tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפולמוס היה הן בהתייחסות אישית ללס ולצעדיו והן במישור האידאולוגי בדבר לקחי השואה והיחס של מדינת ישראל ואזרחיה לעם הגרמני ולגרמניה.
הראשון שפתח בכך היה הסופר יורם קניוק, שיצא במחצית השנייה של שנת 1983 לציריך וראיין את לס בביתו.
הראיון הארוך והמפורט התפרסם בשני המשכים בעיתון "מעריב" ב-26 באוגוסט וב-2 בספטמבר 1983. קניוק כתב כי בא לחפש תשובה למועקה שהתעוררה בו כשקרא בעיתון כי חוקרו הראשי של איכמן הסביר כי קיבל את האזרחות הגרמנית מפני שביקש להוכיח כי לא כל הגרמנים אשמים.
לס ניסה להסביר לקניוק בפגישתם את המניעים שהניעו אותו לקבל את האזרחות הגרמנית, אך קניוק, שהיה ממתנגדי הפיוס בין מדינת ישראל לגרמניה, לא השתכנע.
לדברי קניוק האמין לס כי אייכמן היה שטן ובכך, לדעת קניוק, הוא הפחית מאשמתו של עם הגרמני ו"הפך את הנאציזם למשחק מבוקר של כמה בני שטן, ולא של אומה מלומדת ונבונה המתקדמת ביותר בעולם של דאז, שיצאה להרוג מיליוני מקקים שקודם לכן חשבו שהם בני אדם".
לס האשים באוזני קניוק את הישראלים הרצים לקבל פנסיה גרמנית, בעוד שהוא עשה זאת מסיבות אידיאליסטיות ולקח את האזרחות הגרמנית מפני שרצה לסלוח בשם העם היהודי לגרמניה שאינה עוד מה שהייתה, לדבריו.
לס טען בפני קניוק כי הנאציזם היה כפייה, אבל לדידו של קניוק "מעולם לא נאנס עם בעונג ורצון גדולים יותר".
את האשם העיקרי לתופעה שלס מסמל מצא קניוק בדוד בן-גוריון, שרצה להבריא את העם מסיוטי השואה וסלח לגרמנים כדי לקבל את השילומים מגרמניה.
בסיכום שתי כתבותיו כתב קניוק:
כולנו בעצם סלחנו, אי הסליחה לא הייתה צריכה להיות פעולת נקם אלא פעולת טיהור פנימי......חנה ארנדט צדקה מאתנו.
האשמה מוטלת לא על איש אלא על אומה שהמציאה שיטה".
יורם קניוק שב ותיאר את פגישתו עם אבנר לס ואת תוכן שיחתם בספרו "הברלינאי האחרון", שיצא לאור בשנת 2004, והפעם בנימה הרבה יותר ביקורתית.
הוא ציטט את לס כאומר שאייכמן היה גאון, והביא את הדו-שיח הבא:
אתה מתאר לעצמך, אמר, מה זה להעביר שישה מיליון יהודים ברכבות ?
לס, איש משולל הומור לחלוטין, דיבר על אייכמן כמי שמדבר על אהבה נכזבת.
הוא תיאר אדם שהצליח לשנע – זו הייתה המילה שלו – שישה מיליון יהודים בלא שהרכבות הנושאות את היהודים תפרענה למאמץ המלחמתי."
וקניוק סיכם: "ניסיתי לפצח את חידתו של לס ונכשלתי".
להגנתו של לס, שנים רבות לאחר מותו, קם שרגא עילם עיתונאי חוקר המתגורר בשווייץ, המתמחה בחקר פרשות כלכליות ושירותים חשאיים מאז תקופת השואה.
בסיפור שפרסם אלישע פורת בשנת 2011 ב"אתר הקיבוצים" הוא תיאר סערה שהתחוללה באחד הקיבוצים בשנת 1965 כאשר אחד החברים, יליד גרמניה, ביקש לחדש את אזרחותו הגרמנית.
שרגא עילם הגיב באתר על הסיפור וכתב כי הסיפור מזכיר לו את כתבותיו של יורם קניוק על אבנר לס.
לדברי עילם: "קניוק תקף בגסות ובבורות רבות את לס בין השאר מכיוון שהלה "העז" לקבל אזרחות גרמנית.
לס היה לו ידע אישי שישנם גרמנים אחרים ולא רק נאצים ועוזריהם.
הוא האמין שקבלת האזרחות הגרמנית על ידו תתמוך בתהליך הנורמליזציה וגם פעל בכיוון זה."
הפולמוס נמשך; ב-25 באוגוסט 2012, בתוכניתו של משה טימור "שישי אישי", המשודרת בכל יום שישי מחצות ועד שלוש לפנות בוקר ברשת ב' של קול ישראל, התראיין רב-פקד רמי ברוקשטיין, האחראי על בית מורשת משטרת ישראל.
בראיון גינה הקצין את צעדיו של לס בירידתו מן הארץ ובקבלו את האזרחות הגרמנית.
הוא אמר כי אבנר לס "התאהב" באייכמן וציין כי לס עבר להתגורר בגרמניה.
באחת התוכניות הבאות התראיין שרגא עילם שבא לחלוק על הקצין.
עילם הדגיש כי לס לא היגר לגרמניה אלא עבר להתגורר בשווייץ עקב מחלת אשתו.
לדברי עילם חקר לס את אייכמן בשיטת "השוטר הטוב", התייחס אליו בהגינות וביחס קורקטי ולכן הצליח לדובב אותו.
לדבריו מכאן עד התאהבות באייכמן הדרך ארוכה.
לדעת עילם היה אבנר לס קשור לנוף מולדתו והאמין שיש גרמניה אחרת ושלא כל הגרמנים היו נאצים.
גרסתם והסברם של בני משפחתו של אבנר לס הובאו בכתבה נרחבת של העיתונאית ראומה זיסקינד, שהתפרסמה ב"מעריב" חודשיים לאחר פטירתו, ב-2 במרץ 1987. הכתבה התבססה על ראיון שערכה העיתונאית, עם פטירתו של לס, עם בתו המתגוררת בישראל.
הבת פתחה בהצהרה כי אביה מת בתחושה שעשו לו עוול.
לדבריה קיבל את המחווה הגרמנית להעניק לו את האזרחות מאחר שרצה להוכיח כי סלח לגרמנים שאשמתם רק בכך שהיו בניהם של רוצחים.
תמלילי חקירתו של אייכמן יצאו לאור באנגלית צרפתית וגרמנית בשם "אייכמן נחקר"
לדברי הבת סירבו הוצאות הספרים בישראל לפרסמם.
לדבריה רצה אביה לחלוק את חויותיו מהחקירה בפני הדור הצעיר הישראלי והאירופי והירצה עליהן בבתי ספר באירופה ובגרמניה, אבל בישראל משום מה לא רצו לשמוע אותו.
לדבריה גם ב"יד ושם" דחו אותו.
הסיבה לדבריה לכך שבתום שליחותו בפריז נשאר לס בציריך הייתה כי השתקע בשווייץ כדי להעניק טיפול רפואי מעולה לאשתו שהייתה נפגעת שיתוק ילדים.
בראיון העלתה הבת קטעי זכרונות ורשמים ששמעה מפי אביה על חקירת אייכמן ומשפטו.
בין היתר היא מצטטת את דברי האב על פגישתו הראשונה עם אייכמן:
"תגובתי הראשונה, כשהאסיר עמד מולנו בחולצה ובמכנסי חאקי, הייתה של אכזבה.
לא ידעתי עוד למה ציפיתי – אולי לסוג של נאצי שראינו בסרטים; גבוה, בלונדיני, עם עיניים כחולות וקווים חדים המביעים ארוגנטיות.
במקום זאת, עמד לפני אדם צנום, לא גבוה ממני, שנראה פשוט ורגיל.
החזות מאוד רגילה שלו אכזבה."
לס סיפר לבתו כי התלבט האם לקבל את תפקיד חוקרו של אייכמן וכי הדחף הראשון שלו היה לסרב וכי נתקף אימה מהמחשבה שעליו לשמוע את עדויות הזוועה.
אך לבסוף התגבר על הסלידה.
לדברי הבת היו לאביה רגעים בהם הרגיש שאינו יכול לשמוע עוד את מעשי הזוועה.
לס סיפר לבתו כי לא יכול היה לסבול את אטימותו הרגשית של אייכמן ותיאר מעמד אחד:
"חוסר הרגישות שלו בא לידי ביטוי בצורה בולטת יותר כשיום אחד שאל אותי האם יש לי אחים ואחיות ואם הורי עדיין בחיים.
סיפרתי לו כי אבי גורש למזרח על ידי הארגון שלו בינואר 1943, באחד מהטרנספורטים האחרונים מברלין.
אייכמן פתח עיניו לרוחה וצעק: 'הרי זה איום ונורא, אדוני הקצין זה נורא'."
במיוחד רגז לס, לדברי הבת, על ניסיונות החנופה של אייכמן.
פעם אחת הצביע אייכמן על דרגות הקצין של לס ואמר: "אדוני הסרן, כאשר אני מסתכל על סמל הדרגה, אני מבין שאתה ואני קולגות.
גם אני הייתי פעם שוטר." לס השיב לו: "אתה מעולם לא היית שוטר, אתה היית באס אס וב-אס דה."
חקירתו של אדולף אייכמן על ידי אבנר לס הועלתה פעמיים על מסך הקולנוע.
הסרט הראשון "אייכמן" משנת 2007 הוא סרט העלילתי באורך מלא.
הסרט שנוצר בהפקה משותפת בריטית-הונגרית, צולם בבודפשט והוא דובר אנגלית.
עלילת הסרט מבוססת על פרוטוקול החקירה שבוצעה על ידי לס והוא מתאר את מאבק המוחות שבין הנחקר לחוקרו.
את דמותו של לס מגלם השחקן האמריקאי טרוי גריטי .
הסרט השני, "לשכה 06", הוא סרט תעודה ישראלי שהופק בשנת 2013. הסרט באורך של 58 דקות בוים על ידי יואב הלוי.
הסרט מתאר את סיפורם האישי והקבוצתי של צוות החוקרים, על סערת הנפש שעברו מול ממדי וזוועות השואה שנגלו להם בחקירתם.
בסרט משולבות סצנות תיעודיות, חומרי ארכיון וסצנות משוחזרות.
בסרט שהופק לאחר שאבנר לס כבר לא היה בין החיים מסופר סיפורו באמצעות קטעי ארכיון וכן מפיו של בנו, אלון לס.
