tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יש לה תעודת תזונאית והיא למדה שיווק ספורט ועיתונאות ספורט באוניברסיטה ללמידה מרחוק ב-2022..
ב-17 במרץ 2016, השתתפה מאגול בהגרלת שלב הבתים של גביע העולם עד גיל 20 , כזוכת גביע העולם עד גיל 20 ב-2014..
מאגול בזוגיות עם לוקה שוסטר, מאמן כושר במועדון אינגולשטאדט מהליגה השלישית בגרמניה.
מדליית הכסף של פריץ וואלטר : 2012
לינווד לאון קלארק היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית שייצג את מחוז הקונגרס השני של מדינת מרילנד בין השנים 1929 ל-1931.
קלארק נולד ב-21 במרץ 1876 באברדין שבמרילנד, ולמד בבתי הספר הציבוריים בצעירותו.
הוא השלים את לימודיו באקדמיית מילטון של מילטון, מסצ'וסטס, ב-1899, באוניברסיטת הרימן האמריקאית בהרימן, טנסי, ב-1902, וב-1904 במחלקה למשפטים של אוניברסיטת מרילנד.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין באותה שנה והחל לעסוק בכך בבולטימור.
הוא גם סיים קורס של שלוחת אוניברסיטת לה סאל לתחבורה ברכבת ב-1919.
ב-24 ביולי 1907 התחתן עם ליני האברסנק, ונולדו להם שני ילדים.
בשנת 1926 נכשל קלארק בניסיונו להיבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, אך שנתיים לאחר מכן זכה בבחירות, וכיהן קדנציה אחת מ-4 במרץ 1929 ועד 3 במרץ 1931. הוא נכשל בניסיונו להיבחר מחדש ב-1930, וחידש את עבודתו בעריכת דין בבולטימור.
הוא כיהן כשופט בבית המשפט המחוזי של מרילנד, המחוז השיפוטי החמישי מ-1935 עד 1938. הוא עסק בעריכת דין באנאפוליס שבמרילנד, שם נפטר ב-18 בנובמבר 1965. הוא קבור בבית הקברות וודלון בבולטימור.
אבּנר לינווד הולטון הבן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל וירג'יניה ה-61 בשנים 1970 -1974, הראשון מבין חברי מפלגתו שנבחר לתפקיד זה במהלך המאה ה-20. הוא נודע כמי שתמך בזכויות האזרח, בשילוב גזעי ובהשקעה בתשתיות.
לינווד הולטון נולד בעיירה ביג סטון גאפ שבווירג'יניה, כבנם של אידית (לבית ואן גורדר), עקרת בית, ושל אבנר לינווד הולטון האב, מנהל בחברה קטנה להובלת פחם לרכבות.
ב-1941 החל הולטון ללמוד באוניברסיטת וושינגטון ולי בלקסינגטון, וירג'יניה.
ב-4 ביולי 1942, לאחר המתקפה על פרל הארבור, הוא התגייס לצי ארצות הברית.
הוא הוצב, תוך כדי שסיים ב-1944 לימודי תואר במסחר, ושירת שירות פעיל בצוללת במלחמת העולם השנייה ובכוחות העתודה במשך כמה עשורים אחריה.
ב-1949 סיים הולטון לימודים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
טרם כניסתו לפוליטיקה הוא היה עורך דין ברואנוק.
הולטון היה פעיל במפלגה הרפובליקנית כאשר היא כמעט ולא התקיימה בווירג'יניה.
הוא היה אחד הרפובליקנים המובילים שנאבקו במנגנון הפוליטי של הסנאטור הדמוקרטי הארי פ.
בירד כאשר הוא שלט בפוליטיקה של וירג'יניה במשך שלושה עשורים.
ב-1965 הוא התמודד על משרת מושל וירג'יניה כמועמד מטעם הרפובליקנים, והובס על ידי הדמוקרט מילס גודווין.
ב-1969 ניצח הולטון בבחירות למשרת המושל כאשר זכה ב-52.51 אחוזים מהקולות והביס את הדמוקרט ויליאם ק.
בטל, את מועמד המפלגה השמרנית של וירג'יניה בוורלי ב.
מקדואל, את מעמד המפלגה האמריקאית העצמאית ויליאם א.
פנינגטון, ואת המועמד העצמאי ג'ורג' ר.
הוא היה המושל הרפובליקני הראשון של וירג'יניה מאז 1869.
ב-1970, כאשר ביטול ההפרדה הגזעית היה נושא מרכזי בווירג'יניה, הכניס הולטון מיוזמתו את ילדיו ללמוד בבתי הספר הציבוריים של ריצ'מונד שרוב התלמידים בהם היו אפרו-אמריקאים, ובכך משך תשומת לב ציבורית רבה.
כמושל, הרחיב הולטון את שיעור הנשים והגברים השחורים שהיו מועסקים בממשלת המדינה, יצר ב-1973 את תוכנית בתי הספר של מושל וירג'יניה, דאג לראשונה למימון המדינה למרכזי בריאות נפש קהילתיים, ותמך במאמצים למען איכות הסביבה.
כרפובליקני מתון, התנגד הולטון לקבלתם של אנשי סיעתו של בירד מהמפלגה הדמוקרטית אל המפלגה הרפובליקנית בווירג'יניה.
כאשר החלה המפלגה הרפובליקנית לנטות אל הצד הימני של המפה הפוליטית, היא הפנתה את גבה להולטון.
בירד הבן את עצמו מהדמוקרטים הליברלים הלאומיים, והתמודד כמועמד עצמאי על מושב בסנאט ב-1970, עמד הולטון על כך שמועמד רפובליקני יתמודד על מושב זה והעדיף שלא לתמוך במועמד עצמאי.
מהלך זה הוביל בסופו של דבר לבחירתו של ריי ל.
בבחירות הכלליות ניצח בירד הבן כאשר התמודדו בהן שלושה מועמדים וזכה ברוב גדול.
הולטון גם עודד רפובליקני מתון להתמודד בחירות מיוחדות ב-1971 לאיוש תפקיד סגן המושל במקומו של ג'.
סרג'נט ריינולדס שנפטר, ובמערכת בחירות זה נבחר מועמד עצמאי אחר, הנרי האוול.
בבחירות של 1973 לא היה הולטון רשאי להתמודד לתקופת כהונה שנייה, שכן חוקת וירג'יניה לא מאפשרת למושליה לכהן בשתי תקופת כהונה רצופות.
בבחירות אלו, נבחר מילס גודווין, שניצח את הולטון בבחירות 1965 כמועמד הדמוקרטים, ובינתיים עבר לשורות הרפובליקנים, והיה ראשון מושלי מדינות ארצות הברית שנבחר פעמיים, בכל פעם מטעם כל אחת משתי המפלגות הגדולות.
לאחר תום כהונתו כמושל, שימש הולטון במשך שנה אחת כעוזר מזכיר המדינה של ארצות הברית ליחסים עם הקונגרס בממשליהם של ריצ'רד ניקסון ושל ג'רלד פורד.
הוא עסק בעריכת דין כבעל מניות במשרד עורכי הדין מקנדליש והולטון.
בהמשך שאף הולטון ללא הצלחה לזכות במועמדות הרפובליקנים לסנאט של ארצות הברית ב-1978, וסיים במקום השלישי בבחירות המקדימות של הרפובליקנים כאשר התמודד מול ריצ'רד ד.
אובנשיין, ג'ון וורנר וניתן ה.
וורנר נבחר בסופו של דבר כמועמד המפלגה בעקבות מותו של אובנשיין בתאונת מטוס, ונבחר לסנאט.
בתקופת כהונתו של המושל ג'רלד בלילס, שימש הולטון כנשיא זמני של המרכז לטכנולוגיה חדשנית בצפון וירג'יניה, שם הוא הוביל את המוסד בתקופה של קשיים מנהליים.
לאחר פרישתו תמך הולטון ברפובליקנים מתונים כולל ג'ון וורנר.
אך כאשר החלה המפלגה הרפובליקנית בווירג'יניה להיות יותר ויותר שמרנית, הוא מצא את עצמו יותר בקו הפוליטי של המפלגה הדמוקרטית במדינה, ותמך בכמה דמוקרטים בהתמודדויותיהם על משרות בממשל המדינה, כולל חתנו, המושל טים קיין.
בבחירות לנשיאות של 2008 הוא תמך בברק אובמה.
ב-2006 התנגד הולטון, יחד עם רעייתו, בתו אן, וחתנו טים קיין, להצעה לאיסור בחוקת וירג'יניה על נישואים של זוגות מאותו המין.
במרץ 2008 פרסמה הוצאת הספרים של אוניברסיטת וירג'יניה את ספר זיכרונותיו של הולטון, "זמן הזדמנויות" (Opportunity Time).
במשך שנים רבות הוא היה חבר במועצה המנהלת של מרכז מילר ליחסי ציבור של האוניברסיטה.
בינואר 2018, בטקס ההשבעה של המושל ראלף נורתם, ישב הולטון בחזית מרכז התמונה של נורתם יחד עם תשעה מושלים לשעבר שכיהנו אחריו.
ב-1953 נשא הולטון לאישה את וירג'יניה "ג'ינקס" רוג'רס, שהייתה אנליסטית מודיעין ב-CIA ובתו של פוליטיקאי מוביל במפלגה הדמוקרטית ברואנוק.
לשניים נולדו ארבעה ילדים: טיילו, אן, אבנר לינווד השלישי (וודי) ודווייט.
אן נישאה לסנאטור ולמושל וירג'יניה לשעבר טים קיין, שגם היה מועמד הדמוקרטים לסגנות הנשיא ב-2016. כגברת הראשונה של וירג'יניה, התגוררה אן במעון המושל הרשמי, הן כילדה הן כבוגרת.
בינואר 2014 היא נבחרה כמזכירת החינוך של וירג'יניה.
וודי הולטון, פרסם שלושה ספרים, כולל "אמריקאים פרועים ושורשי החוקה" (2007), "מייסדים בעל כורחם: אינדיאנים, בעלי חוב, עבדים, ויצירת המפכה האמריקאית בווירג'יניה" (1999), שהיה מועמד לפרס הספר הלאומי.
ספרו השלישי היה ביוגרפיה על אביגייל אדמס, שזכה ב-2010 בפרס בנקרופט .
