tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2007 גילם את דוד הרצפלד בהצגה "אחים במחלוקת" מאת חגי לובר שביים אורי וייל בתיאטרון אספקלריא.
ב-2008 גילם את הרב אריה לוין בהצגה "בעקבות האריה" מאת חגי לובר שביימה עירית שלג בתיאטרון אספקלריא.
הקים וניהל יחד עם אושרי מימון את תיאטרון סצנה של "קבוצת אראל לקידום הנפש והתרבות היהודית".
ב-2017 שיחק בהצגה "תיקון חצות" שביימו אושרי מימון ועמיחי חזן בהפקת תיאטרון נקודה טובה.
ב-2020 שיחק בסרטון "גם קורונה זו לטובה" (בהשראת נחום איש גמזו).
ב-2023 במלחמת חרבות ברזל הקים ושיחק בתיאטרון פלייבק שהוקם כ"יחידת חוסן פלייבק" במסגרת שירות מילואים בצו 8 בחיל הרבנות הצבאית.
ההרכב הופיע כ-150 פעמים במהלך המלחמה.
שיחק (לסירוגין עם אושרי מימון/רביב זק/חיים רוטשטיין) בהצגה "החזן שלא ידע לקרוא" שכתבו חיים רוטשטיין ויהל חזן וביים יהל חזן בתיאטרון לב השמיים.
בין השנים 2008–2014 גילם את מולי בסדרה "אסי טוביה וחברים" בערוץ מאיר לילדים.
באותה שנה שיחק בסדרת הסרטים "אוצר המשלים" (3 פרקים) שכתבו רענן זיו ויגאל הושיאר שגם ביים.
ב-2020 שיחק בסרטון "ביקורת בונה" שכתבו הרב שבתי סבתו ואלעד מוקדס בהפקת "היינו כחולמים" ומכון "והלכת בדרכיו" - מכון לפיתוח עבודת המידות לאור תורת ארץ ישראל שעל יד ישיבת נתיבות יוסף.
באותה שנה גילם את יענקל'ה הכונס בקליפ "יענקל'ה הכונס" בביצוע מוטי שטיינמץ שהופק עבור טקס סיום הש"ס שנערך על ידי אגודת ישראל במחזור ה-13 של הדף היומי.
באותה שנה החל להגיש לצד אושרי מימון את התכנית "אלף אלף: אמנות ואמונה עם אושרי ואסף" בערוץ הידברות.
ב-7 בנובמבר 2020 עלתה לשידור הסדרה "שמי ברזל" שכתב, ביים והפיק יחזקאל לנג.
פני-אל גילם את מאיר נמירוב, התפקיד הראשי בסדרה.
הסדרה כללה 15 פרקים והיא שודרה בערוץ 7 ובכיכר השבת.
ב-2023 החל להגיש את מהדורת "חדשות הילדים של ישראל" בערוץ מאיר לילדים.
ב-2002 היה שותף בעריכת הספר "רשו"ת הרבים" מאת הרב יובל שרלו בהוצאת ישיבת פתח תקווה.
ב-2003 ערך (לצד שי רבינוביץ וספי כהן) את הספר "רשו"ת היחיד" מאת הרב יובל שרלו בהוצאת ישיבת פתח תקווה.
ב-2006 יזם את ההוצאה לאור של הספר "הנבא בן אדם: על הנבואה כאפשרות ממשית" שערך אודיה צוריאלי בהוצאת ראובן מס.
ב-2008 עלתה בתיאטרון אספלריא ההצגה "אויש ומויש ונס פך השמן" שכתבו אסף פני-אל וחגי לובר.
הטור עסק בעולם הנפשי של האדם הדתי.
ב-2017 כתב ושיחק בהצגה "תיקון חצות" שביימו אושרי מימון ועמיחי חזן בהפקת תיאטרון נקודה טובה.
ב-2018 כתב וביים את ההצגה "אבי הכיפות הסרוגות", המבוססת על חייו של הרב משה צבי נריה, בהפקת מדרשת ירושלים של זהב.
כתב טורים בענייני תרבות בערוץ 7, במעייני הישועה וטור בנושא תיאטרון בעיתון אותיות.
עוסק גם באיור ובעריכת וידאו.
ב-2011 ביים את ההצגה "שווים זה"ב" שכתבה אתי אלבוים בתיאטרון אספקלריא.
ב-2012 ביים את ההצגה "אגדת להטוטים" בהפקת תיאטרון מופאש.
נשוי ואב לשישה, והם מתגוררים בשילה.
ספאל "אסף" מישייב (באזרית: safael "Asəf" Mişayev; נולד ב-1992) הוא זמר יהודי-אזרי; סולן להקת מאמאגאמה, נציגת אזרבייג'ן באירוויזיון 2025.
מישייב נולד בבאקו, אזרבייג'ן להורים יהודים ולמד בבית ספר יהודי בעיר הולדתו.
דובר אזרית, עברית, אנגלית ורוסית.
בשנת 2013 זכה מישייב בתחרות מוזיקה ייחודית ליהודים בשם "Astaray Dzuuro".
מישייב נחשב מוכר בקהילה היהודית באזרבייג'ן ומקדיש זמן רב להוראת שירה לילדים ולנוער במועדון הקהילה היהודית בבאקו.
ב-2020, השתתף בתוכנית השירה הרוסית "The Voice", שם הגיע לשלב הנוקאאוט.
הוא ביקר בישראל פעמיים: במסגרת פרויקט "תגלית", ובמסגרת תחרות ליהודים מכל רחבי העולם, שם ייצג את אזרבייג'ן וזכה במקום הראשון.
ב-2021, הקים מישייב עם חבריו מבאקו, רומן זיליאנב וקלים גודין את להקת מאמאגאמה, בה שימש כסולן.
עם הזמן הוחלפו זיליאנב וגודין בחסן אפנדייב ואריף גומבטלי.
ב-2023, הגישה מאמאגאמה בקשה לייצג את אזרבייג'ן באירוויזיון 2023, בקשה שנדחתה לאחר שהגיעו לחמשת המועמדים הסופיים.
ב-4 בפברואר 2025, שנתיים לאחר מכן, הודיעה İTV כי הלהקה תייצג את אזרבייג'ן באירוויזיון 2025. ב-19 בפברואר 2025, יצא שירם לאור – "Run with U".
בחצי גמר הראשון שהיה ב-13 במאי 2025 אסף ולהקתו לא העפילו לגמר ונפסלו מהתחרות.
בראיון ל-ynet סיפר כי לעיתים נוהג לשיר בעברית בביתו, ואוהב מוזיקאים ישראלים כמו מרסדס בנד, אסף אבידן ויעל נעים.
אסף יהודה לנגלבן (נולד ב-14 בפברואר 1975) הוא ראש המועצה האזורית הגליל העליון.
הוא נולד בארגנטינה בעת שהוריו, מיכאל ולאה לנגלבן, שהו שם בשליחות מטעם תנועת בני עקיבא.
בשנת 1975, כשהיה בן חצי שנה, חזרה המשפחה לישראל והתיישבה במושב בני דרום, שם גדל.
לנגלבן למד בבית הספר היסודי ובחטיבת הביניים בקבוצת יבנה, ובהמשך בישיבת אור עציון.
בשנת 1994 התגייס לצה"ל ושירת בחטיבה 188 כמפקד פלוגה וכסגן מפקד גדוד 53. בהמשך שירת כקצין מבצעים בהגיס הצפוני, והוא בוגר קורס מג"דים בצה"ל.
בשנת 2006, לאחר מלחמת לבנון השנייה, עבר להתגורר בכפר סאלד.
בין השנים 2010–2020 שימש קב"ט המועצה האזורית הגליל העליון, ובין השנים 2013–2023 כיהן כמנהל האגף המוניציפלי במועצה.
במקביל, בשנים 2018–2023, שימש כיו"ר מנהלת הנחלים והשטחים הפתוחים באצבע הגליל – גוף שיתוף פעולה בין רשויות מקומיות, משרדי ממשלה וגורמים ציבוריים נוספים.
בנוסף, מכהן כיו"ר קיבוץ כפר סאלד.
וחבר דירקטוריון של מכינת הגליל העליון וחברת "קולחי גליל עליון בע"מ".
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בישראל שהיו מתוכננות להתקיים ב-2023, עזב לנגלבן את תפקידו כמנהל האגף המוניציפלי במועצה האזורית הגליל העליון מתוך כוונה להתמודד על תפקיד ראש המועצה, אך לבסוף לא הגיש את מועמדותו.
לאחר דחיית הבחירות בשל מלחמת חרבות ברזל, הן נערכו ב-18 בפברואר 2025. בהן התמודד מול יוסי שמעוני, אורית דגני וניסן זאבי.
בסיבוב הראשון קיבל 27.99% מהקולות והעפיל לסיבוב השני מול ניסן זאבי, שקיבל 34.23%.
בסיבוב השני גבר על זאבי ברוב של 55.73%, ונבחר לראשות המועצה.
לנגלבן בעל תואר ראשון בסוציולוגיה והיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במדעי החברה מאוניברסיטת חיפה.
כמו כן, הוא בוגר קורס דירקטורים של השלטון המקומי.
היה נשוי לליאת, דור שלישי למייסדי כפר סאלד, עד לפטירתה מסרטן השד בשנת 2023. אב לשניים ומתגורר בכפר סאלד.
אסף יהונתן הרוש (נולד ב-1991) הוא הוא מוזיקאי וזמר-יוצר ישראלי.
נולד בהולנד לאם יהודייה ממוצא מרוקאי כאשר אימו נסעה לבקר שם את אחיה, ושם הכירה את אביו - הולנדי שהתגייר כדי להתחתן איתה.
אמו נפטרה כשהיה בן חצי שנה לאחר שחלתה, אביו הביולוגי לא היה כשיר לגדלו, ולכן דודתו אימצה אותו וגידלה אותו בשכונת נחל עשן בעיר באר שבע שבישראל.
בילדותו היה מוקף בשלושה אחים בביתו.
הבית שבו גדל לא היה דתי כלל, אך בגיל 7 החל לשמור שבת באופן עצמאי בהשפעת חברים חרדים.
בגיל 17 החל ללמוד באופן עצמאי לנגן בגיטרה.
במהלך שירותו הצבאי, בו שירת בחיל האוויר כטכנאי מסוקים בבסיס חצרים, חדל לשמור שבת וחזר לחיים חילוניים.
במהלך שירותו הצבאי היה יוצא הביתה כמעט כל יום, מה שאפשר לו לכתוב שירים ולהקים הרכב מוזיקלי שהופיע בפאבים בעיר.
