tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1954 עזב את הקיבוץ ועבר להתגורר בירושלים, שם שימש ראש מחלקת הגנים בעירייה ותכנן גנים אחדים, בהם גן המנורה וחלק מגני קמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם.
ב-1959 עבר עם משפחתו לתל אביב, בה השתקע ועסק בטיפוח גנים ונוף.
בשנות ה-50 וה-60 השתתף בכתיבה ב"גן ונוף", ירחון איגוד הגננים, ואף ערך אותו שנים אחדות.
במקביל החל להוציא ספרי שירים לילדים, בהם "בוקר טוב" (1961), "בולבול למה ככה" (1966) ועוד.
ב-1968 פתח בתל אביב משרד פרטי לאדריכלות גנים ונוף, ובמקביל לעבודתו בתחום זה הוציא ספרי שירה נוספים.
ב-1987 קיבץ את זיכרונות ילדותו במשמר העמק בספר "תכלת וקוצים".
בנותיו הן הסופרת ובמאית התיאטרון טל עומר, הסטנדאפיסטית נולי עומר, והילה עומר.
הלל נפטר בבית החולים איכילוב ב-1990 ממחלת לב והובא למנוחות במשמר העמק.
ב-1978 זכה בעיטור כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער עבור ספרו "דודי שמחה".
הלל בשלושה פרסים ספרותיים: פרס יעקב פיכמן (1986), פרס זאב לספרות ילדים ונוער על מפעל חיים (1987) וזכייה שנייה בעיטור אנדרסן על ספרו "ענן ביד" (1990).
שירתו של הלל רוויה בחוויות הנוף והטבע.
חוקר הספרות צבי לוז כינה חוויה זו של התפעמות מהעולם בשם "הלם הנופים" - מצב שבו הנופים המדהימים גורמים לצופה להיאלם מולם בזעזוע, כמו מול התפוצצות פתאומית, כמו תיאור זה של צוקי הנגב:
האלם והתדהמה מתעוררים גם לנוכח פריחות האביב, המתוארות בכמה משיריו:
ברכת "היופי האדיר" הופכת לכאורה לקללה משום כוחה המשתק, המוציא מהדעת, הפורע את סדר היום, והחזרה על השאלה "מה אעשה" מדגישה את תחושת חוסר האונים, את שכחת המטרות הקטנות, היום יומיות מול היופי האדיר.
ההשתאות מול יפי העולם יוצרת תחושה של נפילת מחיצות בין האדם לעולם.
העולם פורץ אל האני, האני פורץ אל העולם, והמיזוג בין האני לעולם מתפתח, עד כדי ערבוב מלא:
המדרגה הרוחנית הנבנית מעל חוויית ההתפעמות מהנוף היא גילוי האלוהים מתוך הנוף ובתוכו:
הנוף המדברי המרשים מעורר בדובר אסוציאציה של גילוי האלוהים בתוכו, עם רמיזה להתגלות במדבר סיני, אך ללא הריחוק והיראה הכרוכים במעמד ההתגלות ההוא.
שכן כאן מתגלה אלוהים לפני הצופה "כמות שהוא" – כדמות הנוף כן דמות האלוהים, "זנוח, כבד-נפלאות" כמו הנוף של הרי אדום, ו"נהדר-כוער" – אוקסימורון המשלב את הנהדר והמכוער שבנוף המדברי.
רק בסיום הפסוק מופיעים שני אלמנטים של התואר האלוהי המקובל: "כרצונו" - כי הכול נעשה כרצונו, ו"נצחי" – תכונתו שמעבר לעולם המוחשי.
הלל אינו האל האחד, הטרנסצנדנטי, אלא הוא בתוך העולם, ומתגלה בכל גילוי של הנוף: בים, בשמי הכוכבים, במרחבי הנגב, בשממה, בהרים ובגאיות.
זוהי תפישת אלוהים שאינה דוגמטית אלא חווייתית, ולכן היא גמישה בביטויה.
ההתגלות האלוהית היא פנתיאיסטית – האלוהים נמצא בעולם ונגלה מכל פרטיו, מעצם נוכחות הנופים והטבע.
הלל אישש פרשנות זו בריאיון בו אמר .
וכאשר מצטרפת חוויית "האלוהים-בכול" לחוויית ההתמזגות עם העולם, יכול האני להתמזג גם עם האלוהים:
אין זו יהירות והתפארות עצמית בכוח עליון, אלא הזדהות מלאה עם העולם הסובב, המכיל בתוכו את האלוהות, ומתוך חוויה זו נובעת הכרת האדם את מקומו בעולם, כחלק ממכלול אך גם כשותף במעשה הבריאה.
גילוי העולם בא לביטוי בשירת הלל גם בהכרת המחזורים בטבע ובקשרי הגומלין בין היצורים השונים, אשר כולם חלקים המרכיבים את השלם.
כשם שהאני-האדם מתמזג עם העולם, כך גם יצורים אחרים מהווים חוליות בשרשרת חיים אחת ומפעילים זה את זה, גם אם אינם יודעים זאת:
כל חוויות גילוי העולם, המעוררות השתאות ותחושה דתית, נטועות אצל הלל בנופים הקונקרטיים של חייו, נופי ארץ ישראל.
ברבים משירי ההתגלות מצוינים המקום ולעיתים גם הזמן: בחמישי לחודש אדר בסבוב כפר סבא, ערב אלול בגן הציבורי בחוף נתניה, במעלה העקרבים, נסיעה בכביש חיפה – תל אביב, נצרת, חדרה, עפולה, טבריה, בלפוריה ועוד.
הארץ ונופיה ממלאים את שירתו גם בשמות צמחי הבר הרבים - כרכום, חרדל, פרג, חרצית, ציפורני חתול, סביון, כלנית ואלון.
לא רק נופי הטבע מזינים את ההשתאות, אלא גם נופי החקלאות וזיכרונות הילדות:
נופי הארץ הנבנית והולכת, ומתכסה בבתים, כבישים ותשתיות:
הקשר העמוק לנופי ארץ ישראל משפיע גם על לשון השיר של הלל.
ההתפעמות וההתגלות מעוררות בו שירה בלשון מקראית ואף בביטויים ארכאיים בזיקה כנענית, ומנגד שיריו רוויים בלשון הדיבור של תקופתו ומתובלים בהומור.
לעיתים מופיעים שני משלבים מקוטבים אלו בסמיכות זה לזה, ביטוי אותנטי לחוויות הלשון והנוף של בן הארץ, דור ראשון שנולד במציאות של העברית המתחדשת אך עודו תלוי בשכבות עומק של לשון קדומים.
וכדרך שמשלבי הלשון מתערבבים, מתערבבים בשירת הלל גם משלבי המקצב, המשקל והחריזה.
אורכי הטורים משתנים, חלוקתם ועריכתם ללא סימטריה והחריזה אקראית ובלתי מחייבת.
מקצב השירה אינו מוכתב על ידי מבנה מוגדר מראש, אלא התוכן הוא הקובע את המשקל, את אורכי הטורים ואת החריזה המזדמנת - ללמדנו שנאמנותו של המשורר לחוויית העולם שהוא כותב עליה חזקה ממחויבותו למסגרות התרבות של כתיבתו.
שנים אחדות לאחר צאת ספרו הראשון החל ע.
הלל לכתוב גם שירים לילדים.
שיריו הראשונים יצאו לאור בסוף שנות ה-50, וקובץ השירים הראשון, "בוקר טוב", יצא לאור בשנת 1961. מאז ועד מותו הוציא ספרים רבים נוספים, שחלקם קבצים מחודשים של שירים שיצאו כבר בקבצים קודמים.
בספרי הילדים שלו שיתף פעולה עם כמה מבכירי המאיירים בישראל, בהם רות צרפתי, שמואל כץ, אלונה פרנקל ועוד.
גם לאחר מותו מוסיפות הוצאות ספרים להוציא לאור קבצים משיריו בלוויית איורים חדשים.
עוד מככבים בשיריו הפשוש, הצופית, החרגול, היען, הכלבים והחתולים וכן חיות רבות נוספות.
כבר בראשית כתיבתו לילדים יצר הלל את הדמות הבדיונית "דודי שמחה", גיבור ששב והופיע בעלילות רבות בספריו לאורך השנים.
במרץ 2024 יצא לאור ספרו "מה עושים העצים", באיוריו של דוד פולנסקי, (הוצאת פועלים, הקיבוץ המאוחד).
פולנסקי נתן באיוריו לספר פרשנות חדשה של שיח המתנהל בין הילד לבין העולם לאורך שנות ילדותו.
שירו "מדוע לובשת הזברה פיג'מה" הונצח פעמיים על בול ישראלי (ב-1984 וב-2013).
מלבד שירה וספרות ילדים, פרסם הלל גם פרוזה אוטוביוגרפית בספר "תכלת וקוצים", ובעיבוד המכוון לילדים של קטעים מתוכו, שפורסם בספר "ענן ביד".
אחדים מהשירים בספריו הולחנו וכך התפרסמו יותר.
בנוסף להם כתב פזמונים ושיתף פעולה עם המלחין סשה ארגוב, שהלחין אותם עבור להקת "התרנגולים" ועבור הרכבים נוספים.
מרביתם קובצו בספר "ג'ירף בג'ינס כחול".
עם שיריו המפורסמים נמנים "יוסי, ילד שלי מוצלח", "ככה סתם", "דוד שמש ואנטנה", "מי יודע מדוע ולמה לובשת הזברה פיג'מה", "בולבול, למה ככה?", "לא ידעתי מה", "מה עושים העצים", "שתי אווזות" ועוד.
מקצת מכתבי היד של הלל שמורים בארכיון מרכז לוין קיפניס לספרות ילדים שבמרכז האקדמי לוינסקי-וינגייט.
במהלך הקריירה המקצועית שלו שימש הלל מתכנן גנים בעיריית ירושלים, כתב ב"גן ונוף" ואף ערך אותו שנים אחדות, תכנן שכונות מגורים, רחובות וגנים בערים (אשדוד, נצרת עילית, ערד ועוד) ובקיבוצים (דליה, אפיקים, נחל עוז ועוד).
כתיבתו המקצועית התמקדה בפרקטיקה של תכנון גנים והקמתם, וביטאה ניסיון לפתח שפה עיצובית המשתמשת בחומרים מקומיים וזמינים, ואופני פיתוח המאפשרים אחזקה נאותה בתנאי הקרקע, האקלים והמים של ישראל, מתוך שאיפה שכל אלו יביאו במרוצת השנים ליצירת סגנון ישראלי בגינון.
