tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך יום המהומות האחרון נהרג סגן מפקד אוגדת עזה, אלוף-משנה נביה מרעי.
המהומות גבו חיים של עשרות אנשים משני הצדדים, בהם 17 חיילי צה"ל, הבכיר שבהם הוא אל"ם נביה מרעי, וקרוב למאה פלסטינים, והביאו לפציעתם של מאות בקרב הפלסטינים.
כתגובה להתנגשות בשטחים הכריזה ועדת המעקב העליונה של ערביי ישראל על שביתה כללית ועל קיומן של עצרות ותהלוכות מחאה.
בערים נצרת, יפו, לוד ורמלה התפתחו הפרות סדר ובמהלך העימותים בין משטרת ישראל למפגינים הערבים נפצעו עשרות אנשים.
בעקבות המהומות חלה תפנית חדה בגישתו של ראש-הממשלה, בנימין נתניהו לתהליך.
בחודשים הראשונים לכהונתו הציג נתניהו קו נוקשה והירבה להשתמש בסיסמה: "יתנו-יקבלו, לא יתנו - לא יקבלו" כתנאי לכך שהמשך התהליך מותנה בכך שהרשות הפלסטינית תמלא את חלקה.
אולם לאחר אירועי מנהרת הכותל, שינה נתניהו את גישתו והביע את נכונותו המיידית להתקדם בתהליך.
נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, מיהר לקרוא לנתניהו ולערפאת לפסגה בוושינגטון, בהשתתפותו של חוסיין מלך ירדן.
הפסגה הביאה להפסקת האלימות וסללה את הדרך לחתימת "הסכם חברון" בינואר 1997. בהסכם התחייבה ממשלת נתניהו לסגת מרוב שטחה של העיר חברון, למעט מאזור מערת המכפלה ומאזורים סמוכים שבהם קיימים בתים של מתנחלים יהודים.
הנסיגה בוצעה עוד באותו חודש, בסיום הוועידה נשא נתניהו נאום ובו שיבח במילים חמות את יאסר ערפאת ואף אמר כי "מצאתי ידיד ושותף".
ב־21 באוקטובר הדיח הרמטכ"ל אמנון ליפקין-שחק את מח"ט שכם בעקבות הליקויים הרבים בפעילות הכוחות שפעלו בגזרת שכם במהלך האירועים.
המהומות והלקחים שהופקו בהם תרמו רבות להערכת המצב של צה"ל את מהות העימות הבא עם הפלסטינים וגיבוש הדרכים להגיב לו.
במהלך השנים הבאות נערכו הכנות רבות לעימות עתידי דומה עם הפלסטינים, בניצוח של גל הירש, ששימש קצין אג"ם באוגדת יהודה ושומרון.
הכנות אלו תרמו למספר נפגעים מועט בקרב חיילי צה"ל בתקופה הראשונית של האינתיפאדה השנייה.
בהסכם בלתי רשמי בין ממשלת ישראל בראשות נתניהו וראשי הווקף המוסלמי, ניתן אישור רטרואקטיבי לעבודות בלתי חוקיות שהחלו כחודשיים קודם לכן במבנה התת-קרקעי "אורוות שלמה".
מטרת עבודות אלו הייתה להמיר את המבנה הקדום למסגד רחב-ממדים על שם מרואן הראשון.
אישור זה ניתן בתמורה לפתיחת המנהרה.
המסגד, המכונה "אל מוסלה אל מרואני", נפתח בדצמבר 1996 והוא פעיל עד היום.
בעקבות המהומות נסגרה מנהרת המוצא במנהרות הכותל לפרק זמן קצר, אך נפתחה שוב, תוך ליווי ביטחוני של המבקרים בדרכם חזרה דרך הרובע המוסלמי לרחבת הכותל.
פתח המנהרה משמש כפתח היציאה העיקרי ממתחם מנהרות הכותל, אם כי הוא נסגר מפעם לפעם בשל מתיחות ביטחונית, למשל בתקופת האינתיפאדה השנייה.
מהומות ליל וייט היו מהומות מחאה של הקהילה ההומוסקסואלית בסן פרנסיסקו.
המהומות פרצו לאחר גזר דין מקל שנגזר על דן וייט, לשעבר חבר מועצת העירייה, אחרי שהורשע בהריגה כפולה של ראש העירייה, ג'ורג' מוסקונה וחבר מועצת העירייה, הארווי מילק, שהיה ההומוסקסואל הגלוי הראשון שנבחר למשרה זו בעיר.
ב-21 במאי 1979, עם היוודע גזר דינו המקל של וייט, התקבצו רבים ברובע הקסטרו, שרוב תושביו היו הומוסקסואלים ושבו נבחר מילק למשרתו, והחלו לצעוד לעבר בית העירייה של סן פרנסיסקו.
ההפגנה הספונטנית הלכה והתרחבה ככל שהתקרבו המפגינים לבית העירייה, וכאשר הגיעו הצועדים לבית העירייה, עקרו כמה מהם את דלתות הבניין, פרצו לתוכו והציתו אותו.
כמה מאות שוטרים הגיעו למקום אך לא התערבו בנעשה, גם כאשר חלק מהמפגינים החלו לפגוע במכוניותיהם של השוטרים ולהציתן.
הרקע לעוינות הרבה לשוטרים נבע לא רק מיחסם הרע להומוסקסואלים לאורך השנים, אלא גם מן העובדה שווייט היה שוטר לשעבר ואף זכה לגיבוי לא רשמי משוטרים בעיר.
אחרי שבאו על סיפוקם עזבו חלק מהמפגינים את המקום.
השוטרים נכנסו לפעולה וסילקו את המתפרעים מתוך בית העירייה והמפגינים נסוגו לרחוב מרקט, שבו כבר התפרעו מפגינים, חלקם כאלו שלא היו קשורים לקהילה ההומוסקסואלית.
מאוחר יותר, לפי חלק מהדיווחים, הגיעו שוטרים שהתפרעו בנקמה על ההתרחשויות בבית העירייה, באזור רחוב קסטרו.
מהומות לוס אנג'לס היו מהומות חסרות תקדים, על רקע גזעי, שפרצו ב-29 באפריל 1992 ונמשכו שישה ימים, בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית.
הרקע למהומות היה מעצרו והכאתו של רודני קינג, אדם ממוצא אפרו אמריקאי, על ידי שוטרים לבנים ממשטרת לוס אנג'לס, לאחר שארבעה מהם שהכו אותו זוכו במשפט אליו הועמדו.
המהומות החלו שעות בודדות לאחר פרסום הזיכוי במשפט.
בחודש מרץ 1991 נעצר רודני קינג , בן 26 ממוצא אפרו אמריקאי, על ידי ארבעה שוטרים לבנים ממשטרת לוס אנג'לס, לאחר שהואשם בנהיגה במהירות גבוהה, בשכרות ותחת השפעת סמים.
קטע מסרט הווידאו שודר ברשת, והראה את ארבעת השוטרים הלבנים המכים את רודני קינג, בעוד שישה שוטרים לבנים אחרים עומדים בצד ומביטים באירוע מבלי לנקוף אצבע, ואף קוראים לעברו קריאות גנאי.
חשיפת הקלטת הגבירה משמעותית את המתח הגזעי בין שחורים ללבנים בלוס אנג'לס, וככלל, בארצות הברית כולה, והעלה על סדר היום את אלימות השוטרים המתמשכת כלפי שחורים.
זאת על רקע קיומה של אפליה מתמשכת כלפי שחורים בתעסוקה ובתחומי חיים רבים, ועל רקע העוני וההבדלים ברווחה בהם חי חלק גדול מהשחורים בעיר.
בעקבות פרסום הקלטת הושעו ארבעת השוטרים מהמשטרה והועמדו לדין בגין תקיפה ושימוש מופרז בכוח.
חבר המושבעים במשפטם כלל עשרה אזרחים לבנים, אחד ממוצא לטיני ואחד ממוצא אסיאתי, ואף לא אדם שחור אחד.
להגנתם טענו השוטרים במשפט כי חשדו שרודני קינג נהג בהשפעת סמים וסיכן אותם.
המשפט ארך כמעט שנה והסתיים בחודש אפריל 1992, כשהמושבעים הודיעו על זיכוי כל השוטרים מתקיפה, זיכוי שלושה מהם מהאשמה של שימוש מופרז בכוח ועל אי יכולתם להגיע להכרעה באשמה זאת לגבי הרביעי.
ההודעה על זיכוי השוטרים הביאה למהומות חסרות תקדים, שהחלו ב-29 באפריל 1992, ונמשכו שישה ימים.
המוני אזרחים שחורים והיספנים השתוללו ברחובות לוס אנג'לס, בזזו, השחיתו והציתו חנויות ומקומות בילוי.
בכמה מקרים הותקפו לבנים פיזית על ידי שחורים.
המהומות גבו את חייהם של 63 אזרחים ובנוסף נמנו 2,383 פצועים, יותר מ-7,000 הצתות, 3,100 בתי עסק שהושחתו ונבזזו על ידי משפחות שלמות ביניהם גם המוני היספנים ולבנים.
12,111 חשודים נעצרו, חצי מהם היו היספנים והחצי השני שחורים.
מהומות קטנות יותר אירעו בערים נוספות בהן קיים ריכוז גבוה של אפרו-אמריקאים, כדוגמת לאס וגאס ואטלנטה.
קינג הלך לעולמו בשנת 2012.
לאחר שההתפרעויות שככו, מומנה חקירה על ידי נציבות המשטרה בעיר, בראשות ויליאם ה' ובסטר (יועץ מיוחד), והוברט וויליאמס (סגן יועץ מיוחד, נשיא קרן המשטרה).
ממצאי התחקיר "העיר במשבר": דו"ח של היועץ המיוחד למועצת נציבי המשטרה בנושא אי הסדר האזרחי בלוס אנג'לס, הידוע גם בכינויו דו"ח ובסטר או ועדת ובסטר, פורסם ב-21 באוקטובר 1992. מפקד מחלקת המשטרה בלוס אנג'לס דריל גייטס, שראה את יורשו ווילי ל.
ויליאמס הנבחר על ידי נציבות המשטרה ימים לפני ההתפרעויות, התפטר ב-28 ביוני 1992. באזורים מסוימים בעיר נראו שביתות נשק זמניות בין הכנופיות היריבות הקריפס והדם, מה שהניע ספקולציות בקרב קציני מחלקת המשטרה בלוס אנג'לס כי ההפוגה תשמש לאיחודם נגד מחלקת המשטרה.
