tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשאין מכה בדופן היא לא מועילה, מפני שהדבר מלמד שמקור הדביקות או הסירכא הוא בריאה, ודנים שהיה בה נקב או שעלול היה להיווצר בה נקב.
2. לעומתם סוברים רבנו תם ורבי זרחיה הלוי שנפיחה זו מועילה ברוב המקרים, אף אם יש סימן חולי בריאה.
ואם ישנה מכה בדופן, הבהמה כשרה בכל מקרה ואין הריאה צריכה בדיקה בנפיחה.
אבל אם אין מכה בדופן, על אף שאין חולי בריאה מחמירים לבצע בה נפיחה, אולם הנפיחה אכן מועילה כדי לשלול טריפות שמקורה בריאה.
3. דעתו של הרמב"ם שכאשר אין מכה בדופן, מדין התלמוד ניתן היה להכשיר את הבהמה באמצעות נפיחה, אולם הוא כותב שמנהג ישראל שלא להכשיר באמצעות נפיחה.
וכשיש מכה בדופן דעתו שגם אם הריאה נקובה הבהמה מותרת, מפני שתולים כי נקב זה אירע לאחר השחיטה, בעת פירוק הריאה מן הדופן.
נקודות המחלוקת בין המגורשים לתושבים
התושבים נהגו בכל מחלוקת הלכתית כדעתו של הרמב"ם.
במצבים של ריאה הסרוכה לדופן שאין בה מכה, הם הטריפו את הבהמה, בהתאם למנהג שהביא הרמב"ם.
כשבאו המגורשים מקסטיליה, הם הביאו עמם את המנהג להכשיר כל חיה או בהמה שריאותיה סרוכות לדופן שאין בה מכה – באמצעות נפיחה.
בתחילה נגרר הרוב המוחלט של התושבים אחרי מנהג המגורשים, אך לאחר כשלושה עשורים הם שבו אל מנהגם הקודם ונמנעו מלבצע נפיחה במקרים אלו.
להלן מספר שאלות עיקריות שעמדו במוקד המחלוקת:
1. לדבריו של הרב גאגין, עד כ-20 שנה קודם הגירוש גם בקסטיליה נהגו שלא להתיר בהמה במקרה זה באמצעות נפיחה, וההיתר נבע מכורח אילוץ גזרתו של פרננדו השני מלך אראגון שלא לרכוש בשר שנשחט על ידי יהודי, וזאת על מנת להקשות על האנוסים ששמרו על מצוות הכשרות בסתר.
ומכיוון שבפאס אין הגויים אוסרים את הבשר של היהודים, האם על הספרדים לשוב למנהגם הקודם?
2. האם על הספרדים לקבל את מנהג המקום, כדין אדם הבא למקום שבו נוהגים אחרת ממנהגיו?
3. האם יש לבטל את מנהג הספרדים בשל העיקרון שלפיו פסיקת ההלכה נקבעת על פי הרוב?
4. האם מחלוקת הראשונים בנושא זה היא באיסור דאורייתא, ולכן יש לנקוט בה כדעת המחמירים, על פי הכלל ספקא דאורייתא לחומרא?
5. גם אם תקנת התושבים אינה מן הדין אלא היא בבחינת "סייג לתורה", האם יש בכוח המגורשים להפר את תקנתם שלא להתיר את הנפיחה, בדבר זה שפשט איסורו?
התעוררות התושבים להחיות את מנהגם
בשנת ה'ר"ס בא לפאס רבי שלום מסנות, חכם שמוצאו מתוניס שהיה גם סוחר שהסתובב בארצות רבות.
רבי שלום הוכיח את התושבים על כך שנטשו את מנהג אבותיהם להטריף כל בהמה שנמצאה בה סירכא בריאה, וסיפר להם כי כסוחר המסתובב בארצות רבות, מעולם לא ראה שנוהגים היתר בנפיחה.
רבי שלום קיבל את תמיכתם של שניים מחכמי המגורשים: רבי יוסף עוזיאל שהיה רבו של הרב גאגין, ורבי שמואל צבאח, שהורו כי אין לתושבים לשנות את מנהג אבותיהם.
כנגדם יצאו חכמי המגורשים ובראשם חברו של הרב גאגין עוד מקסטליה, רבי משה חלאוה, והורו כי על התושבים לקבל את מנהג המגורשים.
בשנת ה'רפ"ו אירעה תקלה מתחת ידו של טבח התושבים – הוא טעה בסוג הסירכא והתיר בהמה באמצעות נפיחה, אף על פי שסוג הסירכא שנתקל בו לא אפשר להתיר את הבהמה באמצעות נפיחה.
המאורע הסעיר את קהילת התושבים, ונגיד קהילתם, ששמו עמי שם טוב בן אברהם רמוך, נשבע שלא לאכול עוד מבהמה שהותרה על ידי נפיחה.
תלמידי החכמים מקהילת התושבים התקבצו כשהם ממורמרים על כך שאכלו בשר שאבותיהם מכרו בדמים מועטים לנוכרים, על מנת לדון בעניין המשך ההוראה לגבי הנפיחה.
ההחלטה לאיסור התקבלה על ידי ראשי החכמים של התושבים, וביום ג' ניסן בשנה זו הם תיקנו שלא יאכל יהודי הנמנה עם קהל התושבים, שבהם מוכללים גם היהודים שמסביליה שבספרד, בשר שהותר באמצעות נפיחה.
הם קבעו כי האוכל מבשר זה כאילו אוכל טריפה, ובמקביל הם פתחו איטליז שיספק בשר הכשר לפי מנהג קהילתם.
התקנה הזו נעשתה בהסכמת נגיד התושבים ועוד חמישה חכמים, ומונו ארבעה חכמים לפקח על בדיקת הבהמות, ובהם היו: רבי שמואל אבן דנאן, רבי יעקב בן לחסן – תלמידו של הרב גאגין, והדיין רבי יחיא בן חמו.
למחרת בבוקר גזרו התושבים בבית הכנסת של קהילתם חרם ונידוי על מי שיעבור על התקנה.
הסערה שהתעוררה בעקבות החרם של התושבים
התקנה והחרם של התושבים עוררו ויכוח בין חכמי המגורשים, ו"מלמד" מקהילת המגורשים בשם רבי אברהם ביבאץ הביע את תמיכתו בעמדת חכמי התושבים, הוא גרר בכך דין ודברים עם המגורשים ובתוך דבריו הוא הביע זלזול ברבי משה חלאווה שכבר לא היה בין החיים.
בעקבות הזלזול נידוהו תלמידי רבי משה בשוק של המלאח.
כמו כן, כמה "נערים מנוערים" מקהילת התושבים אמרו שהמגורשים אוכלים טריפות ועררו את זעמם של המגורשים.
בתגובה למאורעות תיקנו המגורשים תקנה שלפיה מי שינהג לפי התקנה של התושבים יהיה בנידוי.
נגיד התושבים בא יחד עם חכמי הקהל לשאול את רבי חיים גאגין על אודות הנידוי של המגורשים, והלה השיבו כי הנידוי בטל, משום שהחרם של התושבים קדם לנידוי של המגורשים.
המגורשים מסרו לרב גאגין כתב בקשה שיבטל את החרם של התושבים, בתואנה כי המחלוקת על הנפיחה היא בדבר האסור מדרבנן בו ההלכה אמורה להיקבע כפי המתירים, ואילו בתקנת התושבים נאמר שהאוכל מבשר נפוחה כאילו אוכל טריפה.
הוא השיב כי המחלוקת על הנפיחה הוא בדבר האסור מן התורה, ולכן יש לנקוט כהמחמירים.
בי"ז סיוון ה'רפ"ו שלחו המגורשים את רבי יהודה עוזיאל ואת רבי נחמן אבן סונבאל למקנס אל המלך, על מנת לתקף את תקנתם ולבטל את תקנת התושבים.
בתגובה מינו התושבים אף הם שני נציגים שישלחו אל המלך: רבי שמואל ברבי מימון אבן דנאן ורבי שאול ב"ר שלמה , כדי שיטענו בעד תקנתם.
כשבאו חכמי המגורשים למקנס הם פגשו בה אחד מחכמיהם, רבי יעקב רוג'ליש, שכנראה יעץ להם שלא להביא את הדבר לפני המלך ושב יחד איתם לפאס.
הרב רוג'ליש שוחח עם הרב גאגין ותמה בפניו: כיצד ניתן לומר שאבותיהם של יהודי קסטיליה היו אוכלים טריפות, והרב גאגין השיב לו בפסוק: , כלומר, אין שום תוקף למנהג אבותיהם של יהודי קסטיליה, משום שמקורו בטעות.
התשובה של הרב גאגין לרב רוג'ליש עוררה שוב את זעמם של המגורשים, ויהודי תקיף מקהילתם בשם משה אבוטאי, שהיה מקורב למלכות, הכריז בליל שבת בבית הכנסת כי מי שיקום לכבודו של הרב גאגין – הוא ימרוט את שער זקנו.
כשנאמר לו כי לרב גאגין תלמיד נאמן בשם רבי יעקב בן לחסן, הוא ביקש לשלוח בו יד.
כשנודע דבר האיום לרב בן לחסן הוא ביקש מנגיד התושבים לסייע לו ולהסיר מעליו את האיום, אך הלה השיב לו כי אין בידו לעזור לו וכי עליו לבקש זאת מהמלך עצמו.
רבי יעקב הלך לבית הכנסת של התושבים על מנת לדון עמם אודות האיום על חייו, וכשיצא מפתח בית הכנסת פגש בו אבוטאי והזמינו אל המלך.
רבי יעקב פחד להתייצב לבדו בפני המלך ולכן הצטרף אליו משה בן בוריהמאת, איש בעל קשרים עם מולאי מסעוד – אחיינו של המלך.
בסיוע בן בריהמאת ומולאי מסעוד הבין המלך שמדובר במחלוקת הלכתית, ושהרב בן לחסן נרדף על ידי אבוטאי, הדבר עורר את חמתו של המלך על אבוטאי והוא הורה לכלוא אותו במשמר, הוא אף הטיל על חכמי המגורשים שהיו שותפים במחלוקת קנס של 200 אוקיות.
זמן קצר לאחר מכן יהודי מן התושבים קנה בשר מן המגורשים ועורר בכך סערה גדולה בקהילה.
במהלך התסיסה בקהילה קיללה אמו של הקונה את התושבים ואת נגידם שאול בן שם טוב בן רמוך, ובתגובה הכו אותה כמה פוחזים מהתושבים עד זוב דם.
כשנודע הדבר למלך הטיל על קהל התושבים קנס של 2,000 אוקיות.
