tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המפלצת של פרנקנשטיין: מפלצת המורכבת מחלקי גופות אנושיות, שיוצרה על ידי ד"ר פרנקנשטיין לפי הסיפור.
הרפיה: יצור דמוי ציפור או עטלף בעל ראש אישה, גודלו הוא כגודלו של סוס.
חד קרן: סוס בעל קרן על המצח.
אויבו של החד-קרן הוא האריה.
חייזרים: יצורים שמקורם מחוץ לכדור הארץ.
מתוארים לעיתים כמפלצות טורפות אדם, למשל: החייזר מהנוסע השמיני או החייזרים מהיום השלישי.
יטי: "איש השלג" – קוף ענק ושעיר החי, על פי השמועה, בהרים המושלגים של ההימלאיה.
זיז: מפלץ מעופף ענק דמוי עוף המוזכר בתנ"ך.
כימרה: יצור מן המיתולוגיה היוונית בעל שלושה ראשים: ראש אריה, ראש עז וראש דרקון.
לכימרה גוף אריה בעל כנפי דרקון.
לווייתן: מתואר בתנ"ך כמפלצת ים ענקית הבולעת ספינות ואנשים.
מות'רה: מפלצת יפנית הדומה לעש.
מינוטאור: יצור בעל ראש של שור שנמצא בלב הלבירינת שבכרתים.
סייבר-שד: שד מפלצתי ענק המופיע במשחקי Doom שזומן מהגיהנום על ידי מדענים מרושעים, על מנת לשפרו ברכיבים קיברנטיים.
סירנה: בסיפור האודיסאה, מתוארות הסירנות כבנות כלאיים בין ציפור לאישה.
הן חיות בין הסלעים על גדות הנהר, שם הן מבלות את זמנן בשירה מכשפת.
קולן כה ענוג ומושך, עד שהניסיון להתחקות אחריו, מוליך את השטים בנהר אל מותם בהתרסקות אל הסלעים או בטביעה.
סלמנדרה: סלמנדרה בעלת שש רגליים העומדת בחום האש.
עוג: מפלצת מפחידה וירוקה, דמוית אדם.
מזוהה גם עם הדמות הקולנועית שרק.
ע'ול: מפלצת מפחידה דמיונית בתרבות הערבית.
עוף החול: או בשמו הלועזי הפניקס: ציפור שעם מותה היא עולה באש ונולדת מחדש מתוך האפר.
ענק: יצור דמוי אנוש בעל ממדים גדולים במיוחד.
ערפד: יצור עלוקתי דמוי אדם המוצץ דם מאנשים.
עץ אוכל אדם: צמח טורף אגדי המסוגל לטרוף אדם או חיות גדולות אחרות.
פגסוס: סוס בעל כנפיים החי באיי יוון.
פאון: יצור מיתולוגי בעל פלג גוף עליון וגפיים עליונים של אדם, אך פלג גוף תחתון רגליים וקרניים של תיש.
צ'ופקברה: מפלצת מאמריקה הלטינית שתוקפת חיות משק ומוצצת את דמן.
קוקאטריס: יצור דמוי דרקון בעל ראש תרנגול, והבל פה ארסי.
קנטאור: יצור בעל פלג גוף עליון של אדם ופלג גוף תחתון של סוס.
קרברוס: הכלב התלת-ראשי השומר על שער השאול במיתולוגיה היוונית.
קינג קונג: גורילה ענקית העושה שמות במנהטן.
קראקן: יצור ימי מהמיתולוגיה הנורדית שמטביע ספינות.
קיקלופ: יצור ענקי ובעל עין אחת המופיע בספר האודיסיאה.
קאמפה: מפלצת מהמיתולוגיה היוונית בעלת פלג גוף של אישה, פלג גוף של דרקון, זנב של עקרב וממותניה נבטו 50 ראשים של חיות כגון: אריות, דובים, חזירי בר ועוד חיות פרא מסוכנות.
ראם: יצור מיתי עצום בגודלו המופיע בתנ"ך
רודן: מפלצת יפנית הדומה לפטרנודון.
רוק: עיט ענקי הטורף פילים.
שד: יצור על טבעי ולעיתים אף לא גשמי.
תולעת המוות המונגולית: תולעת החול ענקית המצויה במדבר גובי שבמונגוליה.
ת'סטראל: מפלצת מהיקום של הארי פוטר, המתוארת כסוס שחור בעל ראש דרקון, רעמת פרווה שחורה, שלד בולט וכנפי עטלף ענקיות.
רק אנשים שראו מוות של מישהו אחר יכולים לראות אותה.
מספר חיות אמיתיות נחשבות למוזרות או למשונות מספיק ונחשבים למעין "מפלצות מודרניות".
דיונון ענק ודיונון עצום – חסרי החוליות הגדולים בעולם
דגי מצולות כמו בני משפחת הלועיתיים
דגים חלקלקים כמו צלופחים, מורנות וצלופחי חשמל
כרישים שונים כמו כריש לווייתני, כריש חול נמרי או חסחוסן צלופחי
דגי ענק כמו למפיריים, דגי שמש או מפרשניים
צבים כמו צב גילדי, צב יבשה ענק או צב אליגטור
נחשים גדולים במיוחד כאנקונדה או פיתון מרושת.
חיות אחרות נכחדו, אך נמצאו במאובנים, וגם הן בעלות דמיון למפלצות לדוגמה:
דינוזאורים גדולים כמו הטירנוזאורוס ספינוזאורוס והטריצרטופס
פרוקי רגליים גדולים כמו שפירית ענק, עקרבי מים והארתרופלאורה
וכן יצורי ענק שונים: סטגודון, ממותה, פרצרתריום, דיפרוטודון, הפורוסרקוסיים וכו'.
הדוגמאות אינן קשורות לחיות טורפות ומסוכנות, שגם הן נחשבות לפעמים למפלצות.
"יצאת צדיק" היא תוכנית מציאות ישראלית מסוגת המצלמה הנסתרת, בהנחיית חיים אתגר ששודרה בעבר במסגרת שידורי קשת בערוץ 2, והחל מ-10 בינואר 2018 משודרת בקשת 12. במשך שש עונות הנחה חיים הכט את התוכנית, ומאז 2019 מנחה את התוכנית חיים אתגר.
בכל פרק בתוכן בוחן חיים אתגר (ולפניו חיים הכט) את אמינותם של מספר בעלי מקצוע השייכים לתחום מסוים, כגון מכונאי רכב וחשמלאים.
התוכנית נערכה בשיטת המצלמה הנסתרת: שחקן מטעם התוכנית נשלח לקבל את שירותיו של בעל המקצוע הנחקר, וחיים אתגר עוקב אחרי השירות הניתן מהאולפן, יחד עם מומחה בתחום.
המומחה באולפן עוזר לחיים אתגר ולצופים לחשוף האם בעל המקצוע נוהג ביושר או שמא הוא מרמה את הלקוח המדומה.
בסוף כל פרק הוצגה רשימת בעלי המקצוע אשר "יצאו צדיקים" והם קיבלו כפרס פרסום מוגדל במדריך דפי זהב.
החל מהעונה השישית, חיים הכט (ולאחריו אתגר), נפגש עם הטכנאים אשר התנהגו בחוסר יושרה ומתעמת איתם.
החל מהעונה התשיעית, בסוף כל פרק חיים אתגר מפתיע בשידור חי את אחד הצדיקים שגם תורם לקהילה ומעניק לו את המדליה.
שידור התוכנית החל בסוף 2003, ברצועת הפריים טיים בשעה שמונה וחצי בערב.
פרק הפתיחה רשם מדרוג של 25.8%, ומאז שמרה הסדרה בעקביות על מדרוג גבוה.
העונה השנייה של "יצאת צדיק" הייתה לאחת מעשר התוכניות הנצפות ביותר לשנת 2005 ולשנת 2006 (שודרה בין נובמבר 2005 לפברואר 2006) עם ממוצע של 25.7% ו-570 אלף צופים בממוצע בפרק.
כ-2.5 מיליון צופים נחשפו לעונה.
ביולי 2012 עלתה עונה שלישית.
ביוני 2014 עלתה עונה רביעית וכללה 10 פרקים.
ביוני 2015 עלתה עונה חמישית, וכללה 10 פרקים.
בנובמבר 2012, נמכר פורמט הסדרה לשידור בשוודיה, פינלנד ודנמרק.
ב-10 בינואר 2018, עלתה העונה השישית והאחרונה בהנחיית חיים הכט, לאחר שבמרץ 2018 הודיע הכט כי הוא פורש מהנחיית התוכנית לאחר 14 שנה.
ב-2 באוקטובר 2018 שודרה התוכנית האחרונה בהנחייתו.
בנוסף, חל מהעונה השישית של הסדרה, נוהגת ההפקה להזמין באופן יזום טכנאים לצורך בדיקתם וחשיפתם, לאחר שמצטברות במערכת תלונות רבות עליהן.
ב-21 באפריל 2019 פורסם כי חיים אתגר נבחר להנחיית התוכנית במקום חיים הכט.
העונה השביעית לתוכנית והראשונה בהנחיית חיים אתגר, עלתה לשידור ב-20 ביוני 2019. ב-9 בספטמבר 2020 עלתה לשידור העונה השמינית לתוכנית והשנייה בהגשת אתגר.
העונה התשיעית לתוכנית עלתה לשידור בדצמבר 2021 בהנחיית אתגר.
ב- 6 במאי 2023 שודר פרק מיוחד של יצאת צדיק לרגל עונת העשור של התכנית.
בפרק זה השתתפו לצד חיים אתגר גם חיים הכט ורפי גינת.
בפרק זה הראו אתגר, הכט וגינת את הנוכלים הידועים ביותר לשימצה שהופיעו בתוכנית לאורך השנים.
ביוני 2004 הגיש טכנאי מדיחי כלים תביעת דיבה בסך 350 אלף שקל נגד התוכנית.
בית המשפט קבע כי הפרסום אכן מהווה לשון הרע, אולם לנתבעים עומדת הגנת אמת בפרסום.
בנוסף נמתחה ביקורת על התוכנית, שהציגה כביכול מדיח "מיד ראשונה" שמצב פעולתו מצוין, למרות שהיה מכשיר ישן, בן 16 שנה, שנרכש תמורת 250 שקלים.
ביוני 2015 נעצרו משתתפי "יצאת צדיק" שהפלילו את עצמם בשידור בהעלמת מס.
הם גם צולמו בעת שעשקו קשישים במסגרת עבודתם.
ביוני 2017 הוגשו נגדם כתבי אישום.
