tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לשתי האפשרויות ניתן למצוא תימוכין בשפה הערבית: עבד (عابد) וגם עבד-(ה)מלך (عبد الملك) הם שמות נפוצים למדי בקרב הערבים.
רש"י על פי חז"ל, זיהה את עבד כסופרו של ירמיהו, ברוך בן נריה, ואת מלך הכושי כתואר לצדקיהו.
בדומה לפרשנותו על אודות האישה הכושית.
לעומת זאת הרד"ק סובר לפי האפשרות השנייה ומקשה על פירוש רש"י :
הנכון בעיני עוד כי זה הכושי, "עבד מלך" היה שמו.
כי לולי זה, למה אמר בכל מקום עבד מלך ולא אמר המלך באחד מהם?
כי אם רוצה לומר "מלך" על צדקיהו, היה לו לומר עבד המלך.
ועוד: למה לא זכר שם האיש הזה באחד המקומות?
אלא שמו היה "עבד מלך", כי מצאנו אחימלך ואבימלך:
פרשנים אחרים, כמצודת דוד, סוברים גם הם שהיה זה אחד מעבדי המלך הסריסים-"וַיִּשְׁמַ֡ע עֶבֶד־מֶ֨לֶךְ הַכּוּשִׁ֜י אִ֣ישׁ סָרִ֗יס וְהוּא֙ בְּבֵ֣ית הַמֶּ֔לֶךְ" (ירמיהו לח' ז'), ונקרא כושי על שם צבע עורו הכהה, או משום שאכן היה כושי.
קושי נוסף על פירוש רש"י הוא שזמן מה אחרי/לפני שירמיהו מתנבא על עבד מלך הכושי :"וְהָיְתָה לְךָ נַפְשְׁךָ לְשָׁלָל" (ירמיהו לט יח), ירמיהו מתנבא על ברוך בן נריה :"וְנָתַתִּי לְךָ אֶת נַפְשְׁךָ לְשָׁלָל" (ירמיהו מה ה).
במסכת דרך ארץ זוטא מובא שעבד מלך הכושי הוא אחד מתשעת הצדיקים שנכנסו בחייהם לגן עדן וכפי הנראה פירוש רש"י מתבסס על הנחת יסוד זו.
עבדאללה א-נסור הוא כלכלן ירדני, אשר כיהן כראש ממשלת ירדן בשנים 2012–2016.
א-נסור נולד בסלט שבצפון עבר הירדן בשנת 1939. הוא למד לתואר ראשון באוניברסיטה האמריקנית בביירות וסיים תואר שני בניהול באוניברסיטת מישיגן בארצות הברית.
לאחר מכן סיים לימודי דוקטורט בכלכלה באוניברסיטת סורבון שבפריז.
א-נסור נבחר לראשונה לפרלמנט בשנת 1989 ומאז מכהן כחבר פרלמנט עד היום.
כמו כן א-נסור היה מהכלכלנים הבולטים של ירדן במספר ארגונים כלכליים בינלאומיים כמו הבנק העולמי, קרן המטבע הבינלאומית ו-UNESCO.
ב-10 באוקטובר 2012, לאחר התפטרות ממשלתו של פאיז א-טראונה, מינה המלך עבדאללה את א-נסור לראשות הממשלה.
לאחר הבחירות הכלליות בירדן בינואר 2013 הטיל המלך עבדאללה ב-9 במרץ על א-נסור את תפקיד הרכבת הממשלה פעם נוספת.
הוא סיים את תהליך ההרכבה ב-30 במרץ 2013, אז הושבעה הממשלה לתפקיד.
ביוני 2016 הוחלף א-נסור בהאני אל-מולקי.
בתחילת תקופת כהונתו נערכו ההפגנות בירדן במחאה נגד יוקר המחיה.
בהמשך קלטה הממלכה מאות אלפי פליטים מסוריה, בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה.
בנוסף אירע משבר ביחסי ירדן–ישראל בעקבות רצח שופט ירדני בגשר אלנבי, על ידי מאבטחים ישראלים, במרץ 2014.
הברונט עבדאללה (אלברט) דוד ששון היה תעשיין, איש עסקים ופילנתרופ יהודי, יורש עסקי משפחת ששון של דוד ששון - "הרוטשילדים של המזרח".
עבדאללה דוד ששון נולד בבגדאד בשנת 1818, אלברט הוא שמו הפרטי האנגלי.
אביו היה דוד ששון, הממונה על האוצר הכללי של בגדאד.
לאחר עלייתו של המושל דאוד פאשא שרדה ביהודי בגדאד, המשפחה עברה בשנת 1826 לבושהר, פרס ולאחר ארבע שנים לבומביי (מומבאי של ימינו) שבהודו.
המשפחה צברה הון מופלג מעסקי מסחר בינלאומיים בין הודו והמזרח הרחוק לבריטניה.
עבדאללה עצמו היה ידוע בתור מנהל עסקי התעשייה הגדולים של המשפחה והיה אחראי להקמת מפעלי טקסטיל גדולים עם התמחויות מיוחדות בהם הועסקו רבבות פועלים מקומיים.
הוא הוגדר כמי שתרם רבות ל"תהליך התיעוש של מזרח הודו במחצית השנייה של המאה ה-19".
לאחר פטירתו של דוד ששון, ראש המשפחה, בשנת 1864, עבדאללה היה היורש העיקרי של עסקי אביו.
בעודו בהודו, ששון תרם רבות למוסדות העיר, יהודיים ולא-יהודיים ונודע כפילנתרופ גדול.
בין היתר הוא תרם לעיר את "מזחי ששון", נמל ראשון מסוגו שפעיל עד היום.
מוסד אחר שהוא תרם לעיר מומבאי היא ספרייה עירונית גדולה על שם אביו, דוד ששון, אשר גם היא פעילה עד ימינו.
כמו כן הוא תרם למוסדות חינוך יהודיים ולא-יהודיים בעיר, לבתי חולים, להקמת פארק עירוני גדול ועוד.
לכבוד ביקור בהודו של המלך אדוארד השביעי, הוא תרם למומבאי פסל גדול של המלך.
מלבד פעילותיו הפילנתרופיות בהודו הוא תרם בשנת 1872 להקמת בית ספר יהודי של כי"ח בבגדאד אשר נקרא על שמו (בית ספר "אלברט דהוד ששון") והיה אחד מבתי הספר היהודים הגדולים והחשובים בבגדאד.
באל-חלה שבעיראק הוא תרם להקמת בית כנסת גדול שנקרא על שמו.
בהמשך חייו, לאחר שעבר לגור בלונדון, הוא כיהן כסגן נשיא ההתאחדות האנגלו-יהודית, ארגון סיוע בינלאומי שהוקם על ידי יהדות אנגליה, ונהג להיענות לעתירות לתרומות שהגיעו אליו בדואר מקהילות יהודיות ברחבי העולם.
במסגרת כהונתו בהתאחדות האנגלו-יהודית הוא היה הגורם החיצוני המרכזי שסייע ליהדות פרס בתקופה של רעב שפשט ברחבי המדינה, ממנו סבלה גם הקהילה היהודית.
פעל רבות גם כדי לסייע ליהודי עיראק בתקופת ההתנכלויות להם מצד השלטון סביב מאורעות הלווייתו של הרב עבדאללה סומך.
בשנת 1867 קיבל את תואר מסדר כוכב הודו ושנה לאחר מכן החל לכהן במועצה המחוקקת של בומביי.
בשנת 1872 זכה לתואר מסדר האמבט הבריטי, בשנת 1873 ביקר בלונדון והיה לאיש העסקים הראשון מהודו שקיבל את "אות החירות" של העיר.
בשנת 1889 הוא אירח בביתו בלונדון את השאה של פרס וקיבל ממנו את תואר מסדר האריה והשמש של השושלת הקאג'ארית.
בשנת 1890 הוא קיבל מהמלכה ויקטוריה את התואר ברונט.
הוא נפטר בביתו שבברייטון, אנגליה בשנת 1896 ונקבר במאוזוליאום גדול בעיר.
הוא היה נשוי לחנה בת מייר משה, סוחר בגדאדי שחי בהודו.
אחד משני הבנים של בני הזוג נפטר בצעירותו, והבן השני, אדוארד דוד ששון, בוגר אוניברסיטת לונדון שכיהן לימים כחבר הפרלמנט הבריטי, היה יורש התואר ברונט והון המשפחה.
עבדאללה אבו מערוף הוא פוליטיקאי דרוזי-ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-20 בסיעת הרשימה המשותפת מטעם מפלגת חד"ש.
ד"ר עבדאללה אבו מערוף נולד ביישוב הדרוזי ירכא בגליל.
אבו מערוף נמנה עם ראשוני סרבני המצפון בעדה הדרוזית.
למד רפואה בלנינגרד (כיום סנט פטרסבורג) שבברית המועצות באמצעות מלגה שקיבל מהמפלגה הקומוניסטית הישראלית וקיבל רישיון כללי לעיסוק ברפואה בישראל ב-1988, סיים התמחות באורולוגיה, וקיבל דוקטורט במדעים ופילוסופיה PhD בלנינגרד.
נמנה עם מנהיגי ועד היוזמה הדרוזי.
הוא פעיל בארגון רופאים לזכויות אדם.
עובד בבית חולים כרמל ובשירותי בריאות כללית כרופא משפחה בירכא ואורולוג במרפאה המקצועית בעיר נהריה.
אבו מערוף התמודד במסגרת מפלגת חד"ש בבחירות לכנסות ה-17, ה-18 וה-19, אך לא נבחר בהן לכנסת עקב הצבתו במיקום לא ריאלי.
בבחירות לכנסת ה-20, במסגרת התמודדות מטעם חד"ש ברשימה המשותפת, הוצב במקום ה-13 ונבחר לכנסת.
מייצג גם את ועד היוזמה הדרוזי.
ב-9 באוגוסט 2017 הגיש את התפטרותו מן הכנסת, במסגרת הסכם רוטציה, במקומו נכנס סעיד אלחרומי מרע"ם.
אבו מערוף נשוי לג'וליה, ומתגורר בירכא.
עבדאללה עבד א-רחמן א-ת'ני (או א-ת'יני) הוא פוליטיקאי לובי שכיהן כראש ממשלת לוב במספר קדנציות שונות.
התמנה במקום עלי זידאן, שנאלץ להתפטר לאחר התגברות השפעתם של האחים המוסלמים בפרלמנט, והצבעת אי-אמון בו בקונגרס הלאומי הכללי עקב כישלונו בפעולות צבאיות נגד הלוחמים לאוטונומיה של קירנאיקה.
א-ת'ני נולד בשנת 1954 בעיר קאנו בניגריה, בה עבד אז אביו.
