tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התיאום בין הארגונים הושג על ידי כוח המשימה הבריטי המוצב ביוון רק לצורך ביצוע משימות חבלה מוגדרות בודדות שנועדו לסייע לכוחות בעלות הברית לשבש ובלום את התקדמותן של מדינות הציר.
ב-5 ביולי 1943 נחתמה בין ELAS, EDES, EKKA "ברית הקבוצות הלאומיות" בתיווכו של בריגדיר מאיירס, לאחר דחיות רבות שנבעו מרצונו של EAM לשמור על עצמאותו מול הפיקוד הבריטי במזרח התיכון ועל בכורתו בקרב ארגוני ההתנגדות.
במסגרת הסכם זה הוקם המטה הכללי המשותף של ארגוני ההתנגדות בו היו חברים נציג הפיקוד הבריטי במזרח התיכון, הבריגדיר מאיירס, שלושה נציגים של EAM-ELAS, נציג אחד של EDES ונציג אחד של EKKA.
על פי הערכתו של בריגדיר מאיירס הכוחות המזוינים של ELAS מנו באותה עת 16,000 לוחמים פעילים ועוד 16,000 אנשי מילואים, כוחות EDES מנו 5,000 לוחמים פעילים ועוד 5,000 אנשי מילואים וכוחות EKKA פחות מאלף.
שיתוף הפעולה בין הקבוצות נמשך זמן קצר בלבד.
בחודש ספטמבר 1943, עם נסיגת הכוחות האיטלקיים, כל ארגון ניסה להשתלט על אזורים נרחבים ככל האפשר מן השטחים המשוחררים, לפני שאלה ייפלו בידי הגרמנים.
ב-14 באוקטובר החרים ELAS את כל הנשק והציוד של אוגדת פינרולו ושל הרגימנט "Lancieri di Aosta" האיטלקיים והעביר אותם להרי הפינדוס כדי שישמשו בלחימה נגד EDES.
זאת הייתה נקודת הפתיחה של סכסוך מזוין שהתנהל במשך שלושה חודשים בעידודה ובהשתתפותה של גרמניה.
ב-17 באוקטובר תקפו הכוחות הגרמניים את כוחות הגרילה, המטה הכללי המשותף פורק וברית הקבוצות הלאומיות בוטלה.
רק ב-4 בפברואר 1944, לאחר שהופעלו עליהם לחצים כבדים מצד המלך הגולה, הממשלה הגולה, והפיקוד הבריטי למזרח התיכון הסכימו הארגונים להפסקת אש לקראת החתימה על הסכם.
גם הסכם זה הופר זמן קצר לאחר חתימתו.
קו הגבול בין EDES ל-ELAS לא נשמר וב-17 באפריל 1944 כוחות ELAS תקפו את כוחות EKKA, מפקדם דימיטריוס פסרוס נהרג והיחידות הלוחמות פוזרו.
חוסר האמון בין הקבוצות הלך וגבר על רקע השקפותיהן הפוליטיות.
EAM-ELAS בעל ההשקפות הקומוניסטיות המובהקות נשאר הכוח הפוליטי והצבאי הדומיננטי ביוון דבר שעורר את חששם של הבריטים והממשלה היוונית הגולה כי במקרה של נסיגה גרמנית ינסה EAM להקים משטר מקורב לברית המועצות.
הנשים שהשתתפו בתנועת ההתנגדות הגיעו מכל השכבות הסוציו-אקונומיות, עם זאת, מנהיגות הקבוצות והארגונים היו נשים עירוניות מהמעמד הבינוני, רבות מהן בעלות השכלה גבוהה.
הנשים סיפקו מזון וביגוד ללוחמים ולאזרחים, כולל יתומי מלחמה, ארגנו והשתתפו בהפגנות פוליטיות ובשביתות עובדים בערים הגדולות, הפעילו מרפאות מקומיות ובתי ספר ציבוריים.
ככל שההתנגדות לכיבוש מדינות הציר גדלה, החלו נשים להשתתף גם בפעולות חבלה כמגון השמדת קווי טלפון ומסילות ברזל ושיבוש אספקת תחמושת לכוחות הכיבוש, העברת נשק ותחמושת לחברי תנועת ההתנגדות וריגול למען המודיעין הבריטי וכוחות ההתנגדות היווניים.
בצבא השחרור ELAS הוקמו מחלקות לנשים.
בקיץ 1944, מעל עשרים וארבע נשים סיימו את האקדמיה הצבאית בעיר רנטינה בדרגת קצין זוטר ופקדו על מחלקות נשים שעסקו בשמירה, ליווי שבויים, העברת תחמושת לשדה הקרב, מתן עזרה ראשונה לפצועים, פעילות מודיעין ומעקב ואף השתתפו בקרבות.
באביב 1943 הצטרפו לתנועת ההתנגדות גם נשים יהודיות שהצליחו להימלט מהגירוש למחנות ההשמדה.
באזורים שבשליטת איטליה, שם היהודים לא נרדפו ויכלו לנוע באופן חופשי, הנשים היהודיות העבירו מידע שאספו מסביבתן, עסקו בתעמולה ובהברחת נשק, או עבדו עבור מנהל המבצעים המיוחדים הבריטי, בדיוק כמו חברותיהן היווניות.
בין נשים אלה היו הפרטיזנית היווניה ללה קאראיאני ואת הפרטיזניות היהודיות שרה פורטיס ובואינה צרפתי גרפינקל.
ארגון EAM גייס יהודים רבים יודעי אנגלית לעבודה במטה הכללי שלו.
יהודים רבים אחרים, במיוחד צעירים שנסו אל האזורים ההרריים, הצטרפו לקבוצות לוחמי הגרילה.
בשני ארגוני ההתנגדות הגדולים, EAM ו-EDES היו חברים לפי אומדנים שונים בין 800 ל־1,000 יהודים.
היהודים שבשורות EDES לחמו בעיקר באזורי אפירוס, מקדוניה ואתונה, בעוד שהיהודים שבשורות EAM-ELAS לחמו בתסאליה ובמרכז יוון.
ז'אק קוסטיס, יהודי מאתונה, היה חבר בקבוצת פרטיזנים שפוצצו בנמל אוניות שהובילו תחמושת לכוחותיו של רומל באפריקה.
בהרים ליד לריסה, מרקוס קרסו, מפקד קבוצת פרטיזנים, חיסל גדוד אס-אס שעצר 12 משפחות יהודיות ושרף את בתיהן.
כהוקרה על תרומתם של היהודים למאבק בכוח הכובש נפתחה באפריל 2013 במוזיאון היהודי של יוון תערוכה בשם "יהודים יוונים בהתנגדות הלאומית".
תנועת הנאבּי (הנביאים) או ה"נאבּיזם" היא קבוצת אמנות מהפכנית שנוסדה ב-1888–1889 על ידי סטודנטים באקדמיית ג'וליאן שבפריז.
קבוצה פוסט אימפרסיוניסטית זו השפיעה בתחום האמנות החזותית בין השנים 1891 ל-1899.
אמני ה"נאבּי" היו ידועים במגוון הרב של מדיות בהן יצרו - לא רק באמנות, אלא גם בדפוס, איור, טקסטיל, ריהוט ועיצוב.
ה"נאבּי"סטים היו קרובים בהשקפתם לאר נובו, ושתי התנועות שאבו מתנועת הסימבוליסטים.
שמם של ה"נאבּי" מקורו במלה העברית נביא.
ל"נאבי" היה אוצר מילים פרטי משלהם: הם נהגו לכנות את הסטודיו בשם egasterium, ולסיים את מכתביהם בראשי התיבות ETPMV, כלומר: "En ta paume, mon verba et ma paume" .
הנאבי הייתה קבוצה של אמנים צעירים מהאקדמיה ז'וליאן בפריז, שרצו לשנות את יסודות האמנות.
אחד האמנים, פול סריזייה, נסע לפונט-אוון באוקטובר 1888, שם בהדרכתו של פול גוגן צייר ציור קטן של הנמל, המורכב מכתמי צבע עזים כדי לתת את התחושה של הנמל.
התלמידים קראו לציור הראשון הזה "הקמע", ובסופו של דבר הוא הפך לאייקון האמנות של המאה ה-20.
ב-1889, באותה שנה שהתקיימה התערוכה הבינלאומית של פריז ופתיחת מגדל אייפל, ערכה הקבוצה את התערוכה הצנועה הראשונה שלה ב-Café des Arts.
שנקראה: The Impressionist and Synthesist Group, וכללה יצירות של שני אמנים ידועים, פול גוגן ואמיל ברנאר.
באוגוסט 1890, מוריס דני, אז בן תשע-עשרה, העניק לקבוצה את הפילוסופיה הקונקרטית יותר.
הוא כתב מאמר בכתב העת שהפך למניפסט של התנועה.
שורת הפתיחה הפורסמת של החיבור הייתה: "זכור שציור, לפני היותו סוס קרב, עירום נשית או אנקדוטה כלשהי, הוא בעצם משטח שטוח מכוסה בצבעים מורכבים בסדר מסוים." רעיון זה לא היה מקורי לדני; הרעיון הועלה זמן לא רב קודם לכן.
הביטוי של דני הוא שתפס את תשומת לבם של אמנים.
כפי שדני הסביר, הוא לא התכוון שצורת הציור חשובה יותר מהנושא.
הוא כתב, "העומק של הרגשות שלנו נובע מסידור הקווים והצבעים שהם מסבירים את עצמם...
הכל כלול ביופייה של העבודה." במאמרו כינה את התנועה החדשה הזו "נאו-מסורתית", בניגוד ל"פרוגרסיביזם" של הנאו-אימפרסיוניסטים, בראשות ז'ורז' סרה.
בשנה שלאחר מכן, ב-1891, שלושה אנשי הקבוצה פייר בונאר, אדואר וויאר ומוריס דני, שכרו סטודיו ברחוב פיגל בפריז.
שמשך אמנים נוספים עיתונאים ודמויות מעולם התיאטרון והספרות.
בשנת 1892 הצטרפו אנשי הקבוצה לעולם התיאטרון והאמנויות הדקורטיביות.
פול רנסון, ואחרים עיצבו תפאורות להצגה תיאטרון של המשורר ארתור רימבו.
מוריס דני הכין תלבושות ותפאורות להפקה תיאטרלית נוספת, בתיאטרון המודרני, וגם ציירו תקרה לביתו של אספן האמנות והצייר ארי לרול.
