tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי שיחות שהוקלטו, מוצא מזוז כי דפוס התנהגותו של גלעד אינו מתיישב עם דפוס של פעילות בלתי חוקית: הוא ניהל משא ומתן ארוך על הסכם כתוב, הוא תבע כספים ש"מגיעים" לו.ביקורת משפטית: קיימות ראיות בשיחות מוקלטות, בהן חשד גלעד שהעסקתו היא פיקטיבית ("אולי גם אני קישוט").
אריאל שרון היה מודע להעסקת בנו, אך אין ראיות לכך ששלט בסכומים וביתר הפרטים.
ייתכן שאריאל שרון נהנה מאותם כספים, אך כבר שנים רבות כל ענייני הכספיים של המשפחה מנוהלים על ידי בניו עמרי וגלעד.
על פי שיחות שהוקלטו, גלעד לא תפס את העסקתו כבלתי חוקית, ולכן לא סביר שהעביר מסר אחר לאביו.
משיחה נוספת, שהוקלטה בין אריאל שרון לבין אפל, עולה ששרון לא היה בקיא בפרטי הפרויקט או בפרטי העסקת בנו.
לאחר ניתוח ארוך מגיע מזוז למסקנה שלא ניתן יהיה להוכיח בבית משפט מחשבה פלילית של אריאל שרון בכל הקשור להעסקת בנו, וגם לא יהיה ניתן להוכיח "עצימת עיניים" מצדו.ביקורת משפטית: קיימות ראיות רבות שאריאל שרון היה מודע להעסקת בנו גלעד, ולשכר הגבוה שקיבל.
השכר שגלעד קיבל נכנס לחשבון המשפחתי (על שם חוות השקמים), שגם הוא אריאל נהנה ממנו.
החלטתו של מזוז עוררה מיד סערה בחוגים פוליטיים ומשפטיים.
הוגשו עתירות לבג"ץ לחייב את היועץ המשפטי לממשלה להעמיד לדין את אריאל שרון ואת בנו גלעד, אך אלה נדחו.
על פי בג"ץ, הקל מזוז עם שרון בעניינים מסוימים מעבר לנהוג, אך בית המשפט לא ראה בכך סיבה לפסול את החלטתו של היועץ המשפטי, ואף קבע שהוא (בג"ץ) אינו יכול לדון בשאלה האם לפי חומר הראיות יש סיכוי סביר להרשעה, מכיוון שזוהי סמכותו הבלעדית של היועץ המשפטי לממשלה.
בג"ץ החליט גם שלא לחשוף את סיכום הראיות הפנימי של פרקליטות מחוז מרכז ("דו"ח שיבר").
פרשה זו, וכן פרשה נוספת (פרשת סיריל קרן), הטילו צל על המשך כהונתו של אריאל שרון כראש ממשלה, אך בסופו של דבר לא גרמו לו נזק ממשי.
תוכנית ההתנתקות בוצעה בקיץ 2005, כשנה לאחר סגירת התיק על ידי היועץ המשפטי לממשלה.
נשמעו טענות רבות מפי המתנגדים לתוכנית ההתנתקות, שמהלכיו המדיניים מרחיקי הלכת של שרון נועדו לרצות את השמאל ולהסיח את דעתו של הציבור ואת דעתם של אנשי הפרקליטות ממעורבותו הפלילית של שרון בפרשות אלו.
אחד ממתנגדי ההתנתקות, סגן השר צבי הנדל, שהתגורר אז בגוש קטיף, פרסם את הביטוי שמסר לו ח"כ יוסי שריד, "עומק העקירה כעומק החקירה".
שופט העליון מישאל חשין אמר בריאיון ל"הארץ" כי "אני יכול רק לומר שכשאדם בשביל לשוטט באינטרנט מקבל 600 אלף דולר והבטחה לעוד שני מיליון, צריך להיות שוטה כדי לחשוב שהוא באמת קיבל את הכסף בשביל העבודה.
אבל באותו זמן כל העם רצה ששרון לא יעמוד לדין, בגלל שהייתה תוכנית ההתנתקות.
ואם שרון היה עומד לדין לא הייתה התנתקות.
אינני אומר שזה מה שרוב השופטים חשבו, חלילה וחס".
מנגד, טען אריאל שרון ששיקוליו היו תמיד ענייניים ולטובת עם ישראל, ולא מעבר לכך.
בשלב מוקדם של תכנון המיזם, כאשר נתקל אפל בקשיים מצד שלטונות יוון, החל כבר לבדוק חלופות אחרות - בספרד ובמקומות אחרים.
בשנת 2005 העביר אפל את הזכויות במיזם הנופש לקבוצת משקיעים אירופים בראשות משפחת ז'ולטי משווייץ.
הפרויקט מתוכנן להיבנות בדרום איטליה, ואפל צפוי לייעץ לפרויקט ולקבל תמלוגים של עשרות מיליוני אירו.
פרשת האיש במזוודה הייתה פרשת ניסיון כושל של שירותי המודיעין המצריים, בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20, להפעיל אזרח ישראלי שחצה את הגבול למצרים כמרגל.
מרדכי לוק עלה לישראל ממרוקו בשנת 1949. למרות היותו נגר במקצועו ואיש משפחה שאף שירת בצה"ל, הידרדר למסלול פלילי שכלל חמש הרשעות בעבירות זיוף והסגת גבול.
בשנת 1961, כשהוא בן 28, חצה את הגבול לרצועת עזה, שהייתה תחת שלטון מצרי, שם מסר לידי צבא מצרים ידיעות סודיות.
לאחר תקופת מאסר של כשנה בכלא בקהיר, החל לשדר תעמולה בעברית בתחנת "קול הרע"ם מקהיר".
בהמשך פנה מיוזמתו למודיעין המצרי והציע את שירותיו כסוכן.
בעקבות הצעתו, עבר לוק הכשרה ייעודית בקהיר ונשלח לנאפולי שבאיטליה, במטרה להקים שם בסיס לפעילות מודיעינית נגד מדינת ישראל.
עם זאת, חוסר שביעות רצון מצד המפעילים המצרים, שנבע מהיעדר מודיעין בעל ערך, עורר חשד כי הוא משמש כסוכן כפול או מתכוון לחדש את קשריו עם ישראל.
חשדות אלו הובילו למבצע חטיפה ב-17 בנובמבר 1964. לוק הוזמן לפגישה בבית קפה ברומא, שם הוכנע תחת איומי אקדח על ידי ארבעה סוכנים מצריים, אשר אילצו אותו להיכנס לרכבם, והעבירו אותו אל בניין השגרירות המצרית בעיר.
בתחומי השגרירות ניסו המצרים להרדים את לוק באמצעות שתיית תה המכיל סם הרדמה, אך הוא הערים עליהם והקיא את המשקה.
לאחר מכן הכניסו אותו למזוודה בצורת ארגז גדול.
ב-18 בנובמבר 1964 הובילו המצרים את המזוודה לנמל התעופה לאונרדו דה וינצ'י ברומא, לשם שליחתה לקהיר בטיסה מס' 784 של חברת התעופה "יונייטד ערב איירליינס", כ"דואר דיפלומטי", המיועדת למשלוח למשרד החוץ המצרי בקהיר.
מחמת חסינותה הדיפלומטית, עברה המזוודה את המכס האיטלקי ללא בדיקה וחיפוש.
כאשר הייתה המזוודה בדרכה אל המטוס, שמע לפתע הסבל האיטלקי שהוביל אותה קולות חנוקים הבוקעים מן המזוודה וקוראים באיטלקית: "!Salvatemi!
הסבל העיד לאחר מכן: "...לפתע חשבתי, אלוהים, זהו איטלקי והערבים האלה חוטפים אותו!
ברנש פוליטי או משהו כזה.
מי יודע מה הם יעשו לו שם בקהיר".
כשהחלו הצעקות לבקוע מן הארגז, תפסו אותו שני דיפלומטים מצרים שליוו את הארגז, ודחפו אותו לתוך מכונית מסחרית מסוג פולקסווגן, שבה הובא לנמל התעופה.
כשניסו השוטרים ואנשי המכס לעצור את הרכב, הופיע מצרי נוסף וטען כי המזוודה הכילה כלים מוזיקליים והקולות שבקעו מן הארגז היו קולות של אוויר שנפלט ממפוחים של אקורדיונים שהיו במזוודה.
המכונית נמלטה מן המקום, אך נעצרה על ידי שוטרים רכובים על אופנועים שדלקו אחריה.
השוטרים הובילו את המכונית ושני נוסעיה המצרים לתחנת משטרה.
בתחנה, פתחו השוטרים את המזוודה, וגילו בה את לוק כשהוא קשור לכיסא, ראשו נתון בקסדה שחוברה לדופן המזוודה, ורגליו נתונות בנעליים שהודבקו לרצפת המזוודה.
חורי אוורור קטנים בדופן המזוודה אפשרו לו לנשום.
לוק טען באוזני השוטרים כי הוא מרוקאי בשם יוסף דהן שבא לרומא מנאפולי לפגוש את המצרים בבית קפה, שם הולעט בסמים והוכנס למזוודה.
השפעת הסמים פגה בטרם הועמסה המזוודה על המטוס, מאחר שהמטוס איחר להגיע.
שני המצרים, שזוהו כנושאי משרת מזכיר ראשון בשגרירות המצרית, שוחררו מאוחר יותר.
שניהם הוכרזו על ידי ממשלת איטליה כ"אישיות בלתי רצויה".
בהמשך החקירה, כאשר נתבררה לשוטרים זהותו האמיתית של לוק, סיפר האיש לחוקריו שהוא עבד עבור המודיעין המצרי תמורת שכר של מאה עד מאה וחמישים דולר לחודש.
עוד הוסיף כי הוצב בנאפולי, כדי לרגל אחר מתקני נאט"ו.
לדבריו, בא לרומא כדי לדרוש העלאה בשכרו.
החוקרים לא השתכנעו מדבריו וסברו כי לו היה האיש "דג רקק", לא היו המצרים טורחים לחטוף אותו.
הם חשדו כי האיש פעל כסוכן כפול בשירות ישראל, או לפחות כי המצרים סברו כך, וחטפו אותו כדי לחקור אותו בחופשיות, בדרכים המקובלות אצלם.
לוק, שחרד לחייו, ביקש מהמשטרה להמשיך ולהחזיקו במעצר.
גילויו של האיש במזוודה ברומא, זכה לכותרות ראשיות בעיתוני ישראל.
כתב "ידיעות אחרונות", שראה את לוק בידי המשטרה, כתב בעיתונו:
התירוץ הדחוק שהעלתה השגרירות המצרית היה כי המדובר הוא בחילופי מזוודות.