באותו הפרק שיחדו כמה מהמגורשים שר אחד על מנת שיטיל את רבי יעקב בן לחסן בבית האסורים, אך הוא ניצל בסיוע מולאי מסעוד אחיינו של המלך.
מהתרופפות התושבים במנהגם ועד לניצחונם המוחלט של המגורשים
בשנת ה'רפ"ח, כשבוע לפני פורים, בשל זעזועים בשלטון, אזל הבשר לקצבי התושבים והם באו לפני הרב גאגין בבקשה לסייע להם במציאת בשר.
הם טענו בפניו כי באין ברירה הם יקנו בשר משחיטת המגורשים.
כתוצאה מהמחסור הם אכן עברו על החרם וקנו את הבשר מן המגורשים.
הרב גאגין נכנס לבית הכנסת של התושבים וגזר שכל קדרות הבשר תיאכלנה על ידי נוכרים.
הדבר עורר את זעמם של חכמי המגורשים, רבי יהודה עוזיאל ורבי נחמן אבן סונבאל, והם ביקשו מנגיד התושבים שיתיר להם להרע לרב גאגין, אך הנגיד דחה אותם בגערה.
לדברי הרב גאגין, הם התירו את דמו כמה פעמים ולא עלתה בידם.
בחודש חשון ה'רפ"ט הסיתו חכמי המגורשים את התושבים לומר כי תקנתם אינה מעיקר הדין, ובתגובה יצא הרב גאגין בפסק הלכה שהסכמת התושבים אין לה התרה משתי סיבות: 1. התורה מחייבת לנקוט כדעת רוב הפוסקים, ורובם אוסר את הנפיחה.
2. אפילו אם אין הלכה כרוב הפוסקים והאיסור התקבל כ"סייג לתורה", אין בית דין יכול לבטל דבר שנעשה משום סייג.
את פסקו סיים הרב גאגין בחרם על כל מי שיתיר את החרם של התושבים.
בשנת ה'רצ"ה, השנה שבה תיעד הרב גאגין את דבר הפולמוס, חלה ירידה דרסטית בצריכת הבשר של שחיטת התושבים.
וכך, בערב שבת אחד אירע שקצב התושבים שהיה רגיל בעבר לשחוט 20 כבשים שחט רק 4, ואף הותיר מהם.
כששמע הרב גאגין את הדבר, הוא הורה שלא להתפלל עם מפירי החרם.
כתוצאה מהחרם לחצו חכמים רבים את נגיד התושבים שאול בן רמוך על מנת שיפעל לבטל את החרם, בתואנה שהרוב נמצא בצד של המתירים.
הנגיד ביקש מהרב גאגין: .
הרב גאגין כותב כי מחמת הזקנה והסבל, ומחמת העובדה שבניו אינם איתו, הוא הסכים שחכמי המגורשים יתירו את החרם, בתנאי שיביאו את דעות הפוסקים האוסרים, וכאן הוא מנה שורה של כעשרים פוסקים, ויכתבו שהם מתירים.
הוא ביקש גם שיביאו בפסקם את לשונו של הרמב"ן בחיבורו "משפט החרם", שאינו מאפשר להתיר חרם שהציבור קיבלו אותו עליהם, ויכתבו שאף על פי כן הם מתירים את החרם של התושבים.
ובכך, מסיים הרב גאגין את תיאוריו, .
חכמי המגורשים נענו לבקשתו וכתבו פסק המתיר את הנפיחה.
בתגובה לפסקם כתב הרב גאגין את חיבורו "עץ חיים", בו הוא השיב באריכות על כל טענותיהם ותיאר את פרשת הפולמוס מזווית ראייתו.
למרות דבריו של הרב גאגין, היתר הנפיחה פשט בסופו של דבר במרוקו בקרב התושבים והמגורשים כאחד.
יחסם של חכמי מרוקו בדורות הבאים להיתר הנפיחה
גם בדורות הבאים אנו מוצאים שחכמי מרוקו נקטו כדברי המגורשים, ורבי חיים בן עטר (המאה ה-18) שהיה עד לכך, תמה עליהם.
הוא דן באריכות בנושא היתר הנפיחה והתייחס בהרחבה לשיטות השונות, ובסיום דבריו הוא משבח את גישתו של הרב גאגין שאת חיבורו "עץ חיים" הוא מצא בכתב יד בפאס.
הוא מציין כי אף על פי שלדבריו מוצא משפחתו מקהילות קסטיליה, הכרעתו היא נגד דעתם של חכמי המגורשים וכדברי הרב גאגין.
פולמוס תקיעת שופר בשבת הוא ויכוח הלכתי שהתנהל בשנים ה'תרס"ה–ה'תרס"ו אודות קיום מצוות תקיעת שופר בשבת.
באותן השנים חל יומו הראשון של ראש השנה בשבת.
על פי ההלכה המקובלת, כאשר חל ראש השנה בשבת אין תוקעים בשופר, משום גזירה דרבנן, למעט בבית המקדש ובבית דין, אך באותן השנים היו בירושלים מי שרצו לחדש שניתן לתקוע בשבת באופנים מסוימים.
בראש המצדדים להתיר לתקוע בשבת, עמד רבי עקיבא יוסף שלזינגר, לטענתו הסכימו עימו רבי שמואל סלנט והאדר"ת.
בסופו של דבר התוכנית לא יצאה אל הפועל, עקב התנגדות גדולה שקמה בישוב הישן בירושלים.
מצוות תקיעת שופר היא מצווה מהתורה לתקוע ביום ראש השנה.
מדאורייתא החיוב לתקוע עומד במקומו אף כשראש השנה חל בשבת, מאחר שאין בתקיעת שופר איסור מלאכה.
אך חז"ל אסרו לתקוע בשופר בשבת משום 'גזירה דרבה' שחששו שמא בטעות יהיו אנשים שיטלטלו בשבת את השופר ארבע אמות ברשות הרבים, על מנת ללכת לחכם שילמד כיצד לתקוע בשופר.
אמנם במשנה במסכת ראש השנה נזכר, שעל אף שבכל המקומות נאסר לתקוע בשבת, כל זמן שבית המקדש היה קיים היו תוקעין שם.
לאחר חורבן הבית, תיקן רבן יוחנן בן זכאי שבכל מקום שיש בו בית דין יכולים לתקוע בשבת: בראשונים נחלקו מהו אותו 'בית דין' שמתיר תקיעה בשבת.
יש שכתבו שהכוונה לבית דין של 23 דיינים.
ויש שכתבו שאף בית דין של שלושה - מהם שאומרים דווקא שלושה סמוכים ומהם שאומרים אפילו אינם סמוכים.
הרי"ף סמך על דברי משנה זו להתיר תקיעה בשבת, ולדעתו הכוונה לבית דין של שלושה אפילו שאינם סמוכים, אך על כל פנים צריך שיהיו 'בית דין חשוב'.
ואכן הרי"ף נהג לתקוע בראש השנה שחל בשבת כפי שמעיד הרא"ש:
אמנם דעת הרי"ף לא נפסקה להלכה וכמו שכתב הריטב"א: "ולא מצינו מי שינהוג כמותו בשום מקום מישראל", וכן כתב בשיבולי הלקט: "ובכל מקומות ישראל מנהג פשוט שלא לתקוע בראש השנה שחל בשבת".
ואף תלמידיו אחריו, לא נהגו כך.
וכך נפסקה ההלכה ברמב"ם, בטור ובשולחן ערוך.
וכך כתב הרמב"ם בהלכות שופר:
ואכן מזמן הרי"ף ואילך לא נהגו בקהילות ישראל לתקוע בשבת ראש השנה.
עם זאת יש שכתבו שבדמשק הייתה קהילה שתקופה מסוימת אכן נהגה לתקוע בראש השנה אף כשחל בשבת, וכך כתב רבי מנוח בן יעקב מנרבונא:
תקיעה בשבת בארץ ישראל בזמן הגאונים
בפיוט שנמצא בגניזת קהיר ושפורסם על ידי עזרא פליישר נכתב:
מפיוט זה עולה לכאורה שהיו מְקַבְּעִים שופר לעמוד וכך היו תוקעים בו בראש השנה.
פליישר שיער שעשו זאת כדי לבטל את החשש שמא יבוא לטלטל את השופר ארבע אמות.
חוקרים אחרים חלקו על דבריו והעלו השערות אחרות.
בשנים ה'תרס"ה וה'תרס"ו, חל יום ראשון של ראש השנה בשבת, שנה אחר שנה, בעקבות כך התעוררה שוב שאלת התקיעה בשבת במלוא עוזה.
הרב עקיבה יוסף שלזינגר טען אז, כי יש לתקוע בירושלים בשבת.
הוא הסביר את דעתו ופרס את טענותיו בשורה של מאמרי הלכה במוסף 'תל תלפיות' שיצא לאור בהונגריה.
הרב שלזינגר הציע כי יתאספו רבים בבית הכנסת רבן יוחנן בן זכאי, או בבית כנסת חורבת רבי יהודה החסיד, בצירוף בית דין של האשכנזים והספרדים, על מנת שיחשב 'בפני בית דין'.
לדבריו, הסכימו עמו רבי שמואל סלנט האדר"ת ורבי חיים חזקיהו מדיני, בעל השדי חמד.
הצעתו של הרב שלזינגר עוררה התנגדות עזה בקרב אנשי ירושלים, שמחו בו ובדעתו.
מאמרים שונים פורסמו ובהם תשובות על טענותיו וראיותיו.
ואכן בעקבות אותה התנגדות תוכניתו לא יצאה אל הפועל.
בשנת ה'תרס"ט, שוב חל ראש השנה בשבת, ושוב פרסם הרב שלזינגר קריאה לתקוע בשופר, והפעם הסתמך על דעתו של רבי אברהם שאג, מחשובי רבני הונגריה שבדור הקודם.
עקב ההתנגדות שקמה גם אז, לא רצה הרב שלזינגר לתקוע בפרהסיה, ולכן צוה לנכרי שיטלטל את השופר ליער הסמוך, ושם תקעו בשופר.
בשולי אותו פולמוס, דנו באחרונים אם אכן יתקעו בשופר בשבת שלא כדין, האם מי ששמע את אותן תקיעות קיים מצווה גם לדעות שאסרו לתקוע בשבת.
יש מי שצידד שמאחר וחז"ל אסרו לתקוע בשבת, אזי עקרו בכך את מצוות תקיעת שופר בשבת, ואין כל מעלה בשמיעת התקיעה.
מנגד יש שסברו שאף כשאסרו מלתקוע, אך מצוות שופר במקומה עומדת, ומשכך מי ששמע את אותן התקיעות קיים את המצווה.
כך למשל, חברי ארגון "הסנהדרין החדשה", תקעו בראש-השנה של ה'תשס"ז וה'תש"ע, וכן בשנת ה'תשפ"א ובשנת ה'תשפ"ד.