לאחר שחרורו הקליט שני שירים בהפקת נדב ביטון, אותם גנז בעקבות התחלת תהליך של חזרה בתשובה.
בשנת 2013 השתתף בעונה הראשונה של תוכנית הטלוויזיה "הכוכב הבא", אך הודח במהלך שלב הרכבת הנבחרת.
הביצועים המוזיקליים של הרוש במהלך העונה הראשונה של הכוכב הבאשלבתאריך שידורביצועהצבעת השופטיםציוןתוצאהצביקה הדראייל גולןריטהרני רהבשלב האודישנים30 בספטמבר 2013"כשאת עצובה"75%עברשלב הרכבת הנבחרת26 באוקטובר 2013"נוצה ברוח"39%הודח
חוויית הרצח של הרב אלעזר אבוחצירא גרמה לו להתחיל מסע חזרה ליהדות.
בעקבות חבר שחזר בתשובה, הגיע לישיבת "חוט של חסד" בירושלים ולמד בה באופן מלא, מחק את חשבונות הפייסבוק והאינסטגרם והחל להשתמש בטלפון כשר.
במשך שנתיים בישיבה לא נגע במוזיקה כלל, אך בהמשך חזר ליצירה וכתב שירים רבים.
מאוחר יותר, פנה לרב לשאול על פרסום שיריו, ונענה שהוא מחויב להפיץ אותם.
בשנת 2021 זכה בתואר תגלית השנה במצעד השנתי של אתר כיכר השבת, ובתואר פריצת השנה במצעד השנתי של רדיו קול ברמה ובמצעד השנתי של כאן מורשת.
בנוסף, שירו "בסוף יהיה טוב" הגיע למקום הרביעי במצעד השנתי של קול פליי.
ב-2024 גילם את הדמות של מירו בסדרה "אנדרגראונד מאה שערים" שיצרו אורי גרודר ואוריאל ביג'ל לכאן דיגיטל בהפקת שינובי סטודיוס.
במסגרת עבודתו בסדרה הפיק ויצר את השיר "באלי" שיצא באלבום הסדרה - "אחד".
ב-18 במאי 2025 הוציא לאור את הסינגל "כמוך ממש".
הרוש נשוי ואב לשלושה, והוא מתגורר במאה שערים.
הרוש משלב במוזיקה שלו מסרים דתיים ורגשיים המכוונים הן לקהל חרדי והן לקהל רחב יותר.
למרות אורח חייו החרדי, הוא מופיע בפני קהל מעורב, כולל נשים, תוך התייעצות עם רבנים.
הרוש הושפע ממגוון סגנונות מוזיקליים, כולל רוק, בלוז, מוזיקה ים תיכונית ומוזיקה שחורה.
הוא מקבל השראה ממוזיקאים ישראלים כגון עמיר בניון, אביתר בנאי ואמיר דדון, וכן מהשפעות מוזיקה לועזית כמו להקת קולדפליי.
בעבר הושווה לסגנונם של נתן גושן, ים רפאלי ובניה ברבי.
אסף סלע (נולד ב-1952) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, אשר פיקד על חטיבת אגרוף הברזל וגדוד 53.
אסף סלע גדל קיבוץ כברי בנם של נעמי ואליהו סלע קצין המבצעים של חטיבת הראל ב-מלחמת העצמאות.
בשנת 1970 התגייס לצה"ל לחיל השריון, השלים את מסלול הלוחם וקורס קציני שריון.
לאחר הקורס שובץ בגדוד 53.
במהלך מלחמת יום הכיפורים שירת כסגן מפקד פלוגה ב' בגדוד 53 של חטיבה 188. הפלוגה לחמה בגזרה הצפונית של רמת הגולן, תחת פיקודו של מפקד גדוד 74, סא"ל יאיר נפשי.
הכוח היה חלק מהמערך שבלם את התקדמות השריון הסורי באזור שבין מוצב 105 ועד לעמק הבכא מדרום.
ביום ראשון, 7 באוקטובר 1973, תפס כוחו של אסף עמדות במוצב 106, מזרחית להר חרמונית, והשיב באש דרומה לעבר טנקים סוריים שניסו לחדור לעמק הבכא בגזרתו של גדוד 77. במהלך חילופי האש נפצע מירי ארטילרי.
הוא פונה תחילה לתחנת איסוף גדודית במסעדה, ובהמשך למחנה נפח, שם מצא את המקום נטוש.
לאחר מכן הגיע לבית החולים בצפת, עבר ניתוח וטיפולים רפואיים, ולאחר תקופת התאוששות בבית הבראה שב לרמת הגולן כשידו מגובסת.
עם חזרתו השתתף בשיקום חטיבה 188, אשר ספגה אבדות כבדות בימים הראשונים של הלחימה וירדה מהסד"כ הסדיר של צה"ל.
בהמשך לקח חלק בפעילות החטיבה במהלך שלב ההתשה במובלעת הסורית.
בהמשך השתחרר משירות קבע, ושירת במילואים כמפקד גדוד במשך שש שנים.
לאחר חזרתו לקבע שימש במספר תפקידים.
בשנים 1986– 1990 פיקד על חטיבת אגרוף הברזל, לאחר מכן סגן מפקד אוגדה, ובהמשך מונה לסגן צבאי למבקר מערכת הביטחון והועלה לדרגת תת-אלוף.
לאחר שחרורו מונה למבקר המוסדות הלאומיים מטעם ההסתדרות הציונית העולמית.
בהמשך היה בצוות ההיגוי שבנה את מרכז המבקרים בחאן שער הגיא.
לאחר פטירתו של ישעיהו גביש מונה ליושב ראש עמותת "דור הפלמ"ח".
אסף פריינטא (נולד ב־23 בספטמבר 1975) הוא שחקן תיאטרון וטלוויזיה ומדבב ישראלי.
היה חבר בלהקת "צעירי תל אביב" בשנים 1991–1992, והשתתף בתוכנית הטלוויזיה של הלהקה "לא כולל שירות" בערוץ 1.
לאחר שירותו הצבאי למד פריינטא משחק בבית הספר לאומנויות בית צבי, וסיים את לימודיו בשנת 2002. במהלך הלימודים זכה בכמה מלגות משחק, והוא נמנה עם הכישרונות הצעירים של התיאטרון הקאמרי.
ב-2012 דיבב דמויות שונות במשחק המחשב "המירוץ לארנונה".
ב-2017 דיבב את דמותו של ראמון בסרט "מכוניות 3".
ב־2018 דיבב את דמותו של לוסיוס בסט בסרט "משפחת סופר־על 2" וגם בסרט האנימה, הטירה הנעה.
מ־2011 מופיע בתוכנית ההומור הסאטירית "קאמבק" בערוץ הוט קומדי סנטרל.
ב-2006 התארח בעונה הראשונה של הסדרה הקומית "החברים של נאור" ששודרה בערוץ עשר, גילם את ד"ר פביו.
באותה השנה גם התארח בסדרת הדרמה של ערוץ 10 "מעורב ירושלמי" בתפקיד מסומם.
ב-2007 התארח בעונה השלישית של סדרת הנוער "השמיניה" ששודרה בערוץ הילדים, גילם את הרצל.
באותה השנה גם התארח בסדרת דרמת הפשע של HOT "הבורר" בתפקיד עובד ביטחון.
ב-2012 שיחק בתפקיד של מנחם בעונה השלישית של "מבצע קיפוד".
ב-2014 שיחק בסדרה "מי נתן לך רישיון?" בערוץ הראשון.
באותה השנה התארח בעונה הרביעית של הסדרה "רמזור" ששודרה בערוץ 2, שיחק את ראובן, בעל הדירה של אמיר וטלי.
בשנים 2014־2016 גילם את חביב פרץ בתוכנית "מועדון החנונים".
ב־2015 שיחק בסדרה "ג'ינג'י" בערוץ ג'וניור, ודיבב בסרט הקולנוע "גולשים על הירח".
ב־2016 הצטרף כחבר פאנל קבוע לתוכנית הסאטירה "זה המצב" של רשת.
ב-2019 הצטרף לסדרת היוטיוב אחשלירוח.
ב-2020 גילם את עובדיה בסדרה שב"ס.
ב-2023 דיבב את באוזר בהאחים סופר מריו – הסרט.
אסף צִפּוֹר (נולד ב-27 בנובמבר 1967) הוא תסריטאי ישראלי.
משמש כראש מגמת תסריטאות בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב, בעבר ניהל את מחלקת הדרמה של ערוץ עשר.
לאחר לימודים בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, יצר יחד עם איתן צור אותו הכיר במסגרת הלימודים את "החמישייה הקאמרית".
לאחר סיום שידורה של הסדרה "החמישייה הקאמרית", יצר עם איתן צור הבמאי וחמישיית השחקנים סדרת דרמה בהמשכים בשם "הבורגנים".
כתב את דבל'ה עולמי שהוגדרה כ"תוכנית טיולים מחוץ לישראל בגרסת המשורר".
כתב את הפרקים בהם אסי דיין נפגש עם המטפלת שלו, גילה אלמגור בסדרה "בטיפול".
בשנת 2007, לאחר שהתסריטאי אורי גרוס פרש מכתיבת העונה הרביעית של "השיר שלנו", צפור המשיך את כתיבתה של עונתה הרביעית של הסדרה לצדה של מאיה הפנר.
שימש כעורך תסריט בסרט "עג'מי" שהיה מועמד לפרס האוסקר לסרט הזר טוב ביותר.
שימש כעורך תסריט לסרט "איה" שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הקצר הטוב ביותר.
שימש כעורך תסריט בסדרות "פולישוק", "ויקי ואני", "לה פמיליה".
תרגם את המחזות: "שלוש מסיבות", "שמנה", "אנשים טובים", "טייפ".
אסף צפור נולד לאדריכל גרשון צפור ולציירת רות צפור.
מעשייה אורבנית (2013) - עורך תסריט
לה פמיליה - עורך תסריט
שאטו עין כרם - עורך תסריט
ויקי ואני - עורך תסריט
"המחוננים", הוצאת זמורה ביתן, 2009: אסופת סיפורים קצרים.
"מעטפת הלב", הוצאת זמורה ביתן, 2014.
"האם אתם נמצאים במקום שבו אתם צריכים להיות", הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2019: רומן.
גנרל אָסֶף שַווכאת היה סגן הרמטכ"ל הסורי ומבכירי המשטר בסוריה.
ביולי 2012, במהלך ההתקוממות בסוריה, נרצח בפיצוץ שאירע במטה מנגנון הביטחון הלאומי בדמשק.
שווכאת נולד בעיר החוף טרטוס שבמערב סוריה למשפחה עלווית אמידה.