נתברר כי המזוודה יוצרה באיטליה כמזוודת-ארגז להובלת מטענים קטנים בטיסות מסחריות.
המזוודה והתקני הכבילה והאוורור שהותקנו בה העלו את הסברה כי המצרים כבר השתמשו בה קודם לכן לצורך דומה, לדעת האיטלקים, כדי להחזיר למצרים קולונל מצרי בשם זגלול עבד אל-רחמן, שברח ממצרים ונעלם ברומא בשנת 1962. תושבי רומא נהגו להתבדח ולהתקשר בטלפון לשגרירות המצרית ולשאול מתי יוצאת המזוודה הבאה לקהיר.
ב-24 בנובמבר 1964 הוסגר מרדכי לוק על ידי שלטונות איטליה לישראל.
למחרת, הובא פני שופט שלום בתל אביב, שם הוחלט על מעצרו.
בעת שהותו בבית המשפט, ציין לוק בפני כתב "מעריב" כי קיים הבדל ניכר בין המשטרה המצרית לישראלית, והוסיף "הרבה יותר נוח לשבת כאן".
בהמשך לכך, הוגש נגדו כתב אישום בבית המשפט המחוזי שכלל שישה סעיפים, ביניהם יציאה מישראל שלא כדין, מסירת ידיעות סודיות לאויב, מסירת ידיעות העלולות להועיל לאויב תוך פגיעה בביטחון המדינה, וקשירת קשר במצרים ובאירופה למסירת מידע ביטחוני.
במסגרת קו ההגנה שלו, טען לוק כי הרקע לבריחתו מהארץ היה סכסוך משפחתי והטרדות חוזרות מצד המשטרה, ולא כוונה נגד המדינה.
הוא הוסיף וטען כי לא הוכח שהיה מודע לערכן הביטחוני של הידיעות שמסר, וכי פעל ללא כוונה לפגוע בביטחון המדינה.
לשיטתו, המידע שהעביר למצרים לא היה בעל ערך ממשי, אלא היווה חלק ממהלך של "העמדת פנים", "אחיזת עיניים" וניסיון הטעיה בלבד כלפי מפעיליו.
ב-10 בספטמבר 1965 הרשיע בית המשפט המחוזי את לוק בעבירות עליהן הועמד לדין.
בפסק הדין נאמר כי לוק ידע על התועלת בידיעות שמסר וכי בין היתר מסר למודיעין המצרי בעזה ידיעה על דרכי הגישה למרכז צבאי חשוב, ואין להעלות על הדעת כי לא ידע שהאויב עלול להפיק תועלת מידיעה זו.
לגבי מימוש הקשר באירופה, הרשיע בית המשפט את לוק מכיוון שמצא כי מיום טיסתו לאירופה ועד ליום שחרורו מן המזוודה בנמל התעופה של רומא, הוא עמד בקשר עם הסוכנים המצרים ולא נתן לכך הסבר סביר.
בהרשיעו את לוק גזר עליו בית המשפט המחוזי שלוש עשרה שנות מאסר.
מרדכי לוק ערער בפני בית המשפט העליון על ההרשעה ועל חומרת העונש.
היועץ המשפטי לממשלה, מצדו, ערער על קלות העונש.
ב-26 באפריל 1966 דחה בית המשפט העליון את הערעור על ההרשעה ואת ערעורו של היועץ המשפטי לממשלה על קולת העונש.
לעומת זאת, פסק בית המשפט, מפי השופט משה זילברג, כי הוא מקבל חלקית את ערעורו של לוק על חומרת העונש, וסיכם:
לאחר ששוחרר מן הכלא, בתום תקופת מאסרו, פתח מרדכי לוק מסעדה בתחנה המרכזית הישנה בתל אביב.
בטרם נדמו הדי הפרשה חשו מפיקים זריזים להפיק סרט ריגול, בו הוצגה חטיפת אדם במזוודת-ארגז, בדומה לחטיפתו של לוק.
הסרט "מבצע קהיר", שהופץ מחוץ לישראל בשמות "Trunk to Cairo" ו-"Cairo Campaign", נוצר בשנת 1966 כהפקה משותפת ישראלית-גרמנית.
הסרט, הדובר אנגלית, בוים על ידי מנחם גולן ורפאל נוסבאום, והשתתפו בו שחקנים ישראלים רבים ובהם יוסף ידין, גילה אלמגור, בומבה צור ושלמה וישינסקי.
לצדם שחקו השחקנים הזרים ג'ורג' סנדרס ואודי מרפי, כשמרפי גילם את תפקיד הסוכן החשאי, גיבור הסרט.
לעלילת הסרט הוכנס המאבק הישראלי נגד המדענים הגרמנים במצרים שהתחולל באותה עת.
עלילת הסרט מספרת על סוכן חשאי (אודי מרפי) שקבע פגישה בקהיר עם מדען גרמני (ג'ורג' סנדרס), המפתח טיל המיועד להגיע לירח, אך יכול לשמש ככלי נשק.
האיטלקים תופסים את הסוכנים המצרים, פותחים את המזוודה ומגלים בה את גופתו של סוכן מצרי ולא את גיבור הסרט, שהצליח להיחלץ ממנה, וטס לקהיר להמשיך במשימותיו.
הקשר של הסרט עם הפרשה של מרדכי לוק מודגש בזה שלאחר תפיסת המזוודה ולפני פתיחתה מישהו אומר "Look, look inside".
הסרט לא זכה להצלחה אמנותית או קופתית, אך כל הצופים קישרו אותו עם פרשת "האיש במזוודה".
ב-24 בנובמבר 2002 נעצר אלי לוק, בנו של מרדכי לוק, בחשד לריגול ולסיוע לפלסטינים בביצוע פיגועים נגד ישראל.
הפרשה פורסמה באמצעי התקשורת, תוך אזכור בולט של פרשת המזוודה של אביו ואמירות כמו "ההיסטוריה חוזרת".
אולם ב-27 בנובמבר 2002 שוחרר לוק ממעצר וטען שיריב עסקי ניסה להפלילו.
כעבור מספר חודשים סגרה הפרקליטות את התיק מחוסר ראיות.
בשנת 2004 הגיש אלי לוק תביעת דיבה נגד חברת החדשות של הערוץ השני, שסירבה לפרסם את דבר סגירת התיק באותה הבלטה שבה פורסם דבר מעצרו.
בית המשפט פסק ב-28 ביוני 2006 כי חברת החדשות אכן לא עמדה בעניין זה בדרישת חוק איסור לשון הרע, וחייב את חברת החדשות לפצות את לוק ב-30,000 ש"ח.
תביעה בעילה דומה הגיש אלי לוק בשנת 2006 נגד "חדשות 10" ובית המשפט פסק לו ב-31 בדצמבר 2007 פיצוי בסך 50,000 ש"ח.
בתביעה שלישית נגד העיתון "ידיעות אחרונות" נפסק לאלי לוק פיצוי בסך 50,000 ש"ח.
לעומת זאת, תביעה דומה שהגיש לוק נגד הערוץ הראשון, נדחתה ב-4 במרץ 2008, לאחר שבית המשפט פסק כי התנצלות ששידר הערוץ הראשון הייתה בגדר "צעד הולם, מספיק ומידתי" וחייב את לוק בתשלום הוצאות המשפט בסך 6,500 ש"ח.
מרדכי לוק נפטר בל' בסיוון ה'תשס"ו, 26 ביוני 2006. כלתו סיפרה בתוכנית "פנים אמיתיות" של אמנון לוי ששודרה ב-24 באוגוסט 2015 כי זמן קצר לפני פטירתו, בשכבו על ערש דווי, הוא ביקש ממנה להתקרב למיטתו והתוודה בפניה כי היה סוכן של המוסד.
פרשת הַארְדֶן-אוֹיְלֶנְבורג , או בקיצור פרשת אוילנבורג, הייתה פולמוס שהתנהל בין השנים 1907–1909 סביב סדרת משפטים צבאיים וחמישה משפטים אזרחיים שנערכו בעקבות האֲשמה בהתנהגות הומוסקסואלית, שאליהם נלוו משפטים בסוגיות לשון הרע, שבהם לקחו חלק חברים בכירים בקבינט של קיסר גרמניה וילהלם השני ופמלייתו.
הפרשה נסבה סביב ההאשמות שפרסם העיתונאי ממוצא יהודי מקסימיליאן הַארְדֶן בנושא יחסים הומוסקסואליים בין הנסיך פיליפ מאוילנבורג, מידידיו האישיים הקרובים ויועציו הנאמנים של הקיסר, וגנרל קונו פון מולטקה (Kuno von Moltke).
ההאשמות והאשמות-הנגד הלכו והתרבו, והובילו עד מהרה לטביעת המונח "החוג הליבנברגי" (Liebenberger Kreis) – על שם מקום מושבו של הנסיך פיליפ, לִיבֶּנְבֶּרְג – לציון חוג חבריו ההומוארוטי של הקיסר וילהלם השני.
הפרשה קיבלה פרסום רב, והיא נחשבת לאחת מהשערוריות הגדולות ביותר בזירת הפְּנים של הקיסרות הגרמנית והיה לה גם פרסום רב בצרפת, אנגליה וארצות הברית.
כ-5,000 פרסומים הופיעו בעיתונות בנושא.
הפרשה הובילה לאחד מהדיונים הציבוריים הראשונים בגרמניה בסוגיית ההומוסקסואליות (בדומה למשפטו המפורסם של אוסקר ויילד בבריטניה).
אפשר לראות את נקודת המוצא של פרשת אוילנבורג כקרע בין תפיסות פוליטיות ושאיפות למקומה של גרמניה כמעצמה בין ביסמרק והקיסר וילהלם השני.
הראשון, עיצב את גרמניה כמעצמה גדולה תחת וילהלם הראשון, שנתן לקנצלר חופש פעולה.
ואילו וילהלם השני ביסס "שלטון אישי", ותבע מחדש עבור עצמו, כמלך, סמכויות חוקתיות שעד כה הוטלו על הקנצלר.
הוא ראה בעצמו את התגלמות השליחות ההיסטורית של הרייך.
הנסיך פיליפ מאוילנבורג היה קצין ודיפלומט ממקורבי הקיסר וילהלם השני.
פיליפ החזיק בהשקפת עולם אנטי-אימפריאליסטית ונחשב כמי שלא רואה בצרפת האויב הנצחי של גרמניה.
בשל דעותיו אלו, אנשי צבא ומשרד החוץ ראו בו אויב.
