tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביום נישואיה שינתה סיליה לטיטיה את שם משפחה ל"אנדרווד" ברישיון מלכותי, אולם לא הוענק לה התואר "דוכסית סאסקס" אבל בשנת 1840 הוענק לה התואר "דוכסת אינוורנס" על ידי המלכה ויקטוריה.
ב-29 בינואר 1831 מינה המלך ויליאם הרביעי את אוגוסטוס, אחיו הצעיר, לתפקיד הצייד הראשי ושומר פארק סנט ג'יימס והייד פארק.
בין השנים 1830–1838 כיהן אוגוסטוס כנשיא החברה המלכותית.
אוגוסטוס והנסיכה ויקטוריה (לימים המלכה ויקטוריה) היו ביחסים קרובים, ובעת נישואיה לנסיך אלברט היה זה אוגוסטוס שליווה אותה אל הטקס.
אוגוסטוס נפטר בארמון קנזינגטון בשנת 1843. בצוואתו ביקש שלא תערך לו הלוויה ממלכתית, והוא נקבר בבית הקברות קנסל גרין ב-5 במאי 1843.
רעייתו, דוכסית אינוורנס, המשיכה להתגורר בארמון קנזינגטון עד מותה בשנת 1873, ונקברה לצד הנסיך אוגוסטוס.
במותו של הנסיך בלא יורשים זכרים התארים שהוענקו לו נכחדו.
מנישואיו ללידי אגוסטה מריי (נישאו ב-4 באפריל 1793; הנישואים בוטלו בשנת 1801):
אוגוסטה אמה ד'סטה (1801–1866); נישאה לתומאס ויילד, ברון טרורו; לא נולדו להם ילדים.
מנישואיו השניים לא היו לו צאצאים.
הנסיך אוגוסטוס פרדריק היה גרנד מאסטר של ה-Premier Grand Lodge of England של הבונים החופשיים מאז שנת 1813, ושל ה-United Grand Lodge of England בין השנים 1813–1843.
כמו כן הנסיך אוגוסטוס היה אביר במסדר הדרדר.
מהיותו בנו של המונרך, נשא הנסיך אוגוסטוס את שלט האצולה המלכותי, כאשר ההבדל היחיד היה בתגי הסמל - בתג האמצעי שני לבבות, ובתגים החיצוניים צלב.
הנסיגה הגדולה היא כינוי לנסיגת הצבא הרוסי מגליציה ופולין במהלך מלחמת העולם הראשונה, בין 13 ביולי ל-19 בספטמבר 1915.
בתקופה זו היה כוחן הצבאי של מעצמות המרכז גדול משמעותית מזה של רוסיה ושותפותיה להסכמה.
הכוח הגרמני והאוסטרו-הונגרי בחזית המזרחית מנה 13 ארמיות, אשר עמדו מול 9 ארמיות רוסיות בלבד, מה שאפשר לגנרלים הגרמניים להמשיך בפעילות התקפית יזומה.
הפיקוד הצבאי הרוסי הגיע למסקנה כי נסיגה אשר תאפשר את בניית הכוח הצבאי הדרוש, לרבות הצטיידות בחימוש וכלי נשק, עדיפה על המשך ההתנגשות מול הגרמנים, העדיפים בכוח אדם ובציוד, ואשר עלולה לעלות בשחיקה מסוכנת של הכוח הקיים.
בסיומה של מתקפת גורליצה-טרנוב בראשית יוני 1915 חצו הכוחות הגרמניים את נהר סאן שבדרום-מזרח פולין והשתלטו על העיר פשמישל.
ב-22 ביוני נסוגו הכוחות הרוסיים מהעיר לבוב בירת גליציה, וכבר למחרת חצה הכוח הגרמני, אשר המשיך בהתקדמות מזרחה, את נהר הדניסטר.
בימים הבאים עוד ניסו הרוסים לבצע מספר התקפות נגד, ואילצו את הגרמנים לעצור את התקדמותם המהירה מזרחה.
ב-13 ביולי פתחו מעצמות המרכז בהתקפה כוללת לכל רוחב החזית המזרחית.
הכוח העדיף הכריע את החלק הדרומי של קו החזית, והכוחות הרוסיים פתחו בנסיגה לכיוון צפון עד לקו איוונגורוד-לובלין-חלם.
שתי ארמיות גרמניות פתחו במקביל במתקפה של קו ההגנה הרוסי מכיוּון צפון, ותנועת המלקחיים איימה לכתר את כלל הכוח הרוסי שהתקבץ במרכז החזית.
בתוך כשבוע הושלם כיבושו של כמעט כל שטחה של פולין, וב-22 ביולי חצו כוחות גרמניים את נהר הוויסלה ובכך בודדו וכיתרו את ורשה עד לכיבושה ב-4 באוגוסט.
כוח גרמני של שלוש ארמיות המשיך בתנועה בכיוון דרום מפרוסיה וגרם גם להתמוטטות קו ההגנה הרוסי בחזית המרכזית, עד להתייצבותו על קו הגבול של פרוסיה המזרחית כפי שהיה עם תחילת המלחמה.
ב-25 באוגוסט נכבשה ברסט-ליטובסק וב-19 בספטמבר הושלם כיבוש וילנה.
בשלב זה נעצרה ההתקדמות הגרמנית וקו החזית המזרחית התייצב מן הים הבלטי בצפון ועד גבול רומניה בדרום.
מבחינה אסטרטגית ניתן לראות בנסיגה הרוסית הצלחה.
קווי החזית התקצרו בכ-700 ק"מ, וקרבו את הכוחות הרוסיים אל מקורות האספקה והחימוש שלהם בעומק המדינה.
לעומת זאת הגרמנים התרחקו משמעותית ממקורות האספקה שלהם.
יתרה מכך, בשלב זה לא נותרו לכוחות הגרמניים יעדי התקדמות ותקיפה טובים וזמינים, כאשר הכוח הרוסי מתאושש ובונה עצמו מחדש.
יחד עם זאת, הרוסים נאלצו להתמודד עם ההשלכות השליליות של הנסיגה הגדולה.
נוסף לכך נאלצו להתמודד עם זרם של כ-1.5 מיליון פליטים שברחו מזרחה מפחד הכוח הגרמני והעדיפו על פניו את היציבות שהעניק השלטון האוטוקרטי הרוסי.
השלטון הרוסי אשר חש בפיחות שחל במעמדו של הצבא השתמש בתעמולה פטריוטית שהזכירה לחיוב את הנסיגות בתקופת כיבושי נפוליאון.
הֶנֵסִי היא יצרנית קוניאק בין-לאומית מובילה, שבסיסה בקומונה קוניאק שבצרפת.
היום מוכרת החברה 50 מיליון בקבוקים בקירוב בשנה ברחבי העולם, המהווים 40% מהצריכה העולמית של קוניאק, נתון שהופך אותה ליצרנית הקוניאק הגדולה בעולם.
מזקקת הקוניאק של הנסי הוקמה בשנת 1765 בידי האירי רישאר הנסי (Richard Hennessy).
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20, קיליאן הנסי, צאצא ישיר מדור חמישי למשפחת הנסי, מונה לתפקיד נשיא החברה.
קיליאן היה זה שהוביל את המיזוג הבולט של החברה בשנת 1971, עם בית השמפניה מואט & שנדון, מה שיצר את חברת "מואט הנסי".
בשנת 1987 התמזגה החברה בשנית עם מותג האופנה לואי ויטון, מה שיצר את התאגיד המוכר היום כ-LVMH (ראשי התיבות ל"לואי ויטון • מואט הנסי").
קיליאן הנסי המשיך לפעול כיועץ לחברה עד למותו בשנת 2010, בהגיעו לגיל 103.
בתחילת המאה ה-21 גברה הפופולריות של המשקה בקרב אוכלוסייה צעירה יותר מזו שנהגה לצרוך אותו עד אז, וזאת בזכות ההתייחסות הנרחבת אליו בשירי היפ הופ וראפ שונים.
בין הראפרים שהזכירו את המשקה בשיריהם ניתן למנות את אקזיביט, טופאק, נאז, סנופ דוג, אמינם ורבים אחרים.
בשירו המכונה "הנסי" התייחס טופאק למשקה בתור "החרא הכהה הזה".
המשקה מוזכר גם בשירו של 50 סנט "high all the time" בכינוי "הני".
מנהיג קוריאה הצפונית לשעבר קים ג'ונג איל היה צרכן נודע של המשקה, ונטען כי הוציא על צריכתו סכום של קרוב ל-800,000 דולר בשנה.
משקה ההנסי מוזכר גם בסרט משנת 1993, רשימת שינדלר, כמשקה מבוקש במיוחד בשוק השחור שאוסקר שינדלר (שגולם על ידי ליאם ניסן) השתמש בו כדי לזכות בחיבתם של הבכירים הנאצים.
הנסי ונום GT היא מכונית-על אמריקאית של חברת הנסי פרפורמנס.
(שברה את השיא של קוניגסג אגירה R שעמד על-14.53 שניות) מה שהופך אותה למכונית שמאיצה במהירות הגבוהה ביותר בעולם, באופן לא רשמי, למרות זאת בשנת 2018 הקוניגסג אגירה RS שברה את השיא על פי גינס והעמידה אותו על 481 קמ"ש.
ספר השיאים של גינס קובע כי רק רכב אשר נמכר בלמעלה מ-30 עותקים יכול להחשב "יצור סדרתי".
כיום קיימים רק 16 עותקים מהמכונית.
בנוסף, מכיוון שבדיקת המהירות התבצעה רק בכיוון אחד (בניגוד לתקנות ספר השיאים של גינס אשר דורש בדיקת מהירות בשני הכיוונים כדי לשלול את אפקט הרוח) השיא לא מוכר על ידי הספר.
הנסיגה הגדולה למארן, המכונה גם הקרב על הגבולות, התרחשה באוגוסט ובתחילת ספטמבר 1914, סמוך לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
קרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה החלו בפלישה גרמנית, שעיקרה איגוף דרך בלגיה ולוקסמבורג, ולאחריו חדירה לצרפת מצפון.
הצרפתים, אשר באותו שלב ניגפו כמעט בכל התנגשויותיהם עם הגרמנים, נסוגו תחת הלחץ, אם כי צבאם לא התמוטט.
אחרי קרב מונס וקרב סן קנטן, בהם הצרפתים, וכוחות בריטיים קטנים, עכבו מעט את הגרמנים, החלה נסיגה רצופה של כוחות מדינות ההסכמה, עד לנהר המארן ואף מעבר לו.
