tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מלבד זאת, שני חלקיו של הפסוק משמשים לפרשנויות הן בדבר הדרך הראויה לתפילה (התנדנדות בתפילה ותנועה בלתי פוסקת - כָּל עַצְמוֹתַי תֹּאמַרְנָה) והן בדבר רחמנותו של אלוהים כלפי בני האדם (מַצִּיל עָנִי מֵחָזָק מִמֶּנּוּ וְעָנִי וְאֶבְיוֹן מִגֹּזְלוֹ).
חלק מפסוק כ"ז מצוטט בתפילת ויאתיו כל לעבדך.
כל עצמותי - ניגון חב"ד שמקורו בעיירה נעוועל.
לניגון ביצוע של חנן בן ארי במסגרת פרויקט צמאה.
כל עצמותי תאמרנה - יצחק רייס.
כל עצמותי - מיכאל שניצלר באלבום לעבעדיגע ספרי תורה.
תהילים ל"ח הוא המזמור השלושים ושמונה בספר תהילים (לפי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים, המזמור ממוספר כמזמור ה-37) ומיוחס לדוד המלך.
לאמירתו מיוחסת סגולה להנצל מעצה רעה.
מזמור ל"ח מורכב מעשרים ושלושה פסוקים ומחולק לשלושה חלקים:
המשורר מספר על סבל שהוא חווה, סבל גופני: "אֵין מְתֹם בִּבְשָׂרִי מִפְּנֵי זַעְמֶךָ אֵין שָׁלוֹם בַּעֲצָמַי..." (ד) ועל כך שהוא מודע שהסבל אינו מקרי אלא נגרם על ידי אלוהים כעונש על חטאיו: "מִפְּנֵי חַטָּאתִי" (ד).
המשורר סובל גם מחוסר תמיכה חברתית.
בסופו של דבר, היחיד שיכול לעזור למשורר הוא אלוהים בעצמו: "כִּי לְךָ ה' הוֹחָלְתִּי" (ט"ז).
תהילים ל"ט הוא המזמור השלושים ותשעה בספר תהילים (לפי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים, המזמור ממוספר כמזמור ה-38).
זהו אחד משלושה מזמורים המתחילים ב"לידותון" ומתייחסים לידותון שהיה אחד מראשי משפחת משוררים לויים.
מזמור ל"ט מורכב מארבע עשרה פסוקים ומחולק לשלושה חלקים:
המשורר מבקש באלוהים לדעת עד כמה הוא חדל: "הוֹדִיעֵנִי ה' קִצִּי וּמִדַּת יָמַי מַה הִיא אֵדְעָה מֶה חָדֵל אָנִי"(ה), והוא מבין שהאדם הוא יצור חולף עם זמן חיים קצוב ולא ידוע: "אַךְ כָּל הֶבֶל כָּל אָדָם"(ו).
הודיעני ה' קיצי - ניגון חב"ד הניגון מיוחס לאדמו"ר הצמח צדק.
תהילים מ"א הוא המזמור הארבעים ואחד בספר תהילים (לפי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים, המזמור ממוספר כמזמור ה-40) ועוסק בתפילה לרפואה בזמן שאויבי המשורר מצפים למותו, ובתודה על ההצלה.
זהו המזמור האחרון בספר הראשון של תהילים, ופסוקו האחרון הוא חתימה לספר כולו.
יש האומרים כי אמירת הפרק היא סגולה להצלה בספינה
מזמור מ"א מורכב מארבע עשרה פסוקים, ומחולק לשלושה חלקים עיקריים:
א'-ד' - ברכה למסייע לחולה
אשרי מי מי שמרחם על החולה ומשכיל לטפל בו "אַשְׁרֵי מַשְׂכִּיל אֶל דָּל" (ב).
ה'-י"א - תחינת המשורר בחליו
פסוק שעורר קושי בתפילה זו הוא דברי המשורר ביחס לאויביו , בעוד הנקמה נחשבת למעשה מגונה אף בספר תהלים עצמו, נאמרו כמה הסברים בדבר: א.
ה"תשלום" יהיה בכך שיוכיח אותם על התנהגותם הקלוקלת.
התשלום יהיה שלא יצטער הוא בצרתם.
רס"ג פירש שהכונה להפך, ואשלמה להם טובות תחת רעות, כדרכי הטובה.
אבל החלמתו של המשורר היא ההוכחה: "כִּי חָפַצְתָּ בִּי כִּי לֹא יָרִיעַ אֹיְבִי עָלָי" וכן הוכחה לצידקותו של המשורר: "אֲנִי בְּתֻמִּי" הוא תמים, צדיק ולכן זוכה בתמיכת האל.
הפסוק האחרון () הוא פסוק חתימה לספר הראשון כולו , ()
הפרק משמש כאחד מעשרת הפרקים הנאמרים בתיקון הכללי.
פסוק ד' מופיע בתשליך הנאמר בראש השנה.
אני אמרתי - יעקב יהודה דסקל בלחן של חיים בנט באלבום שומע תפילה.
תהילים מ"ב הוא המזמור הארבעים ושניים בספר תהילים (לפי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים, המזמור ממוספר כמזמור ה-41) זהו המזמור הראשון בספר השני של תהילים.
המזמור מיוחס לבני קרח המוזכרים בספר דברי הימים כבני לוי וכמשוררים במקדש.
המפרשים נחלקו אודות חלקם במזמורים, יש הטוענים שהם חיברו את המילים או הלחן ויש המפרשים שהם אלו שנהגו לזמרו במקדש.
יש האומרים כי אמירת הפרק היא סגולה לבנין הבית
מזמור מ"ב מורכב משנים עשר פסוקים ומהווה חלק מיחידה אחת יחד עם מזמור מ"ג.
שני המזמורים יחד מתארים שיר געגועים לקרבת אלוהים דרך מקדשו.
לשיר שלושה בתים, שניים בפרק מ"ב, והשלישי בפרק מ"ג.
הפזמון החוזר חותם כל בית בפנייה של המשורר אל נפשו להתעודד "מַה תִּשְׁתּוֹחֲחִי נַפְשִׁי וַתֶּהֱמִי/וּמַה תֶּהֱמִי עָלָי..."(פסוקים ו' י"ב ופסוק ה' בפרק מ"ג).
המשורר מביע רגשות עזים של געגועים ורצון לחידוש המפגש עם אלוהיו:"כְּאַיָּל תַּעֲרֹג עַל אֲפִיקֵי מָיִם כֵּן נַפְשִׁי תַעֲרֹג אֵלֶיךָ אֱלֹהִים"(ב).
המשורר ממשיך להתגעגע ומדגים את רשותיו בדימויים במצויים בטבע ב"אֶרֶץ יַרְדֵּן וְחֶרְמוֹנִים"(ז).
כמו מים שחבל ארץ זה משופע בהם כך גם חווית המשורר:"כָּל מִשְׁבָּרֶיךָ וְגַלֶּיךָ עָלַי עָבָרוּ".
ותיאורים אלו גורמים למשורר לתחושות געגוע וחרדות נטישה:"לָמָה שְׁכַחְתָּנִי לָמָּה קֹדֵר אֵלֵךְ בְּלַחַץ אוֹיֵב".
הפרק נאמר על פי נוסח הספרדים לפני ערבית של סוכות.
לדעת הגר"א, מזמור זה הוא שיר של יום ליום טוב שני של גלויות בסוכות.
הפרק הוא אחד מעשרת הפרקים הנאמרים בתיקון הכללי.
כאיל תערוג - ניגון חב"ד.
כאייל תערוג - מוטי שטיינמץ.
כאייל תערוג - מוטי שטיינמץ בלחן של יצחק אונגר, באלבומו עתיק יומין.
כאייל תערוג - יעקב שוואקי.
פסוקים ב'-ג', כאיל תערוג, הולחנו ומהווים את אחד השירים המקובלים לסעודה שלישית.
"פזמון" השיר "מה תשתוחחי"(פסוקים ו',י"ב ופסוק ה' בפרק מ"ג) הולחן בלחנים רבים.
פסוק ד' הולחן והושר בידי להקת בני הרבנים.
קנטטת תהילים מ"ב, פליקס מנדלסון.
המון חוגג - מתוך האלבום יביע אומר של הדג נחש.
תהילים מ"ג הוא המזמור הארבעים ושלושה בספר תהילים (לפי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים, המזמור ממוספר כמזמור ה-42) המזמור הוא חלקו השני של שיר שהחל בפרק מ"ב.
ומיוחס גם הוא לבני קרח המוזכרים בספר דברי הימים כבני לוי וכמשוררים במקדש.
יש האומרים כי אמירת הפרק היא סגולה לבנין הבית וסגולה שיפחדו ממך שונאים.
מזמור מ"ג מורכב מחמישה פסוקים ומהווה חלק מיחידה אחת יחד עם מזמור מ"ב.
הפזמון החוזר חותם כל בית בפנייה של המשורר אל נפשו להתעודד "מַה תִּשְׁתּוֹחֲחִי נַפְשִׁי וַתֶּהֱמִי/וּמַה תֶּהֱמִי עָלָי..." (פסוקים ו' י"ב בפרק מ"ב ופסוק ה' בפרק מ"ג).
המזמור הוא הבית השלישי בשיר געגועים שהתחיל בפרק מ"ב.
הבית השלישי מגיע לשיאו עם בקשות ותפילה של המשורר לאלוהיו על המצוקה הכפולה של המשורר עליה שמענו בשני הבתים הראשונים: הגעגוע לבית ה', והיחס המזלזל של החברה לגעגוע הזה.
המזמור נאמר יחד עם מזמור מ"ב על פי נוסח הספרדים כשיר של יום בחג סוכות.
שניהם יחד כלולים גם בסדר תיקון חצות.
תהילים מ"ו הוא המזמור הארבעים ושישה בספר תהילים (לפי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים, המזמור ממוספר כמזמור ה-45) המסר המרכזי במזמור הוא "אֱלֹהִים לָנוּ מַחֲסֶה וָעֹז"(ב) והוא מיוחס לבני קרח המוזכרים בספר דברי הימים כבני לוי וכמשוררים במקדש.
יש האומרים כי אמירת הפרק היא סגולה למי שיש שונא לאשתו.
מזמור מ"ו מורכב משנים עשר פסוקים ומהווה שיר בן שלושה בתים כאשר שני הפסוקים הראשונים מהווים מעין הקדמה על המשוררים שכתבו או שרו את המזמור (בני קרח) ועל נושא השיר (אֱלֹהִים לָנוּ מַחֲסֶה וָעֹז עֶזְרָה בְצָרוֹת נִמְצָא מְאֹד (ב))
מאחר שהאל נמצא עם המשוררים תמיד "עַל כֵּן לֹא נִירָא בְּהָמִיר אָרֶץ" לא נפחד ברעידת אדמה ולא בשאר סערות ואסונות טבע.
