tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מעצרו של מרטן ומשפטו קומם במיוחד את מלכת יוון פרדריקה, שהייתה ממוצא גרמני ונכדתו של הקייזר וילהלם השני.
היא תמהה "באיזה אופן הבין תובע מחוזי את התפתחות היחסים בין גרמניה ובין יוון".
בהגיעו לגרמניה המערבית, מרטן זוכה מכל ההאשמות מ"חוסר ראיות".
ב-28 בספטמבר 1960 פרסמה התקשורת הגרמנית באמצעות "המבורגר אכו" והמגזין "דר שפיגל" קטעים מעדותו של מרטן בפני הרשויות הגרמניות, שבה טען כי קרמנליס, שר הפנים טקיס מקריס ואשתו דוקסולה (אותה תיאר כ"אחייניתו" של קרמנליס) וסגן שר הביטחון גיורגוס תמליס היו בזמנו מלשינים בשירות הכובשים הנאצים.
לדברי מרטן, קרמנליס ומקריס אף תוגמלו על שירותיהם באמצעות קבלת עסק בסלוניקי שהשתייך קודם ליהודי יווני שנשלח לאושוויץ.
הוא הוסיף שעל רקע זה הפעיל לחצים על קרמנליס ועל מקריס כדי לזכות בחנינה ובשחרור מן הכלא.
קרמנליס דחה את הטענות כחסרות בסיס ומופרכות והאשים את מרטן בניסיון לסחוט ממנו כסף לפני ששטח את האשמותיו.
הממשלה המערב-גרמנית תיארה גם היא את ההאשמות כהשמצות והוצאת דיבה.
קרמנליס האשים מפלגת אופוזיציה יריבה במסע הכפשות נגדו.
אף על פי שקרמנליס עצמו לא פתח בהליכים משפטיים נגד מרטן, טקוס ודוקסולה מקריס וגם תמליס תבעו את המגזין "דר שפיגל" על הוצאת דיבה.
בשנת 1963 אכן מצא בית המשפט ביוון כי "דר שפיגל" חטא בלשון הרע.
מרטן לא הופיע בדיוני בית המשפט היווני.
פרשת מרטן נשארה באור הזרקורים עד תחילת שנת 1961.
האשמותיו של מרטן נגד קרמנליס לא נידונו כלל בפני בית משפט כלשהו.
ההיסטוריון יאניס קטריס, מבקר חריף של קרמנליס, סבר שקרמנליס היה צריך להתפטר מראשות הממשלה ולתבוע את מרטן כאדם פרטי בבתי המשפט הגרמניים כדי לטהר לחלוטין את שמו.
עם זאת גם קטריס דוחה את ההאשמות של מרטין כ"חסרות בסיס" ו"כוזבות ללא ספק".
כבר ב-1958 הוביל קרמנליס בעקביות עיקשת את סוגיית הצטרפותה של יוון לשוק המשותף האירופי.
הוא ראה בשאיפה זו חלום אישי, מה שהוא תיאר כהגשמת "הייעוד האירופי של יוון".
הוא סבר כי התקבלות יוון כחלק ממשפחת הלאומים של מערב אירופה הדמוקרטי תעזור להבטיח למולדתו את היציבות הפוליטית הרצויה.
קרמנליס הרבה לסנגר על השקפה זו באוזני המנהיגים האירופיים החל מהקנצלר קונראד אדנאואר ועד לשארל דה גול וניהל לאחר מכן בבריסל משא ומתן אינטנסיבי במשך שנתיים.
הוא ראה באומה היוונית - יחידה אתנית מיוחדת החיה בגבול בין העולם הסלאבי לעולם הטורקי והשייכת למערב האירופי.
אכן הקמפיין שהוביל הניב פירות וב-9 ביולי 1961 חתמה ממשלת יוון עם השוק המשותף על פרוטוקולים לחוזה השותפות של יוון עם הקהילה הכלכלית האירופית.
בטקס התחימה באתונה השתתפו משלחות רמות דרג מגרמניה (בראשות סגן הקנצלר לודוויג ארהרד), מצרפת, איטליה, בלגיה (בראשות שר החוץ פול-אנרי ספאק, אחד מאבות המיזם האירופי), לוקסמבורג והולנד.
נכח גם שר הכלכלה של יוון, אריסטידיס פרוטופפדקיס, ושר החוץ שלה, אוונגלוס אוורוף.
ההסכם השפיע עמוקות על הוצאתה של יוון מהבידוד הכלכלי והפרה את תלותה הכלכלית והמדינית בסיוע הכלכלי והצבאי של ארצות הברית, בעיקר באמצעות נאט"ו.
בנובמבר 1962 נכנס הסכם השותפות לתוקף והיווה בסיס לדרך לחברות מלאה בקהילה הכללית האירופית עד שנת 1984, אחרי סילוק כל המכסים היווניים על הייבוא מהשוק המשותף.
פרטי-כל ההסכם כלל סעיף פיננסי שפתח את אפשרות להלוואות מסובסדות במשך 10 שנים (1972-1962) ליוון בשווי של 300,000,000 דולר, שהיו אמורות לשפר את התחרותיות של כלכלת יוון כהכנה לכניסה למעמד של חברות מלאה בקהילה.
חבילת הסיוע הפיננסי ופרטי כל ההצטרפות הושהו בשנים 1974-1967, שנות הדיקטטורה הצבאית במדינה.
אחרי החזרה לדמוקרטיה, בשנת 1975 חידש קרמנליס את מאמציו לקבלת יוון כחברה מלאה באיחוד האירופי.
הוא היה משוכנע שהחברות בקהיליה האירופית תבטיח ליוון את היציבות הפוליטית הרצויה במעבר מדיקטטורה לדמוקרטיה.
במאי 1979 היה לו הסיפוק לחתום את הסכם ההצטרפות המלאה לקהיליה האירופית.
בהתאם לחזונו יוון הפכה ב-1 בינואר 1981 לחברה העשירית של האיחוד האירופי, וזאת שלוש שנים לפני המועד שנקבע בפרטי כל.
המשבר הפוליטי הממושך ויציאתו לגלות מרצון
בבחירות בשנת 1961 זכה האיחוד הלאומי הרדיקלי של קרמנליס ב-50.8% מהקולות ו-176 מושבים בפרלמנט.
ב-31 באוקטובר הצהיר גאורגיוס פפנדראו, מנהיג "איחוד המרכז" שתוצאות ההצבעה הושפעו על ידי זיופים והטייה לא כשרה של הקולות.
היו טענות על שימוש בקולות של נפטרים ובהפחדה.
איחוד המרכז טען שתוצאות הבחירות בוימו לפי תוכנית מכונה בקוד "פריקלס" על ידי סוכני צללים "חוץ-ממלכתיים" (παρακράτος), לרבות מפקדי צבא, שירות המודיעין של יוון ו"גדודי ההגנה של הממשר הלאומי" הימני הקיצוני.
המחנה השמאלי המיוצג על ידי EDA סירב להכיר בתוצאות הבחירות.
אף על פי שאי סדירויות קרו באמת, קיומה של תוכנית "פריקלס" לא הוכחה לעולם.
גם לא הוכח שההתערבויות השרירותיות בבחירות השפיעו באופן משמעותי את התוצאות.
לדעת קרמנליס באי סדירויות בהצבעה היו מעורבים החוגים מסביב למלך.
באווירה שנוצרה חלה הסלמה במתח הפוליטי, כשפפנדראו סירב להכיר בממשלת קרמנליס.
ב-14 בנובמבר 1961 יצא פפנדראו למה שנקרא "המאבק הבלתי פוסק" ("ανένδοτος αγών") נגד קרמנליס.
המתח בין קרמנליס למשפחת המלוכה עלה כשהטיל קרמנליס וטו נגד מימונם של פרויקטים שיזמה המלכה פרדריקה.
ב-17 ביוני 1963, אחרי חילוקי דעות עם המלך פבלוס, קרמנליס התפטר מראשות הממשלה ויצא לחו"ל בהתחלה למשך 4 חדשים.
בינתיים הארץ סערה בעקבות רציחתו של ד"ר גרגוריס למבראקיס, חבר בפרלמנט מטעם השמאל, על ידי קיצונים ימניים, בזמן הפגנה למען השלום בסלוניקי.
האופוזיציה הוקיעה את קרמנליס כשותף מוסרי לרצח.
בבחירות בשנת 1963 הובס האיחוד הלאומי הרדיקלי בראשות קרמנליס על ידי איחוד המרכז שבראשות גאורגיוס פפנדראו.
כשהוא מאוכזב עזב קרמנליס את יוון תחת הזיהוי המזויף "טריאנדפילידיס".
הוא נשאר 11 שנה בגלות מרצון בפריז.
במקומו התמנה בראשות הממשלה פנאיוטיס קנלופולוס, יורשו של קרמנליס בראשות המפלגה ERE (המפלגה הלאומית הרדיקלית)
בשנת 1966 שלח המלך קונסטנדינוס השני את שליחו דמטריוס ביציוס לפריז במשימה לשכנע את קרמנליס לשוב ליוון ולחזור לזירה הפוליטית.
לפי עדות מאוחרת של המלך, בשנת 2006, אחרי ששני האישים לא היו כבר בחיים, נחשף שקרמנליס השיב לביציוס שיחזור ליוון רק בתנאי שהמלך יכריז על מצב חירום, בהתאם לסמכויות שעמדו לרשותו.
ממושבו בגלות הוקיע קרמנליס את משטר הקולונלים שהתשלט על יוון ב-21 באפריל 1967
מעמדו של קרמנליס התערער עוד יותר וטענותיו של פפנדראו ל"מדינת צללים" קיבלו עוד יותר תמיכה אחרי רציחתו של גריגורי למברקיס, חבר פרלמנט מן השמאל, על ידי ימניים קיצוניים בעת הפגנה למען השלום בסלוניקי במאי 1963. מאוחר יותר נחשפו קשרים בין קיצונים אלה לזנדרמריה המקומית.
בנוסף בקיץ 1963 המתח בין קרמנליס למשפחת המלוכה הגיע לשיא בנוגע לביקור מתוכנן על ידי הזוג המלכותי בבריטניה.
קרמנליס התנגד לביקור כי חשש, בין היתר, מהפגנות לטובת האסירים הפוליטיים שעדיין נכלאו ביוון מתקופת מלחמת האזרחים.
חינו של קרמנליס ירד בעיני המלכה פרדריקה ויורש העצר, בנוסף קרמנליס נתקל בהתנגדות המלך פבלוס לתיקונים לחוקה שהוא הציע כדי להעצים את סמכויות הממשלה, כן הוא מתח בקורת על סגנון החיים האקסטרווגנטי של משפחת המלוכה ועל כוחו המופרז של המלך בתחום הצבא.
