tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מארטון קלטי (בהונגרית: Keleti Márton; בודפשט, 26 באפריל 1905 – בודפשט, 20 ביוני 1973) היה במאי קולנוע יהודי-הונגרי זוכה שלוש פעמים בפרס קושוט, והן בפרס האמן המצטיין ובפרס האמן הדגול.
מארטון קלטי נולד בבודפשט במשפחה יהודית כבנם של אדולף קלטי (1874–1957) מורה בבודפשט ושל ברטה גולדפינגר (1867–1955).
בתחילת דרכו עבד כבמאי תיאטרון, נמשך בעיקר לז'אנר המוזיקלי.
הוא התחיל לצלם בשנות ה-30 של המאה ה-20. סרטו הראשון בבימוי עצמי היה "הכלה מטורוצקו", ואחריו כמה קומדיות פופולריות.
בשל מוצאו היהודי, הוא לא היה יכול להופיע בתקופת מלחמת העולם השנייה, אך בסיום המלחמה הוא יצר את אחד הסרטים ההונגריים הראשונים ששמו היה "המורָה".
הלאמת הפקת סרטי הקולנוע פתחה עבורו הזדמנויות גדולות וממועד זה הוא ביים לסירוגין קומדיות מצליחות ביותר (כמו מאגנאש מישקה) ועבד גם על נושאים רציניים יותר (כמו "המצור על ביסטריצה", "נישואים יוצאי דופן").
סרטו, אולי הידוע ביותר, "הרב-טוראי ואחרים", נוצר בשנת 1965 ונכלל בין שנים עשר הסרטים הטובים ביותר שיוצרו בהונגריה אחרי שנת 1945 (המכונים, "השנים-עשר של בודפשט").
הקומדיה שלו "סיפור טיפשותי" זכתה להצלחה גדולה, כולל שבחים בינלאומיים.
יצירתו המשמעותית היא "חלומות אהבה" על חייו של המלחין פרנץ ליסט בשנת 1970. משנות ה-60 עבד גם בטלוויזיה ההונגרית וביים כמה סרטים עלילתיים.
משנת 1950 קלטי היה ראש המחלקה לקולנוע באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
מארטון קארינתי (בהונגרית: Karinthy Márton; בודפשט, 1 בספטמבר 1949 – 6 בנובמבר 2019) היה במאי תיאטרון הונגרי ממוצא יהודי זוכה פרס קושוט, מנהל תיאטרון, סופר, מנהל מייסד של "תיאטרון קארינתי" (ושל קודמו, בימת הקם-Hököm).
בשנת 2002 קיבל תואר דוקטור לאמנויות ליברליות (( Doctor of Liberal Arts (DLA)) מהאוניברסיטה לתיאטרון וקולנוע עם תעודת הצטיינות (summa cum laude).
הוא בנו של הסופר פרנץ קארינתי, נכדו של הסופר פרידייש קארינתי.
הוא נולד כבנם של פרנץ קארינתי ושל אגנש בורוש.
הוא סיים את לימודיו בתיכון בגימנסיה פזקש מיהאי.
בשנת 1973 סיים את האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע במגמת בימוי באותה כיתה עם אנדרה מרטון ואישטוואן קזאן, מאוחר יותר בכיתתו של לאסלו בבארצי.
בחינת הבימוי שלו הייתה מחזהו של ג'ורג' ברנרד שו: The Man of Destiny, ואחר כך מחזה אחר של שו: ז'אן ד'ארק שהיה גם כן בחינת הגמר שלו ב"תיאטרון סיגליגט של סולנוק".
בין השנים 1973–1975 היה מנהל תיאטרון יוקאי של בקשצ'אבה, בין השנים 1975–1977 עבד בתיאטרון הלאומי של פץ', בין השנים 1977–1980 ב"תיאטרון תאליה" בבודפשט, ובין השנים 1980–1982 ב"תיאטרון העם".
הוא היה מעורב בהקמת "בימת הזרקור" ו"בימת המשחק".
במקביל, עבד בקביעות גם כבמאי טלוויזיה.
במכללה לדרמה הוא ארגן הרצאות בחינה למספר כיתות.
(אישטוואן יוהאס:על הכביש המהיר, מיקלוש ואמוש:הוא זורח כאן רק לזמן מה בצהריים).
הוא הוביל גם להקות חובבים, בין היתר באוניברסיטת זמלוווייס.
(ויליאם שייקספיר:נשות וינדזור העליזות, מולייר:נשים מדעניות, אגתה כריסטי:מלכודת העכברים).
ספרו המצליח ביותר, התכווצויות השטן (I - II.
המסע לקארינתיה, בית אולפיוס, 2003), העוסק בעיקר בגאבור קארינתי, דודו, ובנה סביבו רומן מדיטציה על עצמו ועל בני המשפחה המוכשרים ביותר.
בשנת 2006 נערך משחק רדיו בן חמישה חלקים על פי הספר.
בשנת 2013 פורסם שוב הרומן.
לרגל שבוע הספר החגיגי 2017 הוציאו המהדורה השלישית של היצירה.
קארינתי גם הביע את אהדתו לקבלת ההומוסקסואליות ברפרטואר התיאטרלי שלו.
בסוף שנת 2007 פרסם ספר נוסף, "שער הסערה", המספר את סיפור כיתת הבמאים של קארינתי (1968–1973).
בשנת 2016 הספר הפך למשחק רדיו בן חמישה חלקים.
בשנת 2013 הוא קיבל את פרס קושוט כהוקרה על הקריירה שלו בתיאטרון וכסופר.
ב-11 בנובמבר 2013 הפך לאזרח כבוד של אויבודה.
בשנת 2013, קיבל את פרס פרימה האזורי.
בשנת 2016 הוא קיבל את אות הבמאי של לאסלו ואמוש מטעם עמותת MASZK.
גיורג' ברנרד שו: איש הגורל (1972)
אישטוואן יוהאס : תערוכות קטנות (1973)
מיקלוש וומוס : הוא זורח כאן רק זמן מה בבוקר (1978)
אישטוואן יוהאס : על אוטוסטרדה (1978)
ארון טמאשי : עלה צפצפה שמח (1974)
תורנטון ויילדר : עירינו הקטה (1974)
יוקאי - אמברוזי - דארוציי ברדוש: ירח מלא (1975)
אימרה שרקדי : בית ליד העיר (1975)
מארק טוויין : הרפתקאותיו של טום סויר (1973)
גזה פאשקאנדי : אוהבים לאורך הגל (1975)
ברייה-גרדי: ורד לארוחת בוקר (1976)
דוסטויבסקי - אישטוואן: אישטוואנפלבה (1977)
אדוארד אלבי : סיפור גן החיות (1978)
הארייט ביצ'ר סטואו : אוהל הדוד תום (1981)
פרנץ קרינטי : דנובה בנד (1983)
צלב קצין מסדר הכבוד של הרפובליקה של הונגריה (1997)
אזרח כבוד של אויבודה (2013)
מארטן ואנדפורדט (בהולנדית: Maarten Vandevoordt; נולד ב-26 בפברואר 2002 בסנט טרוידן שבבלגיה) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת השוער בקבוצת ר.ב.
ואנדפורדט גדל במחלקות הנוער של סנט טרוידן וראסינג גנק.
בשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של ראסינג גנק.
ב-10 בדצמבר 2019, בגיל 17 שנים ו-287 ימים, הפך לשוער הצעיר ביותר בהיסטוריה של ליגת האלופות, כשפתח בהרכב ושיחק 90 דקות בהפסד 0–4 לנאפולי במסגרת שלב הבתים של הטורניר לעונת 2019/2020.
לייפציג כי ואנדפורדט חתם על חוזה עד שנת 2029 במועדון החל מ-1 ביולי 2024.
מארטון שרלוש (במקור עד 1905 שפיץ, בהונגרית: Sarlós Márton; בודפשט, 5 בפברואר 1886 – בודפשט, 1 באוקטובר 1971) היה היסטוריון של המשפט יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, קנדידט (דוקטורט .CSc) למדע המדינה ומשפטים (1959).
מארטון שפיץ נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף שפיץ, משכיר שקים (לתבואה וכדומה), ושל קטלין גולדפינגר.
הוא השלים את לימודי המשפטים שלו באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם הוענק לו תואר דוקטור ב-1907. לאחר התמחות ובחינות לשכת עורכי הדין מיוני 1911 עבד כעורך דין בבירת הונגריה.
בשנה השנייה למלחמת העולם הראשונה, הוא נפל בשבי הרוסי והתגורר במחנה שבויים ליד אירקוטסק עד 1920. בין השנים 1920–1921 היה עובד הקומיסריון העממי הסובייטי לענייני חוץ ומרצה לגרמנית באוניברסיטת סברדלוב במוסקבה.
הוא חזר הביתה בדצמבר 1921 והמשיך בעיסוקו המשפטי.
לא ידוע על קורותיו בשואת יהודי הונגריה, אך לאחר מלחמת העולם השנייה, הפך חבר פעיל במפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
משנת 1945 השתתף בהקמת בתי המשפט העממיים ובפיתוחם.
לאחר מכן ארגן את מערכת בתי המשפט הסוציאליסטית, תחילה כמנהל המועצה הלאומית של בתי המשפט העממיים, ולאחר מכן מ-1946 עד 1948 כנשיא המשותף שלהם.
ביוני 1948 מונה לנשיא בית המשפט הפלילי בבודפשט ובשנת 1950 לנשיא בית המשפט המחוזי בבודפשט.
מ-1954 ועד פרישתו ב-1962, עבד כפרופסור באוניברסיטה בפקולטה למשפטים וממשל באוניברסיטת אטווש לוראנד.
רעייתו הייתה אליז וייס (1903–1971), לה נישא ב-4 ביוני 1929 בטרזווארוש, בודפשט.
ב-1938 (ייתכן) שהמירו את דתם לקתולית (אין על כך שום תיעוד).
דיני מים ותעשיית טחנות הקמח (בודפשט, 1930)
מבנה אחיד של סדר הדין האזרחי (בודפשט, 1932)
מדינה אוניברסלית והיסטוריה משפטית (ספר לימוד באוניברסיטה, עם ג'רג', בודפשט, 1957)
מאבקה של תנועת הפועלים בהונגריה במאה ה-20. המאה למען זכות בחירה וחירויות (בודפשט, 1958)
סצ'ני והשינוי של הסדר המשפטי הפיאודלי (בודפשט, 1960)
בתי הדין המהפכניים של הרפובליקה הסובייטית (בודפשט, 1971)
עיטור מסדר ההצטיינות של הרפובליקה העממית ההונגרית (1947)
מריה אנטוניה יוזפה יוהאנה , הידועה גם בשם מארי אנטואנט , הייתה ארכידוכסית אוסטריה, מלכת צרפת האחרונה לפני המהפכה הצרפתית ואשתו של לואי ה-16, מלך צרפת בעת המהפכה.
