tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"אחר ניצחון קורסק ביולי 1943, אשר בעקבותיו באה התקדמות רוסית מהירה בחזית ארוכה אל הדנייפר ואף מעבר לו, גבר הביטחון בתוצאות החיוביות של המלחמה אף שהניצחון הרוסי היה רחוק, וכפי שנתברר, תבע עוד כמיליון קורבנות בנפש.
לנינגרד הופגזה עדיין על ידי הגרמנים, אולם מוסקבה, אשר מטחי תותחים וזיקוקים נורו בה עתה תכופות לסמל ניצחונות, כבר יצאה כליל מטווח סכנה....אחר סטלינגרד ובמיוחד אחר קורסק הפגין סטלין בגדול ובעוצמה רבה את נטיותיו הלאומניות הקיצוניות למען "רוסיה הגדולה".
ללאומנות הרוסית הקיצונית היו בשנת 1943 ביטויים מוזרים עד מאוד, אשר גרמו לכמה משקיפים זרים להרחיק לכת עד לדיבורים על "חזרה לצאריזם".
לכך נתפסו גם רוסים אחדים שנחרדו נוכח גילויי הלאומנות".
בין אותם גילויים מנה ורט את סרטו של סרגיי אייזנשטיין "איבן האיום", שהופק בשנת 1943, על פי פקודה מפורשת של סטלין, אשר תיאר את הצאר בונה מוסקבה, האכזר אך הנבון, כמבשרו של סטלין.
כמו כן הזכיר ורט בין אותם גילויים את הקמתם של תשעה "בתי ספר על שם סוברוב", בתי ספר לפרחי קצונה, כדוגמת בתי הספר לצוערים של התקופה הצארית, שנועדו ליצור מעין כת עילית של קצינים.
בראשית שנת 1944 הותאמו להמנון הישן של המפלגה הקומוניסטית מילים חדשות לאומניות-סטליניסטיות והוא הפך להמנונה של ברית המועצות במקום "האינטרנציונל".
לקראת סיום המלחמה, בסוף שנת 1944, כאשר הפולשים סולקו כבר מאדמת ברית המועצות והצבא האדום המשיך להתקדם במזרח אירופה, הייתה בעם הרוסי הרגשת גאווה, שוורט תיארה:
"אותו זמן היה משהו פרדוקסלי בחיי רוסיה, בצד האבדות העצומות בנפש וההרס המחריד שהותירו הצבאות הגרמניים הנסוגים מאחור, בצד קשיי החיים והמחסור המחריד בעיר ובכפר, שררו הרגשת גאווה והרגשת הישג עמוקה מאוד, שהיו נחלתו של העם כולו."
בהמשך, בראשית שנת 1945, כאשר הצבא האדום נכנס לגרמניה, נלחם על ברלין ולבסוף היטלר התאבד, העיר נכבשה וגרמניה נכנעה, אחזה בעם שמחה המונית.
לדברי ורט שניים או שלושה מיליוני אנשים מילאו את הכיכר האדומה, את גדות נהר מוסקבה, אנשים רקדו ושרו וחיבקו ונישקו כל חייל וכל קצין שנקרו בדרכם.
מן הפופולריות העצומה ממנה נהנה הצבא הפיק גם סטלין תועלת והוסיף לשמו את התואר "גנרליסימו", אך רגשות הגאווה והאופטימיות של העם הרוסי עם סיום המלחמה, חלפו עד מהרה, ובמקומם באו שנים של אכזבה ותסכול.
כאשר הספר "רוסיה במלחמה" ראה אור בשנת 1964 שררה עדיין המלחמה הקרה במלוא עוצמתה.
היה זה שנתיים לאחר משבר הטילים בקובה, ובשנה שבה הוחלף ניקיטה חרושצ'וב, כמנהיג ברית המועצות, על ידי ליאוניד ברז'נייב, שייצג קו קשוח יותר כלפי מדינות המערב.
על רקע זה נתקבל ספרו של ורט במערב ברגשות מעורבים; מחד הערכה על ערכו הספרותי והתיעודי של הספר, ומאידך הסתייגות מאהדה שגילה הספר כלפי התנהלות השלטונות הסובייטיים בעת המלחמה.
בביקורת של "טיים מגזין" על הספר בגיליונו מ-24 בדצמבר 1964, לאחר ששיבח את הספר על היקפו וערכו, הוסיף המגזין:
"עם זאת למרות כל איכויותיו, ספרו של ורט מטריד כמו מתנת חג המולד שבה יש עשרות פיסות יקרות ערך דחוסות בקופסה עם שבבי נייר.
הסגנון נע מעיתונאות רחבת ראייה במקצת לפרוזה הרואית כבדה.
הוא מצטט ללא הרף ממאמרי המערכת של פראבדה והכוכב האדום ואחרים; הוא גודש את דפיו בנאומי הסובייט העליון...הוא חוזר על עצמו ללא רחם.
בתיאורו את חוסר המוכנות הרוסית למלחמה, אין ורט מזכיר כי הסובייטים קיבלו אזהרה ברורה ונכונה של לוח הזמנים של היטלר מהסוכן המהימן שלהם ביפן, העיתונאי הגרמני ריכרד זורגה.
הוא מקדיש לא יותר מאשר משפט אחד על שלושת עד ארבעת השבועות של עיכוב ההתקפה על רוסיה שנגרם על ידי התנגדות היוגוסלבית והיוונית באביב של 1941, אף על פי שעיכוב זה עשוי להיות הגורם החשוב ביותר באי הצלחת הגרמנים....לכבוש את מוסקבה לפני בוא החורף.
לעיתים קרובות מדי, מחליף ורט את יחסו המוצדק לגבורת העם הרוסי במתן תירוץ לעריצותה של המדינה הסובייטית, כמו החרמת כל מקלטי הרדיו הפרטיים או ההוצאות להורג בפינות הרחוב של אזרחים החשודים כבוגדים....
הדוגמה השערורייתית ביותר היא הטיפול שלו במחלוקת אודות מרד ורשה הטרגי בקיץ 1944. הקונצנזוס של ההיסטוריונים המערביים גורס כי סטלין בלם בבירור את כיבוש העיר עד אשר המחתרת הפולנית, האנטי הקומוניסטית, הוכרעה על ידי הגרמנים.
לאחר תיאור מתפתל של המחלוקת, אך ללא ראיות חדשות משמעותיות, בוחר ורט להסכים בעיקר עם הניקוי-העצמי-מאשמה הסובייטי הרשמי".
הקורא העברי התוודע לראשונה לספרו של ורט כאשר בשנת 1965 פורסמו קטעים נרחבים ממנו בשלושה המשכים בחוברות "דבר השבוע", החל ב-24 בספטמבר 1965. בפתח הדברים כתבה מערכת השבועון:
"עשרים שנה חלפו מאז מלחמת העולם השנייה; מדפי הספרים מתמוטטים מרוב חיבורים על המלחמה ההיא, אבל רק מעטים מהם עוסקים במלחמתה של רוסיה, ואלה רואים את המלחמה הרוסית מנקודת ראות מערבית.
לכן מעניין כל-כך וחשוב כל-כך ספרו החדש של אלכסנדר ורט: "רוסיה במלחמה".
ורט מוסמך לכתוב על רוסיה במלחמתה כמו ששירר מוסמך לספר על תולדות הרייך השלישי: הוא היה כתב צבאי בריטי בברית המועצות בשנות המלחמה, ביקר בחזיתות העיקריות ושוחח עם רבים מאנשי הצמרת בקרמלין ובצבא האדום"
הספר המתורגם במלואו ראה אור בהוצאת מערכות במאי 1968 וזכה לתפוצה נרחבת.
באותה עת, עשרים שנה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, זכרו רבים את ההזדהות של אנשי היישוב עם ברית המועצות והעם הרוסי במלחמתם ואת חלקם של הרוסים בשחרור מחנות המוות, וספר זה שסיפר את תהילתם של הרוסים במלחמתם, תאם הלך רוח זה.
אלכסנדר וילוק תאייר היה ספרן ועיתונאי אמריקאי, מחבר הביוגרפיה המלומדת הראשונה של לודוויג ואן בטהובן, הנחשבת עדיין, לאחר מספר רב של עדכונים, לספר העיון התקני על המלחין.
תאייר נולד במסצ'וסטס, ארצות הברית.
בעבודתו כספרן בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד, נתן דעתו על סתירות רבות בביוגרפיה של בטהובן מאת אנטון שינדלר, מזכירו לתקופת מה של בטהובן, שהופיעה לראשונה בשנת 1840. (חוסר המהימנות של שינדלר והדברים שבדה מלבו נחשפו מאז במלואם על ידי חוקרים מאוחרים יותר).
ב-1849 הפליג תאייר לאירופה לעסוק שם במחקרים משלו, שלשמם למד גרמנית ואסף חומר מידע.
לאחר שנים של עבודה כעיתונאי למחייתו ותלאות רבות, מונה לבסוף לקונסול ארצות הברית בטריאסטה, אז תחת שלטו האימפריה האוסטרו-הונגרית.
במשרתו זו יכול היה להתפנות למלאכה שלקח על עצמו.
עבודתו של תאייר על בטהובן מציבה רף מחייב לאמות מידה מודרניות של דיוק, מחקר ואנליזה בביוגרפיה.
הנרי אדוארד קרנביל, שיצר את המהדורה האנגלית הראשונה של הביוגרפיה ב-1921, כתב על תאייר ב-1917:
את הגרסה האחרונה עד כה של הביוגרפיה עדכן וערך אליוט פורבס.
תאייר כתב גם שישה מאמרים ביוגרפיים פורצי-דרך על משפחת באך, הנדל, היידן, גלוק ובטהובן ב"ציקלופדיה האמריקאית החדשה" של אפלטון (Appleton's New American Cyclopaedia) בשנים 61–1858, שלושה מאמרים על דוסק, גירובץ (Adalbert Gyrowetz) וסליירי, שהופיעו כסדרה בכתב העת דווייט בשנים 1861, 1863 ו-1864. כן כתב כעשרים ערכים הנוגעים לבטהובן בגרוב.
מאמריו, שהוכתרו בשם "מתוך יומני" והתפרסמו בכתב העת דווייט בין 1852 ל-1858 עוסקים בנושאים שונים ומשונים, ממזמורי תפילה של אינדיאנים ועד ג'ני לינד.
תאייר הוציא ב-1862 קובץ סיפורים קצרים, בהם הנובלטה "סיניור מאזוני".
אלכסנדר-תאופיל וַנְדֶרְמוֹנְד היה מתמטיקאי צרפתי, מוזיקאי וכימאי.
