tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן השלים מספר תפקידי מטה ופיקוד ובין השנים 1998 ל-2000 שירת בין היתר באגף לפעולות מיוחדות.
בשנים 2000 עד 2003 פיקד על בית הספר ללוחמה מיוחדת בפורט בראג ועל פיקוד המבצעים המיוחדים של צבא ארצות הברית.
ביוני 2003 מונה לסגן תת-שר ההגנה למודיעין תחת ג'ורג' ווקר בוש, ובשנת 2007 פרש בויקין לגמלאות.
בשנת 1881 סיים תואר ראשון באוניברסיטת קורנל (Cornell University) והוסמך לרופא בשנת 1885 באוניברסיטת College of Physicians and Surgeons .
ד"ר בייטס החל את עבודתו כרופא עיניים רגיל אך לאחר תצפיות ומחקרים רבים שעשה בילדים ומבוגרים ואפילו בבעלי חיים הגיע למסקנה שתפקוד הראייה מושפע ממצב גופני ונפשי והגיע למסקנות רפואיות בתחום וכך פיתח את שיטת הטיפול שלו בבעיות ראייה המכונה שיטת בייטס.
בייטס היה נשוי שלוש פעמים.
בשנת 1883 נישא לאשתו הראשונה, אדית קיטשל (Edith Kitchell).
לזוג נולד בן אחד, צ'ארלס הולסי בייטס (Charles Halsey Bates).
קיטשל נפטרה בשנת 1886, שלוש שנים בלבד לאחר נישואיהם.
לאחר שהתאלמן, נישא בייטס בשנית למרגרט קרופורד (Margaret Crawford).
מנישואים אלו נולדו לו שני ילדים: בת בשם מיילו (Milo) ובן בשם ויליאם קרופורד (William Crawford).
בשנת 1928, כשלוש שנים לפני מותו, נישא בייטס לאשתו השלישית, אמילי סי לירמן (Emily C.
לירמן שימשה כעוזרתו האישית במשך שנים רבות, סייעה בניהול המרפאה ואף ערכה את המגזין שהוציא לאור, "Better Eyesight".
לזוג לא נולדו ילדים משותפים.
לאחר מותו של בייטס בשנת 1931, המשיכה לירמן להפיץ ולשמר את שיטתו לשיפור הראייה.
ד"ר בייטס, שיטת ד"ר בייטס - ראיה משופרת ללא משקפיים (Perfect Sight Without Glasses) הספר תורגם לעברית.
כתב העת: "Better Eyesight" (ראייה טובה יותר) זהו מגזין חודשי שבייטס ערך והוציא לאור בין השנים 1919–1930.
סר ויליאם בוג לישמן היה רופא צבאי, פתולוג, מיקרוביולוג ופרזיטולוג סקוטי.
בשנים 1923–1926 כיהן במנהל כללי של שירותי הרפואה של הצבא הבריטי.
היה פרופסור לפתולוגיה בבית הספר לרפואה צבאית במילבנק בלונדון.
ויליאם בוג לישמן נולד ב-1865 בגלאזגו כילד הרביעי של הרופא ויליאם לישמן האב (1833–1894) ושל אוגוסטה סלינה לבית דריוור, ילידת אירלנד.
האב לימד רפואה משפטית במכללת אנדרסון בגלאזגו והיה אחר כך פרופסור למילדות באוניברסיטת גלאזגו.
לישמן היה תלמיד מחונן בבית הספר וסטמינסטר ואחר כך כבר בגיל 14 התקבל לאוניברסיטת גלאזגו.
למד קודם לטינית, יוונית, מתמטיקה ולוגיקה, ומגיל 16 התחיל לימודי רפואה לרבות מדעי יסוד – אנטומיה, כימיה וזואולוגיה.
גם באוניברסיטה עבר את הבחינות בהצטיינות יתרה.
סיים בשנת 1886 את "התואר הראשון ברפואה" ו"התואר השני בכירורגיה" MB-CM עם ציון גבוה לשבח.
התגייס בהמשך לחיל הרפואה המלכותי הבריטי.
כעבור 3 שנים נשלח כרופא צבאי להודו, בה השתתף במבצע דיכוי בווזיריסטן, בגבול עם אפגניסטן.
לקח איתו מיקרוסקופ והתחיל להתעניין בעיקר במיקרוביולוגיה וברפואה מונעת.
ערך שם מחקרים בתחום טיפוס הבטן וקלה אזר.
בשובו לבריטניה עבד בשנת 1897 בבית החולים ויקטוריה בנטלי, המפשייר.
בשנת 1900 התמנה למרצה לפתולוגיה בבית הספר לרפואה הצבאית בנטלי, לצידו של הפרופסור סר אלמרות רייט, והחליף את רייט כפרופסור בשנת 1903 כשבית הספר עבר לשכונת מילבנק בלונדון.
כיהן כפרופסור עד שנת 1914.
באותה שנה מצא לישמן שיטת צביעה של הדם לצורך אבחון מלריה וטפילים אחרים, שינוי ופישוט של שיטת רומנובסקי שהשתמשה בצבע המורכב ממתילן כחול ואאוזין, שהתפרסם תחת השם "הצבע ע"ש לישמן".
בשנת 1901 אחד ממטופליו היה טוראי ששירת בהודו וסבל מחלה קטלנית במידה רבה בשם "קלה אזר" ("הקדחת השחורה") (הקרויה בימינו "לישמניה ויסצרלית"), עם התקפי חום, אנמיה וטחול (ספלנומגליה).
במדגמים שהשיג על ידי דיקור בטחול, הבחין לישמן בתאי הטחול ובכדוריות האדומות במספר עצום של גופים אובליים ועגולים שנצבעו בצבע שפיתח.
על ידי כך היה לישמן לאחד ממגלי הטפיל הגורם של מחלת קלה אזר.
כעבור חדשים מספר כשבדק את הדם, הטחול והכבד של חולדה שמתה מטריפנוסומיאזיס הופתע למצוא את אותם הגופים שמצא אצל הטוראי.
הלישמניות – הטפילים שנמצאו ב-1901 על ידי לישמן סווגו בהמשך כסוג טפילים הדומה מאוד לטריפנוסומות, ומשתייך לסדרה Trypanosomatida.
סר רונלד רוס היה זה שהכיר בתרומתו החשובה של לישמן לפרזיטולוגיה, וסיווג את הגורם הפתוגני של מחלת קלה אזר במין טפילים נפרד אותו כינה לישמניה.
יצורים טפיליים ממין זה תוארו קודם לכן על ידי החוקר הרוסי פיוטר בורובסקי בשנת 1892
לישמן תרם גם לבירור מעגל החיים של בורליה דוטוני (ספירוקטה דוטוני) הגורמת לסוג של קדחת קרציות אפריקאית.
יחד עם אלמרות' רייט סייע לישמן בפיתוח שיטות ראשוניות של חיסון נגד טיפוס הבטן על ידי "אינוקולציה".
בשנים 1911–1912 כיהן ויליאם לישמן כיושב ראש החברה המלכותית לרפואה טרופית והיגיינה.
עם פריצת מלחמת העולם הראשונה היה לישמן יועץ לרפואה טרופית במסגרת הוועד הרפואי המייעץ של הצבא הבריטי, ובהמשך גם יועץ לפתולוגיה באותה מסגרת.
באוגוסט 1914 הודות למאמציו היו מוכנות בשביל החיילים 170,000 מנות חיסון נגד טיפוס הבטן.
לפי ההערכות לולא החיסון היו נגרמים בקרב הצבא הבריטי 550,000 מקרי טיפוס הבטן ומעל 77,000 מקרי מוות.
הודות לחיסון היו רק 1,191 מקרי מוות מתוך 21,139 מקרים של מחלה.
ייעץ לחיל המשלוח הבריטי בצרפת ובפלנדריה.
הושיט עזרה חשובה בהתמודדות עם קדחת השוחות.
שמו צוין שלוש פעמים בשדרי הצבא ובשנת 1919 הועלה לישמן לדרגת מייג'ור גנרל.
לישמן נפטר בשנת 1926 בגיל 59 אחרי מחלה קצרה בבית החולים הצבאי "המלכה אלכסנדרה", בתקופה שבה ניהל את שירותי הרפואה של הצבא הבריטי.
באותו זמן נפטר גם סר סטוארט סטוקמן, הקצין הראשי לרפואה וטרינרית של משרד החקלאות הבריטי.
שני מקרי המוות התרחשו בעת ששניהם היו חברים בוועדה בראשות לישמן שחקרה את מחלת הפה והטלפיים.
לישמן הובא לקבורה בבית הקברות הייגייט בעיר.
1910 – חבר בחברה המלכותית בלונדון
1911–1912 – יושב ראש החברה הבריטית לרפואה טרופית ולהיגיינה
1915 – אביר של מסדר האמבט
1918 – מפקד אביר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש
1924 – מפקד אביר של מסדר האמבט
קצין גדול של לגיון הכבוד של צרפת
מעוטר מדליית השירות המצוין של צבא ארצות הברית.
ויליאם רידל בירדווד, ברון בירדווד הראשון (; 13 בספטמבר 1865 – 17 במאי 1951) היה פילדמרשל בצבא בריטניה, אשר פיקד על גיסות הצבא האוסטרליים והניו זילנדיים במהלך קרב גליפולי, ולאחר מכן היה מפקד הארמייה החמישית במהלך המלחמה בחזית המערבית.
בירדווד נולד ב-13 בספטמבר 1865 בעיר קאדקי שבהודו הבריטית.
כבנם השני של הדיפלומט הרברט מילס בירדווד, ושל אדית מריון סידוני.
ויליאם התחנך בקליפטון קולג' בבריסטול.
בשנת 1883 התגייס לצבא הבריטי, ולמד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
בשנת 1885 סיים את לימודיו, והוצב כלוטננט ברגימנט נושאי הרומח המלכותי ה-12 (הנסיך מוויילס).
הרגימנט הוצב בהודו, וב-20 בדצמבר 1886 הועבר לבנגל.
בשנת 1887 הועבר לרגימנט נושאי הרומח הבנגלי ה-11. בשנת 1893 מונה לשליש במשמר המושל.
ב-9 במאי 1896 הועלה לדרגת קפטן, ובשנת 1897 השתתף במערכת טריאה, בין הצבא הבריטי לבין שבטים הודיים מקומיים באזור פקיסטן של ימינו.
