tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כחלק מההסכם, מוחמד עלי היה צריך לכבד את ההתחייבויות שקיבלה בריטניה בהסכם באלטה לימאן ובמיוחד את סעיף 6 המציין במפורש את מצרים.
המעצמות האירופיות התחייבו לעשות כל מאמץ אפשרי ליישם את תנאי ההסכם בדרכי שכנוע, אולם מוחמד עלי, בתמיכתה של צרפת, סירב לקבל את תנאי ההסכם.
עמדתו של מוחמד עלי הובילה לקונפליקט צבאי בשנת 1840 במזרח התיכון שבמהלכו התקיפו כוחות בריטים ואוסטרים את העיר עכו והביסו את כוחותיו של מוחמד עלי.
תבוסה זו הייתה תחילתה של ירידת כוחו של מוחמד עלי במזרח התיכון אשר לוותה בהתקוממויות מקומיות בשטחים שבהם שלט.
לאחר המשבר צרפת החליפה צדדים והפסיקה את תמיכתה במוחמד עלי, מוחמד עלי הבין שעליו לקבל את ההצעה הכלולה בהסכם.
כך זכו סוחרים בריטיים בעדיפות על שאר הסוחרים בכל השטחים שמוחמד עלי פינה, כולל ארץ ישראל.
ב-1 במאי 1849, בעקבות התהפוכות של אביב העמים בשנת 1848, נחתם בבאלטה לימאן הסכם בין האימפריה העות'מאנית לבין האימפריה הרוסית.
הסכם זה הסדיר את המצב הפוליטי של שתי נסיכויות הדנובה (נסיכות מולדובה וולאכיה) שנכבשו על ידי רוסיה.
נוכחות צבאית משותפת נשמרה עד שנת 1851. ההסכם הוביל למינוים של בארבו שטירביי כהוספודר ולאכיה, וגריגורה אלכסנדרו גיקה כהוספודר מולדובה.
הסכם זה בוטל בחוזה פריז (1856).
הסכם ארצות הברית–מקסיקו–קנדה הוא הסכם סחר חופשי בין קנדה, מקסיקו וארצות הברית, שנועד להחליף את הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה (NAFTA).
סעיפי ההסכם מקיפים מגוון רחב של נושאים, כולל תוצרת חקלאית, מוצרים מיוצרים, תנאי עבודה וסחר דיגיטלי.
היבטים בולטים יותר של ההסכם העניקו ליצרני החלב בארצות הברית גישה רחבה יותר לשוק הקנדי, הנחיות עבור שיעור גבוה יותר של יצרני מכוניות בארצות הברית או במקסיקו, וכן שמירה על מנגנון פתרון המחלוקות בדומה למה שהיה כבר קיים בהסכם NAFTA.
ההסכם הוא שינוי מהסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה (NAFTA) ויגדיל את הגישה של ארצות הברית מ-3.25% ל-3.6%.
קנדה הסכימה לחסל את Class 7, מחלקה חדשה שלא הייתה ב-CPP המקורי, ומערכת ניהול האספקה של קנדה נותרה כשהייתה.
הסכם אקס-לה-שאפל (Treaty of Aix-la-Chapelle) המכונה לעיתים חוזה אאכן, סיים את מלחמת הירושה האוסטרית, בעקבות קונגרס שהתקיים ב־24 באפריל 1748 בעיר אאכן.
בהסכם הראשוני נקבעו תנאי השלום שהוסכם ב־30 באפריל 1748 על ידי בריטניה, צרפת והרפובליקה ההולנדית, עם גרסה סופית שנחתמה ב־18 באוקטובר.
אוסטריה, ספרד, סרדיניה, מודנה וג'נובה הצטרפו בהמשך לאמנה בשני הסכמים נפרדים, ב־4 בדצמבר 1748 וב־21 בינואר 1749.
האמנה בעיקרה לא הצליחה לפתור את הסוגיות שגרמו למלחמה, שהובילה למערך האסטרטגי המכונה המהפכה הדיפלומטית, ופרוץ מלחמת שבע השנים בשנת 1756.
צרפת ובריטניה החלו בשיחות שלום דו צדדיות באוגוסט 1746 בברדה, אך אלה עוכבו בגלל התקוות הבריטיות לשפר את מעמדן בפלנדריה.
במקום אחר, אוסטריה כרתה שלום עם פרוסיה בדרזדן בדצמבר 1745, ואילו בסוף 1746 הגיעה לקיפאון מלחמתם עם ספרד בצפון איטליה.
בעלה של מריה תרזה, פרנץ, נעשה לקיסר האימפריה הרומית הקדושה בספטמבר 1745 וזכותה למלוכת בית הבסבורג הוכרה על ידי הטוענים האחרים.
מכיוון שהולנד האוסטרית לא נחשבה לנכס אסטרטגי, מריה תרזה השיגה את יעדי המלחמה העיקריים שלה ורצתה שהשלום יאפשר בנייה מחדש של הממשל והצבא שלה, ואז להחזיר לעצמה את שלזיה מחדש.
למרות הניצחונות בהולנד, במהלך 1746 הזהיר שר האוצר שוב ושוב מפני המצב הקטסטרופלי של המצב הפיננסי הצרפתי.
המצור הימי הבריטי הביא לקריסת תקבולי מכס ומחסור חמור, במיוחד בקרב העניים, שהסתמכו על דג הבקלה בניופאונדלנד כמקור מזון זול.
לאחר הפסדיהם בקייפ פיניסטררה באוקטובר, חיל הים הצרפתי לא יכול היה עוד להגן על מושבותיה או על דרכי הסחר שלהם.
בחסות הוועידה הבריטית-רוסית בנובמבר 1747 הגיע חיל משלוח רוסי שכלל 37,000 אנשים, לחבל הריין בפברואר 1748. אף על פי שכבשו את מאסטריכט בחודש מאי, העמדה הצרפתית הייתה יכולה רק להידרדר.
עם זאת, היעדר התקדמות בפלנדריה והתנגדות פנימית לעלות את הסבסוד לבעלות בריתה, גרמו לבריטניה לנכונות לסיים את המלחמה.
צרפת וגם בריטניה היו מוכנות להטיל על בנות בריתם תנאים במידת הצורך, אך העדיפו להימנע מנסיגתם מההסכם, על ידי עריכת חוזה שלום נפרד.
כדי להשיג זאת, צרפת, בריטניה והרפובליקה ההולנדית חתמו על הסכם ראשוני ב־30 באפריל 1748, עם תנאים לשלום כללי, כולל השבת הולנד האוסטרית, מאסטריכט ומקומות נוספים.
הם גם הבטיחו את השיוך של שלזיה לפרוסיה, כמו גם את דוכסויות פארמה, פירנצה וגואסטלה לפיליפ מלך ספרד (1720–1765).
מול האיום להמשיך במלחמה בכוחות עצמם, אוסטריה, סרדיניה, ספרד וג'נובה הצטרפו לחוזה ב־4 בדצמבר 1748 וב־21 בינואר 1749.
אלה כללו את הנושאים הבאים:
אוסטריה מכירה בריבונות הפרוסית בשלזיה ומוסרת את דוכסות פארמה, פיאצ'נצה וגואסטלה לפיליפ מספרד (1720–1765), מי שהיה בנם הבכור של פיליפ החמישי מספרד ואליזבטה פארנזה;
צרפת נסוגה מהולנד האוסטרית ומחזירה שטחים הולנדיים, כמאסטריכט וברגן אוף זום;
בריטניה תשיב לצרפת את מצודת לואיסבורג בנובה סקוטיה תמורת מדרס בהודו, שנכבשה על ידי צרפת בשנת 1746;
אוסטריה נסוגה מדוכסות מודנה ומהרפובליקה של ג'נובה;
חידוש חוזה הסחר (כולל סחר עבדים), שהוענק לבריטניה על ידי ספרד באמנת אוטרכט משנת 1713. בריטניה ויתרה על כך על פי חוזה מדריד משנת 1750, תמורת 10,000 ליש"ט;
מוקמת ועדה לפתור טענות הדדיות בין מתיישבים צרפתים ובריטים בצפון אמריקה.
האמנה שחזרה במידה רבה את המצב שהיה לפני פרוץ המלחמה בשנת 1740 אך לא הצליחה לפתור את הסוגיות המסחריות שגרמו לו.
מעט צרפתים הבינו את המצב הכלכלי הנואש שדרש את החזרת הרווחים שלהם בהולנד האוסטרית.
השילוב בהיעדר יתרונות מוחשיים לעזרת פרוסיה, יצר את הביטוי "טיפש כמו השלום".
הנחישות של מריה תרזה להחזיר את שלזיה הייתה גורם מפתח במהפכה הדיפלומטית בשנת 1756.
הוקמה ועדה למשא ומתן על תביעות טריטוריאליות הדדיות בצפון אמריקה, אך הייתה התקדמות מעטה מאוד.
בריטניה החליפה את המצודה הצרפתית של לואיסבורג, בנובה סקוטיה עבור העיר מדרס, גרמה לזעם של הקולוניסטים הבריטים.
רבים חשבו כי תנאי השלום מונעים על ידי האינטרסים הגרמניים של ג'ורג' השני בהנובר, ולא על ידי בריטניה.
הניסיונות לזכות בתמיכה ציבורית בבית המלוכה, הובילה לתצוגת זיקוקים מרהיבה בגרין פארק בלונדון, עבורה הלחין הנדל את המוזיקה שלו לזיקוקי דינור.
לא נראה כי אף אחד משני "השחקנים הראשיים" (בריטניה וצרפת) הרוויח הרבה עבור השקעתו.
שניהם ראו באמנה מצב של שביתת נשק ולא שלום.
מריה תרזה הייתה נחושה בדעתה להחזיר את שלזיה והתרעמה על התמיכה הבריטית בכיבוש פרוסיה.
מצד שני, האמנה אישרה את זכותה למלוכה, בעוד שההבסבורגים שרדו משבר שעלול היה להיות אסון, השיבו את הולנד האוסטרית ללא לחימה ועשו ויתורים קלים באיטליה.
רפורמות ניהוליות וכלכליות חיזקו את דרכה בשנת 1750 לעומת 1740, ואילו מעמדה האסטרטגי התחזק באמצעות ההכרה בבית הבסבורג כשליט של שטחי מפתח בצפון מערב גרמניה, ריינלנד וצפון איטליה.
מבין שאר הצדדים הלוחמים, ספרד שמרה על דומיננטיות באמריקה הלטינית והרוויחה קלות בצפון איטליה.
