tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף טען צ'רצ'יל כי הנחיתה באנציו השיגה מטרה נוספת בכך שמנעה מהגרמנים להעביר כוחות למערב אירופה כהכנה לפלישה הצפויה בחופי צרפת.
החלטתו של קלארק לפנות צפונה כדי לתפוס את רומא נותרה שנויה במחלוקת ולאורך השנים ספג קלארק ביקורת רבה על החלטה זו.
היו שטענו כי קלארק הונע משיקולי יוקרה אישית בכך שרצה להיות הראשון שיגיע לרומא.
בכל מקרה, בעקבות החלטה זו מטרת המבצע, השמדת הארמייה העשירית הגרמנית, לא הושגה.
הארמייה הגרמנית נסוגה צפונה והמשיכה להילחם בבעלות הברית בצפון איטליה במשך שנה נוספת.
למרבה האירוניה, נראה כי אם היו ממשיכים כוחות הקורפוס השישי מזרחה לעבר ולמונטונה, היה קלארק מגיע מהר יותר לרומא, תוך שכוחותיו מנתקים את כביש 6 ולוכדים את הארמייה העשירית הגרמנית.
הקרב על אמבה אלגי התרחש במאי 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, חלק מהמערכה במזרח אפריקה.
לאחר התבוסה האיטלקית בקרן באפריל 1941, הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה, החזיר את כוחותיו למעוז ההר באמבה אלגי.
להר היו גלריות חצובות בסלע כדי להגן על הכוחות המגינים ולהחזיק תחמושת ומחסנים בשפע, והחיילים האיטלקיים חשבו שהם בלתי ניתנים לחדירה.
אולם לפי מקורות אחרים, ניתן היה להתקיף בקלות את המבצר הודות למיקומו ולשטח ההררי, אך חסר מזון ומים, כך שהמרשל אנריקו קאוויליה מאוחר יותר מתח ביקורת על הדוכס על שבחר בו לקרב האחרון שלו, וכינה את אמבה אלגי "סלע ללא מים וללא אוכל".
לפני הקרב מנו הכוחות האיטלקיים באזור כ-7,000 חיילים, בהם גדוד מקלעים, גדוד ארטילרי (40 תותחי הרים 65 מ"מ 65/17 דגם 1913) וגדוד חי"ר.
מספר הכוחות הבריטיים היה 41,000, מתוכם 25,000 חיילים בריטים (הועברו מהודו) ו-16,000 אתיופים.
כוחות אלו כללו גם את הדיוויזיה ההודית, חטיבה מדרום אפריקה ויחידות נפרדות נוספות.
לאחר כיבושה של דסה, הצטרפה לכוחות בעלות הברית קבוצת גרילה אתיופית.
ההתקפות הראשוניות על הגישות לאמבה אלגי על ידי כוחות בריטיים בפיקודו של מייג'ור-גנרל מיין מצפון, החלו ב-4 במאי מהצד המזרחי והמערבי.
הייתה לחימה קשה בשטח ההררי המשונן, אך לחייליו של מיין הצטרפו ב-12 במאי גם הבריגדה הדרום אפריקאית הראשונה של בריגדיר דן פינאר, שכבשה את חיל המצב האיטלקי של דסי (20 באפריל) שנמצא 200 מייל (320 ק"מ) דרומית לאמבה אלגי, ועד 14 במאי אמבה אלגי הייתה מוקפת לחלוטין.
תקיפה סופית תוכננה למחרת, אך תקיפה של פגז ארטילריה פגעה במזבלה של דלק איטלקי, ושלחה זרם נפט למי השתייה האיטלקים האחרונים שנותרו, ואילצה את חיל המצב לסיים את התנגדותו.
המפקד האיטלקי החל במשא ומתן על הפסקת אש ב-16 במאי 1941. הדוכס מאאוסטה וחיל המצב שלו נכנעו למפקד הבריטי, לוטננט-גנרל סר אלן קנינגהם, ב-19 במאי 1941. הדוכס וחיל המצב זכו לכבוד המלחמה.
כניעה זו סימנה את סופה של כל שליטה איטלקית משמעותית במזרח אפריקה, אם כי כמה כוחות מצב ימשיכו להילחם עד 1943.
חיילים איטלקיים נלחמו באומץ נגד הכוחות המוחלטים של בעלות הברית, אך בהיעדר אספקת מים ומזון, נאלצו להיכנע לכוחות בעלות הברית ב-17 במאי.
למפקד המובס, אמדאו, נשללה הזכות לשאת נשק אישי מתוך הכרה בגבורתם של חייליו (אם כי ייתכן שהדבר נבע מהשתייכותו לשושלת המלוכה האיטלקית).
לאחר לכידתו של אמבה אלגי, הקבוצה העיקרית של החיילים האיטלקיים באתיופיה חדלה להתקיים.
רק החיילים של פייטרו גאזטרי בדרום המדינה ובקונגו הבלגית (עד 6 ביולי) וגוגלילמו נאסי באזו בגונדר (עד 28 בנובמבר 1941) המשיכו להילחם בכוחות בעלות הברית.
ב-5 במאי 1941, לאחר חמש שנות גלות, חזר היילה סלאסי הראשון לאתיופיה.
המושל הכללי של מזרח אפריקה האיטלקית ומפקד הכוחות האיטלקיים באזור נכנעו.
חלק גדול ממרכז וצפון אתיופיה שוחרר מהשלטון האיטלקי.
הסרט "סיירת אמבה אלגי", שצולם ב-1953 על ידי פלאביו קאוואלארה, מהלל את ההגנה האיטלקית מול הבריטים.
קרב אנרהודר היה קרב צבאי בין הכוחות המזוינים של רוסיה לבין הכוחות המזוינים של אוקראינה, כחלק מהפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022. במסגרת המתקפה הרוסית בדרום אוקראינה, כוחות צבא רוסיה השתלטו במהלך הקרב על אנרהודר, עיר הסמוכה לתחנת הכוח הגרעינית זפוריז'יה וכן לתחנת כוח תרמית גדולה.
ב-28 בפברואר 2022 בשעה 8:00 בבוקר, כוחות רוסים ניסו להיכנס לעיר אנרהודר אך נתקלו בהתנגדות של הצבא האוקראיני ומיליציות אזרחיות.
הלחימה נמשכה כשעתיים, זוג מטוסי AV רוסים הושמדו על ידי כוחות קרקע אוקראינים.
מאוחר יותר משרד ההגנה הרוסי הודיע שהם כבשו את העיר אנרהודר ואת תחנת הכוח הגרעינית זפוריז'יה.
אזרחים מקומיים חסמו את נתיב הגישה אל המפעל ואת הכניסה לעיר, ואילצו את הכוחות הרוסיים לסגת אחורה.
ראש עיריית אנרהודר, דמיטרי אורלוב, הכחיש כי העיר והמפעל נכבשו.
החל מ-1 במרץ, כוחות רוסים החזיקו בקו בפאתי העיר וכיתרו אותה לחלוטין.
לדברי ראש עיריית אנרהודר, בעיר יש מחסור חמור של מזון.
ב-2 במרץ הצהיר ראש עיריית אנרהודר כי חיילים רוסים מתקרבים בשנית לעיר.
בשעה 09:00 שכנעו האזרחים את הכוחות הרוסיים להודיע למנהיגיהם הצבאיים כי תחנת הכוח הגרעינית מוגנת היטב וכי האזרחים מסרבים לתת לצבא הרוסי להיכנס לעיר.
הפגישה הבאה של שני הצדדים נקבעה לשעה 15:00. המפגינים נשאו דגלי אוקראינה במחאה שחסמו את הכביש.
משאיות אשפה שימשו כחלק מהמצור.
בסביבות השעה 18:00, המחאה שחסמה את הגישה כללה מאתיים עובדי תחנות כוח ותושבים.
רפאל גרוסי, מנכ"ל הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א), הצהיר כי סוכנות הידיעות הרוסית הודיעו לסבא"א כי הכוחות הרוסיים שולטים בשטח סביב תחנת הכוח הגרעינית.
בבוקר 4 במרץ ניתנה גישה לכוחות הכיבוי לתחנת הכוח והצליחו לכבות את השריפה.
מאוחר יותר בבוקר, כוחות רוסים כבשו את המפעל לאחר שאישרו שלא היו שינויים ברמות הקרינה.
לאחר מכן המשיך הצבא הרוסי להיכנס לאנרהודר והשתלט עליה.
ראש העיר של אנרהודר אמר שהעיר איבדה את אספקת החימום שלה כתוצאה מהקרב.
תושבים הפגינו נגד השלטון הרוסי.
הצוות שהמשיך להפעיל את תחנת הכוח נשאר אוקראיני, ולפי דיווחים היה נתון לאיומים מצד הרוסים.
בהודעה שפרסם יושב הראש של סבא"א, הוא מסר כי הצוות יגיע לסבא"א.
הסוכנות מסרה כי הצוות יעריך את הנזק הפיזי שנגרם למתקן ואת התנאים שבהם עובדים הפועלים במקום, וכי הוא יקבע עד כמה מערכות הבטיחות שם מתפקדות.
לאחר ביקור בתחנה, הוא דיווח שבעקבות הקרבות נותק הקו האחרון שהעביר חשמל מזפוריז'יה לרשת החשמל האוקראינית - ולכן תלויה התחנה בקו החירום.
לפי סבא"א, מתוך ששת הכורים בתחנה רק אחד עדיין פעל.
ב-1 בספטמבר, במהלך מתקפת נגד אוקראינית בחזית הדרומית, טען משרד ההגנה הרוסי כי נהדפה תקיפה אמפיבית אוקראינית לכאורה על תחנת הכוח הגרעינית זפוריז'יה, באותו יום שבו ביקרו במקום פקחי סבא"א.
סבא"א פרסמה דו"ח ראשוני שהזהיר מהמצב המסוכן במתחם וקרא לממשלות בקייב ובמוסקבה להסכים יחד על הפסקת הלחימה באזור.
בדו"ח נמנעת סבא"א מלעסוק בשאלה מי אכן אחראי להפגזות הללו, ומציינת רק כי זיהתה נזק נרחב למתקנים בתחנה וקבעה כי ישנו "צורך דחוף" לנקוט בפעולה שתשים להן סוף.
לפי הממצאים, מוסקבה הציבה כוחות צבא בתוך מתחם התחנה.
לפי סבא"א, הפגזות גרמו להרס תשתיות החשמל באנרהודר, בה התגוררו אנשי צוות המפעילים את תחנת הכוח הגרעינית זפוריז'יה שבידי רוסיה, דבר המהווה איום הולך וגובר על התחנה.
