tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בייקר הייתה דמות חשובה ברנסאנס התרבותי האפרו-אמריקאי שהתרחש בין מלחמות העולם, וגם היוותה דמות של מוזה עבור אנשי תרבות כסופרים ארנסט המינגוויי ופ.
סקוט פיצג'רלד, הצייר פבלו פיקאסו ומעצב האופנה כריסטיאן דיור.
בייקר נולדה כפרדה ג'וזפין מקדונלד בסנט לואיס, מיזורי.
אמה הייתה קרי מקדונלד, רקדנית עם שורשים אפרו-אמריקאיים ואולי אינדיאניים.
אביה המשוער היה אדי קרסון, מוזיקאי רחוב נודד בעל שורשים לטיניים.
ההורים היו מופיעים ביחד במופע זמרה וריקוד אולם בשנת 1907 קרסון עזב את משפחתו.
קרי מקדונלד נישאה אז לפועל בשם ארתור מרטין.
בגיל שמונה כבר יצאה בייקר לעבוד בעבודות בית ובגיל 12 נשרה מלימודיה בבית הספר והחלה להרוויח כסף כרקדנית בחוצות סנט לואיס, חלק מן הזמן הייתה חסרת בית.
כמו כן, היא התפרנסה משירותי שמרטפות ומשק בית בביתן של משפחות לבנות באזור סנט לואיס, אך מכיוון שהייתה שחורה נאסר עליה לנשק או לחבק את הילדים עליהם שמרה.
בגיל 13 התחתנה עם אדם בשם וילי וולס, אותו פגשה בזמן שמילצרה במועדון אולד שופר'ס.
הנישואים נמשכו פחות משנה, ואחריהם היא הצטרפה ללהקת רחוב בשם ג'ונס פמילי באנד.
ב-1921, בהיותה בת 15, גילה אותה אמרגן וודוויל שלקח אותה לניו יורק שם הופיעה על בימת ברודוויי כרקדנית שורה במספר מחזות שהידוע בהם היה The Chocolate Dandies.
היא הופיעה בתפקיד הרקדנית האחרונה בשורה, תפקיד קומי שבו הרקדנית כביכול מתבלבלת בתנועותיה ומבצעת תעלולים, כאשר בסוף הריקוד היא מתעלה על חברותיה בביצוע מורכב ווירטואוזי יותר של הריקוד.
באותה שנה היא נישאה לבעלה השני, ויליאם הווארד בייקר, אשר את שם משפחתו היא שמרה גם בתום הנישואים.
היא עזבה אותו לאחר תקופה קצרה והם התגרשו סופית ב-1924.
ב-2 באוקטובר 1925 הגיעה בייקר לפריז במסגרת מופע בשם "המופע השחור" (La Revue nègre).
היא הופיעה בתיאטרון שאנז אליזה, בו הציגה מופע ריקוד, בידור וסטריפטיז מקורי, שהסעיר את הקהל עקב מקורה האפרו-אמריקאי ה"פראי", יופייה האקזוטי, מוזיקת הג'אז לצלילה רקדה, ריקוד הצ'ארלסטון החושני שרקדה ותלבושותיה הנועזות שכללו צעיפים עשויים נוצות.
תסרוקתה הקצרה הפכה לצו האופנה.
לאחר סיבוב באירופה חזרה לפריז והפכה למופיעה קבועה במועדון פולי ברז'ר.
המופע שלה נקרא Danse sauvage ("ריקוד פראי").
באותה עת הוצגה בפריז "התערוכה הבינלאומית לאמנויות דקורטיביות ותעשייתיות מודרניות" (Exposition Internationale des Arts Décoratifs et Industriels Modernes), אשר הציגה את סגנון האר דקו באמנות החזותית.
צורת אמנות זו שאפה לשלב צורות "פרימיטיביות", "פראיות" ואפריקאיות באמנות ובייקר השתלבה במגמה זו ודמותה הפכה לאחד מייצוגיה התרבותיים.
המעצב הגרפי פול קולין (Colin) עיצב עשרות ליטוגרפיות של בייקר שנמכרו בהצלחה רבה לקהל הפריזאי.
בייקר (שכונתה "ונוס מברונזה", "פנינה שחורה", "אלה קריאולית" וסתם "La Baker") הפכה לכוכבת האמריקאית המצליחה ביותר בצרפת ושבתה את דמיונם של בני "הדור האבוד" של האמריקאים הצעירים ששהו בעיר.
בתור חיית מחמד אימצה צ'יטה לה העניקה קולר משובץ יהלומים.
ב-1934 נטלה חלק בהעלאה מחדש של האופרטה La créole ("הקריאולית") מאת ז'אק אופנבך שזכתה להצלחה גדולה.
עבור הופעה זו עברה שיעורי פיתוח קול והפכה מרקדנית פראית לזמרת, שהוגדרה כדיווה.
היא הופיעה במספר סרטים, רובם אילמים, האחרון שבהם היה Princesse Tam Tam מ-1935.
באותה שנה נסעה למסע הופעות בארצות הברית, אולם במולדתה הפוריטנית לא זכתה להצלחה אותה ידעה בצרפת המתירנית.
לחוסר ההצלחה סייעה גם העובדה שבייקר סירבה להופיע באולמות בהם הונהגה הפרדה בין שחורים ללבנים, תופעה שאפיינה כמעט את כל אולמות הבידור של התקופה.
לאחר חזרתה לפריז נישאה לסוחר בשם ז'ן ליאון וקיבלה אזרחות צרפתית ב-1937, שנה לאחר מכן התגרשה גם מליאון, שהיה בעלה השלישי.
עם כיבוש צרפת על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה הצילה אותה הפופולריות העצומה של בייקר מגירוש.
עם פתיחת מלחמת העולם השנייה, בייקר גויסה למחתרת הצרפתית על ידי ג'ק אבטיי, שהתחזה לסוכנה האישי.
היא ניצלה את מעמדה הבינלאומי לטייל ברחבי העולם ולהעביר הודעות בין חלקי המחתרת הצרפתית באזורים השונים של אירופה.
את המסרים הצפינה בדפי התווים שלה.
כמו כן, היא הופיעה מול מחנות של הצלב האדום וכן של בנות הברית.
במקביל, הסתירה לוחמי מחתרת באחוזה שלה בדרום צרפת.
בשנת 1942, כאשר הישארות בפריז הפכה מסוכנת מדי, עברה לצפון אפריקה ובילתה את רוב זמנה במרוקו הספרדית, שם חברה ליד ימינו של שליט הטריטוריה, אחמד בלבשיר חשקורי.
היא היוותה אשת קשר בינו ובין אנשי צרפת החופשית ובעלות הברית בצפון אפריקה כאשר הופיעה בפני החיילים.
לפי מספר מקורות היא השתדלה אצל חשקורי לצורך הפקת אשרות (ויזות) ליהודים על מנת להבריחם אל מחוץ לאירופה.
בחודש אוקטובר 1943 ערכה בייקר מסע הופעות בארץ ישראל אשר נערך בחסות הגנרל שארל דה גול וכל הכנסותיו היו לטובת קרן המלחמה הצרפתית.
בין השאר הופיעה בקולנוע אדיסון ובמלון המלך דוד בירושלים, בקזינו בת גלים בחיפה, בקולנוע עדן בתל אביב ובקולנוע אלהמברה ביפו.
על פעילותה בתקופת המלחמה זכתה לעיטור צלב המלחמה ולמדליית הרזיסטאנס (Médaille de la Résistance) מאת שארל דה גול והוכתרה כאבירת לגיון הכבוד הצרפתי.
ב-2021 בטקס רשמי הועבר ארונה לפנתאון של פריז.
בשנות החמישים אימצה בייקר לביתה 12 ילדים יתומים מלאומים שונים, להם קראה "שבט הקשת בענן".
הילדים המאומצים מנו את ג'נו (ילד מקוריאה), אקיו (ילד יפני), לואיס (ילד מקולומביה), ג'ארי (ילד מפינלנד), ז'אן-קלוד (ילד מקנדה), מואיז (ילד יהודי), ברהים (ילד אלג'יראי), מריאן (ילדה צרפתייה), קופי (ילד מחוף השנהב), מרה (ילד מוונצואלה), נואל (ילד צרפתי) וסטלינה (ילדה ממרוקו).
לה עצמה היה רק ילד אחד, שנולד מת ב-1941 ובעקבות לידתו עברה ניתוח להסרת הרחם.
בייקר שהייתה ביסקסואלית, ניהלה בין השאר רומנים עם הציירת פרידה קאלו, והסופרת קולט.
ב-28 באוגוסט 1963 השתתפה ב"מצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות", לבושה במדי צרפת החופשית ועטורה באותות ההצטיינות שלה, לצדו של מרטין לותר קינג, שנשא את הנאום המפורסם "יש לי חלום".
היא הייתה האישה היחידה שנאמה במעמד זה.
לאחר מותו של קינג, הציעה לה אלמנתו, קורטה סקוט קינג, לקבל על עצמה את נשיאות התנועה לזכויות האזרח, אך לאחר התלבטות קצרה בייקר סרבה, שכן חששה להשאיר את ילדיה המאומצים יתומים במקרה וינסו להתנקש בחייה אף כן.
ב-21 במאי ב-1951 הכריז ה-NAACP על 'יום ג'וזפין בייקר' כהוקרה על מאמציה לקידום השוויון בין הגזעים בארה"ב.
מכתש על כוכב הלכת נוגה נקרא לזכרה.
2000 - ככר ברובע הארבעה-עשר בפריז נקרא על שמה.
3 ביוני 2006 - לכבוד מלאת מאה שנה להולדתה נחנך פסל שלה עשוי ברונזה על יד טירת מילאנד בקסטלנו-לה-שאפל במחוז דורדון בנוכחותם בנה הבכור אקיו ושל השחקנית סוניה רולאן, מלכת היופי של צרפת לשעבר.
הפסל הוזמן על ידי האיגוד "מבצע ז'וזפין" מהפסלת שוסקי.
יוני 2006 - נקראה על שמה בריכה צפה על נהר סן ברובע השלושה-עשר של פריז, למרגלות הגשר החדש להולכי רגל סימון דה בובואר.
2008 - ברובע איל של העיר נאנט נחנכה דרך לזכרה (allée Joséphine-Baker).
ב-1964 לקתה בשבץ, ממנו החלימה אך לא שבה להופיע באופן סדיר.
