tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במאמר מ-1985 שפורסם מאוחר יותר כהקדמה ל-Sub pecetea tainei, העלה מבקר הספרות ניקולאיה מנולסקו השערה שאמנם הסיפור לא זכה להסתיים, אך עלילתו נועדה להיראות מעורפלת, ולפיכך גרם לפרשנים אחרים להניח בטעות כי הטקסט הסתיים בפתאומיות.
ב-1931 עדיין קיווה הסופר לחזרה לבמה הפוליטית, הפעם עם המפלגה הלאומנית-דמוקרטית, שעלתה לשלטון בהנהגתו של ניקולאה יורגה.
לשם מטרה זו, הוא פנה לתת-שר הפנים ניקולאה אוטסקו (Nicolae Ottescu), וביקש למנות אותו לפרפקט, אך נדחה.
באותה תקופה, היה קאראג'אלה מעורב מדי פעם באירועים שהשפיעו על הסצנה התרבותית.
במאי 1930, הוא נכח בסעודה לכבודו של הסופר האיטלקי פיליפו תומאזו מארינטי, האידאולוג של הפוטוריזם, שאורגנה על ידי ואגודת התרבות האיטלקית-רומנית, ושהשתתפו בה גם אנשי תרבות רבים אחרים, בהם האמן מרסל ינקו והסופרים , , ו, שהיו מקורבים למגזין הספרות והאמנות האוונגרדי .
בינואר 1934, הבלשן והמוציא לאור חתם על חוזה עם קאראג'אלה, שבאמצעותו הסכים האחרון להשלים את הסיפור הבלשי Sub pecetea tainei ולפרסם אותו בהוצאה לאור Editura Fundațiilor Regale ("ההוצאה לאור של הקרן המלכותית") של רוסטי.
הוא הפסיק את רוב הפעילות הספרותית מאוחר יותר באותה שנה, והתוודה ביומנו: "מצבי הרוחני כנראה זהה לזה של אנשים שחשים את שעתם האחרונה מתקרבת ומאבדים כל תקווה".
הסופר כנראה תכנן לעבור מהעיר לפונדולה, תוך ניתוק כל הקשרים עם עמיתיו.
למרות השינוי הפתאומי הזה, קאראג'אלה לא נטש לחלוטין את קריירת הכתיבה שלו.
בשנת 1931 פרסם מגזין התרבות Cele Trei Crișuri ("שלושת הפונדקים") שיצא לאור באוראדיה את ספר הזיכרונות שלו, שכותרתו Vechi impresii de spectator ("רשמים ישנים של צופה").
בו הצהיר קאראג'אלה שהגיע ל"בגרות שלווה", וציין: "עכשיו אני מתחיל בשלווה את הקצב של חיים חדשים".
הוא תכנן לכתוב ביוגרפיה של , אציל אקסטרווגנטי משלזיה מהמאה ה-18, המוזכר בקצרה ב-"Cele trei hagialâcuri" (החלק השלישי של Craii de Curtea-Veche), והתעניין גם ביצירות של שתי קלאסיקנים צרפתים, ואונורה דה בלזק.
הוא היה מוטרד מאוד מהמוות, ממנו חשש מאוד.
בתחילת 1935, זמן קצר לאחר שקרא את הטקסטים של שטפן צווייג על , הוא תיעד את ההשפעה שהייתה להם על חייו כ"גילוי העליונות האינטלקטואלית שלי, האינטואיציה שלי וכוח המחשבה שלי, כמו גם הכוחות הסמויים שאני חש בבסיס ההוויה שלי".
הוא גם הקפיד לוותר על אורח חייו הקדחתני, וויתר על אלכוהול וקפה.
מאטיי קאראג'אלה מת שנתיים מאוחר יותר בבוקרשט, בגיל 51, לאחר שלקה בשבץ מוחי.
למרות רצונו המפורש והתנגדותה של אלמנתו, נישאו נאומים בטקס הלווייתו, כולל נאומים של אלכסנדרו רוסטי ו.
רוסטי ואאוג'ן לובינסקו סיפרו מאוחר יותר על תקרית יוצאת דופן שהאירוע חולל: ינקו וולטורסקו (Iancu Vulturescu), חברו של קאראג'אלה שנהג לבקר תדיר במסעדת , הסתכל במבט מרוכז בגופת המת כשהוא חולק כבוד; מאוחר יותר באותו ערב, הוא התאבד בחדר מלון.
העניין של מאטיי קאראג'אלה בהרלדיקה ובגנאלוגיה שיקף את טעמו והשקפתו על העולם, שתוארו כ"סנוביות", "אסתטיות" ו, כמו גם אהבת ההיסטוריה שהפגין לאורך הקריירה שלו.
כל אלו נוצרו במהלך שנות הקולג' שלו, כאשר היה ממלא את מחברותיו בסקיצות של בלאוזונים, וכפי שמעידים רישומים שונים ששרטט במהלך חייו.
הוא גם פיתח סקרנות מתמשכת לאסטרונומיה, כישוף, כמו גם בוטניקה ואגרונומיה, ושמר רשימות מפורטות המתעדות את מותם של כל האריסטוקרטים הרומנים שהיו בני דורו.
כישורים אלה, כמו גם טעמו וכישרונותיו כ-"causeur", חיזקו את המוניטין שלו כמלומד אף על פי שלא למד לימודים פורמליים.
במקביל, הוא נמשך ל, אלכימיה ונושאים מיסטיים כמו נומרולוגיה, שכולם מהווים מרכיבי רקע בפרוזה שלו.
מאפיין של חייו של מאטיי קאראג'אלה היה החיפוש שלו אחר מוצא אצילי, בניגוד למעמדו הבלתי לגיטימי.
לפי ההיסטוריון לוסיאן נסטאסה (Lucian Nastasă), התנגש חיפוש זה עם הדיסקרטיות של אביו ביחס לאבותיו ה - ידוע שיון לוקה תיאר את מקורותיו שלו כחסרי וודאות, אף על פי שאלו תועדו היטב, ומאוחר יותר העיר כי כל שושלת אצולה ברומניה הסתמכה על אילן יוחסין מזויף.
כמו כן, סבורים שקאראג'אלה האב דחה את הטענות של בנו, וציין בלעג שמוצא המשפחה שלהם לא יכול היה להיות מאצולה.
מוקדם בצעירותו, כינה מאטיי את עצמו בצחוק כ"נסיך בסראבה-אפּאפי" (Bassaraba-Apaffy), תוך שהוא מערבב את התואר שבו השתמשו הנסיכים הוולאכים הבסראביים המוקדמים ומשפחת אפּאפי מ.
מכתבים שכתב בעודו סטודנט מראים שהוא דימה בנפשו נישואי נוחות כאמצעי להגדלת עושרו ומעמדו.
בחיפושיו המתמידים אחר זכויות אצולה, המיוחסות מדי פעם לתסביך הנחיתות של ילדים בלתי חוקיים, הוא ציין שמוצאה של אימו באוסטריה-הונגריה: לפני נישואיו למריקה סיון, הוא טען שאיבד את תעודת הלידה שלו, ובתעודת לידה החדשה, נכתב שאימו התגוררה בווינה, וכי הוא עצמו נולד בעיירה טושנאד בטרנסילבניה.
לדעתו של טודור ויאנו, חיפושיו של קאראג'אלה אחר "תורשה נבחרת" צירפו אותו לקבוצה מגוונת של סופרים בעלי תחומי עניין דומים, ביניהם אונורה דה בלזק, ארתור דה גובינו ושטפן גאורגה.
בהתייחסו לכך ש"לתורשה יש, אחרי הכל, רק ערך של עובדה פסיכולוגית", הוא הדגיש: "לכך הייתה [לקאראג'אלה] הזכות לחפש את מוצאו במעלות ההיסטוריה ואפילו להיות מוכן להאמין, מדי פעם, שהוא מצא אותו".
בשנים 1907–1911 חקר קאראג'אלה את , ולמטרה זו קרא את ה-Familii boierești române ("משפחות בויארים רומניות") של .
רבות מההערות שהוסיף על ידו לעותק שלו של הספר הן פולמוסיות, עוקצניות או מסתוריות, בעוד שהסקיצות שערך בשוליים כוללות תיאורים של הבויארים המוצאים להורג בדרכים שונות, כמו גם קריקטורות (כגון בלאזון המציג ראש חמור, אותו הקצה בלעג לאוקטב ג'ורג'ה לקה עצמו).
כמה מהחפצים ההרלדיים שיצר נועדו לשימוש עצמי.
ביוני 1928, הוא הניף נס ירוק על גבי צהוב שיצר עבור משפחת קאראג'אלה בנכס שלו בפונדולה.
הוא גם הניף דגלים נוספים, כולל דגל הונגריה, שלטענתו הדגיש את מוצאו הנכרי.
מוזרויות אחרות שאימץ קאראג'אלה כללו לבישת "גלימה נסיכותית" בעיצובו, פיתוח דפוסי דיבור יוצאי דופן, וכן אהבה ידועה לעיטורים - כיבודים רשמיים אותם ניסה להשיג לעצמו במספר הזדמנויות, שהגיעה לשיאה עם קבלת אות לגיון הכבוד הצרפתי.
הוא התגאה במיוחד בכך שציין, לאחר 14 חודשי שירות ממשלתי, הוא קיבל את אות ואת המדליות האחרות.
החרטה העיקרית שלו בהקשר זה היה שלא קיבל את אות מסדר הוורד הלבן של פינלנד, לאחר שטען קודם לכן כי סירב לקבל את אות של ממלכת סרביה כאשר הוא הוצע לו בדרגה נמוכה ממה שביקש.
יון ויאנו טוען כי, בהיותו מודע היטב לכך שהטענות הגנאלוגיות שלו מוטלות בספק, ביקש הסופר לפצות על כך על ידי מציאת דרכו לסביבות מריטוקרטיות.
חייו האישיים של מאטיי קאראג'אלה משכו זמן רב עניין בשל העקבות שלהם שהותירו ביצירתו הספרותית.
העניין בו התגבר בשל המוניטין שלו כאדם חשאי.