לאורך כל קיומם היו אנשי הקבוצה מעין חבורה חצי סודית, שהשתמשה בכינויים הומוריסטיים ובאוצר מילים פרטי.
אפילו שם הקבוצה היה סודי עד 1897.
לאמנות הגרפית של יפן, הידועה בשם ג'פוניזם, במיוחד הדפסי עץ, הייתה השפעה חשובה על קבוצת הנאבי.
הסגנון היפני זכה לפופולריות בצרפת על ידי סוחר האמנות זיגפריד בינג, שנסע ליפן כדי לאסוף הדפסים של הוקוסאי ואמנים יפנים אחרים, ופרסם מגזין אמנות חודשי, Le Japon Artistique, בין מאי 1888 לאפריל 1891, שהציג איורים צבעוניים.
בשנת 1900 הוא ארגן תערוכה של שבע מאות הדפסים באקול דה בו - ארט.
פייר בונאר הושפע במיוחד מהסגנון היפני הוא צייר בסגנון יפני על בד אנכי צר.
הדוגמניות היו אחותו אנדרה ובת דודתו.
ארבע הדמויות מוצגות בתנוחות מתפתלות, כמו אלו בהדפסים היפניים.
מבטן של הנשים מוסט מהצייר.
הדפוס הנועז שלהם והעלווה שמאחוריהם שולטים בציורים.
במקור הוא הגה את היצירה כמסך יפני, אך לבסוף החליט להפריד אותה לארבעה ציורים, כדי להדגיש את הפן הדקורטיבי, הוסיף גבול מצויר סביב בד הציור.
"הנביאים" הושפעו מהספרות, המוזיקה והתיאטרון של התנועה הסימבוליסטית, ובקרב חלק מהם הייתה השפעה חזקה של מיסטיקה ואזוטריות.
הסטודיו של פול רנסון נקרא "המקדש שלהם", מאדאם רנסו כונתה "אור המקדש", והציור המקורי של נאבי מאת סרזייה הוצג בסטודיו כמו מקדש, וכותרתו "הקמע".
סריזייה צייר את פול רנסו במעין גלימה תנ"כית, עם מטה.
עם זאת, היה להם גם צד רציני יותר.
הם דחו את החומרנות של העידן התעשייתי החדש, והתפעלו משירתם של בודלר, ואדגר אלן פו.
הם הציבו את עצמם בניגוד לזרם הנטורליזם שבא לידי ביטוי בציוריהם של קורבה ומנה ובספרות של אמיל זולא.
מוריס דני ופול סריזייה ציירו לרוב נושאים דתיים.
הוא צייר לעיתים קרובות סצנות ונושאים הלקוחים מהתנ"ך, אך עם דמויות בלבוש מודרני, בנופים פשוטים ומוקפים באור, סמל לאמונה.
ב-1895 הוא קיבל הזמנה לסדרה של שבעה ציורים גדולים לביתו של הברון קוצ'ין בפריז.
הם המחישו את סיפורו של הוברט הקדוש צד ביער אקוויטניה, מתוך חזון של ישו.
פול סריזייה צייר סצנות פחות נוצריות ויותר מיסטיות, כמו "מפגש הפיות" (1897), שמראה קבוצת נשים בתלבושות ברטוניות עוברות ביער, נושאות זרי פרחים לטקס.
ציור נוסף מתאר סדרה של נשים היורדות דרך יער מיסטי אל מעיין.
הציור ממחיש את האגדה במיתולוגיה על הדנאידיות, שנידונו למלא מחדש כדים דולפים של מים ממעיין.
הוא צייר כמה יצירות של נשים בתלבושות ברטוניות שעורכות טקסים פגאניים ביערות בריטני.
אנשי הקבוצה פייר בונאר, פליקס וואלוטון ואדואר וויאר, יצרו ציורים המתארים את פנים הבתים, שבהם תושבי החדרים מוקפים כמעט לחלוטין בעיטור פרחוני אינטנסיבי ובריהוט.
בחלק מהציורים, כמו "התופרת", או "מוזיקאים בבית" קשה אפילו למצוא ולספור את כל הפרטים המופיעים בציור.
אחד הנושאים הנפוצים ביותר של "הנביאים" היה נשים בגן אידילי, בדרך כלל קטיף פרחים או פירות.
הוא הופיע בארבעה ציורים המייצגים את עונות חייה של אישה צעירה מאת מוריס דני (1890–1891), שצויר לחדר השינה של נערה צעירה, ובציורי הנשים בפארקים הציבוריים של פריז של אדואר ויאר (1894) שצויר למעונו של פטרונו אלכסנדר נתנזון.
שני ציורים של נשים וילדים קוטפים תפוחים במטע מאת פייר בונאר (1894–1896); ובשטיח מאת פול רנסו, "אביב", המתאר שלוש נשים קוטפות פירות.
כל התמונות מסוגננות מאוד, לעיתים קרובות הם משתמשים באותן צורות כדי לייצג את הנשים, העצים והעלווה.
הצעירות בסדרה מאת דני מוצגות נוסעות לאורך דרך החיים, לבושות בלבן בציור הראשון, ולאחר מכן בצבעים שונים כשהן מגיעות לבגרות בציור הסופי.
אחת המטרות המוצהרות של הקבצה הייתה לשבור את המחיצות בין האמנות לחיים הרגילים, ובפרט את ההבחנה בין אמנות לקישוט.
חלק גדול מהאמנות שהם יצרו תוכנן במיוחד להיות דקורטיבי, לתצוגה בסלון ובחדר אוכל.
הם עיצבו מסכים, ציורי קיר, טפטים, שטיחי קיר, כלי אוכל, אהילים וקישוטים לרהיטים, וכן עיצובו לתיאטרון תלבושות ועיצוב גרפי לכרזות פרסום.
פול רנסו, שעבד עם אדריכל האר-נובו אנרי ון דה ולדה יצר ציורי קיר לקישוט חדר האוכל של בעל גלריית האמנות זיגפריד בינג.
לאחר ביקור בארצות הברית, שם ראה את עיצובי הוויטראז'ים של לואי קומפורט טיפאני והמשרד שלו, בינג הזמין את "הנביאים" להגיש הצעה לעיצובים משלהם.
וויאר, רנסו, דני, בונארד ואחרים יצרו כולם עיצובים, שבינג הציג בגלריה שלו בפריז באפריל 1895, יחד עם עיצובים של ציירים אחרים כולל טולוז-לוטרק.
בסופו של דבר החלונות לא נוצרו, אבל מוריס דני המשיך ליצור עיצובי חלונות של נושאים סמליים, עם עיצובים נועזים וצבעים חיים.
בשנת 1895 הוזמן ויאר לעצב סדרה של צלחות, שהציגו נשים בתלבושות מסוגננות במיוחד.
חברי קבוצה לה נאבי עבדו במגוון מדיות, השתמשו בצבעי שמן על קנבס וקרטון.
הם גם ייצרו פוסטרים, הדפסים, איורי ספרים, טקסטיל ורהיטים.
הנושא שלהם, שנחשב כחוד החנית של האמנות המודרנית בתקופתם המוקדמת, היה ייצוגי, אך היה מכוון לעיצוב בהתאם לקווים של ההדפסים היפניים שהם העריצו והאר נובו.
הכרזות והליתוגרפיות של בונאר הם בצורה מתאימות יותר לסגנון אר נובו, או של טולוז-לוטרק.
לאחר תחילת המאה, כאשר האמנות המודרנית התקדמה לעבר פוביזם, אקספרסיוניזם, קוביזם והפשטה, ציורי הקבוצה נתפסו כשמרנים, הם היו בין קבוצות האמנים האחרונות שדבקו בשורשים ובשאיפות האמנותיות של האימפרסיוניסטים.
בשנת 1897, אנשי הקבוצה לא נכחו בסלון הפריזאי, אלא ערכו תערוכה משלהם בגלריה וולאר, שהייתה אוונגרדית יותר מהסלון.
תערוכת הסיום שלהם כקבוצה התקיימה בשנת 1900 בגלריה ברנהיים, עם יצירות של בונאר, דני, סריזייה, וויאר ואחרים.
לאחר אותה תערוכה כל אחד מהאמנים הלך לדרכו.
בשנת 1909, דני תיאר את ההישג של אנשי לה נאבי - "אמנות אינה עוד תחושה חזותית שאנו אוספים, כמו צילום כביכול, של הטבע.
זאת יצירה של הרוח שלנו, שהטבע הוא רק הזדמנות לביטוי שלה."
כתבה של ד"ר אורנה ליברמן על קבוצת הנאבי באתר "פרנקופילים אנונימיים".
תנועת המרי העברי הייתה ארגון גג של המחתרות העבריות בארץ ישראל בהנהגת נציגים מההגנה, האצ"ל והלח"י.
התנועה פעלה מאוקטובר 1945 עד יולי 1946, ותיאמה את פעולות ההתנגדות לשלטון הבריטי.
התנועה הוקמה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, במטרה להביא לסיום המנדט הבריטי בארץ ישראל ולהקים מדינה יהודית תוך גיוס דעת רוב הקהל העולמית נגד בריטניה.
אכזבה ממדיניות בריטניה – התנועה הציונית תלתה תקווה בחילופי השלטון בבריטניה.
בסוף מלחמת העולם השנייה ניצחה מפלגת הלייבור בבחירות.
אנשי הלייבור הבטיחו לפעילים ציוניים שאם יעלו לשלטון הם יתמכו בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, אך למרות עלייתם לשלטון, לא השתנה דבר במדיניות הבריטית וביישוב היהודי בא"י, כי אם להפך; הממשל המשיך לדבוק בגזרות "הספר הלבן".
נאום שר החוץ בווין, בו נטען כי לבריטניה אינטרס לתמוך בערביי ארץ ישראל ושאין קשר בין ניצולי השואה לבין ארץ ישראל, היווה סטירת לחי ליישוב היהודי.
השפעת חוויות המלחמה – היישוב הרגיש אחריות כלפי שארית הפליטה.
האסון הכבד שפקד את היהודים בשואה גרם למחלוקות בין המחתרות להיראות שוליות, ולכן החליטו להתאחד למאבק המשותף.
יתרון האחדות – הנהגת היישוב היהודי הבינה כי פעולה משותפת של כל הפלגים ביישוב תהיה בעלת השפעה רבה יותר על הבריטים ועל דעת הקהל העולמית.
