tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שאול אמסטרדמסקי (בתפקיד עצמו) - הפרשן הכלכלי של כאן 11. היה לקוח של אילנה, שהתבקש על ידה שיסביר לתולי על היתרון שבחיסכון.
פוטין - החתול של שוש.
נקרא על שם ולדימיר פוטין.
בן-גוריון ופולה – תרנגולות המחמד של חזי.
נקראים על שם דוד ופולה בן-גוריון.
חזי נוהג למכור את ביציה של פולה בחנותו.
עדינה (מוזכרת) - בעלת סלון היופי הקודמת בשכונה.
מכרה לאילנה את סלון היופי שלה.
דבורה בן-עמי קופרשטיין (מוזכרת) - סבתה של שוש.
שכונת נחל בקע היא שכונה בעלת אופי פרברי בבאר שבע שהוקמה בשנת 1991. זוהי שכונת וילות, קוטג'ים, ובתי קרקע הממוקמת באזור הדרומי של העיר באר שבע.
בהקמת השכונה הוקמו בתים בסגנון בנייה אמריקאי כמתן פתרון דיור איכותי בקליטת העלייה הגדולה מברית המועצות בשנת 1991.
מאז הקמת השכונה הייתה בה בנייה ענפה, הן של בעלי הבתים האמריקאים שביצעו שדרוג של הבניה הקיימת והן של משקיעים ומשפחות מבוססות שמצאו את השכונה כמקום אטרקטיבי לבצע פרויקטי "בנה ביתך".
השכונה שוכנת דרומית לשכונת "נווה נוי", מזרחית לשכונת "נאות אילן" ומערבית לאזור התעשייה קריית יהודית ועמק שרה.
שם השכונה ניתן לה על שם אחד מיובלי נחל באר שבע - נחל בקע העובר בין השכונה לבין שכונת נווה נוי.
בשכונה יש בית חב"ד פעיל, מתנ"ס על שם ד"ר יורי שטרן, גן ילדים "דרור", בית כנסת "אוהל שרה", טיפת חלב ומועדון הנוער "המכבי-הצעיר" .
השכונה נמצאת בגובה 260 מטר מעל פני הים ומשתרעת על פני 440 דונם, ובה מתגוררים כ-2,450 תושבים בכ-850 בתים צמודי קרקע.
בתחילת שנות ה-90 היה מחסור רב בדירות בשל העלייה ההמונית לארץ מברית המועצות לשעבר.
אריאל שרון, שר השיכון שכיהן באותה תקופה, נתן את האישור להקים בארץ שכונות בשיטת ה-"בנייה הקלה".
קמו מספר שכונות בארץ בשיטה זו, אולם נחל בקע הייתה שכונת המגורים הגדולה מביניהם.
תחילה העולים שוכנו בקרוואנים באתר שנמצא בין שכונת נווה נוי לבין בסיס מחנה נתן.
לצורך כך הובאו 2320 מגורונים (קראוונים).
גודלו של כל מגורון היה 23 מ"ר.
בזמן שגרו התושבים במגורונים, הקימו את שכונת נחל בקע והחלו לבנות בתים אמריקאים בשיטת הבנייה הקלה.
בשנת 1995 פונה אתר המגורונים, והתושבים עברו לגור בבתים החדשים שנבנו בשכונה וחלקם עברו לשאר השכונות שבעיר.
הבתים שנבנו בשכונה הם קוטג'ים.
החומרים העיקריים ששימשו את בניית הבתים הם גבס ועץ, שהובאו מאירופה ומאמריקה הצפונית.
הגבס שימש לקירות והעץ שימש לעמודים ולחיפויים חיצוניים.
החברות שבנו את הבתים בשכונה הן: אשטרום, דלתא, אילן גת, ד.ל.ט וחברת מליבו.
החברה ששיווקה את הבתים הייתה חברת "שיכון ופיתוח" .עם הזמן החלו להופיע ליקויים רבים בבתים בשל שיטת הבנייה שאינה מתאימה לאקלים בארץ, והבתים עברו שיפוצים על ידי חברת "שיכון ופיתוח" ועל ידי בעלי הבתים עצמם.
באמצע שנות ה-90 עברו לגור בשכונה עולים מבוססים יותר, עולים ותיקים ותושבים וותיקים, דבר שהציב את השכונה על מפת העיר וגרם לעלייה בהתעניינות בה.
כיום האוכלוסייה המתגוררת בשכונה היא מגוונת מאוד.
משנת 2010 ואילך השכונה מושכת יותר ויותר תשומת לב של משקיעים ומשפחות מבוססות שמחפשות אווירה פרברית לא סואנת וכן גם כבישים ורחובות רחבים ומרווחים.
משנת 2011 נבנו עשרות פרויקטי "בנה ביתך" בשכונה.
חלק מתושבי העיר רואים את שכונת נחל בקע כשכונה אטרקטיבית לבניית בית בשל הרחובות הרחבים והאווירה הכפרית בשכונה.
מסתמן שהשכונה עוברת לאופי יוקרתי יותר ויותר בגלל השיפור המתמיד בה.
שיפור תשתיות להולכי רגל, הוספת פסי האטה בכבישים, חידוש פארקים והקמת פארקים חדשים, הקמת פארק ייעודי לכלבים, בניית מתנ"ס חדשני.
בשנת 2016 נחנך קומפלקס ה-"יס פלאנט" במרחק נסיעה קצר מהשכונה.
עיריית באר שבע סימנה את אזורה של השכונה כאחד האזורים שימשיכו את התפתחותה של העיר באר שבע.
בשנת 2017 כחלק מהסכמי הגג ותכנון ופיתוח השכונות החדשות יצאה עיריית באר שבע בהצהרה שקיימת תוכנית של 3,500 דירות (בנייה רוויה ובנייה צמודת קרקע) המתוכננת להיבנות סביב שכונת נחל בקע.
כחלק מהפרויקט, השכונות נווה נוי ונחל בקע יקראו יחדיו רובע נוי.
בדצמבר 2025 נכנסו לשכונה מספר מחבלים בדואים ושברו רכבים והזיקו קשות לרכוש עם גרזנים.
ברוב הבתים שבשכונה יש אזור מוגן, קיר מבלוקים או ממ"ד, לכן לתושבים יש הגנה חלקית בעת מלחמה.
במהלך מבצע "צוק-איתן" טיל פגע פגיעה ישירה באחד הבתים שבשכונה והרס אותו כליל.
בעקבות מקרה זה הוצבו 23 מיגוניות אשר נתרמו על ידי "תורמי קרן היסוד" (בנוסף ל-14 המקלטים אשר קיימים בשכונה) ברחובותיה של השכונה .
כיום רוב הבתים בשכונת נחל-בקע הם קוטג'ים המאופיינים בבנייה קלה (בנייה מתקדמת או מעורבת בלוקים ובניה קלה) אשר מבוססת על קירות גבס ועמודי עץ שהובאו מאירופה ומאמריקה ונבנו כאן (רוב הבתים המשופצים נבנו ביציקת בטון בבסיסם).
חלק גדול מהקוטג'ים הללו נמכרו לתושבים שגרו באזור המגורונים וחלק קטן מהבתים נמסרו לדיור הציבורי (חברת עמידר ועמיגור).
קיימים מעט דיירים המתלוננים על סדקים וחורים בקירות, ברצפות ובתקרות הבתים, על ליקויים במערכות החשמל והמים, שקיעת האמבטיות והאסלות, ריחות ביוב, תקלות בדלתות ובחלונות, ובידוד גרוע בדירות עמיגור/עמידררוב דירות עמידר שלא נקנו ע"י הדיירים הזכאים נאטמו והבתים עומדים כאבן שאין לה הופכין.
ניסיונות שיפוץ חוזרים ונשנים של משרד "שיכון ופיתוח" לא הועילו ולעיתים אף הזיקו למבנים.
שמותם של הרחובות בנחל-בקע נקראים על שמותיהם של ניצולי שואה, לוחמים אשר נלחמו במלחמת העולם השנייה ועל שמם של ותיקי הרדיו הישראלי.
הרחובות המרכזים בשכונה הם: שדרות הצנחנים, צביה ויצחק, משה חובב, פאול בן-חיים ועדן פרטוש.
שכונת שבזי היא שכונה ותיקה בדרום-מרכז תל אביב-יפו.
כיום נחשבת לאזור מגורים ומסחר פופולרי.
השכונה סמוכה לשכונות הוותיקות: כרם התימנים ונווה צדק.
השכונה היא מהשכונות היהודיות הראשונות באזור יפו ותל אביב, ונוסדה עוד בטרם הקמת "אחוזת בית"-תל אביב.
השכונה קרויה על שמו של גדול משוררי יהדות תימן, רבי שלום שבזי, ומורכבת למעשה משתי שכונות קטנות: "מחנה יהודה" (1896) ו"מחנה יוסף" (1904).
השכונה הוקמה על ידי עולים מתימן (רובם מהעיר עדן).
גבולות השכונה הם: רחוב המרד במערב, רחוב יצחק אלחנן בצפון, רחוב שבזי במזרח ורחוב זרח ברנט בדרום.
הרחוב הראשי של השכונה נקרא בשם שבזי, ומהווה את מרכז חיי התרבות של השכונה.
בעקבות תוכנית השימור, שינתה השכונה את פניה.
האוכלוסייה התחלפה, בתים רבים בשכונה שופצו או נבנו מחדש.
רחוב שבזי, הרחוב הראשי של השכונה, הפך לרחוב אופנתי שוקק חיים ובו חנויות מעצבים של ביגוד, תכשיטים ואבזור הבית, חנויות למתנות ומזכרות וספרים, וגלריות ליצירות אמנות, בתי קפה ומסעדות.
בשכונה גדל האמן הקינטי והצורף מאוריצ'יו סמואל ששאב את השראתו האמנותית מעבודתם של הוריו בביתם שבשכונת שבזי.
שכונת רביבים היא שכונה בצפון-מזרח תל אביב-יפו, מצפון לנחל הירקון.
על המתחם שלימים נודע כמתחם 'תע"ש רביבים', הוקם בשנת 1942 בית חרושת "כותנה" שפעל עד ראשית שנות ה-60 של המאה ה-20.
חמשת בתי המגורים הראשונים של רביבים נבנו בשנת 1956 ברחוב רביבים ומכאן שם השכונה.
כעשרים שנה היו אותם בתים מנותקים פיזית משאר השכונות סביבם.
