tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התמודדותו של האסלאם מול הנצרות התחדשה 450 שנה מאוחר יותר עם צאתו לדרך, ב-1096, של מסע הצלב הראשון לשחרור המקומות הקדושים מידי האסלאם.
ב-200 השנים הבאות התחולל במזרח אגן הים התיכון מאבק בעל מרכיב דתי מובהק כשכוחות מוסלמים (חלקם בפיקודו של צלאח א-דין) נלחמו נגד כוחות נוצרים במאמץ לשלוט באזור, מאבק שהסתיים בניצחון המוסלמים.
אזור אפגניסטן היוותה במשך ההיסטוריה מוקד למחלוקת בין הינדים למוסלמים.
ההינדים ששלטו במדינה עד המאה ה-11 הפכו חלקים במדינה לאתרי פולחן חשובים.
לאחר כיבוש המדינה על ידי המוסלמים הם ראו בהינדים כופרים החל תהליך הרס האתרים הקדושים להם.
עליית ארגון הטליבאן הסוני לשלטון במדינה ב-1995 הביא להתדרדרות ביחס למורשת ההינדית במדינה כששיאה היה ב-2001 כשהטליבאן הרס את פסלי בודהה בבאמיאן שהוגדרו כאתרי מורשת עולמית.
גם מסופוטמיה (כיום עיראק) היוותה אזור בעל מורשת העמוס באתרים היסטוריים.
ב-2014 השתלטו כוחות של ארגון המדינה האסלאמית (דאעש) על חלקים מעיראק כשבשלב ראשון הורו לאסלם את התושבים הנוצרים באזור (שרובם ברחו דרומה) ובהמשך החל הארגון בהרס אתרי מורשת בטענה של עבודת אלילים .
בהמשך הרחיב הארגון את פעילותו נגד אתרי מורשת גם לסוריה וללוב.
בין השאר נהרסו מקדש בעל שמין בתדמור, מסגד נבי יונס במוסול , קבר דניאל הנביא, "כנסיית סנט מרי" במוסול, הכנסייה לזכר רצח העם הארמני בדיר א-זור שבסוריה ועוד.
כמוזכר מוקדם יותר חופש הדת הוא חלק מובנה בעקרונות הדת ההינדואית השלטת בהודו.
מידע על יישום חופש הדת בהודו מתחיל בשליט ההודי אשוקה ששלט בה ב והוציא צווים שאיפשרו חופש דת וחופש פולחן לכל הדתות.
סובלנות זו מיוחסת לאימוץ הבודהיזם על ידי אשוקה ורבים מתושבי הודו ובהמשך מהתפשטות ההינדואיזם.
הדלאי למה טען ש"סובלנות דתית מוטמעת במסורת ההודית".
נכון ל כ-80% מאוכלוסיית הודו היא הינדית וכ-15% מוסלמית.
המעבר של מוסלמים לתת היבשת החל כבר ב והתגברה ב עם הקמת האימפריה המוגולית שראשיה אמנם היו מוסלמים אך התירו חופש דת בגבולות האימפריה.
על אף ההיסטוריה של הסובלנות הדתית בהודו קיים עדיין מתח דתי בין הינדים למוסלמים.
בנוסף עם הגיעם להודו של הצליינים הנוצרים הראשונים נוצרו בתת-היבשת מתחים בעקבות הניסיונות להמיר לנצרות את בני המקום.
חופש הדת בהודו העכשווית הוא זכות יסוד המובטחת לפי סעיף 25 של חוקת המדינה.
בהתאם לכך, לכל אזרח של הודו יש זכות להכריז, לקיים טקסים ולהפיץ את דתו בדרכי שלום.
כמו כן רוב ההודים חוגגים את הפסטיבלים הדתיים של כל הדתות הנפוצות במדינה.
נכון ל הדת הנפוצה באירופה היא הנצרות על גווניה השונים וקיימת מידה רבה של חופש דת ביבשת וסובלנות כלפי דתות אחרות.
סובלנות זו נוצרה רק בעת החדשה ולא הייתה כמעט קיימת לאורך ההיסטוריה.
הנצרות הגיעה לרומא מארץ ישראל בתחילת האלף הראשון לספירה.
קיסרי רומא, שדתם הייתה דת פוליתיאיסטית, לא דגלו בחופש דת ודחו את עקרונות הנצרות ואף רדפו את מאמיניה והוציאו רבים מהם להורג.
הראשונים ששילמו בחייהם על אמונתם הנוצרית היו חלק משנים-עשר השליחים כמו פטרוס, אחיו אנדראס הקדוש, יעקב בן זבדי ועוד.
ב-300 לספירה התקבלה הנצרות כדת האימפריה וב-380 לספירה יצא "צו סלוניקי" שהוציא מחוץ לחוק את כל הדתות חוץ מהנצרות הקתולית.
במהלך המאות הבאות הלכה הנצרות הקתולית והתפשטה ביבשת כשיותר ויותר עמים פגאנים מתנצרים.
דת זו לא תמכה בחופש דת באירופה ולא הראתה סובלנות לבני דתות אחרות.
ב החלה באירופה תנועת הרפורמציה שקראה תיגר על האפיפיור, התפלגה מהנצרות הקתולית והקימה את הנצרות הפרוטסטנטית שהחמירה פחות עם המאמינים ואיפשרה מגוון גדול יותר של אמונות.
פתיחות זו הביאה ליצירתם של מספר רב של זרמים בנצרות כמו לותרניזם, קלוויניזם, בפטיזם וזאת במקביל להתבססותה של הכנסייה האנגליקנית שקיבלה רק באופן חלקי את סמכותו של האפיפיור.
הפילוג בנצרות ופרישת הכנסייה הפרוטסטנטית מהקתוליות הביא לקונפליקט בין הזרמים השונים כשראשי הכנסייה הקתולית לא הראו סובלנות והאשימו את תומכי תנועת הרפורמציה בכפירה.
ראשי הרפורמציה וחסידיהם נרדפו ודמם הותר כשבין השאר סבלו מרדיפות אלו מרטין לותר, ג'ון ויקליף (שנאלץ לברוח ממקום מגוריו), יאן הוס שהועלה על המוקד ב-1415, ז'אן קלווין שהוגלה מארצו וג'ון נוקס שנרדף.
הסכסוך בין הכנסייה הקתולית לפרוטסטנטית חרג מעבר למרדף של הכנסייה הקתולית אחרי מנהיגי הפרוטסטנטים.
במלחמות הדת בצרפת נרדפו מאמינים פרוטסטנטים בידי קתולים ובטבח ליל ברתולומאוס הקדוש ב-1572 נרצחו עשרות אלפי פרוטסטנטים הוגנוטים.
עם השנים, ולאור התמיכה הרחבה בזרמים הפרוטסטנטים, התבססו הזרמים האלו והפכו ללגיטימיים דבר שצמצם את המתחים עם הכנסייה הקתולית.
תהליך דומה התחולל גם בין הכנסייה הקתולית והכנסייה האנגליקנית.
כנסייה זו הוקמה באמצע האלף הראשון כארגון דתי עצמאי אך דבקה בראשיתה בעקרונות הכנסייה הקתולית.
במאה ה-16, במקביל לתנועת הרפורמציה, החלה גם הכנסייה האנגליקנית להתנתק מהכנסייה הקתולית, בהנהגתו של הנרי השמיני, ולאמץ עקרונות פרוטסטנטים.
גם תהליך זה הביא מצד אחד לפגיעה בתומכי הרפורמה ומצד שני לפגיעה בתומכי הכנסייה הקתולית (כמו הוצאתו להורג של תומאס מור הקתולי) ורק בשלהי המאה ה-17 התקבל באנגליה "חוק הסובלנות", שאפשר סובלנות לזרמים דתיים אחרים.
עוד לפני התעוררות תנועת הרפורמציה וביתר שאת במהלכה הופיעו ניצני חקיקה במדינות אירופה השונות שאפשרו מידה מסוימת של חופש דת וחופש פולחן.
במקרים אחדים חופש זה התקיים תקופה מוגבלת עד ביטול החקיקה הסובלנית.
בממלכת סיציליה התקיימה, החל מהמאה ה-13, סובלנות בין כל הדתות ואף התאפשר לבני הדתות השונות לבנות לעצמם בתי תפילה.
בממלכת בוהמיה נחתמה ב "רפורמת בוהמיה" שהבטיחה חופש דת.
חופש זה התקיים עד המאה ה-17.
בגרמניה ניסח פיליפ מלנכתון נוסח תפילה אחיד לקתולים ופרוטסטנטים וכן פורסם שלום אאוגסבורג שנתן חופש בחירת דת לכל שליט.
בצרפת פורסם ב-1598 ההאדיקט של נאנט שסיים את מלחמות הדת בצרפת ונתן לפרוטסטנטים חופש דת.
חופש זה הורחב בצרפת ב-1787 עם מתן "צו ורסאי" ובסופו של דבר פורסמה במדינה הצהרת זכויות האדם והאזרח.
בהונגריה וטרנסילבניה פורסם ב-1558 "צו טורדה" שאפשר חופש דת לפלגים הקתוליים והפרוטסטנטים.
הצו הורחב בהמשך ובין השאר הכריז כי "אסור לאף אחד להפחיד מישהו בשבי או בגירוש בשל דתו".
ב נחתמה ב-1579 "אמנת אוטרכט" שהרחיבה את חופש הדת לא רק לכלל הפלגים הנוצריים אלא גם לבני דתות אחרות.
בכך הפכה הולנד למדינה הסובלנית ביותר באירופה.
עמדות אלו של חופש וסובלנות היוו את הבסיס להקמת המושבות ההולנדיות במזרח ארצות הברית כמו ניו אמסטרדם ובהמשך היו חלק מחוקי היסוד של ארצות הברית.
בפולין ניתן ב-1264 כתב הזכויות של קאליש שנתן חופש דת וחופש פולחן למאמינים נוצרים ולא נוצרים.
בנוסף לאספקטים הדתיים כלל כתב הזכויות גם חופש מסחר, חופש עיסוק ואת החופש לרכוש קרקע.
עד ביטולו ב-1795 היווה כתב הזכויות את הבסיס להתפתחותה ופריחתה של יהדות פולין.
