tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנות ה-2000 היה בין האחראים על הכנת ההערכה השנתית של מצב העם היהודי מטעם המכון לתכנון מדיניות העם היהודי.
בנושאים אלה כתב וערך יותר מ-30 ספרים ומונוגרפיות ולמעלה מ-100 מאמרים.
דלה-פרגולה שימש כיועץ בכיר לנשיא מדינת ישראל, לממשלת ישראל, לעיריית ירושלים, ולמוסדות וארגונים ישראליים ובינלאומיים רבים.
ב-1999 זכה בפרס מרשל סקלאר מטעם האגודה לחקר היהודים במדעי החברה (ASSJ) על תרומתו והישגיו הייחודיים.
במחקרו על הנטיות הפוליטיות קבע: הישראלים "נולדים ימניים" - אבל מתים שמאלנים.
זאת לאור העובדה כי למרות שמבחינה דמוגרפית נולדים יותר ילדים למשפחות "ימניות" גוש הימין אינו גדל באותו הקצב.
רעייתו, מרים דלה-פרגולה, בתו של הרב אליהו טואף עורכת ביטאון יהודי איטליה "קול האיטלקים".
לזוג 4 ילדים ו-12 נכדים.
משפחת דלה-פרגולה מתגוררת בשכונת בית הכרם בירושלים.
סרג'ו דלה-פרגולה, דמוגרפיה ועמיות יהודית, בתוך: עמיות יהודית - מתווה מעשי להוראה ולמידה, בית הספר הבינלאומי ללימודי העם היהודי - בית התפוצות.
סרג'ו דלה-פרגולה, עתידים חלופיים לעם היהודי: מגמות ומדיניות, מצגת מאתר הסוכנות היהודית.
סרג' אנקרי (נולד ב-1949 בתוניסיה) הוא במאי קולנוע ישראלי.
אנקרי נולד וגדל בתוניס, ועזב אותה עם משפחתו בשנת 1956, לאחר שתוניסיה קיבלה עצמאות מידיי צרפת, משם עברו לניס.
למד תיאטרון וספרות באוניברסיטה ועבד כבמאי בתיאטרון.
בשנת 1973 עלה לישראל עם קבוצה של צעירים אידיאליסטים שמטרתם הייתה לקדם את בני ארצם היהודים התוניסאים שעלו לישראל, לאחר שבביקור ראה את הצעירים בני העדה בעיירות הפיתוח ללא עתיד.
ואילו יהודים כמותם שנסעו לצרפת, במקום לישראל השתלבו שם טוב יותר, למדו והתקדמו ולכן החליטו להתגייס לקידומם.
אולם הקבוצה התפרקה וחלקם עזבו וחזרו לצרפת.
אנקרי החליט להישאר ולמד בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
במסגרת החוג לקולנוע יצר שני סרטים קצרים.
"אהבה וכדורגל" (1978) עם (דב גליקמן וג'יטה מונטה), שהשתתף ב"פסטיבל הסרטים הים תיכוני" בעיר ויטל בצרפת, ו-"אשר, או השביתה נגמרה" (1979), בהשתתפות שלמה בראבא ונטע פלוצקי, ששודר בטלוויזיה הישראלית בינואר 1980.
לאחר לימודיו עבד במאי סרטים דוקומנטריים, מבקר קולנוע וככתב עבור עיתון צרפתי.
אחר כך שימש כראש המחלקה לקולנוע בבית הספר לאמנות קמרה אובסקורה, מרצה בבית צבי, ומרצה באמנות לעם.
בשנת 1982 שוב הוזמן להשתתף ב"פסטיבל הסרטים הים תיכוני", אותו יזמה לידי טריגאנו בתו של מייסד קלאב מד ז'ילברט טריגאנו כחלק מצוות ההנהלה האומנותית של הפסטיבל.
הפסטיבל נערך בקלאב מד בעיירה קמארינה, בסיציליה והוזמנו אליו יוצרי קולנוע ממדינות הים התיכון, ארצות ערב וישראל.
בשנת 1984 ביים את הסרט העלילתי באורך מלא הראשון שלו, "אדמה חמה".
סיפורה של משפחה יהודית בכפר קטן בתוניסיה בשנות ה-50 שבניה מבקשים לעזוב ואב המשפחה המבקש להישאר במקום, על רקע מלחמת העצמאות של תוניסיה.
הסרט השתתף בפסטיבל הקולנוע ירושלים הראשון.
ב-1987 השתתף בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין, לאחר שנערך מחדש שלוש שנים לאחר שיצא לאקרנים.
בשנת 1993 יצר את "זרים בלילה", סרט פילם נואר אירוטי, דובר אנגלית, על זוג נוסעי מטוס, אנתוני דלון (בנו של אלן דלון) ושרלוט ורי, שעוצרים לחניית לילה סוערת בתל אביב.
בסרט השתתפו גם עמוס לביא, ויעל אבוקסיס.
באותה שנה גם יצא לאקרנים סרטו התיעודי "הקוסקוס של אמא", על קהילת יוצאי תוניסיה בישראל.
בשנת 2005 יצר את במסגרת "שאלה של זמן", מיני סדרה תיעודית על סיפורה של יהדות צפון אפריקה במלחמת העולם השנייה את הפרק השני, "לא קרה כלום בג'בל ג'לוד", שעסק בגורל יהדות מרוקו, אלג'יריה ותוניסיה בתקופה זו.
1979 - "אשר, או השביתה נגמרה" (סרט בן 45 דקות שהיה עבודת־הגמר של אנקרי בחוג לקולנוע של אוניברסיטת תל אביב)
1984 - "אדמה חמה" (מאיר סוויסה ודליה בגר), פסטיבל ברלין
1993 - "זרים בלילה" (אנטוני דלון ושרלוט ורי)
1994 - "הקוסקוס של אמא" (דוקומנטרי)
2005 - "שאלה של זמן" (דוקומנטרי), הפסטיבל היהודי בניו יורק
"אדמה חמה" - פרס הביקורת, פסטיבל טורינו באיטליה
"הקוסקוס של אמא" - פרס תרבות הים התיכון במרסיי, צרפת
פרס משרד החינוך והתרבות 1989
סרג' לופו בנגלי סנג' הוא כדורגלן קונגולזי המשחק בעמדת החלוץ ב-AS Nika.
לופו התחיל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת הנערים של א.ס פאולינו מקינשאסה.
ב-1999 עלה לקבוצה הבוגרת, שם כבש 12 שערים ב-26 משחקים.
ב-2002 הצטרף לופו לקבוצת ט.פ מזמבה בה שיחק שתי עונות, בהן היה שותף ב-5 משחקים והבקיע 2 שערים.
ב-2004 עבר לשחק באנגולה בקבוצת א.ס אביאקאו, בה שיחק שלוש עונות, שותף ב-80 משחקים וכבש 26 שערים.
לאחר מכן עבר לעונה אחת לקבוצת סגראדה אספרנסה, גם היא מאנגולה.
לאחר מכן חזר לקונגו לשחק בקבוצת ויטה קלאב, בה שיחק שלוש עונות וכבש 26 שערים ב-39 משחקים בהם שותף.
בשנת 2010 הושאל לקבוצת רון וויס אלן מהבונדסליגה השנייה בגרמניה.
לאחר חצי עונה בה לא שותף באף משחק, עבר לפ.צ.
לאחר עונה אחת בה שותף במשחק אחד בלבד הגיע בקיץ 2012 לישראל, וחתם בקבוצת מכבי נתניה.
ב-1 בדצמבר 2012 כבש את שערו היחיד בישראל, במשחק מול בית"ר ירושלים, ובתום עונה אחת שוחרר מהקבוצה.
בשנת 2009 היה שותף לזכייתה של נבחרת קונגו באליפות האומות האפריקאיות.
בתחרות זו הוא כבש שני שערים, כולל שער בשלב חצי הגמר מול , בו ניצחה נבחרתו בתוצאה 2:0, כאשר את השער השני לזכות נבחרתו כבש דיוקו קלויטוקה.
מלך השערים של קונגו 2008
התנגדות למיסים היא סירוב לשלם מיסים מתוך התנגדות לממשלה שמטילה את המיסים (למשל, במקרה של שלטון זר), או למדיניות הממשלה, או התנגדות מוחלטת למיסים.
סרבנות מיסים היא צורה של פעולה ישירה, ואם היא מפירה חוקים או תקנות שנוגעים למיסים, היא צורה של מרי אזרחי.
דוגמאות למאבקים שכללו סרבנות מיסים הן צעדת המלח שהוביל מוהנדס קרמצ'נד גנדי, ומאבקים מסוימים למען זכות בחירה לנשים.
סרבנות מיסי מלחמה היא הסירוב לשלם חלק או את כל המיסים שמיועדים למימון מלחמה, והיא סוג של התנגדות לא אלימה.
סרבנות מיסי מלחמה יכולה להתבצע בידי סרבני מצפון, פציפיסטים, או כאלה המוחים נגד מלחמה מסוימת.
כאשר רק חלק ממס הכנסה מופנה לשימוש צבאי, סרבני מיסי מלחמה יכולים להימנע או לסרב לשלם חלק או את כל מה ההכנסה.
למשל, יש כאלה שיבחרו להימנע מלשלם מס על ידי כך שיחיו חיים פשוטים מתחת לסף מס ההכנסה.
בארצות הברית נהוג להבחין בין מוחי מיסים , המאמינים שחוקי המס (או חלקם) מנוגדים לחוקה, או בלתי תקפים מסיבה אחרת, ובין מתנגדי מיסים , שמסרבים לשלם מיסים (או חלק מהמיסים) מסיבות שונות אך לא מתוך אמונה שחוקי המס הם בלתי חוקתיים או בלתי תקפים.
הצורות העתיקות והנפוצות ביותר של מיסים היו הקורווה והמעשר כספים, שתיהן היו קיימות מראשית הציוויליזציה.
הקורווה היו עבודות כפייה שהוטלו מטעם המדינה על איכרים שהיו עניים מדי מכדי לשלם מיסים ("עבודה" בספרות מצרים העתיקה היא מילה נרדפת למיסים).
מאחר שמיסוי נתפש לעיתים קרובות כמדכא, ממשלות תמיד נאבקו בסרבנות מיסים.
סרבנות מיסים הייתה חלק משמעותי בנפילת אימפריות רבות, כגון: מצרים העתיקה, האימפריה הרומית, האימפריה הספרדית והאימפריה האצטקית.
דיווחים על סרבנות מיסים קבוצתית כוללים את סירוב הקנאים לשלם מס גולגולת במהלך המאה ה־1, דבר שהגיע לשיאו במרד הגדול.
