tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכפר בית ספר המופעל על ידי אונר"א ובו 950 תלמידים.
מאז פרוץ האינתיפדה השנייה בשנת 2,000 ועד שנת 2011 עזבו כ-100 משפחות את הכפר.
פארעה אל-ג'יפתליק הוא אחד היישובים העניים בגדה, 45% מתושביו מצויים מתחת לקו העוני.
שיעור האנאלפביתיות עמד בשנת 2007 על כ-11% (מקרב האנאלפביתים כ-75% נשים); מבין יודעי קרוא וכותב ל-20% אין כל השכלה פורמלית, 28% היו בעלי השכלה יסודית בלבד ורק 2.7% השלימו לימודים אקדמיים.
90% מהמועסקים בכפר עוסקים בחקלאות, 5% במסחר, 3% עובדים אצל מעסיקים יהודים ו-2% שכירים במגזר הציבורי או הפרטי, שיעור האבטלה עמד בשנת 2011 על 10%.
על פי דו"ח של עמותת במקום שפורסם ב-2008:
חשמל: חלק הכפר הסמוך למשואה מחובר לרשת החשמל הפלסטינית.
רוב הבתים מקבלים חשמל מגנרטורים.
מים: מי שתייה מסופקים ממקורות.
מים להשקיה נשאבים ממעיין, מבורות ומ-18 קידוחים.
ביוב: אין מערכת איסוף וטיפול מרכזית והתושבים משתמשים בבורות ספיגה.
טלפון: אין חיבור טלפון קווי
הטיפול באשפה מבוסס על קבורה או שרפה במקום
רוב הדרכים הפנימיות אינן סלולות.
תוכנית פיתוח שהכין המנהל האזורי הישראלי לאזור, השאירה 40% מתושבי העיירה מחוץ לגבולותיה.
בשנים 2005–2007 נהרסו על פי צווי מנהל אזרחי כ-30 מבנים שנבנו ללא היתר.
על פי עמירה הס האיסור המוטל בפועל על בנייה פלסטינית חדשה בג'יפתליק גרם לעזיבה של כ-180 משפחות בראשית שנות האלפיים.
פֿאַרפֿל (בריבוי: פֿאַרפֿלעך, פרפלך; מיידיש, דרך גרמנית תיכונה גבוהה: Varveln – אטריות) הוא מאכל של פתיתים קטנים, הנפוץ בעיקר במטבח היהודי האשכנזי-מזרח-אירופי.
הוא מורכב מבצק אטריות ביצים חתוך או מגורר, ומוגש בתוך מרק או כמנה צדדית, כקוגל, או כמנת פילאף.
בקרב החסידים נהוג להגיש את המנה בליל שבת ובחגים.
מנהג שיש המייחסים אותו לבעל שם טוב, מייסד תנועת החסידות.
השימוש הידוע הראשון בשם פארפל הוא משנת 1892. על דרך ההלצה, נהוג לומר ששם המאכל ניתן לו משום שפירוש המילה "פארפל" ביידיש דומה למילה "אבוד" ("פארפאלן").
כלומר, מה שהיה עד כה היה, ויש להביט לעתיד.
על אף השמות הדומים, הפארפל אינו קשור לפסטה בצורת פרפרים, הקרויה גם כן "פארפל" (farfalla – פרפר).
במהלך חג הפסח, מחליף ה"מצה-פארפל" (חתיכות מצה קטנות) את גרסת אטריות הביצים, שאינה כשרה לפסח.
פארק אואנו (ביפנית: 上野公園) הוא פארק ציבורי רחב ידיים ברובע אואנו שבטוקיו (הנמצא ברובע המיוחד, טאייטו).
הפארק הוקם בשנת 1873 על אדמות שהיו שייכות בעבר למקדש קאניי-ג'י.
בהיותו אחד מהגנים הציבוריים הראשונים של יפן, הוא הוקם ברוח מערבית תוך השאלה והטמעה של שיטות עבודה בינלאומיות שאפיינו את תקופת מייג'י המוקדמת.
זהו משכנם של מספר מוזיאונים משמעותיים, דוגמת המוזיאון הלאומי של טוקיו, מוזיאון הטבע והמדע הלאומי, המוזיאון הלאומי לאמנות מערבית.
פארק אואנו השתתף בעבר בחגיגות האביב בזכות פריחת עצי הדובדבן.
בשנים האחרונות הפארק והאטרקציות שבו זוכים לפופולריות גדולה, עם למעלה מעשרה מיליון מבקרים בשנה, אשר הופכים את הפארק לפארק העירוני הפופולרי ביותר ביפן.
השטח של פארק אואנו היה שייך בעבר למקדש Kan'ei-ji, אשר נוסד ב-1625. רוב המבנים של המקדש נהרסו בקרב אואנו ב-1868, כחלק ממלחמת בושין, כאשר צבא שוגונות טוקוגאווה הובס בידי אלה השואפים לרסטורציה של שלטון הקיסר.
בדצמבר של אותה שנה, הפכה גבעת אואנו לרכושה של העיר טוקיו.
כאשר נוסד ב-1873, פארק אואנו נוהל בידי משרד ענייני פנים (כיום משרד הפנים והתקשורת), ולאחר מכן בידי משרד החקלאות והמסחר, ואחר כך למשרד המשפחה הקיסרית (כיום סוכנות משק הבית הקיסרי).
בשנת 1924, לכבוד חתונתו של הקיסר הירוהיטו, פארק אואנו ניתן לעיר באופן רשמי בידי הקיסר טאישו, ממנו קיבל גם את השם הרשמי שלו, שנמצא בשימוש גם היום: "פארק המתנה הקיסרית אואנו".
פארק אֳדָמית נמצא על רמת אדמית בין נחל נמר מצפון וממערב ונחל בצת מדרום.
הגישה לפארק היא מכביש 8993, כקילומטר מערבית לכניסה לקיבוץ אדמית.
את הפארק מקיפה דרך אספלט חד סיטרית.
הקרן הקיימת שיקמה את היער הטבעי של עצי אלון, אלה וחרוב ונטעה עצי בוסתן, ארזים, עצי מחט וערוגות בושם.
במרכז הפארק נמצאת חורבת אדמית ובה נמצאו חרסים המעידים על רצף התיישבות שראשיתו בתקופת הברונזה התיכונה וסיומה בתקופה העות'מאנית.
במקום שרידי מבנים של הכפר הערבי "אידמית" ששכן שם.
ליד החורבה נמצא חניון "מצפור האורן" - מצפור נוף על שם טייס חיל האוויר שנהרג בתאונה בעת טיול במצוקי נחל בצת.
בדרום הפארק הוקם חניון גדול הנקרא "חניונוף" וממנו יש נקודות תצפית על נחל בצת ויישובי הגליל המערבי.
ממנו יוצא שביל מסומן, "שביל אמיר", על שם סגן-אלוף , מפקד גדוד ברק של חטיבת גולני שנפל במבצע כחול וחום בלבנון ב-1988. השביל המסומן מגיע ל"תצפית אמיר", 150 מטר מעל נחל בצת ומשם למערת קשת.
במקום נסלל שביל מונגש, המתאים לנכים בכיסאות גלגלים ומתפתל מהחניונוף עד למערת קשת.
בחניון הוקם מצפור על שם ו, שנפלו בתקרית חטיפת חיילי צה"ל בגבול לבנון.
ליד המצפור הוקמו שני עמודי זיכרון ובהם סיפור חייהם.
לאחר מספר שנים נוספו שלושה עמודי זיכרון לחיילים , ו שנפלו באותה תקרית, שבעקבותיה פרצה מלחמת לבנון השנייה.
במקום ישנה לוחית זיכרון ובה פרטי האירוע.
פארניים (שם מדעי: Pinguipedidae) הם משפחת דגים מסדרת הדקראים המצויים על קרקעית הים בדרך כלל על חוליות או אדמות בוץ ימי.
במשפחה זו כמה מיני דגי מאכל חשובים.
תפוצת הפארניים היא באוקיינוס האטלנטי לחופי אמריקה הדרומית, דרום אפריקה וסביב האזור האינדו-פסיפי (כולל ים סוף) עד ליפן במזרח.
הם חיים במים רדודים באזורים טרופיים עד ממוזגים.
אורך בני המשפחה 60–90 סנטימטרים והם בעלי גוף מוארך וגלילי המזכיר מראה של שפתוניים או של קברנוניים בצורת סנפיריהם.
הם בעלי עיניים גדולות המצויות בקצה הראש ובעלי לסתות גדולות עם שפתיים רחבות.
הסנפירים יוצרים מפרש קוצי דק המשתרע עד לזנב.
גופם מותאם לשכיבה על הקרקעית.
דגים אלה חיים בבדידות או בקבוצות קטנות וחלק מהנקבות משתנות במשך חייהם לזכרים, מה שגם מזכיר שפתניים.
לבני שני הזוויגים יש בהרבה מקרים הבדלים גדולים במראם.
למזונם הם חוטפים רכיכות ודגים אחרים החיים על הקרקעית.
פארק אודלני הוא פארק הממוקם בחלקו הצפוני של העיר סנקט פטרבורג, בשטח שדרות אנגלס, שדרות הנסיינים, רחוב מרקה גלאיה, שדרות קולומיאז'סקי ורחוב אקוראטוב.
הפארק הוקם בשנת 1832 ובמתחמם פעל מכון ללימודי היערנות, אך חשיבותו פחתה עם השנים.
לאחר מהפכת אוקטובר הוקם כאן מחדש מכון ללימודי יערנות (כיום ידוע כאוניברסיטת סנקט פטרבורג ליערנות, Санкт-Петербургский государственный лесотехнический университет).
בזמן מלחמת העולם השנייה והמצור על לנינגרד הפארק ניזוק מאוד ושוקם רק לאחר המלחמה.
בשנת 1999, הפארק צורף למונומנטים המזוהים כמורשת תרבותית ואובייקט של אדריכלות נוף ובשנת 2013 הוא הוכר כאתר מורשת תרבותית בעלת משמעות אזורית, המשמעות היא שהמתחם מאובטח על ידי ממשלת העיר.
על התחזוקה השוטפת וטיפול מקיף בצמחייה ובתפעול בפארק אחראית חברת "פארק אודלני".
מאז תחילת המאה ה-20 שימש המקום כמתחם אימונים לקבוצות הכדורגל של העיר, כספורט סנקט פטרבורג.
