tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1895, אחרי מות אמו, נישא לדודניתו מדלין רונדו, אך לא היו להם ילדים.
ב-1916 הפך הנער מרק אלגרה בן ה-16, (לימים במאי קולנוע ידוע), למאהבו של ז'יד.
ב-1918 פגש אנדרה ז'יד בדורוטי ביסי, שהייתה חברתו במשך למעלה משלושים שנה ותרגמה את כתביו לאנגלית.
ב-1923 נולדה לו בת מאישה אחרת בשם אליזבת ון-ריסלברג.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הפך אנדרה ז'יד למקור השראה לסופרים כאלבר קמי וז'אן-פול סארטר.
ב-1923 פרסם ספר על הסופר הרוסי פיודור דוסטויבסקי.
ב-1924, כאשר הגן על יצירתו "קורידון" ועל ההומוסקסואליות שלו, גונה על ידי חלק ניכר של הציבור.
הוא עצמו חשב כי הייתה זו הטובה שביצירותיו.
אחרי 1925 החל לדרוש תנאים אנושיים לאסירים בבתי הכלא.
ב-1926 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו.
בשנים 1926 - 1927 ערך מסעות במושבות הצרפתיות שבמרכז אפריקה.
הוא כתב על מסעותיו אלה: "מסע בקונגו" ו"בחזרה מצ'אד".
במאמרים אלה הוקיע את האינטרסים הכלכליים של צרפת בקונגו ודרש רפורמה.
הוא הוקיע במיוחד את השתלטותן של חברות צרפתיות על חלקים של המושבות באפריקה ואת ניצול האוצרות הטבעיים שלהן, בעיקר גומי.
הוא תיאר כיצד מכריחים את הילידים לעזוב את הכפרים למשך שבועות רבים כדי ללקט את הגומי מן העצים, והשווה זאת לעבדות.
במשך שנות השלושים הפך לקומוניסט, אך התאכזב מן הקומוניזם אחרי ביקורו ברוסיה הסובייטית.
התנגדותו לקומוניזם גרמה לו לאבד רבים מחבריו הסוציאליסטים.
ב-1942 אנדרה ז'יד עזב את צרפת והתגורר בתוניסיה עד סוף מלחמת העולם השנייה.
ב-1947 זכה בפרס נובל לספרות.
אנדרה ז'יד נפטר ב-1951, ובשנה שלאחריה הכנסייה הקתולית הכניסה את ספריו לרשימת הספרים האסורים.
חסר המוסר, תרגם אביטל ענבר, מסדה, תל אביב, 1980.
חסר המוסר, תרגם מצרפתית: ניר רצ'קובסקי, אחוזת בית, 2024
מזייפי המטבעות, תרגם יהושע קנז, תל אביב, סימן קריאה, 1977.
מרתפי הוטיקן, תרגם אביטל ענבר, עם עובד, תל אביב, 1984.
השער הצר והסימפוניה הפסטורלית, תרגם אביטל ענבר, ירושלים, כתר, 1982.
שיבת הבן האובד; פילוקטטס, תרגם יהושע קנז, ספרית פועלים, תל אביב, 1978.
ביצות, תרגם ד"ר עירן דורפמן, כרמל, ירושלים, 2010.
אחדים מספריו של אנדרה ז'יד תורגמו ליידיש.
אנדרה מוֹרוּאָה (לעיתים מורוא; בצרפתית: Andre Maurois) הוא שם העט של אמיל סלומון וילהלם הרצוג Emile Salomon Wilhelm Herzog; 26 ביולי 1885 – 9 באוקטובר 1967), סופר יהודי-צרפתי.
נולד בעיר אלבף (Elbeuf) שבחבל נורמנדי בצרפת למשפחת יצרני טקסטיל שנמלטה מחבל אלזס לאחר שנכבש על ידי הגרמנים במלחמת צרפת–פרוסיה (1870).
היה תלמיד מצטיין בבית הספר התיכון של אלבף, ואחר כך בזה של העיר רואן.
קיבל תואר ראשון בספרות והמשיך את לימודיו בפילוסופיה באוניברסיטה של העיר קאן שבנורמנדי.
מגיל 18 עד 26 עבד במפעל לטקסטיל של אביו.
הוא שירת בצבא במלחמת העולם הראשונה, ובהשפעת התנסותו כתב בשנת 1919 את הספר "שתיקתו של הקולונל ברמבל".
הוא היה עיתונאי, ואף כתב ספרי ביוגרפיה ורומנים היסטוריים.
ב-1923 פרסם את "אריאל" - ביוגרפיה של המשורר הבריטי פרסי ביש שלי.
ב-1924 נפטרה אשתו, ובשנה שלאחריה נפטר אביו, ומורואה עזב את העסק המשפחתי ונישא לאחייניתו של הסופר מרסל פרוסט.
ב-1926 שימש כמרצה באנגליה בטריניטי קולג' של אוניברסיטת קיימברידג'.
ב-1929 הוזמן להרצות בארצות הברית באוניברסיטת פרינסטון שבמדינת ניו ג'רזי.
בשנת 1938 התקבל כחבר האקדמיה הצרפתית במקום רנה דומיק.
במלחמת העולם השנייה נמלט לארצות הברית, ושם עבד כמרצה באוניברסיטת הרווארד.
מספרים שבהרצאתו הראשונה שם אמר: "אני אמור לדבר עמכם אנגלית, שכידוע אינה שפת אמי וגם לא שפת אמכם".
ב-1943 שירת בצבא בעלות הברית בצפון אפריקה, ועם סיום המלחמה ב-1945 חזר לצרפת.
אנדרה מורואה נפטר בפריז ב-1967.
אשה ללא אהבה (Terre promise, 1945), תר' שושנה חן-זהבי, ירושלים: מסדה, 1949.
אמנות הנישואין המאושרים (Cours de bonheur conjugal, 1951), תר' זאב דרור, ת"א: זיו, 1962.
עמירם, בתוך: "שוקל הנשמות; הבלתי צפוי קורה תמיד", ת"א: משרד הביטחון, ספרית תרמיל, 1976.
עמירם, ת"א: לאשה, 1962. בתוך: "שוקל הנשמות; הבלתי צפוי קורה תמיד", ת"א: משרד הביטחון, ספרית תרמיל, 1976.
המשמנאים והמרזנאים (Patapoufs et Filifers, 1930), תר' א.
השמנפופים והחדחוטים, תר' עידו בסוק, ת"א: מטר, 2007. הספר כולל את התרגום משנת 1944.
בנימין פרנקלין ומלחמת העצמאות של אמריקה (Franklin : la vie d'un optimiste, 1945), תר' יצחק אבנון, ת"א: ניב, 1951.
אריאל: חיי שלי (Ariel, ou La vie de Shelley, 1923, על פרסי ביש שלי), תר' מאנגלית פסח גינזבורג, ת"א: מסדה, 1945.
דיוקנה של שחקנית (Portrait d'une actrice, קטע מתוך Meïpe ou la Délivrance, 1926, על שרה סידונס), תר' צבי אריאל, ירושלים: עופר, 1946.
דישראלי (La vie de Disraëli, 1927, על בנג'מין דיזראלי), תר' פסח גינזבורג, ת"א: שטיבל, 1930.
ד'ישראלי : (לורד ביקונספילד) : פרשת חייו, תר' יצחק הירשברג, ת"א: בקר, 1951.
לבו של ביירון (Don Juan ou la vie de Byron, 1930, על לורד ביירון), תר' יצחק הירשברג, ת"א: בקר, 1951.
אדוארד השביעי וזמנו (Édouard VII et son temps, 1933), תר' אהרן חרמוני, ת"א: נ.
אנדרה מסון היה צייר צרפתי מודרני.
בתחילת המאה ה-20 היה מסון בין מייסדי החוג הסוריאליסטי, שבו היו חברים גם ז'ואן מירו, פבלו פיקאסו והמשוררים אנדרה ברטון ופול אלואר.
החוג יצר את המניפסט הסוריאליסטי בפריז, שהמאפיין העיקרי שלו התבטא בכתיבה וברישום אוטומטיים.
בטכניקת הציור האוטומטי, היה הצייר מטשטש את ההכרה שלו ובכך נותן דרור לאיד שלו, על פי תאוריית פרויד.
הטשטוש נעשה על ידי אלכוהול או סמים.
האמן אמור "לתקוף" את בד הציור ללא כל מחשבה או תכנון מוקדמים, הישר מתוך תת-המודע או מתוך עולם החלום.
לאחר זמן מה, באופן הכרתי, האמן חוזר ליצירה ובאופן אסוציאטיבי מחזק את האלמנטים הרצויים.
אנדרה מישל לבוף היה מיקרוביולוג יהודי צרפתי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1965 על גילוי המנגנון שבאמצעותו וירוסים מסוימים (הקרויים פרו-וירוסים) מדביקים חיידקים.
לבוף, שמוצאו יהודי, נולד בצרפת.
הוא הצטרף למכון פסטר בגיל 19, ולמד בבית ספר לרפואה.
החל משנת 1921 ובמשך 17 שנה, עבד יחד עם המיקרוביולוג הנודע אדואר שטון.
בשנת 1927 סיים את לימודי הרפואה ובשנת 1932 קיבל תואר דוקטור במדעים.
בשנים 1932–1933 חקר במעבדתו של אוטו מאירהוף בהיידלברג, זאת בעזרת מלגה מקרן רוקפלר.
בשנת 1936 חקר באוניברסיטת קיימברידג' בתחום גורמי גדילה.
בשנת 1936 התמנה למנהל מחלקה במכון פסטר בו עבד לצד אליזבת וולמן.
ובשנת 1959 קיבל תואר פרופסור למיקרוביולוגיה בפקולטה למדעים של פריז.
בשנת 1954 החל לחקור בתחום נגיף הפוליו והגורמים המונעים את התפתחות הווירוס.
לבוף כובד על הישגיו המחקריים בתארים ועיטורים רבים, ביניהם: חבר האקדמיה הצרפתית למדעים וחבר האקדמיה המלכותית ההולנדית למדעים.
הוא היה נשיא ההתאחדות הבינלאומית למיקרוביולוגיה, חבר כבוד זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים וחבר (שאינו בריטי) בחברה המלכותית בלונדון.
אנדרה לויד מילר הוא כדורסלן עבר אמריקאי, ששיחק בעמדת הרכז ומשמש מאז 2022 כמאמן של גרנד ראפידס גולד.
נכון לשנת 2020, הוא מדורג במקום ה-12 ברשימת מוסרי האסיסטים המובילים בתולדות ה-NBA.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים החל מילר לשחק במדי קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת יוטה המשחקת בחטיבת ה-ACC של ה-NCAA.
