tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2022 הפך בית המשפט העליון של קנדה, פה אחד, את ההחלטה הזו והחזיר את הקנס המקורי כמעט על כנו, בסכום של 9.1 מיליון דולר, בטענה שעל ואליירס לשלם את מלוא הערך של הסירופ אותו הוא גנב, ולא רק את הרווח אותו הפיק ממנו.
בית המשפט נתן לואליירס ארכה של 10 שנים לגייס את הכסף.
ריימונד ואליירס (יליד 1954), אביו של ריצ'רד, הורשע באחזקת רכוש גנוב ונידון לשנתיים מאסר מינוס יום אחד שאותן ירצה בקהילה, ולשלוש שנות מאסר על תנאי.
אטיין סנט-פייר (יליד 1943), משווק סירופ מניו ברונסוויק, נידון לשנתיים מאסר פחות יום אחד שאותן ירצה בקהילה, קנס של 1.3 מיליון דולר קנדי לתשלום בתוך 15 שנה או לחליפין 5 שנות מאסר וכן שלוש שנות מאסר על תנאי, אף על פי שבשלהי 2012 עבר בהצלחה בדיקת פוליגרף בנושא הגנבה.
אביק קארון (יליד 1974), שאשתו הייתה אחת מהבעלים של המחסן בסנט-לואי-דה-בלנדפורד, נידון לחמש שנות מאסר בתוספת קנס של 1.2 מיליון דולר קנדי בעוון גנבה וסחר ברכוש גנוב.
סבסטיאן ג'וטראס, נהג משאית שהיה מעורב בהובלת הסירופ גנוב, נשפט לשמונה חודשי מאסר.
דו"ח שהוכן בעקבות המקרה על ידי משרד החקלאות של קוויבק קרא לפדרציה לבטל את מכסות המייפל ולהקל בתקנותיה.
נכון ל-2020 הפדרציה לא נענתה להמלצות אלו.
הגנבה הוצגה בסדרה התיעודית של נטפליקס, ב-2018, עונה 1, פרק 5, שנקרא "The Maple Syrup Heist".
ב-6 בדצמבר 2024, אמזון הוציאה את סדרת הטלוויזיה הקומית The Sticky בהשראת הגנבה.
הגנה סלאבית היא פתיחת שחמט המתחילה במהלכים הבאים:
הגנה סלאבית היא אחת מההגנות העיקריות לגמביט המלכה.
למרות שנותחה כבר בשנת 1590, רק בשנות ה-20 של המאה ה-20 החלו לחקור אותה בהרחבה, אם כי שטייניץ בחן אותה באליפות העולם הרשמית הראשונה בשחמט בשנת 1886. מומחים רבים ממוצא סלאבי סייעו בפיתוח התאוריה של פתיחה זו, כולל שמעון אלאפין, אלכסנדר אלכין, יפים בוגוליובוב ומילן וידמר.
הסלאבית עברה מבחן ממצה במהלך שני משחקי אלכין-אויבה באליפות העולם ב-1935 וב-1937. הגנה זו, ששימשה 11 מתוך 13 אלופי העולם הראשונים, זכתה לעדיפות מיוחדת על ידי מקס אויבה, מיכאל בוטביניק ווסילי סמיסלוב.
לאחרונה, ההגנה הסלאבית אומצה על ידי וישוואנתן אנאנד, וסילי איוונצ'וק, ז'ול לאוטייה, נייג'ל שורט ורבי-אמנים אחרים, כולל שימוש בשישה מתוך שמונת המשחקים ששולדימיר קראמניק שיחק כשחור באליפות העולם ב-2006 (בשני המשחקים האחרים הוא שיחק את ההגנה החצי-סלאבית הקשורה).
כיום, התאוריה של ההגנה הסלאבית נרחבת ומפותחת היטב.
ישנן שלוש וריאציות עיקריות של הסלאביות:
הסלאב "הטהור" או הסלאב של הקו הראשי שבו שחור מנסה לפתח את הרץ בריבועים הבהירים ל-ו5 או ז4.
הסלאב א4 או הסלאב צ'באננקו עם 4...א4.
ההגנה החצי-סלבית עם ...ה6 (מבלי לפתח את הרץ בריבוע בהיר).
ההגנה החצי-סלבית, מעין שילוב של גמביט המלכה שנדחה והגנה סלבית, היא פתיחה מורכבת מאוד בפני עצמה.
יש גם אופציה פחות טובה, הסלאב שלכטר עם ...ז6
שחור מתמודד עם שתי בעיות עיקריות במגוון וריאציות של גמביט המלכה שנדחה:
פיתוח הרץ שבאגף המלכה שלו קשה, מכיוון שהוא נחסם לעיתים קרובות על ידי רגלי שחור שבערוגה ה-6.
מבנה החיילים מציע ללבן הרבה מטרות, במיוחד החולשות שנוצרות בווריאציה של חילופי המלכות של קוורטרבק.
הסלאב "הטהור" והסלאב א6 מטפלים בבעיות אלו.
הרץ של המלכה השחור משוחרר; מבנה החיילים נשאר מאוזן.
כמו כן, אם שחור ייקח מאוחר יותר את החייל של הגמביט עם ...ד:ג4, התמיכה שמספק החייל על ג6 (ואולי ...א6) מאפשרת ...ב5 אשר עלול לאיים לשמור על החייל, או להבריח כלי לבן שכבש אותו, ובכך להעניק לשחור טמפו להרחבת צד המלכה.
מצד שני, שחור בדרך כלל לא יוכל לפתח את הרץ של המלכה מבלי לוותר תחילה על המרכז עם ...ד:ג4, פיתוח הרץ עלול להותיר את צד המלכה השחור חלש, והשבירה התמטית ...ג5 גורמת לאובדן טמפו .
ניתן להיכנס לפתיחה הסלאבית לפי סדרי מהלכים רבים.
הקו הראשי הוא 3.פו3. לבן יכול גם לנסות את החלופות הבאות:
שחור משחק לעיתים קרובות 3...פו6 אבל 3...רו5 נחשב למשחק שוויון קל יותר.
כמו כן, 3...פו6 4.פג3 (זהה ל-3.פג3 פו6 4.ה3 להלן) עלול ליצור לשחור בעיות בסדר המהלכים עבור אלו המעוניינים לשחק את הסלאב "הטהור" ולא את הסלאב ואת החצי-סלאבית או ...א6.
וריאציית ההחלפה תוארה בעבר כ"המערכת שמוציאה את הכיף ממשחק הסלאבי" עבור שחור.
[1] לאחר 3.ג:ד5 ג:ד5, העמדה הסימטרית מציעה ללבן רק את היתרון של המהלך הנוסף, אך עמדת ההחלפה מציעה גם לשחור סיכוי מועט לנצח אלא אם כן הלבן שאפתן יתר על המידה.
הצריחים יוחלפו לעיתים קרובות במורד שורת ג' הפתוחה כעת.
קו זה משמש לעיתים קרובות כנשק לתיקו, ואם שני השחקנים רוצים לתיקו, הם יכולים לשחק את הקו הסימטרי, שממשיך 3...ג:ד5 4.פו3 פו6 5.פג3 פג6 6.רו4 רו5, וכתוצאה מכך נוצרת עמדה סימטרית לחלוטין שבה כל כלי מפותח למשבצת טובה.
כדי להימנע מהאפשרות של ההחלפה בפתיחה הסלאבית, שחור בוחר לעיתים קרובות בסדר המהלכים 2...ה6 ואחריו 3...ג6 כדי להיכנס למחצה-סלאבי, זה ידוע כשיטת המשולשים.
הלחץ על מרכז השחור מונע 3...רו5?
מכיוון שאחרי 4.ג:ד5 ג:ד5 5.מהב3 לבן זוכה ברגלי.
שחור יכול לנסות את גמביט הנגד של וינאוור, 3...ה5, שהוצג במרשל - וינאוור, מונטה קרלו 1901, אך נחשב שזה מעט טוב יותר עבור הלבן.
ההמשך הנפוץ ביותר הוא 3...פו6 כאשר 4.פו3 עובר לקו הראשי.
לבן יכול גם לשחק 4.ה3 כאשר חשבו ששחור כבר לא יכול לשחק את הסלאב "הטהור" עם 4...רו5 (והיה צריך לבחור בין 4...ה6 או 4...א6) עקב 5.ג:ד5 ג:ד5 6.מהב-3. לכן, שחקנים שמשחקים סלאב "טהור" פוגשים לפעמים 3.פג3 עם 3...ד:ג4, ההגנה הארגנטינאית, שיכולה לעבור לקו הראשי של הסלאב "הטהור".
שחור בדרך כלל משחק 3...פו6. 3...ה6 עשוי להוביל לאפשרויות שונות, כגון וריאציית נוטבום, הגנה חצי-סלבית או הגנה הולנדית.
היא טעות עקב 4.ג:ד5 ג:ד5 5.מהב-3, כאשר שחור חייב לשחק 5...רג8 כדי להימנע מאיבוד רגלי ב-7. ניסיונות כמו 5...ב6?
אחרי 3...פו6, הקו הראשי הוא 4.פו3, אבל לבן יכול גם לנסות את החלופות הבאות:
שורה דומה לפתיחה הקטלאנית היא 4.מהג2 או 4.מהב-3. לעיתים קרובות, לבן יפצה את הרץ הבהיר שלו.
חיסרון לכך הוא שהמלכה של הלבן חשופה במידה מסוימת ב-ג2. שחור יכול לפגוש 4.מהג2 עם 4...ז6, מתוך כוונה ל-5...רו5. לבן בדרך כלל משחק 5.רו4 כך שאחרי 5...רו5 6.מהב3 מהב6 לבן יכול לשחק 7.ג5!
שחור צריך להכות את המלכה 7...מה:ב-3, שייפגוש ב-8.א:ב-3. ללבן יש יתרון מתון במשחק הביניים (במציעה [אמצע משחק]) ללא מלכה, מכיוון שלבן יכול להרחיב בצד המלכה ולנסות ליצור מהלך בצד המלכה, אך עמדתו של שחור יציבה.
גישה נוספת בסגנון הפתיחה הקטלאנית היא 4.ז3.
לבן ינסה לנצל את היעדרה של הבישוף המלכה של שחור בצד המלכה, אך זה לא מספיק כדי להשיג יתרון אם שחור משחק מדויק.
דרך נוספת לשחק היא 4...סג4.
הסלאב א6 מתרחש אחרי 4...א6. שחור מחפש ב-5 מוקדם, לפני או אחרי תפיסה ב-ג4.
