tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגלל זה, העיר מדיסון, על אף שאוכלוסייתה היא למעלה מ-150,000 תושבים, עדיין נחשבת כעיר מדרג ב'.
כדי להחשב כעיר, על העיר להכיל לפחות 1,000 תושבים בשטח חקלאי, או 5,000 תושבים בשטח עירוני.
בוויסקונסין, לכפר סמכות משלו על פני המחוז (או המחוזות) בו הוא נמצא, לעניין מיסים וחוקי הכפר.
נכון ל-2009 בוויסקונסין 403 כפרים.
כל שאר המדינה שאיננו מאוגד בעיר או בכפר, נחשב ליישובים, כמו בשאר חלקי ארצות הברית.
נכון למפקד 2009, בוויסקונסין יש 1,258 יישובים.
ליישובים, בניגוד לערים ולכפרים, אין סמכות שיפוטית או מנהלתית כנגד סמכויות המדינה, והלכה למעשה הם מנוהלים בידי מושל המדינה.
עם זאת, בסמכות היישוב להעניק שירותי יתר על פני יישובים אחרים, אך שלא בסתירה לחוקי המדינה.
כמו כן, היישוב שומר בידו את הזכות להחזיק ולתפעל את שטחי המדינה שבחלקו.
פעמים רבות, בעקבות התרחבות ערים או כפרים, יישובים שלמים "נבלעים" ומתאגדים בתוך כפר או עיר.
כך שמספרם ושטחם יכול להשתנות בקצב גבוה יחסית.
בנוסף לחלוקות הללו, המדינה מחולקת בצורות שונות, לא בהכרח הקשורות למבנה המדינה או לתושבים הגרים בה, ופעמים שמחוזות הללו חוצים ערים ויישובים, כך שמחצית העיר האחת במחוז אחד, והחצי השני במחוז האחר.
החלוקה מיועדת עבור שימושים שונים, כגון: חלוקה לבתי ספר, תמיכה באולמות ספורט, ביוב והדברת מזיקים.
התיאורים להן זכו החלוצות בתקופת העלייה השנייה (1904–1914) היו של צעירות אידיאליסטיות הלבושות לבן, עטויות מטפחת ראש לבנה, ועומדות בשדה שיבולים.
המיתוס לגבי מעמד האישה בתקופה המוגדרת כ"דור החלוצים", היה שבתקופה זו התקיים שוויון בין גברים לנשים וכי אי השוויון המגדרי הוא מאפיין של התפתחות מאוחרת יותר של החברה הישראלית.
אך הפער בין תמונת החזון למציאות היה שונה.
הפער בין מיתוס למציאות והאמונה כי הושג שוויון בתקופת החלוצים בין גברים לנשים והתקיימה שותפות בבניית הארץ, התנפצה במחקרים שנערכו ולאחר קריאת יומנים, אוטוביוגרפיות, מכתבים, רשימות ותעודות שונות שהשתמרו בספריות ובארכיונים שונים של הנשים באותה תקופה.
חקירת ההיסטוריה של סיפורן של החלוצות מנקודת מבטן (היא-סטוריה) תיארה את רצונן להשגת מעמד שווה לגברים, לשפר מעמד האישה בחברה החדשה שנוצרה בארץ ישראל.
הן רצו לקחת חלק במעשה ההגשמה הציוני-הסוציאליסטי.
אך עם עלייתן ארצה נעלם השוויון בין גברים לנשים.
ההגמוניה הציונית שהייתה ברובה גברית, שעתקה את דפוס "עזרת נשים" וייעדה את הנשים שעלו ארצה לתפקידים מגדריים מסורתיים, שמרניים - עבודות משק הבית וגידול הילדים, ואילו גברים עסקו בעיקר בחקלאות ובעבודות כפיים המחייבות יציאה מן הבית.
החלוצות שעלו ארצה בעלייה השנייה הגיעו ברובן ממזרח אירופה, מחברה יהודית-מסורתית, חברה פטריארכלית בה גברים היו ראשי המשפחה והקהילה ושלטו בעמדות הכוח.
הבית נחשב לתחום אחריותן של הנשים.
המניעים לעלייתן ארצה היו ציוניים-סוציאליסטים אך גם לאומיים, דתיים וביטחוניים.
היה בהם שילוב של בעיות כלכליות, אנטישמיות, רדיפות פוליטיות ופוגרומים ברוסיה בין 1903–1905. וכן ההכרה בבלעדיותה של ארץ ישראל כפתרון לבעיית הגולה - התרחבות תנועת ההשכלה ותהליכי חילון באירופה גרמו לשינויים גם בקהילה היהודית ולזרם עלייה חדש.
החלוצות נתקלו בקשיים רבים למימוש משאת נפשן לעלות ארצה: התנגדות הוריהן (רוב נשות העלייה השנייה היו רווקות), השכלה מועטה, אי ידיעת השפה העברית והתפיסה השמרנית, הפטריארכלית המקובלת על מקומה של האישה.
ההערכה היא כי בתקופת העלייה השנייה עלו ארצה כ-35,000 עולים, מהם כעשרים אחוז נשים, אך התנאים הקשים, חוסר האמון ביכולותיהן וחוסר ההבנה לשאיפותיהן גרמו לרבות מהן לעזוב את ארץ ישראל לארצות מוצאן או ליעד הגירה מבטיח יותר.
התייחסות פמיניסטית ראשונה הובעה ב-1910, כאשר פרסם החלוץ והמסאי ממש"י את מאמרו פורץ הדרך "שאלת הפועלת הגלילית" בעיתון הפועל הצעיר, בו הובעה לראשונה תרעומת בעניין היחס לנשים בכלל ופועלות בפרט: על פי יוסף שפירא, "זכות מיוחדת לו לשמואלי-ממשי בהעלאת שאלת הפועלת...
ממשי היה הראשון שהעלה במחנה העבודה הקטן את שאלת הפועלת...
באותם הימים כאשר איש עדיין לא שם לב לחשיבותה של בעיה זו." במאמר "לשאלת הפועלת הגלילית" גם הגה ממש"י את רעיון החווה המיוחדת להכשרת פועלות חקלאיות.
שנה מאוחר יותר הוקמה בכנרת חוות העלמות: את נקודת המבט הגברית תיארה תחיה ליברזון, שהייתה אחת הפעילות בין החלוצות ב"הפועל הצעיר" משנת 1913: .
שאיפתן של החלוצות לאחר עלייתן ארצה הייתה לשנות את מעמדה המסורתי הנחות של האישה הן רצו לבנות חברה חדשה משותפת לנשים וגברים בה מעמדם יהיה שווה.
עם העלייה ארצה ובניית היישוב בארץ נוצרו צורות התיישבות חדשות.
הוקמה התיישבות שיתופית, כפתרון לבעיית הפועלים במושבות.
כמו כן מתוך השקפה חברתית לחיות בדרך חיים שונה המקובלת בעולם הקפיטליסטי.
צמחה מערכת כלכלית חדשה והתארגנו מוסדות פוליטיים וחברתיים חדשים וכן מוסדות תרבות וחינוך.
אולם, תהליך זה של שינוי ובנייה יצר גם אי השוויון בין נשים וגברים.
היבטי אי השוויון בין המינים והסיבות לשוני
העמדה והאמונה הרווחת בציבור הגברי בכלל, אך גם הנשי בפרט לגבי חלוקה מסורתית של תפקידי הגבר והאישה היוותה גורם מעכב בהשגת שוויון זכויות בין גברים ונשים.
אחת הסיבות לכך שרבות מהנשים אף מעטו להשתתף באספות קבוצתיות היא העובדה שמעטות ביניהן ידעו עברית.
אמנם ב-1897 הצהירה ההסתדרות הציונית על זכותן של הנשים לבחור ולהיבחר לקונגרס הציוני.
אך בפועל מנשים נמנעה זכות זו.
לאחר מאבק שנמשך כעשור על השגת זכות בחירה לנשים בין נציגי הפועלים וקבוצות אזרחיות שתמכו בזכות הבחירה לנשים ובין נציגי אורתודוקסיה והיישוב הישן בירושלים שהתנגדו לזכות זו.
בינואר 1926, באספת הנבחרים, הוכרז רשמית על שוויון זכויות לנשים בכל ענפי החיים האזרחיים, המדיניים והכלכליים ביישוב העברי.
הצהרה זו מומשה על ידי ממשלת המנדט ב-1927. גולת כותרת זו, הזכות לבחור ולהיבחר, תרמה לביסוס אחת מאבני היסוד של הדמוקרטיה הישראלית.
הנשים במחאה, בתקופת מאבקן, הקימו את תנועת הפועלות,
ארגון שכלל נשים שתפקידן לייצג את הקול הנשי, לדאוג לזכויותיהן ולהגביר את המודעות לבעיית הנשים ועבודתן לדון בסדר היום הציבורי ולהיות מעורב חברתית ופוליטית.
מתוך הכתבים עלתה מצוקתן של הנשים והצורך שלהן בקשר, על מנת שלא להרגיש את זרותן כמהגרות.
כמו כן כדי להתאגד יחד להיאבק על מקומן הראוי והשווה בחברה החדשה שהיו שותפות בהקמתה.
הן רצו לקחת חלק בחיים הציבוריים, לקדם נשים ולשנות את תנאי חייהן, ולקבוע מעמדה של האישה בשוק העבודה.
במושבות העלייה הראשונה הבעלות על המשק החקלאי הייתה בבעלות הגבר ושמרה על מעמדה השולי של האישה בחברה.
השאיפה להגשמה עצמית נתקלה בהתמודדות עם פועלי העלייה השנייה, עם הפועלים הערבים ועם עולות מעדות המזרח.
גברים לא הסכימו לקבל נשים לקומונות בטענה שהן יהיו לנטל על כתפי הקומונה הנאבקת על המשך קיומה הכלכלי.
באום ג'וני (בעתיד דגניה א'), הנשים לא קבלו מעמד של חברות קולקטיב, אלא נחשבו כמועסקות על ידי הקולקטיב על ידי המשרד הארץ ישראלי ששלם את שכרם של העובדים.
נחישות הנשים באה לידי ביטוי ברכישת מיומנויות מקצועיות לתחומים בהם ניתנה להן אפשרות לעבוד כגון: טבחיות מקצועיות.
