tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כוח צוללות, בפיקודו של קפטן ראלף כריסטי, שכלל 11 צוללות.
לקראת סוף חודש אפריל נשלחו שתי צוללות יפניות לסיור באזורי הנחיתה בסמוך לפורט מורסבי, וכן באיים הסובבים, אך אלה לא מצאו כל סימן להימצאות אוניות בעלות הברית באזור, ושבו לרבאול.
כוח ההגנה העיקרי, בפיקודו של אדמירל גוטו, יצא מלגונת טרוק ב-28 באפריל, חצה את איי שלמה, והתמקם בסמוך לג'ורג'יה החדשה.
כוח החיפוי הקרוב בפיקודו של מרומו יצא מאירלנד החדשה ב-29 באפריל והפליג לאי סנטה איזבל, על מנת להקים בסיס יבשתי למטוסים ימיים, כהכנה לפלישה לטולאגי.
כוח הפלישה לטולאגי של שימה יצא מרבאול ב-30 באפריל.
כוח נושאות המטוסים של טקאגי יצא מלגונת טרוק ב-1 במאי, ועשה דרכו לים האלמוגים ממזרח לאיי שלמה.
מטרתו הייתה לספק חיפוי אווירי לכוחות הנחיתה, להשמיד את כוח האוויר של בעלות הברית בפורט מורסבי, וליירט ולהשמיד את אוניות בעלות הברית לכשתגענה לאזור.
היפנים פרסו ארבע צוללות במשימת סיור כ-450 מילים ימיים (830 קילומטרים) דרום מערבית לגוודלקנל, בחלק הצפוני-מזרחי של ים האלמוגים, ותפקידן היה להתריע על כל אוניית בעלות הברית המגיעה לאזור.
אולם, כוחותיו של פלטצ'ר נכנסו לים לפני הגעת הצוללות.
צוללת נוספת, I-21, נשלחה לסייר בדרום מזרח ים האלמוגים, ובהיותה סמוך לקלדוניה החדשה ב-2 במאי, תקפו אותה מטוסים מנושאת המטוסים יורקטאון.
לצוללת לא נגרם נזק, אך קברניטה לא זיהה שהמטוסים התוקפים אותו המריאו מנושאות מטוסים.
לפיכך לא היו היפנים מודעים להימצאות כוח נושאות המטוסים האמריקני באזור.
כוחותיו של שימה הגיעו לטולאגי עם שחר 3 במאי, והחלו לכבוש את האי, תחת חיפוי מטוסים מנושאת המטוסים שוהו.
יחידת סיורי אוויר של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי וחיל מצב אוסטרלי קטן התפנו מטולאגי לפני הגעתו של שימה, והיפנים, משלא נתקלו בהתנגדות, החלו מיד במלאכת בניית בסיס למטוסים ימיים ובסיס תקשורת.
בצהרי אותו יום הורה גוטו לכוחותיו להפליג לבוגנוויל לתדלוק ולהערכות לקראת הנחיתות בפורט מורסבי.
בשעה 17:00 הגיעה לידיו של פלטצ'ר שדר תצפית שדיווח על השיירה היפנית בדרכה לטולאגי ביום האתמול, ולכן הורה לכוחות המשימה לפנות לכיוון טולאגי ולהיערך למתקפה על כוחות הנחיתה היפנים ביום המחרת.
אולם, בשל קשיי תדלוק של אוניות אחרות, רק יורקטאון ומלוותיה הפליגו לכיוון טולאגי.
בשעה 06:30, 4 במאי, מנקודה 100 מילים ימיים (כ-185 ק"מ) דרומית לגוודלקנל, שיגר פלטצ'ר את גל התקיפה הראשון מתוך ארבעה.
המטוסים הפתיעו את היפנים, שלא ידעו על הימצאות כוחות בעלות הברית באזור, וטיבעו משחתת אחת ושלוש שולות מוקשים, השמידו ארבעה מטוסים ימיים, והסבו נזקים לאוניות נוספות.
האמריקנים איבדו מפציץ צלילה אחד ושני מטוסי קרב, אך כל אנשי הצוות ניצלו.
לאחר התקיפה, נסוגו היורקטאון ומלוותיה דרומה.
למרות הנזקים שהסבו המטוסים, המשיכו היפנים בבניית הבסיסים בטולאגי, ומטוסים ימיים אף החלו להמריא ממנו ב-6 במאי.
לכוח נושאות המטוסים של טקאגי נודע על התקפת נושאת המטוסים של האויב בהיותו 350 מילים ימיים (כ-650 ק"מ) צפונית לטולאגי, בעת תדלוק.
טקאגי ביטל את התדלוק ויצא מיד דרומה, בעודו משלח מטוסי סיור למזרח איי שלמה, בתקווה לאתר את נושאות המטוסים האמריקניות.
אולם מטוסי הסיור שבו מבלי שאיתרו את הכוח.
בשעות הבוקר של 5 במאי התאחדו הכוחות האמריקנים השונים בנקודת המפגש היעודה, כ-320 מילים ימיים (כ-600 ק"מ) דרומית לגוודלקנל, ופלטצ'ר הורה לכוח יורקטאון לפגוש את המכלית "נאושו" ולתדלק.
באותה עת, הפליג כוח נושאות המטוסים של טקאגי דרומה, מזרחית לאיי שלמה, ופנה מערבה מסביב לסן קריסטובל, הדרומי שבאיי שלמה, לכיוון ים האלמוגים, אליו נכנס בשעות הבוקר של 6 במאי.
לאחר מכן הורה על תדלוק נושאות המטוסים שלו כהכנה לקרב האווירי שעתיד היה להיערך ביום המחרת.
מטוסי הסיור של פלטצ'ר לא איתרו את נושאות המטוסים היפניות באזור, מכיוון שאלו נמצאו מעט מחוץ לטווח הטיסה שלהם, וכוח המשימה המשיך בתהליך התדלוק.
בשעה 10:00 איתר מטוס סיור ימי מטולאגי את כוח משימה 17, ודיווח על מיקומו.
טקאגי קיבל את הדיווח בשעה 10:50 והיה באותה עת 300 מילים ימיים (כ-550 ק"מ) צפונית לכוח משימה 17, וממש בקצה טווח הטיסה של מטוסיו.
מכיוון שאוניותיו היו עדיין בתהליך תדלוק, החליט טקאגי לא לרדוף אחר כוח המשימה האמריקני.
החלטה זו התקבלה בין השאר על פי ההערכה שכוח המשימה מפליג דרומה ומגדיל את הטווח ביניהם, וכן כי מזג האוויר הגשום השורר באזור יקשה על מטוסיו למצוא את מטרותיהם.
רק בשעה 12:00 יצאו נושאות המטוסים שוקאקו וזואיקאקו דרומה, בליווי שתי משחתות, והתכוננו לתקוף את נושאות המטוסים האמריקניות בבוקר המחרת.
במקביל, ארבעה מפציצי B-17 מבצר מעופף אמריקנים שהמריאו מאוסטרליה איתרו את כוח ההגנה העיקרי של גוטו דרומית לבוגנוויל, והחלו תוקפים אותו בשעה 10:30, אך ללא הצלחה.
בשעה 13:00 איתרו מטוסים מפורט מורסבי גם את כוח הפלישה של קג'יאוקה, ומיקום כוחות האויב נמסר לפלטצ'ר.
בשעה 18:00, לאחר שכל כוחותיו סיימו לתדלק, הוא שלח את המכלית נאושו, בליווי המשחתת "סימס", להמתין בנקודת מפגש דרומית, והורה לכוח משימה 17 להפליג צפון-מערבה לכיוון כוחות האויב, מזרחית לגינאה החדשה.
בשעה 19:30 הורה טקאגי לנושאות המטוסים היפניות לשוב צפונה ולחבור לשאר האוניות שסיימו לתדלק.
בשעה 20:00, עת הסתובבו נושאות המטוסים היפניות צפונה, וכוח משימה 17 החל בהפלגה צפונה לגינאה החדשה, היה המרחק בין הכוחות הנצים 70-60 מילים ימיים בלבד, מבלי שהדבר היה ידוע להם.
בשעות הערב המאוחרות של 6 במאי, ובשעות הבוקר המוקדמות של 7 במאי, תפס כוח החיפוי הקרוב של מרומו את עמדותיו בארכיפלג לואיסיאד (Louisiade) שבקצה המזרחי של גינאה החדשה, כהכנה לנחיתות של יום המחרת.
קרב נושאות המטוסים, יום 1
בשעה 06:20, 7 במאי, נמצא כוח משימה 17 115 מילים ימיים דרומית לארכיפלג לואיסיאד.
פלטצ'ר האמין שנושאות המטוסים היפניות נמצאות צפונית אליו, בסביבת הארכיפלג, ולפיכך הורה על שיגור 10 מפציצי צלילה מיורקטאון למשימת סיור.
לאחר מכן שלח פלטצ'ר את כוח משימה 44 לשעבר - כעת כוח משימה 17.3 - לחסום את נתיב ההפלגה של כוח הפלישה לפורט מורסבי.
היה בכך סיכון כפול: ראשית, שליחת האוניות פירושה צמצום הגנת הנ"מ של כוח משימה 17. בנוסף, מכיוון שמטוסיו של פלטצ'ר עסקו באיתור נושאות המטוסים היפניות, נשלח כוח משימה 17.3 להתמודד עם כוח הפלישה ללא חיפוי מטוסים.
בסופו של דבר, עמדה לנגד עיניו של פלטצ'ר חשיבות מניעת כיבוש פורט מורסבי.
למעשה, באותה עת היו נושאות המטוסים היפניות כ-300 מילים ימיים מזרחית לכוח המשימה האמריקני, ושיגרו בעצמן 12 מפציצי טורפדו למשימת סיור.
במקביל שיגרו הסיירות קינוגאסה ופורוטאקה מכוח ההגנה העיקרי של גוטו מטוסי סיור ימיים, וכן מטוסים נוספים המריאו מטולאגי ומרבאול בניסיון לאתר את נושאות המטוסים האמריקניות.
שני הצדדים עמדו בהיכון לתקיפה ברגע שמטוסי הסיור יאתרו את האויב.
מכיוון שנמסר לו בוודאות על נוכחות נושאות מטוסים אמריקניות באזור, לא רצה אינואואה לסכן את כוח הפלישה ולכן הורה על עיכוב המבצע, ושלח את נושאות הגייסות לאחור.
בשעה 07:22 דיווח אחד ממטוסי הסיור משוקאקו על אוניות אמריקניות 163 מילים ימיים מכוחו של טקאגי.