כשהמלך דחה את ההצעה לדחות את הדיקור בלונדון, קרמנליס התפטר ועזב את המדינה.
בהיעדרו בראש המפלגה נבחר ועד מורכב מפניוטיס קנלופולוס, קונסטנדינוס רודופולוס ופנאגיס פפליגורס.
אחרי ההפיכה בקפריסין שדרכה תכננה הכת הצבאית היוונית את הדחתו של נשיא קפריסים, הארכיבישוף מקריוס ואיחוד קפריסין עם יוון, טורקיה פלשבה לצפון קפירסים והכשילה את התוכנית .
ב-23/24 ביולי 1974 המנהיגות הצבאית ונציגי העולם הפוליטי ביוון פנו לקרמנליס לוב ליוון לשחת בידיו את רסני השלטון.
בהגיעו לאתונה התקבל קרמנליס בשמחה רבה המונית.
בראש ממשלת איחוד לאומי הוא הצליח להחזיר את הדמוקרטיה לארצו.
בשנת 1995 עזב קרמנליס את החיים הפוליטיים כשהוא בן 88, אחרי שניצח ב-5 מערכות בחירות לפרלמנט, היה ראש ממשלה למשך 14 שנה, ונשיא הרפובליקה במשך 10 שנים.
בסך הכול היה פעיל הפוליטיקה היוונית למעלה משישים שנה.
הוא הפקיד את ארכיונו האישי לקרן הנושאת את שמו.
קונסטנדינוס קרמנליס נפטר אחרי מחלה קצרה בשנת 1998 בגיל 91.
אשתו של קרמנליס הייתה הסופרת עמליה מגפנו ( .לזוג לא היו ילדים.
הם הכירו בפריז, נישאו בשנת 1951 והתגרשו בשנת 1972.
אחיינו קוסטס קרמנליס כיהן גם הוא כראש ממשלת יוון - בשנים 2004–2009.
2005 "אנדרטה תרבותית" על במת האודיאון הרודיאון באתונה - מופע אור-קולי לזכרו של קונסטנדינוס קרמנליס בבימוי גאורגיוס רמונדוס ובמוזיקה מאת סטברוס קסרחקיס
2011 - חניכת פסלו של קרמנליס בתסלוניקי, בנוכחות אנדוניס סמאראס ואוונגלוס וניזלוס
מיוזמת קרן קרמנליס.-באוניברסיטת טאפטס בארצות הברית במרכז ללימודים הלניים ואירופיים של בית הספר פלצ'ר הוקמה קתדרה על שם קונסטנדינוס קרמנליס
קונסטנטין אלכסנדרו רוסטי הידוע גם כ-ק.א.
2 ביוני 1816 בוקרשט – 8 באפריל 1885 בוקרשט) היה פוליטיקאי, פובליציסט ומתרגם רומני, אחד המנהיגים של מהפכת 1848 בוולאכיה ושל המאבק לאיחוד הנסיכויות הרומניות.
נמנה עם חבריה המייסדים של האקדמיה הרומנית (ב-1867- בשם "החברה הספרותית הרומנית").
רוסטי היה גם אחד מחלוצי העיתונות הרומנית, במיוחד באמצעות היומון שהקים בשנת 1857 - "רומנול".
קונסטנטין אלכסנדרו רוסטי נולד ב-1816 במשפחת בויארים רומנים ידועה ממוצא יווני-פנרי.
אבות המשפחה נשאו את השם "רוּסֶטוס" (Ρουσέτος) שניתן למצוא במאה ה-16 בקרב נכבדים יוונים בייושב קורוני בפלופונסוס, בקונסטנטינופוליס ובוונציה.
יש טוענים (כמו אבגניוס ריזוס רנגאוויס) כי מקורם היה במשפחה איטלקית מג'נובה שהתיישבה בקונסטינופוליס לפני 1453.מקרב בני רוסטוס קמו שני שליטים של הנסיכויות הרומניות - אנטוניה רוסט - במולדובה, במאה ה-17, והשליט הפנרי מנואיל רוסט בולאכיה במאה ה-18.
אביו היה הספטאר אלכסנדרו רוסטי ואמו - אלנה אובדיאנו, ששמה בלידה היה אלנה קרציאנו.
אחרי לימודים יסודיים שלמד באמצעות שיעורים פרטיים בביתו, רוסטי למד במכללת "ספנטול סאווה" (סאווה הקדוש) בבוקרשט, בו לימדו מורים ידועים בתקופה כמו אפטימיה מורגו, רומני מחבל באנאט, והצרפתי ז'אן אלכסנדר ואיאן.
בנעוריו בלט רוסטי כצעיר דנדי ואקסצנטרי שהתגרה בבני המעמד הגבוה שבו גדל.
בשנת 1832, בגיל 16, התגייס לצבא והפך לשליש של השליט דימיטריה אלכסנדרו גיקה.
באוגוסט 1836 התפטר מן הצבא והתחיל לעסוק בספרות, לאחר מכן התקבל לתפקידים אחרים במנהל האזרחי של ולאכיה, והתמנה בשנת 1842 לראש המשטרה בעיר פיטשט.
בהמשך פנה לקריירה משפטית והיה לפרקליט בבית המשפט של המסחר של בוקרשט.
התפטר מתפקיד זה בשנת 1845
בשנת 1844 נסע רוסטי לראשונה לפריז.
כפי שהעיד ,"קיוויתי שאעבוד (שם) 3-4 שנים, אחר כך אשוב למולדתי, אצטיין בדעת ובמידות טובות, אגרום לפחות יום אחד לאושר לאמי, ארים קצת את מולדתי ולאחר מכן אגמור גם אני, שלם במחשבתי על כי מילאתי בצורה יפה את שליחותי".
רוסטי יצר בצרפת קשרי ידידות עם צעירים אחרים כמו יון ק.
ברטיאנו, הצייר דניאל רוזנטל היהודי שהתנצר ושינה את שמו לקונסטנטין מתוך הערצה אליו, מלינסקו, אנדרונסקו, סקרלט ורנאב.
בספטמבר-תחילת אוקטובר 1844 חזר הביתה בגלל ידיעות על מחלת אמו.
אחרי מות אמו בדצמבר 1844, במחצית השנה 1845 חזר רוסטי לפריז.
פגש את למרטין שפרש אז את חסותו על הסטודנטים הרומנים שלמדו בפריז.
רוסטי עצמו למד בקולז' דה פראנס בקורסים של היסטוריונים והוגי דעת כמו ז'ול מישלה, אדגר קינה, את הקורס של המשורר הפולני אדם מיצקביץ' ונציגים אחרים של הרוח המהפכנית של התקופה שהביעו אהדה לשאיפות החירות של העם הרומני.
יחד עם סקרלט ורנאב, המולדובני, עשה מאמצים ללכד את הסטודנטים הוולאכים והמולדובנים שנמצאו בבירת צרפת, סביב הרעיונות החדשים של הגדרה עצמית וצדק חברתי.
באווירה זו, הקים רוסטי בדצמבר 1845 את חברת הסטודנטים הרומנים בפריז, שנועדה לעזור לצעירים הרומנים העניים, אך מחוננים, ללמוד בפריז.
כיושב ראש החברה נבחר יון גיקה, בעוד רוסטי היה המזכיר שלה וסקרלאט ורנאב- הגזבר.
בעודו בפריז התקבל לתנועת הבונים החופשיים ועבר בלשכה "אתנה דז אטראנז'ה" (ה"אתנאום של הזרים") הקרויה "ורד השתיקה המושלמת" את כל שלבי ההייררכיה עד לדרגה 18 (בשנת 1847).
ביולי-אוגוסט 1846 חזר לבוקרשט ונכנס לקשרי עסקים עם ידידיו הכלכלן האוסטרי אריק וינטרהאלדר והבריטי אפינגם גרנט (גיסו לעתיד,) שכיהן כקונסול אנגליה בבוקרשט והיה נשוי לצעירה הרומניה, זויה לבית ראקוביצה.
הם פתחו בבוקרשט חנות ספרים, ובנובמבר 1846 קנו את בית הדפוס של "האגודה הספרותית של רומניה" (Asociațiunea literară a României) ששימשה כיסוי לחברה החשאית בעלת צביון מסוני ומהפכני "האחווה" (פרציה Frăția) שהקים עם חברים בשנת 1843. בשנים אלה התחיל לתפוס רוסטי מקום מכובד בקרב האליטה של סוחרי בוקרשט.
ב-1848 הקים בבוקרשט לשכה של הבונים החופשיים בשם "Lumina" (לומינה = האור).
בשנת 1847 התחתן עם מרי גרנט, אישה ממוצא בריטי וצרפתי, בת לבונה ספינות אמיד שהפכה על ידי כך למריה רוסטי.
מריה רוסטי הייתה המודל לציור "רומניה המהפכנית" שצייר ידידם, קונסטנטין דניאל רוזנטל.
טקס החתונה הראשון, אנגליקני, התקיים ב-31 באוגוסט 1847 בפליימות בנוכחות הוריה ואחיותיה של הכלה.
אחר כך התקיים הטקס הנוצרי אורתודוקסי בווינה כשהשושבינים היו אלכסנדרו ושטפאן גולסקו.
היו בבוקרשט שראו בנישואים אלה שידוך לא ראוי, מפני שמריה עבדה עד אז כמטפלת ומחנכת הילדים בבית של הקולונל יון אודובסקו.
בית הזוג רוסטי הפך בבוקרשט לאחד המוקדים העיקריים של התנועה המהפכנית.
רוסטי אחד ממנהיגי הזרם הרדיקלי של המהפכנים.
נמנה עם הראשונים שנעצרו, ב-9 ביוני בפקודת השליט גאוגרה ביבסקו שהאשים אותו בקשר לרציחתו.
אולם שוחרר למחרת על ידי שאר המהפכנים.
אחרי התפטרותו של ביבסקו בלחץ ההמונים, מילא רוסטי למשך חודש, את תפקיד המזכיר של הממשלה הזמנית שעלתה לשלטון ב-11 ביוני 1848. היו חברים בה גם ניקולאיה בלצ'סקו, אלכסדרו ג.
התמנה גם לפרפקט ("אגא") המשטרה בבוקרשט והיה עורך העיתון "Pruncul român" (פרונקול רומן - "התינוק הרומני".באוגוסט 1848 התמנה למנהל במשרד הפנים.
אחרי דיכוי המהפכה ב-13 בספטמבר 1848 על ידי כוחות טורקיים, ביקר עם כמה מחבריו אצל המפקדים הטורקים כדי למחות נגד החזרת תוקפו של התקנון האורגני ונעצר.
