tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשלט הופגז על ידי תותחים ללא הפסקה.
במשלט היו כ-20 איש: "הרגשתי מנותקת מהחבר'ה, מנותקת מהחיים.
כל הזמן נלחמנו, וביום שלא נלחמנו, אז הייתה סביב מלחמה.
הייתי בתחנת איסוף פצועים (מתחת למשלט 7).
ההרגשה של להיות כל הזמן בתוך זה".
כמו כן השתתפה בקרב לטרון לשחרור הדרך לירושלים בתחנת איסוף הפצועים.
בשנת 1948 נשלחה לקורס מפקדות כיתה בקיבוץ דליה, ושירתה כמפקדת בית ספר לאימוני בנות בחטיבת יפתח.
עם פירוקו הרשמי של הפלמ"ח הצטרפה לנח"ל לאחר הקמתו יחד עם בן זוגה וריכזה את גיוס הנשים.
באוקטובר 1951 השתחררה משירות פעיל.
ב-1962 שבה לשירות בצה"ל כקצינת ח"ן בבסיס תל השומר.
שירתה כקצינת ח"ן בפיקוד המרכז וקצינת ח"ן בפיקוד הנח"ל, קצינת ח"ן ביחידת מורות ארצית.
לאחר 18 שנות שירות השתחררה בדרגת סגן-אלוף.
במהלך שירותה בצה"ל כיהנה כשופטת, בדרגת רס"ן, בבית הדין הצבאי ששפט את המחבלות תרז הלסה ורימה טנוס, מחוטפי מטוס סבנה, לצד סא"ל (מיל') אהרון אלפרן ורס"ן (מיל') יהושע בן-ציון.
אחרי פרישתה מצה"ל הייתה אמנית.
הציגה בתערוכות קבוצתיות בבית הלוחם.
במקביל המשיכה לעסוק בקידום מקומן של נשים בצה"ל, בהרצאות לצוערות בקורסי קצינות.
הייתה חברה בצוות ההקמה של בית הפלמ"ח, ופעילה בעמותת הפלמ"ח.
בנה הוא פרופ' יובל נריה, שקיבל את עיטור הגבורה על פועלו במלחמת יום הכיפורים.
בתה, נורית נריה רוטשילד, שירתה כקצינת ח"ן.
מאז נישואיהם, גרו צפורה ויעקב נריה בחולון.
בשנת 2001 עברו להתגורר עם משפחתה של בתם, ביישוב כפר ורדים.
יעקב נריה נפטר ב-5 בינואר 2015, והובא למנוחות בבית העלמין בכפר ורדים .
ציפורה נפטרה ב-10 באפריל 2017, ונטמנה לצידו .
צפוף היא קומדיית מצבים ישראלית לילדים ונוער שנוצרה על ידי נטלי מרכוס ואסף בייזר, ששודרה בערוץ זום של HOT החל מ-25 באפריל 2017, ועד 3 בפברואר 2021. הסדרה מספרת על זוג גרושים, שעוברים לגור ביחד עם הילדים שלהם מהנישואין הקודמים.
הסדרה זכתה בפרס מועצת הכבלים והלווין לשידורי ילדים ונוער ב-2018.
הסדרה מספרת על מיקי (המגולם על ידי אלי פיניש), גרוש עם שתי בנות - דניאל "הבת" (שירה נאור) ותמר (בר מיניאלי).
מיקי הוא בן זוגה של נירית (יעל שרוני), שגם היא עצמה אמא לשלושה בנים מנישואיה הקודמים - דניאל "הבן" (דניאל ליטמן), אורי (נעם פרנק) ונועם (איתן יהושע).
נירית ובניה עוברים לגור בביתו של מיקי.
בנותיו של מיקי, דניאל "הבת" ותמר, מתקשות לקבל את זה שעוברים לגור איתן שלושה בנים, וכך גם הבנים של נירית.
הילדים מתחילים לריב ויוצרים רעש והמולה, ומכאן שם הסדרה "צפוף!".
בפרק סיום העונה, נירית מציעה נישואין למיקי, והוא עונה בחיוב.
משפחת חי בר חוזרת לעונה שנייה, מיקי ונירית התחתנו ויוצאים לירח דבש מהגיהנום.
מיקי ונירית מנסים לדאוג למשפחה, להשליט סדר, ללמד את הילדים ערכים ובעיקר לדאוג שכולם יישארו בחיים.
בפרק סיום העונה, מיכל, האמא של הבנות מגיעה לביקור ומציעה לתמר ולדניאל לעבור לגור איתה בקליפורניה.
הבנות מסרבות ונשארות בארץ, ומיכל שוכרת דירה בבניין ועוברת לגור בארץ.
משפחת חי בר חוזרת לעונה שלישית, דניאל הבן התגייס לצבא ודניאל הבת רוצה להשתלט לו על החדר כשהוא נמצא בשירותו הצבאי.
דניאל הבת מתחילה לצאת עם נער בשם רוי.
בסוף העונה נירית נכנסת להריון ממיקי.
נירית נמצאת בהריון מתקדם עם בת.
מיקי, בעקבות התערבות עם נירית, נכנס לנעליה של אישה הרה.
מיכל מנסה להתקרב לתמר ולנסות שהיא תשתף אותה בדברים שנוגעים אליה.
נועם מגלה שמישהו גנב את כספו ושולח את אמו נירית לברר מי האשם.
בהמשך, אבישי מקבל בעונה הזאת פרק ספיישל משלו.
אורי מנסה ללמד את דניאל הבת היסטוריה, לאחר שנכשלה במבחן הבגרות בהיסטוריה ומוצא דרך מקורית ללמד אותה.
דניאל הבת מתחילה לקבל חסות מחברת הקוסמטיקה שלה ומקבלת מהם משכורת.
בסוף העונה נירית יולדת את בתו השלישית של מיקי, יולי חי- בר.
מיקי חי-בר (אלי פיניש) – נשוי לנירית, אבא לשלוש בנות, דניאל (הבת), תמר, ויולי.
ואב חורג לדניאל (הבן) אורי ונועם, ועובר לגור יחד איתה ועם שלושת בניה.
ילדותי מאוד, בסוף העונה ראשונה נירית הציעה לו נישואים והוא הסכים.
כתב את הספרים "החור שבחור של המנעול", "הקופה אפי שרק רצתה סלפי" ועוד.
מנסה למצוא אירועי גיבוש משותפים כל הזמן (לא תמיד בהצלחה).
בן 45. בסוף העונה הרביעית נולדת בתו השלישית יולי חי-בר.
נירית בר-חי (יעל שרוני) – בת 43, נשואה למיקי, ואם חורגת לדניאל (הבת) ותמר.
אמא לשלושה בנים, דניאל (הבן) אורי ונועם ולבת, יולי.
בסוף העונה הראשונה הציעה למיקי נישואים והוא הסכים.
נכנסת להריון בסוף עונה 3. בעונה 4 נמצאת בהריון מתקדם עם תינוקת.
באמצע העונה מתחלפת בגוף עם דניאל הבת ונהיית בת 18, בסוף העונה הרביעית היא יולדת את בתה הראשונה עם מיקי יולי ואף פעם שמזכירים את סבתא רומיה מסרבת להסביר לנועם שהיא מתה.
דניאל "הבן" בר (דניאל ליטמן) – בן 20. בנם הבכור של נירית ואבישי, אח של אורי, נועם ויולי.
אח חורג של דניאל (הבת) ותמר.
אוהב כדורסל, טיפש ובעל אופי ילדותי.
בעונה 2 שורץ בבית בחוסר מעש ומחכה לגיוס ובמקביל, מתחיל לאהוב כדורגל.
מתגייס לצבא בין העונות השנייה והשלישית, ובן זוגה של איילת שמעולם לא ראו אותה בסדרה.
בעונה 3 נמצא חלק מהזמן בבית וחלק בצבא.
אוהד של מכבי תל אביב לכדורסל.
דניאל "הבת" חי (שירה נאור) – נערה מתבגרת בת 18. בתם הבכורה של מיקי ומיכל, אחותה של תמר ויולי.
אחות חורגת של דניאל (הבן), אורי ונועם.
חוצפנית, מכורה לסמארטפון ואוהבת סנאפצ'ט ואינסטגרם.
היא לא מסוגלת לחיות שנייה בלי הנייד וחייבת להיות תמיד מחוברת לרשתות החברתיות ולהיות במרכז העניינים, בפרט בכל הקשור לרכילות.
בעונה השלישית מנסה להשתלט על חדרו של דניאל הבן, כאשר הוא בצבא.
יו"ר מועצת התלמידים כבר כמה שנים.
באמצע העונה מתחלפת בגוף עם נירית ונהיית בת 43
תמר חי (בר מיניאלי) – בת 16. בת-הזקונים של מיקי ומיכל, אחותה של דניאל (הבת) ושל יולי.
מרדנית, מתבודדת כל הזמן, סגורה בחדר שלה, טבעונית, מנגנת על גיטרה באס ומתבגרת באפלה.
ממורמרת, חשה מאוד מקופחת והיא מתכננת קריירה פוליטית.
אורי בר (נעם פרנק) – בן 16 ובכיתה י.
בנם האמצעי של נירית ואבישי, אח של נועם, דניאל (הבן) ויולי.
הבן האהוב של נירית ובעל התנהגות מתנשאת על האחים שלו.
בעל איי קיו של 180. מעריץ את מיכל אשתו לשעבר של מיקי.
מכונה על ידי דניאל הבת "עולב".
נועם בר (איתן יהושע) – בן 10. בן-הזקונים של נירית ואבישי, אח של אורי, דניאל (הבן) ויולי.
חושב שסבתא רומיה עדיין בחיים אף על פי שהיא לא.
בעונה השנייה נפטר מנבי, הבובה שלו שהייתה חשובה בעונה.
מתואר כתמים במיוחד, למרות גילו.
יולי חי-בר – בתם המשותפת של נירית ומיקי ואחותם הקטנה של דניאל הבת, תמר, אורי, נועם ודניאל הבן.
אבישי בר (אורי גוטליב) – הגרוש של נירית, ואביהם של דניאל (הבן), אורי ונועם.
אדם מבולגן ועצלן ביותר שחי לבד בבניין של משפחת חי בר.
רונה חי (גאיה שליטא כץ) – דודה של דניאל "הבת" ותמר, שבאה לביקור בארץ אחרי טיולה בהודו, אחותו של מיקי.
חמדנית שכל הזמן רוצה להשיג יותר כסף.
נוהגת לשקר ולסדר את הדברים שיתאימו לרצונה בלבד.
