tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסוף שנת 1943, עם כניסת הכוחות הנאציים לאתונה, הורה אנגלוס אוורט מפקד משטרת אתונה, על הנפקת אלפי תעודות זהות חדשות ליהודי העיר תחת שמות נוצריים בהן צוין סעיף הדת של מחזיק התעודה כנוצרי.
על מעשיו אלו הוקירה אותו מדינת ישראל והוענק לו בשנת 1969 אות "חסיד אומות העולם" מטעם מכון "יד ושם".
אנגלוס העיד על עצמו כי שאב את ההשראה לפעולותיו מדבריו ומעשיו של הארכיבישוף דמסקינוס.
900 מיהודי לאריסה הצליחו להימלט לכפרים מבודדים, או לטורקיה ודרכה עלו לארץ ישראל.
746 מתוך 882 יהודי וולוס נמלטו לכפרי הסביבה ההרריים והוסתרו בידי המקומיים.
דוגמה לכך הם בני הזוג מריה ואפוסטולוס ווליוטיס, שהוכרו בשנת 2016 כחסידי אומות העולם.
בספטמבר 1943 כבשה גרמניה הנאצית את האי היווני זקינתוס.
בחסות הפרטיזנים היוונים, התפזרו היהודים, כ-300 במספר, ברחבי האי.
מפקד האי מטעם הנאצים, הקולונל ליט, הורה לאסוף את כל יהודי האי ולהעבירם להשמדה.
לצורך כך העביר ליט לראש עיריית זקינטוס, לוקאס קארר פקודה בה ציווה לרשום את שמות היהודים וכתובתם.
ראש העיר התייעץ בארכיבישוף של האי כריסוסטומוס דמטריו ויחד החליטו למסור למפקד האי דף בו היו רשומים שני שמות: הראשון היה שמו של הארכיבישוף והשני שמו של ראש העיר.
לשאלת המפקד ענו השניים "אנו היהודים הראשונים באי, אם ברצונך לקחת את היהודים שלנו אנו הולכים אתם".
מפקד האי ויתר על הפעולה וכך, פרט לשלושים איש שמתו ברעב, ניצלו היהודים בזקינתוס.
בשנת 1978 הוענק לכריסוסטומוס דמטריו וללוקאס קארר אות חסיד אומות העולם.
ראש הכנסייה בקסטוריה המטרופוליט ניקופורוס סייע ליהודים.
חסידי אומות עולם מיוון כוללים את אליס, נסיכת באטנברג, שהחביאה באתונה את האלמנה היהודייה רחל כהן יחד עם שניים מחמשת ילדיה.
על כך קיבלה בשנת 1994, 24 שנים לאחר מותה, את התואר חסידת אומות עולם מיד ושם.
פהקיואס דמטריוס היה עורך דין שהציל משפחה יהודית באתונה.
במרץ 1944, החלה סופיה קריטיקו להחביא את דוד קזנסקיואת שלושת ילדיו בביתה למרות עונש המוות שלו היה צפוי כל מי שהחביא יהודים או סייע להם.
נכון לשנת 2018, מוסד יד ושם מנה 347 חסידי אומות עולם שמוצאם מיוון.
בנוסף ליוונים, פעלו אנשים נוספים להצלת יהודים שחיו ביוון:
ביולי 1944 הצליח הקונסול הטורקי ברודוס סלאחטין אולקומן, להציל 42 יהודים, בטענה שהם אזרחים טורקים או בעלי זיקה לטורקיה.
סבסטיאן רומרו רדיגאלס היה דיפלומט ספרדי, משפטן בהכשרתו, שבמסגרת שרותו בימי השואה ביוון, הציל כ-500 יהודים, רובם אזרחי ספרד, תוך כדי מאבק עיקש מול השלטונות הנאצים וממשלת ארצו בימי הדיקטטורה של פרנסיסקו פרנקו שליט ספרד הפשיסטית.
הוא הצליח לשחרר כ-350 יהודים עם אזרחות ספרדית מסלוניקי, ולהעביר אותם לישראל דרך מרוקו ומצרים.
144 היהודים נוספים הצליחו באביב 1943 לברוח ולהסתתר באתונה, בעזרת השתדלותו בפני שלטון הכיבוש האיטלקי.
ב-2014 הוכר רומרו רדיגאלס כחסיד אומות העולם בטקס שהתקיים בגן חסידי אומות העולם ביד ושם, בין השאר בנוכחתם של נכדתו ושל שגריר ספרד בישראל.
במהלך המלחמה, כמעט 2,000 יהודים, בעיקר מיוגוסלביה ומיוון, מצאו מקלט באלבניה השכנה.
רוב היהודים האלה ניצלו, האלבנים הצילו את היהודים על ידי הסתרתם בכפרים ההרריים והעברתם לנמלי הים האדריאטיים, שמהם ברחו לאיטליה.
יהודי סלוניקי באושוויץ נזכרים בספרו של פרימו לוי, הזהו אדם.
אחד הפרקים בספר מר מאני של אברהם ב.
יהושע עוסק בחייל נאצי בכרתים שפוגש משפחה יהודית בזמן כיבוש האי.
הסופרת מיכל שלו מספרת את סיפור הצלתם של יהודי האי זקינתוס בספרה רחמים.
הזמר יהודה פוליקר הוא בנם של זוג ניצולי שואה יוצאי העיר סלוניקי.
ב-1988 הוציא פוליקר יחד עם יעקב גלעד את התקליט אפר ואבק שעסק בנושא השואה וזכרה.
הסרט בגלל המלחמה ההיא עוקב אחר הפקת התקליט ומעמת את האמנים, בני הדור השני לשואה, עם הוריהם וסיפוריהם.
הסרט מציג את דרכי ההתמודדות השונות של שני הדורות.
הוא כולל שיחות של יהודה פוליקר עם אביו, ז'אקו פוליקר, שנולד בסלוניקי ואיבד את כל משפחתו באושוויץ.
הסרט ניצחון הרוח הוא שיצא בשנת 1989 על פי סיפור חייו של המתאגרף מסלוניקי שלמה ארוך, ששרד את השואה על ידי השתתפות כפויה בקרבות שארגנו קצינים נאצים, במחנה הריכוז אושוויץ.
הסרט יום ראשון מעונן הוא סרט דרמה יווני של הבמאי מנוסוס מנוסאקיס שיצא לאור בשנת 2015. הסרט מתבסס על ספר בשם זהה של ג'ורג' סקמפרדוניס.
עלילת הסרט מתרחשת בסלוניקי תחת הכיבוש הנאצי.
במרכז הסרט עומדים סיפורם של ג'ורג' הנוצרי ואסטריאה היהודיה והוא מתאר גם את הרדיפה, ההתעללות ושליחת היהודים בעיר למחנות ההשמדה ברכבת.
השואה בברית המועצות מתייחסת לרדיפת היהודים כחלק מהשואה במלחמת העולם השנייה.
מונח זה עשוי להתייחס לאחד מהערכים הבאים:
מונח זה עשוי להתייחס גם לשואה במדינות הבלטיות שסופחו על ידי ברית המועצות לפני המלחמה:
השואה בבלארוס הייתה שורת מעשי פשע שבוצעו על ידי שלטונות גרמניה הנאצית בהנהגתו של אדולף היטלר, עוזריהם, משתפי פעולה ושלטונות בעלי בריתה, במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה על אדמת בלארוס נגד יהודים.
גבולותיה של בלארוס השתנו באופן דרמטי בעקבות הפלישה הסובייטית לפולין ב-1939, והדבר היה מקור לאי ודאות בעידן הסובייטי בנושא היקף השואה בבלארוס.
בלארוס לא הייתה מדינה ריבונית עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין ב-1 בספטמבר 1939. הברית הנאצית-סובייטית הובילה לפלישה הסובייטית המקבילה ממזרח ב-17 בספטמבר 1939. המחצית המזרחית של פולין שלפני המלחמה סופחה על ידי ברית המועצות לבלארוס הסובייטית ולאוקראינה הסובייטית.
כל שטחה של בלארוס המודרנית נכבש על ידי גרמניה הנאצית עד סוף אוגוסט 1941. ההיסטוריונית האמריקאית לוסי דווידוביץ', מחברת הספר "המלחמה נגד היהודים", העריכה כי 66% מהיהודים המתגוררים ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית נספו בשואה, מתוך 375,000 היהודים שחיו בבלארוס המודרנית לפני מלחמת העולם, לפי הנתונים הסובייטיים.
לשם השוואה, באזורי המדינות הבלטיות, שגובלות בה מצפון, כ-90% מהיהודים נהרגו באותה תקופה.
כתוצאה מהפלישה הסובייטית לפולין ב-1939, שטח הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית כמעט הוכפל עם סיפוח קרסי.
שטחים שהשתייכו לפני כן לרפובליקה הפולנית השנייה הועברו לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית בעקבות בחירות מזויפות שנערכו באווירת טרור.
שמותיהן של ערים פולניות שונו לשמות ברוסית, ונוצר אובלסט חדש.
מיליוני אזרחים פולנים אולצו לקבל על עצמם אזרחות סובייטית.
בתוך שנתיים גדלה האוכלוסייה היהודית של מינסק, בירת הרפובליקה הסובייטית הסובייטית של ביילורוסיה, ל-90,000 נפש עקב זרם יהודים פולנים שנמלטו מהכיבוש הגרמני.
לאחר מבצע ברברוסה, החלק הדרומי של בלארוס של היום סופח לנציבות הרייך אוקראינה שהוקמה ב-17 ביולי 1941, ובו אזור הומל של רוסיה וז'יטומיר.
הגרמנים קבעו את זהותם של היהודים על ידי רישום או על ידי הוצאת צווים.
היהודים הופרדו מן האוכלוסייה הכללית ונכלאו בגטאות מאולתרים.
המנהיגות הסובייטית נמלטה ממינסק בלי להורות על פינוי ועל כן נתפסו רוב התושבים היהודים.
הנאצים הפכו את מינסק למרכז המנהלי של הרייכסקומיסריאט אוסטלנד.
ב-15 ביולי 1941 נצטוו כל היהודים לענוד טלאי צהוב על בגדיהם באיומי עונש מוות, וב-20 ביולי 1941 הוכרז על הקמת גטו מינסק.
בתוך שנתיים הפך זה לגטו הגדול ביותר בברית-המועצות הכבושה בידי גרמניה, ובו למעלה מ-100,000 יהודים.
השואה בבלארוס הסובייטית החלה בקיץ 1941, במהלך התקפה גרמנית על עמדות סובייטיות במבצע ברברוסה.