השתלמותן אפשרה להן להתנות את תנאי העסקתן ודרישותיהן לשביעות רצונן: שכר, הסדרי עבודה, אחריות על גינת הירק.
הן דרשו לגדל בעצמן את הירקות ולמכור את התוצרת.
כמו כן נאלצו הנשים להיאבק על קבלת שכר שווה לגברים על עבודה שווה.
הסתדרות העובדים העבריים בארץ ישראל קבעה סולמות שכר נפרדים על בסיס אתני (יהודים-ערבים), עדתי (אשכנזים-ספרדים) ומגדרי (גברים-נשים).
הקבוצה הראשונה בה הפועלת קיבלה שכר שווה ערך לגברים הייתה קבוצת "האיכר הצעיר" שבין מנהיגיה היה אליעזר יפה שהאמין בתפיסה ליברלית (אמריקנית) בדבר שוויון בין בני האדם .
החלוצות רצו את הזכות לבחור מקצוע כרצונן ולהתקדם בו לפי כישרונותיהן.
מטרתן של הנשים לעבוד את האדמה התנגשה בייעודה המסורתי של האישה כרעיה וכאם.
החלוצות ראו בעבודה החקלאית את המפתח לשוויון מאחר שמעשה ההגשמה בא לידי ביטוי בעבודת האדמה והפרחתה.
אך בפועל מנשים נמנעה העבודה בחקלאות מכיוון שהגברים לא ראו בהן כוח עבודה שווה ערך להם.
הגברים ראו בעבודת האדמה עיסוק גברי בלבד ושלטה אצלם חלוקת העבודה והתפקידים המסורתית המקובלת.
נשים גם לא התקבלו לעבודות בבניין ובסלילת כבישים מכיוון שראו את עבודתן כזמנית ובלתי מתאימה לנשים ולכן הועדפה העסקת גברים במקצועות אילו.
נשים נדחקו לעבודות שירותים כגון: עבודות תפירה ומשק בית שהיו גם בעלות מעמד נמוך יותר.
מקריאה בכתבי החלוצות הן לא דחו על הסף את רעיון חלוקת התפקידים בין הגבר לאישה, אך דרישתן הייתה כי לא יוגבלו למקצועות המסורתיים אלא תינתן להן האפשרות לפתח ענפים נוספים שהיו מקובלים גם בחקלאות כגידול ירקות ולהרחיב את מגוון התפקידים של נשים.
הוקמו חוות חקלאיות בארץ בהן גדלו גידולים חקלאיים שונים.
אך נשים הודרו מהעבודה החקלאית.
הסיבות לכך היו: תפיסת איכרי העלייה הראשונה את העבודה בשדה כעבודה גברית.
הם העדיפו העסקת פועלים ערביים זולים ומיומנים.
הם ראו בעבודה החקלאית כלא נאותה לנשים, יהודיות בפרט, ולא האמינו ביכולותיהן של החלוצות.
בנוסף התנגדו האיכרים במושבות לאורח החיים החילוני, עצמאי שקיימו החלוצות ולקרבה בין הגברים לנשים.
בעקבות התנסותה בחוות סג'רה יזמה והקימה חנה מייזל שלמדה אגרונומיה והייתה לאישה הראשונה בעלת השכלה חקלאית גבוהה, את הקמת חוות העלמות.
ייעוד החווה היה ללמד נשים תאוריה ועבודה חקלאית וניהול משק בית.
כמו כן החווה נתנה אפשרות לעיצוב דגם נשי חדש והקניית כלים ליצירת חיים חדשים ללא תלות בגברים.
היא פרצה את התחום המסורתי שנכפה על החלוצות על ידי הכשרה עצמית.
תרומתן של החלוצות בעלייה השנייה
תרומתן של החלוצות בתקופת העלייה השנייה ולימוד ההיסטוריה לא רק דרך ההיסטוריה שנכתבה על ידי גברים (history) שהיא סיפור חסר בו נפקד מקומן של הנשים, אלא, בשילוב כתיבתן של נשים (herstory) השלימה לסיפור השלם של תקופה זו.
חלוצות העלייה השנייה תרמו ליצירת מודעות לבעיית מעמדן של הנשים בחברה החדשה.
הן גרמו להתאגדותן של נשים באופן פעיל להשגת ידע שיקנה להן כלים, לשיתוף ולטפוח תמיכה הדדית.
כל זאת כדי לאפשר להן להשיג מטרתן להיות חלק מחזון ההגשמה הציוני הסוציאליסטי ולבטא זהות לאומית נשית על ידי הנחת תשתיות להתארגנויות חדשות והרחבת מגוון תפקידיהן.
הן קידמו עבודה מחוץ לבית כדרך למימוש עצמי, עצמאות כלכלית וכתרומה של ממש לבניית הארץ לתפיסתן העצמית של הנשים.
הן היו נשים פורצות דרך שסללו את הדרך על ידי עשיית מעשה לשאר החברות להשתלב בעבודה חקלאית ולתרום את חלקן.
כדבריה של יעל גורדון בהתכנסות הפועלות הראשונה ב-1914:
חלוצות בולטות בתקופת העלייה השנייה
תנועת החלוץ היא תנועה ארצית רחבה המפעילה מגוון של תוכניות חינוכיות, ומעודדת צעירים לאמץ אורח חיים של מעורבות ואחריות חברתית לצד חיים כחלק מקהילה, בהשראת החלוצים שייסדו את המדינה.
תנועת החלוץ הוקמה באוגוסט 2010 כשותפות של בית יגאל אלון, המדרשה באורנים והמכינות הקדם צבאיות: רבין, גליל עליון ומיצר במטרה לייצר מסלול המשכיות לבוגרי המכינות.
מייסדיה היו שני אנשי חינוך ואקדמיה, טל אלמליח ותום נבון, והשם נבחר בהשראת תנועת החלוץ ההיסטורית.
בהמשך התרחבה התנועה ונפרדה מבית יגאל אלון.
כיום היא פונה לקהלים מגוונים, ומפעילה מסגרות שונות.
בראשות החלוץ נכון לשנת 2019 עומד אבישי בן אהרון, (בנו של יריב בן-אהרן ונכדו של מזכ"ל ההסתדרות לשעבר יצחק בן-אהרן), מנכ"ל המדרשה באורנים ורכז הגשמה ומשימות חברתיות בתנועה הקיבוצית.
חזון תנועת החלוץ נוסח כך:
"החלוץ מכוונת צעירים להגשמה קהילתית משימתית, ברוח מורשת החלוצים, הציונות ההומניסטית ומגילת העצמאות: ציונות המשלבת מחויבות וחיבור לתרבות ולמורשת היהודית עם תפיסה דמוקרטית ואוניברסלית שבמרכזה שוויון ערך האדם".
תנועת החלוץ פועלת במהלך שנה ב' בשיתוף פעולה עם המכינות: רבין, מיצר, בארי, הירושלמית ותל"ם.
מכינה קדם-צבאית רבין - כוללת ארבע שלוחות (במזרע, חיפה, גשר הזיו וראש הנקרה), נוסדה ב-1998 על ידי דני זמיר ומהווה את אחת מחמש המכינות הכלליות הראשונות בישראל.
נכון ל-2019 היא גם הגדולה שבהן, המובילה באחוזי הקצונה של בוגריה מבין המכינות החילוניות.
רבים מהם משתלבים בתפקידים בכירים בחברה האזרחית והשלטון הציבורי בישראל.
המכינה הייתה שותפה ראשית להקמת החלוץ והגדירה אותה כתנועת המשך לבוגריה המעוניינים בכך.
מכינת רעות למנהיגות ישראלית - מכינה חצי שנתית בקריית טבעון- מכללת אורנים ובקיבוצים אדמית ויחיעם.
שנה ב' למכינות קדם צבאיות: תוכנית המשך של 7 חודשים, בתום שנת המכינה וטרם הגיוס לצבא.
המכינאים חיים בקומונה בעיר, מתנדבים במגוון מסגרות חברתיות ומקדישים מזמנם ללימוד סוגיות בחברה הישראלית.
שנת שירות: החלוץ מפעילה 2 מסלולים של שנת שירות: מסלול קיבוצי-חקלאי בעוטף עזה, ומסלול עירוני-חינוכי בערים בצפון.
זרעי קיץ (שבעבר נקרא "ירח עיון"): בית מדרש חברתי לצעירים וצעירות אחרי השירות הצבאי - 5 שבועות של לימוד, גיבוש זהות והכשרה לפעילים חברתיים.
זרעים של שותפות: תוכנית להכשרת מנהיגות יהודית-ערבית צעירה משותפת אשר פועלת למען שוויון, שלום וצדק חברתי באמצעות יצירת חיבורים משמעותיים, שינוי תפיסות והכרת הנרטיבים, וכן הנעת המשתתפים לפעולה אזרחית והובלה של תהליכי שינוי.
התכנית היא פרי שיתוף פעולה של תנועת החלוץ ותנועת "עומדים ביחד" ובליווי מרכז אקורד באוניברסיטה העברית.
תוצרת הארץ: תוכנית עבודה מועדפת בחקלאות לצעירים אחרי השירות הצבאי
שחר: רשת קהילות סטודנטים לשינוי חברתי, המפעילה כפרי סטודנטים בחיפה, תל אביב, ירושלים, באר-שבע, קיבוץ שמיר וקיבוץ מפלסים.
המרכז לפיתוח קהילות: פועל לליווי, הכשרה והרחבת מעגלי קהילות החיים בישראל, בדגש על קבוצות צעירות אחרי צבא ובוגרי שנת שירות ומכינה.
החלטה 1373 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה במועצת הביטחון של האומות המאוחדות בתאריך 28 בספטמבר 2001 לאחר פיגועי 11 בספטמבר (אסון התאומים) בארצות הברית.
ההחלטה קוראת למדינות החברות באומות המאוחדות לשתף פעולה במלחמה הבין-לאומית בטרור, המטילה אימה על הביטחון הבין-לאומי והשלום העולמי ומתייחסת למימון טרור והקפאת נכסי טרור.
