tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קיבל תואר דוקטור (PhD) בשנת 1936, ובשנת 1945 התמנה למרצה באוניברסיטה.
הוא סייר רבות בישראל ובמזרח התיכון, כולל בארצות ערב לפני קום המדינה ואף ביבשות אחרות.
מתלמידיו הבולטים: דניאל זהרי, גדעון אורשן, אבינועם דנין, אבישי שמידע ויעקב לורך.
בין 13 ל-18 בדצמבר 1942 השתתף בסיור בערבה שאורגן על ידי יוסף ויץ (בהשתתפות 12 אנשים, לרבות מהנדס המים שמחה בלאס, יו"ר הקרן הקיימת אברהם גרנות והמודד וידען הארץ זלמן ליף).
מיכאל זהרי קיבל את פרס ישראל במדעי החיים בשנת 1954. נבחר כחבר ב בתחום הבוטניקה בשנת 1960.
מגדיר לצמחי ארץ ישראל, במשותף עם אלכסנדר איג ונעמי פיינברון, הוצאת האוניברסיטה העברית, 1931
צמחית ארץ ישראל בציורים, במשותף עם נעמי פיינברון-דותן, איורים: רות קופל, הוצאת דעת, 1959
צמחי התרבות של ישראל (הוצאת הקיבוץ המאוחד עם אברהם פאהן, 1957, מהדורה שנייה: צמחי התרבות בישראל - 1981)
כל עולם הצמחים (עם עובד, 1978)
נופי הצומח של הארץ (עם עובד, 1980)
מיכאל זנדברג (נולד ב-16 באפריל 1980 ברמת גן) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי זנדברג, ששיחק בין היתר בקבוצות הפועל פתח תקווה, מכבי חיפה, בית"ר ירושלים והפועל תל אביב, זכה בקריירה שלו בחמש אליפויות ישראל, ולזכותו 20 הופעות וארבעה שערים במדי נבחרת ישראל.
זנדברג נולד וגדל ברמת גן, וענף הספורט הראשון שלו בילדותו היה כדורסל, כאשר שיחק כרכז בקבוצת כדורסל מקומית.
הוא שוכנע על ידי חבריו לעבור למשחק הכדורגל, והחל לשחק בקבוצת הנערים של הפועל רמת-גן גבעתיים בעמדת המגן השמאלי.
זנדברג למד בתיכון בליך, ושיחק עבור קבוצת הכדורגל של בית הספר.
כישרונו של זנדברג נחשף לראשונה על ידי זאב זלצר, מנהל נבחרות הנוער של ישראל.
הוא זימן את זנדברג ל"נבחרת נוער ב'" של ישראל.
זנדברג שיחק גם תקופה קצרה בקבוצת הנוער של הפועל רמת גן.
בשנת 1996, בגיל 16, עמד בפני מעבר למכבי חיפה שהתעניינה בשירותיו, אך נמנע מלשחק בקבוצה על מנת שיוכל להשלים את לימודיו.
בשנת 1997 הוא הצטרף למועדון הפועל פתח תקווה ושיחק בקבוצת הנוער שלו, ובאמצע עונת 1997/1998 הצטרף לקבוצה הבוגרת.
זנדברג שיחק חמש עונות בהפועל פתח תקווה, עד לעונת 2001/2002, שבמהלכן היה אחד השחקנים הבולטים בקבוצה.
בתקופתו בקבוצה הוא שיחק ב-109 משחקים וכבש 14 שערים.
הישגו הטוב ביותר במדי הקבוצה היה העפלה לחצי גמר גביע המדינה בעונתו האחרונה בה.
בקיץ 2002 החליטה הנהלת הפועל פתח תקווה לוותר על זנדברג ולהעבירו למכבי חיפה, בגלל קשיים כלכליים, ופעולה זו נתקלה בכעס רב מצד האוהדים שראו בזנדברג את אחד מסמלי הקבוצה.
ביולי סיכם זנדברג עם ראשי מכבי חיפה על המעבר לקבוצה, אך חזר להפועל פתח תקווה בשל חילוקי דעות שנותרו עימם; בסופו של דבר חילוקי הדעות נפתרו והוא חתם במכבי חיפה, ששילמה תמורתו כ-270,000 דולרים.
בתחילת עונת 2002/2003, עונתו הראשונה בחיפה, שיחק זנדברג עם קבוצתו בשלב הבתים של ליגת האלופות.
מכבי חיפה הייתה הקבוצה הישראלית הראשונה שמגיעה להישג זה.
במהלך העונה הוא היה אחד מהשחקנים המרכזיים בקבוצה, וסייע לה לזכות בגביע הטוטו.
הוא כבש 14 שערים בליגה, אך לא הצליח לזכות עם מכבי חיפה באליפות, בשל הפרש שערים נחות מזה של מכבי תל אביב.
בעונת 2003/2004 החליף רוני לוי את יצחק שום בתפקיד מאמנה של מכבי חיפה.
בתחילה, זנדברג לא הרבה לשחק תחת רוני לוי, אך בעונת 2004/2005 חזר לפתוח בקביעות בהרכב.
הוא היה חלק מאחת הקבוצות הגדולות בהיסטוריה של מכבי חיפה.
הוא שימש כאחד מהשחקנים המובילים שלה, וזכה עמה שלוש פעמים ברציפות באליפות ליגת העל הישראלית, בין העונות 2003/2004 ו-2005/2006. בנוסף, הוא היה קרוב מספר פעמים להעפיל עם חיפה שנית לליגת האלופות.
זנדברג שיחק ב-116 משחקים עבור מכבי חיפה, וכבש במהלכם 33 שערים.
מלבד יכולת הבקעת שערים, הוא נודע ביכולתו לארגן את מצבי ההבקעה ולבשל שערים.
בעונתו האחרונה בקבוצה הוא נחשב לאחד מהשחקנים המצטיינים בליגה, והיה מועמד לפרס כדורגלן העונה.
בשנת 2006 עבר זנדברג לבית"ר ירושלים, כחלק מפרויקט שיפור הקבוצה, על מנת להפוך אותה לקבוצה הגדולה בכדורגל הישראלי.
בעונתו הראשונה בקבוצה, 2006/2007, הצטיין זנדברג רבות והרבה לבשל לחלוצי הקבוצה.
הוא סיים את העונה עם 13 בישולים בליגה, וכמו כן כבש תשעה שערים, ארבעה מהם בליגה.
הוא זכה עם בית"ר ירושלים באליפות בעונה זו, ולפיכך הייתה זו האליפות הרביעית האישית שלו ברציפות, לאחר שלוש האליפויות בהן זכה עם מכבי חיפה.
הוא כבש גם ארבעה שערים בגביע הטוטו, וסייע רבות לקבוצתו להגיע לחצי הגמר.
בעקבות הצטיינותו, הוא זכה בסיום העונה בפרס כדורגלן העונה בישראל.
זנדברג המשיך להצטיין גם בעונת 2007/2008, היה מלך הבישולים של בית"ר ירושלים, וזכה עם בית"ר באליפות הליגה גם הפעם.
לפיכך, השלים זנדברג חמש זכיות רצופות באליפות ליגת העל, הישג נדיר בכדורגל הישראלי, שרק מעטים זכו לו בעבר.
בנוסף, הוא זכה עם בית"ר לראשונה בקריירה שלו בגביע המדינה, בזכות ניצחון במשחק הגמר על הפועל תל אביב בבעיטות הכרעה.
היה זה הדאבל הראשון בהיסטוריה של המועדון.
בעונת 2008/2009 ירד מעמדו של זנדברג בבית"ר, והוא מיעט לשחק ביחס לעונות הקודמות.
בתום העונה שוב זכה בגביע המדינה עם הקבוצה, לאחר ניצחון 2–1 על מכבי חיפה במשחק הגמר.
הפועל תל אביב, בני יהודה, מכבי פתח תקווה והפועל חיפה
בקיץ 2009, עם סיום חוזהו של זנדברג בבית"ר ירושלים והפיחות במעמדו בקבוצה, התעניינו מספר קבוצות במעברו של השחקן לשורותיהן.
לאחר משא ומתן מתמשך, חתם זנדברג בקבוצת הפועל תל אביב.
ב-6 באוגוסט כבש את שערו הראשון במדי הקבוצה, במשחק מול גטבורג באצטדיון בלומפילד במסגרת מוקדמות הליגה האירופית, וסייע לקבוצה להעפיל לשלב הבתים.
ב-13 בספטמבר נכנס כמחליף במשחק מול הפועל באר שבע, וכעבור דקה כבש את שערו הראשון לעונת 2009/2010, אך באותו משחק נפצע והחמיץ מספר משחקים חשובים של קבוצתו.
לאחר חזרתו מהפציעה מיעט זנדברג לקבל דקות משחק בהפועל תל אביב, ובעקבות כך עבר בינואר 2010 לקבוצת בני יהודה תל אביב, שם שיחק עד לסיום העונה.
בעונת 2010/2011 עבר זנדברג לשחק במכבי פתח תקווה, ובתחילת עונת 2011/2012 עבר להפועל חיפה, אך לא זכה לדקות משחק רבות מהמאמן טל בנין.
חזרתו להפועל רמת גן וסיום הקריירה
ב-8 ביולי 2012, חזר זנדברג למועדון נעוריו כאשר חתם בשורות הפועל רמת גן.
בעונת 2012/2013 כבש שני שערי ליגה, וברבע גמר גביע המדינה כבש את שער הניצחון מול הפועל אסי גלבוע ותרם לזכייתה של הקבוצה בגביע, על אף שלא שותף במשחק הגמר עקב פציעה, אך בתום העונה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
לקראת עונת 2013/2014 חתם זנדברג בקבוצת הפועל רמת השרון.
בעונה זו כבש זנדברג שער אחד בליגה ושער אחד בגביע המדינה, ובתום העונה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
בעונה שלאחר מכן המשיך בקבוצה ושיחק לראשונה מחוץ לליגה הבכירה.
זנדברג שותף ב-26 משחקים בליגה הלאומית בעונה זו, אך לא כבש.
במהלך עונת 2015/2016 חתם זנדברג בקבוצת הפועל ראשון לציון.
זנדברג ערך 30 הופעות בעונה זו ובמחזור האחרון הבקיע מול עירוני קריית גת את שערו הראשון בליגה הלאומית, לאחר יותר משנתיים שלא כבש.
בעונת 2016/2017 כבש שער אחד ב-27 הופעות ליגה, ובסופה שוחרר מהמועדון.
ב-28 בנובמבר 2017 חזר זנדברג שוב לקבוצת נעוריו הפועל רמת גן.