בשנותיו הראשונות כאדריכל נוף למד רבות מאברהם קרוון, הגנן הראשי של עיריית תל אביב-יפו ומי שתכנן את גן העצמאות ואת גן התקווה בתל אביב.
אולם מורהו העיקרי, לדבריו, הוא הטבע של ארץ ישראל: .
עבודותיו מתאפיינות בקווים חופשיים ללא סימטריה, תבליט משופע וגבנוני, צמחייה השתולה בערבוביה כמו-טבעית, ודומם המשתלב במכלול הגן.
העיצוב הפשוט משרה תחושה של מרחב פונקציונלי, המאפשר מגוון שימושים בגן.
כפי שכתב במאמריו, כך גם בעבודותיו העדיף שימוש בחומרים מקומיים וזמינים, זולים להקמה וקלים לאחזקה.
הצמחייה, לדידו של הלל, היא בעלת תפקיד מרכזי בעיצוב אופיו של הנוף.
הוא הדגיש את העדיפות שיש לתת לצמחייה המקומית, אך הכיר גם בצורך לקבל ולאמץ עצים "מיובאים" על מנת להעשיר את המגוון: .
פארק צ'ארלס קלור בחוף הים של תל אביב, אשר תוכנן במסגרת "תוכנית מנשייה", שכללה בינוי נרחב באזור התפר בין תל אביב ליפו, והוקם על שטחים שיובשו מהים על ידי שפיכת פסולת בניין מהריסות מנשייה.
מבנה הגן: תבליט של גבעות רכות, המהוות חציצה ויזואלית ואקוסטית בין חוף הים לבין הכביש ומכוסות מדשאות ומסלעות כורכר.
לאורך קו החוף משתרעת טיילת רחבה, מרוצפת במשטחי גרנולית בדוגמת גלים בצבעי שחור ולבן.
הצומח בגן כולל, מלבד המדשאות, מעט עצי אשל ודקלי וושינגטוניה, גושים של שיחי מלוח בשולי המדשאות ומבחר של צמחי חוף במסלעות.
גן הפסגה ביפו: בשנות ה-70, במסגרת פרויקט פיתוח יפו העתיקה, תכננו ע.
הלל וחיים כהנוביץ חלקים מגן הפסגה, שבמקור תוכנן על ידי אברהם קרוון.
הגן מורכב ממערכת של שבילים מרוצפים אבן המתפתלים במעלה הגבעה ומובילים אל רחבת המצפור שבראשה.
בין השבילים חלקות דשא, משוכות שיחים ופינות מסתור אחדות.
המדשאה המרכזית משופעת ומשמשת תיאטרון פתוח, ובתחתיתה במה למופעים.
בדומה לפארק צ'ארלס קלור, גם כאן מבוססת הצמחייה על מינים שנוסו בהצלחה באזורים הסמוכים לים בתל אביב.
שכונת כפיר - מתחם של דיור ציבורי אשר נבנה בסוף שנות ה-70, במסגרת פרויקט "פינוי בינוי" בכפר שלם.
השכונה בנויה במבנים של 8–10 בניינים סביב חצרות פנימיות, והגינון בה כולל ערוגות בשולי רחובות מרוצפים וגינה מרכזית בכל חצר פנימית של מבנה.
בנאות קדומים תכנן הלל תיאטרון פתוח הבנוי מעל קיר אבן גדול.
על שתיים מעבודותיו זכה בפרס רוקח לאדריכלות: ב-1979 על שכונת כפיר (עם האדריכלים אורה ויעקב יער) וב-1987 על מוזיאון האצ"ל ופארק צ'ארלס קלור (עם האדריכלים אמנון ניב, אמנון שוורץ ודני שוורץ).
מעט מתיעוד עבודתו כאדריכל נוף נמסר לארכיון אדריכלות ישראל על ידי משפחתו בשנת 2012.
הלל - כל השירים, הוצ' הקיבוץ המאוחד ומוסד ביאליק, 2013. אחרית דבר - חיים גורי.
ציור העטיפה - מיכאל קובנר.
ארץ הצהריים, ספרית פועלים, 1950
טרוף טורף, הוצאת עם הספר, 1964
הודיה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1973
דַבְּרִי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1980
יוסף ואשת פוטיפר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1982
עד כה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1983
כשהדוד שמחה שר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1960
בוקר טוב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1961
דודי שמחה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1964
אותי לראות אף אחד לא יכול, הוצאת מסדה, 1967
אני פשוש, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1970
רים ציפורים ציפורים ציפ, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1973
קול דודי שמחה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1976
שלום לך, פרת משה רבנו, הוצאת עם עובד, 1977
מזבוב ועד פיל, הוצאות הקיבוץ המאוחד וכתר, 1977
מעשה בחתולים, הוצאות הקיבוץ המאוחד וכתר, 1977
יוסי, ילד שלי מוצלח, הוצאת מסדה, 1978, הוצאת עם עובד, 2010
מה קרה לקרוקודיל, הוצאת עם עובד, 1980
מה עושים העצים, הוצאת כנרת, 1986
מעשה בעופר איילים, הוצאת כנרת, 1989
אני פשוש בטח ואולי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987
ספר הקשקושירים, הוצאת רות סירקיס, 1988
שמש במרום זורחת, הוצאת דביר, 2015
ג'ירף בג'ינס כחול, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1976 - פזמונים וקטעי הומור
תכלת וקוצים, ספרית פועלים, 1987 - זכרונות אוטוביוגרפיים
ענן ביד, ספרית פועלים, 1989 - קטעי זכרונות לילדים - מבוסס על הספר תכלת וקוצים
משלי חולון, ספרית פועלים, 1991
ע'סאן כנפאני היה סופר ומחזאי פלסטיני, חבר הארגון "החזית העממית לשחרור פלסטין" ודוברו.
ע'סאן כנפאני נולד בעכו וגדל ביפו, שם התחנך בבית ספר הקתולי קולג' דה פרר.
בשנת 1948 עבר עם משפחתו לעכו ולאחר מכן ללבנון ובהמשך, בעקבות מלחמת העצמאות, עברה המשפחה לסוריה והשתקעה בדמשק.
לאחר לימודי התיכון קיבל תעודת הוראה מ-UNRWA ובתוך כך החל בלימודי ספרות ערבית באוניברסיטת דמשק, אך סולק מן האוניברסיטה לפני סיום התואר בשל פעילותו בתנועות פאן ערביות.
מדמשק עבר כנפאני לכווית שם עבד כמורה וכעיתונאי.
בהיותו בן 18 פגש כנפאני את ג'ורג' חבש והשניים קשרו ידידות קרובה.
לימים גם הפך כנפאני לאיש סודו של חבש.
בשנת 1961 חזר כנפאני לביירות הפעם כאיש רוח ידוע.
בביירות גברה פעילותו הפוליטית והוא מונה כדובר החזית העממית לשחרור פלסטין, כשבין תפקידיו בארגון הוא ייסד וערך את השבועון "אל-הדף" (המטרה) בשנת 1969. כנפאני שינה את השקפת עולמו בהשפעת ידידו מנהיג החזית העממית לשחרור פלסטין ג'ורג' חבש מן הפאן-ערביות למרקסיזם מהפכני.
ימים ספורים לאחר הטבח בנמל התעופה לוד (30 במאי 1972) התפרסמה תמונתו של כנפאני עם אחת המחבלות היפניות.
בעקבות הזעזוע מן הטבח, הגיבה ישראל בחריפות נגד הארגון המבצע - החזית העממית לשחרור פלסטין.
ב-8 ביולי 1972 התפוצצה מכוניתו של כנפאני ליד ביתו שבביירות.
כנפאני ואחייניתו לאמיס כנפאני בת ה-17 נהרגו מיד.
רוב האצבעות המאשימות הופנו כלפי "המוסד", אך הופצו שמועות שמותו של כנפאני נגרם על ידי פלגים פלסטינים יריבים.
יורשו של כנפאני בתפקיד דובר החזית ועורך אל-הדף, בסאם אבו שריף, נפצע כשבועיים אחר כך בביירות מפיצוץ ספר שנשלח אליו על ידי סוכני מוסד.
בשנת 2005 טען העיתונאי איתן הבר שהריגתו של כנפאני הייתה חלק ממדיניות התגובה של ישראל למעשי טרור, מדיניות שצברה תאוצה אחרי רצח הספורטאים הישראלים באולימפיאדת מינכן, שאירע חודשיים לאחר הריגתו של כנפאני, זאת על-אף שכנפאני עצמו לא עסק בטרור.
על-פי הבר, "הבכיר והבולט בין אלה שנידונו למוות על ידי 'בית הדין' של גולדה אף שלא היה להם קשר ישיר לטרור בכלל ולמינכן בפרט הוא כנפאני".
לאחר מותו זכה כנפאני בפרס הלוטוס על ידי כנס הסופרים האפרו-אסיינים.
בעזבונו נמצאו טיוטות של שלושה רומנים, ואלו פורסמו לאחר מותו.
ע'סאן כנפאני המשיך להיות דמות אינטלקטואלית שנויה במחלוקת שנים רבות לאחר מותו.
בשנת 1977 ביקשה קבוצת תיאטרון מקומית מנצרת להעלות מחזה על-פי ספרו "גברים בשמש".
ההצגה נפסלה, ובעקבות זאת פרצו הפגנות בנצרת ובכפרים הסמוכים.
בדצמבר 2018 הוקמה אנדרטה לזכרו בבית הקברות המוסלמי בעכו.
כעבור מספר שבועות הסיר הוואקף את האנדרטה בהוראת משרד הפנים.
בתגובה לאירוע כתבה הסופרת והעיתונאית מיכל פלג: "כנפאני מעולם לא השתתף בלחימה.
הוא היה הוגה ופעיל פוליטי במחתרת.
אם מישהו ראוי לתואר מחבל, הרי זה מי ש"חיסל" אותו".
בשנת 2022 פרסם העיתונאי דני רובינשטיין ביוגרפיה של כנפאני, "מדוע לא דפקתם על דפנות המכלית?".
לדעת עדי שוורץ, כפי שהובעה בעיתון "ישראל היום", הביוגרפיה של כנפאני "רוויה בשנאה, שאיפה לנקמה וביטויים של אלימות, ומודרכת על ידי שלילה מוחלטת של זכויות העם היהודי לפיסת אדמה משל עצמו".
ביומה הראשון של מלחמת ששת הימים כתב בעיתון לבנוני "בואו ונהרוס אותם".
בהשראת התבוסה הערבית במלחמת ששת הימים ייסד כנפאני זרם ספרותי שקרא להתקוממות של העם הפלסטיני נגד ישראל והכיבוש הישראלי - למחוק "את החרפה של 1948".