עם תמיכה צרפתית, פרוסיה הכפילה את שטחה עם סיפוח שלזיה, אך עשתה פעמיים הסכמי שלום מבלי ליידע את בעלי בריתה.
לואי ה-16 כבר לא אהב את פרידריך וכעת ראה בו אדם לא אמין.
המלחמה חשפה את חולשתם של המבצרים ההולנדים, שהוכיחו כי אינם מסוגלים לעמוד מול תותחנים מודרניים, וסימלו ואישרו את שקיעתה של הולנד כמעצמה גדולה.
בבריטניה הייתה התחושה שהם קיבלו מועט עבור התמיכות הצבאיות והפוליטיות שלהם.
הדבר הביא את בריטניה ליישר קו עם פרוסיה, ולא עם אוסטריה, כדי להגן על האנובר מפני התוקפנות הצרפתית.
גורמים אלה הביאו להתאמה מחדש של התנאים, במה שמכונה המהפכה הדיפלומטית משנת 1756 ומלחמת שבע השנים 1756 עד 1763, שהייתה גדולה בהרבה מקודמתה.
הסכם בורינג הוא הסכם שנחתם בין בריטניה לבין סיאם ב-18 באפריל 1855. מטרת ההסכם הייתה להקל על המסחר הזר בסיאם.
על ההסכם חתמו סר ג'ון בורינג מבריטניה ומצד סיאם המלך ראמה השני.
ההסכם החליף את הסכם ברני שנחתם בין שתי המדינות ב-1826. מטרת ההסכם החדש הייתה להקל על הסוחרים הזרים בסיאם, לקבוע רגולציה חדשה ולנסח מערכת ייבוא וייצוא חדשה.
ההסכם הביא לפתיחתה של סיאם למסחר והשפעה מערבית.
ההסכם הראשון שעליו חתמה סיאם מול מדינה אירופית היה הסכם ידידות ומסחר בין ממלכת איוטהאיה לבין פורטוגל בשנת 1516. באותה עת, הותר לפורטוגזים להתיישב בממלכה, בתמורה לרובים ותחמושת.
הסכם דומה נחתם ב-1598 מול ספרד, וב-1604 הסכם מסחר נחתם גם עם הולנד, שסחרה בכותנה בתמורה לעורות ופלפל.
באותה עת החלו להירקם קשרים עם התרבות היפנית, וב-1593 שירתו בצבא איוטהאיה 500 חיילים יפנים.
הבריטים יצרו לראשונה קשר עם הממלכה ב-1612 כשחברת הודו המזרחית הבריטית קיבלה זכויות מסחר ואדמה.
ההסכם החזיק מעמד עד 1855, כשנחתם הסכם בורינג שהקל על המסחר אחרי ביקורו של ג'ון בורינג בסיאם.
על אף הפתיחה הרחבה יותר של תאילנד למסחר מערבי, ההסכם הותיר הגבלות רבות על החברות הזרות.
ההסכם קבע מכסים של 3% על כל הסחורות המיובאות, היתר לנתינים בריטים לסחור בכל נמלי תאילנד, התאפשר להחזיק באדמות ליד בנגקוק וכן הוענקה זכות התנועה החופשית בכל רחבי הממלכה.
כמו כן, הוא העניק לבריטים פטור מחובת ציות לרשויות המקומיות, בצעד שהפך בהמשך ליעד לביטול של המדינאים התאילנדים עקב בעיות שהתעוררו כפועל יוצא מכך.
הקלות נוספות היו ההיתר לבריטים לסחור ישירות מול נתיני סיאם בלי חובת צד שלישי.
מנגד, ממשלת סיאם קיבלה את האפשרות לאסור ייצוא מלח, אורז ודגים בכל עת שבה התעורר חשש ליצירת מחסור.
ההסכם הביא לשילוב מהיר של סיאם בכלכלה העולמית, וקידם אותה למדינת לאום מודרנית.
עם הסרת החסמים, נדרש בית המלוכה לתור אחר מקורות הכנסה אחרים, דוגמת העלאת המיסים על אופיום, הימורים ואלכוהול.
כ-80% מהאורז שיוצא מתאילנד נשלח לסינגפור והונג קונג.
בשנים אלו הייתה ירידה חדה בייצור הטקסטיל עם הופעתן של סחורות מערביות בשוק.
ההסכם הביא גם ליצירת מקומות עבודה חדשים במקומות רבים ברחבי תאילנד, ובדגש על בנגקוק.
רובם נתפסו על ידי מהגרים סינים.
השינוי שהתחולל בתאילנד באותן שנים חריג בהיסטוריה, מאחר שבניגוד לאזורים רבים אחרים ברחבי העולם ובדרום-מזרח אסיה בפרט, הוא התרחש באמצעות האליטה המקומית, ולא נכפה על ידי שליטים אירופאים.
הסכם בחריין–ישראל, או באופן רשמי הצהרת שלום, שיתוף פעולה, ויחסים דיפלומטיים בונים וידידותיים הוא הסכם לנרמול היחסים הדיפלומטיים והכלכליים בין מדינת ישראל לבין ממלכת בחריין שנחתם במסגרת הסכמי אברהם ב-15 בספטמבר 2020 ב.
ההסכם פורסם אחר שיחת טלפון שהתקיימה בין הצדדים, עם תיווכו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
ב-11 בספטמבר 2020 דווח כי בחריין החליטה לנרמל את יחסיה עם ישראל ולכונן איתה יחסים דיפלומטים.
מאז הסכמי אוסלו בחריין מקיימת יחסים חשאיים עם ישראל, ואף תומכת בה במאבקיה ומבקרת את אויביה באופן לא שגרתי למדינה ערבית.
כבר ב-2018 נטען על ידי בכירים משתי המדינות כי ככל הנראה, יחסים דיפלומטיים ביניהן יכוננו בעתיד.
לפי העיתונאי ברק רביד, כמה שעות אחרי ההכרזה על הנורמליזציה בין ישראל לאיחוד האמירויות הערביות התקשר בכיר בממלכה ליועציו של דונלד טראמפ ואמר: "אנחנו הבאים בתור".
מהרגע הזה התחילו מגעים מרתוניים בין האמריקנים לבחריינים והישראלים.
ההתקדמות המשמעותית הגיעה בביקור ג'ארד קושנר במנאמה, ועם קבלת אישור מהסעודים.
בבית הלבן דחפו להגיע להסכם עוד לפני טקס החתימה על הסכמי אברהם.
ההסכם נפתח בשאיפתן של המדינות "להביא לפתיחתו של עידן חדש של ידידות ושיתוף פעולה, בחתירה למזרח תיכון יציב, בטוח ומשגשג - לטובת כל המדינות ועמי האזור".
עוד נכתב בהסכם כי "בפגישתם, ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר החוץ עבד א-לטיף א-זיאני הסכימו לכונן יחסים דיפלומטיים, לקדם ביטחון ממושך ולהימנע מאיומים ומשימוש בכוח.
כמו כן, הצדדים הסכימו לקדם דו-קיום ותרבות של שלום.
ברוח זו, הם אישרו היום שורה של צעדים שיחלו את הפרק החדש ביחסי המדינות".
בנוסף לכך, התחייבו המדינות "להמשך המאמצים להגעה לפתרון כולל, הוגן וממושך של הסכסוך הישראלי-פלסטיני".
ההסכם נחתם ביום שלישי, 15 בספטמבר, לצד החתימה על הצהרת הסכמי אברהם במעמד שר החוץ של בחריין, עבד א-לטיף א-זיאני, שר החוץ של איחוד האמירויות הערביות, עבדאללה בן זאיד אאל נהיאן, נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ וראש הממשלה בנימין נתניהו.
ההסכם אושר על ידי הכנסת ב-10 בנובמבר ברוב של 62 תומכים מול 14 מתנגדים (חברי הרשימה המשותפת).
ב-18 באוקטובר נחתם במנאמה, בחריין, הסכם ביניים לכינון יחסים דיפלומטיים בין המדינות.
במסגרת הסכם הביניים נחתמו הסכמים לשיתוף פעולה בתחומי הכלכלה והמסחר, בתחום הטלפוניה, טכנולוגיות המידע ושירותי הדואר, תחום החקלאות והסכם לפטור מדרישות אשרת שהייה למחזיקים בדרכונים דיפלומטיים.
ב-22 באוקטובר נחתם בין ישראל לבחריין הסכם תעופה, שמאפשר לכל אחת מהן להפעיל 14 טיסות שבועיות בקו נתב"ג-בחריין ובחריין-נתב"ג.
בתחילת חודש נובמבר אישרה ממשלת בחריין את הסכם התעופה.
ב-25 באוקטובר חתמה בחריין על התחייבות למנוע "כל צורה של אנטישמיות, כולל אנטי ישראליות ודה לגיטימציה לקיומה של מדינת ישראל".
ב-2 בדצמבר חתמו ישראל ובחריין על מזכר שיתוף פעולה בתחום התיירות.
ההסכם כולל סעיפים בנושא תיירות למשפחות ותיירות כלכלית, וגם הקמת פורום תיירות משותף לשתי המדינות.
בנוסף, נחתם מזכר בתחום התקינה וקידום העסקים הקטנים.
בינואר 2021 חתמו בנק הפועלים ובנק לאומי על הסכמי שיתוף פעולה עם "בנק לאומי לבחריין" (National Bank of Bahrain).
בסוף מרץ 2021 מינתה בחריין את ח'אלד יוסף אל-ג'לאהמה לשגרירה הראשון בישראל.
: ראש הממשלה בנימין נתניהו אמר אחרי ההודעה על ההסכם כי "זה עידן חדש של שלום.
השקענו בשלום במשך שנים ארוכות ועכשיו השלום ישקיע בנו, יביא להשקעות גדולות מאוד לכלכלת ישראל".
נשיא המדינה, ראובן ריבלין הודיע כי: "אני מברך את ראש הממשלה, ונשיא ארצות הברית ואת כל העמלים למען ההישג המופלא הזה וקורא למדינות ערביות ומוסלמיות נוספות לכונן שלום עם ישראל, שלום בין עמים, שלום עבור שלום.
ההסכם בין ישראל ואיחוד האמירויות פתח עידן חדש במזרח התיכון ואנו עדים לשינוי שהביא עימו לאזורנו, עם החלטת בחריין ללכת אף היא בדרך זו של ידידות ולכונן יחסים מלאים עם מדינת ישראל".