בינואר 1966 קיבלה את הזמנתו של שליט קובה פידל קסטרו והגיעה להופעות בתיאטרון המוזיקלי של הוואנה (Teatro Musical de La Habana) לשורת הופעות, היא שהתה במדינה עד אפריל אותה שנה.
ב-אוגוסט 1973 הגיעה למדינת ישראל והשתתפה בחגיגה גדולה שנערכה במגדל דוד לרגל חגיגות 25 שנה להקמת המדינה.
ב-1974 הופיעה שוב בישראל כדי לשיר במופע צדקה של ארגון ורייאטי בישראל.
מהכנסות מופע זה נרכש אמבולנס להסעת ילדים נכים ועליו שמה.
הסופר אריה קרישק, שהיה באותה שנה דובר וראייטי פרסם לאחר שנים רבות את "הלילה שלי עם ג'וזפין" (באתר בכיוון הרוח) על מפגשו עם הדיווה.
ב-1973 הופיעה בקרנגי הול וזכתה לתשואות ארוכות בעמידה, ב-1975 הופיעה בפריז במופע מחווה לכבודה.
ימים אחדים לאחר מכן נפטרה.
את ארונה ליוו יותר מעשרים אלף איש, והממשלה הצרפתית העניקה לה קבורת כבוד צבאית.
ג'וזפה פיאצי (באיטלקית: Giuseppe Piazzi; 7 ביולי 1746 – 22 ביולי 1826) היה מתמטיקאי ואסטרונום איטלקי.
היה חבר במסדר התיאטינים, מסדר דתי של הכנסייה הקתולית.
ידוע בעיקר בשל גילויו את קרס (שמעמדו השתנה עם הזמן בין כוכב לכת לאסטרואיד ולכוכב לכת ננסי, היחיד בחגורת האסטרואידים) ובשל מצפה הכוכבים שהקים בפלרמו.
אין תיעוד אודות השכלתו של פיאצי באסטרונומיה או בפיזיקה, אף לא בכתובים הישנים ביותר שבנמצא.
עם זאת, סביר להניח שלמד אסטרונומיה בטורינו, אולי אצל האסטרונום האיטלקי וחבר החברה המלכותית של לונדון ג'ובאני בטיסטה בקאריה.
את השכלתו במתמטיקה למד בהדרכתו של המתמטיקאי פרנסואה ז'אקייה בזמן שגר עם חברי מסדרו בכנסיית אנדראה דלה ואללה.
ביולי 1770 התמנה לראש המחלקה למתמטיקה באוניברסיטת מלטה.
בדצמבר 1773 החל ללמד מתמטיקה ופילוסופיה בקולג'ו דיי נובילי עד תחילת 1779. לאחר שהויות קצרות בקרמונה וברומא, במרץ 1781 החל ללמד מתמטיקה באוניברסיטת פלרמו.
ב-19 בינואר החליף תפקיד והתמנה לפרופסור לאסטרונומיה.
החל מ-13 במרץ בשנת 1787 ועד לסוף 1789 השתלם בלונדון ובפריז באסטרונומיה מעשית ועסק בהבאת כלי תצפית לפלרמו, שם הוקם בשנת 1790 מצפה כוכבים שעל מייסדיו נמנה פיאצי.
בתקופה זו הכיר פיאצי אסטרונומים רבים אנגליה ומצרפת ורכש מעגל אלטזימוטלי מג'ס רמסדן, מגדולי אמני הציוד האסטרונומי בתקופתו.
בשנת 1871 מינה אותו המלך פרדיננד השני מלך הסיציליות למנהל הכללי של המצפים בנאפולי ובסיציליה והורה לו לטפל בסיום הקמתו של מצפה הכוכבים בנאפולי.
פיאצי פיקח על כתיבת קטלוג הכוכבים של פלרמו שהכיל, בסופו של דבר, 7,646 ערכים והיה ידוע בדיוקו הרב.
העבודה החלה בשנת 1789 והסתיימה בשנת 1803 עם פרסום הקטלוג.
במהלך הכנת הקטלוג, סרקו פיאצי ועמיתיו לעבודה את השמיים בשיטתיות.
במהלך תקופה זו, ב-1 בינואר בשנת 1801, גילה פיאצי גוף שמימי הנע על רקע כוכבי השמיים.
בתחילה נראה היה לו ששם לב לכוכב שבת בו טרם הבחין, אך מששם לב כי הוא נע לאורך זמן, הגיע למסקנה כי ככל הנראה מדובר בכוכב לכת, אותו כינה "כוכב הלכת החדש".
פיאצי כתב על כך את הדברים הבאים:
אף על פי שפיאצי היה סבור כי מדובר בכוכב לכת, העדיף לנקוט בשמרנות ולפרסם את תגליתו כשביט.
על כך כתב לאסטרונום ברנבה אוריאני ממילאן:
מעט אחרי תקופת הגילוי, הפך המעקב אחרי גרם השמיים לבעייתי, כיוון ששעות הופעתו הקשו על חיזויו עקב אור השמש החזק.
עקב קושי זה, פנה פיאצי אל המתמטיקאי קרל פרידריך גאוס וביקש את עזרתו בהסקת נתונים מתוך תצפיותיו.
בניסיונו לטפל בסוגיה זו, פיתח גאוס את שיטת הריבועים הפחותים, בעזרתה נחזה מסלולו של גרם השמיים ונקבע כי זהו אכן כוכב לכת קטן.
באופן מקרי, תאם מיקומו את חוק טיטיוס-בודה.
פיאצי קרא לכוכב הלכת החדש "קרס פרדיננדה" על שם קרס, אלת התבואה המיתולוגית ועל שם פרדיננד מלך איטליה.
בחלוף הזמן, נשמטה התוספת "פרדיננדה" משום שמחוץ לאיטליה נהגו שלא להוסיף את שמו של המלך לכוכב.
כיום, ידוע שקרס הוא הגוף הגדול ביותר בחגורת האסטרואידים וכוכב הלכת הננסי היחיד בה.
בעקבות ההצלחה שנחל בגילוי קרס ובמסגרת עבודתו על הקטלוג, החל לחקור את תנועתם העצמית של כוכבים במטרה למצוא כאלו המתאימים לחישובי פרלקסה.
פיאצי היה הראשון לשים לב כי תנועתו של הכוכב 61 בברבור מהירה למדי ועל סמך הצעתו חישב לימים פרידריך בסל את המרחק אליו על ידי פרלקסה.
עקב כך, נקרא לעיתים הכוכב "הכוכב המעופף של פיאצי".
ג'וזפה פאבאלי (באיטלקית: Giuseppe Favalli; נולד ב-8 בינואר 1972) הוא כדורגלן עבר איטלקי אשר שיחק בעמדת המגן.
פאבאלי החל את הקריירה שלו בקבוצת קרמונזה מהסרייה ב' ב-1987, ופעמיים (1989 ו-1991) העפיל עמה לסרייה א'.
ב-1992 עבר ללאציו, ושיחק בה במשך 12 שנים שבמהלכן זכה לקבל את סרט הקפטן וזכה עמה בתארים אחדים.
ב-2004 הוא עבר לאינטר מילאנו, עמה זכה פעמיים בגביע האיטלקי ופעם אחת באליפות (2006).
באותה שנה החליט לעבור למילאן, ולאחר עונה ראשונה שבה פתח בהרכב פעמיים הוא זכה למקום קבוע בהרכב.
פאבאלי השתתף ב-9 משחקים במדי הנבחרת עד גיל 18, וב-1992 זכה באליפות אירופה עד גיל 21 עם הנבחרת הצעירה.
הוא היה בסגל נבחרת איטליה ביורו 2004, והופעתו היחידה שם הייתה לאחר שהחליף את ג'נארו גאטוזו באחד המשחקים.
אליפות העולם לקבוצות כדורגל: 2007
ג'וּזֶפֶּה תוֹמאזי די לָמפֶדוּזָה (באיטלקית: Giuseppe Tomasi di Lampedusa; 23 בדצמבר 1896 – 23 ביולי 1957), הנסיך ה-11 של למפדוזה ודוכס פלמה, היה סופר איטלקי-סיציליאני, מחבר אחת מיצירות המופת של הספרות האיטלקית, "הברדלס" (Il Gattopardo).
תומאזי די למפדוזה נולד בפלרמו למשפחת אצולה שקרלוס השני מלך ספרד העניק לה את האי הקטן למפדוזה ב-1630. המשפחה מכרה את האי לממלכת שתי הסיציליות באמצע המאה ה-19, והשתקעה בפלרמו, שם היה לה ארמון.
הוא היה לבן יחיד, לאחר שאחותו נפטרה בילדותה ממחלת הדיפטריה.
למד בארמון המשפחה עם מורה פרטי שלימד אותו אנגלית, אמו, אליה היה קשור במיוחד, לימדה אותו צרפתית.
אביו לא נטל חלק בחינוכו.
ב-1915 עבר לרומא במטרה ללמוד משפטים, אך פרוץ מלחמת העולם הראשונה שיבש תוכנית זו והוא התגייס לצבא האיטלקי.
במהלך קרב קפורטו, בו השתתף, נלקח בשבי האוסטרו-הונגרי.
הוא נמלט ממחנה השבויים בו הוחזק בהונגריה וחזר לאיטליה.
עם תום המלחמה שוחרר מהצבא בדרגת לוטננט (סגן) וחזר לסיציליה.
עם חזרתו למד שפות זרות (אנגלית, צרפתית, גרמנית ורוסית ידע על בוריין) והתלווה לאמו בטיולים באיטליה, צרפת ואנגליה.
לאחר שקרא את "יוליסס" של ג'יימס ג'ויס החל להשתעשע ברעיון לכתוב רומן אודות משפחת אצולה שייסוב סביב ציר אירועים המתרחשים ביום אחד בחיי הגיבור.
החומרים שאסף וכתב בתקופה זו יהוו חומר גלם לספרו "הברדלס".
ב-1932 נסע ללטביה ונשא שם לאישה את הפסיכואנליטיקאית הגרמנית-בלטית אלכסנדרה וולף פון שטומרזה (Alexandra Wolff von Stomersee), שכונתה "ליסי", אותה הכיר שבע שנים קודם לכן בשגרירות איטליה בלונדון.
ב-1934 נפטר אביו והוריש לו את תוארי האצולה, את הארמון ושטחי אדמה בסיציליה.
ב-1940 גויס שוב לצבא אך שוחרר עד מהרה.
הוא, אמו ואשתו נמלטו לצפון סיציליה ושרדו שם במלחמת העולם השנייה, אולם הארמון המשפחתי והאחוזה בפלרמו נהרסו בהפצצות בעלות הברית ב-1943. ב-1953 נפטרה אמו, שחיה עד אז במחיצתו ובמחיצת אשתו בפלרמו.