אירועים היסטוריים נוספים שכללו סרבנות מיסים הם המגנה כרטה, המהפכה האמריקאית והמהפכה הצרפתית.
מיאוס ממיסוי שנחשב ללא צודק היה הרקע לפעולת ההתנגדות שזכתה לכינוי "מסיבת התה של בוסטון".
אותו מקרה בדצמבר 1773 נחשב לאירוע מכונן שהוביל למלחמת העצמאות האמריקנית.
סרבני מיסי מלחמה לרוב מדגישים את הקשר בין מס ההכנסה למלחמה.
בבריטניה מס ההכנסה הונהג ב־1799, בשביל לשלם על כלי נשק ואספקה בהכנה למלחמות הנפוליאוניות, בעוד שהממשלה הפדרלית של ארצות הברית הטילה מס הכנסה לראשונה ב־1861, בשביל לשלם על מלחמת האזרחים האמריקנית.
סרבני מיסים באים ממגוון רקעים רחב וממגוון אידאולוגיות ומטרות רחב באותה מידה.
לדוגמה, הנרי דייוויד תורו וויליאם לויד גאריסון שאבו השראה מהמהפכה האמריקנית והפציפיזם של אגודת הידידים.
חלק מסרבני המיסים לא מוכנים לשלם מיסים מאחר שהמצפון שלהם לא מאפשר להם לממן מלחמות, ועוד אחרים לא משלמים מיסים כחלק מניסיון לבצע הפיכה של הממשל.
ישנם סרבני מיסים המבצעים פעולות אלימות כגון ג'ון אדמס ופציפיסטים כגון ג'ון וולמאן; קומוניסטים כגון קרל מרקס וקפיטליסטים כגון ויויאן קלמס; אקטיביסטים התומכים באי אלימות כגון אמון הנסי, ומנהיגי תנועות לשחרור כגון מוהנדס גנדי.
לב טולסטוי, אנרכיסט נוצרי, הפציר במנהיגי הממשל לשנות את תפישתם וגישתם ביחס למלחמות ולמיסים:
כדוגמה למספר השיטות העצום לסרבנות מיסים, להלן מוצגות מספר דרכים, חוקיות ולא חוקיות שסרבני מיסים משתמשים בהן:
ישנם אזרחים המשלמים את מסיהם, אבל מצרפים מכתבי מחאה לטופסי המיסים.
דרך אחרת למחות היא כתיבת ההמחאה על גבי מושב אסלה או על טיל דמה.
אחרים משלמים בדרך שיוצרת אי נוחות לאוספי כספי המיסים, לדוגמה, בתשלום כל סכום המיסים במטבעות בעלי ערך נמוך.
השיטה האחרונה יעילה פחות במדינות בעלות הגבלה על כמות הכסף המזומן בעסקה אחת, כגון אנגליה, בה מותר לשלם לכל היותר עשרים מטבעות פאונד אחד.
סרבני מיסים מסוימים משנים את סגנון חייהם כך שיהיו חייבים למדינה פחות מיסים.
למשל, כדי להימנע מלשלם מיסי צריכה על אלכוהול, סרבן מיסים יכול לייצר בביתו משקאות אלכוהוליים מסוימים, כגון יין ובירה.
כדי להימנע ממיסים על דלק, אדם יכול להשתמש בטכניקות מיחזור.
כדי להימנע ממס הכנסה, אדם יכול להוריד את רמת הכנסתו מתחת לסף מס ההכנסה, על ידי אימוץ חיים פשוטים.
לדוגמה, אדם בישראל לא משלם מס הכנסה אם הכנסתו היא מתחת למשכורת מינימום חודשית.
התנגדות למלחמה הובילה מספר אנשים להוריד את רמת הכנסתם מתחת לסף מס ההכנסה על ידי אימוץ סגנון חיים פשוט.
אנשים אלה מאמינים כי ממשלתם מעורבת בפעולות לא מוסריות, לא אתיות או הרסניות כגון מלחמה, ותשלום מיסים מממן פעולות אלה.
סרבן מיסים יכול להחליט להוריד את סכום המיסים אותו הוא משלם דרך התחמקות לא חוקית מהתשלום.
לדוגמה, דרך אחת להימנע מתשלום מס הכנסה היא לעבוד רק עם כסף מזומן, ובכך להימנע מידיעת רשויות המיסים על ההכנסה.
חלק מסרבני המיסים מסרבים לשלם את כל או חלק ממיסיהם, אבל לאחר מכן תורמים תרומה שוות ערך לצדקה.
בכך הם מראים כי סרבנות המיסים שלהם לא נובעת ממניעים אנוכיים ושיש להם את הרצון לתרום לטובת הכלל.
למשל, ג'וליה באטרפליי היל סירבה לשלם סכום של כ־150,000$ במיסים פדרליים, ותרמה את הסכום הזה לתוכניות בתי ספר, אומנויות ותרבות, גנים ציבוריים, תוכניות תמיכה באינדיאנים, תוכניות חלופיות למאסר ותוכניות לשמירה על איכות הסביבה.
קבוצות מסוימות בארצות הברית עובדות כעת על ניסיון להפוך את סרבנות המיסים המשמשים למלחמה לחוקית.
חלק מסרבני המיסים מסרבים לשלם רק חלק מהמסים, מסיבות שונות כגון חוסר הסכמה עם אופן השימוש במס, הסיבות לאיסופו או כי קל יותר לסרב לשלמו.
למשל, בארצות הברית חלק גדול מסרבני המיסים מסרבים לשלם את המס הפדרלי על טלפון.
המס הוצא לפועל בשביל המלחמה בספרד והועלה בזמני מלחמה.
הדבר הפך את המס למושא סימבולי המשמש דוגמה למיסי מלחמה.
הצורה הכי דרמטית ומאפיינת של סרבנות מיסים היא הסירוב לשלם מס, בין אם בהתעלמות שקטה מההודעה על המס ובין אם בהכרזה על אי התשלום שלו.
חלק מסרבני המיסים מסרבים לשלם רק חלק מהמס.
למשל, סרבני מיסי מלחמה מסוימים מסרבים לשלם אחוז מהמיסים שלהם הזהה לאחוז אותו המדינה מוציאה על הוצאות צבאיות.
אחרים יכולים לא לשלם או לשלם סכומים סמליים, כמו בארצות הברית, בה סרבני מיסים מסוימים משלמים או לא משלמים 17.76%/17.76$ (סמלי לשנת הקמת ארצות הברית, 1776) או 10.40%/10.40$ (כמו מספר הטופס 1040 בו הממשלה בארצות הברית משתמשת להודעה על מס הכנסה).
סרג' דויד גְנַאבְּרִי (בצרפתית ובגרמנית: Serge David Gnabry; נולד ב-14 ביולי 1995 בשטוטגרט שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת החלוץ בבאיירן מינכן ובנבחרת גרמניה.
גנאברי נולד בשטוטגרט לאב מחוף השנהב ואם גרמניה.
בילדותו היה אצן מוכשר אך לבסוף בחר בכדורגל על חשבון האתלטיקה.
בשנת 2010 עבר גנאברי מקבוצת נעוריו, שטוטגרט, לארסנל האנגלית תמורת מאה אלף לירות שטרלינג.
גנאברי הגיע לארסנל רק בשנת 2011 מכיוון שטרם מלאו לו 16 שנים בעת חתימתו.
גנאברי הצטרף לארסנל באופן רשמי בעונת 2011–2012. בשנה זו שיחק בעיקר בקבוצת הגיל של מתחת ל-18 אך בעקבות הופעותיו המרשימות, קודם לקבוצת המילואים.
עד לסיום העונה גנאברי שותף בשישה משחקים בהם כבש שני שערים.
בעונת 2012–2013 זומן לקבוצה הבוגרת של ארסנל למשחקי טרום העונה.
הוא שותף במשחק הידידות נגד פ.צ.
קלן בו שיחק 24 דקות, עד שהוחלף על ידי מרואן שמאח'.
גנאברי ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון ארסנל 1–6 נגד קובנטרי סיטי, כאשר החליף את אלכס אוקסלייד-צ'מברלין.
ב-20 באוקטובר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג בהפסד 0–1 לנוריץ' סיטי.
במשחק זה הוא היה לשחקן השלישי הכי צעיר המופיע במשחק ליגה בהיסטוריה של ארסנל, לאחר ג'ק וילשייר וססק פברגאס.
ארבעה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כאשר נכנס כמחליף בהפסד 0–2 לשאלקה 04. במשחק הראשון של העונה נכלל בסגל של ארסנל אך התחיל את המשחק כמחליף.
ב-22 בספטמבר פתח לראשונה בהרכב בניצחון 1–3 נגד סטוק סיטי.
גנאברי הבקיע את השער הראשון שלו כמקצוען בניצחון 1–2 נגד סוונזי סיטי.
בניצחון 0–2 נגד קריסטל פאלאס ספג עבירה שהובילה לכדור עונשין לטובת ארסנל.
פתיחת העונה המוצלחת זיכתה אותו במועמדות לתואר "נער הזהב" וכמו כן חתימה על חוזה ארוך טווח עם ארסנל.
גנאברי החמיץ את רוב עונת 2014–2015 בעקבות פציעה.
באוגוסט 2015 עבר בהשאלה לקבוצת וסט ברומיץ' אלביון.
ב-31 באוגוסט 2016 חתם גנאברי בוורדר ברמן, ששילמה עבורו חמישה מיליון לירה שטרלינג לארסנל.
מאמנו של גנאברי בארסנל, ארסן ונגר, דווקא רצה להאריך את חוזהו של גנאברי, אך זה העדיף לעבור משום שהעדיף לקבל הזדמנויות רבות יותר.
גנאברי שיחק עונה אחת בוורדר ברמן, אותה התחילה הקבוצה בתחתית, אך התאוששה בחצי השני וסיימה במקום השמיני, כאשר גנאברי הצטיין והבקיע 11 שערי ליגה, כשהוא משתף פעולה בהתקפה עם מקס קרוזה, פין ברטלס ותומאס דילייני.
ב-11 ביוני 2017 חתם גנאברי על חוזה לשלוש עונות בבאיירן מינכן, תמורת דמי העברה של 8 מיליון אירו לורדר ברמן.
כעבור כחודש הושאל גנאברי להופנהיים לעונה אחת, על פי בקשתו, על מנת לצבור דקות משחק.
