tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין השנים 1930–1936 בהן שיחק באוביידו, זכה לאנגרה בשלושה פרסי פיצ'יצ'י בשלוש עונות רצופות.
בעונת 1933/1934 כבש 60 שערים ב-32 הופעות בלבד, דבר ההופך אותו לשחקן הספרדי שכבש הכי הרבה שערים בעונה אחת.
לקראת תחילת מלחמת האזרחים שיחק משחק אחד במועדון אתלטיק בילבאו בדצמבר 1936.
בזמן המלחמה שיחק לאנגרה משחקי ראווה ברחבי אירופה עם הצוות הלאומי הבסקי כדי לגייס כספים למאמץ המלחמתי.
במהלך המלחמה שיחק גם בקבוצה אוזאקי שבמקסיקו וסיים איתה במקום השני בליגה המקסיקנית.
לאחר המלחמה חברו לקבוצה, אננגל זובייטה, הציע לו לשחק בסן לורנסו שבארגנטינה, וכך גם עשה.
בשנת 1939 כבש רביעייה בהופעת הבכורה שלו נגד ריבר פלייט וגם הפך למלך השערים של הליגה בשנת 1940 כשכבש 33 שערים.
בסך הכל כבש 110 שערים ב-121 הופעות עבור סן לורנסו, כולל זכייה בגביע והגעה לגמר הקופה אדריאן סי אסקובר בשנת 1939.
בשנת 1943 חתם במועדון אספנייה מהליגה המקסיקנית שם זכה בתואר הליגה בפעם הראשונה (והיחידה), והיה מלך השערים של הליגה פעמיים.
לאנגרה הוא השחקן היחידי עד היום שזכה גם בתואר מלך השערים שלוש פעמים בליגה בכירה באותה מדינה וגם בתואר בליגה הבכירה בשלוש יבשות שונות.
לאחר שנים רבות בחו"ל חזר לריאל אוביידו שבספרד לשנתיים, בהן כבש 23 שערים ב-29 משחקים.
לאנגרה זכור ככובש מצטיין ובגיל 34 עדיין היה יכול להופיע ברמות הגבוהות ביותר.
לאחר הפרישה חזר להתגורר במקסיקו.
לאחר פרישתו מקריירת משחק אימן לאנגנה את הקבוצה הצ'יליאנית אוניון אספניולה וזכה עימה בליגה הצ'יליאנית.
לאחר מכן אימן גם את הקבוצה פואבלה המקסיקנית בין השנים 1952–1953 וזכה עימה בגביע מקסיקו.
לאחר פרישתו מקריירת האימון בילה את מרבית חייו בדרום אמריקה, ולאחר מכן חזר לאזור ביתו בספרד בסוף שנות השבעים לחייו, שם נפטר ב-21 באוגוסט 1992.
איסכירוקיון (שם מדעי: Ischyrocyon) הוא סוג נכחד של טורף מהמשפחה כלבי דב, אשר חי באמצע תקופת המיוקן שלפני 13.6 עד 10.3 מיליון שנה מזמננו.
המאובנים שלו התגלו בארצות הברית והוגדרו ב-1904 בידי החוקרים מתיו וגידלי.
האיסכירוקיון היה טורף בגודל של דוב והוא הגיע לאורך 2.2 מטרים ולמשקל של 300 קילוגרמים.
היו לו רגליים חזקות, זנב קצר ועצמות לסת גדולות שיכלו לשבור עצמות ועזרו לו להרוג טרף ביעילות.
הוא היה קרוב לאמפיקיון אך קטן יותר ובמראהו דמה מעט לדוב.
המבנה של טורף זה הותאם למרדפים קצרים אחרי טרף.
הוא היה איטי יותר ממרבית החתוליים ונראה שצד ממארב.
ייתכן גם שחטף טרף לטורפים נוספים שחיו באזור כמו כלביים קדומים או ההאינדון דמוי הצבוע.
מאובני האיסכירוקיון התגלו באזורים הבאים:
צומת בלייר, מחוז אזמרלדה , נבדה
מחצבת המיקיון, סן ברנרדינו, קליפורניה
חוות אדם ריסלי מחוז דונליי , טקסס
וואקיניי (אתר C), מחוז טרגו , קנזס
גבעת אולקוט, מחוז סיוקס , נברסקה
אתר קניון איירון , מחוז קרן, קליפורניה
מחצבת בלוג'אי, מחוז אנטילופ , נברסקה
איסידורוס מאלכסנדריה ביוונית Ἰσίδωρος ὁ Ἀλεξανδρεύς ,לערך 450–520 לסה"נ, היה פילוסוף מצרי או יווני ואחד מאחרוני הנאופלאטוניסטים.
הוא חי באתונה ובאלכסנדריה לקראת סוף המאה ה-5 לספירה.
הוא הפך לראש בית הספר באתונה לאחר מרינוס משכם, שהחליף את פרוקלוס.
באתונה הוא למד תחת פרוקלוס ולמד את תורת אריסטו ממרינוס משכם.
לדברי דמאסקיוס, "איסידורוס היה מלא יראת כבוד למראה פרוקלוס, מכובד ונפלא לראותו; הוא חשב שהוא רואה בו את פניה ממש של פילוסופיה אמיתית".
פרוקלוס מצידו, נהג "להתפעל מהופעתו של איסידורוס, שהייתה אחוזה בידי האלוהי ומלאה בחיים הפילוסופיים שבה".
דמאסקיוס מספר גם כי "איסידורוס, מלבד פשטות, אהב במיוחד את האמת, והתחייב לדבר גלויות מעבר למה שהיה נחוץ, ולא הייתה לו שום יומרה בעצמו".
הטענה המופיעה בסודא כי איסידורוס היה בעלה של היפאטיה, היא בוודאי שגויה, מאחר שאיסידורוס נולד זמן רב לאחר שהיפאטיה מתה.
במקום אחר נזכר כי לאיסידורוס הייתה אישה בשם דומנה, שנפטרה חמישה ימים לאחר לידת בנם, לו העניקו את השם פרוקלוס.
איסידורוס חזר לאלכסנדריה יחד עם סלוסטיוס מאמסה , שם לימד פילוסופיה.
הוא הגיע לאתונה לאחר שפרוקלוס נפטר (בשנת 485), והיה בה גם בהמשך, כשמרינוס נכנס לתפקיד ראש (סכולארכס ) בית הספר הנאופלאטוניסטי.
מרינוס שכנע אותו להיות יורשו כראש בית הספר, אך הוא עזב את אתונה זמן לא רב לאחר שמרינוס נפטר.
הוא התפטר מתפקידו לטובת הגיאס .
איסידורוס ידוע בעיקר כמורו של דמאסקיוס, שעדותו ב"חיי איסידורוס" מציגה את איסידורוס באור חיובי מאוד כאדם וכהוגה דעות.
חיבורו של דמאסקיוס, אשר מוקדש לתאודורה מאמסה, תלמידתם של איסידורוס ודמאסקיוס, נשמר בצורה תמציתית ידי פוטיוס בביבליותקה שלו, ובקטעים בסודא.
ההערכה הכללית אומרת שהוא ככל הנראה היה נלהב לרעיון יותר מאשר הוגה; החלפת טיעונים איתו הייתה משנית להשראה, והוא העדיף את התאוריות של פיתגורס ואפלטון על פני הלוגיקה חסרת המעוף והאתיקה המעשית של הסטואים והאריסטוטלים.
נראה שהוא התיר את הרסן להשערות תאוסופיות וייחס חשיבות רבה לחלומות ולחזיונות ערים, עליהם נהג להרחיב בהרצאותיו הפומביות.
פארק אזור הביצות איסימנגליסו אשר בעבר היה ידוע בתור פארק הביצות הגדול של סנט לוסיה, הוא אתר מורשת עולמית.
הפארק ממוקם על החוף המזרחי של קוואזולו-נטאל, דרום אפריקה, כ-235 ק"מ צפונית לדרבן.
זהו האזור המוגן השלישי בגודלו בדרום אפריקה, המשתרע על פני 280 קילומטרים של קו חוף, מגבול מוזמביק בצפון עד מפלן מדרום.
הפארק מורכב ממערכות אקולוגיות רבות בשטח של 3,280 קמ"ר.
עד 1895, המפרץ שימש ביתם של בני ה ושל מלכודת הדגים שלהם.
זהו ביתם המקורי והטבעי של בני הצונגה שחיו כאן למעלה מ-1000 שנים.
רשומות של ימאים פורטוגזים קדומים מצביעות נכונה על אזור זה, כמו גם על אזורים דרומיים יותר, כמאוכלסים על ידי בני הצונגה.
האזור היה ידוע גם בשמות טמבלאנד או ת'ונגאלאנד, אך השמות יצאו משימוש בסביבות תחילת המאה ה-20.
האזור נשלט על ידי ענף ה"ווהלנגאנו" (Vahlanganu, ידועים גם בשם "טמבה", Tembe) של הצונגה.
המיסיונר השווייצרי, הכומר (הידוע כ-H.A.
Junod), ערך מחקר מדעי ואתנוגרפי על בני הצונגה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 והכין מפה מפורטת, המציגה את התיישבות בני הצונגה טמבה במפרץ.
ז'ונו הראה במפתו שהאזור היה ידוע כטמבלאנד וכי עיר הבירה של הטמבה הייתה ממוקמת במפרץ סנט לוסיה, וכי עד 1906, בני הצונגה אכלסו את האדמה מסנט לוסיה ועד במחוז ספלנקון שבפרובינציית טרנסוואל, הידועה כיום כפרובינציית לימפופו.
מפרץ סנט לוסיה ו הם יחידה יבשתית אחת והם שייכים לבני הצונגה; כפרי צונגה נבנו ממפרץ סנט לוסיה ועד מפוטו ולא הופרדו על ידי שום חלוקה טבעית.
סביב סנט לוסיה, הצ'יף השליט היה ממשפחת המלוכה טמבה, ואילו סביב מפוטו, המעמד השליט היה משפחת המלוכה מפוטו, כולם מענף הווהלנגאנו של בני הצונגה.
בתוך וסביב מפוטו ומפרץ סנט לוסיה (טמבלאנד), השפה המדוברת היא , אשר לפי המיסיונר השווייצרי, הכומר ז'ונו, אינה שפה עצמאית אלא ניב של בשל דמיונה אליה.
סנט לוסיה נקראה לראשונה בשנת 1554 בשם ריו דוס מדוס דו אורו (Rio dos Medos do Ouro, לחלופין Rio dos Médãos do Ouro – "נהר דיונות הזהב") על ידי ניצולי הספינה הפורטוגלית "סאו בנטו" ("São Bento").
