tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קנצלר פרוסיה, אוטו פון ביסמרק, הציע להפגיז את פריז כדי להבטיח את כניעתה המהירה של העיר ולסכל כל מאמץ צרפתי לשחררה.
אולם הפיקוד העליון הגרמני, בראשות מלך פרוסיה, דחה את ההצעה בעקבות עמדתו הנחרצת של הגנרל פון בלומנטל.
הוא טען כי הפגזה תפגע באזרחים, תפר את כללי הלחימה, תהפוך את דעת הקהל של מדינות אחרות נגד הגרמנים – וכל זאת מבלי לזרז את הניצחון הסופי.
נטען גם כי כניעה מהירה של צרפת תשאיר את הצבאות החדשים שלה ללא תבוסה ותאפשר לה לחדש את המלחמה זמן קצר לאחר מכן.
לכן היה צורך להשמיד תחילה את הצבאות הצרפתיים החדשים, ולגרום לפריז להיכנע באמצעות רעב.
לגנרל טרושו לא היה אמון רב ביכולתם של אנשי המשמר הלאומי, שהיו מחצית מכוח המגן של העיר.
במקום לנסות ברצינות למנוע מהגרמנים להטיל מצור, קיווה טרושו שמולטקה ינסה להסתער על העיר, ואז יוכלו הצרפתים להסתמך על ביצורי פריז.
ביצורים אלה כללו את חומת טייר (באורך 33 ק"מ) ואת טבעת של שישה־עשר מבצרים מנותקים, שנבנו כולם בשנות ה־40 של המאה ה־19.
אולם למולטקה מעולם לא הייתה כוונה לתקוף את העיר חזיתית, והדבר התברר זמן קצר לאחר תחילת המצור.
טרושו שינה את תוכניתו ואיפשר לגנרל וינואה לבצע מהלך הפגנתי נגד הפרוסים ממערב לסן.
ב־30 בספטמבר תקף וינו את Chevilly עם 20,000 חיילים – ונהדף לחלוטין בידי הארמייה השלישית.
לאחר מכן, ב־13 באוקטובר, הצליחו הצרפתים לגרש את הקורפוס הבווארי המלכותי השני מעמדותיו בשאטיון, אך נאלצו לסגת מול עוצמת הארטילריה הפרוסית.
הגנרל קארי דה בלמר פיקד על המבצר החזק ביותר מצפון לפריז בסן דני.
ב־29 באוקטובר תקף הגנרל דה בלמר את המשמר הפרוסי בלה בורז'ה ללא קבלת פקודות, והצליח לכבוש את העיירה.
למשמר הפרוסי לא היה עניין מיוחד להשיב לעצמו את העמדות בלה בורז'ה, אך נסיך הכתר אלברט הורה לכבוש את המקום מחדש.
בקרב על לה בורז'ה הצליח המשמר הפרוסי להשתלט שוב על העיירה ולשבות 1,200 חיילים צרפתים.
כאשר נודע לתושבי פריז על כניעת הצבא במץ ועל התבוסה בלה בורז'ה, החל המורל בעיר לרדת.
תושבי פריז כבר החלו לסבול מתוצאות המצור הגרמני.
ב־31 באוקטובר, ביום שבו אישרה הממשלה את כניעת מץ, ויום אחד לאחר שהוכרזה נפילת לה בורז'ה, הסתער המון זועם על ההוטל דה ויל (בניין העירייה), פרץ פנימה ולקח את טרושו ואת ממשלתו כבני ערובה.
מנהיגי המורדים (ביניהם גוסטב פלורנס, לואי שארל דלסקלו ולואי אוגיסט בלאנקי) ניסו להדיח את ממשלתו של טרושו ולהקים ממשלה חדשה בראשותם, אך לא הצליחו להגיע להסכמה.
בינתיים התארגנו גדודי משמר לאומי נאמנים בפיקוד ז'ול פרי, וכן יחידה של מובילים (Mobiles) בפיקודו של נציב המשטרה אדמון אדם, כדי להשתלט מחדש על הבניין.
המשא ומתן בין שני הצדדים הסתיים בפינוי שקט של המורדים מהבניין בשעות הבוקר המוקדמות של 1 בנובמבר, ובשחרור בני הערובה.
למרות שהממשלה הבטיחה שלא תנקום במורדים, היא מיהרה לעצור ולכלוא 22 ממנהיגיהם – צעד שהגביר עוד יותר את מרירות השמאל הפריזאי.
כדי לעודד את המורל, ב־30 בנובמבר השיק טרושו את המתקפה הגדולה ביותר מפריז, אף על פי שלא תלה תקוות רבות לפריצת הדרך.
למרות זאת, הוא שלח את אוגוסט־אלכסנדר דוקרו בראש 80,000 חיילים נגד הפרוסים בשמפיני, קרטיי ווילייה.
בקרב שנודע כקרב וילייה הצליחו הצרפתים לכבוש ולהחזיק בעמדות בקרטיי ושמפיני.
עד 2 בדצמבר הדף הקורפוס ה-13 (הקורפוס המלכותי של וירטמברג) את דוקרו חזרה אל תוך קווי ההגנה, והקרב הסתיים ב־3 בדצמבר.
ב־21 בדצמבר ניסו הכוחות הצרפתיים פריצה נוספת בלה בורז'ה, בתקווה להתחבר עם צבאו של הגנרל לואי פדרב.
טרושו ודוקרו עודדו בעקבות כיבוש העיר אָם ב־9 בדצמבר על ידי פדרב, כ־65 מייל מפריז.
מזג האוויר היה קר במיוחד, והארטילריה הפרוסית, שהייתה פרוסה היטב ומוסתרת היטב, הסבה אבדות כבדות לצרפתים המתקדמים.
החיילים נאלצו ללון בשטח בלילה ללא דלק לחימום, כאשר הטמפרטורה צנחה ל־7 מעלות פרנהייט (14− מעלות צלזיוס).
היו יותר מ־900 מקרים של כוויות קור ו־2,000 אבדות בצד הצרפתי.
בצד הפרוסי נהרגו פחות מ־500.
ב־19 בינואר נערכה ניסיון פריצה אחרון לעבר טירת בוזנול ברואי־מלמזון, סמוך למטה הפרוסי שממערב לפריז.
יורש העצר הדף בקלות את ההתקפה וגרם ליותר מ־4,000 אבדות, בעוד אצלו נרשמו מעט יותר מ־600 נפגעים בלבד.
טרושו התפטר מתפקידו כמושל והותיר את הפיקוד בידיו של הגנרל ז'וזף וינואה, שעמדו לרשותו 146,000 מגינים.
במהלך החורף החלו להתגלע מתחים במטה העליון הפרוסי.
הפילדמרשל הלמוט פון מולטקה והגנרל לאונרד פון בלומנטל, שעמד בראש המצור, היו מעוניינים בעיקר במצור שיטתי שיכלול השמדת המבצרים המנותקים סביב העיר וחניקת כוחות ההגנה באיטיות — תוך מזעור האבדות בצד הגרמני.
אך עם הזמן עלו חששות כי מלחמה ממושכת מכבידה מדי על הכלכלה הגרמנית, וכי מצור ממושך עלול לשכנע את ממשלת ההגנה הלאומית הצרפתית שעדיין ניתן להביס את פרוסיה.
מערכה ממושכת הייתה מאפשרת גם לצרפת להקים מחדש צבא חדש ולשכנע כוחות נייטרליים להצטרף למלחמה נגד פרוסיה.
בעיני ביסמרק, פריז הייתה המפתח לשבירת כוחם של מנהיגי הרפובליקה הנוקשים בצרפת, לסיום המלחמה במועד ראוי, ולהבטחת תנאי שלום שמיטיבים עם פרוסיה.