אולם, מעמדו המיוחד אצל הקיסר והשמועות "שהוד מלכותו אוהב את פיליפ אולנבורג יותר מכל יצור חי אחר" הגנו עליו.
ברנהרד פון בילוב, קנצלר גרמניה, שנאבק על מעמדו, הזכיר בנאום ברייכסטאג, בקיץ 1906, כי ישנה קליקה הקרובה לקיסר שמבקשת לפגוע באומה ובשליט.
פון בילוב, הדגיש שאין סכנה לקיסר.
בשנות השמונים של המאה ה-19, החל המחקר האקדמי על מיניות והמידע על הומוסקסואליות היה נגיש יותר.
הומוסקסואליות נתפסה כבגידה במדינת הלאום, שקידשה גבריות הטרוסקסואלית ומשפחה.
הומוסקסואלים נתפסו כקוסמופוליטיים ועל כן לא נאמנים למדינת הלאום.
בברלין בתחילת המאה ה-20,התקיימה תת-תרבות הומוסקסואלית ענפה, על אף החוק האוסר יחסים כאלו.
הנסיך פיליפ שנחשד כהומוסקסואל, נתפס על ידי פון בילוב, הארדן ואחרים כאיום על גרמניה וכמי שמסית את הקיסר ומחליש את המדינה.
בסתיו 1906, פרסם העיתונאי מקסימיליאן הארדן בשבועון, Die Zukunft, שייסד ב-1892, מאמר בו האשים את הנסיך פיליפ כמי שעומד בראש קליקה הומוסקסואלית בממשלת האימפריה.
הפרסום הראשון היה דיאלוג, לכאורה, בין שני גברים שכינו האחד את השני בשמות חיבה.
זהות הדמויות בדיאלוג הייתה ברורה רק לקבוצה מצומצמת.
הארדן טען כי הקליקה הצליחה להוביל לנפילתו של קנצלר גרמניה הראשון, אוטו פון ביסמרק, ב-1890 ולבודד את הקיסר, וילהלם השני, מעמו.
הארדן המשיך וטען כי הם הובילו את גרמניה לבידוד בינלאומי.
הציבור הגרמני, שהיה יותר ויותר ביקורתי כלפי האצולה, ראה בחוג הליבנברגי, כאשם לכישלונות פוליטיים רבים בתקופת שלטונו של וילהלם השני.
בפרסום בינואר 1907, טען הארדן שלנסיך יש מערכת יחסים לא הולמת עם השגריר הצרפתי בברלין.לאחר הפרסום הנסיך פיליפ מאוילנבורג עזב עם משפחתו לספא בשווייץ וחזר בינואר 1907. באפריל 1907, חשף הארדן שהדמויות המרכזיות בקליקה הן הנסיך פליפ והגנרל קונו פון מולטקה.
האשמה החמורה ביותר הייתה שהקיסר מושפע מקבוצה הומוסקסואלית, שאינה נאמנה לגרמניה.
רק אחרי הפרסום השלישי נודע לקיסר על האשמות והוא דרש מהנסיך פליפ אולנבורג ומולטקה, לתבוע את הארדן על הוצאת דיבה.
תביעת דיבה משמעה היה פתיחת תיבת פנדורה של ליטיגציה, כמובן, שתחייב את הדמויות הבולטות בפרשה להעיד שמעולם לא קיימו יחסי מין עם גברים.
חשיפת האשמות הדרישה של הקיסר לתביעות נגד הוצאת דיבה הובילו לסדרה של משפטים צבאיים וחמישה משפטים אזרחיים.
משפט הדיבה מולטקה נגד הארדן בוטל מטעמים פרוצדורליים, ופרקליט המדינה החליט לאפשר משפט דיבה פלילי.
הניזוק הגדול יותר מהפרשה היה הנסיך פיליפ מאוילנבורג שהאשמות גרמו להרחקתו מקייסר ומחצר המלוכה.
לאחר שאוילנבורג נשבע שמעולם לא עסק בפעילות הומוסקסואלית, הארדן מצא עדים גברים שטענו כי היו איתו יחסים "מגונים".
הנסיך נעצר בגין עדות שקר בשנת 1908. במשפט בגין עדות שקר, לא הייתה פסיקה.
ההליכים נפסקו עקב מצב בריאותו הלקוי של אוילנבורג.
פרשת הארדן-אוילנבורג זכתה להד תקשורתי נרחב באירופה וארצות הברית, כ-5,000 פרסומים הופיעו בעיתונות בנושא.
פרשה זו היא דוגמה לשימוש בהומופוביה כאמצעי להשגת מטרות פוליטיות מסוימות.
האונס הקבוצתי בדלהי התרחש ב-16 בדצמבר 2012. ג'יוטי סינג פנדיי, סטודנטית לפיזיותרפיה וידידהּ שעלו לאוטובוס בעיר הבירה של הודו הותקפו והוכו על ידי חמשת הנוסעים האחרים באוטובוס ובסטודנטית בוצע אונס קבוצתי ומעשה סדום אכזרי בעזרת מוט ברזל משונן.
תוך כדי התקיפה המשיך האוטובוס בדרכו ברחובות דלהי.
בתום התקיפה נזרקו השניים מהאוטובוס בדרום דלהי.
המקרה עורר זעם רב בקרב תושבי הודו על יחסן של הרשויות לאלימות נגד נשים במדינה.
הפגנות רבות פרצו ברחבי הודו, וגרמו לחסימת צירי תנועה ראשיים וסגירת תחנות רכבת.
במהלך המהומות נהרגו שוטר ועיתונאי.
כתוצאה מהתקיפה סבלה הנאנסת מפגיעות פנימיות ומפגיעת מוח.
היא עברה ניתוחים אחדים בבית חולים מקומי, והועברה להמשך טיפול בבית חולים בסינגפור, שבו נפטרה ב-29 בדצמבר, 13 ימים לאחר התקיפה.
בימים הראשונים שלאחר האונס, וגם לאחר מותה של הנאנסת, לא פורסם שמה, בהתאם לחוק בהודו האוסר זאת.
באמצעי התקשורת בהודו היא כונתה נירבהאיה ("חסרת פחד"), להבה, אוצר או בשמות של דמויות קולנוע הודיות.
בריאיון עם אביה, שפורסם בשבועון בריטי ב-6 בינואר 2013, ציין האב את שמה, ג'יוטי סינג פנדיי, ואמר: "הבת שלי לא עשתה שום דבר רע, היא מתה תוך הגנה על עצמה.
חשיפת שמה תעניק אומץ לנשים אחרות ששרדו תקיפות כאלה, שישאבו כוח מבתי".
משפחתה של סינג קבלה בשמה את אות האומץ הנשי הבינלאומי לשנת 2013.
המשטרה עצרה את חמשת הנוסעים ואת נהג האוטובוס כחשודים בתקיפה ובאונס, ובעקבות מותה של הנאנסת הם הועמדו לדין באשמת רצח.
ב-11 במרץ 2013 התאבד בתליה נהג האוטובוס, שהיה הנאשם העיקרי בפרשה.
ארבעה מהנוסעים הורשעו באונס ורצח, ונדונו למוות.
נוסע נוסף, קטין, נדון לשלוש שנות מאסר.
ב-20 במרץ 2020 פורסם שהארבעה הוצאו להורג בתליה בניו דלהי.
בעקבות האונס חלה ירידה ניכרת בתיירות להודו, ומספר מדינות אף פרסמו אזהרת מסע.
במהלך הדיון הציבור על הפרשה התרחש אונס קבוצתי של סוזט ג'ורדן שחשפה את זהותה.
האונייה דונירה (DUNERA) הייתה אונייה ששימשה את הצי הבריטי להובלת גייסות צבא במלחמת העולם השנייה.
האוניה התפרסמה בעקבות הפלגתה מבריטניה לאוסטרליה ועליה כ-2,500 פליטים, רובם יהודים, שגורשו על רקע היותם בעלי נתינות גרמנית או אוסטרית ועברו מסכת של תלאות.
סמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה, הצליחו אלפי אזרחים גרמנים וכמה מאות אזרחים אוסטרים להימלט לבריטניה וקיוו למצוא בה מקלט.
הממשלה הבריטית התירה להם לגור ולעבוד ברחבי המדינה.
כשהחלה המלחמה והמצב הכלכלי החמיר, החלו להישמע בציבור הבריטי קולות נגד הפליטים והועלו חששות כי הם גייס חמישי של האויבת גרמניה.
בהיותם בעלי נתינות גרמנית, היחס אליהם היה כאל אויבים.
בהוראה של צ'רצ'יל הם סווגו כבעלי סיכון ביטחוני ורוכזו במחנות מעצר יחד עם חיילים גרמנים ואיטלקים, שבויי מלחמה.
ב-14 ביולי 1940 הובלו 2,542 איש מהעצורים לנמל ליברפול והועלו על האונייה דונירה.
רוב המגורשים היו יהודים, ונוספו אליהם כ-200 איטלקים, כ-25 שבויי מלחמה גרמנים וכן כמה עשרות של אוהדי הנאצים.
בין העצורים בלט מספרם הגבוה של בעלי השכלה גבוהה ואמנים.
בעלותם לאנייה נאמר להם כי הם עומדים להפליג לקנדה שם יקבלו מקלט.
מיד עם הפלגתה של האוניה התברר לנוסעיה כי יעדה הוא אוסטרליה, אליה הם מגורשים כחשודים בפעילות חתרנית, וכי הם נתונים תחת משטר קשוח ואכזרי.
בנוסף על אנשי הצוות, כ-300 אנשי צבא בריטים הופקדו על חיי היום יום במשך ההפלגה, ביניהם חיילים שהועברו מחזית הלחימה, כאלה שחוו על בשרם את אירועי המלחמה ונותרו ממנה מעורערים בנפשם.
הם התייחסו אל כל המגורשים, כאל נאצים ומרגלים פוטנציאלים, התעללו בהם ועשו הכל כדי למרר את חייהם – הכו אותם, כולל מכות עם קתות רובים ובזזו את רכושם, עינו אותם ולא התירו להם להסתובב באופן חופשי על הסיפון.
מספרם של המגורשים היה כפול מהקיבולת הרשמית של האונייה, והם נאלצו לישון בתאים צפופים ומחניקים, על מיטות עץ, על שולחנות ועל ריצפת האוניה – עושים צורכיהם בדליים, אוכלים מנות דלות וקצובות, וסובלים ממחלות ומהצקות והערות אנטישמיות של החיילים.
ההפלגה נמשכה 57 ימים, במהלכה הייתה האוניה קרובה פעמים אחדות לצוללות ולאניות מלחמה של הצי הגרמני, אך הצליחה לחמוק מהן.