אשתו התערבה בהצלחה למען שחרורו מן המעצר.
בסופו של דבר הוא היה חלק מהקבוצה הראשונה של פעילים פוליטיים שהועלו על ידי השלטונות העות'מאנים על שתי רפסודות במעלה הדנובה ונשלחו עד לגבול ההונגרי.
יחד עם עצורים אחרים רוסטי הגיע לווינה.
משם נסע יחד עם אשתו לצרפת דרך הונגריה, קרואטיה, אוסטריה, גרמניה.
הגיע לפריז בדצמבר 1848 ונשאר שם עד 1857. ערך בבירת צרפת את כתבי העת ברומנית ""România viitoare" ("רומניה ויאִיטוארֶה - רומניה העתידית) ו"Republica Română (הרפובליקה הרומנית), בהם הטיף לאיחוד הנסיכויות הרומניות במדינה דמוקרטית אחת.
בית הזוג רוסטי בפריז היה למוקד של הגולים הרומנים.
בבירת צרפת התיידד עם אלפרד דימניל, עם אדגר קינה וז'ול מישלה.
בימי שלטונו של אלכסנדרו יואן הראשון
במאי 1857 התאפשרה חזרתו למולדת, שוב אחרי מאבק עיקש של אשתו, מריה.
שמועות שמצאו הד בעיתון היהודי "ישראליטול רומן" מ-7/19 ביוני 1857 טענו שחזר ב-11/25 במאי דרך רוסצ'וק עם דרכון עות'מאני ובסיוע חוגים יהודים.
הידיעה צוטטה על ידי המשורר מיכאי אמינסקו מתוך מגמתיות אנטישמית.
בשובו ערך רוסטי את העיתון הליברלי-"רדיקלי" "רומנול" ("Românul " כלומר- "הרומני") ושיחק תפקיד חשוב באספת (ה"דיוואן") אד הוק ובבחירתו של אלכסנדרו יואן קוזה כשליט גם בוולאכיה.
רוסטי ויון ברטיאנו היו באותה תקופה ראשי קבוצת הליברלים הרדיקלים המכונים "אדומים", שהעיתון " רומנול" היה שופרם.
מדפי העיתון הזה, שהופיע לאחר מכן כמעט חמישים שנה, דגל רוסטי ברפורמות דמוקרטיות, באחדות הלאומית הרומנית ובעצמאות, ביטא לפעמים גם דעות אנטי-מונרכיות.
הליברלים הרדיקלים היו פעילים מאוד בארגון חוגים, הפגנות ואסיפות המוניות במיוחד בימי מערכות הבחירות לשם קידום רעיונותיהם.
בשנת 1858 הקים את "איגוד עובדי הדפוס של בוקרשט" והיה ליושב ראשו.
בשנת 1863 הקים יחד עם ולטר סקרלט, יוסיף רומנוב, זיסו פופה, מיכלאקה גלשסקו ופטרה איספירסקו, את קופת העזרה ההדדית של עובדי הדפוס של רומניה.
ב-1 בדצמבר 1860 נבחר אף לראש (סטארוסטה) הגילדה של הסוחרים של בוקרשט.
החל משנת 1861 היה רוסטי חבר בפרלמנט של הנסיכויות המאוחדות, בהמשך, של רומניה.
בתקופתו של קוזה, קנה רוסטי גם שם של מבקר תיאטרון בדפי העיתון "רומנול" והתמנה ב-29 במאי 1859 מנהל של התיאטרון הלאומי בבוקרשט וב-1860 (28 במאי- 5 ביולי ) שר החינוך והדתות בממשלה בראשות ניקולאיה גולסקו.
יחד עם יון ברטיאנו מיקם את עצמו בזירה הפוליטית כמנהיג של המגמה הליברלית.
שניהם ארגנו הרצאות ואסיפות לצורך הסברת מצעם הפוליטי.
אחרי ההפיכה של השליט קוזה ב-2 במאי 1864 רוסטי התייצב במחנה שהתנגד למדיניות השליט.
כתגמול קוזה סגר את עיתונו, "רומנול".
פעילותו בפרלמנט ובממשלה בימי שלטונו של קרול הראשון
"הקואליציה המפלצתית" הליברלית-שמרנית בראשותו הכריחה בשנת 1866 את השליט קוזה להתפטר ולצאת לגלות.
קואליציה זו בראשות רוסטי, האחים ברטיאנו, יון גיקה, האחים גולסקו ואחרים, בחרה בנסיך הגרמני, קרול לבית הוהנצולרן -זיגמרינגן להיות השליט הבא של רומניה.
רוסטי, שפתח מחדש את עיתונו, לא הצטיין כמקורב של המלך קרול הראשון והביע במהלך השנים דעות אנטי-מלוכניות ובעד משטר רפובליקאי.
עם זאת לא נמנע מלהשתתף באופן פעיל בהנהגת הממלכה.
הוא כיהן למשך חדשים אחדים כבר בממשלה הראשונה שהוקמה תחת שלטונו של קרול הראשון, שוב בתפקיד שר החינוך והדתות.
בעקבות "הסכם קונקורדיה" (1867) והקמת "קואליציית מזר פאשה" ממאי 1875, התאחדו הכוחות הליברליים ברומניה ב-24 במאי 1875 במפלגה מאוחדת אחת הקרויה "המפלגה הלאומית-ליברלית".
רוסטי נמנה עם מיידיה העיקריים.
מפלגה זו הובילה למשך שנים רבות את השלטון והחיים הפוליטיים ברומניה בשלהי המאה ה-19.
בימי הממשלות הלאומיות-ליברליות בראשות ברטיאנו, בשנים 1876–1881 ובשנת 1883 מילא ק.א.
באמצעות עיתונו ונאומיו תמך רוסטי בהתלהבות בהכרזת עצמאות רומניה ובהשתתפותה במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
בעת כהונתו כיושב ראש הכריזה אספת הנבחרים של רומניה על עצמאות המדינה ב-10 במאי 1877.
באוגוסט 1877 הצטרף לראש הממשלה ברטיאנו ולשליט קרול באירוע ההיסטורי של חציית הדנובה על ידי הצבא הרומני בעת הלחימה בטורקים, לצד רוסיה.
אשתו, מריה, ניהלה בית חולים שדה, ושניים מבניו, וינטילה והוריה, השתתפו בקרבות.
לזמן קצר כיהן רוסטי גם כראש עיריית בוקרשט בשנת 1877. בהיעדרו של יון ברטיאנו ב-15–16 ביולי למשך יומיים היה רוסטי לראש ממשלה זמני.
כשביקש, מתוקף תפקידו להילחם בשחיתות במנהל המחוזות, לטובת מעמד האיכרים.
אך בשנת 1884 הסתכסך עם ברטיאנו, בסוגיית השינויים שביקש ראש הממשלה להנהיג בחוקת רומניה, בייחוד קביעת שם המדינה כ"ממלכת רומניה" והפחתת הקולגיומים האלקטורליים מ-4 ל-3, דבר שתאם את האינטרסים של הבורגנות.
רוסטי מצא את השינוי בנוהל הבחירות כבלתי דמוקרטי והקים פלג רדיקלי בחיק המפלגה, שהתרכז סביב העיתון "לופטה" (Lupta- המאבק).
באותה שנה, 1884 חלק גדול מרכושו נחרב בדליקה שפרצה בביתו.
אחרי מותו סייעה זאת הפכה למפלגה הדמוקרטית ליברלית (ב-16 באפריל 1888) בראשות גאורגה פאנו.
רוסטי נודע גם כאיש המילה הכתובה.
המאמרים שלו התאפיינו בפאתוס רומנטי.
בצעירותו כתב שירים סנטימנטליים ופטריוטיים (Ceasuri de mulțumire" 1843"), תרגם לרומנית מלורד ביירון, (למשל הפואמה "מנפרד") בראנז'ה, למרטין, ויקטור הוגו
בשנת 1867 כשר החינוך נמנה עם החברים המייסדים של "החברה הספרותית הרומנית" שהפכה לימים לאקדמיה הרומנית.
רוסטי הלך לעולמו בבוקרשט בשנת 1885, בגיל 69. נקבר בטקס לווייה ממלכתי.
לרוסטי ואשתו, מריה, היו 4 ילדים:סופיה-ליברטאטה, מירצ'ה, טודור ווינטילה.
מירצ'ה מת בשנת 1882, עוד בזמן שרוסטי חי.
רחוב וכיכר בבוקרשט נושאים את שמו.
בכיכר רוסטי הוקם בשנת 1903 פסל מאת ולדימיר הגל לזכרו.
הפסל מציג את רוסטי יושב ושקוע בהרהורים.
כפר במחוז טולצ'ה קיבל את שמו
קונסטנטין אנטול (ברומנית: Constantin Anatol, שמו בלידה: לודוויג פרידמן, 28 במרץ 1921 – 10 ביולי 2019) היה שחקן ובמאי תיאטרון, מתרגם וכן שחקן קולנוע וטלוויזיה רומני וישראלי, יהודי יליד טרנסילבניה.
אנטול לימד במכון לתיאטרון בעיר קלוז'.
הוא נמנה, בין השאר, עם מייסדי "התיאטרון הסקלרי" בטרגו מורש, שהקדים את הקמת התיאטרון הלאומי בעיר זו.
כמו כן, הוא ייסד את "התיאטרון העממי" בסיביו.
אנטול הצטיין במשחקו הרב-גוני וכבמאי בעל השראה על במות תיאטראות בערים קלוז', טימישוארה, טרגו מורש, ואחרי 1980 בישראל - בחיפה ובאר שבע.
הוא שיחק בארבע שפות: רומנית, הונגרית, גרמנית ועברית.
אנטול נולד בשנת 1921 במשפחה יהודית בעיר סיביו, ברומניה, בשם לודוויג פרידמן.
הוריו, חנה והרמן פרידמן, ניהלו חנות נעליים.
בטקס ברית המילה קיבל הילד את השם העברי "אריה בן צבי".
כישוריו הלשוניים והסביבה הרב לשונית בסיביו, על תושביה הרומנים, הסקסונים הטרנסילבנים, ההונגרים, היהודים והצוענים, סייעו מאוחר יותר לאנטול בקריירה שלו בתחום התיאטרון.
בגיל 11 נסע אנטול לטימישוארה, בה למד במסגרת פנימייתית בתיכון היהודי המקומי (Liceul evreiesc).
מילדותו היה חובב קריאה ונמשך לספרות ולמשחק.