בשלב זה, בתחילת ספטמבר, הם הפכו פניהם אל האויב, עצרוהו, ואף הסיגו אותו מרחק ניכר צפונה.
רקע - תוכנית שליפן, תוכנית 17 וסדר הכוחות
הן גרמניה והן צרפת ערכו תוכניות מפורטות, אשר עודכנו לעיתים תכופות, למקרה של מלחמה ביניהן.
הגרמנים הפעילו את צבאם, למן הרגע הראשון ללחימה, על פי תוכנית שליפן, תוכנית לפלישה לצרפת דרך בלגיה ולוקסמבורג, תוך עקיפת הביצורים החזקים שבגבולם המשותף עם צרפת.
הצרפתים, כתגובה, הפעילו מצדם את תוכנית 17, תוכנית גמישה לגיוס ולעריכת כוחות, בהתאם לתנועות הגרמנים.
לגרמנים היו בחזית המערב, בעת שהחלו הקרבות, שבע ארמיות, לעומת חמש של הצרפתים.
קרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה החלו ב-4 באוגוסט 1914, כאשר פלשה גרמניה לבלגיה וללוקסמבורג הנייטרליות.
הפרת הנייטרליות של בלגיה הביאה להצטרפות בריטניה למלחמה לצד צרפת.
לאחר נפילתה של לייז' בידי הגרמנים, ב-16 באוגוסט, נסוגו הבלגים לכיוון אנטוורפן, עליה דילגו הגרמנים בהתקדמותם, ונאמור, אותה כבשו הגרמנים ב-23 באוגוסט לאחר הטלת מצור נוסף.
במקביל לפלישה הגרמנית, החל מן ה-7 לחודש, תקפו הצרפתים בגבול גרמניה-צרפת במטרה לכבוש את חבל אלזס-לורן, שנכבש על ידי הגרמנים במלחמת צרפת–פרוסיה.
בהמשך, התקפות אלה נהדפו על ידי הגרמנים, שהחל מסוף אוגוסט אף המשיכו וחדרו לשטח צרפת גם באותה גזרה.
משבטלו היכולת, כמו גם הצורך, לתקוף את הגרמנים בגזרה זו, הרמטכ"ל הצרפתי, ז'וזף ז'ופר, העביר חלק מן הכוח שאל מול הגבול הגרמני מערבה, עשרים אוגדות רגלים ושלוש אוגדות פרשים, אל מול הכוח הגרמני אשר ערך את האיגוף מכיוון בלגיה.
הבריטים החלו לשגר חילות משלוח כדי לסייע לצרפתים ולבלגים, אך בשלב זה של המלחמה היה ביכולתם לשלוח רק אוגדות ספורות, ורוב נטל הלחימה כנגד הגרמנים, בחזית המערב, נפל על הצרפתים.
הבלגים, שכמעט כל ארצם נכבשה במהלך אוגוסט, החזיקו מעמד בפינתה הדרומית מערבית של ארצם, בסיוע הצרפתים והבריטים.
הגרמנים התקדמו לעבר צפון צרפת בחציו השני של חודש אוגוסט.
בסדרת קרבות שנערכו בין הצבא הגרמני לבין הצבא הצרפתי וחיל המשלוח הבריטי, אשר נקראו בשם הכולל המערכה על הגבולות, ושהמרכזיים בהם היו קרב שרלרואה, ב-21 לחודש, וקרב מונס, ב-23 לחודש, ניצחו הגרמנים, אם כי עוכבו במידת מה, והכוחות הצרפתיים והבריטיים נסוגו דרומה ומערבה.
הוא הדין בקרב לה קאטו ב-26 באוגוסט.
עם זאת, הנסיגה הייתה מסודרת יחסית, ומשמר עורפי של צבאות מדינות ההסכמה עיכב מעט את הגרמנים וגרם להם אבדות.
בנוסף, ערכו כוחות מדינות ההסכמה כמה התקפות נגד, כמו למשל, קרב סן-קנטן (1914), ב-29 וב-30 באוגוסט, שאף הוא עיכב מעט את הגרמנים.
כך, צבאות מדינות ההסכמה שמרו על כושר לחימתם.
הכנף הימנית של ההתקפה הגרמנית, זו שערכה את האיגוף דרך בלגיה וצפון מערב צרפת המשיכה להתקדם לכיוון פריז.
בניסיון לאגף את הכוחות הצרפתיים הנסוגים מהמלחמה בגבול גרמניה-צרפת, פנו הארמיות הראשונה והשנייה של צבא גרמניה (הארמיות הגרמניות מוספרו 1 עד 7 מימין לשמאל, כלומר, ממערב למזרח) לכיוון דרום-מזרח.
תנועה זו חשפה את האגף הימני של הארמייה הראשונה.
מפקד צבא צרפת, גנרל ז'וזף ז'ופר, שם לב לטעות טקטית זו והורה לארמייה השישית הצרפתית, שהוקמה זה עתה בחיפזון, לתקוף יחד עם חיל המשלוח הבריטי את האגף הימני של הארמייה הראשונה הגרמנית.
מפקד הארמייה הראשונה הגרמנית, אלכסנדר פון קלוק, גילה את ההתקדמות הצרפתית-בריטית, והחל לפנות מערבה כדי לפגוש את הארמייה השישית הצרפתית, ובה תשע אוגדות רגלים ושתי אוגדות פרשים, ואת חיל המשלוח הבריטי פנים מול פנים.
בפנייתה מערבה כדי לפגוש בכוחות הצרפתים-בריטיים פנים מול פנים, פתחה הארמייה הראשונה הגרמנית פער של 50 ק"מ בינה לבין הארמייה השנייה, בפיקודו של קרל פון בילוב.
מטוסי תצפית של מדינות ההסכמה הבחינו בפער זה, ודיווחו למפקדים בשטח.
המפקדים הצרפתים ניצלו פער זה במהרה, וכתוצאה מכך נכנסה הארמייה החמישית הצרפתית, בצירוף חיילים מחיל המשלוח הבריטי, בין הארמיות הגרמניות הראשונה והשנייה, כאשר האגף הימני שלה (הדרום-מזרחי) תוקף את הארמייה השנייה.
הכוחות הגרמניים היו קרובים להשגת פריצת דרך נגד הארמייה השישית המכותרת בין 6 ל-8 בספטמבר, אך הארמייה השישית קיבלה ב-7 בספטמבר תגבורת של 6,000 חיילי מילואים רגליים צרפתים שהוסעו על ידי מוניות צרפתיות מפריז.
בליל 8 בספטמבר הנחיתה הארמייה החמישית בפיקודו של לואי פראנשה ד'אספרה מתקפת פתע נגד הארמייה הגרמנית השנייה, מתקפה שהרחיבה את הפער בינה לבין הארמייה הגרמנית הראשונה.
ב-9 בספטמבר היה נראה כי הארמיות הגרמניות עמדו בפני כיתור והשמדה.
למשמע ידיעות אלה לקה הגנרל פון מולטקה בהתמוטטות עצבים ופקודיו הורו על נסיגה גרמנית לנהר האן לצורך התארגנות מחדש.
הכוחות הצרפתיים-בריטיים רדפו אחר הכוחות הגרמנים הנסוגים, אך התקדמותם, בשלב זה, אשר כונה המירוץ אל הים, הייתה איטית יותר מהנסיגה הגרמנית.
הדבר אפשר לגרמנים להתחפר צפונית לנהר האן.
ניסיונות של הצרפתים לאגף את הגרמנים ממערב וניסיונות הנגד של הגרמנים, בעת 'המרוץ אל הים', לא צלחו.
קו החזית התייצב לארבע השנים הבאות למן גבול צרפת-שווייץ ועד לפינתה הדרומית-מערבית של בלגיה.
הלחימה לאורך אותו קו, אשר היו לה מאפיינים רבים של לוחמת מצור, כונתה מלחמת החפירות.
במהלך הניסיונות של שני הצדדים לשבור את הקיפאון סבלה צרפת אבדות עצומות.
המצב לא היה שונה בהרבה באשר לבריטניה ולגרמניה, שלחמו גם הן באותה חזית.
הנסיך-צפרדע היא מעשייה המוכרת בעיקר מהגרסה של האחים גרים, ומוצגת בדרך כלל כמעשייה הראשונה שכתבו.
המעשייה מסווגת כמעשייה מסוג 440 בסיווג ארנה-תומפסון.
נסיכה צעירה ומפונקת טיילה לה בחצרות הארמון.
כשעברה ליד ביצה, כדור הזהב שלה נפל למים, וכתוצאה מכך פגשה הנסיכה בצפרדע שעזרה לה להשיב את הכדור.
בהמשך, הצפרדע הפכה באופן קסום לנסיך יפה תואר.
בגרסאות המודרניות יותר של האגדה השינוי קורה לאחר שהנסיכה מנשקת את הצפרדע.
בגרסה של האחים גרים, לעומת זאת, נשבר הכישוף לאחר שהנסיכה משליכה את הצפרדע בגועל אל הקיר.
בגרסה מוקדמת אף יותר, השינוי קורה לאחר שהצפרדע מבלה את הלילה על הכרית של הנסיכה.
כמו כן, בגרסה של האחים גרים יש חלק נוסף בסיפור: משרתו האישי של הנסיך, היינריך־ברזל (Der eiserne Heinrich), כבל את עצמו בשרשראות ונדר לעצמו שהוא ישוחרר רק אם וכאשר כישופו של הנסיך יופג.
במעשייה רוסית דומה בשם הנסיכה-צפרדע (Царевна Лягушка) מתהפכים התפקידים והנסיך איוון צארביץ' פוגש צפרדע שהופכת למכשפה ואסיליה החכמה.
הסופרת אליזבת דוסון בייקר ביססה את ספרה "הנסיכה הצפרדע" על האגדה המקורית, אך בספרה הופכת הנסיכה עצמה לצפרדע לאחר שהיא מנשקת את הנסיך.
הסרט "הנסיכה והצפרדע" של אולפני וולט דיסני מבוסס על הגרסה של בייקר.
הביטוי "צריך לנשק הרבה צפרדעים לפני שמוצאים נסיך" מתבסס על הגרסאות המודרניות יותר של האגדה ונועד לעודד את אלו שטרם מצאו אהבת אמת.
דמותו של המלך הארולד המופיעה בסדרת סרטי שרק של אולפני דרימוורקס (החל מהחלק השני) מתבססת על דמות הנסיך באגדה.
העלילה הייתה בסיס למשחק מחשב "Superfrog" שפורסם בשנת 1993 וזכה לפופולריות.
מלך צפרדע / האחים גרים; תרגום: דוד פרישמן, תל אביב: דביר (עֹפֶר: ספרי מקרא לילדים), תר"ץ.