לאחר סיפוח דרום ומזרח אוקראינה, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין חתם על צו שבו הורה לממשלת רוסיה להשתלט על ניהול תחנת הכוח הגרעינית בזפוריז'יה ולהפוך אותה ל"רכוש פדרלי".
קרב אממי אושימה התרחש ב-22 בדצמבר 2001, מול חופי האי היפני אממי אושימה שבים סין המזרחי.
ההיתקלות הסתיימה בטביעת כלי השיט הצפון קוריאני, ולאחר מכן הודיעו השלטונות היפניים כי כלי השיט היה ספינת ריגול.
ההיתקלות התרחשה מחוץ למים הטריטוריאליים של יפן, אך בתוך האזור הכלכלי הבלעדי שלה, המשתרע על פני 200 מיילים ימיים (370 ק"מ; 230 מייל) מאדמת יפן, שבתוכו יכולה יפן לתבוע זכויות בלעדיות על דיג ומשאבים מינרלים.
בשנת 1999, יפן טענה כי כלי שיט צפון קוריאני אחר שנתקל במשמר החופים היפני הוא כלי ריגול, אם כי צפון קוריאה הכחישה זאת.
ב-21 בדצמבר 2001, יממה לפני הקרב, ספינה לא מזוהה אותרה במימי יפן.
המכמורת החמושה זוהתה על ידי תחנת תקשורת באי קיקיג'ימה, שהייתה בשליטת מטה המודיעין של ההגנה היפנית.
מוקדם בבוקר שלמחרת, הספינה רדפה על ידי ארבע כלי שיט של משמר החופים של יפן, שהורו לה לעצור, וירו 25 יריות אזהרה על הספינה כשהתעלמה מפקודות אלו.
התפתח קרב בן שש שעות, שבו נורו למעלה מ-1,000 כדורי מקלע על ידי שני הצדדים.
היפנית טענו כי הכוח הצפון קוריאני החזיק מטולי רקטות כתף.
המכמורת הצפון קוריאנית נפגעה בשלב זה ממספר כדורים.
מספר פיצוצים, שלא קשורים ישירות להתקפות יפניות, טלטלו את הספינה עד לטביעתה.
יחידת מיוחדת התגייסה לעלות על הספינה, אך נאלצה להמתין לפקודות רשמיות, אשר בוששו להגיע לפני ובינתיים טבעה הספינה.
לפי העיתון הבריטי "הגרדיאן", נראו חמישה עשר צפון-קוריאנים נצמדים למצוף המכמורת, אך הספינות היפניות התעלמו מהם בגלל החשש שישתמשו בכוח כדי להתנגד ללכידה, והמשיכו לתקוף את המכמורת.
שתי גופות נמצאו, 13 אנשים נוספים הוכרזו כנעדרים, ומספר ימים לאחר מכן הוכרזו כמתים.
סך הכל 15 צפון-קוריאנים נהרגו בקרב.
בשנת 2003 נבדקה המכמורת על ידי היפנים כדי לאשר מהיכן נשלחה.
בדיקה של גוף הספינה קבעה שהוא שייך לצפון קוריאה, וככל הנראה היה כלי הסתננות וריגול.
התברר כי כלי השיט הוסווה כסירת דיג והוא יכול לשוט במהירות של כ־60 קמ"ש, הרבה יותר מהר מכל ספינת מכמורת מסחרית.
הספינה הכילה גם פתח נסתר המשמש כדלת יציאה לסירות מהירות.
לאחר השלמת הבדיקות, גוף הספינה הוצג במוזיאון משמר החופים של יפן ביוקוהמה, שם הפכה לאטרקציה תיירותית פופולרית.
קרב אפומטוקס, שהתרחש במחוז אפומטוקס שבווירג'יניה, בבוקר 9 באפריל 1865, היה אחד הקרבות האחרונים של מלחמת האזרחים האמריקנית (1861–1865).
זה היה הקרב האחרון בפיקודו של המפקד העליון של הקונפדרציה, רוברט לי, וארמיית צפון וירג'יניה לפני שהם נכנעו לארמיית הפוטומק של האיחוד תחת הגנרל המפקד של צבא ארצות הברית, יוליסס גרנט.
רוברט לי, שנטש את בירת הקונפדרציה ריצ'מונד, וירג'יניה לאחר המצור בן תשעה וחצי חודשים על פיטרסבורג וריצ'מונד, נסוג מערבה, בתקווה לאחד את צבאו עם כוחות הקונפדרציה הנותרים בקרוליינה הצפונית, ארמיית טנסי בפיקודו של גנרל ג'וזף ג'ונסטון.
כוחות חיל הרגלים והפרשים של האיחוד תחת הגנרל פיליפ שרידן רדפו ועצרו את נסיגת כוחות הקונפדרציה בכפר הקרוי בית המשפט של אפומקוס במחוז אפומטוקס.
לי פתח במתקפה אחרונה כדי לפרוץ דרך כוחות האיחוד, בהנחה שכוח האיחוד מורכב כולו מפרשים חמושים קלות.
כאשר הבין שחיל הפרשים מגובה בשני קורפוסים של חיילים רגליים, לא הייתה לו ברירה אלא להיכנע כשהבין שדרך הנסיגה שלו חסומה כעת.
החתימה על מסמכי הכניעה התרחשה בסלון הבית שבבעלות וילמר מקלין ב-9 באפריל.
ב-12 באפריל, טקס רשמי הכולל מצעד והנחת הנשק בהובלת גנרל ג'ון גורדון מצבא הקונפדרציה וגנרל ג'ושוע צ'מברלין מצבא האיחוד סימן את פירוק ארמיית צפון וירג'יניה ולמעשה את סיום המלחמה בווירג'יניה.
בעקבות הכניעה הוענקה חנינה לכמעט 28,000 מהקצינים והחיילים שנותרו.
הם היו חופשיים לחזור הביתה ללא כלי הנשק העיקריים שלהם, אך התאפשר להם לקחת את סוסיהם ולשמור על נשק הצד שלהם (חרבות ואקדחים).
אירוע זה הוביל לסדרה של כניעות ברחבי הדרום, בצפון קרולינה, אלבמה ולבסוף בשריבפורט, לואיזיאנה ביוני, מה שסימן את סופה של המלחמה בת ארבע השנים.
המערכה האחרונה על השליטה בריצ'מונד, וירג'יניה, בירת מדינות הקונפדרציה, החלה כאשר ארמיית הפוטומק של האיחוד חצה את נהר ג'יימס ביוני 1864. הצבאות בפיקודו של הגנרל העליון יוליסס ס.
גרנט (1822–1885) הטילו מצור על פיטרסבורג, דרומית לריצ'מונד, בכוונה לנתק את קווי האספקה של שתי הערים ולאלץ את כוחות הקונפדרציה להתפנות.
באביב 1865, גנרל צבא מדינות הקונפדרציה רוברט לי, חיכה להזדמנות לעזוב את פיטרסבורג, מודע לכך שהעמדהבלתי ניתנת להגנה, אך חיילי האיחוד עשו את הצעד הראשון.
ב-1 באפריל 1865, מפקד הפרשים גנרל פיליפ שרידן איגפו את אגפו של לי בקרב על חמש המזלגות.
למחרת השיג צבאו של גרנט פריצת דרך מכרעת, וסיים למעשה את המצור בפטרבורג.
עם ניתוק קווי רכבת, אנשיו של לי נטשו את קו החזית בו החזיקו במשך עשרה חודשים ופונו בלילה שבין 2 ל-3 באפריל.
המטרה הראשונה של לי הייתה להרכיב מחדש ולצייד את אנשיו בבית המשפט אמיליה.
התוכנית שלו הייתה להתחבר למפקד צבא טנסי ג'וזף ג'ונסטון בצפון קרוליינה ולצאת למתקפה לאחר הקמת הגנות על נהר רואנוק בדרום מערב וירג'יניה.
עם זאת, כשהגיעו הכוחות לאמיליה ב-4 באפריל, הם לא מצאו שום ציוד.
לי שלח קרונות למדינה שמסביב כדי לחפש מזון, אך כתוצאה מכך איבד יום של צעידה.
לאחר מכן פנה הצבא מערבה לתחנת אפומטוקס, שם חיכתה לו רכבת אספקה נוספת.
צבאו של לי הורכב כעת מחיל הפרשים ושני חיל רגלים קטן.
בדרך לתחנה, ב-6 באפריל בסיילורס קריק, כמעט רבע מצבא הקונפדרציה הנסוג נותק על ידי הפרשים של שרידן וגורמים מהגדודים השני והשישי.
שתי דיוויזיות של הקונפדרציה לחמו בגדוד השישי לאורך הנחל.
חיילי הקונפדרציה תקפו אך הוסגו לאחור, וזמן קצר לאחר מכן פרצו פרשי האיחוד את קווי הקונפדרציה.
רוב 7,700 חיילי הקונפדרציה נתפסו או נכנעו, כולל סגן הגנרל ריצ'רד ס.
איוול ושמונה קצינים כלליים נוספים.
העיכוב מנע מלי להגיע לתחנת אפומטוקס עד שעות אחר הצהריים המאוחרות ב-8 באפריל, ואפשר לשרידן להגיע לתחנה לפני הדרומיים באותו ערב, שם תפס את האספקה של לי וחסם את דרכו.
בעקבות הקרבות הקטנים של כנסיית קמברלנד והגשר הגבוה, ב-7 באפריל, שלח גנרל גרנט פתק ללי המצביע על כך שהגיע הזמן למסור את כניעת צבא צפון וירג'יניה.
בפתק חוזר, לי סירב לבקשה, אך שאל את גרנט על אילו תנאים הוא חשב.
ב-8 באפריל, פרשי האיחוד תחת מייג'ור גנרל ג'ורג' ארמסטרונג קסטר תפסו ושרפו שלוש רכבות אספקה שחיכו לצבאו של לי בתחנת אפומטוקס.
כעת שני הכוחות הפדרליים, ארמיית הפוטומק והצבא של ג'יימס, התכנסו באפומטוקס.
כשהאספקה שלו באפומטוקס הושמדה, לי הסתכל כעת מערבה, אל מסילת הברזל בלינצ'בורג, שם חיכתה לו אספקה נוספת.
עם זאת, בבוקר 8 באפריל, גדוד של חיל הפרשים ה-15 של פנסילבניה נותק מהפשיטה על סטונמן לתוך צפון קרוליינה ודרום מערב וירג'יניה וערך הפגנה בטווח של שלושה מיילים מלינצ'בורג, מה שנראה כמו חילוץ של כוח גדול בהרבה.
למרות האיום החדש הזה, לי החליט לנסות בכל זאת להגיע ללינצ'בורג.