תומאזי די למפדוזה היה חבר בקבוצת אינטלקטואלים, אך את רוב זמנו בילה בקריאה, כתיבה והתבודדות.
באחרית ימיו התגלה שהוא סובל מסרטן ריאות.
הוא נפטר בבית חולים ברומא ונקבר בפלרמו, בבית קברות של המסדר הקפוצ'יני.
"הברדלס" הוא רומן המתאר את שקיעתה של משפחת אצולה סיציליאנית, אשר סמל האצולה שלה הוא ברדלס בתקופה רבת תמורות במחצית השנייה של המאה ה-19, עת איחד גריבלדי את איטליה.
העלילה, המתרחשת כביכול בעיירה דמיונית בשם "דוֹנָאפוּגָטָה" (ככל הנראה בת דמותה של העיירה סנטה מרגריטה די בליצ'ה, 100 ק"מ דרום-מערבית לפלרמו), פוגשת את המשפחה במספר נקודות בזמן בין מאי 1860 למאי 1910 ובמרכזה דמותו של הנסיך דון פבריציו קורברה, נסיך סאלינה, המשלבת את דמויותיהם של המחבר, אביו ובעיקר סבו.
הרומן נכתב בין 1954 ל-1956, ובימי חייו של תומאזי די למפדוזה נדחה על ידי מוציאים לאור.
רק שנה לאחר מותו ראה הרומן אור בהוצאת פלטרינלי (Feltrinelli), לאחר שאלמנתו של תומאזי די למפדוזה העבירה את כתב היד לג'ורג'ו באסאני (מחבר "גן פינצי-קונטיני"), שהיה עורך בהוצאה זו.
עד מהרה זכה הרומן למעמד של יצירת ספרות נשגבת, וב-1959 זכה תומאזי די למפדוזה לקבל, לאחר מותו, את הפרס הספרותי הגבוה ביותר באיטליה, פרס סטרגה.
הספר תורגם ללשונות רבות (לעברית תורגם ב-1961 על ידי פנינה בת שלה ויצא בהוצאת עם עובד) וב-1963 עובד לסרט קולנוע ("הברדלס") בבימויו של לוקינו ויסקונטי ובכיכובו של ברט לנקסטר.
בנוסף לרומן הגדול הנושא את שמו, כתב תומאזי די למפדוזה מספר יצירות נוספות.
כמו כן כתב אך לא סיים ספר בשם "זכרונות ילדות" ("Ricordi d'infanzia"), ורומן ממנו קיים רק פרק הפתיחה בשם "חתלתולים עיוורים" ("I gattini ciechi").
ג'וזפין וול היא ציירת ופסלת בתחום אמנות הפנטזיה.
ג'וזפין למדה אמנות יפה בקולג' בורנמות' שבאנגליה, ועבדה כמאיירת בקדרות וכציירת.
בעבודותיה היא הושפעה מהאמן ארתור רקהאם, עם השפעה מועטה יותר מהסוריאליזם של אמנים כגון רנה מגריט וסלבדור דאלי.
עבודותיה הוצגו בטהראן וטוקיו במהלך 1974, אך תצוגת הסולו שלה החלה בעיר סווינדון שבאנגליה.
ג'וזפין ועבודותיה זכו לסיקור רחב בשנת 1990 במדיה האנגלית, ובשנת 1993 במהלך יריד בבירמינגהם חתמה על חוזה עבודות עם חברות שונות בבריטניה ובשווייץ.
במהלך הזמן המשיכה ג'וזפין לעבוד עם סוכני האמנות האימפרסיוניסטית בקליפורניה, ומשם מסביב לעולם החל משנת 1996.
בשנת 1998 הוצגו חמש מעבודותיה בגלריית מול שבלונדון תחת השם "אמנות הדמיון", כאן ג'וזפין הצטרפה למעגל האמנים העובדים תחת אותו שם האמנות.
ג'וּזֶפֶּה פאריני (באיטלקית: Giuseppe Parini, 23 במאי 1729 בזיזיו – 15 באוגוסט 1799) היה משורר, לבריתן ומתרגם איטלקי, נציג של עידן האורות והנאו-קלסיציזם.
לאופרדי כינה אותו "ורגיליוס של איטליה המודרנית".
ג'וזפה פאריני נולד תחת שם המשפחה פארינו ביישוב בוזיזיו (Bosisio) (מחוז לקו), על גדות האגם פוזיאנו, באזור בריאנצה בצפון לומברדיה.
אביו, פרנצ'סקו מריה פארינו היה סוחר קטן במשי, החליט לשולחו למילאנו אצל דודתו.
במילאנו למד ג'וזפה אצל הנזירים הברנביטים ואמו, אנג'יולה מריה קספני, הייתה אחות של כומר מאחד הכפרים בסביבה.
בגיל 10, מתוך אילוצים כלכליים, שלחו הוריו את ג'וזפה לדודה שלהם בשם אנה מריה לטואדה במילאנו.
בעזרת אותה קרובת משפחה נרשם הילד ללימודים יסודיים בבית הספר סנט אלסנדרו ולאחר מכן
בבית הספר "ארצ'ימבולדי" (כיום בית הספר תיכון ע"ש צ'זארה בקאריה), שניהם בניהול הנזירים הברנביטים.
הברנביטים היו חברים בקונגרגציה שהוקמה במילאנו בשנת 1530 על ידי אנטוניו מריה זכריה.
בתקופת לימודיו בתיכון פירנס ג'וזפה את עצמו על ידי העתקת כתב-יד.
בשנת 1741 הורישה לו הדודה קצבה חודשית, בתנאי שייהפך לכומר.
פאריני ציית לא בלב מלא מפני שסבל מבעיות בריאות, היה צריך בשעות הפנאי לעבוד לפרנסתו במשרדים של עורכי דין ולתת שיעורים פרטיים ובנוסף לכל, לימודי הדת התנהלו לפי שיטות ההוראה נוקשות מיושנות.
בסופו של דבר הוסמך לכמורה בשנת 1754. המורים לא היו שבעי רצון ורשמו למשל בפנקסי בית הספר לשנת 1749–1750:
ב-1752 סיים פאריני את לימודיו.
כשביטחונו הכלכלי, אם כי צנוע, הובטח אחרי זכייה במשפט נגד המוציא לפועל של צוואת דודתו, אנטוניו ריגולה, פרסם פאריני בלוגאנו תחת שם העט "ריפאנו אאוּפּילינו"
קובץ קטו של שירים הקרוי "שירים אחדים של ריפאנו אאופילינו" (Alcune poesie) שהביאו לידי בחירתו ל"אקדמיה דיי טרספורמאטי" במילאנו וגם ל"האקדמיה של ארקדיה" ברומא.
היה מדובר ב-94 שירים בעלי אופי דתי, חילוני, של אהבה, פאסטורלי וסאטירי בהשראת השכלתו הראשונית והשראתו הרוחנית של פרנצ'סקו ברני.
מאוחר יותר הצטרף גם לאקדמיה דלה קרוּסקה.
אלה היו שירים פשוטים בנימה של שבחים (אנקומיאזמים), נותנים רושם שהיוצר הצעיר היה עדיין מתבודד מבחינה חברתית ואינטלקטואלית, שלא התוודע עדיין לדיונים בסביבה התרבותית הלומברדית, והושפע על ידי האקדמיה של ארקדיה והקלאסיציזם של המאה ה-16.
חבר האקדמיה דיי טרספורמאטי ומורה בבית סרבלוני
האקדמיה דיי טרספורמאטי, בה התקבל פאריני בשנת 1753, הייתה מתכנסת בית הרוזן ג'וזפה מריה אימבונאטי
והייתה מורכבת מנציגי חיי התרבות המקומית.
ביניהם מצא המשורר המתחיל ידידים ומעניקי חסות.
אחרי שהשלים את לימודי התאולוגיה בעי לודי, ב 14 ביוני 175 הוסמך לכומר.
קשייו הכלכליים אילצו אותו לפנות לעזרת ב"קאנוניק" אגודיו ואחר כך של ה"אבאטה" (abbate) סורזי.
בהמלצתם נכנס לשירות הדוכס גבריו סרבלוני כמורה פרטי לבנו, ג'אן גליאצו.
בבית סרבלוני הייתה הזדמנות לפאריני להכיר מקרוב את חיי האצילים על כל היבטיו ולספוג ולעבד רעיונות חדשים שהגיעו מצרפת מאנשי עידן האורות כמו וולטר, מונטסקייה, רוסו, קונדיאק והאנציקלופדיסטים שהשפיעו על כתביו "דו-שיח על האצולה" (1757), האודות "החיים בכפר", "טוהר האוויר" (1759) והאודה "ההתחזות" (1761).
באותה תקופה ניהל פאריני בשביל האקדמיה דיי טרספורמאטי, פולמוס ספרותי נגד ספרו של איש חינוך האב אלסנדרו בנדיירה "I pregiudizi delle umane lettere" (17561, זאת ב"שני מכתבים סביב הספר בעל הכותרת "
I pregiudizi delle umane lettere ", וכמו כן פולמוס נוסף נגד ה "Dialoghi della lingua toscana" (דו-שיח על שפה הטוסקנית") של האב הברנביטי אונופריו בראנדה (1760)
באוקטובר 1762, אחרי שניסה לסנגר על בתו של המלחין והמורה למוזיקה ג'ובאני בטיסטה סמרטיני שקיבלה סטירת לחי מהדוכסית, פוטר מהעבודה ועזב את בית סרבלוני.
בהמשך מצא עבודה כמורה של קרלו, ילד בן למשפחת אימבונאטי, אליו הקדיש ב 1764 את האודה L'educazione ("החינוך")
השיר "Il Giorno " והחסות של הרוזן פירמיאן
במרץ 1763, בעידודם של חבריו מהאקדמיה ושל הרוזן פירמיאן, המושל האוסטרי של לומברדיה, פרסם פאריני ללא שם את השיר Il Mattino (הבוקר), חלק מהפואמה Il Giorno שכללה עצות אירוניות לאציל צעיר איך לבלות את בקריו.
השיר, שהוצא לאור על ידי בית הדפוס אניילי במילאנו, התקבל באהדה על ידי הבקורת, ומעל לכל על ידי ג'וזפה בארטי, שכתב עליו רוויו חיובי בגיליון הראשון (מ 1 באוקטובר 1763) של כתב העת Frusta letteraria.