גנאברי היה פצוע בחלק הראשון של העונה והחמיץ מספר משחקים, אך רשם עונה טובה מאוד כשהבקיע עשרה שערי ליגה ב-22 הופעות, וסייע להופנהיים לסיים במקום השלישי, כשהוא משתף פעולה בהתקפה עם מרק אות.
בתום ההשאלה, חזר גנאברי לבאיירן מינכן.
ב-1 באוקטובר 2019 הבקיע גנבארי ארבעה שערים בניצחונה של באיירן מינכן בתוצאה 2–7 נגד טוטנהאם הוטספר במסגרת ליגת האלופות.
במחזור הפתיחה של עונת 2020/2021, הביסה באיירן את שאלקה 04 בתוצאה 0–8, כאשר גנאברי כובש שלושה שערים.
גנאברי ייצג את נבחרות הנוער של גרמניה ובשנת 2015 צורף לנבחרת גרמניה עד גיל 21. גנאברי זומן לסגל הגרמני לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו, והבקיע שישה שערים בטורניר האולימפי.
גנאברי ונבחרת גרמניה האולימפית הפסידו בגמר לנבחרת ברזיל האולימפית בבעיטות הכרעה, וזכו במדליית כסף.
ב-11 בנובמבר 2016 ערך גנאברי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גרמניה, כששיחק 90 דקות והבקיע שלושער בניצחון 0–8 על נבחרת סן מרינו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. עם זאת, גנאברי לא זומן לסגל הנבחרת למונדיאל 2018.
נבחרת גרמניה עד גיל 23
סרג' קורשיא (נולד ב-21 באוקטובר 1958) הוא ראש מועצת כפר שמריהו ומכהן כיו"ר ועדת הביטחון במרכז השלטון המקומי בישראל, מנהל חברות, אל"ם במילואים, לשעבר קצין במשטרת ישראל.
נולד בשנת 1958 במרוקו ועלה לארץ בשנת 1961. גדל בהרצליה פיתוח ובמונטריאול.
בנם של ג'ורג' ומרסל קורשיא.
בגיל 19 חזר ארצה על מנת להתגייס לצה"ל כחייל בודד.
התגייס בשנת 1977 ושירת בגדוד 202 בחטיבת הצנחנים.
השתחרר בדרגת סגן בשנת 1981. במהלך שירותו הסדיר השתתף במבצע ליטני.
משרת במילואים מזה 37 שנים בהן מילא שורת תפקידי פיקוד.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה נפצע בקרב בפאתי ביירות.
בשנת 2002 השתתף במבצע חומת מגן בתפקיד פיקודי כמפקד יחידה בדרגת סא"ל.
השתתף במלחמת לבנון השנייה בתפקיד מפקד ההטסות של פיקוד הצפון בדרגת אל"ם.
שירת כמפקד יחידת הקישור לעיר הרצליה מטעם פיקוד העורף בדרגת אל"ם.
עם שחרורו מצה"ל שירת במשטרת ישראל כקצין.
בשנת 1988 מונה לסמנכ"ל התאחדות סוכני הנסיעות והתיירות בישראל במשך 6 שנים.
בשנת 1994 מונה למנכ"ל חברת כוח אדם למשך שנתיים וחצי.
בשנת 1996 מונה למנהל מפעל תכשיטים.
משנת 2003 ניהל חברה פרטית הנותנת שירותי ניהול פרויקטים בתחום הנדל"ן.
בשנת 1998 החל את עשייתו הציבורית כיו"ר ועדת ביטחון במועצה המקומית כפר שמריהו בהתנדבות.
נבחר כחבר מועצה מקומית כפר שמריהו וכיהן בתפקיד זה עד שנת 2008. במקביל לכהונתו כיו"ר ועדת ביטחון, כיהן גם כיו"ר ועדות מכרזים, איכות הסביבה וביקורת.
משנת 2014 מפקד יחידת הקישור לעיר הרצליה בפיקוד העורף.
בשנת 1998 הקים את יחידת המתנדבים של כפר שמריהו ורשפון - יחידת משמר הכפר, יחידה מבצעית 605 ופיקד על היחידה.
בשנת 2018 התמודד על ראשות המועצה המקומית כפר שמריהו וזכה ב-53.16% מקולות הבוחרים.
רשימתו, "עצמאות הכפר" זכתה ל-3 מנדטים והיא הסיעה הגדולה ביותר במליאת המועצה.
ב-2024 היה מועמד יחיד והוכרז כמנצח ללא בחירות.
סרג'ו אנדריגו (באיטלקית: Sergio Endrigo; 15 ביוני 1933 – 7 בספטמבר 2005) היה זמר-יוצר איטלקי.
אנדריגו נולד בפולה שבמחוז איסטריה שבאיטליה (כיום פולה בקרואטיה), שם בילה את ילדותו.
בפברואר 1947, עקב האירועים שאחרי מלחמת העולם השנייה כשמחוז איסטריה עבר לידי יוגוסלביה, הוא ואימו נאלצו לנטוש את ביתם ולעבור למחנה פליטים בברינדיזי ולאחר מכן לוונציה (אביו ו נפטר ב-1939).
על הבריחה מאיסטריה הוא כתב בשירו "1947", וייתכן שזכר אוניית הפליטים המפליגה לאיטליה מובע גם בשירו L'arca di Noè - "תיבת נוח".
לעיתים קרובות השוו אותו, בסגנון ובאופי, לכותבים שנקראו "האסכולה של ג'נובה", כגון ג'ינו פאולי, פבריציו דה אנדרה, לואיג'י טנקו, וברונו לאוצי.
ב-1968 זכה אנדריגו בתחרות השירים פסטיבל סן רמו עם השיר "Canzone per te" ("שיר בשבילך") אותו שר יחד עם רוברטו קרלוס.
באותה שנה ייצג את איטליה באירוויזיון של שנת 1968 עם השיר "Marianne", שסיים במקום העשירי.
אנדריגו נפטר ברומא ב-7 בספטמבר 2005, לאחר שלקה בסרטן הריאה, שאובחן כמה חודשים קודם לכן.
סרג' צ'אלוף היה סקסופוניסט בריטון ג'אז אמריקאי.
צ'אלוף תואר כ"סקסופוניסט הבריטון האקספרסיבי ביותר והרגשי ביותר בגלוי שקם לג'אז מאז ומעולם", עם צליל שנע בין "לחישה שאך בקושי נשמעת לצעקה גדולה ומהדהדת עם מנעד רחב ומופלא".
סרג' צ'אלוף היה בנו של הפסנתרן והמלחין ג'וליוס צ'אלוף ושל המורה המובילה לפסנתר בבוסטון, מרגרט צ'אלוף (שנודעה כ"מאדאם צ'אלוף").
הוא למד לנגן על פסנתר מגיל שש וגם קיבל שיעורי קלרינט עם מנואל ולריו מהתזמורת הסימפונית של בוסטון.
בגיל שתים-עשרה, לאחר ששמע את הארי קרני, נגן סקסופון הבריטון של דיוק אלינגטון, הוא לימד את עצמו לנגן את בסקסופון.
אחר כך הסביר צ'אלוף בראיון: 'מי יכול היה ללמד אותי?
לא יכולתי לרדוף אחרי [הארי] קרני ברחבי הארץ.
אף על פי שקיבל השראה מקרני וג'ק וושינגטון, נגן הבריטון של קאונט בייסי, צ'אלוף לא חיקה אותם.
לדברי אחיו, ריצ'רד, 'הוא יכול היה לנגן (בריטון) כמו סקסופון טנור.
הפעם היחידה שידעת שזה בריטון הייתה כשהוא ניגן בווליום נמוך.
היה לו מיומנות באצבעות, פעם צפיתי בו, אי אפשר להאמין למהירות שהוא ניגן.
הוא היה נשאר ער בחדר שלו כנער, שעות באחת, שתיים, שלוש לפנות בוקר ואני מנסה לישון והוא היה עובר משפט או קטע עד שזה היה מושלם...
אני הייתי שם את הכרית על הראש, היו לנו קרבות."
מגיל ארבע-עשרה ישב צ'אלוף בבר & גריל של איזי אורט, מקום מפורסם במוזיקה חיה ברחוב אסקס בבוסטון.
ריצ'רד צ'אלוף נזכר: "לא היה לו אישור לעבוד אבל הוא היה די גבוה והוא הלך לראות את איזי אורט ...
הוא ניגן, ואיזי אהב את הסקסופון ...
ושכר את אחי לעבודות בלילות...
אמי נהגה להתפלל בימי ראשון שהוא יגיע לשם...
אחי ישב עם חברי להקות שהיו בשנות השלושים והארבעים לחייהם...
והנה הוא היה בן ארבע עשרה, חמש עשרה והוא ניגן איתם, והוא ניגן כל כך טוב שהם שמרו עליו."
בשנת 1939, בהיותו בן שש-עשרה בלבד, הצטרף צ'אלוף ללהקה של טומי ריינולדס, כשהוא מנגן על סקסופון טנור.
לאחר מכן הגיעו הופעות בלהקות של דיק רוג'רס, שף פילדס ואינה ריי האטון.
ביולי 1944 הצטרף לביג בנד של בויד ראבורן, שם ניגן לצד דיזי גילספי ואל כהן, שהפך לחבר לכל החיים.
עם בויד ראבורן, בינואר 1945, הוא הקליט את ההקלטות הראשונות שלו, כולל A Night in Tunisia של דיזי גילספי, שם ניתן לשמוע את הבריטון שלו בקטע הפתיחה של השיר.
בעודו עובד עם בויד ראבורן, צ'אלוף שמע לראשונה את צ'ארלי פארקר, והושפע עמוקות מסגנונו.
סטיוארט ניקולסון טוען כי במקום לחקות את פארקר, צ'אלוף קיבל השראה מהדוגמה שלו "לתפוס יותר את הבסיס הרגשי לנגינה של פארקר ולהשתמש בו כנקודת מוצא לסגנון שלו".
ריצ'רד צ'אלוף אמר כי אחיו 'נתקע' עם (פארקר) בניו יורק.
אחי נהג לומר שהוא היה ער עד 4,5,6 בבוקר עם "בירד"...
כל נגני ביפ-בופ מצאו זה את זה שם"
לאחר מכן הצטרף צ'אלוף ללהקות של ג'ורג'י אולד ואחר כך ג'ימי דורסי, שהציגו אותו בהקלטה המפורסמת של 'פרדידו' ב-1946.
לצד עבודתו בלהקות גדולות, בשנים 7–1946, צ'אלוף הופיע והקליט עם כמה קבוצות בי-בופ קטנות.
