tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-4 באוגוסט 1993 ממשלת רואנדה והחזית הפטריוטית הרואנדית חתמו על הסכמי ארושה לסיום מלחמת האזרחים ברואנדה.
על פי הקבוע בהסכם, אמורה הייתה להישבע ממשלת המעבר החדשה ב-5 בינואר 1994. הביארימנה הושבע לנשיא זמני בבניין הפרלמנט, אך אז לפתע עזב לפני שקראו לחנוך את ראש הממשלה והקבינט החדשים.
הביארימנה חזר באותו אחר הצהריים עם רשימת חברי קבינט חדשים ממפלגת ההוטו הקיצונית, דבר שלא סוכם בהסכמי ארושה.
לאחר שלא הוזמן רשמית לטקס שני, השופט הראשי, ג'וזף קווארוגנדה לא הופיע, כמו גם השרים המושעים כשהם מתקוממים כנגד התנהלותו של הביארימנה.
ב-6 באפריל 1994 הופל מטוסו הפרטי של הביארימנה ליד נמל התעופה הבין-לאומי קיגאלי והוא נהרג.
יחד איתו מצאו את מותם גם סיפריאן נטריאמירה, נשיא בורונדי, הרמטכ"ל של צבא רואנדה ועוד רבים אחרים.
המטוס התרסק בשטח בית הנשיא.
תקרית זו היוותה את יריית הפתיחה של רצח העם ברואנדה.
נסיבות ההתרסקות נותרו לא ברורות.
באותה תקופה, כלי התקשורת של כוח ההוטו טענו שהמטוס הופל בהוראת מנהיג החזית הפטריוטית של רואנדה, פול קגאמה.
אחרים, כולל החזית הפטריוטית של רואנדה, האשימו את ההוטים המיליטנטים מתוך מפלגתו של הביארימנה במעורבות בהתרסקות על מנת לעורר זעם אנטי- טוטסי על מנת לתפוס את השלטון.
מכיוון שבמטוס היה צוות צרפתי, נערכה חקירה צרפתית להתרסקות.
בשנת 2006 הגיעו למסקנה כי קגאמה אחראי להרג ודרשו להעמידו לדין.
תגובתו של קגאמה, נשיא רואנדה בפועל מאז רצח העם, הייתה שהצרפתים ניסו רק לכסות על חלקם ברצח העם שבא לאחר מכן.
בדיקה צרפתית עדכנית יותר בדו"ח מינואר 2012 ניער על אשמה מקגאמה.
חברי המעגל הפנימי של קגאמה יצאו בפומבי והצהירו כי ההתקפה הוזמנה על ידי קגאמה עצמו.
מעל זה כלל את ראש המטה לשעבר ושגריר ארצות הברית תיאוגן רודאסינגה, ראש הצבא לשעבר ושגריר הודו גנרל קייומבה ניאמוואסה, המזכיר לשעבר ומייג'ור משרד ההגנה ז'אן מארי מיקומברו ואחרים.
בשלב כלשהו לאחר הרצח, ב-6 באפריל 1994, שרידיו של הביארימנה נמצאו על ידי צבא זאיר בפיקודו של נשיא זאיר, מובוטו ססה סקו והוחזקו במאוזוליאום פרטי בגדוליט, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
מובוטו ססה סקו הבטיח למשפחתו של הביארימנה כי גופתו תובא בסופו של דבר לקבורה ראויה ברואנדה.
ב-12 במאי 1997, כאשר מורדי ה-ADFL של לורן קבילה התקדמו עד גדוליט, הוטסו על ידי מובוטו מטוסי המטען לקינשאסה, שם המתינו על המסלול של שדה התעופה נג'ילי במשך שלושה ימים.
ב-16 במאי, יום לפני שמובוטו ברח מזאיר ושמה של המדינה שונה לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, נשרפו שרידיו של הביארימנה בפיקוחו של מנהיג הינדי הודי.
מותו של הביארימנה הצית מסע רצחני של קיצונים מהרוב ההוטואים נגד הטוטים והוהטים שהתנגדו לממשלה בעבר או שתמכו בהסכמי השלום.
תוך 100 יום נטבחו איפשהו בין 800,000 למיליון רואנדים כמה שידוע כרצח העם ברואנדה.
אשתו של הביארימנה, אגאתה הביארימנה, פונתה על ידי הכוחות הצרפתיים זמן קצר לאחר מותו.
היא תוארה כבעלת השפעה רבה על בעלה ועל הפוליטיקה ברואנדה בכלל.
היא הואשמה על ידי שרת המשפטים הרואנדית, תרסיסיס קרוגאראמה, בשותפות לרצח העם וסורבה למקלט בצרפת על סמך עדויות לשותפותה ברצח.
היא נעצרה במרץ 2010 באזור פריז על ידי משטרת פריז.
בספטמבר 2011 דחה בית משפט בצרפת את בקשתה של רואנדה להסגירה לידיה את אגאתה.
ז'ובנל הביארימנה היה רומאי קתולי אדוק.
האי ז'ואנוויל הוא האי הגדול ביותר בקבוצת איי ז'ואנוויל, שבקצה הצפון-מזרחי של חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
אורכו של האי 74 קילומטרים (בכיוון מזרח-מערב), ורוחבו של האי 22 קילומטרים.
המצר האנטארקטי מפריד בין האי ז'ואנוויל לבין חוף חצי האי האנטארקטי.
האי ז'ואנוויל התגלה ומופה לראשונה באופן גס בשנת 1838, על ידי משלחת צרפתית בפיקודו של קפטן ז'ול דומונט ד'אורוויל.
ד'אורוויל נתן לאי את שמו.
ד'אורוויל קרא לאי הגדול בקבוצה, ולקבוצה כולה על שם הנסיך פרנסואה, נסיך ז'ואנוויל, בנו השלישי של לואי-פיליפ, דוכס אורליאנס (מלך צרפת באותה עת).
ז'ואקים קרווליו קרוז (בפורטוגזית: Joaquim Carvalho Cruz; נולד ב-12 במרץ 1963) הוא אתלט עבר ברזילאי, אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1984), סגן אלוף אולימפי (סיאול 1988), זוכה מדליית ארד באליפות העולם (הלסינקי 1983) ובעל התוצאה החמישית בטיבה בכל הזמנים בריצת 800 מטר.
למד בבית ספר יסודי ותיכון בעיר הולדתו.
לאחר שקבע שיא עולמי לנוער ב-1981 זכה ב-1983 במלגה מטעם אוניברסיטת אורגון ועבר ללמוד שם.
החל מ-1981 הקדיש קרוז את זמנו לפיתוח הקריירה הספורטיבית שלו.
קרוז המשיך בפעילותו עד שלהי שנות ה-90 אז פרש מעיסוק פעיל בספורט עקב הגיל ובעיות בריאות.
לאחר פרישתו מונה למאמן ריצה במרכז הספורט של צ'ולה ויסטה שבקליפורניה.
קרוז החל להתחרות כבר בגיל 13.
בתחרות שנערכה בריו דה ז'ניירו ב-27 בינואר 1981, בגיל 18, קבע קרוז בריצת 800 מטר שיא עולם לנוער של 1:44.3 דקות.
באליפות העולם הראשונה שנערכה בהלסינקי שבפינלנד זכה קרוז במדליית ארד בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:44.27 דקות, אחרי וילי וולבק מגרמניה המערבית (1:43.65 דקות) ורוב דרופרס מהולנד (1:44.20 דקות).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכה במדליית זהב בריצת 800 מטר בשיא אולימפי חדש של 1:43.00 דקות, לפני שיאן העולם סבסטיאן קו מבריטניה (1:43.64 דקות) וארל ג'ונס מארצות הברית (1:43.83 דקות).
נוסף לכך, הוא השתתף בשלב המוקדמות בריצת 1500 מטר וניצח את המקצה שלו בתוצאה של 3:41.01 דקות, אך לא התייצב לריצת חצי הגמר בגלל התקררות.
שבועיים וחצי לאחר מכן, בתחרות שנערכה בציריך, שווייץ הוא ניצח בשיא לאומי חדש של 1:42.34 דקות ובכך היה לאתלט השני בהיסטוריה שירד מגובל 1:43 דקות בריצה זו.
יומיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בבריסל, בלגיה הוא ניצח בתוצאה של 1:42.41 דקות.
יומיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בקלן, גרמניה ב-26 באוגוסט הוא קבע את תוצאת השנה בעולם של 1.41.77 דקות, 4 מאיות השנייה איטי משיא העולם של סבסטיאן קו.
מגזין "חדשות האתלטיקה" דרג אותו, בפעם הראשונה, כספורטאי השנה בעולם.
ב-1985 המשיך קרוז בניצחונותיו תוך שהוא מגיע ראשון ב-6 מתוך 8 התחרויות בהן התחרה כשב-3 תחרויות ירד מתחת ל-1:43 דקות.
השגים אלו הביאו את מגזין "חדשות האתלטיקה" לדרג את קרוז, בפעם השנייה, כספורטאי השנה.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו באינדיאנפוליס שבארצות הברית ב-12 באוגוסט 1987 זכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:47.34 דקות, לפני ג'ים ספיווי (3:47.46 דקות) וסגן אלוף העולם סטיב סקוט (3:47.76 דקות), שניהם מארצות הברית.
באולימפיאדת סיאול זכה במדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:43.90 דקות, אחרי פול ארנג מקניה (1:43.45 דקות) ולפני סעיד עוויטה ממרוקו (1:44.06 דקות) ולא הצליח להגן על תוארו.
בשנים שלאחר אולימפיאדת סיאול סבל קרוז מבעיות רפואיות (למשל בעיות בגיד אכילס) שמנעו ממנו לשמור על מקומו בפסגת הספורט העולמי.
ב-1993 ניסה קרוז לחזור לתחרויות משמעותיות אך לא הצליח לשחזר את הישגיו הקודמים.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו במאר דל פלאטה שבארגנטינה ב-19 במרץ 1995 זכה קרוז במדליית זהב בריצת 1500 מרט בתוצאה של 3:40.26 דקות, לפני טרנס הרינגטון (3:40.97 דקות) וג'ייסון פיירה (3:42.34 דקות), שניהם מארצות הברית.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה קרוז לכבוד לשאת את דגל מדינתו בטקס הפתיחה.