מולטקה חשש גם שמלאי החורף המועט אינו מגיע מספיק לכוחות הגרמניים שהקיפו את העיר, ומחלות כמו שחפת התפשטו בקרב החיילים שהשתתפו במצור.
בנוסף, פעולות המצור התחרותו עם דרישות מסע הלואר המתמשך נגד צבאות השדה הצרפתיים הנותרים.
לעיתים נכתב כי תחבורה רפואית אווירית התרחש לראשונה ב־1870 במהלך מצור פריז, כאשר 160 חיילים צרפתים פצועים פונו מהעיר באמצעות כדור פורח, אך מיתוס זה הופרך באופן מוחלט לאחר בחינה מלאה של רשומות הצוותים והנוסעים של כל כדור פורח שיצא מפריז במהלך המצור.
במהלך המצור, ראש משלחת דיפלומטית יחיד ממדינה גדולה שנשאר בפריז היה שגריר ארצות הברית בצרפת, אליהוא ב.
כנציג של מדינה נייטרלית, הצליח וושבורן למלא תפקיד ייחודי בסכסוך, והפך לאחד מהערוצים המעטים לתקשורת פנימה והחוצה מהעיר במשך רוב המצור.
הוא גם הוביל את המאמץ במתן סיוע הומניטרי לזרים, כולל גרמנים אתניים.
ככל שהמצור התמשך, מאגרי המזון דלדלו והמחירים זינקו לשחקים.
הרשויות הטילו פיקוח מחירים על סוגי מזון בסיסיים בתחילת המצור, אך אכיפה לקויה ושוק שחור פעיל בעיר הפכו את הפיקוח לבלתי יעיל.
עד אמצע אוקטובר לא הייתה כל מערכת של קצבה, ואחר כך רק הבשר היה כפוף לקצבה (הקצבת הלחם התבצעה רק בסוף המצור).
לא ננקטו גם צעדים למניעת הצטברות וספקולציה.
רבים מתושבי העיר העשירים היו במצב טוב יותר להתמודד עם המצור, שכן שמרו מצרכי מזון עוד לפני תחילתו.
תמותת תינוקות זינקה עקב חוסר בחלב טרי.
נשים עניות וילדיהן סבלו יותר מכולם.
לבעליהן היה יתרון יחסי של 1.50 פרנק ליום עבור שירותם במשמר הלאומי, "מעט בלבד מהסכום הגיע לידיהן", והעובדה שהיו עסוקים, שכן "כל מי שהיה עסוק – אפילו החייל במשמר הלאומי שחימם את עצמו בביסטרו בזמן שאשתו עמדה בתור למזון – היה עם סיכוי טוב יותר לשרוד".
תושבי פריז פנו בתחילה לסוסים בתחילת אוקטובר כדי להשלים את מאגרי הבשר שלהם.
עד אמצע נובמבר, הבשר הטרי נגמר לחלוטין בעיר, והקצביים החלו להציע בשר כלבים וחתולים.
אנשים פנו גם לעכברים לאכילה, אך מספרם היה נמוך יחסית עקב פחד ממחלות והעלויות להכין את הבשר לאכילה.
כאשר גם המאגר הזה אזל, תושבי פריז פנו לבעלי החיים שבגני החיות בז'רדן דה פלאנט.
אפילו קסטר ופולוקס, זוג הפילים היחיד בפריז, נשחטו למאכל.
תפריט ברובע הלטיני, שנבנה בתקופת המצור, קובע בין היתר:
מרק סוס עם דגן (סוס)
שיפודי כבד כלב בסגנון maître d'hôtel (כלב)
חתכי זנב חתול ברוטב מיונז (חתול)
כתפיים ופילה כלב בבישול ארוך ברוטב עגבניות (כלב)
סטו חתול עם פטריות (חתול)
צלעות כלב עם אפונה (כלב)
סלמי מעכברים ברוטב רוברט (עכברים)
ירכי כלב עם עכברונים ברוטב פלפלים (כלב, עכברים)
פודינג שזיפים עם רום ומח עצם סוס (סוס)
הרעב ההולך וגובר של הפריזאים הלך והתלכד עם חורף קשה במיוחד ומחסור חמור בדלק לחימום.
גז פחם, ששימש באופן חיוני עבור הכדורים פורחים, נוהל בקפדנות ברמות הקצבה והוחלף ברובו בנפט.
ב־25 בנובמבר נלקח גם הנפט עצמו לשימוש חירום.
הדבר השאיר את התושבים תלויים באספקת עצים הולכת ומידלדלת.
לקראת סוף דצמבר, תושבי שכונת הפועלים בלוויל היו נואשים כל כך לעצים עד שחטבו את העצים ברחובות השכונה ועברו לשכונות עשירות במערב פריז, תוך כריתת עצים לאורך השאנז אליזה ושדרת פוש.
בינואר, 3,000–4,000 אנשים מתו בשבוע מהשפעות הקור והרעב.
נרשמו עליות חדות במקרי אבעבועות שחורות, טיפוס ובמיוחד דלקת ריאות.
טיפוס הופיע כיוון שהמצור אילץ את הפריזאים להשתמש במי הסן כמרבית מקורות המים לשתייה.
ב-25 בינואר 1871, וילהלם הראשון ביטל את החלטתו של מולטקה והורה לפילדמרשל להתייעץ עם ביסמרק לגבי כל הפעולות העתידיות.
ביסמרק הורה מיד להפגיז את העיר בתותחי מצור גדולים מסוג קרופ.
דבר זה הוביל לכניעת העיר ב-28 בינואר 1871.
שיחות חשאיות על הפסקת אש החלו ב־23 בינואר 1871 והמשיכו בוורסאי בין ז'ול פאבר לביסמרק עד ה־27 לחודש.
בצד הצרפתי הייתה דאגה כי המשמר הלאומי יתמרד כאשר ידיעות על הכניעה יהפכו לציבוריות.
עצתו של ביסמרק הייתה: "עורר מרד, ואז, כל עוד עדיין יש לך צבא לדכא אותו".
התנאים הסופיים שסוכמו קבעו כי חיילי הצבא הסדיר הצרפתי (למעט דיוויזיה אחת) יפורקו מנשקם, פריז תשלם פיצוי של מאתיים מיליון פרנקים, והמבצרים סביב היקף העיר ייכנעו.
בתמורה, הפסקת האש הוארכה עד 19 בפברואר.
אספקת המזון מהפרובינציות, כמו גם של אוניות מבריטניה ומארצות הברית, החלה להגיע לעיר הרעבה כמעט מיד.
בריטניה שלחה אוניות של הצי המלכותי עמוסות באספקת מזון של הצבא, בעוד שארגונים פרטיים כמו קרן הסיוע של ראש העיר ו־London Relief Committee תרמו תרומות משמעותיות.
על פי הנציג הבריטי האחראי על חלוקת המזון, בתחילת פברואר תרמה ה־London Relief Committee "כמעט 10,000 טון קמח, 450 טון אורז, 900 טון עוגיות, 360 טון דגים וכמעט 4,000 טון דלק, וכן כ־7,000 ראשי בקר".
ארצות הברית שלחה מזון בשווי של כ־2 מיליון דולר, אך רובו נתקע בנמל לה האבר בשל מחסור בעובדים לפריקת האוניות.
הגעת שיירת המזון הבריטית הראשונה של מזון ללה אל עוררה מהומות ושוד, "ובמשך שבע שעות נראתה המשטרה חסרת אונים מלהתערב".
שלושים אלף חיילים פרוסים, בוואריים וסקסוניים קיימו מצעד ניצחון קצר בפריז ב־1 במרץ 1871, וביסמרק כיבד את הפסקת האש באמצעות שליחת רכבות מזון לעיר.