בשלב זה, רק שפך נהר ה היה ידוע כסנט לוסיה.
מאוחר יותר, בשנת 1575, נהר הטוגלה קיבל את שמו.
ב-13 בדצמבר 1575, יום חג הקדושה לוצ'יה, מנואל פרסטרלו (Manuel Peresterello) שינה את שם אזור השפך לסנטה לוסיה (Santa Luzia).
בשנת 1822, הוכרזה סנט לוסיה כעיירה על ידי הבריטים.
בשנת 1895, הוכרזה שמורת הציד סנט לוסיה (St.
Lucia Game Reserve), השוכנת 30 ק"מ צפונית לעיירה.
בשנת 1971, אגם סנט לוסיה וחופי הצבים ושוניות האלמוגים של נוספו לרשימה שתחת אמנת רמסר (אמנה על מקווי מים בעלי חשיבות בינלאומית, במיוחד כבתי גידול לעופות מים).
בדצמבר 1999, הפארק הוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בטקס חשיפה, שבו נלסון מנדלה היה אורח הכבוד.
בשנת 2025, השטח הכלול בהגדרת אתר המורשת הורחב לכלול את הפארק הלאומי מפוטו שבמוזמביק השכנה.
הפארק הוא חלק משמורת טבע מימית החוצה את הגבולות בין דרום אפריקה, מוזמביק ואסוואטיני.
בצד של מוזמביק ישנו הפארק הלאומי מפוטו.
הפארק הוכרז כאתר מורשת עולמית בשל הקריטריונים (9) ו-(10): בפארק מגוון ביולוגי עשיר ומערכות אקולוגיות ייחודיות.
הסיבה למגוון הביולוגי העצום בחי ובצומח היא המגוון הגדול של מערכות אקולוגיות שונות בפארק: משוניות אלמוגים, יערות, דיונות, סובטרופיות, סוואנות וביצות.
בפארק פילי סוואנה אפריקאים, נמרים אפריקאים, קרנפים רחבי שפה דרומיים, קרנפים צר-שפה דרום-מרכזי, תאו אפריקני, לווייתנים, דולפינים וצבי ים.
בפארק חיים גם 1,200 תנינים ו-800 היפופוטמים.
בדצמבר 2013, לאחר 44 שנות היעדרות, הוכנסו מחדש אריות אפריקאים לפארק.
השוניות בחלק הימי של השמורה מאוכלסות בתמנונאים ודיונונים.
מדי פעם ניתן לראות כרישי לוויתן ענקיים שוחים באזור זה.
על פי תצפיות שנערכו באגם לוסיה, המהווה חלק גדול מהפארק, באגם עשרים וארבעה מינים של רכיכות.
איסילקול היא עיר ברוסיה במחוז אומסק.
העיר נמצאת לידי אגם איסילקול, מכאן נובע שמה של העיר.
המקום בו הוקמה העיר העתידית נבחר בשנת 1891 בזמן גישושים בתוואי מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית.
במאי 1893 בקרבת אגם איסילקול החלה להבנות תחנת רכבת.
באותה שנה נבנה ונפתח מפעל לייצור לבנים אשר שימשו לבניית בתים ומבנים במקום, מפעל זה חסך את הצורך להוביל לבנים ממרחקים.
ב-1894 למקום הגיעו תושבים קבועים ראשונים.
באותה שנה החלה תנועה זמנית של רכבת בין צ'ליאבינסק לאומסק שעברה דרך איסילקול, ב-1895 הושלמה הבנייה של המסילה והרכבת הפכה לקבועה ותחנת איסילקול הופיעה במפת רכבת רוסיה.
ב-1897 נבנתה כנסייה פרבוסלאבית, באיסילקול היו 1,843 תושבים פרבוסלאבים, כמו כן היו 33 בתי אב של שטונדיסטים.
שנה לאחר מכן בית ספר כנסייתי.
איסלקול קיבלה מעמד של עיר בשנת 1945 עת שהיו במקום 18 אלף תושבים.
אָסֶת (במצרית עתיקה: ꜣst, בקופטית: Ⲏⲥⲉ, אֵסֶה, בפיניקית: 𐤀𐤎 – אס, או 𐤀𐤎𐤉 – אסי), הידועה כיום בשמה היווני אִיסִיס (Ίσις) או אִיזִיס, היא אלת הרפואה, הקסם והטבע במיתולוגיה המצרית, שנחשבה לבעלת כוחות ריפוי מופלאים.
איסיס הייתה אחותו ואשתו של אוסיריס, אחותו של סת, אחותה של נפתיס ואמו של הורוס.
גופתו המבותרת של אוסיריס שבה לתחייה הודות לקסמיה.
רבים מקבילים אותה לאלות היווניות ארטמיס ודמטר, לענת הכנענית ולאשתר המסופוטמית.
איסיס היא בעיקר אלת הקסם והרפואה.
על פי אחד הסיפורים הידועים אודותיה, רצתה שאוסיריס, אחיה ובעלה יוכתר למלך האלים במקום רע, מלך האלים המקורי ואל השמש.
היא יצרה נחש אשר הכיש את רע, ואמרה לו שתוכל לרפאו אם ייתן לה את שמו הסודי.
משנתן רע לאיסיס את שמו הסודי, רפאה אותו איסיס, אך הכריחה אותו לפרוש.
אוסיריס מונה למלך האלים במקומו.
אגיפטולוגיים סוברים שהשם המקורי הוא Δוסט (Δūsat) כש-Δ נהגה כמו ר (R) או ל (L), כלומר רוסט (Rūsat) או לוסט (Lūsat).
היגוי זה החל להיחלש וכבר בממלכה החדשה במצרים, Δ נעלם לגמרי או שנשאר כעיצור גרוני.
האות האחרונה, ת (t) שתפקידה סיומת נשית, גם נעלמה במעבר לממלכה החדשה, כך שבממלכה החדשה במצרים היגוי השם היה בקירוב אוסה (Usa).
צורה זו של השם נלקחה אל השפה המרואיטית בה הוא נהגה ווסה (Wusa).
שינוי קול משמעותי במילניום הראשון לפני הספירה הוא המעבר בין או (ū) ל-אה (ē).
וההגיה של התנועות ל-אה (ĕ) או אי (i).
כלומר אסה (Ēse) או אסי (Ēsi).
המעבר ליוונית נכרך בהוספה של הסופית ס (s), ומעבר של אה (ē) ל-אי (i), ולהגייה "איסיס" (Isis).
ההגייה "איזיס" המוכרת בעברית, מקורה בגרמנית או איטלקית, בהן s בין שתי תנועות נהגית כ־ז.
באיקונוגרפיה המצרית מרבה איסיס להופיע כשהיא נושאת על ראשה את כס המלכות הפרעוני.
זאת משום שאיסיס ואוסיריס זוהו עם בית המלוכה המצרי, והפרעה המצרי נחשב להתגלמות החיה של בנם, האל הורוס.
לעיתים קרובות מוצגת איסיס כשעל ראשה גלגל השמש והיא נושאת את בנה הורוס.
דמותה של איסיס כאם הנושאת את בנה שימשה מאוחר יותר כבסיס לאיקונוגרפיה הנוצרית של מרים, אם ישו.
אף כי האיקונוגרפיה של איסיס היא ברובה אנתרופומורפית (מציגה אותה בדמות אנושית), נמצאו גם ייצוגים שלה בדמות הציפור דיה ולעיתים אף בדמות נחש.
יתרה מזו, כתוצאה מהתמזגותה עם האלה המצרית חתחור, היא מופיעה לעיתים קרובות כשלראשה קרני פרה.
האלה איסיס ושמו הנסתר של האל רע
קיימות גרסאות רבות לסיפור הפרישה של רע ממלכות מצרים, אך אחת הגרסאות המוכרות מקושרת ישירות לאיסיס.
רע, אל השמש, החיים ומלך מצרים היה זקן מאוד.
איסיס, שחמדה את הכס לבעלה אוסיריס, לא רצתה לחכות עוד.
לכן אספה מעט מרוּקו של רע בעת שישן, ערבבה אותו עם חימר ויצרה נחש.
מכאן מזוהה איסיס עם הנחש.
הנחש הכיש את רע, שלא הצליח להירפא אפילו בעזרת כל קסמיהם של האלים, כולל איסיס עצמה.
איסיס אמרה לרע כי רק אם ימסור לה את השם הסודי שלו, תוכל לרפא את ארס הנחש.
בסופו של דבר נכנע רע לתנאיה של איסיס ומסר לה את שמו הסודי.
לאחר שאיסיס ריפאה את רע, היא אילצה אותו לסגת אל השמיים לצמיתות, כך שאוסיריס יוכל לשבת על הכס.
על פי המיתוס המצרי, אחיו של אוסיריס, סת, חמד את בית המלוכה וביקש להרוג את אחיו.
לאחר מספר ניסיונות כושלים, הצליח סת לבתר את גופתו של אוסיריס והטמין את חלקיה במקומות מסתור שונים.
איסיס יצאה למסע בחיפוש אחר חלקי גופתו של בעלה ואחיה אוסיריס.
לאחר שאספה את כל חלקי הגופה, היא איחדה אותם וחנטה את הגופה, ובכך יצרה את המומיה הראשונה.
היא קברה אותה בסתר והגנה עליה בעזרת לחשים רבי עוצמה.
כאשר פרשה את כנפי הציפור שלה מעל גופתו של אוסיריס, הוא קם לתחייה, אך רק באופן חלקי כך שיכל אך ורק למלוך על הדואת (עולם המתים), שם הוכתר למלך המתים.
על אחת המצבות מבית הקברות הצפוני של צור היבשתית שחציבתה היא מהאיכותיות ביותר, ומתוארכת למחצית הראשונה של המאה ה־7 לפנה"ס, נכתב – "מתר, כהן עשתרת־איסיס", דבר המעיד על זהות בין האלות.
זיהוי האלות מתועד גם בכתובת בנבעל הפיניקית שמקורה במצרים, ומוקדשת ל"אלם אדרת אס אלם עשתרת" (כנראה "האלה האדירה איסיס האלה עשתרת"), וכמה מהשמות התאופוריים המוזכרים בכתובת מראים זיקה לעשתרת.
בכתובת הקדשה פיניקית אחרת ממצרים הוקדש לעשתרת פסל של איסיס עם האל חור הילד בחיקה.
עוד בתקופה הפרעונית, כתוצאה מהזיהוי שלה עם השושלת הפרעונית, נודע לאיסיס מקום מיוחד בקרב האלים המצריים.