בתום ההפלגה עגנה האוניה בנמל סידני.
המגורשים הועברו לשני מחנות מעצר נידחים בהם שהו כחצי שנה, בתנאי מגורים נוחים וקיבלו יחס הוגן של חיילים אוסטרלים שהופקדו על שמירתם.
בסיוע מפקדת המחנה הם קיימו סדר יום מגוון שכלל פעילות תרבותית, חוגים והרצאות של מרצים מקרב המגורשים.
במחנה הוקמה מעין 'מכללה' ובה יכלו עצורי המחנה ללמוד מקצועות רבים.
הוקמו תיאטרון, ישיבה וקבוצות לימוד ציוניות.
עניינם של המגורשים נחשף בעת שהותם במעצר, ועורר סערה בתקשורת ובפרלמנטים של בריטניה ואוסטרליה.
אחרי שנחשפו, פעלה גם שדולה יהודית של גורמים ברחבי העולם למענם, ואף שיגרה שליחים שסיפקו להם ספרים, בגדים, כלי נגינה ותשמישי קדושה.
ב-1941 השתנה הסיווג הביטחוני של העצורים ל"נתינים זרים ידידותיים" והם שוחררו.
לאחר השחרור הציעה להם ממשלת אוסטרליה את האפשרות לקבל אזרחות ולהתיישב ביבשת.
רבים מהם נשארו, חלקם התגייסו לצבא האוסטרלי, ולאחר השחרור התערו בקרב הקהילה היהודית באוסטרליה.
אחרים שבו לבריטניה ושירתו בכוחות בעלות הברית.
270 ממגורשי דונירה עלו לארץ ישראל אחרי שקיבלו אשרות כניסה מיוחדות של ממשלת בריטניה.
בעקבות חשיפת הפרשה, הועמדו לדין כמה מאנשי צוות האוניה, ובראשם מפקד הכח הבריטי בעת ההפלגה, שנדון לשנת מאסר ולגירוש מהצבא.
צ'רצ'יל התנצל והגדיר את הפרשה "טעות מצערת" והממשלה הבריטית פיצתה את המגורשים על הרכוש שנבזז מהם ועל הסבל שנגרם להם מאז מעצרם.
האנייה דונירה המשיכה לשרת את הצי הבריטי והובילה גייסות לחופי אפריקה, אירופה ויפן.
גם אחרי המלחמה עברה שיפוצים והמשיכה את שירותה בצי עד שנות ה-60, אז נמכרה לחברת טיולים בריטית ושימשה לטיולים בארצות רחוקות.
ב-1985 הופקה באוסטרליה סדרת טלוויזיה שנקראת The Dunera Boys.
הסדרה בת ארבעה פרקים נכתבה על בסיס האירועים שחוו מגורשי דונירה, והיא עוסקת בתקופת שהותם במחנה המעצר באוסטרליה.
הסדרה שודרה גם בטלוויזיה הישראלית ונקראה: "חבורת דונירה".
פרשת הגנרלים הייתה מערכה של המשרד לביטחון המדינה נגד מפקדים בולטים בצבא האדום שנוהלה בשנים 1946-1948 בניהולו של שר המשרד ויקטור אבאקומוב.
המערכה החלה לפי ההנחיה הישירה של יוסיף סטלין.
בשנת 1954 במהלך משפטו טען אבאקומוב שלא קיבל שום החלטות בנושא ופעל לפי ההנחיות מפורשות של סטלין.
ניתן להבחין במספר פרשיות נפרדות.
פרשת חיל האוויר ותעשיית התעופה
ההשערה הנוכחית שתחילת הפרשה הייתה בתלונה של ואסילי סטלין שהיה מפקד בחיל האוויר הסובייטי וטען שחיל האוויר מקבל מהתעשייה מטוסים פגומים.
בנוסף לכך, ב-6 בספטמבר 1945 אלכסנדר יאקובלב כתב לסטלין על כך שקיים פיגור בפיתוח מטוסי סילון והאשמים בכך הם פקידים בכירים במשרד לתעשיית התעופה שבה כיהן כסגן שר.
סטלין העביר את התלונה לאבאקומוב לבדיקה.
המעצרים החלו בתחילת 1946 וב-11 במאי 1946 נערך משפט שהסתיים כבר באותו יום בקביעת עונש לנאשמים:
אלכסי שקורין - השר לתעשיית התעופה נשפט ל-7 שנות מאסר.
זוכה מכל אשמה בשנת 1953 ומונה לסגן ראשון לשר תעשיית התעופה.
אלכסנדר רפין - המהנדס ראשי וסגן מפקד חיל האוויר נשפט ל-6 שנות מאסר.
שוחרר בשנת 1952 וזוכה מכל אשמה בשנת 1953. המשיך לכהן בתפקידים בכירים.
אלכסנדר נוביקוב - מפקד חיל האוויר נשפט ל-6 שנות מאסר.
זוכה בשנת 1953 ומונה לסגן מפקד חיל האוויר.
ארבעה עובדים בכירים נוספים במשרד לתעשיית התעופה נשפטו ל-2–4 שנות מאסר.
כולם זוכו מכל אשמה בשנת 1953.
מטרת הפרשה היה להרחיק מגאורגי ז'וקוב את עוזריו הבכירים.
האשמות נגד ז'וקוב התבססו על הודעת מרשל נוביקוב שנעצר עוד בשנת 1946 ומידע שהעביר ניקולאי בולגנין ליוסיף סטלין על קרונות רכבת עם רכוש שונה שמועבר מגרמניה הכבושה לביתו של ז'וקוב.
בנוסף לכך נעצרו עוזריו וחבריו:
גנרל ואסילי טרנטייב, עוזר למשימות מיוחדות ליד גאורגי ז'וקוב.
שוחרר וזוכה ב-1953. כיהן בתפקידים בכירים בצבא.
גנרל קונסטנטין טלגין, חבר קרוב של גאורגי ז'וקוב.
נעצר ב-24 בינואר 1948. נשפט לתקופת מאסר ארוכה.
גנרל לאוניד מיניוק, עוזר של גאורגי ז'וקוב למשימות מיוחדות בשנים 1942-1944.נעצר ב-31 בדצמבר 1947. ב-1 בנובמבר 1951 נשפט ל-10 שנות מאסר.
גנרל ולדימיר קריוקוב, חבר קרוב של גאורגי ז'וקוב.
נעצר ב-18 בספטמבר 1948. נשפט לתקופת מאסר ארוכה.
במטרה ללחוץ עליו נעצרה גם אשתו הזמרת לידיה רוסלנובה ונשפטה ל-10 שנות מאסר.
בני הזוג שוחררו וזוכו מכל אשמה ב-1953.
כמו כן בפרשה זו הואשמו עובדים בכירים של נ.ק.ו.ד.
גם הם נשפטו בתקופות מאסר, שוחררו בשנת 1953 אך לא הוחזרו לשירות.
בעקבות קבלת מידע על שיחה בין הגנרלים המשרתים בפיקוד וולגה, אבאקומוב ביקש מסטלין אישור לעצור אותם.
לטענת אבאקומוב במהלך השיחה הגנרלים הרשו לעצמם ביטויים נגד השלטון.
האישור התקבל בינואר 1947 ומיד נעצרו גנרלים המעורבים בפרשה.
הם הוצאו להורג מיד עם סיום המשפט.
בשנת 1956 כל הנאשמים זוכו מאשמה.
גריגורי קוליק, סגן מפקד פיקוד וולגה.
בעבר היה מרשל ברית המועצות
וסילי גורדוב, מפקד פיקוד וולגה
פיליפ ריבלצ'נקו, ראש המטה של הפיקוד
פרשת האפדרין היא פרשה שהתעוררה בכדורגל הישראלי בתום עונת לאחר שבבדיקה שגרתית התגלה סם האפדרין בגופו של כדורגלן מכבי תל אביב כפיר אדרי.
הייתה זו הפעם הראשונה שבה נמצאו סמים בגופו של שחקן בליגת העל בכדורגל.
ב-8 במאי 1999 נפגשו הפועל חיפה ומכבי תל אביב באצטדיון קריית אליעזר למשחק מכריע באחד ממחזורי הסיום של עונת , כשחיפה ממוקמת במקום הראשון וניצחון במשחק יקנה לה אליפות ראשונה בתולדותיה.
חיפה ניצחה בתוצאה 3:2 ובתום המשחק נערכה בדיקת סמים שגרתית לשחקני הקבוצות ולבדיקה הוגרלו כפיר אדרי ודוד רביבו,שחקני מכבי תל אביב.
כחודש לאחר המשחק נחשף כי במסגרת הבדיקה נמצא בגופו של כדורגלן מכבי תל אביב כפיר אדרי סם מסוג אפדרין מקבוצת האמפטמינים, דבר האסור על פי התקנון.
אדרי נחקר מספר פעמים בחברת מודיעין אזרחי שעבדה עם ההתאחדות לכדורגל, עבר בדיקות פוליגרף והופיע בפני בית הדין המשמעתי של ההתאחדות לכדורגל.
ב-3 באוגוסט הוטל על אדרי עונש הרחקה משישה משחקים, על מאמן הכושר גיא עזורי הרחקה לשנתיים מכל פעילות באגודת ספורט הכפופה להתאחדות לכדורגל ועל מכבי תל אביב הפחתה של 4 נקודות בפועל בעונת ו-4 נוספות על תנאי למשך שנתיים בנוסף לקנס בסך 100 אלף ש"ח.
בית הדין קבע כי התכשירים הממריצים חולקו לשחקנים בחדר ההלבשה של הקבוצה לפני תחילת המשחקים בגלוי ולעיתים אף לעיני המאמן (אברהם גרנט), עוזרו, רופא הקבוצה והמעסה אך פסק כי אין כל ראיה כי הללו ידעו שמדובר בחומר אסור.
עם זאת, הדיינים לא ניקו את אדרי מאשמה וטענו כי התנהג כמי שהעדיף להתעלם ביודעין מהאפשרות הסבירה כי התוספים שניתנו לו אינם חוקיים ולכן ניתן לייחס להתנהגותו כוונה.
הדיינים ציינו בהחלטתם כי ראוי היה להטיל על מכבי תל אביב הפסדים טכניים על משחקים בעונה החולפת, שכן הסם ניתן ביותר ממשחק אחד וליותר משחקן אחד.
זאת, בין היתר בהתבסס על עדותו של רביבו, שבדיקתו לא הייתה רלוונטית מפני שלא שותף במשחק, ולפיה נטל בעצמו את הכדור בעבר, וזה גרם לו לתופעת לוואי ולנדודי שינה בליל משחק.
