tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקפאת עוברים נמצאה יעילה מאוד והשתפרה משמעותית עם השנים, כאשר שיעורי ההישמרות של עוברים מוקפאים דווחו בין 50% ל-90%.
לפני החזרת העוברים יש לבצע סינכרוניזציה של מחזור המטופלת כך שהעוברים יוחזרו במהלך ההשרשה ברחם, ועל כן מומלץ מתן אסטרוגן ופרוגסטרון.
הקפאת ביציות החלה לצבור תאוצה בעשור האחרון, אולם טרם צברה נתונים מספריים, שלא כמו הקפאת עוברים.
אם נוצר מספר רב של עוברים, המטופלים יכולים לבחור להקפיא עוברים שלא הועברו לרחם.
עוברים אלו נשמרים בחנקן נוזלי ויכולים להישמר כך זמן רב.
היתרון בכך הוא שאפשר להיכנס שוב להיריון מבלי לעבור מחדש את כל מחזור שאיבת הביציות.
עד לפני כמה שנים הקפאת ביציות כמעט לא הייתה אפשרית בשל קושי טכני להקפיא ביציות בשיטת ההקפאה האיטית.
עם כניסתה של שיטת הווטריפיקציה (זיגוג) התאפשר להקפיא ביציות עם סיכויי הישרדות של עד 90 אחוזים.
שימור פריון היה מיועד בתחילה לנשים לפני טיפולים אונקולוגיים כימותרפיים או כריתת שחלות.
כיום ניתן לשמור ביציות גם לצורך "שימור פריון סוציאלי".
נשים מעל גיל 30 שטרם מצאו בן זוג או מעוניינות בדחיית הילודה יכולות לשמור ביציות ובכך לשמור על פוטנציאל הפוריות שלהן לשנים.
הקפאת רקמת שחלה נועדה לנשים המעוניינות להאריך את תקופת הפוריות שלהן מעבר לגבולה הטבעי, או נשים לפני טיפול בסרטן, העלול לפגוע בשחלות שלהן.
מאז הופעת ההפריה החוץ-גופית היא עוררה מחלוקת גם בציבור וגם באקדמיה, במיוחד בתחילת דרכה.
כמה מן הנושאים האתיים מעוררי המחלוקת:
יצירת יותר עוברים מכפי הצורך.
הליך יקר שרבים אינם יכולים להרשות לעצמם.
בזבוז משאבים רפואיים על טיפולים שאינם חיוניים להצלת חיים.
השמדת עוברים כחלק מתהליך המחקר.
אפשרות לברור מבין העוברים על פי תכונותיהם הגנטיות, או (בעתיד) להכניס בהם שינויים גנטיים.
ראו גם: בחירת מין היילוד.
התייחסות לעוברים ולהיריון כאל מוצר צריכה.
הפריה והולדה לאחר מות האב.
הפריה חוץ-גופית מטשטשת את מושג ההורות הביולוגית – אישה יכולה ללדת תינוק מביציות של אישה אחרת ומזרע של גבר שאינו בעלה.
עובדה זו מעלה שאלות אתיות ומשפטיות חדשות.
השימוש בהפריה חוץ-גופית מקל על רווקים, רווקות וזוגות חד-מיניים להקים משפחה, נושא שמעורר התנגדות או אי-נוחות בקרב רבים .
כמה מקרים זכו לפרסום נרחב:
ב-2001 התפרסם מקרה של אישה צרפתייה שהעמידה פנים שהיא נשואה לאחיה, וכך ילדה תינוק מזרעו ומביצית שנתרמה.
היו שראו בכך מעין גילוי עריות; אחרים טענו שיכול להיגרם נזק נפשי לילד כשיגדל וישמע על הדרך שבה נוצר.
אחרים לא ראו בכך כל בעיה.
בכמה מקרים של טעויות מעבדה הרו נשים וילדו תינוקות שנוצרו מגמטות של אחרים, מה שגרם לבעיות משפטיות סבוכות.
בעוד גיל הפסקת הווסת מהווה גבול טבעי שאחריו אי-אפשר להיכנס להיריון, הפריה חוץ-גופית מאפשרת לנשים להרות גם בשנות החמישים והשישים לחייהן.
טיפול הורמונלי מכין את הרחם שלהן לקליטת היריון, ועוברים נוצרים מביציות של תורמות.
האישה המבוגרת ביותר שילדה היא אדריאנה אלייסקו מרומניה, שילדה בגיל 66.
ביהדות, נושא ההפריה החוץ-גופית מעלה סוגיות הלכתיות סבוכות, ויש מחלוקת בין פוסקי הלכה בשאלה אם מותר להשתמש בהליך זה, ובאילו מגבלות.
בין השאר עולה בעיה של הוצאת זרע לבטלה, וכן שאלות בנושא זהות ההורים המדויקת (במיוחד כאשר היולדת אינה האם הביולוגית), ממזרות, והאם התהליך הוא בגדר פרייה ורבייה.
באופן כללי ניתן לומר כי מרבית הפוסקים נוטים להתיר הפריה חוץ-גופית, במיוחד כאשר מדובר בזוג נשוי שאינו נזקק לזרע, לביצית או לפונדקאות של צד שלישי.
הכנסייה הקתולית מתנגדת להפריה חוץ-גופית באופן גורף, ורואה בעקרות קריאה מצד האל לאמץ ילדים.
מלבד זאת, הכנסייה הקתולית רואה בעוברים בני-אדם לכל דבר, ומתנגדת להשמדתם.
מדינות רבות הטילו מגבלות חוקיות על הפריה חוץ-גופית בתחומים שונים, בהם מספר הביציות המופרות, מספר העוברים המועברים לרחם, האפשרות להשתמש בתרומת ביציות או תאי זרע, והאפשרות להקפיא ביציות ועוברים.
בישראל היה נהוג לאשר רק לנשים נשואות לקבל תרומת ביצית, אולם ביוני 2011 פסק בית המשפט המחוזי בירושלים כי בית חולים חייב לאפשר הליכי הפריה חוץ-גופית באישה שאיננה נשואה, מזרע של גבר שנשוי לאישה אחרת, מבלי ליידע את אשתו של הגבר הנשוי או לבקש את התייחסותה.
עוברים שנוצרו מזרע ומביצית של זוג שהתגרש אפשר להשתיל רק בהסכמת הבעל.
אין להקפיא ביציות למשך יותר מעשר שנים.
ישראל תומכת בילודה באמצעות הפריית מבחנה שכן גם בני זוג שאינם נשואים רשאים לקבל טיפול בהפריית מבחנה, ובתנאי שיחתמו על הסכם מיוחד שתוכנו מוכתב על ידי משרד הבריאות, וכולל בעיקר הסכמות מראש מה ייעשה בחומר הגנטי המשותף במקרה שאחד הצדדים משנה את דעתו ואינו מעוניין עוד להמשיך בתהליך, או נפטר.
הפריצה לאלקטרז הוא סרט פעולה אמריקני שיצא לאקרנים בשנת 1996. הסרט בוים על ידי מייקל ביי ומככבים בו שון קונרי, ניקולס קייג' ואד האריס.
עלילת הסרט מתרחשת בכלא אלקטרז ובאזור מפרץ סן פרנסיסקו.
הוא הופק על ידי דון סימפסון וג'רי ברוקהיימר ושוחרר על ידי חברת ההפצה Buena Vista Pictures.
הסרט מוקדש לסימפסון, שמת חמישה חודשים לפני השקתו.
זה היה הסרט הראשון שבו קייג' וברוקהיימר עבדו ביחד.
קבוצה של שכירי חרב יוצאי סיירת חיל הנחתים, ובראשם פרנסיס איקס.
האמל (האריס), בריגדיר גנרל בדימוס בחיל הנחתים, גונבים מאגר של טילים מחומשים בגז הקטלני VX מתוך מחסן צבאי מאובטח בכבדות.
למחרת, האמל ואנשיו משתלטים על אלקטרז במהלך סיור מודרך וכולאים 81 תיירים בתאי הכלא כבני ערובה.
האמל מציב אולטימטום בן 40 שעות לפנטגון: הוא ישגר את הטילים הגנובים נגד האוכלוסייה של סן פרנסיסקו, אלא אם כן הממשלה תשלם כופר נפש ופיצויים למשפחות של חיילי חיל הנחתים שמתו במשימות בלתי חוקיות חשאיות תחת פיקודו ומותם לא כובד כיאות.
הפנטגון וה-FBI מפתחים תוכנית לכבוש מחדש את האי עם צוות בקומנדו הימי ומומחה נשק כימי מגויס בשם ד"ר סטנלי גודספיד (קייג').
גודספיד בהתחלה חושב שהוא רק מייעץ לצוות, אך עד מהרה הוא לומד שהוא גויס בשל התמחותו בלוחמה כימית.
הסיבה שבגללה וומאק פונה למייסון, למרות סלידתו מכך, היא מכיוון שמייסון הוא האסיר היחיד בתולדות אלקטרז אי פעם שהצליח להימלט דרך המנהרות התת-קרקעיות של אלקטרז.
וומאק מציע עסקה למייסון: מייסון יסייע לצוות ובתמורה ישוחרר מהכלא.
לאחר שמייסון מסכים לעסקה וומאק קורע את אישור שחרורו של מייסון, כאשר מייסון לא רואה זאת.
מייסון, בעודו במעצר תחת פיקוחו של הסוכן המיוחד ארנסט פקסטון (ויליאם פורסיית), מצליח לברוח כדי לראות את בתו ג'ייד (קלייר פורלני).
גודספיד רודף אחריו, מגיע אליו ומשקר לבתו של מייסון שמייסון עובד עם ה-FBI.
גודספיד משכנע את מייסון לשתף פעולה כדי לפתח תוכנית חדירה.
וומאק מסכים לכך שמייסון יעזוב את הכלא מכיוון שהוא מעריך שהצוות יצליח רק אם מייסון יצטרף אליהם ויסייע להם.
הצוות מצליח לחדור לאלקטרז דרך המנהרות התת-קרקעיות של אלקטרז בהדרכתו של מייסון.
חייליו של האמל אורבים להם בחדר המקלחות של הכלא והורגים את כל חיילי צוות הפריצה מלבד מייסון וגודספיד שנותרו בחיים.
פקסטון מתכנן לבטל את המשימה, אבל וומאק, שמודע לכך שמייסון הוא איש ה-MI6 ובעברו יוצא השירות האווירי המיוחד, מסכים לתת להם להמשיך ואומר כי מייסון וגודספיד הם התקווה האחרונה שלהם.
