tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעור יבש הולך בעקבות סרדינים אל עבר האורווה בה נמצאת זירת העכברושים ביחד עם עכברושים נוספים ובהגיעו לעמוד מעל הזירה הוא מתכוון לרדת אל הזירה בעזרת גומיות ולחלץ את בשר טחון, ונותן למזין גפרור בוער כתוכנית חילופית.
בשר טחון הזועם אשר חוזר לחושיו מנסה לגרום לעכברושים להתאגד, ומתייצב מול הכלב אשר מופתע לגלות שהוא אינו מתנהג כמו עכברוש ואף מדבר כבן אדם.
הכלב מטלטל את בשר טחון בפיו ומטיל אותו ארצה בניסיון לבדוק מה תהיינה התגובות מסביב, ובעוד בשר טחון הפצוע מתייצב שנית מול הכלב, סרדינים יורד לזירה קשור בחוט העשוי מגומיות ואוסף עמו את בשר טחון.
לעור יבש יורד לזירה, קשור בקצה השני של החבל ואוחז בעששית, וכשהוא רואה שהשניים מגיעים בביטחה לגג הוא משחרר את העששית אשר נופלת על ראשו של הכלב וקורע את החבל.
לאחר מכן הוא מתייצב מול הכלב, אשר מגלה להפתעתו שלא די בכך שהעכברוש הזה יודע לחמוק - הוא אף יודע לנשוך במקום רגיש - ומנסה לטפס החוצה מהבור.
לעור יבש רץ עד קצה אפו של הכלב וקופץ החוצה מהזירה, ובחפזונו לברוח מהאנשים והכלבים אשר מצטופפים באורווה הוא נלכד במלכודת עכברושים ישנה אשר אמורה לחתוך את גופו לשניים - אך כיוון שהקפיץ היה ישן וחלוד הוא לא נפגע אנושות וחווה חוויית סף מוות.
לעזרתו מגיעה מזין, אשר מצליחה להתגבר על הפחד שלה ומכרסמת את הקפיץ.
היא שמה לב שלעור יבש כעת מהורהר יותר, וכשהם עולים למעלה האורווה היא אומרת ללעור יבש שהאנשים נמצאים שם כעכברושים בחבית.
שקוע במחשבות מדליק לעור יבש גפרור, ומביט בו עד שהוא מסיים לבעור.
הוא מאחד את העכברושים סביבו, ובהמלצת סרדינים הוא נוגע בפצעים המדממים שלו ומסמן כל אחד מהעכברושים בנקודה על המצח.
מוריס מקשיב לקול אשר מזדהה בשם "עכביש" ומנסה להשתלט על מחשבותיו - כפי שלדבריו הוא עשה לכל העכברושים - דבר אשר גורם למוריס לרצות לברוח, אך מצפונו מונע זאת ממנו כך שהוא נשאר עם מליציה וקית, שמעוניין לגרום ללוכדים לדבר איתו.
כשהלוכדים חוזרים לצריף, מאוכזבים מכך שאיבדו את כספם ושכחו את הכלבים, הם מכינים לעצמם תה ומופתעים לגלות שיש לו טעם מוזר, ומוריס אשר יושב על אחת מהקורות קוטע את שיחתם ואומר שאם הם ידברו, יברחו וכיוצא באלה הם ימותו, ומציין כי עליהם להסתכל על רעל העכברים, אשר חלקו חסר.
בעודם מנסים להבין מה קורה, עולה קית מהמרתף למטה אוחז בשקית נייר מקומטת, וכשהלוכד המשני שואל מה הוא עשה ברעל קית אומר שככל הנראה ערבב אותו בסוכר.
הלוכדים מתרגזים אך מרגישים שהחומר שעורבב בתה משפיע עליהם ומליציה מבהירה להם שלא יעזו לפגוע בה ובקית אחרת ישכחו איפה שמו את הסם הנגדי - אשר לדברי קית הכינו העכברושים.
מליציה מבהירה ללוכדים שלהבדיל מקית טוב הלב היא מסוגלת להרעיל אותם, ובעוד לוכדי העכברושים מתחילים לסבול ממיחושים בביטנם הם נחקרים על ידי קית, מליציה ומוריס והשוליה מודה שהם תכננו להיפטר מהעכברושים ולסחוב את כל האוכל - אותו התכוונו למכור למישהו שהלוכד הראשי מכיר.
הלוכדים מודים שהם נהגו לכלוא את העכברושים ולתת להם לאכול האחד את השני, ובכך לגרום לעכברושים החזקים ביותר לשרוד, וכשקית שואל של מי היה הרעיון לכך כל אחד מהלוכדים טוען שזה היה רעיון "שלו" ובו בזמן שומע מוריס את עכביש אומר "שלי", ומסביר שמה שלא הורג אותם מחשל אותם.
קית חוקר את הלוכדים מה גרם לעכברושים בכלובים להיות מטורפים מפחד, ומוריס מתאמץ לשאול מה יש במרתף השני.
הלוכדים נאלצים להודות שכדי להיכנס לגילדה הם יצרו מלך עכברוש, אשר לדבריה של מליציה הוא רוע מוחלט.
לאחר מכן מסבירה מליציה ללוכדים הסובלים אשר סם הנגד נמצא במרתף הקטן שבו נעלו אותם הלוכדים, ולאחר שהיא נועלת את אותם במרתף מסבירה מליציה לקית שלמעשה נתנה להם חומר משלשל אשר היה לה בתיק, ואותו גם השאירה כסם נגד.
כאשר אנשי העיר דופקים בדלת ומחפשים את לוכדי העכברושים אשר רימו בזירה, מתאכזבת מליציה לגלות שהאנשים מזלזלים בהסבר שלה שהיא וקית השתלטו על הלוכדים בעזרת חתול מדבר, אך לעומת זאת מספרים על עכברושים אשר שוחים שחייה צורנית בחלב.
עכביש זומם לברור בין העכברושים הנשלטים על ידיו את העכברושים החזקים ביותר, אשר יפשטו בכל הערים ובאמצעותם יכריז מלחמה על בני האדם והוא מביע עניין בזהירות פול.
בעוד עכביש יכול לשלוט במוחם של יתר העכברושים, הוא מגלה שמוחו של זהירות פול דומה לשלו - אחד החושב עבור כל היתר - והוא מזמן אותו ואת אפרסקים למרתף שבו הוא חי.
זהירות פול מסרב להישלט על ידי עכביש, ובעוד עכביש מצהיר שהוא המהות של העכברוש, זהירות פול אומר שעכביש למעשה נוצר על ידי בני אדם והוא כל מה ששלילי במיתוס של העכברושים.
אפרסקים מדליקה גפרור כדי שזהירות פול יוכל לראות את מה שנעשה סביבו, וזהירות פול מצליח לשכנע את עכביש להתגלות בפניו, ועכביש מתגלה כשמונה עכברושים עיוורים המחוברים בזנב, אשר מתנועעים בצורה אחידה, וקולו של עכביש נשמע למעשה כאשר העכברושים מושכים בזנבותיהם.
הוא תוקף את העכברושים העיוורים והורג אותם, ולאחר מכן מגלה עניין בעכברוש הלבקן אשר אינו מביע פחד בעוד שהגפרור שאפרסקים אחזה בידה נופל מידיה ומצית שרפה...
הצבא של לעור יבש אשר נלחם בעכברושים של עכביש מגיעים למרתף הבוער, שם הם מגלים את מוריס יוצא מתוך הלהבות ונושא בפיו את גופו של זהירות פול.
מוריס מאבד עניין בעכברוש המת וכעבור רגע מת גם הוא.
כרוח רפאים רואה מוריס את עכברוש העצמות מגיע כדי לקחת את נשמתו של זהירות פול.
מוריס תוקף אותו אך נלקח על ידי מוות, אשר לו מציע מוריס עסקה - נשמה נוספת מאלה שנותרו למוריס, בתמורה לזהירות פול.
מוות מסכים לעסקה, וכאשר העכברושים ואפרסקים מגיעים אל גופתו של זהירות פול, חוזרים שניהם לחיים.
על אף שעכביש הובס, עדיין נותרה בעיה - חלילן העכברושים אשר צפוי להגיע למחרת.
מוריס, קית, מליציה והמשתנים מנסים למצוא פתרון לבעיה ולמרבה השמחה מליציה נושאת בתיק כמות גדולה של צמר גפן.
לעור יבש מנחה את המשתנים לאטום את כל הרשתות של העכברושים הלכודים ולהאכיל אותם, לפשוט על כל המרתפים והמחילות בעיר להילחם בכל העכברושים החופשיים - אם הם נכנעים, לקחת אותם בשבי, ואם הם מסרבים להיכנע (בעיקר המבוגרים שביניהם), להרוג אותם, מלחמה אותה הם מנהלים במשך כל הלילה.
כאשר החלילן מגיע, ובעזרת העוזר שלו דורש שכר מופקע, מזמין אותו קית לדו-קרב אשר אם ינצח בו יתן לו החלילן את אחד מחליליו.
הוא מבטיח לתושבי העיר שאם ינצח הוא יפתור את בעיית העכברושים אחת ולתמיד ואפילו - למרבה אכזבתו של מוריס - בחינם, אך כיוון שחלילו נשבר על ידי אחד מלוכדי העכברושים שואל קית טרומבון.
קית מצליח לנגן בטרומבון החבוט מנגינה לריקודים וסרדינים מופיע בריקוד סטפס.
כשהחלילן מכין את החליל שלו, צופה בו חיסכון אדיר וקוראת לעכברושים להתארגן וכשהחלילן מנגן אף אחד מהעכברושים לא יוצא אליו - כל אחד מהמשתנים שם צמר גפן באוזניו, בעוד שהקיקים לכודים בכלובים - פרט למר קליקי.
החלילן קורא לקית הצידה, נותן לו את אחד מחליליו ומסביר לו שבחליל יש מתג נסתר, שכאשר מסיתים אותו הוא מנגן בתדר אותו רק העכברושים שומעים, דבר שגורם להם לבוא בהמוניהם.
הוא אף מסביר לקית שהסיפורים אודותיו הם למעשה סיפורים, שנועדו להפחיד את האנשים שלא מעוניינים לשלם לו.
קית מסכם עם החלילן ששניהם יסלקו יחד את העכברושים, כיוון שהמיתוס של החלילן צריך להימשך.
התמורה עם זאת תהיה 300 דולר, אשר יחולקו בין שניהם.