א-תני למד באקדמיה הצבאית המלכותית הלובית בבנגזי, בימינו האקדמיה האוניברסיטאית הצבאית.
בשנות ה-1980 בימי שלטונו של מועמר אל קדאפי היה אסיר פוליטי.
אחיו ששירת בחיל האוויר של לוב נמלט מן המדינה בעת המלחמה בין לוב לצ'אד.
הוא כיהן בממשלת עלי זידאן כשר ההגנה עצמאי, ללא שייכות מפלגתית.
בעת כהונתו כשר ההגנה, בלילה של 24 בספטמבר 2013 באזור סיראג', ממערב לטריפולי, נחטף בנו, מוחמד א-ת'ני, בן 24, על ידי מיליציה ושוחרר כעבור 4 חדשים, בינואר 2014.
אחרי שהתמנה ראש ממשלה ב-11 במרץ, ב-13 באפריל 2014 הציג ת'ני זמנית את התפטרותו בפני הנשיא נורי בוסחמין אחרי שיחד עם משפחתו הותקף על ידי חברי מיליציות.
ב-4 במאי 2014 התמנה אחמד מעתיךּ, הנתמך על ידי הסיעה האסלאמיסטית ואפה, כראש ממשלה אולם מינויו עורר את התנגדותו של מחנה הגנרל ח'ליפה חפתר ובסופו של דבר בחירת מעתיךּ הוכרזה בלתי חוקית על ידי בית המשפט העליון וא-ת'ני חזר ב-9 ביוני 2014 לראשות הממשלה.
ב-4 באוגוסט 2014 אחרי הבחירות שהקימו את בית הנבחרים הלובי, נכח א-ת'ני בישיבה הראשונה שלבית הנבחרים בטוברוק.
בישיבה זו נבחר אקילה סאלח עיסא לראש המדינה.
בימים הבאים, 4-6 באוגוסט 2014 ביקר א-ת'ני בארצות הברית, השתתף שם בפגישת פסגה של מנהיגי ארצות אפריקה ונפגש עם הנשיא ברק אובמה, עם היועצת לביטחון הלאומי של ארצות הברית, סוזן רייס ועם ראש ממשלת מצרים, איברהים מחלב על מנת לדון בסוגיות הביטחון בגבול לוב-מצרים.
במהלך מלחמת האזרחים השנייה בלוב, ב-29 באוגוסט 2014 הציג את התפטרות ממשלתו אחרי שהברית "פג'ר ליביה" (השחר של לוב) הקימה בטריפולי ממשלה נגדית בראשות עומר אל חסי.
א-ת'ני עבר יחד עם הפרלמנט החדש בית הנבחרים הלובי לטוברוק.
הפרלמנט ביקש מא-ת'ני להקים בטוברוק ממשלה חדשה.
אכן ב-23 בספטמבר הממשלה החדשה קיבלה את אמון הפרלמנט עם 110 קולות מתוך 112. אחרי הגעתם לטריפולי של משלוחי נשק מקטר וסודאן לידי המחנה האיסלמיסטי, מחה א-ת'ני בפני מדינות אלה.
קטר שללה את ההאשמות כלא נכונות.
במרץ 2015, כשהתחילה התערבותן של מספר מדינות ערביות בתימן נגד מרד החות'ים, פנה א-ת'ני לליגה הערבית בבקשה לסיוע לשם החזרת השלום והסדר בלוב.
באפריל ערך א-ת'ני ביקור רשמי ברוסיה ופנה לעזרתה.
הוא ביקש לחדש גם את ההתחייבויות לגבי המיזם המשותף הרוסי-לובי שסוכם בשנת 2008 לגבי בניית קו הרכבת בין סירת לבנגאזי.
בערב 26 מאי 2015 ניצול ת'ני מניסיון התנקשות בחייו.
התקרית קרתה בעת מהומות של חמושים מול בניין הפרלמנט.
השיירה של א-ת'ני שנמלט מן הבניין, הותקפה ואחד משומרי ראשו נפצע.
בסופו של דבר המרד וההתנקשות היו ככל הנראה יוזמת ראשי שבטים באזור שהשתמשו בשכירי חרב.
ב-11 באוגוסט הצהיר א-ת'ני על כוונתו להתפטר אם העם לא ירצה בו.
כעבור ימים אחדים החליט להישאר בשלטון.
ב-17 בדצמבר 2015 תחת חסות האו"ם נחתם הסכם בין הממשלים בטוברוק ובטריפולי, במטרה לשים קץ למלחמת האזרחים.
פאיז א-סראג' הועמד בראש ממשלת אחדות לאומית.
במרץ 2016 ממשלה זו קמה בהתחלה בגולת תוניס וב-30 במרץ עברה לטריפולי.
סראג' החליף בתפקידים את ראשי שתי הממשלות שפעלו בטוברוק ובטריפולי בהתאמה עבדאללה א-ת'ני וח'ליפה אל ע'וויל.
בסופו של דבר נשאר א-ת'ני בראש ממשלה זמנית שנייה בטוברוק, ביריבות עם ממשלת סרג' המוכרת על ידי האו"ם, וזאת בתמיכת הצבא הלאומי הלובי של הגנרל חפתר ששלט על חלק גדול ממזרח לוב.
כשביוני 2020 השתלטה לחלוטין ממשלת ההסכמה הלאומית של סראג' על הבירה טריפולי ושמה קץ למתקפת כוחותיו של חפתר, חלה האטה בקרבות.
בסתיו 2020 בעקבות הפסקות החשמל, החרפת יוקר המחיה פרצו מהומות שהביאו להתפטרות הממשלה הזמנית של א-ת'ני בפועל הוא שמר על התפקיד עד 15 במרץ 2021.
עבדאללה אבן סַבַּא היה לפי מקורות שונים יהודי תימני שהתאסלם והתחבר לאסלאם השיעי בעת המאה ה-7 ובמהרה החל להשפיע על השיעים ובמיוחד להרחיקם תאולוגית ופוליטית מן הסונים.
חוקרים מודרניים רבים מטילים ספק בעצם קיומו ההיסטורי של עבדאללה אבן סבא, ורואים בו דמות בדיונית או חצי בדיונית.
עם זאת, חוקרים אחרים מאשרים את קיומו ההיסטורי.
לפי שון אנתוני, מוצאו היהודי מוטל בספק.
המונחים סבא וסבאא מקושרים עם מוצא מסבא.
רוב המחברים הסונים טוענים כי עבדאללה אבן סבא אכן היה דמות היסטורית.
ההיסטוריון המוסלמי טברי, המסתמך על סיף אבן עומר אל-תמימי , מספר כי עבדאללה אבן סבא היה יהודי תימני שהתאסלם.
בזמן חליפותו של עלי בן אבי טאלב הוא העלה רעיונות ותפיסות שמאוחר יותר קושרו עם זרם ה"ע'ולאת".
התפיסות האלה כללו את קידושו של עלי, מינויו כיורש מוחמד, ההסתר (ע'יבה) והחזרה (רג'עה).
בחיבורים סונים בעלי אופי פולמוסי, עבדאללה אבן סבא ממלא את התפקיד אותו מילא פאולוס בנצרות, תפקיד של משחית ההוראות הדתיות המקוריות.
באסלאם הסוני ההשחתה הזו נתפסת כהחדרת רעיונות שיעיים במהותם לאסלאם ה"טהור".
בחיבורים שיעיים רבים, עבדאללה אבן סבא מתואר כשיעי קיצוני (ע'אלי).
הדמות שלו משמשת ככלי ניגוח בעד ונגד זרם הע'ולאת בשיעה, שכן לפי המסורת עלי העלה אותו על המוקד או הגלה אותו.
כמו כן, מהימנותו של סיף אבן עומר, המסרן עליו הסתמך טברי, מוטלת בספק אצל השיעים.
עם זאת, סיף אבן עומר אל-תמימי הוא לא היחיד שדיווח על אבן סבא.
עבדאללה אבן מסעוד היה סחאבי.
לפני שהנביא מוחמד נכנס לדאר אלארקאם, עבדאללה אבן מסעוד כבר הכריז על אמונתו בו.
הוא היה השישי שנכנס לאסלאם והלך אחרי מוחמד.
נחשב לאיש סודו של מוחמד.
לפני התאסלמותו, היה לו פחד במה.
אך לאחר שהוא קיבל את האסלאם, הוא היה מסוגל לצעוד בבטחה אל הכעבה, שם היו מתאספים אנשי שבט קורייש, והוא היה נעמד מולם וקורא באוזניהם את הקוראן.
נישואי עבד עברי לשפחה כנענית או עבד עברי שרבו מסר לו שפחה כנענית הוא מצב מיוחד ביהדות, שבו יש אפשרות לבעל העבד העברי להשיא לו שפחה כנענית בעל כורחו, על מנת שתלד ילדים שישמשו כעבדים כנעניים.
המושג מוזכר לראשונה בספר שמות שבתנ"ך: .
כלומר, יש לבעל העבד אפשרות להשיא אותו לשפחה כנענית, על מנת שתלד ילדים, שיהיו שייכים לאדון כמו עבד כנעני רגיל.
לפי ההלכה, בעל העבד יכול להשיא את העבד שלו, גם בעל כורחו.
היחס לילדים הוא כעבדים כנעניים לכל דבר.
דהיינו, הם חייבים במצוות כאישה ובברית מילה, וכן לאחר שחרורם, במידה שישוחררו מעבדות בעתיד, הם הופכים ליהודים לכל דבר.
בנוסף, הילדים לא מתייחסים אחר אביהם לירושה, כהונה וכדומה, גם לאחר שהם משתחררים מעבדותם והופכים לגרים.
למעשה, הם לא נחשבים כילדיו לשום עניין.
כמו כן, לאשתו ובניו היהודיים של העבד, אין על פי ההלכה קשר משפחתי מעשי לילדי השפחה הכנענית.
במסכת קידושין שבתלמוד הבבלי מובאת ברייתא שבה מופיעה מחלוקת האם הדין נוהג רק בעבד, שאותו מכר בית דין, (כלומר, שנמכר בגנבתו) או שגם מוכר עצמו בכלל.
מחלוקת נוספת שמופיעה בהמשך המסכת, היא האם הדין נוהג גם בעבד, שאין לו אישה ובנים.
הרמב"ם פוסק בהלכות עבדים שדין זה נוהג רק בעבד שנמכר בבית דין ורק במי שיש לו אישה ובנים.
מעמדם של בני משפחה אחרים
הרמב"ם כותב בהלכות עבדים: .
כלומר, העבד יכול להיות נשוי בו זמנית גם לאשתו היהודייה.