פולמן היא העיר הגדולה ביותר במחוז וייטמן בדרום-מזרח מדינת וושינגטון.
העיר קרויה על שם התעשיין ג'ורג' פולמן.
העיר הוכרזה ב-11 באפריל 1888, לאחר שהייתה נקודת התיישבות קודם לכן.
נקודת היישוב נקראה "שלושה יובלים" (Three Forks) על שם התחברותם של שלושה נחלים: Missouri Flat Creek, Dry Fork והיובל הדרומי של נהר פאלוּס (Palouse River).
העיר נקראה על שמו של ג'ורג' פולמן כאות הוקרה.
הוא לא חי בעיר ולא ייצר בה.
ב-1885 חוברה העיר למסילת ברזל וב-1890 הוקם בה הקולג' החקלאי שיהפוך לימים לאוניברסיטת המדינה של וושינגטון.
ב-3 ביולי 1890 נשרפה העיר כמעט כליל, כאשר כל מבני העץ שבה עלו באש.
הדבר הוביל לתקנה עירונית לפיה ייבנו כל בתי העיר מלבנים.
במאי 1980 החשיכה את העיר התפרצות הר הגעש סנט הלנס והעיר כוסתה באפר געשי במשך מספר שבועות.
העיר נמצאת על קו פרשת המים של הנהרות סנייק וקולומביה.
העיר פרוסה על גבי ארבע גבעות לס: Sunnyside Hill מדרום-מערב; Pioneer Hill מדרום-מזרח, קרויה גם Methodist Hill על שם הכנסייה המתודיסטית ושכונת המאמינים המתודיסטיים; College Hill בצפון מזרח, מקום הקמפוס של אוניברסיטת המדינה של וושינגטון ו-Military Hill בצפון מזרח על שם מכללה צבאית שהייתה שם.
במרכז, בין שתי הגבעות הצפוניות לשתי הגבעות הדרומיות זורם היובל הדרומי של נהר פאלוּס ובערך בתוואי שלו עובר הרחוב הראשי - רחוב מיין.
העיר הקרובה ביותר היא מוסקו, איידהו, ביתה של אוניברסיטת איידהו והערים חולקות אזור מטרופולין משותף ובכללו נמל התעופה האזורי פולמן-מוסקו.
המעסיק הגדול בעיר ובמחוז וייטמן כולו היא אוניברסיטת המדינה של וושינגטון התופסת גם כשליש משטח העיר.
בנוסף, מתפחת בעיר מרכז תעשיית היי-טק Palouse Knowledge Corridor.
מזכיר ההגנה של ארצות הברית ג'יימס מאטיס, נולד בעיר וגדל בה
שחקן הפוטבול ג'ון אלווי התגורר בעיר
פולמוס שבת החתונה התרחש בין השנים תצ"ה–תקי"ג בקהילת פיזה שבאיטליה, הפולמוס עסק בשאלה האם חתן העולה לתורה בשבת חתן וקורא את פסוקי "ואברהם זקן" רשאי להיכלל בשבעה עולים או שהקריאה המיוחדת לחתן היא בנוסף לשבעה הקרואים.
בפולמוס נוצר קרע בין מספר רבנים, ונכתבו תשובות מרחבי העולם היהודי, אחד מהקונטרסים שנכתבו נשרף והושמד כליל.
נהגו בקהילות יהודיות רבות להוציא בשבת חתן ספר תורה נוסף לכבוד החתן, ולהעלות את החתן לקריאת פסוקי "ואברהם זקן" .
אחרים נהגו לקרוא קריאה זו מתוך סידור בלבד.
מנהג זה נזכר לראשונה בתשובות הגאונים בספר הערוך ועוד.
לאחר שתשובות הרבנים מילדולה נדפסו בשו"ת מים רבים, רבי אליעזר כתב קונטרס ובו תגובות לדבריהם ושלחו להדפסה באמשטרדם, כנראה מפני עניותו של המחבר לקח להדפסה זמן רב, והיא נגמרה רק לאחר שלוש שנים.
למשפחת מילדולה נודע על ההדפסה ולפני שהגיע הקונטרס לליוורנו הוחרמו הקונטרסים על ידי הבית דין על סמך פסקו של רבי אריה ליב לבנשטם, לאחר תקופה הקונטרסים נשרפו כליל.
בתקופה הזאת מושכות הפולמוס עברו לרבי דוד בן רבי רפאל מילדולה, אשר פנה לחכמי דורו שיעמדו לצד אביו, ואכן קבל הסכמות לפסקו של אביו מכשלושים רבנים.
רבי דוד כתב אף הוא תשובה – לדבריו בצורה מושחזת וקנטרנית.
עוד לפני הדפסת דברי רבי דוד ושאר הרבנים, החליט רבי אליעזר לעלות לארץ, ולהתיישב בירושלים.
לפני שעזב את איטליה, , כך תיאר רבי דוד את סיום הפולמוס.
על אף שהפולמוס הסתיים רבי דוד ערך את תשובתו וכתבה בלשון מעודנת, והדפיסה יחד עם תשובות הרבנים בספרו שו"ת דברי דוד.
עד לתקופה האחרונה לא נודע שמו של החולק, ר"מ הכהן חשף את שמו במאמרו על הפולמוס, וזיהו עם רבי אליעזר סופינו, זיהוי זה התגלה כוודאי עם הדפסת הקונטרס המקורי על ידי שמואל גליק.
ויכוח הלכתי טהור לא אמור היה לגרום לשריפת ספרים ולחילופי מהלומות הדדיות, ולכן שיערו החוקרים שהיו גורמים נוספים שהיו ברקע המחלוקת והביאו לחריפותה.
כמה סיבות אפשריות לפולמוס הוצעו במחקר:
רבי מרדכי הכהן שיער שבאותה עת באיטליה נושא המנהגים היה עדין מפני השילוב של אנוסי ספרד ובני הקהילה המקוריים, לכן כשמישהו שינה מהמנהג קמו נגדו בחריפות.
שמואל גליק טען שרבי רפאל היה רב העיר הקודם של פיסה ובנו דוד קינא לכבוד גיסו מפני שרבי אליעזר סופינו - הרב החדש, ביטל את מנהגיו.
עוד כתב שייתכן שרדב"א לטש את עיניו לתפקיד רב העיר פיסה לאחר גיסו ולכן הטיל מום ברבי אליעזר.
עוד שיער שייתכן שבתשובת רבי אליעזר נכתב שרבי רפאל זלזל ברבי יוסף אירגאס אשר משפחתו מימנה את משפחת מילדולה, ועל כן מיהרו משפחת מילדולה להעלים את תשובתם למען לא יפסיקו תמיכתם.
את תגובתו של סופינו פירש גליק שנפגע מהתנהלותו של רדב"א אשר הטיל בו מום לפני שדבר עמו.
שו"ת מים רבים לרבי רפאל מילדולה, תשובות ו, ז, ח, בתשובתו העלים את שם ר"א סופינו וכינהו החכם ששתק.
שו"ת דרכי דוד לרבי דוד מילדולה, תשובות כא – לח, בתשובתיו העלים את שם ר"א סופינו וכינהו השר המסכים.
קונטריס על עניין שבת החתונה לרבי אליעזר סופינו בקונטרס תשובתו, תגובת רדב"א ורבי רפאל מילדולה, ותגובתו על דבריהם.
הקונטרס נשרף על ידי רבי דוד מילדולה, ולא נשאר לו שריד, שמואל גליק מצאו באקראי במסגרת המפעל הביבליוגרפי של ספרות השו"ת שבמכון שוקן, והדפיסו על ידי מוסד הרב קוק.
רבי דוד בן אברהם מילדולה, דיין שליח ציבור וראש ישיבה בליוורנו.
רבי רפאל מילדולה, רב הערים פיזה ובאיון.
רבי אליעזר סופינו, רב העיר פיזה.
רבי דוד מלדולה, ראש ישיבה, מחבר ספרים פורה, ובעל בית דפוס.
רבי אריה ליב לבנשטם אב"ד ק"ק אשכנזים באמסטרדם, באישורו הקונטרס הוחרם ואף כתב תשובה בנושא ושלחה לרבי דוד מילדולה.
רבי רפאל שלמה לניאדו דיין בחלב ומחבר שו"ת בית דינו של שלמה, הסכים עם רבי דוד מילדולה.
רבי שמואל לניאדו רב בחלב הסכים על פסק בנו רבי אפרים שלמה.
רבי יעקב יהושע פלק בעל פני יהושע הסכים עם רבי דוד מילדולה.
רבי יעקב שאול בן חנניה שד"ר קהילת איזמיר מחבר שו"ת קול יעקב, הסכים עם רבי דוד מילדולה.
רבי שלמה יקותיאל זלמן רב העיר גלוגה רבתי מחבר ספר קהלת שלמה, כהסכים עם רבי דוד מילדולה.
חכמי ורבני העיר אנקונה רבי יצחק אלקיסטנטיני, רבי יחיאל בן יעקב הכהן, ורבי משה חיים שבתי מורפרוגו מחבר שו"ת שמש צדקה, הסכימו עם רבי דוד מילדולה.
רבי יחזקאל קצנלבוגן רב קהילות אה"ו ומחבר שו"ת כנסת יחזקאל, הסכים עם רבי דוד מילדולה.
רבי חיים וינטורה שד"ר טבריה הסכים עם רבי דוד מילדולה.
רבי אביעד שר שלום באזילה אב"ד מנטובה מחבר ספר אמונת חכמים, כהסכים עם רבי דוד מילדולה.
חכמי ורבני העיר ונציה הסכימו עם רבי דוד מילדולה, התשובה נחתמה בשמם על ידי רבי יצחק פאציפיקו.
חכמי ורבני העיר פוזנה רבי שלמה זלמן ורבי משה בהר"י מחבר ספר קרן שמואל, הסכימו עם רבי דוד מילדולה.
חכמי ורבני העיר תוניס רבי יצחק לומברוזו מחבר שו"ת זרע יצחק, רבי משה נג'הר, רבי מסעוד אלפאסי מחבר שו"ת משחא דרבותא, רבי אברהם נטף, רבי מרדכי כארבליו, רבי דוד צפ"ג, הסכימו עם רבי דוד מילדולה.
חכמי ורבני העיר פיררה הסכימו עם רבי דוד מילדולה, התשובה נחתמה על ידי הסופר רבי משה חיים ריקאנטי.
חכמי ורבני העיר אלג'יר רבי אברהם יאפיל, רבי יהודה עייאש בעל שו"ת בית יהודה, רבי יוסף צרור, רבי יוסף בנימין דוראן, ורבי שמואל אבן כספי, הסכימו עם רבי דוד מילדולה.