מיכל חי (נועה קולר) – הגרושה של מיקי ואימן של דניאל הבת ותמר.
עזבה את ישראל כדי להתקדם במקום עבודתה בנאס"א.
בסוף העונה השנייה היא החליטה לחיות בשכנות לדירה של מיקי ונירית, על מנת להיות קרובה לבנות.
בעונה 3 היא גילתה את הסוד של תמר לדניאל הבת (לפי איך שהיא טוענת קשה לה לשמור סודות) וככה זה הסתבך.
רוי (אלון ליאור) – החבר של דניאל הבת בעונה השלישית והרביעית.
מירי (דנה סמו) – מנהלת ההוצאה לאור של מיקי.
שחר (איתמר כרמלי) – הבן הזוג לשעבר של דניאל הבת.
דניאל הבת נפרדת ממנו מכיוון ששחר ומיקי נוהגים להייפגש ולשחק FIFA 18 במקום ששחר יפגש עם דניאל הבת.
עדי (נגה דוידוף) – חברה של נועם.
נועם מאוהב בה ונוהג להיפגש איתה הרבה.
אבי "ההומלס" (עידו מוסרי) – הומלס שנועם הביא הביתה כחלק ממחויבות אישית ביוזמתה של נירית.
מעריץ את נירית ומזדהה איתה בכל דבר.
אריאל "הבת" (דר זוזובסקי) – החברה של דניאל הבן.
דניאל הבן נפרד ממנה לטענו מכיוון שיודע עליה יותר מדי עליה.
בתחילת פרק 15 שונאת את דניאל ובסופו אוהבת אותה.
זכתה לכינוי אריאל "הבת" בגלל כמה שהיא דומה לדניאל "הבת".
בן (שחף כרמל יעקובוביץ') – בריון שמנצל את אורי ומתחזה לחבר שלו.
עושה עסקה עם נירית שכדי שהוא ילך מביתם נירית תביא לו אייפד.
אומלאוט (איתי שלפק) – עולה חדש מגרמניה בחילופי תלמידים בכיתה של אורי.
מתאהב בתמר ומנסה להרשים אותה.
נועה (בר סביר) – ילדה מקובלת מהכיתה של אורי.
יקי (יניב סוויסה) – חבר עבר של מיקי.
מעצבן את דניאל הבן, דניאל הבת, תמר, אורי ונועם.
בתחילת אוגוסט 2017 נודע כי לסדרה צפויה עונה שנייה, בסוף מרץ 2018 החלה להצטלם העונה השנייה, והיא עלתה לשידור בערוץ Zoom ב-19 באוגוסט 2018, והפרק הראשון עלה בבכורה לצפייה בשירות HOT VOD Young ב-16 באוגוסט 2018. לעונה צולמו 20 פרקים.
שנהפרסקטגוריהמועמדותתוצאהסימוכין2021פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוערסדרה קומיתצפוף – עונה 4השחקנית הטובה ביותר בסדרה קומיתשירה נאורהשחקן הטוב ביותר בסדרה קומיתדניאל ליטמןבימוי בסדרה קומיתנטלי מרכוסתסריט בסדרה קומיתנטלי מרכוס, אסף בייזר, נעם נבו, יעל כץ, הדר תדמור, יובל פרידמן, ניר ברגר, רמי פרגהאיפור הטוב ביותרקרן אסףהליהוק הטוב ביותרמורן מרציאנוהניהול האמנותי הטוב ביותרעידו דולב
צפון קילינג היא שונית אלמוגים לא מיושבת בצפון הטריטוריה האוסטרלית איי קוקוס.
האטול שוכן כ-25 ק"מ צפונית לאי הורסבורו (Horsburgh), ושטחו כ-1.2 קמ"ר.
צורת האי כשל האות C, במזרחו פתח ברוחב של 50 מ', שטח הלגונה הפנימית 0.5 קמ"ר.
האי הוא ביתם של אוכלוסיית רליתיים מתת המין האנדמי Cocos buff-banded rail, המצוי בסכנת הכחדה.
באי מושבות קינון גדולות של עופות ים.
מאז שנת 1995 האי יחד עם הים שסביב החופים עד מרחק של 1.5 ק"מ מהחוף, מהווים את הפארק הלאומי פולו-קילינג, והכניסה אליו מותנית באישור רשות הגנים הלאומית.
רב החובל וליאם קילינג היה האירופאי הראשון אשר גילה את האיים בשנת 1609, והם נקראים על שמו.
בשנת 1749 צויר האי על ידי רב החובל השוודי אקברג שעבר סמוך לאי.
האי נראה בתרשים שהופק על ידי ההידרוגרף הסקוטי אלכסנדר דאלרימפל בשנת 1789. בשנת 1836 ביקרו באי קפטן רוברט פיצרוי וחברו צ'ארלס דרווין בספינתם אה"מ ביגל.
במהלך המאה ה-19 נוסעים בהפלגות שעברו סמוך לאי וחלו בבריברי הועלו לחוף, קבריהם יחד עם קברי חלק מהרוגי הסיירת הקלה הגרמנית אמדן, נמצאים על האי.
ב-9 בנובמבר 1914 פשטה הסיירת הגרמנית אמדן על האי דיירקשן (Direction) שבאיי קוקוס, בו עברו מספר קווי תקשורת חשובים.
בקרב באה לידי ביטוי עליונותה של "סידני" בחימוש ובמהירות, ולאחר מספר שעות נאלצה "אמדן", שנפגעה קשות, לעלות על שרטון באי קילינג הצפוני, כדי שלא לטבוע.
צִפּוֹרָה שָרֵת (12 באוגוסט 1896 – 30 בספטמבר 1973) הייתה רעייתו של ראש ממשלת ישראל השני של מדינת ישראל, ושר החוץ הראשון שלה, משה שרת.
נולדה בשם צפורה מאירוב בשנת 1896 ליהודה מאירוב ופרידה (לבית מאירוביץ) בדווינסק שבפלך ויטבסק של האימפריה הרוסית (כיום דאוגבפילס, בלטביה) – עיר שבאותה תקופה כמעט מחצית מתושביה היו יהודים.
אביה נמנה עם "חובבי ציון", ובילדותה לא זכתה לחינוך יסודי.
אחיה הצעיר הוא שאול אביגור, ממגיני תל חי, מראשי "ההגנה", מפקד המוסד לעלייה ב' ברוב שנות קיומו, סגן שר הביטחון במלחמת העצמאות וראש ארגון "נתיב".
היא עלתה לארץ ישראל ב-1912 כמעט ללא ידיעת השפה העברית.
משפחתה השתקעה בתל אביב-יפו, וציפורה החלה את לימודיה בגימנסיה העברית.
במהלך לימודיה בגימנסיה הכירה את מי שיהיה בעלה לעתיד, משה שרת.
באותה העת היה תלמיד, ועתיד היה להיות אישיות דיפלומטית בכירה וראש ממשלת ישראל השני.
היא הכירה את דב הוז ואליהו גולומב, חבריו הטובים של שרת, וקרבתה אל השלישייה הפכה אותה לשותפה במאבק המדיני והפוליטי להקמת מדינת ישראל עוד משחר נעוריה.
שותפות זו באה לידי ביטוי בחייה עם שרת, ששיאם בהיותה רעיית ראש ממשלת ישראל.
מאירוב ושרת התקרבו לראשונה במהלך טיול שנערך לתלמידי הגימנסיה בפסח 1913 בחברון.
בשנת 1919 הצטרפה צפורה לקבוצת כנרת שאחיה שאול היה חבר בה.
היא נמנתה עם חברי "קבוצת השישים", שעסקה בעבודה חקלאית ובעבודות קבלניות ובין היתר בסתימת ביצת עמק הירדן ובנטיעת עצי אקליפטוס.
בשנת 1921 נישאו שתי אחיותיו של שרתוק, עדה ורבקה, לשני חבריו הקרובים - דב הוז ואליהו גולומב, חבריו מימי הגימנסיה ו"ההסתדרות המצומצמת" וממקימי "ההגנה".
שרת המתין שנה נוספת בטרם ביקש את ידה של צפורה, שהייתה חברתו מנעוריו.
חודשים אחדים לאחר נישואיה החלה צפורה ללמוד חקלאות במכללה חקלאית ברדינג, מרחק שעתיים מלונדון, שם התמחתה בתעשיית מוצרי החלב.
לטענת ילדיה, היא רצתה בכלל ללמוד רפואה, אך נסיבות התקופה הובילו אותה ללמוד דווקא חקלאות.
לאור מצבם הכלכלי הרעוע של בני הזוג, נהגו השניים להיפגש רק לעיתים רחוקות או בעת חופשות מהלימודים.
לאחר שובם של בני הזוג ארצה ב-1925, חזרה צפורה לעבודתה החקלאית.
היא ניהלה את משק הפועלות בנחלת יהודה והייתה פעילה במועצת הפועלים של תל אביב.
שנתיים לאחר מכן, ב-1927 ילדה את בנם הבכור, יעקב.
לאחר הלידה היא הפסיקה את עבודותיה השונות ודאגה להקדיש מזמנה לילדים ולמשפחה.
כניסתו של בעלה לעולם הפוליטי סתמה למעשה את הגולל על חלום הקריירה המקצועי של צפורה, והיא התמסרה התמסרות מלאה לדרישות שהציבו לה החיים לימינו של מנהיג מפלגתי ומדינאי מוביל.
החיים לצדו של שרת לא הסתכמו בתפקיד ייצוגי של אירוח.
באותן השנים נעשתה צפורה שותפה ויועצת קרובה של בעלה בעבודתו המדינית, הדיפלומטית והפוליטית.
במסגרת תפקידו של שרת כראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, הוא הרבה להיעדר מהארץ לתקופות של שבועות ואפילו חודשים, והזוגיות בין השניים התבטאה בעיקר בהחלפת מכתבי אהבה.
בחודש אוקטובר 1942, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, נסעה שרת לטהראן בשליחות הסוכנות היהודית ועליית הנוער במטרה לסייע בהצלתם של כ-900 ילדים יהודים יתומים מפולין שנדדו במזרח אירופה וברחו מאימת המלחמה (ילדי טהראן).
כראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, היה שרת מעורב במאמצים להצלתם, ואז הבריק במוחו הרעיון לשלוח למשימה את רעייתו, שנענתה למשימה ברצון.
לטהראן הגיעה כדי לנהל יחד עם קבוצת חלוצים שהגיעו עם הפליטים היהודים המבוגרים את בית היתומים, שנקרא "בית הילד היהודי".
אשרות כניסה לאיראן לא ניתנו לעוד שליחים מארץ ישראל.