כשקית מסביר לחלילן שהם יחללו מוזיקה רגילה, מתחיל החלילן להבין שקית רקם עסקה עם העכברושים, וכשהם רוקדים ומחללים בחליל רצה אחריהם חוליה של משתנים אשר בעקבותיהם רצים כל הקיקים, שמבחינתם שמחו להתרחק מהעיר ולרוץ אחרי כל עכברוש שיודע את הכיוון...
קית והחלילן מובילים את כולם אל עבר הגשר, שם המשתנים מעודדים את הקיקים לקפוץ למים ומבטיחים להם שבמורד הנהר יש ערים שמתאימות להם.
תושבי העיר אשר ראו את החלילן הולך לדרכו מופתעים לראות שכאשר קית חוזר, צצים מכל החורים עכברושים נוספים.
כשהם מנסים לומר לקית שישנם עוד עכברושים שיש לטפל בהם מסבירים להם קית ומליציה שעם העכברושים האלה הם צריכים ללמוד לחיות.
קית מבטיח לתושבי העיר שהוא אכן יכול לפתור את בעיית העכברושים וגם להחזיר להם את המזון שנגנב מהם, אך כשתושבי העיר מביעים הסתייגות מתייצב מולם לעור יבש, אשר מותש מהקרבות ומאיים עליהם שהוא מוכן להילחם איתם ובכך יוצר אנטגוניזם.
מוריס ממהר לגשר בין הצדדים והם הולכים לבניין המועצה, ובתוך כך מביאים סמל דופלפונקט ורב"ט קנופף לבנין המועצה את האוכל שגנבו לוכדי העכברושים, ולעור יבש מזועזע לגלות שסרדינים מוכן להידרדר לרמת חיית מחמד.
סרדינים ומוריס מנסים להרגיע את המשתנים, ומוריס מספר לתושבי העיר על כך שהעכברושים מוכנים לנטוש את העיר אל עבר עיר אחרת שבה יעשו תושבי העיר הסכם עם העכברושים ובתמורה העכברושים ישמרו על הטריטוריה שלהם מפני מזיקים מבחוץ (כדוגמת ג'וקים), והעיר אף תהפוך למקור תיירות.
הוא אף מציין שאם העכברושים המלומדים יעזבו את העיר, עכברושים אחרים יתפסו את מקומם, ואז תושבי העיר שוב יצטרכו לוכדי עכברושים, ואף יקראו לחלילן...
חברי מועצת העיר, אשר מבינים את המסר, מנסים לנסח חוזה עם מועצת העכברושים, כשמוריס מגשר בין הצדדים ואף מוסיף מספר סעיפים משלו.
במהלך הדיונים מזמן ראש העיר את לעור יבש לחדרו, ולעור יבש אשר מבחין ביאושו של ראש העיר מרגיע אותו ואומר שההסכם הזה יצליח, מעצם זה שהאנשים והעכברושים אינם נלחמים אלא יושבים ומדברים.
הם משווים את הקושי בלהיות אחראי על התושבים ובהתמודדות עם ילד חולמני.
מספר שעות לאחר מכן, מוצבים שלטים בגובה פני הקרקע עם כיתוב בכתב הציורים, וקית הופך לחלילן העיר, אשר בין תפקידיו לחלל בפני האורחים ולהרקיד את העכברושים.
מוריס, אשר מגלה את כישוריו במשא ומתן מבין שהוא ראוי ליותר מאשר להיות חיית מחמד ואף מוכן לוותר על חלקו בשלל, ומספר חודשים לאחר מכן, כשפרוותו החלימה כמעט לחלוטין, הוא עוזב את העיר בחיפוש אחר נער אחר אותו יוכל להדריך.
מוריס המדהים, חתול טאבי אפור בעל יכולות אנושיות, רכש את יכולותיו בעקבות אכילת אחד מהמשתנים, בתקופה שהיה חתול רגיל ולא היה מסוגל להבחין בשינוי שחל בהם.
החל מאז לחוש ייסורי מצפון ומכיוון שהרגיש שונה משאר החתולים החל להתיידד עם חבורת העכברושים.
הוא משתדל להוביל אותם בנתיב שמתאים לכולם - דבר שבעיקר כולל להרוויח כסף - והיחסים איתם טובים כל עוד הוא מקפיד שלא לאכול יצור אשר מסוגל לדבר.
משאלתו הכמוסה היא להיות מאומץ כחיית שעשועים, והוא אף היה מוכן לשלם עבור זאת.
בעקבות הפשיטה על העיר בלינצ'ס המסוכנת, גילה מוריס את יכולתו לנהל משא ומתן, והבין שהוא ראוי ליותר מלהיות חיית שעשועים, ולפיכך היה אף מוכן לוותר על חלקו בשלל.
חבורה של עכברושים בעלי יכולות אנושיות, המכנים עצמם "משתנים", להבדיל מהעכברושים הרגילים, אותם הם מכנים "קיקים".
העכברושים רכשו את יכולותיהם - אותן הם מורישים לצאצאיהם - בעקבות אכילת אשפה מערימת הזבל מאחורי האוניברסיטה הנעלמת.
את שמותיהם בחרו העכברושים כאשר למדו לזהות מילים כתובות ובטרם למדו את משמעותם, כך שכל עכברוש העניק לעצמו כל שם שמצא חן בעיניו.
פרט לזהירות פול ולאפרסקים מתחלקים העכברושים לשלוש מחלקות - מחלקת פיפי, הכוללת עכברושים צעירים אשר מתרוצצים מתחת לרצפות הבתים ומצייצים בכל מקום, וכן משתינים בתוך האוכל שבמזווה; מחלקה שתיים הכוללת עשרים עכברושים מבוגרים וערמומיים ושבעי קרבות, אשר קיבלו את התבונה בהיותם בוגרים.
בין תפקידיהם לגנוב את האוכל של החתול, לגנוב את העוגה מהטבח וכיוצא באלה.
את רוב התגובות מקבל סרדינים, אשר נוהג לרקוד סטפס בפני האנשים המבוהלים; ומחלקת פירוק המלכודות בהנהגת לעור יבש.
הם הולכים בזהירות בנתיבים התת-קרקעיים (אותם לעור יבש סימן במפה) בעקבות עכבר מכני המכונה "מר קליקי" (אשר למעשה משמש כפיתיון להפעלת המלכודות) ומנטרלים את המלכודות אשר הם מוצאים בדרכם ומאתרים רעלים (אשר לחלקם הכינו העכברושים סמי נגד) אותם הם קוברים באדמה ומסמנים אותם בשתן.
עכברוש זקן ונרגן אשר עבר את השינוי בגיל מבוגר.
הוא סולד מעצם החשיבה, סולד מהקשר עם מוריס, מרגיש שכל העולם מתקדם מהר מדי, ודוגל בשיטות הישנות.
חיסכון אדיר, הנקבה הבוגרת הראשית, שרירית בעלת נשיכה חזקה, אשר יש לה סבלנות מעטה לזכרים ואף בשר טחון נוהג להתרחק ממנה כשיש לה מצב רוח רע.
זהירות פול, עכברוש לבקן וכמעט עיוור, בעל יכולת חשיבה מוגברת ויכולת לפענח את דבריהם של הקיקים.
הוא מנחה את העכברושים כגורו, מכין יחד עם אפרסקים הנחיות לשבט המשתנים ומקבל את השראתו מהספר "מר נבנב יוצא להרפתקה", אליו הוא מתייחס כסוג של חזון בכך שבני האדם מסוגלים להתגבר על אכזריותם הטבעית ולראות את העכברושים ובעלי חיים אחרים כשווים להם.
אפרסקים, עכברושית צעירה בעלת יכולת לשאול שאלות קשות.
עוזרת לזהירות פול להתמקד ומתעדת את דבריו באמצעות כתב ציורים.
לעור יבש, עכברוש גדול, שרירי וקשוח הנושא חגורות כלים ומתמחה בפירוק מלכודות.
הוא אינו מהסס להתווכח עם בשר טחון אך נמנע מעימות מוחלט איתו.
בעקבות חוויית סף מוות הוא מוותר על המלחמה עם בני האדם ומחליט להגיע איתם להסכם.
סרדינים, עכברוש שמן חסר פחד המיטיב לרקוד סטפס.
הוא חובש כובע קש ונעזר במקל, ומתמחה בהתניידות בשטח עוין, כולל שימוש בחבל עשוי מגומיות.
מזין, עכברושית צעירה וחסרת כישרון מוכך אשר נפלטה ממחלקת פיפי כיוון שהייתה נבוכה מכדי להשתין ונשלחה למחלקת המלכודות.
למרות הססנותה היא מצליחה להציל את לעור יבש לאחר שנלכד במלכודת.
קית, נער אשר מוגדר כ"מטופש למראה" ובעל כישרון נגינה.
הוא אומץ על ידי גילדת המוזיקאים לאחר שננטש ליד השער.
מליציה גרים, בתו של ראש העיר, נצר לאחיות גרים ומספרת סיפורים המתאמצת להתאים את הנעשה סביבה על פי הסיפורים שקראה.
ראש העיר, אדם מעשי אשר משתדל לחיות בהתאם ליכולות של שאר הציבור ונבחר שוב ושוב כיוון שאין מועמד טוב יותר.
לוכדי העכברושים, נוהגים לגנוב אוכל ולהאשים את העכברושים בגנבה ולהציג בכל יום אוסף זנבות (שחלקם מזויפים).
השוליה של הלוכד הכין מלך עכברוש.
החלילן, מגיע לעיירות מוכות עכברושים ושם בתמורה ל-300 דולר הוא מחלל בחליל בתדר אשר אותו רק עכברושים שומעים, דבר אשר גורם לעכברושים ללכת בעקבותיו בהמוניהם.
סמל דופלפונקט (Doppelpunkt בגרמנית - נקודתיים) ורב"ט קנופף (Knopf), המקבילים של סמל קולון ורב"ט נובס.
עכביש, מלך עכברוש אשר מורכב משמונה עכברושים עיוורים.
נוצר על ידי אחד מלוכדי העכברושים וחי במרתף סמוך למרתף ביתם.
הוא מנהיג חוליה של עכברושים - אשר על מוחם הוא השתלט, ושואף להשמיד את כל אויביו כולל אנשים וחתולים.
מוות, היצור השילדי אשר מגיע לאסוף את נשמות המתים.
עכברוש העצמות, המוות של החולדות אשר אוסף את נשמותיהם לאחר מותם.
מוריס דובואה , היה חסיד אומות העולם משווייץ שפעל בצרפת.
דובואה היה בנו של שען ולמד פרוונות.