במאי 2018 תבע מוסך פיצוי של 420 אלף שקל בגין לשון הרע, לאחר שלטענתו קטע בן דקות ספורות בתוכנית הוביל לפגיעה קשה בפעילות המוסך.
בעקבות הסדר פשרה, קשת הסירה את האזכורים.
התוכנית "יצאת צדיק" קיבלה מספר פרודיות בתוכנית הסטירה "היהודים באים", בהם חיים הכט מגולם על ידי יניב ביטון.
התוכנית הראשונה מתארת את פרשת מהפכת סדום ועמורה, בה לוט נבחן כביכול על היותו צדיק.
תוכנית נוספת מהווה פרודיה על תוכנית חשיפת אינסטלטורים נוכלים ובסופה האינסטלטור המוזמן נסקל באבנים על כך שנגע באישה בנידה.
הקומיקאי יוסי גבני הציג פרודיה בשם "יצאת סדיסט" היורדת על המונופולים בישראל.
ב-2014 הוציאו שרוטונים פרסומת פרודיה בשם "יצאת מעיק" שצוחקת על התוכנית.
גם אדיר מילר הרבה לחקות את הכט בתוכניתו ערב אדיר.
יצחק-הנס קלינגהופר (17 בפברואר 1905 – 31 בינואר 1990) היה פרופסור למשפטים באוניברסיטה העברית וחבר הכנסת.
קלינגהופר נולד בגליציה וגדל בווינה.
הוא רכש את השכלתו האקדמית באוניברסיטת וינה, שם גם קיבל דוקטורט במשפטים ודוקטורט במדע המדינה.
עקב עליית הנאצים נמלט לצרפת ומשם לברזיל ב-1941. ב-1953 עלה לישראל.
היה חבר הסגל האקדמי של הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ושימש בה פרופסור מן המניין מאז שנת 1961 וכדיקן הפקולטה.
התמחה במשפט מנהלי ובמשפט חוקתי.
קלינגהופר היה ממייסדי המפלגה הליברלית וכיהן כחבר הכנסת מטעמה בכנסת החמישית, השישית והשביעית.
ב-15 בינואר 1964 הגיש לכנסת החמישית את הצעת חוק יסוד: מגילת זכויות יסוד של האדם, ה'תשכ"ד-1963, שמשפטנים הגדירו אותה כמלאכת מחשבת, אך הצעתו נדחתה עקב התנגדות הממשלה.
הוא פעל למען כתיבת חוקה למדינת ישראל והציע להקים בית נבחרים שני בישראל, בדומה למדינות רבות בעולם.
עם הקמת הטלוויזיה הישראלית פעל בעד הפעלתה כשידור ציבורי עצמאי ללא השפעה פוליטית.
קלינגהופר שימש היועץ המשפטי של מבקר מערכת הביטחון בשנים 1975–1976, וכיהן כנשיאה הראשון של האגודה לזכויות האזרח בישראל בשנים 1976–1982 וכנשיאה הראשון של העמותה למשפט ציבורי בישראל.
בנוסף כיהן כדירקטור בחברת "אוצר התיישבות היהודים".
בשנת 1988 זכה בפרס צלטנר.
נפטר ב-1990 ונקבר בהר המנוחות.
שנה לאחר מותו, בהוראת חברה־קדישא בירושלים, אותיות לועזיות נמחקו ממצבתו.
ירושלים: האגודה לזכויות האזרח בישראל, ה'תשמ"ד
מגילת זכויות האדם: הקפאון בחקיקה.
תל אביב: המדרשה הליברלית, 1981
סמכות ועדות רגילות של פרלמנט לכפות הופעת עדים ולגבות ראיות בשבועה/ חוקרים ראשיים: י"ה קלינגהופר; ק' קליין.
ירושלים: המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי, ה'תשל"ה
יצורים שמימיים (במקור: Heavenly Creatures) הוא סרט דרמה פסיכולוגית ביוגרפית מניו זילנד משנת 1994 המבוסס על מעשה רצח אמיתי שהסעיר את ניו זילנד בשנות ה-50 של המאה ה-20 .
הסרט בוים על ידי פיטר ג'קסון אותו גם כתב לצידה של פראן וולש ומככבות בו מלאני לינסקי וקייט וינסלט.
עלילת הסרט אשר מתרחשת בשנות ה-50 של המאה ה-20 בעיר כרייסטצ'רץ' שבניו זילנד, מתמקדת בשתי נערות, פולין פארקר בת ה-16 וג'ולייט היולם בת ה-15 אשר מכירות בבית הספר.
הידידות ביניהן הופכת לסיפור אהבה אובססיבי כאשר השתיים מסתגרות בתוך עצמן ויוצרות עולם קסום ופנטסטי משלהן.
המשפחות שלהן מחליטות לנסות ולמנוע מהן להמשיך ולהיפגש, כאשר הוריה של פולין מנסים לשלוח את בתם ללמוד באזור אחר.
בעקבות כך, בסופו של דבר הן מחליטות לרצוח את אמה של פולין על מנת שיוכלו להיות יחד.
מלאני לינסקי - בתפקיד פולין פארקר
קייט וינסלט - בתפקיד ג'ולייט היולם (אן פרי)
שרה פירסי - בתפקיד הונורה ריפר פארקר
דיאנה קנט - בתפקיד הילדה היולם
קלייב מריסון - בתפקיד ד"ר הנרי היולם
סיימון או'קונור - בתפקיד הרברט ריפר
ג'ד ברופי - בתפקיד ג'ון ("ניקולס")
פיטר אליוט - בתפקיד ביל פרי
גילברט גולדי - בתפקיד ד"ר בנט
ג'קסון ושותפתו לכתיבה, פראן וולש, יצאו למחקר מקיף לצורך הפקת הסרט.
וולש, שהייתה מרותקת מהמקרה מילדותה, הגתה את הרעיון להפוך את הפרשה לסרט.
כדי להבטיח דיוק היסטורי, הם לא רק עברו על יומניה האמיתיים של פאולין פרקר, אלא גם ערכו חיפושים נרחבים וראיינו כל אדם שיכלו למצוא שהכיר את הנערות.
גישה יסודית זו אפשרה להם ליצור דרמה מעמיקה המתמקדת בחברותן האינטנסיבית של פרקר והאלם, במקום להסתפק במבט היסטורי גרידא על הפשע.
חלק ניכר מהצילומים נערך במיקומים האמיתיים שבהם התרחשו האירועים.
בין היתר, צולמו סצנות בביתה של משפחת פרקר ברחוב גלוסטר 31, בית התה בהר ויקטוריה, בית הספר התיכון לבנות של קרייסטצ'רץ', ובחלק החיצוני של אחוזת אילם, ביתה של משפחת האלם (אשר שוחזרה דיגיטלית למצבה המקורי).
מפיק הסרט, ג'ים בות', לו מוקדש הסרט, הלך לעולמו זמן קצר לאחר סיום ההפקה.
בות' היה דמות משמעותית בהפקת הסרט, והקדשתו משקפת את תרומתו.
ליהוק השחקניות הראשיות היה תהליך משמעותי.
קייט וינסלט נבחרה לתפקיד ג'ולייט האלם מתוך 175 נערות שנבחנו, ואילו מלאני לינסקי לוהקה לתפקיד פאולין פרקר רק שבועיים לפני תחילת הצילומים.
היא התגלתה על ידי פראן וולש, שסרקה בתי ספר תיכוניים מקומיים בחיפוש אחר דומות לפנין פרקר.
כדי להכין את לינסקי לתפקיד, הראו לה את קלטת האודישן של וינסלט ואמרו לה: "ככה את צריכה להיות טובה".
במהלך הצילומים, לינסקי הייתה מלאת הערכה למשחק של וינסלט ולהכנתה המדוקדקת, מה ששיקף את הדינמיקה בין דמויותיהן על המסך.
סצנות האהבה בין הדמויות הונחו על ידי פיטר ג'קסון להתבצע כאילו הן שתי חברות מסורות המשחקות את דמויותיהן הבדיוניות האהובות.
מורכבות מערכת היחסים בין פאולין לג'ולייט נשארת נושא לספקולציה, עם רמזים ביומנים של פאולין לקשר מיני, אך התעקשות מצד אן פרי (ג'ולייט האלם האמיתית) שלא היה כל יסוד מיני ביחסיהן.
"יצאנו אט" הוא שירו של המשורר והפזמונאי חיים חפר, שהולחן על ידי דוד זהבי ובוצע לראשונה על ידי הצ'יזבטרון.
השיר, שנעשה אהוד מאוד ביישוב ובחברה הישראלית, זכה לגרסאות כיסוי רבות, בהן של שושנה דמארי, אסתר עופרים, יפה ירקוני, אריק איינשטיין, שלמה ארצי, ישי לוי, אייל גולן, אוריאל שלומי, ששי קשת, דני מסנג ולירון רמתי.
בישראל נהוג לנגנו בקהילות ובטקסים צבאיים וממלכתיים ובכלי התקשורת, בימי זיכרון ובאירועים הקשורים למאבק על הקמת המדינה וההגנה עליה.
השיר פורסם ב-1946 בעיתון "במעלה" של הנוער העובד.
דוד זהבי, שראה את השיר בעיתון, החליט להלחינו על אף שלא הכיר באותו הזמן את כותב השיר.
נושאי השיר הם אהבה, פרידה ושכול ברוח אירועי מאבק היישוב על הקמת המדינה; הוא נחשב למבטא את רגשותיהם וחוויתם של אנשי הפלמ"ח שנהגו לשיר אותו בעיקר מסביב למדורה.
לאחר מכן אומץ על ידי לוחמי מלחמת העצמאות, ששכלו רבים מחבריהם במלחמה.
השיר המחורז הכולל ארבעה בתים, מדבר בלשון רבים.
הבית הראשון המתאר את פנייתם של הלוחמים אל החזית, פותח במילים: ומסיים במילות פרידה אל דמות נשית יחידה, ידידה, חברה או רעיה רומנטית, אשר „הַדְּמָעוֹת" „עֲצוּרוֹת" בעיניה, בשל הפרדה, ובשל אי הוודאות אם הלוחמים ישובו מהקרב.
הבית השני ממשיך את תיאורי עצב הפרידה והדמעות אצל הדמות הנשית, ורומז על חוויות משותפות שלה עם מי מהלוחמים אשר נותרו כזיכרון: „וְאַתְּ זָכַרְתְּ אֶת הַשָּׁעוֹת בְּטֶרֶם"; והשורה האחרונה מדגישה את ההקשר הלחימתי: „יָצָאנוּ בַּמִּשְׁעוֹל הַצַּר לַקְּרָב".