עוד על במת בית הספר התיכון ביים מחזה מקורי בחמש מערכות שכתב, "משה", כשהמוזיקה המלווה הולחנה על ידי תלמיד אחר, המנצח והמלחין העתידי לסלו רוט.
אחרי שנת 1940 כשסטודנטים מהאוניברסיטה הרומנית של קלוז', שנמצאה אז בגלות סיביו, ערכו חזרות למופע תיאטרון, שאלו לדעתו של אנטול שצפה בחזרה.
בשומעם את דעתו המלומדת, הציעו לו לאלתר להיות להם לבמאי.
כך לדברי אנטול, פרצה הקריירה שלו כאיש תיאטרון.
כמעט התקבל כתלמיד לתיאטרון במכון לסטודנטים יהודים שקם בבוקרשט בימי חוקי הגזע, אחרי שדיקלם בפני חבר השופטים שיר מאת יון מינולסקו, אולם הוריו לא הרשו לו לעבור לבוקרשט
בסופו של דבר למד אנטול את מקצוע המשחק והבימוי בעצמו ללא מסגרת לימודים פורמליים.
אחרי נפילת משטר אנטונסקו, המשטר החדש מינה אותו בראש התיאטרון העממי בסיביו, אותו הקים מחובבים, מקרב הפועלים והסטודנטים ששהו בעיר.
בשנת 1945 נסע לבוקרשט כדי לחפש רפרטואר לתיאטרון בסיביו ובהזדמנות זאת התוודע לשחקנית דינה קוצ'ה.
אנטול התקבל בשנת 1945 ללהקת התיאטרון של דינה קוצ'ה בבוקרשט, Teatrul nostru ("התיאטרון שלנו") בתור שחקן ודרמטורג.
אחר כך שיחק ב"תיאטרון המודרני" שבניהול פויו מקסימיליאן.
באותה תקופה למד הרבה מסודות הבימוי מהבמאי והמחזאי הידוע, ויקטור יון פופה.
בה שיחק בשפה הונגרית בתיאטרון הסקלרי, שהוקם בשנת 1946 תחת הנהגתו של מיקלוש טומפה ונמנה עם מייסדיו.
טומפה היה לאחד ממוריו האהובים.
בשנים 1964-1952 פעל אנטול כשחקן ובמאי בתיאטרון הלאומי בעיר קלוז', הבירה ההיסטורית של טרנסילבניה.
שיחק וביים גם על במת התיאטרון ההונגרי בקלוז' ועבד במקביל כמורה במכון לתיאטרון המקומי.
כעדותו היה לו באותן השנים שיתוף פעולה פורה עם כמה דמויות מרכזיות בחיי התיאטרון כמו אאוג'ן ז'ליאפוב, שניהל את התיאטרון הלאומי בקלוז' בשנים 1950–1952, והשחקנית, הבמאית והמורה לתיאטרון הידועה, מרייטה סדובה.
עם תלמידי אנטול בקלוז' נמנו שחקנים כמו אאורל ג'ורומיה, אלכס מונטה, תאופיל ולקו, לימים מנהל התיאטרון הלאומי ביאשי וגאורגה ליאהו, לימים מנהל התיאטרון הלאומי בטימישוארה.
בשובו לטימישוארה, בשנים 1969-1964 פעל בה אנטול פעילות עשירה ומגוונת כשחקן ובמאי על במות שלושת התיאטראות הממלכתיים של העיר: הרומני, ההונגרי והגרמני.
ב-1980-1969 עבד שוב בטרגו מורש, בתיאטרון הלאומי בשפה הרומנית ובמחלקה ההונגרית שלו.
אנטול הצטיין בתפקידים כמו המלט במחזה בעל אותו שם מאת שייקספיר, מירויו ב"כוכב בלי שם" מאת מיכאיל סבסטיאן, היגינס ב"פיגמליון" מאת שו, אדגר ב"Play Strindberg" מאת דירנמט, מנואל ב.
מנואל ב"האי" מאת מיכאיל סבסטיאן, ורבים אחרים.
קונסטנטין אנטול שיחק גם בסרטי קולנוע - התפקיד של דוד בקו-פרודוקציה הרומנית-איטלקית "Baltagul"("הגרזן"), בתפקיד הראשי גזה באראדלה בסרט הטלוויזיה ההונגרי של זולטן פאברי Plusz minusz egy nap (יום יותר, יום פחות) (1972-1973) ומאוחר גילם את הדמויות הראשיות בשני סרטים הונגרים נוספים
של הבמאי אנדראש פרנץ, Veri az ördög a felesége (השד הכה את אשתו) (1973) ו-"Vadon" (יער עבות)
בשנת 1980 עלה אנטול לישראל, בה התיישבו הוריו עוד בשנת 1950. אחרי שחיזק את שליטתו בעברית, ביים הצגות בתיאטרון העירוני חיפה ושיחק בכמה מחזות על במות התיאטראות בחיפה ובאר שבע.
בשנת 1983 שובץ בתפקיד הספר הצבאי בקו-פרודוקציה הישראלית-גרמנית "ספיחס" (מסדרת "אסקימו לימון") ובתפקיד קסלר בהפקה הישראלית-אמריקאית "מינוטאור",לפי ספרו של בנימין תמוז ובסרטה של ציפי טרופר, "תל אביב - ברלין".
בשנת 1988 שיחק בפרק מסדרת המסתורין והאימה של מיקי בהגן, "סיפורים לשעת לילה מאוחרת", בפרק "יום המזל של דויד", לצידו של ארנון צדוק ושושיק שני.
אחרי המהפכה הרומנית (1989) יצא אנטול בשנת 1997 לסיור ברומניה שקטף שם שבחים רבים.
ביים ושיחק בשתי הצגות בתיאטרון טרגו מורש ברומנית ובהונגרית, והופיע במונודרמה " מלון סיביר".
קיים הופעות גם בבוקרשט ובערים אחרות.
ב-55 שנות קריירה אמנותית, ביים אנטול מעל מאה הצגות בתיאטראות שונים ברומניה, ביוגוסלביה ובישראל.
כמו כן שיחק במעל מאה תפקידים בארבע שפות: רומנית, הונגרית, גרמנית ועברית.
אנטול תרגם כמה מחזות וכתב מונולוג דרמטי בשם "עפרונות צבעוניים", בו שיחק בירושלים.
כמו כן, הוא כתב ספר זיכרונות תחת הכותרת "צייד הפרפרים, כרוניקה ספרותית על אנשים, תיאטרון ו...
קונסטנטין אנטול התחתן באמצע שנות ה-40 עם יהודית טירפלד.
השחקן ב"בשפל מאת מקסים גורקי
היגינס בפיגמליון מאת ג'ורג' ברנרד שו- בתיאטרון הלאומי בקלוז', לצידה של איליאנה פלוסקארו
שאנדור ב"לפני המבול" („Înainte de potop") מאת אישטוואן נאג'
מירויו ב"כוכב בלי שם" מאת מיכאיל סבסטיאן
אדגר ב"פליי סטינדברג" מאת דירנמט
האדם בגלימה ב"אהבה שכזאות" מאת פבל קוהוט, בתיאטרון הלאומי בטרגו מורש
יורד החורף מאת מקסוול אנדרסון, בתיאטרון הלאומי בטרגו מורש
מלבוליו ב-רומיאו ויוליה מאת שייקספיר, בתיאטרון הגרמני הממלכתי בטימישוארה
סבא אנטוניו ב"שבת ראשון שני מאת אדוארדו דה פיליפו - 1991
המושל ב"מעגל הגיר הקווקזי" מאת ברטולט ברכט
הקולונל טרילצקי בפלטונוב מאת אנטון צ'כוב
לאופולד, אביו של אוטו ויינינגר בנפש יהודי מאת יהושע סובול - 1982
ב"שיחות עם אבא" מאת הרב גארדנר - 1994
ב"בובה" מאת הלל מיטלפונקט - 1982
המונודרמה "מלון סיביר" מאת פליקס מיטרר תיאטרון חיפה, וכאורח, בתיאטרון הלאומי בטרגו מורש, בבוקרשט - משוחק לסירוגין בעברית, רומנית והונגרית, 1997
ד"ר יבגני סרגייביץ' דורן ב"השחף מאת צ'כוב
ורלה ב"ברווז הפרא" מאת הנריק איבסן
אאונה בעמודי החברה מאת איבסן
ב"אותו ואת בנו" מאת יצחק דב ברקוביץ' - גרסה של שמואל הספרי -1986
ב"איש הפיל" מאת ברנרד פומרנס
ב"שאלה של גאוגרפיה" מאת ג'ון ברגר ונלה ביילסקי
ב"מקהלת אי הסכמה" מאת אלן אייקבורן
ב"האשה הגדולה מן החלומות" מאת שמעון לוי- 1989
"חיים חדשים" מאת אנטון מקארנקו - קלוז' 1953
"טביעת השייטת" מאת אלכסנדר קורנייצ'וק - עם מיכאי ראיקו, קלוז' 1953
השעה האחרונה מאת מיכאיל סבסטיאן - קלוז', 1954
לילות השתיקה" מאת תאופיל בושקן, קלוז' ,1954
פיגמליון" מאת שו, עם אורליאן גאורגה, קלוז', 1955
"ציון אפס בהתנהגות" מאת אוקטביאן סאבה וויג'יל סטויינסקו, קלוז', 1956
"העיתונאים" מאת אלכסנדרו מירודן, קלוז', 1957
"אילן היוחסין" מאת לוצ'יה דמטריוס, קלוז', 1957
המלטמאת שייקספיר, עם מירון ניקולסקו, קלוז' 1960
דו-שיח בפארק, מאת תאופיל בושקן, קלוז' 1959
מפקח המשטרה (An Inspector Calls) מאת ג'ון בוינטון פריסטלי בהונגרית (Váratlan vendég)
בשפל מאת גורקי, קלוז' 1959
"האריסטוקרטים" מאת ניקולאי פוגודין, קלוז' 1959
"מכתבי אהבה" מאת וירג'יל סטויינסקו, קלוז' 1960
"האחיות בוגה" מאת הוריה לובינסקו, קלוז' 1960
הפיזיקאים מאת דירנמט - בהונגרית
אדון פונטילה ומאטי משרתו מאת ברכט, בהונגרית, קלוז' 1964, בעברית - בחיפה 1981
כובע הקש האיטלקי מאת אז'ן לביש בהונגרית (Olasz szalmakalap)
"היער המאובן" מאת רוברט שרווד, בטימישוארה,
"רומולוס הגדול" מאת דירנמט, בטימישוארה
"שוליית השטן" מאת ג'ב..שו, בקלוז'
כשפורחות השקדיות מאת אנג'לה ניקולסקו פלאטי, לפי רומן מאת מרינה סרני "ימי חיינו"
"המפגש הראשון" מאת טטיאנה סיטינה
המצודה ההרוסה" מאת הוריה לובינסקו, קלוז', 1963
"קדחות או מותו של אמן" מאת הוריה לובינסקו
מניפתה של ליידי וינדרמיר" (Evantaiul unei lady) מאת אוסקר ויילד, בטימישוארה 1971,
יורד החורף מאת מקסוול אנדרסון, בטרגו מורש 1973–1974
"אבן בכליות" מאת פאול אווראק, בטרגו מורשף 1977–1978
"המתאבד" מאת ניקולאי ארדמן, בטרגו מורש 1979–1980
"אהבה שכזאת" מאת פבל קוהוט, בטרגו מורש,
הכל בגן" מאת אדוארד אולבי, בטרגו מורש
משחקים בחצר האחורית מאת עדנה מזי"א, בטרגו מורש, בהונגרית
אברהם, אבי יצחק, בסרט "הדברים שמאחורי השמש" בבימוי יובל שפרמן, 2006
קסלר ב"מינוטאור", סרט בהפקה ישראלית-אמריקאית, 1999
הרב פריידיגר, בסדרה התיעודית לטלוויזיה "משפט קסטנר", 1994
הגנרל קאיאץ בסרט "Vadon" (יער עבות") (הונגריה) בבימוי פרנץ אנדראש וג'יירג' אורדודי, 1989
"יום המזל של דוד" פרק בסדרה, סיפורים לשעת לילה מאוחרת, לצידו של ארנון צדוק, בבימוי מיקי בהגן.