בשעה 07:45 אישר הטייס שמדובר בנושאת מטוסים וסיירת, אך למעשה היו אלה המכלית נאושו והמשחתת סימס.
מיד הורה טקאגי על שיגור גל תקיפה, ובשעה 08:00 המריאו משוקאקו ומזואיקאקו 18 מטוסי קרב זירו, 36 מפציצי צלילה ואל ו-24 מפציצי טורפדו קייט.
בשעה 08:20 איתר אחד המטוסים שהמריאו מפורוטאקה את נושאות המטוסים של פלטצ'ר, ודיווח על מיקומן, וכעשר דקות לאחר מכן התקבל אישור לכך ממטוס מקינוגאסה.
כעת עמדו טקאגי וצ'ואיצ'י הארה, מפקד פלגת נושאות המטוסים החמישית, אליה השתייכו זואיקאקו ושוקאקו, בפני דיווחים סותרים על מיקום נושאות המטוסים האמריקניות, אך בסופו של דבר החליטו לדבוק בדיווחים הראשוניים, ושלחו את מטוסיהם דרומה.
עם זאת, הפנה טקאגי את נושאות המטוסים שלו לכיוון מיקום הדיווח המאוחר.
בשעה 08:15 איתר אחד ממפציצי הצלילה של יורקטאון את כוח ההגנה העיקרי של גוטו, שחיפה על כוח הפלישה לפורט מורסבי.
הטייס דיווח בטעות על שתי נושאות מטוסים וארבע סיירות כבדות 225 מילים ימיים צפונית-מערבית לכוח משימה 17, ופלטצ'ר, שסבר שמדובר בכוח נושאות המטוסים היפניות, הורה על שיגור גל תקיפה.
בשעה 10:13 החל גל התקיפה, שהכיל 10 מטוסי קרב, 28 מפציצי צלילה ו-12 מפציצי טורפדו מלקסינגטון, ושמונה מטוסי קרב, 25 מפציצי צלילה ועשרה מפציצי טורפדו מיורקטאון, לעשות את דרכו צפונה לעבר הכוח היפני.
אולם, דקה לפני כן עמד טייס מטוס הסיור על טעותו, ותיקן את דו"ח התצפית שלו לשתי משחתות וארבע סיירות קלות.
כעת עמד פלטצ'ר בפני בעיה דומה לזו שבפניה עמד טקאגי: הוא ידע שנושאות המטוסים של האויב נמצאות באזור, אך בשל דיווחים מוטעים לא ידע בוודאות לאן לשלוח את מטוסיו.
בשעה 10:22 קיבל פלטצ'ר שדר מפורט מורסבי בו נמסר לו ששעתיים לפני כן איתרו מפציצי B-17 כוח יפני שהכיל נושאת מטוסים, עשר נושאות גייסות ו-16 אוניות מלחמה נוספות, במיקום שהיה 30 מילים ימיים דרומית לדיווח המוטעה שהיה בידיו.
לפיכך הורה פלטצ'ר למטוסיו להמשיך באותו כיוון בתקווה שייתקלו בכוח היפני.
בשעה 09:15 הגיע גל התקיפה של טקאגי ליעדו, וגילה שמדובר במכלית נאושו ובמשחתת סימס.
הטייסים היפנים העדיפו לחפש מטרה איכותית יותר, והחלו סורקים את האזור בחיפוש אחר נושאות המטוסים האמריקניות.
משלא מצאו אותן, הבין טקאגי שכוח משימה 17 נמצא בינו לבין כוח הפלישה העיקרי, ובעמדה נוחה לתקוף את השיירה.
לפיכך הורה טקאגי למטוסיו להשמיד את נאושו ואת סימס ולשוב מיד לנושאות המטוסים.
מפציצי הצלילה נותרו מאחור ותקפו את האוניות האמריקניות.
שלוש פצצות פגעו ישירות בסימס, ששקעה בתוך דקות, ואיתה 174 אנשי צוות.
נאושו נפגעה משבע פצצות, אך המשיכה לצוף עוד ארבעה ימים, בטרם נאספו ניצוליה והיא טובעה על ידי משחתת אמריקנית.
בטרם כבה החשמל במכלית, היא הספיקה לדווח לפלטצ'ר אודות התקיפה, אך מכיוון שלא מסרה האם מדובר במטוסי נושאות מטוסים, לא ידע לבטח היכן נמצאות נושאות המטוסים היפניות.
בשעה 10:40, בזמן שהחלו המטוסים היפנים לתקוף את נאושו ואת סימס, איתר גל התקיפה האמריקני את נושאת המטוסים הקלה שוהו.
היפנים שיגרו מיד כוח הגנה אווירי שכלל שמונה מטוסי קרב, והכינו את שאר המטוסים לגל התקפה כנגד נושאות המטוסים האמריקניות.
במקביל, הקיפו הסיירות של גוטו את שוהו והעניקו לה חיפוי נ"מ.
שלושה מפציצי צלילה היו הראשונים לתקוף את שוהו בשעה 11:10, אך כל פצצותיהם החטיאו.
נושאת המטוסים פתחה בתמרוני התחמקות, וגם עשרה מפציצי צלילה נוספים החטיאו.
בשעה 11:18 תקפו את שוהו 15 מפציצי צלילה, והפעם פגעו פעמיים עם פצצות במשקל 450 קילוגרם, שגרמו לדליקות לאחר שהציתו את המטוסים שעמדו מתודלקים וחמושים בהאנגרים, מוכנים לתקוף את נושאות המטוסים האמריקניות.
דקה לאחר מכן שחררו 12 מפציצי טורפדו את הטורפדו שלהם, וחמישה מהם פגעו בשוהו וגרמו לה נזק כבד, בין השאר אובדן כושר ההיגוי.
בשעה 11:25 החלו מטוסי היורקטאון לתקוף את שוהו, למרות ששריפות השתוללו בה ונראה היה שהיא אבודה.
24 מפציצי צלילה תקפו אותה בשני גלים, והשיגו 15-11 פגיעות.
אחריהם, בשעה 11:29, תקפו את שוהו עשרה מפציצי טורפדו.
הטייסים טענו שעשרה טורפדו פגעו, בעוד היפנים דיווחו על שניים בלבד, אך נראה שהמספר גבוה יותר.
נושאת המטוסים הקלה שוהו שקעה בשעה 11:35, ואיתה 631 מאנשי צוותה.
המטוסים האמריקנים שבו ונחתו על נושאות המטוסים בשעה 13:38, ועד שעה 14:20 היו מתודלקים, חמושים ומוכנים להמריא להתקפה כנגד כוח הפלישה לפורט מורסבי או כנגד סיירותיו של גוטו.
פלטצ'ר עדיין היה מודאג מכך שכוח נושאות המטוסים של האויב טרם התגלה, בעוד שהיה בטוח שמיקומו שלו היה ידוע בוודאות ליפנים בעקבות ההתקפה על שוהו.
הוא ניחש שנושאות המטוסים היפניות תבואנה לעזרת כוח הפלישה העיקרי, ולכן הורה לכוח משימה 17 להפליג מערבה במטרה לעצור את כוח הפלישה, וניצל חזית קרה כדי לחמוק מגילוי מטוסי הסיור היפנים.
בשעה 13:15 איתר מטוס תצפית מרבאול את כוח משימה 17.3 של קרייס, אך דיווח בטעות שהוא כולל שתי נושאות מטוסים.
הפיקוד היפני סבר שמדובר בכוחו של פלטצ'ר, ואינואואה שיגר מרבאול 12 מפציצי טורפדו ו-19 מטוסי קרב חמושים בפצצות לתקוף את הכוח.
בשעה 14:30 תקפו המטוסים את כוח המשימה, אך לא הסבו לאוניותיו כל נזק.
בעקבות ההתקפה הודיע קרייס לפלטצ'ר בשעה 15:26 שמכיוון שהוא חשוף להתקפות אוויריות, ומכיוון שהאחרון לא עדכן אותו במתרחש בזירה, הוא מפליג עם כוח משימה 17.3 לנקודה 220 מילים ימיים דרומית לפורט מורסבי, מחוץ לטווח טיסת המטוסים היפניים, אך מספיק קרוב כדי לסייע במקרה של פלישה.
לאור הדיווח המוטעה אודות כוח משימה 17.3, התכונן טקאגי לשלוח גל תקיפה כנגד מה שלדעתו היו נושאות המטוסים, והחל לסגור את המרחק לכוח האויב.
בשעה 15:15, שלח הארה שמונה מפציצי טורפדו למשימת סיור מערבה כדי לאתר את נושאות המטוסים האמריקניות, וזמן קצר לאחר מכן נחתו המטוסים שטיבעו את נאושו ואת סימס.
ב-16:15 שיגר הארה גל תקיפה שני, שכלל 12 מפציצי צלילה ו-15 מפציצי טורפדו, אך בשל תנאי מזג אוויר קשים לא הצליחו הטייסים היפנים לאתר את כוח משימה 17, והחלו לשוב לאחור.
כוח משימה 17, שחסה בהגנה שסיפקו ענני גשם נמוכים, זיהה את גל התקיפה היפני באמצעות מכ"ם בשעה 17:47, ופלטצ'ר הזניק מיד 11 מטוסי קרב לחיפוי.
מטוסי הקרב הפתיעו את הטייסים היפנים, ובמחיר של שלושה מטוסים הפילו שבעה מפציצי טורפדו ושני מפציצי צלילה.
עם רדת החשיכה הסתיימה הפעילות האווירית לאותו יום, ופלטצ'ר הורה לכוח משימה 17 להפליג מערבה ולהתכונן לחיפושים עם אור ראשון.
אינואואה הורה על דחיית הפלישה לפורט מורסבי ביומיים, עד להסרת איום נושאות המטוסים האמריקניות.
טקאגי הפליג עם נושאות המטוסים שלו צפונה, כדי להיות בעמדה טובה יותר לחיפוי על כוח הפלישה ולאיתור כוח משימה 17. שני הצדדים ידעו שקרב ביום המחרת הוא בלתי נמנע, ושהיתרון ייטה לטובת הצד שיאתר ראשון את אויבו.
קרב נושאות המטוסים, יום 2
בשעה 06:15, 8 במאי, שיגר הארה שבעה מפציצי טורפדו למשימת סיור, אליהם הצטרפו מטוסים מטולאגי ומרבאול.
זמן קצר לאחר מכן, שיגר גם פלטצ'ר 18 מפציצים למשימת סיור.
במהלך הלילה חלפו ענני הגשם ועברו לאזור בו שהו נושאות המטוסים היפניות, כך שבבוקר 8 במאי נהנו היפנים מחסות הגשמים, ואילו האזור בו פעל כוח משימה 17 היה נקי מעננים.
