tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התוצאה מפגישתי זו: תמונת שמן יפה וגדולה של ואן דאם משנת 1938 [...] ארבעה ציורים חשובים שעשה הצייר במחתרת לפני שעזב את הולנד, בתקוה להגיע לשווייץ.
בדרך אסרו אותו, הביאו אותו לדראנסי, מקום שצייר בו כמה ציורים.
מדראנסי גורש האמן לסוביבור שם מת.
בהמשך מדווחת נוביץ' על הדרכים בהן נודע לה על יצירות של אמנים נוספים, ועל נסיונותיה לכלול אותן באוסף בית לוחמי הגטאות:
אין ספק שהאמונה שליוותה את נוביץ' כי מקום יצירות האמנות שנעשו בשואה מקומן בבית לוחמי הגטאות, היא שעמדה מאחורי הניסיונות הבלתי נלאים שלה, שלוו בעקשנות ובהחלטיות, ואשר בסיכומו של דבר הניבו את הפירות המיוחלים.
מרים השאירה אחריה בן מנישואים, ובת מאומצת.
מרים מבית עניה היא דמות המתוארת בברית החדשה, בבשורה על-פי יוחנן ובבשורה על פי לוקאס.
על פי ספרים אלה מרים היא אחותם של לזרוס (אלעזר) ומרתא מבית עניה (הסמוכה לאלעיזריה של ימינו, יישוב בחבל יהודה בצפון הר הזיתים).
על פי מסורת הכנסייה הקתולית מרים מבית עניה היא מרים המגדלית.
מסורות הכנסייה הנוצרית אורתודוקסית והנצרות הפרוטסטנטית סוברות כי הן נשים שונות.
על פי הבשורה על פי לוקאס, ישוע ביקר בבית האחיות מרתא ומרים.
בעוד שמרתא עסקה בעניינים שונים מרים הקשיבה לתורתו של ישוע, ולכן זכתה לשבחי הברית החדשה.
פרשנים ראו בישיבתה של מרים לרגלי ישוע, היותה אחד מתלמידיו.
הבשורה על-פי יוחנן מזכירה את מרים בשני אירועים - האחד תחיית לזרוס:
וכן בתיאור משיכתו של ישוע על ידי מרים:
על פי תיאור זה מרים שפכה שמן ריחני על רגליו של ישו, ונגבה את רגליו בשערותיה.
הכנסייה הקתולית מזהה את מרים מבית עניה עם מרים המגדלית.
אף שאין לזיהוי זה תימוכין בספרי הברית החדשה, המלומדים הקתולים סברו שלאור שבחיו הגבוהים של ישוע למרים, לא ייתכן כי לא הייתה באירוע צליבתו וקומו לתחייה ולכן היא מזוהה עם מרים המגדלית שהייתה בשני אירועים אלה.
הכנסיות המזרחיות אינן מקבלות פרשנות זו, וסבורות כי מרים מבית עניה ומרים המגדלית הן שתי קדושות נפרדות.
הכנסיות המזרחיות סבורות כי אף מרים מבית עניה נכחה באירוע הצליבה, כמו גם אחותה מרתא, והן מתוארות כ"נשים נושאות המור" המוזכרות שנכחו באירוע.
על פי המסורות האורתודוקסיות, בעקבות מותו של סטפנוס הקדוש נמלטו מרים, מרתא ואלעזר מירושלים והחלו להפיץ את בשורת ישוע בארצות שונות.
על פי הנצרות האורתודוקסית היום המקודש למרתא ומרים הוא ה-4 ביוני, וכן היום השלישי לאחר הפסחא.
על פי הכנסייה הלותרנית, הכנסייה האפיסקופלית והכנסייה האנגליקנית, היום המקודש של מרתא, מרים ואלעזר הוא ה-29 ביוני.
מרים מרגוליס היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון יהודייה-בריטית, זוכת פרס באפט"א.
התפרסמה בסרטים "עידן התמימות", "להיות ג'וליה", "הארי פוטר וחדר הסודות", "גברות בלוונדר" ו"רומיאו וג'ולייט".
בת יחידה לג'וזף מרגוליס (1899–1995), רופא סקוטי מגלאזגו, ולרות (לבית סנדמן; 1905–1974), בתו של סוחר רהיטים מליברפול, שלאחר מכן עבר ללונדון.
היא גדלה במשפחה יהודית, שמוצאה מבלארוס ופולין.
סבא רבא מצד אמה, סימאון סנדמן, נולד בעיירה הפולנית מרגונין, שבה ביקרה מרגוליס בשנת 2013. סבה נולד באינדורה בבלארוס, שבאותה תקופה הייתה חלק האימפריה הרוסית.
מרגוליס למדה בתיכון באוקספורד ובקולג' ניונהאם, אוניברסיטת קיימברידג', שם גם החלה לשחק במועדון הדרמה החובבני "פוטלייטס".
בשל מחלת אמה נאלצה לקחת פסק זמן מהקריירה שלה על מנת לטפל בה.
מרגוליס גם השקיעה כרבע מיליון ליש"ט בטיפולים רפואיים עבור אביה.
מרגוליס קיבלה בשנת 2001 את אות מסדר האימפריה הבריטית על תרומתה לתחום הדרמה.
מרגוליס פעילה בארגון הבריטי "יהודים למען צדק לפלסטינים" ודוגלת ב"סיום הכיבוש הישראלי ברצועת עזה והגדה המערבית".
בפברואר 2015 חתמה יחד עם מאה אמנים בריטים על מכתב שבו הכריזו כי "לא ימשיכו לקיים קשרים תרבותיים עם ישראל".
לדבריהם, החרם יימשך עד ש"הדיכוי הקולוניאלי של הפלסטינים יסתיים" ובמהלכו לא יקבלו האמנים הזמנות מקצועיות לישראל או מימון ממוסדות שקשורים לממשלתה.
באוגוסט 2015, בעקבות הביקורת של הג'ואיש כרוניקל על מועמד מפלגת הלייבור ג'רמי קורבין, פרסמה מרגוליס מכתב תמיכה בקורבין יחד עם אילן פפה, אבי שליים, מייקל רוזן ופעילי שמאל יהודים בולטים נוספים.
מרגוליס החלה את הקריירה שלה בסוף שנות ה-60 בתפקידים קטנים בטלוויזיה ותסכיתי רדיו.
התפקיד הגדול הראשון שלה בקולנוע היה בסרט "Stand Up, Virgin Soldiers" משנת 1977.
בשנות ה-80, היא השתתפה במספר פרקים בסדרה הקומית ב"הפתן השחור" לצד רואן אטקינסון.
התפקידים בסדרה כוללו את האינפנטה הספרדית ב"האפעה השחורה", ליידי ווייטאדדר ב-Blackadder II והמלכה ויקטוריה בפרק "מזמור חג המולד של בלאדר".
ב-1980 שיחקה בסרט שביים מנחם גולן, "התפוח", מחזמר מדע בדיוני המתרחש בשנת 1994.
ב-1982 השתתפה בפרק סדרה "לא יאומן כי יסופר" ששודרה גם בישראל.
ב-1983 היא התפרסמה בהוליווד בזכות תפקידים משניים בדרמה המוזיקלית של ברברה סטרייסנד "ינטל" בה גילמה את שרה ובקומדיה המוזיקלית של פרנק אוז.
ואחר כך בסרט "חנות קטנה ומטריפה" בתור הסייעת של רופא השיניים אורין סקריואלו (סטיב מרטין).
ב-1986, היא שיחקה בתפקיד משנה מרכזי בדרמה של ה-BBC "חייה ואוהבותיה של היא-שטן" (The Life and Loves of a She-Devil).
ב-1988 שיחקה בעיבוד הקולנועי של הספר "דוריט הקטנה" מאת צ'ארלס דיקנס, בתפקיד פלורה פינצ'ינג.
על תפקידה זכתה בפרס איגוד המבקרים האמריקני לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
במאי 1992 הופיע בישראל, במסגרת פסטיבל ישראל, עם המחזה "נשותיו של דיקנס".
ב-1993 שיחקה במלודרמה הספרותית של מרטין סקורסזה, "עידן התמימות", בתפקיד גברת מינגוט.
עליו קיבלה את פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה.
אחר כך השתתפה בשוברי קופות הוליוודיים בהם הגרסה ההוליוודית של המחזה "רומיאו ויוליה" (1996), בתור האומנת של יוליה (קלייר דיינס), ו"סוף העולם" (1999) בתור אמה החורגת של כריסטין (רובין טאני) בת זוגו המיועדת של השטן (גבריאל ביירן).
ב-1999 גילמה את רוז אמו של איגנץ' סאנשיין (ראלף פיינס) בדרמת השואה "סאנשיין".
בשנות ה-90 מרגוליס דיבבה את פליי, כלבת הבורדר קולי, של האיכר ארתור הוגט (ג'יימס קרומוול) בסרטים "בייב" (1995) ו"בייב בעיר הגדולה" (1998), את הזחל בגרסתם של הנרי סליק וטים ברטון לרומן הילדים "ג'יימס והאפרסק הענק" ואת השדכנית בסרט האנימציה "מולאן" (1998).
ב-2002 שיחקה את דמות הפרופסורית לתורת הצמחים פומונה ספראוט בפנטזיה הספרותית "הארי פוטר וחדר הסודות".
ושוב ב-2011 בסרט הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 2.
ב-2004 הופיעה בדרמות "להיות ג'וליה" בתור דולי, חברתה של שחקנית התיאטרון המוכשרת ג'וליה לאמברט (אנט בנינג), ובמלודרמה הבריטית "גברות בלוונדר", לצד ג'ודי דנץ ומגי סמית.
ב-2006 דיבבה בסרטי האנימציה "תזיזו ת'רגליים", את גברת הסטוחן, ו"חיים בזרם", את סבתא של ריטה.
ב-2010 דיבבה בסרט "אגדה עם כנפיים".
ב-2012 השתתפה בסרט "אימא מלווה" לצדה של ברברה סטרייסנד.
מאז 1968, היא נמצאת במערכת יחסים עם הת'ר סאתרלנד, אקדמאית אוסטרלית.
הן מחלקות את זמנם בין בתים בלונדון ובקנט באנגליה, רוברטסון באוסטרליה ומונטיסי באיטליה.
היא הפכה לאזרחית אוסטרליה ב-2013.
מרגוליס היא פטרונית של ארגון "My Death My Decision", ארגון בריטי שמקדם גישה רחמנית יותר למוות, כולל הזכות החוקית למוות בסיוע רפואי, אם זהו רצונו העיקש של אדם.