עד תום עונת 2017/2018 ערך 16 הופעות ולא כבש, ובסופה עזב את המועדון.
ב-17 באוקטובר 2018, בגיל 38, הודיע זנדברג על פרישה ממשחק מקצועי פעיל.
בעונת 2020/2021 שיחק באגודת כדורגל המכתש גבעתיים מליגה ג' תל אביב.
זנדברג שיחק בצעירותו בנבחרת הנוער של ישראל, והשתתף עמה במוקדמות אליפות אירופה לנוער.
בשנת 1999 התקדם זנדברג לנבחרת הצעירה, וערך את הופעת הבכורה שלו במדיה במשחק מול ב-7 באוגוסט 1999, שהסתיים בהפסד 0–1. הוא שיחק בסך הכול 10 פעמים במדי הנבחרת, וכבש ארבעה שערים.
את כל ארבעת שערים אלו כבש במסגרת משחקי מוקדמות אליפות אירופה עד גיל 21 2002, ביניהם שני שערים בניצחון 5–1 על הנבחרת הצעירה של אוסטריה.
זנדברג ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל במשחק מול נבחרת ליטא ב-21 באוגוסט 2002, ואף כבש בו שער.
הוא שיחק בשבעה משחקים במסגרת מוקדמות יורו 2004, תחת המאמן אברהם גרנט, אך לא הגיע להישגים משמעותיים במשחקים אלו.
בקמפיין הבא של הנבחרת, מוקדמות מונדיאל 2006, זנדברג זומן על ידי גרנט לשני משחקים בלבד.
באחד מהם הוא כבש שער בניצחון 2–1 מול נבחרת איי פארו.
תחת המאמן דרור קשטן, זנדברג היה פעיל יותר במוקדמות יורו 2008 מאשר בקמפיין בקודם.
הוא השתתף עם הנבחרת בארבעה משחקים במסגרת הקמפיין, כאשר את כל שלושת המשחקים הראשונים בהם השתתף, מול נבחרות , ו, ישראל ניצחה.
במשחקו האחרון במדי הנבחרת, מול נבחרת אנגליה, הפסידה ישראל בתוצאה 0–3.
זנדברג שיחק 20 פעמים במדי הנבחרת הבוגרת של ישראל וכבש בסך הכול ארבעה שערים, מרביתם במשחקי ידידות.
אף על פי שניחן ביכולת הבקעה טובה, במהלך הקריירה שלו התמקד זנדברג בבישול שערים, ודרך קבע הוא היה אחד מהמבשלים המובילים בקבוצות בהן שיחק.
זנדברג נחשב כשחקן בעל טכניקה טובה ויכולת גבוהה בארגון המשחק של קבוצתו.
בשיאו נחשב לאחד מהשחקנים הטובים ביותר בליגה, ובשנת 2007 גם זכה בתואר כדורגלן העונה בישראל.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל החל זנדברג לשמש כפרשן כדורגל בערוצי צ'רלטון.
ב-13 במאי 2020 מונה זנדברג למאמן קבוצת נערים א' בהפועל תל אביב.
ביוני 2021 הוחלף על ידי עומר דמארי, ועבר לאמן את קבוצת הנוער של המועדון.
ב-24 במאי 2023 מונה למאמן קבוצת הנוער של מכבי תל אביב.
ב-13 ביוני 2025 מונה למאמנה של הפועל רמת-גן גבעתיים מהליגה הלאומית.
ב-25 באוקטובר 2025 פוטר מתפקידו.
זנדברג הוא בנם של העיתונאית ומבקרת האדריכלות של עיתון הארץ, אסתר זנדברג,
ושל יואל זנדברג, מהנדס מכונות יליד ברית המועצות.
הוא אחיה הצעיר של חברת הכנסת והשרה להגנת הסביבה לשעבר תמר זנדברג.
בשנת 2010 נישא לשרון, ולהם שלושה ילדים.
מיכאל וִינְטֶר (Winter; 1934 – 1 בספטמבר 2020) היה פרופסור בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה שבאוניברסיטת תל אביב.
מיכאל וינטר נולד ב-1934 בצ'כוסלובקיה, ועלה לארץ ישראל יחד עם הוריו בהיותו בן חמש.
הוא גדל בחיפה ולמד בבית הספר הריאלי, שם למד ערבית אצל המזרחן מאיר יעקב קיסטר.
למד לתואר ראשון בערבית ובהיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטה העברית, וסיים את לימודיו בשנת 1957. הוא הושפע מפרופסור דוד צבי בנעט.
לאחר מכן שימש במשך שנים מספר כמפקח מטעם משרד החינוך במגזר הערבי.
בעת לימודיו לתואר השני הושפע בעיקר מהפרופסורים אוריאל הד, דוד איילון וגבריאל בר.
הללו משכו אותו להתעניין בממלוכים, באימפריה העות'מאנית, ובהיסטוריה החברתית של המזרח התיכון בעת החדשה.
עבודת התזה שלו הייתה בנושא: "הדת העממית במצרים, 1800-1950", בהנחייתו של גבריאל בר.
המקורות בהם השתמש היו העיתונות המצרית, וכתביהם של עלי באשה מבארכ, עבד א-רחמן אל-ג'ברתי ורבים נוספים.
העבודה עסקה בהיבטים החברתיים של הצופיות ושל הדת העממית.
בשנת 1969 החל את לימודיו לדוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
הוא בחר באוניברסיטה זו מכיוון שרצה ללמוד אצל פרופסור גוסטב פון גרונבאום, שהיה מחשובי חוקרי האסלאם.
הדוקטורט שלו עסק בנושא חייו והגותו של עבד אל-והאב אל-שעראני , המחבר הצופי החשוב ביותר במצרים העות'מאנית שחי בימיו של סולימאן אל-קאנוני "המפואר".
עבודתו הייתה המשך ישיר של עבודתו לתואר השני.
באוניברסיטת קליפורניה למד גם אצל אנדראס טיצה, שהיה מהבולטים שבחוקרי טורקיה.
וינטר שב לישראל בשנת 1972 והצטרף למחלקה למזרח התיכון ואפריקה שבאוניברסיטת תל אביב, שם הוא לימד וחקר מאז.
עיסוקו של מיכאל וינטר בהוגה הדעות שעראני, שעליו נסובה עבודת הדוקטור שלו מיקד אותו לעסוק בהיבטים החברתיים של הצופיות, ובקשר שבין הדת לחברה ושלטון בארצות האסלאם.
מכאן עבר להתעניין בתקופה שבה חי שעראני, עת עברה מצרים מידי הממלוכים לשלטון העות'מאני.
הדבר הוביל אותו לעבודה בארכיונים עות'מאניים, המהווים מקור בלתי נדלה של מסמכים הכתובים בטורקית עות'מאנית והנוגעים לענייני מצרים וסוריה.
במהלך עבודתו בארכיון מצא מסמכים הנוגעים ליהודי מצרים וכתב על כך בספריו ובמאמריו, תוך הסתמכות על מקורות ערביים וטורקיים.
וינטר עסק גם במחשבה הפוליטית באסלאם מראשיתו ועד ימינו, עם דגש מיוחד על הגות פוליטית מן המאה האחת עשרה ואילך.
הוא כתב את הערך העוסק בחינוך במהדורה השנייה של "האנציקלופדיה של האסלאם", והוא המחבר היחיד שתרם מאמרים לשני הכרכים של Cambridge History of Egypt.
המאמר האחרון בכרך הראשון, הדן בכיבוש העות'מאני, הוא פרי עטו, וכן המאמר הראשון בכרך השני: "מצרים והעות'מאנים 1525-1609".
וינטר שילב בקיאות בערבית ובטורקית עות'מאנית והשליך ממומחיות אחת על אחרת, והוא היה מחוקרי הממלוכים הבודדים שהפגינו בקיאות בתקופה שלאחר 1516/17. חוט השני של הקריירה שלו הייתה התוותו את הממלוכים ואת מצרים העות'מאנית כבעלי קשרי גומלין זה עם זה.
הוא היה המנחה של גאלב ענאבסה בעבודת הדוקטורט.
מדרסה: חינוך, דת ומדינה במזרח התיכון: קובץ מחקרים לכבוד מיכאל וינטר/ עורכים עמי איילון ודוד י.
תל אביב: אוניברסיטת תל אביב: מרכז משה דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה, 2004.
התפתחות במבנה מערכת החינוך במצרים בשנות ה-70. תל אביב: מכון שילוח לחקר המזרח התיכון ואפריקה, אוניברסיטת תל אביב, 1981.
אל מג'תמע אל-מצרי תחת אל-חכם אל עת'מאני.
תורגם מערבית על ידי אבראהים מחמד אבראהים.
יהדות אסלאם, אסלאם יהדות/ חוה לצרוס-יפה; עורך: מיכאל וינטר.
תל אביב: משרד הביטחון, אוניברסיטה משודרת, 2003.
טורקיה: העבר העות'מאני וההווה הרפובליקני: קובץ מאמרים לכבוד פרופ' אריה שמואלביץ ז"ל/ עורכים: מיכאל וינטר ומירי שפר.
תל אביב: אוניברסיטת תל אביב - מרכז משה דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה - החוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה, 2007.
מפגש הצלבנים והמוסלמים בארץ-ישראל: השתקפותו בארסוף, בסידנא עלי ובאתרי החוף/ בעריכת ישראל רול, אורן טל ומיכאל וינטר.
תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשס"ז, 2007.
מיכאל ורשבסקי (מיקאדו) (נולד ב-25 ביולי 1949) הוא עיתונאי, מייסד המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית ויושב ראש משותף שלו.
מיכאל ורשבסקי נולד כמישל ורשבסקי וגדל בשטרסבורג שבצרפת למשפחה אורתודוקסית, אביו מקס ורשבסקי היה רבה של שטרסבורג.
בזמן מלחמת העולם השנייה, היה אביו פרטיזן, ואמו הייתה סטודנטית יהודייה בפריז הכבושה.
בגיל 16 הגיע לישראל ללמוד בישיבת חברון שבירושלים ובישיבת מרכז הרב.
ישיבת מרכז הרב הייתה מקום צמיחתו של חלק ממיסדי גוש אמונים, כמו חנן פורת ומנחם פליקס, שהיו חבריו לספסל הלימודים.
ורשבסקי היה בזמן מלחמת ששת הימים תושב בקיבוץ הדתי שעלבים שליד לטרון, שהוקם על ידי פועלי אגודת ישראל.
הוא היה דתי וחסר כל נטיות או דעות פוליטיות.