מינסק הופצצה והוורמאכט כבש אותה ב-28 ביוני 1941. ב-3 ביולי 1941, במהלך האקציה הראשונה במינסק, הוצעדו 2,000 יהודים בני האינטליגנציה ליער ונרצחו.
האיינזצגרופן ביצע מעשי טבח מעבר לגבול הגרמני-סובייטי ותיעד בכתב מעשים אלה.
כתוצאה מסיפוח שטחים פולנים לברית המועצות ב-1939 ובהם שטחים שסופחו למערב בלארוס, כמעט שולשה האוכלוסייה היהודית של הרפובליקה הסובייטית הבלארוסית.
ביוני 1941, בתחילת מבצע ברברוסה, היו 670,000 יהודים בצד הפולני ו-405,000 יהודים בצד הסובייטי של בלארוס של ימינו.
ב-8 ביולי 1941 פקד ריינהרד היידריך לירות בכל היהודים הזכרים בשטח הכבוש בין הגילים 15 ל-45, כבפרטיזנים סובייטים.
באוגוסט צורפו לנורים נשים, ילדים וקשישים.
גדודי משטרה גרמניים וכן האיינזצגרופן ביצעו את גל ההרג הראשון.
בנובמבר 1941 אספו הנאצים 12,000 יהודים בגטו מינסק כדי לפנות מקום ל-25,000 יהודים זרים שיועדו לגירוש מגרמניה, מאוסטריה ומהפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה.
כ-6,600 יהודים נלקחו במשאיות אל הכפר הסמוך טוצ'ינקה (טוצ'ינקי) ונורו בידי חברי האיינזצגרופה א'.
הקבוצה הבאה של יותר מ-5,000 יהודים נשלחה אחריהם לטוצ'ינקה ב-20 בנובמבר 1941 והיהודים שבה נרצחו.
ההיסטוריון מרטין גילברט כתב כי הקומיסר הכללי של נציבות הרייך אוסטלנד, וילהלם קובה, השתתף אישית בהרג במרס 1942 בגטו מינסק.
פעולות חיסול בשטחים שנכבשו על ידי הגרמנים מאז יוני 1941 נערכו במספר מקומות בולטים בבלארוס של ימינו.
הקורבנות, כולל יהודים פולנים מהשטחים שסופחו לרוסיה הבלארוסית מקרסי הפולנית, הועברו ברכבת גם לאתר ההשמדה ברונה גורה.
העיירות (בסדר אלפביתי) כללו את אנטופול, ברזינו, נבהרדק, בוברויסק, צ'אבוסי, דויד-הרדוק, דזיטלבה, גרודנו , איוויה, קאטין , לחווא , לידא, לוניניץ, מאלי טרוסטינץ, מינסק , מוטלה, פינסק, פולאצק, פונאר, שקלוב, סלונים, סלוצק, ויטבסק וז'טל.
בעיירות קטנות, למשל ירמיץ' יהודים נהרגו ביער סמוך ללא הקמת גטו.
המשטר הנאצי גירש כ-380,000 בלארוסים לגרמניה לעבודת כפייה והרג מאות אלפי אזרחים.
לפחות 5,295 יישובים בלארוסיים נהרסו ותושביהם נרצחו (מתוך 9,200 יישובים שנשרפו או נהרסו בבלארוס במהלך מלחמת העולם השנייה).
יותר מ-600 כפרים כמו קאטין הושמדו על כל יושביהם.
ב -22 ביוני 1941 פתחה גרמניה הנאצית במבצע ברברוסה נגד ברית המועצות.
העיר נבהרדק, בירת מחוז נובוגרודק שבפולין בין שתי מלחמות העולם), נכבשה ב-4 ביולי במהלך הקרב על ביאליסטוק-מינסק, כאשר שתי ארמיות של הצבא האדום היו מוקפים בכיס נבהרדק.
העיר הפכה לחלק מהרייכסקומיסריאט אוסטלאנד ומיד לאחר מכן ביצעו הכובשים הנאצים את מדיניות הרדיפות וההפרדה הגזעית, ובמיוחד נגד יהודים, שנאלצו להיכנס לגטו שהוקם בעיר.
על פי מפקד פולני מ-1931 היו בנפת נבהרדק כ-616,000 בלארוסים, כ-550,000 פולנים אתניים, ובעיר נבהרדק עצמה היו כ-20,000 תושבים, כמחציתם יהודים פולנים .
בחורף 42–1941 רצחו הכובשים הגרמנים את כל היהודים בסדרת פעולות ירי.
כ-550 לא נרצחו והועברו לעבודת כפייה עד מוות.
מתנדבים יהודים מקומיים, שנודעו מאוחר יותר כ'יחידת הפרטיזנים של בלסקי', נמלטו ליערות הסמוכים, עסקו בפעילות קרבית ובו בזמן העניקו מקלט למשפחות יהודיות, שרבות מהן הצליחו לשרוד את המלחמה.
גם הפולנים האתניים והבלארוסים הוכו על ידי הטרור הנאצי, בייחוד ב-1943, כאשר אזרחים נכלאו והיו נתונים לפעולות תגמול קשות ולעבודת כפייה.
הצבא האדום שחרר את העיר ב-8 ביולי 1944, כמעט שלוש שנים לאחר כיבושה.
במהלך המלחמה נהרגו יותר מ-45,000 בני אדם בנבהרדק ובסביבותיה.
רבים מתושבי בלארוס תמכו בגרמניה הנאצית, במיוחד בשנים הראשונות לכיבוש.
לאומנים קיוו להקמת מדינה לאומית בלארוסית תחת חסותו של הרייך.
בסוף 1942, קבוצת "ירמאצ'נקה" הלאומנית, הידועה כ"בי.אס.אס ", מנתה 30 אלף חברים בתריסר ערים סובייטיות שונות.
משטרת העזר הבלארוסית הוקמה על ידי השלטונות הנאציים בקיץ 1941. בתחילת הכיבוש התקיימה משטרה מקומית שכונתה "שוצמאנשאפט" ובה מתנדבים שמילאו תפקיד בהרג היהודים.
עד תום המלחמה הגיע מספר השוטרים שסייעו לנאצים בברית-המועצות תחת כיבוש גרמניה לכ-300,000 איש.
תפקידה של משטרת העזר הבלארוסית שהוקמה ב-7 ביולי 1941 היה מכריע בזיהוי היהודים.
כוחות מקומיים סייעו ברצח יהודי הומל, מאזיר ויהודיהם של יישובים נוספים.
המקומית קיבלה על עצמה תפקיד משני.
היהודים הוכנסו לגטאות ונשלטו בברוטאליות לפני הוצאות להורג המוניות כמו אלה שבוצעו בצ'צ'רסק.
לאחר זמן החלה משטרת העזר המאומנת לא רק להוביל יהודים מהגטאות למקומות הטבח אלא גם לקחת חלק פעיל בירי.
טקטיקה זו הצליחה במקומות שבהם בוצעו הריגות יהודים בתחילת ספטמבר ובמהלך אוקטובר ונובמבר 1941. בחורף 1942 נערכו פשיטות דומות בצ'צ'רסק, פטריקוב, זלובין ועוד.
תפקידה של המשטרה הבלארוסית ברצח בלט בגל השני של חיסולי הגטו, החל מפברואר-מרס 1942.
כ-800,000 יהודים נורו בשטח בלארוס בת ימינו.
רובם נורו על ידי האיינזצגרופן, אס דה וגדודי אורפו שנעזרו ביחידות מקומיות (Schutzmannschaften).
חלק הארי של הקהילות היהודיות הושמדו במסע ההרג הראשון, כשמספר משתפי הפעולה הבלארוסים היה קטן יחסית, וכשגדודי הרצח במזרח אירופה הורכבו ברובם ממתנדבים ליטאים, אוקראינים ולטבים.
עד ינואר 2017 הכיר יד ושם ב-641 בלארוסים כחסידי אומות העולם.
כל האותות הוענקו לאחר פירוק ברית המועצות.
רבים מהמעוטרים באות הגיעו ממינסק, ועד כה כבר נפטרו.
מקורות קומוניסטים סובייטיים העריכו כי בלארוס הפסידה כרבע מאוכלוסייתה לפני המלחמה במלחמת העולם השנייה, כולל רוב האליטה האינטלקטואלית שלה.
בשנות השבעים והשמונים ראיין מסורב העלייה הסובייטי דניאל רומנובסקי, שעלה לישראל מאוחר יותר, למעלה מ-100 עדים, בהם יהודים, רוסים ובלארוסים, ורשם את סיפוריהם על הרצח בירי בתקופת השואה.
המחקר בנושא בברית המועצות היה מוגבל עקב מדיניות המשטר.
עם זאת, בראיונותיו מצא רומנובסקי כי הגטאות הפתוחים בעיירות בלארוסיות נוצרו בריכוז מוקדם של כל הקהילות היהודיות באזורים שנקבעו, ללא חומות.
שיתוף הפעולה עם הגרמנים על ידי רוב הלא יהודים היה בחלקו תוצאה של עמדות קונפורמיות שעוצבו תחת השלטון הטוטליטרי הסובייטי.
השואה באוקראינה התקיימה בנציבות הרייך אוקראינה במהלך כיבוש אוקראינה הסובייטית על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
בין 1941 ל-1944 נרצחו יותר ממיליון יהודים ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית כחלק מתוכנית האב למזרח וממדיניות הפתרון הסופי.
אחת משאיפותיו של היטלר בתחילת המלחמה הייתה להשמיד, לגרש או לשעבד את רוב הסלאבים מארצות מולדתם כדי ליצור מרחב מחיה למתיישבים גרמנים.
תוכנית זו של רצח עם הייתה אמורה להתבצע בהדרגה על פני תקופה של 25–30 שנים.
על פי ההיסטוריון ויליאם ו' האגן, "תוכנית האב למזרח [...] נועדה להפחית את אוכלוסיית העמים במזרח אירופה בשיעורים הבאים: פולנים - ב-85%; בלארוסים - 75%; אוקראינים - 65%; צ'כים - 50%.
[...] העם הרוסי, שהיה פעם משועבד במלחמה, יצטרף לארבע המדינות הסלאביות, שגורלן הוכרע בתוכנית האב למזרח."
סך כל הקורבנות האזרחיים במלחמה ובכיבוש הגרמני באוקראינה נאמד בכ-4 מיליון, כולל כמיליון יהודים שנרצחו בידי האיינזצגרופן, גדודי משטרת הסדר ומשתפי פעולה מקומיים.