בראיון מאוחר תיארה אותו כ"מורכב מטלאים קטנים, תפורים יחד כל כך טוב, עד שמעולם איש לא ידע מה הוא אמר, מה הוא התכוון לומר, מה הוא חושב".
בעוד שהפילוסוף חשד שקאראג'אלה רק משחק, אאוג'ן לובינסקו, שתיאר את אישיותו של קאראג'אלה כ"ביזארית", התייחס אליו גם כ"ססגוני ועקר".
למרות אורח חייו הקדחתני, קאראג'אלה חשש מעוני והשתלח בבוהמיניזם, והדגיש כי "זה הורג, והרבה פעמים לא רק באופן פיגורטיבי".
במקביל, קטעים מכתביו ורישומיו הפרטיים נחשבים על ידי היסטוריון התרבות אנדריי אוישטיאנו כמפגינים היכרות אינטימית עם שימוש לרעה בסמים ו של תקופתו, בנוסף ל שהודה בה בעצמו.
במהלך שנות חייו האחרונות, הוא קצר עשב בר לא מוגדר מהגבעות של שכונת בבוקרשט, והשתמש בו כתרופת הרגעה.
עד אז, מציין המסאי , האובססיה של קרגיאלה לגבי המוות התפתחה ל"נוירוזה".
מספר דיווחים בני זמנו מתמקדים בהעדפות יוצאות הדופן של קאראג'אלה לגבי לבושו, ומצביעים על פזרנות נלמדת שאומצה לראשונה במהלך שהותו בברלין, ולפי הדיווחים הוא הוציא יותר ממה שהיה יכול להרשות לעצמו.
היסטוריון הספרות ג'ורג'ה קלינסקו נזכר שראה את קאראג'אלה בגיל העמידה מטייל במרכז העיר בוקרשט: משועשע מבגדי החול של הסופר, שאותם תיאר כאופנה ארכאית שהתבלו מעט, והשווה אותו ל"משרת בחופשת יום ראשון".
קלינסקו סיפר גם שבמהלך החורף, היה קאראג'אלה נוגע במתכת בידו רק כשהוא לובש כפפות זמש.
רוסטי והמשוררת תיעדו שניהם משועשעים היבטים של לבושו של קאראג'אלה, כגון מגפיו הגדולים והשימוש במספריים כדי לגזור את הקצוות הבלויים של מכנסיו.
בשנת 1926 החל הסופר לענוד טבעת הנושאת את החותם של מרקוריוס, אשר, ורטיק מניח שהוכיח את אמונו בכוחותיו של האל ה.
מייחסים את החשאיות והאקסצנטריות של קאראג'אלה לצורת חייו האישיים ולמיניותו, לעיתים קרובות עם השלכות דרמטיות.
לתמיכה בכך, יון ויאנו מצטט את לבוז לכאורה שחש הסופר לאימו, בהתייחס לטענה שהעלה איש החברה גריגורה "גריגרי" גיקה.
האחרון, שהכיר את מילר ורגי והחוג שלה, סיפר כי קאראג'אלה, העני אך הגאה, ביקש מחברתם המשותפת לאפשר לו שימוש באורווה שבשטחה, והסביר כי הוא עומד לאחסן שם רהיטים.
לדברי גיקה הבעלים נדהמו לגלות שהאורווה שימשה במקום זאת לאירוח של מריה קונסטנטינסקו.
יון ויאנו מציין גם שקאראג'אלה "נראה היה מאוהב לרגע אחד בלבד", בהתייחסו למרדף שלו ב-1907 אחר נערה צרפתייה מהמעמד הגבוה, פרננד דה בונדי (Fernande de Bondy), שדחתה את חיזוריו והתלוננה בפני קאראג'אלה האב.
במשך זמן מה בשנת 1908 ניהל קאראג'אלה רומן קצר עם מרייט למבולי (Mariette Lamboley), צרפתייה שעל פי הדיווחים הייתה לא מושכת, ושהייתה נזירה קתולית.
במכתבים ששלח לחברו הקרוב, ניקולאיה בויצ'סקו, התרברב קאראג'אלה במעלליו המיניים עם למבולי, ובכך שחשף אותה ל"סדיזם המפחיד ביותר" (שכלל מתן אפשרות לאנוס אותה על ידי זר בגן צ'ישמיג'יו).
הערות ביומניו מלמדות שהוא התרעם בחשאי על אלכסנדרו בוגדן-פיטשטי, אם כי, מדגיש יון ויאנו, נראה כי הצהרות כאלה הפכו למרכיב עיקרי ברישומים הפרטיים של קאראג'אלה רק זמן רב לאחר מותו של בוגדאן-פיטשטי.
מלבד הטענה שחשף את המימון לכאורה של פטרונו על ידי מעצמות המרכז לפני ובמהלך מלחמת העולם הראשונה, דן קאראג'אלה בהומוסקסואליות של בוגדן-פיטשטי במונחים מזלזלים (כינה אותו "צעקן של החטא הבלתי-טבעי"), ואף תכנן לשדוד את מקום מגוריו.
יון ויאנו משער שייתכן שהפתרון האלים לעוני, שיקף את הערכתו ל-L'Arriviste של , שבו הגיבור משתמש ברצח כדי לאשר את עצמו מבחינה חברתית.
למרות מערכות היחסים של קאראג'אלה עם נשים והמעידות שלו להומופוביה, טוען יון ויאנו (בחלקו בהתבסס על הערות דומות של היסטוריון הספרות שלכותב הייתה העדפה ל או אפילו להומוארוטיקה, שתיהן תואמות לנרקיסיזם שלו.
יומנו של קאראג'אלה עסק גם באשתו של בוגדן-פיטשטי, אשת החברה דומניקה, ומתאר אותה כאישה לא מוסרית.
דמות המזוהה בראשי התיבות .A.K, שהייתה כנראה זהה לדומניקה, מכונה בהערות כאלו כמי שנמצאת במצב של מנאז' א-טרואה עם בוגדאן-פיטשטי וקאראג'אלה.
הוא הודה כי הוא אסיר תודה על כך שהתיעוד הארוך של סכומים שלווה מבוגדן-פיטשטי החל משנת 1916 הושמד, כנראה על ידי דומניקה, בתקופה שבה פטרונו היה על ערש דווי.
המרדף הארוטי האחרון של מאטיי קאראג'אלה היה אחרי גברת מהחברה הגבוהה וזמרת חובבת, אליזה "אליס" באיקויאנו (Eliza "Elise" Băicoianu).
הוא חיזר אחריה במשך כמה חודשים ב-1932, אף על פי שהיה נשוי למריקה סיון.
מרשימותיו הפרטיות עולה כי הוא נאבק בתאווה לבאיקויאנו, שלדעתו פגעה בכושר השיפוט שלו, והכריז על עצמו כועס על כך שלמושא חיבתו היה "קשר שערורייתי" עם אדם אחר.
בסופו של דבר הוא החליט לא להתמיד, והתבסס על העיקרון ש"עסקים זה עסקים".
בשנותיו האחרונות, שקל קאראג'אלה את ההסתברות שעדיין יביא לו בן זכר, ואף על פי שהוא הגיע למסקנה שזה לא יקרה, הוא התווה "חוק משפחה" שצאצאיו הפוטנציאליים יצייתו לו.
כשטודור ויאנו כתב זמן קצר לאחר מותו של קאראג'אלה, הוא הגדיר אותו כ"דמות, אולי מושהית, מאותו דור אסתטי של סביבות 1880, שהצהיר על תפיסה של עליונות הערכים האמנותיים בחיים".
זה איפשר לו לשרטט הקבלה בין מאטיי קאראג'אלה ואלכסנדרו מצ'דונסקי, חבר בכיר ב, עם ההבדל המהותי היחיד ברמת המעורבות שלהם בענייני תרבות.
שלא כמו אחיו למחצה לוקה, נטה קאראג'אלה להתרחק מהתנועות הספרותיות של תקופתו, והציב את ההתייחסויות התרבותיות שלו לעבר היחסי, בהשראת סופרים רומנטיים והסימבוליסטים כמו אדגר אלן פו, , ז'ול ברבה ד'אורביי, שארל בודלר ו.
תוך שימת לב להבדל הסגנוני המובהק בין ה יון לוקה ושני בניו, ציין ויאנו כי השלושה חלקו, כתכונות אופייניות, "טיפוח צורות מפותחות לחלוטין, ראיית האמנות כמערכת סגורה עמידה בפני הכוחות האנרכיים של המציאות".
לפי צ'וקולסקו, עבודתו של מאטיי תהיה "מינורית, אלא אם כן תוצב לצד זו של יון לוקה קאראג'אלה".
במקום אחר, ציין צ'וקולסקו כי מכתב שנכתב על ידי מאטיי קאראג'אלה בצעירותו, ובו קטעי פרשנות חברתית ראשונים שלו, חיקה את הקליגרפיה של אביו עד לנקודה שבה ג'ורג'ה קלינסקו האמין בתחילה שהם פרי יצירתו של יון לוקה.
מבקר הספרות משער שההתנגשויות בין האב והבן הוכיחו את "ההתקשרות לאם וההתנתקות מהסמכות האבהית" של מאטי, ובמיוחד, "תסביך אדיפוס" שלו, שהוא רואה שגם בא לידי ביטוי באישיותם של סופרים רומנים מודרניים כמו , הדמות המייסדת של האוונגרד, והמייסד השותף של תנועת דאדא, טריסטן צארה.
כשדן במקוריותו של מאטיי קאראג'אלה, ראה בו קלינסקו "מקדם (אולי הראשון) של הבלקניות הספרותית, אותה תערובת שמנונית של ביטויים מגונים, דחפים תאוותנים, מודעות לגנאלוגיה הרפתקנית ומטושטשת, הכל מטוהר ונצפה מלמעלה על ידי אינטליגנציה עילאית".
ביחס לספרות הרומנית, הוא האמין שגילה תכונה משותפת של סופרים "בלקניים" שמקורם בעיקר בוולאכיה, תוך שהוא מצטט את מאטיי קאראג'אלה בקבוצה שכללה גם את קאראג'אלה האב, מחבר הפתגמים והמוציא לאור של תחילת המאה ה-19 אנטון פאן, המשוררים המודרניים.
טודור ארגזי, יון בארבו, ואורמוז.