בשנת 1899, במהלך מלחמת הבורים, הועבר בירדווד לדרום אפריקה, ושרת בבריגדה הנטאלית הרכובה.
החל מ-15 באוקטובר 1900, שימש כעוזרו של הלורד קיצ'נר.
ב-20 בנובמבר 1901 הועלה לדרגת מייג'ור, ובאוקטובר של אותה שנה הועלה לדרגת לוטננט קולונל, עם סמכות מקומית בלבד.
ב-5 ביוני 1902 הפך למזכירו הרשמי של הלורד קיצ'נר, וחזר לבריטניה ב-12 ביולי של אותה שנה.
בנובמבר מונה קיצ'נר לתפקיד מפקד הכוחות הבריטיים בהודו, ובירדווד הצטרף אליו כמזכירו.
ב-26 ביוני 1905 הועלה לדרגת קולונל, בשנת 1908 קיבל פיקוד על בריגדה בהודו, וב-28 ביוני 1909 הועלה לדרגת בריגדיר.
ב-3 באוקטובר 1911 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל, ומונה לראש אגף האפסנאות הבריטי בהודו.
בנובמבר 1914, במהלך מלחמת העולם הראשונה, מינה קיצ'נר את בירדווד להקים יחידה צבאית בסדר גודל של קורפוס מהכוחות האוסטרליים והניו זילנדיים שהתאמנו אותה עת במצרים.
לצורך כך, ב-12 בדצמבר 1914 הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל באופן זמני, והכוח שתחת פיקודו זכה לשם "גיסות הצבא האוסטרליים והניו זילנדיים" הידוע יותר בכינוי "אנזא"ק" (ANZAC).
כוח אנזאק הוכפף לגנרל יאן המילטון, אשר נצטווה לארגן פלישה לחצי האי גליפולי שהשתייך לאימפריה העות'מאנית.
ב-25 באפריל 1915, פקד המילטון על בירדווד לבצע נחיתת סער אמפיבית באזור קאבטאפה, במקום הידוע כיום בשם "מפרץ אנזא"ק".
עם זאת, אנשיו של בירדווד נעצרו עד מהרה בשל רכסים גבוהים וערוצים צרים שיעכבו את הנחיתה, כמו גם התגוננות טורקית עזה.
בירדווד ומפקדי הדיוויזיות הכפופים לו, החזיקו בדעה שיש לפנות את הכוחות מגליפולי בטרם ינחיתו הטורקים מתקפת נגד עזה.
עם זאת, המילטון הורה להם להיאחז בעמדות שכבשו.
ב-6 באוגוסט, פתח בירדווד בקרב שיירי בייר, מתוך כוונה לנסות ולשבור את הקיפאון בחזית.
הוא נכשל בניסיונו לעקור את הטורקים מחצי האי גליפולי.
ב-28 באוקטובר של אותה שנה הועלה לדרגת קבע של לוטננט גנרל, וקיבל פיקוד על ארמיית הדרדנלים שאך זה הוקמה.
הארמייה הייתה קצרת ימים, אולם בין דצמבר 1915 לינואר 1916 היא הצליחה להשיג פינוי מופתי של הכוחות הבריטיים האוסטרליים והניו זילנדיים מגליפולי.
בפברואר 1916, הכוחות האוסטרליים והניו זילנדיים נשלחו למצרים ועברו ארגון מחדש.
בירדווד מונה למפקד קורפוס אנזא"ק ה-2, אולם בהמשך מונה למפקד קורפוס אנזא"ק ה-1, ובמרץ של אותה שנה נשלח עמו לצרפת במסגרת החזית המערבית.
הקורפוס סופח לארמייה השנייה במשך תקופה קצרה, ולחם בקרב על הסום במסגרת הארמייה הרביעית והארמייה החמישית.
בשנת 1917 הקורפוס שלו לחם בקרב אראס וקרב פשנדל.
ב-23 באוקטובר של אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל, ובנובמבר מונה למפקד הקורפוס האוסטרלי.
הוא פיקד על הקורפוס עד מאי 1918, עת מונה למפקד הארמייה החמישית במקום ויליאם פייטון.
באוקטובר של אותה שנה הארמייה שלו שחררה אל העיר ליל ובנובמבר שחררה את טורנה.
עם סיום המלחמה פורקה הארמייה החמישית.
ב-29 בדצמבר 1919 הוענק לו התואר ברון.
הייתה לו קריירה אקדמאית קצרה ממנה פרש ב-1938. הוא היה נוכח בהלווייתו של המלך ג'ורג' החמישי, כמו גם בטקס ההכתרה של ג'ורג' השישי.
הוא פרסם מספר ספרי זיכרונות.
הוא נפטר בהמפטון קורט ב-17 במאי 1951. נערכה לו הלוויה צבאית מלאה, וממשלת אוסטרליה מממנת עד ימינו את אחזקת קברו.
ויליאם בייטסון היה ביולוג אנגלי, מראשוני הגנטיקאים.
בייטסון היה הראשון שהשתמש במילה "גנטיקה" (1907) עבור מדע התורשה והמפיץ העיקרי של רעיונותיו של גרגור מנדל אחרי גילויים מחדש בשנת 1900 על ידי הוגו דה וריס וקרל קורנס.
ספרו של בייטסון משנת 1894, "Materials for the Study of Variation" ("חומרים לחקר הווריאציה הביולוגית") כלל את אחד הניסוחים המוקדמים לגישה הגנטית החדשה.
הוא כיהן בשנים 1910-1910 כפרופסור לביולוגיה באוניברסיטת קיימברידג', נבחר כחבר בחברה המלכותית בלונדון, באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית והיה חבר מתכתב מחו"ל של האקדמיה הרוסית למדעים.
ויליאם בייטסון נולד בשנת 1861 ב St Hilda's Terrace, Ruswarp על יד ויטבי, על חוף יורקשייר כילד השני מתוך ששת ילדיהם של ויליאם הנרי בייטסון (1812–1881), פרופסור בסנט ג'ונ'ס קולג' בקיימברידג', ושל אנה אייקין (1918-1829) מייסדת (יחד עם מיליסנט פוסט) האיגוד הסופרג'יסטי של קיימברידג'.
הוא היה אחיהן של העיתונאית מרגרט הייטלנד ושל ההיסטוריונית מרי בייטסון.
סביו היו אנשי עסקים מליברפול - מצד האב, ריצ'רד בייטסון היה סוחר כותנה, ומצד האם - גיימס אייקן, היה סוכן ספנות.
כבר בילדותו חלם בייטסון להיות חוקר בתחום הביולוגיה ובמקרה שייכשל חשב להיות רופא.
הוא למד בבית הספר רוגבי ובקולג' סנט ג'ון בקיימברידג', בו סיים בשנת 1883 את התואר השני במדעי הטבע.
בעת לימודיו הקדיש את כל מרצו למדעי הטבע ופחות העריך את הלימודים הקלאסיים..
במסגרת החוג לזואולוגיה ולאנטומיה השוואתית של אלפרד ניטון השתתף בייטסון במחקרים במעבדה למורפולוגיה של פרנסיס בלפור
בשנים 1883–1885 התעניין באמבריולוגיה ונסע בימי הקיץ פעמיים לארצות הברית כדי לעבוד אצל ויליאם קיית' ברוקס במסגרת המעבדה הזואולוגית צ'סאפיק שבהמפטון, וירג'יניה.
הוא חקר את התפתחות הבלנוגלוסוס.
בלנוגלוסוס הוא אנטרופנאוסט הידוע כ"תולע - אצטרובל" והוא משתייך למיתרני-הפה (hemichordata), מערכת בעלי חיים שאותה תיאר.
יצור זה משך את סקרנותו לגבי מוצאם של בעלי החוליות.
בייטסון הסיק שמיתרניים התפתחו מתוך קווצי עור ומיתרני פה, תאוריה שמאוחר יותר הפכה למקובלת בחוגים המדעיים
מתחום המורפולוגיה עבר בייטסון לחקר האבולוציה והשיטות שלה.
בשובו לאנגליה היה לחבר בקולג' סנט ג'ון.
מאוחר יותר, על מנת לחקור את המגוון הגנטי והתורשה, ערך בייטסון מסע לחלק המערבי של מרכז אסיה.
פועלו בתחום המגוון הביולוגי (עד שנת 1900)
לפני שנת 1900 חקר בייטסון באופן שיטתי את המגוון המבני (וריאציות מבניות) של היצורים החיים, ואת השימוש בו במנגנון האבולוציה הביולוגית.
הוא הושפע אז על ידי גישתו של צ'ארלס דרווין ועל ידי השיטות הכמותיות ("ביומטריות") של פרנסיס גולטון.
במחקרו הראשון בתחום - "Some cases of variation in secondary sexual characteristics statistically examined" (מקרים אחדים של וריאציות במאפייני המין המשניים ומחקרם הסטטיסטי", 1892) הראה בייטסון שכמה אפיונים ביולוגיים (כמו אורך המלקחיים אצל הצבתנאים) אינם מתפזרים באוכלוסייה באופן רצוף, באופן נורמטיבי, אלא באופן בלתי רציף, מסתעף או דימורפי (בשתי צורות).
קיומן הקבוע של שתי וריאציות באוכלוסייה אחת נראתה בעיניו כאתגר מול ההשקפות השכיחות אז לגבי מנגנון התורשה.
"השאלה היא, אמר, האם הדימורפיזם של המקרים שהצגתי הוא סימן לתחילת ההתפלגות לשני מינים?".
בספרו משנת 1894, "-Materials for the study of variation" ("חומרים לחקר המגוון"), המשיך בבחינת המגוון הביולוגי.
הוא הבחין בין שני אופנים של מגוון ביולוגי למאפיינים מסוימים - רציף (או substantive) ובלתי רציף או מסתעף (או meristic).
כמו דרווין הרגיש שהכוח הבררני של האבולוציה עבד בעיקר על הווריאציות בעלי קיום בלתי רציף או מסתעף.
בייטסון ציין במאמר זה מוטציות "הומיאוטיות" (homeotic mutations), שבהן חלק גוף מסוים יכול להיות מוחלף בחלק גוף אחר.
המוטציות שחקר בקרב בעלי החיים כללו דבורים בעלות רגליים במקום אנטנות (אנטנפדיה), סרטני נהרות עם תוספת חצוצרות, ואצל בני אדם - תופעות כמו פולידקטיליה, צלעות נוספות ותוספת פטמות אצל זכרים.