הנושאים העיקריים עליהם כתב כנפאני הם חוויית העקירה, הזרות והגלות של הפליטים הפלסטינים ומאבקם להגדרה עצמית.
עבודתו הושפעה מן המצב הפלסטיני ומפעילותו הפוליטית.
שני ספריו הראשונים של כנפאני נגעו לשפה וצורה ונחשבו לספרים המסובכים ביותר בשפה הערבית בזמן ההוא.
ספרו הראשון "גברים בשמש" (1963) מספר את סיפורם של שלושה פלסטינים בני דורות שונים הבורחים ממחנות הפליטים במטרה למצוא תעסוקה בכווית, כשבמהלך מסעם הם מהרהרים בחייהם ובמאורעות שהביאו למצבם.
לבסוף השלושה נספים בתוך מכלית מים על גבול עיראק-כווית עקב שחיתותם של פקידים שונים.
הספר שימש כהשראה לסרט הדרמה הסורי של הבמאי המצרי תאופיק סאלח "הפתאים" (المخدوعون).
ספרו השני של כנפאני "כל מה שנשאר לכם" (1966) נחשב כספר הערבי המודרני ביותר של תקופתו.
הספר מסופר על ידי מספר רב של מספרים בכללם עצמים דוממים כמו המדבר והשעון.
גיבור הסיפור, חאמד, חולם על מפגש עם אמו ממנה נפרד כאשר נמלט לעזה עם פרוץ מלחמת העצמאות בעוד אמו ברחה לגדה המערבית.
הגיבור מנסה למצוא את אמו אך נתקל בחייל ישראלי.
למרות שחאמד מת כתוצאה מן המאבק עם החייל, הוא נקבר באדמת המולדת וכך זוכה להגשים את זכות השיבה.
מעבר לכך עצם העובדה שהגיבור נאבק באויב ולא נמלט מפניו כפי שנעשה בעבר, משקף את המהפך התודעתי שחל בעם הפלסטיני עם תחילת המאבק הפלסטיני החמוש של הפת"ח ושאר הארגונים החמושים באמצע שנות השישים.
הספר "אום סעד" (1969) מתאר את מצב הפלסטינים לאחר תבוסת צבאות ערב במלחמת ששת הימים ועליית ארגון הטרור אש"ף.
אום סעד היא אמו של טרוריסט.
ספרו האחרון של כנפאני "השיבה לחיפה" (1969) עוסק במפגש בין פליטים ערבים שחזרו לביתם שבחיפה אחרי מלחמת ששת הימים, שם הם מוצאים משפחה ישראלית של ניצולי השואה.
זהו הספר הפלסטיני הראשון המתייחס לחוויית הפליטות של ניצולי השואה ולכן נחשב למהפכני.
בספר נוטש המחבר טכניקות ספרותיות מודרניות כמו ההישענות על הזיכרון (פלשבק) והמונולוג הפנימי, ובמקומם נשען המחבר על הסיפור והדיאלוגים שבו.
הסופר סמי מיכאל המשיך את עלילת "השיבה לחיפה" בספר "יונים בטרפלגר" שהתפרסם בשנת 2005.
פרט לכתיבת רומנים, התפרסם כנפאני גם ככותב מחזות, ביקורות ספרותיות, סיפורים קצרים, והיסטוריה פלסטינית.
בין עבודותיו שאינן פרוזה: החיבור ההיסטורי "המרד בפלסטין 1936-1939" על המרד הערבי הגדול (אותו לא הספיק לסיים לפני מותו), ומחקרים בנושא ספרות ציונית.
עבודות אלו נחשבות כאבני יסוד בגיבוש הנרטיב הפלסטיני.
סיפורו הקצר "ארץ התפוזים העצובים" אף נכלל בתוכנית הלימודים של משרד החינוך הישראלי ללימודי ספרות מורחב (5 יחידות לימוד) במסגרת נושא העוסק בזהות ישראלית.
ע'אסן כנפאני (غسان كنفاني "ورقة من غزة") "מכתב מעזה", תרגם מערבית: יהודה שנהב-שהרבני אתר העוקץ, 2014
השיבה לחיפה, בתוך: עמי אלעד- בוסקילה (עורך), החדרים האחרים, שלוש נובלות פלסטיניות.
ארץ התפוזים העצובים, בתוך: שמעון בלס.
סיפורים פלסטיניים, תל אביב, הוצאת עקד, 1970.
נשק בכפר, בתוך: שמעון בלס.
הרחק מהגבול, בתוך: שמעון בלס.
1970. סיפורים פלסטיניים, תל אביב, הוצאת עקד, 1970.
"גברים בשמש", על-פי הנובלה "גברים בשמש".
מאת ריאד מסארווה ופואד עווד.
אוניברסיטת ת"א (1982) במאי: פואד עוואד; מכללת סמינר הקיבוצים, במאי: מוניר בכרי (2001); תיאטרון האוניברסיטה חיפה - גרסה ערבית, במאי: מוניר בכרי (2002).
"השיבה לחיפה", על-פי "חוזר לחיפה".
מאת בעז גאון, במאי: סיני פתר.
ע'סאן תווייני היה חבר פרלמנט לבנוני בקואליציית 14 במרץ האנטי-סורית ועורך העיתון א-נהאר.
תווייני היה חבר בSSNP, המפלגה הסוציאל-לאומית הסורית, אך עזב את המפלגה לאחר שהצהיר כי האידאולוגיה שלה מיושנת.
עס'אן תווייני כיהן בקבינט הלבנוני, כשר החוץ ושר החינוך בשנות ה-70. כמו כן היה שגרירה של לבנון לאו"ם.
תווייני כתב ספרים רבים, וערך את עיתון א-נהאר, בו הוא כתב מאמר שבועי.
אשתו הראשונה, נאדיה תווייני, הייתה אחת מהמשוררת הגדולות בלבנון של המאה ה-20. בנו הוא העיתונאי וחבר הפרלמנט הלבנוני, ג'בראן תווייני.
ע'רדקה , הידועה בעולם בשם הורגאדה, היא עיר תיירות השוכנת על הגדה המערבית של ים סוף במזרח מצרים ובירת מחוז הים האדום.
העיר משתרעת על פני 258 קמ"ר לאורך החוף, ולפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023 גרו בה 214,247 בני אדם.
העיר הוקמה בראשית המאה ה-20, והייתה עד שנות ה-80 כפר דייגים קטן.
בשנות ה-20 פעלה בקרבת העיר חברת נפט אנגלו-מצרית שכרתה נפט שלא הספיק לתצרוכת של מצרים עצמה.
בשנות ה-80 העיר גדלה משמעותית, לאחר שנבנו בה עשרות מלונות ואתרי נופש לתיירים מקומיים וזרים, אשר מגיעים בעיקר ממערב ומזרח אירופה.
בעיר אירעו מספר פיגועי טרור.
ביולי 1990 נהרגו שתי תיירות מגרמניה וצרפת בשריפה שהוצתה על ידי עובד מלון מוסלמי קיצוני.
שני תיירים מגרמניה ושני מצרים נהרגו במתקפת ירי בספטמבר 1994. בינואר 2016 שלושה תיירם נפצעו במתקפה של שני סכינאים עליהם.
ביולי 2017 שני תיירים נהרגו וארבעה נפצעו במתקפת סכינאים בעיר.
בשנת 2007 נערכה בעיר תחרות יופי עולמית Top Model of the World, בה ניצחה הדוגמנית אלסנדרה אלורס מגרמניה.
במרץ 2025 טבעה צוללת תיירים בחופי העיר.
הצוללת נשאה 45 אנשים, מתוכם נהרגו שישה תיירים רוסיים.
האקלים בעיר הוא אקלים צחיח (BWh לפי שיטת קפן).
הטמפרטורות גבוהות במשך כל השנה, אך עלולות להגיע אל מתחת ל־5 מעלות צלזיוס בחודשי החורף.
בשנה ממוצעת יורדים מעט מאוד משקעים (5.2 מילמטרים בממוצע).
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה בעיר היא 46 מעלות צלזיוס, והיא נרשמה ב־12 ביוני 2013. הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה בעיר היא 0 מעלות צלזיוס, והיא נרשמה ב־2 בפברואר 1993.
כבר בשנות ה-60 הייתה העיר יעד לחובבי צלילה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הייתה העיר יעד זול לנופש לישראלים.
לצד השהות בחופי הים האדום, העיר מעניקה לנופשים אפשרויות רבות של ספורט ימי, כגון צלילה ושנורקלינג בשוניות האלמוגים הסמוכות לחוף ולאיים הקרובים, גלישת גלים, שיט ודיג.
הטמפרטורות נעות באזור ה-30 מעלות צלזיוס במשך מרבית השנה, עובדה המושכת תיירים רבים מארצות אירופה בכל עונות השנה.
העיר מחולקת לשלושה חלקים עיקריים: א-דהאר, החלק הישן והשקט יותר של העיר, בו נמצא הבזאר ותחנות האוטובוס הבינעירוניות, וכן גרים מרבית תושבי הקבע; סיקאלה, החלק המרכזי של העיר, בו נמצאים מרבית המלונות, מתחמי הבילוי והמסעדות; ואל-ממשה, החלק החדש, בו נמצאים המלונות היוקרתיים של העיר.
בקרבת העיר נמצא נמל התעופה הבינלאומי של ע'רדקה, אליו מגיעות טיסות ישירות ממספר ערים באירופה ומקהיר.
בתחנת האוטובוס הבין-עירונית ישנם בין היתר אוטובוסים לקהיר (כ-7 שעות) וללוקסור (כ-4 וחצי שעות).
מהורגאדה גם יוצאת מעבורת לשארם א-שייח' שבסיני.
לקראת מלחמת העולם השנייה סללו המצרים בשיתוף הבריטים כביש בבקעת היאור לנמל הורגאדה.
בשנת 1976 התלונן יו"ר המועצה המקומית של ע'רדקה, אחמד חסאני עבד אלחק שהדרך מזעפראנה לע'רדקה, שאורכה כ־250 ק"מ, זרועה מהמורות וחצץ ועל כן הנסיעה ביום היא סיוט ובלילה לא ניתן כלל לנסוע בה.
ע'רדקה שוכנת בכניסה הדרומית למפרץ סואץ.
מיקום אסטרטגי זה הוביל להקמתם באזור, בשנות ה-60 וה-70, בעת שהורגאדה הייתה עדיין כפר דייגים, של מתקנים של הצבא המצרי.