במשחקים האולימפיים עצמם הוא סיים במקום 45 בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:45.32 דקות.
באולימפיאדת אטלנטה ב-1996 היה קרוז נושא הדגל שהוביל את נבחרת ברזיל בטקס הפתיחה.
במשחקים הפאן-אמריקאיים, שנערכו בריו דה ז'ניירו שבברזיל ב-2007 היה קרוז מדליק לפיד המשחקים.
ז'ובאנה אדוארדו בורז'ס קאברל (בפורטוגזית: Jovane Eduardo Borges Cabral; נולד ב-14 ביוני 1998 באסומאדה שבכף ורדה) הוא כדורגלן מכף ורדה המשחק בעמדת קשר הכנף באסטרלה דה אמדורה מליגת העל הפורטוגלית, ובנבחרת כף ורדה.
קאברל נולד באסומאדה שבכף ורדה, והחל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של גרמיו נהגר, עד שבשנת 2014 עבר אל מחלקת הנוער של ספורטינג ליסבון מליגת העל הפורטוגלית.
בעונות ו- שיחק בספורטינג ליסבון ב', קבוצת המילואים של המועדון, בליגה הפורטוגלית השנייה.
בסך הכל ערך 34 הופעות ליגה בקבוצת המילואים של המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-12 באוגוסט 2018 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 3-1 על מוריירנסה במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת .
ב-1 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על פיירנסה במסגרת המחזור הרביעי בליגה.
בעונתו הראשונה בקבוצה הראשונה של המועדון ערך קאברל 18 הופעות ליגה, בהן הבקיע שני שערים, וזכה עם ספורטינג ליסבון בגביע הליגה הפורטוגלית ובגביע הפורטוגלי.
בעונת הוא הוסיף 16 הופעות ליגה, בהן הבקיע שישה שערים.
בעונת , בה זכתה ספורטינג ליסבון באליפות פורטוגל ובגביע הליגה הפורטוגלית, ערך קאברל 24 הופעות ליגה והבקיע חמישה שערים.
ב-31 ביולי 2021 שיחק 80 דקות בניצחון 2-1 על ספורטינג בראגה במסגרת הסופר קאפ הפורטוגלי.
ב-15 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כששיחק במחצית הראשונה בהפסד 5-1 לאייאקס במסגרת שלב הבתים לעונת 2021/2022.
בינואר 2022 הושאל ללאציו מהסרייה א'.
שיחק 3 משחקי ליגה בלבד, ושב לספורטינג ליסבון בסיום העונה.
ב-1 בפברואר 2024 הושאל לאולימפיאקוס מליגת העל היוונית עד לסיום העונה, עם אופציה לרכישה בתום תקופת ההשאלה.
ב-2 בספטמבר 2024 חתם קאברל על חוזה לשנתיים באסטרלה דה אמדורה מליגת העל הפורטוגלית.
ב-28 במרץ 2017 ערך קאברל את הופעת הבכורה שלו בנבחרת כף ורדה, בניצחון 2-0 על נבחרת לוקסמבורג במשחק ידידות.
בחודש אוקטובר 2018 הודיע קאברל כי הגיש בקשה לקבלת אזרחות פורטוגזית, וכי הוא מעוניין לייצג את נבחרת פורטוגל.
ז'ובונטה רדיק הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד והסנטר.
רדיק החל לשחק כדורסל עבור אוניברסיטת וירג'יניה קומונוולת'.
לאחר שלא נבחר בדראפט 2014 ב-NBA, ב-6 באוגוסט 2014 חתם בסקאבוליני פזארו האיטלקית.
בינואר 2015 עזב את הקבוצה, וחתם בווירטוס בולוניה, גם היא מאיטליה.
ביולי 2015 הצטרף לסגל ברוקלין נטס לליגת הקיץ של ה-NBA, ובאוקטובר נבחר בסיבוב השלישי של דראפט ליגת הפיתוח של ה-NBA על ידי קאנטון צ'ארג'.
ב-22 באוגוסט 2016 חתם בקולוסוס רודוס היוונית, ואף נבחר ל-MVP של הסיבוב הראשון בליגה.
בקיץ 2017 הצטרף לבלפיוס מונס-אנו הבלגית.
בקיץ 2018 הצטרף לפלקו סומבטהי ההונגרית, ובתום העונה זכה עימה באליפות ליגת העל ההונגרית.
ב-29 במאי 2020 חתם בקוראל רואן באסקט הצרפתית.
ב-24 ביולי 2022 חתם בעירוני קריית אתא, העולה החדשה לליגת העל הישראלית.
באוגוסט 2023 חתם באסטרוס דה חליסקו מליגת העל המקסיקנית בכדורסל עמה הגיע למקום ה-3 בעונה הסדירה ולגמר הפלייאוף לאחר ניצחון על המוליכה ליברטדורס דה קרטרו בחצי הגמר.
בסדרת הגמר הפסידה קבוצתו 1 - 4 לפוארזה רג'יה דה מונטריי.
ג'ואקים ארקוברדה (Joaquim Arcoverde de Albuquerque Cavalcanti;17 בינואר 1850 - 18 באפריל 1930, ריו דה ז'ניירו) היה קרדינל של הכנסייה הקתולית שפעל בברזיל.
ג'ואקים ארקוברדה נולד בעיירה בפרנמבוקו שבברזיל למשפחה מבוססת.
בגיל צעיר הוא החל הכנה לכמורה.
באותה תקופה בברזיל לא היה מוסד חינוכי גבוה של הכנסייה ולכן ארקוברדה נסע בשנת 1866 לרומא בה למד באקדמיה של הכנסייה הקתולית ליוצאי אמריקה הלטינית Collegio Pio-Latinomericano.
הוא המשיך ללימודי אוניברסיטה אותה סיים עם קבלת תואר שלישי.
לאחר סיום הלימודים בשנת 1874 הוא קיבל הסמכה לכומר.
בשנת 1876 ארקוברדה חזר לברזיל ומונה לרקטור של האקדמיה הקתולית שהוקמה באולינדה.
בשנת 1888 פדרו השני, קיסר ברזיל רצה למנות אותו לבישוף אך ארקוברדה חשב שהוא לא מוכן לתפקיד וסירב.
כעבור שלוש שנים, שנת 1891 הוא מונה לבישוף של גויאס על ידי האפיפיור.
בשנת 1897 ארקוברדה קודם לארכיבישוף של ריו דה ז'ניירו, התפקיד הכנסייתי הגבוה באמריקה הלטינית באותה תקופה.
ב-11 בדצמבר 1905 אפיפיור פיוס העשירי מינה אותו לחשמן.
בכך ארקוברדה הפך לחשמן הראשון שנולד בברזיל.
בשנת 1914 ארקוברדה השתתף בקונקלווה ברומא.
בשנת 1922 הוא לא היה יכול להגיע עקב מצב בריאותו הירוד.
במהלך כהונתו היו לו יחסים טובים עם השלטון למרות חילוקי דעות שהיו במספר נושאים.
כמו כן הוא השלים עבודות שיפוץ נרחבות בארמון הארכיבישוף.
ארקוברדה נפטר בשנת 1930 אחרי מעל ל-30 שנים בתפקיד.
הוא נטמן בקתדרלה העירונית בסיום טקס בה השתתפו ראשי הכנסייה וראשי המדינה.
בשנת 1928 באזור בו הוא נולד הוקמה מועצה מקומית שנקראה על שמו ארקוברדה.
ז'ואן פניארויה רודריגס (בספרדית: Joan Peñarroya Rodríguez; נולד ב-20 באפריל 1969) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל ספרדי המאמן את פרטיזן בלגרד מליגת העל הסרבית והיורוליג.
פניארויה החל את הקריירה המקצוענית שלו בבאסקט מנרסה ב-1987, במדיה שיחק בשלוש קדנציות שהשתרעו על פני 11 שנים (1987–1990, 1991–1997 ו-2001–2003) וזכה איתה בגביע המלך הספרדי בכדורסל ב-1996. הוא שיחק גם עם קנריאס, לאון ואורנסה, ופרש ב-2003.
פניארואה החל את קריירת האימון שלו כעוזר מאמן באולסה מליגת ה-EBA, הליגה הרביעית בפירמידת הכדורסל הספרדית.
ב-2010 הוא חתם באנדורה מה-LEB Plata, הליגה השלישית, והעלה אותה ב-2012 ל-LEB Oro, הליגה השנייה, וב-2014 לליגת ה-ACB, ליגת העל.
בעונת הוא אף אימן את הקבוצה ביורוקאפ.
בעונת 2018/19 אימן פניארויה את באסקט מנרסה, והוביל אותה לפלייאוף ACB ראשון מאז 1998.
ביולי 2019 מונה פניארויה למאמן הראשי של סן פבלו בורגוס.
באוקטובר 2020 הוא זכה עם הקבוצה בליגת האלופות בכדורסל לעונת , התואר הראשון של המועדון (שנוסד רק חמש שנים קודם לכן) אי פעם.
בעונה שלאחר מכן הוא הוביל את קבוצתו לזכייה שנייה ברציפות בליגת האלופות, וזכה עימה בגביע הבין-יבשתי 2021.
ב-21 ביוני 2021 הוא חתם בוולנסיה מליגת ה-ACB.
ב-13 ביוני 2022 מונה פניארויה למאמן קבוצת היורוליג הספרדית סאסקי בסקוניה.
ב-30 באוקטובר 2023 הוא פוטר מתפקידו והוחלף בידי דושקו איבאנוביץ'.
ב-14 ביוני מונה למאמן ברצלונה מה-ACB והיורוליג.
הוא פוטר מתפקידו ב-9 בנובמבר 2025, אך ב-23 בדצמבר מונה למאמנה של פרטיזן בלגרד מהליגה האדריאטית והיורוליג.
בנו של ז'ואן, מארק פניארויה, גם הוא כדורסלן מקצועי.
ז'ובנאל אמאריז'ו (בפורטוגזית: Juvenal Amarijo; 27 בנובמבר 1923 – 30 באוקטובר 2009) היה כדורגלן ברזילאי, ששיחק בעמדת הבלם.
אמאריז'ו שיחק במדי נבחרת ברזיל במונדיאל 1950 הביתי.
הוא פתח במרקנאסו נגד אורוגוואי, משחק שבו ברזיל הייתה זקוקה לתיקו כדי להיות אלופת העולם, אולם היא הפסידה ולא הצליחה לזכות בגביע.