בת המלך והצפרדע: מסִּפורי האחים גרים; תמונות: פליסיטס קוהן , תל אביב: א.
הנסיך הצפרדע / גרים; עברית: הדסה אשדות, תל אביב: מ.
הנסיכה והצפרדע / גרים; עברית: ענבה קנטור; ציורים: ננס ואן לאואן, תל אביב: מ.
הנסיך-צפרדע; סִפְּרו: האחים גרים; צִיְּרה: אורה איל; תרגום ועִבּוד: נירה הראל, תל אביב: מסדה (ספרית קשב), 1981.
נסיך צפרדע: בעקבות האחים גרים; נוסח עברי: נורית יובל, תל אביב: ענבל (סדרת היֹה היה), 1990.
הנסיך הצפרדע; / האחים גרים; עברית: בינה אופק, תל אביב: עופרים (התחלה טובה: ספרות טובה למתחילים לקרוא), תשנ"ז 1996.
נסיך-צפרדע; עריכה: עשי וינשטיין; עיצוב: לביא צרפתי, קריית גת: קוראים (עולם האגדות), 2000.
מלך הצפרדעים; /פניני גרים; עברית: יוסף רביקוב, תל אביב: א.
מלך צפרדע או היינריך ברזל / האחים גרים; תרגום: שמעון לוי, תל אביב: ספרית פועלים, 1995.
הנסיך אוסקר, דוכס סקונה (אוסקר קרל אולוף; נולד ב-2 במרץ 2016) הוא נסיך שוודי.
ילדם הצעיר ביותר של נסיכת הכתר ויקטוריה נסיכת שוודיה, דוכסית וסטריטלנד ושל דניאל, דוכס וסטריטלנד.
הוא הנכד הרביעי של המלך קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה וסילביה, מלכת שוודיה.
הוא שלישי בסדר הירושה לכתר השוודי, לאחר אמו ואחותו אסטל, דוכסית אוסטרגוטלנד.
התארים שלו הוכרזו למחרת על ידי סבו מצד אמו, המלך.
טקס טה דאום התקיים לכבודו בארמון קפלה רויאל ב-3 במרץ 2016.
הנסיך איימונה, דוכס אואסטה (באיטלקית: Aimone di Savoia-Aosta; 9 במרץ 1900 – 29 בינואר 1948) היה מדינאי ואיש צבא איטלקי, בתקופת שלטון הפשיזם באיטליה, ששימש כמלך קרואטיה בין השנים 1941–1943.
איימונה נולד ב-9 במרץ 1900 בטורינו, לאמנואלה פיליברטו, דוכס אאוסטה, בנו של אמדאו הראשון, מלך ספרד, ולהלן, נסיכת אורליאן, בתם של הנסיך פיליפ, רוזן פריז ומארי איזבל, נסיכת אורליאן, וב-29 בספטמבר 1904 קיבל את התואר דוכס ספולטו.
את חינוכו קיבל איימונה במכללת סנט דייוויד באנגליה, ולאחר מכן למד באקדמיית הצי בליוורנו והוסמך לקצין בצי האיטלקי.
ב-1 באפריל 1921 מונה איימונה לחבר הסנאט האיטלקי, ככל שאר נסיכי בית סבויה שקיבלו מינוי זה בגיל 21.
בשנת 1929 הוביל איימונה משלחת מדעית לרכס הקארקוראם, 20 שנה לאחר שדודו לואיג'י אמדאו, דוכס אברוצי כשל בניסיונו לטפס על הרכס.
על עבודתו ומחקרו קיבל איימונה עיטור כבוד מהחברה הגאוגרפית המלכותית.
לאחר רומן קצר שניהל איימונה עם באטריס, נסיכת ספרד, בתו של אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד, התחתן איימונה ב-1 ביולי 1939 עם אירנה, נסיכת יוון ודנמרק, בתם של קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון וסופיה, נסיכת פרוסיה, ממנה נולד לו בן אחד – הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה.
ב-18 במאי 1941 הוכתר איימונה בארמון קווירינאלה כטומיסלב השני, מלך קרואטיה, על ידי מנהיגי תנועת האוסטאשה ׁ(בהם הפוגלבניק, אנטה פאבליץ'), שהקימו את המדינה העצמאית של קרואטיה.
בסתיו אותה שנה פנה איימונה לבעלות הברית באמצעות שליחו, ודן עמם על הסכם שלום עם איטליה, במטרה לשמר את שליטת בית סבויה.
ב-31 ביולי 1943 לאחר הדחת מוסוליני, ויתר איימונה על הכתר הקרואטי, בעקבות בקשת דודנו ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה.
בחודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה, מונה איימונה למפקד בסיס הצי האיטלקי בטאראנטו, אך הוא פוטר מתפקידו בשל ביקורתו על השופטים שמצאו את הגנרל מריו רואטה אשם בפשעי מלחמה.
לאחר ביטול המונרכיה באיטליה בשנת 1946, עזב איימונה את איטליה בשנת 1947 ועבר להתגורר בארגנטינה.
ב-29 בינואר 1948 מת איימונה בבואנוס איירס, ובנו הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה ירש את תאריו.
הנסיך איימונה, דוכס אאוסטה (באיטלקית: Aimone di Savoia-Aosta; נולד ב-13 באוקטובר 1967) הוא בנו של הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה.
איימונה טוען לראשות בית סבויה ולתואר "דוכס סבויה", אך טענה זאת נמצאת במחלוקת מצד דודנו אמנואלה פיליברטו, נסיך ונציה, שטוען אף הוא לראשות הבית.
איימונה נולד ב-13 באוקטובר 1967 בפירנצה, לנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה ולקלוד, נסיכת אורליאן, בתם של אנרי, רוזן פריז ואיזבל, נסיכת אורליאן-ברגנסה.
כמקובל בבית סבויה-אאוסטה, בלידתו ניתן לו התואר "דוכס אפוליה".
איימונה למד בבית הספר הצבאי הימי פרנצ'סקו מורסיני ובאוניברסיטת בוקוני, ולאחר מכן שירת בכוחות המיוחדים האיטלקיים.
לאחר מכן עבד איימונה בבריטניה בג'יי פי מורגן צ'ייס, ומשנת 2000 הוא ניהל את הסניף של חברת פירלי במוסקבה.
במאי 2005 התארס איימונה עם אולגה, נסיכת יוון, בתם של מיכאל, נסיך יוון ודנמרק ומרינה קארלה, וב-16 בספטמבר 2008 נערך טקס הנישואים האזרחי בשגרירות איטליה במוסקבה, בעוד הטקס הדתי נערך ב-27 בספטמבר בפטמוס, יוון.
ביוני 2006 הכריז אביו על עצמו כ"דוכס סבויה" וכראש בית סבויה, מכיוון שוויטוריו אמנואלה, נסיך נאפולי הוצא מסדר הירושה על ידי אביו אומברטו השני, מלך איטליה, בעקבות נישואיו ללא היתר.
בעקבות כך הוא העניק לבנו איימונה את התואר "דוכס אאוסטה".
עם זאת, טענתו של אביו לתואר "דוכס סבויה" ולראשות הבית נתקלו במחלוקת מצד בן-דודו ויטוריו אמנואלה, נסיך נאפולי, שהגיש כנגדו תביעה לבית המשפט.
ביוני 2021 נפטר אביו, והנסיך איימונה ירש את תאריו ואת הטענה לראשות בית סבויה.
ב-16 בספטמבר 2008 התחתן אמדאו עם אולגה, נסיכת יוון, בתם של מיכאל, נסיך יוון ודנמרק ומרינה קארלה, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
אומברטו, נסיך פיימונטה (נולד ב-2009)
אמדאו, דוכס אברוצי (נולד ב-2011)
איזבלה, נסיכת סבויה (נולדה ב-2012)
הנסיך אוסקר, דוכס גוטלנד (בשוודית: Prins Oscar, hertig av Gotland; 15 בנובמבר 1859 – 4 באוקטובר 1953), היה בנו של אוסקר השני, מלך שוודיה, ואביו של פולקה ברנדוט.
אוסקר נולד ב-15 בנובמבר 1859 בסטוקהולם, לאוסקר, נסיך הכתר של שוודיה ולסופיה מנסאו, בתם של וילהלם, דוכס נסאו ופאולינה, נסיכת וירטמברג.
בצעירותו התגייס אוסקר לצי השוודי, והגיע בו לדרגת סגן אדמירל.
במהלך שירותו בצי ערך אוסקר כמה מסעות לארצות הברית, ואף ערך מסע מסביב לעולם.
אוסקר היה פעיל מאוד בארגונים חברתיים, בייחוד בארגונים דתיים, כגון ימק"א - שוודיה, וכן היה אחראי על ניהול המשלחות ללפלנד, שאותה ניהל במשך שנים רבות.
בשנת 1885 ביקר אוסקר באמסטרדם ופגש שם את אבה מונק, בתם של קרל יאקוב מונק אף פולקילה והברונית הנריקה סדרסטרם, והתאהב בה.
כשסיפר אוסקר למשפחתו על החלטתו להינשא לה, הם הזדעזעו והורו לו להיפרד ממנה למשך שנתיים.
כעבור שנתיים עדיין רצה אוסקר להינשא לה, ולשם כך ויתר על כל זכויותיו ואחיו נאלצו לחתום על כך שיתחתנו עם בנות אצולה.
ב-29 בינואר 1888 הוכרזו האירוסין באופן רשמי, מה שגרם לצער רב בבית המלוכה, אך זכה לאהדה גדולה מהציבור, אשר בא להיפרד מהם בתחנת הרכבת.
ב-15 במרץ אותה שנה התחתנו השניים בבורנמות', אנגליה, בהשתתפות אמו המלכה סופיה, אחיו הנסיך קרל, דוכס וסטריטלנד והנסיך אויגן, דוכס נרקה, בת דודתו לוביסה, נסיכת הכתר של דנמרק, ואמה ואחיה של אבה.
לאחר החתונה נשאו השניים בתואר הנסיך והנסיכה ברנדוט, וב-2 באפריל 1892 העניק לו דודו אדולף, הדוכס הגדול של לוקסמבורג את תואר האצולה הלוקסמבורגי "רוזן ויסבורג".
בתחילה התגוררו השניים בקרלסקרונה, ולאחר מכן עברו להתגורר בסטוקהולם.
לשניים נולדו 5 ילדים, והצעיר שבהם פולקה ברנדוט נרצח בשנת 1948 בישראל על ידי קבוצת קיצונים מהלח"י, שמחו על תוכניותיו לחלוקת ארץ ישראל.