הסרט זכה בציון לשבח על מצוינות קולנועית בפסטיבל ירושלים לקולנוע 2013.
אבנר (נרי) ירקוני (נולד ב-18 בדצמבר 1957) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, שירת כטייס קרב (1977–2013) ועורך דין משנת 1991. בשנים 1995–1998 שימש פרקליט פיקוד המרכז ובשנים 1998–2001 שימש ראש מנהל התעופה האזרחית (רשות התעופה האזרחית).
אבנר (נרי) ירקוני נולד בקריית טבעון למשה (מוסה) ירקוני (1928–2018), יליד ירושלים, שלחם ונפצע כקצין במלחמת העצמאות, בקרבות על ירושלים, וליהודית ירקוני (ילידת 1927), ילידת ירושלים, שעבדה כאחות ב"הדסה הר הצופים" ושכלה אח יחיד () ובעל (), בקרבות על ירושלים.
ירקוני גדל והתחנך בנווה שאנן שבחיפה, וסיים את לימודיו במגמה הריאלית, במקביל ללימודי העשרה בטכניון.
בשנת 1976 התגייס לקורס טיס, אותו סיים כטייס קרב בשנת 1977 וכטייס סקייהוק.
שנה לאחר מכן הוסמך כטייס יירוט במטוס 'כפיר'.
בשנת 1982 חזר לשרת כטייס סקייהוק ומונה לסגן מפקד טייסת (סמ"ט ב').
במבצע שלום הגליל, בעודו סגן מפקד טייסת, לחם כמוביל רביעייה בתקיפת והשמדת מערך הטילים הסורי בבקעת הלבנון ב-9 ביוני 1982. בשנת 1983 מונה כמוביל רביעייה וסמ"ט ב' בטייסת 16-F.
בשנת 1987 השתחרר משירות קבע, והמשיך לשרת במילואים כמוביל רביעייה בטייסת F-16 עד שנת 2013, בכל המבצעים והפעילות המבצעית השוטפת, וביצע כ-100 גיחות בשטח אויב.
בשנים אלה הוא השלים 30 שנות טיסה מבצעית ב-F16, האחרונה שבהן מעל גיל 55 כמוביל.
בשנת 1990 סיים את לימודי התואר הראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב, בשנת 1991 הוסמך כעורך דין ובשנת 1993 סיים את לימודי התואר השני במשפטים, גם הוא באוניברסיטת תל אביב.
את ההתמחות ערך בפרקליטות הצבאית וניהל כתובע את התיק על ניסיון הרצח של עופר פעיל, ב"פרשת רמי דותן", בפרשת "רולטת הרשת", בתביעה בעקבות אסון צאלים ב', ב"פרשת יחידת דובדבן", ב"אסון הכבל" ועוד.
בשנת 1995 מונה כפרקליט פיקוד המרכז, תפקיד אותו מילא עד שנת 1998. בהמשך כיהן במינוי מיוחד של הרמטכ"ל כפרקליט צבאי בשרות המילואים.
בשנת 1998 מונה לראש מינהל התעופה האזרחית.
הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 2001. במסגרת תפקידו פעל רבות בהצלחה בהולנד, אל מול ועדת חקירה פרלמנטרית, לניקוי סופי של אל על וממשלת ישראל מכל חשד הנוגע לאסון ביילמר.
עם סיום תפקידו כראש מנהל התעופה האזרחית בשנת 2001, פתח משרד עורכי דין המתמחה בענייני תעופה.
ניהל תיקים משפטיים הנוגעים לזכויות טיס, פתיחת השמיים לתחרות, ומפגעי הרעש סביב נמל התעופה בן-גוריון וסגירתו בלילה להמראות.
ירקוני הוא חוקר תאונות מוסמך (משנת 1987), ובוגר השתלמות במשפט תעופתי בז'נבה (במרכז יאט"א, משנת 2000).
בנוסף עבד כטייס בואינג 747 (מטען) בחברת ק.א.ל., והוא פרשן ומרואיין בענייני תעופה ובפרט בענייני תאונות אוויריות.
נשוי לדלית עופר, ולהם שלושה ילדים.
בשנת 2015 אובחן כחולה דיסטוניה נדירה ביותר הממוקדת בשרירי הבטן (בעברית: פֶּרַע מֶתַח שְׁרִירִים, פֶּרַע מֶתַח.
הפרעה נוירולוגית-תנועתית), שהתפתחה עקב ריבוי הטיסות שעשה ב-F16 ב-G גבוה לאורך שנים.
לאחר שהיה מוגבל ביותר בתנועותיו במשך מספר שנים והוכר כנכה, הוא השתקם לאחר שהייה בת מספר חודשים בקוריאה הדרומית אצל נוירולוג המומחה בהפרעה זו וחזר לתפקד באופן מלא למרות המחלה (שאינה בת ריפוי).
אבנר מימון (נולד ב-1960 באופקים) שימש כמנכ"ל חברת בתי זיקוק לנפט בשנים 2018-2015. ביום 19 בנובמבר 2017 הוציאה בז"ן דיווח מיידי לבורסה בה היא מודיעה כי אבנר מימון התפטר מתפקידו וחדל מלכהן כמנכ"ל.
תוקף ההתפטרות מיום 28 בפברואר 2018.
אבנר גדל והתחנך באופקים, בתיכון למד בבית הספר אשל הנשיא, ושירת כפקח טיסה בחיל האוויר.
בעל תואר ראשון מאוניברסיטת בן-גוריון בחשבונאות וכלכלה ותואר שני בהנדסת תעשייה וניהול עם התמחות בניהול תעשייתי ובעל הסמכה כרואה חשבון.
בעברו מילא מימון שורה של תפקידים ניהוליים בכירים במפעלי ים המלח החברה בה צמח ובכימיקלים לישראל (חברה בת של החברה לישראל).
בין היתר שימש מימון כסמנכ"ל הכספים והכלכלה של מגזר הדשנים, משנה למנכ"ל ומנהל תפעול ראשי בכי"ל דשנים.
ובתפקידו האחרון כמנכ"ל כיל ישראל.
שימש בעבר כעמית וחבר הנהלה בעמותות: כפר רפאל, תיאטרון באר שבע ובית הגלגלים.
מימון נשוי ואב לשלושה ילדים, שני בנים ובת.
אבנר שמר (נולד ב-6 בנובמבר 1956) הוא רופא ישראלי, דרמטולוג בכיר ומומחה לרפואת עור ומין במרכז הרפואי שיבא תל השומר, פרופסור מן המניין במסלול הקליני באוניברסיטת תל אביב, מייסד ויו"ר החוג לדרמטו-מיקולוגיה ומחלות ציפורניים בישראל.
שמר שירת בצה"ל בתחילה בחיל השריון ולאחר מכן בחיל הרפואה, השתחרר כקצין בדרגת סרן.
בשנת 1987 סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת תל אביב.
את התמחותו ביצע במחלקת עור בבית החולים רמב"ם בחיפה, תחת ניהולה של פרופ' רחל פרידמן.
במהלך ההתמחות עסק במחקרים קליניים ומעבדתיים תוך התמקדות במחלות עור פטרייתיות בכלל, ובמחלות ציפורניים בפרט.
בתום תקופת ההתמחות, בשנת 1994, יצא להשתלמות בבית החולים Guy's Hospital בלונדון שם התמקצע במעבדה המיקולוגית ובמיומנויות הכוללות ביצוע משטחים ישירים ותרביות מדגימות עוריות.
לאחר שובו החל לעבוד כרופא מומחה בכיר במחלקת עור ומין במרכז הרפואי שיבא תל השומר, וכבוחן בבחינות ההסמכה של רופאים מתמחים לקבלת תואר מומחה למחלות עור ומין.
במקביל מנהל מרפאה פרטית בנתניה.
מתגורר בנתניה, נשוי ולו 6 ילדים.
שמר משמש כפרופסור מן המניין במסלול הקליני בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
כמו כן ייסד את החוג לדרמטו-מיקולוגיה ומחלות ציפורניים בישראל ומכהן כיושב הראש שלו.
החוג עוסק בחידושים הקשורים לשיטות מחקר, שיטות אבחון, טיפולים במחלות דרמטו-מיקולוגיות בשילוב עם מחלות אחרות, שימוש בטכניקות מתקדמות בביולוגיה מולקולארית.
שמר יוזם כנסים בנושא דרמטומיקולוגיה בישראל ובעולם ומרצה בכנסים לאומיים ובינלאומיים.
הוא יועץ דרמטולוגי לחברות הזנק בתחום הרפואה ואף עורך איתן מחקרים קליניים.
שמר פרסם מעל 100 מחקרים בסיסיים ועבודות קליניות כחוקר ראשי, או כשותף עם מומחים מקצועיים נוספים מתחום מחלות העור והציפורניים.
פעילותו האקדמית עוסקת במחקר בסיסי של מחלות עור פטרייתיות, מחלות ציפורניים שונות, מחלות עור דלקתיות כגון אטופיק דרמטיטיס, פסוריאזיס ואלופציה אראטה.
מחקריו מתמקדים בהבנת תהליכי מפתח במחלות הדלקתיות.
כמו כן עוסק שמר בכירורגיה של מחלות ציפורניים תוך התמקדות בטכניקות של דיגום המאפשרות אבחון מדויק, בהן מחלות ממאירות של יחידת הציפורן.
שמר משמש ככותב ועורך במספר מגזיני רפואה, בהם:
בנוסף, כתב מספר פרקים בתחום התמחותו בספרי לימוד אמריקאים:
רפואת העור – עובדות מול מיתוסים, 2003
ברבעון הראשון של 2025 מתעתדת לצאת לאור מהדורה מורחבת של ספרו "רפואת העור – עובדות מול מיתוסים".
באפריל 2020 מתעתד לצאת לאור ספרו הרביעי "מחלות ציפורניים".
אבנר נתניהו (נולד ב-10 באוקטובר 1994) הוא בן זקונים של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ורעייתו שרה.
במסגרת פעילותו המקצועית, עבד נתניהו בזרוע הייעוץ האסטרטגי של פירמת ראיית החשבון הבינלאומית PwC, ולאחר מכן מונה כעמית בכיר בקרן ההון-סיכון "Group 11" בניהולו של דובי פרנסס, תחת מיזם הטכנולוגיה הביטחונית של הקרן.
אבנר הוא אח ליאיר ואח למחצה לנועה, שנולדה לאביו מנישואיו הקודמים למיקי הרן.