דובואה היה קוויקר, ובשנות השלושים היה סרבן מצפוני ועקב כך לא גויס לצבא שווייץ.
בין השנים 1937–1939 היה פעיל למען הילדים שנפגעו במלחמת האזרחים בספרד.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הקים דובואה ארגון שווייצרי לסיוע לילדים בשם "סיוע שווייצרי לילדים" (Secours Suisse aux Enfants).
בשנת 1940 הפך סניף זה בדרום צרפת לחלק מהצלב האדום השווייצרי .
מספר ילדים יהודים נשלחו על ידי הוריהם לבלגיה אחרי ליל הבדולח כדי להבטיח את שלומם.
אחרי כיבוש בלגיה על ידי גרמניה במאי 1940 ברחו ילדים אלה לצרפת.
ארגון הסיוע של דובואה פרש עליהם את חסותו והם שוכנו בבניין של הארגון.
דובואה ביקר את הילדים באופן סדיר, לעיתים עם אשתו, במשך שנתיים, וסייע ככל יכולתו.
באוגוסט 1942 החל איסוף יהודים ללא אזרחות צרפתית באזור, וגירושם למחנות ריכוז והשמדה.
מספר ילדים יהודים שחסו בבית הארגון נעצרו והובאו למחנה ורנה.
כדי לשחררם נסע דובואה לווישי ונפגש עם המרשל פייר לאוואל ועם רנה בוסקה.
הוא איים להפסיק סיוע של הצלב האדום לילדים צרפתיים, למרות שאיום כזה לא היה בסמכותו והוא ידע שהצלב האדום לא יתן לו גיבוי.
לבסוף שוחררו הילדים תודות להתערבותו.
אשתו של דובואה, אלן, ניסתה להשיג מהצלב האדום בשווייץ אישורי כניסה לשווייץ עבור הילדים ששהו בבית הארגון, אך לשווא.
לבסוף, בניגוד להוראות הממונים עליו ותוך הפרה של החוק הצרפתי, הבריח דובואה עשרות ילדים יהודים לשווייץ.
בשנת 1995 הכיר יד ושם בדובואה בתור חסיד אומות העולם.
מוריס וייט היה זמר, נגן, פזמונאי ומפיק מוזיקלי אמריקאי, שנודע כמייסד להקת Earth, Wind & Fire וסולנה.
וייט זכה ב-7 פרסי גראמי ו-12 פרסי המוזיקה האמריקאית בנפרד ועם להקת "Earth, Wind & Fire".
ב-2000 נבחרו חברי הלהקה ומוריס וייט בכללם להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
מוריס וייט נולד בממפיס ובהמשך עבר להתגורר בשיקגו.
הוא למד לנגן בתופים, הועסק כמתופף אולפן בחברת צ'ס רקורדס, והקליט עם אמנים כגון אטה ג'יימס, סאני סטיט ומאדי ווטרס.
עד לשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20 ניגן במספר הרכבי ג'אז ומוזיקת נשמה.
ב-1969 ייסד וייט את להקת "Earth, Wind & Fire" אשר זכתה להצלחה מסחרית בעיקר במהלך שנות ה-70. בשלהי שנות ה-80 אובחן וייט כחולה במחלת פרקינסון.
הוא המשיך להופיע עם להקת "Earth, Wind & Fire" עד 1994 ונאלץ לפרוש מהופעות פעילות בשל מצב בריאותו.
במקביל, המשיך מוריס וייט לעבוד עם אמנים והרכבים שונים וכתב שירים לפסקולי הסרטים מגלה את אמריקה (1988) ו-"Undercover Brother" (2002).
מוריס וייט היה נשוי ואב לשניים.
שני אחיו ורדין ופרד היו חברים בלהקת "Earth, Wind & Fire".
ב-4 בפברואר 2016 נפטר בשנתו מסיבוכי מחלת פרקינסון.
מוריס ברז'ה , צ'כיה) היה שוטר, פעיל בתנועת ההתנגדות הצרפתית וחסיד אומות העולם מצרפת שנרצח על ידי הנאצים.
ברז'ה גויס למשטרה הצרפתית ב-1926 וקיבל מספר אותות הצטיינות על פועלו.
ברז'ה היה ז'נדרם בריום (Riom) שבמחוז פואי-דה-דום , ליד קלרמון-פראן.
הוא היה פעיל בתנועת ההתנגדות הצרפתית.
ב-26 באוגוסט 1942, בהמשך לפעילות משטרת צרפת בגירוש היהודים מפריז ביולי, בוצעו מעצרים נרחבים בקרב יהודי אזור שאטונף-לה-בה (Châteauneuf-les-Bains).
במסגרת המעצרים נעצר צעיר יהודי ממוצא גרמני בשם הרברט הרץ.
הוא הובא לתחנת המשטרה אך ברז'ה שחררו.
בדצמבר 1942 הזהיר ברז'ה, תוך הפרת הוראות מפקדיו, שמונה בני משפחה יהודית מפני מעצרם, שאמור היה להתבצע למחרת היום.
הגרמנים מצאו את שמו של ברז'ה ברשימת חברי תנועת ההתנגדות הצרפתית, עצרו אותו ושלחו אותו למספר מחנות ריכוז: אושוויץ, בוכנוואלד, פלוסנבירג וכן למחנה באזורי צ'כיה הכבושים בידי הגרמנים.
ברז'ה מת מטיפוס יום לפני שחרור המחנה בקרפניצה בו היה כלוא.
שחקן קולנוע צרפתי אריק ברז'ה הוא נכדו.
בשנת 1948 הוענק לברז'ה, אחרי מותו, אות לגיון הכבוד הצרפתי, צלב מלחמת העולם השנייה ואותות כבוד צרפתיים נוספים.
בשנת 1996 הוכר ברז'ה על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
על שמו של ברז'ה נקרא רחוב בריום שליד קלרמון-פראן.
מוריס דה סאקס, רוזן סקסוניה (גרמנית: Graf Hermann Moritz von Sachsen, צרפתית: Maurice de Saxe; 28 באוקטובר 1696 – 30 בנובמבר 1750) היה איש צבא סקסוני ששירת בצבא הצרפתי וזכה בדרגת מרשל צרפת.
ידוע בשל ניצחונו בקרב פונטנוי במהלך מלחמת הירושה האוסטרית.
דה סאקס היה גם הוגה צבאי שספרו "עיונים באמנות המלחמה" הוא ספר אסטרטגיה צבאית חשוב מעידן הנאורות.
מוריס נולד בגוסלאר שבסקסוניה בשנת 1696 כבן לא חוקי של אוגוסט השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה, שלימים שימש גם כמלך פולין.
אימו הייתה הרוזנת אורורה מקניגסמרק, ואת שמו, מוריס, נתן לו אביו על שם אחוזת מוריצבורג בה תינה אהבים עם אימו.
אוגוסט השני הכיר במוריס כבנו בשנת 1711 לאחר שהצטיין במלחמת הירושה הספרדית, ונתן לו את התואר "רוזן סקסוניה".
בכך היה מוריס לראשון מבין שמונה ילדים מחוץ לנישואין בהם הכיר אוגוסט השני, אף שלפי השמועות היו לו יותר מ-300 כאלו.
בגיל 12 נשלח מוריס לקבל הכשרה צבאית בצבאו של הנסיך אויגן מסבויה ושנה לאחר מכן השתתף בקרב מאלפלאקה בפלאנדריה במסגרת מלחמת הירושה הספרדית.
הוא המשיך לצבור ניסיון צבאי ושירת גם בצבאו של פיוטר הגדול במהלך המלחמה הצפונית הגדולה.
בשנת 1711, בהיותו בן 15, הכיר בו אביו, כאמור, והעניק לו תואר אצולה.
בשנת 1713, עת נחתם הסכם אוטרכט, היה מוריס כבר קצין, והספיק להשתתף בארבעה מסעות מלחמה גדולים.
בשנת 1714 נישא מוריס, בניגוד לרצונו, לרוזנת יוהאנה ויקטוריה טוגנדריך פון לאבן, וקיבל במסגרת הסדר נישואין זה כסף רב (הוא עצמו היה בחובות גדולים לפני הנישואין).
הוא רכש לעצמו רגימנט פרשים אותו אימן בעצמו.
יוהאנה ילדה לו בן ב-1715 שחי רק כמה שעות.
בשנת 1721 הסכים מוריס לביטול נישואיו עם יוהאנה.
בשנת 1714 תקפה האימפריה העות'מאנית את ונציה, והחל משנת 1716 התערבה אוסטריה במלחמה זו, שהפכה למלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית.
מוריס השתתף במלחמה זו בראש הרגימנט שלו, תחת פיקודו של הנסיך אויגן.
לאחר המלחמה ניסה לרכוש לעצמו נחלה, אך בשל העדר קשרים והסתבכותו בפרשיות אהבים כשל להשיג מטרה זו.
בשנת 1720 עבר לפריז והעמיד עצמו לשירות לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
כאשר קיבל לואי החמישה עשר את מוריס לצבא צרפת תורגם שמו הגרמני לצרפתית והוא נקרא מאז "מוריס דה סאקס" הוא קיבל בתחילה דרגת מרשל דה קאפ בצבא הצרפתי ובהמשך הועלה בדרגות.
במהלך מלחמת הירושה הפולנית שירת תחת פיקודו של ג'יימס פיץ ג'יימס, הדוכס הראשון מברוויק, כנגד אחיו למחצה אוגוסט השלישי, מלך פולין והצטיין במלחמה זו.
כשפרצה מלחמת הירושה האוסטרית בשנת 1740 היה מוריס דה סאקס אחד המפקדים הבכירים ביותר בצבא הצרפתי.
הוא הגה את הרעיון לכבוש בהתקפת פתע את העיר פראג ובעקבות הצלחתו בהתקפה זו ב-27 בנובמבר 1741 זכה לתהילה רבה.
ב-19 באפריל 1742 כבש בצורה דומה את העיר אגר בבוהמיה (בימינו צ'אב שבצ'כיה).
בעקבות הצלחות אלו קיבל בשנת 1744 את התואר מרשל צרפת ופיקד על כל הצבא הצרפתי.
ב-26 במאי 1745 התעמת הצבא בפיקודו ב"צבא הפרגמטי" בפיקודו של הבריטי הנסיך ויליאם, דוכס קמברלנד, בקרב הגדול ביותר במלחמה זו, שנקרא קרב פונטנוי.
מוריס היה חולה בעת הקרב בבצקת ולא היה מסוגל לרכב על סוס, אך ניהל את הקרב מתוך מרכבה שהורה לבנות לצורך מטרה זו.
