tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבריטים היו כעת במצב שבו היו יכולים להשמיד את כל אוניות המערכה הגרמניות, גאוותה של גרמניה.
צי אוניות המערכה הגרמניות לא היה קריטי לגרמניה כמו שהיו אוניות המערכה הבריטיות חשובות לבריטניה, אך המכה המורלית הייתה עלולה להיות חמורה.
שר החליט ששימור אוניות המערכה הוא המטרה החשובה ביותר, גם במחיר אובדנן של אוניות אחרות.
הוא הורה לסיירות המערכה הגרמניות לתקוף את הצי הבריטי, ובמקביל הורה שר לאוניות המערכה, בפעם השלישית באותו קרב, לפנות 180° ולנתק מגע.
הפעם לא נעשתה הפנייה בצורה חלקה כל כך, בשל האש הבריטית הכבדה, אך אף על פי שהמבנה הקרבי של אוניות המערכה הגרמניות החל להתפורר, הצליח שר לנתק מגע.
סיירות המערכה הגרמניות הסתערו על הטור הבריטי, תחת אש כבדה, במה שנקרא לאחר מכן "דהרת המוות".
האוניות הגרמניות היו כבר פגועות מהקרב עם הסיירות הבריטיות ומאש אוניות המערכה הבריטיות, וכעת היו נתונות לאש כבדה ביותר.
הן ניצלו על ידי הוראה נוספת של שר: כמה דקות לאחר שהורה לסיירות המערכה שלו לתקוף את הבריטים, הורה שר לשייטות המשחתות להסתער אל הצי הבריטי ולתקוף אותו בטורפדות.
סיירות המערכה הגרמניות הצליחו לחמוק, אך ניזוקו קשות.
ג'ליקו חזה מצב מעין זה לפני הקרב.
הוא חשש שהטורפדות הגרמניים טובים יותר מאלה של הבריטים, ועלולים לגרום לנזק חמור לאוניותיו.
לפיכך, הורה ג'ליקו לאוניותיו - כפי שתכנן מראש - לפנות לאחור, כדי לחמוק מהטורפדות הגרמניים.
הוראה זו הייתה אחת ההוראות היותר שנויות במחלוקת לאחר הקרב, כפי שיורחב להלן.
במשך כעשרים וחמש דקות, מ-19:16 עד 19:40, היו האוניות הבריטיות עסוקות בהתחמקות מ-31 טורפדות גרמניים, התחמקות שעלתה יפה, אם כי לעיתים רק בקושי; הסתערות זו עלתה לגרמנים בשתי משחתות שהוטבעו.
זמן זה היה קריטי לשר, ובחסות המתקפה ומסכי עשן כבדים שהניחו אוניותיו הצליח לנתק מגע.
היריות האחרונות שהחליפו ביניהם האוניות העיקריות היו בשעה 20:15, כאשר סיירות המערכה הבריטיות הגיעו שוב למגע עם מקבילותיהן הגרמניות.
איש לא יכול היה לדעת שאלו המטחים האחרונים שיחליפו ביניהן אוניות שטח גדולות משני הצדדים עד לתום המלחמה.
שני הציים נעו עתה דרומה, כאשר נתיביהם הובילו אותם למפגש.
ואולם, ג'ליקו החליט שלא לסכן את אוניותיו בקרב לילה, מכיוון שחשש שלגרמנים יש אמצעים לראיית לילה טובים יותר מאלו שלו (מה שלמעשה התברר כנכון).
ג'ליקו העריך ששר יפליג אל בסיסיו בפתח נהר אמס, ולפיכך הורה לאוניותיו להיערך במבנה הגנתי ללילה, ולנוע בכיוון זה, במטרה לחסום את דרך הנסיגה של שר חזרה לבסיסיו.
ג'ליקו קיווה שיצליח למצוא שוב את הכוח הגרמני עם עלות השחר, ואז להנחיל לו תבוסה מוחצת.
הייתה אפשרות נוספת, דחוקה יותר, והיא שהגרמנים ינסו לפנות לכיוון ריף הורנס (Horns Reef), שונית הנמצאת סמוך לחוף חצי האי יוטלנד, ומשם ינועו לאורך החוף דרומה, כשהם מוגנים על ידי שדות המוקשים שהשתרעו לאורך החוף.
כדי למנוע אפשרות כזו הורה ג'ליקו לכוחות הקלים יותר שבפיקודו, משחתות וסיירות, לסייר מצפון לו - כלומר, בחלקו האחורי של הטור הבריטי, ולדווח על פעילות כזו.
ג'ליקו גם קיווה שאם אכן יחליטו הגרמנים לנוע בדרך זו, יוכלו המשחתות לבלום אותן באמצעות ירי טורפדות.
שר בחר בדיוק באפשרות זו, והחליט לנוע לכיוון שונית הורנס.
למזלו של שר, רוב האוניות הבריטיות שנתקלו בו לא דיווחו לג'ליקו על המתרחש.
הדיווחים הבודדים בקשר רדיו שאכן היו לא נקלטו באוניית הדגל של ג'ליקו; ייתכן והדבר נגרם בשל חסימות קשר שהגרמנים הפעילו.
המשחתות גם לא הצליחו לנצל את רוב ההזדמנויות שנקרו בפניהן כדי לתקוף את האוניות הגרמניות, למרות ציפיותיו של ג'ליקו.
האדמירל הבריטי ואנשי צוותו גם לא הבינו שמטחי הירי וההתפוצצויות שהם רואים מצפון להם הם לחימה של המשחתות באוניות המערכה הגרמניות; הם סברו שהמדובר בקרב בין ספינות הטורפדות הגרמניות והמשחתות הבריטיות.
כבר בשלב מוקדם של הקרב התערער אמונו של ג'ליקו באמינות המסרים המודיעיניים שהועברו אליו על ידי האדמירליות, זאת לאחר שגילה שהצי הגרמני יצא לים, בניגוד למסר המודיעיני שקיבל על פיו נמצאים הגרמנים בנמל.
המפענחים בחדר 40 המשיכו בפיענוח מסרים במשך הקרב, אך הקצינים האחראים עליהם טיפלו בהם ברשלנות, ומנעו מג'ליקו מידע חיוני.
בשעה 21:58 קיבל מסר מהאדמירליות, על פיו האויב נמצא מדרום מערב לו.
לג'ליקו היה ברור שהמסר מוטעה, שכן האויב נצפה מצפון מערב לו.
אמונו של ג'ליקו בידיעות המודיעיניות התערער עוד יותר, וכעת חש שאינו יכול יותר לסמוך על המודיעין.
לפיכך, בשעה 22:41, כאשר קיבל ג'ליקו את המסר שהגרמנים החלו לנוע לכיוון שונית הורנס, לא האמין לו.
בסך הכל לא הועברו לו שמונה הודעות מעין אלו; הקצין באדמירליות שהיה אחראי על מחדל זה תייק אותן בצורה מסודרת בתיק המתאים, אך לא חשב להעביר אותן הלאה.
למרות העליונות הגרמנית בקרב הלילה, היה מהלכו מבולבל ולא ברור כמו בקרב היום.
ההיתקלות הראשונה הייתה בין שייטות של סיירות; הסיירת הבריטית "סאות'המפטון" נפגעה מאש כבדה של הגרמנים, אך הצליחה לשגר טורפדו ולהטביע את הסיירת הגרמנית "פראונלוב" על כל צוותה, למעט חמישה ניצולים.
מן השעה 23:20, ועד לשעה 2:15 בערך, תקפו משחתות בריטיות את צי המערכה הגרמני, באמצעות טורפדות.
המתקפות היו בטווח קצר מאוד, לעיתים לא יותר מקילומטר אחד, ובהן טובעו חמש משחתות בריטיות ואחרות ניזוקו.
מאידך, הסיירת הקלה הגרמנית "רוסטוק" נפגעה קשות וטבעה לאחר כמה שעות, ואוניית המערכה פרה-דרדנוט "פּוֹמֶרן" נפגעה מטורפדו, התפוצצה וטבעה, ועמה כל אנשי צוותה (844 קצינים ומלחים).
הקרב התנהל במהומה ובחוסר סדר, בשל הלילה שסביב, וחוסר הוודאות של כל צד לגבי זהות האוניות שמולו.
בתוך המהומה התנגשו שלוש משחתות בריטיות זו בזו, ואוניית המערכה הגרמנית "נסאו" התנגשה במשחתת הבריטית "ספיטפייר"; "נסאו" לא הייתה יכולה לירות ישירות במשחתת הבריטית מתותחיה הכבדים מכיוון שלא ניתן היה להנמיך אותם די הצורך, אך ההדף מעצם הירי כאשר שתי האוניות צמודות זו לזו גרם לאונייה הבריטית נזק רב.
למרות הנזק הצליחה "ספיטפייר" לשוב לבסיסה.
קטע באורך שלושה מטרים נפער בצידה של "נסאו", ובשל כך נאלצה להנמיך את מהירותה ל-15 קשרים.
לוחות הצד של האונייה הגרמנית נותרו על סיפון האונייה הבריטית.
סיירת גרמנית נוספת, "אלבינג", התנגשה באוניית המערכה "פוזן".
"אלבינג", שכבר נפגעה לפני כן בקרב, נפגעה קשות בהתנגשות, וטבעה בשעות הבוקר המוקדמות.
זמן קצר לאחר חצות הטביעו אוניות מערכה גרמניות את הסיירת הבריטית "בלאק פרינס" מטווח קרוב; כל אנשי צוותה (857 איש) נספו.
הייתה זו האונייה השלישית משייטת הסיירות הראשונה שנפגעה; כזכור, הסיירת "דיפנס" התפוצצה ו-"ווריור" נפגעה קשות.
במקביל, מצאו את עצמן סיירות המערכה הגרמניות "מולטקה" ו"זיידליץ" בטווח קצר מאוניות המערכה הבריטיות, אך אלה לא פתחו באש כדי לא לחשוף את מיקומן.
בשעה 1:45 הסתבר לגרמנים שלא ניתן יהיה לחלץ את סיירת המערכה "ליצו", שנפגעה קשות במהלך הקרב, ולפיכך נטש אותה צוותה והאונייה הוטבעה בידי ספינת הטורפדו G38. בשעה 2:15 חלה לפתע התפוצצות בחרטום ספינת הטורפדו הגרמנית V4; צוותה נטש אותה והאונייה הוטבעה בידי חברותיה.
לא הייתה אוניית אויב בסביבה, והפיצוץ נגרם כנראה ממוקש.
לבסוף, בשעה 5:20, כאשר הצי הגרמני הצליח כבר להגיע לאזור בטוח מבחינתו, נפגעה אוניית המערכה הגרמנית "אוסטפריזלנד" ממוקש בצדה הימני.