דווייט הולטון שימש כתובע הפדרלי של מחוז אורגון בשנים 2010–2011. בהמשך הוא ניסה להתמודד ללא הצלחה על משרת התובע הכללי של אורגון.
בנובמבר 2005 עבר הולטון ניתוח לטיפול בסרטן שלפוחית השתן.
לינווד הולטון נפטר בביתו שבעיירה קילמרנוק שבווירג'יניה ב-28 באוקטובר 2021.
לינולאום (באנגלית Linoleum) הוא סוג ריצוף העשוי מחומרים כגון שמן פשתן מוצק (לינוקסין), שרף, אבק שעם טחון, נסורת וחומרי מילוי מינרליים כגון סידן פחמתי, לרוב על גבי יוטה או בד קנבס.
פיגמנטים מוסיפים לעיתים קרובות לחומרים כדי ליצור את גימור הצבע הרצוי.
מבחינה מסחרית, החומר הוחלף ברובו בריצוף ויניל, אם כי בבריטניה ובאוסטרליה זה עדיין מכונה לעיתים קרובות "לינו".
רצפות הלינוליאום המשובחות ביותר, מכונות "משובצות", הן עמידות ביותר, ועשויות על ידי חיבור ושיבוץ של חתיכות לינוליאום מוצקות.
לינוליאום זול יותר עם דוגמאות מגיע בדרגות או בעוביים שונים, ומודפס בשכבות דקות יותר הנוטות יותר לבלאי ולקרע.
לינולאום איכותי הוא גמיש ולכן ניתן להשתמש בו במבנים שבהם חומר קשיח יותר (כגון אריחי קרמיקה) עלול להיסדק.
לינולאום מורכב למעשה משני רכיבים, תרכובת אורגנית ניתנת לפולימר ואוסף של חומרי מילוי, פיגמנטים וזרזים.
החומרים המקדימים הניתנים לפולימר עשירים בשומנים רב בלתי רוויים, במיוחד נגזרות של חומצה לינולאית וחומצה אלפא-לינולנית.
שומנים כאלה נקראים שמנים מייבשים משום שהם "מתייבשים" (מתקשים) בחשיפה לחמצן באוויר.
תהליך הייבוש גורם לקישור צולב של מולקולות השומן.
תהליך קישור צולב זה הוא לרוב איטי, ולכן מוחלים זרזים וחום כדי לתת חומר עמיד.
במהלך קישור צולב זה, חומרי מילוי ופיגמנטים מעורבבים עם השרף .
הלינוליאום הומצא בשנת 1855 על ידי הבריטי פרדריק וולטון.
וולטון גילה במקרה את התכונות של שמן פשתן מוצק (לינוקסין) שנוצר על גבי פחית צבע והבין את הפוטנציאל שלו כתחליף לגומי טבעי.
הוא פיתח תהליך שבו האיץ את חמצון שמן הפשתן באמצעות חימומו עם אצטט עופרת וגופרת אבץ, ובכך יצר מסה שרפית שאליה טבל בד כותנה עד ליצירת שכבה עבה.
בשנת 1860 קיבל וולטון פטנט (מספר 209) על התהליך.
למרות קשיים ראשוניים - כולל התפרקות בד הכותנה, זמן ייצור ארוך, שריפה במפעלו הראשון ובעיות בריאותיות - הוא המשיך לשכלל את המוצר.
בשנת 1863 הגיש פטנט נוסף עבור שיטה משופרת שכללה ציפוי בד קנבס או בדים חזקים אחרים בתערובת של שמן מחומצן, אבק שעם וגומי או שרף.
וולטון כינה את המצאתו בשם "לינוליאום", מהמילים הלטיניות linum (פשתן) ו-oleum (שמן).
עם מפעל בסטיינס, ליד לונדון.
המוצר לא זכה לפופולריות מיידית בשל תחרות עזה, אך לאחר מסע פרסום אינטנסיבי ופתיחת חנויות ייעודיות, החלה החברה להצליח.
בשנת 1871 פיתח ויליאם פרנקוט תהליך מזורז לייצור לינוקסין באמצעות נשיפת אוויר חם, שיטה שנמשכה יום או יומיים בלבד לעומת שבועות בשיטה המקורית.
אף שאיכות החומר הייתה פחותה, יצרנים רבים אימצו את התהליך בשל עלותו הנמוכה.
עד שנת 1869 ייצא מפעלו של וולטון לאירופה ולארצות הברית.
בשנת 1877 הפכה העיר הסקוטית קירקלדי שבמחוז פייף למרכז עולמי לייצור לינוליאום, עם שישה מפעלים, כשהבולט ביניהם היה מייקל ניירן ושות', שייצרה חיפויי רצפה עוד משנת 1847.
וולטון הרחיב את פעילותו לארצות הברית ב-1872, כשהקים את חברת ייצור הלינוליאום האמריקאית בסטטן איילנד, בשיתוף עם ג'וזף ווילד.
זו הייתה יצרנית הלינוליאום הראשונה בארצות הברית, ואחריה הוקמה חברת הלינוליאום האמריקאית ניירן (לימים תאגיד קונגוליאום) בניו ג'רזי.
אובדן הגנה על סימן מסחרי
פרדריק וולטון, ממציא הלינוליאום, לא היה שבע רצון מהשימוש שעשתה חברת מייקל ניירן ושות' בשם "לינוליאום" והגיש נגדה תביעה בגין הפרת סימן מסחרי.
אולם, מאחר שהמונח לא היה רשום כסימן מסחרי, וולטון הפסיד בתביעה.
בית המשפט קבע כי גם אילו היה השם רשום כסימן מסחרי, הוא היה כבר בשימוש נרחב עד כדי כך שהפך למונח גנרי.
תהליך זה, שבו שם מותג הופך לכינוי כללי למוצר, התרחש במקרה של הלינוליאום רק 14 שנים לאחר המצאתו.
"לינוליאום" נחשב לשם המוצר הראשון בהיסטוריה שהפך למונח גנרי, תופעה שמוכרת כיום בתחום הקניין הרוחני.
ככיסוי רצפה, לינוליאום הוחלף לעיתים קרובות בפוליוויניל כלוריד (PVC), המכונה לעיתים ויניל.
ל-PVC תכונות רבות העולות על פני לינוליאום, כולל עמידות בפני אש.
לינולאום עדיין משמש באמנות להדפסים של חיתוך לינולאום.
לינולאום נחשב גם לחלופה ידידותית לסביבה ל-PVC מכיוון שהוא מופק מחומר מתחדש, טבעי ומתכלה ביולוגית.
לינוי רוגרס (נולדה ב-28 בפברואר 1994) היא כדורגלנית ישראלית לשעבר ששיחקה בעמדת המגן.
היא שיחקה בנבחרת ישראל בכדורגל נשים.
רוגרס זומנה לנבחרת ישראל, וערכה הופעות במדי הנבחרת במהלך מוקדמות גביע העולם בכדורגל נשים 2019.
לִינְץ' (מאנגלית: Lynch או Lynching) הוא פעולה אלימה של המון המוציא להורג אדם או עושה בו שפטים בלי הליך משפטי, בטענה כי אותו אדם ביצע פשע.
הלינץ' מלווה, פעמים רבות, בעינויים ובפגיעות אחרות במוצא להורג.
המונח מתייחס גם לגזר דין מחמיר או גזר דין מוות המושת על אדם בלי הליך משפטי נאות על ידי בית דין שזכה בסמכות שלא כדין.
בין 1890 ל-1920, כ-3,000 אפרו-אמריקאים נרצחו כתוצאה ממעשי לינץ', שהתרחשו בעיקר לאחר שהואשמו בפשעים שנעשו על ידי לבנים.
תומכי מעשי הלינץ' הצדיקו את דרך הפעולה בכך שהיא עוזרת בהשלטת דומיננטיות על אפרו-אמריקאים, להם יש "טבע לפשוע".
בנוסף, מעשי הלינץ' איחדו את העם תחת מטרייה של סולידריות לבנה, בעידן בו היו שינויים דמוגרפיים רבים, וכן ערעור הסדר החברתי ומבני הכוח.
בדומה לתמיכה בעבדות מעשי הלינץ' זכו לתמיכה ציבורית נרחבת מצד אמריקאים ממוצא אירופאי (לבנים) במדינות הדרום של ארצות הברית.
המילה "לינץ'" נוצרה באנגלית כקיצור למושג "חוק לינץ'" (lynch law) שמשמעותו ענישה ללא משפט.
המקור המדויק למושג אינו ידוע, אך ככל הנראה הוא נוצר במהלך המהפכה האמריקאית.
לפי סברה אחת מקור המושג הוא בשמו של קפטן ויליאם לינץ' מווירג'יניה, שטען ב-1811 שהמילה נוצרה בהסכם שחתם עם שכניו ב-1780. אדגר אלן פו כתב ב-1836 שהוא מצא את המסמך המקורי, אך סביר להניח שהוא כתב זאת כמתיחה.
אפשרות סבירה יותר היא שמקור המושג הוא שמו של בעל המטעים, קולונל צ'ארלס לינץ', שבעת מלחמת העצמאות של ארצות הברית עמד בראש בית משפט ארעי שהעניש לויאליסטים (תומכי אנגליה).
קיים תיעוד מ-1782 של שימוש במושג lynch law תוך התייחסות למשפטיו של צ'ארלס, לכן השערה זו סבירה יותר.
למושג לינץ' קיימות הגדרות שונות, והמשמעות המדויקת שלו לצרכים משפטיים, סטטיסטיים ועיתונאיים שנויה במחלוקת.
המושג התפתח בהקשר של אלימות של לבנים נגד שחורים בארצות הברית.
לפי כריסטופר וולדרפ, "במאבק הארוך נגד אלימות גזעית [בארצות הברית], המשמעות של המילה לינץ' הייתה זירת מאבק חשובה" בין קבוצות וארגונים שפעלו נגד התופעה ואמצו אסטרטגיות שונות לרפורמה.
ההיסטוריון רוברט ת'ורסטון מסכים שהמחלוקת על ההגדרה של מעשה לינץ' "הייתה פוליטית ביותר".
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, עיתונים בדרום ארצות הברית התייחסו למעשי לינץ' כתגובה למעשי פשע כנגד הערכים של השכונה או הקהילה (הלבנה בדרך כלל).
העיתונאית אידה ב' וולס הייתה מהראשונות למחות כנגד גישה זו.