אלה כללו את Big Eight של סוני ברמן, את השמינייה של ביל האריס, את החמישייה של ראלף ברנס, ואת הBE-Boopers של רודני האדום.
הוא הקים שִׁשִׁיָה משלו, אשר פרסמה שני תקליטי 78 שהוקלטו תחת הלייבל של סבוי.
שלוש מארבע המנגינות שהוקלטו, נכתבו ועובדו על ידי צ'אלוף.
הרביעית, 'גברדין וסרג', נכתבה על ידי טיני קאהן.
נכתב עליהן כי "הן מציגות קווים אחידים הדוקים וקטעי סולו בולטים של ארבעה מששת הנגנים הבולטים...
(על 'פומפרניקל') צ'אלוף מציג לראווה את גישתו הבלתי מתפשרת לסקסופון הבריטון".
סרג' צ'אלוף הפך לשם דבר בשנת 1947, כשהצטרף להרכב השני של וודי הרמן.
הרכב זה נקרא 'להקת ארבעת האחים', וכלל את צ'אלוף, סטן גץ, זוט סימס, הרבי סטיוורד, וקצת אחר כך הצטרף אל כהן.
הוא השתתף בהקלטות רבות של הרמן, כולל 'ארבעה אחים', 'קין ופיצ'י', והיו לו קטעי סולו בסרטים 'The Goof and I' של Al Cohn ו-'Man, Don't Be Ragiculous'.
באחרון הוא הפגין "יכולת טכנית מדהימה שהייתה ללא תקדים על הכלי."
בשנת 1949, לאונרד פד'ר כלל את צ'אלוף בספרו "בתוך הבי-בופ" וכתב עליו: "תפיסה וביצוע נהדרים, טעם טוב, צליל נקי וסגנון דמוי "בירד" (צ'ארלי פארקר) הפכו אותו לפרשן סגנון הבופ מספר 1 של הבריטון."
עד שנת 1947, סבל צ'אלוף מהתמכרות להרואין, כמו צ'ארלי פרקר, שהיה המודל לחיקוי שלו.
לפי ג'ין ליס, צ'אלוף היה ספק הסמים הראשי של להקת וודי הרמן כמו גם המכור מספר אחת שלה.
סרג, "היה תולה שמיכה על המושבים האחוריים של האוטובוס ומאחוריו חילק את החומר לחבריו" ויטני באליט כתב כי לצ'אלוף היה "מוניטין שטני כמכור לסמים, שבהשפעתו פגעו הסמים על פי הדיווחים בעוד אנשים ולא רק בעצמו." מוזיקאים רבים האשימו אותו במותו של החצוצרן סוני ברמן בן ה-22.
החצוצרן רולף אריקסון, שהצטרף ללהקה של הרמן בשנת 1950, תיאר את השפעת הסמים על הופעות הלהקה: "שמעתי פעמים רבות שכמה מהבחורים היו על סמים, וארבעה היו אלכוהוליסטים.
כשהלהקה פתחה בהופעת לילה הם נשמעו נפלאים, אבל לאחר ההפסקה, במהלכה הם השתמשו בסמים, המוזיקה הטובה הסתיימה.
זה היה נורא לראות אותם יושבים על הבמה כמו מתים חיים, מציצים למעטפות נייר קטנות כשלא ניגנו."
בסוף שנת 1949, כשלהקות גדולות רבות התפרקו מסיבות כלכליות, הרמן פירק את ההרכב השני.
בעומדו מול להקה קטנה חדשה בשיקגו בשנת 1950, אמר הרמן לדאון ביט: "אתה לא יכול לדמיין כמה טוב להסתכל על הלהקה הנוכחית שלי ולמצוא את כולם ערים.
לנגן קטעי מוזיקה ולא שמישהו יקלקל ויפריע באמצע ..."
בתחילת שנת 1950 ניגן צ'אלוף בשמיניית ה"אול סטאר" של קאונט בייסי, אשר כמו הרמן פירק את הלהקה הגדולה שלו.
הלהקה כללה את בייסי, צ'אלוף, וורדל גריי, באדי פרנקו, קלארק טרי, פרדי גרין, ג'ימי לואיס וגאס ג'ונסון.
הקבוצה הקליטה מספר תקליטים עבור חברת "ויקטור" ועבור "קולומביה".
בשנת 1950 חזר צ'אלוף לבוסטון, שם ניגן בלהקות קטנות במועדונים כמו "היי האט", "פאטי לאונג" וקפה "רד פוקס".
ההופעה משנת 1950 במועדון הסלבריטאים בפרובידנס שברוד איילנד, שודרה על ידי WRIV, ויצאה לאור בתקליטור כ"בוסטון 1950".
הנגינה בהרכבים קטנים אפשרה לצ'אלוף מרחב לפתח סגנון נגינה חדש.
בשנת 1951 הוא דיבר על "להתרחק מהזיקוקים שלא אומרים דבר" שהיה חלק מהסגנון שלו עד לאותה נקודה, "ולהוסיף עוד צבע וגמישות ליצירה שלו." חברו אל כהן ציין "זה קרה אלא רק לאחר שהוא עזב את הלהקות הגדולות.
רק אז הוא באמת התחיל להתפתח כסולן."
הוא זכה בפרסום במגזיני הג'אז דאון ביט ומטרונום מדי שנה בין השנים 1949–1953. עם זאת השימוש המתמשך שלו בסמים ואלכוהול הקשה עליו להמשיך בעבודה קבועה, והוא אף ויתר על הנגינה לחלוטין בשנים 1952-1953.
רק בסוף 1953, כאשר הדי ג'יי של בוסטון בוב 'הרובין' מרטין הציע להפוך למנהל שלו.
בעזרת מרטין, צ'אלוף הקים קבוצה חדשה אשר ניגנה ב-Jazzorama של בוסטון, ב-Storyville ובמועדוני לילה.
שותפיו המוזיקליים היו הסקסופוניסט הנרי "בוטס" מוסולי או צ'ארלי מריאנו (אלטו), הרב פומרוי (חצוצרה) ודיק טרדזיק (פסנתר).
"הוא לא עבד הרבה," אמר בוב מרטין, "כי יצא לו שם רע.
היית צריך לדבר עם מישהו כדי לתת לו הזדמנות לנגן.
כשכבר נקבעה לו הופעה במועדון או במלון, הוא בדרך כלל היה מחמיץ אותה.
אבל כשהוא כן הופיע ...
ג'יי מיגליורי, שניגן עם צ'אלוף בסטוריוויל, נזכר: "סרג' היה דמות פרועה.
עבדנו בסטוריוויל, ואם הוא הרגיש טוב, הוא נהג לתת למכנסיו ליפול בהדרגה במהלך הנגינה, 'גוף ונשמה'.
בסוף הקדנצה המכנסיים היו מגיעים לרצפה".
ביוני ובספטמבר 1954, עשה צ'אלוף שתי הקלטות של הלייבל "בוסטון סטוריוויל" של ג'ורג' וויין, שתחתיו פורסמו שני אריכי נגן של 10".
הראשון, "סרג' ובוטס" הוצג כאלבום משותף עם "בוטס" מוסלי, עם ליווי של ראס פרימן (פסנתר), ג'ימי woode (באס) buzzy Drootin (תופים).
עם זאת, ג'ורג 'וויין כתב על עטיפת האלבום: "כותרת חלופית לאלבום זה יכולה להיות 'סרג' חוזר...
סרג' הוא שבחר וארגן את השישיה".
האלבום כלל חמישה "סטנדרטים"ויצירה מקורית של צ'אלוף, עם סיום 'שכתבה אמו של סרג'.
באלבום השני של סטורוויל, "המשל של מייבל" (The Fable of Mabel), ניגן צ'אלוף בלהקה בת תשעה נגנים ובהם צ'ארלי מריאנו, שהלחין שלוש מתוך חמש היצירות המקוריות, והרב פומרוי, שסיפק את 'הצדעה לטיני', שהוקדש למתופף והמעבד טיני קאהן.
את קטע הכפתיחה השאפתני הלחין דיק טרדזיק, שתיאר זאת על גבי החלק האחורי של עטיפת התקליט: "המשל של מייבל הוצג לחוגי הג'אז בשנים 52–1951 על ידי רביעיית סרג' צ'אלוף.
הקהל מצא כי אגדת הג'אז הסאטירית הזו היא הפוגה מבורכת ממופע הרגיל במועדון הלילה.
באגדה זו, מייבל מתוארת כאישה שאוהבת גברים, מוזיקה וסקסופון הכסף שלה שניגן "ניגוד משלים" (ההמצאה שלה עצמה שהוכחה כבלתי מעשית).
העבודה מחולקת לשלוש תנועות: ראשית, ניו אורלינס; שני קלאסי; ושלישית, סיום לא עצוב מדי.
סולו הבריטון הנשמה של סרג 'צ'אלוף מתחקה אחר תחילתו הצנועה של מייבל העובדת על קרונות רכבת בניו אורלינס ועד הופעתה כצלבנית למען הג'אז.
חודש בלבד לאחר ההקלטה השנייה שלו ב- Storyville, צ'אלוף עבר משבר אישי.
באוקטובר 1954, בלי כסף ובלי יכולת למצוא הרואין, הוא נכנס מרצונו לתוכנית הגמילה מסמים בבית החולים הכללי ברידג'ווטר.
לאחר אשפוז של שלושה חודשים וחצי הוא נגמל והשתחרר בפברואר 1955.
בשנת 1955 שכנע בוב מרטין את חברת התקליטים הקפיטול רקורדס, להקליט אריך נגן של צ'אלוף כחלק מסדרת 'סטן קנטון מציג ג'אז'.
האלבום החוזר של צ'אלוף, בוסטון בלו-אפ!
הוקלט בניו יורק באפריל 1955. ליוו אותו "בוטס" מוסולי (alto), הרב פומרוי (tp), ריי סנטיסי (p), אוורט אוונס (b) וג'ימי זיטאנו (ד).
פומרוי, סנטיסי וזיטאנו היו כבר להקה קבועה, וניגנו בקביעות במועדון האורווה (Stable Club) של בוסטון, שם הקליטו אלבום חי ג'אז בסטייבל.
פומרוי ארגן את הקלטת הקטעים הידועים.
צ'אלוף תיאר את המפגשים: 'כשחזרתי לסצנת המוזיקה, רק לאחרונה, רציתי משהו עם דברים שישמעו חדשים.
קיבלתי בדיוק מה שרציתי מהרב ומ"בוטס".
אני חושב שהכתיבה שלהם מוכיחה לנו שקבוצה מאושרת המנסה ליצור בידור מוזיקלי חדש על ידי נגינת סווינג כל הזמן.