בזמן שצבא האיחוד סוגר על לי, כל מה שהיה בין לי ולינצ'בורג היה פרשי האיחוד.
לי קיווה לפרוץ דרך חיל הפרשים לפני שחיל הרגלים יגיע.
הוא שלח פתק לגרנט בו אמר שהוא לא מעוניין למסור את צבאו עדיין, אבל הוא מוכן לדון כיצד תנאיו של גרנט ישפיעו על הקונפדרציה.
גרנט, שסבל מכאב ראש, הצהיר כי "נראה כאילו לי עדיין מתכוון להילחם".
חיל הרגלים של האיחוד היה קרוב, אבל היחידה הקרובה מספיק כדי לתמוך בחיל הפרשים של שרידן הייתה של רס"ן ג'ון גיבון מהצבא של ג'יימס.
החיל הזה נסע תוך 21 שעות כדי להגיע לפרשים.
הגנרל אדוארד אורד, מפקד צבא של ג'יימס, הגיע עם הגדוד ה-34 בסביבות השעה 4:00 בבוקר בזמן שהחיל החמישי של צבא הפוטומק היה קרוב.
שרידן פרס את שלושת גדודי הפרשים שלו לאורך רכס נמוך מדרום-מערב לבית המשפט של אפומטוקס.
עם עלות השחר ב-9 באפריל 1865, הגדוד השני של הקונפדרציה בפיקודו של רס"ן גנרל ג'ון ב.
גורדון תקף את חיל הפרשים של שרידן ואילץ במהירות את הקו הראשון תחת גנרל צ'ארלס ה.
השורה הבאה, המוחזקת על ידי הגנרלים רנאלד ס.
מקנזי וג'ורג' קרוק, האטה את התקדמות הקונפדרציה.
חייליו של גורדון הסתערו דרך קווי האיחוד ותפסו את הרכס, אך כשהגיעו לפסגה הם ראו את כל חיל האיחוד מהגדוד ה-34 בקו קרב עם חיל האיחוד החמישי מימינם.
הפרשים של לי ראו את כוחות האיחוד הללו ומיד נסוגו ורכבו לכיוון לינצ'בורג.
חייליו של אורד החלו להתקדם נגד החיל של גורדון בעוד שחיל האיחוד השני החל לנוע נגד החיל של ג'יימס לונגסטריט מצפון מזרח.
קולונל צ'ארלס ונבל מהצוות של לי רכב פנימה בזמן הזה וביקש הערכת מצב, גורדון נתן לו תשובה שהוא ידע שלי לא רוצה לשמוע: "תגיד לגנרל לי שנלחמתי עם החיל שלי עד הסוף, ואני חושש שאני לא אוכל לעשות כלום אלא אם כן החיל של לונגסטריט יתמוך בי באופן משמעותי".
לשמע זאת לי קבע לבסוף את הבלתי נמנע: "אז לא נותר לי אלא ללכת ולראות את גנרל גרנט, ואני מעדיף למות אלף פעמים".
רבים מהקצינים של לי, כולל לונגסטריט, הסכימו שכניעה של הצבא היא האפשרות היחידה שנותרה.
הקצין הבולט היחיד שהתנגד לכניעה היה מפקד הארטילריה של לונגסטריט, גנרל אדוארד פורטר אלכסנדר, שחזה שאם לי ייכנע אז "כל צבא הקונפדרציה ילך בעקבותיו".
לי החליט לבקש השעיית הלחימה בזמן שביקש ללמוד את תנאי הכניעה שגרנט מציע להציע.
מגבת כלים מפשתן לבנה שימשה כדגל שביתת נשק של הקונפדרציה ונשאה על ידי אחד מקציני המטה של לונגסטריט אל שורותיו של הגנרל קאסטר, שהיה חלק ממפקדתו של שרידן.
לאחר שנקבעה הפסקת אש, קסטר לווה דרך הקווים לפגוש את לונגסטריט.
לפי לונגסטריט, קסטר אמר "בשם הגנרל שרידן אני דורש את הכניעה ללא תנאי של הצבא הזה".
לונגסטריט ענה שהוא לא מפקד על הצבא, אבל אם כן הוא לא יתחשב בהודעות משרידן.
קאסטר השיב כי חבל שיהיה יותר דם על המגרש, ולונגסטריט הציע לכבד את הפסקת האש, ולאחר מכן הוסיף "הגנרל לי הלך לפגוש את גנרל גרנט, ועליהם לקבוע את עתידם של הצבאות."
ב-8:00 בבוקר, לי יצא לפגוש את גרנט, מלווה בשלושה מעוזריו.
גרנט קיבל את המכתב הראשון של לי בבוקר ה-9 באפריל כשנסע לפגוש את שרידן.
גרנט נזכר שהמיגרנה שלו כאילו נעלמה כשקרא את המכתב של לי, והוא מסר אותו לעוזרו רולינס כדי לקרוא בקול לפני שחיבר את תשובתו:
תגובתו של גרנט הייתה יוצאת דופן בכך שהיא נתנה ללי המובס לבחור את מקום הכניעה שלו.
לי קיבל את התשובה תוך שעה ושלח עוזר, צ'ארלס מרשל, למצוא מיקום מתאים לאירוע.
מרשל בחן בקפדנות את בית המשפט של אפומטוקס, כפר קטן של כעשרים בניינים ששימש כתחנת ביניים למטיילים על הכביש של ריצ'מונד-לינצ'בורג.
מרשל דחה את הבית הראשון שנראה לו רעוע מדי, במקום זה התיישב בבית הלבנים של וילמר מקלין משנת 1848. מקלין התגורר ליד צומת מנאסס במהלך הקרב הראשון בבול ראן, ופרש לאפומטוקס כדי להימלט מהמלחמה.
(על האירוניה ההיסטורית של האתר נכתב: שהחקלאי מקלין, שהעתיק את מקום מגוריו כדי להימנע ממלחמה לאחר שאחד הקרבות הראשונים של מלחמת האזרחים התרחש על אדמתו, יגיע לדיון על סיום המלחמה בחדר הישיבה שלו.)
עם יריות שעדיין נשמעו בחזיתו של גורדון ולוחמי האיחוד עדיין מתקדמים בחזיתו של לונגסטריט, לי קיבל הודעה מגרנט.
לאחר מספר שעות של התכתבות בין גרנט ולי, חוקקה הפסקת אש וגרנט קיבל את בקשתו של לי לדון בתנאי הכניעה.
לבוש במדים הלבנים הטקסיים שלו, לי חיכה שגרנט יגיע.
גרנט, שכאב הראש שלו הסתיים כשקיבל את הפתק של לי, הגיע לבית מקלין במדים מנותזי בוץ - מעיל שק מטעם ממשלתי עם מכנסיים תחובים במגפיים בוציים, ללא זרועות צד, ורק רצועות הכתף המוכתמות שלו מציגות את דרגתו.
זו הייתה הפעם הראשונה ששני הגברים התראו זה את זה פנים אל פנים מזה כמעט שני עשורים.
לפתע מוצף בעצב, גרנט התקשה להגיע לנקודה של הפגישה, ובמקום זאת שני הגנרלים דנו בקצרה במפגש הקודם היחיד שלהם, במהלך מלחמת מקסיקו-אמריקאית.
לי החזיר את תשומת הלב לנושא שעל הפרק, וגרנט הציע את אותם תנאים שהיו לו בעבר:
התנאים היו נדיבים ככל שלי יכול היה לקוות להם; אנשיו לא ייכלאו או יועמדו לדין על בגידה.
קמינים הורשו לשמור על נשק הצד, הסוסים והמטען האישי שלהם.
בנוסף לתנאיו, גרנט גם התיר לגברים המובסים לקחת הביתה את סוסיהם ופרדותיהם כדי שיהיו להם לעזר בזמן נטיעת האביב, וסיפק ללי אספקה של מזון לצבאו המורעב; לי אמר שזה ישפיע מאוד על הגברים ויעשה הרבה למען פיוס המדינה.
תנאי הכניעה נרשמו במסמך שנכתב בכתב ידו של עוזרו של גרנט אילי ס.
פרקר, יליד אמריקאי משבט סנקה, והושלם בסביבות השעה 16:00, 9 באפריל.
לי, כשגילה שפרקר הוא סנקה, העיר "טוב שיש כאן אמריקאי אמיתי אחד".
פרקר ענה: "אדוני, כולנו אמריקאים".
כשלי יצא מהבית ורכב משם, אנשיו של גרנט החלו לצהול בחגיגה, אבל גרנט הורה לעצור מיד.
"עם זאת שלחתי מיד הודעה שיפסיקו את זה", אמר.
"חיילי צבא הקונפדרציה היו עכשיו בני ארצנו, ולא רצינו להתמוגג על נפילתם", אמר.
קסטר וקציני איגוד אחרים רכשו ממקלין את ריהוט החדר בו נפגשו לי וגרנט כמזכרות, ורוקנו את החדר מרהיטים.
עד מהרה ביקר גרנט בצבא הקונפדרציה, ואז הוא ולי ישבו על המרפסת של בית מקלין ונפגשו עם מבקרים כמו לונגסטריט וג'ורג' פיקט לפני ששני האנשים יצאו לבירותיהם.
ב-10 באפריל נשא לי את נאום הפרידה שלו לצבאו.
באותו יום התכנסה ועדה בת שישה אנשים כדי לדון בטקס רשמי של כניעה, למרות שאף קצין בקונפדרציה לא רצה לעבור אירוע כזה.
צ'מברלין היה קצין האיחוד שנבחר להוביל את הטקס.
בזיכרונותיו בשם The Passing of the Armies, צ'מברלין הרהר במה שראה ב-12 באפריל 1865, כאשר צבא צפון וירג'יניה צעד פנימה כדי למסור את זרועותיהם ואת סרטיהם:
התיאור של צ'מברלין הוטל בספק על ידי ההיסטוריון ויליאם מארוול, שטוען כי "מעטים קידמו את האגדות שלהם באופן פעיל ומוצלח יותר ממנו".
מארוול מציין שצ'מברלין למעשה לא פיקד על פרטי הכניעה הפדרלית (אלא רק על אחת מהבריגדות בדיוויזיה של גנרל ג'וזף ג'יי ברטלט) ושהוא לא הזכיר שום "הצדעה" במכתביו העכשוויים, אלא רק בזיכרונות שנכתבו עשורים רבים לאחר מכן כאשר רוב עדי הראייה האחרים כבר מתו.
גנרל הקונפדרציה ג'ון בראון גורדון, האחראי בפיקוד על החיל השני של ארמיית צפון וירג'יניה, אכן נזכר שהצדעה הייתה והוא הוקיר את מעשהו של צ'מברלין להצדיע לצבא הנכנע שלו, וכינה את צ'מברלין "אחד החיילים האבירים ביותר של הצבא הפדרלי".
