tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצופים לא יודעים שמאחורי הצגת התרבות הזאת יש עמדה תרבותית פוליטית מובהקת שמובילה אותם לבניית אידאולוגיה מסוימת.
זה עוד מקום שבו ההיסטוריה של התרבות והאסתטיקה נכתבת ומשוכתבת על ידי קומץ אנשים, שהם המעמד השליט, בעל ההון והמדכא...
אני מקווה שהעבודה תגרום לצופה להיות יותר ביקורתי ומודע למה שמוצג בפניו במוזיאון ובמקביל לשאול את עצמו כיצד הוא יכול לבנות לעצמו את המוזיאון הפרטי שלו".
(בקורות על אמנות ישראלית מודפסים על גבי בדי ענק)
מחיקת מוזיאונים גדולים (תצלומי אוויר של יישובים כמו חיפה או עין חרוד, עם מחיקת המוזיאונים לאמנות שבהם)
1997 – "תשעה מתוך ארבע מאות" (המתייחסת לייצוג ההיסטוריה של קהילות היהודים במרחב המוסלמי -במקרה זה 9 עמודים מתוך 400) בספרי הלימוד בישראל, עם דוגמה מהספר "תולדות העם היהודי בדורות האחרונים" מאת ד"ר שמשון לייב קירשנבאום, שהיה בשימוש במוסדות חינוך בישראל בשנות ה-1960–1980
2002 – Armspit (צילום כתם בדמות מפת ארץ ישראל בבית שחיו של האמן
1994 – גלריה לימבוס, תל אביב
1998 – מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, ישראל
2002 – גלריה נוגה לאמנות עכשווית, תל אביב, ישראל
2007 – גלריה נוגה לאמנות עכשווית, תל אביב, ישראל
מאיר ברנד (נולד ב-1970) הוא סגן נשיא בחברת גוגל העולמית, ומנהל השווקים המתעוררים ב-EMEA (אירופה, המזרח התיכון ואפריקה).
מאיר ברנד נולד בישראל ונקרא על שם סבו מאיר ברנד (אורבן) שעלה מפולין.
מ-1988 עד 1991 שירת ביחידה עילית של חיל האוויר.
מ-1991 עד 1994 למד לתואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
במהלך לימודיו כיהן כנציג החוג לכלכלה באגודת הסטודנטים וכנשיא מועצת הסטודנטים.
מ-1996 עד 1998 למד לתואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד.
מ-1998 עד 1999 עבד בחברת הייעוץ העסקי "בוז אלן אנד המילטון".
מ-1999 עד 2001 כיהן כמנהל פיתוח עסקי בחברת excite@home, שהייתה ספקית שירותי אינטרנט שהפעילה גם מנוע חיפוש בעל אותו שם.
מ-2001 עד 2002 כיהן כסמנכ"ל שיווק ומכירות בחטיבת ICQ של חברת AOL.
מ-2002 עד 2005 כיהן כמנהל חטיבת העסקים הקטנים במיקרוסופט ישראל.
בספטמבר 2005 הקים את גוגל ישראל, אז עם שני עובדים בלבד והיה אחראי על הקמת החברה בישראל.
בדצמבר 2009 מונה לחבר הנהלת גוגל אירופה ובנוסף החל לכהן כמנהל אזורי לפעילות גוגל בישראל, יוון ואפריקה.
ב-2015 מונה למנהל השווקים המתעוררים בגוגל EMEA (אירופה (כולל רוסיה וטורקיה), המזרח התיכון ואפריקה).
באוקטובר 2016 מונה לסגן נשיא בחברת גוגל העולמית.
ברנד דובר את השפות אנגלית, ספרדית ופורטוגזית בנוסף לעברית.
הוא מתגורר בישראל, נשוי ואב לשני ילדים.
רבי מאיר ברבי (ה'תפ"ה, 1725 - ה' באב ה'תקמ"ט, 28 ביולי 1789) היה רב וראש ישיבה אשכנזי, אב"ד פרשבורג במשך עשרים ושש שנים.
למד בצעירותו אצל רבי צבי הירש חריף מחבר "עטרת צבי", ואחר כך נסע לפרנקפורט ולמד בישיבתו של רבי יעקב כ"ץ פופרש מחבר "שב יעקב".
בין השנים ה'תצ"ח, 1738 - ה'תקכ"ג, 1763, כיהן כראש ישיבה בהלברשטאט וכראש בית הדין בעיר.
בשנת ה'תקכ"ג (1763) לאחר פטירת רבי יעקב יצחק דוקלא, התמנה כרבה של פרשבורג וכראש הישיבה בעיר.
בין תלמידיו מתקופה זו: רבי דניאל פרוסטיץ, רבי מרדכי בנט, והרב יהודה לייב קארלבורג.
הוא נשא במשרותיו אלו במשך עשרים ושש שנים עד לפטירתו לאחר מחלה בה' באב ה'תקמ"ט, 28 ביולי 1789.
חידושי תורתו נדפסו בספר "חידושי הלכות מהר"ם ברבי".
מאיר גלבוע (נולד ב-3 באוקטובר 1949) הוא קרימינולוג ישראלי וניצב משנה (בדימוס) שכיהן כסגן ראש היחידה הארצית לחקירות פשעים במשטרת ישראל.
לאחר פרישתו מהמשטרה, עמד בראש מחלקת החקירות ברשות ההגבלים העסקיים.
לאחר מכן שימש יועץ מיוחד לענייני שחיתות למבקר המדינה, מיכה לינדנשטראוס.
במהלך 35 שנות שירותו במשטרה ביצע גלבוע תפקידים רבים בתחומי החקירות: את דרכו הפיקודית החל כראש משרד החקירות בתחנת אילת, ומאוחר יותר שימש ראש מחלק חקירות וראש מחלק נוער במרחב ירושלים.
משם המשיך לתפקידים נוספים ובהם ראש מפלג חקירות ביחידה הארצית לחקירות הונאה, קצין אגף החקירות במחוז שומרון ויהודה וסגן ראש היחידה הארצית לחקירות פשעים.
הוא השתתף במהלך שירותו במשטרה בחקירות של בכירים רבים במערכת השלטונית ובהם אריה דרעי, אהוד אולמרט, רפאל פנחסי, יאיר לוי ויוסי ונונו.
למרות ששירת שנים ארוכות במשטרה, הוא מרבה למתוח ביקורת על תפקודה.
בשנת 2005 מונה למנהל מחלקת חקירות ברשות ההגבלים העסקיים, וכן שימש חבר הנהלת הרשות.
בשנת 2008 מונה ליועץ בכיר למבקר המדינה דאז, מיכה לינדנשטראוס, למאבק בשחיתות הציבורית.
כעבור שנתיים פרש מהתפקיד לאחר שהבין שלינדנשטראוס מחפש לו מחליף.
לאחר שפרש הסביר בריאיון לעיתון הארץ כי בתקופה שבה עבד במשרד המבקר זיהה סימפטומים למה שהוא מגדיר כ"תרבות של שקר", וכי הוא חושש שהסימפטומים הללו עלולים להתפשט בעתיד בגוף הארגון כמחלה.
"לצערי, יש במשרד תרבות של דיווח לא נכון ויש תרבות של חוסר דיווח, שזה בעצם אותו הדבר", אמר אז.
ב-1998 קיבל את אות "אביר איכות השלטון" מטעם התנועה למען איכות השלטון.
בשנת 2005 קיבל את אות אומ"ץ על מאבקו למען מינהל תקין וצדק חברתי ומשפטי.
היה חבר בוועדה לבחינה מחודשת בעניינו של רון ארד בראשות השופט בדימוס אליהו וינוגרד.
שימש חבר ב"וועדת טרנר", שבחנה את תפקיד השיטור הקהילתי והמשטרה העירונית במאבק באלימות.
גלבוע הוא בעל תואר ראשון בפסיכולוגיה מהאוניברסיטה העברית ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת ניופורט בקליפורניה.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה "בפוטנציאל להרשעה של חפים מפשע במערכת אכיפת החוק בישראל".
כיום הוא מלמד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
בעבר לימד גם בבית הספר לממשל ומדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית ובבית הספר לקרימינולוגיה במכללה האקדמית עמק יזרעאל.
גלבוע נשוי ואב לשלושה ילדים.
בנה של פרופ' מנוחה גלבוע.
מאיר גאני (שבט ה'ת"ר, 1840 – כ' בניסן ה'תרצ"א, 7 באפריל 1931) היה סוחר יהודי יווני מראשוני המתיישבים היהודיים ברובע הנוצרי בירושלים.
היה סוחר ידוע ומצליח ביוון, בשנת 1880 עלה לארץ עם אשתו ושלוש בנותיו (שני בנים נפטרו בגיל צעיר עוד ביוון) והתיישב בירושלים.
בתחילה גרה משפחת גאני באחת החצרות ברובע היהודי אבל הצפיפות, הסימטאות החשוכות והליכלוך גרמו להם לחפש מקום טוב יותר.
בזכות קשריו עם הקהילה היוונית הנוצרית בירושלים הצליח לרכוש ביחד עם כמה משפחות נוספות חצר בשוק החדש במוריסטן (ברחוב הנוצרים, אזור שבו בתקופות מסוימות היה אסור ליהודים אפילו לעבור).
המקום הפך במהרה למרכז יהודי באזור, ואל בית הכנסת שנפתח בקומה השלישית בחצר וניקרא על שמו, "בית הכנסת של סניור גאני" היו מתקבצים אליו יהודים מהסביבה ואורחים מבית המלון היהודי הסמוך.
מאיר גאני הפך לדמות מרכזית בקהילה בירושלים, ובבית הכנסת שלו התארח גם הנציב הבריטי הרברט סמואל שלכבודו השאיל סניור גאני מאת ידידו הטוב, הפטריארך היוני, כיסא משובץ באבנים יקרות ושטיחים נאים, כדי לקשט בהם את בית הכנסת.
הוא סייע בקשריו עם הכנסייה היוונית ברכישת אדמות השכונה רחביה עבור קק"ל, יזם הוצאת ספרי קודש והיה שותף בתמיכה וסיוע לעניי העיר הספרדיים.
לאחר המאורעות בשנת 1936 הושכרו ביתו וחצרו לחבר נוצרי שהבטיח כי קומת בית הכנסת לא תהפוך לחדר מגורים, הבטחה זאת קוימה כשחזרו בני המשפחה לבקר בבית לאחר מלחמת ששת הימים.