מארי אנטואנט הייתה בתם של הקיסרית מריה תרזה ושל הקיסר פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (פרנץ מלורן).
ב-16 במאי 1770 נישאה ללואי ה-16, ולזוג המלכותי נולדו ארבעה ילדים.
היא הוצאה להורג באמצעות עריפת ראש בגיליוטינה, תשעה חודשים לאחר הוצאתו להורג של בעלה.
היא זכורה באמרה המיוחסת לה, "אם אין להם לחם, שיאכלו עוגות", שהציגה אותה כשליטה מפונקת ומנותקת מהעם, אולם מעולם לא נאמרה על ידה.
למעשה מדובר בייחוס שגוי שכן משפט זה נכתב על ידי ז'אן-ז'אק רוסו בספרו "הווידויים", ופורסם ב-1767 כאשר מארי אנטואנט חייתה כנסיכה צעירה באוסטריה ולא יועדה עדיין להיות מלכת צרפת.
מארי אנטואנט נולדה בשם מאריה אנטוניה יוזפה יוהנה לבית הבסבורג-לורן ב-2 בנובמבר 1755 בארמון הופבורג בווינה, בתם של הקיסרית מריה תרזה ופרנץ הראשון.
בנוסף להיות פרנץ קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הוא היה גם דוכס לורן בשנים 1729–1737, והיו לו קשרים ענפים עם אצולת צרפת.
הוא דיבר צרפתית וסירב ללמוד גרמנית גם לאחר נישואיו.
בהתאם הייתה גם מארי אנטואנט דוברת צרפתית מבית, אך עם מבטא גרמני.
סבה של מארי-אנטואנט מצד אימה היה קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
חוקי האימפריה לא איפשרו לנשים לרשת את תפקיד הקיסר, אך עם עלייתו לשלטון, הוא דאג לכך שתתקבל "הסנקציה הפרגמטית של 1713", צו שאיפשר לבתו לרשת את מקומו כראש בית הבסבורג וכשליטה של כל היחידות המדיניות שבראשותו,.
צו זה והצלחתה היחסית של מריה תרזה במלחמת הירושה האוסטרית אפשרו לה לבסס את סמכויותיה, לשלוט בענייני בית המלוכה והמדינה, ולא למסור את סמכויותיה לבעלה או לבנה.
כחלק ממדיניותה, השיאה מריה תרזה את ילדיה לצורך יצירתן של בריתות מדיניות.
מדיניות זו הונהגה על ידי שליטי בית הבסבורג במשך מאות שנים.
מאריה אנטוניה הייתה הצאצא ה-15 של מריה תרזה ופרנץ הראשון – לפניה נולדו להם ארבעה בנים ועשר בנות – ובעת לידתה היא לא הייתה מיועדת לתפקיד משמעותי במארג הבריתות שטוותה אימה.
רק בהמשך, כשנפטרו לואי, דוכס בורגונדיה ב-1761 ואביו, לואי, דופן צרפת ב-1765, התברר כי היא עתידה להינשא ליורש העצר הצרפתי.
ציורים מתקופת ילדותה, שהוזמנו על ידי אימה, מראים אותה עוסקת באמנות, מלאכות סריגה ובנגינה בנבל, אך מעט ידוע על ילדותה של מאריה אנטוניה.
המקור שנחשב לאמין ביותר לגבי חינוכה וחייה לפני נישואיה הוא המכתבים של אבה דה ורמון (Abbé de Vermond), השגריר האוסטרי בוורסאי, שנשלח, כשהיא הייתה בת 13, להשלים את חינוכה לפני נישואיה.
ורמון הביע זעזוע ממצב חינוכה והשכלתה.
הוא העיר שחינוכה החל למעשה רק בגיל 12, שהיא מדברת צרפתית אבל לא מצליחה לכתוב.
הוא חשב שהיא אינטליגנטית, אך עצלנית וקלת דעת.
ייתכן שמצב חינוכה של מאריה אנטוניה נבע מכך שאימה לא חשבה שלנישואיה, ולאלה של אחותה הקרובה אליה בגיל, מריה קרולינה, תהיה משמעות רבה.
חינוכן הופקד בידי אומנת, הרוזנת פון ברנדייס, שלא קיבלה הנחיות ברורות מעבר לצורך ברכישת נימוסים המתאימים לבית האצולה.
לאחר שהוחלט להשיא את מאריה אנטוניה לדופן, נעשו מאמצים להכינה בזריזות לתפקיד.
שיעוריו של ורמון התמקדו בלימודי שפות, היסטוריה וספרות.
ורמון האמין שהיא לא הורגלה לחשוב ולהתרכז, ולכן המידע נמסר בצורה של שיעורים קצרים על חייהם של אישים בהיסטוריה.
ורמון הורה לה גם להקדיש את הבקרים לקריאה, אך התלונן שהתלמידה מביעה שעמום מפעילות זו.
צד נוסף של ההכנות עסק במראה של הכלה המיועדת.
ורמון ומריה תרזה לא החשיבו אותה ליפה במיוחד, אך יפה מספיק.
הצרפתים מצדם הבהירו שהמראה של הכלה המיועדת יהווה שיקול מכריע בהסכמתם לשידוך.
הדוכס דה שואזל , שתמך בשידוך, העביר מסרים בעניין ופיקח על תהליך התאמת המראה של הכלה המיועדת.
מריה תרזה לקחה משימה זו ברצינות והשקיעה כ-400,000 ליברה במלתחה חדשה שתתאים לאופנה בוורסאי.
הכלה עברה גם טיפול ליישור שיניה, שבוצעו על ידי רופא צרפתי, נמשכו שלושה חודשים ונעשו ללא הרדמה.
תסרוקתה שונתה גם כן, על ידי מעצבת השיער של מלכת צרפת שנשלחה לווינה, כדי לפצות על מה שנציגי צרפת ראו כנקודות התקרחות ומצח גבוה מדי.
צייר הדיוקנאות, ז'וזף דוקרו נשלח כדי לצייר דיוקן של מארי אנטואנט, על מנת לקבל את אישורו של לואי ה-15, והתוצאה השביעה את רצון הצרפתים.
חוזה הנישואים בין מאריה אנטוניה לדופן, לואי אוגוסט, דוכס ברי נחתם בווינה ב-4 באפריל 1770. החוזה כלל נדוניה מבית הבסבורג בסך 200,000 פלורין בנוסף לתכשיטים בערך זהה.
לואי ה-15 התחייב להקצאה שנתית לכלה בסך 20,000 אקי .
החוזה עסק רק בהסדרים פיננסים ולא הבטיח לכלה דבר מבחינת יכולתה לשמור על מנהגיה הדתיים ומנהגי החצר בווינה.
גישה זו תאמה לרצונה של מריה תרזה שמאריה אנטוניה תשתלב לחלוטין בחצר ורסאי ותימנע מלהתבלט.
טקס הנישואין נערך בווינה, ללא נוכחות החתן, ב-19 באפריל.
לאחר הטקס הרשמי בווינה, יצאו מאריה אנטוניה ופמלייתה לכיוון מעבר הגבול עם צרפת.
המסע לוורסאי נמשך מספר שבועות ובמהלכו נערכו טקסים רבים לכבוד המאורע.
בפרייבורג קיבלה מאריה אנוטוניה מכתב מאימה שכותרתו "הוראות לקריאה בכל חודש" ואשר את כלל את ההוראה "אל תעשי שום דבר יוצא מגדר הרגיל...
להפך, עלייך להיענות באופן אבסולוטי למה שנהוג בחצר המלוכה".
הפמלייה הגיעה לגבול צרפת ב-7 במאי 1770. בחצותה את הריין נערך טקס בבית עץ מאולתר על "אי השיבולים" בין קל לשטרסבורג, שבמהלכו הוסרו באופן סמלי כל הסממנים הקושרים אותה לעברה האוסטרי.
על אף שמלבושיה וחפציה יוצרו ברובם בפריז, כללי הטקס חייבו את הפשטתה ממלבושיה בפומבי.
היא נאלצה, בנוסף, להיפרד מבני לווייתה מבית ושם קיבלה גם את שמה הצרפתי.
לכניסתה של מארי אנטואנט לצרפת דרך אלזס הייתה משמעות סמלית, שכן האזור שהיה (ונותר עד המאה ה-20) במחלוקת בין בית המלוכה האוסטרי לבין צרפת.
בית המלוכה הצרפתי התאמץ לייצר את הרושם שהאירוע אינו מסמן רק את הנישואים, אלא עידן חדש של שיתוף פעולה צרפתי-אוסטרי.
בשטרסבורג, לואי-רנה דה רואן נשא בשם דודו , הארכיבישוף, נאום שבו הוא שיבח את מריה תרזה ותיאר את האירוע כהזדמנות לידידות וברית חדשה בין הישויות המדיניות, זאת על אף שמשפחת רואן התנגדה למהלך.
החגיגות בעיר לוו במוטיבים אלזסים, וזאת על מנת לטשטש את היריבות בין צרפת ואוסטריה וכן כדי להדגים את השלטון המיטיב כביכול של הצרפתים באזור.
קיימות עדויות לכך שמארי אנטואנט עצמה ביקשה לבסס את זהותה הצרפתית החדשה וביקשה מבני שיחה, גם דוברי הגרמנית שביניהם, לפנות אליה בצרפתית בלבד.
משטרסבורג המשיכה מארי אנטואנט לכיוון ורסאי.
היא ובעלה, הדופן, נפגשו לראשונה ביער קומפיין והגיעו לוורסאי ב-16 במאי, שם המשיכו החגיגות במשך תשעה ימים.
מארי אנטואנט קיבלה מהנוכחים מחמאות על הופעתה במרכז האירועים.
השגריר האוסטרי בצרפת, הרוזן מרסי-ארז'נטו , שלח דיווחים סודיים למריה תרזה, בהם הוא הביע שביעות רצון מהשתלבותה של מארי אנטאנט ומיכולתה להקסים את הסובבים.
חגיגות עממיות נערכו ברחבי צרפת.