העיקריים שבהם היו נמל של חיל הים המצרי ושדה תעופה של חיל האוויר המצרי, בסיס חיל האוויר 286. בשלהי מלחמת ההתשה הוצבו באזור גם סוללות טילי קרקע-אוויר מדגם SA-2 ו-SA-3. בנוסף פעל מע'רדקה משרד של חיל המודיעין המצרי ששלח חוליות מודיעין לתוך סיני.
שדה התעופה הותקף על ידי חיל האוויר הישראלי במסגרת מבצע מוקד שפתח את מלחמת ששת הימים.
מעגן חיל הים המצרי הותקף על ידי חיל האוויר הישראלי במלחמת ההתשה (מבצע זיקוקית ב), ועל ידי חיל הים הישראלי במלחמת יום הכיפורים (מבצעי מגבית).
לא רחוק מהורגאדה נמצא האי שדואן, ששימש גם הוא יעד לתקיפה ישראלית במלחמת ההתשה (מבצע רודוס).
ע'יאס אל-דין בלבן היה האישיות החזקה השנייה בתולדות שושלת הע'לאם ששלטה בסולטנות דלהי מאז קמה.
עי'את אל-דין בלבן היה הסולטאן התשיעי בתולדות סולטנות דלהי ואחד החזקים בשליטיה.
הוא הפיל את אחרון צאצאיו של השליט החזק הקודם ומקים הסולטנות דה פקטו, שמס אל-דין אלתותמש, ונטל את השלטון בגיל מבוגר, בהיותו כבן שישים.
בלבן, תורכמני במוצאו, נולד לשבט האלבאר אך נשבה על ידי המונגולים ושועבד, ונמכר לאלתותמש והיה שר צבא ויועץ של מרבית צאצאיו ששלטו אחריו.
הוא ירש את נכדו של אלתותמש, נאצר אל-דין מחמוד, וכונן שלטון בסגנון האיראני המסורתי, והוכרז "משנים לאללה עלי אדמות." כשליט, פעל על מנת להצר את צעדיה של האצולה שמתוכה צמח, ואשר הוכיחה עצמה כבוגדנית עבור סולטנות קודמים.
מאידך, הפנה את כוחה של הסולטנות למערכות נגד ההינדים במיואר הסמוכה לדלהי ונגד פלישות המונגולים.
הוא העמיד שושלת בדלהי ובבנגאל, ונקבר באחוזת קבר מפוארה במתחם קטב, בו נקבר גם אלתותמש.
ע'יאת אל-דין נולד לשבט האלבאר בערבות אסיה התיכונה.
הוא נשבה בצעירותו על ידי המונגולים שפשו בערבה, ונמכר כעבד בבגדאד.
משם התגלגל לידי סולטאן דלהי, שמס אל-דין אלתותמש.
כעבד צבאי בחצר השליט, זכה למעמד רם ולחינוך גבוה על פי המסורת הפרסית.
במהרה עלה לגדולה בתור שר צבא והפך לחדרנו של הסולטאן ולאיש החשוב ביותר במועצת הארבעים (צ'האלע'אן) של האצילים, שהוקמה בימי אלתותמש ושלטה בפועל מאחורי מרבית הסלטאנים שבאו אחריו.
הוא היה הוזיר והחתן של נכדו של אלתותמש, נאצר אל-דין מחמוד, וירש אותו בשנת 1266 והכריז על עצמו "ע'יאת' אל-דין סולטאן."
בתקופת שלטונו, כונן שלטון בסגנון הפרסי הקדום, ובכלל זה הנהיג השתחוויה בפניו, והחדיר יראה רבה מפניו בקרב כל נתיניו, ולא היסס להעניש את האצילים.
למעשה, ביקש ע'יאת' אל-דין לקעקע את האצולה שהוכיחה את עצמה כבוגדנית כנגד מספר שליטים שקדמו לו ועל כן ייסד מערך מרגלים שהמשיך להיות בשימוש בסולטנות במשך דורות רבים אחריו, ומנע כל ניסיון לקשור נגדו קשר.
כמו כן, המשיך בלבן את המאבק מול ההינדים, ובעיקר מול תושבי חבל מיואר הסמוך לדלהי, שהיו פושטים על העיר בתקופות שקדמו לשלטונו.
בכך הביא לעיר רווחה שרוממה מאוד את מעמדו ואפשרה לו לייצב את שלטונו.
כמו כן אבטח את ממלכתו מפני פלישות מונגוליות, וריסק ביד חזקה מספר מרידות של מושלים מקומיים ששלטו תחתיו, וכן של שליט בנגאל הרחוקה.
ע'יאת' אל-דין בלבן נפטר בגיל שמונים ונקבר בסמוך לבנו הבכור שאותו שכל בחייו ובקרוב לאדונו משכבר, אלתותמש, ואף העמיד שושלת שנמשכה כשלושה דורות בטרם תמה שושלת הע'לאם עצמה והשלטון בדלהי עבר לשושלת ח'לג'י, ממנה צמח הסולטאן השלישי החזק בתולדות דלהי, עלאא אל-דין ח'לג'י.
בלבן, כמו אלתותמש, היה עבד תורכמני שנשבה בילדותו בערבות אירואסיה על ידי המונגולים ונמכר בשוק העבדים בבגדאד לע'זנה, ולבסוף נקנה על ידי שמס אל-דין אלתותמש, סולטאן דלהי הראשון.
במקורו היה שייך לשבט האלבאר, בדומה לאלתותמש עצמו, ואולי ניתן לנעוץ בכך את חיבתו של אלתותמש לעבדו הלזה.
יתרה מזאת, המקורות על אודותיו (בעיקר היסטוריון ושמו בראני) מספרים לנו שמוצאו של בלבן היה ממשפחת הח'אן של השבט, אך שוב לא ניתן לדעת האם מדובר באמת או בניסיון של בלבן לרומם את מעמדו לאחר עלייתו לגדולה.
כפי הנראה היה בלבן חביב על אדונו, ועוד בימיו עלה ממעמדו הראשוני כעבד מגיש משקה והפך לשר צבא חשוב בתואר אלוע' ח'אן (השליט החזק) ולמוביל באליטה של ארבעים האצילים (צ'ליסה, צ'האלע'אן) ששלטו מאחורי הסלטאנים החלשים יותר שהגיעו אחרי אלתותמש.
כמו כן, השיא אלתותמש את אחת מבנותיו לבלבן ואילו הוא עצמו השיא את בתו לנכדו של אלתותמש, מחמוד.
הוא היה האדון (אקטאע) של מחוז רוארי ושל רובע חסני שבדלהי גופא.
נראה כי עליה נוספת במעמדו של בלבן חלה בימי שלטונה של בתו של אלתותש, רצ'יה.
בימיה הפך לשר הציד, האחראי על ארגון מסעות הציד של הסלטאן - תפקיד חשוב במזרח העולם המסלמי בזמנו.
אף על פי כן, ייתכן כי הוא הנהיג את הבגידה ברצ'יה, לאחר שחיבתה לעבד יקות איימה על מעמדו והייתה לצנינים בעיניו בשל מוצאו האפריקני של אותו יקות.
סוף דבר, הצ'האלע'אן הרגו את יקות והסגירו את רצ'יה למלך אלטוניה, שליט הפנג'ב, שמרד בה בעידודם.
בימי יורשם של רצ'יה ואלטוניה, בהראם שאה, נפגע קמעה מעמדו של בלבן והוא אף נכלא לתקופה קצרה, אך אחרי שהופל בהראם חזר למעמדו ואף הפך לשר האורוות, האחראי על הסוסים והפילים.
בימי מחמוד, נכדו של אלתותמש, היה בלבן חדרנו (ח'סדאר) של הסולטאן ובשל נטית הסולטאן להתבודדות ולעיסוק בעסקי הדת, נמצא בלבן אוחז בשלטון בפועל.
משניתנה לו יד חופשית, ביקש להסדיר את מרבית הבעיות שהתעוררו בראשית ימיו של נאצר אל-דין מחמוד ובימי קודמיו, שהיו עסוקים במריבות פנימיות ובהתמודדות עם התככנות של האצילים.
בין בעיות אלו היו פלישות המונגולים שזה מכבר השמו את לאהור ופגעו פגיעה קשה בחבל הפנג'אב שהיה עמוד השדרה החקלאי של הסולטנות.
עוד פגעו בסולטנות מריבות פנימיות בין אצילים שהחזיקו בחבלי ארץ שונים ותפקדו הלכה למעשה כשליטים עצמאיים, ומעל הכל - השלטון הרופף של הסולטאן.
שלטונם הממוצע של צאצאי אלתותמש ארך פחות משלוש שנים לאחד, ודבר זה עצמו הוביל לחוסר יציבות מובנה שניתן לנעוץ אותו לפחות בחלקו במועצת האצילים שבלבן בשלב זה כבר היה האיש החזק שבה.
בלבן הוציא את מרבית זמנו תחת נאצר אל-דין כמצביא בפעולותיו הנמרצות נגד המונגולים.
הוא יעץ לנאצר אל-דין לשלוח את צבאו לכבוש מחדש את הפנג'ב, ויצא בעצמו בראש הכוח שהופקד על כך.
ניצחונו המוחץ מול הכוח המונגולי וכן מול כוחות הינדואים שהרימו ראש לנוכח היעדר המשילות המסלמית באזור, הוא קודם לוזיר.
את תפקיד חדרן הסולטאן נטל אחיו, קשלי ח'אן.
בינתיים התפנה בלבן לכוון את מחץ כוחו כנגד הממלכה ההינדית המלוה הסמוכה לדלהי, שאיימה על ביטחון העיר.
בשובו, נתגלתה מזימה שנרקמה כנגדו, ובה היו מעורבים אמו של הסולטאן מחמוד, המאהב שלה (אחד האצילים), אציל סריס בשם ריהאן ומספר אצילים אחרים שיצרו "גוש" שהתנגד להשפעתו העולה כפורחת של בלבן והסיתו את לב הסולטאן כנגדו, עד כדי שחרורו מתפקידו והגלייתו מנחלתו לנחלה דלה בהרבה ורחוקה ממרכז הכובד השלטוני בדלהי.
בלבן הסבלן המתין לשעת כושר והצליח לגייס לטובתו מספר רב מן האצילים ולהביאם לכדי מערכה גלויה נגד רהיאן והסלטאן, ולדחוף את זה האחרון לשאת ולתת עמו באופן חשאי.
סוף דבר, בלבן הצליח לשכנע את הסולטאן לחזור בו מתמיכתו בריהאן ולהשיב לו עצמו את מעמדו כוזיר.