בשנת 1968 העתיק את מגוריו לדמשק לצורך לימודי משפטים באוניברסיטה העירונית.
ארבע שנים מאוחר יותר החל בלימודי תואר שני בהיסטוריה באוניברסיטת דמשק, אותו סיים רק בשנת 1976 לאחר שנתפס בזיוף חיבור אקדמי.
שווכאת נותר בלתי מועסק בשנים הבאות וחי מחסכונותיו של אביו.
בסוף שנות השבעים מצא דרכו לצבא הסורי והתגייס לשורותיו.
בהיותו עלווי וחבר מפלגת הבעת', לא חווה קשיים בגיוס.
הוא זכה לאמונם של מפקדיו והתקדם בסולם הדרגות, תוך שהוא מבסס את מעמדו בתוך הצבא.
באמצע שנות השמונים פתח שווכאת במסע חיזורים אחר בושרא אל-אסד, בתו הבכורה של נשיא סוריה דאז, חאפז אל-אסד.
בושרא, ששקדה אז על לימודי רוקחות באוניברסיטת דמשק ונודעה בחוכמתה, נחשבה לרווקה הנחשקת ביותר בדמשק על שום העוצמה שתינתן לבחיר לבה.
אחיה הצעיר של בושרא, באסל, התנגד נחרצות למערכת היחסים בינה לבין הקצין העלווי הצנוע, והניח כי שווכאת מבוגר מדי עבורה וחומד את כספה ואת עוצמתה הפוליטית.
בנוסף ציין כי אף שהיה עלווי, מעמדו של שווכאת נמוך מזה של משפחת אל-אסד, מה שפוסל אותו מלהיכנס למשפחת השלטון.
משהתמיד שווכאת בחיזוריו, הורה באסל על מעצרו לא פחות מארבע פעמים.
על פי השמועות, באוקטובר 1999 ירה מאהר אל-אסד בגיסו שווכאת, במהלך ויכוח ביניהם.
שווכאת שרד את הירי, ונטען כי מערכת היחסים בין השניים הייתה טובה.
ב-21 בינואר 1994 נהרג באסל בתאונת דרכים בדרכו לנמל התעופה בדמשק, ודאגותיו של שווכאת תמו.
שנה לאחר מכן נישאו בני הזוג ועברו להתגורר בשכונת אלמזה שבדמשק, אף על פי שלא זכו לברכתו של אל-אסד האב או משפחתו.
ימים אחדים מאוחר יותר הציב חאפז אל-אסד שומר בפתח ביתם, כביכול לצורכי הגנה עליהם.
כשנפוצו השמועות על נישואיהם, זימן אל-אסד האב את בני הזוג לארמונו והעניק להם את ברכתו, כששווכאת הופך לחתנו היחיד של השליט הסורי.
כדי להלום את מצבו החדש, הועלה שווכאת לדרגת גנרל (לִוָאא').
בתקופה זו התיידד שווכאת עם גיסו האחר, בשאר, רופא עיניים שהוזעק מלימודיו בלונדון כדי למלא את החסר שהותיר אחיו עם מותו.
השניים נעשו ידידים קרובים, ובשאר החל לסמוך על שווכאת כדי שילווהו וידאג לביטחונו.
חאפז אל-אסד, שהכיר במעלותיו של שווכאת, הורה לו לתמוך בבשאר "ולעולם לא להפנות לו גב".
בשנת 1998 היו שראו בו את האדם החזק ביותר בסוריה: כאשר הרמטכ"ל הסורי חיכמת שיהאבי פרש מתפקידו בינואר 1998, ידידו של שווכאת עלי אסלאן הוא שהחליפו בתפקיד.
באוקטובר 1999 התחוללה שערורייה רבתי במשפחת השלטון.
במהלך מסע התעמולה שניהל רפעת אל-אסד (אחיו של חאפז) נגד המשטר ברשת החדשות הערבית ANN, ביקר אותו שווכאת בחריפות.
בינתיים, מאהר אל-אסד, בנו האחר של חאפז, הורה לו לבלום את פיו בטענה כי מדובר בסכסוך משפחתי וכי אין לו זכות להתערב.
כשהגיב שווכאת באמרו כי הוא אכן חלק מהמשפחה, היסה אותו מאהר והוסיף כי באסל צדק כשניסה להרחיקו מהמשפחה בהיותו בחיים.
שווכאת איבד את עשתונותיו ופנה אל מאהר בטון כעוס.
מאהר, קצין חם מזג, שלף את אקדחו וירה בבטנו של שווכאת.
החדשות בדבר המקרה נפוצו ברחבי דמשק והגיעו בסופו של דבר לדפי העיתון הצרפתי "ליברסיון", אשר ציין כי שווכאת מטופל בבית חולים בפריז.
בסופו של דבר שב שווכאת לדמשק ותחת תיווכו של הנשיא התפייס עם מאהר.
זמן מה לאחר מכן מונה לסגן מפקד המודיעין הצבאי הסורי (מהחשובות שבזרועות מנגנוני הביטחון בסוריה) תחת הגנרל חסן ח'ליל, אשר אותו החליף בשנת 2001.
ב-10 ביוני 2000 מת חאפז אל-אסד, ובנו בשאר ירש אותו.
מאז, בשאר נשען על שווכאת באופן גורף לצורך חיזוק שליטתו במשטר.
במשך חודשים נפוצו שמועות כי שווכאת הוא למעשה האדם החזק בסוריה והוא ששולט בה מאחורי הקלעים; עמידתו לצד בשאר בטקס לווייתו של אל-אסד שימשה עדות נוספת לטענה זו.
ואולם בסופו של דבר, דומה כי לשווכאת לא היה בסיס תמיכה משל עצמו.
מכיוון שהוא לא נמנה עם נכבדי העדה העלווית, לא זכה לתמיכה קהילתית מובהקת (למעשה, יש מקרב העלווים שאף נטרו לו טינה על עלייתו המטאורית בתוך המשטר).
מומחים העריכו כי עמידתו לצד בשאר הייתה הסיכוי היחיד שלו להישרדות פוליטית.
באוקטובר 2005 הוזכר שווכאת, כמו גם מאהר אל-אסד ובכירים סורים אחרים, בטיוטת דו"ח מהליס מטעם האומות המאוחדות לחקר פרשת רצח רפיק אל-חרירי, לשעבר ראש ממשלת לבנון.
מומחים רבים תהו כיצד יתמודד בשאר אל-אסד עם הלחץ הבינלאומי לפעול בעניין זה נגד יד ימינו.
ב-18 בינואר 2006 הודיעה ממשלת ארצות הברית על החלטתה להקפיא את כל נכסיו של אסף שווכאת בארצות הברית ולמנוע מאזרחים אמריקנים לקיים עמו קשרים כלכליים כלשהם.
משרד האוצר האמריקני פרסם הודעה ולפיה:
בתקופת אסד הבן חלה ירידה משמעותית בכוחו של שווכאת, ייתכן שמפאת סכסוך בין השניים, וייתכן שבעטיה של צבירת עוצמה רבה מדי על ידי שווכאת, כזו שעוררה חשש בקרב הנשיא הצעיר.
לפיכך הודח מתפקידיו הבכירים, וכיאה למשטר אוטוריטרי הוא הועבר למשרה ש"נתפרה במיוחד" למידותיו - תפקיד סמלי שכותרתו תכבד את האיש, אך השפעה אמיתית לא תהיה לו - "סגן הרמטכ"ל לענייני ביטחון" .
ככל הנראה הורעל במהלך ההתקוממות בסוריה על ידי הצבא הסורי החופשי, אך חייו ניצלו לאחר טיפול רפואי.
ב-18 ביולי 2012 נרצח בפיצוץ שאירע במטה מנגנון הביטחון הלאומי של סוריה, בדמשק.
בפיגוע חוסל גם שר ההגנה הסורי, דאוד ראג'חה.
ניתן ללמוד על כוחו של שוואכאת מדברי שר הביטחון אהוד ברק לאחר חיסולו: "ההתפוררות בסוריה היא אמיתית, לא מופשטת, מה שקרה אתמול בדמשק יאיץ את הנפילה של משפחת אסד...
אסף שווכאת היה האיש החזק במערכת העלווית".
אֶסְפָהָאן (; תעתיק מדויק: אצפהאן; נכתב גם איספהאן) היא עיר באיראן ובירת הפרובינציה הקרויה על שמה.
העיר שוכנת במרכז המדינה ומרוחקת כ-340 קילומטרים דרומית לבירה טהראן.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של איראן משנת 2016, התגוררו בעיר כ-1.9 מיליון בני אדם והיא העיר השלישית בגודלה במדינה אחרי טהראן ומשהד.
העיר משמשת כמרכז תיירותי חשוב במדינה.
עבאס שאה הראשון החליט בשנת 1598 לקבוע את אספהאן לבירת האימפריה הפרסית.
תחת הנהגתו אספהאן הפכה לאחת הערים היפות בעולם.
נבנו בה מסגדים מפוארים, מדרסות ובתי מרחץ.
אספהאן הפכה למופת לאדריכלות הספווית, עם בניינים כמו מסגד האימאם, והכיכר המפוארת מיידאן-י אמאם.
העיר, המשתרעת על פני מרחבים גדולים, נמצאת במרחבי זאינדה רוד, לא הרחק מהרי זגרוס.
את העיר חוצה נהר הזיאנדרוד .
ממוצע המשקעים באזור הוא 355 מ"מ בשנה.
הטמפרטורה הממוצעת נעה בין 2 מעלות צלזיוס בחורף ל-29–30 מעלות בקיץ.
מזג האוויר הוא גשום לפרקים ובהיר, בהתאם לעונה.
אספהאן כוללת מגוון של אתרים בעלי אדריכלות אסלאמית מתקופות שונות של האסלאם, בעיקר מימי הביניים המוקדמים, וכן מהעת החדשה המוקדמת: בעיקר המאה ה-17. כמו כן מצויים בעיר גם מספר כנסיות ובתי כנסת.
מיידאן-י אמאם – כיכר ענקית, השישית בגודלה בעולם.
הוכרה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
מסגד האמאם – נקרא בעבר מסגד השאה.
נחשב לאחת מיצירות המופת של אדריכלות פרסית.
נבחר לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
עאלי קאפו – ארמון מראשית המאה ה-17. גובהו 48 מטרים.
מסגד שייח' לוטפאללה – נבנה בשנת 1602 על ידי שאה עבאס, ותוכנן על ידי האדריכל הראשי שלו, שייח' הבהאי.
המסגד נועד להיות מסגד פרטי עבור משפחת המלוכה, ולכן אין לו שום צריחים.