לא רק עם המשוררים נמצא האל אלא גם עם עירם, כי עיר ש"אֱלֹהִים בְּקִרְבָּהּ בַּל תִּמּוֹט" האל עוזר לה ומציל אותה מפני "גוֹיִם" ו"מַמְלָכוֹת".
אמנם האל נמצא עם המשוררים בתשועה בקרב אך גם בביטול הקרבות כולם:"מַשְׁבִּית מִלְחָמוֹת עַד קְצֵה הָאָרֶץ"(י).
על הפזמון של המזמור (החוזר בפסוקים ח' וי"ב) נאמר בתלמוד הירושלמי .
בשל כך, הוא משולב בקטעי תפילה רבים ובהקשרים רבים, למשל בפסוקי דזמרא, בקדושה דסדרא, בסדר הסליחות, בסדר פיטום הקטורת ובסדר ההבדלה במוצאי שבת.
לדעת הגר"א ולמנהג הפרושים, מזמור זה הוא שיר של יום ביום האחרון של חול המועד פסח.
King, נכתב לטענתו, בהשראת הפרק (בעיקר פסוק ג').
תהילים מ"ד הוא המזמור ה־44 בספר תהילים ואחד מעשרת המזמורים המיוחסים לבני קורח.
קריאת הפרק הומלצה בספרי הסגולות כמצילה מיד אויב.
מזמור מורכב מ-27 פסוקים ומחולק לארבעה חלקים:
המזמור נחתם בתחינת המשורר לאלוהים: "קוּמָה עֶזְרָתָה לָּנוּ וּפְדֵנוּ לְמַעַן חַסְדֶּךָ".
הפסוק: "כי שחה לעפר נפשנו, דבקה לארץ בטננו" שזור בשירים נאר אמונה, הן בבקעה שמושרים על-ידי אהרון הלוי (מוטי ויזל) באלבום ועינינו תראינה של יוסי גיל.
לַמְנַצֵּחַ בִּנְגִינֹת הוא מזמור מספר תהילים (פרק ס"ו בתרגום השבעים ובוולגטה).
ייחודו הוא בשילוב שבו בין אוניברסליות לבין פרטיקולריות ישראלית.
פיבל מלצר הגדירו כ"ספק תפילה ספק תהילה, ספק לשעבר ספק לעתיד, והוא גם תפילה וגם תהילה, גם עבר וגם עתיד".
החוקרים התקשו לגבי המושב בחיים של המזמור, שכן ברובו אין לו תוכן קונקרטי מלבד תפילה ותהילה.
עם זאת, על פי שלוש המילים "אֶרֶץ נָתְנָה יְבוּלָהּ" שיערו חלק מהחוקרים, כדוגמת יחזקאל קויפמן שהמזמור הוא שיר היבול וקשור כנראה לסוכות, הוא חג האסיף.
על פי עמוס חכם ב"דעת מקרא", תפילת הודיה שנאמרה בעת הקרבת קורבנות כתודה על פדות מצרה.
המזמור נאמר בנוסח עדות המזרח לפני תפילת ברוך שאמר בימי חול, וכן לאחר תפילת מנחה ולפני קדיש יתום בימי חול (למעט במנחה של ערב שבת).
בקהילות רבות אומרים מזמור זה לפני תפילת ערבית של מוצאי שבת בניגון מיוחד (בדרך כלל ביחד עם לדוד ברוך), כסימן ברכה לקראת השבוע החדש, על פי תוכן המזמור.
המזמור נכלל בתיקון לאה שבתיקון חצות על פי האר"י.
המזמור נאמר בהרבה מקהילות האשכנזים גם כחלק מקידוש לבנה.
מכיוון שמספר המילים במזמור הוא 49, וכן ספירה אפשרית של אותיות הפסוק האמצעי יוצאת 49, התפשט המנהג ברוב הקהילות לומר מזמור זה לאחר ספירת העומר, הנאמרת 49 יום בשנה, ובכל יום לכוון למילה אחרת מן המזמור ולאות אחרת מן הפסוק האמצעי.
למזמור מיוחסת חשיבות רבה בקבלה.
על שום היותו סימטרי, בן שבעה פסוקים, ועל שום ההרמזים שבו המקבילים לברכת כהנים, ערכו אותו המקובלים בצורת מנורת שבעת הקנים שהודלקה בבית המקדש.
המקובלים שיבחו את האומר מזמור זה ומשווה לנגד עיניו את צורת המנורה.
כאשר המזמור ערוך בצורה כזו הוא מכונה גם למנצח בצורת המנורה (על שם התיבה הפותחת את כותרתו, "למנצח").
בעקבות החשיבות הרבה שיוחסה לצורה זו בקבלה, מופיע מזמור זה בצורה המנורה בלוחות "שיוויתי" רבים, ובחלק מהסידורים בנוסח עדות המזרח, לעזר למתפללים.
בנוסף עקב צורה זו של המנורה, נוהגים בחלק מקהילות הספרדים ועדות-המזרח לצרף מזמור זה אל הנוסח המורחב לסדר הדלקת נרות חנוכה, הנאמר לאחר ההדלקה.
יש הרואים בזה סגולה מפני שנס חנוכה נעשה בשמן מנורת המקדש.
המסורת היהודית מציינת שכאשר דוד המלך היה יוצא למלחמותיו, הוא היה נושא עמו מגן ייחודי אשר עליו היה חרוט מזמור זה.
צורת המגן כשלעצמו היה מסוגנן בצורה המוכרת לנו היום בתור מגן דוד, לעומת זאת הרמ"א כתב שהמנורה הייתה מצוירת בתוך ה"מגן דוד".
יש שנהוגים לומר מזמור זה קודם ברכת המזון.
במוזיקה הקלאסית הולחן המזמור על ידי צ'ארלס אייבס ותומאס טאליס.
ניתן לראות שאלמנטים שונים מתווספים לצד המנורה, בגרסאות שונות.
לרוב המזמור מופיע בסידורי עדות המזרח בצורת המנורה.
תהילים צ"א (מכונה גם: שיר של פגעים) הוא המזמור ה-91 בספר תהילים (המזמור ה-90 בנוסח תרגום השבעים והוולגטה).
במזמור מתואר האופן שבו ה' מגן על האדם הבוטח בו מפני כל דבר רע, ורובו מנוסח כפנייה בגוף שני אל הבוטח, ופירוט הסכנות השונות, מהם יגן עליו ה'.
בליטורגיה היהודית נאמר המזמור במגוון תפילות באירועים שונים, כגון קריאת שמע שעל המיטה, פסוקי דזמרא בשבת, תפילת ערבית למוצאי שבת, הלוויה, ועוד.
כמעט כל אחד משישה-עשר פסוקי המזמור מורכב משני חלקים (בשלושה מהפסוקים - שלושה חלקים), המשלימים זה את זה.
המזמור מתחיל בשני פסוקים שבהם מציג המשורר את עצמו, בפסוק הראשון בגוף שלישי ובפסוק השני בגוף ראשון, ומעיד על ביטחונו באל.
עיקר המזמור (פסוקים ג–ח, י–יג) הוא פנייה בגוף שני אל הקורא, המבטיחה לו שהאל יצילו משלל סכנות (לא מידי אדם) שהחיים מזמנים לאדם.
בפסוק ט פונה המשורר בגוף שני אל האל, ומביע את ביטחונו בו: .
בשלושת הפסוקים האחרונים הופך האל לדובר במזמור (לפי פירוש האבן עזרא, "אלה דברי השם למלאכים"), ומבטיח לאדם את הגנתו, ואף מנמק זאת: .
הרב אלחנן סמט מציג את מטרתו של המזמור:
מזמורנו הוא מזמור בעל מגמה דידקטית: הוא מכוון להדריך את האדם, ובייחוד את האדם הצעיר, מהי התודעה הראויה ללוותו ביחס לסכנות הרבות האורבות לו בחייו.
על האדם אמנם להיות מודע לסכנות הקיומיות האופפות אותו, ולא לחיות באשליה השקרית שהעולם שבו הוא חי הוא עולם שלו ובטוח; אך מאידך, מודעות זו אל לה למרר את חייו ולהפוך אותם לחיי פחד יומם ולילה.
אמנם רבות הסכנות בעולם, אך העולם אינו הפקר: ה' משגיח על בריותיו וגומל עמן כגמולן.
הבוטח בה' ושם בו את מעונו ומחסהו, יזכה להגנת ה' מפני כל פגעי העולם.
מזמור צ"א נאמר כסגולה לשמירה בזמנים שבהם כוחם של המזיקין לעשות רע בעולם נחשב לגדול יותר.
פעמים רבות מצורף למזמור גם הפסוק האחרון מהפרק שלפניו, , והפסוק האחרון במזמור נאמר פעמיים.
כבר בספרות חז"ל מכונה מזמור צ"א, יחד עם מזמור ג', בכינויים "שיר של פגעים", או "שיר של נגעים".
נראה שהכינוי 'פגעים' ניתן לו, מפני שהוא נחשב כסגולה להגנה מפני המזיקין שנקראו 'פגעים' על שם החשש מפגיעתם בבני אדם.
ייתכן גם שפירוש 'פגעים' הוא 'תפילה'.
בתלמוד מסופר שרבי יהושע בן לוי נהג לומר מזמורים אלה לפני השינה, כדי להגן על עצמו בעתיד.
בד בבד הוא הזהיר ש"אסור להתרפאות מדברי תורה", ולכן נאסר להשתמש במזמור כסגולה לרפואה ממחלה, והותר להשתמש בו רק כסגולה לשמירה בעתיד.
הרמב"ם ביאר, שהמשתמש במזמור כסגולה לרפואה, נחשב כופר בתורה, שכן הוא מתייחס אליה כמרפאת את גוף האדם, בעוד מטרתה היא לרפאות את נפשו; ולבריא מותר לקוראו, כי אין הוא מתייחס למזמור כתרופה, אלא מאמין שזכות קריאתו תגן עליו בעתיד.
ייתכן שארבעת שירי הלחש שנמצאו בין מגילות מדבר יהודה ליד קומראן, הכוללים את מזמור זה בשינויי נוסח, הם ארבעת השירים המוזכרים בסוף מגילת התהילים הגדולה, שנועדו להיאמר בימי סיום ארבע התקופות בלוח השנה במגילות קומראן.
בעקבות הסיפור התלמודי על רבי יהושע בן לוי, נהוג לומר את שני המזמורים, צ"א וג', בקריאת שמע על המיטה, כהגנה מן המזיקין העלולים להזיק לאדם בשעת השינה.
סדר המזמורים משתנה בין נוסחי התפילה השונים.
מנהג זה מופיע לראשונה בסדר רב עמרם גאון.