בשנת 1765 הוציא פאריני, שוב ללא שם, שיר שני Il Mezzogiorno שהתקבל גם הוא היטב של ידי המבקרים, פרט לפייטרו ורי מכתב העת "קפה".
שני השירים שביקרו בצורה של סטירה את האצולה המושחתת והמנוונת, העלו את תשומת הלב ברחבי איטליה.
בשנת 1766 השר דו טיו הציע לו את הקתדרה לתורת הנאום באוניברסיטת רומא.
פאריני דחה את ההצעה מפני שקיווה שיקבל אותה משרה באוניברסיטת פארמה.
המושל האוסטרי, הרוזן קרל יוזף פון פירמיאן, שהיה מצנאט של האמנויות, הביע רצון לקדם את המשורר המוכשר ומינה אותו למשורר רשמי של תיאטרון הדוכסי Regio Ducale Teatro וביקש שיעבד לאופרה את הטרגדיה
"אלקסטה|אלצ'סטה" מאת ראניירי דה קלצביג'י.
באותה שנה התמנה על ידי פירמיאן גם לעורך ה"גזטה די מילאנו"
הביטאון הרשמי של שממשל האוסטרי בעיר.
יתרה מזו, בשנת 1769, חרף התנגדות הישועים הוקמה בשבילו קתדרה מיוחדת לרטוריקה ולאמנויות יפות בבית הספר הפאלאטיני (Scuole Palatine).
המשיך ללמד בו גם אחרי שהפך לגימנסיה של הרובע בררה והיה למנהלה.
בין השנים 1770–1771 כתב פאריני את המלים לאופרות Amorosa incostanza ו 'Iside salvata
בשנים 1770–1771 וולפגנג אמדאוס מוצרט בן ה14-15 ביקר פעמיים במילאנו בלוויית אביו.
בעת שהותו בעיר נפגש עם פאריני, אך המפגש לא השאיר רשמים כתובים אצל השניים.
לעומת זאת מוצרט הלחין ב-1770 את האופרה "מיתרידאטה רה די פונטו (K 87)" (באיטלקית Mitridate, re di Ponto) עם לברית מאת ויטוריו אמדאו צ'יניה-סאנטי (Cigna Santi)
שעיבד את התרגום של פאריני למחזה "מיתרידאט" מאת ראסין.
אופרה זו זכתה להצלחה רבה במילאנו בימי הקרנבל של סוף השנה ב-26 בדצמבר 1770.
ב-1771, לרגל החתונה המתוכננת של הארכידוכס פרדיננד של אוסטריה עם הנסיכה מריה ריצ'רדה ביאטריצ'ה ד'אסטה כתב פאריני עצמו את הלברית "אסקניו אין אלבה" (Ascanio in Alba), שלפי הלחין מוצרט עוד אופרה (K 111) שהתקבלה בהתלהבות בבכורה שלה ב-17 באוקטובר 1771 בתיאטרון הדוכסי במילאנו.
דווקא האופרה "רוג'רו" מאת יוהאן אדולף האסה שהוצגה באותה הזדמנות נחשבה לכישלון.
יש שהעירו כי ב"גזטה די מילאנו" המנוהלת על ידי פאריני, ב"כתבה" מהצגת האופרה "מיטרידטה" הזכירו את המלחין המוכשר והצעיר, אך מבלי לציין את שמו.
ב-1771 בשיתוף פעולה עם כמה מה"טראספורמאטי" ביניהם ורי, תרגם חלק מהפואמה "לה קולומביאד" מאת אן מארי דו בוקאז'.
ב-1774 השתתף בוועדה שהוקמה על ידי הממשל האוסטרי לצורך גיבוש הצעה לרפורמה של בתי הספר היסודיים ושל ספרי הלימוד ובו זמנים עבד בכתיבת החלק הנוסף של Il Giorno ועל האודות שלו.
כעבוד שנתיים, ב 1776 זכה לקצבה שנתית מהאפיפיור פיוס השישי והתמנה לחבר בחברה הפטריוטית שהוקמה על ידי הקיסרית מריה תרזה לצורך קידום החקלאות.
בעת הכיבוש הצרפתי של מילאנו, נפוליאון ואורליו סליצ'טי מינו את פאריני לשופט, אולם כמעט מיד אחר כך חזר הסופר לעיסוקיו הספרותיים והשלים את יצירתו הראשית "איל ג'ורנו" על ידי הוספת שני החלקים האחרונים - Il Vespro (הערב) ו La Notte ("הלילה", שפורסם אחרי מותו)
בין יצירותיו האחרות בולטות ה"אודות" המלאכותיות למדי, שכתב בין השנים 1757–1795.
אנשי הספרות הצעירים העריכו ביצירותיו במיוחד את חופש המחשבה ואת גישתו המוסרית.
אוגו פוסקולו, שפגש את פאריני במילאנו, תיאר אותו ב"מכתביו האחרונים של יאקופו אורטיס", כאדם נשוא פנים ומעורר כבוד וב"דאי ספולקרי" (מקדשי האל) גינה את העיר העשירה והמושחתת על ששכחה אותו.
פאריני נפטר במילאנו באוגוסט 1769.
ישוב הולדתו ביזוזיו נקרא לזכרו ביזוזיו-פאריני
בככר קורדוזיו במילאנו הוקם פסל של המשורר.
עדיין במילאנו חיים צאצאים של משפחת המשורר.
ג'וזפין היא קונבנציית הכרזה בברידג' במצבים בהם מנסים למצוא חוזה אופטימלי בגובה 6 (סלאם קטן) או בגובה 7 (סלאם גדול) ואין אפשרות או אין צורך להשתמש בקונבנציה השואלת את השותף על מספר קלפי האס או על מספר קלפי המפתח שברשותו.
בקונבנציה זו מנסים למצוא את מספר הקלפים הבכירים בסדרה מסוימת שמחזיק השותף.
זהי צורה נפוצה באירופה לקונבנציית Grand Slam Force.
הקונבנציה הומצאה על ידי השחקן האמריקאי אלי קלברסטון (Ely Culbertson) בשנת 1936 ונקראה על שם אשתו ג'וזפין קלברסטון.
הקונבנציית פורסמה על ידי ג'וזפין בעיתון The Bridge World.
מהלך ההכרזה הראה כי ניתן לבצע סלאם קטן לפחות
יש הסכמה על סדרת השליט.
אם טרם הושגה הסכמה, משמעות הכרזת 5NT היא שהסדרה האחרונה שהוכרזה היא סדרת השליט.
ההכרזה עברה את הגובה של 4NT, המשמש במרבית המקרים לשאלה על קלפי מפתח, כאשר יש הסכמה על סדרת השליט.
הכרזה של 5NT במצב זה היא שאלה על מספר הקלפים הבכירים בסדרת השליט, שמחזיק השותף.
קלפים בכירים לצורך קונבנציה זו הם: אס, מלך ומלכה.
6 - אין ברשותי אף אחד מהקלפים הבכירים
6 בסדרת השליט - ברשותי אחד מהקלפים הבכירים
הכרזת סדרת השליט בגובה 7 - ברשותי שניים מהקלפים הבכירים
ג'וזפה "פינו" פינלי (באיטלקית: Giuseppe "Pino" Pinelli ; 21 באוקטובר 1928, מילאנו - 16 בדצמבר 1969, מילאנו) היה פועל רכבת ואנרכיסט איטלקי, שנהרג במהלך חקירה על ידי משטרת איטליה ב-1969.
פינלי היה חבר בחוג האנרכיסטי המילאנזי "Ponte della Ghisolfa" (בעברית: "גשר גיסולפה"), בנוסף היה מזכיר הסניף האיטלקי של הצלב השחור האנרכיסטי .
בעיני רבים, מותו נגרם על ידי חוקרי המשטרה.
סיפור מותו היווה השראה למחזהו של חתן פרס נובל דאריו פו, "מותו המקרי של אנרכיסט" (שתורגם לעברית תחת השם: חקירה חוזרת בעניין מותו של אנרכיסט מפוקפק).
יוצר הסרטים האיטלקי מרקו טוליו ג'ורדנה בחן את האירועים שהביאו למותו של פינלי ולמותו של קלברזי, מפקח משטרה שהיה מעורב בפרשה, בסרטו שיצא בשנת 2012 "פיאצה פונטנה: הקשר האיטלקי" (Romanzo di una strage).
ג'וזפה פינלי נולד ב-1928 במילאנו לאלפרדו פינלי ורוזה מלאקרנה.
הוא גדל ברובע הדרומי העתיק של העיר, "טיצ'ינזה" (באיטלקית: Ticinese), בסמוך לשער טיצ'ינזה הנודע.
לאחר סיום בית הספר היסודי, נאלץ לעזוב את הלימודים ולהתחיל לעבוד, תחילה כנער שליחויות ולאחר מכן כמחסנאי.
סקרנותו המולדת לידע, גרמה לו להמשיך וללמוד בצורה אוטודידקטית.
בשנים 1945-1944, תקופת ההתנגדות הפרטיזנית האיטלקית לכוחות הנאצים והפשיסטים של "הרפובליקה של סאלו" בצפון איטליה, שימש פינלי הצעיר כנער שליחויות של הבריגדות הפרטיזניות האנרכיסטיות, "גדודי ברוצי ומלטסטה" (באיטלקית: Brigate Bruzzi e Malatesta).
עם סיום המלחמה, המשיך בפעילות בתנועה האנרכיסטית במילאנו.
ב-1954 החל לעבוד כמכונאי בתחנת הרכבת.
שנה לאחר מכן נשא את לליצ'יה רונייני, אותה הכיר בלימודי ערב של אספרנטו, לזוג נולדו שתי בנות - סילביה וקלאודיה.
בגיל 35, היה פינלי המבוגר שבחבורה, אך דבר זה לא היווה בעיה בעיקר בשל אישיותו העליזה והנמרצת.
שנתיים לאחר מכן, ב-1965, ולאחר עשור בו לא היה לאנרכיסטים מקום מפגש משלהם, היה בין המייסדים של מקום מפגש כזה ברחוב מורילו במילאנו (באיטלקית: Viale Murillo) שנקרא "חוג סאקו וונצטי".
שם נפגשו אנרכיסטים צעירים מכל רחבי אירופה.
האנרכיסטים אולצו לעזוב את המקום באמצעות פינוי בכוח, ועברו למקום חדש בפיאצלה לוגאנו 31 (באיטלקית: Piazzale Lugano), בפאתי רובע מעמד הפועלים "בוביזה" בצפון העיר, מטרים ספורים מגשר גיסולפה (Ponte Della Ghisolfa), שם הקימו ב-1 במאי 1968 מועדון אנרכיסטי בשם "החוג האנרכיסטי של גשר גיסולפה".