עם זאת, לא ניתן היה להוכיח באילו משחקים נעשה השימוש בסם למעט המשחק שאחריו נערכה הבדיקה, משחק שבו מכבי תל אביב הפסידה ממילא.
כמו כן, בית הדין נמנע מהפחתת נקודות טכנית ממאזנה של מכבי תל אביב באותה עונה כדי לא לפגוע במיקומה בטבלת הליגה ובכך לא להשפיע על השתתפותה או אי השתתפותה בגביע אופ"א בעונה הבאה.
ביוני 2000, כשנה לאחר הפסיקה, קיצר בית הדין את עונשו של עזורי והתיר לו לשוב לפעילות.
עזורי החל לעבוד בבני יהודה תל אביב תחת המאמן אלי אוחנה.
לאחר מספר שנים מונה לעוזר מאמן בבית"ר ירושלים וב-2008 מונה לראשונה למאמן ראשי, במכבי פתח תקווה.
בשנת 2004 דחה בית המשפט המחוזי בתל אביב תביעת לשון הרע שהגיש בעלי המועדון לוני הרציקוביץ' נגד עיתון "הארץ".
מאמר הדעה המדובר שכתב עורך מוסף הספורט של העיתון אבי רצון בשנת 1999 נכתב בתגובה לדבריו של הרציקוביץ' ולפיהם "אנשי תקשורת יוצאים כמו עכברים ומציפים רעל ושטנה לכל עבר".
במאמר כתב רצון: "דבריו של מר סוני אינם כה נוראים כפי שניתן אולי לחשוב אחרי הקריאה הראשונה.
זאת כמובן בהתחשב בעובדה שאותם אנשי תקשורת לא הואשמו, בינתיים בהפצתם של סמים אסורים בקרב שחקני מכבי תל אביב, ובכללם בני הנוער שבהם", ברמזו לפרשת האפדרין.
בדיסק "חברים שרים טייב" שהוציא אוהד הפועל תל אביב גל סוקולובסקי בעקבות "משחק השרוכים" נכלל שיר בשם "צינגלה בוף".
השיר שנכתב ללחן של יגאל בשן לשיר "ציגלה בום" לועג לאדרי ומציג אותו ואת שחקני מכבי תל אביב כמסוממים.
פרשת האונס והרצח בנירים, או פרשת נירים, היא פרשה שעוסקת באונס וברצח של נערה בדואית שביצעו קבוצת חיילי צה"ל והקצין שפיקד עליהם.
הפשעים בוצעו באוגוסט 1949 במשלט נירים, סמוך לגבול ישראל–מצרים.
הקצין ומספר חיילים הורשעו ברצח של הנערה, ומספר חיילים נוספים הורשעו ברשלנות ובאי מניעת ביצוע העבירה.
הפרשה נחתמה ב-1951 עם הרשעת הקצין והסמל המעורבים בה, אך היא הושתקה במשך שנים רבות.
לאחר תום מלחמת העצמאות, משלט נירים היווה נקודה אסטרטגית לצה"ל באזור הגבול עם מצרים.
באותה התקופה, בדואים שגורשו או ברחו במהלך המלחמה אל מעבר לגבול, ביקשו לחזור חזרה לישראל.
היה חשש כי בקשה זו פירושה כניסה של מסתננים בדואים כדי לפגוע במטרות ישראליות, ולכן הונהג משטר קפדני בבחינת השבטים הבדואים, ואת השבטים העוינים גירש צה"ל אל מעבר לגבול.
ב-8 באוגוסט 1949 נשלחה מחלקתו של המ"מ משה לאייש את משלט נירים.
מפקדו של המ"מ תדרך את חייליו בעל פה, כי על המחלקה לירות על מנת להרוג בכל ערבי הנמצא בשטח הגזרה, זאת לאחר שידיעות מודיעיניות התריעו מפני שני שבטים בדואים שנצפו באזור.
ב-12 באוגוסט 1949 נתקלה קבוצה של חיילי צה"ל שסיירה סמוך למשלט נירים, בערבי שחצה את הגדר לכיוון ישראל.
האיש נשא נשק, אך משזיהה את החיילים השליך את נשקו והחל בורח.
החיילים ירו בו, הרגו אותו ונטלו את נשקו.
בהמשך הסיור, נתקלו החיילים בשני גברים ובצעירה בדואית, שגילה שנוי במחלוקת עד היום, אך בפסק דינו של בית הדין הצבאי נקבע שככל הנראה הייתה בגיל 10–16. החיילים ירו באוויר והבריחו את שני הגברים.
את הצעירה הם לקחו בשבי, למשלט, שם כלאו אותה בצריף והופקד עליה שומר.
מאוחר יותר באותו יום, כשנשאל מפקד המשלט מדוע אספו את הנערה לחזקתם, הסביר כי ביקשו לחקור אותה כדי שתנחה אותם לעבר מיקומו של השבט שלה.
המג"ד (סא"ל יהודה דרכסלר) הנחה את מפקד המשלט לחקור את הנערה, ובסיום החקירה להחזירה למקום שבו נמצאה ולשחררה לחופשי.
עד אז, על מפקד המשלט הוטלה האחריות לוודא כי לא יאונה לה כל רע.
כאשר יצא הקצין לסיור עם חמישה מחייליו, הוציא סמל היחידה את הנערה מהצריף שבו כלאו אותה, הפשיט אותה מבגדיה ושרף אותם, ואז רחץ אותה תחת צינור מים.
הנערה הושפלה לעיני כול, משום שצינור הרחצה היה מעין מקלחת מאולתרת ללא קירות שימנעו מלראות אותה עירומה ולהגן על פרטיותה.
משסיים את הרחצה, הלביש אותה הסמל בבגדים קצרים והחזירה לצריף.
בהמשך, הגיעו חיילים ששהו במשלט והפצירו בשומר לאפשר להם להיכנס לצריף.
בתחילה סירב השומר, אך לבסוף נעתר, וזה אחר זה נכנסו שלושה חיילים לצריף, למשכי זמן של כחמש דקות, וכשיצאו נראו כשהם רוכסים את מכנסיהם.
עם שובו של הקצין מהסיור התפזרו החיילים מהצריף.
הצעירה הובאה בפני הקצין וסיפרה כי "שיחקו בה" (בית הדין הצבאי קבע שהקצין הבין כי היא נאנסה).
למרות זאת, שעה קלה לאחר מכן, הנערה הושפלה שנית: בפקודת הקצין קצץ אחד החיילים את שיערה של הנערה, חפף את ראשה בנפט ורחץ אותה בשנית תחת הצינור על מנת להעלים ראיות.
באותו ערב, הציע הקצין בסעודת השישי הצעה להצבעה:
להפוך את הצעירה השבויה לשפחת המין של המשלט ("לדפוק את הערבייה").
להפוך אותה לעובדת המטבח של המשלט ולהפסיק להתעלל בה.
ההצעה הראשונה התקבלה ברוב קולות על ידי חיילי המשלט, והקצין ערך לוח זמנים לאינוס הצעירה: ימים מסוימים הוקצו לכל קבוצת חיילים.
ככל הנראה, הצעירה נאנסה מספר לא ידוע של פעמים במהלך אותו הערב.
למחרת, פקד הקצין על הסמל להוציא את הצעירה להורג.
הוא יצא עם קבוצת חיילים למרחק של כחצי ק"מ מהמשלט.
לנגד עיניה כרו בור בעומק של כ-30 ס"מ.
הצעירה החלה לבכות ופתחה בריצה על מנת לברוח, אך הסמל כיוון את רובהו אליה וירה כדור אחד שפגע ברקתה והרג אותה במקום.
לאחר מכן, ירה בה מספר כדורים נוספים כדי לבצע וידוא הריגה.
הקבוצה קברה את הצעירה בבור שכרו עבורה ושבה למשלט.
כשנשאל הקצין על ידי מפקדו אם השיב את השבויה למקום בו נמצאה, ענה המפקד ש"היה חבל על הבנזין".
ב-15 באוגוסט 1949 שלח מפקד המשלט מברק המסכם את האירוע בזו הלשון:
המ"פ הגיע למחרת היום למשלט וביקש לראות את קברה של הצעירה.
הוא אסף את כל הציוד שהיה ברשות הנערה וכל חפץ שהיה יכול להסביר את הנעשה, על מנת שישמשו כראיות בחקירת המקרה.
מספר ימים לאחר מכן, מפקד המשלט נעצר על ידי מצ"ח.
בעת ההעמדה לדין, היה קושי בקביעת העובדות הנוגעות לאלימות המינית שהופעלה כלפי הנערה והיקף המעשים, זאת משום שמצב הגופה לא אפשר בדיקה שתספיק כדי לקבוע ממצאים חד-משמעיים.
לכן, מרבית הראיות המרשיעות בנוגע לפשעים הנוגעים לאלימות המינית הגיעו בעקבות הודאות החיילים במשלט.
כתבי אישום הוגשו נגד הקצין והסמל באשמת רצח בכוונה תחילה, ונגד 18 חיילים נוספים במשלט באשמת רשלנות במניעת פשע, אונס ומעשים מגונים.
כל הנאשמים ערערו על הפסיקה, ובערכאות הערעור נקבע כך:
בית הדין הצבאי זיכה אחד מ-18 החיילים לאחר שהתביעה כשלה בהוכחת מעורבותו החד-משמעית במקרה.
17 האחרים נשפטו לעונשי מאסר שבין 12 חודשים (עונש מקל על רשלנות במניעת עבירה לאותם חיילים שמלכתחילה הצביעו נגד הפיכת הנערה לשפחת המין של המשלט) ל-30 חודשים (לחייל היחיד שהודה במעשה אונס).
בפסיקה נקבע כי מוטלת על חיילים חובה מוגברת במניעת עבירה מאשר על אזרחים.
החיילים מצופים לסטנדרט מוסרי גבוה יותר ויש להחילו לא רק כציפייה, אלא כחוק.
החיילים לא נקטו באף פעולה אקטיבית על מנת למנוע את הפשע, ובחרו להעלים עין ולאפשר לו להתרחש.
בזאת מצהיר בית הדין על סטנדרט ההתנהגות המצופה מחיילי צה"ל גם בזמני לחימה.
הבית האחרון בשיר "תנשב הרוח" מהאלבום שכול וכישלון של הבילויים שיצא בשנת 2007, מתבסס על הפרשה ומספר על חבורת חיילים שאונסים ורוצחים נערה, "לצורכי ביטחון".
בשנת 2017 יצא לאור הספר Minor Detail, ספרה של עדניה שבלי, סופרת פלסטינית אזרחית ישראל.