ההנהגה גם הבינה שרצף פעולות לוחמה מתואמות יגרמו לבריטניה להגדיל את מספר החיילים בארץ, ובכך יכביד על כלכלתה.
התחזקות היישוב היהודי – היישוב התחזק ארגונית בזמן מלחמת העולם השנייה, ורכש ניסיון צבאי.
בריטניה סמכה על היישוב ועל כלכלתו, שבניגוד לכלכלת אירופה, התחזקה.
המשא ומתן להקמת התנועה החל באוגוסט 1945, ביוזמת ראשי "ההגנה", משה סנה וישראל גלילי.
מסגרת הפעולה של התנועה נוסחה בשני מסמכי יסוד.
ב-7 באוקטובר 1945 שלח בן-גוריון לסנה מכתב, שעליו חתם בכינוי "אבי עמוס", בו כתב: "אין לצמצם את התגובה בארץ בעלייה ובהתיישבות.
מן ההכרח לנקוט בח' (חבלה) ובגמול.
לא טרור אישי, אבל גמול לכל יהודי שנרצח ע"י שלטונות "הספר הלבן".
כל פעולת ח' צריכה להיות רבת משקל ורושם.
ויש להיזהר ככל האפשר מקורבנות אנושיים." כעבור מספר חודשים הדגיש בן-גוריון בפני חברי מפלגתו, כי אין כוונתו של הסעיף הזה איסור מוחלט על פעולה העלולה לעלות בחיי אדם, אלא רק הנחיה להימנע מכך במידת האפשר.
בסוף אוקטובר 1945 נחתם ההסכם להקמת "תנועת המרי העברי".
הנהגת התנועה כללה ארבעה נציגים: שני נציגים מההגנה (משה סנה וישראל גלילי), נציג מהאצ"ל (מנחם בגין) ונציג מלח"י (נתן ילין־מור).
עבור ה"הגנה" הייתה חשיבות רבה בהקמת התנועה, כי היא אפשרה ל"הגנה" לשלוט על שתי המחתרות האחרות, האצ"ל ולח"י.
זמן־מה לאחר שהחלו הפעולות המשותפות של תנועת המרי, הובא ההסדר לאישור הנהלת הסוכנות היהודית, עתה במסמך זהיר יותר.
הסעיף החמישי מתאר "פעולות אחרות" שמטרתן "להפגין" את התנגדות העם היהודי לחיסול הציונות, ויופעלו במידה ויתברר כי אין די בהעפלה.
ליד סעיף זה רשם סנה בכתב ידו "כולל ח'" (חבלה).
לתיאום פעולות המחתרות השונות הופקדה ועדה אזרחית בשם "ועדת x", שהוקמה על ידי יושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית דוד בן גוריון.
הוועדה הורכבה משישה חברים, נציגי הזרמים הפוליטיים השונים, בהם נמנו הרב פישמן מהמזרחי, פרץ ברנשטיין מהציונים הכלליים, לוי אשכול ממפא"י, יעקב ריפתין מהשומר הצעיר וישראל אידלסון (בר יהודה) מהתנועה לאחדות העבודה.
במעמד יועץ השתתף דוד רמז, יושב ראש הוועד הלאומי.
בראש הוועדה ישב משה סנה בתוקף תפקידו כרמ"א (ראש המפקדה הארצית) של ההגנה.
בפני ועדה זאת היה הרמ"א מביא לאישור כל תוכנית פעולה מבלי לציין במדויק את פרטיה אלא רק את אופייה הכללי.
למשל – לפני הפעולה נגד תחנות משמר החופים או בחבלה בראדאר, נתבקשה הוועדה לאשר "פגיעה במתקנים בריטיים המפריעים להעפלה".
פעולות שבוצעו על ידי הארגון
באוגוסט 1946, בעקבות "השבת השחורה" ופיצוץ מלון המלך דוד, שזעזע את הציבור בעקבות הרג חפים מפשע, פנה חיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית, למנוע פעולות התקפה נוספות עד החלטת הסוכנות היהודית בעניין.
הסוכנות קיבלה את ההמלצה להפסיק את הפעולות, ההגנה קיבלה זאת, אך האצ"ל ולח"י התנגדו להפסיק את המאבק המזוין.
"תנועת המרי העברי" פורקה, וכל אחד מהארגונים המרכיבים אותה המשיך לפעול בהתאם למדיניותו.
ארגון ההגנה לא חדל לחלוטין מהמאבק המזוין בבריטים ורק צמצם אותו לכל מה שקשור ישירות בהעפלה, תחת הכינוי "המאבק הצמוד".
במסגרת המאבק הצמוד, שנמשך עד לתחילת המחצית השנייה של 1947, בוצעו בהצלחה כתריסר פעולות חבלה והתקפות על מתקנים ששימשו את הבריטים במאבקם בהעפלה – ספינות משמר, אניות גירוש, מתקני רדאר בהר הכרמל ותחנות משטרת החופים.
תנועת המזרחי הייתה תנועה פוליטית ציונית דתית, שקמה בשנת 1902 במסגרת ההסתדרות הציונית.
קבוצת ציונים דתיים בהנהגת הרב יצחק יעקב ריינס העמידה במרכז השקפתה את חשיבות שמירת המצוות ברוח המסורת האורתודוקסית תוך שילובן עם השקפות ציוניות.
לאחר קום מדינת ישראל הייתה חלק מ"החזית הדתית המאוחדת" בכנסת.
באמצע שנות החמישים התאחדה תנועת המזרחי עם הפועל המזרחי ובשנת 1956 הוקמה "המפלגה הדתית לאומית - המזרחי-הפועל המזרחי" היא המפד"ל.
המילה מזרחי היא מעין נוטריקון של מרכז רוחני.
השימוש הראשון במושג זה נעשה על ידי הרב שמואל מוהליבר בשנת תרנ"ג (1893), כאשר ייסד את המזרח"י – מרכז רוחני כמרכז הסברה ותעמולה לטובת הרעיון הציוני, אך בשלב זה לא היה מדובר בתנועה פוליטית.
סיעת המזרחי הוקמה במסגרת ההסתדרות הציונית בשנת תרס"ב (1902).
הקמתה הייתה אחת התגובות של היהדות האורתודוקסית לציונות החילונית: הסיעה הדמוקרטית שקמה בקונגרס הציוני החמישי תבעה להקדיש משאבים לחינוך חילוני, דבר שפגע בעקרונות הדת, איים על כספי החלוקה, ואיים להותיר את היהודים האורתודוקסים של אירופה מחוץ לגוף גדול שטוען לייצוג העם היהודי.
תנועת המזרחי הוקמה תוך שיתוף פעולה עם הרצל, אשר השתדל לספק לה מימון.
הוא ראה בתנועה פוטנציאל רב, ומאידך המזרחי היה בעל ברית נאמן של הרצל בשתי שנותיו האחרונות ותמך בכל צעדיו, כולל תוכנית אוגנדה.
עם הקמתה, הכריזה המזרחי על עצמה כסיעה של יהודים דתיים, שפועלים בתוך המנגנון החילוני של ההסתדרות הציונית.
אחרי ועידת מינסק, שהתקיימה בשנת ייסודה של המזרחי, אמר הרב ריינס כי מטרתה של המזרחי היא "לכבוש את ההסתדרות מבפנים" על ידי הצטרפות של המוני חרדים ממזרח אירופה.
האידאולוג הראשון של התנועה היה זאב יעבץ, והוא שניסח את ה"קול קורא" להצטרפותם של ההמונים.
עם זאת, חלק גדול מן היהדות האורתודוקסית התנגד להקמת המזרחי.
הביקורת התמקדה בשתי פנים: התנגדות לשיתוף פעולה עם עוברי עבירה; וכן האשמה שהקמת שלטון יהודי בארץ ישראל לפני בוא המשיח היא "דחיקת הקץ".
לדעת המבקרים האמונה היהודית המסורתית גורסת כי רק המשיח יכול להקים שלטון כזה.
הרב ריינס השיב לטענה השנייה באופן דיאלקטי.
מחד גיסא, אמר שהציונות החילונית אינה קשורה לגאולה אלא להצלת יהודים ותו לא.
מאידך הסביר כי גם פעולה פוליטית מונעת בידי האל, וכי אם מתרחש תהליך היסטורי שנדמה כעלייה בחומה – האל הוא שמניע אותו מבפנים.
לטענה הראשונה השיב ריינס שאין שיתוף פעולה אמיתי בין המזרחי לבין הציונות החילונית, אלא רק שיתוף פעולה פרקטי, לצורך שמירה על האינטרסים של היהדות הדתית.
המחלוקת סביב תוכנית אוגנדה פגעה קשות במזרחי.
דברי הרב ריינס בעד התוכנית הביאה רבים לעזוב את המזרחי במחאה ולהצטרף לציוני ציון שנקראו "ארציים".
היו גם שעזבו את המזרחי כדי לחזק את ההנהגה הציונית שתמכה בתוכנית.
בנוסף, המצב ברוסיה, בעקבות מהפכת 1905, הביאה לירידה בהתלהבות מהרעיון הציוני.
לקראת סוף 1907 השיג הרב ריינס הסכמה עם ההנהגה הציונית להכרה במזרחי כפדרציה עולמית נפרדת שחבריו לא יירשמו באגודות המקומיות אלא דרך המזרחי.
התנועה החלה לפעול בארץ ישראל לפני מלחמת העולם הראשונה, אולם רק אחריה היא החלה את פעילותה הממוסדת בה.
בשנת 1920 הועבר המרכז העולמי של התנועה לארץ ישראל.
בשנת 1922 הקימו פועלים חברי התנועה את "הפועל המזרחי".
עם הזמן, גבר כוחה של "הפועל המזרחי" בארץ ישראל, ועיקר כוחה של "המזרחי" נותר בגולה.
הייתה הסכמה רחבה בין שני הפלגים בענייני דת ומדיניות ציונית, אך הם היו חלוקים ביניהם בענייני חברה וכלכלה.
כך נוצרה למעשה מעין "חלוקת עבודה": פעילות "המזרחי" התמקדה בענייני מדיניות וחינוך, ואילו זו של "הפועל המזרחי" התמקדה בענייני התיישבות וכלכלה.
בשנת 1923 התפרסם "קול קורא" בחתימת 67 רבנים מאירופה, ובהם רבנים מפורסמים כמו משולם ראטה, ראובן כץ, נחום אש, תנחום גרשון ביליצקי, אברהם יעקב הכהן בן ה"חשק שלמה" וחנוך אייגש (שני האחרונים היו מרבני וילנה).