גורדון הצהיר כי צ'מברלין "קרא לכוחותיו בתור, וכשאנשיי צעדו לפניהם, הוותיקים בכחול העניקו הצדעה חייל לגיבורים המנוצחים".
הצהרה זו של גורדון סותרת את תפיסת האירוע של מארוול.
בטקסי הכניעה עברו במקום כ-28,000 חיילי הקונפדרציה וערמו את זרועותיהם.
החשבון של הגנרל לונגסטריט עמד על 28,356 קצינים וגברים "נכנעו ושוחררו על תנאי".
רשימת ה-Appomattox מונה כ-26,300 גברים שנכנעו.
התייחסות זו אינה כוללת את 7,700 שנלכדו בנחל סיילור שלושה ימים קודם לכן, אשר טופלו כשבויי מלחמה.
בעוד הגנרל ג'ורג' מיד (שלא נכח בפגישה) צעק שוב ושוב ש"הכל נגמר" כששמע שהכניעה נחתמה, בערך 175,000 חיילי הקונפדרציה נותרו בשטח, אך רובם היו מורעבים ומאוכזבים.
רבים מהם היו מפוזרים ברחבי הדרום במוצבים או בקבוצות גרילה בעוד השאר רוכזו בשלושה פיקודים מרכזיים של הקונפדרציה.
בדיוק כפי שחזה פורטר אלכסנדר, כשהידיעות על כניעתו של לי התפשטו הבינו מפקדי קונפדרציה אחרים שכוח הקונפדרציה נעלם, והחליטו להניח את נשקם.
צבאו של גנרל ג'וזף א.
ג'ונסטון בצפון קרוליינה, המאיים ביותר מבין שאר צבאות הקונפדרציה, נכנע למייג'ור ויליאם טי שרמן בבנט פלייס בדרהאם, קרוליינה הצפונית ב-26 באפריל 1865. 98,270 חיילי הקונפדרציה שהניחו את נשקם (הכניעה הגדולה ביותר של המלחמה) סימנו את הסוף של הסכסוך.
הגנרל ריצ'רד טיילור מסר את צבאו, הגדדים של אלבמה, מיסיסיפי ומזרח לואיזיאנה, בציטרונל, אלבמה ב-4 במאי 1865. הנשיא ג'פרסון דייוויס נפגש עם קבינט הקונפדרציה שלו בפעם האחרונה ב-5 במאי 1865 בוושינגטון, ג'ורג'יה, ופיזר רשמית את ממשלת הקונפדרציה.
דייוויס ואשתו ורינה, יחד עם הליווי שלהם, נתפסו על ידי כוחות האיחוד ב-10 במאי באירווינוויל, ג'ורג'יה.
לאחר ששמע על כניעתו של לי, נכנע גם הגנרל נתן בדפורד פורסט, מנהיג קו קלוקס קלאן לעתיד, וקרא את נאום הפרידה שלו ב-9 במאי 1865 בגיינסוויל, אלבמה.
הגנרל אדמונד קירבי סמית' נכנע למחלקת הטרנס-מיסיסיפי של הקונפדרציה ב-2 ביוני 1865 בגלווסטון, טקסס.
כמו כן, ב-26 במאי 1865, מועצת מחנה נפוליאון של שבטי אינדיאנים, כולל מספר שצידדו בקונפדרציה, נפגשה באוקלהומה והחליטה להציע לנציבים שלום עם ארצות הברית.
צ'ירוקי וגנרל סטנד וואטי, האחראי בפיקוד על גדוד רובאי צ'רוקי רכובים הראשון, מסרו את הכוח המאורגן האחרון של הקונפדרציה ונכנעו ב-23 ביוני 1865 במחוז צ'רוקאו, אוקלהומה.
היו עוד כמה קרבות קטנים לאחר הכניעה של לי.
הקרב על חוות פלמיטו, מזרחית לבראונסוויל, טקסס, ב-12–13 במאי 1865, נחשב בדרך כלל כקרב היבשתי האחרון של המלחמה (למרבה האירוניה בקרב ניצחו כוחות הקונפדרציה זמן קצר לאחר כניעת כוחות הקונפדרציה).
המפקד ג'יימס אירדל ואדל בפיקוד ה-CSS שננדואה, של הצי של מדינות הקונפדרציה, היה האחרון שנכנע כשהוריד את דגל הקונפדרציה בליברפול ומסר את כלי השיט שלו לממשלת בריטניה ב-6 בנובמבר 1865 (וואדל היה באמצע האוקיינוס השקט כשנודע לו שהמלחמה הסתיימה).
לי מעולם לא שכח את רחמנותו של גרנט במהלך הכניעה, ובמשך כל חייו לא יסבול מילה לא יפה על גרנט בנוכחותו.
גנרל הקונפדרציה לונגסטריט דיבר טוב על גרנט ואמר שהוא אסיר תודה לגרנט וסיפק לו סיגר באפומטוקס, כמו גם מאמצים מאוחרים יותר של גרנט להשיג חנינה ללונגסטריט ולמנות אותו לתפקיד פדרלי בניו אורלינס לאחר שגרנט הפך לנשיא.
כמו כן, הגנרל ג'ון בראון גורדון הוקיר את המעשה הפשוט של צ'מברלין של הצדעה לצבאו שנכנע, וכינה את צ'מברלין "אחד החיילים האביריים ביותר של הצבא הפדרלי".
The American Battlefield Trust ושותפיו לשימור הקרקע בשדה הקרב רכשו ושימרו 2.07 קילומטרים מרובעים משדה הקרב.
קרב אנדרלכט, התרחש באנדרלכט ליד בריסל שבבלגיה בין המלוכה ההבסבורגית לרפובליקה הצרפתית ב-13 בנובמבר 1792, במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית.
לאחר הניצחון הצרפתי בז'מפ, נסיגה החלה, ובמקביל ניסו הכוחות הקיסריים לעכב את חיילי הרפובליקה הצרפתית לפלוש לעומק בלגיה.
ב-13 בנובמבר 1792, נפגש קורפוס בפיקודו של פרדיננד פרידריך אוגוסט, דוכס וירטמברג, נפגש בסינט פיטרס-לאוו, בדרך לבריסל בקורפוס צרפתי משותף בפיקודו של ד'הארוויל, שטנגל, נוזיירה ות'ובנו, ובעקבותיהם צעד הגנרל דומורייה, יחד, הדפו את האוסטרים לאנדרלכט.
הצבא הצרפתי בפיקודו של דומורייה, שהורכב תחילה מ-3,000 מתנדבים, פתח בהסתערות על הקווים של הדוכס מווירטמברג, מלווה ב-20,000 איש, בגבעות של אנדרלכט.
הלחימה העיקרית נמשכה 6 שעות, ובהם הכוחות הצרפתיים, בסיוע התגבורת שהגיעו לאחר חציית נהר הסן, הגיעו בסופו של דבר ל-35,000 מתנדבים, ואילצו את הצבא הקיסרי לסגת בחוסר סדר לבריסל.
האוסטרים איבדו כ-500 איש בשדה הקרב וכמה תותחים הושמדו.
הפרשים שלהם, בפיקודו של מקסימיליאן לאטור, הצליחו להאט את המרדף של הצרפתים ולמנוע אבדות חמורות יותר.
למחרת, 14 בנובמבר 1792, ערך דומורייה את צעדת הראווה של הצבא הצרפתי בבריסל, בירת ארצות השפלה האוסטריות, לקול תרועות התושבים, מספר מסוים של חיילים בלגים אף התגייס לצבא הצרפתי.
קרב אסקולום התרחש ליד אסקולום (אסקולי סטריאנו המודרנית) בשנת 279 לפנה"ס בין הרפובליקה הרומית בפיקודו של הקונסולים ופובליוס סולפיציוס סאווריו, לבין כוחותיו של המלך פירוס מאפירוס.
הקרב התרחש במהלך מלחמת פירוס, לאחר קרב הרקלאה בשנת 280 לפני הספירה, שהיה הקרב הראשון במלחמה.
ישנם דיווחים על קרב זה מאת שלושה היסטוריונים עתיקים: דיוניסיוס מהליקרנסוס, פלוטרכוס ודיו קסיוס.
אסקולום הייתה בשטח לוקאני, בדרום איטליה.
קרב אסקולום היה ה"ניצחון פירוס" המקורי.
טרנטום הייתה מושבה יוונית, חלק מיוון הגדולה.
חברי הפלג המוביל בטרנטום, הדמוקרטים - תחת פילוכריס ואיינסיאס, היו נגד רומא, כי ידעו שאם הרומאים ייכנסו לטרנטום, היוונים יאבדו את עצמאותם.
היוונים בטרנטום פחדו מההתפשטות הרומית לאחר המלחמה הסאמניטית השלישית.
לאחר כניעת הסאמניטים בשנת 290 לפנה"ס, ייסדו הרומאים מושבות רבות באפוליה ובלוקאניה, שהחשובה שבהן הייתה ונוסיה.
בשנת 282 לפני הספירה, לאחר קרב נגד הסאמניטים, הלוקאנים, הברוטים והתורים, נכנסו חיילים רומיים למושבות היווניות האיטלקיות קרוטון, לוקרוי ורגיום.
הדמוקרטים מטרנטום ידעו שברגע שהרומאים יסיימו את מלחמתם עם הגאלים, הלוקאנים, האטרוסקים, הסאמניטים והברוטים, הם ייכנסו לטרנטום.
אירוע נוסף שהדאיג את הטרנטינים היה שהפלג האריסטוקרטי של תורי, שתפס את השלטון, הזמין חיל מצב רומי לעירם; הטרנטינים, שהיו רפרנטים של כל מושבות יוון הגדולה, היו מודאגים מאוד מהעובדה הזו.
הפלג השני בטרנטום היו האריסטוקרטים ובראשם אגיס, שלא התנגדו לכניעה לרומא, שכן הדבר יוביל לחזרת הפלג האריסטוקרטי לשלטון.
האריסטוקרטים, לעומת זאת, לא יכלו להיכנע ישירות ולהפוך לבלתי פופולריים בקרב האוכלוסייה.
בסתיו 282 לפנה"ס חגגה טרנטום את חג דיוניסוס שלהם; בעודם בתיאטרון שלהם מול הים, הם ראו עשר ספינות רומיות, עם חיילים ואספקה לחיל המצב הרומי של תורי, נכנסות למפרץ טאראנטו.
לפי , האצולה הטרנטינית ביקשה מהמפקדים הרומים פובליוס קורנליוס ולוציוס ולריוס לעצור ולהוציא להורג את הדמוקרטים וחסידיהם, מה שיאפשר לאריסטוקרטים להיכנע.