החיילים הגרמנים עזבו לאחר יומיים כדי להקים מחנות זמניים ממזרח לעיר, אשר יפונו משם לאחר תשלום הפיצוי המוסכם על ידי צרפת.
בזמן שהפריזאים ניקו את הרחובות ש"זוהמו" על ידי כניסת הניצחון, לא התרחשו תקריות רציניות במהלך הכיבוש הקצר והסמלי של העיר.
חלק מהסיבה לכך הייתה שהגרמנים נמנעו מלהיכנס לאזורים כמו בלוויל, שם העוינות כלפיהם הייתה גבוהה לפי דיווחים.
דואר באמצעות כדורים פורחים היה האמצעי היחיד שבו יכלו התקשורות מהעיר הנצורה להגיע לשאר צרפת.
השימוש בכדורים פורחים להובלת דואר הוצע לראשונה על ידי הצלם והבלוניסט פליקס נדאר, שהקים את החברה בשם מרשים No.
1 Compagnie des Aérostatiers, עם בלון יחיד בשם נפטון, לביצוע עליות קשורות לצורכי תצפית.
עם זאת, המצור הפרוסי על העיר הפכה זאת לחסרת תועלת, וב־17 בספטמבר כתב נדאר למועצה להגנת פריז והציע להשתמש בכדורים פורחים לתקשורת עם העולם החיצון; הצעה דומה הוצעה גם על ידי הבלוניסט אז'ן גודאר.
השיגור הראשון בוצע ב־23 בספטמבר באמצעות ה"נפטון", ונשא 125 ק"ג דואר בנוסף לטייס.
לאחר טיסה של שלוש שעות נחת הבלון בקרקונוויל, במרחק 83 ק"מ מפריז.
בעקבות הצלחה זו הוקמה שירות דואר סדיר, במחיר של 20 סנט לכל מכתב.
הוקמו שני סדנאות לייצור כדורים פורחים – אחת תחת ניהולו של נדאר באולם הריקודים אליזה-מונמארטר (שלאחר מכן הועברה לתחנת גאר דו נור), והשנייה תחת ניהולו של גודאר בתחנת גאר ד'אורליאן.
נערכו כ־66 טיסות כדורים פורחים, כולל אחת שהגיעה בשוגג לנורווגיה ושברה שיא עולם למרחק.
הרוב המכריע הצליח: רק חמישה נתפסו על ידי הפרוסים ושלושה נעדרו, כנראה נחתו באוקיינוס האטלנטי או בים האירי.
מספר המכתבים שהועברו מוערך בכ־2.5 מיליון.
חלק מהכדורים גם נשאו נוסעים בנוסף לדואר, במיוחד לאון גמבטה, שר המלחמה בממשלה החדשה, שהוטס החוצה מפריז ב־7 באוקטובר.
הכדורים נשאו גם יוני דואר חזרה מפריז לשימוש כיוני דואר.
זה היה האמצעי היחיד שבו יכלו התקשורות משאר צרפת להגיע לעיר הנצורה.
כבל טלגרף שהונח במיוחד על קרקעית הסן נתגלה ונחתך על ידי הפרוסים ב־27 בספטמבר; שליחים שניסו להגיע דרך קווי הגרמנים נתפסו כמעט כולם, ובכל זאת ניסו אמצעים נוספים, כולל ניסיונות להשתמש בכדורים פורחים, כלבים ומכלי מסרים שצפו בנהר, אך כולם כשלו.
היונים נלקחו לבסיסן – תחילה בטור וסביב פואטייה – וכאשר הוזנו ונחו, היו מוכנים לדרך חזרה.
טור נמצאת במרחק של כ־200 ק"מ מפריז ופואטייה כ־300 ק"מ.
לפני השחרור, היונים קיבלו את המסרים.
בתחילה שימש דואר היונים רק לתקשורת רשמית, אך ב־4 בנובמבר הודיעה הממשלה שחברי הציבור יכולים לשלוח הודעות, מוגבלות לעשרים מילים בתשלום של 50 סנט למילה.
ההודעות הועתקו על גבי גיליונות קרטון וצולמו על ידי M.
כל גיליון הכיל 150 הודעות והועתק כצילום בגודל כ־40 על 55 מ"מ; כל יונה יכלה לשאת תשע מהן.
התהליך הצילומי עודכן על ידי רנה דגרון כדי לאפשר נשיאת יותר הודעות; דגרון, עם הציוד שלו, הוטס החוצה מפריז ב־12 בנובמבר בבלון בשם Niépce, תוך שהוא נמלט בקושי מלכידה על ידי הפרוסים.
התהליך הצילומי אפשר יצירת עותקים מרובים של ההודעות, כך שלמרות שרק 57 מתוך 360 היונים ששוחררו הגיעו לפריז, יותר מ־60,000 מתוך 95,000 ההודעות שנשלחו נמסרו.
(חלק מהמקורות נותנים מספר גבוה יותר, כ־150,000 הודעות רשמיות ומיליון הודעות פרטיות, אך מספר זה מתקבל על ידי ספירת כל העותקים של כל הודעה).
בסוף המצור, הוכרז וילהלם הראשון כקיסר גרמניה ב-18 בינואר 1871 בארמון ורסאי.
ממלכות בוואריה, וירטמברג וסקסוניה, מדינות באדן והסן, והערים החופשיות המבורג וברמן אוחדו עם הקונפדרציה הצפון-גרמנית כדי להקים את הקיסרות הגרמנית.
הסכם השלום המקדים נחתם בוורסאי, והסכם השלום הסופי, חוזה פרנקפורט, נחתם ב-10 במאי 1871. אוטו פון ביסמרק הצליח להבטיח את אלזס-לורן כחלק מהקיסרות הגרמנית.
נוכחותם המתמשכת של כוחות גרמנים מחוץ לעיר עוררה את זעמם של הפריזאים.
טינה נוספת התעוררה כלפי ממשלת צרפת, ובמרץ 1871 מרדו פועלים פריזאים וחברי המשמר הלאומי והקימו את הקומונה הפריזאית, ממשלה סוציאליסטית רדיקלית, שנמשכה עד סוף מאי של אותה שנה.
המצור על עכו היה מצור שהטילה ההגנה על העיר עכו במלחמת העצמאות, אשר במהלכו נאבקו כוחות חטיבת כרמלי בכוחות ערביים על השליטה בעיר.
הקרב המכריע עליה החל בלילה שבסוף 16 במאי 1948 והסתיים כעבור 29 שעות בניצחון כוחות חטיבת כרמלי על הכוחות הערביים, בשחרור העיר ובהחלת משטר צבאי עליה.
לפי תוכנית החלוקה נכללה עכו במדינה הערבית שהייתה אמורה לקום.
עובדה זאת הגבירה את תחושת הביטחון של תושביה הערבים בחודשים הראשונים של המלחמה וגרמה לעזיבת מעט תושביה היהודים שעוד נותרו בה עד אז.
בתקופת אישור התוכנית קבע הוועד הערבי העליון כי יוקמו מוסדות ערביים מנהלים עבור יישובי הארץ הערביים.
בהתאם הוקם בעכו "הוועדה הלאומית של עכו" בראשות ראש העיר הערבי חוסני ח'ליפה.
הוועדה נועדה, על פי תיאום מוקדם עם הבריטים, לקבל לידיה את השלטון בעיר.
בחסות הוועדה הוקמה "הוועדה הצבאית" ("اللجنة العسكرية"), שחבריה היו אחמד עבדו, מוחמד נג'אמי, אדיב מיכאיל ומנסור חמיד אל-מסרי, והיא החלה לגייס תרומות מתושבי העיר הערביים וביצרה אותה לקראת קרב נגד כוחות היישוב.
תחת הוועדה הלאומית הוקם צבא מקומי בשם "כוח ההגנה של עכו".