ב-4 באוקטובר 1953 מת אוסקר בביתו בסטוקהולם, והוא בן 94 שנים.
ב-15 במרץ 1888 התחתן אוסקר עם אבה ברנדוט, בתם של קרל יאקוב מונק אף פולקילה והברונית הנריקה סדרסטרם, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
הנסיך אויגן, דוכס נרקה (בשוודית: Prins Eugén, hertig av Närke; 1 באוגוסט 1865 – 17 באוגוסט 1947) היה בנו של אוסקר השני, מלך שוודיה.
אויגן נולד ב-1 באוגוסט 1865 בארמון דרוטנינגהולם, סטוקהולם, לאוסקר, נסיך הכתר של שוודיה ולסופיה מנסאו, בתם של וילהלם, דוכס נסאו ופאולינה, נסיכת וירטמברג.
אויגן אהב מאוד את הטבע בנורווגיה, וביקר לעיתים קרובות בכריסטיאניה, שם יצר קשר קרוב עם הציירים אריק ורנסקיאולד וגרהרד מונתה.
ב-21 בינואר 1904 קיבל אויגן את עיטור מסדר האריה הנורווגי, ובשנת 1905 הוצע לו כתר המלכות הנורווגי, אולם אביו התנגד שאחד מבניו יעלה לשלטון בנורווגיה.
לאחר סיום לימודיו בתיכון החל אויגן בלימודי האמנות, אולם אף על פי שנתמך בידי הוריו, הם לא הסכימו בקלות לעבודתו כצייר בשל מעמדו המלכותי.
אויגן התמקד בעיקר בציור נופים והיה לאחד מציירי הנוף הבולטים בתקופתו.
אויגן לא נישא מעולם, בשל נטייתו ההומוסקסואלית, וב-17 באוגוסט 1947 הוא מת בסטוקהולם.
ב-1945, לכבוד יום הולדתו ה-80 של הנסיך, יסד מלך שוודיה, גוסטב החמישי, את מדליית הנסיך אויגן המוענקת מדי שנה בשנה לאמנים בעלי השגים יוצאי דופן בתחומם.
הנסיך אאוג'ניו, דוכס ג'נובה (באיטלקית: Eugenio di Savoia-Genova; 13 במרץ 1906 – 8 בדצמבר 1996) היה חבר בית סבויה, דוכס אנקונה, ולאחר מכן דוכס ג'נובה החמישי והאחרון.
הנסיך אאוג'ניו נולד ב-13 במרץ 1906 בטורינו, והיה בנם הצעיר של הנסיך תומאזו, דוכס ג'נובה ואיזבלה, נסיכת בוואריה, בתם של אדלברט, נסיך בוואריה ואמליה פיליפינה, נסיכת ספרד, ועם לידתו הוא קיבל את התואר דוכס אנקונה.
ב-29 באוקטובר 1938 התחתן אאוג'ניו בארמון נימפנבורג במינכן, גרמניה, עם לוצ'יה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות, בתם של הנסיך פרדיננדו פיו, דוכס קלבריה ומריה לודוויגה תרזיה, נסיכת בוואריה.
החתן והכלה היו בני דודים מדרגה שנייה וצאצאים של לודוויג הראשון, מלך בוואריה.
לאאוג'ניו ולוצ'יה נולדה בת אחת:
מריה איזבלה, נסיכת סבויה-ג'נובה (נולדה ב-1943), התחתנה עם אלברטו פריאולי.
לאחר ביטול המונרכיה באיטליה בשנת 1946, הנסיך אאוג'ניו ומשפחתו עברו להתגורר בברזיל שם הוא ניהל חווה.
עם מותו ב-8 בדצמבר 1996, נכחד הקו הזכרי של בית סבויה-ג'נובה ענף של בית סבויה.
בשנת 2006, האפר של אוג'ניו ואשתו הועבר לקבורה ליד טורינו.
הנסיך אודונה, דוכס מונטפראט (באיטלקית: Oddone Eugenio Maria di Savoia; 11 ביולי 1846 - 22 בינואר 1866) היה נסיך איטלקי מבית סבויה, שבמהלך חייו הקצרים אצר אוספי אומנות וארכאולוגיה, הנכללים כיום באוספים של כמה מוזיאונים איטלקיים.
אודונה נולד ב-11 ביולי 1846 בראקוניגי והיה ילדם הרביעי של ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה ואשתו אדלהייד מאוסטריה.
הוא לא היה ילד בריא, אך הוא היה אינטליגנטי בצורה יוצאת דופן.
במהלך חייו הקצרים היה הנסיך עסוק בחקר האמנות ורכישת חפצים מיוון העתיקה ומרומא לעיר ג'נובה שנשארו במוזיאון לארכאולוגיה ליגוריאנית.
יצירות אחרות שאודונה אסף ותרם מוצגות בגלריה לאמנות מודרנית של ג'נובה אשר נקראת בחלקה על שם הנסיך.
אודונה חי את ארבע השנים האחרונות לחייו בג'נובה, בגלל האקלים המתון שהיטיב עם מצבו הגופני.
כמלומד, הנסיך בא במגע עם אנשי תרבות מובילים ובהם הפסל סאנטו ורני, ששימש כיועצו וחברו, תמר לוקסורו, ופסקאלה דומניקו קמביאסו.
אודונה נפטר בגיל 19 בארמון המלכותי בג'נובה זמן קצר לפני עלות השחר ב-22 בינואר 1866.
הנסי ונום F5, באנגלית : Hennessey Venom F5, היא מכונית ספורט אמריקאית עתירת ביצועים המוגדרת מכונית-על, מתוצרת חטיבת מכוניות-העל Hennessey Special Vehicles בבעלות יצרנית מכוניות הספורט Hennessey Performance Engineering אשר מיוצרת משנת 2019.
השם "F5" הוא התייחסות ל-סופת טורנדו בדרגה F5, הדירוג הגבוה ביותר בסולם פוג'יטה .
מפעל ומטה היצרנית בעיר "Sealy", בטקסס
היצרנית "Hennessey Performance Engineering" התקשרה עם דלתא מוטורספורט ("Delta Motorsport" ) מסילברסטון , אנגליה לפיתוח הרכב.
דלתא מוטורספורט ייצרה גם את כל מכוניות הדור הקודם של Venom GT עבור הנסי במתקן שלה באנגליה.
מדגים חיצוני של ה-"F5" נחשף בתערוכת SEMA (שם מלא: Specialty Equipment Market Association) האמריקאית בלאס וגאס ב-1 בנובמבר 2017. הדגם לא הכיל מנוע או פנים.
השלדה והגוף עשויים כמעט כולם מסיבי פחמן
מנוע אחורי-מרכזי, מנוע בלוק ברזל
תמסורת: תיבת הילוכים חצי מצמדית בעלת מצמד יחיד, עם מסבי ההנעה, מניעה את הגלגלים האחוריים
מחיר היחידה בארצות הברית - 1.6 מיליון דולר, ו-1.2 מיליון לירה שטרלינג באירופה עם ייצור מתוכנן של 24 יחידות בלבד.
הנסיך-צפרדע הוא סרט מוזיקלי משנת 1986, המבוסס על מעשייה בעלת אותו שם של האחים גרים.
הסרט צולם בתל אביב והוא הראשון בסדרת סרטים המבוססות על מעשיות ואגדות ילדים של קנון גרופ.
הנסיכה זורה מתגלגלת ומתהפכת במיטתה וקמה מהשינה.
כאשר היא שומעת צלילים של חצוצרות מלכותיות המבשרות על הודעה חשובה היא שרה על יום המזל שלה כשהיא מתלבשת ומחזיקה בכדור הזהב המוזהב שלה, היא עוברת במסדרונות הטירה ושם שניים מעובדי הטירה נוזפים בה על כך שהיא לא מתנהגת כמו נסיכה.
לאחר שזורה מפילה את הכדור שלה במי המזרקה יוצאת מן המים צפרדע בגודל אנושי בשם ריביט, היא מבטיחה להיות חברה שלו ולקחת אותו לארמון בתמורה לכך שיוציא לה את הכדור מן המים.
ריביט מלמד את זורה לרקוד וכיצד לנהוג כנסיכה, כאשר זורה מחפשת את ריביט ביער היא מנשקת אותו וכך הוא מתגלה כנסיך אמיתי.
שם השחקן/יתשם הדמות איילין קווין הנסיכה זורה הלן האנט הנסיכה הנרייטה ג'ון פרגון ריביט / הנסיך קלייב ריוויל המלך וויליאם אלי גורנשטיין טבח שמואל עצמון הברון פון וובל אהרון קפלן סיגל כהן משה איש כסית
הנסיך (בספרדית: El Príncipe) הוא סרט דרמה צ'יליאני משנת 2019, בבימויו של סבסטיאן מונוז, אשר כתב את התסריט יחד עם לואיס באראלס.
הסרט מבוסס על רומן מאת מריו קרוז שנכתב בתחילת שנות ה-70. עלילת הסרט מתרחשת בסביבות שנת 1970 בבית כלא בעיר סן ברנרדו שבצ'ילה, זמן קצר לפני בחירתו של סלבדור איינדה לנשיא.
הסרט מגולל סיפור אפל על חיבה ונאמנות בין אסירים, חיפוש זהות מינית, אהבה, אלימות ועליית השלטון מאחורי הסורגים.
הקרנת הבכורה העולמית שלו הייתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של ונציה לשנת 2019 בקטגוריית "Critic's Week", בו זכה בפרס Queer Lion היוקרתי.
הסרט נבחר להתחרות גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן לשנת 2019 בקטגוריית Horizontes Latinos.
בתוך בית כלא בסנטיאגו של שנות ה-70, חיימה, אסיר צעיר שהורשע בעוון עבירה אלימה ובלתי מוסברת כלפי חברו הטוב ביותר, אותו דקר מאחר שלא ידע איך לבטא את תשוקתו אליו, ונפגש במקרה עם "הסוס", אחד המנהיגים והאסירים המבוגרים בכלא.
בחיפוש אחר הגנה, חיימה מפתח עם הגבר יחסי חיבה ורוך, מגלה את אהבתו ואת הצורך לזכות להכרה, ובהמשך, כשהוא הופך ל"הנסיך", הוא מהרהר לבסוף לגבי זהותו המינית, ולגבי הסיבה לפשע שהכניס אותו לבית הכלא.