אגדה מפורסמת שהייתה מסופרת בין זקני העיר, מתארת ביקור לא רשמי בישראל של הנסיך ולימים המלך ג'ורג' החמישי, אשר התארח בליל הסדר בביתו של מאיר גאני לסעודת החג ולקריאת ההגדה.
הסיפור מוזכר גם באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו.
על שמו כיכר בשכונת רמת שרת בירושלים.
הרב מאיר גולדוויכט הוא מראשי הישיבה בישיבה יוניברסיטי בניו יורק ומרצה בנושאי יהדות ברחבי העולם.
נולד בישראל, למד בישיבת הנגב אצל הרב יששכר מאיר ואחר כך בישיבת כרם ביבנה אצל דודו, הרב חיים יעקב גולדוויכט, שכיהן כראש הישיבה.
שם למד בחברותא עם הרב זלמן נחמיה גולדברג ובחבורה עם הרב שלמה פישר; ולמד גם מהרב ישעיהו הדרי והרב משה שפירא.
הוא מעיד שמהם קיבל את רוב תורתו.
כיהן כר"מ בישיבת כרם ביבנה.
היה מבאי ביתו של הרב שלמה זלמן אוירבך.
כאשר עבר לניו יורק ללמד בישיבה יוניברסיטי, הרב אוירבך כתב לו מדי חודש לחזק אותו ולעודד אותו.
הוסמך לרבנות ב-1980 על ידי הרב עובדיה יוסף, הרב בצלאל ז'ולטי והרב זלמן נחמיה גולדברג.
כיום מכהן כאחד מראשי ישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
ב-2017 זכה למדליית נשיא ישיבה יוניברסיטי על הצטיינותו בהוראה.
כמו כן הוא מכהן כראש כולל במחנה קיץ מסורה בארצות הברית.
מוסר שיעורים רבים גם בבסיסי צבא בישראל, ויש לו פינה קבועה בערוץ 7. נוהג להגיע לשבתות במקומות שונים בישראל ובעולם, ולהעביר בהם מספר רב של שיעורים (כ-15 שיעורים לאורך השבת) לציבור מגוון.
מעביר מדי שבוע ביום רביעי שיעור בזום למשתתפים מכל העולם.
בין בניו: הרב אלידע גולדוויכט, מייסד תוכנית "סמיכת חבר", הרב איתיאל, רב באש התורה וראש "אש ישראל" ורב בבית כנסת הנשיא ברחביה, והרב אביעד גולדוויכט.
מאיר פנים על חודש אלול ומועדי תשרי (תשע"ט)
מאיר פנים על חנוכה ופורים (תש"פ)
מאיר פנים על הגדה של פסח ודרשות לפסח (תשפ"א)
הרב מאיר דה הונד (בהולנדית: Meijer de Hond; ה'תרמ"ב, 1882 – ה'תש"ג, 1943) היה רב, פובליציסט, מחזאי מו"ל ועורך עיתונים.
נולד ברובע היהודים באמסטרדם למשפחה ענייה מאוד.
אביו היה משגיח כשרות מטעם הרבנות המקומית, את בנו שגילה כישרונות בילדותו, שלח ללמוד בבית המדרש לרבנים לצד לימודים אקדמיים באוניברסיטת אמסטרדם.
בהמשך נסע ללמוד בבית המדרש לרבנים בברלין ושם התקרב לרב דוד צבי הופמן.
בתקופה זו למד שפות שמיות באוניברסיטת ברלין ובאוניברסיטאות אחרות בגרמניה.
בטבעו היה דה הונד טיפוס סוער ונמרץ, הוא התחבר מאוד למעמד היהודי הפשוט שחי בעניות מרודה ובצפיפות רבה באזורים העתיקים של אמסטרדם שבהם נולד וגדל, ואימץ את סגנון דיבורם העממי והמשולב בשאריות יידיש.
עובדה זו עמדה לו לרועץ בכל הקשור להשגת משרות רבנות נחשבות, ומאידך הפנתה אליו תשומת לב של מבקרי ספרות הולנדיים.
בצעירותו יסד כתב עת בשם "הלבנון" (De Libanon) ופרסם בו מאמרי פולמוס, הוא הסעיר את קהל קוראיו כאשר לא היסס מלהאשים את הממסד היהודי אורתודוקסי בצביעות, על רקע סוציאלי.
הוא תקף למשל את העשירים על מנהגי ה"אבלות" שלהם בתשעת הימים שבהם הם נאלצים לוותר על מאכלי הבשר ו"להסתפק" במעדני דגים וגבינות יוקרתיים.
עם שובו להולנד התמסר לעבודה סוציאלית, הקים ארגון לפועלים דתיים, אגודה למען העיוור היהודי, בית מחסה לנכים יהודים, חברה ללימוד תורה ועוד.
הוא העריץ את בית המלוכה ההולנדי ובשל כך היה מתנגד לציונות.
ביאוריו במקרא ודרשותיו היו מכוונים לגישור בין תורה ומדע ולעיתים קרובות נתפסו בידי רבנים שמרניים כמודרניים.
מפעל חשוב שלו היה העיתון "De Joudsche Jeugdkrant" (דה יודסה ייחדקראנט - עיתון הנוער היהודי), אותו ערך וכתב כמעט לבדו.
עיתון לימודי-חינוכי זה כלל שיעורים בהיסטוריה יהודית, שלעיתים כללו יותר יסודות אגדיים עובדות היסטוריות; הסברים על מצוות היהדות; שיעורים בתורה עם תרגום מילולי של טקסט המקור.
רשימותיו המתארות את חיי הגטו היהודי היו מקוריות ועשו שימוש לא-רגיל בשפתם של עניי היהודים באמסטרדם.
רשימות אלו שהכתיר בשם "Kiekjes" (תרגום חופשי: צילומונים) לכדו את תשומת לבם של מבקרי ספרות כלליים בהולנד והמושג שטבע, היה למושג קבוע בספרות ההולנדית.
זיגפריד ואן פראג , הסופר והמבקר הנודע, כתב שמאיר דה הונד עלה הרבה על מולטטולי הנערץ על ההולנדים, בתיאור חיי השוק האמסטרדמי.
למרות הצלחתו הרבה, יצירתו לא תורגמה ונשארה בגבולות השפה ההולנדית.
הרב מאיר גריינימן (נולד תרצ"ב, 1932) הוא רב ומחבר ספרים המתגורר בבני ברק ומרבני חוג חזון איש.
מחבר סדרת הספרים "אמרי יושר" והספר "דינים והנהגות ממרן החזון איש".
נולד בווילנה לרב שמואל שהיה עוזרם הקרוב של החפץ חיים והרב חיים עוזר גרודזנסקי, ממייסדי ועד הישיבות בווילנה ומפעיליו המרכזיים, מייסד "מרכז חינוך התורה" בארץ ישראל, והמוציא לאור של ספרי גיסו החזון איש.
ולאמו צביה אחותו של החזון איש.
שמו מאיר ניתן לו על פי הוראת החזון איש שהורה כך מחמת חלום שחלם באותם ימים.
בשנת תרצ"ה (1935), שנתיים אחרי עליית דודו החזון איש, עלה הילד מאיר עם הוריו ויתר משפחתו לארץ ישראל.
בארץ ישראל למד בישיבות בבני ברק ובבגרותו במשך תקופה מסוימת התגורר בירושלים אצל אחיו הגדול רבי חיים גריינימן ללמוד עמו בצוותא.
נשא לאשה את צלה בתו של הרב בנימין זאב סוקולובסקי.
דודו מצד אשתו היה הרב דב סוקולובסקי.
היה ראש כולל באור עקיבא.
בשנים האחרונות למד ביחידות בזכרון יעקב במשך ימי השבוע, עד לתחילת מגפת הקורונה באמצע שנת תש"פ מאז הפסיק לנסוע לזכרון יעקב והחל ללמוד בביתו לצד מסירת שיעורים שבועיים לבני הישיבות בבני ברק.
חיבר את סדרת הספרים "אמרי יושר" אשר כתובה בדומה לסגנון הכתיבה של דודו החזון איש, ומתייחדת בכך שמובאות בה שמועות רבות ופסקי הלכות מדודו.
בשונה מהחזון איש הוא מרבה לכתוב גם הערות קצרות וכותב גם בענייני אגדה.
חיבר את הספר "דינים והנהגות ממרן החזון איש", שנערך תוך התייעצות מרובה עם יתר תלמידי החזון איש, תוך זמן קצר נעשה הספר לרב-מכר.
היה נשוי לצלה (לבית סוקולובסקי, נפטרה בי"א בסיון ה'תשע"ג) מילדיהם:
הרב יונה – מלומדי כולל חזון איש
הרב אברהם ישעיהו – תלמיד חכם וראש כולל בבני ברק
הרב שלמה – מחבר הספרים "דרישה וחקירה" ומשפיע רוחני בירושלים ובחו"ל
הרב שמואל - מחבר הספרים "זכר שמואל" על הש"ס
בתו - אשת הרב יחזקאל פלס, אב"ד בבית הדין של הרב נסים קרליץ בענייני אישות וגיטין.
בתו - אשת הרב אברהם ישראל יעקובזון (בנו של הרב מרדכי עמרם יעקובזון וראש כולל בתל אביב)
בתו - אשת הרב אפרים בוגרד, רב שכונת הר צבי
בתו - אשת הרב רפאל שקולניק
אחיו: הרב חיים שאול גריינימן ואסתר - אשת הרב בנימין ביינוש פינקל ראש ישיבת מיר.
מאיר בְּרֶנֶר (י' בכסלו תרנ"ט, 24 בנובמבר 1898 – ז' בחשוון תשי"ח, 1 בנובמבר 1957) היה מאנשי העלייה השנייה, מחברי ארגון "המגן", "מוכתר" קבוצת גשר וממקימי מפעל החשמל בנהריים ותחנת הכוח רדינג.
אחיו של הסופר יוסף חיים ברנר.
מאיר ברנר נולד ב-1898 בעיירה נוביה מליני שבפלך צ'רניגוב, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), להוריו חיה-רייזל (לבית מינץ) ושלמה.
מאיר היה הילד החמישי במשפחה.
לפניו נולדו יוסף חיים, שמואל, אהובה (לובה) ובתיה, ואחריו נולד בנימין.
בחודש ספטמבר 1912 (תרע"ג) עלה מאיר לארץ ישראל יחד עם אחותו בתיה.
בארץ כבר היו באותה עת שלושה מאחיו: יוסף חיים, שעלה ב-1909, ואהובה (לובה) ובנימין, שעלו ב-1911. שמואל ברנר, היחיד מבין ששת האחים שלא עלה לארץ ישראל כי אם נשאר באוקראינה, נספה ב-1919 בפוגרום שנערך בעיירה, יחד עם אשתו ושלושת ילדיהם – נחום, לאה ורחל - ועם אבי המשפחה, שלמה ברנר.