אולם בתקופת בית תלמי, עם הקמת הסרפאום על ידי תלמי הראשון (סוטר), התחזק מעמדה של איסיס הן במצרים והן מחוצה לה.
פולחניה של האלה אומצו על ידי תושביה היוונים של אלכסנדריה וחדרו בהדרגה גם ליוון עצמה.
כתוצאה מכך עברה דמותה של איסיס הלניזציה מרחיקת לכת, שניכרת בבירור באיקונוגרפיה שלה.
אחד התוצרים של תהליך זה הוא הפיכתה של איסיס לאלה אוניברסלית והזיהוי שלה עם שורה של אלות אחרות.
על קירות אחד ממקדשי האלה במצרים נמצאו ארבעה המנונים ביוונית מאת אדם בשם איזודורוס, המתוארכים למאה ה-1 לפנה"ס, ומתארים את איסיס כישות האחת מאחורי סדרה של אלות ופולחנים ברחבי העולם ההלניסטי: אחד המקדשים הידועים לאלה שכן באי פילה שבדרומה של מצרים.
איסיס הייתה במודעות היוונים כבר מימי אלכסנדר הגדול.
עם עליית האימפריה הרומית, החל תהליך הטמעה רומית , בו איסיס הופיעה כאלה של העם.
הרומאים אימצו את איסיס במגוון מאפיינים: כדמות אימהית (הולידה וטיפחה את הורוס), מעניקת חיים (החייתה את בעלה אוסיריס), בעלת שליטתה על הניווט הימי, יכולות ריפוי, התקווה לחיים לאחר המוות ולחיי נצח.
בתקופת האימפריה הרומית פולחן איסיס התקיים בתודעת הציבור והמנהיגים.
פולחן האלה זכה ליחס משתנה, שהחל עם הוצאתה אל מחוץ לפומריום, רדיפתה, דרך עליה בפופולריות ולבסוף כניסה אל הקדושה הרומית.
בפוליטיקה הרומית התנהל שיח לגבי הלגיטימיות של פולחן איסיס והשאלה האם מדובר בדת או אמונה טפלה.
מעמדו של פולחן איסיס עבר הגבלות, איסורים, הקלות ולבסוף קבלה אל המסורת הרומית.
מתחילת תקופת האימפריה הרומית, גישות קיסרים בנוגע לפולחן איסיס השתנו.
בשנת 28 לפנה"ס הורה אוקטביאנוס על איסור הקדושה המצרית בתוך הפומריום, ולמעשה להוצאת הפולחן המצרי מן המסורת הרומאית בצורה רשמית.
טיבריוס היה אחראי לגירוש חסידי כתות מצריות מרומא על בסיס צו סנאטורי.
לעומתם, גאיוס קליגולה, התיר ואף השתתף בטקסי חניכה ומצעדים של פולחן איסיס.
בתקופתו הוכנס פסטיבל האיסיה (Isia), שחגג את מותו ותחייתו של אוסיריס, אל לוח השנה הרומאי.
קלאודיוס נודע בסובלנותו הדתית, ודומיטיאנוס שיפץ מקדשי איסיס ברחבי רומא.
הקיסר קומודוס היה חבר בפולחן איסיס ככהן זוטר.
סינקרטיזם דתי, כלומר, שילוב תכונות של אלים זרים עם אלים מסורתיים התרחש בפולחן הרומי לעיתים קרובות.
בתהליך זה, של יצירת אלוהות סינקרטיסטית שתואמת לחשיבה הרומית, איסיס הוטמעה לתוך תבניות שונות במיתולוגיה הרומית, איסיס-קרס (Ceres), איסיס-פורטונה (Fortuna), איסיס-ונוס (Venus) ואיסיס פלאגיה.
איסיס היא אלוהות מצילה, מעניקה טוב לאנשים טובים, שרק מחשבות טהורות בלבם.
בהתאם לכך, מחלה וחוסר מזל הם תוצאה של כעס אלוהי.
בפולחן איסיס, קיים קשר בין חטא אישי ספציפי לבין מחלה או חוסר מזל, ובכדי לטהר חסידי איסיס מהחטאים שלהם, מתקיימים טקסי חרטה ציבורית או פרטית.
את הפולחן של איסיס, סראפיס ואוסיריס ניתן לראות בלוחות שנה כפריים מאיטליה מהתקופה היוליו-קלאודית, מ-19–65 לספירה לכל המוקדם.
בלוח השנה של שנת 354 לספירה, מתועדים מספר חגים רשמיים העוסקים באלה איסיס וחבריה.
דבר המעיד על הפופולריות המחודשת של פולחן איסיס, כניסתה או חזרתה, אל הקדושה הרומית.
איסיה (Isia), בסוף אוקטובר עד תחילת נובמבר.
28.10–03.11. זהו פסטיבל העוסק במיתוס התחייה של אוסיריס.
הטקסים הציבוריים והפרטיים משחזרים את אובדנה של איסיס, את אבלה ואת הגילוי המשמח של אוסיריס בשובו לחיים.
במצרים, היעלמותו של אוסיריס קשורה לשפל הנילוס וללידתו מחדש עם המים העולים שהמביאים את חזרת הצמחייה.
באימפריה הרומית, הטקס התמקד בנוכחות האל במים, החומר הקדוש.
בלוח שנה מסיינט מריה מאג'ורה (S.
ברומא ישנו תיעוד של קסטו איסידיס (Castu Isidis), יום של התנזרות ואבדן ב -28 באוקטובר.
החזרה המשמחת לחייו של אוסיריס, נרשמה בלוח השנה ב -1 בנובמבר ונחגגה בעשרים וארבע מרוצי הקפה.
ב -2 בנובמבר, לוח השנה מצביע על שירת מקהלה משמחת של עשרים ושבעה גברים.
אניית איסיס (Navigium Isidis), ב־5 במרץ.
חג החוגג את איסיס פלאגיה, איסיס כאלת הים, תבואה ופוריות.
במאה הרביעית, פסטיבל זה שמר על הקשרם של איסיס וסראפיס כמגיני הניווט הימי.
באופן טיקסי וחגיגי משגרים ספינה.
שחנכה מדי שנה את תחילת עונת הניווט בים התיכון.
בספר חמור הזהב (Asinus aureus) או המטמורפוזות (Metamorphoses) מאת לוקיוס אפוליוס, תהלוכה בחג זה מתוארת והאירוע לוקח חלק בעלילה.
הפלוסיה (The Pelusia), ב־20 במרץ.
פסטיבל המציין את הולדתו של חר־פא־חֿרד (Harpocrates), בנה של איסיס.
הליכנפסיה (The Lychnapsia), ב־12 באוגוסט.
פסטיבל זה מסמל את יום הולדתה של איסיס.
עד המאה הרביעית, פולחן איסיס נחשב לרומאי באופן מסורתי.
הכת התקבלה בקרב הקדושה הרומית על ידי הסנאט.
בכדי לקחת חלק בפסטיבל איסיס, יש לעבור עשרה ימים של התנזרות מינית.
התנזרות מינית נתפסה כסימן של צדיקות וכטכניקה להשגת טוהר מוסרי במשך החיים.
חסידי איסיס היו מודעים לקשיים הבאים עם הניסיון לחיות לפי הכללים המוסריים של הפולחן.
ישנם מספר מקורות העוסקים בנושא ההתנזרות והזוגיות.
אובידוס מציין את מקדש איסיס כאחד המקומות בהם מתקיים מין אסור, ופולחן איסיס מוזכר גם בעדות הפלוויאנית של יוסף בן מתתיהו.
טיבולוס מתפלל ומבקש מהאלה שזוגתו דיליה אכן מקיימת את הנדר שלה במקדש איסיס.
בטקסט יווני, הארטולוגיה מכים (The Kyme Aretalogy), איסיס היא ממסדת חוקי האדם.
אחראית על משפחה המבוססת נישואים הטרוסקסואליים, על יחסי אהבה כללים בתוך המשפחה, האישה אוהבת את בעלה, הבעל אוהב את אשתו, הילדים אוהבים ודואגים להוריהם וההורים אוהבים ודואגים לילדיהם.
לפי טקסט מאנדרוס (Andros), איסיס נתנה לבעלים נשים צייתניות, והביאה את שניהם בקשר הזוגיות.
ברחבי האימפריה הרומית כתות איסיס השתמשו בלבוש מיוחד.
לבוש זה לעיתים היה בעל מקורות מצריים או שהיה בעל מאפיינים דמוי מצריים, בשילוב עם מאפיינים יווניים או רומיים.
ניתן לשער שללבוש היה מספר תפקידים.
כמו הצורך להתקרב אל המקור המצרי.
ישנם תיעודים ארכאולוגיים מהם אפשר להסיק כיצד התלבשו מאמיני איסיס.
עם זאת, יש להתייחס אל העובדה לפיה בעבודות אמנות ישנה נטייה לתאר את המציאות בצורה אידיאלית או אפילו מוקצנת.
בהתחשב בסייג הזה, להלן רשימה של פריטי לבוש שנצפו במספר עבודות אמנות העוסקות באיסיס.
בגדי גבר – בגד עוטף, עטוף ומהודק גבוה סביב החזה או סביב המותניים, ללא ביגוד תחתון, או בגד עוטף עם גלימה הנמשכת מעליו.
בגדי אישה – לבוש איסיס או קנוטנפלה (Knotenpalla), בגד תחתון ארוך עם שרוולים קצרים, עיטוי ראש; פיסת בד מלבנית עם שוליים בצד אחד עוטף את הגוף ונקשר מקדימה.
דיפלקס, נלבש מעל קנוטנפלה, הצ'יטון, מעטה עוטף באלכסון מכתף ימין עד מתחת ליד שמאל.
בגדי אישה טקסיים – פלה קונטבולטה (Palla contabulata), הבגד עטוף באלכסון מלמטה לזרוע הימנית אל הכתף השמאלית; אחד מגולגל מעלה ונופל באופן רופף מכתף שמאל על החזה.
צעיף מהודר, פלה קונטבולטה מגולגלת היטב, נלבש מכתף שמאל לכיוון הירך הימנית.
כאשר הוא בעל גבולות ברורים הוא נראה כמו צעיף נפרד, מעוטר באלמנטים כמו מצריים כתרים, כוכבים וירחים.
גרסה ראשונה – לחש 148
יום אחד איסיס התעוררה משנתה וגילתה כי היא הרה מאוסיריס.
אתום מיהר להרגיע את ההתלהבות העזה של איסיס על העובדה כי היא הרה.
איסיס ענתה בתגובה כי זהו אכן אל מזרעו של אוסיריס.