ב, שהתקיים ב-1569–1795 ניתנו לתושבים זכויות החופש לעבוד וחופש הדת.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 פרסמה ועידת הוותיקן השנייה של הכנסייה הקתולית הצהרה בשם Dignitatis humanae שהגדירה את תמיכת הכנסייה בחופש הדת.
מתחילת עלייתה הפגינה הנצרות חוסר סובלנות כלפי היהדות.
הטענות הקדומות המרכזיות כנגד היהודים היו על הסגרת ישו לרומאים וכן שהכנסייה היא היורשת הבלעדית של בחירת עם ישראל ומהווה את עמו היחיד של אלוהים (תפיסה הקרויה תאולוגיית החילופין).
תפיסות אלו היוו את הבסיס לשנאת יהודים ורדיפתם לאורך הדורות (שנקראו החל מהמאה ה-19 בשם הידוע אנטישמיות).
הרדיפות התבטאו בפרסום שורה של חוקים כנגד היהודים כשהוצאתם לפועל בוצעה על ידי ראשי המדינות וראשי הערים בהם התרכזו היהודים.
המשמעות הייתה שמבחינה גאוגרפית לא התקיימה אחידות ביחס ליהודים כשבמקומות מסוימים הם נרדפו עד צוואר ובמקומות אחרים התאפשר חופש דת ופולחן חלקי.
חוסר אחידות זה גרם למעבר יהודים בין ערים, מחוזות ומדינות בחיפוש אחר שלטון סובלני יותר שיאפשר להם יותר חופש דת.
אירועים רבים של רדיפה נוצרית דתית אחרי יהודים התפרסמו לאורך ההיסטוריה וביניהם:
פוגרומים בהם פרעו נוצרים באזורים בהם חיו יהודים.
פרשיות של עלילת דם שברובן הואשמו יהודים בשימוש בדם ילדים נוצרים לאפיית מצות פסח, האשמות שבמקרים רבים חוללו פוגרומים.
פרשת היהודים האנוסים שנאלצו להמיר את דתם בכפייה והעינויים שעברו על ידי האינקוויזיציה הספרדית בחשד של המשך קיום מנהגי הדת היהודית במסתור.
גירוש המוני של יהודים על בסיס חוקים האוסרים שהות יהודים במקום מסוים (כמו גירוש ספרד, גירוש יהודי אנגליה, גירוש צרפת הגדול ועוד).
האשמת היהודים בגרימת מגפות המוניות .
מסמך הפרוטוקולים של זקני ציון שהאשים את היהודים בשליטה בעולם.
הרדיפה של הכנסיות הנוצריות אחרי היהודים וקיום אנטישמיות בקרב האוכלוסייה המשיכו לשרור עד ובמהלך המאה ה-20 בה חוו היהודים פוגרומים וכמובן את השואה.
המעבר של רבות ממדינות אירופה למשטר דמוקרטי לאחר מלחמת העולם השנייה השווה את זכויות היהודים וביסס גם את זכותם לחופש דת.
מהיווסדה החזיקה הכנסייה הקתולית בתפיסה שהדת הנוצרית קתולית עליונה על פני שאר הדתות ושבני שאר הדתות, לכן, הם כופרים.
גישה זו התקיימה גם מול האסלאם שנוסד כ-600 שנה לאחר ייסוד הנצרות.
לאחר הפיצול באימפריה הרומית בין האימפריה הרומית המערבית והאימפריה הרומית המזרחית (הקרויה גם "האימפריה הביזנטית") התפצלה גם הכנסייה הקתולית וקמו לה שני מרכזים דתיים: באיטליה (ובהמשך גם בגרמניה) ובקונסטנטינופול.
מבין שני הפלגים של האימפריה הרומית ושל הכנסייה הקתולית היה זה הפלג המזרחי שנאלץ להתמודד מול האיום האיסלמי שעלה ממזרח.
האימפריה המזרחית שלטה בשיאה במזרח הים התיכון, באסיה הקטנה ובמצרים והתמודדה עם ממלכות לא נוצריות כמו האימפריה הסאסאנית ובהמשך עם אימפריות מוסלמיות שצמחו במדבריות ערב.
מצב זה עימת גם את הכנסייה הקתולית המזרחית עם בני דתות אחרות.
האירועים המשמעותיים ביותר באזור מזרח הים התיכון, שהביאו לידי ביטוי את הקונפליקט הדתי בין הנצרות והאסלאם, היו מסעי הצלב.
מסעות אלו החלו ב לאחר שכוחות מוסלמים הדפו את הצבאות הביזנטים מזירה זו וכבשו טריטוריות ביזנטיות ובראשן ירושלים והאתרים הנוצריים הקדושים שבה.
ראשי הכנסייה קראו למאמיניהם להציל את ירושלים מידי הכופרים המוסלמים, קריאה שהביאה להתגייסות של המוני מאמינים שיצאו להילחם במוסלמים ובדרכם פגעו גם בקהילות יהודיות (כמו למשל גזירות תתנ"ו).
ב-1096 יצא לדרך מסע הצלב הראשון שמשתתפיו הצליחו לכבוש את ירושלים ולהקים את ממלכת ירושלים (בנוסף למדינות צלבניות נוספות) אך במחיר כבד של טבח במוסלמים ויהודים שעמדו בדרכם.
המאבק בין הנצרות לאסלאם לא הסתיים בהישג נוצרי משמעותי לאחר שהמוסלמים נלחמו עם חיילות המשמר הצלבניים שנשארו לשמור על המקומות הקדושים כדי להחזיר לעצמם את ההגמוניה.
עוד שמונה מסעות צלב יצאו מאירופה להגן על הטריטוריות הצלבניות אך בסופו של דבר ניצחו המוסלמים במאבק ועד שלהי המאה ה-13 כבשו בחזרה את כל הטריטוריות הצלבניות.
במקביל למסעי הצלב ניהלה האימפריה הביזנטית מאבקים דתיים/טריטוריאליים מול הטורקים המוסלמים שפלשו למזרח אסיה הקטנה והכריזו שם על מדינה עצמאית (1299) ובסופו של דבר התפשטו מערבה כבשו את בירת האימפריה הביזנטית קונסטנטינופול (1453) והביאו לנפילת הביזנטים ונפילת האימפריה הרומית המזרחית.
למרות שעיקר הקונפליקט הנוצרי-מוסלמי התמקד במזרח האימפריה הרומית גם הכנסייה הקתולית באימפריה הוויזיגותית נאבקה באסלאם המתפשט כשנאלצה להתמודד מול הכיבוש המוסלמי של ספרד.
כיבוש זה נעשה על ידי כוחות מוסלמים שהגיעו, בתחילת המאה השמינית, מצפון אפריקה והשתלטו על רוב חצי האי האיברי.
בנוסף על הרצון של האימפריה הוויזיגותית להחזיר לעצמה טריטוריה שאבדה הוסיפה הכנסייה הקתולית לשאיפה זו מימד דתי כשכינתה את המוסלמים כופרים וקראה למסע צלב להצלת המקומות הקדושים לנצרות בחצי האי (כמו קברו של יעקב בן זבדי).
המאבק של הנוצרים להחזרת השליטה בחצי האי האיברי נקרא רקונקיסטה והוא נמשך כ-700 שנה.
המערכה הסתיימה בחתימה הדדית של הנוצרים והמוסלמים על הסכם גרנדה שאיפשר חופש דת ופולחן למוסלמים שנשארו בחצי האי.
הסכמים האלו לא החזיקו מעמד זמן רב כשהכנסייה הנוצרית המשיכה לנסות להמיר את דתם של המוסלמים וב-1502 הפיצה ממלכת קסטיליה צו שקרא למוסלמים בממלכות קסטיליה ואראגון להתנצר או לעזוב את המדינה, ובעקבותיו בחרו רבים מהמוסלמים להתנצר (לפחות למראית עין) וכל היתר גורשו.
המרכיב הדתי הדומיננטי בכיבוש מחדש של חצי האי הביא גם לדרישה מהיהודים להתנצר דבר שהוביל בסופו של דבר לגירוש ספרד.
במהלך המאה ה-20 קרו שני אירועים משמעותיים שנבעו מקונפליקט נוצרי/מוסלמי:
רצח העם הארמני: מאז תחילת התפשטות האימפריה העות'מאנית היו רוב הארמנים הנוצרים תחת שלטון טורקי מוסלמי שהתעלל בהם לאורך כל תקופת שלטונו.
מעשים אלו הביאו למתח תמידי בין הארמנים (ששאפו לעצמאות) לבין השלטונות העות'מאנים ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ונטיית הארמנים לתמוך ברוסיה הכריזו הטורקים על הארמנים כאויב והחלו בתהליך גירוש המוני שלהם תוך התעללות מתמדת.
לפי ההערכות נרצחו בתהליך הגירוש שהתחולל בין 1915 ל-1917 כמיליון וחצי ארמנים.
טבח סרברניצה: נכון לעת החדשה נותרו באירופה מספר איים מוסלמיים שהעיקריים בהם נמצאים באלבניה ובבוסניה והרצגובינה.
ב-1992, בעקבות הכרזת העצמאות של בוסניה והרצגובינה, בתמיכת המוסלמים, פתחו כוחות סרבים נוצרים (מקומיים ומסרביה השכנה), בפיקודו של סלובודן מילושביץ', במהלך לכיבוש בוסניה כשבדרכם ערכו טהור אתני בתושבים המוסלמים.
בשיאו של תהליך הטיהור חוללו הסרבים את טבח סרברניצה במהלכו נרצחו כ-8,000 מוסלמים בוסנים.
בית הדין הפלילי הבין-לאומי ליוגוסלביה לשעבר הגדיר את המעשה רצח עם והעמיד לדין את מילושביץ'.
תהליך הפצת הדת והאמונה בין הלא נוצרים החל מראשיתה של הנצרות כששנים-עשר השליחים יצאו להפיץ את הבשורה של ישו.
לאורך השנים הפך תהליך המיסיונריות והפצת הנצרות למרכיב חשוב בדת הנוצרית.
מעצם טיבו גרם תהליך המרת הדת לקונפליקטים בין נושאי הבשורה לבין הלא נוצרים כשמצד אחד נערכו ניסיונות לפגוע במסיונרים כדי לשמר את הקיים ומצד שני כפו המיסיונרים, גם בכוח, את הדת הנוצרית על המתנצרים החדשים.