על פי מודיעין שהגיע לידי ההגנה, בעיר פעלו שש מיליציות בעלות יכולת לחימה משתנה, כאשר אחת מהן שויכה לצבא ההצלה, ואחרת למשמר הגבול הירדני, ואחרות כללו מתנדבים מהעיר עצמה.
כוחות שאר המיליציות הוערכו על ידי המודיעין כעומדות על 450–500 חיילים.
בהמשך נשלחה פלוגה של צבא ההצלה לעיר, בראשות ח'ליל קאלאס, והמיליציות סרו למרותה.
ערביי העיר השתתפו במצור על הגליל המערבי בתחילת מלחמת העצמאות.
באותה עת, הקשר בין הכוחות הישראלים בחיפה לבין יישובי הגליל המערבי עבר בעיר.
ערבים תושבי העיר היו תוקפים את התחבורה היהודית בעת מעברה בה, ובכך הטילו מצור על היישובים היהודיים שמצפון לעיר.
בתגובה היו תוקפים יהודים את התחבורה הערבית מחיפה לעכו בשטח הקריות היהודי, ובכך שובשו המסחר והכלכלה של העיר.
בתחילה התקיים משא ומתן בתיווך בריטי, והצדדים הגיעו להסכם אי-התקפה הדדי שהחזיק מעמד מספר שבועות.
ההסכם איבד את תוקפו ב-17 במרץ 1948, כאשר שיירת נשק ערבית שיצאה מעכו לחיפה, במטרה להעביר אמצעי לחימה לכוחות הערבים שלחמו בקרב על חיפה, הותקפה והושמדה על ידי ההגנה.
בעקבות ההתקפה פרץ סכסוך בין הוועד הלאומי הערבי של עכו, כאשר זו סירבה לאפשר לאנשי מחסום דרכים ערבי לבדוק האם במשאיות שעוברות צפונה יש נשק.
למחרת, הטמינו ערביי עכו מארב בעיר ורצחו ארבעה עובדים יהודיים של חברת החשמל.
בתחילת מרץ 1948 ניסחה הנהגת היישוב את תוכנית ד', אשר הופעלה מאוחר יותר.
התוכנית כללה מעבר מאסטרטגיה הגנתית להתקפית, ודרשה ממשה כרמל, מפקד חטיבת כרמלי, שהייתה אחראית על מערב הגליל במהלך המלחמה, להטיל מצור על עכו.
בימים שקדמו להטלת המצור על העיר היא מנתה 12,000 עד 15,000 תושבי קבע.
כוחות ההגנה החלו בחציו הראשון של מרץ 1948 לפגוע בתשתיות חיוניות לעיר מחוצה לה.
ההתקפות עליהן החריפו ב-19 במרץ לאחר רצח עובדי חברת חשמל בעיר, כאשר כוחות ההגנה החלו במארבים בכביש חיפה–נהריה, צפונית ודרומית לעכו, נגד אספקה ערבית לעיר ובהנחת מוקשים בדרכים עוקפות, ובכך הטילו מצור על העיר.
באותה תקופה התנהל הקרב על חיפה בצידו השני של מפרץ חיפה, ונרשמה יציאה המונית של ערבים מחיפה.
עכו נהייתה למרכז מעבר וקליטה של פליטים בכל מהלך הקרב, וביתר שאת בעת סיום הקרב והשתלטות ההגנה על העיר ב-22 באפריל.
בתקופת הקרב הכפילה העיר את אוכלוסייתה ואף למעלה מכך, כאשר ב-5 במאי, באותה תחת מצור, מנתה 40,000 איש לפי אומדנים בריטיים.
מקורות מודיעיניים של ההגנה דיווחו שבעיר שוררים תנאים קשים ואנשים ישנים ברחובות ובבתי קפה.
נפילת חיפה הערבית ונפילת ערים אחרות בכל הארץ, יחד עם זרם הפליטים מחיפה, גרמו פגיעה קשה במורל של תושבי עכו.
ההגנה צרה על העיר וניתקה את זרם החשמל אליה.
למחרת, בלחץ בריטי ותוך קרבות, נסגו הכוחות מהתל, וכוחות ערביים חזרו לשלוט בו.
לאחר הקרב החלו תושבים אמידים מהעיר להימלט צפונה ללבנון.
המצור על העיר מאז אותה נקודה היה לכמעט מוחלט, וכוחות ההגנה החלו להפציץ סירות שעגנו בנמל עכו.
לפי תוכנית הפיקוד העליון הייתה עכו הנצורה מעין "בת ערובה" לשלום היישובים היהודיים שהיו אמורים להימצא בתחום המדינה היהודית.
כל אותה עת החזיקו הבריטים כוח צבאי בעכו, וההגנה המתינה ליציאתם על מנת להשתלט על העיר ועל סביבתה.
בימים הראשונים של מאי נסוגו הבריטים ממחנותיהם שמסביב לעכו, לקראת יציאתם מהארץ.
ב-5 במאי פרצה בעיר מגפת טיפוס, שהייתה גורם נוסף לבריחת התושבים מן העיר.
באותה תקופה נמלטו מכובדים רבים מהעיר ללבנון, בהם ראש העירייה שברח ב-11 במאי.
מיד אחריו הודיע מפקד המיליציה המקומית על יציאתו מהעיר.
שלושה ימים אחר כך נמלטו לביירות שני חברים נוספים של הוועדה העירונית.
בליל ה־14 במאי, במסגרת מבצע בן עמי, נכבש מחדש תל עכו על ידי גדוד 21 של כרמלי.
עם הצלחת מבצע בן עמי הגיעו ידיעות על ירידת המורל בקרב לוחמי העיר הערבים ואזרחיה, בין היתר בשל הגעתם לעיר של אלפי פליטים פלסטינים שנמלטו מחיפה, ועוררו תקוה כי ניתן יהיה לכבוש את העיר בפעולת בזק.
מפקד חטיבת כרמלי, משה כרמל, החליט לכבוש את העיר, חרף מברק שקיבל מהמטה הכללי, ובו התבקש לשקול שוב את ההכרח בהתקפה על עכו לנוכח הכוחות המועטים שעמדו לרשותו.
ההתקפה החלה בליל ח' באייר ה'תש"ח, 16 באפריל, שלושה ימים לאחר הכרזת העצמאות, בהרעשה ארטילרית על העיר החדשה במרגמות 3 אינץ' שניצבו בתל עכו ובדוידקה שמוקמה ממזרח לעיר.
בחסות חיפוי זה נערכו שתי פלוגות להתקפה מצפון לעכו ופלוגה אחת להתקפת הסחה מדרום לעיר.
ההתקפה בוצעה על ידי גדוד 22 של חטיבת כרמלי.
כוחות כרמלי שתקפו מצפון נתקלו בהתנגדות והחל קרב מבית לבית.
הכוחות הערבים נסוגו לאט לכיוון בניין משטרת עכו, ששכנה לחוף הים באחת ממצודות טגארט.
פגז פיאט נורה לעבר צריח המשטרה והשתיק את האש שנורתה משם.
הלוחמים פרצו את השער בחומר נפץ, אך הבניין היה ריק מלוחמים.
בינתיים נתפסו מספר שבויים והם נשלחו למפקדת החטיבה בקיבוץ עין המפרץ.
משה כרמל ניסח מכתב שתורגם מיד לערבית ובו דרישה לכניעה ללא תנאי.
המכתב נמסר לאחד השבויים שנשלח בחזרה לעכו.
בנקודה זו, העיר המנדטורית הייתה בידי צבא הגנה לישראל בעוד העיר העתיקה עדיין הייתה בשלטון המיליציות הערביות.
בשעות אחר הצהרים של 17 במאי 1948, נראה כומר צועד מכוון מצודת עכו מלווה בשני ערבים המניפים דגל לבן.