מופע זיקוקים בכיכר לואי ה-15 (כיום כיכר הקונקורד) גרם למנוסת בהלה שעל פי אומדן רשמי נהרגו בו כ-130 אנשים.
הטרגדיה לא העיבה מאוד על החגיגות, ומארי אנטואנט ובעלה תרמו כל אחד את קצבתם החודשית, כנדבה למשפחות הקורבנות.
כאשתו של יורש העצר, הדופן, תוארה של מארי אנטואנט עד מותו של לואי ה-15 היה "דופין" (Dauphine).
על אף קבלת הפנים החמה, היא הגיעה לצרפת בתקופה קשה לממלכה מבחינה כלכלית ומדינית, שבמקרים רבים התבטאה בביקורת קשה כלפי בית המלוכה, ובהדרגה ההתלהבות הראשונית פינתה את מקומה לביקורת.
ניקולה בודו , שכתב תיעוד של החיים בפריז באותה תקופה, תיאר כיצד עד 1774 החל הציבור הפריזאי לבחון את הדופין בעין שלילית וחשדנית.
עם זאת, היחס העוין למארי אנטואנט התפתח בעיקר לאחר שהייתה למלכה, ובשנותיה הראשונות היא זכתה לאהדה יחסית בציבור הרחב.
בתוך האצולה, בעוד שהנרטיב הרשמי תיאר את ברית הנישואין כשחר של יום חדש ביחסים בין צרפת ואוסטריה, היה קיים פלג משמעותי של אישים שהתנגדו לברית זו ולכן גם התייחס בחשדנות למארי אנטואנט.
יחסם של בני האצולה לדופין הושפע גם מסנטימנט זה וגם מאינטריגות בין-אישיות ומעימותים על כוח בתוך חצר המלך.
ב-1771, הפלג האנטי-אוסטרי (שכונה "המפלגה הצרפתית"), בעיקר זה שבהובלת מאדאם דו בארי, הביא למפלתו והגלייתו של הדוכס דה שואזל, מאדריכלי הברית עם אוסטריה ומתומכיה הבולטים של מארי אנטואנט.
עם זאת, פלג זה היה בעצמו מפולג בין תומכיה של מאדאם דו בארי לבין שונאיה, בראשם שלוש הבנות של לואי ה-15, סופי, ויקטואר ואדלייד.
שלוש בנותיו של המלך, שכונו "הגברות" (Mesdames) וזוהו עם "ההדוקים" (Parti dévot), היו חשדניות כלפי אוסטריה ואדוקות מבחינה דתית, והן ראו את מאדאם דו בארי, קורטיזנה שהייתה לפילגשו של המלך, ככתם על משפחתם.
עד 1772 הן התייחסו למארי אנטואנט בכבוד, שכן הן ראו בה כלי במלחמתם בפילגש וחפצו בקרבתו של הדופן.
מריה תרזה ייעצה לבתה, באמצעות השגריר דה מרסי, לצדד בבנותיו של המלך.
בהתאם, מארי אנטואנט סירבה להכיר בדו בארי, דבר שפגע במלך והעצים את ההתנגדות לה בחלקים מהחצר.
לבסוף, כשנערך משא ומתן בין צרפת לאוסטריה לגבי חלוקת פולין, הפעילה מריה תרזה לחץ על בתה ליזום פיוס עם דו בארי, וב-1772 נאלצה הדופין לפנות לפילגש כאמצעי להפשרת היחסים.
כאשתו של יורש העצר תפקידה הראשון במעלה של מארי אנטואנט היה ללדת לו ילדים.
מימוש תפקיד זה היה בעייתי כיוון שבשנתיים הראשונות לאחר נישואיהם, הדופן לא הראה עניין ביחסי מין.
בעיה זו הייתה עניין פומבי וידוע בחצר ורסאי ובווינה, והוא עורר חשש בקרב שליחיה של מריה תרזה, שהנישואים עלולים להתבטל, שכן על פי כללי הכנסייה הקתולית ניתן היה לבטל בקלות נישואים שלא מומשו במלואם.
מארי אנטואנט פיתחה בשנים אלה תחביבים שלא היו מקובלים בקרב נשים במעמדה בצרפת, ציד ורכיבה, דבר שגם כן עורר חששות אצל אימה ושליחיה.
דיוקנאות שלה משנים אלה מראים אותה בלבוש המתאים לרכיבה, שנחשב לגברי.
עם זאת, התחביבים החדשים סייעו לה להתחבב על המלך ועל בעלה.
באוקטובר 1772 הודיע הזוג למלך שהם החלו לנסות לממש את נישואיהם, דבר שנידון גם במכתבים בין מארי אנטואנט לבין מריה תרזה, וביולי 1773 הם שבו למלך כדי להודיע שהנישואים מומשו.
המלך הכריז על מארי אנטואנט כבתו, והמידע לגבי חיי האישות של הזוג שיפר את מעמדה בחצר.
באותו הזמן, החל לדעוך מעמדה של דו בארי, דבר שסייע לה גם כן.
ביוני 1773 יצאו הדופן ומארי אנטואנט לביקורם הרשמי הראשון בפריז.
ביקור זה, שבמהלכו נפגשה מארי אנטואנט לראשונה פנים אל פנים עם אנשי העם בצרפת, וקבלת הפנים הנלהבת של ההמון בעיר מראים על האהדה שלה זכתה הדופין באותה תקופה.
הזוג נע בתהלוכה ברחבי העיר, השתתף במיסה בקתדרלת נוטרדאם, שמע דרשה בסורבון והופיע בפני קהל של עשרות אלפי אנשים ממרפסת ארמון טווילרי.
ההמונים, שהיו ביקורתיים כלפי בית המלוכה ועסוקים ברכילות לגבי יחסיו של המלך עם פילגשו, התייחסו לדופין כתקווה לעתיד חדש.
מארי אנטואנט דיווחה על הסיור במכתב לאימה, בו היא התפעלה מ"האהבה וההתלהבות של האנשים העניים, שהיו נרגשים מהופעתנו".
חייה של מארי אנטואנט בארמון ורסאי, כמו של אחרים בארמון, טקסי דת והרצאות מוסר היו חלק קבוע בשגרת היום.
אבה ורמון, ששימש כמחנך בזמן הכנותיה לנישואים, המשיך ללוות את הדופין בוורסאי.
בתכתובת בינו לבין הקיסרית מריה תרזה, הוא דיווח לאם על התנהגותה והתקדמותה המוסרית של הבת, ומכתביו היו לעיתים קרובות ביקורתיים.
הקיסרית מצדה שלחה עצות ומכתבים, לעיתים קרובות נוזפים, לבתה.
כמו קודמותיה, היה מצופה ממארי אנטואנט להיענות לבקשות לצדקה ולתרום כסף לנזקקים.
שלא כנהוג בחצר המלוכה, תרומותיה היו לעיתים מכוונות למוסדות או משפחות ספציפיות.
מחוות אלה, כגון תרומתה לנפגעי השריפה בבית החולים אוטל-דייה ב-1773, קיבלו תשומת לב ציבורית, ובתכתובת עם אימה היא הביעה דאגה מכך שמידע על תרומותיה פורסם בציבור.
מקורות ראשוניים ומחקריים על חייה של מארי אנטואנט שונים זה מזה במידת הדגש שהם שמים על פעילות הצדקה שלה כדופין וכמלכה.
כך למשל, זכרונותיה של הנרייטה קמפן , ששימשה כבת לוויה של מארי אנטואנט לאורך רוב זמנה בצרפת, מדגישים הבט זה ומעלים על נס מחוות של צדקה.
אולם, ממואר זה נכתב בתקופת הרסטורציה הצרפתית מתוך שאיפה לרהביליטציה של המלוכה ולשיקום מעמדן של מארי אנטואנט ושל קמפן עצמה, ומידת האמינות שלו אינה מוסכמת על כלל ההיסטוריונים.
לפי הביוגרף הבריטי וינסנט קרונין, אנטואנט ולואי הקדישו שניהם כספים רבים לצדקה ותמיכה בעניים.
לדוגמה, הם אימצו ומימנו את חינוכם בוורסאי של חמישה ילדים ממשפחות נזקקות, ביניהם ארמן גנייה , יתום ממשפחה כפרית.
ההשערות שעלו במחקרים עדכניים מסתמכות על עדויות לגבי המימון שהוקצה לתעמולת המהפכה על ידי מקורבים למלך ולמלכה, על מנת למוטט את שלטונם שסיכן את מעמד האצולה וההטבות הכלכליות שנהנו מהם במטרה להמליך תחתיהם שלטון שיאפשר את המשך חיי המותרות בוורסאי.
עם זאת, ההתנגשות בין שלושת המעמדות בצרפת, ערש המהפכה, הובילה לשלטון טרור רצחני וסאדיסטי, במהלכו נרצחו המונים, הושמדו יצירות אומנות, מבנים ומסמכים.
הכאוס הוביל לכתיבת ההיסטוריה מחדש ותדמית השלטון המלוכני השתנה לאורך תקופת מלחמות נפוליאון, חזרתה של המלוכה עם לואי ה-18 והגלות השנייה של משפחת המלוכה.
השחרת דמותם של המלך והמלכה, הצדקת הוצאתם להורג, רצח יורשים פוטנציאלים והאדרת המהפיכה הצרפתית שירתו את מעבר צרפת ממלוכה לרפובליקה, וההיסטוריה נכתבה בהתאם.
מהכתרתה למלכה עד פרוץ המהפכה (1774–1789)
בסוף אפריל 1774 החל המלך לואי ה-15 להרגיש ברע.
במהרה התברר כי הוא נדבק באבעבועות שחורות.
הדופין לא הורשה לבקר את סבו לפני מותו מחשש שיידבק, ואף שמארי אנטואנט כבר חלתה בעבר באבעבועות ולא הייתה בסכנת הידבקות, היא סירבה לבקרו.
ישנן מספר גרסאות לגבי האופן בו הם קיבלו את הידיעה על מות המלך, ב-10 במאי 1774. על אף שהכתרתו הרשמית של לואי ה-16 התקיימה יותר משנה לאחר מכן, ב-11 ביוני 1775, הוא היה למלך צרפת מיד עם מותו של סבו, וכך גם מארי אנטואנט הייתה למלכה.
שעתיים לאחר מותו של המלך הם יצאו, יחד עם חברי משפחה נוספים, לשאטו דה שואזי , מחשש שארמון ורסאי נגוע במגפה.