בית היתומים נוהל בתנאי מחסור חמור, בעיקר במזון, שהיה בו מחסור בכל פרס, ובמאמץ בלתי פוסק לחלץ עוד ילדים מידי הכמרים והנזירות.
ב-29 ביוני 1946 הייתה "השבת השחורה", במהלכה נעצר בעלה יחד עם כל מנהיגי היישוב על ידי המנדט הבריטי בארץ ישראל והועבר למחנה המעצר בלטרון.
בעת שהיה עצור בלטרון, שימשה צפורה כמקשרת בינו לבין הנהלת הסוכנות היהודית בירושלים ובחוץ לארץ.
בחודש ינואר 1947, חודשיים לאחר ששוחרר מהמעצר בלטרון, נסע שרת לתקופה ממושכת בארצות הברית במסגרת תפקידו במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
אחר כך הצטרפו אליו רעייתו צפורה וילדיהם, חיים ויעל.
ב-1947 הוסיפה שרת לפעילותה ההתנדבותית גם את תפקידה כחברת הוועד המנהל של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
גם שם היא ניסתה לסייע ככל יכולתה, בעיקר בהשגת תמיכה והכרה ממסדית.
בתפקיד זה החזיקה מיום מינויה ועד ליום מותה ב-1973.
בשונה מקודמתה בתפקיד רעיית ראש ממשלת ישראל, פולה בן-גוריון, הייתה צפורה מעורבת משלב מוקדם למדי בפעילות ציבורית והתנדבותית, עבודה שהמשיכה גם כאשר הייתה רעיית ראש הממשלה.
בכך קבעה תקדים שבעקבותיו הלכו כמעט כל רעיות ראשי הממשלה לדורותיהן של מדינת ישראל.
כניסתה של צפורה לתפקיד רעיית ראש ממשלת ישראל הייתה חלקה יחסית לאור ניסיונה הרב כאשת ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית (1933–1948) וכאשת שר החוץ (1948–1954).
יתר על כן, קודמתה בתפקיד, פולה בן-גוריון, לא השאירה אחריה שום מורשת תפקודית או דפוסי התנהגות מקובלים, מה שצפורה הייתה צריכה לאמץ.
ב-26 בינואר 1954 נבחר בעלה משה שרת לתפקיד ראש הממשלה וציפורה החלה לתפקד כרעיית ראש הממשלה.
השינוי במעמד בעלה לא השפיע על דפוס ההתנהגות בינו לבינה והיא נשארה שותפה ויועצת קרובה בכל ענייניו הפוליטיים.
למשל, בחודש מרץ 1954 התבקש שרת לשאת בפני מליאת הכנסת נאום הספד לברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד.
את נאום ההספד כתבה צפורה לאחר ששרת כשל בכך.
במקביל לעבודתה ההתנדבותית בקרב העולים החדשים, המשיכה בעבודתה הציבורית עבור ארגונים רבים, עבודה שהתחילה עוד לפני שהייתה לרעיית ראש ממשלת ישראל.
ב-7 במרץ 1955 אורגנו בחסותה חגיגות לרגל חג הפורים במעברות ובכפרים שבפרוזדור ירושלים.
לאחר שבעלה נאלץ לעזוב את תפקידו כראש הממשלה הוא הוסיף לכהן כשר החוץ עד חודש יוני 1956. חודשים אלו היו קשים מאוד למשה שרת על רקע יחסיו העכורים והקשים עם דוד בן-גוריון, וגם בעניין זה מצא אצל צפורה אוזן קשבת לתסכוליו ולכעסיו.
על אף אישיותה השקטה והצנועה צפורה לא היססה להשמיע בקול רם את דעתה על יריבו המר של בעלה, שגדע את הקריירה הפוליטית שלו.
דוגמה לכך היא תגובתה על מבצע כנרת שיזם בן-גוריון בחודש דצמבר 1955, בעת שהיא ובעלה שהו בארצות הברית.
עם שובה לארץ השמיעה צפורה ביקורת חריפה באוזניהם של עוזריו הקרובים של בן-גוריון, יצחק נבון וטדי קולק.
במרוצת החודשים מצב רוחו של משה שרת היה ירוד יותר ויותר, ותלותו ברעייתו גברה.
בחודשים ספטמבר-נובמבר 1956, אף על פי שלא כיהן בשום תפקיד רשמי, יצא משה שרת למסע ביקורים רשמי בדרום-מזרח אסיה ובמזרח הרחוק בשליחות ממשלת ישראל במטרה לכונן יחסים דיפלומטיים עם מדינות אסיה השונות.
המסע תועד בספר "משוט באסיה" שהוקדש לצפורה, "אשר כמכתבים אליה נרשמו פרקי יומן זה".
במהלך שהותו באסיה הדגיש שרת שוב ושוב את חסרונה של צפורה - בספרו כתב: "שוב חסרה לי מאוד צפורה, אשר חשבתי עליה ועל העדרה בכל הסיור הנפלא שעשיתי".
בשנים שלאחר מות בעלה ב-1965, נעלמה צפורה מהעין הציבורית כמעט לגמרי.
הפעם היחידה בה נראתה בציבור לאחר מות בעלה הייתה ב-1970, כאשר קיבלה אות כבוד מטעם עיריית ירושלים.
בשנים שלאחר מכן מצבה הבריאותי הידרדר והיא נפטרה ב-30 בספטמבר 1973 בגיל 77 במרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי.
היא נקברה לצד בעלה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
צפורה שפירא (17 במרץ 1938, י"ד באדר ה'תרצ"ח – 27 בנובמבר 2024, כ"ו בחשוון ה'תשפ"ה) הייתה בלשנית עברית, בעלת תואר דוקטור בלשון עברית, ששימשה יועצת לשון, מדריכה ומרצה בדיבור נכון ובהגייה מדויקת.
הייתה יועצת לשון של קול ישראל בתל אביב יותר מ-20 שנה ומורה ומרצה לעריכה ולדיבור בציבור באוניברסיטת בר-אילן ובמכללות שונות.
צפורה שפירא נולדה ב־1938 בקרקוב שבפולין, בת למרדכי וחיה וולקן, מניצולי רשימת שינדלר.
הייתה בגטו קרקוב ושרדה כתינוקת יחידה ממחנה פלשוב.
מן המחנה הוצאה בתרמיל גב בידי חבר של הוריה, והוא העבירהּ לחבר פולני, יוליאן קוסק, מחסידי אומות העולם, אצלו גדלה עד תום המלחמה.
למדה בבית הספר היסודי הדתי תלפיות בתל אביב, ואחר כך בתיכון הדתי צייטלין.
את התואר הראשון בספרות ומקרא השלימה ב.
ב-1961 נישאה לחברה מתנועת בני עקיבא, שמואל שפירא.
שפירא סיימה לימודי תואר ראשון בלשון ובלשנות שמית באוניברסיטת תל אביב, ולימודי תואר שני ודוקטורט בלשון עברית באוניברסיטת בר-אילן.
נושא עבודת הדוקטורט שלה, בהדרכת פרופ' אורה שורצולד, היה: "העברית בתל אביב בשנים תרס"ט-תרצ"ה לפי מודעות".
לאורך שנות לימודיה האקדמיים הייתה מורה ומחנכת ומרצה לספרות, תנ"ך ולשון עברית במספר מוסדות חינוך, בהם בית הספר הריאלי בחיפה, סמינר "תלפיות" בתל אביב, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת בר-אילן ועוד.
בשנים 1979–2003 שימשה יועצת לשון של קול ישראל בתל אביב.
במסגרת עבודתה גם לימדה והכשירה קריינים וכתבים לדיבור נכון ולהגייה מדויקת.
בשנת הלשון הִגישה תוכנית ברשת ב' "על קצה הלשון", שעסקה בענייני לשון בישראל ובתפוצות.
נוסף על כך ערכה והגישה חידון בתוכנית "משחקי לילה" של זאב ענר, פינה בתוכנית של רבקה מיכאלי "עברית לנהגים" עברית על מונחי נהיגה, ולפני בחירות גם ערכה והגישה ביומן השבוע פינה על העברית של תעמולת בחירות ועוד.
הלכה לעולמה ב-27 בנובמבר 2024, ונטמנה בבית העלמין קריית שאול.
הדקדוק העברי השימושי, בהוצאת שוקן
דקדוקים א-ג, בהוצאת ספר לכול
מילון בחרוזים לילדים,עם אהוד מנור, בהוצאת דניאלה די-נור והקיבוץ המאוחד
מי רוצה להיות מיליארדר, בהוצאת שוקן
צפוף – הפורום לאוכלוסייה סביבה וחברה הוא ארגון ישראלי העוסק בהשפעות הגידול באוכלוסייה על עתיד החברה, הסביבה והכלכלה הישראלית.
הארגון, הפועל כעמותה ללא מטרת רווח, הוקם בשנת 2015 בידי אנשי אקדמיה בכירים, בכירי ממשלה לשעבר ופעילים חברתיים.
מטרתו לרכז את הידע ולהתריע בפני הציבור אודות האתגרים והסכנות הצפויים למדינת ישראל, לאור המשך הגידול המהיר באוכלוסייתה והעלייה בצפיפות האוכלוסין.
בנוסף, פועל הארגון להשפעה על מוסדות השלטון לאמץ צעדי מדיניות לייצוב היקף האוכלוסייה בישראל.
בראש הארגון עמדו שני יושבי ראש משותפים - פרופסור אלון טל, ראש החוג למדיניות ציבורית באוניברסיטת תל אביב ומייסד אדם טבע ודין בעבר, ודוקטור איל רוטנברג מהמחלקה למדעי כדור הארץ במכון ויצמן.
מנהל הארגון הוא איתמר שחר.
מצד אחד בישראל יש צפיפות אוכלוסין גבוהה, קצב ריבוי טבעי גבוה, כ־3.1 ילדים לאם בפריון מלא - שמאפיין מדינות מתפתחות- ומצד שני המדינה מקיימת כלכלה וצריכה המאפיינות מדינה מפותחת.
קצב גידול האוכלוסייה בישראל, נכון לשנת 2017 עומד על 1.93% לשנה, הוא הגבוה ביותר מבין המדינות המפותחות.
כבר כיום ישראל בעלת צפיפות האוכלוסין השלישית בגודלה בקרב מדינות ה-OECD.
לפי התחזיות של הלמ"ס ישראל צפויה להכפיל את אוכלוסייתה עד סוף שנת 2058 וכבר באמצע המאה הנוכחית מספר התושבים ליחידת שטח יהיה כבצפופות שבמדינות העולם.
