tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך שנות החמישים נשלטה סיגראם על ידי חברת החזקות Cemp Investments שהקימו ארבעת בניו של סמואל ברונפמן.
ב-1958 הוקם מטה החברה בניו יורק - בניין סיגראם, גורד שחקים בגובה 157 מטר (38 קומות) בשדרה הרביעית 375 בין רחוב 52 לרחוב 53. הבניין תוכנן על ידי האדריכלים לודוויג מיס ון דר רוהה ופיליפ ג'ונסון.
ב-1964 יסד ברונפמן את חברת "יצרני שיכר בינלאומיים לישראל" כחברת בת ישראלית, שייצרה את ליקר סברה.
ב-1963 רכשה סיגראם את החברה הראשונה שאינה בתחום המשקאות האלכוהוליים, חברת טקסס פסיפיק לפחם ונפט (Texas Pacific Coal and Oil Company).
ב-1980 נמכרה חברת הנפט (שנכשה בסך של פחות מ-300 מיליון דולר) לתאגיד sunco בסכום של 2.3 מיליארד דולר.
ב-1971 הפך אדגר ברונפמן (האב) לנשיא, המנכ"ל, והמנהל הפיננסי של החברה.
בנו, אדגר ברונפמן (הבן), ירש אותו בשנת 1994. ב-1978 התרחבה החברה לאוסטרליה.
ב-1981, על רקע מאבק שליטה בחברת הנפט Conoco, במסגרתו נרכשה החברה על ידי דופונט, הפכה סיגראם לבעלת 24.3% ממניות השליטה בדופוט, תאגיד הכימיה הגדול בעולם.
עד 1995 הייתה סיגראם מחזיק המניות הבודד הגדול ביותר במועצת המנהלים של דופונט.
אדגר ברונפמן הבן הה להוט לכניסה לעסקי השעשועים, בפרט עולם הסרטים והטלוויזיה.
ב-1995 הודיעו סיגראם ודופונט, שסיגראם תפדה את מניותיה בדופונט בסך של 9 מיליארד דולר, על אף שאחזקתה בדופונט הניבה לסיגראם כ-70% מהכנסותיה.
חברת סטנדרד אנד פורס אף הוציאה אזהרה על ההפסד שעלול להגרם לסיגראם בשל המהלך.
אולם ברנפמן השתמש בכסף על מנת לרכוש שליטה ביוניברסל ופארקי השעשועים שלה, מחברת האם שלה, שהיו בידי חברת מצושיטה היפנית.
ב-1998 רכשה סיגראם את חברת המוזיקה פוליגרם (PolyGram).
השקעות אלו בתחום הבידור, הוכיחו את עצמן כפחות רווחיות וסיגראם נאלצה לממש אחזקות.
היא מכרה את מותג המשקאות "טרופיקנה" לפפסיקו.
ובשנת 2000 לא היה מנוס מלמכור את כל חטיבת הבידור של סיגראם לחברת ויונדי הצרפתית, תוך מיזוג למעשה של סיגראם לתוך ויונדי.
חטיבת המשקאות נמכרה בחלקה לדיאג'יו ובחלקה לפרנו ריקאר.
הסידור הוא ספר המרכז בתוכו את התפילות שמתפלל יהודי בימי החול וביום השבת, ואת החשובות שבתפילות החגים.
בסידורים רבים ניתן למצוא גם דינים וברכות שונות ואת קריאות התורה לימים שני וחמישי.
הסידור מלווה את היהודי מלידתו (ברית מילה) ועד מותו (הלוויה) והוא "ספר החיים של היהדות".
הצורך לקביעת תפילות ממוסדות החל עם אנשי כנסת הגדולה שחיו בראשית ימי בית המקדש השני.
סידורי תפילה החלו להופיע רק בתקופת הגאונים, במאה השישית או השביעית.
הסידורים הראשונים היו בכתב יד והם נועדו לשימושם של החזנים בבתי הכנסת, בעיקר בחגים שנוסח התפילה בהם לא היה שגור.
רק בהמשך החלו לכתוב גם את סדר התפילות של שבתות וימות החול.
הסידור הראשון הידוע הוא של רב נטרונאי גאון, ששלח לקהילת אליסאנו שבספרד.
אחריו בא סידורו של רב עמרם גאון ראש ישיבת סורא שנכתב עבור קהילת ברצלונה שבספרד.
עותקים ממנו נשלחו לתפוצות ישראל והוא נעשה הבסיס ליצירתו של נוסח התפילה של קהילות ישראל.
כמו כן ידועים הסידורים של רב סעדיה גאון מהמאה ה-10, הסידור של הרמב"ם מהמאה ה-12 ומחזור ויטרי שנכתב על ידי תלמידו של רש"י מהמאה ה-11, שהיה הסידור הראשון בנוסח יהודי צרפת.
סידור התפילה הקדום ביותר הנמצא כיום, הוא הסידור האפגני, קובץ תפילות בן 50 עמודים כתוב בעברית עתיקה ועם סימני ניקוד בבלי, על קלף המתוארך בבדיקת פחמן 14 לסביבות שנת 840 לספירה.
הקובץ כולל תפילת שחרית, פיוטים, חלקים מהגדה של פסח, ורשימת 100 ברכות שיש לומר בכל יום.
הפיזור הגדול של קהילות ישראל וריבוי הפיוטים והתוספות שנהגו לומר במקומות שונים יצרו מספר רב של נוסחים.
הקהילות הושפעו לאורך הדורות זו מזו וכך נוצרו הנוסחים המאוחדים שאנו מכירים היום.
אחרי גירוש ספרד, אפשר כבר לראות התרכזות של נוסחי התפילה לכמה זרמים מרכזיים, וזאת מפני שהיהודים בספרד התפזרו להרבה ארצות ונוסחם השפיע על היהודים במקומות שאליהם הגיעו.
אותו דבר קרה בסופו של דבר בארצות אשכנז.
כשנוצר יותר קשר בין היהודים בארצות השונות, נוסחי התפילה הושפעו זה מזה, אם בגוף התפילה עצמה, או בפיוטים שהתפשטו מהר בכל הקהילות בגלל טיבם ולשונם.
כמו כן, במאה ה-15 התחילו נוסחי התפילה להיות קבועים יותר בגלל המצאת הדפוס.
משרבו התפילות והמנהגים שהתקבלו לסדר התפילה, החלו להופיע סידורים ובהם תפילות לשבתות וימות החול, ואילו תפילות שלוש רגלים (פסח, שבועות וסוכות) והימים הנוראים (ראש השנה ויום כיפור) הופיעו בנפרד ונקראים מחזור.
הסידור הוא הספר הראשון שהילד היהודי לומד לקרוא בו.
מסיבה זו, כאשר הילדים הרכים מקבלים את הסידור, נהוג לערוך מסיבה גדולה וחגיגית, על מנת להדגיש בפני הילדים את חשיבות המעמד וחשיבות הסידור.
הרב שלמה וולבה כתב על הסידור: "הספר העמוק והקשה ביותר מכל הספרים בתורה שבעל-פה שהנחילונו חז"ל".
למרות הגדרה זו, רוב רובו של הסידור מובן לכל קורא עברית, וניתן להבין בקלות רבה את רוב התפילות.
בנוסף יש סידורים רבים עם פירושים.
נוסח הסידור אינו קבוע ומשתנה על פי הקהילות והמנהגים השונים.
השוואת המקורות הקדומים העוסקים בתפלה מגלה בעיקר הבדלים בין נוסחאות התפילה בארץ ישראל לבין הנוסחאות בבבל.
בתקופה מאוחרת יותר התמזגו נוסח ארץ ישראל ונוסח בבל ונוצרו נוסחאות תפילה נוספים בקהילות השונות.
בקרב האשכנזים היה מקובל נוסח אשכנז שעודנו מקובל אצל חלק מהם, בעיקר אצל הליטאים ההולכים בשיטת הגר"א ואצל האשכנזים במערב אירופה.
בימי הביניים היה מנהג מיוחד ליהודי צרפת הקרוב לנוסח אשכנז, שלאחר גירוש יהודי צרפת בשנת 1394 כמעט חדל מלהתקיים (מלבד בימים נוראים בקהילות אפ"ם).
גם במנהג זה, היו חילוקים בין קהילות ואזורים שונים.
מנהג זה היה קיים רק בצפון צרפת.
בדרום צרפת (שאז לא היה חלק מצרפת) התפללו בנוסח פרובנס המשלב את מנהגי צרפת, ספרד ואיטליה; נוסח זה שרד עד לזמן האחרון, אבל בסופו של דבר עברו מתפללי נוסח זה להתפלל בנוסח הספרדים.
כאשר קמה תנועת החסידות היא יסדה לעצמה נוסח תפילה משלה המכונה נוסח ספרד, שהפך עם מרוצת השנים להיות הנוסח המקובל על רוב האשכנזים בארץ ישראל.
נוסח ספרד הוא שילוב של נוסח אשכנז ונוסח הספרדים.
הספרדים מתפללים בנוסח הספרדים, וכך גם רוב עדות המזרח בכמה מאות שנה האחרונות.
בשל תפוצתו הגאוגרפית הרחבה של הנוסח התפתחו שינויי נוסח מקומיים, שעד הדור האחרון נשמרו בדרך כלל כמסורות שבעל-פה אך לאחרונה יוצאים סידורי תפילה כפי מנהגים של עדה מסוימת למשל סידור "תפילת רפאל" כמנהג יהדות גאורגיה, "סידור אבותינו" כמנהג יהדות מרוקו או "זכות יוסף" כמנהג יהדות טורקיה ורודוס.
בעבר היו קיימות מסורות תפילה שונות כדוגמת נוסח פרס, נוסח הרומניוטים, נוסח ארם צובא, נוסח קטלוניה ונוסח צפון אפריקה שנדחקו מפני המסורת הספרדית.
לעומתם, שמרו יהודי איטליה הוותיקים על נוסח תפילה משלהם למרות ההגירה הספרדית הגדולה לאיטליה לאחר גירוש ספרד.
יהודי תימן ההולכים אחר המסורת ה"שאמית" מתפללים בנוסח הקרוב לנוסח הספרדים, בעוד אלה ההולכים אחר המסורת ה"בלדית" מתפללים על פי מסורת מקומית קדומה.
גם לחלק מיהדות איטליה יש נוסח שלעצמם הנהוג עד היום בחלק מקהילות איטליה ובקהילות ספורות בארץ.