מייסון מנסה לעזוב את הכלא, אך גודספיד מצליח לשכנע אותו לעזור לו לנטרל את הטילים.
תוך שימוש בידע של מייסון על הכלא, הם מחסלים בשקט צוותים קטנים של כמה נחתים ומנטרלים 12 מתוך 15 טילים שבידי האמל.
האמל מאיים ברמקול להוציא להורג בן ערובה אם הנותרים מ"הקומנדו הימי" לא יכנעו ויחזירו את שבבי ההדרכה שנגנבו מהטילים (האמל לא מודע לכך שגם מייסון וגם גודספיד אינם מהקומנדו הימי).
רק מייסון נכנע להאמל, ומתחזה כאדם היחיד בצוות ששרד, על מנת לקנות לגודספיד מעט זמן נוסף.
אף על פי שגודספיד מצליח לנטרל טיל נוסף, הנחתים לוכדים אותו זמן קצר לאחר מכן.
לאחר שכל צוות הפלישה מת או נתפס, הצבא מתכנן תוכנית גיבוי: תקיפה אווירית על ידי מטוסי F/A-18 שמחומשים ב"פלזמה תרמית", דבר שינטרל את הגז הרעיל אבל יהרוג את כל מי שנמצא על האי כולל את בני הערובה, מייסון וגודספיד.
כאשר מייסון משתמש בניסיון הייחודי שלו כדי שהוא וגודספיד יוכלו לברוח מהתאים שלהם, הוא מגלה לגודספיד מדוע הוא הוחזק שם במשך שנים כה רבות - על גנבת מיקרופילם של הסודות הכמוסים ביותר של ארצות הברית, כולל תקרית רוזוול ורצח קנדי.
בזמן שהם מחפשים את שני הטילים האחרונים, האמל משגר אחד מהם, אבל משנה את הקואורדינטות ברגע האחרון וגורם לטיל לשנות את מסלולו לכיוון הים, כך שהטיל לא יפגע באף אחד.
כאשר הקפטנים פריי ודארו (גרגורי ספורלדר וטוני טוד) מתרגזים על כך, האמל מסביר שכל המבצע היה למטרות הפחדה וקבלת הכופר, ולא הייתה לו שום כוונה להרוג חפים מפשע.
הוא מזמין אותם לצאת עם בני הערובה מאלקטרז עם טילי ה-VX הנותרים כדי לכסות על נסיגתם, בעוד הוא יישאר, על מנת שרק הוא יתפס וייקח על עצמו את האחריות המלאה למעשים שנעשו.
כאשר הם מבינים שלא ישלמו להם, פריי ודארו, יחד עם סמל קריספ (בוקים וודביין) יורים בהאמל ובשני בפיקוד, מייג'ור טום בקסטר (דייוויד מורס), ומתכננים לירות את הטיל האחרון על סן פרנסיסקו.
עם נשימתו האחרונה, אומר האמל לגודספיד את מיקום הטיל האחרון.
גודספיד מגיע לטיל ולפתע דארו צץ ומנסה להרוג את גודספיד באמצעות נשקו.
כשגודספיד מזהיר אותו שאם הוא יפגע בטיל שניהם ימותו כתוצאה מהגז הוא מנסה להרוג את גודספיד בידיו ונהרג כאשר גודספיד יורה את הטיל האחרון בו.
הטיל מעיף את דארו מחוץ לכלא ומשפד אותו על עמוד ברזל.
גודספיד לוקח כדור גז שהשתחרר מראש הנפץ, אך הוא מותקף על ידי פריי שמתחיל לחנוק את גודספיד למוות.
תוך שימוש ב-VX כדי להגן על עצמו, גודספיד דוחף את כדור הגז לתוך הפה של פריי ומפוצץ אותו, דבר שחושף את שניהם לגז.
גודספיד מזריק לעצמו בלב אטרופין בזמן שפריי מת מגז ה-VX.
גודספיד מסמן עם זיקוקים ירוקים לאותת כי האיום חלף, אבל רק אחרי שאחד מהטייסים יורה פצצה, שמעיפה את גודספיד לתוך הים.
הפצצה פוגעת בקצהו של האי ולא פוגעת באף אחד אחר.
מייסון מופיע שוב כדי למשוך את גודספיד חסר ההכרה אל החוף.
כשהוא מתאושש, גודספיד מגלה למייסון שעליו לברוח לפני שה-FBI מגיעים, מכיוון שוומאק קרע את אישור שחרורו מהכלא.
גודספיד אומר למייסון שיש לו חליפה ו-200 דולר בחדרו בבית מלון.
מייסון מודה לגודספיד, ונותן לו פתק שמכיל את המיקום של המחבוא של המיקרופילם הגנוב.
לאחר מכן, כאשר וומאק שואל את גודספיד היכן מייסון, גודספיד אומר לוומאק שמייסון "התאדה".
פקסטון שומע זאת אף הוא ומתגובתו ניכר שהוא יודע את האמת אבל הוא לא אומר דבר לוומאק.
הסרט מסתיים כשגודספיד ואשתו הטרייה בהריון קרלה (ונסה מרסיל) בפורט וולטון, קנזס, משחזרים את המיקרופילם המכיל חמישים שנה של סודות מדינה, כולל מי באמת הרג את ג'ון קנדי.
שון קונרי משחק את קפטן ג'ון פטריק מייסון, קפטן בשירות האווירי המיוחד לשעבר אשר עבד כסוכן חשאי בעבור MI6.
ניקולס קייג' משחק את ד"ר סטנלי גודספיד, סוכן ה-FBI.
אד האריס משחק את גנרל פרנסיס אקס.
האמל, יוצא סיירת חיל הנחתים.
ג'ון ספנסר משחק את מנהל ה-FBI ג'יימס וומאק.
ויליאם פורסיית משחק את ארנסט פקסטון, סוכן מיוחד של ה-FBI.
דייוויד מורס משחק את סרן טום בקסטר, יוצא סיירת חיל הנחתים.
מקגינלי משחק את קפטן הנדריקס, יוצא סיירת חיל הנחתים.
טוני טוד משחק את קפטן דארו, יוצא סיירת חיל הנחתים.
גרגורי ספורלדר משחק את קפטן פריי, יוצא סיירת חיל הנחתים.
בוקים וודביין משחק את סמל קריספ, יוצא סיירת חיל הנחתים.
ג'ים מאניאקי משחק את טוראי סקרפטי, יוצא סיירת חיל הנחתים.
גרג קולינס משחק את טוראי גמבל, יוצא סיירת חיל הנחתים.
סטיב האריס משחק את טוראי מקוי, יוצא סיירת חיל הנחתים.
ברנדן קלי משחק את טוראי קוקס, יוצא סיירת חיל הנחתים.
ריימונד קרוז משחק את טוראי רוחאס, יוצא סיירת חיל הנחתים (ללא קרדיט).
מייקל ביהן משחק את המפקד אנדרסון, איש הקומנדו הימי.
דני נוסי משחק את סגן שפרד, איש הקומנדו הימי.
ונסה מרסיל משחקת את קרלה פסטאלוזי, חברתו של גודספיד.
קלייר פורלני משחקת את בתו של מייסון, ג'ייד אנג'לו.
השחקנים קסנדר ברקלי, דייוויד מרשל גראנט, סטיוארט וילסון ופיליפ בייקר הול הופיעו ללא קרדיט בסרט.
בשלב מסוים בהפקה היה נראה שארנולד שוורצנגר יגלם את דמותו ד"ר סטנלי גודספיד.
שוורצנגר ויתר לבסוף על התפקיד מכיוון שלא אהב את התסריט.
בשנת 1996, זה היה הסרט השביעי בגובה הכנסות הסרט בארצות הברית, והסרט הרביעי בגובהו בארצות הברית מבחינת הכנסותיו העולמיות.
שון קונרי, שמשחק את ג'ון פטריק מייסון, גם שיחק את התפקיד של ג'יימס בונד, המרגל הבריטי המפורסם.
בסרט, נאמר על מייסון שהוא מרגל לשעבר שנתפס על ידי האמריקנים ב-1960, באותו הזמן ששון קונרי שיחק את ג'יימס בונד.
בנוסף, כשסטנלי גודספיד שואל את מייסון איפה הוא למד את כל הכישורים שהוא מפגין, מייסון עונה: "קיבלתי את ההכשרה הטובה ביותר בכל השירות החשאי של הוד מלכותה".
זוהי התייחסות ברורה לג'יימס בונד.
בעת החתימה על החוזה שיהפוך אותו לאדם חופשי, אומר מייסון "Timeo Danaos et dona ferentes" - אני חושש מהדנאים (היוונים), גם כאשר הם נושאים מתנות.
זהו קטע מתוך אינאיס של ורגיליוס והציטוט מתייחס לסוס הטרויאני (הסרט מתבסס על הרעיון של הסוס הטרויאני - חדירה בעורמה למקום שמור והריסתו מבפנים).
טקסט קצר המופיע לפני הקרדיטים האחרונים, אומר כי הסרט מוקדש לדון סימפסון, מפיק שותף של ג'רי ברוקהיימר בסרט שמת באותה שנה.
בסרט, טייסי חיל האוויר האמריקאי טסים כדי להפציץ את אלקטרז עם מטוסי F/A-18 הורנט.
בפועל, לחיל האוויר האמריקני אין מטוסי הורנט.
מטוסי ה-F/A-18 הורנט שבסרט מוטסים על ידי טייסי טייסת המלאכים הכחולים.
VX הוא לא חומר חומצתי ולכן הוא לא יכול להמיס את העור, כפי שמוצג בסרט.
ה-VX גורם, על ידי חסימת האצטילכולין אסטראז, לגירוי קבוע של העצבים דבר שמוביל לשיתוק מערכת הנשימה, ובסופו של דבר למוות.
עם זאת, ההשפעה הפוטנציאלית של הגז המוזכרת בסרט היא מוגזמת בעליל.
הסכנה היא בעיקר במגע ישיר עם ה-VX והמעבר שלו לגוף דרך העור.
בסרט, גז ה-VX הוא בצבע ירוק זרחני בעוד שלמעשה הוא חסר צבע וריח.
לעיתים קרובות, בשל זיהומים, צבעו משתנה לצהבהב במקצת.
בסרט, במגע עם גז VX, יש להזריק מנה של אטרופין בלב באמצעות מזרק עם מחט בגודל מרשים.