לדבריו, שני דברים גרמו לשינוי בהשקפת עולמו: האחד, בהיותו בקיבוץ שעלבים ראה שיירה של פליטים מגורשים מהכפרים ליד לטרון.
השנייה, בזמן שלמד מדע המדינה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית, נכח בקבוצה אחת שהכתה קבוצה אחרת, אשר טענה שהיהודים גירשו את הערבים.
ורשבסקי שנכח במקום כעד ראייה מן הצד, שאל לסיבת המכות, ונענה כי אלה טוענים שגירשנו את הערבים, וורשבסקי אמר שהוא ראה במו עיניו את הגירוש ואף הוא ספג מכות.
אלה היו חברי מצפן, והוא נהפך בעקבות זאת לפעיל בארגון, עד לפרישתו ממנו בשנת 1972. לדבריו, כל ילדותו התנהלה בידיעה שהיהודים הם המעונים ואילו עתה, לטענתו, ישראל בצד הכובש.
ב-1981 היה בין מייסדי הוועד לסולידריות עם אוניברסיטת ביר זית.
הוא אף היה בין המייסדים של תנועת יש גבול, ובמהלך מלחמת לבנון הראשונה ובעקבותיה, ישב שלוש פעמים בכלא על סירוב לשרת בלבנון.
אחר כך היה בין המייסדים של תנועת "די לכיבוש", שארגנה בתקופת האינתיפאדה הראשונה סולידריות ומאבק נגד מה שהיא תפשה ככיבוש.
מיכאל ורשבסקי הקים ב-1984 את המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית, שהוא ארגון משותף ישראלי-פלסטיני העורך פגישות משותפות ואוסף ומפרסם מידע בנושאים שונים על המתרחש בעם השני.
בשנת 2012 המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית קיבל פרס זכויות האדם מראש ממשלת צרפת, ז'אן-מארק ארו.
בין החומר שנתפס נמצא גם חוברת הדרכה איך להתנהג בחקירות שב"כ.
המרכז נסגר, בהתאם לצו ממפכ"ל המשטרה, בשל היותו חלק מהתארגנות אסורה.
כל אנשי המרכז שוחררו, פרט למיכאל ורשבסקי שנעצר לחקירה על ידי שב"כ.
ורשבסקי הועמד לדין, והגנו עליו עורכי הדין לאה צמל (רעייתו של ורשבסקי) ואביגדור פלדמן.
ההאשמות היו תמיכה בארגון הטרור החזית העממית לשחרור פלסטין, מתן שירות להתארגנויות אסורות והחזקת חומר שלהן.
תחילה נשלח ורשבסקי נשלח למעצר עד תום ההליכים.
אביגדור פלדמן ערער על המעצר לפני בית המשפט העליון וורשבסקי שוחרר, אך נאסר עליו להיות בקשר עם המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית.
אחרי שהוגש ערעור בפני בית המשפט העליון, הורה בית המשפט העליון לפתוח את המשרד, אך לא להחזיר את הציוד המוחרם, והמרכז נפתח באוגוסט 1987. ורשבסקי פעל מהאוריינט האוס מכיוון שנאסר עליו קשר עם המרכז לאינפורמציה.
ורשבסקי הורשע במתן שירות להתאגדויות אסורות ובית המשפט גזר עליו קנס ומאסר של 30 חודשים, מתוכם 20 בפועל.
ורשבסקי ישב בכלא מעשיהו ובינואר 1991 שב למשרדי המרכז לאינפורמציה ברחוב כורש.
ורשבסקי הוא ממייסדי התנועה העולמית נגד הגלובליזציה, World Social Forum.
זהו ארגון הגג הגדול ביותר בתחום, המארגן עשרות אלפי גופים הפעילים נגד הגלובליזציה והנאו ליברליזם, ומתכנס כפורום אחת לשנה, בהשתתפות אלפי אנשים.
ורשבסקי הוצב מספר פעמים במקומות סמליים ברשימה של בל"ד בבחירות לכנסת.
בשנת 2002 קיבל ורשבסקי את הפרס השנתי של כתב העת הצרפתי "לה מונד דיפלומטיק" על הביוגרפיה הפוליטית שפרסם "על הגבול".
ורשבסקי הוא עיתונאי במשך שנים רבות.
ספריו פורסמו בערבית, באנגלית, בספרדית, בצרפתית ובשפות נוספות.
מנישואיו הראשונים יש לוורשבסקי בת.
נשוי בשנית לעורכת הדין לאה צמל ולהם שני ילדים משותפים, ביניהם האדריכל ניסן ורשבסקי.
על הגבול, הוצאת כרמל, ירושלים 2002
מיכאל טפליצקי (נולד ב-6 במאי 1968) הוא במאי ושחקן תיאטרון ישראלי בעברית וברוסית, בעבר מנהל אמנותי תיאטרון "קונטקסט".
משנת 2015 משמש טפליצקי כמנהלו האמנותי של תיאטרון מלנקי.
מיכאל טפליצקי נולד בבאקו, אזרבייג'ן שהייתה באותה עת חלק מברית המועצות.
למד באקדמיה לתיאטרון, מוזיקה וקולנוע בסנקט פטרבורג ברוסיה ואחרי עלייתו לישראל ב-1990 למד בבית הספר הגבוה לאומנויות הבמה בית צבי ברמת גן.
בישראל השתתף בהצגות: "ארץ אחרת" של ג'וליאן מיטשל בתיאטרון הבימה ,"גדולים היינו" בתיאטרון הסימטה, "מירל'ה אפרת" של יעקב גורדין ו"סנדר בלנק" לפי שלום עליכם בתיאטרון יידישפיל, "משחקי חברה" של ניצן כהן בתיאטרון תמונע, ב"זה הים הגדול" מאת יוסף בר-יוסף, "השבה לחיפה" בתיאטרון הקאמרי.
יחד עם איגור ברזין והלנה ירלובה, מיכאל טפליצקי נמנה עם מייסדי קבוצת התיאטרון "מלינקי".
מטעמה השתתף בפסטיבל תיאטרונטו בשנת 2001 עם הצגת היחיד "קונטרבס" מאת פטריק זיסקינד, וזכה בפרס הראשון.
השתתף גם בפסטיבלים להצגות יחיד בקישינב ובוורוצלב.
כמו כן, במסגרת תיאטרון מלינקי, שיחק ב"הזקנה ועושה הנסים" לפי ספורי דניאיל חארמס וב"הזר" של אלבר קאמי.
אחרי שנת 1997 היה חבר בלהקת התיאטרון גשר ביפו ושיחק שם בהצגות: "אידיוט" לפי דוסטויבסקי, "משפט דרייפוס" של ז'אן קלוד גרימברג, "הנהר" של אוסטרובסקי, "שלוש אחיות" של צ'כוב, "דון ז'ואן" של מולייר, "מר ברינק" של פול אוסבורן והצגות נוספות.
כמו כן השתתף בהצגות בפרויקטים בינלאומיים בתיאטראות בגרמניה ובריטניה.
בשנת 2007 שיחק (עם אסתי סבידנסקי) וביים בתיאטרון תמונע בתל אביב ובתיאטרון הספרייה ברמת גן את ההצגה "עיקר שכחתי", עיבוד של רועי חן לפי רומן המכתבים מאת שלום עליכם על "איש העסקים" מנחם מנדל.
טפליצקי ביים מספר הצגות בבית צבי: "פרא אדם" של אלחנדרו קסונה, "מלכודת לגבר בודד", "הדירה של זויה" של בולגקוב, "מזימה ואהבה" מאת שילר.
בהבימה ביים את "שרה ברנאר" מאת: א.רז'בסקי ומ.
הוא השתתף בבימוי הסרט "הבמה" של פיוטר מסטובוי שזכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר ברוסיה בשנת 2005. משנת 2002 הנחה תוכניות "תענוגות החיים" ו"מועדון הקולנוע" בערוץ 9. טפליצקי ייסד קבוצת תיאטרון בשם "קולקציה" שבה ביים את ההצגה "העיר ליד הים".
כמו כן, ביים את ההצגה "עיקר שכחתי" בבית שלום עליכם ותיאטרון תמונע.
בשנים 2010–2014 היה טפליצקי המנהל האמנותי של תיאטרון "קונטקסט" אשדוד שבו ביים את ההצגות: "קוורטט", "כיסאות", "מעשיות גסות", "מירלה אפרת", "הזרה", "הכפתור" מאת יוסף בר-יוסף, שאותה ביים יחד עם אלכסנדר ברגמן (סנט פטרבורג).
טפליצקי ביים גם דרמה טלוויזיונית בשם "תמונות מצחיקות".
הסרט השתתף בתחרות רשמית בפסטיבל הסרטים בחיפה וזכה בפרסים בפסטיבלים שונים בעולם.
ב-2010 ביים טפליצקי הצגה בשם "דואט על הספה" בגל הפקות.
הוא ביים את ההצגה "עיקר שכחתי" בתיאטרון בסנט פטרבורג בתיאטרון "Takoy Teatr".
ההצגה הייתה מועמדת לפרס היוקרתי ביותר של רוסיה - הפרס הלאומי לתיאטרון רוסי, "מסיכת הזהב" (GOLDEN MASK), במספר קטגוריות שונות: "ההצגה טובה ביותר", "הבמאי הטוב ביותר", "השחקן הטוב ביותר" ו"השחקנית הטובה ביותר".
ברוסיה ביים טפליצקי את ההצגות הבאות: "אדון אמילקר" (מאת איוו ז'אמיאק) בתיאטרון "THE PENZA REGIONAL DRAMA THEATER OF A.V.
LUNACHARSKIY" (פנזה), "הפעם הראשונה שלי" בתיאטרון "TOP THEATRE" (אומסק), "חלום ליל קיץ" (מאת ויליאם שייקספיר), "סינים" (מאת מיקל פריין), בתיאטרון "TYUMEN DRAMA THEATRE" (טומן), ו"טוביה" בתיאטרון "RUSSIAN STATE ACADEMIC DRAMA THEATRE NAMED AFTER FYODOR VOLKOV" (ירוסלסל).
משנת 2015 משמש כמנהל האמנותי של תיאטרון מלנקי.
2001 - פרס ראשון בפסטיבל "תיאטרונטו"
2010 - מועמד לפרס "מסכת הזהב" רוסיה
2012 - פרס יורי שטרן לאמנים עולים בתחום התיאטרון
טפליצקי היה נשוי לשחקנית הלנה ירלובה, איתה הקים את תיאטרון מלנקי.
לאחר גירושיהם נישא מחדש לנדיה מלמונט, המשמשת כמנכ"לית התיאטרון.