עם עלייתו לארץ התיישב מאיר בחולדה, והחל לעבוד בחקלאות.
אחר כך הצטרף לארגון "המגן", שהוקם על ידי יוסף לישנסקי.
על השומרים שהשתייכו לארגון "המגן" סיפר מאיר שהם הסתפקו במועט, נהגו לישון על הרצפה, והיו מתהלכים יחפים.
לכל השומרים ביחד היה זוג נעליים אחד, שהיה עובר בין כולם, והיה ניתן לאלה שהיו יוצאים לשמירה.
מן האיכרים ביישובים שבהם שמרו, הם לא קיבלו שכר, כי אם רק ארוחות.
כל שומרי ארגון "המגן" נמנו עם חוגי הפועלים.
בני המושבות לא השתתפו בשמירה, אבל נהגו לבלות יחד עם השומרים.
על יוסף לישנסקי סיפר מאיר שהיה "יפה תואר למדי אבל נמוך קומה.
הוא רכב על סוס, דיבר ערבית בשטף וידע להלך עם הערבים...
הייתה לו ליוסף השפעה רבה עלינו.
כיבדנוהו מאד, אולם, כאמור, כעסנו עליו על שאין הוא שומר איתנו".
כאשר יצא לישנסקי למסעותיו בשליחות ניל"י, הפך מאיר ברנר ל"שומר רוכב" על סוסתו המעולה של לישנסקי.
עם הקמת הגדוד העברי "הראשון ליהודה" התגייס אליו ברנר, ושירת בו עד לפירוקו.
ב-1920, לאחר השחרור מן הגדוד העברי, התאגדה קבוצה בת 12 חיילים ממשוחררי הגדוד, ובראשם ברנר, ששימש כ"מוכתר" הקבוצה.
הם רצו להקים מושב חקלאי, ונשלחו להקים יישוב על אדמות בבקעת־הירדן.
ליד ג'סר אל-מג'אמע, "גשר החיבור" (כי לא רחוק משם נשפך הירמוך, ומתחבר לירדן).
הקבוצה כונתה בכינוי "הבשקירים", "על שם השבט הקווקזי הנועז בשל המרץ הרב והתושיה הרבה שהייתה אצל אנשי הקבוצה וכן בשל העובדה שהמוצא של חלקם הוא רוסיה".
בהדרגה נוספו לקבוצה עוד חברות וחברים, וכולם עסקו בהכשרת המקום.
לאחר שלוש שנים התפרקה קבוצה זו, ואנשיה התפזרו.
ב-1925 התחתן מאיר עם זלדה הורביץ, שבאה בעקבותיו מתל אביב לחיות בקבוצה.
לשניים נולדו שלוש בנות: שושנה, חוה ורחל.
באוגוסט 1927, עם תחילת עבודות ההקמה של מפעל החשמל בנהריים, נבחר מאיר להיות בין המקימים.
עם תום העבודות והקמת יישוב הקבע בנהריים, הצטרפו אליו אשתו ושלוש בנותיו, והמשפחה התגוררה בכפר הפועלים בנהריים, בעבר הירדן המזרחי.
עם תחילת עבודות הקמתה של תחנת הכוח רדינג בתל אביב, עברה המשפחה לשם, ומאיר היה בין מקימי התחנה ועובדיה הראשונים.
ב-1 בנובמבר 1957 נפטר מאיר מהתקף לב, ונטמן בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
מאיר (מוריק) בראלי (ברודני) (11 באוגוסט 1922 – 2004) היה עיתונאי וסופר ישראלי, חבר מערכת דבר ומעורכי "אשנב", "אשמורת" ו"אֹמֶר", מראשי המשמרת הצעירה של מפא"י.
בראלי נולד בקובנה, שבליטא, בנם של חוה (לבית יהלום), שהייתה רופאה; ויצחק בראלי שהיה פעיל ציוני, ומראשי בנק הפועלים בארץ ישראל ואחר כך בישראל.
ב-5 במאי 1926 עלה עם הוריו לארץ ישראל.
למד בגימנסיה העברית הרצליה בתל אביב.
היה פעיל בתנועת "המחנות העולים".
במהלך השנים השתלם בראלי באוניברסיטאות: אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
בתקופת המנדט הבריטי היה חבר ההגנה וערך את "אשנב", עיתונו המחתרתי של הארגון.
היה מזכיר המשמרת הצעירה של מפא"י וערך את "אשמורת", ביטאון המשמרת הצעירה.
בראלי עבד כעיתונאי בעיתון דבר והיה חבר מערכת העיתון.
במהלך השנים פרסם מאמרים רבים בעיתונים דבר, "אשמורת", "מלחמתנו", "בטרם", "הפועל הצעיר" ו"מבט חדש" (שבועון).
פרסם ספרים שעסקו בתנועת העבודה, בדוד בן-גוריון, במדיניות החוץ של ישראל, בנושאי עליה וקליטה.
עיונים בשיטות בחירות עם עובד, תשל"ב, 1972, תל אביב
עיונים במדיניות חוץ עם עובד, תשל"ה 1975
להבין את בן-גוריון הוצאת ידיעות אחרונות (1986)
האגרטל השבור, סדרת ברקאי לפרוזה מקורית, הוצאת ירון גולן, 1986
לקראת המטוסים הבאים הוצאת ירון גולן, תשנ"א, 1990
הערכים על הסברה ב"הגנה" אצל מרדכי נאור בלקסיקון כח המגן – ההגנה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992
מתנועה למנגנון, ניתוח התנוונותה של תנועת העבודה, הוצאת אלילב, תשנ"ד 1994, תל אביב, עיון, חברה ומדינה
נבון לב מחייו של יצחק בראלי, הוצאת מחברות לספרות, 2000.
יצחק קנב, אבי הביטוח הלאומי: קובץ מאמרים, נאומים וראיונות, תל אביב: מחברות לספרות, תשנ"ח 1997. (משלו ועליו)
מוריק - סיפור חייו של מאיר בראלי עיתונאי ואיש רוח אוהב ישראל מנחם מיכלסון, תל אביב : אל-לב, תשס"ח 2007
בראלי היה נשוי לאריקה ואב לבן ובת.
בנו הוא פרופ' אבי בראלי היסטוריון ישראלי, חוקר ועורך במכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מאיר גירון (7 באוגוסט 1913 – 3 בדצמבר 2001) היה מנהל ישראלי, אשר עמד בראש חברות תעשייתיות בולטות במשק.
יקיר העיר חיפה לשנת 1995.
מאיר גירון נולד בעיר לודז' שבאימפריה הרוסית (בתחומי פולין של ימינו), בנם השני של פרידה לוין, בת העיר, ויצחק גרינבוים, יליד קרושנייוויצה.
לגירון היו שלושה אחים ואחיות – בלה, אבא וחיים גירון.
ההורים הקפידו על חינוך ציוני ויהודי וארבעת ילדיהם למדו בבתי ספר היהודים בעיר.
במהלך שנות ה-30 עלו מאיר, הוריו ואחיו, לארץ ישראל.
גירון החל בלימודי רפואה בצרפת, אך לאחר שנה בחר, ממניעים ציוניים, להמשיך בלימודי אגרונומיה באלג'יר.
בדרכו לביקור בבית הוריו בקיץ 1933 החליט להפסיק את לימודיו ולעלות לארץ ישראל.
גירון מצא עבודה כימאי באוניה שהפליגה לנמל יפו, ובעזרת פיקדון כספי אותו שלחה לו אימו קיבל אשרת תייר לשלושה חדשים.
הגיע לארץ ישראל ב-1933 ועבד בחקלאות בחדרה וברחובות.
בחודש מאי 1934 עבר לחיפה, בה התיישב והתגורר עד סוף ימיו.
לאחר כ-10 שנים של שהייה בלתי חוקית, אישרו באוקטובר 1944 שלטונות המנדט את בקשתו לנתינות פלסטינית.
גירון נסע לסוריה ולבנון מטעם סולל בונה, אשר בנתה שם בתי-חולים, וניצל את שהותו שם לפעילות מודיעינית מטעם "ההגנה".
באחת הנסיעות נתפס, נכלא ועונה בכלא בדמשק.
במסגרת פעילותו בהגנה עסק גירון בצד המימוני של הוצאות המחייה והאימון של חברי ההגנה בקיבוצים השונים, כולל הצד הכספי של חברי קבוצת כ"ג יורדי הסירה.
כחבר ההגנה וידיד אישי, הסתיר גירון בביתו את יגאל אלון שהתחבא מהבריטים לאחר "השבת השחורה".
גירון שימש כגיזבר "המוסד לעלייה ב" בצרפת ובמסגרת תפקידו, ניצל את כישוריו להגדלת ההון הנדרש לפעילות המוסד בעסקאות מטבע וזהב חוצות גבולות.
בשנים 1948, ועד למינויו כמנהל "כור" בשנת 1950, עסק גירון ברכש נשק עבור המדינה שבדרך, ובראשית שנות העצמאות.
בין האוניות שהשתתף ברכישתן ובציודן היו "איסגו", "פורטוגל" ו"נורה", אשר הנשק שעליה היווה גורם חיוני בציוד הלוחמים במלחמת העצמאות.
בשנת 1935, בחיפה, עבד גירון כפועל בלתי מקצועי בהקמת תחנת כוח של חברת החשמל.
בשנת 1936 התחיל לעבוד בהנהלת חשבונות בחברה, שחודשיים קודם לכן (מאי 1936) אושרה כחברת "סולל בונה".
בשנת 1938 התמנה גירון למנהל החשבונות של "סולל בונה", והיה אחראי, תקציבית, על התחלת התעשייה במשק ההסתדרותי על ידי רכישת המפעלים "פניציה" (1941), "וולקן" (אוגוסט 1941) ו"המגפר", והקמת מפעל "חרסה" במפרץ חיפה (1946).
בהמשך מונה גירון למנהל "כור" מטעם סולל-בונה, והיה שותף להקמת "סולתם".
בשנת 1954 ניהל גירון, כמנהל בסולל-בונה, הקמת שלושה שדות תעופה בטורקיה, באמצעות חברה צרפתית.
בשנת 1956 יצא במשלחת כלכלית לבורמה בראשות ח"כ דוד הכהן (לימים שגריר ישראל בבורמה), שפעלה להידוק קשרי המסחר ויצרה שיתוף פעולה נרחב בשטחי הפיתוח והתיעוש.