ב-1968 בחלק הצפוני של הפארק הוקם בסיס האימונים של מועדון הכדורגל "זניט" ואצטדיון "התקוות האולימפיות" שנבנה כאצטדיון ספרטק ושימש כמגרש הבית של ספרטק לנינגרד ומאוחר יותר שמו שונה לשמו הנוכחי, אצטדיון "התקוות האולימפיות".
בפברואר 2012, נפתח מגרש החלקה עם מסלול מלאכותי של 333.3 מטר באצטדיון "התקוות האולימפיות".
מתחם ההחלקה זמין גם לחובבי החלקה על הקרח.
במתקן של זניט שלושה משטחי כדורגל, מרכז ספורט ברמה גבוהה המכיל אולם-התעמלות ומתקנים רפואיים (שנועדים לטפל בפציעות השחקנים).
בשנת 2002 בוצע שיפוץ מסיבי והוא כולל גם משרדים, מתקני בידור וחדרי מנוחה עבור השחקנים.
פארק 3 בפברואר (בספרדית: Parque Tres de Febrero), הידוע יותר בשמו הבלתי רשמי יערות פלרמו (Bosques de Palermo), הוא פארק עירוני המשתרע על כ-4,000 דונם בשכונת פלרמו בבואנוס איירס, בירת ארגנטינה.
הוא ממוקם בין שדרות ליברטדור (Avenida del Libertador) ופיגרואה אלקורטה (Avenida Figueroa Alcorta), והוא ידוע בזכות חורשות העצים, אגמים וגן הוורדים (El Rosedal).
אנשים רבים משתמשים בפארק כל יום, הן לצעידה והן לרכיבה על אופניים, ומספר זה גדל מאוד בסופי השבוע.
ניתן לשוט בסירות בשלושת האגמים המלאכותיים בפארק.
לאחר קרב קסרוס ב-1852 שבו הובס חואן מנואל דה רוסאס, שהיה שליט ארגנטינה בפועל, הפכו נכסיו הנרחבים בצפון בואנוס איירס לאדמות ציבוריות, ובשנת 1862 נחקקה תקנה עירונית שקבעה שרוב הקרקעות ישמשו להקמת פארק עירוני.
ביוזמת חבר הקונגרס ויסנטה פידל לופס (Vicente Fidel López) והנשיא דומינגו פאוסטינו סרמיינטו, החלו עבודות בשנת 1874 על "Parque Tres de Febrero" (פארק 3 בפברואר), שנקרא לכבוד 3 בפברואר 1852, תאריך תבוסתו של המושל רוסאס, שסרמיינטו היה בין מתנגדיו.
הפטיו האנדלוסי והאנדרטה למגנה קרטה ולארבעת האזורים בארגנטינה (מכונה "מונומנט הספרדים") נוספו ב-1927, הוולודרום העירוני ב-1951 ופלנטריום גלילאו גליליי ב-1966. הארכיטקטורה המודרניסטית שלו היא ייחודית בעיר: כדור הנתמך על ידי שלוש קשתות.
יעד טיול פופולרי לסיורים לימודיים עבור תלמידי בתי ספר.
כוכבי הלכת ותופעות אסטרונומיות אחרות מוקרנים על הכיפה בפנים.
בית הקפה בסגנון התקופה האדוארדית שפעל בפארק הפך למוזיאון אדוארדו סיבורי (Museo de Artes Plásticas Eduardo Sívori) ב-1966.
גן הוורדים (בספרדית Rosedal de Palermo), המכונה גם טיילת הוורדים (Paseo del Rosedal), משתרע על 34 דונם, ויש בו 18,000 שיחי ורדים מיותר מאלף זנים, ומספר רב של יצירות אמנות, כולל 26 פסלי משוררים וסופרים, גשר יווני ופטיו אנדלוסי.
חואקין אנצ'ורנה (Joaquín Anchorena), ראש עיריית בואנוס איירס בין השנים 1910–1914, קידם את הרעיון ליצור גן ורדים בתוך הפארק, ואדריכל הגנים בניטו קאראסקו (Benito Carrasco), תלמידו של תאיס ואחראי על הנהלת הפארקים, היה אחראי על התכנון והביצוע.
העבודות הושלמו בין 5 במאי ל-22 בנובמבר 1914. באותה עת ניטעו 14,650 שיחי ורדים השייכים ל-1,189 זנים.
בית המחוקקים של בואנוס איירס הכריז על הגן כמורשת תרבותית של העיר בואנוס איירס ב-14 באפריל 2011, הכרזה שפירושה שכל שיפוץ או יצירה חדשה שנעשית חייבים לכבד את העיצוב המקורי.
בשנים 2012 ו-2014 קיבל הגן את פרס הצטיינות הגן הבינלאומי מהפדרציה העולמית של אגודות הוורדים.
בגן יש פרגולה נרחבת העוקבת אחר קו המתאר של חוף האגם (בו שוכרים סירות באתר), ביתן, גשר אוהבים בסגנון יווני ועוד גשר קטן שמאפשר לחצות לאי אשר השוכן באגם.
בסמוך לאגם נמצא גן המשוררים (Jardín de los poetas), ובו פסלי אבן וברונזה של משוררים, סופרים ומחזאים ידועים, כולל חורחה לואיס בורחס, ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן, לואיג'י פיראנדלו, ויליאם שייקספיר ושלום עליכם.
גן החיות של בואנוס איירס היה גן חיות על שטח של 450 דונם, שנוסד בשנת 1888 על ידי ראש העיר אנטוניו קרספו (Antonio Crespo).
בגן החיות היו 89 מינים של יונקים, 49 מינים של זוחלים ו-175 מינים של עופות, ובסך הכול למעלה מ-2,500 בעלי חיים שונים.
מטרות המוסד היו להציל מינים, לחקור ולחנך את הציבור.
הגן הוא נסגר לציבור בשנת 2016. בעלי החיים הועברו לשמורות טבע וקיימת תוכנית להפוך את המקום לפארק אקולוגי.
הגן היפני נפתח בשנת 1967 במיקומו הנוכחי, כשהוא משתרע על חלק מפארק 3 בפברואר בפלאסה איטליה.
הגן שוכן בשדרות אדולפו ברו ומול פלאסה אלמניה.
הריסת הגן היפני המקורי באזור שכונת רטירו הובילה ב-1967 לפתיחת הגנים היפנים של בואנוס איירס, הגן היפני הגדול בעולם מחוץ יפן.
הגנים נחנכו לרגל ביקור ממלכתי בארגנטינה על ידי נסיך הכתר אקיהיטו והנסיכה מיצ'יקו מיפן.
פארסים (בפרסית پارسى, שמשמעותה "פרסי"; בגוג'ראטית : પારસી = פֵּארֵסי) הם בני קבוצה אתנית שהיגרו לתת־היבשת ההודית מפרס במהלך הכיבוש המוסלמי בשנים 636–651 ובעקבות התמוטטות האימפריה הסאסאנית.
הדת האתנית של הפארסים היא דת זרתוסטרא.
האפוס "סיפורה של סנג'אן" מתאר את ראשית התיישבותם של הפארסים בהודו, ולפיו נמשכה הגירת הפארסים גם בין המאות ה-8 וה-10 לגוג'ראט, שם קיבלו מקלט מרדיפות הדת של המוסלמים.
גל אחר של זורואסטרים היגר מאיראן להודו בתקופת השושלת הקאג'ארית (1794–1925) והם מכונים בהודו "איראני" .
מספר הפארסים בהודו נמצא בירידה בשל שילוב של הגירה וילודה נמוכה.
בסקר האוכלוסין של הודו משנת 2011 הוערך מספר הפארסים בהודו כ־57 אלף נפשות.
עם הפארסים הנודעים נמנים פרדי מרקיורי, זובין מהטה, נרימן מהטה והומי באבא.
מייסד קבוצת טאטא וראשי התאגיד לדורותיהם הם פארסים.
דמות ספרותית פארסית היא אאודה מהספר מסביב לעולם בשמונים יום של ז'ול ורן.
לפי הסיפור, הם נשאו עמם כלים פולחניים, ספרי דת ומזכרות דתיות, והשלטון ההודי המקומי, לאחר בדיקה, קיבל אותם בברכה.
Shah Jahan: קיסר מוגולי מהמאה ה-17 שהעניק זכויות ופריבילגיות לפרסים בהודו.
למרות היותו מוסלמי, Shah Jahan הכיר בתרומת הקהילה הזורואסטרית לפיתוח כלכלי ותרבותי של האימפריה שלו.
חוק הנישואין והגירושין של הפארסים (1936): חקיקה משמעותית זו סיפקה מסגרת חוקית לנישואים וגירושין פארסי בהודו, תוך הכרה במנהגים ובשיטות הדת הייחודיות של הקהילה.
לנוכחות הזורואסטריזם בהודו היו השלכות דתיות ותרבותיות משמעותיות, הן עבור הקהילה הפארסית והן עבור החברה ההודית הרחבה יותר.
הדגש הזורואסטרי על הדואליות של טוב ורע והציווי המוסרי לבחור בצדק השפיע לא רק על אורח החיים הפארסי אלא גם הדהד עם מחשבה דתית הודית רחבה יותר.
חגיגות אלו, בסימן מנהגים ספציפיים, מוזיקה וחגים קהילתיים, הפכו לחלק בלתי נפרד מהתרבות המקומית באזורים עם אוכלוסיות פארסיות משמעותיות.
יתרה מכך, טקסי האש הקדושים של הזורואסטריות, שנשמרו בקפידה במקדשי אש, ממשיכים להוות מוקד של פולחן דתי וזהות תרבותית עבור הקהילה הפארסית.
סובלנות והתבוללות דתית היו גם סימני ההיכר של חוויית פארסים בהודו.
למרות היותם מיעוט, הצליחו הפארסים לקיים את המנהגים הדתיים שלהם תוך טיפוח יחסים הרמוניים עם קהילות דתיות אחרות.
למאמצים הפילנתרופיים של קהילת הפארסים הייתה השפעה מתמשכת על החברה ההודית.
פילנתרופים פארסיים בולטים, כמו משפחת טאטא, מימנו מוסדות חינוך רבים, בתי חולים ומרכזי מחקר.
מהמאה ה-19, הפרסים התבלטו כיזמים וכאנשי עסקים מובילים.
הפארסים ידועים גם בפעילותם הפילנתרופית הענפה.