לטענת הארגון לנסיקת צפיפות האוכלוסייה בישראל יש כבר השלכות מרחיקות לכת על מרקם החיים ועל הסביבה, ולטענתם השלכות אלה אף יחריפו בעתיד.
כך למשל, משפחות מרובות ילדים מאופיינות בשיעורי עוני גבוהים וסיכויי ילדיהן לפרוץ את מעגל העוני נמוכים.
הארגון מדגיש כמה בעיות המתרחשות במדינת ישראל כתוצאה מפיצוץ אוכלוסין: צפיפות המכוניות בכבישי ישראל היא הגבוהה במדינות המערב והצפי הוא שצפיפות זו תעלה בעתיד.
מחסור חריף במיטות בבתי החולים בארץ, שבעתיד עקב גידול מהיר במספר הילדים והכפלת גודלה של האוכלוסייה המבוגרת צפויים לחצים תקציביים קשים אף יותר על מערכת הבריאות.
במערכת החינוך הצפיפות בכיתות הלימוד בארץ יותר ממרבית מדינות המערב ובמקביל מחסור בתקציב מקשה על גיוס עובדים איכותיים למקצוע ההוראה.
מחירי הדיור המאמירים, הצפיפות והתארכות זמני קבלת החלטות בבתי המשפט, המחסור בשירותים סוציאלים, ועוד הם קשיים המאפיינים את חיי היום יום בישראל.
ולכן הם צופים שבעתיד תהליכים אלו המתרחשים במקביל ילכו ויחריפו והשלכותיהם ויקשו עוד על מדינת ישראל.
גידול האוכלוסייה ברחבי המזרח התיכון הביא למחסור חמור במים שפירים.
כתוצאה מכך חלק גדול מאספקת המים מדינות המזרח התיכון מגיע ממים מותפלים.
בשנת 2019 קרוב ל־80% מהמים המסופקים לבתי האב ולצריכה העירונית מקורם במים מותפלים
יש הטוענים שלהתפלה השלכות סביבתיות וכלכליות רבות, שיחריפו עם הגידול בדרישה למים.
הארגון מציין שזיהום אוויר, פליטות גזי חממה, זיהום קרקע ומים מתעצמים עם הגידול באוכלוסייה.
ושאלו מביאים לכך שהמרחבים לבניית תחנות כוח והאתרים לפנוי פסולות מצטמצמים.
הוא מדגיש שהשטחים המבונים למטרות מגורים, לבלויים, לתעשייה ולכבישים מתפשטים על חשבון השטחים הפתוחים שמצטמצמים ונפגעות אפשרויות של מעברים אקולוגיים ביניהם שמביאה לפגיעה בחי ובצומח של ארץ ישראל.
הקמת הארגון, מטרתו ופעילותו היום
שנות הפעילות הראשונות הוקדשו ללמידת ההשפעות של גידול וציפוף האוכלוסייה על מרקם החיים בישראל.
הארגון קיים מפגשים עם מומחים מתחומים שונים, במסגרתם נסקרו נושאים כמצב המים בישראל, ביטחון תזונתי, שירותי בריאות, עתיד התחבורה, הצטמצמות שטחים פתוחים ועוד.
במקביל נפגשו חברי הארגון עם אישים ממגזרים שונים בחברה ביניהם הציבור החרדי והבדואי, כמו כן התקיימו מפגשים עם כלכלנים ואנשי תקשורת.
בסוף שנת 2018 נרשם הארגון כעמותה.
בשנת 2018 קיים הארגון כנס שנתי ראשון, במרכזו הוצג דו"ח ראשון מסוגו: "עתיד צפוף – ישראל 2050", המנתח את השפעות גידול האוכלוסייה המואץ על החיים העתידיים בישראל בשנת 2050.
בדו"ח סקרו מספר מבכירי החוקרים בישראל – ביניהם פרופ' מנואל טרכטנברג, פרופ' דן בן-דוד ופרופ' רחל אלתרמן – את ההשלכות המטרידות של מגמות הגידול על הכלכלה הישראלית, מערכי התחבורה, הבריאות והחינוך, משאבי המים, השטחים הפתוחים והיבטים נוספים.
כושר נשיאה לאומי: עתיד צפוף
בשנת 2021 פורסם דו"ח נוסף של הארגון שבו חוקרים בולטים - ביניהם אראל אבינרי, ניצה (קלינר) קסיר ומיכל שורק - ניתחו כמותית את תחזיות גידול אוכלוסיית ישראל בשנים 2030-2050 והשלכותיהן על תשעה תחומי חיים שונים.
צפורה אהרונוביץ (24 בינואר 1914–ספטמבר 1971) הייתה סופרת, מתרגמת.
אהרונוביץ נולדה בתל אביב לסופרת דבורה בארון ולעיתונאי ומנהיג הפועלים יוסף אהרונוביץ'.
ב־1915 גורשה המשפחה על ידי הטורקים לאלכסנדריה שבמצרים.
כעבור ארבע שנים שבו לארץ והתיישבו בשנית בתל אביב.
בילדותה אובחנה כסובלת מאפילפסיה, דבר שגרם דאגה רבה להוריה.
אמה לא שלחה אותה לבית הספר.
תחת זאת, לימדה אותה בעצמה ובאמצעות מורים פרטיים.
היא גדלה ללא חברים בני גילה וללא קשרים חברתיים, מסוגרת בביתה לאורך כל שנות ילדותה.
יש הטוענים כי אמה ניסתה להסתיר את מחלת הנפילה של הבת.
בשנת 1937 נפטר אביה, והיא דאגה להוצאת כתביו.
לאחר מותה של אמה בשנת 1956 עברה להתגורר בעליית גג בתל אביב.
את הכסף מעבודות שונות וכספי הגמלה שקיבלה מבנק הפועלים (שאביה היה מנהלו הראשון) חילקה לנצרכים בטענה שהכסף אינו מגיע לה, או כפי שצוטט מדבריה: "אינני רוצה להיות חשודה כאוכלת לחם חסד".
אהרונוביץ, ששלטה בשפות עברית, אנגלית וערבית, תרגמה את הטרילוגיה "כריסטין בת לאוראנס" שכתבה הסופרת הנרווגית סיגריד אונדסט.
כמו כן פעלה להוצאת הספר "הגולים", בהוצאת עם עובד, שאיחד שתי נובלות - "לעת עתה" (1943) ו"מאמש" (1955) לכדי רומן אחד.
היא תרגמה מספר מסיפוריה של בארון לאנגלית ולכתב ברייל.
בעבודתה הרבתה להשתמש בשם העת "שבתאית", על שם סבה, שבתי אליעזר בארון, מכיוון שלא רצתה שיזהו את עבודתה עם הוריה.
הסופר יהושע מנוח, שהחמיא לה על עבודתה, נענה בתגובה כי "כמובן שקראתי בעונג רב את השבחים הרבים שאתה מפזר להורי ז"ל, אך אינך צריך לקשור דברים אלה אליי.
סבורני שאדם צריך שתהיה לו זכות עצמו.
חלילה לאדם להיתלות בזכות אבותיו ואבות אבותיו.
לדעתי זהו פשע, ובכל אופן- דבר לא הגון".
אהרונוביץ פעלה רבות לטובת הספרייה בבית יוסף, מושב הקרוי על שם אביה, ו"בית הסופר על שם דבורה בארון" בנהורה שבחבל לכיש, להנצחת הוריה, וכן פעלה להנצחתם ביישובים שונים בארץ.
אהרונוביץ נפטרה בספטמבר 1971 (תשרי תשל"ב) כתוצאה ממחלת הנפילה ונטמנה בבית העלמין בחולון.
"לאושר לא נולדה", כתבה עליה הפעילה החברתית רבקה גובר, שסייעה בהקמת בית הסופר במושב נהורה.
ספד לה המשורר אברהם ברוידס: "מסירות כזאת של בת וצמידותה מהכרה והוקרה לשמש את האם החולה, היא כמעט תופעה נדירה.
צפורה ניצבה לימין האם הנערצה ודאגה לשרתה ולמלא משאלותיה.
אף שקדה לרשום מפיה מימרות מחכימות בענייני לשון, אדם וחברה.
כן מצאת לנכון לחבר ביבליוגרפיה של דבריה.
הקרבה אל האם חרגה מן השייכות הטבעית, שייכות של בשר ודם.
זה היה קשר עילאי, שבספירת הנפש והאצילות.
ניתן לומר, כי את כל חייה הקדישה הבת למען אמא הורתה.
צפורה התנהגה לפי עקרונות מחמירים, בענווה ובהסתפקות במועט והייתה נזירית בהליכותיה.
לא הכרתי כמותה ליושר לבב ולטוהר מידות ומצפון".
לאחר מות אביה, התלות ההדדית בינה לבין אמה גברה.
בשנותיה האחרונות של בארון ניהלה צפורה את כל התכתבויות אמה, החליטה מי יוכל לבקרה, קראה באוזניה וכתבה מפיה את סיפוריה לאחר שראייתה של בארון הידרדרה.
לאחר פטירתה של האם, החלה צפורה לטפל בכתביה ובחומר הספרותי שהשאירה הסופרת.
את הספר 'אגב אורחא' - אסופה מעיזבונה של דבורה בארון ערכה בתה.
בפתיחה לספר כתבה אהרונוביץ - "בעשרים שנות חייה האחרונות סבלה דבורה בארון מלחץ דם גבוה והפרעות בכליות והייתה רתוקה רוב זמנה (ואחר כך כל זמנה) למיטתה.
בשנותיה האחרונות, כאשר רבים מידידיה נפטרו לעולמם והנותרים הוקירו רגלם מביתה, סבלה קשות מבדידות, ולעיתים קרובות נהגה במר נפש לצטט את שירו הידוע של יצחק קצנלסון: "סגורה דלתי/ איש אינו דופק עליה/ איש אינו בא אצלי".
אחרים לא חסכו ביקורת על יחסים אלה: "מחלתה של דבורה בארון וריתוקה למיטתה במשך שנים ארוכות גרמו לכך, שמגיל רך הייתה צפורה "אסירת-בית" סועדת את אמה בחולייה ומוותרת כליל על חיים משלה; בייחוד לאחר מות האב, הסתגרו שתי הנשים בביתן בבדידות כמעט מוחלטת.
קשה להבין, כיצד השלימה דבורה בארון עם קרבן עולה זה של בתה יחידתה, שדמתה בכמה מתכונותיה לדמויות נשים בסיפורי אמה.
לאחר פטירת האם, שהייתה כל תוכן חייה, נשארה צפורה גלמודה".