גירון שימש כמנהלה של "כור" עד 1958, השנה בה הוחלט לפלג את "סולל בונה" לשלוש חטיבות.
באוגוסט 1958 חלה רעידת אדמה במשק שנגרמה על ידי פילוג סולל בונה לשלוש חטיבות.
בעקבות השינוי, עזב גירון את החברה, ולאחר מספר חודשים מונה לסמנכ"ל בתי זיקוק לנפט.
בתפקידו, יזם את שינוי שיטת ההתקשרות המסחרית בין החברה וחברות הדלק, משיטת כיסוי עלויות לשיטת תמחור במחיר קבלני שאיפשרה את התפתחות החברה.
בנוסף, היה גירון הראשון שיזם עסקאות של זיקוק ליצוא לחברות באירופה.
ביולי 1962 מונה גירון למנכ"ל בתי הזיקוק החל מ-1 בספטמבר 1962, בגוברו על שמחה סורוקר שביקש גם הוא להתמנות לתפקיד.
כמנכ"ל, חתם על הסכמי ידע הנדסי עם חברת שהפכה לספקית הידע העיקרית של בתי הזיקוק, למשך שנים רבות.
בתקופתו הוקמו מתקנים מתקדמים ליצור בנזין, הוצאת גפרית מתזקיקים, ומתקן ליצור שמני סיכה.
בשנת 1966 התמנה גירון כמנהלה הכללי של צים במקום פרופ' נפתלי וידרא, שפרש.
בשעת כניסתו לתפקיד סבלה "צים" מהפסדים כספיים כבדים שנבעו מהשקעות החברה בענף אוניות הנוסעים.
גירון הוביל את מהלך מכירתה של האוניה שלום וצמצום ענף אוניות הנוסעים.
במקביל, פיתחה החברה את ענף המטענים, שרות המכולות והובלת הדלקים במכליות, דבר שהוביל את החברה לתנופת פיתוח גדולה ומעבר לרווחיות תוך שנתיים מיום כניסתו של גירון לתפקידו.
עם זאת, על רקע מחלוקת מקצועית עם יו"ר מועצת המנהלים מיכאל צור, החליט גירון להתפטר בנובמבר 1969.
בינואר 1970 הצטרף גירון לחברת פאן-מריטים ס.א., חברת-בת של החברה הימית להובלת פרי, כמנהל כללי.
החברה עסקה במימון, סחר, רכישה וחכירה של מכליות נפט.
במאי 1972 מונה גירון על ידי דירקטוריון החברה ובמעמד שר האוצר, פנחס ספיר, למנכ"ל חברת נתיבי נפט.
גירון ייצב את החברה לאחר הזעזוע כתוצאה מוועדת ויתקון (בראשות השופט אלפרד ויתקון), והחברה עברה לפסים מסודרים של ייצור והפקת נפט, הוכנסו נהלים חדשים ומוסדו יחסי העבודה.
במהלך התקופה הוקם ביוזמתו מתקן זיקוק לדלק הגולמי באבו רודס שאפשר ייצוא של סולר ומזוט ישירות מהשדה, ובכך תרם תרומה נכבדה לרווחיות החברה.
במהלך עבודתו טיפל גירון בכיבוי השריפה שפרצה באסדת הקידוח, כתוצאה מפגיעת טיל MIM-23 הוק ישראלי.
בתחילת שנת 1974 הודיע גירון על סיום תפקידו בחברה.
בשנת 1975 נקרא גירון פעם נוספת כדי לייצג את המדינה והחברה בהסדרים להחזרת שדות הנפט למצרים ולשותפה האיטלקית.
ביוני 1934 בביקורו בנהלל הכיר את שושנה (רגינה) שטרנברג אותה נשא לאישה בשנת 1938. לזוג נולדו שתי בנות.
גירון נפטר ב-3 בדצמבר 2001, בגיל 88, ונקבר בחיפה.
מֶאִיר גְרִין (נולד ב-1994) הוא זמר-יוצר ומלחין דתי ישראלי.
ב-2016 התמודד גרין בעונתה השלישית של תוכנית הריאלטי "הכוכב הבא לאירוויזיון" שמשודרת בערוץ 2. באודישן ביצע גרין את השיר "Golden Boy" שביצע במקור נדב גדג' באירוויזיון 2015, עם מילים מהמקורות ועבר לשלב הדו-קרב.
בינואר 2016 הוציא את הסינגל-קליפ "נקודה של אור" אותו הלחין יחד עם ישי ריבו.
גרין הוציא סדרת סרטונים בת שישה פרקים בשם "מחובר", בה הסריט את חייו היום-יומיים ועיסוקו במוזיקה.
בינואר 2018, כחודשיים לאחר חתונתו, הוציא את הסינגל קליפ "חופה לבנה".
ביולי 2018 הוציא את הסינגל-קליפ "לשון הרע", במסגרת פרויקט בנושא של גרין ושל כוכב הרשת שוקי סלומון.
הקליפ שצורף לשיר לא עמד בגדרי הצניעות אותם דורשת ההלכה היהודית ולא פורסם באתרי החדשות החרדיים מנימוקים אלו ובעקבות זאת הסיר גרין את הקליפ מהרשת.
במרץ 2019 הוציא גרין את הסינגל קליפ "כי אני יהודי".
באוגוסט 2019 הלחין וביצע את השיר "רנה תמה", שכתב יורם גבאי להנצחתה של רנה שנרב, שנרצחה בפיגוע.
בינואר 2020 הוציא גרין את הסינגל קליפ עוד אבינו חי.
במאי 2021 הלחין והוציא יחד עם המעבד שרולי ברונכר את השיר "עד מתי", שנכתב בידי ברונכר לזכר ההרוגים באסון הר מירון, ובפברואר הוציא גרין עם שרולי ברוכנר לקראת פורים את השיר "עדלאידע".
ביוני 2023 הוציא את הסינגל-קליפ "רוצה לעוף".
בשיר הוא משתף פעולה לראשונה עם יוצרים מתחום המוזיקה הישראלית, כמו צליל קליפי.
באוקטובר 2023 הוציא גרין מחרוזת "שירי חיילים" עקב מלחמת חרבות ברזל מבית היוצר של "תודה לך השם".
במרץ 2024 הוציא את הסינגל קליפ "דרך אמונה" מבית היוצר של "תודה לך השם".
באוגוסט 2024 הוציא את הסינגל קליפ "יבוא עלינו".
במרץ 2025 הוציא את הסינגל "אומר תודה".
נשוי למרים רסקין, ואב לשלושה ילדים.
הפרטים הביוגרפיים המעטים הידועים עליו מגיעים מעדויותיהם של אסירים אחרים במחנה, לרבות כך שהיה אזרח ארגנטינה ולרוע מזלו שהה בפולין על מנת לבקר את משפחתו בדיוק כשפרצה המלחמה, הוא גורש מ, וכי היה נשוי ואב לבת.
אשתו ובתו נרצחו בתאי הגזים עם הגעתם לטרבלינקה בזמן שהוא נבחר לעבודות כפייה.
בערב ה-11 בספטמבר 1942, בתום יום עבודה מפרך, נבחר ברלינר יחד עם עוד מספר אסירים להיות מוצא להורג דבר שקרה לעיתים קרובות במחנה.
או אז התנפל על שומר האס אס מקס ביאלה שערך את הסלקציה ודקר אותו, מה שהביא לפציעתו האנושה.
עם מעשה זה, ברלינר גרם להלם ובלבול בקרב האסירים והשומרים אוקראינים, שחששו שמרד קולקטיבי יפרוץ נגדם כעת.
ברלינר לא ניסה להימלט, אלא נשאר במקום.
עדים מספרים שהוא פתח בשלווה את הז'קט שלו כדי לחשוף את חזהו ואמר "בבקשה, אני לא מפחד.
הם יכולים להרוג אותי." הוא נהרג מיד במכות קתות רובים.
הייתה זו הפעם הראשונה שקצין אס אס נהרג במחנה השמדה.
סיפורו של מאיר ברלינר זכה לפרסום נרחב ונלקח כאידיאל שיבואו בעקבותיו מרד בגטו ורשה ומרד האסירים הכללי שהתרחש בטרבלינקה ב-2 באוגוסט 1943
מאיר גאויזון (או גאביזון; 1545 - ?) היה רב, דיין ופוסק בקהיר במאה ה-16.
גאויזון נולד בין השנים 1545 עד 1555. הוא נולד בצפת למשפחת מגורשי ספרד.
בספרו, מהר"ם גאויזון, איננו מזכיר איפה למד, אך ייתכן ולמד אצל רבי משה קסטילץ, שהיה אחד מחכמי צפת.
בין השנים 1574 עד 1588, עזב גאויזון את צפת על מנת להתגורר במצרים, בדומה לאחרים שעשו זאת באותה התקופה בשל הידרדרות כלכלית בצפת באותה העת, והיחס הנוקשה מצד השלטון העות'מאני כלפי האוכלוסייה הלא-מוסלמית באזור.
גאויזון בחר להתיישב באלכסנדריה, אך לאחר מכן התגורר בקהיר ונמנה עם רבניה.
גאויזון לא התפרנס מעצם היותו רב, אלא עסק במסחר, בעיקר במסחר במשי ואריגים נוספים.
מצבו הכלכלי היה איתן, ואף כתב בספרו כי רבים רדפו אחרי כספו:
בנוסף לכך, אנשים פרטיים תבעו אותו, וככל הנראה היה בסכנת חיים ואף שהה בבית סוהר.
תשובותיו ההלכתיות נדפסו מכתב יד בספר שו"ת רבי מאיר גאויזון על ידי פרופ' אליאב שוחטמן, הוצאת מכון ירושלים, תשמ"ה.
מאיר גצל שפירא (1865-1955) היה סוחר קרקעות ונדבן יהודי מדטרויט, שעל שמו נקראת שכונת שפירא שבתל אביב-יפו .
שפירא נולד ב-1865 בליטא למשפחה יהודית ענייה ורבת ילדים.
בגיל 14 היגר לבדו לניו יורק שארצות הברית והחל לעבוד כחייט.
לאחר שזיהה כי אין ביכולתו להתעשר במקצוע זה, הוא עזב את מקצועו ואת עירו ועבר לדטרויט.
הוא נכנס לתחום הבנייה ונדל"ן, והתעשר בתחום זה.
עלה לארץ ישראל מדטרויט 1922, כשכבר היה בן 57. בתל אביב עם הון עתק ובזכיינות לייצוג חברת הענק ג'נרל אלקטריק וחברת המכוניות מוריס.