הפראסים, הידועים בחריצותם וביזמותם, מילא תפקיד מרכזי במודרניזציה הכלכלית של הודו במהלך המאות ה-19 וה-20. משפחות בולטות כמו הטאטאס, גודרי' והוואדיאס התגלו כעליות תעשייתיות ועסקיות, והניחו את היסודות לתיעוש של הודו.
תורתו של זורואסטר ממשיכה להשפיע בהודו המודרנית, במיוחד בקרב קהילת פרס.
הדגשת הנביא על המוטו המשולש של "מחשבות טובות, מילים טובות, מעשים טובים" משמשת עיקרון מנחה עבור הפראסים, המשפיע עמוקות על התנהלותם האתית והחברתית.
התפיסה הזורואסטרית של "אשה" (אמת וסדר) מול "דרוג'" (שקר ואי-סדר) מוצאת הדים בהיבטים שונים של החברה ההודית, ומשפיעה בעדינות על פרדיגמות אתיות ושיח מוסרי.
פארעה (נכתב גם כאל-פארעה, בערבית: مخيّم الفارعة) הוא מחנה פליטים פלסטינים בנפת טובאס, השוכן כ-2 ק"מ מדרום לעיירה טובאס וכ-15 ק"מ מצפון מזרח לעיר שכם.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, נכון לשנת 2016 היו רשומים במחנה פארעה 7,598 פליטים.
מחנה פארעה הוקם בשנת 1949 על שטח של כ-260 דונם צמוד למצודת טגארט שהקימו שלטונות המנדט הבריטי בשנת 1941. מצודת טגארט זו תוכננה גם לשמש, בנוסף לתחנת משטרה, כמרכז שלטוני אזורי ומטה נפתי (Divisional HQ).
הנקודה נבחרה מאחר שחלשה על הדרך הראשית בין שכם לג'נין.
לאחר 1967 תפס צה"ל את מבנה המצודה והוא הפך למפקדה אזורית ובסיס של הממשל הצבאי.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 הוקם במבנה כלא לאסירים ביטחוניים ופליליים בחלל ששימש כאורוות סוסים בתקופת המנדט, בנוסף הוקם מתחם ובו אוהלים לאסירים נוספים.
במקום נכלאו בעיקר צעירים שהואשמו בהפרות סדר.
ב-1983 טען איש מילואים של המשטרה הצבאית שבמקום יש כ-300 אסירים בהם מתבצעים מעשי התעללות ותנאי המאסר הם ירודים.
במאי 1985 הודיע צה"ל שהוא מבקש לסגור את הכלא, עקב חוסר תקציב, ולהעביר את הטיפול באסירים לשירות בתי הסוהר, אך הדבר לא בוצע והכלא המשיך לפעול.
בשנת 1986 התפרסם ב"הוצאת מפרש", ספר בשם "עדות - עדויות על פגיעות בזכויות האדם בגדה המערבית", בו עשרים עדויות קשות של אסירים בכלא.
בעדויות טענו האסירים שמנעו מהם שינה ומזון וחקרו אותם במשך שעות, כשהם עירומים, ידיהם קשורות באזיקים מאחורי הגב, וראשיהם מכוסים בשקים.
הכו אותם, בעטו בהם וכיבו עליהם סיגריות בוערות.
הפרסום עורר סערה ציבורית ובתגובה התיר צה"ל לעיתונאים ולנציגי הצלב האדום לבקר בכלא, וטען שכל העדויות הן תלונות שווא.
בתקופת האינתיפאדה הראשונה הוחזקו בכלא כ־450 עצורים בעיקר בתקופה הראשונה למעצרם, ומעט אסירים שהיו שפוטים לתקופות קצרות.
בכלא היה מתקן חקירות באחריות צה"ל, בניגוד למתקני החקירות ברוב בתי הכלא האחרים בשטחים, שאותם ניהל השב"כ.
במחנה פארעה עצמו אירעו תקריות של הפרות סדר וירי של חיילי צה"ל.
בעקבות הסכם ואי שנחתם ב-23 באוקטובר 1998, פינה צה"ל את הבסיס הצבאי והכלא שהיה במצודת טגארט.
מאז מוגדר האזור כשטח A בשליטה מלאה של הרשות הפלסטינית.
מצודת טגארט הפכה למרכז קהילתי ועל חלק מהמתחם הוקם אצטדיון כדורגל ומתקן לייצור חשמל מאנרגיה סולארית.
בתקופת האינתיפאדה השנייה פעל צה"ל במחנה פעמים רבות, לאחר שנהג להטיל עליו עוצר ולחסום את דרכי הגישה אליו.
אף על פי שהאזור נמצא בשליטה מלאה של הרשות הפלסטינית, נוהג צה"ל להיכנס למחנה.
בינואר 2017 נורה ונהרג בכניסה לביתו תושב המחנה, בעת שכוחות צה"ל נכנסו למחנה לעצור את שכנו.
ב-7 בספטמבר 2022 מחבל השליך מטען לעבר כוח צה"ל במחנה הפליטים.
החיילים פתחו לעברו באש והוא נהרג.
ב-8 בדצמבר 2023 פעלה יחידה מיוחדת במילואים למעצר מבוקשים במחנה הפליטים.
במקום התנהלו חילופי אש במקום, וזריקת מטענים לעבר הלוחמים.
הכוחות השיבו בירי שכתוצאה ממנו נהרגו שבעה פלסטינים.
באוגוסט 2024 פעלו כוחות צה"ל ושב"כ בפארעה נגד חוליות טרור שפעלו במחנה.
במבצע נהרגו מספר מחבלים מהאוויר ואותרו מטענים בתוך מסגד.
לפי הסהר האדום נהרגו במבצע 10 פלסטינים.
כמו כן דחפורים שנועדו לחשיפת מטענים גרמו נזק רב לתשתיות המים, החשמל והתחבורה.
בפברואר 2025 נכנסו שוב כוחות צבא למחנה, ודחפורים הרסו חלקים מהכביש הראשי.
הכניסה למחנה נחסמה בתלולית עפר וחיילים תפסו עמדות במספר בתים המקיפים את המחנה.
סביב המחנה מספר אתרים ארכאולוגיים בעלי חשיבות:
מדרום למחנה נמצאים שרידיה של העיר הקדומה תרצה – "תל אל פארעה" (המכונה הצפוני להבדיל אותו מ"תל אל פארעה" שבנגב), שבו נחשפו שרידי יישוב גדול וארמונות מתקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל.
מדרום מזרח ממוקמת "בורג' אל-פארעה", שרידי מצודה צלבנית.
מצפון "ח'רבת כשדה", שאותה חקרו אנשי הקרן לחקר ארץ ישראל ב-1886, ובה נתגלו ממצאים בעיקר מתקופת הברזל בארץ ישראל.
פארס עטילה הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף שכהן כראש המנהל האזרחי.
עטילה נולד בבית ג'ן אחד מ-12 ילדים של סעיד וזמורוד.
אחיו יאסר עטילה שימש מנהל קול ישראל בערבית ומנהל החטיבה בערבית של תאגיד השידור הישראלי ואח נוסף, קמיל עטילה, מכהן כמנהל המחלקה הפיסקאלית בפרקליטות המדינה.
את שירותו בצה"ל החל בפלס"ר שחר 244. שירת ב.
שימש כסגן ראש מנהלת התיאום והקישור בעוטף ירושלים, ראש מנהלת התיאום והקישור בנפת ג'נין (מת"ק ג'נין), ראש מנהל הקישור במנהל האזרחי בשיא האינתיפאדה השנייה וראש מנהלת התיאום והקישור בנפת שכם (מת"ק שכם).
ב-2012 מונה לראש ענף תיאום ביטחוני ובשנת 2014 קודם לדרגת אל"מ ומונה לראש מנהלת תיאום וקישור לרצועת עזה מנהלת התיאום והקישור עזה (מת"ק עזה) ושירת בתפקיד במהלך מבצע צוק איתן.
ב-2017 מונה לראש מטה המנהל האזרחי, וכשנתיים לאחר מכן מונה לראש מנהל אוכלוסיות.
ב-10 בפברואר 2021 החליף את תא"ל רסאן עליאן בתפקיד ראש המנהל האזרחי וקודם לדרגת תת-אלוף.
כיהן בתפקיד עד אפריל 2024.
עטילה נשוי למנאל ואב לשלושה.
בוגר תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון וארץ ישראל באוניברסיטת חיפה, בעל תואר שני במדע המדינה וביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה.
פארסכור היא אחת הערים במחוז דמיאט במצרים, והיא הבירה של נפת פארסכור.
בעיר נערך קרב פארסכור בשנת 1250, במהלך מסעות הצלב.
לפני מהפכת הקצינים החופשיים, פארסכור הייתה חלק ממחוז א-דקהלייה.
פארפה גיאגון הוא כדורגלן מחוף השנהב, המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצה שרלרואה מליגת העל הבלגית ובנבחרת חוף השנהב.
הוא גדל במחלקת הנוער של אפריקה ספורטס המקומית, וכן שיחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
במחצית השנייה של עונת 2019/2020 הושאל למכבי תל אביב מליגת העל.
ב-20 ביוני 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהחליף את אבי ריקן בניצחון 0–2 על הפועל תל אביב בליגה.
בחצי העונה הראשונה שלו במועדון ערך שלוש הופעות ליגה.
בתום תקופת ההשאלה נרכש על-ידי מכבי תל אביב.
בעונת 2020/2021 הושאל לבית"ר תל אביב בת ים מהליגה הלאומית.
ב-31 באוגוסט 2020 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–2 להפועל נוף הגליל במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-10 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–3 על הפועל אום אל-פחם, במסגרת המחזור השלישי בליגה.
במהלך תקופת ההשאלה ערך פארפה 26 הופעות ליגה, בהן הבקיע ארבעה שערים.
בעונת 2021/2022 הושאל למכבי נתניה מליגת העל לעונה אחת.
ב-11 בספטמבר הוא ערך את הופעת הבכורה במדי נתניה, בהפסד 1–3 להפועל נוף הגליל.
ב-2 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 1–3 על בני סכנין.
לקראת עונת 2022/2023 חזר למכבי תל אביב וחתם על הארכת חוזה לשלוש עונות נוספות עם אופציה לעונה נוספת.
ב-29 באוגוסט 2023 עבר לשרלרואה מליגת העל הבלגית.