יש מנהרה מהמסגד אל הארמון המלכותי שמעבר לכיכר.
גשר סי-או-סה פול – הגשר של 33 קשתות.
נבנה בראשית המאה ה-17 בסגנון התקופה הספווית.
קתדרלת ונק – קתדרלה ארמנית-נוצרית.
הכיפה המרכזית הצבועה בכחול וזהב מתארת את הסיפור המקראי של בריאת העולם וגירושו של אדם מגן העדן.
כנסיית בית לחם הארמנית – משלבת מוטיבים של אדריכלות פרסית וארמנית.
הושלמה בשנת 1627. מכילה מגוון של ציורי קיר.
האשת בהשת – ארמון "שמונת גני העדן".
נבנה בשנת 1669. מוקף בגנים.
מסג'ד-י ג'אמע – אחד המסגדים הגדולים באספהאן.
אספהאן סיטי סנטר – מרכז הקניות הגדול במדינה, בשטח של כ-465 אלף מטר מרובע.
רובע ג'ובארה – רובע עתיק של העיר שכולל בין היתר בית הכנסת מולא דוויד ובית הכנסת מולא רבי.
שימש מפקד פיקוד הצפון, עוזר וממלא מקום ראש אג"ם במטכ"ל, מפקד פיקוד הדרום ומפקד בפועל של מלחמת סיני ("מבצע קדש").
נהרג בהתרסקות מטוס בלילה שלאחר סיום המבצע.
אסף שמחוני נולד בט"ו בתשרי תרפ"ג במושב נהלל, בן בכור למרדכי ויהודית שמחוני, דור חמישי לחקלאים, שהגיעו לארץ ישראל ממושבה בשם "שדה מנוחה", בחבל חרסון שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה).
אביה של אמו, משה יבזורי, היה תלמיד חכם במקרא ובש"ס, וציוני נלהב.
ביתו היה מקום מפגש למשכילים ולבני נוער בני המושבות היהודיות, ששאפו לעלות לארץ ישראל ולעבוד בחקלאות.
הוריו של אסף הגיעו לארץ ישראל בשנת 1921, ונמנו עם מייסדי המושב נהלל, מושב העובדים הראשון.
אימו הייתה פעילה בכירה בתנועה הציונית, במוסדות ההסתדרות הכללית, חברת הכנסת הראשונה, ומקורבת מאוד לבן-גוריון.
אביו היה עובד אדמה ומומחה לבניית מכונות חקלאיות.
בשנת 1931, כשהיה בן 9, עברה משפחתו לקיבוץ תל יוסף בעמק יזרעאל.
הוא למד בבית הספר המשותף עין חרוד-תל יוסף, וכבר בצעירותו התבלט ביוזמתו ובמעורבותו בחברה, התמצא בכל שטחי העבודה בקיבוץ, בפרט בענפי החקלאות ובמכונות חקלאיות, וכן עסק בספורט, וניגן בחצוצרה בתזמורת כלי הנשיפה של הקיבוץ.
בתקופת המרד הערבי הגדול (1936–1939), בגיל 16, הנהיג שמחוני מרד תלמידים נגד הישיבה הפסיבית על ספסל הלימודים.
הוא טען שעליו ועל חבריו ללימודים לפנות אל ההגנה והשמירה, וסבר שמכיוון שמדובר בשאלה מצפונית, אין לקבל את דעת הרוב באספת החברים.
ב-1938 הצטרף שמחוני לארגון ההגנה, והשתתף באופן פעיל בהגנה על יישובי האזור מפני התקפות הערבים.
הוא היה מראשוני המתנדבים לפלמ"ח עם הקמתו באפריל 1941. חודשיים לאחר-מכן כבר השתתף בפעולה בסוריה, ליד בית המכס העליון שברמת הגולן, בפיקודו של יגאל אלון.
מטרת הפעולה הייתה לנתק את קווי הטלפון של הצבא הצרפתי, ששיתף פעולה עם גרמניה הנאצית, כמהלך מקדים לכיבוש האזור על ידי כוחות בעלות הברית.
בשנתיים הראשונות בפלמ"ח שירת שמחוני כמפקד כיתה (מ"כ) וכמדריך במסגרת יחידתו בעמק יזרעאל, בגליל העליון ובנגב.
בשנת 1944 עבר קורס מפקדי מחלקה (קורס מ"מים - המקביל של ההגנה לקורס הקצינים של צה"ל), ומונה למפקד היאחזות הפלמ"ח הראשונה בבית קשת שבגליל התחתון, בסמוך לבית הספר החקלאי כדורי.
ב-1945 מונה שמחוני למפקד גדודי הנוער (גדנ"ע) באזור חיפה, בראשם נאבק בבריטים שמנעו כניסת מעפילים לארץ ישראל, וכן השתתף במספר מבצעי "הורדה" של מעפילים אל החוף.
הוא היה עצור בבית-המעצר רפיח במשך חמישה חודשים, והיה מהאחרונים ששוחררו ממנו.
לאחר-מכן חזר לקיבוצו ושימש מרכז משק עד פרוץ מלחמת העצמאות.
בנובמבר 1947 שב שמחוני לשירות פעיל בפלמ"ח, ומונה לסגן מפקד פלוגה א' בגדוד הראשון (גדוד "העמק") של חטיבת יפתח, וכעבור חודשיים מונה למפקד הפלוגה.
בחודשים הראשונים של מלחמת העצמאות לחם עם הגדוד נגד כנופיות ערביות באזור חיפה, בגליל המערבי, בגלבוע, בעמק בית שאן, בעמק יזרעאל ובקרבות משמר העמק נגד "צבא ההצלה" של קאוקג'י.
במאי 1948 קיבל את הפיקוד על פלוגה ב' ("הפלוגה הדתית") שהייתה פלוגת טירונים דתיים וחילונים.
בתום אימון קצר, פיקד על הפלוגה במבצע מטאטא לפתיחת כביש טבריה-ראש פינה ולאחר-מכן, במסגרת מבצע יפתח, לחם בקרבות מלכיה לבלימת הצבא הלבנוני בניסיונו לפלוש לצפון ארץ ישראל.
על חלקו בקרבות אלה הוא צוין לשבח על ידי מפקד הפלמ"ח, יגאל אלון.
ביוני 1948 הועברה חטיבת יפתח למרכז הארץ.
במסגרת מבצע יורם, כבשה פלוגתו של שמחוני מחדש את קיבוץ גזר מידי הערבים.
לאחר ההפוגה הראשונה מונה לסגן מפקד הגדוד, ובתפקידו זה השתתף בקרבות לכיבוש לוד ורמלה, ובפריצת הפרוזדור לירושלים במבצע דני.
כן השתתף במבצע גי"ס נגד הצבא המצרי באזור כיס פלוג'ה.
באוקטובר מונה למפקד הגדוד הראשון, ופיקד עליו בקרב חרבת מחאז ליד קיבוץ בית קמה.
בהמשך השתתף בקרבות מבצע יואב לפריצת הדרך לנגב הנצור, עד פאתי עזה.
בסך הכול השתתף במלחמת העצמאות בכ-40 קרבות כמ"פ, סמג"ד ומג"ד.
בעקבות זאת היה לאחד הקצינים בעלי הניסיון הקרבי הרב ביותר בצה"ל.
בבחירות לאספה המכוננת שהתקיימו בינואר 1949 הוצב, בעודו בשירות פעיל, במקום ה-12 ברשימת מפא"י ונבחר לאספה המכוננת.
אך מכיוון שהפקיד מראש מכתב התפטרות, לא כיהן בה.
לאחר מלחמת העצמאות התפטר מהכנסת הראשונה והתגייס לשירות קבע בצה"ל.
באפריל 1949, עם סיום המלחמה, התמנה למפקד חטיבת יפתח בדרגת סגן-אלוף, והסב אותה לחטיבה 11 של צה"ל.
הוא מילא שורה של תפקידים בכירים, תוך כדי קידום מהיר: סגן מפקד בית-הספר למג"דים בפיקודו של יצחק רבין, מפקד חטיבה 17 ולאחר מכן מפקד חטיבת גולני.
בשנים 1952–1954 היה ממלא מקום אלוף פיקוד הצפון.
בתום תפקידו זה הועבר למטכ"ל ושימש כעוזר ראש אג"ם, ומאוחר יותר כממלא מקומו.
בתוקף תפקידו עסק בארגון ותכנון פעולות התגמול שביצעו יחידה 101 והצנחנים בפיקודו של אריאל שרון.
כמו כן עסק בארגון ואימון גייסות השריון עם הקמתם.
בפברואר 1956 נשלח שמחוני להשתלמות קצינים בכירים באנגליה, שם הצטיין בלימודיו.
הוא יועד, לאחר סיום לימודיו, להתמנות למפקד גייסות השריון.
אולם עקב החמרת המצב הביטחוני וההכנות למלחמה בחזית הדרום, נקרא לחזור בדחיפות לישראל, ומונה לאלוף פיקוד הדרום באוגוסט 1956 (בדרגת אלוף-משנה).
בתפקידו זה השתתף בתכנון מבצע קדש למיגור הצבא המצרי בחצי האי סיני, פתיחת מצרי טיראן לשיט ישראלי והפסקת פעולות הטרור בדרום הארץ.
ב-29 באוקטובר 1956, עם צאת צה"ל למלחמת סיני, בחר שמחוני להימצא בגזרה המרכזית של סיני, זו שתהיה לדעתו, ובדיעבד בצדק, גזרת המפתח והמאמץ העיקרי של צה"ל לכיבושו המהיר של כל חצי האי.
בבוקרו של יום המחרת ביצע בגזרה זו את המהלך האסטרטגי שהכריע את גורל המבצע: ייזום הקדמת כניסתה של חטיבה 7 לסיני, והפעלתה במרוכז בראש הכוחות לכיבוש המערך המרכזי באבו עגילה, תוך יישום הגישה העקיפה.
ב-2 בנובמבר הוביל את פקודיו בקרב לכיבוש עזה ובסיומו קיבל את כניעתם של המושל המקומי ושל מפקד הכוחות המזוינים ברצועה.
במהלך המבצע, שנמשך שמונה ימים והסתיים בניצחון מהיר לצה"ל ובמחיר קטן יחסית של אבדות, נכבשו חצי-האי סיני ורצועת עזה ונפתחו מצרי טיראן לשיט ישראלי.
ב-6 בנובמבר 1956, בשארם א-שייח', סקרו הרמטכ"ל משה דיין, שמחוני ומפקד חטיבה 9, אברהם יפה, את מסדר הניצחון שחתם את המלחמה.