הם שמעו על תנאי הכניעה ולקראת חצות שבו והודיעו כי הערבים הסכימו לחתום על ההסכם.
ב־18 במאי לפנות בוקר חתמו חברי מועצת העיר על כתב כניעה, הורו על הפסקת הלחימה ופתחו את שערי העיר העתיקה.
לאחר כיבוש העיר הקימה חטיבת כרמלי ממשל צבאי בעיר.
בימים הראשונים לאחר הכיבוש, נמשכה יציאת התושבים ללבנון ולגליל המרכזי, אולם לא הוצאו פקודות גירוש ולא הופעל לחץ על התושבים לעזוב.
בעיר נשארו 5,000 עד 6,000 איש, רובם תושבים מקומיים.
בכך נעשתה עכו לעיר בעלת האוכלוסייה הערבית הגדולה ביותר בתחומי מדינת ישראל (לאחר נטישת רוב ערביי חיפה ויפו), והיא נותרה כזאת עד לכיבוש נצרת ביולי 1948.
עכו הייתה לעיר הערבית השנייה בשטח שיועד על ידי תוכנית החלוקה שנכבשה על ידי כוחות מדינת ישראל הצעירה, לאחר יפו שנכבשה ארבעה ימים קודם לכן.
הקרב ונופליו מונצחים באנדרטת מלחמת העצמאות בעכו שהוקמה לזכרם.
המצור על תבאי היה מצור שהטיל אלכסנדר הגדול על הפוליס המורדת תבאי בראשית שלטונו.
באוקטובר 336 לפני הספירה המלך המוקדוני פיליפוס השני נרצח ובנו אלכסנדר הגדול עלה לשלטון במקומו.
כמו במקרים אחרים של החלפת שלטון כשטיבו של המנהיג החדש טרם ידוע, החלו מרידות ברחבי הממלכה בהנהגת דמוסתנס.
את המרד בתבאי דיכא אלכסנדר מוקדון על ידי כך שהגיע עם צבאו אל מול שערי העיר.
באותה עת החלו שבטים ברברים לפשוט על גבולה הצפוני של ממלכתו.
מוקדון, לאחר שחיסל את כל הטוענים האפשריים לכתר, יצא לחסל את איום השבטים.
בשנת 335 לפני הספירה הפיצו הפרסים, בראשות דריווש השלישי, שמועות אודות "מותו" של אלכסנדר בקרבות עם הברברים בצפון בעזרתו של דמוסתנס איש אתונה וסיעתו.
דמוסתנס הצליח להכניס לסוד המרד גם את תבאי, נוסף על עירו.
מטרת הפרסים הייתה לגרום לאלכסנדר לסגת מתוכניותיו לגבי אסיה הקטנה על ידי העסקתו במרד.
כדי להבטיח את עוצמת המרד שלחו הפרסים כסף ונשק למורדים.
בשטחה של תבאי, בבירתה קדמיאה, ישב חיל מצב מוקדוני אותו ניסתה תבאי לגרש.
כשהגיע צבאו של אלכסנדר הגדול והציע לתבאי שלום סירבו התבאים, ככל הנראה כיוון שלא ידעו שהידיעה אודות מותו של אלכסנדר אינה נכונה.
התבאים נלחמו כנגד חיל המצב שישב בבירתם וכן כנגד הצבא שבא להכניעם אך הפסידו.
העיר תבאי עצמה נבזזה על ידי תושבי בויאוטיה ופוקים שראו בכך הזדמנות לסגור חשבון.
תושביה של תבאי שנתפסו חיים נמכרו לעבדות.
חייליו של אלכסנדר פיקחו על הביזה כדי לוודא שביתו של המשורר פינדארוס יישאר שלם.
בהמשך המרד תבע מוקדון מאתונה להסגיר לידיו את דמוסתנס אולם בהתבסס על הצבעת העם סירבה אתונה לבקשתו והוא חזר בו כדי לשמור על שלום פנימי.
ב-1919 הקים בניטו מוסוליני את הארגון הפשיסטי האיטלקי , על רקע משבר כלכלי וחברתי קשה, בעקבות מלחמת העולם הראשונה, בה נחלה איטליה תבוסות בשדה הקרב, על אף שלחמה לצד מעצמות ההסכמה שניצחו במלחמה.
בבחירות בשנת 1919 נחל מוסוליני אכזבה, אך בבחירות בשנת 1921 נבחר לפרלמנט.
במקביל למפלגה הוקם ארגון "החולצות השחורות", מיליציה של בריונים, ותיקי המלחמה ואחרים, ששימשו ככוח להרתעתם הפיזית של המתנגדים למפלגה.
בכוח זה נעשה שימוש מגוון.
כך למשל, הוא ניתן להשכרה לתעשיינים שביקשו לשבור שביתות במפעליהם, כגון, שבירת השביתה הכללית במפעלי אלפא רומיאו באוגוסט 1920. כן שימש הכוח בידי המדינה לפגוע בארגוני שמאל, במיוחד בעמק הפו.
רבים חששו באותה התקופה, שכונתה "biennio rosso" - השנתיים האדומות, מפני נפילתה של איטליה לידי הקומוניזם.
בבחירות ב-1921 התמודדו הפשיסטים במסגרת מפלגתו של ג'ובאני ג'וליטי "האיחוד הלאומי", וזכו ל-36 מושבים.
לאחר הבחירות פרש מוסוליני מרשימתו של ג'וליטי וניסה להגיע להבנה עם המפלגה הסוציאליסטית.
דבר זה לא היה לרוחם של הקיצונים מבין אנשי החולצות השחורות, שכונו "squadristi", ומנהיגיהם שכונו "ראס".
ביולי 1921 ניסה ג'וליטי לפרק את שורות הסקואדריסטי, אך ללא הצלחה.
מוסוליני, מצידו, חזר בו מנסיונותיו להגיע להסכמה עם הסוציאליסטים, וייסד את "המפלגה הפשיסטית הלאומית", שהייתה עצמאית מכל גורם אחר.
מוסוליני היה נחוש לקבל את השלטון לידיו.
כאשר שמע כי ראש הממשלה החלש לואיג'י פאקטה (Facta) ביקש מהמשורר גבריאלה ד'אנונציו לארגן הפגנת המונים ב-4 בנובמבר 1922 על מנת לחגוג את ניצחונה של איטליה במלחמה, החליט לפעול, על מנת למנוע נפילת השלטון בידי מתחריו.
"הרביעייה" (quadriumvirs) שהנהיגה את המפלגה הפאשיסטית, אמיליו דה בונו, איטלו באלבו, מיקלה ביאנקי (Bianchi) וצ'זארה מריה דה וקי (de Vecchi), ארגנה מצעד ענק לרומא, בעוד שהדוצ'ה, מוסוליני, נותר מאחור.
ב-24 באוקטובר 1922 מוסוליני נאם בפני המון בן כ-60,000 אנשים בנאפולי והכריז: "אנו רוצים להפוך למדינה".
לאחר מכן נסע למילאנו בעוד שאנשי החולצות השחורות תפסו נקודות אסטרטגיות ברחבי המדינה.
ב-24 באוקטובר הזהיר ראש הממשלה לשעבר, אנטוניו סלאנדרה, את ראש הממשלה לואיג'י פאקטה כי מוסוליני דורש את התפטרותו וכי הוא מתכונן לעלות על רומא בראש אנשיו.
פאקטה לא האמין לסלאנדרה, וחשב שמוסוליני יסכים, בסופו של דבר, להצטרף לממשלה בשקט בתפקיד בכיר.
על מנת להיערך כנגד אנשי החולצות השחורות שנאספו מחוץ לרומא הורה פאקטה על מצב חירום צבאי.