היא קיבלה את ההנחה שמעשי לינץ' הם פעולות שנתמכות על ידי קהילות לבנות שלמות כנגד שחורים, אבל לא את הטענה שהם תגובה למעשי פשע של הקורבנות.
גישה זו הפכה למקובלת על רבים בחצי הראשון של המאה ה-20, כולל ה-NAACP.
לדוגמה, אנשי ה-NAACP היססו להכליל מקרים בהם שחורים שסירבו למעצר נרצחו על ידי קבוצת שוטרים, כדי להבדיל מעשי לינץ' כנגד אנשים חפים מפשע מהוצאה להורג של פושעים ללא משפט.
למרות זאת, חלק מההגדרות המילוניות ללינץ', גם כיום, עדיין מתייחסות למעשי לינץ' כפעולות ענישה.
וולס החלה גם להשתמש בסטטיסטיקות כחלק מהניסיון להאיר את היקף התופעה ולהתנגד לה, דבר שהצריך הגדרות מדויקות שיבחינו בין רצח "רגיל", הוצאה להורג ומעשה לינץ'.
היא ואחרים שהלכו בעקבותיה בתחילת המאה ה-20 אמצו את ההגדרה לפיה לינץ' הוא רצח שמבוצע על ידי קבוצה ונתמך ומוצדק על ידי הקהילה.
גם האקטיביסטית ג'סי דניאל איימס והסוציולוג מונרו וורק סברו שמעשי לינץ' מובחנים בכך שהתמיכה בהם לא מגיעה מפרטים ספציפיים, אלא מהאווירה הכללית בקהילה.
ה-NAACP קיבל הגדרה זו בתחילת המאה ה-20, אך אימץ הגדרה פחות מחמירה בהמשך, שלפיה תמיכת הקהילה לא הכרחית על מנת שמעשה רצח ייחשב ללינץ'.
מנגד, ארגונים כמו "אגודת הנשים הדרומיות למניעת מעשי לינץ'" (ASWPL ), בהנהגת איימס, ומכון טסקיגי, בהנהגת וורק, התנגדו להרחבה של ההגדרה.
לפי וולדרפ, הם חשבו שסטטיסטיקות שמראות על ירידה במספר מעשי הלינץ' ישכנעו קהילות רבות יותר שהמעשים אינם דבר מקובל שבשגרה ושיש למנוע מעשים כאלה בעתיד.
לפי רוב ההגדרות, לינץ' מובחן גם בכך שהוא מבוצע על ידי "קבוצה" או "המון" (mob), אך לא כל ההגדרות תמימות דעים לגבי המשמעות של מילים אלה.
ב-1940 היה ניסיון להגיע להגדרה מדויקת של מעשה לינץ' במסגרת ועידה באוניברסיטת טסקיגי, בה השתתפו מספר גופים מרכזיים שפעלו נגד מעשי לינץ'.
הוועידה הסכימה שלינץ' הוא לקיחת חייו של אדם ללא סמכות החוק "על ידי קבוצה" שפעלה ב"אמתלה הקשורה לעשיית צדק, לגזע, או למסורת".
אולם, הנציגים בוועידה לא הצליחו להסכים על הגדרה ל"קבוצה".
הצעת חוק שהונחה בבית הנבחרים של ארצות הברית נגד מעשי לינץ', על ידי לאונידס סי.
דאייר ב-1918, הגדירה מעשה לינץ' כ"אסופה של שלושה אנשים או יותר שפועלים יחד במטרה לקחת את החיים של אדם, ללא סמכות החוק, כמעשה ענישה, או על מנת למנוע עבירה ציבורית ממשית או משוערת".
הצעת החוק, שהתקבלה בבית הנבחרים ונבלמה בסנאט, אפשרה להטיל קנסות על הקהילה כולה בעקבות מעשה לינץ', בהתאם לגישה שמעשי לינץ' נתמכים על ידי הקהילה.
ההגדרה שכלולה בהצעה משמשת גופים שונים שאוספים נתונים על מעשי לינץ' בארצות הברית.
ב-28 ביוני 2018 הסנאט של ארצות הברית העביר פה אחד את הצעת החוק "צדק לקורבנות מעשי לינץ'" של קמלה האריס, קורי בוקר, וטים סקוט.
לפי הצעת חוק זו, מעשה לינץ' מוגדר כעבירה בה שני אנשים או יותר גרמו נזק לגופו של אדם אחר מסיבות שקשורות בגזע, צבע עור, דת, לאום, מגדר, נטייה מינית, זהות מגדרית, או נכות.
מחלוקת אחרת נוגעת לשאלה האם האופי הפומבי של מעשי לינץ' רבים הוא מהותי להגדרת המושג.
לפי חלק מההגדרות, מעשי לינץ' מתאפיינים בכך שהם ציבוריים, נעשים מתוך התרסה ובאופן הפגנתי.
אחת הסיבות להדגשת האופי הפומבי היא הטענה שמעשי לינץ' לא (או לא רק) נועדו להעניש את הקורבנות הישירים, אלא על מנת ליצור מערכת של שליטה חברתית או להעביר מסר פוליטי.
חוקרים אחרים מתנגדים לגישה זו.
למשל, ת'ורסטון מתנגד לה ומציע הגדרה מינימלית יותר, לפיה המילה "לינץ'" מתייחסת לקבוצה, שמתוך מטרה לשרת את הציבור שאליו היא משתייכת, הורגת אדם מחוץ לגבולות החוק.
"אין זה משנה איך ההרג מבוצע".
ת'ורסטון מבחין גם בין מעשה לינץ' לפוגרום.
במעשה לינץ' המטרות הם בני אדם מסוימים בשל מעשים שביצעו לכאורה, גם אם בשורש מעשה הלינץ' קיימת דעה קדומה כלפי הקבוצה שאליה הקורבנות משתייכים, ולכן הוא מסתיים בדרך כלל עם ההריגה של אותם קורבנות.
בפוגרום המטרה היא קהילה או קבוצה שלמה ללא הבחנה בין הפרטים שמרכיבים אותה.
עוד מחלוקת היא לגבי השאלה האם אלימות שאינה מביאה למוות יכולה להיחשב ללינץ', ובפרט האם ניתן להגדיר מעשים של התעללות בגופות כלינץ'.
עד שנות ה-30 ה-NAACP התנגדו להכללת מקרי התעללות בגופות תחת הקטגוריה של מעשי לינץ', אולם מ-1930 הם החלו להכליל מספר מקרים כאלה בספירה של מעשי לינץ', למורת רוחם של ארגונים אחרים.
גם הצעת החוק של האריס, בוקר וסקוט מ-2018 מתייחסת לפגיעה בגוף ולא להריגה כקריטריון הקובע.
כתוצאה מההגדרות השונות למושג קיימות סתירות בין הנתונים הסטטיסטיים של גופים שונים.
ג'יימס צ'דבורן העיר ב-1933 שקיימות סתירות גם בין האופן בו מחוקקים מגדירים מעשי לינץ' לאופן שבו סטטיסטיקאים מגדירים אותם, וטען שהחוק לא יכול להגדיר את התופעה באופן אובייקטיבי וצריך להימנע מכך.
בעוד שהמושג התפתח בהקשר של אלימות נגד שחורים ומיעוטים אחרים בארצות הברית, הוא הפך לשגור גם בשפות אחרות (כולל עברית, ספרדית ורוסית למשל) ובהקשרים אחרים.
ההרחבה של המושג אל מחוץ להקשר האמריקאי מאפשרת להתייחס למעשי לינץ' כאל תופעה חברתית חובקת חברות ותרבויות, שקודמת להיסטוריה האמריקאית ואולי קיימת משחר החברות האנושיות.
השימוש במושג בעיתונות ובשיח הציבורי לא מתייחס בהכרח להגדרה כזו או אחרת של המושג.
ברוב המקרים נעשה שימוש במושג כשהמון של אנשים הורג או פוגע באדם אחר במטרה להעניש או לנקום בקורבן, או מתוך שנאה לזהות, לערכים, או לקבוצה שהקורבן מייצג בעיני הפוגעים, או מתוך כוונה לשרת את הקבוצה לה משתייכים הפוגעים.
במקרים רבים, אירועים שמוגדרים כלינץ' הם בעלי אופי של מפגן ציבורי של אלימות ברוטלית.
משפטי לינץ' היו מנהג נפוץ באירופה של ימי הביניים ואחריהם.
בבתי המשפט הפהמיים (Vehmgericht), מהמאה השתים-עשרה ואילך, השיתו נציגי הדוכס וטריבונלים משפט מחמיר בהליכים משפטיים בסיסיים.
כך גם לגבי חוקי האליפקס גיבט וחוקי קופר (Cowper) בהם נקבע גזר דין מוות אחרי ביצועו.
מעשי לינץ' היו גם אירוע שגור במהלך פוגרומים שבוצעו ביהודים וכן בפגיעה במיעוטים אחרים, כמו צוענים.
בארצות-הברית של המאה התשע-עשרה והעשרים.
מעשי הלינץ' בארצות הברית החלו עוד בטרם ביטול העבדות בשנות 1830, אך הם התגברו בדרום של אחרי מלחמת האזרחים: בשנים 1882–1951 בוצעו 4,730 מעשי לינץ', וכמעט שלושה רבעים מהם בוצעו בשחורים.
תנועות כמו קו קלוקס קלאן השתמשו במעשי לינץ' ורצח נגד שחורים ונגד לבנים תומכי זכוית אדם כדרך לזרוע טרור ולמנוע יישום של שוויון זכויות לשחורים בפועל.
פעילות זו גרמה ל"הגירה הגדולה" שבה 6 מיליון שחורים נמלטו ממדינות הדרום אל מדינות הצפון בחיפוש אחר סביבה פחות גזענית.
מהאלימות הגלויה הובילה למבוכה בחלקים הליברלים והצפוניים יותר של ארצות הברית, ובהמשך הושג דיכוי השחורים באמצעות חוקי ג'ים קרואו, שדאגו להפרדה גזעית והפליה חוקית.
מקרי לינץ' הפכו נדירים יותר במחצית השנייה של המאה העשרים, אך זכו להד רב על רקע המאבק לזכויות השחורים בדרום ארצות-הברית במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20.
בישראל ידועים המקרים של הלינץ' ברמאללה, שנערך בשנת 2000, ובו המון משולהב פלסטיני רצח שני חיילי מילואים ישראלים שנקלעו לרמאללה.