למרות הפגיעה, הצליחה האונייה לשוב לבסיסה.
סיירת המערכה הגרמנית "זיידליץ", שנפגעה קשות, נגררה במשך היום והצליחה להגיע לנמל למחרת, 2 ביוני, כאשר היא נגררת מן הירכתיים.
בשעה 6:15 היה כבר רוב הצי הגרמני סמוך לחוף הדני, מוגן מאחורי שדות מוקשים ימיים, ועד לשעות הצהריים הגיעו רוב האוניות הגרמניות לנמליהן.
ג'ליקו גילה בבוקר ים ריק; הוא הפנה את הצי לאחור כדי לסרוק אחר אוניות גרמניות שאולי נותרו בים, ומשהבין שהצי הגרמני חמק, הורה לצי הבריטי לשוב לבסיסיו.
בשעות הערב של אותו יום כבר עגנו רוב האוניות הבריטיות בנמליהן.
מבחינת ההצלחה הטקטית והחומרית, לא היה ספק שהגרמנים ניצחו בקרב.
להלן השוואת האבדות של שני הצדדים:
ה"גרנד פליט" צי הים הפתוח אוניות מערכה 0 0 סיירות מערכה 3 1 אוניות מערכה פרה-דרדנוט 0 1 סיירות משוריינות 3 0 סיירות קלות 0 4 משחתות/ספינות טורפדו 8 5 אבדות בנפש 6,097 2,551 סה"כ הדחק האוניות שטובעו 115,000 טון 62,000 טון
תוצאה זו הלהיבה מאוד את הציבור בגרמניה.
הקייזר וילהלם כינה את הקרב "קרב 1 ביוני של הים הצפוני", על שם "קרב 1 ביוני המהולל" (Glorious First of June), הקרב הימי הראשון בין בריטניה וצרפת במלחמות הנפוליאוניות.
הקרב נודע בגרמניה כ"קרב סקאגראק" (Skagerrakschlacht), על פי השם הדני של המצר המחבר בין הים הצפוני לים הבלטי, שבסמוך לו נערך הקרב.
הבריטים, לעומת זאת, היו מאוכזבים קשות מתוצאת הקרב.
הציבור הבריטי קיווה לקרב שבו יושמד הצי הגרמני כולו, בסגנון קרב טרפלגר; תוצאות הקרב היו רחוקות מלהיות מכריעות, במקרה הטוב, ולא היה שום סימן להשמדת הצי הגרמני.
האשמה הוטלה על ג'ליקו, שנתפס כזהיר והססן יתר על המידה, ובשל כך כמי שהחמיץ הזדמנות חד פעמית להשמיד את אויבו; וזאת, למרות העדיפות המכרעת שממנה נהנה.
למרות זאת, בטווח הרחוק יותר החלו תוצאות הקרב להיראות באופן שונה.
אף על פי שהבריטים לא הצליחו להשמיד את הצי הגרמני, ואף על פי שספגו אבדות כבדות יותר, הרי הצי הבריטי היה זה ששלט בשדה המערכה בסיום הקרב, ואילו הצי הגרמני נסוג לבסיסו.
הצי הגרמני לא העז יותר לצאת לקרב נגד הצי הבריטי, למעט שתי גיחות קצרות וכושלות באוגוסט ובאוקטובר, גיחות שהסתיימו תוך כמה שעות כאשר הסתבר לגרמנים שצי הים הגדול יוצא לקראתם, ואז נסוגו במהירות לבסיסם.
מטרת המבצע הגרמני בקרב יוטלנד, להשמיד יחידה משמעותית מן הצי הבריטי, לא הושגה.
יתר על כן, למרות האבדות הבריטיות הרבות יותר, לא הצליחו הגרמנים לשנות את מאזן הכוחות ביניהם ובין הבריטים.
אף על פי שכמה מן האוניות הבריטיות נזקקו לתיקונים, הרי שתגבורות הגיעו תוך ימים ספורים; עדיין היו לבריטים 24 אוניות מערכה מול 10 גרמניות.
אפילו שייטת סיירות המערכה הבריטית, שספגה אבדות ניכרות, עדיין הייתה חזקה מזו הגרמנית.
בסופו של דבר, לא הצליח הצי הגרמני לפרוץ את המצור הבריטי.
כדברי מאמר מערכת בעיתון בארצות הברית:
הגרמנים הוכיחו בקרב יוטלנד מיומנות גבוהה, כישורי ימאות מעולים, וכישורי לחימה בלילה שהיו טובים מאלה של הבריטים.
מערכות רכישת הטווח שלהם היו טובות יותר, אם כי מערכות ניהול האש הבריטיות היו טובות מאלה של הגרמנים.
דיוק הירי הגרמני היה טוב יותר, וקצב האש גבוה מעט יותר.
שני הצדדים שיפרו את ציוד בקרת האש שלהם לאחר הקרב.
הגרמנים השקיעו בשיפור יכולת ההגבהה של תותחיהם, כדי שיוכלו לירות לטווח רחוק יותר ולצמצם את היתרון הבריטי.
אחת הסיבות שהאבידות הבריטיות היו גבוהות יותר היא דיוק התותחנים הגרמניים.
הבריטים גילו כמה וכמה בעיות טקטיות ופיזיות בצי שלהם.
כאמור לעיל, המיומנות הבריטית בקרב לילה לקתה בחסר, וכך גם טקטיקת הפעלת המשחתות.
גרוע מכל היו הדיווחים הבריטיים ונוהל העברת המידע; כך למשל, נודע לג'ליקו על אובדן "אינווינסיבל" ו"קווין מרי" רק למחרת טביעתן; מידע חיוני לא הועבר לג'ליקו ומנע ממנו ניצחון אפשרי.
הפגזים הבריטיים לא הצליחו לחדור את השריון הגרמני, ולא גרמו נזק מהותי.
לאחר הקרב פיתחו הבריטים פגזים משופרים, אך אלה לא נכנסו לשירות עד 1918. החולשה העיקרית בציוד הבריטי היה הקורדיט, שהוא אבק שרפה נטול עשן המשמש כחומר הודף בתותחים.
הקורדיט שבו השתמשו הבריטים היה פחות יציב מזה של הגרמנים, וכאשר הייתה פגיעה בצריח של התותח התלקח הקורדיט, והאש עברה מטה אל מחסני התחמושת, וגם לצריחי תותחים נוספים.
הבעיה הוחמרה עוד יותר בשל נוהגם של צוותי התותחנים הבריטיים לשמור כמות רבה יחסית של קורדיט בצריח (במקום לשמור את עיקר הכמות במחסני התחמושת, המוגנים הרבה יותר, ולהחזיק בצריח רק את הכמות המינימלית הדרושה).
הם עשו זאת כדי לשמור על קצב אש גבוה ככל האפשר, אך הימצאותו של הקורדיט בכמות גדולה בצריח הביאה לאסונות שפקדו את סיירות המערכה הבריטיות.
ג'ליקו ספג ביקורת קשה בבריטניה בשל זהירותו ובשל כך שהצי הגרמני הצליח לחמוק, בסופו של דבר.
השני בסדר הפיקוד, אדמירל ביטי, היה משוכנע שג'ליקו היה יכול להשיג ניצחון מוחץ ולהשמיד את הצי הגרמני.
ג'ליקו קודם לתפקיד לורד הים הראשון, המפקד העליון של הצי, אך בכך הורחק מפיקוד ימי פעיל.
ביטי קיבל את תפקידו כמפקד ה"גרנד פליט".
הוויכוח בתוך הצי הבריטי נמשך עוד כעשר שנים לאחר המלחמה.
הביקורת העיקרית שהוטחה בג'ליקו הייתה על תגובתו למתקפת הסיירות וספינות הטורפדו הגרמניות על ה"גרנד פליט" בשעה 19:15, שבחסותה הצליח שר לחמוק.
ג'ליקו הורה לאוניותיו לפנות לאחור, כדי לחמוק מהטורפדות; בפנייה זו התרחק ג'ליקו מהקרב, ועד שחזר הצליחו הגרמנים לנתק מגע.
מבקריו של ג'ליקו טענו שהיה עליו לפנות אל הטורפדות, לכיוון הצי הגרמני; לו היה נוהג כך, ייתכן שהיה מאבד כמה מאוניותיו, אך היה מצליח להגיע למגע עם הצי הגרמני ומשמיד אותו.
תומכיו של ג'ליקו טענו מנגד, שמטרתו העליונה של ג'ליקו הייתה שמירה על כוחו של הצי הבריטי.
השמדת הצי הגרמני הייתה מטרה משנית בחשיבותה.
לג'ליקו כבר הייתה שליטה בשדה הקרב, והגרמנים החלו לסגת ממנו, כך שלמעשה ג'ליקו ניצח בקרב, כי המצור הימי נותר על כנו והצי הגרמני לא העז לצאת מבסיסיו.
לא היה כל היגיון בנטילת סיכון של השמדת מספר רב של אוניות בריטיות, כאשר הצי הבריטי נמצא ביתרון מספרי וטקטי.
ג'ליקו עצמו כתב לאדמירליות זמן רב לפני הקרב מכתב, ובו הציג את תפיסתו, כי כדי לחמוק ממתקפת טורפדו בקרב עתידי הוא יפנה את הצי לאחור; האדמירליות אישרה את תפיסתו של ג'ליקו, שהייתה מקובלת בכל הציים הגדולים באותה תקופה.
ג'ליקו גם חשש שפנייה של האויב לאחור נועדה לפתות אותו לנוע לכיוון מארב של צוללות ומוקשים; מפקדיו באדמירליות קיבלו גם תפיסה זו.
תומכיו של ג'ליקו הזכירו עוד, שכישלון של ג'ליקו היה עלול לגרום לתבוסה של בריטניה במלחמה; כפי שאמר וינסטון צ'רצ'יל, ג'ליקו היה האדם היחיד, משני הצדדים, שיכול היה להפסיד במלחמה באחר צהריים אחד.
ג'ליקו לא היה יכול לקחת שום סיכון במצב זה.
תומכיו ומעריציו של ביטי ראו בו מעין נלסון חדש, שהיה ראוי לנצח בקרב, לולא המשגים שעשה ג'ליקו.
ביטי, כך טענו תומכיו, הוביל את הצי הגרמני למלכודת, אך ג'ליקו לא ידע לנצל את המצב.
מנגד, ביקרו תומכיו של ג'ליקו את ביטי בחריפות.
לטענתם, רשלנותו של ביטי היא זו שהביאה לכישלון בקרב.