לבן יכול להשיג יתרון רווח חשוב עם 5.ג5. גם ה-5 וגם ב-6 הופכים לשבירת רגלים חשובה עבור השחור.
לעיתים קרובות לבן ישים את הרץ שלו ב-ו4, וישלוט במשבצות הכהות החשובות ה-5, ד6, ג7 ו-ב8 (משבצת אחרונה זו מפחיתה את שליטתו של השחור על שורה ב' אם היא תפתח).
אחרי 4...ד:ג4, הקו הראשי הוא 5.א4. לבן יכול גם לנסות את החלופות הבאות:
הניסיון החד ביותר של לבן כנגד 4...ד:ג4 הוא גמביט גלר הסלאב, 5.ה4. המשחק נמשך בדרך כלל 5...ב5 6.ה5 פד5 7.א4 ה-6, אך לא ברור האם ההתקפה חזקה מספיק עבור הרגלי שהוקרב.
הערכת קו זה משתנה ככל שנמצאים שיפורים, אך נכון לשנת 2005 מקובל לחשוב שהוא מעדיף את השחור.
לבן שומר על החייל עם 5.ה3
5.ה3 היא בחירה מוצלחת המכונה וריאציה של אלכין.
וריאציית אלאפין: 5.א4; חלופות ל-5...רו5
עם 5.א4, לבן פועל נגד ...ב5 ומכין את 6.ה4 ו-7.ר:ג4. המהלך העיקרי של שחור הוא 5...רו5. שחור יכול גם לנסות את החלופות הבאות:
בווריאציית שטיינר (הנקראת גם וריאציית ברונשטיין), 5...רז4, לבן עלול להימנע מ-ה4 בגלל האפשרות 6.ה4 ה-5. לעיתים קרובות יותר המשחק ממשיך ב-6.פה5 רח5.
קו ראשי, וריאציה צ'כית: 5...רו5
ניתן להתייחס לגרסה הצ'כית כשורה העיקרית.
שחור יכול גם לשחק 6...פא6 עם הרעיון של 7...פב-4, המכונה הווריאציה ההולנדית, וריאציית לסקר.
לבן יכול גם לשחק 10.מהו3 ולאלץ תיקו.
הגנה על ילדים מפני אלימות היא מכלול של מדיניות, מערכות, חוקים, שירותים ופעולות מניעה המכוונים להבטיח כי כל ילד וילדה מוגנים מפני כל צורה של אלימות, התעללות, ניצול, הזנחה ונהגים פוגעניים אחרים – בבית, בבית הספר, בקהילה, במוסדות, בסביבה הדיגיטלית ובמצבי סכסוך וחירום.
ארגונים בינלאומיים ובראשם יוניסף מגדירים הגנה על ילדים (Child Protection) כמניעה ותגובה לניצול, להתעללות, להזנחה, לנוהגים מזיקים ולאלימות נגד ילדים, במסגרת אמנת זכויות הילד ויעדי הפיתוח בר־קיימא של האו"ם (SDGs).
על פי ארגון הבריאות העולמי (WHO) ויוניסף, כ־מיליארד ילדים ברחבי העולם חווים מדי שנה איזושהי צורה של אלימות גופנית, מינית או רגשית.
האלימות גורמת לפגיעות גופניות, מחלות, קשיי למידה, הפרעות נפשיות ואף מוות, ומקושרת לסיכון מוגבר להתנהגויות מסכנות חיים, עוני ופגיעה בזכויות הילד לאורך מעגל החיים.
בעולם המקצועי מקובל לראות בהגנה על ילדים מפני אלימות חלק ממערך כולל של הגנה על ילדים (Child Protection) – תחום העוסק במניעה ותגובה לניצול, התעללות, הזנחה, נהגים מזיקים ואלימות נגד ילדים בכל ההקשרים, ובבניית מערכות הגנה לאומיות (Child Protection Systems).
ארגון הבריאות העולמי מגדיר אלימות נגד ילדים כ"כל צורה של אלימות נגד אנשים מתחת לגיל 18", לרבות התעללות גופנית, מינית ורגשית, הזנחה וניצול, המתרחשים לרוב במסגרת יחסי אחריות, אמון או כוח.
הגנה על ילדים מפני אלימות כוללת גם מניעת חשיפה לאלימות בין מבוגרים בסביבתם, למשל אלימות במשפחה, הנחשבת גורם סיכון משמעותי לילדים.
הגנה על ילדים מפני אלימות קשורה גם להקשרים של בריאות נפשית, בריאות דיגיטלית, זכויות הילד, מדיניות רווחה ומערכת המשפט הפלילי והאזרחי.
ארגון הבריאות העולמי ויוניסף מבחינים בין צורות שונות של אלימות כלפי ילדים:
התעללות גופנית – הכאה, דחיפה, שריפה, חנק, שימוש בנשק וכדומה.
התעללות מינית – מגע מיני בכפייה או תוך ניצול, חשיפה של ילד למעשים או לתכנים מיניים, סחר מיני, פגיעה מינית בילדים ועוד.
התעללות רגשית/פסיכולוגית – השפלה, איומים, דחייה, בידוד, חשיפה חוזרת לקונפליקטים חריפים וכדומה.
הזנחה – אי־סיפוק צרכים בסיסיים של ילד: מזון, לבוש, טיפול בריאותי, השגחה, חינוך וביטחון.
ניצול כלכלי ועבודה מסוכנת – כולל עבודת ילדים מסכנת, גיוס ילדים לכנופיות או לכוחות לוחמים במקרים של סכסוך מזוין.
אלימות מוסדית – פגיעה בילדים במסגרת מוסדות חינוך, מוסדות טיפול, בתי יתומים, מתקני כליאה ועוד.
אלימות במרחב הדיגיטלי – בריונות רשת, שיימינג, סחיטה מינית (sextortion), הפצת תכנים אינטימיים ללא הסכמה, גיוס והסתה ברשתות חברתיות ועוד.
על פי דו"ח המצב העולמי למניעת אלימות נגד ילדים לשנת 2020, שפורסם על ידי WHO, יוניסף וגופים נוספים, כמיליארד ילדים חוו בשנה החולפת איזושהי צורת אלימות גופנית, מינית או רגשית.
דו"ח זה מציין כי כ־88% מהמדינות חוקקו חוקים מרכזיים להגנת ילדים מפני סוגי אלימות שונים, אך רק כ־47% מהן אוכפות את החוקים ברמה המספיקה ליציר
ההגנה הצרפתית שייכת לסוג הפתיחות בשחמט ברגלי של המלך, בהן השחור אכן עוסק בהגנה במובן האמיתי של המילה.
בפתיחה זו משתמשים שחקנים שאין להם בעיה לסבול עמדה מכווצת ועמדות פסיביות בתקווה לצאת מהפתיחה עם מבנה רגלים עדיף או לעיתים לצאת למתקפת נגד.
פתיחה זו הפכה לכלי נשק מרשים בידי אלוף העולם לשעבר בוטביניק, כמו גם בידי אולמן וקורצ'נוי.
עם הזמן משתנות ההערכות לגבי ההסתעפויות העיקריות של הפתיחה כמפורט בהמשך.
מטרתו של השחור היא מניעת התקפה של הלבן על הרגלי השחור.
אם ייסע השחור 1...ה5 בפתיחה, יוכל לבן להשיב בשלוש דרכים: א.
ד4 והשחור ייאלץ להגן על הרגלי ה5. מאידך, כאשר השחור נוסע ה6, הלבן מנצל זאת להצבת שני רגלים במרכז הלוח; אך השחור לא נשאר חייב ובמסעו ד5 הוא מאלץ את הלבן להחליט האם לפצל את כליו, להחליף רגלים, או לתמוך בהם.
החלפת רגלים אינה מומלצת ללבן, משום שבכך הוא מוותר על זוג רגלים במרכז ומלבד זאת הוא פותח את מסלולו של הרץ השחור ג8.
3. ה:ד5 ה:ד5 4. ג4 פו6 5. פג3 רב4 6. פו3 0-0 7. רה2 ד:ג4 8. ר:ג4 רז4 אנו רואים בעמדה זו, לאחר המסע השמיני כי ללבן רגלי מבודד במרכז, פיתוח הכלים השחורים טוב יותר ובמקרה הטוב ללבן שוויון.
קידום הרגלי (ה4-ה5) הייתה הדרך המועדפת על נימצוביץ', ונקראת ההסתעפות המתקדמת.
קידום זה אמנם מציב לשחור קשיים בפיתוח הפרש ז8, ובפינוי דרכו של רץ ג8, אולם שחור יוכל לקחת לידיו את יוזמת ההתקפה ולענות: ג7-ג5 ולהמשיך בהתקפה על ידי פג6 ואחר כך גם מהב-6.
דרך מקובלת היא פיתוח הכלים תוך כדי תמיכה ברגלים; לכן הלבן עשוי להמשיך בתמיכה ברגלי על ידי: 3. פג3.
מכאן יש לשחור 2 אפשרויות:
להלן דוגמאות למשחקי צמרת שהגיעו להסתעפות זו
א1. המשך המאבק על המרכז
מצב זה אמנם מבצר את השחור, אולם הרץ השחור, ג8, אינו משוחרר והרגלי הלבן ה5 מפריע ליוזמת השחור; שחור יכול להמשיך מכאן או בפריצה: ג7-ג5, או הצרחה ואחר כך פריצה מאגף המלך: ו7-ו5.
א2. המשך המאבק על המרכז נוסח C11
נוסח זה פופולרי במפגשי צמרת של תחילת המאה ה-21. במפגשים אלה ניכרת התקדמות התאוריה ממשחק למשחק.
מעמדת בסיס זו יש כמה הסתעפויות קריטיות:
א2.1 המשך המאבק על המרכז נוסח C11
בעמדה זו הלבן יכול להצריח באגף המלך, אך לא מובטח לו יתרון בפתיחה.
תוכנית זו נוסתה מספר פעמים אך הלבן לא הצליח להגיע ליתרון.
יותר מסוכן לשחור היא הצרחה באגף המלכה, הצרחה המלווה בהתקפה על מלך השחור.
עם זאת, לשחור סיכויי נגד סבירים גם במקרה זה.
להלן דוגמאות למשחקים שבהם פיתח הלבן איומים רציניים, ולצידם משחקים בהם שחור התמודד אתם בהצלחה.
הנה דוגמה בה השחור הצליח לגבור על יריבו
א2.2 המשך המאבק על המרכז נוסח C11
הרעיון של השחור בסדר מסעים זה הוא לשחק ג5 מיידית כבמשחק המודגם
או לשאוף להתפתחות איטית יותר אך מאוד יציבה עם ג6.