רבי שמואל מינדיש די סולה מחכמי ישיבת עץ חיים באמסטרדם הסכים עם רבי דוד מילדולה.
מועדון הכדורגל פולנדם (בהולנדית: Football Club Volendam) הוא מועדון כדורגל הולנדי מהעיירה פולנדם שצפון הולנד אשר משחק בליגת העל ההולנדית.
בעבר העפיל המועדון פעמיים לגמר הגביע ההולנדי.
המועדון הוקם ב-1920 בשם "ויקטוריה".
ב-1923 שינה את שמו ל"ראקב פולנדם" (הקבוצה הרומית-קתולית חובננית של פולנדם בתרגום חופשי), אך היה מוכר בפשוטות בשם "פולנדם" המועדון שיחק בליגות החובבניות הנמוכות עד 1945 אז הצטרף להתאחדות הכדורגל ההולנדית המלכותית ושובץ לליגה השלישית של אליפות הולנד.
עם הכוונה להקמת ליגת מקצועית בהולנד החל המועדון לאבד שחקנים לטובות הקבוצות הגדולות והמקצועיות ששאפו לשחק בליגה הראשונה ויכלו לשלם שכר לשחקנים.
בעונת 1955/1956 הגישה הקבוצה בקשה להצטרף לליגת המשנה ולאחר שגייסה כספים בעזרת איגרות חוב קיבלה אישור להפוך לקבוצה מקצוענית בליגת המשנה.
את עונת הבכורה של הקבוצה בליגת המשנה סיימה הקבוצה במקום הרביעי.
בעונתה השנייה בליגה הצליחה הקבוצה להגיע להישג גדול כאשר העפילה לגמר הגביע ההולנדי כנגד ספרטה רוטרדם מליגת העל ההולנדית אך הפסידה 4–3 לעיני כ-18,000 צופים.
העונה הבאה, עונת 1958/1959 הייתה המשך ישיר לעונה הקודמת והקבוצה סיימה במקום הראשון והעפילה לראשונה לליגה הבכירה.
בעונתה הראשונה בליגה החלה הקבוצה את מה שיקרה עבורה כ"תקופת היו-יו" בה היא עולה ויורדת אל ומהליגה הבכירה ללא השארת חותם משמעותי.
גם הופעה זו בליגה הבכירה נקטעה לאחר שתי עונות בלבד ובשחזור של עונת הירידה הקודמת גם כאן סיימה הקבוצה במקום ה-17 והעפילה לשלב חצי גמר הגביע בו הפסידה לאייאקס בעקבות שערי חוץ.
לאחר ירידה לליגת המשנה חזרה הקבוצה לרצף של ארבע שנים עד לחזרתה מהמקום השני לליגה הבכירה, פעם נוספת לשתי עונות בסיומן שבה לליגת המשנה.
בסיום עונת 1986/1987 העפילה הקבוצה מהמקום הראשון בליגת המשנה לליגת העל במה שנראה כתור הזהב של הקבוצה.
הקבוצה פתחה רצף של 11 עונות רצופות בליגה הבכירה בהן סיימה פעמיים במקום השישי.
כך למשל בעונת 1989/1990 סיימה הקבוצה במרחק ניצחון בודד מהעפלה לגביע אופ"א.
בעונת 1994/1995 העפילה הקבוצה בפעם השנייה בתולדותיה לגמר הגביע בו הפסידה לפיינורד בתוצאה 2–1 לעיני 48,146 צופים.
בעונת 1997/1998 נשרה הקבוצה לליגת המשנה.
בליגת המשנה שיחקה הקבוצה חמש עונות נוספות בטרם שבה הקבוצה לליגה הבכירה דרך פלייאוף העלייה, אך שבה וירדה לליגת המנה לאחר עונה אחת בלבד לארבע עונות נוספת בליגת המשנה אשר בסופן העפילה פעם נוספת מהמקום הראשון לליגה הבכירה, פעם נוספת לעונה אחת בסיומה שבה לליגת המשנה.
בסיום עונת 2021/2022 סיימה הקבוצה במקום ה-2 בליגת המשנה ושבה לליגה הבכירה לאחר היעדרות של 13 שנים.
בעונה שלאחריה סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגת המשנה ושבה לליגה הבכירה.
ב-2017 הוחלט במועדון כי בדומה לקבוצות הליגה הבכירה, למועדון תוקם קבוצת עתודה בשם "יונג פולנדם" מכיוון שבחוקי הכדורגל ההולנדי קבוצת עתודה לא יכולה לשחק באותה ליגה עם קבוצת האם, קבוצת העתודה משחקת בליגה השלישית, באם תעלה פולנדם לליגה הבכירה תינתן לקבוצת העתודה אפשרות להעפיל לליגת המשנה.
פולמוס לביבה – אוזן המן הוא פולמוס הומוריסטי בין אקדמאים שהתפלפלו על החשיבות היחסית והמשמעות של שני מאכלים מהמסורת היהודית – הלביבה, שנהוג לאכול בחג החנוכה, ואוזן המן, שנהוג לאכול בפורים.
סימפוזיונים שכללו דיבייט בנושא החלו באוניברסיטת שיקגו בשנת 1946, ומאז הם מתקיימים כל שנה באוניברסיטה זו ובאוניברסיטאות אחרות בארצות הברית.
בשנת 2006 פורסמה אסופה שכוללת תמלילי טיעונים מהמחלוקת, שמעולם לא הוכרעה.
הדיבייט הראשון לגבי הערך היחסי של הלביבה ושל אוזן המן נערך באוניברסיטת שיקגו בשנת 1946, במרכז של ארגון הלל.
הרב מוריס פקרסקי ארגן את האירוע, יחד עם האנתרופולוג סול טקס, שגם תרם לאירוע לביבות מעשי ידיו, וההיסטוריון לואיס גוטשאלק .
לפי הסוציולוג דניאל בל המקור לאירוע הוא קבוצת לימוד של דוקטורנטים יחד עם פקרסקי.
הוא והפילוסוף הנרי פינץ' היו הראשונים להשתתף בעימות, שבו כל אחד מהם נדרש להציג את הטיעון עבור שני הצדדים.
רות פרדמן קרני, שערכה את האסופה על הפולמוס, טענה שהמניע לקיום האירוע היה קשור ברצון של התלמידים והמרצים באוניברסיטה לתת מקום לקשרים בין יהודים באוניברסיטה וההכרה ב"אווירה הצוננת בשיקגו עבור חברי פקולטה וסטודנטים יהודים".
המארגנים קיוו שהאירוע יאפשר מקום מפגש לסטודנטים יהודים, למפגש בין סטודנטים לחברי סגל ולמפגש בין חברי הסגל עצמם.
קרני כתבה שבתקופה בה החלה המסורת, "סטודנטים יהודים בבתי ספר להשכלה גבוהה נפגשו רק באופן נדיר עם חברי פקולטה שהיו יהודים באופן נראה לעין.
חברי הפקולטה היו יכולים להיות 'אתנים' בבתיהם, אבל בקמפוס, האינטראקציה עם סטודנטים הייתה תחומה לענייני השכלה בלבד".
בניגוד לכך, האירוע התקיים באווירה חמימה וביתית, ובסיומו נערכה קבלת פנים שבמסגרתה יכולים היו הסטודנטים וחברי הסגל לטעום מהמקורות הראשוניים לדיון, הלביבה ואוזן המן.
הפילוסוף טד כהן הנחה את האירוע בשיקגו במשך כ-25 שנה, עד מותו בשנת 2014. במהלך השנים, אירועים דומים התקיימו גם באוניברסיטאות אחרות, כגון MIT, אוניברסיטת ג'ונס הופקינס ולפחות 16 מוסדות אחרים להשכלה גבוהה.
לפי קרני, על המציגים באירוע לקיים את הכללים הבאים, "בהלימה למעמד האינטלקטואלי של המוסד":
על כל המציגים להיות בעלי תואר דוקטור לפילוסופיה, או תואר מקביל בתחומם;
על הטיעונים להיות מוצגים בהתאם לגישה התאורטית של המציגים ולז'רגון של הדיסציפלינה שלהם;
כל סימפוזיון חייב לכלול לפחות מציג אחד שאינו יהודי.
במקרים מסוימים מציגים באירוע השתמשו בחופש האקדמי שלהם כדי לטעון לטובת מאכל יהודי מסורתי אחר, כמו קניש, בייגל או דג מלוח.
טד כהן טען ב-1976 ש"פילוסופיה אמיתית" מובילה לבחירה בלביבה על פני אוזן המן.
לפי כהן "אוזן המן היא דבר טוב מאוד.
הלביבה, עם זאת, היא דבר מושלם".
הטיעון של כהן התייחס לפילוסופיה של האסתטיקה של שלמה מיימון, שלטענת כהן פורסמה תחת הפסבדונים "עמנואל קאנט".
אוזן המן היא עניין של "טעם טהור".
הלביבה, לעומת זאת, אינה נלמדת באופן אמפירי – "היא מולדת אצל כל פרסר רציונלי".
טענה זו וטיעונים נוספים מהמטאפיזיקה של ההוויה מובילה את כהן למסקנה ש"עולם בלי אוזני המן יהיה עולם אומלל...
אבל עולם בלי לביבות הוא בלתי ניתן למחשבה".
ההיסטוריון ברנרד וייזנברגר טען בשנת 1961, גם כן בזכות הלביבה.
וייזנברגר ציטט מ"הספרות הנחבאת בשבחה של הלביבה, כפי שנכתבה על ידי הפטריוטים והליברלים האמריקאים".
הוא חתם את טיעונו בתקווה ש"כוחות הצנזורה יתירו לדקלם בעל פה את הבית הנשכח – או, הקבור בעודו בחיים – שחותם באמת את הדגל זרוע הכוכבים: ".
הפילוסוף והמסאי אלן בלום טען ב-1981 שאוזן ההמן והלביבה, כמו היהדות עצמה, נוצרו מאחדות הניגודים.
האחדות הזו התקיימה במן, שממנו נוצרו שני המאכלים, והופרדה כשם שהופרדו היום מהלילה והגבר מהאישה.
בלום טען שבילדותו באינדיאנפוליס הוגשו לו מטעמים של מנישביץ, ושפעולה זו הייתה חלק מקונספירציה של רבנים רפורמים, שניסו לשכנע את היהודים שניתן להחזיר את האחדות המקורית.
ניסיון זה נעשה תחת ההשפעה של הגל, שיצר את הרושם המוטעה שניתן לאחד באופן דיאלקטי בין התזה (לביבה) והאנטיתזה (אוזן המן).
בנוסף הוא האשים את האימפריאליזם של המתמטיקאים ואת הכלכלנים – מטריאליסטיים וולוגרים – שמנסים לשכנע שניתן לחיות רק על לביבות בלי להכיר בערבוב הייחודי ליהודים בין חומר לרוח.