בשעה 08:20 זיהה מפציץ צלילה מלקסינגטון את נושאות המטוסים היפניות, ושתי דקות לאחר מכן, זיהו הטייסים היפנים את כוח משימה 17. שני הכוחות היו מרוחקים כ-210 מילים ימיים זה מזה.
בשעה 09:00 המריאו מיורקאטון שישה מטוסי קרב, 24 מפציצי צלילה ותשעה מפציצי טורפדו, ובשעה 09:25 המריאו מלקסינגטון תשעה מטוסי קרב, 15 מפציצי צלילה ו-12 מפציצי טורפדו.
באותה עת, המריאו מנושאות המטוסים היפניות 18 מטוסי קרב, 33 מפציצי צלילה ו-18 מפציצי טורפדו, ועשו דרכם לכוח משימה 17. שני הצדדים פנו זה אל זה וסגרו את המרחק על מנת לקצר את זמן הטיסה של מטוסיהם.
מפציצי הצלילה של יורקטאון היו הראשונים להגיע לנושאות המטוסים היפניות בשעה 10:32. באותה עת היה המרחק בין שתי נושאות המטוסים כעשרה קילומטרים, וזואיקאקו הייתה חבויה תחת מעטה עננים, בעוד ששוקאקו נצפתה בבירור.
ההתקפה על שוקאקו החלה ב-10:57, ושני מפציצי צלילה פגעו בנושאת המטוסים עם פצצות בנות 450 קילוגרם, שגרמו לנזק כבד לסיפון ההמראה, וסיכלו את יכולת נושאת המטוסים לשגר מטוסים נוספים.
מפציצי הטורפדו האמריקנים החטיאו כולם את מטרתם.
בשעה 11:30 החלו המטוסים מלקסינגטון לתקוף, ושוקאקו ספגה פגיעה נוספת של פצצה בת 450 קילוגרם, שהסבה נזק נוסף.
במקביל, ניסו שאר המפציצים לתקוף את זואיקאקו, אך לא הצליחו לפגוע בשל מעטה העננים שסוכך עליה.
בסך הכל, ספגה שוקאקו שלוש פגיעות: בצד השמאלי הקדמי של סיפון ההמראה, בצד הימני האחורי של סיפון ההמראה, ובצד ימין של הגשר.
למרות שנושאת המטוסים לא הייתה בסכנת שקיעה, למעשה נמנעה ממנה היכולת לשגר ולקלוט מטוסים, ובנוסף 109 ממלחיה נהרגו ו-114 נוספים נפצעו.
לפיכך הורה טקאגי למפקד האונייה, קפטן טקצוגו ג'וג'ימה, להעביר את מטוסיו לזואיקאקו ולפרוש מהקרב, ובשעה 12:10 החלה השוקאקו לעשות דרכה חזרה ליפן.
בשעה 10:55 זיהה המכ"ם של לקסינגטון את גל התקיפה היפני בטווח של 68 מילים ימיים, ופלטצ'ר הזניק תשעה מטוסי קרב ליירטו.
הטורפדו השני גרם להשבתת מספר דוודים, אך הדבר לא השפיע על מהירות ההפלגה במידה רבה.
דקות ספורות לאחר מכן פגעו בלקסינגטון שתי פצצות שהטילו מפציצי צלילה, והציתו שרפות, אך צוות בקרת הנזקים השתלט עליהן במהרה.
בשעה 11:27 פגעה ביורקטאון פצצה ממפציץ צלילה, שחדרה מבעד לסיפון ההמראה והתפוצצה ארבע קומות מתחת, במחסן המטוסים.
פצצה נוספת שנחתה בקרבת נושאת המטוסים הסבה נזק לגוף האונייה וגרמה לפליטת דלק.
בשעה 12:00 הסתיימה ההתקפה ומטוסי שני הצדדים עשו דרכם חזרה.
מטוסי שני הצדדים שבו ונחתו על נושאות המטוסים בשעות הצהריים המוקדמות.
על אף הנזקים שספגו, יכלו יורקטאון ולקסינגטון לקלוט את המטוסים, והטייסים ששבו דיווחו לפלטצ'ר שהסבו נזק כבד לנושאת מטוסים אחת, אך שהשנייה לא ניזוקה.
לעומת זאת, שתי נושאות המטוסים שלו נפגעו, אם כי עדיין היו כשירות, אך אובדן המכלית נאושו העיב על המשך הפעילות בשל מחסור בדלק.
בסביבות השעה 14:30, לאחר שנחתו הטייסים היפנים ודיווחו שטיבעו שתי נושאות מטוסים אמריקניות, הודיע הארה לטקאגי שברשותו רק 24 מטוסי קרב, תשעה מפציצי צלילה ושישה מפציצי טורפדו, כוח לא מספיק כדי לתקוף את הכוח האמריקני, וגם לא כדי לחפות על הנחיתות בפורט מורסבי.
בנוסף, מאז שנכנס לים האלמוגים לא תדלק כוח נושאות המטוסים היפני, והדלק אזל והלך ממכלי אוניותיו.
אינואואה, שידע שכוח משימה 17.3 עדיין באזור, לא רצה לחשוף את כוח הנחיתה שלו ללא חיפוי אווירי, ולכן הודיע בשעה 22:00 על דחיית מבצע MO ל-3 ביולי, והורה לכוחותיו להפליג לצפון איי שלמה, ולפתוח במבצע RY.
באותו ערב החלה זואיקאקו לעזוב את ים האלמוגים והפליגה לרבאול.
בשעה 12:47 אירע בלקסינגטון פיצוץ עז, שנגרם ככל הנראה מניצוץ ממנוע חשמלי שהצית את אדי הדלק שהתפזרו באונייה.
בשעה 14:42 אירע פיצוץ עז נוסף, שהצית דלקות נוספות.
סדרה נוספת של פיצוצים זעזעה את כל האונייה והאש יצאה מכלל שליטה, ובשעה 17:07 ניתנה הפקודה לנטוש את נושאת המטוסים.
לאחר שנמשו כל הניצולים, שיגרה המשחתת "פלפס" חמישה טילי טורפדו לכיוון לקסינגטון, ובשעה 19:52 שקעה נושאת המטוסים, יחד עם 216 מאנשי צוותה.
בנקודה זו היה ברור לפלטצ'ר שהוא נמצא בנחיתות מספרית לעומת נושאות המטוסים היפניות, ולאחר שהצליח בהשגת היעד האסטרטגי, כלומר הדיפת ניסיון הפלישה לפורט מורסבי, החליט לסגת משדה הקרב.
בשעות הערב הורה נימיץ לכוח משימה 17 לצאת מים האלמוגים ולשוב לפרל הארבור.
בחצות, 9 במאי, למרות הדיווחים על טיבוע שתי נושאות מטוסים של האויב, הפך יממוטו את פקודת הנסיגה של אינואואה, והורה לכל הכוחות לאתר את שאר כוחות האויב ולהשמידם, וכן להשלים את הפלישה לפורט מורסבי.
אינואואה הורה לטקאגי ולגוטו לרדוף אחר כוח משימה 17, אך בשל הצורך בתדלוק, פתחו היפנים במרדף רק בשעות הערב המאוחרות.
אולם, בבוקר אותו היום פנה כוח משימה 17 מזרחה ויצא מים האלמוגים, דרומית לקלדוניה החדשה.
כוח משימה 17.3 של קרייס, המתין באזור עד שעה 01:00, 10 במאי, ומשלא קיבל כל דיווח מפלטצ'ר ומשהאוניות היפניות לא נצפו עוד, הסיק קרייס שהקרב תם, והפליג לאוסטרליה.
מטוסי חיפוש יבשתיים סייעו לטקאגי לאתר את כוח משימה 17 בבוקר 10 במאי, אך כאמור, כל הכוחות האמריקנים כבר יצאו מים האלמוגים בשעה זו.
בשעה 12:00 הורה טקאגי על הפסקת החיפושים, ופנה לרבאול.
יממוטו אישר את הנסיגה, והורה לזואיקאקו לשוב ליפן כדי לחדש את כוח האוויר שלה.
בשעות הצהריים של 11 במאי, זיהה מטוס סיור PBY קטלינה את שבר המכלית נאושו, בעודו צף, ועליו ניצולים.
המשחתת "הנלי" הגיעה לאזור וחילצה 109 ניצולים מנאושו ו-14 ניצולים מסימס, ולאחר מכן טיבעה את השבר באמצעות טורפדו.
ב-11 במאי החל מבצע RY, עם צאת כוח הפלישה מרבאול, תחת פיקודו של אדמירל משנה שימה, אך ב-12 במאי, בשעה 04:52, זיהתה הצוללת האמריקאית "S-42" את הכוח ושיגרה טורפדו אל המקשת "אוקינושימה", שהייתה אוניית הדגל של הכוח, וטיבעה אותה.
בעקבות ההתקפה נדחה מבצע RY ל-17 במאי.
במקביל, הגיע כוח המשימה 16, בפיקודו של תת-אדמירל הלסי, לדרום האוקיינוס השקט כדי למנוע מהיפנים לכבוש את נאורו ואת אושן.
נימיץ, שבידיו היה מידע מודיעיני לגבי התוכנית היפנית לקרב מידוויי, נקט בתחבולה, וב-14 במאי הורה להלסי לחשוף את נושאות המטוסים שלו בפני מטוסי הסיור היפנים, ולאחר מכן לשוב מיד לפרל הארבור.
בשעה 10:15 בבוקר המחרת איתר מטוס סיור מטולאגי את כוח משימה 16 445 מילים ימיים מזרחית לאיי שלמה.
התחבולה צלחה בשני אופנים: ראשית, היפנים חששו לחשוף את כוחות הנחיתה שלהם להתקפות אוויריות מנושאות המטוסים האמריקניות, ולכן דחו את מבצע RY למועד מאוחר יותר ושבו לרבאול.
שנית, איתורן של נושאות המטוסים האמריקניות באיי שלמה יום לפני שובן לפרל הארבור, גרם למודיעין היפני להאמין שהן פועלות באזור, ולא תוכלנה להשתתף בקרב מידוויי.
למעשה, ארבעה ימים לאחר מכן, עשה כוח משימה 16 את דרכו לפרל הארבור, אליה הגיע ב-26 במאי, יום לפני הגעת היורקטאון.
שוקאקו הגיעה למספנת הצי בקורה ב-17 במאי, וזואיקאקו הצטרפה אליה ב-21 במאי.