בבית השלישי מפרט האני השר על החוויות המשותפות בין הדמות הנשית לבין דמות הלוחם; חוויות אלו כללו: צחוק, ריקוד לקול המוזיקה שמפיקה מפוחית, ומגע גופני של השניים בחיק הטבע:
הבית הרביעי מתאר את רגשות המחסור והגעגועים של הדמות הנשית אל החבר שבחזית המלחמה ואת כללי ההתנהגות והמוסר הנהוגים, או המצופים ממנה; מנת חלקה הם הבדידות, היחידאות בהיותה נאמנה לחבר שבמרחקים, ואלו, המלווים בעצבות ובכובד מביאים לאיטיות: פסיעה איטית, ולהמתנה בשתיקה מאופקת.
יצורים יפהפיים הוא סרט אמריקאי בבימויו של ריצ'רד לה-גראוונס שמבוסס על הספר של קאמי גרסיה ומרגרט סטוהל בעל אותו שם.
הסרט יצא לאקרנים בפברואר 2013.
איתן וייט הוא נער המתגורר בעיירה בשם גטלין בדרום קרוליינה, החולם מדי לילה על נערה, ולא מבין את פשר החלום.
בכל בוקר, לאחר לילה שטוף אותו חלום, איתן מתעורר עם בוץ מתחת לציפורניים, וריח של רוזמרין ולימון, כפי שהיה מתואר בחלומו, כאילו החלום הוא מציאות.
אביו מתמודד עם מות רעייתו על ידי הסתגרות בחדרו, כאשר מטפלת ושמה אמה, המנהלת את משק-הבית ותפקידה הגדול משחושבים מתגלה מאוחר יותר, דואגת לשניהם.
יום אחד מגיעה לעיירה נערה בשם לינה דוקיין, אחייניתו של תושב העיירה מייקן, אשר שאר התושבים טוענים כי הוא לא יוצא מביתו, ובטוחים שביתו רדוף רוחות ועל כן בבית הספר מנדים את לינה.
לינה, עם עבר מרשים של תאונות בבתי ספר, מנפצת את חלונות הכיתה ביומה הראשון, כאשר שתי בנות לועגות לה.
באותו יום רכבה נתקע בגשם ואיתן אוסף אותה.
השניים מתאהבים, מגלים שהם חלמו אחד על השנייה, ומגלים את ההיסטוריה של אמו של איתן ודודה של לינה, בעוד שדודה של לינה מתנגד לחברות הזו.
לאט לאט איתן מגלה את סודה של לינה- שהיא בעצם מטילה (בספר השם הוא מלחשת).
השניים מגלים שבתקופת מלחמת האזרחים סבתא רבתא רבא רבא של לינה, ז'נבייב, החייתה את אהובה בן האנוש, ובכך איבדה את נשמתה, ומאז קללה, האוסרת על אהבת בן אנוש ומטילה, רובצת על משפחתה.
בנוסף, הם מגלים שמהסיבה הפשוטה שאימה של לינה סרפיין ובת דודתה רידלי הפכו למטילות (מלחשות) של האופל, גם לינה תהפוך לכזו.
מאז, דודה של לינה מונע ממנה לפגוש את איתן, עד שאמא של לינה מגיעה לביתו ומנסה לפתות אותו, אך לא מצליחה בשל כישוף שלינה הטילה על ביתו.
איתן הולך לדבר עם לינה, ובביתה איתן מצליח לשבור את המגנים שמציבים בני משפחתה עליה מפניו, והם מבינים שמרגע זה הוא זה ששומר עליה ולא הם.
איתן ולינה מנסים למצוא דרך לשבור את הקללה.
לינה כבר כמעט מתייאשת ודווקא אז היא מוצאת דרך.
הבעיה היא שהדרך היחידה לשבור את הקללה היא להרוג את אהובה, ולכן היא משכיחה מאיתן את מה שהיה ביניהם עד ליום של שחזור מלחמת האזרחים בעיירה, בו איתן נורה על ידי חברו הטוב, והקללה נשברת.
כאשר לינה מגיעה אליו, מופיעות מולה אמה סרפיין, ובת דודתה רידלי, המוכנות לקבלה לצד האפל.
אך רגע לפני שהיא הופכת למלחשת (מטילה) אפלה, היא מגלה כי מי שנורה הוא בעצם דודה מייקן, שלבש את צורתו של איתן, ובשל כך היא הופכת את עצמה למלחשת (מטילה) חצי אפלה וחצי מוארת, משחררת את רידלי, והורגת את אמה.
הסרט מסתיים שישה חודשים לאחר מכן, כאשר איתן בדרכו לקולג' בניו יורק.
הוא מציג את עצמו בפני לינה, והיא נותנת לו ספר שנתנה לו ביום שנפגשו.
איתן קורא קטע מן הספר במכונית ובדרכו החוצה מן העיירה, ברגע שהוא חלם עליו כל כך, לעזוב את גטלין, המכונית עוצרת בפתאומיות.
איתן יוצא מתוכה וקורא בשמה של לינה, כאשר זו בספריה שומעת אותו ומרימה את ראשה, מה שמעיד על זיכרונו בה וככל הנראה גם על סרט המשך.
איתן וייט - אלדן ארנרייך
לינה דוקיין - אליס אנגלרט
גברת לינקולן/סאראפן - אמה תומפסון
מייקון רייוונווד - ג'רמי איירונס
רידלי דוקיין - אמי רוסום
אמילי אשר - זואי דויטש
ג'נבייב דוקיין - רייצ'ל ברוסנהאן
ווסלי "לינק" לינקולן - תומאס מאן
האחים וורנר רכשו את זכויות ההסרטה לרומן "יצורים יפהפיים" בשנת 2009, והחתימו את הבמאי ריצ'רד לאגרונס.
הליהוק לסרט החל בסוף שנת 2011. בפברואר 2012 לוהקה ויולה דייוויס, ובהמשך לוהקו ג'ק אוקונל ואליס אנגלר לתפקידים הראשיים.
אוקונל עזב לאחר מכן את הסרט בשל סכסוך, ואלדן ארנרייך לוהק לתפקיד דמותו של איתן.
ליהוק נוסף כלל את אמה תומפסון בתפקיד כפול כסאראפן וכגברת לינקולן, וג'רמי איירונס בתפקיד דודהּ התימהוני של לינה, מייקון רייוונווד.
הצילומים החלו במאי 2012 בניו אורלינס, והסתיימו בסוף יולי.
הבמאי בחר לשלב אפקטים מיוחדים לצד אפקטים מבוססי מחשב לסצנות מסוימות, בעיקר סצנה בה מתנפצים חלונות הכיתה.
ב-19 בספטמבר 2012 יצא הטריילר הראשון לסרט.
להקת הרוק האלטרנטיבי "Thenewno2" הקליטה את פסקול הסרט באולפני אבי רוד.
יצאתי לחפש מחסה הוא ספרה ראשון של הסופרת יעל ישראל.
זהו קובץ של סיפורים קצרים, שראה אור ב"סדרה הלבנה" בהוצאת עם עובד בשנת 1993. רוב סיפורי הקובץ ראו אור בין השנים 1983 ל-1992, בכתבי העת לספרות מאזנים, אפיריון, פרוזה ושופרא, ובמוספי הספרות של העיתונים מעריב, ידיעות אחרונות, על המשמר ודבר, לפני שכונסו בקובץ זה.
סיפורי הקובץ מאירים מציאות קשוחה בהוויה ישראלית עירונית, לחוצה וקדחתנית.
הסיפורים כתובים כמו סרט קצר, ומציגים מיניות בוטה בסיטואציות של חוסר מוצא נפשי, באמצעות מבע אנושי קשוב ומתוח.
גיבוריהם מורדים בתפקידים החברתיים שבהם הם לכודים, ובניסיונות ההיחלצות שלהם הם שוקעים בהתעסקות פולחנית בגופניותם, והופכים עולם של תשוקה ואלימות למחאה חברתית נוקבת.
רוב הגיבורים חיים מחוץ לזרם המרכזי, ושקועים בעולמם הפנימי המיוסר.
ביניהם, טרנסג'נדר שרצח את מאהבו ונמלט מהחוק בסיפור הפותח "יצאתי לחפש מחסה", צעירה הסובלת מהפרעות אכילה ב"מכורה", זקנה החיה בעולם דמיוני והזוי ומשווה את מאהבה הזקן לכוכב קלינט איסטווד בסיפור "עניבות מאמריקה", צעירה שעוברת לילה סהרורי בטרמפ שלקחה בלוס אנג'לס בסיפור "חטופה", ועוד גיבורים שחייהם הסהרוריים נסחפים למציאות אלימה.
ישראל עוסקת בגופניות כמראה לחיי הנפש של הגיבורים.
הם בודקים את עצמם במראה, מתעסקים בכפייתיות בפולחני גוף, מקיאים, מריירים, אפילו בודקים את צואתם – והכול כאלגוריה לתהליכים הנפשיים הקשים שבהם הם נתונים.
"לא מחסה הוא שמעניקה יעל ישראל לגיבוריה, אלא מראה מלוטשת היטב, שהיא בבחינת מלכודת למערומיו הבלתי מחמיאים של הפרט," כותבת אסנת בלייר בביקורתה במוסף הספרותי של מעריב ב-12 במרץ 1993. והיא מוסיפה: "ישראל בוחרת להכות בקורא ישירות בפניו ואין בה רחמים.
הנוקאאוט הוא מיידי, מפיל דמויות וקוראים כאחד ולא מותיר פתח להתאוששות מהירה.
התייפייפות לשונית אינה נמנית עם מאפייניו של קובץ זה, וההתבוססות הגיבורים בשתיקתם, בשיגעונם, במיניותם המיוסרת ובמלחמתם התמידית בבני זוגם זוכים לתיאורים דקדקניים נטולי עידון לשוני.
אבל לא רוע לב הוא שמנחה את עטה של הסופרת, אלא כאב וכעס על מציאות מסרסת.
הקצב והדינמיות אשר היא מקנה לספרה באמצעות משפטים קצרים, הומור ציני ומתח, כמו היו סרטים קצרים וממוקדים, אינם משלים את הקורא בדבר ניסיונות ההיחלצות של הגיבורים".
יצוא (Export) הוא שם כולל של הסחורות והשירותים המועברים בדרכי סחר ממדינה מסוימת למדינות אחרות.
"יצוא" היא גם פעולת העברת הסחורות והשירותים למדינות אחרות.
היצוא קיים משחר ההיסטוריה לשם העברת סחורות ממקום ייצורן למקום בו הן מבוקשות ומסלולים קבועים, ששימשו להעברת הסחורות מסוימות, כונו נתיבי סחר, למשל: דרך המשי ודרך הענבר.