הטרנטינים כעסו, כי הרומאים חתמו על הסכם שלא להפליג למפרץ טאראנטו, והם הכינו את הצי שלהם לתקוף את הספינות הרומיות.
כמה מהספינות הוטבעו, ואחת נתפסה.
הטרנטינים ידעו שיש להם מעט סיכויים לנצח מול רומא.
הם החליטו לקרוא לעזרה לפירוס, מלך אפירוס.
הצבא והצי של טרנטום עברו לתורי ועזרו לדמוקרטים שם להגלות את האריסטוקרטים.
חיל המצב הרומי שהוצב בתורי נסוג.
הרומאים שלחו נציגות דיפלומטית ליישב את העניין ולהחזיר את השבויים אך המשא ומתן הסתיים בפתאומיות, אז רומא הכריזה מלחמה על טרנטום.
בשנת 281 לפני הספירה, לגיונות רומיים בפיקודו של נכנסו לטרנטום ושדדו אותה.
טרנטום, עם תגבורת סאמניטית וסלנטינית, הפסידה אז בקרב נגד הרומאים.
לאחר הקרב היוונים בחרו באגיס לחתום על שביתת נשק ולהתחיל בשיחות דיפלומטיות.
שיחות אלו הופסקו כאשר 3,000 חיילים מאפירוס בפיקודו של מילון נכנסו לעיירה.
הקונסול הרומי נסוג וסבל אבדות מהתקפות של הספינות היווניות.
פירוס החליט לעזור לטרנטום כי הוא היה חייב להם - הם עזרו לו קודם לכן לכבוש את האי קורקירה.
הוא גם האמין שהוא יכול לסמוך על עזרה מהסאמניטים, הלוקאנים, האטרוסקים, האומברים והברוטים, וכמה שבטים איליריים, כולם עמים עם היסטוריה של סכסוכים עם רומא.
המטרה הסופית שלו הייתה לכבוש מחדש את מוקדון שהוא הפסיד בשנת 285 לפני הספירה, אך לא היה לו מספיק כסף לגייס חיילים.
הוא תכנן לעזור לטרנטום, ואז לנסוע לסיציליה ולתקוף את קרתגו.
לאחר ניצחון במלחמה נגד קרתגו וכיבוש של דרום איטליה יהיה לו מספיק כסף לארגן צבא חזק ולכבוש את מוקדון.
למרות שניצח בקרב, פירוס איבד מספר רב של חיילים.
אבל המכה הקשה ביותר שקיבל, הייתה, שכל כך מעט עמים איטליים הצטרפו אליו.
פירוס החליט להתקדם לכיוון קמפניה.
הוא לא הצליח לכבוש את קפואה.
הוא פנה לרומא, בתקווה לגייס עוד אנשים מהערים בהן יעברו.
הוא נאלץ להסתובב כ-30 ק"מ מהעיר, בגלל חוסר תמיכה מקומית.
כוונתו הייתה לכפות על רומא הסכם שלום מגביל, אך הרומאים סירבו למשא ומתן.
לבסוף, הרומאים החזירו לו את כל האסירים ששחרר כדי להתחיל במשא ומתן.
בנסיגתו מרומא דרומה, תקפו הרומאים את פירוס במישור מוקף גבעות ליד העיר אסקולום, כ-130 ק"מ מטרנטום.
דיו קסיוס כתב שבמהלך החורף של 279 לפני הספירה שני הצדדים התכוננו לקרב הבא.
באביב 279 לפנה"ס פלש פירוס לאפוליה.
מקומות רבים נתפסו או נכנעו.
הרומאים עלו עליו ליד אסקולום וחנו מולו.
לפי הדיווח של פלוטרכוס, לאחר שהנח את צבאו, צעד פירוס לאסקולום כדי להתעמת עם הרומאים.
לפי דיוניסיוס מהליקרנסוס, לפירוס היו 70,000 חיילי רגלים.
לרומאים היו יותר מ-70,000 חיילי רגלים, מתוכם כ-20,000 רומאים (ארבעה לגיונות שהיו אז 4,000 איש כל אחד), השאר היו חיילים מבעלי בריתם.
לרומאים היו כ-8,000 פרשים ולפירוס היו מעט יותר, בתוספת 19 פילי מלחמה.
הסנאטור הרומי פרונטינוס מהמאה ה-1 לספירה העריך כוח של 40,000 איש לשני הצדדים.
לפירוס היו גברים מתספרוטיה, אמברקיה ו, שתי ערים ומחוז באפירוס, ושכירי חרב מהאייטולים, האקארנאנים ו.
יוונים אלה לחמו במערך הקרב .
היו לו פלוגות פרשים מתסליה.
היוונים של העיר טרנטום, בדרום איטליה, היו בני ברית של פירוס.
לפירוס היו גם בעלי ברית משלושה עמים איטליים בדרום איטליה: הברוטים, הלוקאנים והסאמניטים.
בין בעלות בריתה של רומא שהוזכרו על ידי דיוניסיוס מהליקרנסוס היו , , , והאומברים.
ייתכן שהיו גם נציגים מ ו, שהיו גם בעלי ברית של רומא.
מכיוון שהפילים של פירוס גרמו לטרור והרס רב בקרב הרקלאה, הרומאים המציאו קרונות מיוחדים נגדם.
הם היו בעלי ארבעה גלגלים והיו להם מוטות שהותקנו לרוחב על קורות זקופות.
ניתן היה להניף אותם לכל כיוון.
לחלקם היו תלושי ברזל, קוצים או חרמשים, ולחלקם היו "עגורנים שהטילו ברזלים כבדים".
מוטות רבים בלטו לפני הקרונות ובהם נושאי אש עטופים בבד מכוסה בזפת.
הקרונות נשאו קשתים, זורקי אבנים וקלעים שהשליכו ברזל ואנשים שהשליכו כדומים שעליהם אש על החדקים והפנים של הפילים.
לרומאים היו 300 קרונות כאלה.
פירוס העמיד בשורה את הפלנקס המוקדוני של האפירוטים והאמברקים, שכירי חרב מטרנטום עם מגנים לבנים, ובעלי ברית ברוטים ולוקאנים באגף הימני.
התספרוטיאנים והצ'אונים נפרסו במרכז ליד שכירי החרב האייטולים, האקארנאנים והאתמנים.
הסאמניטים היוו את האגף השמאלי.
באגף הימני של הפרשים היו פלוגות הסאמניטים, התסלים והברוטים ושכירי חרב טרנטינים.
באגף השמאלי היו פלוגות האמברקים, הלוקאנים והטרנטינים ושכירי חרב אקארנאנים, אייטולים, מוקדונים ואתמנים.
פירוס חילק את חיל הרגלים הקל והפילי המלחמה לשתי קבוצות והציב אותם מאחורי האגפים, בעמדה מוגבהת מעט.
לפירוס הייתה קבוצה של 2,000 פרשים מובחרים מאחורי קו הקרב כדי לעזור לחיילים בלחץ קשה.
לרומאים היו הלגיון הראשון והשלישי שלהם באגף הימני.
הראשון התמודד מול הפלנקס האפירוטי והאמברקי ושכירי החרב הטרנטינים.
השלישי התמודד מול הפלנקס הטרנטיני עם מגנים לבנים הברוטים והלוקאנים.
הלגיון הרביעי יצר את המרכז.
הלגיון השני היה באגף הימני.
הלאטינים, הוולסקים והקמפאנים (שהיו חלק מהרפובליקה הרומית) ובנות בריתה של רומא חולקו לארבעה לגיונות אשר התערבבו עם הלגיונות הרומיים כדי לחזק את כל הקווים.
חיל הרגלים הקל והקרונות שהיו אמורים להיפרס נגד הפילים היו מחוץ לקו.
גם הרומאים וגם הפרשים של בעלות בריתם היו באגפים.
לפי חשבונו של פלוטרכוס, הקרב נערך במשך יומיים.
בחשבונות של דיו קסיוס ודיוניסיוס מהליקרנסוס הקרב נמשך יום אחד.
לפי פלוטרכוס בקרב ניצח פירוס, על פי דיו קסיוס, בקרב ניצחו הרומאים.
דיוניסיוס מהליקרנסוס לא ציין את תוצאות הקרב.
לפי חשבונו של פלוטרכוס הקרב נמשך יומיים.
לאחר שהנח את צבאו, צעד פירוס לאסקולום כדי להתעמת עם הרומאים.
עם זאת, הוא נאלץ להיכנס לאזור שבו, בשל גדות הנהר המיוערות, הוא לא יכול היה לפרוס את הפרשים או להשתמש בפיליו נגד הרומאים.
הלחימה הייתה עזה ורבים נהרגו או נפצעו, לפני שהקרב הופסק עם רדת הלילה.
במהלך הלילה שלח פירוס קבוצת חיילים לכבוש את האזורים הלא נוחים של השדה כדי שיוכל להילחם ולפרוס את הפילים שלו על קרקע ישרה.
הוא הוסיף קשתים וקלעים רבים בין הפילים והסתער במבנה קומפקטי.
הרומאים לא יכלו להשתמש במשמרות צדדיות או לבצע תנועות נגד כמו ביום הקודם.
הם נאלצו להילחם על קרקע ישרה בהתקפה חזיתית.
הם נלחמו בחירוף נפש בחרבותיהם נגד המוקדונים החמושים בחנית, בניסיון להדוף את חיילי האויב לפני שהפילים יכלו להסתער.
למרות התנגדותם, בסופו של דבר הם גורשו לאחור על ידי הפילים וברחו למחנה שלהם.
דיו קסיוס כתב ששני הצדדים נמנעו זה מזה במשך מספר ימים.
היו שמועות ש (אחד משני הקונסולים לשנת 279 לפנה"ס) מתכונן להתמסר כמו אביו וסבו.
ב מפקד רומי הקריב את חייו על ידי פריצה לשורות האויב כנדר לאלים בתמורה לניצחון כאשר הכוחות הרומאים הוצפו.
זה עורר את החיילים הרומאים.
השמועה הבהילה את חסידי פירוס, שהאמינו שמותו של דקיוס יהרוס אותם.
פירוס השתדל להרגיע אותם והורה להם לתפוס בחיים את כל מי שלבש את הבגדים שבהם השתמשה כשהתמסרה.
הוא שלח אדם לומר לפובליוס דקיוס שהוא לא יצליח בכוונתו ולאחר שיילקח בחיים הוא ימות אומלל.
הקונסולים הרומיים השיבו שאין צורך לנקוט במסירות משום שהרומאים יביסו אותו בלעדיה.
בגרסתו של דיו קסיוס לקרב, את הנהר בין שני המחנות לא היה קל לחצות.