כיום יודעים שמוטציות אלה נמצאות בגנים homeobox המפקחים על דפוסי המורפוגנזיס בעת ההתפתחות העוברית המוקדמת של בעלי החיים.
פרס נובל לרפואה הוענק על גילויים בשנת 1995.
כשעדיין לא הכיר את ממצאי מחקריו של גרגור מנדל, כתב בייטסון לגבי מנגנון התורשה:
"הדרך היחידה שבה אנו מקווים להגיע לאמת היא עריכת ניסויים שיטתיים ברבייה, סוג מחקר הדורש יותר סבלנות ויותר משאבים מכל סוג אחר של מחקר ביולוגי.
במוקדם או במאוחר מחקר כזה ייערך ואז נתחיל לדעת".
מנדל היה זה שכבר ערך את המחקרים אליהם ייחל בייטסון וגידל ובחן לצורך זה 28,000 צמחים.
ב-1897 דיווח בייטסון על התקדמויות חשובות מושגיות ומתודולוגיות בחקר ההשתנות או הווריאציות.
טען שווריאציות בעלות אופי בלתי רציף, מסתעף, יכולים להוות את חלק הארי בהיווצרות מין חדש.
הוא התפלמס עם מבקריו - מקרב ה"ביומטריקאים" - שפירשו שלא כהלכה את הגדרתו את חוסר הרציפות שבווריאציות.
"מגוון הוא בלתי רציף במקרה שכל הפרטים שבאוכלוסייה מסוימת פרים ורבים ביחד באופן חופשי, ואין רגרסיה פשוטה לצורה ממוצעת, אלא הבלטה ברורה של מגוון מסוים לעומת צורות הביניים.
ללא קשר עם הסיבה, האופי המהותי של הווריאציה הבלתי רציפה הוא איפוא, העובדה שקיים חוסר זהות מושלמת בין הסוג לבין הווריאציה.
הווריאציה ממשיכה לשרוד ואינה מדולדלת במהלך הדורות על ידי "ההצפה על ידי ההפריה ההדדית" עליה דיבר פרנקלין ג'נקין.
בייטסון החל מדווח על סדרות ניסויים ביולוגיים שנערכו על ידי אדית סונדרס ושותפיה בכרוב האלפיני Biscutella laevigata בגנים הבוטניים של קיימברידג'.
בטבע נראים ביחד צורות שעירות וצורות חלקות של צמחים אלה, שהם זהים בכל קנה מידה אחר.
הם הפרו צורות אלה הדדית במסגרת ניסויים.
כשבחנו את בני הכלאיים, ראו שהם שומרים אותו חוסר רציפות או הסתעפות כמו בצמחים הפראים שבטושה פולס.
חוסר הרציפות או ההסתעפות היא הסימן החיצוני לעובדה שבתורשה שני המאפיינים של "חלקות" ו"שעירות" אינם מתערבבים בצורה מושלמת, והצאצאים אינם נסוגים לווריאציית ביניים אחת, אלא נשארים בשתי וריאציות.
בערך באותה תקופה התחילו גם הוגו דה וריס (de Vries) ,קארל אריך קורנס (Correns) ואריק צ'רמק פון זייזנג, בעריכת ניסויים דומים בצמחים.
אולם, להבדיל מבייטסון הם כבר התוודעו לניסויי הרבייה המקיפים בצמחים שערך מנדל בשנות ה-60 של המאה ה-19 והם לא ציטטו את עבודותיו של בייטסון.
ביולי 1899 נכח דה וריס בהרצאה בחברה הבריטית להורטיקולטורה, שבה הציג בייטסון את מחקריו על המגוון הבלתי רציף, על ההצלבות הניסוייות שערך ועל משמעות מחקרים אלה להבנת התורשה.
בייטסון האיץ בעמיתיו לערוך מחקרים בהיקף רחב, מתוכננים בקפידה ומנותחים סטטיסטית, מן הסוג שבלי ידיעתו, כבר נערכו על ידי מנדל ו"נתגלו" מחדש על ידי דה וריס וקורנס חצי שנה קודם לכן.
בייטסון תרם להפצת רעיונותיו של גרגור מנדל בעולם האנגלו-סאקסי.
נתקל בהתנגדותו של מורו לשעבר, הזואולוג וולטר פרנק רפאל ולדון, וכן של המתמטיקאי קרל פירסון (1857–1936), שפיתחו את הביומטריה.
הפולמוס בין המדענים התמקד גם בניגוד בין תורת הקפיצות האבולציוניות המהירות (saltationism), שגם בייטסון דגל בה לבין האבולוציה האיטית, ההדרגתית, בה דגל דרווין.
מאוחר יותר, רונלד פישר וג'ון הלדיין הראו שמוטציות דיסקרטיות אינן בסתירה עם אבולוציה הדרגתית ועזרו להביא לסינתזה באבולוציוניזם המודרני.
בשנים 1908–1910 כיהן בייטסון כפרופסור לביולגיה באוניברסיטת קיימברידג'.
לאורך השנים 1900–1910 ניהל בייטסון בקיימברידג' מעין בית ספר בלתי פורמלי לגנטיקה.
תלמידיו היו בעיקר תלמידות הקשורות לקולג' ניונהם וכללו, בין השאר, את אשתו, ביאטריס, ואת אחותה, פלורנס מרגרט דרהם, שהייתה לגנטיקאית.
הן עזרו לו בתוכנית המחקר שלו בתקופה שהמנדליזם לא הוכר עדיין כתחום מחקר לגיטימי.
חוקרות כמו הביוכימיאית מוריאל ולדייל (לימים אונסלו) ביצעו בשנים 1902–1910 סדרות ניסויי רבייה במינים שונים של צמחים ושל בעלי חיים.
ממצאיהן תמכו והרחיבו את חוקי התורשה של מנדל.
הילדה בלאנש קילבי, בוגרת הקולג' ניונהם, עזרה לבייטסון לשחזר את הרבייה המוצלבת שערך מנדל באפונים.
היא ערכה ניסויי רבייה עצמאיים גם בארנבים ובעופות בנטם.
בייטסון היה הראשון שהציע את השם "גנטיקה" (מהמילה היוונית "גנו" γεννώ = להוליד) עבור חקר התורשה ומדע המגוון הביולוגי, זאת במכתב שכתב ב-18 באפריל 1905 לזואולוג אדם סדג'וויק (1854–1913) מקיימברידג'.
בפומבי השתמש בייטסון לראשונה במונח "גנטיקה" בכנס הבינלאומי השלישי לרביית כלאיים בצמחים שהתקיים בלונדון ב-1906. זה קרה שלוש שנים לפני שווילהלם יוהנסן השתמש במונח "גן" כדי לתאר את יחידות המידע התורשתי.
דה וריס השתמש למעשה באותו מונח בשנת 1889, אך כינה אותו "פאנ-גן" והייתה בו הקבלה למושג "פאנ-גנסיס" של דרווין.
כמתרגם של כתבי מנדל לאנגלית, בייטסון טבע יחד עם אדית סונדרס (1945-1865) את המילה "אללומורף" (allelomorph - צורה אחרת, מיוונית) שקוצר בהמשך ל"אלל" (allele) עבור גורמים שנתגלו על ידי מנדל.
הוא הנהיג גם את המונחים "הומוזיגוטי" ו"הטרוזיגוטי".
יחד עם רג'ינלד פונט (Punnet) הראה בייטסון כי יש תכונות העוברות בתורשה ביחד, תופעה שנקראה תאחיזה (linkage)
עובדה זו שנראתה לכאורה מנוגדת לממצאי מנדל, נובעת, כפי שהוכח מאוחר יותר, מהימצאותם של גנים קרובים זה לזה על אותו הכרומוזום.
בייטסון מצא בניסוייו גם תלות של תכונות מסוימות בשניים גנים או יותר.
זמן רב לא הסכים בייטסון עם הסבר התאחיזה והתנגד לתאוריית הכרוזמוזומית של תומאס הנט מורגן, תוך שימוש בתאוריה תהודתית של התורשה, המבוססת על חוקי כוח ותנועה.
בסופו של דבר אחרי ביקורו אצל מורגן השתכנע וקיבל את התאוריה הכרומוזומית ואת זו של התאחיזה.
בייטסון היה גם זה שטבע את המונח "אפיסטזה" המתאר אינטראקציה גנטית בין שני מיקומים עצמאיים על הגן.
בשנת 1907 לימד בייטסון באוניברסיטת ייל, אחר כך בקיימברידג' בשנים 1908–1909. בשנים 1910–1929 ניהל את המכון ג'ון אינס להורטיקולטורה במרטון פארק במחוז סארי ועבר לגור שם עם משפחתו.
נשאר בתפקיד עד יום מותו בפברואר 1926.
בזמן שעבד במכון התעניין בתורה הכרומוזומית של התורשה וקידם את המחקרים הציטולוגיים על ידי מינוים של ו.ס.פ.
בשנותיו האחרונות התיידד עם ארווין באור והרבה להתכתב איתו בנושא האיגניקה.
בסך הכל הסתייג בייטסון מהעיסוק באיגניקה.
ויליאם בייטסון היה נשוי משנת 1896 לקרוליין ביאטריס דרהם, אם שלושת ילדיו - מרטין, ג'ון, וגרגורי שנודע כאנתרופולוג וקיברנטיקאי.
בנו הבכור, ג'ון בייטסון (1918-1898) נהרג בסוף מלחמת העולם הראשונה בגיל 20 .
הבן השני, מרטין (1922-1900) התנגד לשאיפות אביו שיעסוק במדע ורצה להיות משורר ומחזאי.
הוא שרד את מלחמת העולם אבל אחרי אהבה נכזבת, התאבד ב-22 באפריל 1922, בתאריך יום הולדתו, כשירה בעצמו, מתחת לפסל של אנטרוס בכיכר פיקדילי בלונדון ,
לבייטסון היו שתי נכדות ונכד מבנו השלישי, גרגורי (1980-1904), והם נולדו אחרי מותו.
הביולוג והאטולוג פטריק בייטסון (2017-1938) היה נכד לאחי סבו של ויליאם בייטסון.
ויליאם בייטסון היה אתאיסט מושבע.
1894 - חבר בחברה המלכותית של לונדון
1921 - חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
1932 - חבר מתכתב (חו"ל) של האקדמיה הרוסית למדעים
תואר דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת שפילד
סר ויליאם מדוק בייליס היה פיזיולוג אנגלי מחלוצי חקר האנדוקרינולוגיה.
