tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשברים החברתיים הביאו לבחירתו של מנהיג ארגון פועלים בשם לואיז אינסיו דה סילבה (המכונה לוּלה) למשרת הנשיא בשנת 2003. דה סילבה נהנה מהצלחה מוגבלת במדיניות חוץ, אך לא הצליח להבריא את החברה הברזילאית מבעיותיה החברתיות של המדינה.
המיסוי הכבד, הגרעון, האבטלה ורעות חולות אחרות לא השתנו משמעותית מהתקופה שלפני בחירתו.
עם זאת, העלה לולה את שכר המינימום בכ-75% (מ-200 ריאל ל-350) במהלך ארבע שנים.
נוסף על כך הנהיג לולה מהלך חקיקה להפחתת הטבות הפרישה של עובדי מדינה.
אולם יוזמתו החברתית המשמעותית ביותר הייתה תוכנית "אפס רעב" (Fome Zero), שנועדה להבטיח לכל ברזילאי שלוש ארוחות ביום.
כך הצליח לולה לנתק עצמו מהסקנדל, על אף מאמצי האופוזיציה להוכיח את אשמתו.
לולה נבחר לתקופת כהונה שנייה באוקטובר 2006.
הרפובליקה הישנה, או לעיתים הרפובליקה הראשונה, הייתה המסגרת הפוליטית והתקופה ההיסטורית שהתקיימה בברזיל בין השנים 1889–1930 לאחר נפילת האימפריה הברזילאית עד ההפיכה הצבאית אשר החלה את התקופה ה"פופוליסטית" בברזיל ועליית קרנו של ז'טוליו ורגאס.
במהלך התקופה הייתה ברזיל דמוקרטיה חוקתית שאופיינה במספר רב של הפיכות והפיכות שכנגד.
על אף השינוי בשיטת הממשל, אך מעט השתנה בעבור מרבית האוכלוסייה: הכוח נשאר מרוכז בלטיפונדיות, בקפה ותווך באמצעות שחיתות.
בקרב האוליגרכיה חל שינוי עם הגידול בהשפעה הפוליטית של מגדלי הקפה ממדינת סאו פאולו על פני מרכז הכוח הפוליטי הישן שהיה מרוכז בריו דה ז'ניירו ובצפון מזרח המדינה.
יש המחלקים את תקופת הרפובליקה לשתיים: תקופת "רפובליקת החרב" (República da Espada) ותקופת "רפובליקת הקפה בחלב" (República do Café com Leite).
כינונה של הרפובליקה וצעדי מיסוד ראשונים
ב-15 בנובמבר 1889 הדיח המרשל דאודורו דה פונסקה את הקיסר דום פדרו השני, הכריז על ברזיל כרפובליקה, תפס את השלטון ונתמנה לנשיאה הראשון של הרפובליקה.
ההפיכה נערכה ללא כל שימוש באלימות בהשתתפות כ-600 חיילים בלבד, שכפי הנראה כלל לא ידעו את המניע האמיתי לצעידתם – סיומה של המונארכיה.
ההפיכה זכתה לתמיכם של חלקים נרחבים באוליגרכיה, אשר בעקבות תהליך ביטול העבדות בברזיל ורפורמות אחרות, לא תמכו עוד במלוכה.
בתחילת דרכה לא הייתה לרפובליקה הצעירה תמיכה רחבה דיה על מנת לערוך בחירות וכמשטר שראשיתו בהפיכה צבאית היא אכפה את סמכותה בכוח הזרוע.
מסיבה זו נדחה גם משאל העם עליו החליטו תחילה המהפכנים, בו אמורים היו הברזילאים להצביע על רצונם ברפובליקה.
משאל זה התקיים לבסוף באיחור של 104 שנים, ב-1993, כך שהמשטר החדש היה זמני באופן רשמי מיום היוולדו.
עד לסוף שנת 1889 התייצב המשטר, הרפובליקה החלה לתפקד, וברזיל הפכה ל"רפובליקה פדרלית באופן זמני." גם מבחינה סמלית התגבשה הרפובליקה: חוק מספר 4 מיום ה-19 בנובמבר 1889 החליף את דגלה הזמני של הרפובליקה לדגלה הנוכחי של ברזיל.
בנוסף נכתב המנון חדש לברזיל, ששנים לאחר מכן שונה קלות.
בתחילת שנת 1890, לאחר שנה של משא ומתן עם הכוחות הפוליטיים האמיתיים שהנהיגו את ברזיל, התפתח שיח שקרא לכינונה של חוקה חדשה.
ב-24 בפברואר 1891 הוכרזה חוקת 1891. עם אישור החוקה חולק הממשל הברזילאי לשלוש רשויות: רשות מחוקקת, רשות מבצעת ורשות שופטת.
חברי הרשויות המחוקקת והמבצעת נבחרו בבחירות עממיות, גם אם מספר הבוחרים היה מוגבל כבמקומות אחרים באותה התקופה, כנציגיהם של האזרחים בזירה הפוליטית הלאומית.
בנוסף כוננה חוקה בחירות מדינתיות ועירוניות וכן הפרידה את הדת מהמדינה.
בהתאם לחוקה החדשה נבחר דאודורו דה פונסקה לנשיא ב-25 בפברואר 1891. לאחר תקופת מתיחות ארוכה בין הנשיא לסגנו, שר המלחמה פלוריאנו פיישוטו, עמדה הרפובליקה על סיפה של מלחמת אזרחים.
ב-3 בנובמבר 1891 לאחר אישור חוק המאפשר את הדחת הנשיא, הורה דה פונסקה על סגירת הקונגרס.
בתגובה התקומם הצי ב-23 בנובמבר, דה פונסקה התפטר מתפקידו ופיישוטו מונה לנשיא תחתיו על מנת להבטיח את נאמנות הצבא.
פיישוטו זכה גם לתמיכתם של האוליגרכים הגדולים של מדינת סאו פאולו, על אף שאלו תמכו במדיניות ביזורית ופדרלית, ופיישוטו תמך במדינה אבסולוטית וריכוזית.
מסוף שנת 1891 עד נובמבר 1894 היה ממשלו של פיישוטו בלתי חוקתי, שכן משרת נשיא ברזיל לא הייתה מאוישת, וסגן הנשיא אחז במוסרות השלטון.
התנהלות זו הייתה מנוגדת לסעיף מספר 42 בחוקה שקבע כי אם הנשיא לא סיים מחצית מכהונתו, יש לקיים בחירות חדשות, אולם פיישוטו לא הועמד לבחירות ובמקום זאת פעל לייצובה מחדש של המערכת הפוליטית המעורערת.
לשם כך הוא ביטל את מצב החירום בו נמצאה המדינה וכינס מחדש את הקונגרס.
יש המכנים את שלטונו של פיישוטו כ"דיקטטורה של הצלה לאומית" (ditadura de salvação nacional).
שלטונו התאפיין בריכוזיות ולאומנות והוא החליש את כוחם של המושלים שמינה דה פונסקה.
התנהלותו הדיקטטורית של פיישוטו כ"סגן נשיא" הקנתה לו את התואר "מרשל הברזל" ועוררה התנגדות מצד גורמים שונים.
ראשונה הייתה ההתמרמרות בקרב הצי ותומכי המלוכה, שחברו יחדיו לתנועה שזכתה לכינוי תנועת ההתקוממות השנייה של הצבא.
בשנת 1893 התמודד פיישוטו עם ההתקוממות הפדרליסטית, במסגרתה התקוממו הפדרליסטים בני מדינות הדרום: ריו גראנדה דו סול, סנטה קטרינה ופרנה (מדינה), מרידה שנמשכה כשלוש שנים.
ב-15 בנובמבר 1894 ויתר פיישוטו על משרתו ופרש לאחוזתו, בה נפטר כשנה לאחר מכן.
עם ירידתו של פיישוטו מהבמה הפוליטית החלה תקופה שזכתה לכינוי "רפובליקת הקפה בחלב", במהלכה שלטו בברזיל אוליגרכים בני סאו פאולו (יצרנית הקפה) ומינאס ז'ראיס (יצרנית החלב).
תחת נשיאותו של הנשיא פרודנטה דה מוראיס התעצבה הפוליטיקה של התקופה אשר התאפיינה בעליית כוחם של מושלי המדינות, נציגי האליטות המקומיות, על חשבון הממשל המרכזי, ובתמורה בסיוע של מושלים אלו, בשיתוף עם נציגים בקונגרס ובסנאט, נקבעו תוצאות הבחירות הפדרליות.
בריתות בין השלטון המרכזי ואליטות מקומיות הציבו מועמדים למשרות שלטוניות, והלגיטימיות שלהם חוזקה באמצעות בחירות מזויפות.
בתחום הכלכלה הייתה זו תקופה של מודרניזציה ותיעוש כתוצאה ממלחמת העולם הראשונה, אולם עד לנפילת הבורסה בניו יורק ב-1929, המשיכה הכלכלה להיות בצילה של תעשיית הקפה.
עת מגמות אלו, וכן כתוצאה מעלייה משמעותית במספר המהגרים האירופאים לברזיל בראשית המאה ה-20, גדלו גם התנועות האנרכיסטית והקומוניסטית במרכזים העירוניים.
באזור האמזונאס, תעשיית חליבת שרף מעץ הגומי לייצור גומי חוותה תנופה משמעותית בתקופת הרפובליקה הישנה.
תקופה זו מכונה בהיסטוריה הכלכלית של ברזיל כמחזור הגומי הראשון, והיא נמשכה במהלך כשלושה עשורים החל מ-1879 עד 1912. במרוצת תקופה זו התפתח אזור האמזונס, ובעיקר העיר מנאוס.
התנופה הכלכלית באזור זה הביאה לכניסת מטבע חוץ רב למדינה הצעירה, אך גם לסכסוכי גבולות באזור אקרי, אשר סופחה לברזיל בהתאם לחוזה פטרופוליס בשנת 1903.
מתיחות עזה בין הצפון לדרום על רקע הפוליטיקה של "הקפה בחלב" הביאה למשבר עמוק סביב בחירות 1930. בבחירות אלו סרבה קואליציה של פוליטיקאים אזרחיים בהנהגת ז'טוליו ורגאס ובתמיכת תנועת הטננטס מקרב אנשי הצבא לאפשר את בחירתו של ז'וליו פרסטס, אשר זויפה כמנהג אותם הימים.
הירצחו של ז'ואו פסואה, מדינאי ממדינת פאראיבה הצפון מזרחית וסגנו של ורגאס במירוץ לנשיאות נתנה את אות הפתיחה למהפכת 1930. בסוף אוקטובר 1930 הוכרז ורגאס כנשיא ברזיל ללא שפיכות דמים.