פארפה היה חלק מסגל נבחרת חוף השנהב עד גיל 21 בטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו 2020.
פארק אוטופיה הוא גן בוטני הנמצא בקיבוץ בחן בעמק חפר.
הפארק משתרע על שטח של כ-40 דונם, ומתרכז בגידול סחלבים.
בפארק קיים גם אוסף של צמחים טורפים, קקטוסים, פרחים ופרפרים.
הפארק מחולק לשניים: חלקו הראשון הוא מתחם חווה חקלאית בתנאי אקלים אחידים.
בחלקו השני של הפארק נמצא החלק העיקרי, חווה חקלאית בתנאים טרופיים הכוללת מספר מתחמים: טרופי, סחלבים, תבלינים, קקטוסים, וורדים, פרחים, תוכים, פרפרים ועוד.
בין סוגי הפרחים העיקריים נמצאים: סחלבים, אנטוריון, ברומלייה, ורדים, פלרגוניום, אופורביה, נציץ ועוד.
בין סוגי הסחלבים בפארק נמצאים: סחלב פלאנופסיס, סחלב קטליאה, סחלב אונסידיום, סחלב זיגופטלום, סחלב פפיופדילום, סחלב דנדרוביום, סחלב סימבידיום, סחלב פרגמיפדילום, סחלב אודונטוגלוסום, סחלב מילטוניה, סחלב וניל, סחלב קמבריה, סחלב כוכב השביט, סחלב אפידנדרום, סחלב ברסיה ועוד.
בין צמחי התבלין הנמצאים בפארק נמצאים: טימין, לבנדר, רודה, סלרי, לואיזה, עירית בצלית, נענע ספרדית, נענע משובלת, פטרוזיליה, רוזמרין רפואי, מרווה רפואית, מליסה רפואית ועוד.
ברחבי הפארק ובפינת החי חיים מספר בעלי חיים, בהם: עז הבית, כבש הבית,, דגי קוי, פרפרים שונים, פנינייה, תרנגול הודו, אפודי הזהב, טווס מצוי, זברה פינק, יונת הבית, ברווז הבית, תרנגול קרב, פסיון ועוד.
כמו כן ישנם תוכים בתצוגה נפרדת, בהם: קקדו צהוב ציצית, קקדו גאלה, קקדום עירום-עין (Cacatua sanguinea), ארה כחולה-צהובה, אפרור אפריקני, אמזונה כחולת-מצח (Amazona aestiva), תוכי אקלקטוס, נימפית מצויצת, רוסלה מזרחית, דררה מצויה, דררה צהובה, דררת דרבי (Psittacula derbiana), תוכון אוסטרלי, הבני ורוד-פנים.
פארק אדירונדק הוא אזור לשימור בו נמצאים הרי אדירונדאק.
הפארק משתרע על פני מרבית השליש הצפוני של מדינת ניו יורק שבארצות הברית.
הפארק כולל מעל ל-10,000 אגמים, 48,280 קילומטרים של נהרות ונחלים, ומגוון רחב של בתי גידול כולל שטחי ביצה וכ-809,371 דונם של יערות עתיקים.
בניגוד לרוב הפארקים הממלכתיים בארצות הברית, כ-52% משטחי פארק אדירונדק נמצאים בבעלות פרטית בהן נמצאים 102 עיירות וכפרים, וכמו גם חוות רבות.
הפארק הוא יעד נופש פופולרי במיוחד בקרב חובבי פעילויות חוץ כגון חובבי טיולים, סקי ומטפסי הרים.
פארפה מנדנדה הוא כדורגלן מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו המשחק בעמדת השוער במועדון קן ב' הבלגי ובנבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
אחיו, סטיב מנדנדה משמש כשוער בנבחרת צרפת.
מנדנדה, נולד בניבר והתחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של קן וכאשר היה בן 12 הצטרף לזו של בורדו.
בינואר הושאל לבווה עד לסיום העונה ובסיומה עבר למועדון.
בקיץ חתם באלטאי מליגת המשנה הטורקית.
כעבור שנה חתם בשרלרואה הבלגית בה שיחק עשר שנים מתוכן רק שנתיים כשוער ראשון.
בפברואר הושאל לדינמו בוקרשט עד לסיום העונה.
לקראת עונת הושאל להרטפורד אתלטיק מה-USL.
ב-20 ביולי 2021 חתם במוסקרון עד לסיום העונה, עם אופציה לעונה נוספת.
בניגוד לאחיו שמייצג את צרפת, פארפה החליט לייצג את הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
ב-5 בפברואר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 0-0 נגד , בה שיחק נגד אחיו סטיב.
השתתף עם הנבחרת שלוש פעמים בגביע אפריקה לאומות.
ספורטינג קלובה פארנסה (בפורטוגזית: Sporting Clube Farense; או בקיצור פארנסה) הוא מועדון כדורגל מהעיר פארו שבפורטוגל, אשר נוסד בשנת 1910. ומשחק בליגה הפורטוגלית השנייה.
המועדון מארח את משחקיו באצטדיון סאו לואיש המכיל 7,000 מקומות.
המועדון החל את דרכו בליגות האזוריות של פורטוגל בהן שיחק במשך 8 עשורים והעפיל לראשונה לליגה הבכירה ב-1990 לאחר שזכה באליפות הליגה השנייה בעונת 1989/1990, עונה בה הגיע המועדון גם לגמר הגביע הפורטוגלי שם הפסיד לאסטרלה דה אמדורה.
החל מעונת 1990/1991 שיחק המועדון בליגה הבכירה במשך 12 עונות רצופות, כשעונת השיא של המועדון הייתה עונת 1994/1995 בה סיים המועדון במקום החמישי בליגה.
הסיום במקום החמישי זיכה את המועדון לכרטיס לסיבוב הראשון של גביע אופ"א בעונה שלאחר מכן.
בסיבוב הראשון של גביע אופ"א המועדון הפסיד פעמיים לאולימפיק ליון הצרפתית בשער בודד בכל משחק ו-0–2 בסיכום שני המשחקים.
את ההצלחה מעונה זו לא הצליח לשחזר המועדון ובמשך העונות הבאות סיים בתחתית הטבלה עד שבעונת 2001/2002 סיים במקום ה-17 וירד לליגת המשנה.
בעונות הבאות המשיך המועדון להדרדר כשהגיע עד לליגה השישית בעונת 2006/2007, והמשיך לשחק בליגות הנמוכות עד שבסיום עונת 2012/2013 זכה המועדון באליפות הליגה השלישית והעפיל חזרה לליגת המשנה לאחר עשר עונות בליגות הנמוכות.
המועדון בילה שלוש שנים נוספות בליגת המשנה ובסיום עונת 2015/2016 ירד שוב לליגה השלישית.
לאחר שתי עונות בליגה השלישית חזר לליגת המשנה לקראת עונת 2018/2019 בה סיים במקום העשירי בליגת המשנה.
בעונת 2019/2020 ניצב המועדון במקום השני בליגה בעת הפסקתה בעקבות מגפת הקורונה ועל כן זכה בכרטיס לליגה הבכירה אליה שב לאחר 18 שנות היעדרות, אך כבר בסיום אותה עונה שב המועדון לליגת המשנה לאחר שסיים במקום ה-17 בליגה.
המועדון לא הצליח לחזור לליגה הבכירה בעונה שלאחר מכן, אך בעונת 2022/2023 סיים המועדון במקום השני בליגת המשנה ושב לליגה הבכירה פעם נוספת.
הקבוצה שיחקה באצטדיון סאו לואיש במשך 94 שנים מ-1910. בשנת 2004 עברה הקבוצה לאצטדיון אלגארבה המכיל 30,000 מקומות אשר נבנה לצורך אירוח משחקים ביורו 2004. בשנת 2013 חזרה הקבוצה לארח את משחקיה באצטדיון סאו לואיש שעבר שדרוג, וכיום הוא מכיל 7,000 מקומות.
פארס שעיבי הוא כדורגלן אלג'יראי-צרפתי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת איינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה ובנבחרת אלג'יריה.
שעיבי גדל במחלקות הנוער של FC ליון וטולוז.
בשנת 2020 החל לשחק בקבוצת המילואים של טולוז.
ב-7 באוגוסט 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בתיקו 1-1 נגד ניס במסגרת המחזור הראשון בליגת העל הצרפתית לעונת 2022/2023. ב-17 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-1 לליל במסגרת המחזור השמיני בליגה.
בעונתו הראשונה בקבוצה הראשונה של המועדון ערך 36 הופעות ליגה, בהן הבקיע חמישה שערים.
בקיץ 2023 עבר שעיבי לאיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה תמורת 17 מיליון אירו, שם חתם על חוזה לחמש שנים.
בעונת הבכורה שלו בקבוצה, 2023/24, הבקיע שעיבי שני שערי ליגה ב-28 הופעות, וסייע לפרנקפורט לסיים במקום השישי בליגה.
ב-23 במרץ 2023 ערך שעיבי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אלג'יריה, בניצחון 2-1 על נבחרת ניז'ר במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2023.
פארס מוחמד מנאע הוא פוליטיקאי תימני-חות'י, איש עסקים, וסוחר נשק.
בעברו היה בעל בריתו של נשיא תימן עלי עבדאללה סאלח וחבר במפלגת השלטון קונגרס העם הכללי.
כיהן כראש הוועדה הנשיאותית וכראש מועצה מקומית שתפקידה לתווך בהסכם שלום בין ממשלת תימן לחות'ים במהלך מרד החות'ים.
פארס מנאע נולד ב-8 בפברואר 1965 בסעדה שבצפון תימן.
ב-2010 שמו הוכנס בידי מועצת הביטחון של האו"ם לרשימת סוחרי הנשק שסייעו לארגון המורדים הסומליים א-שבאב הנחשב כארגון טרור על ידי ארצות הברית.
הואשם גם בתמיכה באל-קאעידה, ובקבלת מילוני דולרים משליט לוב מועמר קדאפי, ריגול למען לוב ואספקת נשק לחות'ים.
ונכסיו הוקפאו על ידי משרד האוצר האמריקאי .
מנאע הכחיש את ההאשמות נגדו וטען כי הנשק נגנב על ידי החות'ים ממחסן נשק שהיה בבעלותו.
בינואר 2010 נעצר על ידי שלטונות תימן.