אמאריז'ו היה האחרון שנותר בחיים מבין השחקנים הברזילאים שפתחו במרקנאסו.
בשנת 2009 נפטר מאי-ספיקה נשימתית בגיל 85.
ז'ובאני צ'רנו קֵנְדַה (בפורטוגזית: Geovany Tcherno Quenda; נולד ב-30 באפריל 2007 בביסאו שבגינאה ביסאו) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת ספורטינג ליסבון מליגת העל הפורטוגלית.
בקיץ 2026 תושלם העברתו לצ'לסי מהפרמייר ליג.
קנדה נולד בגינאה ביסאו, וכילד עבר עם משפחתו לפורטוגל והחל לשחק במחלקת הנוער של דמאיינסה באמדורה.
בהמשך שיחק במחלקת הנוער של בנפיקה ליסבון, ובגיל 13 עבר למחלקת הנוער של ספורטינג ליסבון.
בשנת 2024 החל לשחק בקבוצת המילואים של ספורטינג ליסבון, וב-3 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בהפסד 4-3 לפורטו במסגרת הסופר קאפ הפורטוגלי , בו הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון.
ב-9 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הפורטוגלית, בניצחון 3-1 על ריו אבה במסגרת המחזור הראשון לעונת 2024/2025. ב-12 בספטמבר האריך את חוזהו במועדון עד לשנת 2027, וב-17 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בניצחון 2-0 על ליל במסגרת המחזור הראשון בשלב הבתים לעונת 2024/2025.
ב-30 באוגוסט 2024 זומן קנדה לראשונה לסגל נבחרת פורטוגל, לקראת משחקי ליגת האומות 2024/2025 נגד נבחרות קרואטיה ונבחרת סקוטלנד בחודש ספטמבר.
ז'ואקין סייס (בהולנדית: Joaquin Seys; נולד ב-28 במרץ 2005 באוסטנדה שבבלגיה) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת קלאב ברוז' מליגת העל הבלגית.
סייס שיחק במחלקת הנוער של אוסטנדה, ובשנת 2012 עבר למחלקת הנוער של קלאב ברוז'.
בשנת 2022 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-20 ביולי 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בהפסד 2-1 לרויאל אוניון סן-ז'ילואז במסגרת הסופר קאפ הבלגי לשנת .
ב-26 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הבלגית, בתיקו 1-1 נגד מכלן במסגרת המחזור הראשון לעונת , בו הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון.
ב-18 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בהפסד 3-0 לבורוסיה דורטמונד במסגרת המחזור הראשון בשלב הבתים לעונת 2024/2025.
כ"א באלול ה'תשי"ב) הוא עיתונאי, בעל טור ושדרן רדיו ישראלי.
אבוטבול כותב במדור הספורט של "ידיעות אחרונות", מגיש תוכנית רדיו לילית בכאן מורשת של תאגיד השידור הציבורי, והשתתף בתוכנית "שירים ושערים" ברשת ב' של קול ישראל.
אבוטבול נולד בעיר קזבלנקה שבמרוקו.
הוא עלה עם הוריו כתינוק בן שנתיים בשנת 1954 והגיע עם משפחתו לאשדוד שנוסדה באותן שנים.
המשפחה התגוררה בפחון, בו גרו גם סבו וסבתו, הוריו וחמשת אחיו.
השניים הקטנים נולדו אחר כך בארץ.
כשהיה בן שבע, נטש אביו את המשפחה ואמו נותרה לבדה כשהיא מגדלת שבעה ילדים.
עקב תנאי הדלות בבית נשר אבוטבול בילדותו מבית הספר ויצא לסייע בפרנסת המשפחה.
בגיל 16 נכנס לתיכון של "הדסה נעורים" שם למד מכונאות ימית.
עם סיום לימודיו המקצועיים עבד בצי הסוחר הישראלי עד גיל 17 וחצי ואז עבר לעבוד כפועל בניין.
לאחר שירותו הצבאי חזר לאשדוד ומצא שם עבודה כעוזר מציל בשפת הים.
הוא זכה במכרז להפעלת שירות השכרת כיסאות-נוח ב"חוף אורנים" באשדוד ומאוחר יותר גם ברישיון קיוסק שנקרא "החוף המערבי".
שבהמשך הפך לפאב ובשלב מאוחר יותר למסעדה.
בשנת 1988 טבע בנו אורן למוות באותו החוף בו הקים את מסעדתו.
כמה חודשים מאוחר יותר נקרא החוף על שם בנו: "חוף אורנים".
אבוטבול הפך לדמות תקשורתית ומקושרת לאחר שנחשף לראשונה לציבור בשנת 1990 בכתבה של מוטי קירשנבאום ל"יומן" של ערוץ 1, על חוף הים של אשדוד.
החל לכתוב טור ספורט בעיתון "ידיעות אחרונות", ממנו התפתח טור שבו הביע גם את דעותיו בענייני חברה ופוליטיקה.
אבוטבול משלב משלים ובדיחות עממיות בכתיבתו ובדבריו.
כשערוץ 10 החל לשדר הגיש במשך תקופה קצרה תוכנית טלוויזיה אישית בשם: "העולם על-פי ז'וז'ו'", שהגישה לקהל את המציאות הישראלית "בגובה העיניים", מנקודת מבטו האישית.
מאוחר יותר החל להגיש תוכנית רדיו לילית: "שיחות לילה", בה הוא משוחח עם מאזינים, ב"רשת ב'" של "קול ישראל".
בפברואר 2012 הורשע בהעלמת מס, ונגזרו עליו קנס ועבודות שירות.
ב-27 ביולי 2012 פורסם כי זומן לבירור אצל מנהל קול ישראל, מיכאל מירו, בשל השמעת ידיעה בלתי מבוססת במהלך שידור (הידיעה הייתה שנורו יריות לעבר שיירת מזכירת המדינה האמריקאית הילרי קלינטון במהלך ביקורה בישראל).
באוקטובר 2018 ניצל אבוטבול ממוות לאחר שלקה בליבו.
יותר מרבע שעה ניסה הצוות להחיות את אבוטבול כולל מתן של למעלה מעשר מכות חשמל, אך לבו לא הגיב למאמצי ההחייאה ונדם.
הוא הועבר תוך כדי החייאה לצנתור שבמהלכו אובחנה חסימה באחד מעורקי הלב הראשיים.
לעורק הסתום הוחדר סטנט וקצב הלב חזר לעצמו.
ז'וזה אדוארדו דוש סנטוש (בפורטוגזית: José Eduardo dos Santos; 28 באוגוסט 1942 – 8 ביולי 2022) היה נשיא אנגולה והמפקד העליון של צבאה בשנים 1979–2017.
דוש סנטוש נולד בלואנדה בירת אנגולה.
אביו, אדוארדו אוולינו, שהיה פועל בניין ואמו, ז'סינטה ז'וזה פאולינו, השתייכו לקבוצה האתנית מבונדו (Mbundu), אחת הקבוצות הגדולות באנגולה.
בילדותו למד בתיכון הפורטוגלי האליטיסטי "Liceu Slvador Correia" בו למדו תלמידים אפריקאים מעטים בלבד.
את פעילותו הפוליטית החל סנטוש בעודו תלמיד בבית הספר, כאשר הצטרף לקבוצות חשאיות שפעלו בפרבריה של לואנדה כנגד השלטון הקולוניאלי הפורטוגזי, פעילות שבסופו של דבר הביאה בשנת 1956 להקמתה של ה-MPLA ("החזית העממית לשחרור אנגולה"), תנועה בעלת אוריינטציה לאומית מרקסיסטית.
ב-1961, עם ראשיתה של ההתקוממות העממית שהפכה במהרה למאבק על עצמאותה של אנגולה לשחרור מפורטוגל הקולוניאליסטית, עזב דוש סנטוש יחד עם חברים נוספים את אנגולה, תחילה לפריז ומיד אחר כך לקונגו-קינשאסה, שם החל לארגן את פעילותה של תנועת הנוער של ה-MPLA, שהוא היה אחד ממייסדיה.
בשנת 1963 היה הנציג הראשון של ה-MPLA בברזוויל.
בהמשך נסע ללמוד הנדסה בברית המועצות, במכון לנפט וכימיה של אזרבייג'ן בבאקו ובמקביל השתלם בלימודי תקשורת צבאית.
עם שובו לאנגולה, ב-1970, הצטרף לזרוע הצבאית של ה-MPLA, ה-EPLA ("הצבא העממי לשחרור אנגולה"; בפורטוגזית: Exército Popular de Libertação de Angola), והפעיל משדר רדיו בצפון אנגולה במחוז השני של ה-MPLA.
ב-1974 היה לחבר הסגל הזמני של החזית הצפונית של ה-MPLA ומונה שנית לנציג התנועה בברזוויל.
באותה שנה נבחר להיות חבר הוועד הפוליטי המרכזי כמרכז הפעילות הפוליטית והדיפלומטית של הארגון, והתמקד בעיקר בפעילות להכרה בינלאומית ואזורית של אנגולה.
בינואר 1975, עם הקמת הממשלה הזמנית באנגולה שהורכבה מקבוצות הגרילה העוינות ה-MPLA, UNITA ו-FNLA, מונה סנטוש לראש המחלקה ליחסים בינלאומיים ובמקביל גם לממונה על תחום הבריאות.
ממשלה זו התפרקה זמן קצר לאחר הקמתה עקב חילוקי דעות אידאולוגיים בין הארגונים, שהביאו לפריצתה של מלחמת האזרחים באנגולה.
עם הכרזת העצמאות, ב-11 בנובמבר 1975 מונה סנטוש לממונה על מדיניות החוץ של ה-MPLA (בתפקיד האחרון החזיק רק עד 1976) והיה לשר החוץ של אנגולה.
בשנת 1976, כחלק מהניסיון להכרה בינלאומית ב"רפובליקה העממית של אנגולה" וכתגובה להכרזה המשותפת של ה-FNLA ו-UNITA על ה"הרפובליקה העממית והדמוקרטית של אנגולה" בתמיכתן של דרום אפריקה, זאיר, סין וארצות הברית, נכנסה אנגולה ל"ארגון אחדות אפריקה" (OAU) והוכרה כחברה באו"ם.