הלינץ' שבוצע בעדן נתן-זדה אחרי שרצח ארבעה נוסעי אוטובוס בשפרעם, הלינץ' שבוצע בזמן הפיגוע בתחנה המרכזית בבאר שבע בהבטום זרהום, מבקש מקלט מאריתריאה שנחשד בטעות כמחבל.
הלינץ' ביגאל יהושע שבוצע על ידי ערבים ישראלים באירועי המהומות בלוד בשנת 2021 והלינץ' שבוצע באותו שבוע בסעיד מוסא, על ידי יהודים במהומות בבת-ים.
לינפורד כריסטי נולד בסיינט אנדרו בג'מייקה, הוא גודל על ידי סבתו.
בגיל שבע הוא היגר לבריטניה בעקבות הוריו שהיגרו חמש שנים קודם לכן.
הוא למד בבית הספר הנרי קומפטון בפולהאם, בדרום מערב לונדון.
הוא לא לקח את האתלטיקה ברצינות עד גיל 19.
תחילת הקריירה שלו לא הבטיחה רבות.
הוא כשל במבחנים הבריטיים להיכלל בנבחרת לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
לאחר שהחל להתאמן תחת הדרכתו של רון רודן החל לממש את יכולתו.
בשנת 1986 הוא זכה במפתיע באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בריצת 100 מטר במדליית זהב בתוצאה של 10.15 שניות וכן במדליית כסף במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכה באדינבורו בתוצאה של 10.28 שניות, אחרי בן ג'ונסון מקנדה (10.07 שניות).
באולימפיאדת סיאול (1988) כריסטי זכה במדליית הכסף בריצת 100 מטר בשיא אירופה חדש של 9.97 שניות, אחרי קרל לואיס מארצות הברית שקבע שיא עולם חדש בתוצאה של 9.92 שניות ולפני קלווין סמית אף הוא מארצות הברית (9.99 שניות).
את הריצה ניצח בן ג'ונסון הקנדי בזמן של שיא עולם מדהים 9.79 שניות, אך הוא ניפסל וניזרק מהאתר האולימפי בבושת פנים עקב שימוש בסמים אסורים.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה כריסטי במדליה היוקרתית ביותר, מדליית הזהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 9.96 שניות לפני פרנקי פרדריקס מנמיביה שקבע תוצאה של 10.02 ודניס מיטשל האמריקאי שקבע זמן של 10.04 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט בשנת 1993 זכה כריסטי במדליית הזהב בריצת 100 מטר בשיא בריטי חדש של 9.87 שניות, לפני האצנים מארצות הברית אנדרה קסון (9.92 שניות) ודניס מיטשל (9.99 שניות).
אותה שנה כריסטי החזיק בכל ארבעת התארים החשובים בריצת 100 מטר אלוף אולימפי, אלוף עולם, אלוף אירופה ואלוף חבר העמים הבריטי.
בשנת 1993 כריסטי זכה בתואר ספורטאי השנה מתאם ה-BBC.
שנת 1994 הייתה פחות מוצלחת עבורו והובילה לירידה בהישגיו.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) הוא ניפסל עקב שני זינוקים מוקדמים בריצת הגמר ל-100 מטר וכך לא זכה להגן על תוארו.
באופן רשמי הוא פרש בשנת 1997 מריצה תחרותית.
נכון ל-2006 משמש כריסטי כמאמן אתלטים צעירים בארצו.
לינזוליד (Linezolid) היא תרופה אנטיביוטית סינתטית.
זוהי התרופה הראשונה שאושרה לשימוש מקבוצת האוקסזולידינונים (oxazolidinone).
לינזוליד משמש לטיפול בזיהומים חיידקיים העמידים לטיפולים אחרים, כולל טיפול בזיהומים שמקורם בסטאפילוקוקוס זהוב עמיד למתיצילין methicillin-resistant Staphylococcus aureus או בקיצור MRSA.
שם מסחרי בישראל ובאמריקה: Zyvox, שם מסחרי באירופה: Zyvoxid.
האוקסזולידינונים התגלו לראשונה בשנת 1987 על ידי חוקרים בחברת דופונט (E.I.
הלינזוליד פותח בחברת אפג'ון (Upjohn), כיום חלק מפייזר, וקיבלה את אישור מנהל המזון והתרופות האמריקאי בשנת 2000. בזמן פיתוחה תלו בה תקוות גדולות כאנטיביוטיקה שמנגנון הפעולה שלה אינו מאפשר התפתחות של עמידויות חיידקים אך כבר בשנת 1997 תוארו מקרים של עמידות MRSA לאנטיביוטיקה ביפן.
התרופה שייכת כיום לחברת פייזר ומשווקת בישראל על ידי חברת פריגו (לשעבר אגיס).
עיכוב התחלת תהליך ייצור חלבונים בחיידק.
מדובר במנגנון ייחודי לאנטיביוטיקה זו.
המינון למבוגר הוא 600 מ"ג, פעמיים ביום במתן פומי או ורידי, למשך תקופה של עד 14 ימים.
המינון לילד הוא 10 מ"ג לק"ג משקל גוף שלוש פעמים ביום במתן פומי או ורידי, למשך אותה תקופה.
במקרים של שחפת, ניתן מינון למבוגר של 600 מ"ג פעם עד פעמיים ביום למשך תקופה ממושכת של כמה חודשים, טיפול זה הוא מסוכן.
מינון נמוך אינו מקושר עם פחות תופעות לוואי.
התרופה מיועדת לטיפול בזיהומים פולשניים הנגרמים על ידי חיידקים גרם חיוביים העמידים לאנטיביוטיקות אחרות כדוגמת enteroccocus faecium עמיד לואנקומיצין (VRE), חיידקי MRSA, חיידקי Streptococcus pyogenes, חיידקי Streptococcus pneumoniae
התרופה אינה יעילה כנגד חיידקים גרם שליליים.
טבליות, אבקה להכנת תרחיף לשימוש פומי או צורה למתן תוך ורידי.
פריחה, אובדן תיאבון, שלשול או עצירות, בחילה וחום.
תופעות לוואי נדירות כוללות תגובה אלרגית חמורה, טיניטוס (תחושת צלצול באוזניים) ופסאודוממברנוס קוליטיס (זהום הנגרם מחיידק קלוסטרידיום דיפיציל).
דיכוי מח עצם ובעיקר תרומבוציטופניה (ירידה ברמת הטסיות בדם) הנה תופעת לוואי המופיעה כמעט תמיד לאחר שימוש של למעלה משבועיים בתרופה- ולכן מגבילה את אפשרויות הטיפול בזיהומים כרוניים המחייבים טיפול ממושך, כגון אוסטאומיאליטיס ואנדוקרדיטיס.
לינזוליד הוא מעכב חלש של מונואמין אוקסידאז (MAOI) ולכן אין להשתמש בו ביחד עם טיראמין או פסאודואפדרין.
ללינזוליד אפקט טוקסי למיטוכונדריה (ככל הנראה בשל הדמיון בין ריבוזומים מיטוכונדריאליים וחיידקיים).
נמצאה עדות חמצת לקטית ונאורופטיה פריפרית המיוחסת לנזק מיטוכונדריאלי (Soriano et al., 2005).
לינור אברג'יל (נולדה ב-17 בפברואר 1980 בנתניה) היא דוגמנית, שחקנית תיאטרון, עורכת דין ואשת עסקים ישראלית.
מלכת היופי ומיס עולם לשנת 1998 .
אברג'יל נולדה כבת בכורה לעליזה וג'קי אברג'יל, במשפחה חילונית-מסורתית יוצאת מרוקו, וגדלה בנתניה.
בשנת 2004 סיימה אברג'יל לימודי משחק ב"בית צבי".
אברג'יל השלימה תואר ראשון במשפטים במכללה האקדמית נתניה, ובשנת 2013 הוסמכה כעורכת דין.
אברג'יל החלה את דרכה בעולם הדוגמנות בשנת 1996 בגיל 16, כאשר יוצגה על ידי סוכנות "לוק".
בשנת 1997 זכתה במקום השני בתחרות "תגלית השנה" ובשנת 1998 זכתה במקום הראשון בתחרות מלכת היופי.
בנובמבר 1998, בגיל 18, זכתה אברג'יל בתואר "מיס עולם".
היא הישראלית הראשונה שזכתה בתואר זה והשנייה שזכתה בתואר עולמי דומה לאחר זכייתה של רינה מור בתואר מיס תבל בשנת 1976.
לאחר זכייתה בתואר "מיס עולם", עבדה כדוגמנית והשתתפה בתצוגות אופנה בישראל ובעולם.
בשנת 2009, עם חזרתה בתשובה, אברג'יל הפסיקה לדגמן.
בשנת 2017, לאחר הפסקה של 8 שנים, חזרה למסלול הדוגמנות בשבוע האופנה לכבוד אירוע התרמה למען עמותת "רוח נשית".
באוקטובר 1998 מספר ימים לפני תחרות מיס עולם, נחשף בעיתונות העולמית כי חודשיים קודם לכן, נאנסה אברג'יל באיטליה על ידי נור שלמה, תושב גבעת זאב, אזרח מצרים לשעבר שהתגייר ונישא לישראלית.
נור, סוכן נסיעות במקצועו, התבקש על ידי אברג'יל לסייע לה בהקדמת טיסתה לישראל.
הוא לקח אותה ברכבו ממילאנו לרומא בנימוק שמשם יקל עליה לעלות על מטוס לישראל, באמצע הדרך הוא פנה לדרך עפר ושם כבל אותה ואנס אותה באיומי סכין.
אברג'יל סיפרה כי היא נזהרה לא לבכות ואמרה לו ש"הכל בסדר" ו"בוא נתייחס לזה כסטוץ חד פעמי" כדי שלא יהרוג אותה.
מיד כשהגיעה לתחנת הרכבת ברומא סיפרה את שאירע לעוברת אורח שסייעה לה, התקשרה להוריה והגישה תלונה במשטרה באיטליה ובישראל.
דבר התלונה נאסר לפרסום בישראל, ונור שלא ידע עליה, הגיע לבקר את ילדיו בישראל ונעצר בשדה התעופה.
במשפט הורשע נור בחטיפה ואינוס ונידון ל-16 שנות מאסר.
אברג'יל פעלה למניעת שחרורו המוקדם, והוא ריצה את מלוא עונשו.
בשנת 2008 יזמה אברג'יל יחד עם המפיק מוטי רייף את צילומי הסרט התיעודי "מיס עולם האמיצה".