באותה עת, נשבו רוחות מהפכניות מצרפת והגיעו למילאנו.
פינלי עזר לתפעל את המועדון והיה מהמארגנים של סדרת הרצאות ערב ומעגלי שיח בין הפעילים.
בנוסף, פעל למען החייאת איגוד העובדים האנרכו-סינדיקליסטי האיטלקי "Unione Sindacale Italiana" (בעברית: "איחוד הסינדיקליסטים האיטלקי") ודאג לפתיחתו של סניף איגוד זה בשטח המועדון.
חוגים אנרכיסטים חדשים נפתחו בכמה תיכונים ומפעלים במילאנו.
האנרכיסטים של מילאנו החלו לחוש כי ישנו צורך במועדון אנרכיסטי נוסף בעיר.
וזה הוקם, הפעם בחלקה הדרומי של העיר ברחוב סקלדאסולה, ברובע הדרומי בו גדל - רובע טיצ'ינזה.
1969 הייתה שנת שיא של המאבק המעמדי באיטליה מאז לידתה של הרפובליקה.
שביתות, השתלטות על מפעלים והפגנות אפיינו יותר מכל את המחצית השנייה של השנה.
בפרט עלתה מידת השתתפותן של קבוצות שמאל חוץ פרלמנטריות בעלות אידאולוגיות מהפכניות באירועים השונים.
ב-25 באפריל, אירעו שני פיצוצים במרכז הירידים ובתחנת הרכבת המרכזית של מילאנו.
החשד נפל באופן מיידי על החוגים האנרכיסטים וכמה מהפעילים הובאו למעצר.
באוגוסט של אותה שנה אירע פיצוץ נוסף ברכבת שיוחס גם הוא לאנרכיסטים.
לאחר מסע מעצרים נוסף, פינלי וכמה חברים החליטו להקים סניף מקומי של "הצלב השחור האנרכיסטי" והוא היה למזכירו.
אנשי הארגון היו מחויבים ככל שיכלו להפגין סולידריות עם אסירים פוליטיים אנרכיסטים, לעזור להם ולהפיץ עלוני מידע על סיבות מאסרם.
פינלי עצמו זומן באופן קבוע לתחנת המשטרה בתואנות שונות ומשונות, במטרה להפר את שלוות חייו.
האדם שעסק בעניינו פעמים רבות, היה מפקח משטרה צעיר, כבן 32, בשם לואיג'י קלברזי.
ב-12 בדצמבר 1969 בשעה 4:37 בצהריים, אירע הפיצוץ בפיאצה פונטנה במטה סניף "בנק החקלאות הלאומי" של איטליה.
האירוע, שנודע מאוחר יותר בשם "טבח כיכר פונטנה", גרם למותם של 17 בני אדם ולפציעתם של 88 אחרים.
שלוש שעות לאחר האירוע, הגיע לואיג'י קלברזי למועדון ברחוב סקלדאסולה וביקש מפינלי ומכמה אנרכיסטים נוספים להגיע עמו לתחנת המשטרה.
פינלי הסכים מיד, עלה על האופנוע שלו ונסע אחריו אל התחנה.
שם פגש ברבים מהאנרכיסטים של מילאנו, סך הכל המשטרה עצרה 84 חשודים אנרכיסטים עד אותו לילה.
תוך 48 שעות, פרק הזמן המקסימלי שאפשר החוק האיטלקי באותם ימים להחזיק באדם מבלי להביאו בפני שופט, השתחררו מרבית החשודים ומעטים הובאו בפני שופט, נעצרו והועברו לבית הסוהר של סן ויטורה.
פינלי היה עצור בתחנת המשטרה מעל 48 שעות, וחקירתו נמשכה באופן רצוף על ידי דוקטור אנטונינו אלגרה, ראש הלשכה המדינית של משטרת מילאנו, המפקח לואיג'י קלברזי ועוד שלושה שוטרים זוטרים בלשכה המדינית של המשטרה.
ואז, בסביבות חצות הליל, במה שהיה ל-16 בדצמבר 1969, גופו של פינלי נראה נופל מחדר חקירות בקומה הרביעית של תחנת המשטרה ופוגע בקרקע.
הוא נלקח לבית החולים, אך הגיע לשם ללא רוח חיים והועבר לקבורה בקרארה.
במסיבת עיתונאים שכונסה בבוקר שלמחרת על ידי מפקד משטרת מילאנו מרצ'לו גווידה, פשיסט מוצהר שהיה מפקד בית הסוהר לאסירים פוליטיים באי ונטוטנה בתקופת שלטונו של בניטו מוסוליני, ובה לקחו חלק גם אלגרה וקלברזי, נאמר כי מותו של פינלי היה מקרה של התאבדות.
אלגרה טען כי "פתאום פינלי עשה את דרכו אל החלון, אשר היה פתוח כדי לקרר את החדר, ונפל אל החלל".
הסיבה להתאבדותו, כפי שהוצגה במסיבת העיתונאים, יוחסה לעובדה שהאליבי של פינלי למועד הפיצוץ התברר ככוזב.
בהמשך חזרה בה המשטרה מטענה זו כשנודע שהאליבי של פינלי היה מוצק לחלוטין.
בחודש הראשון שלאחר מותו, האנרכיסטים וארגוני השמאל החוץ-פרלמנטרי האשימו את המשטרה, ובפרט את המפקח לואיג'י קלברזי ברציחתו.
המדינה והמשטרה, לעומת זאת, המשיכו להתעקש כי פינלי הוא זה שביצע את הטבח בכיכר פונטנה והתאבד מכיוון שהבין כי החבל מתהדק סביב צווארו.
סימני שאלה רבים החלו לעלות בנוגע לסיפור ההתאבדות שסיפקה המשטרה.
חדר החקירות בו נחקר פינלי לפני נפילתו היה חדר בינוני מרוהט במספר שולחנות כתיבה וארונות, בזמן החקירה היו בו שישה אנשים, בחינה של מיקום הריהוט והאנשים מטילה ספק רב באפשרות של פינלי להתפרץ אל עבר החלון ולקפוץ ממנו.
בנוסף עלו תהיות בנוגע לסיבה שהחלון בחדר החקירות היה פתוח, שכן היה זה לילה של חודש דצמבר, חורף במילאנו.
יתר על כן, בנפילתו גלש לאורך המרזבים של הבניין ונחבט בהם לפני שהגיע לקרקע, דבר שהעיד על כך שלא קיבל שום תנופה בעת יציאתו מהחלון, כפי שהיה צפוי כתוצאה קפיצה.
נוסף, הוא לא הזיז את ידיו כדי להגן על ראשו הנחבט, דבר שהעלה את החשד כי היה מחוסר הכרה בעת נפילתו.
מה שהיה ברור באותה העת מעל לכל ספק הוא, שפינלי הוחזק במעצר שלא כחוק, שכן המשיך להיחקר באופן רצוף מבלי להביאו בפני שופט מעבר לזמן שהיה כתוב בחוק.
חקירה ראשונית אודות נסיבות מותו הסתיימה בלא כלום.
ב-24 ביוני 1971 הגישה אלמנתו של פינלי ערעור, דבר שהוביל לפתיחתה של חקירה נוספת, בראשה הועמד השופט ג'ררדו ד'אמברוזיו (אחרי הדחתו של השופט קארלו ביוטי).
פסק הדין של חקירת נסיבות מותו פורסם באוקטובר 1975, וקבע כי מותו לא היה בשל התאבדות או רצח, אלא כתוצאה מאיבוד שווי המשקל של ג'וזפה, כשכל החוקרים שלו זוכו מכל אשמה.
בנוסף, קיבל ד'אמברוזיו את עדותם של החוקרים שטענו כי המפקח לואיג'י קלברזי לא היה נוכח בחדר בעת הנפילה.
העד היחיד שלא מטעם המשטרה, האנרכיסט פסקוואלה ווליטוטי, שנכח גם הוא בתחנת המשטרה באותו הזמן, והוחזק בחדר הסמוך, הצהיר בשבועה כי ההפך הוא הנכון, וכי קלברזי היה דווקא נוכח בחדר בעת נפילתו של פינלי.
ראש הלשכה המדינית של מטה המשטרה במילאנו, אנטונינו אלגרה, טען בדו"ח הראשוני ב-16 בדצמבר, כי קלברזי היה נוכח בחדר כאשר פינלי נפל.
אך לאחר מכן שינה את גרסתו וטען כי קלברזי היה במשרדו בעת הנפילה.
שמו של פינלי טוהר מאז מההאשמות באחריות לטבח בכיכר פונטנה, ובמקומו הואשמו שלושה פעילים מקרב התנועה הנאו-פשיסטית "סדר חדש" (Ordine Nuovo) שנעצרו ב-1972, אך משפטם נגמר בזיכוים המוחלט.
ב-2001, הורשעו שלושה פעילים אחרים מקבוצה זו במעשה הטבח, אך שלוש שנים לאחר מכן, גם הם זוכו.
כך מעולם לא נמצאו ולא הורשעו אשמים במעשה.
עם זאת, פעיל נאו-פשיסטי בשם קרלו דיג'יליו הודה בפני המשטרה על מעורבותו בהכנת הפיגוע, אך בשל תרומת המידע לא הועמד לדין.
באמצע שנות ה-90 טען דיג'יליו כי קיבל מסר סודי מפעיל נאו-פשיסטי אחר בשם דלפו זורצי, ובו הודה בפניו כי הוא זה שהניח באופן אישי את אותה פצצה בבנק בכיכר פונטנה.
זורצי, שעבר ליפן ב-1974, קיבל אזרחות יפנית שמעניקה לו חסינות ומונעת את הסגרתו לידי הרשויות באיטליה.
הטענה כי קלברזי לא נכח בעת נפילתו של פינלי לא התקבלה כלל על ידי חוגי השמאל והחוגים האנרכיסטיים, בעיניהם הוטלה עליו האחריות הישירה והאשמה המרכזית במותו של פינלי.
בשנים שלאחר הרצח קלברזי היה יעד לקמפיין נרחב נגדו.
מאות פעילים ואינטלקטואלים איטלקים (ביניהם המשורר ובמאי הקולנוע נלו ריזי (Nelo Risi), התסריטאי ובמאי הקולנוע אליו פטרי (Elio Petri) וחתן פרס נובל דריו פו, שכתב מחזה בהשראת סיפורו של פינלי) חתמו על מכתב פומבי שדרש להעמיד את קלברזי לדין.