תנופת הבנייה והפיתוח החלה בסוף שנות ה-70. בשנות ה-90 התחדשה תנופת הבנייה באזור מתחם תע"ש ולשכונה נוספו מאות יחידות דיור.
גבולות השכונה הם רחוב דבורה הנביאה מצפון, רחוב פתחיה מדרום, רחוב פנחס רוזן ממערב ורחוב משמר הירדן ממזרח.
השכונה שוכנת בסמוך לשכונות שיכון דן, רמת החייל, צהלה ולשכונת נאות אפקה, ושטחה קטן יחסית, 375 דונם בלבד.
ברחוב רביבים ישנו פארק עם תצפית על תל אביב שכונה בעבר "הגבעה", לימים הפארק שופץ ובמרכזו נבנתה פאגודה ומאז שמה "גבעת הפאגודה" או "פארק רביבים".
שכונת פקידי אַפָּ"ק היא מתחם מגורים שהוקם בתל אביב ב-1921 עבור פקידים בכירים באפ"ק, לימים בנק אנגלו-פלשתינה.
המתחם הוקם כשביל ללא מוצא היוצא מרחוב שפ"ר, המחבר בין רחוב נחלת בנימין לשוק הכרמל וכרם התימנים.
האדמות שעליהן הוקמה השכונה נרכשו ב-1913, אך רק בעקבות מאורעות תרפ"א הואצו בנייתה ואכלוסה.
את השכונה תכנן יוסף טישלר, ובתיה נבנו סביב שביל ללא מוצא שבקצהו כיכר קטנה.
המתחם כלל עשרה בתים, כולם בני קומה אחת, מוקפים בגינות ובעלי גגות משוננים.
הבתים נחשבו מפוארים יחסית לזמנם, וכללו אמבטיות, אריחי חרסינה וגגות שניתן לעלות אליהם.
בכל הבתים השתכנו עובדי הבנק, למעט בית מספר 1, בו התגורר הסופר אשר ברש.
זמן קצר לאחר הקמת השכונה התברר כי בשל החיפזון שבבנייתה, לא נערכו כל בדיקות הקרקע הדרושות.
בעיות ניקוז הובילו להצפות, חלק מהיסודות שקעו וסדקים הופיעו בחלק מקירות הבתים.
ב-1923 נערכו התיקונים הנדרשים, בפיקוחם של האדריכל יוסף ברלין ושותפו המהנדס ריכרד פסובסקי.
ב-1925 הורחבו חלק מהבתים, ולאחדים מהם נוספו קומות.
במשך השנים נהרס אחד מהבתים (בית מספר שמונה), ובמקומו נבנה בית בסגנון הבינלאומי.
בבתים אחרים נוספו קומות, וחזיתות הגגות המשוננות שלהם נהרסו.
השביל שסביבו הוקמו הבתים היה לכביש, המכונה סמטת שפ"ר, והכיכר הקטנה שבקצהו נהרסה כדי לאפשר תנועת כלי רכב.
שכונת עזרא היא שכונה בדרום-מזרחה של העיר תל אביב-יפו.
היא שוכנת מדרום לשכונת התקווה, ממזרח ומצפון לנחל איילון וממערב לשכונת הארגזים.
רחובות השכונה נקראים על שמות חודשי הלוח העברי ומונחים חקלאיים, דוגמת גדיש, גבעולים, שורשים, שבולים, יורה, מלקוש וכדומה.
השכונה הוקמה על ידי יהודים יוצאי ארצות ערב לפני קום המדינה, כתוצאה מהתפשטות שכונת התקווה הסמוכה דרומה.
סמוך לשכונה נמצא גשר קיבוץ גלויות ששימש את ההולכים בשביל עפר שהוביל מאבו כביר במערב לכפר סלמה ממזרח לה.
במלחמת העצמאות הוצבו בשכונה כוחות מחטיבת גבעתי של ההגנה אשר גוננו עליה ועל שכונת התקווה מפני התקפות הערבים מאבו כביר ומסלמה.
השכונה גדלה בשנות ה-50 ובשנות ה-60 כתוצאה מהתיישבות של עולים שעברו אליה מהמעברות.
מדי חורף, כשנחל איילון עלה על גדותיו, סבלה השכונה מהצפות.
הנחל הגואה הציף תדיר שטחים וניתק אותה מתל אביב.
בלילה הראשון של מלחמת המפרץ, בסמוך לשעה 02:00 בלילה, נפל טיל הסקאד הראשון שפגע במדינת ישראל, בשכונת עזרא.
הטיל גרם להרס מספר בתים ולמספר פצועים קל, אך לא היו נפגעים בנפש.
בשכונה לא היו מקלטים, וחלק מהתושבים נפצעו בעת מנוסתם אל המקלט הציבורי.
רבים מתושבי השכונה פונו באותו לילה למלונות בתל אביב וחלקם נשארו שם במשך חודשים ואף נדדו ממלון למלון במשך שנים, עד שנבנה ביתם מחדש.
גן יונה (גינת השוטרת) - במרכז השכונה שוכן גן יונה הקרוי של שם השוטרת יונה קוממי, תושבת השכונה שנהרגה ב-29 באוגוסט 1965 ברמת גן בעת מילוי תפקידה.
ספורטק דרום - בדרומה של השכונה שוכן ספורטק דרום, מתחם ובו מתקני ספורט בחלקו המערבי של פארק מנחם בגין.
שכונת מצוקה, שכונת עוני או משכנות עוני (לעיתים סלאמס; מאנגלית: Slums) היא שכונה שדייריה הם באופן ברור עניים יותר מדיירי מרבית השכונות שבאותו יישוב.
לרוב, שכונות עוני ומצוקה ייווצרו דווקא בערים גדולות, וזאת לנוכח הפערים בין השכונות, זאת לעומת ערי פריפריה שאמנם מתאפיינות בסטטוס חברתי-כלכלי נמוך באופן יחסי, אך בשוויוניות בין שכונות אותה עיר.
אוכלוסייה ענייה מתקבצת בשכונות כשאלו הופכות לשכונות עוני משום שמחירי הדירות שם זולים יותר בהווה, ואוכלוסייה אחרת אינה מתעניינת בקניית דירות אלה משום שהן לא צפויות להעלות את ערכן בעתיד.
עצם התקבצות אוכלוסייה ענייה בשכונה מסוימת מאיצה את קצב ירידת מחירי הדירות והתקבצות אוכלוסייה ענייה נוספת, דבר שמעודד אף עלייה בשיעורי הפשיעה.
הדבר נכון במיוחד עבור אוכלוסייה שיש לה בעיות סוציאליות בולטות כמו מובטלים היושבים בקרנות הרחוב, נוער המתגודד ברחובות בלא השגחה הורית ובלא פעילות מוסדרת אחרי הצהריים, מהגרים או בני מיעוטים חסרי השכלה רלוונטית לעבודה מכניסה, שיכורים, נרקומנים או עבריינים.
מחירי הדירות יכולים לרדת גם בגלל ליקויי בנייה קשים או מיקום גאוגרפי לא מוצלח.
במקרים קיצוניים במיוחד שכונת עוני נוצרת במקום שאינו ראוי כלל למגורי אדם שבו מתקבצות משפחות חסרות בית רבות, כגון אזורים פתוחים שאינם מיועדים לבנייה על פי תוכנית הבינוי העירונית, בלא שירות עירוני, שבהם הדיירים מאלתרים אוהלים, פחונים וצריפים.
השכונות הידועות ביותר במיקומן הקיצוני נבנו בקהיר בבתי קברות.
כמה מחקרים בארצות הברית מצביעים על השפעה שלילית של מגורים בשכונת עוני על מגוון מאפייני חיים כגון הישגי ילדים במערכת החינוך ותעסוקה אם כי השפעת השכונה על פרמטרים אלו חלשה ביחס לזו של מאפייני המשפחה עצמה.
על סמך ההנחה הזו בארצות הברית נבנו תוכניות לפיזור אוכלוסייה ענייה ובפרט דיירים בדיור ציבורי בשכונות מבוססות יותר כדי לאפשר היחלצות ממעגל העוני.
מעקב אחר דיירי דיור ציבורי במספר שכונות בארצות הברית שעברו משכונות עוני לשכונות מבוססות יותר (פחות מ-10% עניים) העלה כי עצם היציאה משכונת העוני (בלי שנלווה אליה שיפור בהכנסת המשפחה) שיפר את הבריאות הנפשית והפיזית ואת תחושת הרווחה.
כך למשל בקרב מי שקיבלו סיוע בשכירות בשכונה מבוססת (קבוצה שנבחרה בהגרלה מקרב כלל המשפחות הזכאיות לתמיכה בעיר מסוימת בארצות הברית) היה שיעור השמנת היתר והסוכרת נמוך במובהק מאשר בקבוצה שנשארה בשכונות מצוקה.
כך למשל עליה בסיכון לפשיעה, נשירה מבית הספר ומשך העוני אינה מופיעה כל עוד שיעור העוני בשכונה נמוך מ-20%, מעל סף זה יש החמרה מהירה עד ל-40% עוני שמעליו שוב אין השפעה לעליה נוספת באחוז הדיירים העניים.
אפקט דומה נמצא גם בהשפעת השכונה על המוטיבציה לעבודה - סף של 15% עוני והתייצבות ב-30%.
מנגנון נוסף בו שכונת המצוקה מהווה מלכודת עוני היא צמצום הרשת החברתית - מעגל של חברים ומכרים שניתן להיעזר בהם כמקור לאינפורמציה או עצה.
כך למשל נמצא במחקר בקרב דיירי שכונות מצוקה המאוכלסות אפרו-אמריקאים באטלנטה כי לרבים מהם אין ולו אדם אחד מחוץ למשפחתם איתו יכלו להתייעץ בנושאים חשובים.
עם זאת חשיבותו של מנגנון זה שנויה במחלוקת משום שהרשת החברתית נקבעת לא רק מקרבה פיזית אלא מדמיון במוצא ובמעמד כך שלעניים בסביבה מעורבת יש מעט קשרים חברתיים עם שכנים שמצבם הכלכלי והחברתי מבוסס.
כך למשל נמצא כי קשרים חברתיים של מהגרים מטורקיה בשכונות עוני בגרמניה עם שכנים גרמנים משפרת את מצבם התעסוקתי אך היקף הרשת החברתית הזו יורד כשעולה מספר השכנים ממוצא טורקי על 20% מאוכלוסיית השכונה.
מחקרים נוספים הצביעו על השפעה חיובית של שכנים בעלי הכנסה בינונית אך לא של שכנים בעלי הכנסה גבוהה, כנראה בשל הקושי ביצירת קשרים חברתיים משמעותיים כשפער המעמדות רחב מדי.