הרומאים הסתפקו האם פירוס יבחר לחצות אותה ללא הפרעה או שמא יאפשר להם לעשות זאת ללא פגע כדי ששני הכוחות ילחמו בשלמותם, ובכך ייתן מבחן מדויק לגבורה.
פירוס, בטוח בכוחם של הפילים שלו, אפשר לרומאים לחצות את הנהר.
עם זאת, הרומאים פרסו את הקרונות שלהם נגד הפילים, ירו באש וקליעים.
הרומאים אילצו בהדרגה את האפירוטים לסגת, עד שפירוס העביר את הפילים לקצה השני של הקו, הרחק מהקרונות.
הוא השתמש בהם כדי להסתער על הפרשים הרומיים, שניתבו על ידי הפילים עוד לפני שהתקרבו.
בינתיים, כמה דאונים יצאו נגד מחנה האפירוטים.
הם הפסידו בקרב, מכיוון שכאשר פירוס שלח כמה מאנשיו נגדם, השאר חשדו שהמחנה נפל ושחבריהם נמלטו.
רבים נפלו ופירוס ורבים מקציניו נפצעו.
אחרים מתו מאוחר יותר בגלל מחסור במזון ובציוד רפואי.
פירוס נסוג לטרנטום לפני שהרומאים התוודעו לכך.
הרומאים לא רדפו אחריו כי רבים מאנשיהם נפצעו.
הם נכנסו למגורי חורף באפוליה, בעוד פירוס שלח חיילים וכסף מהבית והמשיך בהכנותיו האחרות.
בסיפורו של דיוניסיוס מהליקרנסוס, הפרשים הרומיים עסקו בלחימה פנים אל פנים ולחימה נייחת, והפרשים היווניים עסקו בתמרוני אגף.
כשהרומאים נרדפו על ידי היוונים, הם הפכו את סוסיהם ונלחמו בחיל הרגלים.
כשהקרב היה שקול, היוונים סטו ימינה, צעדו נגד זה על פני זה ואז פנו להסתער על האויב.
הזרוע הימנית של חיל הרגלים של כל צבא הייתה החזקה יותר.
הפלנקס המוקדוני הדפה את הלגיון הרומי הראשון ואת הלאטינים שלחמו לצידו.
פירוס ציווה על הפילים להסתער על חלק הקו הרומי שהיה בקושי.
הרומאים שלחו את הקרונות נגדם, בהצלחה ראשונית מסוימת.
ואז הגברים שהובילו את הפילים הפסיקו להסיע אותם קדימה והשליכו חניתות.
חיילים יוונים חמושים קלות תקפו את הקרונות ואלו שאיישו אותם נמלטו לקו החי"ר הקרוב, וקלעו אותו לבלבול.
הברוטים והלוקאנים באמצע המערך של פירוס ברחו כאשר נהדפו על ידי הלגיון הרביעי הרומי.
כשנפרץ הקו, ברחו גם הטרנטינים.
פירוס שלח חלק מה וחלק מהפרשים באגף ימין כדי לעזור לקו המוחלש הזה.
חלק מהדאונים מ (4000 רגלים ו-4000 פרשים), שנשלחו לעזור, התקרבו למחנה של פירוס במקרה תוך כדי נסיעה בדרך שהובילה לעורף האויב.
הם החליטו לתקוף את המחנה, ולאחר ששמעו מכמה אסירים שיש בו רק כמה שומרים, תקפו מכל עבר.
פירוס שלח את הפילים ואת הפרשים האמיצים ביותר למחנה, אך הוא נכבש והוצת לפני שהגיעו.
הדאונים ברחו לגבעה שלא ניתן היה לעלות עליה סוסים או פילים.
לאחר מכן תקפה מחלקת האויב את הלגיון השלישי והרביעי, שנסוגו.
לאחר שנמלטו במעלה גבעה תלולה ומיוערת, הם התייצבו בסדר קרב.
למרות שהסוסים והפילים של פירוס לא יכלו לרדוף אחריהם, רבים נהרגו או נפצעו על ידי קשתים וקלעים.
פירוס שלח קדימה את האתמנים, האקארנאנים וכמה מהסאמניטים.
הרומאים שלחו קדימה כמה פלוגות פרשים, ושני הכוחות התעמתו עם נפגעים רבים בתחתית הגבעה.
שני הצדדים הזכירו את החיילים שלהם רגע לפני השקיעה.
הרומאים חצו את הנהר כדי להגיע למחנה שלהם.
פירוס, שכוחותיו איבדו את האוהלים, בהמות המשא והמטען שהוחזקו במחנה, חנה על גבעה ובילה את הלילה בחוץ וללא אוכל.
רבים מהפצועים מתו כתוצאה מהתנאים.
פלוטרכוס ציין כי לפי הירונימוס מקארדיה הרומאים איבדו 6,000 איש וכי לפי פירושיו של פירוס עצמו, הוא איבד 3,505 איש.
הוא כתב שדיוניסיוס מהליקרנסוס "לא הזכיר שני קרבות באסקולום, וגם לא תבוסה של הרומאים" וכי (בקטע שאבד כעת) דיוניסיוס כתב כי יותר מ-15,000 איש משני הצדדים נפלו בקרב.
פלוטרכוס כתב גם שפירוס אמר למישהו שבירך אותו על הניצחון: הסיבה לכך הייתה שהוא איבד חלק גדול מהכוחות שהביא לאיטליה ואת רוב מפקדיו.
הוא לא יכול היה לקרוא עוד גברים מהבית ובני בריתו באיטליה נעשו אדישים.
הרומאים, במקום זאת, יכלו לחדש את כוחותיהם במהירות "כאילו ממזרקה שפורצת בתוך הבית", ולא איבדו אומץ או נחישות בתבוסה.
למרות הניצחון, עמדת צבאו של פירוס הייתה נואשת, והוא הציע הפסקת אש לרומא.
אבל הסנאט הרומי סירב לעשות הסכם עם פירוס כשצבאו עדיין בחצי האי האפניני.
פירוס נאלץ להישאר באיטליה כדי להגן על ערי יוון.
עם זאת, בכך הוא מנע מהיוונים את ההזדמנות לעשות שלום עם רומא, כתוצאה מכך רבים מהם סירבו לתמוך בו.
משהבין כי אינו יכול לנצח במלחמה נגד הרומאים, קיבל פירוס בקשה מערי-המדינה היווניות של מזרח ודרום סיציליה לסייע להן נגד הקרתגים במערב סיציליה.
הוא נסע לסיציליה ופעל שם שלוש שנים.
בעלי בריתו בדרום איטליה נפגעו כי הוא נטש אותם.
הוא השתלט על כל השטחים הקרתגיים בסיציליה למעט מעוז ליליבאיום.
המצור שלו על עיר זו לא צלח.
לאחר מכן הוא רצה לבנות צי גדול כדי לפלוש לשטח הבית של קרתגו באפריקה.
הוא היה צריך לאייש ולצייד את הספינות הללו ולשם כך התייחס בעריצות לערי-המדינות של יוון.
הוא נאלץ לחזור לדרום איטליה.
בזמן שעבר, רומא כרתה ברית נגד פירוס עם קרתגו.
הוא נלחם ברומאים בקרב בנוונטום, שם הובס.
לאחר מכן עזב את איטליה וחזר לאפירוס.
קרב בול ראן הראשון היה הקרב הגדול הראשון במלחמת האזרחים האמריקנית.
הקרב נערך ב-21 ביולי 1861 בסמוך לנהר בול ראן (במרחק של כחמישים ק"מ מוושינגטון), והסתיים בניצחון של צבא הקונפדרציה.
מכונה גם בשם "קרב מנאסס הראשון".
גנרל אירווין מקדואל - שמונה על ידי הנשיא אברהם לינקולן למפקד בכיר בצבא האיחוד - ניסה לדחות את מועד הקרב משום שחייליו לא היו מנוסים, אך הממשל בוושינגטון האיץ את המתקפה, במטרה לזכות בניצחון מהיר.
תוכנית הקרב של מקדואל כללה שתי התקפות דמי, שביצעו דיוויזיה בפיקודו של גנרל דניאל טיילר וחטיבה בפיקודו של קולונל תומאס דייוויס.
המתקפה העיקרית בוצעה על ידי הכוחות בפיקודם של גנרל דייוויד האנטר וגנרל סמואל היינצלמן, באגף השמאלי של כוחות הקונפדרציה.
למרות שתוכנית הקרב הייתה מתוחכמת ומבטיחה, כוחותיו של מקדואל לא היו מנוסים מספיק כדי לבצע אותה בהצלחה.
כוחות הדרום, בפיקודו של גנרל פ.ג.ט.
בורגארד, לא היו מאורגנים וחלקם הגיעו למקום הקרב רק במהלכו.
חטיבה קטנה אחת, בפיקודו של קולונל ניית'ן אוונס, בלמה למשך זמן ממושך את המתקפה העיקרית של צבא האיחוד, אך נאלצה לסגת בהמשך הקרב.
חטיבת קונפדרציה שהורכבה מחיילים ממדינת וירג'יניה, בפיקוד גנרל תומאס ג'ונתן ג'קסון, גילתה נחישות מפתיעה וסירבה לסגת מעמדתה.
שאר יחידות צבא הקונפדרציה - ששאבו השראה מלחימתה של החטיבה - נצמדו אליה והצליחו לעצור את הקרב, ולגרום לכוחות האיחוד לסגת.
בעקבות הקרב, הגנרל ג'קסון זכה לכינוי "סטונוול" - "חומת אבן".
יחידות הקונפדרציה בפיקוד הגנרלים ג'וזף א' ג'ונסטון ובורגארד תקפו את האגף המערבי של כוחות האיחוד, שלא היו מאורגנים כראוי, והצליחו לגרום להם לסגת בבהלה.
בכירי הממשל מוושינגטון ניסו להגיע למקום הקרב, בציפייה לחזות בניצחון קל - אך הדרכים לאזור נחסמו על ידי אזרחים מבוהלים, בעקבות תבוסת כוחות האיחוד.
האזרחים עצמם הגיעו מוקדם יותר, מצוידים בערכות פיקניק ויינות, כדי לחזות גם הם בהתנהלות הקרב בחשבם שיהיה ניצחון מהיר, אך אחרי כישלונו פתחו במנוסה יחד עם החיילים הנסוגים.
כוחות הקונפדרציה היו תשושים מאוד בסיומו של הקרב, ולכן לא רדפו אחרי כוחות האיחוד הנסוגים.
קרב בול ראן הראשון היה הקרב הראשון בתקופה המודרנית שהונצח בצילום משדה הקרב.