ספרה "צפורה - מכתביה ודברי חברים"
הספר, הכולל חלופת מכתבים בין אהרונוביץ לאישים ואנשי רוח, מכיל גם טקסטים שכתבה אודות הוריה.
בשנת 1958 פרסמה מודעה בה ציינה כי "כל מי שיש בידו ממכתבי המנוחה או תמונותיה, או חומר ביוגרפי על אודותיה, מתבקש להמציאם בהקדם לבתה: (צפורה אהרונוביץ, תל אביב, רחוב דויד בלוך 84).
כמו בן מתבקשים בני עירה של המנוחה, המעוניינים להשתתף בקובץ ברשימות זיכרון, להתקשר בהקדם על פי הכתובת הנ"ל"
הספר "צפורה - מכתביה ודברי חברים" יצא לאור בשנת 1972 בהוצאת עם עובד.
אזור צפון תאילנד (בתאית: ภาคเหนือ) הוא אחד מארבעת האזורים של תאילנד אשר מורכב מ-17 מחוזות.
אזור צפון תאילנד גובל במיאנמר ובלאוס.
רוב אזור צפון תאילנד הוא הררי, ולכן הוא מאופיין בטמפרטורות קרירות יותר באופן יחסי ליתר האזורים בתאילנד.
על פי החלוקה של מועצת המחקר הלאומית של תאילנד, מורכז אזור צפון תאילנד מ-17 המחוזות הבאים:
צפורה דגן (נולדה ב־1930) היא פעילה בשימור, תיעוד והנצחת מורשת הפלמ"ח, ומרצה על הארגון.
צפורה נולדה ב־1930 בתל אביב לאייזיק-יצחק גרינברג, נגן צ'לו בתזמורת הפילהרמונית הישראלית וטכנאי שיניים ולד"ר שרה-סוניה מרקין, רופאת שיניים בתל אביב.
לאחר שסיימה את בית הספר העממי הצטרפה לנוער הצעיר בהגנה שעסק בהדבקת כרוזים.
בשנת 1945, בגיל 15, הצטרפה להכשרת הנוער העובד והלומד בקיבוץ אשדות יעקב שארכה חצי שנה, בסיומה התאחדה ההכשרה עם הכשרה מקבוצת כנרת להכשרה מגויסת "רגבים" שגויסה לפלוגה א' בגדוד הראשון של הפלמ"ח, והתמקמה בקיבוץ יגור.
ב־29 ביוני 1946, ב, נאסרו רוב חברי קיבוץ יגור ואנשי הפלמ"ח ששהו שם, ועל השאר התושבים, בניהם צפורה, הוטל מצור, ממנו ברחה לאחר כמה ימים.
לאחר מכן עברה הכשרת "רגבים" לקיבוץ חפציבה, שם ניתנו להם שמות מחתרתיים וצפורה כונתה תרצה בן דוד.
באוגוסט 1946 שויכה ההכשרה לפלוגה ד' של הפלמ"ח והם עברו אימונים ומסעות.
באוגוסט 1947 נשלחה צפורה עם חברי ההכשרה אל "הגבעה" שליד רחובות שם הם עבדו במכון איילון, מפעל מחתרתי תת-קרקעי לייצור תחמושת של ההגנה, וייצרו כדורי תשעה מ"מ עבור תתי־מקלע מסוג סטן.
ב-6 בפברואר 1948, נישאה צפורה למתי שהיה חבר בהכשרה והם המשיכו לאורך מלחמת העצמאות להתגורר בגבעה ולעבוד במכון איילון.
ב־1949, לאחר סיום מלחמת העצמאות, התיישבו צפורה ומשפחה יחד עם חברי ההכשרה במעגן מיכאל והיא הקימה שם מרפאת שיניים.
באותן שנים היא הייתה גם מהראשונות שעסקו בהדרכת ריקודי עם בישראל.
לאחר כעשור הם עברו להתגורר במקוה ישראל והיא שימשה מורה לכלכלת בית.
דגן חברה בארגון חברי ההגנה, ראיינה ותחקרה כ־130 חברי פלמ"ח, הגנה ומתנדבי הצבא הבריטי, וסיפוריהם תועדו ונשמרו בארכיון ההגנה בבית אליהו גולומב ובארכיון צה"ל.
במשך כ-20 שנה הרצתה לתלמידי מוסדות חינוך ולחיילי ולחיילות צה"ל על הפלמ"ח וההגנה, על ייצור הנשק במחתרת ועל הקמת צבא ההגנה לישראל.
היא כתבה מספר ספרים המתעדים את פעילות הפלמ"ח.
ב־2015 זכתה באות יקירת העיר חולון.
ב־2021 קיבלה את מדליית הרמטכ"ל אביב כוכבי במסגרת ציון שמונים שנה להקמת הפלמ"ח.
צפורה דגן, שבת שחורה וכלניות אדומות, מהדורה שנייה, 2006
צפורה דגן, סיפורה של קבוצה וסודה של גבעה, בית הפלמ"ח - הספרייה, 2015
צפון קנדה הוא חבל הארץ הצפוני ביותר של קנדה.
מבחינה פוליטית, המונח מתייחס לשלושת הטריטוריות הקנדיות: יוקון, הטריטוריות הצפון-מערביות ונונאווט.
אזור צפון קנדה משתרע על פני 3,921,739 קמ"ר, המהווהים כ-39.3% משטחה הכולל של קנדה.
אזור צפון קנדה מכיל כמות אוכלוסייה דלילה במיוחד – נכון לשנת 2021 חיו באזור זה כ-118,160 תושבים, באזור עצום הזהה בגודלו לגודלה של מערב אירופה.
האזור נותר עני יחסית, בעיקר בשל העלות הגבוהה במיוחד של רוב מוצרי הצריכה באזור זה, ובשל כך האזור מקבל סובסדיות ממשלתיות רבות.
נכון למפקד האוכלוסין של שנת 2021 היישוב המאוכלס ביותר באזור צפון קנדה הייתה העיר וייטהורס, שהכילה באותה העת 28,201 תושבים.
צפורה דוד (1882, וויז'ניץ, בוקובינה – 1936 עין חרוד) הייתה חלוצה, צלמת, ופמיניסטית ישראלית.
צפורה דוד נולדה למשפחה אדוקה מאד.
מילדותה הייתה מיועדת לבנו של רב חשוב בעיירה.
היא בלטה כילדה חכמה ועצמאית.
כנערה, קראה "ספרים אסורים", של גתה, שילר ואחרים.
אביה העניש אותה אך היא המשיכה "לחטוא".
כבר מילדותה הייתה רגישה לכל עוול.
נענשה פעם כשלקחה לחם מהבית, וחילקה לפועלים הרעבים.
עוד לפני החתונה עברה, בהתאם לנוהג באותם ימים, לחסות הרב, חמיה לעתיד.
הרב בתחילה דווקא התפעל מחוכמתה של כלתו לעתיד, והושיבה לידו בעת מתן פסקי הלכה.
הרב נהנה לשחק עמה שחמט, אולם נרתע מחקירתה, ומהשאלות ששאלה, שלא אמורות להישאל.
כשהתקרבה דוד לגיל תשע עשרה התקיימה החתונה עם החתן המיועד, שאול פרידמן.
בגיל עשרים ילדה דוד את בתה.
אם חד הורית ומתקרבת לציונות
ציפורה דוד חשה שהיא לא יכלה להמשיך בחיים אלו.
אחרי כשנה היא עזבה את בית בעלה, כאשר רק ילדתה וכסותה עליה.
את התינוקת השאירה בתחילה בבית הוריה, ונסעה ללמוד מקצוע, שיאפשר את עצמאותה.
באופן "טבעי" הצטרפה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ונהייתה פעילה בה.
שתים עשרה שנים מאז שעזבה את בעלה, ניסתה משפחתו להחזירה, ורק אז הופיע בעלה לתת לה גט.
זאת הייתה הפעם הראשונה והאחרונה ששינדל ראתה את אביה.
ציפורה לקחה את בתה – שיינדל, ועברה לווינה.
גם כאן סבלה רעב ועוני, שהתגברו אחרי שפרצה מלחמת העולם הראשונה.
בכל זאת דוד דאגה להשכלת בתה, ואכן שיינדל הצטיינה בלימודיה בגמינסיה.
מה שהיה בעוכריה הייתה הנטייה שלה לשמירה על זכויות העובד.
אחרי שהטיחה בבוס את יחסו לעובדיו, פוטרה מייד מהעבודה.
זה קרה לה שוב ושוב במספר בתי צילום בווינה.
האנטישמיות דחפה את צפורה לתנועת העבודה הציונית.
היא קראה את ה"וועלט" של ההסתדרות הציונית בעריכת הרצל-נורדוי, ואת ה"ארבייטאר צייטונג" של ברל לוקר.
ציפורה קיבלה את משרת אם-הבית "בבית העולים" של המשרד הארץ ישראלי בווינה (רוסויר-קסרבה).
הבית שימש תחנת מעבר לחלוצים, בעיקר ממזרח אירופה, שחיכו לסרטיפיקט המיוחל לעליה לארץ.
תקופה זאת היא תקופת פריחה עבורה.
מצד אחד קשה היה לבת התרבות הגרמנית "הייקית" להסתגל לחלוצים "הבלגניסטים".
מצד אחר, תרבות הקומונה של הצעירים תאמה לאידאולוגיה שלה.
היא הוציאה את שיינדל מהגימנסיה ושלחה אותה ללמוד גננות, כדי שיהיה לה מקצוע בעלייתה ארצה.
בבית החלוץ פגשה שיינדל חלוץ צעיר נאה בשם יצחק וולוז'ינסקי, עמו היא עתידה להתחתן.
הבת שיינדל עלתה לארץ בשנת 1923 ישר לעין חרוד.
מיד אחריה הגיע יצחק, ובהמשך השנה הצטרפה צפורה.
היא עולה לארץ עם המצלמה הגדולה, ועם שני אקדחים שהבריחה.
בתחילה לא היתה שלמה לגמרי עם הציונות, שנראתה לה כובשת שטחים של האוכלוסייה הערבית.
אולם בהמשך, נוכח עליית הנאציזם והפשיזם, קבעה צפורה נחרצות שאין לנו, היהודים, מקום אחר- אלא בארץ ישראל.
בת 41 הייתה, עם נטיות קומוניסטיות.
היא הזדהתה עם חזון הקיבוץ, והרגישה עצמה ראויה לחברות בקיבוץ, אולם רוב החברים היו צעירים בשנות העשרים שלהם, ואילו צפורה הייתה "זקנה".