חואן קרלוס מלדונאדו בתפקיד חיימה "הנסיך"
גסטון פולס בתפקיד צ'ה פייבה
לוקאס בלמסדה בתפקיד דני "הרוסיו"
חוסה אנטוניו רפו בתפקיד לופז, שומר הכלא
פרויקט העיבוד הקולנועי לרומן היחיד שכתב מריו קרוז, סופר לא מאוד מוכר, הוערך לפני שנים רבות על ידי הקולנוענית אלישיה שרסון, שניהלה שיחות עם המחזאי לואיס בארלס להכנת התסריט.
תקופת השיא של הרומן ההומו-ארוטי של קרוז הייתה בשנות ה-70. הוא מעולם לא היה זמין בחנויות הספרים, וניתן היה לרכוש אותו רק בדוכני העיתונים ברחוב סן דייגו בסנטיאגו, והפך לרומן קאלט.
הבמאי סבסטיאן מוניוז גילה עליו במקרה, וגם בארלס עצמו, שעידן את התסריט לצורתו הסופית.
לאחר מכן הצטרפו לפרויקט צוותי ההפקה הצ'יליאניים "סרטי נינה נינו" ו"סרטי אל אוטרו", יחד עם "לה טירו סיין" הארגנטינאי ו"בי רבולושן פיקצ'רס" הבלגי.
צוות השחקנים הושלם עם השחקנים יוצאי הצבא אלפרדו קסטרו (מרחוק, The Club) וגסטון פולס (תשע מלכות), לצד השחקנים הצעירים חואן קרלוס מלדונדו (מהטלוויזיה, בתפקיד המפתח הראשון שלו בסרטים), סבסטיאן איילה (שחקן תיאטרון ובמאי קולנוע) ולוקאס בלמסדה (תיאטרון וטלוויזיה, ואחיו הצעיר של השחקן הצ'יליאני פדרו פסקל).
במהלך פסטיבל ונציה, רוב העיתונות המתמחה באיטליה העריכה את הסרט באופן חיובי.
מרטינה בארון מ-Cinematographe כתבה: "סרט של חושניות פזיזה.
סרט מטריד, בפראותו המינית, הרגשית והפרימיטיבית רבת-הפנים", סמואל ססטיירי מ-PointBlank כתב: היצירה הראשונה של הקולנוען הצ'יליאני סבסטיאן מונוז היא שיר מסנוור של אהבה ומוות, בין הנאה לכאב", קרלו ולרי מ-Sentieriselvaggi כתב: "סרט קלאוסטרופובי, אך יחד עם זאת מלא בדחפים תאוותיים.
מחניק ונלהב כחיבוק אחרון לפני פרידה".
לבסוף הסרט זכה בפרס ה-Queer Lion מהסיבות הבאות, לפי חבר המושבעים:
לאחר הזכייה בפרס ה-Queer Lion וקבלת ביקורות טובות באירופה, ההסתכלות האמריקאית הראשונה על הסרט, שהגיעה מבויד ואן הויג מהוליווד ריפורטר (שהיה בעבר בחבר השופטים של פרס ה-Queer Lion), הייתה דווקא שלילית, ובשורה התחתונה הוא כתב: "פנטזיית כלא נטולת אישיות".
אתר Rotten Tomatoes נתן לסרט ציון של 92% ודירוג ממוצע של 7.38/10 בהתבסס על 13 ביקורות.
פסטיבל הסרטים הבינלאומי של סן סבסטיאן
פסטיבל הסרטים הבינלאומי של שיקגו
פסטיבל הקולנוע הגאה בתל אביב
הנסיורג שלנברגר הוא מנצח ואבובן גרמני.
שלנברגר נולד ב-13 בפברואר 1948 במינכן למשפחה חובבת מוזיקה.
הוא החל את חינוכו המוזיקלי בגיל צעיר.
מגיל 6 למד נגינה בחלילית ובגיל 10 החל להופיע בנגינת מוזיקת בארוק ולחבר מוזיקה.
בגיל 13 החל לנגן באבוב.
ב-1965 זכה במקום הראשון בתחרות לצעירים בגרמניה ובפרס ראשון בניצוח בארצות הברית.
למד אבוב, ניצוח ומתמטיקה באופן מקצועי במינכן ודטמולד.
זכה בתחרויות חשובות, כגון תחרות ה-ARD במינכן (1972).
בשנים 1975–1980 כיהן כאבובן ראשון בתזמורת הסימפונית של קלן.
בשנים 1980–2001 כיהן כאבובן ראשון בפילהרמונית של ברלין.
לאחר 30 שנה בהן התרכז בנגינה בתזמורות, עזב שלנברגר את התזמורת למען קריירה עצמאית כמנצח וכסולן.
שלנברגר הופיע ברחבי העולם כאבובן סולן, תחת שרביטם של מנצחים כהרברט פון קאראיאן, קרלו מריה ג'וליני, קלאודיו אבאדו, ריקרדו מוטי, ג'יימס לוויין ורבים אחרים.
פעילותו בתחום המוזיקה הקאמרית מתמקדת ב"אנסמבל וינה-ברלין" (סולנים מתוך התזמורות הפילהרמוניות של וינה ושל ברלין), אשר קיים מזה 22 שנה.
בשנים 1991–2001 הוא ייסד את "אנסמבל היידן" וכיהן כמנהל האמנותי שלו.
ב-1994 החל שלנברגר בקריירה כמנצח.
הוא ניצח על תזמורות כגון מג'יו מוזיקלה פיורנטינו בפירנצה, אורקסטה מוניסיפד מדריד, תזמורת ורדי ממילאנו, תזמורת סנטה צ'צ'יליה מרומא, תזמורת אוסקה ביפן ורבות אחרות.
בקונצרטים רבים הוא הופיע כמנצח וכסולן כאחד.
שלנברגר מעודד מלחינים צעירים, ומרבה לשלב את יצירותיהם בתוכניותיו.
הוא הקליט מעל ל-50 תקליטורים לחברות DGG, דנון, סוני קלאסיקל, אורפאו ואחרים, את חלקם יחד עם אשתו, נגנית הנבל מרגיט-אנה זיס.
ב-1997 הקים יחד עם אשתו חברת תקליטורים, בשיתוף עם חבריו מהפילהרמונית של ברלין.
בשנת 2013 מונה למנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית של אוקיאמה ובין השנים 2021–2023 היה המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של ברלין.
K-552 "הנסיך אולג" הוא שמה של צוללת גרעינית רוסית.
זהו כלי השיט החמישי של פרויקט 955 "בוריי" והשני על פי פרויקט 955A "בוריי-A".
מאפיין ייחודי של צוללות בוריי-A הוא בכך שהן אינן משתמשות בצבר של דגמים קודמים של צוללות גרעיניות (כגון שצ'וקה-B או אנטיי) במהלך בנייתן, מה שמאפשר למצות באופן מלא את הפוטנציאל של צוללות הדור הרביעי.
הצוללת נקראת על שם הנסיך הגדול הרוסי אולג.
בתחילה תוכננה השלמת בנייתה ל-19 ביולי 2014, אך נדחתה בשבוע ובנייתה החלה ב-27 ביולי 2014. ב-17 בפברואר 2015 נערכה הצוללת הגרעינית לקראת ניסויים הידראוליים.
ב-14 בנובמבר 2016, נבדק גוף הצוללת לאטימות.
ב-16 בנובמבר 2017 הודיע ראש החברה לבניית ספינות, אלכסיי רחמנוב, על בעיות במימון בניית הצוללת.
בינואר 2018 פורסם כי מפעל קולומנסקי עיכב את אספקת הגנרטור מדגם 2-28DG בכמעט שנה.
לבסוף, ב-16 ביולי 2020 הושקה הצוללת.
ב-30 במאי 2021 נכנסה הצוללת הגרעינית לראשונה לניסויי ים במפעל המייצר.
ב-21 בדצמבר 2021 נקלטה לשירות מבצעי ב.
הנסיך הארי, דוכס סאסקס ובשמו המלא הנרי צ'ארלס אלברט דייוויד וינדזור , הוא בנם השני של המלך צ'ארלס השלישי והנסיכה דיאנה והחמישי בסדר הירושה לכתר הבריטי.
מילדותו התלווה להוריו בביקורים רשמיים.
אמו, הנסיכה דיאנה, נהגה לקחת אותו ואת אחיו הנסיך ויליאם בילדותם לדיסנילנד, למקדונלד'ס, למרפאות איידס ולמקלטים לחסרי בית, מאחר שרצתה שיכירו טווח רחב יותר של חוויות משהכירו ילדים למשפחות המלוכה בעבר.
הנסיך הארי למד באיטון קולג' היוקרתי, וסיים את לימודיו בשנת 2003. את השנה שלאחר מכן העביר במסעות לאפריקה, לאוסטרליה ולארגנטינה.
במהלך שהייתו באוסטרליה עבד בחווה לגידול בקר, ובמהלך ביקורו בלסוטו התנדב בבית יתומים מקומי.
בשנת 2005 היה מעורב בשערורייה כאשר הגיע למסיבת תחפושות מחופש לחייל נאצי.
תמונות מאותו אירוע התפרסמו בעיתון "סאן" ועוררו זעם רב.
בית המלוכה התנצל על האירוע ואף הצהיר כי הנסיך ביקר במרכז בית שלום לשואה כדי ללמוד על מאורעות השואה.
לאחר שובו לבריטניה התגייס לצבא הבריטי.
החל בקריירה צבאית באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
באפריל 2006 סיים קורס קצינים ושובץ כמפקד כוח סיור ברגימנט הכחולים והמלכותיים, המשויך לחיל הפרשים של הצבא הבריטי וסיים את הכשרתו כמנהיג כוחות.
בין השנים 2007–2008 שובץ במבצע האריק שבמחוז הלמנד באפגניסטן.
שאלת הצבתו של הנסיך באחת מזירות הלחימה של הצבא הבריטי בראשית המאה ה-21, אפגניסטן או עיראק, עוררה דיון ציבורי בבריטניה.
עלה חשש כי הנסיך יהווה מטרה מועדפת, ובכך יסכן את עצמו ואת חבריו לגדוד.
ב-22 בפברואר 2007 יצאו משרד ההגנה ולשכתו של הנסיך צ'ארלס בהודעה משותפת, ולפיה הגדוד בו משרת הארי יוצב במחוז מיסאן שבעיראק.
הנסיך הארי עצמו הודיע כי אם חבריו יישלחו לעיראק בלעדיו, יעזוב את הצבא.
עם זאת, ב-16 במאי נסוג משרד ההגנה מהחלטתו, והחליט כי גדודו של הנסיך יישלח לעיראק בלעדיו.
ב-14 בדצמבר הוצב הארי באפגניסטן.
משרד ההגנה הגיע להבנות עם אמצעי התקשורת בבריטניה, לפיהן הדבר לא יפורסם.
