tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פעיל ציוני ידוע פרדריק הרמן קיש בימי המלחמה היה המהנדס הראשי של צבא בריטניה בצפון אפריקה.
הוא הועלה לדרגת בריגדיר גנרל (מקבילה לדרגת תת-אלוף) ונהרג בשנת 1943 בתוניסיה.
יהודי יליד העיירה סולוטבין בם לייב הוך לחם בצבא צרפת ואחר כך בצבא הבריטי, ואחרי תום המלחמה הוא הפך למיליונר, לנדיב ולאיל התקשורת בשם רוברט מקסוול.
בימי המלחמה הוא זכה לעיטור גבורה "צלב מלחמה" והועלה לדרגת סרן.
בצבאות של בעלות הברית שירתו גם 16 אלף יהודים מקנדה, 3 אלפים יהודים מאוסטרליה וניו זילנד, מאות יהודים מהודו ו־10 אלפים יהודים מדרום אפריקה.
בעיטורי גבורה וכבוד של האימפריה הבריטית זכו 178 יהודי קנדה ועוד 9 בעטורי גבורה של מדינות בעלות הברית האחרות.
בעיטורי גבוהים זכו גם 60 לוחמים יהודים מאוסטרליה, 14 קצינים ו־222 חיילים יהודים מדרום אפריקה.
ממשלת בריטניה הגיבה בחריפות על ניסיונות הנאצים להפלות את השבויים הבריטיים היהודים, והזהירה את הגרמנים שהדבר ישפיע באופן מיידי וחמור ביותר, על גורלם ומצבם של השבויים הגרמנים המוחזקים בידי הבריטים.
מאז הגרמנים התייחסו ליהודים מהצבא הבריטי שהוחזקו בשבי באופן סובלני למדי, ומצד חבריהם השבויים הבריטיים הלוחמים היהודים תמיד זכו לייחס ידידותי ומעודד.
היישוב היהודי בארץ ישראל המנדטורית
לפי נתונים שונים בין 27 עד ל־40 אלף יהודים מארץ ישראל שירתו בצבא הבריטי.
רבים מהם התגייסו בספטמבר 1944 לגדוד העברי (הבריגדה היהודית) אשר מנה 5,000 לוחמים והיווה הכוח היהודי הלאומי היחיד בכל צבאות בעלות הברית.
מכיוון שעל ארץ ישראל המנדטורית, להבדיל משאר חלקי האימפריה הבריטית לא חל חוק גיוס חובה, כל לוחמי הבריגדה היו מתנדבים.
כבר באוגוסט 1940 יהודים מתנדבים הרכיבו 15 פלוגות אשר נשלחו יחד עם כוחות הצבא הבריטי האחרים ללוב ולמצרים.
הגדוד היהודי תחת פיקודו של מייג'ור משה ליבמן לחם בקיץ 1942 בקרב אל־עלמיין הראשון.
בפברואר-מאי 1945 הגדוד העברי לחם באיטליה במסגרתה של הארמייה הבריטית ה־8. 668 לוחמים יהודים מארץ ישראל נפלו בשדות הקרב.
הפיקוד הצבאי הבריטי ארגן גם שיגור הצנחנים היהודים מארץ ישראל למען פעילויות חבלה בעורף הנאצי בסלובקיה, הונגריה ויוגוסלביה בשנת 1944. שתי נשים מתוך הקבוצה הזו זכו בתהילה מיוחדת: חנה סנש וחביבה רייק.
שתיהן נתפסו על ידי הנאצים ונרצחו.
בסך הכל מתוך 32 צנחנים יהודים מארץ ישראל נפלו 7 אנשים.
יהודי ארץ ישראל דוברי גרמנית שירתו גם בקבוצת החקירה המיוחדת אשר ביצעה מספר משימות סודיות בעורף הצבא הגרמני בצפון אפריקה.
יהודים אלה שירתו גם כיחידה מס' 3 של הבריגדה ה־10 של כוח הקומנדו הבריטי וביחידות בריטיות מיוחדות אחרות.
גולדה מאיר בספר הזכרונות שלה כתבה:
"הבריטים התנגדו באופן נחרץ לגיוסם של מתנדבים יהודים (אף על פי שסך כל 130 אלף נרשמו כמתנדבים) והמציאו מסכת שלמה של מכשולים על מנת להגביל את רישומם של יהודי היישוב.
בין השאר שלטונות הבריטים עמדו על כך שמניין הנרשמים היהודים יהיה זהה לזה של הערבים.
עשרות אלפים יהודי ארץ ישראל צעירים אשר לא הצליחו להתגייס לשורות הצבא הבריטי עבדו כל ימי המלחמה בתור נהגים צבאיים בכוחות סיוע הלחימה וחיל הרפואה.
הם לא נקראו יהודים אלא "פלסטינים" והם לא זכו לכבוד מיוחד, אך הם לפחות שירתו בצבא."
רעיון הקמתו של הכוח היהודי מיוחד נתקל בהתנגדות נחרצת של ערביי ארץ ישראל ולכן הבריטים הביעו זהירות יתרה בעניין.
הנציב הבריטי הרולד מקמייקל חשש שכוחות הלחימה היהודים אחרי תום המלחמה, יפנו את נשקם נגד הבריטים בלחימה נגד שלטונות המנדט.
בה בעת צ'רצ'יל צידד להקמתם של הכוחות היהודים והציע להקים אותם עוד בשנת 1939 "על מנת להשליט חוק סדר בארץ ישראל ולפנות את החיילים הבריטים הממוקמים שם למען הלחימה באירופה".
דווקא צ'רצ'יל עמד על כך שתוקם הבריגדה היהודית.
יהודים בארצות שנכבשו על ידי הנאצים
היהודים שנמצאו בשטחה של אירופה הכבושה על ידי הנאצים נרדפו ונרצחו בשיטתיות הזדונית.
יהודים רבים לחמו בצבאות המדינות שהובסו על ידי הגרמנים ואחר כיבושן לחמו במחתרות ובגדודי הפרטיזנים.
בארצות שנכבשו בראש ובראשונה בשטחה של פולין הנאצים הקימו גטאות ואחר כך גם מחנות השמדה, בהם הם הביאו לידי מימוש את מדיניות "הפתרון הסופי".
סך הכל הוקמו 800 גטאות בהם הוחזקו בתת-תנאים לא פחות ממיליון יהודים.
רוב היהודים אשר הובלו לגטאות באירופה נרצחו על ידי הנאצים והמשת"פים שלהם.
הראשונים שדוכו היו פליטים יהודים אשר ברחו מגרמניה לארצות שונות והיהודים שגרו בשטחים שנכבשו.
בגטאות ובמחנות השמדה הוקמו מחתרות ונערכו המרדות.
הידוע מכולם הוא המרד בגטו ורשה אשר נמשך כחודש ימים.
ב־1 בספטמבר 1939 פלשו הכוחות הגרמנים לפולין וכך החלה מלחמת העולם השנייה.
באותו יום החלה גם זרימתם של פליטים יהודים מפולין מזרחה, לשטחה של ברית המועצות.
בשלב ראשון שלטונות ברית המועצות לא מנעו כניסתם לשטחה של יהודי פולין, אך מאוחר יותר הגבול נסגר בפניהם והם נאלצו לחזור לאזורי מגוריהם אשר כבר נכבשו על ידי הנאצים.
ב־21 בספטמבר 1939 החל גירושם של היהודים המתגוררים בפולין ובאזורים אחרים אשר סופחו לגרמניה.
בתקופה בין אוקטובר 1939 למרץ 1940 95 אלף יהודים גורשו לאזור ליובלין מדנציג, מפרוסיה המערבית, מפוזנן, משלזיה המזרחית, מווינה ומאוסטרבה.
בתחילתה של שנת 1940 נרשמו בבלארוס (ברית המועצות) 65,796 פליטים יהודים שבאו מפולין.
סך כל יהודים אשר ברחו מפולין לברית המועצות במהלך חודש ספטמבר 1939 מסתכם בכ־300 אלף איש.
במהלך סתיו וחורף 1939 כ־15 אלף יהודי פולין ברחו לליטא ומצאו מקלט זמני בווילנה.
אחרי כיבוש פולין הנאצים החלו להקים בשטחה גטאות ומחנות השמדה.
החל מפברואר 1942, מיד אחרי ועידת ואנזה, בשטחה של פולין נערכו רציחות המוניות של היהודים.
מחנה השמדה הראשון אשר החל לפעול בדצמבר 1941 הוקם בחלמנו.
מחנות השמדה הגדולים ביותר בשטחה של פולין היו אושוויץ, מיידנק, בלז'ץ, טרבלינקה וסוביבור.
במהלך מבצע ריינהרד שנערך מיולי 1942 עד אוקטובר 1943 בשלושת מחנות השמדה (בלז'ץ, סוביבור וטרבלינקה) נרצחו יותר מ־2 מיליון יהודים וכ־50 אלף צוענים אשר הובאו למחנות אלה מ־5 אזורים של פולין (ורשה, לובלין, ראדום, קרקוב וגליציה).
הגטו האחרון בשטחה של פולין נותר בעיר קילצה עד לאוגוסט 1944 כאשר תושביו הובלו לאושוויץ.
להשמדה המונית של היהודים בפולין סייעו באופן פעיל פולנים עצמם.
ב־10 יולי 1941 פולנים ערכו פוגרום בכפר יידוובנה, הם רצחו כמה מאות יהודים, תפסו את כל מי שנשאר ושרפו אותם בעודם חיים.
בפוגרום ההוא נרצחו 1,500 יהודים כולל נשים וטף.
מאידך, פולנים רבים ניסו להציל יהודים.
ממשלת פולין בגולה הקימה על מנת זה ארגון מחתרתי "ז'גוטה" ( ראשי תיבות בפולנית Rada Pomocy Żydom – מועצת הסיוע ליהודים).
מ־3.3 מיליון יהודים אשר גרו בשטחה של פולין ביום תחילתה של מלחמת העולם השנייה בעת המלחמה נרצחו 2.8 מיליון איש, כלומר 85%.
במחנות השמדה בשטחה של פולין נרצחו מיליוני יהודים מכל ארצות אירופה שנכבשו על ידי הנאצים וממדינות בעלות ברית של גרמניה.
כ־140 יהודים שירתו בצבא פולין ביום תחילת מלחמת העולם השנייה ובקרבות נגד כוחות הגרמנים במהלך ספטמבר 1939 נהרגו כ־35 חיילים וקצינים יהודים אשר לחמו במדי צבא פולין.