: מלך בחריין, חמד, הדגיש לאחר ההכרזה את חשיבות ההגעה להסכם שלום כולל עם הפלסטינים, וציין את תפקידה של ארצות הברית בתהליך השלום במזרח התיכון.
יועצו המדיני, ח'אלד בן אחמד אאל ח'ליפה, אמר כי "ההסכם הוא הדרך הטובה ביותר להבטיח את זכויות הפלסטיניים".
לדבריו, "ההסכם מעביר מסר אל העם בישראל, שלפיו שלום כולל עם הפלסטינים הוא הדרך הטובה ביותר והאינטרס האמיתי למען עתידם".
בדצמבר 2020 הודיעה הממלכה כי לא תאפשר יבוא מוצרים ישראליים מההתנחלויות, בהתאם להחלטות האו"ם".
האופוזיציה הבחריינית ופעילי שמאל במדינה הביעו התנגדות נחרצת להסכם עם ישראל.
האופוזיציה רואה בהסכם "בגידה" ונשיא הפורום לזכויות האדם בבחריין, בייקר דרוויש אמר בתגובה כי "אל-קודס היא בירת פלסטין וכל נורמליזציה עם ישראל היא בגידה".
האיחוד האירופי נותר מוכן לתמוך בישראלים ובפלסטינים במאמצים לחדש משא ומתן משמעותי בכל סוגיות הליבה כדי להשיג שלום אמיתי ומתמשך".
: דוברת משרד החוץ של איחוד האמירויות הערביות בירכה על ההסכם בין ישראל לבין בחריין, ואמרה כי הוא יתרום ל"שלום וליציבות האזור".
להצגת רשימת כל המדינות - לחצו על "הצגה" משמאל : משרד החוץ האוסטרי פרסם הודעה בה הודיע על תמיכתו בהסכם, הוא הוסיף כי ההסכם הוא "צעד גדול נוסף לעבר השלום והיציבות במזרח התיכון".
: בציוץ ברשת הטוויטר כתבה שרת החוץ האוסטרלית, מאריס פיין, כי "אוסטרליה מברכת את הצעד ההיסטורי של נורמליזציה בין ישראל לבין בחריין".
היא הוסיפה כי "זהו צעד אמיץ לעבר שלום וביטחון במזרח התיכון".
: בהצהרה שהוציא משרד החוץ האיטלקי נכתב כי "איטליה מברכת על חתימת ההסכם, זהו צעד נוסף חשוב בדרך לשלום ויציבות במזרח התיכון.
איטליה הוסיפה כי היא מצפה להתפתחות בתהליך השלום הישראלי–פלסטיני אחרי החתימה".
: שר החוץ האסטוני, אורמס ריינסלו, כתב בטוויטר כי הוא "מברך על ההסכם בין ישראל לבחריין ומכיר בתפקידה של ארצות הברית בתהליך".
הוא הוסיף כי "אלה חדשות טובות ליציבות ולשלום במזרח התיכון".
: בציוץ ברשת הטוויטר כתב הנשיא דונלד טראמפ: "עוד פריצת דרך היסטורית!
שתי חברותינו האדירות, ישראל וממלכת בחריין הגיעו להסכם שלום.
זו המדינה הערבית השנייה לעשות שלום עם ישראל בתוך שלושים ימים".
: משרד החוץ הבולגרי פרסם הודעה בה כתב כי "החלטתן של ישראל ובחריין לכונן יחסים דיפלומטיים היא עוד צעד חשוב לייצוב המזרח התיכון".
: משרד החוץ הברזילאי צייץ ברשת הטוויטר כי "ישראל ובחריין הן פרטנריות גדולות של ברזיל במזרח התיכון וכי ההסכם בתיווך ארצות הברית הוא צעד בדרך לשגשוג ושלום באזור".
: הייקו מאס, שר החוץ הגרמני, כתב בציוץ בטוויטר כי הוא "מברך את ההסכם בין בחריין לישראל, זהו צעד נוסף לכיוון השלום באזור".
: בפוסט שפרסם ברשת הפייסבוק הצהיר שר החוץ ההונגרי פטר סיירטו על תמיכתו בהסכם ובתוכנית השלום של הנשיא דונלד טראמפ.
: משרד החוץ הפיליפיני פרסם הודעת תמיכה בהסכם: "הפיליפינים מברכת את כינון היחסים הדיפלומטיים בין מדינת ישראל לבין ממלכת בחריין.
זוהי התפתחות חיובית וצעד אחד קרוב יותר לשלום ויציבות באזור.
: דומיניק ראב, מזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים של הממלכה המאוחדת, הגיב על ההסכם לאחר ההכרזה ואמר כי "הוא מברך בחום את הסכם הנורמליזציה בין ישראל לבין בחריין, יחסים דיפלומטיים מלאים בין שתי חברות של הממלכה המאוחדת הן חדשות נפלאות".
: משרד החוץ היווני פרסם הצהרה בה נכתב כי הוא "מקדם בברכה את כינון היחסים הדיפלומטיים בין מדינת ישראל לממלכת בחריין".
משרד החוץ הוסיף כי הוא "מצפה למציאת פתרון לסכסוך הישראלי-ערבי בהתאם לחוק הבינלאומי ולהחלטות מועצת הביטחון של האו"ם".
: שר החוץ הלטבי אדגארס רינקביצ'ס קידם בברכה את הנורמליזציה בין ישראל ובחריין בטענה שהדבר יביא שלום לאזור.
בנוסף לכך, הוא שיבח את ארצות הברית על מאמצי התיווך.
: משרד החוץ הליטאי צייץ בטוויטר כי "אלה חדשות טובות וזהו צעד חשוב בדרך ליציבות ולשלום במזרח התיכון".
: נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי אמר כי "זהו צעד חשוב לקראת שלום ויציבות במזרח התיכון, בדרך שמאפשרת פתרון הוגן וקבוע לסוגיה הפלסטינית".
: משרד החוץ של ניו זילנד פרסם הודעה ברשת הטוויטר בה נכתב כי "ניו זילנד מברכת את כינון היחסים בין ישראל לבחריין, זהו צעד בדרך ליציבות ולשלום במזרח התיכון".
: בציוץ שפרסם משרד החוץ הסלובני נכתב כי "סלובניה מברכת על הסכם השלום בין ישראל לבחריין, השני של ישראל עם מדינת ערב בתוך חודש, זוהי הדרך לשלום ויציבות במזרח התיכון".
: ספרד הזדהתה בציוץ בטוויטר עם עמדת האיחוד האירופי בנושא ההסכם בין בחריין לישראל.
: עומאן בירכה על הסכם הנורמליזציה בין המדינות ובטלוויזיה העומאנית נמסר כי: "הסולטנות מברכת על היוזמה שנקטה בחריין במסגרת זכויותיה כריבון.
אנו מקווים שהכיוון האסטרטגי החדש שבו בחרו כמה מדינות ערביות יהיה הצעד המעשי שיוביל להשגת שלום המבוסס על סיום הכיבוש הישראלי בשטחים הפלסטיניים והקמת מדינה פלסטינית עצמאית, שבירתה מזרח ירושלים".
: שר החוץ של פרגוואי, אנטוניו ריבס פלסיוס, פרסם בציוץ ברשת הטוויטר כי הוא מברך את "ההסכם ההיסטורי בין ישראל, איחוד האמירויות הערביות, ארצות הברית ובחריין, ידידות של פרגוואי, שתורמות לשלום ולשגשוג באזור המזרח התיכון".
: משרד החוץ הצ'כי קידם בברכה את ההצהרה על נורמליזציה בין שתי המדינות ואמר שהוא מקווה שההישג יביא לחידוש המגעים של ישראל עם הפלסטינים.
: משרד החוץ הצרפתי פרסם הצהרה בה נכתב כי "הוא מקדם בברכה את כינון היחסים בין ישראל לבין בחריין והוא מקווה לחידוש המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים ולהגעה לפתרון על בסיס החוק הבינלאומי".
: מליזה הארדינאי, שרת החוץ והתפוצות הקוסובורית, בירכה את ההסכם ואת ההתקדמות לשלום.
: משרד החוץ הקוסטה ריקני בירך את ההסכם.
: משרד החוץ של קוריאה הדרומית פרסם הצהרה בה נכתב כי "הרפובליקה של קוריאה מברכת את ההסכם אליו הגיעו ישראל ובחריין ב-11 בספטמבר ומקווה כי הדבר יתרום לשלום וליציבות באזור".
: שר החוץ הקנדי פרנסואה-פיליפ שמפאן צייץ בטוויטר כי "הוא מקבל בברכה את ההסכם בין בחריין לישראל, זהו צעד חיובי וחשוב בדרך למזרח תיכון בטוח ויציב יותר".
: משרד החוץ הקפריסאי פרסם בציוץ ברשת הטוויטר את תמיכתו בחתימת ההסכם.
בהודעת התמיכה הוא כתב "קפריסין מברכת את כינון היחסים הדיפלומטיים בין ממלכת בחריין לבין ישראל.
החלטה זו תביא ליציבות ולשלום במזרח התיכון, כמו גם ההחלטה הדומה חודש קודם לכן לכינון היחסים בין ישראל לבין איחוד האמירויות הערביות".
: משרד החוץ הקרואטי קידם בברכה את נרמול היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לבין בחריין בתקווה שיביא ליציבות במזרח התיכון.
בנוסף הצדיע משרד החוץ לארצות הברית על תפקידה בתהליך.
: שר החוץ הרומני בוגדן אאורסקו הודיע כי הוא מברך על ההסכם, בדומה להסכם עם איחוד האמירויות.
הוא הוסיף כי "לדעתו ההסכם יביא לביטחון במזרח התיכון".
: שר החוץ הירדני, איימן א-ספדי, אמר בתגובה להסכם, כי הצעד ההכרחי לעבר שלום הוגן באזור צריך להגיע מכיוון ישראל, וכי עליה ליזום פתרון לסוגיה הפלסטינית על בסיס שתי מדינות.
: סגן שר החוץ האיראני לשעבר ושגריר המדינה לבחריין לשעבר, חוסיין-אמיר עבד אל-היאן, צייץ בטוויטר כי "השליטים הפזיזים של איחוד האמירויות הערביות ובחריין סוללים את הדרך לשליטה ציונית באזור".
גם משרד החוץ האיראני פרסם תגובה שבה ציין כי "שליטי בחריין יהיו מעתה והלאה שותפים מלאים לפשעיו של המשטר הציוני באזור ויהוו איום על העולם המוסלמי".