בתל אביב הוא הכיר את סוניה לבית משפחת מוזולוביץ נישאו ונולדו להם שלושת ילדיהם: אליהו 1925, נתן 1927, נעמי מרים 1929. היחסים בין סוניה למאיר גצל ידעו משברים ופרידות.
ב-1924 שפירא רכש חלקה גדולה בפרדסי אבו כביר, בין העיר יפו והכפר סלמה, מעבר לגבולה הדרומי של תל אביב של אותה העת.
1930 שפירא ביקש לקרוא את שמה של השכונה החדשה על שם בתו נעמי-מרים.
שפירא קיווה לשכנע יזמים אחרים להקים שם מפעלים ובתי חרושת, בנימוק שלא יהיה צורך לשלם מיסים ושלא יוערמו קשיים על הבנייה, כיוון שהמגרשים נמצאים לא ביפו ולא תל אביב.
בשנים שלאחר הרכישה שפירא רכש 800 דונמים נוספים ממנזר השתקנים שבלטרון.
חלק משמעותי משטח זה היה בשטח ירדן לאחר סיומה של מלחמת העצמאות ב-1949 ועד למלחמת ששת הימים ב-1967. על חלק מאדמות אלו שם בסופו של דבר היישוב נווה שלום.
בסופו של דבר, שפירא נפטר כעני מרוד ב-1970. בניו עברו אט אט לארצות הברית ואשתו התחתנה עם עשיר אחר בבוסטון, אך חיה בשנותיה האחרונות בישראל..
מאיר ג'בדנפר (נולד ב-1973) הוא פרשן ואיש אקדמיה ישראלי יליד איראן.
עזב את איראן ב-1987, וכיום מתגורר בישראל.
ג'בדנפר כתב ביחד עם יוסי מלמן את הביוגרפיה הראשונה של נשיא איראן לשעבר מחמוד אחמדינז'אד.
מאיר ג'בדנפר נולד בטהראן למשפחה יהודית שמוצאה מהעיר אספהאן.
הוא למד בבתי הספר היהודיים אטפג ואברישמי בטהראן.
הוא גם למד שנה אחת בבית הספר המוסלמי של שהיד מוחמד בקיר סאדר בשכונת גישה.
שמונה חודשים לאחר בר המצווה שלו בטהראן, במרץ 1987, קיבלה משפחתו של ג'בדנפר מקלט בבריטניה כפליטים יהודים מאיראן.
בין השנים 1992 ל-1995 הוא למד לתואר ראשון בלימודי עסקים וניהול באוניברסיטת סלפורד .
לאחר מכן הוא קיבל תואר שני ביחסים בינלאומיים ולימודים אסטרטגיים מאוניברסיטת לנקסטר .
עבודת התואר שלו הייתה בנושא "מניעים ישראליים להתערבות צבאית בלבנון: 1982 עד היום (1996)".
בשנת 1998 ג'בדנפר קיבל תואר מגיסטר למדעים (MSc) בייצור וניהול מערכות מידע מאוניברסיטת מערב אנגליה.
עבודת התזה שלו התבססה על ניתוח מערכות טכנולוגיית המידע של יצרנית המטוסים האזרחיים הצ'כיים Let.
כחלק מהמחקר שלו, הוא התגורר במשך שלושה חודשים בעיר הצ'כית Uherské Hradiště בדרום מוראביה.
במאי 2022 ג'בדנפר השלים את הדוקטורט שלו בחוג ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה.
עבודת הדוקטורט שלו בחנה את קבלת ההחלטות הביטחונית של מוחמד רזא שאה ביחס לעיראק וברית המועצות.
בשנת 2004, ג'בדנפר עבר לישראל, ובשנת 2005 הקים את החברה לניתוח כלכלי ופוליטי של המזרח התיכון (MEEPAS), אותה ניהל עד שנת 2020.
מאז 2005 ג'בדנפר פרסם מעל מאה מאמרים על איראן וישראל במספר כתבי עת, ביניהם Foreign Affairs, Al-Monitor, The Diplomat ו-The Guardian.
הוא הופיע יותר מ-250 פעמים בטלוויזיה כפרשן לענייני איראן, כולל ראיונות חיים עבור רשתות כגון BBC, CNN ו-France 24.
מאז 2012 מרצה ג'בדנפר בבית הספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה באוניברסיטת רייכמן, שם הוא מלמד פוליטיקה איראנית עכשווית.
הוא גם הופיע כמרצה אורח בחמש שפות (פרסית, עברית, אנגלית, ספרדית ופורטוגזית) ביותר מ-20 אוניברסיטאות ומכללות ומאז 2022 הוא עמית שאינו תושב במכון המזרח התיכון בוושינגטון הבירה.
הוא תדרך פקידים ואנשי אקדמיה מיותר מ-30 מדינות בנושא איראן.
ג'בדנפר גם חבר בפרויקט המזרח התיכון Gulf 2000, בבית הספר לענייני ציבורים ובינלאומיים של אוניברסיטת קולומביה.
הספינקס: אחמדינז'אד והמפתח לפצצה האיראנית, יוסי מלמן ומאיר ג'בדנפר, ספרית מעריב 2007. התפרסם בארבע שפות: אנגלית, עברית, הולנדית ופולנית.
הפרק "הרפובליקה האסלאמית של איראן: משרד המידע והביטחון (VAVAK)" עבור הספר מדריך PSI לביטחון ומודיעין עולמי: גישות לאומיות, הוצאת בלומסברי 2008
מאיר ברדוגו הוא איש תקשורת, דובר ומנהל ישראלי.
בין תפקידיו שימש ככתב משטרה בערוץ 10, ראש מטה במשרד התרבות והספורט.
ברדוגו מכהן כמנכ"ל הטוטו (המועצה להסדר ההימורים בספורט).
ברדוגו נולד בירושלים בשנת 1975.
את דרכו המקצועית החל ברדוגו במקומון הירושלמי "כל העיר", שם שימש ככתב הפלילים של העיתון, ובמקביל שימש כפרשן לענייני משפט ומשטרה ברדיו ירושלים.
בשנת 2005, כשנתיים לאחר שמילא את תפקיד סגן העורך במקומון "ירושלים" של רשת ידיעות תקשורת, חזר למקומון הירושלמי "כל העיר", והפעם כאשר מונה לתפקיד עורך המשנה של העיתון.
לאחר מכן עמד בראש מחלקת החדשות של "ידיעות ירושלים".
לאחר מכן שימש כדובר וראש מערך הדוברות וההסברה של שרת הספורט לימור לבנת, וראש המטה שלה.
בין השנים 2012–2015 שימש גם כמרכז פעילות הוועדה הממשלתית הבין-משרדית לענייני סמלים וטקסים של מדינת ישראל, וכן היה חבר בוועדה הציבורית לבחירת מדליקי המשואות[^7].
בשנת 2015 מונה לתפקיד מנהל אגף רייסר בטוטו, האחראי על תחום מרוצי הסוסים.
בשנת 2018 מונה לתפקיד מנהל אגף רגולציה ופיתוח עסקי בטוטו.
בשנת 2022 מונה לתפקיד מנכ"ל הטוטו, לאחר יעל אלמור-ליאון, מנכ"לית הטוטו שקדמה לו, ביקשה לסיים את תפקידה לאחר כ-3 שנים.
מאיר הר-ציון (8 באוגוסט 1934 – 14 במרץ 2014) היה לוחם קומנדו ישראלי, מלוחמי יחידה 101 ומגיבורי פעולות התגמול בשנות ה-50 של המאה ה-20. עוטר בעיטור העוז.
מפקדה הראשון של סיירת צנחנים וממקימי סיירת מטכ"ל.
הורי סבו מצד אימו יצאו מרוסיה והתיישבו ברומניה, שם נולד סבו.
כאשר היה סבו בן 3, ככל הנראה בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19, עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בירושלים העתיקה, בין החומות.
סבתו, ילידת ירושלים, הייתה בת למשפחה ספרדית שעלתה מאיזמיר.
בהיותה נערה נענתה משפחתה לקריאתו של משה מונטיפיורי והייתה לאחת המשפחות הראשונות שיצאו מהחומות והתיישבו בשכונה החדשה שלו.
לאחר שנישאו, התגוררו סבו וסבתו בתוך החומות.
לאחר שנולד בנם הבכור, עזב הסב את ירושלים והלך להיות חקלאי בראשון לציון, שם נולדה, בשנת 1902, אימו של מאיר הר-ציון, שרה גולדנברג.
אימו למדה בבית המדרש לגננות לוינסקי בתל אביב.
בהיותה נערה צעירה החלה לנסוע בעולם, במונית ערבית, עם 5 גברים ערבים.
היא נסעה במשך שתי יממות דרך מדבר סוריה לבגדאד, כדי לשמש גננת לילדי היהודים שם.
מבגדאד נסעה לפריז ללמוד בסורבון ומשם בחזרה לארץ ישראל, להרצליה, בה נישאה בשנת 1933 לאביו של הר-ציון, אליהו הורביץ (1905–1981), פועל חקלאי שעלה מרוסיה.
מאיר הר-ציון נולד בהרצליה בשנת 1934 כמאיר הורביץ.
בהיותו בן שלוש עברה המשפחה לרשפון, שם נולדו שתי אחיותיו, שושנה (25 במאי 1936) ורחל (1939) ושם היה לחברו הקרוב של שמעון כהנר - קצ'ה, לימים חברו ליחידה ה-101. כהנר העיד כי בגיל זה הפליא לכתוב חיבורים.
בגיל 14 התגרשו הוריו; הר-ציון עבר עם אביו לקיבוץ עין חרוד, ואימו ואחיותיו עברו לקיבוץ בית אלפא.
בנעוריו בעין חרוד הקדיש את רוב זמנו הפנוי לצפייה בטבע ולסיורים רגליים.
טיולים אלה חרגו לעיתים מגבולות ישראל.
בימי חג סוכות 1951 יצאו הר-ציון בן ה-17 ואחותו שושנה בת ה-15, לטיול בגליל, שחלקו האחרון היה הליכה מהחולה לאורך הירדן, כאשר נקודת הסיום אמורה הייתה להיות כפר נחום שעל שפת הכנרת.
לאחר שהמשיכו דרומה על צלע ההר לכיוון הכנרת, הוקפו על ידי ערבים חמושים שצרחו עליהם וירו באוויר.
החמושים הכו בילקוטיהם ואחד מהם אף הכה את האח והאחות עצמם בקת הרובה.
עיניהם נקשרו והם הולכו מזרחה, תוך חציית הירדן, אל דרך עפר שהובילה לבקעת הבטיחה.