במציאות, אין צורך להזריק אותו לתוך הלב, ולעיתים קרובות החיילים לומדים להזריק את המינון הנדרש לתוך הירך.
יתר על כן, מזרקים אמנם חולקו לחיילים, אבל אין מחט נראית במזרקים האלו.
זהו מזרק אוטומטי להזרקה שכאשר מזריקים המחט יוצאת באמצעות קפיץ.
לאחר הלחיצה על המזרק האטרופין מוזרק לתוך הגוף באמצעות מנגנון השחרור.
מלון פיירמונט בסן פרנסיסקו, ממנו בורח מייסון, נמצא ברחוב מייסון.
בסרט, מטוסי ההורנט חולפים מתחת לגשר שער הזהב בדרכם לתקוף את האי.
גובהו של הגשר מעל פני המים הוא 67 מטרים, כך שמעבר המטוסים אפשרי.
אולם, בסרט חולפות 45 שניות מרגע המעבר מתחת לגשר, ועד רגע ההגעה מעל האי.
בזמן הזה מספיק גודספיד להדליק שני זיקוקים ולנפנף בהם, כך שמפקדי המשימה מבחינים בעשן, ומספיקים לתת פקודת "חדל".
במציאות, המרחק האווירי בין הגשר לבין האי הוא 4.7 ק"מ, מרחק שמטוס קרב עובר בטיסה רגילה בפחות מעשרים שניות.
קוונטין טרנטינו היה התסריטאי של הסרט, יחד עם יונתן הנסליי ואהרון סורקין (שלושתם ללא קרדיט בסרט).
הנסליי נפגע עמוקות מכך שלא ניתן לו קרדיט על פועלו.
צמד התסריטאים מלוס אנג'לס (במקור מבריטניה), דיק קלמנט ואיאן לה פרנה, הובאו לבקשתו של קונרי כדי לכתוב את השורות שלו, אבל בסופו של דבר שינו הרבה מהדיאלוגים של הסרט.
מרדף המכוניות לא היה בתסריט המקורי, זה היה רעיון של מייקל ביי.
הרעיון שהדמות שניקולס קייג' מגלם לא תקלל, אלא תדבר בלשון נקייה שהמקסימום שלה הוא "מצוץ מן האצבע" נהגה על ידי קייג' בעצמו.
ביי עבד בשיתוף פעולה הדוק עם אד האריס כדי לפתח את אופיו שיהיה ממשי ככל האפשר, ולאחר מכן כדי להוסיף מעט אהדה להאמל.
רוב הקטעים בסרט צולמו בבית הכלא לשעבר באלקטרז בשעות הלילה.
שון קונרי החליט להישאר בזמן הצילומים באלקטרז והתגורר בקראוון שהובא לשם בעבורו.
היו מתחים במהלך הצילומים בין הבמאי מייקל ביי לבין מנהלי חברת וולט דיסני שפיקחו על הצילומים.
בפרשנות מיוחדת עבור אוסף ה-DVD, ביי נזכר בתקופה שבה הוא התכונן לעזוב את הסרט והלך לפגישה עם המנהלים כאשר פנה אליו שון קונרי לבוש בגולף.
קונרי, שגם הפיק את הסרט, שאל את ביי לאן הוא הולך, וכאשר ביי הסביר לו שיש לו פגישה עם המנהלים, שאל קונרי אם הוא יכול להתלוות אליו.
ביי ציית וכשהגיעו בחדר הישיבות, "הלסתות של המנהלים ירדו כשהם ראו את קונרי מופיע מאחוריו".
לפי ביי, קונרי הגן על ביי והתעקש שהוא עושה עבודה טובה וצריך להישאר לבד על הסרט.
הסצנה שבה וומאק, מנהל ה-FBI, נזרק מהמרפסת צולמה במלון פיירמונט בסן פרנסיסקו.
הצילומים הובילו לטלפונים רבים למלון על ידי אנשים שראו אדם תלוי על המרפסת.
ב-DVD המקורי שהופץ בבריטניה, הסצנה שבה קונרי זורק סכין לתוך גרונו של השומר ואומר לקייג' "אתה לא צריך להסס" נחתכה, אם כי התמונה עצמה הוצגה בטלוויזיה הבריטית.
כתוצאה מכך, כאשר קונרי אומר לקייג' בסצנה מאוחרת יותר "אני שמח שלא היססת זמן רב מדי", הסצנה איבדה את השפעתה על צופים שלא ראו את הסצנה הראשונה.
חיתוכים אחרים כללו הקטנת ההשפעות של היריות המרובות לתוך רגליו של גמבל בחדר המתים לפגיעה אחת; חיתוך תמונה שמציגה תקריב של גמבל צורח כאשר המזגן מועך אותו; הקול כשמייסון משסף את צווארו של מרינה ושני פצעי ירי עקובים מדם (של האמל ובקסטר), שניהם לקראת סוף הסרט.
כאשר הסרט הוצג בבכורה בטלוויזיה הגרמנית (RTL), הוא הוצג בשתי גרסאות: מהגרסה הראשונה (החל מהשעה 20:15) נחתכו רוב הקטעים האלימים והדם.
צנזורה זו הרחיקה לכת עד כדי שלא ניתן היה לדעת כמה מהחיילים שרדו.
הגרסה השנייה התחילה ב-01:00, והשאירה את כל הסצנות שלמות.
אותו עיקרון חזר על עצמו גם בהקרנה השנייה של הסרט.
מהסרט צונזרו כמה קללות במהדורות האסיאתיות שלו; המונחים "לזיין" או "לעזאזל" מושמטים בדרך כלל או מוחלפים.
למשל, בכל פעם ש"סרטי כוכב" (ערוץ סרטים פופולרי באסיה) מציג את הסרט, המשפט של קונרי, שבו הוא אומר לקייג' "המנצחים הולכים הביתה ומזיינים את מלכת הנשף" מוחלף ב"המנצחים הולכים הביתה לדייט עם מלכת הנשף".
הפריצה לאלקטרז זכה במספר פרסים קטנים, כולל "הצמד הקולנועי הטוב ביותר" עבור קונרי וקייג' בטקס פרסי MTV Movie כמו גם במועמדות לפרס האוסקר עבור המוזיקה הטובה ביותר (קווין אוקונל, גרג פ' ראסל וקית' א ווסטר).
בשלב זה הוא בעל דירוג "טרי" (67%) באתר Rotten Tomatoes על פי 48 ביקורות, מה שהופך אותו לסרט עם דירוג הטריות הגבוה ביותר של מייקל ביי והסרט הראשון והיחיד שלו שמוגדר כ"טרי".
הסרט נבחר למהדורת DVD מוגבלת על ידי "אוסף קריטריון", שמפרסם בעיקר סרטי arthouse, וסווג ברשימת "סרטים קלאסיים ועכשוויים חשובים" ו"הקולנוע במיטבו".
במאמר התומך בבחירתו של הפריצה לאלקטרז נתן רוג'ר איברט, שהיה ביקורתי מאוד כלפי רוב הסרטים המאוחרים יותר של ביי, 3.5 כוכבים מתוך ארבעה כוכבים לסרט, וכינה אותו "הסרט נמצא בראשו של הז'אנר בגלל התסריט, הדיאלוגים השנונים והמיומנות בצילום והאפקטים המיוחדים".
הפְרַייקוֹר (הכוחות החופשיים) של לִיצוֹ היו יחידת מתנדבים של צבא פרוסיה בהנהגת הגנרל לודוויג אדולף וילהלם פון ליצו (Lützow) אשר הוקם ולחם בשלהי המלחמות הנפוליאוניות (1813–1814).
הקורפוס החופשי של ליצו הבדיל את עצמו מהמוני הצבא, בכך שהיה אגודה התנדבותית, שחבריה היו ראויים לציון בפעילות מעולה, באנרגיה וביזמות.
בניגוד לרבים מהצבא הסדיר, נאמנותם הייתה דווקא לגרמניה כולה מאשר לפרוסיה או לבית הוהנצולרן; רבים מהם נשבעו לא לגזור את שערם ולא את זקנם עד שיגרשו את הצרפתים לגמרי מארצות גרמניה.
אף על פי כן, היה לה את האחוז הגבוה ביותר של עריקים בצבא פרוסיה, ולכן זכו ליחס של קרירות ניכרת על ידי המלך (שהיה הכל מלבד לאומן נלהב וממילא העדיף את חייליו הסדירים), ולא זכו להישגים צבאיים רבים יחסית.
גודלו הממוצע של הקורפוס היה 2,900 חיילי רגלים, 600 פרשים ו-120 ארטילריות, הגודל השתנה לאורך המלחמה.
הם נלחמו בקרבות רבים, הם פעלו תחילה באופן עצמאי בעורף הכוחות הצרפתיים, לאחר מכן כיחידה סדירה בצבאות בעלות הברית.
הם הפגינו גבורה רבה לאורך שארית המלחמה, והוכיחו מקור לעצבנות מתמדת לצרפתים, שהתייחסו אליהם בעוינות יוצאת דופן, נפוליאון עצמו התייחס למפקדם כאל שודדים.
היחידה הוקמה ב-1813 וכללה בעיקר סטודנטים ואקדמאים מכל רחבי גרמניה אשר התנדבו ללחום כנגד נפוליאון בונפרטה הצרפתי.
בשל העובדה כי לממלכת פרוסיה הייתה בעיה להחזיק ולתחזק את צבאותיה הסדירים, על המתנדבים היה לדאוג לעצמם לציוד ולביגוד, וכמו כן הם לא זכו לשכר בעבור שירותם.
כך אומץ הצבע השחור כצבע מדיהם, שכן שחור היה הצבע היחידי שניתן היה לצבוע בו את בגדי האזרחים בצורה אחידה וללא כל גוון שונה.
עיטורים אדומים נבחרו על מנת לסמן את דרגותיהם של החיילים, ובתוספת לכפתורי הפְּלִיז הזהובים לבשה היחידה סכמת צבעים של שחור-אדום-זהב, סכמה אשר הפכה למזוהה עם רעיונותיהם הרפובליקניים של הלוחמים וכיום היא סכמת הצבעים של דגל גרמניה.
גודלה של היחידה היה כ-2,900 רגלים, 600 פרשים ו-120 קני ארטילריה.
היא לחמה בקרבות רבים, תחילה תוך זינוב בכוחות הצרפתיים הנסוגים ומאוחר יותר כיחידה סדירה כחלק מכוחות הקואליציה.