כמו כן ניתן לציין את נוסח "ליוורנו" הנהוגו באיטליה ובעוד מספר רב של קהילות והמחזיקו בנוסח הקרוב לזה לנוסח זה.
כמו כן רובם נמצאו באגן הים התיכון ובפרט אלו הנהוגות בקהילות שלחופי לוב ותוניס, וזאת עקב הקשר הגאוגרפי הקרוב.
בצה"ל התעוררה בעיה, משום שחיילים בני כל העדות מתפללים יחדיו, אך לכל עדה נוסח שונה.
לפתרון הבעיה, ערך הרב הצבאי הראשי, שלמה גורן, בשנת 1963 נוסח אחיד של הסידור לחיילי צה"ל.
הרב עובדיה יוסף התנגד לנוסח האחיד, כיוון שהיה רובו ככולו כנוסח ספרד החסידי.
בסופו של דבר, הנוסח האחיד קיים עד היום בבסיסי צה"ל ומסופק לחיילים על ידי הרבנות הצבאית, אך לא ניתן לומר שהשתרש באופן מלא בקרב חיילי צה"ל.
סידור רינת ישראל שנערך בשנת 1970 על ידי שלמה טל מכיל - כמו סידור נוסח אחיד של צה"ל - תפילה לשלום המדינה, "מי שברך" לחיילי צה"ל, תוספות ותפילת הלל לחג העצמאות וליום שחרור ירושלים.
סידור פעמי גאולה כולל, לצד התאמת ההנחיות לגברים ולנשים, שינויים נוספים כמו "על הניסים" ליום העצמאות וליום ירושלים, "הרחמן הוא יברך את מדינת ישראל" בברכת המזון ועוד.
קהילות הזרמים היהודיים שאינם אורתודוקסיים מתפללות בדרך כלל בנוסחים משלהן, ולצורך כך הן מפרסמות סידורים משלהן.
מטרתם של סידורים אלה הוא התאמת נוסח התפילה לאמונותיו של הזרם ולמנהגיו, ולצרכים של המקום והזמן.
בין מאפייניהם: התאמת תוכני התפילה לתפיסת העולם הדתית של המתפללים (לדוגמה, השמטת קטעי התפילה המאזכרים את בית המקדש ועבודת הקרבנות), קיצור נוסח התפילה, אמירת קטעים מהתפילה בשפת המדינה (כמו אנגלית או גרמנית) וגישה שוויונית לנשים.
לאחר קום מדינת ישראל הוכנסו תפילות למעמדי יום העצמאות, יום הזיכרון לחללי צה"ל ויום השואה.
בישראל, הסידור המקובל בתנועה הקונסרבטיבית החל מ-2009 נקרא "ואני תפילתי".
בתנועה הרפורמית בישראל נוהג החל מ-2021 הסידור תפילת האדם; קדם לו סידור "העבודה שבלב", שנהג מראשית שנות ה-80 של המאה ה-20.
סידוני גוסנס הייתה נבלאית בריטית, שהקריירה שלה הייתה מן הארוכות ביותר בבריטניה.
סידוני גוסנס הייתה בת למשפחת המוזיקאים גוסנס, שהיגרה לאנגליה מבלגיה במאה ה-19. סבה, אז'ן גוסנס האב היה מלחין ומנצח.
אביה, אז'ן גוסנס הבן היה מנצח.
היא הופיעה לראשונה כמקצוענית בשנת 1921 והמשיכה לנגן במשך יותר מיובל שנים, עד פרישתה בשנת 1980.
אביה של סידוני עודד אותה לנגן בנבל.
כשהצטרפה לתזמורת הסימפונית של לונדון בשנת 1921 הייתה האישה היחידה בקרב הנגנים.
בשנת 1923 הייתה הנבלאית הראשונה שניגנה בשידור רדיו, ובהמשך, בשנת 1936, הייתה הראשונה שהופיעה בשידור טלוויזיה.
היא הייתה חברה מייסדת של תזמורת רשות השידור הבריטית, בה ניגנה במשך חמישים שנה (1930 - 1980).
הופעתה האחרונה הייתה בשנת 1991 בלילה האחרון של סדרת הפרומס, שם ליוותה את דיים גווינת' ג'ונס בשירת "הוורד האחרון של הקיץ".
סידוני גוסנס הייתה אחותם של המלחין והמנצח סר יוג'ין גוסנס, שחי שנים רבות באוסטרליה וכיהן כמנהל הקונסרבטוריום למוזיקה של סידני והמנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של סידני, ושל האבובן לאון גוסנס.
סדר תפלות מכל השנה על פי נוסח האריז"ל, שידוע כסידורו של רבי שניאור זלמן מלאדי (סידור רבנו הזקן, סידור הרב וכדומה), הוא סידור תפילה שנערך על ידי רבי שניאור זלמן מלאדי, מייסד חסידות חב"ד.
הסידור כולל נוסח תפילה שעבר התאמה לכוונות האר"י, וכן הלכות ("פסקי דינים") בנושאים השייכים לסידור התפילה.
חסידי חב"ד מסתמכים על סידור זה בנוסח התפילה ובפסיקת ההלכה.
אחד ממאפייני ראשיתה של תנועת החסידות הוא שינוי נוסח התפילה שהיה מקובל במזרח אירופה באותה עת, נוסח אשכנז, והחלפתו בנוסח ספרד, במגמה להתפלל בנוסח האר"י, דבר שעורר התנגדות, בטענה שהוא נוגד את ההלכה שאין לשנות את המסורת המקובלת.
במאסרו המפורסם בתקנ"ט, נשאל הרב שניאור זלמן במהלך חקירתו האם משמעותו של שינוי הנוסח היא שהחסידות היא דת חדשה.
מטרתה העיקרית של החסידות באימוץ נוסח האר"י הייתה הנחלתו להמונים, זאת ביצירת נוסח תפילה עצמאי ללא הכוונות הקבליות שבנוסח האר"י, שהן נחלת יחידים הבקיאים בתורת הסוד.
אך למרות מטרה זו, ועל-אף התפתחות תנועת החסידות בקרב ההמון, לא ערכו מנהיגי התנועה בשתי הדורות הראשונים של החסידות, סידור תפילה בנוסח מסודר המיועד לכלל החסידים.
ייתכן שהזמן לא היה בשל לכך, עקב ההתנגדות הגדולה באותה עת לנוסח החסידי.
בדור השלישי של תנועת החסידות, כהמשך למגמה החסידית הכללית, ערך רבי שניאור זלמן מלאדי, מייסד חסידות חב"ד, נוסח תפילה מסודר, "שווה לכל נפש", בשילוב הלכות שונות, והדפיסו כסידור.
יש טוענים שהוא למעשה הסידור החסידי הראשון שנדפס, אולם היו סידורים קבליים שנדפסו על ידי תלמידי הבעש"ט קודם לכן.
בספר "בית רבי" מובא שלדברי נכדו, הצמח צדק, כתב רש"ז את סידורו לאחר הגהה ועבודת מחקר על שישים סידורים ונוסחי תפילה שונים.
נוסח סידור זה מכונה לעיתים בשם נוסח האר"י, אף על פי שנוסח האר"י הידוע לנו כיום שונה ממנו מהותית.
סידור זה משתייך בעיקרו לנוסח ספרד החסידי בשל היותו משלב את נוסח הספרדים עם נוסח אשכנז, אלא שבניגוד לנוהג המקובל לעיתים בנוסח ספרד החסידי להרכיב מטבעות לשון של נוסח ספרד על נוסח אשכנז גם כשאינן משתלבות, רבי שניאור זלמן בחר תמיד נוסח אחד ולא הרכיב שני נוסחים יחד.
בסידור שילב רבי שניאור זלמן הלכות המכונות "פסקי הסידור".
קונטרסים הלכתיים שנדפסו תחת הכותרת 'סדר...' או 'הלכות...', כמו "סדר ברכות הנהנין".
הם כוללים פסקי דינים בקיצור מתוך השולחן ערוך שלו.
כשיש סתירה בין פסקי השולחן ערוך הרב לפסקים בסידור מקובל אצל חסידי חב"ד לפסוק כמו פסקי הסידור, משום שאת הסידור ערך בסוף ימיו.
כמה מפסקיו הידועים ביותר ששונו בסידור:
זמן קריאת שמע, שבשולחן ערוך פסק כשיטת המגן אברהם ובסידור חזר בו ופסק כשיטת הגר"א.
זמן השקיעה, שחזר בו מפסיקתו כשיטת רבינו תם, והכריע כשיטת הגאונים.
בעניין ברכות התפילין, בשו"ע פסק שיש לברך שתי ברכות, 'להניח' על תפילין של יד, ו'על מצוות' על תפילין של ראש כמנהג הרמ"א, אך בסידורו הכריע כדעת השו"ע, שמברכים רק על תפילין של יד, ורק אם הפסיק בדיבור יברך גם על תפילין של ראש.
בעניין בישול בשבת בסידורו הכריע להחמיר בבישול מאכל שנמס,, לעומת פסיקתו בשו"ע להקל בכך.
בחצרות חסידיות רבות בפולין נהגו להתפלל בנוסח תפילה זה, כגון חסידות סוכטשוב, חסידות סטריקוב, חסידות ראדזין ועוד.
נוסח ספרד של סידור רינת ישראל הולך בדרך כלל בעקבות סידור אדמו"ר הזקן כאשר ישנן מחלוקות בין סידורי נוסח ספרד.
כפי הידוע, שלוש מהדורות דפוס יצאו-לאור בחיי המחבר (שנפטר בתקע"ג-1812).
מקובל כי הסידור נדפס לראשונה באופן מלא בתקס"ג-1803 בשקלוב ובמהדורה שנייה ושלישית, עם הגהות נוספות של המחבר, בקאפוסט.
בתשע"ד הציע הרב שלום דובער לוין אפשרות שהייתה מהדורה קודמת למהדורה הראשונה, בעקבות גילוי שני דפים בספריית חב"ד בתוך כריכה של ספר, אך יש חולקים עליו וסבורים שזה דפי הגהה.
ממהדורות אלו שרד רק עותק אחד מהמהדורה הראשונה (הנמצא כיום באוסף שניאורסון), שהגיע לידי הרש"ב והופקד על ידיו בזמן מלחמת העולם הראשונה בידי שלטונות רוסיה.