: בתגובה להסכם, פרסם משרד החוץ הטורקי הודעה לדבריה "הצעד מהווה עידוד למהלכי הכיבוש של ישראל, הוא יעודד את ישראל להמשיך בפעולותיה הבלתי לגיטימיות בעניין פלסטין, ויקבע את מאמציה להפוך את הכיבוש לקבוע".
: משרד החוץ התימני פרסם הצהרה בה הודיע כי הוא מתנגד לכל נורמליזציה עם ישראל עד שבעיית זכויות האדם באזור תיפתר בהתאם ליוזמת השלום הערבית.
: הרשות הפלסטינית החזירה את שגרירה מבחריין להתייעצויות.
: דובר חמאס, חאזם קאסם, אמר כי "משמעות נירמול היחסים היא שבחריין מצטרפת כשותפה לעסקת המאה, שמהווה מתקפה על העם הפלסטיני".
הסכם ברלין (ידוע גם בשם חוזה הנייטרליות והאי–תוקפנות הגרמני–סובייטי) הוא הסכם שנחתם ב-24 באפריל 1926 שבו גרמניה וברית המועצות הסכימו להישאר נייטרליות במקרה במקרה שאחת מהן תותקף על ידי צד שלישי למשך חמש שנים.
ההסכם אשרר את הסכם רפאלו מ-1922.
הצדדים אשררו את ההסכם ב-29 ביוני 1926, והוא נכנס לתוקף מאותו יום.
ההסכם נרשם בסדרת הסכמי חבר הלאומים ב-3 באוגוסט 1926. הוא חודש ב-24 ביוני 1931, ואושר ב-5 במאי 1933. הפרוטוקול הנוסף נרשם בחבר הלאומים ב-15 בפברואר 1935.
ההסכם כלל את הסעיפים הבאים:
היחסים בין גרמניה וברית המועצות ימשיכו להתבסס על הסכם רפאלו.
ממשלת גרמניה וממשלת ברית המועצות ישמרו על קשר ידידותי על מנת לקדם הבנות בכל הקשור לשאלות הפוליטיות והכלכליות המשפיעות עליהן.
במידה ואחד הצדדים בהסכם יותקף על ידי צד שלישי, הצד השני בהסכם ישמור על נייטרליות לאורך כל משך הסכסוך.
אם על רקע עימות כמו שתואר בסעיף 2 או אם בתקופת שלום, תיווצר קואליציה של מעצמות מצד שלישי שיחרימו כלכלית או פיננסית את אחד הצדדים, הצד השני בהסכם מתחייב שלא להצטרף לקואליציה כזו.
ההסכם הנוכחי יאושרר ומסמכי האשרור יוחלפו בברלין.
היא תיכנס לתוקף ממועד החלפת מסמכי האשרור ותישאר בתוקף למשך 5 שנים.
שני הצדדים יתייעצו טרם תפוגת ההסכם בנוגע לעתיד היחסים הפוליטיים ביניהם.
מטעם גרמניה חתם גוסטב שטרזמן, ומצד ברית המועצות חתם ניקולאי קרסטינסקי.
בגרמניה הושווה ההסכם לברית ביטוח המשנה שחתם אוטו פון ביסמרק מול האימפריה הרוסית ב-1887. ההצבעה בעד אישור ההסכם ברייכסטאג התקבלה פה אחד, לראשונה בתולדות רפובליקת ויימאר.
ביוני 1926 בנקים גרמניים העניקו לברית המועצות אשראי בסך 300 מיליון מארק.
הריבית עמדה על 9.4% לשנה.
באוקטובר 1926 הזמינה ממשלת ברית המועצות קבוצה של צירי רייכסטאג למוסקבה.
גאורגי צ'יצ'רין, שר החוץ הסובייטי, ביקר בברלין בדצמבר 1926 וציין את שיפור היחסים בין המדינות לעומת 1925.
לאחר 1926 החלה דעיכה איטית בטיב היחסים, כששיאה היה בעליית אדולף היטלר והמפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה ב-1933.
הסכם אמיין או שלום אמיין הוא הסכם שנחתם במרץ 1802, אשר סיים באופן זמני את פעולות האיבה בין הרפובליקה הצרפתית הראשונה לבין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד וסימן את קיצן בפועל של מלחמות המהפכה הצרפתית ואת סיום דרכה של הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה.
במאי 1803 קרס ההסכם, עת פרצו מלחמות נפוליאון ובהמשך הוקמה הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית.
בריטניה שאפה להסדר שלום כדי לשקם את הסחר עם מדינות יבשת אירופה וכן כדי לפרוץ את הבידוד בינה ובין מספר גורמי כוח אזוריים.
בעזרת ההסכם היא השיגה מטרה זו בהתקרבה שוב לרוסיה אשר למעשה יצרה את המומנטום להשגת הסכם שלום עם צרפת.
הסכם אמיין גם השביע את רצונה של המפלגה הוויגית שהייתה באופוזיציה בפרלמנט.
בנוסף ניצל ראש הממשלה הבריטי הנרי אדינגטון בחוכמה את התקופה כדי לבנות מחדש את כוחה הצבאי של בריטניה, דבר שהוכיח את עצמו, כאשר עם התחדשות המלחמות באביב של שנת 1803, הצי הבריטי הצליח במהירות להשיג שליטה בים.
נפוליאון מצידו ניצל את התקופה השקטה לבצע רפורמות פנימיות בצרפת, וביניהן פרסום שיטת משפט חדשה תחת קוד נפוליאון, כינון שלום עם הוותיקן על ידי הקונקורדט, וכינון חוקה חדשה שהעניקה לו שלטון לכל ימי חייו.
באותה תקופה צרפת השיגה מספר יעדים טריטוריאליים בשווייץ ובאיטליה.
אולם מטרתו של נפוליאון להקים אימפריה צפון אמריקאית נגוזה עם תבוסת צבאו בהאיטי, כך שהוא ויתר על חלומו ומכר את לואיזיאנה לארצות הברית.
המלחמה של הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה הייתה בתחילה מוצלחת, עם הצלחות במצרים איטליה וגרמניה.
אולם אלו לא ארכו זמן רב.
בפברואר 1801 התפטר ויליאם פיט הבן מראשות הממשלה עקב בעיות פנים ובמקומו התמנה הנרי אדינגטון המתון לראש ממשלה.
בשלב זה גם לבריטניה היה מניע להגיע להסכם עקב החשש הבריטי מסכנת מלחמה עם רוסיה.
שר החוץ הבריטי בממשלתו של אדינגטון רוברט ג'נקינסון, אשר קיבל בשנת 1796 את התואר תואר 'לורד הוקסברי', פתח מיד במגעים עם לואי-גווילאומה אוטו , שהיה השליח הצרפתי לענייני שבויי מלחמה בלונדון, שדרכו העביר מלכתחילה בונפרטה את הצעתו הראשונה.
הוקסברי הודיע שברצונו להתחיל במשא ומתן על התנאים להסכם שלום, אוטו מצידו, תחת הנחיות מפורטות מבונפרטה, נכנס למשא ומתן עם הוקסברי במחצית שנת 1801.
הוקסברי לא היה שבע רצון מהדיאלוגים שניהל עם אוטו ולכן הביא את הדיפלומט אנתוני מרי לפריז, לנהל קו תקשורת נוסף, ישירות מול שר החוץ הצרפתי שארל-מוריס דה טליראן.
במחצית ספטמבר הגיע המשא ומתן לנקודה שבה הוקסברי ואוטו הצליחו לנסח טיוטה ראשונית להסכם.
ב-30 בספטמבר שניהם חתמו בלונדון על הסכם בראשי תיבות, אשר התפרסם מייד למחרת.
על פי תנאי ההסכם, על בריטניה להשיב לצרפת את רוב המושבות שהיא כבשה מאז 1794, עליה לפנות את מלטה ולסגת מנמלים נוספים שהחזיקה בהם.
ג'והן בים התיכון אשר הריבונות שלו במקום תובטח על ידי יותר ממדינה אחת, כפי שייקבע בהסכם הסופי.
צרפת מצידה חייבת להחזיר את מצרים לידי השלטון העות'מאני, לסגת ממרבית שטחי איטליה ולהסכים על שמירת הריבונות הפורטוגלית.
ציילון (היום סרי לנקה), מקודם מושבה הולנדית, תישאר בחזקת בריטניה, וזכויות הדייג בניופאונדלנד יחזרו למצב טרום המלחמה.
בריטניה חייבת גם להכיר ברפובליקת שבעת האיים שכוננה על ידי צרפת בים היוני (חלק מיוון המודרנית).
לשני הצדדים תהיה גישה חופשית למוצבי החוץ בכף התקווה הטובה.
בהסכם בראשי תיבות הונחתה על ספרד מכה בדמות סעיף סודי המשאיר את טרינידד בידי בריטניה.
החדשות על ההסכם העומד להיחתם התקבלו בשמחה ברחבי אירופה כולל חגיגות, פרסום עלונים, חיבור שירים ופואמות ועוד.
בבריטניה אף הגדילו לעשות עם זיקוקים והארת מבני הציבור והכיכרות.
השלום, כפי שקיוו הבריטים, יביא להורדת מיסים שהוטלו על ידי הממשלה, ירידת מחירי חיטה ותחיית השווקים.
בחודש נובמבר 1801 נשלח צ'ארלס קורנווליס לצרפת עם מלוא הסמכויות לניהול משא ומתן לקראת חתימה על הסכם סופי.
הציפיות בקרב כלל הציבור הבריטי שהשלום הוא בהישג יד יצר לחץ כבד מאוד על קורנווליס, דבר שבונפרטה זיהה ומינף אותו כקלף מיקוח.
נציגי צרפת למשא ומתן ז'וזף בונפרטה, אחיו של נפוליאון, ושארל-מוריס דה טליראן שינו ללא הרף את עמדותיהם, עד שקורנווליס כתב: "אני בתחושה מאוד לא נוחה, שכן גם אם הצד השני הסכים למה שהצגתי לו, אין לי שום ביטחון שאכן זה המצב ושלא תהיה נסיגה מעמדתו בפגישה הבאה".
הרפובליקה הבטאווית, (הולנד), אשר הכלכלה שלה הייתה תלויה בסחר שנהרס עקב המלחמה, מינתה את שגרירה בצרפת רוטגר יאן שמילפניק לייצג אותה במשא ומתן לשלום.
רוטגר הגיע לאמיין בתאריך 9 בדצמבר.