ברוב תקופת הכהונה הראשונה של אביו גר עם אחיו יאיר אצל הורי אימו, חוה ושמואל בן ארצי.
אחר סיום לימודיו בבית ספר יסודי בגבעה הצרפתית התקבל למגמת התיאטרון בתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים.
בשנת 2010 זכה במקום הראשון בחידון התנ"ך הארצי לנוער לבתי הספר הממלכתיים ובחידון התנ"ך העולמי זכה במקום השלישי, כסגן שני לכלת התנ"ך.
אהבתו לתחום וידיעותיו הנרחבות בו מקושרות לרוב למורשת משפחת אימו, משפחת בן-ארצי, שכן סבו מצד אימו שמואל בן ארצי היה מורה ומחנך ידוע לתנ"ך ודודיו חגי בן-ארצי, מתניה בן ארצי ואמציה בן ארצי זכו אף הם במקומות גבוהים בחידון התנ"ך העולמי.
עשה שנת שירות בתנועת הצופים בתור מנהל סניף בבת ים.
בשנת 2014 התגייס לצה"ל ושירת בחיל האיסוף הקרבי.
במהלך טירונות היחידה בבסיס בדרום הארץ, נפצע באורח קל בפניו ונזקק לטיפול רפואי, אך חזר לשירות.
עם שחרורו משירות צבאי בשנת 2017 פנה ללימודים אקדמיים.
הוא למד באוניברסיטה העברית לימודי תואר ראשון בהיסטוריה ובארכאולוגיה, אותם סיים בהצלחה.
במהלך תקופה זו כסטודנט עבד לפרנסתו כמלצר בבית קפה ירושלמי, צעד שנתפס בציבור כניסיון לנהל חיים נורמטיביים ועצמאיים ככל הניתן.
בהמשך, סיים שנת לימודים אחת במסגרת תואר שני בהיסטוריה של המזרח הקרוב ובארכאולוגיה באוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 2018 הונפק לאבנר נתניהו דרכון דיפלומטי והוצמדה לו אבטחה צמודה מטעם היחידה הממלכתית לאבטחת אישים.
עלות האבטחה החודשית הוערכה בכ־100 עד 150 אלף ש"ח, וזאת בהתאם להחלטת ועדת השרים בראשות אביו, בנימין נתניהו.
סידורי האבטחה עוררו ביקורת ציבורית נוכח העלות הגבוהה והתקדים שנוצר, ועל רקע העובדה שבני משפחותיהם של ראשי ממשלה קודמים לא אובטחו כלל.
בהמשך, הועברה האחריות על אבטחת בני המשפחה לידי יחידה 730 של השב"כ, המיועדת לאבטחת סמלי שלטון בלבד.
מהלך זה תואר כהחלטה פוליטית שהתקבלה בניגוד לעמדת הדרגים המקצועיים.
לאורך כחמש שנים הסתכמו הוצאות המדינה על אבטחתו בכ־11.42 מיליון ש"ח, כאשר העלות השנתית נעה בין 2.3 ל־3.5 מיליון ש"ח.
באוקטובר 2019 אבנר נתניהו השתתף בשעשועון הטלוויזיה "המרדף" המשודר בתאגיד השידור הישראלי (כאן 11).
באותה שנה ביקש צו הרחקה נגד עו"ד ברק כהן, לאחר שזה הטריד אותו במסעדה בתל אביב.
בית משפט השלום בתל אביב קיבל את בקשתו ואישר צו הרחקה למשך חצי שנה.
בניגוד לאחיו יאיר, ולמעורבותו הבולטת של אביו בזירה התקשורתית, אבנר נתניהו מקפיד לרוב לשמור על פרופיל ציבורי נמוך ולהימנע מהתבטאויות פוליטיות פומביות.
עם זאת, במשך השנים פרסם מספר קטן של הודעות ברשתות החברתיות בהן הביע תמיכה פוליטית באביו, ותקף את יריביו הפוליטיים, לעיתים באופן בוטה.
במהלך הבחירות לכנסת העשרים וארבע פרסם סרטון בו קרא להצביע לאביו.
בינואר 2021 התפרסמה הקלטת שיעור ב"זום" בחוג למדע המדינה באוניברסיטה העברית שעסק בניתוח ממשלות נתניהו.
בקורס למדה בת זוגו דאז, נוי בר ובמהלכו, הצטרף אבנר לדיון שעסק בשריונים במפלגות, אותו העבירה ד"ר גייל טלשיר, אף שאינו נמנה עם תלמידי הקורס.
הוא מתח ביקורת על פוליטיקאים שמפרקים ומקימים מפלגות כדי לשפר את מיקומם ברשימות, תוך שימוש בשפה בוטה כלפי יזהר שי וניתוח מהלכים של בוגי יעלון ורון חולדאי.
לקראת נסיעתו ללימודים באנגליה, ומטעמי ביטחון, שינה נתניהו את שמו ל"אבי סגל", על שם משפחתה של סבתו צילה.
תחת זהות זו אף רכש דירה באנגליה.
כתבת כלכליסט הוסרה על ידי הצנזורה בישראל באופן זמני.
לקראת סוף שנת 2025 העמיד למכירה את הדירה שרכש.
לאחר פרוץ מלחמת "חרבות ברזל" שב לישראל.
לדבריו אביו, אבנר גויס בצו 8 עם פרוץ המלחמה.
נתניהו עבד במשך כשנה וחצי בחברת "", גוף הייעוץ של פירמת רואי החשבון PwC.
ביולי 2025 דווח כי הצטרף לקרן ההון-סיכון "Group 11" בניהולו של דובי פרנסס, ומונה לתפקיד עמית בכיר במיזם הטכנולוגיה הביטחונית של הקרן, המכונה "Umbrella Corporation".
הוא התארס פעמיים, ושני האירוסים בוטלו.
לאחר ביטול אירוסיו לנוי בר ב־2022, התארס אבנר לעמית ירדני ב־2024. חתונה זו נדחתה שוב ושוב על רקע נסיבות ביטחוניות ומחאות, ולבסוף הסתיימה בפרידתם בשנת 2025. בעבר התגורר בדירה בהרצליה ובדירה בירושלים.
בחייו האישיים, אבנר ידוע כחובב בעלי חיים, והיה קשור מאוד לכלבת המשפחה המנוחה, קאיה.
הוא יזם את האימוץ שלה לאחד שעמדה בפני הרדמה.
בפברואר 2018 קטע את הטיול הגדול שלו באוסטרליה ובניו זילנד כדי לשהות לצדה ברגעיה האחרונים.
בשנת 2020 אימץ גורת כלבים מסוג אקיטה העונה לשם נרה.
אבנר חובב כדורגל ואוהד את מועדון בית"ר ירושלים.
בשנת 2022 השתתף בהקמתה מחדש של עמותת אוהדי בית"ר ירושלים.
אבנר יאור (נולד ב-8 במרץ 1971) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל ישראלי.
יאור נחשב לאחד המאמנים הבכירים בישראל ואימן במרבית שנותיו בליגת העל ובליגה הלאומית.
בליגת העל הוביל את קבוצות הפועל גלבוע/עפולה ועירוני רמת גן למעמד חצי גמר גביע המדינה בשנים 2006/7 ו-2007/8. בליגה הלאומית הוביל את הפועל גלבוע/עפולה לעליה לליגת העל בעונת 2005/6. בעונת 2015/16 זכה באליפות הליגה הארצית ועליה לליגה הלאומית עם מכבי רחובות.
ב־6 שנותיו כמאמן בליגה הלאומית הוכתר 3 פעמים כמאמן העונה: הפועל גלבוע/עפולה (2005/6), מכבי רחובות (2017/18), עירוני רעננה (2018/19).
יאור גדל בקיבוץ כפר בלום, הוא התחנך בבית הספר עמק החולה וסיים את לימודי התיכון בבית הספר משגב.
בעל תואר ראשון B.A במינהל עסקים מאוניברסיטת Thames Valley University, לונדון.
שיחק כדורסל מגיל הקט-סל ועד גילאי הנוער במחלקת הנוער של מועדון הפועל גליל עליון.
בנעוריו, שיחק בהפועל נהריה אצל המאמן איתן ויינרייך.
בגיל 18 עלה לשחק בקבוצה הבוגרת ובמהלך 4 שנותיו כרכז מחליף, זכה עימה בגביע המדינה (1992/91) ובאליפות המדינה ההיסטורית (1993/92) אשר במהלכה הדיחה בדרך לאליפות את מכבי תל אביב.
בנוסף הגיע עם המועדון באותה עונה למעמד חצי גמר גביע אירופה למחזיקות גביע שם הודחה על ידי אפס פילזן הטורקית.
בשנים שלאחר מכן שיחק בעירוני נהריה, מכבי חיפה, ובמכבי דרום/קריית גת.
ב־1997 פרש ממשחק והחל בקריירת האימון.
יאור החל את קריירת האימון במכבי ראשון לציון בשנת 1997, במשך 6 שנים אימן במחלקת הנוער של המועדון ושימש כעוזר מאמן בקבוצת הבוגרים בליגת העל (2002-1999).
בהמשך מונה לעוזר מאמן תחת שרון דרוקר בהפועל גליל עליון (2002).
הצמד המשיך לאימון הפועל ירושלים בשנים 2005-2003. בשנת 2004 היה יאור שותף לעונה היסטורית שבה זכתה ירושלים בגביע יול"ב קאפ לאחר שניצחה בגמר את ריאל מדריד.
ב-2005 התמנה למאמן של עפולה/גלבוע בליגה הלאומית.
בתום העונה שבה נבחר למאמן העונה, הוביל אותה למקום ה-1 ולעלייה לליגת העל.
בשנת 2006 חזר יאור לעבוד תחת שרון דרוקר בקבוצת ריטאס וילנה.
ב-2007 שב לישראל והתמנה לראשונה כמאמן ראשי בליגת העל, כמאמן עירוני רמת-גן.
במהלך העונה הצליח להוביל את המועדון למעמד חצי גמר גביע המדינה.
זאת הייתה הפעם האחרונה שהמועדון הצליח להגיע להישג זה.
בעונת 2007/8 שב יאור לעמדת המאמן של הפועל עפולה/גלבוע הפעם כאשר הקבוצה בליגת העל.
בתום עונה רבת תהפוכות ואף על פי שהקבוצה הגיעה למעמד חצי גמר הגביע, ירדה הקבוצה בסוף העונה לליגה הלאומית.
בעונת 2008/9 שימש עוזר מאמן באליצור אשקלון ובעונה שלאחר מכן שימש עוזר מאמן בהפועל חולון.
