tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האנדרטאות נבנו במהלך שנת 2008. רובן נחנכו ב-19 בנובמבר 2008 על ידי ראש עיריית ורשה האנה גרונקייביץ-ואלץ (Hanna Gronkiewicz-Waltz).
האנדרטה ה-22 נחנכה ב-27 בינואר 2010, ביום הזיכרון הבינלאומי לשואה.
האנדרטאות עוצבו על ידי אלאונורה ברגמן (Eleonora Bergman) ותומאש לץ (Tomasz Lec) ביחד עם אווה פוסטולה-קוזלובסקה (Ewa Pustoła-Kozłowska) ויאן יגיילסקי (Jan Jagielski).
הקמתן מומנה על ידי עיריית ורשה ומשרד התרבות והמורשת הלאומית של פולין.
האנדרטאות הוקמו ברובן על גבי פאותיהם של כני בטון בגובה של 230 סנטימטרים, שהוקפו בריצוף.
במקרים אחדים הן הוצמדו אל קירות מבנים.
כולן כוללות שלושה מרכיבים כמפורט להלן.
כל אנדרטה כוללת מפת תבליט של מרכז ורשה בימי קיום הגטו, בגודל של 60X70 סנטימטרים.
עליה נקבע תבליט נוסף של שטח הגטו בגבולותיו המקוריים (שהשתנו מספר פעמים במהלך שנות קיומו).
מסמר מרובע על גבי תבליט הגטו בכל אנדרטה מצביע על מיקומה של אותה אנדרטה ביחס לגבולות הגטו.
כל אנדרטה כוללת לוח זכוכית (בגודל של 50X36 סנטימטרים), הקבוע מתחת למפות התבליט.
עליו מופיע הלוגו הדו-לשוני (פולנית ואנגלית) "MUR GETTA/GHETTO WALL 1940-1943" (כלומר "חומת הגטו 1940–1943").
בצדו מובא באותן שפות טקסט המבוא האחיד הבא:
לצדו של הטקסט האחיד מופיעים על גבי כל אנדרטה טקסט קצר המתייחס להקשר לגטו של האתר בו היא ניצבת וכן תצלום היסטורי אחד (או אחדים) של הגטו המתייחסים לאותו אתר.
הטקסטים נכתבו בגופן המזכיר הדפסת מכונת כתיבה מתקופת השואה.
על גבי הקרקע בקרבת האנדרטאות נקבעו פסי בטון ברוחב של 25 סנטימטרים, שעליהן נקבעו בברזל יצוק הכתובות MUR GETTA/GHETTO WALL 1940-1943. אלו מסמלים את המיקום המדויק של תוואי חומת הגטו.
אנדרטאות חומת הגטו הוקמו באתרים הבאים (רשימה לא מלאה):
שערים מרכזיים בחומת הגטו, לרבות שער הגטו ליד אומשלגפלץ
חומת הגטו ליד בית הכנסת טלומצקה
הפינה הצפון מזרחית של הגטו
אתר בית המשפט העירוני שליד הגטו, מקום שבו ניסו יהודים רבים להימלט ממנו
אתר גשר הולכי הרגל מעל רחוב חלודנה (Chłodna), שחיבר בין הגטו הגדול לבין הגטו הקטן
הגבול המערבי של חומת הגטו
הגבול הדרומי של חומת הגטו (ליד כיכר המצעדים דהיום)
הגבול הצפוני של חומת הגטו הקטן
הגבול הצפון-מזרחי של חומת הגטו
הגבול הצפון-מערבי של חומת הגטו, בין בית הקברות היהודי לבין בית הקברות פובונזקי (עד שהראשון נגרע משטח הגטו בדצמבר 1941)
אתר השטח הפתוח ליד בית הקברות היהודי בוורשה, שהפך בעצמו לאתר קבורה למתי הגטו ולמתי מרד ורשה ואף נערכו בו הוצאות להורג.
אתר "המובלעת האוונגלית" - מובלעת של שטח חופשי ובה מספר מבנים נוצריים, שהייתה מוקפת מכל צדדיה בשטח הגטו.
מיקומה אפשר לכמרים ולבני קהילתם להגיש סיוע לתושבי הגטו.
אתר בו השתמר קטע מהחומה הצפונית של הגטו.
מראה שטח הגטו, שנהרס כולו על ידי הגרמנים (תמונה מ-1950)
אנדרוקלס או אנדרוקלוס הוא גיבורה של מעשייה מפורסמת המכונה "אנדרוקלס והאריה".
האגדה היא אבטיפוס של סוג מוטיב עלילתי 156 בסיווג ארנה-תומפסון.
האגדה נזכרת לראשונה אצל אולוס גליוס (המצטט אותה בשם אפיון).
בימי הביניים כונתה האגדה "הרועה והאריה" ומאוחר יותר יוחסה לאיזופוס.
אצל איזופוס אכן מופיעה אגדה דומה - האריה והעכבר, המגמה הכללית של שתי האגדות היא הצגת יחסי גומלין בין בני אדם ובעלי חיים, והכרת תודה של בעלי חיים.
הסיפור נזכר לראשונה בחיבורו של אולוס גליוס "לילות אטיקה", שמצטט אותה מתוך הספר החמישי בחיבורו האבוד של אפיון "פלאות מצרים" ("Aegyptiacorum").
בגרסה זו הוא מכונה "אנדרוקלוס".
אפיון מספר שנכח בעצמו בקירקוס מקסימוס ברומא, בעת הצגה גדולה של קרב חיות פרא ענקיות, שבה משך את תשומת הלב גודלו העצום של אחד האריות.
אחד הנידונים לקרב עם החיות היה אנדרוקלס, עבד של קונסול לשעבר.
כאשר ראה האריה את אנדרוקלס, ניגש אל האיש לאט ובשקט, כאילו הוא מזהה אותו ותוך שהוא מכשכש בזנבו כמו כלב, החל ללקק את רגליו וידיו של אנדרוקלס הרועד מפחד.
העבד העז להביט אז באריה ושניהם החלו להחליף מחוות שמחה כאילו הם מזהים זה את זה.
לנוכח המראה המדהים, פצח הקהל בצעקות רמות והקיסר (שמו אינו מצוין, אולם סביר להניח שמדובר בקליגולה או קלאודיוס) זימן אליו את אנדרוקלס ושאלו מדוע חס האריה על חייו שלו דווקא.
העבד סיפר שבעליו היה מושל אפריקה בדרגת פרוקונסול ובזמן ששהה איתו שם, נמלט מהלקאותיו היומיות ומצא מסתור במישורים מדבריים מבודדים.
כדי למצוא מחסה מהשמש היוקדת בצהרי היום, נכנס למערה וזמן לא רב אחר כך, נכנס גם האריה הזה צולע על רגל אחת שותתת דם וגונח מכאבים.
האריה מצא אותו המום מפחד במאורתו, ניגש אליו בעדינות והרים את רגלו כדי להראות לו אותה וכאילו לבקש עזרה.
אנדרוקלס שלף שבב עץ ענקי מכף רגלו, סחט החוצה את המוגלה וניקה את הפצע.
האריה הניח את רגלו על ידו של אנדרוקלס ונשכב לישון.
הם חיו ביחד שלוש שנים במערה כשהם חולקים גם אותו מזון כאשר האריה היה מביא לאנדרוקלס את החלקים הנבחרים של הטרף שצד, אותם היה מייבש בשמש כי לא הייתה לו אפשרות להבעיר אש.
כאשר נמאס לו מחיי הטבע, עזב אנדרוקלס את המערה בזמן שהאריה יצא לציד ולאחר שלושה ימים נתפס ונלקח לבעליו ברומא, שדן אותו למוות בקרב עם חיות פרא.
אפיון מספר שסיפורו של אנדרוקלס נכתב במלואו על לוח שנישא סביב הקירקוס ולבקשת כולם העבד זוכה ושוחרר, ומוסיף:
הסיפור מופיע שוב בחיבורו (המאוחר בכמאה שנים) של קלאודיוס איליאנוס "על טבעם של בעלי החיים".
המוטיב של אהבת אדם ובעלי חיים, היה נפוץ מאוד בעת העתיקה.
אולוס גליוס מצטט סיפור נוסף מפי אפיון, העוסק באהבת דולפין וילד.
וסיפור דומה מופיע אצל פליניוס הזקן.
איליאנוס מספר על אהבת נחש ונערה.
אתנאיוס מביא שלל סיפורים בסגנון.
המוטיב של אדם העוזר לבעל חיים בלי לדעת שלאחר מכן הוא עצמו יזדקק לאותה עזרה, מופיע באגדת "שלמה המלך והדבורה" וכן באגדה המפורסמת של איזופוס "האריה והעכבר".
בימי הביניים החל להופיע הסיפור תחת השם "הרועה והאריה", והוא יוחס לאיזופוס.
במהלך המאה ה-12 כתב כרטיאן מטרואה את הסיפור "איוון, האביר של האריה" (Yvain ou le Chevalier au Lion).
אביר בשם איוון רואה אריה המותקף בידי נחש, הוא נתקף רחמים ועוזר לאריה.
האריה הופך להיות חברו ומסייע לו במהלך הרפתקאותיו.
מאה שנים לאחר מכן, בתוך "מקראת הזהב" של יעקובוס דה וורג'ינה, מופיע סיפור בו הירונימוס הקדוש שולף קוץ מכפו של אריה.
הסיפור מופיע גם באוסף הסיפורים "מעשי הרומאים" (Gesta Romanorum), שהופיע באנגליה בשנת 1330. העלילה מאופיינת שם בתיאורים מימי הביניים, וגם שם הגיבור הוא אביר.
בתרגום לאנגלית של משלי איזופוס מאת ויליאם קקסטון, נכלל גם הסיפור, וגם שם הגיבור הוא רועה.
המשורר האנגלי וינסנט בורן כתב בשנת 1716–1717 שיר בלטינית בשם "Mutua Benevoletia primaria lex naturae est" המבוסס על תיאוריו של אולוס גליוס.
במחזהו של ג'ורג' ברנרד שו משנת 1912 "אנדרוקלס והאריה" (Androcles and the Lion), אנדרוקלס מופיע כחייט.
שו גם שילב במחזה אמונות נוצריות.
בהדפסים מתקופת הרנסאנס, מופיע הסיפור הקלאסי פעמים רבות.
בשנת 1516–1517 צייר אוגוסטינו ונציאנו את הקיסר משחרר את אנדרוקלס.
הציור נמצא כיום באוסף LACMA.
בלדסרה פרוצי צייר באזור שנת 1530 את אנדרוקלס הולך עם האריה הקשור ברצועה, בעוד אנשים מביטים בו בהשתאות (התמונה נמצאת בראש הערך).