עם זאת, הידיעות דלפו לאמצעי תקשורת באוסטרליה ובגרמניה, וב-28 בפברואר 2008 אישר אותן משרד ההגנה הבריטי.
יום למחרת הפרסום הרשמי שב הנסיך לבריטניה, מחשש לחייו ולחיי החיילים המשרתים עמו.
בספטמבר 2012, לאחר סיום קורס טיס והתמחות בהטסת מסוקי קרב, הוצב הנסיך הארי שנית במחוז הלמנד שבאפגניסטן להמשך שירותו הצבאי.
באוגוסט 2012, בעת ביקור בלאס וגאס, פורסמו תמונות הנסיך יחד עם מספר נשים בבית מלון בעירום.
תמונות אלו גרמו מבוכה לבית המלוכה, והארי ננזף על ידי מפקדיו הצבאיים.
משפחתו והפרישה מתפקידים בבית המלוכה
משנת 2016 הנסיך הארי הוא בן זוגה של השחקנית האמריקנית מייגן מרקל.
בבנובמבר 2017 התארסו, וב-19 במאי 2018 נישאו בכנסיית ג'ורג' הקדוש שבטירת וינדזור.
לכבוד הנישואים העניקה לו המלכה אליזבת' את התואר דוכס סאסקס, וכך מייגן הפכה ביום חתונתה לדוכסית של סאסקס..
בינואר 2020, בני הזוג הודיעו על כוונתם לסגת מתפקידם הבכיר במשפחת המלוכה ולהפוך לעצמאים כלכלית.
ב-2021 נולדה לזוג בת - הנסיכה ליליבת מסאסקס .
בספטמבר 2021 נכלל ברשימת טיים 100 לצד אשתו, מייגן.
בדצמבר 2022 עלתה לשידור בנטפליקס הסדרה התיעודית "הארי ומייגן", אשר מתעדת את מערכת היחסים של בני הזוג מתחילתה ועד להחלטתם לפרוש מהיותם חברים בכירים במשפחת המלוכה.
באפריל 2024 שינה רשמית את מקום מגוריו והצהיר על עצמו כתושב ארצות הברית.
התאריך בו נקב כתאריך בו החל לגור רשמית בארצות הברית היה ה-29 ביוני 2023, התאריך בו פינו הדוכסית והוא את רכושם מאחוזת פרוגמור אותה קיבלו כמתנת חתונה מהמלכה אליזבת, ושאותה התבקשו לעזוב על ידי המלך צ'ארלס.
ינואר 2023 ספר אוטוביוגרפי SPARE
הנסיך האבוד היא דרמה טלוויזיונית בשני חלקים, שהופקה עבור רשת ה-BBC.
שודרה לראשונה בערוץ BBC One ב-2003, וזכתה בפרס אמי בספטמבר 2005.
המיני-סדרה, שכתב וביים סטיבן פוליאקוף, עוסקת בחייו של הנסיך ג'ון, בנם הצעיר של ג'ורג' החמישי מלך אנגליה והמלכה מרי מטק.
הנסיך ג'ון סבל מאפילפסיה ומלקות הדומה לאוטיזם ומת בגיל 13.
משפחת המלוכה ניסתה לסוכך עליו ולהסתיר אותו מעין הציבור ככל האפשר.
התוכנית נמנעת מלהראות את בני משפחת המלוכה כמפלצות, אלא מראה עד כמה השפיע מצבו של ג'ון על בני משפחתו ובמיוחד על אמו, המלכה מרי.
פוליאקוף מציג את סיפורו של ג'ון דרך יחסיו עם בני משפחתו, ובעיקר עם אחיו הנסיך ג'ורג'.
כמו כן מודגשת במיוחד האהבה והמסירות של לאלה, האומנת של ג'ון, בגילומה של השחקנית ג'ינה מקי.
בדרמה מוצגים גם אירועים פוליטיים המתרחשים באותה תקופה, כמו נפילת בית רומאנוב בשנת 1917 וההוצאה להורג האכזרית של ניקולאי השני ובני משפחתו, ב-1918. היסטוריונים ביקרו את ההצגה הסטריאוטיפית של הצאר ניקולאי ואשתו הקיסרית אלכסנדרה, הוא מוצג כאדם חלש אופי ואילו היא כסנובית ושתלטנית.
בין השחקנים המשתתפים בסרט מופיעים מירנדה ריצ'רדסון בתפקיד המלכה מרי, מייקל גמבון כאדוארד השביעי, טום הולנדר בתפקיד המלך ג'ורג' וביל ניי כלורד סטמפורדהם.
את הנסיך ג'ון גילמו שני שחקנים צעירים, דניאל ויליאמס גילם את ג'ון כילד קטן, ומת'יו תומאס גילם אותו בגיל מבוגר יותר עד למותו.
מירנדה ריצ'רדסון וג'ינה מקי היו מועמדות על תפקידיהן לפרס האקדמיה הבריטית לטלוויזיה.
את המוזיקה להפקה כתב אדריאן ג'ונסטון.
הדרמה שזכתה לשבחים רבים ולאחוזי צפייה גבוהים, שווקה בווידאו וב- DVD ושודרה שוב ב- BBC One ב-2004. באותה שנה שודרה הדרמה בארצות הברית וזכתה לשבחי הביקורות.
מירנדה ריצ'רדסון הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב על תפקידה.
ב-2005 זכה הסרט בפרס אמי, זכייה יוצאת דופן להפקה בריטית.
בישראל שודרה הסדרה בערוצי ה-BBC Prime ובערוץ 3 בכבלים ובלוויין.
דניאל ויליאמס – הנסיך ג'ון (הצעיר)
מתיו ג'יימס תומאס – הנסיך ג'ון (מבוגר יותר)
ברוק אבריט-אלוויק – הנסיך ג'ורג' (הצעיר)
רולו ויקס – הנסיך ג'ורג' (מבוגר יותר)
טום הולנדר – המלך ג'ורג' החמישי
מירנדה ריצ'רדסון – המלכה מרי
ביל ניי – ארתור ביג, הברון הראשון מסטמפורדהם
ביבי אנדרסון – המלכה אלכסנדרה
רון קוק – דייוויד לויד ג'ורג'
פרנק פינלי – הרברט הנרי אסקווית'
מייקל גמבון – המלך אדוארד השביעי
דייוויד בארס – הקיסר וילהלם השני
איוואן מארוויץ' – הצאר ניקולאי השני
אינגבורגה דפקונייטה – אלכסנדרה פיודורובנה
ונסה אקרמן – הדוכסית הגדולה אולגה
הולי בויד – הדוכסית הגדולה טטיאנה
נסטיה רזדוחובה – הדוכסית הגדולה מריה
אלג'ינה ליפסקיס – הדוכסית הגדולה אנסטסיה
סמואל פייג' – הנסיך אלכסיי
רוז מקוצ'און – הנסיכה מרי אדלייד
דֶמנַה (גאורגית: დემნა, כינוי חיבה לשם דמטרה, დემეტრე) (נולד לפני 1155–1178 לערך) היה נסיך גאורגי וטוען לכתר המלכותי של הממלכה הגאורגית המאוחדת, שהוכרז כמלך במהלך מרידת הנפל של אצילי הממלכה בשנת 1177/1178.
הוא היה בנו היחיד של המלך הגאורגי, דוד החמישי, שהדיח את אביו, דמטרה הראשון, בשנת 1155, בהפיכת חצר.
זמן קצר לאחר מותו של דוד, באותה שנה, הכריז דמטרה על בנו הצעיר, גיאורגי כיורש מוחלט שלו, כשהוא מפר בכך חוק ראשון במעלה של חוקי הירושה, ומקפח את דמנה מזכויות לכס המלכות.
הרשומות הגאורגיות והארמניות מימי הביניים מבולבלות לגבי נסיבות מותו של דוד.
על פי היסטוריונים ארמניים מימי הביניים, גיאורגי היה מעורב בדרך כלשהי ברצח דוד.
מצד שני המקורות הגאורגיים אינן מציינים על כך דבר.
על פי כותב הרשומות הארמני, ורדן ארוולצי, הוא שלט דוד במשך חודש אחד בלבד, ונרצח בידי אציליו, סומבט ואיוון אורבלי, שעשו הסכם סודי עם גיאורגי.
איוון אורבלי תוגמל על ידי גיאורגי השלישי ומונה לאמירספסלר, המפקד העליון של צבאו, עם הכתרתו.
סטפנוס אורבליאן, צאצא אחר של שבט אורבלי, כתב זמן קצר אחרי ורדן, כי דוד שלט במשך שנתיים, והכחיש כל מעורבות משפחתית ברציחתו של דוד, לדבריו, גיאורגי נשבע לאחיו כי ישלוט בממלכה רק עד שבנו של דוד, דמנה, יגיע לבגרות, אבל הפר את הבטחתו.
הוא טען כי האורבלים היו עדים לשבועתו של גיאורגי, ולכן הובילו את המרידה בשנת 1177, כדי להכתיר את הטוען החוקי לכתר, דמנה, שהיה כבר בוגר, לכס המלוכה.
כך או אחרת, נחשב דמנה על ידי רבים כיורש החוקי לכתר הגאורגי, וקורבן של קיפוח.
יתרה מזו, הוא התחתן עם ביתו של איוון אורבלי, וכוונות המשפחה בקשר למרידה היו ברורות.
דמנה היה גם אהוד על ידי מספר פקידים רמי דרג בחצר המלכות, ובעלי אחוזות בעיקר בדרום גאורגיה, קציני צבא לשעבר שהחזיקו אדמות ארמניות.
המרד, שהונהג על ידי איוון אורבלי, התפרץ בשנת 1177. המורדים הכתירו את דמנה כמלך במצודת אגרה, ופנו, עם כ-30,000 איש, לבירה הגאורגית, טביליסי.
אף על פי כן, תוכניתו של אורבלי למתקפת פתע נכשלה.
גיאורגי השלישי סמך בעיקר על הכחות המצוינים שסופקו על ידי שכירי החרב הקיפצ'קים ששכנו בהרי הקווקז.
על ידי שימוש בכוח ודיפלומטיה הוא הצליח לגרום להרבה מן האצילים המורדים, להיכנע.
אולם אורבלי סירב לציית ופרש ל"מצודת לורה (כיום במחוז לורי, Լոռի, שבארמניה).
הצבא המלכותי הזדרז ופלש לאחוזות האצילים המורדים והטיל מצור על לורי.
אורבלי עוד הספיק לבקש את עזרתם של השליטים הסלג'וקים השכנים אבל צבאו המותש נכנע לפני שהספיקה להגיע תגבורת.