כמו בהסתעפות הקודמת הלבן יכול להצריח באגף המלך אך לשחור אין בעיות מיוחדות להשוות.
במקרה שלהצרחה באגף המלכה השחור יכול לשחק 10...ב6 ולעבור להסתעפות הקודמת בשינוי סדר מסעים.
א2.3 המשך המאבק על המרכז נוסח C11
המסע פג6 נוסה פעמים רבות ונחשב להסתעפות המרכזית בפתיחה זו, המובילה למאבק מסובך מאוד.
בדיאגרמה המוצגת לשחור שלושה מסעים אפשריים עם הפרש, כאשר לכל מסע ישנם חסרונות משלו ואף אחד מהם לא מוביל לשוויון ברור לשחור.
10....פא5 מוצגות שתי דוגמאות למשחק חריף בהסתעפות זו, בהם כנראה הלבן לא מיצה את כל סיכויו.
12. ח4 / מהג2(נראה שהצרחה קטנה הייתה יותר חזקה ומפעילה לחץ על ה5).
10....פב8 מסע יותר הגיוני מ-פא5 אך נראה שללבן יתרון גם בהסתעפות זו.
להלן מספר דוגמאות למאבקים אסטרטגיים בהסתעפות זו.
12. פח4 עם הרעיון להביא את המלכה ל-ח5, ולשחור בעיות קשות בפתיחה.
12. מהד2 - מסע זה גורם לשחור פחות בעיות, אך הלבן יכול להיאבק על יתרון בפתיחה גם בהסתעפות זו.
סיכום: המסע 8...פג6 איננו מבטיח לשחור שוויון, וייתכן שעדיף לשחק 8...פד7 או 8...ב6
המסקנה מהמשך זה היא, שהלבן זוכה בעדיפות עמדתית לעומת התבצרותו של השחור.
לכן יש המציעים המשך שונה.
אופציה זו היא כלי נשק יעיל, משום שהשחור מתקיף במקום להתגונן
על התקפתו של השחור, יוכל הלבן להגיב ב-3 דרכים: 1. לחץ באגף המלך 2. לחץ במרכז 3. חיזוק הקצינים.
מאחר שהרץ השחור עזב את עמדתו, הלבן מנצל זאת להתקיף את הרגלי ז7. השחור יוכל כעת להמשיך בהתקפה ולהרוויח זמן על ידי התקפת המלכה הלבנה:
והשחור יכול להחזיר רגלי על ידי
או להמשיך ביוזמה התקפית על ידי ג7-ג5, וכך מרוויח השחור טמפו על ידי התקפות על המלכה הלבנה.
בצעד האחרון של השחור הוא אמנם נתון להתקפה של הפרש הלבן על המלך: 8. פד6+ אך פריצה במרכז עדיפה על פני הצרחה, משום שעל ההתקפה יוכל שחור להמשיך 8. ---- מו8. מאידך, הצרחת השחור תגרור תמיכה של הלבן ברגלי ד4 על ידי ג2-ג3.
גרסה אחרת המונעת חילופים במרכז, הוצעה על ידי התאורטיקנים:
יתרון הלבן בגרסה זו מתבטא בהחלפת פרש תמורת רץ, כך הרץ הלבן חופשי לפעול באלכסונים השחורים.
צעדו של הלבן, לכאורה, מפקיר את הרגלי ה4, אך בהמשך לא יוכל השחור להגן עליו.
החלפת הרץ בפרש נותנת ללבן יתרון טקטי בפיתוח הקצינים, בעוד שהשחור נותר ללא קצינים במרכז; מאידך הפרש הלבן אינו מנוצל דיו ולכן המשך זה אינו מקובל.
על מנת למנוע את התקפת הרץ השחור במסע הרביעי, הציע טאראש להניח את הפרש ב1 על ד2.
התקפת השחור על ידי הרץ לא תהיה יעילה, לכן הוא ינסה להתקיף על ידי הרגלים באגף המלכה:
השחור פותח בכך את הנתיב של רג8 ומשתדל להחליף רצים.
לסיכום, ניתן לומר שההגנה הצרפתית מסייעת לשחור לערוך הגנה די מבוצרת נגד התקפות הלבן ולכן היא די פופולרית במשחקים בינלאומיים.
הגנים התלויים בבבל הם אחד משבעת פלאי תבל העתיקים, על אף שקיומם טרם התגלה ארכאולוגית.
נקראים גם "הגנים התלויים של סמירמיס".
עדות על קיומם עולה מכתבים וממחקרים ארכאולוגיים שחוברו לאחר שהגנים נעלמו מן העולם.
היסטוריונים יוונים כדיודורוס סיקולוס וברוסוס מתארים את הגנים כאתר מדהים ויוצא דופן ביופיו, אולם בתיעוד הבבלי אין אף אזכור לגנים אלו.
לפי ההשערה המקובלת, המלך נבוכדנאצר השני (604 לפנה"ס-562 לפנה"ס) בנה את הגנים על גדת הפרת.
עצי הגן נבנו על גבי טרסות, ולפי האגדה נועדו להזכיר לאשתו, הנסיכה אמיטיס ממדי, את הנוף ההררי של מולדתה.
יש המייחסים למלכה סמירמיס את בניית הגנים.
המדרגה העליונה הייתה בגובה 25 מטרים מעל פני הקרקע והגנים נראו כאילו הם תלויים באוויר, ומכאן שמם.
הגנים הושקו במי נהר פרת, באמצעות מערכת השקיה שנחשבה למתוחכמת, ככל הנראה בורג ארכימדס.
הגנים נחרבו בסדרת רעידות אדמה לאחר המאה השנייה לספירה.
בספר דניאל מתואר חלומו של נבוכדנאצר בו הוא רואה עץ ענק המגיע לשמיים.
כפתרון לחלום אומר לו דניאל שהעץ הוא נבוכדנאצר עצמו.
יש שרואים בכך רמז תנכ"י לגנים התלויים שנודעו למרחוק והביאו לנבוכדנאצר פרסום רב.
האזכור הראשון לגנים אלו נמצא בכתבי ברוסוס (המאה השלישית לפנה"ס), כהן בבלי מהשושלת הכלדית (ממנה בא נבוכדנאצר).
סבורים כי זהו המקור לכתבי ההיסטוריונים היוונים מאוחר יותר.
יש ארכאולוגים הסבורים כי גילו לאחרונה את הגנים התלויים במהלך חפירות בעיר העתיקה בבל בעיראק, לטענתם הגנים נמצאו כנראה סמוך לארמון המלוכה.
לעומתם יש הסוברים כי התיעוד היווני הרב בנוגע לגנים, שגה והחליף את המקום עם העיר העתיקה נִמְרוּד, שם נמצאו חרסים רבים בהם ציורי הגנים ותיאורם, כולל תיאור בורג ארכימדס להעלאת המים וכן תיאור דיפון הגנים בקירות סלע עצומים, תיאור שאינו מתאים לבבל העתיקה, בה לא נמצאו סלעים כלל.
אחרים מציעים את הגנים של סנחריב מלך אשור בשנים 705-681 לפנה"ס שאכן נמצאו גנים בכניסה לארמונו על גדת החידקל.
הגניוס היהודי הוא ביטוי המתאר תופעה, בה אחוזים גבוהים מאוד בקרב מי שמוצאם יהודי מצטיינים בתחומים המצריכים אינטליגנציה גבוהה.
אחוזים גבוהים מאוד בקרב המצטיינים בתחומים המצריכים אינטלקט גבוה הם יהודים, הרבה יותר מחלקם של היהודים בכלל הקבוצות האתניות בעולם.
התופעה בולטת במיוחד בין חתני פרס נובל, כפי שציין ריצ'רד דוקינס, וגם בין זוכי מדליית פילדס, זוכי פרס טיורינג, זוכי פרס קיוטו, ואלופי העולם ואלופי ארצות שונות בשחמט – 44% מ-64 השחמטאים המדורגים כטובים ביותר בכל הזמנים היו ממוצא יהודי.
לבעלי מוצא יהודי יש נוכחות בולטת גם באמצעי התקשורת המערביים, בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה, במוזיקה ובספרות, בשוק ההון ובבנקאות, במסחר, בפעילות החברתית והפוליטית, ברפואה, בתחום ההמצאות, בחדשנות ובעיצוב.
ברשימת המיליארדרים של פורבס היהודים מהווים 11%, אף כי שיעורם באוכלוסיית העולם נמוך בהרבה, ומוערך בכ־0.19 אחוז, גם אם מתחשבים רק באוכלוסיית העולם המערבי.
הבולטוּת היהודית נרשמת לזכות היהודים, אך גם לחובתם, היא מעוררת הערכה, אך גם קנאה, חשדנות ועוינות.
הודות לסטטיסטיקות אין מחלוקת על קיום התופעה, אך גם אין הסבר מוסכם לסיבות לתופעה, וההשערות השונות שהועלו שנויות במחלוקת.
יש מגוון גדול של דוּגמות להצטיינות ולתבונה גבוהה מאוד אצל בעלי מוצא יהודי, שנעות בין מדענים כמו אלברט איינשטיין לקוסמים כמו הארי הודיני, ובין סופרים רבי מוניטין להוגי דעות שהשפיעו על הסדר העולמי כולו.
המגוון ותחומי העיסוק הושפעו ממצב היהודים במהלך ההיסטוריה .
התפלגות הזוכים היהודים בפרסי נובל
התפלגות הזוכים ממוצא יהודי לפי התחומים בהם הפרס מחולק (לא כולל מוסדות ביחס הזוכים):
הוגי דעות ואנשי רוח יהודים בולטים
בעם היהודי (תחילה אצל העברים) צמחו, עוד בימי קדם, אנשי רוח המוכרים ברחבי העולם, בעיקר הודות להנצחתם בדתות אברהמיות.
קיומן של חלק מהדמויות לא הוכח, אך השפעתן הרוחנית חזקה גם כיום, כך משה, המנהיג והמחוקק, כך נתן הנביא עם משל כבשת הרש, כך ישעיהו עם חזון אחרית הימים ויתר הנביאים.
שורת הנביאים הייתה ארוכה, חלקם זכו לחיבוק מדת אחת או יותר וחלקם לא, אך כל הנביאים ניסו להביא בשורות חדשות.
מימי קדם נקשרה הפילוסופיה היהודית עם ההגות הדתית, וכבר פילון האלכסנדרוני ניסה באמצעות הפילוסופיה לגונן על הדת היהודית.