ליסטופסקי ב"אקיוורניטס פוליטיאס" (Ακυβέρνητες Πολιτείες -ערים טרופות) סדרת טלוויזיה יוונית בבימויו של רובינוס מנתוליס, לפי הרומן של סטראטיס צירקס - 1985
הספר הצבאי ב"ספיחס" (אסקימו לימון 4) סרט בבימוי בועז דוידזון - 1982
גזה וטרו ב"השד מכה את אשתו" („Veri az ördög a feleségét"), סרט הונגרי
התפקיד הראשי - גזה באראדלה, בסרט טלוויזיה של זולטן פאברי "יום יותר, יום פחות" (Plusz-mínusz egy nap)- נומינליזציה לפרס לשחקן הטוב ביותר בפסטיבל סן סבסטיאן 1973
דוד ב"Baltagul" (הגרזן), סרט רומני-איטלקי, בבימוי מירצ'ה מורשאן - 1969, לפי הרומן מאת מיכאיל סדוביאנו
מונולוג "עפרונות צבעוניים" בתיאטרון באר שבע, 1986
ספר זיכרונות: צייד הפרפרים (ברומנית) Vânătorul de fluturi 2003
קונסטנטין אומאנסקי (; 14 במאי 1902 – 25 בינואר 1945) יהודי שהיה דיפלומט סובייטי, אשר בעת מלחמת העולם השנייה שימש שגריר ברית המועצות בארצות הברית.
קונסטנטין אומאנסקי נולד בשנת 1902 בעיר מיקולאייב באוקראינה לאברהם ותרזה אומאנסקי.
לאביו היה בין מאשתו הראשונה - לאוניד אומנסקי.
שנות ילדותו הראשונות עברו עליו בבאקו בירת אזרבייג'ן, מקום בו עבד אביו כמהנדס בחברת דלק.
עם מות האב בשנת 1913 היגרה האם למינכן ולאחר מכן לווינה.
לאחר שובם לרוסיה החל קונסטנטין אומאנסקי בשנת 1918, והוא אז בן שש עשרה שנים, ללמוד באוניברסיטת מוסקבה היסטוריה של האמנות.
בשנת 1919 הצטרף למפלגה הבולשביקית.
בשנת 1922 התקבל למשרד החוץ של ברית המועצות.
לאומנסקי היה כישרון רב ללמידת שפות והוא שלט בחמש שפות, רוסית, צרפתית, איטלקית, גרמנית ואנגלית.
בזכות כישרונו זה הוא התקבל לסוכנות הטלגרף הרוסית, טאסס ככתב ברומא, פריז וז'נבה.
הוא החזיק בתפקיד זה עד לשנת 1931 כאשר חזר לעבוד במשרד החוץ הסובייטי במחלקת העיתונות והמידע, בתחילה כסגן מנהל המחלקה ולאחר מכן כמנהלה.
במסגרת תפקידו יצר אומנסקי קשרי ידידות עם אישים מפורסמים ובהם המלחין דמיטרי שוסטקוביץ' והעיתונאי היהודי מיכאיל קולצוב, מי שעתיד להיות מחוסל במהלך הטיהורים הגדולים.
כמו כן ליווה את הסופר והמחזאי ג'ורג' ברנרד שו בביקורו בברית המועצות בשנת 1931. באותה שנה השתתף אומאנסקי במשלחת סובייטית, בראשות שר החוץ של ברית המועצות מקסים ליטבינוב, שיצאה לטורקיה לחתימת פרוטוקול להארכת חוזה הידידות והנייטרליות שבין ברית המועצות לבין טורקיה.
בשנת 1936 יצא אומאנסקי לוושינגטון כדי לשמש ממונה על היחסים בשגרירות ברית המועצות.
ב-11 במאי 1939 מונה על ידי סטלין לשגריר ברית המועצות בארצות הברית, וב-6 ביוני הגיש את כתב האמנתו לנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט.
היה זה כארבעה וחצי חודשים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ב-4 ביולי 1939, כאשר יצא השגריר אומאנסקי לחופשה בברית המועצות, נשא עמו איגרת מרוזוולט אל סטלין, בה הוזהר סטלין כי אם יתייצב לצדו של היטלר, הרי ברור שברגע שהיטלר יכבוש את צרפת הוא יתקוף גם את רוסיה.
הידועות בהן היו איגרת אזהרה מפורשת שהעביר צ'רצ'יל לסטלין ב-3 באפריל 1941 באמצעות שגריר בריטניה במוסקבה סר סטפורד קריפס.
רשת הריגול הסובייטית בגרמניה ובמערב אירופה, "התזמורת האדומה", שנהנתה ממקורות מהימנים בצמרת הצבא הגרמני, העבירה גם היא מספר התרעות לגבי התוכניות הגרמניות לפלישה.
הבריטים העבירו גם מספר התרעות באמצעות איוואן מאיסקי, שגריר ברית המועצות בבריטניה.
בחדשים אפריל, מאי ויוני 1941 ניהל שר החוץ הבריטי אנתוני אידן חמש שיחות עם מאיסקי.
גם לאמריקאים נודע על ההכנות למבצע ברברוסה.
למידע זה היו שני מקורות, האחד היה הנספח המסחרי האמריקאי בברלין סאם וודס (Sam E.
Woods) שפיתח קשרים עם קציני צבא גרמניים ובהם קצינים שהתנגדו להיטלר והיו שותפי סוד להכנות למבצע ברברוסה.
המקור האחר היה הצופן הדיפלומטי היפני שפוענח בספטמבר 1940 על ידי מפענחים אמריקאים.
רוב החומר שהגיע ממקור זה התייחס לעניינים הנוגעים לאינטרסים היפניים בזירת אסיה והאוקיינוס השקט, ואולם בהמשך הגיעו ממקור זה ידיעות רבות ערך על הזירה האירופית, שהגיעו מדיווחים שהעביר בצופן הדיפלומטי השגריר היפני בברלין הגנרל הירושי אושימה, שקשר קשרי ידידות עם בכירים נאצים ומפיהם למד על ההכנות למבצע ברברוסה.
האמריקאים בחרו להעביר את התרעתם לברית המועצות באמצעות השגריר אומאנסקי.
ב-1 במרץ 1941 העביר סגן שר החוץ של ארצות הברית, סאמנר ולס , לשגריר אומאנסקי התרעה מפורשת, כי לארצות הברית הגיע מידע כי הגרמנים מתכוננים למתקפה נגד ברית המועצות באביב.
אומאנסקי הודה לוולס על הגילוי ואישר "אני מכיר בהחלט בחומרת המסר" והבטיח להעבירו למוסקבה.
בפגישתם הבאה ב-20 במרץ שאל אומאנסקי את ולס אם יש לו אישור נוסף.
ולס השיב בחיוב, אך לא מסר פרטים.
מקורו של האישור, אותו לא פירט ולס בפני אומאנסקי, היה ידיעה שהגיעה אליו יום קודם לכן מפי שגריר יוון בארצות הברית, כי לממשלתו נודע שלממשלת שוודיה היה ידוע מפי הנציגויות הדיפלמטיות שלה בברלין ובבירות נוספות באירופה, שמקורות גרמניים מסרו שגרמניה עלולה לתקוף את ברית המועצות.
סטלין התעלם מההתרעות הרבות ביחס לפלישה הגרמנית הקרובה, לרבות ההתרעות שהעבירו האמריקאים באמצעות אומאנסקי, וב-22 ביוני 1941 החל מבצע ברברוסה, כאשר כארבעה מיליון חיילים של גרמניה ומדינות הציר פלשו לשטח ברית המועצות.
לאחר הפלישה מצאה עצמה ברית המועצות במחנה אחד עם בעלות הברית המערביות, ארצות הברית ובריטניה.
ארצות הברית כמעצמה תעשייתית, אשר המלחמה התחוללה הרחק מגבולותיה, נחלצה לעזרת ברית המועצות הנמצאת במערכה על אדמתה היא.
באוגוסט 1941 נוסדה הוועדה הבין משרדית לעזרת רוסיה (the Intergovernmental Committee on Aid to Russia) בראשותו של הארי הופקינס, יועצו הבכיר של הנשיא רוזוולט.
השגריר אומאנסקי עמד בקשר עם הוועדה, שהביאה לאישורו של הנשיא רוזוולט הענקת סיוע צבאי בנשק ובציוד מלחמתי לברית המועצות במסגרת חוק השאל והחכר.
בתחילה הוגבל החוק, שנחקק ב-11 במרץ 1941, רק למטרת סיוע לבריטניה, אך כשברית המועצות הצטרפה למלחמה ונראה היה שהיא נתונה בסכנת התמוטטות, הודיע הנשיא רוזוולט כי ארצות הברית מעמידה את הפוטנציאל התעשייתי האדיר שלה לעזרת ברית המועצות.
האמנה לסיוע בריטי-אמריקאי לברית המועצות נחתמה ב-13 ביולי 1941 וארצות הברית סיפקה מאז נחתם הסכם "השאל והחכר" ב-30 באוקטובר 1941 ועד לסוף המלחמה, אלפי מטוסים ועשרות אלפי טנקים ויותר משני מיליון טון מזון לברית המועצות.