מיכאל וייכרט (בכתיב יידי: וויַיכערט; 5 במאי 1890 – 12 במרץ 1967) היה אחת הדמויות המרכזיות, אך השנויות במחלוקת, בקרב יהדות פולין במאה ה-20. הקריירה שלו נעה בין עולם התרבות והמשפט לבין תפקיד מפתח במנגנון הסיוע בשואה, שהוביל לבסוף למשפט מורכב ולמחלוקת ציבורית חריפה על אחריותו המוסרית.
לפני המלחמה, הטביע וייכרט את חותמו כמשפטן וכאחד מחלוצי התיאטרון היהודי האוונגרדי ביידיש בפולין כסופר ומחזאי.
הקים את "תיאטרון היהודי הצעיר" ("יונג-טעאטער") שזכה להצלחה.
אולם, בתקופת השואה, נכנס לתפקיד גורלי כמנהל ארגון הסעד העצמי היהודי (JSS - יס"ס).
תפקיד זה, שנועד להקל על סבלם של היהודים בגטאות באמצעות סיוע הומניטרי, הפך אותו, לאחר המלחמה, ליעד להאשמות על שיתוף פעולה עם הנאצים.
הוא הועמד לדין באופן רשמי בבית משפט פולני, שם זוכה באופן מלא.
עם זאת הוועד המרכזי של יהודי פולין לא התרצה, העמידו לדין בבית דין יהודי ציבורי בו הורשע, מה שהביא להחרמתו המוחלטת מהחיים הציבוריים היהודיים.
וייכרט רעייתו ובנו שרדו את השואה.
הם עלו לישראל ב-1958 במסגרת "עליית גומולקה" והתגוררו בתל אביב.
וייכרט שימש כמורה לתיאטרון וכתב בעיתונים "ידיעות אחרונות" ו"דבר", ואולם, הרדיפות אחריו המשיכו גם בישראל.
וייכרט נולד בפודהייצה, במזרח גליציה, אז תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית; בהיותו בן שלוש עברה משפחתו לעיר סטניסלבוב, שם למד בחדר, אחר כך בבית ספר ציבורי פולני ובתיכון.
בגיל 18 השתתף בוועידת צ'רנוביץ לקידום שפת היידיש.
אחריה היה ממארגני מסע סופרי יידיש בערי גליציה ובוקובינה.
הוא למד בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת וינה וסיים את לימודיו בהצטיינות.
בהמשך למד בברלין באקדמיה לאמנויות הבמה של מקס ריינהרדט.
בתום מלחמת העולם הראשונה חזר לפולין והתיישב בורשה, שם הקים ב-1929 סטודיו לתיאטרון ניסיוני צעיר, שהתפתח בהדרגה ל"תיאטרון היהודי הצעיר" ("יונג-טעאטער"), תיאטרון יידישאי מצליח.
לצד זאת נטל וייכרט חלק מרכזי בחיי התרבות היהודית בפולין.
לפרנסתו שימש כיועץ משפטי למוסדות צדקה ותרבות יהודיים.
בתפקידו זה הוא קשר קשרים עם הג'וינט האמריקאי, עזר בהקמת ארגון גג לענייני צדקה ומלאכה ליהודי פולין, והפך ליועץ המשפטי של הארגון.
בתקופת השואה, ארגון הגג, שאיחד את ארגוני העזרה הסוציאלית העצמית היהודיים בפולין, קיבל מעמד רשמי מוכר על ידי השלטונות הנאציים בפולין הכבושה.
במאי 1940, הועבר וייכרט לקרקוב, שם ייסד ומונה ליושב ראש ה"יס"ס" ("ארגון הסעד העצמי היהודי").
במשך שנתיים היה ה-JSS ארגון התמיכה החשוב ביותר עבור היהודים בגטאות: הוא עסק במתן סעד לאסירי המחנות בעזרת תרומות מהצלב האדום, ה"ג'וינט", נדבנים יהודים מחוץ לארץ וכן מימון שהגיע מארגוני הסעד המקבילים - הפולני והאוקראיני.
הארגון חילק מזון, בגדים, תרופות וכספים למטבחים, בתי חולים ובתי יתומים.
עם תחילת משלוחי היהודים למחנות ריכוז והשמדה עלתה בכל חריפותה שאלת המשך הסיוע: ארגוני המחתרת היהודים טענו שארגוני הסיוע משמשים את הגרמנים להסתרה וטיוח עובדת שילוח היהודים לסופם המיועד - גם כלפי היהודים עצמם, וגם כלפי גורמים חיצוניים; ושהם נוטעים תקוות שווא בקרב היהודים לגבי גורלם.
וייכרט, לא קיבל טיעוניהם והתעקש להשאיר את הארגון פעיל.
הוא טען שלארגוני המחתרת אין סמכות לדרוש ממנו לחדול מפעילות.
כספי הסיוע, שהגיעו לארגון מהג'וינט, היוו גורם מכריע בהחלטת הגרמנים להתיר את פעילותו גם להבא, תחת פיקוח הדוק.
מבחינת ארגוני המחתרת, סירובו של וייכרט משול היה לסירוב פקודה במצב מלחמה, לכן הוציא כנגדו גזר דין מוות.
לפני ביצוע גזר הדין, ברח וייכרט ביולי 1944 ונעלם (בסיוע מכריו מארגוני הסיוע הפולני והאוקראיני) עקב ידיעות על שליחתו הקרובה למחנה עבודה פלאשוב.
בתום המלחמה הועלו נגדו האשמות על קשרי ארגונו עם השלטון הנאצי.
הוא הועמד לדין על ידי ממשלת פולין בבית משפט בקרקוב.
חקירה משטרתית שנערכה ארכה כ-7 חודשים, והמשפט עצמו כחודש ימים.
במשפט העידו נגד וייכרט חברי נשיאות הוועד היהודי: יצחק צוקרמן, אברהם ברמן ופישגרונד, ותיקי מרד הגטאות.
ד"ר מיכאל וייכרט היה בכיר אנשי הציבור היהודי שהועמד למשפט בפני בית משפט פולני בעקבות השואה.
בסוף המשפט זיכה אותו בית המשפט מכל אשמה, כשבפסק הדין נכתב כי "במשך כל ההליכים המשפטיים לא התגלתה שום עובדה שיש בה כדי לפסול את הנאשם מבחינה אתית או מוסרית", וכי "לא מעשיו של הנאשם ולא התנהגותו האישית אינם מובילים למסקנה שהתכוון לשתף פעולה עם הכובש".
בערעור על פסק דין זה ניסתה התביעה לטעון שווייכרט היה חייב למלא את דרישת כלל ארגוני המחתרת להשבתת ארגונו, אך לא הצליחה לשכנע את בית המשפט במקור סמכותם של הארגונים הללו.
הזיכוי לא ריצה את חברי הוועד המרכזי של יהודי פולין, שכעסו על וייכרט.
למרות הזיכוי, הופיעו בעיתונים היהודים כתבות המשחירות את פניו של וייכרט באומרן שללא משפט הוא נושא "אות קלון כבוגד" על מעשיו.
זאת, תוך התעלמות מזיכויו במשפט שנערך לו.
הוועד החליט על הקמת בין דין נוסף, יהודי, לשפוט אותו.
ואולם, בהיעדר כל סמכות חוקית לבית דין כזה, סירב וייכרט לשתף עמו פעולה.
לאחר משא ומתן ניאות וייכרט והסכים לעמוד בפני בית דין שהורכב משבעה אישי ציבור יהודים פולנים, החלטה שלימים הביעה חרטה לגביה.
בדצמבר 1948 פסק בית הדין היהודי נגדו וציין כי הוא "אשם בשיתוף פעולה עם השלטונות ההיטלראיים".
יתרה מזו, הוא קבע ש"יש לגנות את דרכו של ד"ר וייכרט ביתר שאת, משום שסטתה מדרכו של ציבור הנכון לקרב".
בית הדין גזר עליו "לשאת אות קלון".
לדעתו של בית המשפט, עצם העובדה שבתפיסת הנאצים מטרת ארגון העזרה הייתה לשמש להטעיית היהודים והגורמים החיצוניים, די בכך כדי להאשים את וייכרט בשיתוף פעולה.
פסק הדין השיג את מטרתו, וייכרט הוחרם ולא יכול היה לקבל שום משרה ציבורית יהודית.
וייכרט עם רעייתו ובנו שרדו את השואה.
הוא עלה לישראל ב-1958 במסגרת "עליית גומולקה" והתגורר בתל אביב.
הוא שימש כמורה לתיאטרון וכתב בעיתונים "ידיעות אחרונות" ו"דבר".
ואולם, הרדיפות אחריו המשיכו גם בישראל.
הוא נפטר בתל אביב בשנת 1967 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
ארכיונו האישי של מיכאל וייכרט מופקד במחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים.
טעאַטער און דראַמע, וילנה: קלעצקין, 1926
מסילת חיים ומשעוליה: גליציה, וינה, ברלין (מבוא: פרופ' דב סדן; מיידיש: שמאי מנדל), תל אביב: המנורה, ה'תשכ"ה, 1964 (263 עמודים)
טרופע טאנענצאפ: אַ גאָלדפאַדען-שפיל אין אַ גאַליציש שטעטל, תל אביב: המנורה, ה'תשכ"ז-1966.
מיכאל (מיכי) ורשביאק (נולד ב-4 ביוני 1946) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, מורה לתיאטרון ומנהל סטודיו למשחק ניסן נתיב בין השנים 2008–2020.
בשנת 1969 סיים את לימודיו בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
בשנים 1970–1973 שיחק בתיאטרון הבימה בהצגות כמו "קליגולה", "חברים מספרים על ג'ימי", ו"הכנסת כלה".
הופיע בהצגה צ'ה גווארה בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ובמחזמר "זרעים של מסטיק".
ב-1982 שיחק בתפקיד מוצרט במחזה "אמדאוס" בתיאטרון הקאמרי.
במהלך השנים הופיע בתוכניות רבות בטלוויזיה החינוכית.
שימש כיד ימינו של ניסן נתיב, מנהל הסטודיו למשחק, במשך 22 שנה, ולאחר מותו בשנת 2008 מונה ליורשו בתפקיד.
שיעור מולדת, סדרת דרמה (2001)
מיכאל זיניגרד הוא פיזיקאי-כימאי, כיהן עד אוקטובר 2020 כרקטור אוניברסיטת אריאל בשומרון.
תחומי המחקר העיקריים שלו הם הנדסת חומרים וננוטכנולוגיה.
הוא ידוע כחוקר של מודלים מתמטיים של תהליכים פיזיקליים-כימיים בטמפרטורות גבוהות.