המלכה נשארה בשאטו, מדרום לפריז, במשך חצי השנה לאחר מכן, והיא לא השתתפה בהחלטות הפוליטיות המשמעותיות שהתקבלו באותה תקופה.
אחת ההחלטות הראשונות של המלך החדש הייתה להקצות את הטריאנון הקטן וגניו לשימושה של מארי אנטואנט.
ניסיונות להשתלב בפוליטיקה הפנימית (1774–1776)
הכללים בבית המלוכה הצרפתי לא הקנו למלכה תפקיד פוליטי רשמי, ועל פי הנהוג בטקס ההכתרה הוכתר המלך בלבד, ללא מענק סמכות כלשהי לאשתו.
במאה השנים לפני הכתרתו של לואי ה-16 למלכות היה תפקיד מועט מאוד, אם בכלל, בעניינים פוליטיים; לפילגשים של לואי ה-15, מאדאם דה פומפדור ומאדאם דו בארי היה תפקיד לא רשמי, אך ברור יותר מזה של המלכה, בניהול ענייני הממלכה, שנסמך על קרבתן למלך.
לואי ה-16, שהיה ביקורתי כלפי ההתערבותן של פילגשי לואי ה-15 בענייני הממלכה, הכריז כי אין לו כוונה לאפשר לנשים להשפיע באופן כלשהו על עניינים מדיניים.
מארי אנטואנט הייתה מודעת לכך: במכתב לאחיה היא כתבה כי היא ניסתה מספר פעמים לשוחח עם המלך על אישים המחזיקים השקפת עולם אנטי-אוסטרית בסביבתו, אך המלך לא הסכים לדבר איתה על נושא זה.
עם זאת, גישתו של המלך כוונה בעיקר לענייני החוץ של הממלכה, והשגריר האוסטרי בוורסאי, הרוזן מרסי-ארז'נטו, סבר שהמלכה תוכל לבסס את עצמה כדמות בעלת השפעה בענייני פנים.
לעמדה זו לא היו שותפים הקיסרית מריה תרזה ובנה, הקיסר יוזף השני, שחששו שהתערבות של מארי אנטואנט בענייני הפנים של צרפת ובמינויים למשרות בחצר המלך תזיק לשאיפותיהם המדיניות.
מארי אנטואנט פעלה בניגוד לעצתם, ורצתה לקחת חלק בהחלטות על מינויים שונים, בעיקר כשהיו אלה אנשים שפגעו בה בזמנה כדופין.
שאיפות אלה הציבו אותה בתחרות עם זא'ן-פרדריק פליפו, הרוזן ממורפה, על תשומת הלב של המלך.
אחד מהמקרים בהם ניסתה מארי אנטואנט לקחת חלק בפוליטיקה הצרפתית הייתה בנוגע למעמדו של דוכס אגיון.
בתקופת שלטונו של לואי ה-15, אגיון היה מאנשי שלומה של מאדאם דו בארי, אויבתה של המלכה, שסולקה בינתיים מכל עמדת השפעה.
הוא שימש כשר חוץ ושר המלחמה, אך עם עליית לואי ה-16 לשלטון התפטר מתפקידים אלה, מתוך הבנה שהמלך החדש צפוי להחליפו.
עם זאת, לאחר התפטרותו הוא היה מעורב בעקיפין ב"פרשת גין" (affaire de Guînes), תביעה משפטית בין שני אריסטוקרטים.
מארי אנטואנט צודדה בתביעה זו ברוזן גין , והיא שכנעה את המלך לאפשר חשיפת מכתבים של דוכס אגיון, שגין האמין שיש בהם תמיכה לעמדתו.
בנוסף, היא האמינה שדוכס אגיון אחראי להפצת פמפלטים שתקפו אותה בטענה שהיא מנהלת אורח חיים הדוניסטי.
הרוזן גין זכה במשפט, ובהמשך לכך מארי אנטואנט פעלה לסילוקו של דוכס אגיון מפריז.
במכתב לחברהּ, הרוזן רוזנברג, כתבה המלכה שסילוקו של דוכס אגיון נעשה ביוזמתה, כיוון שהוא הפיץ עליה שמועות זדוניות ועורר את זעמה בפרשת גין.
על אף שהדוכס לא היה פופולרי, סילוקו כאמצעי לספק את רצונה של המלכה עורר מחאה בציבור.
אחיה של מארי אנטואנט, הקיסר יוזף השני, כתב לה מכתב זועם, שגינה את התערבותה.
מטרה מרכזית של מארי אנטואנט בשנותיה הראשונות כמלכה הייתה השבתו של דוכס שואזל לחצר המלוכה.
במכתב לרוזן רוזנברג היא תיארה את ניסיונה להשתמש בעורמה כדי להביא למפגש בינה לבין שואזל.
רוזנברג הראה את המכתב למריה תרזה, שזעמה על הסגנון של בתה ואמרה כי פעולותיה והתבטאותה מאשרים את חששה שהיא לא תצליח לשמור על מעמדה.
על אף שבראשית דרכה בצרפת שואזל נחשב למקור חשוב לתמיכה, פעולותיה של מארי אנטואנט בעניינו לאחר עליית לואי ה-16 היו בניגוד לעצתם של בני משפחתה באוסטריה, והם אף ראו את חזרתו האפשרית לעמדת כוח כמכשול לשאיפותיהם המדיניות.
בסופו של דבר, לא הצליחה המלכה להביא לחזרתו של שואזל: בעת הכתרתו הרשמית משך המלך את ידו משואזל והסית את פניו.
שואזל, שהבין את משמעות הפעולה הסמלית, עזב את ורסאי לאחוזתו בעמק הלואר.
למרות כישלון זה ניסתה המלכה להשפיע על מספר מינויים נוספים, בניסיון להביא למינויים של אישים שהיו מזוהים קודם לכן עם שואזל.
ניסיונות אלה להתערב בפוליטיקה הפנימית של החצר פסקו ב-1776. היא התנגדה ל"ששת הצווים" של שר האוצר החדש אן רובר ז'אק טורגו, אך פעולותיה בנושא לא היו הסיבה המרכזית לפיטוריו ב-1776. לאחר מפלתו של טורגו, התחזק מעמדו של הרוזן ממורפה, והשפעתה של מארי אנטואנט ירדה.
רק עשור לאחר מכן החל לואי ה-16 להתעניין ולהתייעץ עם מלכתו על החלטותיו, לאור המשבר הכלכלי שאחז בצרפת ושורה של החלטות שגויות שהעצימו את העול על האזרחים.
התנהגות זו הייתה שונה לחלוטין מבשנים קודמות, שבהן דחה המלך, על פי רוב, כל התערבות מצד המלכה בפוליטיקה, כך שהתאפשר לה להשפיע יותר על קבלת ההחלטות.
תמיכתה רבת השנים של מארי אנטואנט במינויו המחודש של נקר לשר האוצר של צרפת, לא קיבלה את התייחסות המלך עד שנאלץ בלית ברירה לעשות זאת ב-1788, ערש המהפיכה הצרפתית.
שינויים בסגנון החצר ודעיכה בפופולריות
בתקופתם של מלכי צרפת הקודמים, חייה של המלכה נסובו בעיקר סביב ענייני משפחה שלווים, תפילות וטקסים דתיים.
בעוד שהציפייה מהמלכוֹת בעבר הייתה להוות דוגמה אישית, אך פומבית, לחיים מוסריים, פילגשיהם של המלכים נהננו מהקצאה נדיבה של כספים, שבהם הם השתמשו כדי להתהדר באביזרי אופנה ותכשיטים שהפגינו את זוהרן והשפעתן.
בשיטה זו היה יתרון מסוים למלכה, כיוון שהזעם הציבורי על הבזבזנות של חצר המלוכה והשמועות לגבי התנהגות בלתי-מוסרית בחצר ורסאי הופנה בעיקר כלפי הפילגשים ולא כלפיהן.
כך, בתקופתו של לואי ה-15 הצטיירה אשתו, מריה לשצ'ינסקה כמופת לשמירה על הנימוסים המלכותיים וכללי הדת, בעוד שפילגשיו, מאדאם דה פומפדור ומאדאם דו בארי, היו בעיני הציבור לסמל לריקבון מוסרי של בית המלוכה.
ללואי ה-16 לא היו פילגשים; ובתחילת שלטונם הוא אפשר למלכה לערוך בוורסאי מסיבות זוהרות ובזבזניות, שבהן היא התבלטה כאייקון אופנה, ואף השתתף במסיבות אלה בעצמו.
במקביל הרחיקה מארי אנטואנט נשים שייצגו שמרנות דתית, כגון אן דה נואיי ואחיותיו של המלך לאחר שניסיונן ליצור עימות בינה לבין מאדאם דו בארי הוביל לתקרית דיפלומטית.
בנוסף, בעוד שבעבר ביקורים של המלכה בפריז היו מחזה נדיר, מארי אנטואנט ביקרה בעיר בתכיפות שמשכה את תשומת הלב של ההמונים.
תחביב נוסף של המלכה היה הימורים במשחקי קלפים, בין השאר עם ידידתה, הנסיכה מארי תרז לואיז דה סבואה-קריניאן, שמשכה אותה אל חיי הזוהר והבילויים.
היא המשיכה לטפח את תחביב הרכיבה על סוסים, שפיתחה בתקופתה כדופין, והגדילה את אורוותיה מ-150 סוסים בימי קודמתה ל-300.
מארי אנטואנט התקבלה בתחילה בהתלהבות: היא הייתה למודל לחיקוי בכל הקשור לאופנה ורבים אף ראו בהתבלטותה סימן לחידוש זוהרה של המלוכה לאחר האכזבה מתקופת מלכותו של לואי ה-15. עם זאת, במהרה החלה להופיע גם ביקורת.
קריקטורות של נשים אריסטוקרטיות עם תספורת פוף לעגו לאופנה שהכתיבה המלכה.
ב-1774 הייתה הממלכה במצב פיננסי קשה, ונטל המיסים שהוחמר נפל בעיקר על בני המעמד השלישי, שלא השתייכו לאצולה או לכמורה.
המצב הוחמר בחורף 1774–1775, שהיה קשה והוביל למחסור בדגנים, לרעב ולהפגנות שכונו "מלחמת הקמח" .
על רקע זה גברה הביקורת על הסגנון של המלכה, שנפתס כראוותני ושמימונו חרג מהתקציב של המלכה: על אף שמארי אנטואנט קיבלה קיצבה שנתית של 150,000 ליברה, עד 1776 היא צברה חוב של 500,000 ליברה.