ג'אז צריך את הסווינג; אם לא, הוא מאבד את תחושת הביטוי שלו.
הקבוצה הזו ודברים אלה הם מהמאושרים שעסקתי איתם.
שיאי האלבום הם הבלדות החזקות של צ'אלוף, 'מה חדש?' ו'גוף ונפש ' .
בספר השנה של מטרונום משנת 1956, ביל קוס תיאר את האחרון כ'דוגמה כמעט מפחידה לביצועים של סרג ', נאנק באמצעות תיאור אוטוביוגרפי לכאורה של היצירה Body and Soul, זו חוויית האזנה רגשית לג'אז.
ג'ק טרייסי נתן לאלבום Boston Blow-Up חמישה כוכבים בסקירתו של Down Beat : 'סרג', היה במשך שנים אחד מהאישיות הכאוטית יותר של המוזיקה, שינה את התנהגותו והוא שוב החל "לעוף" נכון.
זה ניכר בנגינתו שהפכה לדבר של יופי אמיתי.
צ'אלוף מציג את היכולת הטובה ביותר של כישרונותיו מאז ומתמיד.
יש לו לב, יש לו בגרות - זו ההתגברות המיוחלת של כישרון גדול.
בשנת 1956 עשה צ'אלוף את דרכו ברחבי הארץ, לרוב ניגן על אלט / בריטון.
בשיקגו ניגן לצדו של לו דונלדסון .
בלוס אנג'לס הוא ניגן עם סאני סטיט, בלהקה שכללה גם את לירוי ויניגר, הבסיסט המוביל בחוף המערבי.
הופעתו של צ'אלוף בלוס אנג'לס הובילה להקלטת אלבום שני בחברת "קפיטול" במארס 1956. המתופף היה פילי ג'ו ג'ונס, שהיה בלוס אנג'לס עם חמישיית מיילס דייוויס.
סוני קלארק ניגן בפסנתר ולירוי וינגר היה על הבס.
צ'אלוף תיאר את ביצוע התקליט, שנקרא בלו סרג ''', על עטיפת התקליט:' התקליט האחרון שלי, Boston Blow-Up!
היה אחד הדברים המתוכננים בקפידה.
אבל הפעם הרגשתי קצת יותר נוח, והחלטתי להקליט רק כדי לנגן.
בחרתי את מה שהרגשתי שהוא קטע הקצב הטוב ביותר ואמרתי להם רק להופיע ...
מעולם לא עבדתי עם החבר'ה האלה לפני כן, פרט לאלתורים עם ג'ו ג'ונס לפני שמונה שנים, אבל ידעתי מלשמוע אותם מה הם יכולים לעשות.
עבדנו בצורה מאולתרת וזה עבד לנו.
יש בזה יותר חופש וניצוץ מכל מה שכתבתי בעבר.
ואני לא חושב שיש המלצה טובה יותר מזו כשמדובר בג'אז אמיתי.
ולדימיר סומוסקו, הביוגרף של צ'אלוף, תיאר את התוצאות: 'קרבה של הקבוצה הייתה מרגשת כמו המוזיקה, והאפקט הנקי היה של כל תו במקומו, מבוצע ללא דופי, כאילו אפילו הניואנס הקל ביותר נבחר בקפידה לקבלת רושם של אסתטיקה מקסימלית .
זו רמת הישג מעבר לכל דמיון, ומהרכב שאפילו לא עבד יחד לפני כן.
ריצ'רד קוק ובריאן מורטון במדריך הפינגווין לג'אז הכריזו על האלבום 'יצירת המופת של צ'אלוף' ותיארו אותו 'נמרץ ומרגש.
.האלבום ' תודה על הזיכרון ' יפה להפליא שכן צ'אלוף יוצר סדרה של וריאציות מלודיות התואמות את אידיאל האימפרוביזציה לעצב שיר חדש לחלוטין.
'מדרגות לכוכבים' זה כמעט בסדר, והמחשבה ' The Goof ואני' ו- 'Blues של סוזי' מראים שלצ'אלוף עדיין היו הרבה רעיונות לגבי מה ניתן לעשות עם חומרים בסיסיים של ביפ-בופ.
מופע חשוב זה שמר על כל כוחו.
צ'אלוף המשיך לעבוד בחוף המערבי, והופיע במועדון הסטארליט בהוליווד במאי 1956. באותו החודש, בעת ששיחק גולף, הוא סבל מכאבי גב ובבטן עזים, ששיתקו את רגליו.
צ'אלוף טס חזרה לבוסטון, שם הסתבר, כי הוא סובל מסרטן עמוד השדרה.
אחיו ריצ'רד תיאר את מחלתו הסופנית: 'לקחנו אותו לבית החולים הכללי מסצ'וסטס והם גילו שיש לו נגעים בעמוד השדרה .....
הם ניתחו אותו והוציאו את רוב הנגעים משם, ואז הוא המשיך בסדרה של טיפולי רנטגן...
הוא היה צריך לעבור כעשרים או עשרים וחמישה טיפולים ברציפות.
ובאותם ימים באמת נתנו לך מינונים ממש חזקים.
למרות מחלתו והטיפול המפרך, צ'אלוף המשיך לנגן בשידור חי.
בניו יורק, ב־18 ביוני 1956, צ'אלוף עם כיסא גלגלים, השתתף בהקלטה של 'Bounce' של צ'ארלי פרקר ' לאלבום Metronome All Stars .
הוא ניגן לצד זוט סימס, ארט בליי, צ'ארלס מינגוס ובילי טיילור .
ההקלטה האחרונה של צ'אלוף, ב־11 בפברואר 1957, הייתה הביצוע לקטע ארבעת האחים.
אלבום איחוד מחודש של ארבעת האחים וודי הרמן לוויק, חברת בת של RCA Victor.
בהרכב ארבעת האחים היו זוט סימס, אל כהן, הרבי סברוארד וצ'אלוף, בליווי אליוט לורנס (פסנתר), באדי ג'ונס (בס) ודון למונד (תופים).
בהקלטות המאוחרות יותר הובא צ'ארלי אוקיין לנגן בריטון על קטעי הקטע, כך שצ'אלוף יוכל היה לשמר את כוחו לקטעי הסולו.
כאן הנגינה שלו הייתה חזקה כתמיד, במיוחד ב- 'Aged in Wood', שנכתב כסולו לצ'אלוף מאת אל כהן.
דון גולד סקר את האלבום ב-Down Beat : 'הפגישה האחרונה הזו לפני מותו מייצגת ביטוי נלהב של אדם חולה אנוש.
זו סוג של פרידה משמעותית בשפה שהוא הכיר טוב ביותר.
צ'אלוף ערך את הופעותיו האחרונות במועדון האורווה בשדרת האנטינגטון בבוסטון בחודש מאי שלאחר מכן.
ראיון בשנת 1993, צ'ארלי 'הלוויתן' ג'ונסון נזכר בהופעותיו האחרונות של חלוף: 'אני זוכר שדחפתי את כיסא הגלגלים של צ'אלוף ל'אורווה' להופעותיו האחרונות שם.
הוא היה במצב לא טוב אבל עדיין יכול היה לנגן, כשהוא נשען על עמוד.
עם זאת, לא הייתה לו סיבולת רבה.
הוא לא ממש יכול היה לסיים את ההופעה.
הייתי צריך להביא לו מנת סם ואלכוהול.
הוא עדיין השתמש בהם באופן קבוע, אפילו בבית החולים בסוף חייו.
ב־15 ביולי 1957 אושפז כלוף הגוסס בבית החולים הכללי במסצ'וסטס.
לדברי ריצ'רד צ'אלוף, הוא לקח את כלי הנגינה שלו ואת קוף המחמד שלו: אמרו לי שהסיעו אותו למקום בו יוכל להתאמן, וזה היה ההופעה האחרונה שלו, ההופעה הציבורית האחרונה שלו, סולו סקסופון בריטון לבדו באולם ניתוחים.
אחיות, רופאים ואפילו חולים עמדו בחוץ והקשיבו.
הוא נלחם בזה עד הסוף.
אמא הייתה מבקרת אותו ומפצירה בו באומרה, 'אתה יכול לנצח את זה'.
אבל באותו יום אחרון, הם הביאו כומר לבקר אותו, והכומר ראה את סרג 'במיטה שנראה חולה כל כך, והכומר חשב שהוא אמור לבצע את הטקסים האחרונים.
סרג 'התעורר באמצע זה ונבהל ממש, התחמק ממנו וצעק' לא!
צא החוצה!' אבל אחרי זה נראה היה שהוא מוותר.
אני חושב שכשהוא הבין שהכל נגמר.
סרג צ'אלוף נפטר למחרת, בגיל 33.
הוא קבור בבית העלמין יער הילס, מחוז סופוק, מסצ'וסטס.
המשל של מייבל סטורוויל LP 317 1955
,תקליטי קפיטול הכחולות של סרג ' 1956
מטרונום אולסטארס 1956 Verve 1956
סרבנט היא סדרת טלוויזיה מוזרמת מסוגות הדרמת מסתורין ואימה של אפל TV פלוס.
הסדרה מתמקדת באירועים מעוררי פליאה ומתח שמתרחשים לפני ואחרי הגעתה של מטפלת מסתורית לביתם של הזוג ששוכר את שירותיה.
הסדרה נוצרה על ידי טוני בסגאלופ כשלצידו מסייע בהפקה מ.
נייט שאמלאן, אשר מוכר כיוצר פורה של מותחנים מפורסמים כגון הסרט החוש השישי.
העונה הראשונה עלתה לשידור ב-28 בנובמבר 2019..
העונה השנייה עלתה לשידור ב-15 בינואר 2021. העונה השלישית עלתה לשידור ב-21 בינואר 2022. העונה הרביעית והאחרונה עלתה לשידור ב-13 בינואר 2023.
זוג אמיד מפילדלפיה, אשת תקשורת ושף, שוכרים בחורה צעירה בעלת חזות שברירית כמטפלת שתגור עימם ותסייע בגידול בנם התינוק.
כניסתה לחייהם מתרחשת בעת שבה רב הנסתר על הגלוי בביתם ונוכחותה מובילה לשרשרת של אירועים מסתוריים וגילויים מטלטלים המייצרים תחושת מבוך של סודות.
הבהרה: תמצית זו כוללת ספויילרים לחלקה הראשוני של הסדרה.
לאחר ששון ודורותי חוו אובדן של בנם התינוק תודעתה של דורותי, אשר לא מסוגלת לשאת את האובדן, נאטמת לקיומו של אותו אירוע מכונן.