המכשלה הבאה שעמדה בפני בלבן הייתה ההתקוממות של שליט מולטאן שכרת ברית עם הח'אן המונגולי ומשמיד בגדאד, אגדי ח'אן.
למרד זה עצמו הצטרפו מספר אצילים שנטלו לפני כן חלק בחתרנות נגד בלבן, ועל רקע אי סדר זה התקוממו גם ההינדואים במלוה ובמיואר, וגם בנגאל הרחוקה הפסיקה לשלם מס עובד לדלהי ולהכיר באדנותה.
עוד באותם ימים, עלה בידי בלבן לתת מענה יעיל לפחות למקצת הבעיות האלו.
הוא הגיע לסטטוס קו אנטה עם המונגולים ובמשלחת מטעם הח'אן עצמו הוכרז על הפסקת הפלישות להודו.
מיד התפנה לטיפול במרי ההינדי, ודיכא ביד קשה עד למאוד את המרי במיואר, שהייתה קרובה מאוד לדלהי ואשר תושביה הרהיבו עוז לפשוט על פרבריה של דלהי לאור היום, ומיד היו נסוגים אחור אל היערות.
בלבן נכנס לכפריהם בכוח צבאי גדול והרג בהם, לרבות בנשיהם ובילדיהם, על מנת לייצר התרעה מפני כוחו, ולבסוף הביסם והכפיפם לשלטונו.
בעיצומה של כל אותה עשיה מדינית-צבאית נפטר מחמוד, בפברואר 1266, ובהיותו חשוך בנים, נורש על ידי חתנו ויועצו בלבן, והוא הפך לסולטאן החזק ביותר בתולדות דלהי מאז ימי אלתותמש ועד ימי עלאא אל-דין אלח'לג'י.
הערכה זו של האיש יש לתלות גם בגילו, כי בן שישים היה בעלותו לכס השלטון, ואת ניסיון חייו הזה ניצל כל מהלכיו.
עליתו לשלטון של בלבן בישרה על תום שושלתו של אלתותמש, ועל כינון שושלת חדשה שקמה מקרבה של האצולה שעד כה הסתפקה בשלטון מאחורי הקלעים.
מעשה זה חרה למקצת מאותם אצילים ובלבן, שגמר אומר שלא להיהפך לכלי בידיהם או ליעד לחתרנותם, החליט לפרק את כוחם שהתבסס במשך זה חמישים שנים, מאז הוקמו על ידי אלתותמש עצמו.
הוא רומם את מעמד הסולטאן ומתוך כך נמצא משפיל את מעמדם של שאר האצילים, וכן ייסד מערך מרגלים שהמשיך להיות בשימוש עד ימי עלאא אל-דין אלח'לג'י.
על מנת לרומם את מעמד הסולטאן, איווה בלבן לשחזר את מעמדו של השאה הפרסי כשליט נשגב ואלוהי למחצה.
דבר זה היווה את שיאה של המגמה שפשתה בסולטנות מאז ייסודה, והוא "ייבוא" התרבות הפרסית אל תוך הודו ואמנם הייתה חצר הסולטנות בדלהי שטופת תרבות פרסית.
אף על פי יש להעריך את הרפורמות של בלבן בתפיסת השלטון: הוא קרא עצמו "ט'ל אללה" (צלו של אללה עלי אדמות") ו"נאאב אללה" (משנים לאללה) והטביע זאת על מקצת מטבעותיו.
דבר זה דומה לתואר "ח'ליפת אללה" שניטל על ידי חלק מהח'ליפים וכן למעמד שלו זכו הח'ליפים הפאטמים במערב.
תארים אלו לא היו מס שפתיים בלבד: כל החצר התנהלה על פי ההנחה המגולמת בתארים היומרנים הללו.
בנוכחותו של הסולטאן נדמו הכל, ובעיקר נאסרו הצחוק ובדיחות הדעת, שגם הוא עצמו לא הפגין כלפי חוץ (צחוק נתפס גם בקרב חכמי הדת כעניין של קלות הדעת).
איש לא דיבר אלא אחרי דברו וברשותו בלבד, והוא עצמו היה נוהג לשמור על שתיקה בפומבי ונושא דברים בפני בני המעמד הגבוה.
את האבחנה הזאת ביצע בלבן על רקע שושלתי בעיקרו, ומסופר שהוא לא מינה את אחד ממצביאיו המצוינים כאקטאעדאר (אדון) של מחוז אמהורה רק מפני שבבירור שערך לטובת כך נמצא כי הלה היה בנו של מתאסלם-מקרוב (מולא) מקרב ההינדואים.
הוא נהג בקשיחות גם כלפי אצילים בכירים: אחד מהם, ח'יבת ח'אן, שהרג אחד מעבדיו בשכרונו, הולקה 500 מלקות וניתן לאשתו של ההרוג לטובת גאולת דם, ונפדה מגורלו הזה רק במחיר גבוה.
מערך המרגלים שהקים היה בן דמותו של הבריד של בית אומיה, ושימש כמערך מרגלים נגד האצולה.
העונש של אחד מאדוני הנחלאות בסולטנות שנתפס בקלקלתו היה חמור, וכך היה גם עונשו של אחד המרגלים אם נמנע מלדווח על דבר מה לסולטאן.
כאשר התקומם נגדו השליט מלך בקבאק, שליט בידאון, תלה ע'יאת' אל-דין גם את השליט שמרד בו וגם את המרגל בשער העיר.
מרגליו הטילו אימה בקרב הבריות, ואפשרו לו לקיים שלטון חזק ויציב.
יתרונה של השיטה היה בחלוקה אדמיניסטרטיבית מאורגנת של הממלכה והשכרה של שירותי המצביאים עבור הרווח המופק מאדמותיהם שלהם.
חסרונה היה בשידור הממלכה והפיכתה לקונגלומראט של שליטים רבים ובעלי נחלאות.
לכן הונהג כבר בימי אלתותמש "סבב" שבמהלכו הוחלפו הנחלאות בין השרים השונים על מנת למנוע מהם לפתח מוקד כוח עצמו בנחלה זו או אחרת.
בלבן המשיך שיטה זו ותגבר את הקצב בה פעלה, ולצד זאת מינה מחאוג'ון - מעין מוכסים שביקרו את התנהלות הקטאע ודאגו כי כל יתרת התבואה והרווחים יופרשו לסלטאן.
בכך גדלו הכנסות הסלטאנות והתאפשר לו לבלבן להקים צבא שיעמוד בפני כל האיומים, וכן להפחית את תלות העיר ואת תלותו שלו במחגורת האגררית המצומצמת שמסביב לדלהי עצמה.
אופייה היומרני של שררתו, כמו גם אכזריותו בפני קשי עורף מצד נאמניו, לא סתרו את אדיקותו.
הוא התנזר משתית יין, שהייתה מקובלת בחצרות קודמיו, ואסר על מכירתו, גם בקרב חצרו, בעונשים קשים.
העלמאא, חכמי הדת, היו מגיעים לחצרו לעיתים קרובות והוא האזין ונטל חלק בדיונים תאולוגיים והאזין לשירה ולקריאה בקוראן, ממנה מסופר כי התרגש עד דמע.
בחצרו פרחו מספר אמנים, בהם המשורר אמיר ח'סראו.
הוא גם הזמין את המשורר הפרסי אל-סעדי לשורר בחצרו, אך זה היה אז מבוגר מאוד וסירב בנימוס לבקשת הסולטאן.
הוא המשיך לבצר את ממלכתו בפני המונגולים על ידי הקמת מוצבים לצד דרכים מרכזיות לעבר דלהי, וכמו כן בנה מחדש את לאהור החשובה ושיקם את הפנג'ב.
בין המצודות שהקים היו בלאהור, מולטאן, סאמאנה, דיפלפור ואחרות.
מצדים אלו הוכיחו את כושרן לעמוד בפני האיום המונגולי, ולכן בדקן חוזק בימי עלאא אל-דין.
כמו כן שימשו כדי למנוע את ניסיונות הביזה שערכו תושבי חבל מיואר בחוצות דלהי, מרי אותו דיכא בלבן באכזריות רבה ובכך איבטח את חוצות העיר והכפרים הסובבים אותה, שעליהן נשענה העיר ובתוך כך חצרו מבחינה כלכלית.
בשנת 1279, בערוב ימיו של בלבן, שבו המונגולים ותקפו במערב, ואילו במזרח התנתק ממנו שליטה הנאמן-מלפנים של בנגאל, טגרל ח'אן.
צבאותיו של בלבן ניגפו מפני המונגולים וגם ניסיונם לכבוש מחדש את בנגאל, שהייתה מחוז מרוחק אך חשוב, עלו בתוהו.
בלבן הוציא להורג את המצביאים הכושלים ויצא בעצמו ממיטת חוליו והוביל צבא רב ועצום כנגד בנגאל.
כה רב היה הרושם שהילך לפני הצבא הגדול והסולטאן העומד בראשו, שהמורד טגרל ח'אן נס על נפשו ובנגאל נפלה בלא קרב.
אך בלבן, נדר נדר לרדוף את אויבו עד חורמה, והוא נמצא לימים מתחבא ביערות והוצא להורג.
אחר כך הקים שתי שורות של יתדות שהשתרעו לאורך למעלה משבעה מילין, ועליהן התעתד לשפד את כל תומכיו וקרוביו של טגרל ח'אן, דבר שלא יצא לפועל אלא בחלקו בשל עצת מצביאיו.
בינתיים, מינה את בנו בוגרא ח'אן לשליט בנגאל והזהירו שלא ימרוד בו.
בנו הבכור והמוצלח, המיועד לרשת אותו, מחמד, שהיה שליט מולטאן, מת במערכה נגד המונגולים ב-1285. ידיעה זו מחצה את לבו של הסולטאן הקשיש שהיה אז כבן שמונים, והוא נהג מנהגי אבלות על בנו, ונפטר כעבור שלוש שנים, בגיל מופלג במונחי התקופה.
הוא נקבר באחוזת קבר גדולה ליד קברו של בנו, שנקרא לאחר מותו ח'אן שהיד.
הקומפלקס עצמו, ההרוס בחלקו כיום, היה הדוגמה הארכיטקטונית הראשונה של שימוש בקשת ובכיפה בהודו האסלאמית, ונמצא במתחם שהוקם על ידי קטב אל-דין איבך, ואשר בו קבורים גם שמס אל-דין אלתותמש ועלאא אל-דין ח'לג'י.
האצילים העמידו תחתיו בן לא-יוצלח בשם קאיקאבאד, ובימיו התנתקה מהסולטנות שוב בנגאל, תחת הנהגתו של בנו השני, בוגרא ח'אן.