הרב גדליה שמלקיש, ששימש כרבה של קהילת פשמישל, היה גם הוא בין חותמי הכרוז, והנהיג את תנועת המזרחי בגליציה.
ישנה זהות בין דת ולאום ביהדות, וישנו קשר חזק בין ארץ ישראל, עם ישראל ותורת ישראל: שלושה מרכיבים אלה משלימים זה את זה – השאיפה היא לא רק להחזיר לעם את חירותו המדינית בארצו ואת לשונו אלא גם את תורתו.
התנועה הציונית קמה משום שהגלות אינה יכולה לשמש מקום מושב ליהודים אך תפקיד התנועה אינו רק בשמירה על קיומו הפיסי של העם אלא הציונות היא תנועת תשובה והיטהרות ליהדות המסורתית ומהווה תרופה גם למצוקה הרוחנית של העם.
רעיונותיה ותוכניותיה של התנועה הציונית מבוצעים ומונהגים אמנם בידי חילוניים, אך יש להם ערך דתי חשוב.
יישוב ארץ ישראל והניסיון להקים בה מדינה יהודית הם מצוות דתיות חשובות.
הצלחת הציונות תוביל לפריחה של הדת היהודית כיוון שהיישוב בארץ ישראל יהווה מחסום בפני התבוללות.
הרב ריינס שלל את העמדה החרדית המסוגרת בפני הלאומיות החילונית כמו גם את המתבוללים המתנכרים לעם.
הוא ראה בציונות משהו שיכול לתקן את המצב ולכן סבר כי תפקידה של הציונות הדתית לפשר בין היהדות החרדית לבין היהדות החילונית.
גאולת עם ישראל תתחיל על ידי יישוב ארץ ישראל (אתחלתא דגאולה).
השיבה לארץ ישראל תחזק את אחדות עם ישראל.
על הציונות הדתית להבטיח את צביונה היהודי דתי של המדינה היהודית החדשה שתקום בארץ ישראל (שמירת שבת, קיום מצוות דתיות וכו')
אנשי המזרחי ביקשו לחזק ולהרחיב את רגש הדת בתוך הציונות ולהפיץ את רוח הציונות בתפוצות.
בהחלטות המזרחי נקבע כי התורה היא מרכזו של העם היהודי וכי הציונות היא הכלי המשמר את התורה הזו – הם ביקשו להרחיב את הרגש הדתי בתוך הציונות ולהפיץ את הקשר המיסטי שקיים בין עם ישראל, ארץ ישראל והתורה.
בין המזרחי לבין ההסתדרות הציונית היו מתיחות שנבעה בעיקר מהדרישה של מזרחי לקיים מצוות הדת במוסדות התנועה ומפעיליה כך למשל דרשה מזרחי להפסיק בשבת את העבודה במוסדות המרכזיים של התנועה.
תנועת המזרחי הפכה לחלק מהותי וחשוב בתנועה הציונית ברוסיה ובנתה ארגון מסועף שבו היו אלפי תומכים.
טקטיקת התנועה הייתה ניהול מלחמת תרבות סימטרית עם החילוניים בתנועה – ליד כל ועדת תרבות חילונית דרשה המזרחי לקיים ועדת תרבות דתית.
פעילות מזרחי הגיעה אף לארץ ישראל שנראה היה להם כי הגימנסיה העברית ביפו מנהלת אופי לימודי לא דתי ריינס ואנשיו הקימו את בית הספר "תחכמוני" שאופיו היה לאומי דתי ובו יצרו מסגרת חינוכית מקבילה, בעלת אופי דתי לאומי.
כך נוצרו מסגרות חינוך נפרדות חילוניות ודתיות שהיו אמורות להכיר זו בזו ולהיתמך על ידי ההסתדרות הציונית.
ביקורת ריינס על הרצל ופעולותיו
הציונות הדתית בניגוד לציונות המדינית שואפת לא רק להחזיר את עם ישראל לארצו אלא גם לתורתו.
הציונות היא כוח טבעי ולאומי אשר לא רק יציל פיזית את עם ישראל אלא גם יחזק את דת היהדות.
התנגדות נחרצת לתביעתה של הסיעה הדמוקרטית לעבודה חינוכית ברוח חילונית.
עם מנהיגיה לאורך השנים נמנו הרבנים מאיר בר-אילן, יהודה לייב מימון ויוסף דב סולובייצ'יק.
בשנות ה-30 חתמה עם מפא"י על ההסכם שכונה "הברית ההיסטורית".
כל אחת מהתנועות שילמה מחיר פוליטי קטן, וקיבלה דרישות עיקריות.
מזרחי קיבלה ממפא"י התחייבויות שהפרהסיה ביישובים יהודיים יהיה בעל צביון יהודי דתי.
העבודה קיבלה מהמזרחי הסכמה לתמיכה בשוק העבודה (עבודה עברית) והסכמה לדרך המדינית.
הברית החזיקה מעמד זמן רב עד המהפך בשנת 1977.
עם קום המדינה הייתה המזרחי שותפה ל'חזית הדתית המאוחדת' ויוצגה בממשלה.
במשך השנים הייתה תנועת המזרחי שותפה לשורה של החלטות פולטיות ומדיניות, בהם עמדתה לא פעם הכריעה את הכף.
הבולטת שבהן היא הצבעתו של הרב מימון עם בן-גוריון ברוב של 5 נגד 4 בעד ההכרזה על הקמת המדינה.
אולם היו גם הצבעות בהן המזרחי היו במיעוט.
בשנת 1903, בעת שהתנהל הוויכוח הגדול בקונגרס הציוני השישי על 'תוכנית אוגנדה', תמכו כשני שלישים של סיעת המזרחי בקונגרס הציוני (הרב ריינס עצמו נמנע בהצבעה) בהחלטת הרצל להיענות בחיוב להצעת בריטניה בדבר שליחת משלחת-חקר שתבחן את אפשרויות ההתיישבות היהודית באוגנדה.
את התמיכה ב'תוכנית אוגנדה', למרות ערכה הדתי של ארץ הקודש, ניתן לייחס לגישה המעשית של אנשי המזרחי.
אחרי הפוגרום בקישינב שברוסיה, שאירע באותה השנה, נתפסה תוכנית אוגנדה כהצעה שעשויה להציל אלפי יהודים ממצב מאיים של "פיקוח נפש".
על כך כתב הרב ריינס במכתב להרצל:
מועצת המדינה הזמנית (1948)3 נציגים: זאב גולד, יהודה לייב פישמן מימון, דוד צבי פנקס
הכנסת ה-1 (1949) במסגרת החזית הדתית המאוחדת4 מנדטים (מתוך 16 לרשימה כולה): יהודה לייב מימון, דוד צבי פנקס, מרדכי נורוק, אברהם-חיים שאג
הכנסת השנייה (1951) 2 מנדטים: דוד צבי פנקס, מרדכי נורוק, שלמה ישראל בן-מאיר * ב-14 באוגוסט 1952 נפטר דוד-צבי פנקס.
רשימת מועמדים מלאה ראו כאן
הכנסת השלישית (1955) במסגרת החזית הדתית לאומית* 2 מנדטים (מתוך 11 לרשימה כולה): שלמה ישראל בן-מאיר, מרדכי נורוק * ב-31 באוקטובר 1955 שינתה הסיעה את שמה ל"הפועל המזרחי-המזרחי".
תנועת המושבים הוקמה בשנת 1933 על ידי חברי מושבים במטרה לטפל בבעיות הייחודיות להם מול המוסדות השונים.
תנועת המושבים היא התנועה המיישבת הגדולה בישראל ומאגדת 254 מושבים.
גם היום עוסקת התנועה בייצוג המושבים מול מוסדות המדינה, בכל הנוגע לעיגון הזכויות של חבריה בקרקע, המדיניות החקלאית והכפרית במדינת ישראל ובפיתוח כלכלי במרחב הכפרי.
מזכ"ל התנועה החל מנובמבר 2019 הוא עמית יפרח.
בשנת 1903 בקונגרס הציוני השישי, הציג הסוציולוג היהודי-גרמני פראנץ אופנהיימר, את רעיון ההתיישבות השיתופית.
העקרונות שאופנהיימר הציג היו: עבודה עצמית, חקלאות, קרקע ציבורית וקואופרציה.
אנשי העלייה השנייה עיבדו את הרעיון ויישמו אותו.
אנשי העלייה השנייה התייחסו למושבות העלייה הראשונה כאל העתק החיים בגולה, מכאן גם הרצון ליצור צורת התיישבות חדשה במטרה לכבוש את העבודה בארץ ישראל.
בשנת 1907, בוועידת הפועל הצעיר, טען יוסף ויתקין, כי יש לכבוש את קרקעות הארץ וליצור בה עבודה עברית באמצעות יחידת התיישבות חדשה.
באותה שנה, בהרצאה על "בעיות הציונות" הדגיש שלמה קפלינסקי את חשיבותו של הפועל הציוני בהליך כיבוש האדמה והעבודה בא"י.
עוד באותה שנה, בוועידה השנייה של פועלי ציון, הטיל דוד בן-גוריון ספק במעשיותה של תוכנית אופנהיימר ליישוב הארץ, אולם בוועידה השישית, בשנת 1910, הפך גם הוא לתומך בתוכנית יישוב הארץ.
במקביל, החל בקרב "הפועל הצעיר" דיון דומה, ובשנת 1908 הציע יוסף ויתקין להקים מושבות פועלים עבריים על אדמות הלאום.
יוסף אהרונוביץ התנגד להצעה זו, בעיקר מטעמי מעשיות ויכולת מימוש.
ככל שעברו השנים וכיבוש העבודה לא נשא את התוצאות המצופות, יותר ויותר חברים מההנהגה הציונית בא"י ובגולה החלו לתמוך בתוכניתו של אופנהיימר.
בשנת 1911 בוועידה השלישית של פועלי יהודה העלה ברל כצנלסון את הרעיון של עובד עברי העומד בפני עצמו.
במסגרת זו פיתח את רעיון מושב העובדים, מושב של חקלאים זעירים בעלי משק אינדיבידואלי על אדמה לאומית – אדמת הקק"ל.
בקונגרס הציוני האחד עשר בשנת 1913 טען ד"ר ארתור רופין כי יש לתת למתיישב אפשרות לפעול באופן עצמי על מנת ליצור תוחלת כלכלית בנוסף על הבסיס האידאולוגי.