ניהול המערכה על ידי שמחוני, במקרים אחדים בניגוד לדעתו של הרמטכ"ל, הביא לעיצובה מחדש של תורת הלחימה בצה"ל, לפיה חיל השריון הוא כוח ההכרעה העיקרי בקרבות היבשה.
בנוסף, ובעקבות הלקח מהמלחמה בסיני, תורת הלחימה (התו"ל) של צה"ל כולו מתבססת מאז על מרכיבים של הפתעה, תנועה מהירה, תמרון, ריכוז המאמץ ושינויי משימה מהירים.
תורה זו הביאה להצלחות נוספות, כאשר יושמה, במלחמות ישראל שלאחר המבצע.
עם סיום מסדר הניצחון בשארם א-שייח', יצא שמחוני במטוס קל לא-טור לביקור ביחידות ולתדלוק.
מטוסו המריא לפנות ערב מא-טור לעבר בסיס רמת דוד.
כוונתו הייתה לבקר את משפחתו בתל יוסף ובגבע ולאחר מכן להגיע לפגישה עם בן-גוריון.
הוא לקח איתו לפגישה תיק עם מסמכים סודיים.
המטוס סטה מדרכו מסיבה לא ברורה והופל באש נ"מ של צבא ירדן והתרסק באזור מצודת עג'לון שבשטח ירדן (כ-25 ק"מ דרומית מזרחית לבית שאן).
אסף שמחוני, סגן-אלוף והטייס נהרגו בהתרסקות.
ב-10 בנובמבר הועברו גופותיהם לישראל דרך שער מנדלבאום.
לאחר מותו הועלה שמחוני לדרגת אלוף.
הוא נטמן בבית העלמין הצבאי בהר הרצל.
שמחוני היה אחד הקצינים האהובים ביותר על בן-גוריון.
על קברו הפתוח ספד לו:
בפקודת-יום של הרמטכ"ל משה דיין נכתב:
ב-8 ביוני 1943 נשא לאישה את דלילה איסרזון, בתם של יונה וזאב און (איסרזון), אנשי גדוד העבודה ע"ש יוסף טרומפלדור וממייסדי קיבוץ תל יוסף.
בסוף שנת 1952, נפרד שמחוני מאשתו ועזב את קיבוץ תל יוסף.
הוא התגורר בתל אביב ולאחר מכן תקופה קצרה בבאר שבע.
בשנותיו האחרונות חי עם אורה רצין, גם היא בת קיבוץ תל יוסף.
בנו האמצעי, , שרת בפלוגת הסיור של חטיבה 7 במלחמת ששת הימים, ולאחר מכן עבר לפלוגת הסיור של חטיבה 14. הוא נהרג במלחמת ההתשה ב–31 בדצמבר 1968 כאשר עלה רכבו על מוקש בעת פעילות מבצעית, כ-25 קילומטר דרומית לראס-סודר בסיני.
יחד עמו נהרגו עוד שני חיילים.
אבנר נטמן בבית העלמין הצבאי בהר הרצל, ליד קברו של אביו.
עם היוודע דבר מותו, כתב זלמן שזר, לימים נשיאה השלישי של מדינת ישראל, לזכרו שיר, "למנצח מִספד".
עשרות רבות של תינוקות שנולדו לאחר "מבצע קדש" נקראו על-שמו "שמחוני" או "אסף", והוריהם כתבו על כך ליהודית ומרדכי שמחוני על-מנת ליידעם ולשתפם.
בקיבוץ תל יוסף נקבע לוח לזכרו בקיר הזיכרון לנופלים במלחמות ישראל.
13 שנים מאוחר יותר, נקבע לידו לוח לזכרו של בנו, אבנר.
כמו כן, הוציא הקיבוץ לאור יומנים וספר זיכרון של אסף שמחוני.
בערים שונות ברחבי הארץ נקראים רחובות על שמו, בין היתר, בירושלים ("אלוף שמחוני"), בבאר שבע, ברמת גן ("אלוף הניצחון"), בבני-ברק, בעפולה, בפתח תקווה, בכפר סבא ובירוחם.
בשנת 1958 נטעה הקרן הקיימת לישראל יער על-שם שמחוני, ליד קיבוץ נחל עוז.
בטקס הנטיעה בעת חנוכת היער השתתפו ראש הממשלה דוד בן-גוריון, הרמטכ"ל חיים לסקוב, נציגי הקרן הקיימת ונכבדים רבים אחרים.
ב-18 באוקטובר 1961 נחנכה הספרייה להיסטוריה צבאית על-שם אסף שמחוני באוניברסיטת תל אביב.
במקביל, החלה לפעול העמותה הישראלית להיסטוריה צבאית שגם היא מנציחה את שמו.
ב-11 במרץ 1963 נחנך בית העם על-שם אסף שמחוני במושב חצב.
בשנת 1980 הוציאה לאור יהודית שמחוני, אמו של אסף, ספר לזכרו.
בין היתר, כולל ספר זה דברי הערכה ורשימות, פרי עטם של קצינים בכירים בני דורו, בהם יצחק רבין, עוזי נרקיס ואהרן יריב.
בחודש יולי 2003 נקרא מחנה מפקדת פיקוד דרום בבאר שבע על-שמו של אסף שמחוני.
באוקטובר 2006, במלאת 50 שנה למלחמת סיני הופק על ידי מיכה פרידמן ואמיר אורן סרט תיעודי בשם "תיק שמחוני" עבור ערוץ "yes דוקו".
הסרט פורש את קורות חייו של שמחוני, ומתמקד בתפקידו בעת המלחמה.
בשנת 2009 יצא לאור הספר: "אלוף הניצחון – אסף שמחוני".
הספר נכתב על ידי ד"ר עמוס כרמל (מחקר: צילה רוזנבליט) ובו מגוללת הביוגרפיה האישית והקריירה הצבאית של שמחוני.
אַסְפָּאסְיָה הייתה מהנשים המפורסמות ביותר שחיו ביוון העתיקה, ופילגשו של המדינאי האתונאי פריקלס.
אספאסיה נולדה בעיר מילטוס שבאסיה הקטנה ובשלב מסוים בחייה עברה לאתונה, שם חיה עד מותה.
לה ולפריקלס נולד בן הקרוי פריקלס הצעיר .
ממקורות אחדים עולה כי לאחר מותו של פריקלס הייתה אספאסיה בת זוגו של מדינאי אתונאי אחר בשם ליסיקלס.
בכתביהם של אפלטון ופילוסופים אחרים וכן אצל חוקרים מודרניים מוצגת אספאסיה כדמות יוצאת דופן, המתבלטת בשל השפעתה הפוליטית הרבה והכריזמה האינטלקטואלית שלה.
עם זאת, מעט מאוד ידוע על חייה באופן ודאי.
אומנם כתבים עתיקים מציינים כי אספאסיה הייתה יצאנית שניהלה בית בושת, אך רבים מהכתבים הללו היו שירים קומיים שמטרתם מלכתחילה הייתה ללעוג לפריקלס ולדרך בה ניהל את מלחמת סאמוס , ולא לשמש כמקור היסטורי.
מכל מקום, העובדות אודותיה אינן נתמכות בראיות מוחלטות וברורות.
חוקרים אחדים אף מעמידים בסימן שאלה אפילו את עצם היותה פילגש או הטאירה.
אספאסיה נולדה בפוליס היוונית מילטוס שבאיוניה (כיום במחוז איידין שבטורקיה).
שמו של אביה היה אקסיוכוס.
בניגוד למספר מקורות עתיקים שטוענים להיותה שפחה או שבוית מלחמה, היא הייתה אישה חופשייה לחלוטין.
ככל הנראה היא השתייכה למשפחה אמידה, מכיוון שידוע שלהוריה הייתה היכולת לדאוג לחינוכה ולהשכלתה.
הנסיבות שעמדו ברקע הגעתה לאתונה אינן ברורות.
לטענתו של ההיסטוריון משה עמית "היא באה לאתונה כנערת שעשועים".
גילויו של קבר מהמאה הרביעית הנושא כתובת המציינת את השמות אקסיוכוס ואספאסיוס הביא את ההיסטוריון פיטר ג'יי.
ביקנל לנסות לשחזר את הרקע המשפחתי והקשרים האתונאיים של אספאסיה.
לדבריו של ביקנל, אספאסיה הייתה קשורה לאלקיביאדס השני מדמוס הסקמבונידים, שהוגלה מאתונה בשנת 460 לפנה"ס וייתכן ששהה בזמן גלותו במילטוס.
ביקנל משער שאלקיביאדס התחתן במילטוס עם בתו של אדם בשם אקסיוכוס.
ככל הנראה חזר אלקיביאדס לאתונה עם רעייתו החדשה ואחותה הצעירה, אספאסיה.
ביקנל טוען שהילד הראשון שנולד מנישואין אלה נקרא בשם אקסיוכוס (דודו של אלקיביאדס) והשני נקרא אספאסיוס.
כמו כן, הוא טוען גם שפריקלס פגש את אספאסיה על רקע קשריו ההדוקים עם בית אלקיביאדס.
מקורות עתיקים, אך שנויים במחלוקת, טוענים כי באתונה הפכה אספאסיה להטאירה וככל הנראה ניהלה בית בושת.
הטאירי היו מארחות ברמה גבוהה, ומעבר ליופיין החיצוני הן נבדלו מרוב הנשים האתונאיות בהיותן נשים משכילות (לרוב אף ניחנו בהשכלה גבוהה, דוגמת אספאסיה) ובהיותן עצמאיות במעמדן, ואף משלמות מיסים לפוליס.
למעשה, מעמדן היה הקרוב ביותר לנשים משוחררות.
אספאסיה, שהפכה לאחת הדמויות הבולטות ביותר בחברה האתונאית, מהווה דוגמה לסוג זה של נשים.
בהיותה זרה וכנראה הטאירה כאמור, הייתה אספאסיה חופשייה ממגבלות חוקיות מסורתיות שריתקו את הנשים הנשואות באתונה לביתן.
עובדה זו אפשרה לה לקחת חלק בחיים התוססים של הפוליס האתונאית.
כשהייתה בת 20 הפכה לפילגשו של המדינאי פריקלס, והחלה לחיות עמו לאחר גירושיו מאשתו הראשונה (בשנת 445 לפנה"ס לערך), אולם מעמדה המשפחתי שנוי במחלוקת.
בנם, פריקלס הצעיר, נולד כפי הנראה בשנת 440 לפנה"ס.
יש להניח שהיא הייתה צעירה מאוד בשנים הללו שכן ילדה ילד נוסף לליסיקלס בשנת 428 לפנה"ס.