הספר, שנכתב בערבית ותורגם לאנגלית, מבוסס על תיאור הפרשה.
בשנת 2021 הוצג הספר כמועמד ברשימה הארוכה של פרס בוקר הבין-לאומי.
פרשת דניאל פינטו התרחשה בשנת 1979 בישראל, ובמסגרתה הואשם קצין הצנחנים, סגן דניאל פינטו, ברצח ארבעה אזרחים בכפר הלבנוני עין בעאל במהלך מבצע ליטני והורשע ברצח אחד מהם.
פינטו נידון לשמונה שנות מאסר על רצח, אולם הרמטכ"ל, רפאל איתן, הורה על קיצור עונשו לשנתיים והוא שוחרר כעבור מספר שבועות.
ראשית הפרשה באירוע שהתרחש במבצע ליטני בלבנון.
במהלך המבצע השתלט גדוד הצנחנים 202 על הכפר עין-בעל.
מפקד מחלקה בגדוד, דניאל פינטו, ושניים מחייליו חקרו במכות וחנקו למוות ארבעה כפריים לבנונים שאותם זיהו כמחבלים והשליכו את גופותיהם לבאר מים.
לאחר המבצע סיפר פינטו על האירוע למפקד פלוגתו, יואב הירש.
לאחר מספר ימים, כשנודע לו כי אחד משותפיו של פינטו אמור לקבל אות הצטיינות, דיווח הירש על האירוע למפקדיו בחטיבה.
במקביל, במהלך סריקות שביצע גדוד 51 בכפר עין-בעל, גילו לוחמי הגדוד בבור המים שבלב הכפר, שתי גופות כפותות באזיקים.
מפקד הגדוד, ציון זיו, שלח מכתב על הממצאים למפקדת חטיבת הצנחנים משום שידע כי גדוד 202 שהה בכפר בטרם פעלו בו חייליו.
השילוב של עדותו של הירש ואיתור שתי הגופות, הביא לפתיחת חקירה נגד פינטו.
בחקירתו טען פינטו שהגופות שנמצאו אינן קשורות למקרה המדובר ואילו הוא נתקל במחבלים, וכי הרג אותם ביריות, לאחר שהתנפלו עליו בסכינים.
בנוסף, התנקם בהירש כשדיווח עליו שהוא לקח קלצ'ניקוב כשלל.
בעקבות הודאתו, נדון הירש לשנת מאסר ולהורדה לדרגת טוראי, אך אלוף הפיקוד ביטל את גזר הדין.
לנוכח ממצאי החקירה הועמד פינטו לדין.
שופטי בית הדין הצבאי הרשיעו אותו ברצח של אחד הלבנונים בשנת 1979, וגזרו עליו הורדה לדרגת טוראי ו-12 שנות מאסר, שהופחתו לשמונה על ידי הרכב בית הדין הצבאי לערעורים בראשות מאיר שמגר.
בין אלו שטענו בזכות פינטו היו חברת הכנסת גאולה כהן, שבנה צחי הנגבי שירת עם פינטו, והאלוף דני מט, שפינטו היה חתנו.
הרמטכ"ל, רפאל איתן, ניצל את סמכותו, כמפקד העליון של הצבא, להעניק חנינה לחיילים, השיב לו את דרגתו והמתיק את עונשו לשנתיים, ובעקבות הפחתת שליש הוא שוחרר לאחר מספר שבועות.
חבר הכנסת אורי אבנרי גינה בחריפות את המתקת עונשו של פינטו.
אבנרי וסיעתו טענו כי מעשה זה גורם לערעור קיומו של עקרון "טוהר הנשק" בצה"ל ובקרב כוחות הביטחון האחרים, וכי במעשה זה יצר הרמטכ"ל סטנדרטים חדשים של מסמוס העונש המרתיע על פשעי מלחמה הכרוכים ברצח.
כמו כן, תבע אבנרי את פיטורי הרמטכ"ל, הן בשל המעשה עצמו, הן בשל הגרסה השקרית שנתן בריאיון לעיתונות בנוגע למעשיו האמיתיים של פינטו, והן משום שהפעיל את הצנזורה הצבאית כדי למנוע את פרסום מעשיו האמיתיים של פינטו לציבור.
אבנרי אף הדליף את פרטי הפרשה לכתב של הלוס אנג'לס טיימס.
הפרשה היוותה השראה לסרט אחד משלנו.
מערכון על הפרשה שודר במסגרת תוכנית הסאטירה "היהודים באים" (בפרק השני בעונה השישית).
פרשת האריה סֵסִיל היא פרשת הריגתו של ססיל (2002 – 1 ביולי 2015), אריה שחי בפארק הלאומי הואנגה בזימבבואה ונורה למוות ביולי 2015 על ידי צייד אמריקאי בשם וולטר פאלמר.
סיפור הריגתו עורר הדים בקרב פעילים סביבתיים ברחבי העולם.
לפי שירות Google Trends, בשנת 2015 בוצעו יותר מ–32 מיליון חיפושים במנוע החיפוש של גוגל אודות האריה ססיל ופרשיית הציד.
ססיל, שנקרא על שם ססיל רודס, כונה "מלך הג'ונגלים של זימבבואה", והיה אחד מהאריות המפורסמים באפריקה ומוקד משיכה תיירותי.
ססיל, ועוד זכר אחר בשם לינדר, אשר היה ככל הנראה אחיו, נראו בשנת 2008 בפארק הלאומי הואנגה.
במהלך שנת 2009 הם נתקלו בלהקת אריות, אשר הובילה לקטטה עם מנהיג הלהקה, מפופו.
במהלך הקטטה, לינדר נהרג וססיל ומפופו נפצעו קשות.
בעקבות הפציעות הקשות שקיבל מפופו במאבק, הוא נורה על ידי שומרי הפארק ובכך הפך ססיל לזכר הדומיננטי בפארק.
ססיל נסוג לחלק אחר של הפארק, שם הקים להקה משלו ובה 22 חברים.
במהלך 2013, שני זכרים צעירים אילצו את ססיל לצאת מהאזור אל עבר הגבול המזרחי של הפארק.
שם, הוא יצר קואליציה עם זכר אחר בשם יריחו ושניהם הקימו שתי להקות, שכללו מלבדם גם שש נקבות ותריסר גורים של ססיל או של יריחו.
ססיל היה החיה הידועה ביותר בפארק וזוהה על ידי הרעמה השחורה שלו וצווארון המעקב שהוצמד לו.
האריות בפארק, כולל ססיל, נחקרו על ידי המדענים מיחידת מחקר לשימור חיות הבר באוניברסיטת אוקספורד במסגרת פרויקט מדעי שהחל בשנת 1999. היחידה עקבה אחר תנועותיו של ססיל החל משנת 2008. מתוך 62 האריות שנחקרו, 34 מתו, מהם 24 מתו כתוצאה מציד לשם הספורט.
מתוך כלל האריות הזכרים הבוגרים שסומנו בפארק, 72% נהרגו כתוצאה מציד לשם הספורט באזורים שליד הפארק.
אחד החוקרים בפרויקט הציע כי ססיל נעשה פופולרי מאוד משום שהוא היה רגיל לאנשים ואפשר לרכבים להתקרב כ–10 מטרים ממנו, מה שהקל על תיירים וחוקרים לצלם ולבחון אותו.
במהלך 2013, 49 גוויות של אריות יוצאו מזימבבואה כשלל ציד.
בין השנים 2005–2008 ניצודו באופן חוקי 42 אריות בשנה בממוצע.
מכיוון שבתחומי האתר של שמורת הטבע הלאומית באפריקה הציד אסור על פי החוק המקומי, צייד אמריקאי בשם וולטר פאלמר פיתה את ססיל לצאת מהשמורה.
הוא רתם נבלת חיה מאחורי ג'יפ, וכשססיל יצא מהאתר, ירה בו באמצעות חץ וקשת, אך רק פצע אותו.
צייד מקומי שהתלווה אל פאלמר עקב אחר האריה הפגוע במשך 40 שעות נוספות ולבסוף חיסל אותו ביריית רובה.
השניים ערפו את ראשו והותירו את גופתו במקום.
עוד פורסם כי פאלמר מבוקש בגין ציד לא חוקי של חיה מוגנת בזימבבואה.
שני בני אדם נוספים שהיו עמו נעצרו בגין ציד ללא רישיון.
פאלמר, כך פורסם, נוהג לצוד חיות גדולות בחץ וקשת ואוהב להתרברב שהוא לא צריך נשק חם כדי להרוג אותן.
בעקבות הריגת האריה ססיל, כ–400 אלף איש חתמו על עצומה שקוראת להפסיק הטסה של תוצרי ציד, מה שהוביל את חברות התעופה האמריקאיות דלתא איירליינס, אמריקן איירליינס ויונייטד איירליינס להצהיר כי לא יטיסו תוצרי ציד.
נכון לדצמבר 2015, 45 חברות תעופה יצאו בהצהרה דומה.
אלפי אנשים חתמו על עצומה הקוראת לנשיא זימבבואה להתערב בפרשה ודרשו צדק בשביל האריה, ופעילים סביבתיים רבים פרסמו הודעות זועמות ברשתות החברתיות.
מנגד, פאלמר הגן על מעשיו וטען כי היה משוכנע שהציד חוקי.
הריגת ססיל יצרה זעם רב בקרב פעילים לשימור הטבע ובעלי החיים, מה שהביא לתגובות מפוליטיקאים ואנשים רבים אחרים.
גם מספר ידוענים גינו בפומבי את ההריגה.
פאלמר קבל שפע של הודעות שנאה ופעילים פרסמו פרטים אישיים שלו באינטרנט.
המילים "רוצח האריות" רוססו באנגלית על דלת המוסך בבית הנופש שלו בפלורידה.
אמנים מרחבי העולם הקדישו יצירות אומנות לססיל, כולל האנימטור של דיסני, אהרון בלייז, ומוזיקאים הלחינו יצירות לזכרו.
בתגובה, ובעקבות ההנחה שהרווחים ממסעות הציד יעזרו למאמצי השימור, פוהאמבה שיפטה, שר התיירות והסביבה של נמיביה, אמר כי "זה יהיה סוף השימור בנמיביה".
הפעילים גם ביקשו ממדינות אפריקה לאסור ציד בחץ וקשת, קרבות אריות וציד מתוך הסוואה.
תגובת התקשורת העולמית והמדיה החברתית הביאה 1.2 מיליון אנשים לחתום על העצומה "צדק לססיל", אשר דרשה מממשלת זימבבואה להפסיק להנפיק אישורי ציד לחיות בסכנת הכחדה.