אחרי כיבושה וחלוקתה של פולין כ־30 אלף יהודי פולין מצאו את עצמם משרתים בשורות צבא האדום ו־14 אלף בשורות צבא שחרור פולין (סך כל לוחמים בה היו 72 אלף) אשר הוקם בצרפת.
438 קציני צבא פולין יהודים אשר נפלו בשבי הסובייטי אחרי פלישתו של צבא האדום לאזורים מזרחיים של פולין במחצית השנייה של ספטמבר 1939, נורו למוות ביער קטין ואתרי השמדה אחרים במסגרת מבצע חיסול המוני של קציני צבא פולין אשר נערך על ידי הבולשת של סטלין באביב 1940.
בשנת 1944 כאשר שלטונות ברית המועצות הקימו על שטחה את צבא פולין החדש, מתוך 598 קצינים בו 203 היו יהודים ואחד היוזמים של הקמת הצבא הזה היה גנרל קרול סברצ'בסקי, יהודי אשר אחר כך הפך למפקד הארמייה ה־2 של צבא פולין.
יותר ממאה לוחמים יהודים בצבא פולין החדש זכו לעיטורי גבורה וכבוד פולניים וסובייטיים וסרן יוליאוש חיבנר זכה לתואר גיבור ברית המועצות.
חיבנר היה יהודי בעל אזרחות זרה היחיד אשר זכה לתואר הגבוה הזה.
במקביל בשטחה של ברית המועצות הוקם צבא פולין בפיקודו של הגנרל אנדרס.
הצבא בהסכמה עם ממשלת בריטניה נשלח להילחם בחזיתות מערביות וצפון אפריקאיות של מלחמת העולם השנייה.
יהודי פולין רבים אשר פלטו לברית המועצות התפקדו לשורות הצבא הזה ובתוכם היה ראש ממשלת ישראל לשעבר מנחם בגין.
בהתחלה ביחידות צבא פולין בפיקודו של אנדרס היו מ־40 עד 60% יהודים מסך כל המתפקדים, אך כעבור זמן מה הפולנים נקטו מדיניות אשר מנעה מיהודים להתפקד לשורות הצבא הזה.
בסוף שנת 1942 שיעור היהודים בצבא הזה היה כ־5%, סך הכל היו בו 4,401 יהודים כולל 143 קצינים.
גדוד שלם המורכב מיהודי פולין לחם במדי צבא צרפת.
באזורים מרכזיים של פולין פעלו 27 גדודי פרטיזנים יהודים ו־13 "מעורבים" אשר בהם היה לא פחות משליש היהודים.
עם זאת, היקף השתתפותם של היהודים במאבק הפרטיזנים בפולין היה קטן מאשר זה בברית המועצות וזאת משתי סיבות: ראשית, יהודים אשר הצליחו לברוח מגטאות בפולין לרוב נרצחו על ידי פולנים מקומיים ושנית, מפני שהמאבק הפרטיזני רחב ממדים החל בפולין בתקופה בה רוב רובם של היהודים כבר נרצחו.
בתולדות הגבורה והגדולה האנושית נחרט המרד בגטו ורשה אשר אותו ניהל מרדכי אנילביץ'.
המורדים היהודים כמעט בלי נשק הצליחו לעמוד כחודש ימים נגד גדודי אס.אס מקצועיים.
ידוע על פעילותן הפעילה ולעיתים אף יעילה של מחתרות בגטאות קרקוב, סוסנובץ, טרנוב.
המרד במחנה השמדה סוביבור – היחיד שהוכתר בהצלחה.
על המרד ב־14 אוקטובר 1943 פיקד סגן צבא האדום היהודי בשם אלכסנד פצ'רסקי, וסגנו בפיקוד המרד היה בנו של הרב הפולני ליאון פלדחנגר.
כמה אלפים לוחמים יהודים נטלו חלק פעיל במרד הכללי בוורשה שנערך בקיץ 1944. לכוחות אלה הצטרפה גם "הבריגדה היהודית הבינלאומית" המורכבת לרוב מיהודי יוון אשר שוחררו על ידי המורדים ממחנה כפייה גנסירובקה.
חיילים יהודים בצבא פולין אשר נפלו בשבי
היחס של הנאצים כלפי שבויים יהודים בצבא פולין לא היה כמעט לא שונה מזה יחסם כלפי היהודים שנפלו בשבי במדי צבא האדום.
לדעת הנאצים על השבויים הפולנים והסובייטים לא חלו התנאים של אמנת ז'נבה משנת 1929 וזאת מפאתן "אי קיומה של המדינה הפולנית".
מניינם של חיילים יהודים במדי צבא פולין אשר נפלו בשבי הגרמני היה כ־60-65 אלף איש והיחס כלפיהם מוגדר בפקודה של ראש מטה הכללי הגרמני קייטל מ־16 נובמבר 1939. הם הופרדו משבויים אחרים והוחזקו בתנאי תת-תזונה.
עד לאביב 1940 במחנות השבויים נרצחו או הומתו ברעב 25 אלף מתוך השבויים כאמור.
אחר כך השבויים הפולניים הועברו למעמד אזרחים ולגבי יהודים משמעותו של מהלך זה הייתה העברה לגטאות ורציחתם יחד עם שאר יהודים.
עד סוף המלחמה שרדו מאות ספורות של חיילים פולנים יהודים וכמעט 1,000 קצינים אשר הוחזקו בשבי על ידי הגרמנים בתנאים דומים לאלה של קצינים שבויים מצבאות אחרים.
לפני מלחמת העולם השנייה בצרפת גרו כ־240 אלף יהודים בעלי אזרחות צרפתית.
מעבר לזה לצרפת ברחו עשרות אלפים יהודים מגרמניה, אוסטריה, פולין, צ'כוסלובקיה, הולנד, רומניה ורוסיה.
אחרי שצרפת נכבשה על ידי הגרמנים, ב־27 בספטמבר 1940 שלטונות הכיבוש פרסמו צו לפיו נערך מפקד של כל אוכלוסייה היהודית בצרפת.
לפי המפקד נרשמו 287,982 יהודים אשר 60% מהם נמצאו על שטחה הצרפתי הכבוש ו־40% נמצאו תחת השיפוט של ממשלת משת"פים בראשותו של מרשל אנרי פיליפ פטן.
ממשלת וישי (ממשלתו של פטן) הוציאה מצדה ב־2 באוקטובר 1940 "צו לגבי יהודים" (Statut de juifs).
ביוני 1941 הוצא צו נוסף אשר החמיר עוד יותר מצבם של יהודים.
שלטונות צרפת של וישי רדפו אחרי מהגרים יהודים אך התנגדו נחרצות לטרנספורט של יהודים בעלי אזרחות צרפתית.
ב־29 במרץ 1941 הוקם הקומיסריאט הכללי לענייני יהודים אשר עסק במסירת הרכוש היהודי שהוחרם לידי הגרמנים.
ב־6 במאי פעילותה של הנציבות התפרשה גם על שטחה של "צרפת החופשית".
בהתחלה יהודי צרפת חשבו שהרדיפות ייגעו רק על הפליטים ולא באזרחי צרפת.
אך אלה שלא האמינו בכך כבר בסוף יוני 1940 (מיד אחרי תבוסתו של הצבא הצרפתי) הקימו ארגון "אמלו" למען מתן סיוע ליהודים.
בשטח צרפתי הכבוש על ידי הגרמנים יהודים הבינו די מהר לאן הם פני דברים ובינואר 1941 הקימו את "הוועד המרכז של הארגונים ההתנדבותיים של אזור פריז" אשר ריכז את הפעילות המחתרתית של יהודים פליטים ואזרחי צרפת.
הוועד בסיוע של ארגוני המחתרת האחרים ושל הכנסייה הקתולית סייע ליהודים לברוח מרדיפות ולעבור את הגבול עם מדינות נייטרליות.
אך בדרום צרפת בשטחה תחת שיפוטה של ממשלת וישי יהודים אזרחי צרפת והפליטים לא הצליחו להתלכד.
רק ארגון אחד בשם Œuvre de secours aux enfants, OSE (ארגון למען הצלת ילדים) עסק בהצלתם של ילדים יהודים – גם ארחי צרפת וגם בני פליטים.
מספרם המדויק של יהודי צרפת שנספו בשואה טרם ידוע.
המספר הקטן אינו לוקח בחשבון את היהודים אשר נעצרו וגורשו בתור פעילי המחתרת ואת היהודים אשר נספו בצרפת עצמה – הוא נוגע אך ורק ליהודים אשר גורשו מצרפת למנות השמדה.
המחקרים מדברים על כך שיהודים בעלי אזרחות צרפתית ופליטים יהודים שהיו בשטחה של צרפת נרדפו במידה זהה.
כ־20 אלף יהודים גויסו לשורות צבא צרפת ועוד כ־10 אלפים התגייסו בהתנדבות.
כ־700 יהודים שלחמו במדי צבא צרפת זכו לעיטורי גבורה וכבוד.
מתוך אלף הזוכים ל"עיטור השחרור" 60 היו יהודים.
32 יהודים זכו ב"מדליית הכבוד", 24 זכו ב"מדליית הלוחם" ויותר מ־400 זכו ב"צלב הצבאי".
חיילים יהודים שנפלו בשבי במדי צבא צרפת זכו לסיוע ותמיכה מצד חבריהם בני עמים אחרים.
ידוע מקרה של המרדה במחנה השבויים ליד העיר שטאטגן בקיץ 1944 כמחאה על הרדיפות מצד מנהל המחנה אחרי שני שבויים יהודים.
במסגרת הרזיסטנס הצרפתי הוקם Organisation Juive de Combat – הארגון היהודי הלוחם.
ארגון זה ערך כ־2,000 מבצעים, בתוכם 750 פעולות חבלה במסילות ברזל ו־32 פיצוצים במפעלים צבאיים.
יהודים רבים פקדו בארגונים מחתרתיים ויחידות גדולות של הרזיזטנס.
אחד מהם היה היסטוריון מפורסם, הסרן של הצבא הצרפתי מרק בלוק.
הוא נעצר על ידי הגסטפו ואחרי עינויים רבים הוצא להורג ב־16 יוני 1944. ביחידות הרזיסטנס אחדות אחוז חבריהם היהודים היה גבוה עד מאוד.
למשל בין 23 לוחמי מחתרת מיחידה בפיקודו של מיסק מנושיאן שהוצאו להורג על ידי הגרמנים, 11 היו יהודים.
לא פחות מ־20% הלוחמים בגדודים הפרטיזנים שפעלו על שטחה של צרפת היו יהודים.