בשנים 2011–2013 אימן שוב את עפולה/גלבוע בליגה הלאומית ובשתי העונות הוביל אותה לרבע גמר הפלייאוף.
בשנת 2015 התמנה למאמן מכבי רחובות מהליגה הארצית אותה הוליך בתום העונה בחזרה לליגה הלאומית לראשונה לאחר 18 שנים.
בשתי העונות הבאות המשיך לאמן את מכבי רחובות והוביל את המועדון לרבע גמר וחצי גמר הפלייאוף בהתאמה.
בעונתו האחרונה במועדון זכה בתואר מאמן העונה של הליגה הלאומית.
בעונת 2018/19 התמנה למאמן עירוני רעננה מהליגה הלאומית.
הקבוצה הצעירה כללה בין השאר את שחקני העתודה הצעירים גיל בני ומייקל בריסקר ביחד עם הזר ג'ארמר גאלי.
בתום העונה הסדירה, הקבוצה סיימה במקום ה-1 עם 22 ניצחונות ו-4 הפסדים.
הקבוצה הגיעה עד שלב חצי גמר הפלייאוף שם הודחה על ידי מכבי חיפה שעלתה בתום העונה לליגת העל.
גם בעונה זו נבחר יאור למאמן העונה בליגה הלאומית, הייתה זו הפעם השלישית מתוך שש עונות אימון בליגה.
בתחילת עונת 2019/20 החליט יאור כי הוא מעוניין להקדיש את מרבית זמנו לעיסוקיו המשפחתיים והודיע על סיום תפקידו ברעננה.
יאור מתגורר בקיבוץ המעפיל עם אשתו ליאת ושלושת ילדיהם.
הוא נכד למשה ומינה יאור ממקימי הקיבוץ כפר בלום.
אביו דב שימש כסגן ראש המועצה האזורית גליל עליון ויושב ראש מועדון הכדורסל הפועל גליל עליון בשנות השמונים.
אחיינו רון קופר, משחק כרכז בגלבוע/גליל בליגת העל.
אבנר שץ (נולד ב-1959) הוא סופר ומשורר ישראלי.
נולד בקריית ים, בוגר בית הספר לקציני ים עכו במגמת שיט, ואת שירותו הצבאי עשה בחיל הים כמפקד ספינת סיור "יתוש" בימת ברדוויל ובים המלח.
למד לתואר ראשון במזרחנות באוניברסיטת חיפה ואחר כך התחיל לעבוד כמדריך נוער בעפולה וגר במגדל העמק.
עובד בחברת צים החל מ-1989, במשך שנים רבות ונחשב למומחה בהיסטוריה של הספנות באופן כללי וההיסטוריה של הספנות בישראל בפרט.
החל את כתיבתו הספרותית כאשר פרסם סיפור קצר בשם "תאנים" שזכה במקום השלישי ב"תחרות הסיפור הקצר" של עיתון "הארץ" בשנת 1989. כותב רשימות וסקירות ספרים במדור תרבות וספרות של "הארץ", ובעיתון "ידיעות אחרונות" ובכתבי-עת ספרותיים שונים.
בשנת 2002, היה סופר אורח במרכז אוקספורד ללימודי עברית ויהדות, באוניברסיטת אוקספורד.
מתגורר בחיפה, נשוי ואב לשניים.
מעגלים מודפסים קובץ סיפורים, ירושלים: כתר, 1994
לשוט אל השקיעה, תל אביב: זמורה-ביתן, 1998
הלה ודג-הגרב, תל אביב: ידיעות אחרונות: ספרי חמד, 2005
גברים לבנים מתים: פרשיות נעלמות, תל אביב: לוקוס הוצאה לאור, 2016
אבנר ישר (נולד ב-13 ביוני 1956) הוא אדריכל ישראלי והבעלים של משרד ישר אדריכלים.
אבנר הוא בנם של רמה סמסונוב, זמרת אופרה, מורה בבית הספר "בית צבי" ובעלת התואר "יקירת העיר תל אביב", והאדריכל יצחק ישר, זוכה פרסי רוקח ורכטר, שתכנן בנייני ציבור רבים בישראל כדוגמת "מוזיאון תל אביב", בניין מקסיקו באוניברסיטת תל אביב, מגדלי דוד וקניון "דיזנגוף סנטר".
בסוף שנות ה-70 החל אבנר ללמוד באוניברסיטת תל אביב פסיכולוגיה ופילוסופיה.
טרם סיים את לימודי התואר, עבר ב-1980 ללמוד אדריכלות באקדמיית בצלאל בירושלים.
לאחר ארבע שנים המשיך ללימודים בטכניון בחיפה, שם סיים את לימודיו בשנת 1986. כבר במהלך שנות לימודיו, החל אבנר לעבוד עם אביו במשרדו.
החל משנת 1997 אבנר ישר הוא האדריכל הראשי ובעליו של משרד "ישר אדריכלים".
בשנת 2002 אושרה התוכנית של שכונת פארק צמרת בתל אביב אותה תכנן משרדו של אבנר ישר.
בשכונה זו תכנן אבנר גם ארבעה בניינים רבי קומות: One Tower, W Tower, W Prime ומגדל ROM הגבוה בשכונה.
בשנת 2009, זכה ישר בתחרות לתכנון בניין הרשות לפיתוח המטרופולין של העיר היידראבאד שבהודו, לאחר שגבר על כ-10 משרדים הודים ובינלאומיים כאחד.
אל גמר התחרות הגיעו כ-4 משרדים, מהם נבחר הפרויקט של ישר.
בשנת 2011, היה אבנר לאדריכל הישראלי הראשון אשר שניים מהבניינים שבתכנונו נכללו בתחרות הבינ"ל לגורדי שחקים - CTBUH.
בשנת 2014 לימד אבנר בפקולטה לאדריכלות באוניברסיטת תל אביב.
באותה שנה פרסם אבנר מחקר על העיר תל אביב הבוחן את הרצף העירוני בין חלקי העיר.
במחקר זה הציע אבנר ליצור צירים ראשיים בעיר אשר יישאו שם אחד, כמו גם לבנות גשרים נוספים מעל לנתיבי איילון אשר יחברו את חלקי העיר המנותקים ממזרח ומערב..
בשנת 2018 זכה משרדו של אבנר בשני פרסים ראשונים בטקס מצוינות ב"ענף הבניה והתשתיות": בקטגוריית "מתחם מגורים יוקרתי" לפרויקט שוק בצלאל בתל אביב, ובקטגוריית "בנייני משרדים" לפרויקט "בית ויתניה-פדקו בהרצליה".
בשנת 2021, בניין ToHA שתוכנן על ידי רון ארד ואבנר ישרזכה בפרס "בניין המשרדים הטוב בעולם" (Best Tall Office Building), וכן בפרס "גורד השחקים הטוב ביותר במזרח התיכון ואפריקה" (Best Tall Building Middle East and Africa), במסגרת התחרות השנתית של ארגון CTBUH (Council on Tall Buildings and Urban Habitat).
ישר פיתח גם תוכנית אב בעלת אופי של עירוב שימושים למתחם "יוספטל" בחולון ותוכנית פינוי בינוי בפינת הרחובות דפנה וארלוזורוב שבתל אביב.
בשנת 1983 נישא למיכל בהיר ולהם שלושה ילדים.
בשנת 2010 נישא בשנית עם השחקנית והבמאית רונית אלקבץ, ובשנת 2012 נולדו להם תאומים.
בשנת 2016 נפטרה אלקבץ לאחר מלחמה ממושכת במחלת הסרטן.
בשנת 2020 נישא בשלישית לאדריכלית עדי עיני.
בשנת 2021 נולד בנם הבכור של הזוג וב-2023 בנם השני.
בשנת 2013, לאחר מות אביו, יזם אבנר את פרויקט "סדנת ישר" וכן את פרס "יצחק ישר" בשיתוף עם המחלקה לאדריכלות באוניברסיטת תל אביב.
פרס ישר הוא פרס כספי המוענק לבוגר/ת החוג לאדריכלות אשר הצטיין/נה בתכנון פרויקט הגמר.
בשנת 2017, לאחר מותה של אשתו רונית אלקבץ, יזם אבנר בשיתוף עם אחיה שלומי אלקבץ את מלגת "ללא פחד" על שם רונית.
מלגה זו אשר נתמכת גם במכללת ספיר וכן גופי קולנוע נוספים, מעניקה מימון כספי ליוצרים נועזים בתחום הקולנוע.
בשנת 2019 הושלמה בנייתו של מרכז התמיכה בחולי סרטן ע"ש מוטי זיסר בעיר פתח תקווה אשר תוכננה על ידי ישר.
המרכז כולו תוכנן ובנייתו לוותה במשך עשור בהתנדבותו המלאה של ישר.
+שנהשם הפרויקטמיקום2002בפרויקט פארק צמרת - One Tower, W Tower, W Prime ומגדל ROM הגבוה בשכונה.תל אביב 2008מגדל רוטשילד 1תל אביב 2009בניין הרשות לפיתוח המטרופוליןהיידראבאד, הודו2010מתחם שוק בצלאלתל אביב 2011מגדל ליברתל אביב2015מגדל השוק הסיטונאיתל אביב2015תוכנית פינוי בינוי בפינת הרחובות דפנה וארלוזורובתל אביב2017מגדלי תוצרת הארץ (TOHA) בשיתוף עם רון ארד.
שזכו בפרס מטעם CBTUHתל אביב2018מתחם שוק העלייהתל אביב2019מגדל 120. המתוכנן להיות הגבוה בישראל.
אבנר עורקבי (כ"ט בתשרי ה'תש"ך – ו' באלול ה'תשפ"א; 31 באוקטובר 1959 – 14 באוגוסט 2021) היה פעיל חברתי לקידום זכויות הנכים בישראל, ויו"ר עמותת אהב"ה אותה הקים.
נולד בשנת ה'תש"ך (1959) לשלמה ויונה עורקבי.
בשנת ה'תשמ"ה (1985) נפגע אבנר בתאונת עבודה, כשמלגזה התהפכה על גבו ושברה חוליות בגבו ואת צלעות בית החזה.
אבנר אושפז במרכז השיקום בית לוינשטיין ושוחרר בשנת ה'תשנ"ד (1994) כאדם בעל מוגבלות, מוכר כנכה תאונת עבודה, והתנייד בעזרת כיסא גלגלים.
בו' באלול ה'תשפ"א (14 באוגוסט 2021) נפטר אבנר ממחלת הקורונה.