אף על פי כן המשיכה שושלתו להתקיים למשך שני דורות בטרם קמה השושלת הח'לג'ית ותמה שושלת הע'לאם.
ע.ז.ר.ה (ESRA) אגוד דוברי אנגלית, היא, נכון ל-2021, העמותה התנדבותית הגדולה ביותר בישראל של עולים דוברי אנגלית, הפועלת לחיזוק החברה הישראלית, סיוע לעולים להתערות בחברה וצמצום פערים חברתיים וחינוכיים בפריפריה.
העמותה נוסדה בשעת 1979 על ידי מיכל (מרל) גוטמן ומנכ"לית העמותה משנת 2017 היא סאני מרשנסקי.
העמותה מסייעת ומקלה על התאקלמותם והשתלבותם של עולים דוברי אנגלית בחברה הישראלית.
בפרוץ הקורונה, עמותת ESRA פיתחה תוכניות חדשות והרחיבה את שירותי הרווחה והפרויקטים בחינוך כגון: פרויקט "סטודנטים בונים קהילה", בו משכנים סטודנטים בשכונות מוחלשות שחונכים ילדים, מחזקים אותם ומונעים את נשירתם מבית הספר, ופרויקט "ע.ז.ר.ה.
באנגלית" לשיפור ההישגים הלימודיים באנגלית של תלמידי בתי הספר בשיתוף משרד החינוך.
בשנת 1992 זכתה העמותה באות הנשיא להתנדבות ובשנת 1999 מייסדת ונשיאת הכבוד, מיכל גוטמן, זכתה באות על מנהיגות בהתנדבות וכן לתעודות הערכה והוקרה על העשייה החברתית לקידום החברה הישראלית ולקליטת עלייה.
העמותה מפיצה מגזין עבור דוברי האנגלית בישראל וכן מפעילה חנויות יד-2 לטובת הקהילה, בהן היא מעסיקה סטודנטים במלגה ואנשים בעלי צרכים מיוחדים.
פאטמה "ע'זאלה" עליזאדה הראתי (בפרסית: فاطمه غزاله علیزاده هراتى; 17 בפברואר 1947 – 8 באפריל 1996) הייתה סופרת איראנית שהתפרסמה בזכות הנובלות והסיפורים הקצרים שחיברה.
היא שייכת לדור השני של סופרות איראניות שהחלו את פעילותן בשנות ה-70 של המאה העשרים.
עליזאדה נולדה במשהד למשפחה מבוססת ובעלת נטיות ספרותיות: אימה, מוניר א-סאדאת סיידי, הייתה בעצמה משוררת וסופרת מוערכת.
כבר מילדותה בחרה עליזאדה להיות צמחונית, לאחר שראתה כיצד שוחטים כבשים לטקס דתי.
היא סיימה את בית הספר התיכון במשהד, והחלה ללמוד משפטים מדעי המדינה באוניברסיטת טהראן.
לאחר סיום לימודים אלה, נסעה עליזאדה לצרפת, שם למדה בסורבון פילוסופיה וקולנוע.
לאחר מותו של אביה היא חזרה לאיראן בלי לסיים את הלימודים.
עליזאדה הייתה מהראשונים להצטרף לארגון הסופרים האיראניים "כאנון-י נויסנדגאן-י איראן" (הוקם ב-1968) והייתה פעילה למען חופש הביטוי ונגד הצזורה.
בשנת 1994, עליזאדה הייתה בין החותמים על העצומה בעד חופש הביטוי והדיבור "אנחנו הסופרים".
עליזאדה התחתנה עם בּיזַ'ן אִלַהי שיראזי; לשניים יש בת אחת.
לאחר שהתגרשו, התחתנה עליזאדה עם מוחמד רזא נט'אם שהידי.
בנוסף לבתה הביולוגית, אימצה עליזאדה שתי בנות נוספות, ניצולות רעידת האדמה הגדולה בקזווין בשנת 1962.
עליזאדה ניסתה לשים קץ לחייה פעמיים, ולאחר שלוש שנים של מאבק במחלת הסרטן היא התאבדה בתלייה ביער בראמסר.
היא נקברה בבית הקברות אמאמזאדה טאהר בכרג'.
יצירות שלה תורגמו לאנגלית על ידי רוזה ג'מאלי.
עליזאדה כתבה מספר נובלות וקובצי סיפורים קצרים.
למרות פעילותה בנושאים חברתיים ואזרחיים, כתיבתה של עליזאדה אינה פוליטית במובהק, אלא עוסקת בפן האישי ובהיבטים האמנותיים של הסובב אותה.
1991 - בית האדריסים (ח'אנה-י אדריסי-הא)
לאחר מותה, בשנת 1999, זכתה עליזאדה בפרס "עט הזהב" מטעם כתב העת הספרותי גדרון עבור הסיפור "אי" (ג'זירה) שהתפרסם בקובץ הצומת.
באותה שנה הייתה גם כלת הפרס "עשרים שנות כתיבה" מטעם המשרד לתרבות והדרכה עבור הספר בית האדריסים.
ע'נדוריה הוא כפר בנפת בינת ג'בייל במחוז אל-נבטיה בדרום לבנון.
במהלך מבצע מהלך מבריק יצאה פלגה מיחידת אגוז, בפיקודם של משה תמיר ומפקד הפלגה, סרן רון וייזל, ממוצב צד"ל בתנועה רגלית לעבר הכפר.
הכוח מיקם עמדת תצפית וכן עמדה ובה כוח רתק, עליה פיקד סגן פיני יוסף, ולאחר מכן התגנב לפאתי הכפר.
הכוח זיהה חוליית אבטחה בת שמונה פעילי חזבאללה, והרג את כל חבריה.
במלחמת לבנון השנייה במבצע שינוי כיוון 11 לחמו כוחות של חטיבת הנח"ל וחטיבה 401 באזור הכפר.
על-פי התוכנית, כוחות מחטיבת הנח"ל, עליה פיקד אל"ם מיקי אדלשטיין, הוטסו במסוקים לנחל סלוקי במיוחד למשימת אבטחת שיירת טנקי המרכבה 4 מחטיבה 401. גדוד 931, תחת פיקודו של סא"ל אבי דהן, החל בכיבוש הכפר ע'נדוריה ונתקל בהתנגדות חזקה מצד מחבלי החזבאללה.
גדוד 932, תחת פיקודו של סא"ל רן כהנא, אשר צעד בעקבו של גדוד 931, נכנס לכפר לחלץ את הפצועים ולאחר מכן עבר לתקוף את הכפר מצדו השני.
גדוד 931 חיסל מחבלים רבים מארגון החזבאללה וחשף אמצעי לחימה רבים, אך ספג גם אבדות: שני הרוגים ועשרות פצועים.
מפקד פלוגת החוד של הגדוד אביב דורות עוטר בצל"ש מפקד חטיבה על לחימתו בקרב.
ואילו שניים מחיילי הפלוגה עוטרו לאחר המלחמה, האחד בעיטור העוז והשני בעיטור המופת.
לוחמי פלס"ר 401 חילצו פצועים של גדוד 9 מתוך הטנקים וסייעו לחילוץ הנפגעים של חטיבת הנח"ל.
ע'זני (בפרסית/דארי: غزنی, בפשטו: غزني) הוא אחד מבין 34 מחוזות אפגניסטן.
למחוז חשיבות מרכזית להיסטוריה של אפגניסטן שכן שימש בתור מקור ומרכז שלטונה של השושלת הע'זנווית, אימפריה מוסלמית שהייתה קיימת במהלך ימי הביניים והיה לה תפקיד מרכזי על כניסת האסלאם לעבר תת-היבשת ההודית.
כיום המחוז נמצא בדרום אפגניסטן, שטחו הכולל מונה 22,460 קילומטרים רבועים ואוכלוסייתו 1,387,185 איש.
בירת המחוז היא העיר ע'זני ובתוכה נמל תעופה לאומי.
האזור ההיסטורי של ע'זני ניתן להשפעות של תרבויות רבות לאורך ההיסטוריה אך התרבות הפרסית השאירה את חותמה בצורה הכי חזקה, בייחוד במהלך תקופת האינטרמצו האיראני, במהלכו ממלכות פרס היו במרכז העולם המוסלמי.
עם היווצרותה והתפתחותה של השושלת הע'זנווית תחת שלטונו של מחמוד מע'זנה, הפך האזור לדרך המרכזית של עמים איראנים, טורקים ואחרים אל תוך תת-היבשת ההודית.
הפיכתה של ע'זני לנקודת מפנה מרכזית האדירה את השפעתה ואת חשיבותה הגאופוליטית.
אפילו לאחר הרס האזור במהלך פלישת האימפריה המונגולית, החשיבות האזורית הביאה לבנייתה המחודשת ופיתוחה החדש של העיר.
לאחר עלייתה של האימפריה המוגולית איבדה ע'זני מחשיבותה הגאופוליטית אך נותרה מרכזית מבחינה תרבותית עם עלייתה של האימפריה הדוראנית מהמוצא הפשטוני.
העיר עז'ני נהרסה בשנית במהלך הקרב על ע'זני במלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה.
מחוז ע'זני ממוקם בדרום-מזרח אפגניסטן, בקירוב לגבול אפגניסטן-פקיסטן.
הטופוגרפיה של ע'זני מורכבת מאדמות צחיחות ומישורים בעבר דרום-מערב המחוז ושטחים רטובים עם אדמה פורייה והרריים יותר בצפון-מערב, כחלק מהרכס ההררי הינדו-כוש.
ישנם שני אגמים משמעותיים בתוך המחוז: אגם נבור בצפון ונווה מדבר בדרום.
האוכלוסייה המונה מעל למיליון אנשים מחולקת ב-49% פשטונים, 45% הזארה (עם נוודי ממוצא פרסי), 4% טג'יקים וכ-1% הינדים וסיקים, עם מיעוטים אחרים המשתנים עקב היותם נוודים ברובם.
חקלאות וגידול בעלי חיים הם העיסוק העיקרי של אזרחי ע'זני.
חיטה, אספסת, מלונים ושקדים הם מהגידולים בעלי הפיתוח המסחרי הגדול ביותר במחוז.
מחוז גאזני המשיך להיות במחלוקת רבה ולשמש בתור שדה קרב מרכזי בין מורדי הטליבאן לממשלת אפגניסטן, בגיבוי כוחות ארצות הברית מאז המחצית השנייה של 2018. לטאליבן ישנה נוכחות משמעותית והוא שולט כמעט בכל עהערים המרכזיות במחוז.