כמו כן הועמד לזכות הסובייטים אשראי בסך של מיליארד דולר ללא ריבית.
קונסטנטין אומאנסקי, יחד עם מקסים ליטבינוב ואיוואן מאיסקי, שלושתם יהודים, שהיו מהדיפלומטים הבכירים של ברית המועצות בתקופתם, גילו יחס תומך ביהודים שהצליחו להיחלץ מהנאצים בעת המלחמה.
ב-17 ביולי 1941 נפגשה משלחת מטעם הקונגרס היהודי האמריקאי וועד החירום של ציוני אמריקה, שיוצגו על ידי סטיבן וייז ונחום גולדמן, עם השגריר אומאנסקי.
הנציגים העלו בפני השגריר את הבקשה לתת היתר יציאה לארץ ישראל לפליטי פולין.
אומאנסקי השיב כי הוא נכון להעביר למוסקבה את משאלתם.
שדלטונות ברית המועצות נעתרו לבקשה ורבים מפליטי פולין הגיעו לארץ ישראל, חלקם דרך טורקיה, חלקם דרך טהראן וחלקם דרך יפן.
לאחר שנחתם ההסכם בדבר הסיוע לברית המועצות במסגרת "השאל והחכר", סיים אומאנסקי את תפקידו כשגריר ברית המועצות בארצות הברית וב-5 בנובמבר 1941 חזר למוסקבה כדי לשמש חבר ההנהלה של משרד החוץ של ברית המועצות.
במקומו נתמנה כשגריר בארצות הברית מקסים ליטבינוב, אף הוא יהודי.
ב-3 ביוני 1943 פקד אסון כבד את קונסטנטין אומאנסקי ואשתו ראיסה (Раиса Михайловна Уманская), כאשר בתם נינה בת החמש עשרה נורתה למוות במוסקבה על ידי החבר שלה, בנו של השר לענייני התעשייה האווירית, שהתאבד לאחר מעשה.
ב-17 ביוני 1943 אומאנסקי נתמנה כשגריר ברית המועצות.
במקסיקו וב-22 ביוני, ביום בו מלאו שנתיים לתחילת מבצע ברברוסה, הוא הגיש את כתב האמנתו לנשיא מקסיקו.
בטקס הגשת כתב ההאמנה הוא נשא דברי ברכה בשפה האנגלית והבטיח לנשיא מקסיקו כי ילמד ספרדית, ואכן תוך שלושה חודשים הוא כבר שלט בצורה שוטפת בשפה זו.
בתקופת כהונתו במקסיקו נוצרה אווירה של שיתוף פעולה בין מקסיקו לברית המועצות, וכוננו קשרים דיפלומטיים גם עם קוסטה ריקה וניקרגואה.
ב-8 ביולי 1944 נתמנה אומאנסקי, במקביל לשליחותו במקסיקו, גם כשגריר בקוסטה ריקה.
ב-25 בינואר 1945 עלה אומאנסקי על מטוס של חיל האוויר של מקסיקו, כדי לטוס לסן חוסה בירת קוסטה ריקה, להגשת את כתב האמנתו לנשיא קוסטה ריקה.
בעת ההמראה מנמל התעופה של מקסיקו סיטי המטוס התרסק וקונסטנטין אומאנסקי, אשתו ראיסה ושלושה מעובדי השגרירות נהרגו.
בן ארבעים ושתים שנים היה אומאנסקי במותו.
גופתו הוטסה למוסקבה והוא הובא לקבורה בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה, בו קבורים גם שני הדיפלומטים הבכירים היהודים האחרים, מקסים ליטבינוב ואיוואן מאיסקי.
קונסטנטין, נסיך הכתר של לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג , היה אביה של אדליידה מלוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג, שהייתה נשואה למיגל הראשון, מלך פורטוגל, ובנותיה התחתנו עם בתי האצולה הנכבדים ביותר באירופה.
קונסטנטין נולד ב-28 בספטמבר 1802 בטירת לוונשטיין, קליינהויבאך, לקרל תומאס, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג ולסופיה, רוזנת וינדיש-גרץ, בתם של יוזף ניקולאס, רוזן וינדיש-גרץ ולאופולדינה, נסיכת ארנברג.
במהלך השינויים שנעשו באימפריה הרומית הקדושה בתחילת המאה ה-19, נכללה נסיכות לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג בממלכת בוואריה, וצומצמו זכויות אביו.
בנעוריו השקיע קונסטנטין בלימודי פילוסופיה, היסטוריה ומשפטים, ובשנת 1820 החל לעבוד כעיתונאי.
קונסטנטין פרסם מאמרים בעיתונות, בהם קרא להחזרת הכוח לנסיכים הקטנים, כפי שהיה בימי האימפריה הרומית הקדושה, וכן דגל בריאקציה נגד תנועות הליברליזם.
מכיוון שאביו בילה את רוב זמנו בנסיעות, מילא קונסטנטין מתחילת שנות ה-30 את מקום אביו בנסיכות, ונכנס לסכסוכים עם שליטי בוואריה, וירטמברג, באדן והסן לגבי השליטה בנכסי הנסיכות שהיו בשטחיהם.
ב-31 במאי 1829 התחתן קונסטנטין עם אגנס, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, בתם של קרל לודוויג הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ואמליה הנרייטה, רוזנת זולמס-בארוט, ממנה נולדו לו שני ילדים.
בשנת 1835 מתה אשתו אגנס, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, וב-27 בדצמבר 1838 מת קונסטנטין, וילדיו שנותרו יתומים מאב ומאם, עברו להתגורר אצל הוריו.
ב-31 במאי 1829 התחתן קונסטנטין עם אגנס, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, בתם של קרל לודוויג הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ואמליה הנרייטה, רוזנת זולמס-בארוט, ממנה נולדו לו שני ילדים:
קונסטנטין, נסיך אוראניה-נסאו (Johan Friso van Oranje-Nassau; נולד ב-11 באוקטובר 1969), הוא בנם השלישי של ביאטריקס, מלכת הולנד לשעבר ובעלה הנסיך קלאוס, ואחיהם של מלך הולנד, וילם-אלכסנדר, ושל הנסיך יוהאן-פריסו.
הנסיך הוא הרביעי בסדר הירושה לכתר ממלכת ארצות השפלה.
הנסיך קונסטנטין נולד ב-11 באוקטובר 1969 באוטרכט, לקלאוס פון אמסברג ולביאטריקס, נסיכת אוראניה-נסאו, בתה של יוליאנה, מלכת הולנד.
סנדקיו היו קונסטנטינוס השני, מלך יוון, אשווין, נסיך ליפה-ביסטרפלד, אקסל פון דם בוסשה, מקס קונסטאם וקורינה דה בופור-סינקי.
הנסיך קונסטנטין למד משפטים באוניברסיטת ליידן, הפך לעורך דין, ולאחר מכן עבד בבריסל במחלקת יחסי החוץ של הנציבות האירופית (האיחוד האירופי).
לאחר מכן הוא המשיך לעבוד באיחוד האירופי בתפקידים שונים עד סוף שנת 1999, ובדצמבר 2000 הוא קיבל תואר שני במנהל עסקים בINSEAD בפונטנבלו, צרפת.
לאחר מכן הוא עבד עבור קבוצת הבנק העולמי בוושינגטון, שם עבד עד סוף 2002 עבור משרד הייעוץ האסטרטגי בוז אלן המילטון בלונדון.
מאז 2003 הוא עובד עבור מכון ראנד בבריסל, ובנוסף יש לו משרה חלקית במשרד החוץ ההולנדי בהאג.
הנסיך קונסטנטין כמעט ואינו משתתף באירועים ציבוריים בתפקידו כחבר בית המלוכה ההולנדי.
כמו כן, הוא ספורטאי נלהב והוא נהנה מכדורגל, טניס, גולף וסקי, והתחביבים האחרים שלו כוללים ציור, בישול וקריאה.
ב-16 בדצמבר 2000 התארס קונסטנטין עם פטרה לורנטיין ברינקהורסט, וב-17 במאי 2001 התחתנו השניים בהאג, וראש העיר ניהל את הטקס.
קונסטנטין, נסיך הוהנצולרן-הכינגן , היה הנסיך האחרון של הוהנצולרן-הכינגן.
קונסטנטין נולד ב-16 בפברואר 1801 בזאגאן, והיה הילד היחיד של פרידריך, נסיך הוהנצולרן-הכינגן והנסיכה פאולינה מקורלנד, דוכסית זאגאן, בתו של הדוכס האחרון של קורלנד, פטר פון בירון.
ב-22 במאי 1826 התחתן קונסטנטין באייכשטט עם אז'ני דה בוארנה ולאחר מותה בספטמבר 1847 ללא ילדים, התחתן בשנית בנישואים מורגנטיים עם הברונית אמליה שנק פון גיירן, ולכבוד נישואיהם העניק לה פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה את התואר רוזנת רוטנבורג.
קונסטנטין שימש כעוצר של אביו החולה החל משנת 1834, ולאחר מותו של אביו בשנת 1838, ירש את נחלותיו.
לאחר מותה של אמו בשנת 1845, הוא ירש גם את דוכסות זאגאן.
בעקבות המהפכות של 1848, קונסטנטין וקרל אנטון, נסיך הוהנצולרן הסכימו לוותר על הנסיכויות שלהם לטובת ממלכת פרוסיה, וב-7 בדצמבר 1849 ויתרו על זכויותיהם כנסיכים ריבונים וראשי הממשלה.
קונסטנטין מת ב-3 בספטמבר 1869 באחוזתו בשלזיה, ומכיוון שלא היו לו ילדים, ירש קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן גם את ראשות בית הוהנצולרן-הכינגן.
קוֹנְסְטָנְטִי רוֹקִיצְקִי (בפולנית: Konstanty Rokicki; 16 ביוני 1899, ורשה, פולין הקונגרסאית – 18 ביולי 1958, לוצרן, שווייץ) היה דיפלומט פולני, סגן הקונסול הדיפלומטי של פולין בריגה ובברן אשר הציל יהודים בשואה.
נולד בוורשה ליוזף (Józef) רוקיצקי ולקונסטנציה (Konstancja) לבית פאבווקיווץ' (Pawełkiewicz).
במלחמה הפולנית-סובייטית היה לוטננט בחיל הפרשים.
ב-17 באוגוסט 1936 נישא רוקיצקי למאריה לבית גולדמן.
בתם של בני הזוג, שנולדה ב-1938, עבדה בבגרותה עבור האומות המאוחדות בז'נבה.