למרות גודלה הקטן, הפכה היחידה למפורסמת לאחר המלחמה, שכן הייתה זאת היחידה הבודדת אשר הורכבה מחיילים מכל רחבי גרמניה.
הכוח התפרסם גם בשל חברותם ותמיכתם של אינטלקטואלים לאומנים כגון יוזף פון אייכנדורף ופרידריך לודוויג יאן.
רבים ממשוחררי היחידה השתתפו בפסטיבל וארטרבורג הראשון בשנת 1817, תוך דרישה לאחדות גרמנית ולרפורמות דמוקרטיות, ועל כן הפכה סכמת הצבעים של מדיהם למזוהה עם הרעיונות הרפובליקניים שלהם.
במהלך פסטיבל האמבך ב-1832 והמרידות הגרמניות של 1848 דגלים בצבעי השחור-אדום-זהב הונפו.
צבעים אלו הוכרו כצבעים הלאומיים של גרמניה וכצבעי דגל גרמניה בשנת 1919 ושוב בשנת 1949.
הפריטנדרס היא להקת רוק בריטית שנוסדה בהרפורד, אנגליה במרץ 1978. חברי ההרכב המקורי היו: כריסי היינד (כותבת השירים העיקרית, סולנית וגיטרה), ג'יימס האנימן-סקוט (גיטרה מובילה וקלידים), פיט פארנדון (גיטרה בס) ומרטין צ'יימברס (תופים).
במהלך השנים הייתה תחלופה רבה בין חברי ההרכב, והיינד היא חברת ההרכב המקורי היחידה שנותרה בלהקה בכל גלגוליה עד היום.
כריסי היינד, במקור מאקרון, אוהיו, עברה להתגורר בלונדון ב-1973, ועבדה בשבועון המוזיקה "NME" ובבוטיק "SEX" של מלקולם מקלארן וויויאן ווסטווד, שהתמחה בביגוד בהשראת הפאנק וה-BDSM.
היא הייתה מעורבת בגרסאות המוקדמות של הלהקות "הקלאש" ו"הארורים".
"הפריטנדרס" נוסדו במרץ 1978, לאחר שדייב היל מ"אנקור רקורדס" שמע הקלטות דמו של כמה שירים מקוריים שכתבה וביצעה היינד, והציע לה לגבש להקה ולהקליט אלבום עבור חברת התקליטים החדשה שהקים, "ריל רקורדס".
היינד הקימה את הלהקה, שכללה מלבדה את פיט פארנדון (שלאחר מכן היה גם בקשר רומנטי עם היינד, על גיטרה בס), ג'יימס האנימן-סקוט (גיטרה) וגרי מקילדאף (תופים).
הלהקה, בשלב זה עדיין ללא שם, הקליטה חמישה שירים ביולי 1978, ביניהם גם את "Stop Your Sobbing".
גרי מקילדאף הוחלף במרטין צ'יימברס, והיינד החליטה לקרוא ללהקה "הפריטנדרס", על שם שירם המפורסם של "הפלאטרס", "The Great Pretender".
הסינגל הראשון של הלהקה, "Stop Your Sobbing", גרסת כיסוי לשיר של להקת "הקינקס", יצא בינואר 1979, הגיע למקום ה-34 במצעד הסינגלים הבריטי, אך עורר את תשומת לבם של מבקרי המוזיקה.
הסינגל השלישי של הלהקה, "Brass in Pocket", שיצא בנובמבר אותה שנה, הגיע למקום הראשון בבריטניה, וזכה להצלחה גם בארצות הברית, שם הגיע למקום ה-14 במצעד.
אלבום הבכורה של הלהקה, "Pretenders", יצא בינואר 1980 וזכה להצלחה הן בבריטניה (מקום ראשון ואלבום זהב) והן בארצות הברית (מקום תשיעי ואלבום פלטינה).
מלבד ההצלחה המסחרית, זכה האלבום גם לשבחים מצד מבקרי המוזיקה.
במרץ 1981 הוציאה הלהקה מיני-אלבום בשם "Extended Play", שכלל את הלהיטים "Talk of the Town" ו-"Message of Love", וכן גרסה בהופעה חיה של השיר "Precious", שהוקלטה בסנטרל פארק.
באוגוסט 1981 יצא אלבומה המלא השני של הלהקה, "Pretenders II", שהגיע למקום השביעי במצעד הבריטי ולמקום העשירי במצעד האמריקאי, וכלל את הלהיט "I Go to Sleep".
ב-14 ביוני 1982 היינד פיטרה את פארנדון.
יומיים לאחר מכן, ג'יימס האנימן-סקוט נפטר מהתקף לב, שנגרם כתוצאה משימוש בקוקאין.
גם פארנדון נפטר, ב-14 באפריל 1983, לאחר שהשתמש בהרואין וטבע באמבטיה בביתו, וכך נותרה הלהקה עם שני חברים חיים בלבד.
ביולי 1982, שבועות ספורים בלבד לאחר מותו של האנימן-סקוט, היא גייסה קבוצה של נגנים, בהם גם טוני באטלר, הבסיסט של להקת הרוק הסקוטית "ביג קאנטרי", והלהקה הקליטה את השיר "Back on the Chain Gang".
השיר יצא כסינגל באוקטובר, והפך ללהיט המצליח ביותר של הלהקה בארצות הברית, שם שהה במקום החמישי במצעד במשך שלושה שבועות רצופים.
לאחר מכן היינד שינתה שוב את הרכב הלהקה, השאירה את צ'יימברס וצירפה אליו את רובי מקינטוש (גיטרה) ומלקולם פוסטר (בס).
האלבום הראשון של הלהקה בהרכב זה, "Learning to Crawl", יצא ב-17 בינואר 1984. שמו של האלבום ניתן לו על ידי היינד לאחר שבתה התינוקת, נטלי ריי היינד, בדיוק למדה לזחול בזמן שהלהקה חיפשה שם לאלבום.
האלבום זכה לביקורות מצוינות מצד מבקרי המוזיקה, ואף זכה להצלחה מסחרית והגיע למעמד של אלבום פלטינה בארצות הברית ואלבום זהב בבריטניה.
ההופעה האחרונה של הלהקה בהרכב זה הייתה במסגרת מופע הלייב אייד ב-1985.
זמן קצר לאחר תחילת ההקלטות לקראת אלבום האולפן הבא של הלהקה, היינד הצהירה שהיא לא מרוצה עוד מתפקודו של צ'יימברס, ופיטרה גם אותו וגם את פוסטר.
במקומם הצטרפו ללהקה הבסיסט טי.
בהרכב זה הוציאה הלהקה ב-4 בנובמבר 1986 את אלבומה הרביעי, "Get Close".
האלבום, שהוקלט בלונדון, ניו יורק וסטוקהולם, כלל שניים מלהיטיה הגדולים של הלהקה, "Don't Get Me Wrong" (מקום עשירי במצעד הבריטי ובמצעד האמריקאי, ווידאו קליפ פופולרי שהיווה מחווה לסדרת הטלוויזיה המצליחה "הנוקמים") ו-"Hymn to Her" (מקום שמיני במצעד הבריטי).
שני שירים של הלהקה, "If There Was a Man" ו-"?Where Has Everybody Gone", נכללו בפסקול הסרט "007 באזור המסוכן" מסדרת סרטי ג'יימס בונד, שיצא ב-1987, וגרסאות אינסטרומנטליות שלהם שולבו על ידי המלחין ג'ון בארי במספר סצנות בסרט.
היינד ביצעה שינויים נוספים בהרכב הלהקה: צירפה את קלידן ה-"Talking Heads" לשעבר ברני וורל, מקינטוש עזב את הלהקה, וגיטריסט "הסמית'ס" לשעבר ג'וני מאר הצטרף אף הוא ללהקה לפרק זמן קצר ב-1987.
לאחר מספר שנות הפוגה בפעילות המוזיקלית, ב-1990 גייסה היינד מספר נגנים והוציאה את האלבום "!Packed".
היינד הופיעה לבדה על עטיפת האלבום, והייתה החברה הרשמית היחידה בלהקה.
הלכה למעשה מדובר על אלבום סולו של היינד, שהשתמשה בשם הלהקה מסיבות של מחויבות חוזית לחברת התקליטים.
עם זאת, המתופף בלייר קניגהאם, שהיה בעבר חבר בלהקה, ניגן בכל שירי האלבום, אם כי לא קיבל קרדיט כחבר להקה.
האלבום זכה להצלחה מסחרית בינונית, הגיע למקום ה-19 במצעד הבריטי, ולא הצליח לנפק סינגלים מצליחים.
ב-1993 היינד צירפה את הגיטריסט אדם סימור כחבר בלהקה.
השניים גייסו מספר מוזיקאים נוספים ובמאי 1994 הוציאו את האלבום "Last of the Independents".
בין הנגנים שהשתתפו באלבום היו גם הבסיסט אנדי רורק, שהיה בעבר חבר בלהקת "הסמית'ס", והמתופף מרטין צ'יימברס, שהיה בעבר חבר בלהקה, עד שפוטר על ידי היינד שמונה שנים לפני כן.
האלבום הוקלט בלונדון, והיה לאלבום המצליח ביותר של הלהקה בשנות התשעים: הוא הגיע למעמד של אלבום זהב הן בבריטניה והן בארצות הברית, והסינגל השני מתוכו, הבלדה "I'll Stand by You", הפך ללהיט שהגיע ל"עשרת הגדולים" במצעד הבריטי ול"עשרים הגדולים" במצעד האמריקאי.
לאחר הקלטת האלבום, הרכב הלהקה הרשמי התייצב וכלל ארבעה חברים: היינד, סימור, צ'יימברס ואנדי הובסון, הבסיסט לשעבר של להקת "Primitives".
הרכב זה החזיק מעמד במשך כ-13 שנים.
במהלך 1993 הקליטה הלהקה גרסת כיסוי לשיר של ג'ימי הנדריקס "Bold As Love", שהופיע באלבום המחווה "Stone Free", וכן גרסת כיסוי לשיר של להקת "10cc", "I'm Not in Love", שהופיעה בפסקול הסרט "הצעה מגונה".
ב-1995 הוציאה הלהקה אלבום הופעה חיה ו-DVD בשם "The Isle of View", שהוקלט במהלך הופעה של הלהקה בלונדון.
ב-1997 סיפקה הלהקה שני שירים לפסקול סרטו של רידלי סקוט "ג'י איי ג'יין": "Goodbye" ו"The Homecoming".