מהומות סוחומי היו מהומות שהתרחשו ביולי 1989, בסוחומי שבאבחזיה אסס"ר גאורגיה סס"ר ברית המועצות, שהיו מונעים ממתיחות אתנית בין האבחזים והגאורגים בעיר.
קרבות הרחוב נמשכו מספר ימים והביאו לתסיסה בכל רחבי אבחזיה.
המהומות החלו ב-16 ביולי 1989, בהפגנות של אבחזים כנגד פתיחת סניף של האוניברסיטה הממלכתית של טביליסי בסוחומי, והסתיימו בביזת בית ספר גאורגי, שהיה המקום המשוער שבו היה אמור לקום הסניף.
האלימות שהתפרצה בעקבות הביזה התדרדרה במהירות לעימות אתני רחב היקף.
עד שהצבא הסובייטי הצליח להשליט סדר, גבו המהומות את מותם של לפחות 18 איש ו-448 פצועים, רובם גאורגים.
אירועים אלה סימנו את תחילת הסכסוך הגאורגי-אבחזי.
ב-18 במרץ 1989, החמירה המתיחות האתנית המתמשכת באבחזיה, כאשר האליטה האבחזית, ראתה בפעילות ההולכת וגוברת של התנועה לעצמאות גאורגיה, איום על הפריבילגיות הפוליטיות שלהם כאומה בתואר (титульная нация) ומעמדם כרפובליקה אוטונומית.
באספה שנערכה, ב-18 במרץ 1989, בליחני, חתמו 12,000 אבחזים על עצומה המופנית לשלטון המרכזי במוסקבה תביעה להתנתק מגאורגיה ולהשיב להם מעמד של רפובליקה אוטונומית (כאבחזיה סס"ר).
הפעולה גררה הפגנות גדולות של הקהילה הגאורגית באבחזיה, שהייתה הקבוצה האתנית הגדולה באבחזיה (45.7%), והתנגדה בתוקף לכל צמצום בקשר בין אבחזיה לגאורגיה.
הגאורגים ערכו הפגנות באבחזיה ובגאורגיה גופא.
המחאה הגיעה לשיאה בהפגנה שנערכה ב-9 באפריל של אותה שנה, בטביליסי שהביאה לטרגדיה של 9 באפריל, בה הרגו, כוחות ביטחון הפנים של ברית המועצות, 20 איש (בעיקר נשים), ופצעו מאות.
כתוצאה מאירועים אלה, התפטר, ביום למחרת, המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית בגאורגיה, ג'ומבר פטיאשווילי והוחלף בראש הק.ג.ב.
הטרגדיה של ה-9 באפריל הסירה את השריד האחרון של האמון במשטר הסובייטי בגאורגיה, ודחפה גאורגים רבים לידי האופוזיציה הרדיקלית למשטר הסובייטי.
בינתיים נותרו האבחזים נאמנים לשלטון הסובייטי וזאת במטרה, קודם כל להשניא את התנועה הגאורגית, ושנית להבטיח את אהדת מוסקבה לעניינם.
נושא האוניברסיטאות היה תמיד נושא רגיש באבחזיה.
האוניברסיטה הממלכתית של אבחזיה נוסדה בסוחומי שנת 1978, כוויתור לתביעת הבדלנים האבחזים, שהתעוררה בעקבות ההתגייסות הלאומית הגאורגית לטובת ההגנה על שפתם ותרבותם.
לאוניברסיטה היו שלוש מחלקות - אבחזי, גאורגי ורוסי.
אף על פי כן, התלוננו סטודנטים גאורגים על אפליה מצד מרצים ואנשי מנהלה אבחזים ורוסים.
זמן קצר לאחר אירועי ה-9 באפריל, פתחו הסטודנטים הגאורגים באוניברסיטה בשביתת רעב, בתביעה כי המחלקה הגאורגית באוניברסיטה תהפוך לסניף של האוניברסיטה הממלכתית של טביליסי.
תביעת הסטודנטים הייתה חלק ממהלך גאורגי גדול יותר שמטרתו הייתה חידוש או ייסוד מוסדות תרבות גאורגיים נפרדים באבחזיה שיהיו חופשיים מכל השפעה סובייטית.
מוקדם יותר הוביל מהלך זה לחלוקתה של קבוצת הכדורגל של סוחומי והתיאטרון על פי שיוך אתני.
תנועת הסטודנטים קיבלה תמיכה נרחבת מצד הגאורגים שחיו באבחזיה, והמרצים הגאורגים, המורים הגאורגים והמכון הסובטרופי למחקר של סוחומי, הצטרפו לשביתה.
סוגיית האוניברסיטה הצריכה התערבות של טביליסי, אולם השלטונות הגאורגיים היססו להגיב.
ב-14 במאי 1989 הפעילה ממשלת גמסחורדיה לחץ ציבורי והורתה על הקמת סניף סוחומי של האוניברסיטה הממלכתית של טביליסי.
הם השאירו את המחלקה האבחזית והרוסית תחת המנהלה של האוניברסיטה הממלכתית של אבחזיה.
האבחזים הגיבו בכעס והחלו בסדרת הפגנות גדולות, מיד לאחר ההחלטה.
הם ארגנו במהירות שביתת שבת במטרה לעצור את ההכנות הגאורגיות להקמת הסניף.
פקידי הממשל המקומיים, שצפו את האפשרות כי האירועים יתפתחו לאלימות, החלו במבצע לאיסוף כלי נשק מהאוכלוסייה.
במקביל הגישו, פעילים אבחזים מארגון אידגילארה ("החזית הפופולרי") שהוקם זה לא מכבר, קובלנה לשלטונות במוסקבה, ודיווחו כי משבר האוניברסיטה מתודלק בידי אופוזיציונרים גאורגיים אנטי סובייטיים "בלתי רשמיים".
בתחילת יולי שלח הסובייט העליון משלחת מיוחדת שתחקור את הוויכוח סביב האוניברסיטה.
מסקנות המשלחת היו כי לממשל הגאורגי לא הייתה זכות חוקית להכריז על הקמתה של אוניברסיטה חדשה, והמליצה על תגובה חריפה כלפי הממשל בטביליסי.
למרות ההמלצות והאיום מצד האבחזים המשיכו הגאורגים במעשיהם ופרסמו תאריך לבחינות קבלה לסניף החדש של האוניברסיטה, שתוכננו ל-15 ביולי.
מספר ימים לפני המועד המתוכנן של בחינות הקבלה, התארגנו אלפים בודדים של אבחזים וערכו עצרת אנטי-גאורגית גדולה בסוחומי.
ב-12 ביולי 1989, הובילי פעילי האידגילארה הפגנות ברחבי סוחומי שכללו קבוצות חמושות.
המפגינים תקפו מבנה של עיתון מקומי בשפה הגאורגית ואילצו אותם לסגור.
זמן קצר לאחר מכן הוקף, המבנה בו אמור היה לקום הסניף הגאורגי של אוניברסיטת טביליסי, בידי ההמון.
קציני המשטרה המקומיים התעלמו מקריאותיהם הנואשות של הפועלים שעבדו במבנה המכותר, והחליפו, מוקדם ב-15 ביולי, את השוטרים ממוצא גאורגי ששמרו על האוניברסיטה בשוטרים אבחזים.
באותו יום נשלחה יחידה קטנה של שוטרים מטביליסי לסוחומי שמטרתה הייתה להחזיר את הסדר, אולם הם פורקו מנשקם על ידי מיליציה אבחזית ללא התערבות של השוטרים המקומיים.
בינתיים התכנסו הגאורגים לאספת נגד כדי למנוע מהאבחזים להרוס את מבנה סניף האוניברסיטה.
הדיווחים לגבי הקבוצה שהחלה באלימות סותרים.
שני הצדדים מאשימים זה את זה.
עם תחילת האלימות התדרדר המצב במהירות ללוחמה בין-אתנית כוללת, שהביאו בסופו של דבר למלחמת אבחזיה.
הגאורגים דיווחו כי קבוצת אבחזים חמושים פתחו באש על מפגינים גאורגים בפארק רוסתוולי בסוחומי, בעוד האבחזים טוענים כי הם החלו בלוחמה לאחר שצלם אבחזי, שניסה לחדור למבנה, הוכה על ידי הגאורגים.
מכל מקום, מאוחר ב-16 ביולי, המון של כ-5,000 אבחזים, שרבים מהם היו חמושים, נעו לתוך הבניין.
מספר חברי משלחת הבדיקה הגאורגית הוכו ונחבלו, ובית הספר נבזז.
האירועים האלה הביאו לשרשרת אירועים שהובילו מאוחר יותר לאבדות בנפש וחורבן כאשר שני הצדדים פתחו בלוחמה חמושה שנמשכה מספר ימים.
באותו ערב החלו האבחזים והגאורגים בהכנות למלחמה כוללת בכל רחבי אבחזיה וגאורגיה גופא.
הסוואנים בעמק קודורי, תת-קבוצה אתנית של גאורגים שיושבים בצפון-מזרח אבחזיה התנגשו באבחזים מהעיר טקווארצ'לי.
בולמוס הירי נמשך כל אותו לילה, ולסירוגין גם מספר ימים לאחר מכן.
בינתיים החלו, 30,000 גאורגים מגאורגיה גופא, במיוחד מסמגרלו ומגרלים (תת-קבוצה אתנית של גאורגים) ממחוז גאלי, לצעוד לכיוון סוחומי, בראשות הדיסידנט האנטי-סובייטי מרב קוסטבה.
הממשל הבדלני של אבחזיה טוען כי ההמון האבחזי תקף את עמדות ותחנות המשטרה כדי להשיג נשק, אולם ישנם עדויות לכך כי האהדה של השוטרים האבחזים מנע מגורמי אכיפת החוק המקומיים מלהתנגד לתוקפים והם לקחו את הנשק מתחנות המשטרה ללא התנגדות מהשוטרים.
יתר על כן, מפקד המשטרה באוצ'מצ'ירה הורה לשוטריו להחזיר את נשק הצייד, שהוחרם קודם לכן, לאבחזים.
משלב זה יכלו קבוצות חמושות של אבחזים לארגן יחידות משמר ולעצור את הצועדים הגאורגים, שחלקם היו חמושים.
הצועדים נעצרו בגשר מחוץ לאוצ'מצ'ירה, עיר שאוכלוסייתה הייתה מעורבת (גאורגים ואבחזים).