ביטי היה אחד מהאדמירלים הנערצים בצי הבריטי, אדם אמיץ לב ומנהיג כריזמטי, אך הוא כשל בעימות בשלב הראשון של הקרב מול סיירות המערכה של היפר, ובכך איבד יתרון אפשרי.
כישלונו הגדול ביותר היה בכך שלא סיפק לג'ליקו את המידע על מיקומו, מהירותו וכיוונו של האויב.
בנוסף, נכשל ביטי בהפעלת שייטת אוניות המערכה של אוון תומאס, שהייתה מסופחת אליו, ושכללה את אוניות המערכה הטובות ביותר בעולם אז.
ביטי לא וידא שאוון תומאס צמוד אליו, ונכנס לקרב נגד היפר עם שש אוניות מול חמש, במקום להתחיל עם עשר אוניות.
רוב האבדות בקרב היו מהשייטת של ביטי.
קרב טרֶבּיָה (218 לפנה"ס) היה הקרב השני בין הרפובליקה הרומית וקרתגו במסגרת המלחמה הפונית השנייה.
הקרב בא לאחר התבוסה הרומית בקרב טיקינוס.
סופו של העימות בניצחון חניבעל, הודות לטקטיקה ושיפוט האויב.
בתום הקרב הראשון הכושל עם חניבעל, נטש הקונסול הרומי פובליוס קורנליוס סקיפיו את נהר הטיקינוס והצעיד את צבאו לבטחה בסמוך לנהר הטרביה.
למרות שחניבעל שילח את פרשיו באויב הנסוג, הנומידים אשר שלח פנו לביזת המחנה הרומי הנטוש בסמוך לטיקינוס.
המחנה הרומי החדש הוקם מעבר לטרביה, וחניבעל הקים מחנה משלו כ־7 קילומטרים משם.
חניבעל זכה למתנות מהגאלים וכן הצליח להשתלט על קלסטידיום ומחסן התבואה שבעיר.
לאחר עיסוקו בסיציליה, נקרא הקונסול השני, טיבריוס סמפרוניוס לונגוס, להצטרף לעמיתו לכהונה בנהר הטרביה ולשלב כוחות נגד חניבעל.
לונגוס, כך עולה מהמקורות, דרש להילחם בחניבעל בעוד שסקיפיו ביקש לדחות את הקרב.
ראייתו של סקיפיו כנראה התבססה על העובדה שהצבא הרומי היה אמנם גדול מזה של חניבעל, אולם חסר ניסיון ובלתי מאומן.
כמו כן, חניבעל שהיה בשטח זר, היה מאבד מכוחו ברגע שהאספקה שלו ומתנות הגאלים היו פוסקות לזרום.
חניבעל שילח פרשים ורגלים בחלק מהקלטים שיישבו באזור, כנראה משום שניהלו משא ומתן כפול עמו ועם הרומאים.
במהרה פנו הקלטים לעזרת רומא, ולונגוס נענה: הוא שלח כוח פרשים מלווה ברגלים שהצליח להביס את הכוחות הקרתגיים אשר שדדו את שטחי הגאלים.
ניצחון זה רומם רוחו ורצונו לקרב מכריע.
למרות דברי סקיפיו בעד אימון הכוחות לאורך החורף והתדלדלות אספקת וכוחות חניבעל אם יחכו השניים לקרב, קיווה לונגוס להביא לקרב מכריע בו יוכל לקטוף את הניצחון.
הסמכות המלאה הייתה בידי לונגוס משום פצעו החמור של הקונסול השני.
חניבעל הבין כי עליו למשוך את הרומאים לתוך קרב, בטרם יתממש חזונו של סקיפיו.
על כן, סרק את השטח עבור אזור נאה לקיומו של קרב.
אחר שמצא אזור שטוח ולא מיוער בסמוך לאחד מפלגי הנהר, שלח את מאגו אחיו בראש כוח של 1,000 רגלים ומספר זהה של פרשים לתפוס עמדה נסתרת סמוך לגדות הנהר.
למחרת בבוקר עם שחר שלח חניבעל את הפרשים הנומידיים שלו לתקוף את המחנה הרומי, במטרה לפתות את הצבא הרומאי לרדוף אחריהם ולמשוך אותו לתוך המלכודת אותה הכין.
את תגובת לונגוס למתקפת הפרשים תיאר פוליביוס כך:
"טיבריוס, כאשר הוא ראה את הנומידים מתקרבים, שלח בתחילה רק את פרשיו עם הוראות להישאר בסמוך לאויב.
לאחר מכן, שלח כשש מאות מטילי כידונים ברגל, ואז החל נע עם צבאו המלא מהמחנה, בחושבו כי מראם בלבד יחתום את הפרשה.
כה גדול היה הביטחון שהעניקו לו עליונותו המספרית וניצחון פרשיו יום אמש ...
היום היה קר ביותר ומושלג, ומרבית החיילים והסוסים עזבו את המחנה ללא ארוחת בוקר ...
כאשר היה עליהם לחצות את הטרביה, תפוח כפי שהיה עקב הגשמים בליל הקודם...
לרגלים היה קושי רב במעבר הואיל והמים היו בגובה החזה ...
הכוח סבל מקור ורעב ...
הקרתגים, מנגד, ששתו ואכלו באוהליהם ודאגו לסוסיהם, התמשחו [בשומן, כדי לשמור על חום הגוף] והתחמשו סביב למדורות "
כאשר חצה הכוח הראשוני את הנהר נוכח לדעת כי צבא חניבעל ערוך לקראתם ומוכן לקרב, אז נאלץ לונגוס לשלוח את כל צבאו כנגד חניבעל, שאם לא כך, היה מאבד את כל חיל החלוץ שלו, כולל מרבית פרשיו.
כאמור, היציאה לקרב נעשתה בחיפזון, בלא שנתנה שהות מספקת לחיילים הרומאים לאכול ולערוך את ההכנות הנדרשות לקרב.
ידוע כי הפרשים הרומיים התחלקו בין האגפים, אולם פריסת הרגלים אינה ברורה לחלוטין.
לפי ליוויוס הגאלים היו בצד הימני של קו הרגלים, פוליביוס מוסר שהפריסה הייתה פריסה רומאית רגילה, אך מכיוון שישנן מספר פריסות כאלו אין ביכולתנו להפיק מהערותיו על אופן הפריסה של הרגלים.
מקובל להניח, שהלגיונרים נפרסו במרכז הקו העיקרי, ולצידיהם הרגלים של בנות־הברית.
לפני הקו העיקרי עמדו הוליטים.
מספר לא ידוע של חיילים נשאר עם סקיפיו להגן על המחנה הרומאי.
גם פריסת הכוחות של חניבעל אינה ברורה לגמרי, אך סביר להניח שהפרשים הוצבו בשני האגפים יחד עם הפילים שנותרו לחניבעל, הרגלים הגאלים הוצבו במרכז המערך הקרתגני, כאשר הרגלים כבדי החימוש הספרדים והלובים משני עבריהם.
הווליטים היו הראשונים להילחם והם פגשו ברגלים הקלים של חניבעל.
רוב כידוניהם הושלכו על הפרשים הנומידיים מקודם.
נוכח עייפותם ביצועיהם היו ירודים, והביאו לפרישתם מהקרב.
הזדמנות זאת נצלו הפרשים הקרתגיים והרגלים הקלים כדי להסתער על האגפים.
האגפים הרומיים התמוטטו תוך זמן קצר תחת לחץ הפרשים והפילים של חניבעל, אם כי מרבית הפילים הקרתגניים נהרגו במהלך הקרב.
בשלב זה יצא כוח המארב בפיקודו של מאגו ממחבואו, ותקף את הצבא הרומי מעורפו והשלים את כיתורו.
בניסיון נואש לסגת חיילים רומאים רבים טבעו או נטבחו.
הלגיונות המנוסים יותר, שניצבו במרכז המערך הרומאי, לא נשברו והצליחו להחזיק מעמד למרות שהותקפו מכל העברים.
אפילו התקפת הפתע של מאגו לא שברה את התנגדותם.
כאשר הפיקוד הרומי הבין כי הקרב אבוד, כוח זה, שכלל כ־10,000 לגיונרים, התארגן בתבנית של מרובע, תקף את מרכז המערך של חניבעל, והצליח לשבור אותו, להיחלץ מטבעת הכיתור הקרתגנית ולסגת לפלקנטייה.
עם רדת הלילה ארגן סקיפיו מחדש את שרידי הצבא הרומאי והצטרף לטיבריוס בעיר.
ניצחונו של חניבעל בקרב טרביה נתן לו את השהות המספקת כדי להפוך את צבאו מצבא עלוב ותשוש, לאחר מסע ארוך, לצבא חזק שיכול היה להתמודד בהצלחה בעוד שורת קרבות כנגד הצבא הרומאי.
לאחר הקרב לא היה מול חניבעל איום ממשי בצפון איטליה והוא הפך, למעשה לשליטו של עמק הפו, ראיה לכך היא שבאביב הבא לא ניסו הרומאים לכבוש מחדש את צפון איטליה מידיו אלא הסתפקו בניסיון למניעת פלישתו דרומה.
על אף שבקרב טרביה הוכו באופן מכריע שלושה לגיונות רומאיים שהיוו שלוש חמישיות מהכוח הצבאי הכולל באותו הזמן, ברומא הקרב לא נתפס כהפסד גדול, אלא כניצחון רומאי, שלא השמיד את צבאו של חניבעל רק בגלל מזג האוויר.
דבר זה מסביר את תדהמתם הרבה של הרומאים על כך שהובסו חודשים מספר לאחר מכן בקרב טראסימני.
קרב טראסימנוס (21 ביוני 217 לפנה"ס) היה אחד הקרבות הגדולים, שנערכו בשלבים הראשונים של המלחמה הפונית השנייה.
הקרב שניטש בין כוח צבא רומאי בהנהגת הקונסול גאיוס פלאמיניוס לבין צבא קרתגני בפיקוד חניבעל ברקא, נערך בחוף הצפוני של אגם טראסימנו סמוך לאזור בו שוכנת כיום העיירה טואורו סול טראסימנו
הוא נחשב לאחד המארבים המוצלחים והגדולים בהיסטוריה הצבאית, והסתיים בהשמדה כמעט מוחלטת של הצבא הרומאי שהשתתף בקרב.
התבוסה הקשה, שנחל הצבא הרומי בפיקוד הקונסול טיבריוס סמפרוניוס לונגוס בקרב טרביה, עוררה את הרומאים לפעול מיידית נגד האיום החדש מצפון, שיצר הצבא הקרתגני בפיקוד חניבעל.
הקונסולים החדשים, שנבחרו לשנת 217 לפנה"ס, היו גנאיוס סרוויליוס גמינוס וגאיוס פלאמיניוס.