כל אלה עוקבים אחרי משיח השקר, זיגמונד פרויד, שללא ספק קיבל תשלום ממנישביץ.
בלום קרא להמשך הדיון בלי השליטה של מנישביץ וטען שהלביבה היא סמל לשלמות של אלוהים בעוד אוזן המן היא סמל למשולש: אלוהים, תורה והעם היהודי.
מילטון פרידמן הציג ב-1963 טיעון מנוגד, שנועד להראות שלכלכלנים יש כלים מתאימים לענות על השאלה.
הוא ביקר את חוסר היכולת של אחרים לנתק את המדע הפוזטיביסטי מטיעונים נורמטיביים.
לפתרון השאלה הוא הציע את הנוסחה , כאשר מייצג את הקבוע הפרידמני.
נשיא אוניברסיטת פרינסטון הרולד שפירו , גם הוא כלכלן, מצא ב-1997 עניין דווקא במסה "תרבות ללא נחת" של פרויד.
בניגוד לבלום, שפירו לא ראה את פרויד כמשיח שקר, אלא כמי שגילה את ההקבלה בין אוזן המן המשולשת לבין השילוש האדיפלי.
רבים מהמשתתפים בדיבייט התייחסו בטיעוניהם ליחס של סופרים ופילוסופים ידועים למאכלים שבמרכז הדיון.
לורנס שרמן טען ב-1965 שגילויים חדשים מכתב יד של שייקספיר מראים על אהדתו הרבה לאוזני המן וכוללים רפרנסים למילוי פרג.
הוא ציטט במהלך טיעונו מסונטה שבה סוגד שייקספיר ל"זרע הפרג הנצחי" וטוען בגנותה של הלביבה שמביאה את אוכליה לצרבת ולמוות כמרטירים של עודף שמן.
בדומה לשרמן, סטיוארט טייב התייחס ב-1982 למקורות ספרותיים, אך טייב שאב את השראתו מספרה של ג'יין אוסטן "על אהבה ולביבה" (המשכון של "גאווה ודעה קדומה"), והסביר שאכילת אוזן המן היא פחות אסתטית מאכילת לביבה.
בעוד ששרמן וטייב דיברו על ההתייחסות המפורשת של אושיות ספרותיות למאכלים, ההיסטוריונית חנה הולבורן גריי , שהשתתפה בדיון בשנת 1991, העדיפה, בהשראת ליאו שטראוס, להתייחס דווקא לחשיבותה של השתיקה.
שטראוס כתב ש"השתיקה של אדם חכם היא תמיד משמעותית", והולבורן מסיקה מהשתיקה של ניקולו מקיאוולי לגבי לביבות ואוזני המן ש"מקיאוולי לא רק היה יהודי, כמו כל האנשים החכמים הוא היה בעד הלביבה".
מרתה נוסבאום לא סיפקה ב-1997 טיעון משלה, ובמקום זאת הקריאה קטע מהמחזה "הבשלניות של טרויה" של אוריפידס, שבו הקובה מקוננת על אובדן הלביבות ואוזני ההמן.
הטיעון של אליהוא כ"ץ וג'ייקוב פלדמן משנת 1958 התמקד דווקא בניסיון של צ'ארלס דרווין.
לטענתם, הרעיון של הישרדות הכשירים ביותר היה טבעי לדרווין, משום שהוא ערך את מסעו על גבי אוניית הבייגל של הוד מלכותו, שבה הסיפונים חלקלקים והחור באמצע מאיים.
באמצעות תרשימים דקדקניים, הם מראים שמסקנותיו היו שונות אם היה יוצא למסעו על גבי סירת לביבה (כמו זו של האקלברי פין) או ספינת אוזן המן (שדומה לתיבת נח).
בדומה לכ"ץ ופלדמן, גם שלום שוורץ התייחס בשנת 1968 להשוואה בין העולם של הבייגל, שמייצג העדר קווים ישרים ונקודות החלטה ועל כן הוא לא מהווה בסיס יציב ולא מקנה תחושת כיוון, העולם האליטיסטי של אוזן ההמן והעולם העתידי של הלביבה, שמייצג דמוקרטיה השתתפותית.
כמו כ"ץ ופלדמן, גם ההיסטוריונית ברברה מריה סטפורד התייחסה במאמרה "הפיתוי הבל-יתואר של אוזן ההמן" משנת 1994 לתגליות של דרווין.
לפי סטפורד, בהשוואה לאוזן המן, הלביבה היא "שטוחה, מינימליסטית, חיוורת וחסרת כריזמה".
חלק מהדוברים בדיבייט בחרו להתייחס לנושאים אקטואליים שעומדים בראש סדר היום הציבורי.
כך למשל, הרברט קלמן , פרופסור לאתיקה, התייחס ב-1968 ל"משבר המוסרי של התקופה, שבמסגרתו ההישרדות של הערכים היהודו-בודהיסטיים עצמם נמצאת בסכנה".
הוא סיכם את טיעונו בהבעת תודה לאוזן ההמן, שסיפקה לאנושות את צרכיה המוסריים במשך מאות שנים.
מספר דוברות דנו בשאלה מנקודת מבט פמיניסטית.
ג'ודית שפירו התמקדה בשנת 1990 בביקורת פמיניסטית-פסיכואנליטית.
בביקורתה, היא דחתה כל קשר בין הצורה של אוזן המן לאנטומיה הנשית וטענה שאם אנו רוצים לצאת מנקודת המוצא של הגישה היהודית המסורתית, ההזדהות עם המדוכא, עלינו לבחור בלביבה.
היא הסבירה שהתמה המרכזית בעבודתה הבאה היא "הטרנספורמציה של הלביבה ממטאפורה של האחר הכללי למטונימיה של צדק חברתי".
ב-1994 רובין לידנר טענה מנגד, שללביבות היה בבירור חלק מרכזי בדיכוי ששימר את היסודות הפטריארכלים ביותר ביהדות, ושהיפוך היוצרות בטיעון של שפירו אפשרי רק בגלל "המשיגנעס הפוסט-סטרוקטורלים".
לדעת לידנר, יש להתייחס לנטל המעשי שבטיגון לביבות, אשר נופל ברוב המקרים על נשים, ומדיר אותן הלכה למעשה מהקהילה בזמן החג.
ונדי דוניגר הציגה בשנת 1999 ניתוח מיתולוגי-פמיניסטי.
לפי דוניגר, ניתוח הסימבוליזם המיני של הלביבה חושף את ההיסטוריה של הרס הציוויליזציה המטריארכלית הקדומה, שהתמקדה בקדושת אוזן המן, על ידי "גברים חזירים, שוביניסטים אינדו-אירופאים", שהחליפו את המאכל הקדוש בלביבה.
דוברים אחרים התייחסו לשאלה מהפרספקטיבה של מדעי הטבע.
הקוסמולוג אדוארד קולב דיבר בשנת 1992 על ההיסטוריה של שאלת היחס בין הלביבה לבין אוזן המן בהיסטוריה של המדע מאז המהפכה המדעית.
הוא דן על החוק הראשון של המכניקה של גלילאו גליליי - "פאונד של לביבות שוקל אותו הדבר כמו פאונד של אוזן המן" - ועל האופן בו התאוריה של אלברט איינשטיין שינתה את ההבנה שלנו לגבי השאלה.
הוא הציע שכדי לפתור את השאלה אחת ולתמיד, ייעשה שימוש במאיץ החלקיקים בפרמילאב על מנת לגרום, באמצעות אנרגיית אשמה, להתנגשות של שני המאכלים במהירות מסחררת.
הרעיון להשתמש במאיץ חלקיקים בכדי להפגיש לביבה ואוזן המן התקבל, ובשנת 2011 הפיזיקאי אלן אדמס הביא עדויות לטובת הלביבה ממאיץ LHC (ראשי תבות של Latke Hamantash Collider).
דיקן בית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו, ג'פרי סטון , ניתח ב-1993 את ההקשרים המשפטיים של השאלה והצביע למשל על האופן שבו גישת הנפרד אבל שווה בדרום, שבמסגרתה הוגשו רק אוזני המן ולא לביבות, הובילה לפסק דין ניו יורק טיימס נגד סאליבן.
בדיבייט שנערך באוניברסיטת הרווארד בשנת 2007 הציגו אלן דרשוביץ וסטיבן פינקר עמדות מנוגדות.
דרשוביץ טען שהלביבות מחמירות את התלות של ארצות הברית בנפט.
בנוסף, הוא טען שלביבות, בניגוד לאוזני המן, הן ממכרות.
הוא הציע תוכנית גמילה שמבוססת על אכילת סופגניות.
מנגד, פינקר נשא הרצאה מלווה בשקפים, שבה הוא הסביר מדוע לביבות תואמות לדקדוק אוניברסלי ולטבע האדם, על בסיס הטענה שהמעבר מ"לביבה" ביחיד ל"לביבות" ברבים הוא טבעי יותר מהמעבר מ"אוזן המן" ל"אוזני המן".
בעוד שכללי הדיון והנימוס האקדמיים נשמרו על פי רוב במהלך הסימפוזיונים, באירוע שהתקיים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשנת 2008 בחר חוקר מדע המדינה סטיבן ואן אוורה להשתמש בכלים של פסיכולוגיית המונים.
הוא השווה אוזן המן לאוסאמה בן לאדן, בוגדנות ותבוסתנות, ובסופו של דבר גרם לקהל הצופים לקרוא קריאות קצובות בזכות הלביבה וארצות הברית ("").
פולמוס רמח"ל היה מחלוקת סוערת שהתרחשה ביהדות אירופה בשנות ה-30 של המאה ה-18 בשאלת הלגיטימיות של רבי משה חיים לוצאטו (רמח"ל), כתביו ובני חבורתו.
רבנים שונים, ובראשם רבי משה חגיז ורבני ונציה, טענו שרמח"ל נוטה לשבתאות ורואה את עצמו משיח.
בעקבות זאת הוחרמו כתביו, והוא נאלץ לגלוֹת מאיטליה להולנד.
מנגד עמלו מקורביו, ובראשם רבי ישעיה באסאן, לטהר את שמו ולהפיץ את כתביו.
מקורו של רוב המידע על הפולמוס הוא תיק מסמכים שנמצא בספריית בית המדרש לרבנים באמריקה, ובו למעלה ממאה ושלושים מכתבים בנושא.
על פי יהונתן גארב, קשה לאמוד את היקף הפולמוס והשפעתו בקרב יהדות אירופה, שכן כמעט לא נותרו עדויות על הפולמוס מלבד אותו תיק מסמכים, אם כי סביר להניח שהוא עורר 'התרגשות רבה' בחלקים גדולים מהעולם היהודי.