לאחר מעצרו החלו הפגנות אלימות בסעדה על ידי ראשי השבטים ואחיו, חסן מנאע, שכיהן כמושל סעדה, התפטר מתפקידו.
במאי, בעת שנלקח למשפט, נהרג נהג אוטובוס זעיר, ושוטר ואזרחית נפצעו בהפגנה בה תומכיו תקפו את המכונית בה הועבר לבית המשפט.
בגין האירוע משפטו עוכב ב-25 יום.
לאחר שחרורו ניתק את קשריו עם הנשיא עלי עבדאללה סאלח.
במהלך הקרב חברו המורדים לפארס מנאע וכבשו אותה מידי שבט אל-עבדין, תומכי הממשלה.
לאחר ניצחון החות'ים הם הקימו שלטון מקומי ומינו את מנאע למושל החדש.
הוא משל במחוז סעדה עד דצמבר 2014.
באפריל 2023 מונה לשר בשלטון החותים.
פארק אגם הפרפרים הוא פארק ראשון מסוגו בישראל, הממוקם בשטח מפעל קליל בכרמיאל, ומציע מוקד ללימוד ולצפייה בפרפרים, בדומה למרכז צפרות ועופות.
הפארק נחנך ביוני 2021, והוא משתרע על פני כ-15 דונם בצמוד למפעל קליל, כשבשטחו שני אגמים.
הוא הוקם ביוזמת חברת קליל, בשיתוף עיריית כרמיאל ובליווי חוקר הפרפרים, דובי בנימיני.
בהקמת הפארק הושקעו כשלושה מיליון ש"ח, והוא אינו פתוח לציבור הרחב, אלא בתיאום מראש.
תכנון הפארק החל עוד ב-2013 על ידי החברה להגנת הטבע, בשותפות עיריית כרמיאל.
בפארק נשתלו כ-100 סוגים של צמחים ועצים, השייכים ל-33 משפחות.
במהלך הקמת הפארק גילה דובי בנימיני מין פרפר חדש למדע וקרא לו על שם מפעל קליל - כִּתְמִית קְלִיל (Melitaea klili).
בשנת 2022, הפארק זכה בפרס על שם פולה מוזס בקטגוריית "תרומה למען הקהילה".
לאורך השנים תועדו בפארק כ-52 מיני פרפרים שונים מתוך 64 החיים באזור, בניהם:
צבעוניים - זנב-סנונית נאה, זנב סנינית הלימון, צבעוני קשוט, צבעון שקוף
לבניניים - לבנין הכרוב, לבנין הצנון, לבנין הרכפה, לבנין משויש, דרומי הצלף, ירוק-כנף מפוספס, ירוק-כנף טלוא, כתום-כנף המצילתיים, לימוני האשחר, צהבוני התלתן, הגרן הסנא
נימפתיים - דנאית הדורה, נימפית החורשף, נימפית הסרפד, כיתמית ירושלים, כיתמית הבוצין, אֲצִילִית הַיַּעֲרָה, כתמית קליל
סטיריות - אביבית משויישת, טבעית זוטית, סטירית פקוחה, חומית היבלית
כחליליים - נחושתן החומעה, נחושתן הארכובית, כחלון הבלקן, כחלון האפון, כחלון האספסת, כחלון הקוטב, כחליל הרימון, כחליל השברק, כחליל מקושט, כחליל הגרניון, תכליל האזוב, כחליל הינבוט, כחליל הקטנית.
הספריתיים - אפורית החלמית, אפורית הגלונית, אפורית מזרחית, ניקדית הורדיים, נחושת הנשרן, הספרית שחורה, הספרית הדוחן.
פארסא ג'עפרי (בפרסית: پارسا جعفری; נולד ב-9 ביולי 1999 במשהד שבאיראן) הוא כדורגלן איראני המשחק בעמדת השוער בקבוצת זוב אהן אספהאן מליגת העל האיראנית.
ג'עפרי גדל במחלקות הנוער של אסתקלאל טהראן וסאיפא.
ב-6 בספטמבר 2021 חתם בזוב אהן אהספאן מליגת העל האיראנית.
ג'עפרי נכלל בסגל נבחרת איראן עד גיל 23 לטורניר גביע אסיה עד גיל 23 בשנת , וערך שלוש הופעות בטורניר.
ב-26 במאי 2025 זומן לראשונה לסגל נבחרת איראן.
פארניטה (נהגה: /ˈparniθa/; ביוונית עתיקה Πάρνηθα ובקתארבוסה :"פרניס" או "פרנס" Parnis/Parnes ; לעיתים נקרא גם "פרנטה Parnetha" באנגלית: Parnitha) הוא רכס הרים מיוער בדלילות מצפון לאתונה, ובו ההר פארניטה שהוא הגבוה ביותר בחצי האי אטיקה.
גובהו מגיע ל־1,413 מטר, ופסגתו נקראת קראבולה (Καραβόλα).
חלק נרחב מן ההר מוגדר כגן לאומי מאז 1961, ומשמש בית גידול מוגן לעופות בר.
הפסגה נמצאת כ־18 קילומטרים צפונית לאכרנס וכ־30 קילומטרים צפונית למרכז העיר אתונה.
בהר פועלות שתי אכסניות המשמשות בחירום כמקלטים למטיילים על ההר: מפאי ופלמבורי.
שמו של ההר מתוארך לתקופה היוונית העתיקה, אז השתייך לדמוסים של אכרנאי ודקליה.
יערות אורן ירושלים מכסים את המדרונות שמתחת לגובה 1,000 מטר, והם מצויים לעיתים תחת איום של שרפות יער, כמו אלה שהתרחשו בשנים 2005, 2007, 2021 ו־2023. מעל לגובה 1,000 מטר מצויים בעיקר עצי אשוח יווני, עשבים ושיחים, ואילו מתחת לגובה 300 מטר מצויים בעיקר שטחי חקלאות ובתי מגורים פרבריים במזרח.
בהר מצויים כ־1,000 מיני צמחים, בהם כרכום וצבעוני, והוא מהווה גם בית גידול טבעי לאייל אציל (Cervus elaphus), שהיה מוכר כבר ביוון העתיקה.
לאחר השרפה הקשה של 2007 מספרם הידלדל עוד יותר.
בצפון־מערב ההר פזורים כמה מכרות גדולים, ועפרותיהם הוסעו למפעלי תעשייה סמוכים.
שרפות נוספות התחוללו בקיץ 2021 ובקיץ 2023, והותירו יערות בלתי־שרופים רק בחלקים הצפוניים של ההר.
בפארניטה ישנם אתרים ארכאולוגיים רבים.
בעת העתיקה נבנו בהר כמה מבצרים להגנת חצי האי אטיקה, ובמיוחד אתונה העתיקה, מפני הבויאוטים ואויבים אחרים מהצפון.
חלק מהמבצרים נשמרו במצב טוב, ובהם מבצר פילה הנמצא בגובה 687 מטרים במערב פראניטה.
מבצרים בולטים נוספים הם פנקטון, שבאזור דרבנוחוריה, ומבצר אלותראיס הסמוך להר קיתרון.
גם דקליאה הייתה מצודה חשובה, ששכנה במקום שבו נמצא ארמון המלוכה לשעבר בטאטוי, ואילו מבצר לימיקו היה ממוקם בעומק ההר, מצפון לפסגתו.
מונומנט חשוב מתקופות מאוחרות יותר הוא מנזר קלייסטון, מנזר ביזנטי מהמאה ה־13, המוזכר בשנת 1209 על ידי האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי בשם "מנזר קיראס".
בדרום־מזרח פרניתה, ביער עבות, נמצא ארמון טאטוי, ארמון משפחת המלוכה היוונית שנבנה במאה ה־19, ובימינו הוא נטוש.
בפארניטה מצויים גם אתרי טבע.
מערת פאן נמצאת במדרונות המערביים של ההר בגובה 750 מטרים.
בתקופת יוון העתיקה שימשה המערה מקום פולחן.
בסמוך לה נמצאים ערוץ התהום התלול של גורה וערוץ נהר קלדונס.
אחד האתרים היפים בהר הוא אגם בלטסי, במדרונות המזרחיים של ההר ליד אפידנס, המשמש אתר חשוב לעופות נודדים.
באופן כללי מוכר הפארק הלאומי כ"הריאות של אתונה".
קזינו, שוכן סמוך לפסגת ההר שהגישה אליו באמצעות רכבל תלוי.
על ההר פועלים גם שני בקתות הרים (המשמשות כאכסניות בשגרה וכמקלטים בשעת חירום), הידועה שבהן היא Mpafi.
סביב ההר עוברים מסלולי טיול רבים וכן דרכי יער.
בנוסף, על ההר מוצב המשדר השני של אתונה, המשדר רדיו וטלוויזיה מאז אמצע שנות ה־50 של המאה ה־20. כביש הגישה לפסגת הר נסלל במחצית המאה ה־20.
הערים והיישובים הסמוכים להר כוללים את אספרופירגוס, פילִי, אכרנס, וארימבומבי, תרקומקדונס, דקליה, אבלונה, אגיוס סטפנוס וכן היישוב אגיוס מרקוריוֹס.
הכביש המהיר כביש מס' 1 (E75) מקיף את חלקו הצפוני והמזרחי של ההר לצד נהר קפיסוס, ואילו הכביש המהיר אטיקי אודוס (כביש מס' 6) עובר מדרומו.
מההר נשקפים נופים פנורמיים של ההרים שמצפון־מזרח לפארניטה, של הר פנטלי במזרח, הימטוס בדרום־מזרח, הר איגלאו בדרום והר נוסף במערב.
מפסגתו ניתן להשקיף גם על מישור תְּרִיאַסִיוֹן, על מפרץ סארוני ואיי סלאמינה, אגינה והחלקים הצפוניים והדרומיים של מפרץ אוויה, על אוויה עצמה, וכן על רוב מרכז וצפון מרחב אתונה רבתי.
בימים בהירים ניתן לראות גם את צפון בויאוטיה ואת חצי האי פלופונס.
לרכס פארניטה אקלים ים־תיכוני עם קיץ מתון (Csb), המאופיין בשלגים תכופים בחורף ובטמפרטורות נעימות בקיץ.
ההר פארניטה גשום יותר בהשוואה לאזורים המזרחיים והדרומיים של אטיקה.
בנוסף, הוא נפגע ממספר סופות שלגים עזות, ובהן שתיים בשנים 2005 ו־2006, שגרמו לחסימת כבישים, להשבתת תנועה ולשיתוק פעילות הרכבל.