בוועד הלאומי אשר היווה את הממשלה הזמנית של צרפת בחודשים אחרונים של המלחמה מתוך 16 חברים 3 היו יהודים.
ב־25 באוגוסט 1944 גנרל שארל דה גול כאשר הוא פיקד במצעד הצבאי בפריז המשוחררת אמר: "בית הכנסת נתן לצרפת יותר לוחמים מאשר הכנסייה".
לפני פרוץ המלחמה ביוון גרו 77,377 יהודים.
12,898 מתוכם לחמו נגד הנאצים ובעלי בריתם במדי הצבא היווני.
במהלך הקרבות בשנות 1940–1941 3,500 חיילי צבא יוון יהודים נפצעו ו־613 נהרגו.
המפורסם ביותר מקרבם היה הקולונל מרדכי פריזיס אשר נהרג בקרב נגד הכוחות האיטלקים ב־5 דצמבר 1940 והוקמה לזכור אנדרטה בסלוניקי.
הבריגדה ה־50 ממקדוניה זכתה לכינוי "גדודו של כהן" מפני שרבים מאוד מקרב חייליה היו יהודים מסלוניקי.
אחרי כניעתו של הצבא היווני המדינה חולקה לשלושה אזורי הכיבוש בין גרמניה, איטליה ובולגריה.
באזור הכיבוש הגרמני רדיפות אחרי יהודים החלו באפריל 1941. במרץ 1943 כל היהודים אשר נמצאו באזור הכיבוש הגרמני הועברו לגטאות ואחר כך למחנות השמדה בפולין – 49,285 איש למניינם.
את היהודים אשר נמצאו באזור הכיבוש האיטלקי החלו לגרש למנות השמדה רק אחרי כניעתה של איטליה וכיבושה על ידי הצבא הגרמני בסתיו 1943. שלטונות בולגריים מצדם גרשו למחנות השמדה את 7,122 יהודים ממקדוניה ו־4,221 יהודים מפראקיה.
בתום מלחמת העולם השנייה בשטחה של יוון שרדו כ־10 אלפים יהודים.
לפי הערכות שונות בין 1300 לבין 2000 יהודי יוון התפקדו לגדודי הפרטיזנים בשנת 1941 ולחמו נגד כוחות הכיבוש.
בבסלוניקי ובתסליה הוקמו גדודי פרטיזנים יהודים.
באתונה ובערים אחרות פעלה מחתרת יהודית.
פלדמרשל הבריטי הנרי מייטלנד וילסון הביע הערכה מיוחדת לפרטיזנים יהודים על עזרתם בשחרורה של יוון מכיבוש הגרמני.
135 יהודים מיוון ערכו מרד באושוויץ והשמידו שתי משרפות.
הגרמנים נאלצו להזעיק לעזרה בדיכוי המרד הזה אפילו כוחות האוויר.
יהודי יוון שהצליחו לברוח ממחנות השמדה בשטחה של פולין השתתפו במרד בוורשה בשנת 1944.
מיד אחרי פירוקה של צ'כוסלובקיה על ידי הגרמנים בשנת 1938 (עוד בטרם פרוץ מלחמת העולם השנייה) שטחה של צ'כיה סופח לגרמניה, ובסלובקיה הוקמה מדינה "עצמאית".
בשני האזורים האלה הגרמנים מיד פתחו ברדיפות אחרי היהודים.
עד לאיסור ההגירה מצ'כיה אותו הטילו הגרמנים באוקטובר 1941, הספיקו לברוח מצ'כיה 26,629 יהודים מתוך 118,310 אשר גרו שם.
רוב רובם של אלה שנשארו בצ'כיה נספו בשואה.
מניין יהודי צ'כיה הנספים הוא 75,765 – מתוכם 64,172 נספו במחנות השמדה ובגטאות, 6,392 נרצחו במחנה כפייה טרזיינשטד ו־5,201 נרצחו בשטחה של צ'כיה עצמה.
אחרי מסירתו של חלק משטחה של סלובקיה להונגריה בנובמבר שנת 1938 בסלובקיה עצמה נשארו כ־90 אלף יהודים.
אחרי הכרזתה של עצמאות סלובקיה וחתימת הסכם הברית עם גרמניה בשנת 1939 בסלובקיה החלו רדיפות אחרי היהודים.
רכושם הוחרם וחולק בין סלובקים וגרמנים.
ב־9 ספטמבר 1941 בסלובקיה נכנס לתוקף "חוק יסוד היהודים" – הקביל לחוקי נירנברג.
בשנת 1942 54 אלף יהודי סלובקיה גורשו לפולין, רובם ככולם נספו במחנות השמדה.
הכנסייה הקתולית הסלובקית התנגדה באופן נחרץ לגירוש היהודים.
חלק פעיל בהפסקת הגירוש נטלה הקבוצה המחתרתית של הציונים אשר הקימה שיתוף פעולה עם פוליטיקאים סלובקיים מתונים וחשמנים, שיחדו את חלק מפקידים הגרמנים והעבירו מידע על השמדתם של היהודים המגורשים למדינות בעלות ברית ולארגונים יהודיים במדינות עולם.
אולם, אחרי המרד הגדול בסלובקיה בשנת 1944 כ־13 יהודי סלובקיה גורשו למחנות השמדה.
סך מניינם של יהודי סלובקיה אשר נספו בשואה הוא 70 אלף או 77% מכלל אוכלוסייה היהודית של המדינה.
יהודי צ'כוסלובקיה רבים לחמו נגד הנאצים בשטחה של פולין (במסגרת הלגיון הצ'כוסלובקי) ושל צרפת (במסגרת הדיוויזיה ה־1 הצ'כוסלובקית).
600 מתוך 1000 לוחמי הדיוויזיה היו יהודים.
אחרי כניעתה של צרפת בריגדה צ'כוסלובקית הוקמה בבריטניה.
הבריגדה השתתפה במצור על דנקרק ושליש הרכבה היו יהודים.
2,500 יהודי צ'כוסלובקיה לחמו במדי הצבא הבריטי בצפון אפריקה ובמזרח התיכון.
ב־1 מאי 1942 בעיר בוזולוק בברית המועצות הוקם הגדוד הצ'כוסלובקי אשר מאוחר יותר גדל עד לבריגדה צ'כוסלובקית ואחר כך אף עד לקורפוס צ'כוסלובקי.
ברגע הקמתו של הגדוד כאמור 286 מתוך 606 לוחמיו היו יהודים (42%).
בשנת 1942 בשטחה של סלובקיה התפתחה התנועה הפרטיזנית ובגדודי הפרטיזנים הסלובקים לחמו כ־2,500 יהודים.
הגדוד הפרטיזני היהודי בסלובקיה בפיקודו של אלכסנדר בכנר מנה כ־300 לוחמים.
בגדודו של בכנר הייתה גם "פלוגה כשרה" המורכבת מיהודים חרדים – היחידה במנה באירופה כולה.
יחד עם לוחמי המרד לחמו 5 יהודים שהוצנחו מארץ ישראל, 4 מתוכם נהרגו.
בסלובקיה פעלו גם מספר קבוצות מחתרת וגדודים פרטיזנים קטנים יהודיים קטנים יותר.
אחרי כיבושה של יוגוסלביה על ידי הגרמנים במאי 1941 כל רכושם של היהודים המקומיים הוחרם והם עצמם נשלחו לעבודות כפייה.
באוגוסט 1941 יהודי סרביה רבים נעצרו על ידי הגרמנים.
באוקטובר 1941 החלו הוצאות להורג המוניות.
בנובמבר 1941 יהודי סרביה אשר שרדו גורשו למחנה ריכוז סיימישטה ליד בלגרד.
כולם נרצחו במרץ-יולי 1942 בתאי גזים.
רוב יהודי קרואטיה נרצחו על ידי בעלי בריתם של הנאצים המקומיים, אשר ניהלו מדיניות רצח עם כלפי הסרבים, היהודים והצוענים.
20-30 אלף יהודי קרואטיה נרצחו על ידי הקרואטים במחנה השמדה יסינובץ.
עד לסוף אוקטובר 1941 שרדו רק 7 אלפים יהודי קרואטיה אשר רובם ככולם גורשו לאושוויץ.
מלבד הגרמנים והקרואטים ברדיפות ובהשמדת היהודים נטלו חלק פעיל גם מוסלמים מבוסניה אשר פעלו במסגרת הדיוויזיה המוסלמית של אס.אס "חנג'ר".
חלק יוגוסלביה הנכבש על ידי ההונגרים (וויוודינה) חיילים ושוטרים הונגרים החלו לרצוח יהודים וסרבים בינואר 1942. בשנת 1944 הגרמנים גרשו לאושוויץ מאזור הכיבוש ההונגרי של יוגוסלביה יותר מ־10 אלפים יהודים.
מקרב 16 אלף היהודים שגרו באזור זה נספו בשואה 14 אלף.
באזור הכיבוש האיטלקי של יוגוסלביה השלטונות לא הסגירו את היהודים לידי הגרמנים.
כאשר איטליה נכנעה בשנת 1943, רוב היהודים שגרו באזור זה הספיקו לברוח לאזורים אשר היו תחת שלטונם של הפרטיזנים בראשות יוסף טיטו.
סך מניינם של יהודי יוגוסלביה אשר נספו בשואה הוא 66 אלף או 82% מכלל האוכלוסייה היהודית של המדינה.
מיד אחרי כיבושה של יוגוסלביה במדינה החלה להתפתח התנועה הפרטיזנית רחבת ממדים ויהודים היווי חלק ניכר ממנה.
בגדודי הפרטיזנים היוגוסלבים לחמו 4,572 יהודים.
היה גם גדוד יהודי מיוחד אשר פעל באי רב בים האדריאטי.
אחד מיזמי ומקימי התנועה הפרטיזנית ביוגוסלביה היה איש רוח ופעיל המפלגה הקומוניסטית משה פיאדה אשר בזמנו הפך לאחד היועצים המקורבים של טיטו.
10 יהודים זכו לתואר ולעיטור הגבורה הגבוה ביותר של יוגוסלביה – גיבור העם היוגוסלבי.
לקראת המלחמה בבלגיה גרו בין 90 ל־110 אלף יהודים, כולל פליטים מגרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה.
אחרי כיבושה של בלגיה על ידי הגרמנים במאי 1940 רובם ברחו לצרפת.
כמחצית מכלל יהודי בלגיה נספו בשואה.
שלטונות מקומיים שיתפו פעולה עם הנאצים ורדפו אחרי יהודים.
בהולנד מתוך 140 אלף יהודים שרדו רק 27 אלף.