הסרט מתרכז באונס של אברג'יל ואופן ההתמודדות שלה איתו, לצד שיחות עם נשים נוספות שחוו תקיפה מינית, בהן השחקניות פראן דרשר וג'ואן קולינס.
את הסרט ביימה ססיליה פק, במאית אמריקאית, בתו של השחקן גרגורי פק שהפיקה יחד עם מוטי רייף וענבל לסנר שגם ערכה את הסרט.
במהלך הסרט מבקרת אברג'יל במדינות רבות ברחבי העולם להיפגש ולחזק נשים נפגעות אונס ואלימות.
היא מרצה בכנסים בארצות הברית ובדרום אפריקה, וקוראת לנשים לדבר ואף לצעוק על המאורע הטראומטי שחוו.
בסופו של הסרט משחזרת אברג'יל את הדרך שעשתה ביום האונס, ונפגשת שוב בתחנת הרכבת עם האישה שקיבלה את פניה אז, טיפלה בה, ועודדה אותה להתלונן במשטרה.
בינואר 2014 שודר הסרט בערוץ 2 ועורר תגובות חיוביות.
הסרט היה מועמד לפרס אמי בקטגוריית סרטים דוקומנטריים.
ב-2004 השתתפה בהצגה "ועידת פסגה".
בשנת 2006 השתתפה בהצגה של תיאטרון בית ליסין "החדר הכחול" מאת דייוויד הר, לצד ליאור אשכנזי.
בשנת 2008 השתתפה בהצגה "מקווה" של בית ליסין.
בשנת 2016 שיחקה בתפקיד הראשי בהצגת חנוכה "גיבורי האור" ובשנת 2018 שיחקה תפקיד משני בהצגת חנוכה "עולם האגדות" כמלכה שהרעילה את שלגיה.
שתי ההצגות הופקו על ידי רמי לוי שיווק השקמה.
בשנים 2020 - 2018 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "שנות ה-80" בתפקיד הרבנית רבקה קורקוס.
אברג'יל ממשיכה בתפקיד זה גם בסדרת ההמשך "שנות ה-90", שעלתה ב-2022. באותה השנה, שיחקה את אחת הדמויות הראשיות בעונה השנייה של סדרת-המתח "המדובב".
בשנת 2023 השתתפה בסדרה אבא מטפלת בתפקיד עצמה בתור האקסית של עייל חברו של אייל, כמו כן שיחקה בסרט "ההילולה" בתפקיד הרבנית קורקוס אותו גילמה בסדרות "שנות ה-80" ו"שנות ה-90".
בשנת 2024 שיחקה בסדרה "פטריק", בכיכובו של שלום אסייג.
בשנת 2017 השיקה עם חברתה ואשת העסקים יפית אטיאס את LYA ("ליה", ראשי התיבות של שמותיהן), מותג לאופנת נשים צנועה.
אברג'יל הצטלמה לקמפיין הקולקציה עם פאה במראה טבעי כדי להדגיש שהבגדים אינם מיועדים רק למגזר הדתי.
ביום העצמאות 2019 הנחתה אברג'יל את טקס הדלקת המשואות לצד השחקן אביב אלוש.
במהלך הנחייתה חבשה כיסוי ראש.
פוסט שפרסם ברשת פייסבוק נשיא בית משפט השלום בבאר שבע לשעבר, עודד אל-יגון, ובו כינה את כיסוי הראש של אברג'יל "תרבוש רב קומות" והתייחס באופן סקסיסטי ללבושה וקימורי גופה, חולל סערת רשת גדולה וגרר גינויים מקיר לקיר.
חברת הכנסת שרן השכל הודיעה כי תחבוש כיסוי ראש במשך שבוע לאות הזדהות עם אברג'יל.
גם שרת המשפטים איילת שקד גינתה את דברי השופט לשעבר וכתבה , הצטרפה ל"מחאת השביס" ופרסמה תמונה שלה עם כיסוי ראש.
אברג'יל פעילה חברתית במספר תחומים.
בעבר השתתפה במיזם "די לפרוות" נגד תעשיית הפרוות באופנה.
בראיון לשלום אסייג, בזמן מלחמת חרבות ברזל, סיפרה כי פנתה לנשים מפורסמות מחוץ לישראל להבעת תמיכה והעלאת מודעות לפשעים בכלל ולפגיעה בנשים בפרט, ולא קיבלה תגובה.
באותו ראיון סיפרה כיצד אספה עם אחותה בגדים ומוצרי הגיינה עבור התושבים שפונו בחיפזון למלונות עקב המתקפה.
בדצמבר 2023, נאמה אברג'יל באו"ם, בכנס אותו יזמה ישראל בנושא האלימות המינית שהפעיל חמאס ביום הטבח.
בנאום ביקרה אברג'יל את התנהלות ארגוני הנשים הבינלאומיים על כך שאינם משמיעים את קולם, וכן שמנסים להתחמק מהראיות לאלימות.
ב-6 ביולי 2006 נישאה אברג'יל לכדורסלן הליטאי, שארונאס יאסיקביצ'יוס.
באותה השנה, החלה בתהליך חזרה בתשובה עם בן זוגה, מנהל האמנים אורון כלפון, לו נישאה באוגוסט 2010. לבני הזוג ארבעה ילדים, והם מתגוררים בנתניה.
לינץ היא עיר באוסטריה על גדות הדנובה, בירת אוסטריה עילית והעיר השלישית בגודלה באוסטריה מבחינת מספר האוכלוסין, לאחר וינה וגראץ.
בתחומי העיר נשפך נהר הטראון אל הדנובה.
לינץ הוקמה על ידי הרומאים ונקראה על ידם "לניטה", כשבמקום היה יישוב קלטי קטן בשם "לנטוס".
העיר הייתה מחוז ומושב הממשלה המקומית של האימפריה הרומית הקדושה, ובמקביל גם מרכז סחר שחיבר בין שתי גדות הדנובה; בין פולין וצ'כיה לבלקן ולאיטליה.
היותה של העיר מקום מושבו של קיסר האימפריה ההבסבורגי פרידריך השלישי באחרית ימיו, הפכה אותה לתקופה קצרה לעיר החשובה ביותר באימפריה, עד שהפסידה את מעמדה לווינה ולפראג עם מות הקיסר בשנת 1493. תושב מפורסם של העיר הוא יוהאנס קפלר, שניסח את אחד מחוקיו בעיר.
במהלך השנים 1862–1924 נבנתה במרכז העיר "הקתדרלה החדשה", שהיא הגדולה ביותר באוסטריה, ויכולה להכיל כ-20 אלף בני אדם.
העיר נעשתה אזור תעשייתי חשוב במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה, וייצרה כימיקלים ופלדה לצבא הנאצי.
מפעלים רבים פורקו בצ'כוסלובקיה שנכבשה על ידי הנאצים זמן קצר לפני כן והועברו ללינץ.
לאדולף היטלר, שנולד בקרבת העיר, היו תוכניות אדריכליות נרחבות לעיר, והוא תכנן להפוך אותה למרכז התרבות הראשי של הרייך השלישי וזאת כחלק מפרויקט ערי הפיהרר.
היטלר תכנן להפוך את לינץ לבודפשט הגרמנית.
העיר הייתה אמורה להתרחב בסדר גודל שהיה אמור להיות פי 3 מגודלה באותם ימים.
כל הפרויקט היה צפוי להיות מושלם עד 1955.
שלושה מבנים מרכזיים בפרויקט שהיו צפויים לקום היו: "מוזיאון הפיהרר" שהיה אמור להיות המוזיאון הגדול ביותר באירופה, מעונו האישי של היטלר (שבו לאחר המלחמה תכנן לבלות את שאריו חייו) וכן אולם גדול לצורכי המפלגה הנאצית שיתחבר למגדל פעמונים אשר בתוכו תוקם אחוזת הקבר של היטלר.
לאחר המלחמה, היה נהר הדנובה שעובר בעיר, הגבול בין הכיבוש האמריקאי לכיבוש הרוסי.
בלינץ-בינדרמיכל, פרבר של לינץ, היה אתר מחנה עקורים יהודים באזור הכיבוש האמריקאי.
את מחנה העקורים ניהל הג'וינט בשיתוף עם ועדה מקומית יהודית.
לינץ היא עיר תאומה של הערים:
לינצר טורטה היא עוגה מהמטבח האוסטרי, קרויה על שם העיר לינץ באוסטריה, מוכרת גם כלינזר טורט.
לינצר טורטה היא עוגה מתובלת נמוכה, עשויה מבצק בחוש המכיל שקדים או אגוזים טחונים, ומתובלת בציפורן וקינמון, ותבלינים נוספים.
העוגה מצופה בריבה חמצמצה כגון ריבת דובדבנים או פירות יער, ומעליה רצועות בצק בצורת שתי וערב.
הלינצר טורטה, הקרויה על שם העיר לינץ שעל גדות הדנובה באוסטריה, .
במשך שנים נחשב מתכון משנת 1696 שהיה מצוי בספרייה העירונית בווינה כמתכון המוקדם ביותר לעוגה, ואולם בשנת 2005 התגלה בארכיוני מנזר אדמונט באוסטריה מתכון מוקדם אף יותר, משנת 1653.
יוהאן קונראד פוגל (1796–1883) הוא שהתחיל בייצורה הסדרתי של העוגה.
מועדון הכדורגל לינפילד הוא מועדון כדורגל מצפון אירלנד מהעיר בלפסט.
המועדון הוקם במרץ 1886 וקבוצת הכדורגל שלו, מהחשובות בכדורגל הצפון אירי, משחקת כיום בווינדזור פארק, אצטדיונה הביתי של נבחרת צפון אירלנד בכדורגל.
המועדון מחזיק בשיא בינלאומי בתור הקבוצה בעלת מספר הדאבלים הרבים ביותר בהיסטוריה, 23 במספר.
מועדון הכדורגל לינפילד הוקם במרץ 1886 ב"לינפילד אתלטיק קלאב" על ידי עובדי טחנת הרוח לינפילד.
בתחילה שיחקה הקבוצה את משחקיה במגרש האחורי של טחנת הרוח, מגרש שזכה לכינוי "האחו".
ב-1889 גדילת הקבוצה גרמה למעברה למגרש בסמטת אלסטרביל בבלפסט.