איינזצגרופה סה של אוטו רש הוקצתה לצפון ומרכז אוקראינה, ואיינזצגרופה דה של אוטו אולנדורף - למולדביה, דרום אוקראינה, חצי האי קרים, ובשנת 1942 - צפון הקווקז.
על פי עדותו של אולנדורף במשפט האיינזצגרופן, "משימת האיינזצגרופן הייתה להגן על עורף הכוחות על ידי הריגת היהודים, הצוענים, בעלי תפקידים קומוניסטים, קומוניסטים פעילים, סלאבים שלא שיתפו פעולה וכל מי שיסכן את הביטחון".
בפועל, קורבנותיהם של חיילי האיינזצגרופן היו כמעט כל האזרחים היהודים (אף אחד מחברי האיינזצגרופה לא נהרג בפעולות אלה).
מ-16 עד 30 בספטמבר 1941 בוצע טבח בתוך העיר מיקולייב וסביבה, בו נרצחו 35,782 אזרחים סובייטים, רובם המכריע יהודים, כפי שדווח לאדולף היטלר.
הטבח בוצע על ידי SS, SD ומשטרת הביטחון, בסיוע משטרת העזר האוקראינית.
יהודי קייב נאספו ליד בית הקברות וציפו להעלאתם על רכבות.
רוב הגברים, הנשים והילדים היהודים לא יכלו לצפות את שעתיד להתרחש עד שהיה מאוחר מדי.
הם הורצו במסדרון בין חיילים, בקבוצות של עשרה, ואז נורו ונפלו לגיא ההריגה.
על פי מרכז שמעון ויזנטל (ינואר 2011) "אוקראינה, למיטב ידיעתנו, לא ניהלה מעולם חקירה אחת של פושע מלחמה נאצי מקומי, שלא לדבר על תביעה נגד פושע שרצח יהודים בשואה".
לדברי ההיסטוריון הישראלי יצחק ארד, "בינואר 1942 הוקמה בסימפרופול, בפיקודו של "איינזצגרופה 11", חברה של מתנדבים טטרים.
חברה זו השתתפה בציד אדם נגד יהודיים ובפעולות רצח באזורים הכפריים".
לדברי טימותי סניידר, "לא נאמר, כי הדבר לא היה נוח, שיותר קומוניסטים אוקראינים שיתפו פעולה עם הגרמנים, מאשר לאומנים אוקראינים." רבים מאלה ששיתפו פעולה עם הכיבוש הגרמני, שיתפו פעולה גם עם המדיניות הסובייטית של שנות השלושים.
עד נפילת ברית המועצות, הייתה הדעה כי כ-900,000 יהודים נרצחו בשואה באוקראינה.
זהו האומדן שנמצא בעבודות כמו "חורבן יהודי אירופה" מאת ראול הילברג.
בסוף שנות ה-90 אפשרה הגישה לארכיונים הסובייטיים אומדן מדויק יותר של אוכלוסיית היהודים לפני המלחמה כך שדיטר פוהל העריך כי 1.2 מיליון יהודים נרצחו, והערכות עדכניות יותר הגיעו ל-1.6 מיליון.
חלק מהיהודים שנרצחו ניסו למצוא מקלט ביער, אך מאוחר יותר נרצחו על ידי צבא המורדים האוקראיני או קבוצות פרטיזנים אחרות במהלך הנסיגה הגרמנית.
לדברי ההיסטוריונית האמריקנית ונדי לואר, "היו הרבה פושעים, אם כי עם אג'נדות פוליטיות שונות, שהרגו יהודים והשתיקו את ההיסטוריה הזאת".
אוקראינה מדורגת במקום הרביעי במספר האנשים המוכרים כ"חסידי אומות העולם" שהצילו יהודים בשואה, עם 2,515 אנשים שהוכרו עד 2015.
השטונדיסטים, כתות פרוטסטנטיות אוונגליסטיות שצמחו בסוף המאה ה-19 באוקראינה, סייעו להחביא יהודים.
איינזצגרופן סה ודה (C ו-D; איינזצקומנדו)
אבוהר (Abwehr) / ברנדמבורג - יחידת מחבלים מיוחדת, גדוד נכטיגל (Nachtigall Battalion)
שואת יהודי אוקראינה זכתה להנצחה במספר אנדרטאות הפזורות ברחבי אוקראינה.
חלקן מוצבות במקומי קברי אחים ידועים.
השואה בלטביה מתייחסת לפשעי מלחמה של נאצים ומשתפי פעולה עם הנאצים נגד יהודים במהלך כיבוש לטביה על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
בשואת יהודי לטביה נרצחו כ-70,000 מתוך כ-93,000 יהודי לטביה.
הצבא הגרמני חצה את הגבול הסובייטי ב-22 ביוני 1941, בחזית רחבה מהים הבלטי עד הונגריה, והתקדם במהירות דרך ליטא לעבר דאוגבפילס ונקודות אסטרטגיות אחרות בלטביה.
מדינת המשטרה הנאצית כללה ארגון המכונה "שירות הביטחון" (אס דה), ומפקדתו שבברלין הייתה ידועה בשם המשרד הראשי לביטחון הרייך, ובראשי תיבות RSHA.
לפני הפלישה ארגנו ה-SD ארבע "יחידות מיוחדות" בשם איינזצגרופן.
שם היחידות האלה היה לשון נקייה, שכן מטרתן הייתה להרוג מספר גדול של אנשים שהנאצים ראו בהם "בלתי רצויים".
אלה כללו קומוניסטים, צוענים, חולי נפש, ובמיוחד יהודים.
האיינזצגרופן נע בעקבות כוחות הפלישה הגרמניים, ובתוך ימים מכיבוש אזור מסוים על ידי הוורמאכט, ולעיתים שעות, החל ברציחות.
אנשי ה-SD בלטביה ניכרו במדיהם השחורים.
אנשי אס-אס לבשו מדים שחורים לעיתים רחוקות.
לבושם הרגיל היה מדי ורמאכט אפורים עם חלקים שחורים.
הם לבשו את טלאי ה-SD על השרוול השמאלי, חולצה צהבהבה ואת סמל גולגולת המוות ("טוטנקופף") על כובעיהם.
דרגות ה-SD היו זהות לאלה של אנשי האס-אס.
ה-SD לא לבש את סמל ה"ברק" של האס-אס על הצווארון הימני, אלא החליף אותו בטוטנקופף או באותיות "SD".
ה-SD פעל בלטביה על ידי איינזצגרופה A, שחולקה לאיינזצקומנדו 1a, 1b, 2 ו-3. עם התקדמותו של הקו הקדמי מזרחה, עזב איינזצגרופה A את לטביה ותפקידיו ניתנו ל-SD המקומי, תחת משטרת הביטחון שקיבלה פקודות הן מ-RSHA בברלין והן מה-SS.
קווי הסמכות היו חופפים ומעורפלים.
החלק המזרחי של לטביה, כולל דאוגאוופילס ואזור לטגליה, הוקצה לאיינזצקומנדו 1b ו-3. באיינזצקומנדו 1b היו 50 עד 60 חיילים בפיקודו של אריך ארלינגר (Ehrlinger).
בלטביה החלה השואה בליל 23 ביוני 1941, כאשר בבית הקברות גרובינה נהרגו שישה אנשי משטרה יהודים, ביניהם הרוקח העירוני.
בימים שלאחר 35 יהודים הושמדו ביישובים נוספים: פריקולה (Priekule), דורבה (Durbe) ואסיטה (Asīte).
ב-29 ביוני החלו הנאצים להקים יחידת עזר ראשונה של ה-SD בלטביה ביילגבה.
בקיץ 1941 השתתפו כ-300 גברים ביחידה ברצח כ-2000 יהודים ביילגבה ובמקומות אחרים בסמיגליה (Semigallia) שבדרום לטביה .
הרציחות נעשו בפיקוח קציני ה-SD רודולף באץ ואלפרד בקו, אשר ערבו את אנשי הס"ס של האיינזצגרופה בפעולה.
בית הכנסת הראשי של ילגאבה נשרף.
לאחר הפלישה לריגה ארגן פרנץ ולטר שטאלקר, בסיוע משתפי פעולה מקומיים, פוגרום ביהודי ריגה.
ויקטורס אראייס, בן 31 באותה עת, חבר לשעבר האגודה הלטבית הלאומנית Pērkonkrusts וחבר אגודת הסטודנטים, מונה למפקד הפעולה.
ב־2 ביולי החל ויקטורס אראייס להקים יחידה מזוינת מגברים שביקשו לטהר את לטביה מיהודים וקומוניסטים.
בהתחלה היחידה כללה בעיקר חברי אגודות סטודנטים.
בין עוזריו הקרובים של אראייס היו אלפרדס דיקמניס, קונסטנטינס קאקיס (Konstantīns Kaķis), בוריס קינסלר והרברטס צוקורס.
בליל 3 ביולי החל קומנדו אראייס לעצור, להכות ולשדוד את יהודי ריגה.
ב-4 ביולי נשרף בית הכנסת ברחוב גוגואה (Gogoļa) ומאוחר יותר בתי כנסת נוספים.
יהודים רבים נהרגו באותם ימים, כולל פליטים מליטא.
אנשי הקומנדו של אראייס נסעו בעגלות ובאוטובוסים כחולים למקומות שונים בקורלנד, בסמיגליה ובווידזמה והרגו שם אלפי יהודים.
רציחות אלה היו אמורות לשמש דוגמה לתומכים אנטישמים אחרים של הפולשים הנאצים.
יחידות "הגנה עצמית" נוספות בלטביה היו מעורבות בהשמדת יהודים.
במחוז אילוקסטה , למשל, נרצחו יהודים בידי מפקד יחידת המוות אוסקר בלטמניס, יחידה שכללה 20 רוצחים.
ההרג היה בפיקוח קציני האס-אס הגרמני וה-SD.
ביולי 1941 נרצחו כ-4,000 מיהודי ריגה ביער ביירניקו.
על ההוצאות להורג פיקדו שטורמבאנפיהרר ה' בארת, ר' באץ', והמפקד החדש של ה-SD בריגה, רודולף לנגה.
מיולי 1941 הושפלו יהודי לטביה בדרכים שונות ואיבדו את הזכויות מהן נהנו שאר אזרחי לטביה.
על היהודים נאסר לעזוב את בתיהם מהערב עד הבוקר.
הוקצו להם מנות מזון נמוכות יותר, הם יכלו לקנות רק בכמה חנויות מיוחדות, והיה עליהם לענוד מגן דוד צהוב על בגדיהם.