ב־25 פברואר 1941 המחתרת ההולנדית הצליחה לערוך שביתה כללית בהולנד כמחאה נגד הפוגרומים ולקיחתם של 400 יהודים כבני ערובה.
ב־22 יוני 1942 הנאצים החלו מאסרים המוניים של היהודים וגירושם למחנות השמדה.
הודות לפעילות ענפה של המחתרת כוחות הרזיסטנס בהולנד הצליחו להסתיר ולהציל 3000 ילדים ו־10,000 מבוגרים יהודים.
בדירת מסתור באמסטרדם נכתב יומנה של אנה פרנק – ילדה יהודייה אשר בסוף הוסגרה לנאצים ונרצחה במחנה השמדה.
ההתנגדות בהולנד ובבלגיה לרוב בא לידי ביטוי בשביתות ובמתן סיוע לכוחות בעלות הברית (בין השאר בפעילות מודיעינית).
לא הייתה במדינות אלה תנועה פרטיזנית המונית כמו בצרפת ועל אחת כמה וכמה כמו בפולין ובברית המועצות.
אך בהולנד פעלו שלוש קבוצות יהודיות מחתרתיות אשר ערכו פעולות חבלה בכבישים.
כמאה פעילי מחתרת החמושים הצליחו לערוך התנגדות רצינית לגרמנים כאשר הם ביצעו סריקות ב"שכונה היהודית" באמסטרדם.
רק 7 מתוך הפעילים האלא נותרו בחיים.
בבלגיה במסגרת תנועת ההתנגדות הכללית פעלה הקבוצה המחתרתית "התלכדות היהודית" אשר גם היא ערכה פעולות חבלה נגד הגרמנים וב־19 אפריל 1943 הקבוצה הזו הצליחה לתקוף את הרכבת אשר הובילה ילדים יהודים לאושוויץ ולשחרר את הילדים.
בין 13 ל־14 אלף יהודי בלגיה והולנד לחמו במדי צבאות בעלות הברית.
במרכזה ש בריסל הוקמה אנדרטה ובה שמותיהם, תאריכי לידה ומוות של 242 לוחמים יהודים בלגים אשר נפלו בשדות הקרב.
על האנדרטה כתוב בהולנדית, אנגלית, צרפתית, יידיש ועברית: תהילה ליהודים אשר נפלו בקרבות נגד הכובשים.
בלוקסמבורג נספו בשואה 1,950 מתוך 3,500 יהודים מקומיים.
מרגע כיבושה של דנמרק על ידי הנאצים באפריל 1940 ועד שנת 1943 קהילת יהודי דנמרק כולל 1,700 פליטים נהנתה מכסות מלאה של אוכלוסייה הדנית.
עד ל־30 ספטמבר 1943, כאשר הנציג הצבאי הגרמני דוקוויץ הזהיר על הגירוש המתוכנן של כל היהודים למחנות השמדה, פעילי המחתרת הדנית העבירו בסירות לשוודיה הנייטרלית 7,000 מתוך 8,000 יהודי דניה.
דנים כולם כולל משפחת המלוכה הדנית הביעו מחאתם הגלויה לחוקי הגזעניים אשר חקקו בדניה שלטונות הכיבוש הנאצי.
הודות לכל זה הנאצים הצליחו לתפוס בדניה רק 472 יהודים אשר 49 מתוכם נספו במחנה טרזין.
סך מניינם הנספים בשואה מקרב יהודי דניה מגיע ל כ־120, שזה פחות מ־2% אוכלוסייה היהודית של המדינה.
דנמרק היה המקום היחיד הנמצא תחת כיבוש הנאצי אשר בו יהודים לא חויב לשאת טלאי צהוב.
ערב מלחמת העולם השנייה בנורווגיה גרו כ־1700-1800 יהודים כ־200 מתוכם היו פליטים מארצות מרכז אירופה.
אחרי כיבושה של נורווגיה על ידי הנאצים באפריל 1940 החלו רדיפות היהודים ובאוקטובר 1940 נאסר להם לעסוק במקצועות חופשיים.
ביולי 1941 כל יהודים פוטרו משירות המדינה.
נכנס לתוקפו החוק האוסר נישואין של היהודים עם הלא יהודים ובתעודות הזהות של היהודים הושם ציון מיוחד.
המשת"פים הנורווגים עם קוויסלינג בראשם הפעילו כללי זיהוי היהודים נוקשים יותר מאשר בגרמניה עצמה.
בנורווגיה נחשבו יהודים כל אלא שנולדו בנישואי תערובת.
בפרק הזמן בין אוקטובר 1942 עד לפברואר 1943 נערך בנורווגיה מבצע מאסרים וגירוש המוני למחנות השמדה של היהודים.
763 יהודי נורווגיה כולל 101 פליטים הובלו לאושוויץ.
מתוכם שרדו לפי נתונים שונים מ־12 עד 24 איש.
60 יהודים אשר היו נשואים/אות לנורווגים גורשו למחנה הריכוז גריני בשטחה של נורווגיה עצמה.
אך בקרב החברה הנורווגית ממשלתו של קוויסלינג ומדיניותה האנטישמי לא זכו לתמיכה ולא פעם נרשמו הבעות מחאה גלויה נגד גירוש היהודים.
בעזרתה של המחתרת הנורווגי 930 יהודים הצליחו לברוח לשוודיה ונצלו.
יותר מ־140 יהודים נורווגים השתתפו באופן פעיל במחתרת האנטי-נאצית.
בגרמניה רדיפות אחרי היהודים החלו מיד אחרי עלייתה לשלטון של המפלגה הנאצית בשנת 1933. עד לפריצתה של מלחמת העולם השנייה כ־350 אלף יהודים הספיקו לצאת את גרמניה וגם את אוסטריה וצ'כוסלובקיה אשר סופחו לגרמניה הנאצית.
אחר כך שלטונות הנאצים פתחו במסע רדיפות והשמדה המונית של היהודים, בראש ובראשונה בגרמניה ואוסטריה עצמן.
פחות מ־10 אלפים יהודי גרמניה ואוסטריה שרדו עד תום המלחמה.
עד לסיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית בשנת 1938 בשטחה של אוסטריה גרו 181,778 יהודים, 90% שלהם התגוררו בווינה הבירה.
עד פרוץ המלחמה מאוסטריה ברחו 109,060 יהודים, ו־66,260 נשארו בשטחה.
כ־65 אלף יהודים אוסטרים נספו בשואה כלומר, כמעט כל אלה שנשארו בשטחה של אוסטריה.
כאשר צבא האדום נכנס לווינה ב־13 אפריל 1945, בעיר שרדו פחות מ־800 יהודים, לרוב אלה שהיו נשואים לאזרחים אוסטרים.
בהונגריה בערב הכיבוש הגרמני התגוררו 762,000 יהודים, 4.9% מכלל האוכלוסייה.
השלטונות החלו לרכז את היהודים בגטאות רק אחרי כיבושה של המדינה על ידי הכוחות הגרמנים ב־19 מרץ 1944, אם כי עד אז בהונגריה נרצחו כ־63 אלף יהודים (8% של האוכלוסייה היהודית).
לעומת זאת, מדיניותם כלפי היהודים באיטליה וברומניה הייתה פחת נוקשה.
אחוזי אוכלוסייה היהודית של המדינות הללו אשר שרדו עד תום המלחמה גבוה בהרבה לעומת הנתונים האלה גרמניה, אוסטריה והונגריה.
ברומניה בשנת 1939 נשללה אזרחותם של כל היהודים, בשנת 1940 נאסרו הנישואים של יהודים עם הלא יהודים ואחר כך נערכו מספר פוגרומים המוניים.
בשנת 1941 יהודי בוקובינה ובסרביה גורשו לטרנסניסטריה אשר בה הוקמו מחנות הריכוז ובהם נספו בחורף 42–1941 1930 יהודים – הם הוצאו להורג והומתו ברעב.
מתוך 765 אלף יהודי רומניה הצליחו לשרוד עד תום המלחמה 356 אלף איש.
באיטליה למרות החוקים האנטישמיים די נוקשים, עד לקיץ 1943 על ראשם של היהודים לא ריחפה סכנת המוות.
יתרה מזאת, באיטליה הצפונית וגם באזורי יוגוסלביה ויוון אשר נכבשו על ידי הכוחות האיטלקיים המוני יהודים מארצות אחרות מצאו מקלט.
מיד אחרי כיבוש חלקה הצפוני של איטליה כולל רומא על ידי הנאצים בספטמבר 1943, החלו רדיפות אחרי היהודים ועד נובמבר 1943 אלפי יהודים איטלקים ופליטים יהודים גורשו לאושוויץ.
סך הכל בשואה נספו כ־15% יהודי איטליה.
בולגריה הייתה המדינה בעלת הברית של הנאצים היחידה אשר בה ניצלה כמעט כל האוכלוסייה היהודית המקומית.
שלטונות בולגריה הצטרפו להסכם התלת-צדדי בתחילת שנת 1941 ובמקביל נכנס לתוקף החוק להגנת האומה.
בינואר 1943 הגיע לבולגריה שליחו המיוחד של אדולף אייכמן עם משימה לארגן את גירושם ההמוני של יהודי בולגריה למחנות ההשמדה בפולין.
אך הרעיון נתקל במחאה מצד חוגים באליטה החברתית הבולגרית, ובכלל זה הכנסייה, חוגים פוליטיים וחברי פרלמנט.
במקביל גירשה בולגריה את 11,343 יהודי מקדוניה, תראקיה והעיר פירוט אל מחנה ההשמדה טרבלינקה לאחר ששטחים אלו הועברו לחזקת בולגריה על ידי הגרמנים כפיקדון, והממשלה הבולגרית מנעה בחקיקה מתן אזרחות בולגרית לתושבים היהודים.
במקביל, אישר סגן שר החוץ הבולגרי דימיטר שישמנוב לשגריר הגרמני בסופיה אדולף בקרלה בשם הממשלה הבולגרית, לגרש למחנות ההשמדה את כל האזרחים הבולגרים שהתגוררו בגרמניה ובארצות הנתונות לשליטתה וכך בוצע.
מספרם נאמד בכ-1,000. היהודים אזרחי בולגריה שהתגוררו בשטחה ניצלו.
קהילת היהודים הקטנה ביפן לא נרדפה כלל.
יתרה מזו, הקונסול היפני בקובנה צ'יאונה סוגיהארה ללא אישור של משרד החוץ היפני העניק ליהודים מקומיים אשרות כניסה והצליח להציג בשנות 1940–1941 3,489 יהודים.
היהודים האלה תחת הלחץ של הגרמנים רוכזו ב־18 פברואר 1943 בגטו בשנחאי, אך כולם שרדו עד תום המלחמה.