הריגתו של ססיל הציתה מחאה עולמית כנגד ציד אריות ויצרה גל תמיכה בשימורם בזימבבואה.
חוקרים מהשלוחה באוקספורד של WildCRU, יחידת שימור חיות הבר, אשר עקבו אחר ססיל מאז 2008, טענו כי קיבלו מעל ל-470 אלף דולר מאז מותו.
במטרה להעלות את הסכום, המיליארדר הפילנתרופ טום קפלן ואשתו דפנה, בתו של איש העסקים הישראלי ליאון רקנאטי, הכריזו כי הם מתחייבים לתרום למאמץ מעל ל-100 אלף דולר.
אליהם הצטרף המנחה ג'ימי קימל, אשר עזר לגייס בתוכנית האירוח שלו תרומות על סך 150 אלף דולר בתוך פחות מ-24 שעות.
חמישה חודשים לאחר שהאריה ססיל נורה למוות, החליט הממשל האמריקאי לכלול את אריות אפריקה ברשימת בעלי החיים המוגנים בהתאם לחוק "המינים הנמצאים בסכנת כליה".
כתוצאה מכך, יתקשו ציידים הרוצים להכניס לארצות הברית מזכרות מציד אריות והפיקוח על העניין יוטל על הרשות לדגה וחיות בר.
על פי ההנחיות החדשות, האריות במרכז ובמערב אפריקה ייחשבו למינים בסכנת כליה, ואלה שחיים בדרום ובמזרח אפריקה יסווגו כמאוימים.
במקביל, ייחקק חוק מיוחד שידרבן מדינות להסדיר את ספורט ציד האריות בצורה שתקדם שימור.
מועדון הספארי הבינלאומי השעה בתגובה את החברות של פאלמר ושל שותפו לציד במועדון.
המועדון פרסם הצהרה כי "אלו אשר במזיד לוקחים חיים של חיות בר באופן לא חוקי צריכים לעמוד לדין ולהיענש במלא חומרת הדין המותרת בחוק".
ההרג של ססיל לא התפרסם באופן נרחב בקרב אזרחי זימבבואה.
בעיתון הכרוניקל במדינה נכתב: "זאת לא הגזמה לומר שכמעט 99.99 אחוזים מהתושבים בזימבבואה לא ידעו על החיה הזאת עד יום שני.
עכשיו רק למדנו, הודות לתקשורת הבריטית, כי היה לנו את האריה המפורסם ביותר באפריקה לאורך כל הזמן הזה, סמל!".
ב-BBC נכתב כי "מות האריה לא נודע לרבים מהמקומיים".
באותו הזמן, גורמים רשמיים בזימבבואה הצהירו כי מותו של ססיל גרם לירידה בהכנסות מתיירות, במיוחד בהואנגה, שם הוא חי.
תיירים רבים אשר תכננו לראות את האריה, ביטלו את הטיולים שלהם.
"ההרג הוא הפסד ענק לענף התיירות שלנו, אשר תרם מאוד לעושר הלאומי", אמר עמנואל פונדירה, נשיא התאחדות מפעילי הספארי בזימבבואה.
"היו לנו אנשים רבים, במונחים של מבקרים, אשר נכנסו למדינה כדי ליהנות ולצפות בססיל, אז באמת זו הייתה אבדה גדולה", אמר פונדירה, והשווה את מותו ל"מותו של אייקון".
מנהל רשות התיירות בזימבבואה, קריקוגה קייסקי, אמר שהתיירות שגשגה, אבל זימבבואה נתפסת כעת כמדינה אשר לא מעוניינת להגן ולקדם את זכויות בעלי החיים, ולכך יש גם השפעה שלילית בתחום התיירות.
כשנשאל שר ההסברה של זימבבואה, פריסקה מופאמירה, על ההרג של ססיל, הוא השיב: "איזה אריה?".
במסיבת עיתונאים ב-31 ביולי 2015, השרה לאיכות הסביבה של זימבבואה, אופה מוצ'ינגורי, אמרה כי הצייד הפר את החוק בזימבבואה ודרשה את הסגרתו.
מוצ'ינגורי אמרה לעיתונות כי מעשיו של פאלמר הכתימו את תדמיתה של זימבבואה והניחו עומס נוסף על מערכת היחסים בין זימבבואה לבין ארצות הברית.
בריאן אורפורד, מדריך חיות בר אשר עבד בהואנגה, הסביר כי ההכנסה שהתקבלה מצילום ססיל במשך חמישה ימים הייתה גבוהה יותר מתשלום חד פעמי של 45,000 דולר כדי לצוד אותו.
כמה ממשלות גינו באופן רשמי את ההריגה של ססיל.
דייוויד קמרון, ראש ממשלת בריטניה, נשאל על ידי כתבים לגבי מותו של ססיל ואמר שהממלכה המאוחדת משחקת "תפקיד מוביל במניעת סחר לא חוקי בחיות בר".
כמו כן, השר הבריטי במחלקה לפיתוח בינלאומי, גרנט שאפס, תיאר את האירוע "כציד ברברי".
חברת הקונגרס האמריקאי בטי מקולום, יו"ר-עמית של השדולה לשימור של בית הנבחרים של ארצות הברית, הציעה לחקור את פאלמר בעניין ההרג.
הצעת החוק הייתה בשיתוף הסנטורים קורי בוקר, ריצ'רד בלומנטל, ובן קרדין.
ב-30 ביולי 2015, קיבלה עצרת האומות המאוחדות החלטה בלתי מחייבת ביוזמת גרמניה וגבון, לחזק את המאמצים בטיפול בסחר ובציד הלא חוקי של חיות בר.
האראלד בראון, שגריר גרמניה באו"ם, קשר את ההחלטה עם ההרג ואמר: "כמו רוב האנשים בעולם אנחנו זועמים על מה שקרה עם האריה המסכן".
שר החוץ של גבון, עמנואל איסוז-נגונדט, אמר כי ההרג של ססיל "גורם לדאגה עמוקה לכל המדינות באפריקה".
נשיא דרום אפריקה, ג'ייקוב זומה, הכריז ב-11 באוגוסט 2015: "מה שנשמע כאילו ממרחק [הוא] כי הצייד לא ידע שססיל היה כל כך פופולרי, פשוט ראה אריה, והרג אריה, וזה ססיל, וססיל מאוד אהוב וזה גרם לבעיה, כי כולם רוצים ללכת ולראות את ססיל.
אני חושב שזו רק תקרית".
ז'אן קאפטה, שרת התיירות של זמביה, אמרה ש"המערב נראה מודאג יותר מהרווחה של אריה בזימבבואה מאשר מהאפריקאים עצמם", והוסיפה כי "באפריקה, אדם חשוב יותר מאשר בעל חיים.
אני לא יודעת לגבי העולם המערבי".
ככלל, מאחר שהאדם מוגדר כטורף-על, הצייד נחשב כמקובל ברוב התרבויות בעולם.
תרבות הלקטים-ציידים מקובלת ברוב המדינות כחוקית מאחר שהם צדים בעיקר חיות קטנות וכמעט שאינם פוגעים במאזן הטבעי.
בשמורות, שומרי טבע צדים לעיתים, וזאת כדי למנוע את הפרת המאזן הטבעי.
עברייני צייד צדים לצורך סחר לא חוקי באיברי בעלי-חיים.
תופעה נוספת היא הצייד הספורטיבי.
מחד, יש המתייחסים לכך כספורט או בידור שאינו מוסרי ומזיק למאזן האקולוגי.
מאידך, יש רשויות הרואות בכך מקור הכנסה שבאמצעותו ניתן לממן את השמירה על הטבע.
ה-IUCN מעריך כי 600 אריות מתים בשנה במסעות ציד ספורטיבי.
עם זאת, לפי ג'יין סמארט, המנהלת העולמית של קבוצת שימור המגוון הביולוגי של ה-IUCN, המספר האמיתי גבוה אף יותר.
בהתחשב בכך שבעולם כולו חיים כ-30,000 אריות, נתונים אלו מציגים אובדן של כ-2% מאוכלוסיות האריות בעולם, מדי שנה, רק בעקבות צייד ספורטיבי חוקי.
לרוב, איברי האריות הניצודים נלקחים כשלל על ידי הציידים או מוצעים למכירה, ולפי הקרן הבינלאומית לרווחת בעלי חיים (IFAW), ארצות הברית אחראית לייבוא של כ-64% מאיברי האריות האפריקאים.
ארצות הברית היא אפוא, היבואנית הגדולה בעולם של איברי אריות אפריקאים.
בין השנים 1999–2013 יובאו אליה 5,763 איברי אריות רק לצורך מזכרות; בממוצע, אלו 432 אריות בשנה, והמספרים ממשיכים לגדול בשנים האחרונות.
ביוני 2015, החודש בו ססיל נהרג, ניצודו רק על ידי אזרחים אמריקאים 69 אריות נוספים.
בענף הצייד באפריקה, האריה, יחד עם הפיל, התאו, הנמר והקרנף מכונים "חמשת הגדולים", כלומר, חמש החיות שהכי קשה והכי מסוכן לצוד באופן רגלי.
למרות זאת, חמשת הגדולים הם חמש החיות הגדולות אשר ניצודות הכי הרבה.
האריות הם מטרות מאוד אטרקטיביות בעקבות הסכנה הגדולה והממשית המעורבת בציד.
אריה עלול לתקוף ללא כל התגרות, והוא נחשב על ידי רבים כמטרה הטובה ביותר מבין חמשת הגדולים.
ציד האריות מאתגר בייחוד בגלל מזגו של האריה ובתי הגידול שלו.
אריות חיים בסוואנה, בה הצמחים הגבוהים, הסבך והשיחים מטשטשים אותם ומספקים להם כיסוי והסוואה.
אריות לרוב לא נמנעים מעימות, הם אינם צפויים ועלולים להסתער כאשר מתרגזים או כאשר חשים בסכנה, מה שהופך אותם לאתגר בקרב ציידים.
אריות ניצודים באמצעות שלוש שיטות עיקריות: פיתוי, מעקב ורדיפה.
פיתוי - שיטה בה הצייד צד חיה אשר משמשת כפיתיון לאריה וקושר את גווייתה לאזור אשר ידוע כי מבקרים בו אריות לעיתים תכופות, לרוב בקרבת בור מים.
הפיתיון נבדק לעיתים קרובות עד שמזוהים סימנים המצביעים כי הפגר נאכל על ידי אריה.
בשלב זה, נבנה מבנה מסתור, 25-50 מטרים מהפיתיון, שם חבורת הציידים יכולה להישאר עד שהאריה ישוב.