הציור מוצג כיום במוזיאון ארמיטאז' בסנקט פטרבורג שברוסיה.
אמנים מאוחרים יותר העדיפו לצייר את אנדרוקלס שולף את הקוץ מכפו של האריה, למשל ברנהרד רודה.
ז'אן-לאון ז'רום צייר את אנדרוקלס כעבד צעיר במערה אפלה שולף קוץ מכפו של האריה הזועק מכאב (למעלה).
בריטון ריבייר צייר ציוד דומה, רק שבגרסה שלו הדמויות קרובות יותר, ואנדרוקלס נראה מבוגר יותר.
הציור מוצג כיום בגלריית אוקלנד לאומנות.
הצייר הסיני שו ביילונג צייר את אנדרוקלס המבועת כשהוא ראה את האריה נכנס למערה.
אנדרוס וולברין הוא רובוט חבלה וסילוק פצצות מסדרת רמוטק אנדרוס, תוצרת נורת'רופ גרומן.
הוולברין הוא רובוט חבלה רב-תכליתי שנועד למשימות חבלה וסילוק פצצות מגוונות מבחינת סוג האיום (חפץ חשוד, מטען חבלה או נפל תחמושת) ותא השטח (כביש בשטח בנוי, שדה פתוח או שדה הקרב).
הוא נמצא בשירות צבאות וכוחות משטרה רבים ברחבי העולם.
זהו הדגם הגדול ביותר בסדרת רמוטק אנדרוס.
הוולברין נשלט בשלט רחוק גדול, שמותקן לרוב בניידת החבלן שגם מובילה את הרובוט לזירת האירוע.
התקשורת בין המפעיל והשלט הרחוק לרובוט עצמו נעשית ב-3 אופנים: קשר רדיו, סיב אופטי וכבל חשמלי מוקשח.
הבחירה באמצעי התקשורת נעשית בהתאם לתנאי השטח וצרכי המשימה.
הוולברין כולל 4 מצלמות, כולל מצלמה קדמית, מצלמת תורן היקפית ומצלמה על הזרוע.
ניתן להתקין על הרובוט חיישנים ("סנסורים") וגלאים שונים בהם גלאי קרינת רנטגן וגלאים לזיהוי חומרי לחימה כימיים וביולוגיים.
כלי העבודה העיקרי של הוולברין הוא זרוע תלת-מפרקית שמצוידת בצבת וכן ברובה Shotgun מדגם פראנצ'י 612 בקליבר 12 gauge לטיפול במטעני חבלה.
ניתן להתקין על הזרוע מכשירים נוספים כגון קאטר, מסור, מקדחה, פנס ועוד.
הוולברין מונע בשתי צורות: אופנית (נע על גלגלים) או זחלית (נע על מזקו"ם), כאשר ניתן להסיר או להוסיף את הזחלים לפי הצורך.
ההנעה כוללת 6 גלגלי מרכוב (3 בכל צד) עם צמיגים.
עבירות השטח של האנדרוס וולברין טובה והוא מסוגל לנוע הן על כבישים סלולים, הן על שבילי עפר והן בשטח פתוח, בתנאי בוץ ושלג.
האנדרוס וולברין נמצא בשימוש מחלקות החבלה של משטרת ישראל ומשמר הגבול, וביחידת יהל"ם של צה"ל.
אנדרוס הוא ארכיפלג באיי בהאמה, הגדול שב-26 האיים הבהאמיים המאוכלסים.
שטחו של האי, שמבחינה פוליטית נחשב לאי אחד, גדול בכללותו יותר מכל 700 איי הבהאמה האחרים יחדיו.
שטחו היבשתי של האי מורכב ממאות איונים וקיים, המחוברים ביניהם באמצעות מנגרובים ושטחי ביצות רבים, וכן משלושה איים מרכזיים: צפון אנדרוס , קי מנגרוב ודרום אנדרוס .
שלושת האיים המרכזיים מופרדים באמצעות "מפרצים", נהרות המחלקים את האי לשלוש ומחברים את חלקו המערבי ואת חלקו המזרחי של האי.
אורכו של האי הוא 167 קילומטרים בנקודה הארוכה ביותר, ורוחבו 64 קילומטרים בנקודה הרחבה ביותר.
עשרים ושתיים אנדרטאות הוקמו בירושלים בעקבות מלחמת ששת הימים.
האנדרטאות, כמעט כולן ישראליות, ממלאות את התפקיד של הנצחת המערכה שניטשה בעיר ושל הנצחת גבורת הלוחמים שהשתתפו בה וההקרבה של נופליה.
מספרן הרב של האנדרטאות מבטא את המקום החשוב שתפסה המערכה בחיי העיר, את תוצאותיה הדרמטיות ואת המחיר הכבד בחיי אדם ששילמה ישראל במהלכה.
אתר ההנצחה בגבעת התחמושת מנציח את המערכה כולה.
יתר האנדרטאות, למעט אחת, ממוקדות בהנצחת הנופלים בקרבות והן קטנות בהרבה.
אלו הן אנדרטאות קבוצתיות ואנדרטאות לחיילים בודדים.
הן הוקמו במסגרת מהלכים מכוונים של גופים ציבוריים כמו גם ביוזמה מקומית של אנשים מעטים.
שלוש חטיבות צה"ל השתתפו במערכה על ירושלים במלחמת ששת הימים: חטיבת הצנחנים 55, חטיבת ירושלים וחטיבת הראל, ועמן פעלו יחידות טנקים מגדוד השריון של פיקוד המרכז (לסיפור המערכה כולה ראו בערך הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים).
האנדרטאות הראשונות למלחמה ולנופליה הוקמו בעיר תוך כדי המערכה ומיד לאחריה.
חלק מחיילי היחידות הלוחמות ביקשו להקים יד לחבריהם שנהרגו והקימו באתרי הקרבות אנדרטאות מאולתרות, עשויות אבנים, כלי נשק וציוד וחומרים אחרים ונושאות כתובות שנכתבו ביד.
בשנה שלאחר המלחמה נרתמו יחד למאמץ משולב המחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון ועיריית ירושלים לשם הקמת אנדרטאות לנופלים לפי דגם אחיד.
לשם כך הוקמה ועדה ציבורית שהיו בה גם נציגים ללוחמים בעיר.
אנדרטאות אלו הוקדשו להנצחת קבוצות של נופלים לפי מוקד גאוגרפי ולפי השתייכות חטיבתית, לשלוש החטיבות שהשתתפו בקרבות בעיר.
האתרים לאנדרטאות אלו נבחרו בין מוקדי הקרבות השונים בעיר ובמידת האפשר על בסיס האנדרטאות המאולתרות שכבר התקיימו בשטח.
כך הוקמו ארבע אנדרטאות לנופלי חטיבת הצנחנים 55, ארבע אנדרטאות לנופלי חטיבת ירושלים, אנדרטה אחת לנופלי חטיבת הראל ואנדרטה לטייס חיל האוויר שמטוסו הופל בדרום העיר.
רוב האנדרטאות הקבוצתיות למלחמה בעיר הן פרי מהלך זה.
עשר האנדרטאות עוצבו כל אחת כלוח אבן רחב, שהוצב אנכית על גבי גל של אבנים מקומיות.
בראש הלוח נחקק סמל החטיבה הנוגעת בדבר (או סמל חיל האוויר, באנדרטה לטייס) ומתחתיו שמות הנופלים מהחטיבה באותו מוקד קרב.
מתחת לשמות תוארו הנסיבות שבהן נהרגו החללים, באופן שנתן את ההקשר ההיסטורי לנפילתם ביחס למערכה כולה.
בשולי לוחות האנדרטה נחקקה הכתובת "ירושלים, אייר תשכ"ז".
מסביב לכל לוח זיכרון הוקמה גינת נוי קטנה.
עשר האנדרטאות נחנכו ב-1 במאי 1968, יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
בשנת 1975 נחנך בעיר אתר ההנצחה בגבעת התחמושת, שהפך לאתר העיקרי לזיכרון המערכה על העיר במלחמת ששת הימים ולנופליה.
באתר זה הונצחו לראשונה שמות כל הנופלים בקרב על העיר - מהם אחדים ששמותיהם לא הונצחו על איזו מן האנדרטאות שהוקמו בעיר קודם לכן.
בצד האנדרטאות הקבוצתיות שהוקמו ב-1968 ואתר גבעת התחמושת ניצבות בעיר עשר אנדרטאות נוספות.
תשע מהן מוקדשות להנצחת מספר קטן של נופלים.
אלו הן ברובן אנדרטאות קבע, אשר החליפו אנדרטאות מאולתרות שהקימו חבריהם לנשק של אותם חללים.
אנדרטה אחת בלבד (בבית הכרם - ראו להלן) איננה נושאת שמות של חללים שנפלו במערכה.
שתיים מעשר האנדרטאות הנוספות שצוינו (הניצבות במוצב הפעמון וליד גשר גת שמנים - ראו להלן) שונות בסגנונן מיתר האנדרטאות בעיר בכך שהן אינן מבוססות על לוח זיכרון, אלא הן אנדרטאות פיסוליות.
שתי אנדרטאות בלבד (בבית הכרם ובעמק המצלבה - ראו להלן) לא מוקמו בזירות הלחימה בחלקה המזרחי של ירושלים, אלא בחלקה המערבי.
כיום מונצח שמו של כל אחד מהנופלים במערכה על העיר - 182 במספר - על גבי אנדרטה אחת לפחות, ומקצתם על שתי אנדרטאות ואף על שלוש.
אחדות מהאנדרטאות לנופלים שהוקמו בירושלים הורחבו לאחר שנים על מנת שישמשו כאנדרטה לנופלים מאותה יחידה בכל מלחמות ישראל.
האנדרטאות שופצו מעת לעת, לאחרונה לקראת יום השנה ה-50 למערכה על ירושלים באביב 2017, ואגב כך השתנה עיצובן מעט.
אנדרטה אחת ניצבת בירושלים לזכר החיילים הירדנים שנהרגו במערכה על העיר .
משמעותן ותפקידן הסמלי של האנדרטאות
החוקר מעוז עזריהו כתב אודות תפקידן הסמלי של האנדרטאות למלחמות ישראל בירושלים, לרבות האנדרטאות למערכה ב-1967. הוא מציין כי הכללתה של ירושלים במדינת ישראל נעשתה בשני שלבים: תחילה הוכללה העיר המערבית במדינת ישראל במלחמת העצמאות, ולאחר מכן הושלם שילוב העיר בישראל בעקבות איחוד שני חלקיה בקרבות מלחמת ששת הימים.