משהביא את הצו לחתימתו של המלך ויטוריו אמנואלה השלישי סירב הלה לחתום, וב-28 באוקטובר הורה המלך על מינויו של מוסוליני לראש ממשלת איטליה, וזאת בתמיכת הצבא, בעלי העסקים, אנשי הימין והליברלים.
על אף שהצועדים מנו 30,000 איש, ונראה היה כי הצבא יצליח לדכאם, חשש המלך ממלחמת אזרחים במיוחד לאור שליטת הסקואדריסטי בעמק הפו.
מוסוליני התבקש להרכיב את הממשלה ב-29 באוקטובר 1922, בעוד ש-25,000 מאנשיו צועדים ברחובות רומא.
את המינוי קיבל מוסוליני באופן חוקתי.
המצעד לא היווה תפיסת השלטון בכוח, אלא הפגנת עוצמה שבאה לאחר הניצחון הפוליטי.
הניצחון הפוליטי הושג, אמנם, אל מול הפגנת עוצמה ונחישות פאשיסטית וחולשת הממשלה, מתוך הנחה של גורמים במערכת הפוליטית כי יצליחו לשלוט במוסוליני לאחר שזה יעלה לשלטון.
תקוות אלו נכשלו, ומשעלה מוסוליני לשלטון, הקים תוך שנים ספורות דיקטטורה פאשיסטית, וביטל את המשטר הפרלמנטרי.
משטרו החזיק מעמד 21 שנים, עד שהודח על ידי המועצה הפשיסטית העליונה באירוע שסימן את נפילת המשטר הפשיסטי באיטליה.
המצור על שטרלזונד היה מצור שהתרחש במהלך מלחמת שלושים השנים, ב-5 ביולי 1628, במסגרתו חיילי האימפריה הרומית הקדושה ניצבו למול חיילי סקוטלנד, שוודיה, דנמרק ותושבי העיר שטרלזונד.
המצור החל כשצבא האימפריה הרומית הקדושה בהנהגתו של אלברכט פון ולנשטיין, נע לכיוון נמל שטרלזונד.
הגנרל פון ולנשטיין הצהיר כי יכבוש את הנמל בשלושה ימים.
על הנמל הגנו בעיקר התושבים המקומיים שנתמכו בחייל מצב סקוטי ושוודי קטן.
לאחר מצור של כ-11 שבועות, הסיג פון ולנשטיין את כל כוחותיו מן הנמל לאחר שספג אבדות כבדות.
המצעד הרשמי של גלגלצ (בעבר: אחד אחד) הוא מצעד פזמונים שבועי המופק ומשודר על ידי תחנת הרדיו גלגלצ.
המצעד מדורג על ידי הקהל במהלך השבוע והוא משודר מדי שבוע ביום חמישי ומתפרסם גם באתר גלגלצ.
במצעד מדורגים מדי שבוע 10 שירים ישראליים ו-10 שירים בינלאומיים.
המצעד מדורג במהלך השבוע באתר האינטרנט של התחנה על ידי המאזינים, בעבר נהגו לשדר במצעד 15 שירים ישראליים ו-15 שירים בינלאומיים, אך החל מיולי 2011 משמיעים במצעד 10 שירים ישראליים ו-10 שירים בינלאומיים.
המצעד משודר מדי יום חמישי בין השעות 12:00–14:00. סדר השמעת השירים הוא מהמקום ה-10 עד למקום הראשון כשהשירים הישראליים והבינלאומיים מושמעים לסירוגין.
החל מינואר 2016, בכל פעם ששיר ישראלי החליף את המקום הראשון הישראלי שהיה בשבוע שלפני כן, מנחת המצעד מתקשרת אל האמן או האמנית המבצעים אותו ומספרת להם ששירם הגיע למקום הראשון, לפני שמושמע השיר, השיחה גם מושמעת במצעד.
בנוסף להצבעות המאזינים, ישנם נתונים נוספים הנערכים למצעד: השמעות, הצבעות ומצעדים נוספים אחרים וכל הנתונים משוקללים ונעשה מהם המצעד של השבוע.
במצעד קיימות שלוש פינות במסגרתן משודרים שירים נוספים שלא מדורגים במצעד:
היה-היה: בפינת "היה היה" משודרים שירים ששהו במצעד גלי צה"ל/גלגלצ בתאריך הנוכחי בשנים עברו.
מסביב לעולם: פינת "מסביב לעולם" היא לא קבועה, ומוצגים בה שירים שנמצאים במקומות גבוהים במצעדים אחרים ברחבי העולם.
בדרך כלל השירים המוצגים בפינה טרם נכנסו לשידור במהלך השבוע בתחנה.
חדש בגלגלצ: בפינה זו משודרים בהשמעת בכורה שירי הפלייליסט החדשים שיושמעו בגלגלצ החל מהשבוע שלאחר מכן.
ישיבת הפלייליסט נערכת בימי שלישי ובחמישי נבחרים מספר שירים שישתתפו בפינה זו במצעד.
עד פרישתו מהתחנה בשנת 2010 שידר את המצעד עמרי רונן.
לאחר מכן שידרה את המצעד הדר מרקס ובשנת 2011 החליפה אותה נעמי רביע.
מ-2012 מגישה את המצעד דלית רצ'שטר.
מספר שבועות כללי של שהייה במקום הראשון:
מספר שבועות רצוף של שהייה במקום הראשון:
"אפס מאמץ" - סטטיק ובן אל תבורי בהשתתפות נטע ברזילי (14 שבועות).
"בית משוגעים" - רן דנקר (12 שבועות).
מפלגת המצע האזרחי (בפולנית: Platforma Obywatelska) היא מפלגת מרכז-ימין בפולין, שעמדותיה משתייכות לזרם השמרנות הליברלית.
מפלגת המצע האזרחי היא חברה במפלגת העם האירופית (EPP) בפרלמנט האירופי והמרכז הדמוקרטי הבינלאומי.
מפלגת המצע האזרחי נוסדה ב-1 ביולי 2001. מייסדיה היו אנדז'יי אולצ'ובסקי, מאצ'יי פלאז'ינסקי שהתפצלו מהזרוע הפוליטית של "תנועת סולידריות", ודונלד טוסק שעזב את מפלגת "ברית איחוד החירות".
השלושה כונו לעיתים על ידי התקשורת הפולנית כ"שלושת הטנורים".
אולצ'ובסקי ופלאז'ינסקי עזבו את המפלגה בשנים 2001–2005.
בבחירות הכלליות ב-2001 המפלגה צברה 12.6% מהקולות ו-58 צירים בסיים, מה שהפך אותה למפלגה הגדולה ביותר באופוזיציה לממשלה בראשות ברית השמאל הדמוקרטית והייתה למפלגת האופוזיציה הגדולה ביותר.
בשנת 2005 המפלגה הובילה בכל סקרי דעת הקהל עם 26% עד 30% של תמיכה ציבורית.
עם זאת, בבחירות ב-2005, היא סיימה עם אחוז תמיכה 24.1% והגיעה למקום השני אחרי מפלגת חוק וצדק עם 27%.
בבחירות לנשיאות הפסיד דונלד טוסק ללך קצ'ינסקי, לאחר שקצ'ינסקי קיבל כ-46% מן הקולות בסיבוב השני.
הקואליציה בראשות מפלגת "חוק וצדק" התפרקה בשנת 2007 בשל שערוריית שחיתות של אנדז'יי לפר ותומאש ליפייץ ומחלוקות פנימיות בקרב מנהיגות המפלגה ואירועים אלה הביאו לקיום בחירות חדשות.
ב-21 באוקטובר 2007 המפלגה זכתה ב-41.51% מהקולות וב-209 מתוך 460 המושבים בסיים ו-60 מתוך 100 המושבים בסנאט של פולין.
המצע האזרחי הפכה למפלגה הגדולה ביותר בשני בתי הפרלמנט, ולאחר מכן הקימה קואליציה עם מפלגת העם הפולני.