נאסרה עליהם ההשתתפות באירועים ציבוריים, ההגעה לבתי קולנוע, מגרשי ספורט ופארקים.
הם לא הורשו להשתמש ברכבות ובחשמליות, ללכת לבתי-מרחץ, להשתמש במדרכות, להיכנס לספריות ומוזיאונים וללכת לבתי-ספר, והיה עליהם למסור אופניים ורדיו.
לרופאים היהודים הותר לייעץ רק ליהודים ולטפל רק בהם, ונאסר עליהם לנהל בתי מרקחת.
עבור היהודים נקבעו מכסות מרביות לרהיטים, בגדים ופשתן.
כל הרכוש מעל למכסה מסוימת הופקע לצורכי הרייך.
כל התכשיטים, ניירות הערך, מטבעות הזהב והכסף היו צריכים להימסר.
ההחרמות הפכו למקור התעשרות של פקידים נאצים ומשתפי פעולה מקומיים.
השמדת היהודים התאימה למטרות אלה, שכן כך לא נותר איש בחיים כדי לדרוש החזרת חפצים גנובים.
בלייפאיה התרחש רצח המוני ראשון של יהודים ב-3 וב-4 ביולי, כש-400 איש נורו למוות.
ב-8 ביולי נורו 300 יהודים.
קבוצה של אנשי SD גרמנים ושוטרים גרמנים ביצעה את הירי, בעוד חברי ארגון ההגנה העצמית של לטביה העבירו קרבנות לאתר ההרג.
ב-13 ביולי החל הרס בית הכנסת הגדול של ליפאיה.
כתבי הקודש הוצאו החוצה והיהודים אולצו לצעוד על פני חפציהם הקדושים, נוכח לעגם וצחוקם של הסובבים.
פעולות אלה התקיימו בהנהגת ארהרד גראואל (Grauel), מפקד הזונדרקומנדו באזור.
לאחר מכן ביצע גראואל רציחות יהודים בוונטספילס.
ההרג שם בוצע במשותף עם משטרת הסדר הגרמנית ואנשי "הגנה עצמית" (Selbstschutz) מקומיים.
מ-16 ביולי נורו בתוך יומיים 300 איש ביער קזינו .
ביולי-אוגוסט נורו למוות כ-700 יהודי העיירה, ובסתיו שלאחר מכן נורו יהודי האזור בכללותו.
הירי בוצע על ידי אנשי SD גרמנים, לטביים ואסטוניים.
ונטספילס הוכרזה כיודנפריי (ללא יהודים).
בדאוגאוופילס בוצעה תחילה השמדת היהודים בידי אריך ארלינגר, מפקד איינזצקומנדו 1 ב.
ב-11 ביולי הרגו אנשי איינזצקומנדו זה כ-1150 איש.
הרציחות נמשכו על ידי יואכים המן (Hamann), שהיה אחראי להריגת 9012 יהודים בעיר ובדרום לטגליה.
מפקד המשטרה המקומית, רוברטס בלוזמניס (Roberts Blūzmanis), סייע בהעברת היהודים לגטו דאוגאוופילס ובהעברתם משם למקומות הרצח.
ברזקנה בוצעו מעשי רצח על ידי קבוצת SD גרמנית, אשר נעזרה באנשי "הגנה עצמית" (Selbstschutz) והרוצחים של אראייס.
בוורקליאני, עיירה קטנה יחסית, היו כ-540 יהודים.
הם נורו לקברים שנאלצו לחפור ב-4 באוגוסט 1941. גורלה של עיר קטנה זו דומה לעיירות רבות אחרות, שתועדו על ידי JewishGen ואחרים.
ב-27 ביולי 1941 פרסם קומיסר המדינה (רייכסקומיסר) הינריך לוזה (הגאולייטר הקודם של שלזוויג-הולשטיין), שליט המדינות הבלטיות ובלארוס ונציבות הרייך אוסטלנד הנחיות לגבי השאלה היהודית.
הוא קבע שהיהודים יהיו כוח עבודה זול, יקבלו שכר מינימום או מזון מינימלי - מה שיישאר לאחר מתן מזון לאוכלוסייה המקומית הארית.
הוא קבע שאת היהודים יש להעביר לאזורים מיוחדים שבהם יוסדרו גטאות, וייאסר עליהם לעזוב את מקומותיהם.
וולטר שטאלקר מחה ודרש להמשיך את השמדת היהודים.
המנהל המרכזי בברלין אישר את צעדיו של לוזה.
גטו הוקם בפרברי לטגלה שבריגה.
הגטו יושב בעיקר על ידי יהודים עניים.
כ-7000 לא-יהודים הועברו מהאזורים שנקבעו כגטו לדירות אחרות בריגה.
יותר מ-23,000 יהודי ריגה נצטוו לעבור לשטח הגטו.
בגטו היו למעלה מ-29,000 אסירים.
בגטו הוקמו יודנרט ומשטרה יהודית בה 80 גברים חמושים במקלות ובאלות גומי.
הגטו היה מוקף בגדר תיל.
מחסומי עץ הונחו בכניסה, והמשטרה הלטבית הוצבה לשמירה.
יהודים הורשו לעזוב את הגטו רק עבור עבודה ובליווי שומרים.
בעלי מקצוע יהודים בודדים יכלו לצאת תוך הצגת תעודת זהות צהובה מיוחדת.
יציאה ללא היתר נענשה קשות, לעיתים במוות.
בגטו הוקצו לאדם 3–4 מ"ר.
העוני היה רב, שכן מנות מזון ניתנו רק לאלה שעבדו, כלומר כמחצית מאסירי הגטו.
הם היו צריכים לפרנס 5,652 ילדים ו-8,300 קשישים ונכים.
בגטו היו 16 חנויות, בית מרקחת ומכבסה, ובית-חולים בראשו עמד פרופסור ולדימיר מינץ, מנתח.
היודנרט שכן בבניין בית הספר היהודי לשעבר ברחוב לאספלישה 141. ההיסטוריון וניצולת השואה מאריירס וסטרמניס (Marģers Vestermanis) כתב: "חברי המועצה היהודית, כולל עורכי הדין ד' אליאש, מ' מינץ ואיליה יבלזון, ועוזריהם המתנדבים, עשו כל שביכולתם כדי להקל על הסבל הכללי".
גם שוטרים יהודים ניסו להגן על חבריהם.
אסירי הגטו סייעו זה לזה, שאפו לשרוד ואף חשו שהדבר אפשרי.
הוקמה קבוצת התנגדות שרכשה נשק.
גטו דאוגבפילס הוקם בסוף יולי 1941. כל היהודים שנותרו בעיר הועברו אליו.
הובאו אליו גם יהודים מערים וכפרים אחרים של לטגליה וכן וידזמה (Vidzeme).
המהנדס מישה מובשנסון ניהל את היודנרט.
אביו עמד בראש העיר דאוגבפילס בשנת 1918 בתקופה הקודמת של הכיבוש הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
כמה מרוצחי רומבולה נתפסו לאחר מעשה.
הינריך לוזה הועבר לבית-דין ל"גינוי" במערב גרמניה, נדון ל-10 שנות מאסר ושוחרר בתחילת 1951 "על בסיס בעיות בריאות."
ויקטורס אראייס הואשם בבית משפט בריטי בפשעי מלחמה אך שוחרר בשנת 1948 ולאחר מכן הסתתר בגרמניה המערבית במשך שנים רבות; אף על פי שהיה פושע מלחמה מבוקש, מצא עבודה כנהג יחידה צבאית בריטית באזור הכיבוש המערבי.
בסופו של דבר נתפס וב-1979 הורשע ברצח בבית משפט בגרמניה המערבית.
פרידריך יאנקה (Friedrich Jahnke), שוטר נאצי שהיה פעיל בהקמת גטו ריגה וארגן את העברת היהודים לבורות הירי, נתפס ונחקר בגרמניה המערבית בשנות השבעים.
הרברטס צוקורס נמלט לדרום אמריקה, שם חוסל על ידי המוסד.
סגן-אלוף אדוארד שטראוך פיקד על יחידת משנה של רוצחי רומבולה, "אינזצקומנדו 2".
הוא ביקש להיחשב כחולה נפש אך הורשע על ידי בית המשפט הצבאי בנירנברג במשפט האיינזצגרופן בתפקיד מרכזי ברצח ברומבולה ובמספר רציחות המוניות אחרות במזרח אירופה.
ב-9 באפריל 1948 נדון לתליה אך שלא כשותפיו אוטו אולנדורף ופאול בלובל, לא נתלה.
הוא הועבר למשפט בבלגיה, שם ביצע פשעים אחרים, ומת במשמורת בלגית ב-1955.
פרידריך יקלן נעצר על ידי הסובייטים לאחר המלחמה.
הוא נחקר, נשפט, הורשע ונתלה בריגה ב-3 בפברואר 1946.
שואת יהודי אוסטריה התרחשה החל מהאנשלוס, סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, ועד סוף מלחמת העולם השנייה.
רוב היהודים שהיו באוסטריה בעת האנשלוס הגרו ממנה לפני תחילת ההשמדה, בין השאר בגלל שבתחילה הנאצים הפעילו באוסטריה מדיניות מכוונת של לחץ על היהודים להגר.
יהודי אוסטריה שלא הגרו נשלחו ברובם הגדול למחנות עבודה וריכוז, בעיקר לאושוויץ ולטרזיינשטט.
האנטישמיות באוסטריה הייתה ברוטאלית פחות מזו במזרח אירופה, אך המדיניות הנאצית באוסטריה הייתה אלימה יותר מהמדיניות כלפי יהודי גרמניה הנאצית, מתוך חשש קטן יותר לדעת הקהל האוסטרית.
יהדות אוסטריה ידעה עליות ומורדות החל מימי הרומאים דרך ימי הביניים ועד העידן המודרני.
בשנת 1849 הוענקה ליהודי האימפריה האוסטרו-הונגרית הזכות להתאגד כקהילה, וב-1867 הוענק להם שוויון זכויות.
לאחר השיפור במצבם עלה באופן ניכר מספר היהודים במדינה, ובעיקר בווינה הבירה, עקב הגירה מכל רחבי האימפריה.
היהודים מילאו תפקיד מרכזי בכלכלת אוסטריה ובתרבותה, וכן הייתה אוסטריה מרכז לתרבות יהודית חילונית וערש הציונות.