הוא שיחק במדי האוניברסיטה ארבע שנים, ובעונתו האחרונה במכללות אף נבחר לשחקן המצטיין בחטיבה, במשותף עם ג'ריל ססאר.
מילר נבחר שמיני בדראפט 1999 על ידי קליבלנד קאבלירס.
בעונת הרוקי שלו רשם מילר ממוצעים של 11.1 נקודות ו-5.8 אסיסטים למשחק, ובסיום העונה נבחר לחמישיית הרוקיז הראשונה.
בעונתו השנייה בליגה, שיפר מילר את ממוצעיו כשרשם 15.8 נקודות ו-8 אסיסטים למשחק.
בשנתו השלישית והאחרונה בקליבלנד, המשיך מילר ושיפר את מאזנו הסטטיסטי כשרשם 16.5 נקודות ו-10.8 אסיסטים בממוצע למשחק.
בקליבלנד יש למילר כמה הישגים: רוקי של העונה בשנת 2000, שחקן קליבלנד הראשון אי פעם שנבחר לשחקן השבוע פעמיים, הוא עדיין מחזיק שיא מועדון של כ-882 אסיסטים באותה עונה, והוא היה השחקן NBA היחיד שהעמיד ממוצע של יותר מ-10 אסיסטים בעונת 2001-2002.
ביולי 2002, עבר מילר בטרייד לקבוצת לוס אנג'לס קליפרס.
הוא שיחק במדי הקליפרס במשך עונה אחת, ולאחריה עבר לדנוור נאגטס.
מילר שיחק בדנוור במשך שלוש עונות וחצי.
הוא פתח בחמישיית הקבוצה בכל המשחקים של העונה, ואף העפיל עם הקבוצה במשך שלוש העונות למשחקי הפלייאוף, אם כי בכל שלוש העונות הודחה הקבוצה כבר בסיבוב המשחקים הראשון.
ב-19 בדצמבר 2006 עבר מילר בטרייד לקבוצת פילדלפיה 76' ביחד עם ג'ו סמית' בתמורה לאלן אייברסון שעבר לדנוור.
הוא שיחק בפילדלפיה במשך שתי עונות וחצי.
בעונת 2006-2007 מילר היה רביעי באסיסטים בעונה, 625, שביעי האסיסטים למשחק, 7.8, מקום 20 בחטיפות למשחק, 1.38 ומקום 15 ביחס אסיסטים איבודים, 2.82. בעונה זאת הוא השיג 19 דאבל-דאבלים.
בפילדלפיה רשם אף שיא קריירה כשרשם בעונת 17.0 נקודות למשחק בממוצע.
ביולי 2009 חתם מילר על חוזה לשלוש שנים בקבוצת פורטלנד טריילבלייזרס.
וב-30 בינואר 2010 קבע את שיא הקריירה שלו כאשר קלע 52 נקודות במשחק מול דאלאס מאבריקס.
ב-18 באפריל 2010, השווה מילר את שיא הקריירה שלו בנקודות בפלייאוף, 31. ב-23 ביוני 2011 במהלך דראפט ה-NBA של שנת 2011, הועבר מילר יחד עם הבחירה מס' 26 של דראפט 2011, ג'ורדן המילטון לדנוור נאגטס בתמורה לריימונד פלטון שהועבר לפורטלנד טרייל בלייזרס.
ב-11 ביולי 2012, מילר חתם מחדש בנאגטס לשלוש שנים.
ב-20 באפריל 2013, מילר קלע ליי-אפ ניצחון, 1.3 שניות לסיום המשחק בניצחון 97-95 נגד גולדן סטייט ווריורס בסיבוב הראשון של הפלייאוף.
למילר היה משחק מצוין בו קלע 28 נקודות, 11 קליעות מתוך 16 ניסיונות מהשדה ו-5 אסיסטים.
ב-20 בפברואר 2014 נשלח בטרייד לוושינגטון ויזארדס כחלק מטרייד משולש עם פילדלפיה 76', ולאחר עונה אחת בוושינגטון הועבר לסקרמנטו קינגס בתמורה לרמון סשנס.
לקראת עונת חתם במינסוטה טימברוולבס ולאחר כחצי עונה, ב-25 בפברואר 2016, שוחרר מהקבוצה.
כשבוע לאחר מכן חתם בקבוצת סן אנטוניו ספרס על חוזה עד לסיום העונה.
מילר נטל חלק במשחקי נבחרת ארצות הברית בכדורסל באליפות העולם בכדורסל לשנת 2002.
אנדרה ארנסט מודסט גרטרי (בשם מלא בצרפתית: André Ernest Modeste Grétry; 8 בפברואר 1741 – 24 בספטמבר 1813) היה מלחין בלגי, שפעל משנת 1767 ואילך בצרפת.
גרטרי נולד בליאז' לאב מוזיקאי עני.
הוא היה נער מקהלה בכנסיית סן-דני.
בשנת 1753 היה לתלמידו של ז'אן-פנטלאון לקלרק ובהמשך למד נגינה והלחנה אצל נגן העוגב בסן-פייר דה ליאז', ניקולא רנקן, ואצל אנרי מורו, מורה למוזיקה בכנסיית המכללה של סן-פול.
חשיבות רבה יותר, מכל מקום, נודעה להכשרה המעשית שקיבל בהאזנה ללהקת אופרה איטלקית.
כאן שמע את האופרות של גאלופי, פרגולזי ואחרים מרבי-האמנים; חוויות אלה הניבו בו את השאיפה להשלים את לימודיו באיטליה.
כדי לגייס את האמצעים הדרושים, חיבר בשנת 1759 מיסה, שהקדיש למשרתים בקודש בקתדרלה של ליאז', והכומר הרלי הוא שמימן את נסיעתו לאיטליה במרץ 1759. ברומא פנה ל"קולז' דה ליאז'", שם התגורר במשך חמש שנים ועמל בשקידה על השלמת השכלתו המוזיקלית אצל קאזאלי.
שליטתו בהרמוניה ובקונטרפונקט נשארה, על פי עדותו הוא, בינונית מאוד עד סוף ימיו.
את הצלחתו הראשונה הגדולה השיג ב"לה ונדמיאטריצ'ה", אינטרמצו או אופרטה איטלקית, שחיבר בשביל תיאטרון אליברטי ברומא; היצירה התקבלה בתשואות מכל עבר.
יש אומרים שעיון בפרטיטורה של אחת האופרות של מונסיני, שקיבל בהשאלה ממזכיר שגרירות צרפת ברומא, הביא את גרטרי להחלטה להקדיש את עצמו לאופרה קומיק.
בראש השנה של 1767 עזב איפוא את רומא ואחרי שהות קצרה בז'נבה (שם התוודע אל וולטייר ויצר עוד אופרטה), נסע לפריז.
בפריז נאלץ גרטרי להתמודד במשך שנתיים ימים עם התלאות הכרוכות בעוני ובאלמוניות.
עם זאת, היו לו ידידים והשתדלותו של הרוזן קרויץ, השגריר השוודי, הביאה לידיו ליברית של מרמונטל.
הוא כתב מוזיקה לליברית במשך פחות משישה שבועות, וההצגה באוגוסט 1768 נחלה הצלחה עצומה.
שם האופרה היה Le Huron.
עוד שתי אופרות, "לוסיל" ו-Le Tableau parlant לא איחרו לבוא בעקבותיה ולהבטיח את מעמדו של גרטרי כמלחין המוביל בתחום האופרה קומיק.
בסך הכול חיבר גרטרי כחמישים אופרות.
יצירות המופת שלו הן "זמירה ואזור" ו"ריצ'רד לב הארי" - הראשונה חוברה ב-1771, השנייה ב-1784. האופרה "ריצ'רד לב הארי" נקשרה בעקיפין עם אירוע היסטורי חשוב.
הבלט-אופרה שלו, "שיירה לקהיר", שנגינת נבל ומשולש משווים לה שמץ של אקזוטיות טורקית, היא הרפתקת חילוץ בסגנון החטיפה מן ההרמון; הצגת הבכורה הייתה בפונטנבלו בשנת 1783 והיא נשארה ברפרטואר הצרפתי עוד חמישים שנה.
השפעת האירועים הגדולים שהיה עד להם לא פסחה על המלחין עצמו, ושמות כמה מן האופרות שלו, כמו La rosière républicaine ו- La fête de la raison מציינים ללא חשש טעות את תקופת יצירתן; אבל אלה אינם אלא מחזות של נסיבות, והתלהבותו המופגנת של הרפובליקן איננה אמיתית.
גרטרי הצליח קצת יותר בטיפולו בנושאים קלאסיים.
כוחו האמיתי נגלה בתיאורי אופי ובמתן ביטוי לרגשות עדינים, טיפוסיים לצרפתים.
לעומת זאת, מבנה יצירותיו הקונצרטנטיות רעוע במקרים רבים, והתזמור שלו חלש כל כך, שהחלקים התזמורתיים בכמה מיצירותיו חייבו שכתוב בידי מלחינים אחרים, כדי שקהל מאזינים מודרני יסכים לקבלם.
בתקופת המהפכה הצרפתית איבד גרטרי חלק גדול מרכושו, אבל ממשלות צרפת הבאות השתדלו להתעלות כל אחת על קודמתה בהעדפת המלחין, בלי קשר למחלוקות פוליטיות.
מחצר המלכות הישנה קיבל אותות כבוד והצטיינות מכל הסוגים; הרפובליקה מינתה אותו למפקח על הקונסרבטואר של פריז.
נפוליאון העניק לו את צלב לגיון הכבוד וגמלה.
גרטרי מת בהרמיטאז' במונמורנסי, לפנים ביתו של רוסו.
חמש-עשרה שנים לאחר מותו הועבר לבו של גרטרי למקום הולדתו, ברשות שהושגה בהתדיינות משפטית מייגעת, בעוד שאר גופתו נשארה בפר לשז.
בשנת 1842 הוצב פסל ארד גדול של המלחין בליאז'.
אנדרה שרל פרוספר מסאז'ה (בשם מלא בצרפתית: André Charles Prosper Messager; 30 בדצמבר 1853 – 24 בפברואר 1929) היה מוזיקאי צרפתי.
מסאז'ה נולד ב-1853 במונלוסון שבחבל אוברן, כבנם של פול-פיליפ-אמיל מסאז'ה, פקיד מס מבוסס, ושל אשתו, סופי-קורנלי, לבית לוט דה סלאנסי.