הוא השתטח יחד עם מלוויו בפני גיאורגי דוד, וביקש את רחמיו.
הוא עוור, סורס, כדי לשמר את עליונות הענף המשפחתי.
דוד הושפ במאסר, אבל לא שרד אותו, הוא מת זמן קצר לאחר מכן.
המשוררת הגאורגית, תמר אריסתווי, הציעה את הסברה כי המשורר הלאומי של גאורגיה, שותא רוסתוולי, היה למעשה הנסיך דמנה, שטוענים כי אהב את דודניתו, הנסיכה תמר.
לדבריה, הוא שרד את הדיכוי, וכתב את האפוס הלאומי של גאורגיה, עוטה עור הנמר, בגלות תחת השם רוסתוולי.
לסברה זו אין שום תימוכין מבוססים.
הנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן היה בנם של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ואלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה.
בין השנים 1911 ל-1916 שימש כמושל הכללי של קנדה, העשירי מאז איחוד קנדה.
הנסיך ארתור היה הסבא רבא של קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה המכהן, ושל מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק.
הנסיך ארתור ויליאם פטריק אלברט נולד ב-1 במאי 1850 בארמון בקינגהאם שבלונדון, ילדם השביעי ובנם השלישי של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת המכהנת ובעלה אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה.
הוא הוטבל ב-22 ביוני על ידי הארכיבישוף מקנטרברי כאשר בין סנדקיו היו וילהלם, נסיך הכתר של פרוסיה (לעתיד קיסר גרמניה) וארתור ולסלי, הדוכס וולינגטון, שעל שמו היה קרוי.
הנסיך ארתור חונך כמו אחיו הבוגרים על ידי מורים פרטיים וכבר מגיל צעיר התעניין בקריירה צבאית.
בגיל 16 הוא הצטרף לאקדמיה הצבאית המלכותית בוולוויץ' ושנתיים לאחר מכן הוסמך כסגן בחיל ההנדסה הבריטי.
הקריירה הצבאית של ארתור הייתה ארוכה ומוצלחת וכללה שירות בדרום אפריקה, קנדה, אירלנד, מצרים והודו.
תקוותו להפוך למפקד הצבא הבריטי לא התגשמה אך הוא מונה למפקד הצבא האירי בשנת 1900 ובשנת 1902 הפך לפילדמרשל.
בשנת 1874 קיבל מאמו את התואר דוכס קונוט וסטראת'רן ורוזן ססקס.
ב-13 במרץ 1879 נישא הדוכס ארתור ללואיזה מרגרטה, נסיכת פרוסיה, נינתו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ואחייניתו הגדולה של וילהלם הראשון, קיסר גרמניה.
מרגרט (1882–1920) - נישאה לגוסטב אדולף, נסיך הכתר של שוודיה אך מתה לפני עלייתו לכס המלוכה.
סבתם של קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה הנוכחי ושל מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק.
ארתור (1883–1938) - נישא לנסיכה אלכסנדרה, דוכסית פייף, נכדתו של המלך אדוארד השביעי.
כיהן כמושל הכללי של דרום אפריקה.
פטרישיה (1886–1974) - נישאה לשלישו של אביה, האדמירל אלכסנדר רמזי.
המשפחה התגוררה בפארק באגשוט שבמחוז סארי, והשתמשה בבית קלארנס כמעונה בלונדון.
ב-6 במרץ 1911 מינתה הממשלה הבריטית את ארתור לתפקיד המושל הכללי של קנדה.
ארתור היה חבר בית המלוכה הראשון שכיהן בתפקיד זה, ובתקופת כהונתו התקדמה קנדה לעבר עצמאותה מבריטניה.
הדוכס, רעייתו ובתם הצעירה פטרישיה התגוררו בבית רידו, משכן המושל באוטווה ושתי הנסיכות הפכו לדמויות פופולריות מאוד בחברה הקנדית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש ארתור כמקשר בין הממשלה הבריטית לקנדית ועודד אימון נכון של הכוחות הקנדים שיצאו לאירופה להילחם.
הוא השקיע רבות בארגוני צדקה וביקר בבתי חולים צבאיים בעוד שרעייתו התנדבה בצלב האדום ובארגונים אחרים.
בשנת 1916 שבה המשפחה לבריטניה והדוכס חזר לשירות צבאי פעיל.
רעייתו לואיזה מרגרטה, שהייתה חולה לעיתים תכופות בקנדה, מתה במרץ 1917. בשנת 1928 פרש ארתור מהחיים הציבוריים ובשנת 1942 מת בפארק באגשוט בגיל 91, לאחר שהיה בנה האחרון של המלכה ויקטוריה שנותר בחיים.
נכדו אלסטייר ירש את תאריו.
על שמו קרוי אי הנסיך פטריק.
הנסיך אלברט ויקטור , דוכס קלרנס ואייבונדייל, היה בנם הבכור של אדוארד, נסיך ויילס (לימים המלך אדוארד השביעי) ושל אלכסנדרה, נסיכת ויילס (לימים המלכה הרעיה אלכסנדרה).
בצעירותו כונה הנסיך אלברט בכינוי "אדי" - כינוי שדבק בו במשך כל חייו.
אלברט ויקטור היה מאורס למרי מטק אולם בשל מותו משפעת, נישאה מרי לאחיו ג'ורג' (לימים המלך ג'ורג' החמישי).
לאורך כל חייו נפוצו שמועות שקר רבות על שפיותו ועל העדפותיו המיניות, ונטען שהיה אף הומוסקסואל.
היו שטענו שהנסיך אלברט היה בעצם ג'ק המרטש.
אלברט ויקטור כריסטיאן אדוארד נולד חודשיים לפני המועד (נולד כפג) ב-8 בינואר 1864 בבית פרוגמור בווינדזור שבברקשייר.
אלברט ויקטור היה בנם הבכור של אלברט אדוארד, נסיך ויילס ושל אלכסנדרה מדנמרק, והיה נכדה של המלכה ויקטוריה.
אלברט ויקטור נקרא על שם בעלה המנוח של ויקטוריה, הנסיך אלברט מסקסה קוברוג גותה, אבל זכה לכינוי "אדי" בקרב בני משפחתו.
בשל היותו בנו של יורש העצר, הוא זכה לתואר "הנסיך אלברט ויקטור מוויילס" מרגע לידתו.
אלברט ויקטור הוטבל לנצרות בקפלה הפרטית של ארמון בקינגהאם ב-10 במרץ 1864. טקס ההטבלה נערך על ידי הארכיבישוף מקנטרברי צ'ארלס תומאס לונגלי.
כאשר אלברט ויקטור היה בן 17 חודשים נולד אחיו ג'ורג' (ב-3 ביוני 1865).
בשל סמיכות הגילאים ביניהם הוחלט ששני האחים יתחנכו יחדיו, ובשנת 1871 מינתה המלכה את ג'ון ניל דלטון כחונך וכמורה פרטי של שני הנסיכים.
הנסיכים למדו לימודים אקדמיים וכן קיבלו השכלה צבאית.
דלטון סבר שאלברט ויקטור היה איטי בלימודיו (וככל הנראה היו לו ליקויי למידה או אפילפסיה קלה שהשפיעה על לימודיו.
סר הנרי פונסונבי סבר שלנסיך יש ליקויי שמיעה, כפי שהיה לאימו, ולכן הוא התקשה בלימודיו).
אבי הנסיכים שקל להפריד את לימודיהם המשותפים, אולם דלטון סבר שג'ורג' מקדם את לימודי אחיו ולכן המליץ נגד ההפרדה.
בשנת 1877 נשלחו שני הנסיכים להתאמן על אוניית הצי המלכותי הבריטי "הנסיך מוויילס", אולם בשל מחלתו של הנסיך אלברט ויקטור, החלו הנסיכים את אימוניהם חודשיים לאחר יתר החניכים.
בשנת 1879 הוחלט לשלוח את הנסיכים לשירות של שלוש שנים באוניית הצי אה"מ באקשאנט, וביום הולדתו ה-16 קיבל הנסיך אלברט ויקטור דרגת קצין זוטר בספינה ("midshipman").
הנסיכים הפליגו ברחבי האימפריה הבריטית וביקרו בקנדה, באיי פוקלנד, בדרום אפריקה, באוסטרליה, בפיג'י, בסינגפור, בציילון, בעדן, במצרים, בארץ ישראל, ביוון וביפן (בה כל אחד מהם עשה קעקוע).
במהלך ביקורם בארץ ישראל, הם חגגו את ליל הסדר של שנת 1882 בירושלים בביתו של הראשון לציון הרב רפאל מאיר פאניז'יל.
שני הנסיכים שבו לממלכה המאוחדת בהיותו של אלברט ויקטור בן 18. בשנת 1883 הופרדו הנסיכים.
ג'ורג' נותר בצי, ואלברט ויקטור נשלח לטריניטי קולג' שבקיימברידג'.
ג'יימס קנת' סטפן מונה לחונך הפרטי של הנסיך, והם התגוררו במרבית הזמן בבית סאנדרינגהאם (דלטון המשיך לחנוך את הנסיך גם בתקופה זו).
סטפן היה ידוע כשונא נשים וככל הנראה היה הומוסקסואל, וישנה סברה לפיה סטפן היה מאוהב בנסיך.
בהיותו בקיימברידג' הפגין הנסיך עניין מועט בלימודיו, ומאחר שקיבל פטור ממרבית בחינותיו, לא השקיע בלימודיו.
מוריו תיארו אותו כלומד באמצעות הקשבה, ולא לומד מקריאה או כתיבה (עובדה המחזקת את הסברה שהיו לו ליקויי למידה).
באוגוסט 1884 נסע הנסיך אלברט ויקטור לאוניברסיטת היידלברג על מנת ללמוד גרמנית.
בשנת 1885 עזב הנסיך את קיימברידג' לאחר ששירת בגדוד האוניברסיטאי השני של קיימברידג', והחל לשרת כקצין בגדוד ההוסארים העשירי.
במרץ 1887 נשלח אלברט ויקטור להאונסלו שם זכה לדרגת קפטן (סרן).
במהלך שירותו ערך ביקורים רשמיים באירלנד ובגיברלטר וכן חנך את גשר האמרסמית'.
ביולי 1889 פשטה המשטרה המטרופוליטנית (משטרת לונדון) על מבנה ברחוב קליבלנד בעיר, שבו פעל בית בושת שהעניק שירותים הומוסקסואליים.
במהלך הפשיטה גילו הזונות (ממין זכר) את שמות לקוחותיהם, וכן הוזכר שמו של לורד ארתור סומרסט, ראש משמר הסוסים של הנסיך אלברט.