מודיעין האותות האמריקני ידע על מסעה של זואיקאקו, והציב שמונה צוללות בנתיב המשוער שלה, אולם נושאת המטוסים היפנית חמקה מגילוי.
המטה הכללי של הצי סבר שיידרשו חודשיים עד שלושה חודשי תיקונים והכשרת צוותי אוויר חדשים בטרם תוכלנה נושאות המטוסים לפעול שוב.
כך נמנע מהצי המשולב השימוש בשתי נושאות המטוסים במבצע כנגד מידוויי שעמד לצאת לפועל מספר ימים לאחר מכן.
בסופו של דבר, שבו שוקאקו וזואיקאקו לצי המשולב ב-14 ביולי, והשתתפו במספר קרבות כנגד נושאות המטוסים האמריקניות.
קרב ים האלמוגים היה הקרב הימי הראשון בהיסטוריה בו אף אונייה לא הגיעה לטווח ראייה מאוניות האויב, או ירתה עליהן.
תחת זאת, היוו מטוסי נושאות המטוסים את הזרוע הארטילרית של יחידות השטח, והמפקדים משני הצדדים נאלצו להסתגל לשיטת לחימה בה לא היה להם כל ניסיון.
ההיסטוריון וילמוט כתב שהמפקדים התמודדו עם תקשורת לקויה במצבים בהם גבולות שדה הקרב היו גדולים מכל קרב ימי קודם, אך המהירות בה התרחשו האירועים גברה עוד יותר, ולפיכך התקצרו זמני קבלת ההחלטות.
בשל מהירות קבלת ההחלטות שנדרשה, ניצבו היפנים בעמדת נחיתות בשל ריחוקה של רבאול, ממנה פיקד אינואואה על המבצע, מאזור הקרבות, וקשיי התקשורת הכרוכים בכך.
פלטצ'ר, לעומתו, נכח בזירת הקרב, וקיבל החלטות זמן קצר לאחר שהגיע אליו ישירות דיווחי התצפית.
צוותי האוויר היפניים עלו על מקביליהם האמריקנים במהלך הקרב, התקפותיהם על נושאות המטוסים האמריקניות ב-8 במאי היו מתואמות יותר, והם השיגו תוצאות טובות יותר עם מספר דומה של מטוסים.
למרות זאת, סבלו היפנים משיעור אבדות גבוה יותר - 90 אנשי צוות לעומת 35 אנשי צוות אמריקנים.
הכוח האווירי היפני, שצבר ניסיון רב לפני קרב ים האלמוגים, עמד בפני שחיקה שנבעה מתוכנית הכשרת צוותי האוויר היפנית - הטייסים המוכשרים ביותר נשארו בשירות מבצעי, תחת שיעברו לבסיסי הדרכה ויסייעו בהכשרת הדור החדש של טייסי נושאות מטוסים.
בקרב ים האלמוגים החלה השחיקה הראשונית של צוותי אוויר אלה, שהידרדרה במהלך החודשים הבאים, והגיעה לשיאה באוקטובר 1942.
למרות שהאמריקנים תפקדו באופן פחות טוב ממקביליהם, הם למדו משגיאותיהם ושיפרו את טקטיקת נושאות המטוסים שלהם וציודן, שיפרו את תאום ההתקפות האוויריות והתקפות טורפדו, וכן שיפרו את טקטיקת הגנת הנ"מ, שיפורים שבאו לידי ביטוי בקרבות מאוחרים יותר.
בקרב זה סייע המכ"ם לאמריקנים, אם כי בצורה מוגבלת למדי, אך התקדמות הטכנולוגיה עם הזמן שיפרה את יכולת גילוי האויב של בעלות הברית.
בנוסף, בעקבות אובדן לקסינגטון, החליפו האמריקנים את מכלי דלק המטוסים במכלים עמידים יותר, ושיפרו את נוהלי בקרת הנזקים.
כמו כן, שיפרו בעלות הברית את שיתוף הפעולה בין נושאות המטוסים למטוסים מבסיסים קרקעיים.
לאחר הקרב, טענו שני הצדדים לניצחון.
מבחינת ספונה שאבדה, השיגו היפנים ניצחון טקטי בכך שטיבעו את נושאת המטוסים לקסינגטון, שבעת הקרב היוותה רבע מסך כוח נושאות המטוסים של הצי האמריקני באוקיינוס השקט, מכלית ומשחתת, לעומת נושאת מטוסים קלה, משחתת ומספר כלי שיט קטנים נוספים שטיבעו האמריקנים.
בשתי המדינות נמסר לציבור מידע אודות ניצחון כביר, שהפריז בכמות האבדות שנגרמו לצד השני.
לעומת זאת, מבחינה אסטרטגית ניצחו בעלות הברית בקרב, בכך שסיכלו את הפלישה לפורט מורסבי.
סיכול מבצע MO הסיר את האיום המידי על קווי האספקה והתקשורת בין ארצות הברית ואוסטרליה, אך חשוב מכך, הייתה זו הפעם הראשונה במלחמה באסיה שכוח פלישה יפני נהדף ונאלץ לסגת מבלי שהשיג את מטרותיו, וההישג תרם רבות למורל בקרב בעלות הברית.
לתוצאות הקרב היו אף השלכות מרחיקות לכת על התכנון האסטרטגי של הצדדים לעתיד.
בסיס בעלות הברית בפורט מורסבי היה בעל חשיבות רבה להמשך הפעילות בגינאה החדשה ומעבר לה, ואובדנו היה מקשה מאוד על פעילות בעלות הברית בדרום מערב האוקיינוס השקט.
היפנים התרכזו בהישגים הטקטיים שהשיגו בקרב, והתייחסו לכישלון המבצע כעיכוב זמני, אך מבחינה אסטרטגית ביצרו תוצאות הקרב את הדעה שרווחה בקרב הפיקוד העליון של הצי הקיסרי לפיה האמריקנים נחותים להם ביכולתם הקרבית, וחיזקו את האמונה שבקרבות עתידיים עם נושאות מטוסים אמריקניות תהיה ידם על העליונה.
ההשפעה העיקרית של קרב ים האלמוגים הייתה בכך שבשל הנזק שספגו במהלכו, לא יכלו נושאות המטוסים זואיקאקו ושוקאקו להצטרף לכוחותיו של יממוטו בהתקפה על מידוויי.
היפנים האמינו שבקרב ים האלמוגים הם טיבעו שתי נושאות מטוסים, וחישוב זה הותיר את נושאות המטוסים אנטרפרייז והורנט באזור מידוויי.
מכיוון שתכולת המטוסים על נושאות המטוסים האמריקניות הייתה גדולה יותר, ומכיוון שהיה צפוי שהאמריקנים ישתמשו במטוסים מבסיס במידוויי, עמדו היפנים, על ארבע נושאות המטוסים שלהם, בשוויון מספרי במטוסים אל מול האמריקנים.
למעשה, יורקטאון הספיקה לחזור לפרל הארבור ולצאת להגנת מידוויי שלושה ימים לאחר מכן, כך שלרשות הצי האמריקני עמדו שלוש נושאות מטוסים ויתרון מספרי.
ההיסטוריון ג'ונתן פארשל טען שיממוטו שגה שגיאה אסטרטגית כשאישר את השימוש בנושאות מטוסים במבצע MO.
מרגע שהחליט יממוטו שקרב ההכרעה מול הצי האמריקני ייערך במידוויי, אסור היה עליו להפריד חלק מהאוניות החשובות ביותר שלו למבצע משני.
האפשרויות שעמדו בפניו היו לא לשלוח נושאות מטוסים למבצע MO כלל, או לשלוח את כל נושאות המטוסים שלו.
משהחליט את שהחליט, למעשה התנה את הצלחתו של המבצע הראשי בהצלחתו של מבצע משני, ובסופו של דבר היו כוחותיו הן בקרב ים האלמוגים והן בקרב מידווי חלשים מכפי שיכלו להיות.
תחילה נתפס קרב ים האלמוגים כאכזבה באוסטרליה.
סכנת הפלישה היפנית ליבשת נותרה בעינה, ולמרות שבעלות הברית ידעו על כוונות היפנים, לא הושמדו כוחות משמעותיים של הצי הקיסרי.
אולם, בעקבות אובדן ארבע נושאות מטוסים בקרב מידוויי לא יכלו היפנים לבצע ניסיון נחיתה נוסף בפורט מורסבי בדרך הים, ונאלצו לעשות זאת בדרך היבשה.
היפנים פתחו במבצע הקרקעי ב-21 ביולי בשביל קוקודה, אך חיילי בעלות הברית, אוסטרלים בעיקרם, האטו את קצב התקדמות היפנים, ובסופו של דבר עצרו אותם בספטמבר בקרב מפרץ מילן.
בחודש יולי הקימו היפנים שדה תעופה בגוודלקנל, ומטוסים שהמריאו ממנו איימו על קווי התקשורת בין ארצות הברית ואוסטרליה.
עם זאת, בשל כישלון כיבוש פורט מורסבי היה בסיס זה מבודד וחסר הגנה מבסיסי אוויר יפניים אחרים, ולפיכך שמו לעצמן בעלות הברית למטרה לכבוש את גוודלקנל ואת טולאגי הסמוך לו.
ב-7 באוגוסט נחתו נחתים אמריקנים בשני האיים, ותוך זמן קצר השתלטו על שדה התעופה.
זו הייתה תחילתו של קרב גוודלקנל, שנערך במקביל למערכה בגינאה החדשה, שבסיומם הביסו בעלות הברית את היפנים בדרום מערב האוקיינוס השקט, והסבו לצי ולצבא היפני נזקים בלתי הפיכים.
קרב כריות, או מלחמת כריות, הוא משחק שעוסקים בו בעיקר ילדים שבמהלכו הם "תוקפים" אחד את השני בכריות.
עם זאת חבטת כרית עלולה לגרום לילד לאבד את שיווי משקלו, במיוחד על משטח רך כמו מיטה.
בעבר כריות נטו להיקרע במהלך קרב כריות, והנוצות שמילאו אותן התפזרו לכל עבר.
כיום הכריות לרוב אינן ממולאות פוך טבעי אלא מילוי סינתטי העשוי מקשה אחת שאינו מתפזר עם קריעת הכרית.
קרב כריות הוא אחת הפעילויות הנפוצות במסגרת מסיבת פיג'מות.
הסרט "בית החיות" (1978) בכיכובו של ג'ון בלושי מציג מלחמת כריות באחוות הבנות.
בשנת 2004, סטודנטים מאוניברסיטת ווריק קבעו שיא עולם של מלחמת הכריות הגדולה ביותר, בה השתתפו 1,308 משתתפים בפיקוחם של נציגי ספר השיאים של גינס.