עם התפתחות המדינות התפתחה גם מערכת מיסוי המסדירה את יצוא הסחורות.
בתקופה המודרנית יצוא מצריך חוזים מסוגים שונים, חוזה מכר, חוזה ביטוח, חוזה הובלה וחוזה התשלום.
אפשר לפלח את היצוא לפי הסחורות והשירותים השונים ואפשר לפלח אותו לפי אמצעי ההובלה המשמשים לביצועו או לפי יעדיו.
היצוא בעל השפעה רבה על מאזני התשלומים של המדינות המייצאות והמדינות המייבאות ועל יתרות מטבע החוץ שלהן.
ליצוא השפעה מתאימה גם על שוק העבודה.
בגלל סיבות אלה המדינות המודרניות מסדירות בחוקים ובתקנות את התחום מתוך דאגה לאינטרסים שלהם וכדי למנוע היצף.
היצוא והיבוא מושפעים מגורמים רבים ובהם יכולת הייצור, הסכמי סחר עם מדינות אחרות, חומות מכס, אמצעי תעבורה זמינים ועוד.
בעבר מדינות תעשייתיות בנו לעצמן אימפריות כאמצעי להבטיח שוק יצוא לסחורות שלהן.
בהווה מדינות רבות מאוחדות במסגרות בין-לאומיות, לדוגמה השוק האירופי האחיד, המגוננות על החברות ובונות את חומות המכס כלפי מדינות שמחוץ למסגרת.
לפי נתוני מינהל סחר חוץ של משרד הכלכלה והתעשייה, היצוא מישראל צמח מ-67.7 מיליארד דולר ב-2009 ל-114 מיליארד דולר ב-2019.
יצהרוניים (שם מדעי: .Elaeagnaceae Juss, שם קודם: עץ השמן) היא משפחה קטנה של שיחים או עצים נשירים או ירוקי-עד מסדרת הוורדנאים, המשפחה מונה 3 סוגים ו-102 מינים וקרויה על שם הסוג הגדול בה, יצהרון (Elaeagnus) שכולל 92 מינים.
תפוצתה של המשפחה משתרעת באזורים בעלי אקלים ממוזג והסובטרופי של חצי כדור הארץ הצפוני שכולל אירופה, אסיה ואמריקה הצפונית כמו גם באזורים טרופיים כגון אוסטרליה.
שני נציגים ממשפחה זו בצמחיית הבר והתרבות של ישראל.
האחד הוא המין הנדיר יִצְהָרוֹן מַכְסִיף (עֵץ-הַשֶּׁמֶן הַמַּכְסִיף) בעיני חלק מהבוטנאים הוא נחשב פליט תרבות הגדל גם כעץ נוי ותועלת בצפון מישור החוף (חוף הגליל, ועמק עכו) ובחרמון.
השני, יצהרון מנוקד (Elaeagnus pungens), הוא עץ תרבות ונוי שמוצאו דרום-מרכז סין ודרום-מזרח, יפן, קוריאה וטדז'יקיסטן.
מינים רבים במשפחה מתאימים לאקלים מדברי ולהשקיה מליחה.
כל המינים מקיימים סימביוזה מיוחדת עם החיידק (Frankia) היוצר פקעיות שורש על השורשים ומאפשר קיבוע חנקן בקרקע וטיובה ואולי פלישה.
המשפחה קרויה על שם הסוג יצהרון והופיעה לראשונה לפני 20 מיליון שנה בתקופת המיוקן.
היפופיאה (Hippophae) - צמחים דו-ביתיים, פרחים חד מיניים; התפרחות מופיעות לפני עלים.
העלים יושבים או בעלי פטוטרת יושבים ומסורגים.
עוקץ הפרח קיים או נעדר, הגביע בעל 2 אונות, צינור הפרח לא בולט ומספר האבקנים 4.
יצהרון (Elaeagnus) - צמחים פוליגמיים, פרחים דו מיניים וחד מיניים.
עוקץ הפרח קיים, הגביע בעל 4 אונות, צינור הפרח בולט ומספר האבקנים 4.
שפרדיה (Shepherdia) - צמחים דו-ביתיים, חד מיניים.
תפרחות המופיעות בדרך כלל אחרי עלים (למעט Shepherdia argentea).
עוקץ הפרח נעדר, הגביע בעל 4 אונות, צינור הפרח בולט ומספר האבקנים 8.
השם "עץ שמן" ניתן למין יצהרון מכסיף (Elaeagnus orientalis) במילון "ילקוט הצמחים" (הערה 519) משנת 1930 על סמך דעותיהם של מומחים רבים ואושרר כשם הסוג והמשפחה במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 330 בשם עֵץ-הַשֶּׁמֶן.
בשנת 2002 השם חודש ושונה ליצהרון, משום שבוודאי מין זה אינו עֵץ-שֶׁמֶן שבא במקרא, במשנה ובתלמוד.
זיהוי זה נראה לא סביר לאור כך שקרוב לוודאי שעץ זה הובא ארצה רק בתקופה הצלבנית ובכל מקרה זהו עץ נדיר שאיננו בולט בין עצי הבר של ארץ ישראל.
מניחים שהפרטים המצויים בישראל הם פליטי תרבות.
קוטר גזע העץ קטן יחסית וקשה להניח שניתן היה להשתמש בו כעץ לבנייה כאמור בפסוק " "ויעש בדביר שני כרובים עצי שמן עשר אמות קומתו...
ואת פתח הדביר עשה דלתות עצי שמן האיל מזוזות חמישית" (מלכים א ו כ"ג-ל"א).
השם שחודש על ידי האקדמיה ללשון העברית - יִצְהָרוֹן - משמר את המשמעות בשם המדעי הקשורה לשֶׁמֶן.
השם המדעי של הסוג Elaeagnus ושל המשפחה: Elaeagnaceae נגזר מיוונית: elaia – "עץ זית", agnos - טהור, צנוע.
שיחים או עצים נשירים או ירוקי-עד קוצניים או לא קוצניים.
רוב החלקים בעלי קשקשים תריסניים אופייניים, כסופים או חומים ו/או שערות כוכבים, לפעמים הענפים מסתיימים בחוד קוצני.
הלוואים נעדרים, פטוטרת קיימת בדרך כלל, לפעמים קצרה.
העלים פשוטים, מסורגים נגדיים או דוריים והם פשוטים ומכוסים בשערות כוכביות או קשקשים תריסניים (דמוי תריס) מכסיפים או חומים-זהובים.
טרף העלה לעיתים קרובות נוקשה, לעיתים רחוקות קרומי, פשוט, השוליים תמימים או כמעט תמימים, שעירים, פניהם מכוסים בצפיפות בשערות כוכביות או בקשקשיים (לפעמים קירח בצד העליון ביצהרון רחב-עלים או יצהרון מנוקד).
התפרחות הן אשכולות קצרים (בלתי מסוימות), אגודות, לעיתים רחוקות הפרחים חיקיים בודדים או זוגות.
הפרחים נכונים, בעלי עטיף פשוט, (בעלי סימטריה רדיאלית), דו-מיניים או חד-מיניים (צמחים דו-ביתיים) ובעלי צינור פרח, שבקודקודו ערוכות אונות הגביע.
צינור הפרח הוא מבנה שנוצר מהתערות (אחוי) של מצעית הפרח, בסיס עלי הגביע, עלי הכותרת והאבקנים.
לעיתים הוא נראה כגביע הפרח.
צינור הפרח של הצמחים הדו-מיניים והנקביים הוא דמוי צינור פחות או יותר מעל השחלה שמסתיים ב-2 עד 6 אונות של הגביע, לעיתים רחוקות 8. במינים של הסוג היפופיאה צינור הפרח של פרחים הזכריים דמוי גביע ובעל 2 אונות קרומיים.
האבקנים 4 עד 8, כפליים ממספר עלי העטיף בפרחים זכריים או כמספר עלי העטיף בפרחים דו-מיניים והם מסורגים ביניהם.
הזירים מפורדים ומעורים לצינור הפרח.
המאבק מתחבר מבסיסו אל הזיר (basifixed anther) או מתחבר מגבו אל הזיר באזור צר יחסית (dorsifixed anther).
השחלה עילית אבל סגורה בחוזקה מכל צדדיה בחלק הבסיסי המובחן של צינור הפרח והיא נראית כשחלה תחתית.
השחלה בת עלה שחלה אחד, מגורה אחת, ועמוד שחלה מוארך וצר, השיליה בסיסית, וביצית אחת ישרה (הקודקוד של גוף הביצית בקו ישר עם העוקץ שלו ובהמשכה) והיא נישאת בבסיס השחלה.
הפרי בית גלעין מדומה שאינו נפתח, מכיל אגוזית מכוסה מכל צדדיה בצינור הפרח.
הפרי מכיל זרע אחד, חסר אנדוספרם.
העובר זקוף ולו 2 פסיגים מורחבים ובשרניים.
יצהר הייתה חברה לייצור שמן וסבון שהפעילה בית חרושת בנחלת יצחק ולאחר מכן באשדוד.
בית החרושת יצהר בנחלת יצחק נפתח בשנת 1934 על ידי משה סלצבובסקי, האחים לויטין, מאיר ברגר והאחים טורבוביץ.
בתחילת דרכו ייצר המפעל שמן בטנים תחת המותג "לשד".
באותה עת שלטה בשוק השמנים בישראל חברת "שמן" אשר הסכימה למכור את תוצרתה רק לחנויות שפעלו איתה באופן בלעדי, דבר שהקשה על חדירת יצהר לענף.
בשנת 1937, בעקבות הקשיים הכלכליים, הוכנס ישראל ליכטנשטיין כשותף במפעל.
לאחר מספר שנים פרשו המייסדים וליכטנשטיין ושמעון סגינדר רכשו את חלקם במפעל.
חלק מהמייסדים הקימו בשנת 1947 את מפעל טית בית בפתח תקווה.
באותה תקופה, היו יצהר ושמן תעשיות שני היצרנים הגדולים של שמן בארץ ישראל.
בשנת 1952 כללו מוצרי החברה:
שמנים נוזליים: שמן בוטנים, שמן זית, שמן חמניות, שמן כותנה, שמן סויה, שמן קוקוס - תחת שם המותג "קוקוסול" ושמן שומשמין
סבונים: סבון כביסה "בית" וסבון מטבח
משחת שיניים יצהר ומי פה "אורול"
בשנת 1960 הוקמה חברת קרן לשיווק משותף של התוצרת של "טית בית", "יצהר", ו"עץ הזית" ובהמשך צורפה גם "אוליבקס" וחברות אלו הקימו יחד עם "שמן" קרטל, בחסות הממשלה, לחלוקת השוק בין היצרנים.