מיכאל זיניגרד נולד בעיירה ביסטרי איסטוק, מחוז אלטאי, ברית המועצות, בשנת 1945, וגדל בעיירה ירקי (זְבֵנִיגוֹרוֹדְקָה, מחוז צ'רקאסי, אוקראינה).
אביו, יוסף אהרון זיניגרד, היה מנהל בתחנת הרכבת זבניגורודקה.
אימו, רוזה סולומיאניק, עבדה כספרנית.
זיניגרד סיים את לימודי בית הספר בהצטיינות בשנת 1963. בשנת 1968 קיבל תואר שני בהצטיינות ב-במטלורגיה, במקצוע "חקר פיזיקלי-כימי של תהליכים מטלורגיים" באוניברסיטה המטלורגית של דנייפרופטרובסק.
ב-1972 סיים את לימודי הדוקטורט במדעי ההנדסה (Candidate of Engineering Sciences); ב-1982 קיבל תואר .D.Sc במדעי הכימיה, שניהם מטעם האקדמיה הרוסית למדעים.
זיניגרד התחיל את עבודתו באוניברסיטה הפוליטכנית של אורל (כיום, האוניברסיטה הפדרלית של אורל) ביקטרינבורג, רוסיה בשנת 1972 כמרצה.
בין השנים 1976–1983 היה פרופסור חבר ובין השנים 1983–1992 היה פרופסור מן המניין.
כמו כן, כיהן כראש המחלקה למטלורגיית ריתוך בין השנים 1988–1991.
ב-1994 הצטרף כפרופסור מן המניין לסגל מכללת יהודה ושומרון, ומאז הוא פעיל בה לאורך התפתחותה (עד 2005 – מכללת יהודה ושומרון; 2005–2012 – מרכז אוניברסיטאי אריאל בשומרון; משנת 2012 – אוניברסיטת אריאל בשומרון).
בשנים 1995–2008 כיהן כדיקן הפקולטה למדעי הטבע ובשנים 2020-2008 כרקטור.
הוא מנחה סטודנטים לתואר שני ושלישי (עד היום סיימו את הלימודים בהנחייתו 17 דוקטורנטים, 38 תלמידים לתואר שני וחמישה פוסט דוקטורנטים).
במהלך השנים קיבל פרסי הצטיינות בהוראה.
בשנת 1999 זיניגרד הקים את "המרכז לחקר חומרים" ועומד בראשו מאז.
משנת 2000, מארגן ומנהל כנס דו-שנתי למודלים מתמטיים בהנדסת חומרים (MMT) באוניברסיטת אריאל; משנת 2002, מארגן ומנהל כנס שנתי דו-לאומי ישראל-רוסיה בתחום ננו-חומרים.
בין השנים 2007–2013 זיניגרד כיהן כחבר בוועדה הארצית לחממות טכנולוגיות, במסגרת המדען הראשי במשרד התמ"ת.
לפרופ' מיכאל זיניגרד מעל 200 פרסומים מדעיים (בהם מונוגרפיות, מאמרים ופטנטים).
הוא זכה במספר מענקי מחקר ממקורות שונים, בהם התעשייה האווירית, משרד המדע, משרד המסחר והתעשייה, חברת ג'נרל מוטורס ועוד.
ביוני 2020 הציע אותו השר להשכלה הגבוהה והמשלימה, זאב אלקין, כחבר בוועדה לתכנון ולתקצוב (ות"ת) של המועצה להשכלה גבוהה, אך הוא הסיר את מועמדותו בעקבות אי רצון להיכנס למחלוקות פוליטיות, לאחר התנגדות ועד ראשי האוניברסיטאות למהלך.
חקר תאורטי וניסויי של תהליכים בטמפרטורות גבוהות
פיתוח חומרים חדשים על בסיס בניית מודלים מתמטיים של תהליכים פיזיקליים-כימיים וטכנולוגיים
חקר חמצון אלקטרוליטי באמצעות פלזמה של סגסוגות אלומיניום, מגנזיום וטיטניום באלקטרוליט מימי ובמלחים מותכים
חקר תאי דלק עם אלקטרוליט מוצק
חיזוק חומרים מתכתיים באמצעות ננו-חלקיקים
חבר מן המניין באקדמיה הבינלאומית להשכלה גבוהה (רוסיה)
אגודת המידע לחומרים (ASM International)
חברות במערכות כתבי עת מדעיים
דוקטור לשם כבוד (Honoris Causa) של האקדמיה הרוסית למדעים (2017)
פרופסור לשם כבוד של האוניברסיטה הפדגוגית על שם אושינסקי, אודסה, אוקראינה (2017)
מיכאל זייפרט , היה פושע מלחמה נאצי ששימש שומר במחנה הריכוז בולצאנו באיטליה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
זייפרט נולד בעיירה לנדאו (בימינו שירוקולניבקה באוקראינה), שהוקמה על ידי מהגרים גרמנים במהלך המאה ה-19. היה בנם השני של מיכאל שעבד כפקיד בסניף הדואר המקומי וברטה.
ב-1933 פוטר אביו מעבודתו מאחר שנחשד בתמיכה בתנועה הנאצית והמשפחה נאלצה להגר לבית קרובים בחצי האי קרים.
ב-1939 חזר זייפרט לאזור אוקראינה ועבד כחקלאי שכיר.
בהמשך עבר למיקולאייב ועבד כפועל במפעל ליצור כלי עבודה.
בשלהי יוני 1941, לאחר תחילתו של מבצע ברברוסה ועם הגעתם לאזור של יחידות איינזצגרופן שנקראו איינזצגרופה ד' ונלוו לארמייה ה-11 הגרמנית, גייסו הגרמנים מתנדבים מקרב האוכלוסייה המקומית ממוצא גרמני, לכוחות שיטור מקומיים.
זייפרט גויס לכוח עזר, הועסק בתחילה כשומר במספנה המקומית וב-1943 לאחר שנסגרה, גויס לאס אס, בדרגת רוטנפיהרר, במיקולאייב.
באפריל 1944 נכבשה מיקולאייב בידי הצבא האדום וזייפרט הוצב על ידי מפקדת האס דה בוורונה ובהמשך הוצב כשומר במחנה הריכוז פוסולי.
בשלהי 1944 הורשע בידי בית משפט צבאי באונס, הועבר מתפקידו והוצב ביחידת השיטור של מחנה המעבר בולצנו.
יעודו הראשוני של מחנה בולצנו היה לקלוט אסירים שהועברו ממחנה הריכוז פוסולי, שננטש באוגוסט עקב התקדמות צבאות בעלות הברית.
לפי ההערכות כמות האסירים במחנה בולצנו נעה מ-9,500 ועד 11,000, חלקם אסירים פוליטיים, חלקם פרטיזנים וחלקם נרדפי גזע כגון יהודים וצוענים.
3,405 מתוכם גורשו בהמשך למחנות השמדה.
טרום גירושם הועסקו האסירים בעבודות כפייה.
במחנה בולצנו הוקמו תאי כליאה וצינוק וזייפרט היה אחד מסגל שומרי תאי הכליאה.
במסגרת זו רצח זייפרט אסירים והתעלל ברבים אחרים.
ב-1951 ביקש וקיבל אשרת הגירה לקנדה תוך ציון עובדות כוזבות על עברו.
ב-10 ביוני 1954 הוציאה איטליה צווי מעצר בינלאומיים נגד סגל מחנה בולצנו ובכלל זה זייפרט.
ב-1999 חשף העיתון האיטלקי לה סטאמפה את מקום מגוריו של זייפרט והוגש נגדו כתב אישום בגין פשעיו.
זייפרט החליט שלא להגיע למשפט.
ב-24 בנובמבר 2000 הורשע זייפרט ב-15 מעשי רצח וזוכה מ-6 אחרים מחמת הספק.
במהלך המשפט נשמעו עדויות על כך שזייפרט הרעיב אסיר למוות, אנס ורצח אישה הרה ועקר את עיני אסיר אחר.
מעשים אילו הובילו לכינויו "החיה מבולצנו".
זייפרט נידון שלא בפניו למאסר עולם.
ב-26 באפריל 2002 הגישה איטליה לקנדה בקשת הסגרה רשמית של זייפרט.
באוקטובר 2002 אושר גזר הדין לאחר שנדחה ערעורו של זייפרט בערכאות עליונות.
באמצע פברואר 2008 הוסגר זייפרט לאיטליה לאחר שנשללה אזרחותו הקנדית והוא נכלא בכלא צבאי בסנטה מריה קפואה וטרה שבדרום איטליה.
ב-2010 הלך זייפרט לעולמו בבית חולים בקזרטה והוא בן 86 שנים
מיכאל זנדרלינג הוא צ'לן ומנצח גרמני.
כיום הוא משמש בתפקיד המנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של דרזדן.
מיכאל זנדרלינג, בנם של הקונטרבסיסטית ברברה זנדרלינג והמנצח קורט זנדרלינג ואחיהם של המנצחים שטפן ותומס זנדרלינג.
החל את לימודי הצ'לו שלו בגיל חמש, בברלין.
בגיל אחת-עשרה היה לתלמיד ב"מטיאס פנדר" בבית הספר המיוחד למוזיקה בברלין.
בגיל 17 התקבל זנדרלינג לבית הספר הגבוה למוזיקה ע"ש הנס אייזלר כתלמידו של יוזף שוואב.
הוא השתלם בנגינה אצל ויליאם פלית', יו-יו מה, גארי הופמן ולין הארל.
ב-1987 זכה בפרס ראשון בתחרות המוזיקה הבינלאומית על שם מריה קאנלס.
באותה שנה, לאחר הופעתו הראשונה כסולן, התמנה לצ'לן סולן בתזמורת הגוונדהאוס בלייפציג, שם המשיך עד 1992. משנת 1994 עד 2006 היה צ'לן סולן אורח בתזמורת הסימפונית של רדיו ברלין.
בשנים 1994-98 היה בסגל האקדמי של בית ספר "הנס אייזלר".
ב-1998 החל ללמד באוניברסיטת פרנקפורט למוזיקה ולאמנויות הבמה.
בין 2000 ל-2003 כיהן גם כפרופסור בבית הספר הגבוה לאמנויות בברן.
זנדרלינג חי עם אשתו בברלין.
בין התזמורות שהזמינו את זנדרלינג כצ'לן תזמורת רדיו בוואריה, התזמורת הסימפונית הגרמנית מברלין, תזמורת רדיו ברלין, תזמורת פריז, תזמורת טונהאלה מציריך, התזמורת הסימפונית של וינה, התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס והתזמורת הסימפונית של בוסטון.