במהלך האלף הראשון לספירה הפיצו שליחיה של רומא את בשורת הנצרות ברחבי אירופה והצליחו לשכנע את רוב שליטי היבשת להתנצר.
חלק משליטים אלו לא תמכו בחופש דת ולכן כפו את המרת הדת גם על נתיניהם.
כך למשל אחרי שהתנצר העמיד קרל הגדול בפני הסקסונים את הברירה להתנצר או למות.
מחקרים טוענים שהתנהלות זו נבעה מתפיסת הנצרות כדת עליונה וכדרך החיים "הנכונה" ומראיית המרת הדת לנצרות כדרך להציל עולם ברברי ופגאני.
עם התפשטות האסלאם שלחה הכנסייה הקתולית מיסיונרים גם למדינות המוסלמיות אך לא רשמה הצלחות רבות.
במחצית השנייה של האלף השני לספירה, עם גילוי אמריקה, נפתח בפני הכנסייה הקתולית והפרוטסטנטית כר נרחב לפעילות מסיונרית להמרת דתם של הילידים.
הפעילות המיסיונרית במרכז ודרום אמריקה השתלבה בתהליך הכיבוש הספרדי והקמת אמריקה הספרדית.
הכובשים הספרדים התאכזרו, במקרים רבים, לילידים וכפו עליהם את תהליך ההתנצרות.
באותה תקופה התפשטה המיסיונריות גם להודו ולמזרח הרחוק שם הייתה לנצרות הצלחה חלקית כשבמדינות מרכזיות כמו יפן וסין (שושלת צ'ינג) הוגבלה תופעת המיסיונריות:
ב-1618 נאסרה הנצרות ביפן וב-1637 נטבחו בה אלפי מאמינים נוצרים.
בסין הוגבלה פעולת המיסיונרים וב-1717 הוציא קיסר סין צו המורה לגרש את כל המיסיונרים מסין.
ב-1860, בעקבות תבוסת סין במלחמת האופיום השנייה, איפשרו שלטונות סין חופש דת גם לנצרות.
במרד הבוקסרים ב-1899, במהלכו מרדו הסינים בהתפשטות הקולוניאליזם, נטבחו אלפי נוצרים סינים ומאות מיסיונרים שנתפסו כנציגי המערב.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 אסר השלטון הקומוניסטי בסין פעילות דתית גלויה וגירש את כל המיסיונרים מהמדינה.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 ניתנו בסין הקלות למאמינים והתאפשר יותר חופש דת.
התפשטות המיסיונריות באפריקה הלכה יד ביד עם התפשטות הקולוניאליזם במהלך המאה ה-19. הסובלנות הדתית בתקופה זו איפשרה חדירה רחבה של המיסיונרים והערכה היא שב-1980 כ-50% מאוכלוסיית אפריקה שמדרום לסהרה היו נוצרים.
יחד עם זאת העלו חוקרים ביקורת שתהליך חדירת הנצרות לאפריקה לוותה בדיכוי דתות אחרות.
מתחילת הקמתן התחולל במושבות הראשונות של ארצות הברית מאבק בין הזרמים הקתוליים שמרניים לבין הזרמים הפרוטסטנטיים והליברליים.
בחלק מהמושבות (כמו מרילנד) נקבע חופש דת זמן קצר לאחר הקמתן אך במושבות אחרות (כמו מסצ'וסטס) הייתה הכנסייה האנגליקנית דומיננטית עם השפעה חזקה של זרם הפוריטניות.
שילוב זה הביא לחוסר סובלנות קיצוני לזרמים אחרים של הנצרות ולרדיפתם של המאמינים הפרוטסטנטים ובמיוחד חברי קהילת הקווייקרים.
בין השאר הוצאו להורג בבוסטון ארבעה קוויקרים (המכונים "המרטירים של בוסטון" ) וביניהם מארי דייר שנתלתה ב-1660. אירועים אלו עוררו זעם כנגד הכנסייה הקתולית וצ'ארלס השני, מלך אנגליה אף פרסם צו המתיר חופש דת ואוסר פגיעה בקוויקרים.
המאבק בין הקתולים והפרוטסטנטים על חופש הדת בשלוש עשרה המושבות נמשך לאורך כל המאה ה-17 והסתיים למעשה עם פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית ופרסום הכרזת העצמאות של ארצות הברית ב-1776. עד אז השתנו חוקי חופש הדת בהתאם למי ששלט בכל מושבה.
המושבות רוד איילנד, קונטיקט, ניו ג'רזי ופנסילבבניה, שנוסדו על ידי פרוטסטנטים, בלטו לטובה והצליחו לשמור רוב הזמן על חופש הדת ועל הפרדת הדת מהמדינה.
רוח דברים אלו השתקפה מאוחר יותר ב של מגילת הזכויות של ארצות הברית בו נכתב שהקונגרס לא יהפוך דת כלשהי לדת המדינה ולא יעדיף דת אחת על פני אחרת.
ב-1998 חוקקה ארצות הברית את "חוק חופש הדת הבינלאומי" לפיו תקים ארצות הברית ועדת מעקב אחר מצב חופש הדת ב-200 מדינות ברחבי העולם.
לוועדה ניתנו כלים לחקור ולהמליץ על הטלת סנקציות כנגד מדינות שנמנעות משיפור חופש הדת בהן.
לטענת ארגוני זכויות אדם היא אינה מפעילה מספיק את סמכותה.
חופש הדת בקנדה הוא זכות מוגנת חוקתית, המעניקה למאמינים את החופש להתאסף ולעסוק בפולחן ללא הגבלה או הפרעה.
החוק אף נרחב מהנהוג בארצות הברית ומחייב אזרחים פרטיים וחברות לספק לבעלי אמונות דתיות חזקות התאמה סבירה של סביבת העבודה לאמונותיהם תוך מתן הקלות לחריגה סבירה בלבוש דתי.
חופש הדת לא מוכר במפורש בחוקי היסוד של מדינת ישראל, אך ניתן למצוא לו ביסוס בשלושה מקורות תת-חוקתיים:
הכרזת העצמאות – בהכרזת העצמאות נאמר ש"מדינת ישראל...
תבטיח חופש דת, מצפון, לשון, חינוך ותרבות; תשמור על המקומות הקדושים של כל הדתות".
למגילת העצמאות אמנם אין מעמד חוקתי, אך שופטים מסתמכים עליה בפירוש החקיקה הקיימת.
דבר המלך במועצה על ארץ ישראל, 1922 – בחוקי המנדט הבריטי ששררו בארץ לפני קום המדינה נקבע כי "כל האנשים בארץ ישראל ייהנו מחופש מצפון מוחלט, ויוכלו לקיים את צורות פולחנם באין מפריע ובלבד שהסדר הציבורי והמוסר יהיו נשמרים".
הוראה זו עמדה בתוקפה עם הקמת המדינה (כפי שנקבע בפקודת סדרי השלטון והמשפט, התש"ח-1949), ולא שונתה על ידי הכנסת עד היום.
המשפט המקובל – הפסיקה בישראל פיתחה, בפסקי דין רבים של בית המשפט העליון, את חופש הדת כזכות אדם הלכתית.
כך נקבע כי "במדינת ישראל, כל אדם רשאי לחיות בה באמונתו ולעבוד את אלוהיו על פי דרכו ועל פי הכרתו, ורשויות המדינה שבה שוקדות על כך כי איש לא ירדף בשל אמונתו הדתית או בשל היעדרה"; "עקרון חופש הדת והמצפון כלל יסוד הוא במערכת משפטנו".
מלבד מקורות אלו, בית המשפט העליון קבע מספר פעמים כי הזכות לחופש דת היא זכות יסוד.
בנוסף, במספר אמרות אגב נאמר גם כי חופש הדת כלול בכבוד האדם, המעוגן בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, ולפיכך מעמדו כזכות חוקתית: "עם חקיקתו של חוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו, הפך חופש הדת והפולחן לזכות יסוד, חקוקה עלי ספר, כחלק מכבוד האדם...
כבוד האדם כערך חוקתי טומן בחובו את תפיסת היסוד בדבר זכותו של האדם לחופש, הן בגופו והן ברוחו, לעצב את אישיותו ולחיות על פי תפיסת עולמו באין מפריע".
בפסיקה ובספרות הוכרו טיעונים שונים המצדיקים הגנה מיוחדת לחופש הדת.
הרציונל העיקרי היא חופש המצפון, שאף הוא זכות חוקתית בישראל, למרות שאינה מעוגנת בחוקי היסוד.
לפי גישה זו, חופש הדת הוא חלק מחופש המצפון, ולפיכך לשם הכרה בחופש הדת אין חובה לבחון האם הדת אכן מחייבת או אוסרת דבר מה, אלא העיקר הוא חופש האמונה, והמידה שבה נפגע מצפונו של האדם.
ההגנה על חופש המצפון דורשת שלא לכפות אדם להתנהג באופן המנוגד במישרין לעקרונות שהוא מחויב להם עמוקות.
הפגיעה בחופש המצפון תהיה בדרך כלל כאשר אדם נדרש לפעול באופן אקטיבי תוך הפרת עקרונותיו, ולעשות כן בעצמו.
טיעון נוסף הוא שפגיעה בחופש הדת מחלישה את התרבות הדתית.
הדת היא דוגמה מובהקת לתרבות מקיפה, ולהגנתה יש ערך רב מבחינתם של בני אותה תרבות.
ביסוד הגנה זו עומדת ההגנה על קבוצות מיעוט תרבותיות, העומדת בלבה של מדיניות רב-תרבותית.
ישנם מלומדים הסבורים כי חופש הדת יכול להתבסס גם על חופש האוטונומיה.
לפי טענה זו, אדם מממש את האוטונומיה שלו כאשר הוא חי חיים דתיים, ולכן כפייתו להפר את חוקתי דתו שקולה לפגיעה חמורה באוטונומיה שלו.
מנגד טענו מלומדים אחרים כי לאוטונומיה אין ערך העומד בפני עצמו, ולפיכך לא ראוי לבסס עליה את חופש הדת.
חובת המדינה לעניין חופש הדת היא כפולה: מחד גיסא אל לה לפגוע בחופש הדת של האדם, ומאידך גיסא עליה להגן על חופש הדת מפני צדדים שלישיים המבקשים לפגוע בו.