בשנת 1931 הצטרף לשירות הקונסולרי של משרד החוץ הפולני.
בשנים 1932–1933 עבד בקונסוליה הפולנית במינסק, בירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית; לאחר מכן, בין 1934 ו-1936 היה סגן הקונסול בריגה; ובשנים 1936–1938 עבד בצירות הפולנית בקהיר.
ב-1939 עבר לברן והיה סגן הקונסול.
בין השנים 1941–1943 השתמש רוקיצקי במעמדו הדיפלומטי כסגן הקונסול כדי להנפיק דרכונים מזויפים של מדינות אמריקה הלטינית והבריח אותם לפולין ולהולנד הכבושות בידי גרמניה הנאצית, שם הצילו את חייהם של היהודים שנשאו את הדרכונים הללו.
לאחר המלחמה נשאר רוקיצקי בשווייץ משום שלא רצה לחזור לפולין הקומוניסטית, ונפטר בה אלמוני.
לאחר למעלה מחמישים שנה אחרי מותו, ב-17 באפריל 2019, הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם, בעקבות מחקר ופרסום של שגריר פולין בשווייץ.
פלביוס קלאודיוס קונסטנטיוס גאלוס (Flavius Claudius Constantius Gallus; 325–354) היה קיסר רומאי, שליט זוטר תחת שלטונו של קונסטנטיוס השני ובן השושלת של קונסטנטינוס הגדול.
הוא היה המושל של הפרובינציות המזרחיות ושלטונו הקצר לא הותיר חותם של ממש על ההיסטוריה העולמית אך הוא זכור כמי שדיכא את מרד היהודים הידוע כמרד גאלוס.
בסיכומו של דבר שלטונו היה כושל, עורר מירמור בקרב תושבי פרובינציות המזרח ומשנדרש לדין וחשבון נאסר והוצא להורג.
גאלוס היה בנו של יוליוס קונסטנטיוס ואשתו גאלה הוא היה נכד לקונסטנטיוס כלורוס מייסד השושלת של קונסטנטינוס ואשתו השנייה פלאביה מקסימיאנה תאודורה.
גאלוס נולד בשנת 325 בעיר מאסה מריטימה שבאיטליה.
ככל הנראה הוא היה תחת חסותו של אוסביוס מניקומדיה ביחד עם יוליאנוס הכופר בעיר ניקומדיה ולאחר מכן בקונסטנטינופול עד למותו של אוסביוס בשנת 341. ביחד עם יולינוס הוא נשלח לחינוך בחצר המלכותית בקפדוקיה.
עם מותו של קונסטנטינוס הגדול בשנת 337 ערכו בניו ויורשיו קונסטנטיוס השני, קונסטנטינוס השני וקונסטנס טיהור מהיר ואכזרי בקרב בני המשפחה.
אחיו של גאלוס ובני משפחתו נרצחו ורק הוא, אחיו יולינוס ובן דודם נפוטיאנוס נותרו בחיים.
משהתגבשה אחיזתם בשלטון קונסטנטיוס האחים נפגשו בעיר סירמיום זמן קצר לאחר מכן וסיכמו על חלוקת שטחי האימפריה ביניהם.
בשנת 350 החלה האימפריה להתפורר בידי היורשים של קונסטנטין הגדול בתסריט שדומה להתפוררות הטטררכיה השנייה.
קונסטנטינוס השני נהרג בעת עימות עם אחיו קונסטנס וזמן קצר לאחר מכן נהרג קונסטנס בידי מפקד צבאו מגנינוטיוס שהכריז על עצמו אוגוסטוס ושלט למעשה על הפרובינציות של גאליה היספניה ובריטניה.
קונסטנטיוס השני נותר הצאצא והיורש היחיד שנותר בחיים לאחר שאחיו ושותפיו לשלטון מתו ואת מקומם תפסו מורדים שהכריזו על עצמם כאוגוסטוס והיו איום ישיר על שלטון השושלת שבית קונסטנטינוס.
מהלכיו של מגנינוטיוס דחקו את קונסטנטיוס השני לפינה, הוא נאלץ להפסיק את המערכה במזרח מול האיום של האימפריה הסאסאנית על מנת להגן על כס השלטון.
בשנת 351 בסמוך לכניסתו לתפקיד הקיסר ועל רקע אי היציבות באימפריה הרומית במהלך מרידתו של מגנינוטיוס והעימותים התכופים עם האימפריה הסאסאנית שערערו את הסמכות השלטונית הרומאית בפרובינציות המזרחיות, פרץ מרד בקהילות היהודיות של ציפורי וטבריה ("מרד גאלוס").
קונסטנטיוס זימן את גאלוס לפגישה.
קונסטנטין לבוביץ' ארנסט הוא עסקן מדיה, מפיק ומנחה טלוויזיה רוסי.
מנכ"ל הערוץ הראשון ברוסיה מ־3 באוקטובר 1999.
אביו לב קונסטנטינוביץ' ארנסט, ממוצא גרמני, היה ביולוג סובייטי וסגן נשיא האקדמיה הרוסית למדעי החקלאות.
הוא ביצע מחקר בנושא גנטיקה, ביוטכנולוגיה, בחירת בעלי חיים חקלאיים ושיבוט.
אמו של קונסטנטין ארנסט היא סבטלנה נילובנה גולבינובה, בכירה במגזר הפיננסי.
ארנסט בילה את ילדותו ונעוריו בלנינגרד, שם מונה אביו לראש מרכז מחקר חדש.
קונסטנטין סיים את לימודיו בבית הספר התיכון מס' 35 הממוקם באי וסילי ובשנת 1983 השלים תואר במחלקה לביולוגיה מאוניברסיטת לנינגרד .
בילדותו הוקסם קונסטנטין מציור, בפרט, מיצירותיו של הצייר האוונגרדי הסובייטי אלכסנדר לאבאס.
בריאיון לאתר אפישה, במסגרת פרויקט שכותרתו 'היסטוריה של התקשורת הרוסית בין 1989 ל-2011', אמר ארנסט כי פגש את אלכסנדר ליובימוב בפגישה לא רשמית וכי האחרון הציע לו לנסות את ידו בהפקת ורמיה, תוכנית טלוויזיה של הטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות.
ארנסט עבד בתוכנית "מבט" במשך שנתיים כמראיין, תסריטאי ובמאי.
עמיתו יבגני דודולב טען בספרו, Vzglyad, The Beatles of the Perestroika, כי ארנסט ניסה את מזלו כבמאי לאחר שסידר כי חברת Videofilm תספק לו חדרי ציוד ומצלמות וידאו מדגם Betacam SP לטיוליו העסקיים (באותה תקופה, רק לאנשי תוכנית ורמיה הייתה גישה לציוד זה במרכז הטכני של אוסטנקינו).
זה שכנע את הנהלת הערוץ לתת צ'אנס לעובד הצעיר והוא לא אכזב אותם.
בשנת 1989 אנטולי ליסנקו, סגן העורך הראשי של מערכת הנוער בטלוויזיה המרכזית וראש תוכנית "מבט", הציע לארנסט להתחיל לעבוד בתוכנית שלו.
מטאדור הייתה תוכנית טלוויזיה בנושא תרבות, אירועים משמעותיים ואנשים יצירתיים ועלתה לראשונה בינואר 1991.
ארנסט שימש כתסריטאי, פרזנטור, במאי ומפיק, התנסה בדרכים להציג מידע ולעיתים היה ממתג מחדש את משתתפי המופע שלו.
ב-25 בינואר 1995 מונה ולדיסלב ליסטייב למנכ"ל חברת הטלוויזיה הרוסית ORT.
קצת יותר מחודש לאחר מכן, בערב 1 במרץ, נרצח ליסטייב בכניסה לבניין הדירות שלו.
מועמדותו של מנכ"ל חדש עוררה מחלוקת רבה בקרב בעלי המניות בחברה, מכיוון שעל פי האמנה כל בעלי מניות המיעוט היו צריכים להגיע לקונצנזוס (אנשים פרטיים והמדינה החזיקו בבעלותם 49% ו-51% מערוץ הטלוויזיה בהתאמה).
בוריס ברזובסקי, מבעלי המניות העיקריים, הציע את התפקיד הזה לארנסט, אותו הציג לו ולנטין יומאשב, אך ארנסט סירב.
אולם לאחר מספר חודשים שינה את דעתו וקיבל את תפקיד המפיק הבכיר.
ב-3 בספטמבר 1999, לאחר התפטרותו של איגור שאבדורסולוב, שהיה ממלא מקום מנכ"ל הערוץ מאוקטובר 1998, הפך ארנסט למנכ"ל ערוץ הטלוויזיה, תוך שמירה על תפקידו כמפיק בכיר.
בהמלצת שאבדורסולוב ובתמיכת נשיא הפדרציה הרוסית בוריס ילצין ובוריס ברזובסקי, ישיבת בעלי המניות של ORT מינתה את המנכ"ל החדש ארנסט ב-6 באוקטובר 1999. הוא המשיך לשלב בין תפקידי המנכ"ל והמפיק הבכיר עד יולי 2001, אז הפך אלכסנדר פייפמן למפיק החדש של חברת ORT.
בעת מינויו של ארנסט למנכ"ל בסתיו 1999, היה ברזובסקי שליטה בפועל של הערוץ וניהל את מדיניות המידע של הערוץ באמצעות מנהלת תוכניות המידע, בראשות חברתו טטיאנה קושקריובה מאז קיץ 1999.
לאחר שהתגלעו חילוקי דעות עמוקים בין ברזובסקי לולדימיר פוטין, נשיא הפדרציה הרוסית החדש, מכר ברזובסקי את מלאי המניות שלו לרומן אברמוביץ'.
בראשות ארנסט ב-29 ביולי 2002, בעלי המניות של ORT הצביעו בישיבתם השנתית להשבת שמו ההיסטורי של ערוץ הטלוויזיה: הערוץ הראשון.
ארנסט הסביר את שינוי השם הזה על ידי אי התאמה בין מצבו המשפטי של הערוץ לתפיסתה בתור הטלוויזיה הציבורית.
ערוץ 1 הרוסי שמר על זכויותיו בסימן המסחרי של ORT.
ארנסט שקל את האפשרות להשתמש בו כמקום לבחינת פרויקטים חדשים ולהשתתף בתחרויות לשידור בגלים דקמטריים.
בשנת 2010 ניסה ארנסט להטמיע אינטגרציה אנכית בטלוויזיה הרוסית, גישה שהייתה נפוצה ונרחבת בארצות הברית ובכמה מדינות אירופה, שמשמעותה פרקים חדשים של סדרות משודרות פעם בשבוע במועד מסוים.