בין שותפיו לנגינת מוזיקה קאמרית היו אליזבת ליאונסקאיה, יוליה פישר, מרטין הלמכן וורוניקה אברלה.
מ-2010 אין מיכאל זנדרלינג מופיע עוד כסולן.
הוא מתמקד במיזמים חינוכיים ובקריירת הניצוח שלו.
הופעת הבכורה של מיכאל זנדרלינג כמנצח הייתה בקונצרט של התזמורת הקאמרית ברלין ב-22 בנובמבר 2001 בפילהרמונית של ברלין.
בשנים הבאות הופיע עם תזמורות שונות בגרמניה ומ-2006 עד 2010 כיהן כמנצח ראשי ומנהל אמנותי באקדמיה הקאמרית של פוטסדם.
בתפקידו זה ניצח על האופרה "נפילת בית אשר" מאת פיליפ גלאס.
בשנת 2009 הוציאה סוני תקליטור של יצירות לתזמורת קטנה מאת דמיטרי שוסטקוביץ' בביצוע האקדמיה הקאמרית של פוטסדם ובניצוח זנדרלינג.
תזמורות רבות מזמינות את זנדרלינג כמנצח אורח, בהן הטונהאלה בציריך, תזמורת רדיו בוואריה, תזמורת רדיו שטוטגרט, התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן, תזמורת רדיו ברלין, הפילהרמונית של הולנד ועוד.
הרב יחיאל מיכל זַקְשׂ (נכתב במקורות שונים גם מיכאל; וכן זק"ש, זאקש, זקס, זאקס; בגרמנית: Michael Sachs; 3 בספטמבר 1808, גלוגאו – כ"ד בשבט תרכ"ד, 31 בינואר 1864, ברלין) היה רב ומטיף גרמני וחוקר שירת ימי הביניים.
היה אחד מראשוני הבוגרים היהודים של אוניברסיטה מודרנית.
התנגד לרעיונות התנועה הרפורמית, והיה בין המתנגדים החריפים להכנסת עוגב לבתי הכנסת.
התנגד נחרצות לתקונים בסדרי התפילה שדרשו הרפורמים בברלין, כגון הכנסת עוגב ותפילות בגרמנית, ובשל כך קומם עליו את האגף הליברלי בקהילה.
מאידך גיסא, הסכים לעריכת תיקונים קלים בסדרי התפילה, ולהשמטת יקום פורקן ובמה מדליקין.
הסכמה זו קוממה עליו את האגף האורתודוקסי בקהילה, בראשות הראב"ד הרב יעקב יוסף אטינגר והדיין הרב אלחנן רוזנשטיין.
ב-1847, דנה ממשלת פרוסיה בהענקת אמנציפציה ליהודים.
המתנגדים טענו כי היהודים אינם פרוסים בשל שאיפתם לשוב לארץ ישראל, בעוד אחרים טענו כי היהודים ויתרו על שאיפה זו.
אחד המחוקקים נועץ אז ברב זקש, שאמר כי היהודים אכן מצפים לביאת המשיח ולשיבה לציון.
דבריו אלה קוממו עליו את הרפורמים בראשות שמואל הולדהיים שהצהירו כי הם פרוסים בני דת משה ואינם מאמינים בביאת המשיח.
היה מחשובי הדרשנים בדורו, ופרסם שני כרכים מודפסים של דרשותיו.
היה שותף עם ליאופולד צונץ לעבודת תרגום חדשה של התנ"ך לגרמנית.
חקר שירה יהודית, ופרסם עבודות בנושא ותרגומים של שירת ימי הביניים של יהדות ספרד.
כמו כן פרסם תרגום לגרמנית של מחזור התפילות לחגים.
זקש נפטר בליל כ"ד בשבט ה'תרכ"ד (31 בינואר 1864), בגיל 55. הותיר את אשתו וילדיו.
בהלווייתו השתתפו למעלה מ-3,000 אנשים.
זקש נישא ב-2 בפברואר 1837 להנרייטֶה ליפלדט (Lehfeldt), אחותו של ידידו הרופא קארל ליפלדט (בעל התואר "").
אביה, עמנואל נתן ליפלדט, שעד לנישואיו השניים ב-1811 נקרא אֶלקַן לוי, היה בעל אחוזה ליד ברסלאו, שב-1820 נאלץ למכור מסיבות כלכליות).
בנו פליקס היה בנקאי בפרנקפורט, וסייע לרב צבי הירש קלישר בפעילותו ליישוב הארץ.
בתו תרזֶה נישאה ב-1869 לפרופ' יעקב פרוידנטל (1839–1907) , פילוסוף גרמני שעסק בתרבות ההלניסטית.
בנם של תרזה ויעקב התנצר.
אחותה הצעירה של אשתו, צֶלֶסטינֶה, הייתה אשתו השנייה של הרב נתן מרקוס אדלר מלונדון, הרב הראשי של האימפריה הבריטית.
נכדו ד"ר הנס זקש (בנו של בנו ליאונרד), זכה בעיטור צלב הברזל במלחמת העולם הראשונה על הקמה וניהול של בית חולים צבאי למחלות מידבקות בחזית הרוסית.
מיכאל טריברדייב היה מלחין רוסי וסובייטי ממוצא ארמני.
בשנת 1977 הוענק לו פרס ברית המועצות.
על תרומתו בתחום המוזיקה הוענקו למיכאל טריברדייב מספר עיטורים ובמהלך שנות ה-90 הוא זכה ב-3 פרסים עבור מוזיקה לסרטים.
מיכאל טריברדייב נולד בטביליסי למשפחה ממוצא ארמני.
הוא למד נגינה בבית הספר למוזיקה העירוני ומשם המשיך ללימודים בתחום למשך מספר שנים בקונסרבטוריון של ירוואן.
בשנים 1953–1957 טריברדייב למד במוסקבה במכון למוזיקה על שם גנסין אצל אראם חצ'אטוריאן.
מיכאל טריברדייב כתב מוזיקה קלאסית כולל אופרות, בלטים ויצירות נוספות.
הוא זכה לפופולריות גדולה על מוזיקה שנכתבה לסרטים.
בסך הכול החל משנת 1958 הוא יצר מוזיקה ל-132 סרטים, כולל שבעה עשר רגעים של אביב וצחוק הגורל.
לשיא הפופולריות שלו טריברדייב הגיע בשנות ה-70 של המאה ה-20.
בנוסף לכך הוא חיבר לחן למספר שירים שבוצעו על ידי זמרים ידועים.
החל משנות ה-60 טריברדייב כתב מוזיקה לתיאטרון.
במהלך שנות ה-80 וה-90 הוא כתב מוזיקה לעוגב.
בשנת 1981 הוא נסע במכוניתו עם בת זוגו והם נקלעו לתאונת דרכים בה נהרג הולך רגל.
טריברדייב הזדהה כנהג הרכב ולאחר שנתיים של חקירה הואשם בגרימת מוות, אולם שוחרר בעקבות החנינה.
לפי עדותו, אירוע זה שינה את חייו.
המקרה היה בסיס לסרט של אלדר ריאזנוב "תחנת רכבת לשניים" בו הדמות הראשית עברה אירוע זהה.
בשנת 1990 טריברדייב עבר ניתוח לב בלונדון.
הניתוח הצליח אך בריאותו של נפגעה.
הוא נפטר ב-1996 במהלך חופשה על שפת הים השחור בסוצ'י ונטמן בבית העלמין הארמני במוסקבה.
לזכרו פעם בשנתיים מתקיימת תחרות לנגני עוגב בקלינינגרד.
בפסטיבל הסרטים הכלל רוסי "קינוטאבר" מחולק פרס עבור מוזיקה לסרט על שם טריברדייב.
טריברדייב היה גם פעיל ציבורי.
הוא הקים והיה יושב ראש של מחלקת מלחיני מוזיקה לסרטים באיגוד עובדי הקולנוע הרוסי.
מיכאל טַאוּבֶּה (Michael Taube; 13 במרץ 1890, לודז' – 24 בפברואר 1972, תל אביב) היה פסנתרן, מוזיקאי, מנצח ומורה ישראלי.
מיכאל טאובה נולד בשנת 1890 לאליהו ולאידה בת יהודה קריש בלודז' שבפולין הרוסית למשפחה מוזיקלית.
אביו היה מוזיקאי, סבו מצד אביו היה כנר וסבו מצד אמו היה פסנתרן ומנצח נודע.
בגיל שבע לימד אותו אביו נגינה בכינור, ולכלי זה הוסיף בהמשך גם פסנתר, חצוצרה, צ'לו, ויולה וקונטרבס.
הוא הצטרף לתזמורת של אביו, החל להופיע כפסנתרן בגיל 15 וזמן קצר לאחר מכן החל ללמד נגינה בפסנתר.
לאחר שסיים בית ספר עממי וגימנסיה בעירו, יצא עם אחיו הבכור לאון בשנת 1910 לגרמניה, שם החל בשנת 1911 ללמוד בקונסרבטוריון של לייפציג.
שם למד פסנתר, הרמוניה ותאוריה של המוזיקה.
בשנה לאחר מכן שהה תקופות קצרות בפרנקפורט, באנגליה, בהאגן ובדויסבורג והגיע בתחילת 1914 לקלן.
שם למד פסנתר, הלחנה ותזמור.
בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה נאלץ להפסיק את לימודיו כיוון שהיה נתין פולני וככזה נאסר עליו להתגורר בעיר קלן, שנחשבה כיעד אסטרטגי.
הוא עבר לבאד גודסברג הסמוכה ומצא משרה כמנצח.
במקביל הופיע כפסנתרן וכצ'לן ובהמשך זכה במשרת מנצח בתזמורת העירונית של בון.
ב-1917 החל ללמד פסנתר בקונסרבטוריון של בון.
בתום המלחמה חידש את לימודיו בקלן ולמד ניצוח אצל הרמן אבנדרות.
בשנת 1923, בעקבות המלצתו של לאו בלך, התקבל באופרה של ברלין כקורפטיטור.
שם הכיר את המנצח ברונו ולטר ושיתף פעולה עמו בשנים 1925-1929.
בשנת 1926 הקים תזמורת קאמרית מודרנית ומקהלה בברלין.
כמו כן, ארגן קונצרטים, הופיע כמנצח אורח בבתי אופרה ובאולמות קונצרטים ברחבי גרמניה וארגן אירועי מוזיקה לטובת מפעלים יהודיים וציוניים.
טאובה אף חיבר מוזיקה לכינור, פסנתר, מקהלה ותזמורת.
בשנת 1929 נישא לזמרת הסופרן אלזה יוליך (Juelich).