במלחמת העולם הראשונה הגיע מספר יהודי אוסטריה לשיא עקב הגעתם של פליטים רבים מגליציה ובוקובינה, מספר היהודים התקרב ל-250,000 איש.
לאחר המלחמה קטן מספר היהודים בהדרגה ולקראת 1938 עמד מספר היהודים במדינה על כ-185,000 איש, מתוכם התגוררו בווינה 170,000 (92%).
תרומתה התרבותית של האוכלוסייה היהודית הגיעה לשיאה בתקופה זו.
עם זאת, אוסטריה הייתה גם אחד המרכזים הראשונים והפעילים ביותר של האנטישמיות החדשה.
המרירות והמצוקה החברתית-כלכלית אחרי התמוטטות האימפריה האוסטרו-הונגרית היו קרקע פורייה לתעמולה אנטישמית שתלתה ביהודים ממזרח אירופה את האשם לכל העיוותים החברתיים, והתעצמה עוד יותר בגין המשבר הכלכלי העולמי (1929) שהיהודים נתפסו כאחראים לו.
בעת עליית הנאצים לשלטון שלט באוסטריה הקנצלר אנגלברט דולפוס שסלד מהמפלגה הנאצית ואף אסר את פעילותה באוסטריה.
בהמשך, דולפוס הקים מפלגה פשיסטית שנקראה 'מפלגת חזית המולדת'.
במהלך התקופה שאוסטריה הייתה דיקטטורית, נשמרו זכויות היהודים שאף היו מעורבים במנגנוני הממשלה.
ב-25 ביולי 1934 נרצח דולפוס על ידי נאצים-אוסטריים שניסו לבצע הפיכה במדינה.
קורט שושניג הצליח לדכא את ההפיכה והתמנה לקנצלר אוסטריה.
בתקופתו התגבר הפולקיזם האוסטרי וגרם לצמצום חופש הפעולה של הארגונים היהודיים באוסטריה.
ב-11 במרץ 1938 פלש ה לאוסטריה ולאחר יומיים הוכרז על סיפוחה (אנשלוס) של אוסטריה כחלק מהרייך השלישי.
האנשלוס התקבל בברכה באוסטריה וכמעט לא נרשמה פעילות התנגדות לנאצים.
הדבר הביא לפרץ גילוי אנטישמיות רחב היקף כבר מהיום הראשון שבאו לידי ביטוי בסימון חנויות יהודים, אלימות, עצרות והפגנות.
אט אט התפשטו ההרחקות הכלכליות, החברתיות והתרבותיות, שהיו בגרמניה גם כנגד יהודי אוסטריה.
בלילה שבין ה-13 ל-14 במרץ, פתח הגסטפו בביזת יצירות אומנות ושאר חפצי ערך מדירות יהודים והועברתם לברלין.
בימים הראשונים לסיפוח חויבו כל פקידי הציבור להישבע אמונים להיטלר.
בחוקי נירנברג נקבע שיהודים אינם יכולים להישבע אמונים לפיהרר ועל כן סולקו באופן גורף מתפקידם הציבורי.
שבוע לאחר האנשלוס העניק שר הפנים, וילהלם פריק, להיינריך הימלר ולאס אס את הסמכות לפעול גם באוסטריה ולשמור על הסדר והביטחון.
ב-18 במרץ הוקם במלון מטרופול בווינה, שהוחרם מבעליו היהודים, מרכז גסטפו בעל סמכויות שיטוריות ופוליטיות רבות.
למחרת כבר הוקמו סניפים בערים לינץ, גראץ, זלצבורג, קלגנפורט, אינסברוק ואייזנשטט.
בנוסף ב-18 במרץ נסגרו כל משרדי הקהילה היהודית והמוסדות הציוניים בווינה.
עסקנים יהודים רבים נעצרו וגורשו לדכאו וכל האגודות היהודיות הוצאו אל מחוץ לחוק.
היהודים פוטרו מעבודתם בתחומים רבים וביניהם: תיאטרון, ספריות, אוניברסיטאות ומכללות, ואף שווקים ובתי מטבחיים.
מספר היהודים שבחרו להתאבד זינק מ-4 אנשים בפברואר 1938 ל-79 במרץ ול-62 באפריל.
ד"ר יוזף בירקל, הממונה על האנשלוס מטעם הנאצים, הקים מרכז לנישול רכוש היהודים מכל רחבי אוסטריה.
השיטה הייתה קפדנית ודקדקנית ועל אף המספר העצום של בתי עסק יהודים במדינה (מעל ל-25,000) כמעט כולם עברו אריזציה בזה אחר זה והיהודים נושלו מפרנסתם.
רק מספר עסקי מפתח שהיו אחראים על תחום הייבוא לדרום אירופה, הושארו על ידי הנאצים בחוסר ברירה.
לאחר זמן קצר החלו להתפרסם באוסטריה חוקי גזע דומים לאלו בגרמניה הנאצית.
החוק הראשון נקרא "נומרוס קלאוזוס" והוא הגביל את מספר הסטודנטים היהודיים הרשאים ללמוד באוניברסיטה (עד סילוק כולם ב-8 בדצמבר).
באפריל החלו במלאכת הפרדת בתי הספר היסודיים והתיכוניים, כל היהודים רוכזו ל-8 בתי ספר, אשר נסגרו בסוף שנת הלימודים 1939. ב-20 במאי קיבלו חוקי נירנברג תוקף גם באוסטריה ו-34,500 אנשים שעד אז לא נחשבו ליהודים לפי הקהילה, הוגדרו כ"יהודים לפי גזעם".
מה-2 ביולי נאסר על היהודים להיכנס לפארקים ציבוריים ובסוף ספטמבר נאסר על עורכי דין ורופאים יהודיים לטפל בלא-יהודים.
בעוד שבגרמניה התפתחה אפליית היהודים באופן איטי ולא גרמה לשלהוב יצרים בקרב הציבור, באוסטריה גררה הקצנת המדיניות הפתאומית כלפי יהודים גם אלימות והתעללויות רבות ביהודי המדינה.
בנוסף למעשי השוד והמאסרים השרירותיים, התקיימו בווינה אירועי השפלה רבים שכונו "חגיגות קרצוף רחובות".
באירועים אלו הוכרחו יהודי העיר לקרצף בתמיסת חיטוי חמה את סיסמאות התמיכה באוסטריה החופשית שנצבעו בצבעי שמן ברחובות ובבניינים.
אוסטרים רבים מכל הגילאים השתתפו כצופים באירועים אלו.
ליאו לאוטרבך, מנהל מחלקת הארגון של ההסתדרות הציונית העולמית, הגיע באפריל 1938 לווינה לבדוק את מצב העיר לאחר האנשלוס כנציגה של ההסתדרות, וכך תיאר את האווירה בעיר:
בנוסף פעלו הנאצים לפגוע ברגשות הדתיים של היהודים שומרי תורה ומצוות.
הם חויבו רבות לחלל שבת, לחלקם גולחו בכפייה שערות הזקן והפאות וכן נחטפו כיסויי ראש מראשן של נשים.
כל הפעולות הללו לוו בעלבונות ולגלוג על אורח החיים הדתי של יהודי אוסטריה.
אמצעי נוסף שהטיל אימה ביהודי אוסטריה וגרם להם לרצות לעזוב את המדינה היה השילוח למחנות הריכוז והשהות שם.
האסירים הראשונים נשלחו למחנה הריכוז דכאו ובהמשך למספר מחנות ובעיקר למאוטהאוזן.
במאי 1938 נערכה פשיטה בהיקף נרחב שכונתה "מבצע היהודים" והגיעה מהדרגים הגבוהים של האס אס.
בצו של הגסטפו נכתב "ניתנה ההוראה שיהודים בלתי רצויים, שהורשעו בעבר, ייעצרו ללא דיחוי ויועברו למחנה הריכוז דכאו".
במזכר סודי של האס דה קבע אייכמן שיש לעצור 5,000 יהודים מרחבי המדינה.
חלק משמות העצורים כבר הופיע ברשימות קודמות של דרישות למעצר אך רובם של העצורים נחטפו באקראי מהרחוב.
האסירים עברו התעללות פיזית ונפשית קשה במחנות וחזרו לאחר מספר שבועות או חודשים לביתם.
הפחד ממעצר וסיפורי השבים מהמחנות גרמו לרבים מיהודי המדינה לרצות להגר למקומות אחרים, על אף שהדבר כלל ויתור על נכסים כלכליים ובריחה בחוסר כל.
ההיסטוריון שאול פרידלנדר סיכם כי: "הרדיפות באוסטריה, ובמיוחד בווינה, עלו על הרדיפות ברייך.
ההשפלה הפומבית הייתה בוטה וסדיסטית יותר, הפקעת הרכוש מאורגנת יותר, ההגירה הכפויה מהירה יותר".
המדיניות הנאצית באותה התקופה דגלה בעידוד הגירה של יהודים ואף ארגון הגירה בכפייה.
באביב 1938 מונה אדולף אייכמן, שהיה קצין בכיר במדור לענייני יהודים במשרד הראשי לביטחון הרייך, לראש המחלקה היהודית באוסטריה.
בתפקיד זה הקים ב-26 באוגוסט 1938 את הלשכה המרכזית להגירת יהודים שדאגה להחרמת רכוש היהודים וגירושם בכפייה חסרי כל למעט אשרת כניסה לארץ המיועדת.
שיטתו כללה שלושה שלבים: ראשית החרמת הרכוש, לאחר מכן הפחדות באמצעות מעשי טרור ואלימות, ולבסוף כפיית מנהיגי היהודים לשתף פעולה ולדאוג להגירת היהודים המפוחדים וחסרי הכל.
ד"ר פרנץ אליעזר מאיר מהנציגות הארצית בברלין, ביקר בלשכה המרכזית להגירה בווינה בהוראתו של אייכמן ולאחר מכן העיד על כך במשפט אייכמן בירושלים.
אייכמן דרש מהקהילה להגיש לו מדי יום רשימה שמית של 500 אנשים המועמדים להגירה.
באופן זה התקצר משך התארגנות היוצאים לעד 48 שעות וקצב ההגירה זינק משמעותית.
בנוסף, נאסרו במחנות ריכוז יהודים רבים על מנת ללחוץ עליהם להגר אל מחוץ למדינה.
לאחר שחרורם, נאסרו בשנית אלה שלא היגרו.
בדומה ליהדות גרמניה, גם אצל יהודי אוסטריה היה ליל הבדולח אירוע חריג ומשמעותי.
גם באוסטריה כוונו עיקר הפרעות אל בתי הכנסת ובתי טהרה.