בשנים 1977–1978 שימש דוש סנטוש כסגנו של נשיאה הראשון של אנגולה, אגושטיניו נטו (António Agostinho Neto).
לאחר מותו ב-1979, נבחר דוש סנטוש לנשיא ה-MPLA, מינוי שהעניק לו את תואר נשיא מפלגת הפועלים (MPLA-PT), נשיא "הרפובליקה העממית של אנגולה" ומפקדה הראשי של "הזרוע הצבאית-העממית לשחרור אנגולה" (FAPLA - Forças Armadas Populares de Libertação de Angola).
בשנת 1980 נבחר ליושב ראש הפרלמנט של אנגולה.
דוש סנטוש ירש מאגושטיניו נטו מדינה שסועה בעיצומה של מלחמת אזרחים.
את שלטונו הוא הקדיש ליצירת יציבות אזורית על ידי פתרון מוסכם על כל הצדדים.
שני ארגוני הגרילה העיקריים FNLA ו-UNITA שלטו על אזורים שלמים במדינה, כך שבמשך כעשור נלחמו הצדדים בסיוע ישיר ועקיף של מעצמות העל ומדינות רבות אחרות בעולם, משני צידי המתרס הפוליטי.
אלו הפכו את אנגולה לשדה הקטל הגדול של המלחמה הקרה לאחר מלחמת וייטנאם.
בעוד הממשלה בראשותה של ה-MPLA קיבלו סיוע מברית המועצות ומקובה, ה-UNITA קיבלו סיוע מארצות הברית ומשלטון האפרטהייד בדרום אפריקה.
בשנת 1988 נחתמו הסכמי הפסקת אש בין הצדדים שאומצו על ידי אנגולה, ארצות הברית, דרום אפריקה וקובה.
הסכם זה הותנה בפינוים של כ-45,000 חיילים קובנים משטחה של אנגולה ובנסיגה והענקת עצמאות מצידה של דרום אפריקה לנמיביה, ששימשה לה כמעבר בדרכה לאנגולה כדי לסייע לכוחות ה-UNITA.
לאחר נפילת הגוש הסובייטי ב-1991 ותום המלחמה הקרה, חתמו דוש סנטוש וז'ונאס סאווימבי, מנהיגה של UNITA, על "הסכם ביסס" (Bicesse Agreement) בליסבון במטרה לשים קץ למלחמת האזרחים.
במקביל להסכמי השלום, הצהיר דוש סנטוש כי ה-MPLA אינה יותר בעלת אוריינטציה מרקסיסטית אלא סוציאל-דמוקרטית.
ב-1992 התקיימו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות באנגולה, בהן התמודדו כ-11 מועמדים.
דוש סנטוש ניצח את יריבו הגדול סאווימבי ברוב של 49.5% לעומת 40.5% ומפלגת ה-MPLA קיבלה 129 מתוך 220 כיסאות בפרלמנט, בעוד ה-UNITA קיבלה 77. סאוויבמי סירב לקבל את תוצאות הבחירות בטענה כי תוצאותיהן זויפו וסירב להתמודד בסבב השני של הבחירות לנשיאות.
עקב כך התלקחה מלחמת האזרחים שנית והותירה את דוש סנטוש כנשיאה הזמני של אנגולה.
חלקה השני של מלחמת האזרחים היה אכזרי ואלים יותר מהראשון, וכלל גם מאבק סביב מחצביה הטבעיים של אנגולה.
בשנת 1994, על רקע "פרוטוקול לוסקה" (Lusaka Protocol), נחתם הסכם הפסקת אש בין הצדדים.
עם זאת, נטרול צבא UNITA ארך זמן רב מהצפוי ונמשך עד ל-1996. בתקופה זו גברה המתיחות בין הצדדים, בייחוד סביב השליטה על מקורותיהם של משאבי הטבע, בעיקר הנפט והיהלומים.
במקביל למתיחות הפנים ארצית, העניק דוש סנטוש תמיכה צבאית למדינות השכנות בהן התקיימו סכסוכים מקומיים והיווה גורם מכריע במאזן הגאופוליטי באזור.
ב-1997 שלח סנטוש כוחות של ה-FAA לקונגו-ברזוויל ("הרפובליקה של קונגו") כדי לסייע לכוחות המרקסיסטים לשעבר בראשותו של הגנרל דניס ססו-נגוסו בהפיכתו האלימה כנגד הנשיא פסקל ליסובה, שהיה חשוד בשיתוף פעולה עם UNITA.
בקונגו-קינשאסה הייתה השפעתו רבה אף יותר ולאזור נשלח סיוע ארטילרי כבד כדי לסייע ל"ברית הכוחות הדמוקרטיים לשחרור קונגו-זאיר" - AFDL (Alliance des Forces Démocratiques pour la Libération du Congo-Zaïre) שהביאו לקריסתו של משטרו של הגנרל ג'וזף מובוטו, זאת על מנת להחליש את התארגנותה של UNITA מחדש מעבר לגבולותיה של אנגולה.
ב-1998 נמשכה הלחימה הפנימית בין הממשלה האנגולית לבין UNITA בראשותו של סאווימבי.
ב-1999 קיבל דוש סנטוש מהפרלמנט שליטה מלאה על השלטון ולקח על עצמו גם את תיק הביטחון.
ב-2002 חוסל סאווימבי על ידי כוחות הממשלה, וכחודש לאחר מכן הכריזו UNITA וראשי הצבא האנגולי על הפסקת אש.
בשנת 2001 הכריז דוש סנטוש כי כאשר אנגולה תגיע ליציבות הוא יפרוש מההתמודדות בבחירות הבאות לנשיאות.
למרות זאת, הוא נבחר שנית לראשות ה-MPLA ב-2003 והמשיך לכהן כנשיא המדינה.
לאחר מלחמת האזרחים שנמשכה 27 שנים נותרה אנגולה מדינה שסועה והרוסה, ומשבר הומניטארי חמור התפתח בה.
הערכות סוכנות הפליטים והעקורים של האו"ם הן כי במהלך המלחמה כמיליון אזרחים נהרגו, כארבעה מיליון הפכו לעקורים וכמיליון הפכו פליטים ומבקשי מקלט ונותרו ללא קורת גג, מקור פרנסה או אוכל.
החל מתקופה זו, לאחר חתימת הסכמי השלום, הפכה אנגולה למדינה בעלת הצמיחה הכלכלית המהירה ביותר באפריקה.
דוש סנטוש משך משקיעים זרים, בעיקר בתחום הנפט והיהלומים והביא לעלייה של 15% בצמיחה בשנים 2004 - 2007 והתוצר המקומי הגולמי גדל ב-20% בשנים 2005 - 2007. במקביל, החל מ-2005 ממשלת אנגולה לוותה אשראי של ביליוני דולרים מסין, ברזיל, פורטוגל, גרמניה, ספרד וארצות הברית על מנת להשקיע בתשתיות המדינה.
בחירות לנשיאות המדינה היו אמורות להתקיים ב-2006 אך נדחו לשנת 2009. ב-2008 התקיימו לראשונה מזה 16 שנים בחירות לפרלמנט, בהן ניצחו ה-MPLA ברוב מכריע, ויזמו חוקה חדשה בה חוקק כי ראש המפלגה בעלת מרבית הקולות בפרלמנט יכהן באופן ישיר כנשיא המדינה, גורם אשר העניק לדוש סנטוש מנדט להמשיך בכהונתו.
בשנת 2009 הודיע דוש סנטוש כי הבחירות יתקיימו רק בשנת 2012.
בחודש מאי 2017 הודיע כי לא יתמודד בבחירות והכריז על שר ההגנה, ז'ואאו לורנסו, כיורשו.
כיום, למרות משאביה הטבעיים הגדולים של אנגולה, בעיקר בנפט ויהלומים, היא אחת המדינות הפחות מפותחות בעולם.
המדינה סובלת מחוסר יציבות כלכלית, בעיקר בגלל תוצאות מלחמת האזרחים הארוכה - כמות הפליטים והעקורים, התשתיות ההרוסות, שדות המוקשים הרבים ברחבי המדינה והמערכות הקורסות במדינה.
הביקורת העיקרית כלפי דוש סנטוש היא כי שלטונו לא היה דמוקרטי.
יש הטוענים כי שלטונו היה בעצם ממשלה של מפלגה אחת, ויריביו טענו כי לא היה מרחב לדמוקרטיה להתפתח בתוכה, מה שמנע את הופעתם של יריבים פוליטיים ראויים ועיקר את התהליך הדמוקרטי מיסודו.
שלטון ארוך טווח זה העניק יציבות רבה לאזור אך מנגד, ייתכן כי מדיניותו של דוש סנטוש לא הטיבה עם העם אלא עם אלו העומדים בראשו.
ליותר ממחצית מאוכלוסיית אנגולה אין כיום גישה למתקנים סניטאריים, תוחלת החיים הממוצעת היא 48.1 ואנגולה ממוקמת במקום ה-146 מתוך 169 בדו"ח הפיתוח האנושי של האו"ם.
נכון ל-2010, שלטונו של דוש סנטוש ממוקם בטבלת השחיתות של הארגון "Transparancy International" במקום ה-168 מתוך 178 מדינות עם דירוג של 1.9 מתוך 10 ברמת השקיפות של המדינה.
זאת ועוד, עד למותו הוא נחשב לאחד האנשים העשירים באנגולה.
מבחינה פוליטית שולטת מפלגת השלטון MPLA באמצעי התקשורת והיא בעלת העיתון הגדול באנגולה, "Jornal de Angola".
כמו כן, הייתה ביקורת בינלאומית על יחסיו של דוש סנטוש עם משקיעים חיצוניים, אשר בפניהם הוא פתח את דלתות ארצו והם גוזלים את אנגולה ממשאביה הטבעיים ומותירים את המדינה חסרת כל בעוד הנהנים העיקריים מכך הם התאגידים והעומדים בשלטון.
ביקורת נוספת על שלטונו של דוש סנטוש הופנתה כלפי חוסר היכולת לקדם את מצבה של המדינה ולשפר הן התשתיות הבסיסיות והן את מצבם הכלכלי של תושביה.
ז'וזה פיליו דוארטה (בפורטוגזית: José Filho Duarte; נולד ב-6 ביולי 1980 בברזיל) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ.