הצרפתים התייחסו לרפובליקה הבטאווית בזלזול בכנותם "מובסים ותחת כיבוש" שממשלה "חייבת להם (לצרפתים) הכל".
רוטגר ההולנדי ועמיתו הבריטי קורנווליס ניהלו משא ומתן בקשר למספר נושאים: - הסטטוס של ציילון (סרי לנקה המודרנית), אשר אמורה הייתה להישאר תחת שלטון בריטי, - הסטטוס של כף התקווה הטובה אשר הייתה אמורה לחזור לשלטון הולנד, אולם תהיה נגישה לכולם, - והפיצויים המגיעים לבית אוראניה-נסאו על הפסדיהם.
אולם ז'וזף בונפרטה לא נענה מיד לדרישותיהם בנימוק שעליו להתייעץ לגבי נושאים אלה עם נפוליאון בונפרטה.
בינואר 1802 הגיע נפוליאון לליון שם הוענק לו תואר נשיא הרפובליקה האיטלקית, שהייתה בפועל מדינת חסות צרפתית שכללה את צפון איטליה ואשר נוסדה בשנת 1797. מעשה זה גרם למעשה להפרה של הסכם לינוויל מ-9 בפברואר 1801, שבו הסכים בונפרטה להבטיח את עצמאות רפובליקת איטליה, ושאר מדינות החסות.
בנוסף הוא המשיך לתמוך בהפיכה הריאקציונית שביצע הגנרל הצרפתי פייר אוגראו ב-18 בספטמבר 1801 ברפובליקה הבטאווית, הפיכה שגרמה לשינוי החוקה ואשרורה בבחירות מזויפות, דבר שהביא את הרפובליקה להתקרב לשותף הדומיננטי, קרי צרפת.
עיתוני בריטניה הרבו לכתוב על כך, והוקסברי כינה את מעשהו של בונפרטה "הפרת אמון גסה, שמפגינה את נטייתו להעליב את אירופה".
הוקסברי גם כתב לקורנווליס ש"מעשה זה גרם לתחושה הגדולה ביותר של דאגה ואפילו רצון לחדש את המלחמה".
נציג ספרד למשא ומתן המרקיז דה אזארה, שהיה באותו זמן שגריר ספרד בצרפת, לא הגיע לאמיין עד תחילת פברואר 1802. לאחר מספר שיחות גישוש, הציע המרקיז לקורנווליס כי בריטניה וספרד יגיעו להסכם שלום נפרד, ללא צרפת, הצעה שקורנווליס דחה.
לחצים נוספים הופעלו על המשתתפים הבריטים במשא ומתן להגיע להסכם שלום, בחלקן עקב דיוני התקציב שהיו באותה עת בפרלמנט וכן האפשרות של מלחמה נוספת בפתח תרמה גם היא להפעלת לחצים אלו.
באותו שלב של משא ומתן, נושא עתיד מלטה היה נקודת המחלוקת העיקרית.
בונפרטה הציע לבסוף כי בריטניה תיסוג ממלטה בתום שלושה חודשים מחתימת ההסכם תוך העברת השליטה למסדר סנט ג'והן, ואשר כל מדינות אירופה תערובנה לריבונותו.
המכשולים להצעתו זו של בונפרטה נבעו משתי סיבות עיקריות; איך יקום מחדש מסדר סנט ג'והן, לאחר שבשנת 1798 השתלטו הצרפתים על האי, ומעבר לכך, לא נועצו באף מדינה אירופית על הסכמתן לסעיף זה.
ב-14 במרץ, הממשלה הבריטית הנתונה תחת לחץ, נתנה לקורנווליס אולטימטום.
להגיע להסכם תוך 8 ימים ולא, לחזור ללונדון.
לאחר משא ומתן מייגע שנמשך כחמש שעות והסתיים בתאריך 25 במרץ בשעה 03:00, חתמו קורנווליס וז'וזף בונפרטה על ההסכם הסופי.
קורנווליס לא היה מרוצה מההסכם שנחתם, אבל היה יותר מודאג מ"התוצאות ההרסניות של מלחמה עקובת דם וחסרת תקווה".
ההסכם, מעבר להסכמה על "שלום, חברות, והבנה גדולה", כלל את הסעיפים הבאים:
שחרור כל האסירים ובני הערובה
בריטניה תחזיר את מושבת הכף לרפובליקה הבטאווית
בריטניה תשיב את רוב שטחה של גיאנה ההולנדית לרפובליקה הבטאווית
בריטניה תפנה את כל כוחותיה ממצרים
הסכמתה של ספרד לשלטון בריטי בטרינידד
הרפובליקה הבטאווית תעביר את השליטה בציילון, בעבר תחת שליטת איחוד הפרובינציות וחברת הודו המזרחית ההולנדית
צרפת תפנה את כל כוחותיה ממדינת האפיפיור וממלכת נאפולי
ייקבעו סופית גבולות גיאנה הצרפתית
שלושת האיים, מלטה גוזו וקומינו יוחזרו לשליטת מסדר ההוספיטלרים ויוכרזו נייטרליים
גיברלטר תישאר תחת שלטון בריטי
בית אוראניה-נסאו יפוצה על הפסדיו בהולנד
הצדדים החתומים על ההסכם יכירו ברפובליקת שבעת האיים
יומיים לאחר חתימת ההסכם, כל ארבעת הצדדים להסכם חתמו על נספח, בו כתוב במפורש כי אי השימוש בכל ארבע השפות של המדינות החתומות על הסכם (ההסכם נכתב ופורסם רק בשפות אנגלית וצרפתית) אין בו שום כוונה להביע דעה קדומה וגם לא יהווה תקדים לכך.
עוד נכתב בנספח כי אי ציון תואר של מי מהמשתתפים אין בו כל כוונה לפגוע במי מהם.
נציגים מהצד ההולנדי ומהצד הצרפתי חתמו על אמנה נפרדת, ובה מובהר כי הרפובליקה הבטאווית לא תהיה אחראית מבחינה פיננסית לפיצוי שישולם לבית אוראניה-נסאו.
לאחר חתימת ההסכם החלו בריטים רבים, וביניהם ידוענים, להציף את רחובות פריז.
יש הרבה עדויות שגם תיירים רוסים רבים הגיעו לפריז באותה תקופה, וגם ללונדון הגיעו הרבה צרפתים, ואפילו האמנית מארי טוסו, פסלת פסלי השעווה הצרפתייה הגיעה ללונדון ופתחה תערוכה דומה לזו שהייתה לה בפריז.
בריטניה סיימה את התקופה של השקט שיצר הסכם אמיין, למעשה בהכרזת מלחמה נגד צרפת בחודש מאי 1803. הבריטים זעמו מאוד על ארגון מחדש של הסדר הבין-לאומי במערב אירופה, במיוחד בשווייץ, גרמניה, איטליה והולנד.
הסופר וההיסטוריון הצבאי האמריקאי פרדריק קגן טוען כי הקש ששבר את גב הגמל מבחינת בריטניה היה הכרזתו של נפוליאון על הטלת שלטונו על שווייץ.
יתרה מכך, הבריטים חשו עלבון כאשר נפוליאון הודיע שלארצם אין כל זכות להבעת דעה בנושאים הנוגעים לאירופה, אף על פי שהמלך ג'ורג' השלישי היה חבר בגוף הבוחר את נבחרי האימפריה הרומית הקדושה.
רוסיה מצידה החליטה כי התערבותו של נפוליאון בשווייץ מוכיחה כי הוא למעשה אינו שואף לפתרון חילוקי הדעות שלו עם שאר מדינות אירופה בדרכים דיפלומטיות של שלום.
בריטניה גם עסקה בנושא תוך תחושה של אבדן שליטה ושל אבדן שווקים, דבר שפוגע בכלכלה שלה, ויתרה מכך תוך דאגה רבה מאיום אפשרי של נפוליאון על מושבותיה מעבר לים.
הסופר וההיסטוריון הבריטי פרנק מק'לין טוען כי בריטניה יצאה למלחמה בשנת 1803 מתוך "תערובת של מניעים כלכליים וחרדות לאומיות - חרדה חסרת הגיון בקשר למניעים ולכוונות של נפוליאון".
על כל פנים החלטתה זו של בריטניה הוכחה כנכונה, באשר כוונותיו של נפוליאון בטווח הארוך אכן היו עוינות באשר לאינטרסים הלאומיים של בריטניה.
שיקול נוסף היה כיוון שנפוליאון באותו זמן לא היה מוכן למלחמה, וזה היה בדיוק הזמן לנסות ולעצור אותו.
בריטניה ניצלה את סעיף מלטה בהסכם תוך סירוב לפנות את האי על פי התנאים שנקבעו בו.
היסטוריונים רבים סבורים כי נחישותו של נפוליאון להוציא את בריטניה מקרב שאר מדינות יבשת אירופה וגם ל "הוריד אותה על הברכיים" בעתיד גרמה לכך שהמלחמה הפכה לבלתי נמנעת.
הממשלה הבריטית נרתעה מיישום סעיפים מסוימים בהסכם אמיין, כגון פינוי נוכחות הצי שלה במלטה.
כך שלמעשה אחרי התרוממות הרוח הראשונית שבאה בעקבות חתימת ההסכם, התנגדויות להסכם החלו די מהר להתעצם בבריטניה, בכך שלמעשה בריטניה, במסגרת ההסכם, מוותרת כמעט בכל נושא, ללא תמורה ממשית.
למרות הסכם השלום ראש הממשלה אדינגטון לא הקטין את הצבא אלא שמר על צבא גדול של כ-180,000 אנשי צבא.
פעולות שננקטו על ידי בונפרטה לאחר חתימת הסכם אמיין העלו את המתח עם בריטניה ועם יתר החתומים על ההסכם.
נפוליאון ניצל את תקופת השלום לאחר ההסכם לצבירת כוח וארגון מחדש של מדיניות הפנים בצרפת ובמספר מדינות חסות.
הסיפוח למעשה של הרפובליקה הציסאלפינית (Cisalpine Republic) (חלק בצפון איטליה) והכנסת כוחות צבא לתוך הרפובליקה ההלווטית (שווייץ) בחודש אוקטובר 1802 היוו למעשה עוד הפרה של הסכם לינוויל, אולם בריטניה לא הייתה חתומה על הסכם לינוויל ושאר המדינות החתומות עליו העדיפו להבליג.
תגובתו של בונפרטה למחאות בריטניה על פעולותיו הייתה לוחמנית, תוך שהוא דורש שוב מבריטניה להימנע מלהתערב בענייניה הפנימיים של אירופה ומציין תוך כדי כך את העובדה ששווייץ הייתה תחת כיבוש צרפתי בעת חתימת הסכם אמיין.