הוא קיבל מילדות שיעורי פסנתר ובגיל 7 נשלח לבית ספר של המסדר המריסטי, שבו המשיך ללמוד נגינה.
אחרי שפשיטת רגל של בנק מוטטה כלכלית את המשפחה, לא יכלו הוריו להמשיך לממן את לימודיו בבית הספר המריסטי.
אולם הנער זכה במלגה שאיפשרה לו ללמוד בפריז וזמן מה היה תלמידו של סן סאנס ב"אקול נידרמאייר".
ב-1874 התמנה לנגן עוגב בכנסיית סן סולפיס.
ב-1876 זכה במדליית הזהב של איגוד המלחינים על סימפוניה.
ב-1880 התמנה למנהל מוזיקלי של "סנט מארי-דה-באטיניול".
מסאז'ה חיבר 45 יצירות לבימה, בהן שמונה באלטים.
כן חיבר סימפוניה בשנת 1875 ומספר רב של שירים ויצירות אינסטרומנטליות.
בשנת 1885 השלים את האופרה הקומית של המלחין פִירמן בֶּרְניקָה (Firmin Bernicat) , François les bas-bleus לאחר מותו הפתאומי של המלחין ובשנת 1885 יצר אופרטות משלו, La Fauvette du temple ו-La Béarnaise, שבוצעה בלונדון ב-1886. הבלט שלו "שתי היונים" הופק באופרה של פריז בשנת 1886.
האופרה הקומית של מסאז'ה, La Basoche, הוצגה בשנת 1890 באופרה קומיק בפריז וביססה מעמדו.
המוניטין שלו גדלו בהמשך הודות לאופרטות מלודיות ועשויות בטעם כמו "מאדאם כריזנטם" (1893, שעלילתה דומה לזו של "מאדאם בטרפליי" של ג'אקומו פוצ'יני, המאוחרת יותר), "מירט" (1894), Les p'tites Michu המצליחה (1897) ו"ורוניק" (1898).
כמה מן האופרטות של מסאז'ה תורגמו לאנגלית והוצגו בהצלחה בלונדון לאחר הופעותיהן בפריז.
להצלחה רבה זכתה גם "מסיה בּוֹקֵר" (1919), האופרטה השנייה של מסאז'ה בשפה האנגלית, שהוצגה 400 פעמים בלונדון ויצאה לסיור הופעות בינלאומי.
האופרטה מוצגת עדיין בקביעות בצרפת, בתרגום לצרפתית.
עוד אופרות של מסאז'ה היו "פורטוניו" (1907), "מסיכת האהבה" (1923) ו-Passionnément משנת 1928.
מסאז'ה כתב יחד עם פורה, ידידו, פרודיה על המוזיקה של וגנר לפסנתר בארבע ידיים, שאותה כינה "מזכרות מביירוית".
הוא חיווה את דעתו, שדביסי היה צריך להרחיק את האופי הטריסטני מן האופרה שלו "פליאס ומליסנדה", שעל הצגת הבכורה שלה ניצח.
בשנים 1898-1908 ניהל מסאז'ה את ה"אופרה קומיק" ובין 1901 ל-1907 את בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון.
משנת 1907 ל-1915 היה מנהל האופרה של פריז ומשנת 1908 היה אחראי גם על הקונצרטים של הקונסרבטואר של פריז, תפקיד שבו התמיד עד מותו.
מסאז'ה מת ב-1929 ונקבר בבית הקברות פאסי בפריז.
נורמן לברכט, האנציקלופדיה למוזיקה של המאה ה-20, הוצאת לדורי, תרגום שלומית קדם
אנדרה ז'וליבה היה מלחין צרפתי, שנודע בדבקותו בתרבות ובחשיבה המוזיקלית הצרפתית.
המוזיקה של ז'וליבה נובעת מעניינו באקוסטיקה ובאטונאליות ובמקביל היא מושפעת ממוזיקה עתיקה ומודרנית גם יחד, בייחוד בכלי נגינה שהיו בשימוש בעת העתיקה.
הוא חיבר במגוון צורות רחב למספר רב של סוגי הרכבים שונים.
ז'וליבה נולד בפריז להורים אמנים (בציור ובנגינת פסנתר), שעודדו אותו לבחור בהוראה.
לתכלית זו למד במדרשה למורים והחל ללמד בבית ספר יסודי (בין תקופת לימודיו לתחילת עבודתו כמורה גם שירת שלוש שנים בצבא).
בסופו של דבר בחר להגשים את שאיפותיו הוא בתחום האמנות וללמוד תחילה נגינה בצ'לו ואחר הלחנה.
מורו הראשון היה פול לה פלם, שנתן לו בסיס איתן בהרמוניה ובקונטרפונקט.
אחרי ששמע לראשונה קונצרט מיצירות ארנולד שנברג החל לגלות עניין במוזיקה אטונאלית ובהמלצת לה פלם התקבל כתלמידו האירופאי היחיד של אדגר וארז, שהנחיל לו את ידיעותיו בתחומי אקוסטיקה, מוזיקה אטונאלית, אשכולות צלילים ותזמור.
ב-1936 ייסד ז'וליבה את קבוצת "צרפת הצעירה" (La jeune France) עם המלחינים אוליבייה מסייאן, דניאל-לזור ואיב בודריאה, שניסו להשיב לכנה צורת הלחנה אנושית יותר ומופשטת פחות.
"צרפת הצעירה" התפתחה מאגודת המוזיקה הקאמרית החדשנית "לה ספיראל", שמסייאן ולזור הקימו שנה קודם לכן.
שינויים רבים חלו באידיאלים האסתטיים של ז'וליבה במהלך הקריירה שלו.
שאיפתו הראשונית כנער מתבגר הייתה לכתוב מוזיקה לתיאטרון, שהשראתו ניכרה בחיבוריו הראשונים, בכלל זה מוזיקה לבלט.
קלוד דביסי, פול דיקא ומוריס ראוול היו המלחינים הבאים שהשפיעו עליו אחרי ששמע קונצרט של יצירותיהם ב-1919; הוא חיבר כמה יצירות לפסנתר בתקופת לימודי ההוראה שלו לפני שהחל ללמוד אצל לה פלם.
השפעתם של שנברג ווארז ניכרה מאוד בתקופה הראשונה שלו כמלחין בוגר, כשסגנונו נשען במידה רבה על אטונאליות ורעיונות חדשניים.
"מאנה" (1933), ראשית "תקופת הקסם" שלו, הייתה יצירה בשישה חלקים לפסנתר, שכל אחד מחלקיה קרוי על שם אחד מששת החפצים שוארז השאיר בידו לפני שהיגר לארצות הברית.
המגמה של ז'וליבה כמלחין לאורך כל הקריירה שלו הייתה "להשיב למוזיקה את משמעותה המקורית, הקדומה, כאשר הייתה הביטוי הקסום, לחש הכשף, לאמונות הדתיות של קבוצות אנושיות." "מאנה", גם כאחת מיצירותיו הבוגרות הראשונות, משקפת מגמה זו; ז'וליבה התייחס אל כתבי הקודש כאל קמיעות, עצמים בעלי כוח קסם.
כתיבתו המאוחרת יותר ממשיכה לבקש במוזיקה את משמעויותיה המקוריות ואת כוחה לייצר ביטוי רגשי, טקסי וחגיגי.
ב-1945 פרסם ז'וליבה עבודה שקבעה, כי "מוזיקה צרפתית אמיתית אינה חבה דבר לסטרווינסקי, אף כי המלחינים נשענו במידה רבה על נושאים מן המוזיקה העתיקה בכתיבתם; ז'וליבה ו, צרפת הצעירה" דחו את הנאו-קלסיציזם והעדיפו סגנון החלנה עיוני פחות ורוחני יותר.
בהמשך, בתקופת מלחמת העולם השנייה, רחק ז'וליבה מן האטונאליות והתקרב לסגנון כתיבה טונאלי ולירי יותר.
אחרי שנים אחדות של עבודה בסגנון זה, הפשטני במופגן, תקופה שבה כתב, בשנת 1942, את האופרה הקומית Dolorès, ou Le miracle de la femme laide ובשנת 1943 את הבאלט
Guignol et Pandore הגיע לפשרה בין סגנון זה ליצירתו המוקדמת, הנסיונית יותר.
הסונאטה הראשונה לפסנתר, שנכתבה בשנת 1945, מגלה יסודות של שני הסגנונות גם יחד.
ז'וליבה מימש לבסוף את שאיפת נעוריו לכתוב לתיאטרון כשהתמנה למנהל מוזיקלי של הקומדי פרנסז בשנת 1945, משרה בה כיהן עד 1959. בעת כהונתו שם כתב מוזיקה למחזות של מולייר, רסין, סופוקלס, שייקספיר וקלודל, 14 יצירות בסך הכל.
כמו כן המשיך להלחין לאולם הקונצרטים, לעיתים קרובות בהשראת מסעותיו התדירים ברחבי תבל, תוך שהוא עושה שימוש בטקסטים ובמוזיקה ממצרים, המזרח התיכון, אפריקה ואסיה ומטמיע אותם בסגנונו הוא, הצרפתי במובהק.
בשנות ה-50' וה-60' כתב ז'וליבה קונצ'רטי אחדים לכלים שונים, בהם חצוצרה, פסנתר, חליל, נבל, בסון, כלי הקשה, צ'לו וכינור.
יצירות אלה, הזוכות להערכה רבה, תובעות כולן יכולת טכנית וירטואוזית ממבצעיהן.
ז'וליבה הוא גם אחד המלחינים הבודדים שכתבו לאונז מרטנו, כלי נגינה אלקטרוני מוקדם.
הוא סיים את כתיבתו של קונצ'רטו לכלי זה ב-1947, 19 שנים אחרי המצאתו.
ז'וליבה ייסד את "המרכז הצרפתי להומניזם במוזיקה" (Centre Français d'Humanisme Musical) באקס-אן-פרובנס בשנת 1959, וב-1961 החל ללמד הלחנה בקונסרבטואר של פריז.
הוא מת בפריז לפני שהספיק להשלים את האופרה Le soldat inconnu
ז'אן אנדרה מסנה היה מרשל של צרפת בימי מלחמות צרפת המהפכנית, מקרב בני דורו כישוריו בשדה הקרב מדורגים שניים רק לנפוליאון עצמו.
כינויו בקרב חייליו היה "ילדו היקר של הניצחון".
מסנה נולד לסוחר זעיר בעיר ניס, אז חלק מממלכת סרדיניה.
למשפחתו שורשים יהודיים, שם משפחתו המקורי הוא "מנשה".