יחד עם ארנסט סטארלינג, מגלה ההורמון סקרטין.
ויליאם בייליס נולד בוונסברי, סטאפורדשייר וגדל בלונדון.
התחיל ללמוד רפואה ביוניברסיטי קולג' לונדון בשנת 1880, אך נשר מהלימודים לאחר שנכשל בלימודי אנטומיה.
לבייליס תואר ראשון בפיזיולוגיה מודהאם קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד, שם חקר שינויים חשמליים במערכת העצבים בעקבות הפרשת רוק תחת הפיזיולוג ג'ון בורדון סנדרסון.
בשנת 1888 חזר ליוניברסיטי קולג' כעוזרו של אדוארד שארפי-שפר.
בשנת 1890 החל לשתף פעולה עם ארנסט סטארלינג בחקר הפעילות החשמלית של הלב, בפרט בחקר לחצים בעורקים ובנימים.
בשנת 1897 הם שינו את כיוון המחקר, והתמקדו בהשפעת מערכת העצבים על עיכול מזון.
באותה תקופה היה ידוע שבלוטת הלבלב מפרישה מיצים מעכלים בתגובה למעבר המזון במערכת העיכול.
ידעו שהזרקת חומצה הידרוכלורית לנהור המעי עוררה הפרשת על ידי הלבלב ואילו הזרקתה לדם לא הניבה תגובה, אך לא ידעו למה.
בייליס וסטארלינג שיערו שמערכת העצבים היא שמבקרת את הפרשת מיצי הלבלב, אך ניתוק העצבים הרלוונטיים לא שינה את התגובה.
לאחר מכן הם ניסו להזריק למעי תמצית שהכילה דגימה של רירית מעיים וחול המכיל חומצה הידרוכלורית, והדבר הוביל להפרשה ניכרת של מיצי לבלב.
הם בודדו את החומר הכימי האחראי על ההפרשה וכינו אותו סקרטין; חומרים כימיים מסוג זה, שיכולים להשפיע על איברים או על מערכות הרחוקים מהמקום בו הופרשו, בייליס כינה הורמונים.
בשנת 1911 ייסד את החברה הביוכימית (The Biochemical Society).
בשנת 1912 נוצרה עבורו משרת פרופסור לפיזיולוגיה כללית ביוניברסיטי קולג'.
בשנת 1916 פרסם מאמר בנושא טיפול בהלם.
הלם נגרם בעקבות ירידה בלחץ הדם, אשר נגרמת בשל ירידה בנפח הדם (לפי חוק פרנק-סטארלינג).
תמיסת מלח תוך ורידית יכולה להעלות את לחץ הדם, אך רק לפרק זמן קצר ונמצא שהיא לא עזרה בריפוי תסמיני ההלם.
בייליס הוכיח כי אם תמיסת המלח מכילה חמישה אחוז ג'לטין או גומי ערבי, עליית לחץ הדם מתרחשת לאורך זמן וההלם פוחת.
מסקנות המאמר יושמו במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1919 פרסם את ספר הלימוד המשפיע "עקרונות הפיזיולוגיה הכללית", שאותם הגדיר כתהליכים המשותפים לכל היצורים החיים.
הספר יצא בארבע מהדורות ועודכן לאחר מותו.
בייליס היה עמית בחברה המלכותית מאז יוני 1903. זכה במדליה המלכותית בשנת 1911 ובמדליית קופלי בשנת 1919.
בשנת 1922 קיבל תואר אבירות על תרומתו לרפואה.
בּובי היה ביופיזיקאי וממציא אמריקאי, מרצה לביופיזיקה חלוץ בתחום באוניברסיטת הרווארד.
הוא נודע במיוחד בהמצאת הגנרטור לכירורגיה חשמלית הנושא את שמו (Bovie electrosurgical generator).
בובי לימד וערך מחקרים באוניברסיטת הרווארד, באוניברסיטת נורת'ווסטרן, במעבדת רוסקו ג'קסון ובמכללת קולבי.
בּובי נולד בשנת 1882 באוגוסטה, בדרום-מערבה של מדינת מישיגן כבנם של הנרייטה בובי לבית בארנס והרופא והחוואי ויליאם בובי.
אביו נפטר בשנת 1901 כשבובי היה בן 19.
למד קורסים לקצרנות, וניהול עסקים בבית ספר בקלמזו ועבד כקצרן כדי לממן את לימודיו במכללת אלביון, הקרובה למקום הולדתו.
בשנים 1902–1904 עבד במכללה כמדריך לביולוגיה והרצה על נושאים בתחום הביולוגיה, הזואולוגיה והגאולוגיה.
בשנים 1904–1908 למד להשלמת התואר הראשון באוניברסיטת מישיגן.
בשנים 1905–1906 לימד גאולוגיה וביולוגיה במכללת אנטיוק.
את התואר "מוסמך" בבוטניקה סיים באוניברסיטת מיזורי בשנת 1910.
אחרי שעבד שם כעוזר של ג'ורג' ריד בחוג לבוטניקה, בשנת 1911 עבר לאוניברסיטת הרווארד על מנת ללמוד פיזיולוגיית הצמחים.
חקר בעיקר את סוקצסיית הצמחים ואת צמיחתם ואת השפעת האור העל סגול על הצומח, פרסם שני מאמרים על תהליך "קרישת" החלבונים בביצים בעזרת האור העל סגול ובשנת 1914 סיים את הדוקטורט במדעים בעבודת מחקר על "פעילות האור העל סגול על הפרוטופלזמה".
ב-1912 המציא בובי "אוקסנומטר", כלי מדידה מדויק של צמיחת הצמחים.
בובי שכלל גם מנורת קוורץ עם אדי כספית.
הצטרף בהמשך כחוקר במסגרת "הוועדה לסרטן של אוניברסיטת הרווארד", והפך למנהל המעבדה הביופיזיקלית שלה.
בשנים 1915–1916 המציא בובי פוטנציומטר שנועד למדוד תגובות כימיות בתמיסות.
בקיץ 1916 עבד בבית החולים של יונייטד פרוט בסנטה מרטה, בקולומביה וערך ניסויים על השפעתו של אור על סגול קיצוני באקלים טרופי על נסיוב האדם.
המציא מטושים לשם כך והיה הראשון באמריקה שהשיג תמיסה הכוללת רדיום לצורך טיפול בסרטן.
אחר כך יחד עם ויליאם דואיין, תלמיד של מרי קירי, חקר בובי בהרווארד את השפעות הרדיום על ארנבים ועל בני אדם.
מאוחר יותר סבל מהפרעות כואבות ואיבוד אצבע ביד שנגרמו במהלך הזמן בעקבות החשיפה לרדיום.
אחרי התייעצויות עם סוונטה ארהניוס שלימד אז קורסים לכימיה פיזיקלית בהרווארד, יזם בובי לימודי ביופיזיקה באוניברסיטה.
בשנים 1920–1927 כיהן כמרצה לביופיזיקה בהרווארד.
ב־1925 פרסם מחקר על דפוסי גדילת האפרוחים ועל תפקיד הזכוכית בסינון חלק מקרני השמש המועילות.
מאוחר יותר עבר לאוניברסיטת נורת'ווסטרן ובהמשך התיישב במכללת קולבי במדינת מיין, בה לימד "טכנולוגיה חברתית".
תרומתו לכירורגיה בעזרת חשמל ולתחומים אחרים
לבובי היה ידוע מעבודות של חוקרים קודמים שזרמי חשמלי מעל תדירויות מסוימות יכולים לחמם ולחתוך רקמה חיה מבלי לגרום לכיווצי שרירים.
בזמנו הדימום היווה אחד המכשולים העיקריים בתחומי הכירורגיה בכלל, ונוירוכירורגיה בפרט.
בעקבות מחקריו על ההשפעות המשולבות של החימום והקרינה המציא בובי את המצאתו החשובה ביותר: "האזמל האלקטרוכירורגי".
לפי סוגם ועוצמתם של זרמי החשמל הייתה מסוגלת "סכין" מעין זו לחתוך או להקריש או לייבש רקמות, מה שהפחית את הדימומים, את הזיהומים ואת הנזקים ברקמה.
בשיתוף פעולה עם הרווי קושינג, שכונה "אבי הנוירוכירורגיה", הנהיג בובי בשנת 1926 את השימוש במכשיר חשמלי זה ב"ניתוחים ללא דימום", כפי שהסביר בובי במכתב לקושינג, להבדיל משיטות חשמליות קודמות, שילב המכשיר שלו ביחד זרמים הגורמים ל"קרישה" (דהידרציה) ולחתכים.
על ידי מודולציה של אופי הזרם הושגה שליטה במידת "קרישתם" של הרקמות.
תחילה שימשה שיטה זו לניתוח סרטן שד.
אחר כך איפשר המכשיר לקושינג לנתח מחדש גושי מוח שנחשבו קודם לבלתי נתיחים.
השימוש במכשיר היה מהפכני, אם כי לא נטול סיבוכים.
קושינג סיפר שפעם עשה הזרם במכשיר של בובי קצר דרך מפשק.
החשמל עבר דרך זרועו של קושינג ועד למנורת הראש שלו, חוויה שהוא תיאר כ"לא נעימה בלשון המעטה".
פעם אחרת הוצת גז ה"אתר" שניתן למטופל בזמן הניתוח.
אחרי עבודתו עם קושינג, הקים בובי בשנת 1927 את מחלקת הביופיזיקה באוניברסיטת נורת'ווסטרן והתמנה בה לפרופסור לביופיזיקה.
הוא התפטר בשנת 1929 כדי לעבוד במשך 10 שנים במעבדה פרטית על שם ג'קסון בבאר הרבור, מדינת מיין.
עשה בתקופה זו מחקרים על מיקרופילמים.
ב-1939 התמנה לפרופסור במכללת קולבי בווטרוויל, מיין, ועבד במשרה זו עד פרישתו בשנת 1948.
בעת לימודיו באוניברסיטת מיזורי הכיר את הסטודנטית מרתה אדמס, והתחתן איתה בשנת 1909. לזוג נולד בן.
כיוון שלא היה מונע על ידי רווחים כספיים, מכר בובי תמורת דולר אחד את זכויות הפטנט על המכשיר שהמציא.
נאבק בבעיות השמנת יתר שהתלוו בסוכרת ובדלקת פרקים.
בובי נפטר בפיירפילד, מיין, ב-1 בינואר 1958.