קרבות כריות נהפכים לחלק בולט בתופעת פלאש מוב כשקמים מועדוני קרב כריות בערים ברחבי העולם.
כחלק מתופעה זו, התקיימו ב־7 במרץ 2005, ב־15 ביוני 2006 וב־18 בספטמבר 2008 קרבות כריות רבי משתתפים בכיכר רבין, תל אביב.
קרב לאדה, שניטש ב-494 לפנה"ס, היה קרב ההכרעה של המרד האיוני.
ההתנגשות בין הצי הפרסי לבין צי הערים האיוניות המורדות התחוללה במימי לאדה (Lade), אי קטן השוכן מול מִילֶטוֹס שבאיוניה (מערב אסיה הקטנה).
עקב תבוסת היוונים בקרב הימי נגזר גורלו של המרד, והפרסים השלימו את שעבודן מחדש של הערים האיוניות לאימפריה הפרסית.
לשמע הידיעות כי צבא פרסי גדול, המלווה בצי אדיר בן 600 אוניות מלחמה, עושה דרכו אל מילטוס, נאספו האיונים וטקסו עצה כיצד להתמודד עם הפורענות ההולכת ומתרגשת עליהם.
הם ידעו אל נכון, כי כוחם אינו שקול כנגד עוצמת חילות פרס, ולכן החליטו להניח את ההגנה על העיר בידי אנשי מילטוס בלבד, בעוד היתר יתייצבו במלוא כוחם נגד הצי הפרסי.
אסטרטגיה זו, המעבירה את ההכרעה לזירה הימית, נתנה בידי האיונים המורדים סיכוי מה לניצחון או לכל הפחות לדחיית הקץ.
ההיגיון מאחורי נקיטת קו פעולה זה היה, שהמצור על מילטוס - כמו גם על ערי חוף אחרות שעדיין לא נכבשו - לא יכול היה להועיל כל עוד ניתן להעביר לנצורים אספקה ותגבורות בדרך הים.
זאת ועוד, אם יובסו הפרסים ויאבדו את ציים המלחמתי ואת השליטה בים, ישתבשו גם התנועות העתידיות של צבאם להמשך דיכוי המרד.
למעשה, אימצו האיונים את הקו האסטרטגי שהציע הקטאיוס איש מילטוס עוד בראשית המרד; הלה התנגד בתחילה למרד, אך משלא הצליח לשכנע את אריסטגורס ועמיתיו, "יעץ להם בשנית להשיג את השליטה בים".
אין להוציא מכלל אפשרות, שלניצחונם של האיונים על הצי הפיניקי שבשירות הפרסים בקרב הימי ליד סלמיס שבקפריסין (497 לפנה"ס) היה משקל בקבלת ההחלטה להתמודד שנית בקרב ים.
הצי האיוני שנאסף בלאדה מנה 353 תלת-חתריות: שמונים ממילטוס, שתים-עשרה מפְּרִיאֶנֶה, שלוש ממִיאוּס, שבע-עשרה מטֶאוֹס, מאה מכִיוֹס, שמונה מאֶרִיתְרָאי, שלוש מפוֹקָאיָה, שבעים מלסבוס ושישים מסאמוס.
הצי הפרסי הורכב משייטות של בעלות הברית הימיות של פרס והערים הימיות המשועבדות לה, וכלל אוניות פיניקיות, קיליקיות, קפריסאיות ומצריות.
לדברי הירודוטוס מנה צי הפרסים 600 אוניות, שכפי הנראה כללו לא רק תלת-חתריות (טריארות) אלא גם אוניות-חמישים (פנטקונטורים) הנחותות מהן.
מבין שייטות הפרסים היו "הפיניקים הלהוטים ביותר לקרב", כי רצו - קרוב לוודאי - להשיב לאיונים כגמולם על התבוסה שנחלו מידיהם בקרב סלמיס שבקפריסין שנתיים קודם לכן.
באסיפות שניהלו האיונים קודם הקרב שכנע דיוניסיוס, מפקד השייטת הפוקאית, את עמיתיו, כי מחלוקת הדעות והפירוד במחנה האיונים הם סימן בטוח לתבוסה בהתנגשות העתידה להתחולל.
'ענייננו, אנשים איונים, עומדים על חודה של תער, או שנהיה חופשים או עבדים...
אבל אם אתם מתמכרים לחיי תפנוקים ולאי-סדרים, אין לי שום תקווה בשבילכם...".
האיונים קיבלו את הצעתו, מסרו לידיו את הפיקוד על הצי כולו, ודיוניסיוס אימן מדי יום את צוותי האוניות.
הצלחת תמרון הדייקפלוס תלויה הייתה בראש ובראשונה במיומנות החותרים והקברניטים ובמשמעת וסדר מופתיים.
ואמנם, מתוך עדויות כתובות מאוחרות יותר אנו למדים, כי תנועת תקיפה זו הועדפה על ידי הטובים שבציי העת העתיקה דוגמת הפיניקים, האתונאים, הרודים והקרתגים - ציים בעלי מסורת ימית ארוכת שנים, בעלי אוניותיהם מהירות-שוט, ששמו את מבטחם בתמרוני ניגוח ופחות בלוחמת סיפונים.
כישורים אלו לא היו נחלת האיונים שהתכנסו בלאדה.
תקוותם להביס את פרס גם לאחר ניצחון ימי התערערה בעקבות התעמולה הפרסית על הגורל הצפוי להם ופעולות השכנוע של הטיראנים הגולים.
האימונים לקראת הקרב פסקו לאחר שבעה ימים, וסימני הפירוד הלכו וגברו כשהחליטו אנשי סאמוס - בעצת אַיאַקֶס, הטיראן הגולה של עירם - לפרוש מן הברית האיונית ולעבור אל הצד הפרסי.
דומה כי גורלו של הקרב נגזר עוד בטרם החל.
לאחר היערכות הציים ומיד עם הינתן האות לקרב בשני המחנות פרשו 49 מתוך 60 האוניות הסאמיות ושבו לעירן.
כשראו זאת אנשי לסבוס, עזבו גם הם עם אוניותיהם את זירת הלחימה וכמוהם עשו גם רוב האיונים האחרים.
מבין אלה שנותרו בלטו בלחימתם ובאומץ לבם אנשי כיוס ופוקאיה ואותן אחת-עשרה אוניות סאמיות, שקברניטיהן לא נענו למפקדי השייטת ולא פרשו מן הקרב עוד בראשיתו.
הרודוטוס מספר, כי אנשי כיוס השתמשו בדייקפלוס בניסיונם להכריע את האוניות הפיניקיות, "לכדו אוניות אויב רבות, אך איבדו את מרבית אוניותיהם".
עובדה מעניינת היא, כי בכל אחת מאוניות השייטת של כיוס היו 40 חיילי-צי נבחרים; הדבר מסביר את לכידת המספר הרב של אוניות אויב, אך עומד בסתירה ליעילותו של תמרון הדייקפלוס.
הצלחתה של תנועת תקיפה זו הייתה תלויה, כאמור, במהירות האוניות ובכושר התמרון העדיף שלהן, בעוד משקל חיילים רבים על סיפוניהן הקטין את מהירותן ופגע ביציבותן.
לא מן הנמנע, שתנועה טקטית זו הייתה בבחינת חידוש לאנשי כיוס ולאיונים האחרים, ואולי חשבו כי אין זה ראוי להשאיר בחוף חיילי צי רבים, שלדברי הרודוטוס היו מנבחרי האזרחים.
העדיפות המספרית הכריעה בסופו של דבר את הכף, והאוניות האיוניות המעטות שנותרו נסוגו חבולות מזירת הקרב.
לאחר הניצחון בקרב הימי צרו הפרסים על מילטוס וכבשוה.
כצפוי, נחרץ גורלו של המרד האיוני כולו, והוא הודבר עוד באותה שנה (494 לפנה"ס).
קרב כלבים הוא מאבק המתנהל בין שני כלבים ביוזמת בעליהם.
הכלבים המשתתפים בקרבות הם בעיקר מהגזע אמסטף ופיטבול.
קרבות כלבים היו נפוצים במאה ה-19 בקרב שכבות האצולה.
הקרב מתנהל עד למותו של אחד הכלבים המשתתפים, בעוד הצופים מהמרים על התוצאה.
בנוסף, ידוע על מדענים אשר התחרו ביניהם בעירוב זנים שונים של כלבים, ליצירת כלב הקרבות האולטימטיבי.
קרבות הכלבים התפתחו מאוחר יותר לקרבות חתולים, תרנגולים (מכאן הביטוי "קרב תרנגולים") וחיות מחמד אחרות.
לאחרונה נודעה גם תופעה של קרבות כלבים מול חיות בר שנתפסות בטבע, כגון צבועים או חזירי בר.
כיום, רבים מוחים כנגד קיום קרבות הכלבים משום אכזריותם והם אף נעשו לא חוקיים במדינות רבות, ובהן ישראל.
עם זאת, נערכים כל שנה מאות קרבות כלבים בחשאי.
קרב כיוס הוא קרב ימי שנערך בשנת 201 לפנה"ס בין אוניותיו של פיליפוס החמישי מלך מוקדון לבין צי הברית של פרגמון, רודוס וביזנטיון.
כִיוֹס הוא אי בחוף איוניה (מערב אסיה הקטנה), והקרב התחולל במצר המפריד בינו ליבשת.
עם מותו של תלמי הרביעי מלך מצרים (204 לפנה"ס) ובעוד רומא עסוקה במלחמתה נגד חניבעל, החל פיליפוס החמישי מלך מוקדון להוציא לפועל את תוכניותיו להשתלטות על הים האגאי ועל נחלות מצרים באסיה הקטנה.
הוא בנה צי מלחמתי גדול, פשט על הערים היווניות לאורך הנתיב לים השחור, ואף נפל עליו החשד כי הוא האחראי לניסיון להעלות באש את הצי הרודי.
במעשיו עורר עליו אויבים רבים מקרב היוונים, ובמיוחד את רודוס, שסחרה נפגע מפעולותיו וחששה כי גם גורלה לא יאחר לבוא.
היא הכריזה עליו מלחמה בסוף שנת 202 לפנה"ס וכרתה ברית נגדו עם אטאלוס מלך פרגמון.
ב-201 לפנה"ס סיפח פיליפוס את האיים הקיקלאדיים, העביר את צבאו אל אסיה הקטנה והחל במסע כיבושים באיוניה.