הוא דרש בנוסף כי הממשלה הבריטית תצנזר פרסומים אנטי צרפתיים בעיתונות הבריטית וכן תגרש גולים צרפתים משטחה.
דרישות אלו נתפסו בבריטניה ככוונותיו של בונפרטה לאיים עליה ברמה הגלובלית.
בריטניה סירבה להוציא את כוחותיה ממצרים ומלטה, כפי שהוסכם בהסכם אמיין.
בונפרטה הגיש על כך מחאה רשמית לאור הימשכות הכיבושים הבריטיים.
בתאריך 30 בינואר 1803 פורסם בעיתון צרפתי בשם Le Moniteur Universel דו"ח מאת הוראס סבסטיאני (Horace Sebastiani), אשר שירת באותה תקופה כדיפלומט צרפתי במצרים.
בדו"ח הוא פירט את דעתו ואת הערכתו כי צרפת יכולה לחזור ולבסס את שלטונה באזור.
דו"ח זה היווה למעשה איום על האינטרסים הישירים הן של בריטניה והן של רוסיה.
שלושה שבועות לאחר מכן, ב-18 בפברואר 1803 זומן שגריר בריטניה בצרפת, לורד וויטוורת' ללשכתו של בונפרטה, ובפגישה איים בונפרטה כי ייצא למלחמה אם בריטניה לא תפנה את מלטה ואף ציין שלו היה רוצה היה כבר יכול לכבוש את מצרים מחדש.
השיחה הותירה בוויטוורט' את התחושה כי זה היה למעשה אולטימטום.
המשבר האמיתי הגיע כחודש לאחר מכן.
ב-13 במרץ 1803 כאשר בנוכחות כל פמליית החצר ושגרירים זרים בגני טיולרי הטיח נפוליאון בלורד וויטוורט' "אבוי לאלו שאינם מכבדים הסכמים, הם יהיו אחראים לכל אירופה" באנגלית: "Woe to those who do not respect treaties!
השגריר הרוסי ארקדי איוונוביץ' מורקוב (Arkadiy Ivanovich Morkov) שהיה נוכח באותו אירוע דיווח על המפגש הזה לצאר אלכסנדר בסט.
פטרבורג במילים חריפות, ומאד ייתכן כי האיומים המרומזים והמפורשים שנשמעו מצד בונפרטה הביאו בסופו של דבר את רוסיה להיכנס לקואליציה האנטי-צרפתית השלישית.
באותו דו"ח ציין מורקוב כי יש שמועות שקיים סיכוי שבונפרטה ישתלט על המבורג ועל הנובר, אם המלחמה תתחדש.
אף על פי שהצאר אלכסנדר רצה להימנע ממלחמה, החדשות הללו לא הותירו לו ברירה.
הוא החל לרכז כוחות על החוף הבלטי לקראת סוף חודש מרץ 1803. שר החוץ הרוסי כתב כך על המצב: "בונפרטה הצהיר במפורש כל כוונתו להכות באנגליה בכל מקום בו יוכל, ותחת תירוץ זה לשלוח את צבאו להנובר וצפון גרמניה.
פעולה זו משנה לחלוטין את אופי המלחמה, כך שהיא בעצם קשורה ומתייחסת להתחייבויות והאינטרסים של רוסיה".
כאשר צרפת כבשה את שווייץ, נתנה בריטניה פקודה לכוחותיה לא להחזיר את מושבת הכף לרפובליקה הבטאווית (הולנד), כפי שנקבע בהסכם אמיין.
במרץ 1803 קיבל משרד ההגנה הבריטי אישור שהצבא חזר והשתלט על מושבת הכף, והוציא פקודה לכוחות במקום להיערך להגנה עליו מפני ניסיונות השתלטות של הצבא הצרפתי, עקב הפרת ההסכם.
הבריטים הוציאו הצהרה שקרית שבה טענו כי נקטו בפעולה זו עקב הכנות עוינות מצד צרפת, וכי הם פותחים במשא ומתן רציני בנושא.
כדי לחפות על ההטעיה הזו הוציא משרד ההגנה הבריטי אולטימטום מידי לצרפת ובו דרישה לצאת מהולנד ושווייץ ולהעניק לבריטניה שליטה במלטה למשך 10 שנים.
תפיסת מושבת הכף על ידי בריטניה גרמה ליציאת זרים מצרפת, בעוד שבונפרטה מצידו מכר במהירות את לואיזיאנה לאמריקאים, כדי למנוע את תפיסתה בידי בריטניה.
בונפרטה עשה כל ויתור אפשרי לדרישות בריטניה בכך שהציע להבטיח את שלמות האימפריה העות'מאנית, להעביר את מלטה לידי צד שלישי נטרלי ולכנס ועידה כדי לרצות את בריטניה בנושאים האחרים.
סירובו של בונפרטה להצעת בריטניה שהיא תחכור את מלטה לעשר שנים גרמה לחידוש סגר ימי בריטי על חופי צרפת.
בונפרטה, שלא היה מוכן עדיין לצאת למלחמה, עשה צעדים שנועדו להראות הכנות מחודשות לפלוש לבריטניה.
הניסיונות הדיפלומטיים הגיעו למשבר כאשר בריטניה דחתה הצעה שהצאר אלכסנדר יתווך במשבר, וכך ב-10 במאי קיבל וויטוורט' הוראה לעזוב את פריז אם צרפת לא תיענה לדרישותיהם תוך 36 שעות.
ניסיונות תיווך אחרונים של שר החוץ הצרפתי שארל-מוריס דה טליראן כשלו ובעקבות זאת עזב וויטוורט' את פריז ב-13 במאי.
אקט זה היווה למעשה את האות לפתיחת המלחמות הנפוליאוניות אשר נמשכו 12 שנה, משנת 1803 עד שנת 1815.
הסיבות הרשמיות של בריטניה לחידוש פעולות הלחימה היו מדיניות האימפריאליזם של צרפת בהודו המערבית (West Indies) באיטליה ושווייץ.
ב-17 במאי 1803, לפני הכרזת מלחמה רשמית, וללא כל אזהרה מוקדמת, תפס הצי המלכותי הבריטי את כל ספינות הסוחר הצרפתיות וההולנדיות שעגנו בבריטניה או שטו סביבה, ובהן סחורות במשקל העולה על 2 מיליון פאונדים.
כל אנשי הצוות של הספינות הללו נלקחו בשבי.
בתגובה לפרובוקציה זו, הורה בונפרטה ב-12 במאי 1803 לאסור את כל הגברים הבריטים מגיל 18 עד 60 הנמצאים בצרפת.
הפעולות האלו, משני הצדדים, הוקעו בחריפות כבלתי חוקיות על ידי כל הכוחות המרכזיים באירופה.
אחרוני האסירים הבריטים השתחררו רק בשנת 1814, מועד התפטרותו של בונפרטה.
אדינגטון סבל מבעיות פנימיות וחיצוניות לאחר פרוץ המלחמה ונאלץ לפרוש, כאשר מי שהחליפו ב-10 במאי 1804 היה ויליאם פיט.
פיט הקים את הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית.
וכן היה מעורב בניסיונות ההתנקשות הכושלים בחיי בונפרטה שבוצעו עי ז'ורז' קאדודל ועל ידי ז'אן שארל פישגרו .
צבאו של בונפרטה הביס את צבא אוסטריה בקרב אולם, יום אחד לפני קרב טרפלגר, וניצחונו המוחץ של נפוליאון בקרב אוסטרליץ למעשה פירק את הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית.
בשנת 1806 כבשה בריטניה מחדש את מושבת הכף מידי הרפובליקה הבטאווית.
מאוחר יותר באותה שנה ביטל נפוליאון את הרפובליקה הבטאווית לטובת הקמת ממלכת הולנד הנפוליאונית, בשליטת אחיו לואי.
על כל פנים בשנת 1810 הפכה הולנד, רשמית, להיות חלק מצרפת.
הסכם אראס ב-17 במאי 1579 נחתם בין המחוזות והערים החברות בברית אראס (שנחתמה ב-6 בינואר 1579) למלך ספרד פליפה השני, שליט ארצות השפלה, שיוצג על ידי המושל הכללי אלסנדרו פארנזה, דוכס פארמה.
מצד ברית אראס חתמו על ההסכם הרוזנויות ארטואה ואנו והערים דואה (שברוזנות ארטואה), ליל (שברוזנות פלנדריה)
ההסכם כוון נגד חותמי ברית אוטרכט מ-23 בינואר 1579 שכינסה את המתנגדים למלך ולמושל הספרדי, לרבות העיר ולנסיין שברוזנות אנו.
זה היה הסכם שלום נפרד ששם קץ מבחינה פורמלית למצב המלחמה ששרר בין הצדדים אחרי פריצת המרד ההולנדי (מלחמת שמונים השנים).
המחוזות והערים שהרכיבו את ברית אוטרכט המשיכו במלחמה נגד ספרד.
אחרי שביולי 1579 ניתק דון חואן מאוסטריה, המושל הכללי של ארצות השפלה ההבסבורגיות את הקשרים עם הפרלמנט של הולנד וחידש את הלחימה, חברי ברית בריסל הצהירו על חזית משותפת נגד משטר הכיבוש הספרדי ומלך ספרד, פיליפ השני.
צעדים אלה הובילו בינואר 1579 להקמת ברית אראס.
החברים בברית הזאת, מחוזות וערים בדרום הקתולי של ארצות השפלה שכללו פרט לרוזנות אנו, את רוזנות ארטואה ואת הערים דואה, ליל ואורשי, פתחו במשא ומתן עם פארנזה שבסיומו נחתם הסכם שלום.
למעשה כבר ב-8 בדצמבר 1578 (כלומר לפני ההקמה הרשמית של ברית אראס) הסכימו הצדדים על טיוטה ראשונה של ההסכם.
אחריה באו נוסחו טיוטה שנייה – ב-9 בינואר 1579 – ושלישית – ב-6 באפריל 1579. לבסוף ב-17 במאי 1579 נחתם ההסכם בין נציגי הדוכס מפארמה לחברי ברית אראס.
אולם עדיין זה לא היה סוף ופארנזה הצליח להשיג מהצד שכנגד עוד מספר פשרות שהביאו לגרסה מ-12 בספטמבר 1579 שאושררה על ידי המלך פיליפ השני ופורסמה בעיר מונס.