קוסטבה עצר את הצעידה, ומנע בכך שפיכת דם נוספת.
זמן קצר לאחר מכן פעלו חיילי משרד הפנים הסובייטי להשבת הסדר על כנו.
אירועי יולי באבחזיה הותירו לפחות 18 הרוגים ו-448 פצועים, מתוכם היו, על פי מקורות רשמיים, 302 גאורגים.
אף על פי שהנוכחות הממושכת של חיילי ביטחון הפנים הסובייטים שמרה על שלום רעוע במחוז, התפרצה אלימות, והממשל הסובייטי לא התקדם כלל במציאת פתרון לבעיות הבין-אתניות.
הגאורגים חשדו כי ההתקפה על הסניף האבחזי של האוניברסיטה הגאורגית תוכננה מראש בידי הבדלנים האבחזים, במטרה לעורר עימות אלים נרחב, שתאלץ את מוסקבה להכריז על ממשל צבאי במחוז, ובכך תאבד טביליסי את השליטה על האוטונומיה באבחזיה.
במקביל הם האשימו את השלטון הסובייטי בהפעלת מניפולציות אתניות כדי לרסן את השאיפות הלאומיות של הגאורגים.
מצד שני, טענו האבחזים, כי הקמת הסניף של אוניברסיטת טביליסי הייתה מכשיר בידי הגאורגים כדי לחזק את השליטה התרבותית במחוז, והמשיכו לתבוע חקירה על אירועי יולי ותבעו ממוסקבה להצהיר כי שום סניף של אוניברסיטת טביליסי לא יוקם בסוחומי.
כיוון שלאף אחד מהצדדים לא היה הכוח לכפות פתרון צבאי על הסכסוך, הפכה, ביולי 1990, האיבה בין האבחזים לגאורגים, ל"מלחמת חוקים" למחוקקים, עד להתפרצותה של מלחמת אבחזיה באוגוסט 1992.
סטיוארט קאופמן (2001), שנאה מודרנית: הפוליטיקה הסימבולית של מלחמה אתנית, עמ' 104–105, ,
רונלד גריגור סאני (1994), יצירת האומה הגאורגית, עמ' 399, ,
מהות (בלועזית: אֶסֶנְציה) היא התכונה או קבוצת התְכונות של דבר מסוים; המהות קובעת את העצמיות הייחודית של הדבר.
המושג הוא אבן בניין בכמה זרמים פילוסופיים לאורך השנים.
המהותנות היא גישה פילוסופית על פיה לכל דבר יש מהות, והנומינליזם היא גישה הפוכה, השוללת את המושג.
פילוסופים קדם-סוקרטיים רבים עסקו בשאלות המהות עוד בטרם שהמושג הובחן והוגדר במתכונתו המאוחרת.
פיתאגורס טען שכל עצם בעולם הוא התגלמות של מספר, וניתן להציג אותו באמצעות מספר או נוסחה מתמטית.
בעקבותיו קמה האסכולה הפיתגוראית שהגדירה את המספר כיסוד העולם.
הפילוסופים האטומיסטים (הנודעים בכך ששיערו את קיומם של אטומים, וגיבשו את מושג האטום בניסיון להגדיר את המהות של עצמים) טענו כי המהות של עצמים שונים מוגדרת על ידי צורות האטומים המרכיבים אותם, היחס שבין האטומים לעצמם והיחס שבין האטומים לריק שסביבם.
תאוריה זו גובשה כדי לפתור קשיים רבים בנושא מהות, שהציגו הפילוסופים פרמנידס וזנון מאלאה.
אפלטון עסק בהגדרת המושג "מהות" כמושג פילוסופי בדיאלוג המאוחר "הסופיסט".
הוא עסק רבות בשאלת המהות של ישויות.
לטענתו, שם עצם כללי כלשהו (למשל: חתול) תמיד יאגד בתוכו המון ישויות ספציפיות (כל החתולים בעולם) שאינן זהות, אך חייב להיות משהו שמאגד אותן ומגדיר אותן יחדיו (מהות החתול).
בעקבות בעיה זו גיבש אפלטון את תורת האידאות.
על פי משנתו, כל קבוצת ישויות מוחשיות כלשהי מורכבת מ"חיקויים" של עצם אידיאלי אחד (אידאה), שמאגד ומגדיר את מהות הקבוצה.
כל החתולים, למשל, הם רק צל של החתול, שנמצא בעולם האידאות, ומגדיר את מהות המושג "חתול".
אריסטו עסק רבות בשאלת המהות, אך שלל את תורת האידאות של אפלטון.
לטענתו, המפתח להגדרת המהות של ישויות הוא בבחינת התכונות שלהן.
הוא הפריד בין תכונות מהותיות של עצם, שהן חלק מהמהות שלו, לבין "תכונות מקריות".
אנשי האסכולה הציניקנית, ובפרט מייסד האסכולה, אנטיסתנס, שללו את רעיונותיו של אריסטו, ורבים מהם גם שללו את מושג ה"מהות" בכלל.
אנטיסתנס ידוע באימרה "סוס אני יכול לראות, אבל את הסוסיות אני לא יכול לראות".
בקרב האסכולות היווניות שבאו אחרי כן פחת העיסוק בשאלת המהות, בעיקר כי אסכולות אלו עסקו בתחומים אחרים בפילוסופיה, ובשאלות אחרות.
בימי הביניים עסקו הוגים בהגדרת המהות ובהבנת הגבולות של תפיסתה.
מכיוון שהפילוסופיה בימי הביניים הייתה דתית בעיקרה, הרי שעיקר העיסוק בהקשר זה היה במהותו של אלוהים, או בקשר בין אלוהים לאדם.
הפילוסוף והתאולוג תומאס אקווינס אימץ את גישתם של אריסטו ואפלטון, על פיה המהות מעניקה משמעות לישות.
הוא חיבר תפיסה זו עם תפיסתו הדתית, וטען שאלוהים הוא המהות הבסיסית ביותר של כל העצמים, וכי לפיכך לא ניתן להבין את מהותן של ישויות, אלא ביחס לאלוהים.
הפילוסופים הנומינליסטים בימי הביניים (בפרט ויליאם איש אוקאם ורוסלן מקומפיין דווקא התנגדו לשימוש במונח מהות, והתנגדו לתיאור עצמים באמצעות תכונות.
במובן זה, פילוסופים אלו המשיכו את גישתם של הציניקנים, ששללה את עצם הדיון במונח "מהות".
הרמב"ם, טען בספרו "מורה נבוכים" כי אין האדם, בן התמותה, יכול לתפוס את מהותו, או עצמותו, של האל:
ועוד כתב בעניין מהות הבורא בהרחבה רבי שניאור זלמן מליאדי, בספרו "תניא" ליקוטי אמרים פרק ז':
בעל התניא מביא בשם הרמב"ם שאין לאדם יכולת לתפוס את מהות הבורא על בוריה בשום חוש ואפילו לא ברגש.
זאת מכיוון שמהות הבורא שונה בתכלית מכפי שהיא מתבטאת בנפש האדם.
בעת החדשה העלו פילוסופים רבים שאלות חדשות לגבי שאלת המהות של עצמים.
במשנתם הושם דגש על הקשרים בין העולם הרוחני והנפש לבין העולם הגשמי.
רנה דקארט וג'ורג' ברקלי בנו שניהם תפיסות המפרידות בין רוח לבין חומר, ומגדירות שוני מהותי ביניהם, כלומר, תפיסותיהם היו דואליסטיות.
ברוך שפינוזה, לעומתם, שם דגש על אחדות הגוף והנפש, ואף טען שכל העולם הוא בעצם ישות אחת, עם מהות אחת.
הפילוסוף הגרמני גוטפריד וילהלם לייבניץ פיתח תאוריה ייחודית בנסותו לפתור שאלות שהתעוררו בשאלת הרוח והחומר.
לייבניץ הגדיר מונח חדש: "מונאדה", שהוא אובייקט מופשט המכיל בתוכו את המהות של אובייקטים קיימים, בצורת מידע.
לייבניץ טען שהאובייקט שמייצגת המונאדה אינו קיים באופן עצמאי, והוא רק "מצב אינפורמטיבי" של המונאדה.
אחד הוויכוחים הגדולים בפילוסופיה המודרנית, בין הזרם הרציונליסטי לבין הזרם האמפיריציסטי, עסק בשאלה "האם האדם יכול לצבור ידע וודאי לגבי העולם".
הפילוסוף עמנואל קאנט העלה תשובה מהפכנית לשאלה זו, בהתבסס על מושג המהות.
קאנט הגדיר הפרדה בין "עולם התופעות"- העולם שאנו תופסים בחושינו, לבין "העולם כשלעצמו"- העולם המהותי.
קאנט טען שבעוד שאנחנו מסוגלים להשיג ידע ודאי לגבי עולם התופעות, איננו מסוגלים להשיג ידע ודאי לדבי מהות הדברים.
גישה זו מתכתבת עם תורת האידאות של אפלטון , אלא שבניגוד לאפלטון, קאנט לא טען שהעולם כפי שהוא מנותק עולם התופעות, ועולם התופעות הוא רק צל שלו.
קאנט טען שהעולם המהותי משפיע באופן ישיר על העולם כפי שאנחנו תופסים אותו.
הפילוסוף ארתור שופנהאואר המשיך והרחיב את רעיונתיו של קאנט, ופירשם בדרכו שלו.
על פי משנתו, המהות של כל הדברים בעולם הוא ה"רצון".
המונח "רצון" אצל שופנהאואר מבטא דחף בסיסי הקודם לתודעה ולכוונה, ונוכח לא רק אצל בני אדם, אלא אצל כל הישויות בעולם.
הרצון אצל שופנהאואר הוא דטרמיניסטי, ואינו נשלט על ידי האדם.
שופנהאואר היה הראשון לקשר במשנתו בין מושג ה"מהות" לבין מסקנות על טבע האדם ודרך ההתנהלות הראויה לאדם.
הפילוסוף הגרמני גאורג הגל, אבי ההיסטוריציזם, טען שהגורמים החשובים ביותר הפועלים בהיסטוריה האנושית בכל זמן נתון, מגולמים על ידי ה"צייטגייסט" ('רוח הזמן'; מכונה לעיתים פשוט "גייסט", 'רוח') – מעין "רוח" ספק מטפורית ספק ממשית, המגלמת את מהות התקופה.