הוא ידוע בעיקר בשל מטריצת ונדרמונד (בעברית היא נקראת לעיתים מטריצת ונדרמונט) ומציאת הדטרמיננטה שלה, באלגברה ליניארית.
ונדרמונד נולד בפריז, שם התחנך בבית ספר מקומי.
הוא למד באוניברסיטת וינה, והיה כימאי בתחילה כמקצועו.
לאחר מכן פנה אל ענף המתמטיקה.
חוץ מעיסוקו כמתמטיקאי וככימאי, נהג לנגן על כינור, ואף הופיע בפני חוג חבריו הקרובים ובמספר חתונות בודדות.
ונדרמונד מת בתחילת שנת 1796 בבית משפחתו שבפריז.
אלכסנדר וינוגרדוב 1895 – 16 בנובמבר 1975) היה גאוכימאי סובייטי.
במהלך עבודתו הוא היה בין היתר אחראי קבלת חומרים רדיואקטיביים בעלי טיהור גבוה לצורכי פצצה גרעינית.
על פעילותו המדעית הוענקו לו עיטורי לנין (6 פעמים), עיטור הדגל האדום, גיבור העמל הסוציאליסטי (פעמיים), פרס לנין ו-3 פעמים פרס ברית המועצות.
אלכסנדר וינוגרדוב נולד בכפר בקרבת ירוסלבל למשפחה איכרים.
בסוף המאה ה-19 המשפחה עברה לסנקט פטרבורג.
אלכסנדר וינוגרדוב סיים לימודי בית הספר בשנת 1907. בשנת 1925 הוא סיים לימודי כימיה באוניברסיטת סנקט פטרבורג והיה בין עוזריו ותלמידיו של ולדימיר ורנדסקי.
בעקבות מערב האקדמיה הסובייטית למדעים למוסקבה גם וינוגרדוב עבר למוסקבה.
בשנת 1947 הוא הקים היה המנהל הראשון של מכון לגאוכימיה על שם ורנדסקי.
בסוף שנות ה-40 וינוגרדוב צורף לצוות שעבד על פצצה גרעינית סובייטית.
בעקבות הצלחת הניסוי הראשון וינוגרדוב קיבל תואר גיבור העמל הסוציאליסטי, עיטור לנין ופרס סטלין.
בשנת 1953 וינוגרדוב הקים קתדרה לגאוכימיה באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1953 הוא נבחר לאקדמיה למדעים הסובייטית.
בשנת 1967 הוא נבחר לסגן נשיא של האקדמיה.
וינוגרדוב תרם רבות לפיתוח תחום גאוכימיה בברית המועצות.
הוא היה העורך הראשי של מספר אטלסים בתחום גאוכימיה וגאולוגיה וערך מחקרים רבים.
החל משנות ה-60 וינוגרדוב החל לבצע מחקרים בתחום כוכבי לכת על בסיס מידע שהיה מגיע מגשושיות סובייטיות.
תחת פיקוחו בוצעו מחקרים של דגימות קרקעית הירח שהובאו למעבדות על ידי גשושית לונה 16.
וינוגרדוב נפטר בשנת 1975 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
על שם של וינוגרדוב נקראו:
מכתש על קרקעית האוקיינוס האטלנטי
אלכסנדר ווּצ'יץ' (בסרבית בכתב לטיני: Aleksandar Vučić, בכתב קירילי: Александар Вучић; נולד ב-5 במרץ 1970) הוא פוליטיקאי סרבי, נשיא סרביה משנת 2017 ועד היום.
בשנים 2014–2017 כיהן כראש ממשלת סרביה.
ווצ'יץ מכהן כיושב ראש המפלגה הפרוגרסיבית הסרבית SNS, ושימש בעבר כשר ההסברה (1998–2000) כשר ההגנה (2012–2013) וכסגן ראש הממשלה (2012–2014).
באפריל 2017 הוא נבחר לכהן כנשיא סרביה ברוב של 55%.
ווצ'יץ' הפך לדמות מפתח לניסיונות דו-שיח ושיתוף פעולה בין ממשלות סרביה וקוסובו, בעקבות עמדת התמיכה שלו ביישום הסכם בריסל בנוגע לנורמליזציה בין שני הצדדים.
פרשנים פוליטיים תיארו את שלטונו כנוטה לאוטוריטריות ולפגיעה בחופש התקשורת.
אלכסנדר ווצ'יץ' נולד בבלגרד בשנת 1970, בימי השלטון הקומוניסטי היוגוסלבי, כבנם הבכור של אנדיילקו ווצ'יץ', כלכלן, ושל אנגלינה לבית מילובאנוב, עיתונאית.
הוא גדל יחד עם אחיו אנדריי בשכונת "בלוק 45" של נובי בלגרד.
אחרי סיום הגימנסיה בזמון, למד משפטים באוניברסיטת בלגרד כאחד הסטודנטים המצטיינים במחזורו.
משום כך זכה במלגות של "הקרן לקידום מדענים צעירים".
בהמשך השתלם למך יותר משנה בשפה האנגלית בברייטון.
בשנים 1992–1993 עבד כעיתונאי ושדר בתחנת הרדיו "קאנאל S".
בשנת 1993 הצטרף למפלגה הרדיקלית הסרבית שדגלה בהחזרת השטחים המאוכלסים בסרבים למולדת הסרבית רבתי ובאירדנטיזם הסרבים ברפובליקות שפרשו מן הפדרציה היוגוסלבית.
באותה שנה נבחר לאספה הלאומית מטעם מפלגה זו.
כעבור שנתיים, בגיל 25 נבחר למזכיר הכללי של המפלגה הרדיקלית הסרבית.
בזמן מלחמות יוגוסלביה, בימי ההפצצות של נאט"ו על סרביה, איים באחד מנאומיו בהריגת 100 מוסלמים על כל הפצצה על ארצו.
אחרי שמפלגתו זכתה בשנת 1996 בבחירות המקומיות בזמון התמנה למנהל היכל הספורת "פינקי".
ווצ'יץ' רץ פעמיים, ב-2004 ו-2008, לבחירות לראשות העיר בלגרד, אך הובס על ידי מועמדים מן המפלגה הדמוקרטית DS.
ב-24 במרץ 1998 בגיל 28 התמנה ווצ'יץ' לשר ההסברה בממשלת האחדות הלאומית של מירקו מאריאנוביץ' בימי שלטונו של סלובודן מילושביץ'.
עקב העלייה בהתמרמרות הציבורית נגד מילושביץ', הנהיג ווצ'יץ' קנסות נגד אותם העיתונאים שמתחו בקורת על הממשלה ("חוק ווצ'יץ'") והטיל מגבלות על פעילותן של רשתות הטלוויזיה הזרות.
מאוחר יותר, בשנת 2014 הוא הודה שטעה והצהיר שהשתנה ושאינו מתבייש להכיר בטעויותיו הפוליטיות בעבר.
בעת כהונתו כשר ההסברה נרצח העיתונאי סלאבקו צ'ורוביה, ככל הנראה רצח פוליטי בחסות השלטון בגלל דיווחיו שלא נעמו למנהיגות.
בשנת 1999 לפני הרצח של צ'ורוביה, בריאיון לטבלואיד "ארגומנט", טען ווצ'יץ' שעוד יתנקם בסלבקו צ'ורוביה על כל שהשקרים שהפיץ ב"דנבני טלגרף" (עיתונו של צ'ורוביה)".
בשנת 2014 התנצל ווצ'יץ' בפני משפחת צ'ורוביה על כך שהבאת האשמים למשפט לקחה כל כך הרבה זמן, והודה לכל מי שעזר בפתרון מקרה הרצח.
ווצ'יץ' כיהן כשר ההגנה של סרביה וכסגן ראש הממשלה בין יולי 2012 לאוגוסט 2013, כשהודח מן התפקיד בעקבות חילופי גברי.
אף על פי שאיוויצה דאצ'יץ' הסוציאליסט החזיק באותה תקופה את ראשות הממשלה, פרשנים פוליטיים סברו שלווצ'יץ' הייתה האישיות המשפיעה ביותר בממשלה בתור ראש המפלגה הגדולה ביותר בקואליציה ובפרלמנט.
בעקבות הבחירות לפרלמנט בשנת 2014, בהן המפלגה הפרוגרסיבית של ווצ'יץ' זכתה ב-158 מתוך 250 המושבים בפרלמנט, והיווצרות קואליציה שלטונית עם המפלגה הסוציאליסטית של סרביה, ווצ'יץ' התמנה לראש הממשלה.
ב-2016 החליט ווצ'יץ' על בחירות מוקדמות על מנת להשיג משילות יציבה.
במרץ, הנשיא ניקוליץ' פיזר את הפרלמנט ובמאי 2016 בבחירות מפלגתו של ווצ'יץ' השיגה 48.25% מהקולות ורוב בפרלמנט.
באפריל 2017 נבחר לכהן כנשיא סרביה ברוב של 55%.
הוא נכנס לתפקיד הנשיא ב-31 במאי 2017. לראש ממשלתו מינה את אנה ברנאביץ'.
באפריל 2022 נבחר לכהונה שנייה.
בנובמבר 2024 פרצה מחאה ציבורית בעקבות אסון קריסת גג בתחנת רכבת שהוביל למותם של 15 בני אדם.
המפגינים מחו כנגד שחיתות השלטון והפיכתו לסמכותני ומדכא יותר וקראו לממשל תקין ואחריותיות.
בחודשים שלאחר מכן צברו המחאות תאוצה וקריאת המפגינים הייתה להדחתו ואף למאסרו.
ווצ'יץ' דובר אנגלית שוטפת ושולט בצרפתית וברוסית.
בשנים 2002–2013 היה נשוי לעיתונאית קסניה (לבית ינקוביץ') ממנה נולדו לו שני ילדים.
בדצמבר 2013 נישא בשנית, לדיפלומטית תמרה ג'וקנוביץ'.
בנובמבר 2019 פורסם כי אלכסנדר ווציץ' לקה בלבו.
מהמפלגה הרדיקלית אל המפלגה הפרוגרסיבית
פרשת מעצרם של החשודים בפשעי מלחמה
אחרי נפילתו של מילושביץ' והסגרתו העצמית ב-2003 של מנהיג מפלגתו, וויסלב ששל, לידי בית הדין הפלילי הבינלאומי הפועל בהאג לאחר שנחשד בפשעי מלחמה, היה ווצ'יץ' זמן מה מנהיג בפועל של המפלגה.
הוא השתתף בהפגנות המחאה נגד מעצרו של המנהיג הסרבי-בוסני רדובאן קאראג'יץ' ויצא להגנתו של הגנרל רטקו מלאדיץ' שהיה מבוקש גם הוא על ידי בית הדין הפלילי הבינלאומי.