זו החלטת מועצת הביטחון הראשונה שהיא בעלת מעמד מחייב כלפי כלל חברות האו"ם ותוכנה הוא נורמות כלליות ולא טיפול בעניין ספציפי.
לאור ריבוי אירועי הטרור בעולם במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, החלה להתגבש ההבנה כי על הקהילה הבין-לאומית לפעול לשם מתן מענה ברמה הבין-לאומית לאיום הטרור על הביטחון הבין-לאומי, מענה זה כלל ניסיון לאמץ חקיקה וכלים משותפים שיסייעו במאבק הקהילה בטרור, בדגש על מימונו.
בדצמבר 1999 הוחלט לראשונה באומות המאוחדות על יצירת האמנה בדבר מימון טרור, באמנה זו הוגדר מהי עבירת מימון טרור ונקבעו כלים אקטיביים לשימוש המדינות החתומות על האמנה לשם גילוי וסיכול מימון הטרור.
כמו כן, הועברו במועצת הביטחון של האומות המאוחדות שורת החלטות הנוגעות להקפאת נכסים ומקורות פיננסיים של גופי טרור לדוגמת החלטה 1267 (1999) והחלטה 1333 (2000).
הצורך בשיתוף פעולה בין-לאומי בכל הנוגע למאבק בטרור לצד ההבנה כי הטרור מהווה סכנה ממשית לביטחון הבין-לאומי והשלום העולמי התעצם בעקבות פיגועי 11 בספטמבר 2001 – אירוע הטרור הגדול והקטלני ביותר שידע העולם עד אז.
כשבועיים לאחר הפיגועים, ב-28 בספטמבר 2001, התכנסה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות והעבירה את החלטה 1373 שקראה לשיתוף פעולה בין-לאומי ארוך תווך ללא קשר תלות במקום או בזמן.
החלטה 1373 אומצה תחת פרק VII של מגילת האו"ם, העוסק באכיפת השלום והביטחון הבין-לאומיים.
החלטה תחת פרק זה מחייבת את כלל המדינות החברות באומות המאוחדות, כולל הקניית יכולות אכיפה אם החלטה זו לא תמומש.
החלטה 1373 קוראת למדינות החברות באומות המאוחדות (כלל מדינות העולם הרשמיות) לשתף פעולה במלחמה הבין-לאומית בטרור תוך התייחסות למימון טרור והקפאת נכסי טרור.
ייחודה בכך שהיא עוסקת במאבק הבינלאומי בטרור בכללותו ולא מתייחסת למצב ספציפי, כך שאינה מוגבלת בזמן ובמקום.
ההחלטה קובעת כי על כל המדינות:
למנוע מימון טרור ולהיאבק בו
להגדיר בחוק כי העברת/גיוס כספים, במישרין או בעקיפין, לביצוע מעשי טרור הם עבירה פלילית ולהבהיר כי החקיקה תיאכף.
להקפיא באופן מידי מקורות ומשאבים מכל סוג שהוא שנועדו למימון טרור, בין אם אלו שייכים לטרוריסט המבצע, למארגן הפיגוע או למי מסייעניו, ללא תלות במקור המשאבים.
לוודא כי כל מעורב במימון, תכנון, ביצוע או תמיכה בטרור יועמד לדין בגין עבירה פלילית חמורה.
למנוע ממי מהמעורבים בפעילות טרור, במישרין או בעקיפין, לפעול משטח מדינתן לשם מימוש מטרות הטרור.
לסייע ככל האפשר ולשתף פעולה עם מדינות אחרות בהליכים פליליים הנוגעים למימון טרור, לרבות סיוע בקבלת ראיות רלוונטיות.
הגברת האכיפה האפקטיבית במעברי גבולות ושימוש באמצעים למניעת זיוף תעודות זהות ומסמכי נסיעה במטרה למנוע את תנועתם של טרוריסטים.
לצורך יישום ואכיפת ההחלטה, מוגדר בהחלטה על הקמת ועדה ייעודית שתורכב מנציגי כל חברות מועצת הביטחון (5 המדינות הקבועות + 10 המדינות המתחלפות) שתפקח על יישום ההחלטה במדינות העולם.
כמו כן, ההחלטה קוראת לכלל המדינות להצטרף לאמנות הבין-לאומיות הנוגעות לטרור, בדגש על האמנה בדבר מימון טרור (1999).
הוועדה לסיכול טרור, ה-(CTC (Counter Terrorism Committee, הוקמה מתוקף סעיף 6 בהחלטה 1373. ההחלטה קובעת כי הוועדה תורכב מנציגים מכל המדינות החברות במועצת הביטחון של האומות המאוחדות ומומחים חיצוניים, אלו יפקחו על יישום ההחלטה במדינות.
על-מנת לעשות כן, נקבע בהחלטה כי המדינות החברות באומות המאוחדות מחויבות בדיווח תקופתי לוועדה (לפי לוח זמנים שפורסם בהמשך להחלטה) בו מפורטת התקדמותן ביישום ההחלטה, החל מהרובד המדיני וחקיקת חוקים פנים מדינתיים ועד הצעדים הטקטיים שבוצעו בתקופת זמן הדיווח לשם אכיפתה.
בנוסף להיות הוועדה גוף מפקח, היא גם מספקת כלי עזר וסיוע למדינות שרוצות עזרה במימוש והחלת ההחלטה בצורה טובה יותר.
בין כלים אלה ניתן לראות מאגר מידע שיתופי המכיל מידע רלוונטי שהגיע ממדינות רבות וארגונים בין-לאומיים (לדוגמת האינטרפול, ה-ICAO וה-FATF), מסמכים, דו"חות, החלטות ועוד באתר אינטרנט ייעודי של הוועדה.
במשך הזמן הסתבר במועצת הביטחון כי הוועדה חסרת סמכות מספקת לביצוע עבודתה כראוי ובשנת 2004 התקבלה החלטה 1535 שהרחיבה את סמכויות הוועדה, דבר שאפשר פיקוח אפקטיבי יותר על מימוש החלטה 1373 במדינות החברות באומות המאוחדות.
גם לאחר הרחבת סמכויות הוועדה למניעת וסיכול טרור, הוועדה אינה מטילה סנקציות.
ביכולתה להגיב על דוחות המדינות ולהגיע אליהן פיזית, אך הערותיה אינן מתפרסמות.
כמו כן, היא רשאית לדרוש הבהרות או מידע נוסף, אך האחריות ליישום ההחלטה היא לא של הוועדה אלא על כל מדינה ומדינה.
המשכיות אכיפת ההחלטה והחלטות נוספות הנוגעות למימון טרור
פרט להחלטה 1535 שמרחיבה את סמכויות הוועדה למניעת וסיכול הטרור, העבירה מועצת הביטחון החלטות נוספות הנוגעות לפעולות טרור בכללותן והן למימונן, כשרובן נשענות על החלטה 1373 ומיושמות על ידי הוועדה למניעת וסיכול טרור.
בין ההחלטות המרחיבות את החלטה 1373 ניתן למנות את:
אמנת האומות המאוחדות בדבר מימון טרור (1999) – האמנה אמנם הועברה באומות המאוחדות בטרם החלטה 1373 של מועצת הביטחון, אך מעט מדינות חתמו עליה בטרם ההחלטה ולכן זו לא נכנסה לתוקף.
לאחר החלטה 1373 וקריאתה להצטרפות לאמנה, אכן נרשמה הצטרפות נרחבת לאמנה וזו נכנסה לתוקף.
החלטה 1456 (2003) – החלטה המתקפת את החלטה 1373 לפי התייחסות לשיקולי זכויות אדם והדין הבין-לאומי.
החלטה 1566 (2004) – החלטה המגדירה את הטרור בכללותו ומרחיבה את האכיפה.
החלטה 1634 (2005) – ההחלטה לגינוי טרור ושימוש בכל האמצעים הדרושים לשם מאבק בטרור.
כמו כן מפיצה הוועדה, בשם מועצת הביטחון, תיקוף להנחיות הנוגעות לסיכול טרור ומימונו על בסיס החלטה 1373 והחלטות המעטפת הנוספות, התיקוף האחרון פורסם באוגוסט 2017.
השלכות על ישראל וחוקים רלוונטיים
מדינת ישראל חברה באומות המאוחדות, ומחויבת בהחלטה 1373 .
במסגרת חובת הדיווח לוועדה למניעת וסיכול טרור, הגישה ישראל כחמישה דו"חות.
בדיווחיה עדכנה ישראל על הליכי חקיקת חוק איסור מימון הטרור, התשס"ה-2005 ואישורו הסופי וכן על צעדים נוספים שנקטה כחלק מהמאמץ לסיכול מימון הטרור באמצעים משפטיים ולא-משפטיים כאחד.
חוק איסור מימון הטרור מסדיר את החקיקה הקיימת בישראל בנוגע לטרור ומימונו ומגדיר שלל הגדרות פורמליות הנוגעות לטרור בכללותו ומתקף את הענישה לכל אחת מהעבירות הנוגעות למימון טרור.
בין ההגדרות: מיהו פעיל טרור, מהו ארגון טרור, מהו מעשה טרור, מהי פעילות הנחשבת כפעילות המממנת טרור ומהו תהליך מימון הטרור.
במרוצת השנים החוק עודכן מספר פעמים עד שלבסוף בוטל על ידי חקיקת חוק המאבק בטרור, התשע"ו-2016.
החלטה 109 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה ב-14 בדצמבר 1955, ואישרה את קבלתן של 16 מדינות לאו"ם.
ההחלטה הייתה צעד משמעותי לקראת חברות כלל עולמית בארגון.
לאחר הקמת האו"ם נוצר מצב בו בקשתן של מדינות שונות להתקבל לאו"ם נעצר עקב הוטו של אחת משתי המעצמות הגדולות, ארצות הברית וברית המועצות, על קבלתן לאו"ם של מדינות מהגוש המזרחי או הגוש המערבי (בהתאמה).
ההצעה התקבלה לאחר שהונחה בקשה בפני העצרת הכללית של האומות המאוחדות לקבל את בקשת החברות של אלבניה, אוסטריה, בולגריה, קמבודיה, ציילון, פינלנד, הונגריה, אירלנד, איטליה, ירדן, לאוס, לוב, נפאל, פורטוגל, רומניה וספרד.