היא נבדלה בכמה נקודות חשובות מההסכם שנחתם ב-17 במאי.
ההוראות העיקריות של ההסכם, שנחתם ב-17 במאי 1579
אושרו מחדש ההוראות של השכנת הסדר בגנט, הצו הנצחי מ-1577, וברית בריסל, על ידי הכתר הספרדי ועל יהי ברית אראס.
כל המחזיקים בתפקידים ציבוריים יהיו רומים-קתולים
לא יהיו יותר חילות מצב של חיילים זרים או שכירי חרב, לא בשירות ספרד ולא בשירות הפרלמנט ההולנדי (סעיף 5)
כל שבויי המלחמה ישוחררו (סעיף 8).
ציון מיוחד התייחס לבנו הבכור של וילם, הנסיך אוראנז', פיליפ וילם, שכונה "רוזן בורן" לגביו ביקש מושל העיר ליל, אדריאן ד'אוני (Adrien d'Ognies) את החזרתו להולנד ממקום שביו בספרד (לשם נחטף ב-1568).
אולם הנסיך הצעיר לא שוחרר.
ההוראה אינה מופיעה יותר בסעיף 9 בהסכם שאושרר על ידי המלך פיליפ ב-12 בספטמבר 1579.
מועצת המדינה תתארגן כמו בימי הקיסר קרל החמישי.
שני שלישים מחברי המועצה יתמנו על ידי הנהגת המחוזות החתומים (סעיף 14)
החזרת כל הפריבילגיות שהתקיימו בימי קרל החמישי
מיסים שהוטלו אחרי שלטונו של קרל החמישי יבוטלו.(סעיף 20)
המחוזות שחתמו על הסכם השלום היו:
ליל, דואה, ואורשי (פלנדריה וואלונית)
המחוזות שהיו בעד שלום אבל עוד לא חתמו (הצטרפו מאוחר יותר):
ברון מוולהון, גיום לה ואסר
אנטואן ז'רמן, אב המנזר ויקוניון
לנסלו דה פאסאן, ברון האג
ז'אן ד'אוסיני, סגן ראש העיר מונס
לואי קורבאן, סגן ראש שני של העיר מונס
ז'אק דה לה קרואה, ברון קאלוול, יועץ של מונס
דוד דה אנשן, "פנסיונר" (יועץ משפטי)
לואי קאלייה, פקיד של הפרלמנט והרוזנות אנו
מטעם פלנדריה הוואלונית (הערים ליל-דואה-אורשי)
רולאן דה ויק, באליף ואטן – בשם השופטים הבכירים (justiticiare)
ז'אק דה אנרן, באליף קומין, בשם השופטים הבכירים
ז'אן פיטאווה, ראש העיר ליל, מטעם העיר ליל
דני ז'יבר, פקיד של ליל, מטעם העיר ליל
פייר שרפנטייה, אב המנזר לוס, מטעם הכמורה
פוראן ואן דה קיירה, קנוניקוס של כנסיית פטרוס הקדוש בליל, מטעם הכמורה,
אסטאס ד'אאוסט, סגן ראש העיר דואה (אלדרמן)
פיליפ ברואה, "פנסיונר" של דואה
רובר ממלן, מרקיז רישבור, מושל ארטואה
האביר אדריין ד'אואני, מושל פלנדריה הוואלונית
פיליפ דה לאלנג, רוזן שלישי לאלנג, באליף של אנו
האמנה בין צרפת וספרד בעניין מרוקו נחתמה ב-27 בנובמבר 1912 בשם ראשי המדינות הצרפתי והספרדי, וכוננה דה יורה אזור השפעה ספרדי בצפון ובדרום מרוקו, שני האזורים היו דה פקטו בשליטה ספרדית, בעוד שצרפת עדיין נחשבה לכוח המגן שכן היא הייתה הכוח הכובש היחיד שחתמה על הסכם פאס.
החלק הצפוני היה אמור להפוך לאזור מדינת החסות הספרדית במרוקו עם בירתו בתטואן, בעוד שהחלק הדרומי נשלט מלעיון כאזור חיץ בין המושבה הספרדית ריו דה אורו למרוקו הצרפתית.
האמנה נחתמה על ידי מזכיר המדינה הספרדי הספרדי גרסיה פרייטו והשגריר הצרפתי לאון ז'ופרה בארמון סנטה קרוס במדריד ב-27 בנובמבר 1912.
הסכם בירגהאם כלל שתי אמנות שנחתמו בשנים 1289 ו-1290 שנועדו להבטיח את עצמאותה של סקוטלנד לאחר מותו של אלכסנדר השלישי, מלך סקוטלנד ואת מתן סמכויותיו לנכדתו בת השלוש מרגרט, העלמה מנורווגיה.
האמנה הראשונה נחתמה בסולסברי בנובמבר 1289 ומתייחסת להסדרים שבאמצעותם יאבטח אדוארד הראשון, מלך אנגליה, את הובלתה של מרגרט ממולדתה למשמורתו שלו עצמו עד שסקוטלנד תובטח עבורה כדי שתוכל למלוך עליה.
על אף שאביה של מרגרט, אריק השני, מלך נורווגיה, רצה שבתו תתחיל למלוך על סקוטלנד, הוא דאג לביטחונה עקב המשבר הפוליטי בסקוטלנד.
אדוארד הראשון הצליח לתווך את העברתה מנורווגיה, להרגיע את אביה בכך שהוא ידאג לשלומה וגם להסדיר את עניין תשלומי הנדוניה שעדיין היה חייב אלכסנדר השלישי לשלם לאריק בגין נישואי בתו, הנקראת גם היא מרגרט, למלך הנורווגי.
מטרת האמנה, שהובטחה על ידי אדוארד הראשון, הייתה למחוק את התביעות המתחרות של בית באליול ובית ברוס על הכתר הסקוטי.
האמנה השנייה נחתמה ב () ב-18 ביולי 1290 ואושררה בנורת'האמפטון ב-28 באוגוסט 1290. בתנאי שמרגרט תתחתן עם בנו של אדוארד, הייתה סקוטלנד צריכה להישאר "נפרדת ומפולגת מאנגליה לפי גבולותיה החוקיים, חופשית בפני עצמה וללא כפיפות".
האמנה קבעה שלמרות שרכושה של אישה צריך להפוך לבעלה עם נישואיה, במקרה זה הדבר לא תקף.
בער גם קבעה כי עם נישואיהם של מרגרט ואדוארד על הכנסייה של סקוטלנד והכנסייה של אנגליה להיפרד.
האמנה התבררה כבלתי יעילה, הן משום שמרגרט מתה בדרכה לסקוטלנד בשנת 1290, והן משום שהמשא ומתן על ההסכם כלל מספיק הסתייגויות כדי להפוך את סעיפי העצמאות שבו לחסרי תועלת.
בשנת 1291 נפגש אדוארד עם אצילים סקוטים, הכריז על עצמו כ"אדון סקוטלנד" וקרא תיגר על הטוענים לכתר הסקוטי.
הסכם גואדלופה אידלגו היה הסכם שלום שנחתם בין ארצות הברית למקסיקו ב-2 בפברואר 1848, לאחר ניצחונה של ארצות הברית במלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
בהסכם ויתרה מקסיקו על שטחה הצפוני, כ-1.36 מיליון קמ"ר, שהיווה מעל שליש משטחה עד אותו זמן, תמורת פיצוי שהעבירה אליה ארצות הברית בגובה של כ-18 מיליון דולר.
ארצות הברית סיפחה שטחים שכללו (לפי הגבולות של היום) את המדינות קליפורניה, נבדה, יוטה, וחלקים מאריזונה, ויומינג, קולורדו, וניו מקסיקו.
בהסכם נקבע בנוסף, שנהר הריו גראנדה יהיה נתיב הגבול שבין טקסס שבארצות הברית למקסיקו, הובטחה הגנה לתושבים ולרכוש המקסיקני בשטחים שעברו לשליטת ארצות הברית, הגנה משטרתית אמריקנית לאורך כל אזור הגבול, ובוררות חובה בכל סכסוך גבול עתידי בין שתי המדינות.
ההסכם נחתם בעיר גואדלופה אידלגו (צפונית למקסיקו סיטי), אליה נמלטה הממשלה המקסיקנית בעקבות התבוסות בשדה הקרב.
ניקולס טריסט, מזכיר במחלקת המדינה האמריקאית שהיה נציגו הדיפלומטי האישי של הנשיא ג'יימס פולק ונלווה לגנרל וינפילד סקוט, ניסה פעמיים להגיע לחתימת ההסכם עם הנשיא המקסיקני אנטוניו לופס דה סנטה אנה, אך ללא הצלחה.
כתוצאה, החליטו סקוט וטריסט לכפות משא ומתן, כצבא מנצח וכובש, על נציגי הממשלה המקסיקנית המובסת.
בסופו של דבר נוהל משא ומתן, וההסכם נחתם על ידי ניקולס טריסט מצד ארצות הברית, ומהצד המקסיקני על ידי ועדה שייצגה את הממשלה המקסיקנית המובסת וכללה את דון ברנרדו קואוטו, דון מיגל אטריסטיין, ודון לואיס גונזגה קואבאס.
ההסכם אושר בסנאט האמריקאי ב-10 במרץ 1848. מיד לאחר האישור בסנאט יצאו הכוחות האמריקאים מהבירה מקסיקו סיטי, ויושמו שאר סעיפי ההסכם.
הסכם ג'נטלמני הוא סרט קולנוע אמריקאי, שביים איליה קאזאן על פי ספרה של לורה הובסון, העוסק בבעיית האנטישמיות הסמויה והגלויה בחברה האמריקאית.
ראשי אולפנים שונים בהוליווד, בעיקר מפיקים ובעלי אולפנים יהודים, התנגדו להפקתו, מחשש שהוא יעורר נושאים שמוטב לא לעורר.
אותה תקופה הייתה כשנתיים לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, שבה נחשף פרצופה המכוער של השנאה ליהודים ברוב מדינות אירופה, תקופה שהייתה רגישה גם עבור יהודי ארצות הברית.
אולפני פוקס החליטו להפיק את הסרט בשנת 1947, החלטה שבדיעבד התבררה כנכונה.
סרט זה צוין לשבח על ידי המבקרים, זכה בפרסים, ואף היה לסרט המכניס ביותר של אולפני פוקס בשנה שבה הוקרן.
הסרט מספר על עיתונאי (גרגורי פק) שקיבל משימה לכתוב סדרה של מאמרים על אנטישמיות בחברה האמריקאית.