ב-1949 החלה בירושלים פעילות הנצחה, שנתנה באמצעות האנדרטאות שהוקמו בעיר ובדרך אליה ביטוי לניצחון במלחמת העצמאות ולהקרבה שהייתה כרוכה בו.
עזריהו מציין שמלחמת ששת הימים הוסיפה על פרק המערכה על העיר במלחמת העצמאות את פרק הניצחון הסופי שחסר בו, ובכך ניתנה למלחמת העצמאות משמעות חדשה בהיסטוריה של העיר, כמבוא לעלילת גבורה שהגיעה לשיאה באיחוד העיר ב-1967.
לדברי עזריהו מנציחות האנדרטאות למלחמת ששת הימים בעיר באופן ישיר את המערכה שניטשה בה, כאשר מרביתן מתמקדות בהקרבה ההרואית של חללי המערכה שנפלו בסביבתה של כל אנדרטה.
הן השתלבו באתרים שבהם הוצבו ונתנו להם משמעות בתמונת המערכה הכללית.
לעומת האנדרטאות הנפרדות לחללים הפך אתר ההנצחה בגבעת התחמושת למוזיאון גבורה למערכה כולה ולכלל הנופלים בה.
הקרב המר והדרמטי שהתחולל בגבעה, אשר הפך מיד לאחר המלחמה למרכיב בפולקלור הישראלי, היה התנאי המסייע להפיכת האתר למוזיאון שכזה.
בשל הפיכתו לאנדרטה למערכה כולה הוא הפך לנקודת מוקד טקסית, שבה נערך הטקס השנתי לציון שחרור ירושלים, והוקנתה לו משמעות כלל-לאומית ולא רק מקומית.
לדעת עזריהו קיום אתר גבעת התחמושת איננו גורע מחשיבות האנדרטאות האחרות בעיר למלחמת ששת הימים, ואף מעניק להן - בזכות התצוגה שבו על הקרבות בעיר - משמעות ומובן בהקשר ההיסטורי הרחב של המערכה.
סקירת האנדרטאות המתוארות להלן מובאת בעיקרה על פי התייחסותן לשלוש החטיבות שלחמו בירושלים.
אתר זה הוא כאמור אתר ההנצחה המרכזי להנצחת המערכה על ירושלים במלחמת ששת הימים והנופלים בה.
האתר הוקם על גבי מוצב גבעת התחמושת, שבו ניטש אחד הקרבות המרים ביותר במערכה.
האתר משמש להנצחת המערכה על העיר והקרב על הגבעה גם יחד.
ערב המלחמה השתרע המוצב על גבי גבעה מיוערת בחלקה שעליה ניצבו מספר מבנים, ובה הוקמה רשת של תעלות לחימה שבצידן בונקרים.
לאחר המלחמה יועד אתר המוצב - כמו מרבית השטחים שסביבו - לבניית שיכוני מגורים.
בהשפעת הורים שכולים שבניהם נפלו בו שונה ייעודו לאתר הנצחה למערכה ב-1967. האתר נחנך ביום ירושלים באביב 1975.
אתר ההנצחה משתרע על פני מרבית שטחו המקורי של המוצב.
שומרו בו חלק מהבונקרים, תעלות הלחימה והמבנים שנמצאו במוצב עם כיבושו ומוצגים בו כלי רכב צבאיים ישראלים וכלי נשק נוספים.
בנקודה הגבוהה ביותר באתר ניצבת אנדרטת חללי גדוד 66 , שנחנכה ב-1968. במרכזו הוקם מכלול מוזיאוני, הבולט במבנים המקושתים שבהם הוא ממוקם.
הוא כולל בין השאר קיר הנצחה לשמות כל 182 חללי המערכה על העיר ב-1967, שהונצחו על פי שיוכם היחידתי.
המוזיאון מכיל גם תצוגה של תמונות הנופלים ויצירות אומנות מעיזבונם.
בשטח האתר ניטעו עצים כמספר הנופלים.
תצוגה פתוחה נפרדת באתר מספרת את סיפורה של ירושלים מימי השלטון העות'מאני ועד לאיחודה במלחמת ששת הימים ובכך מספקת את ההקשר ההיסטורי הרחב למערכה עליה במלחמה זו.
תצוגה אחרת, אור קולית, מספרת את סיפור המערכה ב-1967 בכל גזרות הלחימה בעיר כמכלול.
באתר הוכשר גם אמפיתיאטרון פתוח המשמש לכינוסים.
לאתר נוספו בהדרגה לאחר פתיחתו מבנים המשמשים לתצוגה, להדרכה ולשירות קהל המבקרים.
תכנון האתר נעשה על ידי משרד האדריכלים בנימין אידלסון – גרשון צפור, ועיצוב הפנים והתצוגה נעשה על ידי רפי בלומנפלד.
הוא מופעל על ידי עמותת גבעת התחמושת.
האירוע החשוב ביותר הנערך באתר גבעת התחמושת הוא כאמור הטקס הממלכתי השנתי לציון יום ירושלים והאזכרה לנופלים במערכה עליה.
האתר משמש להנחלת מורשת הקרב על ירושלים לחיילים, תלמידים והציבור הרחב.
נערכים בו טקסי השבעה צבאיים, ומזה מספר שנים הוא משמש כאתר ההתייצבות לגיוס לצה"ל של צעירים מאזור ירושלים.
שמונה אנדרטאות הוקמו בירושלים לחטיבה 55 ולנופליה.
החטיבה לחמה בעיקר בגזרה הצפונית של שדה המערכה, ובעקבות זאת הוקמו שם רוב האנדרטאות.
ארבע משמונה האנדרטאות הן מהאנדרטאות הקבוצתיות שנחנכו ב-1968:
אנדרטה לזכר חללי גדוד צנחנים 66 ובני משפחותיהם - הוקמה בגבעת התחמושת והייתה היחידה באתר זה עד 1975. ראשיתה של האנדרטה בגלעד שהוקם על ידי חיילי גדוד 66 שעות מעטות לאחר תום הקרב הקשה על הגבעה.
אנדרטת הקבע נושאת את שמות 36 חללי הגדוד במערכה על ירושלים.
רובם נהרגו בקרב על גבעת התחמושת.
האחרים נפלו בבית הספר לשוטרים, שכונת שיח' ג'ראח ומתחם אוגוסטה ויקטוריה.
לימים הורחבה האנדרטה ונוספו לה שני לוחות זיכרון, המנציחים גם את שמות חללי הגדוד שנפלו לאחר 1967 ואת שמות בני משפחות חיילי הגדוד שנהרגו בשירותם הסדיר ובפעולות איבה.
האנדרטה, הניצבת בנקודה הגבוהה ביותר בגבעה, איננה נבלעת באתר ההנצחה שבה ונשמר לה מקום בולט בו.
לוח זיכרון לנופלים מגדוד צנחנים 71 - הוצב במתחם הקרבות של הגדוד בירושלים המזרחית ומנציח את שמות 11 חלליו במערכה, שנהרגו בקרבות במושבה האמריקאית, בוואדי ג'וז ובעיר העתיקה.
חיילי הגדוד הקימו לאחר הקרב גלעד במקום בו ניצבת כיום האנדרטה, ושלט נפרד לידה מציין זאת.
ביום ירושלים בשנת 1985 נחנך ליד האנדרטה המקורית כותל זיכרון, המנציח את שמות חללי הגדוד בכל שנות קיומו.
לוח זיכרון לנופלים מגדוד צנחנים 28 - הוקם אף הוא בירושלים המזרחית ליד באתר הקרבות של הגדוד בסמוך לשער מנדלבאום, מעט דרומה מאנדרטת גדוד 71. על גביו הונצחו שמות 25 חללי הגדוד במערכה.
הם נהרגו בקרבות בקרבת שער שכם, שער הורדוס ומוזיאון רוקפלר, כמו גם בהפגזה עזה שהונחתה עליהם במערב העיר בדרכם לקרב.
לרגלי האנדרטה מוצגת אנדרטה מאולתרת לנופלים, שהוקמה מיד לאחר הקרבות על ידי אנשי פלוגה א' של הגדוד.
לוח זיכרון לנופלים מחטיבת הצנחנים - אנדרטה זו הוקמה ליד הכניסה האחורית למוזיאון רוקפלר שבירושלים המזרחית.
היא מנציחה את שמות 20 חיילי היחידות החטיבתיות ובהן פלוגת ההנדסה, יחידת הארטילריה המוצנחת ופלוגת הקשר, שנהרגו במערכה.
לצד האנדרטה הוקם לימים לוח זיכרון נוסף, שעליו נחרתו שמות 26 חללים נוספים של החטיבה שנהרגו מאז מלחמת ששת הימים.
בעיר ניצבות ארבע אנדרטאות נוספות לחטיבה.
שלוש מהן נושאות שמות של חלליה:
יד לשלושה נופלים מחטיבה 55 - זהו לוח אבן ובו חרותים שמותיהם של שלושה שנהרגו בהפגזה ליד מוזיאון רוקפלר ב-7 ביוני 1967. הלוח הוצב על ידי חבריהם במקום שבו נפלו.
הוא ניצב ליד המוזיאון ובקרבת האנדרטה הקבוצתית לחללים מחטיבה 55 שהוצבה לידו.
גלעד לשני צנחנים - ניצב ברחוב הגמול שבשכונת שמואל הנביא.
בפועל מדובר בשני סלעים המוצבים זה ליד זה, וכתובת על גבי כל אחד מהם מנציחה את נפילתו של חייל אחד (בעבר היו מוצבים שם שלטים ממתכת).
שני החיילים השתייכו לפלוגת ההנדסה החטיבתית ונפגעו בהפגזה ב-6 ביוני.
הגלעד הוצב על ידי חבריהם.
גלעד לזכר צבי קולפק - לוח זיכרון ממתכת, המנציח את שמו של חייל נוסף מפלוגת ההנדסה החטיבתית, שנהרג ב-6 ביוני, במהלך הכשרת מעבר מירושלים המערבית לירושלים המזרחית ליד בית הספר לשוטרים.
הלוח, המוצב בשדרות אשכול, עשוי בעיצוב זהה ללוחות הזיכרון לשני חבריו לפלוגה של הנופל.
האנדרטה הנוספת היא גן על שם חטיבת הצנחנים 55 הגן שוכן בחצר בית הספר היסודי יפה נוף בשכונת בית הכרם.
אזור הכינוס של החטיבה ב-5 ביוני 1967 לפני צאתה לקרב היה בבית הכרם, ועל גבי לוח הזיכרון המוצב בגן מצוין שהגן ניטע על ידי תושבי השכונה ותושבי שכונת יפה נוף, שליוו את הלוחמים בצאתם לקרב.