מנהג זה מוזכר גם בשולחן ערוך, ומדבריו עולה שהמזמור נאמר לאחר פרשת שמע, ואף לאחר ברכת המפיל.
המגן אברהם ביאר, שאף על פי שברכת המפיל צריכה להיות סמוכה לשינה, אין המזמור נחשב להפסק בין הברכה לשינה, שכן שמירה אינה מהווה הפסק.
אף על פי כן, יש המקפידים לאומרו לפני ברכת המפיל.
מזמור צ"א נאמר בפסוקי דזמרא בתפילת שחרית של שבת.
בשעה שהשבת יוצאת חוזרים המזיקים לשוטט בעולם, ובמקביל מאבד היהודי את הנשמה היתרה שלו, לכן אומרים בתפילת ערבית של מוצאי שבת את שיר של פגעים שבו כתוב .
ואין אומרים מזמור זה במוצאי שבת בשבוע שחל בו יום טוב, שכן אז ימי החול, הנמצאים בין קדושת שבת לקדושת יום טוב, מוגנים כבר.
סיבה נוספת שאין לומר שיר של פגעים במוצאי שבת בשבוע שחל בו יום טוב, מכיוון שבמזמור כתוב: והכוונה בכך לששת ימי בראשית, והיות ואין בשבוע זה שישה ימי חול רצופים, אין לומר את המזמור
כאשר מלווים את המת חוששים המלווים שמא ינזקו הן הנפטר והן הם ממלאכים רעים הנמצאים בבית הקברות ויכולים לפגוע בנפטר וכתוצאה מכך גם במלוויו על כן אומרים את המזמור "יושב בסתר עליון" המגן על בני האדם מפני המזיקים.
הרב דוד הלוי סגל, בספרו "טורי זהב" (ט"ז), כתב בשם ר' שלמה לוריא (רש"ל) ש.
במרבית חצרות החסידות כמו מנהג הספרדים נהוג לומר לאחר הדלקת נרות חנוכה, שבע פעמים את הפרק, ולפניו את הפסוק "ויהי נועם".
מקור אמירת המזמור בזמן זה הוא מסידור רבי שבתי שהביא בשם הרמב"ן שיש לומר פרק זה לאחר הדלקת נרות חנוכה כל מילה שבע פעמים, ובשם הבעל שם טוב כתב שצריך לומר את כל הפרק שבע פעמים, לשם סגולה ושמירה במשך כל השנה.
בספר עבודת ישראל כתוב שהטעם הוא משום שמירה על ה"אור" של נרות חנוכה מפני הסטרא אחרא.
בספר קדושת לוי מבאר שאומרים את הפרק הזה בגלל הפסוק שלפניו שנאמר בו "ומעשה ידינו כוננהו", ובחנוכה הנס נעשה על ידי מעשי החשמונאים ולא נס שמיימי לחלוטין.
בתשב"ץ קטן כתב בטעם אמירת מזמור זה: .
אך התשב"ץ הזכיר לאומרו רק במוצאי שבת.
הבשורה על-פי מתי מצטטת פסוק ממזמור צ"א: .
בדומה לחז"ל, גם פסוקים אלה רואים במזמור צ"א הגנה מפני סכנה.
יושב בסתר עליון - אהרון רזאל באלבומו זמן הגאולה.
אורך ימים אשביעהו - הרב שלמה קרליבך.
אורך ימים - ניגון שהולחן לרגל יום הולדתו ה-90 של הרבי מליובאויטש בשנת ה'תשנ"ב.
הניגון הולחן על ידי הרב שלום ברוכשטאט.
עמו אנכי בצרה - יואלי קליין ושייע גרוס.
"מִזְמוֹר שִׁיר לְיוֹם הַשַּׁבָּת" הוא מזמור צ"ב (הפרק ה-92) בספר תהילים הנאמר בקבלת שבת לאחר שירת הפיוט לכה דודי.
הוא נאמר גם בתפילת שחרית של שבת ושל חגים.
לפי חז"ל אדם הראשון חיבר את המזמור כשבח על כך שניצל ממיתה על חטאו בזכות השבת שסינגרה עליו.
לאחר מכן לפי רבי ישמעאל המזמור נשכח ומשה רבנו חידש אותו.
כותרתו של המזמור נדרשת בברכת יוצר של יום השבת כאילו "יום השבת" עצמו הוא מחברו של המזמור.
תוכן המזמור הוא תיאור שמחתו של המשורר במעשיו של הקדוש ברוך הוא ובסיפור שבחיו.
המזמור מדבר על הצדיקים והצלחתם, לעומת הרשעים שהצלחתם היא רגעית וחולפת.
מזמור שיר ליום השבת היה מושר על ידי הלוויים בעת הקרבת קרבן התמיד של יום השבת.
חז"ל נתנו את טעמם לאמירת מזמור זה בשבת; "מזמור שיר לעתיד לבוא ליום שכלו שבת ומנוחה לחיי העולמים".
המזמור נאמר בפסוקי דזמרא של חג ושבת, והוא מנהג ארץ ישראלי קדום.
מזמור זה הוא הגרעין הראשון של טקס קבלת שבת שהתפתח על ידי מקובלי צפת במאה השש עשרה.
מנהג ייחודי קיים בבית הכנסת אלטנוישול בפראג, שם אומרים עד היום את המזמור בקבלת שבת שתי פעמים.
מזמור זה הוא גם שיר של יום שבת.
בקהילות הספרדים וקצת קהילות אשכנז, הוא נאמר גם אחרי קריאת התורה של מנחה בשבת.
מזמור שיר ליום השבת - דודי קאליש מתוך אלבומו אשר בחר בנו, 2020
מזמור שיר ליום השבת - גלעד פוטולסקי ולהקת שלהבת.
מזמור שיר ליום השבת - הרב שלמה קרליבך.
מזמור שיר ליום השבת - ניגון שהולחן על ידי הרב שלום ברוכשטט לרגל יום הולדתו ה-91 של הרבי מליובאויטש.
מזמור שיר ליום השבת - לחן של חיים בנט, ביצוע של שלמה כהן באלבום א שבת טיש
כי שימחתני - שיר של הזמר מוטי שטיינמץ בלחן של שמשי ניימן, מתוך אלבומו הנשמה בקרבי.
ואמונתך - פיני איינהורן, עיבוד שימי קסלר, 2017
להגיד בבוקר חסדך - שיר של הרב שלמה קרליבך.
מה גדלו - יששכר גוטמן בלחן של ישראל באדאנסקי באלבום טביעת אצבע.
צדיק - יעקב יהודה דסקל באלבום קבלת שבת.
צדיק כתמר - בלחנו של לואי לבנדובסקי.
שִׁיר מִזְמוֹר לְאָסָף, אֱלֹהִים אַל דֳּמִי לָךְ, הוא בספר תהילים והמזמור ה-83 בו (בתרגום ליוונית וללטינית, זהו המזמור ה-82), הפותח במילים אלו.
המזמור הוא האחרון מתוך 11 פרקים רצופים המיוחסים לאסף בן ברכיהו הלוי – ראש המשוררים במקדש בימי דוד המלך.
הפרק נתפס לרוב כקינה לאומית המתעוררת בשל האיום של פלישה לישראל על ידי שכנותיה.
בשל תכנו, העוסק בבקשה מה' להילחם באויבי ישראל המבקשים להשמידו, קריאת מזמור זה נפוצה בטקסי יום הזיכרון לשואה ולגבורה ובטקסי יום הזיכרון לחללי מערכת ישראל.
בחלק מהקהילות, נוהגים לאומרו בכל יום חול.
קריאת הפרק הומלצה בספרי הסגולות, כמועילה לחזרה בשלום מהמלחמה.
קללה – תיאור הנפילה והכניעה לפני ה'10-18
מלבד דברי הפתיחה והסיום הקצרים, הפרק נחלק בבירור לשני מקטעים מרכזיים – חלק ראשון שמרכז את תיאור המציאות השלילית והתלונה לגביה בפסוקים ג'-ט' וחלק שני שמכיל את התפילות והתחנונים של משורר המזמור לישועה.
זנגר מצביע על כך שמילת השימוש המוזיקלית – 'סלה', מאפשרת לנו לחלק בבירור בין שני חלקי המזמור המרכזיים – חלק התלונה וחלק הבקשה.
לפי השערה מקובלת בקרב חוקרי המקרא, הפרק הוא המזמור האחרון באוסף ה"אלוהיסטי" בספר תהילים, שמתחיל בתהילים מ"ב ונגמר בפרק זה.
היותו של המזמור חלק מן הפסלטריון האלוהיסטי מתבטא בהיעדרות כמעט מוחלט של שם ה' מן המזמור (מלבד בפסודים י"ז וי"ט) ובנוכחות של שם "אלוהים" גם במקומות בהם הדבר אינו נפוץ או אינו מתאים.
המזמור הוא גם האחרון ברצף של מזמורי אסף.
אלכסנדר רופא, מזהה דפוסים אופייניים למחזור מזמורים זה בדמות שימור מסורות ישראליות־צפוניות קדומות כחלק מהמזמורים.
יצוין, כי גם מזמור פג, כולל התייחסויות לאירועים היסטוריים שאינם יהודאיים בלבד.
זנגר מראה קשר בין המזמור לבין יתר המזמורים במחזור זה ומדגים מבחינה לשונית ותאולוגית את הסיבה לכך שהמזמור נבחר להיות המזמור המסכם של מזמורי אסף ושל הפסלטריון האלוהי כולו.
מזמור זה הוא תפילה ובקשה מה' לפעול כנגד האויבים המטכסים עצה כיצד להשמיד את עם ישראל.
המשורר מבקש מה' שלא ישתוק ויתעלם לנוכח הצרות, שמבקשים האויבים לגרום לישראל.
כאן, מתאר אסף את מפגשם של האויבים, ואת כוונתם להשמיד את ישראל, וכל זאת כדי להשכיח את שמם של ישראל והקב"ה מהעולם.
בפסוקים הבאים מובא פירוט, מיהם האויבים הקמים על ישראל.
ב, מבקש המשורר מה', שינהג באויבים אלו, כפי שכבר נהג בעבר באויבי ישראל, ומביא מספר דוגמאות.
תבוסת מדין, בידי גדעון בן יואש בעֵין דֹּאר – לאחר שבע שנים, שמדיָּן רודים בישראל, ה' שולח את גדעון להילחם בהם, והוא גובר עליהם בעזרת 300 איש בלבד.
תבוסת יבין מלך חצור, וסיסרא שר צבאו בנחל קישון, שהונחלה בידי דבורה הנביאה וברק בן אבינועם – בראשותם ניצחו ישראל את האויב שגדול מהם במספר האנשים ובכלי הרכב, לאחר שה' מהמם אותו.