ב-2007, כשמלדיץ' עדיין הסתתר בסרביה, חילק ווצ'יץ' פוסטרים עם הכתובת "בית בטוח לגנרל מלדיץ'".
גם בישיבה של הפרלמנט הסרבי טען שעל הפרלמנט הסרבי להגן תמיד על הגנרל ולהבטיח לו בית מוגן, וכל בית בסרביה הנושא את שם המשפחה ווצ'יץ' יגן על מלדיץ' ויגיש לו מקלט.
ווצ'יץ' ארגן באותם הימים מחאה המונית של סיעות הימין שבמהלכה הדביקו לרחוב שנשא את שם ראש הממשלה הפרו-מערבי הנרצח זוראן ג'ינג'יץ' את השם "רטקו מלאדיץ'".
ב-6 בספטמבר 2008 התפטר טומיסלב ניקוליץ', סגן יושב ראש המפלגה הרדיקלית ומנהיגה בפועל בהיעדרו של וויסלב ששל, מתפקידיו בגלל חילוקי דעות עם ששל בנוגע למועמדות סרביה לחברות באיחוד האירופי.
יחד עם כמה חברים ידועים במפלגה, ניקוליץ' פרש משורות המפלגה הרדיקלית כדי להקים מועדון פרלמנטרי חדש בשם "סרביה קדימה" ("נאפרד סרביה!").
ב-12 בספטמבר 2008 גורשו ניקוליץ' וקבוצתו רשמית מן המפלגה הרדיקלית.
ווצ'יץ' שהיה המזכיר הכללי של המפלגה ודמות פופולרית בקרב חבריה לא השתתף באותה ישיבה.
ניקוליץ' קרא לווצ'יץ' להצטרף אליו.
ב-14 בספטמבר התפטר ווצ'יץ' מן המפלגה והכריז שפורש זמנית מן החיים הפוליטיים.
ב-6 באוקטובר 2008 אישר בראיון טלוויזיוני כי יצטרף למפלגה הפרוגרסיבית של ניקוליץ', המפלגה הפרוגרסיבית הסרבית ושיהיה סגן יושב הראש שלה.
באותה תקופה הצהיר ווצ'יץ': "חשבתי שעשיתי את המיטב בעד ארצי, רבים מאיתנו חשבו כך.
חשבנו שיכולנו להציל את האזרחים הסרבים שנמצאו בסכנה בחלקים אחרים של יוגוסלביה וגם בכך לא הצלחנו.
יש לי בני משפחה בבוסניה שנרצחו, אבל זאת, כמו את הרציחות הרבות האחרות שהתרחשו באותם הזמנים, צריכים לשים מאחורינו, איננו יכולים להישאר תקועים בעבר."
במהלך השנים האחרונות הוא שינה את עמדתו ה"ניצית", הודה שבסרברניצה בוצע "פשע מחריד" ושהוא מתבייש בסרבים שעשו זאת."אינני מסתיר שהשתניתי...
אני גאה בכך" הצהיר בריאיון לסוכנות "פראנס פרס" בשנת 2012. יחד עם ניקוליץ' התחיל לדגול בעמדה "אירופניסטית", בעד הצטרפות סרביה לאיחוד האירופי.
כשניקוליץ' נבחר לנשיא סרביה ופרש בשנת 2012 מתפקידו כמנהיג המפלגה, ווצ'יץ' הפך ליורשו.
ב-29 בספטמבר 2012 הוא נבחר פה אחד כיושב ראש המפלגה, כשיורגובנקה טבקוביץ' נבחרה לסגניתו.
בדצמבר 2023 נערכו בחירות בזק לפרלמנט, בעקבותיהן טענה 'המפלגה המתקדמת הסרבית' (SNS) בראשית ווצ'יץ' שקיבלה רוב מוחלט מבין 250 מושבי המועצה הלאומית, בעוד משקיפים בין לאומיים דיווחו על אי סדרים והשפעה פסולה של ווצ'יץ' כנשיא.
על פי דו"ח ה-freedom house לשנת 2024 ווצ'יץ' ומפלגת השלטון הסרבית הפרוגרסיבית (SNS) שוחקים בהתמדה את הזכויות הפוליטיות וחירויות האזרח בסרביה: על פי הדו"ח, הקמפיין לבחירות הנשיאות ב-2022, התאפיין בהטיה תקשורתית ובשימוש לרעה במשאבים ציבוריים.
צוין כי קיים חשש לפוליטזציה של מוסדות המדינה ולמינוי מקורבים בהיקף נרחב.
עוד נכתב והרחיבת ההשפעה על התקשורת, השפעה המנוצלתלחיזוק מעמדו הפוליטי של ווצ'יץ' והכפשת יריביו.
כן הוזכרו חששות לגבי שקיפות הממשלה, שחיתות וחוסר עצמאות של מערכת המשפט.
נכתב גם על פגיעה בחופש הביטוי על ידי מסעות הכפשה של מבקרי הממשלה בכלי תקשורת ממשלתיים, חקירות פליליות וצעדי תגמול אחרים ושימוש בתוכנות ריגול כנגדם.
ווצ'יץ' התחייב לטפל בשחיתות ובפשע המאורגן.
הבטיח לחקור הלאמות שנויות במחלוקת ואת הקשרים בין טייקונים לחברי ממשלה לשעבר.
הקו הפוליטי נגד השחיתות שנקט בו זיכה אותו ב-71% אהדה בסקר דעת הקהל במרץ 2013. בפועל ביותר משנתיים לא הושגו הרשעות כלשהן ובוצעו רק קומץ מעצרים.
החברות האיחוד האירופי ופרשת קוסובו
ווצ'יץ שיחק תפקיד מרכזי במשא ומתן עם קתרין אשטון, הנציבה לענייני חוץ של האיחוד האירופי, בבריסל בנוגע להצטרפות סרביה לאיחוד האירופי.
כמו כן נסע לקוסובסקה מיטרוביצה על מנת לשאת ולתת עם שלטונות קוסובו בקשר למציאת פתרון פוליטי לסכסוך בין בלגרד ולפרישטינה.
בעת ביקור אצל הסרבים בצפון קוסובו, על מנת לגייס תמיכה בהסכם, הוא פנה לסרבים הקוסוברים, "לנטוש את העבר ולחשוב על העתיד".
בשנת 2017 מתח בקורת על גישת האיפה ואיפה של האיחוד האירופי בסוגיית הפלגנות בקוסובו ובקטלוניה.
בשנת 1995 ביקר ווצ'יץ' יחד עם וויסלב ששל בקנין, שהייתה תחת שליטת המורדים הסרבים של הרפובליקה הסרבית קראינה כדי למחות נגד התוכנית Z-4. בשנת 2007 תקף ווצ'יץ' את הליגה הדמוקרטית של הקרואטים בוויבודינה וכינה אותה סניף של המפלגה דמוקרטית הקרואטית, שהייתה אז מפלגת השלטון בקרואטיה.
בשנת 2008 אחרי הקמת המפלגה הפרוגרסיבית החדשה, הצהיר שהשאיפה ל"סרביה גדולה" על חשבון קרואטיה אינה שוב מציאותית.
באותה שנה עורר מחלוקת בגלל ביקורו אצל הסרבים בקרואטיה.
רצון לפיוס עם המוסלמים בבוסניה
לפי הזמנת ממשלת בוסניה הסכים ווצ'יץ' לבוא לטקס השנתי באתר הזיכרון לטבח ההמוני בסרברניצה.
אחרי שהגיע לסרברניצה ב-11 ביולי 2015 על מנת לכבד את זיכרון הקרבנות, הותקף ווצ'יץ' באתר באבנים, בקבוקים וחפצים אחרים תוך קריאות "אללהו אכבר" ו"תמות, צ'טניק!" ונאלץ להימלט מהמקום.
ווצ'יץ' גינה את "המתקפות המחרידות" בטבח שבעה באוקטובר, והוסיף כי "לעם היהודי היסטוריה של סבל וישראל ראויה לחיות בשלום ובביטחון".
לפי דיווחים בתקשורת סרביה היא ספקית מרכזית של נשק ותחמושת לישראל במהלך מלחמת חרבות ברזל.
יצרנית הנשק הממשלתית של סרביה, יוגואימפורט SDPR , ייצאה נשק ותחמושת בשווי 42.3 מיליון אירו לישראל במהלך 2024, בעיקר פגזי ארטילריה 155 מ"מ.
בספטמבר 2024, נשיא ישראל יצחק הרצוג ביקר בסרביה ונפגש עם ווצ'יץ' בבלגרד.
ביוני 2025, עקב מבצע עם כלביא, הודיע ווצ'יץ' על הפסקת ייצוא נשק לישראל.
זאת לאחר שאיראן הזהירה כי אספקת נשק לישראל תיחשב כ"מעשה תוקפנות" נגד איראן.
במהלך העצרת הכללית של האומות המאוחדות 2025 נפגש ווצ'יץ' עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
אלכסנדר (סשה) וזנקוב (בבולגרית: Александър Везенков; ביוונית: Αλέξανδρος Σάσα Βεζένκοφ; נולד ב-6 באוגוסט 1995) הוא כדורסלן בולגרי-קפריסאי המשחק בקבוצת אולימפיאקוס ובנבחרת בולגריה.
אביו סשה וזנקוב היה כדורסלן בליגה הבולגרית, מאמן-שחקן בליגת העל הקפריסאית וקפטן נבחרת בולגריה.
אחותו של אלכסנדר הייתה קפטן נבחרת קפריסין בכדורסל.
הוא החל לשחק בקבוצת הנוער של אפואל ניקוסיה.
ב-2009 עבר ליוון והצטרף לקבוצת הנוער של אריס סלוניקי.
החל מ-2011 הוא משחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
ב-2013 חתם לחוזה לשלוש שנים בקבוצה.
הוא נבחר לשחקן הצעיר הטוב בליגה בשנים 2013 ו-2014. בעונת 2013/2014 שותף ב-25 משחקים בעונה הסדירה ובמשחק אחד בפלייאוף, הוא קלע 11.1 נקודות ולקח 2.1 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בעונת 2014/2015 רשם ממוצעים למשחק של 18 נקודות (מלך הסלים של הליגה) ו-7.7 ריבאונדים (מקום שני בליגה) ונבחר ל-MVP של העונה.
לפני תחילת עונת 2015/2016 עבר וזנקוב לברצלונה הספרדית.
הוא קלע בעונה הראשונה שלו 4.6 נקודות בממוצע למשחק.
בעונתו השנייה בברצלונה קלע 9 נקודות בממוצע למשחק ליגה ו-7.5 נקודות בממוצע למשחק ביורוליג.