לעומת זאת, העבד אינו יכול לשאת שתי שפחות וכן שפחה אחת לא יכולה להינשא לשני עבדים.
שימוש בדין זה לטיהור ממזרים
במסכת קידושין כתוב בנוסף: .
לשיטת רבי טרפון, מכיוון שאין לילדי השפחה ייחוס אחר אביהם, ממילא ממזרותו אינה ממשיכה אתם הלאה, ולאחר שהם ישתחררו מעבדותם יהפכו ליהודים.
בכך למעשה, הממזר הביא לעולם יהודים שאינם ממזרים.
ישנן שיטות החולקות על האפשרות הזאת, אך היא נפסקה להלכה ביד פוסקי ההלכה המאוחרים יותר.
במסכת קידושין מובא חיסרון לשיטה הזו, בכך שהיא לא תקפה לנקבות.
"עבד של הזמן" הוא הסינגל הרביעי מתוך אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, שיצא לאור במאי 1986. את המילים כתבה ריטה; הלחן והעיבוד של רמי קלינשטיין.
ריטה הופיעה לראשונה עם השיר בתוכנית האירוח "סיבה למסיבה" ששודרה בערוץ הראשון.
בשנת 1987 הקליטה ריטה גרסה אנגלית לשיר בשם "Slave of Time" לאלבום הבין-לאומי הראשון שלה בלועזית "Breaking Those Walls".
עבדאללה אחמד עבדאללה , מוכר בכוניה אבו מוחמד אל-מסרי, היה טרוריסט בכיר בהנהגת ארגון אל-קאעדה ומחבריה הראשונים.
היה מבוקש על ידי ממשלת ארצות הברית בגין מעורבות ישירה בתכנון המתקפה על שגרירות ארצות הברית בקניה וטנזניה בשנת 1998. לפי דיווח של הניו יורק טיימס, עבדאללה נהרג ב-7 באוגוסט 2020 בטהראן בהתנקשות של המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
אבו מוחמד אל מסרי, נולד בע'רביה, מחוז בצפון מצרים, במרכז דלתת הנילוס.
בצעירותו שיחק כדורגל באופן מקצועי בליגה הראשונה במצרים.
לאחר הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, הצטרף אבו מוחמד, יחד עם לוחמים ערביים אחרים לתנועת הג'יהאד אשר התפתחה באותן שנים, תחת הנהגתו של אוסאמה בן לאדן.
במסגרת תנועה זו הצטרפו מוסלמים רבים ללוחמים האפגניים במאבקם כנגד הפלישה הסובייטית.
המאבק הסתיים בניצחון האפגנים על הצבא הסובייטי.
עקב העובדה שממשלת מצרים אסרה על חזרתם של הלוחמים לביתם במצרים, מצא עצמו אבו מוחמד יחד עם לוחמים אחרים באפגניסטן עם תום המלחמה.
הקשיים שהערימה ממשלת מצרים על חזרת הלוחמים לארצם גרמה לכך שחלק גדול מהנהגת אל-קאעידה היה ממוצא מצרי בתחילת דרכו של הארגון.
אבו מוחמד היה בין 170 חבריו הראשונים של הארגון, במסמכי הארגון שנתפסו לאחר הפלישה האמריקאית לאפגניסטן, נמצא שמו במקום השביעי.
אבו מוחמד נשלח לסומליה בתחילת שנות ה-90, כמדריך מטעם אל-קאעידה על מנת לסייע ללוחמים הנאמנים למוחמד פארה איידיד, בין המנהיגים הבולטים במהלך מלחמת האזרחים במדינה.
בין יתר תפקידיו, הדריך את הלוחמים הסומלים כיצד להשתמש ברקטות על מנת לפגוע במסוקים.
פעילים אשר אומנו על ידי המדריכים הערבים מאפגניסטן לקחו חלק בהפלת המסוקים האמריקאים בסומליה בתקרית המוכרת כקרב מוגדישו.
מעט לאחר אירועי קרב מוגדישו החל תא אל קאעידה בקניה לאסוף מודיעין על מטרות אפשריות לתקיפה במדינה.
מבין המטרות שנבדקו, החליט אוסאמה בן לאדן על השגרירות האמריקאית בניירובי, קניה.
בניסיון לחקות את פעילות ארגון הטרור חזבאללה, הוחלט לפגוע במטרה נוספת במקביל.
המטרה הנוספת שנבחרה היא שגרירות ארצות הברית בדאר א-סלאם, טנזניה.
אבו מוחמד, אז כוכב עולה בארגון, קיבל אחריות על זירת הפעילות במזרח אפריקה, תכנן את הפעולה ואישר את ביצועה.
במתקפה המשולבת על בנייני השגרירות, אשר נערכה באוגוסט 1998 וכללה שימוש במשאיות תופת, נהרגו 223 בני אדם ונפצעו מעל 4000. בגין מעורבותו בפיגוע, הוכנס לרשימת האנשים המבוקשים על ידי הממשל האמריקאי.
לקראת סוף שנת 2000, מונה אבו מוחמד לאחד מבין עשרת חברי גוף קבלת ההחלטות של הארגון, מועצת השורא.
הנהגת אל-קאעדה כמו גם מרבית פעיליו, מצאה מחסה באפגניסטן, אשר נשלטה באותה תקופה על ידי הטליבאן, בת ברית פוליטית ואידאולוגית של אל-קאעידה.
אבו מוחמד מונה לנהל את כוחות הארגון בעיר הבירה של אפגניסטן, קאבול וכן לעמוד בראש מחנות האימונים של הארגון במדינה.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר ב-2001 והפלישה האמריקאית לאפגניסטן, נמלט אבו מוחמד, יחד עם מנהיגים אחרים באל קאעידה, לאיראן.
לא הייתה זו בחירה פשוטה עבור הנהגת הארגון, מאחר שהיות איראן מדינה שיעית, הארגון הסוני פונדמנטליסטי, ראה בה אויב.
עם זאת, מאחר שארצות הברית רדפה את אנשי אל-קאעידה באפגניסטן ופקיסטן, איראן נתפסה כמקלט סביר.
זאת מאחר שהסיכוי שתשתף פעולה עם ארצות הברית היה קטן.
אבו מוחמד, יחד עם משפחתו ומנהיגים אחרים מהארגון, השתקעו בעיר שיראז באיראן.
בשנת 2003 נעצר אבו מוחמד והנהגת הארגון לאחר שממשלת איראן החליטה שברצונה לפקח מקרוב על פעילותם.
בזמן שהותו של אבו מוחמד במעצר באיראן, השיא את בתו מרים עם בנו של בן לאדן, חמזה, אשר שהה עמו במעצר.
נישואים אלו מדגימים את מעמדו הבכיר של אבו מוחמד בארגון ואת קשריו הקרובים עם ראש ההנהגה.
אבו מוחמד שוחרר ממעצר בשנת 2015, יחד עם בכירים נוספים בארגון, בעסקת חילופי שבויים שכללה את החזרתו של דיפלומט איראני שנחטף בתימן.
מאז שחרורו, העריכו מומחים במערב כי אבו מוחמד מיועד לרשת את איימן א-זוואהירי בראש הנהגת הארגון.
זאת במיוחד על רקע מצבו הבריאותי המתדרדר של א-זוואהירי.
ב-13 בנובמבר 2020 פורסם בניו יורק טיימס שב-7 באוגוסט 2020 נהרג עבדאללה בידי שני סוכנים של "המוסד", לבקשת ארצות הברית.
בכתבה נטען כי הסוכנים, רכובים על אופנוע, ירו לעברו חמישה כדורים מאקדחים נושאי משתיקי קול בעת שזה נסע במכוניתו בפרברי טהראן.
כתוצאה מן הירי נהרגה גם בתו מרים, אלמנתו של חמזה בן לאדן, שישבה לצדו (לפי דיווח של סוכנות הידיעות אסושיאייטד פרס, גם היא הייתה יעד לחיסול, שבוצע בידי לוחמי יחידת כידון).
גורמים רשמיים בישראל ובארצות הברית לא התייחסו לפרסומים.
איראן הכחישה את הדיווח ואמרה כי היא אינה מאכלסת בשטחה אנשי אל-קאעידה.
דובר משרד החוץ האיראני, סעיד חטיבזאדה, הצהיר כי ארצות הברית וישראל לפעמים "מנסות לקשור את איראן לקבוצות כאלה על ידי שקר והדלפת מידע כוזב לתקשורת".
על פי הניו יורק טיימס, ניסתה איראן לטייח את ההתנקשות באמצעות סיפור כיסוי לפיו נורה פרופסור לבנוני להיסטוריה בשם חביב דאוד.
ב-12 בינואר 2021 אישר מזכיר המדינה של ארצות הברית מייק פומפאו שעבדאללה נהרג בטהראן ב-7 באוגוסט 2020.
עבּדאללה אבּן אבּי בּכּר (ערבית: عبدالله ابن أبي بكر, 610–633) היה בנו של אבו בכר, אחיה של עאישה ואחד מהצחאבה.
בספטמבר 622, כאשר אבו בכר ומוחמד הגרו ממכה, הורה אבו בכר לבנו להקשיב כל יום לשיחותיהם של המבוגרים, ולמסור לו ולמוחמד את החדשות היומיות.
עבדאללה לקח לאישה את עאתכּה בנת זיד, משוררת מבני עדי, שהיו תת-שבט בשבט קורייש.
לעבדאללה ועאתכּה לא היו ילדים.
עבדאללה נפטר בינואר 633, כתוצאה מפציעה ישנה שהזדהמה.
הפציעה כתוצאה מחץ שספג בקרב שהתרחש 3 שנים קודם לכן, בשנת 630.
לאחר מותו, אשתו ספדה לו במילים "אני נשבעת שהנשמה שלי תמשיך להתאבל עליך, והאפר יישאר על עורי".
עבד לאהבה הוא סרט דרמה-רומנטי סובייטי משנת 1975 בבימויו של ניקיטה מיכאלקוב ונכתב על ידי פרידריך גורנשטיין ואנדריי קונצ'לובסקי.
הסרט עוסק בשחקנית קולנוע אילם אולגה ווזנסנסקאיה (אלנה סולובי), שסרטיה כל כך נערצים על ידי המהפכנים עד שהם מסתכנים לראות אותה על המסך.
דמותה של אולגה נוצרה בהשראת ורה חולודנאיה.
אולגה ווזנסנסקאיה היא כוכבת-על של סרטים אילמים בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה, בשנת 1917. זהו סיפור התאהבותה בצלם על סט של אחד מסרטיה, שמתברר כמהפכן בולשביקי, שעסוק בין היתר בצילום של זוועות ה"לבנים" מול גבורתם של ה"אדומים".