בקרב זה זכה צבא צרפת בניצחון מכריע.
לאחר הקרב היה דה סאקס מצביא מפורסם ומוערך באירופה כולה.
בהמשך המלחמה ניצח בעוד שני קרבות גדולים, ברוקו (1746) ובלאפלד (1747).
בעקבות ניצחונותיו קיבל את התואר "מרשל גנרל של כל צבאות צרפת" מהמלך לואי החמישה עשר.
לאחר שהסתיימה מלחמת הירושה האוסטרית בשלום אאכן בשנת 1748 שב לצרפת.
כבר לפני סיום המלחמה העניק לו לואי החמישה עשר את טירת שאמבור ואת כל ההכנסות הנלוות לאחוזה זו, ובנוסף העניק לו קצבת פנסיה נדיבה.
דה סאקס הורשה להחזיק בטירתו שישה תותחים משלל האויב ואת רגימנט הפרשים הפולנים שלו.
בשנת 1749 נפגש עם פרידריך הגדול.
בשנותיו האחרונות עסק דה סאקס בשיפוץ ארמונו ובתרגול פרשיו.
הוא שאף להשיג נסיכות משלו אך מעולם לא הצליח בכך.
במסגרת רעיונותיו להשגת נסיכות אף השתעשע ברעיון לייסד ממלכה יהודית באמריקה הדרומית.
מוריס דה סאקס נפטר ב-30 בנובמבר 1750 ונקבר בכנסיית סנט תומאס בשטרסבורג.
דה סאקס עסק גם בכתיבה צבאית.
הספר ערוך בצורה מבולבלת, דבר שגרם להוגים צבאיים בני המאה ה-19, אנטואן אנרי ז'ומיני לדוגמה, לפטור אותו בזלזול.
תומאס קרלייל אף אמר שספר זה הוא "בליל צבאי מוזר שהוכתב, כך סבורני, תחת השפעת אופיום".
עם זאת, הספר זכה להתייחסות רבה מאז ראה אור וכבר במאה ה-18 תורגם לכמה שפות.
הוגים מאוחרים כמו באזיל לידל הארט העריכו מאוד ספר זה ולידל הארט אף כינה את דה סאקס: "נביא צבאי".
ספר הגות צבאי נוסף פרי עטו של דה סאקס יצא בשנת 1762 בשם "רוח הטקטיקה וחוקיה", והוא למעשה אסופה של מחקרים צבאיים שערך דה סאקס.
דעתו של דה סאקס בסוגיות צבאיות נבחרות
דה סאקס ב"עיונים באמנות המלחמה" עוסק הן בטקטיקה ואסטרטגיה והן בחלקים היום יומיים של ניהול צבא: בחימוש החיילים, הלבשתם, הזנתם, ארגונם וסידורם, בנושא המשמעת, הפיקוד וההתבצרות.
בכמה תחומים הקדים דה סאקס את זמנו.
ראשית, הוא שלל את הרעיון של צבא שכירים וטען שיש להנהיג גיוס חובה של כל האנשים, ללא הבדל מעמד.
בתקופתו רעיון זה היה חדשני ולא מקובל - דה סאקס עצמו פיקד על צבאות שכירים.
רעיון של צבא עם מגויס בגיוס חובה הפך למציאות רק בצרפת לאחר המהפכה הצרפתית, בסיום המאה ה-18.
דה סאקס, בניגוד להוגים צבאיים רבים לאורך כל ההיסטוריה, דן בכובד ראש בנושאים הפשוטים ביותר כמו הלבשת החיילים ומראיהם.
הוא כתב שעל שער החיילים להיות מגולח, הוא שלל חבישת כובעים על ידי חיילים מפני שהם מאבדים את צורתם הנאה במהירות ואינם עמידים לגשם, במקום זאת, הציע דה סאקס שהחיילים יחבשו קסדות (רעיון שהפך לנחלת הכלל רק במלחמת העולם הראשונה).
עם זאת, הוא ביכה על העובדה שחיילות הפרשים בזמנו חדלו מללבוש שריון מלא.
בנושא המשמעת, דה סאקס טען שיש להתנהג אל החיילים במשמעת קשוחה, אך התנגד לשימוש בעונש מוות לחיילים.
דה סאקס גם טען שיש לעודד את רוח היחידה של החיילים על ידי סמלים ודגלים.
דה סאקס הציע מבנה של יחידה צבאית עצמאית, אותה כינה "לגיון" (על שם היחידה הבסיסית של הצבא הרומי) הכוללת יחידות רגלים, פרשים ותותחים.
הוא פירט על מבנה הלגיון ודרכי סידורו המבצעיים.
לדעתו, בלגיון צריכים לשרת בדרך קבע רק מספר חיילים מצומצם, שיהוו צבא מקצועי, ובשעת הצורך יש להגדיל את הלגיון על ידי גיוס טוראים שיגדילו את השורות.
דה סאקס טען שאין תועלת בצבא של יותר מעשרה לגיונות וחישב את גודל הצבא המקסימלי שיוכל לתפקד בצורה יעילה - 46,000 חיילים.
לדעתו, צבא גדול יותר איננו יעיל, וגודל כזה של צבא יכול לגבור גם על צבא כפול ממנו בגודלו.
לקראת סיום ספרו פירט דה סאקס על סוגים שונים של שדות קרב והבעיות האופייניות להם.
הוא הציע פתרונות למצבים הנוצרים בעקבות מלחמה בתוואי שטח שונים.
נושא נוסף בו דן דה סאקס או בתכונות הנדרשות ממצביא.
הוא טען שעל המצביא להיות בעל אומץ, רוח ובריאות.
הוא מנה תחומי ידע ומיומנות בהם על המצביא לשלוט וטען בין השאר שעל המצביא לנסח את פקודותיו בקיצור ובבהירות.
כדוגמה למצביא מעולה מביא דה סאקס את הנסיך אויגן מסבויה, תחתיו שירת במלחמת הירושה הספרדית ובמלחמה כנגד האימפריה העות'מאנית.
מוריס דה סאקס, עיונים באמנות המלחמה, (תרגום: אליקים ואלך; מבוא ועריכה מדעית: פרופ' יהודה ואלך), הוצאת מערכות - משרד הביטחון, 1980
מוריס דרואון היה סופר צרפתי, חבר האקדמיה הצרפתית.
ידוע כמחבר "המלכים הארורים", רומן היסטורי בשבעה כרכים שפורסמו בשנים 1955–1977. הרומן "המלכים הארורים" מתאר את קורות המונרכיה הצרפתית במאה ה-14 ותוארה על ידי ג'ורג' ר.
מרטין בתור " 'משחקי הכס' המקורית" וההשראה שלו לכתיבת שיר של אש ושל קרח.
כיהן כשר התרבות של צרפת בשנת 1973.
זוהי רשימה חלקית בלבד מכתביו:
הירושה המלכותית (La Loi des mâles)
מוריס בּלַנְשוֹ היה סופר צרפתי, פילוסוף ותאורטיקן ספרותי.
עבודתו השפיעה רבות על פילוסופים פוסט-סטרוקטורליים כמו ז'יל דלז, מישל פוקו וז'אק דרידה.
עד לאחרונה היה ידוע אך מעט על רוב חייו של בלאנשו, והוא נשאר זמן רב אחת הדמויות המסתוריות ביותר של הספרות העכשווית.
הוא למד פילוסופיה באוניברסיטת שטרסבורג, שם הפך לחבר קרוב של הפילוסוף היהודי יליד ליטא, עמנואל לוינס.
לאחר מכן, החל בקריירה כעיתונאי פוליטי בפריז.
מ-1932 עד 1940 היה עורך היומון המרכזי, בעל האופי השמרני "Journal des débats".
בשנות השלושים המוקדמות תרם לסדרה של כתבי עת לאומיים רדיקליים, בזמן ששימש גם כעורך העיתון "Le rempart" האנטי-גרמני וכעורך של השבועון הפולני האנטי-נאצי "Aux écoutes" של פול לוי.
ב-1936 וב- 1937 הוא תרם גם ל"יומון הקיצוני", כתב עת ימני-קיצוני, וגם ליומון הלאומני-סינדיקליסטי "ל'אינסורגה".
בלאנשו חיבר ופרסם שורה של מאמרים חריפים, שתקפו את הממשלה ואת ביטחונה בחבר הלאומים, והזהיר בעקשנות מפני האיום שנשקף מגרמניה הנאצית לשלום באירופה.
לאחר כיבוש צרפת על ידי הנאצים, הסתיר בלאנשו את אשתו ובתו של ידידו עמנואל לוינס בקרב נזירות, וכך הציל אותם מידי הנאצים.
בדצמבר 1940 הוא פגש את ז'ורז' בטאיי, שכתב בשנות השלושים מאמרים אנטי-פאשיסטיים.
השניים שמרו על ידידותם הקרובה עד מותו של בטאיי בשנת 1962. בלאנשו פעל בפריז בתקופת הכיבוש הנאצי.
כדי לפרנס את משפחתו, הוא המשיך לעבוד כמבקר ספרים ל"Journal des débats".
מ-1941 עד 1944, כתב על דמויות כמו סארטר וקאמי, ז'ורז' בטאיי, מיחאוס, סטפאן מלארמה ומרגריט דיראס.
קהל היעד שלו היה תומכי המרשל פטן.
במאמריו אלו, הניח בלאנשו את היסודות לחשיבה הביקורתית הצרפתית המאוחרת יותר.
הוא בחן את האופי הרטורי המעורפל של השפה ואת קשייה של המילה הכתובה להציג רעיונות אמיתיים או מזויפים.
ביוני 1944 בלאנשו כמעט הוצא להורג על ידי כיתת יורים נאצית, פרשה שתוארה בטקסט שלו "מיידיות מותי".
לאחר המלחמה עבד בלאנשו כסופר ומבקר ספרותי.
בשנת 1947 עזב את פריז לכפר המבודד אז, שבדרום צרפת, שם חי עשר שנים.
כמו סארטר ואינטלקטואלים צרפתים אחרים של התקופה, בלאנשו נמנע מהאקדמיה כמקור פרנסה, והסתמך על כתיבתו.
בין השנים 1953 ל-1968, הוא פרסם באופן קבוע בנובל רוו פרנסאיז.
עם זאת, הוא החל לסגל לעצמו אורח חיים של בידוד יחסי, ולא ראה חברים קרובים (כמו לוינס) במשך שנים, אם כי כתב להם מכתבים ארוכים.