בגיל 13 הצטרף מסנה לצוות ספינה שבה שהה ארבע שנים בים התיכון, הבין שהים אינו בשבילו והחליט להצטרף לצבא הצרפתי, כחלק מהלגיון המלכותי האיטלקי.
ההחלטה השתלמה, שכן הוא הצליח להתקדם עד לדרגה הגבוהה ביותר האפשרית עבור מי שאינו בן אצולה.
לאחר שהבין שלא יוכל להתקדם עוד עקב מוצאו הנחות, פרש מהצבא.
ב-1789 עסק תקופה קצרה בהברחה, וב-1791 הצטרף לצבא צרפת המהפכנית, שם מוצאו לא היווה מכשול והוא מונה לקצין.
באותה תקופה נהוג היה שהחיילים בוחרים את קציניהם, ולכן אדם בעל ניסיון כמסנה קודם מהר, וכבר ב-1793 נעשה מפקד דיוויזיה.
במהלך השנים 1796–1797 ניצח במספר קרבות שהחשוב שבהם הוא קרב ריבולי.
ב-1799 השתתף בקרבות בשווייץ, בקרב ציריך השני הנחיל תבוסה מוחצת לאלכסנדר רימסקי-קורסקוב.
במהלך המצור על ג'נובה הצליח להתגונן די זמן וריתק אליו די כוחות אוסטריים כדי לאפשר לנפוליאון לנצח בקרב מרנגו.
בסיום המצור הוא הפסיד את ג'נובה, אולם השיג לצבאו אישור מעבר בטוח לאדמות בשליטת צרפת.
זמן קצר לאחר מכן פוטר מהצבא באשמת ביזה.
ב-1804 חזר לצבא ופיקד על הגיס ה-IV של הגרנד ארמה.
הוא שירת שנתיים בלבד, וחזר לצבא בעת הקרבות במרכז אירופה כנגד הקואליציה החמישית.
בקרב אספרן-אסלינג, הגם שנתסיים בניצחון אוסטרי, הצטיין הגיס שבפיקודו, עת עמד כנגד התקפות אוסטריות עזות בכפר אספרן, במשך יומיים.
בהמשך אותה שנה עמד בראש צבא צרפתי במטרה לפלוש לפורטוגל: "להדיר את רגלי האנגלים לים".
הוא לא זכה בהצלחה רבה, וב-1810 נסוג חזרה לצרפת.
באותה שנה פרש סופית מהצבא, ומת כמה שנים מאוחר יותר.
אנדרה לה נוטר היה אדריכל נוף צרפתי והגנן של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת בין השנים 1645–1700.
לה נוטר עיצב את גני ארמון ורסאי ואת גני טווילרי, אשר תכנונם לכיוון מערב היווה לימים את ראשיתה של שדרת שאנז אליזה.
עבודתו הנופית נחשבת מופת של סגנון הגנים הצרפתי הרשמי.
לה נוטר שיתף פעולה עם לואי לה וו ושארל לה ברן בתכנון גני טירת וו-לה-ויקונט.
לה נוטר נולד למשפחת גננים.
אביו ז'אן לה נוטר, היה הגנן המלכותי.
ז'אן ואביו (סבו של לה נוטר) היו ממתכנני גני ארמון הטווילרי, וקלוד מולה, בעלה של סנדקיתו, היה אחד הגננים הידועים ביותר באותה תקופה.
לה נוטר למד מתמטיקה, ציור ואדריכלות, והתמחה אצל סימון וואה (Simon Vouet), הצייר המלכותי של המלך לואי השלושה-עשר.
לה נוטר למד אדריכלות אצל פרנסואה מנסאר, חברו של שארל לה ברן.
בשנת 1640 נשא לה נוטר לאישה את פרנסואז לאנגלואה (Françoise Langlois).
בשנת 1643 מונה לה נוטר למתכנן הגנים של אן מאוסטריה, ובין השנים 1645–1646 עיצב את גני טירת פונטנבלו.
בין השנים 1656–1661 תכנן לה נוטר את גני טירת וו-לה-ויקונט עבור ניקולה פוקה, יחד עם שארל לה ברן ולואי לה וו.
עיצוב זה הפך את לה נוטר לאדריכל נוף מבוקש וידוע.
ב-10 בספטמבר 1661 (שלושה שבועות לאחר שהמלך לואי ה-14 ביקר בגנים) נאסר ניקולה פוקה, ושלושת אומניו נלקחו לעבוד על ארמון ורסאי עבור המלך.
לה נוטר נשכר על מנת לתכנן את גני הארמון.
בנוסף, לה נוטר תכנן את העיר ורסאי.
בשנת 1662 תכנן לה נוטר את פארק גריניץ' עבור צ'ארלס השני, מלך אנגליה.
בין השנים 1662–1684 תכנן לה נוטר את גני טירת שאנטילי.
לה נוטר תכנן גנים בגורדון בדרום צרפת.
בשנת 1675 קיבל לה נוטר תואר אצולה ממלך צרפת בשל עבודתו עבורו.
בשנת 1692 תכנן לה נוטר את גני טירת מארלי, ובשנת 1694 את גני ארמון שארלוטנבורג וטירת קאסל בגרמניה.
בשנת 1698 תכנן את גני טירת וינדזור עבור ויליאם השלישי, מלך אנגליה.
לה נוטר נפטר בספטמבר 1700, בהיותו בן 87, ונקבר בכנסיית סן-רוק
אנדרה מיאטוביץ' (בקרואטית: Andre Mijatović; נולד ב-3 בדצמבר 1979) הוא כדורגלן עבר קרואטי ששיחק בעמדת הבלם.
הקריירה המקצוענית של מיאטוביץ' החלה בעיר הולדתו, בקבוצת רייקה, בה ערך את הופעת הבכורה בקיץ 1998. הוא שיחק עם הקבוצה במשך חמש עונות בליגת העל הקרואטית.
לזכות מיאטוביץ' רשומות עשר הופעות ושלושה שערים במשחקי הקבוצה במוקדמות ליגת האלופות וגביע אופ"א.
בקיץ 2003 עבר מיאטוביץ' לדינמו זאגרב מליגת העל הקרואטית, שיחק בה שתי עונות כשחקן הרכב, הופיע עמה בשמונה משחקים במסגרת גביע אופ"א ואף זכה עמה בגביע קרואטיה בשנת 2004.
עם סיום חוזהו בקבוצה עבר מיאטוביץ' לגרויטר פירת' מהבונדסליגה השנייה, ואף על פי שהורחק כבר במשחקו השני בקבוצה שיחק במשך השנתיים הבאות באופן קבוע בהרכב הראשון.
ביולי 2007 חתם מיאטוביץ' על חוזה לשלוש שנים בקבוצת הבונדסליגה ארמיניה בילפלד.
בסיום עונתו השנייה ירדה הקבוצה לליגה השנייה.
לקראת עונת 2010/11 חתם מיאטוביץ' על חוזה לשנתיים בשורות היורדת הטרייה לבונדסליגה השנייה הרטה ברלין.
מיד עם הגעתו לברלין מונה לתפקיד קפטן הקבוצה על ידי מאמנה מרקוס באבל תוך שהוא מועדף על פני פאל דרדאי, לבאן קוביאשווילי ורפאל
בשנת 2012 עבר לשחק בקבוצת אינגולשטאדט 04. בסיום עונת פרש ממשחק פעיל.
יכולתו ויציבותו של מיאטוביץ' בתחילת הקריירה המקצוענית שלו הביאו לצירופו לנבחרות הצעירות של קרואטיה, במסגרתן הופיע בעשרה משחקים בינלאומיים.
מיאטוביץ' השתתף בארבעת משחקי נבחרת הנוער באליפות העולם שנערכה ב-1999 בניגריה עד להדחה בשלב שמינית הגמר, כמו גם בארבעת משחקי מוקדמות אליפות אירופה עד גיל 21 שנערכה ב-2002 בשווייץ.
אנדרה מַאלְרוֹ היה הרפתקן, סופר ומדינאי צרפתי.
מאלרו נולד בפריז לפרנאן ז'ורז' מאלרו ולברט לאמי.
הוריו נפרדו ב-1905 ולבסוף התגרשו.
אנדרה גדל אצל סבתו מצד אמו שהייתה בעלת חנות מכולת בעיירה בונדי, כ-11 ק"מ ממרכז פריז.
אנדרה הצעיר לא השלים את חינוכו הפורמלי, אך גילה התעניינות רבה בספרים ובילה את זמנו בספריות ובמוזיאונים של פריז.
הוא החל לכתוב לעיתון "אקסיון" (Action) ופעל כעורך בהוצאת ספרים אשר, בין היתר, הוציאה לאור חלק מספריו של המרקיז דה סאד.
ב-1922 נשא לאישה את קלרה גולדשמידט ויחד הם יצאו לקמבודיה, שם הוא השתתף במשלחת שיצאה אל הג'ונגל וכאשר שב נעצר באשמת גנבת תבליט ממקדש בבאנטֶאי סריי (Banteay Srei).
התנסויותיו במושבותיה של צרפת במזרח אסיה הובילו אותו לכתוב דברי ביקורת חריפים נגד המדיניות הקולוניאלית של צרפת, וב-1925 ייסד את העיתון "הודו-סין".
ב-1926, לאחר שובו לצרפת, פרסם את הספר "פיתוייו של המערב" שבו ערך השוואה בין ההיבטים התרבותיים של ציוויליזציות שונות.
ב-1928 פרסם את הנובלה הראשונה שלו בשם "הכובשים", וב-1930 את ספרו "דרך המלך" בו נשען על התנסויותיו בקמבודיה.
באותה שנה התאבד אביו, אשר עבד כסוכן מניות, זאת לאחר שנודע על קריסת שוק המניות בניו יורק בתקופת השפל הגדול.
ב-1933 פרסם את הספר "דרך אנוש" בו התייחס למרד הקומוניסטי שהתרחש בשאנגחאי ב-1927, וגילה אהדה לקומוניסטים.
ספרו זה זיכה אותו בפרס גונקור.
בשנות השלושים של המאה העשרים היה פעיל בחזית העממית האנטי-פאשיסטית.
עם תחילת מלחמת האזרחים בספרד התגייס לכוחות הרפובליקנים ושירת כטייס בחיל האוויר הקטן שלהם.
ב-1938 הופיע ספרו "התקווה" שבו תיאר את מאורעות מלחמה זו.
הנובלות של אנדרה מאלרו נכתבו בסגנון חי וערני, עשירות בתיאורי שדות קרב עשנים, בדמויות לוחמים ובמצבי אלימות ואכזריות.