בתחילת המחצית השנייה של המאה ה־16 אסרה הכנסייה הנוצרית את החזקת התלמוד והורתה לשרוף את כל ההעתקים הקיימים.
הגזרה התקבלה בעיקר במדינות האפיפיור שבאיטליה, ובמקומות אלו התלמוד הפך לספר נדיר במיוחד, ולעיתים לא מצוי כלל.
העיסוק בתלמוד התמעט, ובלית ברירה יהודי איטליה הפנו את התעניינותם לתורת הקבלה, שעליה לא נגזרו איסורים בבולות שפורסמו על־ידי האפיפיורים.
באותה תקופה נוסדה בצפת שבארץ ישראל האסכולה הקבלית הלוריאנית, של רבי יצחק לוריא (האר"י) ותלמידו רבי חיים ויטאל, שאחד מחידושיה העיקריים היה שיש בכוחו של כל יהודי להחיש את הגאולה על ידי כוונות ויחודים.
הקבלה הלוריאנית מצאה ביהדות איטליה כר נרחב להתפשט בו, ובמהלך המאות הבאות השתמרה והתפתחה בעיקר על ידי רבנים איטלקיים, בהם רבי אהרן ברכיה ממודנה, רבי מנחם עזריה מפאנו, רבי משה זכות ממנטובה ורבי בנימין הכהן ויטאלי מרג'ו אמיליה.
הפניית ההתעניינות מהסוגיות השכליות שבתלמוד למיסטיקה הקבלית גרמה ליהודי איטליה להיות מושפעים מכל התלהבות משיחית, והייתה כר פורה לנוכלים ושרלטנים שהציגו את עצמם כמשיחים.
באמצע המאה ה־17 הכריז שבתי צבי מאיזמיר שהוא המשיח, ונחשול של ציפייה סחף את יהדות איטליה.
קהילת ונציה ובראשה רבי משה זכות שיגרה לקונסטנטינופול איגרת המבקשת פרטים על המשיח; באנקונה חיבר הרב מהללאל הלליה שיר לכבוד המשיח, כנראה כדי לשוררו בבית הכנסת, ובליבורנו הערצתו של שבתי צבי הרקיעה שחקים עקב בחירתו לקחת משם אישה.
בשנת 1666 התאסלם שבתי צבי יחד עם קבוצה ממאמיניו, ורוב מאמיניו התפכחו והבינו שהוא משיח שקר, אולם קומץ מעריצים המשיכו להאמין בו, ובמשך תקופה התקיימה בליבורנו אגודת סתר שבתאית.
האקסטזה המשיחית באיטליה לא נרגעה למרות התאסלמותו של שבתי צבי.
בשנת 1680 זכה המטיף מרדכי אייזנשטט (מרדכי מוכיח) לקבלות פנים נלהבות במודינה וברג'ו אמיליה, אף לאחר שהתברר שגם הוא משיח שקר.
כשלושים שנה לאחר מכן הצליח נחמיה חייא חיון להסעיר גטו אחרי גטו בכל רחבי איטליה.
דעתם של רבני איטליה לא הייתה נוחה ממקרים אלו, והם פעלו למנוע את הישנותם.
בקרב אליטת יהודי איטליה ואירופה כולה, נוצרה שאיפה להתרחק מהמגמות המשיחיות הגואות, וזו הולידה בליבם סלידה מכל מה שריח מיסטיקה נודף ממנו, כולל תורת הקבלה.
בשנים הבאות חודשו ההגבלות המסורתיות על לימוד תורת הסוד, כגון לימוד בקבוצות קטנות, איסור לימוד קבלה לבני ארבעים ומטה, ואיסור לימוד למי שלא "מילא כרסו ש"ס ופוסקים".
עם התגברות הפולמוס נגד רמח"ל, ניסו רבני ונציה לאסור לחלוטין הדפסת ספרי קבלה.
משה חיים לוצאטו (1707–1747) נולד למשפחה אמידה בפדובה.
למד קבלה בצעירותו אצל רבי ישעיהו באסאן, ועוד לפני גיל ארבע עשרה "היה יודע כל כתבי האר"י בעל פה".
בביתו של הרב באסאן נחשף גם לכתבי וייחודי נתן העזתי נביאו של שבתי צבי, אותם קיבל הרב באסאן מחמיו הרב בנימין הכהן ויטאלי.
בשנת תפ"ב עבר רבי ישעיהו באסאן מפאדובה לרג'ו אמיליה, ורמח"ל פנה ללמוד קבלה ב'חברת מבקשי השם', בה למדו גם הרבנים ישראל חזקיה טריוישׂ, משה דוד ואלי ויעקב חזק.
רמח"ל הרבה לייחד ייחודים, ועל פי מכתב לרבו הוא עסק בייחוד ייחודים במשך שנים, והיה מייחד בכל רבע שעה ייחוד אחד.
כרבים מבני הקהילה היהודית באיטליה למד לימודים כלליים באוניברסיטת פדובה במקביל ללימודי הקודש ב'חברת מבקשי השם'.
חבורת מבקשי ה' וגילוי המגיד
בי"ג בתשרי תפ"ו נסמך רמח"ל לרבנות על ידי רבי שבתי מאריני.
בראש חודש סיון תפ"ז החל מגיד להתגלות לרמח"ל ולמסור לו סתרי תורה.
גילויים אלה ביססו את מעמדו בין חבריו בחבורת מבקשי ה' ואלה קיבלו אותו עליהם כמנהיג החבורה.
תחת הנהגתו גדלה החבורה וסחפה אליה צעירים רבים, שחלק מהם למדו בפקולטה לרפואה באוניברסיטת פדובה.
בין הצעירים שהתקרבו לחבורה נמנה יקותיאל גורדון, שבא מווילנא לפדובה כדי ללמוד רפואה, יקותיאל גורדון נסחף לחבורה ונעשה אחד מראשיה.
בעקבות פעילותו של רמח"ל התרחבה חבורת מבקשי השם והתעוררה תנועת תשובה רחבה בקרב יהודי פדובה.
החבורה התגבשה סביב רמח"ל ובמקביל לגילויים, ובי"ז בשבט תצ"א חתמו בני החבורה על 'שטר התקשרות' לרמח"ל ועל 'תקנות החבורה', שבהן מתחייבים בני החבורה לקבוע לימוד תמידי ורצוף בספר הזהר, ללמוד לשם 'תיקון השכינה' ובתענית דיבור, להשלים מדי חודש לימוד כל התנ"ך וש"ס משניות, ועוד הנהגות חסידות.
בשנים הבאות חגגו רמח"ל ותלמידיו מדי שנה בי"ז בשבט את יום יסוד החבורה.
בין השנים תפ"ז לתפ"ט כתב רמח"ל חיבור פיוטי בסגנון ספר התהילים המכיל מאה וחמישים פרקים - כמספר פרקי ספר התהילים.
כמו כן כתב לפחות שלשה חיבורים זוהריים - חיבור כעין ספר הזהר על מגילת קהלת, שבעים תיקונים על הפסוק "ולכל היד החזקה", שהוא הפסוק האחרון בתורה שבכתב, המקבילים לשבעים תיקוני הזוהר על הפסוק "בראשית ברא", שהוא הפסוק הראשון בתורה שבכתב, וחיבור בשם "זוהר תניינא" על חמשה חומשי תורה.
רמח"ל גם כתב ספרי חול ובהם – ספרי דקדוק, רטוריקה, לוגיקה ומחזות.
ישעיה תשבי כותב שרוב כתבי הפולמוס מלאים בהגזמות ובהכרזות סתמיות ללא מקור, וכי רק דברי הביקורת של הרב חגיז והרב עמדין ראויים לעיון ולדיון.
רמח"ל הואשם על ידי מתנגדיו בשבתאות.
גם תומכיו נרתעו לעיתים מהקרבה שמצאו בין תורתו לבין רעיונות שבתאיים.
הרב חגיז כתב במפורש שרמח"ל שבתאי, והרב יעקב עמדן סבר כי ניתן לחשוד ברמח"ל בשבתאות בעקבות ניסוחו של רמח"ל שמאמיני שבתי צבי "טועים" (מבלי לבחור ניסוח מובהק יותר השולל את האמונה השבתאית).
לטענת מרדכי שמואל גירונדי, האשמת רמח"ל בשבתאות היא "שקרים וכזבים אשר העלילו עליו הקנאים".
הוא חזר על קביעתו זו גם אחר שקמו עליה עוררין וטען בתוקף כי רמח"ל לא היה שבתאי.
על פי ישעיה תשבי, רמח"ל אמנם הכחיש את שבתאותו אבל מכתביו נראה בעליל שספג רעיונות שבתאיים, ובהם ירידת המשיח לקליפות ותיקון הרע בשרשו.
אף כי הציג רעיונות אלה מעובדים על פי שיטתו, מכל מקום שרשי הדברים נמצאים במקורות שבתאיים.
מאיר בניהו, לעומת זאת, חולק בתוקף על קביעתו של תשבי וטוען שרמח"ל כלל לא היה שבתאי ומקורות רעיונותיו מובאים בספרי קבלה קדומים ובראשם ספר הזהר.
יהונתן גארב, על פי ניתוח מחדש של כתבי רמח"ל כולל כתבים שהתגלו לאחרונה מציע "פשרה" ביחס לרמח"ל וטוען כי רמח"ל לא שאב אף רעיון משבתי צבי עצמו - אם כי שאב מספר רעיונות יסודיים מתורתו של נתן העזתי.
זאת, לצד יחסו האוהד לנתן – נביאו של שבתי צבי, הביאו את גארב להניח כי אף אם רמח"ל לא היה "שבתאי" במלא מובן המילה, יש מקום להגדירו כ'נתנאי'.
רמח"ל עסק בפעילות אסכטולוגית מעשית, וניסה לקרב את הגאולה מספר פעמים.
מתנגדי רמח"ל טענו שהוא רואה בעצמו משיח.
הרב עמדן ביסס האשמה זו על מכתב תלמידי רמח"ל.
רבני ונציה והרב חגיז ראו במגמה משיחית זו את המשכה של המשיחיות השבתאית וחששו מפניה.
בקרב החוקרים נחלקו הדעות באשר למשיחיותו של רמח"ל בעיני עצמו.
שי"ר ואלמנצי טענו שרמח"ל ראה בעצמו משיח.
לעומתם, בן ציון דינור שכתב ש"עם חתירתו הבלתי פוסקת לחדור לסוד הגאולה היה רמח"ל רחוק מאוד ממחשבי קצים".