המלך עצמו ביקש מהמלכה לעדן את סגנונה, ומריה תרזה שלחה לה מכתבים בהם היא הזהירה אותה מהתנהגות זו וביקרה את הופעתה; ב-1777, כשהגיע הקיסר יוזף השני לביקור בוורסאי, אחת ממשימותיו הייתה למתן את התלהבותה של אחותו מאופנה ראוותנית, אך המלכה הצעירה לא נשמעה לעצות של בני משפחתה.
באופן גובר, חידושי האופנה של המלכה גררו ביקורת והשוואה לפילגשיו של לואי ה-15, ופמפלטים שהופצו בעיר האשימו אותה לא רק בבזבזנות ובהשחתת המידות של חצר המלוכה, אלא גם בהשחתתן המוסרית של נשות צרפת כולן, במיוחד העשירות שבהן.
לאחר הולדת ילדיה הנהיגה המלכה שינוי נוסף, במגורי הטריאנון הקטן.
הארמון ששימש בעבר את הפילגשים של לואי ה-15 הוענק כעת למלכה.
מארי אנטואנט פעלה לעצב את הארמון בדמותה, וההתנהלות בו לא דמתה לזו שבארמון ורסאי.
ארמון ורסאי היה פתוח לציבור; אנשי פריז התרגלו בתקופות קודמות לכך שניתן להגיע בסופי שבוע לארמון ולצפות במלכה ובפמלייתה, כאילו היו חייהם האישיים של הזוג המלכותי חלון ראווה.
בנוסף, קבלת האורחים לאנשי האריסטוקרטיה הייתה תלויה במידה מסוימת ברצונו של המלך, אך כללים נוקשים הקשורים להיררכיה בין אנשי אצולה שונים הכתיבו גם כן את הגישה לארמון.
בניגוד לכך, המלכה הפכה את הטריאנון הקטן לאזור פרטי בשליטתה האישית – לציבור לא הייתה גישה וקבלת האורחים הייתה תלויה לחלוטין ברצונה ובהזמנתה.
על אף שהיא עיצבה את הארמון הקטן בסגנון שנחשב לפשוט וטבעי, השינויים בעיצוב ובארכיטקטורה הושגו בעזרת הוצאות כספיות חריגות.
כך למשל, באחת השנים הוציאה המלכה 350,000 ליברה על עיצוב הגנים מחדש; ב-1777 ערכה המלכה מסיבה לציון השלמת הבנייה של מבנה פולי, "מקדש האהבה" , שעלותה הייתה 400,000 ליברה.
הטריאנון הקטן והכללים שהנהיגה בו המלכה איפשרו לה לנהל חיי משפחה פרטיים, מידה רבה יותר של שליטה בחייה האישיים, ושינוי כללי הנימוס והפרוטוקול הנהוגים בסביבתה הקרובה, אך הם גם יצרו את הרושם שהמלכה חזקה יותר מכפי שהיה במציאות ושהיא שולטת במלך.
אלו שלא זכו לגישה לטריאנון הקטן, והציבור שלא יכול היה לצפות בהתנהלותה של המלכה, סלדו מהשינוי בהתנהלות וביקרו בחריפות את ההוצאות הגדולות שהיו כרוכות בו.
בטריאנון הקטן יכלה מארי אנטואנט לקבל את פניהם של אישים מבלי להתחשב במעמדם בחצר המלך, ורבים מהם היו זרים.
כך למשל, הרוזן השוודי אקסל פון פרסן הפך לאורח קבוע ולידיד קרוב של המלכה.
גם שינוי זה עורר קנאה ומורת רוח בקרב אנשי החצר בוורסאי, ושמועות נפוצו לגבי יחסים מיניים לא נאותים בין המלכה לאורחיה.
ב-1780 הושלמה בנייתו של תיאטרון פרטי בטריאנון הקטן, והמלכה דאגה שיוצגו בו אופרות של יוצרים פופולריים, כגון רוסו, מישל-ז'אן סדאן ומרמונטל .
לעיתים, המלכה השתתפה בהפקות שהוצגו בארמון בתפקיד של פשוטי עם, דבר שגרר גם כן ביקורת כלפיה וטענות לגבי פגיעה במסורת ובכבוד של בית המלוכה.
לצד ארמון הטריאנון הקטן הוקם עבור מארי אנטואנט כפר דמה בשם "כפר המלכה", אשר ביטא את רצונה של מארי אנטואנט בחיים פשוטים עבורה ועבור ילדיה.
מטרת הכפר הייתה אסתטית בעיקרה, אך גם שימש לגידולים חקלאיים ולטיפול בחיות משק שהניבו תוצרת יומיומית, כשעיקר המזון לצריכת המלכה ובני ביתה סופקה על ידי חווה חקלאית סמוכה.
כפר הדמה והגנים האנגלים מחוץ לטריאנון הקטן ביטאו את האופנה הרווחת בקרב אריסטוקרטים בצרפת באותה תקופה, שבהשפעת ז'אן-ז'אק רוסו, העדיפו אסתטיקה כפרית ופשוטה לכאורה על פני הסימטריה והגרנדיוזיות של אופנות קודמות.
על אף חזות פשוטה זו, בניית הכפר הייתה כרוכה בעלויות גבוהות, וככל שהעמיק המשבר הכלכלי בממלכה כך הוא הפך לסמל לבזבזנות וראוותנות.
לדעיכת הפופולריות של מארי אנטואנט תרמה העובדה שהיא והמלך איחרו לממש את נישואיהם (הם הודיעו ללואי ה-15 שהם מימשו את נישואיהם ביולי 1773, יותר משלוש שנים לאחר נישואיהם) ועד דצמבר 1778 לא הביאו ילדים לעולם.
כמלכה, תפקידה העיקרי, אם לא היחיד, של מארי אנטואנט, היה להביא לעולם יורש עצר לכתר הצרפתי.
על כן יחסי האישות שלה עם המלך לא היו רק מושא לסקרנות ולרכילות, אלא גם נושא פוליטי שנדון בחצר המלוכה ונזכר בתכתובת של מארי אנטואנט עם משפחתה באוסטריה.
מריה תרזה חששה שאם מארי אנטואנט לא תצליח ללדת יורש, הדבר יוביל למשבר דיפלומטי ולביטול נישואיה למלך לואי ה-16.
היסטוריונים וביוגרפים הציעו השערות שונות בנוגע לסיבת העיכוב במימוש הנישואים ובהבאת ילדים לעולם.
סברה אחת, שאינה מקובלת כיום בקרב החוקרים, גרסה כי בעיה רפואית, כגון פימוזיס, מנעה מלואי ה-16 לקיים יחסי מין.
אחרים טענו כי לואי ה-16 חונך לשנאת אוסטריה ולפיכך לא היה מסוגל לקיים יחסי אישות ולממש את נישואיו לאישה אוסטרית.
הטענה כי סבו, לואי ה-15, עודד את הזוג להתנזר מיחסי אישות נשללה גם היא: לפני מותו היה המלך הקודם מודאג מהמצב והורה על בדיקות רפואיות רבות עבור נכדו, לואי ה-16, אך התוצאות לא סיפקו תשובות.
כשהזוג הכריז לבסוף על מימוש הנישואים, המלך ציין את האירוע במסע ציד חגיגי.
כיום סבורים ההיסטוריונים כי העיכוב נבע ממערכת היחסים בין בני הזוג, שהייתה קרירה בראשית דרכה, ומחוסר הניסיון והידע אודות קיום יחסי מין.
מצב זה פגע בשני בני הזוג: המלך, שסירב לקחת פילגשים, בניגוד לסבו, הצטייר כחסר און גברי; ואילו מארי אנטואנט הצטיירה כאישה לא מושכת שאין ביכולתה לעורר מינית את בעלה או לחלופין, כאשה הוללת שמנהלת רומנים שונים מחוץ לנישואין.
כך למשל, נפוצו שמועות שקריות – ככל הנראה בעידוד דודותיו של המלך – שהמלכה בוגדת במלך עם גיסה, הרוזן דארטואה.
שמועות אלו לוו בהפצת עלונים פורנוגרפיים שהציגו את אמה, הקיסרית מריה תרזה, כגורם שעמד מאחורי אותם יחסים אסורים.
השמועות האשימו את מארי אנטואנט בהתנהגות מינית בלתי הולמת ונשענו על פזרנותה של המלכה כהוכחה לכך, בטענה שאם בזבזנותה אינה מיועדת לספק את בעלה, הרי שתכליתה היא למשוך מאהבים אחרים.
מבין שלל השמועות בדבר יחסים אסורים, חוקרים מייחסים אמינות מסוימת רק לטענות בנוגע למערכת היחסים שניהלה המלכה עם הרוזן האנס אקסל פון פרסן; ידוע שהשניים התאהבו, אך לא ידוע האם מערכת היחסים ביניהם הייתה מינית.
בירור המצב האישי של הזוג היה אחת המטרות המרכזיות של ביקור אחיה של מארי אנטואנט, הקיסר יוזף השני, בוורסאי.
במכתב ששלח לאחיו לאופולד, שהפך למפורסם, תיאר יוזף באופן גרפי כיצד נאלץ להסביר ללואי ה-16 את "המסתורין של מיטת הזוג הנשוי".
מכתב זה הביא להשערה שהייעוץ המיני של הקיסר הביא לפתרון הבעיות של הזוג.
עם זאת, לפי ההיסטוריון ג'ון הרדמן, יש לקחת את המכתב בעירבון מוגבל, שכן הגיסים תיעבו זה את זה.
על כל פנים, היחסים בין בני הזוג נעשו חמים יותר עם הזמן, ובסביבות מרץ 1778 נכנסה המלכה להיריון.
ההיריון היה קל, אך הלידה הייתה קשה ומרובת משתתפים.
היילוד היה בת, מארי תרז, ועל כן לא יכלה להיות לרשת את הכתר.לידת הבת הראשונה לא הפיגה את הביקורת על הזוג המלכותי, ובמהרה נפוצו שמועות שקריות שמאריה תרז היא בתה הלא-לגיטימית של מארי אנטואנט מיחסיה מחוץ לנישואין.
אחרי שהתאוששה מארי מהלידה, נטתה המלכה לסגת יותר לחייה הפרטיים בטריאנון הקטן, בחברת ביתה ומספר מצומצם של נשים, דבר שהגביר את הביקורת לגבי התנהלותה בניגוד לפרוטוקול.
השמועות והרכילות לגביה השתלבו לעיתים קרובות עם מוטיבים אנטי-אוסטריים שרווחו בחברה ועם האשמות לגבי נאמנותה של המלכה לכוחות זרים.