בתחילת שנות ה-70 תמכה החברה בקבוצת כדורגל הנשים מיל"ן ששינתה את שמה ל"מיל"ן יצהר".
במסגרת החוזה תמכה החברה בפעילות הקבוצה ואף סייעה בהעסקת השחקניות.
בעקבות שרפה במפעל בנחלת יצחק, בשנת 1977, הוקם מתקן זיקוק חדש באזור התעשייה עד הלום באשדוד ומפעל חדש בבאר טוביה.
בדו"ח מבקר המדינה משנת 1986 נקבע שהיעילות של מפעל יצהר הייתה נמוכה ב-46% מזו של טית בית, המפעל היעיל ביותר בענף ייצור השמן בישראל.
במהלך השנים נרכש מפעל יצהר באשדוד מכונס נכסים, על ידי הבעלים של טית בית והחברות אוחדו.
בשנת 2012 הגיעה חברת טית בית (יצהר) לכינוס נכסים ונמכרה.
יצא לתרבות רעה הוא ביטוי עברי מתקופת התנאים שמשמעותו עזיבת דרך החיים של התורה, בדרך כלל לטובת דרך אלילית או יצרית.
בדברי חז"ל נאמר ביטוי זה על כמה אישים שפרשו מדרך התורה.
אחת הדמויות הידועות ביותר בהקשר זה היא אלישע בן אבויה.
הביטוי מוזכר גם לגבי אבשלום, דואג האדומי ואחרים.
ביטוי דומה הוא "שנה ופירש" שמשמעותו היא לומד תורה שהפסיק את תלמודו ופרש לדרך שונה.
הביטוי "תרבות רעה" מצוי אף הוא בספרות חז"ל לציון התנהגות וארחות חיים שליליים.
ביטוי זה מופיע בספרות חז"ל פעמים רבות.
בספרא נאמר שאין לתת צדקה כאשר זו עלולה לגרור את מקבל הצדקה לתרבות רעה: "אם החזקת אפילו ארבעה וחמשה פעמים חזור והחזק תלמוד לומר והחזקת בו, יכול אפילו אתה מפסידו לתרבות רעה תלמוד לומר עמך".
לדעת אביי, מנחם, שהיה אב בית דין בימי הלל הזקן, יצא לתרבות רעה: "יצא מנחם ונכנס שמאי.
אביי אמר: יצא לתרבות רעה".
ב מובא: "בנוהג שבעולם אדם שאומר לו חברו פלוני 'הכה לבנך' יורד עמו עד לחייו, ומה תלמוד לומר "חושך שבטו שונא בנו"?
ללמדך שכל המונע בנו מן סוף בא לתרבות רעה ושונאהו.
שכן מצינו בישמעאל שהיו לו געגועים על אברהם אביו ולא רדהו ויצא לתרבות רעה ושנאהו והוציאו מביתו ריקם".
בספר מנורת המאור כותב לגבי חינוך הבנים:
הרמ"א כותב לגבי נידוי: "ומנדין למי שהוא חייב נידוי, ואפילו יש לחוש שעל ידי כן יצא לתרבות רעה, אין לחוש בכך".
הראי"ה קוק בספר אורות התורה כותב על אחת הסיבות ליציאה לתרבות רעה:
יצורים ליליים הוא מותחן נאו-נואר פסיכולוגי אמריקאי משנת 2016, שכתב, ביים והפיק טום פורד.
זה הוא סרטו השני של פורד, אחרי "סינגל מן" משנת 2009. בתפקידים הראשיים משחקים ג'ייק ג'ילנהול בתפקיד כפול, ואיימי אדמס.
בתפקידי משנה: מייקל שאנון, ארון טיילור-ג'ונסון, ארמי האמר, איילה פישר ואלי באמבר.
הסרט הוא עיבוד קולנועי לרומן משנת 1993 בשם "טוני וסוזן" מאת אוסטין רייט , והעלילה מעובדת כסיפור בתוך סיפור: רומן שכתב הסופר אדוארד שפילד (ג'ילנהול), מהווה אלגוריה של יחסיו עם גרושתו, בעלת הגלריה לאמנות סוזן מורו (אדמס), הקוראת את כתב היד ומזהה את ההקבלות בין העולם האמיתי לרומן הבדיוני.
הסרט מתפתח כעלילה לא ליניארית, המדלגת בין שני הסיפורים ובין הווה ועבר.
סוזן מורו, בעלת גלריה מצליחה בלוס אנג'לס, התגרשה מהסופר אדוארד שפילד לפני 19 שנה.
בהווה, היא נשואה לאיש העסקים האטון מורו ולהם בת מתבגרת בשם סמאנתה.
עסקיו של האטון כושלים והוא לא מכניס כסף להחזקת הגלריה, מרבה להיעדר מהבית ונישואיהם מידרדרים.
סוזן מקבלת בדואר חבילה מאדוארד המתגורר באוסטין, טקסס, ובה כתב היד של הרומן החדש שלו, שצפוי לצאת לאור בקרוב.
לכתב היד צירף אדוארד מכתב שבו הוא מזמין את סוזן לארוחת ערב במהלך ביקורו הצפוי בלוס אנג'לס, ומסביר שהרומן נכתב בהשראתה ומוקדש לה, ומן הראוי שהיא תהיה הראשונה שתקרא אותו.
הרומן נקרא "יצורים ליליים", כהרמז לכינוי החיבה שלה בפי אדוארד, "חיית לילה", משום שהיא ממעטת לישון בלילות.
במהלך ערב פתיחת תערוכה בגלריה, סוזן מביעה באוזני חברתה האמנית אליסיה את אומללותה בחיי עושר ריקים ממהות, ומתוודה שהיא שונאת את עבודתה כמנהלת, במקום להיות אמנית.
אליסיה נשואה לקרלוס ההומוסקסואל, אמן אף הוא, המנחם את סוזן באמרו שעולם האמנות מכאיב הרבה יותר מ"העולם האמיתי".
סוזן חוזרת לביתה ושוקעת בקריאת הרומן.
טוני הייסטינגס (ג'ייק ג'ילנהול) הוא איש משפחה עדין נפש, נשוי ללורה ואב לאינדיה.
שלוש הדמויות הן ייצוגים ספרותיים של אדוארד שפילד, סוזן מורו ובתה סמנתה.
במהלך נסיעה לילית של משפחת הייסטינגס לחופשת קיץ בעיר מארפה שבמערב טקסס, נטפלים אליהם שלושה פושעים: ריי מרקוס, לוּ בייטס וסטיב אדמס, המכונה "טורקי" ("טֶרְק"- Turk).
הם פוגעים במכונית המשפחה, מאלצים את טוני לעצור בשולי הכביש ומאשימים אותו בתאונה.
הפושעים מסלימים את העימות לכדי תגרה אלימה שבסופה חוטפים ריי ו"טרק" את לורה ואינדיה במכוניתו של טוני, ומשאירים את טוני חסר אונים עם לו המאלץ אותו לנהוג במכוניתו של ריי אל דרך עפר.
טוני רואה בדרך את המכונית שלו חונה ליד קרוואן ישן, אך לו מאלץ אותו להמשיך לנהוג, ובקצה הדרך הוא משליך את טוני מהמכונית ומסתלק.
מאוחר יותר בלילה, חוזרים ריי ולו ומחפשים את טוני בתואנה שלורה מחפשת אותו, אך הלה מסתתר מפניהם.
עם שחר, טוני הולך אל הכביש, מגיע לבית חווה ומתקשר למשטרה.
מכוניתו של טוני נמצאת נטושה וריקה, ועל חקירת המקרה מופקד הבלש רוברטו "בובי" אָנְדֶס.
השניים יוצאים יחד לשחזר את אירועי הלילה, ובדרך העפר, בקרבת הקרוואן שלידו חנתה מכוניתו של טוני בלילה, הם מוצאים את גופותיהן העירומות של לורה ואינדיה, שנאנסו ונרצחו.
סיפורו של טוני מאומת לאחר שטביעות אצבעותיה של לורה נמצאו על שלדת המיטה בקרוואן.
אכול רגשי אשמה על שלא השכיל להציל את אשתו ובתו, עולמו של טוני חרב עליו.
בקיץ כעבור שנה, אנדס מודיע לטוני שסטיב "טרק" אדמס נהרג במהלך שוד כושל.
שודד שני נתפס, ושלישי נמלט.
במסדר זיהוי, טוני מזהה בוודאות את לו בייטס כשודד שנתפס.
אנדס מסיק שהשודד שנמלט הוא ריי מרקוס, ומאתר את ריי בבקתה נטושה שהוא השתלט עליה.
טוני מזהה את ריי ואנדס עוצר אותו, אך ריי מכחיש את ההאשמות ומשוחרר בנימוק שהראיות נסיבתיות בלבד.
אנדס מתוודה באוזני טוני שהוא גוסס ממחלת סרטן הריאה, מאלצים אותו לפרוש מעבודתו, ואין לו סיכוי להשיג אישום ברצח נגד ריי מרקוס, בנימוק משפטי שמצב בריאותו פוגע במקצועיותו.
מכיוון שאין לו מה להפסיד, אנדס מחליט לקחת את החוק לידיו ולסייע לטוני לעשות צדק.
השניים חוטפים את ריי ואת לו, ומפעילים עליהם לחץ פסיכולוגי תחת איומי אקדח.
כאשר אנדס הולך להקיא, ריי ולו מנסים להימלט.
אנדס פוצע ביריית אקדח את לו, וריי מצליח לברוח.
אנדס מוודא את הריגתו של לו, נותן לטוני אקדח ושולח אותו לרדוף אחרי ריי.
טוני מוצא את ריי בקרוואן שבו נרצחו לורה ואינדיה, וריי מתגרה בו תוך שהוא מספר כיצד נהנה מהאונס והרצח.
טוני יורה בריי למוות, אך ריי מספיק להכות בפניו של טוני במחתת גחלים, ומעוור אותו.
ביציאתו מהקרוואן, טוני העיוור מועד ונופל על האקדח, ונהרג מפליטת קליע.
סוזן מזהה בדמותו של טוני את אדוארד, ורואה בתוכנו האפל והאלים של הרומן רצון של אדוארד להיפרע ממנה על האופן הבוגדני שהיא נהגה כלפיו.
היא מתחילה לבחון את השתלשלות חייה, זכרונותיה מהשנים איתו מוצגים כקטעי פלשבק, והעולם האמיתי נחלק בסרט להווה ועבר.