במסגרת נאום זה התייחס רופין לחשיבות הלאומית שיש להתיישבות חדשה ומעלה את רעיון הזכות המוסרית על הקרקע.
שנה לאחר מכן, שוב בוועידת פועלי יהודה, התייחס גם ברל כצנלסון לעקרונות מושב העובדים: עבודה עברית, בחירה עצמית של החברים, אחריות הדדית ואריסות עולמית על אדמת המדינה.
באותה שנה מפרסם יצחק וילקנסקי בעלון הפועל הצעיר מאמר שכותרתו "מושב עובדים" ובו הוא מתאר את עקרונות ההתיישבות החדשה.
מלחמת העולם הראשונה שפרצה בשנת 1914 קטעה את תהליך ההתיישבות אבל הדיון על הקמת מושב העובדים התחדש בשנת 1919.
בשנת 1919, במפגש יוצאי העלייה השנייה והעלייה השלישית על שפת הכנרת, החל רעיון המושב לקרום עור וגידים.
חזונם היה הקמת מושבי עובדים (בניגוד למושבי פועלים), במסגרת של עבודה עצמית בחקלאות, תוך יצירת איכר עברי חדש, יוצר לחם, המחובר בכל נימיו לאדמה.
במרכז מושב העובדים עומד היחיד, ברוח חזונו של א.ד.
גורדון: "רב כוח יחידים להטות את זרם החיים, כי כל מה שיש אנושי בחיי האדם נברא על ידי יחידים".
מוביל הקבוצה היה אליעזר יפה הוגה רעיון המושב במאמרו: "ליסוד מושב עובדים".
בשנת תר"פ (1920) התכנסה בעין גנים (ליד פתח תקווה), ישיבה שהייתה האספה המייסדת של המושב הראשון-נהלל.
בישיבה זו הובהרו העקרונות המרכזיים שיעמדו בלב מושב העובדים הראשון.
עקרונות אלו נכתבו על ידי א.ד.
גורדון: "ליסודות התקנות למושב עובדים".
בתאריך ח' באלול תרפ"א (11 בספטמבר 1921) נוסד מושב העובדים הראשון: נהלל ובט"ו בכסלו תרפ"ב (16 בדצמבר 1921) מושב העובדים השני, כפר יחזקאל, שניהם בעמק יזרעאל.
בשנת 1925 היו בארץ אחד עשר מושבים ועוד שישה ארגונים שהתארגנו לעלייה על הקרקע.
הרעיון להקים את תנועת המושבים נולד מכורח המציאות, כפועל יוצא מן הקשיים שבהם נתקלו המתיישבים במהלך יישום הרעיונות, הן בהיבט הכלכלי והחברתי, והן ביחס לייצוג הפוליטי במפלגות השונות שהיה חסר, ופגע במושבים שעמדו לקום וגם במושבים הקיימים.
בתוך המושבים החדשים התעוררו מחלוקות רבות באשר להקמת התנועה, בעיקר נוכח החשש שתנועה כזו תפגע באינדיבידואליות של החקלאי העברי החדש.
אליעזר יפה, מהדמויות החשובות בייסוד המושב, היה מהמתנגדים להקמת ארגון גג למושבים מכיוון שחשש מפגיעה בחירותו של הפרט.
במסגרת התפתחות המושבים התחדד ההבדל בין המושב לבין הקיבוץ והאינטרסים השונים שלהם ברמה האידאולוגית וברמה הפרקטית.
בפועל, הנציגים הפוליטיים של הקיבוצים התייחסו למושבים כאל מתחרים, בעיקר נוכח התחלופה הגבוהה בקיבוצים והמעבר של גרעינים שלמים מהקיבוץ להתיישבות.
ככל שהקשיים הכלכליים התגברו, גבר הצורך בהקמת ארגון שיאגד את המושבים תחת קורת גג אחת.
בישיבה שקיימו חברי המושבים נהלל וכפר יחזקאל, עלה רעיון הקמת ארגון משותף למושבים.
בשנים 1925-1924, לאחר שחברי המושבים כפר יחזקאל, בלפוריה ותל עדשים התלוננו כי הם חשים שאינם רצויים עוד באחדות העבודה, הציע בן-גוריון הצעת פשרה שאפשרה את התפתחות המושב במסגרת תנועת הפועלים.
הניסיון הראשון להקמת התנועה היה בשלהי שנת 1925, ומטרתו הייתה ליצור מערכת מוסדות אזוריים משותפים על מנת להבטיח את היתרון לגודל מבלי לפגוע באוטונומיה של המושב.
אולם, לאור התנגדות פנימית של נציגי הקיבוצים, והחשש של שתי מפלגות הפועלים מאיבוד כוח, לא קמה תנועה חדשה.
עם זאת, קם ועד שעסק בעיקר ביצירת חוקה.
במחצית השנייה של שנות העשרים התגברו הקשיים בהתיישבות, פערים כלכליים מהותיים מנעו הקמת מושבים חדשים.
גם תוכנית האלף הראשונה לא הצליחה להוציא את היישוב מהקפאה.
התחושה במושבים הייתה שגם הכסף שיש אינו מחולק שווה בשווה, והדבר הגיע לשיא בהחלטה להקים יישוב חדש על אדמת ג'בתא (במסגרת תוכנית האלף).
אחדות העבודה החליטה לתמוך בהקמת קיבוץ גבת על פני הקמת מושב על שם ויתקין (קבוצות ב' ו-ג' מנהלל).
המאבק שבר שיאים בכל הנוגע ליחסים בין המושב לקיבוץ.
חברי המושבים, בראשם אליעזר יפה, טענו שמדובר בהעדפה פוליטית גרידא ושהדבר אינו מתיישב עם זכות השוויון.
כמו כן נטען, שהן ארגון א' והן ארגונים ב' ו-ג', אמורים לקום בהשראת המושב נהלל, לאחר שעברו הכשרה במושב, ויש חשיבות גדולה ליצירת קבוצת מושבים דומים, הן חברתית והן כלכלית.
העובדה שבשנים 1928-1927, הועדפה הקמת יישוב של הפועל המזרחי הייתה הקש האחרון.
בסופו של דבר הוקם כפר ויתקין רק בשנת 1931.
הגורם העיקרי שהוביל בסופו של דבר להקמת תנועת המושבים בשנת 1925 היה הקמת "ניר–חברה שיתופית להתיישבות עובדים עבריים", שמטרתו הייתה פיקוח כלכלי וחברתי על משקי העובדים, ייצוגם מול הגופים השונים, ובמקביל, ניהול מערך התיישבותי עצמאי.
ניר הוקמה על ידי הגופים הפוליטיים ולמעשה הונחתה על המושבים כגוף מפקח וביקורתי.
הנהגת ההסתדרות דרשה להכיר ב"ניר" כרשות העליונה של משקי העובדים.
ההנהגה הציונית, לעומת זאת, רצתה להגביל את סמכויותיה של חברת "ניר" ולעבוד באופן ישיר מול המתיישבים.
מנהיגי המושבים ראו ב"ניר" כלי שההסתדרות הקימה על מנת לחדור לתחום הניהול של המושב ולכן התארגנו נגד מה שנתפס בעיניהם כאיום.
גם במקרה הזה עמד אליעזר יפה בראש מחנה ההתנגדות.
הליך זה רוקן את "ניר" מתכליתה המקורית והותיר אותה ללא סמכויות.
בשנים 1925–1926 הונח היסוד הראשון להקמת גוף מייצג למושבים נהלל, כפר יחזקאל, תל עדשים, עין-חי (כפר מל"ל), כרכור, נחלת יהודה, עטרות, ארגון א' (שהקימו את כפר יהושע), ארגון ב' וארגון ג' (שהתאחדו והקימו יחד את כפר ויתקין), ארגון ד' (שהקימו את כפר חיים) מנהלל וארגון יזרעאל מכפר יחזקאל.
בסוף שנת 1925 הוחלט על הקמת ארגון מושבים ארצי.
הארגונים נוהלו על ידי מזכירות שמקום מושבה היה בנהלל ובכפר יחזקאל.
המזכירויות דנו בסוגיות הנוגעות לניהול המושב ברמה החברתית והכלכלית, והן קיימו קשר רציף עם הארגונים שצפויים היו לעלות על הקרקע.
במזכירות הראשונה ישבו צבי יהודה, יעקב אורי, שמואל דיין, צבי ליברמן, ישראל בלוך וישראל בצר (כולם מנהלל) ושמעון קושניר ורפאל ויניק (מכפר יחזקאל).
המזכירות דנה באופי הניהול הפנימי במושבים ואופי היחסים מול המוסדות השונים.
המשימות שהמזכירות הראשונה עסקה בהן היו:
הגדלת הייצוג של המושבים במרכז החקלאי
הצגת עמדה מול ההחלטה להקים את "ניר"
ניהול המשא ומתן ביחס לסדר להקמת מושבים חדשים.
יוזמה זו לא צלחה והגוף הוולונטרי שקם לא השיג את יעדיו.
ביום 5 באפריל 1930 בפגישה בנהלל הוסכם שוב על הצורך להקים את הארגון ואף הוקמה לשם כך מזכירות זמנית שנציגיה היו מנהלל וכפר יחזקאל.
באפריל 1930 התכנסה בכפר יחזקאל הוועידה השנייה והתקבלו החלטות בנושאים הבאים: עקרונות המושב, ארגון המושבים והארגונים, התיישבות האלף, התיישבות מעורבת, מחאה נגד גזירת העלייה, תקציב ובחירות.
בנוסף לכך נבחר ועד פועל והוחלט על הקמת מועצה.
גם בתקופה זו לא חסרו מתנגדים להקמת התנועה.
בשנים הללו הפעילות של חברי המזכירות הייתה וולונטרית לחלוטין והתקיימה בנהלל.
מכאן ואילך התקיים בקביעות מוסד מרכזי ואחת לשלוש עד ארבע שנים התקיימה ועידה.
בשנת 1932 התמנה מזכיר טכני למזכירות, אך רק בשנת 1933 הוקמה תנועת המושבים על מוסדותיה השונים בוועידה השלישית שהתקיימה בכפר ויתקין, ואשר בה נכחו 15 נציגים מהיישובים הקיימים ועוד 25 נציגים מהארגונים העתידים לקום, לאור המצוקה הברורה בעניין ייצוג האינטרסים של המושבים.