לאחר שכבש את האי סאמוס וצירף לציו את אוניות תלמי שעגנו במקום, המשיך אל כיוס והטיל עליה מצור מן היבשה.
צי הברית של פרגמון, רודוס וביזנטיון נזעק לסלק את הפולש, והטיל הסגר ימי על אוניות המקדונים העוגנות בנמל כיוס ובמבואותיו.
כשנוכח פיליפוס כי המצור על כיוס אינו יעיל ואויביו מטילים הסגר על הנמל, החליט לצאת את המקום במפתיע ולשוב אל בסיסו שבסאמוס.
הוא סבר כי הם לא מצפים לצעד מעין זה ועל כן אינם ערוכים למלחמת ים, אלא ששיקוליו הוכחו כמוטעים.
הצי של פיליפוס מנה 53 אוניות ספונות, מספר לא ידוע של אוניות בלתי-ספונות (המיוליות וטריאמיוליות), ו-150 למבוי ופריסטיס.
החלק האחר של ציו, אותן אוניות שלא הספיק להכשירן ללחימה, נותר בנמל סאמוס.
צי הברית מנה 65 אוניות ספונות, תשע טריאמיוליות ושלוש תלת-חתריות.
אטאלוס והרודים, שעמדו על המשמר זה מדרום ואלה מצפון לנמל כיוס, הבחינו בפיליפוס היוצא בראש טור אוניותיו אל עבר הים הפתוח, ומיד עלו לאוניות והסתערו לעברו.
אוניות השייטת של אטאלוס חתרו במלוא כוחן לעבר האגף הימני (המוביל) המקדוני, שהספיק בינתיים להתקרב אל פתח המצר.
פיליפוס, שראה את צי האויב שועט לעברו, אותת לאוניותיו לפנות ולעבור מטור עורפי לשורה חזיתית, והוא עצמו ירד מאוניית הדגל ופרש בלווית כמה ספינות קלות אל האיים במרכז המצר, ממתין לתוצאות הקרב.
אותה שעה נמצאו עדיין הרודים מרחק רב מהצי של פיליפוס, אך בחתירה מהירה הצליחו להשיג את זנב הטור המקדוני.
תֶאופִילִיסְקוֹס, הנָאוּאַרְכוֹס הרודי, והאוניות הרודיות הקדומניות תקפו תחילה את ספינות האויב בירכתיהן ושברו את משוטיהן האחוריים.
שאר האוניות המקדוניות באגף השמאלי (האחורי) חגו לאחור ונחלצו לעזרת אחיותיהן הנתונות במצוקה.
כשהגיעו למקום יתר אוניות הרודים, נערכו שני הצדדים חרטום-אל-חרטום ונלחמו אלה באלה.
מכאן ואילך נחלקה המערכה לשני קרבות נפרדים ומרוחקים זה מזה: אגף ימין (הקדמי) של פיליפוס, בפיקוד הנאוארכוס דֶמוֹקרָאטֵס, נלחם בשייטת של אטאלוס, בעוד אגף שמאל (האחורי, שנחלץ לעזרת האוניות המאספות) נלחם בשייטת הרודית.
פוליביוס, ההיסטוריון היווני בן המאה ה-2 לפנה"ס, שהוא המקור העיקרי לידיעותינו על הקרב, אינו מתאר בפרטים את הלחימה באגף הימני, אלא מונה ארבעה מקרים הראויים לציון מיוחד בשל נדירותם.
מקורותיו היו רודיים, ועל כן נעדר יחס הולם בין דבריו המפורטים על לחימת הרודים לבין תיאורו הכללי את לחימת אוניות אטאלוס ופיליפוס.
אטאלוס תקף ראשון, וכל האוניות ששטו סמוך לו החרו אחריו.
אונייתו, שגודלה אינו מוזכר אך נקראת "מלכותית", תקפה שמונה-חתרית מקדונית, ניגחה אותה בכוח רב מתחת למים והצליחה להטביעה חרף הלחימה העזה של חיילי-הצי שעל סיפונה.
אוניית הדגל של פיליפוס, עשר-חתרית בפיקודו של הנאוארכוס דמוקראטס, נפלה לידי האויב באופן חריג ומפתיע.
היא ניגחה המיוליה שחצתה את דרכה, אך עוצמת המהלומה הייתה כה רבה, שאיל הניגוח נתקע בה מבלי יכולת להיחלץ.
אוניית הדגל, שההמיוליה תלויה על איל הניגוח שלה, נותרה משותקת תנועה וחסרת-אונים.
שתי חמש-חתריות מציו של אטאלוס ניצלו את שעת הכושר, ניגחו בה משני צדדיה והטביעו אותה.
בין הנספים היה גם דמוקראטס עצמו.
דֶאִינוֹקרָאטֵס, הנאוארכוס של אטאלוס, תקף שמונה-חתרית מציו של פיליפוס.
הוא ניגח את האונייה המקדונית מתחת למים, אך תוך כדי כך נוגחה אונייתו מעל קו המים, משום שאיל הניגוח של השמונה-חתרית היה גבוה יותר.
שתי האוניות נאחזו האחת ביריבתה, ובתחילה לא הועילו הניסיונות להיפרד על ידי חתירה לאחור.
רק לאחר שאטאלוס נחלץ לעזרתו, ועל ידי מהלומות ניגוח חוזרות ונשנות שחרר את האוניות האחוזות זו בזו, ניצלה אוניית דאינוקראטס, ואילו השמונה-חתרית הוכרעה בלוחמת סיפונים ונלכדה.
דיוֹניסוֹדוֹרוֹס, אחיו של דאינוקראטס, שהיה גם הוא נאוארכוס בציו של אטאלוס, תקף בארבע-חתרית אוניית אויב שגודלה לא מוזכר; הוא החטיא את מהלומת הניגוח, חלף קרוב מדי לדופן האויב, איבד את משוטיו הימניים ומגדלי הלחימה שעל סיפון אונייתו נפלו המיימה.
אונייתו הוקפה על ידי ספינות האויב והושמדה על צוותה, אולם הוא עצמו ושניים נוספים הצליחו להינצל בשחייה אל טריאמיוליה שנפנתה להושיט להם עזרה.
פוליביוס מספר, כי המאבק בין הצדדים היה בתחילה שקול, משום שיתרון פיליפוס במספר הלמבוי שלו היווה משקל נגד לעדיפות אטאלוס באוניות ספונות.
השימוש בספינות קלות בקרב ימי, אותו הנהיג פיליפוס, היה בגדר חידוש בלוחמה הימית של אותה תקופה.
אוניות המלחמה הסטנדרטיות באותה עת היו ארבע וחמש-חתריות, ספינות מלחמה כבדות ומגושמות-תנועה, שעיקר כוחן בלוחמת סיפונים.
האוניות היו חמושות באיל ניגוח, אך מטרת ההתנגחות הייתה להיאחז באוניית היריב ולהעביר את ההכרעה לחיילים הרבים שעל הסיפונים, אשר נלחמו בקרב פנים-אל-פנים כביבשה.
התפקיד שהועיד פיליפוס למאה וחמישים הלמבוי והפריסטיס שלו, היה לסכל את פעולתן של אוניות האויב.
הספינות קלות התמרון והתנועה נעו בזריזות הנה והנה, פירקו את מערך האויב, חיבלו במשוטי אוניותיו כדי לשתק את תנועתן, או הפריעו להן לתמרן כדי לתקוף.
אוניותיו של פיליפוס באגף הימני הוסיפו להתקדם תוך כדי לחימה לעבר פתח המצר, בהתאם לתוכניתו המקורית, אך לאחר זמן-מה גברה ידו של אטאלוס.
תיאורו של פוליביוס את הלחימה באגף השמאלי מזמן לנו תיאור מפורט ויחיד במינו של תמרון הדייקפלוס.
תנועת תקיפה זו נחשבה ליעילה ביותר בלוחמה הימית באותה תקופה, ובוצעה על ידי אוניות מהירות תנועה ותמרון, הערוכות בשורה חזיתית.
מטרת האוניות התוקפות הייתה לפרוץ (diekplein) בעד שורת אוניות האויב, לשבור את משוטיהן תוך כדי ההבקעה ועל ידי כך לשתק את תנועתן.
לאחר מכן לחוג לאחור, ולהנחית מהלומות ניגוח קטלניות על האוניות הפגועות וחסרות היכולת לנוע.
הצי הרודי, שנמנה עם הטובים שבציי המלחמה בעת העתיקה, הצטיין בתמרוני ניגוח ולא בלוחמת סיפונים, ובקרב אל מול השייטת המקדונית השתמש כדרכו בטקטיקת הדייקפלוס.
"אלמלא פיזרו המקדונים את הלמבוי שלהם בין האוניות הספונות, היה הקרב מוכרע על נקלה ותוך זמן קצר.
אך אשר קרה, אותן ספינות סיכלו את פעולת הרודים בדרכים שונות.
אולם בהתקפות חרטום-אל-חרטום השתמשו הרודים בתחבולה: הם השקיעו את חרטומי אוניותיהם, וכך ספגו את מהלומות הניגוח מעל המים, בעוד מהלומותיהם שלהם הונחתו מתחת המים והסבו נזק חסר תקנה.
אך הם השתמשו בצורת התקפה זו לעיתים רחוקות בלבד, משום שנמנעו על פי רוב ממלחמת מגע (בין אונייה לאונייה) שקשה להשתחרר ממנה, כי המקדונים שעל הסיפונים נלחמו בעוז בקרבות מגע אלה.
על פי רוב ביצעו דייקפלוס, שברו את משוטים אוניות האויב והוציאו אותן מכלל שימוש, אחר כך חגו לאחור וניגחו פעם את ירכתיהן של אלה ופעם את דופנן של אחרות; ובעוד אוניות האויב סבות, תקפו והטביעו חלק מהן והסבו נזק לאחרות.
ואומנם, על ידי אופן לחימה זה פגעו במספר רב של אוניות אויב."
פוליביוס מוסיף ומספר, כי את החלק המזהיר ביותר בקרב עם האגף השמאלי נטלו שלוש חמש-חתריות רודיות.
אחת מהן ניגחה אוניית אויב, אלא שמעוצמת הניגוח או שמא כתוצאה מתמרון לקוי נעקר איל הניגוח ונשאר תקוע באונייה המקדונית.
האונייה שנוגחה טבעה מיד על אנשיה.
מים החלו להציף את האונייה התוקפת דרך הפרצה הפעורה בחרטומה והיא כותרה על ידי אוניות האויב.
תאופיליסקוס, הנאוארכוס הרודי, חש לעזרתה עם שלוש חמש-חתריות, אך לא יכול היה להציל את האונייה, כי התמלאה מים.