ב-1999 הוציאה הלהקה את אלבום האולפן השביעי שלה, "Viva el Amor".
תמונתה של היינד, שהופיעה על עטיפת האלבום, צולמה על ידי חברתה לינדה מקרטני.
אלבום האולפן השמיני של הלהקה, "Loose Screw", יצא בנובמבר 2002 בהוצאת "ארטמיס רקורדס", אך לא זכה להצלחה מסחרית.
הייתה זו הפעם הראשונה שאלבום של הלהקה יצא שלא באמצעות חברת התקליטים וורנר מיוזיק גרופ.
במרץ 2005 נבחרה הלהקה להיכלל בהיכל התהילה של הרוק אנד רול.
היינד וצ'יימברס ייצגו את הלהקה בטקס שנערך.
במהלך נאום התודה שלה, היינד הזכירה והודתה לכל אחד מחברי הלהקה לדורותיה.
במהלך אותה שנה, הובסון הבסיסט עזב את הלהקה והוחלף על ידי ניק וילקינסון.
היה זה השינוי הראשון בהרכב הלהקה לאחר כ-13 שנים.
ב-2007 עזב את הלהקה הגיטריסט סימור, שהוחלף על ידי ג'יימס וולבורן.
באוקטובר 2008 הוציאה הלהקה את אלבום האולפן התשיעי והאחרון שלה עד כה, "Break Up the Concrete", שיצא בחברת התקליטים הקטנה והעצמאית "שנגרי-לה מיוזיק".
האלבום זכה להצלחה מסחרית בינונית, והצליח להיכנס ל-"40 הגדולים" במצעד האמריקאי לראשונה מזה 22 שנים.
ב-23 בספטמבר 2017 הופיעה הלהקה בישראל בפעם השנייה, כ-30 שנים לאחר הופעתה הראשונה בפארק הירקון, בהיכל מנורה מבטחים בתל אביב.
שנה שם האלבום מיקום שיא במצעדים הערות בריטניה ארצות הברית1980 Pretenders 1 9
שנה שם האלבום מיקום שיא במצעדים הערות בריטניה ארצות הברית1987 The Singles 6 69
אלבום אוסף בריטניה - אלבום פלטינה משולשת ארצות הברית - אלבום זהב1995 The Isle of View 23 100 הופעה חיה2000 Greatest Hits 21 - אלבום אוסף בריטניה - אלבום זהב
בין החודשים אוגוסט עד אוקטובר 2014 הודלפו בארבעה מקרים שונים מאות תצלומי עירום פרטיים של מעל ל-100 ידוענים אשר נגנבו במקור על ידי האקרים שפרצו לחשבונות ה-iCloud של הידוענים וגנבו משירות האחסון את תמונותיהם הפרטיות.
חברת אפל אישרה כי ההאקרים שאחראים לגנבת התמונות הצליחו לגנוב את הקבצים באמצעות מתקפת דיוג (פישינג) ממוקדת.
חלק מהידוענים אישרו בתקשורת כי התצלומים שנגנבו והופצו אותנטיים בעוד שחלק אחר מהידוענים ציינו כי מדובר בזיופים.
התמונות נגנבו לאחר שהאקרים השיגו גישה לחשבונות ה-iCloud של הידוענים אשר מגבה באופן אוטומטי תמונות בהתקני iOS כגון מכשירי iPhone.
חברת אפל, אשר מפעילה את שירות האחסון iCloud, בדקה היטב בהמשך את מקרי הפריצה לאותם החשבונות ודיווחה כי הגישה לחשבונות ה-iCloud של הידוענים הושגו באמצעות מתקפת דיוג (פישינג) ממוקדת, ולא נבעה מכשלים במנגנוני האבטחה של שירות ה-iCloud.
התמונות הוחלפו בין משתמשים שונים באינטרנט במשך מספר שבועות לפני שהופצו באופן המוני ב-31 באוגוסט.
העיתון הבריטי דיילי מייל ציטט משתמשים מסוימים במערכת הפורומים 4chan ו-Deadspin אשר הצהירו בעבר כי ישנה רשת מחתרתית לסחר בתמונות עירום של ידועניות אשר פעלה במשך מספר חודשים בטרם ההפצה ההמונית של התמונות ב-31 באוגוסט.
ב-31 באוגוסט 2014 בוצעה ההדלפה הראשונה אשר כללה תצלומי עירום פרטיים של מעל ל-100 ידוענים.
הקורבנות של ההדלפה הראשונה כללו בין היתר את השחקניות ג'ניפר לורנס, מרי אליזבת' וינסטד, קירסטן דנסט, ויקטוריה ג'סטיס, קיילי קווקו, הזמרות ריהאנה ואריאנה גרנדה, הכדורגלנית ג'יל סקוט, הדוגמנית קייט אפטון, ושחקן הבייסבול ג'סטין ורלנדר.
חלק מהידוענים אישרו בתקשורת כי התצלומים שנגנבו והופצו אותנטיים.
המשתמש האחראי להדלפה הראשונה, אשר תיאר את עצמו בתור "אספן" ולא "האקר", הפיץ בתחילה את התמונות שהודלפו במערכות הפורומים מבוססות התמונות 4chan ו-Anon-IB, והציע למכירה תמונות נוספות בתמורה למטבעות ביטקוין.
בהמשך הופצו התמונות על ידי משתמשים רבים נוספים באופן נרחב באתרי אינטרנט שונים, ובמיוחד בפורומים של Imgur, רדיט ו-Tumblr וברשתות החברתיות.
ב-20 בספטמבר 2014 בוצעה ההדלפה השנייה של תצלומים שנגנבו במסגרת הפריצה ההמונית לחשבונות iCloud של ידוענים.
הקורבנות של הדלפה זו כללו בין היתר את הכדורגלנית הופ סולו, השחקניות היידן פנטייר, ונסה הדג'נס, אוברי פלאזה, מרי קייט אולסן, גבריאל יוניון, וקייט בוסוורת', הזמרת אבריל לאבין, כוכבת הריאליטי קים קרדשיאן, והדוגמנית אמילי רטאייקאוסקי.
ב-26 בספטמבר 2014 בוצעה ההדלפה השלישית של תצלומים שנגנבו במסגרת הפריצה ההמונית לחשבונות iCloud של ידוענים.
הקורבנות של הדלפה זו כללו בין היתר את הדוגמנית קארה דלווין, השחקנית אנה קנדריק, ושל שחקנית כדורעף החופים מיסטי מיי-טרינור.
ב-3 באוקטובר 2014 בוצעה ההדלפה הרביעית של תצלומים שנגנבו במסגרת הפריצה ההמונית לחשבונות iCloud של ידוענים.
הקורבנות של הדלפה זו כללו את הדוגמנית ארין הת'רטון, השחקניות וינונה ריידר, אנלין מק'קורד וזואי קאזאן, הזמרת אינגריד מייקלסון, וכוכב הריאליטי ניק הוגאן, בנו של המתאבק האלק הוגאן.
בריאיון לוול סטריט ג'ורנל, מנכ"ל אפל טים קוק ציין בתגובה להדלפות כי חברת אפל מתכננת לנקוט בצעדים נוספים על מנת להגן על הפרטיות של משתמשי ה-iCloud.
ב-1 באוקטובר 2014 נשלח לחברת גוגל מכתב מטעם פרקליטי 12 מקורבנות ההדלפה ובו איום לתבוע את החברה בכ-100 מיליון דולרים משום שגוגל סירבה להסיר את התמונות שהודלפו מתוצאות החיפוש והאתרים הנמצאים בשליטתה (יוטיוב ובלוגר).
הפריה כפולה הוא תהליך הפריה ייחודי לצמחים בעלי הפרחים, במהלכו מתרחשות שתי הפריות בין תאי זרע זכריים לתא ביצה נקבי (מגהגמטופיט).
התהליך מתחיל כאשר גרגר אבקה, שמכיל שני תאי זרע (מיקרוספורות), נצמד אל הצלקת, חלק מהעלי, איבר הרבייה הנקבי של הפרח.
אחד מהתאים, שקרוי תא הנחשון מתרחב, ויוצר תעלה המובילה מהצלקת אל השחלה.
התא השני מתחלק, ושני התאים עוברים דרך הנחשון.
תא אחד מפרה את אחד מששת תאי הביצה, ותא שני מפרה את התא המרכזי, שבעל שני גרעינים.
כך נוצרים תא מופרה דיפלואידי (בעל שני עותקי כרומוזומים), ותא מופרה טריפלואידי (במינים מסוימים של צמחים, נוצרים כמה גרעינים).
התא הטריפלואידי מתפתח לאנדוספרם, תא עשיר בחלבונים שמספק מזון לעובר.
התא הדיפלואידי מתפתח לעובר עצמו.
השחלה מתפתחת לאחר מכן לפרי, והביצית מתפתחת לזרע.
תהליך ההפריה הכפולה התגלה לפני יותר ממאה שנים, באופן בלתי תלוי על ידי סרגיי נבאשין בקייב, האימפריה הרוסית דאז, ועל ידי לאון גואיגנארד בצרפת.
שניהם גילו את התהליך במיקרוסקופ אור.
הצמחים הראשונים בהם נצפה תהליך זה היו המינים Lilium martagon ו-Fritillaria tenella, שניהם ממשפחת השושניים.
ישנן עדויות לתהליך ההפריה הכפולה בצמחים חשופי זרע (חסרי פרחים) מהסוג Gnetum.
הפריצה הגדולה (תרגום לאנגלית כ-Eagles Attack at Dawn) הוא סרט קולנוע ישראלי שהופק בשנת 1970 בבימויו של מנחם גולן, סרט עלילתי המתאר שני שבויים שברחו מהכלא הסורי, אשר שבים אליו בראש כח קומנדו, על מנת לחלץ את חבריהם.
הסרט זכה להצלחה רבה בישראל ומכר כ-483,000 כרטיסים, מקום 41 במאה הסרטים הישראליים הנצפים ביותר בכל הזמנים.
הסרט צולם בקיץ 1969. רוב צילומי הסרט היו במסגד סידנא עלי שליד חוף הרצליה (שהיה אז נטוש), ועוצב ככלא.
הסרט צולם בתקופת התהילה של צה"ל לאחר ניצחון מלחמת ששת הימים.
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה בקריית שמונה ב-17 בפברואר 1970.
הסרט הופץ מחוץ לישראל בדיבוב לאנגלית בשם "Eagles Attack At Dawn" (הנשרים תוקפים עם שחר)
הפרידה הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה קומית בבימויה של לולו וואנג.