בחוגים החברתיים התפרסמה לאו דווקא ביופייה החיצוני, כי אם כאשת שיחה מן המעלה הראשונה, אשת סודם ויועצתם של המקורבים לה.
לדבריו של פלוטרכוס, הפך ביתם של פריקלס ואספאסיה למרכז אינטלקטואלי בעיר, שמשך אליו את הפילוסופים ואנשי הרוח המובילים והבולטים ביותר בתקופה, ובכללם את סוקרטס.
פריקלס, אספאסיה וחבריהם לא היו מחוסנים מביקורת ומהתקפה.
נציגי הציבור הנבחרים במשטר הדמוקרטי באתונה היו רחוקים משלטון אבסולוטי.
יחסיה של אספאסיה עם פריקלס והשפעתה הפוליטית עליו עוררו תגובות רבות.
דונלד קגן, היסטוריון מאוניברסיטת ייל, מאמין שאספאסיה לא הייתה פופולרית בשנים שלאחר מלחמת סאמוס בשנת 440 לפנה"ס, הייתה סאמוס במלחמה עם מילטוס על שליטתן בעיר פריאנה, עיר עתיקה ששכנה למרגלות הר מיקאלה.
במהלך המלחמה הגיעו המילטים לאתונה כדי לשטוח את בקשותיהם נגד סאמוס, ולאחר שהאתונאים ציוו על שני הצדדים לחדול ממעשי האיבה ולהביא בפניהם את הסוגיה השנויה במחלוקת לפתרון באתונה, סירבה סאמוס לבקשתם.
בתגובה, החליט פריקלס לפתוח במלחמה נגד סאמוס, ועל אף ניצחונה של אתונה בסופו של דבר, המלחמה הייתה מלווה באבדות כבדות ובניצול משאבים רבים.
לדבריו של פלוטרכוס, רבים היו אלו שטענו שאספאסיה, שמוצאה ממילטוס, היא שהייתה האחראית למלחמה הקשה, ושהחלטתו של פריקלס לצאת למלחמה הזו נועדה לספק את רצונה.
לפני פרוץ המלחמה הפלופונסית (404-431 לפנה"ס) נאלצו פריקלס, ועמו כמה מחבריו הקרובים ואספאסיה ביניהם, להתמודד עם סדרה של התקפות אישיות ומשפטיות.
אספאסיה הואשמה בהשחתתן של הנשים האתונאיות במטרה להשביע את רצונו המיני הסוטה של פריקלס.
לדבריו של פלוטרכוס, היא הואשמה בבית משפט באשמת כפירה (כאשר התובע היה המשורר הקומי הרמיפוס).
ככל הנראה היו אלו האשמות חסרות שחר.
ההתקפות על אספאסיה ודברי ההבל גרמו לפריקלס אף לפרוץ בבכי על מנת לעזור לה לזכות במשפטה.
לדבריו של קגן, ייתכן שהמשפט שנוהל נגד אספאסיה וזיכוייה היו לא יותר מבדותה "לפיה הוצאת דיבה, חשדות ובדיחות גסות פשוט הפכו לתביעה משפטית מופרכת וחסרת שחר".
לטענתו של משה עמית "פלוטרכוס מביא סיפור דיבה".
קגן טוען שגם אם נבחר להאמין לסיפורים הללו, אספאסיה לא ניזוקה בכל מקרה - עם עזרתו של פריקלס, וגם בלעדיה.
המחזאי היווני אריסטופאנס מאשים ביצירתו "האכארנים" את אספאסיה במלחמה הפלופונסית.
לטענתו, החלטתו של פריקלס להפסיק את המסחר שהתנהל בין המגרים לבין אתונה ובעלות בריתה הייתה נקמתו על חטיפתן של שתי פרוצות מביתה של אספאסיה על ידי המגרים.
על רקע האינטרסים האישיים של אספאסיה, תיאור דמותה כגורם האחראי לפריצתה של המלחמה נגד ספרטה שיקף בזיכרונם של האתונאים את המלחמה שנוהלה כמה שנים קודם לכן בה היו מעורבות מילטוס וסאמוס.
לדבריו של פלוטרכוס גם משוררים קומיים לקחו חלק בביקורת הזו, בעיקר על רקע הערות הלעג שהופיעו בשיריהם.
התקפות אחרות על יחסיו של פריקלס עם אספאסיה צוינו גם על ידי אתנאיוס.
אפילו בנו של פריקלס, אקסאנטיפוס, שהיו לו שאיפות פוליטיות, לא היסס להשמיץ את אביו על ענייניו הפרטיים.
בשנת 429 לפנה"ס, בעטייה של מגפת הטיפוס שפרצה באתונה, היה פריקלס עד למותם של אחותו ושל שני בניו החוקיים מרעייתו הראשונה - אקסאנטיפוס, ובנו האהוב פאראלוס.
ממש לפני מותו אפשרו האתונאים לערוך שינוי בחוק האזרחות שנחקק בשנת 451 לפנה"ס, שהפך את בנו החצי אתונאי שילדה אספאסיה, פריקלס הצעיר, לאזרח וליורש חוקי.
ההחלטה מרשימה, ולו רק משום שהיה זה לא אחר מאשר פריקלס עצמו שיזם את הצעת החוק לפיה הכרת אדם כאזרח אתונאי כפופה להיותם של שני הוריו אזרחים אתונאים.
פריקלס מת במגפה, בסתיו של שנת 429 לפנה"ס.
פלוטרכוס מצטט את איסכינס הסוקרטי, שכתב דיאלוג בו משתתפת אספאסיה (דיאלוג שאבד), לפיה למדים שלאחר מותו של פריקלס חיה אספאסיה עם ליסיקלס, מצביא ומנהיג דמוקרטי מאתונה, ממנו ילדה בן נוסף, ושהיא הייתה זו שהפכה אותו לאזרח הראשון של אתונה.
לאחר מותו של ליסיקלס בקרב שנערך בשנת 428 לפנה"ס, הרשומות ההיסטוריות לא מציינות דבר אודותיה.
כך לדוגמה, לא ידוע אם היא עדיין חיה כאשר בנה, פריקלס הצעיר, נבחר לכהן כמצביא או בשעה שהוא הוצא להורג לאחר קרב ארגינוסאי.
רוב ההיסטוריונים מעריכים שמתה ב-401-400 לפנה"ס, וזאת על בסיס הערכתם שאספאסיה מתה בטרם הוצאתו להורג של סוקרטס בשנת 399 לפנה"ס, סדר זמנים שעולה ונרמז מכתביו של איסכינס אודות אספאסיה.
אספאסיה מופיעה בכתביהם הפילוסופיים של אפלטון, קסנופון, איסכינס הסוקרטי ואנטיסתנס.
אנשי אקדמיה אחדים שטוענים כי אפלטון התרשם מאוד מחוכמתה ותבונתה, ודמותה של דיוטימה ביצירתו המשתה (סימפוזיון) מבוססת עליה.
עם זאת אחרים טוענים שדיוטימה הייתה דמות היסטורית לכל דבר.
לדבריו של צ'ארלס קאהן, פרופסור לפילוסופיה מאוניברסיטת פנסילבניה, דיוטימה הייתה לא אחרת מאשר תגובתו הספרותית של אפלטון לדמותה של אספאסיה כפי שהופיעה בכתביו של איסכינס.
בדיאלוג מנקסנוס לועג אפלטון באמצעות סאטירה על מערכת היחסים בין אספאסיה ופריקלס, ואף מצטט את סוקרטס בטענתו האירונית שהיא "הדריכה הרבה נואמים".
כוונתו של סוקרטס הייתה לרמוז על תהילתו הרטורית של פריקלס, בעודו טוען באירוניה רבה גם כן, כי מאחר שהמדינאי האתונאי התחנך על ידי אספאסיה, הוא עתיד להיות בעל כושר רטורי אדיר בעוצמתו בעיניו של כל אדם שחונך על ידי אנטיפון.
בנוסף, הוא מייחס לאספאסיה את נוסח הדברים שנאמרו בהספד שניתן בהלווייתו של פריקלס ואף תוקף את תומכיו.
קאהן מציין שאפלטון חילץ מהאסינס את המוטיב לפיו אספאסיה הייתה מדריכתם של פריקלס ושל סוקרטס לרטוריקה.
אספאסיה, לפי אפלטון ולפי המחזה ליסיסטרטה מאת אריסטופאנס, היא דוגמה יוצאת דופן כביכול לכשירותן וליכולתן של נשים להיות נואמות, אף על פי שהדמויות הבדויות הללו לא אומרות לנו דבר על מעמדן בפועל של הנשים באתונה.
רוז, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת טרומן, "רק בקומדיות כלבים מתדיינים, ציפורים מושלות, ונשים נואמות בלהט".
קסנופון מציין את אספאסיה פעמיים בכתביו הסוקרטיים, ביצירותיו "זכרונות" ו"על הנהלת המשק".
בשתי היצירות העצות שהעניקה מומלצות לקריטובולוס על ידי סוקרטס.
ביצירה "דברים שראוי לזכרם", סוקרטס מצטט את אספאסיה כמו שאומרת שעל השדכן לדווח באופן אמין וכן על תכונותיו הטובות של האדם, וביצירה "דברים הקשורים למשק הבית" נענה סוקרטס להמלצותיה של אספאסיה כמו שגילתה תבונה רבה יותר בכל הנוגע לניהול משק הבית והשותפות הכלכלית בין בעל ואישה.
גם איסכינס הסוקרטי וגם אנטיסתנס קראו לדיאלוג סוקרטי שכתבו על שמה של אספאסיה (אף על פי ששתי היצירות לא שרדו למעט חלקים בודדים מהן).
המקורות העיקריים לדיאלוג פרי יצירתו של איסכינסס הסוקרטי הם אתנאיוס, פלוטרכוס וקיקרו.
בדיאלוג על כל פנים, ממליץ סוקרטס שקאליאס ישלח לאספאסיה את בנו, היפוניקוס, לשם קבלת הוראות.
לאחר שקאליאס נרתע מעצם הרעיון שההדרכה שיקבל תיערך על ידי אישה, מציין בפניו סוקרטס שאספאסיה השפיעה לטובה גם על פריקלס, ולאחר מותו של זה, גם על ליסיקלס.
בדיאלוג, שנשמר בלטינית על ידי קיקרו, דמותה של אספאסיה מתגלית כ"סוקרטס נשי", המייעצת לרעייתו הראשונה של קסנופון ומאוחר יותר גם לקסנופון עצמו (אין הכוונה להיסטוריון) בכל הנוגע למוסריות שבידע אישי.
איסכינס מציג את אספאסיה כמדריכה וכמקור השראה למצוינות, תוך חיבורן של המעלות הטובות יחד עם מעמדה כפילגש.