בדראפט ה-NBA ב-2017 נבחר במקום ה-57 בסיבוב השני על ידי ברוקלין נטס.
וזנקוב שיחק לאורך השנים בנבחרות הכדורסל של בולגריה.
לראשונה היה חבר בסגל הקדטים לאליפות אירופה עד גיל 16 ב-2010. באליפות אירופה לקדטים עד גיל 16 שהתקיימה בצ'כיה ב-2011, סיים כמלך הסלים של הטורניר עם 27.1 נקודות בממוצע, שני בריבאונדים עם 9.9 ריבאונדים למשחק ושמיני באסיסטים עם 3.6 בממוצע למשחק.
באליפות אירופה לנוער עד גיל 18 שהתקיימה ב-2012 בליטא סיים שלישי בטבלת מלכי הסלים עם 16.7 נקודות בממוצע למשחק, הוא הוביל את הנבחרת למקום שמיני בטורניר.
באליפות אירופה לנוער עד גיל 18 שהתקיימה ב-2013 בלטביה היה מלך הסלים של הטורניר עם 22.4 נקודות למשחק ושלישי בריבאונדים עם 10.2 למשחק.
באליפות אירופה לעתודה עד גיל 20 שהתקיימה ב-2014 ביוון, נבחר לחמישיית הטורניר, היה מלך הסלים עם 19.3 נקודות בממוצע למשחק ומלך הריבאונדים עם 11.2 למשחק.
וזנקוב היה חבר בסגל הנבחרת הלאומית הבוגרת של בולגריה במוקדמות אליפות אירופה בכדורסל 2015, בשישה משחקים הוביל את הנבחרת עם ממוצעים של 17.3 נקודות ו-6.3 ריבאונדים למשחק.
אלכסנדר ארצ'ר ונדגריפט באנגלית: Alexander Archer Vandegrift; 13 במרץ 1887 - 8 במאי 1973) היה גנרל בחיל הנחתים של ארצות הברית.
הוא פיקד על דיוויזיית הנחתים הראשונה בשלבים המוקדמים של המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, ובזמן קרב גוודלקנל, וקיבל את עיטור מדליית הכבוד בזכות תפקודו במהלך המערכה באיי שלמה.
לאחר מכן התמנה למפקד ה-18 של חיל הנחתים של ארצות הברית, וקיבל דרגת גנרל ארבעה כוכבים בזמן שירות פעיל.
ונדרגיפט נולד בעיר שארלוטסוויל שבווירג'יניה ב-1887, ובצעירותו למד במשך שלוש שנים באוניברסיטת וירג'יניה.
ב-1908 התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית, ושנה לאחר מכן קיבל דרגת לוטננט שני.
לאחר שסיים את קורס הקצינים, נשלח ונדגריפט לבסיס הנחתים בפורטסמות', ניו המפשייר.
ב-1912 הוא נשלח לקריביים, ראשית לקובה, ולאחר מכן לניקרגואה, שם השתתף בהתקפה על העיר קויוטפ.
ב-1914 הוא השתתף גם בכיבוש העיר וראקרוס במקסיקו.
בדצמבר 1914, לאחר שקיבל דרגת לוטננט ראשון, שב ונדגריפט לארצות הברית כדי לעבור קורס מתקדם בפילדלפיה.
לאחר מכן הפליג להאיטי עם דיוויזיית הנחתים הראשונה, והשתתף בכיבוש המדינה.
באוגוסט 1916 קיבל ונדגריפט דרגת קפטן, ושירת בכוחות השיטור האזרחי של האיטי.
ב-1918 הוא נקרא לשוב לארצות הברית, אך הוא שב להאיטי שנה לאחר מכן כדי לשרת בז'נדרמריה של האיטי.
ב-1923 שב ונדגריפט לארצות הברית, ושירת בבסיס קוונטיקו שבווירג'יניה.
ב-1926 הוא עבר קורס קציני שדה, ועבר לשרת בבסיס הנחתים בסן דייגו, קליפורניה בתפקיד סגן ראש המטה.
בפברואר 1927 הפליג ונדגריפט לסין, שם היה קצין מבצעים ואימונים ברגימנט הנחתים השלישי, במפקדתה בטיינג'ין.
ב-1928 הוא נקרא לשוב לארצות הברית, שם התמנה לסגן מפקד אגף תיאום בלשכת התקציב.
לאחר מכן הוא שב לבסיס הנחתים בקווניטיקו, שם התמנה לסגן ראש מטה צי חיל הנחתים.
במהלך שירותו בתפקיד זה, קיבל ונדגריפט דרגת לוטננט קולונל.
ב-1935 שב ונדגריפט לסין, שם שירת בתפקיד קצין המבצעים ומפקד כוח הנחתים בשגרירות האמריקנית בבייג'ינג.
ב-1937, לאחר שקיבל דרגת קולונל, עבר למפקדת חיל הנחתים בוושינגטון די.
סי., שם היה המזכיר הצבאי של מפקד חיל הנחתים.
במרץ 1940 מונה לתפקיד סגן מפקד חיל הנחתים, וחודש לאחר מכן קיבל דרגת בריגדיר גנרל.
ונדגריפט קיבל את הפיקוד על דיוויזיית הנחתים הראשונה בנובמבר 1941, חודש לפני ההתקפה על פרל הארבור וכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.
במרץ 1942 קיבל דרגת מייג'ור גנרל, והפליג לדרום האוקיינוס השקט בראש הדיוויזיה הראשונה.
ב-7 באוגוסט 1942 הוא הוביל את הדיוויזיה להתקפה הראשונה של בעלות הברית כנגד האימפריה היפנית.
ונדגריפט הוביל את הנחתים שבפיקודו בשורות קרבות במערכה בגוודלקנל ובהם קרב רכס אדסון והקרב על שדה הנדרסון.
הוא עוטר בצלב הצי עבור תפקודו כמפקד הדיוויזיה בימים הראשונים של הקרב, ולאחר מכן קיבל את מדליית הכבוד עבור ביצועיו כמפקד הכוחות באי מ-7 באוגוסט ועד ה-9 בדצמבר 1942.
ביולי 1943 קיבל ונדגריפט את הפיקוד על הגיס האמפיבי הראשון, והוביל אותו בקרב מפרץ אוגוסטה, בוגנוויל ב-1 בנובמבר 1943. לאחר שנחתו כוחותיו בבוגנוויל, מסר ונדגריפט את הפיקוד על הגיס, ושב לוושינגטון די.
ב-1 בינואר 1944 קיבל ונדגריפט דרגת לוטננט גנרל, והתמנה למפקד ה-18 של חיל הנחתים של ארצות הברית.
ב-4 באפריל 1945 הוא קיבל דרגת גנרל, והפך לנחת הראשון שמגיע לדרגה זו.
בזמן כהונתו כמפקד חיל הנחתים, נתקל החיל באיום ממסדי מצד צבא ארצות הברית, שניסה לנכס לעצמו את תחומי הפעילות של חיל הנחתים.
צי ארצות הברית, על אף קרבתו לחיל הנחתים, הסכים לנטילת הסמכויות בתמורה לשמירה על כוח האוויר שלו, תחת שיעבור לשליטתו של חיל האוויר של ארצות הברית.
דיוני הממשלה שהתקיימו לאחר המלחמה בדבר השינוי הארגוני של הכוחות המזוינים של ארצות הברית נטו לקצץ בתפקידיו של חיל הנחתים, והחיל התייצב לצד הקונגרס, והזהיר מפני התערבות אזרחית בעניינים צבאיים פנימיים.
ונדגריפט קיבל את מדליית השירות המצוין של הצי עבור שירותו כמפקד חיל הנחתים מינואר 1944 ועד יוני 1946, והשתחרר משירות פעיל ב-31 בדצמבר 1947.
ונדגריפט נפטר ב-8 במאי 1973 במרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד שבעיר בת'סדה, מרילנד לאחר מחלה ממושכת.
הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון יומיים לאחר מכן.
אלכסנדר ואן דר בלן הוא פוליטיקאי וכלכלן אוסטרי, נשיא אוסטריה.
ואן דר בלן הוא פרופסור בדימוס לכלכלה באוניברסיטת וינה.
בעודו חבר מפלגת הירוקים, שימש כחבר המועצה הלאומית מ-1994 עד 2012 והיה יו"ר המועדון הפרלמנטרי והדובר הפדרלי של מפלגתו מ-1997 עד 2008.
ב-2016 התמודד על תפקיד נשיא אוסטריה בתמיכת מפלגת הירוקים.
סיים במקום השני מתוך שישה בסיבוב הראשון.
בסיבוב השני ניצח בפער מזערי את נורברט הופר, מועמד מפלגת החירות.
בעקבות עתירה של מפלגת החירות למערכת המשפט הנוגעת לאי-סדרים בבחירות בוטלו תוצאותיהן, וואן דר בלן לא נכנס לתפקידו, ונקבע סיבוב שני חוזר.
ואן דר בלן ניצח בבחירות החוזרות שנערכו בדצמבר בהפרש גדול והיה לנשיא אוסטריה הנבחר.
ב-9 באוקטובר 2022, ניצח בבחירות ולפיכך זכה בכהונה שנייה.
ואן דר בלן הוא נצר למשפחת האצולה ההולנדית-רוסית ואן דר בלן, שהשתקעה באימפריה הרוסית בשלהי המאה ה-18. המשפחה לקחה חלק בפוליטיקה הליברלית של ממשלת המעבר הרוסית, וברחה לאסטוניה בשנת 1919 בעקבות הישגי הצבא האדום במלחמת האזרחים הרוסית.
ב-1940, עם התקדמות ברית המועצות במלחמת העולם השנייה ברחה המשפחה שנית למחנה פליטים בגרמניה, ולבסוף עברה להשתכן בווינה, שם נולד אלכסנדר.
לאחר סיום המלחמה נותרו בני המשפחה (ובהם אלכסנדר) חסרי אזרחות, ונשארו במעמד של פליטים באוסטריה.
רק בגיל 14, בשנת 1958, קיבל אלכסנדר אזרחות אוסטרית במשותף עם הוריו.
במהלך מערכת הבחירות הזכיר ואן דר בלן רבות את קורות משפחתו בהקשר של סוגיית הפליטים באירופה, וטען כי על המדינות לקלוט מבקשי מקלט הבורחים מאימת המלחמה ברחבי העולם.
אלכסנדר ויצ'רצ'ק הוא ג'ודוקא גרמני, אלוף העולם משנת 2017, וזוכה מדליית הארד מאליפות העולם בשנת 2018.
בפברואר 2014 זכה במדליה המשמעותית הראשונה שלו בקריירה הבוגרת, במדליית ארד בגראנד פרי דיסלדורף, לאחר שניצח את סיראזהודין מאגומדוב הרוסי בקרב על המדליה.