עבד רבאח הוא כדורגלן עבר, ששיחק בעמדת המגן הימני.
כיום הוא מנהל את קבוצת הפועל עראבה.
רבאח התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של הפועל עראבה, ובשנת הצטרף לבני סכנין מהליגה הארצית (אז הליגה השנייה).
בקיץ חתם רבאח בהפועל פתח תקווה מליגת העל.
ב-26 באוגוסט 2001, רבאח ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 0–1 נגד הפועל תל אביב.
ב-17 בנובמבר 2001, רבאח הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–6 נגד מכבי נתניה.
לקראת עונת 2004/2005 חזר רבאח לבני סכנין.
ב-21 באוגוסט 2004, רבאח ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 3–4 נגד הפועל באר שבע.
ב-16 בספטמבר 2004, ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה האירופית בהפסד 0–2 נגד ניוקאסל יונייטד.
רגע לפני ההמראה של סכנין למשחק הגומלין נגד דפורטיבו לה קורוניה במסגרת מוקדמות גביע אופ"א, רבאח נעצר ביחד עם שישה משחקני הקבוצה בנמל התעופה בן-גוריון, בחשד שגנבו בשמים מהדיוטי פרי.
ב-14 בנובמבר 2008 חתם רבאח באחווה עראבה מליגה א', בה שיחק עד שפרש מכדורגל בקיץ .
בעונת חזר לשחק כדורגל כאשר חתם בהפועל עראבה מליגה ג'.
בסוף עונת 2022/23 פרש מכדורגל.
לרבאח הכשרה כמהנדס מבנים מטעם הטכניון.
עבדאללה אבן ג'חש היה מהצחאבה, גיסו של הנביא מוחמד, ואחיה של זינב בנת ג'חש.
אביו היה ג'חש בן ריאב, ואמו הייתה אומיימה בנת עבד אל-מוטליב.
אחיו היו אבו אחמד בן ג'חש ועוביידאללה בן ג'חש, אחיותיו היו זינב בנת ג'חש חמנה בנת ג'חש, וחביבה בנת ג'חש.
אשתו הייתה פאטימה בנת אבי חובייש, ובנו היה מוחמד אבן עבדאללה בן ג'חש.
עבדאללה אבן ג'חש נהרג בקרב אוחוד, על ידי אל-אח'נס בן שריק בן עמרו.
עַבְּדְאלַלה אבן א-זוּבַּייר אבן אל-עואם היה מנהיג מורדים שסיכן את שושלת בית אומיה והכריז על עצמו כח'ליף.
ח'ליפותו הוכרה בחצי האי ערב, במצרים, בעיראק ובחלקים של ארץ ישראל וסוריה.
אבן א-זובייר הוא בנם הבכור של אל-זובייר בן אל-עוואם ואסמאא בנת אבי בכר.
כמו אביו, הוא היה אחד מבני לווייתו של הנביא מוחמד, הצחאבה.
אבן א-זובייר נחשב לצעיר שבהם.
אביו היה אחד המצטרפים למוחמד בהגירתו ממכה לאלמדינה בשנת 622, המוהאג'רון, ואימו אסמאא' הייתה בתו של מי שהיה לאחר מות מוחמד הח'ליף הראשון, אבו בכר.
דודתו, אחות אמו, הייתה עאישה, אשת הנביא מוחמד.
אבן א-זובייר נולד בשנת 624 באלמדינה כבן הראשון שנולד שם למוהאג'רון.
הוא נודע כגיבור מלחמה, סגפן ומקפיד על מצוות הדת.
בתקופת הח'ליף עות'מאן היה חבר בוועדה שפיקחה על עריכתו הסופית של הקוראן.
הוא התבלט כאחד המגנים על הח'ליף עות'מאן במצור שקדם לרציחתו.
אחרי רצח הח'ליף עות'מאן בשנת 656, השתתף ב"קרב הגמל" לצד אביו ודודתו עאישה.
עם תחילת שלטון השושלת האומיית, שררו קנאה ואיבה בין הפרובינציות של האימפריה המוסלמית.
האומיים ששלטו מדמשק הגנו על מעמדם, בין השאר, מפני ההתנגדות של אנשי אלמדינה ותושבי חג'אז שרצו להחזיר את הגלגל אחורנית, לתקופה שבה מרכז הכובד של האימפריה היו מכה ואלמדינה.
המתנגדים הללו היו חסידים תאוקרטיים, שרצו להחזיר את עטרת התאוקרטיה המדינית ליושנה וטענו כי הח'ליף חייב להיבחר מבין אנשי קורייש, כפי שהיה בראשית האסלאם, ובחירתו צריכה להיעשות על ידי המוסלמים.
לאחר מות מועאויה הראשון, מייסד השושלת האומיית, כשמונה בנו יזיד לח'ליף, ב-680, סירב אבן א-זובייר, בפעם השנייה, יחד עם מנהיגי אופוזיציה אחרים, להישבע לו אמונים ונמלט למכה.
כל הפרובינציות של הח'ליפות נשבעו שבועת אמונים ("ביעה") ליזיד, פרט לחג'אז, שם התנגדו לאומיים ראשי האריסטוקרטיה האסלאמית בראשות אבן א-זובייר.
כך פרצה מלחמת האזרחים, שבה אנשי חג'אז עמדו במריים והסתגרו במכה.
יזיד ניסה כמה וכמה פעמים להשלים עם המורדים, אך ללא הצלחה.
בשנת 683 הכריז אבן א-זובייר על עצמו כח'ליף במכה, וכעבור זמן קצר סרו למרותו ולמרותו של אחיו, מוסעב אבן א-זובייר, רוב הפרובינציות החשובות של הח'ליפות.
ברם, תוך זמן קצר נשמטו משליטתו כל המחוזות בסוריה ובעיראק, ובסופו של דבר רק חג'אז נשארה בידיו.
עם מותו של יזיד ב-683, נשבעו בדמשק אמונים לבנו הצעיר מועאויה השני, שלא האריך ימים ומת לאחר תקופת שלטון קצרה מאוד מבלי שהשאיר אחריו יורש.
לאחר מותו התפוררה למעשה האימפריה כולה: השלטון המרכזי איבד לחלוטין את סמכותו, ומלחמת האזרחים הגיעה לשיאה.
ברוב הפרובינציות, ביניהן מצרים, ארץ ישראל, חלק מעיראק, ואפילו בתוך סוריה, נשבעו אמונים (ביעה) לאבן א-זובייר.
בתוך המהומה הגדולה של מלחמות השבטים והמרידות נגד השלטון, נראה היה שאבן א-זובייר הוא האדם היחיד המסוגל להשליט את מרותו על חלקים נרחבים של הח'ליפות.
אולם השארותו בחג'אז הרחוקה גרמה לכך שהוא לא הצליח בסופו של דבר להשתלט על האימפריה.
במקביל לעלייתו של אבן א-זובייר בחג'אז, צברה גם תנועת הח'וארג' תאוצה, ורבים מאנשיה יצאו למכה כדי לתמוך באבן א-זובייר כאשר היה נצור בה.
אך הם הסירו את תמיכתם בו כאשר סירב לגנות את התנהלותו של הח'ליף עות'מאן, למרות שעות'מאן היה בן משפחת אומיה.
הקרב המכריע נערך ב-684 צפונית-מזרחית לדמשק, במרג' ראהט.
הוא הסתיים בניצחון בני אומיה ובני כלב.
עם מותו של מרואן ב-685 ועליית עבד אל-מלכ בן מרואן בנו לשלטון, אבן א-זובייר נשאר עדיין ח'ליף מתחרה במכה ומלחמת האזרחים נמשכה.
אך עקב קרבות מרים, חלקם בין שבטים שונים וחלקם בין כיתות דתיות-פוליטיות שהחלו לצוץ אותו זמן, התערערה אחיזתו של אבן א-זובייר בעיראק, בה כיהן אחיו, מוצעב, כנציב.
התערערות האחיזה בעיראק סייעה לאומיים להשתלט מחדש על אזור זה.
אחרי עלייתו לשלטון ב-685, עבד אלמלכ ניהל מאבק קשה על הירושה.
רוב הפרובינציות עמדו לצדו של אבן א-זובייר.
במשך שנתיים היה על עבד אל-מלכ לעסוק בהגנה על צפון סוריה מפני התקפות של הביזנטים, ורק מאוחר יותר יכול היה להתפנות לחזית הפנימית ולהילחם במורדים השונים, שבראשם עמד עדיין אבן א-זובייר.
עבד אל-מלכ הסכים לשביתת נשק עם הביזנטים תמורת תשלום שנתי גדול, כדי שיוכל לטפל במרידות שסיכנו את כסאו ואת המשך השליטה של האומיים.
פעולתו הראשונה של הח'ליף הייתה השתלטות על עיראק, שם כאמור שלט אז אחיו של עבדאללה אבן א-זובייר, מצעב אבן א-זובייר.
בתקופת שלטון אבן א-זובייר במכה, בנה הח'ליף עבד אל-מלכ את "כיפת הסלע" על הר הבית בירושלים.
עבד אל-מלכ הואשם בכוונה להטות את העלייה לרגל ממכה לירושלים.
המחקר המודרני הוכיח שאין יסוד לטענה זו.
סברה אחרת היא שמבנה "כיפת הסלע" הוקם כדי ליצור מקום קדוש לעלייה לרגל לנתינים של עבד אל-מלכ בזמן שאבן א-זובייר מנע את העלייה לרגל הסדירה למכה במהלך מלחמת האזרחים.
לאחר השתלטות האומיים על המצב בעיראק, היה על עבד אלמלכ לטפל באבן א-זובייר עצמו, אשר ביסס היטב את שלטונו במקום מושבו במכה.
עבד אלמלכ שלח נגדו את אלחג'אג' בן יוסף מ מן העיר טאיף.
בשנת 692 התחילה ההתקפה על חג'אז, והמצור על מכה נמשך שישה חודשים.
אלחג'אג' לא התחשב בקדושת העיר והפגיז אותה ואת הכעבה בבליסטראות.
אנשי מכה נכנעו מחמת רעב שהתפשט בעיר, ואפילו בניו של אבן א-זובייר נטשו את אביהם.
בסוף 692 נפל אבן א-זובייר בקרב, וראשו נשלח לדמשק אל הח'ליף.
מרידתו של אבן א-זובייר באומיים הייתה הניסיון האחרון של האריסטוקרטיה של מכה לכונן תאוקרטיה מוסלמית שמרכזה בחג'אז.
עבדאלחמיד מעצומי-טהראני (בפרסית:عبدالحمید معصومی تهرانی) הוא איש דת וקליגרף שיעי איראני הפועל מטהראן הדוגל בתפיסה דתית המקדמת זכויות אדם ללא אפליה על רקע אידאולוגיה או אמונה דתית.