זו האנדרטה היחידה מהשמונה לחטיבה 55 והיחידה מכלל האנדרטאות למלחמה בעיר שאיננה מנציחה על גביה שמות של נופלים.
בירושלים שבע אנדרטאות לחטיבת ירושלים ונופליה.
כמעט כולן ממוקמות בגזרה הדרומית של שדה המערכה, שבו פעלה החטיבה.
ארבע משבע האנדרטאות הן מהאנדרטאות הקבוצתיות שנחנכו ב-1968:
לוח זיכרון לחללי חטיבת ירושלים בקרב בארמון הנציב - לוח זה ניצב בסמוך לארמון הנציב, שכיבושו ב-5 ביוני היה הקרב הפותח של המערכה בירושלים.
הוא מוקדש לזכרם של תשעת חללי החטיבה שנפלו בגזרה זו ביום הקרב ובימים הבאים.
לוח זיכרון לחללי חטיבת ירושלים בקרב בצור באחר - אנדרטה הניצבת בסמוך לכפר צור באחר ומנציחה את שמות 11 חללי החטיבה שנהרגו בקרב על מוצב הפעמון שלידו ב-5 ביוני ובהפגזות ירדניות בגזרה זו.
לוח זיכרון לנופלי חטיבת ירושלים בקרבות באבו תור - מנציח את שמות 17 חללי החטיבה בקרב לכיבוש אבו תור ב-6 ביוני, שהיה מהקרבות הקשים ורווי האבדות ביותר במערכה.
הוא ניצב בגן ברחוב המפקד באבו תור.
השם ניתן לרחוב לכבודו של מיכאל פייקס, מפקד גדוד 163 בחטיבת ירושלים, שנהרג בקרב זה.
לוח זיכרון לחללי חטיבת ירושלים בקרב מול עמדות הירדנים - אנדרטה זו הוצבה בקרבת טחנת הרוח במשכנות שאננים.
על גביה הונצחו שמות 11 חיילי החטיבה שנהרגו בשלושת ימי המערכה בהפגזות או בקרבות אש מקומיים עם הצבא הירדני לאורך הקו העירוני בירושלים.
שלוש האנדרטאות הנוספות לחטיבה ולחלליה הן:
אנדרטת מוצב הפעמון - אנדרטה הניצבת על שרידי מוצב הפעמון שליד הכפר צור באהר, בקרבת קיבוץ רמת רחל.
היא מנציחה את שמות ששת הנופלים בקרב לכיבוש מוצב זה ב-5 ביוני (הם מונצחים גם על האנדרטה החטיבתית הניצבת בסמוך).
האנדרטה עשויה כפסלי מתכת דמויי ענבלים של פעמון, המשולבים בשרידי הבונקר העיקרי במוצב.
עליהם נרשמו שמות הנופלים, שרובם השתייכו לפלוגת הסיור של החטיבה.
מתכנן האנדרטה הוא האדריכל דניאל בכרך, ששירת בפלוגת הסיור.
גלעד לזכר שלושה רגמים - ניצב ליד בניין משרד החינוך ברחוב הנביאים.
זהו לוח קטן, שעליו חרותים שמות השלושה, חיילי מחלקת מרגמות.
הוא ניצב במקום בו נפגעו מהפגזה ירדנית ב-5 ביוני.
יד לזכר יוסי ליברמן - לוח זיכרון שהוצב ביוזמת חבריו של הנופל, שנהרג ב-5 ביוני במהלך הקרב לכיבוש ארמון הנציב.
האנדרטה ניצבת ברחוב בית"ר שבשכונת ארנונה.
בעבר היא ניצבה בשטח פתוח וכעת היא משולבת בגדר של בית מגורים שנבנה במקום.
לוח זיכרון לחללי חטיבת הראל במלחמת ששת הימים - אנדרטה ל-38 חללי החטיבה במלחמה, שנפלו בדרך הקרבות הארוכה שעשתה סביב ירושלים.
היא החלה במוצב גבעת הרדאר ובמוצב שייח' עבדול עזיז, נמשכה במוצבי תל אל פול וגבעת המבתר והגיעה עד לרמאללה, יריחו וגשרי נהר הירדן.
האנדרטה ניצבת בגן ציבורי שעל גבעת המבתר המשקיפה לעבר גבעת התחמושת.
החטיבה הוקמה במקור כחטיבת פלמ"ח שלחמה על הדרך לירושלים במלחמת העצמאות, והכיתוב על גבי האנדרטה מציין את חירוף הנפש של חייליה "בעקבות חבריהם גיבורי תש"ח".
לוח זיכרון לחללי גדוד 106 וסיירת דוכיפת - ניצב בקרבת האנדרטה החטיבתית.
הוא מנציח את שמותיהם של 12 חיילים שנהרגו ב-6 ביוני בקרב על גבעת המבתר ובקרב על תל אל פול הסמוך.
שמונה מהם היו חיילי גדוד 106 של החטיבה.
ארבעת האחרים השתייכו לסיירת דוכיפת - פלוגת סיור של הצנחנים, שהייתה רכובה על גבי שריוניות צרפתיות קלות וסופחה לחטיבת הראל.
מול הלוח מוצב שלט זיכרון קטן נוסף על גבי שרידי בונקר מביצורי גבעת המבתר שנותר במקום.
אנדרטה לנופלים מגדוד הסיור של הצנחנים - זוהי אנדרטה שהוקמה לזכר חמישה מחיילי פלוגת הסיור של חטיבת הצנחנים 80, שסופחה לחטיבה 55 ופעלה עמה.
החמישה נהרגו במהלך קרב בגשר גת שמנים מעל נחל קדרון ב-6 ביוני.
היא הוקמה במקור על הגשר, אך לימים הועברה כמה עשרות מטרים צפונה, לקרבת הפנייה לכביש העולה אל שער האריות, בעמדה המשקיפה אל נוף נחל קדרון.
אנדרטה זו שונה מרוב האנדרטאות הקבוצתיות למלחמה בעיר.
היא מעוצבת כפסל ברזל בדמות נשר שאחת מכנפיו מרוסקת ונטויה כלפי מטה.
משני צידיה ניצבים סלעים שעליהם נחרתו שמות נופלים.
האנדרטה הורחבה מספר שנים לאחר הקמתה על מנת להנציח את שמות כל חללי הגדוד שבו שולבה הפלוגה, לרבות הנופלים בקרבות בסיני במלחמת יום הכיפורים, והיא מנציחה שמות 53 נופלי גדוד הסיור.
היא עוצבה על ידי יונה פלומבו ומרדכי כפרי.
אנדרטה לחמישה בוגרי תנועת הצופים שנפלו במלחמת ששת הימים - ניצבת ברחבת מתחם שבט הצופים מצדה בעמק המצלבה שבמרכז ירושלים.
זהו סלע שעליו נרשמו שמות חמשת הנופלים, אשר נהרגו בירושלים ובמקומות אחרים.
הוא ניצב ברחבה מרוצפת ומוקף גדר נמוכה.
אנדרטה לחיילי צבא ירדן שנהרגו ב-1967 - אנדרטה זו, היחידה לזכר חללי צבא ירדן במערכה, ממוקמת לרגלי מגדל החסידות, הניצב בפינה הצפון-מזרחית של חומות ירושלים.
היא הוקמה לאחר המלחמה על ידי תושבים מירושלים המזרחית.
מצבה לזכר דן גבעון - ניצבת בקרבת מנזר מאר אליאס בדרום העיר.
זוהי אנדרטה לזכר הטייס דן גבעון, בן קיבוץ שער העמקים, שמטוסו הופל באזור זה ב-6 ביוני.
טייס נוסף של חיל האוויר, שבתאי בן-אהרון, נהרג במערכה על העיר לאחר שמטוסו הופל ממזרח לה.
שמו הונצח באנדרטה המרכזית באתר גבעת התחמושת.
כל חללי המערכה על ירושלים במלחמת ששת הימים נקברו בעצם ימי המלחמה בקבורה ארעית בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בעיר.
מקצת החללים הועברו לימים מהר הרצל לקבורה ביישוביהם לפי בקשת משפחותיהם, אך רובם, כ-150, נותרו קבורים שם.
מצבותיהם מרוכזות בשתי חלקות בבית הקברות.
הן מהוות אנדרטאות נוספות למערכה שניטשה בעיר ב-1967.
בנוסף להצבת האנדרטאות נקראו מספר רחובות בירושלים על שם אישים, אירועים ויחידות הקשורים במערכה בעיר במלחמת ששת הימים.
השמות ניתנו להם לאחר המלחמה ולעיתים שנים רבות אחריה.
רחובות אלו נמצאים ברובם בשכונות החדשות שנבנו בצפון העיר לאחר איחוד שני חלקיה:
בקרבת העיר העתיקה - רחובות הצנחנים וחטיבת ירושלים
בשכונת שמואל הנביא - רחוב חטיבת הראל
בשכונת גבעת המבתר - רחוב ששת הימים
בשכונת פסגת זאב - רחובות הארבעה (לכבוד ארבעת נופלי סיירת דוכיפת), הסיירת הירושלמית, פלוגת הטנקים הירושלמית, שדרות סיירת דוכיפת.
בשכונת אבו תור - רחובות המפקד (לכבוד סגן-אלוף מיכאל פייקס), המלאך בלבן (לכבוד החובשת אסתר ארדיטי, שהחיילים בירושלים נתנו לה כינוי זה).
בנוסף, נקראו כעשרה רחובות בשכונות גבעת המבתר ורמת אשכול על שם אתרים בחצי האי סיני, שנכבש על ידי ישראל במלחמת ששת הימים.
מרדכי גור, הר הבית בידינו: קרבות הצנחנים בירושלים במלחמת ששת הימים, כ"ו-כ"ח אייר תשכ"ז, עורך: גרשון ריבלין, מערכות, תשל"ד
משה נתן, המלחמה על ירושלים, תל אביב: אותפז, תשכ"ח
ידיעות מאתר עיתונות יהודית היסטורית:
הוסר הלוט מעשר אנדרטות לזכר החיילים שנפלו על שחרור הבירה, מעריב, 3 במאי 1968
תושבי המדינה התייחדו עם זכר חללי מערכות ישראל, דבר, 3 במאי 1968
אתר "יזכור" - הכניסה לדפי האתר נעשתה באוגוסט 2018
שמות רחובות בירושלים, באתר עיריית ירושלים - תאריך כניסה: 26 ביוני 2017
אתר גבעת התחמושת - תאריך כניסה: 2 ביולי 2017
אָנדרוֹצנטריות (Androcentrism) היא גישה המציבה את הגברים במרכז העולם, מבחינה תרבותית והיסטורית.