הנשיא המכהן, וושינגטון לואיס, הודח בטרם סיים את תקופת כהונתו ובטרם הספיק פרסטס להתמנות תחתיו.
הרפובליקה הישנה הסתיימה וברזיל נכנסה לעידן חדש תחת השפעתו ארוכת הטווח של ז'טוליו ורגאס.
החל מימי הביניים המחוזות בוסניה והרצגובינה, השוכנים בחלק המרכזי-מערבי של חצי האי הבלקני, נחשבים ליחידה גאופוליטית אחת.
מקור שמה של הרצגובינה בדוכס סטייפן ווקצ'יץ' שכינה עצמו "הרצוג" (Herzog) – "דוכס" בגרמנית ומכאן נודע האזור כ"ארצו של הרצוג" או "הרצגובינה".
בוסניה והרצגובינה הייתה ממוקמת על קו התפשטותן של אימפריות אדירות וכך עברה מיד ליד, לפי ההיסטוריה של אותן אימפריות.
בתוך הארץ עבר גם גבולן של שלוש דתות גדולות שנאבקו ביניהן על האחיזה בנשמות התושבים, האסלאם, הכנסייה הקתולית והכנסייה האורתודוקסית.
המאבקים בין הדתות ובין האימפריות עיצבו את ההיסטוריה של המקום.
המחוזות בהן שוכנת כיום המדינה בוסניה והרצגובינה יושבו בסוף תקופת האבן החדשה ובראשית תקופת הברונזה.
אנשי תקופת האבן הוחלפו על יד שבטים הודו-אירופיים שנקראו אילירים.
הקלטים החלו להגר לאזור במאה ה-3 לפנה"ס ובמאה ה-4 לפנה"ס תוך כדי גירוש השבטים האילירים.
לא כל האילירים גורשו - מספר שבטים קלטים ואילירים התמזגו.
השוני בין השבטים היה בעיקר בשפות שדיברו.
בתחילת שנת 229 לפנה"ס פרץ סכסוך בין השבטים האילירים לרומאים, סכסוך שהתפתח למלחמה.
בשנת 168 לפנה"ס הפכה ארצם של האילירים לפרובינקיה הרומית איליריקום.
הרומאים הצליחו לספח את כל האזור רק בשנת 9 לספירה, אחרי מאבק נגד מורדים אילירים.
בשנת 10 לספירה הפרובינקיה איליריקום חולקה לשתי פרובינקיות שהגבול ביניהן עבר בנהר הסאווה.
האזור הדרומי הפך לחלק מפרובינקיית פאנוניה.
חלקים משטחי מונטנגרו, הרצגובינה, דלמטיה, בוסניה וחלק ממערב סרביה הפכו בחלוקה החדשה לפרובינקיית דלמטיה.
בתקופה הרומית נוספו מתיישבים רבים שהגיעו מכל רחבי האימפריה כדי להתיישב בבוסניה והרצגובינה.
הנצרות הגיע לאזור במאה ה-1. לאחר הפיצול הסופי של האימפריה הרומית, סופחו האזורים דלמטיה ופאנוניה שהיו בבוסניה של היום לאימפריה הרומית המערבית.
האזור נכבש על ידי האוסטרוגותים בשנת 455, ומאוחר יותר על ידי האלאנים וההונים.
ממלכת האסטרוגותים הובסה על ידי האימפריה הביזנטית במהלך מלחמת הגותים 535–552 והאזור נכבש וסופח לאימפריה הביזנטית על ידי הקיסר יוסטיניאנוס הראשון.
הסלאבים, שמקורם בדרום פולין של היום, יחד עם האווארים פלשו לאימפריה הביזנטית בתחילת המאה ה-6, אותם שבטים סלאבים שפלשו לאזור התיישבו בבוסניה ובזאכומייה (Захумље) ומסביב לאזורים הללו, והקרואטים התיישבו במערב האזור בקרבת הים.
כשהאימפריה הביזנטית סיפחה את האזור והפכה אותו לאזור מנהלי, השבטים הסלאבים פלשו גם מאזור התיישבותם בבוסניה לאימפריה הרומית המערבית.
היווצרות המדינה הפאודלית והקרע בכנסייה
לקראת סוף האלף הראשון לספירה הוזכר לראשונה בכתובים חבל ארץ קטן בשם בוסונה (Βοσωνα) ובו הערים קוטור ודסניק.
במאה ה-10, עם היווצרותן של המדינות הפאודליות סרביה וקרואטיה, האזור של בוסניה והרצגובינה הפך לסלע מחלוקת ביניהן.
לאחר הכללת קרואטיה בממלכת הונגריה, בשנת 1102, החלה הונגריה לתבוע לעצמה את שטחי בוסניה והרצגובינה.
במקביל להתרחשויות המדיניות, בשנת 1054 התרחש פילוג הכנסייה הנוצרית.
בוסניה והרצגובינה, הממוקמות על ציר הקרע שבין הכנסייה הקתולית ובין הכנסייה האורתודוקסית, הצמיחה בתקופה זו כנסייה מיוחדת לה.
הידיעות על הכנסייה הבוסנית מועטות ומקורן ברובו מכתבים קתוליים, שאינם אובייקטיביים.
הכנסייה הקתולית האשימה את הכנסייה הבוסנית בכפירה בוגומילית, סוג של נצרות גנוסטית שהיה נפוץ בקרב העמים הסלביים בין המאה ה-10 והמאה ה-14, אך ממקורות אחרים נראה שהכנסייה הבוסנית פעלה על פי הטקסים הקתולים המקובלים, אולם לא קיבלה את הסמכות האפיפיורית.
לפי ממצאים בשטח היו תושבים רבים שבחרו בבוגומיליזם, אך לפי מסמכי התקופה האצולה נהגה על פי כללי הטקס הקתולי.
במהלך המאה ה-11 עבר השלטון בחבלי ארץ אלה לסירוגין מידי האימפריה הביזנטית לאימפריה הבולגרית, ובין לבין הצליח המלך הקרואטי פטאר קרזימיר הרביעי להשליט בהם את השפעתו בשנת 1060. בין השנים 1082–1085 כבש קונסטנטין בודין, הצאר של בולגריה, את המחוזות והשליט עליהם את באן שטפאן, אחד מאנשי חצרו.
בשנת 1102, לאחר מות בודין והסתפחות קרואטיה להונגריה, הפכה גם בוסניה לואסלית של הונגריה והתנתקה מסרביה ומבולגריה.
משנת 1137 המלך ההונגרי קרא לעצמו גם "דוכס של ראמה" והכוונה היא לאזור ראמה שבצפון הרצגובינה.
בשנת 1160 הביסה האימפריה הביזנטית את ההונגרים והשיבה את בוסניה להשפעת המזרח.
בשנת 1169 השתלט הבאן קולין על חלק מבוסניה.
לאור המאבק שבין הכנסייה הקתולית שתמכה בממלכה ההונגרית והכנסייה האורתודוקסית באימפריה הביזנטית, החליט הבאן קולין לבחור באמונה הבוגומילית שהתפשטה על פני בוסניה.
הבאן ומרבית בני משפחתו היו לבוגומילים וחיזקו בכך את הכנסייה הבוסנית שבחרה בגרסה קיצונית של הבוגומיליות.
בתחרות על לבם של הבוסנים העלתה האימפריה הביזנטית את קולין לדרגת מלך ב-1180. המלך הטרי כרת ברית עם הונגריה ויחד ניהלו מלחמה מוצלחת (מבחינתם) ב-1183 נגד ביזנטיון, מלחמה שניתקה את תלותה של בוסניה בביזנטיון, אך יצרה תלות חדשה בהונגריה.
המלך קולין נכנע ללחץ ההונגרי ועבר לקתוליות, אך רק למראית עין ומכאן ואילך מרבית שליטי בוסניה היו חסידי הכנסייה הבוסנית, פלג באמונה הבוגומילית.
הממלכה כרתה ב-1189 הסכמים מסחריים עם הרפובליקה של ונציה ועם רפובליקת דוברובניק והסכם זה, שהגדיר את הגבולות של בוסניה והרצגובינה על פי תווי הנחלים אונה, סאווה ודרינה (דומים מאוד לגבולות הנוכחיים), נחשב לתעודת הלידה של הממלכה.
עם מותו של קולין ב-1204 ירש אותו בנו, סטייפאן קוליניץ' שהיה השליט האחרון בשושלת קוליניץ', שייסד אביו ונפתחה תקופה של מאבקים פנימיים בין משפחות האצולה.
הסכסוך בין שתי המשפחות – שוביץ' (Šubić) וקוטרומאניץ' (Kotromanić) הסתיים ב-1322 כאשר סטייפאן קוטרומאניץ' ה-2 ( Stjepan II Kotromanić) היה לבאן.
תחת שלטונם של סטייפאן קוטרומאניץ' (עד מותו ב-1353) ואחיינו-יורשו טוורטקו (Tvrtko) גדלו שטחי הממלכה מצפון וממערב (טריטוריות סרביות) וסופחו זאכומייה, חלקים מדלמטיה וכמה איים בים האדריאטי.
טוורטקו הוכר כמלך ב-1377, אולם לאחר מותו, ב-1391, בוסניה החלה נחלשת.
במהלך המאה ה-15 הגיעו לשטחי בוסניה והרצגובינה יהודים עות'מאנים מצאצאי מגורשי ספרד וייסדו קהילה יהודית משמעותית, בעיקר בערים סראייבו וטראווניק.
בסמוך לכיבוש העות'מאני התחיל תהליך של התאסלמות האוכלוסייה הסלאבית של בוסניה.
להבדיל מהמצב באלבניה, שם השלטונות העות'מאניים עודדו את ההתאסלמות, בבוסניה התהליך היה ספונטני והתחיל עם הצמרת הפאודלית שרצתה לשמור על קרקעותיה.
להסברת התופעה מציינים את הנוכחות החלשה יחסית של הזרמים הגדולים של הנצרות, את המעמד הנחות של הנוצרי בתחום המדינה העות'מאנית ואת הרצון להימנע ממס הילדים (נפסק במאה ה-17) שהיו חייבים בו הלא מוסלמים.
לפי החוק העות'מאני לנוצרים לא הייתה זכות בעלות על הקרקע, לא היו זכאים לרכוב על סוס או על גמל ועדותם (כשהורשו להעיד) הייתה שווה פחות מעדותו של מוסלמי.