שכונות עוני מאופיינות בשיעורי אלימות גבוהים מעבר למה שניתן לצפות מצירוף הנתונים הדמוגרפים של הפרטים.
Sampson מסביר את התופעה ביעילות נמוכה של פיקוח חברתי בשכונות בהם מרוכזת אוכלוסייה ענייה.
הפיקוח החברתי אינו מתמצה באכיפת חוק אלא ביכולת הקבוצה להסדיר את התנהגות חבריה בהתאם לעקרונות רצויים באמצעות מנגנונים א-פורמליים שמאפשרים, למשל, לשכנים להתערב כדי להגביל התנהגות רעשנית של בני נוער או לרסן שימוש לא הוגן של דייר במרחב הציבורי.
דוגמה לכך בישראל ניתן לראות בעובדה בארגון המכשיר נהגים פרטיים לדווח על עבירות תנועה שבוצעו על ידי נהגים אחרים - דבר שלכאורה לא נותן שום אינטרס למדווחים, אך שומר על סביבת נסיעה בטוחה עבור משתמשי דרך אחרים.
יכולת הקהילה בשכונות מצוקה לפקח על התנהגות של פרטים בתוכה ולדרוש ביעילות שירותים חברתיים כגון שיטור או איכות סביבה מגבירה את הסיכוי לונדליזם, אלימות וביצוע פשיעה באופן כללי.
נכונותו של תושב להתערב למען "טובת הכלל" תלויה במידה רבה באמון ההדדי ובסולידריות שבין התושבים והיא יורדת כשהכללים אינם ברורים, כששורר פחד וכשהקשרים החברתיים נחלשים עקב תחלופת דיירים מהירה.
סטטוס כלכלי חברתי נמוך מחליש, גם ברמה האישית, את תחושת השליטה של האדם בסביבתו; ברמת הקהילה הניכור והתלות שיוצר המחסור במשאבים מחלישים את יכולת הפיקוח החברתי גם כשהקשרים הבין אישיים חזקים.
בישראל הפכו שכונות רבות לשכונות עוני או שנבנו ככאלה מלכתחילה, בשנות ה-50 וה-60, כאשר המדינה הכפילה את אוכלוסייתה בעקבות עלייה רבה של אוכלוסייה יהודית ענייה שנושלה מרכושה הן במהלך השואה, הן ביציאה ממדינות הגוש המזרחי והן במדינות ערב.
ב-2015 הוציא המכון לרפורמות מבניות דו"ח הממפה את מתחמי העוני בישראל.
מן הדו"ח עלה כי המתחם העני ביותר בישראל הוא שכונת רמת בית שמש ב'
דוגמאות נוספות לשכונות מצוקה בישראל:
השטח הגדול ביפו – אזור הריסות שבו בשנות ה-50 וה-60 שוכנו עולים חדשים.
מוסררה בירושלים – עד למלחמת העצמאות השכונה הייתה שכונה ערבית אמידה.
לאחר נטישת הערבים במלחמת העצמאות, שוכנו בבתיהם בצפיפות יהודים שנמלטו ממדינות ערב.
כמו כן נבנו בשכונה שיכוני "בלוק" – בניינים משותפים ארוכים עם דירות רבות וקטנות.
השכונה נמצאה על "הקו העירוני" שהיווה את גבול ישראל-ירדן בגזרת ירושלים וסבלה מאש צלפים.
שמואל הנביא בירושלים – שכונת שיכוני "בלוק" לעולים ממדינות לא מתועשות על "הקו העירוני", שסבלה מירי צלפי גבעת התחמושת.
למרות כיבוש גבעת התחמושת במלחמת ששת הימים, השכונה לא הפכה למושכת יותר משום שנבנו בסמוך לה שכונות הבריח, שבהן נמכרו דירות מוצלחות משלה בסובסידיה בשל הרצון ליצור רצף התיישבות יהודי עם הר הצופים.
שכונת קריית מנחם בירושלים, הוקמה למפוני המעברה בקריית יובל ומורכבת בעיקר מעולים מאתיופיה ורוסיה.
נבנתה בעיקר עבור עולים ממרוקו ומפולין.
השכונה עוברת תהליך של התחרדות והפכה לסמל למאבק חרדים-חילונים.
שכונות שער העלייה ונווה דוד בחיפה - אזור ששימש כמחנה מעבר לעולים דרך נמל חיפה שהגיעו בעלייה ההמונית אחרי קום המדינה.
לאחר סגירת מחנה המעבר נותרה במקום "מעברת דוד" שהפכה בהמשך לשכונות "נווה דוד" ו"שער העלייה" בנוסף שכונת חליסה שהוקמה במאה ה19 וכיום היא שכונה מעורבות וענייה עם הרבה פשע
שכונת קברות היא מושג בהלכות טומאה וטהרה החל על כל מקום שבו נמצאו שלושה מתים בשטח של בין ארבע לשמונה אמות.
בעבר, נהוג היה לקבור מתים רבים ממשפחה אחת, בדרך השונה מזו העכשווית.
במקום לקבור מתים רבים בקברים רבים נפרדים, היו קונים מראש מערה רחבה, ושם היו חופרים כוכים רבים לכל בני המשפחה.
בעניין זה, נחלקו רבי שמעון ושאר החכמים, כמה צריך להיות אורכה ורוחבה של מערת קבורה רגילה.
לפי חכמים, היו שתי מערות המקבילות זו מול זו, וחצר ביניהם.
כל מערה הייתה בשטח של שש אמות על ארבע, בשני צידי אורך המערה שהיה שש אמות היו קוברים שישה מתים, שלושה מול שלושה, וברוחב המערה, בצד המקביל לפתחה, היו קוברים עוד שני מתים.
לפי רבי שמעון, אופן הקבורה צריך להיות באופן צפוף יותר: גודל המערה - שש אמות רוחב ושמונה אמות אורך, קוברים ארבעה מתים משני צידי הקירות באורך המערה, ושלושה מתים ברוחבה, מול הפתח.
בנוסף לכך, סבור רבי שמעון שניתן לקבור עוד שני מתים בקצה המערה, (בין האורך לרוחב), לפי רבי יוסי בר חנינא הכוונה היא שהכוך יהיה בעמידה, ולפי רבי יוחנן הדבר לא ייתכן, שכן זו היא קבורת חמור, ולכן יש לומר ששני הכוכים הם באלכסון.
אך אם מצא שלושה מתים, ובין מת לשני יש מרחק של בין ארבעה לשמונה אמות, יש להניח כי ככל הנראה במקום זה הייתה מערת קבורה, הנקראת בלשון חז"ל "שכונת קברות".
במקרה כזה, קובעת המשנה כי יש לבצע בדיקת עשרים אמה.
אם המת נקבר באורך המערה, (כלומר לא בקיר שמול פתח המערה, אלא באחד משני הקירות שבצדדים, ושטח קבורתו מצמצמת את שטח המערה), נמצא שיש לבדוק שטח קטן יותר, ולכן בכל מקרה אין לבדוק פחות משמונה עשרה אמות.
לפי רבי שמעון, שאורך המערה הוא שמונה (במקום שש), נמצא שאורך שתי המערות והחצר שביניהם (שאורכה שש) הוא עשרים ושתים אמות, ואין די בפחות מכך.
מכיוון שכך, מסיקה התלמוד, כי בדיקת העשרים אמה היא בדיקה שלפי שטח חכמים (שכמותם נפסקת ההלכה), אלא שהבדיקה בוצעה בתחילתה אלכסון, ואורך האלכסון גדול יותר מזה של האורך הרגיל.
בעצם, חשש זה אינו מובן, שהרי לו היה נמצא אותו מת עצמו לבדו, בשדה אחרת, לא היה עלינו לבצע בדיקת עשרים אמה.
אלא שאת ההסבר לכך, שבמקרה שהמת נמצא באותה שדה בה נמצא מת אחר, קובעים חז"ל שרגליים לדבר; כלומר, 1. כאשר אנו מוצאים מערת קבורה במקום מסוים, ייתכן מאוד שיש בשדה זה מערות קבורה נוספות.
אופן הבדיקה הוא: בודק אמה ומניח אמה שאין בודקה.
אמה זו שהוא חופר, צריך הבודק לחפור בעומק בלתי נמדד, ואין לדבר שיעור, אלא עד שיגיע הקורדם לסלע, כך שברור שקרקע זו לא נחפרה כדי לקבור בה מת, או לחלופין עד שמגיע לקרקע "בתולה", שהיא קרקע שניכר שמעולם לא חפרו בה.
שטח הבדיקה, הוא כאמור עשרים אמה, אלא שאם במהלך הבדיקה הגיע למקום שבוודאי אינו מקום קבורה, כמו נחל, שלולית קבועה, או דרך הרבים, אינו צריך לבדוק בה יותר.
כך גם, בשנת תש"ע, לאחר האיסור שאסר הרב משה ברנדסדופר, חבר העדה החרדית, על הכוהנים לעלות למירון לאחר שהתגלו שם מספר מערות קבורה, פסק הרב יצחק רוזנבלט, דיין מוסמך מהעדה החרדית ור"מ בישיבת ברסלב מאה שערים, כי אין לנו לחשוש למתים נוספים, על פי פסקו של הרב ווייס.
שכונת נשאשיבי היא שכונה היסטורית בשכונת שייח' ג'ראח בירושלים שהקימה משפחת אל-נשאשיבי, מהמשפחות המובילות בחברה הערבית בסוף השלטון העות'מאני בארץ ישראל ובימי המנדט הבריטי.
במחצית השנייה של המאה ה-19. בני משפחת נשאשיבי היו סוחרים ובעלי קרקעות בכפרים יאלו וזכריא, שאותן החכירו לפלאחים אריסים, תמורת ממון ותוצרת חקלאית.
הגאוגרף יהושע בן אריה מתאר את "הגרעין העיקרי" של שכונת שייח' ג'ראח ב"בתיהן של משפחות נשאשיבי וג'ראללה".
ראשיתם בשטח בן 50 דונם אותו רכש ח'אג ראשיד אל נשאשיבי מתושב הכפר ליפתא בעבור סוס גזעי ו-120 לירות טורקיות.
בשטח זה בנה בית מאבן ירושלמית; כמקובל בבנייה אז, עובי הקירות, הגיע למטר וחצי ובין האבנים הונחו עפר וסיד; ותקרת הקומה הראשונה של הבית הייתה מקומרת, וחוזקה בתמוכות ברזל (רילסים; אנגלית: rails), והגג כוסה ברעפים.