מעקב - שיטה הכרוכה בנסיעה לאורך שבילים באזורי המחיה של האריות.
לאחר שמאתרים סימנים כי ישנם אריות בסביבה הקרובה, לרוב צואה טרייה, הציידים עוברים להתקדמות רגלית.
הציידים עוקבים אחר עקבות האריה וכאשר מזהים אריה, הצייד מתגנב כמה שיותר קרוב לעמדת הירי הטובה ביותר.
שיטה זו מתנהלת בשעות היום, שכן מעקב בשעות הלילה, באמצעות תאורה, אסור ברוב המדינות באפריקה.
הצקה - בשיטה זו ציידים מלווים בלהקת כלבים, נוסעים באזורי המחיה של האריות, עד שמוצאים עקבות טריות ואז משחררים את הכלבים.
הלהקה עוקבת אחר שובל הריח של האריה וכשזה נמצא, הלהקה מנסה להחזיקו במקום עד שהציידים מגיעים להורגו.
לרוב שיטה זו מתרחשת ביום, והאריה נלחם ולא בורח.
ישנן מדינות באפריקה אשר משחררות אריות שגדלו בשבי לשטחים מגודרים בהם ניתן לצוד אותם.
לעיתים האריות אף מסוממים לפני כן כדי שיהיו איטיים יותר, ובכך מטרה קלה יותר.
ציידים וארגוני צייד רבים מחשיבים זאת כאקט לא מוסרי וכעלבון לשיטות הציד ההוגנות.
בדרום אפריקה ישנן חוות רבייה פרטיות, ובגיבוי החוק גדלים האריות בשטחים מצומצמים, מה שפוגע במבנה החברתי ואיכות הגנים שלהם.
כגורים, הם מנוצלים לליטוף כחיות מחמד עבור מבקרים, כשהם מעט בוגרים יותר, תיירים מטיילים עמם בשטחים הפתוחים ולבסוף, כשהם גדלים, הם הופכים למטרות צייד בשטח סגור.
מאות אחרים נטבחים ונשלחים למזרח הרחוק לצורך ייצור תרופות מקומיות פסאודו-מדעיות.
בין השנים 1980–2015 צנחה אוכלוסיית האריות ב-73% במדינות בהן צייד אריות חוקי.
ביולי 2017 קסנדה, בנו בן ה-6 של ססיל, נורה אף הוא על ידי ציידים.
קסנדה נהרג במהלך ציד שאורגן על ידי הצייד ריצ'רד קוק בפארק הלאומי הואנגה.
ציד אריות הוא נושא שנוי במחלוקת בעידן המודרני.
האריה מופיע כמין פגיע על ידי ה-IUCN, וכמה מתת-המינים נמצאים בסכנת הכחדה.
מספר הפרטים החיים בטבע בעשור השני של המאה ה-21, מוערך בפחות מ-20,000 - ירידה של 60% בשני עשורים.
בשנת 1800 לעומת זאת, נאמדה אוכלוסיית האריות בטבע בכ-1.2 מיליון פרטים.
ירידה זו נובעת בעיקר מציד אריות וטרפם, צייד ספורטיבי מוגזם וכן פלישה לבתי הגידול והריסתם.
בנוסף לאובדן האוכלוסייה הישיר כתוצאה מצייד ספורטיבי, בצייד מסוג זה נהרגים בעיקר אריות זכרים וגדולים, מה שמוביל להקטנת אוכלוסיית האריות וערעור מצבם הבריאותי והגנטי כתוצאה מהתערבות כפויה בברירה הטבעית.
כמו כן, הרג זכר דומיננטי, מוביל לעיתים קרובות למקרי מוות אחרים.
כך כאשר זכרים אחרים נלחמים ביניהם על הלהקה של האריה ההרוג.
לא כל שכן, האריה שזכה בלהקה לרוב יהרוג את הגורים של האריה הקודם, כדי למנוע תחרות.
בנוסף לכך, ההתנהגות החברתית של האריה משתנה לפי השטח הטריטוריאלי שלו וצפיפות האוכלוסין - שבמרכז ומערב אפריקה ירדה לכ-5 אריות לכל 100 קילומטר רבוע.
התומכים בציד ספורטיבי טוענים שזהו כלי שיכול לשמש לגיוס כספים עבור הקהילות המקומיות וארגוני השימור, וכי כמות מוגבלת של צייד מסוג זה לא פוגעת באוכלוסיית בעלי החיים.
ההערכה היא כי תעשיית הציד ספורטיבי מגלגלת לפחות כ-201 מיליון דולר בשנה, ב-23 מדינות אפריקה שמדרום לסהרה המאפשרות אותו.
התשלום הממוצע לציד אריה אחד בנמיביה הוא כ-22,000 דולר, אליהם מתווספים הוצאות על שירותים כמו חבילות ספארי, לינה ומדריכי תיירות.
מאידך, המתנגדים לצייד הספורטיבי, מציינים כי תיירות המתמקדת בצפייה בבעלי החיים תורמת הרבה יותר לכלכלה המקומית מאשר צייד אריות.
ההערכה היא כי רק 3% מההכנסות שהופקו מצייד אריות באמת מושקעות בקהילות שנפגעו ממנו.
לפי כתב הטבע ריצ'רד קוניף, האריות, אשר היו על סף ההכחדה "מסנגל ועד לקנייה", מתרבים בנמיביה הודות למאמצי השימור.
23 מדינות באפריקה מאפשרות צייד ספורטיבי, אשר לפי הערכות, מספק הכנסה שנתית של כ-200 מיליון דולר.
עם זאת, מתוך 23 המדינות הללו, רק בטנזניה, במוזמביק, בנמיביה ובדרום אפריקה יש פיקוח, שליטה, בקרה ושקיפות יחסית.
ברוב הארצות האחרות הפיקוח לקוי בגלל חוסר יציבות, והתוצאה היא צייד פרוע הנחשב לחוקי.
הבקרה והפיקוח מאפשרת שליטה במספר החיות הניצודות והפרדה בין ציד חוקי לעברייני, וניתן לראות לאן מופנה הכסף שמשולם עבור רישיונות הצייד.
האריות באפריקה מוגדרים על ידי ה-IUCN כ"פגיעים", כלומר, אינם נחשבים בסכנת הכחדה.
מסיבה זו, ציד אריות באמצעות נשק הוא חוקי בדרום אפריקה, נמיביה, זימבבואה, מוזמביק וטנזניה - ובאמצעות קשת, הוא חוקי בכל אותן המדינות פרט לטנזניה.
בעקבות הקושי בפיקוח אכיפת תקנות הציד, בזבוז הכספים ודרדור מצבן של חיות הבר, בשנת 2012 הוחל איסור צייד פילים ואריות בזמביה.
עם זאת, האיסור בוטל במאי 2015, מאחר שהצייד מהווה 6.5% מהתוצר הלאומי של זמביה.
בתחילת 2015, האיחוד האירופאי אסר על ייבוא איברי אריות מבנין, בורקינה פאסו וקמרון.
עם זאת, הייבוא מדרום אפריקה, נמיביה, זמביה וזימבבואה עדיין חוקי.
יותר מ-200 איברי אריות, שנהרגו כתוצאה מציד ספורטיבי, מיובאים לאירופה מדי שנה, כאשר גרמניה, צרפת וספרד הן היבואניות הגדולות.
באוגוסט 2015 ד"ר בריאן מיי, ראש עמותת 'Save me', הוביל יחד עם חבר הפרלמנט זאק גולדסמית' את הצעת "חוק ססיל" בבריטניה.
הצעת חוק זו אוסרת ייבוא איברי חיות בר כשלל צייד.
ההצעה נתמכה בין היתר על ידי הידוענים ריקי ג'רווייס, אם סי האמר ותרזה טלקי, מנהלת מחלקת חיות הבר באגודת צער בעלי חיים הבינלאומית.
כתוצאה מכך, יתקשו ציידים הרוצים להכניס לארצות הברית מזכרות מציד אריות והפיקוח יוטל על הרשות לדגה וחיות בר.
בהרטפורד, בירת קונטיקט, הוגשה הצעת חוק במרץ 2016, אשר כונתה "חוק ססיל", ותאסור ייבוא איברים של פילים אפריקנים, אריות, נמרים וקרנפים שחורים ולבנים - שכן כולם נמצאים בסכנה מסוימת.
לחוק שכזה משמעות נרחבת, מאחר שהנמל בקונטיקט הוא אחד מ-18 הנמלים בארצות הברית המורשים להכניס איברים של חיות בר, ובנוסף על כך, הוא הנמל המורשה הקרוב ביותר לניו יורק, אליה מיובאים חלק משמעותי מאיברי החיות הניצודות.
המחוקק הדמוקרט טים אסטאס, הגיש הצעת חוק במדינת ניו ג'רזי האוסר הובלת פגרי בעלי חיים של מינים הנמצאים בסכנת הכחדה דרך נמלי תעופה תחת פיקוח של רשות הנמלים של ניו יורק וניו ג'רזי - נמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ.
קנדי, נמל התעופה לה גוארדיה ונמל התעופה הבינלאומי ניוארק ליברטי.
בעקבות ההד העולמי שיצר מותו של ססיל, התכנסו נציגים מ-182 המדינות החתומות על אמנת וושינגטון בוועידת פסגה ביוהנסבורג, דרום אפריקה, כדי לנסות ולהגיע להסדר אשר יאסור סחר בינלאומי באיברי אריות אפריקאיים.
עם זאת, לא התקבלה הסכמה בקרב אותן מדינות אלא להסכם פשרה אשר אסר רק על סחר בעצמות, בשיניים ובציפורניים של אריות מהטבע.
מכירת יתר האיברים מאריות אלו וכן מכירת כלל האיברים מאריות אשר גדלו בשבי, עדיין חוקיות, אם כי דרום אפריקה התחייבה להצגת דו"ח אשר יפרט את נתוני המכירות מדי שנה.
את תשומת הלב הציבורית למותו של ססיל, הפנו פעילי טבע לחיי הבר בצפון אמריקה, בעיקר לעבר פומת ההרים.
הפומה ניצודה לשם הספורט בכל בתי הגידול שלה.
על פי הוושינגטון פוסט, האוכלוסיות היחידות המוגנות פדרלית הן פומת פלורידה ופומת המזרח, אשר ככל הנראה נכחדה.
עם זאת, קליפורניה היא המדינה היחידה בחוף המערבי האוסרת ציד פומות.
כמה מדינות, בהן קולורדו, יוטה ווושינגטון, אף הציעו להגדיל את ציד הפומות.