כדי לבחון את הבעיה באופן בלתי אמצעי, בוחר העיתונאי להתחזות ליהודי.
הדבר מביא אותו לחשוף את פרצופה המכוער של האנטישמיות ומגלה מהי ההרגשה של קורבן חף מפשע.
בקשת עבודה שלו נענית בשלילה, מסרבים להכניסו לבית מלון מסוים, ובנו (דין סטוקוול) מותקף בבית הספר.
גם יחסיו עם ארוסתו (דורותי מקגוויר), אחייניתו של עורך העיתון אשר יזמה את התחקיר בעצמה, מתערערים בעקבות חוויותיו כ"יהודי".
הסרט מפנה את עיקר הביקורת לא כלפי אנטישמיים, אלא כלפי החברה הנאורה והליברלית לכאורה אשר מאפשרת בשתיקתה את קיומה של האנטישמיות.
התפקיד הראשי הוצע לקרי גרנט אך הוא דחה את ההצעה והתפקיד הוצע לגרגורי פק וזה הסכים על אף שסוכנו אמר לו שהסרט לא יצליח.
הסרט זכה בשנת 1948 בפרס אוסקר בשלוש קטגוריות: פרס הסרט הטוב ביותר, פרס לבמאי הטוב ביותר - לאיליה קאזאן ושחקנית המשנה הטובה ביותר - לסלסט הולם.
הסכם הביניים בין ישראל למצרים, שנודע גם כהסכם סיני 2, נחתם בז'נבה ב-4 בספטמבר 1975. הוא נחתם בעקבות דיפלומטיית הדילוגים של מזכיר המדינה האמריקאי הנרי קיסינג'ר, והחליף את הסכם הפרדת הכוחות מ-1974. ההסכם חידש את ההתחייבות להפסקת אש ולפתרון הסכסוך בדרכי שלום.
חתימתו נחשבת לאחד ההישגים המדיניים הבולטים של ממשלת רבין הראשונה, שכן הוא ביסס מחויבות הדדית לשלום, והוביל לחתימת הסכם השלום המלא ב-1979.
המשא ומתן המקדים החל במסע דילוגים במרץ 1975, אך נכשל עקב פערים בלתי ניתנים לגישור באותה עת.
ישראל הסכימה לנסיגה טריטוריאלית נרחבת בסיני עד לקו אל-עריש–ראס מוחמד, אך דרשה בתמורה ביטול רשמי של מצב הלוחמה עם מצרים.
מצרים סירבה לכך, ודרשה בתמורה לכך שישראל תיסוג לקו הגבול הבינלאומי, ובנוסף התנתה את תוקף הסכם לשנה אחת בלבד.
לבסוף הסבב הראשוני של משא ומתן הדילוגים נכשל, עקב הפערים המהותיים בין הצדדים.
קיסינג'ר ייחס את כישלון המאמץ הדיפלומטי ל"עמדותיה הנוקשות" של ישראל.
עמדה זו נבעה בעיקרה מסירובה לסגת מעבר למעברי המיתלה והגידי, שהיו אזורים אסטרטגיים בעלי חשיבות ביטחונית מכרעת, ומהתניית פינוי תחנת ההתראה באום חשיבה בהצהרה רשמית ומפורשת מצרית על ביטול מצב הלוחמה (Non-Belligerency) בין ישראל למצרים.
ההתעקשות הישראלית לשמר את הנכסים הביטחוניים, או לקבל תמורה מדינית משמעותית עבורם, נתפסה על ידי הממשל האמריקאי כגורם העיקרי שבלם את ההתקדמות לקראת הסכם הביניים.
בעקבות כישלון המשא ומתן, הכריז נשיא ארצות הברית, ג'רלד פורד, על "הערכה מחדש" של יחסי ארצות הברית–ישראל.
מדיניות זו היוותה צעד דרסטי שנועד להפעיל לחץ משמעותי על ירושלים.
היא התבטאה בהקפאה מיידית של החתימה על עסקאות נשק חדשות, כולל נשק שהובטח בעל פה, והפחתה בפועל של התמיכה הביטחונית.
במקביל, הממשל האמריקאי החל לקיים פגישות לא רשמיות בין שליחיו לבין נציגי אש"ף, ובנוסף, הופסק תיאום העמדות לקראת "ועידת ז'נבה", שלא התכנסה בסופו של דבר.
צעדים אלו אותתו על שינוי לרעה במדיניות האמריקאית והיוו גורם מרכזי שאילץ את ישראל לשוב לשולחן המשא ומתן בסבב הדילוגים הבא.
פריצת הדרך הושגה באוגוסט 1975, לאחר מסע דילוגים מחודש, מפרך ורווי לחצים.
ההסכם שהושג היה מורכב וכלל מרכיבים מדיניים וצבאיים כאחד.
במסגרתו, הצדדים התחייבו שלא להשתמש בכוח, או באיום בכוח, לפתרון הסכסוך, לרבות סגר צבאי.
כמו כן הם התחייבו כי המחלוקות ייפתרו בדרכי שלום.
המרכיב הפיזי המרכזי היה נסיגה ישראלית נוספת שהעבירה לידי מצרים את אזור מעברי המיתלה והגידי, ושדות הנפט באבו רודס ובליים.
בנוסף, הוקמו אזורי חיץ מפורזים בפיקוח כוח החירום של האומות המאוחדות (UNEF), והוסדרה פעילותה של תחנת התראה אמריקאית אזרחית (EWS) באום חשיבה.
ההסכם כלל גם הסדרה של מעבר מטענים לא-צבאיים לישראל וממנה דרך תעלת סואץ, צעד שסימל הכרה מצרית מסוימת בקיום המדינה.
ההסכם אושר בכנסת ב-3 בספטמבר 1975, ברוב של 70 תומכים מול 43 מתנגדים (בראשות ראש האופוזיציה מנחם בגין) ושבעה נמנעים.
יום לאחר מכן הוא נחתם רשמית בז'נבה על ידי נציגים צבאיים של שתי המדינות.
מצד ישראל חתמו האלוף הרצל שפיר ומרדכי גזית, ונציגי מצרים היו הגנרל טהא עלי מגדוב והשגריר המצרי בז'נבה עוסמאן.
לאחר חתימת ההסכם נפגשו בז'נבה משלחות צבאיות ישראליות ומצריות לגיבוש פרטים טכניים הקשורים בביצועו.
אישור ההסכם לווה בהפגנות סוערות ואירועי מחאה, בעיקר של תנועת "גוש אמונים", שהתנגדה לנסיגה משטחי סיני.
חתימתו של הסכם הביניים השני נחשבת לאחד ההישגים המדיניים הבולטים של ממשלת רבין הראשונה, שכן הוא ביסס מחויבות הדדית לשלום, והיה בבחינת הקדמה מהותית שהובילה בסופו של דבר לחתימת הסכם השלום המלא בין ישראל למצרים ב-1979.
ההסכם הורכב שכלל תשעה סעיפים ונספח, והיווה פריצת דרך משמעותית בקידום היציבות האזורית.
המסמך נפתח בחזרה על העיקרון הבסיסי לפיו הסכסוך ייפתר בדרכי שלום.
מרכיב ביטחוני מכריע בהסכם היה התחייבות הדדית שלא לנקוט איום, שימוש בכוח, או להטיל סגר צבאי, ובנוסף, התחייבות לשמור על הפסקת האש הקיימת ולהימנע מכל פעולה צבאית או צבאית למחצה.
התחייבויות אלו ייצבו את גבולות העימות והפחיתו את הסיכון להסלמה.
במישור הטריטוריאלי והצבאי, ההסכם קבע מחדש את קווי ההפרדה והפירוז בסיני.
ישראל נסוגה מרצועה ברוחב 30–40 קילומטרים ממזרח לקו הקודם, לרבות ממעברי המיתלה והגידי במערב סיני.
המצרים התקדמו כ-10 קילומטרים מזרחה לקו הישראלי הקודם.
השטח שבין הקווים הפך לאזור חיץ בפיקוח כוחות האו"ם.
בנוסף, ישראל נסוגה מרצועה ארוכה לאורך מפרץ סואץ, שהייתה חיונית מבחינה אנרגטית, וכללה את שדות הנפט באבו רודס ובליים והיישוב "שלהבת".
רצועה זו הפכה לשטח מצרי אזרחי מפורז.
בנוסף, נקבעו הסדרים מיוחדים תחת פיקוח האו"ם לגבי הפעלת תחנת ההתראה הישראלית בהר אום חשיבה, לצד הקמת תחנה מצרית מקבילה בסמוך.
ההסכם כלל גם הסדרי דילול והגבלת כוחות משני צדי אזור החיץ, וכן התחייבות מצרית לאפשר מעבר מטענים לא צבאיים לישראל וממנה בתעלת סואץ.
ההסכם לווה בהסכם נספח סודי בין ישראל לארצות הברית, שפרטיו לא פורסמו לציבור בשעתו.
במסגרת ההסכם הנספח, ארצות הברית העניקה לישראל ערבות לאספקת נפט כתחליף לשדות שפונו בסיני, והבטיחה כי תכין בתוך כחודשיים תוכנית חירום לאספקת ציוד צבאי לישראל במקרה של מלחמה עתידית.
ההסכם האמריקאי-ישראלי כלל גם התחייבות אמריקאית שלא לנהל משא ומתן עם אש"ף כל עוד הארגון לא יכיר בישראל, והבטיח תיאום עמדות לקראת מהלכים מדיניים עתידיים.
בנוסף, חבילת הסיוע כללה רכש של ציוד צבאי מתקדם, לרבות מטוסי אף-15 ואף-16. במקביל, המצרים התחייבו, במכתב נפרד לארצות הברית, כי לא יתערבו צבאית בעימות בין ישראל לסוריה, בתנאי שסוריה היא היוזמת.
ההסכם המקיף הזה ייצר רשת של הסכמים ביטחוניים ופוליטיים שאבטחה את המהלך המדיני הרחב.
הסכם גוליסטן היה הסכם שלום שנחתם בין האימפריה הרוסית לבין האימפריה הפרסית (سلسله قاجاریه), ב-24 באוקטובר 1813, בכפר שבנגורנו קרבאך, כתוצאה ממלחמת רוסיה-פרס (1813-1804).
עם נפילת העיירה האזרית לנצ'ראן לידי הגנרל פיוטר קוטליארייבסקי (Пётр Семёнович Котляревский), ב-1 בינואר 1813, הואץ המשא ומתן לשלום בין האימפריות.