גיבוריו מסרבים להיכנע לפתרונות נוחים, או להתנהג באכזריות באמתלה כי מדובר במצב מלחמה.
במלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הצרפתי.
ב-1940 נפל בשבי הגרמני במרוצת המערכה על צרפת, אך הצליח להימלט והצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית.
ב-1944 נתפס בידי הגסטפו, אך נמלט בשנית ופיקד על יחידת טנקים בהגנה על שטראסבורג ובהתקפה על שטוטגרט.
הוא שיתף פעולה עם קצינים בריטים שפעלו בדרום צרפת במחוזות דורדון, קורז, ולוט.
אחרי שחרור מחוז דורדון, פיקד על חטיבת לוחמים במערכה על אלזאס לורן שבצפון מזרח צרפת.
אחרי המלחמה הגנרל שארל דה גול העניק לו את "עיטור ההתנגדות" והוא קשר את עתידו הפוליטי בזה של דה גול, שמינה אותו לשר האינפורמציה במסגרת הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית בין דצמבר 1945 לינואר 1946.
הוא החל לעבוד על ספרו "הפסיכולוגיה של האמנות" שיצא לאור בשלושה כרכים (1947–1949).
ב-1948 הופיע ספרו "אילן האגוז של אלטנברג" שבו כתב: "המסתורין הגדול איננו שאנו נמצאים בדרך מקרה בחלל בין הכוכבים, אלא שיש בכוחנו לצאת ממצב זה חזקים יותר ולהתכחש לאפסיותנו." ב-1953 יצא לאור ספרו "קולות הדממה" שבו נכתב: "מוזיאון הוא מקום המציג את רעיונותיו העילאיים של המין האנושי."
אנדרה מאלרו שימש כשר התרבות בממשלת דה גול מ-1959 עד 1969. בתפקידו זה ייסד, בין היתר, מרכזי תרבות בערי הפרובינציה כדי לשמר את מורשתה הלאומית של צרפת.
ב-1960 שימש כעורך של סדרת ספרים על מצב האמנות בעולם בשם "האמנות האנושית".
הוא פרסם גם ספרים שנשאו אופי אוטוביוגרפי למחצה, ובהם כרך זיכרונות בשם "אנטי זיכרונות" (1967) ו "לאזארוס" (1974) - הרהורים על המוות בעקבות מחלה אנושה שתקפה אותו.
באותה שנה הופיע ספרו על אודות אמנות הציור בשם "מסכתו של פיקאסו".
אנדרה מאלרו נפטר בקרטיי (פרבר של פריז).
ב-23 בנובמבר 1996 הועברו עצמותיו אל הפנתאון של פריז לרגל עשרים שנה למותו.
מאלרו מעוטר בצלב המלחמה ובאות השירות המצוין (Distinguished Service Order; מטעם ממשלת בריטניה).
התקוה (מצרפתית: מנשה לווין), מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1942.
הכובשים (בעריכתו ובתרגומו של אביטל ענבר), גבעתים: מסדה, 1988.
אנדרה ליכנרוביץ' היה מתמטיקאי צרפתי אשר עסק בגאומטריה דיפרנציאלית ומתמטיקה פיזיקלית.
אביו, ממוצא פולני, היה מורה לתרבויות הקלאסיות ואמו מורה למתמטיקה.
ליכנרוביץ' למד באקול נורמל סופרייר, שם סיים את לימודיו בשנת 1936. הוא למד גאומטריה דיפרנציאלית אצל אלי קרטן ובשנת 1939 סיים דוקטורט.
הוא החל ללמד באוניברסיטת שטרסבורג במהלך מלחמת העולם השנייה עד לשנת 1949. אחר כל לימד באוניברסיטת פריז עד שנת 1951. בשנת 1952 מונה לסגל הקולז' דה פראנס, שם לימד עד לפרישתו בשנת 1986.
בשנת 1967 הקימה הממשלה הצרפתית את ועדת ליכנרוביץ' שהייתה מורכבת מ-18 מורים לבדיקת החינוך המתמטי.
הוועדה המליצה על תוכנית לימודים המבוססת על לוגיקה ועל תורת הקבוצות.
כמו כן המליצה על הוראת המספרים המורכבים לתלמידים בתיכון.
אנדרה מארטי היה מנהיג של המפלגה הקומוניסטית הצרפתית במשך כשלושים שנה.
כן היה חבר האספה הלאומית הצרפתית, בהפסקות, במשך פרק זמן דומה: מ-1924 עד 1955. מארטי היה בצעירותו קצין בשורות הצי הצרפתי, והיה ממנהיגי מרד שפרץ בספינות הצי זמן קצר לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בנוסף, היה מארטי מזכיר הקומינטרן מ-1935 עד 1943 וקומיסר הבריגדות הבינלאומיות במלחמת האזרחים בספרד בשנים 1936 עד 1938. בתפקיד זה דן למוות רבים מן המתנדבים לבריגדות.
אנדרה מארטי נולד ב-1886 בפרפיניאן שבדרום צרפת למשפחה מבוססת, שנטייתה הפוליטית לשמאל.
בצעירותו ניסה להתקבל לאקדמיה הימית, אך ניסיונו זה לא צלח ובמקום זאת הפך לשוליה אצל יצרן דודי חימום.
מאוחר יותר הוא הצטרף לצי הצרפתי, בתפקיד קצין מכונות, על אוניית המערכה ז'אן באר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נשלחה 'ז'אן באר' אל הים השחור במסגרת התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה, וזאת כדי לסייע בהגנת העיר מפני הבולשביקים.
ב-19 באפריל 1919 פרץ מרד באוניית המערכה 'ז'אן באר' ובאונייה האחות 'פראנס' (צרפת, France) ומארטי היה אחד ממנהיגיו, אם כי חלקו המדויק אינו ברור לחלוטין.
ברקע המרד עמדה אהדת הצוותים לבולשביקים, אך סיבות ישירות יותר היו שחרורם המתעכב, כחצי שנה לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, ומזון בלתי מספק.
המרד שכך מששלטונות צרפת נענו לעיקר הדרישות והחזירו את האוניות לצרפת, אולם מנהיגי המורדים הועמדו למשפט.
מארטי נידון לעשרים שנות מאסר עם עבודת פרך.
כאות הזדהות מצד המפלגה הקומוניסטית של רוסיה, הוא נבחר באופן סמלי לחבר בסובייט של מוסקבה על ידי פועלי מפעל 'דינאמו' (Динамо) המקומי.
ב-1923, לאחר שחרורו מהכלא, הצטרף מארטי למפלגה הקומוניסטית הצרפתית, ולא מעט בזכות הכריזמה שלו ועברו במרד בים השחור, נבחר מטעמה ב-1924 לאספה הלאומית הצרפתית.
כן הפך לחבר הוועד המרכזי של המפלגה.
מארטי, שהשתתף במאבקים כנגד מה שנראה לו כמיליטריזם הגובר בצרפת, נכלא על רקע זה לזמן מה בכלא לה סונטה (La Santé) בפריז.
ב-1931 הוא החל להיות פעיל בקומינטרן, ובהמשך נבחר למזכירות ולנשיאות הארגון.
כשפרצה, בשנת 1936, מלחמת האזרחים בספרד נשלח מארטי לייצג באותה ארץ את הקומינטרן.
באוקטובר הוא מונה לקומיסר הראשי של הבריגדות הבינלאומיות.
מארטי פעל בתפקידו זה מאלבסטה, שם היה ממוקם מטה הבריגדות ובסיס האימונים הראשי שלהן.
הוא זכה שגדוד מן הבריגדה ה-XII יקרא על שמו, ולהבדיל, זכה לכינוי "הקצב של אלבסטה", שכן הוא היה ידוע במשמעת הנוקשה שהנהיג ובנטייתו "לראות" בוגדים בכל אשר פנה.
מארטי פסק עונשי מוות חדשות לבקרים, שקורבנותיהם מנו מאות מתנדבים, ואלה היוו אחוז משמעותי ממספר המתנדבים בכללו, שהיה כ-35,000, וממספר ההרוגים מביניהם, שהיה כמה אלפים.
אחרי תום מלחמת האזרחים בספרד, מארטי עשה דרכו לברית המועצות והקדיש עצמו לעבודתו בקומינטרן, עד לפירוק הארגון ב-1943. בין מאי לאוקטובר 1943 הוא נשלח לאלג'יר כנציג המפלגה הקומוניסטית הצרפתית בכוחות צרפת החופשית.
עם שחרור פריז באוגוסט 1944 חזר מארטי לצרפת, וניסה לנצל את אי הסדר שעד להתבססות השלטון להפיכה.
תוכניתו לא זכתה לתמיכת מנהיגי המפלגה, כמו גם של החברים מן השורה, ואפילו סטלין הטיל עליה וטו.
אחרי המלחמה מארטי נבחר שוב לאספה הלאומית, אולם מעמדו נפגע באופן רציני בשל התקפות עליו בעיתונות, חלקן מצד פקודיו לשעבר.
הוא הואשם שהיה סוכן משטרתי ואף על פי שההאשמות לא הוכחו, הוא סולק מן המפלגה בסוף 1952. מארטי נותר חבר האספה הלאומית עד 1955 ומת כתוצאה מסרטן הריאות ב-1956.
לואיש אנדרה דה פינה קבראל א וילאש-בואש (בפורטוגזית: Luís André de Pina Cabral e Villas-Boas; נולד ב-17 באוקטובר 1977) הוא מאמן כדורגל פורטוגלי.
הקיצור הנודע של שמו הוא AVB.
בואש הוא המאמן הצעיר ביותר בהיסטוריה שזכה בתואר אירופאי, כאשר רשם עם קבוצת פורטו הפורטוגזית בשנת 2011 זכייה במסגרת הליגה האירופית.
בואש שימש בין היתר כסקאוט בצ'לסי וכעוזר מאמן של מוריניו, באינטר מילאנו.
ב-1998, בגיל 21 בלבד, קיבל בואש את משרת האימון הראשונה שלו, כשמונה למאמנה של נבחרת איי הבתולה הבריטיים בכדורגל.
בעונת 2009–2010 מונה למאמנה של אקדמיקה מהליגה הפורטוגלית.
ביוני 2010 מונה למאמנה של פורטו.
הוא זכה בקבוצה בשנה זו בטרבל היסטורי, שכלל עונה ללא הפסד בליגה הפורטוגלית, וזכייה בליגה האירופית לאחר ניצחון במשחק הגמר, 1-0 על ספורטינג בראגה.
בכך, היה וילאש בואש למאמן הצעיר ביותר שזוכה בתואר אירופי משמעותי.