מקור הביטוי במילה היוונית "אנדרו", שמשמעותה "גבר".
המונח ההפוך לאנדרוצנטריות מכונה גינוצנטריות.
המושג "אנדרוצנטריות" נטבע במחקר מדעי מאת שרלוט פרקינס גילמן שפורסם בשנת 1911. גילמן תיארה במחקר סוגי התנהגות אנדרוצנטרית בחברה המערבית, ואת הבעיות הנגרמות מהתנהגות זו.
במחקר מסבירה גילמן את התפיסה האנדרוצנטרית הנפוצה, לפיה רוב ההישגים בהיסטוריה הושגו על ידי גברים, ולכן התנהגות גברית היא נורמטיבית בחברה, וכל מה שאינו גברי נחשב לשונה, ומהווה סוג של סטייה חברתית.
עד למחצית המאה העשרים, החינוך הפורמלי עבור בנים היה טוב יותר מזה הניתן לבנות, ורמת הקריאה והכתיבה אצל גברים הייתה גבוהה בהרבה מזו של נשים.
לכן, רוב הספרים נכתבו מנקודת מבט גברית.
כמו כן, הרבה יותר גברים זכו לחינוך אקדמי מאשר נשים, וחלק מהאוניברסיטאות אף הנהיגו "נומרוס קלאוזוס" שהגביל את מספר הנשים שהתקבלו ללימודים אקדמאיים.
כתוצאה מכך, רוב הדעות האקדמיות נכתבו מנקודת מבט גברית.
לאחר אמצע המאה העשרים הצטמצם בחברה המערבית פער ההזדמנויות בין גברים לנשים במערכות החינוך.
בספרות העתיקה, למשל במקרא, רוב הדמויות הן של גברים.
רק ל-14% מכלל הדמויות בתנ"ך יש שם של אישה.
על פי הפרשנות המקובלת, התנ"ך כתוב ברובו מנקודת מבט גברית, וגם האירועים שנחוו על ידי נשים בתנ"ך נכתבו ופורשו על ידי גברים.
בתרבות המערב כיום, רוב הספרים וכתבי העת נכתבים על ידי גברים, ועלולים להיות מוטים.
לדוגמה, מכלל הספרים שיצאו לאור בהוצאת "רנדום האוס" בשנת 2010, רק 37% נכתבו על ידי נשים.
בכתב העת "The New York Review of Books" באותה שנה, רק 17% מהספרים שנסקרו בביקורת ספרים נכתבו על ידי נשים.
מחקרים על ספרות ילדים גילו שב-200 ספרי הילדים הנמכרים ביותר בארצות הברית יש ייצוג יתר לגברים.
כמות הגברים בסיפורים גבוהה במידה ניכרת מזו של הנשים, והעלילות נוטות לספר על גיבורים ממין זכר ועל ההתנסויות שלהם.
הרוב המכריע של סרטי הקולנוע נכתב ומבוים בידי גברים, וכנראה כתוצאה מכך רוב הדמויות הן גבריות, ועלילות הסרטים בעלות נקודת מבט גברית.
כמו כן, רוב הביקורת על סרטים נכתבת בידי גברים.
מחקר משנת 2009 בדק 122 סרטים לכל המשפחה, ומצא בהם הטיה גברית גלויה וסמויה.
גם בסרטי ילדים רוב התסריטאים והבמאים היו גברים, ורוב הדמויות הראשיות היו גבריות.
הנשים בסרטים אלה לרוב היו צעירות בעלות מראה מושך.
מחקרים נוספים בדקו ומצאו הטיה גברית בתחומים נוספים כמו ספורט, אמנויות, הפקות טלוויזיה, מנהל עסקים וייצוג פרלמנטרי.
במאמר "עקרונות יסוד בטיפול בנשים" מציינת ד"ר ענת גור שרוב חקר ההתנהגות האנושית נבנה על מודל אנדרוצנטרי, שמתבסס על דעות קדומות גבריות, ואילו טיפול בנשים מצריך גישה שונה.
אוולין פוקס קלר, מדענית ופילוסופית פמיניסטית אמריקאית, חקרה וכתבה על האנדרוצנטריות במדעים.
האנדרטה לזכר הנופלים בקרבות תל מוטילה היא אנדרטה במושב אלמגור שמצפון לכנרת, לזכר הקרבות שניטשו שם מול צבא סוריה, במאי 1951, ו-41 חיילי צה"ל שנהרגו במהלכם, בהם חיילי גדוד 21 בחטיבת גולני.
האנדרטה נבנתה ביוזמת עמותת תל מוטילה ועמותת משפחות חללי הקרב.
היא תוכננה על ידי האדריכל יהודה יהב ונחנכה בשנת 1997.
האנדרטה ניצבת בשולי המושב, באתר המשקיף אל הכנרת.
היא בנויה כבסיס עגול ומשופע שעליו ניצבים זה על גבי זה שני סלעים מוארכים וכהים.
על גבי צידיו המשופעים של בסיס האנדרטה נקבעו כעין לוחות תבליט מאבנים ועליהם לוחיות מתכת הנושאות את שמות החללים.
מול האנדרטה משתרעת רחבה מרוצפת, המוקפת עצי אקליפטוס.
משמאלה של האנדרטה ניצבים תורני דגלים, שעליהם מונפים דגל ישראל ודגל חטיבת גולני, שרוב חללי הקרב נמנו על לוחמיה.
מימינה ניצבת חצובה ללהבת זיכרון.
בצד השביל המוביל אל רחבת האנדרטה מוצב לוח מתכת שעוצב כאילו הוא נקוב כדורים, ועליו שלט מתכת עם כתובת תבליט המספרת את סיפור הקרב.
בקרבתו נמצאת חפירה באדמה המדופנת בלוחות בטון, המייצגת עמדות לחימה ותעלות קשר המחברות ביניהן.
באתר מוצב גם שלט המתאר את תולדות קרבות חטיבת גולני ממלחמת העצמאות ועד למבצע צוק איתן.
אנדרטאות מרטין לותר באייסלבן ובוויטנברג הם שני מבנים בעיר אייסלבן וארבעה בניינים בעיר ויטנברג, שתיהן במדינת סקסוניה-אנהלט בגרמניה, הקשורים ישירות לחייו של הרפורמטור מרטין לותר ומקורבו פיליפ מלנכתון.
קבוצת מבנים זו הוכרזה ב-1996 כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו.
הסיבה להכרזה כאתר מורשת עולמית
הבניינים הוגדרו כאתר מורשת עולמית בזכות הקשר שלהם לרפורמציה הפרוטסטנטית, תנועה שהייתה לה השלכות פוליטיות, דתיות ותרבותיות נרחבות.
המבנים כשלעצמם אינם בעלי ערך אמנותי-היסטורי יוצא דופן, אם כי כנסיית העיר וכנסיית הטירה הם דוגמאות מוקדמות לכנסיות שהוקמו לפולחן הפרוטסטנטי.
בנוסף למשמעותם כאתרי זיכרון לרפורמציה, הבניינים הם גם דוגמאות חשובות להתמודדות ההיסטוריציזם הגרמני מהמאה ה-19 עם מבנים מימי הביניים.
הבניינים שוחזרו בצורה יסודית בתקופה זו ולכן מכילים לעיתים קרובות תוספות נאו-גותיות.
המבנים הכלולים באתר המורשת העולמית הם:
קוד שם מיקום קואורדינטות תמונה 783-001 בית הולדתו של מרטין לותר אייסלבן 783-002 הבית שבו מת מרטין לותר אייסלבן 783-003 בית לותר ויטנברג 783-004 בית מלנכתון ויטנברג 783-005 הכנסייה העירונית ויטנברג 783-006 כנסיית הטירה ויטנברג
אנדרוס קסמאה (באסטונית: Andrus Kasemaa; נולד בשנת 1984) הוא משורר אסטוני.
קסמאה נולד בכפר הקטן דִירְהָמִי שבצפון-מערב אסטוניה.
הוא למד לתואר ראשון מדעי רוח כלליים והתמחה בספרות באוניברסיטת טרטו.
כיום הוא מתגורר עם בן זוגו בחווה כפרית באי היומאה שבים הבלטי ועיתותיו מוקדשות ברובן לכתיבה ספרותית.
בשנת 2018 זכה בפרס הספרותי ע"ש יוהאן ליב.
תשעה משיריו התפרסמו בתרגום לעברית בספר כובעים וכפפות, אסופה לשירה אסטונית שערך ותרגם רמי סערי.
האנדרטה לזכר בני ראשון לציון שנפלו במערכות ישראל ממוקמת במרכז העיר ראשון לציון.
מונצחים בה שמות 528 נופלים במערכות ישראל, וביניהם גם נפגעי פעולות האיבה.
האלמנטים הבולטים באנדרטה הם מצבת אבן גדולה, שנתנה את השם העממי למקום - "המצבה", תותח קרופ 75 וכיכר עגולה לפני האנדרטה, המשמשת לעריכת טקסים.
מצפון למצבה נמצא "גן הבנים".
האנדרטה ממוקמת בדרום גן הבנים, במפגש הרחובות הרצל וז'בוטינסקי.
לפניה, מצפון, ממוקמת רחבה מרוצפת גדולה.
במרכז שטח האנדרטה, על גבי בימה נמוכה ומאורכת שצידה הדרומי מעוגל, ממוקם מבנה מלבני גדול, המצופה אבן, שחלקו הצר פונה צפונה לעבר הרחבה ועליו נכתב: "לנופלים.
ונתתי להם בביתי ובחומותיי יד ושם".
מתחת לכיתוב קבועים ווי אבן לתליית זרי פרחים.
על גבי עברו הדרומי והצר של המבנה מופיע סמל החרב ועלה הזית.
על צידו המערבי הרחב של המבנה מופיע הכיתוב: "לזכר בני ראשון לציון שנפלו במערכות ישראל".
מצידו האחר, המזרחי, של המבנה נכתב: לבנינו תהילת נצח".
בצד המבנה מוצבים שני תרני דגלים, שעליהם מונפים דגל ישראל ודגל ראשון לציון.
ליד עברו הדרומי מוצב תותח שדה נגרר תותח קרופ 75 בקליבר 75 מילימטר, מתותחי מלחמת העצמאות, הצבוע בשחור.
מדרגות מעפילות מן הרחבה אל מבנה האבן, ומשני צידיהן, במפלס הרחבה, ניצבים קירות קשתיים שעל גביהם קבועות לוחיות זיכרון שחורות הנושאות את שמות הנופלים.