חד גדיא (1895–1982) הוא כינויה של מרוסיה (מרים) ניסנהולץ, ציירת ישראלת ילידת רוסיה, מתלמידות בית הספר לאמנות "בצלאל" בשנותיו הראשונות.
ניסנהולץ נולדה ברוסיה וגדלה בכפר קודמה שבקרבת אודסה.
האם למדה רוקחות, לאחר שקיבלה מהוריה כספי נדוניה לאחר נישואים קצרים.
בעקבות תערוכת "בצלאל" שנערכה ב-1911 באודסה, נסעה לארץ ישראל, ונרשמה ללימודים במחזור השלישי של "בצלאל".
קבלתה של אישה למוסד, שבו למדו עד אז גברים בלבד, עוררה תרעומת בקרב תלמידי המוסד, והתלמידים ארגנו חרם כנגד קבלתה.
בנוסף לכך, הופעתה של ניסנהולץ הייתה פרובוקטיבית והיא, כפי שהעיד נחום גוטמן, "הלכה בשערות מסופרות כבחור – והייתה ראשונה לאופנה זו בכל המזרח התיכון".
על פי עדותה של ניסנהולץ, הייתה זו היא אשר המציאה את הכינוי שדבק בה – "חד גדיא", בשל זריזותה בטיפוס על הרי ירושלים.
ב-1917, בעקבות מלחמת העולם הראשונה, נמלטה לאלכסנדריה, כיוון שלא הייתה לה אזרחות עות'מאנית.
במצרים הכירה את רפאל חיים אבולעפיה, בן למשפחת אבולעפיה מראשון לציון.
לזוג נולדו שתי בנות: שלומית ואורה, והם גרו בתל אביב.
לאחר כ-14 שנות נישואין נפרדו בני הזוג.
ב-1921 נסעה חד גדיא לווינה, שם למדה את אמנות הבטיק.
במהלך שנות ה-20 הייתה מעורבת בשורה של פרויקטים אמנותיים, כגון פתיחת בית ספר לאמנות ביפו יחד עם הפסל יוסף קונסטנט (קוסטנטינובסקי) וליב הלפרין.
בין היתר הציגה אצל יעקב פרמן, ואף הייתה שותפה לקבוצת האמנים "התומר" שארגן פרמן.
בין השנים 1929–1932 חייתה בגפה בניו יורק, שם התפרנסה מציור דיוקנאות.
עם שובה לארץ ישראל השתקעה בירושלים והייתה בקשרים רומנטיים עם המשורר אלכסנדר פן.
מאוחר יותר נישאה לסוחר אמריקאי בשם ריצ'רד האריס, והיגרה עמו לקהיר.
עם התקדמות צבאות גרמניה הנאצית אל עבר מצרים במהלך מלחמת העולם השנייה, ברחה לניו יורק.
במהלך שנות ה-50 נישאה בשלישית למאייר אמריקאי.
כעבור כמה שנים נפרדה ממנו וחזרה לישראל.
היא התיישבה בעין כרם, ואחר כך במושבת האמנים בצפת.
עבודותיה משנות ה-70 כללו דימויים מופשטים, העשויים מריבועים גאומטריים צבעוניים.
נקברה בבית העלמין של קיבוץ מחניים.
בשנת 2014 שונה שם הגלריה של שלוחת בצלאל, שפעלה בתל אביב-יפו, על שמה של חד גדיא ונקראה "גלריה מרים ניסנהולץ"
מרים מארקֶל-מוזסזון (בכתיב יידי: מארקעל-מאזעסזאהן; Miriam Markel-Mosessohn; 1841, וילקובישק, ליטא - 1920, גרייבו, פולין) הייתה סופרת, מתרגמת ועיתונאית יהודיה ילידת רוסיה.
מוזסזון תרגמה וכתבה בשפה העברית, ונחשבת לאחת הסופרות העבריות הראשונות ולראשונה שפרסמה פרוזה עברית.{{הערה|לפי שמואל ורסס, מתוך ידידתו של המשורר/ איגרות מרים מארקל מוזסזון אל יהודה לייב גורדון (יל"ג).}}
מוזסזון נולדה כמרים ויֶיז'בולובסקה (Wierzbolowska) בשנת 1841 בווילקובישק שבליטא (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית), ובגיל שלוש עשרה עברה עם הוריה, שמעון וחיה, לסובאלק.
היו לה שני אחים (יוסף ושמואל) ואחות (דבורה).
אביה היה סוחר מכובד ואיש משכיל שעודד את לימודיה בעברית ולקח לה מורה סופר שלימד אותה לשון וספרות בעברית, גרמנית וצרפתית.
היא תרגמה רומנים מגרמנית לעברית; ניסיונה הראשון היה בתרגום הרומן Der Flüchtling aus Jerusalem ("הפליט מירושלים") מאת אויגן ריספרט (שם העט של יצחק אשר פרנקולם).
בשנת 1863 נישאה לאנשל מארקל-מוזסזון, ובני הזוג עברו להתגורר בעיר קובנה.
בעלה, שהיה אף הוא משכיל, תמך בלימודיה וכתיבתה, אולם בעיות משפחתיות וכספיות אילצו אותם לעזוב לווינה, שם נשארו עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
כל אלה מנעו ממנה מלהתמסר לחלוטין לעבודת התרגום, על אף שהצליחה לפרסם ספר נוסף: "היהודים באנגליה, או: היהודים ונוסעי הצלב במלוך ריצ'רד לב הארי" (ורשה 1869), שהוא תרגום בעברית רהוטה לספרו של פרנקולם Die Juden und die Kreuzfahrer ("היהודים והצלבנים").
מוזסזון הייתה מעורה היטב בחוגי המשכילים של זמנה.
עם יהודה לייב גורדון הייתה לה ידידות אמיצה ונאמנה.
הוא אף הקדיש לה את שירו הנודע "קוצו של יוד" ונהג לכנותה בלשון חיבה "ידידתנו מרים".
על אף שנפגשו רק פעם אחת היה ביניהם קשר אינטלקטואלי חזק.
מוזסזון התכתבה עם גדולי המשכילים, בהם אברהם מאפו ושלום עליכם.
במכתביה היא חושפת את רגשותיה בעברית מקראית משובצת במטבעות לשון, תוך התייחסות להיותה אישה בעולם ספרותי הנשלט על ידי גברים.
מוזסזון תרגמה את "הפעמון השמאלי" (Die linke Glocke) מאת בנימין זאב תאודור הרצל בשנת 1903, אולם התרגום לא פורסם בימי חיה, וראה אור לראשונה ב-2018, בכתב העת 'דחק'.
אחיינה היה המשורר והמתרגם הציוני עמנואל אולסבנגר.
בשנת 2004 יצא ספר העוסק באיגרות שנשלחו בין מוזסזון ליהודה לייב גורדון.
לגרסה נוספו הערותיו של הפרופסור לספרות וחתן פרס ישראל, שמואל ורסס, שכשנשאל בראיון על חשיבותה של מוזסזון השיב:
ארכיונה מופקד בספרייה הלאומית בירושלים.
מרים יחיל-וקס (12 ביוני 1946, בוקרשט, רומניה – 30 ביולי 2023, ישראל) הייתה חוקרת תיאטרון וספרות, מתרגמת, דרמטורגית, סופרת ומשוררת ישראלית, ילידת רומניה.
מרים יחיל-וקס נולדה ב-1946 בבוקרשט בשם מרצ'לה - מרים וינשטיין.
היא עלתה לישראל עם משפחתה בשנת 1951. בשנת 1966 נישאה לראשונה ל (1945–1967), סטודנט לאדריכלות.
ב־6 ביוני 1967, פחות משנה אחרי נישואיהם, בעלה הצעיר נהרג בירושלים בקרב באבו תור.
בשנת 1972 מרים יחיל סיימה את לימודיה בבית הספר למשחק ניסן נתיב, נישאה לגבי ווקס, טייס ואדריכל, וילדה את בנה, יונתן.
בשנת 1973 סיימה תואר ראשון בספרות אנגלית ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
בהמשך למדה באותה אוניברסיטה ספרות אנגלית ואמריקאית וקיבלה תואר מוסמך בתחום זה בשנת 1977. בשנים 1981-1977 למדה באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה וקיבלה תואר דוקטור בתחום המחזאות האירופית המודרנית.
לימדה באוניברסיטאות סטנפורד, חיפה, UCSC ותל אביב.
הצטיינה גם בהיקף עבודתה בתחום התרגום.
משנת 2005 חברה בסגל ההוראה של התוכנית לתרגום ולעריכה של אוניברסיטת תל אביב.
יחיל-וקס פעילה בתחומים בעולם התיאטרון (לרבות משחק, בימוי, מחקר, דרמטורגיה, תרגום וניהול) וההוראה.
שיחקה בעבר בתיאטרון לילדים בירושלים וביימה הצגות בתיאטרון לילדים ונוער ע"ש אורנה פורת ובבית הספר למשחק ניסן נתיב.
היא כתבה מחזות כמו Shit Path - על נושא הסכסוך הישראלי-ערבי, (1988) ו"האבן הראשונה" בנוגע לתלאותיה של אישה ערבייה פלסטינית.
המחזה האחרון הוצג בבימויו של מכרם ח'ורי ובביצועה של השחקנית סלווה נקארה בפסטיבל "תיאטרונטו" בשנת 1994 וזכתה בפרס השני.
בשנים 1989–1991 כיהנה כמנהלת אמנותית של התיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער.
ייסדה את פסטיבל חיפה להצגות ילדים.
היא הייתה דרמטורגית בעירוני חיפה, "הבימה", "גשר" בשנים 1992–2000, ו"החאן".
היא תרגמה כ-50 רומנים ומחזות מאנגלית ומצרפתית, ביניהם יצירות של צ'ארלס דיקנס ("בין שתי ערים"), דוריס לסינג, קרסון מקקלרס, טורגנייב, לואי דה ברנייר, ג'ויס קרול אוטס, א"ל דוקטורוב, מחזות מאת שילר ("מזימה ואהבה"), גולדוני, מולייר, בריאן פריל, שון או'קייסי ואחרים.