אבנר שוחרר ממרכז השיקום בשנת ה'תשנ"ד (1994), ללא זכאות לקצבת נכות.
עקב כך החל אבנר במאבק על הוצאת הוועדות הרפואיות מהמוסד לביטוח לאומי באמצעות שביתת שבת מול בית שרת הרווחה, אורה נמיר.
מאז היה אבנר פעיל בנושא זכויות הנכים והחקיקה בכנסת.
אבנר היה מקבל פניות מנכים שלא קיבלו את הזכויות המגיעות להם, ונלחם למענם.
בשנת ה'תשס"ח (2008) ייסד אבנר את עמותת אהב"ה – ארגון הנכים בישראל המיוחד, שמטרתה: .
אבנר שימוש כיו"ר העמותה עד פטירתו, ושם דגש על נושא הנכות בקרב ילדים.
בנוסף לפעילותו בארגון אהב"ה אבנר ניהל ארגון "תהילים לילדים" בשכונת מגוריו רמת עמידר ברמת גן.
בשנת ה'תשע"ט (2019) התמודד לכנסת ה-21 במקום הרביעי ברשימת יחד בראשות אלי ישי.
אבנר שחף (נולד ב-25 בספטמבר 1972) הוא צלם קולנוע ישראלי וחבר האקדמיה האמריקאית לקולנוע.
שחף נולד בתל אביב וגדל ברמת השרון, האמצעי מבין שלושה אחים.
בשנת 2011 צילם את הווידאו ארט "Hillarious" עבור האמן רועי רוזן ואת הסרט הקצר "צא" שזכה בפסטיבל ונציה גם הוא בבימוי רועי רוזן.
בשנת 2012 צילם את הסרט "שומרי הסף" בבימויו של דרור מורה, הסרט זכה בפרסים רבים ובין היתר היה מועמד לפרס האוסקר האמריקאי בקטגוריית הסרט התיעודי.
בשנת 2015 צילם את הסרט "Censored voices" אותו ביימה מור לושי, הסרט זכה בפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע ומאוחר יותר היה מועמד לפרס חבר השופטים בפסטיבל Sundance.
בשנת 2016 צילם את הסרט "Zero days" אותו ביים אלכס גיבני, את הסרט התיעודי הקצר "אל תקרא לי חמוד" אותו ביימה ג'ולי שלז ואת הסרט "Sacred" שנבחר להצגה ב"Doc NYC" וב"IDFA 2016".
בשנת 2017 צילם את הסרט "Muhi: Generally Temporary" ואת הסרט "סלאח: פה זה ארץ ישראל" שזכה בפרס בימוי ותחקיר בפסטיבל דוקאביב.
בשנת 2018 צילם את הסרט "יומני אוסלו" שהיה מועמד לפרס אמי, את הסרט "Avenging Evil", את הסרט "Army of lovers in the holy land" ואת הסרט "שאלות אישיות".
בשנת 2019 צילם את הסדרה הקצרה "Transkids", את הסרט "לתפוס את יהושע" ואת הסדרה "The devil next door" בבימויים של יוסי בלוך ודניאל סיוון ששודרה בNetflix.
בשנת 2020 צילם את הסרט "אולמרט האיש שרצה יותר מדי", את הסרט "Kings of Capitol Hill" ואת הסרט "רצח בקולנוע צפון".
בשנת 2021 צילם את הסדרה הקצרה "אויבים", את הסרט "Blue box", את הסרט "Dirty tricks", את הסרט "המלחמה האחרונה של נלסון", את הסרט "The reason why", את הסרט "הפרק האחרון של א"ב יהושע", את הסרט "Schoolyard#" שזכה בציון לשבח בפסטיבל הסרטים של ירושלים ואת סדרת הדרמה "החנות שיש בה הכל".
בשנת 2023 לקח חלק בפרויקט התיעודי "באין מדינה יש אזרחים" ששודר בכאן 11, וצילם עבורו שלושה סרטים קצרים: סוף המסיבה, חמ"ל נעמה ושטחים פתוחים.
בנוסף ב-2023, צילם את הסרט "Mourning in Lod" ואת הסרט "האסיר X" שניהם בבימויה של הילה מדליה ואת הסרט "שריף שנטי: תיק רצח" בבימוי אבידע ליבני.
בשנת 2024 צילם את הסדרה "שבויים" בבימוי דוקי דרור, את הסרט "מבוקש: רוני קלדרון" בבימויים של הילה מדליה וארז לאופר ואת הסרט "מוות באום אל חיראן" בבימויו של דורון ג'רסי.
בנוסף בשנת 2024 צילם גם את הסרט "תיקי ביבי" (באנגלית "The Bibi files") בבימויה של אלכסיס בלום.
הסרט עורר עניין רב ואף נתון לסוגיה משפטית בשל ניסיונו של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לעצור את הפצתו.
בשנת 2025 צילם את הסרט הדוקומנטרי הקצר "Tounge behind teeth" בבימויה של אירה אדוארדובנה שזכה בפסטיבל הסרטים של ירושלים.
בנוסף ב2025 צילם את הסרט "הסתגלות לאפלה" בבימויו של שי פוגלמן ואת הסדרה "לנסקי הגאנגסטר הציוני" בבימויו של אבי מרזוק, אשר הוקרנו שניהם בפסטיבל דוקאביב.
ב2025 צילם גם את הסדרה "Meshi Zahav" בבימויה של שרון יעיש אשר משודרת בנטפליקס.
בנוסף, צילם והיה מפיק שותף בסרט הקצר "Children No More: Were and are Gone" בבמויה של הילה מדליה.
הסרט מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הדוקומנטרי הקצר.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2024צילום בסדרה תיעודיתאויביםשבויים
אבנר קלמר (נולד ב-19 באוגוסט 1979) הוא כנר, מלחין, מעבד ומתזמר ישראלי.
קלמר נולד בבארי, למימי ועמרי קלמר.
לאחר שירותו הצבאי למד הלחנה ועיבוד ברימון בית ספר למוסיקה והמשיך לתואר בג'אז באקדמיה למוסיקה ולמחול על שם רובין בירושלים.
קלמר החל לנגן בכינור עם אריק ברמן ב-2005, והמשיך לנגן באלבומיו ובהופעותיו מאז ועד היום.
ב-2008 החל להופיע בלהקות ליווי רבות הן ככנר סולן והן כחלק מרביעיות מיתרים, בין השאר עם קרן פלס, אייל גולן, שלומי שבן, קרן אן, אלון אולארצ'יק, ועוד.
ב-2009 כתב את כל עיבודי המיתרים באלבומי הבכורה של רוני אלטר, עינב ג'קסון כהן, אלבומו השני של אריק ברמן, ואת עיבודי התזמורת באלבום הבכורה של השחקנית הצרפתייה עמנואל סניה.
כמו כן ניגן וכתב את עיבודי המיתרים (יחד עם מאיה בלזיצמן ודני סנדרסון) לאלבום לא יפריד דבר של דני סנדרסון.
ב-2010 החל להקליט ולהופיע עם אלון עדר ולהקה, הפעילים עד היום, הצטרף ללהקה הקבועה של שולי רנד והמשיך להופיע איתו עד 2016.
כתב את עיבודי המיתרים בסיבוב ההופעות של אתניקס ב-2011 והשתתף בו.
קלמר היה שותף ליצירת המופע הקומי-מוזיקלי alt-shift של עידן אלתרמן וחברים שרץ עד היום.
עיבד וניגן באלבום "101" של קרן אן.
הקליט בין השאר לאלבומים "אתה נמצא כאן" של ברי סחרוף ו"הכל שקוף" של לי גאון איתה ניגן גם בהופעות.
בדצמבר 2011 יצא האלבום אלון עדר ולהקה בו היה שותף מלא לכל העיבודים, ניגן בכל כלי המיתר ושר קולות.
ב-2013 הצטרף ללהקת הליווי של אריאל זילבר בה ניגן ברצף כעשור עד 2023, וכנגן קבוע להופעותיה של קרן פלס, איתה מנגן עד היום.
באותה שנה גם כתב את עיבודי המיתרים (ביחד עם תום מאירה ארמוני) וניגן באלבום הבכורה של החצר האחורית.
ב-2014 הקליט, בין השאר, לאלבומים "gold shadow" של אסף אבידן, "כל הדברים היפים באמת" של דניאלה ספקטור (גם עיבד ביחד עם ספקטור), סיכום החיים עד עכשיו של אלון עדר ולהקה (חבר להקה, עיבודים, כינור, פסנתר ושירה).
ניגן במופע המחווה לאריק איינשטיין בפארק הירקון במלאת שנה למותו.
ב-2015 הצטרף ללהקת ערפדי הרגטיים שהקימו ימי ויסלר, ערן ויץ ודידה פלד.
באותה שנה יזם, הפיק וניהל מוזיקלית מופע של דני ליטני במחווה לאלבומו יחס חם.
ב-2017 הצטרף ללהקה הקבועה של ריטה לסיבוב ההופעות נסים שקופים והמשיך להופיע איתה באופן קבוע עד 2019. הקליט לאלבומים מכאן הדרך - דני סנדרסון, השמרנים שוב באופנה - אלון עדר ולהקה (חבר להקה, עיבודים, נגינה ושירה), שלוש - קרולינה, ליילי (גל תורן וגיא לוי), סביבנו של יוני רכטר ועוד.
ב-2018 כתב את כל העיבודים והתזמורים לאופרת הרוק רובי גע בעולם מאת שני ואלון עדר בשיתוף עם תזמורת המהפכה, שהועלתה באופרה הישראלית.
הצטרף כנגן קבוע למופע אפר ואבק של יהודה פוליקר שממשיך לרוץ עד היום.
יזם, הפיק, עיבד, תרגם וניהל מוזיקלית מופע מחווה לרנדי ניומן שעלה בנובמבר בהשתתפות כ-20 אמנים ישראלים, ביניהם יוני רכטר, שלומי שבן, דרור קרן, מירי מסיקה, דני רובס ורוני אלטר.
באותה שנה יצא האלבום משתלבים בנוף של אלון עדר ולהקה, שם, בנוסף לעיבודים והנגינה בכל השירים, קלמר הלחין, כתב, ושר באלבום את השיר "כותרת של משפחה".
האלבום זכה בפרס אלבום השנה של אקו"ם.
כחודש לאחר מכן, הוציאו עדר ולהקה אלבום נוסף בהפתעה בשם מחשבות על הדרך.