העותק הולאם והועבר לספריית מוסקבה.
בסוף 2013 העלתה ספריית מוסקבה לאתר האינטרנט שלה סריקה של העותק.
במרץ 2014 העבירו את הסידור למוזיאון היהודי במוסקבה.
מהדורת פקסימילה משוחזרת מדפוס זה בתוספת השוואות וציונים לנוסח, יצאה לאור בחודש אב תשע"ה (יולי 2015) בהוצאת חזק.
לאחר פטירת אדמו"ר הזקן, נדפס הסידור על ידי מדפיסים שונים, עם הוספות שונות שלא היו בסידור שנדפס בחייו.
עותק יחיד בעולם ממהדורת סלויטה תקצ"ו, אחת המהדורות הראשונות, התגלה בשנת תשס"ו אצל אספן פרטי בניו יורק.
לאחר פטירתו של רבי שניאור זלמן, הוציא לאור בנו רבי דובער שניאורי (האדמו"ר האמצעי), את הספר סידור עם דא"ח -נוסח התפילה שהתקין אביו בתוספת דרושי חסידות ("דא"ח" - דברי אלוקים חיים) שאמר אביו, המבארים את התפילה, המועדים ועוד, בדרך הקבלה והחסידות.
סידור זה נדפס לראשונה בקאפוסט בשנת ה'תקע"ו.
במשך השנים נדפסו מהדורות שונות מסידור זה בשמות: "סידור תפילות מכל השנה", "סידור עם ".
סידור זה סודר על ידי הרב אברהם דוד לבוט והודפס לראשונה בדפוס ראם בשנת ה'תרמ"ז.
סידור תורה אור נחלק לשנים.
החלק הראשון כולל רק מה שנדפס בסידורים הראשונים שנדפסו בחיי אדמו"ר הזקן, ותוקנו בו רוב טעויות הדפוס שבמהדורות הקודמות.
כמו כן הוסיף הרב לבוט ציוני מקורות לפסוקי התנ"ך ומאמרי חז"ל, ולכן קרא לו "סידור תורה אור".
בחלק השני כלל הרב לבוט מה שנהגו להוסיף בסידורים אחרי פטירת אדמו"ר הזקן.
נוסח זה נדפס שוב בכ-15 מהדורות, מתוכם ראויות לציון המהדורות הבאות:
בשנת תש"א ערך והדפיס רבי מנחם מנדל שניאורסון, בהוראת והכוונת חותנו רבי יוסף יצחק שניאורסון, מהדורה מתוקנת של הסידור, אלא שלא נכנסו בדפוס כל התיקונים שראה לנכון.
במהדורה זו הוא הכניס "הגהות לסידור" מאדמו"ר הצמח-צדק ואדמו"ר הרש"ב.
ספקות אחרים שהיו לו בעריכה הוא הגיש להכרעת חותנו.
בסופו הוסיף את נוסח תפילות ופיוטים לראש השנה ויום כיפור.
בשנת תשע"ה הוציאה לאור קה"ת מהדורה חדשה ומתוקנת של הסידור "תורה אור - תפילות ישראל".
במהדורה זו נכנסו הגהות ותיקונים שהכין רבי מנחם מענדל בתש"א ולא נכנסו אז לדפוס, והגהות נוספות שכתב במשך השנים.
במהדורת תשע"ה מופיעה גם רשימה ביבליוגרפית מעודכנת של דפוסי הסידור מהדורת תורה אור.
לאידך, נשמט ממהדורה זו ה"מחזור לתפילות ראש השנה ויום הכיפורים" שנדפס במהדורות הקודמות.
סידור זה, שנדפס לראשונה בשנת ה'תרע"ח ברוסטוב על הדון, הוא צילום של "סדר העבודה - תפלות ישראל לכל השנה" (נוסח אשכנז), שנדפס בווילנא שנת תרע"א (1911).
נוספו בו תיקונים המבוססים על נוסח סידור אדמו"ר הזקן עם מראי מקומות לתנ"ך, לוח המולדות ועוד הוספות.
החל משנת 1942, עם הקמת הוצאת קה"ת, הודפס הסידור בהוצאה זו.
ברוב המהדורות נספח לסידור ספר תהלים מהדורת "אהל יוסף יצחק" ומכתבים בנוגע לחשיבות אמירת תהלים.
הסידור הוא גם חלק מהספר חת"ת.
עם השנים יצאו תחת שם זה גם מחזורים לחגי ישראל:
סידור תהלת ה' לחג הפסח עם הגדה ליל הסדר
סידור תהלת ה' לחג השבועות עם תיקון ליל שבועות
סידור תהלת ה' לחג הסוכות.
הסידור יצא גם עם תרגומים לרוסית, אנגלית, צרפתית, ספרדית וגרמנית.
סידור תהילת ה' נוסח האריז"ל, לימות החול, שבת ויו"ט.
עם פירוש המילות וביאור תוכן התפילה, בעריכת הרב מנחם מענדל טברדוביץ.
סידור תפלות לימי השנה עם פירוש שי למורא, בעריכת הרב שמואל יהודה וינפלד.
סידור טעמו וראו הרב שי עזרן.
סידור המפורש - סידור תהילת ה' נוסח האריז"ל, לימות החול, שבת ויו"ט, ראש השנה ויום הכיפורים, חיש הפצת המעיינות.
סידוניוס אפולינאריס (לטינית: Sidonius Apollinaris; סביבות 430 - אחרי 489) היה משורר ובישוף גאלו-רומי.
נולד בעיר לוגדונום (כיום ליון שבצרפת) למשפחת אצולה גאלו-רומית.
אביו, כמו סבו לפניו, היה מושל גאליה מטעם רומא.
קיבל את חינוכו מטובי המורים, הצטיין בספרות ובשירה והתפרסם כנואם וכמשורר.
ב-452 נשא לאישה את פאפיאנילה, בתו של הקונסול אוויטוס שהפך לקיסר רומא ב-455. באמצעות נישואים אלה קיבל חווילה מפוארת בחבל אוברן ליד העיר קלרמון (כיום קלרמון-פראן בצרפת).
כאשר אוויטוס נסע לרומא לטקס הכתרתו לקיסר, סידוניוס התלווה אליו ונשא את נאום ההכתרה בפני הסנאט.
אך ריקימר הגותי היה למעשה שליט רומא.
ב-457 הוא הביס את אוויטוס ומינה את מאיוריאנוס לקיסר.
סידוניוס נפל בידיו של הקיסר החדש, שהתייחס אליו בכבוד כיאה למשורר ולנואם.
הוא נשא שיר הלל למאיוריאנוס, שכתמורה הציב את פסלו של סידוניוס בפורום ברומא.
ב-467 כתב שיר תהילה לכבוד הקיסר אנתמיוס, שבתמורה מינה אותו למושל רומא לשנת 468. ב-472 נתמנה לבישוף קלרמון.
הויזיגותים הטילו מצור על העיר, וסידוניוס ביקש את עזרת רומא.
הקיסר יוליוס נפוס ידע כי אוריק מלך הוויזיגותים מתכונן לחצות את הנהר רון, אך משום שלא היו בידיו האמצעים לעצור בעדו, הסתפק במשא ומתן.
רומא הפקירה את גאליה כדי להציל את עצמה.
ב-474 הוויזיגותים כבשו את קלרמון וסידוניוס, שארגן את ההגנה על העיר, הושם במעצר.
הוא שוחרר והמשיך בתפקידו כבישוף אחרי, שעל מנת להשיב לעצמו את אחוזתו, כתב שיר הלל לכבודו של אוריק מלך הוויזיגותים.
ב-476 אודואקר, שהתחלק בשלטון עם אאוריק, הדיח את רומולוס אוגוסטולוס, הקיסר האחרון של האימפריה הרומית המערבית.
בסוף ימיו סידוניוס שם את מבטחו בכנסייה הקתולית, וביקש "להשתחרר מן החיים באמצעות מוות קדוש."
שיריו ומכתביו של סידוניוס אפולינאריס מתעדים את ההיסטוריה של גאליה במאה החמישית לספירה.
הם מהווים עדות חיה על מצבה ומעמדה של האריסטוקרטיה הגאלו-רומית תחת שלטון הוויזיגותים.
סידור גלגלים בקטר רכבת מתאר את גלגלי הקטר על פי סוגיהם, מיקומם והקשר ביניהם ומשמש ככלי לסיווג קטרים.
בימי השימוש הנפוץ בקטרי קיטור היה במידע באשר לסידור הגלגלים בקטר כדי להעיד על אופיו של הקטר, זאת לאור ריבוי סידורי הגלגלים אשר התאימו את הקטרים למשימות ולתנאי שימוש שונים.
קטרי הדיזל והחשמל המודרניים אחידים הרבה יותר באופן סידור גלגליהם, ברוב הקטרים היום כל הגלגלים בקטר משמשים להנעה ומחוברים למנועים המגלגלים אותם.
קיימות מספר שיטות אחידות לתיאור סידור גלגלים בקטרים, חלק מן השיטות מוגבלות לאזורים מסוימים בעולם, אחרות מיוחדות לקטרי קיטור מחד, ולקטרי דיזל וקטרים חשמליים מאידך.
בארצות הברית ובבריטניה נהוג "סיווג ווייט" לקטרי קיטור.
סיווג UIC לקטרי חשמל ודיזל הוא הנפוץ יותר בעולם ונהוג ברוב ארצות אירופה.
בארצות הברית נהוג סיווג AAR לקטרי חשמל ודיזל.
שיטת UIC לסיווג קטרים נמצאת בשימוש לצורך סיווגם של קטרי חשמל ודיזל וכן לסיווג קרונועים ורכבות קלות.
השיטה מקובלת בחלקים נרחבים של העולם.
בשיטת UIC סופרים את סרני הגלגלים המניעים, בניגוד לסיווג קטרים בשיטת ווייט שבה סופרים גלגלים.
מספר הסרנים המניעים את הקטר מסומל באותיות לטיניות, החל מן האות A לסרן מניע בודד.
כך, האות C מסמלת שלושה סרנים צמודים של גלגלים מניעים.
מספר הסרנים אשר אינם מניעים את הקטר מסומנים בספרות, החל מן הספרה 1 לסרן בודד שאינו מניע.
בקטרי דיזל-חשמל רבים, בהם כל סרן הנעה מונע באופן נפרד על ידי מנוע חשמלי, מתווספת האות הקטנה o לאחר אות המסמנת את מספר הסרנים המניעים בחוגון.