באמצע אוגוסט 2018, הטליבאן כבש חלקים גדולים מעיר ע'זני במהלך 5 ימים, מה שהוביל לעימותים עזים בין המתקוממים לכוחות הממשלה.
12 מתוך 19 הנפות המחוזיים מסווגים תחת שליטת הטליבאן ושבע נפות מסווגות כנמצאות במאבק ממושך.
476 אירועים הקשורים למורדים דווחו בתקופת ינואר 2018 – פברואר 2019 (ממוצע של 7.9 אירועים בשבוע).
דוגמאות לתקריות כוללות התקפות נגד נפות ג'אגורי ומאלסתאן שהיו בעבר שלווים, עימותים בין הטליבאן לכוחות הממשלה, תקיפות אוויריות שגרמו לאבידות אזרחיות וכיבוש זמני של העיר ע'זני.
תועדו 653 נפגעים אזרחיים (253 הרוגים ו-400 פצועים) בשנת 2018, המייצגים 50 קורבנות אזרחיים לכל 100,000 תושבים.
מדובר בעלייה של 84% בהשוואה לשנת 2017. הגורמים העיקריים לנפגעים אזרחיים היו פעילויות צבאיות בשטחים אזרחיים ואחריהם התקפות אוויריות והרג ממוקד או מכוון.
השפעה נוספת על האוכלוסייה האזרחית כוללת הרס רכוש אזרחי, סחיטה באיומים ומיסוי כפוי, הפחדות מצד קבוצות חמושות, מחסומי דרכים ודחיית בחירות מחוזיות דמוקרטיות.
מחוזות אפגניסטן מחולקות ליחידות שלטוניות בשם "נפות", להלן הנפות של מחוז ע'זני ואוכלוסייתן.
ע'זני (בפשטו: غزني; בפרסית: غزنی) היא עיר במרכז אפגניסטן ובירת המחוז הקרוי על שמה.
העיר שוכנת על רמה בגובה 2,219 מטרים מעל פני הים ומרוחקת כ-130 ק"מ דרום-מערבית לבירה קאבול.
על פי תחזית רשמית לתאריך 21 בספטמבר 2020 התגוררו בע'זני 186,706 בני אדם.
כמות המשקעים הממוצעת היא 440 מילימטרים בשנה.
חודש אפריל הוא החודש הגשום ביותר (104 מ"מ גשם), וחודש יולי הוא החודש היבש ביותר (3 מ"מ גשם).
ע'ריאן היא עיר הממוקמת בחלק הצפון־מערבי של לוב, במחוז ג'בל אל גרבי.
ע'ריאן היא עיר הררית בראש הרי נפוסה, בגובה 986 מטר מעל פני הים.
העיר ממוקמת למרגלות הר ע'ריאן ויש בה נוסף לטבע הררי יפיפה.
העיר ממוקמת 75 ק"מ דרומית לעיר הבירה טריפולי.
שטחה של העיר ללא הפרברים הוא 4,660 קמ"ר.
עד 2007 הייתה המרכז האדמיניסטרטיבי של ההר המערבי כולו והייתה העיר הגדולה ביותר של ההר.
היא גובלת בצפון בעיר אל-עזיזיה, במזרח בערים תרחונה ומסלטה, ובדרום בערים בני וליד ומזדה והמערב, העיר איפראן .
ע'ריאן היא המטה של בנק ג'ומהוריה, אחד מהבנקים הלובים הגדולים, והמטה של החברה הערבית הלובית להשקעות זרות, חברת ההשקעות הגדולה ביותר בלוב .
ישנם מספר דיווחים על מקור שמה של העיר ע'ריאן, אך המפורסמים שבהם הם הבאים:
יש אומרים שמקור השם היה מהמילים (ע'אר) ו-(יאן), כאשר ע'אר פירושו המערה, והוא מקום מגוריהם של האנשים הראשונים שאכלסו את האזור, שכן האזור נקרא ע'אר יאן כלומר המערה שבבעלות יאן הרומאי, ואז המילה התפתחה לאחר מכן לע'אריאן.
להשערה זו אין ראיות והיסטוריונים שללו אותה.
האפשרות השנייה היא שהשם ע'ריאן נובע משמו של שבט ברברי שחי שם.
תומך בטענה הזו העובדה ששישנם כמה אזורים בתוך ע'ריאן עם שמות ברבריים כמו אטבדות..אמסופין..ועוד
לגבי האפשרות השלישית, שהכי קרובה לאימות, נאמר שמקור השם הוא (Gharial), כלומר ארץ בוץ באחת מהשפות העתיקות של הברברים, ומאז הוא השתנה
העיר מאופיינת בבתים חפורים, או מה שמכונה בפי אנשיה (חאוש אל-חקף), המייצג שלב בהתפתחות המגורים באזור, שהחל במערה.
לבתים הללו יש צורות וגדלים רבים, אך באופן כללי מדובר על מערה הנבנית על ידי חפירת בור אנכי בעומק של עד עשרה מטרים, לעיתים באורכים משתנים, רובם 10X10 מטרים.
השטח בו כל הבתים נפתחים נקרא החצר המרכזית, וניתן לצאת מהבית הזה דרך סככה, שהיא תעלה בגובה כ-4 מטר שנחפרת בצורה משופעת ובזווית של 45 מעלות עד שהיא מגיעה לפני האדמה.
לבית יש דלת ראשית מעץ זית, ועליה מנעול ברזל ומפתח ארוך ומיוחד, החצר המרכזית מוגנת מפני זרימת נחלים באמצעות לבנה קטנה המסתובבת סביב קצה החצר.
באשר למים הנאספים באמצע החצר, הם מצויים בחור הנקרא אלחפיר.
בחצר ובאמצע החומה ישנה בליטה היוצאת מהחפירה, הנקראת חגורה והיא נועד על מנת למנוע מהמים לזרום לתוך הבית.
מול הכניסה לבית ישנה מכלאה והיא עשויה לרוב מאבן מעורבת באדמה ומוקפת בענפים של עצי סידר.
בנוסף, על מנת לאחסן את התבואה לאורך זמן, נחפר בור בעומק 5 מטר ובו שם מניחים את גרגירי השעורה הסגורים היטב.
תושבי האזור השתמשו בדירות אלו במשך תקופות זמן ארוכות, והם אינם זקוקים לא לחימום בחורף ולא לאמצעי קירור או מיזוג בקיץ, ניתן להשתמש בהם בקיץ למרות הטמפרטורות החיצוניות המגיעות מעל 40 מעלות, וכן ניתן לישון בהם ללא שמיכות בחורף כאשר הטמפרטורה בחוץ מגיעה מתחת לאפס.
בתי בד עתיקים, מפעלי חרס מסורתיים ואסדות קידוח הם כיום נקודת ציון חשובה של העיר ע'אריאן.
בעיר ובערים אחרות בלוב פזורים מונומנטים רומיים עתיקים, שהחשובים שבהם הם סכרי מים וארמונות שנבנו על ההר ובתי קברות רומיים.
ע'ריאן ישבה על נתיבי הסחר הן דרומה לפאזאן והן מעל הרי נפוסה.
עד 1884 הקימו העות'מאנים עיר והושיבו בראשה ראש עיר ומועצת עיר.
הנוסע ג'ון פרנסיס תיאר בספרו (מטריפולי לפזן), את זיכרונותיו מע'ריאן.
הוא הגיע לטירת ע'ריאן או לארמון טורק ביום רביעי 29 באוקטובר 1819 וכתב על ע'ריאן" היא מפורסמת באיכות ייצור השמן, הזעפרן, הדגנים והשפע שלה, וגברים ע'ריאנים בעלי קומה זקופה, המתנשאים בגאווה וגאווה על פניהם.
העיר נחשבה למרכז ההתנגדות הלובית נגד הפלישה האיטלקית בתחילת המאה ה-20. מיקומה האסטרטגי של ע'ריאן שיחק תפקיד מרכזי בהתנגדות.
בשנת 1915, ע'ריאן היה עדה למהפכה עממית נגד האיטלקים לאחר קרב אל-קרדביה בסרטה, בו ניצחו המוג'אהדין, שהובילה למהפכות עממיות במיסראטה, טרחונה, ורפאלה, מסלאטה, ארבעת המחוזות ובעזיזיה, אז.
היא הגיעה לע'ריאן ולשאר הערים המערביות של לוב, מה שהוביל לפינוי של 4,400 חיילים איטלקים מע'ריאן.
בשנות ה-20, האיטלקים בנו מסילת רכבת ארוכה בין טריפולי לכפר ליד ע'ריאן שנהרסה על ידי הבריטים במהלך מלחמת העולם השנייה.
בתחילת 2011, העיר הייתה מעורבת במרד נגד מועמר קדאפי.
המרד הצליח בתחילה, אך ב-2 במרץ, כוחות הממשלה השתלטו על העיר מחדש.
באפריל הצליחו המורדים לכבוש כמה ערים סמוכות ולהקים טריטוריה נוספת בעיירה המרכזית והעיר הראשונה מפגינים את רצונם נגד המשטר ב-16 בפברואר.
ב-13 באוגוסט 2011, כוחות המורדים בלוב יזמו קרב חדש על השליטה בעיר והיו בשליטה תוך יומיים.
ב-4 באפריל 2019, העיר נפלה לידי כוחות הנאמנים לגנרל ח'ליפה חפטר, שבסיסו בטוברוק, במסגרת מתקפה רחבה יותר של הצבא הלאומי הלובי (LNA) במערב לוב.
בסוף יוני, העיר נכבשה מחדש מה-LNA במתקפת נגד על ידי כוחות ממשלת ההסכמה הלאומית שבסיסה בטריפולי, בסיוע במאמציהם על ידי שיתופי פעולה של אזרחי העיר שהתגייסו נגד כוחות ה-LNA.
ה-LNA החל מחדש את המתקפה ביוני 2020.
ממש ממערב לע'ריאן, יש דרך פרימיטיבית ימינה, המובילה בנסיעה משובשת אל צריף איטלקי נטוש לשעבר, שריד ממלחמת העולם השנייה.
מצויר על הלבנים של אחד הקירות בתוך הבניין ייצוג עצום (כ-4 מ' על 10 מ') של אישה עירומה, שוכבת על צידה, בסגנון פין-אפ אמריקאי.
פלג גופה העליון של האישה מעוצב כייצוג לא מדויק של חוף צפון אפריקה, והנקודות הבולטות של האנטומיה שלה מסומנות בשמות של ערים בצפון אפריקה.
ה"עלמה מע'אריאן" צוירה על ידי קליפורד סאבר, נהג אמבולנס אמריקאי מתנדב בצבא ה-8 הבריטי.