מרבית הנוצרים הראשונים היו יהודים וראו עצמם כיהודים, וכך גם מנהיגיהם, החל מישו ומרבית שליחיו ומבשריו.
הפילוג היהודי-נוצרי הוביל לפולמוס היהודי-נוצרי, והוגי דעות מלומדים משני הצדדים לקחו חלק במחלוקת דתית-רוחנית זו, כמו בדיאלוג עם טריפון היהודי.
בארצות שבהן חיו יהודים תחת שלטון נוצרי הם אולצו לעיתים לשלוח את נציגיהם לפולמוסים כפויים, כמו משפט פריז, שהסתיים בהחלטה על שרפת התלמוד או ויכוח ברצלונה שהסתיים בניצחון הרמב"ן, אך בגלל זה גורש הרמב"ן מספרד.
בוויכוחים מסוג זה, כמו בוויכוח טורטוסה, היהודים הועמדו במצב שבו הם ייפגעו בכל מקרה, בין אם ינצחו בוויכוח ובין אם יפסידו.
בתקופות אלה ההוגים היהודים התמקדו בנושאי דת ומוסר, ובלטו ביניהם רב סעדיה גאון, הרמב"ם, רלב"ג ועוד.
יהודה הלוי מצא דרך משלו להציג אפולוגטיקה פילוסופית ב"ספר ההוכחה והראיה להגנת הדת הבזויה והשפלה" (ספר הכוזרי).
ההוגה היהודי הראשון שהגותו יצאה מגדרות העולם היהודי היה ברוך שפינוזה, אבי ביקורת המקרא.
בני תנועת ההשכלה היהודית הובילו לשינויים בקהילות היהודיות ובלטו הוגים כמו נפתלי הרץ וייזל ומשה מנדלסון.
במקביל להם, במקום אחר, הרב שניאור זלמן מלאדי הציע דרך אחרת, את דרכה של חב"ד.
נחמן קרוכמל, מחבר "מורה נבוכי הזמן", היה ממייסדי תנועת חכמת ישראל.
האמנציפציה ליהודים במערב אירופה ובמרכזה פתחה את הדרך ליהודים לקחת חלק בחיים הפוליטיים ולהשתתף בחיי הרוח.
קרל מרקס, בספריו הקפיטל והמניפסט הקומוניסטי, הניח את היסודות הרעיוניים של הסוציאליזם והקומוניזם, תוך מאבק אידאולוגי עם פרדיננד לסל, הוגה המפלגה המודרנית ואבי הסוציאל-דמוקרטיה.
אדוארד ברנשטיין הוביל אל הסוציאל-דמוקרטיה והיה בין מייסדי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, ומאוחר יותר, הרברט מרקוזה הלך בדרך של נאו-מרקסיזם.
משה הס חיבר את הסוציאליזם עם הציונות ויצר את הסוציאליזם הציוני.
לציונות היו צורות שונות שהתבססו על מצעים רעיוניים שונים.
הראשון שהגה את הציונות המדינית, המעשית והפוליטית היה הרב יהודה חי אלקלעי, שהושפע מרבו – הרב יהודה ביבאס.
אחרים הובילו מאוחר יותר את הזרמים השונים:
ציונות מדינית בהנהגת בנימין זאב הרצל.
ציונות מעשית בהובלת משה ליליינבלום ויהודה לייב פינסקר.
ציונות סינתטית בהנהגת חיים ויצמן, מרטין בובר, ליאו מוצקין ונחום סוקולוב, שניסתה לחבר בין שני הזרמים האחרים.
חלוקה רעיונית נוספת של הציונות יצרה את הזרמים הבאים:
ציונות רוויזיוניסטית שנוסדה והונהגה על ידי זאב ז'בוטינסקי, שבנוסף לפעילותו הפוליטית היה איש רוח ומשורר.
ציונות רוחנית בהובלת אחד העם.
ציונות דתית ששילבה בין הציונות ליהדות וראתה בשיבת ציון וישראל אתחלתא דגאולה.
לפני האמנציפציה, היהודים היו מודרים מהחיים הפוליטיים ורק מעטים מאוד, בדרך כלל מומרים, הצליחו להשתלב ולהגיע לפסגות, כמו בנג'מין דיזראלי, סופר ומדינאי, אדריכל האימפריה הבריטית.
לאחר האמנציפציה השתלבו היהודים במערכות הפוליטיות, השפיעו על המפלגות ואפילו הגיעו לתפקידי הנהגה עליונים.
ברפובליקה הצרפתית השנייה של צרפת בלט שר המשפטים היהודי אדולף כרמיה, ממייסדי כל ישראל חברים ונשיאה, ומראשי הבונים החופשיים של צרפת.
לאון בלום היה היהודי הראשון במשרת ראש ממשלת צרפת, ואחריו היו עוד ארבעה: מישל דברה, רנה מאייר, פייר מנדס פראנס ולורן פביוס.
יהדות איטליה הקטנה יחסית תרמה שלושה ראשי ממשלה לאיטליה המודרנית: אלסנדרו פורטיס, סידני סונינו ולואיג'י לוצאטי.
לאחר מהפכת אוקטובר עלתה לשלטון באימפריה הרוסית, שהפכה לברית המועצות, המפלגה הבולשביקית, ורבים מנציגיה היו יהודים.
ללנין היה רק סב אחד יהודי, אך מסביבו היו יהודים רבים, לאון טרוצקי (נולד בשם לייב דוידוביץ' בְּרוֹנשטיין), מקסים ליטבינוב (נולד בשם מאיר חנוך וולך-פינקלשטיין), גנריך יגודה (חנוך בן גרשון יהודה), גריגורי זינובייב (אובסיי-גרשון אהרונוביץ' רדומיסלסקי), לב קמנייב (לב רוזנפלד), יעקב סברדלוב, לזר קגנוביץ' ורבים נוספים.
גם מנהיג המנשביקים היה יהודי, יולי מרטוב (יוליוס צדרבוים).
בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה פרצו מהפכות במדינות נוספות: בחלק ממדינות גרמניה, בהונגריה ועוד.
בראש המהפכנים הקומוניסטים עמדו לא מעט יהודים, כך בהונגריה, בהנהגת בלה קון וכך בבוואריה, שם היה קורט אייזנר ראש ממשלת הרפובליקה החופשית של בוואריה וארנסט טולר היה ראש ממשלת הרפובליקה הסובייטית הבווארית.
גם בצמרות של המפלגות הקומוניסטיות והסוציאליסטיות האחרות באירופה הייתה נוכחות מוגברת של יהודים, הרבה מעבר לחלקם באוכלוסייה.
נוכחות זאת יצרה בעיני רבים זיהוי של הקומוניזם עם היהדות ואפילו נתנו לכך שם: יודאו-קומוניזם.
זיהוי זה הגביר והעמיק את האנטישמיות.
לאחר מלחמת העולם השנייה, כשהצבא האדום השתלט על מדינות מזרח ומרכז אירופה והמפלגות הקומוניסטיות עלו לשלטון, בין הקומוניסטים המובילים היו יהודים רבים, אף כי במהלך המלחמה עברו יהודי אירופה את השואה ומספרם הכללי התמעט.
ברומניה התבלטו שרת החוץ אנה פאוקר וסגן ראש הממשלה יוסיף קישינבסקי, בהונגריה ראש הממשלה מתיאש ראקושי, בצ'כוסלובקיה ראש הממשלה רודולף סלנסקי.
רבים מהיהודים האלה נפלו קורבן לטיהורים, הואשמו במשפטי ראווה, נשלחו לכלא או אפילו הוצאו להורג.
גם במדינות לא קומוניסטיות הגיעו בעלי מוצא יהודי לצמרת הפוליטית, כך קנצלר אוסטריה ברונו קרייסקי, כך רות דרייפוס, האישה הראשונה שהייתה נשיאת שווייץ, כך קלאודיה שיינבאום, נשיאת מקסיקו, כך זיגפרידס אנה מאירוביץ' בלטביה, כך יהושע חסן ראש השרים הראשון של גיברלטר.
במרוקו, באמצע המאה ה-20 כיהן לאון בן זקן כרופאו האישי של המלך מוחמד החמישי וכשר היהודי הראשון בממלכה.
אנדרה אזולאי משמש במשך עשורים רבים במהלך המאה ה-20 והמאה ה-21 כיועץ למלך מרוקו, מאז כהונת המלך חסן השני.
בארצות הברית, שבה חיה הקהילה היהודית השנייה בגודלה בעולם, היהודים זכו לייצוג בבית הנבחרים מעבר לחלקם באוכלוסייה, אך מעולם לא הגיע יהודי לתפקיד הנשיא או סגנו.
פרנסיס סלוודור היה היהודי הראשון שכיהן כחבר בבית נבחרים מדינתי בארצות הברית.
אחריו דייוויד לוי יולי היה היהודי הראשון שכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית, והיהודי הראשון שנבחר לסנאט האמריקאי.
קרוב משפחתו של לוי, יהודה פיליפ בנימין, היה סנאטור שכיהן כתובע הכללי, שר המלחמה ושר החוץ של ממשלת קונפדרציית המדינות של אמריקה (הדרום בתקופת מלחמת האזרחים האמריקאית).
בנימין זאב הרצל, הוגה ומוביל זרם הציונות המדינית, קנה לו שם עולמי עוד בטרם קמה מדינת היהודים שחזה.
גם דוד בן-גוריון, שהוביל את היישוב היהודי בארץ ישראל להכרזת העצמאות ולניצחון במלחמת הקוממיות, קנה את מקומו כמדינאי.
מנחם בגין, חסיד ארץ ישראל השלמה שחתם על ויתורים טריטוריאליים למען כריתת הסכם השלום בין ישראל למצרים, זכה להיות חתן פרס נובל לשלום, וכך גם יצחק רבין ושמעון פרס על חתימת הסכם העקרונות, שנועד להוביל לשלום בין מדינת ישראל ובין הפלסטינים.
מדענים בולטים בתחום מדעי הטבע
נכון ל-2015, על פי ההערכות היו בעולם כולו כ-14.7 מיליון יהודים, שהיוו כ-0.2% מאוכלוסיית העולם.
בשנת 1950, אחרי השואה, מספר היהודים היה כ-11,500,000 ואוכלוסיית העולם הייתה כ-2,520,000,000 בני אדם ומכאן שהיהודים היו 0.46% מאוכלוסיית העולם.
מספר הזוכים ממוצא יהודי בפרס נובל לפיזיקה הוא 52 מתוך 204 זוכים והם מהווים 25.5% מהזוכים.