הריגת זבח, צלמונע, עורב, וזאב מלכי ושרי מדין, בידי גדעון.
לאחר מכן מבקש אסף מה' שיפעל כנגד האויבים כמו איתני הטבע.
כמו הרוח המעיפה את הקש, כמו האש השורפת ומכלה את היער.
כתוצאה מפעולות אלו, אומר המזמור, האויבים, יתביישו עד העלמם, וכל אנשי העולם ידעו, כי ה' לבדו, הוא העליון על כל הארץ.
בפסוקים ז'-ט' מפורט את הרכב העמים שהתאסף לטובת המלחמה כנגד עם ישראל ואלוהיו.
בספר תהילים כולו מוזכרים שמות עמים קונקרטיים כאויבי ישראל רק בשני מזמורים נוספים – תהילים ק"כ ותהילים קל"ז.
משמם של 'אׇהֳלֵי אֱדוֹם' ניתן להסיק כי מדובר על שבט נוודים המיוחסים לאדום.
עמוס חכם מסביר ששבטים אלו הוזכרו ראשונים כיוון שהם האויבים הקשים ביותר לישראל במקרא כולו.
'יִשְׁמְעֵאלִים' הם השבטים המיוחסים לישמעאל בן אברהם.
'וְהַגְרִים' הם שבטים המיוחסים להגר שפחת שרה.
שבטים אלו, יחד עם אהליהם, מוזכרים בכתיב אחר גם ב: נראה שבדברי הימים, כמו גם בפרקנו, ההגרים/ההגראים הם נוודים אשר פועלים בקבוצות.
קראוס טוען שסדר העמים בפסוק מוזר הן מבחינה גנאלוגית והן מבחינה גאוגרפית ועל כן, ככל הנראה, משובש.
לשיטתו, הסדר הנכון הוא "אהלי אדום ומואב" הקשורים יותר זה לזה, ולאחר מכן "ישמעאל והגרים" הקשורים אף הם זה לזה.
זיהוי המקום שנקרא 'גְּבָל' שנוי במחלוקת כיוון שיש במקרא שני מקומות בשם זה.
יש המזהים את גבל שבמזמורנו עם גבל שבלבנון, עיר נמל צידונית על החוף של פיניקיה.
עדות לזיהוי זה עולה מ: אולם, גבל זו נכתבת בפתח ואילו בפרקנו, גבל נכתבת בקמץ ולכן יש הסבורים כי גבל זו היא שם מקום באזור אדום ששמה רשום על חרס שנחשף בחפירות חשבון.
חיזוק נוסף לכך מתקבל באמצעות התרגומים לארמית: בתרגום המכונה תרגום יונתן לתורה, 'בארץ אדום' מתורגם בשני מקומות אל 'בארעא דגבלא'.
תרגום ניאופיטי מתרגם באופן זה במקום נוסף.
'עַמּוֹן' הוא עם היושב מזרחית לארץ ישראל.
ו'עֲמָלֵק' הוא עם הנודד מדרום וממזרח לארץ ישראל.
'פְּלֶשֶׁת' הם יושבי פלשת, הפלשתים.
'יֹשְׁבֵי צוֹר' הם הצורים, העם היושב בחוף הים בצפון מערבה של ארץ ישראל.
"גַּם אַשּׁוּר נִלְוָה עִמָּם" משמעו: גם אשור התחבר לשאר העמים הללו והשתתף עמם במזימתם.
יש אומרים כי מדובר בממלכת אשור אשר החריבה, בשלב מאוחר יותר, את ממלכת שומרון וכאן המשורר מדבר על תקופה קדומה בה המאבק בין ישראל לאשור היה עקיף בלבד ובו אשור רק סייעה בידי עמי הסביבה הקטנים בלחימתם.
אולם, אחרים סבורים כי מדובר בקבוצה אחרת, קטנה וחשובה פחות מהאימפריה האשורית, המכונה אף היא 'אשור' אשר פעלה במרחב בתקופה קדומה יותר.
מבין המציעים זאת, יש הסבורים כי מדובר על שבט קטן מבני דדן:
יש שתי אפשרויות להבין מיהם 'בְנֵי לוֹט' המוזכרים בפסוק.
אפשרות אחת היא שעמון ומואב הם בני לוט.
משמע מכאן שהם עמדו בראש הברית המתכננת להילחם בישראל ושאר העמים סייעו להם בכך.
אפשרות נוספת היא שבני לוט הנזכרים כאן אינם עמון ומואב אלא שבטים אחרים המיוחסים ללוט והביטוי 'הָיוּ זְרוֹעַ' מוסב על העמים כולם באופן שווה והכוונה שכולם עשו יד אחת להילחם בישראל.
ברין מסיק מהפסוקים הללו כי לא מדובר באוסף מקרי של שבטים שהציקו לישראל באותו הזמן אלא במערך כוחות משולב המבוסס על ברית שמטרתו הייתה להחליש את כוחה של ממלכת ישראל.
וסטרמן עומד על כך שעל אף שהאויבים במזמור מתוארים בפרוטרוט, הקרב עצמו כלל לא מתואר.
זיהוי הרקע ההיסטורי של המזמור
המפרשים התלבטו בשאלה האם המשורר אסף, מתאר תיאור מציאותי עתידי, או שזוהי בקשה כללית מה' לרדוף את אויבי ישראל.
הרד"ק בפירושו לספר תהילים, ובעקבותיו גם המלבי"ם, קושרים את שיר המזמור לאסף, עם מלחמה שארעה בתקופת יהושפט מלך יהודה הרביעי.
כמתואר ב, כאשר באו בני עמון, בני מואב, ובני שעיר להילחם עם יהושפט.
לדברי המלבי"ם, אסף במזמורו זה, חוזה את פעולתו של אחד מצאצאיו בשם יחזיאל, אשר לאחר תפילותיו של יהושפט, נחה עליו רוח ה', והוא מתנבא.
יחזיאל מודיע לעם המתפללים עם יהושפט, כי לא להם המלחמה, ואכן ה' מבלבל את האויבים והם נלחמים זה בזה, וניגפים האחד בפני השני.
לגבי הפרק מהלכות שתי תפיסות־על בקרב החוקרים.
אוחזי התפיסה הראשונה מזהים בפרק יסודות היסטוריים, והוויכוח בקרבם נסוב בעיקר על השאלה לאיזו תקופה בדברי ימי ישראל יש לשייך את המזמור.
הדעות בשאלה זו נחלקות ונפרשות על כל התקופה שמימות השופטים ועד לימי יהודה המכבי (פרק זמן של כ־1,000 שנים בערך).
מחזיקי התפיסה השנייה רואים במזמור יצירה פיוטית או פולחנית בלבד וללא שום יסוד היסטורי בבסיסו.
בקרב מחזיקי הגישה ההיסטורית ניטש ויכוח רב שנים על תארוך המזמור.
ההרכב של העמים השותפים במערכה, המקום השולי שיש לאשור במסגרת הקואליציה וההיעדרות של ארם מכל המערכה הערימו קשיים על זיהוי מדויק של תקופת חיבור המזמור.
התרגומים ופרשני ימה"ב (וחלק מן החוקרים שאחריהם) קושרים את המזמור לימי חזקיהו וסנחריב.
רד"ק (ובעקבותיו חוקר המקרא קירקפטריק) מזהה את המזמור עם תקופת יהושפט.
אואלד ובריגס משייכים את האירועים לימי נחמיה.
רוברטסון סמית מקשר את ההתרחשות לימי אתרחשסתא השלישי.
גונקל מסתפק בזיהוי כללי: "בין עזרא ואלכסנדר הגדול".
ולהויזן וסקינר משייכים את הפרק לימי יהודה המכבי.
ויזר מציע שמדובר על מלחמות עוזיהו.
שמידט וקראוס סבורים כי יש לשייך את הפרק לימי בית ראשון בלבד.
גרסמן מקדים את המזמור לימי שאול ודוד.
מייזלר מציע שמדובר על ימי השופטים ובן שם סבור כי מדובר על דור או שניים לפני שאול המלך.
מחזיקי האסכולה השנייה, סבורים כי פירוט העמים והרכבם הם מעין יצירה פיוטית חופשית של המשורר אשר אין לה עיגון היסטורי קונקרטי, כי אם תפקיד ספרותי או תפקיד טקסי ופולחני.
כל מזמורי תהילים ערוכים לפי שיטת השירה במקרא שאחד מסימניה הבולטים הוא כתיבה בתקבולת.
כל הפסוקים במזמור למעט פסוקים י"ג וי"ט מורכבים מצלעות מקבילות.
כלל הפסוקים מורכבים משתי צלעות מקבילות, מלבד פסוק 2 שמורכב מ-3 צלעות.
הפסוקים מייצגים את סוגי התקבולות השונים – תקבולת חסרה (פסוק ב') ותקבולת שלמה (פסוק ד'), תקבולת נרדפת (פסוק י"ד) ותקבולת משלימה (פסוק ה').
כמו כן, צמדי מילים כמו אש // להבה, סופה // סער (ה) מופיעים בתקבולת בפרק זה כמו במקרים רבים אחרים.
מאפיין נוסף של מליצה במזמורי תהילים הוא תיבות שנמשכות לפניהן ולאחריהן.
דהיינו, מילה שנמצאת בצלע אחת ולפי המשמעות היא נמשכת גם על הצלע האחרת.
במזמור זה, המילה 'שִׁיתֵמוֹ', הן בפסוק י"ב והן בפסוק י"ד מדגימה את התופעה.
גם תופעת "לשון נופל על לשון", מופיעה במזמור פ"ג, כמו הצירוף "וּמְשַׂנְאֶיךָ נָשְׂאוּ".
מנהג אשכנז הישן הוא לומר מזמור זה בכל יום בסוף תפילת שחרית כדי להזכיר צרת הגלות.
יש נוהגים לאומרו רק בימים שאומרים בהם תחנון, ויש נוהגים לאומרו בכל יום שאומרים בו למנצח, ויש נוהגים לאומרו בכל יום חול מלבד כאשר אומרים הלל, ויש נוהגים לאומרו בכל יום ואפילו בשבת ויום טוב.
מנהג זה דעך במאות השנים האחרונות, ונשתמר רק אצל קהילות היקים וקהילות אויבערלאנד.
בקהילות עדות המזרח נהוג לאמרו לאחר שיר של יום בצומות עשרה בטבת וצום גדליה.
אל דומי לך – אייזיק האניג, באלבומו על ההרים בלחן של אליעזר קאליש.
אלוקים אל דומי לך – גלעד פוטולסקי, הנשמה לך 4, לחן של אלי לאופר, עיבוד של משה לאופר.