ב-6 בדצמבר הוא זכה במדליית ארד בגראנד סלאם טוקיו היוקרתי, כשניצח את גוקי מארויאמה היפני.
ב-26 ביוני 2015, השתתף במשחקים האירופיים הראשונים שנערכו בבאקו, וזכה במדליית הארד בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג.
בקרב הראשון הוא ניצח את סויינביורטה איורה האיסלנדי, בקרב השני את טומיסלב מריאנוביץ' הקרואטי, בשמינית הגמר ניצח באיפון את אושנגי מרגיאני הגאורגי וברבע הגמר גבר על לואיק פיטרי הצרפתי בניקוד ווזארי.
בחצי הגמר הפסיד לאיוואן ניפונטוב הרוסי ונשר לקרב על מדליית הארד שם גבר על אלכסנדר סטסיאשנקה הבלארוסי.
באליפות העולם 2017 שנערכה בבודפשט, התחרה בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג וזכה במדליית הזהב.
בקרב הראשון הוא ניצח את אנטואן ולואה-פורטי הקנדי, בקרב השני את אלן חובטסוב הרוסי, בשמינית הגמר ניצח את המובאטו ארי הסיני בניקוד ווזארי וברבע הגמר ניצח את לאסלו צ'וקנאי ההונגרי כאשר קיבל ניקוד ווזארי בשנייה האחרונה לקרב.
בחצי הגמר ויצ'רצ'ק פגש את חסן חלמורזייב הרוסי, האלוף האולימפי המכהן, וכ-40 שניות לסיום ויצ'רצ'ק ביצע תרגיל סיאו נגי והשיג ניקוד ווזארי שהספיק לניצחון.
בגמר הוא פגש את מתאו מרקונצ'יני האיטלקי וניצח באיפון 2 דקות מפתיחת הקרב.
באליפות העולם 2018 שנערכה בבאקו, זכה במדליית הארד.
בקרב הראשון הוא ניצח את באיפון את סטיוארט מקוואט הבריטי, בקרב השני הוא ניצח בווזארי את אנטוניו אספוזיטו האיטלקי ובשמינית הגמר הוא גבר שוב באיפון על אדוארדו סנטוס הברזילאי.
בשלב רבע הגמר ויצ'רצ'ק הפסיד באיפון לודאט אלבייראק הטורקי ונשר לקרבות בית הניחומים.
לאחר ניצחון בווזארי על מתיאס קאס הבלגי, ויצ'רצ'ק עלה לקרב על מדליית הארד בו ניצח בווזארי את בן ארצו דומיניק רסל הגרמני כאשר ביצע תרגיל סיאו-נגי 5 שניות לסיום.
בודפשט 2017: מדליית זהב בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג
באקו 2018: מדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג
באקו 2015: מדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג
גראנד פרי דיסלדורף 2014: מדליית ארד
גראנד פרי סמסון 2014: מדליית כסף
גראנד סלאם טוקיו 2014: מדליית ארד
גראנד סלאם טיומן 2015: מדליית ארד
אלכסנדר והיום הנורא, האיום, המבאס והגרוע ממש הוא סרט קולנוע אמריקאי לכל המשפחה משנת 2014 שביים מיגל ארטטה על פי תסריט מאת רוב ליבר, המבוסס באופן רופף על ספר ילדים משנת 1972 מאת ג'ודית ויורסט באותו השם.
בסרט מככבים סטיב קארל, ג'ניפר גארנר, דילן מינט ואד אוקסנבול.
את הסרט הפיקו יחד שון לוי וליסה הנסון עבור סרטי וולט דיסני באמצעות חברות ההפקה שלהם, 21 Laps Entertainment וחברת ג'ים הנסון בהתאמה.
הסרט שוחרר לאקרנים בצפון אמריקה ב-10 באוקטובר 2014.
הסרט זכה לביקורות מעורבות מצד מבקרי הקולנוע, אך הוא זכה להצלחה בקופות, והרוויח 101.4 מיליון דולר ברחבי העולם, לעומת תקציב של 28 מיליון דולר.
אלכסנדר אלכסנדרוביץ' וולקוב הוא קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל כחבר צוות תחנת החלל סאליוט 7 ותחנת החלל מיר.
אלכסנדר וולקוב נולד בהורליבקה, אוקראינה הסובייטית.לאחר סיום בית הספר הוא התחיל לימודים בבית הספר לטייסי קרב בחרקיב ולאחר סיומו המשיך בשרות בחיל האוויר הסובייטי.
בשנת 1976 אלכסנדר וולקוב נכלל ביחידת הקוסמונאוטים.
במהלך השנים הוא היה חבר צוות משנה של מספר משימות חלל.
בשנים 1985 אלכסנדר וולקוב שוגר לחלל בחללית סויוז T-14 לצד גאורגי גרצ'קו וולדימיר ואסיוטין.
הם התחברו לתחנת החלל סאליוט 7 והיו מתוכננים לשהות בה חצי שנה במסגרת משלחת מס' 5. בתחילת אוקטובר ולדימיר ואסיוטין גילה לצוות שיש לו כאבים אך רק בסוף החודש הוחלט לדווח על כך לצוות קרקע.
לאחר קבלת ייעוץ רפואי הוחלט להחזיר את הצוות לכדור הארץ לאחר 64 ימים בחלל.
בשנים 1988 אלכסנדר וולקוב שוגר לחלל בחללית סויוז TM-7 כמפקד צוות לצד סרגיי קריקליוב וז'ן-לו קרטיין.
הם התחברו לתחנת החלל מיר.
בתחנת החלל כבר פעלה משלחת מס' 3 בפיקוד ולדימיר טיטוב.
וולקוב היה מפקד משלחת מס' 4 והחל הלכך העברת האחריות על תחנת החלל למשלחת החדשה.
הם ביצעו מספר מחקרים לרבות פעילות חוץ רכבית.
אלכסנדר וולקוב חזר לכדור הארץ כעבור 151 ימים.
בשנים 1991 אלכסנדר וולקוב שוגר לחלל בחללית סויוז TM-13 כמפקד צוות.
לצד טוקטר אאובקירוב ופרנץ פיבק.
לאחר עינה בתחנת החלל מיר הוא פעל כמפקד מפקד משלחת מס' 10. הם ביצעו מספר מחקרים לרבות פעילות חוץ רכבית.
אלכסנדר וולקוב חזר לכדור הארץ כעבור 175 ימים וביצוע פעילות חוץ רכבית.
בשנת 1998 אלכסנדר וולקוב עזב את יחידת הקוסמונאוטים.
הוא עבד במספר מקומות לרבות נשיא של ערוץ טלוויזיה.
בשנת 2005 הוא מונה לראש המועצה של עיר הכוכבים.
בנו סרגיי וולקוב הוא קוסמונאוט רוסי.
אלכסנדר סטפנוביץ' ויקטורנקו היה קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל כחבר צוות תחנת החלל סאליוט 7 ותחנת החלל מיר.
אלכסנדר ויקטורנקו נולד בכפר בקזחסטן הסובייטית.
לאחר סיום בית הספר התחיל לימודים בבית הספר של חיל האוויר הסובייטי באורנבורג ולאחר סיומו בשנת 1969 המשיך בשרות בחיל האוויר הסובייטי ביחידות שהיו כפופות לצי הבלטי.
בשנת 1978 נכלל ביחידת הקוסמונאוטים.
בשנת 1979 התחשמל כתוצאה מטעות אנוש והיה ללא הכרה כ-17 שעות.
בסופו של דבר השתקם והמשיך בהכנות לטיסות.
במהלך השנים היה חבר צוות גיבוי לכמה משימות חלל.
בשנת 1987 שוגר ויקטורנקו בחללית סויוז TM-3 כמפקד צוות לצד אלכסנדר אלכסנדרוב ומוחמד פארס.
הם התחברו לתחנת החלל מיר וביצעו כמה ניסויים.
בשנת 1989 שוגר בסויוז TM-8 לצד אלכסנדר סרברוב.
הם התחברו למיר במסגרת משלחת מס' 5. הם ביצעו כמה מחקרים, לרבות פעילות חוץ רכבית וקליטת מודול חדש של תחנת החלל.
ויקטורנקו חזר לכדור הארץ לאחר 166 ימים.
בשנת 1992 שוגר בסויוז TM-14 לצד אלכסנדר קאלרי וקלאוס דיטריך פאלדה.
הם התחברו למיר במסגרת משלחת מס' 11 לתחנת החלל מיר עליה פיקד.
הם ביצעו כמה מחקרים לרבות פעילות חוץ רכבית.
בשנת 1994 שוגר בסויוז TM-20 לצד ילנה קונדקובה ואולף מרבולד.
בתחנת החלל כבר פעלה משלחת מס' 16 בפיקוד יורי מלנצ'נקו.
לאחר ביצוע חפיפה החלו וקיטורנקו וצוותו (משלחת מס' 17) בביצוע תוכנית שכללה כמה מחקרים ופעילות חוץ רכבית.
בשנת 1997 עזב את יחידת הקוסמונאוטים.
נפטר ב-10 באוגוסט 2023 ונטמן בבית העלמין הצבאי הפדרלי להנצחה.
אלכסנדר יורייביץ' ואסיוטין הוא כדורגלן רוסי, המשחק בעמדת השוער בקבוצת אקרון טוליאטי מליגת העל הרוסית בכדורגל.
הוא בוגר בית הספר לכדורגל "סמנה", שפעל בחסות מועדון הכדורגל זניט.
הוא זומן לסגל הנבחרת הלאומית של רוסיה (עד גיל 17) למוקדמות יורו 2012, אבל לא עלה למגרש.
בשנת 2013, הוא זכה בטורניר לזכר גרנטקין ובטורניר גביע סלובקיה במדי נבחרת רוסיה (עד גיל 19).
הוא צורף לקבוצת הנוער של זניט ועשה את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הרוסית בכדורגל לנוער, ב-18 במאי 2013 במשחק המחזור ה-29 נגד וולגה ניז'ני נובגורוד (0:2).
בסך הכל באליפות הנוער של רוסיה שותף ב-42 משחקים.
בחודש נובמבר 2013, הוא שיחק שני משחקים בגביע אופ"א לנוער - עם אתלטיקו מדריד (3:4) ואוסטריה וינה (1:2).
באוגוסט 2016 הוא הושאל לשישה חודשים למועדון ליגת העל הפינית, להאטי.