דוארטה שיחק במספר קבוצות בברזיל, ביניהן קרוזיירו, ולאחר ששיחק באנאפולינה עבר לשחק באירופה, כשחתם בקלאב ברוז' הבלגית בשנת 2000.
בשנת 2003 הגיע דוארטה לישראל, ושיחק בקבוצות הפועל באר שבע, הפועל נצרת עילית, מכבי תל אביב, הפועל כפר סבא ובני יהודה תל אביב.
בשנת 2008 עבר לשחק בליגה השנייה בסין והחל משנת 2011 הוא משחק בקבוצה Shenyang Shenbei.
ז'וז'ה בוסינגווה דה סילבה (בפורטוגזית: José Bosingwa da Silva; נולד ב-24 באוגוסט 1982 בקינשאסה שבזאיר) הוא כדורגלן עבר פורטוגזי ששיחק בעמדת המגן הימני.
בוסינגווה שיחק בקבוצת פורטו בשנים 2003–2008, במהלכן הבקיע 3 שערים.
ב-11 במאי 2008 נרכש בוסינגווה על ידי צ'לסי בסכום מוערך של 20.6 מיליון אירו.
בוסינגווה חתם על חוזה לשלוש שנים במועדון הלונדוני והוא הצטרף למועדון רשמית לאחר יורו 2008. באוגוסט 2012 חתם בוסינגווה במועדון קווינס פארק ריינג'רס לשלוש שנים.
ביולי 2013 חתם בוסינגווה שלוש שנים בטרבזונספור מליגת העל הטורקית.
ז'וזה אבולקר , מנהיג המחתרת היהודית באלג'יריה במלחמת העולם השנייה.
אבולקר היה איש מפתח בהצלחת מבצע לפיד, המבצע החשוב ביותר במערכה בצפון אפריקה, בו פלשו בעלות הברית לאלג'יריה ומרוקו.
אבולקר בנה של הסופרת האלג'יראית החלוצית ברת בנישו-אבולקר.
ז'וזה אבולקר היה בן לשתי משפחות יהודיות-אלג'יראיות בנות המעמד הגבוה - אבולקר ובנישו.
אביו, פרופ' אנרי אבולקר (1876–1957), היה רופא ומנתח ידוע, מרצה באוניברסיטת אלג'יר, חבר ב"מפלגת הרדיקל" הצרפתית-אלג'יראית ומנהיג ציוני (ראש הפדרציה הציונית באלג'יריה), שכיהן לתקופה כסגן ראש עיריית אלג'יר.
אימו הייתה ברת' בנישו-אבולקר (Berthe Bénichou-Aboulker; 1886-1942), מחזאית, סופרת, משוררת וציירת, מהסופרות הראשונות שפרסמו את יצירותיהן באלג'יריה.
לז'וזה היו שתי אחיות, מרסל והמשוררת כלת פרס יקיר ירושלים קולט אבולקר-מוסקט, שאף הן היו חברות במחתרת היהודית באלג'יריה במהלך מלחמת העולם השנייה.
ילדותם הונצחה בספר זוכה פרס אקו"ם "קונכיית הסודות", ונעוריהם ובחרותם בתקופת מלחמת העולם השנייה ופעילותם במחתרת מתועדים בספר "כמראה לטושה".
שני הספרים נכתבו בידי תמר ברגמן.
כתשעה חודשים לאחר פרוץ המלחמה, ביוני 1940, נכבשה צרפת על ידי הגרמנים.
הגרמנים שלטו ישירות בצפון צרפת, אך בדרומה הם הותירו את השלטון בידי "משטר וישי" משתף הפעולה של הגנרל פטן.
משטר וישי הוחל גם על אלג'יריה, שסופחה לצרפת בשנת 1830.
ההשפעה על יהודי אלג'יריה הייתה קשה.
האזרחות הצרפתית שלה זכו בשנת 1870 נשללה מהם, וחלק מחוקי הגזע הנאציים הוחל עליהם.
החלו התפרצויות אנטישמיות מצד התושבים המקומיים, מוסלמים וצרפתים כאחד.
בתגובה לכך, הקים אבולקר מחתרת מתוך קבוצת סטודנטים יהודים, להגנה על זכויות היהודים.
חברי המתחתרת הגנו על יהודים שהותקפו באלימות, אספו נשק ועסקו בפעולות חבלה בשלטון וישי כגון השחתת סחורות שנועדו לצבא הגרמני, הדבקת כרוזים ועוד.
הכיסוי היה קבוצת כושר וספורט באלג'יר, בירת המדינה.
המחתרת כונתה ג'יאו גרא בעקבות שמו של מאמן הספורט הלא-יהודי שנשכר על ידם ושלא היה מודע לסיפור מאחורי פעילותו.
בעקבות הגעת המלחמה לפאתי אלג'יריה, חששו מספר קצינים צרפתיים מפני השתלטות ישירה של הגרמנים על אלג'יריה, ויצרו קשר עם כוחות בעלות הברית כדי לתמוך בפעולה כנגד הגרמנים.
מטרתם המוצהרת הייתה תמיכה בשלטון וישי והם אף התנו את עזרתם בכך שלאחר המבצע, כל צד יהיה רשאי להמשיך ולהילחם בצד השני.
אבולקר וחבריו, בעידוד אנשי הקשר מצד בעלות הברית, נאותו לשתף פעולה.
ב-23 באוקטובר 1942, שבועיים בלבד לפני תאריך היעד של המבצע, נמסר לאנשי המחתרת היהודית באלג'יריה בפיקודו של אבולקר על החלטת ארצות הברית לפלוש לצפון אפריקה.
על פי התכנון המקורי, תפקיד המחתרת היה להשתלט על עיר הבירה אלג'יר ועל החוף לידה, כדי לאפשר את נחיתת בעלות הברית.
בפועל, הבריטים והאמריקאים לא עמדו בלוח הזמנים שהוגדר למבצע (ייתכן שבשל חוסר אמון ביכולתה של המחתרת לבצע את המוטל עליה) ואחרו למעלה משתים עשרה שעות.
בפועל, המחתרת ביצעה את תפקידה בצורה מופלאה.
ההשתלטות עצמה בוצעה באמצעות הטעיה ותוכננה להפליא.
אחד ממנהיגי המחתרת, קולונל ג'וס, שנשא תפקיד בכיר במשטרה המקומית, הוציא פקודת יום ובה הורה כי מיליציה אזרחית תחליף את הכוחות הצבאיים בבסיסים שבסביבות אלג'יר "לטובת משימות חרום".
לוחמי המחתרת, תחת מסווה המיליציה האזרחית, נכנסו ללא הפרעה לכל מתקני הצבא והשלטון, בעיקר בעמדות לאורך חופי אלג'יר.
במהלך ההשתלטות, חיקו אנשי המחתרת ברשת הקשר מפקדים בכירים מקרב הצבא, ופיזרו מידע מטעה ברדיו, כדי למנוע התעוררות חשד.
איש מחתרת אחד, סגן ז'אן דרייפוס (אין קשר משפחתי לאלפרד דרייפוס), נהרג במהלך המבצע, כאשר קצין וישאי ירה בו בגבו במהלך ההשתלטות על בניין הדואר.
זהו ההרוג היחידי של המחתרת במהלך המבצע.
על פי התכנון המקורי פלישת בעלות הברית הייתה אמורה להתחיל בשבע בבוקר, אך בשל העיכוב, נאלצו המורדים להחזיק בעיר שתים עשרה שעות נוספות עד לתחילת הפלישה בשבע בערב.
בחופי אלג'יר נחתו 2,300 חיילים (מתוך 110,000 חיילים שנחתו בכל צפון אפריקה במהלך המבצע).
הנחיתה עצמה כמעט נחלה כישלון חרוץ בשל מחסור בנחתות.
חיילים נאלצו לשחות אל החוף, ובנוסף, תנאי מזג האוויר וחוסר הניסיון של משיטי הספינות גרמו להתהפכות חלק נכבד מהנחתות.
לו הנחיתה הייתה נתקלת בהתנגדות של ממש, כך מעריכים, היא הייתה נכשלת ועימה המבצע כולו.
הצלחת המבצע פתחה את שערי צפון אפריקה בפני בעלות הברית, ומשם נסללה הדרך לדרום אירופה.
יש היסטוריונים המשווים את חשיבותו האסטרטגית לנחיתה בנורמנדי.
הפלישה התקיימה שבועיים לאחר פתיחת הקרב המכריע של רומל מול הבריטים באל-עלמיין, ויצרה נגדו חזית כפולה.
הלחימה בצפון אפריקה עדין נמשכה כחצי שנה לאחר מכן בזכות תגבורם של הכוחות הגרמנים, כושר הלחימה שלהם, והעדר הניסיון היחסי של הכוחות האמריקאיים.
אולם עדיפותם של בנות הברית וניתוק דרכי האספקה של כוחות הציר הביאו בראשית מאי 1943 לתבוסתם של כוחות הציר.
רומל אמנם חמק מהמצור אולם מעל 200,000 חיילים גרמנים נפלו בשבי בתום המערכה על תוניסיה, ועל צפון-אפריקה בכלל.
כוחות הברית כבשו את אלג'יריה ואת מרוקו שהיו בשלטון ווישי, ושחררו את תוניסיה מידי הגרמנים, ומשם פלשו לדרום אירופה דרך סיציליה.
כך איבד הרייך את מיטב כוחותיו באגן הים התיכון ואת יכולתו למנוע את הפלישה לסיציליה ולאיטליה היבשתית.
עם סיום המבצע חשו אנשי המחתרת מרומים ונבגדים על ידי האמריקאים שהותירו את קציני משטר וישי האנטישמים כאחראים על השליטה באלגיריה.
חוקי האפליה הגזעית נותרו על כנם, וכמה מאנשי המחתרת ובהם אנרי, אביו של ז'וזה אבולקר, נאסרו ושוחררו רק לאחר לחץ ממושך.
האזרחות הצרפתית הוחזרה ליהודי אלג'יריה רק באוקטובר 1943.
אבולקר, שלמד נוירולוגיה, פיתח קריירה אקדמית כפרופ` לרפואה ובין השאר גם טיפל בדה-גול.
הוא התבודד בסוף ימיו בעיירה באלפים הצרפתים.
לאורך השנים סירב אבולקר להתראיין או לכתוב, למעט פעם יחידה בנובמבר 1992, במלאת 50 שנה ל"מבצע לפיד", כשהסכים להתראיין לשבועון הצרפתי "נובל אובזרווטר".