ההנהלה אישרה לה להיות בעין-חרוד על תקן של אם, אך לא להיות חברה.
צפורה דוד עזבה את עין חרוד ועברה לתל אביב.
שם עסקה בצילום בסטודיו של חברתה, הצלמת הלה רייכמן, אך ב־1928 הכריעו אותה געגועיה למשפחתה, ובייחוד לנכדה זיר, בנם הבכור של שיינדלה ויצחק, שתועד בחיבה במצלמה של סבתו, והיא חזרה לעין-חרוד במעמד של "הורי חברים".
היחס החם של ציפורה דוד, או "ציליקה" כפי שכינוה לנכדיה, היה נדיר בעין-חרוד של אז, בה לא היה נהוג להפגין רגשות חום כלפי הילדים.
כך סיפרה חברה בשם בלומה בהספד לציליקה: "...מה אהבוה הילדים...
לא אחד מהם פנה ואמר לאמו: אמא אני רוצה סבתא כמו ציליקה של זיזי ודניאל...
בכמה חרדה ודאגה טיפלה בזיזי, והייתה חודרת עמוק-עמוק לנשמתו..."
חברי עין חרוד העריכו מאד את צפורה, כאם, שהיא גם חברה, וגם לוחמת פמיניסטית, כפי שמעיד ההספד שנשא בלוויה ליובה לויטה "בי נחרת בואה אלינו כגילוי ראשון להופעה בתוכנו- האם שבאה אלינו כחברה...
זכורני, לא ידענו מה "המעמד" יקבע לה.
והיא לא נתנה לנו להרהר רבות- בעקשנות, במלוא הערך העצמי, בהתאמצות כל כוחות הגוף והנפש....
היה בזה מהתגלות התוכן האנושי העמוק של אשה הנלחמת על עצמאותה, הכובשת את החיים בזכותה היא...
ולכן היא עוררה תמיד יחס של כבוד אליה לא רק כחברה, אלא גם כלוחם...."
היא עבדה בעין-חרוד בתפירה, עבדה בבית הילדים, והדריכה את האמהות הצעירות.
אהבתה לילדים הייתה ללא גבולות.
ארבע שנים לפני מותה התגלה הסרטן בגופה שהלך והתפשט.
גם כחולה שמרה צפורה דוד על איפוק ונמנעה מתלונה.
עד סוף חייה נהנתה משני נכדיה, ובאביב 1936 הלכה לעולמה.
כאמור, כשברחה דוד מבעלה עם התינוקת, היא חיפשה מקצוע שתוכל להתפרנס ממנו, ובחרה ללמוד צילום.
תחילה למדה בבית הספר לאמנות בעיר טשרנוביץ, בירת בוקובינה.
לאחר מכן הועסקה בסטודיו "רמברנד" לצילום שבעיר סירט.
היא קיבלה תואר "אמנית" מהרשויות, והייתה נדרשת בקרב סדנאות הצילום בעיר.
עד שקיבלה הכרה בסטודיו לצילום אמנותי.
אחר כך דוד עברה לוינה, ועבדה שם במספר בתי צילום.
כאשר עלתה לארץ, היא הביאה עמה את המצלמה, מה שהיה אז מערכת כבדה, כולל חצובה וכו'.
צפורה דוד הייתה הצלמת הראשונה בעין-חרוד.
היא צילמה את עין חרוד בתקופה בה הקיבוץ שכן ליד מעין חרוד, וגם אחרי שהקיבוץ העתיק את מקומו לגבעת קומי.
היא צילמה בחצר המשק ובשדות, בתנאים קשים ועל תשלילי זכוכית.
חדר החושך שלה היה בחדרון קטן בתוך מבנה הרפת, ליד המעיין.
פעם אחת הייתה שריפה ברפת, ועשרות רבות מצילומיה עלו באש.
היא הקפידה שלא לצלם על חשבון שעות העבודה.
היא תיעדה בצילומיה את מה שראו עיניה, מתוך היכרות יום יומית (ארבעת התמונות כאן מייצגות את צילומיה האותנטיים בעין חרוד).
זאת בניגוד לצלמים המקצועיים באותה תקופה, שהיו מגיעים לעין-חרוד "ליום צילום", ומביימים למעשה את החלוצים, כדי להציג את הגשמת החלום הציוני (לטובת העלאת המורל, וגיוס כספים עבור הקרנות הציוניות).
על ייחודם וחשיבותם של צילומיה העיד הצלם גיא רז, שבשנת 2016 העמיד בבית שטורמן תערוכה עם צילומיה הנדירים.
רבים מתשלילי הזכוכית שלה נהרסו בחלוף השנים, ונותרו רק 5 אלבומי עץ ובהם כ-500 צילומים מתקופות שונות: וינה, תל אביב ועין חרוד.
צפורה קלוזנר (לעיתים: קלויזנר, קלאוזנר, 25 במרץ 1877 – 1 ביוני 1945) הייתה אשת ציבור ארץ-ישראלית, ילידת אוקראינה.
האישה הראשונה לשמש כצירה ב.
יחד עם בעלה יוסף קלוזנר היו מעולי העלייה השלישית לארץ ישראל.
פעילה למען זכויות בחירה לנשים בארץ ישראל, ממייסדות "התאחדות נשים עבריות לשווי זכויות".
נולדה בשם פאני (פייגה) ורניק ב־1877 בסטרוקונסטנטינוב, פלך ווהלין, אוקראינה.
לאביה אריה ורניק, נצר למשפחת רבנים מפורסמים, שעלו בשעתם לירושלים, נפטרו ונקברו בה.
ורניק גדלה בבית הורים עשירים מתבוללים באודסה, באווירה של התרבות הרוסית של סוף המאה ה-19. היא סיימה לימודים בגימנסיה רוסית בגיל צעיר ולאחר מכן נסעה לגרמניה ללמוד באוניברסיטה בהיידלברג, שם למדה שנתיים במחלקה למדעי הטבע.
ב-1899 הגיעה במקרה להרצאתו באוניברסיטה של הסופר הצעיר יוסף קלוזנר, שהיה אז סטודנט בהיידלברג, על הקונגרס הציוני השלישי בבזל בו השתתף.
לאחר ההרצאה ניגשה אלין על מנת להודות לו והשניים הפכו לידידים קרובים.
ב-1900 אמו של קלוזנר נפצעה ופאני טיפלה בה במסירות והצילה את חייה.ב-1901 נישאה והחליפה את שמה לציפורה קלוזנר.
ב-1912 ערכו הזוג מסע בארץ ישראל שכלל את ירושלים, חברון, חיפה, טבריה, צפת והמושבות ביהודה, שומרון והגליל וחזרו כעבור מספר חודשים לאודסה.
ב-1919 לאחר מלחמת העולם הראשונה היו ביו עולי העלייה השלישית לארץ ישראל בתחילה גרו בתל אביב ואז עברו לשכונת הבוכרים בירושלים ולאחר שלוש שנים עברו לשכונת תלפיות.
ב-1901 נערך קונגרס ציוני שכלל נציגים מכל העולם.
מכל הנציגים הצירה האישה היחידה שנכחה באירוע הייתה פאני ורניק.
בתור צירה היא השתתפה בקונגרסים הציוניים החמישי (1901), התשיעי (1909) והעשירי (1911).
היא הפכה לציונית נלהבת והייתה בין החברות הראשונות ויושבת הראש של האגודה "בנות־ציון" באודסה.
קלוזנר הייתה בין המייסדות של "התאחדות נשים עבריות לשווי זכויות", נשיאה של לשכת "בנות ברית", "בת ציון" בירושלים, חברה פעילה במועצת ארגון הנשים של ברית הציונים הכלליים, והשתתפה בעוד מפעלים צבוריים.
ב-1920 כשהחלו בהכנות לבחירות לאספת הנבחרים הראשונה של היישוב העברי, שנקבעו לראש חודש אייר תר"פ (אפריל 1920) התנגדו רבים, אפילו מבין החוגים המתקדמים, לשיתוף נשים באפשרות לבחור ולהיבחר למה שהיה אמור להיות הגרעין של מה שיהיה "בית־הנבחרים הישראלי".
קלוזנר, שהייתה מן הצירות הראשונות בקונגרסים הציוניים, ראתה בהתנגדות זו פגיעה משמעותית בכבוד ובזכות האישה העברית, והחליטה באומץ רב להילחם על זכויותיה .
"התאחדות נשים עבריות לשווי זכויות" פרסמה כרוז ליישוב העברי, וקלוזנר לקחה חבילה גדולה של כרוזים והלכה למקור ההתנגדות העיקרי – שכונת "בית ישראל" בירושלים, מרכז הקנאות הקיצונית ביותר.
כתוצאה מן התעמולה המאומצת של התאחדות הנשים העבריות נבחרו לאספת הנבחרים הראשונה, השנייה והשלישית מספר ניכר של נשים עבריות מבין הרשימה המאוחדת.
צפורה קלוזנר הופיעה באספת הנבחרים הראשונה, כאחת הצירות הראשונות מטעם התאחדות הנשים העבריות.
קלוזנר פרסמה מאמרים ב ירחון "האשה" על "התאחדות הנשים לשווי זכויות".
ב-1943 השתתפה בכנס שכלל את כל הצירים מהקונגרסים ציוניים שגרו בארץ ישראל.
הללו קראו להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל כפתרון היחידי למאורעות השואה במלחמת העולם השנייה.
ב-1901 נישאה לפרופסור יוסף קלוזנר (1874 - 1958) ראש החוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
במשך כל שנות נישואיהם עד מותה נהגה להגיע להרצאות ולשיעורים שהעביר באוניברסיטה ולהאזין לשיעוריו.
אחיין בעלה היה הסופר עמוס עוז.
נפטרה ב-1945 לאחר מחלה קצרה נקברה בבית עלמין הר הזיתים בירושלים.
עמוס עוז סיפר על התרשמותו כילד מהקשר המיוחד ביניהם, אותו הכניס ל"סיפור על אהבה וחושך".
"כזה היה סידורו של עולם בימים ההם: הדוד יוסף יושב בראש השולחן ושופע דברי חכמה, פולמוס וחידוד והדודה ציפורה עומדת על רגליה, בסינרה הצחור, מגישה כיבוד או ממתינה שיצטרכו לה.
פעם אחת ראיתי במקרה את שניהם יישובים צמודים על המיטה בחדר משכבם, אצבעותיו השקופות בתוך ידה והיא נוטלת לו בעדינות את ציפורניו ולוחשת לו בתוך כך כל מיני לחישות חיבובים ברוסית".