לא כל האוכלוסייה התאסלמה, המתאסלמים היו בעיקר חסידיה לשעבר של הכנסייה הבוסנית בעוד שהקתולים והאורתודוקסים נשארו נאמנים לדתם ויצרו מיעוטים של נוצרים בתוך האוכלוסייה המוסלמית.
במהלך שנות הכיבוש העות'מאני התרכזה האוכלוסייה המוסלמית בערים והנוצרים חיו בכפרים, בעיקר כעובדים בנחלות מוסלמיות.
הפלית הנוצרים באה לידי ביטוי גם בכל מיני סמלי סטטוס.
נאסר על בניית כנסיות גבוהות מהמסגדים, נאסר השימוש בפעמוני הכנסיות.
האורתודוסים של בוסניה חיפשו את המשענת שלהם ברוסיה והקתולים באוסטריה.
הנוצרים קיבלו עידוד מהמרד הסרבי שהביא להקמת המדינה (נסיכות) הסרבית העצמאית בשנת 1815, מדינה שקיבלה הכרה עות'מאנית.
הנוצרים, מכל הזרמים, והיהודים היו חייבים במס נוסף למיסים ששילמו התושבים המוסלמים.
המאבק העות'מאני לכיבוש מרכז אירופה ותהפוכות המלחמה השפיעו על בוסניה ואוכלוסייתה.
שנים רבות התייצב הגבול בין האימפריה העות'מאנית ובין אוסטריה על גבולה של בוסניה והפך אותה למחוז גבול על כל המשתמע מכך.
כשהעות'מאנים כבשו את הונגריה, בוסנים רבים עברו אליה, כפקידי רשות עות'מאנים וכשנסוג הצבא העות'מאני, מוסלמים רבים, שיצאו מהמחוזות שפונו, באו להתיישב בבוסניה.
ב-26 בינואר 1699, בהסכם קרלוביץ, שסיים את המלחמה הטורקית הגדולה, נקבעה פעם נוספת בוסניה כמחוז הצפוני ביותר של האימפריה העות'מאנית, מחוז גבול.
בשנת 1718, על פי הסכם השלום של פוז'ארוואץ עברה צפון בוסניה לשלטון אוסטרי.
בתקופת השלטון העות'מאני היו מפעם לפעם מרידות והבולטות שביניהן היו המרידה של חוסיין גראדאשצ'ביץ (גיבור לאומי בוסני) והמרד ההרצגוביני.
בשנים 1831–1832 מרד חוסיין גראדאשצ'ביץ בשלטון המרכזי תוך מאבק לאוטונומיה בוסנית.
המאבק הסתיים לאחר שמנהיגו מת באיסטנבול בשנת 1834, בנסיבות לא ברורות.
בשנת 1875, בהרצגובינה, פרץ מרד איכרים נוצרים קתולים נגד המיסים הגבוהים המוטלים עליהם.
המרד התפשט גם בין האיכרים הנוצרים אורתודוקסים בבוסניה והלך וגדל.
המושל העות'מאני החדש נקט באמצעי דיכוי חריפים שהביאו בין היתר להימלטותם של 150,000 בוסנים לקרואטיה.
הדיכוי הקשה עורר תחושות אנטיטורקיות קשות במונטנגרו, בסרביה, ברומניה וברוסיה, שהתגלגלו למלחמה נגד האימפריה העות'מאנית.
המלחמה הסתיימה עם הסכם ברלין 1878, שבו נקבע שבוסניה והרצגובינה יישארו חלק מהאימפריה העות'מאנית אך ינוהלו על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית.
כניסת הצבא האוסטרו-הונגרי לתוך בוסניה והרצגובינה נתקלה בהתנגדות מוסלמית.
המוסלמים מרדו ונוצחו סופית רק בשנת 1883. הנוצרים, שפיתחו ציפיות, התאכזבו במהרה מהשלטון החדש.
גם אוסטריה וגם הונגריה, גבלו עם בוסניה, לכן השלטון החדש החליט לנהל אותה על ידי שיתוף של שתי הבירוקרטיות, כדי לא לגרום להפרת שיווי המשקל בין שני מרכיבי אוסטרו-הונגריה.
הממשל החדש שמר על הסדרים הישנים, כולל המיסים המיוחדים המוטלים על הנוצרים.
הוחלט לשמור על מאזן קבוע בין ההוצאות וההכנסות של המחוז וכך הוגבלו אפשרויות הפיתוח.
באוסטריה ובהונגריה היו שיטות משפטיות שונות ובבוסניה הוחלט להפעיל את השיפוט הצבאי ולמעשה המשיכו להסתמך על המשפט העות'מאני.
מבחינה לאומית נוצר תהליך שהביא להזדהות הקתולים עם העם הקרואטי והאורתודוקסים עם העם הסרבי, שני עמים ששכנו על גבולות בוסניה.
הבוסנים המוסלמים, ששפתם הייתה סרבו-קרואטית, ניצבו בפני בעיה של זהות לאומית.
במהלך השלטון העות'מאני הם ראו עצמם טורקים בוסניים, חלקם למדו טורקית, המשכילים השתמשו בטורקית, פרסית וערבית.
הסרבים והקרואטים השתדלו לשכנע את הבוסנים המוסלמים לראות בעצמם סרבים או קרואטים בני דת האסלאם ומעטים השתכנעו והצטרפו למפלגות לאומיות סרביות או קרואטיות.
באזור קמה תנועה חזקה ששאפה להקמת מדינה של הסלאבים הדרומיים.
מרבית הבוסנים המוסלמיים תמכו בתנועה/מפלגה ששאפה להבטיח אוטונומיה תרבותית-דתית.
בשנת 1908 לאחר שרוסיה הסכימה לדון עם אוסטרו-הונגריה על הסכמה לסיפוח בוסניה והרצגובינה לאימפריה האוסטרו הונגרית, הכריזה אוסטרו-הונגריה על סיפוח חד צדדי של בוסניה והרצגובינה.
הסיפוח עורר זעם רב בקרב מדינות אירופה וחרם על האימפריה האוסטרו-הונגרית.
במאמצים דיפלומטיים הצליחה אוסטרו-הונגריה להשיג הסכמה לסיפוח באפריל 1909. ראשית היא רכשה מהאימפריה העות'מאנית ב-2.5 מיליון לירות טורקיות את זכויותיה בבוסניה והרצגובינה ואחר כך ריצתה את מונטנגרו בהכרה בשליטתה המלאה בשני ערי חוף ובמתן לה היתר להקים צי.
הממלכה הסרבית ראתה בבוסניה והרצגובינה מטרה להתפשטותה, לכן גדלה מאוד התמרמרות הסרבים בבוסניה, כשאוסטרו-הונגריה הכריזה על הסיפוח.
הסיפוח כמעט ולא שינה את המצב של הבוסנים, אך המעשה הביא לרדיקליזציה של החוגים הלאומיים, שהקימו קבוצות מחתרתיות כדוגמת: "בוסניה הצעירה", "המוות", "האיחוד" ו"היד השחורה".
חלק מהמחתרות האלה נתמכו בחשאי על ידי הצבא הסרבי.
סרביה, שיצאה מחוזקת ובעלת הישגים טריטוריאליים ממלחמת הבלקן הראשונה המשיכה לעודד את התנועה הלאומית הפרו-סרבית.
בשנת 1914, קבוצה של שישה צעירים לאומנים (5 סרבים ואחד בוסני מוסלמי) זממו לרצוח את יורש העצר האוסטרו-הונגרי, הארכידוכס פרנץ פרדיננד.
ביום 28 ביוני, בסראייבו, הצעירים תקפו את שיירת המכוניות בה נסע הארכידוכס, אך החטיאו אותו ופצעו נוסעים אחרים.
אחרי ההתנקשות נסע הארכידוכס אל בית החולים כדי לבקר את הפצועים ובדרך זוהתה במקרה מכוניתו על ידי אחד המתנקשים, גברילו פרינציפ, בעת שעברה בקרבתו.
גברילו פרינציפ ניגש אליה והרג ביריות אקדח את הארכידוכס ואת אשתו.
התנקשות זו היוותה יריית הפתיחה של מלחמת העולם הראשונה.
לאחר שנפתחה המלחמה, כוחות של ממלכת מונטנגרו תקפו בשנת 1915 את הכוחות האוסטרו-הונגרים בבוסניה, אך נהדפו.
במהלך המלחמה כוחות סרבו-קרואטים מקומיים נלחמו לצד סרביה ובוסנים מוסלמים גויסו לצד האוסטרו-הונגרי.
המלחמות הפנימיות בין הבוסנים יצרו מציאות שהשפיע לאורך זמן על היחסים בין העדות בתוך בוסניה והרצגובינה.
בשנת 1918, בסיום מלחמת העולם הראשונה פורקה האימפריה האוסטרו-הונגרית והוקמה ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, שכללה את בוסניה והרצגובינה ומאוחר יותר שינתה את שמה ליוגוסלביה.
בשנת 1918, עם הקמת המדינה החדשה, הוכרזה בוסניה והרצגובינה כפרובינציה מלכותית שנוהלה ישירות על ידי המונרך.
בשנת 1921 שונתה החלוקה של הממלכה ובוסניה והרצגובינה חולקה ל-33 מחוזות שנקראו אובלאסט (Oblast).
חלוקה זו החליפה את החלוקה הישנה לשישה מחוזות.
ייסוד ממלכת יוגוסלביה ב-1929, הביא לחלוקה מחודשת של בוסניה והרצגובינה ל-4 אזורים, על פי המוצא האתני וההיסטורי.
החבלים החדשים כונו בשם "באנובינה" (נגזר מבאן).
החלוקה הזאת גרמה להתפרקות הזהות הבוסנית המאוחדת.
המתיחות הסרבית-קרואטית על מבנה יוגוסלביה השפיעה לרעה על מצב בוסניה והרצגובינה.
הסכם צווטקוביץ'-מאצ'ק (Cvetković-Maček), שהוליד את מדינת קרואטיה ב-1939, מיקם את בוסניה והרצגוביה בין סרביה לבין קרואטיה.
החיים בבוסניה והרצגובינה, במסגרת המדינית החדשה, הושפעו משני גורמים עיקריים: המצב הסוציו-אקונומי והמצב הפוליטי.
הממשלות והקואליציות ביוגוסלביה התחלפו בצורה תכופה יותר ויותר, אך מפלגת המוסלמים הבוסניים השתתפה ברוב הממשלות של יוגוסלביה.
בוסניה והרצגובינה היוו חבל ארץ בעל מעמד כלכלי נמוך, שפיגר אחרי שכנותיו, מונטנגרו, סרביה וקרואטיה.