מעצומי-טהראני נולד בטהרן בשנת 1955 למשפחת אנשי דת.
הוא הוסמך כאייתוללה על ידי שלושה אייתולות (חואי, מראשי נג'אפי וגולפאייגני).
מעמד האייתוללה נישלל ממנו בהמשך על ידי משטר הרפובליקה האיסלמית על רקע עמדותיו.
במקצועו קליגרף מומחה ומשקיע חלק ניכר מזמנו בתחום זה, כיוון שהוא מאמין שאסור להרוויח כסף באמצעות דת.
רעיון זה למד ממורו האייתוללה סייד אבולפזל נאעני הוא פיתח עיצובים קליגרפיים של פסוקים מהתורה, מספר תהילים ומהקוראן במטרה לטפח אחווה בין הדתות.
הוא נרדף על ידי רשויות השלטון, נעצר ונכלא בהזדמנויות שונות החל מגיל 23. בשנת 2001 החל את הפרויקט הבין-דתי שלו לאחר שהמנהיג העליון חמינאי הכריז עליה כעל 'שנה של דיאלוג בין הציוויליזציות'.
לדבריו פנה לחמינאי לקבל את בירכתו אולם נענה כי המנהיג העליון מתנגד ליוזמה, ללא הסבר.
בהמשך לדבריו, נחקר על ידי סוכני ממשל בנוגע לפרויקט שלו ולפרסום קליגרפיות המבוססים על פסוקי התורה וכי החל משנת 2004 החל לקבל איומים הקשורים לפרויקט שלו המבוסס על פסוקי תהילים.
בפסיקתו הדתית הוא סבור כי יש להתאים את ההלכות הדתיות לתנאים החברתיים ולמושגי הזמן המודרניים, למשל בכל הנוגע לשוויון בין נשים לגברים.
על רקע הרדיפה נגדו, מעולם גם לא נישא
בשנת 2005 הקדיש קליגרפיה של ספר תהילים לספריית הקונגרס לזכר הנספים בפיגוע הטרור במרכז הסחר העולמי.
בשנת 2008 נעצר למשך ארבעה חודשים לאור ביקורת שמתח על המשטר והוטל עליו קנס של שני מיליון טומאן.
ב-2012 הקדיש עבודת קליגרפיה של ספר עזרא לרב יצחק יוסף, אותו הגדיר כמנהיג הדתי של הקהילה היהודית העולמית.
לדבריו בחר בספר עזרא המכיל את הצהרת כורש מלך פרס המאפשרת ליהודים לשוב מגלות בבל ולהקים את בית המקדש השני, כביטוי להיסטוריה המשותפת של העם האירני והעם היהודי.
עוד כתב כי הספר נמסר לאחר השלמתו לרב יוסף בירושלים.
באפריל 2014, לאות הזדהות עם הקהילה הבהאית של איראן, המיעוט הגדול במדינה, העניק לבהאים של העולם יצירה קליגרפית המבוססת על ציטוט של בהאא אללה, הנביא מייסד דת הבהאיזם מאל-כתאב אל-אקדס: "התאחדו עם כל הדתות באדיבות ובהסכמה, כדי שייוכלו לשאוף מכם את ניחוחו המתוק של אלוהים.
היזהרו שמא בקרב בני אדם תשתלט עליכם להבת הבורות האווילית.
הכל יוצא מאלוהים ואליו הם חוזרים".
הוא המקור לכל הדברים ובו נגמרו הכל".
קריאת האייתוללה לסובלנות דתית ולדו-קיום זכתה לתמיכה עולמית ממנהיגים דתיים.
בנובמבר 2015, הקדיש מעצומי-טהראני עבודת קליגרפיה נוספת שיצר ל-15 בהאים שנעצרו באיראן.
בעבודתו ציטט מתוך החיבור 'המילים הנסתרות', טקסט מקודש לדת הבהאית: "הו בן אדם!
האם זה רצונך למות על משכבך, או לשפוך את דם חייך על העפר, קדוש מעונה בנתיב שלי, וכך להפוך למבטא של הוראתי ולמגלה שך האור שלי בגן העדן העליון?
שפוט בצדק, הו משרת!" הוא אמר שהוא רוצה להעלות את המודעות בקרב האיראנים לגבי כבודם של אנשים ללא קשר לדתם.
באוקטובר 2016 התנגד לפתווה של המנהיג העליון חמינאי האוסרת על נשים לרכב על אופניים במרחב הציבורי.
ב-2019 התנגד לאכיפת צום הרמדאן במרחב הציבורי ולענישת אנשים שלא צמים וטען כי חובת הצום היא חובה פרטית החלה על המוסלמים.
בשנת 2021 התראיין מעצומי-טהראני מטהרן לערוץ 12 של הטלוויזיה הישראלית ואמר: "לאיראנים וליהודים שנים ארוכות של חברות" והציהר כי 'לא פגש איראנים שאין להם דעה חיובית על ישראל'.
הוא קרא לסיום "העוינות חסרת ההיגיון בין העמים של איראן ושל ישראל" ומתח ביקורת חריפה על המשטר הדיקטטורי של הרפובליקה האיסלמית.
בהמשך קיים דו-שיח גם עם הרב אברהם קופר ממרכז שמעון ויזנטל ועם ג'ורג' הרוניאן (מנהיג קהילה יהודית-איראנית מלוס אנג'לס) בו הדגיש כי ישראל שייכת לעם היהודי בהתבסס על סורת אל-אסראא 8 - ועל סורת אל-מאאידה 21..
על ראיון זה נעצר ב-16 באוקטובר 2022 ושוחרר ב-3 בינואר 2023 לאחר שנידון לחמש שנות מאסר על תנאי.
בראיון ממאי 2021 לרשת הסעודית אל-ערביה אמר כי הפתרון היחיד לאיראן הוא סילוק 'הכנופיה הדתית' מהשלטון, כי איראן חייבת להיות נשלטת על ידי משטר חילוני, וכי על אנשי דת להגביל פעולתם למוסדות הדת.
עֶבֶד לֹוֶה לְאִישׁ מַלְוֶה הוא פתגם מתוך ספר משלי, העוסק ביחסים שבין מּקבל הלוואה לבין נותן ההלוואה.
לפי האמור בו בכל הלוואה נוצרת מחייבת בין מקבל ההלוואה לנותן ההלוואה בצורה הדומה ליחס שבין עבד לאדוניו.
להיגד זה יש משמעויות משפטית במשפט העברי בנוגע לקביעת מקום הדיון, וכן בדיני הראיות.
רבי אברהם אבן עזרא והמלבי"ם ראו בפסוק זה תיאור של תופעה שלילית, בה עשיר עושה שימוש בעושר שלו כדי לשלוט על עניים, וזאת לעומת עשיר טוב עין שנותן לעניים מלחמו.
פרשנים אחרים רואים בכתוב זה משל לצורך של עם הארץ לקבל תורה מתלמיד חכם, עם הארץ דומה ללווה ותלמיד חכם דומה למלווה.
לפי המובא ב, כאשר המלווה דורש שהדיון על ההלוואה יתקיים ב"בית הוועד" והלווה אינו מעוניין בכך, אלא רוצה שהדיון יתקיים בעיר שבה הם מתגוררים, שומעים למלווה, ואילו כאשר הלווה הוא שמעוניין בהליכה למקום הוועד אין שומעים לו.
ב מובא שכאשר אבד למלווה שטר החוב הוא יכול לדרוש שיפרעו לו את החוב כנגד כתיבת "שובר", וזאת משום "עבד לווה לאיש מלוה".
חובות שלא נוצרו על ידי הלוואה
בנוגע לכתיבת שובר כתבו תוספות שההנמקה "עבד לווה לאיש מלווה" תקפה גם לגבי חובות שלא נוצרו על ידי הלוואה, כמו כתובה, אחריות נכסים.
לגבי קביעת מקום הדיון כתב הרמב"ם שהדין תקף גם לגבי נגזל וניזק: .
עבדאללה הראשון בן חוסיין היה המלך הראשון של הממלכה ההאשמית של ירדן (או בשמה בעת ייסודה: הממלכה ההאשמית של עבר הירדן).
נרצח בירושלים בשעה שעמד להיכנס לתפילה במסגד אל-אקצא.
עבדאללה, בנו השני של חוסיין בן עלי מלך חג'אז, נולד ב-1882.
משנת 1909 ועד פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 היה נציג מכה בפרלמנט העות'מאני.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה הקימו הבריטים שתי מדינות ערביות בחסותם: עיראק ועבר הירדן, שהשלטון בהן הוענק לבניו של חוסיין בן עלי כגמול על עזרתו לבריטים בהובלת המרד הערבי נגד האימפריה העות'מאנית בזמן המלחמה.
התכנית הבריטית המקורית הייתה להמליך את עבדאללה על עיראק ואת אחיו פייסל על סוריה, אולם ביולי 1920 סולק פייסל מדמשק על ידי הצרפתים.
בנובמבר 1920 עזב עבדאללה את חצר אביו בחג'אז, עלה צפונה לכיוון סוריה, בראש כוח צבאי שמנה כ-300 לוחמים, וחנה בעיירה מעאן (שהייתה אז בתחומי החג'אז), במטרה לתקוף את הצרפתים.
אולם בוועידת קהיר במרץ 1921 החליטו הבריטים להמליך את פייסל על עיראק.
במרץ 1921 התמקם עבדאללה בעיירה עמאן, ויצא לירושלים.
בפגישה בין וינסטון צ'רצ'יל, הרברט סמואל, לורנס איש ערב ועבדאללה, שנערכה בבניין אוגוסטה ויקטוריה בירושלים ב-21 במרץ 1921, הוצע לעבדאללה לעמוד בראש אמירות עבר הירדן המזרחי, תחת שלטון המנדט הבריטי.
ב-1 באפריל 1921 הוא הוכתר כ"אמיר עבר הירדן" (שהופרדה על ידי הבריטים מארץ ישראל המערבית) ל"תקופת ניסיון" בת שישה חודשים, ובאוקטובר 1921 המליץ לורנס "איש ערב" לצ'רצ'יל על הארכת המינוי.
באוקטובר–נובמבר 1922 שהה בלונדון כדי לדון עם ממשלת בריטניה על קידומו.
הוא דרש עצמאות מלאה ונמל-מוצא לים התיכון, ואף נפגש עם חיים ויצמן בניסיון לשכנע את הציונים לקבל אותו כאמיר על כל שטח המנדט הבריטי.