לאחר מותה כתב יוסף קלוזנר אוטוביוגרפיה וכך כתב על חייהם המשותפים:
"ועל יסוד הרעיון הציוני המשותף, ומפני השכלתה הכללית, פיקחותה, ישרותה ונימוסיה הנאים שלקחו את לבי, ואפשר קודם כול מפני שהיו לה עיני קטיפה מלאות אור רך ולוקח לב, נתקשרו לבותינו ביחד".
"ומאז זה כמעט 44 שנים יש לי כוכב מאיר על דרך חיי...
אם במצבנו החומרי, שהיה קשה כמעט תמיד, לא ירדנו לשפל המדרגה של קבצנות מנוולת כהרבה סופרים עבריים, הרי אני חייב תודה על כך לאומנות המיוחדת, אומנות החיים של צפורה היקרה שלי.
אם בכל ההתנפלויות שהתנפלו עלי כל הצדדים במשך כל ימי חיי, היו בי עוז ואומץ לעבוד ושלא להתייאש, הרי אהבתה – אש התמיד, שיוקדת על מזבח הלב – נתנה לי עוז ואומץ אלה.
ועוד דבר: במשך 44 שנות חיים משותפים היו לנו שעות של צער וייסורים, כמו כל בני האדם על פני האדמה, אבל לא הייתה לנו שעה אחת של חולין.
כשהיינו ביחד לא ידענו מה זה שעמום.
תמיד היו לנו עניינים רוחניים משותפים, שמילאו את חיינו ולא נתנו לריקנות לחדור אליהם" (בדרכי עמ' 91).
ב-1949 נחנך פרס ע"ש צפורה קלאוזנר: בעבור עבודת גמר של תלמיד מוסמך בתחום ספרות עברית חדשה, האוניברסיטה העברית בירושלים.
מחוז צפון קיונגסאנג (בקוריאנית: 경상북도) הוא מחוז במזרח קוריאה הדרומית ששטחו 18,420 קמ"ר והוא המחוז הגדול ביותר בחצי האי הקוריאני.
המחוז נוצר ב-1896 מהמחצית הצפונית של לשעבר, ונותר פרובינציה של קוריאה (בתקופת השלטון היפני) עד לחלוקת המדינה ב-1945, ואז הפך לחלק מקוריאה הדרומית.
טגו הייתה בירת המחוז השנים 1896 ל-1981, אך לא הייתה חלק מהמחוז מאז 1981. ב-2016 עברה בירת המחוז ל.
בת 1,000 השנים שגשגה ואיחדה את שלוש הממלכות של קוריאה.
האזור נקרא מחוז קיונגסאנג בשנת 1314 בתקופת .
ב-1896, בתקופת שושלת ג'וסון, שונה שמו של האזור לקיונגסאנגבוק-דו.
המחוז המנהלי הנוכחי אורגן מחדש ב-1914.
המחוז הוא חלק מאזור , הגובל בדרום ב, במערב ב ו, ובצפון ב.
הוא מוקף ברובו בהרים: במזרח ו במערב.
המחוז מכיל גם את האי , האי השביעי בגודלו בקוריאה הדרומית הממוקם בים יפן.
55.4% מהאוכלוסייה הם לא דתיים.
באוקטובר 2022 הודיע המחוז על תוכניתו להפוך לאזור מוביל שבמרכזו המטאברס המקומי.
זהו גם מתחם מיוחד לתעשיות אסטרטגיות לאומיות בתחום ההיי-טק של מוליכים למחצה וסוללות נטענות.
תעשיית השירותים מהווה 58.3% מהתעשייה במחוז, תעשיית הכרייה מהווה 30.6%, בנייה מהווה 10.5% וחקלאות ודיג מהווים 0.6%.
בספטמבר 2021 הודיעו ארכאולוגים על גילוי שלד אישה בן 1500 שנה עם שרשרת וצמיד במחוז צפון קיונגסאנג.
שרידיה של אישה בגובה 135 סנטימטרים, שעל פי ההערכות מתה בשנות ה-20 לחייה, התגלו יחד עם עצמות של בעלי חיים כמו סוסים ופרות, כמו גם כלי חרס.
צפיפות החומר (לעיתים נקרא גם משקל סגולי או צפיפות המסה) של גוף היא המסה שלו ליחידת נפח.
הצפיפות נמדדת ביחידות של מסה לנפח, למשל בגרם לסמ"ק (g/cm³) או בק"ג למטר מעוקב (kg/m³).
את הצפיפות נהוג לסמל באמצעות האות היוונית רוֹ (ρ).
חומר שצפיפותו קטנה יותר, צף על גבי נוזל שצפיפותו גדולה יותר.
לכן עץ צף על פני המים, וברזל שוקע במים.
כאשר מחממים חומר, נפחו גדל בלי שמסתו משתנה, ועל כן צפיפותו קטנה.
יוצא דופן מבחינה זו הם מים בטמפרטורות שבין 0–4 מעלות צלזיוס.
בתחום זה, צפיפות המים קטנה עם הקירור במקום לגדול, תופעה הקרויה "האנומליה של המים".
תופעה זו מתקיימת גם בקרח, שצפיפותו קטנה משל המים, ולכן קרחונים צפים על פני המים ומאפשרים לדגים לחיות במים בטמפרטורה של 4 מעלות גם כאשר הטמפרטורה באוויר נמוכה בהרבה מאפס מעלות.
מסה סגולית מוגדרת 1 (g/cm³) עבור צפיפות מים מתוקים.
באנקדוטה מפורסמת שסופרה על ידי ויטרוביוס בכרך התשיעי של הספר "על אודות האדריכלות", התבקש ארכימדס לקבוע האם הכתר של המלך היירון השני עשוי מזהב טהור.
כדי למצוא את הרכב הכתר היה צריך להשוות את משקלו למשקל של כתר זהב באותו נפח, אולם אז לא ידעו איך למדוד את נפח הכתר שהצורה שלו מורכבת ולא צורה גאומטרית פשוטה.
בעת שארכימדס רחץ באמבט ציבורי הוא הבין שגופו השקוע באמבט דוחה כמות מים, כשהבין מה קרה רץ ברחוב וצעק "אאוריקה!" (מצאתי).
הסיפור ככל הנראה לא מדויק משום שהבדלי המשקל בין כתר זהב לכתר מזויף באותו הנפח, יגרמו לעליית פני המים בהפרש קטן מדי מכדי שיבחינו בו במכשירי המדידה של אותם ימים.
גרם לסנטימטר מעוקב (gr/cm3, כאשר 1 גרם לסמ"ק שווה ל-1,000 ק"ג למטר מעוקב)
מערכת היחידות הבריטית או של ארצות הברית:
חור שחור ~ במרכז החור השחור, מה שמכונה נקודת הסינגולריות הסינגולריות בעת המפץ הגדול ~ היוותה את כל החומר והאנרגיה ביקום.
יש תאוריה שאומרת שהייתה למעשה חור לבן
הצפיפות הממוצעת של כוכב הלכת שבתאי היא 0.687 גרם/סמ"ק, לפיכך אם היה קיים מקווה מים מספיק גדול, שבתאי היה צף על פניו.
כאשר עושים הדגמה של שמן שצף על פני המים, יש להבחין בכך שאין השמן יותר קל מן המים אלא פחות צפוף ממנו.
יש שאלה ששואלים ילדים – מה יותר כבד: ק"ג ברזל, או ק"ג נוצות?
כמובן שמשקלם זהה, אבל הרעיון נובע שאינטיאוטיבית הם מדמיינים את הנוצות יותר קלות (ולמעשה פחות צפופות).
אם הייתה נשאלת השאלה, משקלו של מה רב, של ליטר נוצות או ליטר ברזל, אזי התשובה יותר (ולמעשה גם השאלה) ברורה, שכן, כיוון שהמשקל הסגולי של הברזל הוא גבוה בהרבה משל הנוצות, אז (במכפלה עם הנפח) משקל ליטר הברזל רב יותר.
ציפה של כלי שיט מתבססת על העובדה שחומר שצפיפותו נמוכה יותר מהמים, יצוף על פניהם.
אם מחשבים את צפיפות כלי השיט לכל הנפח, מגלים שהוא פחות צפוף ממים, כיוון שבשיקול נכלל גם הנפח של האוויר המצוי בגוף האונייה.
ישנם קוקטיילים שנהוג למזוג לפי צפיפות סגולית שונה, כאשר כל נוזל הוא בצבע ובטעם שונה.
צפיפות אוכלוסייה או צפיפות אוכלוסין היא מונח בתחום הדמוגרפיה, המציין את יחס האוכלוסייה לשטח עבור מרחב גאוגרפי.
היחס נמדד לקילומטר רבוע, או מטר רבוע לתושב.
מונח זה מאפשר לזהות בקלות שטחים לא מיושבים, שטחים כפריים וערים.
כמו כן, הוא מסוגל לקבוע את דמות היישוב.
לרוב, כאשר צפיפות האוכלוסייה נמוכה (מעט תושבים) ניתן לצפות להתיישבות הנפרסת על פני שטחים גדולים ומקצה מרחב גדול לכל פעילות (מגורים רחבים, שדות חקלאיים וכו'), בעוד שבמקרה של צפיפות אוכלוסין גבוהה (תושבים רבים) ניתן לצפות לניצול מרבי וחסכני של השטח (מבנים רבי קומות, מפעלי תעשייה כמקור הכנסה וכו').
אם כי בהרבה מקומות המצב לא כך, ומקומות יכולים להיות עם צפיפות אוכלוסייה נמוכה, שבהן רוב האוכלוסייה מתגוררת בערים גדולות, כאשר יש שטחים רבים לא מפותחים.
גורמים רבים מושפעים מצפיפות האוכלוסייה:
ההשפעה על הקשרים החברתיים והתודעה האנושית שונים.
לרוב במקומות בעלי צפיפות אוכלוסייה גבוהה קיימת נטייה לזרות וניכור סביבתי, וחיבור למנגנונים חברתיים המוניים (מקום עבודה גדול ומורכב, מקומות בילוי המוניים וכו'), בעוד שבמקומות דלילי אוכלוסין קיימים חוגים חברתיים מצומצמים ואינטימיים יותר.
הפרעה לאקולוגיה: באזורים בהם צפיפות אוכלוסייה גבוהה, קיימת הפרעה רבה ביותר ביחס לשטח, שכן הפעילות הכלכלית גדלה.
עם זאת, לעיתים קרובות ההפרעה לנפש קטנה יותר שכן השטח מנוצל בצורה חסכנית.
שיטת התחבורה משתנה, ומתאימה עצמה לצורכי התושבים.