הוא ניגח שתיים מאוניות האויב וגבר על החיילים שעל סיפוניהן, אך הוקף גם הוא על ידי למבוי ואוניות נוספות.
תאופיליסקוס נלחם בגבורה, נפצע שלוש פעמים, ולמרות שאיבד את מרבית אנשיו הצליח להציל את האונייה.
אוניות אטאלוס גברו על האגף הימני המקדוני, והוא עצמו הגיע אל האיים שלידם עמדה אוניית פיליפוס.
כשראה כי אחת מהחמש-חתריות שלו נוגחה על ידי אוניית אויב מחוץ לזירת הקרב והיא עומדת להתמלא מים, נחלץ לעזרתה עם שתי ארבע-חתריות נוספות.
אוניית האויב נמלטה אל עבר החוף, ואטאלוס שט בעקבותיה במלוא המרץ כדי ללכוד אותה.
פיליפוס, שהבחין כי מלך פרגמון מופרד מרחק רב מציו, מיהר לחסום את דרכו חזרה עם ארבע חמש-חתריות, שלוש טריאמיוליות והלמבוי ששטו עמו.
אטאלוס נטש את אונייתו ומילט את נפשו לחוף.
אך כדי לעכב בעד רודפיו, חיבל תחבולה מחוכמת: הוא פקד על אנשיו להציג לעין כל על סיפון אונייתו את חפצי המלכות שהיו עמו - גביעים, גלימות ארגמן וכלים אחרים.
רודפיו, שלא עמדו בפיתוי, הניחו לו והוא הצליח לברוח עם אנשיו אל אריתראי.
פיליפוס, שידו בקרב באגף הימני הייתה על התחתונה, גרר את האונייה המלכותית אל זירת הלחימה כדי לעודד את אנשיו.
כשראה דיוניסודורוס, הנאוארכוס של אטאלוס, את האונייה המלכותית נגררת על ידי האויבים, לא היה ספק בלבו כי אטאלוס נהרג.
הוא אותת לספינותיו לנתק מגע ושט אל הנמל שביבשת.
תוך כדי כך הובסו המקדונים גם באגף השמאלי.
הם נטשו את זירת המערכה, בהעמידם פנים כאילו הם חשים לעזרת אוניותיהם שלהם.
לפני שעזבו השמידו הרודים במהלומות ניגוח כמה מאוניות האויב ואת האחרות גררו כמלקוח שלל ושבו אל כיוס.
מאוניות האגף הימני של פיליפוס, שנלחם נגד אטאלוס, הוצאו מכלל שימוש עשר-חתרית אחת, תשע-חתרית אחת, שבע-חתרית אחת ושש-חתרית אחת, ומשאר האוניות עשר ספונות, שלוש טריאמיוליות וכן עשרים וחמש למבוי על צוותן.
חסרה ברשימת האבדות של פוליביוס אותה שמונה-חתרית, שהוטבעה על ידי דאינוקראטס.
אבדות פיליפוס באגף השמאלי, שנלחם נגד הרודים, הסתכמו בעשר אוניות ספונות וכארבעים למבוי, וכן שתי ארבע-חתריות ושבע למבוי על צוותן.
סך האבדות בנפש היה כשלושת-אלפים חיילי-צי וכששת-אלפים חותרים ומלחים; כאלפיים מקדונים ובעלי בריתם נפלו בשבי.
אטאלוס איבד טריאמיוליה אחת ושתי חמש-חתריות; שתי ארבע-חתריות ואונייתו המלכותית נפלו לידי האויב.
אבדותיו בנפש הסתכמו בכשבעים איש.
הרודים איבדו שתי חמש-חתריות ותלת-טורית אחת, אך אף לא אחת מאוניותיהם נפלה שלל לידי האויבים.
אין להוציא מכלל חשבון, כי מיעוט האבדות היחסי בציי אטאלוס והרודים - כפי שמוסר אותן פוליביוס - הוא תוצאה של הסתמכותו על מקורות רודיים.
אבדותיו של פיליפוס היו עצומות, באוניות ובאנשים כאחד, אך הוא טען לניצחון משני טעמים: ראשית כי הבריח את אטאלוס לחוף ולכד את אונייתו, ושנית כי עגן לכאורה לאחר הקרב בין שברי האוניות, ליד כף אָרגֶנוֹן.
כדי לתת תוקף מחודש לטענתו לניצחון, שב פיליפוס למחרת היום ואסף את שברי האוניות ואת גופות המתים שניתן היה לזהותם.
מעניין, כי גם הרודים ודיוניסודורוס לא היו בטוחים בניצחונם, או שמא ביקשו להוכיח לפיליפוס ידו של מי הייתה על העליונה בקרב, שכן לאחר שחלף עוד יום התייצבו מחדש נגד שרידי ציו.
אלא שפיליפוס לא נענה לאתגר, והם שבו לכיוס.
קרב כף סנט וינסנט, אחד מהקרבות הימיים החשובים במלחמות צרפת המהפכנית, נערך ב-14 בפברואר 1797 ממערב לכף סנט וינסנט שבדרום-מערב פורטוגל.
ספרד הצטרפה לקואליציה עם צרפת והכריזה מלחמה על בריטניה באוקטובר 1796. הצי הבריטי בים התיכון מצא עצמו בנחיתות מספרית: 15 אוניות קו (אוניות המערכה של אותה תקופה) בריטיות מול 38 אוניות בצי הספרדי-צרפתי המשולב.
הבריטים נסוגו מעמדותיהם בים התיכון, תחילה מקורסיקה ולאחר מכן מהאי אלבה, ועיקר הצי הבריטי קבע את בסיסו באוקיינוס האטלנטי מול חופי פורטוגל במוצא הנהר טחו.
הצי הספרדי, בראשות דון חוזה דה קורדובה, שכלל 27 אוניות, עגן בתחילת שנת 1797 בקרטחנה.
ב-1 בפברואר 1797 הפליג הצי לכיוון קדיס, במטרה להצטרף לצי הצרפתי שעגן בברסט.
רוח מזרחית חזקה שנשבה בין גיברלטר לקדיס סחפה את הצי הספרדי אל תוך האוקיינוס האטלנטי, רחוק יותר מהמתוכנן.
כאשר דעכה הרוח, החל הצי לחזור לאיטו לכיוון קדיס.
השייטת הבריטית שמנתה 10 אוניות קו, בפיקוד האדמירל עתיר הניסיון ג'ון ג'רוויס, הפליגה בינתיים מבסיסה בטחוֹ במטרה ליירט את הצי הספרדי.
ב-6 בפברואר הצטרפה לצי תגבורת של חמש אוניות, שנשלחו מהצי הבריטי שבתעלת למאנש.
ב-11 בפברואר, בחסות ערפל כבד, עברה הפריגטה הבריטית מינרב, בפיקוד קומודור הוריישו נלסון דרך הצי הספרדי כולו, מבלי שהתגלתה.
נלסון הגיע אל הצי הבריטי ב-13 בפברואר, ומסר לג'רוויס, באוניית הדגל שלו ויקטורי, את מיקומו של הצי הספרדי.
נלסון לא יכול היה לדעת מה גודלו של הצי הספרדי, בשל הערפל, וג'רוויס, שלא היה מודע ליחסי הכוחות הגרועים, הפליג מיד כדי ליירט את הצי הספרדי.
יום לאחר מכן, ב-14 בפברואר, נמסר לג'רוויס שהצי הספרדי נמצא במרחק 35 מייל לכיוון הרוח.
בבוקר 14 בפברואר היו שני הציים בעמדות שאפשרו להם לתקוף את האויב.
בשלב זה גילה ג'רוויס את נחיתותו המספרית, כמעט חצי מצי האויב.
ואולם, ניתוק מגע היה עלול להיות קשה, ומעבר לכך סבר ג'רוויס שהמצב רק יחמיר אם יצליח הצי הספרדי להצטרף לצי הצרפתי.
מסופר, שעל אוניית הדגל ויקטורי עמדו הקפיטנים קאלדר והאלוול וספרו את אוניות האויב שהתגלו לעיניהם.
ג'רוויס הגיב בקור הרוח הבריטי הידוע לדיווחים על המספר הגדל והולך של אוניות האויב הנראות, אך משדווח לו על 27 אוניות אויב הגיב: "מספיק, די בדברים אלו; הפור הוטל, וגם אם יש שם חמישים אוניות נעבור דרכן!".
הבריטים, לעומת זאת, היו ערוכים בטור, כך שכל האוניות היו יכולות לירות אל הספרדים.
ג'רוויס רצה לפורר את הצי הספרדי, ולכן הורה לצי הבריטי לעבור בין שתי הקבוצות של צי האויב, ולירות אל שתי הקבוצות באותו זמן.
השייטת הבריטית נעה דרומה תוך כדי ירי כבד על שני חלקי הצי הספרדי.
הצי הספרדי ניסה להימלט צפונה.
בשלב זה, התמרון הבריטי הצליח, והצי הספרדי התפורר לשני חלקים.
שתי הקבוצות של השייטת הספרדית הפליגו צפונה.
יתרון הרוח היה בידי הבריטים, ואולם האוניות הספרדיות המשיכו להפליג צפונה, בכיוון המנוגד כמעט לזה של הצי הבריטי.
ג'רוויס חשש שהצי הספרדי יצליח להתאחד מחדש ולחמוק לקדיס, ולכן הורה לאוניות הבריטיות לחזור ולפנות צפונה, בטור, ולרדוף אחרי הקבוצה הגדולה יותר של הצי הספרדי.
האוניות הבריטיות היו אמורות לפנות בזו אחר זו, ולשמור על מבנה של טור.
נלסון, שהיה כעת בספינתו קפטיין, היה בין האחרונים בטור הבריטי.
הוא הבחין בכך שהתמרון שהורה עליו ג'רוויס עלול שלא להצליח; חששו היה שהספרדים יצליחו להתאחד לפני שהבריטים יצליחו לחזור לטווח.
נלסון, בצעד יוצא דופן, התעלם מההוראות שקיבל, שבר את מבנה ה-U, ופנה מיד ימינה ומערבה לכיוון הספינות הראשונות של הצי הספרדי.
ג'רוויס, שהבחין בתמרון של נלסון והבין את משמעותו, הורה מיד לאונייה נוספת, אקסלנט, לפנות אחריו.
באותו שלב החלו ראשונות האוניות הבריטיות בזרוע השמאלית והמערבית של ה-U להגיע לטווח ירי למאסף של האוניות הספרדיות.