בבחירות לנשיאות פולין בשנת 2010, בעקבות ההתרסקות מטוס חיל האוויר הפולני בסמולנסק, רוסיה, בו נהרגו נשיא פולין לך קצ'ינסקי, דונלד טוסק החליט שלא להגיש את מועמדותו לתפקיד, ורבים חזו כי אחיו של הנשיא ירוסלב קצ'ינסקי עשוי לנצח בבחירות.
בהפתעה רבה - זכה מועמד מפלגת המצע האזרחי - ברוניסלב קומורובסקי - בבחירות לנשיאות פולין.
בבחירות הפרלמנטריות באוקטובר 2011, המפלגה חיזקה את כוחה והייתה שוב למפלגה הגדולה ביותר בפולין - והפכה למפלגה הראשונה בתולדות פולין הדמוקרטית שזכתה בפעם השנייה ברציפות בבחירות לפרלמנט, בעידן הפוסט קומוניסטי.
זאת אף על פי שממנה התפצלה מפלגה בראשות יאנוש פאליקוט שזכתה ב-10% מהמושבים.
ב-30 באוגוסט 2014 נבחר טוסק למחליפו של נשיא המועצה האירופית, הרמן ואן רומפיי, הוא נכנס לכהונה זו ב-1 בדצמבר 2014, ואווה קופאץ' החליפה אותו בתפקיד ראש הממשלה.
בבחירות לנשיאות ב-2015 התמודד חבר מפלגת "חוק וצדק" אנדז'יי דודה מול הנשיא המכן ברוניסלב קומורובסקי.
בבחירות הכלליות זכתה המפלגה ב-39.18% מהקולות, 138 מתוך 460 מושבים בסיים, 34 מתוך 100 מושבים בסנאט.
בשנת 2018 התמזגה המפלגה לתוך הקואליציה האזרחית.
בבחירות 2019, המפלגה המאוחדת קיבלה כמעט 27% מקולות הבוחרים, אך מפלגת השלטון "חוק וצדק" התחזקה וקיבלה 44% והרכיבה את הממשלה.
המפלגה משלבת עמדות שמרניות וליברליות בנושאי כלכלה עם עמדות שמרניות בנושאים חברתיים ומוסריים, כולל התנגדות להפלות, נישואים חד מיניים, התרה בחוק של סמים קלים, המתת חסד, מחקר בתאי גזע עובריים, ובאופן חלקי מתנגדת גם להפריה חוץ גופית.
מצד שני, המפלגה תומכת במודרניזציה ובקידומה של המדינה, סובלנות חברתית, כלכלת שוק, ומדיניות סביבתית.
המפלגה גם פועלת להוצאתם בחוק של משחקי ההימורים.
הצעות הליבה מתוך מצע המפלגה כללו גם הפרטה של המגזר הציבורי, בחירות ישירות לפרלמנט, לראשות הערים ולתפקידי המושלים, פיתוח מדיניות מוניטארית עצמאית על ידי הבנק הלאומי של פולין, הורדת המס ב-15%, ועוד.
המפלגה גם פועלת להפרטת מפעלים ממלכתיים.
נציגי המפלגה שהגיעו לעמדות מפתח במדינה
גז'גוז' סכטינה - מרשל הסיים לשעבר; - היה ממלא מקום נשיא פולין ויו"ר האופוזיציה
רפאל צ'אסקובסקי - ראש עיריית ורשה, בירת פולין
ברוניסלב קומורובסקי - נשיא פולין לשעבר (2010-2015).
המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות הייתה הפגנה למען זכויות אדם ושוויון תעסוקתי לאפרו-אמריקאים בארצות הברית.
המצעד התקיים ב-28 באוגוסט 1963, במלאת מאה שנה ל"הצהרת האמנציפציה" על ידי אברהם לינקולן.
המצעד אורגן על ידי קואליציה של ארגוני זכויות אדם והיווה מפעל מרכזי במאבק התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית.
שיא האירוע היה נאומו ההיסטורי של מרטין לותר קינג "יש לי חלום".
במצעד השתתפו בין 200,000 ל-300,000 איש, רובם אפרו-אמריקאים והאחרים בני מיעוטים אחרים ולבנים.
במצעד השתתפו גם ידוענים רבים בכללם ג'יימס בולדווין, מרלון ברנדו, צ'רלטון הסטון, סידני פואטייה, הארי בלפונטה, לנה הורן ועוד.
ב-12 ביוני 1963 נשא הנשיא קנדי נאום בו ביקש להבטיח את זכותם של כל האזרחים לקבל שירות ולהשתמש בכל התשתיות, בכלל זה בתי מלון, חנויות, תיאטראות, מסעדות ומוסדות דומים ומימוש הזכות להצביע בכל המדינות.
לאחר מכן, ב-19 ביוני, הגיש קנדי לקונגרס הצעת חוק לשוויון זכויות.
החוק היה ניסיון לבער את תופעת ההפרדה הגזעית, בעיקר במדינות דרום ארצות הברית.
נאומו של קנדי בא לאחר שורת פעולות שערכו חברי התנועות למען שוויון זכויות לאפרו-אמריקאים על מנת לבחון את יישומן של החלטות של בית המשפט העליון של ארצות הברית בנוגע לחופש תנועה, שוויון תעסוקתי וכדומה.
באותו יום בו נשא הנשיא את נאומו נרצח הפעיל מדגר אוורס (Medgar Evers) במהלך צעדת פעילי זכויות אזרח בג'קסון.
המצעד הגדול לוושינגטון אורגן על ידי שישה ארגוני זכויות אדם, בראש ההתארגנות ניצב א.
פיליפ רנדולף, פעיל איגודי עובדים ונשיאם של ארגוני עובדים אפרו-אמריקאים.
לצידו פעלו מרטין לותר קינג; ג'יימס פארמר (James Farmer), נשיא הקונגרס לשוויון גזעי; רוי וילקינס (Roy Wilkins), ראש העמותה הלאומית לקידום אנשים צבעוניים (NAACP); ג'ון לואיס (John Lewis), יו"ר הוועדה המתאמת הלא-אלימה של הסטודנטים (SNCC) וויטני יאנג, נשיא הליגה האורבנית הלאומית (NUL).
ששת ראשי הארגונים נקראו "ששת הגדולים" ("The big six").
הגדרת מטרת המצעד לא הייתה אחידה בקרב המשתתפים, ונותרה עמומה בכוונה.
היו שראו בה הפגנת תמיכה בממשל קנדי ובצעד פורץ-הדרך של הנשיא לקידום חוק זכויות האזרח, היו שראו בה הפגנת מחאה חברתית וארגונים סוציאליסטים ביקשו להדגיש את נושאי השוויון התעסוקתי והכלכלי.
עם זאת, כל הארגונים הסכימו שעליה להיות דוגמה לאי-אלימות.
גם בקרב הציבור לא שררה תמימות-דעים בקשר להפגנה.
ראש תנועת "אומת האסלאם", מלקולם אקס, סירב להשתתפות אנשיו בהפגנה וכינה אותה "פארסה", פיקניק ו"קרקס".
המצעד והטקס למרגלות אנדרטת לינקולן
לקראת המצעד הגיעו מפגינים לוושינגטון די.
ב-2,000 אוטובוסים מיוחדים, 21 רכבות ייעודיות ו-10 קווי תעופה חכורים, זאת בנוסף למפגינים שהגיעו ברבבות מכוניות וכלי תחבורה ציבורית סדירים.
לפני המצעד נפגשו "ששת הגדולים" עם חברי קונגרס, בשעה שהמונים החלו להתקבץ בנקודת הפתיחה המתוכננת של הצעדה ליד אנדרטת וושינגטון.