היא עיבדה ותירגמה את המחזות "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים" מאת טום סטופארד, "בשפל" מאת מקסים גורקי, הייתה שותפה לעיבוד המחזות "טרטיף" מאת מולייר, "שלוש אחיות" מאת צ'כוב, הרומן "אידיוט" מאת דוסטויבסקי, הרומן "אדם בן כלב" מאת יורם קניוק, ועיבדה לבמה את "סיפורי אודסה" מאת איסאק באבל בשם "עיר." ואחרים.
פרסמה ספר שירים בשם "בלי כוונה" בהוצאת עקד בשנת 1978, וסיפורים קצרים ב"קשת", "ידיעות אחרונות" ו"עתון 77."
בשנת 2009 מרים יחיל-וקס פרסמה יחד עם היזם רוני עינב את הספר "נורדאו פינת וול סטריט" (זמורה-ביתן-דביר).
בשנת 2016 פורסם ספרה "הפרק החסר" (הוצאת ספרים כרמל), רומן דוקומנטרי שעלילתו מתרחשת ברומניה וברוסיה ערב מלחמת העולם השנייה ובמהלכה.
מרים יחיל-וקס נפטרה ביולי 2023.
מרים עטרה מַרְגוֹלִין-ייבין (מאי 1896 – 4 בדצמבר 1966) הייתה מורה וסופרת ילדים יידית ועברית.
מרים מרגולין-ייבין נולדה במינסק שברוסיה (כיום בירת בלארוס), בתו של המו"ל והעורך שרגא פייבל מרגולין וחנה מלכה בת הנדבן יעקב אליהו ריבקין.
בצעירותה התחנכה בחינוך יהודי מסורתי, ובגיל 19 סיימה את לימודיה בסמינר למורים יהודיים בווילנה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה הקימה כיתת לימוד בעיקר עבור ילדים פליטים, שבה למדו כ-70 תלמידים.
מפאת המחסור בספרי לימוד וספרי קריאה, ולאחר שכשלו מאמציה להשיגם, חיברה מרגולין בעצמה עשרות סיפורי ילדים ביידיש, העתיקה אותם ידנית ואגדה אותם בכרכים.
בשנת 1922 נישאה בברלין ליהושע השל ייבין, עיתונאי, פובליציסט וסופר, ממנהיגיה הרוחניים של התנועה הרוויזיוניסטית.
בין השנים 1922–1924 הייתה שותפה לניהול האגף לחינוך הגיל הרך בווילנה במחלקה היהודית של משרד החינוך המקומי.
כמו כן פרסמה מסיפוריה בעיתוני ילדים יהודיים ביידיש.
בשנת 1923 נולד בנה הבכור, ישראל.
בשנת 1924 עלתה לארץ ישראל עם בעלה ובנם.
תחילה לימדה בכפר יחזקאל, שם נולד בשנת 1926 בנה השני, זאב.
לאחר מכן עברו לירושלים, ומשם לתל אביב.
ב-1930, עקב קשיי כלכלה, שבה עם שני בניה לברלין, שם התגוררו אצל הוריה.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, שבו לתל אביב.
בארץ ישראל הוסיפה מרגולין-ייבין לחבר סיפורים וספרים, מהם בעברית, ועליהם חתמה בשמה הפרטי בלבד: "מרים עטרה".
על סיפוריה נאמר כי הם מתאימים לגיל הרך, מתארים היטב את חיי היום-יום של הילד.
הם בעלי עלילה פשוטה, ומכילים מוסר השכל מרומז.
בנה פרופ' ישראל ייבין (1923–2008) היה חוקר המסורה והלשון העברית (חתן פרס ישראל על תרומתו למחקר הלשון העברית, תשמ"ט).
בנה זאב ייבין (1926–2015) היה ארכאולוג, מבכירי רשות העתיקות.
אחותה קציעה ראטנר-מרגולין (ראטנער-מארגאָלין; 1905–1999) הייתה משוררת יידית.
בתה פרופ' מרינה ראטנר היא מתמטיקאית (כלת פרס אוסטרובסקי וחברת האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית).
מאיסעלעך פאר קליינינקע קינדערלעך; דערציילט פון מיריאם מארגאלין; אילוסטרירט פון י.
ריבאק, 3 כרכים, ברלין: דפוס Selle & Co.; פטרוגרד: ר.ס.פ.ס.ר.
– אידישע סעקציע באם קאָמיסאריאט פאר פאָלקבילדונג, 1922. (הספרים יצאו על ידי החטיבה היהודית של משרד החינוך הסובייטי) (אחד מהכרכים זכה ב-1986 למהדורה מחודשת בהוצאת ייווא עם תרגום לאנגלית, וב-2004 למהדורה עם תרגום לרוסית – שתיהן דו-לשוניות.) (הכתיב הוא סובייטי; לעיתים נכתב: "מייסעלעך")
מ' מארגולינע, ש' ראווינ, י' ראווינ, זיי גרייט: ארבעטבוכ פארנ IV לערניאר, מוסקבה–חרקוב–מינסק: צענטראלער פעלקער-פארלאג פון פ.ס.ס.ר., 1930. ("היה מוכן": ספר תרגול לכיתה הרביעית; בשיתוף עם מורים אחרים)
ספר לילד הטוב, תל אביב: לילד הטוב, תש"ג.
ארץ ישראל שלי; צירה: איזה, תל אביב: מרדכי ניומן ('נורית'), 1946.
ילדי ישראל לארץ ישראל: סִפור לילדים, תל אביב: יהודית, תש"ז.
גשם בארץ ישראל: סִפורים, תל אביב: יהודית, תש"ח.
16 ספרים לילדים קטנים; סִפרה וצירה: מרים עטרה, ירושלים: יהודית, תשכ"ו: (סדרת ספרונים בני כ-15 עמודים כל אחד)
11. מלח בתבשיל; סִפּרה: צפורה בומשטין-דשא; צירה: מרים עטרה.
-- 13. מעשיה על שלמה'לי והצִפור הזהבה.
באוזני ילדים: סִפורים לגיל הרך; כתבה וצירה: מרים עטרה, ירושלים – תל אביב: מ' ניומן, תשל"א.
כמו יומן: הגיונות, והגיגים, חוויות ומחשבות מיומן השיחות שניהלה מרים ייבין עם המשורר בשנים 1940–1948; ליקטה, ערכה והתקינה לדפוס: גאולה כהן, ירושלים: בית מורשת אצ"ג, תשס"ג 2003. (עם א"צ גרינברג)
תרגום "מעשיות קצרות לילדים קטנים":
מַרים מירזאח'אני (בפרסית: مریم میرزاخانی; 12 במאי 1977, טהראן, איראן – 14 ביולי 2017, קליפורניה, ארצות הברית) הייתה מתמטיקאית איראנית, זוכת מדליית פילדס לשנת 2014. כיהנה כפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת סטנפורד מאז 2008 ותחומי המחקר שלה כללו תורת טייכמולר , גאומטריה היפרבולית, תורה ארגודית וגאומטריה סימפלקטית.
את לימודיה התיכוניים השלימה במסגרת הארגון האיראני הלאומי לתלמידים מחוננים (NODET).
בשנים 1994 ו-1995 זכתה במדליית זהב בשתי אולימפיאדות מתמטיקה בין-לאומיות ברציפות.
באוליפיאדה השנייה הייתה לאיראנית הראשונה הזוכה בניקוד מושלם.
בשנת 1999 השלימה תואר ראשון (B.Sc) במתמטיקה באוניברסיטת שריף לטכנולוגיה בטהראן.
את לימודיה המשיכה בארצות הברית, והשלימה את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת הרווארד בשנת 2004, בהנחייתו של זוכה מדליית פילדס קרטיס מקמולן .
הייתה עמיתת מחקר במכון קליי למתמטיקה וכיהנה כפרופסור באוניברסיטת פרינסטון.
מאז 2008 כיהנה כפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 2013 זכתה בפרס רות ליטל סאטר במתמטיקה.
בשנת 2014 זכתה במדליית פילדס, הנחשבת לפרס היוקרתי ביותר בתחום המתמטיקה, והיא האישה הראשונה, וכן גם אזרחית איראן הראשונה, שזכתה בפרס.
מירזאח'אני הייתה נשואה ליאן וונדראק, מדען מחשב צ'כי שעבד בחברת IBM, ולהם בת.
עם מותה התאבלו עליה באיראן, ותמונתה פורסמה בעיתונות האיראנית אף שככלל זו אינה מפרסמת תמונת נשים ללא כיסוי ראש.
מדליית פילדס הוענקה מירזאח'אני ב-2014 עבור "תרומתה יוצאת הדופן לדינמיקה והגאומטריה של יריעות רימן ומרחבי המצבים שלהן".
בעבודה מוקדמת, מירזאח'אני גילתה נוסחה לנפח של מרחב המצבים של יריעות עם גנוס נתון, התלויה פולינומית במספר מרכיבי השפה.
נוסחה זו הובילה להוכחה חדשה של נוסחת ויטן-קונסביץ' על מספרי החיתוך של מחלקות טאוטולוגיות במרחבי מצבים, ולנוסחה אסימפטוטית עבור הגידול של מספר המסילות הגאודזיות הסגורות ביריעה היפרבולית קומפקטית.
בהמשך התמקדה העבודה שלה בדינמיקת טייכמולר של מרחבי מודולי.
היא הוכיחה השערה ותיקה של ויליאם ת'רסטון, שלפיה "זרימת רעידת האדמה" במרחבי טייכמולר היא ארגודית.
עבודתה הידועה ביותר היא ביחד עם אלכס אסקין (ולאחר מכן, הורחבה יחד עם אמיר מוחמדי) שבה הם מיינו מידות אינווריאנטיות לפעולה של SL(2,R) על מרחב משטחי ההזזה.
הדבר מהווה אנלוג חלש למשפטי רטנר ולעבודה המוקדמת יותר של הלל פורסטנברג על מיון מידות P-אינווריאנטיות.
במהלך ההוכחה, הם השתמשו בטכניקות של שיטת האנטרופיה הנמוכה שפותחה בידי אילון לינדנשטראוס, הילוכים מקריים על מרחבים הומוגניים שפותחו על ידי איב בנואה וז'אן-פרנסואה קאנט ובמשפט של ארתור אבילה ומרסלו ויאנה אודות הספקטרום של מעריכי ליאפונוב בפעולה של SL(2,R) על משטחי ההזזה.
למשפט קיימים שימושים בנוגע לספירת מסלולי ביליארד מחזוריים.
החל משנת 2021 מוענק פרס הגבולות החדשים על שם מרים מירזאח'אני על ידי קרן פרס פריצת הדרך במתמטיקה.