בהחלטתה, המועצה המליצה לעצרת הכללית של האו"ם לקבל את כל המדינות שנבחרו בהחלטה.
לצד זאת, לא הוצע לקבל לאו"ם 6 מדינות נוספות: יפן, מונגוליה, קוריאה הדרומית, קוריאה הצפונית, צפון וייטנאם ודרום וייטנאם.
שמונה מדינות תמכו בהחלטה, 0 התנגדו ובלגיה, הרפובליקה הסינית (טאיוואן) וארצות הברית נמנעו.
החלוצים הוא סרט דרמה והרפתקאות רוסי בבימויו של דמיטרי סובורוב.
הקרנת הבכורה של הסרט ברוסיה התקיימה ב-7 ביוני 2018.
הסרט מגולל את מערכת היחסים וגבורתם של בני הזוג וסילי וטטיאנה פרונצ'ישצ'ב — חוקרי קוטב בחוג הארקטי שנשלחו כחלק ממשלחת מחקר אל הצפון הקפוא בתקופת מסעות המחקר במאה ה-18.
הסרט מבוסס על המחזה "הכוכבים של מריה", שהוצג ביאקוטסק על בסיס עבודתו של ולדימיר פיודורוב.
במיוחד עבור הסרט במספנת "וריאג" שבפטרוזבודסק, נבנה עותק של אוניית המפרשים "יאקוטסק" (Якуцкъ) ששימשה בפועל את המשלחת הגדולה לצפון, 20 מטר אורכה, 5 רוחבה וכ-20 טון עומק דחיקה.
הצילומים התקיימו בערים סנט פטרסבורג, מוסקבה, יאקוצק, פטרוזבודסק ובסורטאוולה שעל האי ריקלנאסאארי (Riekkalansaari).
הסרט הופק בסיוע שלל אולפני סרטים כ"קארו הפקות", "סאחה פילם", "לנפילם" ובהפצת רשת "קארו".
התסריט נבחר על ידי ועדת מומחים וקיבל מענק ממשרד התרבות של הפדרציה הרוסית.
במימון ההפקה הייתה מעורבת גם החברה הגאוגרפית הרוסית וממשלת יקוטיה.
הפרויקט נתמך על ידי השלטונות וראש הרפובליקה יגור בוריסוב.
החלטה 1624 של מועצת הביטחון של האו"ם מורה למדינות, בדרך של המלצה ולא כהחלטה מחייבת, לאסור בחוק הסתה לביצוע מעשי טרור, למנוע הסתה ולהימנע ממתן מחסה למסיתים.
ההחלטה נתקבלה פה אחד במועצת הביטחון של האו"ם ב-14 בספטמבר 2005, במהלך הפסגה העולמית של האו"ם.
לאחר שמועצת הביטחון של האו"ם אימצה החלטות קודמות הנוגעות לטרור, לרבות החלטה 1267 (1999) ו-1373 (2001).
שבועיים וחצי לאחר פיגועי ה-11 בספטמבר אימצה מועצת הביטחון של האו"ם את החלטה 1373. בהחלטה זו מועצת הביטחון השתמשה בסמכות הנתונה לה בפרק השביעי למגילת האו"ם לצורך הטלת חובות כלליות על המדינות החברות באו"ם, ביחס למניעת מעשי טרור והענשת הטרוריסטים המבצעים אותם.
חובות אלו אינן קשורות למעשה טרור מסוים או ארגון טרור ספציפי, ואינן מוגבלות בזמן.
לשם יישום החלטה זו הוקמה על ידי מועצת הביטחון ועדה נגד טרור (Counter-Terrorism Committee), אשר תפקידה לפקח על יישום ההחלטה ולסייע למדינות במילוי חובותיהן.
בין ההחלטות העיקריות שהתקבלו בעניין הוועדה נגד טרור במועצת הביטחון, לצד החלטה 1373, הייתה גם החלטה 1624.
החלטת 1624 התקבלה על רקע מגמה של הסכמה בין-לאומית רחבה בנוגע לצורך בהטלת מגבלות משפטיות על הסתה לטרור, שהתחזקה באותן השנים.
בריטניה הייתה כוח מהותי ביצירת המהלך, שכן היא הייתה זו שהציעה את רעיון ההחלטה.
ההחלטה אומצה פה אחד במהלך פסגת מנהיגי העולם ב-14 בספטמבר בשנת 2005, על רקע התקפות טרור שהתרחשו בלונדון באותה השנה בהן נרצחו חמישים ושישה אנשים ונפצעו כשבע מאות.
לאור השוני בגישות המשפטיות של המדינות החברות באו"ם ביחס להגבלת חופש הביטוי והפללה בעקבות מעשים של הסתה לטרור, והקושי להגיע להסכמה בין-לאומית על נוסח ההחלטה בשל כך, ניתן להצביע על מספר גורמים שתרמו לקבלת ההחלטה:
נסיבות פוליטיות שקדמו לכינוס מועצת הביטחון הן אלו שהובילו לכך שמועצת הביטחון התכנסה בדרג של ראשי מדינות.
כך, שנה לפני התכנסות המועצה התרחשה ההתקפה בבסלאן, ורק חודשיים קודם להתכנסותה אירעו הפיגועים בלונדון.
בנוסף לפעולות טרור נוספות שהתרחשו באותה התקופה, נוצרה תחושה כללית בעולם שעל ראשי המדינות החברות במועצת הביטחון לנקוט פעולות בתגובה לאירועים אלו.
האמנה האירופית למניעת טרור שהתקבלה ב-16 במאי 2005 הייתה מרכיב עיקרי ביכולת להגיע לקונצנזוס בין-לאומי בנושא ההסתה לטרור, כפי שקרה בניסוח החלטה 1624.
בריטניה, שניסחה את ההחלטה, הבינה כי מאבק משפטי וצבאי נגד מבצעי פעולות הטרור הוא אינו מספיק לאור תפיסתה כי הטרור מהווה תנועה אידאולוגית.
לכן, הבריטים הבינו כי על מנת לנצח את הטרור יש להילחם בו גם בפן האידאולוגי, ברמת הרעיונות והמחשבות.
ההחלטה מבטאת את התפיסה הרווחת כי הסתה לטרור יוצרת אווירה שמשפיעה על יחידים וארגונים לבצע מעשי טרור ומעניקה להם לגיטימיות.
נקיטת אמצעים במשפט המדינתי: ההחלטה קובעת כי על כל המדינות לנקוט צעדים מתאימים, ככל שיידרש ובהתאם למחויבויות שלהן לפי המשפט הבין-לאומי, במטרה לאסור בחוק את ההסתה לפעולות הטרור, המונעות על ידי קיצוניות, חוסר סובלנות ולמניעת חתרנות של טרוריסטים ותומכיהם תחת מוסדות חינוך, תרבות ודת.
ההחלטה מכירה בסכנות של ההסתה לטרור וקובעת שעל כל המדינות החברות באו"ם לחוקק חוקים שיאסרו הסתה לביצוע פעולות טרור.
בנוסף, על כל המדינות להימנע מהסתה כזאת, ואסור להן להציע מקלט למי שהסית לטרור (זאת במידה וקיים מידע אמין המצביע על כך).
שיתוף פעולה בין לאומי: בנוסף מורה מועצת הביטחון לכל המדינות לשתף פעולה, בין היתר, כדי לחזק את הביטחון במעברים הבין-לאומיים שלהן, לרבות הגדלת היקף המאבק במסמכי זיהוי מזויפים המיועדים למעבר בין מדינות.
כמו כן, מועצת הביטחון הורתה לכל המדינות להמשיך במאמצים הבין-לאומיים להעצמת הדיאלוג בחברה והעמקת ההבנה בקרב התרבויות השונות במאמץ למנוע את המיקוד (targeting) הלא מובחן בתרבויות ודתות מסוימות.
הסתה למעשי טרור מול חופש הביטוי
הסתה למעשי טרור נחשבת לאחד הכוחות המניעים פעילות טרוריסטית ומאפשרים אותה.
מחקרים רבים זיהו קשר ישיר בין הפצה של ביטויי שנאה לבין התפרצויות של אלימות, ביצוע מעשי טרור ואפילו רצח עם.
לכן במדינות מערביות, על אף שהן רואות בחופש הביטוי ערך עליון, ישנן הגבלות על ביטויי שנאה המסיתים לאלימות, טרור וגזענות.
אופי ההגבלות, היקפן ואכיפתן משתנים בהתאם לתרבות המשפטית של המדינה ולאתגרים החברתיים והביטחוניים שעמם היא מתמודדת.
בישראל, ניתן לומר שגישת המשפט מאופיינת בהפללה ישירה של הסתה לטרור, אך קיימים מנגנוני איזון המונעים שימוש מופרז ביכולת הפללה זו, כדי לוודא שלא יפגע חופש הביטוי באופן שאינו נדרש ואינו מידתי.
לפי הגישה האירופית, איסור על ביטוי שמסית לטרור או משבח אותו, אינו נחשב כהגבלה לא-לגיטימית של חופש הביטוי.
בארצות הברית, אסור להטיל הגבלה המבוססת על תוכנו של ביטוי או על השקפת העולם שעומדת בבסיסו.
הגישה האמריקאית מבוססת על מבנה המשפט החוקתי הקיים בארצות הברית, והיא חלה גם על מכלול שלם של הקשרים נוספים של חופש הביטוי, ולא רק בנוגע להסתה למעשי טרור.
לפיכך, ישנו מתח בין תפיסה זו של המשפט האמריקאי לבין הרעיון של הגבלת ביטויים, אף אם הם מביעים תמיכה כלשהי בטרור, ככל שההגבלה מבוססת על תוכן הביטוי.
אמנם הסתה לטרור אינה מהווה עברה פלילית בארצות הברית, אך קיימים לרשויות התביעה האמריקניות כלים המאפשרים להן להגביל את הפצתם של מסרי טרור, באופן עקיף.
מבחינת המשפט הבין-לאומי, ההכרה בסכנה הטמונה בהסתה לטרור הובילה לניסיון גישור בין הגישות השונות, כדי שיתאפשר להסדיר את האיסור על הסתה למעשי טרור באופן בין-לאומי, באופן התואם את כל הגישות.