בישראל, הזכות לחופש הדת היא יחסית, ולכן היא עשויה להידחות מפני זכויות אחרות, אם הפגיעה תקיים את תנאיה של פסקת ההגבלה שבחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
יש הטוענים שחופש הדת מתקיים בישראל באופן חלקי בלבד, וחורגים ממנו נושאים כדוגמת:
בישראל אין נישואים לא דתיים: נישואין וגירושין מוכרים חוקית רק אם הוכרו על ידי הרשות הדתית הרשמית, או אם נרשמו במדינה אחרת.
בפרט, בני זוג מדתות שונות יכולים להינשא חוקית בישראל רק אם דתם מאפשרת זאת, כדוגמת מוסלמי ונוצרייה, או שאחד מהם ימיר את דתו לזו של האחר.
כך, יהודי אינו יכול להינשא למי שאינו יהודי, אם כי הנישואים עשויים להיות תקפים ביחס ללא יהודי, כגון במקרה שמוסלמי נושא יהודייה בנישואים מוסלמיים.
בנוסף, יהודי כהן אינו יכול לשאת גרושה או גיורת, וכדי למנוע זאת, יהודי המבקש לשאת גרושה זקוק לעדות על כך שאינו כהן.
אחדים מחוקי המדינה, כגון "חוק החמץ" ו"חוק החזיר", מטילים על כלל התושבים היהודים הגבלות שמקורן בדת היהודית.
בישראל השירות בצבא הוא חובה, ולפי מדיניות הצבא כלל החיילים מחויבים להשתתף באירועים רשמיים, גם כששרות בהם נשים ולמרות האיסור ההלכתי לגברים יהודים לשמוע אישה שרה.
חיילים דתיים שעוזבים את המקום עלולים לעמוד לדין וחלקם נכלאים.
במקרה של אירועים אחרים, שיקול הדעת האם לפטור מהאזנה לשירה חיילים המבקשים זאת, מואצל למפקדיהם.
יהודים אינם מורשים להתפלל בהר הבית, לעומת מוסלמים, שאומנם לא נמנעת מהם התפילה בהר, אך לעיתים מוגבל גיל העולים.
אפליה זו הונחה פעמים אחדות לפתחו של בית המשפט העליון, ונפסק כי הגבלות אלה נובעות משיקולים ביטחוניים, ולכן הן בגדר פגיעה מוצדקת בחופש הדת.
כמו כן, מוגבלת גישת יהודים המעוניינים להתפלל בקבר יוסף או במקומות אחרים המצויים בשליטת הרשות הפלסטינית משיקולים מדיניים וביטחוניים.
למתפללים בכותל המערבי מוכתב נוסח ההתנהגות ותפילה התואם לגישה היהודית האורתודוקסית וקבוצות המנסות לקיים טקסי תפילה שונים (כמו נשות הכותל) זוכות למחאות והתנגדות מצד חוגים חרדיים (על אף החלטה של מערכת המשפט להתיר נוסח תפילה זה).
חופש הביטוי וההבעה הוא זכותו של כל אדם להביע את דעתו ולומר את שברצונו לומר מבלי שיוטלו הגבלות שרירותיות על כך, בכל הדרכים המשמשות לכך: דיבור, כתיבה, צילום, הסרטה, לבוש, מחאות, אמנות וכל דרך תקשורת אחרת.
עקרון חופש הביטוי הוא הרחבה של עקרון חופש הדיבור.
חופש זה כולל את החופש לבקש, לקבל ולמסור מידע.
חופש הביטוי נחשב למימוש של חופש הדעה והמצפון, שטעמם ניטל אם נשללת האפשרות לבטא אותם ולכן מהווה נדבך מהותי בחברה דמוקרטית.
חופש הביטוי נחשב לאחת מזכויות האדם הבסיסיות, אך לעיתים הוא מוגבל באמצעות חקיקה.
גבולותיו של חופש הביטוי נתונים בוויכוח מתמיד.
דוגמה לכך היא הטענה כי חוקים האוסרים ביטויי גזענות או תאוריות היסטוריות כמו הכחשת השואה מגבילים את חופש הביטוי.
דיני לשון הרע מגבילים את חופש הביטוי וזכות הציבור לדעת, כדי לאפשר לנשוא הפרסום לשמור על שמו הטוב.
גם פגיעה בזכות לפרטיות מגבילה את חופש הביטוי בחוק.
על פי דו"ח החופש העולמי לשנת 2025 קיימת התדרדרות בחופש הביטוי בעולם.
על פי הדו"ח חופש הביטוי הוא חירות האדם שהירידה בה היא הגדולה ביותר בשני העשורים האחרונים.
מספר המדינות בהן מדד חופש התקשורת הוא 0 מתוך 4 כמעט ושולש בין 2005 ל-2024. הדוח הדמוקרטיה לשנת 2025 של V-Dem מצב חופש הביטוי הורע ב-44 מדינות נכון ל-2024, עלייה מ-35 מדינות בדוח של השנה הקודמת.
חשיבות חופש הביטוי לשיח הציבורי
ג'ון סטיוארט מיל, הפילוסוף החברתי האנגלי בן המאה ה-19, מציג ארבעה נימוקים המבהירים מדוע הגבלת חופש הדיבור והמחשבה מהווים מכשול לאמת:
ייתכן שהדבר שאת השמעתו אוסרים הוא האמת.
אין אמיתות שלמות והאמת היותר שלמה מושגת כפשרה בין דעות שונות המכילות אמיתות חלקיות.
לכן צריך לשמוע את כל הדעות ולא להגבילן.
האמת עצמה מתחזקת במהלך מאבקה בשקר.
לכן, גם אם הדברים שאת השמעתם אוסרים הם שקר - יש להשמיעם.
האמת מאבדת את כוח השכנוע שלה כאשר היא נזקקת לכוח הזרוע.
גם אם בהגבלת חופש המחשבה והדיבור מגינים על האמת - מזיק לה הדבר.
על רעיונותיו האחרונים הללו של מיל יחלוק בחריפות, כעבור עשרות שנים, הפילוסוף החברתי הרברט מרקוזה וכן מנהיג המפלגה הקומוניסטית האיטלקית, אנטוניו גראמשי.
מיל אינו מאמין כי בענייני מוסר וחברה ניתן להגיע לאמיתות מוחלטות ואין כל סיבה שדעה רווחת ומקובלת תהא אמיתית רק בתוקף היותה דעת רבים.
הגבלת חופש הביטוי, מכל סוג שהוא, לא זו בלבד שאינה מוצדקת אלא שאף מזיקה.
מתיאור זה נגזר, כי לטובת הפרט והציבור כאחד, יש להגביל את סמכויות הכפייה של השלטונות ולעודד את דרך הוויכוח החופשי והחלפת הדעות השונות, כיסוד מהותי ביצירת חברה ליברלית.
דרך הוויכוח החופשי נמנעת הליכה עיוורת בתלם.
האזרח, מדורבן לפעילות מחשבתית ולהשתלמות מתמידה.
ואושיותיה של החברה הנאורה והמתקדמת, המושתת על חירויות הפרט, משתמרים ומתחזקים.
האינטרנט שהתפשט בעולם במהירות בשנות ה-90 השפיע רבות על חופש הביטוי, וכך גם הרשתות החברתיות שהפכו לנפוצות יותר ויותר בעשורים הבאים, והגדילו משמעותית את יכולתם של יחידים לבטא את עצמם בצורה שעליה יהיה קשה לשלטונות לפקח, ולעיתים אף בדרכים שהגופים שאחראיים על הצנזורה כלל לא אליהם או להיקפם.
מעבר לכך שיחידים יכולים לבטא את עצמם בקלות רבה יותר, הם גם יכולים באופן חסר תקדים לקבל תהודה עולמית מבלי לקבל את אישורה של מערכת הפצה גדולה ומסודרת.
למרות זאת, האינטרנט איננו נקי מצנזורה, ובמרחב המקוון לא פעם מתקיים קונפליקט בנושא בין גורמי הצנזורה לבין קהילות וירטואליות שונות.
מדינות רבות בעולם, בעיקר מדינות ללא מאפיינים דמוקרטים חזקים, מנסות ליצור לעצמן שליטה על חופש הביטוי באינטרנט באמצעות שיטות פיקוח שונות כמו מנועי חיפוש שעובדים בשיתוף פעולה עם הממשלה, הגבלת הגלישה באתרים שאינם מקבלים אישור ממשלתי וכדומה.
מנגד, קמות יוזמות אזרחיות מחתרתיות שמשתמשות באינטרנט כדי לעקוף את ההגבלות השונות שמנסות לקבוע הממשלות, כפי שניתן לראות בתופעות שונות החל מניכוס הרשתות החברתיות למאבקים נגד צנזורת השריעה באיראן ואף בשרתי שיתוף קבצים.
במקום ההסדרה המדינתית המוסדית של חופש הביטוי, או לכל-הפחות לצידה, נוצרו באינטרנט מנגנונים שונים של הסדרה עצמית.
ממשלות מנסות אומנם להסדיר נושאים שונים הקשורים לאינטרנט, אך פעמים רבות האינטרנט כופה מצב שבו הממשלות חייבות להסתמך על מנגנוני הסדרה עצמית המכוּונים על ידי שחקנים לא-ממשלתיים, וזאת בשל אי-יכולתן או יכולתן המוגבלת מאוד של ממשלות לאכוף חוק וסדר במרחב הווירטואלי, יכולת שמוגבלת גם במדינות אוטוריטריות.
האינטרנט גם אינו מתנהל בצורה כה דמוקרטית כמו שהדברים עשויים להצטייר.
סטטיסטיקות שונות מראות שתשומת-ליבם של משתמשי האינטרנט מתרכזת ברובה במספר קטן ביותר של ספקי תוכן.
לכן, אף על פי שהזמינות של הפצת המידע לאזרח מין השורה גדולה מאי פעם, עדיין עליו להשתמש ברוב המקרים בשירותיהן של ספקי תוכן מסוימים, ואלו זוכים מעצם כך לכוח רב ולשליטה על חופש הביטוי, ויכולים לקדם ולהפיץ מידע שהם מעוניינים בו, ולהדיר מהמרחב המקוון מידע אחר לבחירתם.