הצייטגייסט משתנה עם הזמן, וניתן לחזות את שינוייו על ידי התבוננות בהיסטוריה.
במילים אחרות, הגל גרס שניתן ללמוד על מהות העולם בתקופה מסוימת דרך התבוננות בהיסטוריה.
הגותו של הגל בנושא זה השפיע על פילוסופים רבים במאה ה-19, בהם בפרט קרל מרקס, שפיתח את המהותנות המרקסיסטית.
האקזיסטנציאליזם הוא זרם פילוסופי שהתחיל להתפתח באמצע המאה ה-19. נקודת מפתח בהגות האקזיסטנציאליסטית היא שקיום קודם למהות.
כלומר, עצם או אדם מסוים הוא קודם כל קיים, ויכול להתקיים גם ללא מהות.
הפילוסוף ז'אן-פול סארטר (שטבע גם את המונח "אקזיסטנציאליזם" עצמו כמתאר את האסכולה) הוא זה שטבע את המשפט "קיום קודם למהות", שהפך למשפט הדגל של האקזיסטנציאליסטים.
משפט זה סייע לו לקשר בין האקזיסטנציאליזם לבין הגישה ההומניסטית ששמה את האדם במרכז השאיפות של החברה.
כך קישר סארטר בין השאלה האונטולוגית של מהות האדם, לבין שאלות אתיות וחברתיות רבות.
כל הפילוסופים האקזיסטנציאליסטים, לפני סארטר ואחריו, עסקו בניסיון למצוא את משמעות החיים, או המהות הרצויה לאדם.
בבסיס הגישות של כולם עמדה ההנחה שהמהות של שום דבר אינה "קבועה מראש", אלא נבחרת או נוצרת.
הוגי הפילוסופיה האנליטית, אשר התפתחה במפנה המאה ה-20, נקטו גישה שונה מאוד מן המקובל עד לתקופתם.
לטענתם, כל הדיונים בשאלת המהות של ישויות עוסקים למעשה בשאלת המשמעות של מילים; אולם המשמעות המדויקת של מילים שונה מאדם לאדם, ואף משתנה בהתאם להקשר.
על כן, אדם שמנסה לשאול את עצמו מה היא המהות של החתול, למשל, אינו צריך לשאול את עצמו שאלות מופשטות על המשותף לכל החתולים, התכונות של החתול, וכדומה, אלא להתמקד במשמעות של המילה "חתול" כפי שהוא משתמש בה.
באופן זה, הפכו או הפנו הפילוסופים האנליטיים את שאלת המהות משאלה בתחום האונטולוגיה או המטאפיזיקה, לשאלה בתחום הפילוסופיה של הלשון.
בשנת 1901 הפילוסוף הגרמני אדמונד הוסרל, הידוע כ"אבי הפנומנליזם", החל לחקור את מושג המהות באופן אינטנסיבי.
כבסיס לתורתו, טען הוסרל שידע לגבי המהות של דברים יהיה אפשרי רק על ידי חוסר התבססות על כל ההנחות של הקיום של העולם החיצוני.
בגישה הפנומנולוגית, האובייקט אינו דבר חיצוני שבעצמו מספק אינדיקטורים של מה הוא, אלא הוא צביר של היבטים תפיסתיים ופונקציונליים שמקובצים יחד תחת הרעיון של אובייקט.
גישה זו מתכתבת עם הגישה האנליטית, אולם היא שמה את הדגש על התודעה של האדם ומעשיו, ולא על שפת הדיבור שלו.
הפילוסוף מרטין היידגר, תלמידו של הוסרל, המשיך אימץ את הנחות היסוד של מורהו, אולם הוא מיקד את משנתו בחקירת מהות האדם.
היידגר חזר אל שאלתו של אפלטון, אשר הושמה בספרו בפיו של "הסופיסט"- מהו יש?
תשובתו של היידגר היא, כי האדם רואה סביבו הרבה "ישים" ומהם הוא מסיק את המושג של הישות ; אך יש לשאול ולהקשות על הרגליו אלו של האדם, ושל המחשבה האנושית מקדמת דנא.
לשיטתו, של היידגר, כפי שניסחה החוקר והוגה הדעות הוגו ברגמן, ניתן לקבוע רק את מהותו של הדבר הקבוע, הסטאטי: חפץ, תופעה פיזיקלית או נוסחה מתמטית.
הכסא הוא בעל תכונות מסוימות, יש לו מהות קבועה.
לעומת זאת, אי אפשר לקבוע את מהות של האדם.
ההסבר לך הוא כי הישות של האדם היא "הוויה" (גרמנית: Dasein), אשר תכונתה העקרית היא אפשרות, האפשרות להיות דבר מה.
האדם, בשונה משאר ה"ישים", משתנה תדיר, הוא בתהליך מתמשך של הגשמה.
הידגר המשיך במסקנתו זו את קביעתו של הפילוסוף הצרפתי בלז פסקל איש המאה ה-17 על המהות האנושית המשתנה תדיר ברצף הזמן, למשל, במילותיו:
היידגר פיתח במשנתו את התפיסה כי מהותו של האדם אינה ניתנת לקביעה מוחלטת; ביסודו, האדם הוא הרבה יותר ממה שהצליח לממש במציאות; ומוטל עליו תמיד לשאוף להיות מה שהוא בשורשו.
לשיטתו, המרכיב המעצב של ה"הוויה" האנושית הוא הקיומיות, האכסיסטנציה (מונח שנשאל מהגותו של קירקגור).
וכך למשל במילותיו של היידגר, האדם .
ועל פי הסברו של הוגו ברגמן: האדם של היידגר, "הוא כולו "ישות" ולא "מהות", כולו אפשרות (הדגשה במקור) המתבטאת ומתגשמת מדי פעם בפעם באופן אחר...
(האדם) חפץ להיות, להגשים את עצמו, מכיוון שמהותו אינה קבועה לפני התהוותו בעולם היש, לא תכונות אלה ואלה (כלומר מהות) מציינות את האדם, כי אם שאיפתו לישות, שאינה עדיין והחפצה להתהוות".
מהומות חליפות הזוט היו מהומות על רקע גזעי וחברתי שהתחוללו בלוס אנג'לס ובערים אחרות בארצות הברית ביוני 1943 בין חיילים ו"פטריוטים" לבין קבוצות של בני מהגרים היספנים, איטלקים ושחורים, שזוהו כלובשי חליפות זוט.
המהומות, שהחלו בלוס אנג'לס, התפשטו גם לערים כניו יורק, וושינגטון הבירה ודטרויט.
המהומות האלימות נמשכו כשבוע ימים בו נפצעו למעלה מ-150 איש ונעצרו מאות לובשי זוט.
השקט חזר לרחובות רק אחרי שנאסר על חיילי הצי להיכנס לעיר לוס אנג'לס.
ה"זוט" היא חליפת בגדים ומראה כללי אשר היה נפוץ וייצוגי בשנות הארבעים בקרב הדור השני למהגרים איטלקים ולטינים לארצות הברית וכן בתרבות המוזיקה השחורה.
בקרב האוכלוסיות המוחלשות בהן הזוט היה פופולרי, הוא היה לסמל סטטוס, בעיקר כי נדרשו לו כמויות גדולות של בד צמר, וחיוט מושקע.
לובשיו היו סוג של היפסטרים, ואייקונים של תרבות, כמו קאב קאלוויי היו מחסידיו.
עם הזמן, הסגנון האסתטי המרושל-בכוונה והבולט לעין החל להיות זה מקושר לתפיסות שליליות וסטיגמות של פשיעה ומרדנות, ובמשך מלחמת העולם השנייה, כהתרסה נגד הממשל, הקפיטליזם ושלטון החוק.
מצידם, לובשי הזוט החלו לראות בחליפה סימן למאבק נגד הסטטוס שלהם כאזרחים סוג ב' והדרה גזענית.
כשארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה נוצר מעמד של חיילים פטריוטים, שרבים מהם התרכזו בבסיסי הצי הגדולים בלוס אנג'לס.
חיילים אלה ראו בחבורות לובשי הזוט - רבים מהם חברים בתת-התרבות המקסיקנית הנקראת "פצ'וקוס", שחבריה מרדו בקונבנציות חברתיות - כבוגדים.
זאת אף על פי שעובדתית מחברי הקהילה המקסיקנית-אמריקאית התגייסו לכוחות הצבא במספרים גבוהים מאוד ביחס לחלקם באוכלוסייה.
גורם נוסף שסימן את לובשי הזוט כ"אויבי הציבור" היה החלטת "מועצת הייצור המלחמתית" (War Production Board) ממרץ 1942 שקבעה שעל החייטים ויצרני הבגדים לצמצם את השימוש בבד, כחלק מן המאמץ המלחמתי.
ב-3 ביוני 1943 הגיע המתח שבין חיילים מן המרינס לבין קבוצות מהגרים היספנים (מקסיקנים) בלוס אנג'לס לכדי רתיחה.
לאחר סכסוך מקומי בין חבורת מלחים בחופשה לחבורת לובשי זוט פשטו החיילים על מקומות בילוי בדאונטאון של לוס אנג'לס והחלו להכות לובשי חליפות זוט, התקריות התפתחו עד מהרה לקטטות המוניות.
אף על פי שהמלחים היו אלה שפתחו באלימות, העיתונות דיווחה שמקסיקנים דוקרים חיילים, דבר שבעת מלחמה היה שווה ערך להצהרת בגידה.
הדברים התלקחו, כאשר מאות ואז אלפי חיילים ומלחים יצאו לרחובות, חלקם עם אלות וכלי נשק אחרים, והחלו לצוד לובשי זוט.
כ-60 לובשי זוט ממוצא מקסיקני נעצרו בסוף השבוע הראשון של יוני והושמו בכלא המחוזי.
התקשורת המשיכה לדווח נגד לובשי הזוט, והמשטרה נטתה לעצור במיוחד אנשי "כנופיות מקסיקניות" שזוהו על ידי החליפות שלבשו.
פעילותם האלימה של החיילים והמלחים, שכללה הפשטת לובשי זוט מחליפותיהם, הוצגה כהגנה עצמית.
בשבוע השני של יוני נרצח מלח ולובש-זוט נדקר על ידי חיילי מארינס שתויים ו"פטרולים" של חיילים ומלחים בסן דייגו רגמו כנופיות של לובשי זוט.
ב-10 ביוני החלו הלוס אנג'לס טיימס והכנסייה לנסות ולמתן את הרוחות הסוערות.