ניסיון זה הוביל להסדרת האיסור כפי שהוא נוסח בהחלטה 1624 של מועצת הביטחון של האו"ם.
הגבלות על חופש הביטוי במשפט מדינתי
אימוץ ההחלטה על ידי מועצת הביטחון של האו"ם משקפת את העמדה לפיה המלחמה בטרור צריכה להתרחב גם ללחימה בתחום השיח הציבורי והאידאולוגי, על ידי מיגור ההסתה לטרור.
כיום ניתן להצביע על הסכמה בין לאומית רחבה באשר לצורך בהטלת הגבלות משפטיות על הסתה לטרור, לאור ההבנה כי הסתה זו נחשבת לאחד הכוחות המניעים פעולות טרור ומאפשרות אותן.
עם זאת, על אף שהחלטה 1624 של מועצת הביטחון של האו"ם מציגה לכאורה קונצנזוס בין-לאומי ביחס לסכנה ולצורך לאסור ולמנוע אותה, ישנם חילוקי דעות עקרוניים בין המשפט האירופי לבין המשפט החוקתי האמריקאי.
הסדרים הנוהגים במדינות השונות כתוצאה מההחלטה ועוד לפניה, משקפים הבדלי עומק בין מסורות חוקתיות שונות ביחד הגנה על חופש הביטוי.
ניתן לראות כי מדינות אירופה, בדומה לישראל, בחרו בשיטת התמודדות ישירה עם הסתה לטרור שעניינה הכרה בהסתה לטרור כעבירה פלילית.
מדינות אירופה מכירות בעקביות בלגיטימיות של חקיקה נגד הסתה לטרור, ומלוות אותה בביקורת שיפוטית המאזנת בין האיסור להסתה לבין עקרון חופש הביטוי תוך בחינת ההקשר הספציפי שבו נאמרו הדברים.
עם זאת, הן אינן אוסרות לחלוטין כל ביטוי שיש בו כדי לסייע לארגוני טרור, והאיסור במשפט האירופי מוגבל על פי רוב להסתה לטרור או לאימון בחומרי חבלה תוך דרישה כי נותן העזרה ידע כי היא נועדה לסייע למעשי טרור.
כך למשל, בריטניה וספרד חוקקו חוקים האוסרים גם האדרה של טרור.
בשונה ממדינות אירופה, ארצות הברית ממשיכה לדבוק בעמדה המסורתית אשר מרחיבה את ההגנה על חופש הביטוי ושוללת הגבלה של התבטאויות על בסיס תוכנן, אם הסכנה הכרוכה בהן אינה מידית.
בהתאם לכך, בארצות הברית לא קיימת חקיקה פלילית נגד הסתה לטרור.
על אף היעדר חקיקה, ארצות הברית נוקטת בצעדים עקיפים כדי להתמודד עם בעיית ההסתה לטרור.
פסק הדין התקדימי שניתן בבית המשפט העליון של ארצות הברית בפרשת Project Law Humanitarian, ממחיש בצורה טובה את גישתם העקיפה להפללת ביטויים הקשורים לארגוני טרור, מבלי להתעמת באופן חזיתי עם ההלכה שנקבעה בעניין Brandenburg ועם החוקה.
בפסק דין זה דחה בית המשפט את הטענות שהועלו נגד חוקתיות העבֵירה של תמיכה ממשית בארגון טרור, וקבע כי הטלת איסור פלילי על מתן סיוע משפטי לארגון טרור זר אינה בלתי חוקתית.
התוצאה בפועל היא שהיקף האיסורים האמריקניים החלים על ביטויים הקשורים לטרור אף רחב במובן מסוים מזה הנוהג באירופה.
בארצות הברית אסורה כל תמיכה ממשית בארגון טרור, תהא זו תמיכה שוחרת שלום ככל שתהא, כל עוד היא כרוכה במגעים מתואמים עם הארגון.
מדינת ישראל נתנה ביטוי לתמיכתה העקרונית בתפיסה זו עוד לפני החלטה 1624. כבר באחד החוקים הראשונים שנחקקו בנושא שהוא פקודת מניעת טרור.
על רקע זה, הוחלפה החקיקה המסורתית בתחום בחקיקה עדכנית בחוק המאבק בטרור.
"החלוצים: לקט צלליות גזורות בידי מאיר גור-אריה" או "החלוצים: גזרי צלליות בלווית שירי חלוצים" (1924) הוא ספר מאת מאיר גור אריה, המציג צלליות של חלוצים.
ספרו של מאיר גור אריה - "החלוצים", הוא אלבום המכיל 20 צלליות של דמויות ארצישראליות.
הספר יצא בהוצאת "בני בצלאל", והוא הודפס בדפוס "ציון" של האחים רוהל בירושלים.
כל דף מכיל צללית ומתחתיה פזמון פופולרי בן התקופה, שבחר מרדכי נרקיס.
התיאורים של גור-אריה מציגים את החלוצים, אחד מן הדימויים שפותחו בבצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות, במצבים של תנועה.
הם משקפות את האידיאל הציוני של העלייה השנייה והעלייה השלישית, כפי שהתבטאו ב"גדוד העבודה".
ה"חלוץ" של גור-אריה עובד בסלילת כבישים, רוקד הורה ("פולקה חלוצית"), או עומד בקצה המאהל המשותף ("חד מחבריא").
בסופו של היום הוא חוזר אל משפחתו ("חלקי מכל עמלי").
האלבום הוצג בתערוכת "בצלאל" בתל אביב ובירושלים בשנת 1924.
שמות הצלליות: "למחנה", "פגישה", "לאהל", "בארבע ידיים", "ברוד", "הסתתים", "סעודה מפסקת", "על הסלע הך הך!", "לאטו", "בדרך", "חלקי מכל עמלי", "כחם היום", "חד מחבריא", "פולקה חלוצית", "תן אש", "הורה", "צרה בשל המלכה", "מכתב", "עת ינוסו הצללים"
שמות השירים באלבום: "אין דבר", "פעם אחת", "כשתבוא", "הללויה", "גליל", "דודאי אהבה", "לא צריך צעירות", "שיר החלוצים", "מירושלים", "חלוץ חלוץ הנני", "אל ספוד", "הנה באנו", "הגד חביבי", "מחצבה", "תפלת סדרן", "אנו נבנה", "אתה הוא היודע".
החלוקה המנהלית-טריטוריאלית של רפובליקת מולדובה (ברומנית:Organizarea administrativ-teritorială a Republicii Moldova): מבחינה מנהלית רפובליקת מולדובה מחולקת החל משנת 2001 ל-32 "ראיונים" או נפות, ערים וכפרים.
13 הערים בעלות מעמד מיוחד נקראות רשויות עירוניות או municipii (מוניצ'יפי - ביחיד:מוניצ'יפיו).
הכפרים והערים נחשבים לרמה הראשונה של החלוקה המנהלית.
32 הנפות נחשבות לרמה שנייה .
בשנת 2001 חזרה רפובליקת מולדובה לחלוקה המנהלית ל"ראיונים" או נפות שהייתה נהוגה בימי השלטון הסובייטי.
כיום המדינה מתחלקת ל-32 נפות ("ראיונים"), 13 רשויות עירוניות (קישינב, טירספול, בלץ, בנדר, קומרט, קאהול, אונגן, סורוקה, אורהיי, צ'אדר-לונגה, אדינץ, חנצ'שט וסטרשן) ושתי יחידות טריטוריאליות אוטונומיות מוכרות:גגאוזיה U.T.A.G והיחידות המנהליות-טריטוריאליות שמשמאל לנהר דנייסטר או "של הדנייסטר" U.T.A.N.
בפועל בשטח האזור האוטונומי האחרון U.T.A.N קיימת כיום מדינה שהכריזה את עצמה כעצמאית והנקראת "הרפובליקה המולדובית של הדנייסטר" (או טרנסניסטריה) המנוהלת על ידי ממשלה פלגנית בעיר טירספול.
בפי הקהיליה הבינלאומית ושלטונות קישינב היא נקראת "היחידה הטריטוריאלית האוטונומית של הדנייסטר".
אין חפיפה ממש בין ה"רפובליקה המולדובית של הדנייסטר" והיחידה הטריטוריאלית האוטונומית של הדנייסטר.
הרפובליקה של הדנייסטר שולטת על 4 נפות ("ראיונים") וחצי:קמנקה, רבנציה, גריגוריופול, סלובוזיה וחצי מנפת דובסאר.
החצי השני של נפת דובסאר נשלט על ידי שלטונות קישינב.
הרפובליקה המולדובית של הדנייסטר שולטת בנוסף בשטחים שאינם חלק מהיחידה הטריטוריאלית האוטונומית של הדנייסטר דהיינו, ברשות העירונית בנדר ובחלקים מהנפות קאושן ואנני נוי.
מספר יישובי רפובליקת מולדובה לפי הנפות ("ראיונים")999
הנפות ("ראיונים") של רפובליקת מולדובה
Loc יחידה מנהלית טריטוריאלית אוכלוסייהאלפי תושבים.
הרפורמות בחלוקה המנהלית במהלך השנים
גלגולי החלוקה המנהלית של שטחי המדינה הם מקור למידע חשוב על תולדותיה.
נסיכות מולדובה הייתה מחולקת ליחידות מנהליות שנקראו ținuturi - ținut (צינוּט - סוג של מחוז, מחוז היסטורי), הן בתורן התחלקו ל יחידות שנקראו ocol - ocoluri (אוׂקוׂל - סוג של נפה, נפה היסטורית) ואלו התחלקו ליחידות שנקראו ienorie ינוׂריה.
השטח שבין פרוט לדנייסטר התחלק עד שנת 1812 בין ה"צינוט"ים או המחוזות גרצ'ן (Greceni), קוׂדרו (Codru), הוטרניצ'ני (Hotărniceni), אורחיי (Orhei), יאשי (Iași) וסורוקה (Soroca).
כמו כן - היו קיימות באזור יחידות מנהליות עות'מאניות - ראיות טורקיות:חוטין, בנדר, אקרמן, קיליה, איזמאיל, ורן (Reni), וה"טטרליק" (Tatarlik) של בוג'אק.