השמות מוצגים מימין לשמאל בסדר כרונולוגי של שנות נפילתם.
האנדרטה הוקמה ביוזמת עיריית ראשון לציון ותוכננה על ידי משרד אדריכלי הנוף ברוידא-מעוז.
ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל מתקיים מול האנדרטה משמר כבוד חמוש של מתנדבי המשמר האזרחי.
במרחק קצר מהאנדרטה ניצבות האנדרטה לחללי ההפצצה המצרית על העיר במלחמת העצמאות והאנדרטה לזכר הרוגי המלכות.
אַנְדְרוֹנִיקוֹס הָרִאשׁוֹן קוֹמנֵנוּס (ביוונית ביזנטית: Ἀνδρόνικος Κομνηνός; 1118 – 12 בספטמבר 1185) היה קיסר האימפריה הביזנטית בין השנים 1183–1185. אנדרוניקוס היה הקיסר האחרון משושלת קומננוס ששלטה על האימפריה הביזנטית עד מסע הצלב הרביעי.
הוא היה בנו של ונכדו של הקיסר אלכסיוס הראשון.
בהיסטוריוגרפיה הביזנטית המאוחרת יותר, נודע אנדרוניקוס הראשון בכינוי "מיסופאס" ("שונא אור השמש") בהתייחס למספר הרב של אויבים שהוא עיוור.
אנדרוניקוס קומננוס נולד בסביבות 1118. רוב מה שידוע עליו הוא מכתביו של ההיסטוריון ניקטאס כוניאטס, קטעים מסוימים ביצירה של אאוסטתיוס מסלוניקי, "ביזת סלוניקי", או שהוסקו על ידי היסטוריונים מאוחרים יותר של האימפריה הביזנטית.
הוא היה נאה ורהוט, פעיל, קשוח, אמיץ, מצביא גדול ופוליטיקאי מוכשר, אך גם תאוותן.
שנותיו הראשונות עברו לסירוגין בתענוגות ובשירות צבאי.
בשנת 1141 הוא נשבה בידי הטורקים הסלג'וקים והיו שבוי בידיהם במשך שנה.
הוא שוחרר לאחר תשלום כופר, והגיע לקונסטנטינופול, שם שהה בחצרו של דודנו מנואל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, שאנדרוניקוס היה חביב עליו מאוד.
בחצר הקיסר הפכה אחייניתו, אודוקסיה, למאהבת שלו.
בשנת 1152, מלווה באודוקסיה, הוא יצא לפיקוד חשוב בקיליקיה.
לאחר תבוסתו מול ממלכת קיליקיה הארמנית ב, ובהתקפה על , הוא חזר אך שוב מונה למפקד פרובינציה.
נראה שגם את התפקיד השני הזה עזב לאחר זמן קצר, שכן הוא הופיע שוב בקונסטנטינופול ונמלט בקושי ממוות מידי האחים של אודוקסיה.
בערך בשנת 1153, התגלתה מזימה נגד הקיסר מנואל בה השתתף אנדרוניקוס, והוא נכלא.
לאחר ניסיונות לא מוצלחים חוזרים ונשנים, הוא נמלט ב-1165. לאחר שעבר סכנות רבות, כולל שבי של הוולאכים, הוא הגיע לקייב, שם הייתה החצר של מ.
בעודו תחת חסותו של ירוסלב, כרת אנדרוניקוס ברית עם הקיסר מנואל הראשון, ועם צבא גליציה הצטרף למנואל בפלישה להונגריה, וסייע במצור על זמלין.
המערכה הצליחה, ואנדרוניקוס חזר לקונסטנטינופול עם מנואל הראשון ב-1168; שנה לאחר מכן, לעומת זאת, סירב אנדרוניקוס להישבע את שבועת הנאמנות לבלה השלישי, מלך הונגריה, שמנואל רצה להיות יורשו.
אנדרוניקוס הודח מחצר הקיסרות אך קיבל את מחוז קיליקיה.
משום שסר חינו בעיני הקיסר נמלט אנדרוניקוס לחצרו של הנסיך .
בזמן ששהה כאן הוא פיתה את בתו היפה של הנסיך, , אחותה של הקיסרית .
הקיסר כעס על הפגיעה במשפחת אשתו, ושלח את לחזר אחרי פיליפה (ללא הצלחה), ואנדרוניקוס נאלץ לברוח שוב.
הוא מצא מקלט אצל אמלריך הראשון, מלך ירושלים, שהעניק לו את נפת ביירות.
בירושלים הוא ראה את , אלמנתו היפה של בלדווין השלישי, מלך ירושלים ואחייניתו של הקיסר מנואל.
אף על פי שאנדרוניקוס היה באותו זמן כבר בן חמישים ושש, הגיל לא הפחית מקסמיו, ותאודורה הפכה לקורבן הבא של אמנות הפיתוי שלו.
כדי להימנע מנקמה של הקיסר, היא ברחה עם אנדרוניקוס לחצרו של נור א-דין, סולטאן דמשק.
כשחשו שהם לא בטוחים שם, הם המשיכו במסעם המסוכן דרך הקווקז ואנטוליה.
הם התקבלו בברכה על ידי גיאורגי השלישי, מלך גאורגיה, שאחותו הייתה כנראה אשתו הראשונה של אנדרוניקוס.
לאנדרוניקוס הוענקו אחוזות בקאחתי, במזרח גאורגיה.
בשנת 1173 או 1174, הוא ליווה את הצבא הגאורגי במסע לשירוואן עד לחופי הים הכספי, שם כבש גיאורגי את מבצר מידי הפולשים מדרבנט עבור בן דודו, ה .
לבסוף, אנדרוניקוס ותאודורה התיישבו באדמות האבות של משפחת קומננוס ב, על חופי הים השחור, בין טרבזון לסינופ.
בזמן שאנדרוניקוס היה באחת מהפלישות שלו לטרבזון, נכבשה טירתו בידי מושל מחוז זה, ותאודורה ושני ילדיה מאנדרוניקוס נלכדו ונשלחו לקונסטנטינופול.
כדי להשיג את שחרורם, נכנע אנדרוניקוס בתחילת 1180 לקיסר, והופיע כשהוא כפות בשלשלאות לפניו, ביקש את סליחתו וקיבל אותה.
הוא הוגלה עם תאודורה לאויניון.
בשנת 1180 מת הקיסר מנואל, ובנו בן העשר ירש את מקומו, כאלכסיוס השני שהיה תחת אפוטרופסות אימו, .
מקורותיה הלטיניים ותרבותה הובילו למשטמה מתגברת מהנתינים היוונים שלה.
הם חשו עלבון מהנטיות המערביות של מנואל, כשהם ראו הרבה מעושרם והזדמנויות שלהם והזיכיונות המסחריים שלהם עוברים לסוחרים לטיניים.
בתקופת העוצרות של אלמנתו הפרנקית של מנואל גדלה השפעת הסוחרים הלטינים והמתחים גברו.
אנדרוניקוס ראה באי שביעות רצון הזו מהלטינים הזדמנות לתפוס את הכתר, לסיים את הגלות ב-1182 ולצעוד לקונסטנטינופול עם צבא שכלל (לפי מקורות לא ביזנטיים) כוחות מוסלמיים.
אלכסיוס ניסה לנהל משא ומתן, ושלח את גאורגיוס קסיפילינוס (לעתיד הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול) למחנה של אנדרוניקוס, והציע חנינה ומשרה גבוהה.
אנדרוניקוס דחה את ההצעה, והתעקש במקום זאת שהקיסרית-האלמנה תעבור למנזר.
עריקתו של מפקד הצי הביזנטי, ותבוסתו ועריקתו של בן דודו הגנרל אנדרוניקוס אנגלוס, מילאו תפקיד מרכזי במתן אפשרות לכוחות המורדים להיכנס לקונסטנטינופול.
הגעתו של אנדרוניקוס קומננוס גררה עד מהרה טבח בתושבי העיר הלטיניים אשר שלטו למעשה בכלכלתה, והביא למותם של אלפי אנשים מהמערב.
מאמינים שהוא ארגן את הרעלת אחותו הבכורה של אלכסיוס השני, מריה ובעלה , אף על פי שמריה עצמה עודדה אותו להתערב; המרעיל היה כנראה הסריס פטריגאוניטס.
זמן קצר לאחר מכן אנדרוניקוס כלא את הקיסרית מריה ולאחר מכן הורה להוציאה להורג - ואילץ את הילד הקיסר אלכסיוס לחתום על ההוצאה להורג של אימו.
אלכסיוס השני נאלץ להכיר באנדרוניקוס כשותף באימפריה מול הקהל על המרפסת של ולאחר מכן הומת במהירות בתורו.
בשנת 1183, אנדרוניקוס בן השישים וחמש התחתן עם בת השתים עשרה, בתו של לואי השביעי, מלך צרפת ואשתו השלישית - אגנס הייתה מאורסת לאלכסיוס השני.
בנובמבר 1183, אנדרוניקוס הכריז על בנו הלגיטימי הצעיר יוחנן קומננוס כשותפו לקיסרות וכיורשו לכס המלוכה.
בשנת 1184 ביקרה משלחת ונציאנית בקונסטנטינופול, והושג הסכם כי ישולם פיצוי של 1,500 זהב עבור ההפסדים שנגרמו לוונציאנים ב-1171 (החרמת רכושם באימפריה הביזנטית בהוראת הקיסר מנואל).
תקופת שלטונו של אנדרוניקוס התאפיינה בשימוש באמצעים חמורים.
הוא החליט לצמצם את הפיאודליזם ולהגביל את כוחם של האצילים, שהיו יריבים פוטנציאלים לכיסאו.
הוא ניסה לעשות רפורמה במערכת הפוליטית הרקובה על ידי איסור מכירת משרדים, ענישה של פקידים מושחתים (לעיתים קרובות באכזריות), אך מעל לכל, הוא דאג לצמצם את כוחם של בעלי הקרקע הפיאודליים.
עם זאת, אנדרוניקוס הפך יותר ויותר פרנואידי ואלים, והאימפריה הפכה למדינת טרור.
בספטמבר 1185, הוא הורה להוציא להורג את כל האסירים, הגולים ומשפחותיהם בשל קנוניה עם הפולשים.
האריסטוקרטים, בתורם, זעמו עליו, והיו כמה מרידות.
סיפורי הכאוס באימפריה הובילו לפלישה של גוליילמו השני, מלך סיציליה.
גוליילמו נחת באפירוס עם כוח חזק של 200 ספינות ו-80,000 איש, כולל 5,000 אבירים, וצעד עד לסלוניקי, אותה כבש ובזז ללא רחמים (7,000 יוונים נרצחו).