מתוך רצון לסייע לה לעכל ולהשלים עם אירועי העבר, אשת רפואה אלטרנטיבית ממליצה על שימוש בבובה של תינוק שנתפסת על ידי דורותי כיצור חי.
אשליה זו כה חזקה מבחינתה שהיא מתעקשת לשכור מטפלת שתסייע בגידול "הילד".
לתדהמת משפחתה של דורותי, לאחר הגעת המטפלת מתרחש דבר פלאי שהם מתקשים להבין.
נל טייגר פרי – ליאן גרייסון.
לורן אמברוז – דורותי טרנר.
טובי קבל – שון טרנר.
רופרט גרינט – ג'וליאן פירס.
עוזר שף שלפעמים עובד עבור שון.
פיליפ ג'יימס בראנון – רוסקו.
בוריס מקגיבר – הדוד ג'ורג'.
טוד וורינג – פרנק פירס.
בפברואר 2018 התפרסם שחברת אפל הזמינה את עונתה הראשונה של הסדרה.
במהלך החצי השני של 2018 התפרסם שאמברוז, טייגר פרי, קבל וגרינט לוהקו לתפקידים הראשיים.
במרץ 2020 התפרסם שהפקת העונה השנייה הושבתה בעקבות התפרצות מגפת הקורונה.
סרג'אן באביץ' (בסרבית: Срђан Бабић; נולד ב-22 באפריל 1996) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת הבלם בספרטק מוסקבה ובנבחרת סרביה.
באביץ' התחיל את דרכו בקבוצת כדורגל מקומית בעיר הולדתו באניה לוקה ובאוגוסט הצטרף למחלקת הנוער של וויבודינה נובי סאד.
ב-1 במרץ 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0-2 נגד ווז'דובאץ.
בגמר הגביע באותה שנה הבקיע בניצחון 0-2 נגד יאגודינה.
ב-8 ביולי 2015 באביץ' חתם לארבע שנים בריאל סוסיאדד והצטרף לקבוצת המילואים.
בעונה הראשונה שלו בקבוצה ערך 31 הופעות וגבש 3 שערים.
ב-31 באוגוסט 2016 הושאל לראוס דפורטיו עד לסיום העונה.
ב-7 ביולי 2017 חזר לסרביה והושאל לכוכב האדום בלגרד עד לסיום העונה, אמנם בפברואר רכש הכוכב האדום את כרטיס השחקן שלו תמורת 800 אלף אירו ובאביץ' חתם במועדון לארבע שנים.
ב-31 באוגוסט 2020 הושאל לפמליקאו מליגת העל הפורטוגזית.
ב-30 באוגוסט 2021 באביץ' חזר לספרד והושאל לאלמריה מהליגה הספרדית השנייה.
בסיום העונה אלמריה חזרה ללה ליגה וב-5 ביוני 2022 חתם לארבע שנים במועדון.
ב-21 באוגוסט 2023 באביץ' חתם בספרטק מוסקבה
באביץ' שיחק בצעירותו בנבחרת הנוער של סרביה והשתתף עימה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 - 2014. שנה לאחר מכן, זכה עם הנבחרת בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20.
ב-24 בספטמבר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 1-4 נגד .
בנובמבר נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2022.
ליגת העל הסרבית: , ,
סרג'אן צ'ולאקוביץ' (בסרבית: Срђан Чолаковић; נולד ב-21 בספטמבר 1965) הוא כדורגלן עבר יוגוסלבי ששיחק בעמדת החלוץ.
צ'ולאקוביץ' התחיל את הקריירה שלו בסטארנברג 09, ממנה עבר למינכן 1860 בה שיחק שנתיים אחריהן חזר לסטארנברג 09.
בקיץ חתם באדסיאקוס מליגת העל היוונית.
ב-24 בספטמבר 1994 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 4-0 לאריס סלוניקי.
ב-27 בנובמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-2 נגד יוניקוס וכעבור כחודש הבקיע צמד בניצחון 0-2 נגד פאוק סלוניקי.
בקיץ חתם בהפועל בית שאן מהליגה הראשונה.
ב-12 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 1-0 להפועל כפר סבא.
שבוע לאחר מכן, בישל את בניצחון 0-2 נגד הפועל תל אביב.
בהופעתו השלישית כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-1 להפועל ירושלים.
ב-2 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 0-0 נגד מכבי פתח תקווה, בה הורחק בדקה ה-55. במשחקו השני בקבוצה הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד מכבי תל אביב.
ב-6 בדצמבר הבקיע שער ובישל בניצחון 2-4 בדרבי.
בינואר חזר לקדנציה שנייה בבית שאן בה שיחק שנה וחצי.
סרג' סודייקין היה אמן ומעצב תפאורה רוסי הקשור לבלט רוס ולמטרופוליטן אופרה.
לאחר שהוצא מבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה בגלל "רישומיו המגונים", הצטרף סודייקין לתנועת מיר איסקוסטבה.
חבריו הקרובים כללו את המשורר מיכאיל קוזמין והאימפרסריו סרגיי דיאגילב, שבהזמנתם הגיע לפריז ב-1906 לתערוכת סלון הסתיו, שם הוצגה עבודתו לראשונה באירופה.
בשנים 1907 עד 1918 הוא היה נשוי לשחקנית אולגה גלבובה (1885–1945), אחת היפות המפורסמות מנשות סנט פטרסבורג וחברה קרובה ביותר של אנה אחמטובה.
גלבובה-סודייקינה היא הדמות הראשית והנמענת של יצירתה הארוכה ביותר של אחמטובה, השיר ללא גיבור (1940–65).
סודייקין עיצב את התפאורות והתלבושות להפקתו של דיאגילב את "לה טראגדי דה סלומה" מאת פלורנט שמיט ב-1913, וסייע בביצוע העיצובים של ניקולס רוריך ל"פולחן האביב" של סטרווינסקי באותה שנה.
עד מהפכת אוקטובר סודייקין היה בין מעצבי התיאטרון המובילים ברוסיה.
ב-1913 הוא ברח לפריז עם הרקדנית ורה דה בוסט, לה נישא לאחר מכן, ואשר בשנות ה-20 עזבה אותו כדי להפוך לפילגש ובסופו של דבר לאשתו השנייה של סטרווינסקי.
ב-1926 הוא הכין תפאורות להפקה בברודוויי ב-1926 של "הדבר הראשי" של ניקולאי אבריינוב.
מאוחר יותר עיצב סודייקין את הבמה להפקה המקורית של פורגי ובס, שהוצגה לראשונה בברודוויי בתיאטרון אלווין ב-10 באוקטובר 1935.
סרבריאני בור הוא אזור טבע מוגן במיוחד של העיר מוסקבה, הממוקם בנפת חורושובו-מניובניקי של המחוז הצפון-מערבי.
ידוע מאז המאה ה-17, הוא קיבל את שמו מכפר נופש שנבנה בתחילת המאה ה-20.
בשטח של סרבריאני בור יש מגרשי ספורט ומשחקים לילדים, בתי קפה ומסעדות, כמו גם חופים מטופחים.
בחורף מונח על האי מסלול סקי בו מאורגנים סיורי צילום.
סרבריאני בור הוא גם ריכוז של נדל"ן יוקרתי בבעלות אנשי עסקים עשירים ופקידי ממשל.
העלות למ"ר כאן מגיעה לכמה מיליוני רובלים.
למרות העובדה שאסור לבנות כאן באופן רשמי, סרבריאני בור ממשיך להיות מפותח עם נדל"ן פרטי.
סרג'ו לֵאונה (איטלקית Sergio Leone; 3 בינואר 1929 - 30 באפריל 1989) היה במאי קולנוע איטלקי שנודע במיוחד ביצירת ז'אנר מערבוני הספגטי ובטרילוגיית הסרטים "האיש ללא שם", שיצר באמצע שנות ה-60.
לאונה נולד ברומא, בנם של חלוץ הקולנוע האיטלקי וינצ'נזו לאונה והשחקנית פרנצ'סקה ברטיני.
הוא החל בכתיבת תסריטים בשנות החמישים, במיוחד לסרטי "החרב והסנדל" - האפוסים ההיסטוריים שהיו פופולריים באותו הזמן.
הוא אף עבד כעוזר לבמאי במספר הפקות הוליוודיות גדולות שצולמו באולפני צ'ינה צ'יטה ברומא כגון "קוו ואדיס" (1951) ו"בן חור" (1959).
בשנת 1959 ביים את הסרט "ימי פומפיי האחרונים" על פי ספרו של אדוארד בולוור-ליטון.
בעבודתו על "קוו ואדיס" ו"בן חור" הפיק סרטים דלי תקציב שנראו כהפקות הוליוודיות זוהרות, סרטו הראשון "הענק מרודוס" (Il Colosso di Rodi) שיצא לאקרנים בשנת 1961.
בתחילת שנות ה־60 שככה הדרישה לסרטים היסטוריים, ולאונה היה בין ממציאי הז'אנר החדש - מערבוני ספגטי.
"בעבור חופן דולרים", אשר יצא בשנת 1964, היה בין מניחי הבסיס לז'אנר זה, שעיקרו צילום מערבונים באולפנים באיטליה ובספרד, תוך שימוש בשניים או שלושה שחקנים אמריקנים מן השורה השנייה, המלווים בלהקת סטטיסטים ושחקני משנה איטלקים או ספרדים.
"בעבור חופן דולרים", אשר היה מבוסס בעלילתו על סרטו של הבמאי היפני אקירה קורוסאווה "יוג'ימבו", גילה לעולם את השחקן קלינט איסטווד והפך אותו לכוכב, בדמות שתלווה אותו מעתה - "הגיבור ללא שם".
עד לסרט זה היה איסטווד שחקן משנה בטלוויזיה האמריקנית, וסרט זה היה פריצתו הגדולה.
המראה שהציג הסרט היה מבוסס הן על תקציבו הנמוך, והן על אתרי הצילום בספרד.
לעומת סרטי המערב הפרוע האמריקאים שבהם היה מאבק בין הטוב והרע שבהם הטוב תמיד מנצח המערבון של לאונה הציג תמונה אלימה, בעלת מוסריות יחסית.
מ לאונה לא נהג להראות את הגיבורים כאילו זה עתה יצאו מסלון יופי - גיבוריו של לאונה אינם מגולחים, בגדיהם מזוהמים וקרועים, וניתן כמעט להריח את ריח גופם.
ריאליזם זה, הלקוח ישירות מהסרטים הנאו-ריאליסטיים האיטלקיים שלאחר מלחמת העולם השנייה היה בעל השפעה ישירה על כל המערבונים שנעשו מאז.