תחת שלטון האימפריה הרוסית החל מ-1812, חלק מבסרביה כפי שקראו לחבל הארץ בין נהר הפרוט לדנייסטר התחלק ל־6 מחוזות: חוטין, יאשי, אורחיי, בנדר.
בעקבות מלחמת קרים ב-1856 נאלצה רוסיה להחזיר לנסיכות מולדובה את דרום בסרביה עם הערים קאחול אקרמן ואיזמאיל
ב-1871 בסרביה איבדה את מעמדה של אזור מועדף והפכה לפלך פשוט של האימפריה הרוסית.
בתום המלחמה בין רוסיה לאימפריה עות'מאנית (1878-1877) קיבלה האימפריה הרוסית קיבלה בחזרה את המחוזות מחבל בסרביה שאיבדה לטובת נסיכות מולדובה בשנת 1856.
המחוזות התחלקו ל"נפות ישנות" קרויות plăși והנפות ל"קומונות" או כפרים גדולים.
אחרי נסיגת רומניה מבסרביה הטריטוריה סופחה לברית המועצות.
השטח חולק ל"ראיונים" (raioane) וה"ראיונים" חולק ל"סובייטים כפריים".
החל מהתאריך 11 בנובמבר 1940 הוקמו ה"ראיונים": קלראש, קאושן, צ'ימישליה, אדינץ, פלשט, פלורשט, קוטובסק (חנצ'שט לשעבר), לאובה, אורחיי, רזינה, רשקאן, לאזובסק (סנג'ריי לשעבר) וולקנשט.
החוק 306-XIII משנת 1994 שמבר על ההסדר הסובייטי, אולם החזיר את המונח "קומונה".
החוק XIV/1998 הקים מחדש תשעה מחוזות - județe - אולם הם לא היו זהים עם המחוזות מבעבר:מחוז אדינץ, מחוז סורוקה, מחוז בלץ, מחוז אונגן, מחוז אורחיי, מחוז קישינאו, מחוז לפושנה, מחוז קהול, ומחוז טיגינה, ובנוסף הרשות העירונית קישינב ועוד כמה טיריטוריות אוטונומיות דהינו גגאוזיה וטרנסיסטריה (עבר הדנייסטר).
האזור האחרון נכבש למעשה ברובו על יידי כוחות רוסים יחד עם העיר טיגינה ועוד כמה שטחים סמוכים לגבול בגדה הימנית של נהר הדנייסטר.
שם הוקמה ישות מדינית שהכריזה בעצמה על עצמאות טרנסיניסטריה, ואינה מוכרת על ידי הממשלה הרפובליקנית בקישינב
החוק 764-XV/27.12.2001 מציין את חלוקת הרפובליקה ל 1658 יישובים, 829 סובייטים כפריים, 49 ייושבים עירוניים, 40 מחוזות - ראיונים ו-21 ערים, מתוכן 10 הנמצאים תחת ניהול רפובליקני ו - 11 תחת ניהול ראיונלי.
בשינויים האחרונים ב-24 באפריל 2008 הוקמו מחדש ה"ראיונים" ("נפות").
לפי החוק הכפר שבו מתכנסת מועצת הכפרית נקרא כפר-מושב והעיר שבו מתכנסת המועצה הראיונלית נקראת עיר-מושב.
ברפובליקת מולדובה ישנם 1,681 יישובים: 5 מתוכם יש להם מעמד של רשויות עירוניות (מוניצ'יפיו): קישינב, בלץ, טיגינה, קומרט וטירספול.
לבלץ יש שני יישובי לוויין:אליזבטה וסדובוי.
לטיגינה (בנדר) יש יישוב לוויין אחד:פרוטיאגיילובקה.
ל-60 יישובים מעמד של ערים הכוללות 39 כפרים.
ל-914 יישובים מעמד של כפר גדול (קומונה) (סובייטים כפריים או מועצות כפריות לשעבר) ו-660 יישובים הם כפרים הכפופים לכפרים הגדולים.
מעמדי היישובים, בהתאם לשינוי החוק 764 ב-24 בפברואר 2008:
החלטה 1397 של מועצת הביטחון של האו"ם הייתה החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה ב-12 במרץ 2002 על ידי מועצת הביטחון של האו"ם' שעסקה באינתיפאדה השנייה.
המועצה דרשה להפסיק את האלימות שהתרחשה בין הצד הישראלי והפלסטיני מאז ספטמבר 2000. החלטה זו הייתה ההחלטה הראשונה של מועצת הביטחון שקראה לפתרון שתי המדינות כפתרון לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
לפני קבלת ההחלטה קרא המזכ"ל קופי אנאן לפלסטינים להפסיק את מעשי הטרור והפיגועי התאבדות "מתועבים מוסרית" ולישראל להפסיק את הכיבוש הבלתי חוקי ואת השימוש בכוח מופרז.
ההחלטה הביעה תמיכה בפתרון שתי המדינות.
כשהיא מביע דאגה מהאירועים שהתרחשו במסגרת האינתיפדה השנייה מאז ספטמבר 2000, ואת הצורך של כל הצדדים להבטיח את שלומם של אזרחים וכיבוד המשפט ההומניטארי הבינלאומי.
המועצה בירכה על המאמצים של ארצות הברית, רוסיה, האיחוד האירופי, יורש העצר הסעודי עבדאללה ואחרים להביא ל"שלום צודק ומתמשך".
ההחלטה דרשה הפסקה מיידית של האלימות, הטרור, ההסתה, הפרובוקציה וההרס, וקראה לצד הישראלי והפלסטיני לשתף פעולה ביישום תוכנית העבודה של טנט ודו"ח מיטשל.
ההחלטה שיבחה את מאמציהם של קופי אנאן ואחרים לחדש את תהליך השלום ולסיים את האלימות.
מציעה חזון של שתי מדינות, ישראל ופלסטין, חיות זו בצד זו בגבולות מוכרים ובטוחים,
מביעה את דאגתה הכבדה מהתמשך האירועים הטרגיים והאלימים שהתרחשו מאז ספטמבר 2000, במיוחד התקיפות האחרונות ומספר הנפגעים המוגבר,
מדגישה את הצורך של כל הנוגעים בדבר להבטיח את שלומם של אזרחים,
מדגישה גם את הצורך לכבד את הנורמות המקובלות בעולם של המשפט ההומניטרי הבינלאומי,
ברכים ומעודדים את המאמצים הדיפלומטיים של שליחים מיוחדים מארצות הברית של אמריקה, הפדרציה הרוסית, האיחוד האירופי והמתאם המיוחד של האו"ם ואחרים להביא לשלום מקיף, צודק ומתמשך במזרח התיכון,
מברכים על תרומתו של יורש העצר הסעודי עבדאללה,
1. דורשת הפסקה מיידית של כלל מעשי האלימות, לרבות כל פעולות טרור, פרובוקציה, הסתה והרס;
2. קוראת לצד הישראלי והפלסטיני ולמנהיגיהם לשתף פעולה ביישום תוכנית העבודה של תאנט והמלצות דו"ח מיטשל במטרה לחדש את המשא ומתן על הסדר מדיני;
3. מביעה תמיכה במאמצים של המזכיר הכללי ואחרים לסייע לצדדים להפסיק את האלימות ולחדש את תהליך השלום;
4. מחליטה להישאר צד בעניין.
החלטה 1397 התקבלה בתמיכתם של 14 מדינות, ובהימנעותו של נציג סוריה, שסבר כי ההחלטה אינה מתייחסת לדאגותיהן של מדינות ערב.
ההחלטה, שהוצעה על ידי רוסיה, הציעה הקמת מדינה פלסטינית עד שנת 2005 בתמורה להבטחות ביטחוניות לישראל.
מועצת הביטחון הביעה דאגה מהאלימות המתמשכת (במסגרת האינתיפאדה השנייה) במזרח התיכון, וחזרה על דרישתה להפסיק את פעולות האיבה וכל פעולות הטרור, הפרובוקציה, ההסתה וההרס.
היא הציעה פתרון בו ישראל ופלסטין מתייקימות זו בצד זו בגבולות מוכרים ופתרון למצב הישראלי-לבנוני והישראלי-סורי.
ההחלטה בירכה מאמצים דיפלומטיים בינלאומיים, וקראה לכל הצדדים למלא את התחייבויותיהם על פי מפת הדרכים בעבודה בשיתוף פעולה עם הקוורטט על מנת להשיג פתרון של שתי מדינות .
ההחלטה עסקה בעיקרה בהריסת בתים על ידי ישראל בציר פילדלפי במהלך מבצע קשת בענן.
מועצת הביטחון חזרה על כך שישראל, כמעצמה הכובשת, תעמוד בהתחייבויותיה המשפטיות על פי אמנת ז'נבה הרביעית, תוך שהיא נדרשת לטפל בצרכיה הביטחוניים על פי המשפט הבינלאומי.
היא הביעה את דאגתה מהידרדרות המצב בשטחים הכבושים בישראל מאז 1967 וגינתה הרג פלסטיני באזור רפיח.
בתחילת ההחלטה הובעה גם דאגה מהריסת בתים פלסטינים במחנה רפיח.
המועצה הזכירה את התחייבויותיהן של ממשלת ישראל והרשות הפלסטינית במסגרת מפת הדרכים לשלום.
כל פעולות הטרור, האלימות וההרס גונו.
המועצה קראה לישראל לכבד את התחייבויותיה על פי המשפט ההומניטרי הבינלאומי ולהפסיק את הריסת הבתים בניגוד לחוק זה.
הובע חשש כי מצבם ההומניטרי של הפלסטינים שבתיהם נהרסו באזור רפיח וסיוע חירום נדרש.
שני הצדדים נקראו לשים קץ לאלימות, לכבד חובות משפטיות וליישם באופן מיידי את חובותיהם על פי מפת הדרכים.
ההחלטה התקבלה בתמיכת 14 מדינות, כשארצות הברית נמנעה מההצבעה על ההחלטה, ואמרה שהיא דחקה בישראל לנהוג באיפוק וכי סוגיית החמושים הפלסטינים המבריחים נשק דרך עזה לא טופלה.