ב-25 במאי 1923 ניתנה הצהרה בריטית בדבר נכונות להכיר רשמית ב"ממשלה העצמאית" של האמיר עבדאללה בעבר הירדן.
האמיר עבדאללה ואביו המלך חוסיין, נפגשו בינואר 1924 בעמאן עם הרב יעקב מאיר, הקולונל פרדריק קיש ודוד ילין, בניסיון ליצור יחסים טובים בין הערבים לציונים.
יחסו של עבדאללה היה חשדני יותר מאביו, ולבקשת ילין שישפיע על ערביי ארץ ישראל "להסדיר את אי ההבנה השוררת כעת", השיב ש"כנראה מעשי הציונים אינם כה טובים כדבריהם", ושהוא חושב שיש לציונים מטרות נסתרות, בין היתר על רקע הצהרת בלפור.
עבדאללה אמר שהוא מבין את רגשות העם העברי למולדתו, והיה מרוצה אלמלא גורשו לפני אלפיים שנה, אבל צריך להתחשב בזכויות הפוליטיות של העם הערבי בארץ ישראל, ואם היהודים יצהירו על הסכמתם להכיר בהם, הם יוכלו לבוא לארץ ולהתפתח בחופשיות.
לפי פרוטוקול הפגישה הוא הבטיח ש"אם הזכויות המדיניות של הערבים יישמרו, אז הם יקדמו בברכה את היהודים לא רק בארץ ישראל - אלא גם בשאר הארצות הערביות".
עבדאללה התבטא שיש צורך להגיע להסכמה במהירות, כי הזמן משחק לרעת הצדדים, ו"בטרם סבלנותם של הערבים תפקע".
באותה תקופה הוא הכיר את מת'קאל אל-פאיז ונרקמו בין המנהיגים יחסים טובים.
ב-1928 הכירה בריטניה ב"ממשלתו העצמאית" של עבדאללה, אך הותירה בידה את הפיקוח הצבאי על עבר הירדן.
עם מתן העצמאות לעבר הירדן בשנת 1946 הוכתר עבדאללה למלכה של "הממלכה ההאשמית של עבר הירדן".
מטרתו של עבדאללה לספח לממלכתו שטח גדול ככל הניתן של ארץ ישראל, אשר נגזרה מחוסר נכונותו להסתפק בפיסת המדבר השוממת שניתנה לו על ידי הבריטים, הייתה ברורה עוד מימיו הראשונים כמלך ירדן.
מטרה זו אף קיבלה ביטוי ממשי בשטח, כאשר עוד במהלך שנות המנדט הבריטי התקיימו קשרים ענפים בין גופים פוליטיים אופוזיציונרים מקרב ערביי ארץ ישראל, כדוגמת מפלגת האסתקלאל ובני משפחת הנשאשיבים, עם גורמים רשמיים בירדן, ובכללם המלך עצמו.
עם זאת, בעבור רובם של תושבי הארץ, ובעיקר עבור תומכי מחנה משפחת חוסייני, לא היה סיפוח לממלכת ירדן דבר רצוי, ובמקרים מסוימים האשמתם של גורמים אופוזיציונרים כדוגמת הנשאשיבים בניהול קשרים למול ירדן, נחשבה כהוכחה לבגידה ברעיון הפלסטיני ולהתרת דמם.
הפגישה השנייה נערכה בעמאן ב-12 במאי 1948, יומיים לפני הכרזת המדינה, בהשתתפות דנין (ששימש כמתורגמן), ואחד מאנשי סודו של המלך, מוחמד זובאטי.
עם שוך הקרבות עבר אזור יהודה ושומרון לשלטונה של ממלכת ירדן ההאשמית.
הניסיון הראשון לספחו אליה באופן רשמי התרחש בסמוך למועד ההכרזה על הקמתה של ממשלת כל פלסטין, כאשר הירדנים הודיעו על עריכתו של "הקונגרס הפלסטיני הראשון" בתאריך 1 באוקטובר 1948 בעמאן.
כמו כן, כהמשך ישיר לכינוס עמאן באוקטובר 1948, אורגנה ביום 1 בדצמבר 1948 התכנסות נוספת ביריחו תחת השם "הכינוס הפלסטיני השני".
בהודעת הסיכום של הכנס קראו משתתפיו לדחייה מוחלטת של הלגיטימיות של ממשלת כל פלסטין, וכן להכרה במלך עבדאללה כמלך של פלסטין כולה כשלב הראשון בדרך לאחדות העולם הערבי, וכן הציעו ליצירת מנגנון ניהולי בשטחים אשר יאפשר לתושבים לקחת תפקיד של ממש בניהול השטחים, בחסות הכתר הירדני.
בדצמבר 1949 התקבלה החלטה 303 של העצרת הכללית של האו"ם ברוב של למעלה משני שלישים על בינאום ירושלים.
מיד עם החלטת הבינאום התכנסה הכנסת וקיבלה לפי הצעת ראש הממשלה דוד בן-גוריון החלטה להעביר את מושב הממשלה ומשרדיה לירושלים.
גם ירדן התנגדה לבינאום ירושלים וההתנגדות המשותפת עוררה תקווה להשגת שלום בין ישראל לבין ירדן.
בחודשים דצמבר 1949 וינואר 1950 התנהלו שיחות חשאיות בין שתי המדינות, ונראה היה כי נמצא בסיס להסכם שלום בין שתיהן.
דבר השיחות דלף והליגה הערבית התכנסה והחליטה לגרש משורותיה כל מדינה ערבית שתנהל משא ומתן לשלום עם ישראל.
ב-20 ביולי 1951 התנדפו הסיכויים להשגת שלום בין ישראל לבין ירדן, כאשר המלך עבדאללה הראשון נרצח ביריות, בעיר העתיקה של ירושלים, על ידי קבוצת מתנקשים פלסטינים קיצונים, שהיו בקשר עם המופתי של ירושלים לשעבר חאג' אמין אל-חוסייני, בשעה שעמד להיכנס לתפילה במסגד אל-אקצא.
הרוצח מוסטפא עשו, שהתחבא מאחורי דלת במסגד, יצא וירה במלך שמת במקום לעיני נכדו חוסיין.
אחרי רצח המלך הוכרז בנו הבכור הנסיך טלאל כמלך, והלגיון הערבי מנע התפשטות מהומות בממלכה.
עם רצח פוליטי זה באה לקיצה למשך זמן רב האפשרות למשא ומתן לשלום בין ישראל לירדן.
מאחר שטלאל סבל מסכיזופרניה, דבר שהשפיע על תפקודו והצריך אותו להתאשפז תכופות בסנטוריום, הוכתר בנו, חוסיין, למלך (מלך ירדן הנוכחי, עבדאללה השני, הוא בנו של חוסיין וקרוי על-שם אבי סבו).
המשא ומתן בין ישראל לבין ירדן התחדש כעבור כעשרים שנה, במגעים בין המלך חוסיין לבין בכירים בממשלת ישראל, בסדרה מתמשכת של פגישות חשאיות, שהבשילו לידי הסכם השלום בין ישראל לירדן בשנת 1994.
עבדאללה השני הוא מלך הממלכה ההאשמית של ירדן.
עבדאללה עלה לכס המלוכה ב-7 בפברואר 1999 לאחר מות אביו המלך חוסיין.
המלך עבדאללה השני הוא בנו הבכור של חוסיין, מלך ירדן, ומונא, מלכת ירדן.
אמו הייתה אנגלייה, בתו של קצין בריטי ששירת בירדן, אשר נולדה בשם אנטואנט (טוני) גארדינר.
היא התאסלמה לקראת נישואיה ושינתה את שמה.
אביו ירש את המלוכה בגיל 17, לאחר שסבו של עבדאללה, טלאל, מלך ירדן, נאלץ לפרוש מסיבות נפשיות.
בצעירותו התחנך עבדאללה בבריטניה, באקדמיה הצבאית הבריטית בסנדהרסט ובאוניברסיטת אוקספורד, הוא שירת במשך כשנה כקצין ברגימנט ההוסרים ה-18\13 של הצבא הבריטי.
שירת כטייס בחיל האוויר המלכותי הירדני וכיהן כמפקד הכוחות המיוחדים של ירדן.
במקביל למד יחסים בין-לאומיים באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון שבארצות הברית.
בינואר 1993 פגש עבדאללה את ראניה, ילידת כווית ממוצא פלסטיני, הם התארסו חודשיים לאחר מכן ונישאו ב-10 ביוני 1993.
לאחר מות אביו הוכתר כמלך ירדן ב-7 בפברואר 1999. אחיו של המלך חוסיין, הנסיך חסן, היה יורש העצר במשך רוב תקופת מלכותו של חוסיין, אך מעט לפני מותו החליט המלך להעביר את הכתר אל בנו.
הסיבה להדחתו הייתה בין השאר רצונו של חוסיין להעביר את המלוכה לצאצאיו שלו.
עם עלייתו לשלטון הכריז על אשתו ראניה כמלכת ירדן, ללא הכרזתו היא הייתה זוכה לתואר נסיכה בת-זוג בלבד.
עבדאללה נחשב לאדם מערבי, ומתבטא באנגלית טוב יותר מאשר בערבית ספרותית.
תחת הנהגתו נוטה ירדן לקו מדיני פרו-אמריקני ולקשרים הדוקים עם המערב.
עם הכתרתו הצהיר עבדאללה כי בכוונתו לשמור על הסכם השלום עם ישראל.
נטל חלק בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני והשתתף בפסגת שארם א-שייח' ופסגת עקבה.
ב-2015 שיתף פעולה עם הליגה הערבית בהתקפות על הכוחות החות'ים בתימן.
ב-13 באפריל הורה לחיל האוויר המלכותי הירדני לקחת חלק בסיוע ביירוט והדיפת מתקפת הטילים והטב"מים האיראנית על ישראל באפריל 2024.
ב-11 בפברואר 2025 נפגש יחד עם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ויחד דנו כיצד לספק אפשרויות לתושבי עזה המאפשרות להם לחיות בביטחון ובכבוד.
עם כניסתו לתפקיד שחרר עבדאללה אסירים אסלאמיסטים כדי להפשיר את היחסים עם תנועת "האחים המוסלמים", בין האסירים ששוחררו היה אבו מוסעב א-זרקאווי.
בראשית 2011 התקיימו הפגנות גדולות כנגד שלטונו, כחלק מגל המחאות בארצות ערב.
כאשר הזרז המקומי בירדן היה אינפלציה במחירי המזון ושכר חודשי נמוך.
בפברואר 2011 פיטר עבדאללה את ראש הממשלה סמיר ריפאעי ומינה במקומו את מערוף אל-בח'ית, במטרה לפייס את המפגינים.
לאחר מכן דרש עבדאללה רפורמות מהממשלה החדשה.