על המילים "וידעו כי אתה שמך ה' לבדך עליון על כל הארץ" מושר ניגון חב"ד הניגון הולחן על ידי הרב שלום ברוכשטאט.לניגון ביצועים רבים נוספים ביניהם: יונתן רזאל בפרויקט צמאה, זאנוויל ויינברגר ומקהלת מלכות.
אהרלה סמט באלבום לחיים טיש חב"ד 2 של יוסף משה כהנא.
במילים "על עמך הערימו סוד, התיעצו על צפוניך, מלא פניהם קלון, ויבקשו את שמך" משתמש אריאל זילבר בשיר מחאה שלו לכבוד אלאור אזריה.
בשנת 1953 העניק ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון שמות לשני מטוסי סילון של חיל האוויר, "סער" ו"סופה".
למנצח לבני קרח מזמור הוא פרק מ"ט מספר תהלים, הקרוי על שם הפסוק הפותח את המזמור.
בחלק מהקהילות נהוג לומר מזמור זה בבית האבל בשבעת ימי האבלות, בסיום תפילת שחרית ומנחה (או בקצת קהילות בתפילות שחרית וערבית), בימים שאומרים בהם תחנון.
תוכן המזמור הוא קריאה לאנשי העולם, שלא לבטוח ולסמוך על עושרם וממונם, כפי שכותב המלבי"ם: .
רבי אברהם אבן עזרא כתב בשבח המזמור מאחר שנרמז בו מציאות העולם הבא: ".
הרב שמשון רפאל הירש, כתב אף הוא על תוכן המזמור:
נהגו לומר מזמור זה בבית האבל בסיום תפילת שחרית ומנחה (ובקצת קהילות בתפילות שחרית וערבית).
מנהג הוזכר כבר בבאר הגולה:
בקצת קהילות נוהגים במקום מזמור זה "מכתם לדוד" (מזמור טז), ויש נוהגים לומר "שמעו זאת כל העמים" בימים שאומרים תחנון, ו"מכתם לדוד" בימים שאין אומרים תחנון.
תהילים ע"ח הוא המזמור ה-78 בספר תהילים (על פי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים זהו המזמור ה-77 במספר).
מזמור זה משתייך לקובץ מזמורי אסף ונפתח בביטוי .
המזמור הוא השני באורכו מכלל הפרקים בספר תהילים (רק מזמור קי"ט ארוך ממנו).
אופיו של המזמור הוא לאומי והיסטורי.
משורר תהילים סוקר אירועים מכוננים בתולדות עם ישראל: מהעבדות במצרים, דרך יציאת מצרים ומסע בני ישראל במדבר, ועד בחירתו של דוד למלך ותיאור ירושלים כמקום המקדש.
בעל המזמור מתאר את החסדים שהעניק ה' לעם ישראל, ומנגד את כפיות הטובה של העם.
על פי מנהג הגר"א משמש מזמור זה כשיר של יום ליום השני של פסח (בחוץ לארץ יום טוב שני של גלויות, ובארץ ישראל היום הראשון של חול המועד), בשל התיאור של יציאת מצרים המופיע בו.
תולדות עם ישראל מסופרות בקצרה במזמור.
תיאור חורבן שילה ובחירת שבט יהודה במקום שבט אפרים למלכות מעיד כי הכוונה לבחירת בית דוד ועל כן ייתכן כי המזמור נכתב בימי שלמה.
אולם, ייתכן כי יש עדות להמשכיות ממלכת יהודה לאחר חורבן ממלכת ישראל, ובכך יש להעיד כי זמנו של המזמור הוא לאחר שנת 722 לפנה"ס.
המזמור לא מתאר אירועים לאחר חורבן בית המקדש אך תיאור חרון אפו של ה' על בניית הבמות מעיד כי ייתכן וזמנו של המזמור הוא מימי הרפורמה הדתית, שביצעו חזקיהו ויאשיהו.
יש המחלקים את המזמור לשבעה חלקים:
בכמה מהמזמורים כמזמור ע"ח, בעל המזמור סוקר אירועים בעברו של עם ישראל.
בעל המזמור משלב מסורת מקבילה לסיפור המסופר בתורה כאשר הוא מתאר את השעבוד, עשר מכות מצרים ונדודי ישראל במדבר אך באופן שונה.
יש שהצביעו על מסורת אחרת ביחס לסיפור עשר המכות במזמור בדומה למזמור ק"ה.
כותרת המזמור מופיעה בנוסף למזמור זה גם בתהילים ע"ד.
המונח "משכיל" מוזכר בפרקים אחרים גם ביחס לדוד, לבני קורח ולאיתן.
כותרת זו מבקשת לטעת בקורא מוסר השכל וזאת לאור הכתוב ב:
ככלל, קובעים חז"ל כי ספר תהילים מיוחס לדוד.
אלכסנדר רופא טוען כי מזמור ע"ח שייך לקובץ מזמורים שנכתבו על ידי משפחות אסף או נמסרו על ידן.
וזאת עולה מהכתוב בהמשך אודות שבט אפרים וכישלונו: מהמזמור עולה כי בידי משפחות אלו ובהן שימרו מסורות מממלכת ישראל ובירתה שילה.
לפי המתואר ב עד הכה ה' את מצרים בעשר מכות.
אולם, לפי המתואר במזמור ע"ח ובמזמור ק"ה, המצרים הוכו בשבע מכות בלבד.
יש הסוברים כי ציון מספרים טיפולוגיים אלו בספר שמות, עשר מכות ובמזמורים ע"ח וק"ה, שבע מכות מבטאים שלמות.
במקרא מספר סיפורים בהם קיים חילוף מספרים בין שבע לעשר.
ב מציין הכתוב שבעה עמים זרים ואילו ב בסיפור ברית בין הבתרים מציין הכתוב עשרה עמים.
כך גם במשנה קיים חילוף זה בין המספר עשר לשבע.
ב נכתב: "אמר רב: בעשרה דברים נברא העולם..." ובאבות דרבי נתן מציין הכתוב שבעה דברים לפיהם העולם עומד: "בשבעה דברים ברא ה' את עולמו..." שמואל ליונשטם טוען כי שתי מסורות שקולות אלו זו כנגד זו.
התיאור המובא בתהילים פותח במכת דם וכך גם בשמות.
יש הסוברים כי זאת מסורת קדומה שהשתרשה.
מכת הדם מנחיתה על המצרים מוות וצמא הנרמזות מתוכן המזמור.
לאחר תיאור מכת הדם במזמור באות ברצף מכת ערוב ומכת צפרדעים.
מכות המתארות מחלה מופיעות בסדר שונה מהתיאור המובא בספר שמות.
מזמור ע"ח מתאר כי מכת הדבר הכתה באדם ולא בחי.
מזמור ע"ח מאריך בתיאור במכה זו שלא כמו בתורה.
ייתכן כי מסורת זו קודמת למסורת הכתובה בשמות אשר ממעטת בתיאורה.
מכת הארבה במזמור רביעית במספר ועוצמתה עולה על זו של קודמתה.
לאחר מכה זו באה מכת הברד אשר בה בא לידי ביטוי הרס הסביבה והיא ממשיכה את ההרס הסביבתי שגרם הארבה.
לאחר מכן מגיעה מכת הדבר כנראה הברד הפוגע בחי ואז המזמור מסתיים במכת הדבר הפוגע באדם.
שלושת המקורות מסיימים במכת בכורות.
תיאור המכות בשמות תיאור המכות במזמור ע"ח דם דם צפרדע ערוב וצפרדע כינים ארבה ערוב ברד (מכה את העצים) דבר בבהמה דבר (ברד) בבהמה שחין דבר הפוגע בבני אדם ברד - ארבה - חושך - מכת בכורות מכת בכורות
כאמור מספר המכות במזמורי תהילים (ע"ח, ק"ה) הוא שבע.
המסורת הכתובה בספר שמות הייתה שקולה לעשרת המאמרים לפיהם יצר ה' את העולם.
ייתכן כי המספר עשר המכות המופיעות בשמות שקולות כנגד עשרת הדיברות וציינו את יצירתו של העם.
בתהילים סדרן של המכות משתנה ממזמור למזמור.
ייתכן כי בספרה שבע מביע מחבר תהילים את החשיבות הדתית של המספר שבע ומעמיד אותו כנגד שבעה ימי הבריאה.
ייתכן חילוף מיספורן של המכות בשירה בתהילים שבע ועשר בתורה מעיד על כך כי בעל המזמור הכיר מקורות אחרים.
מזמור זה משלב אירועים היסטוריים בתולדות עם ישראל.
המזמור מבקש להוסיף פרטים הנעדרים מסיפור המלכת דוד ב.
המדרש מבקש לענות על השאלה מה עשה דוד לפני בחירתו למלכות.
ייתכן והביטוי המופיע בתהילים י"א: "ה', צַדִּיק יִבְחָן" על פי חז"ל מתייחס לבחירת דוד למלכות בידי ה'.
המדרש מוסיף נדבך נוסף על מעשיו של דוד לפני בחירתו למלך בידי האל.:
מושר ניגון חב"ד שהולחן לכבוד ולרגל יום הולדתו של הרבי מליובאויטש בשנת ה'תשל"ט.
מושר ניגון חב"ד שאף הוא הולחן לכבוד ולרגל יום הולדתו של הרבי מליובאויטש באותה שנה.
תהילים נ"א הוא המזמור החמישים ואחד בספר תהילים (על פי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים זהו המזמור ה-50 במספר).
כותרתו של המזמור: "לַמְנַצֵּחַ, מִזְמוֹר לְדָוִד" מופיעה בראשם של תשעה מזמורים ביניהם מזמור זה ומיוחסת לדוד.
המשכה של הכותרת מכוון לאירועים מחיי דוד ויש הסוברים כי זהו פרט אוטוביוגרפי בו דוד מתוודה על חטאו בבת שבע כאשר בא אליו נתן הנביא.
מנגד יש הסוברים כי כותרת זו היא תוספת מאוחרת למזמור שנכתב לשיטתם בימי בית המקדש הראשון.
לדידם המזמור מתאר התעלות רוחנית ואין הוא עוסק באירוע מחיי דוד.
אחרים טוענים כי המילה "אני" המופיעה במזמור מכוונת לביטוי רגש לאומי.
הכותרת מרמזת אמנם על מעשה דוד ובת שבע וניתן לראות בכך את עיקר החטא.
אך עם זאת, במזמור קיים רמז על הלכי רוחו של המשורר: "הַצִּילֵנִי מִדָּמִים", לשיטתו של חננאל מאק יש להטיל ספק שאכן המזמור עוסק בפרשת אוריה החתי.
המזמור אמנם מביע את תחושותיו של בעל המזמור המבקש את סליחת ה', אך הפרטים הניתנים במזמור אינם תואמים למסופר בסיפור דוד ובת שבע בשמואל ב', י"א.