לדבריו של קאהן, אחת מהאפיזודות ביצירה "אספאסיה" מאת איסכינס אינה רק פרי הדמיון אלא אף חסרת כל אמינות ומהימנות היסטורית.
מהיצירה "אספאסיה" מאת אנטיסתנס שרדו רק שתיים או שלוש ציטטות מקוריות.
הדיאלוג הזה מכיל השמצות רבות יותר, אך גם אנקדוטות והערות אגב המרמזות על חייו של פריקלס.
אנטיסתנס מתגלה כמי שלא רק תוקף את אספאסיה, אלא את כל משפחתו של פריקלס, לרבות בניו.
הפילוסוף האמין שהמדינאי הדגול בחר חיי תענוגות על פני חיים מוסריים, ובהתאמה לכך, אספאסיה מוצגת כהתגלמותם של חיי מין חסרי מוסר.
אספאסיה מופיעה במספר יצירות חשובות בספרות המודרנית.
דמותה הרומנטית יחד עם פריקלס הייתה מקור השראה לכמה מכותבי הרומנים והמשוררים המפורסמים במאות האחרונות, ובייחוד כותבי הרומנים מהמאה ה-19 והסופרים ההיסטוריונים של המאה ה-20, שמצאו בסיפורם של אספאסיה ופריקלס מקור השראה בלתי נדלה.
בשנת 1835 פרסמה לידיה מריה צ'יילד, סופרת ועיתונאית אמריקנית שפעלה רבות לביטול העבדות, את יצירתה "פילותיאה", רומן קלאסי שמוקם על ציר הזמן במועד חייהם של פריקלס ואספאסיה.
ספר זה נחשב לאחד מההצלחות הגדולות של הסופרת בשל הדמויות הנשיות שתוארו בו, ובעיקר, דמותה של אספאסיה, שכולן כאחת מתוארות כבעלות יופי ועדינות.
בשנת 1936 פרסם וולטר סוואג' לנדור, סופר ומשורר אנגלי, את יצירתו "פריקלס ואספאסיה" - אחד מספריו המפורסמים.
בספר מסופר סיפורה של אתונה הקלאסית באמצעות סדרה של מכתבים דמיוניים, הכוללים שירים רבים.
המכתבים על פי רוב אינם נאמנים לאמת ההיסטורית, אך עם זאת הם מעבירים לקורא את רוח הזמן בעידן של אתונה העתיקה תחת מנהיגותו של פריקלס.
רוברט המרלינג סופר ומשורר ששאב השראה מאישיותה של אספאסיה, פרסם בשנת 1876 את ספרו "אספאסיה".
הספר, יצירה בעלת אוריינטציה תרבותית והיסטורית, עוסק בגינוני הנימוסים ובמוסר הנהוג בעידן פריקלס.
ג'אקומו ליאופרדי, משורר איטלקי שהושפע מאוד מתנועת הרומנטיקה, פרסם חמישה ספרים שנודעו בשם "במעגלה של אספאסיה".
השירים הללו קיבלו את השראתם בעטיו של ניסיונו הכואב והנואש של ליאופרדי לזכות באהבתה של אישה בשם פאני טארג'יוני טוזטי.
ליאופרדי כינה את האישה הזאת "אספאסיה".
בשנת 1918 הסופר והמחזאי ג'ורג' קראם קוק פרסם את המחזה הארוך הראשון שלו "הנשים האתונאיות" בו הוצגה דמותה של אספאסיה כמי שעומדת בראש מאבק למען השלום.
קוק שילב בין המוטיב האנטי לבין הרקע היווני.
בספרה "הנישואין האלמותיים" (שיצא לאור בשנת 1927), עוסקת הסופרת האמריקנית גרטרוד את'רטון בסיפור חייהם של פריקלס ואספאסיה ומציגה את התקופה של המלחמה בין אתונה לסאמוס, כמו גם את המלחמה הפלופונסית ואת תקופת המגפה הקשה שעברה על העיר.
שמה של אספאסיה קשור לתהילה ולכבוד שלהם זכה פריקלס.
פלוטרכוס רואה בה דמות חשובה ביותר הן מבחינה פוליטית והן מבחינה אינטלקטואלית, ואף מבטא בכתביו את הערצתו לאישה ש"ניהלה כראות עיניה את הגברים הראשונים במעלה של הפוליס, ושסיפקה לפילוסופים את ההזדמנות לדבר עליה במושגים של הצלחה, ולא פחות מכך, גם באריכות דברים".
לוקיאנוס מכנה את אספאסיה "מודל לחכמה", "אדם אולימפי נערץ" ומהלל את "הידע והתבונה הפוליטית שלה ואת הפיקחות שלה וההבנה שלה".
על בסיס ההערכות הללו חוקרים דוגמת פרופ' שריל גלן מאוניברסיטת פנסילבניה, טוענים שמתקבל הרושם שאספאסיה הייתה האישה היחידה ביוון הקלאסית שהבדילה את עצמה בזירה הציבורית, וכי היא השפיעה רבות על פריקלס בחיבור נאומיו.
אנשי אקדמיה אחרים טוענים כי אספאסיה פתחה את שעריו של מוסד אקדמי לנשים צעירות ממשפחות טובות ושאף המציאה את השיטה הסוקרטית.
לעומתם, אנשי אקדמיה אחרים דוגמת רוברט ו.
וואלס, פרופסור ללימודים קלאסיים באוניברסיטת נורת'ווסטרן, מדגיש ש"איננו יכולים לקבל כעובדה היסטורית את הבדיחה הזו שאספאסיה לימדה את פריקלס כיצד לדבר, וכפועל יוצא מכך, שהייתה מומחית ברטוריקה וכפילוסופית".
לדבריו, ייתכן שהתפקיד האינטלקטואלי שקיבלה אספאסיה על ידי אפלטון נבע מקומדיה.
קגן מתאר את אספאסיה כ"אישה צעירה, יפה, עצמאית, חריפה ושנונה ביותר, שביכולתה לנהל שיחה ביד רמה עם המוחות החריפים ביותר ביוון ולשוחח בחריפות רבה עם בעלה על כל נושא ונושא".
רוג'ר ג'אסט, פרופסור לאנתרופולוגיה חברתית באוניברסיטת קנט, מאמין שאספאסיה הייתה דמות יוצאת דופן, אך הדוגמה שלה היא בבחינת היוצא מן הכלל המעיד על הכלל, לפיו כל אישה שעתידה הייתה להפוך לשוות מעמד עם גברים מבחינה אינטלקטואלית וחברתית, עתידה בהכרח להיחשב גם כפילגש.
לדבריו של סר פרודנס אלן, פילוסוף ופרופסור במכללה הדתית באנגליה, אספאסיה הניעה צעד אחד קדימה את פוטנציאל הנשים שהפכו לפילוסופיות מההשראות הפואטיות של סאפפו.
אסף שחר הוא במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק ישראלי.
שחר למד בימוי, צילום ועריכה ב"קאמרה אובסקורה", וסרט הגמר שלו, "בומרנג" (1997), על-פי סיפור קצר של אתגר קרת, זכה בפרס ראשון בפסטיבל סרטים ביפן.
סרטו הדוקומנטרי "בדרכי אבות" (2007), אשר הופק בתמיכת קרן גשר לקולנוע רב תרבותי והרשות השנייה, משתתף בתחרות הסרט התיעודי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-23 בחיפה.
הסרט מתעד שחזור עלייה לרגל תנ"כית מהגליל לירושלים, שעשה בשנת 1998 תושב הושעיה מנחם גולדברג עם שני בניו הקטנים, ברגל ובעזרת אתונות, דרך ההתנחלויות והיישובים הערבים ביהודה ושומרון.
כיום, שחר מלמד תקשורת בחטיבה העליונה בתיכון חדרה.
אספא ווסן (1916–1997), בנו של הקיסר היילה סלאסי הראשון ושל אשתו הקיסרית מנן אספאו.
הוכרז בשנת 1989 כקיסר אמהה סלאסי הראשון מאתיופיה בגלות.
אספא נולד ליורש העצר ראס טאפרי, שהיה מושל העיר הרר באותה עת.
אספא הפך ליורש העצר הקיסרי לאחר שאביו הוכתר לקיסר אתיופיה בשנת 1930 עם מותה של הקיסרית זאודיתו.
אספא נישא לנסיכה ווליאט ישראל סיום שהייתה נינתו של הקיסר יוהנס הרביעי.
בשנת 1936, לאחר כיבוש אתיופיה על ידי איטליה, יצא אספא לגלות ביחד עם אביו הקיסר.
לאחר תבוסת האיטלקים בשנת 1941, שב אספא ביחד עם המשפחה הקיסרית לאדיס אבבה וחזר למלא את תפקיד יורש העצר.
ב-1960, ביצע המשמר הקיסרי הפיכה נגד הקיסר היילה סלאסי הראשון בזמן שהותו בברזיל.
המהפכנים אילצו את יורש העצר אספא לקרוא הודעה ברדיו לפיה הוא תומך בהפיכה נגד אביו ומקבל על עצמו את התואר של קיסר אתיופיה.
הצבא האתיופי, כמו גם הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, התנגדו להפיכה, והיא נכשלה, לאחר שהקיסר היילה סלאסי חזר למדינה.
הקיסר העניק חנינה לבנו בגלל הטענה שההודעה הוקראה ברדיו לאחר שהמורדים איימו על חייו, אבל התקרית העיבה על יחסי האב ובנו.
אספא לא הצליח לשכנע את אביו, כמו גם את כלל הממסד האתיופי, בהקשר לתפקיד אותו מילא בניסיון ההפיכה.
ב-1973 אספא לקה בשבץ לב ונשלח לשווייץ כדי לקבל טיפול רפואי.
השבץ גרם לשיתוק בצד גופו הימני ואי-יכולת לדבר.
בנו הבכור של אספא, זרע יעקוב, שהיה אז סטודנט באוניברסיטת קיימברידג', נאלץ למלא את תפקידו של אביו כ"יורש העצר של אתיופיה בפועל".
בשנת 1974 עת אספא שהה בשווייץ בעקבות השבץ שלקה, בוצעה הפיכה נגד הקיסר היילה סלאסי על ידי הדרג.
אספא הוכרז כמלך אתיופיה, ולא לקיסר אתיופיה במקום אביו.
אספא סירב לקבל על עצמו את התפקיד וטען שההפיכה היא בלתי חוקית, כמו גם הדחת אביו.
בשנת 1975 בוטל השלטון הקיסרי באתיופיה על ידי הדרג.