לאור הצלחה זו, בחודש יוני 2011 מונה למאמנה של קבוצת צ'לסי, תפקיד בו כיהן כשמונה חודשים עד לפיטוריו במרץ 2012, והחלפתו בעוזרו, רוברטו די מתאו.
לאחר הפיטורים, האשים בואש את בעלי צ'לסי, רומן אברמוביץ', בכך שלא נתן לו מספיק גיבוי, ולראייה כי הקבוצה שבנה בואש זכתה בסוף העונה בגביע האנגלי ובליגת האלופות.
ביולי 2012 מונה בואש למאמנה של טוטנהאם הוטספר לשלוש שנים.
בואש מסומן בכלי התקשורת כ"יורש" של המאמן הפורטוגלי ז'וזה מוריניו, בזכות אופיו ויכולותיו הרטוריות, וכן בזכות התקדמותו המהירה אשר מזכירה מאוד את התקדמותו של מוריניו, מעבר מפורטו לצ'לסי לאחר זכייה בתואר אירופי.
ב-16 בדצמבר 2013 פוטר וילאש בואש מטוטנהאם הוטספר לאחר יכולה רעה של הקבוצה, ובשיאה התבוסה 0–5 לליברפול.
במרץ 2014 מונה למאמנהּ הראשי של קבוצת זניט סנקט פטרבורג הרוסית.
ב-10 בספטמבר 2015 הודיע וילאש בואש כי יעזוב את הקבוצה בתום העונה, לאחר שזכה עם הקבוצה באליפות ליגת העל הרוסית בכדורגל ובגביע הרוסי בכדורגל.
במאי 2016 עזב וילאש בואש את הקבוצה והודיע שלא ייאמן עד סוף שנת 2016 וכי הוא לוקח שנת שבתון.
בנובמבר 2016 חתם וילאש בואש על חוזה לשנתיים בקבוצת שאנגחאי SIPG מהליגה הסינית הראשונה, בנובמבר 2017 הוא עזב את תפקידו כמאמן הקבוצה.
ב-28 במאי 2019 וילאש בואש מונה למאמנה של אולימפיק מרסיי מהליגה הצרפתית.
ב-2 בפברואר 2021 הודיע במהלך במסיבת עיתונאים הודיע שהוא מציע את התפטרותו בשל חוסר שביעות רצונו ממדיניות המועדון לאחר שהוחתם שחקן במועדון ללא אישורו.
כעבור מספר שעות הודיע המועדון על השעייתו באופן מיידי.
ב-28 בנובמבר נודע בכלי התקשורת שוילאש בואש יתחרה במירוץ דקר ראלי 2018 כאשר הוא נוהג ב"טויוטה הילוקס" ומונע על ידי האופנוען לשעבר "רובן פאריה".
הוא פרש מהתחרות לאחר שהראלי שלו התרסקה בדיונה.
ב-16 וב-17 במרץ 2018 הוא השתתף במירוץ שטח אחר כאשר הוא נוהג ב"מאבריק".
מאמן החודש בפרמייר ליג: דצמבר 2012, פברואר 2013
אנדרה לוטרר הוא נהג מרוצים גרמני הנוהג כיום עבור קבוצת המרוצים של פורשה במסגרת אליפות הפורמולה אי.
לוטרר התחרה שנים רבות באליפות העולם במרוצי סיבולת ומזוהה בעיקר עם קבוצת אאודי עימה זכה 3 פעמים במרוץ 24 השעות של לה מאן ובאליפות העולם במרוצי סיבולת לשנת 2012.
בעונת 2011 זכה באליפות סבב המרוצים היפני סופר פורמולה (פורמולה ניפון לשעבר).
בשנים 2001-2002 היה נהג המבחן בקבוצת הפורמולה 1 של יגואר ובעונת 2014 נהג במרוץ הפורמולה 1 שנערך בבלגיה עבור קבוצת קייטרהאם.
אנדרה לוטרר נולד ב-19 בנובמבר 1981 בעיר דיסבורג בנורדריין-וסטפאליה לאב גרמני ולאם בלגית, גדל עם אימו בעיר ניוול בבלגיה וכיום מתגורר בטוקיו.
לוטרר מתחרה עם רישיון מרוצים בלגי אך מייצג את גרמניה.
בין השנים 1989-1994 התחרה במרוצי המיני-קארט הלאומיים בבלגיה, הולנד וגרמניה.
במהלך תקופה זו זכה בקטגוריית ה-60 סמ"ק במיני-קארט הבלגי ופעם אחת נוספת בהולנדי.
בשנים 1995-1996 התחרה בקטגוריית ה-1000 סמ"ק וסיים במקום השני באליפות גרמניה לנערים.
בשנת 1997 התחרה באליפות הקארטינג הלאומית בגרמניה וסיים במקום השני.
בשנת 2001 התחרה בפורמולה 3 הבריטית.
בשנת 2001 הוחתם לוטרר על חוזה על ידי קבוצת הפורמולה 1 של יגואר ושימש כנהג מבחן בעונות המרוצים 2001-2002 אך לא זכה להתחרות כנהג בסבב.
החל משנת 2003 החל לוטרר להתחרות בסבב המרוצים היפני סופר פורמולה (פורמולה ניפון בשנים ההן).
בעונת 2011 זכה באליפות הסופר פורמולה היפנית, בה הוא מתחרה גם בימינו (2016).
בנוסף התחרה באליפות הסופר GT היפנית למכוניות טורינג וזכה באליפות תחת קבוצת לקסוס בשנים 2006 ו-2009.
בשנת 2009 התחרה לוטרר בפעם הראשונה בקריירה במרוץ 24 השעות של לה מאן לאחר שנהג במכונית האאודי R10 TDI בקטגוריית LMP1 העליונה עבור קבוצת המרוצים הפרטית קולס (Kolles), לצד צוות הנהגים השותפים לו צ'ארלס זוולסמן ההולנדי ונריין קרטיקיאן ההודי.
לפני המרוץ נפצע קרטיקיאן לאחר שפרק את כתפו ולא יכול היה להתחרות במרוץ, על כן אנדרה לוטרר ועמיתו זוולסמן נהגו לבדם במשך כל המרוץ, וסיימו לבסוף במקום ה-7 לאחר שהקיפו את המסלול 369 פעמים.
בשנת 2010 הוחתם לוטרר על ידי קבוצת אאודי לאחר שמנהליה התרשמו מביצועיו ונהיגתו בשנה הקודמת.
בעונה זו התחרה עבור אאודי במרוץ לה מאן במכונית האאודי R15 TDI בצוות מס' 2 של החברה לצד הנהגים מרסל פסלר ובנואה טרלוייה.
את מרוץ זה סיימו לוטרר וצוותו במקום השני לאחר שהקיפו את המסלול 369 פעמים, הקפה אחת פחות מהצוות מס' 3 של אאודי טימו ברנהרד, מייק רוקנפלר ורומן דיומא אשר ניצחו במרוץ, והקפה אחת יותר מהצוות מס' 1 הבכיר של החברה שכלל את הנהגים טום קריסטנסן, אלן מקניש ורינלדו קפלו.
לאחר שאאודי פרשה מהאליפות בסיום עונת 2016 עבר להתחרות עבור קבוצת פורשה לצידם של ניל יאני וניק טאנדי.
בשנת 2014 התחרה לוטרר בפעם הראשונה בקריירה (והיחידה נכון לשנת 2016) במרוץ פורמולה 1 לאחר ששימש כנהגו המחליף של קמוי קוביאשי בקבוצת קייטרהאם בגרנד פרי בלגיה שנערך במסלול ספא-פרנקורשמפ.
מרוץ זה הסתיים בעבורו באכזבה גדולה מאוד לאחר שנאלץ לפרוש מן המרוץ כבר בהקפה השנייה לאחר בעיות חשמל במכונית.
לוטרר התבקש על ידי הקבוצה לנהוג גם במרוץ הבא אחר כך בגרנד פרי איטליה במונזה אך הוא סירב.
אנדרה ואטס היה פסנתרן ופרופסור בבית הספר ג'ייקובס למוזיקה של אוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון.
ואטס נולד בנירנברג, גרמניה, בן לאם הונגרייה, מריה אלכסנדרה גושמיטס, פסנתרנית, ואב אפרו-אמריקאי, הרמן ואטס, מש"ק בצבא ארצות הברית.
שנות ילדותו הראשונות של ואטס עברו עליו באירופה, בעיקר סמוך לבסיסי צבא שם הוצב אביו.
הוא החל לנגן בכינור בגיל ארבע, אך בגיל שש החליט שפסנתר הוא הכלי הנבחר שלו.
כשאנדרה היה בן שמונה, נשלח הרמן ואטס עם משפחתו לארצות הברית.
אמו הייתה מורתו הראשונה לפסנתר.
כדי להתגבר על סלידתו של הילד, כמוהו כרוב הילדים, מן התרגול הממושך בכלי, עודדה אותו אמו בסיפורים על הפסנתרן והמלחין הדגול פרנץ ליסט, שהדגישו את מסירותו של ליסט לתרגול יום-יומי.
ואטס הציב לו את ליסט כמודל השראה ואימץ את סגנון נגינתו התיאטרלי.
אחרי שהוריו התגרשו בשנת 1962, נשאר ואטס עם אמו.
שפרנסה את שניהם בעבודתה כמזכירה ואחר כפקידת קבלה.
ואטס נרשם לאקדמיה למוזיקה של פילדלפיה (כיום חלק מן האוניברסיטה לאמנויות של פילדלפיה), שם למד עם ג'ניה רובינור, דוריס בודן וקלמנט פטרילו.
את לימודיו סיים ביוני 1963. בתחרות הראשונה שלו השתתף בגיל תשע, עם עוד ארבעים ילדים, על ההזדמנות לנגן עם תזמורת פילדלפיה ב"קונצרטים לילדים".
ואטס זכה בתחרות בנגינת קונצ'רטו של יוזף היידן.
בגיל עשר ביצע ואטס את הקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 בסול מינור של פליקס מנדלסון עם תזמורת רובין הוד דל ובגיל ארבע-עשרה את הווריאציות הסימפוניות של סזר פרנק, שוב עם תזמורת פילדלפיה.
בגיל שש-עשרה נבחן באולם הרסיטלים של קרנגי הול בתחרות להופעה בסדרת הטלוויזיה "קונצרט לצעירים" של ליאונרד ברנשטיין עם הפילהרמונית של ניו יורק.