החלטה 1402 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-30 במרץ 2002, לאחר שנזכרה בהחלטות 242 (1967), 338 (1973), 1397 (2002) ועקרונות מדריד, קראה המועצה להפסקת אש מיידית ומשמעותית בין ישראל והפלסטינים במהלך מבצע חומת מגן.
מועצת הביטחון הביעה דאגה מהידרדרות המצב באזור, לרבות פיגועי התאבדות בישראל ופיגוע במטה נשיא הרשות הפלסטינית.
שני הצדדים נקראו להתקדם לקראת הפסקת אש משמעותית; נסיגת כוחות ישראליים מערים פלסטיניות; ושיתוף פעולה מלא עם השליח המיוחד אנתוני זיני ואחרים ביישום תוכנית העבודה האבטחה של תאנט.
המועצה חזרה על דרישתה להפסקה מיידית של כל אלימות והביעה תמיכה במזכיר הכללי קופי אנאן ובשליחים המיוחדים למזרח התיכון במאמצים לחידוש תהליך השלום.
ההחלטה אומצה לאחר 12 שעות של התייעצויות.
ההחלטה התקבלה בתמיכת 14 מדינות, כשסוריה יצאה החוצה ולא השתתפה בהצבעה, הפעם הראשונה שמדינה עשתה זאת מזה 40 שנה.
הנציג הסורי אמר כי נוסח ההחלטה דומה לזה של החלטה 1397 שממנה נמנע מכיוון שנמנעה מלגנות את ישראל והתעלמה ממאמצים של מדינות ערביות.
ההחלטה לא יושמה והחלטה 1403 של מועצת הביטחון דרשה את יישומה.
החלטה 1403 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה פה אחד ב-4 באפריל 2002, אשר עסקה בלחימה במבצע חומת מגן, כהמשך להחלטה 1402 של המועצה, שלא יושמה על ידי הצדדים.
ההחלטה נתקבלה לאחר שנזכרה בהחלטות 1397 (2002) ו-1402 (2002), דרשה המועצה ליישם את החלטה 1402 על ידי הצד הישראלי והפלסטיני.
מועצת הביטחון הביעה את דאגתה מהידרדרות המצב בשטח וציינה כי החלטה 1402 טרם יושמה.
היא דרשה את יישומה המיידי ובירכה על ביקורו של מזכיר המדינה של ארצות הברית קולין פאוול באזור ועל מאמציהם של שליחים מרוסיה, ארצות הברית, האיחוד האירופי ומתאם מיוחד של האו"ם להביא לפתרון בר קיימא של הסכסוך במזרח התיכון.
המועצה הורתה למזכיר הכללי קופי אנאן לעדכן את המועצה בהתפתחויות במצב.
בשונה מההחלטה הקודמת, בה נעדרה סוריה מההצבעה בהפגנתיות, החלטה זו התקבלה פה אחד.
החלטה 1405 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה פה אחד ב-19 באפריל 2002, אשר עסקה במבצע חומת מגן ובקרב ג'נין.
מועצת הביטחון הייתה מודאגת מהמצב ההומניטרי של האוכלוסייה הפלסטינית, במיוחד במחנה הפליטים של ג'נין שבו דווח על הרוגים והרס.
היא קראה להסרת ההגבלות על פעולותיהם של ארגונים הומניטריים כמו הוועד הבינלאומי של הצלב האדום וסוכנות הסעד והעבודות של האו"ם לפליטים פלסטיניים במזרח הקרוב (אונר"א) ולכל הנוגעים בדבר להבטיח את שלומם של אזרחים ולכבד את המשפט ההומניטרי הבינלאומי.
ההחלטה הדגישה את דחיפותה של הסיוע ההומניטרי והרפואי לאוכלוסייה האזרחית הפלסטינית, וקיבלה בברכה את כוונתו של המזכיר הכללי קופי אנאן לשלוח צוות איתור עובדות לאסוף מידע בנוגע לאירועים במחנה הפליטים ג'נין במהלך מבצע חומת מגן.
ההחלטה אינה מתארת את משימת צוות חקר העובדות כחקירה כפי שדרשו מדינות ערב, בשל לחץ מצד ארצות הברית וישראל.
ישראל הסכימה למשימת הצוות, והחקירה ניקתה אותה מאחריות לטבח.
החלטה 1435 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה ב-24 בספטמבר 2002, אשר עסקה בכיבוש רמאללה והסגר על המוקטעה במהלך מבצע חומת מגן.
מועצת הביטחון חזרה על דאגתה מאירועים שהתרחשו באזור מאז ספטמבר 2000 ומהידרדרותם, בעיקר מפיגועים נגד אזרחים בישראל ובבית ספר פלסטיני בחברון.
היא דרשה את סיום הכיבוש של מפקדתו של נשיא הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת.
יתרה מזאת, הייתה דאגה מהכיבוש מחדש של ערים פלסטיניות והגבלות על חופש התנועה של אנשים וסחורות והצורך של כולם לכבד את אמנת ז'נבה הרביעית משנת 1949.
ההחלטה חזרה על הצורך בהפסקה מוחלטת של כל מעשי האלימות, ודרשה מישראל להפסיק את הצעדים ברמאללה ובסביבתה ולהסיג את כוחות הכיבוש מערים פלסטיניות למוצביהם לפני ספטמבר 2000. הרשות הפלסטינית נקראה להבטיח כי האחראים לפעולות הטרור יובאו לדין.
ההחלטה גם הביעה תמיכה במאמצים דיפלומטיים נוספים של הקוורטט לענייני המזרח התיכון ואחרים באזור והכירה ביוזמה שאומצה בפסגת הליגה הערבית בביירות, שקבעה כי ניתן להשיג שלום בין ישראל לפלסטינים באמצעות נטישת הזכות לשיבה של פליטים פלסטינים בתמורה להקמת מדינה פלסטינית בגבולות 1967 וחלוקת ירושלים.
ההחלטה התקבלה בתמיכת 14 קולות, ובהימנעותו של נציג ארצות הברית.
הנציגים האמריקנים ג'ון נגרופונטה וג'יימס קנינגהם הצהירו כי המדינה לא תתמוך ב"החלטה חד-צדדית" שלא גינתה במפורש את הטרוריסטים או את אלה שהעניקו להם מקלט.
החלטה 1450 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-13 בדצמבר 2002, לאחר הפיגועים נגד יעדים ישראליים בקניה.
מועצת הביטחון אישרה מחדש את הצורך להילחם באיומים על השלום והביטחון הבינלאומיים הנגרמים מפעולות טרור ובחובה של מדינות לדבוק באמנה הבינלאומית לדיכוי הפצצות טרור ובאמנה לדיכוי פעולות בלתי חוקיות נגד בטיחות התעופה האזרחית.
המועצה קיבלה את נטילת האחריות מצד אל-קאעידה לפיגוע בקניה, אישר את התחייבויותיהן של מדינות על פי החלטה 1390 (2002), והביע הזדהות ותנחומים למשפחות הקורבנות, לאומות ולממשלות קניה וישראל.
ההחלטה קראה לכל המדינות להביא את העבריינים לדין בהתאם להתחייבויותיהן על פי החלטה 1373. לבסוף, סיכמה המועצה בהבעת נחישותה להילחם בכל צורות הטרור.
ההחלטה התקבלה בתמיכת 14 חברי המועצה, בעוד שסוריה התנגדה לה.
הנציגים הסורים הסבירו את עמדתם, ואמרו כי מדינתם גינתה את הפיגועים אך מתנגדת לשימוש חוזר בישראל בטקסט ובשפה החורגים מהמטרה העיקרית של ההחלטה.
יתר על כן, סוריה הצהירה כי ישראל ביצעה "זוועות טרור" בעצמה מדי יום נגד האוכלוסייה הפלסטינית.
ההחלטה הייתה הפעם הראשונה שבה הוזכרו או גונו תקיפות על יעדים ישראליים בהחלטה של המועצה; מועצת הביטחון לא הזכירה את האבדות הישראליות לאחר הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה ב-1994.
החלטה 10 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-4 בנובמבר 1946, קבעה ששלטון הפרנקיסטי בספרד אינו מצדיקה עוד תצפית של המועצה, והעבירה את כל המסמכים הקשורים לרשות העצרת הכללית.
החלטה 11 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-15 בנובמבר 1946, קבעה את התנאים להצטרפות שווייץ, שלא הייתה חברה באו"ם, לבית הדין הבינלאומי לצדק, לפי סעיף 93, סעיף 2 של אמנת האומות המאוחדות.
סעיפים 1 ו-2 התקבלו פה אחד, בעוד שסעיף 3 התקבל ברוב קולות.
לא נערכה הצבעה על ההחלטה כולה.
"השאלה היוונית" הועלתה לראשונה על ידי ברית המועצות בינואר 1946 לאחר שהאשמות על התערבות בענייניה הפנימיים של יוון על ידי חיילים בריטים גרמו למתיחות עם מדינות אחרות בחבל הבלקן.
ההחלטה התקבלה על רקע המתיחות הגוברת באזור הבלקן לאחר מלחמת העולם השנייה.
יוון האשימה את שכנותיה – אלבניה, בולגריה ויוגוסלביה – בתמיכה במורדים הקומוניסטים שפעלו נגד הממשלה היוונית.
מנגד, ברית המועצות הביעה דאגה מהתערבות בריטית בענייניה הפנימיים של יוון.
הדיונים במועצת הביטחון שיקפו את המתח בין הגושים במלחמה הקרה המתהווה.
החלטה 12 סימנה את תחילתה של מעורבות בינלאומית רחבה יותר בסכסוך היווני.
בהמשך, בהחלטה 15 מיום 19 בדצמבר 1946, הוקמה ועדת חקירה בינלאומית לבדיקת האירועים בגבולות יוון עם שכנותיה.
הוועדה הורכבה מנציגי מדינות החברות במועצת הביטחון ונשלחה לאזור לצורך איסוף מידע והגשת המלצות.
החלטות אלו היו בין הצעדים הראשונים של האו"ם בניסיון ליישב סכסוכים אזוריים באמצעות מנגנונים דיפלומטיים ובין-לאומיים, בהתאם לסעיף 34 של מגילת האומות המאוחדות.