המפלגה הקומוניסטית, שהתחילה להכות שורשים ביוגוסלביה, לא זכתה לחסידים רבים בבוסניה והרצגובינה, אך במערב הרצגובינה התחזקה מאוד התנועה הקרואטית הלאומנית של האוסטאשה בראשותו של אנטה פאבליץ'.
מלך יוגוסלביה, אלכסנדר הראשון, נרצח בשנת 1934 ובנו/יורשו, פטר, היה רק ילד, לכן שלט ביוגוסלביה, בשמו של היורש, הנסיך פבל.
לאחר פתיחת מלחמת איטליה–יוון כאשר הצבא האיטלקי פלש ליוון והסתבך שם, ביקש מוסוליני את עזרת גרמניה הנאצית.
היטלר נענה למוסוליני, אך לגרמניה לא היה גבול משותף עם יוון, לכן נדרש אישור מעבר לצבא הגרמני דרך מדינות החיץ.
הנסיך פבל נכנע ללחצים שהופעלו עליו וחתם על הצטרפות יוגוסלביה להסכם התלת-צדדי.
העם היוגוסלבי ובעיקר הצבא היוגוסלבי דחו את ההסכם שבמסגרתו עמדו לתקוף את יוון, בת ברית מסורתית של הסרבים, אורתודוקסית כמו מרבית האוכלוסייה היוגוסלבית.
הצבא היוגוסלבי, עם תמיכה בריטית מאחורי הקלעים, ביצע הפיכה, הדיח והגלה את הנסיך פבל והעלה לשלטון את המלך הצעיר שהיה רק בן 17. בתגובה פלש הצבא הגרמני ליוגוסלביה ב-6 באפריל 1941 וכבש אותה.
לאחר שממלכת יוגוסלביה נכבשה על ידי הכוחות הגרמנים כל בוסניה הועברה לשלטון מדינת קרואטיה, שהייתה גרורה של גרמניה הנאצית.
המשטר הקרואטי הלאומני-קתולי, שבראשו מפלגת האוסטאשה, חתר ליצירת מדינה טהורה, ללא יהודים וללא סרבים אורתודוקסים.
הבוסנים המוסלמים התקבלו כשווי זכויות במעמד של קרואטים בני הדת המוסלמית, אך לגבי הסרבים החליטו אנשי האוסטאשה להביא לכך ששליש ימירו דתם לקתוליות, שליש יגורש, והשליש האחרון יושמד, כמו היהודים והצוענים.
בהתאם לדוקטרינה זו הובילו השלטונות הקרואטיים, יחד עם כמרים מהמסדר הפרנציסקני, למעשי דיכוי המלווים בשפיכות דמים מרובה נגד היהודים והסרבים, בנוסף להמרות דת כפויות.
חלק מהאוכלוסייה המוסלמית של בוסניה קיבל את המשטר החדש ואף השתתף במעשי הדיכוי.
נגד המשטר קמו, מתוך האוכלוסייה היוגוסלבית, שתי תנועות התנגדות שנקטו במלחמת גרילה: הצ'טניקים בהנהגתו של קולונל דראגוליוב מיכאילוביץ' והפרטיזנים בהנהגתו של טיטו.
הצ'טניקים היו לאומנים סרבים, שחלקם לפחות, חתרו למדינה סרבית גדולה וכך נמנע צירופם של לא סרבים לשורותיהם.
מנהיג הצ'טניקים היה קצין בדרגת קולונל בצבא יוגוסלביה ומטרתם כארגון הייתה להשיב את המצב שקדם לפלישה הגרמנית.
הצ'טניקים ביצעו מעשי זוועה כנגד יריביהם מהאוסטשה ומבין הבוסנים המוסלמים.
במהלך המלחמה ארצות הברית, בריטניה וצרפת ראו בהם בני ברית, אך לקראת סוף המלחמה הועברה ההכרה לפרטיזנים של טיטו.
בשלבים מסוימים, במיוחד לקראת סוף המלחמה, שיתפו הצ'טניקים פעולה עם הצבא הגרמני נגד הפרטיזנים.
הפרטיזנים, בהנהגת הקומוניסט הקרואטי, טיטו, ראו מטרה לעצמם לשחרר את יוגוסלביה וליצור מדינה סוציאליסטית עם אידאולוגיה המאחדת את בני הלאומים השונים.
בשורות הפרטיזנים לחמו קודם כל הקומוניסטים בני כל עמי יוגוסלביה, יהודים יוגוסלבים רבים ורבדים הולכים ומתרחבים מהאוכלוסייה שלא היו מרוצים מהשלטון.
הפרטיזנים התרכזו בבוסניה, אזור הררי ומיוער שהתאים למלחמת גרילה, והצליחו להשתלט על מרחבים גדולים.
בשנת 1942, בעיר ביחאץ', בצפון מזרח בוסניה והרצגובינה (באזור המוסלמי), נערכה הוועידה הראשונה של "המועצה האנטיפשיסטית לשחרור יוגוסלביה" (ארגון גג של הפרטיזנים), ועידה שבמהלכה נקבעו עקרונות המשטר העתידי ביוגוסלביה: דמוקרטיה, מתן זכויות לקבוצות האתניות השונות, כיבוד הרכוש הפרטי והזכות ליזמות כלכלית.
הבוסנים המוסלמים ששיתפו פעולה עם המדינה הקרואטית הפשיסטית, התגייסו למלחמה בקבוצות ההתנגדות ובשנת 1943 יצרו דיוויזיה במסגרת הצבא הנאצי בשם הדיוויזיה ההררית אס אס ה-13, שנלחמה נגד הפרטיזנים ומאוחר יותר נלחמה גם בחוף נורמנדי בצד הגרמני בעת פלישת בעלות הברית לצרפת.
חאג' אמין אל-חוסייני, המופתי הירושלמי, היה בין התועמלנים העיקריים שקראו לבוסנים המוסלמיים להתגייס לצד הגרמנים.
ההצלחה עם גיוס הדיוויזיה חאנדיאר הביאה את הגרמנים ליצירת דיוויזיה נוספת, דיוויזיה הררית מס' 23, קאמא אס אס.
בדיוויזיות אלה שרתו בעיקר בוסנים מוסלמים תחת פיקוד גרמני, אך בעקבות לחץ קרואטי הוחלט שלפחות 10% מהחיילים יהיו קרואטים קתולים והדיוויזיות יקראו ה"דיוויזיה הקרואטית מס' 1" ו"הדיוויזיה הקרואטית מס' 2".
בכינוס השני של הפרטיזנים, בנובמבר 1943, בעיר יאיצה שבמרכז בוסניה, הוכרזה המועצה כרשות המבצעת העליונה של יוגוסלביה, טיטו הוכרז כראש ממשלה והוצהר על פיטורי הממשלה הגולה שישבה בלונדון.
המועצה הכריזה על יוגוסלביה כרפובליקה פדרלית המורכבת מהרפובליקות סרביה, קרואטיה, מונטנגרו, בוסניה והרצגובינה, מקדוניה וסלובניה.
יום ההצהרה, 29 בנובמבר, היה לחג הלאומי של יוגוסלביה בתקופה הקומוניסטית.
במהלך שנת 1943 הצליחו הפרטיזנים להשיג ניצחונות משמעותיים במאבקם בצ'טניקים בהרצגובינה וגם חמקו מהכיתור הגרמני והשתלטו על חלקים מהחוף האדריאטי.
בהמשך המלחמה בוצעו פשעי מלחמה רבים, כמו הפשעים שבוצעו במחנה יאסנובאץ על ידי הקרואטים, אך גם הצ'טניקים והפרטיזנים פגעו באוכלוסיות לא לוחמות.
בשנת 1945, לאחר שכל שטח יוגוסלביה שוחרר מהגרמנים, טיטו עלה באופן רשמי לשלטון והוכרזה המדינה הפדרטיבית בעלת האוריינטציה הסוציאליסטית שהונהגה על ידי המפלגה הקומוניסטית.
עם הקמת הפדרציה היוגוסלבית אחרי מלחמת העולם השנייה, הוכרזה הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה כחלק ממנה וגבולותיה נקבעו לפי גבולות התקופה העות'מאנית.
בשנות החמישים של המאה ה-20 בוצע שינוי גבולות, כדי ליצור מוצא לים האדריאטי בנמל נאום.
המדיניות של יוגוסלביה הקומוניסטית התבססה על כלכלה ריכוזית בסגנון סטליניסטי (גם לאחר הקרע עם סטלין בשנת 1948) וקולקטיביזציה כפויה.
במקביל דיכא המשטר את שרידי הצ'טניקים והאוסטאשה שנותרו בשטח.
נסיבות אלה, בארץ שכלכלתה נפגעה קשה במהלך המלחמה, הביאו לאי שביעות רצון גדולה אצל התושבים, שבאה לידי ביטוי בהתקוממויות, שכולן דוכאו.
ההתקוממות הבולטת ביותר הייתה מרד קאזין בשנת 1950, כשכפריים בוסנים מוסלמים וסרבים התקיפו את המוסדות הניהוליים המקומיים והרסו את משכן הקואופרציה החקלאית.
ריבוי התקריות מסוג זה במהלך השנים 1949–1951, תקריות שבין משתתפיהן היו גם פרטיזנים לשעבר ואפילו מאלה שהצטרפו כבר בשנת 1941 ולכן נשאו את התואר היוקרתי "ראשוני הלוחמים", הביאו את השלטונות לשינוי מדיניות.
הוחלט לעצור את הקולקטיביזציה ולהתיר בעלות פרטית על הקרקע בגבולות מסוימים.
הלטיפונדיות הגדולות של האריסטוקרטיה המוסלמית חוסלו וכך גם כל שרידי המחויבויות הפאודליות של האיכרים.
בהיות בוסניה והרצגובינה בין הרפובליקות היוגוסלביות העניות ביותר, קיבלה העדפה בתהליך התיעוש שהובילה ההנהגה הקומוניסטית.
מרבצי פחם מקומיים וריחוק בוסניה מגבולות יוגוסלביה (שעלולים להיות מותקפים) היו בין השיקולים למיקום תעשיית הנשק היוגוסלבית בבוסניה והרצגובינה.
התיעוש הביא לגידול האוכלוסייה העירונית והתפתחות גדולה של הערים.
המדיניות היוגוסלבית האנטילאומנית ואנתידתית הביאה לרגיעה ביחסי העמים והדתות שחיו בשטח הרפובליקה וריבוי נישואים מעורבים.
בשנת 1971 הוכרו תושביה המוסלמים של בוסניה והרצגובינה כ"עם מוסלמי".