ב-13 באוגוסט, במשחק הבכורה נגד PK-35, הוא עלה בהרכב הפותח ובדקה השנייה, בתוצאה 0:1, הוא הבקיע שער אחרי בעיטה חופשית כשרץ לאזור נקודת העונשין של הקבוצה היריבה.
בפברואר 2017 הוארך חוזה ההשאלה לתקופה נוספת.
ביולי 2018, הוא הצטרף למועדון "סארפסבורג 08" מליגת העל הנורווגית לחוזה של שנתיים וחצי והתבלט כאחד השוערים הטובים בה.
ביולי 2019 חזר לקבוצת נעוריו כשנרכש תמורת 1.5 מיליון אירו על ידי זניט סנקט פטרבורג.
החוזה ביניהם נחתם עד לסוף עונת 2022/2023. את הופעת הבכורה במדי זניט ערך במשחק שמינית גמר הגביע הרוסי בכדורגל ב-30 באוקטובר 2019 נגד טום טומסק.
בהיעדר דקות משחק במדי זניט, בפברואר 2021 הוחלט לשלוח אותו להשאלה במועדון יורגודן מליגת העל השוודית עד 31 בדצמבר 2021. בינואר 2022 חזר לסנקט פטרבורג.
הוא הושאל למשך עונה נוספת לקבוצת יורגודן מליגת העל השוודית, שסיימה כסגנית אלופת שוודיה לעונת 2022. בנובמבר 2022 חזר שוב לזניט.
ביוני 2024, חתם באקרון מליגת העל הרוסית.
השוער הטוב ביותר באליפות הפינית: 2017
אלכסנדר השני היה אפיפיור מ-1 באוקטובר 1061 ועד מותו.
אנסלמו דה בג'יו נולד במילאנו, ובשנת 1055 הוסמך ככומר.
הוא השתייך למפלגה הרפורמית, שגם תמכה בו מאוחר יותר.
לאחר מכן הוא מונה בישוף לוקה.
באותו זמן הוא קידם בתור שליט האפיפיור התנועה הרפורמית המיליטנטית של פטריה.
לשם כך הוא נסע בשנת 1057 עם הילדברנד ובשנים 1060/1061 נסע עם פטרוס דמיאנוס למילאנו, כדי להכריע בעימות בין ראשי הכנסייה המקומית, שבה היו נפוצים השוחד ונישואי הכמרים, לבין מתנגדיהם (סיעת "המתקנים", ברוח מנזרי קלוני) שביקשו להשיב את טוהר המידות על כנו.
ב-30 בספטמבר 1061 נבחר אנסלם לאפיפיור ולמחרת נערך טקס ההכתרה.
התומך המשמעותי שלו היה הארכיבישוף הילדברנד, מאוחר יותר האפיפיור גרגוריוס השביעי.
טקס ההכתרה נערך בכנסייה של סן פייטרו אין וינקולי בלילה, לאחר שהדרך למרגלות גבעת האסקווילין נחסמה על ידי יריבים.
המעשה הזה ספג ביקורת לאחר מכן, ונטען כי אלכסנדר השתלט על האפיפיורות כמו גנב בלילה.
בתחילת שלטונו גינה אלכסנדר את הבישוף קאדאלוס מפארמה שמונה כאנטי-אפיפיור, שקרא לעצמו הונוריוס השני.
במהלך הסינוד של מנטובה בשנת 1064 זכה אלכסנדר השני להכרה רחבה אחרי שהצעיד כוחות צבא בעזרת בעלי בריתו נגד קאדאלוס.
תחת כהונתו של אלכסנדר הכנסייה הקתולית זכתה להשפעה פוליטית ברמה האירופית.
אלכסנדר השני תמך באמצעות שליחים במסע מלחמה נוצרי על העיר המוסלמית ברבסטרו בצפון ספרד.
מספר שנים מאוחר יותר תמך אלכסנדר בוויליאם הכובש הנורמני וב.
ויליאם הכובש היה קרוב משפחה של השליטים הנורמנים בדרום איטליה, רישאר מקפואה, רובר גיסקאר ורוג'רו הראשון, מלך סיציליה, ובמתיחות הפוליטית, שנבעה גם מהתקשרותו לנורמנים, התנגד האפיפיור למפלגה הקיסרית בגרמניה, ובמיוחד למלך הצעיר היינריך הרביעי, שהתכוון להתגרש מאשתו ברטה מסבויה, ואלכסנדר התנגד לכך בתוקף.
ב-21 באפריל 1073 מת אלכסנדר ברומא, וגרגוריוס השביעי נבחר לאפיפיור במקומו.
אלכסנדר וייטינסקי הוא במאי קולנוע רוסי, מפיק, מלחין ומייסד הלהקות "זברי" ו"ט.א.ט.ו.".
הוא ביים מספר סרטי קולנוע רוסיים שהצליחו במדינות חבר העמים כדוגמת ג'ונגל, רוח הרפאים והיה שותף לפיתוח זיכיון "עצי אשוח".
הוא סיים את לימודיו באקדמיה הרוסית לכלכלה.
בשנת 1989 הקים יחד עם סרגיי טרופימוב וטימור בקממבטוב חברת הפקות טלוויזיה, יחד הם אספו צוות של אנשים בעלי דעות דומות על התפתחות הפרסום הרוסי.
במיוחד הם עבדו יחד על קמפיין פרסום בשם היסטוריה עולמית שנוצר בשיתוף עם וידאו אינטרנשיונל ובנק אימפריאל.
בשנת 1999, יחד עם איוואן שפובלוב, לקח חלק ביצירת הלהקה המוזיקלית "ט.א.ט.ו.", הלחין את המוזיקה לשירים "יוגוסלביה" ו"למה אני".
בשנת 2000 הוא נבחר כחבר מן המניין באקדמיה לפרסום ברוסיה.
בשנת 2001 הקים את להקת "זברי" יחד עם הסולן והמוזיקאי רומן זבר.
הוא צילם את כל הקליפים של הלהקה משנת 2003 עד 2008. בשנת 2004, בטקס פרסי ה-MTV הראשון ברוסיה, הוכר הקליפ "כל מה שמעסיק אותך" כ"קליפ הטוב ביותר של השנה" והלהקה הוכרה בתור "הלהקה הטובה ביותר" ורומן זבר הוכר כ"אמן הטוב ביותר".
הלהקה ייצגה לראשונה את רוסיה ברומא בטקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה בשנת 2004.
בשנת 2008 הוא הוזמן לחברת הקולנוע Bazelevs והציע את רעיון הסרט "ברק שחור", אותו צילם בעצמו יחד עם דמיטרי קיסליוב (במאי סצנות פעלולים).
הכנסות הסרט ההוא הסתכמו בכ-22 מיליון דולר (וצפו בו 4 מיליון איש).
בשנת 2009 ביים והיה המפיק היצירתי של הסרט "עצי אשוח".
בשנת 2011 הקים את חברת הקולנוע שלו "ברק הפקות", Молния Пикчерс.
בשנת 2019 ביים את העונה השנייה של סדרת המתח "השיטה" ומשתף פעולה באופן הדוק עם חברת ההפקות Sreda.
אלכסנדר אנאטולייביץ' ולאסוב הוא רוכב אופני כביש רוסי בקבוצת בורה–הנסגרוהה.
ולאסוב הפך למקצוען בשנת 2018 עם הצטרפותו לקבוצת גזפרום רוס-ולו הרוסית מדרג הפרו קונטיננטל.
באותה עונה רשם את ההישג הגדול שלו עד לאותה נקודה, כשניצח את ה"בייבי ג'ירו", מרוץ הג'ירו ד'איטליה עד גיל 23, לאחר שהקדים את ז'ואאו אלמיידה ב-43 שניות ואת רוברט סטאנרד ב-53 שניות.
לאחר מכן התבלט גם במרוץ בוגרים, כשסיים שלישי בטור סיביו, 53 שניות מאיוואן סוסה המנצח.
לאחר מכן התחרה ולאסוב בטור דה ל'אווניר, מרוץ הקטעים החשוב והיוקרתי ביותר לרוכבים עד גיל 23, וסיים רביעי כללי, 1:36 מהמנצח טאדיי פוגאצ'אר.
באליפות העולם עד גיל 23, סיים ולאסוב במקום ה-15.
ב-2019 פתח ולאסוב את העונה בספרד וסיים שמיני בוואלטה אה אנדלוסיה, 1:43 דקות מיאקוב פוגלסן המנצח.
לאחר מכן סיים שמיני גם במרוץ Settimana Internazionale Coppi e Bartali, שם הפער שלו עמד על 37 שניות מהמנצח לוקאס המילטון.
לאחר מכן התחרה בג'ירו די סיציליה, בקטע הרביעי והאחרון סיים חמישי, כשבדירוג הכללי סיים רביעי, 1:11 דקות מברנדון מקנולטי המנצח.
ולאסוב המשיך להתחרות באיטליה וסיים עשירי ב, 4:27 דקות מהמנצח פאוול סיבאקוב.
ולאסוב המשיך לבלוט במרוצי הקטעים, כשסיים שלישי בוואלטה אסטוריאס ושלישי בטור של סלובניה.
הוא ניצח את אליפות רוסיה וסיים שביעי במקצה נגד השעון באליפות.
בהמשך העונה השיג את הניצחון המקצועני הראשון בקריירה שלו כשניצח את הקטע השישי והאחרון בטור של אוסטריה, כשבדירוג הכללי סיים חמישי, 52 שניות מבן הרמנס המנצח.
לקראת סוף העונה השיג עוד פודיום במרוץ קטעים, כשסיים שני בטור של אלמטי בקזחסטן, 26 שניות אחרי יורי נטרוב המנצח.
ב-2020 הצטרף ולאסוב לקבוצת הוורלד טים אסטנה.
הוא פתח את העונה בטור דה לה פרובנס וניצח את הקטע השני לאחר שהתקיף יותר מ-2 קילומטרים לסיום ותפס את ההובלה במרוץ.
בקטע השלישי, שהסתיים באמצע העלייה למון ונטו, סיים ולאסוב רביעי, 1:28 דקות מנאירו קינטנה המנצח.
ולאסוב סיים לצד בן קבוצתו אלכסיי לוצנקו ויו קארת'י שסיימו במקומות השני והשלישי בהתאמה, איבד את ההובלה לקינטנה וירד למקום השני הכללי, עליו שמר עד הסיום, 1:04 דקות מקינטנה.
לאחר תום פגרת הקורונה חזר ולאסוב להתחרות ברוט ד'אוקסיטניה, גם שם הראה ולאסוב את הכישרון שלו כשסיים שלישי, 23 שניות מאיגן ברנל המנצח, כשהוא מקדים שמות כמו טיבו פינו, ריצ'י פורט, באוקה מולמה ועוד.