במהלך שהותה של הקבוצה במגרש זמני זה, היא שיחקה נגד קבוצת נוטינגהאם פורסט בסיבוב הראשון של גביע ה-FA (באותה התקופה הורשו מועדונים מכל ארבעת חלקי האיים הבריטיים להשתתף במפעל זה).
במשחק הראשון, שנערך בנוטינגהאם, סיימו הקבוצות בתיקו 2-2 ולינפילד פרשה מהמשחק השני, דבר שהקנה לפורסט עלייה לשלב השני.
בשל כך, לינפילד היא בעלת תואר של הקבוצה היחידה בהיסטוריה שהשתתפה אי-פעם בגביע האנגלי ולא הפסידה ולו משחק אחד.
המעבר למגרש החדש, ששיפר גם את הישגי הקבוצה בשל רמתו הטובה, היה זמני בשל העובדה ששטח של המגרש נמכר לאיש עסקים מקומי והקבוצה נותרה ללא מגרש ביתי ונאלצה למשך זמן רב לשחק במגרשיהן של קבוצות שונות.
לבסוף, מנג'ר הקבוצה, רוברט גיבסון, מצא חלקת אדמה בדרום בלפסט שהוכשרה מאוחר יותר למגרשה של לינפילד ומוכר יותר כיום כוינדזור פארק.
הקבוצה ערכה את משחקה הראשון במגרש ב-2 בספטמבר 1905 נגד גלנטורן.
כמועדון המוביל לאורך השנים בכדורגל הצפון-אירי, לינפילד השתתפה באופן קבוע במפעלים האירופיים.
בעונת 1963/1964 הקבוצה הגיעה לשלב שמינית גמר גביע אירופה למחזיקות גביע.
ההישג המשמעותי ביותר של הקבוצה הוא הגעה לרבע-גמר גביע אירופה, בשנת 1967. הקבוצה עברה את קבוצות אריס בונבואירה הלוקסמבורגית וואלרנגה הנורווגית עד שהפסידה ברבע הגמר לקבוצת צסק"א סופיה הבולגרית, תיקו 2-2 ביתי והפסד 0–1 בבולגריה.
בעונת 1984/85 הקבוצה עברה את קבוצת שמרוק רוברס האירית התמודדה הקבוצה מול קבוצת פנאתנייקוס היוונית, שהגיעה בסופה של אותה העונה לסגנות.
לאחר הפסד 1–2 ביוון הגיעו הקבוצות למשחק בבלפסט, שהחל ביתרון 0–3 ללינפילד אך נגמר בתיקו 3-3 שגרם להדחת לינפילד מהמפעל.
בעונת 1987/88, במהלך משחק ביתי מול לילסטרום הנורווגית אוהדי הקבוצה החוליגנים התפרעו, דבר שגרם לביטול משחקי הבית של הקבוצה בצפון אירלנד והעברת לוויילס עד שנת 1990.
בעונת 1993/94 הקבוצה הפסידה במצטבר 2–3 לקבוצה הגאורגית דינמו טביליסי אך בשל הדחתה של זו מהמפעל הקבוצה במשיכה לשלב הבא, בו התמודדה מול קבוצת פ.צ.
המשחק הראשון נגמר בניצחון צפון-אירי 0–3 אך במשחק הגומלין ניצחה קופנהגן 0–4 ועלתה לשלב הבא, לצמד משחקים מול קבוצת מילאן.
ללינפילד ישנו קשר ארוך שנים עם מועדון הפאר הסקוטי גלאזגו ריינג'רס ובכל עונה נערך משחק הוקרה בין שני המועדונים.
המועדון מזוהה עם הפרוטסטנטים בצפון אירלנד ומכאן גם הקשר עם הגלאזגו ריינג'רס.
בנוסף לכך בסיום עונת 2019/2020, זכתה הקבוצה באליפות המקומית מספר 54 שלה, והישוותה את שיא האליפויות המקומי העולמי של הגלאזגו ריינג'רס (54)
בעונה לאחר מכן זכתה שוב באליפות אך גם גלאזגו ריינג'רס ושתיהן מחזיקות בשיא (55) במשותף.
בעונת 2021-2022 זכתה שוב באליפות בפעם ה-56 בתולדותיה, ובכך נותרה לבדה בפסגת שיא האליפויות המקומי העולמי.
הגביע העירוני: 24 גביע הזהב: 33 גביעי אלסטר: 15 גביע קאונטי אנטרים: 43 הגביע הכל-אירי: 4 גביע קוקה-קולה: 3 גביע בודוויזר: 1'''
לִינְצִ'ינְג (בסינית מפושטת: 临清; בסינית מסורתית: 臨清; בפין-יין: Línqīng) היא נפה עירונית השייכת לנציבות העירונית ליאוצ'נג במערב מחוז שאנדונג שבמזרח הרפובליקה העממית של סין.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנפה מנתה 794,529 תושבים.
העיר לינצ'ינג חייבת את הקמתה לתעלה הגדולה של סין (ומשום כך בנויים רחובותיה הראשיים במקביל לתעלה) שהייתה הגורם לשגשוגה הכלכלי של העיר במשך שנים רבות.
קטע התעלה המגיע אליה מדרום, מהעיר ליאוצ'נג, מכונה "תעלת לוּ" וכיום לא זורמים בו מים בכל עונות השנה.
קטע התעלה היוצא צפונה לכיוון העיר טיינג'ין מכונה "התעלה הצפונית" ומנצל את מימיו של הנהר וֵיי, ולכן יש בו מים כל השנה.
בשל התעלה הגדולה היה לעיר תפקיד כלכלי חשוב בהיסטוריה של סין.
בתקופות השלטון של שושלת מינג ושושלת צ'ינג הייתה העיר מרכז גדול לסחר במוצרי טקסטיל.
העיר הייתה גם המרכז הגדול ביותר בצפון סין לאחסון והפצת של דגנים.
הממשלה המרכזית בנתה אסמים בעיר ומשרד ממשלתי פיקח על הפצת הדגנים.
לתעשיית הלבנים של העיר יצא שם ברחבי סין והעיר הייתה חייבת לספק מיליון לבנים בשנה לבניית הארמונות הקיסריים.
לינצ'ינג התפרסמה כמקום בו יוצרו הרעפים בשימוש החומה הגדולה של סין והעיר האסורה.
כיום מבוססת הכלכלה המשגשגת של העיר על מספר מפעלי תעשייה קלה.
מלבד התעלה הגדולה של סין כוללים מוקדי המשיכה התיירותיים של העיר את הצוק הבולט של העיר, סטופה, מסגד וחורבות בית המכס ששימש פעם לגביית מס מעבר מתעבורת הסחר בתעלה הגדולה.
פגודת שֶׁאלִי בסמוך לתעלה הגדולה היא נקודת ציון ידועה בעיר.
העיר, שבה ביקר פעם המיסיונר והסינולוג האיטלקי הידוע, מטאו ריצ'י בדרכו לבייג'ינג, הייתה מ-1931 מקומו מושבו של פרפקט אפוסטולי (לטינית prœfectus), אם כי המשרה לא אוישה מ-1981.
העיר שוכנת בנקודת המפגש בין התעלה הגדולה של סין ל, על קו מסילת הברזל גִ'ינְגגְ'יוּ שבין בייג'ינג להונג קונג ומרוחקת כ-380 דרום-מערבית לבייג'ינג בירת סין.
שטח הנפה העירונית הוא 954 קמ"ר וגובהה נע בין 29 מטרים ל-38 מטרים מעל פני הים.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא ℃12.8, הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה היא ℃41.4 והנמוכה ביותר ℃22.1-.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 590.4 מ"מ.
בעיר יש בממוצע 205 ימים בשנה חופשיים מקרה ו-2,661 שעות שמש בשנה.
לינוקס מינט (מאנגלית: Linux Mint) היא הפצת לינוקס המבוססת על ההפצה אובונטו (עם מספר חבילות שנלקחות ישירות מדביאן).
ישנה גם גרסה בשם לינוקס מינט מהדורת דביאן המבוססת ישירות על דביאן.
לינוקס מינט היא בין הפצות לינוקס השולחניות הפופולריות.
לינוקס מינט תומכת בסביבות שולחן העבודה Cinnamon (שפותחה במיוחד בשביל לינוקס מינט), MATE ו־Xfce.
גרסה חדשה של ההפצה יוצאת מדי חצי שנה.
לינוקס מינט שוחררה לראשונה בשנת 2006 וניהול המיזם מתבצע על ידי קלמנט פרבר.
על פי אתר ההפצה, נכון לגרסה 19.2, ששוחררה באוגוסט 2019, דרישות המערכת להפצה הן:
1 ג"ב זיכרון RAM (כשמומלץ להשתמש ב-2 ג"ב).
15 ג"ב של מקום פנוי בדיסק הקשיח (כשמומלץ שיהיו 20 ג"ב).
רזולוציית מסך של 1024x768 (ניתן להשתמש גם ברזולוציות נמוכות יותר, אך ייתכן שחלונות לא יוצגו במלואם).
הגרסה הראשונה של לינוקס מינט פורסמה בשנת 2006 ונקראה עדה (מאנגלית: Ada), והגרסה הנוכחית, מספר 19.0, נקראת טרה (Tara).
בעבר, התמיכה בגרסאות ישנות הסתיימה זמן קצר לאחר יציאתה של גרסה חדשה, אך בגרסה 17 (Qiana) עברה לינוקס מינט למודל של תמיכה ארוכת טווח של 5 שנים עדכוני אבטחה בכל הגרסאות.
מודל זה נקרא LTS (ראשי תיבות של Long-Term Support).
לפי מודל זה כל גרסה ממוספרת של לינוקס מינט תתבסס על גרסת התמיכה ארוכת הטווח של אובונטו (הנוכחית היא אובונטו 24.04), כשכל חצי שנה יהיה "עדכון נקודתי" אופציונלי שיעדכן מספר תוכנות ואת שולחנות העבודה, בלא לשנות את הבסיס.
שמות הקוד של ההפצות הם שמות לנשים.
כמו בשמות הקוד של גרסאות אובונטו, השמות מסודרים בסדר אלפביתי עולה (באנגלית).
בראשית ההפצה, סביבת שולחן העבודה שהגיעה כברירת מחדל הייתה GNOME, וכך היה עד גרסה 14. לאחר מכן, לינוקס מינט נטשה את GNOME ועברה להשתמש בסביבת שולחן עבודה משלה, Cinnamon, שפוצלה במקור מ־GNOME 2, כברירת מחדל.