הוא המשיך והגדיר קבוצה זו כ"הרגישים הגדולים המעוותים את פניהם, מוקיונים עם יותר מדי אינטליגנציה פלסטית".
במקביל, ראה לובינסקו את קאראג'אלה כאחד בקבוצה של כותבי פרוזה מודרניסטיים שביקשו לעצב מחדש את הסוגה באמצעות שימוש ב, ולכן היו מיושנים באופן פרדוקסלי בסטנדרטים של המאה ה-20. האופי המושהה של תרומתו של קאראג'אלה הוזכר גם על ידי היסטוריון הספרות אוביד ס.
קרוחמלניצ'אנו, שזיהה את שורשיו באר נובו ובאמצעותו את הנושאים של האמנות הביזנטית.
בין התכונות האחרות שהבדיל את קאראג'אלה מחבריו הסופרים הרומנים היה אוצר המילים היצירתי ביותר שלו, שנשען בחלקו על ומילים המופיעות לעיתים רחוקות ב המודרני (כולל כאלה שהושאלו מטורקית ויוונית, או אפילו מרומאני).
במקרים מסוימים, הוא השתמש ב - לדוגמה, הוא נהג באופן עקבי לשנות את האיות של המילה ל"קסם", farmec, כ-fermec.
טודור ויאנו ציין שההרגל הזה דומה לניסויים המופיעים בשירתו הקריפטית של יון בארבו, וייחס את שני המקרים ל"כוונה להדגיש את ההבחנה בין המילים הכתובות והמילים המדוברות", בעוד שיון ויאנו הגדיר את קאראג'אלה כ"אומן מדויק.
של השפה, בקיא יוצא דופן בשפה הרומנית, שמתוך סנוביות הוא מייחד אותה לקוראים הפלבאיים".
הרומן ("המלכים של החצר הישנה") כולל מגוון גדול של מילים הקיימות בסלנג של תחילת המאה ה-20 ו, כמו גם עיבוד של ההרגל הנפוץ אז לשאול משפטים שלמים מצרפתית כדי להתבטא (תכונה שהייתה קיימת במיוחד באוצר המילים ביומיום של מאטיי קאראג'אלה עצמו).
הטון של הרומן, לעיתים קרובות חסר יראת כבוד, והגיחה של הספר אל היומיומי נראו בעיני אחדים כהעלאת מס לסגנון הבלתי פורמלי שטיפח בוגדן-פיטשטי.
מרבית ספרי הפרוזה של קאראג'אלה קשורים זה בזה באמצעות רמיזות לעצמו, ומדי פעם, הנרטיבים מתייחסים בדיסקרטיות זה לזה.
אף על פי שהטקסטים שלו מאופיינים בדייקנות בהגדרת הרגע והמיקום לעלילה, הקווים הכלליים של הנרטיבים נתונים לרוב לקיטוע מחושב, טכניקה חדשנית המעידה, כותב ורטיק, על היכרותו של המחבר עם חזונו של .
ורטיק גם מציין שהקומדיה האנושית של בלזק, במיוחד מחזור השלושה-עשר שלו - שהיה אחד הספרים האהובים על קאראג'אלה ביותר - השפיעו על המבנה הכללי של סיפוריו.
Craii de Curtea-Veche הוא , סאטירה על החברה הרומנית בעשורים המוקדמים של המאה ה-20 (הוא כנראה מתאר אירועים משנת 1910 לערך).
קבוצה של שלושה אנשים, כולם מפונמים, דמויות אפיקוריות ודקדנטיות, המאפשרות את ההפרעה של גורה פירגו (Gore Pirgu), אדם השואף לקדם את עצמו בלבד ממעמד נמוך וחסר תרבות, שדמותו באה לגלם את המעמד הפוליטי החדש של רומניה הגדולה.
החוקר קונסטנטין אמריוצאי (Constantin Amăriuței) משער כי קיים קשר מהותי בין פירגו ל, פקיד פטפטן המתואר במספר מאת יון לוקה קאראג'אלה, וזכור בעיקר כסטריאוטיפ של תושב בוקרשט; לפי אמריוצאי, פירגו הוא "המיטיקה הנצחי והאמיתי של העולם הרומני".
לפי מאטיי קלינסקו הסיפור מעוצב אינטרטקסטואלי עם שתיים מיצירות הפרוזה של יון לוקה: אחת מהן, שכותרתה Inspecțiune...
("בדיקה..."), היא חלק ממחזור מיטיקה, ואילו השנייה, Grand Hotel " Victoria română", היא אחד התיאורים המוקדמים ביותר של חרדה בספרות הרומנית.
עבור מאטיי קלינסקו, פירגו והגיבורים האחרים ברומן מוצבים כאלגוריות למערכת של תכונות רומניות במהותן, שלטענתו עדיין ניתן היה להבחין בתחילת המאה ה-21.
בהתייחסות ישירה ל-Craii…, כתב ג'ורג'ה קלינסקו: "המציאות משנה צורה, היא הופכת לפנטסטית ומעין אי נוחות דמוית אדגר פו משלהבת [את הדמויות הראשיות], את הלא יוצלחים האלה של הבירה הרומנית הישנה".
זה, טען, אימת את מיקומו של הרומן של קאראג'אלה בין כתבים סוריאליסטיים, ולצד יצירותיהם של סופרים אקלקטיים כמו בארבו ו.
היסטוריון הספרות מציין כי בארבו האמין כי הוא חושב שהפרוזה של קאראג'אלה שווה בערכה לשירתו של המשורר הלאומי של רומניה מיכאי אמינסקו, וטוען כי פרספקטיבה זו הייתה מוגזמת.
כשכתב בשנת 2007, ציין צ'רנאט גם דמיון בין אוסף הנובלות של יון וינה משנת 1930, Paradisul suspinelor ("גן העדן של האנחות"), ו-Craii… של קאראג'אלה והגדיר את שני הספרים כ"פואטיים, מנייריסטיים ופנטסטיים", והדגיש כי שניהם מציגים דמויות דקדנטיות.
בהתבסס על התצפיות של עמיתו המבוגר סימיון מיוק (Simion Mioc) העיר צ'רנאט כי וינה, מאטיי קאראג'אלה, ו, כולם בני אותו דור "פוסט-סימבוליסטי", קבלו בסופו של דבר את השראתם מאלכסנדרו מצ'דונסקי ויצירתו הסימבוליסטית Thalassa, Le Calvaire de feu.
הוא גם שיער שהנושאים והסגנון של מצ'דונסקי השפיעו, באופן פחות ישיר, גם על יצירות פרוזה דומות של ארגזי ואורמוז.
מספר מבקרים וחוקרים ציינו כי ב-Craii..., קאראג'אלה השתמש בדמויות ובדיאלוגים כדי להמחיש את השקפת עולמו שלו ונקודות התייחסות היסטוריות.
בין ההתייחסויות התרבותיות העשירות הקיימות ברומן, זיהה שרבן צ'וקולסקו תיאורים ישירים או נסתרים שונים של בני דורו של קאראג'אלה, שכמה מהם מצביעים על משפחתו שלו.
לפיכך, טען צ'וקולסקו, הדמות זינקה ממונואיה (Zinca Mamonoaia) היא בפועל קטינקה מומולואיה (Catinca Momuloaia), דודתו החורגת של הסופר, בעוד קטע שלם שופך אור שלילי על יון לוקה (ה"סופר המוביל של האומה" האלמוני, שזָנָה את מקצועו).
בהתייחסו לאזכור הקצר של אחד ממקורביו של פירגו, "התאוסופית פאפורה ג'ילבה" (Papura Jilava), הגיע המבקר למסקנה שככל הנראה הוא מתייחס לסופרת .
צ'וקולסקו מזהה מספר דמויות נוספות, כולל פירגו ושתי דמויות משניות, העיתונאי אורי (Uhry) והדיפלומט ההומוסקסואלי פופונל, היו בני לוויה של קאראג'אלה: השניים התבססו, בהתאמה, על אורינובסקי (Uhrinowsky) ובן "משפחה אולטנאית ותיקה".
יון ויאנו, שמאמין שהמספר ללא שם הוא השלכה של האגו של קאראג'אלה, מדגיש את הקשרים בין הדמויות השונות ואנשים אחרים מהחיים האמיתיים, כולל יון לוקה, בוגדן-פיטשטי ו.
בארבו צ'וקולסקו האמין בנוסף שזיהה תכונות אחרות המשותפות למספר ולכותב, כמו גם התייחסות סמויה למריקה סיון, בעוד שהחוקר ראדו צ'רנאטסקו (Radu Cernătescu) מציע רמיזות נוספות לאצילים אקסצנטריים מהחיים האמיתיים, מ ועד .
פרפסיציוס ציין כי באחת מההתפרצויות שלו, הדמות פשדיה (Pașadia) מבקרת את הסגנון הברנקובאני שפותח ב של המאה ה-17 (שאותו הוא מעמת מול "הפריחה הסוערת של הבארוק"), רק כדי שהמספר ידבר נגדו; תוך כדי כך, הקורא מקבל מידע על טעמו של קאראג'אלה עצמו.
Remember היא נובלה מסוגת הפנטזיה המתרחשת בברלין, המתארת אירועים דרמטיים בחייו של הגנדרן אוברי דה ויר (Aubrey de Vere).
פרפציסיוס טען כי הגיבור הראשי "נלקח, ככל הנראה, מסיפור קצר מאת אוסקר ויילד", בעוד שאחרים ציינו התייחסות ישירה למשורר בן המאה ה-19 , התייחסות עקיפה לשיר של אדגר אלן פו (המילים: " וגיא דה ויר, אין לך דמעה?- בכה עכשיו או לעולם לא!"), או אנגרמה חלקית של השם Barbey d'Aurevilly.
האירועים המסתוריים העומדים במרכז הסיפור פורשו על ידי כמה מבקרים כרמז להומוסקסואליות של דה ויר.
הסיפור מתרחש כנראה ב-1907, הוא עומד בניגוד לכתביו האחרים, הקודרים יותר, של קאראג'אלה - אחת מתכונותיו העיקריות היא הנוסטלגיה של הסופר כלפי הבירה הגרמנית, המעניקה לסיפור איכות של אווירה.