גם יחזקאל פיבל רוטשטיין, אחד מהביוגרפים של רמח"ל, מכחיש את טענת משיחיותו בעיני עצמו ובעיני תלמידיו, ומביא מכתב שכתב הרב מרדכי יפה מווינה לרבי יונתן אייבשיץ, שבו הוא כותב שמעולם לא שמע מיקותיאל גורדון שרבו הוא המשיח, ומזים שמועה כזו שהופצה על ידי תלמיד רמח"ל הרב אליהו אוליאנב.
ירוחם פישל לחובר כתב שרמח"ל ראה עצמו כ"התלבשות" או "עיבור" של משה רבנו בתפקידו כגואל – מה שמכונה בספרות הקבלית "".
לדעתו של לחובר, על פי ניתוח של השיח המשיחי בכתבי רמח"ל, רמח"ל זיהה את עצמו כמשה – הגואל הראשון בדווקא, ולא כמשיח בן דוד – הגואל האחרון.
יהונתן גארב חולק על תשבי בזיהויו החד-משמעי את רמח"ל כ"רעיא מהימנא", וטוען שרמח"ל זיהה את עצמו כניצוץ מנשמת משיח בן יוסף, שתפקידו להתחבר עם משיח בן דוד ומשה – שאת שניהם מזהה גארב בכתבי רמח"ל ותלמידיו כרבי משה דוד ואלי, ששני שמותיו רומזים ל"כפל התפקידים" שלו בגאולה.
הרב יוסף אירגס, הרב שמשון מורפורגו ושד"רי חברון מתחו ביקורת על רמח"ל ש"מבטל מצווה ראשונה של תורה", ו"שרוי בלא אשה".
רמח"ל נמנע מטבילה במקוואות, פרקטיקה לוריאנית שכל מקובלי התקופה הקפידו עליה, הימנעות זו גררה ביקורת מצדו של המקובל רבי יוסף אירגס.
רמח"ל גילח את זקנו, תופעה שגונתה בתוקף על ידי מקובלים בני התקופה, ובראשם רבי יונתן אייבשיץ.
רמח"ל הואשם על ידי מתנגדיו בגאווה, ואף רבו, הרב באסאן תמה על טענתו של רמח"ל שהשיג דרגות גבוהות יותר ממה שהשיג האר"י.
טענות על גאווה נשמעו לכל אורך הפולמוס.
מתנגדי רמח"ל טענו נגדו שהוא עדיין נער, וצעיר מכדי לחבר חיבורים ולהנהיג תלמידים.
רמח"ל, שבעת פרוץ הפולמוס היה רק בן עשרים ושלש, וההתארגנות של חבורת מבקשי השם סביבו, נתפסו כאיום על הקהילה היהודית הממסדית.
מתנגדיו שבו והדגישו את גילו הצעיר, בטענה כי פעילותו הקבלית מתאימה למקובלים ותיקים ומבוגרים המוחזקים בחסידות ופרישות, ולא לבחור צעיר כרמח"ל.
רמח"ל הושפע מהתרבות האיטלקית בת זמנו, ואף כתב ותרגם מספר מחזות לטיניים ואיטלקיים.
תלמידיו אף הרחיקו לכת עוד יותר מרבם ובמהלך ימי השבע ברכות שלו העלו קומדיה על מלחמת גוג ומגוג.
רמח"ל עמד בקשר עם בכירי כמוּרה מפדובה, ואחד מידידיו – ככל הנראה מדובר בקלמנס השנים עשר – נבחר לאפיפיור; רמח"ל שמר איתו על קשר ואף כתב לכבודו שיר, אם כי בנימין קלאר מעריך שרמח"ל כתב את השיר לכבוד אנדרה־הרקול דה פלרי שהיה מיניסטר ראשון לצרפת בין השנים 1726 ל־1743.
רמח"ל גם עסק בדקדוק, ברטוריקה ובהיגיון, ולמד לטינית, יוונית וצרפתית.
רבני ונציה ביקרו את רמח"ל על ש'נתחתן באחות לוט"ן' ועל כך שהושפע מהתרבות הנוצרית.
בה' באלול תפ"ט כתב תלמידו של רמח"ל, יקותיאל גורדון מכתבים לרבי העשיל אב"ד וילנה ולמרדכי יפה מווינה.
באגרותיו הוא מפרט על רמח"ל, חבורתו וגילויי המגיד, גורדון מספר כי רמח"ל כותב חיבור כעין זוהר על ספר קהלת, תיקונים על פסוק 'ולכל היד החזקה' ושלושה ספרים על התורה, הכל בלשון הזוהר.
רבי מרדכי יפה העביר את המכתב לרבני אשכנז, ומשם התגלגל המכתב לידיו של רבי משה חגיז שהיה באותו זמן באלטונה.
בג' בכסלו ת"צ התכנסו רבני ונציה לישיבה מיוחדת לדון במכתבו של יקותיאל גורדון ובהוספת הרב חגיז בשוליו.
החלטות הרבנים היו לגעור ביקותיאל גורדון ולהשאיר את הטיפול ברמח"ל לרבו רבי ישעיהו באסאן.
רבני ונציה העבירו את המכתבים שקיבלו מרבי משה חגיז ואת עדות הרב קמחי לרב באסאן בצירוף בקשה לברר את העובדות ולהודיעם מה העלה בחקירתו.
בסוף המכתב ממענים רבני ונציה קטע לחמיו של הרב באסאן, רבי בנימין הכהן ויטאלי ומבקשים שיחווה גם הוא את דעתו על רמח"ל.
מיד עם הגעת המסמכים לרב באסאן כתב רמח"ל מכתב לרב חגיז בו הוא מכחיש את שבתאותו ואת מה שפורסם בשמו לפיו טען שהוא נביא, ומבקש מהרב חגיז לא להרבות מחלוקת ולא לחרוץ את דינו בלי לדרוש ולחקור אחר האמת.
במכתב מבקש רמח"ל מהרב חגיז לכתוב לרב באסאן ולברר אצלו עליו.
בט"ו בכסלו ת"צ כתב הרב באסאן לרמח"ל מכתב בו הוא מזהירו לשמור על כבודו של הרב חגיז "כי הוא מן היוצאים לריב מהר ולשונו כאש צרבת", הוא ממליץ לרמח"ל לקיים 'הצנע לכת' ולא לדבר בפומבי על המגיד ועל גילויים כיון שזה יעורר את המתנגדים אליו.
בסוף כסלו שלח רמח"ל לרב בנימין הכהן אגרת בה הוא מפרט את השתלשלות גילויי המגיד אליו ומוסר לו כמה מהגילויים.
רבי בנימין הכהן קיבל את דבריו של רמח"ל ואף שלח אליו כמה שאלות למגיד.
לתמיכתו של רבי בנימין הכהן שהיה מחשובי הרבנים באיטליה ברמח"ל נודעת חשיבות עליונה והיא חיזקה מאוד את מחנם של תומכי רמח"ל.
בנקודה זו הפך הפולמוס מסוגיה פנים קהילתית איטלקית למחלוקת כלל־אירופית, ורמח"ל נשאר כמעט בלי תמיכה.
בכ"ה באדר שלח רמח"ל לרב יחזקאל קצנלבוגן אגרת, בה הוא מבקש לדרוש ולחקור היטב לפני חריצת דינו, כנספח למכתב צירף רמח"ל מאמר אחד מספר 'זוהר תניינא' שחיבר על פי מגיד.
באותו יום כתב הרב חגיז לרבי שמשון מורפורגו שקנה ניסיון במאבק בשבתאות בפרשת נחמיה חיון וביקשו לצרף אליו את הרב אברהם סגרי ואת רבי יוסף אירגס ולבחון את רמח"ל "כדי שמדעת שלושתכם, רועי ישראל, יתברר לנו כל דבר שורש ועל פיהם יהיה כל ריב וכל נגע לטהרו או לטמאו".
יעקב שפיגל מעיר שממכתבו של הרב מורפורגו נראה שהוא לא ראה צורך בחקירה שהרב חגיז דרש ממנו לערוך, ולדעתו די בכך שרמח"ל יפסיק להפיץ את דברי תורתו.
כמו כן, נמנע הרב מורפורגו מלהיכנס בעובי הקורה, והוא עצמו נשאר כמשקיף מן הצד, וכדי ש'וועדת הבדיקה' שביקש הרב חגיז למַנות תִמנה שלושה רבנים, צירף אליה הרב מורפורגו את הרב דוד פינצי, מתומכי רמח"ל המובהקים.
לדעת גארב, מורפורגו חתר להוציא את ההכרעה בעניינו של רמח"ל מידי הרב חגיז ורבני אירופה ולהשיבה לרבני איטליה.
הרב חגיז כותב שעדות האחד (הרב קמחי) בטלה במקום עדות השניים (שלוחי חברון), ודוחק ברב מורפורגו להצטרף אליו במאבקו ברמח"ל, הרב חגיז מותח בהזדמנות זו ביקורת על רבני ונציה שכתבו לו שיניח לרמח"ל וטוען כי נראה ש"מחמת פחד נשמטין לאחוריהן להתגרות עם נער זה".
ככל הנראה בחודש סיון שלח הרב חגיז לרב מורפורגו עדויות נוספות על רמח"ל, שכן באמצע תמוז הגיב מורפורגו לאגרת מרמח"ל ושם הוא כותב שאחרי ששמע שרמח"ל ממשיך בהפצת דברי תורתו ברבים הוא מסכים לדרישתו של הרב חגיז להחרים את רמח"ל.
בכ"ה בתמוז כתב הרב באסאן לרב גבריאל דיל ריאו מליוורנו שהוא והרב נחמיה כהן יוצאים לפאדובה לברר את עניין רמח"ל פנים אל פנים, וכי ייתכן שגם הרב דוד פינצי יצטרף אליהם.
הרב דיל ריאו ענהו שבית הדין של ליוורנו החליט להמתין ולברר את העובדות וכי רבני ליוורנו מסתייגים מקריאותיו של הרב חגיז להחרים את רמח"ל ואת כתביו.
החוקרים חלוקים באשר לאופן התפתחות הפולמוס בשלב זה.
לדעת אלישבע קרלבך, הרב באסאן הצליח לגבש קואליציה נגד הרב חגיז והביא לקבלת 'מתווה מורפורגו' שלאחר מכן חוזק באמצעות שבועה.
לעומת זאת, יהונתן גארב טוען שהצדדים הגיעו למבוי סתום, כשהרב חגיז השיג תמיכה נרחבת ברחבי אירופה, בעוד רמח"ל נתמך על ידי רוב רבני איטליה וכי הרב באסאן הציע את השבועה כדרך לסיים את המחלוקת – פעולה שבאמת הצליחה להשקיט את הרוחות למספר שנים.
בג' באב חתם רמח"ל על שבועה שבה הוא מתחייב לחדול מלחבר חיבורים על פי מגיד או בלשון הזוהר, ולגנוז את כל ספריו שכבר כתובים כך.