מי שזוהו כראשי כנופיות המקסיקנים והשחורים נעצרו ובמקביל נעצרו ללא פרסום גם מסיתים מקרב חיילי המארינס.
במקביל התפשטו המהומות נגד שחורים ומקסיקנים דרך טקסס ואריזונה לערים אחרות בארצות הברית, כולל ניו יורק, פילדלפיה, ווושינגטון הבירה.
בדטרויט, מהומות הגזע היו החריפים ביותר בהיסטוריה של העיר, ושכונה שחורה שלמה נפגעה על ידי פורעים לבנים.
כחלק מהפקת הלקחים מינה מושל קליפורניה ועדת "קציני-שלום" לטיפול במהומות אזרחיות (Peace Officers Committee on Civil Disturbances).
בטור השבועי שלה, כשבוע לאחר המהומות, הגברת הראשונה אלינור רוזוולט כתבה "הסוגיה היא יותר עמוקה מרק חליפות.
אני כבר זמן רב מודאגת מהמצב הגזעני מול המקסיקנים.
זוהי בעיה עם שורשים עמוקים, ואנו לא תמיד מתמודדים עם בעיות מסוג זה כראוי".
בלוס אנג'לס טיימס, הגיבו עם כותרת ראשית שהאשימה את רוזוולט בהסתה למתח בין-גזעי, ובמאמר עצמו האשימו אותה בנטיות קומוניסטיות.
ב-1979, כתב הוצג לראשונה בתיאטראות המחזה המוזיקלי "זוט סוט" מאת לואיס ולדז, שהיה המחזה הצ'יקאנו הראשון שהוצג בברודוויי.
ולדז גם ביים את הסרט באותו השם, המבוסס על המחזה, ב-1981. בסרט כיכבו אדוארד ג'יימס אולמוס, דניאל ולדז וטיין דיילי.
שניהם סבבו את המקרה של הרצח בסליפי הולו לאגון ב-1942, שהתרחש בלוס אנג'לס לפני המהומות ותרם למתח הגזעני בעיר.
באותו המקרה, בעקבות מותו של חוזה גאיארדו דיאז, שהיה שיכור וחסר הכרה, המשטרה חשדה ב"כנופיות פאצ'וקו", ועצרה 24 לובשי זוט.
האשמות הוגשו נגד 17 נערים ממוצא מקסיקני, אשר הוחזקו ללא ייצוג משפטי וללא ערבות.
תשעה מהנערים הורשעו ברצח מדרגה שנייה, למרות היעדר כל ראיות, ושאר הנערים הורשעו בעבירות אחרות.
ההרשעות בוטלו ב-1944, לאחר המהומות, והמקרה נחשב לאחד מהגורמים הראשיים להתרחשותן.
ב-1997 יצא אלבום האוסף Zoot Suit Riot: The Swingin' Hits of the Cherry Poppin' Daddies של להקת הסקא-פאנק-סווינג צ'רי פופינג דדיז, עם שיר הכותרת באותו השם.
מהומות קראון הייטס היו סדרת התפרעויות שהתרחשו בשכונת קראון הייטס שברובע ברוקלין בניו יורק, במשך שלושה ימים, מה-19 עד ה-21 באוגוסט 1991. המהומות החלו לאחר שילד אפרו-אמריקני נפגע בשוגג ונהרג בתאונת דרכים על ידי רכב שהיה חלק משיירתו של הרבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד.
במהלך המהומות נספו עוד שלושה אנשים.
המהומות חשפו במלוא עוזם את המתחים והמשקעים שבמרקם היחסים בין יהודים ושחורים בקראון הייטס והעלו את החשש מפני עלייה באנטשימיות בקרב אוכלוסיית השחורים.
בין היתר, חשפו המהומות גם את מורכבות היחסים בין השחורים הרדיקלים לבין הממסד הפוליטי השחור בברוקלין, את הרגישויות ביחסים בין ראש העיר ומפכ"ל המשטרה השחורים לבין השוטרים ה"לבנים", בין משרד המשפטים של ארצות הברית לבין הפוליטיקאים בניו יורק, ובין הארגונים היהודיים המבוססים במנהטן לבין יהודים ברבעים החיצוניים.
המהומות הובילו את ארצות הברית להכליל את היהדות בחוק זכויות האזרח הפדרלי והשפיעו על אי בחירתו של ראש עיריית ניו יורק, דייוויד דינקינס, לכהונה נוספת ב-1993.
יש הטוענים כי מדובר באירוע האנטישמי החמור ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
בליל 19 באוגוסט, התקדמה שיירה בת שלוש מכוניות של האדמו"ר מחב"ד, רבי מנחם מנדל שניאורסון, מערבה ברחוב פרזידנט, בדרכו חזרה מביקורו החודשי בבית הקברות מונטיפיורי שבקווינס, שם התפלל על קבר חמיו רבי יוסף יצחק שניאורסון.
מכונית המשטרה שהובילה את השיירה באורות מהבהבים ומכוניתו של האדמו"ר שנסעה אחריה חצו את צומת יוטיקה באור אדום או צהוב, במהירות שנעה בין 40 ל-100 קמ"ש, על פי גרסאות שונות.
הרכב השלישי, שבו ישבו מספר חסידים צעירים ובו נהג יוסף ליפש, ניסה להדביק את השיירה וחצה את הצומת באור אדום.
רכב אחר פגע ברכבו של ליפש, שסטה ימינה, עלה על המדרכה ופגע בילד שחור ממוצא גויאני כבן שבע, גאווין קאטו.
הילד הועף אל קיר בניין המגורים שבסביבתו שיחק עם בת דודתו, אנג'לה קאטו בת השבע.
הילדה נפצעה קשה והילד מת מפצעיו.
כעשר דקות לאחר התאונה הגיעו למקום אמבולנס של הארגון היהודי "הצלה" ואמבולנס עירוני.
נהג האמבולנס של "הצלה" טיפל בליפש.
בינתיים התאספה במקום האירוע קבוצת שחורים שהחלה לתקוף את ליפש וקבוצת החסידים, דקות ספורות לאחר מכן הגיעה המשטרה והורתה לנהג האמבולנס של "הצלה" להסתלק מהמקום עם קבוצת החסידים מחשש לאלימות השחורים.
השוטרים אמרו שאמבולנסים נוספים עושים דרכם למקום והם אלה שיטפלו בילדים.
לאחר מותו של גאווין קאטו, חברי הקהילה השחורה טענו שההחלטה לפנות באמבולנס את ליפש לפני הילדים השחורים הייתה ממניעים גזעניים, דבר המדגים לטענתם את היחס המועדף המוענק ליהודים בקראון הייטס.
כמו כן נטען כי אכיפת החוק וכן הקצאת משאבים ממשלתיים מוטה לטובת היהודים.
הכומר אל שרפטון הגדיר בהספד את היהודים כ"יהלומנים", הכריז על התנגדות ל"אמבולנס האפרטהייד" וטען כי כוחות ההצלה היהודיים הפקירו את הילדים למותם וכי "אין לעצור את בני הנוער המכלים את זעמם במתעללים בהם".
כמו כן טען שהנהג היה תחת השפעת אלכוהול ונהג ללא רישיון.
על פי עדויות, באותו ערב התבטא שרפטון שיש "לרצוח את היהודים".
בקהילה היהודית טענו כי טענות השחורים בדבר אפליה לא נתמכות בעובדות: לדבריהם מספר מחקרים הפריכו את הטענות.
הדעה הרווחת בקהילה היהודית היא כי טענות אלה היו ניסיון להסוות את האנטישמיות הבוטה לפני ובמהלך המהומות.
כדוגמאות, הם מצביעים על נאומו של לנארד ג'פריז, פרופסור למדע המדינה, שהתפרסם בהשקפותיו האנטישמיות והגזעניות, בסיטי קולג' של ניו יורק, נאום שכלל תיאורים בוטים על יהודי ארצות הברית, התבטאויות אנטישמיות שהושמעו על ידי מפגינים ברחבי המהומות, ואת הדברים שנאמרו בהלוויית הילד.
במשך ארבעה ימים לאחר התאונה נחשפו יהודי שכונת קראון הייטס לתקיפות אלימות ולמעשי בריונות מצד אפרו-אמריקאים תושבי השכונה, אליהם הצטרפו רבים מחוץ לשכונה.
למעשה, רוב המתפרעים לא היו תושבי קראון הייטס.
מספר שעות לאחר התאונה פנה צ'ארלס פרייס אל הצעירים השחורים בנאום תוקפני וזועם, שפורסם לאחר מכן ברשת NBC.
פרייס טען שאילו אדם שחור היה הגורם לתאונה, המשטרה הייתה עוצרת אותו ולא דוחפת אותו לאמבולנס למען ביטחונו האישי: "אנחנו לא יכולים לסבול את זה יותר.
היהודים משיגים את כל מה שהם רוצים.
מה אנחנו הולכים לעשות עם זה?
אם אין צדק אין שלום...
בואו לרחוב קינגסטון ונמצא שם יהודים".
חבורה של כעשרים שחורים הקיפה את יענקל רוזנבאום, סטודנט יהודי אוסטרלי בן 29, דוקטורנט להיסטוריה שלמד גם בישיבת חב"ד ב-770, הכתה בו באכזריות וסדקה את גולגולתו.
אחד מהם דקר את רוזנבאום שוב ושוב בגבו, והוא מת באותו לילה בבית החולים קינגס קאונטי.
בהמשך, נקלע לאספסוף זועם רוכב אופנוע לא-יהודי בן 67 בשם אנתוני גרציוזי, לאחר שאיבד את דרכו בשכונה.
גרציוזי הוכה ונדקר בכל חלקי גופו ומת במקום.
ככל הנראה הטעו זקנו ולבושו השחור את התוקפים, שסברו כי הוא יהודי חסידי.
במהלך הלילה הותקפו גם שלושה שוטרים.
במהלך המהומות ביום שלישי, 18 יהודים נפצעו, חנויות נבזזו ונשרפו, 50 מכוניות ניזוקו, שמונה מהם התהפכו ונשרפו ו-60 בתים ניזוקו.
המתפרעים זיהו בתים יהודיים על ידי המזוזות שעל משקוף דלת הכניסה לבתים.
המתפרעים השליכו לבנים ובקבוקים גם לעבר השוטרים, נורו יריות לעבר שוטרים וניידות משטרה נרגמו והושחתו.