לימים הבית נהרס, וכיום ניצב בו "מלון אמבסדור".
במשך השנים, הצטרפו קרובי משפחה, בהם בניו, אחיו וקרובים נוספים, לבנייה בסמוך אל הבית, ועל כן נקרא המתחם "שכונת נשאשיבי".
בתים שהיו בבעלות המשפחה במערב העיר
בני נשאשיבי הקימו בתי פאר ענקיים, גם במערב ירושלים באזור שכונת החבשים: בין הרחובות אתיופיה (בשמו כיום), והנביאים; באחד מבתי נשאשיבי, ברחוב אתיופיה 11, התגורר במשך מספר שנים עד מותו ב-1922 אליעזר בן-יהודה.
גם בית מספר 13 ברחוב אתיופיה היה אחד מבתי נשאשיבי, ובמרכז העיר נבנה בית הגא ראשיד נשאשיבי, הידוע כיום כבית טיכו.
שכונת קרמידאר בבוקרשט (ברומנית Mahalaua Cărămidarilor), הידועה גם בשם Cărămidarii de Jos (קרמידאר תחתית) הייתה שכונה היסטורית עממית ("מאחאלה") בדרום-מזרחה של העיר בוקרשט, בירת רומניה.
קיומה כיישוב תועד לראשונה בשנת 1668. היא שכנה באדמות ביצתיות על הגדה הימנית של הנהר דמבוביצה, לא רחוק מהגבעות פיסקולוי, מרצישורולוי ווקרשט.
השכונה השתרעה מ"הגשר הישן" (פודול וק Podul vechi), כיום הגשר "טימפור נוי" (Timpuri Noi - "זמנים חדשים") ועד ליציאת הדמבוביצה מן העיר.
במאה ה-18 המקום הפך לחלק מן העיר בוקרשט.
שמה - קרמידאר - ציין את מקצוע יוצרי הלבנים, ברומנית "קרמידה" (מילש שהושאלה מיוונית "קרמידי").
כאן יוצרו לבנים ששימשו לבניית בתים וארמונות רבים בבוקרשט למשך כמה מאות שנים.
בשלהי המאה ה-19 התקיים בשכונה מפעל המים שסיפק מים לעיר.
במאה ה-19 תושבי השכונה התחילו לעסוק בגידול ירקות ופרחים, סנדלרות ומלאכות אחרות.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 הייתה השכונה אחת מ"עשר היציאות" או ה"מחסומים" (המצוינים בתקנון האורגני של בוקרשט).
בשכונה זאת בילה חלק רב מילדותו הצייר ניקולאיה גריגורסקו.
הוא עבר לגור בה עם אמו ואחיו בשנת 1843.
בשכונה זו נולדה בשנת 1913 הזמרת הלאומית של רומניה במאה ה-20, מריה טנאסה.
כיום, במקום שבו נמצאה בעבר שכונת קרמידאר, עומד רובע טינרטולוי (רובע "הנוער").
ציון היסטורי לשכונה שאיננה עוד נשארה כנסייה לכבוד גאורגה הקדוש (ספנטול גאורגה) הנקראת "קרמידאר דה ז'וס" (קרמידאר תחתית).
בימי מלחמת העולם השנייה, בהפצצה האווירית האמריקאית הגדולה הראשונה על בוקרשט ב-4 באפריל 1944, נהרגו בשכונה כ-140–150 אזרחים, מתוכם 75 נקברו בבית הקברות המקומי.
אתר השכונה לשעבר משתלב כעת בנוף המודרני של בוקרשט, שבו התפתחו קמפוס האוניברסיטה הפוליטכנית, הגן הבוטני, בניינים צבוריים ושיכוני מגורים.
בבוקרשט של פעם הייתה קיימת גם שכונה בשם "קרמידאר דה סוס" (קרמידאר עילית) גם על אדמות ביצתיות בקצה הצפון-מערבי של העיר, במקום שבו נכנסה הדמבוביצה אל הכפר גרוזבשט.
נחל עשן (מכונה גם נווה-מנחם) היא שכונה במערב באר שבע.
השכונה קרויה על שם הנחל העובר מצפון מערב לה.
השכונה גובלת במזרחה בשכונה י"א.
היא נבנתה בשנות ה-90, כחלק מפרויקט בנייה לצורך שיכון עולים מברית המועצות.
בשכונה נמצאים בית הספר התיכון מקיף טוביהו, שני בתי-הספר היסודיים נווה מנחם והיובל, מספר גני ילדים, מרכז לזהירות בדרכים ומתנ"ס, בו שוכן מוזיאון הילדים לונדע.
ביולי 2017 נפתח במקום פארק הילדים.
הפארק כולל מתחם אמפיתיאטרון, מתחם מתקני משחקים, מתחם בעיצוב של אוניית פיראטיים ואגם מלאכותי בשטח כ־5,500 מ"ר.
כמו כן נסללו במקום שבילי אופניים על מנת לאפשר גישה נוחה יותר לתושבי העיר.
שכונת רמות היא השכונה הצפונית-מזרחית ביותר בבאר שבע והיא מהגדולות והיוקרתיות שבעיר.
בניגוד לשאר שכונות באר שבע, הנמצאות בשטח מישורי, שכונה זו ממוקמת על גבעות ומכאן שמה.
קרבתה של השכונה לקמפוס אוניברסיטת בן-גוריון, הפכה את המגורים בה למושכים עבור הסגל האקדמי וחלק מהסטודנטים.
השכונה גובלת באנדרטת חטיבת הנגב, בבית הלוחם באר שבע, בפארק גב ים נגב, בקמפוס המרכזי של אוניברסיטת בן-גוריון ובתחנת הרכבת באר שבע צפון.
בשל הטופוגרפיה שלה, ובשל מסילת הרכבת המפרידה אותה מרוב חלקי העיר, הכבישים המקשרים את השכונה עם העיר מצויים בגיאיות והם מועטים.
על כן, רמות היא אחת השכונות הבודדות בבאר שבע, שיש בה עומסי תנועה בבקרים.
בתי ספר יסודיים בשכונת רמות: אפיקים בנגב, בן-גוריון, הרצוג, יפה נוף, רכסים, רמות, רמות רכס.
בתי ספר תיכוניים בשכונת רמות: מקיף ז', תיכון זילברמן הרכס.
רמות א', הנודעת גם כ"רמות הישנה", עלתה על הקרקע ב-1992. היא מתוחמת בין הפארק הצמוד לפסי הרכבת, בין שדרות אביטל אביגדור ובין שדרות אורי צבי גרינברג.
(מעבר לפסי הרכבת נמצאות שכונה ד' וקמפוס האוניברסיטה ומעבר לשדרות אביטל אביגדור ושדרות אורי צבי גרינברג נמצאת "רמות החדשה").
הבתים ברמות הישנה הם ברובם צמודי קרקע דו-משפחתיים וקוטג'ים טוריים, ששטחם הבנוי הוא על פי רוב 120 מ"ר ושטח המגרש שלהם הוא על פי רוב רבע דונם.
הבנייה בשכונה אינה בשיטת בנה ביתך.
יש ברמות א' רק שישה טיפוסי בתים צמודי קרקע, שלושה טיפוסים נמכרו כשהם מוכנים לחלוטין, מתוכם אחד קוטג' טורי (הקוטג'ים הטוריים נבנו כך, שהחצרות האחוריות רחבות הידיים שלהם חוצצות בין השדרות הגובלות בשכונה, לבין השכונה עצמה).
שלושת טיפוסי הבתים צמודי הקרקע האחרים, נמכרו לצרכנים עם 60 מ"ר בנוי ותוכניות מוכנות מראש לבניית 60 מ"ר נוספים.
שישים המטרים הרבועים הראשונים של אחד משלושת הטיפוסים האחרונים נבנו בבנייה טרומית.
סוג קוטג' זה נבנה בדחיפות, כדי להתמודד עם מצוקת הדיור שלוותה את גל העלייה.
ברמות א' מצויים גם בתים משותפים מעטים, משלושה או ארבעה טיפוסים בלבד.
הבתים צמודי הקרקע שברמות א' לא הכילו במקור מקלטים ופזורים ביניהם מקלטים משותפים.
רבים ממקלטים אלו משמשים גם כגני ילדים, וכבנייני ציבור מסוגים נוספים (מתנ"סים, סניפי תנועות נוער בתי כנסת וכולי).
בעשור השני של המאה העשרים ואחת, החלו התושבים להוסיף ממ"דים לבתים צמודי הקרקע.
בניגוד למצב בבתים צמודי הקרקע, הדירות שבבתים המשותפים כן הכילו ממ"דים כבר בבנייתם.
רמות א' מאוכלסת בעובדי אוניברסיטה רבים ובאקדמאים.
רחובותיה המרכזיים של רמות א' הם רחוב המדע ורחוב הדעת וכמעט כל שאר רחובותיה קרויים על שמם של אנשי אקדמיה ישראליים.
רמות א' מכילה גם הרבה מוסדות חינוך: בית ספר יסודי ממלכתי חילוני משלה ("רמות" שמו) וגם את בית הספר היסודי ממלכתי-דתי ("אפיקים בנגב") ואת בית הספר התיכון ("המקיף הרב תחומי") של כלל רמות.
רמות א' מכילה גם בית ספר לחינוך מיוחד של עמותת איל"ן, כולל ללימוד תורה ומקווה.
רמות ב'(נקראת גם "רמות הרכס") היא השטח הבנוי הצפוני ביותר בבאר שבע ונמצאת מצפון מערב לרמות הישנה.
בשכונה עשרות בתים משותפים, גבוהים יחסית.
ברמות ב' נמצאים בית הספר היסודי "רכסים" ובית הספר העל יסודי "מקיף הרכס".
מזרח רמות ב' נקרא גם "רמות האנדרטה", כי מצפון לאנדרטת הנגב.
רמות ג' בנויה על רכס גבוה ממנו נשקף נוף באר שבע כולה ונמצאת צפונית מזרחית לרמות הישנה.
שמות הרחובות בה הם של הרים (לדוגמה, "רחוב הר בוקר").
רמות ג' היא כולה אזור בנה ביתך.
בשכונה גם גן ציבורי רחב ידיים הקרוי גן הקשתות.
מבחינת תוכנית בינוי הערים, רמות ג' היא האזור היוקרתי ביותר בשכונת רמות.
צפיפות האוכלוסייה ברמות ג' נמוכה ולכן ברמות ג' אין בתי ספר ומבני הציבור שבה נמצאים בגבולותיה ומשרתים גם אזורים אחרים.