מלבדו חתומים על השבועה גם הרבנים נחמיה כהן מפרארה, יעקב בליליוס ומשה מנחם מררי – שניהם מוונציה.
כיום מצויים בידינו שני נוסחים של השבועה, האחד, בכתב ידו של הרב באסאן, השמור באוסף האוטוגרפים על שם שבדרון (נוסח א), והשני, כפי שהודפס על ידי רבי יעקב עמדין בספר תורת הקנאות (נוסח ב).
על שאלת היחס בין הנוסחים ומה מהם המהימן יותר נחלקו החוקרים.
שמעון גינזבורג טוען שנוסח א הוא המקורי ונוסח ב זויף או נערך.
הוא דוחה את הטענה שהרב באסאן הכין שני עותקים של השבועה – אחד כלפי חוץ ואחד כלפי פנים.
ישעיה תשבי טוען שהנוסח השני נכתב משום שהנוסח הראשון לא סיפק את מתנגדי רמח"ל, או שהנוסח השני הוא כעין 'פירוש' של הנוסח הראשון.
לאחר השבועה כינס הרב באסאן את כל כתבי רמח"ל וגנזם בתיבה סגורה שננעלה בשני מנעולים והופקדה למשמרת בבית משה אלפרון, דודו של רמח"ל.
בניהו משער שהסיבה שהתיבה הונחה בבית משה אלפרון היא משום שיחסיו עם רמח"ל היו רעועים, מפתחות התיבה נמסרו לשני אנשים נאמנים.
בעקבות השבועה חדל רמח"ל מכתיבת חיבורים קבליים משיחיים־התגלותיים והחל לכתוב פירושים לספרי קבלה, דבר שלא נאסר עליו בשבועת פדובה.
בתקופה זו התמתן מאוד השיח המשיחי בכתבי רמח"ל ובני חבורתו, דבר הבא לידי ביטוי גם בנוסח שטר ההתקשרות שכתבו בני החבורה לרמח"ל בו נכתב שבני החבורה מקבלים על עצמם "שלא לזלזל בשום חומרא ומנהג ישראל...
אלא לעשות משמרת למשמרת להיות נקיים לפני ה' אלקי ישראל".
שינוי נוסף בחייו האישיים של רמח"ל הוא נישואיו בכ"ז באב תצ"א לציפורה, בתו של רבה של מנטובה, הרב דוד פינצי.
בשנת תצ"ב נקלע אביו של רמח"ל לקשיים כלכליים ומצבו הורע עוד יותר לקראת אמצע שנת תצ"ד, בניסיון לשקם את העסק המשפחתי (סחר במשי) נשלח אחיו של רמח"ל לאמסטרדם, שהייתה מרכז ההדפסה החשוב והגדול בעולם באותו זמן.
רמח"ל רצה לנצל את ההזדמנות שאחיו באמסטרדם ולהדפיס בעזרתו את אחד מספריו.
הוא שלח לרב באסאן חיבור אפולוגטי בשם 'מאמר הוויכוח' שעיקרו הגנה על תורת הקבלה מפני טענות רבי יהודה אריה ממודנה, וביקש את רשותו והסכמתו להדפסה.
הרב באסאן, שחשש שהדפסת הספר "לא תיטב בעיני רבים", טען שהספר מיותר, מכיוון שאין בו חידוש, ושכבר קדמוהו בזה הרב אביעד שר שלום באזילה בספרו אמונת חכמים והרב הישר מקנדיא בספרו מצרף לחכמה, וכי מתנגדי רמח"ל ינצלו דברים תמוהים שימצאו בספר כדי לנגח בהם את רמח"ל.
באסאן נקט סחבת מכוונת ועיכב את תשובתו לרמח"ל כחצי שנה, ולאחר לחץ מצד רמח"ל הוא נעתר לכתוב לו הסכמה להדפסת הספר "שלא כרצוני".
בסוף תשרי תצ"ה שהה רמח"ל בוונציה כחלק מההכנות למסעו לאמסטרדם, שם היה אמור להצטרף לאחיו ולסייע בעסק המשפחתי.
בזמן שהותו בוונציה הגיע מלשין אנונימי המכונה שלום בן כל חוזה לרבני ונציה וטען שרמח"ל מתכוון לנסוע לאמסטרדם כדי להדפיס שם ספר ולעבור על תנאי השבועה שנשבע בפאדובה בשנת ת"ץ.
בעקבות ההלשנה שלחו רבני ונציה לרמח"ל משלחת שכללה את הרבנים יעקב בליליוס, משה מנחם מררי וגבריאל פדובני, והללו הזהירוהו לא להדפיס דבר.
הוא ענה להם שהוא כלל לא נוסע למטרת הדפסה וסיבת נסיעתו לאמסטרדם היא עסקית בלבד, אמנם ייתכן שידפיס שם חיבור שכבר הורשה עליו מרבו הרב באסאן.
רבני המשלחת דרשו מרמח"ל לחתום על שבועה חדשה שתגביל אותו מלהדפיס ספרים בלי רשות מרבני ונציה ורמח"ל ענה להם שהוא מפדובה ולא מוונציה ואינו כפוף להם, ושאם ברצונם לחייב אותו בשבועה נוספת שיפנו לרבו.
רבני ונציה גבו מספר עדויות מהשלוחים לרמח"ל, וציוו שכל מי שיש לו פרטים על רמח"ל מחויב לספר לבית הדין.
בית הדין קיבל את עדויותיהם של יעקב בליליוס, על כך שרמח"ל הכחיש בתוקף שכתב ספר כעין ספר תהילים, ושבחיפוש בארון הספרים שלו נמצא הספר, וכן נמצאו בארונו כתב יד מלא השבעות לסמאל וכלי משחית הנצרכים להשבעות, ובהם: מראה עם מסגרת שחורה, וסכין עם קת שחורה ונר שעוה שחור.
הרב שלמה זלמן מלבוב העיד שיש בידו מכתבים בהם מוכח שרמח"ל מסר מכתביו לתלמידיו אחרי השבועה בפדובה, ולאחר מספר ימים הציג את המכתבים המקוריים.
הרב משה מנחם מררי העיד שאמנם לא ראה את הדף ובו ההשבעות לסמאל אך ראה את המראה והסכין והעיד שרמח"ל הסביר שהוא משתמש בהם כדי להתגלח.
בתוספת אנונימית לגביית העדות, מספר הכותב כי עדותו של הרב מררי הוכחשה על ידו וכי הדברים נכתבו בשמו ללא ידיעתו.
רבני ונציה כתבו לרב חגיז וביקשו את עזרתו להחרים את רמח"ל, ושבועיים לאחר מכן בח' בכסלו שלחו אגרת סיבובית שבה הם מחרימים את רמח"ל ואת כתביו.
גם לאחר הטלת החרם ניסה הרב מורפורגו לפשר בין הניצים וכתב לרב חגיז אגרת בה הוא טוען שעדותו של הרב מררי לא מקוימת ושלדעתו הדרך לסיים את המחלוקת היא באמצעות פשרה ולא באמצעות הטלת חרמות ונידויים שתועלתם מוטלת בספק.
הרב מורפורגו הציע לגנוז את כתבי רמח"ל ולהשקיט את המחלוקת.
בשעת הכרזת החרם בוונציה כבר יצא רמח"ל מאיטליה בדרכו לאמסטרדם ובי' בכסלו שלח איגרת לתלמידיו מבולזאן, בה הוא מקבל עליו את הדין וכותב להם שהוא לא זונח אותם, ומבקש מהם להמשיך בלימוד כתקנות החבורה.
בטבת הגיע רמח"ל לפרנקפורט עם כתב המלצה מחמיו הרב דוד פינצי וביקש להיפגש עם הרב פאפירש, רבה של העיר, והלה – שכבר קיבל מראש מכתב מהרב חגיז בו הוא מודיע לו שרמח"ל בדרכו לפרנקפורט – קיבלוֹ בקרירות ושאלו למעשיו בעירו.
רמח"ל ענה שהוא בדרכו לאמסטרדם 'כדי שיהיה לו פרנסתו על ידי זה', הרב פאפירש הראה לו את המכתבים שקיבל מהרב חגיז ובהם העתקה מהשבועה בפאדובה ומהחרם של רבני ונציה ונזף בו על כך שהוא עובר על תנאי השבועה ומפיץ את ספריו.
רמח"ל אמר שהוא מסכים לקבל עליו כל מה שיפסוק הרב פאפירש, ובתנאי שיתאפשר לו להגן על עצמו ולהציג את טיעוניו, והרב פאפירש שהיה חולה וחלוש מכדי לעיין בדינו של רמח"ל העביר את הטיפול בעניין לרבני העיר ופרנסיה.
הללו החליטו להחתים את רמח"ל על שבועה חדשה שבה הוא מתחייב שלא לעסוק בקבלה כלל עד הגיעו לגיל ארבעים.
מעדות אנונימית שנשתמרה, נראה כי רמח"ל היה נתון ללחצים מצד עסקני פרנקפורט, שאיימו על רמח"ל בפניה לקיסר ולאפיפיור, רמח"ל עצמו גם הוא זילזל בשבועה זו שנעשתה בכפייה ובאונס, אם כי לא עבר עליה.
בתחילת טבת הכריזו הרב יחזקאל קצנלבוגן והרב חגיז חרם על כל מי שיפרסם, ידפיס או יסייע להדפיס את כתבי רמח"ל, ומבקשים מרבני אירופה וארץ ישראל שיבואו לעזרתם.
בתגובה כתבו רבני פדובה איגרת בשבח רמח"ל והרב באסאן, ומוסיפים כי בניגוד לשמועות, תיבת ספרי רמח"ל סגורה כמקדם ולא הוצא ממנה דבר.
בח' בניסן כתבו הרב קצנלבוגן והרב חגיז לרב באסאן וביקשו את עזרתו לבער את כתבי רמח"ל, הם מוסיפים כי יש בידם כבר ארבעים חתימות של רבנים שונים שתומכים במהלך זה.
בה' בסיון כתב רמח"ל לרבו אגרת מאמסטרדם בה הוא מספר שהקהילה היהודית באמסטרדם קיבלה אותו בחיבה יתירה וכי הוא קיבל מקום בישיבתם ומלגת קיום.
רמח"ל מוסיף שקבלת פנים זו היא 'מפלאות תמים דעים', שכן 'הספרדים פה [באמסטרדם], מאוסים האיטליאני בעיניהם מאוד'.
רמח"ל מוסיף שעל אף הלחצים מצד בני הישיבה באמסטרדם, הוא נמנע מללמדם קבלה, 'ולא משום איסור פרנקפורט אני עושה זה, כי כל המעשה ההוא אצלי כחרס הנשבר'.