הסנאט הרומאי קבע כי סרוויליוס יתפוס את מקומו של פובליוס קורנליוס סקיפיו וייקח פיקוד על צבאו, בעוד פלאמיניוס מונה להוביל את שארית צבאו של סמפרוניוס.
מאחר ששני הצבאות נחלשו מאוד בעקבות התבוסה בטרביה, גויסו ארבעה לגיונות חדשים לתגבר אותם.
כוחות חדשים אלו, יחד עם שרידי הצבא לשעבר, חולקו בין שני הקונסולים.
המשימה של שני הצבאות הרומיים הייתה למנוע מחניבעל לצעוד דרומה לכיוון רומא מעמק נהר הפו, וללכוד את צבאו ביניהם במקרה שינסה לעקוף או לחצות את האפנינים הצפוניים.
לשם כך, הוצב צבאו של סרוויליוס בארמיניום (כיום רימיני), ששלטה על הדרך שעברה סמוך לחוף הים האדריאטי, ואילו צבאו של פלאמיניוס חנה בארטיום (כיום ארצו), וחסם את אחד המעברים המרכזיים מעמק הפו לאטרוריה.
חניבעל פעל במהירות, כדי לא להניח לרומאים לחסום את דרכו דרומה, ובראשית האביב של שנת 217 לפנה"ס חצה את רכס האפנינים מאזור בולוניה של ימינו לפיסטויה, או לפייזולה.
לאחר מכן חצה עם צבאו את נהר ארנו, שמימיו גאו בעקבות הפשרת השלגים, מדרום למקום בו שוכנת כיום העיר פירנצה, וחדר לאטרוריה.
האזור בו חצה חניבעל את הארנו היה מוצף וביצתי, והמעבר דרך הביצות היה מבצע קשה, שארך שלושה ימים, וגבה מחיר יקר מצבאו של חניבעל, כולל כל הפילים שנותרו לצבאו.
אולם חציית הנהר אפשרה לו לחדור לשטח אטרוריה מבלי להתקל בהתנגדות מצד הצבא הרומי.
לאחר חציית הנהר המשיך צבאו של חניבעל לצעוד דרומה, תוך שהוא בוזז ומחריב בדרכו את אזורי הכפר.
נתיב התנועה של חניבעל איגף ממערב את צבאו של פלאמיניוס, שחנה בארטיום, והציב אותו בין צבאו של האחרון לבין רומא, שנותרה ללא הגנה.
האיום שיצר צבאו של חניבעל על רומא, וזעמו של פלאמיניוס על ההרס הרב שגרם הצבא הקרתגני לאזורים דרכם צעד, גרמו לאחרון להחליט לעזוב את מעוזו בארטיום ולצאת למרדף אחרי חניבעל, מבלי להמתין שהקונסול השני (סרוויליוס) יחבור אליו עם צבאו.
לפי תיאורו של ליוויוס, במועצת המלחמה שכינס פלאמיניוס לפני קבלת ההחלטה, יעצו לו רוב המפקדים הבכירים בצבאו לבחור בדרך הבטוחה, ולהמתין לצבאו של סרוויליוס, אך הוא היה פזיז ורודף תהילה, ולכן החליט לפעול לבד.
אולם למעשה התמרונים של חניבעל לא הותירו לפלאמיניוס הרבה ברירות, שכן צבאו של סרוויליוס נמצא במרחק רב מצבאו, והוא לא יכול היה לאפשר לחניבעל לצעוד אל רומא ללא הפרעה.
פלאמיניוס נע עם צבאו, שכלל 40-30 אלף חיילים, דרומה, דרך קורטונה, במאמץ להדביק את צבאו של חניבעל ולכפות עליו קרב.
תמרון האיגוף של חניבעל אפשר לו למשוך את צבאו של פלאמיניוס ממחנהו המבוצר, שמוקם בשטח שולט, ולבחור את המקום ואת הזמן של העימות עם הצבא הרומאי.
המקורות הראשוניים בני הזמן לא מוסרים מידע מדויק ביחס לגודלם והרכבם של הצבאות היריבים, שלחמו בקרב טראסימנוס.
לפי ליוויוס, הצבא הרומי בפיקוד גאיוס פלאמיניוס, כלל שני לגיונות מצבאו של הקונסול לשעבר סימפרוניוס, ושני לגיונות נוספים, שגויסו על ידי הפראיטור גאיוס אטיליוס סאראנוס.
סך הכל ארבעה לגיונות, שאמורים היו לכלול בסדר כוחות מלא כ-20 אלף רגלים ו-1200 פרשים.
אולם מספר זה אינו תואם את המספרים, שמוסרים הוא עצמו ופוליביוס, ביחס לאבדות צבאו של פלאמיניוס בקרב טראסימנוס.
הסבר אפשרי לכך הוא, שליוויוס הזכיר רק את הלגיונות שהורכבו מאזרחים רומאים ולא את הלגיונות של בעלות הברית של רומא שנכללו גם הם בצבאו.
בדרך כלל, צבא קונסולרי רומאי כלל מספר שווה של לגיונות רומיים ולגיונות של בעלות הברית.
בנוסף יחידות הרגלים הקלים, הקשתים והפרשים שנכללו בלגיונות, הורכבו ברובם מקרב בעלות הברית של רומא באיטליה.
לפי ההיסטוריון אפיאנוס מאלכסנדריה, צבאו של פלאמיניוס כלל 30 אלף רגלים ו-3000 פרשים.
ספרו על המלחמה נגד חניבעל הוא המקור הראשוני היחיד, שמוסר נתונים מספריים ביחס לגודלו של הצבא הרומאי.
אם להסתמך על מספר האבדות שספגו הרומאים במהלך הקרב, המופיע במקורות העתיקים, ועל הנתונים שמוסר אפיאנוס, הרי שהצבא הרומאי כלל 40-30 אלף חיילים.
כלומר, לפחות שישה לגיונות בתקן מלא.
המקורות העתיקים לא מוסרים גם פרטים ביחס לסדר הכוחות של צבאו של חניבעל, ולכן החוקרים המודרניים נוקבים בהערכות שונות לגבי גודלו של הצבא הקרתגני ערב קרב טראסימנוס, שנעות בין 30 אלף ליותר מ-50 אלף לוחמים.
לפי ליוויוס ופוליביוס, בקרב טרביה, כחצי שנה קודם לכן, צבאו של חניבעל כלל 30-28 אלף רגלים ולמעלה מעשרת אלפים פרשים.
במהלך הקרב ספג הצבא הקרתגני לפחות כמה אלפי הרוגים ופצועים, רובם הגדול מבני השבטים הגאליים, שחברו לחניבעל אחרי חציית האלפים.
אולם בעקבות ניצחונו בקרב הצטרפו לצבאו של חניבעל מספר גדול של מגויסים חדשים מהשבטים הגאליים, שישבו בעמק נהר הפו.
שני ההיסטוריונים מספרים שצבאו של חניבעל סבל קשות ואיבד מספר רב של חיילים כתוצאה מתנאי האקלים הקשים בחורף 218/217 לפנה"ס, ששכירי החרב מצפון אפריקה לא היו מורגלים להם.
לפי ליוויוס, חניבעל אף ביצע ניסיון כושל לחצות את הרי האפנינים במהלך החורף, ונאלץ לחזור לעמק הפו לאחר שצבאו ספג אבדות כבדות.
גם במהלך חציית הביצות של נהר הארנו באביב שנת 217 לפנה"ס, ספג הצבא הקרתגני אבדות ניכרות.
מכאן ניתן להעריך, שכוחו של הצבא הקרתגני ערב קרב טראסימנוס בקיץ אותה שנה, היה דומה לכוחו לפני קרב טרביה, כ-40 אלף לוחמים.
חניבעל איתר שטח מתאים להצבת מארב לצבאו של פלאמיניוס על הדרך, שעברה סמוך לחוף הצפוני של אגם טראסימנו.
מצפון-מערב לאגם, הדרך עברה דרך מעבר צר, בין השטח הגבוה שמצפון לאגם לבין חופי האגם, אותו ניתן היה לחסום בקלות, והמשיכה מזרחה אל תוך מישור דמוי אמפיתיאטרון, מוקף שורת גבעות מיוערות, שאפשרו לחניבעל להסתיר את צבאו.
חניבעל העביר את הלילה בהכנת צבאו לקראת המארב המתוכנן.
ממערב למחנה של צבאו, סמוך לחופי האגם, הוא הציב את יחידות הרגלים הכבדים של צבאו (איברים, קלטים, ואפריקאים) בעמדת חסימה, ממנה הם יכלו להסתער כלפי מטה על ראש הטור הרומאי.
הפרשים שלו והרגלים בני השבטים הגאליים, שהצטרפו לצבאו, הוסתרו על הגבעות ששלטו על המעבר ההררי, דרכו היה על הצבא הרומאי לצעוד.
הם נועדו לחסום את נתיב הנסיגה הרומי לאחר שכל הצבא הרומאי ייכנס לשטח ההשמדה.
שארית כוחותיו (בעיקר רגלים קלי חימוש וקלעים) מוקמו במרווחים לאורך הגבעות המשקיפות על המישור שנבחר למארב, עם הוראות להישאר מוסתרים היטב עד שיקבלו סימן לתקוף.
כדי להטעות את הרומאים ביחס למיקום צבאו, ולהפחית את הדריכות שלהם, הורה חניבעל להצית מדורות בגבעות של טאורו, במרחק ניכר מחופי האגם, בלילה שקדם לקרב.
הצבא הרומאי הגיע סמוך לאגם טראסמינו בשעות הערב של 20 ביולי, והקים שם את מחנהו.
למחרת עם שחר החל צבאו של פלאמיניוס לנוע דרך המעבר הצר, שהוליך לחופי האגם, מבלי לשלוח סיירים לפניו, ביום בו שרר ערפל סמיך בשעות הבוקר.
התנועה דרך המעבר הצר אילצה את הכוח הרומאי לנוע בשדרת מסע ארוכה, ולא אפשרה לו להתפרס כהלכה.
כאשר כל הצבא הרומאי נכנס לתוך המישור הצר, בו טמן חניבעל את המלכודת שלו, הוא הורה לצבאו להסתער על הטור הרומאי.
הרומאים, שהופתעו לחלוטין, ושהיו מוקפים בערפל סמיך שהיקשה מאוד על הראות, לא הספיקו להתארגן ולהיערך במבנה קרבי לפני שהותקפו על ידי צבאו של חניבעל משלושה עברים.
האגפים וראש הטור הרומאי הותקפו ראשונים.