היא מתקשרת להאטון שנמצא בנסיעת עסקים כביכול, ומגלה באקראי שהוא בוגד בה.
בעקבות קריאת סצנת מציאת הגופות, סוזן מתקשרת בדאגה לבתה, לוודא ששלום לה.
שיחת הטלפון מוצאת את סמנתה ישנה עם בן-זוג, ושוכבת באותה תנוחה שבה נמצאה גופתה של אינדיה בספר.
סוזן משחזרת לעצמה את תקופת אהבתה לאדוארד.
הם למדו יחד בבית הספר התיכון "הייסטינגס" בטקסס, והיו מאוהבים.
דרכיהם נפרדו כאשר סוזן למדה באוניברסיטת ייל, ואחר כך עברה לניו יורק ללימודי תואר שני באמנות באוניברסיטת קולומביה.
הם נפגשו שוב במקרה כאשר אדוארד בא לניו יורק לנסות להתקבל ללימודים ב"קולומביה".
סוזן נזכרת איך סיפרה לטוני שאחיה ההומוסקסואל, קופר, היה מאוהב בו, וכיצד אמה ניסתה לשווא להניא אותה מלהינשא לאדוארד ולעבור לטקסס, משום שסברה שאדוארד לא ראוי לבתה.
כעת, סוזן מודה שאהבה את אדוארד, אך לא האמינה בו.
היא נזכרת כיצד נישואיהם הידרדרו מכיוון שאדוארד ביקש להתמקד בעבודתו כסופר, אך היא לא ראתה עתיד בשאיפותיו הספרותיות, וזלזלה בכתבי היד שלו.
היא טענה שהם לא מתאימים זה לזה, משום שהוא רומנטיקן רגיש, בעוד היא אשה מעשית שחיה "בעולם האמיתי", והוא פירש את טענתה כמייחסת לו חולשת אופי.
היא התחילה לבגוד באדוארד עם האטון, בטרם התגרשה ממנו ונישאה להאטון.
אדוארד ניתק את הקשר איתה אחרי שגילה שהיא הייתה בהריון ממנו, אך עברה הפלה בסתר, בתמיכתו של האטון.
בעקבות קריאת כתב היד, סוזן חשה אשמה על האופן שבו פגעה באדוארד, ושולחת לו אימייל שבו היא מגדירה את הרומן "שובר לב", מבקשת לפגוש אותו, וחותמת "באהבה, סוזן".
סוזן ממתינה לשווא לאדוארד שלא מגיע, בעוד המסעדה מתרוקנת מיושביה.
הסרט מתחיל במיצג המתקיים בגלריה של סוזן, ובו רוקדות נשים עירומות, עבות בשר ונפולות חזה, כמסר לכך שגם נשים שאינן הולמות את מודל הגוף האידיאלי העכשווי, יכולות להיות מאושרות בעולם חומרני.
הדימוי נוגד את סוזן בעלת ההופעה הנאה והאלגנטית, החיה בלי אושר.
מאחר שאדוארד כתב את הספר בהשראת סוזן, היא רואה דמיון בין אדוארד לטוני הבדיוני, שניהם נראים חלשי אופי.
כמו אדוארד, שכנגד הגינות ורוך, נבגד, כך התנהלותו האדיבה והכנועה של טוני כלפי הפושעים מסתיימת בחטיפת אשתו ובתו, כאשר ההפלה שסוזן עשתה, וגרמה לכך שאדוארד איבד את משפחתו, משולה ברומן לרצח של לורה ואינדיה.
כאשר אדוארד תופס את סוזן והאטון אחרי ההפלה, הם יושבים במכונית בשעת חשיכה, בעוד אדוארד עומד מולם חסר אונים, כפי שטוני עמד חסר אונים לנוכח חטיפת לורה ואינדיה במכוניתו.
שתי אנלוגיות מרומזות קושרות בין הסיפורים.
האחת - בין הרצח להפלה, כאשר סמאנתה נראית שוכבת במיטה באותה תנוחה שבה נמצאה גופת אינדיה, בת-דמותה הספרותית, והשנייה - כשמתברר שאדוארד בחר בשם בית הספר שבו למד יחד עם סוזן, כשם משפחת גיבור הרומן ("הייסטינגס").
נראה שגם הבחירה ב"אינדיה" כשם בתו של טוני ברומן איננה מקרית, כשהיא נושאת את שם השחקנית המגלמת את סמאנתה, בתה של סוזן (בספר המקור, שם בתו של טוני הוא הלן).
שני הסיפורים, הרומן והעולם האמיתי, מסתיימים בנקמה, ובשניהם אדוארד מנסה להיפרע מסוזן על בגידתה בו, גם אם בצורה מגושמת.
ברומן, טוני הורג את האנס הרוצח בתמיכה מוסרית של הבלש בובי אנדס, אך מתעוור ונהרג בעצמו.
בעולם האמיתי, הרומן מעורר מחדש את רגשות האהבה של סוזן כלפי אדוארד, והיא נענית להזמנתו לארוחת ערב, ורמת הציפיות וההתרגשות שלה עולה, אך בסופו של דבר הוא לא מגיע, ומציב אותה בנעליו שלו, כאישה הנבגדת שחייה הרוסים וריקים מתוכן.
בעוד סופו של גיבור הרומן ברור, סיבת אי-הגעת אדוארד לפגישתם נשארת עלומה, וסוזן נותרת בודדה בייסוריה בתוך מסעדת יוקרה, כהמחשה של חייה החומרניים הריקים ממשמעות, כפי שהיו חייו כאשר בגדה בו.
+שחקניםדמויותג'ייק ג'ילנהולטוני הייסטינגסמייקל שאנוןהבלש רוברטו "בובי" אנדסארון טיילור ג'ונסוןריי מרקוס, איש כנופיית פשעקארל גלוסמןלו בייטס, איש כנופיית פשעאיילה פישרלורה, אשתו של טוני הייסטינגסאלי באמבראינדיה, בתם של טוני ולורה הייסטינגסרוברט אראמאיוסטיב "טֶרְק" אדמס, איש כנופיית פשעגראהם בקל לוטננט גרייבס, מפקדו של הבלש אנדס
ב-24 במרץ 2015 נמסר שטום פורד יביים את הסרט עבור חברת "Smoke House" שבבעלות משותפת של ג'ורג' קלוני וגרנט הסלוב, לפי עיבוד קולנועי שפורד כתב בעצמו לספרו של אוסטין רייט.
בפועל, הסרט הופק על ידי Fade To Black, חברת ההפקות של פורד.
שלב הצילומים החל בלוס אנג'לס ב-6 באוקטובר 2015, והושלם כעבור חודשיים.
תקציב ההפקה היה $22,500,000. כדי לחסוך השקעה בהקמת תפאורה לצילומי אולפן, הסרט צולם באתרים אותנטיים בקליפורניה: לוס אנג'לס, מאליבו, לנקסטר, וכן במדבר מוהאבי.
צילומי החוץ באור יום צולמו, בנוסף למדבר מוהאבי, גם בפאלמדייל.
המעצב האמנותי של ההפקה, שיין ולנטינו, סיפר שכדי להעניק לנופי המדבר מראה טקסני, היה צורך להסתיר את עצי יהושע הנפוצים במוהאבי, אך לא גדלים בטקסס.
ולנטינו הוסיף שכנקודת התייחסות לעיצוב נופי המדבר, הוא השתמש ב"פריז טקסס" של וים ונדרס, משום שראה דמיון בין נדודי הדמות שגילם הארי דין סטנטון, ובין הבעיה של טוני הייסטינגס שלא זכר בדיוק את מקומות אירועי הלילה.
הבית ששימש כמגוריהם של סוזן והאטון, וכמשרדה של סוזן, הוא נכס במליבו, שבעת צילומי הסרט היה בבעלותו של יזם הנדל"ן קורט רפפורט (הנכס, המשתרע על שטח של 4,600 מ"ר בקירוב, נמכר במרץ 2017 תמורת 120 מיליון דולר למיליארדר דאריל כץ, בעלי קבוצת ההוקי "אדמונטון אוילרס").
ולנטינו סיפר שהבית נבחר משום שהארכיטקטורה שלו מדגישה את היותה של סוזן לכודה ומבודדת מקשריה עם משפחתה, ואת טיב יחסיה עם בעלה הנוכחי.
על מנת להתאים את הבית לעולם של סוזן, ולבסס את הצילומים על צללים, ולנטינו ריהט את הבית ברהיטים כהים, בהשראת הסגנון שבו ריהט פורד את ביתו שלו.
רבות מיצירות האמנות בביתה ובמשרדה של סוזן, נלקחו מאוסף האמנות הפרטי של פורד.
בנוסף ל"פריז טקסס", ולנטינו שאב רעיונות לעיצוב ממספר סרטים בקולנוע הקלאסי: "המדבר האדום" (מיכלאנג'לו אנטוניוני), "כביש אבוד" (דייוויד לינץ') ו"מיני ומוסקוביץ'" (ג'ון קסאווטס).
סצנת הסיום צולמה במסעדה היפנית היוקרתית "יאמאשירו הוליווד" ברובע "הוליווד הילס", לפי בחירתו של פורד.
במאי 2015 נרכשו זכויות ההפצה העולמיות על ידי חברת "סרטי פוקוס", חברה בת של סרטי יוניברסל, תמורת 20 מיליון דולר, במהלך פסטיבל קאן באותה שנה.
הקרנות הבכורה התקיימו ב-2 בספטמבר 2016 במסגרת פסטיבל הסרטים של ונציה, ב-9 באותו חודש - בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, וב-14 באוקטובר באותה שנה - במסגרת פסטיבל הסרטים של לונדון.
בארצות הברית, הסרט יצא בתפוצה מצומצמת לבתי קולנוע נבחרים ב-18 בנובמבר 2016, והופץ לקהל הרחב ב-9 בדצמבר.
בעולם, הסרט גרף בבתי הקולנוע הכנסות בסך $32,329,726, ועוד $2,345,551 במכירות לצפייה ביתית (DVD, Blu-ray).
אתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון 73 מתוך 100, בשקלול 261 ביקורות.
סיכום הביקורות הוא שהסרט משוחק היטב וחביב לצפייה, ומבליט את היכולת הייחודית של פורד, כתסריטאי ובמאי, לראות ולספר עלילה.
אתר Metacritic העניק ציון 67 מתוך 100 על בסיס 45 ביקורות שהוגדרו "אוהדות בדרך כלל".