הר פארניטה נפגע קשות משריפת יער ב-28 ביוני 2007, בשעות הבוקר והצהריים.
השרפה נמשכה מספר ימים ושרפה כ־56 קמ"ר – אחת משרפות היער החמורות ביותר שנרשמו במחוז.
היקף ההרס היה בלתי צפוי.
עם זאת, שרפה קטנה יותר התרחשה במקום בשנות ה־60 של המאה ה־20.
השרפה כילתה עשרות דונמים של יער בשני מחוזות.
כבאים, מסוקים ומטוסי כיבוי הופעלו באזור ההר ובשוליו, שנמשכו ימים עד שהושגה שליטה.
השרפה התפשטה במהירות בעזרת רוחות עזות, והגיעה לשוליים הצפון־מערביים של האזור המטרופוליני של אתונה, לרבות ליישובים הנמצאים צפונית להר.
מאתונה ניתן היה לראות את מורדות ההר בוערים במשך כל הלילה.
השרפה השמידה 80% מיערות האשוח היווני והאורן האלפי, כמו גם כ־150 פרטים מעדר האייל האדום (מין המצוי בסכנת הכחדה), עופות ובעלי חיים נדירים אחרים.
שרידי האשוחים והאורנים נותרו פזורים בשולי האזור השרוף.
עשן השרפה הכבד יצר ענן שנע מזרחה מעל אטיקה, ועד לגבול טורקיה, במרחק של כ־350 ק"מ.
ב־30 ביוני הושגה שליטה על עיקר האש, ואזהרות בדבר התפרצויות חדשות פחתו, כאשר רק מוקדים בודדים בערו לאיטם באזורים שונים בהר.
השרפה המרכזית כובתה כליל ב־1 ביולי.
בשולי האזור השרוף המשיכו מוקדים קטנים לבעור גם לאחר מכן, אך התפשטותם הייתה איטית.
מדענים העריכו כי זמן ההתאוששות של האזור עלול להימשך עד מאה שנה.
השפעות ההרס צפויות להתגלות רק בשנים שלאחר מכן: איכות האוויר עלולה להיפגע, בעיות זיהום האוויר והערפיח המוכרות של אתונה עלולות לשוב ולהחמיר, הטמפרטורות עלולות לעלות, ושיטפונות עשויים להפוך לבעיה למשך מספר שנים.
המשרד לאיכות הסביבה היווני בחן תוכנית מקיפה של ייעור מחדש, ובמקביל יצאו אזרחים רבים להפגנות באתונה למחות על אופן הטיפול במשבר.
בשנים שלאחר מכן החלה נטיעה מחודשת של עצים, והמדינה קיבלה עשרות אלפי שתילים, מרביתם מחוץ ליוון, אם כי בקנה מידה מצומצם יחסית.
החקירה באשר לסיבת השרפה העלתה השערה ששנאי בקו מתח גבוה התפוצץ בשל עומס יתר והתחממות שנגרמו מגל חום שהגיע ל-47 מעלות צלזיוס, ימים אחדים לפני פרוץ השרפה.
השערה אחרת גרסה כי הייתה זו אחת מההצתות היזומות הרבות שנעשו ביוון בעשורים האחרונים, במטרה לפנות שטחי יער מוגנים לבנייה בלתי־חוקית.
פארק אריאל שרון הוא שטח גלילי פתוח, שהיה בעבר חלק מחירייה – איגוד ערים דן לתברואה, ושוכן לאורך נחל איילון בקטע שבין נמל התעופה בן-גוריון לנתיבי איילון.
השטח תחום ממערב ומצפון על ידי רמת גן ותל אביב-יפו, ממזרח על ידי אור יהודה ומדרום על ידי כביש 1, אזור וחולון.
גודלו של השטח כולל השטח הפתוח של מקוה ישראל 8,500 דונם (8.5 קמ"ר: בערך פי שניים וחצי מגודלו של פארק הירקון) ונועד לשמש כריאה הירוקה של דרום מטרופולין גוש דן המצוי בשטחה הגאוגרפי של גוש דן.
בתוכנית-האב שלו, הפארק כולל את תל הפסולת המשוקם חירייה, מתחם חוות שלם, שטחי מקוה ישראל ופארק מנחם בגין.
בפארק זורמים נחל איילון ושלושה מיובליו.
ההחלטה על הקמת פארק מטרופוליני ובצידו אזור המוקדש למפעלי מיחזור של חירייה – איגוד ערים דן לתברואה, התקבלה בשנת 2005 על ידי ממשלת ישראל והוא נחנך ב-27 באוקטובר 2007. הנקודה הנישאת בשטח הפארק היא "מתחם ההר" (לשעבר תל הזבל של חירייה) וגובהה כ-60 מטרים מפני הקרקע.
בכניסה הראשית לפארק ניצבים בתיה המשוחזרים של חוות שלם, הכוללים בין השאר את מרכז המבקרים.
יש בשטח שבילים המאפשרים טיולים רגליים ובאמצעות אופניים.
פארק אריאל שרון מנוהל על ידי חברת פארק אריאל שרון, חברה ממשלתית לתועלת הציבור (חל"צ), הפועלת תחת המשרד להגנת הסביבה.
משרדי הפארק נמצאים בחוות שלם ברחוב דרך בר-לב 298 בתל אביב.
בשנת 2007 החליטה ועדת השמות הממשלתית לקרוא לפארק בשם "פארק אריאל שרון", כהוקרה על תרומתו של ראש הממשלה להקמת המקום.
לשם הקמת הפארק הוקמה חברה ממשלתית בשם "החברה הממשלתית פארק אריאל שרון () בע"מ".
עד להקמתו היה הפארק חלק מחירייה – איגוד ערים דן לתברואה, וקודם לכן הכפר הערבי אל-ח'ירייה, ששכן על חורבותיה של בני ברק הקדומה (שהייתה ממוקמת בחלקו הדרום-מערבי של מחלף מסובים ובשטחים הסובבים אותו) עד למלחמת העצמאות.
הפארק כולל שטחי טבע, נוף, ארכאולוגיה ואף שטחים חקלאיים ובו מסלולי טיול, הליכה ורכיבה על אופניים, וכן מתחמים לשהייה בחיק הטבע.
בפארק מגוון ביולוגי עשיר, הכולל בין השאר מיני זוחלים, יונקים, דו-חיים וציפורים שעבורן שטחי הפארק משמשים תחנת עצירה על ציר הנדידה.
שטחי הפארק יוצרים מסדרון אקולוגי לתנועה ולמעבר של בעלי-חיים, ובפארק מתקיימים בתי גידול רבים לחי ולצומח.
הפארק זכה בפרס העיצוב הירוק בקטגוריית אדריכלות נוף של המרכז האירופי לאדריכלות לשנת 2010.
בין השנים 1952 ל-1998 רשויות מקומיות בגוש דן פינו את הפסולת שלהן לשטח שנמצא בין נחל לנחל שפירים סמוך לכביש 4 (גהה).
המקום שימש כאס"פ - אתר סילוק פסולת.
הוא השתרע על שטח של כ-450 דונם.
האתר שירת שלוש עשרה ערים ורשויות מקומיות וכן בתי חולים ומחנות צבא סמוכים.
לאורך השנים, גבהה ערמת האשפה לגובה 60 מטרים, לרוחב ממזרח למערב של 544 מטרים, ולאורך מצפון לדרום של כ-964 מטרים.
בשלב זה, הוחלט למתן ולווסת את כמויות האשפה עד שהוחלט על הפסקת פעילות המטמנה באוגוסט 1998. ההר יצר מפגעים סביבתיים חמורים.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 התפשטו שרפות רבות בהר כתוצאה מתסיסת הזבל ופליטת גז מתאן.
בשנת 1976 הוחל בכיסוי האשפה בכמויות גדולות של אדמה ופיזור מנטרלי ריחות.
אולם, גם אדמה זו לא מנעה את פליטת הריחות הרעים שהיו מפגע משמעותי, במיוחד ביישובי האזור.
מפגעים נוספים שיצר התל היו זליגת תשטיפים, נוזלים שנוצרו מפירוק הפסולת בעקבות ירידת גשמים וחלחלו לנחל איילון הסמוך.
כמו כן, היו תופעות של גלישת ערימות פסולת מהמדרונות והייתה סכנת התמוטטות.
אולם, המפגע שקידם יותר מכל את סגירת האתר היה דווקא התמקדות להקות ציפורים בפסולת האורגנית על התל.
הציפורים שסבבו בגובה רב הפריעו לנתיב ההמראה והנחיתה של המטוסים בנמל התעופה בן-גוריון.
הסכנה שציפור תחדור למנוע של מטוס נוחת הייתה סכנה ממשית ואף קרו מספר אירועים כאלו שהסתיימו ללא נפגעים, בהם תאונה בה חדרה ציפור למנועי מטוס שהמריא וגרמה להשבתת המנוע.
הטייס נאלץ לרוקן את מכלי הדלק מעל הים כדי לנחות נחיתת חרום בנמל התעופה בן-גוריון.
אף על פי שהוחלט על סגירת המקום כבר בשנת 1993, הטמנת הפסולת המשיכה עד אוגוסט 1998. ביום הסגירה היה גובהו של ההר 60 מטרים מהקרקעית.
מעריכים כי לאורך השנים נקברו בו כ-16 מיליון קוב של פסולת.
בין המטמנות שיועדו להחליפו – אתר דודאים ואתר אפעה במישור רותם.
הנוזלים שנוצרו מהזבל בעקבות ירידת גשמים המשיכו לחלחל לנחל איילון הסמוך.
על אף שלא תוכנן מראש, הסתבר כי האתר נבנה על קרקע חרסיתית ואטומה למים.
מסיבה זו משערים כי הוא אינו אחראי לזיהום מי תהום מתחתיו.
מאידך, ערימות פסולת גדולות, שגלשו מההר אל הנחלים סביבו גרמו לזיהום תוואי האיילון.
כמו כן, ממשיך ההר לפלוט גז מתאן ומעריכים שהפליטה תימשך לפחות עד 2030. על ההר הוקמו מערכות לאיסוף הגז והוא משמש להפקת חשמל.
בשנת 1999 הוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות תערוכה בשם "חירייה במוזיאון": הצעות אמנים ואדריכלים לשיקום האתר.