סאבר יצר את ציור הקיר כדי להגביר את המורל של חבריו לשירות, וסיים אותו ב-2 במרץ 1943, בזמן שהיחידה שלו שוכנת לכמה ימים בצריפים בע'ריאן.
הציור היווה מוקד משיכה לתיירים במשך שנים רבות.
ע'ריאן חווה אקלים צחיח למחצה (לפי שיטת קפן), עם קיץ לוהט וחורפים קרירים; החורף שלה הוא אחד הקרים בלוב.
בגלל שחודשי החורף בעיר קרים יחסית ב-5 מעלות מטריפולי, היישוב נחשב לקריר יחסית, בנוסף הגובה הגבוה יותר גרם לכך שהעיירה מקבלת כמות משקעים של תריסר מילימטרים יותר מאשר עיר הבירה של לוב.
הודות לאקלים ההררי שלה (מתון במידה ניכרת בהשוואה לשאר לוב), נהוגה במקום חקלאות הכוללת גידול תאנים לצריכה מקומית, זיתים וזעפרן לשימוש מקומי וגם לייצוא.
תושבי גריאן חיים בעיקר מחקלאות, בעיקר גידול זיתים, שם פרושים עצי זית בכל ארץ לא מיושבת בגריאן, שם העיר מפורסמת בשמן זית באיכות גבוהה עוד מימי קדם, והראיה לכך היא התפוצה הרחבה.
השפעות של בתי בד בשפע בעיר, ויש גם פתגם פופולרי בלוב שאומר (ראג'י או עלי, ארוחת הערב שלך היא עד שהשמן יגיע מע'גאריאן).
שקדים ותאנים הם ענף גידול נוסף בעיר.
חברות שמן זית לוביות מע'ריאן זכו בפרסי כסף וארד ב-2020 EVO IOOC Italy International Oil Oil Contest בפאלמי, בתחרות שמן הזית הבינלאומית Athena 2020 בלסבוס, וב-2021 בברלין.
העיר ע'ריאן נחשבת לאחת מערי המסחר הפעילות בלוב, שכן היא משרתת את רוב אזורי ההר המערבי, כשהיא מהווה קשר בין הצפון לדרום.
באזור ע'ריאן יש קבוצה של שווקים פופולריים, שווקים מודרניים, חנויות, בתי קפה ואחרים המשרתים את האזור והאזורים הסמוכים.
יש גם רחוב גדול, שהוא רחוב אל-ג'ומהוריה, שנקרא רחוב אל-זוז וחצי, בו ישנה קבוצה גדולה של חנויות בגדים, נעליים ועוד.
ע'ריאן ידועה גם בזכות תעשיית הקרמיקה שלה.
כל השבטים בע'ריאן כיום הם שבטי אמזיג'ים ערבים, ככל הנראה ממוצא ברברי.
ידוע ששבטים ברברים רבים אכלסו את האזורים הללו מאז ימי קדם.
ככל הנראה באזור ע'ריאן שכנו עד קום המדינה מעל ל-500 יהודים.
תושבי המערות היהודים של לוב היו ידועים לפחות משנת 70 לספירה, כאשר ההיסטוריון הרומנו-יהודי יוספוס פלביוס תיאר את ה"טרוגלודיטיס".
המידע ההיסטורי מצביע על הימצאותם שם, לפחות משנת 1510, כאשר יהודים רבים נמלטו לתוך פנים הארץ עם כיבוש טריפולי על ידי הספרדים.
רוב יהודי ע'ריאן שכנו, עם מקניהם תוצרתם ורכושם, במערות שמתחת לאדמה, שהיוו מקום מסתור והגנה, וכן מקום קריר בימי הקיץ החמים ומקום חמים בימי החורף הקרים.
היהודים במקום עסקו בחקלאות, במסחר, ברוכלות, במלאכה זעירה ובאומנויות (נפחות, פחחות, נגרות, סנדלרות, חייטות וצורפות), וכן השתלבו באדמיניסטרציה של השליטים השונים במקום, כמו גביית מיסים בתקופות הקרמאנלית והעות'מאנית.
לאחר שלוב קיבלה עצמאות, רוב היהודים, כולל אלה של ע'ריאן, היגרו לסוריה מתוך מטרה לעלות לארץ ישראל עקב פוגרומים מהם סבלו.
כל יהודי ע'ריאן, הן אלו שנותרו ביישוביהם, הן אלו שעברו לטריפולי אחרי פרעות נובמבר 1945, והן אלו שבמהלך השנים התפזרו ברחבי לוב (בעיקר לזוארה), עלו כאיש אחד לארץ ישראל, כאשר רובם התיישבו במושבים ועסקו בחקלאות.
נכון ל-2023, רבות מהמערות הללו מאוכלסות על ידי לובים, אשר ביצעו מודרניזציה של המקום, כולל הוספת חשמל, מים זורמים ופינוי שפכים.
ישנם מספר יתרונות לסוג זה של דירות.
חלק מבתי המערות הללו מושכרים גם לתיירים.
ע'זנפר מוחמד אסל רוכן-אבאדי (בפרסית: غضنفر رکنآبادی; 21 במרץ 1966 – 24 בספטמבר 2015) היה דיפלומט איראני, ששימש כשגריר איראן בלבנון בין השנים 2010 ל-2014. לרוכן-אבאדי היו קשרים חזקים עם ארגון הטרור חזבאללה.
והוא שרד ניסיונות התנקשות רבים במהלך שירותו בלבנון.
רוכן-אבאדי נולד ב-21 במרץ 1966 בקום שבאיראן כבן בכור למשפחה עם 4 בנים ו-4 בנות.
מילדותו היה איש לימוד ופולחן ובגיל 12 כבר השתתף בהפגנות הקשורות למהפכה האיראנית.
לאחר המהפכה האיראנית ופלישתו של סדאם חוסיין לאיראן, בעודו בן 15, לחם בקרבות מלחמת איראן–עיראק עד לסיומה.
בשנת 1985 התקבל רוכן-אבאדי לאוניברסיטת אימאם סאדיק.
שם הונחו התשתית להיכרותו עם רעיונות מהפכניים ולקשר שלו עם לוחמים מהפכנים בולטים בתקופתו, ביניהם השייח סעיד שאבן והטרוריסט עבאס מוסאווי, מזכ"ל חזבאללה.
שם גם הוצע לו לקחת חלק בענייני משרד החוץ של איראן.
לאחר שהשלים את התואר השני שלו במדעי המדינה וחינוך אסלאמי באוניברסיטת אימאם סאדיק למד לתואר דוקטור באותו תחום באוניברסיטת הקהילה הלבנונית בלבנון.
הוא שלט באנגלית, ערבית וטורקית.
רוכן-אבאדי התחתן ב-1989 ונולדו לו שלוש בנות.
במהלך מלחמת לבנון השנייה באוגוסט 2006, רוכן-אבאדי השתמש באופנוע כדי להעביר אמצעי לחימה ממקום למקום.
פעולתו הייתה כה יוצאת דופן, עד שמזכ"ל חזבאללה חסן נסראללה העניק לרוכן-אבאדי מכתב תודה כתוב בכתב ידו.
רוכן-אבאדי נכנס למשרד החוץ האיראני בשנת 1990, ושימש בתפקידים הבאים:
מפקד עניינים וסגן השגריר בסוריה
דובר הוועדה האיראנית לשיקום עזה
נשיא הוועדה לתמיכה במהפכה האסלאמית בפלסטין
מזכיר ראשון, שגרירות איראן, לבנון
ראש מדור המזרח התיכון והמפרץ הפרסי, משרד החוץ
ב-19 בנובמבר 2013 שהה בשגרירות בזמן הפיגוע בשגרירות איראן בביירות, שבוצע על ידי גדודי עבדאללה עזאם.
למחרת הפיצוץ נערך בשגרירות איראן טקס "קבלה ונחמה", ונשיא לבנון הגיע לשגרירות איראן כדי להביע את תנחומיו.
בעקבות אסון העלייה לרגל במכה ב-2015 ב-24 בספטמבר 2015, כמה כלי תקשורת דיווחו כי ייתכן שהוא נהרג בתקרית.
במשך מספר חודשים לא היה מידע ברור על גורלו.
לבסוף אושר כי הוא מת בתקרית, שבה נהרגו לפחות 2,262 בני אדם.
ע'סאן בן ג'דו הוא עיתונאי, במאי ופעיל פוליטי חברתי תוניסאי-לבנוני בעל השפעה בעולם הערבי.
בעברו כיהן כראש שלוחת רשת אל-ג'זירה בביירות משנת 2004 ועד להתפטרותו ב-23 באפריל 2011. לאחר התפטרותו, ייסד את רשת התקשורת הפאן-ערבית אל-מיאדין בביירות ומאז משמש מנהל הערוץ הלווייני.
ע'סאן בן ג'דו נולד בעיר אל-קצור שבמחוז אל-כאף, בתוניסיה, לאב תוניסאי ולאם נוצרייה לבנונית.
הוא למד בתוניס בפקולטה למדעי הרוח, ושם החל להיות פעיל פוליטי כסטודנט.
בן ג'דו האמין שהגעתו לשלטון של זין אל-עבדין בן עלי תביא לקדמה וחופש לתוניסיה.
עם זאת, כמו רבים אחרים, הוא התאכזב מהאופן שבו הדברים התפתחו במדינה.
בעקבות פעילותו הפוליטית, בן ג'דו נעצר, הושם במעצר בית ונאלץ לצאת לגלות.
מאוחר יותר, הוא עבר להתגורר בלבנון.
הוא בעל אזרחות לבנונית בנוסף לאזרחותו התוניסאית.
בן ג'דו החל את הקריירה המקצועית בשנת 1990 בעיתון הלונדוני אל חיאת ומספר עיתונים ערביים נוספים.
בשנת 1992 בן ג'דו התקבל למכון הערבי ללימודים בינלאומיים בוושינגטון וקיבל את תפקיד ניהול עריכת המגזין של המכון.
לאחר מספר חודשים מונה לתפקיד העורך הראשי במגזין.
כמו כן, בשנת 1995 בן ג'דו עבר לרשת BBC ושימש ככתב בערוץ, ובשנת 1997 הוא הצטרף לאל-ג'זירה ולאחר מכן החל לשמש כראש שלוחת אל-ג'זירה באיראן.
בהמשך, בן ג'דו הפך לראש שלוחת אל-ג'זירה בביירות.
במהלך תקופת נסיגת ישראל מלבנון בשנת 2000, הנחה בן ג'דו את התוכנית השבועית "חיור מופתח" (حوار مفتوح) בערוץ והיא התאפיינה בהגשה בשטח פתוח.