ב-2019 עיבד לתזמורת את מופע המחווה ליגאל בשן במלואת שנה למותו, שהתקיים בהיכל התרבות, וניגן בכינור באלבומים של ג'יין בורדו, דניאלה ספקטור, ישי ריבו, רועי כפרי וטל טירנגל ועוד.
במהלך מגפת הקורונה ב-2020 הקליט מביתו עבור אלבומים רבים, בין השאר של מתי כספי, יובל מנדלסון, זהו-זה, אלון עדר, קרן פלס ופסקול הסרט אגדת חורבן.
באותה שנה כתב וערך את ספר התווים "סיכום השירים עד עכשיו" של אלון עדר ולהקה.
ב-2021 עיבד וניהל מוזיקלית מופע יומולדת 90 לבני אמדורסקי בהשתתפות התזמורת הסימפונית ירושלים, שלום חנוך, קרן אן, אסף אמדורסקי, רונה קינן ועוד.
עיבד ותזמר ביחד עם מאיה בלזיצמן את המופע "מאה שירים ראשונים".
הוציא מיני-אלבום מוזיקה מקורית בסגנון ג'יפסי-ג'אז בחברת ארטליסט.
ב-2022 תזמר ועיבד חלק גדול משירי המופע של גידי גוב עם תזמורת המהפכה, עיבד ותזמר עבור המופע "אביתר בנאי - אלבום ראשון" שהתקיים בבית האופרה הישראלית.
הוציא ביחד עם אלון עדר ולהקה את אלבומם כן כן כן כן!
שם ניגן והיה שותף בכל העיבודים, ואף כתב את מילות השיר "אני ואת אחד".
כתב את כל עיבודי המיתרים למופע של טונה בקיסריה, ואף ניצח על התזמורת במופע שאף הוקלט ויצא כאלבום ("טונה - קיסריה אנפלאגד 2022").
כתב את כל עיבודי המופע "מירי מסיקה והפילהרמונית", שעלה לראשונה ב-2024.
הקליט את כל הכינורות לשיר הוריקן בביצוע עדן גולן, שייצג את ישראל באירוויזיון 2024.
כתב את עיבודי התזמורת למופע של מתי כספי עם תזמורת הקאמרטה הישראלית ירושלים, שעלה בבית האופרה הישראלית בקיץ 2024, בו שיחזר כספי את שני אלבומיו הראשונים.
קלמר מוזמן לנגן דרך קבע כחלק מלהקת הבית בתוכניות "כוכב נולד" (לה גם כתב עיבודים) ודה וויס.
כמו כן עיבד וניגן מספר פעמים בתכנים מוזיקליים-קומיים בתוכניות מצב האומה, גב האומה, טלוויזיה מהעתיד וארץ נהדרת.
ניגן בפסקול הסדרות אורי ואלה, על הספקטרום, המוסד סיפור כיסוי, החיים של אבי הזמר ועוד.
מאז 2012 נשוי לליאת בר-און, עיתונאית ומתרגמת, שכיכבה בעונה הראשונה של "מחוברות".
לזוג שני ילדים והם מתגוררים בגבעתיים.
אלבומים ביחד עם אלון עדר והלהקה
אלון עדר ולהקה, היי פידליטי, 2011
סיכום החיים עד עכשיו, היי פידליטי, 2014
השמרנים שוב באופנה, תקליטי יהלום 2017
משתלבים בנוף, תקליטי יהלום 2018
מחשבות על הדרך, תקליטי יהלום 2018
כן כן כן כן!, תקליטי יהלום 2022
אבנר שמעוני (נולד ב-16 בספטמבר 1956) הוא איש ציבור שכיהן כראש המועצה האזורית חוף עזה מ-2001 ועד לפירוקה במסגרת תוכנית ההתנתקות ב-2005.
התגורר עם משפחתו בראשון לציון.
הגיע לנוה דקלים ב-1988 בעקבות חברו מנחם בית-הלחמי.
מיד עם בואו החל לשמש מזכיר המועצה האזורית חוף עזה.
ב-10 בנובמבר 1987 נעצר, יחד עם בית-הלחמי, בחשד כי היו מעורבים בהריגת נערה פלסטינית בדיר אל-בלח, ושוחררו בערבות לאחר מספר שעות, אך נאסר עליהם לצאת מאשקלון למשך שבוע.
בתקופת כהונתו של צבי הנדל כראש המועצה, שימש גזבר המועצה והיה רכז המשק במושב עצמונה.
בשנת 2001 נבחר לראשות המועצה.
בתקופת כהונתו התמודדו תושבי חבל עזה עם פיגועי הטרור הקשים של האינתיפאדה השנייה, בהם הפיגוע במכינה בעצמונה, רצח טלי חטואל ובנותיה, רצח הרב יצחק עראמה, פיגוע הירי ברפיח ים, הפיגוע בציר כיסופים וירי מתמיד של פצצות מרגמה ורקטות קסאם לעבר יישובי החבל.
עם ההכרזה על תוכנית ההתנתקות, היה ממובילי המאבק כנגדה.
הוא ורעייתו היו המתיישבים האחרונים שיצאו מגוש קטיף.
בשל סירובו ליצור קשר עם מנהלת סל"ע, לא קיבלה משפחתו קרווילה באתר הקרווילות של נוה דקלים בעין צורים, והוא שכר דירה בשפיר הסמוכה.
זמן קצר לאחר ההתנתקות התמנה למנכ"ל מועצת יש"ע.
מתנדב במרכז להנצחת מורשת גוש קטיף.
כשנה לאחר ביצוע ההתנתקות לקה באפאזיה, ומאז הוא מצוי בהליכי שיקום ומוגבל בתנועה ובדיבור.
נשוי לרחל (רוחל'ה), בתו של הקבלן חיים שכטר ואב לארבעה.
אבנר קופל (נולד ב-26 באוגוסט 1951) הוא סוכן ביטוח ועסקן ספורט ישראלי.
היה יושב ראש איגוד הכדורסל (2013-2012) ומייסד ויושב ראש מנהלת ליגת העל בכדורסל (2012-2002).
קופל יזם את שיטת הפיינל פור לקביעת אלופת ליגת העל ואת טורניר גביע ווינר המשוחק בפתיחת עונת בכדורסל.
בנוסף היה קופל חבר הנהלה בהתאחדות לכדורגל ובוועד האולימפי הישראלי ויו"ר מועדון הכדורסל בית"ר תל אביב.
ב-2017 הורשע קופל בעבירות מס והוא ריצה 12 חודשי מאסר.
קופל הוא חבר הנהלת מרכז בית"ר וממנהליו של מועדון הכדורגל בית"ר תל אביב.
עוד בשנות ה-20 לחייו ניהל קופל סוכנות ביטוח מצליחה ועסק בביטוחי רכב, ביטוחי חיים וביטוח ימי.
ב-1991 הוגש כתב אישום נגד קופל בגין ניסיון להונות את בנק כללי לישראל וניסיון להוציא במרמה מיליוני שקלים שנועדו עבור פוליסות ביטוח של עובדי חברת החשמל.
קופל זוכה מאשמה בתיק זה.
אריה מליניאק טען כי בזכות היכרותו עם יורם אובורקוביץ' מכר קופל פוליסות ביטוח לעובדי חברת החשמל ומרכז הפועל ויצר קשרים במערכת הספורט הישראלית.
קופל מכהן מאז 1979 כחבר הנהלת בית"ר.
הוא כיהן כיושב ראש מרכז בית"ר וכנשיא הכבוד.
באוגוסט 1978 מונה קופל ליושב ראש מועדון הכדורסל בית"ר תל אביב שהתמודדה בליגה הלאומית (הליגה הבכירה בכדורסל הישראלי אז).
בתקופתו בקבוצה הועסקו בה כמה מבכירי המאמנים בארץ כמו משה ויינקרנץ, צביקה שרף ופיני גרשון.
בית"ר תל אביב ירדה לליגה הארצית בתום עונת 1987/88 ושבה לליגה הלאומית כעבור שנתיים.
קופל הוביל לאיחודה של הקבוצה עם בית"ר רמלה ולאחר שבית"ר תל אביב נשרה שוב לליגה הארצית בתום עונת 1991/92 עזב קופל את הקבוצה.
כיום נקראת הקבוצה בית"ר תל אביב/נווה אליעזר והיא מתמודדת בליגה א' במחוז דן.
בשנת 2002 נבחר קופל ליושב ראש מנהלת ליגת העל בכדורסל.
בתקופתו הוכנסו לליגת שני שינויים מרכזיים, שיטת הפיינל פור והחוק הרוסי.
בשיטת הפיינל פור ארבע הקבוצות שהעפילו אליו מקיימות טורניר בו הן משחקות משחק בודד בשלב חצי הגמר והגמר.
מצדדי השיטה טענו כי היא מוסיפה עניין לליגה.
בשנים 2001–2005 זכתה מכבי תל אביב באליפות כאשר בכל פעם היא ניצחה בסדרת הגמר של הטוב בחמישה משחקים בתוצאה 0–3. בשיטת הפיינל פור לקבוצות סיכוי גדול יותר לגבור על מכבי תל אביב ובכך נוצר עניין רב יותר סביב המשחקים.
מתנגדי השיטה טענו כי ראוי יותר להכריע אליפות בסדרה של משחקים וכי השיטה נועדה לפגוע באופן פרטני במכבי תל אביב.
שיטת הפיינל פור הונהגה בשנים 2006–2012 ו-2015–2020. בשנת 2013 התקיימו סדרות בשלב חצי הגמר ומשחק בודד בשלב הגמר ובשנים 2014–2015 הגמר שוחק בשיטת בית-חוץ.
בשנים אלו שמטה מכבי תל אביב את האליפות חמש פעמים לאחר שבשנים 1970–2005 שמטה את האליפות פעם אחת בלבד.
הפיינל פור התקיים בפעם האחרונה בעונת 2019/20.
שינוי נוסף שהוכנס הוא ה"חוק הרוסי" שחייב את הקבוצות לשחק בכל רגע נתון עם לפחות שני שחקנים בעלי אזרחות ישראלית.
מספר השחקנים הזרים שניתן לרשום בטופס המשחק ומספר הזרים אותם ניתן לשתף לאורך העונה השתנה מעונה לעונה.
מצדדי החוק טענו כי יש לעודד שיתוף של שחקנים ישראלים ומתנגדי החוק טענו כי שיקולי המאמן אמורים להיות מקצועיים בלבד ולא להיות תלויים באזרחותם של שחקניו.