ניתן להוריד את לינוקס מינט גם עם סביבות שולחן העבודה MATE ו־Xfce.
צילומי מסך של הגרסאות השונות
לינוקס מינט משתמשת בעיקר בתוכנה חופשית ובקוד פתוח.
עד גרסה 17.3, הותקנו יחד עם לינוקס מינט גם תוכניות קנייניות, כגון תוספים ומקודדי מדיה לתמיכה ב־Adobe Flash, MP3, ובניגון מתקליטורי DVD.
לינוקס מינט מגיעה עם מבחר רחב של תוכנות מותקנות מראש, לרבות LibreOffice, פיירפוקס, Thunderbird, HexChat, Pidgin, Transmission ונגן המדיה VLC.
אפשר להוריד תוכניות נוספות שאינן מותקנות מראש בעזרת מנהל החבילות.
לינוקס מינט מאפשרת לחסום כתובות רשת בעזרת חומת האש שלה, כאשר ניתן לבחור מתוך רשימת כתובות מותאמת אישית.
סביבות שולחן העבודה שמגיעות עם לינוקס מינט כברירת מחדל תומכות בשפות רבות.
לינוקס דגל אדום (בסינית: 红旗Linux) היא גרסת הפצה המבוססת על ליבת מערכת ההפעלה לינוקס, אשר נפוצה מאוד בסין.
הגרסה מפותחת על ידי חברת Red Flag Software.
הסמל שלה הוא הפינגווין Tux, הסמל של לינוקס, מנופף בדגל אדום.
הגרסה הראשונה יצאה בשנת 1999 על ידי המכון לחקר התוכנה של האקדמיה הסינית למדע, בתמיכה כלכלית של המדינה.
בעקבות מתחים עם חברת מיקרוסופט, החליטה הממשלה הסינית בשנת 2000 להסיר לצמיתות את גרסאות של מערכת ההפעלה חלונות 2000 ממחשבי הממשלה ולהחליפם ב"לינוקס דגל אדום".
ליניארס (בפורטוגזית: Linhares) היא עיר במדינת אספיריטו סאנטו שבברזיל.
העיר שוכנת במרחק של 135 ק"מ מצפון לבירת המדינה ויטוריה והיא הגדולה מכל ערי המדינה בשטחה.
ליניארס קרויה על שמו של רודריגו סוזה קוטינו (Rodrigo de Souza Coutinho), שקיבל מאת מריה הראשונה, מלכת פורטוגל את תואר האצולה רוזן ליניארס וכיהן כשר בממשלות ברזיל בתחילת המאה ה-19.
האזור בו שוכנת כיום ליניארס היה מיושב על ידי שבטי האימורה (Aimoré, בפורטוגזית: Botocudo).
העיירה, שנוסדה על ידי המתיישבים האירופאים ב-22 באוגוסט 1800 הוחרבה על ידי האינדיאנים במהלך מלחמה שהתקיימה ב-1809.
פדרו השני, קיסר ברזיל ביקר במקום ב-1860 והאי בו הוא הציב את רגלו נקרא עד היום אי הקיסר.
ליניארס הוכרזה כעיר ב-1945, כאשר היא הופרדה משטחה של קולטינה.
כלכלת העיר מבוססת בעיקר על מסחר, חקלאות גידול בקר ונפט.
פני הקרקע שטוחים ברובם ובסביבה נמצאים אין ספור אגמים.
60 ק"מ ממזרח לעיר פועל חוף נודיסטים.
לִינְסַנְגּ אסייתי (שם מדעי: Prionodon; לפי האקדמיה: "לִינְסַנְג") הוא סוג של דמויי חתול קטנים החיים בדרום-מזרח אסיה ביערות טרופיים.
זה הסוג היחיד במשפחה לינסנגים אסייתיים ובו שני מינים:
לינסנג אסייתי מנומר (Prionodon linsang)
המשפחה היא חלק מתת-סדרת דמויי חתול והיא קרובה למשפחות האחרות של תת-הסדרה: גחניים, נמייתיים וטורפי מדגסקר, וכן למשפחה הנכחדת Barbourofelidae ולחתוליים.
הלינסנגים האסייתים הם משפחת מעבר בין החתולים לגחניים.
הלינסנג האסייתי גמיש, בעל גוף מוארך ופסים או חברבורות לאורך הגוף הצהוב.
הזנב הארוך שמגיע לאורך הגוף, מפוספס בשני המינים.
אורכם מגיע ל-30–40 ס"מ ומשקלם עד 1.5 קילוגרם.
יש להם ראש וצוואר מוארכים ולסת קטנה עם שיניים חדות, עיניים גדולות ואוזניים גדולות.
הלסת שלהם מזכירה שיניים של חתולים, אך קרובה גם לגחניים.
הם מטפסים מצוין על עצים ביער הגשם ויודעים גם לקפוץ בין הענפים בחיפוש אחר טרף.
הם אוכלי כל וניזונים מבשר וצמחים כאחד.
שני מיני הלינסנגים חיים בנפאל, בהודו בסיקים, אסאם ובבנגל, בבהוטן, מינמאר, תאילנד, לאוס, וייטנאם, בסין במחוזות סצ'ואן, יונאן, גוויג'ואו וגואנגשי, בחצי האי המלאי, בסומטרה, בורנאו ומערב יאווה.
לינסנג אפריקני (שם מדעי: Poiana richardsonii) הוא מין טורף קטן ממשפחת הגחניים, והוא המין הקטן ביותר במשפחה.
הוא חי בטבע במערב אפריקה.
הלינסנג שוכן עצים ויערות שונים בקמרון, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, קונגו, גינאה המשוונית, גבון והרפובליקה של קונגו.
הם יכולים לחיות גם בהרים עד גובה 950 מטרים כמו בקונגו.
זהו טורף מוארך מנוקד עם פרווה צהובה וזנב ארוך ביותר.
הוא המין הקטן ביותר במשפחת הגחניים והוא שוקל 500–700 גרם בלבד ואורכו 33–43 סנטימטרים, כשהזנב כפול באורכו.
הוא גם בעל גוף ופנים מוארכים וכן טפרים ושיניים חדות.
הלינסנג ניזון מיונקים קטנים, עופות, חרקים שונים ומפירות, שורשים ואגוזים.
ללינסנג אין טורפים רבים בטבע, למעט האדם.
טורפים מסוימים יצליחו לתפוס ולהפתיע אותם כמו נחשים, ינשופיים וחתולים, אך לא נצפו מקרים כאלה.
לינסנג לייטוני (שם מדעי: Poiana leightoni) הוא מין טורף קטן ממשפחת הגחניים וקרוב משפחתו של לינסנג אפריקני, שהוא המין הקטן במשפחה.
לינסנג זה בעבר נחשב לתת-מין של לינסנג אפריקני, אך נחשב כמין עצמאי היום.
הוא מאוד דומה לו וחי רק ביערות מערב אפריקה במדינות ליבריה וחוף השנהב.
הוא דומה מאוד ללינסנג האפריקני והוא מוארך וצבוע בצהוב עם כתמים על גופו וכמוהו יש לו זנב מוארך מאוד ופנים קטנים ורזים.
הוא טורף הניזון בעיקר מחרקים, עופות קטנים ויונקים קטנים וכן מפירות והוא חי לבדו ויוצא בעיקר בלילות.
הארגון הרשימה האדומה של IUCN קבע את מצב השימור של לינסנג לייטוני כפגיע.
סביר להניח כי האוכלוסייה היא בת 6,700–10,000 פרטים בוגרים (אומדן גס מבוסס על אזור בגודל של כ-50,000 קילומטרים רבועים).
לא סביר שצפיפות אוכלוסייה ממוצעת עולה על 2–3 פרטים בשטח של 10 קילומטרים רבועים, כש-67% מתוכם הם בוגרים.
האוכלוסייה הצטמצמה ככל הנראה ב-10% לפחות ב-12 השנים האחרונות, בהתבסס על שיעור כריתת יערות בבתי הגידול הידועים שלה ביערות גינאה עילית, ובתוספת השפעות של ציד.
לינסנג אסייתי מפוספס (שם מדעי: Prionodon linsang) הוא מין של טורף דמוי חתול הנראה כמו גחן, אך שייך דווקא למשפחה ייחודית הקרויה לינסנגים אסייתיים.
תפוצתו בטבע היא בדרום-מזרח אסיה: בחצי האי המלאי, ובאיים בורנאו, סומטרה וג'אווה.
הוא חי ביערות הגשם וחי בעיקר בין הענפים השונים.
אורכו הממוצע 74 סנטימטרים ומשקלו כ-1.5 קילו, הוא בעל מבנה גוף מוארך וזנבו גדול ושחור בקצהו.
צבע הפרווה צהוב חיוור עם 4–5 פסים כהים.
יש לו טפרים ושיניים חדות והוא גדול ונדיר מעט מקרוב משפחתו - לינסנג אסייתי מנומר (Prionodon pardicolor) שדומה לו אך מנומר ולא מפוספס וכן יותר קטן.
הלינסנג הוא אוכל בשר בעיקר וטורף יונקים קטנים, עופות, חרקים, עכבישים ועקרבים ולעיתים גם פירות.
הוא איננו נפוץ מאוד, אך גם אינו בסכנת הכחדה.
לינסנג אסייתי מנומר (שם מדעי: Prionodon pardicolor) הוא מין של טורף דמוי חתול הנראה כמו גחן, אך שייך דווקא למשפחה ייחודית הקרויה לינסנגים אסייתיים.
תפוצתו בטבע היא בנפאל, סיקים ואסאם שבהודו, חבל בנגל, בהוטן, צפון מינמאר, צפון תאילנד, לאוס, צפון וייטנאם ומחוזות סצ'ואן, יונאן, גוויג'ואו וגואנגשי בסין.
אורכו הממוצע 36–38 ס"מ ומשקלו כ-1.5 קילו, הוא בעל מבנה גוף מוארך וזנבו גדול ושחור בקצהו ובאמצע בעל טבעות לבנות-שחורות.
צבע הפרווה צהוב חיוור ומכוסה בכתמים.
יש לו טפרים ושיניים חדות והוא קטן מעט מקרוב משפחתו - לינסנג אסייתי מפוספס.
הוא יצור גמיש היודע לנוע בזריזות בין העצים ביער הגשם.