פסגת רמות היא אזור הבנייני המגורים המשותפים הצמוד לפארק גב-ים.
רמות ד' נפרשת ממזרח לשדרות אורי צבי גרינברג.
האזורים הדרומיים של רמות ד' קרובים לאוניברסיטה ולתחנת הרכבת באר שבע צפון.
האזורים הצפוניים של רמות ד' קרובים לאנדרטת חטיבת הנגב.
מחלקה הצפוני של רמות ד' נשקף נופה של באר שבע כולה.
רמות ד' היא האזור הקרוב ביותר לפארק גב ים נגב ובית הלוחם.
בתיה של רמות ד' בחלקם קוטג'ים שנבנו בידי קבלנים ובחלקם וילות וקוטג'ים שנבנו בשיטת בנה ביתך.
ברמות ד' נמצא בית הספר היסודי "בן-גוריון".
שכונת שלושת הבתים היא שכונה שהוקמה על ידי יק"א בסמוך לטבריה בשנת 1911. בראשיתה הייתה השכונה מוגדרת כחווה חקלאית נפרדת מטבריה בשם "המושבה טבריה" (כונתה גם "קולונית טבריה").
עם השנים התרחבה טבריה ובסופו של דבר הפכו השטחים החקלאים של החוות לשטחים עירוניים והמושבה נבלעה בעיר.
עד תחילת המאה ה-20 התרכזו תושבי טבריה בתחום העיר העתיקה שעל שפת הכנרת ועסקו בעיקר במסחר ושירותים.
חברת יק"א רכשה כ-1,000 דונם מחוץ לחומות העיר, על מנת ליישב בהם מתיישבים יהודים שיעסקו בחקלאות.
התוכנית המקורית התייחסה לעשר חוות אך לבסוף הוקמו רק שלוש.
תוכניות השטח נעשו על ידי אליהו קנטור והקמת בתי החווה נעשתה על ידי הקבלן טוביה קרופיק מזכרון יעקב.
הבתים נבנו מאבן בזלת מקומית בשילוב אבן גיר בפינות הבניין.
כל בית היה בן שתי קומות כשקומת הקרקע שימשה כרפת ולולים והקומה השנייה שימשה למגורים.
בשנותיה הראשונות התגוררו במושבה מספר משפחות שעזבו עד ההתיישבות הקבועה של 3 המשפחות להלן:
מיכאל טריפון (Trifon, Triffon) נולד בכפר גריגורקה שברוסיה באוגוסט 1881 להוריו יצחק וחיה (לבית צרקינסקי).
טריפון עלה לארץ ב-1907 והחל לעבוד כחקלאי בכפר תבור ואחר כך היה לשומר הראשון של הכפר.
בהמשך עבד בדגניה א', כנרת ומרחביה.
ב-1910 הצטרף ליק"א (לימים פיק"א) וב-1911 התיישב באחד משלושת הבתים (במקום יעקב גרוזינסקי).
ב-1913 נשא לאישה את פנינה (לבית אוברמן) מראש פינה.
טריפון נפטר ב-1979 ונקבר בירושלים.
אשתו פנינה נפטרה ב-1962 ונקברה בראש פינה.
הוריו ואחיו של מיכאל היו ממייסדי המושבה מצפה.
עם זקנתו עבר האב יצחק ממצפה לטבריה וגר עם בנו מיכאל.
אשר זליג גרשוני (Gershoni, Gershony) נולד ב-1876 בטיפליק (Teplik) שבאוקראינה להוריו נתן וחנה חיילובסקי.
גרשוני למד תכנון ומדידת קרקעות.
ב-1905 גויס לצבא הרוסי ועל מנת להתחמק מהשירות כרת את אצבע ידו הימנית (כך שלא יוכל ללחוץ על ההדק).
למרות המגבלה נשלח לחזית מלחמת רוסיה יפן.
לאחר תבוסת רוסיה במלחמה חזר לכפרו וב-1908 עלה עם הוריו ואחיו לארץ ישראל במסגרת העלייה השנייה.
זמן קצר טרם ההפלגה לארץ נפטרה אשתו אך עובדה זו לא מנעה ממנו את המעבר לארץ החדשה.
בארץ ישראל התיישבה המשפחה בזכרון יעקב ואחר כך, בבת שלמה.
לאחר תקופה קצרה של עבודה חקלאית התקבל לעבודה כמודד בפיק"א ונשלח למשימות מדידה בגליל.
ב-1912 נשא לאישה את רחל כהן (ממשפחות מייסדי זכרון יעקב) והמשפחה עברה להתגורר בשכונת שלושת הבתים (במקום משפחה שעזבה לאוסטרליה).
בטבריה הקימו משק החקלאי המבוסס על גידולי שדה ומשק חי, ובנוסף סיפקו שרותי הובלה ואירוח.
בטבריה נולדו לזליג ולרחל עוד ארבעה בנים ושתי בנות.
רחל נפטרה ב-1963 וזליג נפטר כתשע שנים אחר-כך.
שניהם קבורים בבית הקברות בטבריה.
יצחק הנקין, אשתו סימה וששת ילדיהם עלו מרוסיה ב-1911 והתיישבו בטבריה.
למרות קשיי החיים התקיימה המשפחה מהמשק כ-30 שנה.
יצחק הנקין נפטר ב-1950. בתו, מרים, נישאה לחיים טריפון אחיו של מיכאל טריפון מהבית השכן.
המשפחות המתיישבות חתמו על חוזה אריסות עם יק"א בשם "קונטרקט של אריסות-שכירות" (Contract de Metayage).
החוזה כלל קבלת 200 דונם אדמה חקלאית, בית עם חצר, מחסן, אורווה, בהמות עבודה, מכשירי עבודה (עגלה, מחרשות), הלוואה לזריעה, הקצבה להוצאות חרישה ולצורך מחייתו של האיכר ומשפחתו עד עת הקציר בסך כולל של 3,000 פרנק צרפתי.
המתיישבים עיבדו את הקרקע, גידלו חיטה, שעורה וירקות, הקימו משק חי ובנוסף עסקו, לצורך השלמת הכנסה, בהובלות ואירוח נוסעים שעברו בטבריה ומבריאים שבאו לחמי טבריה.
כבר משנתם הראשונה במקום התמודדו המתיישבים עם מזג האוויר קשה, מחסור במים ומעשי שוד והתנכלויות מצד השכנים הערביים.
הקשיים גברו במיוחד במהלך מלחמת העולם הראשונה מאחר שהטורקים החרימו את רכושם ומזונם של המתיישבים.
עם סיום המלחמה חל שיפור איטי במצב הכלכלי כמו גם ביחסים עם השכנים הערבים אולם המתיישבים נפגעו בשנית בתקופת המאורעות של 1936-1939 במהלכן נשרף המתבן של זליג גרשוני ובתוכו תוצרת חקלאית רבה.
בתחילת דרכה של המושבה נמצאו השטחים החקלאיים מחוץ לגבולות העיר אולם עם התפתחות השכונות מחוץ לחומות הפקיעה פיק"א אדמות חקלאיות מהמתיישבים לטובת פיתוח עירוני.
בסופו של דבר צומצמו השטחים החקלאיים כך שלמרות מאמציהם, לא הצליחו המתיישבים להתקיים מהחקלאות והשטחים נמכרו לבניה למגורים ולמבני ציבור (למשל התחנה המרכזית של טבריה ובית הספר "אליאנס")) והשכונה נבלעה בשכונת "מואריס" (ששמה שונה בהמשך לשכונת "אחווה").
הבתים נמצאים כיום ברחוב השילוח 15, 17, 19 והמקום הוכרז כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרים.
בדצמבר 2010 נערך בטבריה, כנס משפחת גרשוני לציון מורשת שלושת הבתים והמתיישב זליג אשר גרשוני.
הכנס נערך ביוזמת נתן חברוני (נכדו של זליג) ובחסות ראש העיר (דאז) זוהר עובד.
שר הביטחון (דאז) אהוד ברק השתתף באירוע.
באירוע סופרה והוצגה מורשת טבריה, שלושת הבתים ומשפחת גרשוני.
שכונת רמז היא שכונה בראשון לציון.
השכונה מכונה "המערב הישן" של ראשון לציון, לאחר שבשנות ה-80, נבנו שכונות במערב העיר לכיוון הים וקיבלו את השם "המערב החדש", ושכונת רמז חדלה מלהיות השכונה הקרובה ביותר לחוף הים.
חלקה המערבי כולל גם בנייה נמוכה ובתים פרטיים, בעיקר בשיכון מפ"ם שבתחומה.
שכונת קריית חשמל הוקמה במזרח קריית חיים בשנות ה-30 של המאה ה-20, ביוזמתו של פנחס רוטנברג, עבור עובדי חברת חשמל שעבדו במתקני החברה בצפון.
השכונה כוללת 3 מבנים מאורכים והדירות שהוצעו לעובדי החברה אובזרו בציוד חשמלי מודרני.
בניית המתחם כללה גינה גדולה במרכזה וכן חורשה בשוליה.
החל משנות ה-60 החלו לאכלס את הבניינים תושבים שאינם עובדי החברה.
השכונה מוגדרת, אומנם, כאתר מורשת, מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, אולם המבנים במצב ירוד מאחר שאין ביכולתה של האוכלוסייה שגרה במקום לשפץ את השכונה וסביבתה.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 החלה הקמתה של תחנת הכוח חיפה בשפך נחל קישון שבחיפה.
הקמה זו לוותה במעבר הנהלת חברת החשמל, ופנחס רוטנברג בראשם, לחיפה.
תהליך זה הפך את חיפה למרכז משמעותי של פעילות החברה והגדיל את מספר העובדים שחיו בעיר ובסביבתה.
במקביל להקמת התחנה בחיפה והרחבת פעילות חברת חשמל בצפון חלה התדרדרות במתח הביטחוני ששיאה היו מאורעות 1936–1939. האתגרים הביטחוניים הקשו על עובדי החברה להתייצב באופן סדיר לעבודתם לכן שאף רוטנברג לרכז את בתיהם של עובדיו בקרבת התחנה ומשרדי החברה כדי לאפשר תפעול מערכות הייצור והחלוקה של החשמל ללא הפרעה.
המודל שראה רוטנברג מול עיניו היה שכונת מגורים לעובדי החברה ומשפחותיהם שמציעה את כל השירותים הנדרשים לעובדים בתחום החינוך, הצריכה, שעות הפנאי ועוד.