למרות מאמציו המחאות המשיכו, והפגנה משמעותית התרחשה ב-25 במרץ 2011. ההפגנות גלשו לעימות עם תומכי המלך ויידוי אבנים, עם הרוג אחד וכמאה פצועים.
באוקטובר 2011 שוב פוזר הקבינט הממשלתי, ובמקום אל-בח'ית מונה עון אל-ח'סאונה לראש ממשלה.
ירדן השתתפה בפעולות אמריקניות כנגד ארגון "המדינה האיסלאמית".
לאחר שהארגון שרף למוות טייס ירדני שנפל בשבי במהלך פעילות מבצעית בעיראק, ירדן אף חיזקה את השתתפותה בקואליציה.
באפריל 2021 הורה עבדאללה על מעצרם של אחיו למחצה, הנסיך חמזה בן חוסיין, ועשרים מקורבים נוספים, בחשד שתכנן ניסיון להפילו בהפיכה.
נשוי לראניה, מלכת ירדן, ילידת כווית בת למשפחה ממוצא פלסטיני.
הנסיך חוסיין, יורש העצר (נולד ב-28 ביוני 1994) הוא נישא בשנת 2023 לנסיכה רג'ווה אאל סייף, ולהם בת אחת:
הנסיכה אימאן - בתו הבכורה של הנסיך חוסיין, (נולדה ב-3 באוגוסט 2024)
הנסיכה סלמא (נולדה ב-26 בספטמבר 2000)
המלך עבדאללה התעניין בצניחה חופשית, מרוצי ראלי וצלילה.
השתתף בסדרה "Jordan: The Royal Tour" של ערוץ דיסקברי בה הציג בפני הצופים אתרי תיירות בולטים בירדן, יחד עם המארח פיטר גרינברג.
בתוכנית המלך ציין כי מאז כניסתו לתפקיד, נאסר עליו לצנוח.
המלך עבדאללה הוא גם חובב אופנועים, וביולי 2010 ערך טיול בצפון קליפורניה על אופנוע הרלי-דייווידסון.
המלך הוא גם חובב גדול של סדרת המדע בדיוני "מסע בין כוכבים".
בשנת 1996, כשהיה עדיין נסיך, השתתף עבדאללה בתפקיד אורח קצר ללא מלל בסדרה "מסע בין כוכבים: וויאג'ר" בפרק ה-20 של העונה השנייה.
העניין הרב שלו בתעשיית הקולנוע השפיע גם על החלטתו להקים ב-20 בספטמבר 2006 את בית הספר לקולנוע "Red Sea Institute of Cinematic Arts" בעקבה, בשיתוף עם בית הספר לקולנוע "USC School of Cinematic Arts" של אוניברסיטת דרום קליפורניה.
כאשר צוות ההפקה של הסרט "רובוטריקים 2: הנקמה" הודיע שבכוונתם לצלם חלק מהסרט בירדן, המלך עבדאללה הורה לספק 38 מסוקים צבאיים שיובילו את הציוד של צוות ההפקה אל פטרה.
עבדאללה סולימאן זוברומאווי הוא כדורגלן עבר סעודי.
בין השנים 1993 ל-2002, שיחק זוברומאווי 122 משחקים וכבש 4 שערים בנבחרת ערב הסעודית.
זוברומאווי שיחק עם הנבחרת במונדיאל 1994, מונדיאל 1998 ומונדיאל 2002. ברוב הקריירה שלו שיחק זוברומאווי באל-אהלי ג'דה ובאל-הילאל.
עבדאללה ברגותי הוא טרוריסט פלסטיני, ממפקדי הזרוע הצבאית של חמאס ביהודה ושומרון.
החל מנובמבר 2004 הוא מרצה עונש של 67 מאסרי עולם בישראל.
ברגותי נולד בשנת 1972 בכווית.
לאחר מלחמת המפרץ, שבה נלחם כנגד הכוחות האמריקאים ונעצר על ידיהם, עבר יחד עם משפחתו לעמאן, שם השלים את לימודי התיכון.
בשנת 1991 עבר לדרום קוריאה והחל ללמוד ספרות קוריאנית על מנת לרכוש את השפה.
לאחר שרכש את השפה למד הנדסת אלקטרוניקה, אך לא השלים את לימודיו.
במהלך שהותו בקוריאה התחתן עם אישה קוריאנית וחזר איתה לעמאן, אך נפרד ממנה מכיוון שלא הסכימה שיישא אישה נוספת.
עם הגעתו לאזור יהודה ושומרון, בשנת 1999, הוא ניצל את השכלתו ההנדסית וייצר עשרות קילוגרמים של חומרי נפץ ומטעני חבלה עבור גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של החמאס.
וכן שימש מדריך לייצור מטעני חבלה והכשיר פעילים מארגונים שונים.
בפיגועים אלו נרצחו 66 בני אדם ונפצעו כ-500.
ברגותי נעצר במרץ 2003, ולאחר חקירתו נשפט ובנובמבר 2004 נדון ל-67 מאסרי עולם.
במשפטו, ברגותי לא הביע כל חרטה על מעשיו, האשים את ישראל והביע צער על שלא ניתנה לו ההזדמנות להרוג יהודים נוספים.
בגזר דינו כתבו השופטים: "מבול הטרור הרצחני שהנאשם פתח בו היה אחד מהחמורים ביותר בהיסטוריה רוויית הדמים בתולדות המדינה".
השופטים הוסיפו "הנאשם לא הביע כל חרטה, אלא התגאה בכך שהכשיר עשרות מהנדסים, אשר הוא מקווה כי יגרמו לפיגועים קשים הרבה יותר מאלה שחוללו על ידו".
בנוסף ציינו השופטים כי הנאשם אמר בבית המשפט: "ארגון חמאס יגרום להתפרקות מדינת ישראל, בהתאם לחזונו של אחמד יאסין".
בראיון לתוכנית 60 דקות בשנת 2009 נשאל ברגותי כיצד הוא מרגיש לאחר שהיה אחראי להרג של 66 אנשים.
הוא ענה "אני מרגיש רע, כי המספר הוא רק 66", והוסיף "אני מרגיש רע כי אני רוצה עוד".
בשנת 2009, כחלק מהמגעים לשחרורו של החייל החטוף גלעד שליט, עלה שמו של עבדאללה ברגותי כאחד מהמועמדים לשחרור בעסקת השבויים, אך עקב התנגדות ישראל לא נכלל בעסקה שנחתמה באוקטובר 2011. באוקטובר 2015 פורסם שבזמן מאסרו הוא ממשיך לקבל משכורת מהרשות הפלסטינית וכי עד 2015 קיבל יותר מרבע מיליון שקלים.
במהלך גיבוש עסקת החטופים הראשונה בנובמבר 2023 וכן לפני העסקאות לשחרור חטופים בינואר ובאוקטובר 2025, שוב עלה שמו כמועמד לשחרור, במסגרת עסקת חליפין.
עבדאללה בן עבד אל-מטלב (545-570) היה אביו של הנביא ומייסד האסלאם מוחמד.
מסופר כי עבדאללה היה בנו של שייבה בן האשם (עבד אל-מוטליב אבן האשם), והיה נשוי לאמינה בנת והב.
הוא נפטר ממחלה זמן קצר לאחר הולדת בנו, מוחמד בשנת 570, בהיותו בדרך בין מדינה למכה, בגיל 25.
בספרות הערבית והאסלאמית הוקדש מקום נרחב לדיון בשורשיו של הנביא (נסב).
המסורת מציגה רשימת יחש ענפה החוזרת אחורה דורות רבים, עד לעדנן האב המיתולוגי של שבטי ערב:
עבדאללה חאג' יחיא היה ביוכימאי, רוקח ורופא ערבי-ישראלי, פרופסור לרוקחות קלינית בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים
נולד בטייבה למשפחה בת שלושה אחים ושמונה אחיות.
למד לתואר ראשון ברוקחות, תואר שני בביוכימיה, ותואר שלישי ברפואה ורוקחות.
היה ממייסדי חברת אוקסון מדיקה (OxoN Medica) המבוססת על מחקריו של חאג' יחיא ופרופסור לסלי בנט.
בשנת 2003 הוענק לחאג'-יחיא פרס קיי של האוניברסיטה העברית על כך שפיתח שיטה חדשנית לטיפול בבעיות עורקי הלב.
הוא פיתח תרכובות אורגניות המכילות תחמוצות חנקן, הפועלות כמעכבות חימצון, שאינן גורמות לתופעות הלוואי של הניטרוגליצרין, שבו נהוג להשתמש לבעיות מסוג זה.
היה ממייסדי ונשיא העמותה ישראלית לסוס ה"שגיה-ערבי".
היה נשוי ואב לארבעה, התגורר בנווה שלום.
נפטר באופן פתאומי בשנת 2009, היה בן 52 במותו.
חכם עבדאללה בן משה חיים (לעיתים בקצרה: עבדאל; בגדאד, תקכ"ה (בערך) - כ"ט או ל' בחשוון תרכ"ה, 29 בנובמבר 1864), היה רב וראש ישיבה, עסקן ציבורי ויהלומן.
בסוף ימיו היה מרבני ופרנסי ירושלים.
הוא היה דודו של חכם יוסף חיים מבגדאד (הבן איש חי).
עבדאללה היה בנו השני של חכם משה חיים, ראש רבני בגדאד (נפטר ח' בסיוון תקצ"ז, 11 ביוני 1837), הבן השלישי היה חכם אליהו חיים, רבה של בגדאד ואביו של חכם יוסף חיים מבגדאד, ה"בן איש חי".
במקביל ללימודיו עסק במסחר יהלומים, וקנה לו שם של אדם אמין, עד שנפוצו אגדות אודות יושרו.
בעקבות סכסוך עם נשיא הקהילה היהודית בעירו, עקר לדמשק, וב־1840 היה מעורב בשתדלנות היהודית סביב עלילת דמשק.
ב־1841 עלה לארץ ישראל, והתיישב בירושלים.
הוא ניצל את קשריו העסקיים בבגדאד ובהודו, ושימש כגזבר הצדקה של פילנתרופים יהודים כמו יחזקאל יהודה מכלכותא, שהעביר דרכו את כל כספי תרומותיו ליישוב היהודי בארץ ישראל.
הנוסע הירושלמי יעקב ספיר מונה אותו בתחילת ספרו "אבן ספיר" עם .
ב־1844 יסד בירושלים את ישיבת "כנסת יחזקאל", שבראשה עמד עד יום פטירתו.
אחד מתלמידיו היה נכד-אחותו רבי בנימין יחזקאל יהודה.
הוא נפטר בסוף חודש חשוון תרכ"ה (חורף 1865), בגיל מאה שנים.