החוק הרוסי בוטל ב-2019 ומאז קבוצות רשאיות לשתף בכל רגע נתון ארבעה שחקנים זרים.
קופל עזב את תפקידו במנהלת הליגה ב-2012 לאחר שנבחר ליושב ראש איגוד הכדורסל.
שמואל פרנקל החליף אותו בתפקיד.
בסוף שנת 2011 איבד יושב ראש איגוד הכדורסל שי שני את תמיכת חברי סיעתו, הפועל, באיגוד הכדורסל.
שני הודיע על פרישתו מהתפקיד וחברי סיעת הפועל העבירו את תמיכתם לקופל שהצליח לגייס תמיכה גם משאר הסיעות המיוצגות באיגוד.
בינואר 2012 מונה קופל ליושב הראש הזמני של איגוד הכדורסל.לקראת הבחירות לקביעת יושב ראש קבוע לאיגוד התארגנה סיעה חדשה בשם "עוז" בראשותו של המאמן צביקה שרף.
קופל הקים רשימה שאיחדה את חמשת המרכזים: הפועל, מכבי, אליצור, בית"ר ואס"א.
ברשימתו של קופל היו חברים גם שמעון מזרחי, דני קליין ומיקי זוהר.
רשימתו של צביקה שרף כללה גם את אורנה אוסטפלד, שאול אייזנברג ואבשלום וילן.
מערכת הבחירות הייתה סוערת ולוותה בהשמצות הדדיות בין המחנות.
שרף טען כי קופל מעוניין בעיקר לקדם את עצמו ולא את הענף.
קופל פנה לרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו ומועצת הכבלים והלוויין בדרישה כי שרף לא ידבר על הנושא בתוכניות הטלוויזיה והרדיו בהן הוא מתארח.
רשימתו של קופל קיבלה כ-76% מהקולות.
באוגוסט 2012 בהצבעה בהנהלת איגוד הכדורסל הצביעו 26 חברי הנהלה לקופל לעומת 8 שהצביעו עבור צביקה שרף.
הקדנציה של קופל כיושב ראש האיגוד לוותה בהאשמות על התנהלות לא תקינה.
מבקר המדינה ערך בדיקה באיגוד הכדורסל בה התגלו ליקויים אשר חלקם התקיימו עוד מלפני בחירתו של קופל ליושב ראש האיגוד.
בכתבה בגלובס נמתחה ביקורת על החלטה של האיגוד כי יושב ראש האיגוד וסגניו יטוסו במחלקת ביזנס כאשר הם מייצגים את האיגוד ועל טיסות מיותרות, למשל טיסה לחו"ל לבחון את פעילות נבחרת הכדורסל 3*3.בכתבה שפורסמה ב-ynet נכתב כי האיגוד שילם החזרי הוצאות אירוח לחברות בבעלותו של קופל ושל בנו.
בנוסף נטען כי הקבלן שביצע שיפוצים במשרדי האיגוד הוא בעל היכרות מוקדמת עם קופל.
קופל טען בתגובה כי כל הכספים שולמו באופן תקין.
בסוף אפריל 2013 הודיע קופל על התפטרותו מהתפקיד.
הוא טען כי לא איפשרו לו חופש פעולה וכי בכירים באיגוד, כמו שמעון מזרחי, חתרו תחתיו.
גורמים באיגוד טענו כי קופל פעל לבדו ולא שיתף את בכירי האיגוד בהחלטותיו.
בנוסף טענו כי הבדיקות שביצעו מבקר המדינה ומבקר הפנים יחד גרמו לקופל להתפטר.
שמעון מזרחי מונה ליושב הראש הזמני של האיגוד במקומו של קופל.
קופל היה חבר הנהלת ההתאחדות לכדורגל מטעם מרכז בית"ר והוא נאלץ להתפטר לאחר שהורשע בפלילים.
קופל היה מנהל השיווק של מועדון בית"ר ירושלים.
הוא עזב את התפקיד במרץ 2015 אחרי כשנה וחצי.
קופל פעיל במשך שנים רבות במועדון הכדורגל בית"ר תל אביב בת ים.
החל מ-2022 הוא חבר בוועד בן שלושה חברים המנהל את המועדון.
חברת הביטוח רב אור בניהולו של קופל צברה לאורך השנים חוב ניכויי מס במקור לרשות המיסים והחל מ-2005 עיקלה רשות המיסים כספים שהגיעו לחברה מחברת הפניקס וכן בוטל הפטור מניכוי מס במקור שהגיע לחברה.
קופל הואשם בכך שבכדי לעקוף את עיקול הכספים פעל תוך כדי מרמה וזיופי מסמכים בכדי לגרום לחברת הפניקס לשחרר כספים אשר היו תפוסים אצלה שאיפשרו לו להתחמק מניכוי מס במקור בגובה של מיליוני שקלים.
בנוסף לכך טענה רשות המיסים כי הועברו כספים מחברת רב אור לכיסו האישי של קופל ובכך רוקנה החברה מאמצעים לשלם את חובות המס שלה.
קופל טען כי מדובר בהלוואות שנרשמו כדין ולא בהעברת כספים לכיסו האישי.
ב-2010 נעצר קופל לחקירה על-ידי רשות המיסים ונשלח למעצר בית.
בית המשפט המחוזי בבאר שבע קיבל בנובמבר 2013 את טענת רשות המיסים וקבע כי סוכנות הביטוח אור תשלם לה שבעה מיליון ש"ח.
בינואר 2017 הודה קופל בעבירות של קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, זיוף בנסיבות מחמירות, שימוש במרמה, עורמה ותחבולה בכוונה להתחמק ממס ועבירות נוספות.
באפריל 2017 גזרה עליו השופטת לימור מרגולין-יחידי, מבית משפט השלום בתל אביב, שלוש שנות מאסר וקנס של 275 אלף ש"ח.
על שותפו של קופל, ראובן עופרי, נגזרו 16 חודשי מאסר וקנס של 200 אלף ש"ח.
במסגרת הפרשה הורשעו גם בעלי תפקידים בחברת הפניקס ששיתפו פעולה עם קופל ועל החברה הוטל קנס של 14 מילון ש"ח.
קופל הגיש ערעור לבית המשפט המחוזי.
שופטי המחוזי הבחינו בין עבירה של העלמת הכנסות כחמורה יותר לעומת עבירה של אי תשלום מס במקור, וקבעו כי מרמה שקשורה בתשלום חמורה יותר ממרמה שקשורה בדיווח אי תשלום מס במקור.
עונשו של קופל קוצר ל-20 חודשים.
המדינה ערערה לבית המשפט העליון שביטל את פסיקתו של בית המשפט המחוזי אך השאיר על כנו את העונש של 20 חודשי מאסר.קופל ריצה לבסוף 12 חודשי מאסר בפועל.
במסגרת תפקידו כיו"ר באיגוד הכדורסל, קופל נחשד במעורבות בפרשת ישראל ביתנו אך נוקה מאשמה.
ב-2018 העיד קופל במשפטה של פאינה קירשנבאום.
ביוני 2009 הגיש קופל תביעה בגין לשון הרע נגד אתר One ואופירה אסייג על שהאתר פרסם ידיעה לפיה בת זוגו של קופל מצפה לילד.
קופל הגיש תביעה נגד יוטיוב ודרש מהאתר להסיר סרטונים בהם אוהדים משמיעים קריאות גנאי נגדו.
קופל טען כי בעקבות הסרטונים הגיעו במאי 2012 אוהדי מכבי תל אביב לביתו ותלו כרזות בגנות הפיינל פור על דלתו.
ביוני 2016 דחה בית המשפט המחוזי בתל אביב את התביעה וחייב את קופל לשלם לאתר עשרת אלפים ש"ח הוצאות משפט.
מספר חודשים לאחר שנבחר ליושב ראש איגוד הכדורסל הגיש קופל תביעת דיבה נגד אריה מליניאק.
קופל טען כי מליניאק ו"ידיעות אחרונות" הוציאו את דיבתו רעה כאשר כתבו כי קופל עשה "דיל" שבאמצעותו נבחר לתפקיד יושב ראש האיגוד.
בנובמבר 2014 החליטה שופטת בית משפט השלום בתל אביב, רונית פינצ'וק אלט, למחוק את התביעה היות שקופל לא הגיש בזמן תצהירים לבית המשפט.
אבנר עמיאל (1928 – מרץ 2020) היה מחלוצי העובדים הסוציאליים הקהילתיים בישראל.
אקטיביסט שסייע ותמך בהקמת תנועת "הפנתרים השחורים" הישראלית, אשר שמה לה כמטרה להעלות לסדר היום את האפליה והקיפוח ממנה סובלים בני עדות המזרח ולצמצם פערים כלכליים ותרבותיים בחברה.
עמיאל סייע ועמד מאחורי מספר שביתות ומאבקים לצורך קידום ושיפור חיי שכבות מוחלשות באוכלוסייה, (ביניהם מאבקי קשישים, תנועת האוהלים, מאבק "עזרה אחרת" ועוד.)
עמיאל נולד בירושלים להורים ילידי מרוקו.
תחילה התגוררה המשפחה בעיר העתיקה בירושלים ולאחר מכן עברו לשכונת אוהל שלמה.
בילדותו למד בבית הספר אליאנס ובבגרותו למד בישיבת "פורת יוסף".
בגיל 16, נתפס עמיאל מדביק כרוזים של האצ"ל כנגד המנדט הבריטי ונשלח לבית המאסר קישלה, שם שהה כחודש ולאחר מכן הועבר למחנה המעצר לטרון.
במשך שהותו במעצר התוודע לספר אוטוביוגרפיה על מהאטמה גנדי ולדרכו לניהול מאבקים דרך "התנגדות לא אלימה" אשר השפיעה בהמשך על דרכו המקצועית.
את מאסרו בכלא העביר עם עצורי המחתרות, ביניהם הרב שאר ישוב, שפיקד על הלוחמים הדתיים בהגנה וישראל אלדד, לוחם הלחי.
לאחר קום המדינה, בשל היותו אסיר מחתרת משוחרר זכה במלגת לימודים באוניברסיטה העברית, שם למד היסטוריה.
כשסיים את לימודיו הועסק במועדוני ילדים מהרובע היהודי שנעקרו מביתיהם ולאחר מכן ניהל מועדוני נוער בשכונת קטמון, הבוכרים ומוסררה.
לדבריו, שם התוודע לראשונה למגוון בעיות חברתיות ורגשיות מהן סבלו הנוער ולעבודתן של העובדות הסוציאליות.