באותה עת בממלכה המאוחדת, יחסי מין הומוסקסואליים היו עבירה פלילית, והלקוחות שנתפסו היו צפויים לנידוי חברתי, העמדה לדין וענישה של שתי שנות מאסר עם עבודת פרך.
אף שלא פורסמו ראיות לכך, נפוצו שמועות שגם הנסיך אלברט ויקטור עשה שימוש בבית הבושת (וישנה סברה שמדובר בשמועות שהופצו על ידי עורכי הדין של סומרסט).
התערבות זו הציתה גל שמועות נוסף לפיה עשה שימוש בבית הבושת, אולם ייתכן שמדובר בניסיון לסייע לידידו סומרסט.
במכתבים שכתב סומרסט (שבעקבות הפרשה נאלץ להימלט מבריטניה) לידידו רג'ינלד ברט, ויסקונט אשר הוא ציין שלא ידע דבר על נטיותיו המיניות של אלברט ויקטור, אך שמע שמועות בעניין, ומקווה שהנסיך מוויילס יתערב ויסיים את הפרשה.
ואכן הנסיך מוויילס, אביו של הנסיך אלברט, התערב בחקירה, כל ההאשמות נגד המשתמשים בבית הבושת בוטלו, והחקירה הופסקה.
באוקטובר 1889 יצא הנסיך אלברט ויקטור לסיור בהודו שהייתה אז חלק מהאימפריה הבריטית.
העיתונות הזרה העלתה השערה לפיה סיור זה נועד למעשה להבריח את הנסיך מהמדינה למקרה שבפרשת רחוב קליבלנד יוזכר שמו של הנסיך, אולם בשמועות אלה לא היה ממש, מאחר שהסיור תוכנן קודם לפרסום הפרשה.
הנסיך ביקר בהיידראבאד, שהה בחג המולד במאנדליי ובראש השנה של 1890 שהה בכלכותה.
מרבית המסע נערך ברכבות, אולם באירועים טקסיים הובל הנסיך ברכיבה על גבי פילים.
במהלך ביקור זה פגש הנסיך אלברט ויקטור את הגברת מרג'רי האדון, רעייתו של המהנדס האזרחי הנרי האדון.
לאחר מותו של הנסיך שבה מרג'ורי לאנגליה וטענה כי בנה, קלרנס האדון, הוא למעשה בנו של הנסיך, כתוצאה מרומן מחוץ לנישואים שהיה לשניהם.
משטרת לונדון חקרה את הפרשה והגיעה למסקנה כי אין עדויות לתמיכה בטענותיה, אף שהנסיך הודה כי קיים איתה קשרי ידידות, הוא הכחיש כל קשר לאבהות.
קלרנס, בבגרותו, פרסם בארצות הברית ספר בשם "דודי, ג'ורג' החמישי", שבו הוא טען שנולד בלונדון בספטמבר 1890, כתשעה חודשים לאחר הפגישה בין אלברט ויקטור לאמו.
בשנת 1933 הוא הואשם בסחיטה של בית המלוכה, ונטען שדרש מבית המלוכה כספים על מנת לקנות את שתיקתו.
במהלך המשפט הובאו ראיות שנולד בשנת 1887 ולא כפי שטען בספרו, והוא הורשע בסחיטה.
עונשו כלל מאסר על תנאי ובלבד שלא יחזור על הטענות שהוא בנו של הנסיך אלברט.
קלרנס הפר את התנאי ונאסר לשנה.
בשובו מהודו, ב-24 במאי 1890 קיבל אלברט ויקטור את התארים דוכס קלרנס ואייבונדייל, ורוזן את'לון.
בשנת 1889 נבדקה האפשרות של אירוסים בין הנסיך אלברט ויקטור לבין הנסיכה אלכסנדרה, נסיכת הסן, אולם הנסיכה סירבה להצעה (והיא נישאה לבסוף לצאר ניקולאי השני בשנת 1894).
בשנת 1890 נבדקה האפשרות של אירוסים עם הלן, נסיכת אורליאן, בתו של פיליפ, רוזן פריז, ונינתו של לואי פיליפ, מלך צרפת.
המלכה ויקטוריה התנגדה לאפשרות זו בשל היות הלן קתולית, והציעה במקומה את מרגרטה, נסיכת פרוסיה כאלטרנטיבה, אולם אלברט ויקטור התאהב בהלן ושכנע את המלכה ויקטוריה להסכים לאירוסים, ואף הציע לוותר על מקומו בסדר הירושה לכתר הבריטי על מנת שיכול יהיה להינשא לה.
לצערם של בני הזוג, סירב אביה של הלן להסכים לאירוסים.
הלן פנתה לאפיפיור לאו ה-13 בתקווה שישכנע את אביה, אולם הלה צידד באביה.
באמצע שנת 1890 חלה הנסיך.
רופאיו התייחסו למחלה כאל "חום" או "צינית" אולם כיום סבורים שמדובר במחלת מין כלשהי - וייתכן שמדובר היה בזיבה.
בתקופה זו ניסו שתי זונות לסחוט את הנסיך בתמורה לשתיקתן, נושא הסחיטה אינו ידוע כיום וייתכן שמדובר בעניין הקשור למחלה.
בשנת 1891 התאהב הנסיך אלברט ויקטור בנסיכה מרי מטק, ונשקלו אירוסים בין הנסיך לבין הנסיכה.
המלכה ויקטוריה תמכה באירוסים אלה, וב-3 בדצמבר 1891 הציע הנסיך אלברט ויקטור נישואים לנסיכה מרי מטק בלוטון הו.
החתונה נקבעה ל-27 בפברואר 1892.
במהלך ההכנות לחתונה חלה הנסיך אלברט ויקטור בשפעת (בשנים 1889–1892 הייתה פנדמיה (מגפת שפעת עולמית) שכונתה "השפעת הרוסית").
השפעת התפתחה לדלקת ריאות והנסיך נפטר בבית סאנדרינגהאם שבנורפוק ב-14 בינואר 1892, שבוע לאחר יום הולדתו ה-28.
בעקבות מותו של הנסיך אלברט ויקטור, תפס ג'ורג' את מקומו בסדר הירושה לכתר הבריטי ולימים הוכתר כמלך ג'ורג' החמישי בשנת 1910. במהלך תום תקופת האבל, שבו ניחמו מרי מטק וג'ורג' אחד את השנייה, הם התאהבו ולימים הם נישאו.
אמו, הנסיכה אלכסנדרה, לא התאוששה ממותו, והורתה שלא יוצאו חפציו של הנסיך אלברט ויקטור מחדרו.
מורהו של אלברט ויקטור, ג'יימס קנת' סטפן, הפסיק לאכול בעקבות מותו, ונפטר אף הוא זמן קצר לאחר מותו של הנסיך (עובדה המחזקת את הסברה שהיה מאוהב בנסיך).
תאוריות קשר רבות משערות שהנסיך נפטר מזיבה או מהרעלה, וישנה תאוריה לפיה אף נרצח בהוראת לורד רנדולף צ'רצ'יל.
תאוריות אלה מתבססות על ההנחה שהנסיך היה הומוסקסואל, ועל ההשערה שנעשו מאמצים למנוע מנסיך הומוסקסואל להיות מוכתר למלך.
הנסיך נקבר בקפלת הזיכרון לנסיך אלברט, בסמוך לקפלת ג'ורג' הקדוש בטירת וינדזור.
מצבתו עוצבה על ידי אלפרד גילברט בסגנון אר-נובו.
המצבה מציגה את דמותו של הנסיך לבוש מדי הוסאר, שלראשו כורע מלאך האוחז בידו כתר.
פרשת רחוב קליבלנד (והתערבות אביו בחקירה) עוררה גל של שמועות בדבר מיניותו של הנסיך.
שמועות אלה פורסמו בעיתונות הזרה, אך לא בעיתונות הבריטית, שבחייו התייחסה לנסיך מתוך כבוד רב, ולאחר מותו בהספדיו של הנסיך שיבחו והיללו אותו.
עם זאת, מכתבים של אצילים התייחסו לשמועות אלה, ואף המלכה ויקטוריה במכתביה אמרה ש"חייו של הנסיך מבוזבזים" ("dissipated life") - ביטוי בו עשו שימוש באותה עת על מנת לתאר הומוסקסואליות.
עם השנים הפכו הכתבות אודות הנסיך לשליליות יותר ויותר, וביוגרפיות רשמיות שנכתבו אודות המלכה מרי מטק (על ידי ג'יימס פופ הנסי) ואודות ג'ורג' החמישי (על ידי הארולד ניקולסון) התייחסו לנסיך אלברט ויקטור כאל נסיך עצלן, בור וחלש מבחינה גופנית, אולם גם ביוגרפיות אלה לא מצאו ראיות להומוסקסואליות של הנסיך.
ספרו של אנדרו קוק "Prince Eddy: The King Britain Never Had" שנכתב בשנת 2006 מציג דווקא את הנסיך באור חיובי, מאשים את דלטון בהיעדר השכלתו של הנסיך, ומדגיש שאין כל ראיה לטענות בדבר ההומוסקסואליות של הנסיך.
קוק טוען שההשמצות המאוחרות יותר נועדו להאדיר את שמו של אחיו, ג'ורג' החמישי.
הטענה לפיה הנסיך אלברט ויקטור היה ג'ק המרטש הופיעה לראשונה בשנת 1962. לפי סברה זו, אחת הנשים בווייטצ'אפל הייתה זונה שילדה לנסיך בן, והרציחות נועדו להסוות את השערורייה.
לפי תאוריה זו אין הכרח שהנסיך עצמו היה הרוצח, אך אולי מדובר באחד מיועציו.
מרבית ההיסטוריונים סבורים כי מדובר באגדה אורבנית, ולנסיך לא הייתה כל הזדמנות לבצע את הרציחות, כך, לדוגמה, ב-30 בספטמבר 1888, מועד רציחתן של אליזבת סטרייד ושל קצרין אדווז, הנסיך אלברט ויקטור שהה בטירת בלמורל שבסקוטלנד, בנוכחות המלכה ויקטוריה, ועל כן אין מחלוקת שלא יכול היה לבצע רציחות אלה.
בשל האגדה האורבנית בדבר היות הנסיך ג'ק המרטש, זכתה דמותו להופיע בסרטים רבים.
כמו כן הופיעה דמותו של הנסיך בסרט משנת 1979 "רצח על פי צו" בו חוקר שרלוק הולמס תעלומת רצח בה היה מעורב הנסיך (שגולם על ידי רובין מרשל).