הופעתו של ואטס בנגינת הקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של ליסט במי במול מז'ור, בקונצרט לצעירים ב-12 בינואר 1963, צולם ושודר בטלוויזיה הארצית ברשת CBS ב-15 בינואר 1963. לפני הקונצרט הציג ברנשטיין את ואטס לפני צופי הטלוויזיה הארצית והודיע, כי "נדלק" כששמע לראשונה את נגינתו של ואטס.
ב-31 בינואר 1963 ביקש ברנשטיין מוואטס להחליף את גלן גולד, הסולן המיועד לקונצרט בסדרת המנויים בפילהרמונית של ניו יורק, שחלה פתאום.
ואטס ניגן שוב את הקונצ'רטו במי במול של ליסט.
כשסיים את נגינת הקדנצה האחרונה שלו, קמה כל התזמורת על רגליה והצטרפה לקהל בתשואות סוערות.
התקליט אריך הנגן הראשון של ואטס, "הבכורה המרגשת של אנדרה ואטס", יצא זמן קצר לאחר מכן בקולומביה רקורדס וכלל את הקונצ'רטו של ליסט עם ברנשטיין והפילהרמונית.
לאחר סיום לימודיו בתיכון, נרשם ואטס למכון פיבודי בבולטימור, מרילנד, שם למד באופן חלקי לתואר ראשון במוזיקה אצל הפסנתרן לאון פליישר.
כעבור שנה הופיע באצטדיון לואיסון שבניו יורק עם המנצח סייג'י אוזאווה והפילרמונית של ניו יורק, בנגינת הקונצ'רטו מס' 2 בסול מינור של קאמי סן-סנס.
בספטמבר 1963 ניגן שוב את הקונצ'רטו של ליסט בהוליווד בול בלוס אנג'לס.
הוא פתח את עונת 1964–1965 של התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית בוושינגטון הבירה, שוב בנגינת הקונצ'רטו של סן-סנס.
בינואר 1965 חזר לניו יורק לבצע את הקונצ'רטו מס' 2 בפה מינור של שופן.
הופעת הבכורה שלו באירופה הייתה עם התזמורת הסימפונית של לונדון ביוני 1966.
בשנת 1969 כבר הייתה לוואטס תוכנית קונצרטים מלאה, שלוש שנים מראש.
הופעתו הראשונה בבוסטון הייתה בשנת 1969 לסדרת הקונצרטים של פיבודי מייסון.
הוא סיים את לימודיו במכון פיבודי בשנת 1972.
בפברואר 1973 נבחר ואטס למוזיקאי החודש של "מיוזיקל אמריקה".
עוד תוארי כבוד שקיבל ואטס הם דוקטור לשם כבוד מקולג' אלברייט ואוניברסיטת יל, אות מסדר זאיר, מדליה מן האוניברסיטה לאמנויות בפילדלפיה ואת המדליה הלאומית לאמנויות.
באמצע שנות ה-70' הופיע ואטס ב-150 קונצרטים, רסיטלים ומופעי מוזיקה קאמרית בעונה, שכללה כשמונה חודשים בכל שנה.
בשנת 1976, בן 30, חגג את הופעתו העשירית ברציפות ב"סדרת גדולי המבצעים" באולם אייברי פישר במרכז לינקולן.
בשנים 2002 לקה ואטס בדימום סאב-דורלי ועבר ניתוח חירום.
ב-2004 עבר ניתוח נוסף לפריצת דיסק, שפגעה ביכולת השימוש בידו השמאלית.
לאחר שהחלים משני הניתוחים חזר לנגן כרגיל.
בשנת 2004 הצטרף ואטס לסגל המורים באוניברסיטת אינדיאנה, בקתדרת ג'ק ודורה האמלין למוזיקה.
אנדרה וייסמן (בפורטוגזית: André Waismann, נולד ב-7 בספטמבר 1958, ריו דה ז'ניירו, ברזיל) הוא רופא ישראלי, המשתמש בשיטה בשם ANR – Accelerated Neuroregulation (בעברית: ויסות עצבי מואץ) לטיפול בהתמכרות לחומרים אופיאטים.
טיפולים בשיטה נעשים במספר מדינות כיום בגאורגיה, שווייץ, ופלורידה בארצות הברית.
משמש כראש יחידת ANR במרכז הרפואי ברזילי מטפל במכורים בכל רחבי העולם.
וייסמן שירת במשטרת ישראל כרופא בימ"מ וקיבל את עיטור המופת של משטרת ישראל על הצלת חיי לוחם בשעת קרב.
וייסמן טוען כי טיפל עד היום במעל 24,000 מכורים לסמים.
וייסמן נולד בריו דה ז'ניירו, ברזיל.
למד רפואה באוניברסיטת Serra dos Órgãos בטרזופוליס, והוכשר כרופא בשנת 1982. באותה שנה עלה לישראל והתגייס לשירות צבאי בחטיבת גבעתי, ממנו השתחרר בשנת 1987 בדרגת רב-סרן, כרופא החטיבה.
את שירות המילואים שלו ביצע בחטיבת הצנחנים כרופא פלוגת חובשים חטיבתית.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד כרופא במחלקה לטיפול נמרץ בבית החולים ברזילי באשקלון, אך לא סיים התמחות.
בשנת 1989 התגייס וייסמן למשטרה בדרגת רב פקד ושימש כרופא מחוז ירושלים של משטרת ישראל, שם חלק מעיסוקו היה טיפול בעצירים המכורים לסמי רחוב, ופיתוח אלטרנטיבות לתחליפי האופיאטים כמתאדון שנהגו המכורים לקבל עד אז.
לאחר שעבר מסלול הכשרה כלוחם בימ"מ, מונה בשנת 1990 לרופא קרבי ביחידה והקים בה מערך רפואי המותאם ללוחמה בטרור.
וייסמן פיתח תורת לחימה המשמשת עד היום את לוחמי היחידה וכן יחידות מיוחדות נוספות בצבאות ברחבי העולם.
במאי 1992, במהלך פעילות מבצעית בעזה, פרץ לתוך מבנה תחת אש וביצע פעולה כירורגית בלוחם ביחידה.
פעולה זו הצילה את חיי הלוחם ובעקבותיה הוענק לווייסמן עיטור המופת של משטרת ישראל.
בשנת 1993 השתמש ויסמן בשיטה לטיפול בהתמכרויות לחומרים אופיאטים, בטכניקה הקרויה סיטה המבוססת על שיטת UROD – דטוקסיפיקציה סופר-מהירה מיסודו של גיסו, הפסיכולוג הבסקי חואן חוסה לגארדה
בשיטה זו נעשה שימוש עד שנת 1997, אז התחיל להשתמש בשיטה חדשה בשם ANR – Accelerated Neuroregulation (בעברית: ויסות עצבי מואץ).
העיקרון עליו מתבסס טיפול ה-ANR הוא זירוז הופעת תסמיני הגמילה במטופל כאשר הוא שרוי תחת הרדמה וזאת על מנת שלא לגרום לו סבל וכאבים מיותרים הנוצרים מתסמיני הגמילה.
תוך כדי, הצוות הרפואי מזרז רגולציה בין רמת האנדורפינים לקולטני האופיואיד עד אשר מגיעים לרמה של איזון ביניהם - בכך טיפול זה מבטל את הרצון לצרוך חומרים אופיאטים בקרב המטופל לאחר שהוא מתעורר.
לדברי ד"ר דניאל בוטלר, רופא העובד באחת הקליניקות שמטפלות ב-ANR בשווייץ, השיטה לא עברה ניסויים על פי קריטריונים מדעיים מחמירים להוכחת יעילותה.
אך מניסיונו בטיפול בשווייץ, שם עברו בשנים 2012 עד 2018 כ-150 איש את הטיפול, שיעור הגמילה לאחר שנה הוא כ-65 אחוז.
ב-1994 הקים וייסמן בבית החולים אסותא תל אביב יחידה הרפואית לטיפול בהתמכרות לחומרים אופיאטים, בתנאי טיפול נמרץ תחת הרדמה כללית.
בשנת 1995 נשלח מטעם מכון סיטה ללמד במחלקה לגמילה תחת הרדמה, בבית חולים סאן רפאלי, באיטליה.
בחודש מרץ 2000 היה מרצה אורח באוניברסיטת טקסס טק.
בשנת 2002 נסע להודו ועזר להקים מרכז לטיפול בג'לנדהר בשיטת ANR, בשנת 2012 הקים וייסמן את היחידה לטיפול במתמכרים בשיטת ה-ANR במרכז הרפואי ברזילי.
בשנת 2013 פתח וייסמן קליניקה לטיפול במכורים בבית החולים FMI בשווייץ, ובשנת 2015 פתח קליניקה נוספת בטביליסי, גאורגיה.
נכון לשנת 2020 עובד וייסמן בקליניקות אלה באופן פרטי במקביל לעבודתו במרכז הרפואי ברזילי.
ד"ר וייסמן שימש כיועץ בבי"ח Westmead, בסידני, אוסטרליה, כיועץ הכבוד של קרן ASA BANGASA באינדונזיה,
בשנת 2004 הצטרף למפלגת חזית יהודית לאומית.
וייסמן מייעץ ומרצה בתחום הגמילה מהתמכרויות וטיפול ה-ANR במרכזים רפואיים ומוסדות לימוד ומחקר רבים ברחבי העולם.
בין היתר שימש כיועץ בתחום זה בבית החולים Westmead בסידני, וכיועץ בסניף דרום מזרח אסיה של ארגון הבריאות העולמי בניו דלהי.
עוד שימש וייסמן כמנהל הרפואי לטיפול בהתמכרויות במרכז LOGO באיטליה, ובמחלקה לגמילה תחת הרדמה, בבית החולים סאן רפאלי, גם הוא באיטליה.
כמו כן מספק וייסמן שירותי ייעוץ פרטיים והדרכות בנושא התמכרות לחומרים אופיאטים והטיפול בהם, במדינות רבות, בהן: גרמניה, הולנד, הודו, דרום אפריקה, פינלנד, הונגריה, צ'כיה, ארצות הברית, ברזיל, אוסטרליה, אנגליה, רומניה, בולגריה, ועוד.
בין היתר מבצע וייסמן טיפולים בתחום הגמילה מהתמכרויות במדינות ערב ומדינות מוסלמיות, בהן גם מדינות שאינן מקיימות קשרים דיפלומטיים עם ישראל, ובראשן אינדונזיה.
באוקטובר 2018 הוזמן וייסמן לנאום באו"ם בכנס לזכויות האדם על דרכי התמודדות עם משבר האופיאטים העולמי.
נשוי לאפרת ויסמן, ויש לו שישה ילדים.