בעקבות ההקרנה בפסטיבל ונציה, דייוויד רוני כתב ב"הוליווד ריפורטר" שהסרט משלב יחד את דייוויד לינץ', אלפרד היצ'קוק ודאגלס סירק, ופורד הוא מספר סיפורים מוכשר, בעל טביעת עין לפרטי דמויות, צבע וקומפוזיציה.
לדידו של רוני, משחקה של אדמס הוא "הצגה של אשה אחת", ומדובר בליהוק מושלם שבו כל שחקן מותיר רושם חד.
באותה נימה, פיטר בראדשו כתב ב"גארדיאן" שזהו מותחן נקמה אפל ההופך את בטנו של הצופה מתוך מתח וחרטה, אימה וייאוש בסגנון נבוקובי.
על אף שכמה סצנות מעולם האמנות בלוס אנג'לס ארוכות, זהו מותחן סוחף מתובל ברשעות טהורה.
סקוט שאק כתב שזהו סרט אוונגרד המכה את הצופים באֵלֶם, והוא יותר אמנות מאשר קולנוע.
בעקבות ההכרזה על תשע מועמדויות לפרס באפט"א, יצאה הסופרת ומנחת הטלוויזיה ויקטוריה קורן מיטשל חוצץ נגד הסרט, תקפה את עמיתיה ששבחו אותו, וקראה להימנע מלצפות בו.
את זעמה עוררו תמונות החטיפה והגופות העירומות.
מיטשל תקפה אישית את פורד על העיצוב האסתטי של הגופות, משום שגופות של נשים שנאנסו ונרצחו, אינן מראה אסתטי.
היא הגדירה זאת כ"פורנוגרפיה גינפובית של מוות" (Gynophobic death-porn; גינפוביה = פחד מנשים).
יתרה מכך, מיטשל התרעמה על שכל המועמדים הם גברים, תוך התעלמות ממשחקן המבריק של הנשים בסרט.
אורי קליין סבר שחולשתו העיקרית של הסרט היא שסיפור המסגרת רדוד, והסיפור שבתוכו לא מפצה על כך.
לדעת קליין, פורד לא נותן טיפול מעמיק דיו לשורת הנושאים שהסרט עוסק בהם: בגידה, אשמה, חרטה ונקמה, וכיצד שגיאות העבר משליכות על ההווה.
התוצאה היא גיבוב מבלבל, לעיתים עד גיחוך.
בניגוד לקליין, אורון שמיר סבור שמדובר בסרט מהפנט שנראה כאילו יצא מהקרביים של פורד, מותחן פסיכולוגי מסויט עם עלילה קשה לעיכול ותחושת מחנק ההולכת ומתפשטת בהדרגה.
שמוליק דובדבני ראה בסרט שילוב של מותחן נקמה נוסח שנות ה-70 עם סאטירה חברתית אפלה על עולם האמנות של לוס אנג'לס.
לדידו, הסרט הוא מסע מהפנט אל מעמקי נשמתה של החברה הגבוהה, הנחשפת במערומיה ובמלוא פגיעותה.
לדעתו של עופר ליברגל, מדובר ביצירה מרתקת, משום שאלמנטים מהותיים פתוחים ליותר מקריאה אחת, ולמרות פגמים הנובעים מהיצמדות לייצוגים מוקצנים של העולם.
לדעת אבנר שביט, האלמנטים של אמנות ברמתה הגבוהה ביותר, לא משאירים חותם, בעיקר בגלל משחק סולידי מדי של אדמס וג'ילנהול.
תומר קימרלינג סבור שהסרט נראה נהדר, מלוהק בחוכמה ומספר סיפור מורכב, אך בסופו של דבר, היומרה נשארת ללא כיסוי.
רומרוחוג נשים מבקרות קולנוע19 בדצמבר 2016"אמא יקרה" קולנועית הגרועה ביותר של השנהלורה ליני (כאמא של סוזן)
כמו כן, מייקל שאנון זכה בפרס מיוחד של אגודת מבקרי הסרטים של סן דייגו עבור עבודתו בסרט זה ובשלושה סרטים נוספים: ספיישל חצות; לאבינג; אלוויס וניקסון.
יצאת כוכב הוא סרט קולנוע בהנפשה ממוחשבת אמריקאי-בריטי לילדים משנת 2014, מסוגת קומדיה, הרפתקאות ומוזיקה, המבוסס על סדרת הטלוויזיה "דן דוור" שנוצרה על ידי ג'ון קאנליף ואייבור ווד.
הסרט בוים על ידי מייק דיסה, נכתב על ידי ניקול דובוק והופק על ידי רוברט אניך קול.
הסרט הוקרן לראשונה בבתי הקולנוע בבריטניה בדיבוב אנגלי ב-23 במאי 2014, זאת לאחר שהיה אמור להיות מוקרן שנה לפני.
בישראל הסרט הוקרן לראשונה בבתי הקולנוע בדיבוב לעברית ב-29 במאי 2014. הסרט הופץ גם ב-DVD בארצות הברית על ידי Lionsgate Home Entertainment ב-29 בספטמבר 2014, ובישראל על ידי NMC ב-27 באוקטובר 2014. אורך הסרט הוא כ-88 דקות.
הסרט זכה לביקורות מעורבות מהמבקרים, והרוויח ממכירת הכרטיסים ברחבי העולם כ-8,660,022 דולר.
הסרט עוקב אחר דן הדוור, איש אהוב וצנוע אשר מחלק לתושבי הכפר גרינדייל מכתבים וחי חיים מושלמים עם אשתו שרה ובנו ג'וליאן.
לדן יש חלום לקחת את אשתו לירח דבש באיטליה, אך הוא נהרס כאשר עובד הדואר החדש, אדווין קרבנקל, רוקח מזימה להשתלט על שירות הדואר המיוחד, שבסופה יודח המנכ"ל של החברה ועם שאר העובדים יוחלף ברובוטים.
במהלך צפייה בתחרות הכישרונות "יצאת כוכב", דן מחליט לנסות את מזלו ולהתמודד על הפרס הגדול הכולל חוזה הקלטות ונסיעה לאיטליה.
דן זוכה בתחרות ומתמודד מול ג'וש בגמר הגדול המתרחש בלונדון.
בדרך, דן נופל קורבן לתהילה והעושר והופך לכלי משחק בידיו של אדווין קרבנקל.
וילף, האמרגן של ג'וש, יעשה הכל בשביל להשיג חוזה הקלטות ללקוחות שלו, ולכן שהוא נתקל במזימת הדוורים הוא מתכוון להשתמש בה נגד דן וכך להבטיח את הניצחון לג'וש.
בינתיים דן עלול לאבד את הדברים היקרים לו מכל: משפחתו, חבריו ומקום העבודה שלו.
הדיבוב העברי בוים על ידי עמיחי בר טוב, והופק על ידי הדס מוזס.
בדיבוב העברי דיבבו גם הדר שחף-מעיין, יואב זיסקרוט ולני כהן.
חלקם שיבחו את הסרט על ההנפשה, ההומור והדיבוב, ואילו אחרים טענו שהוא מסובך ואפילו מפחיד מידי בהשוואה לסדרת הטלוויזיה.
אתר "Rotten Tomatoes" נתן לסרט דירוג של 48% מתוך 25 ביקורות עם ציון ממוצע של 4.8 מתוך 10. אתר "Metacritic" הביא לסרט ציון של 44 מתוך 100 על סמך תשע ביקורות.
פטריק סמית', כתב מאתר "דיילי טלגרף", העניק לסרט שני כוכבים והעיר "מכיוון שסדרת הטלוויזיה הייתה מקסימה בפשטות שלה, זה נראה יותר מידי מסובך".
אנדרו פולבר מאתר "הגרדיאן" העניק לסרט שני כוכבים ואמר "שיקול הדעת של מפיקי הסרט שגוי לגבי הערכת התפתחות של מעגל האירוניה של ילד בן ארבע".
באתר "האובזרבר", מרק קרמוד העניק לסרט את אותו הדירוג כשהוא מתח ביקורות על חוסר "הקסם של סדרת הטלוויזיה".
בסקירה של אתר "Mareel" שנכתבה על ידי קרוליין מלקולם נכתב "הסרט היה הפתעה מההתחלה ועד הסוף".
הסרט הרוויח כ-774,450 לירה שטרלינג בסוף שבוע הבכורה שלו, והיה במקום הרביעי בקופות בבריטניה בהובלת הסרט "אקס-מן: העתיד שהיה" שהיה עם רווח של 9,144,971 לירה שטרלינג.
הסרט הרוויח כ-5,515,679 דולר בבריטניה, ובסך הכל הרוויח כ-8,660,022 דולר, דבר שהפך את הסרט להצלחה בקופות.
בשנת 2014 טריילר הסרט היה מועמד לפרס טריילר הזהב בקטגוריית הטריילר הכי טוב לסרט הנפשה לכל המשפחה.
מוזיקת הסרט הולחנה על ידי רופרט גרגסון-ויליאמס, והפסקול שלו הופץ על ידי חברת התקליטים "פולידור רקורדס" בשנת 2014. הפסקול כולל 14 שירים שונים ואורכו כ-64:45 דקות, כאשר בין שיריו נכללים "Please Mr.
Postman" בביצוע הסאטרדייז, "Lovin' Each Day" בביצוע רונאן קיטינג, "Big Time" בביצוע פיטר גבריאל ו-"Everything to Me" בביצוע שיין פיילן.
בגרסה העברית של הסרט, מנהל המוזיקה היה עמיחי בר טוב והשירים בוצעו על ידי גילן שחף.
יצאת נסיך הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 2004, בבימויה של מרתה קולידג', ובכיכובם של ג'וליה סטיילס, לוק מאבלי ובן מילר.
הסרט מתמקד בפייג' מורגן, סטודנטית במכללה בוויסקונסין, המתאהבת בסטודנט בשם אדי, שמתברר כנסיך דנמרק.
פייג' היא סטודנטית מצטיינת ושאפתנית, המנסה להתקבל לג'ונס הופקינס ללימודי רפואה.
אדי מגיע למכללה בניסיון להתחמק מתפקידו כנסיך.
השניים מתעמתים בתחילה, אך בהמשך מתיידדים ובסוף אף מתאהבים.
אדי חווה לראשונה חיים כאדם פשוט, מבלי שאיש יודע שהוא נסיך.
פייג' צריכה להחליט האם היא נשארת עם אדי בדנמרק בתור בת מלוכה, או ממשיכה ללימודי הרפואה, ולשאיפתה להיות רופאה בתוכנית רופאים ללא גבולות.
לוק מאבלי כאדוארד, נסיך דנמרק/ אדי ויליאמס.
מירנדה ריצ'רדסון כרוזלינד, מלכת דנמנרק
ג'יימס פוקס כהרלד, מלך דנמרק.