בתגובה אמר אתום כי איסיס חייבת להסתיר את העובדה כי היא הרה כדי שסת לא ינסה להרוג את העובר.
איסיס ציוותה על אתום לעזור להגן על העובר.
בהולדתו של הורוס פתח את פיו ואמר:
האסטרואיד 42 איסיס שהתגלה על ידי רוברט פוגסון ב-1856, נקרא על שמה ועל שם בתו של המגלה, האסטרונומית איסיס פוגסון .
איסיאגה סילה הוא כדורגלן גינאי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת מונפלייה ובנבחרת גינאה.
סילה החל את הקריירה המקצוענית שלו בהורויה מליגת העל הגינאית.
החל משנת 2012 משחק בטולוז הצרפתית, ממנה הושאל לגזלק אז'אקסיו וללאנס.
ב-6 בספטמבר 2011 ערך סילה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גינאה, בהפסד 1–2 לנבחרת ונצואלה במשחק ידידות.
ב-24 במרץ 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 2-2 נגד נבחרת גבון במשחק ידידות.
הוא נכלל בסגל נבחרת גינאה בטורניר גביע אפריקה לאומות 2021.
איסכנקנתוס (שם מדעי: Ischnacanthus) הוא סוג נכחד של חולייתן שהיה קרוב לדגי הגרם המודרניים שהתקיים באירופה שבין הסילור לדבון והשתייך למחלקה הקדומה אקנתודים.
האיסכנקנתוס התגלה לראשונה ב-1861 ליד העיירה "Forfar" שבסקוטלנד ותואר באותה שנה בידי החוקר Egerton, שגם צירף אותו למשפחה Ischnacanthidae.
באותה תקופה הדג שהתגלה התקיים באגם מקומי שהוקף בהרי געש, מה שמרמז שסוג זה התקיים במים מתוקים.
דג זה הגיע לאורך שני מטרים והיה בעל גוף מוארך עטוי קשקשים חלקים שכיסו את צידי הגוף בצורת פסיפס, אולי בדומה לעור של דגי תנין, מה שמעיד על כך שהיה שחיין מהיר והיו לו שני סנפירי גב קוצניים, כשאחד היה בקצה הגב ואחד מאחורי הראש.
היו לו לסתות עבות בעלות שיניים חלולות רבות בלסת התחתונה שרמזו שהיה טורף והיו לו עיניים גדולות בקדמת הראש.
בדומה לשאר קרוביו היה לו עמוד שדרה סחוסי כמו של כריש.
איסיזאורוס (שם מדעי: Isisaurus) הוא סוג של דינוזאור מקבוצת הטיטאנוזאורים, אשר התקיים בהודו במשך הקרטיקון עליון שלפני 70 מיליון שנה מזמננו במשך המאסטריכט.
סוג זה התגלה במרבצי המאובנים של תצורות למטה .
הסוג תואר למדע בשנת 2003 בידי החוקרים: Wilson ו-Upchurch, כשפירוש השם הוא: "הלטאה של המכון הסטטיסטי ההודי" , המכונה בקיצור "איסי" (ISI).
עם זאת מאובניו נחשבו למאובני טיטאנוזאורוס, כשהתגלו בידי החוקר Sohan Lal Jain והחוקר Bandyopadhyay ב-1997. הסוג מכיל מין אחד – Isisaurus colberti, הקרוי להוקרת החוקר האמריקאי אדווין ה.
דינוזאור זה היה בעל צוואר קצר יחסית, גוף נמוך ומבנה גולגולת דחוסה שדמתה מעט לזו של ברכיוזאורוס.
הוא ניזון מעלי עצים נמוכים ומספר ממצאים שלו העידו שלקה במחלות כתוצאה מאכילת פטריות.
לצידו התקיימו מספר זאורופודים דומים כמו הג'יינוזאורוס וכמה אבליזאוריים, אשר היו נפוצים בהודו של הקרטיקון.
איסידור זק היה מנצח ומורה למוזיקה סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
בשנת 1976 הוא קיבל תואר אמן העם של ברית המועצות.
איסידור זק נולד בשנת 1909 באודסה (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה) למשפחה יהודית.
הוא למד מוזיקה מגיל חמש.
בשנת 1925 הוא סיים לימודים באקדמיה למוזיקה באודסה ובשנת 1928 סיים לימודים במחלקה למנצחים בקונסרבטוריון של לנינגרד.
בשנים 1928–1937 זק היה מנצח במספר תיאטראות לאופרה של ברית המועצות.
בשנים 1945–1949 הוא היה מנצח ראשי של תיאטרון האופרה והבלט של נובוסיבירסק.
בהמשך הוא היה באותו לתפקיד בלבוב, חרקוב ואלמטי.
בשנת 1955 הוא הגיע לצ'ליאבינסק והיה בין מקימי תיאטרון אופרה בעיר.
הוא עבד בעיר עד לשנת 1968.
בשנת 1968 זק חזר לנובוסיבירסק ומונה בפעם השנייה למנצח ראשי של התיאטרון.
בשנת 1968 זק החל ללמד בקונסרבטוריון של נובוסיבירסק ובשנת 1992 מונה לפרופסור.
על פעילותו בתחום הניצוח זק קיבל עיטור לנין (1967), פרס ברית המועצות (1948) ועיטורים נוספים.
זק שלט בצרפתית והיה חובב תרבות צרפתית.
בשנת 1981 הוא נבחר לחבר באקדמיה לאמנויות היפות הצרפתית.
זק נפטר בשנת 1998 בנובוסיבירסק ונטמן בבית העלמין בעיר.
איסיי סגאווה (ביפנית: 佐川一政) הידוע גם בכינוי "פאנג" או "הקניבל מקובה", היה רוצח מתוך תאווה, קניבל ונקרופיל יפני, שהתפרסם בעקבות רציחתה של רנה הארטוולט בפריז בשנת 1981. לאחר שרצח את הארטוולט, הוא הטיל מום בגופתה, אכל חלקים ממנה וביצע בה נקרופיליה במשך מספר ימים.
בצרפת, סגאווה הוכרז כבלתי שפוי ונידון לכליאה בלתי מוגבלת במוסד פסיכיאטרי.
לאחר מספר שנים, הוא גורש ליפן, שם פסיכיאטרים מבית החולים מטסוזאווה בטוקיו בדקו אותו וקבעו פה אחד כי הוא שפוי.
בשל כך, הוא שוחרר מהאשפוז בשנת 1986.
מכיוון שהתיק הפלילי בצרפת נסגר והתיעוד המשפטי לא הועבר לרשויות ביפן, סגאווה לא הועמד שוב לדין ונשאר חופשי עד סוף חייו.
הדבר עורר ביקורת ציבורית נרחבת על כך שנתפס כהפרעה למערכת המשפט.
למרות זאת, הוא הפך לידוען ביפן וחי כלכלית בזכות מידת העניין הציבורי בפשע שביצע.
איסיי סגאווה נולד בקובה, מחוז היוגו, למשפחה עשירה.
אביו, אקירה סגאווה, היה איש עסקים ושימש כנשיא תעשיות המים של קוריטה, וסבו היה עורך בעיתון "The Asahi Shimbun" .
סגאווה נולד פג ונטען כי היה קטן מספיק כדי להיכנס לכף ידו של אביו.
מיד לאחר לידתו, פיתח דלקת מעיים ונזקק לטיפולים באשלגן וסידן בתמיסת מלח עד שהחלים.
בריאותו השברירית ואופיו המופנם הביאו אותו להתעניין בספרות.
עוד כשהיה בכיתה א', דיווח סגאווה כי פיתח דחפים קניבליים לאחר שראה ירך של גבר.
בראיון שנערך בשנת 2011 עם Vice, סיפר כי בצעירותו ביצע מגע מיני בכלבו והרגיש תשוקה קניבלית כלפי נשים.
סגאווה למד באוניברסיטת ואקו והשלים תואר שני בספרות אנגלית באוניברסיטת קוואנזאי גאקווין.
בגיל 24, במהלך לימודיו באוניברסיטת ואקו שבטוקיו, עקב אחר אישה גרמנייה גבוהה עד לביתה, ואז פרץ לדירתה בזמן שישנה.
כוונתו הייתה לחתוך חתיכה מעכוזה ולאכול אותה, אך היא התעוררה, הדפה אותו והצליחה להימלט.
סגאווה נעצר על ידי המשטרה והואשם בניסיון אונס, אך לא הודה בכוונותיו האמיתיות בפני הרשויות.
האישומים נגדו בוטלו לאחר שאביו שילם פיצויים לקורבן.
בשנת 1977, בגיל 28, עבר לצרפת כדי ללמוד לדוקטורט בספרות באוניברסיטת הסורבון שבפריז.
סגאווה סיפר כי במהלך שהותו בפריז, "כמעט כל לילה הייתי מביא זונה הביתה ומנסה לירות בה, אבל מסיבה כלשהי, אצבעותיי קפאו ולא הצלחתי ללחוץ על ההדק".
ב-11 ביוני 1981, איסיי סאגווה, אז בן 32, הזמין את רנה הרטוולט, עמיתה ללימודים מהסורבון ממוצא הולנדי, לארוחת ערב בדירתו ברחוב ארלאנז'ה 10, בפריז, בתואנה של תרגום שירה עבור משימה אקדמית.
סאגווה תכנן לרצוח ולאכול אותה, לאחר שבחר בה בשל בריאותה ויופייה, תכונות שלטענתו היו חסרות לו.
סאגווה ראה עצמו חלש, מכוער וקטן (גובהו היה 145 ס"מ) ורצה "לספוג את האנרגיה שלה".
הרטוולט הייתה בת 25 וגובהה היה 178 ס"מ.
לאחר שהרטוולט הגיעה לדירה, היא החלה לקרוא שירה כשלגבה מופנה אליו, ואז סאגווה ירה לה בעורף ברובה.
לדבריו, הוא התעלף מההלם אך כשהתעורר הבין שעליו להשלים את תוכניתו.
סאגווה אנס את גופתה, אך לא הצליח לנשוך את עורה כי שיניו לא היו חדות מספיק, ולכן יצא לקנות סכין קצבים.
הוא אכל חלקים מגופה, כולל שדיה, פניה, ישבנה, רגליה, צווארה וירכיה, הן נא והן מבושל (אפילו הודה שהוא בלע את הדגדגן שלה בשלמותו, בגלל שהיא קיבלה מחזור באותו זמן, והוא לא אהב את הריח של האיברים האחרים בקירור).
בנוסף, הוא שמר חלקים נוספים במקרר וצילם את הגופה בשלבי האכילה.