1,700 יהודי פינלנד כולל 300 פליטים ממדינות מרכז אירופה לא נרדפו כלל.
השליט מרשל קארל גוסטף אמיל מנרהיים דחה דרישות הגרמנים להטיל סנקציות על היהודים בפינלנד.
חיילים וקצינים יהודים בצבא פינלנד נהנו משוויון זכויות מלא ואף נבנו עבורם בתי כנסת שדה בחזית.
בשטח ברית המועצות הכבוש על ידי הכוחות הפינים גם לא היו רדיפות אחרי יהודים למעט המקרה היחיד ב־6 נובמבר 1942, בו 8 פליטים יהודים מאוסטריה הוסגרו לידי הנאצים.
אירוע זה גרם לשערורייה פוליטית בתוך פינלנד ושר החוץ נאלץ להצטדק, בכך שמדובר היה באנשים אשר אבדו את זכותם למקלט מדיני בפינלנד עקב מעשים פליליים שהם לכאורה ביצעו.
שלטונות פינלנד הסגירו לגרמנים גם 47 שבויי מלחמה יהודים אשר זוהו כסוכני הביון הסובייטי וכיוצא בזה, כך שהסגרתם בוצעה מפאת סיבות פוליטיות ולא מפני שהם היו יהודים.
יהודים במחתרות במדינות שהשתתפו במלחמה בצדה של גרמניה הנאצית
הפעילות המחתרתית בגרמניה הנאצית ובמדינות בעלות ברית שלה אורגנה לרוב על ידי הקומוניסטים.
בין השאר בגרמניה פעלה הקבוצה המחתרתית בראשו של הרברט באום אשר ביצעה מעשה חבלה ב־18 מאי 1942 בברלין.
הבולשת הגרמנית גסטפו הצליחה לעלות על עקבות המחתרת הזו, 28 חבריה הוצאו להורג, 50 נשלחו למחנות השמדה.
בתנועת הרזיסטנס האיטלקי השתתפו לפי נתונים שונים בין 2 ל־5 אלפים יהודים.
מתוך 270 לוחמים שזכו למדליה "גיבור המחתרת" 7 היו יהודים.
בין יהודי איטליה היו גם כאלה שפקדו בגדודי הפרטיזנים גדולים.
על שמו שם אחד מהם – אלסנדרו סיניגליה אשר פקד בגדוד הפרטיזנים בטוסקנה – נקרא רחוב ברומא הבירה.
במחתרת האנטי-נאצית נטלו חלק פעיל גם 250 יהודי בולגריה, 150 מקרבם נרצחו.
הפעילות המחתרתית של היהודים בהונגריה התרכזה בעיקר בניסיונות הצלה של היהודים והעברתם אל מחוץ למדינה.
עיתונאי איש רוח יהודי בשם לאופולד טרפר הקים רשת הביון הגדולה ביותר באירופה כולה אשר זכתה לכינוי התזמורת האדומה ופעלה נגד גרמניה הנאצית לטובת ברית המועצות.
רשתו של טרפר אשר בה פעלו אנשי מודיעין המוכשרים ביותר (כולל גם יהודים מארץ ישראל) סיפקה לברית המועצות מידע רגיש בעל חשיבות גדולה.
אחד מחברי הרשת, סוכן מודיעין צבאי הסובייטי אנטולי גרוביץ בהיותו עצור על ידי גסטפו הצליח לגייס את איש הביון הנגדי הגרמני חיינץ פאנביץ והצליח יחד איתו ועוד מספר אנשים לברוח לברית המועצות.
באיטליה פעל קולונל של הביון הסובייטי לייב מנביץ'.
אחרי שהביון הנגדי האיטלקי הצליח לעצור אותו והוא נשלח למחנה הריכוז, לייב הצליח להקים במחנה ארגון מחתרתי האנטי-פשיסטי.
לייב מנביץ נפטר משחפת זמן קצר אחרי שחרורו מחנה הריכוז וזכה לעיטור "גיבור ברית המועצות" אחרי מותו בשנת 1965.
סוכן הביון הסובייטי יאן צ'רנייק הצליח להקים בגרמניה רשת הביון אשר תוך 11 שנות פעולתה לא ידעה אף מעצר אחד.
כח פעילות חבלה בעורף הנאצים ריכז גנרל המודיעין הצבאי הסובייטי נחום אטינגון אשר נעזר בקולונלים יעקב סרבריינסקי ויורי קולסניקוב (יומה גולדשטיין).
היהודים באזורים אחרים שמאמץ המלחמתי נגע בהם
לפי הנתונים של מפקד האוכלוסין שנערך במרוקו בשנת 1936, במדינה גרו 161 אלף יהודים בעלי אזרחות מקומית ועוד 12 אלף יהודים בעלי אזרחות צרפתית.
יחד עם הפליטים ממדינות אחרות שהגיעו עד לשנת 1939 סך כל מניינם מגיע יד ל־200 אלף איש.
בתוניסיה גרו כ־60 אלף יהודים, באלג'יר – 117,646. יהודי צפון אפריקה רבים לחמו במדי צבאות צרפת ובריטניה וגם נטלו חלק פעיל במחתרת הצרפתית.
בשנות 1940–1942 צפון אפריקה הצרפתית (תוניסיה ואלג'יר) נמצאו בשליטה של הממשלה המשת"פית הצרפתית.
המשמעות היא שבאלג'יר ותוניסיה היהודים נרדפו באותה מידה כמו באירופה הנכבשה על ידי הנאצים.
כל זכויות אזרחיות של היהודים נשללו, הם נשלחו לעבודות כפייה, אולצו לשאת טלאי צהוב ולשלם כופר ענק.
ב־8 בנובמבר 1942 בצפון אפריקה נחת הכוח האמריקאי, והמחתרת המקומית תמכה בנחיתה שלהם במרד אשר אותו יזם וניהל יהודי ז'וזה אבוקלר.
במרד הזה נטלו חלק פעיל כ־400 יהודים.
אחרי שכוחות בריטיים ואמריקאים נחתו באלג'יר ובמרוקו, הגרמנים כבשו את שטחה של תוניס.
הכוח המיוחד (Sondercommando) של ה־אס.אס.
ההסתדרות הציונית העולמית נטלה חלק פעיל במאמץ המלחמתי של בעלות הברית.
יו"ר הסוכנות היהודית חיים ויצמן פרסם בעיתון הבריטי טיימס ב־6 בספטמבר 1939 (מיד אחרי הכרזת המלחמה על ידי בריטניה) איגרת לראש ממשלת בריטניה נוויל צ'מברלין בו הוא כתב שיהודים מוכנים "להילחם בעד הדמוקרטיה" לצידה של בריטניה הגדולה.
באוגוסט 1940 חיים ויצמן פנה לראש ממשלת בריטניה צ'רצ'יל בהצעה להקים יחידות צבאיות מקרב יהודי היישוב היהודי בארץ ישראל.
לדעתו של ויצמן הייתה אפשרות לגייס ללא שום בעיות כ־50 אלף לוחמים.
הרעיון זכה לתמיכתו של צ'רצ'יל.
מנהיג היישוב היהודי דוד בן-גוריון בשיחתו עם נציב הבריטי בארץ ישראל הכריז: "עלינו לסייע לבריטניה במלחמה כאילו אין ספר הלבן ולהיאבק נגד הספר הלבן כאילו אין מלחמה".
ארגון צבאי לאומי מצדו פרסם ב־11 בספטמבר 1939 הודעה כדלקמן: "אצ"ל החליט להקפיא את פעילות נגד האנגלים על מנת לא להפריע לבריטניה ובעלות בריתה להילחם נגד הנאצים".
מנהיג התנועה הרוויזיוניסטית זאב ז'בוטינסקי תמך ברעיון של הפסקת כל הפעילות נגד האנגלים כל עוד נמשכת המלחמה.
ראש אצ"ל וראש בית"ר דוד רזיאל אשר שוחרר לא מזמן מהכלא הבריטי, הונחת על ידי הבריטים בראש קבוצת החבלנים לעיראק ונהרג שם ב־20 מאי 1941. כוחות הגנה ופלמ"ח ביצעו בשיתוף פעולה עם הצבא הבריטי מספר מבצעים מוצלחים בסוריה ולבנון אשר נמצאו תחת שלטונה של ממשלת המשת"פים הצרפתית.
במהלך אחד המבצעים האלה נפצע ואבד עינו משה דיין.
כוחות הפלמ"ח השתתפו בדיכוי המרד הפרו־נאצי בעיראק בראשותו של רשיד עאלי אל־כילאני וגם במבצעים של הצבא הבריטי על מנת לכבוש את סוריה ולבנון בשנת 1941.
רבים מתוך חברי ההגנה התגייסו בשנת 1944 לבריגדה היהודית.
רבים מתוך פעילי התנועות הציוניות באירופה נרתמו למאבק נגד הנאצים ולחמו במדי צבאות בעלות הברית, במחתרות ובגדודי הפרטיזנים.
במאבק נגד הנאצים התלכדו חברי תנועות שמאל כגון השומר הצעיר וימין כגון בית"ר.
כך למשל, בדיוויזיה ה־201 של צבא האדום לחמו בין היתר 71 חברי בית"ר מריגה, 38 מתוכם נפלו בקרבות.
הארגונים הציונים לקראת המלחמה ניסו ביתר שאת לארגן את בריחתם ההמונית של יהודי גרמניה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ובמיוחד אחרי ששלטונות הנאצים הטילו באוקטובר 1941 איסור מוחלט על הגירת היהודים, הניסיונות של הארגונים הציונים הופנו בעיקר למשיכת תשומת הלב של דעת הקהל במדינות בעלות הברית ומדינות נייטרליות לאמת על הרצח עם שעורכים הגרמנים ולהברחה הלא-לגלית של היהודים לשטחים שטרם נכבשו על ידי הנאצים.
אולם, מדינות העולם לא ששו לקראת הפליטים היהודים.
בריטניה למשל נאבקה באופן נחרץ בעלייה בלתי-לגלית לארץ ישראל.
ממשלת שווייץ מצדה הוציאה באוגוסט 1942 צו לפיו "פליטים אשר הפכו לכאלה אך ורק מפאת רדיפות על רקע הגזעני אינם זכאים למעמד הפליטים".
אף על פי שאזרחי שווייץ רבים ניסו לעזור לפליטים יהודים, שלטונות המדינה הסגירו את היהודים לנאצים והטילו עונשים על אלה שניסו לעזור להם.