כך למשל, ההסתגרות של המלכה בחברת נשים בלבד הפכה במהרה לשמועה שהיא לסבית, והכינוי הנפוץ ללסביוּת באותה תקופה היה "החטא הגרמני" (vice allemand).
ההיריון השני של מארי אנטואנט, ב-1779, הסתיים בהפלה.
בנובמבר בשנה שלאחר מכן נפטרה אימה, מריה תרזה.
לבסוף, ב-22 באוקטובר 1781 נולד הדופן המצופה, לואי ז'וזף.
הלידה חיזקה מעט את מעמדה של מארי אנטואנט, שמילאה את תפקידה להביא יורש עצר לכתר, וכן את מעמדו של המלך.
הבשורה התקבלה בשמחה גם באוסטריה, שם הקיסר יוזף השני הורה על פתיחת כל התיאטראות בחינם כאות חגיגי.
בנוסף, באותה שנה נחלו הכוחות האמריקאים-צרפתים הצלחה בקרב יורקטאון במסגרת מלחמת העצמאות של ארצות הברית, דבר שחיזק זמנית את מעמדם.
עם זאת, צרפת המשיכה להיות מעורבת בסכסוכים בין-לאומיים שעלותם גבוהה, והמצב המידרדר של הכלכלה תרם לכך שעל אף לידת הדופן התמיכה הציבורית במלך ובמלכה המשיכה להדרדר.
המלכה רצתה שהמלך ירכוש עבורה ועבור ילדיהם מעון מלכותי נוסף, שאטו דה סן-קלוד .
המלך הסכים להשקעה יקרה זו (יותר מ-6 מיליון ליברה), אך היא הייתה נושא לסכסוכים מתמשכים בין המלכה לבכירים בחצר המלך, והיא הושלמה רק ב-1784.
ביום הולדתה ה-28, בשנת 1783, עברה מארי אנטואנט הפלה נוספת.
הביוגרפית אוולין פר משערת שהיריון זה היה מידידה, הרוזן פון פרסן, אך אין להשערה זו אישוש.
בנה השלישי של מארי אנטואנט, לואי שארל, נולד ביום חג הפסחא (27 במרץ) בשנת 1785. גם לגבי בן זה הופצה רכילות שהוא אינו בנו של המלך, אך היסטוריונים מעריכים כי שמועות אלה היו שקריות.
בערך באותו הזמן חלה הידרדרות בבריאותו של בנם הבכור.
הוא סבל מהתפרצויות של חום עוד לפני כן, אך רק מאוחר יותר התברר כי הוא חולה בשחפת שפגעה בעמוד השדרה שלו.
הוא נפטר בשנת 1788, דבר שגרם צער רב להוריו.
בתם הצעירה של המלך והמלכה, סופי ביאטריס, נולדה ב-9 ביולי 1786; היא הייתה חולה, אולי בשחפת, ונפטרה 11 חודשים לאחר לידתה.
אחת השערוריות המפורסמות שנקשרו אז בשמה הייתה "פרשת שרשרת היהלומים", שבפי הצרפתים נקראה "פרשת המחרוזת של המלכה" (Affaire du collier de la reine).
תחילת הפרשה בענק גדול ומשובץ יהלומים (2,800 קרט), ששוויה הוערך בכ-2 מיליון ליברה.
את הענק יצרו התכשיטנים שארל אוגוסט בומר ופול בסנז', ובמקור הם ייעדו אותה למכירה ללואי ה-15, שהיה אמור לרכוש אותו עבור פילגשו מאדאם דו בארי.
עם זאת, לא נחתם חוזה עם התחייבות לרכישה, והמלך מת לפני שהמחרוזת הושלמה והוצעה העסקה.
לאחר מותו היו הצורפים נואשים למצוא קונה.
ב-1784 היא העבירה לרואן מסמך התחייבות מזויף, שלפיו המלכה מעוניינת לרכוש את הענק, אך מפאת מחסור במשאבים היא מבקשת להעביר את התמורה בתשלומים החל מיולי 1785. בומר הסכים ללוח התשלומים, ורואן העביר את המחרוזת לז'אן דה-ולואה ושותפיה.
לאחר שנמסרה המחרוזת לנוכלים, הם פירקו אותה ומכרו את היהלומים.
התרמית התגלתה כאשר הגיעה העת לתשלום עבור המחרוזת.
רואן נחקר ובהוראת המלך נעצר ונשלח לבסטיליה.
מארי אנטואנט התעקשה שדיונים בעניין רואן והשרשרת ייעשו בנוכחותה, ומתוך מודעות להידרדרות הפופולריות שלה בעם התעקשה שרואן יישפט בבית דין רגיל.
להחלטה זו הייתה משמעות, שכן ההליך המשפטי הרגיל היה פומבי, וכלל עדות של רואן בפני הפרלמנט, דבר שהפך את האירועים מעניין פנימי לחצר המלך לפרשה מתוקשרת.
גם לאחר שהתברר מעל לכל ספק שרואן היה קורבן למעשה נוכלות התעקשה המלכה שהוא יואשם בחוסר כבוד ויוגלה מסביבת המלך, דבר שהיה מטיל כתם כבד על המוניטין שלו.
על אף שגם חפותה של המלכה הוכחה, הזיכוי של רואן נתפס כמפלה שלה.
לאחר המשפט הוציא המלך צו (lettre de cachet) להגלייתו של רואן למקום מרוחק – אך גם המסע שלו למקום גלותו נתפס על ידי רבים כתהלוכת ניצחון.
הפרשה גרמה נזק תדמיתי כבד למלכה, שבזבזנותה והוצאותיה על תכשיטים ואופנה שוב עמדו במרכז סדר היום.
רבים האמינו כי ניתן היה להוליך את רואן שולל רק מפני שהתנהגות המלכה בשנים קודמות הייתה ראוותנית, לא מוסרית וכללה התרועעות אם אישים מפוקפקים, שלפניה לא הייתה להם גישה לחצר.
בעקבות פרשה זו והבנת הנזק התדמיתי שנגרם למארי אנטואנט הוחלט על מסע יחסי ציבור למלכה.
הוזמנו ציירים שציירו אותה עם ילדיה ובבגדים אלגנטיים אך פשוטים, על מנת להציג את מארי אנטואנט כמלכה שהיא רעיה ואם.
ערב המהפכה: התמוטטות כלכלית והתחזקות השפעתה הפוליטית
לאורך שנות ה-80 מצבה הכלכלי של צרפת הידרדר בהתמדה.
ב-1781 פרסם שר האוצר ז'אק נקר את "הדו"ח למלך" (Compte rendu au Roi) שלפיו נמצאה הממלכה בעודף תקציבי צנוע של 10 מיליון פרנק.
הדו"ח, לראשונה, גם פירט לגבי ההוצאות של חצר המלוכה, דבר שתרם לפופולריות של נקר ולביקורת על הוצאותיה של המלכה.
שר הצבא, לואי פיליפ, רוזן סגור, כתב על כך כי "ברגע שסיפקה האומה את סקרנותה, בעניינים אלה שתמיד הוסתרו מעיני הציבור, החלו האנשים לדבר ולשפוט, ולקשור שבחים וביקורת".
אולם, הדו"ח היה הונאה – צרפת לא הייתה בעודף תקציבי מאז 1738, והדו"ח של נקר לא כלל את ההוצאות של הממלכה על המלחמה בצפון אמריקה.
בפועל, צרפת הייתה שקועה בחובות, בין השאר בגלל מעורבותה במלחמת העצמאות האמריקאית ובסכסוכים אחרים.
חלקן של הוצאות המלכה בחוב הלאומי היה זניח, אך ככל שהתבהר המצב כך היא הפכה לסמל לשחיתות ולסדר עדיפויות לקוי.
נקר פוטר ב-1781, וב-1783, לאחר מספר מחליפים כושלים, מונה שארל אלכסנדר דה קאלון לתפקיד.
קאלון לא היה פופולרי; הוא נתפס כבן חסותה של מארי אנטואנט, אך למעשה היא תיעבה אותו ורצתה בפיטוריו.
ב-1786 הוא הציע רפורמה מקיפה בניהול הפיננסי של הממלכה, שכללה הגברה של מיסוי על האצילים, בעלי האדמות.
המלך שאף להעביר את הרפורמה, שהיה בכוחה לייצב את הכלכלה, תוך עקיפת הפרלמנט, על ידי כינוס "אספת הנכבדים" , לראשונה מאז 1626. האספה התכנסה בין פברואר לדצמבר 1787, ובניגוד לציפיות של המלך התגבשה בה אופוזיציה חריפה לרפורמה.
לעיתים קרובות במהלך המאבק על הרפורמה הציגו האצילים המתנגדים את קאלון כפִּיוֹן של המלכה.
המצב הפיננסי העגום הפך לנושא ציבורי לדיון והבורסה קרסה.
באותה שנה הודבק למארי אנטואנט הכינוי "מאדאם גירעון" (Madame Déficit).
המשבר הכלכלי גרם ללחץ כבד על המלך, שהתקשה לתפקד.
בעקבות התמוטטותו, הוא החל להתייעץ באופן רצוף עם המלכה – לפי דיווחיו של השגריר האוסטרי מרסי ממאי 1787, המלך הגיע בכל יום למגוריה של המלכה כדי לחלוק איתה את קשייו.
המלכה דחפה לפיטוריו של קאלון ולמינויו של מקורבה, אטיין שארל לומני דה בריאן , במקומו.
יחד עם בריאן היא הייתה שותפה למהלכי המשא ומתן עם הפרלמנט, שנשלט על ידי האצולה וסירב לקבל את הרפורמה, ולאחר מכן הייתה שותפה לניסיון לעקוף את הפרלמנט בדרכים אחרות.
משבר חמור התפתח בין המלוכה לבין הפרלמנט, שבמסגרתו ניסה בריאן להפשיט את הפרלמנט מרבות מסמכויותיו.
באוגוסט 1788 נהיה המשבר הכלכלי כה חמור שהממשלה לא יכלה לקבל הלוואות ולא יכלה לשלם חובות.
בריאן הכריז שאספת המעמדות תתכנס ב-1789 והתפטר.
התפתחויות אלה אילצו את המלך להסכים למינויו מחדש של נקר.
מארי אנטואנט תמכה במינוי נקר במשך שנים, אך הצעותיה הקודמות למנותו, ב-1783 ו-1787, נדחו על ידי המלך.