בשנים הראשונות לא מונה לתנועת המושבים מזכ"ל, אלא מזכיר שפעל בשיתוף עם מזכירות התנועה והנהגתה המקומית.
עוזי פיינרמן היה הראשון שהוגדר כמזכ"ל.
משנת 1933 ואילך, סמוך לוועידה השלישית בוויתקין החל יוסף שפירא לעצב את המבנה הארגוני של התנועה.
לאחר מכן, לאור מחלוקות פנימיות, צבי יהודה החל לשמש כמזכיר ויצחק קורן מונה להחליפו.
תנועת המושבים עד קום המדינה
עד קום המדינה הוקמו עוד מספר מושבים, חלקם במסגרת "תוכנית האלף", אשר רובם ככולם התבססו על אנשי העלייה השלישית.
מושבים חדשים קמו בדרום הארץ ובנגב ("גרעין היוגב").
בתקופה זו, בצד הקמת מושבים חדשים, התבססו וגדלו המושבים הקיימים, פיתחו משק מעורב של חלב, ביצים, ירקות ופלחה והתמחו בענפי חקלאות שונים.
הוקמו מוסדות חינוך וחוזקה ההתארגנות הפוליטית.
המושבים עברו תהליכים פנימיים הקשורים בניהול המושב ובעיצוב אופיו החקלאי-כלכלי-חברתי.
כחלק מן ההתפתחות קם גם המושב שיתופי המשלב את חיי המושב והקיבוץ.
מאז הקמתם ועד הקמת המדינה, סבלו מושבי העובדים מפעולות איבה מצד האוכלוסייה הערבית בארץ.
חברי המושבים החלו בפעילות לשמירה על אדמותיהם ועל רכושם באופן מסודר, כנגד הסגות הגבול ומעשי השוד וההתנכלות.
שלא כמו בשאר האזורים המאוכלסים, האחריות הביטחונית במושבים הייתה על חברי המושב, כך שההגנה על האדמות החקלאיות הייתה משולבת בעבודה החקלאית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, התגייסו כאלף מבני המושבים לבריגדה היהודית, ליחידות שונות בצבא הבריטי, ולחיל העזר הנשי (A.T.S.).
קבוצות של חיילים שהתארגנו בזמן המלחמה, החליטו להקים בסופה, מושבים עצמאיים כגון: בני דרור, ארבל, רמות נפתלי, כפר מונש, כפר קיש, משמרת ומכמורת.
תנועת המושבים בזמן מלחמת העצמאות
הניגוד שבין רצונם של בני המושבים להשתתף בלחימה, לבין הצורך לשמור על היחידה המשקית, שהחל במהלך מלחמת העולם השנייה, התחדד עוד יותר במלחמת העצמאות.
למרות רצונם להילחם על הגנת הארץ, היה ברור כי השמירה על היחידה החקלאית חיונית לקיומה של מדינת ישראל ובסופו של דבר, התגייס גם מי ששוחרר מחובת הגיוס.
לאחר שבני מושבים רבים התגייסו להגנה ולאחר מכן לצה"ל נותרו המושבים שוממים כמעט לחלוטין.
במהלך מלחמת העצמאות המשיכו בני המושבים לתחזק את המשקים החקלאיים.
מושבים שסבלו מהתקפות חוזרות ונשנות, פינו את הנשים והילדים, למען ביטחונם, למושבים אחרים.
במהלך מלחמת העצמאות התגבשו כמאה גרעינים אשר רצו להקים מושבי עובדים חדשים, אך ברוב המקרים לא שוחררו משירות לטובת התיישבות, ורובם המכריע התפרק.
לאחר המלחמה הוקמו כ-13 מושבים חדשים.
במהלך מלחמת השחרור התגייסו לשירות סדיר כ-1500 חברים וחברות ממושבי העובדים, רובם ליחידות הלוחמות.
לאחר מלחמת העצמאות החלה מדינת ישראל להתמודד עם העלייה ההמונית, הן ממדינות צפון אפריקה והן מאירופה.
רוב העולים יושבו במחנות עולים.
המחלקה להתיישבות בסוכנות היהודית ותנועת המושבים הובילו את ההתיישבות החדשה.
אנשי מפ"ם וחברי התנועה הקיבוצית במפא"י, התנגדו למהלך זה.
עיקר הפעילות התקיימה בתוך מחנות העולים, שם אורגנו גרעיני עלייה תוך דגש על מכנה משותף בין חברי הקבוצה.
בדרך כלל הורכבו הגרעינים מעולים בני ארץ אחת ולעיתים אפילו בני כפר אחד.
לאחר שיותר מאלף משפחות התארגנו במספר גרעיני התיישבות, החלו להקים יישובים חדשים במודל של מושבי העובדים הקיימים.
34 מושבי עולים הצטרפו לתנועת המושבים עד שנת 1954 וסך מושבים החברים בארגון עלה מ-53 ב-1948 ל-181 יישובים ב-1954, בהם 70,000 תושבים.
התנועה "מן העיר אל הכפר"
מטרת התנועה "מן העיר אל הכפר", שהוקמה בשנות החמישים על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון, הייתה "לעורר פעולות הסברה לעידוד מעבר של תושבים ותיקים מיישובים עירוניים אל ההתיישבות החקלאית".
תנועת המושבים הובילה מהלך זה וכך בתוך שנתיים נקלטו במושבים קיימים כ-800 משפחות חדשות.
בנוסף לכך, כ-800 משפחות נוספות הקימו עשרה מושבים חדשים.
הדרכת העולים החדשים במושבים החדשים
בהתאם לקריאתם של דוד בן-גוריון ולוי אשכול בכנס מיוחד שנערך בשנת 1949, ללכת במסגרת קליטת העלייה למושבים ולהדריך את העולים החדשים בתחומי החקלאות והניהול ועד חינוך ותמיכה נפשית, נרתמו רבים מחברי המושבים הוותיקים למשימה, גם בתקופות בהן המשקים היו זקוקים לידיים עובדות על מנת לשקם את הריסות מלחמת העצמאות.
רבים מהמושבים שהוקמו לאחר מלחמת ששת הימים, הוקמו על ידי בני הדור הצעיר של המושבים הוותיקים.
רוב המושבים הוקמו בגולן, בבקעת הירדן ובסיני.
בשנים הללו המשיכו המושבים הוותיקים ומושבי העולים להתבסס ולהתרחב.
המשבר הכלכלי במדינת ישראל בשנים 1980–1985, והמשבר בחקלאות באותן השנים הובילו להתפרקות ארגוני הקניות הגדולים של המושבים.
בשנים אלה נקלעו המושבים לחובות גדולים שליוו אותם גם לאחר תוכנית הייצוב הכלכלית בשנת 1985. עשור זה מתאפיין גם באובדן כוחם הפוליטי של המושבים אשר שינו מהותית את אופייה של תנועת המושבים.
בתחילת שנות ה-90 חוקק חוק גל, על ידי מי שהיה מזכיר תנועת המושבים בעבר, גדליה גל.
חוק זה סייע למושבים רבים להתמודד עם חובותיהם אם כי לא תמיד בהצלחה מרובה.
רק בעשור האחרון, עם מכירת תנובה, ופיתוח ההרחבות, הצליחו המושבים לפרוע את חובותיהם.
בעשור זה חל שינוי באופיו של המושב.
הסכם תנובה וההרחבות אפשרו לרוב המושבים לפרוע את חובותיהם.
ההרחבות במושבים הובילו לשינוי המרקם החברתי עד כי במושבים רבים רוב התושבים אינו עוסק בחקלאות.
רבים מבעלי המשקים פיתחו יוזמות שאינן חקלאיות.
בעשור זה תנועת המושבים עוסקת בעיקר בניסיון לעגן את זכויות האגודה החקלאית וחברי המושבים בקרקע, לשמר את כוחן של ועדות הקבלה, ולאפשר למושבים לצמוח כלכלית מבלי לפגוע במרקם הכפרי.
ההרחבות במושבים התאפשרו בהתאם להחלטות 737 ו-959 של מינהל מקרקעי ישראל.
תושבי ההרחבות אינם בעלי נחלות במושבים.
הן נוצרו במטרה להרחיב ולעבות את אוכלוסיית המושבים על מנת לשמר חיי הקהילה, ולענות על הביקוש הגובר להתגורר במרחב הכפרי ואפשרו למושבים להתמודד עם סילוק חובותיהם.
תושבי ההרחבות על פי רוב אינם חברי האגודה השיתופית ואינם זכאים לזכויות לשימוש בקרקע חקלאית או לשימושים אחרים בקרקעות המושב.
השינוי באופייה של החקלאות המתועשת המודרנית, הוביל לכך שבעלי משקים קטנים כבמושבים, אינם יכולים להתפרנס מחקלאות.
כתוצאה מכך החלה להתפתח במושבים תעסוקה חליפית כגון: הארחה ותיירות חקלאית.
הפעילות הלא חקלאית היא אחד ממנועי הצמיחה החשובים במרחב הכפרי.
תנועת המושבים מושתתת על החזון הציוני היונק מהמורשת היהודית.
הקרקע היא המשאב הלאומי שהופקד בידי ההתיישבות לצורך עיבוד ושמירה.
תנועת המושבים מקדשת משאב לאומי זה.
תנועת המושבים רואה בשמירה על המרחב הכפרי שליחות לאומית שהיא זכות.
להתיישבות תפקיד מרכזי בהקניית ערכים, תרבות וחוסן חברתי במדינת ישראל, היא נושאת את דגל הציונות ומדגישה את חזונה.
תנועת המושבים רואה עצמה אחראית לעיצוב הזהות הישראלית הקשורה באדמה ובשורשים היהודים.
תנועת המושבים רואה בתנועות הנוער בכלל, וב"בני המושבים" בפרט, כלי מרכזי להטמעת הערכים בקרב בני הדור הצעיר.
הובלת ההתארגנות ליצירת מרחב כפרי ירוק ומעובד, בו מתנהל אורח חיים כפרי עם תשתיות, רמת חיים ואיכות חיים נאותה, בהם מתקיים פוטנציאל להשגת הכנסה סבירה לבעלי הנחלות, תוך מתן דגש לצרכים הייחודיים של מושבי התנועה
חטיבת בני המושבים בנוער העובד והלומד היא תנועת הנוער של תנועת המושבים.
החטיבה הוקמה ב-1959. עם השנים התרחבה פעילות חטיבת בני המושבים גם לקיבוצים וליישובים קהילתיים והיא פועלת במועצות אזוריות ומקומיות בכל רחבי הארץ.