לאחר שהחלקים שלא נאכלו החלו להירקב, סאגווה ניסה להשליך את השאריות לאגם ביער בולון, כשהוא נושא את חלקי גופתה בשתי מזוודות.
עם זאת, הוא נתפס על חם ונעצר על ידי משטרת צרפת כעבור ארבעה ימים.
אביו העשיר של סאגווה סיפק לו עורך דין להגנה.
לאחר שנתיים במעצר לקראת משפט, קבע השופט הצרפתי ז'אן-לואי ברוגייר כי סאגווה אינו כשיר לעמוד לדין עקב אי-שפיות משפטית, והורה לכלוא אותו ללא הגבלת זמן בבית חולים פסיכיאטרי.
לאחר פרסום עדותו של סאגווה ביפן, בספרו "In the Fog", הרשויות הצרפתיות החליטו לגרשו ליפן, שם אושפז במוסד פסיכיאטרי בטוקיו.
הרופאים היפנים קבעו כי סאגווה שפוי, וכי מניעו היחיד לרצח היה סטייה מינית.
מכיוון שהרשויות הצרפתיות סגרו את התיק והמסמכים המשפטיים לא הועברו ליפן, לא ניתן היה להעמידו לדין שם.
ב-12 באוגוסט 1986, שוחרר סאגווה מהמוסד ונותר חופשי עד מותו.
חירותו המתמשכת ספגה ביקורת ציבורית רבה.
בין השנים 1986 ל-1997 הוזמן סגאווה לעיתים קרובות כדובר ופרשן.
בשנת 1992 השתתף סגאווה בסרט ניצול "Uwakizuma: Chijokuzeme" (בתרגום: אשת איש בוגדנית: עינוי מביש) של הבמאי היסאיאסו סאטו, בתור מציצן סדיסטי-מיני.
סגאווה כתב ספרים על הרצח שביצע, וכן את הספר "Shonen A" על רציחות קובה בשנת 1997. בנוסף, הוא כתב ביקורות מסעדות עבור המגזין היפני "Spa".
עם הזמן לא הצליח עוד למצוא מוציאים לאור לכתביו, והתקשה למצוא עבודה.
סגאווה כמעט התקבל לבית ספר ללימודי צרפתית לאחר שמנהל המוסד התרשם מאומץ לבו בשימוש בשמו האמיתי, אך בעקבות מחאת העובדים נדחתה מועמדותו.
בשנת 2005 מתו הוריו של סגאווה, והוא לא הורשה להשתתף בהלווייתם.
הוא שילם את חובותיהם לנושיהם ועבר לדיור ציבורי.
במשך תקופה מסוימת קיבל קצבאות רווחה.
בראיון למגזין Vice בשנת 2011 אמר סגאווה שהקושי להתפרנס בעודו ידוע כרוצח וקניבל הוא עונש חמור בפני עצמו.
בשנת 2013 לקה בשבץ מוחי, שהותיר אותו עם פגיעה נוירולוגית קבועה.
לאחר מכן חי בגפו ונדרש לעזרה יומיומית מאחיו הצעיר או ממטפלים.
באותה תקופה טען כי הוא מתחרט על אובססיית העבר שלו.
סגאווה נפטר מסיבוכים של דלקת ריאות בבית חולים בטוקיו, ב-24 בנובמבר 2022, בגיל 73.
יצירות מדיה שנעשו בהשראת סגאווה, מציגות אותו או מתארות אותו כוללות:
"'The Bedroom'" (היסאיאסו סאטו, יפן, 1992, 64 דקות), סרט ורוד בכיכובו של סוגאווה בתור מר טאקאנו.
"'Caniba'" (ורנה פאראבל ולוסיאן קסטנג-טיילור, צרפת, 2017, 97 דקות)
"'Adoration, סרט קצר משנת 1986 מאת אוליבייה סמולדרס, המבוסס על סיפורו של סוגאווה.
"'"La Folie", שיר מ-1981 של להקת החונקים, נכתב בהשראת סיפורו של סוגאווה.
"'"Too Much Blood", שיר מאלבומם של הרולינג סטונז "Undercover" משנת 1983, עוסק בסיפורו של סוגאווה ובאלימות במדיה
איסלנד היא מדינת אי בצפון האוקיינוס האטלנטי השוכנת בין גרינלנד, נורווגיה וסקוטלנד, צפונית-מערבית לאיי פארו.
המדינה שוכנת על אי מרכזי ומספר איים סמוכים.
צפיפות האוכלוסייה בה היא מהקטנות בעולם.
שטחה 103,000 קמ"ר, ואוכלוסייתה מונה כ־406,032 איש נכון לינואר 2025, כשכמחצית ממנה מתרכזת בבירה רייקיאוויק.
בשנים האחרונות גידול האוכלוסייה באיסלנד הוא הגבוה ביותר באירופה, בעיקר בשל כניסת מהגרים, המהווים כ־7% מאוכלוסייתה (2015), רובם מנורווגיה ומפולין.
האי איסלנד הוא חלק מהרכס המרכז־אטלנטי, שנקודתו הגבוהה ביותר היא פסגת קְוואנַדַלְסְנְיוּקוּר (Hvannadalshnjúkur) של הר הגעש אוראוויוקול (Öræfajökull) בדרום המדינה שגובהה 2,111 מטר.
11% משטח האי מכוסה בקרחונים, ובהם קרחון ואטנאיוקוטל, שהוא הקרחון השני בגודלו באירופה.
איסלנד חברה בנאט"ו, על אף שלה עצמה אין צבא קבע.
לפני כ־200 מיליון שנים התפצלה יבשת פנגיאה לשני חלקים – גונדוונה בדרום, ולאוראסיה בצפון.
כתוצאה מהתפצלות גונדוונה נוצרה תזוזה גם בחלק הצפוני ונוצר מרווח בין אירופה לאמריקה הצפונית.
בין היבשות, באוקיינוסים, נוצרו רכסים מרכז אוקייניים, שמהם יוצאת לבה הנקרשת לבזלת.
גילו הצעיר של האי והעובדה שהרכס עדיין פעיל ונמצא במרכז האי, הם אלו היוצרים את התופעות הגעשיות שבאי.
ציר האורך של האי הוא ממערב למזרח.
23,805 קמ"ר של שפלה שבה גדלה צמחייה (ברובה יער)
64,538 קמ"ר של שטח הררי בלתי מנוצל; הפסגות הגבוהות ביותר הן בגובה 2,000 מטר.
איסלנד היא אי געשי צעיר מבחינה גאולוגית, שנוצר כתוצאה מגעשיות שגרמה גם לכך שברוב שטחו של האי יש קלדרות המכוסות בשכבות עבות של קרח.
שטחו של הגדול שבהם קצת למעלה מ־9,000 קמ"ר.
פני הקרקע של איסלנד הרריים ומקשים על קיום חקלאות באי.
האגמים הגדולים באיסלנד הם ת'וריסוואטן (Þórisvatn; 83–88 קמ"ר) ות'ינגוואטלאוואטן (Þingvallavatn; 82 קמ"ר).
אגמים חשובים נוספים הם לאגארפליוט (Lagarfljót), מיוואטן (Mývatn) ויקילסאורלון (Jökulsárlón) - העמוק ביותר (248 מטר).
הנהרות הארוכים ביותר באיסלנד הם ת'יורסאו (230 ק"מ), יוקולסאו אאו פיולום (206 ק"מ), קוויטאו (יחד עם יולפוסאו) (185 ק"מ) וסקיאולוואנדאפליוט (178 ק"מ).
הנקודה הגבוהה ביותר באי היא פסגת קוואנאדאלסניוקור (2,110 מ').
על אף קרבתה לחוג הקוטב, האקלים באיסלנד ממוזג בגלל זרם הגולף.
המיקום הצפוני של איסלנד גורם לכך שבחורף היא מושלגת וקרה ויש בה קרחונים ענקיים שנשארים קפואים גם בעונת הקיץ.
איסלנד ממוקמת באזור הטבעת המגנטית של כדור הארץ – אזור בו השדה המגנטי של כדור הארץ יחסית קטן ולכן האטמוספירה בו חשופה לפגיעה של רוח סולרית (חלקיקים טעונים המגיעים מהשמש) – מה שגורם לתופעת הזוהר הצפוני.
איסלנד היא המקום היחיד בעולם שבו עולה הרכס המרכז־אטלנטי מעל פני הים וחוצה יבשה, דבר הגורם לפעילות געשית קבועה והתפרצויות בעוצמות שונות באזורה.
אחת התופעות הייחודיות לאיסלנד היא הגייזרים – סילוני מים וקיטור המתפרצים מהאדמה כתוצאה מפעילות געשית בבטן האדמה.
הגייזר המתויר ביותר מתפרץ לגובה של כ־60 מטר.
הסיבה לריבוי הגייזרים באיסלנד היא עובדת היותה אי צעיר מבחינה גאולוגית, שעדיין פעיל מבחינה געשית.
באיסלנד יש הרי געש פעילים, ביניהם: הקלה, אלדגזה, אייאפיאלאייקול, גרימסווטן, ברדרבונגה, אלדפל וסטורה סוגפל.
התפרצות הר הגעש לאקי בדרום האי – שהחלה ב־8 ביוני 1783 והשפעתה נמשכה עד 1793 – גרמה לגשם חומצי, לתמותת בעלי חיים ולרעב המוני שגרם למותם של כ־9,000 נפש שהיו כרבע מאוכלוסיית איסלנד באותה עת.
להתפרצות זו נודעה השפעה לא רק באיסלנד אלא גם ברחבי אירופה: רעב מתמשך, מותם של עשרות אלפי בני־אדם, מחלות בדרכי הנשימה ואף השפעה משוערת על פריצתה של המהפכה הצרפתית בסופו של אותו עשור.
כמות הבזלת שפרצה מתוך סדק באורך של כ־2.5 ק"מ מוערכת ב־8,600 מ"ק לשנייה ובסך הכול כ־15,000 ק"מ מעוקבים שכיסו שטח המתקרב ל־600 קמ"ר.
אפר געשי נסחף עם הרוחות עד מרכז אירופה, הן בהתפרצות של 1783 והן של 2010.
איסלנד יושבה לראשונה על ידי נורווגים ומתיישבים קלטיים (סקוטים ואירים) במהלך המאה ה־9 וה־10. על פי המסורת המקומית, כפי שכתובה בלאנדנאומאבוק, ספר ההתיישבות, שגרסתו הנוכחית היא מהמאה ה־13, המתיישב הקבוע הראשון באיסלנד היה הוויקינג אינגולפור ארנארסון (Ingólfur Arnarson), שהתיישב במה שלימים תהיה העיר רייקיאוויק בסביבות 870 לספירה.