בשנת 2004 התקיימה תחרות בינלאומית אנונימית בין אדריכלי נוף על הצעה לשיקום האתר.
בתחרות זכה אדריכל הנוף פרופ' פטר לאץ.
ביוני 2002, לאחר שנתיים של דיונים הופקדה תוכנית מתאר מחוזית 3/5 איילון עבור הפארק, ושנתיים אחר כך, בנובמבר 2004 היא אושרה.
התוכנית חלה על שטח של כ-8,500 דונם הכוללים את שטחי פארק מנחם בגין, אדמות חקלאיות השייכות לבית הספר החקלאי מקוה ישראל, מזבלת חירייה ושטחים חקלאיים שונים.
באישור התוכנית הוחלט שלא להקצות שטחים ממנה לבנייה למגורים, אף על פי שהיו גורמים כמו משרד האוצר ומינהל מקרקעי ישראל, אשר גרסו שזאת הדרך הטובה ביותר לגייס מימון להקמת הפארק.
באפריל 2005 החליטה ממשלת ישראל, בהחלטה 3562, על השתתפות תקציב המדינה בפיתוח הפארק למשך חמש השנים ביחס של שקל תקציב מול שקל תרומה, עד לתקרה של עשרה מיליון ש"ח בשנה, ובנובמבר 2005 החליטה על הקמת חברה ממשלתית מנהלת לפארק איילון, אשר תפקידה לתכנן, לפתח, לנהל, לתאם ולתחזק את פארק איילון.
הוחלט שתקציב הפארק יתנהל כמשק כספי סגור שיתבסס על תרומות, עיזבונות, מתנות, מענקים, הקצבות מתקציב המדינה, מרשויות מקומיות ומאיגוד ערים דן לתברואה, וכן מהכנסות ממיזמים ההולמים את אופי הפארק, בהתאם לתוכניות החלות על שטח הפארק.
בשנת 2007 נחנך הפארק בטקס ממלכתי שנערך על תל האשפה ונקרא על שם ראש הממשלה אריאל שרון.
פארק אריאל שרון נמצא בשלבי פיתוח.
לרשות הציבור הרחב פתוח מתחם ההר (תל הפסולת המשוקם) לתצפית וסיורים, מתחם "אואזיס" – ובו מסעדה ואגם מלאכותי, מתחם "קו רקיע".
חלק נוסף של הפארק, מתחם הכניסה הצפוני מכביש 461, הוא שער הכניסה לאזורי הבילוי של הפארק וביניהם: מרכזי מבקרים במבני חוות שלם, גני משחקים, שדרת ירידים ומופעים, טיילת ומתחם בילוי על שפת האגם ועוד.
בנוסף, בפארק מרכז צפרות ומגוון ביולוגי.
בתכנון אזורי הסעדה, מתחם קמפינג ופארק אתגרי.
למרגלותיו של מתחם ההר, נמצא פארק המחזור חיריה, השייך לחירייה - איגוד ערים דן לתברואה, ואינו חלק מפארק אריאל שרון.
בפארק המחזור גם מרכז מבקרים כחלק מהמתחם לחינוך סביבתי, המוליך סיורים גם למפעל ה-RDF.
בפארק המיחזור קיים משטח איסוף האשפה, אליו שופכות מאות משאיות כ-3,000 טון ליום של אשפת גוש דן.
חצי (1,500 טון ליום) מכמות האשפה מועמסת ממשטח האיסוף לעשרות משאיות ענק המוליכות אותה להטמנה בנגב.
מאז קום המדינה (ובאופן רשמי יותר מאז 1952) עד אוגוסט 1998, שימש מתחם חירייה, אתר קליטת הפסולת הראשי של גוש דן ואחסנתה.
ההר נבנה לאורך השנים כעוגת שכבות משכבות פסולת ושכבות עפר.
במשך שנים ארוכות היה "הר הפסולת של המדינה" סמל למפגע סביבתי, תברואתי ובטיחותי, עד לראשית תהליך שיקומו במהלך שנות ה-2000. שטחו של ההר כ-450 דונם, גובהו כ-60 מטרים מעל פני הקרקע והוא מכיל כ-16 מיליון קוב פסולת.
בשנים 1998–2017 הייתה כל הפסולת מועמסת על משאיות ומועברת למתקני הטמנה בנגב.
היקף הפסולת המועבר להטמנה קטן בחצי משהחל לפעול מפעל ה-RDF להשבת אנרגיה מפסולת.
עם הקמתה של חברת פארק אריאל שרון בע"מ (חל"צ) עברו הבעלות והאחריות על מתחם ההר אליה.
מתחם ההר נפתח לציבור יום אחרי טקס החניכה, ב-28 באוקטובר 2007. המתחם, פרי תכנונו של אדריכל פרופ' פטר לאץ, בנוי על עקרונות הקיימות ופיתוח בר קיימא המשתמש בחומרים מושבים וממוחזרים.
פרויקט פיתוח מתחם ההר כלל בנייה של מרפסת תצפית מטרופולינית הצופה לעבר גוש דן, מרכז מבקרים, הקמת מערכות תשתית ראשיות, יצירת אגם אקולוגי, שבילי הליכה, שתילת צמחייה, הצבת מערכות שילוט מידע והכוונה.
תהליך שיקום ההר נחשב לפרויקט הנדסי ואדריכלי מורכב ואלה המרכזיים שבהם:
שאיבת גז המתאן הנוצר בבטן ההר בשל התפרקות הפסולת האורגנית הטמונה בו.
הגז שנאסף מספק את האנרגיה לתפעולו של מפעל 'אופיס טקסטיל' באזור, ובכך מסייע להפחתת פלֵיטה של גזי החממה לאטמוספירה.
שימוש חוזר בפסולת בניין בתהליך שיקום ההר.
בניית בריכות אגירה תת-קרקעיות בהר, המשמשות לאיגום מי גשמים בחודשי החורף, לטובת השקיית הצמחייה בקיץ.
פיתוח תכסית ירוקה ופיתוח שבילי סיור ונקודות תצפית.
על ההר, לאורך המסלול, מפוזרים עשרות צמחיי תבלין ארץ ישראליים ועשרות זני שיחי תבלין ועצי ארץ ישראל.
בשנת 2021 נפתח קו רקיע - מתחם הופעות בפסגת ההר, עם תצפית גובה על גוש דן.
בחודש אוקטובר בשנת 2023, בימים הראשונים למתקפת הפתע על ישראל, פגעה בפארק רקטה ששיגר חמאס מעזה.
הרקטה פגעה בסמוך למבנה המשרדים וגרמה לו הרס רב.
בחג ט"ו בשבט 2024, ניטע במקום הפגיעה עץ אלון, שהוגדר כסמל לצמיחה, להמשכיות ולתיקון .
החל משנת 2024, פועלת הנהלת הפארק להקמת מתחם הופעות ענק שיכלול עד כ-35 אלף מקומות ויהיה שני בהיקפו רק לפארק הירקון.
הכניסה הראשית אל הפארק מתוכננת להתבצע מדרך לוד, כביש 461, וזאת בהתאם לתוכנית המתאר שאושרה על ידי הוועדה המחוזית.
במתחם זה יתקיימו פעילויות מסחר ובילוי, פעילויות העשרה ולמידה.
אחד השטחים הנכללים בתוכנית הפארק נקרא חוות שלם, לעיתים חוות הזרע, שטח של חווה חקלאית בדרום תל אביב בקרבת שכונת כפר שלם.
החווה הוקמה בשנת 1953 על ידי האגודה החקלאית השיתופית "הזרע".
האגודה עסקה בגידול, פיתוח והפקת זרעים לחקלאות בארץ ישראל.
הרקע להקמת החווה היה החרם הכלכלי על המשק היהודי בארץ ישראל באותם ימים אל מול הצורך ההולך וגובר בתוצרת לאוכלוסייה הגדלה של היישוב.
לימים, ניתן לומר, שפעילות האגודה ועובדיה בתחום המחקר והפיתוח החקלאי היוותה אבן דרך והפכה את מדינת ישראל למובילה ופורצת דרך בעולם בכל הקשור לחקלאות מודרנית וטיפוח זנים מיוחדים.
מיקום החווה בשטחים הפתוחים הסובבים את נחל איילון העניקו למקום את אופיו הייחודי.
מבחינה פיזית החווה חולקה לשני מתחמים עיקריים - המתחם המשקי בו התקיימה הפעילות החקלאית ומתחם המגורים שכלל חמישה מבני מגורים דו משפחתיים, בהם התגוררו עובדי החווה ומשפחותיהם.
המבנה הארגוני של החווה כלל עבודה חקלאית משותפת בסמיכות לחיי המשפחה ועל כן היו חיי היומיום של משפחות העובדים שלובות בעבודות ובהווי החווה.
כיום, לאחר תהליך שימור ושיחזור, מתחם חוות שלם נמצא בשלבים סופיים של פיתוח.
ברֵיכה אקולוגית מוקפת עצים וצמחייה ארץ ישראלית מגוונת, המהווה מוקד משיכה לכ-200 מיני ציפורים ובעלי חיים, החולפים או החיים בשטחי הפארק.
הציפורים הנודדות מערבות רוסיה וצפון איטליה, שינו את מסלול נדידתן כך שיוכלו להנות משהייה בפארק במסתור הבריכה כמה ימים טרם המעבר לכיוון מדבריות אפריקה.
סביב הבריכה: שבילי הליכה, תחנות תצפית על ציפורים.
בטרסות המקיפות את הבריכה, צמחייה ארץ ישראלית מגוונת הכוללת עצי פרי וצמחי תבלין.
בריכת החורף הוקמה בפארק, כחלק משיחזור בתי גידול בסכנת הכחדה.
בבריכת החורף התפתחו בעלי חיים ייחודיים כסרטנים ירודים, רכיכות ועוד.
אורכה של שדרת הכניסה 250 מטר וגובהה 11 מטר, כשעל עמודיה מטפס צמח הוויסטריה.
היא מהווה מקום מפגש לקיום מיזמים תרבותיים, אמנותיים וקהילתיים כגון ירידים, מופעים ועוד.
עוצבה על ידי האדריכל פטר לאץ.
גן משחקים הכולל בתוכו גן נגיש.
הגן המשתרע על שטח של שלשה דונמים וכולל מתקנים אתגריים יוצאי דופן, בעיצובם ובאופן בו הם מפעילים את הדמיון.