מספר הזוכים ממוצא יהודי בפרס נובל לכימיה הוא 36 מתוך 175 זוכים והם מהווים 20.6% מכלל הזוכים.
מספרים אלה מצביעים על בולטות עצומה של הזוכים ממוצא יהודי, הרבה מעבר לחלקם באוכלוסייה.
מדענים בולטים בתחום המתמטיקה ומדעי המחשב
הפרס היוקרתי במתמטיקה הוא מדליית פילדס.
הפרס מוענק אחת לארבע שנים לעד ארבעה מתמטיקאים מתחת לגיל ארבעים, ונועד לתת הערכה ועידוד למתמטיקאים צעירים שהגיעו להישגים יוצאי דופן.
פרס טיורינג הוא פרס בין-לאומי בתחום מדעי המחשב, שמוענק על ידי ה-ACM, האגודה למכונות מחשוב, בגין הישג יוצא דופן בתחום מדעי המחשב.
בתחום זה שקול הפרס מבחינת יוקרתו לפרס נובל, שאינו מוענק בתחום מדעי המחשב.
30% מהזוכים במדליית פילדס ו-25% ממקבלי פרס טיורינג הם ממוצא יהודי.
פרס אבּל הוא פרס יוקרתי המוענק מדי שנה על ידי מלך נורווגיה מאז 2003 למתמטיקאים מכל העולם בעלי הישגים בולטים ויוצאי דופן.
גם בין הזוכים בפרס אבּל יש בולטות חריגה מאוד של בעלי מוצא יהודי: 36% (8 מתוך 22; עד 2020 כולל).
כ-42% מזוכי פרס בוכר (עד 2020 כולל), פרס המוענק כל שלוש שנים על ידי האגודה האמריקאית למתמטיקה, הם ממוצא יהודי.
שליש מהזוכים בפרס וולף למתמטיקה, נכון ל-2017 כולל, הם ממוצא יהודי.
מדענים בולטים בתחום הרפואה ומדעי החיים
בימי הביניים המעמד החברתי של הרופא היה נמוך, ולכן זה היה אחד המקצועות שהיהודים היו יכולים לעסוק בו.
גדולי הרופאים היהודים היו אסף הרופא (המאה ה-6~), שבתי דונולו (913–982 באיטליה), יצחק בן שלמה הישראלי (המאה ה-10 במצרים), אבו אל-ברכאת אל-בגדאדי, שקנה לעצמו שם גדול בבגדאד, וכונה על ידי בני זמנו "היחיד בדורו", והרמב"ם (המאה ה-12 במצרים), שהיה מסוללי הדרך לרפואה מונעת.
הרופאים היהודים קנו לעצמם מוניטין רב.
רבים מהם שירתו בחצרות המלוכה והיו מקורבים לאצולה, אך בשל דתם לא הורשו ללמד באוניברסיטאות.
אסף הרופא כתב ספר רפואה בעברית במאה השישית, מה שמצביע על קהל קוראים של רופאים יהודים, ושבתי דונולו כתב בעברית, במאה העשירית, את "ספר המרקחות", שכלל 120 מרשמים.
בשנת 1473 הגיע לחצרו של שליט נסיכות מולדובה, שטפן הגדול, הרופא הנכבד "יצחק בק" (Isaac beg), שתואר כ"ספרדי בן האמונה היהודית".
יצחק בק בא בשליחותו של אוזון חסן, השאה של פרס הטורקמנית, שניסה להשיג בני ברית נגד הסולטאן מהמט השני.
מצוין בהקשר זה שרבים מהרופאים היהודים באימפריה העות'מאנית שימשו, בנוסף להיותם רופאים, גם כיועצים פוליטיים, כדיפלומטים, כאנשי עסקים וכבנקאים.
בתקופה המודרנית בולטים שמותיהם של חוקרים פורצי דרך, יוצרי חיסונים וממציאי תרופות, כגון יונה סאלק, ברוך שמואל בלומברג, ארנסט בוריס צ'יין, סלמן אברהם וקסמן, אלברט שץ, ויהודים רבים נוספים.
העיסוק ברפואה היה נפוץ מאוד בין היהודים.
כך למשל, ב-1938, לפני האנשלוס, 70% מרופאי וינה היו יהודים.
העברי הראשון שהתבלט ופעל ככלכלן היה יוסף, ומאז ועד ימינו בני ישראל התבלטו מאוד בתחום הכלכלה.
היהודים שירתו שליטים רבים בתחום הכספים והכלכלה, ובין זוכי פרס נובל לכלכלה חלקם של בעלי המוצא היהודים גדול מ-40%, יותר מבכל תחום אחר.
מדליית ג'ון בייטס קלארק היא פרס שמעניקה התאחדות הכלכלנים האמריקאית לכלכלן אמריקאי (או שעיקר עבודתו בארצות הברית) מתחת לגיל 40, שלדעת ההתאחדות תרם את התרומה הגדולה ביותר למחשבה ולידע הכלכלי.
65% מהזוכים במדליית ג'ון בייטס קלארק היו ממוצא יהודי – יהודי ארצות הברית מהווים פחות מ-2% מאוכלוסיית ארצות הברית.
שליש (5 מתוך 15) מבין יושבי הראש של פדרל ריזרב, כולל שלושת האחרונים, הם ממוצא יהודי.
רבע (3 מתוך 12) מנשיאי הבנק העולמי הם ממוצא יהודי, כולל הנשיא הראשון וגם שניים מתוך 11 יושבי הראש של קרן המטבע הבין-לאומית.
שר האוצר הראשון של עיראק היה היהודי ששון חזקאל.
יהודים רבים בלטו במהלך ההיסטוריה בתחומי המסחר והעסקים, הרבה מעבר לחלקם היחסי באוכלוסייה.
ההצלחה העסקית של היהודים הוסיפה את הקנאה כמניע לאנטישמיות.
התבלטות היהודים במסחר וצבירת עושר נעשו למרות מגבלות שהוטלו עליהם, למשל מיסים מיוחדים, מפעם לפעם גזילת רכושם וגירושם ממקומותיהם או מחיקת חובותיהם של השליטים ושל הלא יהודים.
המלווה בריבית היהודי נמשל לספוג, שהשליטים טובלים בכסף נוצרי ולאחר מכן סוחטים אותו לתוך מטמונם.
במאה ה-19 ייסד החלפן היהודי מפרנקפורט, מאיר אנשל רוטשילד, בנק שפתח סניפים והתרחב בבירות אירופה והפך את השם "רוטשילד" לשם נרדף לעושר יהודי.
המתחרים לרוטשילדים בפריז היו האחים אמיל ויצחק פרייר, יהודים שהגיעו לצרפת מפורטוגל.
פרופסור ישראל ברטל מציין שהמהפכה התעשייתית זימנה ליהודי אירופה במאה ה-19 אפשרויות להתעשרות מהירה.
בתקופה זו נוצרו מונופולים, נסללו מסילות רכבת, נוסדו בנקים וחברות ביטוח.
בתל הנרי סטרוסברג כונה בארצות הגרמניות "מלך מסילות הברזל", הברון מוריס הירש סלל את מסילות הברזל באימפריה האוסטרו-הונגרית, משפחת פוליאקוב סללה מסילות ברזל באימפריה הרוסית, משפחת ברודסקי השתלטה על תעשיית הסוכר באימפריה הרוסית וכך עשתה משפחת ויסוצקי לגבי שיווק התה.
ישראל פוזננסקי, שכונה "מלך הכותנה", הקים תאגיד ענק בלודז'.
בתחילת המאה העשרים, ברומניה, היהודים היוו כ-4.6% מהאוכלוסייה, אך לפי הסטטיסטיקה הרשמית, מתוך 623 עסקים תעשייתיים שהשתמשו במכונות, 23.66% היו של יהודים.
יהודי רומניה התבלטו הרבה מעבר לחלקם באוכלוסייה גם בתעשיית הטקסטיל, בתעשייה הכימית, בזיקוק הנפט, בייצור השימורים, ייצור מוצרי עץ ורהיטים ובייצור חומרי הבנייה.
מקס אאושניט היה הטייקון הגדול ביותר ברומניה וכונה "מלך הברזל", משום שליטתו בתעשיית המתכת.
האחים המומרים נוימן בארד הקימו תעשייה משגשגת בתחומי המזון והטקסטיל.
ברשימת עשירי העולם של פורבס, נכון לאוקטובר 2017 היו בין 20 העשירים הראשונים שישה בעלי מוצא יהודי (30%): מארק צוקרברג, לארי אליסון, מייקל בלומברג, לארי פייג', סרגיי ברין ושלדון אדלסון.
אף על פי שיהדות רוסיה הנוכחית מהווה פחות מרבע אחוז מאוכלוסיית רוסיה, ברשימת עשירי רוסיה יש 25 בעלי מוצא יהודי ובעשירייה הפותחת יש ארבעה בעלי מוצא יהודי.
יהדות אוסטרליה מהווה 0.4% מאוכלוסיית אוסטרליה, אך ברשימת עשירי אוסטרליה, היהודים הארי טריגובוף, פרנק לואי, אנתוני פראט וג'ון גנדל ממלאים ארבעה מקומות בעשירייה הראשונה.
צמד האחים היהודים ממוצא עיראקי, דוד וסימון ראובן, עומדים במקום הראשון ברשימת עשירי בריטניה ואירלנד, ובמקום השלישי נמצא היהודי הרוסי לן בלווטניק.
בצרפת, איש העסקים הצרפתי-ישראלי פטריק דרהי ממוקם במקום החמישי מבין עשירי צרפת ובמקום החמישי בישראל.
בני משפחת ספרא נמנים בין היהודים העשירים בעולם, ובן המשפחה יוסף ספרא מברזיל הוא הבנקאי העשיר בעולם.
סופרים, משוררים ומחזאים בולטים ממוצא יהודי
היצירה הספרותית של בעלי המוצא היהודי מתאפיינת בכמה קווים מיוחדים רק להם.
קובץ של יצירות ספרותיות יהודיות עתיקות הוא רב המכר הגדול ביותר אי פעם, התנ"ך.
בפי הנוצרים נקרא התנ"ך "הברית הישנה", והוא מהווה לצד "הברית החדשה" (גם הוא נכתב על ידי בעלי מוצא יהודי), את אוסף הספרים המקודש לנוצרים, המכונה "ביבליה".
ראשוני המוסלמים העריכו גם הם את ספר התנ"ך, וכינו בזכותו את היהודים ואת הנוצרים "עמי הספר".
התנ"ך תורגם, כולו או לפחות חלקים ממנו, ל-2,454 שפות וניבים.