בשנת 1995 ממשלת שווייץ הודתה באשמתה וביקשה באופן רשמי את הסליחה מפני העם היהודים על סירובה לעזור לפליטים יהודים בעת מלחמת העולם השנייה.
ב־19 באפריל עד ה־29 באפריל 1943 נערכה ועידת ברמודה אשר בה נציגי אנגליה וארצות הברית דנו בבעיית הפליטים ממדינות הנכבשות על ידי הנאצים.
ועידת ברמודה לא הצליחה אפילו לבטל את הספר הלבן שהוציאו הבריטים בשנת 1939 ואשר הגבילה את העלייה לארץ ישראל במספר זעום של 75 אלף איש במשך 5 שנים.
ההישג היחיד של ועידת ברמודה בא לידי ביטוי בכך שחודשה פעילותה של הוועדה הבין-ממשלתית לעניין הפליטים אשר הוקמה עוד בטרם פרוץ המלחמה.
בדרך לארץ ישראל נספו מאות יהודים.
הצי הבריטי עצר ספינות עליה ב' והנוסעים עליהן הועברו למחנות מאסר באי מאוריציוס ואחר כך בקפריסין.
ב־24 פברואר 1942 בים השחור הצללת הסובייטית ש־213 הטביעה את ספינה הבולגרית סטרומה עם 769 פליטים יהודים על סיפונה.
ב־5 אוגוסט 1944 הצללת הסובייטית הטביעה את הספינה הרומנית מפקורה עם יותר מ־300 פליטים יהודים על סיפונה.
הניסיון רחב ממדים האחרון להציל את היהודים ננקט בשנת 1944 על ידי רודולף קסטנר.
הוא ניהל משא ומתן עם הנאצים על כך שהם יתירו הגירתם של יהודי הונגריה תמורת אספקת 10 אלפים משאיות עם המצרכים עבור הצבא הגרמני (עסקה "סחורה תמורת דם").
העסקה לא יצאה לפועל, אך קסטנר הצליח להוציא היתר יציאה ל־1,686 יהודי הונגריה לשווייץ תמורת כופר שהוא שילם מכיסו.
"היהודייה הנאווה" הוא מוטיב ארכיטיפי באמנות ובספרות, שרווח מאוד בספרות אירופאית רומנטית של המאה ה-19. במסגרת מוטיב זה, היהודייה הנאווה מוצגת לרוב כאישה צעירה מרקע יהודי, בודדה ויפה, בעולם נוצרי.
הרקע היהודי של הדמות מבחין אותה משאר הדמויות וקובע את תפקידה במערך היצירה.
לארכיטיפ "היהודייה הנאווה" היסטוריה ארוכה, כשביטוייו הראשונים מופיעים בספרות ימי הביניים באירופה.
כמו כן, הופעת ארכיטיפ זה לוותה לרוב במוטיבים וביטויים אנטישמים אחרים בגוף היצירה.
בריטניה, צרפת וגרמניה היו המקור המרכזי ליצירות הפופולריות ביותר של "היהודייה הנאווה" לאורך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
הנרטיב של "היהודייה הנאווה" ועיצוב דמותה נקבע על ידי מערכות היחסים שלה עם דמויות אחרות ביצירה; לרוב מדובר במושא אהבה נוצרי ובאביה היהודי הנבל.
מבחינים בשתי קטגוריות ראשיות בדמות היהודייה הנאווה: הראשונה היא הקטגוריה ה"חיובית", בה הדמות מתוארת כאצילית, חכמה, טהורה ונאמנה, תכונות המקשרות אותה למריה אם ישו ולקדושה המעונה הנוצרית הטיפוסית.
הקטגוריה השנייה היא שלילית במפגיע, כשהדמות מתוארת כערמומית, חושנית, מינית, מסוכנת והרסנית.
עם זאת, למרות ההבדלים בין שני הסוגים, כל "יהודייה נאווה" משרתת אותה המטרה בנרטיב, דהיינו הסטת הגיבור הנוצרי מדרך הישר.
בהתאם לזאת, קיימים שני גורלות קבועים המיועדים לדמותה.
הראשון הוא התנצרות או כניעה מוחלטת לגיבור הנוצרי ובאמצעותו לעולם הנוצרי.
"היהודייה הנאווה" חולקת מאפיינים רבים עם דמות ה"פאם פאטאל".
עם זאת, ה"פאם פאטאל" היא תוצר מובהק של תפיסת עולם מיזוגנית, בעוד "היהודייה הנאווה" היא תוצר ייחודי של פילוסופיה מיזוגנית ואנטישמית גם יחד.
כאמור, ארכיטיפ "היהודייה הנאווה" משקף תפיסות אנטישמיות ומיזוגניות מצד היוצר, ואף על פי שמאפייניה המפורטים והגישות הספציפיות עוברים תמורות מיצירה ליצירה, משותפת לכולם הגישה שלפיה היהודייה מהווה סמל ארוטי אולטימטיבי של האחר, השונה והאסור.
היהודייה ייחודית בכך שהיא משלבת בחובה איכות שברירית, פגיעה ותמימה יחד עם הפוטנציאל לחטא שדינו גיהנום.
במאמרו "הרהורים בשאלה היהודית" (1946), ז'אן-פול סארטר כותב:
בנוסף לכך, החוקר אנתוני בייל במאמרו "הליבידו של ה'יהודייה' בתרבות ימי הביניים" מצביע על מערכת הכוחות בין התרבות היהודית לנוצרית כמקור תופעת "היהודייה הנאווה".
לטענתו "גופה של האישה היהודייה מהווה אזור סכסוך בין הסמכויות הנוצריות ליהודיות, כשהעוינות בין הגברים מוצאת ביטוי בשליטה על האישה היהודייה [...] האישה היהודייה מאפשרת קשר מערער – אך יעיל – בין מין לאלימות בתוך מערכת המנהגים והמוסכמות הנוצרי.
גוף יהודי דמיוני לעינוג הגוף הנוצרי המאמין".
ההופעה הטיפוסית של "היהודייה הנאווה" כוללת שיער ארוך וכהה, עיניים שחורות גדולות, עור שזוף והבעה מלנכולית.
לעיתים קרובות "היהודייה הנאווה" תתואר בבגדים ותכשיטים אקזוטיים בסגנון מזרחי.
הדוגמה המפורסמת ביותר לגיבורה היהודייה היא רחל באופרה היהודייה מאת ז'אק פרומנטל הלוי (1835).
באופרה רחל מתאהבת בנסיך נוצרי שהתחפש ליהודי על מנת לחזר אחריה.
רחל מגלה את התרמית, חושפת את זהותו האמיתית וחורצת את דינה למוות על ידי כך.
היא יכולה להציל את עצמה על ידי המרת דתה, אך היא מסרבת ונידונה למוות במים רותחים.דוגמה נוספת ל"יהודייה נאווה" היא רבקה בספרו של וולטר סקוט "אייבנהו".
רבקה מתאהבת באביר אייבנהו, גיבור היצירה, אך מדחיקה את רגשותיה מכיוון שהוא נוצרי והם אינם יכולים להיות יחד.
היא מטפלת בו במסירות לאורך היצירה, ויש בה האצילות לאחל לאייבנהו ולאהובתו הנוצרייה כל טוב בפרידה מעליהם.
בסוף הספר היא מועידה את עצמה לחיים של נזירוּת בקהילה היהודית.
הפופולריות העצומה של הרומן ודמותה של רבקה בפרט בקרב הקוראים בני התקופה הובילה לתיאוריות רבות במהלך המאה ה־19 למקור ההשראה שלה.
התיאוריה המובילה הייתה כי רבקה גרץ, מחנכת ואשת פילנתרופיה יהודיה אמריקאית, הייתה מקור ההשראה של וולטר סקוט, הודות לקשר שלו עם וושינגטון אירווינג שהיה גם חבר קרוב של משפחת גרץ.
אף על פי שרוב הספרות על "היהודייה הנאווה" נובעת מתרבות המערב, יש מספר דוגמאות לדמויות מזרחיות.
אחת מהן היא סול חגואל, הידועה גם בשם סוליקא (זוליכה).
סול הייתה צעירה יהודייה מרוקאית יפהפייה שחייתה באמצע המאה ה-19 והואשמה על ידי שכן מוסלמי שהמירה את דתה לאסלאם ולאחר מכן חזרה ליהדותה.
סול נידונה למאסר ולמוות על ידי הרשויות המרוקאיות, אך ניתנה לה האפשרות לחנינה על ידי המרת דתה לאסלאם.
סול סירבה וראשה נערף בכיכר העיר פאס.
ברבות השנים דמותה הוכרה כקדושה מעונה בתרבויות המוסלמיות והיהודיות המקומיות, והיא היוותה השראה למשוררים ספרדיים וצרפתים רבים שראו בה את ההתגלמות האידיאלית של "היהודייה הנאווה".
מול אלה עומדת דמותה של ג'סיקה מ"הסוחר מוונציה" הבוחרת להתכחש לדתה ולאביה וללכת אחרי אהוב ליבה הנוצרי.
התייחסות יהודית ל"יהודייה הנאווה" קיימת ב"בלדות וורמיזא" מאת שאול טשרניחובסקי בבלדה על בת הרב ואמה בת הרב מחוזרת על ידי אביר, שמסתתר בצל הקיר ומנסה לשכנע אותה להענות לחיזוריו ולנטוש את עמה תוך שהוא מכפיש אותו.
בת הרב נמשכת אליו ומוקסמת ממתנותיו, אך אימה מזהירה אותה שהרומן הזה יסתיים במותה.
השיר השלישי במחרוזת הבלדות, העוקב על בלדת בת הרב ואמה הוא "בתו היפה של הרב".
כאן כבר מתואר גורלה של בת הרב היפה שהאבירים חושקים בה – עם פתיחת קברו של הרב מתברר ש-"עַל יַד הָרַב מוּטֶלֶת, בִּּתוֹ זוֹ הַיָפָה".
בשיר – "בת הרב" מנסה מנהיגם של הקוזאקים (כנראה בגזירות פרעות ת"ח-ת"ט) לשכנע את בת הרב להתנצר ולשאת אותה לאישה.
בניגוד לדוגמאות הללו, המשתייכות כולן לקטגוריה החיובית של "היהודייה הנאווה", דמות נוספת של ארכיטיפ זה שזכתה לעיבודים ספרותיים ואמנותיים רבים והמשתייכת לקטגוריה השנייה היא שלומית בת הרודיאס, הידועה בכינוי "סלומה" (Salome).
סיפורה של שלומית מופיע בברית החדשה, בבשורה על פי מרקוס, ומסופר עליה שרקדה בפני הורדוס ובתמורה דרשה את ראשו של יוחנן המטביל על מגש של כסף.