תיאורו של חזיונות הזויים כנראה חייב השראה לז'ראר דה נרוואל, בעוד שלפי ההיסטוריון , הדמות הראשית מזכירה את Des Esseintes של ז'וריס-קרל הויסמנס (ברומן À rebours).
לובינסקו משבח את הסיפור בשל "חומרת הטון שלו, [...] הקצב של סגנונו המפואר, התרבותי והאצילי".
ג'ורג'ה קלינסקו, שהתייחס לנרטיב כ"פסטיש", ולברלין כפי שהוצגה בסיפורו של קאראג'אלה כ"ברלין-סדום", הגיע למסקנה שהטקסט אפשר לקוראים ליצור את "התחושה הישירה" של בוקרשט כ"סדום בלקנית" שניתן להבחין בה מהנוף הגרמני.
הסיפור הבלשי Sub pecetea tainei של קאראג'אלה היה נושא למחלוקות בקהילה הספרותית.
מחלוקת אחת מתייחסת לטבעו: יש הרואים בו נובלה עצמאית, בעוד שאחרים, כולל אלכסנדרו ג'ורג'ה (Alexandru George), רואים בו רומן לא גמור.
בהקשר זה קיימת הטענה שאינה מקובלת על אחרים של אוביד ס.
קרוחמלניצ'אנו, כי קאראג'אלה בונה המשכון של ה-Craii שלו.
נקודת המחלוקת האחרת כרוכה בערכו האמנותי.
מבקר הספרות והמסאי ראה בסיפור הוכחה לכך ש"התושייה הנרטיבית" נגמרה למאטיי קאראג'אלה שיצר את "הכתיבה המנותקת ביותר מהאובססיות של עבודתו", בעוד ששרבן צ'וקולסקו מתחרט על המהלך של קאראג'אלה לנטוש את העבודה על Soborul.
țațelor ("מועצת הנשים"), שצ'וקולסקו העריך כמיזם מבטיח יותר, במטרה "להשתיל מעין רומן בלשי רומני".
כתוב כסיפור מסגרת, Sub pecetea tainei מורכב מזיכרונותיו של טודור "ראקה" רוסה (Teodor "Rache" Ruse), קצין בדימוס.
תיאוריו של רוסה, שנראה שהתייחסויות בלתי ישירות בטקסט מציבות ב-1930, מהווים חלק משיחותיו עם המספר ללא שם, המתרחשות במסעדת Caru' cu Bere ובביתו של המספר בבוקרשט; זה, מציין מנולסקו, מהדהד סצנות מ-Craii.
מרכיב שחוזר על עצמו בעלילה הוא התפקיד שממלאות נשים חשאיות, שעלולות להיות אחראיות במישרין או בעקיפין למותם של דמויות גבריות.
מאז ניסו פרשנים לשדך בין כמה מהגיבורים לאנשים אמיתיים בחייו של קאראג'אלה.
תאוריות כאלה מזהות את ראקה רוסה עצמו עם קנטוניארי (Cantuniari), שוטר שקאראג'אלה התיידד איתו, את השר עם , חבר בכיר ב, והדמות הנשית ארתי (Arethy) עם מילר ורגי.
לפי מנולסקו קיבל מאטיי קאראג'אלה השראה ישירה מיצירות זרות של ספרות בלשית כאשר הכין את המסגרת של סיפורו, אך גם לעג למוסכמות שלהן בכך שרוסה הסתמך על ספרות ואפילו על עבור טכניקות פתרון הפשע שלו.
ורטיק יצר הקבלה בין סגנונו של קאראג'אלה לזה של שני מחברים נוכרים של ספרות פשע מהמאה ה-20 – דשיל האמט וג'ורג'ו באסאני.
הכוונה הכללית, מציין מנולסקו, אינה בתיאור ריאליסטי של נהלים משטרתיים, אלא בהצגת "התעלומה האנושית".
לפיכך, טוען יון ורטיק, ייתכן שגוגו ניקולאו הוא הניסיון של קאראג'אלה להסתכל על עצמו מבחוץ, והיעלמותו עשויה להיות רמז לכך שהכותב תכנן לנתק קשרים עם הסביבה התרבותית.
כותרת העבודה והמשמעות הגנרית שלה מצויים בהצהרה הסופית של רוסה: "יש דברים כאלה שנועדו להישאר תמיד - מאז לנצח - תחת חותמת הסודיות".
גם השירים הסימבוליסטים של קאראג'אלה, כולל סדרת סונטות, מציגים את התעניינותו העמוקה בהיסטוריה.
הקובץ Pajere, שאיחד מחדש את כל השירים שפרסם קאראג'אלה ב וב- ("הלהבה"), הוגדר על ידי לובינסקו כסדרה של "תמונות בעלות גוון ארכאי של קיומנו העתיק", ועל ידי יון ויאנו כ"היסטוריה של ולאכיה", בעוד ג'ורג'ה קלינסקו מעיר על דמותם "המשכילה".
אותו מבקר ציין גם שהשירים ב-Pajere, ששאבו השראה מרקעים ביזנטיים, היו גרסאות מוצלחות יותר לסוגה שטופחה לראשונה על ידי דומיטרו קונסטנטינסקו-טלאורמאנו (Dumitru Constantinescu-Teleormăneanu).
לפי פרפסיציוס, לקאראג'אלה הייתה "השקפה מסוימת [...], לפיה אין לחפש את העבר [...] בספרים, אלא בנוף שמסביב".
הוא המחיש רעיון זה עם בית מתוך קליאו (Clio) של קאראג'אלה.
קלינסקו ציין שלתוך כמה משיריו, הכניס מאטיי קאראג'אלה את חיפושיו אחר תורשה אריסטוקרטית.
הוא ראה את זה נוכח בשיר Lauda cuceritorului ("בשבחו של הכובש").
ביצירות שונות, השפה הפואטית מאופיינת בפסימיזם, ולפי בארבו צ'וקולסקו ויון ויאנו הושפעה מהמשורר הלאומי של רומניה מיכאי אמינסקו.
אחת מהן, Singurătatea ("הבדידות"), מבטאת במיוחד, באמצעות קולו של גיבורה הדמוני, מיזנתרופיה וגישה נקמנית, שלדעת ויאנו עומדת כאחד המסרים האישיים ביותר של קאראג'אלה על האכזבה מהעולם.
קאראג'אלה המשיך להיות סופר רלוונטי במהלך עשר השנים שלאחר מותו, ויצירתו עברה מהדורות ביקורתיות חדשות.
Pajere יצא לאור באביב 1936, לאחר שנערך על ידי מריקה סיון-קאראג'אלה ו.
מאוחר יותר באותה שנה, ראה אור כרך של יצירות אסופות, "Opere" ("עובד"), על ידי רוסטי ובו הדפסים שנעשו על ידי מאטיי קאראג'אלה ברגעים שונים במהלך חייו.
חלקים גדולים מהיומנים שניהל מאטיי קאראג'אלה אבדו.
מספר לא מבוטל משרטוטיו וציוריו, אשר ויאנו הניח ששרדו עד 1936, גם הם נעלמו.
לעבודתו של קאראג'אלה הייתה השפעה מסוימת מההתחלה.
יון בארבו טבע את המונחים mateist ו-matein, בהתייחסו, בהתאמה, לתומכים של ודברים הקשורים לספרות של קאראג'אלה.
לבארבו מיוחסת גם הקמת וניהול של חוג המאטייסטים הראשון.
ב-1947 כתב יון בארבו את השיר Protocol al unui Club ("הפרוטוקול של מועדון"), שנועד כמחווה לזכר חברו.
המשורר המסורתי המשיך את סוגת הדיוקנאות הביזנטיים כפי שטופח על ידו ועל ידי קונסטנטינסקו-טלאורמאנו, ויצר יצירה שכותרתה קומורניק (Comornic, בערך, "מרתף" או "שומר מרתף").
בערך באותה תקופה, הסופר הידוע בשם העט סרמנול קלופשטוק (Sărmanul Klopștock, "קלופשטוק המסכן") קיבל השראה מסגנון הרומנים שלו.
המאטייזם, שגדל בשלבים המאוחרים של התקופה שבין שתי מלחמות העולם, קיבל היבט של תופעה תרבותית מחתרתית במהלך המשטר הקומוניסטי.
טאשקו גאורגיו (Tașcu Gheorghiu), סופר סוריאליסטי שאורח חייו הבוהמי תואר בעצמו כהשתקפות של Craii, שינן חלקים גדולים מהרומן והיה יכול לדקלם אותם בעל פה.
לדברי היסטוריון הספרות נחשב המחזאי כמי שעשה את אותו הדבר.
בתקופת הקומוניזם, פרסם גאורגיו תרגום של הספר "הברדלס" של ג'וזפה תומאזי די למפדוזה, שלדעת מבקרת הספרות כרמן מושאט (Carmen Mușat) התאפיין בטון של המאטייזם.
האסתטיקה של קאראג'אלה עמדה בניגוד לאלו של הממסד הריאליסטי הסוציאליסטי של שנות החמישים.
עם זאת, מותו של מנהיג ברית המועצות יוסיף סטלין סימן שינוי יחסי בעקרונות התרבות.
הסופר וחבר המפלגה הקומוניסטית, , תמך בפרסום "קטעים " כביכול של יצירות מאת מאטיי קאראג'אלה וטודור ארגזי.
אאוג'ן סימיון כתב שבסוף אותו עשור, סטודנטים באוניברסיטת בוקרשט השקיעו מזמנם בניסיון לקבוע את מיקומם המדויק של בתים המתוארים ב-Craii.
כמו כן, לדברי סימיון, ניסיון של המשורר לפרסם מחדש את הספר נתקל בתגובה נוקשה מצד מנגנון , וכתוצאה מאפיזודה זו, השופר המרכזי של המפלגה הקומוניסטית, כתב העת ("הניצוץ"), חידש את המערכה שלו נגד מאטיי קאראג'אלה.
מאטיי קלינסקו נזכר ש"במהלך העשור האפל של 1950–60", הוא קרא בחשאי את Craii ושיתף את מחשבותיו על כך עם קבוצת חברים, וציין שזה חלק מ"החיים הסודיים" שהתקיימו בניגוד לכללים המחמירים שלהם היה צריך לציית בפומבי.