בלאנשו גזר על עצמו בידוד, קודם כל כפועל יוצא מתפיסותיו הפילוסופיות ומסגנון כתיבתו, אך גם בשל העובדה שבמשך רוב חייו סבל מבריאות לקויה.
בלאנשו נפטר באילווין שבצרפת, בשנת 2003.
עבודתו של בלאנשו אינה תאוריה קוהרנטית ומקיפה, שכן היא יצירה, המבוססת על פרדוקס ועל אי-אפשריות.
החוט העובר בכל יצירתו הוא העיסוק המתמיד ב"שאלת הספרות", חקיקה וחקירה בו זמנית של מוזרות חוויית הכתיבה.
עבור בלאנשו, "הספרות מתחילה ברגע שבו הספרות הופכת לשאלה" (ספרות והזכות למוות).
בלאנשו ממשיך את עבודתו של המשורר הסימבולי סטפן מלרמה ואת ההיפוך של הדיאלקטיקה ההיגליאנית בגיבוש תפיסתו את השפה הספרותית כאנטי ריאליסטית ונבדלת מן החוויה היומיומית.
"אני אומר פרח", כותב מלרמה בשירה במשבר, "ומחוץ לתהום הנשייה שאליו הקול שלי מחזיר כל צורה, ככל שזה משהו אחר מאשר עלי גביע, שם מתעוררת מוזיקליות, כמו אותו רעיון ועדן, האחד נעדר מהזר".
הפעילות הפוליטית של בלאנשו לאחר מלחמת העולם השנייה נטתה שמאלה.
הוא זכה לקרדיט רב כאחד המחברים העיקריים של "המניפסט של 121", ששמו נגזר ממספר החותמים עליו, שכללו את ז'אן-פול סארטר, רוברט אנטלם, אלן רוב גרייה, מרגריט דיראס, רנה שר, אנרי לפאבר, אלן רנה, סימון סיניורה ועוד, שתמכו בזכויותיהם של הסרבנים לגיוס באלג'יריה.
המניפסט היה חיוני לתגובה של האינטלקטואלים למלחמה.
במאי 1968, בלאנשו שוב יצא מחשאיותו, כדי לתמוך במחאות הסטודנטים.
זו הייתה הופעתו הפומבית היחידה אחרי המלחמה.
אבל במשך חמישים שנה הוא נשאר נושא הדגל העקבי של הספרות הצרפתית המודרנית והמסורתית.
בשנות חייו המאוחרות הוא כתב שוב ושוב נגד משיכת האינטלקטואלים לפשיזם, ובמיוחד נגד שתיקתו של היידגר אחרי השואה.
בלנשו כתב יותר משלושים יצירות ספרותיות, ביקורת ספרותית ופילוסופיה.
עד שנות ה-70 הוא עבד ללא הרף כדי לשבור את המחיצות בין מה שנתפס בדרך כלל כז'אנרים "שונים" או "כיוונים", ורבות מעבודותיו המאוחרות נעות בחופשיות בין סיפור לחקירה פילוסופית.
פסק מוות - שתי נובלות.
תרגום: הלית ישורון, אחרית דבר: דניאל אפשטיין, בסדרת "הצרפתים" בעריכת מיכל בן-נפתלי, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006.
הצעד (שלא) מעבר - תרגום: סמדר בוסתן, תל אביב: רסלינג, 2008
השיחה האינסופית - תרגום ואחרית דבר: דניאל אפשטיין, בסדרת "הצרפתים" בעריכת מיכל בן-נפתלי, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2012
הספר העתיד לבוא: אסופה, תרגום ואחרית דבר: מיכל בן נפתלי כחלק מסדרת "הצרפתים" בעריכת מיכל בן נפתלי, הקיבוץ המאוחד 2011.
מוריס חוסה הארקלס הוא כדורסלן אמריקאי-פוארטו ריקני, שמשחק בקבוצת יוסטון רוקטס מליגת ה-NBA.
גובהו 2.01 מטרים, והוא משחק בעמדת הסמול פורוורד.
מאז שנת 2014 נמנה הארקלס על הסגל המורחב של נבחרת פוארטו ריקו בכדורסל, אך מעולם לא השתתף עמה במשחק רשמי.
הארקלס נולד לאב אפרו-אמריקאי ואם ממוצא פוארטו ריקני, וגדל ברובע קווינס שבעיר ניו יורק.
בשנתו האחרונה בתיכון עבר לקונטיקט כדי ללמוד ב"תיכון סאות' קנט", המוכר בתוכנית הכדורסל שלו, ורשם ממוצעים של 27 נקודות, 13.6 ריבאונדים ו-4.2 אסיסטים למשחק עבור קבוצת הכדורסל של התיכון.
בשנת 2011 החל ללמוד באוניברסיטת סנט ג'ון בניו יורק, ובשנתו היחידה באוניברסיטה העמיד ממוצעים של 15.5 נקודות ו-8.6 ריבאונדים למשחק אשר זיכו אותו בתואר "רוקי השנה של מחוז ה-Big East".
הארקלס נבחר על ידי פילדלפיה 76' בבחירה ה-15 של דראפט 2012, וכשבועיים לאחר מכן נשלח לאורלנדו מג'יק, בטרייד שכלל ארבע קבוצות.
בשלוש עונותיו עם המג'יק פתח בכמחצית מהמשחקים, והשיג ממוצעים צנועים של 6.8 נקודות ו-3.5 ריבאונדים למשחק.
באותה תקופה הייתה אורלנדו אחת הקבוצות החלשות ב-NBA, ורשמה מאזן כולל של 68 ניצחונות ו-178 הפסדים (27.6%).
לקראת עונת החתימה אורלנדו את הסמול פורוורד טוביאס האריס על חוזה ארוך טווח, והעבירה את הארקלס לפורטלנד טרייל בלייזרס בתמורה לבחירת דראפט עתידית.
לקראת סיום אותה עונה החל הארקלס לשמש כשחקן חמישייה, ובפלייאוף 2016 ביצע קפיצת מדרגה עם ממוצעים של 11.0 נקודות ו-5.1 ריבאונדים בממוצע למשחק.
ב-27 ביולי 2016 חתם הארקלס על הארכת חוזה בפורטלנד ל-4 שנים נוספות עבור כ-40 מיליון דולר.
בפלייאוף העפיל עם הטרייל בלייזרס לגמר האזור המערבי, אך קבוצתו הפסידה מול גולדן סטייט ווריורס בתוצאה 0–4. הארקלס פתח בכל 16 משחקי קבוצתו בפלייאוף, וקלע 8.4 נקודות בממוצע למשחק.
ב-6 ביולי 2019 הועבר ללוס אנג'לס קליפרס, כחלק מטרייד בין ארבע קבוצות בו השתתפו גם פילדלפיה 76' ומיאמי היט.
בפברואר 2020 הועבר לניו יורק ניקס, במסגרת טרייד משולש עם וושינגטון ויזארדס.
לקראת עונת חתם הארקלס על חוזה במיאמי היט.
במרץ 2021 הועבר עם כריס סילבה בטרייד לסקרמנטו קינגס, תמורת נמניה בייליצה.
ב-6 ביולי 2022 הועבר בטרייד עם ג'סטין ג'קסון לאטלנטה הוקס.
ב-27 בספטמבר הועבר בטריד שוב לאוקלהומה סיטי ת'אנדר.
ב-30 בספטמבר הועבר בפעם השלישית ליוסטון רוקטס.
הרב ד"ר מוריס גאגין (1919–1990) היה יושב ראש מועצת המבקרים של הקהילה היהודית הכללית במנצ'סטר, מנהיג ואיש הדת של בית ספר יער "דלמארה" ורבה של קהילת היהודים הספרדים והפורטוגזים בויתנגטון שבמנצ'סטר.
נולד בקהיר שבמצרים ב-9 במרץ 1919 (ז' באדר ב' ה'תרע"ט) לרוזה ולרב שם טוב גאגין, בן למשפחת גאגין.
בשנה זו עבר אביו להתגורר במנצ'סטר שבאנגליה.
לאחר פטירתו של הרב יוסף פריירה-מנדוזה בשנת 1941, מונה באופן זמני לרבה של קהילת הספרדים והפורטוגזים בויתנגטון, מנצ'סטר, ובשנת 1946 נבחר לתפקיד באופן רשמי, לטווח הארוך.
שימש כיו"ר מועצת המבקרים של הקהילה היהודית הכללית במנצ'סטר, וכמנהיג ואיש הדת של בית הספר-יער "דלמארה" במשך כ-30 שנה.
בשנת 1945 נישא לעלמה בת ליאון ואיימי עזריאל.
עבודה זו זכתה לפרסום בידי מספר אוניברסיטאות מקומיות.
בשנת 1973 הוסמך לרבנות על ידי הרב יוסף משאש והרב ברוך אברהם טולדנו.
שירת את הקהילה במשך כ-40 שנים, עד לפרישתו מתפקידו בשנת 1983. בשנות כהונתו פעל רבות לקידום החינוך בקרב בני הקהילה, ופעל להגברת המודעות החיובית כלפי יהודים אצל אלו שאינם יהודים.
לאחר פרישתו המשיך למלא תפקידים חיוניים אחרים בקהילה.
הלך לעולמו במנצ'סטר ב-3 במרץ 1990 (ו' באדר ה'תש"ן), ונקבר בבית הקברות המקומי.
השאיר אחריו שתי בנות, דניס ולינדה איימי שהלכה לעולמה ב-1992 בגיל 41.
מוריס ג'וזף טובין היה פוליטיקאי אמריקאי מן המפלגה הדמוקרטית, אשר שימש כראש עיריית בוסטון, מושל מסצ'וסטס וכמזכיר העבודה של ארצות הברית תחת ממשלו של הנשיא הארי טרומן.
היה ידוע בשל עמדותיו הדמוקרטיות והליברליות ובשל תמיכתו בתוכנית הניו דיל ובאיגודים המקצועיים.
מוריס ג' טובין נולד בבוסטון שבמסצ'וסטס בשנת 1901 כבכור מבין ארבעה ילדים במשפחה קתולית מאוד.
בשנת 1927, כאשר היה טובין בן 25, נבחר לכהן בבית הנבחרים של מסצ'וסטס, שם פעל עד שנת 1929. ב-19 בנובמבר התחתן טובין ונולדו לו שלושה ילדים.
בשנים 1931–1937 כיהן טובין בוועדת החינוך של עיריית בוסטון.
בשנה שלאחר מכן הוא נבחר לראשות העירייה.