לאחר מכן השיג את הניצחון את הניצחון השני שלו בעונה, ב"אתגר המון ונטו", מרוץ חד יומי שמסתיים בעלייה למון ונטו, לאחר שהקדים את ריצ'י פורט ב-18 שניות ואת גיום מרטן ב-59 שניות.
לאחר מכן המשיך גם למקום רביעי בגראן פיימונטה, ששימש כחלק מהכנה שלו לקראת השתתפות שנייה במונומנט ג'ירו די לומברדיה.
במהלך המרוץ התקיף ולאסוב בעלייה לצ'יביליו וחבר לג'ורג' בנט ובן קבוצתו יאקוב פוגלסן, בעלייה המכריעה והאחרונה לסן פרמו דלה בטליה, לא עמד בקצב של בנט ופוגלסן אך הצליח לסיים שלישי, 51 שניות מפולגסן המנצח.
אלכסנדר ויקטורוביץ' מקארוב הוא כדורגלן עבר ועסקן כדורגל רוסי.
משמש כמנהלה הספורטיבי של קבוצת דינמו סנקט פטרבורג מאז קיץ 2020.
הוא החל את קריירת המשחק שלו במועדון לוקומוטיב סנקט פטרבורג.
בשנים 1996–1997 הוא שיחק בקבוצת המילואים של המועדון ושיחק במדיה בליגה השלישית, בעמדת השוער וספג 36 שערים ב-14 משחקים; הוא מעולם לא שיחק בקבוצה הבוגרת ששיחקה בליגה הראשונה.
בשנים 2000–2001 שיחק במדי "זניט-2" (מועדון המילואים של "זניט"; בשנת 2001 נקראה הקבוצה "לוקומוטיב-זניט-2") בליגה השנייה והופיע ב-51 משחקים.
בשנת 2002 שיחק בקבוצת המילואים של זניט וספג 13 שערים ב-12 משחקים.
בעונת 2003/2004, שיחק בליגה הראשונה במדי אנז'י הדאגסטנית.
בקיץ 2004 עבר לקריליה סובייטוב מליגת העל.
בעונה הראשונה הוא הופיע במשחק ליגה אחד מול מועדון הכדורגל מוסקבה.
עם זאת, הוא הפסיד את עמדת השוער הראשי לאלכסיי פוליאקוב ושימש כשוער חלופי.
בתום העונה נסע פוליאקוב ללוקומוטיב מוסקבה ומקארוב נאלץ להיאבק על מקום בשער עם אדוארדו לובוס הצ'יליאני, שנרכש באותה העונה.
בעונת 2005, מקארוב הופיע רק בשני משחקי ליגה, בעוד לובוס הופיע ב-28 משחקי ליגה, בעונה הבאה מקארוב שיחק 29 משחקים והחל להוכיח את כישרונו בעמדת השער, הוא פעמיים זומן על ידי חוס הידינק לסגל נבחרת רוסיה, אך מעולם לא עלה למגרש.
בעונת 2004/2005 שיחק מקארוב בשערי קריליה (18 משחקים, בהן ספג 15 שערים).
באמצע עונת 2007, לאחר שבילה 15 משחקים במדי קריליה, הוא עבר לסאטורן.
הוא היה אמור להחליף את שחקן נבחרת צ'כיה אנטונין קינסקי, שבאותה תקופה היו לו הצעות מאנגליה, אך המעבר לא התממש.
מקארוב השתתף רק במשחקי הגביע.
בעונת 2009 הוא שיחק 5 משחקים בקבוצת המילואים של סאטורן.
יכולתו התדרדרה והוא הושאל בעונת 2010 למועדון דינמו סנקט פטרבורג.
ב-3 באוגוסט 2010, בהסכמה הדדית, לא הוארך חוזהו של מקארוב.
מאז 2011 הוא שיחק באנז'י.
בשנת 2012 שיחק בסיביר נובוסיבירסק, שיחק 19 משחקים, ספג 19 שערים.
הוא עבר לקריליה סובייטוב ולבסוף בגיל 35 החליט לסיים את הקריירה.
לאחר שסיים את קריירת המשחק שלו, יחד עם המאמן בוריס פוסטנוב, הוא פתח בית ספר לשוערים בעיר סנקט פטרבורג.
באביב 2018 הוא מונה לעוזרו של סגן המנהל הספורטיבי של מועדון זניט סנקט פטרבורג, ויאצ'סלב מלאפייב.
בסוף 2019 המועדון סירב לחדש את החוזה עם מקארוב ובינואר 2020 עזב את המועדון.
בקיץ 2020 הוא מונה למנהל הספורטיבי של מועדון הכדורגל דינמו סנקט פטרבורג.
נשוי לסבטלנה ולהם שני ילדים אפלטון וייבה.
אלכסנדר ווצ'נוביץ' הוא כדורגלן אוסטרי-סרבי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אנוסיס נאון פאראלימני מליגת העל הקפריסאית.
ווצ'נוביץ' גדל במחלקות הנוער של וילהלמסבורג וסנקט פלטן.
בשנת 2015 החל לשחק בקבוצת המילואים של סנקט פלטן.
ב-25 במאי 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בתיקו 1-1 נגד וולפסברג במסגרת המחזור ה-35 בבונדסליגה האוסטרית לעונת .
בסך הכל ערך 16 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-20 בפברואר 2020 חתם ווצ'נוביץ' בסרד מליגת העל הסלובקית.
הוא ערך שש הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-25 במרץ 2021 חתם ווצ'נוביץ' בהאקה מליגת העל הפינית.
הוא ערך 19 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע חמישה שערים.
ב-31 בינואר 2022 חתם ווצ'נוביץ' על עד לתום עונת בז'לייזניצ'אר סרייבו מליגת העל של בוסניה והרצגובינה.
ב-22 באוגוסט 2022 חתם ווצ'נוביץ' באנוסיס נאון פאראלימני מליגת העל הקפריסאית.
אלכסנדר גריגורייביץ' וולפוביץ' (בבלארוסית: Аляксандр Рыгоравіч Вальфовіч, נולד ב-28 ביוני 1967) הוא גנרל בלארוסי בדימוס, אשר שימש כראש המטה הכללי הבלארוסי בין השנים 2020–2021.
וולפוביץ' נולד בקאזאן ב-28 ביוני 1967. ב-1984 הוא התגייס לצבא האדום, ולמד בבית הספר לפיקוד במוסקבה.
לאחר פירוק ברית המועצות, הוא עבר להתגורר בבלארוס והתגייס לצבא הבלארוסי.
ב-2009 הוא מונה למפקד הבריגדה הממוכנת ה-120 של המשמר, ולאחר מכן הועבר לפקד על הפיקוד המבצעי הצפון-מערבי.
ב-2018 הוא מונה לסגן ראש המטה הכללי הבלארוסי.
ב-20 בינואר 2020 הוא מונה לראש המטה הכללי.
ב-2020, ממשלת ליטא הטילה סנקציות על וולפוביץ' בשל חלקו בדיכוי ההפגנות בבלארוס.
ב-2022 הוא נכנס לרשימת SDN - רשימה הכוללת אזרחים וחברות המהווים איום על ביטחון ארצות הברית.
סנקציות הוטלו עליו גם על ידי האיחוד האירופי, קנדה, בריטניה, ניו זילנד, יפן, שווייץ אוסטרליה ואוקראינה.
אלכסנדר ואנג (, נולד בינואר 1997) הוא יזם, חוקר בינה מלאכותית ומיליארדר אמריקאי.
הוא מייסד שותף ומנכ"ל סקייל AI, פלטפורמת תיוג נתונים המספקת נתוני הדרכה עבור מודלים של למידת מכונה.
בגיל 24 היה למיליארדר הצעיר ביותר בעולם שהשיג את הונו בעצמו.
ואנג נולד בלוס אלמוס, ניו מקסיקו.
הוא למד מדעי המחשב ומתמטיקה ב-MIT, אך נשר כדי לייסד את Scale AI ב-2016. חינוכו של ואנג, כבן של מהגרים סינים שעבדו כפיזיקאים במעבדה הלאומית של לוס אלמוס בניו מקסיקו, שם פותח לראשונה נשק גרעיני, החדיר בו את האמונה ש"טכנולוגיות פורצות דרך הן למעשה חלק קריטי באמת מהביטחון הלאומי".
"הייתי די מודע לכמה חשוב שיהיו הטכנולוגיות האלה כדי להיות מסוגלים להרתיע את האויבים".
ואנג למד תכנות מחשבים באינטרנט, והיה חובב קידוד ומתמטיקה מילדות.
ואנג נכנס לרשימת "Forbes 30 Under 30 Enterprise Technology" בשנת 2018. הסטארט-אפ שלו Scale השתמש בבינה מלאכותית כדי לבצע אוטומציה של משימות כמו זיהוי תמונות ותעתוק אודיו, ולקוחותיו כללו את GM Cruise, Alphabet, Uber ו-P&G.
בעזרת בסיס הצרכנים של Scale וחוזי ההגנה של ממשלת ארצות הברית, Scale AI הגיע להערכת שווי של 7.3 מיליארד דולר, והעניקה לוואנג שווי נקי של מיליארד דולר (מכיוון שהוא מחזיק ב-15% מהחברה).
ב 12 ביוני 2025, אלכסנדר הודיע שהוא עוזב ועובר לעבוד בחברת "מטא" (חברת האם של פייסבוק).
בשנת 2021, ואנג נבחר לרשימת 30 מתחת לגיל 30 של פורבס בקטגוריית Enterprise Technology.
הוא זכה גם ברשימת Time 100 Next ו-Time100 AI, שמכירה במנהיגים מתפתחים שמעצבים את עתיד התחומים שלהם.
אלכסנדר יורייביץ' וינוגרדוב הוא קאנואיסט יהודי-סובייטי בעבר.
הוא התאמן בהדרכת אביו יורי וינוגרדוב , אלוף עולם (1958).
באליפות העולם שנערכה בבלגרד, יוגוסלביה (באותה העת) 1971 הוא זכה במדליית זהב בקאנו זוגית ל-10,0000 מטר ביחד עם נאום פרוקופץ היהודי.
באליפות העולם שנערכה במקסיקו סיטי, מקסיקו 1974 הוא זכה במדליית זהב בקאנו זוגית ל-500 מטר ביחד עם יורי לובנוב .
באליפות העולם שנערכה בבלגרד 1975 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב פעם שנייה ברציפות בקאנו זוגית ל-500 מטר ביחד עם יורי לובנוב ומדליית ארד בקאנו זוגית ל-1000 מטר, ביחד עם רומן ויצ'נקו .