עם הליברליזציה היחסית במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20, שבאה בעקבות עלייתו לשלטון של ניקולאה צ'אושסקו כמנהיג קומוניסטי, התקבלה עבודתו של קאראג'אלה טוב יותר.
באותו שלב, הלאומיות ו הפכו לסטנדרטים של שיח רשמי, ואינטלקטואלים כמו הורשו לפרש מחדש את על בסיס עקרונות לאומניים: התאוריה השנויה במחלוקת של פאפו, המכונה "פרוטוכרוניזם", טענה שהרומנים כקבוצה היו במקורה של כל תנועה חדשנית בתרבות העולמית.
פאפו האמין אפוא שקאראג'אלה, שאותו תיאר כעולה על פלובר, חזה את טכניקות הכתיבה של למפדוזה.
ללא תלות בגישה זו, התגלה מאטיי קאראג'אלה מחדש על ידי דורות חדשים של סופרים.
בשנת 1966 פרסמה את "În deal, pe Militari" ("על הגבעה, ב") שכתב ראדו אלבאלה (Radu Albala), שהיה המשכון ופרק אחרון של הרומן הבלשי Sub pecetea tainei.
אלבאלה הושפע באופן משמעותי מקאראג'אלה לאורך כל עבודתו, וכך גם אלכסנדרו ג'ורג'ה בן זמנו בסדרת כתביו הבדיוניים.
מחברים נוספים כאלה הם פאנוש נאגו (Fănuș Neagu), אשר קיבל השראה מ-Craii לכתוב את ספרו "המשוגעים הנאים של הערים הגדולות" משנת 1976, ווירג'יליו סטואנסקו (Virgiliu Stoenescu), ששירתו, לפי בארבו צ'וקולסקו, הושפעה מ"הקסם של תמורת מילים" בשיריו של קאראג'אלה.
שמו של קאראג'אלה צוטט גם על ידי הסופר ג'או בוגזה, שבצעירותו היה דמות מרכזית בתנועת האוונגרד ברומניה.
באחד ממאמרי הפרוזה המאוחרים שלו, שכותרתו Ogarii, ("הבורזוי"), בוגזה, ששיבח את גזע הכלבים על החן המולד שלו, כתב: "אני לא יודע אם מאטיי קאראג'אלה, שחשב את עצמו כל כך יוצא דופן, היה אי פעם בעל בורזוי.
אבל, אם כן, אני בטוח שהוא הביט בהם במלנכוליה ובקנאה חשאית".
במהלך השלבים האחרונים של שלטונו של צ'אושסקו, כאשר הליברליזציה נבלמה, התגלו מחדש כתבי matein ונתבעו מחדש על ידי קבוצת המחברים Optzeciști ("שנות ה-80"), בעצמם ידועים בניסיון להתחמק מהנחיות תרבותיות על ידי אימוץ ספרות פנטזיה ואוונגרד.
, נציג מוביל של ה-Optzeciști וחסיד ה, התייחס לקאראג'אלה כאחד ממבשריו בין מלחמות העולם, בעוד ששטפן אגופיאן (Ștefan Agopian) הודה שהוא נהה אחרי תחומי העניין של מאטיי ברומן שלו משנת 1981 "Tache de catifea" ("טאקה הקטיפה").
לדברי מבקר הספרות דומיטרו אונגוראנו (Dumitru Ungureanu) חלחל מודל המאטיין בעיקר באמצעות ראדו אלבאלה לתוך עבודתם של Optzeciști שונים.
סופר פוסט-מודרניסטי אחר, יליד , , כיבד את הפרוזה בסגנון מאטיין על ידי ביסוס דמות של הרומן שלו Tratament fabulatoriu מ-1986 על קאראג'אלה ושוב הרבה מאוחר יותר, על ידי אימוץ אותו הנוהג ברומן האחרון שלו Zodia Scafandrului ("סימן של צוללן הים").
הדמות הפוסטמודרניסטית המבודדת ואידאולוג המפלגה הקומוניסטית לשעבר, , גם הוא השתמשה באלמנטים של Craii כהשראה לרומנים שלו משנות ה-80 של המאה ה-20. במקביל, כהד של מאטייזם, יותר מבקרי ספרות התעניינו בנושאים הקשורים לעבודתו של קאראג'אלה.
מונוגרפיות מקיפות שונות פורסמו לאחר 1980, כולל כרך שנערך על ידי המוזיאון לספרות רומנית ושתי יצירות משפיעות שנכתבו על ידי, בהתאמה, אלכסנדרו ג'ורג' והפילוסוף ואסילה לובינסקו.
האחרון, עם טענתו לחשוף רבדים אזוטריים בטקסטים של מאטיין, נותר שנוי במחלוקת.
היחס לקאראג'אלה השתנה לחלוטין לטובה בחוגי התרבות לאחר המהפכה הרומנית של 1989. Craii de Curtea-Veche נבחר ל"רומן הרומני הטוב ביותר של המאה העשרים" בסקר בתחילת 2001 שנערך בקרב 102 מבקרי ספרות רומניים על ידי המגזין הספרותי , בעוד מחברו שרד כאחד מסופרי הרומנים הנחקרים ביותר.
הסופר, יצירות הפרוזה שלו והאופן שבו הקורא מתייחס אליהן היו הנושאים לספר משנת 2003 מאת מאטיי קלינסקו, שכותרתו Mateiu I.
מספר מונוגרפיות חדשות אחרות הוקדשו לקאראג'אלה, כולל סקירה חיובית על יצירתו שחיבר חוקר הספרות יון איובן (Ion Iovan) בשנת 2002. איובן ידוע כמי שהגן על קאראג'אלה מפני נושאי הביקורת המסורתיים.
בניגוד לאביו שרבן, שלעיתים קרובות היה מבקר קולני של הספרות של מאטיי קאראג'אלה וסגנון החיים שלו.
בארבו צ'וקולסקו הוא גם אחד ממקדמיו הבולטים של הסופר, ולעיתים תואר כמאטייסט.
מחוות חזותיות, פילמוגרפיה ונקודות ציון
הדיוקנאות המודרניסטיים של מרסל ינקו של קאראג'אלה והסופר האוונגרד , שפורסמו באנתולוגיה של 1925, שליקטו פרפסיציוס ופילאט, תוארו על ידי מספר מבקרים כסגנון אקספרסיוניסטי, על סמך "סופרפוזיציה אנרגטית וספונטנית של קווים".
הדפסה מחודשת אחת מאוחרת יותר של Craii de Curtea-Veche אוירה במיוחד ברישומים של האמן הגרפי ג'ורג'ה טומאזיו.
בבימויו של הוצגה על ידי חבורת תיאטרון נוטארה (Nottara Theatre), עם עיצוב הבמה של סיקה רודסקו (Sică Rudescu).
המחזאי ראדו מקריניץ' (Radu Macrinici) עיבד גם קטעים מהרומן, לצד טקסטים של יון לוקה ודודו של יון לוקה, יורגו קאראג'אלה, למחזה Un prieten de când lumea?
בשנת 2009, עיבד השחקן-כוריאוגרף רזוואן מאזילו (Răzvan Mazilu) את Remember ליצירת תיאטרון מוזיקלי ובלט עכשווי באותו שם, על פי המוזיקה של ריכרד וגנר.
צוות השחקנים המקורי כלל את מאזילו בתפקיד אוברי דה ויר ואת יון ריזה (Ion Rizea) בתפקיד מר M.
(דמות המבוססת באופן רופף על קאראג'אלה), עם עיצוב תפאורה וסרטונים מאת דיוניסוס כריסטופילוגיאניס (Dionisis Christofilogiannis).
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, היוו חייו של מאטיי קאראג'אלה השראה להפקת הטלוויזיה הרומנית שהופקה וביוימה על ידי .
לסרט קולנוע באותו שם, בבימויו של .
הספר ומחברו היו גם נושא לפרק אחד בסדרה תיעודית שהופקה על ידי העיתונאי ואיש מדע המדינה , העוסקת בהיסטוריה של בוקרשט; שכותרתו București, strict secret ("בוקרשט, סודי ביותר"), הוקרן על ידי Realitatea TV ב-2007.
שמו של מאטיי קאראג'אלה הוקצה לרחוב בבוקרשט (ואוית באופן רשמי Matei Caragiale בהקשר זה).
ידוע בעבר בשם Strada Constituției ("רחוב החוקה"), הוא ממוקם באזור בעל הכנסה נמוכה בפאתי רובע .
מתיו "מאט" ריצ'רדס הוא שחיין בריטי, פעמיים ברציפות אלוף האולימפי (טוקיו 2020 ופריז 2024) ואלוף עולם (פוקואוקה 2023) במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
סגן אלוף אולימפי (פריז 2024) ואלוף עולם (פוקואוקה 2023) במשחה ל-200 מטר חופשי.
נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:13.17 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 48.23 שניות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה בסוף יוני 2022 זכה במדליית ארד לאחר ששחה בשלב המוקדמות במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 3:11.14 דקות, 19 מאיות השנייה ממדליית ארד.
כשחיין שלישי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 48.19 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.99 שניות.
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי 2023 זכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד.
מדליית ארד במשחה שליחים משולב 4x100 מטר חופשי ביחד עם דנקן סקוט, אנה הופקין ופריה אנדרסון בתוצאה של 3:21.68 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 3:18.83 דקות וארצות הברית (3:20.82 דקות), כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 47.83 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום חמישי, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 47.45 שניות.
כבר בשלב המוקדמות הוא קבע שיא לאומי חדש של 47.59 שניות ועלה ראשון לשלב חצי הגמר.
בשלב חצי הגמר הוא קבע שוב שיא לאומי חדש של 47.47 שניות ועלה ראשון למשחה הגמר ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:30.16 דקות, כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 46.93 שניות.
במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי הרביעייה הבריטית שסיימה ראשונה בשלב המוקדמות, פסלה.