הקונסול פלאמיניוס ניסה נואשות לארגן מחדש את כוחותיו, אך בבלבול ובהמולה של שדה הקרב, פקודותיו לא הגיעו לחייליו, ורבים מהם נטבחו עוד לפני שהצליחו לשלוף את נשקם, או איבדו את דרכם ואת יחידותיהם בערפל ובכאוס ששרר בשדה הקרב.
לפי ליוויוס, הערפל שעלה מהאגם היה סמיך יותר בגובה נמוך, והפריע פחות לכוחותיו של חניבעל, שמוקמו בשטח הגבוה, על הגבעות שמצפון לאגם, ולכן היחידות השונות של צבאו יכלו לראות זה את זה, ולתאם את פעולותיהם ביתר יעילות, בעוד הרומאים לא יכלו לראות את הכוחות התוקפים אותם, ולכן התקשו להתגונן מפניהם.
תוך זמן קצר פוצל הצבא הרומאי לשלושה חלקים, החלק המערבי ביותר, כוח המאסף הרומי, הותקף על ידי הפרשים של חניבעל, שניתקו את נתיב נסיגתו ודחקו אותו אל תוך מימי אגם טראסימנו, שם טבעו חיילים רבים עקב משקל הציוד שנשאו עליהם.
הכוח המרכזי, תחת פיקודו של פלאמיניוס, הצליח להציב התנגדות לכוחות שתקפו אותו, אך התקשה להילחם ביעילות בצפיפות ובכאוס של שדה הקרב.
לפי המקורות הרומיים, שתיארו את הקרב, נדרשו לקרתגנים כשלוש שעות של לחימה קשה להשלים את השמדת כוח זה.
הקונסול פלאמיניוס נהרג על ידי פרש אינסוברי בשם דוקאריס.
לאחר מותו נשברה התנגדות חייליו ורבים מהם ניסו להימלט משדה הקרב, אך טבעו למוות או נפלו קורבן לפרשים הקרתגיים.
כוח החלוץ הרומי ספג אבדות קלות יחסית במהלך הקרב.
כ-6000 ליגיונרים הצליחו לפרוץ דרך כוח החסימה הקרתגני ולהחלץ משדה הקרב.
לפי המקורות הראשוניים, עקב הערפל הסמיך, כוח החלוץ לא היה מודע לגורלו של שאר הצבא הרומאי, ולכן לא ניסה לשוב על עקבותיו ולבוא לעזרתו.
רק כשהגיעו לשטח הגבוה, המשקיף על האגם, והערפל החל להתפזר, הם הבינו את גודל התבוסה, אך בשלב זה כבר היה מאוחר מכדי להתערב בקרב.
כוח החלוץ ניסה להתרחק ככל הניתן מזירת התבוסה הרומית, אך הוא נע ברגל והפרשים הקרתגנים בפיקוד מהרבעל, שניהלו מרדף אחריו, הצליחו להדביק אותו לקראת רדת הלילה, ולכתר אותו.
לפי טיטוס ליוויוס ופוליביוס, מהרבעל הבטיח לחיילים המכותרים מעבר בטוח אם יכנעו וימסרו את נשקם, אך חניבעל לקח בשבי את החיילים לאחר שנכנעו, בטענה שמהרבעל לא היה מוסמך להבטיח להם את חירותם.
צבאו של פלאמיניוס הושמד כמעט לחלוטין, ולפי ליוויוס רק כעשרת אלפים חיילים הצליחו להימלט משדה הקרב, והשאר נהרגו, או נפלו בשבי.
ליוויוס ופוליביוס מסכימים, שבמהלך הקרב נהרגו כ-15 אלף חיילים רומים, ולפי פוליביוס למעלה מ-15 אלף חיילים נפלו בשבי הקרתגנים.
אפיאנוס נוקב במספרים שונים מעט, 20 אלף הרוגים ועשרת אלפים שבויים.
חניבעל התייחס לשבויים בהתאם למדיניותו הקבועה.
הוא שחרר את השבויים מקרב בעלות הברית האיטלקיות (במסגרת ניסיונו ליצור נתק בינן לבין רומא), ומכר לעבדות את השבויים אזרחי רומא.
הקונסול השני גנאיוס סרוויליוס גמינוס שלא ידע על התבוסה שיגר 4,000 פרשים לעזרת עמיתו.
בהתנגשות עם הצבא הקרתגי כותר הכוח הרומי ונלקח בשבי.
חניבעל, זכה בניצחון גדול נוסף על הצבא הרומי, לאחר שתכנן וביצע בהצלחה את המארב הגדול ביותר בהיסטוריה העתיקה.
החדשות בדבר התבוסה המכריעה (לאחר שורת התבוסות שנחלו הצבאות הרומיים בצפון איטליה בשנה הקודמת) גרמו לפאניקה ברומא.
קוינטוס פאביוס מאקסימוס נבחר למשרת הדיקטאטור על ידי הסנאט הרומאי, ואימץ אסטרטגיה, שכונתה על שמו "האסטרטגיה הפביאנית", שעיקרה הימנעות מעימות צבאי ישיר עם צבאו של חניבעל, וניהול מלחמת התשה והטרדה כנגדו, עד אשר רומא תוכל לבנות מחדש את כוחה הצבאי.
חניבעל קיבל חופש תנועה ופעולה רחב, וצבאו החריב את אזור פוליה במהלך שנת 217 לפנה"ס, עד אשר הרומאים החליטו לבטל את סמכויות החרום שניתנו לפאביוס, ובחרו את פאולוס ווארו כקונסולים של השנה הבאה.
התוצאה הייתה קרב קאנאי בשנת 216 לפנה"ס, התבוסה הגדולה ביותר שספגו הרומאים במהלך המלחמה הפונית השנייה.
בעקבות הקרב הוחלט לבנות מקדש לאלה מנס.
קרב טיקינוס היה התנגשות צבאית מוגבלת, שנערכה במסגרת המלחמה הפונית השנייה בין הכוחות הקרתגניים תחת פיקודו של חניבעל לבין כוח רומאי תחת פיקודו של פובליוס קורנליוס סקיפיו, בנובמבר שנת 218 לפנה"ס.
היה זה הקרב הראשון במלחמה שנערך על אדמת איטליה.
הקרב הסתיים בניצחונו של חניבעל, ובנסיגת הצבא הרומאי מהשטח שמצפון לנהר הפו.
לאחר שעזב חניבעל את היספניה (ספרד של היום), נשלח צבא רומי תחת פיקוד הקונסול פובליוס סקיפיו למאסיליה (כיום מרסיי, בדרום צרפת) במטרה למנוע את חציית הפירנאים על ידי צבאו של חניבעל.
סמוך לשפך נהר הרון לים התיכון התנגשו כוחות סיור של הצדדים היריבים, אולם צבאו של חניבעל הספיק לחצות את הנהר, ולהמשיך במסעו מערבה.
סקיפיו, שהופתע ממהירות ההתקדמות של הצבא הקרתגני, עזב את צבאו והפליג לגאליה הקיס־אלפינית (השטח שבין נהר הפו להרי האלפים) במטרה לפגוש שם את צבאו את חניבעל, במקרה שהאחרון יצליח לחצות את האלפים לתוך איטליה, ולהגן על המושבות הרומיות שהוקמו לא מכבר באזור זה, פלקנטייה וקרמוניה.
הוא העביר את הפיקוד על צבאו לידי אחיו, גניאוס קורנליוס סקיפיו, עם הוראה להתקדם לחצי האי האיברי, ולכבוש אותו מידי הכוחות הקרתגניים, ואילו הוא עצמו קיבל פיקוד על 3 לגיונות רומיים, שנמצאו באזור נהר הפו, ועסקו בדיכוי התקוממות של השבטים הגאליים המקומיים, הבויים והאינסובריים.
לאחר שהצליח לחצות את הרי האלפים ולהגיע לעמק הפו, עסק חניבעל בגיוס מתנדבים לצבאו מקרב השבטים הגאלים המקומיים (שהתנגדו לניסיונות רומא לכבוש את אדמותיהם ולהקים בשטחן מושבות רומיות), כדי לתגבר את כוחותיו, שנחלשו מאוד עקב האבדות הרבות שספגו במהלך החצייה הקשה של האלפים.
נותרו ברשותו רק כ-20,000 רגלים וכ־6,000 פרשים, והוא העניק להם זמן למנוחה והתאוששות לפני פתיחת המערכה באיטליה.
כאמור, חניבעל ניסה לגייס חיילים מקרב שבטי הטאוריני, האינסוברים והליגורים בצפון איטליה, אך זכה להצלחה מוגבלת עקב החשש של השבטים הגאליים המקומיים מנקמת הצבא הרומאי.
האינסוברים ושבט הבויים חידשו את התקוממותם נגד הרומאים, וזכו למספר הצלחות בלחימה נגד צבא רומי בראשות הפראיטור לוקיוס מנליוס, שנשלח לדכא את המרד.
הרומאים שלחו לאזור את שני הלגיונות, שגויסו במקור כדי לשרת תחת פיקודו של פובליוס סקיפיו בהיספניה, לסייע לצבאו של מאנליוס, תחת פיקוד הפראיטור לוקיוס אטיליוס.
לאחר שצבאו התאושש מתלאות המסע באלפים, חניבעל הצעיד אותם דרומה לכיוון נהר הפו במטרה לעודד את השבטים הגאליים באזור להצטרף לצידו.
סקיפיו אשר נחת בפיזה, קיבל את הפיקוד על כוחותיהם של אטיליוס ומאנליוס.
לפי ליוויוס, סקיפיו היה בטוח בניצחונו על הצבא הקרתגני התשוש, ועודד את חייליו באומרו להם: " ...
עליכם להאבק, חיילים, באנשים אשר הבסתם באדמה ובים ...
הם איבדו שני שלישים מחיל הרגלים והפרשים בחציית האלפים ...
הם לא כלום מלבד לרוחות אנשים, תשושים מרעב, קור וזוהמה ...
יִרְאתי היחידה היא שכאשר תלחמו יתגלה כי האלפים הם אלו כבשו את חניבעל"
חניבעל, מנגד, רומם את רוח חייליו במופע.
מאוחר יותר, הציע לכל צבאו מתנות רבות ויקרות כאזרחות, אדמה, כסף, בתים נאים, חופש מעבדות לעבדים, וצמד עבדים עבור כל עבד משוחרר.
כמו כן, שילח המצביא הפוני כ־500 פרשים תחת מהרבעל להטריד את בעלות בריתה של רומא, אך לא לפגוע בשבטים הגאליים, כדי לזכות בתמיכתם.