פיזור היהודים בעולם יצר מצב שבו הם השתמשו בשפות רבות ושונות ממקום למקום.
בחלק מהמקומות היהודים המציאו לעצמם שפות בנות כלאיים, בין עברית ובין השפה המקומית, שפות יהודיות.
היהודים לא רק דיברו בשפות המקומיות ובשפות היהודיות, הם גם יצרו יצירות ספרותיות בעברית, בשפות היהודיות ובשפות המקומיות.
היצירה בשפות היהודיות באה לידי ביטוי בשפות העיקריות, יידיש ולאדינו.
בלאדינו היצירה העיקרית הייתה ילקוט מעם לועז של יעקב כולי.
ביידיש הייתה ספרות, שירה ואפילו מחזאות, יצירות רבות ומגוונות, והיוצרים הבולטים היו מנדלי מוכר ספרים, שלום עליכם, י"ל פרץ, ש.
אנ-סקי, שלום אש, יצחק בשביס-זינגר שזכה בפרס נובל לספרות, פרץ מרקיש, קדיה מולודובסקי, יחיאל די-נור ורבים אחרים.
בעלי מוצא יהודי החלו להשתלב בספרות המקומית בארצות מושבם רק לאחר האמנציפציה ליהודים ועשו זאת מהר ובהצלחה רבה.
סופרים יהודים רבים כתבו באנגלית, שהיא שפתן של יהדות ארצות הברית, יהדות אוסטרליה, יהדות בריטניה, יהדות דרום אפריקה.
חלקם, כמו נדין גורדימר, סול בלו ובוב דילן, זכו בפרס נובל לספרות.
היו גם סופרים שהתמקדו בהוויה היהודית, כמו פיליפ רות ונעמי רגן וכותבים בולטים נוספים כמו המחזאי ארתור מילר (כולם היו בניי, מותו של סוכן, ציד המכשפות ועוד), יז'י קושינסקי (הציפור הצבועה, להיות שם), ברנרד מלמוד ורבים נוספים.
בצרפתית בלטו מרסל פרוסט, מחבר בעקבות הזמן האבוד, פטריק מודיאנו, זוכה פרס נובל לספרות, אנדרה שוורץ-בארט, רומן גארי הידוע גם בשם אמיל אז'אר, אנדרה מורואה, ז'ורז' פרק, אנה לנגפוס, המחזאי אז'ן יונסקו ורבים נוספים.
נקודה מיוחדת לגבי הסופרים היהודים שכתבו בצרפתית – חלקם באו מארצות אחרות, רוסיה, רומניה, פולין, מרוקו, תוניסיה, אלג'יריה ועוד.
בצרפתית כתב גם אלי ויזל, שזכה בפרס נובל לשלום.
בצרפת ידועה גם הלן סיקסו כאחת מהאינטלקטואליות המובילות.
גם בין כותבי הגרמנית היו בעלי מוצא יהודים בני ארצות לא גרמניות, כמו אליאס קנטי ופרנץ קפקא.
ברוסית בלטו בכתיבתם איליה ארנבורג, איסאק באבל, וסילי גרוסמן, סמואיל מרשק, קורניי צ'וקובסקי, אנטולי ריבקוב, איליה אילף וזוכה פרס נובל לספרות בוריס פסטרנק ורבים אחרים.
ברומנית כתבו עשרות סופרים, משוררים ומחזאים ממוצא יהודי ובלטו במיוחד מיכאיל סבסטיאן, שרק חלק מיצירותיו מזוהות בשמו, בעוד שיצירות רבות נמכרו לסופרים רומנים, שפרסמו אותן תחת שמם והמשוררת נינה קסיאן, שפיתחה קריירה נוספת באנגלית, לאחר מציאת מקלט מדיני בארצות הברית.
המחזאי הפורה אלכסנדרו מירודן הוציא לאור בישראל ירחון בשפה הרומנית.
פרס פוליצר, על שמו של המוציא לאור והעורך היהודי ג'וזף פוליצר, הוא הפרס היוקרתי ביותר בתחום העיתונות הכתובה, ומוענק על ידי הפקולטה לעיתונות של אוניברסיטת קולומביה.
51% מזוכי הפרס הם ממוצא יהודי.
במהלך המאה ה-19, עם האמנציפציה, השתלבו מוזיקאים יהודים במידה הולכת וגדלה בזירה המוזיקלית של אירופה.
היינריך היינה, במאמרו "על התיאטרון הצרפתי", התייחס אמנם לפליקס מנדלסון כאל "היורש הלגיטימי לכס המלוכה של מוצרט", אך החברה הנוצרית התייחסה בדרך כלל למוזיקאים היהודים כנטע זר.
נוסף לריכרד וגנר, שהביע עמדה אנטישמית בוטה במאמרו היהדות במוזיקה, הפגינו גם מוזיקאים הנחשבים ליברליים יותר זלזול כלפי העמיתים היהודים.
כך למשל כונה איגנץ מושלס "הנער היהודי הזה" במכתב ששלח איגנץ שופאנציג לבטהובן בשנת 1823, והיינריך מארשנר כינה את הפסנתרן הפולני קארל טאוסיג "היהודי הקטן", וכתב על "זיוף המוזיקה של היהודים" במכתב ששלח לאשתו.
חמשת המלחינים היהודים הגדולים בתקופה הרומנטית באו מרקע תרבותי יהודי ברור והזדהו כיהודים: ג'אקומו מאיירבר (הוגנוטים, "הנביא", "רוברט השד") ז'אק פרומנטל הלוי ("היהודייה"), פליקס מנדלסון ("אליהו"), ז'אק אופנבך וגוסטב מאהלר.
בנוסף לכך גילו מספר מלחינים יהודים בולטים בני המאה ה-19 עניין חולף בנושאים יהודיים היסטוריים או דתיים.
בהם ניתן למנות את שארל-ולנטן אלקאן, קרל גולדמארק, פרדיננד הילר, יוזף יואכים, אייזק נייתן (מנגינות עבריות) ואנטון רובינשטיין.
המלחין הבולט ביותר ממוצא יהודי לאחר גוסטב מאהלר היה ארנולד שנברג, שחיבר כמה יצירות על נושאים יהודיים, בהן "כל נדרי", ואופרה לא גמורה בשלוש מערכות "משה ואהרון".
מיצירותיו החשובות השישייה "ליל הוד" וגורה לידר.
שנברג בלט בחדשנותו, מנהיג האסכולה הווינאית השנייה ויוצר שיטת שנים-עשר הטונים.
תלמידיו החשובים היו אלבן ברג ואנטון וברן.
ארנסט בלוך, מלחין שווייצרי, חיבר את "שלמה" לצ'לו ותזמורת, ו"סוויטה עברית" לכינור ופסנתר.
מהמוזיקה שהלחינו דריוס מיו ומריו קסטלנואובו-טדסקו, שבאו שניהם מרקע יהודי מסורתי עולה תמונה דומה.
מיו, ממנהיגי האסכולה הצרפתית החדשנית וחבר בקבוצת השישה, נחשף כילד באקס-אן-פרובאנס למוזיקה של הקהילה היהודית הפרובאנסלית.
האופרה שלו "Esther de Carpentras" עושה שימוש במורשת המוזיקלית העשירה הזו.
גם קסטלנואובו-טדסקו, שהיגר לאמריקה ערב מלחמת העולם השנייה, הושפע במידה רבה מחינוכו היהודי-ספרדי.
מקומם של היהודים בולט גם במוזיקה הפופולרית בת זמננו.
בין היוצרים הבולטים בתחום נמנים בוב דילן (במקור רוברט צימרמן, חתן פרס נובל לספרות), לאונרד כהן וברברה סטרייסנד (כלת אוסקר, גראמי, אמי וטוני).
ענף הקולנוע, כתחום חדש, שאין בו מסורות ומגבלות, התאים לכניסת היהודים אליו.
יתר על כן, תעשיית הסרטים האמריקאית לא נחשבה ל"ענף מכובד", לכן היו פחות חסמים בפני כניסת יהודים אליו.
במהלך תחילת העשור הראשון של המאה ה-20, כאשר תעשיית הקולנוע עדיין הייתה בתחילת דרכה, מהגרים רבים, בעיקר יהודים, מצאו תעסוקה בתעשיית הקולנוע האמריקנית בעיקר משום שרבים מהם לא הצליחו להשתלב בתעשיות האחרות בשל אפליה אשר הייתה קיימת באותה העת במקומות העבודה האמריקאים כלפי האוכלוסייה היהודית בארצות הברית.
בתחילה התקיימו בעיקר הקרנות הסרטים בתיאטראות אשר זכו לכינוי "ניקלאודיאונים" (Nickelodeons), משום שמחיר הכניסה לסרט היה ניקל אחד בלבד (חמישה סנט).
תוך מספר שנים, אישים כגון סמואל גולדווין, קארל למל, אדולף צוקור, ג'סי לסקי, לואי ב.
מאייר והאחים וורנר (הארי וורנר, אלברט וורנר, סם וורנר וג'ק וורנר) החלו לעסוק בהפקת סרטים.
במהרה הם עמדו בראש אולפני הסרטים של תעשיית הקולנוע האמריקאית.
ראשי האולפנים סללו בהמשך גם את הדרך עבור יוצרי סרטים רבים אשר היגרו לארצות הברית ממדינות אחרות על מנת לעבוד בתעשיית הקולנוע האמריקאית.
בין המהגרים היהודים מגרמניה לארצות הברית בלטו שלושה במאי סרטים, שקליטתם הצליחה מאוד, ארנסט לוביטש, שביים בארצות הברית 26 סרטים וזכה בפרס אוסקר, פריץ לאנג, שביים בארצות הברית 20 סרטים ופרידריך וילהלם מורנאו, שעד מותו המוקדם הספיק לביים בארצות הברית 4 סרטים.
אומנים יוצרים בולטים בתחומים אחרים
יהודים רבים בלטו בתחום הקומיקס, ובייחוד בקומיקס האמריקאי.
למעשה, יהודים הם שהמציאו ופיתחו את ז'אנר גיבורי-העל, ואחראים להמצאת גיבורי-העל הפופולריים והאייקוניים ביותר.
סופרמן הומצא על ידי ג'רי סיגל וג'ו שוסטר, באטמן הומצא על ידי בוב קיין וביל פינגר, וספיידרמן, הענק הירוק והאקס-מן הומצאו על ידי סטן לי.
סטן לי המציא גיבורי-על רבים והפך את חברת מארוול קומיקס, ביחד עם המפיק הישראלי אבי ארד, למעצמת קומיקס ואימפריה כלכלית.