סרטו הבא היה "הצלפים" ("For a Few Dollars More"), אשר יצא לאקרנים בשנת 1965.
הטרילוגיה הושלמה עם הסרט "הטוב, הרע והמכוער" (Il Buono Il Brutto Il Cattivo), אשר יצא לאקרנים בשנת 1966. סרט זה, הזכור במיוחד בשל נעימת הרקע שהלחין אניו מוריקונה, היה פריצת דרך צורנית וקולנועית.
עשר הדקות הראשונות של הסרט הן ללא דיאלוג.
משחקם הנהדר של קלינט איסטווד בתפקיד ה"טוב", לי ואן-קליף בתפקיד "הרע" ואלי וואלך בתפקיד "המכוער", מודגש במיוחד על ידי תנועות המצלמה הרחבות, המתמקדות לדקות ארוכות בפניהם הבלתי מגולחות של הגיבורים.
העובדה כי סרט זה שאמור להתרחש בדרום ארצות הברית, מצולם בנוף ים תיכוני מובהק, וכי שחקני המשנה דוברים במבטא ספרדי בולט (בין אם הם משחקים מקסיקנים או את אנשי צבא הדרום), מקנה לסרט אפקט סוריאליסטי.
איסטווד משחק בסרט זה את תפקיד "הגיבור ללא שם" בדרכו השקטה, אך הכוכב האמיתי הוא וואלך, הנותן למצלמתו של לאונה להדגיש כל תו בפניו, במשחק מוגזם הנובע ישירות ממסורת התיאטרון היידי.
בניגוד למערבונים רבים מאותה תקופה, שמר סרט זה על רעננות, ועל אף השנים שעברו מאז צולם, עדיין הוא בין הנצפים ביותר, וזוכה לשידורים רבים על מסך הקולנוע ומסך הטלוויזיה.
כל שלושת הסרטים זכו למוזיקת רקע מאת אניו מוריקונה, והיו להצלחה ביקורתית וקופתית גדולה.
לאחר הצלחתו הוזמן לאונה לאמריקה להסריט שם מערבון "אמיתי" - "היו זמנים במערב", בעבור אולפני סרטי פרמאונט.
סרט זה צולם אף הוא בספרד ובאיטליה, ולאחר צילומו הסתבר כי המדובר בסרט ארוך, אלים, ולמעשה בהרהור דמוי חלום רע על המיתולוגיה של המערב הפרוע.
את הסיפור לסרט יצר לאונה ביחד עם ברנרדו ברטולוצ'י ודריו ארג'נטו, שניהם בעלי קריירה משגשגת משל עצמם כבמאים.
והתסריט עצמו לאונה כתב ביחד עם סרג'יו דונאטי שחלק גדול משורות הדיאלוג המפורסמות שבסרט הגיעו ממנו.
הסרט נערך ללא רחם על ידי האולפן, וחלקים ניכרים ממנו הושארו על שולחן העריכה.
התוצאה הייתה כישלון קופתי, אך סרט בעל איכויות קולנועיות ניכרות, שעודו נצפה על ידי תלמידים לקולנוע, ויש הרואים בו את סרטו הטוב ביותר של לאונה.
לאחר כישלון זה ביים לאונה את "חופן של דינמיט" (1971), בכיכובו של ג'יימס קובורן, אשר היה מערבון ספגטי שגרתי, ולא הפגין את האיכויות שהפגינו קודמיו.
לאונה סירב לביים את הסנדק, ובילה את עשר השנים הבאות ביצירת "היו זמנים באמריקה", אפוס על גנגסטרים יהודים בהפקת ארנון מילצ'ן, אשר נחשב על ידי המבקרים לאחד הטובים בסרטיו.
בארצות הברית, קוצץ הסרט ושונה עד בלי היכר, דבר שגרם לכישלון הסרט שם.
בעת מותו בשנת 1989 עבד לאונה על הכנת אפוס גדול בו ינציח את המצור על לנינגרד במלחמת העולם השנייה.
סרג'יו צ'ליבידאקה (ברומנית: Sergiu Celibidache (IPA-ro|ˈserd͡ʒju t͡ʃelibiˈdake) ; 28 ביוני 1912, רומאן, רומניה – נפטר ב-14 באוגוסט 1996, נמור, צרפת) היה מנצח רומני ממוצא יווני.
צ'ליבידאקה החל את לימודי המוזיקה שלו בנגינה בפסנתר.
בהמשך למד מוזיקה, פילוסופיה ומתמטיקה בבוקרשט ובפריז.
הוא הושפע עמוקות מהיכרותו עם מרטין שטיינקה, שבהיותו בקיא בבודהיזם הטביע את חותמו באופן ברור על השקפת עולמו של צ'ליבידאקה לשארית חייו.
משנת 1945 עד 1952 היה מנצח ראשי של הפילהרמונית של ברלין.
אחר כך עבד עם שורה של תזמורות רדיו בסטוקהולם, שטוטגרט ופריז.
משנת 1979 עד מותו היה מנצח ראשי של הפילהרמונית של מינכן, ומשנת 1983 לימד במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, פנסילבניה.
צ'ליבידאקה סלד מהקלטות והעדיף את המגע הבלתי-אמצעי של קונצרטים חיים.
כתוצאה מכך, מספר זעום של הקלטות בניצוחו אושרו רשמית להפצה במהלך חייו, ואלה שהופצו מאז מותו הן בעיקר של קונצרטים משודרים.
תקליטים ראויים להיזכר הם ביצועיו במינכן לבטהובן, ברהמס, ברוקנר, שומאן, באך, פורה וסדרת הקלטות מקונצרטים חיים עם התזמורת הסימפונית של לונדון.
הוא השתדל לכלול לפחות יצירה מודרנית אחת בכל תוכנית, אבל היו מלחינים שלא היה מוכן לנצח על יצירותיהם: רגר, שנברג, דיליוס, אלגר.
לדבריו, אם היו מאלצים אותו לנצח אך ורק על באך ומוצרט, לא היה מצטער.
צ'יליבידאקה פעל וסייע למנצחת זאהיה זיואני, (Zahia Ziouani) שגדלה בפרבר סן דני בצרפת, למדה אצלו ניצוח והקימה את התזמורת הסימפונית דיברטימנטו.
הסרט "המנצחת" Divertimento" - (2022)" - מספר את הסיפור.
את המנצח צ'יליבידאקה מגלם השחקן נילס ארסטרופ.
סרג'וּ קוֹמיסיוֹנה (רומנית: Sergiu Comissiona; 16 ביוני 1928 – 5 במרץ 2005) היה מנצח ישראלי אמריקאי יליד רומניה.
סרג'ו קומיסיונה, דמות מוכרת ביותר מ-25 ארצות, היה אחד המנצחים הדינמיים, הרגישים והמנוסים ביותר בתקופתו, שנהנה מהוקרה בינלאומית.
קומיסיונה נולד בבוקרשט בירת רומניה במשפחה יהודית.
אביו, ז'אן לופו קומיסיונה, בוגר האקדמיה למסחר בברלין היה תעשיין, בעל בית חרושת למוצרים כימיים שירש מחמיו, והאם, ז'ני לבית האופרכט, הייתה זמרת בהכשרתה.
שם משפחתו, "קומיוסיונה", נבע משם מלאכתו של סבו יוסף לופו "קומיסיונרו", כלומר "סוכן המכירות", שחי בזמנו בעיירה טרגו אוקנה במולדובה.
סרג'ו ואחותו הגדולה, מילי, גדלו באווירה אינטלקטואלית ואמנותית, פתוחה לתרבויות ודתות אחרות.
בילדותם הייתה להם מטפלת גרמנייה קתולית, ילידת ויז'ניץ.
בימי מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט בינואר 1941 הסתתרה משפחת קומיסיונה בדירה במרכז העיר שסופקה לה על ידי משפחה רומנית.
זו הייתה אותה משפחה, פרוטופופסקו שמה, שבהסכם, לקחה על עצמה את הבעלות על העסק המשפחתי בעקבות החוק להלאמת עסקי היהודים בימי המשטר הצבאי-פאשיסטי שקם 4 חדשים קודם לכן.
באותם ימים כשנאסרה על היהודים גישה לחיי התרבות והאומנות של רומניה, העז בכל זאת סרג'ו קומיסיונה, אז נער, להיכנס לקונצרטים שהתקיימו האתנאום בבוקרשט.
אחרי השחרור מהשלטון הפרו-נאצי, למד קומיסיונה בתיכון על שם מאטיי בסאראב אותו עזב לטובת מסגרת לימודים פחות נוקשה, אקסטרנית, שהוקמה בככר רומאנה על ידי קבוצת מורים.
סרג'ו קומיסיונה החל בלימודי כינור בגיל חמש אצל המורה הידועה ברומניה של אז, צ'צ'יליה ניצולסקו לופו, שהייתה הראשונה שהמליצה לו מאוחר יותר לשקול לבחור בקריירה של מנצח.
לקח גם שיעורי פסנתר, קרן יער ופיתוח קול.
בתיכון הפסנתרן מירצ'ה ברוקר עודד אותו ושילבו ככנר בתזמורת תלמידי התיכון הפרטי.
הוא הופיע בנעוריו בשני קונצרטים פומביים והיה לחבר בתזמורת החצי-סימפונית הממלכתית על שם צ'יפריאן פורומבסקו בניהולו של הכנר אמיל קובילוביץ', שהופיעה ברוח התקופה בפני העובדים בבתי חרושת ובמוסדות שונים.
לפי המלצת מורתו לכינור, שביקשה שיפתח כישורים לאלתור ומקצבים, השתתף קומיסיונה בגיל 16 בהרכבים למוזיקת ג'אז -בשנים 1946–1947 ב "רביעית רדיו בוקרשט", וכך התוודע אישית לכמה מנגני הג'אז הידועים של בוקרשט באותה תקופה, חלקם יהודים: אוטו יוסטר, ג'ו ריינינגר, סרג'ו מלגמבה, רולאן גראנייה הצרפתי.
התחיל לקבל גם שיעורים פרטיים לניצוח מאדוארד לינדנברג (1973-1908), תלמיד לשעבר של הרמן שרכן, מנצח ומורה ב"קונסרבטוריון היהודי" ושלימד גם באקדמיה למוזיקה של בוקרשט.
בגיל 17, בשנת 1945 בעידודו של לינדנברג, הופיע הצעיר לראשונה כמנצח, במופע של תזמורת קולגיום הרוקחים בבוקרשט, כשבקהל נמצא אביו.