בצוואתו ביקש כי יקברו אותו בין פשוטי העם, ולא יספידוהו, אך אנשי ירושלים לא שעו לבקשתו, וליוו אותו למנוחות בכבוד רב.
הוא הניח אחריו שלושה בנים וארבע בנות.
אחד מבניו היה פקיד חברון, החכם יוסף שלום, שעמד בחיי אביו במוקד מחלוקת גדולה ביישוב היהודי בחברון.
עבדאללה בן ג'אסם אַאל ת'אני היה אמיר קטר בין השנים 1914–1949.
עבדאללה בן ג'אסם אאל ת'אני נולד בשנת 1880 בדוחה שכבר אז הוכרזה כבירת קטר.
היה בנו החמישי של ג'אסם בן מוחמד אאל ת'אני, גדל במשפחה עם 18 אחים ואחיות.
זהותה של אימו לא ידועה.
לעבדאללה הייתה אישה אחת ושלושה ילדים, דבר שלא היה מקובל בימים ההם בקטר, כשלכל משפחה היו כעשרה ילדים בממוצע.
עלי בן עבדאללה אל ת'אני
חמד בן עבדאללה אל ת'אני
חסן בן עבדאללה אל ת'אני
עבדאללה מת ב־25 באפריל 1957 במוות טבעי.
ויתר על תפקידו כאמיר 10 שנים קודם לכן.
שיח' אבו אסמאעיל עבדאללה אל-הראווי אל-אנצארי או ח'וואג'ה עבדאללה אנצארי (בפרסית: خواجه عبدالله انصاری), מוכר גם בשם פִּיר-י הראת (בפרסית: پیر هرات, החכם מהראת) (1006–1088) היה מיסטיקן פרסי מוסלמי מפורסם שחי במאה ה-11 בהראת (כיום באפגניסטן).
נחשב לאחת הדמויות הבולטות בח'וראסאן של המאה ה-11: פרשן קוראן, אספן מסורות, איש פולמוס ומורה רוחני, שהיה ידוע בכישורי הנאום והשירה שלו בפרסית ובערבית.
אנצארי נולד בכוהנדז, המצודה הישנה של הראת, ב-4 במאי 1006. אביו, אבו מנצור, היה בעל חנות אשר שהה חלק מנעוריו בבלח'.
הוא היה צאצאו של אבו איוב אל-אנצארי, אחד מחברי הנביא.
כשהיה אנצארי צעיר, עזב אביו את הבית וחזר לבלח'.
אנצארי הצעיר היה תחת חסותם של יחיא בן עמאר שיבאני ושיח' עמו, צופי נודד ורב השפעה.
בנעוריו פגש את מוחמד טאקי סג'סתאני, צופי שהשתייך לאסכולה החנבלית, ובעקבותיו נהג גם אנצארי בהתאם לאסכולה זו.
אנצארי היה גם תלמידו של שיח' אבו אל-חסן ח'רקאני, מדריך צופי שטען כי הוא תלמידו הרוחני של באיזיד בסטאמי.
אנצארי זכה לפרסום ולתלמידים רבים, ולמרות גילו הצעיר גם מבוגרים ומנוסים ממנו שמעו לו ולהוראותיו.
דבר זה השתנה עם פלישת הסלג'וקים לעיר, אז נאסר עליו להמשיך וללמד.
במשך שנתיים (1041–1043) שהה אנצארי במעין בידוד, וכשחזר להראת התמקד בפרשנות קוראן, עיסוק בו התמיד במשך כל ימיו אך מעולם לא השלים.
לקראת סוף חייו, אנצארי איבד את הראייה בשתי עיניו אך המשיך ללמד עד מותו בגיל 85. הוא הכתיב את חיבוריו למזכירו ולתלמידיו, וכך המשיך ללמד.
הוא נפטר ב-8 במרץ 1089. מבנה הקבר שלו בהראת, שנבנה במהלך התקופה הטימורית, הוא אתר עלייה לרגל פופולרי.
אנצארי כתב ספרים רבים בפרסית ובערבית בנושאי מיסטיקה ופילוסופיה, חדית', היסטוריה וביוגרפיה (עלם אל-אנסאב).
חיבורו המפורסם ביותר הוא מונאג'את נאמה (ספר התפילות), אשר נחשב ליצירת מופת של הספרות הפרסית.
לאחר מותו, אמירות רבות שלו, שהועברו על ידי תלמידיו, יחד עם אמירות נוספות מכתביו נכללו בחיבורו המפורסם של אל-מַיְבּוּדי כַּשְף אל-אסראר (גילוי הסודות).
החיבור הזה הוא מבין התפסירים הצופיים המוקדמים של הקוראן.
המשפטן החנבלי אבן קיום אל-ג'ווזיה כתב חיבור פרשני ארוך על מסה בשם מַדארִג' א-סאלִכּין שכתב אנצארי.
בחיבור אחר שלו, מכנה אבן קיום אל-ג'ווזיה את אנצארי בכינוי הכבוד "שיח' אל-אסלאם".
דַ'ם אל-כַּלאם ואַהְלִהִ (ערבית: ذم الکلام واهله) - "גינוי הכלאם ותומכיו", ספר פולמוס אנטי כלאמי
טַבַּקאת א-צוּפִיַּה (ערבית: طبقات الصوفیه) - "דורות הצופים", ביוגרפיות של צופים.
זהו הבסיס לחיבורו הנודע של ג'אמי, נַפַחאת אל-אֻנְס.
צַד מֵידאן (פרסית: صد میدان) - "ספר אלף הכיכרות", פרשנות על פסוקי הקוראן, סורה 3, פס' 29-31
מונאג'את נאמה (פרסית: مناجات نامه) - "ספר התפילות", תפילות ושיחות עם האל
מַנאזִל א-סַאִירין (ערבית: منازل السائرين) - "תחנות ההולכים", מתאר את מהלך הנפש אל האל בעשרה שלבים
כשף אל-אסראר ועדת אל-אבראר (ערבית: کشف الاسرار و عدة الابرار) - "גילוי הסודות" פרשנות על הקוראן.
זאד אל-עארפין (ערבית: زاد االعارفین)
כנז א-סאלכין (פרסית: کنز السالکین)
הפת חצאר (הסאר) (פרסית: هفت حصار) - "שבע גדרות"
אלהי נאמה (פרסית: الهی نامه) - "השם האלוהי"
מהבת נאמה (פרסית: محبت نامه) - "מכתבי אהבה"
קלנדר נאמה (פרסית: قلندر نامه)
רסאלה-י דל וג'אן (פרסית: رساله دل و جان) - "חיבור אודות על הלב והנשמה"
רסאלה-י וארדאת (פרסית: رساله واردات)
רסאלת מנאקב אל-אמאם אחמד בן חנבל (ِערבית: رسالة مناقب الإمام أحمد بن حنبل) - חיבור אודות מידותיו הטובות של האמאם אחמד בן חנבל"
אנואר א-תחקיק (ערבית: انوار التحقيق) - "אורות החקירה"
עבדאללה בן מחמד בן יוסף בן עבדאללה בן ג'אמע א-שיבי אלעבדרי אלהררי היה חכם דת מוסלמי ממוצא אתיופי, אשר נודע בשל מומחיותו בתחומי החדית' והפיקה.
העביר את מרב שנותיו בלבנון, שם עסק בהוראה.
אל-הררי נולד בשנת 1906, בהרר שבאתיופיה.
בשנת 1983, פרץ אל התודעה הציבורית כאשר יסד את ארגון הצדקה האסלאמי "אלאחבאש", בביירות, לבנון.
ארגון "אלאחבאש" צמח והפך לכדי תנועה סופית של ממש, אשר עסקה בעיקר בפעילויות צדקה, ובהוראת והכרת האסלאם לציבור הרחב.
מפני שעיקר הפעילות של התנועה הייתה בלבנון, ומפני שהתנועה הפכה לפופולרית מאוד, קיבלה התנועה את התואר הלא רשמי של "הקול הסופי הלבונני".
אל-הררי היה חבר במסדר סופי, מה שמכונה "טריקה".
על פי מקורות רשמיים, היה אל-הררי חבר בטריקה הנודעת ששמה קאדריה, והיה פעיל בסניפיה שבירושלים, דמשק, וביירות.
אחד ההישגים הבולטים של אלהררי, היה שהוא קיבל רישיון רשמי מהסניף הלבנוני של אוניברסיטת אל-אזהר.
בהשקפותיו ודעותיו, נודע אלהררי כאדם מתון ורציונלי, אשר מזוהה, כמו רוב המוסלמים ברחבי העולם, עם האשעריה.
ב-2 בספטמבר 2008, נפטר עבדאללה אלהררי מסיבות טבעיות, בגיל 102.
בן עומר היה אחד הצחאבים הצעירים ביותר בתקופת הנביא מוחמד, ואחד מגדולי פוסקי ההלכה (בפתווה), וכן הפגין יכולות מיוחדות במסירת החדית'.
אבן עומר השתתף בכמה מערכות צבאיות עם הנביא מוחמד, ולאחר מות הנביא השתתף בכל המערכות הצבאיות: בעיראק, פרס, מצרים ובאפריקה.
עבדאללה בן עומר בן אל-ח'טאב בן נפיל בן עבד אל-עוזי אבן ריאח בן כרט בן רזאח בן עודי בן כאעב אל-קוראשי (שבט קורייש), נולד במכה לפני הגירתו של הנביא מוחמד לית'ריב.
אמו ואמה של אחותו חאפסא הייתה זיינב בתו של מז'עון אל-ג'ומחיה.
הוא התאסלם כשהיה בן שתים עשרה, ביחד עם אביו.
לאחר מותו של הנביא מוחמד, עבדאללה בן עומר השתתף בפאתוח אל-שאם, בעיראק, בפרס, במצרים ובאפריקה.
ולאחר מכן חזר והשתכן באל-מדינה.
הח'ליף השלישי עות'מאן בן אפאן הציע לו משרה ברשות השופטת, והוא סרב.
בתקופת המצור על עותמאן לקח אבן עומר את החרב של אביו ויצא להגן על עותמן.
עבדאללה בן עומר נפטר בשנת 695 במכה, ונטמן בבית הקברות של המוהאג'רין.
הוא מסר חדית' מהנביא מוחמד, וגם מגדולי הצחאבה, כמו: אבו בכר ועותמן ועלי.
ממנו מסרו רבים מאלתאבעין, כמו: סעיד אבן אלמוסייב, עבדאללה אבן דינאר, ועוד.
עבדאללה ג'אבר הוא כדורגלן ערבי-ישראלי, המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת בני ריינה מליגת העל הישראלית.