עם עליית הנאצים לשלטון ייסד את תזמורת האגודה היהודית לתרבות בברלין ושימש כמנצחה.
בשנת 1934 הגיע לראשונה לארץ ישראל לסדרה של עשרה קונצרטים, הראשון שבהם ב-16 בדצמבר 1934, וזכה להצלחה רבה.
בעקבותיה חזר לגרמניה במאי 1935, חיסל עסקיו שם ועלה לארץ והתיישב בתל אביב.
בעונת 1936-37 ניצח על התזמורת הארץ-ישראלית ובתקופת מלחמת העולם השנייה, כשהתזמורת לא יכלה להביא מנצחים מארצות חוץ, חלקו הוא וגאורג זינגר ביניהם את הניצוח על כל הקונצרטים.
בין השאר ניצח טאובה על קונצרטים לפני חיילי בנות הברית במצרים.
בשנים שלאחר המלחמה ניצח על תזמורות באירופה, אך דחה הזמנות לנצח על תזמורת בחו"ל באופן קבוע.
ב-1957 שב לראשונה לנצח בגרמניה, על הפילהרמונית של ברלין.
בקונצרט נוגנה הסימפוניה מס' 1 של יוסף טל.
בשנת 1936 הקים עם אשתו אלזה יוליך-טאובה את "קונסרבטוריון מיכאל טאובה" בתל אביב.
רוב מורי הקונסרבטוריון היו נגני התזמורת.
טאובה לימד מקצועות רבים, בהם פסנתר, הרמוניה, תולדות המוזיקה, מוזיקה קאמרית וניצוח, וכן ניהל סטודיו לאופרה, תזמורת ומקהלת תלמידים.
בשנת 1955 הקים מיכאל טאובה את התזמורת הקאמרית רמת גן וניצח עליה במשך שנים אחדות.
בשנת 1962 הזמין טאובה אצל מנחם אבידום את היצירה "סוויטה על שם באך" בשביל "חברת באך הישראלית" שניהל.
היצירה בוצעה בניצוחו על ידי תזמורת קול ישראל.
יוסף טל חיבר לטאובה ותזמורת רמת גן את "שאול בעין דור" (1955), שנועדה לביצוע קונצרטנטי בלבד.
כן הזמין בשביל תזמורת רמת גן אצל יצחק סדאי את היצירה "ריצ'רקאר סימפוני" (1957).
בקיץ 1964 התאלמן מאשתו אלזה.
לאחר מכן נישא בשנית, לרחל.
טאובה נפטר בשנת 1972 מהתקף לב, בסמוך למלאת לו 82. הותיר את אשתו רחל.
נקבר בבית העלמין קריית שאול, לצד אשתו הראשונה.
עזבונו של טאובה נמסר לידי הארכיון למוזיקה ישראלית של אוניברסיטת תל אביב.
מיכאל (מיקי) וינר (נולד ב-28 באוקטובר 1944) הוא רופא ישראלי ולשעבר קצין רפואה ראשי בצה"ל.
וינר נולד במחנה הריכוז טרזיינשטט שבצ'כיה.
אביו ולטר נרצח באושוויץ כ-12 ימים לפני הולדתו.
במהלך הסטאז' בשנת 1970 שרת פעמיים במעוזים בתעלה ביוני ובדצמבר.
בשנת 1971 מונה לקצין הרפואה הגדודי של גדוד 51 בגולני.
בשנת 1972 מונה לקצין הרפואה של חטיבת גולני, ולקח חלק במבצעי סיירת גולני.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים שימש וינר כמפקד פלוגת הרפואה החטיבתית של גולני, (פח"ח 498) ולאחר שהרופא החטיבתי נפצע בניסיון לכיבוש החרמון ב-8 באוקטובר, החליף אותו וינר ושימש בשני תפקידים במקביל.
בהמשך לקח חלק בקרבות ההגנה והבלימה נגד הצבא הסורי בצפון רמת הגולן ובמרכזהּ, בקרבות לכיבוש המובלעת הסורית ובמבצע קינוח''.
בשנת 1975 מונה וינר לסגן מפקד הרפואה של פיקוד הצפון (סמר"פ).
בשנת 1981 מונה לרופא קצח"ר בו שימש קרוב לשנתיים.
במלחמת שלום הגליל היה הרופא האוגדתי של עוצבת האש מהנחיתה באוואלי ועד כיבוש דרום בירות ערב רציחתו של באשיר ג'ומייל.
בקיץ 1983 מונה וינר למפקד המערך הרפואי בפיקוד צפון, בתקופה זו שהה צה"ל בלבנון ולקראת סיום תפקידו ירד צה"ל בקיץ 1985 לרצועת הביטחון.
במהלך שירותו קידם את היערכות מערך הרפואה של צד"ל תוך הפעלה מלאה ויעילה של בית החולים במרג' עיון והכנות להקמת בי"ח בבינת ג'בייל.
בתחילת 1987 מונה לסגן קצין רפואה ראשי עד אביב 1989.
וינר התמחה בבי"ח רמב"ם ברפואה פנימית ושימש כסגן מנהל ביה"ח בשנים 1989 עד 1991 כולל במלחמת המפרץ הראשונה, בה היה אחראי למערך החירום של בית החולים.
בנוסף למומחיות ברפואה פנימית וינר מומחה במנהל רפואי.
בשנים 1989–1991 גם שימש כעוזר ראש מו"פ לנושא האדם בקרב, וקידם מחקרים בתחום האדם בתנאי הקרב השונים מבחינה פיזיולוגית כמו גם פסיכולוגית.
בשנים 1994–1991 שימש כקצין רפואה ראשי בדרגת תת-אלוף, תפקיד בו שירת שלוש וחצי שנים.
בתקופת שירותו כקרפ"ר עסק רבות בהקמת מערך הטראומה במערכת הבריאות.
בעת כהונתו הוקמה "החברה הישראלית לטראומה" בה שימש כיו"ר במשך 4 שנים.
בתקופה זו הוכנסה שיטת ההדרכה לטראומה ATLS וזו הפכה מרכיב חובה בהתמחויות במקצועות הכירורגים מטעם המועצה המדעית של הר"י.
כן הוקם ענף טראומה בחיל הרפואה והוקם ואורגן מערך הרפואה של פיקוד העורף.
לאחר שחרורו מצה"ל הצטרף לקופת חולים 'כללית', תחילה כראש אגף הרפואה, ובשנת 1998 התמנה וינר לתפקיד מנהל מחוז חיפה והגליל המערבי בקופת חולים כללית.
בתקופה זו שימש כנציג 'כללית' מטעם המנכ"ל ברשות העליונה לאשפוז לשעת-חירום, כולל במלחמת לבנון השנייה בשנת 2006.
מיקי נשוי לשושנה וינר, אב ל-3 בנים, סב ל-7 נכדים.
וינר פיקד על שלוש משלחות סיוע לחו"ל.
הראשונה באוגוסט 1986 עת עמד בראש משלחת הסיוע הישראלית לקמרון לאחר ההתפרצות הלימנית באגם ניוס.
בחורף 1988 עמד וינר בראש משלחת רפואית שפעלה בארמניה לאחר רעידת אדמה קטלנית שגבתה כ-25,000 קורבנות.
המשלחת הפעילה בית חולים באזור שנפגע, במקביל למשלחת חילוץ והצלה בפיקודו של אהרון ורדי.
בשנת 1994 כקצין רפואה ראשי פיקד על 3 משלחות שפעלו במשך 6 שבועות בגומא בזאיר (על גבול רואנדה) שנשלחו להפעיל בית חולים שדה לטיפול בנפגעי מגפת כולרה בקרב הפליטים מרואנדה כמו גם פצועים ממלחמת האזרחים שהתחוללה שם.
מיכאל וילְף (1937 – 1 בספטמבר 1997) היה סופר, מבקר ספרות וביבליוגרף ישראלי, ספרן אקדמי במקצועו.
מיכאל וילף נולד ב-1937 בפולין.
הוא בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים לספרות עברית ומקרא, וב-1967 סיים בה לימודי ספרנות.
סיפורו הראשון נדפס בכתב העת הספרותי "גזית" בשנת תשל"ב.
מאז פרסם סיפורים ומאמרי ביקורת בכתבי עת ובמוספים לספרות.
מיכאל וילף נישא בשנת 1968 והיה אב לשני ילדים.
מיכאל וילף (אסף וערך), הסיפורת העברית ההיסטורית: ביבליוגרפיה, חיפה: מפעל השכפול שליד אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת חיפה, תשכ"ח.
("ביבליוגרפיה מוערת הכוללת רומנים וסיפורים היסטוריים מקוריים שיצאו לאור בספר ממאפו עד שנת תשכ"ו–כ"ז")
מיכאל וילף (אסף וערך), המחזאות הישראלית המקורית: תש"ח–תשכ"ח: ביבליוגרפיה ליובלה ה-20 של מדינת ישראל, חיפה: פאר אופסט, תשל"ב.
מחאג' עד נוודים: מיתוס ומציאות בסיפור העברי המודרני: רשימות ביקורת, חיפה: אוניברסיטת חיפה, תשל"ה.
השריפה באלכסנדריה: סיפורים ומחזות, תל אביב: אל"ף, תשל"ג.
צור עיר של אניות: שירים, תל אביב: אל"ף, תשל"ד 1974. (שירים על נושאים היסטוריים, וכן תרגומים משירת יאן קוחנובסקי ואדם מיצקביץ')
האשה בשרב: סיפורים, תל אביב: טרקלין ליד עקד, תשל"ה.
מעשה באשת השוחט: סיפורים, תל אביב: אופיר, תשנ"ב 1992.
מיכאל טוכפלד (נולד ב-1952) הוא עיתונאי ושדרן רדיו וטלוויזיה.
טוכפלד לימד אנגלית ותקשורת בישיבת בני עקיבא נחלים.
את דרכו העיתונאית החל בתוכנית "יומן מורשת" ברשת א' של קול ישראל.
בהמשך עבד במשך כשבע-עשרה שנים ברשת ב של קול ישראל כמגיש, עורך, כתב בכנסת וכתב לענייני משפט ודתות.
במקביל היה בעל טור פרשנות פוליטית בעיתון מקור ראשון ובעל טור ראיונות פוליטי קבוע.
מאז הקמתו של ערוץ הכנסת ב-2004 ועד 2009 שימש בו כמגיש תוכניות ומשדרי חדשות, בעיקר אולפן פתוח ששודרה מדי יום חול בשעה 14:00 וכן את המהדורה המרכזית.
בשנת 2011 עמד בראש מחלקת החדשות ברדיו קול חי במשך שבעה חודשים.