בקטרים שבהם חוגון הניתן להיגוי, מתווסף סימן גרש "'" לאחר האות המסמלת את מספר הסרנים המניעים בחוגון.
בקרונוע המורכב ממספר יחידות המחוברות בחיבור תמידי מתווסף סימן חיבור בין סימולי הסרנים ביחידות המחוברות.
לעיתים קיים שימוש בסימן סוגריים כדי לסמל את הסרנים על אותו חוגון.
לדוגמה (A1A) הוא חוגון עליו שלושה צירי גלגלים, שני הסרנים החיצוניים מניעים ואילו הסרן המרכזי אינו מניע.
רוב הקטרים המודרניים בעולם הם קטרי Bo-Bo בהם שני חוגונים ובכל אחד מהם שני סרנים מניעים.
סוג קטרים נפוץ נוסף הוא קטרי Co-Co ובו שני חוגונים ועל כל אחד מהם שלושה סרנים מניעים.
קטר מסוג D הוא קטר בעל ארבעה סרנים מניעים צמודים, המחוברים ביניהם במוט הנעה.
שיטת AAR לסיווג קטרים פותחה על ידי האגודה האמריקאית לרכבות.
השיטה מפשטת את שיטת UIC ונמצאת בשימוש נרחב בצפון אמריקה לצורך תיאור קטרי חשמל ודיזל.
על פי שיטה זו נספרים צירי הגלגלים של הקטר.
אותיות לועזיות מסמלות את מספר הסרנים המניעים, החל מן האות A לסרן מניע בודד, B לשני סרנים מניעים, וכו'.
ספרות מסמלות את מספר הסרנים שאינם מניעים, החל מן הספרה 1. מקף מפריד בין חוגונים.
סימן חיבור מסמל קרונות המחוברים בחיבור קבוע.
כך הסימול B-B בשיטת AAR מסמל קטר שלו שני חוגונים ועל כל חוגון שני סרנים מניעים (סה"כ 4 גלגלים מניעים על כל חוגון) ואילו הסימול C-C יסמל קטר שלו שני חוגונים, עם שלושה סרנים מניעים על כל חוגון.
סיווג ווייט משמש לקטרי קיטור נוסחה על ידי פרדריק מת'וואן ווייט והוכנסה לשימוש בתחילת המאה ה-20. על פי שיטת ווייט נספרים תחילה מספר "הגלגלים המובילים" בקטר, אחריהם מספר "הגלגלים המניעים" ולבסוף מספר "הגלגלים האחוריים".
מספר הגלגלים בכל קבוצה נכתב משמאל לימין, כאשר מקף מפריד בין קבוצה אחת למשנייה.
אחרת, ההנחה היא כי מאחורי הקטר נגרר קרון עזר לאחסון דלק ומים (Tender).
סידור באפור ובשחור: אמו של האמן הידוע גם בכינויו "אמו של ויסלר" (Whistler's Mother) הוא ציור שמן משנת 1871 מעשה ידי הצייר האמריקאי ג'יימס מקניל ויסלר.
הציור מוצג בתוך מסגרת שוויסלר עיצב במיוחד עבורו.
כיום הציור והמסגרת מוצגים במוזיאון ד'אורסה בפריז, ונמצאים בבעלות המוזיאון.
הציור הוצג בארצות הברית בין השנים 1932–1934, ובגלריה הלאומית לאמנות בשנת 1994, במכון דטרויט לאמנות בשנת 2004 ובמוזיאון בוסטון לאמנויות בשנת 2006.
אנה מקניל ויסלר דגמנה עבור היצירה בעת שהתגוררה עם בנה בלונדון.
ישנה סברה לפיה מילאה מקום של דוגמנית אחרת שלא הגיעה במועד.
לפי סברה אחרת, ויסלר תכנן לצייר את הדוגמנית עומדת, אולם אמו המבוגרת התעקשה לשבת.
אין כל תיעוד התומך בסברות אלה.
היצירה הוצגה לראשונה בשנת 1872 בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית לאמנות בשם "סידור באפור ובשחור", וכמעט נדחתה על ידי חברי האקדמיה.
בשל ביקורתם של חברי האקדמיה, סירב ויסלר להציג יצירות נוספות שלו במסגרת תערוכות האקדמיה.
ביקורת רבה הוטחה בשמה של היצירה - הציבור הוויקטוריאני אשר צפה ביצירה לא הבין מדוע דיוקן מכונה בשם "סידור".
רק בעקבות ביקורת זו נוסף הסיפא של שם היצירה "אמו של הצייר".
לימים דווקא הסיפא של השם הפך לכינוי המקובל של היצירה - "אמו של ויסלר".
לאחר שצפה תומאס קרלייל ביצירה, הוא ביקש להיות מצויר באותה קומפוזיציה - שנקראה "סידור באפור ובשחור, מס' 2" .
בשל קשיים כלכליים נאלץ ויסלר למשכן את התמונה, וזו נרכשה בשנת 1891 על ידי מוזיאון לוקסמבורג בפריז, שם זכה הציור לעניין רב, והביא לו פרסום וכבוד ברחבי אירופה.
אולם ויסלר כעס על המבקרים והמלומדים שראו ביצירה "דיוקן", ובספרו משנת 1890 "האמנות העדינה של עשיית אויבים" (The Gentle Art of Making Enemies) כתב:
ברבות השנים הפכה היצירה לסמל לאמהות, ובשנת 1934 הונפק בול דואר של שירות הדואר של ארצות הברית ובו הוצגה היצירה ונכתב "לזכר ולכבוד אימהות אמריקה".
בסרט מופע הקולנוע של רוקי בבימויו של ג'ים שרמן מוצגת תמונה בעלת דמיון עז ליצירה זאת, ומוצגת כתמונה של אמו של אחד מדמויות המשנה, אדי.
השחקן מיט לוף המגלם את אדי, מגלם גם את אמו בתמונה זו.
דמותו של אדי מייצגת את קלקלתה של התרבות השמרנית של אמריקה המיוצגת ביצירה.
ליצירה מקום מרכזי בעלילת הסרט "בין" בכיכובו של רואן אטקינסון.
בסרט מסופר על שליח (אטקינסון) שנשלח מאנגליה לארצות הברית על־מנת לנאום בנושא התמונה במוזיאון בקליפורניה, אולם בין הורס את התמונה, ומחליף אותה בפוסטר.
בפועל, הציור המופיע בסרט קטן משמעותית מהיצירה המקורית.
כמו כן מוזכרת היצירה בשירו של ניל דיימונד משנת 1970 "Done Too Soon" ובשירו של קול פורטר "You're the Top" המהווה חלק מהמחזמר משנת 1934 "Anything Goes".
סידור בֶּלַרסקי היה חזן, זמר עממי וזמר אופרה יהודי-אמריקאי נודע ממוצא רוסי, שהתפרסם בביצועיו לשירי עם רוסיים ויידיים (שקנו לו את עיקר פרסומו), וכן בהופעותיו כסולן בס-בריטון בליווי תזמורות ולהקות אופרה.
ישראל איסידור מויסביץ' ליפשיץ (Исидор Лившиц) נולד ב-12 בפברואר 1898 בעיירה קריז'ופיל שבמחוז ויניצה באוקראינה (אז באימפריה הרוסית).
בשנת 1930 היגרו בלרסקי ומשפחתו לארצות הברית, ועוכבו לזמן קצר בתחנת קליטת המהגרים באליס איילנד.
הגעתם התאפשרה הודות לפרנקלין הריס , נשיא אוניברסיטת בריגהאם יאנג דאז.
מעת הגעתו לארצות הברית ב-1933 ועד מותו ב-7 ביוני 1975 שימש בלרסקי פרופסור למוזיקה באוניברסיטת בריגהאם יאנג.
כמו כן, לימד במכון "הרצליה" שבמדרשה למורים יהודים בניו יורק.
היה קשור לתנועת העבודה בארצות הברית, ולאורך השנים ביקר בישראל והופיע בה, ביידיש, ברוסית ואף בעברית: ב-1947 (ערב כ"ט בנובמבר), ב-1949 (לאחר תום מלחמת העצמאות), ב-1952, ב-1962, ב-1965 (לרגל ציון 20 שנה לשחרור מחנה הריכוז ברגן-בלזן), ב-1968 (כאורח הנשיא), ב-1971 וב-1973 (לרגל 25 שנה למדינת ישראל).
מספרים כי כאשר נשאל אלברט איינשטיין מי הוא היה רוצה שישיר בארוחת ערב לכבודו, הוא ענה מיד: "סידור בלרסקי, כמובן!".
לאחר מותו של בלרסקי, הקדישה בתו איזבּל את זמנה ומרצה להנצחת זכרו ומורשתו.
בשנת 1980 תרמה לאוניברסיטת בריגהאם יאנג את ארכיונו של אביה, המכיל 106 פריטים ובהם מידע ביוגרפי, כתבות, ספרי שירים, תווים, מכתבים והקלטות.
בסרטם של האחים כהן "יהודי טוב" (2009) שר בלרסקי את השיר "דעם מילנערס טרערן" ('דמעות הטוחן').
סידהארתא הוא רומן אלגורי מאת הרמן הסה.
הרומן עוסק במסע רוחני של נער הודי בשם סידהארתא בתקופת גאוטמה הבודהה.
זהו הרומן התשיעי במספר שכתב הסה והוא פורסם לראשונה בשנת 1922 על רקע שהותו של הסופר בהודו בתחילת המאה ה-20.
המילה "סידהארתא" היא שרשור של שתי מילים בשפה הסנסקריטית "סידהא" (הושג) בצירוף "הרתא" (משמעות).
צירוף שתי המילים משמעו "מי שמצא משמעות (לקיומו)" או "מי אשר השיג את יעדיו".
אך חשוב מכך, סידהארתא הוא שמו הפרטי של הבודהה.
הסיפור מתרחש בהודו העתיקה בתקופת הגאוטמה בודהה.
הסיפור פותח בעזיבת סידהארתא, בנו של ברהמן, את ביתו.
הוא מצטרף לאסטיסיזם בליווי גובינדה.
השניים יוצאים במסע חיפוש אחר ההארה.
סידהארתא עובר סדרה של תמורות ומגיע למספר תובנות בעת מסעו אל היעד.
הניסיון הוא הצבר של אירועים שחווה המודעות של האדם בעת חייו.