1920 - חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
1928 - הוענקה לו מדליית ג'ון סקוט מטעם העיר פילדלפיה עבור פיתוח של המכשיר לניתוחים בעזרת חשמל.
1929 - תואר דוקטור לשם כבוד במדעים של מכללת אלביון
ויליאם לוקהארט בול השלישי הוא פוליטיקאי אמריקאי לשעבר.
הוא מילא מגוון של תפקידים בממשלו של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן, החל מסגן מזכיר המדינה, ג'ורג' שולץ ב-1985. ב-1986 הוא היה לחבר בסגל הבית הלבן כשדלן הראשי ואיש הקשר של הנשיא רייגן בקונגרס.
לאחר שנתיים בתפקיד זה הוא מונה על ידי הנשיא רייגן כמזכיר הצי של ארצות הברית.
ויליאם בול נולד בבלטון שבקרוליינה הדרומית.
ב-1969 הוא סיים לימודי תואר ראשון בניהול תעשייתי במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה.
לאחר סיום לימודיו החל בול שירות של שש שנים בצי ארצות הברית, כולל שירות פעיל כקצין על ספינה ולאחר מכן המשיך את שירותו במחלקת הצי בוושינגטון הבירה.
ב-1975 הוא השתחרר משירותו בצי והמשיך כקצין בכוחות המילואים עד 1985.
לאחר סיום שירותו הפעיל בצי שימש בול חבר בצוות של שני הסנאטורים הרמן טאלמדג' מג'ורג'יה וג'ון טאוור מטקסס.
באפריל 1985 מונה בול כסגן מזכיר ההגנה לענייני חקיקה ובתפקיד זה שימש עד פברואר 1986. במרץ 1988 מינה אותו הנשיא רייגן כמזכיר הצי של ארצות הברית והוא המשיך לכהן בתפקיד זה גם בממשלו של הנשיא הבא, ג'ורג' הרברט ווקר בוש עד מאי 1989.
בין השנים 1990–2005 שימש בול כנשיא אגודת יצרני המשקאות הקלים של ארצות הברית.
בין השנים 2006–2007 הוא שימש כמנהל הכללי של קבוצת לאופלר, חברה ליחסי ממשל בוושינגטון.
ב-1991 הוא היה חבר בוועדת התיאום מחדש של מחלקת ההגנה.
ב-2002 נבחר בול כיושב ראש מועצת הנאמנים של "קרן אסיה" (The Asia Foundation), זאת שהוא היה חבר בקרן מאז 1995 ושימש כסגן יושב הראש שלה בשנים 1999–2001.
ב-2005 הוא ייסד את חברת שירותי הייעוץ "בול ושות'", שמעניקה שירותי ייעוץ לחברות בנושאי ביטחון, אנרגיה ועסקים בינלאומיים.
ב-2007 הוא היה חבר בוועדת המשמר הלאומי והמילואים.
בול היה נשיא "קרן מוזיאון הצי", חבר מועצת הנאמנים של האקדמיה הימית של מיין וחבר מועצת המנהלים של "קרן ההיסטוריה הימית".
ביולי 2011 היה בול לחבר במועצת ביטחון האנרגיה של ארצות הברית, שמטרתה לחסל את מונופול הדלק במגזר התחבורה בארצות הברית והיא ממומנת על ידי המכון לאנליזה של הביטחון העולמי.
החל מ-2012 בול הוא המנהל של "יוזמת הביטחון של מושל ג'ורג'יה מטעם מחלקת הפיתוח הכלכלי של המדינה.
בול נשוי לפטי בול ולשניים שתי בנות.
אחיו הוא הזמר-יוצר דייוויד בול.
סר ויליאם ביצ'י היה צייר אנגלי מוביל בתור הזהב של הציור הבריטי.
ביצ'י נולד בבורפורד, אוקספורדשייר, ב־12 בדצמבר 1753, בנם של ויליאם ביצ'י, עורך דין, ואשתו חנה קרא.
שני ההורים נפטרו כשהיה עדיין צעיר.
הוא ואחיו גודלו על ידי דודו סמואל, עורך דין שהתגורר בצ'יפינג נורטון הסמוכה.
הדוד היה נחוש בדעתו כי על ביצ'י הצעיר ללכת בדרכו בקריירה של עורך דין.
בגיל מתאים הוא נכנס לעבוד כפקיד.
אבל ויליאם ביצ'י החליט לעסוק באמנות.
הוא התקבל לבית הספר המלכותי של האקדמיה לאמנות בשנת 1772, שם הוא למד אצל יוהאן זופני.
הוא הציג לראשונה באקדמיה בשנת 1776. דיוקנאותיו המוקדמים ביותר שנותרו הם בעיקר דמויות באורך מלא ומזכירים את זופני.
בשנת 1782 הוא עבר לנוריץ', שם זכה במספר עבודות, כולל דיוקן של סר ג'ון וודהאוס וסדרת דיוקנאות אזרחיות לאולם סנט אנדרו, נוריץ'.
בשנת 1787 הוא חזר ללונדון ובשנת 1789 הציג דיוקן מפורסם של ג'ון דאגלס, בישוף קרלייל.
הקריירה של ביצ'י בתקופה זו מסומנת ברצף של דיוקנאות - עשויים במיומנות ובאיפוק כמיטב המסורת של סר ג'ושוע ריינולדס.
סגנונו של ויליאם ביצ'י התאים באופן מושלם לטעם המקובל של משפחת המלוכה, ובשנת 1793 הוטל עליו לצייר דיוקן באורך מלא של המלכה שרלוט, ומונה לאחר מכן כצייר הדיוקנאות הרשמיים שלה.
באותה שנה הוא נבחר כחבר עמית באקדמיה המלכותית.
לאחר מינויו המלכותי, מספר העבודות המלכותיות שקיבל על עצמו גדל בצורה ניכרת, ובשנת 1797 הציג שישה דיוקנאות מלכותיים.
בשנת 1798 הוא נבחר כחבר מן המניין באקדמיה המלכותית וצייר את ג'ורג' השלישי נסיך ויילס.
הקומפוזיציה העצומה הזו מציגה את המלך ג'ורג' השלישי, נסיך ויילס רוכב על סוס בסקירת פרשים מדומיינת בהייד פארק.
דווח כי המלך היה מרוצה מהציור, וגמל את ביצ'י בתואר אבירות.
דיוקנאותיו של ביצ'י של סוף המאה ה-18, נחשבים לצבעוניים והתוססים ביותר שלו.
הם קרובים יותר לטכניקות הראוותניות והחופשיות בהן השתמשו מתחריו הצעירים, ג'ון הופנר וסר תומאס לורנס.
לאחר הפסקה קצרה, החסות המלכותית התחדשה בסביבות 1813, כאשר מונה ביצ'י לצייר את דיוקנו של הנסיך ויליאם פרדריק, הדוכס מגלוסטר, והגיעה לשיא עם מינויו בשנת 1830 לצייר דיוקן ראשי של המלך ויליאם הרביעי.
בשנת 1836 פרש ביצ'יי להמפסטד וב־11 ביוני באותה שנה, נמכרה תכולת הסטודיו שלו יחד עם האוסף שלו בקריסטי.
על אף שהיה ידוע כקצר רוח, ביצ'י היה ידוע בנדיבותו כלפי התלמידים, במיוחד הוא התעניין מקרוב בקריירה של ג'ון קונסטבל הצעיר.
נישואיו הראשונים של ויליאם ביצ'י היו עם מרי אן ג'ונס (1760–1793) ילדיהם כללו את הצייר הבריטי והאגיפטולוג הנרי ויליאם ביצ'י (1788–1862).
לאחר מות אשתו הראשונה התחתנה וילאם ביצ'י עם הציירת המצליחה אן ג'זופ (1764–1833) בשנת 1793. נולדו להם מספר ילדים ביניהם: קפטן הצי המלכותי, הגאוגרף והפוליטיקאי פרדריק ויליאם ביצ'י (1796–1856); הצייר ג'ורג' דאנקן ביצ'י (1798–1852); איש הכמורה סנט וינסנט ביצ'י (1806–1899); וצייר ואדמירל חיל הים הבריטי ריצ'רד ברידג'ס ביצ'י (1808–1895).
בולגר היה המנהל הכללי של דואר ארצות הברית ממרץ 1978 ועד ינואר 1985.
ויליאם בולגר נולד בווטרברי, קונטיקט.
במלחמת העולם השנייה הוא שירת בחילות האוויר של צבא ארצות הברית.
הוא למד חשבונאות באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
הוא היה המנהל הכללי של הדואר השני שהגיע מתוך שורות הארגון.
לאחר סיום כהונתו הוא שימש כנשיא איגוד התחבורה של אמריקה.
ויליאם בולגר נפטר במחוז ארלינגטון שבווירג'יניה ב-21 באוגוסט 1989. הוא נטמן בבית הקברות סנט מרי שבטיוקסברי, מסצ'וסטס.
על שמו קרוי מרכז הוועידות בולגר בפוטומק, מרילנד.
ויליאם בולאו גולד היה צייר אנגלי, הוא הועבר לאוסטרליה כאסיר בשנת 1827, והפך לאחד האמנים הראשונים החשובים במושבה, אף שמעולם נפרד ממש מחיי הפשע שלו.
גולד נולד כויליאם הולנד בליברפול, מרסיסייד, אנגליה.
אמנם מעט ידוע על ראשית חייו, אך הוא כנראה קיבל הכשרה אמנותית אצל הצייר האירי ויליאם מולראדי, בלונדון, ואצל הליטוגרף הגרמני רודולף אקרמן, וכי עבד במפעל בסטפורדשייר, כצייר קרמיקה.
ב-7 בנובמבר 1826 הוא הורשע בנורת'המפטון, בכך ש"בכוח הנשק גנב מעיל אחד", ולאחר מכן נידון ל"שבע שנים מעבר לים", ביטוי המציין העברה למושבת העונשין הבריטית באוסטרליה.
גזר הדין אמנם היה לתקופה די סטנדרטית של שבע שנים, כמו אצל רוב הנידונים, גולד לעולם לא שב לאנגליה.
בזמן הרשעה זו, גולד היה נשוי ונולדו לו שני ילדים, וכן נוספה לו הרשעה קודמת בגין "גניבת צבעים".
גולד הועבר לאוסטרליה על סיפונה של האוניה "אסיה", והגיע לעיירה הובארט, ארץ ואן דימן (טסמניה), בדצמבר 1827. במהלך המסע היה ידוע שהוא צייר דיוקנאות של הקצינים.