ג'ק קירבי וויל אייזנר, מאמני הקומיקס הבולטים ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית, אף הם יהודים.
הפופולריות של השחמט בקרב היהודים הייתה כה גדולה עד שהמשחק זכה לכינוי "המשחק היהודי".
משה צ'רניאק, מי שהיה אלוף ישראל בשחמט והשחמטאי המקצועני הראשון בישראל, טען:
רמב"ם מזכיר את המשחק בפירוש המשניות (סנהדרין ג), אך מנה אותו בין המשחקים האסורים בגלל ההימורים על התוצאה.
רוב הפוסקים היהודים קבעו שמותר לשחק שחמט בשבת וחיזוק לכך אפשר למצוא בדבריו של הרב גבריאל פונטרימולי, בספרו פחד יצחק: "עינינו ראו המצחקים כמה עונג יש להם באותו הצחוק, ולכן האישקאקי מוכנים לדבר היתר ואין בהם איסור מוקצה".
ספר השחמט הראשון הידוע נכתב על ידי הספרדי לואיס ראמירז (Luis Ramírez), שמוצאו היה ממשפחת יהודים אנוסים.
החיבור בין היהודים ובין משחק השחמט הצדיק בשנת 1874, בברלין, הופעתו של ספר המוקדש לכך, Schach bei den Juden (שחמט אצל היהודים) מאת ד"ר משה שטיינשניידר, שהופיע בגרמנית.
היהודים המשיכו לשחק שחמט אפילו במחנות העבודה והריכוז הנאציים וביד ושם שמורות 13 ערכות שחמט ששימשו לכך.
ההצלחה הבלתי רגילה של היהודים בתחום השחמט משכה חוקרים, שבאו לבדוק את הקשר בין השחמט ובין האינטליגנציה, אך התוצאות היו בלתי צפויות – מסתבר שאין צורך באינטליגנציה גבוהה כדי להצליח בשחמט, אבל העיסוק בשחמט יכול לפתח את האינטליגנציה של העוסקים בו.
היהודים לא רק שיחקו שחמט, הם גם תרמו לתאוריה של משחק השחמט.
בתחום הפתיחות יש את ההגנה נימצו-הודית הנושאת בצדק את שמו של אהרון נימצוביץ', פתיחת רטי על שמו של ריכרד רטי, הגנה הולנדית של אליאס סטיין ועוד תרומות רבות של שחמטאים יהודים.
שחמטאים יהודים, כמו סאלו פלור, כתבו ספרי תאוריה שחמטאיים.
השחמטאי היהודי ג'רלד אברהמס, שחיבר ספרי שחמט רבים, התבטא בנושא בספרו The Jewish Mind וקבע שהצטיינות היהודים בשחמט נובעת מכך ש:
באופן מסורתי היהודים שואפים לייצור אינטלקטואליות צרופה.
ליהודים יש כישורים לשוניים, כולל שפת השחמט.
היהדות התנגדה לבערות והלל אמר "אין בור ירא חטא".
ניתן לפרש שכוונתו הייתה שאדם ללא ידע מועד לחטוא כי הוא אינו יכול ללמוד מה לעשות (אם כי הפרשנות הקלאסית היא בור בהלכה, ולא בור במדעים).
ביהדות קיימות מצוות המונעות בערות בכך שהן מחייבות את האדם ללמוד קרוא וכתוב: כל יהודי מצוּוה ללמוד תורה (דבר שנעשה בקריאה בפה בדווקא כמו שכתוב ).
בנוסף חובה על האב ללמד את בנו אומנות.
ואף הותר ללמד את הילד אומנות בשבת כי זוהי מצווה.
בספר "המיעוט הנבחר: כיצד עיצב הלימוד את ההיסטוריה הכלכלית של היהודים", מאת צבי אקשטיין ומריסטלה בוטיצ'ילי, מועלה הרעיון שהחובה שהוטלה על כל אב יהודי ללמד את בניו תורה, הייתה חובה כבדה ויקרה, כי הלימודים היו יקרים וזה הכביד על פשוטי העם – היהודים החקלאים העניים.
בין המאות השלישית והשישית הסתמן תהליך של הפיכת הבנים היהודים ליודעי קרוא וכתוב, בשונה מהמצב בעמים אחרים, ובו בזמן הצטמצם מספר היהודים – מ-5.5 מיליונים בסביבות שנת 65 לספירה, ל-1.2 מיליונים בסביבות שנת 650. ההערכה היא שהיה תהליך של המרת דת, במיוחד בין המתקשים לממן לימודים לילדיהם.
בתקופה זו ושנים רבות אחריה, בני העם היהודי היו חברה שבה הגברים ידעו קרוא וכתוב ובכך התבדלו מהמוני האנאלפביתים שסביבם.
התפשטות האימפריה המוסלמית הענקית, שבתוך גבולותיה חיו מרבית היהודים, יצרה הזדמנויות רבות לפיתוח המסחר, הזדמנויות שכדי לנצלן נדרשו ידיעת קרוא וכתוב וחשבון.
היהודים, בהיותם משכילים יחסית, ניצלו הזדמנויות, עברו לגור בערים וסיגלו לעצמם עיסוקים מבוססי השכלה.
למרות אי השתייכותם לדת השלטת, הצליחו היהודים, הודות להשכלתם, להשתלב גם באדמיניסטרציה של השלטונות המוסלמים, בעיקר בתחום ניהול הכספים והגיעו לדרגות בכירות ביותר, כך חסדאי אבן שפרוט, שמואל הנגיד, מנשה בן אברהם אל קזאז, דון יוסף נשיא וגם אחרים.
היהודים נהנו מאוטונומיה קהילתית וניהלו את חייהם.
הם גם שמרו על קשרים עם קהילות יהודיות בערים וארצות אחרות, קשרי מסחר וחיתון.
לצורכי המסחר ושמירת הקשרים למדו היהודים שפות נוספות, לכן היו מבוקשים כמתורגמנים, ויכולתם לבקר ואף לעקור מארץ לארץ הייתה עדיפה.
מרבית יהודי בבל זנחו את עבודת האדמה, עברו לערים והשתלבו במעמד הבינוני והגבוה.
משורות יהודי מצרים יצאו אדמיניסטרטורים שעלו לגדולה והפכו מוּשָׁא לקנאת המוסלמים.
הכימאי וההיסטוריון ג'אורג' סרטון, הנחשב למייסד תחום ההיסטוריה של המדע, טען שבין השנים 1150–1300, כ-15% ממלומדי התקופה היו יהודים (95 מתוך 626).
הצלחת היהודים ועלייתם במדרג הכלכלי הפכה אותם למושא לקנאת המוסלמים.
חלק מיהודי מצרים נהגו באורח חיים בזבזני ועוררו עוד יותר את קנאת המוסלמים.
גם בגרנדה הצלחת היהודים עוררה קנאה עזה והמשורר אבו אסחאק אל-תוג'יבי האלבירי חיבר שיר התקפה על היהודים, שקרא בין היתר לרצוח את יהוסף הנגיד ונאמר בשיר:
מצב זה גרם במאה העשירית ובמאה האחת עשרה לשלושה גלים של פרעות ביהודי מצרים ולפרעות גרנדה, שבמהלכן נרצח יהוסף הנגיד.
היהודים היו בעבר מיעוט נסבל בעל זכויות פחותות יחסית לרוב בארצות שבהן ישבו, ולעיתים שינו השלטונות את טעמם וגירשו את היהודים.
בדרך כלל לגירוש נלווה גם גזל רכוש היהודים וכך נאלצו היהודים לעבור לארץ אחרת ולהתחיל מחדש.
במסעי הצלב ובמיוחד בגזירות תתנ"ו יהודים רבים איבדו את חייהם והניצולים היו אלה שהצליחו לברוח וכשברחו, ברחו על נפשם, ללא רכושם.
בשנת 1420 הואשם אחד מפרנסי העיר היהודים בעיר אנס שבאוסטריה עילית בעלילת שווא של חילול לחם הקודש.
עלילה זו גרמה לכך שהקיסר אלברכט החמישי, ארכידוכס אוסטריה, פקד לאסור את כל יהודי אוסטריה.
270 יהודים הועלו על המוקד בפומבי, והשאר גורשו מאוסטריה בחוסר כול.
היהודים למדו מהתנסויות אלה שהרכוש היחיד שלא ניתָן לגזול מהם הוא הידע שרכשו, ובהתאם לכך השקיעו יותר ברכישת ידע עבורם ועבור צאצאיהם.
דוגמה טובה היו מגורשי ספרד ופורטוגל, שהתקבלו בזרועות פתוחות באימפריה העות'מאנית בזכות הידע הרב שהביאו איתם.
בארצות רבות הוגבלו היהודים ותעסוקתם, ובעיקר נמנעה מהם האפשרות לרכוש אדמה חקלאית.
בתקופות שבהן 90% או יותר מהתושבים היו חקלאים זו הייתה מגבלה רצינית מאוד.
גם הצטרפות לגילדות מקצועיות הייתה בעייתית, כי הגילדות היו מאורגנות על בסיס דת משותפת, וכך נדחקו היהודים אל המקצועות שבני הרוב לא חפצו בהם מסיבות שונות, כמו הלוואה בריבית וחכירת גביית המיסים, ותחומים שבהם היה להם יתרון ברור, כמו חלפנות כספים ורפואה.
במהלך מסעי הצלב הגיעו סוחרים נוצרים ממערב ומדרום אירופה למזרח התיכון והחלו לעסוק במסחר, שקודם לכן היה בידי היהודים, וכך דחפו אותם עוד יותר אל העיסוק בהלוואה בריבית.
הוונציאנים, שרצו לדחוק את ידי היהודים מהמסחר, תבעו מהם להתנצר ולא, לאסור על היהודים לנגוע בכל חפץ שיש בו סימן הצלב, סימן שהיה נפוץ מאוד בכל הסחורות.
מצוות לימוד התורה לא נשתכחה מהיהודים, וחשיבותה בלטה מאוד על רקע החברה המוסלמית והחברה הנוצרית, שבהן יודעי הקרוא וכתוב היו מיעוט קטן.
המצווה הוטלה על האב, אך בהדרגה, בקהילות היהודיות, היא הפכה לחובה חברתית, והמוסדות הקהילתיים הקימו מוסדות חינוך, בעיקר למען בני העניים, שידם לא השיגה את הממון הדרוש לחינוך הילדים.
בבתים שבהם האב שכר מלמד לבניו, הלימוד נעשה בבית, וגם הבנות זכו לשמוע את החומר הנלמד וחלקן למדו קרוא וכתוב.