לרוב, במקומות מיושבים בצפיפות יושם דגש על רשת תחבורה צפופה (כביש בכל רחוב, אוטובוסים עירוניים, רכבות תחתיות וכו') וכלי רכב קלים הנוסעים למרחקים קצרים (אופניים, אופנועים וכו') בעוד שבמקומות מיושבים בדלילות תהיה נטייה למסלולי תחבורה ארוכים, בשימוש כלי רכב מהירים בעלי קיבולת גבוהה (מטוסים, רכבות מהירות וכו').
התשתיות באזורים צפופי אוכלוסייה לרוב מבוססות יותר, בשל העלויות הנמוכות.
עם זאת, צפיפות אוכלוסין גבוהה מהיכולת הכלכלית של החברה עשויה להביא לקריסת התשתיות מרוב עומס.
לארגונים החשובים לכלל האוכלוסייה, כדוגמת מוסדות ממשלתיים, משרדי חברות ארציות, נמלי ים ותעופה, מגרשי ספורט, יש נטייה להימצא במקומות צפופי אוכלוסייה, מטעמי נגישות הקהל וכוח האדם.
מצב בו צפיפות האוכלוסין רבה במיוחד, ומביאה לנזקים בלתי נשלטים (פגיעה חמורה באקולוגיה, קריסת התשתית העירונית, צמצום יתר של שטחי חקלאות, מחסור במגורים וכו') מכונה התפוצצות אוכלוסין.
מצב שבו צפיפות האוכלוסין נמוכה עלולה לגרום למערבולת הכחדה ולהוביל להפחתת פוריות נוספת.
במצב זה עלולות להיווצר למשל בעיות מוגברות באיתור בני זוג מיניים.
התייחסות לצפיפות האוכלוסייה היא מרכיב מרכזי בתכנון דמוגרפי.
ברוב הארצות פיזור האוכלוסייה אינו אחיד, וקיימים שטחים מסוימים בהם צפיפות גבוהה מהרגיל.
הכוח העיקרי המביא להיווצרותם של המרכזים הוא יעילות כלכלית מסיבות גאוגרפיות או היסטוריות הגורמת לפיתוח ומגורים במטרופולינים, ופחות באזורי ספר.
ממשלות רבות רואות יתרון בפיזור מסוים של האוכלוסייה, מטעמים שונים (צמצום פערים חברתיים, הגנה על גבולות, מניעת פיצוץ אוכלוסין וכו') אם כי בכל העולם גידול האוכלוסייה במטרופולינים גדול מהגידול האוכלוסייה הממוצע במדינה.
ישראל היא בין המדינות הצפופות בעולם, עם צפיפות אוכלוסייה של 426 נפשות לקמ"ר, נכון לשנת 2020 (לא כולל יהודה ושומרון; כשמוסיפים את שטחי c הצפיפות היא 386 נפשות לקמ"ר).
הצפיפות בפועל גבוהה יותר, מפני שבשטח שבין באר שבע לאילת המהווה כחצי משטח המדינה גרים רק אחוז אחד מהאוכלוסייה.
צפיפות האוכלוסייה בישראל צפויה לעלות בחדות בעשורים הקרובים עקב קצב גידול האוכלוסייה בישראל, שהוא מן הגבוהים בעולם, והגבוה ביותר מבין מדינות ה-OECD.
שורה ארוכה של מומחים ואנשי ממשל בכירים טוענים שהעלייה בצפיפות האוכלוסייה תביא עמה פגיעה בכלכלה וביכולת המדינה לספק תשתיות שיענו על צורכי האוכלוסייה, תוך התדרדרות באיכות החיים של כלל התושבים.
בין טענותיהם: צפיפות הולכת וגדלה בכיתות הלימוד עלולה להביא להגדלת פערי ההשכלה, והצורך בהרחבת השטחים הבנויים צפויה להביא לצמצום השטחים הפתוחים ושמורות הטבע, ופגיעה במגוון האקולוגי.
כמו כן, צפיפות האוכלוסייה משפיעה באופן ישיר על הנסועה בכבישי ישראל, מה שמורגש בעומס הכבד בכבישים ובמערכת התחבורה.
לזאת מתווסף העומס על מערכת הבריאות, שצפוי אף הוא לגדול עם הגידול בצפיפות האוכלוסייה.
צפיפות היקום או ליתר דיוק צפיפות המסה-אנרגיה ביקום היא ההתפלגות של מסה, אנרגיה, לחץ ומאמץ-מעוות ברחבי היקום.
ביטוי זה מקורו בקוסמולוגיה המבוססת על תורת היחסות הכללית.
צפיפות היקום והשפעתה על המודל הקוסמולוגי של היקום
חשיבותה של צפיפות היקום נובעת ממשוואות פרידמן, המתארות את התפשטות היקום כתלות בצפיפות המאמץ-מסה-אנרגיה (להלן פשוט צפיפות) הכוללת שלו.
משוואות אלה מתקבלות מהצבת מטריקת פרידמן-למטר-רוברטסון-ווקר של יקום הומוגני ואיזוטרופי במשוואות איינשטיין של תורת היחסות הכללית.
משוואות פרידמן הו זוג משוואות דיפרנציאליות המתאר את התפתחותו של פרמטר הסקלה של היקום כתלות בזמן.
כאשר הוא הקבוע הקוסמולוגי של איינשטיין, היא צפיפות המסה-אנרגיה הרגילה ו P הוא הלחץ.
הגודל k מבטא את הגאומטריה של היקום ומקבל 3 ערכים: 1+, 1- ו 0 (יקום שטוח).
סוג הפתרונות של משוואות קובע את הגאומטריה של היקום: האם זה יקום אוקלידי שטוח, יקום בעל עקמומיות חיובית וסגור (מעין על-כדור) או יקום בעל עקמומיות שלילית ופתוח.
כמו כן קובעות המשוואות את קצב התפשטות היקום והאם ימשיך להתפשט לנצח או יקרוס תחתיו.
סוג הפתרונות נקבע על ידי הצפיפות הכוללת והלחץ ביקום.
הצפיפות שנותנת יקום שטח (ללא הקבוע הקוסמולוגי) נקראת צפיפות קריטית וערכה נתון על ידי
כאשר H הוא קבוע האבל ("קבוע" זה משתנה בזמן).
את צפיפות החומר נהוג לבטא ביחידות של צפיפות קריטית,
ויקום שטוח מתקבל עבור .
כאשר לוקחים בחשבון את הקבוע הקוסמולוגי (ויש לקחת אותו בחשבון בגלל קיומה של אנרגיה אפלה) אז התנאי ליקום שטוח הוא
את צפיפות היקום ניתן למדוד בשתי גישות עיקריות:
הגישה הישירה: בגישה זו "סופרים" את כמות המסה ביקום על ידי סכימה על כל המסות של כל העצמים הקוסמולוגיים שידועים לנו ואקסטרפולציה של צפיפותם ביקום (למשל: אנו יודעים בערך את צפיפות הגלקסיות ביקום וכן את המסה הממוצעת של גלקסיה.
כך אפשר לחשב את המסה הכוללת הנובעת מגלקסיות).
את המסה של עצם קוסמולוגי אפשר למדוד במגוון רב של שיטות, המנצלות תכונות שונות של העצם, כגון בהירות נראית (Luminosity), השפעה כבידתית על עצמים סמוכים (כגון עקומות סיבוב ומסלולים אליפטיים) וכן עידוש כבידתי.
הגישה העקיפה: מודדים את הגאומטריה של היקום ואת קצב ההתפשטות שלו וממנו מסיקים על סך המסה ביקום וצפיפותו.
כאשר ביצעו האסטרונומים מדידות בשתי הגישות הנ"ל הם גילו חוסר התאמה חריף בין התוצאות השונות.
התברר שהמסה הנצפית ביקום קטנה בהרבה (פי 100 בערך) מהמסה הדרושה להקנות ליקום את הגאומטריה האוקלידית וקצב ההתפשטות המהיר הנמדדים כיום.
יתרה מכך, התברר שחלק רב מצפיפות המסה והאנרגיה ביקום מרוכז בסוג של אנרגיה אפלה, שבניגוד למסה רגילה, גורמת לדחייה ולא למשיכה, ומשמשת כגורם מאיץ.
הביטוי הפורמלי של האנרגיה האפלה במשוואות פרידמן הוא הקבוע הקוסמולוגי של איינשטיין.
החסרון הגדול במסה הוביל את האסטרופיזקאים להשערה על קיומו של חומר אפל, השערה זו נובעת גם מחוסר התאמה בין המסה הנצפית של גלקסיה לבין עקומת הסיבוב שלה (זהו פרופיל מהירות הסיבוב של חומר סביב מרכז הגלקסיה כתלות במרחקו מציר הסיבוב).
חומר אפל זה איננו קורן ואיננו מבצע שום אינטראקציה למעט כבידה (וזו הסיבה למה קשה עד בלתי אפשר לגלותו באופן ישיר) ופיזיקאים של חלקיקים הציעו מספר מועמדים אקזוטיים לחומר האפל.
על כדור הארץ נערכו מספר ניסויים לגילוי חלקיקים מסיביים שיכולים להיות החומר האפל (WIMPS), אך עד עתה, היו הם ללא הצלחה.
צפיפות היקום בכל נקודה נתונה על ידי טנזור צפיפות המאמץ-מסה-אנרגיה וזו, על פי תורת היחסות הכללית מעקמת את המרחב שסביבה, בצורה הנתונה על ידי משוואת איינשטיין
כאשר הוא טנזור העקמומיות של ריצ'י, R הוא סקלר המבטא מידת העקמומיות של המרחב, הוא הקבוע הקוסמולוגי ו הוא טנזור המאמץ והאנרגיה המבטא את צפיפות האנרגיה, המסה, הלחץ והתנע הנמצאים בכל נקודה של המרחב.
הוא הקבוע המתמטי פי ואילו הוא קבוע הכבידה האוניברסלי של ניוטון.
זו היא משוואה טנזורית, המורכבת למעשה משוואה עבור כל רכיב.
לטנזורים במרחב-זמן יש 4X4=16 רכיבים, אך מאחר שהם סימטרים יש בפועל רק 10 רכיבים.
צפיפות היקום - התפלגות לפי סוג
צפיפות זרם היא מידת הצפיפות של זרם חשמלי.
היא מוגדרת כווקטור שגודלו הוא הזרם החשמלי ליחידה של שטח החתך, וכיוונו ניצב לחתך.
ביחידות SI, צפיפות הזרם נמדדת באמפר למטר רבוע.