באליפות העולם שנערכה בדיסבורג, גרמניה המערבית 1979 הוא זכה במדליית כסף בקאנו זוגית ל-500 מטר ביחד עם סרגיי פטרנקו, אחרי איוואן פצאיקין ופטרה קפוסטה מרומניה ולפני מרק יביק ופיוטר פאוובסקי מפולין.
באולימפיאדת מוסקבה הוא סיים במקום שישי בקאנו זוגית ל-500 מטר בתוצאה של 1:46.95 דקות עם סרגיי פטרנקו ולא הצליח להגן על תואריו.
אלכסנדר ויילי היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן ארבע קדנציות כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ויסקונסין בין השנים 1939 ל-1963. כאשר עזב את הסנאט, הוא היה חבר המפלגה הרפובליקנית הבכיר ביותר בסנאט.
ויילי נולד ב-26 במאי 1884 בצ'יפווה פולס שבוויסקונסין.
את לימודיו האקדמיים עשה במכללת אוגסבורג שבמינסוטה ובאוניברסיטת מישיגן שבעיר אן ארבור.
בשנת 1907 סיים תואר במשפטים באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, ובאותה שנה הוסמך לעריכת דין.
בין השנים 1909–1915 כיהן כתובע המחוזי של מחוז צ'יפווה.
בשנת 1936 התמודד כמועמד הרפובליקני לתפקיד מושל ויסקונסין, אך הפסיד לפיליפ לה פולט ולמפלגה הפרוגרסיבית החדשה של ויסקונסין, שפרשה מהמפלגה הרפובליקנית שנתיים קודם לכן.
בשנת 1938 נבחר לסנאט של ארצות הברית: תחילה גבר על שופט בית הדין למיסים, סטיבן ג'.
מקמהון, וזכה במועמדות הרפובליקנית, ולאחר מכן הביס את הסנאטור הדמוקרטי המכהן, פרנסיס רייאן דאפי.
בשנת 1944 התמודד מולו בפריימריז הרפובליקניים קפטן ג'וזף מקארתי מחיל הנחתים, אך ויילי ניצח הן בפריימריז והן בבחירות הכלליות.
באותן שנים היה ויילי בעל עמדות בדלניות במדיניות החוץ, וביחד עם מושל המדינה וולטר סמואל גודלנד תמך במועמד הרפובליקני לנשיאות, תומאס דיואי, מול הנשיא המכהן פרנקלין דילאנו רוזוולט.
דיואי אמנם ניצח בוויסקונסין, אך הפסיד במישור הארצי.
ויילי נבחר מחדש לסנאט בשנים 1950 ו־1956. בפריימריז של 1956 התמודד מולו חבר בית הנבחרים של ארצות הברית גלן רוברט דייוויס, אך ויילי גבר עליו.
ויילי הצביע בעד חוקי זכויות האזרח של 1957 ושל 1960, וכן בעד התיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית.
בשנת 1962 ניסה להיבחר לתקופת כהונה חמישית, אך הפסיד למושל גיילורד נלסון, דמוקרטי ליברלי.
בכך היה ויילי הרפובליקני האחרון שכיהן כסנאטור מוויסקונסין, עד שנבחר בוב קאסטן בשנת 1981.
במהלך כהונתו בסנאט כיהן בתפקידים בולטים, בהם יושב־ראש ועדת החוץ וועדת המשפטים.
ויילי נפטר ב-26 באוקטובר 1967 בג'רמנטאון שבפנסילבניה, בגיל 83. הוא נטמן בבית העלמין פורסט היל בצ'יפווה פולס.
במהלך חייו היה חבר במספר ארגונים, ובהם הבונים החופשיים, מסדר אבירי המקדש, ועוד.
אלכסנדר וולקנובסקי (נולד ב-29 בספטמבר 1988) הוא אמן לחימה משולבת (MMA) מקצועי אוסטרלי.
הוא מתחרה במשקל נוצה באליפות הלחימה האולטימטיבית (UFC), שם הוא מכהן כ-אלוף ה-UFC במשקל נוצה הנוכחי.
וולקנובסקי הוא אמן הלחימה הראשון יליד אוסטרליה שזכה בתואר UFC.
בנוסף, הוא גם כיהן כאלוף לשעבר במשקל נוצה באליפות אוסטרליה ללחימה (AFC).
לפני הופעת הבכורה שלו ב-UFC, וולקנובסקי התחרה כמתאגרף מקצועי בשנת 2015.
נכון ל-7 באוקטובר 2025 הוא מדורג במקום ה-7 בדירוג פאונד-לפאונד לגברים של ה-UFC.
הוא נחשב לאחד מגדולי אמני הלחימה במשקל נוצות בכל הזמנים בהיכל התהילה של משקלי הנוצות.
בתאריך 17 בפברואר 2024 וולקנובסקי הפסיד את האליפות משקל נוצה לאיליה טופריה בנוקאוט בסיבוב השני.
לאחר עליית טופריה לקטגוריה משקל קל אלכסנדר וולקנובסקי נלחם על האליפות נגד דייגו לופס בתאריך 12 באפריל 2025. לאחר קרב ארוך של 5 סיבובים (25 דקות סך הכל) כל שלושת השופטים נתנו לו את הניצחון פה אחד.
בקרב החוזר של וולקנובסקי נגד לופס וולקנובסקי ניצח ארבעה סיבובים (מתוך 5) וכל שלושת השופטים נתנו לו את הניצחון פה אחד.
אלכסנדר וורונל היה פיזיקאי תאורטי סובייטי–ישראלי ופעיל ציבור, מן הדמויות הבולטות בתנועת מסורבי העלייה בברית המועצות בשנות ה־70 של המאה ה־20.
וורונל נולד בלנינגרד בשנת 1934. הוא למד פיזיקה באוניברסיטת לנינגרד והתמחה בפיזיקה תאורטית.
לאחר סיום לימודיו עסק במחקר מדעי במוסדות אקדמיים בברית המועצות.
מחקריו של וורונל עסקו בנושאים שונים בפיזיקה תאורטית.
לצד עבודתו המדעית הרשמית, היה מעורב בפעילות של קהילה מדעית לא־רשמית, שכללה מדענים שסורבה בקשתם לצאת מברית המועצות.
פעילות זו כללה דיונים, הרצאות והחלפת ידע מחוץ למסגרות הממסדיות.
בשנות ה־70 היה וורונל מן הפעילים המרכזיים בתנועת מסורבי העלייה.
לאחר שהגיש בקשה להיתר יציאה מברית המועצות וזו נדחתה, פוטר מעבודתו ונמנע ממנו להמשיך בפעילות מדעית ממוסדת.
מספר שנים מיכאיל לאונטוביץ' העסיק אותו כמזכירו האישי.
וורונל היה בין יוזמי הסמינרים המדעיים הלא־רשמיים במוסקבה, אשר נועדו לאפשר פעילות מחקרית חופשית עבור מדענים מסורבי עלייה.
סמינרים אלה, שנערכו בדירות פרטיות, זכו להד בינלאומי והוזכרו בדוחות של ארגוני זכויות אדם ובתקשורת המערבית.
לאחר שנים של מאבק ציבורי קיבל וורונל היתר לצאת מברית המועצות ועלה לישראל.
בישראל המשיך בפעילות ציבורית ותרבותית, ונטל חלק ביוזמות אינטלקטואליות הקשורות לקליטתם של עולים מברית המועצות ולתיעוד ההיסטוריה של תנועת מסורבי העלייה.
אלכסנדר וייט היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מראשית ימי ארצות הברית, שפעל בשטחי המדינות וירג'יניה ווירג'יניה המערבית של ימינו.
הוא כיהן בבית הצירים של וירג'יניה (כנציג מחוז המפשייר), בבית הנבחרים של וירג'יניה (כנציג מחוז פרדריק ולאחר מכן מחוז ברקלי), והיה חבר בוועידת האשרור של וירג'יניה בשנת 1788, שבה אושרה חוקת ארצות הברית.
וייט היה הנציג הראשון של מחוז צפון־מערב וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית (1789–1793).
הנשיא ג'ורג' וושינגטון מינה אותו לאחד הנציבים האחראים על תכנון ובניית עיר הבירה וושינגטון די.
וייט היה בנו של המתיישב החלוץ והרופא ד"ר רוברט וייט (1688–1752), והשתייך למשפחת וייט, משפחה פוליטית בולטת בווירג'יניה ובוירג'יניה המערבית.
אלכסנדר וייט נולד ב-17 ביוני 1738 לד"ר רוברט וייט ולאשתו מרגרט הוגה באחוזת 'White Hall' שבמושבת וירג'יניה, סמוך לאזור הייפילד של ימינו, אז חלק ממחוז אורנג' (ובהמשך מחוז פרדריק).
אביו שירת בעבר כמנתח בצי המלכותי הבריטי, ובין השנים 1732–1735 היה אחד משני הרופאים הפעילים באזור שהפך לימים למחוז פרדריק.
דרך אביו היה וייט ממוצא סקוטי וגדל במסגרת האמונה הפרסביטריאנית.
אביו שלח אותו לסקוטלנד, שם למד משפטים באוניברסיטת אדינבורו.
בהמשך המשיך את לימודיו בלונדון, התקבל ל־'Inner Temple' בשנת 1762 ול־'Gray's Inn' בשנת 1763. הוא השלים את לימודיו בבריטניה בתקופת מלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
בשנת 1765 חזר וייט לווירג'יניה, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין.
עד מהרה הפך לעורך דין בולט בעמק שננדואה, ובעל מוניטין כלל־ארצי.
בשנת 1772 מונה לתובע המשנה למלך של מחוז פרדריק.
בשנת 1772 נבחר וייט לאחד משני נציגי מחוז המפשייר לבית הצירים בוויליאמסבורג.
הוא כיהן כשנה בלבד מתוך כהונה דו־שנתית, והתפטר ב־1773 לאחר שמונה לתובע המשנה למלך, והוחלף בידי ג'וזף נוויל.
הוא כיהן לצד ג'יימס מרסר, וכן לצד פטריק הנרי, שעל פי המסורת לא הצביע ללא התייעצות מוקדמת עם וייט.
וייט היה נואם רהוט, ובהשפעת הרקע הפרסביטריאני שלו התנגד בתוקף לתמיכת הממשל הקולוניאלי בכנסייה האנגליקנית.
בשל כך הגיש הצעת החלטה לבית הצירים בנושא הפרדת דת ומדינה.
היסטוריונים מציינים כי ייתכן שהיה האדם הראשון בשטחי ארצות הברית של ימינו שהעלה הצעה פרלמנטרית העוסקת בחופש הדת.
בשנת 1772, עם כינוס בית המשפט הראשון של מחוז ברקלי, מונה וייט לתובע המלך של המחוז.