במסגרת בני המושבים פועל גרעין עודד כמסלול שנת שירות.
בחלק ממושבי תנועת המושבים פועלות תנועות נוער נוספות כגון: השומר הצעיר, התנועה החדשה, הצופים, בני עקיבא, האיחוד החקלאי ועוד.
תנועת המוסר היא תנועה שייסד הרב ישראל סלנטר במזרח-אירופה באמצע המאה ה-19 במטרה לפעול באופן ציבורי למען תיקון המידות.
רבי ישראל פעל בקרב הציבור הרחב.
תלמידיו הפיצו את משנתה בעיקר בישיבות הליטאיות ואף הקימו ישיבות משלהם.
בין התלמידים נוצרו מספר זרמים.
בעלי המוסר משמשים כמשגיחים בישיבות עד היום.
תנועת המוסר קמה עקב מה שהיא ראתה כצמצום היהדות ונסיגה מדרך מקוריותה השלמה.
תנועת המוסר רואה ביהדות תורה המשלימה את האדם בכל תחומי החיים: באמונת היהודי וההכרה באלוה, בהשקפת העולם ובמחשבה, בקווי אופי ותכונות נפש, בתיקון גדרי חוק ומשפט.
אולם בפועל, יחס ההמונים אל היהדות היה כאל דת פולחנית, העומדת על מספר מסוים של מצוות עשה ולא תעשה.
חלקים גדולים מן התורה העוסקים בתיקון המידות וביחסים שבין אדם לחברו הוזנחו, אף על פי שהם משמשים כבסיס לכל המצוות והמעשים.
גם עיקר תלמודו של העם היה נתון ברובו לדינים ה'דתיים' שבתורה, וכמעט ללא התייחסות לחלקים שלמים בתורה, כגון לימוד ספרי היראה, עבודה על מידותיו של האדם ועיסוק לא רק בצד הטכני של קיום המצוות אלא גם בצד המחשבתי-אמוני שלהן.
התנועה יצרה שיטות חינוכיות להשתלמות האדם.
תנועת המוסר שואפת לשלמות בשלושה מישורים:
את יסודות אלה לא כיוונה תנועת המוסר רק כלפי המון העם הפשוט, אלא גם לתלמידי החכמים, שגם הם אינם חסינים מפני המידות הרעות, וזקוקים גם הם לשפר את מידותיהם תדיר, ולתקן דעות משובשות ומעשים רעים.
תנועת המוסר נלחמה במקיימי מצוות היהדות לחצאין, כלומר בשמירת מצוות ידועות בלבד, ובהפליה בין מצווה למצווה ובין עבירה לעבירה.
התנועה לימדה שעל היהודי שומר התורה להרחיב ולהשלים את קיום כל התורה, הן מצוות שבין אדם למקום והן שבין אדם לחבירו, הן מצוות שבמעשה והן במחשבה, באיברים ובחושים.
כשם שנזהרים מחילול שבת, איסור חמץ ומאכילת טרפות, כך יש להיזהר מכעס ולשון הרע, הלבנת פנים ונטירת איבה, גזל וכו'.
כמו שמקיימים מצוות קריאת שמע ותפילה, ציצית והנחת תפילין, תקיעת שופר וארבעת המינים, כך יש לקיים מצוות אהבת רעים ורדיפת צדק, הליכה בדרכי ה' ועשיית הישר והטוב, צדקה, גמילות חסדים וכו'.
אם מהדרים במצה שמורה, סוכה נאה ואתרוג מהודר, כמו כן יש לדקדק במסחר הגון, בשיחה מכובדת ומנומסת ובהארת פנים לכל אדם.
תנועת המוסר התנגדה לקיום המעשים והמצוות כ'מצוות אנשים מלומדה' מתוך שגרתיות, ללא כוונה ומחשבה.
התנועה קראה למעשים מתוך כנות ואמת, בהירות מחשבה ורגש פנימי.
רבי ישראל מסלנט הביא כדוגמה לחוסר שלמות במעשים, אדם העוסק בחודש אלול בענייני התשובה, אומר סליחות ומתענה, אך מזניח את עיקרי התשובה שהם חרטה על העבר, וידוי וקבלה לעתיד, שבלעדיהן התשובה לא שלימה.
כך גם הוא האדם שזהיר מאוד בביעור כל חשש חמץ לפני פסח, ומרבה בניקיון ושטיפת הבית, אך אינו מבטל ומוכר בלב שלם את החמץ הגמור שברשותו, ועובר על הלאו "בל יראה ובל ימצא".
תנועת המוסר רואה את מטרתה של התורה ואת תכליתו של האדם בשלֵמות האישית: שלֵמות הדעות והמידות, וחינוך האדם למוסריות.
מעלות אלה לא נקנות בלימוד או בהסכמה בלב בלבד, אלא בעמל ובהתאמצות מרובה, עד ההגעה לקניינן המוחלט.
את ראשיתה של התנועה תלה מחוללה הרב ישראל ליפקין מסלנט ברבו רבי יוסף זונדל מסלנט שהיה מתלמידיו של רבי חיים מוולוז'ין.
רבי יוסף זונדל היה דמות נחבאת אל הכלים שרבים לא הכירוהו, אך לפי דברי תלמידיו היה דמות מוסרית משכמה ומעלה.
סביבו בישיבת וולוז'ין התקבץ חוג מוסרי שניתן לראות בו גלגול ראשוני של תנועת המוסר.
יש הטוענים כי תנועת המוסר צמחה, במידה רבה, כתגובה להשכלה ולתנועת החסידות.
מחולל התנועה היה תלמידו של רבי יוסף זונדל, רבי ישראל מסלנט.
רבי ישראל שימש כראש ישיבה בווילנה בין השנים 1840–1848, ופעל להחדרת תורתו המוסרית בקרב העם על ידי דרשותיו.
בניגוד למה שהיה נהוג אז, שרק תלמידי חכמים לומדים מוסר, רבי ישראל שאף להנחיל את לימוד המוסר לכל העם, ולפיכך הוא מסר שיעורים גם ל"בעלי בתים" ופעל להדפסת ספרי מוסר מחדש.
בין תלמידי הישיבה היה הרב נפתלי אמסטרדם.
בשנת 1848 עבר לקובנה, שם פעל רבות להעמקת תודעתה של תנועת המוסר.
בקובנה התוודעו אליו הרבנים יצחק בלאזר ושמחה זיסל זיו ("הסבא מקלם"), והחלו ללמוד אצלו.
בתקופת ישיבתו בקובנה כתב מכתבים רבים, בהם ניסח לראשונה את משנתו.
בשנת 1858 (תרי"ח), בעת ישיבתו בקניגסברג פרסם את "אגרת המוסר", שנחשבת לאחד מהטקסטים הבסיסיים של תנועת המוסר.
בשנת 1860 עבר לממל, בה הקים בית מדרש ללימוד מוסר והשפיע על סוחרים לשוב ולסגור את עסקיהם בשבת.
מקניגסברג וממל הוא הפיץ את כתב העת "תבונה" בענייני הלכה ומוסר יהודי.
ב-1879 ייסד רבי ישראל כולל אברכים בעיר קובנה.
בשנים אלו הרבה רבי ישראל לנדוד בין ערים שונות ולהפיץ את תורתו.
כמו אנשי מוסר שקדמו לו, האמין גם הרב ישראל בלימוד ספרי מוסר מסוגים שונים.
אולם הוא טען שאין די בכך כדי להניע את האדם לקיים את כל המצוות כראוי, כולל מצוות שישנה נטייה לזלזל בהן, כמו מצוות שבין אדם לחברו.
לכן הוא טען שעל האדם לחדור אל מעבר לצד השכלי, אל תוך "הכוחות הכהים" שבנפשו (מושג שנלקח ככל הנראה מכתבי עמנואל קאנט).
הדרך לכך היא "לימוד מוסר בהתפעלות", תוך חזרה על משפטי מפתח ובניגון מתאים, עד שיחדרו הדברים לתוך טבעו של האדם.
פרקטיקה נוספת שפיתח הרב ישראל היא הקמת "בתי מוסר" המיועדים למטרה זו של לימוד מוסר בהתפעלות.
תלמידיו של רבי ישראל, בהם הרבנים שמחה זיסל זיו, נפתלי אמסטרדם, יצחק בלאזר, התמסרו להפצת תורתו בקרב יהודי אירופה, וניסו להחדיר את משנתו לישיבות קיימות, ולהקים ישיבות חדשות שתלכנה על פי תורתו.
למרות ריבוי ישיבות המוסר, שהפכו לרוב בקרב ישיבות ליטא, לא חדרה תנועת המוסר להמון העם כפי ששאף רבי ישראל.
הרב שמחה זיסל זיו ("הסבא מקלם"), התמנה בשנת ה'תרכ"ו (1866) לנהל את התלמוד תורה בקלם.
הרב שמחה זיסל הרחיב את מסגרת הלימודים והחדיר את תורתו של רבי ישראל לתלמוד התורה.
תלמוד התורה בקלם, שנאלץ למספר שנים לעבור לעיירה גרובין, הפך למרכז לימוד תורה ומוסר לבעלי הבתים בקלם, ובהמשך החלו ללמוד בו גם בחורי ישיבה.
הרב נפתלי אמסטרדם כיהן כרב במספר ערים, בהן בהלסינקי, וסנקט פטרבורג לצד הרב יצחק בלאזר.
לאחר מות אשתו בשנת 1906 עבר לירושלים, בה פעל להפצת משנתו של רבי ישראל.
הרב יצחק בלאזר כיהן כרב בפטרבורג ולאחר מכן לימד בבתי המוסר שייסד רבי ישראל בקובנה ובישיבות המוסר, בהן תלמוד תורה (קלם) וישיבת סלובודקה.
שלושה מרבני תנועת המוסר בדור השני ובדור השלישי פיתחו אסכולות שונות בנוגע לדרך החינוך הראויה לבניין הנפש והמידות:
אסכולת קלם, שנהגתה על ידי הרב שמחה זיסל זיו ("הסבא מקלם"), דרשה מהאדם שיחיה חיים מסודרים עם משמעת עצמית קפדנית, עקביות ויישוב הדעת.
כך, על ידי חינוך הדרגתי ומדורג, יוכל לחיות על פי השכל.
שיטה זו ראתה את הבלבול וחוסר הבהירות כגורמים עיקריים להשחתת האדם.