במהלך לווייתו של גאווין הונף שלט: "היטלר לא עשה את העבודה".
בוזזים צעדו בקראון הייטס ונשאו שלטים ועליהם כתובות אנטישמיות, ושרפו דגלי ישראל.
ברכה אסתרין, קשישה יוצאת אירופה תושבת השכונה, שמעה את הזעקות הקוראות לפגיעה ביהודים, וסברה שפורעים מאירופה עשו את דרכם אל מעבר לים לבצע פוגרומים ביהודי ניו יורק.
מרוב בהלה היא קפצה מחלון ביתה אל מותה, כדי לא ליפול בידי הפורעים.
ביומיים הראשונים משטרת ניו יורק הגיבה בפאסיביות רבה למהומות.
תושב השכונה, המוזיקאי יצחק ביטון, שהתחנן בפני השוטרים שילוו אותו הביתה, אך הם סירבו, נלכד בתוך מטר אבנים ובקבוקים ונפצע.
לאחר מכן זכה ביטון בפיצויים בסך 200,000 דולר מהעירייה, משום שהמשטרה, המצוידת באמצעים לפיזור הפגנות, עמדה מן הצד כאשר הותקף על ידי ההמון הזועם.
ביום רביעי, הזהיר הכומר שרפטון את הרשויות במסיבת עיתונאים כי אם לא יעצרו את ליפש, יעצרו אותו בעצמם.
ביום רביעי נפגעה מכוניתו של מפקד המשטרה של ניו יורק, ומכוניות משטרה נפגעו מבקבוקי תבערה.
ראש העיר של ניו יורק שביקש לפגוש את משפחת קאטו על מנת להרגיע את המצב, הותקף בבקבוקים ואבנים ונאלץ לסגת.
שחורים שצעקו 'הייל היטלר' ויידו אבנים אילצו את המשטרה להקים מחסומים מול בניין 770. המשטרה גם הקימה מחסומים כדי לחסום את הכניסה לזירת התאונה שרוססה בצלבי קרס.
לאחר שני לילות, קיבלו כל שליחי חב"ד ברחבי ארצות הברית פקס נואש מעסקני הקהילה בקראון הייטס: "ראש העיר שלנו לא עושה דבר, המשטרה לא מגנה עלינו, אנא התקשרו לנבחרים שלכם ובקשו שהם יפעילו לחץ להפסקת האלימות".
בתוך מספר שעות פנו שליחי התנועה לרוב חברי הקונגרס והסנאט, והמהומה שנוצרה הביאה את הבית הלבן לדרוש ממושל ניו יורק להציב בשכונה כוחות אבטחה גדולים יותר.
ביום שלישי בבוקר נשלחו 350 שוטרים נוספים לתגבר את משטרת קראון הייטס.
השוטרים הותקפו באבנים ובקבוקים וקבוצות של שחורים צעדו בקראון הייטס בקריאות "מוות ליהודים!".
בתגובה, נשלחו ביום רביעי 1,200 שוטרים נוספים להתמודד עם המתפרעים.
לאחר שפלוגה של 200 שוטרים חמושים בציוד לפיזור הפגנות הותקפה ונאלצה לסגת, דיבר ראש העיר דייוויד דינקינס בתחנת הרדיו והתחנן בפני "הנוער הסוער" שלא לגרום ל"חוסר שקט" נוסף, משום שהרשויות לא יסבלו התפרעויות חוק ואם יהיה צורך יתבצעו מעצרים.
רק לאחר התערבות הבית הלבן ולאחר שנציגי השכונה פנו למושל ניו יורק בבקשה לגייס את המשמר הלאומי, שמטפל במקרי חירום ובאסונות, אישר ראש העיר ביום חמישי למשטרה לפזר 1,800 שוטרים נוספים ויחידות סוסים ואופנועים ברחובות השכונה כדי לדכא את המהומות.
בשבת ארגן שרפטון צעדה, עליה פיקחו 1,400 שוטרי סיור בסיוע מסוקים.
לא דווח על תקריות אלימות, אבל המשתתפים קראו סיסמאות אנטישמיות.
מבין 400 המשתתפים, 250 הובאו באוטובוסים מהארלם.
במהלך המהומות היו גם מקרים של אזרחים שבחרו לנסות לעצור את המהומות.
קרטיס סליווה, מייסד ומנהיג ארגון המשמר האזרחי 'משמרות המלאכים', הגיע יחד עם אנשי הארגון לקראון הייטס כדי להגן על אנשי השכונה.
בתגובה לתמיהת העיתונות השיב סליווה, כי באחד הימים בילדותו, כשלמד בבית ספר קתולי בקראון הייטס, "הכה בי בריון בחצר בית הספר, כשהוא מנסה לקחת מידי את הכסף שנועד לארוחת הצהריים.
בדיוק אז עבר במקום גבר בלבוש חסידי.
מבטינו נפגשו, הוא התערב, גרש את התוקף וקנה לי סודה וגלידה.
מעולם לא שכחתי את האיש הזה, והנה אני כאן בקראון הייטס כדי להחזיר את החוב".
לנוכח הסערה הציבורית הקים מושל ניו יורק, ב-17 בנובמבר 1992, ועדת חקירה לבדיקת הטיפול באירועים, בראשות ריצ'רד גירגנטי.
דו"ח גירגנטי, שפורסם ב-20 ביולי 1993, נערך על ידי למעלה מ-40 עורכי דין וחוקרים, וכלל שני כרכים ו-600 עמודים של מסמכים.
הדו"ח הטיל את עיקר האחריות על מפכ"ל המשטרה, לי בראון, ועל ראש העיר דייוויד דינקינס, ראש העיר השחור הראשון בניו יורק, שנבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית.
על פי הדו"ח, דינקינס היסס לפרוס מספר רב של כוחות שיטור כדי לעצור את המהומות משום שהוא נבחר כ'איש שלום'.
לדבריו, הוא לא איפשר למשטרה לעצור את המתפרעים מכיוון ש"צריך לאפשר לקהילה לפרוק מתחים".
הוא ציין כי הוא לא רצה שהמשטרה תתערב מהר מדי, כדי למנוע הסלמה מצד הפורעים.
עם זאת, דינקינס הכחיש לאחר מכן שהוא מנע מן המשטרה להגן על אזרחים בקראון הייטס: "אני אהיה זה שלעולם יואשם על ידי חלק שמנעתי מהמשטרה לפעול, ונתתי לשחורים לתקוף יהודים.
זה לא מדויק וזה לא מה שקרה".
מהומות קראון הייטס היו נושא חשוב במערכת הבחירות ב-1993. רודולף ג'וליאני כינה את המהומות בקראון הייטס "פוגרום", משום ש"במשך שלושה ימים אנשים נפצעו ונשלחו לבית החולים, כי הם היו יהודים.
אין ספק כי לא נעשה כל מה שצריך על ידי ראשי העיר ניו יורק".
התושבים לא שכחו, ובשנת 1993 ניצח ג'וליאני את דינקינס ברוב של 53,367 קולות.
לאחר בחירתו התנצל ג'וליאני רשמית בשם העיר ניו יורק: "אני מתנצל על אובדן החיים, על הטרגדיה האנושית, על הנזק ועל תפקודה של העיר ניו יורק בפרשה".
ארבעה שבועות אחרי התאונה הוזמן יוסף ליפש, נהג הרכב שגרם לתאונה שהחלה את המהומות, להעיד לפני חבר מושבעים גדול, הליך קדם משפטי שבו 27 מושבעים קובעים אם יוגש כתב אישום.
ליפש העיד במשך שש שעות, שבסופן החליט חבר המושבעים הגדול לא להגיש נגדו כתב אישום.
מיד אחר כך עזב ליפש את ארצות הברית לישראל.
הכומר אל שרפטון שליבה את המהומות הועבר ממשרתו והורחק מהאזור.
ההיסטוריון אדוארד שפירו פרסם בשנת 2006 מחקר על מהומות קראון הייטס, ובו כתב כי המגמות הדמוגרפיות בשכונה נותרו במידה רבה ללא שינוי מאז 1991. האוכלוסייה היהודית בקראון הייטס נותרה יציבה, והיא המשיכה להיות אחד הריכוזים היהודיים הגדולים בניו יורק.
בשכונה מאות בתי כנסת, ישיבות ומוסדות יהודיים אחרים.
לאחר המהומות קבע הרבי מנחם מנדל שניאורסון עמדה חד-משמעית נגד עזיבת השכונה, ועל פי הוראתו נשארו חסידיו בשכונה ולא עזבו אותה.
בתוך מספר שנים הכפיל מספר החסידים בשכונה את עצמו, והאזורים שבהם הם מתגוררים התרחבו.
בפגישה עם ראש העיר דינקינס, איחל הרבי "שכור ההיתוך יהיה כל כך פעיל, שלא יצטרכו להדגיש זה שחור, זה לבן, זה היספני, משום שהם אינם שונים, כולם נבראו על ידי הקב"ה במטרה להוסיף טוב בסביבתם".
מספר ימים לאחר תום המהומות, זימן נשיא רובע ברוקלין את מנהיגי כל הקהילות, להקמת הגוף שמוכר בשם 'קואליציית קראון הייטס' .
תקופה קצרה לאחר מכן, סטה נהג משאית שחור ופגע בילד יהודי.
הנהג, שלא התכוון לפגוע באיש, היה בהלם מוחלט.
חסידי חב"ד שהיו במקום לא התנפלו עליו או התקיפו אותו - הם סייעו לו, וניסו לעזור לו לצאת מההלם.
למריק נלסון, בן 16, הואשם בדקירתו ורציחתו של הסטודנט היהודי רוזנבאום.
רוזנבאום זיהה את נלסון, כאשר שכב גוסס, ומת מאוחר יותר באותו לילה בבית החולים קינגס קאונטי.
נלסון הכחיש את אשמת הרצח וזוכה על ידי חבר מושבעים ב-1992. הזיכוי עורר סערה וב-1997 נפתח משפט נוסף.
מכיוון שלפי החוק האמריקאי אי אפשר לשפוט שנית חשוד ברצח שזוכה, ניצלה התביעה פרצה בחוק והגישה נגד נלסון תביעה מחודשת באשמה שהפר את זכויות האדם של הנרצח.
ביוני 1997 נמצא נלסון אשם בהפרת זכויותיו של רוזנבאום.
אך ערכאה גבוהה ביטלה את האשמה בנימוק שהשופט פעל באופן בולט לאזן את הרכב חבר המושבעים במספר שווה של יהודים ולא-יהודים.