בשנת 1956 היה שותף להקמת המחלקה הראשונה לעבודה קהילתית בעיר ירושלים.
ב-1962 נסע עמיאל לצורך לימודי תואר שני בעבודה סוציאלית לארצות הברית ולמד באוניברסיטת קליבלנד, אוהיו.
במסגרת עבודתו המעשית שובץ תחילה עם אוכלוסייה יהודית בעיר, אך לאחר דרישתו לעבוד בשכונות עוני, שובץ במשכנות העניות של קליבלנד.
בתקופה זו עלו קולות למען שוויון שחורים ולבנים ועמיאל אף השתתף בהפגנה למען שילובם.
אך מאחר שהמשטרה לא ראתה בעין יפה את השתתפותו ואיימה לסלק אותו מארצות הברית עמיאל המעיט את מעורבותו בפעילויות החברתיות שקשורות בנושא.
לאחר סיום התואר השני נסע עמיאל לקנדה, שם עבד במחנה קיץ ובבית חולים למתמודדי נפש.
בשנת 1964 חזר לארץ ועבד בניהול היחידה לעבודה קהילתית בעיריית ירושלים.
במהלך עבודתו עמיאל נקט בפרקטיקה מקצועית חדשנית לאותה תקופה.
פרקטיקה שמערבת באופן משמעותי את התושבים שצורכים את שירותי היחידה בשיפור מצבם.
בתור מנהל היחידה לעבודה קהילתית הנהיג מספר מאבקים קהילתיים.
תחומי תפקידו כללו עבודה עם האוכלוסייה הכללית, עבודה עם חבורות רחוב ועבודה קהילתית עם קשישים.
עמיאל סייע ותמך בהקמת "הפגנות הקשישים" – זאת לאחר שנסגרו מרפאות רפואיות בשכונות ומהיעדר מענים לטיפול רפואי מציל חיים.
עמיאל ועובדים סוציאליים מלשכות שכונות המצוקה גייסו קשישים למאבק, הכינו איתם תזכיר הכולל נתונים, ארגנו כנסי מחאה, החתימו עצומה והעלו את המודעות בקרב הציבור לגבי מצבם של הקשישים.
מאחר שכל אלו לא קידמו פתרון, המאבק הסלים והתנהל ב'שיטת אליסנקי' (על שם סול אלינסקי).
כאשר 600 קשישים הגיעו להפגין ותבעו לקבל שירותי בריאות בשכונות.
עוד באותו הערב הוחלט על ידי הדרגים הגבוהים לאפשר לתושבי השכונות להשתמש בשירותי קופת חולים כללית שעד אז היו פתוחים לחברי הסתדרות בלבד.
בשנת 1971 עת היה עמיאל מנהל היחידה לעבודה קהילתית בעיריית ירושלים.
עובדי יחידתו פעלו בשכונות המצוקה בעיר, בגישה מקצועית של 'מדריכי חבורות רחוב', שכללה קשר בלתי אמצעי עם הנערים, גיבושם לקבוצה והעלאת המודעות לצרכיהם וצורכי הסביבה שאינם מסופקים - לצד פעילות ציבורית להגברת המודעות לתופעת העוני בישראל ולחיזוק מנגנוני הרווחה ומתן מענה לאוכלוסיות המוחלשות.
במסגרת עבודתם ליוו בין היתר את הצעירים משכונת מוסררה שבירושלים, אשר הקימו את תנועת הפנתרים השחורים, הפגינו תמיכה ציבורית בהתארגנות ואף סייעו לה.
התנועה באה למחות על אפליה וקיפוח קשים שממנה סובלות אוכלוסיות יוצאי מזרח.
בתמיכה וליווי של עמיאל ועובדי היחידה.
הם תווכו, סייעו ותמכו מקצועית בפעילי התנועה לכדי התגבשות פעולתם.
ראובן אברג'ל מראשי המאבק :
" אחרי המהומות בואדי סאליב הגיעו לשכונה שלנו, לראשונה, עובדי חבורות רחוב ובראשם אבנר עמיאל.
הדבר היחיד שהצליחו לתת לנו היה שולחן פינג-פונג וזוג מטקות", נזכר אברג'יל.
"היו מאות ילדים וצעירים בשכונה, וכמובן שהיה כל הזמן ריב על המטקות.
עמיאל, שהאמין שעדיף לתת לנו חכה מאשר לתת לנו דגים, סיפר לנו על הפנתרים השחורים באמריקה ועל באדר-מיינהוף ועל צ'ה גווארה, ואנחנו רצינו להיות כולם ביחד ולעשות מהפכה חברתית."
גורמים פוליטיים בעיריית ירושלים שלא היו מרוצים מפעילותו במחאה, התערבו והחליטו להעבירו לתפקיד 'יועץ קהילתי למנהלי בתי הנוער בשכונות'.
בתפקיד זה, היה עמיאל לכאורה בעל פחות השפעה, אך למעשה התפקיד איפשר לו יותר חופש פעולה בעבודתו בפעילות קהילתית בשכונת הקטמונים.
עוד פעל בשנות ה-70 להסדרת ולחיזוק מעמד העובדים הסוציאליים, בין היתר במסגרת התארגנות בשם 'ועד הפעולה של עובדים סוציאליים ואישי ציבור בירושלים' לצד יונה רוזנפלד ויצחק קדמן.
בשנת 1973 סייע לתנועת "האוהלים" אשר העלתה את נושא מצוקת הדיור בשכונות מצוקה יחד עם דוד מאירי וימין סוויסה, ושימש בה גם בוועדה ליישוב חילוקי דעות.
עמיאל יחד עם המועצה סייעו לתנועה לפתח שירותים ופעילויות קהילתיות.
ביולי של אותה שנה התראיין עמיאל (בשם גלוי על אף שנאסר עליו לעשות כן מצד העירייה) לסדרת כתבות בעיתון מעריב, בה הציג את המצוקה הרחבה של תושבי השכונות ובפרט שכונת הקטמונים.
הכתבות תיארו את ההזנחה והמחדלים של שירותי הרווחה העירוניים והארציים שהובילו להידרדרותם של צעירי השכונה לפשע.
עמיאל התריע שאם ההזנחה תימשך המצב ישפיע על החברה הישראלית כולה.
מטרתו הייתה לעורר תשומת לב ציבורית.
בעקבות הביקורת שהעלה בכתבות אלו על שירותי הרווחה הגישו נגדו ראשי איגוד העובדים הסוציאליים בירושלים תלונה לוועדת האתיקה המקצועית של האיגוד, אשר פרסמה נגדו גינוי שהופץ בקרב כלל חברי האיגוד.
עמיאל חזר אומנם לעבוד בעיריית ירושלים אך תפקידו צומצם ולא קודם במשך שנים.
בשנות ה-80 המשיך לפעול במסגרת תנועת הפנתרים השחורים בשורה של מאבקים חברתיים.
בין היתר היה ממובילי מאבק השכונות מול ועדת ששינסקי לרפורמה במיסוי.
כמו כן, היה פעיל בשנות ה-80 בתנועות שלום שביקשו לקדם את רעיון השלום בשכונות, ולהיאבק בגזענות, כמו גם בתנועה למאבק בנשק אטומי.
ב-1991, 14 שנה לאחר הגינוי שספג מוועדת האתיקה של איגוד העובדים הסוציאליים, זכה להכרה מצד האיגוד אשר העניק לו "פרס על שם הנרייטה סאלד" כאות הוכרה על פעילותו.
בתעודת הפרס נכתב כי היווה כוח מקצועי שפעל לתיעול המחאה לאפיקים קונסטרוקטיביים, תוך פתיחת אפיקי תקשורת בין הממסד למנהיגי תנועות מחאה, וגיבוש קואליציות של אנשי ציבור ואקדמיה עם תושבי השכונות במטרה לתת למאבקים החברתיים משקל ועוצמה.
בשנת 1993 זכה בפרס יקיר ירושלים על תרומתו ופעולותיו.
בשנת 2018, במלאת לו 90, נערך לכבודו כנס הוקרה במכון ון ליר על ידי המחלקה לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בן-גוריון.
בשנת 1958 עמיאל נשא לאישה את רות, מורה במקצועה.
להם שני בנים וחמישה נכדים.
עמיאל נפטר במרץ 2020 בגיל 92 ונקבר בחלקת יקירי ירושלים בגבעת שאול.
אבנר לוינסון (נולד ב-10 בפברואר 1981) הוא פסל, רשם וצייר ישראלי.
לוינסון הוא בוגר תואר שני באמנות (MFA) מבית הספר New York Studio School, מנהטן, ניו יורק.
כמו כן, הוא הבעלים והמנהל של "האטליה", בית ספר לפיסול רישום וציור, ושל "גלריה מאיה", בקריית המלאכה בתל אביב.
משנת 2013 מתגורר במושב צפרירים בישראל.
לוינסון מציג בגלריות ברחבי העולם ומיוצג על ידי גלריה זימאק בישראל.
בעבודתו האומנותית עוסק לוינסון בעיקר בגוף האדם, בפער שבין חיי היום יום השגרתיים לבין הצורך והרצון לשאוף לנשגב.
בעבודתו הוא מחפש את שווי המשקל העדין בין הגשמי לבין המופשט והרוחני.
עבודותיו עוסקות במצבים ודילמות אנושיות, בניסיון לשוות להם צורה, להביא אותם לידי ביטוי מוחשי בחומר.
לוינסון עובד במגוון חומרים, בעיקר בחימר ועיסת נייר, אותם הוא יוצק בסיום התהליך לחומר קשיח: ברונזה או גבס.
עבודותיו מתחילות באופן מעורפל והתוצאה הסופית אינה ידוע לו.
ההתפתחות מתרחשת תוך כדי תהליך העבודה.
הפסל הוא מעיין סקיצה מתמשכת אשר ברגע מסוים מגיעה לכדי שלמות.
העבודות אינן מציגות בהכרח דמות אדם שלמה, מלאה וברורה.
במקרים רבים הן צורות מופשטות או קוים כללים.
לעיתים נוצרת מעיין עמימות שמאפשרת לראות את העבודה בצורות שונות שמזכירות למתבונן בהן דמויות אנושיות, דמויות של חיות, צורות נוף או תבניות ראשוניות.
את דרכו האומנותית החל לוינסון בנעוריו, כאשר החל לפסל בחימר ולמד עם האמנים דן גרוסמן וצבי לחמן.
כבר בגיל חמש עשרה החזיק סטודיו עצמאי והמשיך ללמוד פיסול עם אמנים שונים.