לאחר חקירה קלה הועברו למשרד חקירות בקוניטרה, שם הציגו עצמם החוקרים כ"בנימין" ו"אייזיק", העובדים בשירות ישראל.
לאחר שנלקחה שושנה לחדר נפרד, הבטיחו החוקרים להר-ציון, שיניחו לו אם ייתן להם רשות לאנוס את אחותו.
בתגובה לסירובו, הוכה בפניו עד שהתנפחו ולאחר מכן במקל על כפות רגליו הקרות, בזמן שחוקר אחר מאיים על שושנה שיכו את אחיה עד שימות.
למחרת בצהריים הם הועברו למשטרה בדמשק ובלילה לבית הסוהר הצבאי בעיר.
בתקופה בה הוחזקו בכלא, ישבה שושנה בחדר עם צעירה ישראלית נוספת.
הר-ציון קיבל חבילת כלי-רחצה מביתו ומכתב עידוד מבית אלפא וכן הותר לו לכתוב מכתב לביתו בעין חרוד.
לאחר שלושה שבועות בכלא ושבועיים וחצי שלא נפגשו, קיבלו מאיר ושושנה הודעה על שחרורם.
הם שוחררו לאחר חודש בתיווך האו"ם והצלב האדום.
ב-30 ביולי 1952 התגייס לנח"ל, עבר קורס מ"כים וקורס סמלי סיירים ולאחר מכן הדריך בקורס.
במאי 1953, במהלך חופשה בקורס, ערך הר-ציון מסע יחד עם חברתו רחל סבוראי ל"עיר האסורה" - פטרה שבירדן.
מסעו זה עורר השראה בקרב בני נוער ישראלים רבים שביקשו אף הם לערוך מסע דומה.
חלקם קיפחו את חייהם במהלכו של המסע.
באוגוסט 1953 צורף הר-ציון ליחידה 101 שזה עתה הוקמה כיחידת קומנדו על ידי אריאל שרון, בזכות השם שיצא לו כסייר, הוא לקח חלק ברבות מפעולותיה.
בין היתר פיקד על מבצע כפפות משי, פשיטה לחברון שנחשבה לקשה במיוחד עקב תנאי מזג האוויר החורפיים והשטח ההררי.
הכוח צעד 42 קילומטר בליל שלג, ביצע את המשימה ובכך הציב רף חדש לדבקות במשימה עבור יחידות מיוחדות בצה"ל.
עם מיזוג היחידה לגדוד הצנחנים 890, מונה הר-ציון למפקד מחלקת הסיור של הגדוד שהייתה מורכבת מלוחמי 101 ולוחמים מגדוד 890. שרון כתב עליו, "תוך זמן קצר הפך מאיר ללוחם הנועז ביותר של יחידה 101 והצנחנים, לסייר מעולה ואולי המעולה ביותר שידע צה"ל מעודו".
בהמלצת אריק שרון ומשה דיין הרמטכ"ל הוסמך ביוני 1954 לקצונה ללא קורס קצינים, והוענקה לו דרגת סגן משנה.
זהו מקרה נדיר והיחיד בתקופת דיין.
ב-23 בדצמבר 1954 יצאו שושנה הר-ציון, אחותו של מאיר, וחברה עודד וגמיסטר בני ה-18 לטיול במדבר יהודה.
על פי עדותם של אנשי עין גדי, שהיו האחרונים שראו אותם, השניים יצאו לטיול חמושים ברובה.
השניים נרצחו, וגופותיהם נמצאו לאחר שישה שבועות תחת גל אבנים באזור האפיק של נחל ערוגות מצפון-מערב לעין גדי, במרחק 7–8 ק"מ מעבר לגבול עם ירדן, בשטח שבו התגורר השבט הבדואי א-רשאידה.
בפברואר 1955 חצו בדואים ישראלים את הגבול בהסכמת צה"ל כדי להשיב את הגופות, אך הותקפו באש בזמן שליחותם.
הם נסוגו תוך שהם משיבים אש כשבידיהם רק חלקים מגופת הנערה וללא הגופה השנייה.
לאחר מכן הסכימה ממשלת ירדן לביקור משקיפי או"ם במקום, לצורך השבת הגופות.
איש מששת הלוחמים לא ידע לדבר ערבית, למעט כמה מילים בסיסיות.
מכל מקום, הר-ציון בכלל לא התכוון כלל לחקור אותם, הוא בא לנקום את דמם של שושנה אחותו וחברה עודד.
מאחד האוהלים הוצאו בשקט ארבעה בדואים צעירים והובלו לאחד הערוצים הסמוכים.
בדרכם נתקלו בשני אוהלים אחרים וניסו לשבות גברים נוספים.
שני בדואים צעירים ניסו להימלט ונורו לעברם כמה צרורות.
אחד נעלם והשני הצליח להימלט.
הר-ציון חיסל את ארבעת הצעירים בזה אחר זה על ידי דקירות סכינים, תוך שהוא מוודא שהבדואי הזקן רואה זאת, כדי שיוכל לספר לבני שבטו מדוע נרצחו האחרים.
הר-ציון וחבריו נעצרו בשובם, והיו שחשבו, דוגמת ראש הממשלה משה שרת, שיש להעמידם לדין באשמת הריגה או רצח.
שרת התייחס לאירוע ביומנו כתקרית "מהסוג החמור ביותר" ומכיוון שהתרחש רק כמה ימים לאחר פעולה בעזה, חשש כי מעשה זה "עלול לשמש הוכחה ניצחת, כי אצלנו הוחלט לעבור להתקפת דמים כוללת".
שרת חשב כי אם לא יתקיים משפט פלילי נגד הנוקמים, "לא נינקה בעיני דעת הקהל, גם לא נהיה זכאים לדרוש מהמדינות השכנות כי ייענשו רוצחים".
בן-גוריון הציע להעמידם לדין וועדה בת 3 חברים שכללה את ראש הממשלה, שר הביטחון ושר המשפטים החליטה באותו יום שיהיה זה בפני בית דין צבאי, אולם באותו ערב התברר כי זה אינו בר-ביצוע ושרת החליט להעביר את החשודים לידי המשטרה.
לאחר שהחשודים סירבו לדבר בחקירה ולא הודו באשמתם, שמע שרת כי "כל מבצע הנקמה נערך בעזרתו של אריק, מפקד גדוד הצנחנים.
הוא צייד את הארבעה בנשק ובמזון ובשאר ציוד, הסיע אותם כברת דרך ברכב הגדוד, גם שלח חוליות לקראתם להבטיח את דרכם חזרה" והוסיף ביומנו כי "אין להוציא מכלל אפשרות שדיין עצמו ידע על המבצע".
בשיחה בין שרת לבן-גוריון, טען שר הביטחון כי "ידו של הצבא לא הייתה במעל", אך ראש הממשלה טען כי שרון סייע "למסע הארבעה בכל האמצעים הצבאיים שבידו והוא שפקד עליהם לכלוא דבריהם במשטרה".
משה שרת ביטא ביומנו את חרדתו ממצב של היפוך נורמטיבי: "תהיתי על מהותו וגורלו של עם זה, המסוגל לעדינות נפש כה דקה, לאהבה עמוקה כזו של הבריות...
ועם זה הוא מוציא מתוך שורות טובי הנוער שלו בחורים המסוגלים לרצוח נפש בדעה צלולה ובדם קר על ידי תקיעת סכינים בגופותיהם של בדואים צעירים חסרי מגן.
איזו משתי הנשמות המתרוצצות בין דפי התנ"ך תנצח את יריבתה בקרב העם הזה?".
מתוך חשש כי סנגורם של הר-ציון וחבריו, עו"ד שמואל תמיר, ינסה להעניק למשפט גוון פוליטי שבו יכוונו חצים נגד מדיניות החוץ והביטחון הרשמית של מפא"י, שבאה לביטויה במדיניותה של הממשלה - החליטו הרמטכ"ל משה דיין ושר הביטחון דוד בן-גוריון, שהחשודים לא יועמדו לדין, כאשר הסיבה הרשמית הייתה חוסר ראיות.
עו"ד תמיר, שמונה על ידי קיבוץ עין חרוד באמצעות ח"כ שלמה לביא לפי דרישתם של הר-ציון וחבריו, הציע לנאשמים לכתוב מכתב בו הם מודיעים לו שהוא חדל מלייצגם, וזאת לאחר שגילו לעו"ד תמיר כי "בא אלינו איש מוסמך מאוד ורם דרג, בשליחותו של 'האיש הגבוה ביותר'...
הם מוכנים לא להגיש משפט נגדנו בתנאי שנפטר אותך ונמנה תחתיך עורך-דין שהם יקבעו...".
לאחר מכן התפרסמה הודעה שהוכנה מראש בהתאם להסכם שניסחו רמי דרג עם הר-ציון וחבריו כאילו ייצוגו של עו"ד תמיר הופסק לאחר שבמשפטו של מלכיאל גרינוולד פגע בכבודם של צנחני היישוב.
לאחר 20 יום במעצר לצורך חקירה, שוחררו הארבעה והר-ציון חזר לשורות הצבא.
במקום הרצח המשוער של שושנה ועודד בנחל ערוגות, הוקמה אנדרטה מאולתרת על ידי המשפחה.
בספטמבר 1955 חזר הר-ציון לשירות הקבע מונה למפקד פלוגה א' בגדוד 890 שתחת פיקודו הפכה לסיירת הצנחנים.
הר-ציון עוטר בצל"ש על חלקו במבצע כנרת (מבצע "עלי זית"), בליל 11 בדצמבר 1955, בו פיקד על כוח בן כשבעים לוחמים מסיירת צנחנים.
בשנת 1973 הומר הצל"ש בעיטור העוז.
במהלך פעולת התגמול על משטרת א-רהווה בספטמבר 1956, נפצע הר-ציון בצווארו.
חייו ניצלו הודות לתושייתו של הרופא הגדודי ד"ר משה אגמון (מוריס אנקלביץ'), שניתח אותו וביצע בו פיום קנה בשדה הקרב בתנאי חושך תחת אש.
הר-ציון נותר עם 80% נכות.
בין היתר הייתה ידו משותקת חלקית, ומיתרי קולו נפגעו.
במהלך תקופת השיקום יצא עם חברו מיכה בן-ארי לטיול בבעלבכ שבלבנון כשהם רכובים על אופנוע, במהלך מסעם נתקלו במחסום של צבא לבנון ובהיתקלות נהרגו אחד או שניים מחיילי המחסום ובן-ארי נפצע.