בזמן תקופתו של ראש עירייה, טובין נאבק באפליה בתחום התעסוקה על בסיס גזע, מוצא לאומי ודת.
בתקופת כהונתו של טובין התרחשה השרפה במועדון קוקונט גרוב אשר גרמה למותם של מאות בני אדם.
בשנת 1945 נבחר לשמש כמושל מדינת מסצ'וסטס לאחר שניצח בבחירות את המועמד הרפובליקאי.
כהונתו הקצרה של טובין (שארכה שנתיים בלבד) התאפיינה במתיחות רבה בין טובין בעל העמדות הליברליות (במיוחד תמיכה באיגודי העובדים ובזכויותיהם) לבין הקונגרס של המדינה, אשר היה בעל רוב רפובליקני.
בשנת 1946 הפסיד בבחירות וסיים את כהונתו.
לאחר סיום כהונתו כמושל, המשיך טובין בפוליטיקה הדמוקרטית.
בתחילה היה פעיל מאוד כנגד חידוש מועמדותו של הארי טרומן בבחירות 1948. עם זאת, הוא התמנה לאחר הבחירות לתפקיד מזכיר העבודה.
הוא נשאר בתפקיד לאורך כל ממשלו של טרומן.
הישגיו המרכזיים היו הגדלת שכר המינימום וחקיקת חוקים כנגד העסקת ילדים.
בשביתה גדולה שהתקיימה בתעשיית הפלדה בשנת 1952 תמך טובין באופן מוחלט באיגודי העובדים והצדיק את עצם השביתה.
בתקופה זו גינה בחריפות את הסנאטור הרפובליקני ג'וזף מקארתי.
כחצי שנה לאחר סיום תפקידו, ב-19 ביולי 1953 נפטר טובין כתוצאה מהתקף לב בגיל 52. הוא קבור בברוקליין שבמסצ'וסטס.
מוריס ארנסט גיב היה מוזיקאי, זמר, פזמונאי ומפיק מוזיקלי בריטי, שזכה לתהילה כחבר להקת הבי ג'יז.
על אף שאחיו הבכור בארי גיב ואחיו התאום רובין גיב היו הזמרים הראשיים של הלהקה, ברוב אלבומיהם נכללו לפחות שיר אחד או שניים המציגים את שירתו הראשית של מוריס, כולל "Lay It on Me", "Country Woman" ו-"On Time".
הוא אחיו הצעיר של בארי גיב, אחיו הגדול של אנדי גיב, ואחיו התאום של רובין גיב, אשר צעיר ממנו ב-35 דקות.
הוא התחיל את קריירת המוזיקה שלו בשנת 1955 במנצ'סטר שבאנגליה, והצטרף ללהקת Rattlesnakes, שהפכה מאוחר יותר ל-Bee Gees בשנת 1958 כאשר הם עברו לאוסטרליה.
הם חזרו לאנגליה, שם זכו לתהילה עולמית.
היה נשוי לכוכבת הפופ, לולו הבריטית.
מוריס התמוטט ב-9 בינואר 2003. הוא הובהל לבית חולים ועבר ניתוח בטן, הוא אושפז במצב קריטי אך יציב במשך שלושה ימים אך נפטר מהתקף לב ב-12 בינואר 2003. הרופאים קבעו את מותו בבית חולים בבוקר של אותו יום.
בעקבות מותו הבלתי צפוי של גיב בשנת 2003, בנו אסף את הפרס שלו בארמון בקינגהאם בשנת 2004.
מוריס ביג 6 היא סדרת מכוניות סלון, מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית Morris Motors Limited אשר יוצרו בין השנים 1935 – 1939 בבריטניה.
דגמי "מוריס 25" יוצאו לאוסטרליה.
מוריס-אנרי וייל היה איש צבא והיסטוריון צרפתי ממוצא יהודי אשר שמו נקשר במספר פרשיות ריגול בסוף המאה ה-19.
וייל נולד בפריז ב-29 בנובמבר 1845 כבנו של איגנץ וייל - סוחר פריזאי ממוצא גרמני.
אמו, פאולין באואר, הייתה בת למשפחה יהודית.
אביה שימש כרב בפשט, אולם מאוחר יותר היגרו בניו לצרפת והתנצרו.
אחותה של פאולין, הרמין, הייתה אמו של העיתונאי ארמאנד רוזנטל אשר נודע בשם העט ז'אק סן-סיר.
אחיה, ברנרד באואר היה לאיש דת קתולי בכיר, ושימש בין היתר ככומר המוודה של הקיסרית אז'ני.
ב-1868 התגייס מוריס לצבא צרפת שם נהנה מפרוטקציות תודות לקשריו של דודו עם הקיסר נפוליאון השלישי.
הוא הוצב בגדוד ה-8 של המשמר הלאומי, וב-1869 הועלה לדרגת לוטננט משנה.
ב-1870 הוא לחם במלחמת צרפת-פרוסיה, ושנה לאחר מכן השתתף בדיכוי הקומונה הפריזאית.
בהמשך הוא הוצב כעוזרו של הגנרל ז'אן-אוגוסט ברטאו.
ב-16 בינואר 1873 הוא עוטר בלגיון הכבוד.
בהמשך הועלה לדרגת קפטן והוצב ברגימנט הדרגונים ה-3. ב-1875 הוא נכנס לשירות במטה הכללי, שם הידע הרב שלו בשפות זרות, ובמיוחד בגרמנית גרם לכך שהוא שובץ במחלקה הסטטיסטית, אשר היוותה למעשה משרד הריגול הנגדי.
בתפקידו זה הוא יצא לשליחות מיוחדת לברלין, והכיר את אובר-ז'וזף אנרי ואת פרדיננד אסטרהאזי אשר נכנסו למשרד כמה שנים אחריו.
עם זה האחרון, קשר וייל ידידות אמיצה.
ב-21 באוקטובר 1877, נישא וייל להנרייט לנדאואר, בתו של הבנקאי הווינאי אדולף לנדאואר ושל אלן הנרייט וורמס, נינתו של מאיר אנשל רוטשילד.
נישואים אלו העניקו לו קשרים אצל משפחת רוטשילד.
באפריל 1880 הועבר וייל לגדוד הפרשים ה-9. באותה תקופה הקדיש חלק ניכר מזמנו לכתיבת ספרי היסטוריה, אך גם החל לעבוד כמתווך הימורים במרוצי סוסים.
באוגוסט של אותה שנה העיד וייל לטובת אחד מידידיו, קצין בשם יונג אשר נחשד בריגול.
באוקטובר 1881 נחשפו מעילות שביצע במהלך עסקי הסוסים שלו, והוא ספג נזיפה חמורה מהממונים עליו ונקרא לחקירה.
חודש לאחר מכן הוא פרש מהצבא ועקר למלאגה שבספרד בתואנה שהדבר נחוץ לבריאות אשתו.
במשך מספר שנים הוא התפרסם מכתיבת ספרי היסטוריה, לפני שבינואר 1890 הוחזר לצבא תודות למאמציו של המושל הצבאי של פריז פליקס גוסטב סוסייה, אשר ניהל רומן עם אשתו של וייל.
וייל הפך לאחד מעוזריו של סוסייה.
פחות משנה לאחר מכן, ב-29 בדצמבר, מונה וייל למפקד אסקדרון פרשים.
באותה תקופה החלו לחשוד בו כי הוא עוסק בריגול לטובת הקיסרות הגרמנית במסווה של מחקר היסטורי, והחל ממאי 1892, הוא היווה יעד למתקפות אנטישמיות של המרקיז דה מורס, שתיאר אותו בלה ליבר פארול כ"יהודי רב עוצמה" העוסק בריגול.
ב-1893 נפתחה נגדו חקירה, אשר הסתיימה ללא ראיות נגדו, אולם הוא החליט לעזוב את הצבא בשנית.
חרף עזיבתו את הצבא, שמר וייל על החברויות והקשרים שקשר בתקופת שירותו הצבאי.
אסטרהאזי פנה אל אדואר דרימון והצליח לשכנע אותו להפסיק את המתקפות נגד וייל בלה ליבר פארול.
בתמורה, וייל פנה אל הברון נתנאל דה רוטשילד ועשירים יהודיים אחרים והצליח להשיג הלוואות עבור אסטרהאזי שנמצא במצב כלכלי קשה.
כמו כן הוא ניסה לסייע לאסטרהאזי להשיג עבודה במטה הכללי.
אסטרהאזי עצמו עסק בריגול, אולם לא ברור עם וייל ידע על כך.
על כל פנים, עסקי הריגול של אסטרהאזי נתגלו בסופו של דבר למודיעין הצרפתי, אולם החשד נפל על קצין יהודי בשם אלפרד דרייפוס, והוביל לפתיחתה של פרשת דרייפוס.
דרייפוס נמצא אשם ונשלח לגלות עולם באי השדים.
עם זאת, מפקד המחלקה הסטטיסטית ז'ורז' פיקאר, גילה את האמת ואף גילה שאסטרהאזי הוא האשם האמיתי.
מפקדי הצבא החליטו לטייח את הפרשה ושלחו את פיקאר לתפקיד נידח בתוניסיה.
עם זאת, פיקאר הצליח להעביר את הידוע לו הלאה, ונפתחה חקירה כנגד אסטרהאזי.
שמו של וייל הועלה מספר פעמים במהלך החקירה כשותף לפשע של אסטרהאזי, אולם לא נמצאו ראיות לכך.
וייל העיד לטובת אסטרהאזי במשפט שנערך לו במהלך ינואר 1898, אולם במהלך המשפט הציג מתייה דרייפוס מכתב שאסטרהאזי כתב ב-1894 לווייל, אשר בו הצהיר כי צרותיו הכלכליות ידחפו אותו למעשה פשע.
למעשה, וייל העביר בזמנו את המכתב לרב הראשי של צרפת הרב צדוק כהן, כדי לנסות להשיג כסף מעשירים יהודיים עבור אסטרהאזי.
הרב כהן העביר את המכתב למתייה.
וייל עצמו מיהר להסביר את המכתב ולטעון שהוא אינו מוכיח דבר, אולם אסטרהאזי סבר שווייל בגד בו וקירר עמו את הקשר.
בהמשך הוא אף ניסה להפליל אותו ולטעון שהוא קרוב משפחה של הנספח הצבאי האיטלקי אלסנדרו פניצארדי.
וייל לא הופיע במהלך משפט רן כיוון שהיה חולה, אולם עדותו הוקראה והוא נזכר פעמים רבות.