כשחיין שני הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 46.89 שניות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר בפברואר 2024 הוא זכה במדליית ארד במשחה שליים משולב 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:45.09 דקות, אחרי ארצות הברית (3:40.22 דקות) ואוסטרליה (3:43.12 דקות), כשחיין שלישי הוא שחה את סנגון הפרפר ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 52.87 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים 3 פעמים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 47.82 שניות, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:12.55 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 48.19 שניות במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:05.09 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 1:46.22 דקות.
באולימפיאדת פריז שנערכה בסוף יולי תחילת אוגוסט הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בפעם השנייה ברציפות במשחה שליחים 4x200 מטר ביחד עם ג'יימס גאי, תומאס דין ודנקן סקוט בתוצאה של 6:59.43 דקות, לפני ארצות הברית (7:00.78 דקות) ואוסטרליה (7:01.98 דקות), כשחיין שלישי הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:45.11 דקות.
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:44.74 דקות, אחרי דוד פופוביץ' מרומניה (1:44.72 דקות) ולפני לוק הובסון מארצות הברית (1:44.79 דקות).
מאטו (בקטלאית: Mató) היא גבינה טרייה של המטבח הקטלוני העשויה מחלב כבשים או עיזים, ללא תוספת מלח.
היא מוגשת בדרך כלל עם דבש, כקינוח קטלוני מסורתי וסמל המכונה .
מאטו היא גבינת מי גבינה הדומה לגרסאות הלא תעשייתיות של הגבינות הטריות הידועות כברול (Brull) במאסטרט, פורטס דה בסייט ובדרום טרס דה ל'אברה וכברוסט (Brossat) באנדורה, פאלארס, מנורקה, מיורקה ובחלקים מאוקסיטניה, וכן הברוציו (Brocciu) בקורסיקה וסוגים אחרים של גבינת קווארק כמו ריקוטה האיטלקית.
המאטו מהכפרים הסמוכים להר מונטסראט, כגון Ullastrell ו- Marganell, מפורסמת למדי.
Mató מוזכרת ספר ה-Llibre de Sent Soví (ספר בישול מימי הביניים), למעשה ספר בישול קטלאני מהמאה ה-14, כמו גם במזמור חג המולד המקומי של "הבן של האמא" (El Noi de la Mare).
הגבינה הייתה מאוד פופולרית במהלך ימי הביניים, כאשר נצרכה ללא תוספת או מבושת עם פרחים תפוזים.
היא יוצרה בעבודת יד על ידי הרתחת החלב וקרישתו עם אלמנט צמחי כמו פרח של רחד מסוגי הגדילן (Cynara cardunculus), מיץ לימון או אלמנט מן החי (אנזים הגבנה).
המוצר שמתקבל כך מסונן דרך בד במכלי נצרים או קנים.
כך מתקבלת עיסה לבנה, מעט מתוקה, עקב השפעת ריכוז הלקטוז שבחלב.
ייצור תעשייתי משתמש באותו עיקרון פיזיקלי-כימי, אך נעשה שימוש בחלב מפוסטר ומכלי נירוסטה בעלי קיבולת גדולה.
אפשר לפזר עליו סוכר, אם כי הדרך המסורתית ביותר היא זו שמשתמשת בדבש כדי להמתיק אותו.
היא משמשת גם כמרכיב במוצרים מסוימים כמו עוגת קוטג' (Greixonera de Brossat), וכן בהכנת עוגה כמו קוק דה ברוסאט (coc de brossat).
מאטי פלטולה (בפינית: Matti Peltola; נולד ב-3 ביולי 2002 באספו שבפינלנד) הוא כדורגלן פיני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת די.
פלטולה גדל במחלקת הנוער של ה.י.ק.
בשנת 2018 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, ובשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הראשונה של המועדון במסגרת ליגת העל הפינית.
הוא ערך 53 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-2 בפברואר 2024 חתם על חוזה לשלוש שנים בדי.
ב-12 בינואר 2023 ערך פלטולה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פינלנד, בהפסד 0–1 לנבחרת אסטוניה במשחק ידידות.
מאטיי יוראסק (בצ'כית: Matěj Jurásek; נולד ב-30 באוגוסט 2003 בצ'כיה) הוא כדורגלן צ'כי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת נוריץ' סיטי.
יוראסק גדל במחלקות הנוער של קרבינה וסלביה פראג.
בשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של סלביה פראג במסגרת ליגת העל הצ'כית, ובהמשך הושאל לקרבינה מליגת העל הצ'כית ולוולאשים מליגת המשנה הצ'כית.
יוראסק היה חלק מסגל נבחרת צ'כיה עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2023, וערך שתי הופעות בטורניר.
ב-26 במרץ 2024 ערך יוראסק את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צ'כיה, בניצחון 1–2 על נבחרת ארמניה במשחק ידידות.
ב-7 ביוני הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 1–7 על נבחרת מלטה במשחק ידידות.
מת'יו טימותי הילי הוא זמר-יוצר ומפיק מוזיקלי אנגלי, סולן להקת הפופ רוק דה 1975. ידוע בליריות, באקלקטיות המוזיקלית ובפרסונה הבימתית הפרובוקטיבית שלו, וכן בהשפעתו על סוגת האינדי פופ.
בשנת 2002, הקים הילי את דה 1975 יחד עם חבריו ללימודים.
אחרי שהוחתמו בחברת התקליטים העצמאית Dirty Hit, הלהקה הוציאה ארבעה מיני-אלבומים בשנים 2012–2013. לאחר מכן, בשנת 2013 יצא לאור אלבום הבכורה של הלהקה, .
אחריו יצאו לאור האלבומים ב-2016, ב-2018, ב-2020 ו- ב-2022. כלל אלבומי האולפן של הלהקה זכו לשבחי הביקורת, והגיעו לראש מצעד האלבומים הבריטי ולמצעד בילבורד 200.
הילי נולד בשכונת הנדון הממוקמת בצפון לונדון.
הוריו הם השחקנים טים הילי ודניס וולש, שניהם ממוצא אירי; הם התגרשו בשנת 2012. סבו מצד אמו עסק בדראג, ואחיו הצעיר לואיס הוא שחקן.
מגיל שנתיים עד ארבע התגורר במלבורן, אך את מרבית ילדותו העביר בחוות בקר בכפר , נורת'מברלנד.
כשהיה בן 9 עבר עם משפחתו לכפר שבמחוז צ'שייר.
במהלך שנות ילדותו והתבגרותו, הוריו של הילי עבדו כשחקנים בתיאטרון ובטלוויזיה, כאשר בשנות העשרה שלו אמו נעשתה מפורסמת.
הוא עצמו לא התעניין כלל במשחק, אך בכל זאת הופיע כניצב בסדרות טלוויזיה שבהן הופיעו הוריו, בהן "Coronation Street", ו.
כמו כן, הוריו היו חובבי מוזיקה, והכירו לו את סוגת הסול ובתוך כך את חברת התקליטים מוטאון.
אביו היה נוהג להתרועע עם מוזיקאים רבים כמו בריאן ג'ונסון מ-AC/DC (שלימים שימש סנדקו של הילי), ריק ויקמן מיס, מארק נופלר מדייר סטרייטס, וג'ף לין מ-Electric Light Orchestra.
, חבר בלהקת ג'וי דיוויז'ן וניו אורדר, היה שכנם.
הסנדק של אמו, התסריטאי , הכיר לו את רינגו סטאר.
הגיטרה הראשונה שהילי ניגן בה בחייו שימשה את דייר סטרייטס במהלך הקלטת השיר "Romeo and Juliet".
לימים סיפר הילי על קרבה זו למוזיקאים כבר בשלב מוקדם בחייו, ואמר: "להיות כוכב רוק היה חלק מהמציאות שלי".
הילי החל לנגן בתופים כשהיה בן חמש.
כמו כן החל ללמוד קראטה כשהיה בן שבע והגיע לדרגת חגורה שחורה בשנות העשרה שלו.
עד גיל 12 הוא היה הילד היחיד במשפחתו, וסיפר שבצל זאת "היו הרבה משחקי וידאו, הרבה סרטונים של מייקל ג'קסון, הרבה שירה וריקוד לבדי והתעסקות בעצמי".
בניגוד לאחיו הצעיר, הילי "גדל בבית של מסיבות" ונזכר כיצד היה ישן "בבר" במועדון בלונדון בהזדמנויות שונות.
בראיונות סיפר כי הוא זוכר את ההיבט הזה של ילדותו כ"מרגש" ולא כ"מעיק".
הוריו התמודדו עם בעיות של אלכוהול ואמו בפרט הייתה משתמשת בקוקאין כטיפול עצמי בתקופות שחוותה דיכאון חמור ובפרט לאחר לידה.
הילי למד בבתי הספר הפרטיים ו, כאשר סולק מהאחרון לאחר שפתח בו "מועדון קרב".
בגיל 12 זכה בתחרות כישרונות של בית הספר קינגס, שם ביצע שירים של ואואזיס.
בהמשך עבר ל שבאזור מגוריו, שם הכיר את חבריו ללהקה לעתיד.
לאחר שסיים שם את לימודיו, התחיל ללמוד בקולג' למוזיקה, ממנו נשר באמצע הלימודים.
באתר הילי מוצג כבוגר מחזור 2007–2008, עם דיפלומה בשירה (Vocals).
שנים מאוחר יותר, הילי כינה את בית הספר "כפייה מייגעת, שהפריעה לי בדרכי להיות כוכב פופ".
בשנת 2002, בגיל 13, הילי הוזמן על ידי אדם האן להצטרף כמתופף ללהקה שהקים עם רוס מקדונלד בתיכון וילמסלו.
לאחר שהסולן שלהם פרש מהלהקה לאחר חזרה, הילי הפך גם לסולן הראשי.
בהמשך הצטרף ללהקה גם , כמתופף.
דניאל סיפר על הילי כי הוא היה בעיניו "האדם הכי מלא תשוקה בבית הספר – חביב ומפחיד".
לפני שהחלה יצירת מוזיקה מקורית, הלהקה יצרה גרסאות כיסוי לשירי פאנק ואימו באולם המוזיקה של בית הספר ובביתו של הילי.
ההופעה הראשונה שלהם, בפני 200 איש, הייתה במסגרת תוכנית להקות הנוער העירוניות של .