הם רצו הכרה כ"עם בוסני", אך זאת נמנעה מהם כדי לא להרגיז את הסרבים והקרואטים.
הסרבים והקרואטים של בוסניה והרצגובינה הוכרו, לצד ה"עם המוסלמי" כ"עמים מייסדים" של הרפובליקה.
חלוקת התפקידים השלטוניים בתוך הרפובליקה נעשתה תוך ניסיון לשמור על האיזון בין העמים והדתות השונים, בדומה לחלוקת השלטון בלבנון.
החל משנת 1969 החלה ליברליזציה במתן הדרכונים ובוסנים יצאו לעבוד במערב אירופה ובמרכזה, וכתוצאה מכך החלה זרימת הון מבחוץ אל בוסניה והרצגובינה.
המצב הכלכלי הטוב יחסית, שהתבסס בין היתר על הלוואות פיתוח שלקחה יוגוסלביה במערב, השתנה לאחר מותו של טיטו בתחילת שנות ה-80. על רקע המשבר הכלכלי שנבע מהצורך להתמודד עם חובות החוץ הכבדים פרצו שביתות רבות בתעשייה.
המתחים בין העמים ובין הדתות, שדוכאו ביד ברזל בתקופתו של טיטו, החלו לרחוש מחדש והשלטון התקשה להתמודד איתם.
אליה איזטבגוביץ', מי שעתיד להיות הנשיא הראשון של בוסניה והרצגובינה העצמאית, פרסם את ההצהרה האיסלאמית, יצירה מטאפורית המבטאת את השאיפה ליצירת מדינה מוסלמית ולתיקון פנימי של העדה המוסלמית.
השלטונות העמידו אותו למשפט בשנת 1983 באשמת תעמולה עוינת ואיזטבגוביץ' נדון ל-16 שנות מאסר, אך קיבל חנינה לאחר זמן מה.
בשונה מיתר המדינות הקומוניסטיות במזרח אירופה, אפשרה יוגוסלביה בשנת 1990 בחירות רב מפלגתיות ברמת הרפובליקות השונות.
בבוסניה והרצגובינה המפלגות קמו לפי קווי המתאר של העמים שהרכיבו את אוכלוסיית הרפובליקה.
אליה איזטבגוביץ' ואיופ גאניצ'י ייסדו את מפלגת הפעולה הדמוקרטית (SDA) שייצגה את המוסלמים, הסרבים התארגנו במסגרת המפלגה הדמוקרטית הסרבית (SDS) בהנהגתו של ראדובאן קאראג'יץ' והקרואטית יצרו פלג בוסני של הקהילה הדמוקרטית הקרואטית (HDZ).
לאחר הבחירות הוקמה נשיאות עם רוטציה בראשותו של אליה איזטבגוביץ'.
בשנת 1991, לאחר הכרזת העצמאות של סלובניה ושל קרואטיה, החלו המלחמות בין מרכיביה האתניים של יוגוסלביה לשעבר, ובאותו קיץ חדל השלטון הפדרלי מלפעול.
בוסניה והרצגובינה חיפשה דרך להימנע ממעורבות במלחמה והנשיא איזטבגוביץ' ניהל משא ומתן עם שלטונות בלגרד על השתלבות בוסניה והרצגובינה במדינה פדרטיבית שתיווצר לאחר פרישת יתר הרפובליקות מן השלטון המרכזי.
לא היו תוצאות למשא ומתן, אך בחודש מרץ 1991, בעיר קאראגאורגבו, נפגשו סלובודן מילושביץ' מסרביה ופרניו טוג'מן מקרואטיה ודנו וסיכמו את חלוקת בוסניה והרצגובינה.
זמן רב הוכחש הסכם זה, אבל קיומו אושר בעדותו של ראש הממשלה הקרואטי, אנטה מארקוביץ', בהאג.
באוקטובר 1991 הכריזה בוסניה והרצגובינה על ריבונותה.
משאל עם, שנערך לאשרור, הוחרם על ידי הסרבים והשתתפו בו רק המוסלמים והקרואטים.
ב-5 באפריל 1992 הכריזה בוסניה והרצגובינה על עצמאותה, למחרת כבר זכתה בהכרה ויומיים לאחר מכן, ביום 7 באפריל, הודיעו הסרבים על עצמאות מדינתם, רפובליקה סרפסקה.
הסכם וושינגטון סיים את המלחמה בין הקרואטים והמוסלמים של בוסניה והרצגובינה והפך אותם לבני ברית במאבקם נגד הסרבים של בוסניה והרצגובינה.
מעורבות גורמי חוץ אירופים ואמריקאים הכריעו את הכף במלחמת בוסניה ואילצו את הצדדים לשבת ולנהל משא ומתן לסיום המלחמה.
הדיונים נערכו בבסיס צבאי אמריקאי בשם דייטון וההסכם שהושג נושא את שמו.
בולגריה היא מדינה בחצי האי הבלקני הגובלת ברומניה בצפון, בים השחור במזרח, ביוון ובטורקיה מדרום, במקדוניה ובסרביה במערב.
הבלקן הוא חבל ארץ אסטרטגי המהווה חיץ למזרח אירופה בגבולות הדנובה והים השחור חולש על הים האגאי וסמוך למפגש בין אירופה לאסיה.
מאפיינים אילו העניקו לאזור חשיבות כלכלית וצבאית ניכרת במשך אלפי שנים.
הגם שאזור בולגריה יושב באופן מאורגן עוד במהלך המאה ה-12 לפנה"ס, ההיסטוריה הלאומית הבולגרית מתחילה בשלהי המאה ה-6 עם הקמתה של ישות מדינית עצמאית שנודעה בהמשך כאימפריה הבולגרית הראשונה.
שבטים תראקים התיישבו בבלקן במספר גלי הגירה החל מתקופת האבן החדשה.
ההתיישבות המשמעותית אירעה בין תקופת הברונזה המאוחרת לתקופת הברזל המוקדמת, החל מהמאה ה-12 לפנה"ס ועד המאה ה-7 לפנה"ס, בעיקר לחופי הים השחור והדנובה.
בראשית המאה ה-20 נערכו חפירות ארכאולוגיות באזור חוף הים השחור והעיר וארנה על ידי מספר ארכאולוגים ובכללם האחים קארל והרמן שקורפיל.
במהלך החפירות נמצאו ממצאים פיניקיים, תסלים וקווקזים המעידים על קיומה של מערכת סחר חליפין ענפה בין השבטים התראקים ליושבי חבלי ארץ אלו וכן נוספים כגון באסיה הקטנה, שברובו בוצע דרך הים השחור והים התיכון.
חוקרים נוספים טוענים שבמהלך האלף ה-1 לפנה"ס התיישבו באזור גם שבטי קימרים.
ב-513 לפנה"ס ערך המלך דריווש מסע מלחמה כנגד הסקיתים ומניחים שסוחרים שנלוו אליו התיישבו באזור דוברוג'ה.
עוד קודם לכן בין השנים 4,200 ל-4,700 לפנה"ס שגשגה לחופי הים השחור בצפון מזרח בולגריה העיר סולניטסטה שהתבססה על מכרות מלח שהתגלו באזור ונחשבת לעיר העתיקה ביותר באירופה.
גם באזורי מרכז ודרום בולגריה קיימים ממצאים רבים להתיישבות מאורגנת מתקופת הממלכה התראקית בעיקר של שבטי הגטים התראקים.
במהלך המאה ה-5 לפנה"ס ייסדו מספר שבטים תראקים בראשות טרס הראשון ממלכה עצמאית שבירתה אודריסה ונודעה כממלכת אודריסה.
במהלך המאה ה-4 לפנה"ס התפצלה הממלכה לשלוש ממלכות קטנות יותר, אחת מהן השתרעה בשטחי מרכז בולגריה של ימינו וב-320 לפנה"ס קבעה את בירתה בעיר סאותופוליס.
הממלכות התראקיות היו נתונות בעימותים מול ממלכת מוקדון, מרבית שטחיהם נכבשו על ידי פיליפוס השני והם נטמעו בהדרגה אל תוך התרבות ההלניסטית.
על פי עדותו של פטולומאוס בן לאגוס, שהשתמרה בשני מקורות שונים, יצא ב-335 לפנה"ס אלכסנדר מוקדון למערכה נגד הגטים שכללה את חציית הדנובה.
בשנים 326-327 לפנה"ס יצא זופיריון , המושל המוקדוני של מחוז הים השחור בחבל תראקיה ("תראקיה הפונטית"), למערכה נוספת שהסתיימה בתבוסת צבאו ומותו.
בהמשך מוזכרת מלחמתו של דרומיכטס מול ליסימכוס.
ב-279 נכבש מרבית שטח בולגריה בידי שבטים קלטים והעיר אודסוס מתועדת כעירם המרכזית בה שלט עד ל-216 לפנה"ס (או 210 לפנה"ס), מלכם האחרון קוואר.
לאחר שהקלטים הובסו בידי התראקים, נטמעה חלק מאוכלוסייתם בתוך השבטים התראקים.
במקביל בשטח שבין אודסוס לדיוניסופוליס התיישבו סקיתים במספר ממלכות קטנות.
ב-217 לפנה"ס במהלך המלחמה הפונית השנייה, נכנסו לגיונות רומיים לאיליריה וכך החל תהליך השתלטותה של הרפובליקה הרומית על הבלקן.
ב-168 לפנה"ס כתוצאה מקרב פידנה חולקה ממלכת מוקדון ל-4 אזורי שליטה רומיים.
ב-27 לפנה"ס השלים מרקוס ליקיניוס קראסוס את כיבוש כל אזור תראקיה ובשנת 15 הוקמה פרובינקיית מואסיה.
בשנת 45 סיפח הקיסר קלאודיוס את שטחי ממלכת החסות האורדיסיאנית לפרובינציה הרומית בתראקיה.
בראשית ימיה של הנצרות עבר ברחבי הבלקן בדרכו לרומא השליח הנוצרי פטרוס ובכלל זה ביישובים גיגן ליד ניקופול, בונוניה וחאסקובו.
פרובינקיית מואסיה, שכללה אזורים המצוים בשטחי בולגריה וסרביה המודרניות סבלה מפשיטות ביזה של הקארפים (השבט שעל שמו קרויים הרי הקרפטים) ושל הגותים.
בין 270 ל-275 נסוג צבא האימפריה הרומית מדאקיה בלחץ הגותים והאזרחים הרומים הועברו לשטחי מואסיה, דרומית לדנובה.