הפרס בסך 50,000 דולר, מוענק מדי שנה לעד שלוש מתמטיקאיות בתחילת דרכן שסיימו את הדוקטורט בשנתיים האחרונות.
מרים (מיקי) מזר (נולדה ב-20 באוקטובר 1935) היא מנהלת ישראלית.
כיהנה כיושבת ראש דירקטוריון חברת בזק וכיו"ר מועצת עיריית תל אביב-יפו.
מזר נולדה בתל אביב ולמדה בגימנסיה הרצליה.
שירתה בצה"ל במפקדת קצין חימוש ראשי.
היא למדה משפטים והצטרפה כעורכת דין למשרדו של בעלה יעקב מזר.
ב-1983 נבחרה למועצת עיריית תל אביב-יפו מטעם המפלגה הליברלית הישראלית בראשות שלמה להט.
היא מילאה במועצה תפקידים מגוונים בהם ראש אגף התנועה, ראש השירות המשפטי, יושבת ראש ועדת תכנון ובנייה ויושבת ראש איגודן - איגוד ערים דן לתשתיות איכות הסביבה.
היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה ליושבת ראש מועצת עיריית תל אביב-יפו, תפקיד בו כיהנה במשך כעשר שנים.
ב-2002 מונתה מזר ליושבת הראש הזמנית של חברת בזק וב-2003 מונתה ליושבת הראש הקבועה, היא כיהנה בתפקיד עד 2005. לאורך השנים כיהנה כדירקטורית בחברות רבות נוספות בהן אל על (שימשה יו"ר ועדת הביקורת), גילאון השקעות, מנופים פיננסים, פלאפון תקשורת, yes, פילת.
בנוסף כיהנה בשנים 2007 עד 2009 כדירקטורית בקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב והייתה חברה בוועד המנהל של רשות השידור.
ב-2009 זכתה לאות יקירת העיר תל אביב-יפו.
מזר היא אלמנה ואם לשלוש בנות.
מרים טבעון (נולדה ב-1946) היא מתרגמת ישראלית, מתרגמת מפורטוגזית ומצרפתית לעברית.
בין השאר תרגמה ספרים רבים של ז'וזה סאראמאגו, ספרים של ז'ורז' אמאדו ושל לידיה ז'ורז'.
טבעון זכתה ב-1995 בפרס היצירה מטעם משרד החינוך והתרבות על עבודתה בתרגום.
מרים טבעון נולדה באוזבקיסטן למשפחת פליטים מפולין.
המשפחה עלתה ארצה ב-1950 ומרים גדלה ברמת ישי ובקריית טבעון.
ב-1970 השלימה את לימודי התואר הראשון בפסיכולוגיה וחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר מכן את לימודי התעודה בתרגום במרכז לבלשנות שימושית בירושלים.
ב-1979 השלימה את לימודי ההמשך בשפה וספרות פורטוגזית באוניברסיטת בורדו בצרפת.
תרגומיה הראשונים ראו אור ב-1975 ומאז פרסמה יותר מששים תרגומים למיטב הספרות הפורטוגזית, הברזילאית והצרפתית.
ב-1995 זכתה בפרס היצירה מטעם משרד החינוך והתרבות על עבודתה בתרגום.
תרגומים מפורטוגזית של ספרי ז'ורז' סאראמאגו
דברי ימי מנזר, הספריה החדשה, 1990
רפסודת האבן, הספריה החדשה, 1992
הבשורה על פי ישו, הספריה החדשה, 1993
שנת מותו של ריקארדו ריש, הספריה החדשה, 1996
תולדות המצור על ליסבון, הספריה החדשה, 2001
על העיוורון, הספריה החדשה, 2001
הסיפור על האי הנעלם, הספריה החדשה, 2002
כל השמות, הספריה החדשה, 2002
האדם המשוכפל, הספריה החדשה, 2005
על הפיקחון, הספריה החדשה, 2006
מוות לסירוגין, הספריה החדשה, 2008
אי נעלם, הספרייה הקטנה, הקיבוץ המאוחד, ספרי סימן קריאה, 2009
מסע הפיל, הספריה החדשה, 2010
מוּרם מעפר, הספריה החדשה, 2015
מדריך לציור ולקליגרפיה, הספריה החדשה, 2021
תרגומים מפורטוגזית של ספרי לידיה ז'ורז'
נוכח שמיכת החייל, הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד, ספרי סימן קריאה, 2005
הרוח הנושבת בעגורנים, הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד, ספרי סימן קריאה, 2007
ניאבק בצללים, הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד, ספרי סימן קריאה, 2012
ליל הנשים השרות, הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד, ספרי סימן קריאה, 2017
תרגומים מפורטוגזית של ספרי ז'ורז' אמאדו
גבריאלה ציפורן וקינמון (Gabriela, Cravo e Canela – 1958), זמורה ביתן, 1983.
מותו ומותו של קינקאס שואג־מים (A Morte e a Morte de Quincas Berro Dágua – 1959), זמורה ביתן, 1986.
רועי לילה (Os Pastores da Noite –1964), זמורה ביתן, 1986
דונה פלור ושני בעליה (Dona Flor e Seus Dois Maridos – 1966), זמורה ביתן, 1982
תרזה בטיסטה עייפה ממלחמות (Teresa Batista Cansada da Guerra – 1972), זמורה ביתן, 1986.
תרגומים מפורטוגזית של ספרי קלריס ליספקטור
קשרי משפחה; שעת הכוכב, הספריה החדשה, 1999
אושר סמוי, הספריה החדשה, 2001
קרוב ללב הפראי (Perto do coração selvagem), הספריה החדשה, 2018
סיפורי ליסבון ועוד סיפורים - סיפורת פורטוגזית בת-זמננו, הספריה החדשה, 2003.
תעודת-זהות משפחתית, פאטריק מודיאנו, זמורה-ביתן, 1984
אשה שבורה, סימון דה-בובואר, זמורה-ביתן, 1984
בחורים טובים היינו, פאטריק מודיאנו, זמורה-ביתן, 1984
דמם של אחרים, סימון דה-בובואר, זמורה-ביתן, 1985
תרז ראקן, אמיל זולה, כתר, 1987
צדודית אבודה, פרנסואז סאגאן, כתר, 1987
המלתחה הגדולה, רומן גארי, ספרית מעריב, 1988
כאן פג תוקף כרטיסך, רומן גארי, מועדון קוראי מעריב, 1989
דומיניק: סיפורו של טיפול, פרנסואז דולטו, רשפים, 1990
אחרי ככלות הכול, פראנסואז סאגאן, כתר, 1990
שדות התהילה, ז'אן רואו, הספריה החדשה, 1992
מחברות המלחמה המדומה: נובמבר 1939-מארס 1940, ז'אן-פול סארטר, זמורה-ביתן, 1995
אישה שבורה, סימון דה-בובואר, מחברות לספרות, 2011
מרים מַסולי טְלאלי הייתה סופרת דרום אפריקאית.
טלאלי הייתה האישה השחורה הראשונה בדרום אפריקה שפרסמה רומן.
הרומן פורסם בשנת 1979, בתקופת האפרטהייד, ושמו Muriel at Metropolitan.
היא אף הייתה אחת הראשונים שכתבו על סווטו.
הספר שלה Amandla הוצאה לאור בדרום אפריקה בשנת 1980 ונאסר זמן קצר לאחר פרסומו.
טלאלי נולדה בדורנפונטיין, יוהנסבורג, דרום אפריקה.
למדה בבית ספר אנגליקני, ואחר כך החלה לימודים באוניברסיטת ויטווטרסראנד, עד שזו נחסמה בפני שחורים בימי האפרטהייד.
לימים המשיכה את לימודיה באוניברסיטת רומא בלסוטו, אך נאלצה להפסיקם בשל מחסור כלכלי, ולהתחיל לעבוד כפקידה משרדית.
ספרה הראשון של טלאלי, Muriel at Metropolitan (1979) הוא אוטוביוגרפי בחלקו, ונקודת המבט בו "חדשה בספרות הדרום אפריקאית", לדברי המבקרת מרי דייר.
בשנת 1998 היא זכתה בפרס ספרותי דרום אפריקאי ובשנת 2005 היא זכתה לעיטור מהנשיא.
מרים נופך (20 בדצמבר 1878 - 26 בפברואר 1935) הייתה רופאת העיניים הראשונה בתל אביב, ממייסדי אגודת רופאים מדברי עברית, פעילה למתן שוויון זכויות לנשים בארץ ישראל, ממקימות הארגון התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל.
מרים נופך לבית שפרנוב נולדה בשנת 1878 בטביליסי, גאורגיה.
למדה רפואה בברן ובלוזאן שבשווייץ.
בתום לימודיה שבה לרוסיה, עסקה במלחמה במחלת הכולרה בנפת הוולגה.
בדרכה לארץ ישראל התעכבה בקושטא, שם עבדה כ-4 שנים, במלחמת הבלקן הראשונה, בבית חולים טורקי.
בקושטא הכירה את בעלה, ד"ר יצחק נופך.
בקושטא נולדה בתם חמדה נופך-מוזס.
בשנת 1913 עלתה לארץ ישראל עם בתה.
נופך עבדה בתחנת הבריאות העברית של נתן שטראוס, עם רופאי העיניים אריה פייגנבאום ואריה לייב שמעוני-מקלר.
בתחנת הבריאות התמחתה ברפואת עיניים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה עבדה בשכונת אוהל משה בבית מרפא לעניים, שהיה באחריות תחנת הבריאות .
נופך הייתה מהמייסדים של אגודת רופאים מדברי עברית.
תקופה מסוימת סייעה לד"ר אברהם טיכו.
ב-1914 השתתפה בוועידה הארצית בנושא מיגור הגרענת, הוועידה התכנסה בד' בניסן תרע"ד ב"בית חולי עיניים העברי", בירושלים, ונמשכה שלושה ימים.
בוועידה השתתפו 24 רופאים מרחבי הארץ, לאו דווקא רופאי עיניים, ובהם: משולם ליבונטין, אריה גולדברג, יהודה לייב פוחובסקי ומאיר קרינקין מיפו, אברהם אבושדיד, משה וולך, חנה ונפתלי וייץ, מרים נופך, אברהם טיכו, זאב ברין, אריה לייב שמעוני-מקלר, אריה פייגנבאום, אהרן יוסף ירמנס וקורבקוב מירושלים.