במחנה הדרייפוסרים היו נבוכים לגבי וייל.
פיקאר ואדגר דמאנז' טענו בפומבי כי וייל עסק בריגול יחד עם אסטרהאזי.
לעומתם ז'וזף ריינאך היה סבור כי וייל חף מפשע.
הוא נחקר שוב ב-1904 בידי בית הדין המיוחד שחנן את דרייפוס.
החוקרים העלו את החשד שגם וייל היה מרגל, אולם לא הצליחו להוכיח דבר.
חלקו של וייל בפרשה נותר מסתורי, מעורפל ושנוי במחלוקת עד ימינו.
לדעת מוריס פאליאולוג הוא היה מרגל פשוט, בעוד שאנרי גילמין סבור שחלקו בפרשה היה רב יותר ממה שידוע.
גילמין מצביע על העובדה שאשתו של וייל ניהלה רומן עם הגנרל סוסייה, וסבור שווייל ידע על הרומן הזה והשתמש באשתו כדי לגנוב מסמכים חשובים מסוסייה ולהעבירם לגרמנים.
לדעתו של גילמין, זו הייתה הסיבה לעקשנותם של קציני הצבא הבכירים להמשיך ולהאשים את דרייפוס ולהתכחש להאשמתו של אסטרהאזי.
הדבר נבע מתוך רצון להשתיק את המחדל הגדול של סוסייה.
ההיסטוריון ז'אן דניס ברדן מציין כי התאוריה שווייל היה מרגל פופולרית במיוחד בקרב היסטוריונים אנטישמיים, אשר מצאו יהודי אחר להאשים לאחר שדרייפוס התברר כחף מפשע.
פרט לעיסוקו הצבאי, וייל היה היסטוריון אשר כתב מספר רב של מאמרים וספרים על היסטוריה צבאית צרפתית ואירופית.
וייל נפטר בטפליצה, צ'כוסלובקיה ב-13 ביולי 1924.
מוריס בן-מיור (נולד ב-1966) הוא עורך קולנוע, במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי.
כשהיה בן שנה, הוא עלה עם אביו ואמו לישראל והם גרו בראשון לציון.
באמצע שנות השמונים עבר להתגורר בתל אביב והחל לעבוד באוזן השלישית.
בשנת 1995 החל ללמוד עריכה בבית הספר ג'אמפ קאט.
במשך השנים ערך עשרות סרטים תיעודיים ועלילתיים כשהבולטים ביניהם הם: "שורות שורות" (בימוי: סיון ארבל), "הקליק האחרון" (בימוי: דליה מבורך ודני דותן), "תנועה מגונה" (בימוי: צחי גראד), "סטאלגים" (בימוי: ארי ליבסקר) ו"פוטו פרג'" (בימוי: קובי פרג').
לאחר העבודה המשותפת עם הבמאי קובי פרג' על סרט הביכורים שלו "פוטו פרג'", החליטו השניים להקים חברת הפקה משלהם – "סטודיו בן-מיור & פרג'".
מיום הקמתה גייסו השניים את שאולי מלמד שאיתו החלו להפיק, לערוך, ולביים פרויקטים דוקומנטריים שונים, בין היתר בשיתופי פעולה עם פסטיבל דוקאביב, הוט 8, רשת 13 ועוד.
בעבר, הסטודיו יזם בשיתוף מועדון "צוותא" בתל אביב, את מועדון הקולנוע התיעודי "דוקו מיניסטור", בו הוקרנו סרטים ישראלים שונים והתארחו לשיחה היוצרים והיוצרות.
בשנת 2018 יצא הסרט התיעודי הראשון באורך מלא של הסטודיו – "אלבום פרטי" ששודר בערוץ רשת 13. סרטם השני של קובי ומוריס "להאיר את יוסי" אודות יוסי בנאי נבחר לתחרות הרשמית של פסטיבל הקולנוע בירושלים לשנת 2019 ואף היה מועמד לפרס אופיר בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר.
הסרט זכה להצלחה קופתית והיה מהסרטים הבולטים של אותה השנה.
בשנת 2021 יצא הסרט "המלכה שושנה" אודות חייה של הזמרת שושנה דמארי.
הסרט נבחר לפתוח את פסטיבל דוקאביב באותה השנה וזכה לשבחים מהמבקרים.
בשנת 2023 הוציאו פרג' ובן מיור את "סרט בסנטר" אודות דיזנגוף סנטר בתל אביב.
בשנת 2024 יצאה סדרה בת 3 פרקים "שאגת ש"ס" שיצרו בן-מיור ופרג' אודות קורותיה של מפלגת ש"ס.
בשנת 2025 ביים יחד עם קובי פרג' ועומר שילוח את הסרט הדוקומנטרי-ביוגרפי, העוקב אחר סיפור חייו של השחקן והאקטיביסט יוסף שילוח.
בן-מיור חי עם בת זוגו יהודית גרינברג בתל אביב עם שלושת ילדיהם.
ז'נרל של דיוויזיה מוריס בלפורייה היה מפקד בכיר בצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה.
בלפורייה נולד ב-27 באפריל 1852 בפריז, ובשנת 1870 הוא התגייס לצבא צרפת ולחם בשורותיו במהלך מלחמת פרוסיה–צרפת.
ב-27 בינואר 1871 הוא הוסמך כלוטננט משנה ברגימנט הרגלים ה-51, ובשנים לאחר מכן מילא תפקידי פיקוד ומטה ביחידות שונות.
ב-15 ביולי הוא קיבל את הפיקוד על חטיבת הרגלים ה-21 וחטיבת המשנה של אזור ננסי.
ב-21 באוקטובר 1911 הוא מונה למפקד האזור המבוצר של טול, וב-31 בינואר 1912 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-9. ב-26 ביוני אותה שנה הועלה לדרגת ז'נרל של דיוויזיה, וב-1 בנובמבר 1913 מונה למפקד הדיוויזיה ה-11.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב-29 באוגוסט 1914 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-20, ופיקד עליו במהלך קרב לורן ובמהלך קרב ורדן והקרב על הסום.
ב-17 בספטמבר 1916 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-36, ופיקד עליו עד ה-4 במרץ 1917 ולאחר מכן פרש מהצבא.
בין השנים 1918–1933 הוא היה נשיא האגודה ולנטין אוי המספקת שירותים עולמיים ואנשי דת.
בשנת 1927 אגודת des amis de Saint-Cyr et Coëtquidan הוקמה ביוזמתו כיוון שהיה אז נשיא האקדמיה הצבאית סן-סיר.
ביולי 1931 הוא קיבל את עיטור הצלב הגדול של לגיון הכבוד, וב-24 ביוני 1933 הוא נפטר בפריז.
לאחר מותו העיר פריז קראה שדרה לכבודו ברובע ה-16, שדרת דו ז'נרל-בלפורייה.
מוריס "מוקי" בנך היה כדורגלן גרמני ששיחק בעמדת החלוץ.
בנך שיחק במחלקת הנוער של פרויסן מינסטר, ובהמשך עבר למחלקת הנוער של בורוסיה דורטמונד.
בגיל 17 חתם על חוזה מקצועני ראשון במועדון.
עד לשנת 1988 הוא ערך 14 הופעות בונדסליגה במדי בורוסיה דורטמונד, בהן הבקיע שני שערים.
בקיץ 1988 עבר בנך לווטנשייד 09 מהבונדסליגה השנייה.
בעונת הוא סיים כמלך השערים של הליגה, עם 22 שערים.
עונה זו של בנך עוררה עניין בו מצדה של פ.צ.
קלן מהבונדסליגה, אליה עבר בקיץ 1990. הוא ערך 49 הופעות במועדון עד למותו, והבקיע 24 שערים.
ב-16 בנובמבר 1991 שיחק את משחקו האחרון בקריירה, בהפסד 3-0 לשאלקה 04 במסגרת הליגה.
ב-17 בנובמבר 1991, בבוקר שלאחר המשחק מול שאלקה 04, נהרג בנך בתאונת דרכים באוטובאן שליד רמשייד.
מוריס דני צייר, אמן דקורטיבי וסופר צרפתי, שהיה דמות חשובה בתקופת המעבר בין אימפרסיוניזם לאמנות מודרנית.
הוא מזוהה עם תנועת הנאבי התנועה הסימבוליסטית, ולאחר מכן עם החזרה לנאו-קלאסיציזם.
התיאוריות שלו תרמו ליסודות הקוביזם, הפוביזם והאמנות המופשטת.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, הוא ייסד את ה-Ateliers d'Art Sacré (סדנאות לאמנות קדושה), עיטר את פנים כנסיות ופעל למען תחיית האמנות הדתית.
מוריס דני נולד ב-25 בנובמבר 1870 בגרנוויל, מנצ'ה, עיירת חוף באזור נורמנדי בצרפת.
אביו היה ממוצא איכרים; לאחר ארבע שנים בצבא, הוא הלך לעבוד בתחנת הרכבת.
אמו, בתו של טוחן, עבדה כתופרת.
לאחר נישואיהם ב-1865, הם עברו לפרברי פריז.
אביו הועסק במשרדי המינהל של מסילות הברזל המערביות בפריז.
מגיל צעיר, תשוקותיו היו דת ואמנות.
הוא החל לנהל יומן בשנת 1884 בגיל שלוש עשרה.
ב-1885 הוא רשם ביומנו את הערצתו לצבעים, לאור הנרות והקטורת של הטקסים בכנסייה המקומית.[5] הוא ביקר בלובר, והתפעל במיוחד מיצירותיהם של ציירים איטלקיים כרפאל ובוטיצ'לי.
בגיל חמש עשרה כתב ביומנו, "כן, אני חייב להיות צייר נוצרי, שאחגוג את כל ניסי הנצרות, אני מרגיש שזה מה שארצה."
דני התקבל כתלמיד באחד מבתי הספר החשובים ביותר בפריז, שם הצטיין בפילוסופיה.
עם זאת, הוא החליט לעזוב את בית הספר בסוף 1887 ובשנת 1888 נרשם לאקדמיה ז'וליאן כדי להתכונן לבחינת הכניסה לבית הספר לאמנויות היפות בפריז.
שם למד אצל הצייר והתאורטיקן ז'ול ג'וזף לפבר.
הוא עבר את מבחן הכניסה ביולי 1888, ועבר בחינה נוספת בנובמבר כדי לקבל את תואר הבגרות שלו בפילוסופיה.
באקדמיה ז'וליאן, חבריו הסטודנטים כללו את פול סריזייה ופייר בונאר, שחלקו רעיונות דומים לגבי ציור.