המזמור כתוב כקינת יחיד, אך בעיקרו אינו פונה אל ה' בבקשת הצלה מרודפים, אלא בבקשה למחילה וכפרה על חטא.
בזאת, שונה המזמור ממזמורי תפילת יחיד אחרים, בהם המוקד העיקרי הוא תפילה להצלה.
לאחר פסוקי הכותרת, ניתן לחלק את המזמור לחמישה חלקים:
וידוי, חרטה ובקשת מחילה (ג'-ז')
התחייבות להשיב חוטאים אל ה' ולהגיד תהילתו (ט"ו-י"ז)
הביטחון שה' ישעה לתפילת "לב נשבר" ויעדיפה על פני "זבח עולה" (י"ח-י"ט)
את שני הפסוקים האחרונים (כ'-כ"א) יש הרואים כתוספת ליטורגית מאוחרת שנועדה להתאים את המזמור לאמירה על ידי הלויים במקדש.
ישנם פרשנים נוספים, ביניהם ראב"ע, הסבורים כי מדובר בתוספת מזמן הגלות, בשל העובדה שציון מוצגת בה כחרבה.
במהלך המזמור, מציג משורר תהילים מספר גורמים שונים המביאים אותו לידי תודעת חטא.
פן אחד מודגש בכותרת המזמור: "בְּבוֹא-אֵלָיו נָתָן הַנָּבִיא".
פן זה מדגיש את הגורם המתערב כפתח לתודעת החטא.
פן נוסף שעולה הוא ההיבט הגופני.
בהיבט זה, כאבים פיזיים של המשורר הם המעוררים אותו לידי תודעת חטא.
היבט שלישי הוא היבט הנובע מתודעת המשורר עצמו, "כִּי-פְשָׁעַי אֲנִי אֵדָע וְחַטָּאתִי נֶגְדִּי תָמִיד".
המזמור נאמר לפי חלק מהנוסחאות בסדר קריאת שמע שעל המיטה.
בנצרות נקרא המזמור בשם "מיזררה מאי דאוס" , והוא נאמר בעיקר בטקסי יום רביעי של האפר ויום שישי הטוב.
נודע במיוחד הוא מזמור המיזררה שהולחן על-ידי גרגוריו אלגרי, למקהלה בת תשעה קולות.
אגדה אורבנית טוענת כי העתקת תווי המזמור נאסרה על-ידי האפיפיור בזמנו, אורבנוס השמיני.
עוד טוענת האגדה כי בהיותו בן 14 בלבד, העתיק המלחין וולפגנג אמדאוס מוצרט את תווי היצירה מזכרונו לאחר ששמע אותה פעם אחת בלבד.
ככל הנראה מדובר בסיפור בדיה, שכן לא נמצאו עדויות לאיסור הפצת היצירה בידי אפיפיור.
"לב טהור ברא לי אלוקים" מתוך האלבום מבקשי פניך של ישיבת רמת גן.
"לב טהור ברא לי אלוקים" ביצוע של מוטי שטיינמץ ללחנו של מונה רוזנבלום יחד עם מקהלת מלכות ומקהלת הילדים חסידימלך, מתוך אירועי סיום הש"ס של ארגון "דרשו".
על המילים "לב טהור ברא לי אלוקים ורוח נכון חדש בקרבי" לחן של דודי קאליש וביצוע שלו יחד עם ארי היל.
על המילים "לב טהור, ברא לי אלוהים ורוח נכון, חדש בקרבי.
אל תשליכני מלפניך ורוח קודשך, אל תיקח ממני" שיר של חיים ישראל מתוך אלבומו אספתי רגעים.
על המילים "לב טהור ברא לי אלוקים" לחן וביצוע של הזמר חיים שלמה מאייעס.
על המילים "אל תשליכנו מלפניך ורוח קודשך אל תיקח ממנו אל תשליכנו לעת זקנה ככלות כוחנו אל תעזבנו" שיר של מוטי שטיינמץ מתוך אלבומו הנשמה בקרבי לחן של ר' בנימין הרשקוביץ' ועיבוד של רובי בנט.
על המילים "אַל-תַּשְׁלִיכֵנִי מלפניך ורוח קדשך אל תיקח ממני" שר מרדכי בן-דוד בלחנו של ר' שמשון ניימן.
על המילים "ה' שפתי תפתח" שיר של יוסף קרדונר מתוך אלבומו מקדש מלך.
לב נשבר בערי וועבער לחן של ר' שלמה הופמן.
המילים "לב ורוח נכון חדש בקרבנו" משולבות בשיר וזכנו של מקהלת יונגערליך.
לשיר גם גרסת כיסוי של זאנוויל ויינברגר, בנצי קלצקין ומקהלת מלכות.
תהילים ע' הוא המזמור ה-70 בספר תהילים.
(על פי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים זהו המזמור ה-69 במספר).
מזמור זה מביע את זעקתו של המשורר בתפילתו לאל שיצילו ובה בעת יביא בושה וכלימה על אויביו.
המשורר מאיץ בה' שימהר ויצילו.
יש המחלקים את המזמור לשלושה חלקים.
חלקו הראשון, פסוק ב', מביע את זעקתו הדחופה של בעל המזמור לה' שיצילו.
חלקו השני של המזמור בפסוקים ג - ה מבקש המשורר לשכנע את האל: הצלת המשורר תביא בושה על אלה המבקשים ברעתו ושמחה וששון לאוהביו.
חלקו השלישי בפסוק ו הוא קריאה נוספת לה' שימהר לעזרתו וזאת כדי שלא יהיה מאוחר מידי.
ששת פסוקי מזמור ע' חוזרים על הכתוב בתהילים מ' בפסוקים י"ד-י"ח.
יש הסוברים כי מזמור זה עבר שינויי נוסח עד התהוות נוסחו הסופי בספר תהילים.
בין מהדורתו הראשונה של ספר תהילים לבין נוסחו הסופי של הספר עברו מאות שנים.
ייתכן כי נפלו מדי פעם טעויות בהעתקתו של הנוסח הראשון.
מעבר לכך המזמורים שימשו את כהני בית המקדש וזה היה לעזר בשימורו של הנוסח.
קריאתו של המשורר לה' חוזרת פעמיים ובנוסף נכתב במבנה קונצנטרי יש בה להעיד על אחדותו וייחודו של המזמור כעצמאי אף על פי שמילותיו מהוות חלק ממזמור מ'.
לדעת אלכסנדר רופא מזמור מ' הוא עצמאי ומקיף יותר בתוכנו.
מושר ניגון חב"ד שהולחן לרגל יום הולדתו של הרבי מליובאויטש בשנת ה'תשל"א.
תהילים ע"א הוא המזמור ה-71 בתהילים (על פי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים זהו המזמור ה-72 במספר).
יש המחלקים את המזמור לשני חלקים כאשר כל חלק, כולל בתוכו חלקי משנה.
בחלקו הראשון (פס' א'-י"ג) של המזמור פונה בעל המזמור אל ה' שיצילו ומבקש ממנו שלא ישליכו לעת זקנה.
בפסוקים א'-ג' מצהיר המשורר על ביטחונו בה'.
חסות המשורר בה' לדברי המשורר קיימת בו עוד בזמן שהיה בבטן אימו (פס' ד'-ו').
המשורר שם את מבטחו באל ובטוח כי לא ישליכו לעת זקנה ויצילו ממבקשי רעתו וזאת כי לדבריו התנהלותו הייתה מופת לסביבה (פסוקים ז'-י"ג).
בחלקו השני של המזמור (פס' י"ד-כ"ד) מבטיח המשורר להודות לאל על צדיקותו ונפלאותיו של האל.
חלקו השני אף הוא נחלק לכמה חלקים: המשורר מבטיח לספר אודות גבורות ה' (פסוקים י"ד-ט"ו), לספר את נפלאות ה' עד זקנתו (פסוקים י"ז-י"ח), דברי שבח והלל לה' ותקוות המשורר מה' בדיבור ישיר: "תָּשׁוּב תחינו (תְּחַיֵּנִי)", התחייבות המשורר לשיר לה' על הצלתו ועל הבושה והכלימה שבאו על אויביו (פסוקים י"ט-כ"א).
פסוק ט' משמש כביטוי לבקשתו של בעל המזמור מאלוהים.
כיום משתמשים בביטוי לתיאור בקשה של אדם נזקק שלא יתנערו מהאחריות עליו, כאשר אין יותר צורך בו.
נושאו של ביטוי זה הוא כיבוד אב ואם.
למצווה זו זיקה ישירה לדיבר החמישי "כַּבֵּד אֶת-אָבִיךָ וְאֶת-אִמֶּךָ".
כאשר ההורים זקוקים לעזרת ילדיהם לעת זקנתם נבחנים הצאצאים מוסרית, בציות לדיבר זה.
ידוע לחנו וביצועו של אביהו מדינה לפסוק ט'.
השיר "אל תשליכני לעת זקנה" זכה לביצועים רבים.
ביניהם הברירה הטבעית, ליאורה, דקלון, שימי תבורי ורינת גבאי.
ידוע גם הביצוע של הזמרת היווניה גליקריה.
בשיריה של נעמי שמר שזורים פסוקים, ניבים רבים מהתנ"ך וממקורות אחרים ביהדות.
בשירה 'חבלי משיח' משנת 1978, משלבת נעמי שמר את פסוק ט'.
המשוררת מבקשת כי תוכל להתמיד בשירתה כשם שמחבר המזמור מתחייב לספר אודות נפלאות ה', צדיקותו וישועתו במזמור:
אל תשליכני לעת זקנה - מתוך האלבום יביע אומר של הדג נחש.
על המילים "אַל-תַּשְׁלִיכֵנִי, לְעֵת זִקְנָה; כִּכְלוֹת כֹּחִי, אַל-תַּעַזְבֵנִי" שר מוטי שטיינמץ באלבום הבכורה שלו הנשמה בקרבי בלחן של הרב בנימין הרשקוביץ, עיבוד של רובי בנט והפקה של נפתלי משה שניצלר.
על פסוקים במזמור זה מושרים מספר ניגוני חב"ד שהולחנו לרגל יום הולדתו ה-70 של הרבי מליובאויטש בשנת ה'תשל"ב:
"בך ה' חסיתי אל אבושה לעולם" - התאמה של החזן הרב משה טלישבסקי למילים על ניגון שהלחין האדמו"ר השני מבאבוב רבי בן ציון הלברשטאם.
"כמופת הייתי לרבים ואתה מחסי עוז" - התמאה של הרב שניאור זלמן וילישנסקי על הניגון "כאוהל הנמתח" שבלחנו של החזן החסיד הרב יחיאל היילפרין.