הצלם מת'יו בריידי, הנחשב ממייסדי תחום צילום העיתונות, הצטרף לאזור הקרב למרות הסיכון הפיזי והכלכלי והקשיים הטכניים.
הצילום באותה תקופה, שהיה בראשיתו, נעשה בתהליך קולודיון, דרש לוחות זכוכית כבדים וחדר חושך סמוך על מנת לפתח את התמונות.
הצילום עצמו דרש זמן ממושך של חשיפה לאור ולא היה מיידי כמקובל בימנו.
בריידי לקח עמו צוות גדול, וכן הוביל על חשבונו קרון חדר חושך, לצורך פיתוח בשדה.
במהלך הקרב כמעט ונפגע מירי אויב.
דבקותו של בריידי במשימה הותירה תיעוד מצולם ראשוני, ייחודי ונדיר של תמונות משדה הקרב.
בריידי עצמו לא זכה בחייו לתהילה.
עד תום המלחמה לא הייתה כל דרישה לצילומים.
הציבור לא חפץ לרכוש תמונות מהמלחמה וממשלת ארצות הברית סירבה אף היא לרכוש את האוסף.
הוא נפטר בבית חולים למעוטי יכולת.
קרב בורודינו נערך במהלך פלישת נפוליאון לרוסיה ב-7 בספטמבר 1812 (ראש השנה היהודי), באזור הכפר בורודינו השוכן כ-100 ק"מ מערבית למוסקבה.
היה זה הקרב הגדול ביותר בפלישתו של נפוליאון לרוסיה.
השתתפו בו כ-250,000 חיילים, מהם נהרגו או נפצעו לפחות 70,000. הגרנד ארמה הצרפתי בפיקודו של נפוליאון בונפרטה תקף את הצבא האימפריאלי הרוסי בפיקודו של מיכאיל קוטוזוב בקרבת הכפר בורודינו, הנמצא מערבית לעיר מוז'איסק.
הצבא הצרפתי כבש לבסוף את העמדות העיקריות בשדה הקרב, אך נכשל בחיסול הצבא הרוסי.
הקרב עצמו הסתיים ללא הכרעה ברורה, אך ההפסד הטקטי והאבדות הגדולות גרמו לנסיגת הרוסים למוחרת.
קרב בורודינו היה קרב מפתח במלחמת רוסיה–צרפת, ואחריו הצליח נפוליאון לכבוש את מוסקבה.
כיבוש מוסקבה לא השיג את התוצאה שקיווה לה, והפלישה הסתיימה בסופו של דבר בתבוסה צרפתית.
מהלכי הצבאות לפני הקרב (5–6 בספטמבר)
הקרב על ביצור שברדינו (5 בספטמבר)
הצבא הרוסי בפיקודו של הגנרל קוטוזוב תפס עמדות הגנה באזור שתי הדרכים שהובילו מסמולנסק למוסקבה.
הארמייה המערבית הראשונה בפיקודו של גנרל-פלדמרשל מיכאיל ברקלאי דה טולי תפסה את האגף הימני (הצפוני) לאורך נהר קולאץ' (Kolocha), יובל רדוד אך בעל גדות תלולות של נהר מוסקבה.
הארמייה המערבית השנייה בפיקודו של הגנרל פיוטר בגרטיון תפסה את האגף השמאלי (הדרומי) של הצבא הרוסי ונפרסה באזור פתוח.
לצורך הגנה בנו הרוסים באזור זה סוללות עפר שנודעו בשם "הביצור הגדול" (The great redoubt) וקבוצה נוספת של שלושה ביצורים שהצרפתים כינו "חיצי בגרטיון" על שם צורת החיצים שיצרו.
השברדינו (Shevardino), ביצור קדמי יותר, נועד לעכב את התקדמות הצרפתים.
ב-5 בספטמבר החל הגרנד ארמה להתקדם מזרחה.
נפוליאון הבין שעליו לכבוש את ביצור שברדינו לפני שיוכל לקדם את כוחותיו, והורה על מתקפה מיידית.
את המתקפה הובילה הדיוויזיה החמישית של הקורפוס הראשון בפיקודו של ז'אן דומיניק קומפאן בתמיכת הקורפוס החמישי הפולני בפיקודו של יוזף פוניאטובסקי מדרומו.
במהלך הקרב עבר הביצור מיד ליד כמה פעמים, אך בערבו של היום נסוג הכוח הרוסי מזרחה לקו ההגנה המרכזי של הצבא הרוסי, והביצור נפל לידי הצרפתים.
האבדות בקרב על ביצור שברדינו הסתכמו בכ-4,000 בצד הצרפתי וכ-6,000 בצד הרוסי.
ב-6 בספטמבר נמנעו שני הצדדים מעימות וניצלו את הזמן כדי להתארגן לקרב הגדול.
הגנרל לואי ניקולא דאבו, מפקד הקורפוס הראשון ומי שנחשב למפקד המצטיין בצבא נפוליאון, הציע לנפוליאון לאגף את הצבא הרוסי מדרום.
נפוליאון דחה את הצעתו בטענה שהמהלך מסוכן מדי, והחל לארגן את צבאו לקראת מתקפה חזיתית מסיבית נגד קווי ההגנה הרוסיים למחרת.
ב-6:00 בבוקר פתחו סוללות התותחים הצרפתיות בהפצצה מסיבית על הביצורים הרוסיים והקרב החל.
הקורפוס הרביעי של הגרנד ארמה בפיקודו של אז'ן דה בוארנה (בנו המאומץ של נפוליאון) התקדם לעבר הכפר בורודינו שהוחזק על ידי כוח קטן של יגרים שהשתייך למשמר הרוסי האימפריאלי .
הצרפתים כבשו את הכפר, חצו את נהר קולאץ' והתקדמו לעבר הביצור הגדול.
הכוחות הרוסיים הדפו את הצרפתים חזרה אל מעבר לנהר והצרפתים ספגו אבדות כבדות.
הרוסים שרפו את הגשר על הנהר אך לא פתחו במתקפת נגד.
אז'ן קידם תותחים אל תוך בורודינו ואלה ירו אש אגפית על הביצור הגדול.
דרומית לביצור הגדול התקדם הקורפוס הראשון של הגרנד ארמה בפיקודו של דאבו לעבר ביצורי החיצים.
בדרום, באגף הימני של הצרפתים, התקדם הקורפוס החמישי הפולני לעבר הכפר אוטיצי (Utitsy).
התקדמותו האיטית של הקורפוס הפולני דרך שטחי היערות והגאיות אפשרה לקורפוס הרוסי השלישי בפיקודו של ניקולאי טוצ'קוב (Nikolay Tuchkov) לשלוח דיוויזיה צפונה שתסייע בהגנת ביצור החיצים.
קוטוזוב, שמיקם את המטה שלו בכפר גורקי (Gorki) שממזרח לבורודינו, השאיר את קבלת ההחלטות הטקטיות לפקודיו וכמעט ולא התערב בניהול הקרב.
בגרטיון וברקלאי, שמתחילת הפלישה הצרפתית לרוסיה היו חלוקים בדבר אסטרטגיית הפעולה הנכונה, הבינו את גודל השעה ושיתפו פעולה.
הם ראו שהצרפתים מרכזים את עיקר מאמציהם באגף הדרומי ובגזרה המרכזית.
לכן ברקלאי הורה לקורפוס השני בפיקודו של באגאבו שחנה בצפון לנוע דרומה ולחזק את כוחותיו של בגרטיון.
הלחימה סביב ביצורי החיצים התגברה.
הצרפתים תפסו את אחד הביצורים אך לאחר מכן נסוגו תחת הלחץ של מתקפת-נגד רוסית.
דאבו עצמו נפצע בלחימה כשנפל מסוסו הפצוע אך הוא התעקש להישאר בשדה הקרב.
כוח פרשים רוסי התקדם מצפון לביצורי החיצים לעבר הכוחות הצרפתיים.
מרשל ז'ואקים מירא הוביל כוח פרשים צרפתי כדי לעצור אותם.
בשלב זה הקורפוס השלישי בפיקודו של מישל נה הצטרף למתקפה על ביצורי החיצים.
מתקפה של קירסירים רוסיים אילצה את מירא לעצור ולתפוס מחסה בריבוע של כוח רגלים.
באגף הימני של הגרנד ארמה תפס הקורפוס הפולני את אוטיצי שהרוסים הותירו שרופה.
בינתיים בצד הרוסי התגבורת של באגאבו, שהתקדם מן האגף הצפוני דרומה, הגיעה בדיוק בזמן כדי לחזק את הגזרה המרכזית.
סביב השעה 10:00 פתח הקורפוס הרביעי בפיקודו של אז'ן במתקפה נוספת על הביצור הגדול.
הביצור נכבש לפרק זמן קצר בידי הדיוויזיה הראשונה, אך הצרפתים נהדפו במהרה בהתקפת נגד עיקשת של הרוסים.
מפקד הארטילריה הרוסית נהרג כשהוביל את אחת ממתקפות הנגד, מה שהנחית מכה על ארגון הארטילריה הרוסית בהמשך יום הקרב.
הלחימה סביב החיצים המשיכה להשתולל.
יש המונים שש מתקפות צרפתיות גדולות על הביצורים בכוחות שמנו 45,000 חיילים, ומאות תותחים משני הצבאות יורים אש משני הכיוונים.
לא אחת חדרו הצרפתים אל עמדות הרוסים אך נהדפו לאחר מכן חזרה לאחור.
הקורפוס השמיני של הגרנד ארמה (כל חיילי הקורפוס גויסו מממלכת וסטפאליה) בפיקודו של ג'ונו נשלח קדימה כתגבורת.
בינתיים בצד הרוסי היה בגרטיון קרוב ללב האירועים.
הוא פיקח על הגנת ביצורי החיצים, הוביל קדימה תגבורות והורה על התקפות נגד.
סביב 10:00 בגרטיון נפגע ברגלו מרסיסי פגז תותח, נפצע אנושות ופונה.
מזועזעים מנפילת מפקדם הנערץ, החלו הרגלים הרוסיים המותשים החלו לסגת, והצרפתים השתלטו על החיצים.
מירא התקדם עם כוחותיו כשהוא נתמך על ידי פרשים כבדים משני הצדדים.
גרנדירים רוסיים התארגנו בריבועים כדי להניס את הקירסירים הצרפתיים בעוד הפרשים הרוסיים נלחמו בצרפתים בקרב ענק ומבולבל שבו שני הצדדים ספגו אבדות כבדות.
הרוסים נלחמו בעקשנות, אך הארטילריה, הרגלים והפרשים של הגרנד ארמה הוכחו כבלתי ניתנים לעצירה, והרוסים נסוגו מאזור החיצים.