אחותו - קולט אבולקר מוסקט - נפטרה בירושלים בשנת 2003 בגיל 95. גם היא קיבלה את צלב החירות האלג'ירי, כאחיה וכרבים אחרים מחברי המחתרת.
אביו של ז'וזה, פרופ' אנרי אבולקר, זכה גם הוא לאות גבורה על פעילותו בזמן מלחמת העולם השנייה.
למרות שכבר היה קרוב לגיל 70, ופציעה ממלחמת העולם הראשונה מנעה ממנו ללכת בתקינות, הוא נשלח למחנה מאסר צרפתי בזמן פעילות המחתרת.
לאחר שחרור אלג'יריה על ידי הכוחות האמריקאים הוא הקים ועד מקומי כדי לסייע לפליטים יהודים שהגיעו לאלג'יריה מאירופה כדי לברוח מהשואה.
הוא נישא לדודניתו אנדרה דפר-אבולקר, רופאה ופעילה פוליטית במפלגה הקומוניסטית.
לאחר פרישתם היו שניהם חברים בארגון הבריאות הצרפתי-פלסטיני.
רבים מוותיקי המחתרת התרעמו במשך שנים ארוכות על ההזנחה של ההיסטוריונים, מערכת החינוך והממסד הישראלי בכל הקשור לפרשה יוצאת הדופן הזו.
כיום, במוזיאון יד ושם כבר ניתן למצוא התייחסות לפעילות המחתרת כחלק מההתנגדות היהודית בתקופת השואה וביתר שאת במוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה, בלטרון.
ז'וזה ברונר (נולד ב-22 ביוני 1954) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה למשפטים ובמכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב.
ז'וזה ברונר נולד וגדל בציריך שבשווייץ, שם סיים גימנסיה במגמה כלכלית.
הוא הגיע לישראל ב-1973 ולמד בשנתו הראשונה בארץ בישיבת "בית מדרש לתורה" בירושלים.
ב-1977 סיים את לימודי התואר הראשון במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר מכן התקבל כדוקטורנט באוניברסיטת אוקספורד, ב-St.
את הדוקטורט כתב על תכניה הפוליטיים של תורת פרויד, תחת הנחייתו של הפילוסוף לשק קולקובסקי.
ב-1983 התחיל ללמד במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית, וב-1984 עבר לחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב.
ב-1996 מונה למרצה בכיר בפקולטה למשפטים ובמכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות.
בשנים 2005-2013 כיהן כראש מכון מינרבה להיסטוריה גרמנית, ומאז 2010 הוא מנהל את תוכנית הלימודים הרב-תחומית למשפט ומדעי הרוח שהקים.
ב-2011 ייסד את הקליניקה המשפטית הראשונה לזכויות ניצולי השואה.
ברונר הוא עמית סגל בכיר במרכז אדמונד ג' ספרא לאתיקה.
מסתיו 2015 הוא עומד בראש מכון כהן להיסטוריה ולפילוסופיה של המדעים והרעיונות.
כמו כן הוא עומד בראש מכון אווה ומארק ביסן לחקר תודעה היסטורית.
ב-1991 כיהן ברונר כעמית אורח במשך שנה במרכז ללימודי אירופה באוניברסיטת הרווארד.
בקיץ 1992 לימד כמרצה אורח באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
בשנת הלימודים 1994-1995 שהה כחוקר אורח במרכז פרויד של האוניברסיטה העברית וב-1998-1999 היהHannah Foundation Professor במחלקה ל-Social Studies of Medicine של אוניברסיטת McGill במונטריאול.
בקיץ 2008 לימד כ-Distinguished Visiting Professor במרכז להיסטוריה של המאה העשרים של אוניברסיטת פרידריך שילר ביינה (גרמניה).
בסתיו 2009 ברונר הוזמן לתת את הרצאות Adorno היוקרתיות באוניברסיטת יוהאן וולפגנג גתה בפרנקפורט, ולסתיו 2011 הוא הוזמן ללמד כפרופסור אורח בטכניון (ETH) של ציריך.
ברונר נמנה עם מקימי כתב העת תיאוריה וביקורת, ושירת כחבר במועצת המערכת של כתב העת עד 1998. בין 2001 ל-2008 הוא היה חבר מערכת כתב העת Hagar: International Social Science Review, שיוצא לאור באוניברסיטת בן-גוריון.
מ-2001 הוא חבר בוועדה המדעית המייעצת של המכון למחקר חברתי (Institut für Sozialforschung) בפרנקפורט, ומ- 2003 הוא מכהן במערכת המייעצת של כתב העת Psychoanalysis and History המתפרסם בקיימברידג' (אנגליה).
כראש מכון מינרבה להיסטוריה גרמנית ברונר עורך מאז 2005 את השנתון להיסטוריה גרמנית של אוניברסיטת תל אביב (Tel Aviver Jahrbuch für deutsche Geschichte) וסדרת ספרים על היסטוריה גרמנית שיוצאת לאור בהוצאת Wallstein בגטינגן (גרמניה).
מאז 2007 ברונר משמש כחבר מערכת של טבור: כתב עת שנתי לענייני היסטוריה, חברה, תרבות והגות של מרכז אירופה שיוצא לאור מטעם מכון קבנר-מינרבה להיסטוריה גרמנית של האוניברסיטה העברית והוצאת רסלינג.
כמו כן הוא עורך את כתב העת Memory & History.
בשנת 2008 שירת ברונר כיועץ מומחה בוועדה הממלכתית לבדיקת הסיוע לניצולי השואה, בראשות השופטת (בדימוס) דליה דורנר.
ז'וזה ברונר נשוי ואב לשלושה.
תחומי מחקר עיקריים ומבחר פרסומים
חלק ניכר ממחקריו של ברונר עוסקים בגישות ובתאוריות השונות שפותחו על ידי פילוסופים והוגים מתחום בריאות הנפש (פסיכולוגים, פסיכיאטרים ופסיכואנליטיקאים) כדי להמשיג ולהסביר את יחסי הגומלין בין העולם החיצוני הפוליטי לבין העולם הפנימי והבלתי נראה של נפש האדם.
בניגוד לאנשי בריאות הנפש, ברונר מניח שגם המשגות תאורטיות אלו הן חלק מהשיח הפוליטי, שהן מושפעות באופן מכריע מההקשרים החברתיים וההיסטוריים בהן הן נכתבות, וגם משפיעות עליהם.
ברונר עוסק ברבדים שונים של יחסי גומלין אלו, ופרסומיו בתחום זה יצאו לאור בעברית, אנגלית, גרמנית, יוונית, יפנית וספרדית.
ברונר מנתח את הרטוריקה של פרויד, בעיקר את המטפורות והאנלוגיות בהן הוא מרבה להשתמש כדי לשרטט את תמונת העולם הנפשי, כדי להראות שפרויד יצר את הנפש הפסיכואנליטית בצלמה של מדינה פרלמנטרית מודרנית, בה מתנהלים סכסוכים פנימיים בין כוחות שונים, הנאבקים על השלטון.
בכך ברונר הופך את פרויד להוגה שאמנם עוסק בנפש האדם, אך עושה זאת במובהק בדרך פוליטית.
ברונר מראה שגם כאשר פרויד עוסק בטיפול, הוא מתמקד ביחסי כוח ומרבה להשתמש בטרמינולוגיה צבאית.
על פי ברונר, מטרתו של פרויד היא לפתח הגות ושיטת טיפול המשחררת את האדם כלפי חוץ, אך פרויד תופס חירות זו כמושתתת על שלטון פנימי יציב של התבונה.
• האֵם הערומה: מדוע התייחס פרויד לתאונות רכבת פעם אחת בלבד ולא יסף?
בתוך: פרויד, תרבות ופסיכואנליזה: עיונים חדשים בתרבות בלא נחת.
גישות ותאוריות בפסיכולוגיה של הנאציזם
בכתיבתו בנושא זה, ברונר סוקר ניסיונות שונים לתת הסברים פסיכולוגים למעשיהם של מחוללי השואה.
הוא מראה שההנחות הבסיסיות, כלי האבחון, ההיגיון הפנימי של הטענות השונות משתנים על פני השנים, לפי ההקשרים החברתיים ותפיסות המדע המשתנות, הבנת ההוגים השונים את הנאציזם כתופעה פוליטית, ותפקידם במערכות משפטיות שונות.
• ביקורת הבנאליות הטהורה: על הדה-הומניזציה של אייכמן אצל ארנדט.
בתוך: חנה ארנדט: חצי מאה של פולמוס.
עורכים: עדית זרטל ומשה צוקרמן.
ברונר דן במושג הטראומה הנפשית כמושג השייך לא רק לעולם הקליני של בריאות הנפש, אלא מבטא גם תפיסות מוסריות, משפטיות ופוליטיות לגבי משמעותה של הפגיעות הנפשית של הפרט בחברה המודרנית, ולגבי אחריותה של החברה למנוע סבל נפשי או לפחות לפצות עליו.
מתוך זווית זו ברונר בוחן את תפיסת האדם העומדת ביסוד מושגי הטראומה השונים, את התביעה המוסרית הגלומה בטענה של טראומטיזציה, את האינטרסים השונים שניתן לקדם על ידי טענת טראומה, והדרכים השונות בהן הזדהותם או התנגדותם של אנשי בריאות הנפש לסדר החברתי הקיים משפיעות על תאוריות הטראומה שלהם.
הפרעות טראומטיות מובחנות מהפרעות נפשיות אחרות על ידי כך שהן נובעות מאירוע ספציפי בעולם החיצוני, לרוב מעוול הנגרם על ידי סוכן חברתי (אדם, מוסד) שהפעיל אלימות רבה באופן פתאומי ומבהיל, והפך בדרך זו אי סדר חברתי לאי סדר נפשי אצל הקורבן.
לכן, קורבנות טראומה מוצאים את דרכם לעיתים קרובות לבית המשפט, כדי לתבוע פיצויים על סבלם או את ענישתו של מחולל הטראומה.
• הלם אנגלי, בתוך: טכנולוגיות של צדק, עורך: שי לביא, תל אביב,
השואה גרמה לסבל קיצוני לקורבנותיה, ורבים מאלה ששרדו את רדיפתם נושאים את צלקותיה בנפשם לאורך זמן.