כִּי-בֹשׁוּ כִי-חָפְרוּ, מְבַקְשֵׁי רָעָתִי" ביצועים נוספים לניגון: אהרלה סמט באלבומו "אוירא דארץ ישראל".
אודי דוידי צמאה 3. אחיה אשר הכהן אולורו מתוך פרויקט חב"ד על הפסנתר.
תהילים ס"א הוא המזמור ה-61 בספר תהילים.
מזמור זה מבטא את תפילתו של היחיד הקורא לה'.
בתחינתו לאל מבקש בעל המזמור שה' יגן עליו.
בהמשך המזמור מבקש בעל המזמור כי האל יגן על המלך ועל שלטונו.
מלבד הכותרת מחולק המזמור לשני חלקים, תפילה להצלה מהאויבים (פסוקים ב-ה), ותפילה לשלום המלך (פסוקים ו-ט), החלק השני פותח ומסיים בהתרצות ה' לנדריו של המשורר.
יש המסווגים מזמור זה כמזמור הודיה, מאידך יש שסיוגו אותו כתפילה.
תפילתו של המלך שונה מתפילת היחיד.
פסוקים ג'-ד' מבטאים את מצוקתו של המשורר ואילו פסוקים ז'-ח' מתארים אווירה חגיגית.
מכאן סברו החוקרים כי המזמור שייך לתקופה מאוחרת בה התגבש קובץ המזמורים, תקופה בה ראה היחיד את הגאולה כתשובה לסבלו, ולכן רצונו בגאולה השתקף בביטויי תפילה להגנתו של המלך ובמלכותו שתהא יציבה.
יש הסוברים כי זהו מזמור מלך הנמצא במצוקה, הרחק מארצו.
שמאי גלנדר רואה מזמור זה כמזמור בקשה או כתפילה לאומית בה מבקש בעל המזמור הגנה מאויבי ישראל.
לשיטתו אין במזמור די פרטים המזהים את המתפלל כמלך.
המלחין הצ'כי דבוז'אק כתב מוזיקה למזמור כאשר הוא משלב ביצירה גם את מזמור ס"ג בהשראת המזמור כתבה המלחינה אדית שטיין יצירה מוזיקלית.
לפסוק "יָמִים עַל-יְמֵי-מֶלֶךְ תּוֹסִיף; שְׁנוֹתָיו, כְּמוֹ-דֹר וָדֹר" קיימת גרסה מוזיקלית בזמר החסידי.
בציבור החרדי מקובל לשיר את הפסוק בקבלה או פרידה של רבנים חשובים.
ביצועים בולטים: עמירן דביר ואברהם פריד באלבומו מעגל השנה 3.
המזמור הוא אחד משלושה עשר מזמורים בעלי כותרת היסטורית, שמטרת ללמדם דברי השכל כלומר מוסר.
ניתן לחלק את המזמור לשלשה חלקים.
החלק הראשון הוא כותרת ונושא המזמור (פסוקים א-ב).
החלק השני הוא תפילת המשורר להצלתו (פסוקים ג-ה) ולבסוף, החלק האחרון, המשורר ששם את מבטחו בה' (פסוקים ו-ט).
הכותרת המזמור יוצרת זיקה היסטורית לשני סיפורים בספר שמואל בהם שתי קבוצות אוכלוסייה מבקשות להסגיר את דוד לידי שאול.
אחת הקבוצות היא "הַזִּפִים" אשר התנדבו להסגיר את דוד : .
הקבוצה השנייה היא שאלו הם שאול המלך ואנשיו.
במזמור זה אומר דוד לשאול כי ה' יצילו מכל צרה כדבר הנאמר במזמור, .
דוד נמצא במנוס משאול המלך.
לאחר שהגיע לעיר נוב הוא פונה אל אכיש מלך גת הפלשתי, שם הוא מעמיד פני משוגע כדי שאכיש לא ימיתו, ונמלט פעם נוספת למערות עדולם.
בעדולם הוא מקבץ סביבו חבורה של ארבע מאות אנשי שוליים, ועובר עמם למואב, ארץ מוצאה של רות, אם סבו.
אחרי שהוא יושב שם תקופת מה הוא עובר בחזרה לנחלת יהודה ומתיישב ביער חרת.
לשאול נודע כי דוד יושב ביער חרת וזועם על עבדיו שלטענתו מסייעים לדוד.
דואג האדומי מפר לשאול על המעשים שאירעו כאשר דוד הגיע לעיר נוב : הכהן אחימלך בן אחיטוב נתן לדוד לחם ואת חרב גלית, ובכך רומז שאחימלך משתף פעולה עם דוד וחותר נגד מלכותו של שאול.
בעקבות הדברים שאול מחליט להרוג את אחימלך וכל הכהנים בנוב.
עבדיו אינם רוצים לשלוח את ידם, אך דואג האדומי מתחיל במלאכת ההרג, ומתואר כי שאול מכה בכל יושבי נוב.
רק אחד מבני אחימלך, אביתר, נמלט ומספר על הטבח לדוד.
במקביל דוד מקבל ידיעה כי הפלשתים נלחמים בקעילה ולכן פונה להושיעה מיד הפלשתים.
בחרשה שבמדבר זיף מגיע יהונתן לבקרו והשניים כורתים ברית..
המזמור נפתח בתכליתו: דברי השכל ומוסר אותם חבר דוד במנוסתו משאול המלך, לאחר שהזיפים אמרו לשאול כי דוד מסתתר אצלם.
דוד פונה אל שתי המידות של אלוהים העומדות זו מול זו.
הראשונה היא מידת הגבורה שעניינה הוא אהבה, כנאמר .
זו הספירה המצמצמת את ההארה רק אל מי שראוי לה.
השנייה היא מידת החסד שעניינה הוא היריאה, .
זו הספירה המביאה את הטוב האלוהי והשפע האינסופי אל תוך העולם והרצון להיטיב, הטבה שאין לה גבולות לא מבחינת האיכות ולא מבחינת הכמות ואינה מתחשבת כלל במקבל.
על כן היא יכולה להעניק גם הטבה שעלולה להזיק.
כלומר דוד מבקש מהאל שגם אם הוא על פי דין דן אותו למיתה יתבצע הדבר רק בידי האל ולא בידי אנשים אלו הרודפים אחריו כי לא את דוד מאסו כי אם את ה'.
הרודפים אחר דוד הם כאמור, מצד אחד, שאול ואנשיו (), ומצד שני, אנשי זיפים שכונו , מפני שלא היו קשורים אל שאול ואינם מבני משפחתו.
שתי קבוצות אלו, רודפות אחד מאחור ואחד מלפנים דוד, ולא ייראו מפני האלוהים ולכן דוד מתחנן לפני ה' שידין אותו על פי דין אך לא יענישו בידי אלו שאינם יראים מפניו.
אלוהים אכן עוזר לדוד אך אינו ממית את הזיפים או את אנשי שאול.
דוד מסביר מדוע בחר ה' לפעול כך - מפני שאינו רוצה שדוד יישא בעונש של המיתה שלהם.
בפסוק זה מופיע אחד מן שבע שמותיו של הקב"ה, אדנ"י אשר היא במידת המלכות.
הקב"ה נקרא בשם זה כאשר מתלבש במלכות דאצילות דהיינו ישנו גילוי ה' בעולם זה או במילים אחרות קיימת הארה לגבי מהות העולם.
לצד זאת, דוד עצמו אף מבקש שאם ה' יעניש את אותם אנשים יהיה זה מידה כנגד מידה כלומר שיהפכו בעצמם לנרדפים ואם ישמידם יהיה זה רק עבור פגיעה בשם כבודו.
על זאת ברוח נדיבה יעלה דוד לה' קורבנות על ישועתו כי הוא רואה ומביט באויביו אך אלו לא פגעו בו וה' לא פגע בהם.
תהילים פ"ז הוא המזמור השמונים ושבעה בתהילים.
(מזמור 86 בנוסח תרגום השבעים ובוולגטה) משורר תהילים שר בשיבחה של ציון.
במזמור שזורים כמה סגנונות שירה כהמנון ויסודות אחרים המופיעים בקובץ תהילים.
המזמור בעל שבעה פסוקים קצרים כאשר כל פסוק עומד בפני עצמו.
ניתן לחלק את המזמור כך:
+ פסוקים כותרת א' כותרת המזמור ב'-ג' דיבור בשבחה של ירושלים ד'-ו' זכותם של אנשים להיחשב כילידי ירושליםז' תיאורם של השרים לכבוד ציון
המזמור בנוי מריבוי קולות הנאמרים ומתחלפים לסירוגין בפי החוגגים.
לפי כותרת השיר המזמור מיוחס לבני קורח.
הרעיון המרכזי המובע במזמור הוא שציון משמשת כמולדתם של העולים לעבוד את ה' בין עם הם נכריים או יהודים.
למזמור זיקה לשונית למזמורים אחרים כתהילים מ"ח, ותהילים פ"ד.
תיאורם של העולים לירושלים להתפלל לה' ולזבוח לו דומה למילות מזמור פ"ו: "כָּל-גּוֹיִם, אֲשֶׁר עָשִׂיתָ--יָבוֹאוּ וְיִשְׁתַּחֲווּ לְפָנֶיךָ אֲדֹנָי".
וּלְצִיּוֹן יֵאָמַר אִישׁ וְאִישׁ יֻלַּד בָּהּ וְהוּא יְכוֹנְנֶהָ עֶלְיוֹן" מושר ניגון חב"ד שהולחן על ידי הרב אהרון הכהן בולוסובסקי, לכבוד יום הולדתו ה86 של הרבי מליובאויטש בשנת ה'תשמ"ח.
על המילים "אוהב ה' שערי ציון מכל משכנות יעקב" שר אלי הרצליך בלחן של ארי זיידנפלד ועיבוד של משה לאופר במסגרת סיום הדף היומי בהלכה של ארגון דרשו ד' ועוזו.
תהילים פ' הוא המזמור השמונים בספר תהילים.
(על פי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים זהו המזמור ה-79 במספר).
על פי התלמוד, האות ע' במילה 'יער' (בפסוק יד) היא חצייה של ספר תהילים.
כמו כן אות זו היא תלויה.
בחלק מהגרסאות האות כ' שבמילה 'וכנה' היא אות רבתי.
מזמור פ' הוא מזמור מלך.
במזמור משולבים זיכרונם של אירועים היסטוריים בתולדות עם ישראל, כיבוש הארץ וזאת לפי תיאורה של הגפן המתפשטת לכל עבר וכובשת כל חלקה טובה, בפסוקים ט'- י': , ונכתב בזמנו של דוד המלך.
יש הטוענים כי מזמור זה נכתב אודות מלחמת אבן העזר ונפילת ארון הברית בידי הפלשתים, בה נחרבה שילה.