בקלגנפורט השחיתו את כל תכולת בית הכנסת, בגראץ פוצצו את בניין הכיפה המרשים של בית הכנסת וגירשו 300 גברים לדכאו, במיוחד היו קשות הפרעות באינסברוק בה הוכו כל היהודים וכמה מראשי הקהילה נרצחו.
בווינה נהרסו 42 בתי כנסת (לרבות בית הכנסת שמלצהוף ובית הכנסת אצגרסדורף) וכ-8,000 יהודים נאסרו במהלך הפרעות ו-5,000 מתוכם הגיעו לדכאו.
במהלך הפרעות נסגרו 27 מתוך 33 הקהילות באוסטריה ואת כל רכושן החרים אייכמן והעביר לקרן ההגירה בווינה.
עד לפרוץ המלחמה היגרו מאוסטריה 126,445 יהודים ל-89 מדינות שונות (ראה טבלה), כלומר כ-68% ממספרם בתחילת 1938. אוסטריה היוותה תקדים חיובי עבור הנאצים בנושא ההגירה, ותוצאה מרשימה זו הקנתה לאייכמן יוקרה בקרב בכירי הנאצים והוא נחשב למומחה מספר אחד בנושא הגירת היהודים.
אייכמן התבקש לטפל גם ביהודי הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה באופן דומה ושיטתו אף הועתקה לצורך הגירת יהודי פולין.
עם פרוץ המלחמה היו באוסטריה כ-58,000 יהודים.
המדיניות ברייך עצמו (בניגוד לשטחים הכבושים האחרים) הייתה עדיין של עידוד הגירה (הגטאות ומחנות ריכוז לא היו תופעה נרחבת כמו בשאר אירופה), והיא תאמה את המדיניות שנהגה כלפי יהודי גרמניה.
בתחילת המלחמה המשיכו ההכנות להגירה וניתנה הכשרה מקצועית לצורך בניית חיים חדשים במקומות אחרים.
למרות המאמצים, עד ל-10 בנובמבר 1941, מועד בו נאסרה ההגירה סופית, הצליחו לברוח רק כ-2,000 יהודים.
ההגירה בזמן מלחמה הייתה קשה עד בלתי אפשרית ואייכמן בעיקר נקט שילוח למחנות ריכוז ולגירוש אל האזור הסובייטי של פולין.
הקהילה בווינה נערכה להחזקתם של 24,000 זקנים וחולים שלא יכלו להגר וכ-32,000 איש מעוטי יכולת שנזקקו לעזרה.
הקהילה השתדלה לדאוג לצרכיהם והקימה מוסדות חינוך וסעד.
בתחילת המלחמה הגירושים היו בסדר גודל קטן יחסית.
באוקטובר 1939 גורשו 1,048 יהודים בעלי אזרחות פולנית, או חסרי אזרחות, למחנה בוכנוואלד ושם נרצחו.
כ-6,000 מנכבדי הקהילה נשלחו למחנות הריכוז בוכנוואלד, דכאו, והמחנה העיקרי באוסטריה, מאוטהאוזן.
באותו הזמן נשלחו גם 1,584 יהודים לניסקו לצורך הכשרת המקום לתוכניתו של אייכמן להקים שמורת יהודים.
הפתיחה לעידן השילוחים הנרחב הייתה בפברואר-מרץ 1941 אז גורשו 5,000 יהודים לאזור קיילצה שבפולין.
באוקטובר של אותה השנה גורשו כ-10,000 יהודים לגטו לודז'.
ב-19 בספטמבר 1941 חויבו יהודי אוסטריה מגיל שש ומעלה, יחד עם כל יהודי הרייך והפרוטקטורט, לענוד טלאי צהוב בגודל כף יד על החזה מעל הלב, כך שיבלוט בעת שהייה במקום ציבורי.
לאחר ועידת ואנזה בינואר 1942 עלה קצב הגירושים ובמהלך שנה זו גורשו מווינה 32,721 יהודים.
רובם של היהודים שנשלחו בגירושים אלו הגיעו לבסוף אל מחנות ההשמדה ובורות הירי ביחד עם הקהילה המקומית אליה הגיעו.
ביוני של אותה השנה יצא משלוח ישיר מוינה אל מחנה ההשמדה סוביבור עם כ-1,000 יהודים.
בנוסף, מבין 24,150 היהודים שהיגרו לפני המלחמה למדינות אחרות באירופה (למעט בריטניה), נרצחו 15,000 במהלך כיבוש אירופה על ידי הנאצים.
לאחר סיום המשלוחים באוקטובר 1942 הורה מושל וינה בחודש נובמבר על חיסול הקהילה היהודית.
רכוש הקהילה הועבר לקרנות ההגירה של בוהמיה ומורביה לצורך החזקתם של המגורשים מווינה בטרזיינשטט.
בנובמבר נשארו באוסטריה כ-7,000 יהודים, כאשר רובם נשארו עקב נישואיהם ללא-יהודים.
כל אלו שהיו כשירים לעבודה מביניהם, גויסו לעבודות כפייה.
לאחר ביטול הקהילה הוקמה מועצת זקנים שטיפלה בנושאי סעד ומזון והוכרה על ידי השלטון.
המשך הגירושים היה בממדים קטנים יותר עד שבסוף המלחמה שרדו בווינה כ-1,000 יהודים בלבד, כולם בני משפחות מעורבות.
כ-50,000 מיהודי אוסטריה נרצחו במהלך השואה בגטאות ובמחנות ההשמדה.
לגטו טרזיינשטט, שהוגדר בוועידת ואנזה כגטו לזקנים ומיוחסים ממדינות הרייך, נשלחו במהלך המלחמה 15,264 יהודים מרחבי אוסטריה.
מתוכם נספו 13,822 במחלות, רעב, או על ידי שליחה למחנות המוות.
1,311 מהם שרדו והצליחו להגיע ליום השחרור.
נכון ל-1 בינואר 2019, 110 מתושבי אוסטריה הוכרו כחסידי אומות העולם.
ביחס לכלל האוכלוסייה הלא-יהודית מדובר באחוז קטן יחסית של חסידים, גם אם לוקחים בחשבון חסידים נוספים שלא הוכרו.
אחוז נמוך זה דומה בממדיו רק לגרמניה - מה שייתכן ומראה כי במדינות הכובשות ניתן למצוא פחות חסידי אומות עולם מאשר במדינות הנכבשות, שכן באלו הנכבשות הציבור הלא-יהודי סולד ברובו מהמשטר הנאצי ורואה בעזרה ליהודים מעין התנגדות.
פעולות החסידים החלו כבר לאחר ליל הבדולח במגוון אופנים שונים: ניצול קשרים למתן עזרה בהגירה, סיוע כספי ליהודים שהתרוששו, ואף מחסה לאלו שנזקקו לקורת גג.
ניתן לחלק את החסידים באוסטריה לשלשה סוגים.
ראשית ניתן למנות אוסטרים בעלי תפקידים שפעלו בגטאות ובמחנות הריכוז והעבודה וניצלו את מעמדם להקל על תנאי החיים של יהודים רבים או לעזרה בבריחה או הגירה.
בדרך כלל קבוצה זו הצליחה להציל מספר יהודים במקביל, למשל אנטון שמיד שהציל רבים מיהודי גטו וילנה.
חה פנגשאן היה קונסול סין בווינה שפעל להצלת מאות יהודים מידי הנאצים.
חה פנגשאן החל להנפיק ליהודים אשרות כניסה לשאנגחאי, בפועלו מסיבות הומניטריות, תוך שהוא מפר בכך הוראה מפורשת של הממונה עליו, צ'ן ג'י, שגריר סין בברלין, אשר היה מעוניין להימנע ממתן אשרות רבות כל כך כדי לא לפגוע בהידוק הקשרים בין סין לגרמניה הנאצית.
למרות הסיכון למשרתו ולמשפחתו שחיה עמו בווינה תחת השלטון הנאצי, חה הנפיק אשרות לכל דורש, ועל כן הוא הוכר כחסיד אומות העולם לאחר מותו.
הוא אחד משני סינים שזכו להכרה זו.
הסוג השני של חסידים היו אלו שהצילו מכרים יהודים על ידי הסתרתם או עזרה במציאת מחבוא הולם.
ברוב המקרים מדובר בתושבי וינה שהסתירו יהודים שקיבלו צו גירוש למזרח וכמעט כל המקרים הללו התרחשו במועדים בהם גורשו רוב יהודי אוסטריה.
אף על פי שרוב המצילים הללו היו בני זוג או יחידים, היו מקרים של מספר אנשים שעזרו כקבוצה.
אהובה וולטר ושני אחיה הוסתרו על ידי רשת של 8 אנשים בראשות אדלטרוד פוסילס שדאגה להם למסתור, למסמכים ולמזון.
הצלה זו הייתה בעיקרה למכרים בגלל המאמץ והקושי הרב בתפעולה.
הדירות בווינה היו קטנות והחסידים נאלצו לקצץ את מרחבם, השגת אוכל בזמן קיצוב הייתה כמעט בלתי אפשרית, והפחד ממלשינים.
ברוב המקרים מדובר היה ביהודים שהיו מנותקים מהחברה היהודית וסבבו בחוגים לא יהודיים ערב המלחמה, וחלקם אף נישאו לבני זוג לא יהודים.
הסוג השלישי הוא הצלה של אנשים ללא היכרות ראשונים איתם.
עקב תנאי ההפרדה והגירוש באוסטריה סוג זה התאפשר רק לקראת סוף המלחמה בשני אופנים עיקריים.
בשנת 1944 הגיעו לאוסטריה רבבות מיהודי הונגריה לצורך עבודות כפייה.
בווינה הם הלכו בחופשיות ואף נסעו בחשמלית אך הועבדו בפרך וקיבלו מנות מזון זעומות.
לעיתים הם ביקשו מזון מעוברים ושבים ואף נוצר קשר בינם לבין אזרחים אוסטרים שנתנו להם מקלט ערב הגירושים.
כ-30 חסידים נמנים עם אופן זה.
הסוג השני נוצר בעת צעדות המוות במהלכן יהודים נמלטו מהשיירות וחיפשו מקום מקלט.
חסידים אלו היו מאוכלוסיית הספר בעיירות ובכפרים.
מקרה מיוחד היה בהצלת חמש נערות שהוחזקו בכלא באינסברוק וניצלו על ידי מפקד הכלא וולפגנג נוישמידט.
מעבר לעלות הכספית והטרחה בהצלת יהודים, הייתה סכנה בפעולה אם כי באופן שונה משאר אירופה.
בעוד ששלטונות הצבא בפולין הגדירו כי ניתן להוציא להורג כאלו שהצילו יהודים, באוסטריה לא נקבע בחוק שום עונש על הסתרת יהודים ולכן ניתן ללמוד רק ממקרים בהם נתפסו חסידים באוסטריה.
זוג הרופאים קורט ואלה לינגנס וידידם קארל מוטזיצקי נתפסו בניסיון להברחת יהודים להונגריה.
קורט נשלח לחזית הרוסית בה נפצע קשה, אלה נשלחה לאושוויץ לשמש כרופאה ושרדה את המלחמה, מוטזיצקי נשלח גם הוא לעבוד באושוויץ אך נפטר במחנה לפני סיום המלחמה.
עם זאת תחושת הסכנה בהצלת היהודים הייתה ברורה גם ללא חוקים ברורים.
במדיניות הנאצית בה גופים כמו הגסטפו מטפלים ב"אויבי הרייך" ללא דין וחשבון, מתקבל על הדעת שגם על הסתרת יהודים יבוא עונש חמור.
בנוסף ידועים מקרים של חסידים שהוחרמו על ידי סביבתם האוסטרית ואף לאחר המלחמה.
במרץ 1938, כ-182 אלף יהודים חיו באוסטריה.
עד מאי 1945, הנאצים רצחו יותר משליש מהם (65 אלף), והשאר נאלצו לברוח לאחר שהשאירו את רכושם מאחור.
כ-10,000 ניצולי שואה אוסטרים נותרו היום בחיים, 450 מתוכם חיים באוסטריה.
בספטמבר 2019 אושר חוק בפרלמנט האוסטרי לפיו כל יהודי שברח מאוסטריה מאימת הנאצים עד שנת 1955, הוא וצאצאיו יהיו זכאים לאזרחות אוסטרית.
מיד עם סיפוחה של אוסטריה לגרמניה החלו פעולות אריזציה ברחבי המדינה.
כבר באפריל הוקמה "לשכת רישום הרכוש" (במקור: Vermögensvekehrsstelle) שהייתה אחראית על האריזציה, כלומר החרמת הרכוש היהודי והעברתו לידיים אריות.
חלק מפעולות אלה היו מתוכננות ורשמיות וחלקם התפתחו באופן ספונטני ואף על ידי יחידים.
פעילים נאצים ארגנו "מסיבות גזל" פרטיות והתופעה נמשכה מספר שבועות לאחר האנשלוס.
בתים ועסקים של בנקאים נשדדו כמו של בעלי המלאכה והפועלים.
אוסטרים רבים ראו באנשלוס הזדמנות לשיפור תנאי המחיה שלהם וכך פשטו על דירות וחנויות בבעלות יהודית במהירות מיד לאחר האנשלוס.
ב-27 באפריל 1938 חייבו הנאצים את יהודי אוסטריה להצהיר על רכושם אם עלה על 5,000 רייכסמארק ולשם כך הוקמה "הרשות לרישום הרכוש" (Vermögensverkehrsstelle) שתפקידה הייתה לנשל את היהודים מרכושם באופן בירוקרטי.
ננקטו שיטות שונות להפקעת רכושם של היהודים.
האופן הראשון היה מיסים והיטלים שונים: היטל על הון יהודי, מס הגירה מן הרייך, חקירות מכס, ובנוסף פיצוי למדינה על נזקי ליל הבדולח.
בנוסף, למהגרים אל מחוץ למדינה לא הורשה לקחת את תכולות דירותיהם וכל הרכוש הופקע לידי הנאצים.
לשם כך הוקמה בספטמבר 1940 "המנהלה לטיפול ברכוש היהודי שבידי הגסטפו" (Verwaltungsstelle für jüdisches Umzugsgut der GESTAPO; בקיצור - ).
באחריות המנהלה היה גם הטיפול בחפצי האומנות שהופקעו מדירות היהודים.
דירות רבות פונו בכפייה, בעיקר היהודים מרחבי המדינה שאולצו לעבור לווינה ולוותר על ביתם המקורי.
גם על החברות בבעלות יהודית הנאצים לא פסחו וכל חברה מצליחה הופקעה מהיהודים בטענות שונות והועברה לבעלות ארית.
לקראת סוף המלחמה נבזזו כל העסקים הללו ורווחיהם עברו לכיסם הפרטי של ארים שונים.
בסוף שנת 1938 כ-80% מהרכוש היהודי עבר אריזציה.
מכל רחבי אוסטריה הועברו כ-100 בנקים גדולים וקטנים, 946 חברות גדולות (Großbetriebe), הופקעו 33,000 עסקים קטנים ובינוניים, 60,000 דירות להשכרה, נוסף למספר לא ידוע של מקרקעין, אומנות, ניירות ערך, פוליסות ביטוח ועוד.
בשנת 1940 נאמד רכושם הפרטי של יהודי המדינה ב-1.5 מיליארד דולר (שווה ערך ל-15 מיליארד דולר כיום).
לאחר המלחמה נאמד כל הרכוש שנלקח מיהודי אוסטריה והוא נמנה עם 10 מיליארד דולר (שווה ערך ל-50 מיליארד דולר כיום).
חלק מן הרכוש נלקח מהיהודים כבר בימיו הראשונים של האנשלוס, וחלק נלקח מהם בעת הגירתם מהמדינה.
לאחר המלחמה הוחזרו לקהילה היהודית חלק מהרכוש והכסף שנגזל אך אחריות מלאה על הרכוש שנלקח לא קיימת מבחינת הרשויות האוסטריות.
רבים מהספרים שהוחרמו במלחמה הועברו לספרייה הלאומית בירושלים כנציגת העם היהודי בתחום הספרותי.
בשנת 2001, בעקבות משא ומתן של ועידת התביעות שהסתיים בהסכם על סך 500 מיליון דולר, הכירה אוסטריה באחריות ההיסטורית שלה לקורבנות היהודיים של הנאצים על ידי צעדים להשבת רכוש, תשלום פיצויים ומתן פנסיות ושירותי סיעוד וטיפול.
בנובמבר 2005 נכנעה אוסטריה ללחץ נוסף בצד האמריקאים ושלחה מכתבי פיצויים ל-19,300 ניצולי שואה אוסטרים-יהודים.
בנוסף לפיצויים האישיים, אוסטריה פיצתה את קרן יהודי אוסטריה ב-40 מיליון דולר.
מכיוון שרובו של הרכוש היהודי נגזל לפני פרוץ המלחמה, לא ניתן היה לטעון שהיהודים הפסידו את רכושם במלחמה כמו כולם".
מיד עם סיפוח אוסטריה החלו הנאצים בביזה של יצירות אומנות ודברי ערך מבתי יהודים.
בלילה הראשון לסיפוח החל מבצע נרחב של הגסטפו ובמהלכו נשלחו חפצי ערך רבים לברלין.
אוספי האומנות של הפרופסור היינריך גומפרץ ושל ראש ענף רוטשילד באוסטריה לואיס פון רוטשילד , נשלחו למוזיאון בלינץ וחלקם אף לאוספים הפרטיים של אדולף היטלר והרמן גרינג.
רבים מהיצירות שהועברו למוזיאונים ולארמונות שונים נשארו שם גם לאחר המלחמה ואוסטריה לא נקטה פעולות השבה לבעלים המקוריים או ליורשיהם.
תקדים משמעותי נרשם בשנת 2004 בה זכתה מריה אלטמן בתביעה כנגד ממשלת אוסטריה על בעלותה של דיוקנה של דודה.
בעקבות סיפור מיוחד זה יצאו ספר וסרט בשם האישה בזהב.
ביודנפלאץ (כיכר היהודים) שבווינה, המקום בו התנהלו חיי הקהילה היהודית בימי הביניים, הוקמה בשנת 2001 אנדרטה לזכר שואת יהודי אוסטריה , על ידי האמנית הבריטית רחל ויטריד על סמך רעיון של שמעון ויזנטל.
האנדרטה בנויה בצורת קוביית בטון עם חריצים הנותנים לאבן מראה של ספרייה, דבר הבא לסמל את היות היהודים עם הספר.
בפינת הכיכר שוכן המוזיאון היהודי בווינה העוסק בתולדות יהדות אוסטריה ובו גם מיצגים העוסקים בשואת יהודי המדינה.
בנובמבר 2021, ביום השנה ה-83 לליל הבדולח, נחנכה אנדרטה לזכר אוסטרים יהודים נרצחי הנאצים, מצבת זכרון לקדושי יהודי אוסטריה ברובע התשיעי.
באוסטריה, כמו במדינות נוספות ברחבי אירופה, החל פרויקט הנצחה הנקרא אבן נגף (במקור: Stolperstein שטולפרשטיין) על ידי האמן גונטר דמניג.
מדובר באבנים המצופות פליז ועליהן כיתוב של שם אדם או מוסד, שהיה במקום מסוים וכן מה אירע לו בתקופת השואה.
ניתן לראות ברחבי וינה אבנים רבות מחוץ לבנייני העיר, עליהן מצוינים שמות היהודים שגרו באותו הבניין ונספו בשואה.
האבנים הראשונות הונחו בשנת 1997 בעיירה סט.
גאורגן ליד זלצבורג ולאחריהן פריצת הדרך הייתה בעיקר בגרמניה.
הפרויקט צבר אהדה ופופולריות וניתן למצוא (נכון ל-2019) מעל ל-70,000 אבנים בערים רבות באירופה.
נכון לסוף שנת 2018 הונחו ברחבי אוסטריה כ-2,000 אבנים.
השואה באסטוניה מתייחסת לפשעים של גרמניה הנאצית ומשתפי פעולה בתקופת הכיבוש הנאצי של אסטוניה.
לפני מלחמת העולם השנייה היו כ-4,300 יהודים באסטוניה.
לאחר הכיבוש הסובייטי בשנת 1940 גורשו כעשירית מהיהודים באסטוניה לסיביר, יחד עם אסטונים אחרים.
כ-75% מיהודי אסטוניה, שהיו מודעים לגורל הצפוי להם מגרמניה הנאצית, נמלטו לברית המועצות.
כמעט כל אלה שנותרו (בין 950 ל-1,000 איש) נרצחו בידי איינזצגרופה A ומשתפי פעולה מקומיים לפני סוף 1941. הצוענים באסטוניה נרצחו ושועבדו בידי הכובשים הנאצים ומשתפי הפעולה עמם.