בסוף שנות ה-50, לאחר שהתאושש חלקית מפציעתו, נמנה הר-ציון עם מקימי סיירת מטכ"ל ושימש קצין הדרכה (כאזרח עובד צה"ל) בשנותיה הראשונות של היחידה.
במלחמת ששת הימים הצטרף לסיירת צנחנים של חטיבה 80 בפיקוד מיכה בן-ארי ולחם עמה בחזיתות ירושלים ורמת הגולן.
במלחמת ששת הימים הצטרף ללחימה בירושלים יחד עם לוחמי חטיבת הצנחנים ולקח חלק בכיבוש הר הזיתים והעיר העתיקה.
במלחמת יום הכיפורים, בשנת 1973, עלה הר-ציון לגולן על אף מגבלותיו וחילץ פצועים מהשטח הסורי.
מספר פעמים אף התחזה כמת כשעברו בסמוך לוחמים סורים.
את פועלו זה, והתנדבותו במלחמת ששת הימים, יזם על אף היותו נכה צה"ל, שלא חלה עליו חובת התייצבות בשעת מלחמה.
משה דיין כתב על מאיר הר-ציון בספרו "אבני דרך" (1976): "בעיני, הר ציון הוא החייל הטוב ביותר שקם לצה"ל.
ייתכן שגם לולא נפצע לא היה מגיע לדרגת פיקוד גבוהה.
כוחו לא היה במתן הוראות לאחרים, אלא בהבנת המתרחש בשדה הקרב, בידיעת המעשה הנכון ובכושרו המופלא בתור לוחם."
לאחר שיקומו מהפציעה החליט מאיר להקים חווה חקלאית לגידול בקר ברמות יששכר על הר שנקרא כאוכב אל הווא (היום כוכב הירדן), שהיה אז מקום מבודד ובלתי מיושב.
לאחר כמה חודשים של הכנות ב-1959 הקימו הר-ציון ואשתו רות את ביתם – "אחוזת שושנה", על שם אחותו של הר-ציון, באתר "כוכב הרוחות" שמצפון לבית שאן ושם נולדו ארבעת ילדיהם.
במקום יש חווה חקלאית לגידול בקר.
פציעות משירותו הצבאי הותירו אותו נכה.
חמורה במיוחד הייתה פציעה בצווארו, שהקשתה עליו לדבר.
ב-1968 יצא לאור הספר "פרקי יומן", בעריכת נעמי פרנקל, שבו חלקים מיומנו שתיארו את מסעותיו כנער וחוויותיו כלוחם ומפקד בצנחנים.
לאחר מותו חולק הספר למסיימי קורס קצינים בבה"ד 1.
בשנות ה-70 היה הר-ציון מתומכי גוש אמונים ואף השתתף בכמה מהעליות לשומרון עוד טרם אישרה הממשלה את ההתיישבות באזור זה.
כן היה פעיל בחוג עין ורד.
בעליות לסבסטיה היה הוא זה שהדריך את השיירות בדרכים שעקפו מחסומים צבאיים.
בריאיון שנתן בפברואר 2005 הביע הר-ציון עמדות ימניות תקיפות.
בין השאר מתח ביקורת חריפה על רעהו הוותיק, אריק שרון, בשל תוכנית ההתנתקות וציין שהוא מאמין בנכונות תאוריות הקשר על רצח יצחק רבין.
כמו כן השתתף בפורום נהלל ובפעילות מטה חומש תחילה להחזרת היישוב היהודי בחומש.
ב-2008 הצטרף למפלגת התקווה בראשות אריה אלדד.
מאיר הר-ציון נפטר ב-14 במרץ 2014, בגיל 79, לאחר מאבק במחלה.
הוא נטמן בי"ד אדר ב' (פורים) תשע"ד בחוות שושנה שבכוכב הירדן.
הר ציון - העמותה להנצחת מאיר הר ציון ופועלו
מעלה אתגר הר ציון - שביל טיול אתגרי למטיבי לכת המתחיל בנחל יששכר, מגיע לקברו, ומסתיים בחורשת ה-101
משטרת רווה - מצפה לזכר רס"ן איתן נאמן במקום הפיצוץ של משטרת א-רהווה.
רחוב על שמו בעיר לוד
מאיר דיזנגוף נולד בכפר יקימוביצ'י (Echimăuți) שבמחוז אורחיי, בגוברניית בסרביה שבאימפריה הרוסית (מולדובה של ימינו) ליעקב ומיטה.
עד גיל 15 למד בחדר, ואז עברה משפחתו לעיר קישינב, שם למד בבית ספר כללי.
בשנת 1882 התנדב לצבא הרוסי, ושירת כעורך עיתון צבאי בז'יטומיר.
דיזנגוף היה דודו של יוסף פגיס, אביו של המשורר דן פגיס.
לאחר שסיים את שירותו הצבאי עבר לאודסה, והיה פעיל במחתרת "נרודניה ווליה" (רוסית: "רצון העם").
בעקבות פעילותו המחתרתית נאסר בשנת 1885, ונכלא בבית סוהר למשך שמונה חודשים.
לאחר שחרורו, הצטרף לאגודת "חובבי ציון", נפגש עם פינסקר, אחד העם ואחרים, ייסד סניף של האגודה בקישינב ונבחר כציר לוועידתה בשנת 1887.
בשנת 1888 נסע דיזנגוף ללמוד הנדסה כימית בסורבון שבפריז.
הוא למד במשך שלוש שנים והשתלם בייצור זכוכית באוניברסיטת ליון.
שם הכיר את הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, אשר התרשם מכישרונו, ובשנת 1892 עלה לארץ ישראל במסגרת העלייה הראשונה בשליחותו להקים בטנטורה מפעל לבקבוקי זכוכית (כיום מוזיאון המזגגה) עבור "יין הברון".
ב-1893 נסע דיזנגוף לאלכסנדריה עם בת-זוגו צינה ברנר, שאותה הכיר בז'יטומיר, ונשאהּ לאישה.
בשנת 1894 כשל המפעל, ודיזנגוף שב לאודסה, שם הקים מפעל זכוכית.
באותה העת המשיך בפעילותו ב"חובבי ציון", נמצא בקרבתם של מנדלי מוכר ספרים, שמעון דובנוב, חיים נחמן ביאליק ואלתר דרויאנוב, נמנה עם מקימי הוצאת מוריה ונטל חלק בקונגרסים הציוניים החמישי והשישי.
על אף שבקונגרס הציוני השישי נמנה עם מתנגדי תוכנית אוגנדה, היה דיזנגוף חסיד נלהב של בנימין זאב הרצל.
ב-1904 ייסד עם חברו זאב גלוסקין את חברת "גאולה" לרכישת קרקעות בארץ.
בשנת 1905, בגיל 44, עלה בשנית לארץ ישראל, והתגורר ביפו.
במקביל עסק בייבוא מכונות, והקים חברה לשירות עגלות מכניות במקום ה"דיליז'נס" הנמשך על ידי סוסים, לצורך הובלת נוסעים לירושלים ולמושבות.
בכל עגלה היו 12 מושבים, והמנוע היה מונע באמצעות נפט.
כמו כן, הקים עם שותפים חברת ספנות שנקראה על שמו.
היה ממייסדי אגודת אחוזת בית ב-1906 וממייסדי שכונת אחוזת בית ב-1909. לאחר סיום בניית שכונת אחוזת בית ב-1911, נבחר דיזנגוף לראש הוועד, ושימש בתפקיד זה עד 1922. בתקופה זו קיבלה תל אביב מעמד עצמאי בנפרד מיפו, ודיזנגוף נבחר לתפקיד ראש העירייה.
בתפקיד זה כיהן עד יום מותו ב-1936, למעט הפסקה של שלוש שנים בין 1925–1928. בתקופתו הגשימה תל אביב את יעודה וצמחה לעיר בת 150,000 תושבים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה רבים מראשי היישוב גורשו והוגלו מן הארץ ודיזנגוף התמנה לתפקיד מקשר בין היישוב הגולה לבין השלטונות העות'מאנים.
בתפקיד זה טיפל בהגשת עזרה לגולי תל אביב במושבות העבריות, וקיבל את הכינוי "ריש גלותא".
הוא הקים את ועד ההגירה, שניהל את הלוגיסטיקה של כל צורכי הגולים: גיוס עגלות מהמושבות להסעת הגולים מתל אביב למושבות, ניהול השמירה על הרכוש הנטוש בתל אביב, גיוס כספים וכח אדם להספקת אמצעי מחיה, מזון ורפואה וטיפול ביתומים.
בעקבות פרסום רחב תפוצה שיזם בעיתונות על מצבם הקשה של הגולים, הצליח להגיע להסכמה עם השלטונות על אספקת מזון מסודר לגולים.
חלק גדול ממגורשי תל אביב, ודיזנגוף בתוכם, ישבו בחיפה.
בספטמבר 1918, עם השלמת כיבוש חיפה על ידי הבריטים, קיבל דיזנגוף את פני הגנרל שפיקד על הכוחות.
הגנרל צירף אותו למכוניתו וביחד נסעו לתל אביב.
תוך זמן קצר שבו תושבי תל אביב לעיר, חודשה פעילות ועד השכונה, ודיזנגוף נבחר מחדש לעמוד בראשו.
בשנת 1921 הצליח דיזנגוף לשכנע את הנציב העליון להעניק לתל אביב מעמד מוניציפלי נפרד מיפו.
דיזנגוף פעל להקמת משטרה עירונית ובתי משפט עירוניים.
בשנת 1925 הזמין את מתכנן הערים הסקוטי, פטריק גדס, להכין תוכנית אב לתל אביב.
התכנית שנודעה בשם תוכנית גדס התייחסה ברובה לשטחים שטרם נבנו עד אותה עת.
בדצמבר 1925 התפטר דיזנגוף מתפקיד ראש העיר, לאחר שמועצת העירייה סירבה לאשר תשלומי הורים בבתי הספר העירוניים.
הוא הוחלף על ידי דוד בלוך-בלומנפלד, ששימש בתחילה כממלא מקום, ולאחר הבחירות שנערכו בסוף 1926 נבחר כראש העירייה.
בסוף 1926 מונה דיזנגוף כראש המחלקה למסחר ותעשייה ב.
אלה היו ימי המשבר הכלכלי העמוק שלאחר העלייה הרביעית, ולא היה אפשר להוציא לפועל את תוכניותיו לתיעוש ופיתוח.
בקיץ 1927 ב נבחרה הנהלה חדשה ודיזנגוף לא נמנה עמה.
במאי 1927 נערכו בחירות לעיריית יפו.