מודל זה היה קיים באירופה כבר ממחצית המאה ה-19 ורוטנברג כבר מימש אותו ב-1928 כשהקים את תל אור עבור עובדי תחנת הכוח ההידרואלקטרית בנהריים.
המודל מבוסס על מימון הפרויקט באופן משותף על יד המפעל והמשתכנים וזאת ללא תמיכה ממשלתית.
ב-1936 הביא רוטנברג את תוכניתו להקמת השכונה בפני דירקטוריון החברה.
לאחר אישור הדירקטוריון החל תהליך תכנון השכונה ושמואל רוזוב מונה לאדריכל של הפרויקט.
רוזוב עבד שנים רבות בחברת חשמל ובין השאר היה מעורב בתכנון תחנת הכוח חיפה ובהמשך תכנן גם את ביתו של רוטנברג על הכרמל.
האתר שנבחר לשכונה היה בשולי קריית חיים והוגשו מספר רב של תוכניות כשבין השאר תכנן רוזוב שכונה על שטח של כ-63 דונם שכללה 10 בתי דירות.
בסופו של דבר נבחרה ב-1939 תוכנית מצומצמת יותר שכללה 3 בתי דירות על שטח של כ-15 דונם.
ב-18 ביוני 1939 התקיימה הנחת אבן הפינה לשכונה בנוכחות פנחס רוטנברג, אבא חושי ונכבדים נוספים.
הבנייה נמסרה לחברת סולל בונה וב-1940 הסתיימה בנייתם של שנים משלושת הבתים וב-1941 הסתיימה בנייתו של הבניין השלישי.
על מנת לעודד את עובדיה להצטרף לפרויקט הציעה החברה הלוואות נדיבות לדיירים וכן ציידה את הדירות במכשירי חשמל שלא היו בהישג ידם של רוב תושבי המדינה באותה תקופה.
במסגרת השירות לתושבי השכונה נפתחו במקום חנות מכולת, חנות ירקות, ספרייה, גן ילדים ובית ספר יסודי.
מבחינה מוניציפלית הייתה השכונה בעלת מעמד עצמאי והיא נוהלה על ידי ועד מקומי.
השכונה, שאוכלסה בתחילת דרכה רק על ידי עובדי החברה, החלה לעבור שינויים אחרי קום המדינה כשדיירים ותיקים עזבו ומכרו את דירתם לדיירים שאינם עובדי החברה.
במסגרת מהלכים של משרד הפנים לאיחוד רשויות צורפה השכונה לקריית חיים.
מאז הקמתם לא שופצו המבנים וההזנחה ניכרת בכל פינה.
ההזנחה בולטת לעין במיוחד בשטחים המשותפים בקומת הקרקע וכן בגינה.
השכונה הוגדרה כאתר מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ובניין לשימור מטעם עיריית חיפה.
הגדרה זו מציבה קשיים בפני דיירי השכונה המעוניינים להרחיב את דירתם ולהוסיף בה ממ"ד
המתחם נבנה בין רחוב שבטי ישראל לציר המרכזי "שדרות ההסתדרות" (כביש 4) כשחזית הבניינים פונה לשדרות ההסתדרות.
המתחם כולל 3 בניינים שכיוונם צפון דרום והם סודרו במדורג כך שהחלונות לא פונים לבניין אחר.
בכל בניין נבנו 3 קומות מגורים מעל קומת הקרקע והם הכילו 72 דירות מגורים של 2 ו-3 חדרים (70-60 מ"ר).
בקומת הקרקע נבנו חדרים ואולמות שנועדו לשירות הקהילה.
מאחר שהבתים פנו לציר האסטרטגי עכו-חיפה הנחה רוטנברג לחזק את המבנים בבטון מזוין כדי שבמקרה הצורך ישמשו כעמדות הגנה.
אחד המוטיבים הבולטים במבנים הוא הקשת בה נעשה שימוש בארקדות שבקומת הקרקע, בפתחים הפונים מזרחה ובחלונות שהאירו את חדרי המדרגות.
שימוש במוטיב זה נעשה בניסיון לדמות לבניינים סגנון איטלקי.
במרכז המתחם נשתל גן שכלל צמחים ועצים ושימש למרכז חיי הקהילה של הדיירים.
כמו כן הוקם בגן מגרש ספורט שהיה מואר בלילות ושימש קבוצות ספורט של קריית חיים.
במקביל להקמת השכונה רכשה חברת חשמל שטח של כ-9 דונם בסמוך לשכונה ונטעה בו עצי אקליפטוס לרווחת דיירי השכונה.
מאחר שהבעלות על החורשה היא פרטית היא קיימת עד היום לרווחת תושבי העיר.
שכונת רמת טבעון היא שכונה הממוקמת בנקודה הצפונית ביותר של קריית טבעון, צפונית לרמת הדסה.
השכונה מורכבת משני חלקים: רמת טבעון א' ורמת טבעון ב' שנבנתה מאוחר יותר, בין שני החלקים מפריד כביש 7515. בתי המגורים ברמת טבעון א' הם בתים פרטיים ברובם, לעומת רמת טבעון ב' בה רובם דו-משפחתיים.
דב פטישי שהקים את קריית עמל פרסם ב-1940 את תוכניתו להקמת עיר-גנים בת 2,000 תושבים בגבעות חרתיה, שייח' אבריק וקוסקוס-טבעוּן.
לשם כך פנה לקק"ל וזאת הפגישה אותו עם ליאופולד שן על מנת לשתף פעולה בהקמת עיר הגנים עבור יהודי אנגליה.
ב-1945 הוא מונה למנהל הבינוי של החברה הזמנית "בית שערים הצפונית" אותה הקים שן, והחל בעריכת החוזים עם הקבלנים והמשתכנים הארץ ישראלים.
סולל בונה בנתה את 200 יחידות הדיור הראשונות ובעקבות סכסוך שהתגלע המשיכה את הבניה חברת "קרת" אותה ייסד ליאופולד שן.
באוגוסט 1947 הוחלף שמה של השכונה לטבעון בהמלצת יעקב אריכא מזכיר ועדת השמות של קק"ל.
באזור בו נמצאת היום שכונת רמת טבעון היה חורש עצי אלון.
מעברת טבעון הייתה מעברה שהוקמה ב-1952 מצפון ליישוב טבעון, היכן שכיום נמצאת שכונת רמת טבעון.
היא הוקמה שנה לאחר מעברת קריית עמל, שהוקמה סמוך ליישוב קריית עמל ולמושב אלרואי.
מעברות אלו היו חלק מריכוז המעברות של אזור העיר חיפה ואזור עמק זבולון ועמק יזרעאל.
למעברת טבעון היו שני שלבים: בין 1952 ל-1957 נבנו 400 יחידות דיור.
המעברה תוכננה ונבנתה באופן חדשני.
כל ארבעה צריפים חלקו ביניהם ברז מים ובית שימוש משותף, הצריפים נבנו על משטחי בטון.
במעברה למדו עד כיתה ד' ולאחר מכן בבית ספר "נרקיסים" בטבעון.
בשלב השני ב-1957 נבנתה מעברה נוספת צפונית לטבעון, היא כללה בניית 104 אסבסטונים במדרון המרוחק מרמת הדסה ומטבעון כחלק מן ההכנות לקליטת גל העלייה שהגיע מצפון אפריקה.
בשלב הזה בשתי המעברות שוכנו למעלה מאלף משפחות.
במעברה גרו עולים ממרוקו לצד ניצולי שואה ואנשי טבעון נרתמו לעזור לעולים החדשים ככל יכולתם.
אחד הצריפים שימש קופת חולים, בו אחות ורופא הגיעו פעמיים בשבוע.
בשנת 1958 אוחדו קריית עמל וטבעון לישות מוניציפלית אחת בשם קריית טבעון.
ליישוב המאוחד צורפו גם מושב אלרואי ומוסד עליית הנוער רמת הדסה וכן מעברת טבעון.
באותה תקופה חיו במעברה מאה וחמישים משפחות והייתה תחושה שהמקום עומד לקראת חיסולו הסופי, למרות התחושה שכל עוד המעברה קיימת "היא מעוררת בעיות חדשות לבקרים".
בראשית שנת 1959 אוכלסו מחדש מעברות רבות על-ידי גל עלייה גדול שהגיע מרומניה.
בין המעברות שהוכשרו לקליטה מחודשת הייתה גם מעברת טבעון.
המעברה חוסלה סופית רק ב-1966 ותושבי המעברה עברו לשיכונים שהוקמות על ידי חברת קרת ולישובים אחרים בסביבה.
ב-2021 הוצבו שלטי הנצחה חדשים למעברה על ידי ראש המועצה עידו גרינבלום ובנוכחותו של בני אשר, היזם ויו"ר עמותת "המעברות– מעקירה לתקומה".
עד 1975 לא הייתה בקריית טבעון ועדה מקומית לתכנון ובנייה והוועדה המחוזית בחיפה הייתה אחראית על הוצאת היתרי בניה.
ועדה זו דחפה להקים בניינים רבי קומות בקריית טבעון, בניגוד לאופיו של היישוב.
עם הקמת הוועדה המקומית לתכנון ובנייה על ידי עמיחי בן-דרור ראש המועצה, היא עצרה את הבנייה לגובה שכבר החלה ברחובות האיריס והיסמין.
משרד השיכון תכנן לבנות שכונה ברמת טבעון של בניינים בני 8 ו-12 קומות, תוכניות אשר נעצרו על ידי ראש המועצה והוועדה המקומית אשר רצו לשמור על אופיו של היישוב.
בביקור שערך יחד עם שר השיכון אברהם עופר, הסכים זה מיד לבניית בתים צמודי קרקע בשכונה שהייתה אז בעיקר חורשת עצים ולביטול תוכניות הבנייה לגובה.
במשך שנים רבות התנאי להקמת השכונה היה בניית כביש צפונית לקריית טבעון.
שמואל אבואב, ראש המועצה שהחליף את בן-דרור, ניהל משא ומתן ממושך עם מינהל מקרקעי ישראל ושרים שונים עד שזה נרתם לבסוף ובנה את הכביש שהיווה יציאה נוספת מטבעון.
מינהל מקרקעי ישראל גם ביצע את עבודות הפיתוח והתשתיות של השכונה.
אחד התנאים שהציב אבואב היה מתן העדפה לצעירים שנולדו בקריית טבעון.
במקביל לבניית השכונה נבנתה חטיבת ביניים חדשה.
עד אז היה תיכון שש שנתי בשכונת קריית עמל, שהיה צפוף מלהכיל את כל התלמידים.