קפטיין נפגעה קשות תוך זמן קצר ולא ניתן היה כמעט לשלוט בה, ולכן גרם לה נלסון להתנגש באונייה הספרדית סאן ניקולס שלה 80 תותחים, ואז הוביל אישית הסתערות של הצוות הבריטי שעלה על האונייה הספרדית.
במקביל, תקף קולינגווד, מפקד האקסלנט, את האונייה הספרדית סאן חוסה שלה 112 תותחים.
סאן חוסה התנגשה בצידה השני של סאן ניקולס ולא הייתה יכולה להשתחרר; נלסון, במהלך שזכה להערצה רבה בצי הבריטי, הוביל את אנשיו שזה עתה עלו והשתלטו על סאן ניקולס מצד אחד, והמשיך את ההסתערות על סאן חוסה, שגם היא נכנעה.
הספרדים הצליחו לנתק מגע, בסופו של דבר, בשעות הערב.
ג'רוויס הגיע לאונייה irresistible שאליה עבר נלסון, בשל הנזק הרב שנגרם לקפטיין, ושם הפגין את תמיכתו בהפרת הפקודה של נלסון.
לו הייתה רמת האימונים והמוכנות של הצי הספרדי דומה לזו של הצי הבריטי היה הופך צעדו של נלסון להתאבדות, אך כפי שעלו הדברים בפועל היה זה צעד מבריק.
הספרדים לא ניסו לחדש את הקרב בבוקר שלמחרת, וביום שלאחר מכן נסוגו חזרה לקדיס.
הבריטים היו חלשים מכדי לחדש את הקרב בעצמם.
החדשות על הקרב הגיעו לבריטניה שבועיים לאחר מכן, וגרמו לשמחה רבה; ראשית, זה היה הניצחון הימי הבריטי הראשון מזה כשנתיים, ושנית משום שאיום הפלישה הוסר, זמנית לפחות.
ג'רוויס זכה לתואר אצולה, הרוזן (Earl) סט.
נלסון זכה לתואר אבירות, וקודם לדרגת אדמירל.
קורדובה, לעומת זאת, פוטר מן הצי הספרדי, ונאסר עליו להופיע בחצר המלוכה.
ג'רוויס, שהוכיח שהצי שלו עדיף על הצי הספרדי, הטיל מצור ימי הדוק על קדיס, ונטרל למעשה את פעילות הצי הספרדי עד חתימת חוזה אמיין ב-1802, שעצרה זמנית את המלחמות הנפוליאוניות.
ניטרול הצי הספרדי אפשר לג'רוויס לשלוח שייטת בפיקודו של נלסון חזרה לים התיכון, ולאחר קרב הנילוס לשוב ולזכות בשליטה בריטית גם בו.
קרב כפר שלמא הקרב השישי בסדרת הקרבות של מרד החשמונאים, התרחש בשנת 162 לפנה"ס בין יהודה המכבי ואנשיו לכוח צבא סלאוקי בפיקודו של ניקנור, מצפון ירושלים, בגבעה מול גבעון בין קלנדיה לגבעת זאב, והסתיים בניצחון המורדים ונסיגה של ניקנור לירושלים.
מרד החשמונאים שפרץ במודיעין וסביבתה, תוך שנים בודדות התפשט לאזורים רבים ובהם, עבר הירדן, הגלעד, הבשן, הגליל ואדום.
בארבעת הקרבות הראשונים המרכזיים נחלו המורדים היהודיים ניצחונות, ובקרב החמישי ספגו מפלה.
בשל יריבויות פוליטיות בין עוצרי הממלכה הסלאוקית, ליסיאס ופיליפוס, לא דוכא המרד כליל, ואף נחתם הסכם בין אנטיוכוס החמישי וליסיאס עוצרו לבין המורדים היהודיים, אשר העניק להם חירות דתית מלאה וביטול גזירות אנטיוכוס הרביעי.
אנטיוכוס וליסיאס הודחו מכסאם ונרצחו בשנת 162 לפנה"ס על ידי דמטריוס הראשון, אשר השתלט על הממלכה הסלאוקית.
דמטריוס לא ראה בעין יפה את האוטונומיה החשמונאית ביהודה ורצה להחזיר את המצב לקדמותו.
לשם כך הוא שלח כוח צבאי גדול, אשר עמד בראשו בקכידס.
המורדים לא התייצבו נגד הצבא הגדול שהוביל בקכידס, והוא החזיר את השלטון בירושלים לסלאוקים והעלה לכהונה גדולה את אלקימוס המתיוון.
לאחר מכן ביצע פעולות "טיהור" והרג מנהיגים דתיים בבאר זית, אך הוא לא הספיק לבער את קני המרד והיה צריך לעזוב את הארץ בשל אילוצים צבאיים, אשר נבעו מהידרדרות במחוזותיה המזרחיים של הממלכה.
תיאור הקרב קצר ותמציתי, ויש בו רק מקום הקרב ומספר חללי האויב.
ניקנור, בכיר בצבא הסלאוקי, החליף את בקכידס ומונה למושל צבאי ואזרחי (סטרטגוס).
בתפקידו הקודם היה מפקד מאגר הפילים הסלווקי.
על פי אבי יונה, כוונתו הייתה לשחרר את קווי התחבורה שלו עם הבסיסים היווניים שם, אף שעמדה לרשותו דרך בית צור.
היא הייתה ארוכה מאוד, וניקנור שאף לפתוח את הדרך הקצרה דרך בית חורון.
ניקנור הצליח בתחילה להביס כוח מורדים קטן בפיקודו של שמעון התרסי בקרב ליד כפר דסאו, אך כוחו היה מצומצם, והוא ניסה לסיים את המרד במשא ומתן ואף בדרכי עורמה, שבהן יהרוג את יהודה.
ניקנור ניסה לפתות את יהודה ואת מנהיגי המרד אל מארב, אך מזימתו התגלתה, והוא נאלץ לצאת עם גיסותיו לקרב פנים אל פנים נגד המורדים.
ניקנור הגיע מהחקרא מדרום לצפון, ואילו יהודה הגיע מהרי גופנא מצפון לדרום.
הצבאות נפגשו בקרב בכפר שלמא - היא חרבת סלמא.
בקרב זה ניגף ניקנור, ומאות מלוחמיו נהרגו, אך לא הייתה זו מפלה מוחלטת, וניקנור אולץ לשוב לירושלים להתבצר בחקרא.
תוצאת קרב זה הבהירה לניקנור כי המרחב מצפון לירושלים נמצא בשליטתו של יהודה המכבי, וניקנור נמצא בסכנת מצור.
אבל הציע בתחילה לזהות את כפר שלמא עם חרבת ארהא (ליד הכפר א-רם), אולם במקום נתגלו שרידים ערביים בלבד.
גם בחרבת סלמיא שליד הכפר סרדא ובשעב א סלמא, כקילומטר ממערב לרמאללה, התגלו ממצאים דומים.
מאוחר יותר הציע אבל לזהות את כפר שלמה עם חרבת עיד (), דרומית לרמאללה, בין קלנדיה לשכונת גבעת זאב, בגבעה מול גבעון המכונה בפי הערבים חרבת סלמא, ואף שהממצאים במקום הזה הם רומים וביזנטים יש לזכור כי בתקופה היוונית, רק בחלק קטן מהמקומות נמצאו קרמיקה מאותה תקופה.
בר כוכבא מקבל השערה זו של אבל, וטוען כי מדבר זה ניתן לראות את הדיוק הרב של בעל ספר מקבים א'.
קרב יער טויטובורג היה קרב שבו הובס הצבא הרומי על לגיונותיו השבעה עשר, השמונה עשר והתשעה עשר על ידי שבטים גרמאניים.
בספטמבר של שנת 9 לספירה הוביל ארמיניוס, מנהיג שבט הכרוסקים, צבא גרמאני, והציב מארב מתוחכם נגד חיל הרומים של פובליוס קווינקטיליוס וארוס.
עקב תבוסה זו, בה נהרגו כ-20,000 לוחמים או כעשירית מן הצבא הרומי, נטש הקיסר אוגוסטוס את תוכניותיו להרחיב את גבולות רומי אל מעבר לנהר הריין.
למרות שמו המאזכר את יער טויטובורג, מקום הקרב אינו ידוע בוודאות, וישנם כמה ערים ואזורים במערב גרמניה בהם הקרב יכול היה להתרחש.
לפי חפירות וממצאים אחרונים, יש הסבורים שהקרב התרחש באזור העיר אוסנבריק שבסקסוניה התחתונה.
קרב טויטובורג נמנה עם האירועים ההיסטוריים המועלים שוב ושוב להשגת מטרות בקונטקסט המודרני.
התעמולה הגרמנית-לאומית הפליגה בשימוש בניצחון על הרומים כדי להראות את עליונותם של השבטים הגרמאניים.
היום נושא קרב זה עודנו טעון ומעלה איתו רגשות מעורבים.
שאלת המיקום מעורבת באינטרסים מקומיים של ערים ואזורים מטעמים של רווח כלכלי.
צבאו של וארוס היה חלק מהמבצע הרומי להרחבת הגבולות מזרחית לנהר הריין וצפונית להרי האלפים או לנהר הדנובה.
בשנת 15 לפנה"ס עמדו דרוסוס וטיבריוס, בניו החורגים של הקיסר אוגוסטוס, בראש הפיקוד על צבא לגיונות רומים שנשלחו להילחם בשבטי הרי האלפים.
לאחר מכן קיבל דרוסוס את הפיקוד על מסעות גילוי באזור הריין והאלבה, אותם הוביל משנת 12 לפנה"ס ועד למותו בשנת 9 לפנה"ס.
מאגם אייסל (Ijsselmeer) יכול היה הצי הרומי לבוא לעזרת הכוחות הקרקעיים.
מטרת רומי הייתה להעביר אליה את השליטה המלאה באזורים הגרמאניים.
לשם כך בנו הלגיונרים מבצרים וחיפשו גרמאנים שהיו מוכנים לשתף עמם פעולה.
השבט הגרמאני של המרקומנים עם מנהיגם, מארובוס, החל להוות איום על רומי.
גאיוס סטורנינוס (Gaius Sentius Saturninus) פיקד על צבא של 12 לגיונות שהיו אמורים להילחם במרקומנים.
מהלך זה נדחה בשל מרד שבטי בפאנוניה (כיום הונגריה) נגד הרומאים.
פובליוס קווינקטיליוס וארוס נבחר להיות מפקד הכוחות באזור נהר הריין.
וארוס שליט הפרובינקיה, היה אמור להשליט את החוק הרומי באזור הגרמאני ולגבות מיסים לפי חוק זה.