לפי חוקת המנדט הבריטי נמנו על בעלי זכות בחירה גם יהודים שהתגוררו ביפו או שהיו להם עסקים שם.
לדיזנגוף היה עסק של יצוא ויבוא והוא הציג את מועמדותו למועצת העיר.
הוא נבחר לסגן ראש העיר ולחבר הוועדה לתוכנית העיר.
בראשית 1928, כשראש עיריית יפו הערבי עאסם א-סעיד יצא לחופשה ממושכת, מונה דיזנגוף כממלא מקום ראש עיריית יפו.
בדצמבר 1928 נערכו בחירות למועצת העיר תל אביב ודיזנגוף נבחר שוב לעמוד בראש מועצת העיר.
כראש עיר שאהב את עירו וטיפח אותה, פעל נמרצות לפיתוח העיר, עודד בנייה מואצת, והגיע להסכמים עם שכונות סמוכות לסיפוחן לתל אביב.
מדי יום היה עובר ברחובות העיר כשהוא רכוב על סוסתו, לבדוק שהכול מתנהל כשורה.
הוא גם הקפיד לעודד שמחת חיים בעיר, ונהג לרכוב על סוסתו בראש העדלאידע בכל חג פורים.
דיזנגוף הצליח לשכנע אישי רוח, כדוגמת ביאליק ואחד העם, להתיישב בעיר, וכך תרם לדימויה כמרכז תרבותי.
לאחר מות אשתו, בשנת 1930, תרם דיזנגוף את ביתו (שדרות רוטשילד 16) לרווחת הציבור כדי שישמש כמוזיאון תל אביב לאמנות, השפיע על אמנים רבים לתרום את עבודותיהם לטובת המוזיאון ואף רכש בעצמו כ-240 יצירות.
הוא המשיך להתגורר עד מותו בקומה העליונה של הבית.
דיזנגוף שימש בתפקידי נשיא כבוד באגודות רבות בתל אביב.
החשובה שבהם היא אגודת "יריד המזרח", אותה ייסד בשנת 1932. בתחילה הוקם היריד בדרום העיר, ולאחר הצלחתו הקימו מבנים קבועים שישמשו את היריד בצפון העיר.
בשנת 1934 הוחלט על יריד בינלאומי גדול, ויריד נוסף כעבור שנתיים.
דיזנגוף היה בין מייסדי בנק אשראי, נשא בתואר יושב ראש כבוד ופעילות הבנק התנהלה במשך תקופה מביתו הפרטי.
אחד מעיסוקיו החשובים והמכובדים היה כהונתו כקונסול בלגיה, בתפקיד זה אירח בתל אביב ב-1933 את אלברט הראשון, מלך הבלגים וקרא על שמו את כיכר המלך אלברט.
בבחירות לעיריית תל אביב בדצמבר 1935 התמודד כעצמאי וזכה ב־2007 קולות.
בשנת 1936, עם פרוץ המרד הערבי הגדול, סגרו הערבים את נמל יפו מתוך כוונה לשתק את התפתחות היישוב היהודי בארץ.
דיזנגוף קיבל רשות לפתיחת נמל בעיר תל אביב, ולפני מותו הספיק לחנוך את המזח הראשון בנמל תל אביב.
דיזנגוף נפטר בסתיו תרצ"ז 1936. עוד בחייו נחשב כ"אבי העיר".
דיזנגוף פעל ליצירת הדימוי של תל אביב כ"עיר העברית הראשונה" בין השאר על ידי טיפוח השפה העברית, למשל, בתי מסחר חויבו לכתוב את השלטים בעברית.
דיזנגוף טיפח קשרים קרובים עם השלטונות (גם העות'מאנים וגם עם שלטונות המנדט), וגם עם ראשי עיריית יפו.
הודות לקשרים אלה הצליח דיזנגוף לפתח את העיר ולהרחיב את גבולותיה, וגם לקבל סמכויות שמעט מאוד יישובים קיבלו (כמו שיטור ושיפוט עירוני).
דיזנגוף ניסה לעצב את הנצחתו שלו עוד בחייו, כאשר ציווה את ביתו עוד בחייו לרשות מוזיאון תל אביב לאמנות.
בפברואר 2010 אישרה ממשלת ישראל תוכנית לשימור אתרי מורשת לאומית שכללה את בית העצמאות.
רחוב דיזנגוף נקרא על שמו כבר בחייו של דיזנגוף.
ברחוב תוכננה והוקמה כיכר עם מזרקה במרכזה, אותה קראו על שם רעייתו: כיכר צינה דיזנגוף.
(לימים, הוחלפה המזרקה במזרקת "אש ומים" של האמן יעקב אגם).
לקראת יום הולדתו ה-70 של דיזנגוף, החליטה העירייה על הקמתו של "גן מאיר" ברחוב המלך ג'ורג'; אך הגן נחנך כשמונה שנים לאחר פטירתו.
שכונת קריית מאיר בתל אביב, שנקראה על שמו, הוקמה בשנת 1936. בית הכנסת "היכל מאיר" ברחוב מאנה 12 קרוי על שמו.
עיריית תל אביב-יפו מחלקת את פרס דיזנגוף לאמנות הפיסול והציור.
במסגרת חגיגות המאה לתל אביב הוצב ב-27 במאי 2009 פסל של מאיר דיזנגוף רוכב על סוסתו, מעשה ידיו של האמן דוד זונדלוביץ' בשדרות רוטשילד מול בית דיזנגוף.
בכיכר ביאליק נחנך בבית העירייה הישן אשר הוסב להיות "בית העיר תל אביב-יפו" ובו לשכתו המשוחזרת של דיזנגוף, הפתוחה לקהל המבקרים.
טקס אזכרה פתוח לציבור נערך לזכרו על ידי עיריית תל אביב-יפו ועמותת "יד מאיר וצינה דיזנגוף" בכל שנה בז' בתשרי בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
ב-5 בנובמבר 1985, הנפיק השירות הבולאי בול דאר לזכרו של מאיר דיזנגוף.
על הבול מופיע ציור גרפי של דיוקנו של דיזנגוף.
השירות הבולאי מכר 537,000 בולים של בול זה בתוך תקופה של כחודשיים עד להפסקת המכירה.
סימה עיצבו ביחד את הבול.
מכתב לכל, יפו: דפוס שושני, תרע"ט
עם תל אביב בגולה: פרקי זכרונות מן העבר הקרוב בצירוף תמונות, תל אביב: דפוס אמנות ארץ ישראל, תרצ"א.
(מהדורה נוספת: בהוצאת בית התנ"ך–בית דיזנגוף, תשס"א-2000)
תעשייה ביתית: הצורך והיכולה בפתוחה של תעשיית בית בארץ ישראל, תל אביב: מסחר ותעשייה, 1932?
פתוח העיר תל אביב, תל אביב: דפוס א' סטרוד ובניו, תרצ"ב-1932
שני ספורים קטנים: א- שני רעים, ב- לסוסתי, תל אביב: דפוס שושני, תרצ"ד
על תל אביב וארחות חייה: דבר אל תושבי תל אביב: דפוס ארץ, תרצ"ה
לידידַי מנוער: ספורים וזכרונות, תל אביב: א"י שטיבל, תרצ"ו
מזכרונות מאיר דיזנגוף, בתוך: אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, כרך ב'.
מאיר הַרְניק (14 בנובמבר 1926 – 29 בספטמבר 1972) היה מוזיקאי ואיש רדיו וטלוויזיה ישראלי.
הרניק נולד בירושלים לחנה ומרדכי הרניק.
למד בראשון לציון, חדרה ותל אביב, וסיים את לימודיו בבית הספר התיכון בחדרה.
רוב חייו הבוגרים התגורר בשכונת רסקו בירושלים.
כבר בצעירותו גילה כישרון יוצא דופן למוזיקה.
עשה שנת שירות בקיבוץ רמת השופט, ולאחר מכן למד היסטוריה, פילוסופיה וספרות באוניברסיטה העברית בירושלים, ובמקביל למד באקדמיה למוסיקה בירושלים נגינה בפסנתר וניצוח.
במלחמת העצמאות לחם בגדוד מוריה.
הרניק ניגן במשך שנים בתזמורת הסימפונית של רשות השידור והיה ממקימי הטלוויזיה הישראלית.
הוא ליווה בפסנתר את תוכנית התעמלות-הבוקר של מיכאל בן-חנן, וערך תוכניות רדיו רבות ובפרט את "שירו שיר", תוכנית השירה בציבור.
הרניק כתב והלחין את שיר הילדים "כולם מוחאים איתי כף" שביצעה חוה אלברשטיין.
גרסה מאוחרת של השיר, "כולכם שחקו נא איתי", בוצעה על ידי נירה רבינוביץ' ושימשה כפתיח הפינה שהגישה במסגרת תוכנית הטלוויזיה הלימודית מה פתאום.
הרניק הוציא מספר תקליטים והלחין מספר שירים עבריים, בהם "האיש שבקיר" ו"המורה לזמרה".
הוא ניצח במשך שנים על מקהלת הסטודנטים שפעלה ב"בית הלל" בירושלים וכן ניהל מוזיקלית את הרכב הנגנים של להקת המחול של הסטודנטים.
במהלך עבודתו ברשות השידור שימש אף בתפקיד לא-מוזיקלי, כשנשלח ככתב "קול ישראל" לסקנדינביה לפרק-זמן, תפקיד אותו מילא בהצלחה.
היה מראשוני עורכי התוכניות בטלוויזיה הישראלית.
כמו כן, ערך את התוכנית "תשואות ראשונות", שבה נתגלו כישרונות חדשים כמו שלום חנוך, מאיר אריאל, חנן יובל, חוה אלברשטיין ועוד.
הרניק היה נשוי לרעיה (לבית ויתקון).
בני הזוג הולידו ארבעה ילדים.
הרניק נהרג בתאונת דרכים בערב שמחת תורה 1972, כאשר רכב על הקטנוע שלו ברחוב הפלמ"ח (ירושלים).
עשר שנים אחרי מותו, נפל בנו, רב-סרן גוני הרניק, בקרב על הבופור, בתחילת מבצע שלום הגליל.
בנו השני, מנהל בית הספר הדמוקרטי במודיעין רוני הרניק, נישא לאילת הרניק (בתו של אילן הרטוב); היא נהרגה בשנת 2001 באסון ורסאי.
אחותו הצעירה של הרניק הייתה הציירת נהדה גפני (הרניק; 1928–2012).
היא הייתה אחת הפצועות בפיגוע הטרור הקרוי פיגוע האוטובוס במצרים (1990).