אנדרוניקוס אסף בחופזה חמישה צבאות שונים כדי לעצור את הצבא הסיציליאני מלהגיע לקונסטנטינופול, אך כוחותיו לא הצליחו לעמוד ונסוגו אל הגבעות המרוחקות.
אנדרוניקוס גם אסף צי של 100 ספינות כדי למנוע מהצי הנורמני להיכנס לים מרמרה.
הפולשים גורשו לבסוף בשנת 1186 על ידי יורשו, איסאאקיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית.
נראה שאנדרוניקוס החליט אז להשמיד את האריסטוקרטיה, ותוכניותיו כמעט הצליחו.
אבל ב-11 בספטמבר 1185, במהלך היעדרותו מהבירה ניסה סגנו סטפנוס הגיוכריסטופוריטס, לעצור את איסאאקיוס אנגלוס, שנאמנותו הייתה חשודה.
אנגלוס הרג את הגיוכריסטופוריטס ומצא מקלט בכנסיית איה סופיה.
הוא פנה אל האוכלוסייה, והתעוררה מהומה שהתפשטה במהירות על כל העיר.
כאשר אנדרוניקוס הגיע הוא גילה שאיסאאקיוס הוכרז כקיסר.
הקיסר המודח ניסה להימלט בספינה עם אשתו אגנס ופילגשו, אך הם נתפסו (אם כי יש הטוענים כי אנדרוניקוס שרד והצליח להימלט לממלכת קפריסין).
אנגלוס מסר אותו לאספסוף העירוני ובמשך שלושה ימים הוא נחשף לזעמם ולטינתם, נותר במשך אותה תקופה קשור לעמוד ומוכה.
ידו הימנית נכרתה, שיניו ושיערו נעקרו, אחת מעיניו נעקרה, ובין ייסורים רבים אחרים, הושלכו בפניו מים רותחים, עונש הקשור כנראה ביופיו.
לבסוף הוא הובל להיפודרום קונסטנטינופול ונתלה ברגליו בין שני עמודים.
שני חיילים לטיניים התחרו בשאלה החרב של מי תחדור לגופו עמוק יותר, והוא נקרע לגזרים.
שרידיו נותרו לא קבורים והיו גלויים במשך מספר שנים לאחר מכן.
הוא מת ב-12 בספטמבר 1185. עם הידיעה על מותו של הקיסר, בנו ושותפו לקיסרות, יוחנן, נרצח על ידי חייליו שלו בתראקיה.
אנדרוניקוס הראשון היה האחרון מבין בני משפחת קומננוס ששלט בקונסטנטינופול, אם כי נכדיו ו הקימו את האימפריה של טרפזונטס בשנת 1204. ענף השושלת שלהם נודע בשם "הקומנני הגדולים" (Μεγαλοκομνηνοί, מגלוקומנני או מגלוקומניני).
אנדרוניקוס הראשון קומננוס היה נשוי פעמיים והיו לו פילגשים רבים.
לאשתו הראשונה, ששמה אינו ידוע, נולדו לו שלושה ילדים:
מנואל קומננוס (1145 – לאחר 1185), שימש כשגריר תחת מנואל הראשון, והתנגד למדיניות אביו כשתפס את השלטון.
בשל התנגדות זו, כמו גם האמונה ב, הוא לא מונה ליורש, אלא הוענקה לו דרגת ("קיסר משני").
אף על פי כן, המשטר החדש עיוור אותו בעקבות נפילת אביו, ונעלם מהמקורות לאחר מכן.
מנישואיו לנסיכה הגאורגית רוסודן, הוא היה אביהם של ו, מייסדי האימפריה של טרפזונטס, ושל שושלת "הקומנני הגדולים", הצאצאים היחידים מהשורה הזכרית של בית קומננוס.
יוחנן קומננוס (1159–1185), בילדותו ליווה את אביו במהלך גלותו, ולאחר עלייתו לכס הוכתר כקיסר שותף בנובמבר 1183. לאחר הפלת אנדרוניקוס, הוא הוצא להורג בספטמבר 1185.
מריה קומננה (נולדה בערך 1166), נישאה לתאודור סינדנוס ב-1182, אך הוא מת זמן קצר לאחר מכן; בעלה השני היה מבית רומנוס, שדורסנותו ואימתו על האוכלוסייה במהלך ההגנה על דירכיום נגד הנורמנים ב-1185 תרמו לנפילת העיר.
גורלם של מריה ובעלה לאחר נפילתו של אנדרוניקוס אינו ידוע.
מאחייניתו ופילגשו של אנדרוניקוס נולדו הילדים הבאים:
אלכסיוס קומננוס (1170 – בערך 1199), אין ידע על תחילת חייו, הוא ברח לגאורגיה לאחר 1185, שם התחתן עם האצולה המקומית.
משפחת האצולה של טוענת למוצאו ממנו, וייתכן שהוא היה אביהם הקדמון של השליטים המכונים המחוז של .
איירנה קומננה (נולדה ב-1171), הייתה נשואה לסבסטוקרטור אלכסיוס קומננוס, בנו הבלתי חוקי של הקיסר מנואל הראשון קומננוס, באוקטובר 1183. בעלה הסתבך בקנוניה נגד אנדרוניקוס ועוור ונכלא, בזמן שאיירנה נכנסה למנזר.
נישואיו השניים ל, וקשריו עם מאהבותיו האחרות, לא הניבו צאצאים.
אנדרוניקוס הוא הגיבור הראשי בספרו של מייקל ארנולד "כנגד ירידת הלילה" (Against the Fall of Night, Garden City, ניו יורק: Doubleday 1975), וכן של "הוד מלכותם השלווה ביותר" (Their Most Serene Majestys) של אנג' ולאכוס (Vanguard Press, 1964).
הוא מוזכר ברומן ההיסטורי מימי הביניים של לואיס ל'אמור, "התוף המהלך" (The Walking Drum), שאת מותו המזוויע חזה גיבור הספר בחזון.
הוא בין הדמויות הראשיות של הרומן ההיסטורי "אגנס מצרפת" (Agnes of France 1980, ) מאת הסופר היווני קוסטאס קיריאזיס (נולד 1920).
הרומן מתאר את אירועי שלטונם של מנואל הראשון, אלכסיוס השני ואנדרוניקוס הראשון דרך עיניה של אגנס.
הרומן מסתיים במותו של אנדרוניקוס.
אנדרוניקוס מתואר ברומן באודולינו מאת אומברטו אקו, כשסופו המזעזע מתואר בפירוט רב.
האנדרטאות לזכר קורבנות השואה במדינת באדן-וירטמברג בגרמניה הוקמו הן על ידי גופים יהודיים והן על ידי גופים נוצריים.
בלילה שבין 9 ל-10 בנובמבר 1938 נערך בכל רחבי הרייך השלישי פוגרום ביהודים שזכה לכינוי "ליל הבדולח".
בפוגרום נשרפו, נבזזו וניזוקו כמעט כל בתי הכנסת בגרמניה.
באוקטובר 1940 במבצע מתוכנן ומתואם היטב שכונה "מבצע וגנר-בירקל" על שמם של שני ראשי המנהל האזרחי הגרמני שתכננו אותו במסגרת יישום המדינויות להפיכת הרייך השלישי לאזור "נקי מיהודים", נשלחו יהודי דרום מערב גרמניה, שעדיין נותרו בעריהם, למחנה המעצר גירס בצרפת.
חלקם מתו במחנה וחלקם נשלחו משם למחנות ההשמדה סוביבור ואושוויץ.
יהודים אחרים נשלחו ישירות למחנות הריכוז וההשמדה דכאו, טרזיינשטט, אושוויץ ואחרים.
מעטים מבין המגורשים שבו לבתיהם בתום מלחמת העולם השנייה.
בעת הקמת המדינה הפדרלית באדן-וירטמברג בשנת 1952, חיו בשטחה רק מאות בודדות של יהודים.
פרויקט הנצחה פרי יוזמתה של הקהילה האוונגלית בנֶקַרְצימֶרְן
הפרויקט מנציח את גירושם של 5,617 יהודים מ-138 ערים בדרום מערב גרמניה ב-22 באוקטובר 1940.
העיר נקרצימרן במדינת באדן-וירטמברג שימשה תחנת מעבר בה רוכזו יהודי האזור לפני שליחתם למחנות ההשמדה.
במקום פעל בתקופת מלחמת העולם השנייה גם מחנה עבודה.
הקהילה האוונגלית במקום יזמה בשנת 2002 פרויקט במסגרתו תוכנן להקים שתי מצבות זהות עבור כל אחת מ-138 הקהילות שהושמדו בשואה.
קבוצות נוער ומבוגרים מכל אחת מהערים הכלולות בפרויקט הוזמנו ללמוד את הנושא ולתכנן את שתי המצבות הקשורות לעיר.
מצבה אחת תוצב במקום מתאים בעיר והשנייה תותקן באתר שנבחר לצורך כך בנקרצימרן.
האתר המרכזי בנקרציברן בו הותקנו המצבות תוכנן בצורת מגן דוד בגודל 25 על 25 מטר.
הפרויקט יסתיים כאשר כל המצבות תושלמנה.
הפרויקט הושק בשנת 2005. בשנת 2018 הושלמו כבר המצבות עבור 121 יישובים.
האנדרטה לזכר יהודי לודוויגסבורג שנספו במחנות הריכוז הוקמה במקום בו עמד בית הכנסת משנת 1884 ועד 10 בנובמבר 1938 כאשר נהרס באירועי ליל הבדולח.
האנדרטה מורכבת ממזוודות ישנות, מהסוג בו השתמשו היהודים כדי לארוז את חפציהם כאשר נדרשו לעלות לרכבות אשר, כפי שנאמר להם, "יסיעו אותם מזרחה למקום בו יוכלו לבנות לעצמם חיים חדשים", אך למעשה הובילו אותם למחנות המוות.
על כל מזוודה רשום השם, תאריך הלידה, והתאריך ומקום הפטירה של היהודי או היהודייה, שנשלחו למותם.
בשנת 2008 הותקנו בעיר כ-50 אבני נגף לזכר יהודי העיר שנרצחו בשואה.
במקום בו עמד בית הכנסת של אולם, אשר נהרס בליל הבדולח, הוקמה בשנת 1988 אנדרטה לזכר 212 יהודי אולם שנספו בשואה.
תשע עשרה אבני נגף הותקנו ברחבי העיר ליד בתיהם של יהודים שנספו בשואה.
על כל אבן כתוב השם, תאריך הלידה, תאריך הפטירה ופרטים על מקום הפטירה.