לאחר סיום לימודיו בבית הספר, הילי שכנע את חבריו ללהקה ללמוד באוניברסיטאות במנצ'סטר כדי לשמור על הלהקה ביחד.
בעת שלמד לתקופה קצרה בבית ספר למוזיקה, היו לו עבודות קצרות-מועד בחנות הבגדים , כבריסטה בבית קפה וכשליח במסעדה סינית.
אמו של הילי דאגה לעתידו, אך אביו "האמין [בו] ללא עוררין".
2012–2014: עלייה לתהילה ואלבום הבכורה
לפני שבשנת 2012 החליטו חברי הלהקה על שמה, דה 1975, הם הופיעו תחת שמות שונים – Talkhouse, The Slowdown, Bigsleep ו-Drive Like I Do – ברחבי מנצ'סטר רבתי.
הילי סיפר כי השם הסופי הגיע משרבוטים שמצא על עותק שהיה ברשותו של הרומן "בדרכים" מאת ג'ק קרואק, עם התאריך "1 ביוני 1975".
דה 1975 נדחו על ידי כל חברת תקליטים גדולה, ובכירים בהן היו מבולבלים מהגישה של הלהקה לדלג בין סוגות מוזיקליות שונות.
מאוחר יותר אמר על כך הילי: "אנחנו יוצרים בדרך שבה אנחנו צורכים.
אנחנו מהדור הזה, ואנחנו לא רוצים להיות מזמן אחר".
במשך שנים מנהל הלהקה היה ג'יימי אובורן, עד שהקים לייבל עצמאי משלו, Dirty Hit, והחתים את הלהקה תמורת 20 ליש"ט.
בין השנים 2012–2013 הוציאה הלהקה ארבעה מיני-אלבומים – Facedown, Sex, Music for Cars, ו-IV.
בסוף 2012 החלה הלהקה לצבור תאוצה.
שדרן הרדיו זאין לואו, שעבד באותה תקופה ב-BBC, היה משמיע את המיני-אלבום Facedown, וכן שיריה "Sex" ו-"Chocolate" זכו להצלחה ברדיו.
בשנת 2013 יצא לאור אלבום הבכורה של הלהקה, .
הילי אמר כי האלבום נוצר בהשראת ג'ון יוז ונועד להיות "כמעט פסקול של שנות העשרה שלנו".
בביקורת שהעניק על האלבום, מייקל האן מהגרדיאן כתב: "המיטב שבכתיבה כאן – וזה עובד טוב יותר כשמגיעים לפרטי פרטים – הוא נפלא".
בעקבות יציאת האלבום, הלהקה ערכה הופעות בשלושה לילות שונים באולם ההופעות שבלונדון, ומכרה את כל הכרטיסים אליהן.
כמו כן, היא חיממה את הרולינג סטונז בהייד פארק וניגנה על בימת הפירמידה בפסטיבל גלסטונברי.
ב-26 בפברואר 2016 יצא לאור אלבום האולפן השני של הלהקה, .
האלבום נכנס היישר למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי וכן העפיל לראש מצעד בילבורד 200, עם 108,000 מכירות, והיה לאלבום עם השם הארוך ביותר אי פעם שהגיע לראש מצעד זה.
ב-8 באוקטובר 2015 הלהקה ביצעה בבכורה ב-BBC Radio 1 את הסינגל המוביל מהאלבום, , ובמקביל הכריזה על סיבוב הופעות לקידום האלבום באירופה, בצפון אמריקה ובאסיה.
ב-10 בדצמבר יצא לאור הסינגל השני, בבכורה ברדיו Beats 1 של אפל מיוזיק.
ב-14 בינואר 2016 הושמע בבכורה ב-Radio 1 הסינגל השלישי של האלבום, .
ב-15 בפברואר יצא לאור הסינגל הרביעי, , גם הוא ברדיו Beats 1. ב-22 בפברואר הושמע בבכורה ב-Radio 1 הסינגל החמישי מתוך האלבום, , והאחרון שיצא לאור טרם יציאת האלבום לאור.
ההופעה שלהם בפסטיבל גלסטונברי בשנת 2016 זכתה לשבחים רבים, ומגזין המוזיקה NME הכתיר את הילי בתואר "כוכב הפופ החדש הגדול של בריטניה".
אלכסיס פטרידיס מהגרדיאן שיבח את "המודעות העצמית השנונה והזלזול" של הילי, והרחיב כי "יש לו חוש לפירוט פרוזאי שמערער את אווירת החשיבות העצמית הסואנת".
האלבום הגיע למקום הראשון במצעדי האלבומים בבריטניה ובארצות הברית, היה מועמד לפרס גראמי ולפרס בריט, וכן היה ברשימת המועמדים לפרס מרקורי.
בשנת 2017 הילי ביים את הקליפ של הסינגל של להקת הרוק , וכן היה שותף בהפקתו.
באוגוסט 2018 יצא לאור המיני-אלבום השלישי של המוזיקאי הפיליפיני-בריטי , RIP Indo Hisashi, שבהפקתו היו מעורבים הילי ו, שותפו לדה 1975.
ב-30 בנובמבר 2018 יצא לאור אלבום האלפון השלישי של דה 1975, , והיה מועמד לפרס מרקיורי.
האלבום הגיע לראש מצעד האלבומים הבריטי.
בשנת 2019, הילי היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית שיר הרוק הטוב ביותר, עבור "Give Yourself A Try", הסינגל המוביל מתוך אלבום האולפן השלישי שלהם, A Brief Inquiry into Online Relationships.
האלבום זכה גם בפרס אלבום השנה הבריטי בטקס פרסי הבריטס.
ב-22 במאי 2020 יצא לאור אלבום האולפן הרביעי של הלהקה, .
באותה שנה זכתה הלהקה במספר קטגוריות ב: להקת העשור, הלהקה הבריטית הטובה ביותר ופרס החדשנות.
במרץ 2021 יצא לאור המיני-אלבום החמישי של המוזיקאית הפיליפינית-בריטית ביבדובי, Our Extended Play, שבהפקתו היו מעורבים הילי ו, שותפו לדה 1975. באוקטובר באותה שנה, הילי התארח בהופעה של עמיתתו פיבי ברידג'רס ב בלוס אנג'לס, שנערכה כחלק מסיבוב ההופעות שלה .
במהלך ההופעה השניים ביצעו לראשונה בשידור חי את השיר של דה 1975, שהוא דואט של השניים.
ב-14 באוקטובר 2022 יצא לאור אלבום האולפן החמישי של דה 1975, .
בהמשך לכל שאר האלבומים, גם אלבום זה הגיע לראש מצעד האלבומים הבריטי.
כמו כן, האלבום הגיע לראש מצעדי האלבומים בסקוטלנד, באירלנד ובאוסטרליה, הגיע למקום השביעי במצעד בילבורד 200 האמריקאי, ובין 10 המובילים בניו זילנד, ביפן, בקנדה ובהולנד.
עבור האלבום, הילי היה מועמד לפרס אלבום השנה וזכה בפרס בטקס פרסי הבריטס לשנת 2023 ולפרס כותב השירים של השנה בטקס פרסי אייבור נובלו, וכן זכה בפרס מבצע או הרכב הרוק/אלטרנטיב הבריטי הטוב ביותר בטקס.
באפריל 2022 יצא לאור הסינגל "Sleep Tight" של , שהילי ורוב מילטון השתתפו בכתיבתו ובהלחנתו.
ביולי באותה שנה יצא לאור אלבום האולפן השני של ביבדובי, , הכולל שני שירים שנכתבו על ידי הילי, "Pictures of Us" ו-"You're Here That's the Thing".
בנוסף, הילי עבד עם טיילור סוויפט על כמה חומרים לאלבומה מ-2022, Midnights, וכתב יחד עם לואיס קפלדי שיר שלא יצא לאור, עבור אלבומו של קפלדי Broken by Desire to Be Heavenly Sent, מ-2023. בשנת 2023, הילי השתתף בסינגלים של המוזיקאית האנגלייה , "Sunshine Baby" (קולות רקע) ו-"Boyhood" (תופים).
באפריל 2023, הלהקה הוציאה את אלבום ההופעה Live with the BBC Philharmonic Orchestra, שהגיע למקום השני במצעד האלבומים הבריטי.
בעקבות יציאת האלבום יצאה הלהקה לסיבוב הופעות לקידומו, בשם .
כל הופעה נערכה על רקע תפאורה של בית בגודל טבעי, וכללה שני חלקים שביניהם קטע ביניים: הראשון היה מופע בימתי עלילתי, והשני ההופעה עצמה.
חלק המופע העלילתי, שהילי השתתף בכתיבתו ובבימויו, זכה פה אחד לשבחי המבקרים, בין היתר על ידי רולינג סטון, NME, האובזרבר, דיילי טלגרף, איבנינג סטנדרד, ו.
בביקורת על סיבוב ההופעות, נכתב ברולינג סטון: "הילי ושותפיו הציבו רף גבוה במיוחד להופעות אחרות השנה.
חלק של מיצג וחלק של מופע רוק, שכולם מקבלים חיזוק על ידי כמה משירי הפופ הטובים ביותר שהגיחו בעשור האחרון.
זה צריך להיחשב לתוכנית מתאר לאיך לעשות מופעים בארנה".
באוגוסט 2023, דה 1975 היו מופע מרכזי בפסטיבל רידינג ולידס, בפעם השלישית שלהם (אחרי 2019 ו-2022).
באותה שנה, שבה ציינו 10 שנים לאלבום הבכורה שלהם, , שיצא לאור ב-2013. לאחר הופעה זו יצאה הלהקה לסיבוב ההופעות , שנערך באירופה ובצפון אמריקה החל מספטמבר 2023 עד מרץ 2024.
ההופעה הראשונה שהילי צפה בה הייתה במהלך סיבוב ההופעות העולמי של מייקל ג'קסון, בוומבלי ארנה, בשנת 1996. הוא תיאר אותה במילים "אחת החוויות הבלתי נשכחות והחשובות ביותר שלדעתי היו לי אי פעם".
הוא ציין כי ההרכב הבריטי היה זה שגרם לו לדעת שהוא "עומד להקים להקה".