האב (שנפטר באופן פתאומי שנה לאחר מכן, בגיל 50) התלהב מהצלחת בנו וברך על בחירתו לפתח קריירה מוזיקלית כמנצח.
את הופעתו הראשונה בניצוח אופרה עשה קומיסיונה באותה שנה, 1945, במופע עם האופרה "פאוסט" מאת גונו בעיר סיביו (כשהמנצח הקבוע לא הגיע מסיבה כלשהי הצליח סרג'ו הצעיר לשכנע את המנהלים, שהוא יכול להחליפו) לצד אמו, ז'ני קומיסיונה, שהועסקה אז לראשונה, בשנות ה-40 לחייה, כזמרת על במת אופרה.
באותה תקופה יחד עם ידיד, השחקן ז'אן אברמוביץ', שדיקלם שירה, קומיסיונה ניגן באקורדיון בפני פועלים רומנים וחיילים סובייטים.
באחד מערבי התרבות האלה, שהתקיים בבית חרושת לגרביים, חייל סובייטי שכעס על דלות הרפרטואר שלו בשירי זמר רוסיים, דקר לו בכידון את האקורדיון.
קומיסיונה התקבל בסופו של דבר לאקדמיה למוזיקה של בוקרשט, כשבוועדת הקבלה היה חבר המלחין והכנר ג'ורג'ה אנסקו.
למד שם בשנים 1948–1951, בין השאר, תאוריה, הלחנה (אצל יון דומיטרסקו), ניצוח מקהלה, והיה לתלמידם באמנות הניצוח של לינדנברג, של קונסטנטין סילבסטרי וג'ורג'ה ג'ורג'סקו.
ברומניה נכנסה בינתיים לעידן המשטר הקומוניסטי.
קומיסיונה מצא בשנת 1947 עבודה ככנר באנסמבל הקונפדרציה של האיגודים המקצועיים, תחת ניצוחו של קונסטנטין בוג'אנו.
בוג'אנו הרשה לעיתים למוזיקאים צעירים כמו קומיסיונה לנצח בחזרות על התזמורת.
יום אחד בשנת 1947 כשבוג'אנו היה חולה, נדרש קומיסיונה לנצח עת התזמורת במופע פומבי ששילב פולקלור, ריקודים, מוזיקת מקהלה וסימפונית, וזכה בהצלחה רבה ובהוקרת חברי האנסמבל.
מאותו רגע קודם למשרת סגן מנצח למשך שנתיים (1950-1948).
לאחר מכן כיהן כמנהל המוזיקלי של אנסמבל האיגודים המקצועיים למשך 5 שנים (1955-1950) תחת ניהולו האמנותי של סנדו אליאד.
ב-16 ביולי 1949 הוא התחתן עם רובין (Robinne) פלדשטיין-פלורין, שהייתה רקדנית באותו האנסמבל.
בשנות העשרים לחייו התמנה למנצח ראשי של האופרה הממלכתית של רומניה , משנת 1956 עד 1959.
בשנת 1959 עזב את רומניה ועלה לישראל יחד עם אשתו, הרקדנית רובין פלורין.
משנת 1960 עד 1967 ניהל את התזמורת הקאמרית רמת גן.
כן ניהל את התזמורת הסימפונית חיפה משנת 1959 עד 1966. הוא הופיע לראשונה בארצות הברית בניצוח על תזמורת פילדלפיה בשנת 1965
לאחר מכן כיהן גם כמנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של גטבורג שבשוודיה משנת 1966 עד 1977, והיה למנצח הראשי של תזמורת רדיו הילוורסום בהולנד בשנת 1982. כמו כן היה מנהל מוזיקלי של כמה הרכבים מובילים בצפון אמריקה, בהם תזמורת בולטימור, התזמורת הסימפונית של יוסטון והתזמורת הסימפונית של ונקובר.
בין השנים 1967 - 1969 היה מנצח ראשי של תזמורת אלסטר שבצפון אירלנד.
הוא ניהל גם את האופרה של ניו יורק.
משנת 1969 הקדיש 15 שנים לתזמורת בולטימור, הפך אותה מהרכב נידח לתזמורת מכובדת בקנה מידה ארצי ובהמשך לקח אותה למסע הקונצרטים הראשון שלה מחוץ לארצות הברית וניצח עליה בהקלטותיה הראשונות.
קומיסיונה ניצח על ביצועי בכורה ועל הקלטות ראשונות של מספר יצירות מודרניות, בהן סימפוניות של אלאן פטרסון , שהקדיש לו את הסימפוניה ה-9 שלו.
קומיסיונה היה מנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית ירושלים בשנת 2004.
רשימת הקלטותיו כוללת 18 אלבומים.
הוא קיבל תואר אביר מסדר האמנויות והספרות מממשלת צרפת ותואר דוקטור לשם כבוד מקונסרבטוריון ניו אינגלנד בבוסטון, היה חבר כבוד של האקדמיה השוודית למוזיקה וייסד תחרות לאומית למנצחים אמריקאים צעירים מטעם תזמורת בולטימור.
קומיסיונה ואשתו היו לאזרחים אמריקאים ב-4 ביולי 1976, בטקס מיוחד לחגיגות המאתיים לעצמאות ארצות הברית בפורט מקהנרי במפרץ בולטימור.
קומיסיונה התגורר שנים רבות בניו יורק.
קומיסיונה נפטר ב-2005 מהתקף לב באוקלהומה סיטי, אוקלהומה, ארצות הברית, שעות אחדות לפני קונצרט שתוכנן לו שם.
סרג'יו דן (ברומנית: Sergiu Dan; 29 בדצמבר 1903 – 13 במרץ 1976) היה סופר, עורך ומתרגם יהודי-רומני.
סרג'יו דן נולד בפיאטרה ניאמץ, רומניה בשם איסידור סרג'יו רוטמן, למד כלכלה וסיים את בית הספר העליון למסחר.
הוא התחיל את הקריירה הספרותית עם פואמות שפורסמו בעיתון Flacăra (הלהבה), בשנת 1926.
היה עורך פוליטי בכתב העת Dreapta (הימין) והשתתף בעיתון Timpul (העת).
תרגם מצרפתית לרומנית יצירות של גוסטב פלובר, "מאדאם בובארי" ו"סאלאמבו".
תרגם גם יצירות של לואי אראגון, אנטול פראנס, וולטייר ועוד.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא נשלח לטרנסניסטריה.
בשנת 1945 סרג'יו דן פרסם רומן על שהותו במחנה עבודה וחיי היהודים בתקופה זו.
בתקופה הקומוניסטית ישב בבית הכלא החל משנת 1947 ועד לשנת 1955.
בשנת 2001, כאשר אולצו השירותים החשאיים הרומנים (בעקבות פרשת גאורגה אורסו) להשיב כתבי יד שהוחרמו, בין 103 בעלי כתבי היד שלא באו לתבוע את כתב ידם מהרשויות, היה גם סרג'יו דן.
1929 Viaţa minunată a lui Anton Pann "החיים הנפלאים של אנטון פאן", נכתב בשותפות עם רומולוס דיאנו.
1933 Surorile Veniamin "האחיות ונימין", רומן אהבה, הופיע בהוצאת אמינסקו.
1934 Arsenic "ארסניק", רומן, זכה בפרס Eforie (אפוריה).
Unde începe noaptea "היכן מתחיל הלילה", רומן, על סבלות היהודים בטרנסניסטריה, הופיע מחדש בהוצאת הספר בשנת 2006.
Serviciul de noapte - Nuvele "שירות הלילה - נובלות", הופיע בהוצאת מינרבה בשנת 1980.
Roza şi ceilalţi "רוזה והאחרים", רומן.
Tase cel Mare "טאסה הגדול", רומן.
dintr-un jurnal de noapte "מתוך יומן לילה", הופיע בשנת 1970 בהוצאה הרומנית.
סֶרג'יוּ נַטרָא (סֶרג'יוּ נַטרָה; בלועזית: Sergiu Natra; 12 באפריל 1924 – 21 בפברואר 2021) היה מלחין ישראלי ורומני.
סרג'יו נטרא היה מלחין מוזיקה קלאסית בעל מוניטין רב ומחשובי המלחינים בעולם.
יצירותיו לנבל מבוצעות לעיתים קרובות ברחבי העולם ומהוות יצירות חובה בתחרויות לנבל ובמוסדות אקדמאיים בתחום זה.
תרומתו למוזיקה הקלאסית ולתרבות העולמית, הייתה גדולה מאוד.
סרג'יו נטרא (נדלר - Nadler) נולד בבוקרשט ברומניה למשפחה שמקורה בגרמניה אוסטריה ובצ'כיה (ליווא - Löwe, לוסטגרטן - Lustgarten).
בילדותו למד פסנתר ומוזיקה ובהלחנה החל לעסוק בגיל צעיר מאוד.
קטע לתזמורת "מארש וכוראל" משנת 1944 הקנה לו מעמד של מודרניסט בתחום המוזיקה הקלאסית והעכשווית.
על יצירה זו ועל ה"דיוורטימנטו בסגנון קלאסי" שנכתבו בגיל 19 קיבל את פרס להלחנה על שם אנסקו בשנת 1945. לאחר מכן קיבל את הפרס הלאומי בהלחנה של מוזיקה קלאסית, על יצירות שכתב בגיל 25 ובניהן "הסימפונה אדמה ומים".
במהלך זוועות הנאצים שעימם שיתפו פעולה חלק מהרומנים, כמו גם לאחר מכן במהלך המשטר הקומוניסטי, המלחין ומשפחתו, שנחשבו כחלק מ"העילית ", סבלו מעבודות כפייה בשואה, ריצוי זמן בכלא והחרמת כל נכסיהם.
חלק מיצירותיו של המלחין לא השתמרו או הושמדו על ידי הגרמנים או משתפי הפעולה שלהם ברומניה.
היצירה "ארבע פואמות" לבריטון ותזמורת, הייתה האחרונה שבוצעה לפני שעלה לישראל, שלוש שנים לאחר שהגיש בקשת הגירה לממשלת רומניה, תקופה שבה הוא ואשתו סוניה נטרא, פסלת ואומנית ידועה, סבלו מאיסור פרסום ומימוש כל פעילות מקצועית.
בשנת 1961 עלו לישראל סרג'יו נטרא ואשתו סוניה, התיישבו ברמת אביב.
כעבור שנה ביצעה הפילהרמונית הישראלית, בניצוח סרג'יו קומיסיונה את ה"סימפוניה אופקים" לתזמרת לכלי קשת סימפונית.