ב- 17 במאי 1972 בשעה 9:15 בבוקר, כאשר קלברזי התקרב אל מכוניתו בדרכו לעבודה נורו לעברו שתי יריות אקדח והוא נהרג.
סופרי הואשם על ידו כמי שנתן את הפקודה לביצוע הרצח בשם הארגון.
מרינו נידון ל-11 שנות מאסר בעוון היותו נהג רכב המילוט, בומפרסי, פייטרוסטפני וסופרי נידונו ל-22 שנות מאסר כל אחד.
כדי להימנע ממאסר, ברח פייטרוסטפני מאיטליה והפך לפליט בצרפת.
סופרי טען כי כל עדותו של מרינו באשר למעורבותו ברצח היא שקר וכי מעולם לא נתן את ההוראה לרצוח את קלברזי, על אף שביקר אותו קשות מעל דפי ביטאון התנועה.
סופרי הגיש שלושה ערעורים על העונש, אך כולם נדחו על ידי בית המשפט
ג'וזפין האל הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע אמריקאית, זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1950 על הופעתה בסרט "הארווי".
האל נולדה בכפר ניוטנוויל שבמסצ'וסטס בשם מרי ג'וזפין שרווד.
בתם של מרי אליזבת טוויקבארי וויליאם שרווד.
היא למדה מוזיקה בקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד ואומנויות ב"מכללת רדקליף".
החלה להופיע על במות בצעירותה כנערת מקהלה ופרשה לאחר מספר שנים לאחר מותו של בעלה השחקן שלי האל.
היא חזרה לבמות הבידור בשנת 1923 הפעם תחת השם "ג'וזפין האל".
האל בנתה לעצמה שם במשך למעלה מ-30 שנות עשייה בבמות בניו יורק ובברודוויי.
ב-1944 שיחקה האל בקומדיית הפשע הקלאסית של פרנק קאפרה "רעל ותחרה" בתור הדודה אבי ברוסטר.
כמו כן היא שיחקה במחזה המפורסם "הארווי" בתפקיד וטה לואיז סימונס.
בשנת 1950 הופק עיבוד הוליוודי למחזה בבימויו של הנרי קוסטר.
האל שהופיעה בסרט לצידו של ג'יימס סטיוארט חזרה על התפקיד שלה, היא זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
לאחר זכייתה באוסקר מיעטה להופיע ופרשה ממשחק בשנת 1955. היא נפטרה ב-12 במרץ 1957 בביתה שברובע הברונקס, ניו יורק מדימום תוך-גולגולתי בגיל 80.
חיבר מעל 200 ספרים ומאמרים.
נחשב לאחד מאבות הלוגיקה המתמטית ותורת הקבוצות, להן תרם הרבה בנושא הסימון.
ניסח את מערכת פאנו שמהווה ניסוח אקסיומטי ראשון למספרים הטבעיים.
תרם תרומה גדולה לניסוח ריגורזי של שיטת האינדוקציה המתמטית.
ברוב שנותיו המקצועיות לימד מתמטיקה באוניברסיטת טורינו.
פאנו נולד בספינטה, כפר קטן שכיום הוא חלק מהעיר קונאו שבצפון-מערב איטליה.
למד בטורינו, ובשנת 1876 החל ללמוד באוניברסיטת טורינו.
הוא סיים את לימודיו ב-1880, והחל לעבוד באוניברסיטה כעוזר הוראה לחשבון אינפיניטסימלי, וכעבור שנתיים מונה למורה בתחום זה.
כעבור שנים אחדות יצא לאור ספרו העוסק בלוגיקה מתמטית, שבו הופיעו לראשונה הסימנים המקובלים לפעולות האיחוד והחיתוך.
בשנת 1886 החל ללמד במקביל באקדמיה הצבאית המלכותית.
בשנת 1887 נישא לקרולה קרוסיו, בתו של הצייר לואיג'י קרוסיו.
בשנת 1890 מונה לפרופסור מן המניין.
באותה שנה פרסם את עקום פאנו, שהוא מסילה רציפה, הממלאת שטח דו-ממדי או בעל ממד גבוה יותר.
פאנו הביא זאת כדוגמה נגדית לטענה שתמיד ניתן לחסום עקומה רציפה בשטח קטן.
זו הייתה דוגמה למה שמאוחר יותר נודע כפרקטל.
בשנת 1889 הציע את מערכת פאנו - מערכת מתמטית, המהווה מודל פורמלי של המספרים הטבעיים, ומהווה ניסוח אקסיומטי ראשון למספרים הטבעיים, שעד סוף המאה ה-19 נחשבו יסודיים במידה שאין למעלה ממנה.
מערכת פאנו היא מערכת המספרים הבסיסית ביותר, וממנה אפשר לבנות את המספרים השלמים, את המספרים הרציונליים, ואת שאר מערכות המספרים.
הוא ייסד את כתב העת Rivista di Matematica, שהגיליון הראשון שלו יצא לאור בינואר 1891. בשנת 1891 החל במיזם Formulario mathematico - כתיבת ספר שמכיל את משפטי המתמטיקה בשפה סימבולית שפיתח.
המיזם הניב ארבעה כרכים, שיצאו לאור בשנים 1894–1908. בשנת 1897 נערך בציריך לראשונה הקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים, שבו פאנו היה משתתף עיקרי, ונשא הרצאה שעסקה בלוגיקה מתמטית.
בשנת 1900 נערך בפריז לראשונה הקונגרס הבינלאומי לפילוסופיה, שבו פאנו היה חבר הוועדה המארגנת, והציג מאמר העוסק בטבען של הגדרות.
נושא זה הפך לתחום עניין עיקרי של פאנו.
בקונגרס פגש את ברטראנד ראסל והעניק לו עותק של ספרו Formulario mathematico.
ראסל כל כך התלהב מגישתו של פאנו, שעזב את הקונגרס כדי להתמקד בלמידת ספרו של פאנו.
בשנת 1901 היה פאנו בשיא הקריירה המתמטית שלו.
הוא פרסם מחקרים באנליזה מתמטית, יסודות המתמטיקה ולוגיקה, תרם רבות להוראת החשבון האינפיניטסימלי וכן תרם בתחומי משוואות דיפרנציאליות רגילות ואנליזה וקטורית.
הוא היה שחקן מרכזי באקסיומטיזציה של המתמטיקה.
בשלב זה הקדיש זמן רב למיזם Formulario mathematico ועקב כך הזניח את עבודת ההוראה ופוטר מהאקדמיה הצבאית המלכותית אך המשיך במשרתו באוניברסיטת טורינו.
בשנת 1903 פרסם שפה מתוכננת בשם Latino sine flexione ("לטינית ללא הטיות") - שפה המבוססת על אוצר המילים של הלטינית, תוך פישוט כללי הדקדוק וסילוק כל היוצאים מן הכלל כדי להפוך את השפה לקלה ללימוד ולשימוש.
בשנת 1908 יצאה לאור המהדורה החמישית והאחרונה של Formulario mathematico, ובו 4,200 נוסחאות ומשפטים, מרביתם עם הוכחות.
ההערות והדוגמאות בספר זה נכתבו ב"לטינית ללא הטיות".
הוא נבחר לראש Academia pro Interlingua, שעסקה בקידום שפה מתוכננת בינלאומית, והחליטה להתמקד בקידום השפה שיצר פאנו.
לאחר מות אמו בשנת 1910 חילק פאנו את זמנו בין הוראה, כתיבת ספרי לימוד לבית הספר התיכון וקידום שפות מתוכננות.
בשנים 1913–1918 עסק בשיטות נומריות לחישוב אינטגרלים מסוימים.
פאנו נפטר מהתקף לב ב-20 באפריל 1932.
ג'וזפה פלאצ'ידו ניקוליני (באיטלקית: Giuseppe Placido Nicolini; 1877, טרנטו – 1973, טרנטו) היה כומר, הבישוף של אסיזי משנת 1928 עד 1973, מהפעילים הבכירים של המחתרת באסיזי וחסיד אומות העולם מאיטליה.
ניקוליני נשבע את שבועתו הדתית בשנת 1893 במנזר בג'נובה והוסמך לכהונה ככומר בשנת 1899 במסדר הבנדיקטיני.
הוא למד באתנאום האפיפיורי של סנט אנסלם ברומא ונכנס למנזר בנדיקטיני בנפת פדובה.
הוא כיהן ככומר בנפת סלרנו וב-1928 החל לכהן כבישוף באסיזי.
ניקוליני היה מבכירי המחתרת באסיזי, והיה ראש ועדת סיוע שסיפקה סיוע למאות פליטים יהודים מהערים שהופצצו על ידי בעלות הברית ומצאו מקלט באסיזי.
שותפיו באסיזי היו האב רופינו ניקאצ'י (Rufino Niccacci), אב מנזר סן דמיאנו (San Damiano) והכומר אלדו ברונצ'י (Aldo Brunacci), כומר בקתדרלת סן רופינו (San Rufino).
ניקוליני החביא כמאה יהודים ב-26 מנזרים באזור, והשתמש בסמכותו כדי להורות על החבאת יהודים גם במנזרים שנקראו "clausura" - סגורים מהעולם החיצון.
במנזרים אלה התחבאו היהודים כשהם לבושים בתלבושות של כמרים ונזירות, למען ביטחונם.
כמו כן סייע ניקוליני ליהודים שעברו בעיר כפליטים וסיפק להם מסמכי זהות מזויפים ובהם שמות נוצריים.
ב-1995 העניק יד ושם לניקוליני את התואר חסיד אומות העולם.
ג'וזפה פורינו (באיטלקית: Giuseppe Furino; נולד ב-5 ביולי 1946 בפלרמו) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
פורינו שיחק לאורך רוב הקריירה בקבוצת יובנטוס, והיה קפטן הקבוצה במשך כעשור.
הוא מחזיק בשיא הזכיות באליפות איטליה ביחד עם וירג'יניו רוזטה וג'ובאני פרארי עם שמונה זכיות, והוא היחיד שזכה בכולן במדי אותה הקבוצה.
בנוסף, הוא זכה עם קבוצתו גם בשני תארים אירופים - גביע אופ"א וגביע אירופה למחזיקות גביע.
לפורינו שלוש הופעות במדי נבחרת איטליה, הראשונה שבהן במהלך טורניר מונדיאל 1970.
פורינו גדל במחלקת הנוער של יובנטוס.