ברומן של הסה, הניסיון מצטייר כאמצעי היעיל ביותר להגיע להבנת המציאות ולהגיע אל ההארה.
העיצוב של מסעו של סידהארתא מוכיח שההבנה לא מושגת באמצעות לימודים ושיטות שכליות.
גם לא באמצעות נהייה אחר ההנאות של העולם.
ברם, ההבנה מושגת באמצעות מצבור של האמצעים הללו.
מכאן, שאירועים בודדים הם חסרי משמעות כשלעצמם - הישארותו של סידהארתא עם הסמסארה והיסחפותו בעולם האהבה והעסקים אינם מובילים לנירוואנה.
ברם, הם אינם בגדר הפרעות שכן כל פעולה שסידהארתא נוקט בה וכל אירוע שמתרחש בחייו עוזרים לו להשיג הבנה.
סך כל החוויות הללו הוא הניסיון.
לדוגמה, אהבתו היצרית והכואבת של סידהארתא לבנו הוא חוויה שמלמדת אותו אמפתיה.
לאחר חוויה זו הוא מסוגל להבין את עולם הילדים.
לפני כן, על אף שהיה מעורה בעולם הסמסארה הוא לא היה מסוגל להבין את עולמם.
ולמרות הדבקות בסמסארה הוא לא היה מסוגל להבין את טבעה.
הניסיון של הסמסארה בנקודה זו לא הוביל להבנה ואולי אפילו עיכב אותו.
בניגוד לכך, ניסיונו של סידהארתא עם בנו מאפשר לו לאהוב.
פעם נוספת האהבה כשלעצמה לא מובילה להבנה.
כבר מתחילת מסעו של סידהארתא הוא מחפש שינוי עצמי.
הוא חובר לאסתיקס, מבקר את גאוטמה וחובק את תשוקותיו הארציות ולבסוף חובר לטבע.
כל זאת בניסיון להשיג נירוואנה.
סידהארתא יודע שאין באפשרותו להשיג הארה בנהייה אחר גאוטמה.
הרומן מדגים כיצד הנתיב אל ההארה לא יכול להירכש מאדם אחר משום שהנתיב שונה לכל אדם ולא יושג רק על ידי הקשבה או ציות לאדם שכבר פסע בנתיב.
שכן, מילים ולימודים יכולים לתאר את האמת אך הם אינם האמת עצמה.
בהיותם עקרונות, הם לוכדים את הפרט, בעוד ההארה בהיותה חסרת עקרונות משחררת את הפרט.
עיקרון יסוד, הבא לידי ביטוי גם בספרים נוספים של הסה, הוא אם כן הצורך בהתנסות אישית, להבדיל מהצטרפות לאחרים או הליכה אחר מורה דרך, יהא נעלה וצדיק ככל שיהא.
כך, בחברת הסגפנים מן היער לא מוצא סידהארתא מנוח, שכן ברבות הזמן הוא חש שתורתם אינה אלא בריחה מן האני ושכחה לשעה קלה; וכך גם במפגש עם נזירי הבודהה, בעקבותיו מבין לבסוף סידהארתא כי אפילו הם לא יוכלו ללמדו את סוד ההוויה.
עמדה על כך מבקרת הספרות גיטה אבינור:
תמה נוספת היא מעגליות הזמן המומחשת באמצעות היחסים של אב ובן המומחשים בניסיון של סידהארתא פעם ראשונה עם אביו ופעם שנייה עם בנו.
רעיון המעגליות מודגם גם בצורך של סידהארתא במלווים.
ראשית גובינדה אחר כך קמאלה ולבסוף ווסודבה - כל מלווה מסמל השגה של שלבים שונים בדרך אל ההארה.
הרומן מיוחד בכך שהזמן אינו ליניארי.
שרשרת האירועים מתרחשת בקפיצות לאורך הזמן אבל התמות בספר בסוף חוזרות אל המקור של הסיפור.
הדבר מסמל את מהות הנהר שיש לו התחלה, אמצע וסוף כמו החיים.
בסוף הסיפור זו ההכרה שסייעה לסידהארתא להגיע להארה.
לא חשוב כמה החיים סוטים ממקור החיים, הכל לבסוף נוטה לשוב חזרה אליו.
בסוף המסע שלו, רק דרך הבנת מנעד התחושות האנושיות מגיע סידהארתא לנירוואנה.
כפי שנכתב, ברגע ההארה, סידהארתא חווה את התחושות של האנושות עוברים בראשו כנהר הזורם מהמקור שלו ואליו בחזרה.
יצירות של להקת Yes מהאלבום "Close To The Edge" (יצירת הנושא וכן "And You And I") ספגו השראה מהספר.
האלבום של להקת רדיוהד משנת 2001 "Amnesiac" הכיל תמות ומילים שספגו השראה מהספר במיוחד "Pyramid Song" " I Might Be Wrong וכן "Like Spinning Plates".
הרמן הסה, סידהארתא: סיפור נוסח הודו; מגרמנית: אברהם כרמל, ירושלים ותל אביב: שוקן, 122 עמודים, 1975.
סידאדה וליה (פורטוגזית Cidade Velha או Sidadi בניב המקומי) היא עיר קטנה בדרום האי סנטיאגו בכף ורדה, השוכנת כ-15 ק"מ מערבית לבירה פראיה.
היא נמצאת במקום בו ואדי קצר באורך של כארבעה קילומטרים מנקז את הרמה שבמרכז האי, ונשפך אל האוקיינוס האטלנטי.
מסיבה זו נופה של העיר מעט ירוק יותר מהנוף הצחיח המאפיין את האיים.
העיר היא העתיקה באיים, ועד 1770 שימשה כבירתם הראשונה.
שמה הראשון היה "ריביירה גראנדה" (Ribeira Grande - "עמק גדול"), אך הוא שונה כדי להימנע מבלבול עם עיר נוספת באיי כף ורדה, הנושאת את אותו שם.
בשנת 2009 מנתה אוכלוסיית העיר כ-1,400 תושבים.
ב-2009 הוכרזה העיר כאתר המורשת העולמית הראשון במדינה, וזאת בזכות השרידים הקולוניאלים שבה.
האיטלקי אנטוניו דה נולי (Antonio da Noli) ייסד במקום את היישוב הראשון באיי כף ורדה בשנת 1462. מתיישבים ממדיירה הובאו ליישוב החדש, וחשיבותו עלתה בשנת 1466 כאשר הוענק לו מונופול על סחר העבדים.
העבדים הובאו אל ריביירה גראנדה מסיירה לאון ומגינאה ביסו, ונשלחו ממנה הלאה לברזיל ואל האיים הקריביים.
העמק בו שוכן היישוב שימש כבית מאסר טבעי, והעבדים הוטבלו בכנסייה המקומית שהוקמה בשנת 1495, במטרה להעלות את ערכם.
וסקו דה גמה עצר בריביירה גראנדה בדרכו להודו בשנת 1497, וכך עשה גם כריסטופר קולומבוס במסעו השלישי לאמריקה בשנת 1498. ב-1532 נקבע היישוב כמקום מושבו של בישוף, וב-1572 זכה למעמד של עיר.
סר פרנסיס דרייק תקף את העיר בשתי הזדמנויות ב-1585 וב-1586, אך העיר שמרה על חשיבותה, וב-1593 נבנתה על הרמה שבעורפה המצודה המלכותית של פיליפוס הקדוש.
העיר איבדה את מעמדה לאחר שבשנת 1712 נבזזה ונהרסה על ידי צרפתים, וב-1770 נקבעה בירת האיים בפראיה הסמוכה.
המצודה המלכותית של פיליפוס הקדוש (Forte Real de São Filipe או Fortaleza Real de São Filipe) משקיפה על העיר ממרומי רמה בשם זה, והיא שוכנת בגובה של 120 מטר מעל פני הים.
במאה השנים הראשונות לקיומו, לא נזקק היישוב המבודד בלב האוקיינוס האטלנטי להגנה, אך לאחר שהותקף על ידי סר פרנסיס דרייק, בשנים 1585-1586, התעורר הצורך בהקמת מבנה מבוצר.
עבודות ההקמה החלו ב-1587 והסתיימו ב-1593. המצודה נהרסה בידי הצרפתים ב-1712, אך הוקמה מחדש במחצית השנייה של המאה ה-18. היא חודשה ב-1968, 1970 וב-1999, ובין היתר נחשפו קירות בתי המגורים ששכנו בה.
צורתה של המצודה כשל טרפז, אורכה המרבי 100 מטרים ורוחבה המקסימלי עומד על 70 מטרים.
בצידה המזרחי והמערבי נבנו שני מגדלי שמירה (בסטיונים) בצורת מחומש מושלם, ומצפון ומדרום שני בסטיונים חלקיים.
חומות המצודה עשויות מאבן, והשער הראשי קבוע בצד הדרום-מערבי הפונה אל העיר.
הסברה היא כי במצודה ניצבו תשעה תותחים.
בחלקה הדרומי של רחבת המצודה שוכן בית המפקד ומולו קפלה המוקדשת לגונסאלו הקדוש (São Gonçalo).
במרכז הרחבה נחפרה באר וסביבה ניצבים מחסני הנשק ואבק השרפה (בצד הדרום-מזרחי) ורובעי המגורים (בצד המערבי).
הכנסייה שהוקדשה לגבירתנו של הרוזרי (Nossa Senhora do Rosário) הוקמה בשנת 1495 בסגנון גותי מנואליני.
כנסייה זו עדיין פעילה כיום.
הקתדרלה (Sé Catedral) הוקמה בין 1555 ל-1693, אך שנים ספורות לאחר מכן הוחרבה על ידי הצרפתים, וחורבותיה נמצאות במרכזה של העיר.
מנזר פרנציסקוס הקדוש (Convento de São Francisco) הוקם באמצע המאה ה-17, אך גם הוא נהרס באופן חלקי בשנת 1712. על חוף האוקיינוס במרכז העיר, ניצב עמוד אבן מונומנטלי המכונה "פלוריניו" (Pelourinho), והוא העתיק באיים.
סידופוביר (Cidofovir) היא תרופה אנטי-ויראלית המשמשת לטיפול בדלקת רשתית הנגרמת מ-CMV בחולי איידס.
סידופוביר מדכא את שכפול ה-DNA של CMV באמצעות עיכוב סלקטיבי של DNA פולימראז הנגיפי, ועל ידי כך מונע את השכפול העצמי של הנגיף.