חניבעל צעד עם צבאו במטרה לחבור לשבט הבויים, ואילו סקיפיו צעד לפגוש את הצבא הקרתגני, וחצה בדרכו את נהר הפו, ולאחר מכן את נהר טיקינוס סמוך לפאביה.
שני הצדדים שלחו קדימה כוחות חלוץ/סיור חזקים, כדי לגשש את מיקומו ועוצמתו של הצד השני.
כוחות החלוץ, שכללו בעיקר פרשים, נפגשו סמוך לנהר טיקינוס.
כוחו של חניבעל כלל כנראה כ-6,000 פרשים נומידיים, איבריים וקרתגניים, ואילו הכוח הרומאי כלל 3,000–4,000 פרשים (כולל כ-2,000 פרשים גאליים) ומספר לא ידוע של רגלים קלים (וליטים).
סקיפיו פרס את הרגלים הקלים ואת הפרשים הגאליים שלו בחזית, ואת הפרשים הרומיים והאיטלקיים הציב בעתודה מאחוריהם.
חניבעל, מצידו, מיקם את הפרשים הנומידיים באגפים ואת הפרשים הכבדים יותר הציב במרכז צבאו.
הקרב נפתח בהסתערות של הפרשים הקרתגנים על הרגלים הקלים הרומיים.
האחרונים, שהופתעו ממהירות ומעוצמת ההסתערות, לא הספיקו אפילו להטיל את כידוניהם בפרשים התוקפים, ונמלטו אל העורף דרך שורות הפרשים הגאליים, שניצבו מאחריהם.
הרגלים הקלים ניסו למצוא מחסה מאחרי כוח הפרשים והתערבו בשורותיהם.
הם הבהילו את סוסי הפרשים, ואילצו את חלקם לרדת מסוסיהם ולהילחם כרגלים.
כאשר נתקלו הפרשים הקרתגניים בפרשים הרומיים והאיטלקיים של סקיפיו, נבלמה הסתערותם והקרב הפך להיות שקול.
אולם במקביל לקרב שהתחולל במרכז המערך הרומאי, איגפו הפרשים הנומידיים את הכוח הרומאי משני עבריו, ותקפו אותו מעורפו.
הם רמסו את הווליטים הרומיים, שנמלטו בתחילת הקרב אל העורף, ופיזרו את הפרשים הרומיים לקבוצות קטנות ומבודדות.
הווליטים הנותרים ברחו משדה הקרב, והקונסול סקיפיו, נפצע קשה, והוקף על ידי פרשים קרתגניים.
לפי ליוויוס ופליניוס, סקיפיו חולץ משדה הקרב על ידי בנו (סקיפיו אפריקאנוס), שפיקד על פלגת פרשים, אך ליוויוס מזכיר גם מקור אחר, לפיו סקיפיו ניצל בידי משרת ליגורי.
שרידי הפרשים הרומאים התלכדו מחדש והצליחו להחלץ מהכיתור הקרתגני ולסגת בצורה מאורגנת משדה הקרב חזרה למחנה הרומאי העיקרי, לאחר שספגו אבדות ניכרות.
חניבעל, שחשש מפני התקלות עם הכוח העיקרי של הלגיונות הרומיים, לא ניסה לבצע מרדף, וחזר למחנהו.
בלילה הבא, סקיפיו, שזועזע מתבוסתו בקרב, וחשש שחניבעל עלול לנצל את עדיפותו בפרשים כדי לכתר את הצבא הרומאי במישור הפתוח מצפון לנהר הפו, הורה לצבאו לפנות את מחנהו, ולסגת חזרה אל מעבר לנהר הפו, אולם חניבעל הצליח להדביק ולשבות משמר מאסף, שכלל כ־600 חיילים, סמוך לגשר על נהר טיקינוס.
חניבעל הפסיק את המרדף, והצעיד את צבאו במעלה הנהר, עד שמצא נקודה נוחה לחצות אותו.
לאחר מכן הוא צעד שוב במורד הזרם, עד שצבאו הגיע למרחק קצר מהצבא הרומאי, שהקים מחנה ליד המושבה הרומית פלקנטייה.
כתוצאה מניצחונו של חניבעל בטיקינוס, ערקו כ-2,000 רגלים ו־200 פרשים גאליים מצבאו של סקיפיו, והצטרפו לצבא הקרתגני.
סקיפיו, שחשש שבעקבות העריקה ההמונית יעברו כל השבטים הגאליים באזור לצד הקרתגניים, החליט לנטוש שוב את מחנהו, לחצות את נהר טרביה, לתפוס עמדה מבוצרת על הגבעות מעברו השני של הנהר, ולהמתין שם לצבאו של הקונסול השני טיבריוס סמפרוניוס לונגוס, שנשלח מסיציליה לעזרתו.
קרב טיקינוס לא היה קרב גדול, אלא התנגשות מוגבלת בין שני כוחות סיור.
הוא היה קצר ואבדות הצדדים היריבים במהלכו לא היו גדולות.
עם זאת, לניצחונו של חניבעל בקרב הייתה השפעה רבה על המשך המערכה שניהל באיטליה.
היה זה ניצחונו הראשון על אדמת איטליה, והוא הקנה לו את אמונם של השבטים הגאליים תושבי עמק הפו, וגרם להם להתגייס בהמוניהם לצבאו, ולתגבר את כוחו במידה משמעותית.
לפני קרב טיקינוס היה צבאו של חניבעל קטן ותשוש, לאחר התלאות שעבר בחציית הרי האלפים, לאחר הקרב כמעט הוכפל כוחו, והוא חזר להוות צבא חזק, המסוגל להתמודד כנגד הצבאות הרומיים.
קרב טיקינוס היווה גם מכה מוראלית לרומאים, שחששו מליזום קרב נוסף כנגד הצבא הקרתגני, ונותרו מבוצרים בעמדתם סמוך לנהר טרביה.
קרב טולוז הוא קרב שהתרחש ב-10 באפריל 1814 בעיר טולוז שבצרפת.
קרב טולוז התרחש ארבעה ימים לאחר כניעתו של נפוליאון למדינות הקואליציה השישית, שהידיעה עליה לא הגיעה למפקדי הצדדים הלוחמים לפני הקרב.
שתי דיוויזיות ספרדיות ודיוויזיה בריטית נפגעו קשות בקרב שנערך ב-10 באפריל, ואבדות בעלות הברית עלו על אבדות הצרפתים בכ-3,000 נפגעים.
סו החזיק בטולוז למשך יום נוסף ואז נסוג ממנה עם צבאו.
ולינגטון לקח בשבי 1,600 איש, לרבות שלושה גנרלים, אם כי רבים מהם היו פצועים שהושארו בעיר.
כניסת צבאו של ולינגטון לטולוז בבוקר ה-12 באפריל התקבלה בתשואות מצד תושבים מלוכנים רבים, אשר אישרו את חששו של סו מפני אפשרות של גיס חמישי בתוך העיר.
בשעות אחר הצהריים של אותו יום הגיעו לוולינגטון הידיעות על התפטרותו של נפוליאון בונפרטה וסיום המלחמה.
סו הסכים לשביתת נשק ב-17 באפריל.
קרב טרפלגר היה הקרב הימי העיקרי והחשוב ביותר במלחמות הנפוליאוניות, אשר נערך ב-21 באוקטובר 1805 באוקיינוס האטלנטי, ממערב לכף טרפלגר שבדרום-מערב ספרד, צפונית-מערבית למצר גיברלטר.
במהלך הקרב, הצליח כוח של הצי הבריטי שמנה 27 אוניות קו בפיקודו של האדמירל הוריישו נלסון להביס כוח צרפתי-ספרדי משולב שמנה 33 ספינות קרב בפיקודו של האדמירל הצרפתי פייר וילנב.
אמנם הניצחון הבריטי היה מכריע, אך נלסון, מפקד הצי הבריטי, נהרג בקרב זה.
הניצחון הבריטי סיכל את תוכניתו של נפוליאון בונפרטה לפלוש לבריטניה בדרך הים, והפך את הצי הבריטי לכוח הימי החזק ביותר בעולם עד שנות ה-30 של המאה ה-20, יותר ממאה ושלושים שנה לאחר מכן.
בתחילת המאה ה-19, היה הצבא הצרפתי של נפוליאון אחד הצבאות החזקים באירופה.
בריטניה שלטה בימים באמצעות הצי החזק שלה והטילה מצור ימי על צרפת.
המצור פגע בתחבורה האזרחית והצבאית של צרפת.
בשנת 1803 החליט נפוליאון להשיג שליטה ארעית בתעלת למאנש על מנת לפלוש לבריטניה.
הכוח הימי הצרפתי רוכז בנמלי הערים ברסט (בחוף האוקיינוס האטלנטי) וטולון (בחוף הים התיכון).
ספרד, בת בריתה של צרפת ריכזה את הכוח הימי שלה בעיר הנמל קדיס שבדרום-מערב ספרד.
בתחילת שנת 1805, הורה נפוליאון למפקדי חילות הים מטולון וקדיס לפרוץ את המצור, להתארגן באזור הים הקריבי, ולחזור ולסייע לכוח הימי בברסט לפרוץ את המצור הימי הבריטי.
בעזרת הכוח המשוחרר מברסט, אמור היה הכוח המשולב להשמיד את הצי הבריטי, ולאפשר מעבר בטוח של ספינות הפלישה מצרפת לבריטניה דרך תעלת למאנש.
אדמירל נלסון היה מפקד המצור הימי על נמל טולון בים התיכון.
נלסון ניהל מצור מרוחק, בניסיון לפתות ספינות לצאת מהנמל ולכפות עליהן קרב.
הכוח הימי הצרפתי, בפיקודו של אדמירל וילנב, ניצל את הטקטיקה הזו והצליח להתחמק מספינות המצור שנקלעו לסופה.
בשעה שנלסון רדף אחרי וילנב בים התיכון, חצה וילנב את מצר גיברלטר המוביל לאוקיינוס האטלנטי, חבר לכוח הספרדי, ושט לכיוון הים הקריבי בהתאם להוראות נפוליאון.
נלסון החליט לצאת בעקבותיהם, אף שלא קיבל אישור לעזוב את הים התיכון (נלסון נהג לאלתר כמפקד בשטח, וספג על כך ביקורת רבה).
גם בים הקריבי, הצליח הצי הצרפתי לחמוק מהבריטים.
הכוח המשולב חזר לאירופה במטרה לפרוץ את המצור הימי על ברסט, אך לאחר קרב קשה מול הבריטים ב-22 ביולי (קרב כף פיניסטרה) שבסופו נתפסו שתי ספינות ספרדיות, החליט וילנב להתרחק מברסט ולחזור לקדיס.
על קדיס הטיל מצור כוח ימי קטן, בפיקוד האדמירל הבריטי קת'ברט קולינגווד .