החלטה 13 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-12 בדצמבר 1946, המליצה לעצרת הכללית של האו"ם לקבל לשורותיו את סיאם (בהמשך תאילנד מאז 1949).
על פי מגילת האומות המאוחדות, פרק 2, סעיף 4, קבלת כל מדינה כחברה באו"ם "תוכרע מהחלטה של העצרת הכללית על פי המלצת מועצת הביטחון".
בהתאם לכך, בהחלטה 6 של מועצת הביטחון שניתנה ב-17 במאי 1946, הודיעה המועצה על זמני בחינת בקשות מועמדות של מדינות חדשות לאו"ם, דבר שנתבצע בישיבתה ב-29 באוגוסט, בה נתקבלה החלטה 8, כשהיא בחנה את בקשות החברות של מדינות אחדות, בהם סיאם (תאילנד), אך לא החליטה בעניינה עד לישיבתה ב-13 בדצמבר.
מתוך שימת לב לתמיכתם המאוחדת של חבריה בבקשת סיאם לחברות באו"ם,
ממליצה לעצרת הכללית לאשר את סיאם לחברות באו"ם.
סיאם (תאילנד) הצטרפה לאו"ם ב-16 בדצמבר 1946 כחברה ה-55, והייתה המדינה הרביעית להצטרף לאו"ם לאחר המדינות המייסדות.
החלטה 14 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-16 בדצמבר 1946, קבעה כי כהונת הנשיאות התורנית של המועצה תתואם עם החודש הלועזי.
ההחלטה התקבלה ב-9 קולות, ובהימנעותם של ברית המועצות וארצות הברית.
החלטה 15 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה פה אחד ב-19 בדצמבר 1946, הקימה ועדה שתחקור את טיבן של הפרות הגבול לכאורה לאורך גבול יוון עם אלבניה, בולגריה ויוגוסלביה, והמלצה על פתרון.
"השאלה היוונית", כפי שהייתה מכונה, הועלתה לראשונה על ידי ברית המועצות בינואר 1946, כשהאשימה את יוון בהתערבות בעניינייהם הפנימים של מדינות סמוכות.
הואיל והוצגו בפני מועצת הביטחון הצהרות בעל פה ובכתב של ממשלות יוון, יוגוסלביה, אלבניה ובולגריה המתייחסות להפרות סדר בצפון יוון לאורך הגבול שבין יוון מחד לאלבניה, בולגריה ויוגוסלביה מאידך, אשר יש לחקור את התנאים, לדעת המועצה, בטרם תנסה המועצה להגיע למסקנות כלשהן לגבי המעורבים,
כי מועצת הביטחון תקים ועדת חקירה על פי סעיף 34 לאמנה כדי לברר את העובדות הנוגעות להפרות הגבול לכאורה לאורך הגבול בין יוון מחד לאלבניה, בולגריה ויוגוסלביה מאידך גיסא;
שהוועדה תהיה מורכבת מנציג של כל אחת מחברות מועצת הביטחון כפי שתקום ב-1947;
שהוועדה תופיע באזור לא יאוחר מ-15 בינואר 1947, ותגיש למועצת הביטחון במועד המוקדם האפשרי דו"ח על העובדות שנחשפו בחקירתה.
הוועדה תמסור דיווחים ראשוניים למועצת הביטחון, ואם היא תראה בכך צורך או אם תתבקש על ידי מועצת הביטחון תציג דיווחים שוטפים למועצת הביטחון;
שלוועדה תהיה סמכות לנהל את חקירתה בצפון יוון ובמקומות אחרים באזורים אחרים של יוון, באלבניה, בולגריה ויוגוסלביה, כפי שהוועדה סבורה שיש לכלול בחקירתה על מנת להבהיר את הסיבות ואת צורתם של הפרות הגבול והפרעות שהוזכרו;
שלוועדה תהיה סמכות לקרוא לממשלות, לפקידים ולאזרחים של אותן מדינות, כמו גם למקורות אחרים שהוועדה תמצא נחוצים, לקבל מידע רלוונטי לחקירתה;
מועצת הביטחון תבקש מהמזכיר הכללי להתקשר עם הרשויות המתאימות של המדינות הנזכרות על מנת להקל על חקירת הוועדה באותן מדינות;
שכל נציג בוועדה יהיה זכאי לבחור את כוח האדם הדרוש לסייע לו, וכי בנוסף, מועצת הביטחון תבקש מהמזכיר הכללי לספק צוות וסיוע לוועדה כפי שהיא רואה צורך למימוש המהיר והיעיל של משימת הוועדה;
כי יוזמן נציג של כל אחת מממשלות יוון, אלבניה, בולגריה ויוגוסלביה לסייע בעבודת הוועדה כמקשר;
כי הוועדה תוזמן להציע כל הצעה שהיא תמצא מועילה למניעת חזרה של הפרות גבול והפרעות באזורים אלה.
ההחלטה קובלה בתמיכת 11 מדינות, כלל חברות המועצה בעת קבלתה.
הוועדה שהוקמה בעקבות ההחלטה כיהנה במשך כשנה, עד הסרת הסוגיה מסדר היום של מועצת הביטחון ב-15 בספטמבר 1947 בהחלטה 34.
החלטה 1434 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה פה אחד ב-6 בספטמבר 2002, לאחר שאישרה מחדש את כל החלטותיה על המצב בין אריתריאה לאתיופיה, ובייחוד החלטה 1430 (2002), המועצה החליטה להאריך את המנדט של משלחת האו"ם באתיופיה ובאריתריאה (ה-UNMEE) עד 15 במרץ 2003.
מועצת הביטחון הביעה את תמיכתה בתהליך השלום בין שתי המדינות ובתפקיד שמילאה משלחת האו"ם ביישום הסכם אלג'יר והחלטת ועדת הגבולות על הגבול המשותף.
היא גם בירכה על ההצהרות של אתיופיה ואריתריאה ליישם את התחייבויותיהן במלואן, כולל שחרור שבויי מלחמה, אך הביעה דאגה מהטרדות בגבול וחטיפות אזרחים.
ההחלטה האריכה את המנדט של משלחת האו"ם, בהשאירה את מניין כוחותיה הנוכחית של 4,200 בהתאם להחלטה 1320 (2000).
ההתקדמות של הצדדים ביישום ההסכמותיהם תהיה תחת מעקב וההשלכות של העברות טריטוריאליות במהלך תיחום הגבול עבור משלחת האו"ם ייבדקו על ידי המועצה.
למטרות שלום ופיוס בבורונדי, המועצה בטוחה כי הקמת ועדה לחקר האמת שתביא לדין את האחראים לרצח עם, פשע נגד האנושות ופשעי מלחמה על מנת לשים קץ לאנרכיה באזור האגמים הגדולים באפריקה.
היא גם ציינה כי סיוע בינלאומי נחוץ להקמת חברה וממשלה תחת שלטון החוק.
ממשלת המעבר של בורונדי קראה לוועדה לחקר האמת מעורבת ולמערכת מיוחדת המשולבת במערכת המשפט של בורונדי.
המזכיר הכללי התבקש להתחיל בדיונים עם ממשלת המעבר ועם גורמים נוספים כיצד ליישם את המלצות הממשלה, ולדווח עד 30 בספטמבר 2005 עם פירוט היישום, לרבות עלויות, מבנים ולוח זמנים.
החלטה 1441 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה פה אחד ב-8 בנובמבר 2002, ומציעה לעיראק בשלטונו של סדאם חוסיין "הזדמנות אחרונה לעמוד בהתחייבויותיה לפירוק הנשק" שנקבעו במספר החלטות קודמות (החלטות 660, 661, 678, 686, 687, 688, 707, 715, 986 ו-1284).
ארצות הברית השתמשה בהחלטה זו כחלק מההצדקה המשפטית לפלישה האמריקאית לעיראק.
ההחלטה עצמה דרשה מעיראק לתמוך בפיקוח של וסבא"א.
ב-12 בספטמבר 2002 נאם נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש בפני העצרת הכללית של האו"ם ופירט רשימה של תלונות נגד ממשלת עיראק.
"תוך הפרה של החלטת מועצת הביטחון 1373, עיראק תומכת בארגוני טרור המכוונים אלימות נגד איראן, ישראל וממשלות המערב...
וידוע שטרוריסטים של אל-קאעדה שנמלטו מאפגניסטן נמצאים בעיראק".
ועדת האו"ם לזכויות אדם מצאה בשנת 2001 הפרות "חמורות ביותר" של זכויות אדם.
ייצור עיראקי ושימוש בנשק להשמדה המונית (נשק ביולוגי, נשק כימי וטילים ארוכי טווח), כל זאת תוך הפרה של החלטות האו"ם.
עיראק השתמשה בהכנסות מתוכנית נפט תמורת מזון של האו"ם לרכישת נשק במקום מזון לאזרחיה.
עיראק הפרה באופן בוטה את תנאי תוכנית הפיקוח על הנשק לפני שהפסיקה אותה לחלוטין.
בעקבות הנאום החל משא ומתן אינטנסיבי עם חברות נוספות במועצת הביטחון.
בפרט, שלוש חברות קבועות שלא תמכו מלכתחילה בפלישה לעיראק: רוסיה, סין וצרפת.
נוסח ההחלטה נוסח במשותף על ידי ארצות הברית ובריטניה, לאחר שמונה שבועות של משא ומתן, במיוחד עם רוסיה וצרפת.
צרפת הטילה ספק בביטוי "השלכות חמורות" והצהירה שוב ושוב כי כל "הפרה מהותית" שנמצאת על ידי הפקחים לא צריכה להוביל אוטומטית למלחמה.
לדעתה, במקום זאת, האו"ם צריך להעביר החלטה נוספת שתחליט על דרך הפעולה.
ב-8 בנובמבר 2002 קיבלה מועצת הביטחון את החלטה 1441 פה אחד ברוב של 0–15. גם רוסיה, סין, צרפת וסוריה הצביעו בעד, והעניקו להחלטה 1441 תמיכה רחבה יותר אפילו מ ב-1990 שהובילה למלחמת המפרץ.
בניגוד לטענות שההחלטה יכולה לאשר יציאה למלחמה בנסיבות מסוימות, הנציגים הבהירו שזה לא כלול בהחלטה.