שילוב אנכי הוא, ממספר סיבות, חסכוני עבור ערוצי טלוויזיה ומפיקי סדרות.
כשהכריז על הניסוי שלו באינטגרציה אנכית, אמר ארנסט בריאיון ל-TimeOut כי בכך ניסה הערוץ לענות על צורכיהם של צופי הטלוויזיה ולעניין את מי שלא בדרך כלל צופה בטלוויזיה.
עם זאת, הסדרות החדשות קיבלו רייטינג גרוע יחסית עבור הערוץ הראשון ברוסיה (כ-13%), אולם כל הפרקים שצולמו באותה תקופה שודרו, ואחריה חזר הערוץ לשילוב אופקי.
סכסוך עם הזמרת הרוסית זמפירה
רמיקס ל"האם אתה רוצה?", שיר של הזמרת הרוסית זמפירה, בוצע במהלך טקס הפתיחה של אולימפיאדת החורף 2014 באצטדיון האולימפי פישט בסוצ'י, רוסיה, ב-7 בפברואר 2014.
מיד לאחר סיום הטקס, כל התוכן נעלם מהאתר הרשמי של הזמרת, והוחלף בדף שחור ובו הטקסט הבא: "ערוץ 1 התעלם מכל הסכם אפשרי והשתמש בשיר שלי ללא הסכמתי.
זה פוגע ישירות בזכויות הקניין הרוחני שלי.
זה מקומם) טקס פתיחה נהדר!
אבל מדוע חוסר הכבוד הזה?
אתה עושה כל מה שאתה רוצה?" (האיות המקורי נשמר).
בתגובה, קונסטנטין ארנסט הצהיר בשידור בתחנת הרדיו הד מוסקבה ב-9 בפברואר 2014 כי הוא "הכיר את זמפירה כבר מההתחלה, כאשר איש לא הכיר אותה" וכי הוא "עשה רבות למען זמפירה והקריירה שלה".
הוא הוסיף כי "זמפירה הפרה את החוזה שלה עם REAL Records, חברה שבראשה עמדתי באותה עת, אך החלטתי לא להגיש תביעה נגדה".
עם זאת, בנסיבות העניין, הוא יצטרך לעשות זאת אם היא מתכוונת לתבוע אותו.
ארנסט לא מסר פרטים על הפרת החוזה כביכול בין זמפירה לחברת ההקלטות REAL, ואמר רק שזה קרה כחמש-שבע שנים לפני כן.
בעקבות זאת, דוברה הרשמי של זמפירה, פבלו שבצ'יוק, אמר בריאיון ל-Business FM כי היא לא תתבע את ארנסט על כך שהוא השתמש בשיר שלה ('האם אתה רוצה?') ללא הסכמתה.
עוד הוסיף כי ההודעה באתר הרשמי של הזמרת שנעלמה בבוקר 10 בפברואר 2014 הייתה אמצעי להביע את חוסר שביעות רצונה מהנושא.
יום ההולדת ה-55 של ארנסט
ב-10 בפברואר 2016, סלאבה טרושצ'ינה, בעלת טור בנובאיה גזטה, הדגישה במאמרה על יום השנה ה-55 של קונסטנטין ארנסט כי "הפעם ולדימיר פוטין לא הלך לאוסטנקינו באופן אישי כפי שקרה חמש שנים קודם לכן" וכי "קטיה אנדרייבה לא קראה בקול ריק את הודעת הברכה של הנשיא על היעדרו".
המאמר הסתיים עם ההערה כי "בגיל 50 היה לארנסט תריסר פרויקטים אישיים מהשורה הראשונה, עם פרוז'קטור-פריס-הילטון הלהיט הראשון שלו, ואילו בגיל 55, כל מה שלארנסט היה להציע זה את אורגנט, תוך איזון גבולי".
הערכת סיכויי פיתוח תוכן של משתמשים
ב-22 בדצמבר 2016 אמר קונסטנטין ארנסט בראיון בלעדי לאתר Gazeta.ru כי "תוכן שנוצר על ידי משתמשים באינטרנט מתייחס בעיקר למתיחות ולחדשות, ורק מי שמסוגל לצבור את המשאבים היצירתיים והפיננסיים שלהם ליצירת מוצר יכול להתמודד עם כל הדברים מבוססי המערכת.
כמעט בלתי אפשרי להשיג זאת לבד.
כן, אתה יכול לצלם סרט עם האייפון שלך, אבל עדיין אין לו שום דבר משותף לייצור המוני".
ב-13 בינואר 2017 קונסטנטין ארנסט הודיע בשידור חי בתוכנית "OK na svyazi!", מופע באינטרנט הרוסי, כי הערוץ הראשון לא ישדר את סרטו של אנדריי קראב'צוק, "הוויקינג" בשנת 2017, והוסיף כי הסרט הזה היה אמור להיות מוצג בבתי הקולנוע ושזה יהיה הכי לא מתאים להציג את זה על מסך טלוויזיה.
באותה תקופה, ויקינג היה הסרט הרוסי הראשון שגייס 1.25 מיליארד רובל, מה שהפך אותו לסרט השלישי בגודלו בהיסטוריה הרוסית.
ב-4 בספטמבר 2017 ארנסט אמר כי לערוץ הראשון ברוסיה אין שום תוכניות להציב את משחקי אליפות רוסיה בכדורגל בלוח השידורים שלו, מכיוון ש"טלוויזיה מעוצבת אחרת" ו"זה לא הגיוני לשדר כמה משחקים בודדים".
עם זאת, הערוץ משדר משחקים מרכזיים של נבחרת רוסיה.
קונסטנטין ארנסט מעולם לא נישא.
בת זוגו הידועה בציבור הראשונה הייתה אנה סילונאס, מבקרת תיאטרון ובתו של וידיאס סילונאס, פרופסור ויו"ר המחלקה לתיאטרון זר בבית הספר לתיאטרון במוסקבה.
ב-4 באוקטובר 1997 בקונצרט שהעניק המלחין והמנצח הפולני קשישטוף פנדרצקי והוקדש לבכורה של קומפוזיציה מוזיקלית חדשה, זו נכתבה לבקשתו האישית של נשיא ומנכ"ל חברת השידור העצמאית במוסקבה, אלכסנדר פונומארב, כחלק מחגיגות לציון 880 שנה למוסקבה.
לאחר הקונצרט פגש ארנסט את לריסה סינלשיקובה, סגנית נשיא TV-6, אחת מתחנות הטלוויזיה המסחריות הראשונות ברוסיה.
בשנת 1998, היכרות זו צמחה למערכת יחסים באהבה אך מעולם לא הפכה לנישואים רשמיים.
זה נמשך עד אביב 2010, אז סינסלשיקובה סיימה את יחסיהם ועברה מדירתה היוקרתית ברחוב פוברסקאיה, שם התגוררו בני הזוג עד אז, לאחוזה שלה באזור היוקרתי של מחוז מוסקבה (סובייקט פדרלי של רוסיה).
בניגוד לטענות בכמה אמצעי תקשורת אמריקאים ובריטים, קונסטנטין ארנסט ולריסה סינלשיקובה מעולם לא היו בעלי עסק משותף, נכסים או רכוש.
ב-21 ביולי 2014, הגרסה הרוסית של טאטלר הודיעה כי "קונסטנטין ארנסט בהחלט הכניס את חברתו הצעירה לרשימת האירועים החברתיים שלו...
סופיה זייקה, לשעבר עובדת בית האופנה יוליאנה סרגנקו, שינתה בקלות מסיבות מצחיקות בבית ומפגשי צילום פשוטים ונועזים ל[אירועי] קבלות פנים תרבותיות והערות ביישניות שכמעט ואינם נשמעים מאחורי כתפו של מחזיקי המניות בטלוויזיה".
בחוגי הטלוויזיה הרוסים נודעה מערכת היחסים בין זייקה בת ה-25 לארנסט בן ה-52 כבר באמצע 2013. בעבר, סופיה זייקה יצאה גם עם פיודור בומר, הידוע יותר בשם Kto DJ, והצלם טימופיי קולסניקוב.
סופיה היא גם חברה קרובה של הבמאית והתסריטאית הרוסייה רנטה ליטווינובה המכנה את סופיה 'השחקנית האהובה עליה'.
מספר גורמים בתקשורת הרוסית הודיעו ב-22 ביולי 2017 כי קונסטנטין ארנסט התחתן עם סופיה זייקה, אך אין אישור רשמי לנישואין אלה.
הבת הגדולה אלכסנדרה, נולדה בשנת 1994 מיחסיו עם אנה סילונאס (מתגוררת כיום בניו יורק, ארצות הברית).
שתי בנותיו הקטנות עם סופיה זייקה (ילידות 2016 ו-2017) ששמותיהן נשמרים בסוד.
בכמה אמצעי תקשורת רוסיים טענו בשגגה כי ארנסט הוא אבי ילדיה של לריסה סינלשיקובה, אנסטסיה (ילידת 1983) ואיגור (יליד 1985).
במאי 2016 נכלל קונסטנטין ארנסט ברשימת הסנקציות של אוקראינה על ידי הנשיא פטרו פורושנקו; מארנסט נשללה כניסה לאוקראינה.
בספטמבר 2017, אמר ולדימיר סולוביוב, מגיש טלוויזיה בערוץ המתחרה רוסיה-1, בראיון כי הבדיחה הנועזת של איוואן אורגנט על 'גידול הזמיר' הוא שם טוב לתוכנית על רוסיה, אותה עשה בתוכניתו בערוץ הראשון ברוסיה, שלא היה מעשה ספונטני אך מתוכנן שאושר על ידי קונסטנטין ארנסט.
"החפירה הזו עלי התקיימה בטלוויזיה!
עם זאת, לא יצאתי נגד מוסקבה, אך ווניה השתולל ברצינות.
מישהו מתקשה כנראה להתגבר על העברת כמה מגישים מהערוץ הראשון ל"רוסיה".
אורגנט הוא רק כלי", הסביר סולוביוב את עמדתו, והוסיף כי "דברים בדרך כלל לא נעשים כך בטלוויזיה" וכי "זו הכרזת מלחמה".
בספטמבר 2017 אמר מיכאיל גוריאצ'ב, מנהל התוכן של מפעילת הטלוויזיה הדיגיטלית המובילה ברוסיה Tricolor TV, כי הפצת תוכן עדיין מתייחסת למצב בו קונסטנטין ארנסט "ממלא מנויים במה שהוא רואה צורך" בערוצי טלוויזיה והציע כי הפצת תוכן כזו לא תיעשה באמצעות מתווכים אלא באופן ישיר.