האינטרנט נתפס כמרחב בו יכול אדם לבטא את עצמו ולשמור על מידה רבה של אנונימיות, המגבירה את חופש הביטוי, במיוחד עבור קבוצות שוליים שדעותיהן עשויות להיחשב ללא-מקובלות.
מאפיין זה הוא גם אחד הגורמים לירידת האמינות של המידע ברשת החברתית, מכיוון שקשה יותר לבחון לעומק את מהימנות המידע או מוסר המידע באינטרנט.
בשנת 2018 ארגון Freedom House פרסם את דו"ח החירות המקוונת השנתי, והציג פגיעה בחופש הביטוי המקוון בפרטיות הגולשים, במיוחד במדינות בהן התקיימו בחירות בשנת 2018. במדינות שונות - בעיקר מדינות לא מערביות - עלו התופעות של צנזורה, ומתקפות האקינג או מאסרים של מי שביקר את הממשל במרחב המקוון.
מבין המדיניות המערביות, ארצות הברית צוינה בדו"ח כמי שפגעה משמעותית בעמודי התווך של חופש הביטוי כשביטלה את נייטרליות הרשת.
הדו"ח התייחס באריכות להשפעתה השלילית של סין על חופש הביטוי העולמי: "בשנה שחלפה, ממשלת סין ארחה בכירים מעשרות מדינות לסמינרים בני שבועיים או שלושה שעסקו במערכת הצנזורה והמעקף המקיפה שלה".
הארגון סיכם את הדו"ח בהסבר: "אירועים בשנה האחרונה אישרו שהאינטרנט יכולה לשמש לשיבוש דמוקרטיות באותה מידה שהיא יכולה לערער דיקטטורות".
בישראל הרשויות הרלוונטיות, בהובלת הממשלה, העלו מספר הצעות חקיקה בנושא שבראשן הצעת "חוק הפייסבוק" אשר עוסק במספר אלמנטים משמעותיים שבקונפליקט בין חופש הביטוי לבין הזכות לפרטיות ברשתות החברתיות.
הצעת החוק עוסקת במספר נושאים שעיקרם צו להסרת תוכן, קבילות ראיות, עיון חוזר וערעור, וקביעה בכל הנושאים הנוגעים לשימוש במידע חסוי.
לאחר שעברה קריאה ראשונה, בשנת 2018 עלתה הצעת החוק לקריאה שנייה ושלישית עם שינויים קלים.
בקריאה השלישית עוררה ההצעה מחלוקת רבה בשיח הציבורי עקב רגישותה ומורכבותה ולא אושרה (החוק הוצע וקודם על ידי ממשלת ישראל השלושים וארבע).
הוא עלה בניסוח שונה בשנת 2021 על ידי הממשלה הנכנסת, ממשלת ישראל השלושים וחמש.
גרמניה: הרשתות מחויבות להסיר תכנים מסוימים תוך 24 שעות, הקנס המרבי עומד על סך 50 מיליון אירו.
בריטניה*: רשות התקשורת תוכל לחסום אתרים, להטיל קנסות ואף לעצור עובדים בחברת התקשורת והמדיה שלא תסיר תכנים של פייק ניוז.
(* הצעת חוק שטרם אושרה).
אוסטרליה: מאסר של עד שלוש שנים וקנס כבד לספקיות האינטרנט שלא מסירות תוכן אלים באופן מיידי.
ברזיל: איסור על פייקים, הגבלת הודעות שרשרת וחיוב משתמשים לקשר מספר טלפון לפרופיל.
חופש הביטוי נתפס כזכות אדם יסודית ואוניברסלית במשפט הבינלאומי הפומבי.
תפיסה זו מתבטאת במגוון רחב של מסמכי חקיקה בינלאומיים, באמנות מולטילטרליות אזוריות, וכן במשפט הבין-לאומי המנהגי.
ככלל, המשפט הבין-לאומי רואה את הזכות לחופש הביטוי הן כזכות אינדיבידואלית והן כזכות קולקטיבית, ובמסגרת זו מוטלות על מדינות מגוון חובות פוזיטיביות, כמו גם חובות שליליות למען אכיפת הזכות.
עם זאת, כמו זכויות רבות אחרות, גם הזכות לחופש הביטוי ניתנת לסיוג כשחלה התנגשות בינה לבין זכויות אחרות כגון הזכות לפרטיות, הזכות לחופש הדת והמצפון, והזכות להליך הוגן.
במקרה כזה תידרש הערכאה השיפוטית לערוך איזון בין הזכויות המתנגשות על מנת להגיע להכרעה.
אמנות האו"ם השונות העוסקות בהגנה על הזכות לחופש הביטוי מביעות את הצורך להגן על שלושה יסודות של הזכות לחופש הביטוי:
הזכות להחזיק בדעות ללא התערבות.
הזכות להפיץ מידע ורעיונות מכל הסוגים, דרך כל ערוץ תקשורתי, וללא התייחסות לגבולות מדיניים.
עיגון הזכות לחופש הביטוי באמנות האו"ם השונות מחזק את מעמדה של הזכות כזכות יסוד ראשונה במעלה במסגרת המשפט הבינלאומי.
הזכות להחזיק בדעות ללא התערבות
על פי הערה כללית מס' 34 של ועדת זכויות אדם של האו"ם בנושא חופש הביטוי, הזכות להחזיק בדעות ללא התערבות טומנת בחובה את הזכות להחליף ולשנות דעה פוליטית, מדעית, היסטורית, מוסרית או דתית בכל רגע נתון ומכל סיבה.
כן מצוין כי זכות זו אינה ניתנת להגבלה, והפללה בשל החזקת דעה, כמו גם הטרדה או הפחדה של יחידים בגין החזקת דעה, חורגות באופן יסודי מזכות זו.
הזכות לבקש מידע ולקבלו נגזרת מזכות הציבור לדעת, והיא חולשת על גישה לכל סוג של אמצעי תקשורת אשר באמצעותו ניתן להעביר מידע לאחר.
הסייג לזכות זו הוא שימוש באמצעי תקשורת כאמור לצורכי תעמולת מלחמה, קידום שנאה על רקע לאומי, גזעי או דתי העולה לכדי הסתה, אפליה או אלימות.
הזכות להפיץ מידע ורעיונות מכל הסוגים, דרך כל ערוץ תקשורתי, וללא התייחסות לגבולות מדיניים
הערה כללית מס' 34 של ועדת האו"ם לזכויות אדם בנושא חופש הביטוי מציינת כי קיים מגוון רחב של סוגי מידע אשר נכללים בזכות זו, לרבות שיח פוליטי, הבעה אודות עניינים אישיים או ציבוריים, זכויות אדם, עיתונות, הבעה אומנותית ותרבותית, לימוד, שיח דתי, סוגים מסוימים של פרסום מסחרי ועוד.
עוד מודגש כי זכות זו איננה מוגבלת לגבולות מדינתיים.
עיגון הזכות לחופש הביטוי באמנות בינלאומיות ואזוריות
ההכרזה לכל באי העולם בדבר זכויות האדם, אשר אומצה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות בשנת 1948, מהווה אחד ממסמכי הליבה של הקהילה הבינלאומית בכל הנוגע לזכויות אדם וזכויות אזרחיות.
בהקשר של הזכות לחופש הביטוי, סעיף 19 של האמנה מגדיר את חופש הביטוי ומהווה את הבסיס לתפיסת המשפט הבינלאומי את הזכות לחופש הביטוי.
הסעיף מורכב משלושת היסודות אשר נמנו לעיל: הזכות להחזיק בדעות ללא התערבות, הזכות לבקש מידע ולקבלו, והזכות להפיץ מידע ורעיונות מכל הסוגים, דרך כל ערוץ תקשורתי, וללא התייחסות לגבולות מדיניים.
מעבר לאמנה זו, הזכות לחופש הביטוי מעוגנת, באופנים וסייגים שונים, באמנות הבאות:
האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות (ICCPR)
האמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות (ICESCR)
האמנה הבינלאומית בדבר ביעור כל הצורות של אפליה גזעית (ICERD)
האמנה להגנה על זכויות מהגרי עבודה ובני משפחתם (ICMW)
האמנה האמריקאית לזכויות אדם (ACHR)
הצ'רטר האפריקאי לזכויות אדם עמים (ACHPR)
משפט מנהגי מהווה מקור מרכזי ומחייב במישור המשפט הבינלאומי הפומבי.
משמעות הדבר היא כי יש לראות בנוהג כללי אשר אומץ על ידי חלק ניכר מהמדינות המרכיבות את הקהילה הבינלאומית לאורך זמן, כמקור משפטי מחייב, כשקול לחוק.
דין מנהגי אינו בהכרח נכלל בכתב באמנות, אך מתוקף אופיו, הוראות אמנות אשר נהפכות לאורך זמן לנוהג כללי בקרב הקהילה הבינלאומית, תקבלנה מעמד של דין מנהגי.
בהתאם לכך, מרבית הזכויות המנויות בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות אדם משנת 1948, לרבות הזכות לחופש הביטוי, מהוות נכון לעשור השני של המאה ה-21, דין מנהגי.
ככאלה, הן מחייבות את כלל מדינות העולם, ללא תלות בחתימה או אשרור של האמנה, אלא אם כן הביעו את התנגדותן למנהג באופן מפורש ועקבי לכל אורך הדרך.
למרות מעמדה וחשיבותה המשמעותיים במשפט הבינלאומי, הזכות לחופש הביטוי נושאת עמה מספר חובות והיא ניתנת לסיוג ולהגבלה.
הסייגים לזכות מוזכרים בכל אחת מן האמנות אשר מעגנות את הזכות.
ככלל, ערכאות השיפוט הבינלאומיות מתמקדות בשלושה סייגים עיקריים, אשר מקורם בסעיף 19(3) לאמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות (ICCPR).
משמעות הסייג היא שהמגבלה המוטלת על הזכות לחופש הביטוי מעוגנת בדין המדינתי של המדינה המגבילה.
בנוסף, על חוק מגביל להיות מופעל על ידי גוף עצמאי, ללא שיקולים פוליטיים או מסחריים, ואשר ביכולתו לספק הגנות מפני ניצול לרעה של אותם חוקים מגבילים.