אספא ומשפחתו עברו ללונדון, כאשר רוב המשפחה הקיסרית באתיופיה הייתה נתונה במעצר על ידי הדרג.
ב-1989 הכריז אספא על עצמו כקיסר אתיופיה בגלות, ובחר לו את השם אמהה סלאסי הראשון.
הוא נפטר בשנת 1997 בארצות הברית לאחר מחלה קצרה.
לאחר נפילת שלטון מנגיסטו באתיופיה, הועברה גופתו של אספא לקבורה בקתדרלת השילוש הקדוש שבאדיס אבבה.
אספה נקבר לצד אביו הקיסר היילה סלאסי הראשון ולצד אימו הקיסרית מנן.
אסף שוּר (נולד בירושלים ב־1976) הוא סופר, מתרגם ומבקר ספרות ישראלי.
שור למד תיאטרון ופילוסופיה (באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב).
לצד כתיבתו הספרותית הוא עורך ספרי מקור ומתרגם.
בנוסף למד טיפול התנהגותי בכלבים, מתאמן ומאמן באמנות הלחימה וו-ווי גונג-פו.
שימש מבקר הספרות של "העיר" ומגיה בעיתון, וכן מבקר ספרים עבור המגזין "7 לילות" של עיתון ידיעות אחרונות.
לימד כתיבה בבית הספר קמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות.
שור זכה בפרס ברנשטיין לשנת 2009 על ספרו "עמרם", ופרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת התשס"ט.
היה מועמד סופי לפרס רוהר לספרות יהודית בשנת 2013. ספרו "ארזת לבד" היה מועמד ברשימה הארוכה לפרס ספיר בשנת 2021. ספרו "הדוב" היה מועמד ברשימה הארוכה לפרס ספיר בשנת 2023. גם ספרו "המסילה" היה ברשימה הארוכה של פרס ספיר בשנת 2025.
שור נשוי וגר במושב יציץ שליד רחובות.
עמרם, הוצאת בבל, 2007. הספר זכה בפרס ברנשטיין.
כה אמר וינסנט, החתול הטיפש, הוצאת כתר, 2011.
למה דג ציפור, הוצאת כתר, 2014.
הדוב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2023.
ד"ה לורנס, השועל, הבתולה והצועני, הוצאת כרמל, 2002.
ברברה ארנרייך, כלכלה בגרוש: איך (לא) להצליח באמריקה, הוצאת בבל, 2004.
רג'א שחאדה, כשהדרור הפסיק לשיר, רמאללה במצור - יומן, ספרי עליית הגג, 2005.
צ'סטרטון, תמימותו של האב בראון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010.
ריימונד צ'נדלר, האישה באגם, הוצאת כתר, 2014.
ריימונד צ'נדלר, פלייבק, הוצאת כתר, 2014.
נטלי באביט, מעיין הנצח, הוצאות מודן ואוקיינוס, 2015.
סקוט אודל, ערי הזהב הנסתרות, הוצאות מודן ואוקיינוס, 2016.
וולטר אייזקסון, החדשנים: על חבורת ההאקרים, הגאונים והגיקים שיצרה את המהפכה הדיגיטלית, הוצאת כנרת זמורה-דביר, ספטמבר 2017.
דן בראון, מקור, הוצאת כנרת זמורה, 2018.
רוברט לואיס סטיבנסון, אי המטמון, הוצאות מודן ואוקיינוס, 2020.
עומר ברקמן, אמנות הלחימה: שיחות עם מאסטר ניר מלחי, הוצאת אסיה, 2016.
מישקה בן-דוד, הכריש, הוצאת תכלת, 2017.
הגר ינאי, המסע אל לב התהום, הוצאת מודן, 2017.
רפי טופז, החברים של סוזי, הוצאת תכלת, 2018.
איגי דיין, חווה, הוצאת עם עובד, 2019.
הגר ינאי, מילה וחוטפי החלומות, הוצאת עם עובד, 2019.
יעקב מישורי, סוף, הוצאת תכלת, 2019.
יהודה גזבר־פניגשטיין, ופלים לימון, הוצאת ידיעות ספרים, 2020.
רוני בורנשטיין, טעם נרכש, הוצאת כרמל, 2021.
עמית ורשיצקי, פני יאנוס, הוצאת כרמל, 2021.
שמרית לוסטיג, בית לוריא, הוצאת לוקוס, 2022.
אלעד נץ, חסידה שחורה, הוצאת אבן חושן, 2022.
יונתן יבין, נאמן לעצמו, מלל ספרים, 2022.
יהודה שנהב-שהרבני, כפל ראייה, פרדס הוצאה לאור, 2022.
מוטי פוגל, לא ממואר, אפרסמון ספרים, 2023.
יורם רוזנר, ולטמייסטר, כנרת זמורה דביר, 2023.
עדו סתר, תיאטרליה, קרן הוצאה לאור, 2023.
אסף פינקוס, הציור הגדול, אפיק הוצאה לאור, 2024.
אסף רזין (נולד בשנת 1941) הוא כלכלן ישראלי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב.
היה מראשוני המרצים החוג לכלכלה באוניברסיטת תל אביב וכיהן בה כראש חוג, דקאן הפקולטה למדעי החברה וסגן הרקטור.
לאחר פרישתו כיהן כפרופ' לכלכלה בינלאומית ע"ש פרידמן בחוג לכלכלה באוניברסיטת קורנל.
רזין נולד וגדל בקיבוץ שמיר.
הוריו, מרדכי ודורה, הגיעו לישראל לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה מבסרביה והיו ממייסדי הקיבוץ.
רזין למד בתיכון האזורי עינות ירדן בקיבוץ עמיר, והתגייס לצה"ל ב-1958. הוא נפצע קשה במהלך שירותו הצבאי, והשתחרר כעבור שנה כנכה צה"ל.
כיוון שלא יכול היה לחזור לקיבוץ לעבודת כפיים, פנה לכיוון של לימודים אקדמאים, והיה בין הבודדים שעשו זאת מקרב התנועה הקיבוצית באותה תקופה.
על מנת להתקבל לאוניברסיטה היה עליו להשלים תעודת בגרות, זאת הוא עשה בשיטה אקסטרנית במהלך שהותו הממושכת בבית החולים תל השומר.
לאחר שהתקבל ללימודים באוניברסיטה העברית הוחלט בשיחת הקיבוץ (הגוף המחליט על נושאים כללים ואישיים כאחד) כי ילמד מקצוע "מועיל" לקיבוץ, כלכלה חקלאית.
הוא למד לתואר ראשון בכלכלה בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה אותו סיים בשנת 1963. בשנת 1966 סיים תואר מוסמך בכלכלה חקלאית מהפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות.
עם סיום לימודיו, חזר לקיבוץ והועסק במשרד החקלאות כמתכנן אזורי באזור הגליל המזרחי.
ב-1966 קיבל מלגת לימודים והחל ללמוד באוניברסיטת שיקגו, שהייתה מרכז בינלאומי ללימודי כלכלה.
עם סיום לימודיו בשנת 1969, עבר לאוניברסיטת מינסוטה.
הוא גויס על ידי איתן ברגלס לאוניברסיטת תל אביב .
רזין כיהן כראש הרשות לתכנון כלכלי במשרד האוצר ויועץ כלכלי ראשי של הממשלה.
לאחר המהפך הפוליטי ב-1977 הפעילה ממשלת מנחם בגין מדיניות מקרו-כלכלית פופוליסטית, ללא משמעת תקציבית.
כאשר החלה להתפתח ההיפר-אינפלציה בתחילת שנות השמונים של המאה העשרים, התריע אסף רזין לממשלה ולציבור, בתוקף תפקידו כראש הרשות לתכנון כלכלי במשרד האוצר, מפני משבר האינפלציה הצפוי להתממש אם לא ינקטו צעדי מדיניות בולמים, פוטר ממשרתו בממשלה, לפני פיטורי שר האוצר דאז על כישלון המדיניות הכלכלית.
לאחר מכן חזר לאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2001 הצטרף גם לסגל של אוניברסיטת קורנל, שם קיבל פרופסורה לכלכלה בינלאומית.
משנת 2008, כאשר יצא לגמלאות מאוניברסיטת תל אביב, עבד 7 שנים נוספות באוניברסיטת קורנל, ממנה פרש ב-2015.
במשך השנים הוא שימש כמרצה אורח באוניברסיטאות ברחבי ארצות הברית: פנסילבניה, שיקגו, הרווארד, פרינסטון, נורסווסטרן, ברקלי, ייל, סטנפורד, וכן בבית הספר לכלכלה של לונדון ואוניברסיטת מינכן.
הוא שימש כיועץ בקרן המטבע הבינלאומית, בבנק של אנגליה, בבנק ישראל, בבנק של הונג קונג, וב- US Federal Reserve Bank.
כיהן כנשיא האגודה הישראלית לכלכלה, וכדירקטור מטעם הציבור בבנק הבינלאומי הראשון.
רזין שימש במספר תפקידים בכירים באוניברסיטת תל אביב, בהם ראש החוג לכלכלה בין השנים 1976–1974. בין השנים 1980 ל-1985 היה דיקאן הפקולטה למדעי החברה, ובין השנים 1992 ל-1994 היה סגן הרקטור.
רזין שיתף פעולה מחקרית עם חוקרים רבים, ביניהם: איתן ברגלס, אלישע פזנר, יעקב פרנקל, אלחנן הלפמן ואפרים צדקה.
רזין זכה בהוקרה בישראל ובעולם.
בישראל קיבל בשנת 2017 את פרס א.מ.ת (פרס האמנות המדע והתרבות), בקטגוריה מדעי החברה: כלכלה.
כמו כן בשנת 2025 זכה ב"אות למפעל חיים" שהעניקה לו ה"אגודה הישראלית לכלכלה.
הוא זכה להוקרה גם ברחבי העולם.
בשנת 1994 נבחר כעמית באגודה האקונומטרית.
בשנת 2022 נבחר לעמית ארגון הכלכלה הבינלאומי.
ב-2024 נכלל ברשימת 0.5% החוקרים הכי משפיעים בעולם (על ידי ScholarGPS).
אסף רזין היה נשוי לשולה, לשעבר חכלילי, בת קיבוץ עין החורש, עד לפטירתה בינואר 2026.
לבני הזוג נולדו שני בנים (עופר ורני) ובת (עינת).
בנו הבכור, עופר, הלך לעולמו לאחר התדרדרות מצבו הבריאותי בעקבות מחלת טרשת נפוצה.
בנו השני, רני, הוא פרופסור לכלכלה בבית הספר לכלכלה של לונדון וראש בית הספר החל משנת 2025.