על פי אותה מסורת, קבוצת איסלנדים בראשות אייריק בן תורוואלד, המכונה "אייריק האדום", יצאה מאיסלנד, גילתה ויישבה את גרינלנד, וכעבור דור יצא בנו של אייריק, לייף אייריקסון, מגרינלנד והגיע לאמריקה הצפונית.
המתיישבים הקימו מוסדות שונים ובהם אספת עם הקרויה "אלת'ינגי", שנחשב לפרלמנט הראשון בהיסטוריה, וכך גם נקרא הפרלמנט האיסלנדי עד היום.
הפרלמנט התכנס בכל קיץ בת'ינגוודליר ("שדות אספת העם"), ועסק בחקיקת חוקים, יישוב סכסוכים ומינוי מושבעים לדיון בתביעות.
החוקים שנקבעו באספה לא הועלו על הכתב, אלא נשמרו בעל פה בידי "אומר החוק" (lögsögumaður).
לא הייתה רשות מבצעת מרכזית, והיה קושי לאכוף את פסקי הדין.
לקראת המאה ה־11 הגיעה הנצרות לאי, ולאחר מאבק הוחלט כי היא תהיה דת האי.
במאה ה־13 סבלה איסלנד ממלחמות בין קבוצות האוכלוסייה השונות.
לאחר עשרות שנות מאבק החליטו כל ראשי הקבוצות האיסלנדים לוותר על עצמאות איסלנד, לקבל את ריבונותה של נורווגיה על האי, וחתמו על "האמנה הישנה" שאיחדה את איסלנד עם בית המלוכה הנורווגי.
ב־1264 הפכה איסלנד לחלק מממלכת נורווגיה העתיקה.
לאחר מכן עברה איסלנד לשליטת דנמרק בעקבות איחוד קאלמאר, ונשארה תחת שלטון דנמרק גם לאחר פירוק האיחוד כחלק מממלכת דנמרק-נורווגיה.
שלא כנורווגיה, לדנמרק לא היה כל עניין מסחרי בתחומי הייצור של איסלנד, צמר ודגה.
הדבר הביא למשבר כלכלי פתאומי, וכתוצאה מכך לא נבנו עוד ספינות המיועדות לסחר במרחקים ארוכים.
המושבה הקטנה בגרינלנד ננטשה לפני שנת 1500, בשל מחסור במשאבים שקודם לכן סופקו בידי איסלנד.
באמצע המאה ה־16, החל כריסטיאן השלישי, מלך דנמרק, לכפות על נתיניו את הנצרות הפרוטסטנטית בגרסתה הלותרנית.
איסלנד הפכה ללותרנית, ועד היום זו הדת הדומיננטית באי.
המלך הכניע את הבישופים, והביא להחרמת אדמות הכנסייה, דבר שהעניק לכתר הדני עוצמה רבה.
ב־1602 נאסר על איסלנד לסחור עם כל מדינה פרט לדנמרק.
מונופול זה נמשך עד 1854, והביא לקיפאון בכלכלת האי.
ב־1660, בעקבות הפיכת המלוכה בדנמרק לאבסולוטית, נאלצו תושבי איסלנד לוותר על מעט האוטונומיה שנותרה להם, לרבות הזכות לתת את הסכמתם לחקיקה.
שינויי אקלים באיסלנד במהלך המאה ה־18 הביאו עמם קרה שלא הייתה ידועה באי מאז יישובו במהלך המאה ה־9. מעבר לכך, הר הגעש לאקי התפרץ בשנת 1783, וכ־9,000 תושבים וכ־90% מבהמות הבית באי נהרגו.
אוכלוסיית האי, שנאמדה במספר עשרות אלפי אנשים בעת ההתפרצות, וכרבע מהאוכלוסייה ששרדה את הקרה, מתה ברעב שנגרם בעקבותיה.
לאחר היפרדותן של ממלכות דנמרק ונורווגיה בחוזה קיל בשנת 1814, בעקבות המלחמות הנפוליאוניות, שמרה דנמרק על איסלנד כשטח חסות.
במהלך המאה ה־19 המשיכה ההחרפה באקלים באי, ורבים מתושביו היגרו אל העולם החדש.
עם זאת, התעוררה התודעה הלאומית בקרב הנותרים באי, בעקבות "אביב העמים" שהתרחש באותה תקופה באירופה.
תנועה הקוראת לעצמאות האי הוקמה על ידי יון סיגורדסון.
בשנת 1843, הפרלמנט האלת'ינגי שנותר במשך מאות בשנים כגוף שיפוטי ובשנת 1800 הוכרז על ביטולו, הוקם מחדש כמועצה מייעצת.
הגוף החדש טען לרציפות עם האלת'ינגי מימי הקהילה, וביקש את סמכויותיו.
שלטון פנימי מוגבל הוענק לאיסלנד על ידי הממשלה הדנית ב־1874, וב־1918 הפכה למדינת חסות עצמאית וריבונית בנושאים פנימיים, אך יחסי החוץ וההגנה נותרו בשליטת הדנים.
המלך הדני נשאר ריבון של האומה עד 1944, כאשר הוקמה הרפובליקה הנוכחית בעקבות משאל עם.
בתקופת מלחמת העולם השנייה כבשו הבריטים את איסלנד ללא התנגדות, כדי למנוע מהגרמנים (שכבשו את דנמרק) להשתלט גם עליה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נמנתה איסלנד עם המדינות המייסדות של האו"ם ושל נאט"ו.
בשנות ה־70 הרחיבה איסלנד את תחומי המים הטריטוריאליים שלה, מה שהוביל לסדרה של עימותים עם בריטניה במלחמה שכונתה "מלחמת הבקלה", בשל תביעת איסלנד לבלעדיות על דיג בשטחי ים נרחבים באוקיינוס האטלנטי.
הפרלמנט של איסלנד, האלת'ינגי (Alþingi), הוא הפרלמנט הוותיק ביותר בעולם - הוקם בשנת 930. הפרלמנט כולל 63 חברים, שנבחרים בבחירות שמתקיימות כל ארבע שנים.
ראש הממשלה יחד עם הקבינט דואג לחלק הביצועי של הממשלה.
ראש הממשלה נבחר על ידי הממשלה לאחר הבחירות.
באופן מסורתי הוא ראש המפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט.
מאז 1942, מפלגת העצמאות של איסלנד זכתה במספר המושבים הגבוה ביותר מבין כל המפלגות, מלבד בבחירות 2009.
נשיא איסלנד נבחר פעם בארבע שנים, ותפקידו ייצוגי בלבד.
הנשיא, הנחשב לראש המדינה, הוא שליט ללא סמכויות, חסר כוח פוליטי ממשי, מלבד יכולתו להטיל וטו על חוקים העוברים באלת'ינגי.
בשנת 1980 נבחרה ויגדיס פינבוגדוטיר לנשיאה, והייתה האישה הראשונה באירופה שנבחרה לעמוד בראש מדינה.
הנשיא הנוכחי הוא גודני יוהאנסון.
בנובמבר 2017 נבחרה קתרין יקובסדוטיר בת ה-41 לראש ממשלת איסלנד.
יקובסדוטיר, יושבת ראש תנועת השמאל הירוק, שימשה בעבר כשרת החינוך, והיא בת למשפחה ידועה של משוררים, אנשי אקדמיה ופוליטיקאים, ונחשבת לפציפיסטית ותומכת בפעילות למען שמירת הסביבה.
ב-21 בדצמבר 2024 הושבעה לראשות הממשלה קריסטרון פרוסטאדוטיר.
בספטמבר 2021 הפך אלת'ינגי לפרלמנט האירופי הראשון שיש בו רוב של נשים.
איסלנד נמנית עם מייסדות ברית נאט"ו ב־1949, והיא היחידה מבין המייסדות שאינה מחזיקה צבא קבע, אף על פי שאין מניעה בחוקת איסלנד להקים צבא כזה.
ההגנה על איסלנד מורכבת ממשמר החופים של איסלנד, המסייר במים הטריטוריאליים ובמרחב האווירי של המדינה, וכן מכוחות הביטחון הלאומי של הנציב ויחידות של כוחות מיוחדים.
נורווגיה השכנה מאפשרת לאזרחי איסלנד להתגייס ולקבל הכשרה צבאית במסגרת הכוחות המזוינים של נורווגיה.
עד תחילת המאה העשרים הייתה איסלנד אחת המדינות העניות באירופה.
אולם כיום הפכה לאחת מהמדינות בעלות רמת החיים מהגבוהות בעולם, ומהמדינות בעלות התמ"ג לנפש מהגבוהים בעולם.
כשכנותיה הסקנדינביות, גם איסלנד היא מדינת רווחה, עובדה התורמת לחלוקה שוויונית של העושר הלאומי על פי מדד ג'יני.
בשנת 2007 הייתה איסלנד מדורגת ראשונה על פי מדד הפיתוח האנושי, אך בעקבות המשבר הכלכלי של שנת 2008, היא ירדה למקום ה־13 בשנת 2011.
התחום המרכזי בכלכלת איסלנד הוא ענף הדיג הימי.
כ־40% מהיצוא האיסלנדי מקורו בדיג ימי וממוצרים תעשייתיים נלווים.
כמות הדיג השנתית עומדת על 1.7 מיליון טון בממוצע.
כ־5% מכוח העבודה מעורב בתעשיית הדיג.
ב־22 באוקטובר 2006 חזרה איסלנד לצוד לווייתנים, האסור על פי החוק הבינלאומי לציד לווייתנים, ובכך הצטרפה ליפן ולנורווגיה המפרות אף הן את האיסור הזה.
רק 1.3% משטח האי מעובד לחקלאות והיבולים העיקריים הם תפוחי אדמה ולפת.
במשק החי מייצרים חלב, חמאה, גבינה ובשר.
הענפים העיקריים בתעשייה הם: עיבוד דגים, אלומיניום, צורן, אנרגיה גאותרמית, דשן, מלט ותיירות.
ענפי היצוא העיקריים הם: דגים ומאכלי ים, אלומיניום וצורן לבריטניה, גרמניה, ארצות הברית, צרפת, דנמרק, ויפן.
ענפי היבוא העיקריים הם: מכונות וציוד, מוצרי נפט, מוצרי מזון וטקסטיל מגרמניה, ארצות הברית, בריטניה, דנמרק ושוודיה.
לאיסלנד אין מקורות אנרגיה פוסילית משמעותית.