בהתאם לכך ייצגה שלומית את ההתגלמות האולטימטיבית של הקטגוריה השנייה של "היהודייה הנאווה" - מיניות פרוצה, פיתוי, סכנה והרסנות.
דמותה היוותה השראה ליצירות אמנות מרובות לאורך השנים, בהן המחזה "סלומה" מאת אוסקר ויילד והאופרה "סלומה" מאת ריכרד שטראוס.
בין הייצוגים הבולטים של "היהודייה הנאווה" באמנות הפלסטית נכללים הציורים "סלומה" מאת אנרי רניו, "היהודייה של טנג'יר בתלבושת טקסית" של אז'ן דלקרואה, "ראש היהודייה" של הצייר ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר ו"היהודייה הנאווה" של הנרייט בראון .סטית
היהודים - 7 שאלות נפוצות הוא ספר מאת שמואל רוזנר העוסק בשאלות יסודיות הנוגעות לעם היהודי.
הספר יצא לאור בשנת 2016, בהוצאת דביר ובית התפוצות.
בהקדמה לספר, מסביר המחבר את מטרתו וייחודו: "...על כל אחד מהנושאים הנדונים בו נכתבו כרכים עבי כרס...
הספר הזה קצר במכוון - ניסיון לנסח בתמצית את מצב הצבירה היהודי."
החלק הראשון עוסק בנושא "מהי יהדות"?.
כחלק מבחינת הנושא מראה המחבר כי ב-300 השנים האחרונות התשובה לשאלה הזו הפכה מורכבת מאשר באלפי השנים שקדמו להם.
החלק השני בוחן את הסוגיה שיש לה כיום גם היבטים משפטיים משמעותיים: "מיהו יהודי?" לצד הצבת התשובות, המחבר מסביר גם את המשמעויות הקריטיות של כל אחת מהן.
החלק השלישי דן בשאלה "האם יש ערכים יהודיים" ואם כן, מה הם ומי מוסמך לקבוע אותם?
בפרק זה מדגים המחבר כי בנאומו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה בפני קהילה יהודית, עלה כי לתפיסתו "הערכים היהודיים" דומים מאוד לערכיו שלו.
החלק הרביעי סוקר את האנטישמיות ותופעת העלילות דם ומנסה להסביר את הגורמים לכך.
לצד ההסברים האפשריים השונים טוען המחבר כי "אפשר להסביר את השנאה ליהודים בכל רגע בזמן; קשה יותר להסביר את השנאה ליהודים בכל רגעי הזמן".
החלק החמישי דן בתאוריות השונות שהועלו בניסיון להבין את "כושר השרידות" הייחודי של העם היהודי - ביחס לכל אחת מהציוויליזציות השונות בהם התקיים העם היהודי לאורך אלפי שנים.
לאחר מכן בוחן המחבר האם ובאיזו מידה, אותן סיבות לשרידותו של העם היהודי קיימות גם במאה ה-21.
החלק השישי מעמיק בשאלת מעמדו של היישוב היהודי בארץ ישראל, מול הקהילות היהודיות ב"גולה".
החלק השביעי המסיים את הסוגיות הנידונות בספר, בוחן האם קיים "גניוס יהודי" ואם כן, מהם הגורמים לכך.
על השאלה הראשונה התשובה בספר חד משמעית, אך מובאות גישות רבות מתי התחילה "ההצטיינות היהודית" ומה הגורמים לה.
בסוף כל אחד מהחלקים מוצג מבנה תרשימי, שמציג את התובנות המרכזיות שהועלו לגביו.
כנספח לספר מצורף "אחרית דבר" המכוון לעתיד ורשימת "היסטוריה יהודית מקוצרת" הכוללת את האירועים המשמעותיים ביותר עבור העם היהודי מבריאת העולם ועד תחילת המאה ה-21.
היהודים Unplugged הוא האלבום החמישי שהוציאה להקת הרוק הישראלית "היהודים", ואלבום ההופעה השני של הלהקה, אשר ראה אור ב-8 בדצמבר 2004 על גבי דיסק כפול.
האלבום מתעד הופעה אקוסטית חיה שנערכה ב-3 ביולי 2004 בהיכל התרבות בתל אביב ושודרה בערוץ 24. האלבום הגיע למעמד "אלבום זהב".
מתוך שירי האלבום בלט הלהיט "אם כבר" אשר לא הופיע באף אלבום של הלהקה, ולמעשה נחשף לראשונה בהופעה זו.
תום פטרובר - שירה, גיטרה, פסנתר ("לא קל"), הפקה
אורית שחף - שירה, גיטרה
אבי סטרול - גיטרה בס
גיא באר ודניאל ברכר - גיטרות
ערן מיטלמן - פסנתר, פנדר רודס, סינתיסייזר, קלידים, האמונד
היהודי הפולני היא אופרה צרפתית בשלוש מערכות מאת המלחין קמיל ארלנגר, שהושלמה בשנת 1900. האופרה מבוססת על המחזה "היהודי הפולני", מאת הצמד ארקמן-שאטריאן, שהוצג לראשונה בשנת 1867. הלברית נכתבה על ידי אנרי קיין, על פי המחזה.
בשנת 1871 תורגם המחזה לאנגלית בשם "הפעמונים" (The Bells) על ידי לאופולד לואיס.
המחזה עובד לאופרה בגרמנית "היהודי הפולני" (Der polnische Jude) שנכתבה על ידי קארל וייס והוצגה לראשונה בשנת 1901.
בערב חג המולד בשנת 1833, משתוללת סופת שלגים.
בפונדק באלזס, בעלי הפונדק, הזוג האנס וקתרין מתיס, ובתם, משוחחים עם שומר היער ועם הרופא ד"ר ניקל.
הם נזכרים בערב חג המולד לפני 15 שנה, אותו הם מכנים "ליל הפולני", לזכר היעלמותו המסתורית של סוחר דגנים פולני עשיר.
הוא עצר בפונדק כשהוא לבוש במעיל ירוק עם דש פרווה, מגפיים גבוהים וכובע צובל.
לאחר שברך את הנוכחים לשלום, הניח על השולחן חגורה כבדה מלאה מטבעות זהב, שתה ודאג שיטפלו בסוסו לפני שיצא לדרכו בשעות הבוקר המוקדמות.
מאוחר יותר נמצאו סוסו, מעילו וכובעו סמוך לפונדק, אך הוא עצמו לא נמצא.
החדשות מגיעות אל בעל הפונדק, הנמצא במצב רוח טוב בזמן שהוא עוסק בהכנות לחתונת בתו סוזל עם כריסטיאן.
לפתע מגיע קרון, ודלתו נפתחת.
יוצא ממנו סוחר דגנים הלבוש במעיל ירוק עם פרווה, מגפיים גבוהים וכובע צובל.
לאחר שהוא מברך את הנוכחים, הוא מניח את חגורתו הכבדה על השולחן ומבקש לטפל בסוסו.
מתיס צורח ומאבד את ההכרה.
למחרת בבוקר, מתיס ממשיך לשמוע את צלצול פעמוני הכרכרה, אך מחליט להשיא את בתו סוזל כמתוכנן.
לאחר חתימת חוזה הנישואין, הוא פורש לחדר בעליית הגג, שם הוא נרדם וחולם.
בחלומו הוא מוצא את עצמו בבית משפט, מואשם ברצח.
מתיס מגן על עצמו בטענה שהכל מתרחש בתוך חלום, ולכן אין לדברים שיאמר כל תוקף.
השופט מורה לרשם לציין כי מתיס טוען שהודאתו חסרת ערך מאחר שניתנה בחלום.
כאשר מתיס מסרב לחשוף את פרטי האירועים מאותו לילה של דצמבר, השופט מזמן את המהפנט, המכונה "החולם" (Le Songeur).
החולם מאלץ את מתיס ללבוש את מעילו של הקורבן ולשחזר את נסיבות הרצח.
מתיס מתאר בפירוט כיצד רצח את היהודי, תוך כדי שהוא מסתובב סביב השולחן ונושא על כתפיו גופה מדומיינת.
הוא גם מראה כיצד העלים את הגופה, כשהוא צועק: "אל תוך האש, יהודי!" ודוחף אותה לתוך כבשן סיד.
לאחר שהחולם "מעיר" את מתיס, השופט מזמן את התליין, איש נמוך קומה הלבוש באדום.
הפעמון מצלצל בפעם האחרונה, ומתיס מת.
למחרת בבוקר, כשההמון פורץ את דלת חדר השינה, ילד קטן בחיק אמו מפצח בחצוצרה, צעצועו, ומסרב להניחה כאשר אמו מנסה לקחת אותה ממנו.
זהו קול שופר הדין האחרון, שאי אפשר להשתיק.
האופרה הוצגה לראשונה בפריז באופרה-קומיק ב-11 באפריל 1900, כאשר צוות השחקנים כלל את גוסטב הוברדו, בתפקיד קתרין את הקונטרה אלט ז'אן ג'רוויל-ראש, בתפקיד הנשיא את הבס אנדרה גרס, בתפקיד כריסטיאן את הטנור אדמונד קלמנט ובתפקיד מתיאס ויקטור מורל.
את תפקידה של בתו של מתיאס, סוזל, גילמה ג'וליה גירודון.
בניגוד לאופרה הראשונה של ארלנגר, קרמריה, "היהודי הפולני" זכתה להצלחה גדולה והוצגה בצרפת עד שנות ה-30.
גוסטב מאהלר הציג את היצירה בווינה בשנת 1906, שם היא התגלתה ככישלון חרוץ.
העלילה נחשבה לדלה והמוזיקה לא הצליחה לעניין את הקהל.
לפי אלמה מאהלר, כששמע בעלה את היצירה בפריז, פעמוני המזחלת הזכירו לו את הסימפוניה הרביעית שלו.
מבקרים וינאים דירגו את היצירה כנחותה בהשוואה ליצירה אחרת על אותו נושא מאת קארל וייס, שהוצגה בווינה בשנת 1902. אף על פי כן, האופרה נותרה ברפרטואר בצרפת עד שנות ה-30.
סוזל מתיס – בתם של האנס וקתרין
כריסטיאן – ארוסה של סוזל
היו שלום ותודה על הדגים הוא הספר הרביעי בסדרת "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה" מאת דאגלס אדמס.
הספר נקרא על שם ההודעה שהשאירו הדולפינים כשעזבו את כדור הארץ, רגעים לפני השמדתו.