היא מילאה תפקיד בבחירתו כעת כמחליפו של בריאן.
מארי אנטואנט תמכה בחזרתו של חביב-הציבור נקר, אך עובדה זו לא הייתה ידועה לציבור; מנגד, המתנות שהורעפו על בריאן השנוא עם פרישתו זכו לפרסום וגינוי.
המלכה הייתה מודעת בשלב זה לכך שהיא אינה פופולרית וניסתה בדרכים שונות לשפר את תדמיתה, כולל פתיחת הטריאנון הקטן לציבור ופרסום דיוקנאות שציירו אותה כאשת משפחה צנועה, אך מהלכים אלה לא הועילו.
באצולה קמו לה מתנגדים רבים, ביניהם דוכס אורלאן, שמעמדו ומגוריו העניקו לו חסינות וממון רב, אותו הקצה להפצת שמועות ורכילות ולפרסומים לגבי אורח חייה הבזבזני.
בנוסף, פרשת המחרוזת המשיכה להכות הדים גם לאחר סיכומה המשפטי.
בשנה האחרונה לפני פרוץ המהפכה, שאלה פוליטית מרכזית הייתה הרכבו ואופן חישוב ההצבעה של אספת המעמדות המתוכננת.
נקר הקנה לכך חשיבות רבה ושאף להגדלת כוחו של המעמד השלישי, אך רבים באצולה ובכנסייה התנגדו לכך.
מארי אנטואנט תמכה בעניין זה בנקר.
היא השתתפה בישיבת מועצת המדינה שגיבשה עמדה בנושא, ואף ששתקה, עמדתה התומכת בנקר הייתה ידועה וייתכן שהשפיעה על ההכרעה.
בנובמבר 1788 פרסם המלך צו שהציג את מסקנותיו, ולפיהם למעמד השלישי יהיה ייצוג כפול, כפי שרצה נקר.
נקר פרסם לאחר מכן דו"ח שהסביר את שיקולי מועצת המדינה, והוא כלל בהם דברים שיוחסו למלכה ואושרו על ידה לפרסום.
אספת המעמדות של 1789 התכנסה ב-5 במאי.
ידוע כי במאי המלכה תמכה עדיין בעמדותיו של נקר ובייצוג כפול למעמד השלישי, אך בשלב כלשהו בחודשים הבאים היא שינתה את עמדותיה, מסיבות שלא לחלוטין ברורות.
באותה תקופה טיפלה המלכה בבנה הבכור, שהיה חולה ונפטר ב-4 ביוני.
ב-17 ביוני הכריזו נציגי המעמד השלישי על עצמם כאספה הלאומית.
מהלך זה אילץ את המלך לחזור לוורסאי ולקיים דיונים עם מועצת המדינה; שלאחר מכן התכנסה שוב בטירת מרלי.
בטירה נפגשה המלכה עם נקר והביעה בפניו את התנגדותה לתוכניותיו ואת תמיכתה בתוכנית אלטרנטיבית של דארטואה.
המלך המשיך להתלבט, ולאחר שבועת מגרש הטניס הכריע לטובת עמדתם של המלכה ודארטואה.
בשנת 1788 כונסה אספת המעמדות שהכריזה על עצמה "האספה הלאומית".
לואי ה-16 שוכנע על ידי שר האוצר ז'אק נקר כי כינוס האספה יביא להעברת הרפורמות הכה נחוצות לכלכלה הצרפתית.
אולם האספה התפוצצה בחוסר שביעות רצון של בני המעמד השלישי מהמקום שניתן להם וזכויות ההצבעה שלהם על החלטות האספה.
בתקופה זו חלה יורש העצר בשחפת, והזוג המלכותי היה טרוד עד מאוד במחלתו של בנם כמו גם באירועים המטרידים של התנגשות שלושת המעמדות בצרפת.
הרפורמות החשובות לא אושרו ושר האוצר פוטר.
המתנגדים למלוכה ולצידם המון נזעם ואלים, ראו בפיטוריו של שר האוצר האהוד ובתוצאות האספה סימן לכך שהשלטון אינו רואה את מצוקתם ופרצו בזעם לבסטיליה ב-14 ביולי 1789, הרס אותה ושחרר את אסירי המלכות שהיו כלואים בה.
מארי אנטואנט דרשה שלואי ה-16 יגיב בכוח על הפריצה לבסטיליה, אולם המלך סירב.
בחצר המלכות שררה פאניקה ויועצי המלך הציעו לו לעזוב את ורסאי, אך שר המלחמה מרשל ברולי סירב להמליץ על כך ושכנע את המלך המהסס.
ההצעה לחלץ את מארי אנטואנט וילדיה ולהשאיר את לואי ה-16 לא התקבלה על ידי המלכה, שביקשה להישאר לצד בעלה ולחלוק עמו את גורלו כפי שעשתה עד כה.
לאור הסכנה הממשית שנשקפה לבני האצולה והמלוכה, רבים מקרובי משפחת המלוכה נמלטו מצרפת.
החלטת משפחת המלוכה להישאר בפריז נוכח הסכנה לא עזרה לשכנע את הצרפתים בטוהר כוונותיו של המלך.
הם המשיכו לראות במלך אדם פסיבי והססן ואת מארי אנטואנט ראו כחזקה וכוחנית, ושולטת בו.
אויביה של מארי אנטואנט מתוך חצר המלכות ומחוצה לה ובראשם לואי פיליפ ז'וזף, דוכס אורליאן, דודו של לואי ה-16, עשו שימוש בזעם ההמון על מצבם הכלכלי הקשה כדי להתסיסם כנגד שלטון המלוכה.
מארי אנטואנט הפכה יותר ויותר לסמל השחיתות השלטונית בעיני המהפכנים.
הם השחירו את תדמיתה והפכו אותה לדמות מפלצתית שיש לרצוח על מנת לשים קץ לסבלם.
ב-5 באוקטובר 1789 ארגן דוכס אורליאן צעדת נשים מפריז לוורסאי מתוך מטרה מוצהרת להביא את המלך ומשפחתו לארמון בפריז, אך עם מטרה מוסווית לרצוח את המלכה.
בעבור פעולות אלה גורש דוכס אורליאן מצרפת, אך חזר אליה בהמשך ואף היה מבין החותמים על גזר דין מוות ללואי ה-16. צעדת הנשים נועדה לאפשר למהפכנים לפרוץ לחדרי השינה של המלכה ולרצוח אותה במיטתה.
עשרות אלפי נשים צעדו לוורסאי נגד המלכה, כאשר בתוך ההמון צעדו גם גברים המחופשים לנשים, חיילים נושאי כידון ומהפכנים שמלהיטים את האווירה.
עם הגיעם אל הארמון פרצו המהפכנים את דלתות חדר השינה של המלכה והתעמתו עם חיילי המשמר שהגנו על חדריה.
חיילי המשמר נרצחו במאבק, אך העניקו למלכה דקות יקרות מפז, שאפשרו לה להימלט מחדר השינה שלה דרך דלת סודית אל חדר השינה של המלך, באמצעות מעבר מסדרונות סודי.
ההמון הזועם אשר לא מצא את המלכה במיטתה כילה את זעמו בחפצים, קרע את הסדינים ונעץ כידונים במזרן.
נאמר כי אילו היו מוצאים את המלכה במיטתה היו קורעים אותה לגזרים.
בפריצה לארמון ורסאי נלקחה המשפחה המלכותית בשבי, והמהפכנים דרשו כי המלך והמלכה יחזרו איתם לפריז.
בלית ברירה עלתה המשפחה המלכותית על כרכרות במסע איימים לפריז, כאשר במהלכו מלווים אותם המון אלים, משולהב, שר, מגדף וצועק בעודו מחזיק כידונים שעל חודם נעוצים ראשיהם הכרותים של משמר המלוכה ששילם בחייו על הגנת המלך והמלכה.
בסיום התהלוכה הובלה המשפחה המלכותית לארמון טווילרי הריק, על מנת שישהו שם ולא יחזרו עוד לוורסאי.
לואי ה-16 היה המום מהתפנית ומהיחס של אזרחיו אליו, והתקשה להחליט על הצעדים הבאים.
הוא נטה להסכים עם דרישות המהפכנים לצמצום סמכויותיו ולהישבע אמונים למהפיכה, כשהוא נתון לאיומים יום-יומיים על חייו ועל חיי משפחתו.
משפחת המלוכה שהתה בארמון טווילרי 18 חודשים, במעצר בית.
בתגובה לחוסר האונים של לואי ה-16, החלה מארי אנטואנט לקחת חלק אקטיבי יותר בהחלטות הפוליטיות, בניסיונות הרפורמה לטובת האזרחים השרויים במצב כלכלי קשה ובניסיונות לחלץ את משפחתה מצרפת באמצעות עזרה מבני משפחתה באוסטריה ובכל רחבי אירופה.
תכתובת מכתבים ענפה שכתבה מארי אנטואנט, שחלקה נעשתה בצופן סודי מעידה על מצוקת המלך והמלכה בשנים אלה.
לבסוף שוכנע לואי ה-16 להסכים לחוקה החדשה, על כל המשתמע מצעד זה (ביטול המלוכה כפי שהייתה נהוגה עד כה), על מנת להגן על ילדיהם.
שהותם של המלך והמלכה בארמון טווילרי הייתה למעשה שהות כפויה של מעצר בית על ידי האזרחים וההמון הפריזאי.
חייהם של המשפחה המלכותית היו בסכנה מדי יום כאשר האספסוף היה מתפרע ברחובות, פורץ לארמון ומאיים על חייהם.
ללא המשמר המלכותי המגן עליהם היו לואי ה-16, מארי אנטואנט וילדיהם נתונים לחסדי המהפכנים.
לעיתים קרובות היו אזרחים זועמים מנסים לפרוץ לארמון ולנהוג באלימות כלפי המשפחה המלכותית.
הסכנה למשפחה המלכותית ואף לחיילי המשמר שסיכנו את חייהם אל ההמון האלים, הייתה רבה.
לואי ה-16 ומארי אנטואנט ניסו למנוע שפיכות דמים ועל כן הצהיר לואי ה-16 כי כל אזרח צרפתי שירצה להגיע אליו מוזמן לעשות זאת, שכן הוא כאן בשביל האזרחים והמונים נכנסו אל הארמון ללא שפיכות דמים.
אזרחי צרפת שהגיעו עד למלך עצמו דיברו עמו ונשארו לצפות במלכה ובילדיה.