הגיש תוכנית שבועית ברדיו גלי ישראל והיום הוא כתב ופרשן ב-מקור ראשון.
בשנת 2022 יצא לאור הרומן הראשון של טוכפלד- "תיקון" בהוצאת ידיעות ספרים.
טוכפלד מתגורר בפתח תקווה, נשוי לדבורה ואב לארבעה: מתי טוכפלד, הכתב הפוליטי של ישראל היום; הרב איתי טוכפלד, ר"מ עתודאים במרכז האקדמי לב ירושלים; אריאל טוכפלד, מהנדס תעשייה וניהול ויהונתן טוכפלד, מבעלי משרד הפרסום הדיגיטלי "42".
מיכאל טרנאט הוא כדורגלן עבר גרמני, המועסק כיום בבאיירן מינכן כמאמן קבוצות ילדים ונוער.
כינויו של טרנאט הוא Tanne, שפירושו הוא אשוח.
טרנאט היה שחקן מגוון, ששיחק בעמדות המגן השמאלי, הבלם והקשר האחורי.
הוא נודע בבעיטות החופשיות המסוכנות שלו ובבעיטה חזקה במיוחד ברגל שמאל.
טרנאט החל את הקריירה בקבוצת הנוער של הילדן-נורד, מועדון ספורט מעיר הולדתו הילדן.
בשנת 1990, בגיל 21, עבר לדיסבורג מליגת הבונדסליגה, שם צבר 132 הופעות בארבע עונות, וכבש 12 שערים.
לקראת עונת 1994, עבר טרנאט לקרלסרוהה, והפך לאחד מכוכבי הקבוצה, יחד עם תומאס הסלר וטורסטן פינק.
טרנאט החל לצבור מוניטין כבועט בעיטות חופשיות אימתניות, וזומן לראשונה לנבחרת גרמניה בשנת 1996. בשלוש עונותיו של טרנאט בקרלסרוהה, צבר 81 הופעות והבקיע שבעה שערים.
בשנת 1997, עבר טרנאט לבאיירן מינכן, ביחד עם חברו טורסטן פינק.
באותה עונה חתם בבאיירן מינכן גם המגן השמאלי הצרפתי ביצ'נטה ליזארזו, שהרבה לשבת על הספסל בעקבות הצלחתו ההתחלתית של טרנאט.
עם הגעתו של אוטמאר היצפלד כמאמן לבאיירן מינכן, השתנה המערך ושני השחקנים פתחו בהרכב יחדיו.
טרנאט הצליח מאוד בבאיירן מינכן, זכה עמה בארבע אליפויות הבונדסליגה, בשלושה גביעים, בליגת האלופות, לאחר ניצחון בגמר על ולנסיה בשנת 2001, בו ישב על הספסל, ובטורניר הגביע הביניבשתי בשנת 2001, בו זכתה באיירן מינכן לאחר ניצחון על בוקה ג'וניורס.
כמו כן, טרנאט פתח בהרכב בגמר ליגת האלופות 1999, בו הפסידה באיירן מינכן למנצ'סטר יונייטד משני שערים בתוספת הזמן.
טרנאט נודע בכך שבמשחק ליגה מול איינטרכט פרנקפורט בעונת 2000, נאלץ לעמוד בשער למשך חצי שעה, לאחר פציעה של השוער הראשי אוליבר קאן, שהוחלף בשוער המשנה ברנד דרהר שנפצע גם הוא, ובאיירן מינכן סיימה כבר את מכסת החילופים שלה.
באיירן פיגרה 0–1 באותו משחק, אך הצליחה להשיג מהפך עם שער ניצחון של סמואל קופור, אף על פי שטרנאט עמד בשער לאורך זמן רב ואינו שוער בתפקידו המקורי.
סך הכל שיחק טרנאט בבאיירן מינכן במשך שש עונות, צבר 122 הופעות והבקיע שמונה שערים.
בשנותיו האחרונות בבאיירן מינכן סבל טרנאט מפציעות רבות, והן היו מוצלחות הרבה פחות מהשנים הראשונות מבחינה אישית, ולכן נאלץ לעזוב את המועדון בשנת 2003.
בשנת 2003 חתם טרנאט במנצ'סטר סיטי.
טרנאט הופיע 32 פעמים בפרמייר ליג, והבקיע שלושה שערים.
בתום עונה אחת, בחר טרנאט לחזור לבונדסליגה, וחתם בהנובר 96. טרנאט העביר חמש עונות מוצלחות יחסית בהאנובר, צבר 102 הופעות והבקיע שמונה שערים.
בתום עונת 2009, פרש טרנאט ממשחק פעיל, וחזר לבאיירן מינכן כסקאוט.
כיום טרנאט מאמן את קבוצות הנוער של באיירן מינכן, מגיל 12 עד גיל 16.
לטרנאט 19 הופעות במדי נבחרת גרמניה.
טרנאט היה חלק מהסגל למונדיאל 1998, בו הודחה גרמניה ברבע הגמר מול נבחרת קרואטיה.
טרנאט שיחק בארבעה משחקים באותו מונדיאל.
לאחר מונדיאל 1998, טרנאט לא זומן יותר לנבחרת.
אליפות העולם לקבוצות כדורגל 2001
מיכאל זלטנרייך (נולד ב-5 ביוני 1988) הוא מלחין ומעבד מוזיקלי ישראלי.
יצירותיו ועיבודיו בוצעו על ידי התזמורת הפילהרמונית של טוקיו, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, האופרה הישראלית החדשה, תזמורת ג'וליארד, אנסמבל וטליאה אחרים.
יצירותיו האחרונות כוללות את "ארכיטיפ" לתזמורת סימפונית אשר בוצעה על ידי התזמורת הפילהרמונית של טוקיו, "אלאג'י" שבוצעה על ידי הפסנתרן רוברט פלייץ ותזמורת ג'וליארד, ויצירתו "שניים" אשר נכתבה עבור פסטיבל מסיאן בצרפת.
זלטנרייך הוא זוכה פרס אקו"ם, פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים, פרס אסקאפ, פרס טורו טאקמיצו, פרס פאלמר-דיקסון, פרס ארתור פרידמן, ופרס מרטירנו, בין פרסים נוספים.
בין היתר שהה זלטנרייך בקהילת האמנים היוקרתית "יאדו" שלאורך השנים אירחה מוזיקאים חשובים כגון אהרן קופלנד, ליאונרד ברנשטיין, ומייקל טילסון תומאס.
בנוסף שהה זלטנרייך במרכז אטלנטיק לאומנויות שבפלורידה כ"אמן שותף" עבור המלחין גאורג פרידריך האס.
זלטנרייך בוגר תלמה ילין (בית ספר), למד ללימודי התואר הראשון בהלחנה באוניברסיטת תל אביב תחת הדרכתו של המלחין הישראלי גיל שוחט.
את לימודי התואר השני השלים בבית הספר ג'וליארד תחת הדרכתו של המלחין הגרמני מתיאס פינצ'ר.
אביו הוא ההיסטוריון פרופ' יאיר זלטנרייך.
הרב מיכאל חסין (נולד בט' בכסלו ה'תשט"ז, 24 בנובמבר 1955) הוא רב ספרדי-ספרדי, ראש מוסדות "שער התורה" ברחובות, רב קהילת "חניכי הישיבות" הספרדים ודיין בבית הדין "בד"ץ מהדרין" שבראשות הרב אברהם רובין.
נולד בטבריה ליצחק יעקב ושושנה.
אביו היה יליד צרפת ממשפחה שמוצאה במקנס ומיוחסת למשורר רבי דוד חסין.
למד בתלמוד תורה בטבריה ובגיל 13 החל ללמוד בישיבה קטנה בבאר יעקב.
ב-1969 החל ללמוד בישיבת גרודנא, שם הכיר את רבו הרב שמואל רוזובסקי.
ב-1979 נישא למרים מרציאנו והזוג התגורר במקום מגורי הוריה, באר יעקב.
הוא התמנה להעביר שיעורים בישיבת "שארית-יוסף" של הרב נסים טולדנו.
בתקופה זו שימש גם ר"מ בישיבת "באר-יעקב" לצעירים, שנסגרה כעבור זמן.
במקביל עמד במשך שנים בראשות כולל אברכים "שער התורה" בבני-ברק.
בשנת תשנ"ד עבר להתגורר ברחובות, שם התמנה כרב קהילת חניכי-הישיבות הספרדים "בית שמואל", המונה כ-200 משפחות (2017).
הוא נסמך לרבנות בידי הרב משה שמואל שפירא, הרב ניסים קרליץ, הרב יצחק זילברשטיין ועוד.
בשנת ה'תש"ס הקים ברחובות ישיבה קטנה ספרדית בשם "ישיבה קטנה למצוינים", שבה לומדים נכון ל-2018 כמאה תלמידים.
תחת מוסדות עמותת "שער התורה" שבראשותו, מתקיימות גם פעילויות צדקה וחסד.
בשנת ה'תשס"ה מונה לדיין ב"בד"ץ מהדרין".
שני ספריו נקראים "שמור וזכור" וכתובים בסגנון המשלב למדנות ישיבתית עם פסיקת הלכה.
הראשון עוסק במצות תוספת שבת, והשני בענייני מלאכת בורר.
בשנת תשע"ו הוקם מכון להוצאת שאר כתביו.
בשנת תשע"ז, החל המכון לפרסם מדי שבוע עלון שבת בשם "קוראי עונג" ובו מכתביו ודרשותיו על פרשת השבוע.
העלון ומחולק בעיר רחובות ומופץ גם בדואר אלקטרוני.
הרב מיכאל חי זירקיוף (ה'תרס"א, 1901 – כ"ה בחשוון ה'תשל"ה, נובמבר 1974) היה רב הקהילה הבוכרית ורב הקהילה המשהדית בעיר בני ברק.
נולד בחודש אב ה'תרס"א (1901) בעיר בוכרה, לר' ציון הלוי (בן ר' פינחס) ולמרת מזל זירקיוף.
בבוכרה למד הרב זירקיוף בבית מדרשו של רבו, הרב משה יצחקוף הכהן וכן נמנה עם שומעי לקחו של הרב אברהם חיים נאה, הרב פינטו ועוד.
לימים, שינה אביו של הרב זירקיוף, את שם משפחתו לשם 'פנחסי', אך הרב מיכאל חי המשיך להחזיק בשם המשפחה הקודם 'זירקיוף'.
בשנת ה'תרפ"ב (1922) נשא לאשה את מרת חפצי בת ר' מיכאל הלוי וציפורה קלנדרוף, ולהם נולדו ארבע בנות ובן אחד.