כן על חוקים אלו להיות מנוסחים באופן קוהרנטי וחד-משמעי, ואין לעשות בהם שימוש למען צנזורה פוליטית.
מעבר לכך, על חוקים אלו לציין באופן מפורש סעדים לניצול לרעה של אותם חוקים, דוגמת ביקורת שיפוטית בידי ערכאת שיפוט עצמאית.
עיקרו של סייג זה הוא בהגנת על אינטרסים כגון זכויות ומוניטין של פרטים וקבוצות אחרות.
במסגרת זאת מחויבות המדינות להגביל סוגי ביטוי הכוללים קידום שנאה על רקע לאומני, גזעי, או דתי, והעולים לכדי הסתה לאפליה או אלימות.
בנוסף, מדינות מחויבות להגביל את חופש הביטוי גם ביחס לסוגי ביטוי אשר אינם בעלי נופך פלילי, אלא אזרחי, כגון לשון הרע.
סייג הנחיצות קובע כי על כל פגיעה בזכות לחופש הביטוי להיות נחוצה על מנת להשיג סיבה או מטרה לגיטימית על פי הסייג השני.
ככלל, סייג הנחיצות מפורש על בסיס הוראות סעיף 19(3) לאמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות (ICCPR), המציינות את זכות הזולת לשם טוב, וכן ביטחון לאומי, סדר ציבורי, ובריאות ומוסר הציבור כמטרות לגיטימיות.
בנוסף, על הפגיעה בזכות לנבוע מצורך ציבורי או חברתי דחוף, אשר יש לספקו על מנת למנוע הפרה של זכות הזוכה להגנה נרחבת יותר מהזכות לחופש הביטוי.
עוד יש על הפגיעה להיות מידתית.
משמעות הדבר היא כי לא קיימים אמצעים אחרים להשגת אותה מטרה לגיטימית, אשר אינם כוללים את הגבלת הזכות.
סייג נוסף אשר מוכר במשפט הבינלאומי הוא סייג מצבי החירום, כפי שזה מפורט בסעיף 4 לאמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות (ICCPR).
הסעיף מאפשר למדינות להשהות זכויות אדם ואזרח, לרבות הזכות לחופש הביטוי, באופן זמני כאשר נשקפת סכנה קיומית לחיי האומה עקב מצב חירום, ורק לאחר שהוכרז על כך באופן רשמי.
יצוין הסעיף מציין סייג לסייג, ואוסר על פגיעה זכויות באופן המפלה על בסיס גזע, צבע עור, מגדר, שפה, דת או אוריינטציה חברתית.
דוגמאות לפרשנות ויישום של הזכות לחופש הביטוי על ידי ערכאות שיפוט בינלאומיות
לינגנס נגד אוסטריה (בית הדין האירופי לזכויות אדם)
בשנת 1975 פרסם העיתונאי האוסטרי מייקל לינגנס שתי כתבות בהן ביקר באופן חריף את ברונו קרייסקי, הקנצלר האוסטרי היוצא.
לינגנס הטיל ספק במוסריותו של קרייסקי לאחר שזה הביע את תמיכתו בקנצלר הנכנס, אשר שירת בעברו ביחידת האס אס במהלך מלחמת העולם השנייה.
עקב התבטאויותיו של לינגנס בשתי הכתבות, הגיש נגדו קרייסקי שתי תביעות דיבה, בעקבותיהן נמצא לינגנס אשם בידי ערכאות השיפוט האוסטריות.
עקב כך, בשנת 1986 פנה לינגנס לבית הדין האירופי לזכויות אדם, בטענה כי כעיתונאי פוליטי, מחובתו לבטא את השקפותיו ולהביע ביקורת כנגד קרייסקי.
טענת הנגד של ממשלת אוסטריה הייתה כי אין בכוחה של הזכות לחופש הביטוי, כפי שזו מעוגנת באמנה האירופית לזכויות אדם, למנוע מערכאות השיפוט המדינתיות להפעיל שיקול דעת בהכרעתן, וכן לוודא כי שיח פוליטי אינו מתדרדר לכדי עלבון אישי.
בית הדין האירופי לזכויות אדם טען כי הרשעתו של לינגנס עולה לכדי הפרה של זכותו לחופש הביטוי, אשר ניתנת להצדקה רק אם "מקורה בדין" ואם היא נחוצה בחברה דמוקרטית.
בית הדין מצא כי הבסיס להפרה אכן מצוי בדין האוסטרי, השואף למטרה הלגיטימית של הגנה על מוניטין הזולת, אולם מצא כי לא התקיים יסוד הנחיצות.
לדבריו, וכנגד טענות ממשלת אוסטריה, אכן קיימת למדינות מידה מסוימת של שיקול דעת בקביעת התקיימות יסוד הנחיצות, אך תפקידו של בית המשפט הוא לתת את ההכרעה הסופית בשאלה האם הגבלה מסוימת עולה בקנה אחד עם הזכות לחופש הביטוי כפי זו מוגנת בסעיף 10 לאמנה האירופית לזכויות אדם.
פסיקה זו מהווה אבן דרך בכל הנוגע לזכות לחופש הביטוי בראי המשפט הבינלאומי, ומסמנת את ההגנה עליה כתנאי בסיסי ומרכזי הן להתפתחותה של החברה הדמוקרטית והן של הפרטים בה.
פוריסון נ' צרפת (ועדת האו"ם לזכויות אדם)
רובר פוריסון הוא סופר ומרצה צרפתי אשר כתב וטען כי רציחתם של מיליוני יהודים וחברי קבוצות מיעוט נוספות בידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה באמצעות תאי הגזים לא התרחשה כלל.
בשנת 1990 העביר הפרלמנט הצרפתי את "חוק גאייסוט", אשר הפך פעולת הכחשת פשעים נגד האנושות למעשה פלילי.
פוריסון, אשר הורשע בעקבות זאת בעילת הכחשת השואה, עתר לוועדת זכויות האדם של האו"ם כנגד חוק זה בטענה כי הוא מפר את זכותו לחופש הביטוי.
בבחינת הסוגיה הדגישה הוועדה כי על כל מגבלה על חופש העיסוק לעמוד בתנאי שלושת הסייגים: מקור בדין, הגבלה מסיבה לגיטימית ונחיצות.
במקרה זה, בבחינת התנאי הראשון נמצא כי החוק המדובר מהווה מקור בדין ברמה מספקת.
כן נקבע כי הסייג השני מתקיים אף הוא, היות שניתן לראות בשאיפה להגן על אינטרסים של פרטים יחידים או של הקהילה כולה כסיבה לגיטימית, ויש לראות בהתבטאויותיו של פוריסון כפגיעה בקהילה היהודית כולה.
בנוגע לסייג השלישי, קבעה הוועדה כי בהיעדר טענה המפריכה את טענת ממשלת צרפת בדבר נחיצות החוק כאמצעי להגנה על האינטרסים האמורים, יש לראות את סייג הנחיצות כמתקיים.
על כן, נפסק כי המגבלה אשר מטיל החוק על זכותו של פוריסון לחופש הביטוי היא מגבלה מותרת.
בגרסתה המקורית מבטיחה חוקת ארצות הברית את זכויות המדינות המרכיבות את ארצות הברית, אך אינה אומרת דבר על זכויות הפרט.
הגנת חופש הדיבור נכללת בתיקון הראשון לחוקה, שתהליך אישורו התבצע בשנים 1789–1791. בעקבות תיקון זה ניתנת בארצות הברית הגנה נרחבת לחופש הביטוי, אך גבולותיו אינם ברורים, ונבחנו בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
שני פסקי דין חשובים בנושא חופש הביטוי ניתנו ברבע השני של המאה ה-20. באחד נשלח לכלא יוג'ין דבס, סוציאליסט שקרא שלא להתגייס לצבא במלחמת העולם הראשונה.
השופט אוליבר ונדל הולמס אמר כי חופש הדיבור אינו מקנה את הזכות לצעוק "אש!" בתיאטרון צפוף.
אולם בפסק דין חשוב אחר קבעו הולמס וברנדייס, כנגד דעת הרוב, כי יש לצמצם כל איסור על חופש הביטוי למצב של "סכנה ברורה ומיידית".
לבסוף קבע בית המשפט העליון, בתיק ברנדנבורג נגד אוהיו (1969), שהסף הנדרש על מנת שדברים יצאו מתחום הביטוי הלגיטימי הוא שהם נועדו לגרום למעשה בלתי-חוקי ממשי ומיידי.
מבחן זה שתקף מאז אוסר על המדינה להוציא מחוץ לחוק ביטוי המצדד באלימות או בהפרת החוק, אם ביטוי כזה לא נועד להביא לעבירה ממשית ומיידית.
חופש הביטוי מול ביטחון המדינה
פסק הדין הראשון שבו נבחנו בישראל גבולותיו של חופש הביטוי, כשהוא מתנגש עם ביטחון המדינה ושלום הציבור, ידוע בשם בג"ץ קול העם:
בשנת 1953 פרסם עיתון "הארץ" ידיעה לפיה מדינת ישראל עומדת להעמיד 200 אלף חיילים לרשותה של ארצות הברית להילחם במלחמת קוריאה.
הידיעה הייתה משוללת יסוד, והממשלה הכחישה אותה, ואולם בינתיים שימשה הידיעה בסיס למאמר ביקורת חריף בעיתון "קול העם", שהיה ביטאונה של המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
במאמר נכתב, בין היתר, שהממשלה מחרחרת מלחמה "ומספסרת בדם הנוער הישראלי".
שר הפנים החליט לסגור את העיתון ל-15 ימים, וזאת מתוך שימוש בסמכותו לפי פקודת העיתונות המנדטורית "להפסיק את פעולתו של עיתון אם התפרסם בו דבר העלול לסכן את שלום הציבור".
העיתון עתר לבג"ץ בטענה שנפגע חופש הביטוי.
השופט שמעון אגרנט קיבל את העתירה בהתבססו על מגילת העצמאות, ובפסק-דין ארוך ומנומק (בג"ץ 73/53) ביסס את חופש הביטוי כזכות עילאית במשפט החוקתי בישראל, וקבע בזאת לממשיכי דרכו את הדרך שבה ניתן להגן על זכויות האזרח וחופש הביטוי, כאשר הם מתנגשים עם אינטרסים אחרים, נוגדים.