גולד נשלח לעבוד בשדות, אך היה שוב עשה בעיות, בעיקר בגין עבירות קטנות הכרוכות בגניבה ושתייה.
ביוני 1829 נידון גולד על זיוף שטר, לשלוש שנים בתחנת העונשין של מקברי הארבור בחוף המערבי של טסמניה, אחת מתחנות העונשין הקשות ביותר הידועות לשמצה במושבה, השמורה בדרך כלל רק למורשעים הגרועים ביותר.
באותה תקופה הגישה היחידה לנמל מקבארי מהובארט הייתה בספינה סביב החופים הדרומיים והמערביים של טסמניה.
במהלך ההפלגה, מחצית מהמורשעים שהיו על סיפונה עשו מרד והשתלטו את הספינה.
גולד היה בין אלה ששמרו על נאמנות לצוות האוניה.
כתוצאה מכך, המושל הקל את עונשו וגולד הוצב כמשרת בבית המנתח הקולוניאלי ד"ר ג'יימס סקוט.
ג'יימס סקוט היה חוקר טבע חובב, והשתמש בכישרונותיו האמנותיים של גולד, כשהוא מצייר בצבעי מים צמחייה מקומית בסטנדרט טכני גבוה.
גולד עם זאת לא שינה את אופיו ונידון שוב לגירוש לנמל מקבארי בשנת 1832. בהתבסס על המוניטין שלו מימיו עם סקוט, גולד הוצב כמשרת בית להיסטוריון טבע חובב אחר, ד"ר ויליאם דה ליטל.
כאן המשיך בציוריו, והפיק בצבעי מים דגימות בוטניות, ציפורים, דגים, וחיי ים אחרים שנאספו מהחופים שמסביב.
עבודתו כללה גם רישומי נוף המספקים תובנות חשובות בנוגע ליישוב במקום.
נמל מקבארי נסגר בשנת 1833, ויחד עם האסירים האחרים שנותרו, גולד הועבר לתחנת מעצר של פורט ארתור בחוף הדרום-מזרחי של טסמניה.
לגולד הוענקה תעודת חופש מפורט פורט ארתור ב-25 ביוני 1835, ועבד זמן קצר אצל קברן בלאונססטון שבצפון טסמניה, לפני שחזר להובארט והתחתן עם אן ריינולדס בשנת 1836. בזמן שהוא המשיך ביצירותיו בעיקר טבע דומם, איכות העבודה השתנה, והוא התחיל להשתכר, וכן קיבל עונשי מאסר בגין גניבה.
גולד נפטר בביתו בהובארט ב-11 בדצמבר 1853.
עבודותיו של גולד נשמרות בגלריות רבות ברחבי אוסטרליה, וכן מוחזקות על ידי אספנים פרטיים.
המוזיאון והגלריה לאמנות המלכה ויקטוריה בלונססטון מחזיקים 177 מיצירותיו הבוטניות.
מספר עבודות, כולל דיוקן עצמי, תלויות במוזיאון הטסמני ובגלריה לאמנות בהובארט.
עבודתו מוחזקת בגלריה הלאומית של ויקטוריה במלבורן, ומוזיאון המורשת, בהובארט.
הספרייה הממלכתית של ניו סאות' ויילס מחזיקה נופים ברישומי שמן וצבעי מים של האבוריג'ינים הטסמניים.
בסביבות 1832, בתחנת העונשין של מקברי הארבור, גולד הפיק את רישומי הדגים המצוינים שלו, הידועה גם בשם ספר הדגים של גולד.
ספר הסקיצות כלל שלושים ושישה רישומים נפרדים בצבעי מים.
בעוד שרק שש מהיצירות הללו חתומות על ידי המחבר, ואף אחת מהן לא מתוארכת, כל העבודות מיוחסות לגולד.
ספר הסקיצות כולל רשימה ממוספרת של הדגים, עם שמות נפוצים שנכתבו בעיפרון.
ספר הסקיצות המקורי עם כריכת עור מוחזק כעת על ידי ספריית אולפורט והמוזיאון לאמנויות יפות, בספרייה הממלכתית של טסמניה; בשל גילו ומצבו הוא אינו זמין לגישה כללית, אולם גרסה דיגיטלית זמינה באינטרנט.
יצירה זו התפרסמה בתקופה האחרונה על ידי הסופר הטסמני ריצ'רד פלנגן, שזכה לשבחי הביקורת ופרס הסופרים של חבר העמים, על הרומן "ספר הדגים" של גולד משנת 2001: רומן בדיוני על חייו של גולד בארץ ואן דימן, שמתמקד בתקופתו בנמל מקבארי ועבודתו בספר סקיצות הדגים.
הספר כולל רפרודוקציה של ציור של גולד על הכריכה.
סופר טסמני אחר, ריצ'רד דייבי, משתמש גם בציור דרקון הים של גולד מתוך ספר הסקיצות של הדגים על עטיפת ספרו "קונספירציות באי שרה" משנת 2002, וכך גם גיליון המחקרים ההיסטוריים של טסמניה המוקדש ליצירתיות וחדשנות טסמנית.
באפריל 2011 הוכרז ספר הסקיצות המקורי של הדגים כמסמך בעל משמעות עולמית על ידי אונסק"ו.
ויליאם בל סקוט היה אמן סקוטי בצבעי שמן וצבעי מים ולעיתים גם בהדפסה.
הוא גם היה משורר ומורה לאמנות, והזיכרונות שלו שפורסמו לאחר מותו נותנים תמונה חיה של החיים במעגל האומנים הפרה-רפאליטים.
הוא היה קרוב במיוחד לדנטה גבריאל רוזטי.
הוא היה בין האמנים הבריטים הראשונים שתיארו בהרחבה את תהליכי המהפכה התעשייתית.
הוא חזר ללונדון, עבד במחלקת המדע והאמנות עד 1885.
הוא צייר מחזור של נושאים היסטוריים מעורבים בסצנות מהתעשייה המודרנית עבור וולינגטון הול בנורת'מברלנד.
הוא לא צייר דיוקנאות רבים, אך דיוקנו של חברו אלגרנון צ'ארלס סווינבורן הוא דמותו האיקונית של הסופר.
התחריטים שלו נועדו ברובם להמחשת ספריו.
הוא נולד באדינבורו - בנו של החרט רוברט סקוט (1777–1841),ואחיו היה הצייר ההיסטורי דייוויד סקוט (צייר).
כשהיה צעיר למד אמנות וסייע לאביו, ופרסם איורים במגזינים הסקוטיים.
בשנת 1837 נסע סקוט ללונדון.
שם הוא התפרסם כאמן והתמנה בשנת 1844 לאמן בית הספר הממשלתי לעיצוב בניוקאסל און טיין.
הוא מילא את התפקיד במשך עשרים שנה, ועבד בארגון הוראת אמנות במסגרת מחלקת המדע והאמנות.
בניוקאסל ביקר סקוט את משפחת רוזטי.
ג'ון פיני היה בין תלמידיו.
אחרי 1870 סקוט שהה הרבה בלונדון, שם קנה בית בצ'לסי, והוא היה ידיד אינטימי של דנטה גבריאל רוזטי ובאותה העת היה בסכסוך מתמשך עם ג'ון ראסקין.
הוא התפטר מהמינוי במחלקת המדע והאמנות בשנת 1885, ומאז ועד מותו עסק בעיקר בכתיבת זכרונותיו, "הערות אוטוביוגרפיות", שפורסמו לאחר מותו בשנת 1892.
בנוסף לציורי שמן, בל סקוט עשה עבודות דקורטיביות רבות, בעיקר באולם וולינגטון.
שם ליידי טרבליאן הזמינה אותו, לאחר שנתקלה בזיכרונותיו של אחיו דייוויד סקוט משנת 1850. הוא הפיק שמונה תמונות גדולות הממחישות את ההיסטוריה של נורת'ומבריה, עם דמויות בגודל טבעי, ונוספו להן שמונה עשר תמונות של "בלדת צ'יבי צ'ייס" בראשי הקשתות באולם.
עבור טירת פנקיל הוא עיצב סדרה דומה, הממחישה את קורותיו של ג'יימס הראשון באוטביוגרפיה מהמאה ה-15 .
שירתו של סקוט, שפרסם במרווחי זמן (בעיקר שירים, 1875, שאוירו על ידי תחריטים שלו ושל אלמה-טדמה), מזכירה את ויליאם בלייק והושפעה במידה ניכרת מרוזטי.
הוא גם כתב ביקורת אמנותית וספרותית.
בשנת 1839 נישא סקוט לטיטיה מרג'י נורקוי.
בשנת 1860, בל סקוט ביקר בטירת פנקיל והחל שם בקשר עם תלמידתו הציירת אליס בויד, קשר שנמשך עד מותו בפנקיל בשנת 1890.
אף שהיו לו נשואים אומללים, בל סקוט סירב לגרום לשערורייה על ידי עזיבת אשתו, ולכן חילק את חייו עם שתי הנשים, בין לונדון ובין טירת פנקיל.
ויליאם בזיוט היה צייר אמריקאי, שהושפע מהסוריאליזם ותרם לאקספרסיוניזם המופשט.
נולד וגדל בפיטסבורג, פנסילבניה והחל את הכשרתו הרשמית באמנות ב-1933 באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק, שם סיים את לימודיו ב-1936. הוא למד אצל צ'ארלס קורטני קארן, איבן אולינסקי, גיפורד ביל ולאון קרול.
בזיוט למד גם דרך פרויקט האמנות הפדרלי בשנים 1940-1938
בשנות הארבעים הוא התיידד עם אמנים רבים בקבוצה האקספרסיוניסטית המופשטת שהתהוותה.
אף שהוא התעניין גם בקבוצות האמנות פרימיטיבית ובאוטומטיזם, עבודתו תאמה יותר את הסוריאליזם האירופי.
בהמשך הקריירה שלו לימד רבות.
תערוכת היחיד הראשונה שלו הייתה בגלריה של פגי גוגנהיים ב-1944.
בשנת 1948, ויליאם בזיוט, מארק רותקו, רוברט מאת'רוול, בארנט ניומן ודייוויד הייר הקימו בית הספר לאמנים ברחוב 35 מזרח 8. שם ניתנו הרצאות בהשתתפות טובה והיו פתוחות לקהל, עם דוברים כמו ז'אן ארפ, ג'ון קייג' ואד ריינהרדט, אך בית הספר לאמנות נכשל כלכלית ונסגר באביב 1949.