זהו נוקלאוזיד אציקלי פוספונאט ולכן לא תלוי בזרחון על ידי האנזימים הנגיפיים, בשונה למשל מאציקלוביר.
סידופוביר התגלה במכון לכימיה אורגנית וביוכימיה בפראג על ידי המדען הצ'כי אנטונין הולי (Antonín Holý), ופותחה כתרופה על ידי חברת גיליאד סיאנסז, המשווקת אותה בארצות הברית כ-Vistide.
בשאר העולם משווקת התרופה על ידי פייזר.
התרופה אושרה לשימוש על ידי ה-FDA ביוני 1996.
התרופה היא אנלוג מבני לנוקלאוטידים, וגורמת לעיכוב בפעילות האנזים הנגיפי DNA פולימראז.
תופעת הלוואי העיקרית של התרופה היא שהיא עלולה להיות נפרוטוקסית.
סידופוביר מסוגלת לעכב את ההתפתחות של דלקת רשתית מ-CMV, ומשמשת לטיפול בהרפס העמיד לאציקלוביר.
כמו כן סידופוביר משמשת לדיכוי נגיף BKV אצל מושתלי כליות.
סיביל "סיד קוף" טבצ'ניקוף-קופר (באנגלית Sybil "Syd Koff" Tabachnikoff-Cooper, 1912–20 במאי 1998) הייתה אתלטית אמריקאית-יהודיה, אלופת ארצות הברית (1940) וסגנית אלופת ארצות הברית (1939) בריצת 80 מטר משוכות ואלופת המכביה הראשונה (1932) והשנייה (1935), בהם זכתה ב-6 מדליות זהב.
במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 זכתה טבצ'ניקוף ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף.
מדליות זהב, בריצת 60 מטר בתוצאה של 8.3 שניות, לפני לורה מאייר מגרמניה (8.4 שניות) ומרילה פרייוולד (8.6 שניות) ובריצת 200 מטר בתוצאה של 27.6 שניות.
מדליות כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 13.2 שניות, אחרי אלן קנדזיורה מגרמניה (13.1 שניות) ולפני לורה מאייר (13.3 שניות) ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.87 מטר, אחרי מרילה פרייוולד (4.91 מטר) ולפני גוטליב מאוסטריה (4.73 מטר).
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1938 סיימה טבצ'ניקוף במקום רביעי בריצת 80 מטר משוכות.
שנה לאחר מכן, היא זכתה במדליית כסף בריצת 80 מטר משוכות.
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1940 זכתה טבצ'ניקוף במדליית זהב בריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 13.1 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי בריצת 60 מטר.
סידני "סיד" קיוויט היה אתלט יהודי-אמריקאי, אלוף המכביות (הרביעית 1953 והחמישית 1957) בהטלת כידון.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה הרביעית שנערכו בסוף ספטמבר 1953 זכה קיוויט בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב בהטלת כידון (55.96 מטר), לפני מ.
ב-24 ביולי 1955 בתחרות שנערכה בבולטימור, מרילנד קבע קיוויט בהטלת כידון שיא אישי חדש של 73.17 מטר.
באליפות ארצות הברית שנערכה באותה שנה סיים קיוויט במקום שישי בהטלת כידון בתוצאה של 70.55 מטר.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת מלבורן (1956) סיים קיוויט במקום שביעי בהטלת כידון בתוצאה של 67.05 מטר ולא נכלל במשלחת האמריקאית למשחקים.
באליפות ארצות הברית שנערכה באותה שנה סיים קיוויט במקום שמיני בהטלת כידון בתוצאה של 68.29 מטר.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה החמישית שנערכו בשנת 1957 זכה קיוויט בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, בהטלת כידון בתוצאה של 65.97 מטר, לפני צ.
גריבלר מבריטניה (61.58 מטר) וברוך פיינברג מישראל (58.23 מטר) מדליית ארד, בקרב עשר בתוצאה של 3863 נקודות, אחרי מייק הרמן מארצות הברית (5230 נקודות) ודוד קושניר מישראל (4712 נקודות).
סידני "סיד" קיל היה אתלט יהודי-דרום אפריקאי.
התמחה בריצת משוכות, אלוף ושיאן דרום אפריקה בריצת 110 מטר משוכות ושחקן קריקט בתפקיד חובט פותח (Batsman) בשנים 1939–1947.
קיל נולד וגדל בוורד, מדינת אורנג' החופשית למשפחה יהודית ובגיל 7 עבר עם משפחתו לקייפטאון בעקבות מותו של אביו.
בשנת 1935 קבע קיל בריצת 120 יארד משוכות שיא דרום אפריקה חדש.
בתחרות שנערכה ביוהנסבורג ב-2 במאי 1936 קבע קיל בריצת 110 מטר משוכות תוצאה של 14.6 שניות ונבחר לייצג את מדינתו באולימפיאדת ברלין (1936), אך בחר להחרים את המשחקים האולימפיים בגלל השלטון הנאצי ויחסו ליהודים.
בתחרות שנערכה בקייפטאון ב-2 באוקטובר 1937 קבע קיל בריצת 110 מטר משוכות שיא אישי חדש של 14.4 שניות ודורג 12 בעולם.
במשחקי האימפריה הבריטית שנערכו בסידני, אוסטרליה בשנת 1938 סיים קיל בריצת 110 מטר משוכות במקום חמישי בתוצאה של 14.7 שניות.
בשנת 1939 החל בקריירת קריקט שנמשכה עד לשנת 1947. הוא סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת קייפטאון והצטרף לחיל הרפואה של דרום אפריקה במלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן, עבד כרופא פנימאי בבית חולים סומרסט.
בשנת 1949 הוא התחתן ולזוג נולדו בן ובת.
מדינת סידאמה היא מדינה ברפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של אתיופיה.
עד לשנת 2020, הייתה סידאמה חלק ממדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום, ובעקבות משאל עם שנערך ב-2019 התנתקה ממנה.
בירת המדינה היא העיר אווסה.
סידאמה גובלת במדינה האזורית דרום אתיופיה במערב ובמדינת אורומיה בצפון, במזרח ובדרום.
סידא או בתעתיק מדויק: צידא הוא כפר פלסטיני בנפת טולכרם במזרח השומרון, הממוקם כ-20 קילומטר צפונית-מזרחית לטולכרם.
על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בסידא התגוררו 3,076 תושבים בשנת 2006.
נמצאו בסידא קרמיקה מתקופות הברזל, ההלניסטית, הרומית, הביזנטית, המוסלמית הקדומה וימי הביניים.
בשנת 1179, בתקופת הצלבנים, סידא הייתה למעשה אחוזה, שנמכרה לכנסיית הדורמיציון בירושלים.
בשנת 1265 הייתה סיידא אחת מן האחוזות שהעניק הסולטאן ביברס לחסידיו לאחר ניצחונו על הצלבנים.
סידר כולה ניתנה לאמיר חוסאם אלדין איתמיש באוטליס חאן.
בסוף המאה ה-16 חיו בסידא כ-70 משפחות ו-2 רווקים – כולם מוסלמים.
התושבים שילמו שיעור מס קבוע של 33.3% על מוצרים חקלאיים הכוללים חיטה, שעורה, יבולי קיץ, עצי זית, עזים וכוורות, בנוסף על הכנסות מזדמנות ומס ג'יזיה קבוע לתושבי אזור שכם.
בסך הכל שילמו תושבי הכפר כ-12,160 אקצ'ות.
כל ההכנסות הועברו לווקף המקומי.
במפת הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882, מתואר סידא כ"כפר קטן, עם באר במזרח על גב רכס ארוך וחשוף."
במפקד האוכלוסין של ארץ ישראל משנת 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, סיידה מנתה 252 תושבים.
בסטטיסטיקה של 1945 אוכלוסיית סיידה מנתה 450 נפשות, של שטח של כ-5,060 דונם.
מתוך שטח זה, 1,622 דונם היו מטעים וקרקע להשקיה, 1,113 שימשו לדגנים, ואילו 11 דונם היו אדמות בנויות.
בשנת 1961 מנתה האוכלוסייה 808 תושבים.
בעת המודרנית הכפר נחשב כמזוהה עם ארגון הטרור הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
בכפר התבצעה הפעולה בה נפל מפקד יחידת דובדבן אייל וייס בתאונה מבצעית.
סִידוֹנְיוֹ בֶּרְנַרְדִינוֹ קַרְדוֹסוֹ דֶּה סִילְבָה פָּאִיש (בפורטוגזית: Sidónio Bernardino Cardoso da Silva Pais; 1 במאי 1872 – 14 בדצמבר 1918) היה מדינאי, איש צבא ודיפלומט פורטוגזי.
במהלך תקופת הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה ביצע פאיש הפיכה שהביאה אותו לשלטון בראשות חונטה צבאית בשנת 1917 ולנשיאות פורטוגל בשנת 1918. פאיש שלט בסגנון אוטוקרטי וניתן לו הכינוי "הנשיא-המלך" (Presidente-Rei) על כך.
בתקופת שלטונו הייתה פורטוגל בתסיסה אזרחית פנימית שהקשתה על הממשל ובנוסף על כך הייתה גם מעורבותה במלחמת העולם הראשונה על הפרק.
מדיניותו וצורת הממשל של פאיש הביאה להתנקשות בחייו בדצמבר 1918 על ידי פעיל השמאל הפוליטי.
סידוניו פאיש נולד בקמינהא, עיר בצפון ממלכת פורטוגל לחופי האוקיינוס האטלנטי, בשנת 1872. משפחתו של פאיש הייתה במוצאה חלק מיהדות פורטוגל והמירו את דתם לנצרות קתולית.
פאיש היה הבכור באחיו, ובצעירותו לא הראה התעניינות בפוליטיקה וממשל אלא במתמטיקה ופילוסופיה.
פאיש החל לעסוק במתמטיקה עד שנטש את המקצוע זמנית בשנת 1888 והתגייס לצבא הפורטוגזי.
הוא החל בלימודים באקדמיה צבאית והתרכז בעיקר בארטילריה.
היו לו ציונים גבוהים בסך הכל והוא טיפס בדרגות הקצונה עד שבשנת 1916 הועלה לדרגת מייג'ור.
לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה הצבאית המשיך בחסות הצבא ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת קוימברה וקיבל דוקטורט בשנת 1898 בסיום לימודיו באוניברסיטה.
בהמשך הפך למרצה באוניברסיטה לצד הקריירה הצבאית שלו.
מימיו באוניברסיטה פיתח פאיש את האידאולוגיה הפוליטית שלו.
הוא תמך במהפכת אוקטובר הפורטוגזית בשנת 1910 שהדיחה מהשלטון את מנואל השני, מלך פורטוגל והביאה להקמתה של הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה ומיקם עצמו כתומך הלאומיות הרפובליקנית.
הודות לתמיכתו בהדחת המשטר המלוכני, פאיש עלה במהרה בדרג הפוליטי לאחר הקמתה של הרפובליקה.
תחילה מונה לסגן האספה המכוננת הלאומית והיה לשר ההמסחר והתשתיות הציבוריות משנת 1911. בהמשך אותה השנה מונה גם לתפקיד שר האוצר.
במהלך הקריירה הפוליטית המוקדמת שלו היה פאיש מעורב באירועים רשמיים ופיתח את תדמיתו ואת המוניטין שלו בקרב החברה הפורטוגזית הכללית.
מ-17 באוגוסט 1912 עד 9 במרץ 1916 היה פאיש שגריר פורטוגל בקיסרות הגרמנית, תפקיד ממנו הוא שב עם הכרזת המלחמה של גרמניה על פורטוגל במסגרת מלחמת העולם הראשונה.
בשובו לפורטוגל הוא התבלט כמתנגד העיקרי לשלטון הדמוקרטי אותו ראה כחסר יכולת לנוכח המלחמה והתסיסה האזרחית החריפה.
פאיש עמד בראש ההפיכה ב-5 בדצמבר 1917, שהצליחה להביא אותו לשלטון לאחר שלושה ימים של לחימה קשה נגד הכוחות הנאמנים לממשלה הדמוקרטית.
בין ה-8 ל-12 בדצמבר 1917 היה לראש החונטה הצבאית ששלטה בפורטוגל ובהמשך מונה למספר תפקידי מפתח ממשלתיים, בהם ראש ממשלת פורטוגל.
במקביל להיותו ראש הממשלה היה פאיש גם שר החוץ ושר המלחמה ותמך בהמשך המלחמה בגרמניה.
הוא היה לנשיא הרפובליקה, לאחר שנבחר בבחירות ישירות ב-9 במאי 1918.
אף על פי שנבחר בבחירות דמוקרטיות, פאיש שלט בפורטוגל בסמכויות אוטוקרטיות שקודם לכן לא ניתנו לנשיא המדינה.
כינויו "הנשיא-המלך" (Presidente-Rei) נועד להדגיש את אופי שלטונו הסמכותני.
ישנן אף השוואות היסטוריות בין משטרו הסמכותני של פיאש לבין משטר "המדינה החדשה" בתקופת אנטוניו דה אוליביירה סלזאר.
בפברואר 1918 העביר פאיש שינויים לחוק הפרדת הדת מהמדינה.
במרץ הוכרז על חופש זכויות הצבעה לכל תושביה של פורטוגל.
באפריל, בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, חיל המשלוח הפורטוגזי חתף מהלומה קשה במהלך הקרב על ליס (Lys) במסגרת מתקפת האביב.
ביולי הושבו על כינם יחסים דיפלומטיים בין פורטוגל והכס הקדוש.
מדיניותו הסמכותנית של פאיש הביאה להתנגדות נרחבת לשלטונו מצד פלגים פוליטיים רבים ב-5 בדצמבר 1918 הצליח להתחמק מניסיון התנקשות אך ב-14, תשעה ימים אחר כך, נרצח בעודו עובר בתחנת רכבת על בסיס רקע פוליטי.
ההתנקשות בחייו של פאיש הותירה את ההנהגה של המפלגה הרפובליקנית הלאומית ואת ההנהגה הצבאית שתמכה בו במאבק כוח ממושך על ההנהגה של פורטוגל.
התסיסה האזרחית והמאבקים הפוליטיים הפנימיים המשיכו עד להקמתה של הדיקטטורה הלאומית בהפיכה צבאית נוספת אשר החלה משטר דיקטטורי מחודש בפורטוגל שנמשך עד ירידתו של אנטוניו דה אוליביירה סלזאר מהכוח בשנת 1968.
בגאומטריה קומבינטורית, סידור ישרים הוא מערכת מסומנת של ישרים במישור האוקלידי או הפרויקטיבי, שכל שניים מהם נחתכים.
מערכות כאלה נלמדות באמצעות מודלים קומבינטוריים כגון סידורים של פסאודו-ישרים .
ההכללה לסידור של על-מישורים מופיעה בהקשרים שונים בגאומטריה אלגברית ובתורת החבורות, למשל בהצגות של חבורות קוקסטר.
משפט Folkman-Lawrence מספק קשר בין סידורי ישרים (ופסאודו-ישרים) לבין מטרואידים.
פסאודו-ישר הוא מסילה חלקה ופשוטה במישור, המשיקה באינסוף ובמינוס אינסוף לשני ישרים מקבילים.
פסאודו-ישרים מאפשרים ללמוד את התכונות הקומבינטוריות של סידור ישרים, תוך הרפיה של אילוצים גאומטריים.
כמה מהשאלות העיקריות בתחום זה נוגעות למידה שבה אפשר לממש סידור של פסאודו-ישרים באמצעות ישרים.
סידור של פסאודו-ישרים הוא מערכת מסומנת של פסאודו-ישרים, שבה כל זוג פסאודו-ישרים נפגש בדיוק פעם אחת, ובה הם חוצים זה את זה.
סידור שבו כל הפסאודו-ישרים נפגשים בנקודה אחת נקרא עפרון (pencil), והוא נחשב לטריוויאלי.
סידור של פסאודו-ישרים משרה קומפלקס תאי שהקודקודים שלו הם התחומים המתקבלים מהוצאת הסידור מן המישור, והקשתות שלו מחברות תחומים שיש להם שפה משותפת (שאינה נקודה).
שני סידורים שהקומפלקסים שלהם איזומורפיים נקראים איזומורפיים.
נקודות החיתוך הן קודקודים של הסידור.
קודקוד שנפגשים בו בדיוק שני פסאודו-ישרים הוא קודקוד פשוט; קודקוד שאינו פשוט הוא קודקוד מרובה.
סידור שכל הקודקודים שלו פשוטים הוא סידור פשוט.
ידוע שהלוגריתם של מספר הסידורים האפשריים של n פסאודו-ישרים חסום בין שתי כפולות חיוביות של n^2.
סידור שבו כל אחד מהפסאודו-ישרים הוא מונוטוני בציר ה-x נקרא סידור אוקלידי.
סידור אוקלידי שבו כל אחד מן הפסאודו-ישרים מקביל לציר ה-x בכל מקום פרט לסביבה של הקודקודים נקרא דיאגרמת תיילים (wiring diagram) או רשת מיון פרימיטיבית.
כל סידור של פסאודו-ישרים איזומורפי לדיאגרמת תיילים.
סידור של פסאודו-ישרים הוא בר-מתיחה (stretchable) אם הוא איזומורפי לסידור ישרים.
כל סידור של עד 8 ישרים ניתן למתיחה, אבל יש סידור פשוט ב-9 פסאודו-ישרים שאינו כזה.
כל סידור שהתאים שלו משולשים ומרובעים (ואפילו אם יש תא אחד גדול יותר -) הוא ניתן למתיחה.
ההכרעה האם סידור פשוט ניתן למתיחה היא NP-קשה.
כאשר מטילים סידור של פסאודו-ישרים על ישר קבוע, מתקבלת בכל נקודה של הישר תמורה של המסילות, המתארת את מרחקן המכוון מן הישר.
התמורה משתנה על ידי החלפה של כמה מסילות סמוכות בכל קודקוד.
התמורות המתקבלות באינסוף ובמינוס אינסוף מנוגדות זו לזו.
הסתכלות פרויקטיבית מאפשרת להשלים את סדרת התמורות על ידי תמורות מנוגדות, והמעבר בחזרה למישור האוקלידי, הכרוך בבחירת "הנקודה באינסוף", משמעו חיתוך של מעגל התמורות במקום כלשהו.
סדרה כזו של תמורות נקראת סדרה מותרת (allowable sequence).
תהי p נקודה מחוץ לפסאודו-ישרים המרכיבים סידור A.
ה-p-קמור של תת-סידור B כולל את הישרים ש-B מפריד ביניהם לבין p.
משפט Helly ומשפט Tverberg עוסקים בהרחבת סידור פסאודו-ישרים נתון על-ידי פסאודו-ישר הנמצא ב-p-קמור של נקודה נתונה.
סידהרתא מוּקרג'י הוא רופא אמריקאי-בנגלי, ביולוג, אונקולוג וסופר.
הוא נודע בעיקר עבור ספרו שחוקר את ההיסטוריה של מחלת הסרטן מ-2010 בשם "מלכת כל המחלות - ביוגרפיה של מחלת הסרטן", שזיכה אותו בפרסים מכובדים ביניהם פרס פוליצר לספר עיוני של 2011 ופרס לספר ביכורים של עיתון הגארדיאן.
ספרו השלישי מ-2016 "הגנים: היסטוריה אינטימית" הגיע למקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס לספרים בכריכה קשיחה והיה מועמד לפרסים רבים גם הוא.
מוקרג'י, לאחר סיום לימודיו בהודו, עבר ללמוד ביולוגיה באוניברסיטת סטנפורד, בהמשך קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוקספורד בתור מילגאי רודס, ותואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת הארוורד.
הוא הצטרף לבית החולים הפרסבטרייני בניו יורק ב-2009. החל מ-2018 הוא פרופסור עמית לרפואה במחלקות המטולוגיה ואונקולוגיה במרכז הרפואה של אוניברסיטת קולומביה בניו-יורק.
בנוסף לעבודתו כחוקר ורופא, מוקרג'י כותב באופן קבוע לניו-יורקר ולניו-יורק טיימס.
מוקרג'י תואר ברשימת "טיים 100" של מגזין "טיים" כחלק מקבוצה מצומצמת של רופאים-כותבים (כגון אוליבר סאקס ואטול גוואנדה) ששינו את השיח הציבורי על בריאות הציבור, על ידי כך שהוא אפשר לדור של קוראים היכרות נדירה ואינטימית לתוך החיים של המחקר והרפואה.