החטיבה השתרעה על שטח גדול, כחלק משטח רמת טבעון וצמוד לחטיבה נבנה גם אולם ספורט חדש.
את השכונה החלו לשווק בינואר 1991, והאכלוס החל ב-1993. ברמת טבעון א' נבנו כ־90 בתים שכולם בתים פרטיים.
כחמש שנים מאוחר יותר נבנתה רמת טבעון ב' - שם נבנו 250 בתים, כולם בתים צמודי קרקע: בתים פרטיים, קוטג'ים דו משפחתיים וקוטג'ים טוריים.
כיום האזור סביב השכונה כולל את אזור החנויות של זבידאת, שם ישנן חנויות, בתי קפה ומאפיות ואת קניון מול היער בו ישנן חנויות, סופר ומרכזי פיזיותרפיה ומרפאות של מכבי שירותי בריאות וקופת חולים כללית.
בשכונה ישנם מספר גני ילדים.
ילדי השכונה לומדים בבית הספר היסודי "נרקיסים" וצמוד לשכונה נמצאת חטיבת הביניים אורט על שם חיים גרינברג.
עוד בשכונה מתנ"ס פעיל המשמש גם בית כנסת בשבתות וחגים, גן משחקים, גינת כלבים שתוכננה על ידי אדריכלית ופעילויות קהילתיות שונות.
שכחה היא אובדן מידע שהיה אצור בזיכרון לטווח ארוך של אדם.
השכחה היא תהליך הדרגתי או ספונטני, שכתוצאה ממנו לא ניתן לאחזר זיכרונות מסוימים.
יש להבדיל בין שכחה מסוג "דעיכה" - הזיכרון של מידע מסוים מתעמעם עם הזמן בשל אי שימוש במידע זה, לבין הדחקה, שהיא, על פי תורת הפסיכואנליזה, שכחה מכוונת של מידע שמאיים על שלוות נפשו של האדם, הנעשית על ידי מנגנון הגנה תת-מודע.
אחד מראשוני החוקרים של תהליך השכחה היה הפסיכולוג הגרמני הרמן אבינגהאוס.
הוא ערך ניסויים על עצמו בלבד, ובהם שינן הברות חסרות משמעות (כדי למנוע השפעה בלתי רצויה של הקשר ומשמעות המילה על הזכירה).
הוא גילה תהליך השכחה של פריטים שנלמדו מושפע מהזמן שחלף, בפרק הזמן הסמוך ללמידה יש שכחה נרחבת יותר של פריטים אשר דועכת עם הזמן עד להגעה לרמת זכירה בסיסית אשר ממנה סביר להניח שלא ניתן לסגת עוד.
הפסיכולוג הצרפתי תאודול ריבו חיבר ב-1881 מונוגרפיה רבת השפעה על שכחה והיזכרות, "מחלות הזיכרון: מאמר בפסיכולוגיה פוזיטיבית" (Les Maladies de la mémoire).
התזה של ריבו היא שהשכחה היא בו-זמנית נורמלית והכרחית:
האנתרופולוג הצרפתי מארק אוז'ה (Marc Augé) ראה את השכחה כחלק בלתי נפרד מהזיכרון, וציין בספרו "שכחה" (Oblivion):
שכחו אותי בבית הוא סרט קולנוע קומי אמריקני משנת 1990. במרכז הסרט השחקן מקולי קאלקין, שמגלם את קווין מקאליסטר, ילד בן שמונה שבטעות נשכח לבדו בביתו, כשמשפחתו טסה לצרפת בחופשת חג המולד.
בעקבות הצלחת הסרט יצאו לו חמישה סרטי המשך, קאלקין התפרסם בעת יציאת הסרט לאקרנים, וסרטי ההמשך שלו עובדו למשחקי וידאו.
רוב הסרט צולם בפרבר ווינטקה המשתייך לפרוורי החוף הצפוני של שיקגו, אילינוי.
משפחת מקאליסטר עומדת לצאת לחופשה בפריז שבצרפת בחג המולד, ובני המשפחה העוזבים בחיפזון שוכחים בבית את קווין (מקולי קאלקין), בנם בן השמונה.
כשקווין מגלה שמשפחתו שכחה להעיר אותו, ושהבית לרשותו – זה מסב לו הנאה.
זוג פורצים, המסתובב בשכונות אמידות בחיפוש אחר בתים לפרוץ אליהם, מגיעים לשכונה שבה גר קווין.
כיוון שרבים עוזבים את בתיהם עקב החג, השניים מתכננים לפרוץ לביתו של קווין, אך קווין מטעה אותם לחשוב שהבית מלא אנשים.
כשזה לא מצליח הוא מטמין מלכודות ברחבי הבית, ומצליח למנוע מהפורצים לגנוב את תכולת ביתו.
קווין לבסוף מצליח להסגיר את הפורצים למשטרה, כאשר במשטרה מבינים שהם אלו שפרצו גם לשאר בתי השכונה, כאות סימן שהם משאירים את הברזים פתוחים, ועל כך קיבלו את השם "השודדים הרטובים".
אימו של קווין מגיעה הביתה לאחר הלילה שעבר קווין.
הבית מסודר לקראת בואם של משפחתו, ולמרות שהאם הייתה בטוחה שרק היא חזרה הביתה לאחר ששכחה את בנה בבית, ושאר המשפחה ממשיכים את החופשה, אב המשפחה מחליט להקדים את הגעתם הביתה, וכלל המשפחה מגיעים מיד אחרי אימו, וקווין מתאחד עם בני משפחתו שמיהרו לשוב לביתם.
קווין מקאליסטר (מקולי קאלקין) – ילד צעיר וכוכב הסרט.
באז מקאליסטר (דווין רטריי) – אחיו הבוגר של קווין.
הארי ליים (ג'ו פשי) – אחד מהגנבים.
מרב מרצ'נטס (דניאל שטרן) – אחד מהגנבים.
קייט מקאליסטר (קתרין אוהרה) – אמו של קווין מקאליסטר, העושה הכול כדי להגיע אל בנה שנשכח.
פיטר מקאליסטר (ג'ון הרד) – אביו של קווין מקאליסטר.
הסרט גרף כ-476 מיליון דולרים ברחבי העולם, כאשר מתוכם הגיעו 285 מיליון דולר מארצות הברית ומקנדה.
במהלך סוף השבוע הראשון להצגתו, כבר הגיעו ההכנסות מהסרט ל-17 מיליון דולר – מיליון דולר פחות מהתקציב המקורי של הסרט, שעמד על כ-18 מיליון דולר.
בשנת 2011 יצא מחזמר ישראלי המבוסס על הסרט בשם "הצילו – שכחו אותי בבית" בו שיחקו יון תומרקין, אורנה דץ, טל מוסרי, שרון צור, רוני דואני, דון לני גבאי, יעקב כהן, אביעד בנטוב, אודי גוטשלק ומיקי קם.
שְׁכִיבת סמיכה היא תרגיל התעמלות פיזית נפוץ, המבוסס על הפעלת כוח הכובד של הגוף כולו על המרפקים ועל הרגליים.
במהלך התרגיל מיושרים המרפקים תוך דחיפת הגוף כלפי מעלה.
בעת ביצוע שכיבת סמיכה נסמך הגוף הישר על הזרועות ומכאן השם: "שכיבות סמיכה".
שכיבות סמיכה מיועדות בעיקר לחיזוק שרירי הידיים (שריר הזרוע התלת-ראשי), יד אחורית, הכתף (שריר הדלתא) והחזה (שריר החזה הגדול).
תרגיל זה פופולרי במיוחד היות שאפשר לבצע אותו בכל מקום וללא ציוד מיוחד.
עד לא מזמן התרגיל היווה חלק מהציון הכולל של הנבחנים בבוחן בר אור בצה"ל (ביחד עם ריצה וכפיפות בטן) והוא עדיין נכלל בבוחן לחיילים עורפיים.
בנוסף שכיבות סמיכה משמשות כתרגיל בסיסי במגוון ענפי ספורט כגון: פיתוח גוף, קרוספיט, התעמלות, קליסטניקס ועוד.
מצב התחלתי: תמיכת משקל הגוף בעזרת הזרועות והרגליים כך שנקודות המפגש עם הקרקע נמצאות בכפות הידיים ובכריות אצבעות כף הרגל.
ירידה איטית קרובה כמה שיותר לרצפה (בדרך כלל עד גובה תפוח שמונח על הרצפה) ועלייה מהירה ללא נעילת מרפקים;
בשלב העלייה מתרחשות התנועות הבאות: פשיטה (יישור) במפרק המרפק וכפיפה וקירוב אופקי במפרק הכתף.
הגב מוחזק ישר לאורך ביצוע התרגיל;
הסתכלות עם הראש כחצי מטר קדימה על מנת לאפשר זרימת אוויר טובה יותר;
הדבר נובע מהעובדה שבתרגיל ספציפי זה פעולת השריר היא בעלייה (פשיטה של היד) והחזרה היא בירידה (כפיפת היד), בניגוד לעבודה עם משקוליות, לדוגמה;
עבודה בסטים: למשל 3 סטים של 15 חזרות בכל סט;
ישנם סוגים שונים ומגוונים של שכיבות סמיכה:
שכיבות סמיכה בשיפוע חיובי - הידיים והראש גבוהים יותר מהרגליים וכך זה מקל על התרגיל.
בנוסף התרגיל עובד על חלקו התחתון של החזה;
שכיבות סמיכה בשיפוע שלילי - הידיים והראש נמוכים יותר מהרגליים וכך זה מעמיס יותר על הידיים.
בנוסף התרגיל עובד על חלקו העליון של החזה;
שכיבת סמיכה בעמידת ידיים - מאמץ בעיקר את הכתפיים והשכמות, דורש איזון ידיים טוב בעמידה;
שכיבת סמיכה ביד אחת - מקשה על התרגיל דורש שיווי משקל וכוח רב יותר.
התרגיל מאמץ בעיקר את שריר התלת ראשי ואת שרירי הכתף;
שכיבת סמיכה בידיים קרובות (נקרא גם יהלום) - מעביר את העומס לשריר התלת ראשי ולכתף קדמית;
שכיבת סמיכה בידיים רחוקות - מעביר את העומס לחזה.
הפוש-אפ ההינדי, הידוע גם כטלטלה, הוא תרגיל כוח ליבה יעיל.
שכונת שמעון הצדיק היא שכונה בצפון־מזרח ירושלים, הסמוכה למערת שמעון הצדיק ולשכונת נחלת שמעון.