מאוחר יותר לימד בבית הספר לאמנות במוזיאון ברוקלין, מרכז האמנות העם, המוזיאון לאמנות מודרנית, ובאוניברסיטת סיטי של ניו יורק, האנטר קולג' ואוניברסיטת ניו יורק במנהטן במהלך עשר השנים האחרונות שלו.
בזיוט ואשתו אתל, לה נישא ב-1941, חיו באזור מורנינגסייד הייטס בצפון מנהטן עד מותו מסרטן הריאות ביוני 1963, חמישה ימים לפני יום הולדתו ה-51.
במהלך חייו, הוא ואשתו חלקו אהבתם לאמנות ופיסול יווני עתיק, כמו גם לשירתו של שארל בודלר.
רבים מציוריו שואבים השראה משירתו של בודלר וכן מאמנות עתיקה.
כמה מיצירותיו המפורסמות נמצאות במוזיאון גוגנהיים בניו יורק.
ויליאם ג'ורג' בונין הידוע גם בתור רוצח הדרכים או רוצח הכביש המהיר, היה רוצח סדרתי ועבריין מין אמריקאי אשר אנס, עינה ורצח צעירים ונערים בין נובמבר 1968 ליוני 1980 בדרום קליפורניה.
אף על פי שהורשע רק בארבעה עשר רציחות הוא החשוד המרכזי בחמישה עשר מקרי רצח נוספים, ותואר על ידי התובע במשפטו כ"בן אדם הרשע ביותר שאי פעם דרך עלי האדמות".
בונין ריצה ארבע עשרה שנות מאסר באגף המוצאים להורג של בית הסוהר סן קוונטין לפני שהוצא להורג באמצעות זריקת רעל ב-1996.
הכינוי "רוצח הדרכים" נולד ממנהגו של בונין להשליך את גופות קורבנותיו לצד כבישים מהירים בדרום קליפורניה.
הוא חולק את התואר עם שני רוצחים סדרתיים נוספים שהיו פעילים באותם אזורים במהלך שנות השבעים, פטריק קירני ורנדי קראפט.
ויליאם ג'ורג' "ביל" בונין נולד בוילימנטיק, קונטיקט, ב-8 בינואר 1947, הבן השני מתוך שלושת ילדיהם של רוברט ואליס בונין.
שני הוריו היו אלכוהוליסטים, ואביו היה מהמר כפייתי אשר נהג להתעלל באשתו ובילדיו.
בונין ושני אחיו הוזנחו בצורה חמורה בילדותם, ופעמים רבות קיבלו אוכל ובגדים נקיים משכנים שנחלצו לעזרתם.
לעיתים קרובות הושארו השלושה אצל סבם, עבריין מין מורשע אשר התעלל מינית בבתו, אמו של בונין, ובנכדי.
ב-1953 שיכנה אליס בונין את ילדיה בבית יתומים בניסיון להגן עליהם מפני אביהם האלים.
בית היתומים היה ידוע לשמצה במשמעת הנוקשה שהשליט ובענישה הקשה בה דגל, ונהג לחנך את הילדים באמצעות הכאה קשה, התעללות גופנית והטבעה חלקית בכיורים מלאים במים.
אף על פי שבעתיד דיבר בונין בחופשיות על חוויות ילדותו, סירב להרחיב על זיכרונותיו ממוסד זה מעבר לכך שאמר כי הסכים לקיים מגע מיני עם גברים בוגרים ממנו רק אם הם קשרו את ידיו קודם לכן מאחורי גבו.
הוא נותר שם עד לגיל תשע, אז חזר לחיות עם הוריו במנספילד, קונטיקט.
בגיל עשר נעצר בגין גניבת לוחיות רישוי של רכב והושם במוסד לעבריינים צעירים.
במהלך שהותו שם עבר התעללות פיזית ומינית פעמים רבות מספור, לעיתים בידי היועץ הבכיר הממונה עליו.
ב-1961 נאלצו בני המשפחה לעבור לדאוני, לוס אנג'לס, לאחר שביתם עוקל.
מעט לאחר מכן מת אביו של בונין כתוצאה משחמת הכבד.
באותו הזמן הוא החל להטריד מינית את אחיו הצעיר וכן את ילדי השכנים.
רבים מילדים אלו, כולם צעירים ממנו, פותו להיכנס לביתו בהבטחה שיספק להם אלכוהול.
בנוסף לכך ידוע כי השתתף גם במספר מעשי שוד וגניבה.
בונין למד בבית ספר בצפון טורנס.
כנער מתבגר נטה להתבודד ומאוחר יותר אמר כי מעולם לא היו לו חברים ושתמיד הרגיש לא נוח בסביבת אנשים.
לאחר שנדחה והושפל בידי מספר נערות, תיאר את עצמו בפני מכריו כ"ילד של בית" שאינו מצליח להשתלב.
כמו כן התבייש לחייך בפני אנשים בשל שיניו העקומות.
אמו של בונין אמרה כי בינה לבין בנה התקיים ויכוח ארוך שנים בנוגע לנטיותיו ההומוסקסואליות.
זמן מה לאחר סיום לימודיו ב-1965 התארס בונין לאישה בשם סוזן, ככל הנראה בשל לחץ מצד אמו, אשר האמינה כי תהליך הנישואים ירפא את נטיותיו ההומוסקסואליות.
באותה שנה התגייס לחיל האוויר של ארצות הברית, ומאוחר יותר שירת במשך חמישה חודשים במלחמת וייטנאם כמקלען אוויר וצבר יותר משבע מאות שעות קרב ולחימה.
מאוחר יותר בחייו טען בונין שחוויותיו מהמלחמה לימדו אותו שחיי אדם מוערכים יתר על המידה.
באירוע אחד, כאשר היה נתון תחת אש אויב, סיכן את חייו בכדי להציל חייל פצוע מצוותו, ועל כך הוענקה לו מדליה.
הוא הודה שקיים יחסי מין בהסכמה הן עם נשים והן עם גברים בזמן שהותו בווייטנאם; כמו כן הודה שתקף מינית שני חיילים תחת איומי אקדח במהלך מתקפת טט.
בתום שלוש שנות שירות השתחרר בכבוד מחיל האוויר באוקטובר 1968. עם שחרורו חזר לדאוני בכדי לחיות עם אמו.
מיד לאחר מכן התחתן עם ארוסתו סוזן, ולשניים נולד ילד.
נישואיהם לא החזיקו זמן רב והם התגרשו.
ב-17 בנובמבר 1968, בגיל עשרים ואחת, תקף מינית נער צעיר.
במהלך ארבעת החודשים הבאים תקף מינית עוד שלושה צעירים בטווח הגילאים 12 עד 18. בכל אחד מהמקרים כבל את ידי הקורבן וביצע בו מעשי סדום כוחניים או מין אוראלי כפוי, ולעיתים גם התעללויות גופניות שונות שכללו הכאה באמצעות אלה ולחיצה על האשכים.
בראשית 1969 נעצר בונין בזמן שניסה לאזוק נער בן 16 שפיתה להיכנס לרכבו.
הוא הואשם בחמישה סעיפי חטיפה, ארבעה סעיפי ביצוע של מעשה סדום, סעיף אחד של ביצוע מין אוראלי ללא הסכמה, וסעיף נוסף של הטרדה מינית.
הוא הודה בחלק מהסעיפים ונשלח בינואר 1971 לבית החולים אטסכדרו לצורך קבלת טיפול.
במהלך שהותו בבית החולים היה נתון למספר בדיקות פסיכיאטריות אשר גילו שמנת המשכל שלו הייתה גבוהה מהממוצע עם ציון של 121. בנוסף הציג בונין סימפטומים המזוהים עם הפרעה דו-קוטבית.
כמו כן נחשף נזק שנגרם לקליפת המוח הקדם-מצחית שלו, דבר שעשוי היה לפגוע ביכולתו לרסן את דחפיו האלימים.
בדיקות גופניות גילו צלקות נרחבות על ראשו ועל ישבנו, אותן ככל הנראה רכש במהלך שהותו במוסד לעבריינים צעירים בקונטיקט, אם כי טען שאינו זוכר מקרי התעללות כלשהם מאז.
כעבור שנתיים נשלח לבית הסוהר לאחר שתקף מינית מטופלים והוגדר כלא מתאים לטיפול.
ב-11 ביוני 1974, שוחרר ממאסרו לאחר שרופאיו קבעו כי אינו מהווה עוד סכנה לבריאותם ולביטחונם של הסובבים אותו.
ב-8 בספטמבר 1974, שלושה חודשים לאחר שחרורו מהכלא, נתקל בונין בדייוויד אלן מקויקר, נער בן 14 שתפס טרמפים בגרדן גרוב, והציע להסיע אותו לבית הוריו בהנטינגטון ביץ'.
כשנכנס לרכבו שאל אותו בונין אם הוא הומוסקסואל ומקויקר ביקש ממנו לעצור.
בתגובה שלף בונין אקדח ונסע לשדה נטוש, שם ציווה עליו להתפשט, הכה, ואנס אותו.
לאחר מכן החל לחנוק את מקויקר עם חולצתו, אך משהחל הצעיר לצרוח עצר והתנצל.
הוא הסיע אותו לביתו ואמר לו "הייתי הורג אותך, אבל אני רוצה לחזור ולהשתמש בך שוב" ולפני שעזב אמר כבדרך אגב, "אנחנו עוד ניפגש".
מקויקר סיפר לאמו על מה שקרה והיא דיווחה על כך לרשויות.
בונין נעצר והואשם באונס ובביצוע מין אוראלי ללא הסכמה בקטין.
כמו כן הואשם בחטיפה שהתרחשה יומיים לפני תקיפתו של מקויקר, בה הציע לשלם לנער בן 15 לשכב עמו תמורת שלושים וחמישה דולרים, ומשסירב ניסה לדרוס אותו.
בונין הודה באשמה וב-31 בדצמבר 1975, נידון לתקופת מאסר של בין שנה עד לחמש עשרה שנים בבית הסוהר בסן לואיס אוביספו.
הוא שוחרר על תנאי ב-11 באוקטובר 1978.
עם שחרורו מהכלא עבר בונין לגור בבניין דירות בדאוני, לא הרחק מביתה של אמו, והחל לעבוד כנהג משאית עבור חברת שליחויות ממונטבלו.
הוא נודע בקרב הצעירים שגדלו בשכונה כאדם חברותי שקנה אלכוהול לנערים והרשה להם להתארח בדירתו.