בקיץ 1914 לפני כניסת טורקיה למלחמת העולם הראשונה באו לארץ קצינים גרמנים כדי לסייע לטורקים במלחמתם נגד הבריטים במצרים, לשם כך גויסו לשירות צבאי רוב הרופאים היהודים, ובירושלים נשארו לפעול הרופאות הלנה כגן ומרים נופך.
ב-1918 עלה בעלה, ד"ר יצחק נופך, לארץ-ישראל, והיה מראשוני השופטים היהודים בארץ ישראל המנדטורית, שופט השלום העברי הראשון ביפו, והוא שהנהיג את השפה העברית במשפט והוציא פסקי דין בעברית ונופך עברה בעקבותיו לתל אביב.
רופא עיניים נודך ראשון, שמלא תפקיד זה היה אריה פייגנבאום, ואחריו מלאו את התפקיד נחום שימקין, מרים נופך, אפרים סיני, חיים יסקי ואחרים.
נופך עבדה במרפאה של "ההסתדרות הרפואית העברית בארץ-ישראל" (הר"ע), שיועדה לטיפול בחולים עניים, ומאחוז ניכר ממטופליה לא גבתה תשלום.
מרים נופך נפטרה ב-26 בפברואר 1935 ונטמנה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
מרים טל נולדה בשנת 1910 בסמולנסק, האימפריה הרוסית (כיום רוסיה), בתם של חנה (בת נחמן קרפילוב) וד"ר אברהם רוזנטל.
בשנת 1920, אחרי לימודים במוסקבה, החלה ללמוד בגימנסיה בברלין ואחר כך בגימנסיה בבריסל.
באותה תקופה הייתה פעילה בתנועת נוער ציונית.
בין השנים 1930-1927 בקירוב למדה באוניברסיטה בברלין.
הוריה עלו לארץ ישראל כבר בשנת 1924, אולם טל עלתה רק בשנת 1930, כנראה בשל לימודיה.
לאחר עלייתה התגוררה בירושלים ולמדה ספרות עברית באוניברסיטה העברית.
לפרנסתה עבדה בתור פקידה ומתרגמת.
בשנת 1937 פרסמה רומן בשם "מזייפי החיים" בהוצאת יהושע צ'צ'יק.
בשנת 1943 שירתה ב'חיל העזר לנשים' של הצבא הבריטי ובמלחמת העצמאות שירתה חלקית ב'ש"י'.
בין השנים 1940–1950 הייתה נשואה לפסל דוד מלכין.
בין השנים 1953–1955 שימשה מזכירה בשגרירות ישראל בבריסל.
באותה עת למדה תולדות האמנות.
בשנת 1964 פרסמה ספר שירים פרי עטה בשם "קו לקו".
שימשה מבקרת אמנות בעיתונים כגון "הבוקר", "על המשמר" ו-"ידיעות אחרונות", וכן בכתבי עת כגון "אריאל" ו"גזית".
בנוסף אצרה כמה תערוכות ובהן תערוכת היחיד הראשונה של פנחס בורשטיין- מריאן (צייר) בשנת 1950 ותערוכה למרדכי מורה בגלריה ספראי (1970).
בשנת 1977 הייתה חברה בוועדת פרס ישראל לאמנות.
בפברואר 1982 הוצגה בבית האמנים בירושלים בירושלים תערוכת זיכרון לכבודה.
למרים הייתה בת בשם רמה מלכין.
מרים טל נפטרה בירושלים בי' באדר א' תשמ"א, 14 בפברואר 1981 ונטמנה בהר המנוחות בירושלים.
מרים מוח'תיאר (בסינדית: مريم مختيار; 18 במאי 1992 24 בנובמבר 2015) הייתה טייסת קרב פקיסטנית.
היא נהרגה ב-24 בנובמבר 2015 לאחר שהתרסק מטוס חיל האוויר הפקיסטני PAF) FT-7PG) סמוך לקונדיאן שבמחוז מיאנוואלי, בצפון מערב פנג'אב, פקיסטן.
היא האישה-טייסת הראשונה שנהרגה בהתרסקות במהלך מילוי תפקידה.
מרים מוח'תיאר שייח' הייתה בת למשפחה צבאית, ונצר למשפחת אצולה שייח'ית ידועה מפאנו אקיל, שבסינד.
היא השלימה את לימודיה בבתי ספר צבאיים ממלכתיים, בקראצ'י, ושיחקה כדורגל במועדון בלוצ'יסטן יונייטד, עמה השתתפה באליפות פקיסטן בכדורגל נשים.
מוח'תיאר סיימה את הכשרתה כטייסת קרב בפקיסטן חיל האוויר בשנת 2014, יחד עם עוד שש נשים.
היא הייתה עסקה בפעילויות צדקה, ותמכה בבית ספר לילדים עניים.
ביום שלישי ה-24 בנובמבר 2015, מוח'תיאר ומפקד הטייסת סאקיב עבאסי היו במבצע אימונים שגרתי, כאשר כשל טכני במטוס FT-7PG שלהם גרם להתרסקות סמוך לקונדיאן שבמחוז פנג'אב.
שני הטייסים נפלטו לפני שהמטוס התרסק.
עבאסי, שנפלט כשמונה שניות לפני מוח'תיאר, נפצע באורח קל.
אך מוח'תיאר נפטרה מפצעיה בבית החולים הצבאי אליו פונתה.
על פי דובר חיל האוויר, היא נפלטה בגובה נמוך מידי.
על פי בדיקות המקרה, מוח'תיאר יכלה לשרוד אם הייתה מפעילה מוקדם יותר את מושב המפלט, אך רצתה קודם להתפנות מן האזור המיושב מעליו טסו.
מותה של מוח'תיאר הוכרז כ"שהדאת" (מות קדושים) על ידי חיל האוויר, אשר דיווח ששני הטייסים "טיפלו במקרה החירום החמור באופן מקצועי ובאומץ, וניסו להציל את המטוס עד לרגע האחרון.
קצינת הטייס מוח'תיאר יכלה להציל את חייה...
אך שני הטייסים החליטו לקחת את הסיכון ולהמשיך להטיס את המטוס הנופל עד שייצא מאזור האוכלוסייה הצפוף, ובמיוחד כדי להציל את בית הספר שם".
ועדת הביטחון של הסנאט של פקיסטן (SSCD) המליצה על הענקת פרס למוח'תיאר מטעם המדינה.
הוענק לה הפרס הצבאי טמגהא-א-בסלט, פרס מבצעי אשר ניתן על ידי נשיא פקיסטן לאנשי צבא עבור מעשי גבורה ומסירות תוך כדי ביצוע חובתם.
Ek Thi Marium (באורדו: اک تھی مریم; בתרגום: היה הייתה פעם מרים) – סרט ביוגרפי קצר משנת 2016 על מרים מוח'תיאר, באורדו, אשר בוים על ידי סאמאד סולטן חוסאט ונכתב בידי אומרה אחמד, בכיכובה של סנאם באלוץ.
מרים לוצ'יה מרבה (ברומנית: Myriam Lucia Marbé, 9 באפריל 1931 בוקרשט - 25 בדצמבר 1997 בוקרשט) הייתה מלחינה קלאסית רומנייה, יהודיה במוצאה.
היא לימדה כמרצה בכירה להלחנה ולקונטרפונקט בחוג להלחנה של האוניברסיטה הלאומית למוזיקה בבוקרשט.
מרבה היא אחת ממלחיני האוונגרד של רומניה במאה ה-20, והטביעה את חותמה על זירת המוזיקה המשכילה במדינה זו בשנים 1960–1980. לפי הערכת המוזיקולוג קורנליו דן ג'ורג'סקו, היא השתייכה למגמה ה"לירית-מתבוננת" של היצירה המוזיקלית הרומנית.
בסגנונה כמלחינה בלטה נימה מדיטטיבית בנוגע לנושאים קיומיים כמו החיים והמוות.
מרים לוצ'יה מרבה נולדה בשנת 1931 בבוקרשט.
אביה, ד"ר מקסימיליאן מקס מרבה, רופא ובקטריולוג ממוצא יהודי ספרדי, דובר לאדינו וגרמנית, עבד במכון פסטר בבוקרשט (לימים מכון יון קנטקוזינו) שהיה סמוך לביתו.
הוא היה חייל בצבא הרומני בימי מלחמת העולם הראשונה והיה החוקר היהודי היחיד בתחום הרפואה שהושאר לעבוד במוסד ממשלתי בבוקרשט בימי הדיקטטורה הצבאית-פשיסטית של יון אנטונסקו.
אחרי סיום מלחמת העולם השנייה עלו רוב בני משפחתו לישראל.
האם של מרים מרבה, אנג'לה לבית ולטר, הייתה מורה לפסנתר בתיכון למוזיקה ידועה בבוקרשט, בת לאאוג'ן ולטר, אדם שלפי מסורת המשפחה שורשיו היו באירלנד ובארצות הברית, ושהתיישב בעיירה טופליצה בטרנסילבניה.
אשתו של וולטר הייתה יהודייה.
בבית משפחת מרבה נפגשו רבים מאנשי האליטה האינטלקטואלית של בוקרשט, כולל אמנים כמו הצייר דומיטרו גיאצה או מבקר האמנות ג'ורג'ה אופרסקו.
על האווירה שוחרת התרבות ששררה בבית סיפרה מרבה: "אצלנו בבית ניגנו מוזיקה קאמרית, ולפעמים בין הערביים, אמא ניגנה בפסנתר "אהבת המשורר" מאת שומאן, בעוד אבא עקב ומלמל את חרוזיו של היינה...".
בילדותה למדה מרבה פסנתר אצל אמה, והתלבטה לבחור בין לימודי רפואה ולמוזיקה.
בגיל 13 בשנת 1944, אחרי הדחת המשטר האנטישמי, נרשמה ללימודים בקונסרבטוריון למוזיקה בבירת רומניה.
היא למדה בו עד שנת 1954 אצל מורים ידועים, דוגמת פלוריקה מוזיצ'סקו (1887–1969) וסילביה קפצנה (פסנתר), יון קירסקו (תאוריית המוזיקה), מרציאן נגריה, מיכאי ז'ורה (1891–1971), לאון קלפר (1900–1991), שלימד קונטרפונקט והלחנה, יון דומיטרסקו (הרמוניה) ותאודור רוגלסקי (תזמור).
באותה תקופה התוודעה למלחין מיכאיל אנדריקו שקירב רבים מהמוזיקאים הצעירים למוזיקה העכשווית.