עשרות המתקנים הבנויים מעץ רוביניא הוקמו מחומרים אקולוגיים ידידותיים לסביבה, ובנויים על טופוגרפיה ייחודית.
נחל כופר הוא נחל אכזב המהווה את אחד היובלים הצפוניים של האיילון.
ראשיתו של הנחל באזור תל השומר והמועצה האזורית אפעל, שם הוא עובר לאורך מספר ק"מ עד לשפך החיבור לנחל איילון.
בחלקו העליון עובר הנחל באזורים עירוניים בנויים של רמת גן, גבעתיים וגבעת שמואל ומנקז את מי הגשמים שלהם.
הנחל נשפך ממערכת הניקוז לתוך האגם שבפארק הלאומי ברמת גן וממנו זורמים המים דרך אזור הספארי לתוך שטחי פארק אריאל שרון, שם חוזר הנחל לזרום בערוץ טבעי.
במסגרת פרויקט שיקום נחל כופר הוסט הנחל אל מחוץ לשכונת ידידיה למניעת הצפות בשכונה, נעשה שיקום נופי לאורך תוואי הנחל, הוקמו מתחמים מוצלים לפיקניקים, נבנה גשר מעל נחל כופר שמחבר בין שטחי הפארק לתל אביב וניטעו אלפי עצים.
בני ברק הקדומה הייתה ישוב פלשתי בתקופת הברזל, ימי בית ראשון, ויישוב יהודי בשלהי תקופת בית שני.
יש המזהים את מיקומה בתל שנמצא בפינה הדרום מערבית של מחלף מסובים, דרומית לרמת גן בשטחו של פארק איילון.
גודל האתר כ-25 דונם, אף שאין להוציא מכלל אפשרות שהיו תקופות בהן הוא השתרע על שטח גדול יותר.
בחפירות שנעשו לסירוגין באזור משנת 1967, התגלו שרידי מבנים, בורות מים וקרמיקה מתקופות שונות: ההלניסטית, הרומית (תקופת רבי עקיבא), הביזנטית, הערבית הקדומה והערבית המאוחרת.
הקמת אתר בני ברק המקראית
הקמת "בני ברק המקראית" מתוכננת כחלק מפרויקט הפיכת פארק אריאל שרון לפארק המשלב מורשת ותרבות.
האתר יכלול אפשרות ביקור באזור חפירות פעיל, בשיתוף עם רשות העתיקות, מיצג "שולחן ליל הסדר" שישחזר את ליל הסדר המוזכר בהגדה של פסח, משחקים אינטראקטיביים, שחזור של כפר מתקופת המשנה והתלמוד ו"גינת צמחי המשנה והתלמוד".
אתר ארכאולוגי שעדיין לא נחקר והנמצא במרכז הפארק העתידי במפגש הנחלים של "נחל איילון" עם "נחל כופר".
חוה חקלאית הנמצאת בשטח הפארק בסמוך אל כביש מספר 1 ואל אזור.
שטחי בית הספר החקלאי מקווה ישראל מהווים גם הם חלק מתוכנית הפארק המטרופוליני.
בשל מעמדם הייחודי וסייגי חוק בית הספר החקלאי מקוה ישראל עם זאת במסגרת המיזם נקבע לגביהם שתתקיים גישה מחלקי הפארק לשטחים החקלאיים.
בנוסף, האדמות החקלאיות מהוות חלק משטח ההצפה במסגרת פתרון הניקוז האזורי הקיים בפארק.
התוכניות המלאות של השימור והשימוש הציבורי בשטחים אלו עודם בתהליכים.
במרכז הפארק עובר נחל איילון שראשיתו בהרי יהודה.
אל נחל איילון מתנקזים שלושה יובלים - נחל שפירים, הנחשב לאחד מיובליו הגדולים, וכן הנחלים כופר ואזור.
בשל זרימת המים הרבּה בנחלים בחודשי החורף, נגרמות מדי שנה בשנה הצפות בשכונות המגורים הסובבות את הפארק וכן מוצפים צירי תחבורה מרכזיים בתל אביב.
בפארק אריאל שרון מיושמת תוכנית ייחודית המשלבת בין פתרון ניקוז אקו-הידרולוגי ובין לצד פיתוח נופי של פארק מטרופוליני.
שטח הנחלים בפארק יורחב ויועמק, כך שבעת אירועי גשם קיצוניים יושהו מי הגשם בשטחי הפארק וימנעו את ההצפות.
בשטחי הנחלים עצמם יבוצע שחזור אקולוגי של בתי גידול לבעלי חיים, ותישתל צמחייה ארץ ישראלית מגוונת אשר תספק אזורים מוצלים לאורך מסלולי טיול.
נחל איילון הוא הגדול מבין יובלי הירקון ואחד הגדולים שבנחלי ישראל.
נחל איילון מתחיל את זרימתו ליד רמאללה וזורם לאורך 50 קילומטר עד שהוא פוגש בנחל הירקון ליד פארק הירקון (בין מחלף ההלכה למחלף רוקח בנתיבי איילון).
לנחל אגן ניקוז של 815 קילומטרים רבועים.
אל הנחל מתנקזים נחלים גדולים אחרים כמו נחל גזר, בית עריף, נחל נטוף ונחל שפירים (שמתמזג לתוך נחל איילון בשטח הפארק, אחרי הר הזבל).
הנחל הוא בעיקרו נחל אכזב ורוב הזרימה בו היא ניקוז של מי שיטפונות.
בשל שטח הניקוז העצום שלו הוא זורם בעוצמה רבה בעת אירועי גשם חזקים בחודשי החורף.
לאורך עשרות שנים מאז ימי קום המדינה סבל הנחל מזיהומים מתמשכים והסדרות ניקוז, אשר פגעו קשות במערכת האקולוגית ובבתי הגידול הטבעיים.
בשנים האחרונות מקודם תהליך שיקום ופיתוח נופי אקולוגי של הנחל, מבוצעות פעולות רבות לעצירת הזיהומי כתוצאה ממים מזוהמים שזרמו מהר הזבל וכן מהתמוטטות של חלק מההר לתוך הנחל, דבר שגרם להטיית ערוץ הנחל.
במקביל, כבר כעת מהווה הנחל בית גידול לעשרות מיני בע"ח בראשם בעלי הכנף.
הנחל ושטחי הפארק הסובבים אותו, הנמצאים על ציר נדידת הציפורים הבינלאומי, מהווים עבור הציפורים הנודדות אי ירוק בלב המטרופולין העירוני הצפוף המשמש למנוחה, שיחור מזון ולחלקם אף לקינון.
אגם ההצפה של נחל איילון
מכיוון שנחל איילון מנקז מי שיטפונות הוא מתמודד עם אירועים שבהם זורמת כמות מאוד גדולה של מים במורד הנחל.
כאשר הנחל לא מצליח לנקז את כל המים, עקב עבודות פיתוח או בגלל שיטפון גדול במיוחד, מתרחשות הצפות ששוטפות את נתיבי איילון ומסכנות אף את נמל התעופה בן-גוריון.
כדי לפתור בעיה זו מוקם בקצה המערבי של הפארק אזור הצפה שיקלוט את מי השיטפונות העודפים באירוע חריג.
משרדי הממשלה מנסים להיערך לאירוע הצפה חמור שאמור לקרות כל 50 עד 100 שנה ואמור להזרים 550 קוב לשנייה.
לשם השוואה, באירועים חריגים הקורים בממוצע אחת ל-10 שנים זורמים בנחל כ-250 קוב לשנייה.
אירועים כאלו התרחשו בחורף 1991/1992, 2000/2001 ובחורף 2012/2013 וגרמו להצפת נתיבי איילון ולשיבושים בתנועות המכוניות והרכבות, ולהצפת השכונות הדרומיות של תל אביב.
פרויקט פשט ההצפה מתוכנן ליצירת אזור אגירת שיטפונות, בגודל של כ-1,500 דונם, עם יכולת אגירה של כשישה מיליון קוב מי שיטפונות, תוך הקמת סכר דינאמי באורך של כ-100 מטרים ובגובה של כעשרה מטרים.
אגם הניקוז יאפשר אף להקטין את תעלת האיילון ולאפשר הוספת מסילת רכבת רביעית בנתיבי איילון.
הקמת מסילת הרכבת הרביעית תעבור בפארק, במקביל לכביש מס 1, תוך הסטתו צפונה לתחום הפארק והקמת תחנת רכבת בין אזור למקווה ישראל.
בשטחו של הפארק מתנקזים אל נחל איילון כמה נחלים ביניהם: נחל אזור, נחל כופר, ונחל שפירים העובר מצידו השני של ההר.
בהתאם לתוכנית האב של הפארק, סביב אגן פשט ההצפה (על גבי עודפי העפר), יוקם פארק בשטח של כ-4,000 דונם.
הפארק יהווה פנינה ירוקה ואקולוגית ויכלול איים מלאכותיים, שבילי אופניים, שביל להולכי רגל ועוד.
סקירה מלאה של הפרויקט ניתן למצוא כאן.
נחל שפירים הוא נחל אכזב שמקורו באזור צריפין.
הנחל חוצה את כביש 4 ונכנס לתחום פארק אריאל שרון.
אפיק הנחל עוקף את הר הפסולת המשוקם חירייה מצד דרום וזורם לאורך קטע של כ-2 ק"מ עד להתחברותו לנחל איילון (השפירים הוא אחד מיובליו הגדולים של נחל איילון).
מפגש הנחלים איילון-שפירים נמצא למרגלות מרפסת התצפית המטרופוליטנית שעל ההר המשוקם.
לאורך עשרות שנים סבל נחל שפירים מאירועים חוזרים ונשנים של זיהום, הזרמות שפכים וכן זליגות של מי תשטיפים מזוהמים מהר הפסולת.
בשנת 2012 הוסט נחל שפירים מההר למרחק של כ־100 מטר על מנת לנטרל את השפעות התשטיפים שזלגו ממנו, מה שאפשר בניית טרסה לתמיכה במדרונות ההר ומערכת היקפית תת-קרקעית לקליטת התשטיפים.
כיום בחלקים העליונים של אפיק הנחל נחפרו בריכות חורף המתמלאות באירועי ההצפה של הנחל ונשארות מלאות במים עד לחודשי האביב.
בבריכות אלו מתקיימת מערכת אקולוגית עשירה של חסרי חוליות, דו-חיים וציפורים.