ב-376 בלחץ ההונים עברו גם שבטים גותים לגדה הדרומית של הדנובה התחתונה ובאישורו של הקיסר ואלנס התיישבו במקום במעמד של בני ברית.
ההסכם בין הרומים לגותים לא האריך ימים.
בין הגותים ובני בריתם הוונדאלים ובין הצבא הרומי היו התנגשויות רבות עד שהקיסר ואלנס החליט לצאת לקרב מכריע.
ב-9 באוגוסט 378 הובסו הרומים בידי קואליציית שבטים גותים בקרב אדריאנופול ואחת מתוצאות תבוסה זו הייתה חלוקתה הסופית של האימפריה הרומית לשתי ישויות נפרדות.
תאודוסיוס הראשון, הקיסר האחרון של האימפריה הרומית המאוחדת, שהגיע לשלטון זמן קצר לאחר מותו של ואלנס (עם שלטון ביניים קצר של גרטיאנוס), סיכם עם הגותים הסכם דומה המתיר להם להתיישב דרומית לדנובה במעמד של בני ברית.
ב-395 עבר אזור בולגריה לחזקת האימפריה הביזנטית תחת הקיסר ארקדיוס ובמקביל אימצו תושבי האזור את הדת הנוצרית.
בראשית המאה ה-6 הצליח יוסטיניאנוס הראשון לבלום ניסיונות פלישה לבלקנים מצד שבטים סלאבים, אווארים, הונים, ונדלים ואוסטרוגותים.
משלהי המאה ה-5 היגרו לשטחי האימפריה הביזנטית בבלקנים שבטים סלאבים מערבות רוסיה האסיאתית ושבטי הבולגארים ממרכז אסיה.
באמצע המאה ה-7 הצליח קובראט לכבוש שטחים באזור הוולגה ולייסד את בולגריה של הוולגה.
החאן אספרוך בנו של קובראט כרת ברית עם מספר שבטים סלאבים, כבש שטחים באזור דוברוג'ה ובסרביה, ב-680 ייסד ישות עצמאית שנקראה בהמשך האימפריה הבולגרית הראשונה ושנה מאוחר יותר הכירה בה גם האימפריה הביזנטית.
בראשית המאה ה-8 נחלץ החאן טרבל לעזרת הביזנטים, הצליח להדוף את כוחות האימפריה המוסלמית ולהציל את קונסטנטינופול מכיבוש.
בהמשך ובמהלך כל המאה ה-8 ידעה הממלכה תקופת אי יציבות פוליטית שהסתיימה עם עלייתו של קרום, אשר עד למותו ב-814 הפך את האימפריה הבולגרית למעצמה אזורית שאילצה את הביזנטים לכרות עימה חוזה שלום.
ב-866 הוטבל בוריס הראשון לנצרות האורתודוקסית והוא העביר את בירתו מפליסקה לפרסלב.
בשלהי המאה ה-9 הגיעה האימפריה לשיאה וחלשה על שטחים מהים האדריאטי, דרך הדנייפר, עד הים השחור וממלכת הונגריה.
בראשית המאה ה-10 עברו הבולגרים לכתיבה באלפבית גלגוליטי.
ב-927 עם מותו של הצאר סימאון הראשון שלטה האימפריה הבולגרית במרבית חבל הבלקן והיוותה יריב שקול לביזנטים.
לאחר מותו של סימאון הראשון החל תהליך דעיכתה של האימפריה הבולגרית, שלווה בפלישות של צבא דספוטט סרביה, של שבטים פצ'נגים וב-969 נכבש מרבית שטחה על ידי צבא נסיכות רוס של קייב, הבירה פרסלב הוחרבה והבולגרים העתיקו את בירתם לעיר סקופיה.
ב-997 עלה לשלטון הצאר סמואיל הראשון שניסה לחדש את מעמדה האזורי של האימפריה הבולגרית אל מול הביזנטים.
ב-29 ביולי 1014 נערך קרב בלאסיצה במהלכו הובס הצבא הבולגרי בידי הצבא הביזנטי בפיקודו של בסיליוס השני.
קרב זה חרץ את גורלה של האימפריה ומקץ 4 שנים נאלץ פרסיאן השני להיכנע רשמית והבולגרים הפכו לווסלים של האימפריה הביזנטית.
ב-1018 הכניעה האימפריה הביזנטית את האימפריה הבולגרית הראשונה, אשר אחזה באזור מ-680. הבולגרים נטמעו לתוך האימפריה הביזנטית וזכו למעמד אוטונומי מסוים.
לאורך 167 שנות הכיבוש הביזנטי היו מספר מרידות, אשר דוכאו מיד בשל היקף הכוחות שהחזיקו הביזנטים במצודות שונות בעיקר באזורי הים השחור והדנובה.
ככלל הותר למשפחות האצולה הבולגריות (בּוֹיָארִים) לשמור על מעמדן החברתי והכלכלי, להוציא את היותן וסליות של השלטון המרכזי וכפיפותן הדתית לפטריארך קונסטנטינופול.
לאחר מותו של בסיליוס השני שרר חוסר יציבות באימפריה הביזנטית, תוך עימותים מול האימפריה הסלג'וקית ששיאם קרב מנזיקרט והתמודדות מול פשיטות הנורמנים.
ב-1081 עלתה לשלטון באימפריה שושלת קומננוס שאחזה בו במשך כ-100 שנים.
בראשית תקופה זו ידע אזור בולגריה שגשוג כלכלי שכן הביזנטים תחת אלכסיוס הראשון הצליחו לבלום את הנורמנים בדורס ואת הפצ'נגים ליד אדירנה מבלי שיצליחו לחדור לשטחי בולגריה.
בתקופת מסע הצלב הראשון עבר נתיבו של מסע ההמונים גם בשטחי בולגריה והצלבנים פגעו בנוצרים האורתודוקסים, כנראה בשל חזותם השונה.
בעת מסע האבירים עבר דרך בולגריה גוטפריד מבויון ובכלל זה דרך הערים סרדיקה ופיליפופוליס.
בתקופת שלטונו של יוחנן השני קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית פשטו הפצ'נגים על בולגריה והחריבו יישובים רבים בעיקר באזור דוברוג'ה.
ב-1122 נפגשו הביזנטים והפצ'נגים לקרב מכריע ליד העיר בֶּרוֹיָה שבבולגריה.
הפצ'נגים הובסו ולא היוו עוד איום על האזור.
ב-1128 פלש צבא ממלכת הונגריה לשטחי האימפריה הביזנטית וכבש מאחזים באזור הדנובה ובכלל זה העיר וידין.
ב-1167 נהדפו ההונגרים אל מעבר לדנובה על ידי מנואל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
ב-1185 הודח הקיסר האחרון לבית קומננוס אנדרוניקוס הראשון ובמקומו עלה לשלטון איסאאקיוס אנגלוס השני.
בשלהי המאה ה-12 נחלש מעמדה של האימפריה הביזנטית בבלקנים לאחר סדרת מאבקים מול נסיכות סרביה וממלכת הונגריה.
הקיסר איסאקוס אנגלוס השני שאך עלה לשלטון לאחר שהדיח את קודמו, נתון היה במאבקים מבית ולחם על שרידות שלטונו.
ב-1185 הנהיגו האחים איוון ופטר אסן מרד נגד הביזנטים וב-1186 הכריזו על ישות עצמאית שנקראה בהמשך האימפריה הבולגרית השנייה, שלטה באזור צפון בולגריה המודרנית וזכתה להכרתם הרשמית של הביזנטים.
בראשית המאה ה-13 שלטו הבולגרים גם באזור מקדוניה וב-1205 תחת הצאר קאלויאן נכבש גם חבל תראקיה.
בימי הקיסר איוון אסן השני הגיע האימפריה לשיא התפשטותה ועד 1230 סיפחה אליה שטחים באלבניה, כבשה את בלגרד והביסה את דספוטט אפירוס.
בירת האימפריה נקבעה בעיר טרנובו.
ב-1242 פשטו המונגולים על בולגריה והבולגרים הפכו לוסלים של אורדת הזהב.
בראשית המאה ה-14 נחלשה אחיזתם של המונגולים בבלקן ואיוון אלכסנדר, קיסר בולגריה הצליח להכות בסרבים ובהונגרים ולהחזיר לאימפריה שטחים שאיבדה לאורך הדנובה והים השחור.
לאחר מותו של איוון אלכסנדר נקלעה האימפריה למלחמת ירושה בין שני בניו איוון שישמן ואיוון סרצימיר והיא החלישה מאוד את הממלכה.
ב-1362 פלשו צבאות האימפריה העות'מאנית בראשות הסולטאן מוראט הראשון לשטחי בולגריה, ב-1393 נפלה הבירה טרנובו וב-1396 נפלה העיר העצמאית האחרונה וידין.
הבולגרים ניצלו את תקופת בין המלכים באימפריה העות'מאנית וייסדו ישות עצמאית באזור וידין שנקראה צארות וידין, לה הותר להישאר כישות וסלית גם כשעלה לשלטון מהמט הראשון.
לאחר עלייתו לשלטון של מוראט השני פורקה בכוח צארות וידין וב-17 בספטמבר 1422 הוצא להורג בבלגרד שליטה האחרון קונסטנטין השני.
העות'מאנים פעלו למיגור משפחות האצולה הבולגריות ובעיקר משפחת המלוכה כדי למזער את סיכויי המרידה.
ב-1395 הוצא הצאר איוון שישמן להורג בידי שליחי הסולטאן באיזיט הראשון.
אחיו החורג איוון סרצימיר נפל בשבי העות'מאנים ומת ב-1397. ב-1422 הוצא בנו של סרצימיר קונסטנטין השני להורג בבלגרד.
בנו בכורו של איוון שישמן פְרוּזִ'ין הפך למפקד כוחות שכירי חרב בשירות ההונגרים והפולנים וסופו שנהרג בקרב וארנה.
ג'וזף, בנו השני של איוון שישמן נמלט מבולגריה, בחר בחיי פרישות והפך לנזיר.
ב-1416 מונה לפטריארך קונסטנטינופול, תפקיד בו כיהן עד מותו ב-1439. בנו השלישי אלכסנדר התאסלם, שינה את שמו לאיסקנדר והלך לעולמו ב-1418 לאחר שכיהן כמושל סמסון מטעם העות'מאנים.
לאחר כיבוש קונסטנטינופול ונפילת האימפריה הביזנטית, החל מהמט השני בטרנספר מואץ של אוכלוסיות מאזור הבלקנים לאזור קונסטנטינופול ואסיה הקטנה ובמקביל יושבו ברחבי בולגריה אלפי מוסלמים ממוצא טורקי, חלק ניכר מהם טטרים.