התביעה ערערה והוחלט על משפט שלישי, בו שינה נלסון את עמדתו והודה כי ביצע את הרצח, אך לא משום שרוזנבאום היה יהודי, אלא "הצירוף הנוראי של אלכוהול, נעורים וטרגדיה גרם להתלקחות של אלימות ודחף את למריק נלסון למעשה רצח".
הטיעון שהרצח בוצע תחת השפעת אלכוהול ולא בגין זהותו הדתית של הנרצח, נועד לערער את האשמה כי זכויות האזרח של רוזנבאום הופרו.
במשפט שהתקיים לפני חבר מושבעים שרובו שחור, הציגה התביעה שוב את ההצהרות של פרקליטי נלסון משני המשפטים הקודמים, שדחו בתוקף את החשד שנלסון רצח את רוזנבאום.
חבר המושבעים קבע כי "בליל הרצח היה למריק נלסון חלק מאספסוף זועם.
הוא רצה לנקום וחיפש יהודי כשעיר לעזאזל".
הוא הורשע ונדון ל-10 שנות מאסר.
בעת הקראת גזר הדין אמר השופט הפדרלי פרדיק ברוק שהוא מצר על כך שבגין אילוצי החוק הוא מנוע למצות את הדין עם נלסון ולגזור עליו מאסר ממושך יותר.
כיוון שנלסון כבר ריצה את רוב התקופה שנגזרה עליו, הוא שוחרר ביוני 2004.
ב-13 בספטמבר 2010 פורסם כי נלסון נפצע בדקירה על ידי אלמוני.
הוא נמצא לצד מכוניתו במנהטן, כשהוא דקור בראשו ארבע דקירות.
דו"ח של המדינה משנת תשנ"ד הסיק כי נראה שרוזנבאום לא היה מת אילו טופל כראוי בבית החולים.
הצוות הרפואי לא שם לב לפציעה מן הדקירה.
משפחת רוזנבאום תבעה את בית החולים על רשלנות, וזה הורה לעיריית ניו יורק, שהודתה בטעות ובית החולים באחריותה, לשלם למשפחה 1.25 מיליון דולר.
בשנת 1964 הותקפו תלמידי ישיבה על ידי קבוצה של שחורים אשר איימו בסכין על אשת רב, ותלמיד צעיר בישיבה נחטף, ואחר כך נרצח.
ביולי 1970 שרפו צעירים שחורים כשני תריסר בתים ששייכים ליהודים והפעילו מטען חבלה במרכז הקהילתי היהודי של קראון הייטס.
בשנת 1975 נרצח ישראל טורנר על ידי צעיר שחור, במהלך השבעה התפרעו שחורים נוספים וצעקו קריאות גזעניות.
ב-1977 הותקף יהודי נוסף על ידי שחור ובמהלך שנת 1978 בוצעו מספר אירועים משניים נגד יהודים ורכוש יהודי.
בשנת 1979 נרצח הרב דוד אוקינוב בדרכו לבית כנסת.
בשנת 1986 נרצח יהודי אוסטרלי על ידי קבוצה של שחורים.
בשנת 1988 נדקר חסיד וקבוצה של שחורים תקפה תלמידי ישיבה.
במרץ 1989 הותקפו שני יהודים על ידי צעיר שחור בן 16 שגרם לפציעות בפניהם.
בסך הכל משנת 1984 ועד למהומות קראון הייטס נהרגו 10 יהודים על ידי שחורים.
בשבועות שלאחר מהומות קראון הייטס המשיכו השחורים בפעולות האיבה ליהודים בין השאר היו יריות לתוך בית כנסת ברחוב מייפל.
כחצי שנה לאחר מכן, נרצחה יהודייה שרק עברה מטקסס לקראון הייטס.
בפברואר 1992, הותקפו ונשדדו זוג יהודי בדרכם לקניות על ידי שחורים שצעקו להם "יהודים, תביאו את הכסף".
באותו יום הותקף באבנים ולבנים רכב הסעה של ילדים בידי שני שחורים מבוגרים.
במרץ 1992 חדר גבר שחור לביתה של פעשא לאפיין, הוא ניסה לאנוס אותה ומשהתנגדה רצח אותה לעיני ילדיה.
בשנת 1978 תקפה קבוצה של חסידי חב"ד צעיר שחור שהעיף את הכיפה מראשו של רב.
ב-1986 תקפו שלושה יהודים מ"המשמר נגד פשיעה" שחור.
ב-1989 נעצרו שני יהודים בחשד שתקפו שחור אך לא נמצאו די ראיות לכך.
ב-2018 תקפו בשלושה מקרים בתוך שבועיים, אפרו-אמריקנים 4 יהודים בשכונה, במהלך השנה היו כ-10 תקיפות של אפרו-אמריקנים בשכונה.
בשנת 2004 הופק בקנדה סרט הטלוויזיה "קראון הייטס", המספר את סיפורן של המהומות.
בסרט מככב השחקן והקומיקאי היהודי-קנדי האווי מנדל.
שני פרקים בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "חוק וסדר", אחד בעונה השנייה ואחד בעונה הרביעית, התבססו על המהומות.
ברוקלין בבילון , סרט עלילתי המציג גרסה בדיונית משלו למהומות.
המחזה "שריפות בראי" מביא 29 ראיונות עם אנשים שהיו מעורבים במהומות.
באפריל 2006 יצא ספר אשר כתב אותו אדוארד שפירו.
בספר הוא מספק ניתוח היסטורי מהאירועים, בוחן את ההשפעה על התרבות האמריקאית הכללית ועל היחסים בין השחורים והיהודים.
מהומות הר הבית התרחשו בערב ראש השנה ה'תשס"א, 29 בספטמבר 2000. היו אלו התפרעויות של המון ערבי בהר הבית שהחלו בעת ביקור ראש האופוזיציה אריאל שרון במקום יום קודם לכן, דוכאו על ידי המשטרה, והתחדשו למחרת לאחר תפילת יום שישי.
במהומות בהר הבית נהרגו ארבעה פלסטינים, ושלושה נוספים נהרגו במוקדים אחרים בעיר (הרובע המוסלמי והר הזיתים), כ-200 פלסטינים וכ-50 שוטרים נפצעו במהלכם.
בסוף ספטמבר הכריז יושב ראש האופוזיציה אריאל שרון על כוונתו לעלות להר הבית על מנת לבדוק את השיפוצים שבוצעו על ידי הוואקף במתחם.
כמה שבועות לפני כן דרש השר לענייני ירושלים חיים רמון מראש הממשלה ברק במכתב שהעביר לו, שיימנע מלאפשר לפוליטיקאים לעלות להר הבית, כי סיור כזה יתפרש כפרובוקציה, ובסופו "תבער כל הארץ".
ברק התעלם מאזהרתו של רמון, שהסתמך על המודיעין המשטרתי שקיבל.
הרשות הפלסטינית קראה לממשלת ישראל למנוע את הביקור, ויאסר ערפאת ניסה לשכנע בכך את אהוד ברק במהלך פגישתם בביתו של ברק ב-25 בספטמבר.
מהצד השני, נערכו מגעי תיאום בשב"כ ובמשטרה למול גורמים ברשות הפלסטינית ובוואקף.
בלילה לפני המועד המתוכנן החליט מפכ"ל המשטרה יהודה וילק כי אין הצדקה למנוע את הביקור (למחרת הוא הצהיר ש"חובתנו כמשטרה הייתה לאפשר את הביקור.
אם היינו חושבים שהוא מסוכן היינו מונעים אותו".)
ב-28 בספטמבר 2000 עלה אריאל שרון, להר הבית, יחד עם כמה חברי הכנסת מהליכוד, בהם רובי ריבלין, גדעון עזרא, נעמי בלומנטל, איוב קרא ויהושע מצא.
הביקור, שנמשך כשלושת רבעי שעה, לווה באבטחה כבדה, על רקע חשש ממהומות.
במהלך ביקורו החלו ערבים להתפרע במחאה על הביקור, וזרקו אבנים וחפצים שונים על השוטרים שאיבטחו את הביקור, לאחר שההתפרעויות הפכו למסוכנות הופסק הביקור, והמהומות דוכאו.
במהומות אלו נפצעו כ-20 שוטרים וכ-10 פלסטינים.
למחרת, ב-29 בספטמבר, לאחר תפילות יום השישי, קצת אחרי השעה 13:00 קרא המואזין למתפללים להגן על הר הבית מפני הישראלים.
המתפללים יצאו והחלו להשליך אבנים על השוטרים שהיו בהר באותו הזמן ועל רחבת הכותל.
השוטרים שבהר השתמשו כנגד המתפרעים באמצעים לפיזור הפגנות.
בעקבות זריקות האבנים פונתה רחבת הכותל המערבי מהמתפללים שהיו בה.
ב-13:30 פרצו כוחות משטרה ומשמר הגבול אל הר הבית דרך שער המוגרבים.
הכוחות נתקלו במטחי אבנים וחפצים והגיבו בירי רימוני הלם, כדורי גומי ובהמשך באש חיה.
לטענת המשטרה הפריצה האלימה להר הבית נערכה בשל מידע מודיעיני שההמון מתכוון לפרוץ לעבר הרובע היהודי.
במקביל לפריצה נערכו ניסיונות הידברות, המשטרה פנתה לג'יבריל רג'וב ראש מנגנון הביטחון המסכל בגדה המערבית בדרישה שיפסיק את זריקות האבנים, אך לאחר שהמהמות לא שככו, המשיכו השוטרים בירי.
הפלסטינים הסתגרו במסגד אל-אקצא ונעלו את הדלת שלו.
במהלך האירוע שנמשך עד ל-17:30 בערך, נפצעו עשרות שוטרים, נהרגו ארבעה פלסטינים ונפצעו כ-200 פלסטינים.
לאחר המהומות בהר הבית החלו התפרעויות במזרח ירושלים (בהן נהרגו 3 ערבים נוספים) וברחבי יהודה ושומרון.
בהמשך המשיכו המהומות להתפשט והיו לאינתיפאדה השנייה ברחבי יהודה ושומרון.
הפגנות סוערות נערכו גם בישובי המגזר הערבי בישראל, הקרויות אירועי אוקטובר 2000. בעקבות האירועים המשטרה החליטה למנוע כניסת יהודים להר למשך כשלוש שנים.