הסרט גרר שלושה סרטי המשך ישירים לווידאו, שהופקו על ידי כותבים שונים ובמאית חדשה, כאשר קם חסקין החליפה את ג'וליה סטיילס בתפקיד פייג' מורגן: "יצאת נסיך 2: החתונה המלכותית" (2004), "יצאת נסיך 3: ירח דבש מלכות" (2008), ו"יצאת נסיך 4: הרפתקת הפיל" (2010).
יצחק, לבד, מחזיק מעמד הוא אלבום האוסף הראשון של יצחק קלפטר.
האלבום יצא בשנת 1993 על ידי NMC, וכלל שירים מהאלבום של צליל מכוון ומשלושת אלבומי הסולו הראשונים שלו.
השם של האלבום הוא חיבור של שמות שלושת אלבומי הסולו הראשונים שלו: "יצחק", לבד, ו"מחזיק מעמד".
"יצאה שבת" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם.
את השיר הוציאה ב-1 ביוני 2023 לאור חברת התקליטים די-מיוזיק, והוא נכלל כרצועה השלישית באלבום האולפן השביעי שלו, סוף העולם.
"יצאה שבת" נכתב על אודיה אזולאי והופק על ידי גיא דאן.
נכון לאוקטובר 2023 עומד מונה הצפיות שלו ביוטיוב על כ-3.5 מיליון.
הוא הגיע בשיאו למקום ה-12 במצעד השבועי של היטליסט.
כמו כן, דורג במקום ה-30 במצעד השנתי.
יצורים 3 הוא סרט אימה-מדע בדיוני אמריקאי משנת 1991 בבימויו של קריסטין פיטרסון.
זהו הסרט השלישי בסדרת סרטי "יצורים".
הסרט בולט בין היתר בכך שזה היה סרט הבכורה של השחקן לאונרדו דיקפריו.
הסרט ממשיך את סיפורם של הקרייטס, החייזרים הקטנים והמרושעים שמצליחים לשרוד ולהתפשט ברחבי כדור הארץ.
בעודם חוזרים מטיול, משפחה בת שלוש נפשות, אשר כוללת את אנני (הגיבורה הראשית), ג'וני (אחיה הקטן) וקליפורד (האב), עוצרת בתחנת דלק ושם הם נתקלים בצייד החייזרים צ'רלי מקפאדן אשר מזהיר את המשפחה מפני הקריטרס הקטלניים.
בעוד שהם מתעלמים מאזהרותיו, במקביל אחד מהקריטרס מטיל ביצים מתחת למכונית שלהם.
לאחר שהמשפחה מגיעה חזרה לדירה שלה, הביצים של הקריטקס בוקעות, והיצורים מתחילים לתקוף את הדיירים בזה אחר זה.
דיירי הבניין מוצאים את עצמם לכודים בתוך הבניין ונאלצים להילחם ביצורים על מנת לשרוד.
אמבר דייוויס בתפקיד אנני – גיבורת הסרט אשר מובילה את המאבק בקרייטס.
לאונרדו דיקפריו בתפקיד ג'וש – בנו החורג של בעל הבניין שמצטרף למאבק בקרייטס.
ג'ון קלוג בתפקיד קליף – אביהם האלמן של אנני וג'וני.
איימי ברוקס בתפקיד רוזי – אחת מהדיירות בבניין שוצאת את עצמה בסכנה.
דון קית' אופר בתפקיד צ'ארלי מקפדאן – צייד הקרייטס שמופיע גם בסרטים הקודמים.
ויליאם דניס האנט בתפקיד מר בריגס – בעל הבית.
"יצורים 3" קיבל ביקורות שליליות המבקרים ציינו כי הסרט לא הצליח להתעלות על שני הסרטים הראשונים בסדרה ושפך ביקורת על העלילה החלשה, ההפקה הפשוטה והאפקטים המיושנים.
אתר הביקורות Rotten Tomatoes מעניק לסרט דירוג אישור של 0%, על סמך ביקורות של שבעה מבקרים, עם דירוג ממוצע של 2.8/10.
למרות הביקורות השליליות, הסרט נחשב לאבן דרך קטנה בקריירה של לאונרדו דיקפריו, ושחקניו ותכניו הייחודיים הצליחו לשמור על עניין מסוים בקהל.
רבי יצחק בן יהודה אַבְּרָבַנְאֵל או דון יצחק אברבנאל (בספרדית: Don Isaac Abravanel, בפורטוגזית: Dom Isaac Abravanel; 1437–1508) היה מפרש המקרא, פילוסוף תורני, ומדינאי יהודי, ממנהיגי היהודים בחצי האי האיברי, שנודע בפירושו על התורה והנביאים, ובתפקידיו כשר האוצר בממלכת פורטוגל, בממלכת קסטיליה ובממלכת אראגון, וכיועץ למלכי נאפולי ולרפובליקה של ונציה.
ניסה לפעול לביטול גזרת גירוש ספרד.
דון יצחק היה בן למשפחת אברְבֶנְאֵל (או "אַבְּרָבַנְאֵל" – הוא עצמו כתב כי שם משפחתו "אברבניאל"), משפחת אצולה יהודית-ספרדית עתיקת יומין, ששורשיה נעוצים בחצי האי האיברי (ספרד ופורטוגל).
ייחוסה של המשפחה הגיע לפי מסורת משפחתית עד דוד המלך.
יש הדורשים את משמעות השם: אָב-רָב, בֵּנ-אֵל.
לפי אותה מסורת המשפחה הגיעה לחצי האי האיברי מיד לאחר חורבן בית המקדש הראשון.
למשפחה היה חותם מיוחד ומגילת יוחסין של שבט יהודה.
בין בני משפחתו: אביו יהודה בן שמואל או יוסף אברבנאל שחי בסביליה והיה שר האוצר של מלך פורטוגל, ואחייניתו בנבנידה אברבנאל, נדבנית ואשת עסקים שישבה בנאפולי.
סבו, רבי שמואל אברבנאל, התנצר למראית עין בעת פרעות קנ"א, אך בהמשך חזר ליהדותו בגלוי.
יש גורסים שאביו של רבי יצחק, רבי יהודה אברבנאל, התנצר ומת כנוצרי.
דון יצחק אברבנאל נולד בליסבון שבפורטוגל לדון יהודה.
הוא למד תורה מרבו המובהק, רבי יוסף בן אברהם חיון, ובנוסף, למד פילוסופיה אצל רבי יוסף אבן שם טוב לפי הספרים שהיו ידועים בימיו.
בנערותו חיבר את הספר "עטרת זקנים", הכולל ביאור לפרשת "הִנֵּה אָנֹכִי שֹׁלֵחַ מַלְאָךְ לְפָנֶיךָ" שבפרשת משפטים.
יחד עם חיבור זה חיבר גם את הספר "צורת היסודות", הכולל השקפות פילוסופיות על העולם והטבע, וכן על ההשגחה הפרטית, הישארות הנפש ויסודות הדת.
הוא החל לכתוב פירוש לספר דברים בשם "מרכבת המשנה", אך עזב את עבודתו הספרותית עקב התמנותו לשר האוצר על ידי אפונסו החמישי, מלך פורטוגל (משרה אותה מילא קודם לכן אביו דון יהודה).
בנוסף, חיבר ספר בשם "מחזה שדי" בנושא הנבואה בו הוא מרבה לחלוק על השקפתו של הרמב"ם בעניינים הקשורים לנבואה, אך הספר אבד בזמן הכיבוש הצרפתי של נאפולי.
דון יצחק סייע לפדיון 250 שבויים יהודים אשר נמצאו בעיר במרוקו עם כיבושה על ידי הפורטוגזים בשנת 1471. הוא אסף כסף לפדיונם, דאג למחסורם במשך שנתיים, עד אשר נקלטו בספרד.
בשנת 1483 העלילו עליו כי הוא עומד לבגוד במדינתו פורטוגל.
ולכן ביקש מקלט בטולדו שבקסטיליה, מושב משפחתו בעבר, משם ניסה להסביר לז'ואאו השני, מלך פורטוגל את חפותו.
הדבר לא עלה בידו, והמלך החרים את כל רכושו.
באותה תקופה חידש את כתיבת הפירוש לתנ"ך, וסיים את חיבור הפירושים לספר יהושע, לספר שופטים ולספר שמואל.
במהלך חיבור פירושו לספר מלכים נקרא על ידי המלכים הקתוליים, פרננדו מאראגון ואיזבלה מקסטיליה, שמינו אותו לתפקיד שר האוצר.
בתפקיד זה שירת במשך שמונה שנים.
בשנת 1492 השתדל אצל הזוג המלכותי לביטול גזרת גירוש ספרד, ואף הציע להם שוחד גדול, אך לשווא.
וכך כתב בהקדמתו לפירוש ספר מלכים:
עם גירוש ספרד, גלה עם משפחתו לאיטליה, התיישב בנאפולי, ושימש יועץ למלך, פרדיננדו הראשון, שפתח את שעריה לגולים יהודים רבים.
כשמת פרדיננדו הראשון ב-1494, פלש שארל השמיני, מלך צרפת לנאפולי.
כחודש לפני הפלישה ברח יורשו של פרדיננדו הראשון, אלפונסו השני, למנזר בסיצליה ואברבנאל, שזכר חסד לאביו, ליווה אותו בבריחתו.
רכושו של אברבנאל נשאר מאחור ונבזז בפרעות שבוצעו ביהודים עם הגעת הכובשים הצרפתים לעיר.
בהמשך הגיע לאי קורפו ופגש שם למדנים יהודים גולי ספרד.
בקורפו גם מצא עותק מפירושו הלא גמור לספר דברים.
בשנת 1496 עבר למונופולי, עיירה ליד בארי.
כאן סיים בערב פסח 1496 את כתיבת ספרו "זבח פסח".
בשנת 1503 נקרא לוונציה, שם ניסה לפשר בין מנהיגי העיר לבין סוחרי פורטוגל בנושא המסחר בבשמים, שם גם נפטר בגיל 71. הוא הובא למנוחות בבית העלמין הישן בפדובה.
המצבה על קברו נהרסה בשנת 1509.
בשנים שלאחר מכן התיישבו בני משפחתו בהולנד, באנגליה ובאימפריה העות'מאנית.
חלקים ממשפחתו עלו לארץ ישראל באמצע המאה ה-19, והיו מהראשונים לצאת מחומות העיר העתיקה לשכונות החדשות שנבנו בירושלים.
אברבנאל מודה שמצד השכל, בהסתכלות ראשונית, נראה שהעולם קדמון ולא נברא יש מאין.