כמו כן החל לצאת עם אישה צעירה, כך הודיע לשירות המבחן, אותה ליווה בימי ראשון לאנהיים, שם נהגו השניים להחליק על גלגיליות.
באותה תקופה פגש בונין לראשונה את אוורט פרייזר בן ה-43 שהיה שכנו.
הוא החל להשתתף בקביעות במסיבות שערך פרייזר בדירתו, דרכן הכיר את ורנון באטס בן ה-21 ואת ג'ורג' מילי בן ה-18. באטס עבד כפועל במפעל חרסינה וכקוסם במשרה חלקית, וגילה התעניינות רבה בתורת הנסתר.
מאוחר יותר טען כי הוקסם מבונין ובעת ובעונה אחת גם חשש ממנו מאוד, אך הודה שנהנה לצפות בו מתעלל בקורבנותיו.
מילי, אנאלפבת טקסני בעל מוגבלות שכלית קלה אשר התפרנס מעבודות כפיים שונות, השתתף באופן פעיל ברציחות שביצע בונין.
קורבנותיו של בונין היו בדרך כלל טרמפיסטים, ילדים ששבו מבית הספר, או גברים שעבדו בזנות, וטווח גילאיהם נע בן 12 ל-19. הם פותו להיכנס או שהוכנסו בכוח לרכב הואן מסוג פורד אקונוליין שהיה בבעלותו של בונין, שם הוכנעו ונקשרו באמצעות אזיקים או כבלים.
לאחר מכן הותקפו מינית ונאנסו, הוכו בצורה חמורה באזור הפנים, הראש והמפשעה, ועברו עינויים שונים לפני שנחנקו למוות באמצעות החולצות שלבשו.
חלק מהקורבנות נדקרו או הוכו למוות; אחד הקורבנות אולץ לשתות חומצת מימן כלורי.
שלושה קורבנות מתו לאחר שדוקרן קרח הוחדר לאוזניהם.
בניסיון להקטין את סיכוייו של קורבן פוטנציאלי לברוח מתוך הרכב, הסיר בונין את כל הידיות במושבי הנוסעים ובדלתות האחוריות ברכבו, והחביא חבלים, סכינים, כלי בית חדים ואמצעים אחרים במקומות אסטרטגיים.
הקורבנות נרצחו בדרך כלל בתוך הרכב בטרם הושלכו גופותיהם לצד כבישים מהירים שונים בקליפורניה או בתוך פחי זבל.
בונין נעזר באחד או יותר מארבעת שותפיו בשנים עשר מקרי רצח לפחות.
על פי עדותו של אחד מעורכי הדין אשר נכח במהלך מסירת הודאתו של בונין, רמת הברוטליות שכפה על קורבנותיו החמירה ככל שרצח יותר אנשים, בדומה לאדם המכור לסמים הדורש כמויות סם גדולות יותר ויותר בכדי להגיע לרמת אופוריה מספקת.
מאוחר יותר הדגיש בונין בפני הנוירולוגים שבדקו אותו כי חווה תחושת התרגשות אדירה בזמן שצד אחר קורבנותיו.
הרצח הראשון שבגינו הורשע בונין היה זה של תומאס גלן לנדגרן בן ה-13. לנדגרן נראה עוזב את בית הוריו בשכונת רסידה בעמק סן פרננדו ב-28 במאי 1979. נודע כי לפני חטיפתו סיפר לחבריו שאדם זר הציע להיפגש עמו באותו היום בסקייטפארק קרוב בכדי לצלמו למגזין סקייטבורד.
גופתו, לבושה בחולצה, נעליים וגרביים בלבד, נמצאה מאוחר יותר באגורה.
הנתיחה שלאחר המוות גילתה כי לנדגרן סורס ושגולגולתו רוסקה באמצעות אלה לאחר שהוכה בפניו ובראשו פעמים רבות.
גרונו שוסע, גופו נדקר ולבסוף מת כתוצאה מחניקה.
הג'ינס שלבש, יחד עם תחתוניו ואיבר מינו החתוך, נמצאו לצד גופתו.
באטס סייע לבונין ברצח זה וחשוד כי ליווה אותו בשמונה מקרים נוספים.
בונין נעצר בשנית לאחר שהטריד מינית נער בן 17 בדנה פוינט.
הפרת תנאי שחרורו המוקדם הייתה אמורה להשיב אותו למאסר אך הוא שוחרר בשל טעות אדמיניסטרטיבית.
פרייזר אסף אותו מבית הכלא במחוז אורנג' ומאוחר יותר נזכר שאמר לו בדרך לביתו, "אף אחד לא הולך להעיד עוד פעם.
זה לא הולך לקרות לי שוב".
ב-4 באוגוסט, כחודשיים לאחר מותו של לנדגרן, חטפו בונין ובאטס נער בן 17 בשם מארק שלטון לאחר שעזב את ביתו בווסמינסטר לכיוון בית הקולנוע ליד שדרות החוף.
צרחות נשמעו בסמוך לבית משפחת שלטון באותה שעה, דבר המעיד על כך כי ייתכן שנחטף בכוח.
השניים ביצעו בו מעשי סדום באמצעות חפצים שונים, ביניהם מקל ביליארד, מה שגרם לגופו להיכנס למצב של הלם ובסופו של דבר הוביל למותו.
ב-5 באוגוסט נתקלו בונין ובאטס במרקוס גראבס בן ה-17, סטודנט מגרמניה המערבית, בשעה שניסה לתפוס טרמפ.
לאחר שעלה לרכבם נקשר באמצעות כבלים וחוטי הצתה ונלקח לביתו של בונין, שם נאנס, הוכה ונדקר עשרות פעמים, לפני שגופתו הושלכה לנחל מליבו.
ב-27 באוגוסט חטפו בונין ובאטס את דונלד ריי היידן בן ה-15. הוא נראה לאחרונה בשדרות סנטה מוניקה בשעה 01:00 בלילה.
גופתו נמצאה על ידי פועלי בניין מאוחר יותר באותו הבוקר בתוך פח זבל ליד כביש ונטורה.
לפני שנחנק למוות הוא נקשר, הוכה בפניו, נאנס, ונדקר באזור צווארו ואיבר מינו.
סימנים על גופו העידו כי נעשו ניסיונות לחתוך את גרונו ואת אשכיו.
ב-9 בספטמבר פיתו בונין ובאטס את דייוויד לואיס מורילו בן ה-17 להיכנס לרכבם לאחר שנתקלו בו רוכב על אופניו לכיוון בית הקולנוע.
משנכנס פנימה נקשר, נאנס פעמים רבות וגולגולותו נופצה באמצעות מפתח גלגלים.
לבסוף נחנק למוות וגופתו הושלכה לתוך שיח קיסוס סמוך לכביש 101.
ב-17 בספטמבר נחטף רוברט כריסטופר וירוסטק בזמן שרכב על אופניו לכיוון המכולת.
גופתו נמצאה ב-27 בספטמבר סמוך לכביש בין עירוני.
לא ידוע על קורבנות רצח נוספים עד ל-1 בנובמבר, אז חטפו ורצחו בונין ובאטס צעיר לא מזוהה שגילו מוערך בין 19 ל-25 שנים.
קורבן זה הוכה נמרצות ונחנק למוות.
גופתו הושלכה לתוך תעלת ביוב סמוך לכביש מספר 69, מדרום לבייקרספילד.
אף על פי שמעולם לא זוהה, העריך בונין מאוחר יותר כי היה בן 23, והודה שהחדיר דוקרן קרח לתוך נחיריו ולתוך אוזנו לפני שרצח אותו.
כעבור ארבעה שבועות חטף בונין את פרנק דניס פוקס בן ה-17; גופתו נמצאה לאחר יומיים בסמוך לכביש מספר 74, ונשאה עליה סימני חבלה קשים באזור הפנים והראש, וכמו כן סימני קשירה במפרקים ובקרוסליים, מה שהעיד על כך שפוקס היה קשור בחוזקה לאורך כל משך העינויים.
עשרה ימים לאחר מותו של פוקס, ג'ון פרדריק קילפטריק בן ה-15 נעלם לאחר שיצא לבילוי עם חברים.
קליפטריק נחנק למוות לפני שגופתו הושלכה באזור מבודד בריאלטו.
הוא נמצא ב-13 בדצמבר, אך לא זוהה ונותר מוגדר כג'ון דואו עד ל-5 באוגוסט 1980.
ב-1 בינואר 1980, בונין הכה וחנק למוות את מייקל פרנסיס מקדונלד בן ה-16. גופתו נמצאה לבושה בביגוד מלא סמוך לכביש מספר 71 במערב סן ברנרדינו כיומיים לאחר הרצח, אך לא זוהתה עד ל-24 במרץ.
ב-3 בפברואר, נסע בונין מדאוני להוליווד בחברת חברו מיילי בן ה-18 במטרה לבצע רצח נוסף.
השניים מצאו את צ'ארלס מירנדה בן ה-15 בסמוך למועדון הלילה סטארווד, שם חיפש טרמפ.
לפי עדותו של מיילי, בונין ומירנדה החלו לקיים יחסי מין בהסכמה בתוך הרכב בזמן שהוא נהג, עד שבונין לחש באוזנו, "הילד הולך למות".
מירנדה הוכנע ונקשר בידי בונין, אשר שאל אותו כמה כסף הוא מחזיק עליו.
כשמירנדה השיב, "בערך שישה דולרים", ציווה בונין על מיילי להחרים את ארנקו, והחל לאנוס אותו.
מיילי ניסה להשתתף באונס, אך לא הצליח לשמור על זקפה.
בתסכולו, החל לדקור את מירנדה עם חפצים חדים לפני שהוא ובונין הכו אותו בצוותא.
לאחר מכן חנק אותו בונין למוות עם חולצתו בזמן שמיילי קפץ עם מלוא משקלו על חזהו.
גופתו הערומה הושלכה לתוך פח זבל בסמטה בלוס אנג'לס.
חמש דקות לאחר שנפטרו מגופתו של מירנדה, אמר בונין למיילי, "אני שוב פעם חרמן, בוא נלך למצוא עוד אחד".
כעבור כמה שעות הגיעו השניים להנטינגטון ביץ', שם נתקלו בג'יימס מקייב בן ה-12 מחכה בתחנת אוטובוס.
הוא פותה להיכנס לרכבם לאחר שהבטיחו לו כי ייקחו אותו לדיסנילנד.