ארתור דנט חוזר לכדור הארץ, אשר עדיין קיים באופן מפתיע, אחרי שמונה שנים (בספירה שלו) של שיטוט בחלל.
הוא תופס טרמפ לביתו עם אדם בשם ראסל, שמסיע את אחותו, פנצ'רץ', לביתה.
ארתור מגלה שעברו חודשים ספורים בלבד מאז הפעם האחרונה שבה היה בכדור הארץ.
כמו כן, ראסל מספר לו שאחותו החלה לסבול מהזיות מיד לאחר תאונה כלל-עולמית שהובילה להיסטריה המונית בעקבות ה"הזיה על חלליות צהובות".
בנוסף לכך, ארתור מגלה שבעקבות אותה תאונה כל הדולפינים נעלמו מכדור הארץ.
ארתור חוזר לביתו, ומוצא בין כל הדואר שהצטבר במהלך היעדרותו קערה שעליה חרוטות המילים "היו שלום ותודה...".
ארתור חוזר לחייו הקודמים, ומנסה למצוא את פנצ'רץ', שאותה פגש במכוניתו של ראסל.
למזלו, הוא מצליח לאתר אותה ולפתוח איתה בשיחה ולפני שהיא עוזבת גם נותנת לו את מספר הטלפון שלה, אך ארתור מאבד אותו.
ארתור מצליח לאתר את ביתה באמצעות איתור מיקומה של המערה שבה שהה לאחר שהתרסק בכדור הארץ פרהיסטורי.
משיחותיהם עולה כי יש להם הרבה מאוד דברים משותפים והם מתאהבים.
פנצ'רץ' מספרת לארתור שדקות ספורות לפני אותה הזיה על הספינות הצהובות, הייתה לה הארה איך להפוך את הכל לטוב יותר, אבל שניות אחדות לאחר מכן איבדה את הכרתה, ומאז היא לא מסוגלת להיזכר באותה הארה.
ארתור נוסע עם פנצ'רץ' לארצות הברית כדי לפגוש את "וונקו השפוי" ולברר לאן נעלמו הדולפינים.
בשיחה עם וונקו הוא מגלה להם כי ברשותו נמצאת קערה דומה לזו של ארתור, ומתברר כי גם לפנצ'רץ' יש קערה זהה.
וונקו מעודד אותם "להקשיב" לדברי הקערה, וכשהם עושים זאת, הם שומעים הודעה קולית שהשאירו הדולפינים לפיה הם נטשו את כדור הארץ לפני השמדת כדור הארץ ועברו למימד מקביל, אך לפני עזיבתם שיחזרו את כדור הארץ ההרוס על מנת להציל את האנושות.
בעוד שארתור איבד משהו וקיבל אותו חזרה, פנצ'רץ' מרגישה שהיא גילתה משהו ואיבדה אותו, ושניהם מחליטים לעזוב את כדור הארץ ולצאת אל החלל כדי להגיע אל המקום בו נמצאת ההודעה האחרונה של אלוהים לברואיו.
במקביל להתרחשויות בכדור הארץ, פורד פרפקט מגלה שבעקבות עדכון "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה", הערך של כדור הארץ, שבעבר כלל רק את המילים "לא מזיק ברובו", הוחלף בערך גדול בהרבה שכתב פורד בזמן שהותו בכדור הארץ.
הדבר נראה לו חשוד, והוא מחליט לשוב אל כדור הארץ.
פורד מגיע לכדור הארץ בעזרתה של חלליתו של רובוט עצום, שנוחתת במרכז לונדון וגורמת להיסטריה רבה, ופוגש את ארתור ופנצ'רץ'.
שלושתם תופסים את הפיקוד בחללית שבעזרתה פורד הגיע ועוזבים את כדור הארץ.
ארתור מגיע יחד עם פנצ'רץ' אל כוכב לכת שבו הם פוגשים את הרובוט מרווין, שכעת נמצא במצב רעוע.
על הכוכב שלושתם מגלים מהי ההודעה האחרונה של אלוהים לברואיו: "מצטערים על התקלה" (במקור "We apologise for the inconvenience", אנו מתנצלים על אי הנוחות), ומרווין, שלא יכול להמשיך עוד, נפטר.
הספר בעל אופי שונה מקודמיו לסדרה: תחילה, משום שיש בו רומנטיקה וקפיצות מרובות בין הזמנים והעלילות.
בנוסף, הוא כמעט ולא מכיל מסעות בחלל, ומתמקד בעיקר בכדור הארץ.
דאגלס אדמס עצמו הצהיר שאינו מרוצה מהעלילה, משום שהעורך האיץ בו לסיים את כתיבת הספר.
עלילת הספר מציגה גם את השינוי בהשקפתו של אדמס כלפי מחשבים.
בספריו הקודמים, המחשבים תוארו לרוב בצורה שלילית והומוריסטית, שהציגו את השקפתו דאז.
לעומת זאת, במהלך כתיבת הספר השלישי בסדרה דעתו כלפי הטכנולוגיה השתנתה, וזאת בעקבות רכישת מחשב המקינטוש הראשון שהופץ באנגליה.
בספרו הרביעי מסופר שארתור מחליט לקנות מחשב לצורך מיפוי כוכבים, ואדמס העיר הערה לעגנית בנוגע להחלטתו.
ציטוט מפרק 38 בספר פותח את שירה הראשון של הזמרת איגי וקסמן, אדום: "מוזיקה של מליון תקלות מחרידות / ומגאפון שנובח ממונית שעצרה"
היו (באסטונית: Hiiu maakond) הוא אחד מבין 15 מחוזות אסטוניה.
המחוז כולל את האי היומאה (האי השני בגודלו באסטוניה) ומספר איים קטנים יותר מסביב.
המחוז גובל במחוז לאנה ממזרח ובמחוז סארה מדרום.
המחוז כולל נפה כפרית אחת, ששמה גם הוא "היו" (Hiiu vald).
מושל המחוז מאז שנת 2004 הוא הנס מאסל.
המחוז כולל את האי היומאה (980 קמ"ר) וקאסארי (19 קמ"ר) ומספר איים קטנים מסביב.
הנקודה הגבוהה ביותר היא גבעת טורנימאגי (68 מטר מעל פני הים), והנהר הארוך ביותר הוא לוגוזה (21 ק"מ).
בנוף ניתן למצוא יערות מחטניים, ביצות ואחו בקרבת חוף הים.
עצי אורן מהווים חצי מהיערות במחוז.
ישנם מעל 900 מינים של צמחים במחוז, מתוכם כ-100 מוגנים.
מתוך 30 זני יונקים, איילים, שועלים, חזירי-בר וחתולי-בר משוטטים חופשי באיים והם נפוצים מאוד באזור.
ישנם 250 זני ציפורים על האיים, מתוכם 195 מקננות באופן קבוע.
היו הוא המיוער ביותר מבין מחוזות אסטוניה כאשר יותר מ-60% משטח המחוז מכוסה ביערות.
7% של המחוז מכוסה בביצות, ורק 23% משטחו מעובד ומיושב.
הסמל נוצר ב-23 במאי 1994, והפך להיות הסמל הרשמי ב-25 בנובמבר 1996. ארבע החבצלות (פלר דה ליס) מייצגות את ארבע הנפות הכפריות, ומקור החבל מתוך אגדה מקומית.
הסיבה מדוע ישנם שלושה קשרים אינה ידועה, כמו גם מדוע השתמשו בחבצלות, שכידוע, מקורן בצרפת.
בבולים של רשות הדואר המקומית של מחוז היו, בקצה מצוירת חבצלת יחידה וחבל אשר מקיף אותה ונקשר מתחתיה.
דגל מחוז היו נוצר ב-25 בנובמבר 1996, לפי הסמל שנוצר שנתיים קודם.
בדגל מופיע הסמל על הרקע הירוק-לבן שמשותף לכל דגלי מחוזות אסטוניה.
בשנת 2013 הוקמה הנפה הכפרית היו, אליה מוזגו כל הנפות האחרות באוקטובר 2017.
נפה עירונית אחת (באסטונית: Linn, עיר): קרדלה
היו זמנים באמריקה הוא סרטו פשע אפי האחרון של הבמאי האיטלקי, סרג'ו לאונה.
בסרט שיצא ב-1984, כיכבו רוברט דה נירו וג'יימס וודס.
סרט מאפיה זה מספר את סיפורו של נודלס (דה נירו), מאפיונר יהודי מברוקלין, ניו יורק, בין השנים 1921 ל-1968. הסרט מסופר בצורה של סיפור מסגרת (שמתרחש בשנת 1968), עם פלאשבקים לשנים 1921 ו-1933. הסרט נבחר לאחד מעשרת הסרטים בעלי העלילה הלא ליניארית הטובים ביותר של אתר הקולנוע "The Script Lab".
העלילה המתרחשת בין השנים 1921 ו-1933 מבוססת על "The Hoods", ספר אוטוביוגרפי שנכתב על ידי הארי גריי (שם עט), מאפיונר לשעבר.
העלילה המתרחשת ב-1968 נכתבה על ידי ליאונה.
בדומה לכמה מהסרטים הקודמים של ליאונה, לסרט מתלווה פסקול מאת אניו מוריקונה.
הסרט מתחיל ב-1933 - עת שמאפיונרים מחפשים את דייוויד "נודלס" אהרונסון.
נודלס נראה שוכב על מיטה במאורת אופיום, לאחר ששאף את הסם.
בפלאשבק הוא נזכר כיצד ראה את גופותיהם של שלושת חבריו לכנופיה מוטלות על רצפת הרחוב ומוכנסות לתוך שקי גופות (מאוחר יותר בסרט מגלים את הסיבה למותם).
הוא מתעורר מהשפעת הסם, רואה את המאפיונרים מחפשים אחריו שם, ונמלט מיציאה אחורית.
לאחר מכן, הוא מגיע ללוקר בתחנת אוטובוסים, אך מגלה שהמזוודה הנמצאת שם שהייתה אמורה להיות מלאה בכסף שהוא וחבריו הרוויחו, ריקה.
בסופו של דבר, הוא מחליט לעזוב את ניו-יורק ועולה על אוטובוס לבאפלו.
עלילת הסרט קופצת ל-1968, כשנודלס חוזר העירה בעקבות הזמנה מסתורית שקיבל.
לאחר מפגש קצר עם חברו מו, חוזר הפלאשבק אחורה לשנת 1921.
חלק זה בסרט מספר את סיפורו של נודלס וחבריו בצעירותם.
מלבד נודלס, כוללת החבורה את פטריק "פטסי" גולדברג, פיליפ "קוק-איי" שטיין ודומיניק (ללא משפחה).