בולגרים רבים מתועדים כעובדי כפייה עות'מאנים (בטורקית עות'מאנית סוּרְג'וּן), שעסקו בין היתר בשיקום קונסטנטינופול לאחר כיבושה.
תהליך אסלומה המואץ של האימפריה הגיע לשיאו החל ממחצית המאה ה-16 ובבולגריה נרשמו המרות דת רבות אם מכפייה או מרצון בעיקר בערים הגדולות כגון סופיה ופלובדיב שאכלסו את שרידי האצולה האחרונים.
הנתונים הדמוגרפיים מעידים על ירידה ניכרת בכמות האוכלוסייה הנוצרית, עליה ניכרת בכמות המוסלמים וזאת ללא תוספת הגירה משמעותית לאזור.
כך, הקיץ הקץ על משפחות האצולה בבולגריה.
משזכו הבולגרים שוב בעצמאותם, הם נאלצו לפנות לנציגי משפחות אצולה באירופה בבקשה שיסכימו לכהן בתפקיד המלך בארצם, זאת ממספר גורמים שאחד המרכזיים בהם הוא היעדרה של אצולה בולגרית.
בתקופת מוראט השני מתועדים יישובים מבוססים בוידין, ניקופוליס, סארדיקה, פלוונא ופיליפופוליס.
הסולטאנים העות'מאנים הקצו לאנשי צבאם קרקעות בבולגריה והם העסיקו איכרים בולגרים כצמיתים.
עם הנהגת הדוושירמה באימפריה העות'מאנית נלקחו בכוח כ-2.5% מהילדים בחבל הבלקן וגויסו לכוחות היניצ'רים.
ב-1443 פלשו לשטחי בולגריה צבאות ממלכת הונגריה ופולין בראשות ולדיסלב השלישי וכבשו מידי העות'מאנים את וידין וניקופול.
ב-10 בנובמבר 1444 נערך קרב וארנה במסגרתו הובסו ההונגרים והמלך הפולני נהרג בקרב.
בשלהי המאה ה-16 בתקופת שלטונו של מוראט השלישי פרץ משבר כלכלי חריף עקב החלטת הסולטאן להחליף את חומר הגלם ממנו עשויות המטבעות העות'מאניים למתכת זולה יותר.
פעולה זו הורידה את ערך המטבע ב-80% והביאה לקריסה כמעט מוחלטת של הכלכלה באזור בולגריה.
במקביל החלו עימותים עם האימפריה הרומית הקדושה, נסיכות מולדובה, ולאכיה וטרנסילבניה בו זמנית ובכלל זה באזורי הגבול הבולגרים לאורך הדנובה והים השחור.
ב-1593 חצה מיכאי האמיץ נסיך ולאכיה את הדנובה עם כוחותיו והצליח להגיע עד ניקופול ופלבן וב-1596 כבש גם את וידין, תוך שהוא טובח באוכלוסייה המוסלמית והיהודית.
לאחר שהסולטאן מהמט השלישי התבסס בשלטון נהדפו הוולאכים אל מעבר לדנובה, אך ב-1598 החריב מיכאי האמיץ את העיר וידין בהפגזה ארטילרית.
בתקופת שלטונם של הסולטאנים מוסטפא הראשון ועות'מאן השני נחלש מאוד השלטון המרכזי העות'מאני, התחזק מעמדם של המושלים העות'מאנים המקומיים והשלטון המקומי הפך מושחת.
במקביל התערער מצב ביטחון הפנים, סוחרים הותקפו בדרכים על ידי שודדים וחלה הידרדרות במצב הכלכלי.
רק לאחר שעלה לשלטון מוראט הרביעי הושב הסדר על כנו.
בתקופת שלטונו של אהמט השלישי נתונה הייתה העיר וידין תחת כיבוש אוסטרי למשך מספר שנים ובתקופתם של מהמוט הראשון ועות'מאן השלישי שותק המסחר הימי על ידי הצי של הרפובליקה של ונציה ושוב נקלע האזור למשבר כלכלי.
בתקופה זו גברה רדיפת האוכלוסייה הלא מוסלמית, היא הוכרחה ללבוש בגדים נבדלים והוטלו עליה מיסים חדשים.
בימי הסולטאנים סלים השלישי ומוסטפא הרביעי גברו העימותים מול האימפריה הרוסית מחד וחוסר הסדר במנגנוני השלטון העות'מאנים מאידך.
ברחבי בולגריה פרצו מהומות של אספסוף וחבורות שודדים פשטו על ערי בולגריה השונות ללא תגובה ולעיתים בעידוד המושלים העות'מאנים המקומיים.
בתקופה זו מרד אוסמאן פאזוואנטואולו בשלטון המרכזי והקים ישות עצמאית באזור וידין.
בתקופת מהמוט השני איבד כמעט לחלוטין השלטון המרכזי העות'מאני את השליטה בבולגריה והיא נוהלה בידי מושלים מקומיים שנחשבו מושחתים והטילו על דעת עצמם מיסים שונים על האוכלוסיות הנוצרית והיהודית.
במהלך המאה ה-19 הפך אזור בולגריה לזירת קרבות כחלק מהאצת תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית.
ב-1811 חצו הרוסים את הדנובה וכבשו את כל צפון בולגריה וב-1814 כבשו הוולאכים את וידין.
ב-1828 כבשו הרוסים את מרבית בולגריה והגיעו עד לשערי אדירנה.
הסולטאן אבדילמג'יט הראשון הצליח להשיב על כנו סדר שלטוני מסוים בבולגריה אך התמרמרות האוכלוסייה הנוצרית הלכה וגברה.
באמצע המאה ה-19 ידעה אירופה גל לאומני שכונה אביב העמים ותוצאותיו בלווי תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית הביאו להתעוררות לאומית בולגרית.
ניצני תקופה זו המכונה התחייה הלאומית הבולגרית החלו בראשית המאה ושיאה במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877-1878) שהובילו לעצמאות בולגריה.
התהליך לווה בפריחה תרבותית ודתית, תוך בנייה נרחבת של כנסיות ומבני ציבור וביסוס שכבת אליטה מצומצמת בעלת השקפות לאומיות וחתירה לעצמאות מדינית.
באפריל 1876 פרצו הפגנות אספסוף בדרום ומרכז בולגריה תוך פגיעה באוכלוסייה המוסלמית.
העות'מאנים שהיו עסוקים בדיכוי המרד בבוסניה והרצגובינה לא החזיקו מספיק כוחות סדירים באזור ונכשלו בהכלת המהומות.
מיליציות מוסלמיות חצי צבאיות שכונו באשי באזוק והורכבו מצ'רקסים וטטרים, יצאו לפעולות תגמול כנגד האוכלוסייה הנוצרית ופרצה מלחמת אזרחים שכונתה בהמשך מרד אפריל הבולגרי ובמהלכה נהרגו 12,000 נוצרים וכמה מאות מוסלמים.
האירוע הועצם בכלי התקשורת האירופים, המעצמות נאלצו להתערב וב-23 בדצמבר 1876 כונסה ועידת קונסטנטינופול במהלכה דנו נציגי המעצמות ללא הסכמה בגבולות העתידיים של בולגריה כיישות אוטונומית עות'מאנית.
העות'מאנים התחייבו להרחיב את זכויות הנוצרים בבולגריה אך לא עמדו בהבטחתם וסירבו לקבל את סיכומי הוועידה.
הרוסים לא השלימו עם הקיפאון שנוצר וב-24 באפריל 1877 הכריזו מלחמה על העות'מאנים וחצו את הדנובה, תוך שהם זוכים לשיתוף פעולה מהרומנים והסרבים.
הראשון מהדנובה לכיוון פלבן וסופיה, השני לכיוון רוסה והשלישי לכיוון וליקו טרנובו.
העות'מאנים הוכו, הרוסים כבשו את מעבר שיפקה ובהמשך את סליבן ובורגס.
ב-9 בינואר 1878 נכבשה סופיה, ב-17 בינואר פלובדיב וב-20 בינואר העיר אדירנה.
הבריטים שחששו מקריסת העות'מאנים לחצו על הרוסים ואף שלחו צי ספינות מלחמה כדי להרתיעם וב-3 במרץ נחתם חוזה סן סטפנו שסיים את המלחמה.
במסגרת החוזה הכירו העות'מאנים בבולגריה כנסיכות אוטונומית בעלת אופי נוצרי, שתורשה להחזיק בצבא עצמאי וראשי שלטון נבחרים.
הנסיכות חויבה בתשלום מס לעות'מאנים.
בשטח הנסיכות נכללו חבלי מקדוניה הווארדארית, תראקיה הצפונית, עמק הדנובה, אזור הרי הבלקן וסופיה.
הוסכם שהצבא העות'מאני יעזוב את בולגריה ובמקומו יוצב צבא רוסי לתקופה של שנתיים.
הבריטים נחרדו מהתחזוקתם של הרוסים בבלקן ולאחר לחץ כבד שהפעילו כונס קונגרס ברלין, שבמסגרתו נגרע משטח הנסיכות הבולגרית חלקה המזרחי שהפך למחוז עות'מאני אוטונומי בשם רומליה המזרחית.
לתפקיד נסיך בולגריה, מונה אלכסנדר באטנברג בלחצו של גיסו אלכסנדר השני, קיסר רוסיה.
ב-6 בספטמבר 1885 הכריז אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה על איחוד בין פלך רומליה המזרחית שבירתו פלובדיב לבין נסיכות בולגריה.
הצעד נעשה בניגוד לעמדת האימפריה הרוסית פטרוניתם של הבולגרים והשלטון הרוסי הורה בתגובה לצבא האימפריה לנטוש את הנסיכות הבולגרית.
לרוסים היו מספר אוגדות בבולגריה והם תפסו את מרבית עמדות הפיקוד ברמת חטיבה ומעלה.
הצבא הבולגרי נותר ללא סגל פיקוד בכיר ומנוסה.
המלך פרדיננד חשש מתגובה עות'מאנית לאיחוד והעביר את מרבית כוחות הצבא לאזור הגבול עם האימפריה העות'מאנית.
מילאן הראשון, מלך סרביה, ניצל את ההזדמנות להכות בבולגרים המתחזקים שאיימו על מעמדם של הסרבים כמעצמה אזורית, ב-14 בנובמבר 1885 הכריז מלחמה על נסיכות בולגריה ופתח במתקפת פתע כנגדה.
הבולגרים הופתעו לחלוטין ועד מהרה הצליחו הסרבים להציב 3 אוגדות בעמדת איום על סופיה ואוגדה נוספת הטילה מצור על העיר וידין.