אנדרה ז'ראלדש דה בארוס (בפורטוגזית: André Geraldes de Barros; נולד ב-2 במאי 1991) הוא כדורגלן פורטוגזי, המשחק בעמדת המגן הימני בקאזה פיה א.ק..
ב-9 ביוני 2014 חתם לחמש שנים בספורטינג ליסבון, עם סעיף יציאה של 45 מיליון אירו.
ב-13 ביולי 2018 הושאל לעונה אחת לספורטינג חיחון.
ב-21 ביולי 2019 הושאל לעונה אחת למכבי תל אביב בשכר של 150 אלף אירו לעונה, עם אפשרות לרכישה בסוף העונה תמורת 700 אלף אירו.
ז'ראלדש ערך את הופעת הבכורה שלו ב-30 ביולי 2019, בתיקו 2–2 של קבוצתו עם צ'.פ.ר.
קלוז' הרומנית במשחקי מוקדמות ליגת האלופות.
לאורך העונה היה חלק קבוע מההרכב ובסיומה זכה באליפות.
עם סיום תקופת ההשאלה, לא מימשה מכבי תל אביב את סעיף הרכישה וז'ראלדש חזר לספורטינג ליסבון.
ב-8 בספטמבר 2020 חתם ז'ראלדש באפואל ניקוסיה לשנתיים.
ב-12 בינואר 2021 חזר ז'ראלדש למכבי תל אביב לקדנציה שנייה במועדון, לשנה וחצי, עם אופציה לעונה נוספת.
בסיום אותה העונה זכה עם הקבוצה בגביע המדינה, לאחר שפתח בהרכב בניצחון 2-1 על הפועל תל אביב במשחק הגמר.
ב-20 בפברואר 2023 כבש את שערו הראשון במדי מכבי תל אביב והשני בקריירה, בניצחון 1–0 על הפועל באר שבע במסגרת ליגת העל.
אנדרה וסי (בהונגרית: Vészi Endre;19 באוקטובר 1916 – 9 ביולי 1987) היה משורר, וסופר ומחזאי יהודי-הונגרי, ניצול שואה, זוכה בפרס קושוט ופרס אטילה יוז'ף.
וסי נולד בבודפשט למשפחה יהודית, אביו היה יצרן סבון.
לאחר שסיים את לימודיו בבית ספר היסודי (חטיבת ביניים), למד את אומנות החריטה.
הוא עבד בפירמת גדולדיגר (Geduldiger) בשנים 1932–1938. משנת 1934 הופיעו שיריו בעיתונים ובכתבי עת שונים: נפסבה, ניוגט, ספ סו (Szép Szó) שפירושו "מילה יפה", פשטי נפלו, ועוד.
כרך השירה הראשון שלו ראה אור בשנת 1935. ומשנת 1937 גם מאמריו הציבוריים ודיווחיו הסוציוגרפיים הופיעו בעיתונים.
הרומן הראשון שלו, "שוחררת", זכה בפרס קלמן מיקסאט של הוצאת הספרים פנתיאון (Pantheon) בשנת 1937. בשנת 1942 כיהודי נשלח לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ולאחר מכן כאסיר במחנות ריכוז.
הוא שרד את מלחמת העולם השנייה ואת השואה ושב לביתו בשנת 1945. באותה השנה הפך לכתב של העיתון נפסבה עד שנת 1951. משנת 1948 הופיעו ברציפות יצירותיו השונות: כרכי שירה ופרוזה תסכיתי רדיו, מחזות, סרטים, משחקי טלוויזיה.
בשנת 1950 נשא לאישה את מרגיט דלבולה.
הוא היה מזכיר התאחדות הסופרים ההונגרית משנת 1955 עד 1956. הוא התפטר בשנת 1956.
אנדרה ואדאס (במקור וייס, בהונגרית: Vadász Endre; סגד, 28 בפברואר 1901 – גדלה, 3 ביוני 1944) היה צייר, גרפיקאי יהודי-הונגרי שנספה בשואה.
ואדאס נולד במשפחה יהודית בורגנית בעיר סגד.
אביו היה שמעון שאנדור ואדאס (מקודם וייס), סוחר תבואה, ואמו הייתה אילונה קוֹהְן (הגרסה ההונגרית-גרמנית לכהן).
הוא היה הבן האמצעי, צייר אלבום קריקטורות כבר בגיל שבע עשרה.
הוא סיים את בית הספר התיכון הריאלי בסגד.
בשנים 1918–1919 למד אצל הצייר היהודי-הונגרי אדן הלר במכללה לאמנויות יפות של סגד.
בהמשך למד אצל אדולף פניאש ואחר כך באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות בכיתה של אוסקר גלאץ.
מוריו היו גם אישטוואן זאדור (בשמו בקודם: וייס) וויקטור אולגאי.
בקיץ 1926–1927 הוא הוביל את מחנה המכללות במוהאץ', שם הושפע מאוד גם מהתלבושות העממיות הצבעוניות של מוהאץ' ומנוף הדנובה.
הציורים הקסומים שלו מנציחים את האידיליה הזו.
כאן פגש את ג'רג'י ולנטין, שאותה נשא לאישה בשנת 1928. בהזמנתו של אלברט קרדוש (בשמו הקודם:כ"ץ) הם עברו לדברצן, שם הפך למורה לציור בגימנסיה היהודית.
הוא השתתף תכופות בתערוכות של גילדת מונקאצ'י, של "אגודת פאל סינאי- מרשה", שהתקיימו במוזיאון ארנסט, אך השתתף גם בביאנלה של ונציה, בתערוכות הקבוצה האירופאית והאמריקאית של איגוד אמני החריטה ההונגרים מאוסלו עד לשיקגו, ומלונדון עד קליבלנד.
ציורי השמן והטמפרה שלו, צבעי מים, תחריטיו עדינים וחרוטים שהיו מבוססים על אפקטים של כתמים הפכו פופולריים יותר ויותר.
הוא יצר גם כמה אקס ליבריס.
בשנות ה-20 ערך מסע לימודים לאיטליה ואחר-כך בשנת 1929 לפריז בעזרת מלגת סיורי הלימודים של נמש מרסל.
שם בפריז פגש בחיתוכי העץ יפניים שהשפיעו רבות על עבודותיו המאוחרות.
בשנת 1929 זכה בפרס הראשון ביריד העולמי של ברצלונה.
בשנת 1936 עבר עם רעייתו לבודפשט.
הוא השתתף בתערוכות רבות וזכה בפרסים רבים.
בשנת 1937 ארגנה גלריית טמאש תערוכת אוסף של עבודותיו.
חריטותיו, חריטות העץ והלינוליאום שלו ידועות בעיקר, אך הוא יצר גם ציורי טמפרה ושמן.
בשנת 1937 פרסם ארתור אלק מחקר אנליטי שכותרתו הייתה "האמנות הגרפית ההונגרית החדשה יותר" בכתב העת "אמנות הונגרית" ובו שיבח את אומנותו של אנדרה ואדאס.
ואדאס הוציא גם כמה אלבומי סולו.
בתחילת 1940 הוא השתתף בתערוכה של התנועה "לאמנות הונגרית" שפתח העוצר מיקלוש הורטי באולם האמנות הישן בשדרת אנדראשי.
בשל החוקים האנטי יהודים (החוק היהודי הראשון, החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) הוא לא יכל להציג יותר אלא במסגרת הפעילות האומנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
עם התקרבותה של מלחמת העולם השנייה, הורגש גם בעבודותיו חרדתו ופחד המוות שלו.
ב־3 ביוני 1944, כשנודע לו שאשתו צריכה להיכנס למחרת לגטו בבודפשט, הוא שם קץ לחייו במחנה של שירות העבודה (שרות של עבודות כפייה ליהודים עבור הצבא ההונגרי) בגדלה, כך עשתה גם אשתו.
ג'רג' שאנדור גאל כתב עליו: "אי אפשר לסווג את תמונות אנדרה ואדאס לשום אסכולה.
אלה חלומותיו המאושרים של צייר.
הוא היה כישרון יוצא דופן, צייר גדול ואדם אמיץ."
בשנת 1971 ארגן מוזיאון פרנץ מורה בסגד תערוכה לכבוד עבודתו, ואחר-כך בשנת 1982 אורגנה תערוכת זיכרון בגלריה הלאומית של ההונגריה.
ניתן למצוא רבים מציוריו במוזיאון דרי בדברצן.
אנדרה הרקאני (בהונגרית: Harkányi Endre; ) היה שחקן יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט, פרס יאסאי מארי, פרסי האמן המצטיין ופרס האמן הדגול, חבר לנצח בחברת אנשי האלמוות.
הרקאני נולד במשפחה יהודית ברובע 8 בבודפשט.
הוא איבד את הוריו בשואה, אמו גורשה למחנה השמדה, אביו חזר חולה משירות העבודה (עבודות כפייה ליהודים עבור הצבא ההונגרי) במחנות העבודה בחזית המזרחית באוקראינה ובמהרה נפטר.
לאחר שנשאר יתום, שיחק את התפקיד של עצמו כילד רחוב בגיל 13 בסרטו של הבמאי היהודי-הונגרי גזה פון רדוואני משנת 1947 אי שם באירופה שנושאו היה יתומי מלחמה.
בלחץ קרובי משפחתו הוא נאלץ ללמוד חרטות.
הוא מרד ופנה ללמוד באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
לאחר שהתקבל, סיים תוך שנה גם את בחינות הבגרות וסיים את לימודיו באוניברסיטה בשנת 1957. הוא התחיל בתיאטרון צ'וקונאי בדברצן, בין השנים 1957–1960. בין השנים 1960–1963 היה שחקן ב"תיאטרון פטפי" (Petőfi Színház (Budapest 1960–1964)) בבודפשט.
בין השנים 1963–1968 שיחק בתיאטרון הקומדיה של בודפשט, בין השנים 1968–1977 בבימת מיקרוסקופ (Mikroszkóp Színpad), ובשנים 1977–1984 ב"תיאטרון יוז'ף אטילה" (József Attila Színház).
בין השנים 1984–1993 חזר לתיאטרון הקומדיה.
בשנים 1993–1994 הוזמן לתיאטרון האמנים לעונה אחת.
בין השנים 1994 ל-2015 הוא היה שוב חבר בתיאטרון הקומדיה של בודפשט.
בשנת 2004 הוענק לו פרס הזיכרון של אנדור אייטאי וצלב האבירים של מסדר הכבוד של הרפובליקה של הונגריה.
קיבל גם את טבעת הזיכרון רוטקאי בשנת 2005 והפך גם לאמן דגול באותה שנה, בשנת 2008 נבחר לחברת אנשי האלמוות.