ברונר מנסה לברר כיצד המשיגו אנשי בריאות הנפש בישראל ובמקומות אחרים את סבלם של הניצולים במושגים של בריאות הנפש, מהם ההקשרים בהם התהוו המשגות אלו, כיצד השתנו ההגדרות הרלוונטיות על פני השנים, ואיך מתבוננים אנשי בריאות הנפש של היום בתפקודם בעבר מול ניצולי השואה.
• זיכרון המומחים: ממדים ביקורתיים ואידאולוגיים בכתיבת אנשי בריאות
הנפש על היחס המקצועי לניצולי השואה בעשורים הראשונים של מדינת
בתוך: טראומה, זיכרון והחברה הישראלית.
עורכים: נדב דוידוביץ', מיכל אלברשטיין, רקפת זלשיק.
העבר של עם הופך בצורה זו או אחרת למרכיב בתודעה ההיסטורית שלו.
תודעה זו באה לידי ביטוי בין היתר בדיונים ציבוריים אודות אירועי העבר, כתיבה ההיסטורית, ובעדויות פומביות על ידי אלה שחוו את אירועי העבר על בשרם.
ברונר חוקר את ההמשגות הפסיכולוגיות של התהליכים המעורבים בהיזכרות ובייצוג העבר ברשות הרבים, כאשר הוא מתמקד בעיקר בהמשגה הפסיכואנליטית ובשימושים השונים שנעשו בהמשגות אלו.
• משפט אייכמן בין היסטוריה לגנאלוגיה, זמנים—רבעון להיסטוריה, גיליון 98, (2007), עמ' 70-81.
פיצויים אישיים עבור ניצולי השואה בישראל וגרמניה
מאז 2004 ברונר זכה בשלוש מלגות מחקר תחרותיות עבור פרויקטים שעוסקים בהענקת פיצויים אישיים לניצולי שואה בישראל וגרמניה.
שתיים ממלגות אלו הוענקו לו יחד עם שותפים גרמנים על ידי הקרן הגרמנית-ישראלית למחקר ופיתוח (GIF), השלישית הוענקה לו כחוקר ראשי יחיד על ידי קרן Fritz Thyssen.
כמו כן, מאז 2008 הוא שותף בכיר בניהול של בפרויקט מחקר בינלאומי רחב היקף, העוסק בתולדות הפיצויים לעובדי כפייה.
תוצאות המחקרים האלו התחילו לצאת לאור בשנים האחרונות וצפויות לראות אור בכרכים ומאמרים נוספים בגרמנית ובעברית.
• ערכה של תרבות: על החקיקה הגרמנית והפרקטיקה הישראלית לבדיקת
גרמניותם של ניצולי השואה (עם איריס נחום).
הגות מדינית ומנעד הרגשות האנושיים
ברונר עוסק בהגות מדינית מודרנית ובת זמננו בדרך ייחודית, המקשרת בין תאוריות של זכויות, מבנים שלטוניים ותהליכים חברתיים מחד גיסא, לבין האופנים בהם הוגים מדיניים בולטים תופסים את היכולות הנפשיות ואת הרגשות, כגון חרדות, קנאה, גאווה, אושר וכבוד עצמי, מאידך גיסא.
• על אוטונומיה, יכולות ודמוקרטיה: ביקורת הרב – תרבותיות הליברלית (יחד עם יואב פלד).
בתוך: רב-תרבותיות במדינה דמוקרטית ויהודית: ספר הזיכרון לאריאל רוזן-צבי ז"ל.
עורכים: מנחם מאוטנר, אבי שגיא ורונן שמיר.
ז'וזה ז'ואאו אלטפיני (בפורטוגזית: José João Altafini; נולד ב-24 באוגוסט 1938) הוא כדורגלן עבר ברזילאי בעל אזרחות איטלקית ששיחק בעמדת החלוץ, ונודע במיוחד בשל תקופותיו בקבוצות האיטלקיות מילאן, נאפולי ויובנטוס.
לאורך הקריירה שלו בסרייה א' הבקיע 216 שערים, שממקמים אותו שלישי בדירוג הכובשים בתולדות הליגה, יחד עם ג'וזפה מאצה.
אלטפיני נודע במולדתו בכינוי "מאזולה", בשל דמיונו לשחקן העבר של טורינו, ולנטינו מאצולה.
אלטפיני החל את הקריירה שלו בפלמיירס ב-1956, והבקיע במדיה 85 שערים ב-114 הופעות.
ב-1957 זומן לראשונה לסגל נבחרת ברזיל.
הוא פתח כחלוץ המרכזי בהרכב הנבחרת במונדיאל 1958, ובמשחקה הראשון בטורניר, מול נבחרת אוסטריה, הבקיע צמד שערים בניצחון 0:3. לקראת המשחק האחרון בשלב הבתים, מול ברית המועצות, איבד אלטפיני את מקומו בהרכב לפלה כחלק משינויים נרחבים שביצע ויסנטה פאולה בחוליית ההתקפה.
הוא שב לשחק בשלב רבע הגמר מול נבחרת ויילס בעקבות פציעתו של ואוה, אך לא שיחק שוב לאחר מכן.
ברזיל זכתה בטורניר לאחר ניצחון על שוודיה המארחת במשחק הגמר.
לאחר טורניר המונדיאל הוחתם אלטפיני על ידי מילאן האיטלקית, ובספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה.
בעונתו הראשונה, 1958/1959, הוא הבקיע 28 שערים במסגרת הסרייה א' וסייע לקבוצתו לזכות באליפות.
בשנים הבאות הוא המשיך להוות כמבקיע המצטיין של מילאן, ופיתח שיתוף פעולה מוצלח במשחק ההתקפה עם הקשר הצעיר ג'אני ריברה.
בעונת 1961/1962 הוא זכה עם הקבוצה באליפות השנייה שלו, וסיים גם כמלך השערים של הליגה לאחר שהבקיע 22 שערים.
ב-1961, לאחר שקיבל אזרחות איטלקית, החל אלטפיני לשחק בנבחרת איטליה וערך את הופעת הבכורה שלו באוקטובר אותה שנה, במשחק מול ישראל שבו הבקיע שער.
הוא השתתף עם הנבחרת במונדיאל 1962, אך היה שותף להדחתה כבר בשלב הבתים.
בעונת 1962/1963 הוביל אלטפיני את מילאן לזכייה הראשונה בתולדותיה בגביע אירופה לאלופות.
הוא הבקיע 14 שערים במסגרת הטורניר, ובהם צמד בניצחון 1-2 במשחק הגמר על בנפיקה ליסבון הפורטוגלית, שזכתה בגביע בשנתיים שקדמו.
באותה שנה שבר אלטפיני את שיא ההבקעות למשחק (5 שערים) בליגת האלופות, שיא שהושווה רק על ידי ליונל מסי, לואיס אדריאנו וארלינג האלנד.
ב-1965 עבר אלטפיני לנאפולי, לאחר שהבקיע 161 שערים בכל המסגרות במדי מילאן.
במשך שבע שנים בהן שיחק בנאפולי, אלטפיני לא הצליח לשחזר את הצלחתו.
ב-1972 הוא העפיל עם הקבוצה לגמר הגביע האיטלקי, שם הפסיד עמה לקבוצתו הקודמת, מילאן.
בעונת 1972/1973 עבר אלטפיני ליובנטוס, שם שיחק לצד שחקנים בולטים כרוברטו בטגה ודינו זוף.
בעונתו הראשונה בקבוצה הוא זכה עמה באליפות הליגה וסייע לה להעפיל לגמר גביע אירופה לאלופות, שבו פתח בהרכב בהפסד לאייאקס אמסטרדם.
ב-1975 הוא זכה עם יובנטוס באליפות נוספת, וב-1976 עזב את הקבוצה.
לאחר ששיחק במשך ארבע שנים בשווייץ הוא פרש ממשחק בגיל 42, בשנת 1980.
ז'וזה ליניארס (בפורטוגזית: José Linhares; 28 בינואר 1886 - 26 בינואר 1957) היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי ברזילאי.
הוא כיהן כנשיא ברזיל במשך שלושה חודשים וחמישה ימים בין 29 באוקטובר 1945 ו-31 בינואר 1946.
ב-24 בדצמבר 1937 נהיה ליניארס שופט בית המשפט העליון הברזילאי.
ב-26 במאי 1945 התמנה לנשיא אותו המוסד.
מתוקף תפקיד זה, התמנה לנשיא ברזיל באופן זמני בעקבות הדחתו של ז'טוליו ורגאס וכיהן עד לבחירת נשיא חדש.
ליניארס הבטיח קיום הבחירות באופן חלק ונקי ובמהלך כהונתו הקצרה הספיק להקים קרן לאומית לפיתוח כבישים במדינה, אך ספג בקורת על ריבוי המינויים הפוליטיים מקרב בני משפחתו.
ליניארס נולד בעיר גוארמירנגה, מחוז סיארה, האימפריה הברזילאית, בשנת 1886 להוריו פרנסיסקו אלבש ליניארס ויוספה פליציה קראקס.
ליניארס השלים את לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטת סאו פאולו בשנת 1908. ז'וזה ליניארס התכוון להתמסר לקריירה בשירות הרשות השופטת, ולכן לא ציפתה לו קריירה פוליטית עתידית.
בשנת 1932, עם הקמת מערכת האכיפה המשפטית של טוהר הבחירות, הפך ז'וזה ליניארס לשופט בבית המשפט העליון (TSE) של ברזיל.
ז'וזה ליניארס נשאר בתפקיד נשיא בית המשפט הפדרלי העליון עד לסיום מדיניות "המדינה החדשה".
בשנת 1945 החל להתוות תהליך של ליברליזציה במשטר הדיקטטורי של המדינה החדשה מתוך לחץ של בעלות הברית.
לפיכך ננקטו הצעדים הבאים בידי ורגאס וליניארס: נקבעה חנינה כללית לפעילים באופוזיציה כולל שחרורם של אסירים פוליטיים, הסתיימה צנזורת העיתונות וארגנו מפלגות פוליטיות חדשות.
לתבוסה הקרבה של מדינות הציר במלחמת העולם השנייה הייתה השפעה על הפוליטיקה הלאומית של ברזיל, שכן לחימה של חיילים ברזילאים נגד משטרים דיקטטורים באירופה לא תאמה את העובדה כי בבית, משטר ורגאס היה דיקטטורי בשם עצמו.