הוא יוצא לצוד בחשיכה וניזון מיונקים קטנים, עופות, חרקים, עכבישים ועקרבים ולעיתים גם פירות.
תפוצתו של הלינסנג נרחבת והוא אינו בסכנת הכחדה.
לִינְסַנְגּ (שם מדעי: Poiana) הוא סוג הכולל שני מיני גחניים קטנים ודקים ולמעשה הם הקטנים שבגחניים.
אלו הם יצורים מוארכים בעלי ראש מוארך וזנבות ארוכים החיים בעיקר ביערות הגשם של אפריקה.
הם אינם קרובים למיני הלינסנג אסייתי החיים באסיה ושייכים למשפחה עצמאית.
לינסנג לייטוני (Poiana leightoni) - נדיר בהרבה מקרובו
לינסנג אפריקני (Poiana richardsonii) - המין הקטן ביותר במשפחת הגחניים
לינטופי (בבלארוסית: Лынтупы; בפולנית: Łyntupy) היא עיירה במחוז ויטבסק שבבלארוס, בסמוך לגבול ליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
לינטופי נזכרת לראשונה במאה ה-14 כיישוב בדוכסות הגדולה של ליטא.
בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכלל היישוב בשטח האימפריה הרוסית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1915, הייתה העיירה בקו החזית של הקרבות.
לאחר הסכם ריגה נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-350 יהודים, והתקיימו בה פעילות ציונית ופעילות של הבונד, וכן בית ספר עברי.
עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939 נאסרה פעילות זו.
בסוף יוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, וליטאים מקומיים ערכו פרעות ביהודיה.
בהמשך, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן הגבלות תנועה, חובת ענידת טלאי צהוב, החרמת רכוש וגיוס לעבודות כפייה.
בתקופה זו נרצחו בעיירה מספר יהודים בידי שוטרים ליטאים, ובהם רב העיירה, אריה יודקובסקי, ובני משפחתו.
בסוף שנת 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם באזור מוזנח בה, בו הועסקו בעבודות כפייה.
בשל העברת השליטה באזור באפריל 1942 לידי הליטאים, נמלטו מהגטו שבעיירה מספר מיהודיו, וחלקם נתפסו ונרצחו.
בספטמבר 1942 הועברו יהודי הגטו שבעיירה לגטו שווינציאן, וגורלם שם היה כגורל יתר יהודי המקום.
כ-100 יהודים שהושארו במחנה עבודה בעיירה נרצחו ב-22 בדצמבר 1942 יחד עם יהודים נוספים מהסביבה.
לינט מנשה (בטורקית: Linet Menaşi; נולדה ב-5 במרץ 1975) היא זמרת ישראלית המוכרת בשמה הפרטי, לינט.
נולדה בכפר סבא כבת הזקונים ללאה ושמואל, שעלו ב-1973 מטורקיה, וגדלה ביהוד ולה שני אחים גדולים.
אביה נפטר מסוכרת כשהייתה בת שש.
בגיל חמש החלה להופיע עם אמה לאה, כצמד "לילה ולינט", במועדונים בטיילת של בת ים.
זכתה לפרסום והכרה כ"לינט ילדת הפלא".
בילדותה למדה ארבע שנים נגינה בפסנתר ושירה.
בשנת 1991 הוציאה לינט את שירה הראשון בעברית, "לא ראוי לאהבה".
את מילות השיר כתבה אחותה סימה ללחן טורקי.
השיר הופץ בקלטות ונמכר בעשרות אלפי עותקים.
בראשית שנות ה-90 יוצגו לינט ואמה בידי האמרגן ישראל בונדק, אולם בהמשך הגיש בונדק תביעה נגד השתיים בטענה שהפרו את חוזה הייצוג הבלעדי שחתמו עמו.
לבסוף הגיעו הצדדים להסכם פשרה, והקשר עם בונדק נותק בפברואר 1993. באותה שנה הופיעה לינט יחד עם אמה בקדם-אירוויזיון עם השיר "אני אנא", שהגיע למקום העשירי.
בעקבות הצלחת הגרסה הטורקית של השיר, עברה עם אמה להתגורר באיסטנבול, שם שימשה האם כאמרגנית שלה.
בשנת 1995 הוציאה לינט בטורקיה את אלבום הבכורה שלה, שנשא את שמה.
בשנת 1999 נהרס ביתה ברעידת האדמה שפגעה באיסטנבול, והיא שבה לישראל עם אמה.
השתיים התגוררו ביהוד, ולינט פתחה חנות ממתקים, אך העסק לא הצליח.
בתקופה זו הופיעה במועדוני מוזיקה יוונית והשתתפה בתוכנית הבידור של אלי יצפאן בערוץ 3 של HOT.
בשנת 2001 בחרה באמרגן אלי לוי, ובהפקתו הוציאה בישראל את האלבום "אישה אחרת".
בשנת 2006 שבה להופיע בטורקיה, בעקבות הצעתו של מפיק מקומי.
בפברואר 2017 הופיעה לינט יחד עם הזמר היווני אלקוס זאזופולוס בהאנגר 11 בתל אביב.
בשנת 2021 הוציאה גרסת כיסוי לשירה של מרגול, "חומות חימר", שביצעה בעברית ובטורקית במסגרת תזמורת ירושלים מזרח ומערב.
באותה שנה השתתפה בתוכנית הריאליטי "אקס פקטור" לבחירת נציג ישראל לאירוויזיון 2022, והודחה בשלב רבע הגמר.
במאי 2025 התבטלה הופעה שלה באנקרה על ידי מפגינים פרו-פלסטינים, ומאז היא מציגה את עצמה עם זהות טורקית חזקה, בינואר 2026 בראיון לכלי תקשורת בטורקיה, יצאה נגד ישראל.
לינצ'בורג היא עיר במדינת וירג'יניה שבארצות הברית.
לפי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2010, האוכלוסייה הייתה כ-75,568 תושבים.
הערכת האוכלוסין בשנת 2016 היא שבעיר יש כ-80,212 תושבים.
המטרופולין העירוני של האזור כולל בין השאר את הערים רואנוק ושארלוטסוויל.
אינדיאנים התגוררו באזור עוד לפחות משנת 1270. לקראת סוף המאה ה-17 האירופאים החלו לחקור ולהכיר את סביבת לינצ'בורג.
בשנת 1757 החלה ההתיישבות האירופאית באזור אשר סופח לווירג'יניה בשנת 1786. בשנת 1850 הגיעה ללינצ'בורג הרכבת לכיוון טנסי.
בשנים שלאחר מכן הייתה לינצ'בורג אחת הערים העשירות בארצות הברית לנפש.
בשנים שלאחר מכן לינצ'בורג הייתה העיר הגדולה היחידה בווירג'יניה.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הייתה העיר למרכז תחבורתי של קונפדרציית המדינות של אמריקה והוקמה בה כ-30 בתי חולים.
במשך כמספר ימים באפריל 1865 העיר היוותה בירת וירג'יניה במקום ריצ'מונד.
מערכות הרכבת נהרסו במלחמה ובשנים שלאחר מכן נעשו ניסיון משמעותי לחזק את מערכת החינוך הציבורי.
בשנים 1870 ו-1877 התרחשו שיטפונות אשר פגעו בניסיונות השיקום של העיר.
למרות זאת, בשנים שלאחר מכן לינצ'בורג חזרה להיות עיר עשירה מאוד ולקראת סוף המאה הוקמו בה כמספר מוסדות להשכלה גבוהה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה פעלה בעיר תעשייה צבאית גדולה.
בשנות ה-20 העיר המשיכה לפרוח, והיא עברה בשלום יחסי את השפל הגדול.
תחנת הרדיו הראשונה שלה, WLVA החלה לפעול בשנת 1930 ונמל התעופה שלה נפתח בשנת 1931. בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה נבנו בעיר מפעלים של חברת הענק ג'נרל אלקטריק.
ההרכב הגזעי של העיר היה 63.0% לבנים, 29.3% אפריקאים אמריקאים, 0.2% ילידים אמריקאים, 2.5% אסיתיים, 0.67% מגזעים אחרים, ו -1.7% משני גזעים או יותר.
הגיל החציוני היה 35 שנים.
ההכנסה החציונית למשק בית בעיר היא 32,234$, וההכנסה החציונית למשפחה הייתה 40,844$.
ההכנסה לנפש בעיר היא 18,263 דולר.
כ-12.3% מהמשפחות וכ-15.9% מהאוכלוסייה חיים מתחת לקו העוני.
אוכלוסיית העיר מאופיינת בכוח אדם מיומן ובאחוז אבטלה נמוך.
מקומות התעסוקה המרכזיים כוללים את האוניברסיטה המקומית ואת מערכות החינוך והבריאות המקומיות.
בכל מערכות הבחירות לנשיאות ארצות הברית מאז שנת 1952 (נכון לשנת 2018) ניצח מועמד המפלגה הרפובליקנית, אם כי בשנים 1912–1948 (מלבד בחירות 1928) המועמד הדמוקרטי ניצח ברוב משמעותי.
חוסה קורדרו , הידוע יותר בשם הבמה שלו, לינסה דוראדו הוא מתאבק פורטוריקני, המופיע בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית הדגל Raw.
דוראדו החל להתאמן במקסיקו תחת הדרכתו של אל פנטרה.
ב-17 בפברואר 2007 דוראדו ביחד עם מספר מתאבקים ערך את הופעת הבכורה שלו בטורניר "מלכי השלישיות" של הארגון Chikara.
קבוצתו בטורניר הרשימה רבות והגיעה עד לשלב חצי הגמר שם הפסידה ונשרה מהטורניר.
זמן קצר לאחר הטורניר, עבר דוראדו לארצות הברית והחל להתגורר בניו ג'רזי על מנת להתאבק באופן רציף בשביל הארגון, ובו זמנית להתאבק בעבור ארגונים עצמאיים אחרים באזור.
דוראדו במהרה הצליח להשיג את אהדת הקהל עקב היכולות האקרובטיות והסגנון הייחודי שלו, מה שגרם לו להיכנס לטורניר Rey de Voladores שם גבר על יריבים מנוסים ומוכרים ואף הגיע עד לגמר שם הפסיד לצ'אק טיילור.
דוראדו התחרה בטורניר "מלכי השלישיות" של שנת 2008 וחבר לשורותיהם של אל פנטרה ואיקוגניטו, והצליחו לזכות בטורניר כולו.