הכוח של נלסון הגיע בעקבות הצרפתים, וחבר לכוח המצור של קולינגווד.
נלסון מונה למפקד המצור (אחרי ביקור קצר בבריטניה) והרכיב מצור מרוחק, במטרה לפתות את הצי המשולב לצאת מהנמל ולכפות עליו קרב.
נלסון הציג את תוכניתו לקציניו מספר ימים לפני הקרב.
הוא תכנן לשבור את המערך הטורי של אוניות הברית בשני טורים, במטרה לבודד את החלק המרכזי והאחורי של הכוח מהחלק הקדמי ולבטל בכך את היתרון המספרי של אויביו.
לאחר שבירת הטור, תכנן נלסון למקד את ההתקפה על החלק האחורי של הצי הצרפתי-ספרדי.
מכיוון שהספינות הפליגו בכיוון הרוח, הספינות שבחלק הקדמי והמרכזי יתקשו לסייע לספינות שנמצאות מאחור - סיוע שדורש הפלגה איטית נגד כיוון הרוח.
נלסון אילתר בהצלחה טקטיקה דומה בקרב סיינט וינסנט (פברואר 1797) שבו הביס את הספרדים, אך בטרפלגר הוא אימץ את הטקטיקה הזאת כתוכנית עיקרית.
מפקד הכוח המשולב, האדמירל פייר וילנב, הורה לספינות לצאת מנמל קדיס לים לאחר שנודע לו שנפוליאון החליט להחליפו, ושלח אדמירל אחר לקדיס.
במהלך 19 ו-20 באוקטובר הכוח הענק הפליג מהנמל, ובבוקר 21 באוקטובר הצי הבריטי התקרב לכוח המשולב, בשעה שספינות הברית התקשו ליצור מבנה קרבי, בגלל רוחות נגדיות.
בשעה 11:35 בבוקר הורה נלסון לתקוף תוך שהוא נותן את האיתות המפורסם "אנגליה מצפה מכל אחד שיעשה את חובתו".
הוא הוביל בספינה "ויקטורי" את הטור הצפוני, שתקף ממערב את השורה הצרפתית ששטה מדרום לצפון.
את הטור הדרומי, שתקף במקביל, הוביל האדמירל קולינגווד, בספינה "רויאל סובריין".
בשעה 12:00 הורה וילנב לתקוף.
הספינה "פוגוקס" ירתה את יריות התותח הראשונות לעבר ה"רויאל סובריין", והקרב הימי החל.
בגלל הרוחות החלשות, הספינות שטו במהירות איטית מאוד.
בשעה 12:45 הצליחה הספינה "ויקטורי" לשבור את השורה ונצמדה ל"בוסנטור", ספינת הדגל של וילנב.
וילנב התכונן לעליית הבריטים לסיפון, אך מפקד "ויקטורי", שחשש לגורלו של האדמירל נלסון, החליט לתקוף את הספינה הצרפתית הקטנה ביותר ("רדוטבל").
"בוסנטור" הגדולה הותקפה על ידי שתי ספינות בריטיות אחרות, "טמראר" ו"נפטון".
על סיפון "רדוטבל" היה גדוד של חיל רגלים מובחר, שניסה להשתלט על "ויקטורי".
כדור רובה שנורה מסיפון "רדוטבל" חדר לכתפו השמאלית של נלסון, עבר דרך אחת מריאותיו ופגע בעמוד השדרה שלו.
נלסון הפצוע הספיק להודיע לעוזרו "הם הצליחו לפגוע בי, הרדי", ונלקח לטיפול בסיפון התחתון, שם מת בשעה 16:30, לקראת תום הקרב.
מפקד "ויקטורי" הורה לתותחנים לעזוב את עמדותיהם ולעלות לסיפון העליון, כדי להדוף את הלוחמים הרבים שעלו על הסיפון.
הספינה הבריטית "טמראר" הגיעה לסייע ל"ויקטורי" ותקפה את הצוות הצרפתי.
בשעה 13:55 נאלץ מפקד "רדוטבל" להיכנע, לאחר שנפצע קשה ונותר עם 99 לוחמים כשירים מתוך 643. ספינת הדגל הצרפתית המבודדת "בוסנטור" הותקפה על ידי הספינות "נפטון", "לוויתן" ו"קונקורר".
במקביל, הותקפה גם ספינת הדגל הספרדית המבודדת, "סנטיסימה טרינידד".
ספינות הדגל נכנעו בתום קרב קשה שנמשך שלוש שעות.
הבריטים הצליחו לתפוס 22 ספינות, ועזבו את האזור במהירות בגלל תחזית לסופה.
במהלך הסופה טבעו חלק מהספינות הפגועות, וחלקן נתפסו על ידי צוותים צרפתים וספרדים, שקיבלו סיוע מספינות שהגיעו מנמל קדיס.
בעקבות התבוסה בקרב, הצי הצרפתי נמנע מקרבות גדולים נוספים נגד הצי הבריטי.
הניצחון הבריטי סיכל באופן סופי את תוכניתו של נפוליאון לפלוש לבריטניה דרך הים, ואפשר את הצבתם של כוחות הצבא הבריטי ביבשת אירופה - כוחות שסייעו בלחימתם להפלתו של נפוליאון.
האדמירל נלסון הפך לגיבור לאומי, ופסלים בדמותו הוקמו בבירת בריטניה לונדון ובבירת אירלנד דבלין.
הפסל בדבלין פוצץ על ידי המחתרת האירית (IRA), ב-8 במרץ 1966.
בשנת 1840, שונה שמה של "כיכר המלך ויליאם הרביעי" במרכז לונדון לשם "כיכר טרפלגר".
במרכז הכיכר נבנה עמוד גרניט בגובה 56 מטר, ועליו הוצב פסל בדמותו של נלסון בגובה 5.5 מטר, כשפניו פונות דרומה (לכיוון בניין הפרלמנט הבריטי).
העיטורים על הפסל עשויים מארד, שמקורו בתותחים צרפתיים שנתפסו בקרבותיו של נלסון.
קרב טינדאריס ניטש ב-257 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית הראשונה, בין ציי קרתגו ורומא.
הקרב התחולל ליד כף טינדאריס (Τυνδαρισ, Tyndaris), כיום כף טינדארו (Tindaro), בחוף הצפון-מזרחי של סיציליה, ולמרות שהסתיים בניצחון רומאי לא הכריע את המערכה.
ניצחון הצי הרומאי בקרב מילאי (260 לפנה"ס) באמצעות גשרי ההשתלטות רומם את רוחם של הרומאים, והם נפנו ביתר מרץ להמשך המלחמה ביבשה.
בהיעדר כוחות קרתגיים ימיים שיסכלו את תנועות הצבא, הצליחו הרומאים בשנה שלאחר מכן לכבוש מספר ערים קרתגיות בסיציליה.
הם אף ניסו בשנת 258 לפנה"ס – כפי הנראה בלא הצלחה – לכבוש שוב את ליפארה, כדי להסיר את חרפת תבוסתו של צבא גנאיוס קורנליוס סקיפיו מידי שייטת קרתגית, שהטילה עליו הסגר מן הים שלוש שנים קודם לכן והביאה לכניעתו.
שנה אחר כך, ב-257 לפנה"ס, נקרתה להם הזדמנות נוספת להכות בצי הקרתגי.
הצי הרומאי, בפיקוד הקונסול גאיוס אטיליוס רגולוס (Gaius Atilius Regulus), עגן אותה עת ליד כף טינדאריס, מערבית למילאי, נכון בכל רגע להגן על הנתיב הימי מאיטליה לסיציליה, שהיה עורק החיים של הצבא הנלחם באי.
הצופים הרומאים בחוף הבחינו בשייטת קרתגית העושה דרכה בים בלא-סדר במקום בטור עורפי כמקובל, ומיד ניתן האות לעלות על האוניות ולהסתער על האויבים.
בעוד הצי מתארגן בחופזה לקראת ההתנגשות, הקדים גאיוס אטיליוס את האחרים ויצא עם אונייתו בראש עשר אוניות נוספות אל לב ים.
היה זה צעד נמהר מדי.
כאשר ראו הקרתגים בפיקוד חמלקרת כי האוניות הרומאיות המסתערות עליהם מופרדות מרחק רב מן האחרות, סבו לעברן, הקיפו אותן מכל עבר, ובמהלומות ניגוח טיבעו עשר מהן וכמעט שלכדו גם את אונייתו של אטיליוס עצמו.
תוך כדי כך נאספו יתר אוניות הצי הרומאי בזירת הקרב, ולאחר שנערכו בשורה חזיתית כמקובל – התנגחו באויבותיהן והצליחו להטביע שמונה אוניות קרתגיות וללכוד עשר על צוותן.
הצי הקרתגי המוכה נסוג אל האיים הליפאריים.
מתוצאות ההתנגשות הימית למדו הרומאים והקרתגים כי הם נלחמים בכוחות שקולים, ומאחר שהבינו כי גורל המלחמה כולה יוכרע בים, נפנו ביתר מרץ להגדלת עוצמת צייהם המלחמתיים.
ואמנם, קרב אקנומוס שנערך שנה אחר כך הוא עדות לגודל ההכנות שעשו ולעוצמת המאבק ביניהם על השליטה בים.
קרב טיפקאנו היה קרב שנערך ב-7 בנובמבר 1811 בין כוח בפיקודו של ויליאם הנרי הריסון, מושלה הצבאי של מדינת אינדיאנה ואינדיאנים בני שבט השוני (Shawnee) בהנהגתו של צ'יף טקומסה (Tecumseh).
הקרב התרחש בעיירה פרופטסטאון, כיום מחוז טיפקאנו שבאינדיאנה.
לאחר שנודע לממשל האמריקני כי טקומסה מתכנן את הקמתה של קונפדרציה אינדיאנית, שלח הממשל את הריסון, ב-6 בנובמבר 1811, בראש כוח של כ-1,000 חיילים, למקום.
הריסון ביקש להיפגש עם טנסקאווטאווה (Tenskawatawa), אחיו למחצה של טקומסה, שנודע בכינוי "הנביא", ולהציג לו את דרישות הממשלה, מאחר שהצ'יף טקומסה עצמו נעדר מהאזור.
למחרת, 7 בנובמבר 1811, בשעה ארבע לפנות בוקר, תקפו האינדיאנים את מחנהו של הריסון.
התקפת האינדיאנים הביאה לכ-70 הרוגים בקרב חייליו, ולכ-120 פצועים, אך גם האינדיאנים סבלו אבדות כבדות אם כי פחותות.
ב-8 בנובמבר 1811 פשט צבאו של הריסון על פרופטסטאון, וגילה שהעיירה ננטשה.