אירוע זה הסתיים ללא אלימות, אולם הקלות שבה יכלו המהפכנים לפגוע בהם לא נעלמה מעיניהם.
במקרה אחר התקבלו ידיעות כי מתארגנת פריצה לארמון של מהפכנים חמושים וכי חיילי המשמר ככל הנראה יירצחו בקרב.
כתוצאה מכך החליטו לואי ה-16 ומארי אנטואנט כי הם יצאו אל גני טווילרי וישהו שם על מנת שהמהפכנים שפורצים לארמון לא יוכלו להגיע אליהם והחיילים לא ידרשו להגן עליהם בחייהם.
המשפחה אכן עשתה זאת, המלך המלכה, אחות המלך מאדאם אליזבת ששהתה עימם, וילדיהם מארי תרז ולואי שארל יצאו אל גינות הארמון, והסתתרו שם.
אולם אירוע זה לא הסתיים ללא אלימות.
חיילי המשמר נטבחו על ידי המהפכנים בכל זאת, וגופותיהם נזרקו בהמשך לקבר האחים בכנסיית סנט מרגוט.
כתוצאה מסכנת החיים היומיומית למשפחתה ולסובבים אותם, החלה מארי אנטואנט לחפש אחר פתרון חילוץ שיארגן את בריחתם ובתמורה לכך סיפקה לקרובי משפחתה בכל אירופה מידע מודיעיני על מהלכי הצבא הצרפתי אשר ניהל באותם הימים מלחמה מול אוסטריה.
מלחמתה של צרפת במדינות אירופה בתקופת המהפיכה הייתה מלחמה על שלטון המלוכה בצרפת: אם צרפת תפסיד במלחמותיה, המהפכנים ייאלצו להניח למשפחה המלכותית לחזור לשלטון, בעוד ניצחון של צרפת יביא לנפילתה שלה ושל משפחתה כמו גם לנפילת המלכות של אוסטריה – אחיה של מארי אנטואנט.
מכתבים אלה נכתבו בצופן מיוחד ששימש את מארי אנטואנט לא רק לתכתובת זו אלא אף לתכתובת פרטית שניהלה מול הרוזן אקסל פון פרסן.
הצעות חוזרות ונשנות על אפשרויות בריחה מהארמון הועברו למשפחה: הוצע שהמלך ימלט עם יורש העצר לאנגליה, ולמארי אנטואנט הוצע להימלט לבדה, ללא בעלה וילדיה, שכן ההכפשות הקשות ביותר וסכנת החיים המיידית הייתה בעיקר עבורה.
אולם המלכה חזרה ואמרה באוזניי מאדאם דה לאמבל שהיא לעולם לא תעזוב לבדה "אין לי כל משאלה לעצמי.
חיי או מותי יהיו בחיק משפחתי ובעלי.
איתם בלבד אחיה או אמות".
במסמכי הזיכרונות של הקרובים למשפחת המלוכה שהתפרסמו לאחר המאורעות נאמר על כך כי: אם הייתה אישה על פני האדמות שעבורה מעשה זה היה מוצדק על רקע ההתרחשויות הקיימות, הייתה זו מארי אנטואנט, אולם לא היה ניתן לשכנע אותה לברוח לבדה.
על אף שעודדה את חבריה וקרוביה לברוח עוד בימים הראשונים של המהפכה, היא עצמה לא חשבה לעשות זאת ללא בעלה וילדיה.
ב-1791 תכננה מארי אנטואנט בסיועו של הרוזן פרסן את ניסיון הבריחה של המשפחה המלכותית מפריז.
הרוזן פרסן עשה מאמצים רבים להציל את משפחת המלוכה ובסופו של דבר עלה בידו לארגן בעבורם בריחה באישון הלילה אל גבול אוסטריה.
הבריחה מהארמון התנהלה כשורה, ומשפחת המלוכה הצליחה לעבור כברת דרך ארוכה, כמעט עד לגבול, אולם במונטמדי (Montmédy) זיהה אותם אחראי דואר חד עין, הם נעצרו בעיר וארן והוחזרו בבושת פנים לפריז.
ניסיון בריחה זה הבאיש את תדמיתם של המלך והמלכה והמהפכנים הציגו את הבריחה כעדות לכך שלואי ה-16 למעשה אינו בעל ברית לרפורמה המתרקמת בשלטון הצרפתי.
בעקבות זאת הוחלט לכלוא את המשפחה במקום שמור יותר, במקום ארמון טולירי הועברה המשפחה למצודת טמפל, שם הוחזקו כאסירים תחת משמר כבד.
חייהם של לואי ה-16 ומארי אנטואנט היו בסכנה גם ללא ניסיון הבריחה; אולם יש הטוענים כי מנוסתם זירזה את הוצאתם להורג.
נוכחותם של המלך והמלכה הייתה תזכורת מתמדת לאפשרות כי הם ישובו לשלטון.
המלוכנים, אשר התנגדו למהפכנים, קיוו להחזיר את גלגל המהפכה לאחור ולהשיב את השלטון הישן על כנו.
עד שלא הוציאו אותם להורג האפשרות להחזירם לשלטון איימה על המהפכנים.
ניסיון נוסף של הרוזן פרסן לעזור למשפחה נחל אף הוא כישלון.
הוא ביקש מדוכס ברונסוויק, מפקד הכוחות הפרוסים בארצות השפלה, שיודיע שאם ייפגעו המלך והמלכה תיהרס פריז.
איגרת זו, הנקראת איגרת ברונסוויק, החריפה את המצב.
היא הדגישה כי יש ברית בין המלך והמלכה לבין צבאות האויב.
פריז המשיכה לבעור ואלימות השתוללה בעיר.
רצח חפים מפשע הפך לדבר שבשיגרה.
במהלך שלושה ימים רצופים בחודש ספטמבר לבדו, נערך טבח המוני ברחובות.
14 אלף איש נרצחו על ידי המונים ובהם גם מאדאם דה-למבל, שחזרה לפריז להיות עם המלכה בשעתה הקשה, בעקבות מכתב מזויף שנשלח אליה לכאורה מהמלכה.
יש הטוענים כי המכתב נשלח מאת הדוכס אורליאן שתכנן את רציחתה על מנת לקבל לידיו את הונה של דה למבל אשר במותה עבר בירושה לאחותה, אשתו של דוכס אורליאן.
עם הגעתה של דה למבל לפריז היא נתפסה והועברה לשלטונות לצורך משפט על שיתוף הפעולה בינה לבין משפחת המלוכה.
היא התבקשה לגנות ולקלל את המשפחה המלכותית במהלך המשפט, ומשסירבה לעשות זאת, הובלה מאולם המשפט דרך מסדרון המוביל אל הרחובות הסוערים במקום להוביל אותה בחזרה לכלא.
היא נדחפה מהדלתות אשר נפתחו אל הרחוב אל המון זועם שהקיף את אולם המשפט וכבר הכה עד מוות אנשים אחרים שגופותיהם נותרו ברחבה.
מאדאם למבל נרצחה במקום, איבריה נכרתו וההמון המשתולל נעץ את ראשה הכרות על מוט גבוה וצעד ברחובות העיר להציג את הניצחון.
במהלך תהלוכת האימים הגיעו הצועדים אל חלון כלאה של מארי אנטואנט וקראו אליה שתגש אל החלון ותראה את ראש חברתה המתה במו עיניה.
ההמון צעק אליה שתצא אל החלון לנשק את שפתי חברתה הלסבית (בהתאם לשמועות כי מארי אנטואנט מנהלת יחסים לסביים עם חברותיה), אולם לואי ה-16 ומלוויה של המלכה לא איפשרו לה להתקרב לחלון.
ההצלה למשפחת המלוכה לא הגיעה.
צבאות מדינות אירופה איימו על צרפת, אולם האיום המיידי הוסר כאשר בקרב ואלמי הביסו הכוחות הצרפתים את כוחות האויב האוסטרים והפרוסים.
על אף שלא היו עדויות לבגידת המלך או המלכה וחליפת המכתבים בין מארי אנטואנט לאוסטרים לא נודעה, החליטו המהפכנים לשפוט את לואי ה-16 בגין בגידה בצרפת.
גזר הדין הוחלט מראש כי יהיה הוצאתו להורג.
רובספייר, ממובילי המהפכה הצרפתית ויוצרי שלטון הטרור, אמר כי הוצאתו להורג של המלך הכרחית למהפכה, על מנת למנוע את שובו לכס המלכות ולהבטיח את הצלחתה של החירות הצרפתית.
לאחר הוצאתו להורג של בעלה נשארה מארי אנטואנט בכלאה שבמצודת טמפל עם בתה, בנה הקטן ואחות בעלה, מאדאם אליזבת.
שלושתם ניסו להמשיך לשמר את חייהם כרגיל.
עם זאת, כאשר לואי ה-16 הוצא להורג, האיום הבא על המהפכנים היה המלך החדש.
אף על פי שלא הומלך מעולם, בנה הקטן של מארי אנטואנט, לואי שארל בן ה-8, היה יורש העצר.
על כן, החליטו המהפכנים כי יש להפריד בין יורש העצר למשפחתו ול"חנכו מחדש" לא כמלך לעתיד, אלא כאזרח מהשורה.
במסמכי המהפכנים נמצאו עדויות כי ניתוק הילד ממשפחתו נועדה למגר את האיום בקיומו שכן אם יתעללו בו, ימנעו ממנו טיפול, אוכל ועזרה ככל הנראה ימות בעצמו ויפטור אותם מקיומו.
הם הגיעו ב-3 ביולי 1793 והודיעו כי הם לוקחים איתם את לואי שארל.
מארי אנטואנט לא הסכימה לתת את בנה אפילו לאחר שהם איימו להורגה, אולם רק לאחר שאיימו להרוג את בתה הצעירה היא שחררה את לואי שארל, שעתיים לאחר שנכנסו הנציגים לראשונה לתא.
המשפחה לא הורשתה לראות עוד את יורש העצר הקטן והילד בן ה-8 לא ראה עוד את אמו ואת אחותו.
מארי אנטואנט נהגה לעמוד ליד חלונה שעות, רק על מנת להצליח לשמוע את הדי קולו כאשר יצא לחצר הכלא ושר שירים אשר לימדו אותו השומרים, בגנות המלך והמלכה ובזכות המהפכה.
כשנרצח המנהיג המהפכני ז'אן-פול מארה, דרש ההמון הזועם נקמה, והוצאתה להורג של המלכה נחשבה לצעד הבא בחיסול השלטון המלוכני בצרפת.