בסרט משתתפים אקוופינה, צי מה, דיאנה לין, שוזהן זהאו, לו הונג וג'יאנג יונגבו.
הסרט מגולל את סיפורן של בילי ושל משפחתה המגלות שסבתה עומדת למות, ומחליטות שלא לספר לה על מצבה.
בסרט המשפחה נערכת למפגש אחרון עם הסבתא ועולות תהיות לגבי המוסריות של אי אמירת האמת לסבתא, והיחס לקרובים בתרבות המערב לעומת התרבות המזרחית-אסייתית.
הסרט מבוסס על סיפורה האישי של הבמאית וואנג, ואף היא סיפרה אותו בחלק מפרק בסדרה "This American Life".
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-2019 והופץ ברחבי ארצות הברית דרך חברת ההפקות "A24" ב-12 ביולי באותה שנה.
הסרט זכה לביקורות מהללות, ובפרט ביומה וכתיבתה של וואנג ומשחקן של אקוופינה וזהאו.
הסרט הופץ תחילה רק ב-4 בתי קולנוע והצליח להכניס 355,662 דולר בממוצע של 88,916 לבית קולנוע.
ממוצע זה היה אחד הגבוהים ביותר לשנת 2019, והוא אף שבר את הממוצע של שובר הקופות "הנוקמים: סוף המשחק".
שבוע לאחר מכן הסרט כבר הופץ ב-35 בתי קולנוע, והוא הכניס כ-1.14 מיליון דולר.
בשבוע השלישי הסרט הכניס 1.5 מיליון דולר מ-135 בתי קולנוע.
סך ההכנסות של הסרט בצפון אמריקה עומד על 17,695,781 דולר, בעוד שברחבי העולם הסרט הכניס 1,906,283 דולר.
סך הכל הסרט הכניס 19,602,064 דולר לעומת תקציב של שלושה מיליון דולר.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות ומהללות.
באתר "עגבניות רקובות" הסרט קיבל 98 אחוז של ביקורות חיוביות עם ציון ממוצע של 8.57 בהתבסס על 287 ביקורות.
באתר "מטֵקריטיק" הסרט קיבל ציון של 89 מתוך 100 על סמך 47 ביקורות.
פריחה והחמרה במצב היהודים בהונגריה חלו במצב יהודי הונגריה מאמצע המאה ה-19 עד לשואת יהודי הונגריה וכן בהמשך עד ימינו.
מספר היהודים בהונגריה ב-2020 כקהילה, מוערך ב-75 עד 100 אלף.
יהדות הונגריה היא קהילה דתית-תרבותית ואינה שייכת לאחת הלאומים שמוכרים רשמית על ידי המדינה ההונגרית.
המספר איננו משקף במדויק יהדות במובן ההילכתי המחמיר, אלא קהילת בני אדם שרואים עצמם בעלי שורשים ומוצא יהודי.
נוכחותם של יהודים בהונגריה לפני התיישבות המדיארים במרכז אירופה שנקראת בהונגרית Honfoglalás, דהיינו "מעבר לבית חדש".
אירוע שבו עם כובש אזור בו הוא מתיישב מאוחר יותר לתקופה ארוכה.
הכיבוש ההונגרי היה בסביבות שנת 895, כאשר ההונגרים הקדומים, על פי האגדה, כבשו את אגן הקרפטים בהנהגת שבעת המנהיגים, ראשי שבטים.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על נוכחות קהילות יהודיות בשטח הונגריה דהיום עוד לפני התיישבות השבטים המדיארים באגן הקרפטים.
בין שרידי היישוב שנקרא אינטרציסה (כיום באזור Dunaújváros / Dunapentele), למשל, נחשף לוח נדר מתוארך סביב 222–235 לספירה שהוצב על ידי ראש המכס המקומי, אדם בשם קוסמיוס (praepositus stationis) לכבוד הקיסר אלכסנדר סוורוס ואמו.
קוסמיוס מעיד על הלוח שהוא "נשיא בית הכנסת של היהודים." עם זאת, על פי חלק מההיסטוריונים, באמצע המאה החמישית, המספר הדי גדול של יהודים מקודם חדל להתקיים באזור עקב התקפות של השבטים שכונו "ברברים" במסגרת נדידת העמים.
סביר, אם כי לא נתמך בנתונים עובדתיים, שיהודים הגיעו גם עם ההונגרים הכובשים.
זאת על סמך העובדה ששבט כוזרי (הונגרים שחורים) הגיע גם הם עם הנסיך ארפאד.
ידוע כעובדה היסטורית שבאימפריה הכוזרית, בעיקר בשכבה השלטת, בסביבות שנת 750, בעקבות החלטתו של החאן הגדול עובדיה, רבים אימצו את הדת היהודית (לזמן מה).
בשפה ההונגרית המילה "יהודי" היא ממוצא סלאבי ומופיעה לראשונה במאה ה-13 ב"קינת מריה ההונגרית העתיקה" שהיא אחד הממצאים הקדומים ביותר בשפה ההונגרית ולמעשה השיר הראשון ששרד בהונגרית ומהווה את האנדרטה הלשונית הלירית הראשונה של כל משפחת השפות הפינו-אוגריות, שם המילה יהודי מופיעה בצורת סידאו (Sydou).
תחת מלכי בית ארפאד, יהודים יכלו לחיות בהונגריה עם פחות או יותר מגבלות, אך בתנאים בטוחים בהרבה מאשר אלה האירופיים באותה התקופה.
בתקופת שלטון בלה השלישי, מלך הונגריה הגיעו מביזנטיון יהודים רבים, בעיקר בעלי מלאכה.
מכתב הזכות המפורסם של בלה הרביעי, מלך הונגריה שהונפק בשנת 1251 ואושר על ידי שליטים אחריו במהלך קיומה של הממלכה ההונגרית בימי הביניים.
הוא התיר להם לקיים את דתם ואת חגיהם, לבחור לעצמם כלי קודש ודיינים, לבנות בתי-כנסת ובתי מדרש שלהם (scholae iudaeorum) וקבע עונשים למי שחילל קדושת בתי כנסת.
השורה התחתונה היא שהיהודים הפכו למשרתי חצר המלך, ואת מסיהם שילמו ישירות לאוצר המלוכה והמלך הבטיח את ההגנה המשפטית שלהם.
היהודים עסקו בעסקאות סחר ובכספים וגם חצר המלוכה השתמשה לא אחת בכספיהם ובמומחיותם .
במאה ה-15 עברו יותר ויותר יהודים לערים המבוצרות ונוצרו "קהילות היסטוריות" (בודה, אובודה, אסטרגום, שופרון, טטה).
תקופת הזוהר של יהדות הונגריה בימי הביניים הייתה בתקופת שלטונו של מתיאש הראשון, מלך הונגריה.
מתיאש הקים את המוסד הארצי של מושל מחוז יהודי (פרנס הקהילה).
הוא מינה לתפקיד את יעקב מנדל, שייצג את האינטרסים של היהודים ופיקח על גביית מיסים שהגיעו למלך.
אחרי ניצחון הטורקים בהונגריה (קרב מוהאץ'), האוכלוסייה היהודית במדינה, נחלקה למעשה לשלושה חלקים, והייתה בעלת גורלות שונים.
לעיתים קרובות היהודים (במספר לא משמעותי) של "הונגריה המלכותית" (הונגריה המלכותית: חלקה של הונגריה שנפלה תחת השלטון של בית הבסבורג בעיקר טרנסדנוביה) נרדפו וגורשו מערים מסוימות.
לעומת זאת, באזור הכיבוש הטורקי (בעיקר השפילה ההונגרית הגדולה) הם יכלו לחיות בשלום.
באמצע המאה ה-17 נחשבו יהודי בודה בעידן הטורקי לאחת הקהילות היהודיות החשובות באירופה.
הם הצליחו גם לחיות ולעבוד בשלווה יחסית בנסיכות טרנסילבניה (החלק השלישי של ממלכת הונגריה, שהתפרקה לאחר הכיבוש הטורקי, שנשאר פחות או יותר עצמאי).
על פי איגרת מיום 18 ביוני 1623 שהוצא בקולוז'וואר (Kolozsvár), אפשר הנסיך גאבור בתלן ליהודים להתיישב, לסחור בחופשיות ולעסוק בדתם בטרנסילבניה וכן פטר אותם ללבוש את הטלאי הצהוב, איתו נאלצו היהודים להסתובב על בגדיהם ברוב ארצות אירופה באותה עת.
במהלך גירוש הטורקים משטחי ממלכת הונגריה הקהילות היהודיות ששגשגו בהונגריה נטבחו או ברחו.
במאה ה-18 היגרו להונגריה יהודים אשכנזים דוברי גרמנית, בעיקר מצ'כיה ומגרמניה.
בשנת 1769 מספר יהודי הונגריה היה כ-20,000, ובשנת 1787 כבר בערך 80,000. הם סחרו במוצרים חקלאיים, מכרו את התוצרת של בעלי האחוזות הגדולות ושל הכפרים: יין, חיטה, עור וכו'.
הם התיישבו תחילה במרכזי האחוזות הגדולות, אחר כך בערים המבוצרות שצצו בצומת דרכי המסחר ולבסוף על פי כתב הסובלנות של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שהוצא בשנת 1781 התאפשר ליהודים לעבור לערים מלכותיות חופשיות (בכפוף לתשלום מס סובלנות), לגור בהן להקים בתי ספר, לעשות עסקים ולקנות אדמות.
בתקופת הרפורמות בהונגריה (1825–1848) יהדות הונגריה הייתה קבוצה אתנית עירונית אמידה מאוד.
עם זאת, משנות ה-30 של המאה ה-19 ואילך הקבוצות הראשונות של יהודי מזרח אירופה העניים הרבה יותר הופיעו במדינה (כתוצאה מהתנועה החופשית בשטחי האימפריה האוסטרית שהונגריה הייתה חלק ממנה.
ב-17 במרץ 1848 בירכה "נציגות יהודי הונגריה וטרנסילבניה" את מהפכת 1848 בהונגריה.
גם יהודים השתתפו בהקמת "ועדת השקט הציבורית" ו"המשמר הלאומי".
משפחות יהודיות עשירות סייעו למלחמת העצמאות בתמיכה כספית משמעותית.
מספר היהודים ששירתו בצבאות המהפיכה נאמד בכ-20,000, כלומר השתתפות הרבה מעבר לשיעורם באוכלוסייה הכללית.