השכונה הוקמה בשנת 1890, וערב מלחמת העצמאות פקדו הבריטים על תושביה לעזוב את המקום.
בראשית שנות האלפיים, לאחר מאבק משפטי ממושך, התיישבו באזור, שנמצא בסמיכות לשכונה הערבית שייח' ג'ראח, תושבים יהודים.
נכון ל־2019 מתגוררים בשכונה כ־180 יהודים.
מערת שמעון הצדיק וסביבותיה, שטח בגודל 17 דונם ישן ו-464 אמות, נרכשה על ידי "ועד העדה הספרדית בירושלים" ו"כנסת ישראל" בשנת 1875. בסמוך לה ממוקמת מערת הסנהדרין הקטנה.
לצורך הקמת שכונת מגורים, חולקה החלקה שנקנתה ושטח השכונה עבר לבעלות הוועד הספרדי.
בשנת 1890 בנתה העדה הספרדית בצפון האתר, במדרון מעל הקבר המיוחס לשמעון הצדיק, שישה בתים למעוטי יכולת שכונו "בתי הקדש שמעון הצדיק".
בסמוך להם נבנו בהמשך בתים של אנשים פרטיים.
יתרת השטח הוחכרה לעיבוד חקלאי ולמסיק זיתים.
בספר "ירושלים שכונות סביב לה" מתאר קלוגר את בניית השכונה:
בשנת 1916 התגוררו בשכונה 13 משפחות המונות 45 נפשות.
לצד שכונה זו נבנתה בתחילת המאה ה-20 שכונת "נחלת שמעון", שכונה שנרכשה על ידי הבנקאים יוהנס פרוטיגר ויוסף נבון ופותחה בתחילה על ידי יוסף מיוחס ואחרי כן על ידי ניסים אלישר ובצלאל קופל קנטרוביץ.
עשרות משפחות יהודיות הקימו את בתיהן על השטח שנרכש, וערב מאורעות תרצ"ו (1936) חיו במקום מאות יהודים.
עם פרוץ המאורעות ברחו היהודים מהאזור, אך שבו לשכונות אלו כעבור חודשים אחדים.
במלחמת העצמאות סבלו תושבי השכונה מהתקפות מצד שכונת שייח' ג'ראח.
ב-7 בינואר 1948 נרצחו שלושה יהודים ואחרים נפצעו מיריות של הכנופיות הערביות.
בג' באדר ב' ה'תש"ח 1948 פקדו הבריטים על תושבי שכונות "שמעון הצדיק" ו"נחלת שמעון" לעזוב במהירות את בתיהם מתוך דאגה לחייהם.
בד' בניסן (13 באפריל) נהרגו בשיירת הדסה 78 אנשי צוות בית החולים "הדסה", מטופלים, אנשי האוניברסיטה העברית ולוחמים ליד השכונה שפונתה.
הבריטים הכריחו אותם לסגת בנימוק שציר התחבורה העובר שם נחוץ להם.
ונתנו את מילתם שיעדכנו לכשסיימו להעביר את גייסותיהם שם.
אך בעוזבם עדכנו רק את הערבים שמיהרו והשתלטו על המקום, ושטח השכונה עבר לשליטה ירדנית.
בעקבות הכיבוש הירדני, החלקות של הוועדים היהודים הועברו לידי הממונה הירדני על נכסי האויב.
על פי חוק הסדרי משפט ומנהל, על האפוטרופוס לשחרר את הקרקעות והנכסים שבידו לבעלים המקוריים שלהם, ואכן, בספטמבר 1972 שחרר האפוטרופוס את החלקות שבמתחם והבעלות על החלקות נרשמה על שם ועד העדה הספרדית בירושלים והוועד הכללי כנסת ישראל.
הפרשה לא נשארה בשדה המשפטי, כיוון שהיא נתפסת אצל חלקים בציבור ובתקשורת כקשורה לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
פעילי שמאל וחברי כנסת ממפלגות שמאל ארגנו מפעם לפעם אירועי מחאה נגד פינוי המשתכנים.
לעיתים האירועים נעשו אלימים, וכללו יידוי אבנים ובקבוקי תבערה על אזרחים וכוחות משטרה.
שכונת שפּירא היא שכונה בדרום תל אביב, הקרויה על שמו של מאיר גצל שפירא, סוחר קרקעות ונדבן יהודי מדטרויט.
השכונה, שהוקמה בשנת 1924, נמצאת מדרום לתחנה המרכזית החדשה ודרך שלמה (סלמה) ותחומה על ידי דרך חיל השריון ונתיבי איילון ממזרח, דרך קיבוץ גלויות מדרום ושדרות הר ציון ממערב.
השכונה התאפיינה בבתים נמוכי קומה אך במרקם עירוני צפוף ואוכלוסייתה נחשבת חלשה במונחים סוציו-אקונומיים.
מזה שנים רבות שבנייה חדשה בשכונה היא בבתי דירות מודרניים של מספר קומות.
בימינו נהוג לכנות בשם "שכונת שפירא" את כל האזור התחום בין התחנה המרכזית החדשה ודרך שלמה (סלמה) בצפון, דרך חיל השריון ונתיבי איילון במזרח, דרך קיבוץ גלויות בדרום ושדרות הר ציון במערב.
אזור זה גדול בהרבה משכונת שפירא המקורית וכולל שכונות רבות שנבנו לאחר הקמת מדינת ישראל.
שפירא, איש העלייה הרביעית, רכש בשנת 1924 חלקה בפרדסי אבו כביר, בין יפו לתל אביב, ותכנן לקרוא לשכונה על שמה של בתו, נעמי-מרים שפירא.
שפירא הסתכסך באותה תקופה עם ראש העיר תל אביב מאיר דיזנגוף, על רקע קריאת רחובות במרכז תל אביב על שמו ועל שם אשתו, סכסוך אשר הוביל לשמות יוצאי הדופן של סמטה פלונית וסמטה אלמונית.
מחוץ לגבולות העיר יכול היה שפירא להקים את השכונה היהודית ללא התערבותו של דיזנגוף, וכן היה פטור מתשלומי המיסים הגבוהים שהיו נהוגים בעיר.
בשכונה מכר שפירא מגרשים קטנים בשטח של רבע דונם.
בימיה הראשונים השכונה גבלה ביישובים ערביים (הכפר אבו כביר, סכנאת חמאד וסכנאת אל אריינה) ובפרדסים.
מדרום לשכונה שכן בית הקברות המוסלמי שייח' מוראד, הנמצא בימינו בתחומה של השכונה.
מול בית הקברות ניצב בעבר בית יצקר, בו התגורר הסופר יוסף חיים ברנר, ובימינו ניצב במקום בית הנוער העובד והלומד.
באזור היו אחוזות ובייארות, כגון "הבית האדום" שניצב בימינו ברחוב ישראל מסלנט.
השכונה יושבה על ידי עולים ממקומות שונים בעולם, ואופייה ההטרוגני נשמר עד היום.
תחילה הגיעו אליה פליטים יהודים שעזבו או גורשו מיפו לאחר מאורעות 1921. קבוצת העולים הראשונה שהשאירה את חותמה בשכונה הייתה של עולים מבוכרה, שנוכחותם בולטת במקום גם בימינו.
עם מייסדי השכונה נמנה גם רבי רפאל פוזיילוב שעל שמו קרוי רחוב בשכונה, שעלה מסמרקנד שבאוזבקיסטן עם בני משפחתו בשנת 1924.
באותם הימים, כמעט מחצית מתושבי השכונה נמנו עם משפחת פוזיילוב.
בניו, בנותיו ונכדיו שנישאו רכשו אדמות והרחיבו את שטח השכונה.
ב–1945 הקימו רפאל פוזיילוב ובניו את בית הכנסת "אוהל יוסף" פוזיילוב, שבו נערכו תפילות, חגגו את חגי ישראל, השכימו לסליחות וציינו בר מצוות, חתונות, כינוסים ואזכרות.
בשנות השלושים הגיעה לשכונה קבוצה גדולה של יהודים מסלוניקי שביוון.
יהודים אלו הקימו בשכונה את בית הכנסת בית תפילה ברח' מקור חיים, שזכה לשם "בית הכנסת של הקומוניסטים" משום שבו לא נגבו כספים ולא חולקו משכורות לנושאי תפקידים.
בשנות ה-50 התיישבה בשכונה קבוצה של עולים מהעיר בלח' שבאפגניסטן, שאף הקימו בית כנסת ליוצאי עירם ברחוב מאור הגולה.
בסוף שנות ה-20 הוקמה מצפון לשכונת שפירא שכונת צריפים בשם עובד א'.
בשנת 1933 רכשו שפיר וקליין את פרדס חאבאב בסמוך לשכונה, חלקו אותה ל-60 מגרשים שעליהם הוקמה שכונת שפיר-קליין.
בתחילת שנות ה-30 נוספה גם שכונת גבעת משה (על שם משה קרסו), וארבע השכונות פעלו יחד בנושאים שונים, כמו בענייני חינוך.
במאי 1936 תוארה שכונת "גבעת משה": "משוכנת היא יוצאי בוכארה ופרס, ברובם.
אף בה צריפים צפופים ולא משובחים ביותר, אך לפחות שכונה של יהודים היא".
בשנת 1940 הוקמה מצפון לדרך סלמה שכונת גבעת נער.
ב-1934 סופחה אבו כביר ליפו, והשכונה הייתה תחת שיפוטה עד 1948. בשנים שקדמו להקמת מדינת ישראל רבו החיכוכים והתקריות בין הערים והגבול הפך לחזית.
מהפרדסים שסביב השכונה נורו יריות על בתיה, ועיריית יפו לא סיפקה שירותים מוניציפליים נחוצים לתושבים.
ועד השכונות העבריות שבשטח יפו, ובהן שכונת שפירא, פעל לסיפוח השכונות הדרומיות לתל אביב, אך יפו לא הסכימה להפריד שכונות אלו משטח שיפוטה.
במכתב של הוועד המצומצם לשכונות העבריות אל הוועד הלאומי מה-1 בנובמבר 1936, מבקשים העותרים סיוע בניתוק היחסים עם עיריית יפו, שכן:
כשנכשלו ניסיונות אלו עלתה הצעה להקים במקום מועצה מקומית שלא תהיה שייכת לתל אביב וגם לא ליפו.
גם הצעה זו נדחתה, למורת רוחם של תושבי השכונה, שקבלו על כך שאינם מקבלים כל תמורה עבור כספי המיסים העירוניים שהם מעלים: