tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כתבי יד רבים בערבית, בנושאים כמו אסטרונומיה, מתמטיקה ורפואה, נרכשו על ידי הספרייה הבודליינית, ונמצאים שם עד היום.
ספר הרפואה של המדען־הפילוסוף אבן סינא נלמד עד המאה השמונה-עשרה באוניברסיטאות באנגליה.
בראשית המאה ה-18 תורגמו סיפורי אלף לילה ולילה הערביים לאנגלית ומשמשים מאז כהשראה ליצירות רבות.
יצירות קלאסיות ערביות נוספות תורגמו במהלך הזמן.
הקבוצה הראשונה של מוסלמים שהיגרו לבריטניה במספרים משמעותיים היו המלחים'' (lascars) שהגיעו במהלך המאה ה-18. המלחים גויסו מתת היבשת ההודית (בעיקר מאזור בנגל) למטרות עבודה עבור חברת הודו המזרחית הבריטית.
מסיבה זו הקהילות הראשונות של המוסלמים היו בעיקר בערי נמל.
אחד המהגרים המוסלמים הידועים היה הבנגלי שייח דין מחומט, קפטן של חברת הודו המזרחית הבריטית, אשר בשנת 1810 הקים לראשונה בלונדון מסעדה ובית קפה הודיים.
הוא גם ידוע כמי שהכניס לבריטניה את אמבטיות השמפו והאדים לצורכי ריפוי ואת העיסוי הטיפולי.
מחומט גם היה ההודי-בנגלי הראשון בבריטניה שהדפיס ספר על מסעותיו
המסגד הראשון שהוקם בבריטניה נבנה בשנת 1889 בווקינג, הממוקמת כ-50 קילומטרים דרומית מזרחית ללונדון.
באותה השנה הוקם מסגד גם בליברפול, שבמהלך השנים הפך להיות מרכז מוסלמי הכולל בית ספר, מוזיאון וספרייה.
המסגד הראשון בלונדון הוקם רק בשנת 1924. הגידול במספר המאמינים בממלכה הביא לבנייה נוספת של מסגדים, ובשנת 2007 נספרו למעלה מ-1500 מסגדים.
אירוע שמיקד את תשומת לב העולם במוסלמים בבריטניה, היה פרסום הספר "פסוקי השטן" בשנת 1988 של סלמאן רושדי, סופר בריטי-מוסלמי ממוצא הודי, שעורר מחלוקות קשות בבריטניה.
הספר זכה לביקורות טובות ולמספר פרסים, אך מוסלמים רבים ראו בספר כפירה בדת האסלאם וגינו אותו בחריפות.
לאחר שאייתוללה חומיני, המנהיג האיראני הוציא על הסופר, סלמאן רושדי, גזר דין מוות ("פתווה") בדצמבר 1988 - בוצעו מספר ניסיונות להתנקש בחייו, והוא ירד למחתרת.
הספר עצמו נשרף בנוכחותם של אלפי מוסלמים בערים בולטון וברדפורד.
האסלם הוא הדת השנייה בגודלה בבריטניה.
מספר המוסלמים בבריטניה גדל בצורה עקבית מאז 1950, בעקבות הגירה מתמשכת, עלייה בשיעור הילודה והמרות דת לאסלאם.
מספרם של המוסלמים עמד בשנת 2011 על 2,706,000, המהווים 4.83% ממספר התושבים בבריטניה.
היישובים עם מספר המוסלמים הגבוה במדינה הם: ברדפורד, לוטון, בלקברן, ברמינגהאם, ולונדון.
מספר גדול של מוסלמים נמצא בין השאר גם במנצ'סטר, דרבי, ליברפול, גלאזגו ואדינבורו.
בערים גדולות מסוימות, כמו לידס למשל, חיים המוסלמים ברבעים נפרדים משלהם.
ב-2009 פרסמה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של בריטניה, שהשם מוחמד (על הטיותיו השונות) הוא השם הפופולרי השלישי במדינה.
מוצאה של הקבוצה הגדולה ביותר בקרב המוסלמים בממלכה המאוחדת הוא פקיסטן, והם החלו להגיע ב-1930. מספרם מגיע היום לשיעור של 1.1 מיליון, והריכוזים העיקריים שלהם נמצאים בברמינגהאם, ברדפורד ולונדון.
הקבוצה השנייה בגודלה – מקורה בבנגלדש, והם מהווים 15% משיעור המוסלמים בבריטניה.
המוסלמים ממוצא בנגלדשי מרוכזים במיוחד בלונדון, בלוטון, בברמינגהאם ובאולדהאם.
אנואר חודורי (Anwar Choudhury), שהיה שגריר בריטניה בפרו ובבנגלדש, הוא אחד מחברי הקהילה.
האסלאם הוא הדת השלישית בגודלה של המיעוט ההודי בבריטניה, לאחר דת ההינדו והסיקיזם.
8% מהמוסלמים הם ממוצא הודי.
כ-100,000 נתינים ממוצא סומלי חיים בבריטניה (על פי דו"ח משנת 2008).
הקהילה הגדולה ביותר ממוצא זה באירופה.
הם החלו להגיע לבריטניה עוד במאה ה-19, כמלחים וסוחרים.
אך ההגירה הגדולה ביותר חלה בשנים האחרונות.
מיקומם הוא בדרך כלל בבריסטול, בקארדיף, במנצ'סטר, בליברפול ובלונדון.
הטורקים החלו להגיע לבריטניה מקפריסין בשנות הסכסוך בין הטורקים ליוונים באי.
לאחרונה החלו להגיע גם מארצות אירופה אחרות.
בשנת 2011 נמנו בבריטניה כ-500,000 אזרחים ממוצא טורקי.
כמו כן, ניתן למצוא בלונדון כ-14,000 מוסלמים מניגריה (על פי נתונים ממשלתיים משנת 2009)
מוצאם של מוסלמים אחרים הוא מצפון אפריקה ומארצות ערב השונות כמו תימן, סוריה, עיראק, לבנון, וירדן.
על פי מפקד האוכלוסין של בריטניה 2021, המוסלמים באנגליה ובוויילס מנו 3,868,133, או 6.5% מהאוכלוסייה.
הפלגים באסלאם בבריטניההסונים - רוב המוסלמים בבריטניה, 2.3 מיליון, משתייכים לפלג הסוני.
הם כוללים גם את הזרמים המסתעפים מהפלג הזה, כמו למשל הסלפיה.
רוב המסגדים בארץ הם סוניים, כאשר העומדים בראשם הם בדרך כלל ממוצא פקיסטני או בנגלדשי.השיעים – כ־400,000 מוסלמים מהפלג השיעי מתגוררים בבריטניה, וארצות המוצא הראשיות שלהם הן איראן, עיראק, פקיסטן וטורקיה.
המסגדים שלהם שייכים ברובם לזרם התריסריים, וקיימים בהם גם מתקנים לנשים.אחמדיה''' - המשתייכים לפלג הזה, שהוא פלג מוסלמי שנוסד בהודו ומטיף לנאורות, שלום ואהבה לאחר, הגיעו ראשונים לבריטניה, 1912, והמרכז שלהם נמצא במסגד הראשון שנבנה בלונדון (Masjid Fazl).
הם מתאפיינים בארגונים שלהם לצעירים.
מסגד שאה ג'האן בעיר ווקינג, נבנה בשנת 1889, והיה המסגד הראשון שנבנה באנגליה, ואחד המסגדים הראשונים שהוקמו בארצות מערב אירופה בכלל.
באותה שנה עבדאללה קוויליאם, נוצרי שהתאסלם, הקים מסגד בליברפול, שהפך כיום ל'מוסד המוסלמי ליברפול'.
המסגד הראשון בלונדון היה מסגד פאזל, שנוסד בשנת 1924 ומכונה לעיתים "מסגד לונדון".
בניית מסגדים בבריטניה מעוררת לעיתים קרובות התנגדויות עזות בקרב הציבור החושש מהשפעה מוסלמית גוברת.
בספטמבר 2014, בעקבות בנייה של מסגד חדש וגדול בעיר לינקולן, הפגינו אזרחים בעיר.
המפגינים הכריזו "אנחנו לא גזענים, אנחנו פטריוטים, לא רוצים מסגד בעיר".
באוקטובר 2015 ולאחר מאבק שנמשך 16 שנים, ביטלה הממשלה סופית את בנייתו של מסגד שהיה אמור להיות המסגד הגדול בבריטניה.
המסגד, שתוכנן במזרח העיר לונדון, היה אמור להכיל למעלה מ-9000 מתפללים רק באולם המרכזי.
התוכניות לבניית המסגד נתקלו כבר מתחילתן בהתנגדות ניכרת מצד גורמים שונים ומהציבור, וכבר בשנת 2010 חתמו כמעט 50,000 אזרחים על עצומה הקוראת לממשלה למנוע את הקמת המסגד.
על פי דוחות מחקר שנבעו ממפקד האוכלוסין, אשר נערך בשנת 2001, סובלים המוסלמים בממלכה המאוחדת מתנאים לא נאותים של דיור, רמה ירודוה של חינוך והם פגיעים יותר משאר האוכלוסייה למחלות ממושכות.
בנוסף, הם סובלים מאבטלה קשה (נמצאים במקום הראשון בטבלה).
הרקע למצב זה נתלה בעובדה שאוכלוסייה זו מאופיינת בממוצע הגיל הצעיר ביותר.
לעומת זאת, חיים בבריטניה כ-10,000 מוסלמים מיליונרים והקהילה העסקית במקום הולכת ומתפתחת.
לשליש מהאוכלוסייה המוסלמית אין כישורים חינוכיים או מקצועיים, (לעומת שיעור של רבע מכלל האוכלוסייה).
עם זאת, 53% מהצעירים המוסלמים לומדים לימודים אקדמיים, וזה שיעור גבוה מכלל האוכלוסייה.
כ-140 בתי ספר מוסלמיים ייעודיים קיימים במדינה, כאשר 12 מהם ממומנים על ידי המדינה.
התקשורת הבריטית ספגה ביקורות על התדמית הסטריאוטיפית השלילית שיצרה למוסלמים, ובכך הזינה את הדעות הקדומות שקיימות נגד מוסלמים בציבור.
במחקר שנערך על ידי משרד הפנים על נוער "בריטי לבן" לצד נוער אסיאתי-מוסלמי הסתבר שהנוער האסייתי-מוסלמי הרבה יותר סובלני מאשר הבריטי, והאחרונים הם אלו שמהווים מחסום להצלחת האינטגרציה, בעוד שהקבינט הבריטי טען שדווקא המוסלמים הם אלו שהציבו את המחסום, ובכך עודד תגובות אנטי מוסלמיות של הציבור.
במחקר חברתי שנערך בשנת 2010 נמצא שכללית, הציבור הבריטי מפתח רגשות שליליים כלפי המוסלמים יותר מאשר לכל מיעוט אחר.
רק אחד מכל ארבעה בריטים רואה את המוסלמים כתופעה חיובית.
רוב הציבור לא אוהד את הרעיון לאפשרות שמסגד יוקם בסביבות ביתו, בעוד שרק 15% מהנשאלים הביעו כאלו רתיעות מהקמת כנסייה בסביבתם.
יחסם של התקשורת והפוליטיקאים למוסלמים במאה העשרים ואחת נידון במחקר ובתקשורת עצמה, והושווה לעיתים לעליית האנטישמיות בתחילת המאה העשרים.
אירועים שכללו איומים מילוליים וגם התקפות אלימות (אחת עם קורבן רצח) על מוסלמים עצמם, או על מטרות איסלאמיות אחרות, התרחשו באנגליה, כולל התקפות על קברים מוסלמים ומסגדים.
במחקר של אוניברסיטת אקסטר משנת 2010 דווח שחלה עליית מדרגה בפשעי השנאה כנגד מוסלמים, החל מיריקות וכינויי גנאי וכלה באיומי רצח.
עם זאת, פרסמה המשטרה דיווחים המעידים שחלה ירידה של 8.5.% בין השנים 2009 – 2012.
במהלך השנים החלו המוסלמים לתפוס עמדות רבות ומשפיעות בפוליטיקה הבריטית.
כיום ישנם שמונה חברים מוסלמים בבית הנבחרים הבריטי.
סאלמה יעקובּ כיהנה בעבר כיושבת ראש מפלגת השמאל ריספקט.
סעידה וארסי, אשר הייתה החברה המוסלמית הראשונה בקבינט הבריטי, מונתה ב-2010 לתפקיד שרה בלי תיק בידי ראש הממשלה דייוויד קמרון.
וב-2012 היא מונתה לשרה בכירה לענייני המדינה.
באוגוסט 2014 במהלך מבצע צוק איתן התפטרה וארסי מתפקידה במחאה על מדיניות הממשלה הבריטית בנוגע ללחימה בעזה.
רוב המוסלמים הבריטים מצביעים למפלגת הלייבור, אך ישנם גם נציגים מוסלמים שמרנים כמו סעידה ורסי מן המפלגה השמרנית שכיהנה בעבר כשרת הדתות, והמזכיר הכלכלי של משרד האוצר, סאג'יד ג'אבד, שתואר על ידי הגרדיאן כ"כוכב עולה" במפלגה השמרנית.
בבחירות שנערכו במאי 2016 לראשות עיריית לונדון, נבחר נציג מפלגת הלייבור, סאדיק קאן, מוסלמי ממוצא פקיסטני.
בשבעה ביולי 2005 הונחו בלונדון פצצות בתחבורה הציבורית בשעת העומס של הבוקר.
52 אנשים נהרגו, כולל המפגעים, מוסלמים בריטים; 3 ממוצא פקיסטני ואחד מג'מייקה.
שבועיים מאוחר יותר הונחו 4 פצצות נוספות בתחבורה הציבורית, שלא גרמו נזק.
בהמשך פורסמו באנגליה שתי פתוות – אחת שמצדיקה את העבריינים, והשנייה שמגנה את הטרור.
בשנת 2007 היו מוסלמים בריטים מעורבים בתקיפה בשדה התעופה בגלאזגו.
ב-22 במאי 2013 הותקף ונרצח חייל בריטי, לי רגבי, בדרום לונדון.
שני המוסלמים שרצחו את רגבי, סיפרו לעוברי אורח שהם עשו זאת כנקמה על רצח של מוסלמים בידי חיילים בריטים.
הרצח גונה על ידי מנהיגים מוסלמים בבריטניה ובעולם כולו.
"הביטלס" , על פי הכינוי השגור בידי חטופיהם עקב מבטאם הבריטי.
שמם ניתן להם על שם להקת הרוק הביטלס, הם תא טרור אקטיבי של דאעש שאחד מארבעת חבריו היה ג'ון הג'יהדיסט.
התא אחראי על עריפות ראשים בעיראק ובסוריה שחלקן אף צולמו בווידאו ופורסמו על ידי הארגון.
בין רציחותיו המפורסמות ניתן למנות את ההוצאות להורג בעריפת ראש של הכתבים האמריקאים ג'יימס פולי וסטיבן סוטלוף ושל פעילי הסיוע ההומניטרי הבריטים דייוויד היינס ואלן הנינג והאמריקאי פיטר קאסיג.
תא זה הוא אחד מתוך מעל 700 מוסלמים בריטים בשורות דאעש אשר פועלים להקמת ח'ליפות אסלאמית בעיראק ובסוריה.
אסכולת הרפואה בסלרנו היה בית ספר לרפואה בימי הביניים, הראשון והחשוב מסוגו בתקופתו באירופה.
הוא פעל בעיר האיטלקית הדרומית סלרנו שעל חוף הים הטירני בחבל קמפניה.
הוא נוסד במאה התשיעית ופרח במיוחד במאה העשירית ועד המאה השלוש עשרה, אז הפך למקור החשוב ביותר למידע רפואי במערב אירופה.
לפי האגדה מייסדי בית הספר היו ארבעה רופאים ממוצאים שונים: אלינוס (אלישע) היהודי, אדלה המוסלמי, פונטוס היווני וסלרנוס הלטיני (איטלקי).
אגדה זו משקפת את רוח השפעת הגומלין בין הרפואה היוונית-רומית העתיקה לרפואה המוסלמית והיהודית.
תחילה הייתה אסכולת סלרנו ממשיכת דרכה של הרפואה העתיקה הקלאסית מיסודו של גלנוס.
ספרי הרפואה הערביים, תרגומים מטקסטים יווניים או שנכתבו במקור בערבית, נאספו בספריית מונטקאסינו, שבה תורגמו ללטינית.
פרט לתורת גלנוס, הם העבירו לאיטליה גם את תורתם של היפוקרטס ודיוסקורידס ותרומות ממורשת ניסיון הרופאים הערבים.
הודות לכך לרופאי סלרנו, גברים ונשים, לא היו מתחרים באגן הים התיכון המערבי בשלב מסוים של ימי הביניים.
במאה האחת עשרה הצטיינו בבית הספר רופאים כמו פטרוצ'לוס (Petrocellus) שכתב את ספר "הפרקטיקה" (Practica) וגריופונטוס (Gariopontus) שכתב את הספר "פסיונריוס" (Passionarius).
אלו הספרים הוותיקים מיסודה של אסכולת סלרנו שנשמרו והמשקפים את מורשתו של גלנוס.
העיר סלרנו הוקמה כמושבה רומית במאה השנייה לפני הספירה.
כעדות המשורר הרומי הורטיוס באיגרת ה-15, היא נודעה עוד בימי קדם באקלים הנוח להתאוששות ממחלות, אולם נותרה לא חשובה במיוחד מבחינה פוליטית או כלכלית עד לתקופה העתיקה המאוחרת.
הלומברדים היו אלו שהעניקו מעמד אמיתי של עיר, מן הנמל ועד לגבעה השולטת מעליה.
הם הפכו אותה לבירת נסיכות סלרנו.
בשלהי המאה השמינית הייתה סלרנו עיר משגשגת שהטביעה על המטבעות שלה את הכתובת "opulentia salerno" (השפע של סלרנו).
היא הייתה למרכז לייצור חקלאי ולמסחר בים התיכון שדרכו יוצאו דגן, עץ ופשתה אל העולם המוסלמי תמורת תבלינים, בשמים ומשי, במיוחד מאמירות סיציליה.
במאה האחת עשרה היו בעיר עשרים וארבע כנסיות ותשעה מנזרים, מתוכם שלושה של נשים, פרט לקתדרלה המפורסמת.
העיר קיבלה מים דרך שלוש אמות מים והיו בה מזרקות, מרחצאות ציבוריות ופרטיות.
היא הפיקה יחסית הרבה דגנים, פירות ואגוזים ונחשבה לאחת הערים הבריאות ביותר באיטליה.
ב-1076 נכבשה סלרנו על ידי הנורמנים שכבשו אחר כך גם את סיציליה מידי המוסלמים והקימו בה את ממלכת סיציליה.
בשנת 1130 איבדה סלרנו את מעמד הבירה שלה לטובת פלרמו שבסיציליה.
עם זאת היא נשארה עיר חשובה, עם ארכיבישופות משלה ובית הספר המפורסם לרפואה שלה.
דרום איטליה התאפיינה באותה תקופה בבליל אתני שבו הרוב היו לומברדים שחיו לפי המסורות גרמאניות שלהם וקבוצות אתניות נוספות:הכובשים הנורמנים, היוונים שהושפעו על ידי התרבות הביזנטית ויהודים.
בעיר חיו גם עבדים מוסלמים ועברו בה נוסעים וסוחרים מוסלמים.
לא היה זה דו-קיום אידילי: היהודים והמוסלמים היו כפופים לנוצרים, הלומברדים והיוונים היו כפופים לנורמנדים.
עם זאת האנטגוניזמים השונים לא מנעו חילופי מסחר ותרבות, שהעניקו לרפואה בסלרנו את האופי הייחודי באירופה של אותם הימים.
לפי האגדה הוקם בית הספר לרפואה על ידי ארבעה מלומדים: היהודי הלינוס או אלינוס, היווני פונטוס, הערבי אדלה והרומי סלרנוס, שכל אחד מהם לימד בשפתו שלו.
אגדה זו משקפת אמת סמלית:החל מן המאה העשירית בלטה סלרנו כצומת פוליטית, מסחרית ותרבותית, שנהנתה מהשפעות מאזורי אגם הים התיכון (העולם הביזנטי, הקהילות היהודיות, העולם הערבי-מוסלמי) ומצפון-אירופה (באמצעות הלומברדים, ואחר כך הנורמנים).
קיימים מעט מאוד עדויות על נסיבות כינונו של בית הספר.
טייל נשארה סלרנו שריד של רפואה עתיקה דתית וחילונית ששמה הלך לפניה עד לגאליה הפרנקית.
הכרוניקה של רישה מריימס מספרת על נוכחות של רופא מסלרנו בחצר מלך הפרנקים, לואי הרביעי.
לפי מכתבי סילבסטר השני (גרברט), נסע הארכיבישוף אדלברון מריימס, בשנת 969 לסלרנו כדי לקבל טיפול.
סלרנו ניצלה את קרבתה למנזר מונטה קסינו (הנמצא כמאה קילומטר ממנה), שבה הקים בנדיקטוס הקדוש מנורסיה, מנזר מצויד בבית מחסה ובספרייה עשירה בטקסטים רפואיים עתיקים.
נמצאו בספרייה זו טקסטים או קטעים המיוחסים להיפוקרטס, לגלנוס, לקאיליוס אורליאנוס.
השפעת אסכולת סלרנו הגיעה לשיאה במאות ה-11 עד ה-13. תקופה זו כללה את העשורים האחרונים של השליטה הלונגוברדית ועד לנפילת בית הוהנשטאופן.
קונסטנטינוס אפריקנוס הביא מהמזרח ספרים שאותם תאגם ללטינית בעזרת בקיאותו בערבית, ערבית, סורית ופרסית.
מיוזמת אלפאנוס, ארכיבישוף סלרנו, שקיבל את פניו של קונסטנטינוס אפריקנוס, קיבלה סלרנו את התואר "עירו של היפוקרטס" ('Hippocratica Civitas או Hippocratica Urbs).
מבקרים מכם העולם המוכר נהרו אל אסכולת סלרנו, מחולים שקיוו לריפוי ועד תלמידים שביקשו ללמוד את סודות הרפואה.
פרסומה של אסכולת סלרנו חצה גבולות, כפי שמעידה נוכחותם של כתבי יד מסלרנו בספריות של ארצות אירופיות רבות, וכך עדויות היסטוריות: הפואמה Regimen sanitatis salernitanum שיוחסה לג'ובאני ממילנו זכתה להיות מוכרת כקשורה לאסכולת סלרנו כערבות ליוקרתה ולערכה השימושי.
החל מהמאה ה-13 לא קמו מאסכולה זו מורים בעלי שם.
בוגרי סלרנו הפיחו בתורם רוח מחדשת באסכולות לרפואה ברחבי אירופה, שהפכו לאוניברסיטאות ראשונות לרפואה: בולוניה (1180), פריז (1200), מונפלייה (1220), פדובה (1222).
באיטליה האפילו אוניברסיטאות פדובה ובולוניה לאט-לאט על אסכולת סלרנו, אבל עדיין יוקרתה ההיסטורית נשמרה עד למאה ה-18, אף על פי שההיסטוריונים סברו כי קיומה הפך לבעייתי כבר במאה ה-16. סגירתה על ידי ז'ואקים מירא אותתה הכרה במציאות כבר קיימת.
בשנת 1968 הוקמה אוניברסיטת סלרנו מחדש בגרסה מודרנית.
הידועים במורי סלרנו היו:גאריופונטוס (Gariopontus - השם מופיע בגרסאות כתיב רבות)
הוא תרגם בסביבות שנת 1040 ללטינית קומפילציה של טקסטים יוונים מהתקופה העתיקה המאוחרת.
ספר זה, שנודע כ "פסיונאריום" (Passionarium) היה ספר הלימוד הראשון המוקדש לרפואה בלבד בראשית ימי הביניים.
נכתב שלטינית מאוחרת המכונה "רפואית", שהשתמשה בלטיניזציה של מונחים טכניים יוונים, במטרה התובן טוב יותר.
עם המושגים עדיין בשימוש מפי גאריופונטוס נמנה ה"גרגריזם" (gargarisma) - בעברית "גרגור הגרון".
פטרוצ'לוס (Petrocellus) או פטרוצ'לו או מגיסטר פטרוניוס- שחיבר בתחית המאה ה-11 ספר "פרקטיקה" (Practica), ספר לימוד לאבחון ולמתכונים, מן הראש עד לרגליים.
יוהאנס אפלאצ'יוס או אפלאקיוס (Johannes Aphlacius) - חיבר בסביבות 1090 ספר על חום גבוה ועל שתנים
קופון הזקן וקופון הצעיר (אב ובן, חיו בין השנים 1060–1120), לפעמים נחשבו ל"יהודים בני סלרנו".
כתבו ספר לימוד על אנטומיית החזיר שהפך למקור מידע מדרגה ראשונה לכל אורך ימי הביניים, כשהתיאורים בו מבוססים על נתיחות, וכן ספר רפואה "על אמנות הריפוי" De arte medendi שהושפע על ידי הגלניזם הערבי
טרוטה אשת סלרנו (Trotta) (ילידת 1097) הייתה הראשונה והידועה ביותר מנשות אסכולת סלרנו
אחרות היו: אבלה, רבקה דה גוארנה, קלנדה.
הן היו מייסדות או בנות של שושלות רופאים מקומיות גמו פלטיאריוס, קופון, פראריוס, גוארנה.
מגיסטר ברתולומאוס - כתב גם בסביבות שנת 1100 ספר "פרקטיקה" הקובע את עקרונות מתן התרופות, כולל הדרישה לניסויים על בעלי החיים לפני השימוש בבני אדם.
פראריוס כתב בסביבות 1118 את הספר Cura על המחלות עם חום גבוה
ארכימתאוס (Archimatheus) כתב בסביבות 1120 את הספר De adventu medici ad ægrotum, ספר מוסר רפואי שעובד לפי טקסטים של היפוקרטס, ספר "פרקטיקה" ותצפיות, De instructione medici
פטרוס מוסנדינוס Petrus Musandinus (לערך 1150), כתב על מזון ומשקאות בטיפול בחולים, היה מורו של ז'יל דה קורביי שהיה בסביבות 1150 רופאו האישי של המלך פיליפ השני אוגוסט
ניקולאוס פרפוזיטוס או ניקולאוס איש סלרנו (1150-1100)
מגיסטר סלרנוס (במאה ה-12), חיבר את "לוחות הסלרניטניות" (Tabulæ Salernitanæ) - רשימה מנומקת של כל הצמחים והתרופות, וסינופסיס של עקרונות הטיפול
ברנרדוס איש פרובינציה (בסביבות 1150), חיבר "פירוש ללוחות של מגיסטר סלרנוס" שבו בחר בתרופות הפחות יקרות, "על מנת להימנע מרמאות הרוקחים ומחוצפתם הערמומית"
מאורוס איש סלרנו", כתב את Regulae urinarum (חוקי השתנים) על שינויי השתן והחום הגבוה, ו"Glosules sex" קובץ ביאורים.
רומואלד גוארנה או רומואלד איש סלרנו (1181-?)
מגיסטר אורסוס או אורסו (פעל בשנים 1150–1200), מחבר הספר De urinis, סינופסיס על השתן
רוג'ריוס איש פרמה (במאה ה-12)
רולנד איש פרמה (תחילת המאה ה-13)
קונסטנטינוס אפריקנוס תרם רבות לפרסומה של אסכולת סלרנו.
במוצאו היה בקירואן והוא הגיע לסלרנו בערך בשנת 1077 יחד עם ספרייתו, וזכה לקבלת פנים מצד הארכיסישוף אלפאנוס.
בסביבות 1080 הוא פרש למנזר במונטקאסינו, שם שקד על תרגומים רבים של ספרי רפואה.
הוא נפטר ב-1087 או לפני 1098. עם תרגומיו החשובים ביותר נמנים:
Pantegni (כל האמנות) - תרגום ועיבוד של הספר אל-מלכי ("הספר המלכותי") מאת עלי אבן עבאס אל מג'וס (שנודע במערב הלטיני כ- Haly Abas) שכלל עשרה כרכי תאוריה רפואית ועשרה כרכי רפואה שימושית.
ספר זה נשאר מקור מידע עיקרי לרופאים לפני שהוחלף בקאנון הרפואה" או "הקאנון הגדול" של אבן סינא (Avicenna) בתרגומו של ג'רארדו איש קרמונה משנת 1187
איסגוגה (Ysagoge), גרסה מקוצרת ל"שאלות הרפואה" מאת חוניין בן אשחק (בלטינית "יוהאניטיוס"), שספרו עצמו היה עיבוד לפי מקור יווני.
הספר שימש לסטודנטים כספר מבוא לרפואה עד לשלהי ימי הביניים.
ויאטיקוס (Viaticus - מדריך הנוסע) מאת אבן א-ג'זאר, היה ספר יסוד לפתולוגיה
כמה מהטקסטים הנ"ל יחד עם עוד ספרים קלאסיים, קובצו לתוך "ארטיצ'לה" Articella, מעין אנתולוגיה של ספרי רפואה ששימשו כספר לימוד יסודי בהוראת הרפואה באירופה עד למאה ה-16.
ה"חוקה" כתובה כפואמה בהקסמטרים לטיניים, בגרסתה הידועה הראשונה ב-362 פסוקים, בגרסתה הקצרה 269 פסוקים ובגרסה הארוכה ביותר - 3520 פסוקים, שהועשרה במשך מאות השנים.
הספר הוא מעין סינופסיס לרופא של ימי הביניים, ושל אחרי הרנסאנס ושימש כדגם לספרות עממית ענפה בנושאי בריאות, ששמה דגש בעיקר על החיים הבריאים ועל המלצות דיאטה לפי כל עונה.
ידועים כמאה כתבי-יד ומעל 300 מהדורות מודפסות של הספר בשפות אירופיות רבות.
המהדורה המודפסת הראשונה הופיעה בעיר פיזה בשנת 1484. לצרפתית תורגם על ידי שארל מו דה סן מארק ב-1880.
תפקידה והשפעתה של אסכולת סלרנו
האסכולה שמרה את המסורת התרבותית של רופאי יוון העתיקה ורומא העתיקה ומיזגה אותה בצורה הרמונית עם תרבויות המזרח - הביזנטית והמוסלמית.
מורי סלרנו מיקמו את הרפואה מחדש למסגרת מכלול הידע האנושי
עד למאה ה-11, הרפואה לא נחשבה חלק מ"האמנויות הליברליות" שהיו הדקדוק, הרטוריקה, האריתמטיקה, הגאומטריה
נחשבה לאמנות מכנית, ללא יומרות הגותיות.
כאמנות מכנית התמקמה בשורה אחת עם החקלאות או הטבחות (כך, למשל - רפואת המנזרים, הגן הרפואיף מתכוני צמחים)
החכמים קראו פילוסופיה למכלול היעד האנושי במבוסס על השכל.
מכלול זה כלל, בין היתר, את פיזיקה - "חקר הטבע", שהתחלק למדע הגופים השמימיים (אסטרונומיה), הגופים הארציים (מדעי הטבע) ושל גוף האדם (הרפואה).
הרפואה הייתה תאוריה ופרקטיקה, והפכה למדע במובן הביניימי של המושג, כלומר מקצוע המבוסס על השכל.
תורת הרפואה הייתה מדע של סיבות, המבוסס על אמיתות של עקרונות.
הפרקטיקה של הרפואה הייתה מדע של סימנים, מבוסס על תצפית.
הפרקטיקהנחשבה לבלתי אפשרית ללא תאוריה מקדימה.
הרופא היה נחשב למקצוען מיישם - practicos, ולא מבצע פשוט (operatore).
בנוסף לרפואה למדו התלמידים לרפואה גם קורסים לפילוסופיה ולמשפטים.
לפרקטיקות הרפואיות והמשפטיות היו היבטים משותפים: יישום עקרונות כלליים בהקשרים פרטיים.
הומלצו שיטות הוראה חדשות שבישרו את אלה ששימשו את האוניברסיטאות האירופיות מימי הביניים: Lectio (שיעור, ביאור ופירוש של טקסטים), quæstio (העלאת סוגיה קשה), disputatio (פתרון הטענות הסותרות).
בהפיכתה ל"אוניברסיטאית" הייתה הרפואה במאה ה-11 למקצוע דגל.
כי הייתה הראשונה באירופה המגשימה סינתזה מיוחדת - גם בזמן (עד לידע מיוון העתיקה) וגם במרחב (עד לידע מאסיה המרכזית המוסלמית)
"חוקת הבריאות" של אסכולת סלרנו הייתה מוצא למספר עצום של ספרים על שמירת הבריאות, שבהם מצאים משהו מן העצות הבריאותיות והתברואתיות הנפוצות גם כיום בתקשורת הלא מקצועית.
לפי פרנסואה לברן היה קשה להבחין בידע העממי בתחום הבריאות בין מה שנבע משיוערי הרפואה המלומדת הישנה לבין הידע והפרקטיקות הרפואיים בחברות הטרום נוצריות והלא נוצריות מתחילת האלף הראשון לספירה.
אחרי המצאת הדפוס נפוצו "לוחת שנה לרועי צאן" שנתנו עצות לחיים ארוכים, בריאים ומאושרים.
החל מן המאה ה-17 שליחים היח מחלקים בצרפת חוברות זולות שכותרתם "הרוקח" (l'Apothicaire), "הרופא הנדיב" (le Médecin charitable) או "הרופא" (Le médecin) או "הכירורג של העניים" (Le chirurgien des pauvres) שהעניקו עצות לשמירת הבריאות, לטיפול עצמי ובבני המשפחה, ללא הוצאות רבות,
גם במה שקוראים בימינו "מתכוני סבתא" ניתן למצוא לפעמים הדים רחוקים של אסכולת סלרנו.
האסלאם היא הדת הרביעית בגודלה באוקראינה, המייצגת 0.6% -0.9% מהאוכלוסייה.
לאסלאם יש היסטוריה ארוכה באוקראינה שראשיתה מהקמת חאנות קרים במאה ה-15.
האסלאם הסוני של האסכולה החנפית הוא הדת הלא נוצרית הגדולה באוקראינה, ורוב המוסלמים האוקראינים הם טטרים מחצי האי קרים.
עמים טורקיים אחרים ילידי אוקראינה, מתגוררים בעיקר בדרום ובדרום מזרח אוקראינה, בעלי צורות אחרות של האסלאם.
אלה כוללים טטרים מהוולגה, אזרים, קבוצות אתניות מצפון הקווקז ואוזבקים.
בפברואר 2016 אמר סעיד איסמגילוב, המופתי של האומה, טען כי מיליון מוסלמים חיים באוקראינה.
אמנם אין מבנה שלטון כללי למוסלמים באוקראינה, הקהילות מונו-אתניות באזורים רב-אתניים מנוהלות על ידי המוסדות האתניים שלהן ונתמכות על ידי עמיתיהן הבינלאומיות.
המוסדות האסלאמיים העיקריים שתומכים בקהילות נמצאים בקייב, חצי האי קרים, סימפרופול ודונייצק.
קהילות סלאפיות עצמאיות נמצאות גם בקייב ובקרים, כמו גם קהילות של שיעים בקייב, חרקוב ובלוהנסק.
בעוד האוקראינים האתנים הם בעיקר אורתודוקסים ונוצרים קתולים, המוסלמים חיו בשטח שמרכיב את אוקראינה המודרנית במשך מאות שנים.
היישובים המוסלמים מרוכזים בחצי הדרומי של המדינה, במיוחד בקרים, אם כי יש מושבות של טטרים מליפקה ובאזורים אחרים כגון ווהלין ופודוליה.
מהמאה ה-15 עד למאה ה-18, הטטרים בקרים פשטו לעיתים קרובות על אדמות סלאביות במזרח כדי ללכוד את תושביהם, תוך שהם משעבדים כ-3 מיליון בני אדם, בעיקר אוקראינים.
שלטון הח'אנות הסתיים לאחר שההשפעה הרוסית הגוברת הובילה לסיפוחה לאימפריה הרוסית לאחר מלחמת רוסיה-טורקיה בסוף המאה ה-18.
הטטרים בקרים היו סונים והמופתי שלהם נחשב לדמות הדתית הגבוהה ביותר.
קהילות טטריות הובלו וייוצגו על ידי אימאמים מקומיים.
באותה תקופה סופחה הח'אנות לרוסיה, כשבבירתה בחצ'יסאראי היו לפחות 18 מסגדים יחד עם כמה מדרסות.
עם זאת, האימפריה הרוסית החלה לרדוף את האוכלוסייה המוסלמית וכמעט 160,000 טטרים נאלצו לעזוב את קרים.
בזמן המהפכה הרוסית בשנת 1917, המוסלמים היוו שליש מאוכלוסיית קרים.
כמעט בכל הערים הגדולות בקרים היו אוכלוסיות מוסלמיות משמעותיות.
המוסלמים בקרים היו נתונים לגירוש המוני ב-1944, כאשר יוסיף סטלין האשים אותם בשיתוף פעולה עם גרמניה הנאצית.
יותר מ-200,000 טטארים בקרים גורשו למרכז אסיה, בעיקר לרפובליקה האוזבקית.
ההערכה היא שלמעלה מ-100,000 מגורשים מתו מרעב או ממחלות עקב הגירוש.
הרכוש והאדמה שננטשו על ידי הטטרים של קרים הופקעו על ידי הרוסים האתניים בעיקרם שהועברו לשם על ידי השלטונות הסובייטיים, מה שהוביל לשינויים דמוגרפיים גדולים בקרים.
למרות צו סובייטי משנת 1967 שהסיר את ההאשמות על שיתוף פעולה בזמן המלחמה נגד הטטארים של קרים, הממשלה הסובייטית לא עשתה דבר כדי להקל על יישובם מחדש בקרים וחזרת הטטרים של קרים למולדתם החלה רק בשנת 1989.
מאז העצמאות האוקראינית בשנת 1991, שובם של הטטרים של קרים לחצי האי קרים גדל לעומת התקופה הסובייטית.
למרות שהאוכלוסייה המוסלמית של אוקראינה מורכבת מקבוצות אתניות שונות, הרוב הם ממוצא טטרי.
היה גם יישוב קטן יחסית של פליטים צ'צ'נים מוסלמים בקרים וחלקים אחרים של אוקראינה.
למוסלמים באוקראינה יש 445 קהילות, 433 שרים, ו-160 מסגדים, עם מסגדים רבים יותר שנבנים כיום.
הערכות על האוכלוסייה המוסלמית האוקראינית משתנות.
המוסלמים מהווים רק כ-0.9% מכלל האוכלוסייה האוקראינית, אבל כ-12% בקרים כולה.
דו"ח משנת 2012 העריך את האוכלוסייה המוסלמית על סך 500,000 באוקראינה כולה, לרבות 300,000 טטרים של קרים.
מחקר שנערך בשנת 2011, העריך את האוכלוסייה המוסלמית האוקראינית ב-393,000 תושבים, אך מועצת הפקידים של המוסלמים באוקראינה טענה שבשנת 2009 היו שני מיליון מוסלמים.
לדברי סעיד איסמגילוב, המופתי של האומה, בחודש פברואר 2016 חיו מיליון מוסלמים באוקראינה.
המוסלמים יצרו ארבעה מבנים לניהול ענייניהם:
מועצת הפקידות של המוסלמים של אוקראינה
המרכז הרוחני של הקהילות המוסלמיות
המועצה הדתית של המוסלמים בקרים
המינהל הדתי של המוסלמים באוקראינה
רוב המוסלמים האוקראינים שותפים לארגונים אלה, שעוזרים להם להשתלב בחיי היומיום באוקראינה.
ישנם כמעט 360 קהילות וארגונים מוסלמים רשומים באוקראינה ולפחות 30 קהילות ללא רישום רשמי.
ניסיונות ליצור מפלגה מוסלמית אוקראינית הובילה להקמת המפלגה המוסלמים באוקראינה, אך תעודת ההרשמה שלה בוטלה בנובמבר 2011 משום שהיא לא מינתה מועמדים בבחירות מאז הבחירות לפרלמנט ב-1998. המוסלמים הקימו גם כמה ארגוני צדקה, כולל קרן CAAR, אל-בושרה וקרן "החיים לאחר צ'רנוביל".
אראיד (האיגוד הבין-ארגוני של הארגונים הציבוריים) הוא ארגון מוסלמי נוסף שזכה לתשומת לב רבה.
עותק מוקדם של התרגום המלא הראשון של הקוראן לאוקראינית פורסם בערב הסעודית בשנת 2012.
בשל סיפוח חצי האי קרים והמלחמה בדונבאס, שמתרחשת ליד דונייצק ובלוהנסק, 750,000 מוסלמים (כולל חצי מיליון טטרים מחצי האי קרים) חיים בשטח שלא נשלט עוד על ידי אוקראינה.
(בהתאם לנתונים של סעיד אסמאגילוב, המופתי של המינהל הדתי של המוסלמים באוקראינה ה"אומאה").
אסלאם היא הדת השלישית בגודלה בארצות הברית, אחרי נצרות ויהדות, ובעלת קצב הגדילה המהיר ביותר.
מחקר שפורסם בשנת 2017 העריך כי מספרם עומד על 3.45 מיליון, שהיו אז כ 1.1% אחוז מכלל אוכלוסיית ארצות הברית.
בשנת 2020 פורסם מחקר המראה כי האוכלוסייה המוסלמית גדלה ל-4.45 מיליון, שהם 1.3% מאוכלוסיית ארצות הברית.
על פי מכון פו, כ-25% מהמוסלמים בארצות הברית הם מומרים, ממוצאים שונים.
מחקר של המכון למדיניות סוציאלית (Institute for Social Policy) קבע כי: "מוסלמים אמריקאים הם הקבוצה הדתית היחידה, אשר אין בה גזע המהווה רוב ברור, עם 25% שחורים, 24% לבנים, 18% אסיאתיים, 18% ערבים, 7% מעורבים ו-5% היספאנים.
מעל 50% מהמוסלמים בארצות הברית לא נולדו בה, וכ-86% הם אזרחים.
רבים מהמוסלמים (כ-25%) הם אמריקאים ממוצא אפריקאי שהמירו דתם לאסלאם בערים הגדולות בעשורים האחרונים והשפעתם ניכרת בז'אנר פופולרי של היפ-הופ עם אלמנטים אסלאמיים.
משנות ה-1880 ועד 1914 היגרו אלפים בודדים של מוסלמים לארצות הברית מהאימפריה העות'מאנית והאימפריה המוגולית.
במאה ה-20 חלה עלייה דרמטית במספרם של המוסלמים גם עקב שעור ילודה גבוה, אך בעיקר מוסלמים שהיגרו ממדינות ערביות ומזרח-אסייתיות.
מעל 70% הם מהגרים או בני מהגרים.
בשנת 2005 כ-96,000 מהגרים ממדינות מוסלמיות הפכו לתושבי קבע חוקיים בארצות הברית, יותר מאשר שני העשורים שקדמו לשנה זו.
מאז, במשך מספר שנים נשמרה המגמה ואף עלתה, כאשר בשנת 2009 אושרו כ-115,000 מוסלמים כתושבים קבועים.
אסלאם היא מפלגה אסלאמיסטית בבלגיה אשר מטרתה המרכזית היא להשליט שריעה על כל בלגיה ולהפוך אותה למדינה מוסלמית.
המטרות הפוליטיות של המפלגה בשלב הראשון הן חיוב הפרדה בין גברים לנשים בתחבורה ציבורית, חיוב המגזר הציבורי לספק לעובדיו בשר חלאל, ועידוד (אך לא חיוב) נשים לעטות חג'אב.
מפלגת אסלאם זכתה בשני מושבים בבחירות של 2012, אחד במולנבק ואחד באנדרלכט.
בבחירות של 2018 היא הפסידה את המושב של מולנבק והרשימה באנדרלכט נפסלה כך שבפועל נותרה ללא מועמדים מכהנים.
אסכולת ניולין הייתה מושבת אמנות של אמנים שבסיסה ב או בסמוך לה.
היה זה כפר דייגים הסמוך לפנזנס, בחוף הדרומי של קורנוול, משנות השמונים של המאה ה-19 ועד תחילת המאה העשרים.
הקמת אסכולת ניולין הזכירה את אסכולת ברביזון בצרפת, שם נמלטו אמנים מפריז כדי לצייר בסביבה כפרית יותר המדגישה את האור הטבעי.
אסכולות ומושבות כאלה יחד עם תנועה מקבילה בקליפורניה היו ידועים גם בשם .
כמה מהאמנים הבריטים הראשונים שהתיישבו באזור כבר ביקרו בברטאן, אך מצאו בניולין סביבה אנגלית דומה עם מספר דברים שמשכו אותם: אור נעים, מגורים זולים ושפע של דוגמנים בזול.
האמנים הוקסמו מחיי העבודה של הדייגים בים, ומחיי היומיום בנמל ובכפרים הסמוכים.
כמה מהציורים שהם ציירו, הראו את הסכנות והטרגדיה בחיי הקהילה, כמו נשים שמסתכלות בדאגה לים בזמן שהסירות יוצאות, או צעירה שבוכה כששמעה את החדשות על אסון בים.
וולטר לנגלי מוכר בדרך כלל כחלוץ מושבת האמנים בניולין, אך גם סטנהופ פורבס, שהתיישב שם בשנת 1884, נחשב כאבי המושבה.
בית הספר לציור שהוקם על ידי פורבס ורעייתו אליזבת בשנת 1899, קידם את לימודי ציור הדמויות.
בהווה, הוקם בשנת 2011 במימון מועצת האמנויות והוא מספק קורסים לאמנות שניתנים על ידי אמנים ידועים העובדים בקורנוול.
בסוף המאה ה-19 – תחילת המאה ה-20, , כפר דייגים סמוך, מדרום לניולין, הפך פופולרי בקרב אמני אסכולת ניולין והוא קשור במיוחד לאמן סמואל ג'ון "למורנה" בירץ' שהתגורר שם בשנת 1908.
אסכולת נוריץ' הייתה תנועת האמנות האזורית הראשונה שהוקמה בבריטניה.
אמני האסכולה (בית הספר) קיבלו השראה מהסביבה הטבעית של נוף נורפוק והושפעו במידה מסוימת מעבודתם של ציירי הנוף של תור הזהב של הולנד כמו מיינדרט הובמה ויאקוב ואן רויסדאל.
אגודת האמנים נוריץ' הוקמה בשנת 1803 על ידי ג'ון כרום ורוברט לדברוק כמועדון בו יכלו אמנים להיפגש כדי להחליף רעיונות.
מטרותיה היו "לחקור את ההתפתחות, ההתקדמות והמצב הנוכחי של הציור, האדריכלות והפיסול, במטרה להצביע על שיטות הלימוד הטובות ביותר להשגת השלמות הגדולה יותר באמנויות אלה."
הפגישה הראשונה של החברה הייתה בבית המרזח "החור שבקיר".
שנתיים לאחר מכן הם עברו למקום שאפשר להציע לחברים שטח עבודה ותצוגה.
התערוכה הראשונה של האגודה נפתחה בשנת 1805 וזכתה להצלחה רבה עד שהפך לאירוע שנתי עד שנת 1825. הבניין הקודם נהרס, אך האגודה נפתחה מחדש שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1828, בשם: "מכון נורפוק וסופוק לקידום אמנות יפה", במקום אחר.
מורה הדרך של האסכולה היה ג'ון כרום, שמשך אליו חברים ותלמידים מובילים רבים עד למותו בשנת 1821. עומס ההנהגה נפל אז על ג'ון סל קוטמן, חבר החברה מאז 1807, שהמשיך לשמור על החברה מאוחדת ופעילה עד שעזב את נוריץ' ללונדון בשנת 1834. למעשה, החברה הפסיקה להתקיים מאותו מועד.
ההישג הגדול של אסכולת נוריץ' היה שקבוצה קטנה של אמנים ממעמד הפועלים, אוטודידקטים, הצליחה לצייר בחיוניות את האזור שמסביב לנוריץ' ובסיוע חסות מקומית דלה.
רחוק מיצירת פסטיש (חיקוי) של המאה ה-17 ההולנדית, כרום וקוטמן הקימו יחד עם ג'וזף סטנארד אסכולת ציור נוף שראויה לתהילה גדולה יותר.
ציורי צבעי המים של ג'ון סל קוטמן מנבאים את אימפרסיוניזם צרפתי.
אחת הסיבות שאמני אסכולת של נוריץ' אינם ידועים כל כך כציירים אחרים בני אותה התקופה, בעיקר ג'ון קונסטבל וויליאם טרנר, היא מכיוון שרוב הבדים שלהם נאספו על ידי התעשיין ג'יי ג'יי קולמן (תעשיין החרדל) והוצגו בתצוגה קבועה במוזיאון טירת נוריץ' מאז שנות השמונים של המאה ה-19.
היעדר החשיפה תוקנה בשנת 2001, כאשר רבות מיצירותיהם הגדולות של אמני אסכולת נוריץ' הוצגו לראשונה מחוץ למקום, בגלריית טייט בלונדון בשנת 2000.
אסכולת צפון-מערב הייתה תנועת אמנות אמריקאית שהוקמה באזור סיאטל.
התנועה פרחה בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים.
החברים הראשונים בתנועה, שהיו גם האמנים שהגדירו אותה, מכונים "ארבעת הגדולים".
האמנים הללו הם: גיא אנדרסון, קנת קלהאן, מוריס גרייבס ומארק טובי.
עבודתם זכתה להכרה ארצית כאשר מגזין LIFE פרסם עליהם מאמר בשנת 1953. הייתה זו הפעם הראשונה שאמנים מאזור זה זכו להכרה כה נרחבת, שהיא מעבר להכרה בצורות האמנות המסורתיות של העמים הילידים מצפון-מערב ארצות הברית, שידועות היו בשם "אמנות צפון-מערב".
אמני האסכולה האמריקאית שילבו אלמנטים טבעיים המאפיינים את אזור מפרץ פיוג'יט הסובב, עם אסתטיקה אסיאתית מסורתית, כדי ליצור סגנון אזורי חדש ומובחן.
סגנון זה התבטא במיוחד בציור ובפיסול, אך כלל גם כמה עבודות רישום, הדפס וצילום.
טובי, קלהאן, גרייבס ואנדרסון היו כולם מחוברים לאווירה של האזור הצפון מערבי של האוקיינוס השקט, ומושפעים ממנה.
סיאטל הייתה נקודת ייחוס שכל אחד מהם התגורר בה בשלב כלשהו בחייו, וחלק מהאמנים היו קשורים בתקופות מסוימות גם למוזיאון האמנות בסיאטל.
העיר אדמונדס שבווישינגטון תופסת גם היא מקום דומיננטי באסכולה, שכן היא עיר הולדתו והעיר בה ממוקדם היה הסטודיו של גיא אנדרסון; ביתו והסטודיו של מוריס גרייבס היו בעיירה וודוויי הסמוכה.
עם הזמן, ההשפעה של הסביבה הטבעית של וושינגטון המערבית, ובמיוחד המישורים, אפיקי הנהר המתפתלים והשמים הפתוחים לרווחה של עמק סקגית, הפכו להיבט מאחד ביצירה של ארבעת האמנים הללו.
המדיה הנפוצות ביותר ששימשו את הציירים בקבוצת אמנים זו היו טמפרה, שמן וגואש על בד.
הם השתמשו גם באמצעים אלה על נייר ועץ.
מוריס גרייבס עבד בחלק מהזמן גם בצורות תלת־ממדיות, תוך שימוש, בין היתר, בפלדה, בזכוכית ובאבן.
גיא אנדרסון, שהמדיום העיקרי בו השתמש היה ציור שמן, עשה גם עבודות מברונזה.
סביב ביתו היו לו קולאז'ים מאובייקטים שמצא במהלך הליכות על החוף, יחד עם מתכות שמצא בהן חן.
הצורות הללו השפיעו על ציורו.
סגנון אסכולת צפון-מערב מתאפיין בשימוש בסמלים מתוך הטבע הסובב בוושינגטון המערבית, כמו גם בניסיון לדמות את האור האופייני לאזור עמק סקגית.
האור וגווני הצבע הארציים הם התכונות החשובות ביותר של אמנות זו.
סגנונו של טובי, שיצירותיו לא כללו הרבה תוכן הקשור בטבע הצפון-מערבי, קשור בסגנון הקבוצה לאור שימושו התכוף בצבעי פסטל רכים, ובחומר טבעי, לצד צבעי הערפל הכהים יותר עבור האור.
האמנים הצפון מערביים סומנו כמיסטיקנים, אם כי חלקם הכחישו בתוקף את הכינוי.
הם הכחישו גם את הכותרת "אסכולת אמנות" אבל הם כן הכירו אחד את עבודתו של רעהו.
קלהאן אירח מפגשים בהם השתתפו האחרים; אנדרסון וגרייבס טיילו יחד וציירו במפלים הצפוניים ובמקומות אחרים.
סוחרים כמו זואי דוסאן, גורדון וודסייד וג'ון בראסט מגלריית וודסייד/בראשט, כמו גם אנשי מקצוע ממוזיאונים, התייחסו אל ארבעת האמנים כקבוצה, וכך עשו גם עיתונאים.
בסגנונות שלהם זוהו כמה נושאים מאחדים שהיו ייחודיים ולא נראו בעבר באמנות של אזור גאוגרפי זה.
סקירה של הכותרות שניתנו לחלק מהציורים מצביעה על פרשנויות רוחניות של החיים הצפון-מערביים.
בנוסף להקשר לטבע המקומי ולהשפעות האסייתיות, אסכות הציור הצפון-מערבי מכילה השפעה מסוימת גם מהסוריאליזם, מהקוביזם ומהאקספרסיוניזם המופשט.
ניתן לראות את ההשפעה הקוביסטית בציורים "פריזמה" ו"גלובוס כהה" מאת קנת קלהאן (1946) ובציור "עיירה מערבית" מאת טובי (1944).
כל האמנים האלה אהבו את אזור צפון-מערב האוקיינוס השקט ובמקביל היו מודעים היטב לעולם הגדול יותר שהוא חלק ממנו.
כך, עבודתם זכתה להכרה משום שהייתה במקביל צפון-מערבית אך גם לא צרת אופקים.
אמנים צעירים רבים ברחבי צפון מערב האוקיינוס השקט מצאו עניין באופן שבו האמנים הללו משקפים באופן כה מובהק את האיכויות של האזור ובד בבד משקפים דבר מה אוניברסלי בעבודותיהם.
ביצירותיהם של אמנים עכשוויים רבים ניתן לראות עקבות של השפעה והשראה מציירי אסכולת צפון-מערב.
אחת הדוגמאות הבולטות לכך היא ג'יי סטנסמה, שנפטר בשנת 1997. הוא הותיר אחריו ציורים רבים, אפופי ערפל בסגנון הצפון מערבי המוכר, שלחלקם כותרות המשקפות התפעלות מאנדרסון, טובי, גרייבס והלמי יובונן.
כמו כן, בעוד שטובי השפיע על האמן היפני, קנג'ירו נומורה, על עבודותיהם של נומורה ווקמקיצ'י טוקיטה נאמר שהן: "מבשרות את המאפיינים של אסכולת הצפון-מערב".
עבודותיהם של אמנים כמו הצלמת מרי רנדלט והפסל טוני אנגל מתייחסות במובהק לאסכולה.
הפיסול של אנגל משלב לעיתים קרובות ציפורים, וכך גם עבודותיהם של ג'יימס וו.
וושינגטון, ריצ'רד גילקי ופיליפ מקראקן.
סגנונו של אנגל קשור היטב לפסליו של מקראקן.
Mary Randlett צילמה תמונות בשחור-לבן של נופים צפון-מערביים בעלי תכונות ציוריות.
המוזיאון לאמנות הצפון-מערבית בלה קונר, וושינגטון מוקדש כיום ליצירותיהם של האמנים המקוריים באסכולת צפון-מערב, ויורשיהם.
היו מקרים בודדים של נוכחות מוסלמית ביפן לפני המאה ה-19. כיום, המוסלמים ביפן מורכבים בעיקר מקהילות מהגרים.
ישנו תיעוד בודד של קשר בין האסלאם ליפן כבר ב-1853. חלק מהאלמנטים של הפילוסופיה האסלאמית הגיעו ליפן עוד בתקופת הייאן דרך מקורות סיניים ודרום מזרח אסייתים.
ניתן למצוא את התיעוד המוסלמי הקדום ביותר של יפן בעבודותיו של הקרטוגרף הפרסי אבן חורדבה, שלפי מייקל יאן דה גוג'ה מזכיר את יפן כ"ארצות הוואקווק " "ממזרח לסין הן אדמות הוואקווק, שהם כל כך עשירים בזהב שהתושבים מייצרים את השרשראות לכלביהם ואת הקולרים לקופים שלהם ממתכת זו.
הם מייצרים טוניקות שזורות בזהב".
וגם: "זהב והובנה מיוצאים מווקוק".
האטלס מהמאה ה-11 של מחמוד אל-כאשע'רי מציין את הנתיבים היבשתיים של דרך המשי ויפן בחלקה המזרחי של המפה.
המוסלמי המתועד הראשון בהיסטוריה שיצא ליפן היה סאדר אוד-דין, שיצא בשנת 1275 במסגרת משלחת דיפלומטית שהורתה ליפנים להיכנע לקיסר בין שתי הפלישות המונגוליות ליפן.
ראשו נערף על ידי היפנים.
נזיר בודהיסטי מתח ביקורת על ההוצאות להורג של השליחים.
במאה ה-13 הוחזר ליפן כתב יד שנכתב על ידי פרסים מצ'ו'אנג'ואו שבסין עבור הנזיר היפני קייסי .
דיווחים אירופיים על מוסלמים ומגעיהם עם יפן דווחו על ידי מלחים פורטוגלים שהזכירו נוסע על סיפונם, ערבי שהטיף לאסלאם לתושבי יפן.
הוא הפליג לאיים במלאקה בשנת 1555.
במאה ה-17, סוחרים איראנים הגיעו לנגסאקי מתאילנד בתקופת אדו.
שייח' אחמד האיראני נלחם והביס סוחרים יפנים שניסו לבצע הפיכה נגד המלך התאילנדי ב-1611. בטקסט מהמאה ה-17 Safine-ye Solaymani , הסופר השיעי מוחמד איברהים תיאר את יפן ואת תרבותה, כלכלתה, התהפוכות הפוליטיות בה, ויחסיה עם סוחרים זרים.
ימי הביניים והעת החדשה המוקדמות
אינדונזים ששירתו על סיפון ספינות בריטיות והולנדיות בסוף המאה ה-19 הגיעו ליפן.
בסוף שנות ה-70 תורגמה הסירה ליפנית.
קשר חשוב נוסף נוצר בשנת 1890 כאשר הסולטן והח'ליף עבדול חמיד השני מהאימפריה העות'מאנית שיגר ספינה ליפן כתגובה לביקורו של הנסיך היפני קומאטסו אקיהיטו בבירת קונסטנטינופול מספר שנים קודם לכן.
ספינה זו נקראה Ertugrul , והיא טבעה בסערה בדרך חזרה לאורך החוף של מחוז וואקאיאמה ב-16 בספטמבר 1890.
בשנת 1891, צוות עות'מאני שנסחף לחוף היפני הושב לקונסטנטינופול על ידי הצי הקיסרי היפני.
שוטארו נודה, עיתונאי שהתלווה אליהם, היה היפני המוכר ביותר שהתאסלם במהלך שהותו בבירה העות'מאנית.
בעקבות מהפכת אוקטובר, כמה מאות פליטים מוסלמים טטרים מהרפובליקה האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית של טורקסטן והרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית קיבלו מקלט מדיני ביפן, התיישבו בכמה ערים מרכזיות ויצרו קהילות קטנות.
חלק מהיפנים התאסלמו לאחר מגע עם המוסלמים הללו.
ההיסטוריון קיסר א' פארח כתב כי בשנת 1909, יליד רוסיה עיאז אישאקי והסופר עבדורשיד איברהים (1857–1944), היו המוסלמים הראשונים שהמירו את דתם של מספר יפנים אתניים, כאשר קוטארו ימאוקה התאסלם ב-1909 בבומביי לאחר יצירת קשר עם איברהים.
ימאוקה הפך ליפני הראשון שיצא לחג'.
ימאוקה ואיברהים נסעו בתמיכתן של קבוצות יפניות לאומניות כמו קוקוריוקאי.
ימאוקה למעשה היה בשירות הקמפייטאי במנצ'וריה מאז מלחמת רוסיה-יפן.
הסיבה הרשמית שלו לנסיעה הייתה לבקש את אישור הסולטן העות'מאני והח'ליף לבניית מסגד בטוקיו.
אישור זה ניתן בשנת 1910. בניית מסגד טוקיו הושלמה לבסוף ב-12 במאי 1938, בתמיכה כספית נדיבה מהזאיבצו.
האימאמים הראשונים של המסגד היו עבדול-ראשיד איברהים ועבדולהיי קורבן עלי (מוחמד-גבדולכאי קורבנגאלייב ) (1889–1972).
עם זאת, המסגד הראשון ביפן, מסגד קובה , נבנה ב-1935, בתמיכת קהילת הסוחרים הטורקית-טטרית.
מתאסלם יפני נוסף היה בונפצ'ירו אריגה, שבערך באותו זמן נסע עם ימאוקה להודו למטרות מסחר והתאסלם בהשפעת המוסלמים המקומיים שם, ולאחר מכן קיבל את השם אחמד אריגה.
יאמאדה טואג'ירו היה משנת 1892, במשך כמעט 20 שנה, הסוחר היפני היחיד תושב קונסטנטינופול.
במהלך תקופה זו שימש באופן לא רשמי כקונסול.
הוא התאסלם, קיבל את השם עבדול חליל, ועלה לרגל למכה בדרכו הביתה.
בשלהי תקופת מייג'י, נרקמו יחסים הדוקים בין אליטות צבאיות יפניות בעלות אג'נדה פאן-אסייתית לבין מוסלמים.
בשנת 1906, מסעות תעמולה נרחבים במדינות מוסלמיות דיווחו כי אמור להתקיים קונגרס של דתות ביפן שבו היפנים ישקלו ברצינות לאמץ את האסלאם כדת הלאומית וכי הקיסר שוקל להפוך למוסלמי.
שומיי אוקאווה הצליח להשלים את תרגום הקוראן בכלא, תוך שהוא עומד לדין בבית הדין הבין-לאומי הצבאי למזרח הרחוק בגין פשעי מלחמה.
האישומים בוטלו בשל תוצאות הבדיקות הפסיכיאטריות.
הטורקים היו הקהילה המוסלמית הגדולה ביותר ביפן.
הפלישה היפנית לסין ולאזורי דרום מזרח אסיה במהלך מלחמת העולם השנייה תרמה למגע בין היפנים למוסלמים.
אלו שהתאסלמו בעקבות מגע זה חזרו ליפן והקימו ב-1953 את הארגון המוסלמי היפני הראשון, "האגודה המוסלמית של יפן", שר זכה להכרה רשמית כארגון דתי על ידי ממשלת יפן ביוני 1968. אלג'זירה יצרה סרט תיעודי על האסלאם ויפן בשם "הדרך לחג' – יפן".
הפריחה הכלכלית במדינה בשנות ה-80 הביאה זרם של מהגרים ליפן, כולל ממדינות מוסלמיות.
מהגרים אלו וצאצאיהם מהווים כיום את רוב המוסלמים במדינה.
קיימות אגודות סטודנטים מוסלמיות בחלק מהאוניברסיטאות היפניות.
בשנת 2016, יפן קיבלה 0.3% מבקשות הפליטות, שרבים מהם מוסלמים.
ב-1941, אחד ממפעילי מסגד טוקיו טען שמספר המוסלמים ביפן מונה 600 בני אדם, כשרק שלושה או ארבעה מהם הם יפנים ילידים.
לפי חלק מהמקורות בשנת 1982 מנו המוסלמים ביפן 30,000 בני אדם (מחציתם יפנים ילידים).
מבין המוסלמים היפניים האתניים, הרוב הן נשים יפניות אתניות שנישאו למוסלמים מהגרים שהגיעו במהלך הפריחה הכלכלית של שנות ה-80, אך יש גם מספר קטן של אינטלקטואלים, כולל פרופסורים באוניברסיטה, שהתאסלמו.
רוב ההערכות של מספרי האוכלוסייה המוסלמית נעות סביב כ-100,000 בסך הכל.
הגודל האמיתי של האוכלוסייה המוסלמית הנוכחית ביפן אינו ידוע.
חוקרים יפנים כמו הירושי קוג'ימה מהמכון הלאומי לחקר אוכלוסין וביטוח לאומי וקייקו סאקורי מאוניברסיטת ווסאדה טענו שישנה אוכלוסייה מוסלמית של כ-70,000, מתוכם 90% הם זרים וכ-10% ילידים יפנים.
מבין קהילות המהגרים, יש אינדונזים, הודים, פקיסטנים ובנגלדשים.
מרכז המחקר פיו העריך שהיו 185,000 מוסלמים ביפן בשנת 2010. בשנת 2019 ההערכה היא שהמספרים עלו ל-230,000, בשל המדיניות הידידותית כלפי הגירה, המתאסלמים היפנים מוערכים ב-50,000, וביפן יש יותר מ-110 מסגדים לעומת 24 ב-2001. נכון לשנת 2020, כמעט מחצית מהמוסלמים ביפן היו אינדונזים, פיליפינים ומלזים.
הערכה נוספת מציבה את המספר הכולל על 200,000.
האסלאם היא הדת השלישית בגודלה בגיאנה, אחרי הנצרות וההינדואיזם.
לפי מפקד האוכלוסין של 2012, 7% מאוכלוסיית המדינה היא מוסלמית.
עם זאת, סקר Pew Research משנת 2010 מעריך כי 6.4% מהמדינה היא מוסלמית.
האסלאם הגיע לראשונה לגיאנה באמצעות עבדים ממערב אפריקה, אך דוכא עד שהובאו לארץ מוסלמים מהודו הבריטית.
החגים המוסלמים חג הקורבן ומוולד א-נבי הם חגים לאומיים בגיאנה והעשורה, עיד אל-פיטר, ראש השנה האסלאמית וחודש הרמדאן נחגגים גם הם ברחבי המדינה.
המילטון גרין היה ראש הממשלה המוסלמי הראשון של גיאנה בשנים 1985–1992, כמו גם ראש הממשלה המוסלמי הראשון והיחיד בחצי הכדור המערבי.
הנשיא הנוכחי של גיאנה, אירפאן עלי הוא הנשיא המוסלמי הראשון במדינה.
כמו ברוב מדינות דרום אמריקה, האסלאם התפשט לגיאנה דרך סחר העבדים האטלנטי.
מוסלמים משבטי האנדינגו והפולה שועבדו והובאו ממערב אפריקה לעבוד במטעי הסוכר של גיאנה.
עם זאת, תנאי העבדות במושבה לא אפשרו לאסלאם להתקיים עד 1838 כאשר 240,000 תושבי דרום אסיה הובאו מאזורים של הודו, פקיסטן ואפגניסטן של ימינו.
רישומים מהתקופה מראים כי בעוד שהרוב המכריע של העובדים הללו היו הינדים, מיעוט משמעותי היה מוסלמי.
הודו-גיאנים מוסלמים שמרו על זהותם הדתית למרות הפרידה ממולדתם על ידי הקמת מסגדים, ארגונים איסלאמיים, ולאחר מלחמת העולם השנייה, ביקשו תמיכה בין-לאומית שמטרתה ליצור "מרחב פוליטי למוסלמים קולוניאליים".
לאחר עצמאותה של גיאנה מהבריטים ב-1966, גיאנה יצרה יחסים דיפלומטיים עם מדינות ערב כמו מצרים, עיראק ולוב שפתחו שגרירויות בבירת ג'ורג'טאון.
צעירים מוסלמים נסעו לערב הסעודית, מצרים ולוב כדי ללמוד תאולוגיה אסלאמית ואת השפה הערבית.
בשנת 1996 סייר הנשיא צ'די ג'אגאן לסוריה, כווית, בחריין, קטר, איחוד האמירויות הערביות ולבנון ומינה שליח במזרח התיכון.
ב-1996 הפכה גיאנה רשמית למשקיפה קבועה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי (OIC).
ב-1998 גיאנה הפכה למדינה ה-56 החברה בארגון.
באוגוסט 2020, ד"ר מוחמד אירפאן עלי הפך לנשיא גיאנה ולראש המדינה המוסלמי הראשון בדרום אמריקה.
האסלאם הוא הדת השלישית בגודלה בעיר ניו יורק, אחרי הנצרות והיהדות.
מחקר משנת 2018 העריך כי ישנם למעלה מ-750,000 מוסלמים החיים בעיר, האוכלוסייה הגדולה ביותר של מוסלמים לפי עיר בארצות הברית.
כ-9% מתושבי העיר ניו יורק הם מוסלמים, והם מהווים 22.3% מהמוסלמים האמריקאים, כאשר באזור המטרופולין של ניו יורק רבתי ישנם 1.5 מיליון מוסלמים, המייצגים את האוכלוסייה המוסלמית המטרופוליטנית הגדולה ביותר באמריקה - והאוכלוסייה המוסלמית המגוונת ביותר מבחינה אתנית מכל עיר אחרת בעולם.
ראשית ההיסטוריה של האסלאם בניו יורק נמצאת כבר במאה ה-17, עם הקמת המושבה ניו אמסטרדם.
המתיישב המוסלמי הראשון היה ככל הנראה הסוחר ההולנדי הצפון אפריקאי הידוע גם כ'אנתוני הטורקי'.
הוא מתועד כבעליו של קוראן, שנמכר במכירה פומבית בסוף המאה ה-19.
ייתכן שמיעוט קטן של מוסלמים שהיו משועבדים לעבדות והגיעו ממערב אפריקה וממדגסקר חי בעיר עד המאה ה-19, אם כי העדויות נותרו אנקדוטליות ומבוססות על הנחות לפי השמות ואזורי המוצא של עבדים שונים שהיו בעיר.
כמו בחלקים אחרים של ארצות הברית, הגירה מוסלמית בקנה מידה קטן לניו יורק החלה בשנות ה-40 של המאה ה-19, עם הגעתם של תימנים וטורקים, כמו גם מלחים וסוחרים בנגלים ולבנטינים, ונמשכה עד מלחמת העולם הראשונה.
ב-1907 ייסדו מהגרים טטרים מאזור פודלסיה בפולין את הארגון המוסלמי הראשון בעיר, האגודה המוסלמית האמריקאית.
ב-1931 הם ייסדו את בוuיליאמסבורג, מה שהפך אותו למסגד העתיק ביותר הפועל ברציפות בעיר.
בעקבות ההגירה הגדולה בתחילת המאה ה-20, העיר ניו יורק התפתחה כמרכז של האסלאם האפרו-אמריקאי, במידה רבה באמצעות ואומת האסלאם.
ב-1904 נסע לניו יורק אימאם סודאני בשם ולקח על עצמו את תפקיד הטיפול באוכלוסייה הקטנה של מהגרים מדרום אסיה וערבים מוסלמים שהתגוררו בחמשת הרבעים.
האימאם מאג'יד מילא תפקיד משפיע בהחדרת הזרם המרכזי של האסלאם הסוני לקהילה המוסלמית בעיר.
אחד מהם היה שייח' דאוד פייסל, שעזר להקים את האגודה המוסלמית הבין-לאומית בהארלם, והקים מאוחר יותר את המיסיון האסלאמי של אמריקה בברוקלין הייטס ב-1939. המוסד, הידוע כיום בשם מסגד רחוב סטייט או מסגד דאווד, הוא המסגד הפעיל השני הוותיק ביותר בעיר.
ניו יורק הייתה הבסיס של מלקולם אקס במשך כמה שנים, לפני שנרצח באזור וושינגטון הייטס במנהטן ב-1965.
לאחר מותו של אלייז'ה מוחמד ב-1975, הרוב המכריע של מאמיני אומת האסלאם בעיר המירו את דתם לזרם המרכזי של האסלאם הסוני, בהדרכתו של בנו, האימאם .
חוק ההגירה והאזרחות של 1965
העברת חוק ההגירה והאזרחות ב-1965 פתחה את הדרך לגידול מהיר בהגירה מכמה מדינות בעלות רוב מוסלמי.
החל בשנות ה-70 של המאה ה-20, גל של מוסלמים מאסיה ואפריקה החל להגיע לעיר ניו יורק.
רוב התושבים המוסלמים הנוכחיים מייחסים את ההיסטוריה שלהם בעיר לגל זה.
בשנות ה-80 וה-90 החלה העיר לקלוט פליטים מוסלמים מאזורים מוכי מלחמה בעולם, כמו גם מקבלי גרין קארד ממדינות כמו בנגלדש והרפובליקות החדשות של מרכז אסיה.
באמצעות ויזות תעסוקה ותוכניות איחוד משפחות, ההגירה גדלה גם ממדינות כמו פקיסטן, סנגל, גאנה, גיאנה, מצרים, תימן והרשות הפלסטינית.
רוב המהגרים החדשים הללו התיישבו ברבעים החיצוניים, בשכונות כמו , , מידווד, אסטוריה, ו.
נכון ל-2024, הגיע גם גל חדש משמעותי של מוסלמים אויגורים סינים שנמלטו מרדיפה דתית במחוז שינג'יאנג בצפון-מערב סין, ביקשו חופש דת בניו יורק, והם התרכזו בעיקר בקווינס.
עם התגבשות הקהילה הסונית האפרו-אמריקאית, החל האסלאם בניו יורק לפרוח בסוף המאה ה-20. בעשורים שקדמו לפיגועי 11 בספטמבר ול ב-1999, העיר הפכה יעד למוסלמים ברחבי העולם, ופיתחה מוניטין כארץ של הזדמנויות יחסיות שבה ניתן לקיים את אמונתם בחופשיות.
קצבי חלאל ועסקים אחרים בבעלות מוסלמית החלו להתרבות ברבעים החיצוניים.
בשנות ה-70 הוקם באופן רשמי גל של ארגונים קהילתיים דתיים, כולל האגודה המוסלמית הניגרית בפורט גרין והמרכז המוסלמי של ניו יורק בפלאשינג, שנבנה על ידי מהגרים מדרום אסיה ומומן על ידי ערב הסעודית.
בתקופה זו הוקמו כמה מסגדים בולטים נוספים בעיר.
כאשר קהילות מהגרים מוסלמיות החלו להתבסס באירופה ובארצות הברית במהלך שנות ה-70 וה-80, הן החלו להופיע על הרדאר של ממשלות ברחבי העולם הערבי כמו כווית וערב הסעודית.
מתוך רצון להשפיע על הקבוצות הללו ולנצל את מיקומן במרכז הכוח הפוליטי והכלכלי העולמי, רבות מהממשלות הללו הפנו את תשומת ליבן לפרויקטים עירוניים של הקמת מסגדים, כמו מסגד ריג'נטס פארק בלונדון.
בניו יורק, זה הוביל להקמת אתר חדש למרכז התרבות האסלאמי של העיר, שהוקם במקור באפר וסט סייד בתחילת שנות ה-60 על ידי קבוצה של שגרירים מוסלמים באו"ם.
בסופו של דבר נבנה ב-1987 באפר איסט סייד.
המרכז הפך למסגד הראשון שנבנה במיוחד במנהטן.
פיגועי 11 בספטמבר היו רגע מכונן עבור המוסלמים בניו יורק, והובילו לגל של תגובת נגד אסלאמופובית נגד תושבים מוסלמים.
לאחר פתיחת המלחמה העולמית בטרור, מוסלמים רבים ברחבי העיר הפכו לחשודים.
למערכת הרישום המיוחדת של INS, שדרשה מגברים בוגרים שאינם אזרחים מ-24 מדינות בעלות רוב מוסלמי להירשם בסוכנות אכיפת מכס והגירה (ICE), הייתה השפעה ניכרת על הקהילות המוסלמיות בעיר.
ההערכה היא שעד 20,000 מוסלמים עזבו את ברוקלין לבדה בתקופה זו, כתוצאה מפשיטות ה-FBI והפחד הנרחב מגירוש ורדיפה דתית.
ב-2002 החלה לשכת המודיעין של משטרת העיר ניו יורק לעקוב אחר קהילות מוסלמיות ברחבי המטרופולין של ניו יורק, וגייסה מודיעים כדי לרגל אחר הפעילות במסגדים ובקבוצות של סטודנטים מוסלמים.
התוכנית הוקעה כבלתי חוקתית והוכרזה כבלתי חוקית בבית המשפט, כאשר המשטרה החליטה ליישב את התביעה ושילמה פיצויים בסך 72,500 דולר.
בחירתו של דונלד טראמפ ב-2016 סימנה את תחילתו של פרק נוסף עבור האסלאם בעיר.
ב-2016, בעיצומו של קמפיין הבחירות של טראמפ, אימאם בנגלדשי ועוזרו נורו למוות באזור אוזון פארק בקווינס.
אף על פי שמעולם לא נחשף המניע לרצח, חלק מהמתפללים האשימו את המועמד לנשיאות בטיפוח אווירה של שנאה אנטי-מוסלמית.
לטענת הקהילה המוסלמית, יותר מ-26% מהמוסלמים השחורים וכ-32% מהמוסלמים האסייתים חוו או היו עדים לפשעי שנאה בשנת 2023 בעיר ניו יורק.
בינואר 2017, בעקבות החתימה על צו נשיאותי 13769 (הידוע בכינויו האיסור על מוסלמים), התכנסו במחאה אלפי מפגינים מכל הדתות בנמל התעופה ג'ון פ.
חברי ברית עובדי המוניות של ניו יורק, איגוד עובדי מוניות מוסלמי ברובו, פתחו בשביתה בשדה התעופה וסירבו לאסוף נוסעים.
המוסלמים בניו יורק הגיבו למצב במגוון דרכים, החל מהגשת תביעות נגד המשטרה והקמת סיורים קהילתיים, ועד להתמקדות בעסקים וריצה לתפקידים פוליטיים.
בקטגוריות האחרונות נמנים קומץ פוליטיקאים מוסלמים פרוגרסיביים, הבולטים שבהם הם ראש העיר ניו יורק זוהרן ממדאני וחברת מועצת העיר .
נקודת שיא הייתה במהלך הבחירות לראשות עיריית ניו יורק ב-2025, עם בחירתו של ממדאני לראשות העיר, כשהוא נשען על תמיכה מוסלמית מאסיבית והופך לראש העיר המוסלמי וההודי-אמריקאי הראשון של העיר ניו יורק.
בשנים האחרונות, האוכלוסייה המוסלמית של ניו יורק המשיכה לגדול במספרה, עם זרמים מתמשכים של מהגרים שאליהם הצטרף גל חדש של סטודנטים, אנשי מקצוע ועוד מחלקים אחרים של ארצות הברית.
צמיחתה של קבוצה זו לוותה במערכת חדשה של מוסדות ודפוסי צריכה, כולל אולמות מוזיקה, בתי קפה תימניים ומרחבים דתיים אלטרנטיביים.
הרקע האתני של המוסלמים בעיר ניו יורק משקף את המגוון של העיר בכללותה.
אין עוד עיר גדולה בעולם שיש בה חלוקה כה פרופורציונלית של מוסלמים לפי אזור מוצא.
הקבוצות הגדולות ביותר הן דרום אסייתים, ואחריהם אפרו-אמריקאים ומערב אפריקאים.
קהילות גדולות אחרות כוללות יוצאי צפון אפריקה, הקריביים, מערב אסיה, אזור הבלקן ומרכז אסיה.
הסונים מהווים רוב בקרב המוסלמים בעיר.
עם זאת, יש בה גם קהילות משמעותיות של מוסלמים שיעים.
ניתן למצוא מסגדים שיעים ברבעים החיצוניים, ותהלוכת עשוראא שנתית מתקיימת במנהטן מאז אמצע שנות ה-80.
אזור המטרופולין של ניו יורק הוא ביתם של 275 מסגדים, יותר מכל מקום אחר במדינה.
בשנת 2023 הודיע ראש העיר אריק אדמס על כללים חדשים המאפשרים למסגדים בעיר לשדר את האד'אן בימי שישי, ועם שקיעת החמה במהלך חודש הרמדאן.
אסלאם באזור המטרופולין של ניו יורק
פטרסון, ניו ג'רזי, באזור המטרופולין של ניו יורק וממערב לעיר ניו יורק, הפכה על פי ההערכות לביתם של 25,000 עד 30,000 מוסלמים נכון לשנת 2011. בעקבות כך, היא קיבלה את הכינוי "רמאללה הקטנה" והיא מכילה שכונה בשם זה ואוכלוסייה ערבית אמריקאית המוערכת ב-2015 ב-20,000 תושבים.
איסטנבול הקטנה הוא אזור בדרום פטרסון שבמרכזו הרחוב הראשי.
מובלעת טורקית-אמריקאית זו היא הגדולה ביותר בארצות הברית ומאכלסת גם פלסטינים, לבנונים, סורים, ירדנים ומהגרים ערבים ממגוון מדינות אחרות.
פטרסון היא ביתה של קהילת המהגרים הטורקית-אמריקאית הגדולה ביותר בארצות הברית והקהילה הערבית-אמריקאית השנייה בגודלה אחרי דירבורן, מישיגן.
בפטרסון מתגוררת גם קהילה אמריקאית בנגלדשית משמעותית.
בבנגלדש הקטנה המתפתחת בשדרת יוניון וברחובות הסמוכים בפטרסון, קיים גם סניף של חברת סונאלי אקסצ'יינג', חברת בת של , המוסד הפיננסי הממשלתי הגדול ביותר בבנגלדש.
מסגד אל-פרדוס ממוקם גם הוא בשדרת יוניון.
מוחמד אחטרוזמאן ניצח במרוץ למועצת העיר ב-2012 ברובע השני, מה שהפך אותו לנבחר הבנגלדשי-אמריקאי הראשון בצפון ניו ג'רזי.
חבר המועצה הנוכחי של הרובע השני הוא שאהין חאליק מבנגלדש, שניצח את אחטרוזמאן ב-2016 וב-2020.