הוא החל את דרכו בקבוצה הבוגרת ב-1965, אך משלא זכה לדקות משחק הושאל לסאבונה מליגת המשנה בעונת .
עם השאלתו השתלב פורינו באופן מוצלח ותפס מקום של קבע בחוליית הקישור, אך בסיום העונה נשרה הקבוצה לליגה השלישית.
פורינו נותר בקבוצה עונה אחת נוספת בליגה השלישית, וכבש שישה שערים ב-29 הופעות במדי הקבוצה שסיימה שלישית בלבד ולא הצליחה לחזור לליגת המשנה.
בעונת שיחק פורינו לראשונה בסרייה א', כשהושאל מיובנטוס לקבוצת פלרמו מעיר הולדתו.
ב-29 באוגוסט 1968 ערך פורינו את הופעת הבכורה שלו בסרייה א', כשפאלרמו הובסה 3-0 בחוץ על ידי קליארי.
לקראת עונת החליף המאמן לואיס קרניליה את הריברטו הררה, שלא העניק לפורינו הזדמנות במדי הקבוצה הבוגרת.
השינוי בעמדת המאמן סייע לפורינו לחזור לקבוצת נעוריו, וכבר באותה עונה הפך לגורם משמעותי בקישור הקבוצה.
בהופעת הבכורה שלו בליגה במדי יובנטוס, ב-14 בספטמבר 1969 מול קבוצתו לשעבר פאלרמו, כבר כבש פורינו את שער הליגה הראשון שלו במדיה, בדרך לניצחון 4-1. בסך הכול באותה עונה הוא רשם 30 הופעות ליגה, בהן כבש פעמיים, וסיים עם קבוצתו במקום השלישי בטבלה.
עם סיום העונה, אף זכה לזימון בכורה לנבחרת איטליה לקראת מונדיאל 1970.
בעונת זכה פורינו באליפות איטליה עם יובנטוס.
הייתה זו אליפות ראשונה מתוך שמונה אליפויות בהן זכה ב-15 עונותיו בקבוצה, ובכך היה פורינו לכדורגלן היחיד שזוכה בשמונה אליפויות איטליה עם אותה קבוצה, וכן השווה את שיא הזכיות הכולל באליפות איטליה, במשותף עם וירג'יניו רוזטה וג'ובאני פרארי.
פורינו ויובנטוס זכו להצלחה גם בזירה האירופית.
בעונת העפיל פורינו עם קבוצתו לגמר גביע אירופה לאלופות הראשון בתולדותיה, בו נכנעה 1-0 לאייאקס אמסטרדם, שזכתה בתואר בפעם השלישית ברציפות.
פורינו פתח בהרכב קבוצתו למשחק הגמר.
בעונת זכה פורינו לראשונה בקריירה בתואר אירופי, כשהניף כקפטן יובנטוס את גביע אופ"א.
יובנטוס, תחת המאמן ג'ובאני טרפטוני, רשמה קמפיין מוצלח בו הדיחה בין היתר את מנצ'סטר סיטי, מנצ'סטר יונייטד, שחטאר דונצק וא.א.ק.
אתונה בדרך למפגש גמר כפול מול אתלטיק בילבאו.
פורינו פתח בהרכב יובנטוס בשני משחקי הגמר, בסיומם ניצחה יובנטוס בזכות חוק שערי חוץ.
בעונת העפיל פורינו עם יובנטוס לגמר גביע אירופה השני בתולדותיה, אך לא שותף במשחק הגמר בו נכנעה יובנטוס 1-0 להמבורג.
בעונת , עונת הפרישה של פורינו, הוא שוב העפיל עם קבוצתו לגמר אירופי, הפעם לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע, בזכות טורניר מוצלח בו הותירה מאחור, בין היתר, את מנצ'סטר יונייטד ואת פריז סן-ז'רמן.
במשחק הגמר פורינו לא שותף, ויובנטוס גברה 2-1 על פורטו בדרך לזכייה בתואר.
למעשה, פורינו הוותיק לא שותף כמעט כלל במהלך העונה, וב-6 במאי 1984, ערב סיום העונה, עלה כמחליף לרבע שעה על מנת לקחת חלק באליפות השמינית שלו במדי יובנטוס, ובכך להשוות את שיא הזכיות באיטליה.
הוא פרש ממשחק בסיום העונה בגיל 39.
בסך הכול, ב-15 עונות במדי יובנטוס רשם פורינו 528 הופעות, מתוכן 361 הופעות ליגה, בהן כבש 19 שערים (שמונה בליגה), והיה לקפטן הרשמי של המועדון במשך עשר שנים, בין 1974 ל-1984.
בתחילת שנות ה-90 חזר פורינו למועדון כשנשיא המועדון, ג'מפיירו בוניפרטי, מינה אותו לתפקיד ראש מחלקת הנוער של המועדון.
הוא אחז בתפקיד במשך כחמש שנים מוצלחות, בהן אימן את הקבוצה חברו לקבוצה לשעבר אנטונלו קוצ'ורדו, ועל הדשא הוביל את הקבוצה כקפטן אחד מסמליה של המועדון בעתיד, אלסנדרו דל פיירו.
על אף הצלחתו במדי יובנטוס, הקריירה הבינלאומית של פורינו הייתה קצרה למדי.
מאמן הנבחרת, פרוצ'ו ולקרג'י, זימן אותו בתום עונת הבכורה שלו ביובנטוס לסגל נבחרת איטליה לקראת מונדיאל 1970 במקסיקו.
פורינו ערך את הופעת הבכורה שלו באותו הטורניר, כשעלה כמחליף במחצית המשחק השני של שלב הבתים, בין איטליה ל.
פורינו החליף את אנג'לו דומנגיני ושיחק לאורך כל המחצית השנייה.
מאז הוא לא שותף עד לסיום הטורניר, שהסתיים בהפסדה של איטליה 4-1 ל במשחק הגמר.
שנתיים וחצי לאחר הטורניר חזר פורינו לסגל של ולקרג'י במהלך מוקדמות מונדיאל 1974. הוא ערך הופעה אחת בטורניר המוקדמות, בניצחון החוץ של איטליה על , אך לא זומן לסגל הנבחרת לקראת טורניר הגמר.
קרוב לשנתיים אחר כך הוא ערך את הופעתו השלישית והאחרונה במדי הנבחרת, במשחק ידידות מול .
ג'וזפין סנט פייר ראפין הייתה עיתונאית, מוציאה לאור, מנהיגת זכויות האדם, סופרג'יסטית ועורכת העיתון עידן הנשים ("The Woman's Era"), שהיה העיתון הראשון שיצא לאור על ידי נשים אפריקאיות-אמריקאיות ועבורן.
ראפין נולדה בבוסטון, מסצ'וסטס, לג'ון סנט-פייר, צרפתי ממוצא אפריקאי ממרטיניק, ואליזבת מטילדה מנהניק מקורנוול, אנגליה.
אביה היה חייט מצליח ומייסד כנסיית ציון בוסטון.
ראפין למדה בבתי ספר הציבוריים בבוסטון ובסאלם מסצ'וסטס ועברה לבית ספר פרטי בעיר ניו יורק בגלל התנגדות הוריה לבתי הספר סגרגטיביים בבוסטון.
היא סיימה את לימודיה בבית הספר "בודין", לאחר שההפרדה בבתי הספר בבוסטון הסתיימה.
ראפין תמכה ופעלה לקידום זכות הבחירה לנשים.
בשנת 1869, הצטרפה לג'וליה וורד האו וללוסי סטון להקמת האגודה האמריקנית לזכויות הצבעה לנשים (AWSA) בבוסטון.
ג'וזפין ראפין כתבה בעיתונים של הקהילה האפרו-אמריקאית והייתה חברה באיגוד העיתונאיות של ניו אינגלנד.
כאשר בעלה ג'ורג' נפטר בגיל 52, בשנת 1886, ראפין השתמשה במשאבים הכלכליים והיכולות הארגוניות שלה על מנת להקים את "עידן האישה", העיתון הראשון בארצות הברית שיצא לאור על ידי ועבור נשים אפריקאיות-אמריקאיות.
היא שימשה כעורכת והמוציאה לאור בין 1890–1897. עידן האישה קרא לנשים שחורות לפעול לקידום השוויון לאפרו-אמריקאים.
בשנת 1894, ראפין ארגנה את מועדון עידן האישה (שבהמשך נקרא מועדון העידן החדש), שהיה לקבוצת תמיכה בנשים שחורות.
היא הקימה את הקבוצה בסיוע בתה, פלורידה רידלי ומריה בולדווין, נשות חינוך ופעילות למען זכויות אדם מהקהילה האפרו-אמריקאית.
בשנת 1895, ראפין פעלה להקמת הפדרציה הארצית האפרו-אמריקאיות.
היא ארגנה בבוסטון את הכנס הארצי הראשון של נשים צבעוניות באמריקה אליו הגיעו נציגות מ-42 מועדוני נשים אפרו-אמריקאיות מ-14 מדינות.
שנה לאחר מכן, הפדרציה התמזגה עם ליגת מועדוני הנשים הצבעוניות (NACWC).
מרי צ'רצ' טרל נבחרה לנשיאה וראפין שימשה אחת מסגניות הנשיאה של הארגון.
במפגש ההתאחדות הכללית של מועדוני הנשים בשנת 1900, ראפין תכננה להשתתף כנציגה של שלושה ארגונים: מועדון העידן חדש, מועדון הנשים של ניו-אינגלנד ומועדון העיתונאיות של ניו-אינגלנד.
למועדוני הנשים ממדינות דרום ארצות הברית היו עמדות כח בהתאחדות המועדונים וכאשר הוועדה המארגנת למדה שבמועדון העידן חדש חברות רק נשים שחורות הן לא קבלו את בקשתה של ראפין לייצג אותו.
נאמר לראפין כי היא יכולה להשתתף כנציגה של שני המועדונים בהם חברות נשים לבנות אבל לא תוכל לייצג מועדון של נשים שחורות.
היא סירבה להשתתף בכנס מטעמים עקרוניים.
אירועים אלה נודעו בשם "תקרית ראפין".
התקרית קבלה כיסוי נרחב בעיתונות ברחבי המדינה, כשמרבית הפרסומים תמכו בראפין.
בעקבות התקרית מועדון עידן האישה יצא בהצהרה רשמית, ש"נשים צבעוניות צריכות לפעול במועדונים שלהן וכי יש כר נרחב לפעילות הפתוחה לפניהן.
מועדון העידן חדש התפרק ב-1903, אבל ראפין נשארה פעילה במאבק למען שוויון זכויות, ובשנת 1910, הייתה מבין המייסדים של האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים.