השיר הוא ה"שיר הנצחי" שלו, והוא ניסה לחקות אותו "טכנית" ו"רגשית" לאורך הקריירה שלו.
מאז ומתמיד הילי נמשך למוזיקה משנות ה-80, תקופה שבה לדבריו "כוכבי פופ לא היו כל כך משועבדים למודעות עצמית.
אני יודע שלזמן הזה היה את הדקדנס שלו, אבל יש חופש אמיתי בתקליטים האלה".
בעת שהקליטו את אלבום הבכורה שלהם, חברי דה 1975 ניסו להעביר את הלך הרוח שבסרט של ג'ון יוז - "התחושה האפוקליפטית של להיות נער".
בשנת 2013, במהלך ריאיון לאתר מוזיקה בריטי, הילי דירג את עשרת האלבומים האהובים עליו מכל הזמנים.
לצד אזכורים של דה סטריס ושל מייקל ג'קסון, הילי ציין ברשימה אלבומים מאת , מיי בלאדי ולנטיין, , דה ג'יזס אנד דה מארי צ'יין, , קרול קינג, פיטר גבריאל וג'יימס טיילור.
הוא אמר כי "מוזיקת גראז' אפלה" של אמנים כמו , ליין, ו-Four Tet, "כל כך משפיעה עליי", ותיאר את גביע העולם ואת סגנונות הגראז' והדאבסטפ בתור "הדברים היחידים שגורמים לי להיות גאה בהיותי אנגלי".
בשנת 2020 הקליט הילי פודקאסט שבו ראיין את גיבוריו המוזיקליים; בפרקיו השונים הוא שוחח עם סטיבי ניקס, בריאן אינו, סטיב רייך, , , קונור אוברסט ו.
כמו כן, הילי אמר כי היא "הלהקה האהובה עליו מכל הזמנים", ומנה את Talking Heads ואת סיגור רוס כהשפעות מוזיקליות עליו.
הילי סיפר כי הושפע גם מדמויות בספרות, בהן ג'ואן דידיון, ג'ק קרואק, שיימוס היני וארתור רמבו, ולמשל על האחרון שבהם אמר כי יצירותיו "דחוסות ומהפכניות".
עוד היה מספר כי לסטנד-אפ ההשפעה הגדולה ביותר עליו בכתיבת שירים.
הילי ניחן בקול בעל מנעד של טנור, אך מעט מחוספס בגלל היותו מעשן סיגריות.
באתר פיצ'פורק נכתב עליו כי הוא "ללא ספק אחד הפרפורמרים הווקאליים הטובים והגמישים ביותר בדורו".
תיארה אותו כבעל "קול זריז".
במגזין הניו יורקר הוא תואר כבעל "קול מְשנֶּה-צורה" שבאמצעותו "הוא מזמזם ומיילל וצורח וממלמל, ובכך מֵצֵל את ההגשה שלו במגוון פרסונות".
עוד תואר קולו כ"גמיש", כ"מלודי בצורה ערבה לאוזן", וכ"תמיד גולמי, עם רגש".
הליריקה של הילי ידועה בשנינות, בהומור ובמודעות העצמית שהיא מתאפיינת בהן.
האקלקטיות המוזיקלית שלו מלווה במילים המשמשות זרמים תודעתיים "מורכבים, חכמים וקליטים" ומוקשי לשון, לצד היותן "אקטואליות, מפורשות ובעלות התייחסות עצמית מתמשכת".
במגזין צוין כי "היכולת הלירית שלו לבדה מבליטה אותו מעל כמעט כל עמיתיו", וב-NME נכתב עליו כי הוא "ללא ספק אחד מאמני המילים הטובים ביותר של הדור".
הגרדיאן אפיין אותו כמשורר פרוזאי, ומגזין Consequence תיאר אותו בתור "המשורר הלאומי של הרוק בכל הנוגע לשברון לב, להתבגרות ולעשיית פַשלות".
הניו יורק טיימס תיאר את הילי כ"אחד מהכותבים הטובים ביותר של התקופה – במיוחד מחוץ לעולם הראפ – על התהליך שבצריכה, בין אם מדובר בסמים, בתרבות או במוצרים".
אתר החדשות פיצ'פורק קבע כי הילי "מקולל במודעות עצמית שיכולה להפוך רעיון פשוט למונולוג ביקורתי מתוחכם".
מגזין תיאר את הכתיבה שלו כבעלת "ליריקה מרובדת וקלסטרופובית החושפת אדם שאובססיבי לפחד ולשבריריות, להצלחה ולכישלון, ומחפש ללא הרף תשובות על עצמו ועל עולם תרבות הפופ שבו הוא חי באי נוחות".
מגזין GQ כינה את הילי "נער הפוסטר של החושבים יתר על המידה", ו מ-NPR תיארה אותו כ"מתבונן חריף על החברה אשר פועל גם כמשורר וידויי, בהציעו גילויים שתמיד מעוררים חשד: ייתכן שהוא משקר בכל פעם שהוא פותח את פיו".
הגרדיאן התייחס ל"כנות הלירית" שלו: "הוא לא כתב על חיי המסיבות של בני ה-20 ומשהו, אלא על ההשלכות של המסיבות", והוסיף כי "הילי הוא לעיתים קרובות המבקר החריף ביותר של עצמו.
הוא משתמש בדיאלוגים בשיריו – חצי אמיתיים, חצי מומצאים – כדי לחקור את עצמו.
חלק בלתי נפרד מהמחויבות שלו לכנות ולמודעות עצמית הוא הידיעה שכנות ומודעות עצמית עשויות להפוך לעוד סתם שטיק אם אינך זהיר...
[הוא] הוא אחד מכותבי השירים היחידים שיכולים לבחון את תרבות האינטרנט מבלי לגרום לך להשתתק ממבוכה, כי המוזיקה שלו נשמעת כמו התחושות שבעולם המודרני: גירוי יתר ודילוג בין התרגשות לחרדה".
הילי סיפר כי נהג לראות בעצמו משורר של דור הביט, לפני שתיאר את עבודתו במילים "אוצר את חיי דרך המוזיקה".
ב-NPR נכתב עליו כי הוא "ראה במשך זמן רב את הכתיבה לדה 1975 בתור היומן שלו".
הילי כותב לעיתים קרובות על דור המילניום, על גבריות, על אקטואליה, וכן על חייו ועל מערכות היחסים שלו.
בנוסף, חלק מהשירים שכתב עוסקים בשימוש שלו בסמים ובהתמכרות אליהם, וכן במסעיו לגמילה; בין שירים אלה נמנים (מריחואנה), (קוקאין) ו- (הרואין).
בין השירים העוסקים במצבו הנפשי נמנים "Lostmyhead" ו-"Ballad of Me and My Brain", שניהם מהאלבום .
את שותפותו בכתיבה עם חבר להקתו הוא תיאר כ"סימביוטית": "יש לנו אוצר מילים מוזיקלי משותף.
גם אם שנינו עובדים מרחוק, שנינו עובדים יחד".
דניאל תיאר את עצמו בתור "המפיק הראשי" ואת הילי כ"כותב השירים הראשי" של הלהקה.
הילי ידוע במנהגו לכתוב שירים באמצעות מכונת כתיבה וכן בעט ובנייר, בשל ה"מחויבות אשר נלווית לטקס" הכתיבה.
הילי ידוע בכריזמה שלו, בנוכחות הבימתית ובכושר המשחק שלו, ותואר על ידי ה-BBC כ"אחד הסולנים האייקוניים ביותר בדורו".
בדיילי טלגרף נכתב עליו שהוא "כוכב רוק מרתק, רב-נגן מחונן...
שהכתיבה בעלת הביקורת העצמית ומלאכת הבימוי חסרת המעצורים שלו הבטיחו שיהיה קשה להוריד ממנו את העיניים".
הגרדיאן כינה אותו "אחד הפרובוקטורים המרתקים ביותר לצפייה בעולם המוזיקה, הודות לכריזמה הבלתי נמנעת שלו, לכנות חסרת המסכות שלו ולפופ-רוק בסגנון שנות ה-80 הנוצץ והמודע לעצמו של להקתו".
מגזין בילבורד הגדיר את הילי במילים "כוכב רוק לדור שמחובר מדי למציאות מכדי להאמין בכוכבי רוק", וציין כי "כשהוא על הבמה, הוא מבצע דקונסטרוקציה לביצועיו תוך כדי מעשה".
רולינג סטון תיאר אותו כ"פרפורמר שסביר שיופיע על הבמה כשהוא לובש פארקה ענקית וחצאית טול באותה מידה שסביר שיופיע בלי חולצה כשהוא לובש סקיני ג'ינס".
הילי סיפר שכאשר הוא "על הבמה, השחקן שבתוכו משתלט", והוא מוכר במנהגו לעשן ולשתות מבקבוקים של יין אדום ומ במהלך הופעות".
במהלך הופעותיו הוא נוהג לגלם דמות, ועל כך סיפר: "אני עושה קצת את הקטע של ג'ים מוריסון, אבל אני יודע שאתם יודעים שאני יודע שזה לא אמיתי".
הוא מתעניין בהתעסקות עם המודעות של קהלים בני זמננו לקלישאות של כוכבי רוק: "האבסורדיות הזאת והפילים שבחדר הם תמיד הדברים שהכי מעניינים אותי.
הכול, מלבד המוזיקה, מגוחך, כי כולנו יודעים יותר מדי".
באתר החדשות ווקס תוארה הפרסונה הבימתית של הילי כ"מופע אירוני ומודע לעצמו של תהילה ואותנטיות בעידן המדיה החברתית".
הילי, שמתאר את שלו כ"רך ושקט", הכיר בכך שגישתו הבימתית ה"מטא-שכבתית" מביאה לכך שקיימות בציבור "תפיסות שגויות" לגביו.
סיבוב ההופעות של דה 1975, שהתקיים בין 2022–2023, ונכתב ובוים על ידי הילי, כלל פרשנות על גבריות בת זמננו: "הוא עוסק באופן שבו אם אתה בחור רווק ובילית שנה לבד באינטרנט, אתה משתגע.
ההופעה כוללת מבט על גבריות, מבט על פרסום.
היא עוסקת בלהיות מה שאמיתי ומה שכֵּן ושאיננו כן".