זאת עולה מהמזמור המזכיר את צאצאיה של רחל, אפרים, בנימין ומנשה וממשיך בתיאור תבוסת בני ישראל ותחינת המשורר שיציל את עמו.
המלבי"ם טוען כי מזמור זה נכתב בימי עזרא ונחמיה:
בתרגום השבעים נכתב בכותרת המזמור : "על האשורי".
ייתכן ותהילים פ"ט מתאר את ימיה האחרונים של ממלכת יהודה עושה שימוש במשל המופיע במזמור זה.
אך לא ברור בכמה קדמה כתיבתו של מזמור זה למזמור פ"ט אך מהכתוב עולה שהוא קדם לימי חורבן ממלכת ישראל וזאת כי אין במזמור תיאור של גלות ומעבר לכך המשורר מתפלל לה' שילחם בעד עמו.
בנוסף למזמור זה התבנית "אֶל-שֹׁשַׁנִּים".
מופיעה בשינוי קל: "עַל-שֹׁשַׁנִּים" במזמור מ"ה ומזמור ס"ט.
המונח "עֵדוּת" מעיד על סיווגו של המזמור מבחינת תוכן או סוגה ספרותית או מוזיקלית.
מזמור זה מביע את תפילתו של עם ישראל כאשר אויבי ישראל כובשים את הארץ ומחריבים אותה.
בעל המזמור מזכיר את חסדו של האל שהוביל את עמו במדבר בזמן יציאת מצרים ווהנחיל להם את הארץ.
המשורר מתלונן כי ה' עזב את עמו ומתחנן שישוב ויושיע את העם.
המשל במזמור מדמה את העם לגפן אשר ה' נטע אותה.
ייתכן כי המשורר רומז לברכת יעקב ליוסף וזאת כי המשורר מתפלל בעד בית יוסף, וזאת על פי הפתיחה: "נֹהֵג כַּצֹּאן יוֹסֵף".
יציאת מצרים וכיבושה של הארץ שזורים במזמור בתיאור מצוקתו של העם בהווה עם היכנסו לארץ והתמודדותו עם אויביו: המשורר משתמש בדימויים אלה גם כשהוא מבקש את הצלתו מה': .
הניסים שחולל ה' מתוארים באמצעות דימויים המסבירים את שליטת האל בטבע.
המזמור משמש שיר של יום ביום השלישי או הרביעי של פסח לפי מנהג הגר"א, בשל אזכור יציאת מצרים בפסוק ט'.
היצירה Du Hirte Israel, höre, רי"ב 104, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג.
הקנטטה נפתחת בפסוק ממזמור זה: "רֹעֵה יִשְׂרָאֵל הַאֲזִינָה!
החלק האחרון הוא פרפרזה על תהילים כ"ג.
ה' אֱלֹקִים צְבָקוֹת הֲשִׁיבֵנוּ הָאֵר פָּנֶיךָ וְנִוָּשֵׁעָה" מושר ניגון חב"ד שהולחן לרגל יום הולדתו ה-79 של הרבי מליובאויטש בשנת ה'תשמ"א.
הבט - פסוקים ט"ו, ט"ז במזמור מושרים על ידי מרדכי בן דוד באלבומו לולא תורתך.
תהילים פ"ח הוא המזמור ה-88 בספר תהילים.
(מזמור 87 בנוסח תרגום השבעים ובוולגטה).
המזמור הוא קינת יחיד, אך לא ניתן לזהות מדוע כואב המשורר אך יש הטוענים כי המקונן סובל ממחלה אנושה.
אחרים מבקשים את סבלו בהתרחקות מכריו או סבל נפשי שהוא מנת חלקו.
ניתן לחלק את המזמור כך: חלק ראשון מפסוקים ב' עד ג', כאשר פסוק א' משמש ככותרת.
חלק שני מפסוק י' עד י"ג, וחלק שלישי מפסוק י"ד עד י"ט.
בכותרת המזמור מצוינים שני שמות, בני קורח והימן.
יש הסוברים כי הכינוי האזרחי הבא במזמור הוא המשורר מימי דוד אשר שמו מופיע ב או אחד מבניו הנקרא על שמו.
ייתכן וציון שני השמות מורה על שתי מסורות שונות העונות בדבר שאלת מחבר המזמור ונראה כי שתי מסורות אלו שולבו יחדיו.
ניתן לשער שאין כאן ייצוג של שתי מסורות אלא בעל המזמור מציג שני תפקידים, האחד הוא מחבר המזמור והשני הוא מבצע השיר בבית המקדש.
ציון השם "מָחֲלַת" בכותרת המזמור יכול להתייחס לאדם החולה.
המילה "עַנּוֹת" רומזת לעינויים אותם חווה המשורר.
במזמור זה מביע המשורר מצוקה.
בעל המזמור לא מוסר מידע אודות מצוקתו אך ייתכן והוא נוטה למות וזאת משום שהוא שוזר דימויים הלקוחים מעולם המתים.
דימויים אלה שבהם עושה המשורר שימוש באים כדי להביע את המצוקה הגדולה של בעל המזמור ואת התחושה שהוא קרוב למות.
במזמור לא מופיעה בקשה מה' שיצילו ממות אלא היא נרמזת בכינוי אשר נותן המחבר לה': "אֱלֹהֵי יְשׁוּעָתִי." כמו כן בעל המזמור לא מבטיח לשבח ולהלל את ה' כאשר יצילו ממוות.
המזמור מסתיים בתלונה האופיינית לקינות.
וַאֲנִי אֵלֶיךָ ה' שִׁוַּעְתִּי וּבַבֹּקֶר תְּפִלָּתִי תְקַדְּמֶךָּ" מושר ניגון חב"ד שהולחן על ידי הרב שלום ברוכשטאט, לכבוד יום הולדתו ה-87 של הרבי מליובאויטש בשנת ה'תשמ"ט ביצוע נוסף לשיר באלבום התגלות של נמואל הרוש.
תהילים נ"ב הוא המזמור החמישים ושתיים בספר תהילים.
אחד מתוך תשעה מזמורים הנפתחים ב"למנצח משכיל לדוד" כלומר זהו מזמור שתכליתו להשכיל ונכתב בידי דוד המלך.
המזמור מתאר דברים את האירועים שקראו לאחר שברח אל נוב בבורחו משאול המלך.
בהגעת דוד אל נוב הוא מבקש מאחימלך בן אחיטוב הכהן, לחם וחרב מאחר שנמצא שליחות סודית מטעם המלך.
אחימלך היה מופתע מאוד אך נתן לו מלחם הפנים, ואת חרב גוליית הפלישתי מאחר שהאמין לדוד.
דואג האדמוני מתואר כגדול בתורה.
אדומי מלשון שהיה מאדים פני הכל בהלכה.
שאול הלין על צוותו שאינו נאמן לו ומצדד בדוד.
דואג לא דייק בתיאור דבריו לשאול.
ראשית לפי דבריו המפגש בין אחימלך לדוד היה מתוכנן שהתקיים בחשאי וגרם לשאול לחשוב שאחימלך משתף פעולה עם דוד.
בפועל, דוד לא בא אל ביתו של אחימלך אלא אל המשכן שבנוב, ופגש את אחימלך שעבד שם ככהן הראשי.
שנית, מוסיף כי אחימלך שאל עבורו את ה', אף על פי שעל פי ההלכה הכהן שואל בה' רק עבור המלך או המנהיג של כל ישראל, ובמילים אחרות, רומז כי אחימלך ראה בדוד כמלך ומורד במלכות שאול.
למעשה מסביר חיד"א שדוד שאל את אחימלך לשאול את ה' כשהוא מערבב עניין אחד באחר וכך נמנע מסירובו של אחימלך לשאול את הדברים.
שלישית, דואג טוען כי אחימלך נותן לדוד צידה לדרך, אך במציאות הדברים יותר מרוכבים.
דוד ביקש מאחימלך את לחם הקודש מאחר שלא היה פת לחם אחר במקום, ואחימלך סירב מפני שמיועד לאכילה רק על ידי הכהנים, ורק אחרי שדוד מאשר כי נעריו וגם כליהם טהורים מתפשר אחימלך ונותן את לחם הפנים.
לבסוף, טוען דואג האדומי כי אחימלך נתן מרצון את חרב גוליית.
בעקבות דבריו של דואג האדומי שאול זימן אליו את אחימלך, שהתייצב אצל המלך עם 85 כהנים מבני משפחתו, צאצאי עלי הכהן.
שאול האשים אותם בתמיכה בדוד ומורה לעבדיו להרוג אותם; בעקבות זאת, דואג האדומי רצח 85 כהנים.
לאחר-מכן, דואג ערך טבח ורצח את כל תושבי נוב מנער ועד זקן טף ונשים.
רק פליט אחד בלבד נמלט מהטבח בנוב עיר הכהנים, אביתר, בנו של אחימלך.
הוא מספר על הטבח לדוד והאחרון אומר: .
כלומר דוד רואה בדואג האדומי מי שעומד בלב הסכסוך ביניהם וזה המסית את שאול כנגד דוד.
המזמור נפתח בתכליתו: ללמד את הרבים דברי מוסר על שמירת הלשון.
שני הפסוקים הבאים מתארים את הרקע למזמור בין דואג האדומי לשאול.
דוד מבקר במילים חריפות את דואג האדומי שמתהלל במעשיו, כלומר בחוסר הזהירות של לשון לפיו נהג כאילו גיבור היה כשלאמיתו חרפה היו דבריו.
הוא מסביר כי בשל לשונו נגרם אסון והיא דומה לסכין-גילוח חדה, המרמה את בעליו, וחותכת את הבשר יחד עם השיער מפני שלכאורה דבריו לשאול היו שמירה ונאמנות לשלטון החוק אך בשל דבריו חפים מפשע נפגעו.
דוד פונה לפרט על המעשים בהם התהלל דואג.
מתבטא את התהללותו של דואג במעשים רעים, ובין היתר בדבריו על אחימלך, שהתמקדו רק בזווית שציירה את מעשיו הרעים של אחימלך כלפי שאול ולא את הדברים שיכלו להצטייר לטובה, כמו שאחימלך חשב שדוד בשליחות סודית מטעם שאול.
בנוסף, דואג העדיף ולא תיאר במדויק את מעשיו של דוד כשבקש מאחימלך לשאול בה'.
הוא העדיף לבלוע ולהעלים את העבודות החשובות, וכן לרמות בלשונו ולא לספר לכל בדיוק איך התרחשו האירועים, לדוגמה שאחימלך נתן צידה לדוד ולא רק לחם כפי שקרה, כדי ליצור רושם שלילי על אחימלך.
במבנה דומה, כנגד אלו דוד מקלל את דואג בארבע קללות.
הראשונה שגם אותו האל ישבור כך שנשמתו תאבוד מארץ החיים העליונה.