יחד עם נשים אחרות, ממועדון העידן החדש היא הקימה את ליגת הנשים לשירות קהילתי, אשר קיימת עד היום.
ראפין נישאה לג'ורג' לואיס ראפין, שהיה האפרו-אמריקאי הראשון שלמד בבית הספר למשפטים בהרווארד, האפרו-אמריקאי הראשון שנבחר למועצת העיר בוסטון והשופט העירוני הראשון ממוצא אפריקני אמריקאי.
ג'וזפין וג'ורג ראפין נישאו בשנת 1858 כשהיא הייתה בת 16 ולזוג היו חמישה ילידים.
הם היו פעילים במאבק נגד העבדות ומהלך מלחמת האזרחים והם עזרו לגייס חיילים שחורים לצבא האיחוד.
ראפין נפטרה ממחלת כליות ב-1924. הבית בו גרה, הוא אתר מורשת בבוסטון.
ג'וזפין אן טוסון הייתה שחקנית תיאטרון וטלוויזיה אנגלייה.
טוסון הייתה מוכרת בעיקר מהופעותיה בקומדיות מצבים בריטיות כגון בתפקיד אליזבת' בסיטקום "מה יגידו השכנים?" (1990–1995), ובדמות מיס דוונפורט בסדרה "בערוב ימי היין" (2003–2010).
טוסון נולדה ב-26 בפברואר 1931 בפרוור המפסטד שבלונדון.
אביה, ויליאם, היה מוזיקאי מקצועי וניגן בקונטרבס בתזמורת הסימפונית של ה-BBC; אמה, קייט, הייתה אחות במקצועה, והייתה בתו של הכדורגלן היידן מורלי.
טוסון למדה משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה, וסיימה את התואר ב-1952.
טוסון השתתפה באופן קבוע במערכונים בכיכובם של רוני קורבט ורוני בארקר בתוכנית "David Frost on Sunday" ובסדרה הקומית "Hark at Barker" מ-1970. בהמשך שיחקה בתוכנית הרדיו הקומית "Mostly Monkhouse" יחד עם דייוויד ג'ייסון והבדרן בוב מונקהאוס.
בין השנים 1963 ל-1969 הופיעה טוסון פעמים אחדות בסדרה "Z-Cars".
ב-1968 השתתפה בתוכנית "המופע של צ'ארלי דרייק".
מ-1979 עד 1982 גילמה את עדנה הוקינס בשש העונות הראשונות של הסיטקום הבריטי "שלי".
בהמשך שיחקה בתפקיד ג'יין טרוורס בסיטקום "קלרנס" של רוני בארקר (1988), שאותו גם כתב, והיה תפקידו האחרון לפני שפרש.
תפקידה הידוע ביותר של טוסון היה בדמות אליזבת' וורדן, שכנתה ואשת סודה של הייסינת' באקט בסדרה "מה יגידו השכנים?".
טוסון הופיעה כמעט בכל פרק במהלך חמש השנים של הסדרה.
היא גילמה דמות של אשה לחוצה אבל פרגמטית בניגוד ל"גברת באקט" המפוזרת וחסרת מושג על מה שקורה סביבה.
ב-1977 השתתפה טוסון יחד עם ג'ון אינמן בסיטקום "Odd Man Out", שלא זכה להצלחה, בו הם גילמו אח ואחות למחצה.
בשנים 2003–2010 הופיעה טוסון בתפקיד מיס דוונפורט בסדרה הקומית "בערוב ימי היין", שאותה כתב רוי קלארק מי שכתב גם את "מה יגידו השכנים?".
עוד הופיעה טוסון בשני פרקים בסדרה הדוקומנטרית "Comedy Connections" בה סיפרה על עבודתה ב"מה יגידו השכנים?" ולצדם של שני הרונים (The Two Ronnies).
ב-2009 שיחקה בתפקיד איריס בתסכית הדרמה "Leaves in Autumn" מאת סוזן קזנוב בהפקת "Wireless Theatre Company".
תפקידים נוספים של טוסון בטלוויזיה היו בפרק "Closing The Book" בסדרה "Heartbeat" ב-2002, ובתפקיד שופטת בתחרות בפרק "Judgement Day" בסדרה "רציחות במידסומר" באותה שנה.
היא השתתפה בשני פרקים בסדרה "רופאים", בדמות אודרי וילסון, אשה קלפטומנית בפרק "Now You See It" מ-2009, ובתפקיד מרג'ורי פייג', בשלבים הראשונים של מחלת אלצהיימר בפרק "The Bespectacled Bounder" מ-2012. טוסון שיחקה בתפקיד אומנת בפרסומות של 30 שניות עבור Nabisco Fruit Newtons, ששודרו לראשונה ב-1997 בארצות הברית.
עוד שיחקה בתפקיד מורה בבית ספר בפרסומת עבור דגני הבוקר "Sugar Puffs" בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 של המאה ה-20.
ב-2012 השיקה טוסון הצגת יחיד משלה בשם והופיעה בה בסיור הופעות בבריטניה.
טוסון הייתה נשואה לשחקן לאונרד רוסיטר מ-1958 עד לגירושיהם ב-1961. היא התחתנה עם הנרי ניומן ב-1972 והייתה נשואה לו עד מותו ב-1980.
ג'וזפה אנטוניו (נינו) פארינה היה נהג מרוצים איטלקי והזוכה הראשון בתואר אליפות הפורמולה 1. בנוסף, היה אלוף איטליה בין השנים 1937 ו-1939. במהלך הקריירה, שנמשכה כ-30 שנה, סבל מפציעות רבות.
פארינה נולד בטורינו, בנו של ג'יאובאני קרלו מייסדה של חברת סטמבליני פארינה שעסקה בבניית מרכבי מכוניות.
הוא החל לנהוג במכנוית מתוצרת טמפרינו בהיותו בן תשע.
הוא הוסמך כדוקטור במדעי המדינה ועסק במגוון רחב של ענפי ספורט ביניהם סקי, כדורגל, רכיבה על סוסים ואופניים.
הוא שירת תקופה קצרה כקצין פרשים בצבא האיטלקי.
בעודו סטודנט באוניברסיטה רכש את רכבו הראשון, אלפא רומיאו מיד שנייה.
בשנת 1925 התחרה עם הרכב בתחרות טיפוס-גבעה במעבר סן ברנאר הגדול.
בעודו מתחרה באביו, התרסק עם רכבו, שבר את כתפו ונחבל בפניו.
במהלך השנים 1933 ו-1934 השתתף במסר מרוצים כשהוא נוהג ברכבי מזארטי ואלפא רומיאו.
באותן שנים הכיר את נהג המרוצים האיטלקי טציו נובלארי, שסייע לפארינה להתפתח בתחום מבחינה מקצועית.
בשנת 1935 התחרה עבור קבוצת הבית של מזארטי.
הישגיו הטובים משכו את תשומת לבו של אנצו פרארי, שהחתים אותו כנהג בקבוצת המרוצים שניהל עבור אלפא רומיאו.
הוא התחרה עם האלפא רומיאו 8C במרוץ המילה מילייה, אותו סיים במקום השני לאחר שנהג לאורך כל הלילה ללא אורות.
בשנת 1937 ניצח את הגרנד פרי של נאפולי, ניצחון הגרנד פרי הראשון בקריירה.
בסיום העונה זכה לראשונה באליפות איטליה.
בשנת 1938 עזב פרארי את אלפא רומיאו והחברה הקימה קבוצת מרוצים חדשה - אלפא קורסה (Alfa Corse) וצרפה את פארינה לשורותיה.
בשנת 1939 ניצח שלושה מרוצים וזכה באליפות איטליה בפעם השלישית ברציפות.
שנה לאחר מכן ניצח את הגרנד פרי של טריפולי וסיים במקום השני במרוץ המילה מייליה.
מלחמת העולם השנייה הובילה לעצירת פעילות הספורט המוטורי באיטליה.
בשנת 1946, עם חידוש הפעילות, שב פארינה להתחרות עבור אלפא קורסה.
חוסר הסכמה עם הנהלת הקבוצה הוביל לכך שבמהלך שנת 1947 לא התחרה כלל.
בשנת 1948 התחרה באופן פרטי במספר מרוצים.
במהלך אותו הזמן נשא לאישה את אלזה גיירטו, שראתה בעיסוק במרוצים מסוכן וניסתה לשכנע את פארינה לחדול מלקחת בו חלק.
שלושה ימים לאחר חתונתו טס לארגנטינה וניצח את הגרנד פרי של סן מרטין.
לאחר חזרתו לאירופה ניצח את גרנד פרי האומות ואת הגרנד פרי של מונקו.
במהלך חודש אוקטובר התחרה בגרנד פרי של גארדה כשהוא נוהג בפרארי 125, דגם הפורמולה 1 הראשון שנשא את שמו של פרארי.
במהלך שנת 1949 התחרה עבור קבוצות פרטיות, כשהוא נוהג ברכבי מזארטי.
אליפות הפורמולה 1 החלה רשמית בשנת 1950. לקראת פתיחת האליפות חזר פארינה להתחרות עבור אלפא רומיאו.
מרוץ הפתיחה התקיים במסלול סילברסטון בבריטניה לעיני קהל של כ-150,000 צופים.
פארינה ניצח את המרוץ, כשאחריו בפודיום ניצבו לואיג'י פאגיולי ורג פארנל, שני נהגיה הנוספים של אלפא רומיאו.
שמונה ימים לאחר מכן, בגרנד פרי מונקו, נאלץ לפרוש מהמרוץ כבר במהלך ההקפה הראשונה לאחר שהיה מעורב בתאונה.
פארינה ניצח את הגרנד פרי השווייצרי ואת הגרנד פרי הבלגי סיים במקום הרביעי.
בגרנד פרי הצרפתי לא קיבל נקודות לאחר שסיים במקום השביעי ולקראת המרוץ האחרון דורג במקום השני, בפער של 2 נקודות אחרי חואן מנואל פנג'יו.
פנג'יו נאלץ לפרוש במהלך המרוץ עקב בעיה בתיבת ההילוכים.
פארינה ניצח את המרוץ וזכה בתואר האליפות הראשון.
בעונת 1951 המשיך להתחרות עבור אלפא רומיאו.
במהלך העונה השיג ניצחון אחד בלבד, בגרנד פרי הבלגי.
לקראת עונת 1952 חזר להתחרות עבור קבוצת פרארי לצידו של אלברטו אסקרי.