בית הכנסת שנהרס בליל הבדולח שופץ ושוחזר בשנת 2003 על ידי חברי קהילת קיפנהיים ובמקום הוצב לוח להנצחת בני הקהילה שנספו בשואה.
ב-19 באפריל 2004, המועצה המקומית החליטה להצטרף לפרויקט אבני הנגף שהושק על ידי האומן גונטר דמניג תושב קלן.
אבן הנגף הראשונה הותקנה ב-13 בינואר 2005.
האנדרטה לזכר קורבנות השואה תוכננה במסגרת תחרות שהתקיימה ביוזמת הכנסייה הפרוטסטנטית, הקהילה היהודית ועיריית היידלברג באוקטובר 2010. בעיצוב האנדרטה, על פי תכנונה של התלמידה אנה סופיה וסלינג, השתתפו הפסל גרגורי בואטיי ואדריכל הנוף וולפגנג רות.
האנדרטה, המסמלת את הקרונות בהם הובלו היהודים, בנויה מאבן גרניט ומוצבת על מסילת ברזל במקום בו עמדה בעבר תחנת הרכבת ממנה נשלחו היהודים למחנות המוות.
ב-25 בנובמבר 1976 הוקמה אנדרטה לזכר קורבנות הנאצים בבית הקברות באדן-באדן (ליכטנטל).
באנדרטה שולבה אבן מרצפת בית הכנסת ועליה פסוק מספר ירמיהו פרק ח' פסוק כג':" וְאֶבְכֶּה יוֹמָם וָלַיְלָה, אֵת חַלְלֵי בַת-עַמִּי".
בבית הקברות היהודי בקרלסרוהה הוקמה אנדרטה לזכר בני הקהילה שנרצחו בשואה.
במקום בו עמד בית הכנסת העתיק אשר נשרף באירועי ליל הבדולח הוקמה מצבה עליה כתוב:
"כאן עמד בית הכנסת שנבנה בשנת 1836 עבור הקהילה היהודית הנכבדה.
מקום קדוש זה נהרס במהלך רדיפת האזרחים היהודים ב-9 בנובמבר 1938."
בבית הקברות היהודי בלאופהיים הותקן בשנת 1984 לוח נחושת עליו נחקקו שמותיהם של 102 היהודים קורבנות השואה.
הלוח עודכן בשנת 2023 ב־58 שמות נוספים.
בשנת 2007 הותקן על ידי אדם פרטי בתחנת הרכבת לאופהיים מערב לוח זכרן בו כתוב:
"בין נובמבר 1941 לאוגוסט 1942, 81 בני הדת היהודית ואנשים שהוגדרו יהודים בהתאם לאידיולוגיה הגזענית הבלתי אנושית הנאצית גורשו למחנות ריכז ולמחנות השמדה מתחנה זאת בארבעה משלוחים.
102 תושבי לאופהיים נרצחו בתקופת השואה.
להנצחת זכר היהודים שנרצחו בשואה הוצב במדרחוב המקומי אובליסק משיש שחור, הנושא את שמות הנספים בארבע שפות וביניהן עברית.
האנדרטה צמודה לצידה האחורי של הכנסייה העירונית, כדי לסמל את האחדות בין הדתות.
בחודש אוקטובר 2021 נחנכה בתחנת הרכבת פטרסהאוזן בקונסטאנץ אנדרטה לזכר 6,500 יהודים, ביניהם 112 יהודי קונסטאנץ, שגורשו למחנה המעצר גירס בדרום צרפת ב-22 באוקטובר 1940. האנדרטה היא פרי עבודה משותפת של הפסל הראלד ביורנסגארד מהעיר רדולפצל בגרמניה ובני נוער מהעיר קונסטאנץ.
האנדרטה מורכבת מהמילה "חי" כאשר על האות ח' עומדת יונה שפניה לכיוון ירושלים.
בנוסף לכך הותקנו באותה השנה ברחבי העיר אחת עשרה אבני נגף לזכר תושבי העיר שנספו בשואה.
אנדרטה לזכר 2,498 "האחים והאחיות שנרצחו בין השנים 1933 – 1948" הוקמה בחלקה היהודית בבית הקברות פראג בשנת 1947 ביוזמת הקהילה היהודית של וירטמברג.
בשנת 2006 נחנכה האנדרטה לזכר 2,600 יהודי וירטמברג שנשלחו למחנות ההשמדה בתקופת המשטר הנאצי, בין השנים 1941 – 1945. האנדרטה הוקמה בתמיכת העמותה "סימני זיכרון" בתחנת רכבת צפון, ומורכבת מחמש מסילת ישנות ששימשו בעבר את רכבות המשא.
ליד המסילות הוקם קיר באורך שבעים מטר עליו חקוקים שמות היהודים והצוענים שגורשו.
בקדמת המסילות מוצב קיר עליו פרטי הרכבות שיצאו מהתחנה.
עלות הפרויקט הייתה חמש מאות אלף אירו.
מחציתה מומנה על ידי עיריית שטוטגרט ומחציתה על ידי תורמים.
בין השנים 1939 - 1945 שימש הוהנפארק קילסברג נקודת איסוף ליהודי האזורים וירטמברג והוהנצולרן לפני העלאתם לרכבות שהובילו אותם למחנות הריכוז.
שיצאו מכאן בין השנים 1941 - 1942 למחנות הריכוז ואל מותם".
אנדרוניקוס קאקוליס הוא כדורגלן קפריסאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אריס לימסול מליגת העל הקפריסאית ובנבחרת קפריסין.
קאקוליס גדל במחלקת הנוער של אומוניה ניקוסיה.
בשנת 2018 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הקפריסאית.
במרץ 2025 חתם בא.י.ק סולנה השוודית.
ביולי 2025 חזר לקפריסין והושאל לאריס לימסול.
ב-7 באוקטובר 2020 ערך קאקוליס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קפריסין, בהפסד 2-1 לנבחרת צ'כיה במשחק ידידות.
ב-14 בנובמבר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 2-1 לנבחרת סלובניה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
אנדרטה לזכר בני אשדוד שנפלו במערכות ישראל היא אנדרטה שנוצרה על ידי משה סעידי, המנציחה את חללי העיר אשדוד שנפלו במערכות ישראל.
היא ממוקמת בפארק הסיטי הצפוני ברובע הקריה ("הסיטי").
בקצהו הדרומי של פארק הסיטי, ממוקמת אנדרטת קדושת הזמן המנציחה את נפגעי פעולות האיבה בני העיר, בעיצובו של יעקב פינטו.
בשלהי שנות ה-90, עם תחילת בנייתו של רובע הקריה באשדוד, החליטה עיריית אשדוד, להקים את פארק הסיטי – הנחצה על ידי שדרות מנחם בגין, ובו למקם אנדרטה לחללי העיר, בגבול שבין שכונת המגורים למתחם המסחר, הנפגשים במרכז שדרות הרצל.
מיקום האנדרטה, בעיני העירייה, היה סמלי – במרכז העיר השוקק, כדי להזכיר לתושביה את מגניה, שבזכותם הם חיים.
לתחרות על עיצוב האנדרטה, הוגשו 14 הצעות, שמתוכן זכתה הצעתו של משה סעידי.
סעידי, חבר קיבוץ כפר מנחם, יצר שתי יצירות אמנותיות נוספות במרחב הציבורי באשדוד ושתיהן קירות קרמיקה – בתחנת הדלק "עד הלום" שנהרסה ובכניסה לתיכון מקיף ד' שהושחתה ונצבעה בלבן.
בעבר, הייתה האנדרטה דומיננטית יותר בנוף, וכיום היא מוקפת מגדלים גבוהים שנבנו מסביבה.
במאי 2024, שופצה האנדרטה, ועודכנו בה שמות חללי העיר ממתקפת הפתע על ישראל ב-7 באוקטובר 2023 ומלחמת חרבות ברזל.
פסל האנדרטה "קדיש ותפילה" מורכב מצינורות פליז בקטרים של 5–6 סנטימטרים, הנפוצים בתעשיית הבנייה, שכופפו והוגמשו באמצעות גז.
הצינורות מדמים עצים פורחים, השלובים זה בזה אך כבולים לגורל משותף המונע מהם להמשיך ולצמוח.
צינורות הפסל הם ירקרקים כיום, אך במקור היו מוזהבים.
עוד קודם שהוצב בפארק, הוריקו כתוצאה מקורוזיה.
האנדרטה היא יוצאת דופן מבין יצירותיו של סעידי, הידוע כאמן שמרבית יצירותיו הן קרמיות.
האנדרטה, המוצבת על במה נמוכה, מתנשאת לגובה של 6 מטרים.
על גבי הבמה, לוח שיש שחור, עליו חרוטים שמות חללי העיר ומועד נפילתם, והכתובת:
האנדרטה נבנתה במסגריה בכפר מנחם, והותקנה בפארק בשנת 2000.
סעידי יצר גם קיר קרמיקה בבית הספר התיכון מקיף ד' הסמוך.
אנדרוניקוס השלישי פלאיולוגוס (ביוונית ביזנטית: Ἀνδρόνικος Δούκας Ἄγγελος Κομνηνός Παλαιολόγος; 25 במרץ 1297 – 15 ביוני 1341), היה הקיסר הביזנטי מ-1328 עד 1341. הוא היה בנם של מיכאל התשיעי פלאיולוגוס וריטה מארמניה.
הוא הוכרז כקיסר שותף בצעירותו, לפני 1313, ובאפריל 1321 הוא מרד בסבו, אנדרוניקוס השני פלאיולוגוס.
הוא הוכתר רשמית כקיסר שותף בפברואר 1325, לפני שהדיח את סבו על הסף והפך לקיסר יחיד ב-24 במאי 1328.
שלטונו כלל את הניסיונות הכושלים האחרונים לעצור את הטורקים העות'מאניים בבתיניה ואת התבוסה ברוסוקסטרו נגד הבולגרים, אך גם את חידוש השלטון המוצלח בכיוס, לסבוס, פוקאה, תסליה ואפירוס.
מותו המוקדם הותיר ואקום כוחני שהביא למלחמת אזרחים הרת אסון בין אלמנתו, אנה מסבויה, לבין ידידו ותומכו הקרוב ביותר, יוחנן השישי קנטקוזנוס, שהובילה להקמת האימפריה הסרבית ולכניסה של האימפריה העות'מאנית לחבל הבלקן.
אנדרוניקוס נולד בקונסטנטינופול ב-25 במרץ 1297. אביו, מיכאל התשיעי פלאיולוגוס, החל לשלוט באופן מלא כקיסר שותף בערך בשנת  1295.