המחקר של מוקרג'י מתמקד בפיזיולוגיה של תאי סרטן, תרפיה אימונולוגית לתאי דם סרטניים ותאי גזע בשלד.
מוקרג'י זכה לקבל מממשלת הודו ב-2014 את עיטור פאדמה שרי, העיטור הרביעי החשוב ביותר בהודו, הניתן מדי שנה לאינדיבידואלים עבור תרומה אזרחית.
נשוי לאמנית שרה שה (Sarah Sze), זוכת מענק עמיתי מקארתור לשנת 2003 ונציגת ארצות הברית לביאנלה של ונציה ב-2013. יש להם שתי בנות, לילה וארייה.
סידהרתא מוקרג'י, חוקי הרפואה : רשמים מתחום ידע חסר ודאות, ראשון לציון : משכל - הוצאה לאור, 2017.
סידהרתא מוחרג'י, מלכת כל המחלות : ביוגרפיה של מחלת הסרטן, תל אביב : עם עובד, 2013.
סידוני מסקסוניה (נקראה גם סידוניה; 8 במרץ 1518 – 4 בינואר 1575) הייתה נסיכה שנולדה לשושלת בית וטין ולאחר נישואיה, הפכה לדוכסית בראונשווייג-לינבורג ונסיכת קאלנברג-גטינגן.
סידוני הייתה בתו השלישית של היינריך הרביעי, דוכס סקסוניה ואשתו, קתרינה ממקלנבורג (1487–1561).
אחיה היו זיבילה, דוכסית סקסוניה-לאוונבורג (1515–1592), אמיליה, המרקיזה ברנדנבורג-אנסבך (1516–1591), מוריץ, הנסיך הבוחר מסקסוניה, הנסיך זברינוס (1522–1533) ואוגוסט הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה.
סידוני נישאה לאריך השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג ב-17 במאי 1545 בטקס צנוע יחסית בעיר האן-מינדן.
בשנת 1547 לאחר מות אביו, ירש אריך את השלטון.
בעקבות הרפורמציה בעולם הנוצרי המיר את דתו חזרה לקתוליות אולם סידוני נשארה נאמנה לאמונותיה הלותרניות.
השתייכותם לזרמי דת שונים, קשיים כלכליים, וקושי להעמיד צאצאצים החלו לגרום למתחים בין בני הזוג.
אלו הגיעו לשיאם בשנת 1555 בעקבות שמועות בדבר כוונתו של אריך להרעיל את סידוני.
בשנת 1563 לקח אריך פילגש אשר ילדה לו שני ילדים וסילק את אשתו מביתם.
סידוני גורשה מטירת קאלנברג בה גרה, בעוד בעלה איים שאם תעז לשוב "יחתוך לזונה את האף וידקור את עינה".
סידוני נשארה במעצר בית מתמשך, וכל ניסיון להגיע לפשרה עם בעלה, וכן לערב דמויות סמכותיות כמו אחיה ויוליוס, דוכס בראונשווייג-לינבורג עלה בתוהו.
בשנת 1564 חלה אריך במחלה משונה, ורופאו פסק כי מדובר בהרעלה.
הוא האשים ארבע נשים מהנובר בניסיון להרעיל אותו ובכישוף שנועד לפגוע בשלטונו ובנישואיו, ולהפוך את סידוני לאישה עקרה.
תחת חקירה בעינויים ציינו הנשים את שמן של נשים אחרות והודו בשיתוף פעולה עם השטן ובניסיון להתנקש בחייו של הדוכס באמצעות רעל וכשפים.
בתקופה שבין 1568 ל-1574 הוצאו להורג כ-60 בני אדם באשמת כישוף וקשירת קשר.
בתחילה נטלו חלק בציד המכשפות בעיקר פשוטי עם ובני מעמד הביניים, אך עד מהרה הגיעו ההאשמות גם אל נשות אצילים.
אריך האשים את סידוני בכך שעמדה בראש הקנוניה, כנקמה על כך שניהל מערכת יחסים עם פילגש.
באמצעות עינויים דלה מידע מפליל לכאורה מנשים שהאשים כי סייעו לה, והציג אותו כראיות מול הרכב שכלל את יועציו ומקורביו.
סידוני פנתה אל מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וביקשה ממנו להתערב ולערוך רוויזיה.
משפטה של סידוני התנהל הפעם בחצר הקיסרות בהלברשטאדט מול קהל רב.
העדים שהביא אריך חזרו בהם מעדותם, וניכר היה כי ניסה להשפיע על המשפט הקודם.
ב-1 בינואר 1574 זוכתה סידוני מכל אשמה.
לאחר שנים ארוכות של סכסוך, הגיעו סידוני ובעלה להסדר בו קיבלה פיצויים ותשלום פנסיה.
את שנותיה האחרונות העבירה במנזר וייסנפלס השייך למסדר קלרה הקדושה לאחר שאחיה העניק לה בעלות עליו.
על פי צוואתה, לאחר מותה נקברה בקתדרלת פרייברג וסכום כסף נכבד שהותירה הועבר לנציגיה במשפט הלברשטאדט.
סידור בית אהרן וישראל הוא סידור תפילה בנוסח ספרד שהוציאה לאור חסידות קרלין סטולין.
הוא סידור ייחודי לחסידות קרלין, ומכיל את מנהגי החסידות.
בסוף הסידור הודפסו הוראות אדמו"רי החסידות למנהגי התפילה, כשההוראות משולבות גם בתוך הסידור עצמו.
סידור בית אהרן יצא לאור בפיוטרקוב ה'תרפ"ד.
סידור בית אהרן וישראל הודפס לראשונה בניו יורק ה'תשי"ב (1952).
הוא הודפס מאז שנת ה'תשמ"ד פעמים נוספות בהוצאת מוסדות סטולין-קרלין.
סידורו של הבעל שם טוב נכתב על ידי רבי גרשון מקיטוב, גיסו של הבעל שם טוב, בכתב יד, ועליו נכתבו בכתב ידו של הבעל שם טוב כוונות האר"י ושמות לתפילה.
נוסח הסידור הוא נוסח אשכנז.
הסידור שוכן כיום בספריית חב"ד בברוקלין.
נוסחו של הסידור, היה נתון בספק במשך שנים רבות.
רבי אשר צבי מאוסטראה כתב לגבי סידורו של רבי יעקב קופיל ליפשיץ - המורכב רובו מנוסח אשכנז: "מפי השמועה שמעתי, הסדור הזה ראה הנשר הגדול קדוש עליון מרן הבעש"ט נשמתו בגנזי מרומים, וישר בעיניו.
בשנת ה'תשס"ה התפרסמו הגהותיו של האדמו"ר מחב"ד רבי מנחם מנדל שניאורסון על הסידור, שממנו משתמע, שנוסח הסידור היה בנוסח אשכנז, זאת בשונה מהנוסח המקובל בתנועת החסידות - נוסח ספרד.
הסידור נכתב בכתב ידו של רבי גרשון מקיטוב, גיסו של הבעל שם טוב.
בברכת "שמע קולנו" המודפסת בסידור, כתב הבעל שם טוב שמות של כמה מתלמידיו ושמות אימותיהם לתפילה עבורם.
בדפים של הכוונות של תקיעת שופר יש כתמים של שתי טיפות דם.
יש שכתבו שהסידור עבר בירושה מהבעל שם טוב לבנו רבי צבי, וממנו לנכדו רבי ישראל.
זמן קצר לפני פטירתו, הורה רבי ישראל להעביר את הסידור לרבי מרדכי מטשרנוביל.
הסידור עבר מאדמו"רי בית צ'רנוביל לגביר יצחק ליפסון, סקווירא מהעיר קמינקה, שהיה מצאצאי הבעל שם טוב וקיבל מחפציו בירושה, וגם היה בעצמו אספן יודאיקה וחפצי רבנים.
על קיומו של הסידור נודע לראשונה בשנת ה'תרס"א (1900), עם פרסומו של הספר "רבי ישראל בעל שם טוב" מאת אברהם כהנא (שהודפס בז'יטומיר).
לאחר שליפסון ירד מנכסיו, הוא מכר את הסידור לאדמו"ר מליובאוויטש רבי יוסף יצחק שניאורסון תמורת 1,500 דולר.
הריי"צ הציגו לראווה בוורשה בעת מגוריו שם; כשעבר לגור בניו יורק לקח עמו את הסידור, שם הגיע לספרייתו.
בשנת ה'תשמ"ה נגנב מהספרייה מספר דברים.
לאחר הגניבה, נשא רבי מנחם מנדל שניאורסון שיחה פומבית בפני חסידיו, בה דיבר על חשיבותו של הסידור, והזהיר את הציבור מלגעת בו.
באדר ה'תשפ"ב (2022) הועלו הצילומים של הסידור לאתר ספריית חב"ד.
החוקר יהושע מונדשיין שיער כי קיים סידור נוסף מהבעל שם טוב, הנזכר במספר מקורות.
בשנת ה'תשע"ב נחשף סידור המיוחס להבעש"ט, שנכתב על ידי רבי מרדכי מצ'רנוביל, ונמכר במכירה פומבית בחצי מיליון דולר.
הסידור הקדום ביותר מנוסח הבעל שם טוב הוא סידור שכתב בכתב יד רבי אברהם שמשון מרשקוב.
בדתות הודיות, סידהי (בסנסקריט: सिद्धि siddhi ; הגשמה, הישג) הוא כינוי לכוחות ויכולות על-טבעיים שניתן להגיע אליהם באמצעות מדיטציה ויוגה.
בכתבים הודיים עתיקים, בהם פנצ'טנטרה, מתוארים אירועים שבהם בני אדם חוו התעלות רוחנית ובעקבותיה גילו שהם מסוגלים לבצע פעולות על-טבעיות באמצעות שינוי יסוד אחד, כגון אדמה, ליסוד אחר, כגון אוויר.
בין האירועים המתוארים בכתבים אלה נמנים ריחוף באוויר, מעבר דרך מכשולים מוצקים, צלילה לתוך הקרקע והליכה על מים.
מצבים אלה מוזכרים גם בפרק הראשון של חוקי מנו: "תוצאות הנובעות מביצוע טקסים וודים וכוחות מיוחדים שמתגלים בבני אדם הם תוצר המופיע אצל בני האדם באופן פרופורציונלי לתקופה שבה חיים".