דרך בונאר הוא פגש אמנים נוספים, אדואר וויאר, פול רנסון, ואחרים.
בשנת 1890 הם הקימו קבוצה שאותה הם כינו "תנועת הנאבי".
הפילוסופיה שלהם התבססה על הפילוסופיה של הפוזיטיביזם, ועל כתביהם של אוגוסט קונט ואיפוליט טן - דחיית הנטורליזם והחומרנות לטובת משהו אידיאליסטי יותר.
דני תיאר זאת ב-1909: "אמנות אינה עוד תחושה חזותית שאנו אוספים, כמו תצלום, כביכול, של הטבע.
זו יצירה של הרוח שלנו, שהטבע הוא רק ההזדמנות שלה."
דני נמשך לראשונה לסגנון הנאו-אימפרסיוניסטי של ז'ורז' סרה, אך דחה אותו כמדעי מדי.
ב-1889, דני נשבה ביצירות של גוגן וחבריו בתערוכה האוניברסלית של פריז.
כשהוא נזכר בה מאוחר יותר, כתב דני, "איזו תדהמה, ואחריה איזו התגלות!
מקום של חלונות שנפתחים על הטבע, כמו האימפרסיוניסטים, אלה היו משטחים דקורטיביים מוצקים, צבעוניים בעוצמה, גובלים במשיכות אכזריות, מחולקים." לעבודתו של גוגן הייתה השפעה מיידית על עבודתו של דני.
הצורות הצבעוניות העזות הופיעו בעבודה של דני מאוקטובר 1890.
השפעה נוספת על דני באותה תקופה הייתה לאמנות של יפן.
התעניינותם של אמנים צרפתים באמנות יפנית החלה בשנות ה-50 של המאה ה-19, ולאחר מכן חודשה על ידי תצוגות בתערוכה האוניברסלית של פריז (1855) וחזרה לתחייה ב-1890 על ידי רטרוספקטיבה גדולה של הדפסים יפניים באקול דה-בו-ארט.
עוד לפני 1890 דני גזר ולמד את איורי הקטלוג של הציור היפני בהוצאת זיגפריד בינג.
ציוריו בסגנון יפני הציגו פורמט רחב וקומפוזיציה ועיטורים מסוגננים מאוד כמו במסכים יפניים.
"משטח שטוח מכוסה עם הצבעים מורכבים בסדר מסוים"
באוגוסט 1890, דניס איחד את רעיונותיו החדשים והציג אותם במאמר מפורסם שפורסם בסקירה ב- Art et Critique.
שורת הפתיחה המהוללת של החיבור הייתה: "זכור שתמונה, לפני היותה סוס קרב, עירום נשי או אנקדוטה כלשהי, היא בעצם משטח שטוח מכוסה בצבעים מורכבים בסדר מסוים."
דני היה בין האמנים הראשונים שהתעקשו על שטחיות מישור התמונה - אחת מנקודות המוצא הגדולות למודרניזם.
עם זאת, כפי שהסביר דני, הוא לא התכוון שצורת הציור חשובה יותר מהנושא.
במאמרו כינה את התנועה החדשה הזו "נאו-מסורתית", בניגוד ל"קידמה" של הנאו-אימפרסיוניזם.
עם פרסום המאמר, הפך דני לדובר הידוע ביותר של הפילוסופיה של תנועת הנאבי, אם כי למעשה הקבוצה הייתה מגוונת מאוד והיו לה דעות רבות ושונות על אמנות.
האירוע הגדול הבא בחייו של דני היה פגישתו עם מרתה מאיר באוקטובר 1890. מיוני 1891 ניהלו ביניהם רומן ארוך, שתועד בקפידה ביומנו, והם נישאו ב-12 ביוני 1893. היא הפכה לחלק חשוב באמנות שלו, ומופיעה בתמונות רבות וגם ביצירות דקורטיביות, ומניפות מצוירות.
לעיתים קרובות היא מוצגת כדמות אידיאלית של טוהר ואהבה.
בתחילת שנות ה-90, הגיע דניה לפילוסופיה האמנותית שהנחתה את רוב יצירתו המאוחרת, ואשר השתנתה מעט מאוד.
עיקרה של האמנות היה להביע אהבה ואמונה, שבעיניו היו דברים דומים.
ב-24 במרץ 1895 כתב ביומנו: "האמנות נשארת מפלט בטוח, התקווה לסיבה לחיים מעתה והלאה, והמחשבה המנחמת שיופי קטן מתגלה בחיינו, ושאנחנו ממשיכים במלאכת הבריאה.
....לכן יש ביצירת האמנות היכולת להביע את יופיים של פרחים, האור, העצים וצורת הגלים, או שלמות הפנים.
לצידם לתעד את חיי הסבל העלובים שלנו."
עולם האמנות היה בתקופת מעבר בתחילת שנות ה-90, בזמן מותו של ואן גוך ב-1890 ושל ז'ורז' סרה ב-1891, וההגירה הראשונה של גוגן לטהיטי.
המדינה הצרפתית ויתרה בהדרגה על הדומיננטיות שלה באמנות באמצעות הסלונים השנתיים שארגנה.
סלון עצמאי הוקם בשנת 1884 ובשנת 1890 התפרק הסלון הרשמי לשני חלקים עם הקמת החברה הלאומית לאמנויות יפות, ותערוכה שנתי משלו.
דני הציג את עבודותיו בשני הסלונים, וכן בבריסל - חלון הראווה האירופאי המוביל לאמנות אוונגרד.
התנועה הספרותית שנקראת סימבוליזם הושקה על ידי ז'אן מוריס במאמר ב-Le Figaro בשנת 1891. עבודתו של דני משכה את תשומת לבם של מבקרים ושל פטרונים חשובים, ובראשם ארתור הוק, הבעלים של העיתון La Dépêche de Toulouse שארגן סלוני אמנות משלו ורכש מספר יצירות של דני.
דני התנסה בצורות אמנות אחרות ובאמנות דקורטיבית.
החל משנת 1889, כדי לאייר מהדורה של ספר שירים מאת פול ורליין, גילף דני סדרה של שבעה הדפסי עץ מסוגננים במיוחד, וזיקק את מהות עבודתו.
הפטרון שלו הוק הזמין שני לוחות דקורטיביים גדולים, בצורת שטיחי קיר, עבור משרדו בטולוז.
דני, כמו אמנים אחרים מהתקופה, עיצב גם כרזות ליטוגרפיות צבעוניות עם קימורי הערבסק של האר נובו.
מרתה אשתו, ניגנה בפסנתר ובמהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 היה לדני עניין גובר בקשרים בין מוזיקה לאמנות.
הוא צייר דיוקן שלה ליד הפסנתר בשנת 1890. הוא עיצב ליטוגרפיה בהשתתפותה, עבור הכריכה לספר תווים של לה דמואזל שנבחר על ידי קלוד דביסי, וכן ליטוגרפיה נוספת לספר שירים.
באמצע שנות ה-90, עם הופעת סגנון הארט נובו בבריסל ובפריז, החל דני להקדיש תשומת לב רבה יותר לאמנויות הדקורטיביות, אם כי נושאי המשפחה והרוחניות שלו נותרו זהים.
רבים מהפרויקטים החדשים שלו הוזמנו על ידי סמואל בינג, סוחר האמנות שהגלריה שלו נתנה את שמה לארט נובו.
הפרויקטים החדשים שלו כללו עיצובי טפטים, ויטראז'ים, שטיחי קיר, צלונים ומסכים.
אבל בעוד שהוא עבד באותו תקופת הזמן והשתמש בחומרים של הארט נובו, הנושאים והסגנון נשארו אופייניים לו באופן מובהק.
עבודתו הדקורטיבית החשובה ביותר הייתה סדרה של לוחות מצוירים למשרדו של הברון קוצ'ין, שנקראו יחד "אגדת סנט הוברט", שצוירה בין 1895 ל-1897. היא הציגה בחופשיות את קפלת מדיצ'י בפירנצה.
קוצ'ין ומשפחתו מופיעים בפאנל אחד, ואשתו של דני בפאנל אחר.
בינואר 1898 ערך דני את ביקורו הראשון ברומא, שם עשו עליו רושם עז יצירותיהם של רפאל ומיכלאנג'לו בוותיקן.
בשובו לפריז, דני כיוון מחדש את אמנותו לכיוון הנאו-קלאסיציזם, עם קווים ודמויות ברורות יותר.
הוא ציין ביומנו במרץ 1898: "חישבו על ציורים מאוחרים שבהם ישו הוא הדמות המרכזית...
זכרו את הפסיפסים הגדולים של רומא".
דני היה מעריץ גדול של פול סזאן הוא נסע לביתו של סזאן ב-1896, וכתב מאמר המדווח על הערתו של סזאן: "אני רוצה להפוך מהאימפרסיוניזם למשהו מוצק ועמיד, כמו האמנות במוזיאונים." במאמר תיאר דני את סזאן כמייסד הנאו-קלאסיציזם המודרני.
אחת היצירות החשובות ביותר של דני מתקופה זו היא הומאז' לסזאן (1900), שצוירה בעקבות מותו של חברו פול סזאן.
בחזית התמונה, הוא הציג את חבריו של סזאן, כמה מהם מתנועת הנאבי לשעבר.
דני הושפע מהמהומות הפוליטיות של אותה תקופה, כמו פרשת דרייפוס (1894–1906) שפילגה את החברה הצרפתית ואת עולם האמנות עם אמיל זולה ואנדרה ז'יד מצד אחד, שהגנו על דרייפוס, ורודן, רנואר ודני בצד האחר.
דני היה ברומא במהלך רוב האירועים.
משמעותית יותר עבורו הייתה הפעולות של ממשלת צרפת לצמצם את כוחה של הכנסייה, והחלטת הממשלה להפריד רשמית בין הכנסייה למדינה בשנת 1905. דני הצטרף ללאומנים והפרו-קתוליים ב-1904, ונשאר חבר בתנועה עד 1927, אז עברה הקבוצה לימין הקיצוני וגונתה רשמית על ידי הוותיקן.
בסוף שנות ה-20 וה-30, יוקרתו הייתה גדולה והוא קיבל עבודות של מספר ציורי קיר למבנים אזרחיים חשובים.
אלה כללו את התקרה מעל גרם המדרגות של הסנאט הצרפתי בארמון לוקסמבורג וציורי קיר להוספיס של העיר סנט אטיין, שם חזר לנושאים הצבעוניים והנאו-קלאסיים של ציורי החוף שלו.