כהוקרה לכך ראתה ממשלת סמרה חובה באספה הלאומית, בימים האחרונים של מלחמת העצמאות, ב-28 ביולי 1849 בסגד להחליט על הצהרת שוויון אזרחי ופוליטי של היהודים בהונגריה.
עם זאת, החלטה זו לא הייתה יכולה להיכנס לתוקף בשל תבוסת הונגריה במלחמת העצמאות והכניעה שלה לאוסטריה בווילאגוש.
חלק הארי בהגירה יהודים לתוך הונגריה היה הגעתה של יהדות מזרח אירופה, שהפכה להגירה מסיבית במחצית השנייה של המאה ה-19. המהגרים החדשים היו עניים מאוד, ניהלו בעיקר אורח חיים כפרי ועסקו גם בחקלאות.
היהודים האשכנזים דוברי היידיש הגיעו מחלקיה השונים של האימפריה האוסטרו-הונגרית (שהוקמה בשנת 1867) מגליציה אך גם משטחי האימפריה הרוסית.
המהגרים נמשכו להונגריה בשל האווירה הפוליטית והחברתית הליברלית שהתבססה אחרי המורשת של "עידן הרפורמות", מלחמת העצמאות ב-1848, ההתפתחות הכלכלית העצומה והפרנסה הטובה יותר.
על פי נתוני המפקד אוכלוסין משנת 1891 אוכלוסיית היהודים בכל שטחה של ממלכת הונגריה הייתה 612,803 בעת שאוכלוסיית ממלכת הונגריה כולל קרואטיה הייתה אז 17,318,794 איש.
הפזורה היהודית היוותה כבר 3.54% מהאוכלוסייה.
בסוף המאה ה-19 התחזקה המגמה בהונגריה של רצון קבוצות אנשים במדינה הרב לאומית שחיו בשטחה "להפך להונגרים".
בפרט בחרו בני המיעוטים היהודי והגרמני להיטמע תרבותית בהונגרים.
במדינות אירופאיות אחרות לא היה מיזוג כזה של יהדות עם חברה נוצרית לרוב, ובמקומות רבים אחרים הם נותרו מיעוט דתי ואתני מופרד מאוד.
אמנם תהליך התבוללות דומה החל מוקדם יותר בגרמניה ובאוסטריה, במדינות אלה תגובת החברה הנוצרית הייתה לרוב מזלזלת ובמידה מסוימת שאפה להפרדה המסורתית של היהודים מהחברה הנוצרית.
לעומת זאת בהונגריה, ההתפתחות המטרופוליטית שהחלה באותה התקופה, היחס המכיל של חברת הרוב, המדיניות הרשמית של יצירת מדינת לאום מודרנית באמצעות הטמעה המונית של לאומים, סיפקו ליהודים אפשרות לקידום חברתי שווה והרגשת שייכות לאומה ההונגרית (הרגשה שהתבררה בראייה היסטורית שהייתה בחלקה הגדול מדומה, כפי שאכן התברר שנים לאחר מכן).
לאחר הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867, אחת הרפורמות הליברליות הראשונות של שר הדתות דאז, יוז'ף אטווש, הייתה חוק משנת 1867 לשוויון זכויות מלא בין ההונגרים לבין היהודים.
אטווש גם הקים את "הקונגרס היהודי" כדי שיהודים יוכלו לקבל לידם את ניהול ענייני הדת, בתי הכנסת ובתי הספר שלהם.
באווירה הליברלית של סוף המאה ה-19, יהודים רבים בהונגריה באמת הפכו להונגרים, הם הרגישו שהם שייכים לאומה.
הדת היהודית בזרם הניאולוגי נולד כתופעה ייחודית בעולם.
שירותי הפולחן (לא התפילות) נערכו בהונגרית בבתי הכנסת הניאולוגיים.
משנת 1895 היהדות הפכה על פי החוק לאחת העדות הדתיות במדינה ההונגרית, כך שמישהו יכול היה להיות הונגרי בעל דת יהודית כמו גם הונגרי בעל דת קתולית או קלוויניסטית.
רק חלק קטן מיהדות ההונגריה ובמיוחד העירונית, נשאר שייך לזרם המסורתי האורתודוקסי שברבות הימים הפכה למעשה לזרם חרדי ושמרה על הפרדתה הדתית כזרם מימים ימימה.
הרוב המכריע הצטרף לזרם הניאולוגי, כמעט שלושה רבעים מיהדות בודפשט, למשל.
בתחילת המאה ה-20 בחרו רבים בנישואי תערובת עם בני/בנות זוג הונגרים.
יהודי הונגריה המפורסמים במאה ה-19
הביטוי הראשון לאנטישמיות שמשך תשומת לב לאומית היה עלילת טיסאסלר.
המקרה היה עוזרת נוצרייה צעירה שנעלמה ב-1 באפריל 1882. היהודים המקומיים הואשמו בעלילת דם (אישומי רצח פולחניים).
התביעה התקיימה בשנת 1883. כתוצאה מהמאבק של קארוי אטווש וחבריו עורכי הדין, הסתיימה התיק בזיכוים של הנאשמים.
המספר הכולל של יהודים בכל שטחה של ממלכת הונגריה היה 932,458. אוכלוסיית ממלכת הונגריה, יחד עם קרואטיה, הייתה בת 20,836,681 איש.
הפזורה היהודית היוותה אפוא 4.47% מהאוכלוסייה.
75.7% מהיהודים סימנו את ההונגרית כשפת האם שלהם, שעברה בהרבה את השיעור של הקתולים דוברי ההונגרית, למשל.
61% מהסוחרים, 58% מהמדפיסים, 48.5% מהרופאים, 42% מבעלי בתי המרזח, 24% מהאופים, 24% מהקצבים, 21% מהחייטים, 9% מהסנדלרים היו יהודים בשנת 1910. בתקופה 1893–1913 20% מתלמידי התיכון הרגילים ו-37% מתלמידי הגימנסיות הריאליות היו יהודים.
בשנת 1913, 34.1% מהסטודנטים של אוניברסיטת בודפשט ו-31.9% מהסטודנטים של האוניברסיטה הטכנית של בודפשט היו יהודים.
(על פי נתוני 1920, 34% מהעיתונאים ב"הונגריה המוקטנת" שלאחר חוזה טריאנון, 24.5% מהזמרים, 23% מהשחקנים ו-17% מהציירים והפסלים של הונגריה היו יהודים.
נתון נוסף משנת 1920 ש-40.5% מהתעשיינים ו-19.6% מבעלי האחוזות הגדולות מ-5,000 דונם היו יהודים.
בחתך אחר: 3.1% מהאוכלוסייה היהודית היו תעשינים או בעלי קרקעות של יותר מ-500 דונם, 3.2% היו בעלי קרקעות של פחות מ-500 דונם, 34.4% היו פועלים ו-59.3% היו עצמאיים, פקידים, סוחרים וכדומה.
להלן רשימת הערים ורשויות מקומיות בהם מספר היהודים עלה על 5 האחוזים מהאוכלוסייה.
(אם העיר לא הייתה שייכת להונגריה בזמן השואה בשנת 1944, מצוין השתייכותה לפי SK = סלובקיה, RO = רומניה, HR = קרואטיה, AU = אוסטריה)
מחוזות שבהם שיעור האוכלוסייה היהודית הגיע ל-4%
בשנות העשרים של המאה העשרים סעיף 25 לחוק חדש הונגרי, הנומרוס קלאוזוס קבע את השיעור המרבי באוניברסיטאות של סטודנטים השייכים ל"גזעים אתניים ולאומים" מסוימים בהונגריה, תוך התחשבות בשיעורם בכלל האוכלוסייה ההונגרית.
החוק היה מכוון בעיקר נגד היהודים, אבל הולבש במעטפת "אתנית" שיעור הסטודנטים היהודים ירד אז ל-10-12% לעומת 30-34% לפני מלחמת העולם הראשונה.
האמצעי הופנה בבירור נגד יהדות הונגריה, אך הוא הפריע להתפתחותם גם של לאומים אחרים.
חוק זה פתח שורה של חוקים אנטי-יהודיים באירופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, אף על פי שהמונח "יהודי" לא הפיע בשום מקום בחוק זה או אחרים עד עליית היטלר לשלטון, הסעיף בדבר הפרופורציות של "גזעים אתניים" השפיע בבירור על מועמדים יהודים לרעה.
בקדנציה של אישטוואן בתלן תוקן החוק כדי להחליף את השיקולים האתניים ב"שיקולים חברתיים".
בתחילת שנות העשרים התפתח ויכוח ער בקרב יהודי בודפשט (בעיקר) האם וכיצד להשתתף בחיי הפוליטיקה ההונגרית.
כפרק בדיון, בשנת 1922 הצטרף פרנץ סיקיי, מנהיג הקהילה היהודית של פשט דאז, למפלגה האזרחית הלאומית, שתמכה בממשלה מבחוץ, ואיתו כמה מחסידיו, כמו פרנץ קורין, אחד מבין חבריו.
מאנשי העסקים המשפיעים ביותר של עידן מיקלוש הורטי.
חלק מאלה שהתייצבו נגד סיקיי וחוגו הצטרפו למפלגה האזרחית הדמוקרטית הלאומית, שסומנה על ידי וילמוש ואז'וני, או כמו פאל שאנדור, נותרו מחוץ למפלגות לזמן מה, אך קרוב לצד כלשהו.
ההידרדרות הגדולה במצב יהודי הונגריה החלה למעשה חמש שנים לאחר עליית היטלר לשלטון בגרמניה.
משנת 1938 העביר האספה הלאומית סדרת חוקים אנטישמיים ומפלים, מה שמכונה חוקים יהודיים, ששיאם היה החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי אשר שללו בהדרגה את כל זכויות האזרח של האוכלוסייה היהודית ובאו לפגוע קשה במצבם הכלכלי, החברתי והתרבותי.
החקיקה נבעה בחלקו מהלחץ של כוחות אנטישמיים שהלכו וגדלו בכוחם בהונגריה ומחוצה לה, אך גם שיקולים פוליטיים אמיתיים שיחקו תפקיד, כלומר עמידה כפויה בהשפעה הגרמנית המאיימת.
חלק מהחוקים ששללו את זכויות האזרח של האוכלוסייה היהודית, למשל, הועברו בהסכמת הרב הראשי של הונגריה.