אחת הדרכים לחסוך ביבוא מקורות אנרגיה היא חימום באמצעות מים חמים הנובעים מהפעילות הגעשית והגאותרמית הרבה המספקת לאיסלנד אנרגיה זולה ונקייה.
ב-15 השנים האחרונות גדלה התיירות באיסלנד במידה ניכרת.
נכון לשנת 2016, ענף התיירות תרם כ-10 אחוזים לתוצר האיסלנדי וב-2017 עלה מספר המבקרים הזרים באיסלנד על 2 מיליון.
כיום אחראית התיירות לכ-30 אחוז מהכנסות היצוא של המדינה.
תיירות מהווה מקור חשוב למטבע זר.
עונת התיירות הקצרה מתחילה באופן רשמי ב־31 במאי ומסתיימת ב־1 בספטמבר.
בראשית חודש יוני, אזורים רבים עדיין מכוסים בשלג והמעברים חסומים.
בקיץ הימים ארוכים וניתן לטייל באור גם לאחר חצות.
החל מסוף חודש יוני, דרך יולי ומרבית אוגוסט, מגיעים מרבית המטיילים.
בחודש אוגוסט מרבית הציפורים יוצאות לנדוד.
הפאפין, הציפור הלאומית, הולך ונעלם ככל שמתקרבים לסופו של החודש.
20 באוגוסט הוא סיומה הרשמי של עונת התיירות.
הימים מתקצרים והפסגות מתכסות בשלג חדש.
בשלושת החודשים הללו מגיעים רוב התיירים לאיסלנד כדי לחזות בטבע הפראי של האי: קרחונים, מפלים (כמו מפלי דטיפוס), הרי געש וגייזרים.
בשנים האחרונות מתפתחת באיסלנד תיירות גם בעונת החורף.
בשנת 2008 חוותה איסלנד משבר כלכלי חריף, שהחריף עוד יותר כתוצאה ממשבר הסאבפריים.
שיעורי הריבית שקבע הבנק המרכזי של איסלנד עלו משיעור של 4% המקובל באירופה לשיעורים העולים על 10%.
עם אינפלציה גואה, קשיי נזילות בנקאיים ומטבע בלתי יציב, דירוג האשראי של איסלנד קרס.
שלושת הבנקים הגדולים באיסלנד, גליטניר, לנדסבנקי, וקאופתינג קרסו תחת החובות שצברו.
איסלנד לא הייתה יכולה לחלץ אותם, כפי שעשו ממשלות שונות בעולם, על ידי לקיחת חובותיהם על עצמה, מכיוון שחובותיהם היו גדולים פי שישה מהתמ"ג השנתי הכולל של המדינה.
במקום זאת איסלנד פתחה בנקים חדשים, שאליהם הועברו פיקדונות האזרחים.
אזרחים וחברות זרות שהיוו חלק נכבד מפעילות הבנקים הישנים לא זכו להגנה, מה שגרם לחיכוך ביחסים עם הממלכה המאוחדת שהפעילה סנקציות נגד רכוש איסלנדי בממלכה.
איסלנד קיבלה סיוע בינלאומי בסך 4.6 מיליארד דולר בשנת 2008 מקרן המטבע הבינלאומית וממדינות סקנדינביה.
בשנת 2010 החלה איסלנד להתאושש מהמשבר.
הפיחות החד בשווי הקרונה האיסלנדית סייע ליצוא.
תוחלת החיים היא לגברים 80.7 שנה, לנשים 83.7 שנה.
לפי מפקד אוכלוסין מ-2021 יש באיסלנד 372,520 אזרחים.
94% איסלנדים ו־6% דנים, שוודים, נורווגים, אמריקנים ואחרים.
שיעור גידול האוכלוסייה הוא כ־0.9%.
איסלנד יוצאת דופן בין מדינות העולם בהומוגניות הכמעט מוחלטת של אוכלוסייתה.
לעובדה זו ערך מחקרי גדול בתחום הגנטיקה ולכן נעשים בה מחקרי DNA רבים.
על פי דו"ח האושר העולמי השנתי שפורסם בסוף מרץ 2024, איסלנד ממוקמת במקום השלישי במדד האושר בקרב האוכלוסייה הכללית, ובמקום הרביעי בקרב צעירים מתחת לגיל 30.
צפיפות האוכלוסין היא 2.8 קמ"ר לנפש, עובדה המציבה את צפיפות האוכלוסייה באיסלנד במקום ה־222 מתוך 230 מדינות העולם.
פיזור אוכלוסייה: 99% מהתושבים חיים ביישובים עירוניים.
60% מכלל האוכלוסייה חיים בעיר הבירה רייקיאוויק.
בדומה למדינות הנורדיות האחרות, במקביל לכך שהחוקה איננה מפרידה בין דת ומדינה וכנסיית איסלנד הלותרנית היא הדת הרשמית, החברה האיסלנדית מחולנת מאוד.
הסטטיסטיקה שלהלן מייצגת השתייכות והזדהות עם דתות או היעדרה, ואיננה משקפת בהכרח את האמונות והפרקטיקות של האוכלוסייה (מעטים מהמזדהים כנוצרים פוקדים בתכיפות את הכנסייה).
על פי מחקר שפורסם בשנת 2001, 23% מהתושבים היו אתאיסטים או אגנוסטים.
סקר של חברת גאלופ, שנערך בשנת 2012, מצא כי 57% מהאיסלנדים ראו עצמם "דתיים", 31% ראו עצמם "לא דתיים", בעוד 10% הגדירו עצמם "אתאיסטים משוכנעים", מה שמציב את איסלנד בין עשר המדינות עם השיעורים הגבוהים ביותר של אתאיסטים בעולם.
מספר האיסלנדים המזדהים עם הכנסייה הממלכתית יורד בשיעור של יותר מ-1% בכל שנה.
בסקר שנערך בינואר 2016 0.0% מהצעירים באיסלנד דיווחו כי הם מאמינים שאלוהים הוא שברא את העולם.
93.9% מהנשאלים שגילם נמוך מ–25 השיבו כי היקום נוצר כתוצאה מהמפץ הגדול.
לפי מפקד אוכלוסין מ-2021, ההתפלגות דתית היא 72% לותרנים אוונגליסטים (מתוכם 5% משתייכים לכנסייה חופשית), 8% דתות מיעוטים ו־19% בלי השתייכות דתית.
השפה הרשמית של המדינה היא האיסלנדית, אשר התפתחה מנורדית עתיקה, שפתם של הוויקינגים, עם שינויים הן באוצר המילים והן באופן ההגייה.
הכתב האיסלנדי הוא היחיד שמשמר את האות Þ (שנהגית th), מהאלפבית הרוני שהיה נפוץ בימי הביניים.
השפה החיה הקרובה אליה ביותר היא פארואזית.
על פי שיטת השמות האיסלנדיים, אין באיסלנד שמות משפחה אלא נעשה שימוש בפטרונים ולעיתים במטרונים, כלומר השם השני הוא שם האב (או האם) ומוספית -סון לבן ו-דוטיר לבת.
כל השמות הפרטיים חייבים להיות מאושרים על ידי ועדת שמות לאומית שנוטה לא לאשר שמות זרים.
באיסלנד נהוגות עשר שנות לימוד חובה.
במדינה יש שתי אוניברסיטאות, בית ספר להכשרת מורים, וקולג' למקצועות טכניים.
הספרות העתיקה ביותר של איסלנד היא שירי האדה שנכתבו בין 900 לבין 1050 והם עוסקים בחיי הגיבורים והאלים הנורדים, וסיפורים הסאגה על משפחות ודמויות אחרות באיסלנד בימי הביניים.
סנורי סטורלוסון מילא תפקיד חשוב בספרות זאת והוא מחברה של האדה הפרוזאית.
כאשר הנצרות הגיעה לאיסלנד החלה הכתיבה הכנסייתית.
בשנת 1773 החלו להתפתח מספר חברות ספרותיות וברובן שלט הסגנון הנאו-קלאסיציסטי.
התחייה הרומנטית בראשית המאה ה־19 הביאה לידי פריחה עצומה של הספרות האיסלנדית.
עם הסופרים החשובים באותה תקופה נמנים י.
הסופרים החשובים של איסלנד במאה ה־20 הם ה.
גונארסון והלדור לכסנס (חתן פרס נובל האיסלנדי היחיד).
כמה אמנים איסלנדים מפורסמים אחרים למדו אמנות באותה תקופה, באקדמיה המלכותית הדנית לאמנויות יפות, אחד מהם הוא אסגרימור ג'ונסון, שיצר יחד עם Þórarinn תיאור ייחודי של הנוף של איסלנד בסגנון נטורליסטי רומנטי.
ציירי נוף איסלנדים אחרים התחילו במהירות לפעול בעקבות Þórarinn ואסגרימור.
ציירים אלה כללו את הצייר האיסלנדי יוהנס סווינסון קיארוואל, ואמנית הטקסטיל יוליאנה סווינסדור.
קיארוואל ידוע במיוחד בזכות הטכניקות המובחנות שלו ביישום הצבע, שפיתח כדי ליישם את הסלע הגעשי, הנפוץ ואופייני באיסלנד.
איינר האקונרסון הוא צייר אקספרסיוניסטי ופיגורטיבי, שחלק מאמינים שנחשב כמי שהחזיר את ה"דמות" לציור האיסלנדי.
בשנות ה-80, אמנים איסלנדים רבים שילבו את סגנון הציור של האקונרסון בעבודותיהם.
בשנים האחרונות, הדרכים שבהן אמן פועל בעבודתו השתנו, וסצנת האמנות האיסלנדית הפכה לתפאורה לפרויקטים ותערוכות גדולות.
מאז שנות השמונים התפרסמה איסלנד כמוקד של מוזיקת פופ ורוק.
בין האמנים הבולטים שפועלים בה:
פסטיבל המוזיקה Iceland Airwaves נערך ברייקיאוויק מדי נובמבר ומשלב הופעות של אמנים מקומיים רבים עם הופעות בינלאומיות.
ספורט ייחודי לאיסלנד הוא ה"גלימה" (Glíma) סוג של היאבקות שמקורה ויקינגי.
כדורגל, כדוריד, כדורעף וכדורסל הם משחקים פופולריים.
ענפי ספורט מקובלים אחרים כוללים אתלטיקה, שחמט, גולף, טניס, סקי, סנובורד, הוקי קרח, שחייה, טיפוס צוקים וטיפוס הרים; רכיבה על סוסים על סוסים איסלנדיים גם היא פופולרית וכן ירי בחץ וקשת.