היא השתתפה בעניין רב בקורסים של ג'ורג'ה בריאזול ואחרים על הפולקלור הרומני.
לא פעם השתתפה מרבה בשיעורים ובמפגשים שהתקיימו בבתיהם הפרטיים של מורים כמו ז'ורה ואנדריקו (שהשמיע תקליטים עם מוזיקה של אנטון וברן ואחרים) או אצל חברים כמו המלחין אאורל סטוריה כשקראו בסתר בספרו של המוזיקולוג הצרפתי רנה ליבוביץ על הטכניקה של ארנולד שנברג.
אנדריקו סבל בהמשך מהשלכות תמיכתו בחידושים במוזיקה ונרדף על ידי השלטון.
אחרי נישואים ראשונים וגירושים התחתנה מרבה עם הסופר בעל המוצא היווני עם השורשים היהודיים אריסטידה פולופול, שנודע בשם העט "פאול אריסטידה" ,בן למשפחה אריסטוקרטית מהאמידות ברומניה, שסבלה מאוד מהדיכוי בתקופה הקומוניסטית.
אבי בעלה, דמוסטנה פולופול, שכיהן כמזכיר מדינה במשרד המשפטים בזמן השר לוקרציו פטרשקנו, שם קץ לחייו בתקופה שבה התחילו הרדיפות של המשטר החדש נגד פטרשקנו והאנשים שהיו בקשר איתו.
בשנים 1954–1988 לימדה מרבה כמרצה לקונטרפונקט והלחנה באקדמיה למוזיקה (ה"קונסרבטוריון") של בוקרשט, שנקראת כיום האוניברסיטה הלאומית למוזיקה.
היא לא קודמה למעמד של פרופסור בין היתר בגלל סירובה להצטרף למפלגת הפועלים הרומנית (המפלגה הקומוניסטית).
לצד שטפאן ניקולסקו, טיבריו אולאך, אאורל סטרויה, אנטול ויארו - בבוקרשט, וקורנל צראנו - בקלוז', בלטה מרים מרבה בין המורים שקידמו חדשנות בתחום ההלחנה, ויצרה בעצמה מוזיקה בהשפעת הסריאליזם, הסונוריזם, המוזיקה המרחבית וכו'.
עם תלמידיה הרבים נמנו מלחינות כמו ויולטה דינסקו, מאיה צ'ובאנו, מיכאלה סטנקולסקו-ווסגניאן וליביה תאודורסקו-צ'וקניה.
בשיעוריה שמה מרבה דגש גם על שילוב האמנויות - היא עודדה את תלמידיה לבקר במוזיאונים, להביט באלבומי אמנות, ולקרוא ספרי מופת מן הספרות הרומנית והעולמית.
בשנים 1968–1972, בתקופת הליברליזציה היחסית החולפת שהתחוללה אז ברומניה הקומוניסטית, הרשה לה השלטון לנסוע למערב אירופה ולהשתתף בבית ספר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטאט במערב גרמניה וב-1971 בצרפת בפסטיבל הבינלאומי רואיאן לאמנות עכשווית.
בשנת 1963 נולדה לה בת, נאוסיקאא מריה פולופול-מרבה, לימים סופרת ופובליציסטית.
הבת עקרה להולנד בשנת 1982 ולמדה והתיישבה שם.
בעלה של מרבה, אריסטידה פולופול, נשאר גם הוא במערב בסוף שנות ה-80 ונרצח ב-1989 במחנה מהגרים בגרמניה על ידי דייר חולה נפש.
אחרי קריסת המשטר הקומוניסטי, בשנים 1989–1990 זכתה מרבה במלגת עבודה מטעם העיר מנהיים בגרמניה.
פרט לפעילותה כמלחינה כתבה מרבה מאמרים בתחום המוזיקה הקלאסית.
בין השאר, כתבה מונוגרפיה על המלחין הלאומי של רומניה, ג'ורג'ה אנסקו, מסות וניתוחים ביקורתיים על הסגנון במוזיקה.
עם יצירותיה הידועות ניתן למנות לידר על טקסטים של משוררים רומנים וזרים, את "טקס עבור צמאון האדמה" (Ritualul pentru setea pământului) שזיכה את המקהלה הרומנית "מדריגל" בניצוחו של מרין קונסטנטין באחד מהצלחותיה הגדולות בעולם, Timpul regasit
(הזמן שנמצא) להרכב כלים בארוקיים, Vocabular (מילון), Trommelbas, הסימפוניה "אור-אריאדנה" (Simfonia Ur-Ariadna) "הגן הקסום "Grădina fermecată" לחלילית) הרקוויאם פרה אנג'ליקו-שאגאל-וורונץ (Fra Angelico-Chagall-Voroneț), יצירות רבות למוזיקה קאמרית, קונצ'רטי לכלים שונים וכו'.
לדברי המוזיקולוגית עדה ברומארו, המוזיקה של מרבה אקפרסיבית, נאמנה לגישה אמנותית הומניסטית, ואינה מופשטת או משועבדת למגמות האוונגרדיות הקפדניות שהיו פעילות בשלהי המאה ה-20 ושאותן הכירה היטב.
1972 - פרס ברניה של האקדמיה לאמנויות יפות בפריז
1977 - פרס האקדמיה הרומנית
1989-1990 - מלגת עבודה מטעם העיר מנהיים בגרמניה
פרס לאשה אמנית מטעם מדינת באדן-וירטמברג בגרמניה
עזבון כתביה נמצא במכון סופי דרינקר בברמן, גרמניה רוב הפרטיטורות של יצירותיה מפורסמים באתר של המכון ברשת.
מרים מרבה הלחינה כ-100 יצירות מוזיקליות מקוריות .
Nr.שםהרכב כלישנה1.סונטה לקלרינט ולפסנתרקלרינט, פסנתר19612.סונטה לחליל ולוויולהחליל, ויולה19653.סונטה לשתי ויולותויולות19654.Timpul inevitabil - הזמן הבלתי נמנעסרט, פסנתר19715.קונצ'רטו לצ'מבלו ו- 8 כליםצ'מבלו, כינור, ויולה, צ'לו, קונטרבס, חלילית, קלרינט, קרן יער, קרן אנגלית, סקסופון19786.Souvenir d'un paysage inconnu - זכריון של נוף לא ידועחליל, ויולה19797.רביעיית מיתרים מס.
מס.שםשנה1. הסרנדה "מוזיקה קטנה של השמש" Serenada Mică muzică a soarelui19742. - טריום Trium קטע סימפוני לתזמורת גדולה19783. - סימפוניה מס.1 אור-אריאדנה Ur-Ariadna למצוסופרן, סקסופון ותזמורת1988
מס.שםהרכב כלישנה1.Timpul Inevitabil הזמן הבלתי נמנעפסנתר ותזמורת19712.משל עליית הגג ב' (La Parabole du Grenier II)צ'מבלו והרכב כלי19773.קונצ'רטו לוויולה ולתזמורתויולה ותזמורת19774.קונצ'רטו לוויולה דה גמבה ולתזמורתויולה דה גמבה ותזמורת19825.קונצ'רטו לדניאל קינצקי, לסקסופון ולתזדמורת סקסופון ותזמורת1986
|סונטה לקלרינט סולו, Incantatio כישוף
|משל עליית הגג א' (La Parabole du Grenier I) |פסנתר, צ'מבלו וגלוקנשפיל ופעמונים צינוריים
מס.שםשנה1.Nunta Zamfirei - חתונת זמפירה - לפי ג'ורג'ה קושבוק1954
Nr.שםהרכב מוזיקלישנה1.Stabat Mater סטאבט מאטר12 קולות, חליל, אבוב, קלרינט, פגוט, חצוצרה, קרן יער, טרומבון, כלי הקשה, ויולה, קונטרבס
מס.שםשנה1.In Memoriam יזכור - קטע לירי לאבוב, שתי קרנות יער, פסנתר, צ'לסטה, תופים ותזמורת מיתרים - סויטה מקהלתית על טקסטים מאת איליה קונסטנטין ופאול אריסטידה19592.Fra Angelico - Chagall – Voroneț, Requiem רקוויאם - פרה אנג'ליקו- שאגאל - וורונץ
למצוסופרן, מקהלה והרכב קאמרי19903.Atmosphères אטמוספירות19664.Dialogi -nicht nur ein Bilderbuch für Christian Morgenstern שיחות - לא רק ספר איורים לכריסטיאן מורגנשטרן19895.Sym-phonia סימ-פוניה - למצוסופרן והרכב קאמרי לפי שירים מאת אלזה לסקר-שילר1990
מרבה כתבה גם שירים (לידר) על טקסטים מאת טודור ארגזי, ג'ורג'ה טופרצ'אנו, פרנסואה ויון, פדריקו גארסיה לורקה
מרים (מוזיק) טוביה בונה (1932 – 27 ביולי 2020) הייתה אוצרת, ציירת ואשת חינוך ישראלית.
מרים (מוזיק) טוביה בונה לבית בן-אפרים נולדה בתל אביב-יפו בשנת 1932 לגדליה ומרים (לבית שפירא) בן-אפרים.
אמה נפטרה במהלך לידתה והיא אומצה על ידי דודיה ראובן זליג בן-אפרים (אחי אביה), ורעייתו רחל.
אביה, גדליה בן-אפרים, נישא בשנית ונולדו לו שני ילדים נוספים: ציפורה (ציפקה) (נ.
בשנת 1938 בערב יום הכיפורים חוותה המשפחה טרגדיה נוספת כשדודה מצד אמה, יהושע בן-אריה, ורעייתו, שושנה רייזלה (שהייתה גם אחותו של אביה), נרצחו בטבריה עם שני ילדיהם הפעוטים, אריה וזוהר, על ידי אנשי כנופיית עז א-דין אל-קאסם.
ילדותה ונעוריה עברו עליה בתל אביב-יפו, למעט פרק זמן קצר בשלהי שנות ה-30 שבו התגוררה המשפחה בהרצליה.
היא למדה בבית הספר לדוגמה והייתה חברה פעילה בתנועה המאוחדת.
עם תום שירותה הצבאי נישאה למוטקה לוינשטיין, איש הפלמ"ח שכונה "מוטקה בלגן" וכעבור פרק זמן קצר התגרשה ממנו.
בשנת 1954 נישאה בשנית למלחין עובדיה טוביה (1920–2006) שהיה ממייסדי תיאטרון המחול ענבל ושימש כמנהל המדרשה למורי מוזיקה בתל אביב (1966–1986).