בפסק הדין נקבע "מבחן הוודאות הקרובה", לפיו חופש הביטוי ייסוג רק כאשר תתקיים ודאות קרובה לפגיעה ממשית ורצינית בביטחון המדינה.
פס"ד מאוחר יותר בו נקבעו אמות המידה למבחן הוודאות הקרובה הוא בג"ץ שניצר.
השופט ברק בפס"ד מנומק קבע כי הפגיעה בחופש הביטוי היא אמצעי אחרון בהחלט וכי היא תתאפשר רק אם היא חיונית לשמירה על ביטחון המדינה.
שמירה על ביטחון המדינה בא לידי ביטוי באמצעות קיומן של נסיבות קיצוניות שמהן עולה סכנה מוחשית וקרובה לוודאי לסכנה לשלום הציבור.
גם בפס"ד זה נקבע כי הפגיעה בחופש הביטוי איננה לגיטימית וכי חופש הביטוי הוא גם חופש הביקורת אשר יש לקיים במשטר דמוקרטי תקין.
דוגמה נוספת לעליונות חופש הביטוי ניתן למצוא בחשיפת 'פרשת קו 300' והקמת ועדת חקירה בנושא.
בפס"ד מ"י נ' קליין דן ביהמ"ש העליון בפרסום ידיעה עיתונאית הנוגעת לשירותי הביטחון ללא אישור הצנזורה.
בפס"ד נטען כי איסור פרסום הידיעה אודות הקמת ועדת חקיקה בעניין 'פרשת קו 300' מהווה פגיעה חמורה בזכות הציבור לדעת.
חופש המידע כנגזרת של חופש הביטוי ואיזונו מול ביטחון המדינה
על אף האמור לעיל, ניתן למצוא ביטוי חקיקתי לאיזון בין חופש הביטוי לביטחון המדינה בסעיף 9(א)(1) לחוק חופש המידע אשר קובע כי רשות ציבורית לא נדרשת למסור מידע שיש בגילויו משום חשש לפגיעה בביטחון המדינה, ביחסי החוץ שלה, בביטחון הציבור או בשלומו של אדם.
ניכר כי חרף חשיבותו של החוק אשר מטרתו לקדם שקיפות שלטונית ולהטמיע תפיסת יסוד של שיתוף במידע ציבורי, מוטלות עליו הגבלות בפרסום מידע ציבורי במטרה למנוע פגיעה בזכויות אחרות, ביניהן הזכות לביטחון.
השיקול לסירוב מסירת מידע מפאת רגישות ביטחונית מסור בידי הרשות הציבורית ממנה נתבקש המידע והוא כפוף לשיקולי סבירות ומידתיות משפטיים.
בראשית ימיה של המדינה נרקם שיתוף פעולה בין נציגי העיתונים העבריים וראשי המדינה, לימים ועדת העורכים, אשר נועד להתמודד עם קשיים אלו ולהסדיר את האיזון העדין בין זכות הציבור לדעת ובין הצורך בשמירה על ביטחון המדינה.
שיתוף פעולה זה ידע מתחים רבים, אך החל להתערער בעיקר לאחר מלחמת יום הכיפורים והביקורת הציבורית הנרחבת שהופנתה כלפי הממשלה.
נקודת מפנה נוספת הגיעה בזמן מלחמת לבנון השנייה ובייחוד לאחר פרשת הטבח במחנות הפליטים סברה ושתילה שכוסה בהרחבה על ידי העיתונות.
חופש הביטוי והגנה על רגשות הציבור
הרושם המצטבר מקריאת המחזה הוא שהתרת הצגתו תעורר בציבור הצופים תגובה רגשית קשה של יחס שלילי כלפי המדינה, של תעוב וסלידה כלפי צה"ל בכלל וכלפי הממשל הצבאי בפרט".
השופט מישאל חשין אחז בדעת מיעוט שביכרה ערכים אחרים על פני חופש הביטוי.
הוא התנגד בלשון נרגשת ובציטוטי שירה להקרנת סרט המטיל רבב בדמותה של חנה סנש, הוא גם התנגד להתערבות בהחלטה לפסול את הסרט "אימפריית החושים".
כן כתב דעת מיעוט מנומקת בשאלת הפעלת "ערוץ פלייבוי", בה כתב כי אינו רואה את הביטוי הפורנוגרפי, כחוסה מאליו תחת כנפי חופש הביטוי, וכי הפעלת ההגנות החוקתיות במקרים של ביטוי פורנוגרפי וביטוי גזעני אינה צריכה להיות אוטומטית ומובנת מאליה.
דעה זו ניתנה כנגד דעת הרוב (בהרכב מורחב) אותה ביטא פסק דינה של השופטת דליה דורנר, שבו נקבע שאף הביטוי הפורנוגרפי כלול בחופש הביטוי, המוגן כזכות על חוקתית, ולפיכך יש צורך ב"פגיעה קשה, חמורה ורצינית" על מנת להגביל ביטוי זה.
חופש הביטוי מול הגנה על רגשות דתיים
בשנת 1961 בית המשפט ראה ברגשות הדת חלק מן הסדר הציבורי (פסק דין טטליס נ' ראש עיריית הרצליה).
ניתן לומר כי אדם פוגע ברגשותיו הדתיים של זולתו כאשר בהתנהגותו הוא מפר או מחלל אמונות, ערכים או סמלים דתיים של הזולת.
תלונות כאלו נפוצות בתקופה המודרנית, אולי בגלל תהליך חילון של החברה המערבית, בו הדת מאבדת את המעמד המרכזי שהיה לה בחברה ושרויה באיום תרבותי מתמיד מצד החברה החילונית.
בפסק דין בעניין פרץ הצביע השופט חיים כהן על הקושי להתחשב בשיקול של הגנה מפני פגיעה ברגשות משום שלעיתים אם ננסה למנוע פגיעה ברגשות של קבוצת אנשים מסוימת, בעצם נפגע ברגשותיהם של קבוצת האנשים המנוגדת להם, "ואין דמם של אלה סומק טפי מדמם של אלה".
בית הדין הארצי לעבודה דן בחופש הביטוי של מעבידים, בפסק דינו בעניין פלאפון שניתן ביום 2 בינואר 2013. בית הדין הארצי פסק בין היתר כך: "...ניתן בזה סעד זמני כללי לפיו פלאפון...
(העלולה) לפגוע במימוש זכות העובדים להתארגנות...
תימנע מלהציג לעובדים את החסרונות הקיימים לדעתה בהצטרפות לארגון עובדים והשלכות ההתארגנות על פעילותה הכלכלית...
לרבות הפניית ניירות עמדה לעובדים...
ביוני 2017, פסק בית המשפט העליון בתיק עע"מ 4058/16, כי חופש הביטוי זוכה כיום למעמד איתן בחברה הישראלית, מעמד בכורה שניצב לצד הזכויות החשובות ביותר.
השופט יורם דנציגר כתב בפסק הדין: "יש לשמור מכל משמר על זכותו של האזרח הקטן להתבטא נגד השלטון.
זהו חלק אינהרנטי והכרחי לקיומה של החברה הדמוקרטית."
בדצמבר 2017 זיכה בית המשפט את הרב דב וולפא מעבירת הסתה לסירוב פקודה, ובהכרעת הדין נכתב: "קריאה לחיילי צה"ל לסרב לפקודה חוקית של מפקדיהם היא מכעיסה ומקוממת.
ואולם, חופש הביטוי הוא בעל מעמד חוקתי מיוחד, ומהווה תנאי חיוני לקיומה של דמוקרטיה ולשמירה על זכויות היסוד האחרות.
חופש הביטוי אינו חל רק על ביטויים המצויים בלב ההסכמה, ומבחנה של הדמוקרטיה הוא בתחולתו של חופש הביטוי גם על ביטויים מרגיזים ואפילו פוגעים, דוגמת קריאה שכזו".
בעקבות הוצאתו לאור של הספר "ברוך הגבר" הועמדו עורכיו לדין באשמת הסתה לגזענות ועידוד לאלימות.
פסק הדין של בית משפט השלום בירושלים, שבו הורשעו הנאשמים, עסק גם בסוגיית הפגיעה בחופש הביטוי, באומרו:
"בבואנו לגזור הדין בעבירות בהן מדובר, יש לנקוט זהירות שכן מדובר בהוראת חוק שיש בה הגבלה על חופש הביטוי.
עם זאת, יש להדגיש כי האיסור בפקודה למניעת טרור אינו מוטל על הבעת דעה, אלא על פרסום ברבים של דעה שיש עמה שבח ועידוד למעשה טרור ולפגיעה בגוף בני אדם.
חברה הרוצה למנוע טרור חייבת למנוע גם דברי שבח ועידוד לטרור כזה, למנוע דברי שבח ועידוד לאלימות ולמעשי רצח המוניים".
חופש ההתארגנות או חופש ההתאגדות הוא אחת מהזכויות האזרחיות.
הוא מבטא את הזכות של כל אדם להתאגד עם אחרים, לרבות הזכות להקים ארגון או להצטרף לארגון קיים ולפעול במסגרתו, כדי להשיג מטרות משותפות: אישיות, תרבותיות, דתיות, כלכליות, חברתיות או פוליטיות.
סוגי ההתאגדות יכולים להיות על בסיס פוליטי, מקצועי, דתי, או תחביב.
התאגדות יכולה להיות במטרה חברתית בלבד או במטרה להשפיע על החיים הציבוריים.
מפלגה: מפלגה היא ארגון רשמי אשר בנוי ממוסדות פנימיים אשר קובעים את המצע הרעיוני ואת הפעילויות בשטח.
מפלגות מתמודדות בבחירות לשם השגת כוח למען השפעה על אופי המדינה.
ארגון א-מפלגתי (או ארגון חוץ פרלמנטרי): ארגון א-מפלגתי הוא ארגון אשר פועל למימוש רעיון, ארגון זה יכול לבצע פעולות שונות ומגוונות, מהתרמות עד עצרות המוניות.
ארגון עובדים הוא התאגדות ייחודית לשדה יחסי העבודה שמטרתו הגנה על זכויות עובדים וניהול משא ומתן קיבוצי והסכמי עבודה עם מעסיקים, לארגון עובדים כלים ייחודיים כמו למשל שביתה במקום העבודה, ארגון עובדים יכול להיות א-מפלגתי או קשור למפלגה מסוימת.