תוצאות הקרב הביאו לקיצן את שאיפות האינדיאנים לעצמאות בחבל ארץ זה, אך גם היוו את אחת העילות לפריצתה של מלחמת 1812, בה נהרג טקומסה בקרב תיימז בשנת 1813.
קרב טוטלינגן התרחש סמוך לעיר במחוז שוואביה בדרום-מערב גרמניה, ב-24 בנובמבר 1643 בין הצבא הצרפתי בגרמניה בפיקוד המרשל (שכלל גם שכירי חרב גרמניים מצבאו של הנסיך ברנהרד מסקסוניה-ויימאר), לבין כוחות האימפריה הרומית הקדושה בפיקוד פרנץ פון מרסי.
צבאו של פון מרסי הורכב מצבא דוכסות בוואריה, בסיוע יחידות צבא מהאימפריה הספרדית ומדוכסות לורן.
הצבא הצרפתי הושמד כמעט לחלוטין בהתקפת פתע, שנערכה בסופת שלגים, והתבוסה הקשה מחקה למעשה את כל ההישגים של צרפת במלחמת 30 השנים בחמש השנים שקדמו לקרב.
חצר המלוכה הצרפתית עשתה מאמצים להסתיר את דבר התבוסה, מסיבות מובנות, ולכן המידע הקיים כיום לגבי מהלכי הקרב, מוגבל למדי.
בתחילת נובמבר הטילו הכוחות הצרפתיים-ויימאריים מצור על רוטווייל כדי לאבטח את מגורי החורף שלהם סמוך לנהר דנובה בטוטלינגן.
הם כבשו את רוטווייל ב-18 בנובמבר אך מפקדם נפצע אנושות במהלך המצור.
יורשו רנצאו שזה עתה הגיע עם תגבורת מדוכסות לורן, לא זכה לאימונם של קציני צבאו, שמקורם היה בצבא שכירי החרב הגרמני של ברנהרד מסקסוניה-ויימאר.
מוצבי החוץ של הצבא הצרפתי מוקמו ב ובמוהרינגן.
כשהצרפתים לא פעלו וצבאו תוגבר על ידי כוחות אימפריאליים בפיקודו של וחיילים לוריינרים תחת הדוכס קרל הרביעי, פרנץ פון מרסי שכנע את הגנרלים האחרים להסכים להתקפת פתע על המחנה הצרפתי.
כדי למקסם את ההפתעה, האימפריאלים התקרבו מדרום-מזרח במקום יותר צפונה, היכן שהדנובה וחיל המצב הצרפתי ברוטוויל חסמו את דרכם.
באמצע אחר הצהריים ב-24 בנובמבר 1643 הוביל יוהאן פון וורת 2,000 פרשים בקבוצת התקיפה הראשונה נגד מוהרינגן והשיג הצלחה מיידית, תוך שהוא מחסל גדוד חי"ר צרפתי של 500 איש, כולל שבויי מלחמה ספרדים.
הדרגונים הבוואריים לכדו את כלונסאות הצרפתים שהוצבו ליד טוטלינגן, ואפשרו לאימפריאלים להשתלט בהתנגדות על פארק הארטילריה הצרפתי המוגן בבית הקברות מחוץ לעיר.
חיל הפרשים הויימראני במולהיים בפיקודו של ניסו לתגבר את הצרפתים בטוטלינגן אך יורטו והובסו על ידי אחיו של מרסי קספר.
הוא השמיד אז את חיל הרגלים הויימראני שנותר במולהיים.
הפרשים הצרפתים נמלטו מהמקום, התותחים שנתפסו שימשו להפצצת חיל הרגלים הצרפתי בטוטלינגן ובמוהרינגן, שנכנעו למחרת יחד עם מפקדם רנצאו מבלי לספוג שום הרוגים.
הלחימה נמשכה יום וחצי, לאבשל יעילותה של ההתנגדות הצרפתית-ויימראנית, אלא בגלל האופי הבלתי מאורגן והמבודד של המחלקות שלהם.
חיל המצב הצרפתי ברוטוויל, בן 2,000 איש, נכנע שבוע לאחר מכן.
צבאו של רנצאו חדל מלהתקיים במידה רבה, כאשר 4,500 ניצולים נסוגו בחזרה מעבר לנהר הריין אל אלזס.
יתרה מכך, מרסי החזיק בשבי את רנצאו, שבעה גנרלים אחרים, 9 קולונלים, 10 תותחים, מטען ושבעת אלפים חיילים צרפתיים.
עוד 4,000 נהרגו או נפצעו.
הצבא הוויימארי הוכה לצמיתות באסון זה והצרפתים הצטמצמו לתפקידים שמילאו חמש שנים קודם לכן.
בית המלוכה הצרפתי צמצם את התבוסה והיא נותרה כמעט בלתי ידועה מאז.
קרב יוטרבוג נערך ב ב-23 בנובמבר 1644 בין שוודיה לאימפריה הרומית הקדושה, והביא לניצחון שוודי.
חיל הפרשים של הצבא הקיסרי הראשי ניסה לצאת מהמצור שלו על ידי השוודים במגדבורג אך נתפס ונופץ בעיקר על ידי השוודים.
פילדמרשל לנארט תורסטנסון צעד באופן בלתי צפוי לתוך יוטלנד בספטמבר 1643 .
תוך כדי פעולות שם, הצבא האימפריאלי בפיקודו של הרוזן העז צפונה לכיוון יוטלנד כדי ללכוד שם את הצבא השוודי ולהשמידו.
הקיסר קיבל פניות מדנמרק-נורווגיה לעזרה, כמו גם הבטחה שהכוחות השוודים שחוקים ולכן הם יעד קל למדי.
עם זאת, מכיוון שתורסטנסון חשב על צבאו המתקרב של גאלס של כ-15,000 איש כאיום על המעוזים השוודיים החשובים בחוף הבלטי הגרמני, הוא הפך את צבאו ופנה דרומה כדי להפעיל את האויב.
גאלס ציווה על כוחותיו לבנות ולהישאר מאחורי מבנים וביצורים מדרום ל בהולשטיין בניסיון ללכוד את הכוחות השוודים על יוטלנד.
טקטיקה זו נכשלה, שכן חייליו של תורסטנסון גברו על האויב על ידי הפלת כמה עמדות אימפריאליות והיוו איום הן על גבו של גאלס והן על האזורים האימפריאליים ששכנו דרומה יותר.
הצבא הקיסרי החל לנוע דרומה.
במהלך קיץ 1644, כוחותיו של תורסטנסון ניסו להעסיק את האויב הנסוג, ובסוף ספטמבר, הם הדביקו שוב את הצבא הקיסרי.
גאלס הגיב בכך שהורה לחייליו לבנות עמדות הגנה חזקות ולהמתין לחיזוק מבוקש.
מקום המעצר הקיסרי בברנבורג, דרומית למגדבורג, הוקף עד מהרה על ידי השוודים, שניתקו את כל האספקה לאנשיו של גאלס.
בסופו של דבר, נגמר הלחם בצד הקיסרי והם התחילו לאבד אנשים ממחלות ומרעב.
כשמספרים עצומים של אנשים ובעלי חיים מתו, גאלס לא ראה פתרון אחר מלבד לנטוש רבים מהחולים, את רוב הארטילריה שלו כמו גם את המטען, ולחפש הגנה על חייליו במגדבורג עצמה, במבצר של בני בריתו הסקסונים.
הדפוס חזר על עצמו כאשר הכוחות השוודים הצליחו לסגור את העיר ולנתק את האספקה.
בלילה אחד, הפרשים הקיסריים ניסו לפרוץ לתוך המבצר.
המשמר האחורי של הפרשים הקיסרי בפיקודו של נתפס קרוב לעיר .
הצבא כמעט נמחק ואנקבורט נשבה.
הצבא השוודי לכד גם 3,500 סוסים.
הפרשים הקיסריים שנותרו בפיקודו של הרוזן ברואי נמלטו בקושי לתוך , כולל הקצין הבכיר ביותר באסומפייר שדיווח לנסיך הבוחר הסקסוני וכן לריימונדו מונטקוקולי שדיווח לקיסר פרדיננד השלישי בלינץ ב-16 בדצמבר.
לקח זמן מה עד שהכוחות האימפריאליים במגדבורג הצליחו בפריצה.
לפני כן, הם נאלצו לתת יותר אוכל לחתולים ולכלבים כאחד, מכיוון שמצבם הפך לנואש יותר.
רוב החיילים שהתכוונו להחליף צד ולהצטרף לכוחות השוודים נחשבו לחלשים מדי ולכן השוודים התעלמו מהם.
לאחר שקרח צף הרס כמה גשרים שוודים על נהר האלבה, הורה גאלס לכוחותיו לעשות מאמץ נואש לפרוץ מהכיתור השוודי.
בזמן שהוא עצמו היה חולה ושהה עם החיילים החולים, שהיה כפוף לו הוביל את 1,400 חיילי הרגלים הנותרים שהיו מסוגלים לצעוד, יחד עם כמה פרשים ו-12 תותחי שדה, דרך ויטנברג לבוהמיה בתחילת ינואר 1645. הם הגיעו בבטחה לפראג בפברואר.
מתוך 12,000 חיילים אימפריאליים שהיו בצבאו של גאלס בקיץ 1644, חזרו כמה אלפי חיילים בשלום.
כתוצאה מהפיאסקו הקשה, שוחרר גאלס מחובתו כמפקד אימפריאלי.
קרב יה-דראנג התחולל כחלק ממלחמת וייטנאם, במהלך חודש נובמבר 1965 והיה העימות המשמעותי הראשון בין חיילי צבא ארצות הברית לחיילי הצבא העממי של צפון וייטנאם ולוחמים לא-סדירים של הווייטקונג.
הקרב, שהיה חלק ממתקפה אמריקאית כוללת, שזכתה לשם "ביונט הכסף", נערך בשני שלבים ובשני מוקדים (אזורי נחיתה) שונים באזור ההררי במרכז דרום וייטנאם הידוע כעמק יה דראנג.
והיה העימות החזיתי הראשון בין האמריקאים לצבא הצפון.
את כתר הניצחון על הקרבות העקובים מדם, דורשים שני הצדדים.
והנרטיב על אירועי הקרב שונה ומתרחק ככל שעובר הזמן.
וייטנאם טוענת לניצחון מאחר שבהתפזר ערפל הקרב יצאו האמריקאים מאזור הקרבות ואפשרו לווייטנאמים לשוב ולשלוט בו, לאחר סיום מלחמת וייטנאם הוצב שלט במקום הקרב המפאר את הניצחון הווייטנאמי.