בדרך זו, הצעדים לאימוץ המשטר הליברלי החלו בשנת 1945.
על תהליך זה היה ז'וזה ליניארס אחראי, יחד עם משפטנים אחרים, על ניסוח חקיקת הבחירות החדשה.
כדי להכין אותה, הגדיר שר המשפטים אגמנון מגאלאהס ארבעה צרכים עיקריים: הצורך בשופטי טוהר הבחירות להיות עצמאיים מדעות פוליטיות, הקמת מפלגות פוליטיות לאומיות, גיוס מסיבי של אזרחים מרחבי המדינה להצביע וספירת הצבעה מיידית לאחר הבחירות.
מפלגות לאומיות נוצרו והתארגנו מחדש.
האיחוד הדמוקרטי הלאומי (UDN) המתנגד לז'טוליו ורגאס הוקם בתור מפלגה ליברלית.
מפלגת העבודה הברזילאית (PTB) והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית (PSD) פעלו יחדיו בשותפות.
והמפלגה הקומוניסטית של ברזיל (PCB) אורגנה מחדש.
הבחירות לסגנים פדרליים, לסנטורים בקונגרס הלאומי של ברזיל ולנשיא הרפובליקה נקבעו ל-2 בדצמבר 1945. המפלגות פתחו במועמדות לנשיאות המדינה.
האיחוד הדמוקרטי הלאומי, בתמיכת העיתונות, קידם את המועמד אדוארדו גומס.
קואליציית מפלגת העבודה והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית תמכו יחדיו במועמדותו של הגנרל במילואים, גספאר דוטרה.
והמפלגה הקומוניסטית הגישה את מועמדותו של יושב ראשה, יידו פיוזה.
ז'וזה ליניארס הבטיח כי המועמדים ייבחרו בהצבעה ישירה.
עם זאת, הבחירות נפגעו בהפגנות פופולריות שרצו שז'טוליו ורגאס יישאר בשלטון.
באוקטובר 1945 אימץ ורגאס סדרת צעדים שנחשבו על ידי האופוזיציה לתמרונים שנועדו להשאירו בנשיאות.
ב-3 באוקטובר התקיימה עצרת גדולה של תנועת תומכיו העממית.
כעבור שבוע הועברו הבחירות לעירייה ולמדינה לאותו היום בו נערכו הבחירות הארציות.
ו-28 באוקטובר מונה אחיו של ז'טוליו ורגאס, בנג'מין ורגאס, למפקד המשטרה במחוז הפדרלי של הבירה ריו דה ז'ניירו.
עוד לפני הבחירות, מחשש לפעילות אישית של האופוזיציה נגד חייו, ורגאס ירד מהנשיאות.
מכיוון שלא נבחר נשיא חדש בבחירות, נקבע כי ליניארס, מתוקף תפקידו כנשיא בית המשפט הפדרלי העליון, יירש את תפקיד נשיא ברזיל הזמני.
ז'וזה ליניארס משל בברזיל במשך שלושה חודשים בלבד, עד שהנשיא הנבחר, דוטרה, הקים קואליציה והחליף אותו בתפקיד נשיא ברזיל.
בתקופת נשיאותו היה על ליניארס להבטיח את קיום הבחירות הדמוקרטיות ולנהל את המדינה עד לאותן בחירות.
באותה תקופה נותרה חוקת 1937 בתוקף על מנת להימנע מבעיות בעלות אופי משפטי, מכיוון שז'וזה ליניארס כבר דן כנשיא בית המשפט העליון בהתאם לאותה חוקה ורק לפיה היה יכול לשמור על התפקיד ובו בזמן לכהן גם כראש הראשות המחוקקת.
כדי להקים את הפרלמנט הלאומי החדש, נקראו הבחירות לקונגרס הלאומי, שיתקיימו באותו מועד בו נבחרו הבחירות לנשיאות הרפובליקה, ב-2 בדצמבר 1945. בבחירות אלה היה המועמד גספאר דוטרה בעל הקולות הרבים ביותר והפך לנשיא המדינה ב-31 בינואר 1946.
ליניארס פרש בהמשך מהקריירה הפוליטית והמשפטית כאחד ויצא לגמלאות.
הוא נפטר בקשאמבו, מדינת מינאס ז'ראיס, בשנת 1957, בעודו בגיל 70.
ז'וזה דה אנשייטה (בספרדית: José de Anchieta - חוסה דה אנצ'ייטה; 19 במרץ 1534–1597) היה מיסיונר ישועי ספרדי שנולד בעיר סן קריסטובל דה לה לגונה באי טנריפה שבאיים הקנריים.
סבו היה יהודי שהמיר את דתו לנצרות.
בגיל 14 עבר לפורטוגל, שם הצטרף למסדר הישועים ולמד פורטוגזית ולטינית.
בגיל 19 הצטרף למשלחת הישועית אל המושבה החדשה ברזיל.
אנשייטה היה אחד ממייסדיהן של הערים סאו פאולו וריו דה ז'ניירו.
הוא היה סופר, משורר, בלשן, חוקר טבע ורופא, וחקר את מנהגי הילידים בברזיל ושפתם.
בשל השפעתו הרבה על התרבות והמורשת של ברזיל, הוא ידוע בתור "השליח של ברזיל".
הוכרז כמבורך על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני בשנת 1980 וכקדוש על ידי האפיפיור פרנציסקוס בשנת 2014. הוא הקדוש היליד השני של האיים הקנריים, לאחר הקדוש פדרו דה סן חוסה בטאנקור, גם הוא מסיונר שפעל באמריקה הלטינית והוכרז כקדוש.
ז'והאן ופירלואי היא סדרת קומיקס בלגית מאת הקומיקסאי והצייר הבלגי פיו.
בסדרה מככבים דמויותיהם של עוזר המלך ז'והאן וליצן החצר פירלואי, והיא מתרחשת בתקופת ימי הביניים.
מאז פרסומה הראשון בשנת 1947, פיו פרסם 13 ספרי קומיקס של הסדרה עד לפטירתו בשנת 1992, שלאחריה הסדרה המשיכה לצאת לאור על ידי צוות כותבים מסטודיו פיו (Studio Peyo).
סדרת הקומיקס מהווה את הפלטפורמה הראשונית להופעתם של דמויות הדרדסים הפופולריות.
בתחילת דרכו, הקומיקס פורסם בשם "ז'והאן" בעיתון "La Dernière Heure" בשנת 1947, ובהמשך ב- "Le Soir" בשנים 1950 עד 1952. ב-11 בספטמבר 1952, הקומיקס החל להתפרסם בעיתון הקומיקס הבלגי "Spirou", ודמותו של ז'והאן, שבתחילה הייתה בלונדינית, הפכה לכהת שיער.
בשנת 1954, דמותו של פירלואי צורפה לעלילה ומאז קיבלה הסדרה את שמה הסופי: "ז'והאן ופירלואי".
ב-23 באוקטובר 1958, הופיעה הדמות הראשונה של דרדס בקומיקס.
פיו סיפר שפירלואי הייתה הדמות האהובה עליו, ושספרי הקומיקס של "ז'והאן ופירלואי" היו היחידים שהוא צייר בעצמו ללא עזרת הסטודיו שלו.
הרפתקאות ז'והאן ופירלואי פורסמו בקביעות במהלך שנות ה-50 ובשנות ה-60 המוקדמות, אך בעקבות ההצלחה הגדולה של הדרדסים הם הוזנחו.
בשנת 1977 פורסמה הרפתקה חד פעמית קצרה של ז'והאן ופירלואי לכבוד חג המולד.
לאחר מותו של פיו, אמנים אחרים מהסטודיו שלו יצרו ארבעה ספרים נוספים של הקומיקס בין השנים 1994 ו-2001.
אף קומיקס של ז'והאן ופירלואי לא יצא לאור בעברית.
עלילת סדרת הקומיקס מתרחשת בממלכה אירופאית ששמה לא מוזכר בתקופת ימי הביניים, והיא עוסקת בהרפתקאותיהם של ז'והאן, אביר ועוזרו של המלך, ופירלואי, ליצן חצר שחצן ורמאי.
במהלך הרפתקאותיהם ז'והאן רוכב על סוסו באיאר (Bayard) בעוד פירלואי, באופן לא קבוע, משתרך מאחריו על גבי עז בשם ביקאט (Biquette).
השניים פועלים לאכיפת חוקי המלך והגנה על החלשים מפני נבלים ונוכלים.
בעלילותיהם מופיעים מוטיבים של ספרות בלשית, כגון מצוד אחר פורעי חוק, וכן מוטיבים של פנטזיה כגון מכשפות, שדונים, ענקים, גמדים, רוחות ובמיוחד - הדרדסים.
דמותו של פירלואי לא הופיעה בספרים הראשונים של הסדרה ובשנת 1957 הוכנסה לסיפור כאשר היא מהווה סוג של אתנחתא קומית בדומה לדמות קפטן האדוק בקומיקס הרפתקאותיו של טינטין.
לוחם אמיץ ומיומן השואף להיות אביר.
ז'והאן שואף תמיד לצדק ופועל במהרה לתיקון כל עוול שהוא מבחין בו, תוך כדי התעלמות מרטינותיו של פירלואי על הבעיות שהם יעמדו בפניהם בדרך.
שמו הצרפתי מבוטא ז'והאן (Johan), האנגלי יוהאן (Yohan), ובגרסה האנגלית והעברית של "הדרדסים וחליל הקסם", ובסדרת הטלוויזיה "הדרדסים" שונה שמו לג'ון (John).
לפני שהתחיל לעבוד אצל המלך בתור ליצן החצר הוא גר ביער הסמוך ולמחייתו שדד אוכל וכסף מאנשים.
הוא הסכים לעבוד בתור ליצן רק בתנאי שלא ילבש בגדי ליצן הגורמים לו להראות לטעמו טיפש.
פירלואי בטוח שהוא מוזיקאי דגול, אך אינו מבין עד כמה נוראות שירתו ונגינתו.
שאר תושבי הטירה לא מעירים לו על המוזיקה שלו, אך המלך הוריד כמה וכמה פעמים אטמי אוזניים בנוכחותו כשסיים לשיר.
המוזיקה שלו מתוארת כגורמת לגשם.