איסלנד משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת ברלין ב־1936. קודם לכן השתתפו איסלנדים כחלק מנציגי דנמרק.
נבחרת הכדוריד זוכה להצלחה ומדורגת בקביעות בצמרת העולמית.
היא זכתה במדליית כסף באולימפיאדת בייג'ינג ב־2008. נבחרת איסלנד בכדורגל עלתה לשני טורנירים בינלאומיים גדולים, יורו 2016, בו הגיעה לרבע הגמר ולמונדיאל 2018 שנערך ברוסיה.
אִיסְלַנְדִית היא שפה צפון גרמאנית המדוברת באיסלנד.
השפה מיוחדת בכך שלא השתנתה במידה רבה מאז המאה ה-13, בעיקר הודות לספרות האיסלנדית הכתובה, ולכן משמשת ככלי חשוב בחקר השפות הגרמאניות וההודו־אירופיות.
בין הספרים העתיקים הללו כלולים בין יתר ספרים שנכתבו על ידי ארי תורגילסון בסוף המאה ה-11.
בשפה זו רבים העיצורים הסונורנטיים האטומים, ואבחנה בין מנושפים לבלתי־מנושפים.
+פונמות באיסלנדית סדקי וילוני חכי מכתשי שִנִּי שפתי(־שִנִּי) אפיŋŋ̊ɲɲ̊nn̥mm̥ סותם ʔ kʰ cʰ tʰ pʰ חוכך hɰxjç sðθvf מקורב(צדי)l ɫl̥ ɫ̥ רוטטrr̥ * תוספת פונמה בהתאמה לסטנדרט
הדיפתונגים הסימוןהגרפי תעתיק IPA הערך הפונטי Áá [(ɑu(ː]נהגה אַוּ Au/au [(øi(ː]נהגה אֵי כשהצירי מעוגלת Éé [(je̞(ː]נהגה יֵאEi/ei[(ei(ː]נהגה אֵיEy/ey Óó [(ou(ː]נהגה אוׁאוּ Ææ [(ai(ː]נהגה אַי
איסלה דה לה חובנטוד (בספרדית: Isla de la Juventud; מילולית: אי הנעורים) הוא האי השני בגודלו במדינת קובה, לאחר האי קובה עצמו, ושטחו 2,419.27 קמ"ר.
האי הוא חלק מהאיים הקריביים.
האי מוכר גם בשמות סיגואנאה (Siguanea), האוונגלית (Evangelista), אי התוכים (Parrot Island), אי האורנים (Isla de Pinos) ואי המטמון (Treasure Island).
האי נמצא במרחק של 118 קילומטרים.
בירת האי היא נואבה חרונה.
האי מהווה מחוז קובני מיוחד ונמל התעופה רפאל קאבררה מוסטלייר משמש כשער הכניסה העיקרי עליו ומשמש בעיקר טיסות המקשרות עם הבירה הקובנית, הוואנה.
שם האי לפני הגעת כריסטופר קולומבוס היה סיגואנה, אך קולומבוס שינה אותו לשם "נוצרי" - "אי האוונגלית".
בין המאה ה-16 והמאה ה-18 האי שימש כמקלט לשודדי ים שנתנו לו את השם "אי התוכים".
תקופה זו בהיסטוריה של האי שימשה כרקע לספר "אי המטמון", אשר לימים הפך גם הוא לאחד משמות האי.
במהלך המאה ה-19 שימש האי מקלט למורדים בשלטונות האזור אך עם הזמן התהפך מעמד זה והאי התפרסם בבתי הכלא שלו, בהם שוכנו, בין היתר, חוסה מארטי ופידל קסטרו.
בית הסוהר בו שכן קסטרו משמש היום כמוזיאון.
בסוף המאה ה-19 התיישבו בקצה הדרומי מערבי של האי דייגים דוברי אנגלית שהגיעו ממושבות אנגליות.
בתחילת המאה ה-20 הגיעו לאי 300 מתיישבים מארצות הברית.
מעמד האי והשלטון בו לא היה ברור ורק בשנת 1925 הכירה ארצות הברית בהשתייכותו לקובה.
לאחר המהפכה הקובנית, בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20, יצאו עשרות אלפי צעירים אל האי כדי ללמוד בו בבתי הספר התיכוניים החדשים שנבנו בו.
צעירים אלה עבדו בשדות ונטעו פרדסי אשכוליות.
בשנת 1978 הוסב שם האי ל"אי הנעורים" לכבודם.
איסלנד משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת ברלין (1936).
עוד קודם לכן, השתתפו ספורטאים איסלנדים באולימפיאדת סטוקהולם (1912), כחלק מהמשלחת הדנית, מאחר שהייתה עדיין תחת שלטון דנמרק, ורק ב-1918 שודרג המעמד האוטונומי שלה.
אף שהיו חלק מהמשלחת הדנית, כיום מקובל לשייך לאיסלנד את הישגיהם של הספורטאים האיסלנדים באולימפיאדת סטוקהולם.
במשחקי החורף האולימפיים משתתפת איסלנד מאז אולימפיאדת סנט מוריץ (1948), למעט אולימפיאדת סאפורו (1972) ממנה נעדרה.
אף ספורטאי איסלנדי לא זכה במדליה אולימפית במשחקי החורף, והישגיהם היו בדרך כלל נמוכים מאוד.
שני ספורטאים איסלנדים התחרו במסגרת המשלחת הדנית באולימפיאדת סטוקהולם.
הבכיר שבהם, המתאבק סיגוריון פטורסון, דורג במקום השישי.
באולימפיאדות הראשונות בהן השתתפה כמשלחת עצמאית, מאז ברלין 1936, רשמו הספורטאים האיסלנדים הישגים סמליים בלבד.
במדליה הראשונה עבור איסלנד זכה האתלט ויליאלמור איינרסון בתחרות הקפיצה משולשת באולימפיאדת מלבורן (1956).
איינרסון קבע שיא אולימפי חדש כשקפץ למרחק של 16.26 מטרים, אך הפסיד את מדליית הזהב כאשר שיאן העולם הברזילאי אדהמר דה סילבה קפץ אחריו למרחק של 16.35 מטרים.
באולימפיאדת רומא (1960) לא הצליח איינרסון לשחזר את הישגו, וסיים במקום החמישי.
הפעם הבאה בה זכה ספורטאי איסלנדי במדליה אולימפית הייתה רק באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), אז זכה הג'ודוקא ביירני פרידריקסון במדליית ארד.
מטיל הכידון איינר ויליאלמסון העפיל לגמר ודורג שישי, ונבחרת הכדוריד דורגה אף היא במקום השישי במשחקים אלה.
באולימפיאדת סיאול (1988) דורגה נבחרת הכדוריד במקום השמיני.
בנוסף, בלט מטיל הכידון סיגורדור איינרסון, שדורג במקום החמישי.
באולימפיאדת סידני (2000) הייתה האתלטית ואלה פלוסאדוטיר לאישה האיסלנדית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית, עם זכייתה במדליית הארד בתחרות הקפיצה במוט.
אתלטית נוספת, גונדרון ארנרדוטיר, סיימה במקום השביעי בריצת 400 מטר משוכות.
השחיין ארן ארנרסון העפיל אף הוא למקצה גמר, במשחה ל-200 מטר גב, וסיים במקום הרביעי.
באולימפיאדת אתונה (2004) בלטו שני ספורטאים איסלנדים: האתלטית ת'וריי אדה אליסדוטיר סיימה במקום החמישי בקפיצה במוט והמתעמל רונאר אלכסנדרסון דורג במקום השביעי בתרגיל על סוס הסמוכות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) נרשם הישג השיא של איסלנד בספורט כאשר נבחרת הכדוריד שלה זכתה במקום השני ובמדליית כסף לאחר שגברה בחצי הגמר על נבחרת ספרד, והפסידה בגמר לנבחרת צרפת 23–28. במשחקים אלו הייתה איסלנד המדינה בעלת שיעור האוכלוסין הנמוך ביותר שזוכה במדליה כלשהי.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה נבחרת הכדוריד את שלב הבתים ללא הפסד, אך הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת הונגריה, לאחר שתי הארכות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) לא השיגה משלחת איסלנד מדליות.
ההישגים הטובים ביותר נרשמו על ידי השחייניות רפנהילדור לות'רסדוטיר שסיימה שישית בגמר משחה 100 מטר חזה ואיגלו אוסק גוסטפסדוטיר שסיימה שמינית בגמר 200 מטר גב וקבעה שיא לאומי חדש.
אִיסְלָה מוּחֶרֶס (בספרדית: Isla Mujeres, "אי הנשים") הוא השם של אי ושל העיירה הנמצאת עליו במדינה המקסיקנית קינטנה רו.
האי הממוקם לא רחוק מחופיו הצפון-מזרחיים של חצי האי יוקטן בים הקריבי, כ-13 קילומטרים צפונית מזרחית לעיר קנקון.
אורכו של האי כ-7 קילומטרים ורוחבו 650 מטרים.
העיירה היא הבירה של המועצה האזורית איסלה מוחרס.
במפקד האוכלוסין שנערך ב-2010 נרשמו 12,642 תושבים.
העובדה שהאי ממוקם קרוב יחסית לקובה הפכה אותו לאחד היעדים המועדפים על מהגרים קובניים המנסים להסתנן לארצות הברית דרך האי בשנים האחרונות.
בתקופה הפרה-קולומביאנית היה האי מקום מקדשם של אלילי בני המאיה הזקנים; אל הרפואה ואל הלידה והיה קרוי אישצ'ל (Ixchel).
השם איסלה מוחרס שפירושו "אי הנשים" ניתן על ידי הספרדים שהגיעו לאי במאה ה-16 בשל העובדה שבאי נמצאו איורים רבים של אלילות מכתות שונות.
בקצה הדרומי של האי היה בעבר מקדש של בני המאיה, אך בשנת 1988 סערת ההוריקן גילברט גרמה נזק קשה למקדש.
חלק קטן מהמקדש שרד וכן רוב יסודות המבנה.
החל משנות ה-70 התפתח ענף התיירות באופן ניכר באיסלה מוחרס בעקבות העיר השכנה קנקון.
תחבורת האי מורכבת בעיקר ממוניות או רכבי גולף וקטנועים.
בכל חצי שעה במהלך שעות היום מפליגות מעבורות נוסעים מפוארטו חוארס או מפוארטו קנקון אל האי ובחזרה.
במהלך היום מגיעים מטיילים רבים לביקור יומי באי אך היקף הפעילות יורדת בשעות הערב כשקבוצות תיירים עוזבות את האי.