ארגון קהילתי: ארגון של קבוצת אנשים שקם כדי לקדם את הקבוצה ואין לו מטרות רחבות יותר.
למשל התארגנות שכונתית לקניית אוכל במרוכז לשם קבלת הנחה משמעותית.
חופש ההתאגדות הוכר בספר "על החירות" של ג'ון סטיוארט מיל כאחת מחמש החירויות היסודיות של האדם, ביניהן: חופש המצפון, חופש המחשבה וההרגשה, חופש הביטוי וחופש העיסוק.
יש מדינות המכירות בזכות ההתאגדות של אזרחים בלבד, אחרות מכירות בזכות ההתאגדות של "הכול" או "לכל אדם".
בעבר, חופש ההתאגדות היווה יעד מרכזי לדיכוי בידי חברות דיקטטוריות.
בגרמניה – לאורך השנים חוקקה מערכת חוקים שדיכאה התאגדות של איגודים מקבוצתיים וארגונים דמוקרטיים.
עד מלחמת העולם השנייה שלאחריה חופש ההתאגדות הוכר כחלק מחוקי היסוד של המדינה.
בבריטניה – כל צורות ההתאגדות היו אסורות ואף פליליות, בפרט ארגוני עובדים.
חשיבותה של הזכות מתבטאת בשני מישורים.
הראשון, היות הזכות חלק מהאוטונומיה של הרצון הפרטי.
השני, היכולת של הפרט לפעול ולהשפיע על זכויותיו ועל החיים הציבוריים כחלק מהתארגנויות שונות כמו: איגודים מקצועיים, מפלגות, ותנועות פוליטיות.
כמו כן לזכות חשיבות גבוהה בחברה התעשייתית המודרנית, שכן בעידן התעשייתי המאופיין בממסדים כוחניים וארגונים רבי עוצמה, נשחק כוחו של הפרט ואין לו כמעט משקל אלא אם כן הוא משתף פעולה עם חבריו.
אלכסיס דה טוקוויל כתב על הדמוקרטיה האמריקנית בשנת 1840, שהיא מלאה התאגדויות, גם התאגדויות פוליטיות אבל בעיקר התאגדויות אזרחיות.
טוקוויל טען כי תרבות זו של התאגדויות, לא רק שמחזקת את היחיד בצורה כזו שהוא יכול לממש את צרכיו, אלא מחזקת את הדמוקרטיה כולה, משום שהאזרחים לומדים כיצד להתארגן גם באופן פוליטי, ובכך לומדים לקחת חלק בתחום המדיני.
חופש ההתאגדות במשפט הבין לאומי
ההכרזה האוניברסלית בדבר זכויות האדם שהתקבלה בעצרת האו"ם בשנת 1948, מהווה את מסמך היסוד של הקהילה הבינלאומית בדבר זכויות האדם והאזרח.
ההכרזה כוללת רשימה מקיפה של זכויות חברתיות ובהן סעיף 23(4) העוסק בזכות לעבודה.
סעיף זה מעגן את הזכות של כל אדם לאגד אגודות מקצועיות ולהצטרף לאגודות, מתוך זכותו להגן על ענייניו האישיים.
האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, היא אמנה רב צדדית שאומצה על ידי העצרת הכללית של האו"ם בשנת 1966. מחייבת את המדינות החברות באמנה לכבד את הזכויות האזרחיות והמדיניות של בני אדם.
ביניהן כוללת האמנה את חופש ההתאגדות בסעיף 22 הקובע את זכותו של כל אדם לחופש התאגדות עם אחרים, להקים ולהצטרף לאיגודים מקצועיים לשם הגנה על האינטרסים שלו.
האמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות היא הסכם בינלאומי שאימצה מליאת האומות המאוחדות בשנת 1966. סעיף 8 מגן על הזכות להקים ולהצטרף לאיגוד מקצועי ועל זכות השביתה.
המדינות שהן צד לאמנה מתחייבות להבטיח זכותו של כל אדם להתאגד עם אחרים לאיגודים מקצועיים, ולהצטרף לאיגוד מקצועי לפי בחירתו, בכפוף לכללי הארגון הנוגע בדבר בלבד, לשם קידום ענייניו הכלכליים והחברתיים ושמירתם.
האמנה אוסרת על הגבלת הזכות להתאגדות מקצועית אלא בחוק ההולם חברה דמוקרטית.
אמנה מספר 87 משנת 1948 של ארגון העבודה הבינלאומי, בדבר חופש ההתאגדות והגנת הזכות להתארגן.
סימן ב' לאמנה קובע כי על המדינות להגן על חופש ההתאגדות.
בנוסף המדינות אינן רשאיות לבצע פעולות אפשר יפגעו בזכותם של עובדים להתארגן.
אמנה מספר 98 של ארגון העבודה הבינלאומי משנת 1949-בדבר הפעלת עקרונות הזכות להתארגנות ולמיקוח קולקטיבי-סימן 12 לאמנה מורה למדינות החתומות עליה לפעול להגנה על זכות ההתארגנות ועל הזכות לנהל משא ומתן קיבוצי.
מדינת ישראל היא צד לאמנות בינלאומיות אשר מעגנות את חופש ההתאגדות.
כל זמן שאין חוק ישראלי מפורש הנוגד את האמנות הבינלאומיות שישראל אשררה, האמנות מהוות אמצעי פרשנות המנחה את בית המשפט.
יחד עם זאת, האמנות אינן מהוות ביסוס משפטי לזכות ההתאגדות המקצועית.
מדינת ישראל לא הייתה חברה באו"ם בזמן ההכרזה האוניברסלית בדבר זכויות האדם (1948) ואיננה חתומה על ההכרזה ולא אישרה אותה.
בישראל זכות ההתאגדות אינה מעוגנת בחקיקת יסוד, אך היא הוכרה כזכות יסוד יצירת פסיקה הראויה להגנה.
בבג"ץ ג'ריס נאמר כי חופש ההתאגדות הוא "אחד מעיקרי המשטר הדמוקרטי ואחת מזכויות היסוד של האזרח".
נעשו מספר ניסיונות לעגן את זכות ההתאגדות כזכות יסוד.
הצעת חוק יסוד: זכויות חברתיות הוגשה פעמים רבות על ידי חברי כנסת שונים בתקופות שונות.
מאז חקיקתו של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו שונה מעמדה הנורמטיבי, וכעת היא בעלת מעמד נורמטיבי חוקתי על חוקי.
הזכות נגזרת מכבוד האדם, שכן כבוד האדם הוא גם חופש הרצון של אדם להתאגד.
חופש זה משתרע על ההתאגדות בתאגיד, וכולל בחובו את זכותם של עובדים ומעבידים "להתארגן", כלומר להקים ארגון עובדים וארגון מעבידים.
בשנת 2001 עוגן חופש ההתאגדות של עובדים ב לחוק הסכמים קיבוציים.
בפסק דין גיורא עפגין נ' "מתיישבי אמנון" נידון מקרה בו נכפה על אדם המתגורר ביישוב הקהילתי להתאגד באגודה שיתופית.
בפס"ד נקבע כי הגבלת חירותו של אדם לסיים את חברותו באותה התאגדות פוגעת בזכות יסוד של האדם ובחופש שלו שלא להימנות על התאגדות כלשהי..
בחקיקה הישראלית מצויות מספר הוראות האוסרות על התאגדות של שוטרים, סוהרים, ואנשי שב"כ.
האיסור על התאגדות של חיילים - בסדיר ובקבע - נקבע בפקודות מטכ"ל.
בחקיקה הישראלית ניתן למצוא מספר חוקים אשר מגדירים מהי התאגדות אסורה: אם יש במטרותיה שלילת קיומה של מדינת ישראל או שלילת אופייה הדמוקרטי של המדינה, או אם יש יסוד לחשש שפעילותה היא מסווה לפעולות בלתי חוקיות.
התאגדות לא תירשם גם אם יש במטרותיה הסתה לגזענות או תמיכה במאבק מזוין, של מדינת אויב או של ארגון טרור, נגד מדינת ישראל.
בפסק דין גאנם יאסין נ' רשם המפלגות נקבע כי פסילת מפלגה שיש בה משום הסתה לגזענות ושלילת אופייה הדמוקרטי של מדינת ישראל ייעשה רק במקרים קיצוניים ביותר, ורק אם המטרות הדומיננטיות של המפלגה יביאו לשלילת קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.
האמנה האירופית לזכויות אדם, 1950, מגדירה את הזכות להתאגדות בצמוד לחופש האספה.
האמנה מתייחסת במפורש לזכות ליצור איגודי עובדים ולהצטרף אליהם.
סעיף 11 לאמנה מגן על זכותם של פרטים להקים ולהצטרף לישות קיבוצית או התאגדות לקידום האינטרסים של החברים בה.
בפסק דין Macfeeley v United Kingdom נקבע כי כדי לחסות תחת ההגדרה של התאגדות יש להראות מאמץ מכוון להקמת מבנה ארגוני.
קשרים אגביים אקראיים בין בני אדם אינם מספיקים כדי לחסות תחת ההגדרה של התאגדות.
ההגבלות על הזכות- סעיף 11(2) לאמנה יוצר רשימת אינטרסים בגינם מותר להגביל את חופש ההתאגדות הכוללים את ביטחון המדינה, בטיחות הציבור, לשם מניעת הפרות סדר או פשע, לשם הגנה על בריאות הציבור ועל המוסר, להגנה על הזכויות והחירויות של אחרים.
החופש שלא להתאגד- נושא הזכות השלילית שלא להיות חבר באיגוד עלה בעיקר בהקשר של "המפעלים הסגורים" ((closed shops.
בתחילה נמנע בית המשפט מלפסוק בסוגיה הכללית של חוקיות מפעלים סגורים אף קבע כי כפייה על עובד לאחר שהתקבל לעבודה להצטרף לאיגוד מסוים ותוך איומי פיטורין פוגעת ביסוד הזכות המוקנית בסעיף 11 לאמנה.
מאוחר יותר נקבע כי גם דרישה להצטרפות לאיגוד לפני קבלה לעבודה יכולה להגיע לכדי כפייה אסורה על פי הסעיף.
חופש ההתאגדות בתחום יחסי העבודה