הנסיך בטנברג נטל פיקוד על צבאו וביצע מאמץ עליון לנייד מהר ככל האפשר את צבאו לחזית הסרבית.
ב-17 בנובמבר נבלמו הסרבים וב-24 בנובמבר נהדפו אל מחוץ לגבולות בולגריה.
הבולגרים המשיכו במתקפה לתוך סרביה תוך שהם כובשים את העיר פירוט.
אולטימטום אוסטרו-הונגרי עצר את התקדמות הבולגרים וב-7 בדצמבר נחתמה שביתת נשק.
ב-3 במרץ 1886 נאלצו הסרבים לחתום על הסכם בוקרשט במסגרתו סוכם שרק שליט בולגרי יוכל למשול בחבל רומליה המזרחית.
לאחר משא ומתן עם הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני הועבר החבל לחזקתה המלאה של נסיכות בולגריה כפיקדון ל-5 שנים והוא לא הוחזר מעולם לעות'מאנים.
קצונת הצבא הבולגרי שרובה הורכב מוותיקי מיליציית המתנדבים הלאומנית האופלצ'נצי, לא סמכה ידיה על ההסכם מול העות'מאנים בו ראתה כניעה מצד הנסיך בטנברג וב-20 באוגוסט 1886 הוא הודח בהפיכה צבאית.
הרוסים ארגנו הפיכת נגד והחזירו את בטנברג לשלטון, אך עם סמכויות מופחתות.
לאחר התפטרותו של הנסיך בטנברג, יצאה משלחת מטעם הפרלמנט הבולגרי לאירופה במטרה לחפש אציל ממשפחת מלוכה מיוחסת, אשר יסכים לשמש כמלך בולגריה ויהיה מקובל על המעצמות.
לאחר שסיירו ברחבי אירופה הגיעו לווינה ופרדיננד לבית סקסה-קובורג-גותה, שהיה קצין ומדען נאות להצעה.
ב-7 ביולי 1887, הפך לנסיך בולגריה.
פרדיננד החל בביצוע מיזמי תשתית שכללו כבישים, מסילות ברזל ורשת חשמל ובבניית מבני ציבור רבים, בעיקר בעיר סופיה.
עוד פעל פרדיננד לחיזוק והצטיידות הצבא הבולגרי ונקט במדיניות חוץ אגרסיבית שמטרתה למצב את הנסיכות הבולגרית כמעצמה המובילה בבלקנים.
ב-5 באוקטובר 1908, הכריזה רשמית בולגריה על עצמאותה והתנתקותה מן האימפריה העות'מאנית וכך הפך פרדיננד מנסיך למלך.
ההכרזה התקבלה על ידי כל מעצמות אירופה ובכלל זה העות'מאנים.
לאחר תום מלחמת בולגריה סרביה הפך האזור זירה למאבקי אינטרסים בין המעצמות האירופיות.
הרוסים ראו בחבל קו הגנה קדמי מפני פלישה לארצם, האימפריה האוסטרו-הונגרית שאפה להשתלט על שטחים נוספים מידי האימפריה העות'מאנים ולבריטים היה אינטרס לשמור על סטטוס קוו במסגרתו הייתה האימפריה העות'מאנית חלשה מאוד, בת תמרון ונזקקת לתמיכתם.
ב-1908 סיפחו האוסטרו-הונגרים את בוסניה והרצגובינה וכצעד תגובה יזמו הרוסים את כינונה של הליגה הבלקנית.
ממלכת בולגריה, נסיכות סרביה, מונטנגרו וממלכת יוון חברו יחדיו כדי לגרוע שטחים מהעות'מאנים.
ב-8 באוקטובר 1912 הכריזה מונטנגרו מלחמה על האימפריה העות'מאנית, ב-17 באוקטובר הצטרפו אליה שלוש חברותיה לברית ופרצה מלחמת הבלקן הראשונה.
העות'מאנים הובסו, ב-30 במאי 1913 נאלצו לחתום על הסכם לונדון והבולגרים זכו במרבית שטחי תראקיה המזרחית.
גורלה של מקדוניה נותר סלע מחלוקת בין חברות הליגה הבלקנית, כאשר הסכם לונדון העניק זיקה לחבל לסרבים וליוונים, אך לא לבולגרים.
פרדיננד הראשון, מלך בולגריה הוביל קו מיליטנטי אשר התייחס למקדוניה כשטחי מולדת היסטוריים ופעל בכוח להשגתם.
ב-16 ביולי 1913 תקפו הבולגרים את חברותיהם לברית ובנוסף התעמתו מול העות'מאנים וממלכת רומניה במסגרת מלחמת הבלקן השנייה.
תוצאות המלחמה היו הרות אסון לבולגריה וב-10 באוגוסט נאלצה לחתום על הסכם בוקרשט במסגרתו הועבר חבל דרום דוברוג'ה מהבולגרים לרומנים, מקדוניה הווארדארית לסרבים, תראקיה המזרחית ליוונים ובכלל זה העיר סלוניקי.
לבולגרים הושארה רצועת חוף צרה באזור הים האגאי.
כפועל יוצא ממלחמה זו הפכה ממלכת סרביה למעצמה האזורית בבלקנים.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הייתה ממלכת בולגריה נייטרלית, אך בעלת נטייה פרו-גרמנית.
הבולגרים שחוו תבוסה קשה במלחמת הבלקן השנייה לא היו מוכנים למלחמה נוספת, לא כל שכן ארוכת ימים.
אך למלך פרדיננד הייתה משנה מדינית מיליטנטית והוא חיפש הזדמנות להחזיר את השטחים שאיבדה הממלכה לאחר מלחמת הבלקן השנייה.
אצולת הצבא הבולגרי שמונתה על ידי המלך ובראשם הגנרל ניקולה ז'קוב החזיקו בדעותיו ותמכו בכניסה למלחמה.
ראש הממשלה הבולגרי וסיל רדוסלאבוב ניהל משא ומתן עם הגרמנים על תנאי ההצטרפות למעצמות המרכז.
לאחר כישלון האוסטרו-הונגרים בראשית המערכה על סרביה וכישלונותיהם של העות'מאנים במזרח התיכון, הפעילו הגרמנים לחץ כבד על הבולגרים להצטרף למלחמה לצידם תוך הבטחה לסיוע כלכלי נדיב, סיוע צבאי והכרה בתביעותיהם הטריטוריאליות.
הכישלון המסתמן של מדינות ההסכמה במערכת גליפולי נסך ביטחון בהנהגה הבולגרית, הם העריכו שמלחמתם תהיה קצרת ימים והיא תוכרע בנקל.
וכך, ב-14 באוקטובר 1915 תקפו 2 ארמיות בולגריות את סרביה בחזית אחת ו-2 ארמיות האחת גרמנית ורעותה אוסטרו-הונגרית בחזית שנייה.
הסרבים הוכרעו ושארית צבאם והנהגתם הפוליטית נסוגו דרך אלבניה לאי קורפו.
האוסטרו-הונגרים החילו משטר צבאי בסרביה והארמיות הבולגריות התמקמו במקדוניה הוארדארית תוך הצבת איום על העיר סלוניקי שבממלכת יוון.
כעת התפצל הצבא הבולגרי לשני כוחות עיקריים.
הארמיות ה-3 וה-4 נטלו חלק בקרבות החזית המזרחית תחת פיקודו הכולל של אוגוסט פון מקנזן, במסגרתה כבשו את חבל דוברוג'ה ובהמשך השתתפו בכיבוש בוקרשט.
הארמיות ה-1 וה-2 נטלו חלק בקרבות החזית המקדונית, במסגרתה הצליחו לכבוש חלקים מתראקיה ובכלל זה עיר הנמל החשובה קוואלה.
אך, המלחמה לא הייתה קצרת ימים והבולגרים החלו לגלות סימני שחיקה, תוך התחזקות האופוזיציה למלחמה מבית שהובלה על ידי מנהיג מפלגת האיכרים אלכסנדר סטמבוליסקי.
הגרמנים החלו לנתב כוחות מהחזית המקדונית לחזית המערבית מחד והתעלמו מהבטחותיהם להכרה בתביעותיה של בולגריה בחבל דרום דוברוג'ה מאידך.
כעת, עיקר המאמץ המלחמתי בזירה נפל על הצבא הבולגרי.
בראשית 1918 הצטרף הצבא היווני לצד מדינות ההסכמה בכוח משמעותי בן 160,000 חיילים.
ב-21 ביוני התפטר ראש הממשלה רדוסלאבוב.
ב-14 בספטמבר פתחו כוחות מדינות ההסכמה בחזית המקדונית במתקפת הווארדאר.
למחרת היום, לאחר קרב דוברו פולה קרסה קווי ההגנה הבולגרים, יחידות מהאוגדות השנייה והשלישית נטשו את החזית, הכריזו על מרד כנגד המלך פרדיננד ונעו לעבר סופיה.
בפאתי סופיה נתקלו בצוערי האקדמיה הצבאית הבולגרית ויחידות צבא גרמני ונבלמו.
ב-24 בספטמבר פנה ראש הממשלה אלכסנדר מלינוב באמצעות הגנרל איוון לוקוב למפקדת כוחות מדינות ההסכמה בסלוניקי בבקשה לשביתת נשק לצורכי כניעה והיא נחתמה למחרת היום.
ב-3 באוקטובר ויתר המלך פרדיננד על כסאו ותחתו הומלך בנו בוריס השלישי, אשר צעדו הראשון כמלך היה הודעת כניעה רשמית למדינות ההסכמה.
ב-27 בנובמבר 1919 חתם ראש הממשלה אלכסנדר סטמבוליסקי על חוזה ניי שסיים רשמית את מלחמת העולם הראשונה.
במסגרת החוזה צומצם הצבא הבולגרי לכדי ז'נדרמריה בת 33,000 חיילים, חבל דרום דוברוג'ה הוחזר לרומניה, מקדוניה הוארדארית נמסרה לחזקת ממלכת יוגוסלביה ונתיב המוצא לים האגאי נמסר ליוונים.
על הבולגרים הוטלו פיצויים בסך 400 מיליון דולר שהביאו לקריסת כלכלת הממלכה.
87,500 חיילים בולגרים נהרגו במלחמה ועוד כ-100,000 אזרחים.
לאחר המלחמה ידעה ממלכת בולגריה זעזועים פוליטיים, מהומות דמים, ניסיונות חוזרים ונשנים להתנקש במלך ומשבר כלכלי שהביא חלק מאוכלוסייתה אל סף רעב.