הצרפתים כבשו את הכפר סמיונובסקאיה (Semonovskoye) ששכן ממזרח לביצורי החיצים, והמרכז הרוסי נראה היה על סף שבירה.
נפוליאון התכונן להנחתת המכה הניצחת.
במהלך רוב היום נפוליאון נשאר במטה שלו סמוך לשברדינו.
הסובבים אותו דיווחו לאחר מכן שמחלה והמאמץ המתמשך של הפלישה הותירו אותו עייף ועצבני.
מירא דחק בנפוליאון לשלוח קדימה את המשמר האימפריאלי שהיה העתודה האחרונה של הגרנד ארמה.
נפוליאון סירב באומרו שיש לשמור על עתודה זו למקרה שקרב נוסף ייתפתח למחרת.
ברקלאי, באגף הימני של הרוסים, שלא היה מעורב בלחימה, המשיך לשלוח תגבורות לחיזוק המרכז.
כשהקורפוס הרוסי הרביעי בפיקודו של אוסטרמן-טולסטוי הגיע למרכז הרוסי, תצפיתנים צרפתיים חשדו שהרוסים מתכננים מתקפה מאסיבית.
נפולאיון הורה לכוח ארטילרי להתקדם.
סוללות התותחים הצרפתיות פתחו באש כבדה על הרוסים, אך הרגלים הרוסיים עמדו על מקומם.
בגזרה הצפונית נשמר שקט ולכן גנרל פלאטוב , מפקד הקוזאקים של הדון , הציע לאגף את הצרפתים ולתקוף אותם בבורודינו שהוחזקה על ידי כח קטן.
פלאטוב קיבל אישור למהלך ויחד עם אוברוב (Uvarov), מפקד קורפוס הפרשים הראשון, החל באיגוף בראש 8,000 קוזאקים ופרשים אל מעבר לנהר קולאץ'.
הכוח המאגף תפס בהפתעה מוחלטת את הכוחות הצרפתיים והאיטלקיים שחנו בבורודינו וזרע פאניקה ומהומה בשורותיהם.
בצד הצרפתי קורפוס הפרשים השלישי בפיקודו של עמנואל דה גרושי חזר לגדתו הצפונית של נהר קולאץ' והניס את כוח האיגוף הרוסי מזרחה.
הפיקוד הרוסי ראה את מהלך האיגוף כהזדמנות שהוחמצה.
בהמשך הקרב התברר שהמהלך סייע לרוסים בכך שהוא עיכב את המתקפה הבאה של הצרפתים בשעתיים.
נוסף על כך ייתכן שניסיון האיגוף הרוסי הוא ששכנע את נפוליאון בצדקת החלטתו לשמור מאחור את העתודה האחרונה שלו.
בסביבות השעה 15:00 הגרנד ארמה פתח במתקפה הגדולה ביותר עד כה על הביצור הגדול.
התותחנים הרוסיים ריכזו את הירי לעבר הרגלים הצרפתיים שהתקדמו מולם, מה שאפשר לפרשים הצרפתיים לאגף את הביצור מעורפו.
הפרשים פרצו ראשונים וטבחו במגינים הרוסיים.
כשהרגלים של אז'ן התבססו בביצור הגדול הוא הורה לכל הפרשים להתקדם ולנצל את המומנטום, אלא שהם נתקלו בעתודת הפרשים האחרונה של הרוסים.
אז'ן הפציר בנפוליאון להכניס את המשמר האימפריאלי לקרב אך נפוליאון התמיד בסירובו.
ב-17:00 שני הצבאות הגיעו לכדי תשישות מוחלטת.
שדה הקרב היה זרוע כולו בהרוגים ובפצועים ולקראת השקיעה הלחימה בשדה הקרב דעכה.
אבדות שני הצדדים היו כבדות.
לימים קרב בורודינו התברר כיום הקרב הקטלני ביותר בכל המלחמות הנפוליאוניות, וכיום הקרב הרצחני ביותר בתולדות המלחמות עד הקרב הראשון על המארן במלחמת העולם הראשונה.
נפוליאון הניח שהלחימה תימשך למוחרת.
אך עם שחר, כשקוטוזוב הבין את סדר הגודל של אבדות הרוסים, הוא הורה על נסיגה.
הרוסים לא יכלו להרשות לעצמם קרב נוסף לפני שיתגברו את כוחותיהם, ועל כן החליט קוטוזוב שעליו לנטוש את מוסקבה.
ב-15 בספטמבר, שבוע לאחר ניצחונו בבורודינו, נכנס נפוליאון בשערי מוסקבה.
הוא מצא את העיר נטושה והשריפות הראשונות שהרוסים הציתו על פי מדיניות האדמה החרוכה כבר מכלות את העיר.
קרב ארטמיסיון ניטש בקיץ 480 לפנה"ס בין הצי הפרסי לבין הצי היווני סמוך לכף ארטמיסיון, בקצה הצפוני של האי אובויה (אביה) שבמזרח יוון.
הקרב היה חלק מהמאמץ המלחמתי המשותף של היוונים, שהתאחדו בברית ההלנית, להדוף את פלישת חשיארש הראשון מלך פרס לארצם.
תוך כדי הלחימה בים, שנמשכה לסירוגין ימים אחדים, נערך ביבשה קרב תרמופילאי המפורסם.
הלחימה בארטמיסיון הסתיימה ללא הכרעה, ובעקבות התבוסה בתרמופילאי נסוג הצי ונערך לקרב ההכרעה במימי סלמיס.
כישלון המרד האיוני ב-494 לפנה"ס היה סימן מבשר רעות ליוונים בכלל ולאתונה וארטריה בפרט.
השתיים, שהושיטו עזרה למורדים באוניות, ידעו כי במוקדם או במאוחר יחושו את נחת זרועו של דריווש מלך פרס על חלקן במרד נגדו.
מסע המלחמה הראשון, שיצא מאסיה הקטנה ב-492 לפנה"ס בפיקודו של מרדוניוס, נקטע ושב על עקבותיו לאחר כיבוש תראקיה עקב אובדן הצי הפרסי בסערה ליד הר אתוס.
חיל המשלוח השני, ששוגר שנתיים אחר כך בדרך הים כדי להשתלט על האיים הקיקלאדיים במרכז הים האגאי ובנוסף לכך לענוש את אתונה וארטריה, הובס במישור מרתון.
דריווש לא הרפה, והחל מיד בהכנות למסע מלחמה שלישי וגדול פי כמה.
מותו ב-485 לפנה"ס ובעיות מבית דחו את ביצועה של התוכנית, ורק ב-480 לפנה"ס, לאחר הכנות מרובות, יצא יורשו, חשיארש, בראש צבא וצי עצומים כדי למחות את חרפת התבוסה.
היוונים ידעו, כי המסע לא נועד להענשת אתונה בלבד, אלא לכיבושה של ארץ יוון כולה.
כשהגיעו אליהם הידיעות על הכנות הפרסים, נפל עליהם פחד ומרביתם ביכרו להתמסר למלך פרס מאשר להתייצב מולו.
רק 31 פולייס החליטו להילחם על חירותן.
בסתיו 481 לפנה"ס התאגדו פולייס אלה בברית, ומסרו את הנהגת המלחמה ביבשה ובים לידי ספרטה.
מסע המלחמה התנהל ביבשה ובים כאחד.
הצבא הפרסי הענק חצה את ההלספונטוס וצעד אל מרכז יוון לאורך חופיו הצפוניים של הים האגאי.
הצי הפרסי שט במקביל לו.
בתחילה חשבו מצביאי היוונים להתייצב נגד הצבא הפולש במעבר טֶמְפֶּה שבצפון תסאליה.
אחר כך נמלכו בדעתם והחליטו לבלום את הצבא הפרסי במעבר תרמופילאי, ה"שער" אל מרכז יוון, והציבו את ציים המלחמתי סמוך לשם, בארטמיסיון שבצפון האי אובויה.
כמו הצבא, גם אוניות הצי הפרסי וצוותיהן נאספו מן העמים המשועבדים למלך פרס ומהסרים למרותו.
לדברי הרודוטוס היו בצי 1207 טריארות ועוד 3,000 כלי שיט קטנים יותר.
על אלה נוספו 120 אוניות שהעמידו היוונים יושבי תראקיה והאיים שלאורך חופה, סך הכול 1327 טריארות.
רוב החוקרים סבורים כי המספרים שמביא הרודוטוס מוגזמים; לדעתם, מנה הצי הפרסי 600–700 טריארות, כגודלו בעת מסע דריווש על סקיתיה ותראקיה (512 לפנה"ס), בקרב לאדה (494 לפנה"ס) ובמסע המלחמה של דאטיס (490 לפנה"ס).
מספר כלי השיט הקטנים יותר, אוניות המשא ומובלות הסוסים היה כנראה 1,200.
הצי הפרסי הגיע אל אפטאי בשעות אחר הצהריים.
למפקדיו נודעו עוד קודם גודלו של הצי היווני ומקום עגינתו בארטמיסיון, אך למרות הפיתוי החליטו לא לתקוף אותו מיד בשל השעה המאוחרת.
הם חששו כי אוניות היוונים ייסוגו מפניהם ויימלטו בחסות החשיכה דרך האוריפוס, וכך יאבד טרפם.
על כן דחו את ההתקפה ליום שלמחרת, ושלחו בחשאי שייטת בת 200 טריארות שמשימתה לשוט סביב אובויה לתוך האוריפוס כדי לחסום את נתיב הנסיגה של הצי היווני.
תוכניתם הייתה לצאת להתקפה רק לאחר שהשייטת תגיע למקומה.
תחבולת הפרסים נודעה ליוונים, ומשנוכחו לראות כי אויביהם אינם מתקיפים, "חיכו עד רדת הערב והפליגו בעצמם נגד הברברים, כי רצו לנסות את כוחם (של הפרסים) בלחימה ובדייקפלוס (diekplous)." היציאה לקרב בדמדומי הערב נועדה להבטיח שהלחימה תימשך זמן קצר בלבד, עד רדת החשיכה.
הפרסים, שהופתעו לראות את היוונים מתקרבים אליהם באוניותיהם המעטות, יצאו לים וציפו לניצחון בטוח.
אוניותיהם נעו בטור וכיתרו את הצי היווני.
תמרון זה, שנקרא ביוונית פריפלוס, נועד לדחוק את אוניות האויב זו אל זו, לשלול מהן את יכולת התמרון ואת דרך הנסיגה ועל ידי כך לשימן מטרה נוחה למהלומות אילי הניגוח הקטלניות.
היוונים, שידעו כי במקום צר גוברת ידו של הצי הגדול יותר, נקטו תמרון מגנני מחוכם.