לזוג נולדו שני בנים: אפרים טוביה, קלידן ומנהל מוזיקלי, ואיל טוביה, בנקאי ורו"ח.
מרים ועובדיה טוביה התגרשו בשנת 1972. בשנת 1982 נישאה מרים טוביה בונה בשלישית לאדריכל מיכאל בונה (1929–2002).
טוביה בונה נפטרה ב-27 ביולי 2020.
מרים טוביה בונה למדה אמנות במדרשה לאמנות (1957–1962).
עם תום לימודיה ובמשך מספר שנים הייתה פעילה כציירת.
בשנים אלה הציגה תערוכת יחיד של רישומי פחם בגלריה אורית בתל אביב (1962) והשתתפה, בין השאר, בשתיים מהתערוכות הקבוצתיות של "+10" (קבוצת אמנות שפעלה בתל אביב בשנים 1965–1970 בראשות רפי לביא): ב"תערוכה באדום" (גלריה כץ, תל אביב פתיחה: 11.3.1967) וב"תערוכת העירום" (גלריה גורדון, תל אביב, 1967).
בשלהי שנות ה-60 וראשית שנות ה-70 התחוללו שינויים גדולים, אישיים ומקצועיים, בחייה של טוביה בונה והיא החליטה לפרוש מפעילותה כציירת ולפנות לנתיבי התפתחות אחרים הקשורים באמנות: הוראה ואוצרות.
היא לימדה תולדות האמנות והבנת האמנות בתיכון ע"ש תלמה ילין (1968–1983) ונרשמה ללימודי תולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב (1971).
בשנת 1975 אצרה לראשונה תערוכה.
הייתה זו תערוכה קבוצתית נודדת של גרפיקה ישראלית שהוצגה בשנים 6–1975 ולוותה בקטלוג מטעם משרד החינוך והתרבות, קרן תרבות אמריקה ישראל, אמנות לעם.
בשנת 1976 אצרה טוביה בונה בבית האמנים בתל אביב תערוכה גרפית קבוצתית נוספת בשם "האות".
בשנת 1978, לכבוד שנת ה-30 של מדינת ישראל, אצרה טוביה בונה שתי תערוכות נודדות של אמנות ישראלית בדרום אמריקה.
בתקופה זו גם הכירה את ראובן כליפא, מנהל גלריית הקיבוץ (רח' דב הוז 25, תל אביב), והוא הציע לה להצטרף לצוות הגלריה כאוצרת.
בשנים הללו החל להתנסח קו פוליטי בעבודתה כאוצרת והיא הייתה שותפה לארגונם של כמה מאירועי האמנות פורצי הדרך שהתקיימו באותן שנים בגלריה הקיבוץ וביניהם "אמנות פוליטית" בהשתתפות אביטל גבע, משה גרשוני, מוטי מזרחי, סרג' שפיצר ועוד (1978), ו"כלוב השלום" של דב אור-נר (1979).
לאחר פרישתה מגלריה הקיבוץ שימשה טוביה בונה מרצה לאמנות בשורה של מוסדות אמנות: במכללת שנקר, רמת גן (1980–1983), בבית הספר לציור קלישר, תל אביב (1983–1986) וכן במכללה האקדמית לחינוך - אורנים, טבעון (1979–1990) שבה אף ניהלה את המכון לאמנות (1985–1987).
שנות ה-90 היו תקופה של פריחה מקצועית של טוביה בונה כאוצרת.
בשנת 1990 היא מונתה למנכ"לית ואוצרת ראשית של המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
באותה שנה אף לקחה חלק כאוצרת שותפה בתערוכה "לקראת שנות ה-90" שיזמה גליה בר אור במשכן לאמנות בעין חרוד.
לאורך 4 השנים שבהן שימשה כמנכ"לית ואוצרת ראשית של המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן (עד 1994) חידדה טוביה בונה את אמירתה האוצרותית.
לצד תערוכות יחיד של אמנים מוכרים היא הציגה אמנים צעירים או מוכרים פחות וכן מספר גדול של אמניות נשים.
היא נתנה במה גם לתערוכות עיצוב והזמינה אוצרים אורחים וביניהם אדם ברוך, סורין הלר ופרופ' גילה בלס, שאצרה בשנת 1992 את התערוכה "קבוצת העשרה 1951–1960" אשר לוותה בקטלוג מחקרי (פתיחה: 12 בנובמבר 1992).
התערוכה הקבוצתית רבת המשתתפים "חרדה" (1994), שאותה אצרה טוביה בונה בשיתוף עם אילנה טננבאום, הייתה אקט סיכום של תקופת עבודתה הפוריה במוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן שהסתיימה בשל העובדה שעיריית רמת גן סירבה לחדש את חוזה העסקתה מבלי לנמק.
בשנת 1995 מונתה לאוצרת ראשית של מוזיאון חיפה לאמנות שנפתח באותה שנה מחדש לאחר פרק זמן שבו היה סגור לרגל שיפוצים.
בהמלצות למינויה שנשלחו לניסים טל, מנכ"ל מוזיאוני חיפה, שיבחו פרופ' אברהם רונן מאוניברסיטת תל אביב והאמנים דני קרוון ומנשה קדישמן את יכולותיה ואת מקצועיותה.
פרופ' רונן ציין כי טוביה בונה "השכילה לארגן כמות מרשימה של תערוכות [במוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן] ולהוציא לאור את הקטלוגים המצוינים שלהן למרות המגבלות התקציביות החמורות שהוטלו עליה".
ואילו האמן מנשה קדישמן ציין כי עבודתה הענפה כמנהלת המכון לאמנות במכללת אורנים כאוצרת עצמאית וכמנהלת מוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן "הקנו לה מוניטין בינלאומיים".
בשנת 1999 אצרו מרים טוביה בונה ומיכאל בונה את התערוכה "בניין הארץ: שיכונים בשנות ה-50".
התערוכה הוצגה תחילה במשכן לאמנות בעין חרוד (סתיו 1999) ולאחר מכן במוזיאון הרצליה לאמנות (חורף 2000) והיא לוותה בספר מחקרי בעריכתם.
"הקמת השיכונים", הם טענו בספר, "היא מפעל הבנייה החשוב ביותר בעשור הראשון של מדינת ישראל.
שיכונים אלה פתרו בעיית מגורים לכמיליון עולים חדשים ובו זמנית גם לחלק מהאוכלוסייה הוותיקה שהתגוררה בתנאי מגורים קשים".
מרים כהן (נולדה באוקטובר 1941) היא מתמטיקאית ישראלית, פרופסורית אמריטה באוניברסיטת בן-גוריון.
כהן נולדה ברמת גן לד"ר חנה וג'וסין הירש.
ב-1959 התגייסה לצה"ל ושירתה בחיל הקשר.
ב-1961 נישאה ליאיר כהן וב-1962 נסעו שניהם ללמוד בארצות הברית.
לאחר חזרתם לישראל, התגוררו בירוחם במשך כ-10 שנים.
תואר ראשון .B.Sc במתמטיקה בהצטיינות מאוניברסיטת המדינה של קליפורניה .
תואר שני .M.Sc במתמטיקה מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
את הדוקטורט עשתה באוניברסיטת תל אביב בהנחיית הפרופסורים ישראל הרשטיין וקליין.
בשנת 1980 הצטרפה לסגל אוניברסיטת בן-גוריון, אליה היא שייכת עד היום.
בשנים 1983 עד 1985 הייתה פרופסור אורח באוניברסיטת דרום קליפורניה וב-UCLA.
ב-1997 הייתה פרופסור אורח במכון למתמטיקה של אוניברסיטת פודן בשאנגחאי.
בשנים 1993 עד 1995 ניהלה את המחלקה למתמטיקה ומדעי המחשב.
בשנים 1998 עד 2002 שימשה כדיקנית הפקולטה למדעי הטבע.
מ-2003 היא מנהלת המרכז ללימודים מתקדמים במתמטיקה של אוניברסיטת בן-גוריון.
ב-1996 הקימה את המסלול לביואינפורמטיקה במסגרת המחלקה למתמטיקה ומדעי המחשב.
ב-2001 ייסדה את המרכז ללימודים מתקדמים במתמטיקה של אוניברסיטת בן-גוריון.
בין תחומי המחקר שלה: אלגברת הופף , קבוצות קוואנטום ושימושיהן בפיזיקה, ותורת חוגים לא-קומוטטיביים .
נשיאת האיגוד הישראלי למתמטיקה - 1992–1994
עמיתת האגודה האמריקאית למתמטיקה – 2017
מרים רוז'ה-נבו (25 בנובמבר 1917 – 23 באוקטובר 2020) הייתה שחקנית תיאטרון, במאית ומורה למשחק ישראלית.
כלת פרס נורדאו לאמנות על מפעל חיים וכלת פרס קיפוד הזהב.
נולדה בשם מריה רוז'ה לאיגנץ (נפתלי) רוז'ה וזלמה לבית פרידריך, במשפחה של אומנים וגדלה בבודפשט, הונגריה.
אביה, (w:hu:Rózsa Ignác), במקור רוט, היה סופר ומחנך.
היא בוגרת האקדמיה לאמנות המשחק בבודפשט, שיחקה ב ובבורגתיאטר בווינה.
השתלמה גם בסמינר למשחק של מקס ריינהרדט בווינה.
רוז'ה נישאה לראשונה ללאסלו קוטי, רופא במקצועו.
במרץ 1944 פלשו הנאצים להונגריה והחלו ברדיפת היהודים לצורך השמדתם.
באפריל אותה שנה נולדה למרים ולבעלה בת, אנה.
מספר ימים לאחר הלידה הגיעה מריה אולט, פציינטית נוצריה לבדיקה אצל לאסלו.
מריה ראתה שלאסלו ענד טלאי צהוב ונדהמה לגלות שהוא יהודי.
כששמעה ממנו על מצבו הנואש בשל חרדתו לגורל התינוקת, החליטה אולט להתגייס להצלתה.
היא הביאה את התינוקת לכפר וטענה שמדובר בתינוקת שהוריה נהרגו בהפצצות.
בהמשך הביאה גם את מרים לכפר והסבירה שמדובר בצועניה.
אולט הצליחה אף להביא את בעלה של מרים לכפר ודאגה שיסתתר במרתף היין של אביה.
מחשש להלשנה נאלצה מריה להעביר את מרים ובעלה מספר פעמים.
בהמשך גם עזרה מריה להוריה של מרים ולאחותה.