על פי אסכולת קלם, במעשים חיצוניים מתבטאת נפש האדם, ואדם שאינו מסודר בענייני החומר, גם ברוחניות ובעבודת ה' הוא מבולבל.
אסכולת סלובודקה, על פי הרב נתן צבי פינקל ("הסבא מסלובודקה"), הדגישה את החדרת המוסר דרך ההכרה בעקרון "גדלות האדם" – האדם הוא נזר הבריאה וגדול יותר מן המלאכים, וממילא עליו להתנהג בהתאם.
עיקרון זה התבטא גם בהקפדה על חזות חיצונית אירופאית מכובדת.
אסכולת נובהרדוק, פותחה על ידי הרב יוסף יוזל הורוביץ ("הסבא מנובהרדוק"), החזיקה בשיטה הפוכה מן הקודמת, המדגישה את שפלות האדם.
בספרו "מדרגת האדם" מסביר הסבא עד כמה האדם שפל ומלא "נגיעות", כלומר אינטרסים פרטיים המעכבים בעדו להגיע לאמת.
לכן, דגלה שיטה זו בשבירת המידות ובהשפלת האדם, גם על ידי פעולות קיצוניות ומוזרות.
אסכולה זו הדגישה מאוד גם את מידת הביטחון, כלומר ביטחון בקב"ה שיספק את כל צורכי האדם ללא השתדלות מצידו.
המהלך של הכנסת תכנים נוספים לישיבות מעבר ללימוד הגמרא, נתקל בהתנגדות חריפה.
המחלוקת סביב תנועת המוסר נמשכה שנים רבות, ופילגה סביבה את העולם הרבני הליטאי.
הרב דב כץ, מתלמידיו של הסבא מסלובודקה (רבי נתן צבי פינקל) פרסם מונוגרפיה בת חמישה כרכים על התנועה, בשם "תנועת המוסר".
בכרך נפרד, שאינו כלול בסדרה, מתואר 'פולמוס המוסר'.
בשלב הראשון, שהתרחש בעיקר בסוף המאה התשע עשרה, התנהל מאבק סוער עם חדירת לימוד המוסר לישיבות ליטא.
מאוחר יותר הותקפה תנועת המוסר באופן עיוני יותר, על ידי רבנים חשובים כמו החזון איש והגרי"ד סולובייצ'יק.
כיום אין כמעט זכר לאותה מחלוקת, וכמעט בכל הישיבות הליטאיות ישנו סדר מוסר (מלבד ישיבות בריסק).
אמונה חושית – הפנמת האמונה עד כדי התייחסות אליה כנתפשת בחושים.
בעל מדרגה – אדם הנמצא ברמה רוחנית גבוהה.
תיקון המידות – תיקון מידות הנפש.
הֶרְגַש – התעוררות של קליטה רגשית פנימית של מסר הגלום בפסוק ברעיון או במאמר חז"ל.
התפעלות – מצב שבו מידה אחת כובשת את הנפש ומשתקת את המידות האחרות.
עלייה – התקדמות במצב הרוחני האישי.
ירידה – נסיגה במצב הרוחני האישי.
מבהיל – מזעזע את המחשבה ואת הרגש עד כדי שינוי פנימי באישיות.
מחייב – גורם הדוחף להתקדמות רוחנית כללית או לשיפור בתחום מסוים.
מידה – תכונת אופי, מולדת או נרכשת.
נגיעה – אינטרס או תאווה הגורמים לשיפוט שגוי של המציאות.
ציור – הדמיית מצב או מאורע, בדיבור או במחשבה, לשם חיזוק האמונה או לתיקון האופי.
קבלה – התחייבות אישית או קבוצתית לביצוע מעשה מסוים או להימנעות ממנו.
תביעה – דרישה למעשה או לרמה רוחנית גבוהה, הנלמדת מהמקרא, מחז"ל או מספרות המוסר.
סדר מוסר – פרק זמן קבוע במשך היום המוקדש ללימוד מוסר.
שיחה – הרצאת רעיונות מוסריים בפני ציבור.
ועד – הרצאת רעיונות מוסריים בפני ציבור מצומצם תוך התמקדות בנקודות פרטניות.
משגיח – האחראי על החינוך המוסרי בישיבה.
אלול (מלעיל) – החודש האחרון בשנה העברית, המוקדש להכנה רוחנית לקראת הימים הנוראים.
הרב יוסף זונדל מסלנט, אביה הרוחני של תנועת המוסר
הרב ישראל מסלנט, מייסד התנועה
הרב שמחה זיסל זיו, המכונה "הסבא מקלם"
הרב נתן צבי פינקל, המכונה "הסבא מסלובודקה"
הרב יוסף יוזל הורוביץ, המכונה "הסבא מנובהרדוק"
הרב יוסף יהודה ליב בלוך
לאחר השואה - סוף המאה ה-20
רשימת משגיחים בישראל שיש להם ערך בוויקיפדיה העברית
רשימת משגיחים בארצות הברית שיש להם ערך בוויקיפדיה העברית
תנועת הסולידריות הבין-לאומית הוא ארגון זכויות אדם בין-לאומי המסייע לפלסטינים בשטחי הגדה המערבית ורצועת עזה.
תפיסת התנועה היא כי פעולות של אזרחים זרים בשטחים אלו יהיו יעילות יותר בסיוע לאוכלוסייה הפלסטינית.
כמו כן התנועה הגדירה מטרה נוספת - "הגברת המודעות בעולם לסבל של הצד הפלסטיני, אשר לדידה מוצג כצד שווה לצד הישראלי במדיה העולמית, במקום כצד כבוש הנאבק למען חופש ולמען זכויות אדם."
בנוסף לפעילותה בשטחי יהודה, שומרון ועזה מקיימת ISM בעולם פעולות תעמולה נגד ישראל, תוך הצגת טענות למדיניות אפרטהייד על ידי ישראל.
התנועה תומכת בחרם על ישראל ולוקחת חלק בקמפיין ה-BDS.
תנועת ה-ISM ספגה ביקורת מגורמים פרו-ישראליים בארץ ובעולם עקב האופי של פעילותה ועמדתה של ISM כנגד ישראל ובעד המאבק הפלסטיני, ולטענתם התנועה תומכת בטרור פלסטיני נגד ישראל.
ISM נוסדה בשנת 2001 על ידי בני הזוג אדם שפירו והוידה עראף.
שפירו, יליד 1972, הוא בנם של זוג מורים יהודים שלמד בוושינגטון ובניו יורק, עבד כסגן מנהל בית ספר בתימן, והגיע לישראל כדי לנהל את הארגון זרעים של שלום.
בשנת 2000 הכיר את הוידה עראף מדטרויט, אמריקאית ממוצא ערבי-נוצרי שעבדה בארגון כמתאמת פעולות.
בשנת 2001 פרשו השניים מהארגון "זרעים של שלום" והקימו את ה-ISM.
ב-2002 הם נישאו; באותה שנה ביקרו את יאסר ערפאת שהיה נתון במצור במוקטעה בימי האינתיפאדה השנייה.
שפירו סייע לו כדובר וכאיש קשר עם העיתונות הזרה.
בין הפעולות הראשונות שביצעו אנשי הארגון היה לשמש כ"מגן אנושי" לתושבי בית ג'אלא בקיץ 2001.
במהלך מבצע חומת מגן ב-2002 פעילי הארגון התבצרו במוקטעה יחד עם יאסר ערפאת ובכנסיית המולד בבית לחם בעת המצור על 13 המבוקשים שהתבצרו שם.
באוגוסט 2004 ביקשה ישראל לגרש את פעילת הארגון אווה גסביץ.
השב"כ טען בדיון המשפטי כי התנועה עוסקת בשיבוש פעולות צה"ל, בפעולות נגד גדר ההפרדה, בהתבצרות בבתי מחבלים מתאבדים ובהסרת מחסומים.
לפי עדויות מהמתנדבים, הם עברו "סדנה להתנגדות בלתי אלימה" שבה הוסבר להם כי השתתפותם בפעולות בשטח מלחמה עלולה לגרום להם לחבלות חמורות.
ב-16 במרץ 2003 השתתפו רייצ'ל קורי ופעילים נוספים בארגון בפעילות שנועדה למנוע מדחפור CAT D9R של צה"ל לבצע עבודות חישוף ליד ציר פילדלפי ברצועת עזה, במהלכה נהרגה קורי על ידי הדחפור.
פעילי ה-ISM טענו שהיה זה רצח, וכי נהג הדחפור ראה את קורי ניצבת על גבעת עפר ודרס אותה במתכוון.
צה"ל טען כי קורי מעדה ונפלה לבור וכי הנהג לא היה יכול לדעת שהיא בבור, בגלל כף הדחפור ובגלל הזווית.
לפי בדיקת צה"ל קורי לא נהרגה מפגיעת הדחפור אלא מפגיעת גוש בטון שנדחף על ידו.
בתצלומים ובעדויות שסיפקו הפעילים כדי להוכיח את טענתם התגלו סתירות.
בין השאר, הסתבר שתמונה שהוצגה כאילו צולמה ממש לפני התקרית, צולמה למעשה מספר שעות לפניה.
נהג הדחפור ושני אנשים נוספים שתמכו בעדותו עברו בדיקת פוליגרף ונמצאו דוברי אמת.
בסופו של דבר, תביעות שהגישו הוריה של קורי בארצות הברית וישראל נגד משרד הביטחון וקטרפילר נידחו.
בית המשפט המחוזי בחיפה קבע כי מותה של קורי היה תאונה שנגרמה עקב רשלנותם של פעילי התנועה שסיכנו את עצמם ביודעין.
ב-2003 התקיפו טרוריסטים מבריטניה את הבר מייק'ס פלייס בתל אביב ורצחו שלושה אזרחים.
נטען שהמחבלים הגיעו לארץ דרך ביסוס קשרים עם פעילי הארגון, אך לא נטען כי פעילי הארגון ידעו על כוונותיהם.
על פי הודעת משרד החוץ שפורסמה בעקבות האירוע: "חברים ב-ISM לוקחים חלק פעיל בפעולות המנוגדות לחוק ובפעולות אלימות כנגד חיילי צה"ל.
לעיתים, פעילותם נעשית בחסות ארגוני טרור פלסטינים".
באפריל 2003 שהה פעיל התנועה מארצות הברית, בריאן אייברי, בג'נין.
במהלך עוצר הוא נורה על ידי חיילים ופניו רוסקו.