על פי הגרסה ההונגרית אילו הונגריה לא הייתה מחמירה את חוקי היהודים שהיו מקלים מדי (על פי דעתו של היטלר), היא הייתה מסתכנת בכיבושה על ידי גרמניה, כיבוש שהיה מוביל לגירוש יהודים המוני למחנות ההשמדה ולמחנות הריכוז.
מעטות מהקהילות ההונגריות ומהכנסיות הנוצריות עזרו ליהודים על ידי הוצאת מסמכי הטבלה כוזבים, או לקחו סיכון משמעותי והסתירו יהודים נמלטים במהלך המלחמה, ואלה היו בעיקר בבודפשט.
המדיניות האנטי-יהודית של הונגריה גבתה עשרות אלפי קורבנות עוד לפני 1944. עם זאת, עד שנת 1944, רוב יהודי הונגריה לא היו בסכנת חיים קרובה, אם כי זה לא שינה את עובדת הרדיפות עצמן.
ההטמעה של יהודי הונגריה נשברה על ידי האפליה והאנטישמיות הרשמית של ממשלות הונגריה ואוכלוסייתה הנוצרית.
כבר בשנת 1941 גורשו יהודים מהונגריה לקאמניץ-פודולסקי, שם נטבחו.
אולם לאחר מכן, עד 1944 יהדות הונגריה לא גורשה לאושוויץ ולמחנות השמדה אחרים.
מנגד, עשרות אלפי גברים יהודים נצטוו להתייצב לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ורובם (כ-90%) נהרגו בחזית המזרחית באוקראינה.
הורטי והקצונה הפרו-גרמנית בהונגריה לא התנגדו לדבר.
רק בשנת 1943, לאחר שהתבוסה הצפויה של גרמניה כר נראתה באופק, החלו אנשי הורטי לתכנן את המעבר לצד כוחות הברית, אך הונגריה נכבשה ב-19 במרץ 1944 על ידי כוחות הוורמכט (מבצע מרגרטה).
כוחו של מיקלוש קאלאי הוגבל וכעבור חצי שנה הוא הודח.
ראש הממשלה החדש דמה סטויאי שירת נאמנה את הכובשים.
במרץ-אפריל 1944 אדולף אייכמן וקומץ עוזריו (כמאתיים בלבד) שנעזרו בפקידות ואנשי המשטרה ההונגריים (כמאתיים אלף ז'נדרמים, שוטרים, פקידי ממשלה, אנשי רכבת ואחרים) שהשתתפו ישירות בגירוש יהודי הונגריה למחנות ההשמדה.
בשישה-שמונה שבועות גורשו יותר מ-425,000 יהודים לאושוויץ ולמחנות השמדה אחרים, שם נרצחו 90% מהם.
השואה שפירושה רצח עם מתוכנן של יהדות אירופה, בעיקר במחנות ההשמדה, במחנות הריכוז ובגטאות באמצעים שונים ומגוונים (מהרעבה דרך הוצאה להורג בירי ועד השמדה בגז) בעיקר על ידי גרמניה הנאצית.
כבר בקיץ 1941, בעזרת השלטונות ההונגריים, גורשו 16–18 אלף יהודים שהוגדרו על ידי השלטונות ההונגריים כ"חסרי מולדת" יהודים בעלי "אזרחות לא מוסדרת" לגליציה שהייתה כבר כבושה על ידי גרמניה הנאצית.
הגירוש התרחש בתנאים לא אנושיים (בקרונות בקר, כמעט ללא אספקה כלשהי).
המטרה לכאורה (כפי שנטען בצביעות) הייתה להעביר את "חסרי המולדת" לאוקראינה, שנכבשה בחלקה על ידי כוחות הונגרים.
עם זאת, רוב המגורשים בסוף אוגוסט שנת 1941 נשחטו על ידי יחידות אס אס ומיליציה אוקראינית שהוצבו ליד קמניץ-פודולסקי.
במה שנקרא היום הטבח בקמניץ-פודולסקי.
כאלפיים עד שלושת אלפים שהצליחו לברוח בחזרה להונגריה סיפרו על הטבח.
הטבח תועד במצלמה בהסתר על ידי יהודי הונגרי ששירת בצבא ההונגרי כנהג משאית (בשל מחסור בנהגי משאיות גם יהודים אחדים גויסו למטרה זו) בשם דיולה שפיץ שבסופו של דבר מצא את מותו במחנה הריכוז מאוטהאוזן.
בשל הלחץ מצד העיתונות ההונגרית, הופסקו גירושים נוספים ב-8 באוגוסט, כשלושה שבועות לפני תחילת הטבח.
זה היה ככל הנראה הטבח הראשון בשואה בו מספר הקורבנות היה בעל חמש הספרות.
מיד לאחר הכיבוש הגרמני בהונגריה, החל ריכוז היהודים בגטאות, הם חויבו לענוד את הטלאי הצהוב, ולבסוף, באפריל 1944, החלו הגירושים בעזרת האדמיניסטרציה והז'נדרמריה ההונגרית.
עד יולי 1944 גורשו 445 אלף יהודים אזרחי הונגריה, מהם 437,402 איש לאושוויץ בירקנאו.
ממשלת הונגריה לא ביקשה מהגרמנים שום תיעוד לגביהם.
יש להזכיר כאן כי ב-10 באפריל 1944 ברחו רודולף ורבה ואלפרד ווצלר, שני יהודים, ממחנה ההשמדה אושוויץ.
כשהגיעו לז'ילינה (שבסלובקיה), הם יצרו קשר עם החוגים הציוניים המקומיים.
עובד במרכז הציוני בברטיסלאבה שמע את דבריהם ב-25 וב-26 באפריל.
על סמך זה הוכן דו"ח ורבה-וצלר שמכונה גם "פרוטוקול אושוויץ", אשר סיפק מידע על הרצח השיטתי של היהודים שקורה במחנה.
הדו"ח נשלח גם לחוגים הציוניים באיסטנבול, בז'נבה, בלונדון ובבודפשט וכן למועצת היהודים של הונגריה.
עם זאת, למגורשים חודש לאחר מכן לא היה מושג מה מצפה להם.
ורבה ווצלר הסיקו אפוא, כי הפרוטוקולים שהם ערכו הושתקו על ידי אותם ארגונים.
האמור לעיל קיבל חיזוק גם על ידי איש המחתרת הציונית יליד בודפשט ארנסט שטיין.
לדבריו, ישראל קסטנר ממנהיגי ציונות הונגריה כרת עסקה של 1.5 מיליון דולר עם אדולף אייכמן להצלת 1685 יהודים (כולל בני משפחה, חברים, סופרים, אמנים, רבנים, מנהיגים ציוניים).
"רכבת קסטנר" שהוא ארגן עזבה את בודפשט ב-30 ביוני 1944, ונוסעיו הגיעו שלמים לשווייץ דרך שהות של כחודש במחנה הריכוז ברגן-בלזן.
שטיין טען כי קסטנר סירב להעביר את הפרוטוקול של ההסכם הנ"ל עם אייכמן.
על פי מקורות מסוימים, גם מועצת היהודים הסתירה את המידע והעבירה את המידע הזה שהיה בידיה לגבי דו"ח ורבה-וצלר רק באמצע יוני ואלה הופצו לממשלה, לראשי הכנסיות ולהורטי עצמו.
עם זאת, על פי מקורות אחרים, באמצע חודש מאי, התרגום ההונגרי של הפרוטוקול הגיע להורטי ולמנהיגי הכנסיות, כך שהם ידעו היטב על המתרחש.
עם זאת, המנהיגות ההונגרית (ממשלה, צבא, ראשי הכנסיות) לא התבשרה על עובדת השמדת היהודים מפרוטוקולי אושוויץ אלא ידעה זאת כבר לכל המאוחר בשנת 1942. באוקטובר 1942 כל המתרחש כבר היו ידוע לעיתונאים שהיו מקורבים לממשלת הונגריה.
דו"ח שהתקבל במשרד הפנים ההונגרי ב-7 באוקטובר 1942, דווח בבירור על השמדת יהודי פולין.
טיוטת מכתבו של הורטי להיטלר, מיום 7 במאי 1943, מכיל את המשפט הבא: "תוכחתו וגערתו הנוספת של הוד מעלתך (כלומר היטלר) הייתה שהממשלה (ההונגרית) לא פעלה באופן המעמיק ביותר לביצוע השמדת היהודים (בהונגריה) כפי שנהגה גרמניה אצלה וכפי שזה היה נראה רצוי במדינות אחרות."
כתוצאה מהפלישה לנורמנדי, הגברת הלחץ על הונגריה ממדינות זרות ולדברי היסטוריונים אחדים גם בשל פרוטוקול אושוויץ, הורטי רצה להחליף את סגני השרים לענייני פנים לסלו באקי ולסלו אנדרה שארגנו את הגירושים בסוף יוני.
בישיבת מועצת הכתר ב-26 ביוני הציע את הפסקת הגירושים.
עם זאת, הם המשיכו בגירושים עד לפקודותיו המפורשות של העוצר שבסיוע כוחות צבא נאמנים לו - בפיקודו של הקולונל פרנץ קוסורוש - ביולי 1944 אסר את המשך גירוש יהודים מבודפשט.
בזמן ההשתלטות של מפלגת צלב החץ (15 באוקטובר 1944) על השלטון בהונגריה, לא היו יהודים בהונגריה למעט בבודפשט ובפלוגות שירות העבודה, כמעט כולם גורשו ונרצחו מהאזורים הכפריים ומערי השדה.
בבירה היו עדיין כ-200 אלף יהודים ועוד כמאה אלף בפלוגות שרות העבודה.
כל אלה המתינו בפחד מה יביא שלטון צלב החץ.
הקבינט של פרנץ סלשי התחייב כלפי גרמניה להמשך הברית של הונגריה עם גרמניה הנאצית ולהמשך המלחמה.
כך לבקשת גרמניה 50 אלף יהודים נוספים גורשו והיהודים שנותרו בבירה ננעלו בגטו, שם נרצחו עוד אלפים.
כשמונת אלפים יהודים נוספים נרצחו בבודפשט, ותשעת אלפים נוספים נהרגו בהפצצות בעלות הברית, ברעב, במחלות או התאבדו.
(מפקד האוכלוסין בשנת 1941 העמיד את מספר היהודים בהונגריה על 861,000. ניתן להעמיד את מספר הניצולים על 255,000).
גם כמחצית מיהודי בודפשט, כ-100,000 איש, קיפחו את חייהם במחנות מוות מחוץ לאדמת הונגריה או במהלך טרור צלב החץ בבודפשט.