בבתי הספר, בנוסף ללימודי הדת, לימדו קריאה וכתיבה, חשבון, ובארצות ערב גם את השפה הערבית.
החברה היהודית פיתחה מנהגים ומסורות שנועדו לעודד את הלימוד, החל מהמפגש של הילד הקטן עם אותיות אלפבית טבולות בדבש, ועד למתן כבוד של קריאה בתורה בפני הקהל בבית הכנסת.
בחברה היהודית לימודי התורה נמשכו גם לאחר בית הספר, ומבוגרים רבים נהגו להקדיש זמן, בעיקר בחגים ובשבתות, אך גם בימי חול ללימוד סוגיות בתורה, וכך יצרו לעצמם הרגלי למידה.
בקהילות היהודיות בגולה, ההנהגה הייתה נתונה בידי תלמידי חכמים, שנהיו רבנים בולטים בזכות עצמם, וזה היה איתות נוסף לכבוד שרכשו היהודים ללימודים.
בעוד שבקהילות יהודיות שהתקיימו באירופה הנוצרית של ימי הביניים נוצר "חדש אסור מן התורה" בנוגע לחידושים הלכתיים, בקהילות היהודיות בארצות המזרח התיכון נפוצה חשיבה עצמאית והתחדשות הלכתית.
מאז חורבן בית המקדש השני ואובדן העצמאות היהודית היהודים היו למיעוט בעל מעמד נחות יחסית לרוב השליט במדינות שבהן הם חיו.
חוסר השוויון התבטא במיסוי עודף ובכל מיני חוקים ותקנות, כמו חובת לבוש מיוחד, הטלאי הצהוב, כובע היהודים, שבועת היהודים, הגבלת אזורי המגורים, הדרה מהשירות הצבאי וממוסדות החינוך הממלכתיים ועוד.
ב-1787 זכו קרוב ל-2,500 יהודי ארצות הברית לשוויון זכויות וכעבור ארבע שנים, ב-1791, האספה הלאומית הצרפתית קיבלה את "חוק שוויון היהודים הכללי", ומכאן נפתחה הדרך למתן שוויון זכויות ליהודים בכל מקום שאליו הגיעו צבאות נפוליאון.
היהודים, ששנים רבות התחרו בתחומים שונים עם יתר תושבי אותן ארצות, כשהם באים מעמדה נחותה, נהנו מאוד מהמצב החדש שאפשר להם תחרות יותר שוויונית (עדיין היו מגבלות שנבעו ממסורות, ממנהגים ומעצם היות היהודים מיעוט), ואנרגיות חדשות הובילו אותם להשגת עמדות מפתח בארצותיהם.
הלא יהודים לא נשארו אדישים לשינוי.
חלק מהם היו מודאגים מהתחרות הנוספת מצד היהודים, תחרות על משרות בשירות הציבורי, באקדמיה ועוד, משרות שעד האמנציפציה היו סגורות בפני היהודים וכעת נפתחה דרכם אליהן.
במצב זה התעוררה אנטישמיות ואפילו הגיעו הדברים לכדי פרעות, כמו פרעות "הפ-הפ", שהתפשטו על פני כל הקונפדרציה הגרמנית.
בפרעות אלה השתתפו ואפילו הובילו אותן אינטלקטואלים גרמנים, פרופסורים וסטודנטים, שחששו מהתחרות היהודית.
האמנציפציה של היהודים באירופה התקדמה בהדרגה מזרחה ומשאביה הגיעו גם למדינה החדשה, רומניה.
שליט רומניה, אלכסנדרו יואן קוזה, רצה להעניק זכויות אזרח ליהודים, אך בגלל ההתנגדות העזה מצד חוגים רחבים מאוד של הציבור הרומני, הודיע שתהיה זאת אמנציפציה הדרגתית.
קוזה נקט אומנם בכמה צעדים ראשונים של אמנציפציה, אך הדחתו בראשית 1866 שמה סוף לתהליך.
יון ברטיאנו, המנהיג הרומני הליברלי הבטיח אזרחות ליהודים, אבל שוב התקוממו החוגים האנטישמים, ובעת הדיונים על החוקה יצאו המוני רומנים לרחובות בוקרשט והרסו את בתי הכנסת.
לחצם נשא פרי והחוקה שהתקבלה בשנת 1866 שללה בסעיף 7 את האפשרות של הענקת אזרחות רומנית למי שאינו נוצרי.
גם מינויו של ברטיאנו לראש ממשלה כמה שנים מאוחר יותר לא שינה את המצב, והיהודים מצאו עצמם במצב גרוע מכפי שהיה לפני כן – הם היו במעמד של חסרי אזרחות כלשהי, אך חייבים בכל החובות של האזרחים הרומנים, כולל שירות צבאי.
האמנציפציה פתחה את שערי בתי הספר התיכונים והאוניברסיטאות בפני היהודים והם נהרו אליהם בהמוניהם.
בהונגריה, ב-1910 היו 18,264,533 תושבים ו-911,227 מתוכם היו יהודים, פחות מ-5%, אך בשורות הסטודנטים באוניברסיטאות היהודים היו 29.6%, פי שישה מחלקם באוכלוסייה הכללית.
ב-1913, באוניברסיטת בודפשט, בפקולטות למדעים היו 34.1% יהודים ובפקולטות לטכנולוגיה וכלכלה 31.9% יהודים.
48.5% מרופאי הונגריה היו יהודים, 58.11% מהמוציאים לאור ו-60.96% מהסוחרים היו יהודים.
ההונגרים החליטו לשנות את המצב וחוקקו ב-1920 את חוק נומרוס קלאוזוס, החוק האנטישמי הראשון באירופה במאה העשרים.
החוק, שקבע מכסות לפי חלקן באוכלוסייה של הקבוצות השונות, היה מכוון נגד היהודים, אף על פי שהיהודים לא הוזכרו במפורש.
התוצאה הייתה ירידה חדה באחוזי היהודים בחינוך האוניברסיטאי.
יהודים רבים שלא הצליחו להתקבל ללימודים היגרו מהונגריה, לבדם או עם משפחותיהם, אל ארצות שבהן יוכלו ללמוד.
גם בפולין הופעל כלי הנומרוס קלאוזוס, כדי לצמצם את כמות הסטודנטים היהודים, והוא הוריד את כמות הסטודנטים היהודים מ-24.6% בשנת הלימודים 1921–1922 ל-13.2% בשנת הלימודים 1935–1936.
ברומניה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, כשהיהודים זכו סוף-סוף בהתאזרחות, האנטישמיות, שניזונה במידה רבה מהתחרות על מקומות העבודה של בוגרי בתי הספר התיכוניים והאוניברסיטאות, התעצמה, בעיקר משום שהכמות היחסית של היהודים, באוניברסיטאות באופן כללי ובפקולטות לרפואה במיוחד, הייתה גדולה בהרבה מחלקם באוכלוסייה הכללית.
בשנת הלימודים 1920–1921 למדו רפואה באוניברסיטת בוקרשט 1,808 סטודנטים, ש-537 מתוכם היו יהודים (29,7%) – באותה תקופה אחוז היהודים באוכלוסייה הרומנית נע סביב 4%.
בהונגריה השכנה הייתה תופעה דומה והשלטונות הנהיגו שם נומרוס קלאוזוס, הסטודנטים הרומנים שאפו אפוא להנהיג גם ברומניה הגבלות דומות.
גם באימפריה הרוסית הופעל בהרחבה כלי הנומרוס קלאוזוס נגד היהודים.
יהודים שרצו ללמוד המירו את דתם ואז שוכלל הכלי והופעל גם נגד מומרים.
צעירים יהודים רבים היגרו מהאימפריה הרוסית למערב אירופה, לשווייץ, לצרפת, לגרמניה, ולמדינות נוספות שבהן האוניברסיטאות אפשרו לימודים גם ליהודים.
אחרי מהפכת אוקטובר בוטלו מגבלות הנומרוס קלאוזוס ברחבי רוסיה, פרט לאזורים שהיו בשליטת הצבא הלבן.
בברית המועצות ובגוש הקומוניסטי לא הונהג נומרוס קלאוזוס, אך מדיניות קומוניסטית לעידוד וקידום בני הפועלים והאיכרים פגעה בעקיפין ביהודים, שהיו בני סוחרים ואינטלקטואלים.
גם בארצות הברית הונהג נומרוס קלאוזוס נגד יהודים, לא ככלי של המדינה, אלא ככלי של אוניברסיטאות שונות, בעיקר היוקרתיות.
הלחץ שהפעיל הנומרוס קלאוזוס על הצעירים היהודים, ששאפו לרכוש השכלה, היה גורם חשוב מאוד ביוזמות להקמת מוסדות להשכלה גבוהה עבור יהודים בארץ ישראל – הטכניון בחיפה והאוניברסיטה העברית בירושלים.
היהודים, שהתפזרו בעולם, הביאו איתם לכל מקום את שפת אבותיהם, השפה ששימשה אותם בטקסים הדתיים.
במקומות שבהם התיישבו דוּבּרוּ שפות אחרות, והם נאלצו ללמוד את שפת המקום כדי לתקשר עם סביבתם ועם הרשויות.
מציאות זו הפכה כמעט את כל היהודים לדו-לשוניים או פוליגלוטים.
שליטה בשפות נוספות על פני שפת המקום הייתה שימושית מאוד עבור העוסקים במסחר בין-לאומי, ויהודים רבים עסקו בכך.
השימוש השגור בשתי שפות, שפת הקודש ושפת המקום, הוביל ליצירת אוצר מילים מעורב, שהתפתח לשפה מיוחדת של היהודים.
קיומן של שפות מקומיות שונות הובילו ליצירתן של שפות יהודיות שונות: יווניטיקה, יידיש, לאדינו ועוד.
היהודים לא הסתפקו בשימוש התקשורתי בשפות היהודיות – בנפוצות שבהן, ביידיש ובלדינו הם גם פיתחו תרבות ענפה שכללה שירה, סיפורת, מחזות, פתגמים ועוד.
דוקטור אלן ביאליסטוק מאוניברסיטת יורק בקנדה ערכה מחקר שתוצאותיו הצביעו על כך שלדו-לשוניים היו הישגים הרבה יותר טובים במגוון משימות קוגניטיביות פשוטות בהשוואה לחד-לשוניים.
מעבר לכך, דו-לשוניים לומדים בקלות רבה יותר שפה שלישית.
במחקר הפסיכולוגי העדכני של אינטליגנציה, חלוקות הדעות בנוגע לממשותו ולסיבותיו של הגניוס היהודי.