הנאצים ובעלי בריתם הרגו גם כ-6,000 אסטונים אתניים ו-1,000 רוסים אתניים שהואשמו באהדה לקומוניסטים או שהואשמו שהם קרובים של אוהדי קומוניסטים.
בנוסף, כ-25,000 שבויי מלחמה סובייטים ויהודים מחלקים אחרים של אירופה נרצחו באסטוניה במהלך הכיבוש הגרמני.
לפני מלחמת העולם השנייה פרחו החיים היהודיים באסטוניה.
יהודי אסטוניה זכו לאוטונומיה תרבותית ושלטו בחינוך ובהבטים אחרים של חיי התרבות.
ב-1936 נכתב בעיתון היהודי-בריטי "ג'ואיש כרוניקל" כי "אסטוניה היא המדינה היחידה במזרח אירופה שבה לא הממשלה ולא העם מפלים נגד יהודים, היהודים חיים בשלום ומותר להם לנהל חיי חופש ללא הפרעה בהתאם לעקרונותיהם הלאומיים והתרבותיים".
רצח היהודים שנותרו באסטוניה החל מיד עם כיבוש אסטוניה בקיץ 1941, כשלב ראשון של תוכנית-האב למזרח שדרשה "פינוי" של 50% מהאסטונים.
את הרצח ביצע איינזצקומנדו (זונדרקומנדו) 1 א תחת מרטין סנדברגר, חלק מאיינזאצגרופה א בראשותו של פרנץ ולטר שטאלקר, אחרי פלישת הכוחות הגרמניים הראשונים ב-7 ביולי 1941. מעצרים והוצאות להורג ברחבי אסטוניה נמשכו עם התקדמותם של הגרמנים, בסיוע משתפי פעולה מקומיים.
אסטוניה הפכה לחלק מנציבות הרייך אוסטלנד.
בשנת 1942 הוקמה באסטוניה משטרת ביטחון (Sicherheitspolizei) בהנהגתו של איין-ארווין מרה (Ain-Ervin Mere).
אסטוניה הוכרזה יודנריין בשלב מוקדם למדי, על ידי משטר הכיבוש הגרמני - כבר בוועידת ואנזה, כחצי שנה לאחר כיבוש אסטוניה.
כאלף היהודים שנשארו באסטוניה עם כיבושה נרצחו.
ידוע על פחות מתריסר יהודים אסטונים ששרדו את המלחמה באסטוניה.
המדיניות הגרמנית כלפי היהודים באסטוניה
פשעו של טייטלבוים היה "להיות יהודי", מה שמהווה "איום על הסדר הציבורי".
ב-11 בספטמבר 1941, ציווה ד"ר אוטו-הינריך דרכסלר, הנציב העליון של אוסטלנד, על כל יהודי אוסטלנד ללבוש מגן-דוד צהוב בעל שש אותיות, בקוטר לפחות בצד שמאל של החזה ועל הגב.
באותו יום הודיעה משטרת הביטחון לכל מחלקות המשטרה המקומיות כי חוקי נירנברג בתוקף באוסטלנד, חוקים שהגדירו מיהו יהודי, ומה נאסר על יהודים.
בין היתר נאסר עליהם לשנות את מקום מגוריהם, ללכת על המדרכה, להשתמש בכל אמצעי תחבורה, ולהגיע לתיאטראות, למוזיאונים, לקולנוע או לבית הספר.
מקצועות של עורך דין, רופא, נוטריון, בנקאי או סוכן נדל"ן הוכרזו אסורים על יהודים, כמו גם רוכלות.
התקנות הכריזו על החרמת רכושם של תושבים יהודים.
התקנות הדגישו כי יישום תקנות אלה יתחיל בהקדם האפשרי, וכי יהודים, כתובותיהם ורכושם יירשמו על ידי המשטרה עד 20 בספטמבר 1941.
תקנות אלה הכשירו את הקמתו של מחנה ריכוז ליד העיר טרטו שבדרום מזרח אסטוניה.
החלטה מאוחרת יותר לבניית גטו יהודי ליד העיירה חרקו לא יושמה.
במקום זאת הוקם שם מחנה ריכוז קטן.
גנזך המדינה האסטונית מכיל חומר הנוגע למקרים של כ-450 יהודים אסטונים.
הם נעצרו בדרך כלל בבית או ברחוב, נלקחו לתחנת המשטרה המקומית, והואשמו ב'פשע' היותם יהודים.
הם נורו או נשלחו למחנה ריכוז ונורו מאוחר יותר.
לאחר הפלישה למדינות הבלטיות ביקשו הנאצים להשתמש במדינות הבלטיות כאזור מרכזי לרצח עם.
לשם כך גורשו למדינות הבלטיות יהודים מארצות שמחוץ להן.
כ-10,000 יהודים נרצחו באסטוניה לאחר שגורשו למחנות במדינה זו ממקומות אחרים במזרח אירופה.
המשטר הנאצי הקים 22 מחנות ריכוז בטריטוריה אסטונית כבושה, עבור יהודים זרים, שם היו יהודים אלה עובדי כפייה.
מחנה הריכוז הגדול ביותר, ואיווארה, שימש מחנה מעבר ל-20,000 יהודים מלטביה ומהגטאות הליטאים.
למשל, בקיץ 1943 נשלחו אלפי יהודים מגטו וילנה שבליטא למחנה ואיווארה.
באוקטובר 1943 גורשו אלפי יהודים מגטו קובנה למחנות עבודה באסטוניה.
לגברים בעלי כושר גופני נבחרו בדרך כלל לעבוד במכרות הנפט בצפון מזרח אסטוניה.
נשים, ילדים וזקנים נרצחו עם הגעתם.
לפחות שתי רכבות של יהודי מרכז אירופה גורשו לאסטוניה ונרצחו בהגיעם לאתר קאלבי-ליווה (Kalevi-Liiva) שליד מחנה הריכוז יאגאלה (Jägala).
על פי עדויות ניצולים, לפחות שני טרנספורטים עם כ-2,150 יהודים ממרכז אירופה הגיעו לתחנת הרכבת בראסיקו (Raasiku) - אחד מטרזין ובו יהודים מצ'כוסלובקיה ואחד מברלין ובו יהודים גרמנים.
1,750 מהם נלקחו מיד לאתר רצח בדיונות החול של קאלבי-ליווה ונורו.
כ-450 איש נבחרו לעבוד במחנה יאגאלה.
טרנספורט זה הגיע לתחנת ראסיקו ב-5 בספטמבר 1942, לאחר נסיעה של חמישה ימים.
על פי עדותו של ראלף גרץ, אחד הנאשמים במשפטי פשעי המלחמה ב-1961, הגיעו מטאלין שמונה אוטובוסים ובהם שוטרי משטרת העזר האסטונית.
הסלקציה בוצעה בפיקוחו של איין-ארווין מרה, מפקד משטרת הביטחון באסטוניה.
מועמדים שלא נבחרו לעבודת כפייה נשלחו באוטובוס לאתר הרג בסמוך למחנה.
מאוחר יותר, המשטרה, בצוותים של 6 עד 8 גברים, הרג יהודים אלה באש מקלעים.
בחקירות מאוחרות הכחישו חלק משומרי המחנה כי המשטרה השתתפה ואמרו כי הוצאות להורג בוצעו על ידי אנשי המחנה.
ביום הראשון נרצחו בדרך זו 900 איש.
על המבצע פיקחו מפקדי האס-אס היינריך ברגמן ויוליוס גזה (Geese).
כמה עדים הצביעו על ברגמן כדמות המרכזית בהשמדת הצוענים האסטוניים.
בשילוח שהגיע מטרזין, מעט נשים צעירות נבחרו לעבודה ושרדו את המלחמה.
הן עברו מספר מחנות ריכוז באסטוניה, פולין וגרמניה ושוחררו בברגן-בלזן.
הגרמנים גייסו עשרות אלפי אסטונים לוואפן אס-אס ולוורמאכט.
גייסות משמעותיים בכוחות אלה היו הלגיון האסטוני, חטיבת המתנדבים השלישית של אסטוניה, ואגף הגרנדירים ה-20 של האס-אס.
יחידות של Eesti Omakaitse ("משמר הבית" של אסטוניה), 1,000 עד 1,200 גברים, היו מעורבים במעשים פליליים, באיסוף 200 צוענים ו-950 יהודים.
יחידות של משטרת העזר האסטונית השתתפו בהשמדת יהודים באזור פסקוב שברוסיה ובשמירה על מחנות ריכוז לחיילים יהודים מהצבא האדום שנפלו בשבי הגרמני, מחנות בוואיווארה, יאגאלה, קלוגה, ולגאדי.
במהלך חיסול מחנות כגון מחנה הריכוז קלוגה, נרצחו כאלפיים אסירים על ידי יחידות גרמניות השייכות למשטרת הביטחון (Kommandeur der Sicherheitspolize - KdS).
ניצולים מדווחים כי במהלך הימים האחרונים לפני השחרור ניסו חלקים באוכלוסייה האסטונית לעזור לעובדי כפייה יהודים על ידי מתן מזון וסוגים אחרים של סיוע.
ארבעה אסטונים בכירים שנחשבו אחראים לרצח בקאלבי-ליווה הואשמו במשפטי פשעי המלחמה ב-1961 .
שניים הוצאו להורג מאוחר יותר, אך שניים אחרים חיו מחוץ לתחומי השליטה השלטונות הסובייטיים ולכן לא הוגשו נגדם כתבי אישום.
שבעה אסטונים (ראלף גרץ, איין-ארווין מארה, יאן ויק, יוהאן יוריסטה, קרל לינאס, אלכסנדר לאק וארווין ויקס) עמדו לדין על פשעים נגד האנושות שבוצעו במהלך הכיבוש הנאצי באסטוניה.
הם הואשמו ברצח עד 5,000 יהודים גרמנים וצ'כוסלובקים וכן צוענים.
מארה, מפקד משטרת הביטחון האסטונית (קבוצה ב' של משטרת הביטחון) נשפט בהיעדרו.
בזמן המשפט הוא הוחזק במעצר באנגליה.
הוא מעולם לא גורש ומת אדם חופשי באנגליה ב-1969. מתוך מאות שומרי משטרת אסטוניה הועמדו לדין ראלף גרץ, סגן המפקד במחנה יאגאלה, וכן יאן ויק, שומר במחנה, בגין אכזריות יוצאת דופן.
מפקד המחנה אלכסנדר לאק התגלה בקנדה אך התאבד בטרם הועמד לדין.
בינואר 1962 נערך משפט נוסף בטרטו.