בתום המלחמה החליטו השתיים להפגש יום אחד בירושלים.
אביה שרד את השואה, נותר בהונגריה ונפטר שם ב-1960.
רוז'ה עלתה לישראל עם בתה, אנה, בשנת 1950.
מריה אולט הגיעה לביקור בישראל ב-1965, ביוזמת ובמימון מרים נבו, הוכרה כחסיד אומות העולם ונטעה עץ ביד ושם.
בישראל שיחקה נבו ארבע שנים בתיאטרון הקאמרי.
לאחר מכן בתיאטראות זווית, הסימטה, הבימה, פרסה ועוד.
יצאה ללמוד באנגליה בימוי בזכות מלגה שקיבלה.
היא ייסדה את סדנת התיאטרון לנוער בלוד וביימה מספר הצגות בבית הסוהר לנשים נווה תרצה.
תלמידיה סיפרו על יחסה האוהד והתומך אליהם, כולל הזמרת אתי אנקרי שנבו שיכנה אותה בביתה במהלך שנה.
בשנת 2000 הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסרט "אחות זרה" של דן וולמן.
לנבו בת יחידה ונכדים המתגוררים בארצות הברית.
מרים נבו נפטרה ב-23 באוקטובר 2020 בגיל 102. עקב מגפת הקורונה, לא הורשתה משפחתה להגיע לישראל מיד לאחר פטירתה.
תלמידיה לשעבר, אשר שמרו עימה על קשר עד ימיה האחרונים, ערכו את הלווייתה שבוע לאחר שנפטרה.
בהלווייתה נכחו נכדיה, לאחר שקיבלו היתר מיוחד להיכנס לישראל.
1972 – אני אוהב אותך רוזה
1977 – מבצע יונתן (אידה בורוביץ')
1991 – רצח בשבת בבוקר, סרט טלוויזיה, גברת הילדסהיימר
2002 – טיפול נמרץ, גברת קאופמן
כלת פרס נורדאו לאמנות על מפעל חיים
כלת פרס קיפוד הזהב עבור תרומה מיוחדת בתיאטרון הפרינג' בישראל
מרים לוינגר (אלול ה'תרצ"ז, 1937 – י"א בתשרי ה'תשפ"א, 28 בספטמבר 2020) הייתה, יחד עם בעלה, הרב משה לוינגר, ממקימי גוש אמונים וממחדשי היישוב היהודי בחברון.
נולדה בשם מרים ביינהורן כבת הזקונים ברובע הברונקס שבניו יורק.
למדה בבית ספר התיכון היוקרתי במנהטן האנטר קולג', למדה לנגן בפסנתר ולאחר התלבטות בחרה לוותר על קריירה כמוזיקאית ולעלות ארצה בשנת ה'תשט"ו (1955).
למדה סיעוד בבי"ח שערי צדק בירושלים.
בשנת ה'תשי"ט (1959) התחתנה עם משה לוינגר שלמד בישיבת מרכז הרב.
למדה אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק, ובהשפעתו נשארה בארץ למרות לחצים של הוריה לשוב לארצות הברית.
בשעות הבוקר של י"ד בניסן תשכ"ח הגיעה משאית למושב נחלים, אספה שם מספר משפחות עם ילדיהן הקטנים, מקרר ומכונת כביסה והמשיכה לרחובות ולאבן-שמואל, להביא גם משם משפחות.
חברון הייתה אז ריקה מיהודים מאז פרעות תרפ"ט ב-1929, שבהן נרצחו 67 יהודים.
קבוצת המשפחות הגיעה לחברון וביקשה מפאיז קוואסמה בעל בית המלון בחברון, לשכור את המלון למשך חג הפסח.
כשהגיעו, ניקו והכשירו את המטבח לפסח כדת וכדין, קבעו מזוזות וערכו את ליל הסדר, כשעורך הסדר היה הרב חיים דרוקמן.
הייתה מהנשים הראשונות שנכנסו בשנת 1979 לבית הדסה יחד עם קבוצת נשים יהודיות וילדיהן.
הן שהו במקום עד ההחלטה של ממשלת ישראל על חידוש היישוב היהודי בחברון, והתרת המגורים בבית הדסה במאי 1980.
ב-4 במאי 1994, השתתפה יחד עם בעלה בקטטה בכיכר גרוס שבחברון במסגרתה הכתה באגרופים קצין משטרה, שוטר ואיש מג"ב ואף נשכה את אחד השוטרים.
כשניסו השוטרים לעצור אותה - התנגדה למעצר.
בגין מעשים אלו הורשעה בתקיפת שוטרים ובהפרעה לשוטר במילוי תפקידו ונדונה לשלושה חודשי מאסר בפועל ולארבעה חודשי מאסר על תנאי.
בנוסף, לאחר שביזתה לוינגר את בית המשפט, נשלחה לשישה ימי מאסר בפועל.
ראש השנה תשס"א, בשלהי שנת 2001, החלו התפרעויות של ערבים בארץ כולה ובעיקר בירושלים ובהר הבית, בחברון, בקבר יוסף ובקבר רחל.
לראשונה מאז מלחמת ששת הימים, לא הותרה כניסת יהודים לקבר רחל, ובעקבות המהומות פורסם שאם ציבור גדול ידרוש להגיע למקום על אף המצב, ייפתח הקבר לתפילת יהודים.
בעקבות הלחץ הציבורי החלה הדרך להיפתח, בתחילה בצמצום ובקושי רב.
פעם ביום עשה אוטובוס ממוגן ירי את דרכו הלוך וחזור בין מחסום 300 לבין מתחם הקבר.
מרים לוינגר הייתה עומדת במחסום, מכבדת את החיילים בדברי מתיקה ומחכה לראות שהאוטובוס אכן מגיע.
לרוב הוא היה מגיע לאחר שעות, וגם כשהגיע היה צריך לדאוג לג'יפ שילווה אותו.
לא פעם האוטובוס לא הגיע כלל ורק לאחר סדרה של טלפונים אישיים לחברי כנסת שונים ואישים בעלי השפעה, הגיע האוטובוס.
בשנת ה'תשע"ט זכתה מרים בפרס ירושלים "על פועלה המבורך בעשרות השנים במסירות רבה למען ההתנחלות היהודית בעיר חברון".
בנובמבר 2020, כחודשיים לאחר פטירתה של מרים לוינגר, הודיעה שרת התחבורה והבטיחות בדרכים, מירי רגב, כי החליטה לקרוא לכביש חדש, שהוחל בעבודות לסלילתו, בין צומת גוש עציון לקריית ארבע, על שם הרב משה והרבנית מרים לוינגר.
הייתה נשואה לרב משה לוינגר והתגוררה בחברון.
ילדה וגידלה את 11 ילדיהם.
בין ילדיה העיתונאית והסופרת עתיה זר ומלאכי לוינגר.
נקברה בחלקת רבני חברון לצד בעלה הרב משה לוינגר.
מרים כבסה (נולדה ב-2 ביוני 1966) היא ציירת ואמנית ישראלית-אמריקאית, זוכת פרס משרד התרבות על מפעל חיים באמנות פלסטית.
בשנת 1997 כבסה ייצגה את ישראל בביאנלה בוונציה באוצרותה של שרה ברייטברג סמל.
מרים כבסה היא ציירת ישראלית בעלת שם עולמי הזוכה להכרה והוקרה בינלאומית על השפה הציורית הייחודית שפיתחה.
כוחם של ציוריה של כבסה הוא בכך שהם מבטלים את ההבחנות השגורות בין גוף לנפש, בין אישי לאוניברסלי ובין תהליך לתוצאה.
בשנת 1995 כבסה הייתה הזוכה הראשונה של פרס נתן גוטסדינר שכלל תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב.
באותה השנה היא סיימה לעבור על הציור "ללא כותרת" שמוצג כיום במוזיאון תל אביב לאמנות.
בנוסף, כבסה זכתה בפרסים שונים והציגה במאות תערוכות יחיד וקבוצתיות בישראל וברחבי העולם.
מרים כבסה היא זוכת פרס מפעל חיים של משרד התרבות לשנת 2022. בנימוקי השופטים נכתב כי "כבסה מספקת זה שנים רבות תגובה נשית ייחודית למסורת של ציורי פעולה".
יצירותיה מוצגות כעת בתערוכות במוזיאון תל אביב, מוזיאון ישראל בירושלים, מוזיאון אנו ("בית התפוצות"), גלריית AMR Art Dumbo בניו יורק וגלריית CLAMP בניו יורק.
משנת 2017 פתחה כבסה סטודיו בתל אביב לאחר עשרים שנות פעילות בניו יורק והכרה בינלאומית, וכעת היא חיה ויוצרת לסירוגין בתל אביב ובניו יורק יחד עם בת זוגה נועה רווה.
כבסה ורווה הקימו ב-2024 את הוצאת הספרים "מלכה" בה הוציאו לאור את הספר "פרא אישה" ואת ספר האמן של כבסה מסדרת "רימיקס" בתמיכת מפעל הפיס באוצרותה של איה מירון.
1992-1990 בית הספר לאמנות - המדרשה, מכללת בית ברל
1990 - מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל
1994 - מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל
1995 - הפרס לאמנות ישראלית, קרן נתן גוטסדינר
1995 - פרס קרן גוטסדינר לאמן ישראלי צעיר, משרד החינוך והתרבות
2001 - תוכנית סטודיו ואוצרות בינלאומית, קרן תרבות אמריקה-ישראל, ניו-יורק
2022 - פרס קרן רבינוביץ' לאמנות פלסטית
2023 - פרס משרד התרבות על מפעל חיים באמנות פלסטית
2024 - מענק תמיכה בהוצאה לאור של ספר אמן, מועצת הפיס לתרבות ואמנות
2025 - מענק קרן פלומס לאמנות פלסטית
מרים ליכטהיים (3 במאי 1914 – 27 במרץ 2004) הייתה אגיפטולוגית ילידת טורקיה אמריקאית-ישראלית, הידועה בשל התרגומים שביצעה ממצרית קדומה.
מרים נולדה באיסטנבול ב-3 במאי 1914 לריכרד ליכטהיים, יליד גרמניה, פוליטיקאי, פובליציסט ויהודי ציוני מוכר, ולאשתו אירנה, ספרדייה יהודית ששפת האם שלה הייתה יוונית.
אחיה הבכור יליד 1912, היה העיתונאי וההיסטוריון ג'ורג' ליכטהיים.