מהומות קפיטריית קומפטון היו מספר עימותים אלימים בין פעילות טרנסג'נדריות לבין המשטרה שהתרחשו באוגוסט 1966 ברובע טנדרלוין שבסן פרנסיסקו.
סן פרנסיסקו היוותה מקום מרכזי בהתפתחות האקטיביזם הלהט"בי בארצות הברית בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה.
העידן שאחרי המלחמה אופיין ברדיפות ובדיכוי של להט"בים בידי הממשל, במה שנודע כבהלת הלבנדר, והדבר עורר פריחה של תת-תרבות להט"בית בברים ובמועדוני לילה, כמו גם עלייה של מעורבות פוליטית ממגוון צורות.
ארגונים והתארגנויות למען זכויות הומואים ולסביות, שכונו התנועה ההומופילית, החלו לצמוח בחלקים המבוססים יותר של העיר.
באותו הזמן, בשכונת העוני טנדרלוין, החלו התארגנויות שפעלו למען טרנסג'נדרים.
חלק ניכר מהאוכלוסייה הטרנסג'נדרית של פרנסיסקו שכן בשכונת טנדרלוין.
שכונה זו הייתה שכונת עוני בה רוכזו אוכלוסיות מוחלשות רבות: מהגרים, מסוממים, אלכוהוליסטים, זונות, משוחררים על תנאי, וגם נשים טרנסג'נדריות.
נשים אלה סבלו ממחסור בדיור ובעבודה עקב אפליה על רקע טרנספובי, ולכן נדחקו לטנדרלוין בה היו דירות זולות להשכרה.
הן עבדו לרוב בזנות, היו חשופות לאלימות מצד המשטרה והלקוחות ופעמים רבות נעצרו.
כיוון שמבחינה חוקית הן הוגדרו כגברים, הן הוכנסו לכלא גברים, מה שעשה אותן חשופות במיוחד לתקיפה מינית, אונס ורצח.
הארגונים ההומופיליים לא פעלו על מנת לסייע לטרנג'נדריות שבשכונת טנדרלוין.
הארגון תיאר את עצמו כ"an organization of, by, and for the kids on the streets", וחבריו דאגו להפוך את הרחוב למרחב בטוח.
הפעילות החשובה הראשונה של הארגון מתועדת בכתבה שכתב ריימונד ברושירס, אודות הפגנה שהתרחשה מול "קפיטריה קומפטון" ב-18 ביוני 1966.
הקפיטריה שבשכונת טנדרלוין פעלה 24 שעות ביממה, ובני נוער להט"בי רבים, שהיו חסרי בית או עבודה, נהגו לפקוד אותה.
ישיבות ארגון ונגארד נערכו אף הן בקפיטריה.
בעל המקום שלא היה מרוצה מנוכחות אוכלוסייה זאת החל לגבות "דמי שירות" על השולחנות, ומדי פעם לקרוא לשומרי ביטחון או למשטרה על מנת שירחיקו משם את הנוער הטרנסג'נדרי.
חברי ונגארד ארגנו הפגנה מול הקפיטריה ודרשו להפסיק את היחס המפלה.
התאריך המדויק של פריצת המהומות לא ידוע, אך הן החלו כשבעלי המקום התקשרו שוב למשטרה, וכשאלה הגיעו לפזר את הפעילות הטרנסג'נדריות מהמקום, אחת מהן שפכה קפה רותח על השוטר שניסה לעצור אותה.
המהומה החלה כאשר הנוכחים במקום החלו להתנגד, להשליך חפצים לעבר השוטרים, לנפץ את החלונות במקום ולהאבק בשוטרים, ונמשכה אף ביום למחרת.
במהלך המהומות נופצו חלונות הקפיטרייה, הוחלפו, ונופצו בשנית.
המהומות בקומפטון נחשבות לרגע מפתח בתולדות זכויות טרנסג'נדרים בסן פרנסיסקו, ובעקבותיה חלה ירידה משמעותית באלימות המשטרתית הרשמית נגד אוכלוסייה זו.
מהומות קומפטון היוו גם זרז להקמת ארגונים אקטיביסטים טרנסג'נדרים שונים.
בשנת 2006 הציבה עיריית סן פרנסיסקו לוחית לציון המהומות על המדרכה שליד המקום בו שכנה הקפיטריה של קומפטון.
מהומות הר הבית (2015) הן התפרעויות של המון ערבי בהר הבית שהחלו בערב ראש השנה ה'תשע"ו (ספטמבר 2015).
במהלך 2015 בוצעו על ידי פלסטינים פיגועי טרור רבים בירושלים, באופן יומיומי, בעיקר באזורי העיר העתיקה, קו התפר ומזרח ירושלים.
בתשעה באב ה'תשע"ה, 26 ביולי 2015, לאחר כמה חודשים בהם נשמר השקט בהר הבית, פרצו עימותים שבמהלכם נכנסו שוטרים לתוך מסגד אל-אקצא.
בחודשים אוגוסט וספטמבר חלה הסלמה נוספת בסכסוך הישראלי-פלסטיני, והיו כמה מקרים של פיגועים בירושלים.
בעקבות פרסום כוונת אנשי ימין והשר אורי אריאל לעלות להר הכריזו פלסטינים על "גיוס כללי" כדי להגן על הר הבית.
הגיוס כלל בין היתר את אנשי ה"מוראביטון" ונשות ה"מוראביטאת", שהפלג הצפוני של התנועה האיסלאמית שילם להם כדי להתעמת עם היהודים העולים להר.
בעקבות התגברות העימותים מנעה המשטרה כניסת מוסלמיות בשעת הביקור של היהודים והזרים בהר, ובהמשך מנעה גם את כניסת גברים מתחת לגיל 50. בין העולים היה אורי אריאל, שר החקלאות, וכן צעירי מפלגת הליכוד.
בתשעה בספטמבר הכריז שר הביטחון משה יעלון, בעקבות המלצת השב"כ והמשטרה, על המוראביטון והמוראביטאת התאגדויות בלתי מותרות, וציין כי שתיהן היוו גורם מרכזי בליבוי האלימות בירושלים ובהר הבית.
עקב ההגבלות המשטרתיות האוסרות כניסת מוסלמים בשעות הבוקר, הגיעו עשרות צעירים פלסטינים חמושים בנשק מאולתר להר הבית בלילה של ה-12 בספטמבר 2015 ולנו במסגדים, תוך שהם מכינים מאגר של אבנים לזריקה ומוטות עץ וברזל להכות בשוטרים ובמבקרים יהודיים.
ב-13 בספטמבר 2015 פרצו כוחות הביטחון להר הבית בשעת בוקר מוקדמת כדי להפתיע את המתבצרים ששהו בלילה במסגד אל-אקצא.
הפלסטינים ירו לעבר השוטרים זיקוקים ויידו אבנים.
בכניסה למסגד אל אקצה נתפסו מטעני צינור.
הם נתפסו והוצאו מהמקום על ידי חבלן משטרתי.
עשרות צעירים פלסטינים נעצרו והאחרים נהדפו אל תוך מבנה המסגד.
בהמשך היום עלו להר כ-650 יהודים, בהם גם השר אורי אריאל, תחת אבטחה משטרתית כבדה.
השר אריאל התפלל בהפגנתיות על ההר והבטיח לחזור גם למחרת.
באותו זמן פשט כוח גדול של משטרת ישראל והשב"כ, לפי מידע מוקדם שהיה בידיהם, על דירה בעיר העתיקה במזרח ירושלים.
בחיפוש שנערך במקום נתפסו מספר מטעני צינור ממולאים בחומרי נפץ.
על פי הערכת גורמי הביטחון, המטענים יועדו לביצוע פיגועים בהר הבית.
למחרת החלה המשטרה למנוע את כניסתם של מוסלמים מהארגונים "מורביטון" ו"מורביטאת", שהוגדרו כהתאחדות בלתי מותרת, על פי רשימת שמות ותצלומים שהוכנה מראש בידי שירותי הביטחון.
האנשים שכניסתם נמנעה התעמתו עם המשטרה בסמטאות שמסביב למתחם ההר.
העימותים התרחבו והתפשטו לכל רחבי מזרח ירושלים.
במקרים רבים התעמתו שוטרים עם מפגינים פלסטינים ברחבי מרחב התפר המפריד בין השכונות הערביות לבין השכונות היהודיות.
באזורים אלה העימותים כללו השלכת אבנים, זיקוקים ובקבוקי תבערה.
תמונות מהמהומות פורסמו בהבלטה בעיתונות העולמית.
נהג ישראלי, אלכסנדר לבלוביץ' בן ה-64, נרצח בשכונת ארנונה בפיגוע יידוי אבנים.
מפגיעת האבנים לקה לבלוביץ' בלבו, איבד שליטה על הרכב שהתדרדר לתהום, ונעצר לאחר שנתקל בעץ.
המשטרה קבעה כי לבלוביץ' איבד את השליטה בגלל אבנים שפגעו ברכבו וכעבור שבועיים עצר השב"כ ארבעה ערבים ממזרח ירושלים שהודו בביצוע הפיגוע.
לאחר המהומות פרץ גל טרור, שהמשיך גם בשנת 2016.
ממשלת ישראל ציינה שאין לה כל כוונה לבצע שינוי בסטטוס־קוו בהר הבית וטענה כי גורמים ברשות הפלסטינית מפיצים שקרים בנושא.
ב-16 בספטמבר 2015 כינס ראש הממשלה בנימין נתניהו דיון מדיני-ביטחוני בנושא המצב בהר הבית והמתיחות עם הירדנים.
לפני הדיון, במהלך סיור באזור ירושלים אמר נתניהו כי ממשלת ישראל "בעד שמירה קפדנית על הסטטוס־קוו בהר הבית, אך הסטטוס־קוו מופר כל הזמן על ידי מסיתים, פורעים שמתבצרים בהר הבית ומתנכלים למבקרים יהודים".
חבר הכנסת משה גפני התבטא נגד השר אורי אריאל בשל עלייתו להר הבית וטען שהוא גורם לנזק מדיני.
לעומתו, בכירי רבני הציונות הדתית יצאו בעצומת תמיכה בשר אריאל ובעלייתו להר, וקראו לו להמשיך ולעלות להר.
בין חותמי העצומה נמנו הרבנים חיים דרוקמן, דוד חי הכהן, דוב ליאור, נחום אליעזר רבינוביץ, משה צוריאל, אליקים לבנון, בני קלמנזון, שמואל דוד, יצחק שילת ודוד דודקביץ.