משהתמהמהו המנהיגים להגיע, החל ההמון לצעוד באופן ספונטני, מלווה בשירה לכיוון אנדרטת לינקולן.
לאחר התארגנות ארוכה של הקהל הרחב והמוזמנים למרגלות אנדרטת לינקולן החל טקס הסיום של המצעד בשירת המנון ארצות הברית על ידי הזמרת מריאן אנדרסון.
לאחר מכן נמסרה הודעה על מותו של ההיסטוריון ופעיל זכויות האדם ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז (W.
Du Bois), שנפטר בגאנה בגיל 95, במילים "ענק נפל".
לאחר מכן נישאו דברים מפי פטריק או'בריין, הארכיבישוף של וושינגטון.
את פרק הנאומים פתחה זמרת הג'אז ג'וזפין בייקר, כשהיא לבושה במדי צבא צרפת החופשית ועונדת את אות לגיון הכבוד ואת צלב המלחמה.
אחריה הופיעה הזמרת מהליה ג'קסון.
בהמשך נאמו מנהיגי המצעד, "ששת הגדולים", כאשר נאומו של פארמר, שהיה במעצר בלואיזיאנה, הוקרא מהכתב על ידי אחר.
כן נאמו כומר קתולי וכומר פרוטסטנטי והרבנים אורי מילר, נשיא התאגדות בתי הכנסת של אמריקה (Synagogue Council of America) ויואכים פרינץ, נשיא הקונגרס היהודי האמריקאי.
הנואם האחרון היה מארגן המצעד, רנדולף, ולפניו נשא מרטין לותר קינג את נאומו "יש לי חלום".
פרק הנאומים הסתיים בנגינת נעימת "We Shall Overcome" בעוגב ושירתה של ג'ואן באאז.
בפרק האמנותי הופיע בוב דילן בשירים "Only a Pawn in Their Game", שנכתב עקב הרצחו של הפעיל מדגר אוורס בג'קסון, "When the Ship Comes In" וביצע יחד עם באאז את השיר "Oh, Freedom" ממלחמת האזרחים האמריקנית.
שלישיית פיטר, פול ומרי הופיעה בשירים "If I Had a Hammer" ("פטיש לו היה לי") ו-"Blowin' in the Wind" (שנחשב כמזוהה עם השלישייה באותה עת, יותר מאשר עם דילן).
תיעוד המצעד באמצעי התקשורת היה נרחב, והונפקו 1,600 אישורי-עיתונאים שהפכו את האירוע למסוקר ביותר בבירה האמריקאית מאז הלווייתו של רוזוולט.
מצלמות טלוויזיה הוצבו כך שהראו את הקהל הגדול הנאסף.
רשת CBS שידרה את האירוע כולו בשידור חי וכך גם ה-BBC הבריטי, שהפך את האירוע לאחד הראשונים שהועברו באמצעות לוויין התקשורת טלסטאר.
ההשפעה על הצועדים, בעיקר אלו שלא השתתפו קודם לכן בהפגנות, הייתה עמוקה.
אפרו-אמריקאים רבים שהגיעו למצעד כתוצאה מהשתייכות לכנסיות ולאיגודי עובדים, נרתעו מהאלימות המשטרתית והגזענית ומייצוגים תקשורתיים של הפגנות, לא הביעו מחאה ציבורית פומבית ולא היו חלק מהתארגנות כלל-ארצית קודם לכן.
עבור רבים מהם נחשבה הצעידה, בסולידריות יחד עם רבבות כמותם, לאירוע משמעותי מבחינת ההגדרה העצמית והכבוד העצמי.
עבור רבים מצופי הטלוויזיה הלבנים היה המצעד חשיפה ראשונה של תנועת זכויות האזרח הלא-אלימה והזדמנות ראשונה לשמוע דוברים אפרו-אמריקאים רהוטים.
לפני כן נראו באמצעי התקשורת בעיקר התנגשויות אלימות של פעילים עם כוחות משטרה ומפגינים לבנים, והצופה לא נחשף באופן ברור לתביעות תנועת המחאה.
עבור מיליוני צופים, נאומו של קינג והמסר הקליט "יש לי חלום", הפכו את התביעה לשוויון לנושא ברור ומאיים פחות מאשר לפני כן.
הקונגרס האמריקאי העביר בשנתיים שלאחר המצעד את שני החוקים החשובים ביותר לסיומה של ההפרדה הגזעית, חוק זכויות האזרח וחוק זכות ההצבעה.
השפעתו הייחודית של המצעד, בפרט לאור הצהרות חברי קונגרס שהם לא הושפעו ממנו, אינה ניתנת למדידה, אך האווירה הציבורית שאפשרה את המצעד ושנוצרה בעקבותיו סייעה לשינוי.
עם זאת, אחד התחומים המרכזיים במחאה, נושא השוויון התעסוקתי, לא מצא את פתרונו ולא השתפר בשנים שלאחר המצעד, אלא רק כמעט שני עשורים לאחר מכן.
קינג ניסה לשחזר את הצלחת המצעד במצעד האביונים שתוכנן לתחילת מאי 1968, אך הוא נרצח באפריל, והיקף המחאה לאחר מכן היה קטן בהרבה מזה שקינג חזה ברוחו.
המצעד הוא מחזמר בעיבוד על ידי אלפרד יורי, מילים ולחן מאת ג'ייסון רוברט בראון.
המחזמר הועלה לראשונה בברודוויי שבניו יורק, בתיאטרון ויויאן בומונט ב-17 בדצמבר 1988, בבימויו של הרולד פרינס.
המחזמר מבוסס על סיפור משפטו של ליאו פרנק והלינץ' שנערך לו אחר-כך.
פרנק היה קורבן מעשה הלינץ' היחידי שבוצע ביהודים בארצות הברית.
המחזמר זכה בפרס טוני עבור העיבוד והמוזיקה, ובפרס דרמה דסק.
המחזמר מספר על המשפט שנערך בשנת 1913 לליאו פרנק במסגרתו הואשם באינוס וברצח של מארי פייגן, ילדה בת 14 שעבדה במפעל אותו ניהל.
המשפט שהתנהל היה שנוי במחלוקת ורווי בשנאה בעלת מאפיינים אנטישמיים.
פרנק הורשע, וזאת על אף שרוב העדויות במשפט הצביעו על שרת המפעל, ג'ים קונלי, כעל הרוצח.
לטענת התביעה קונלי סייע לפרנק להיפטר מהגופה בלבד.
פרנק נדון למוות, אולם מושל ג'ורג'יה, ג'ון סלייטון, המיר את העונש למאסר עולם בכלא.
ב-17 באוגוסט 1915, שנתיים לאחר מתן גזר הדין, התפרץ לחצר הכלא שבו הוחזק פרנק המון זועם, שכינה את עצמו "אביריה של מארי פייגן".
המתפרעים חטפו את פרנק מחצר המשק של הכלא וביצעו בו לינץ'.
הרולד פרינס פנה לבראון על מנת שיכתוב את הלחנים עבור המחזמר.
בראון ויורי ביססו את המחזמר שכתבו על ההתפתחות ביחסיהם של פרנק ורעייתו לוסיל.
בראשית המחזה יחסיהם קרים, ואין ביניהם אהבה.
במהלך משפטו לומד פרנק, על פי המחזה, להעריך את לוסיל, והיא לבסוף משכנעת את מושל ג'ורג'יה לבחון את העדויות במשפט והביאה להמרת עונש המוות במאסר, ובהמשך ניסתה להביא לחנינה.
המחזמר מדגיש את האהבה הגדלה ביניהם, המגיעה לשיאה לפני סופו המר של פרנק.
המחזמר מרמז, בין השורות, כי הרוצח האמיתי היה ג'ים קונלי השרת.
הוא מדגיש את האינטרסים של התובע, יו דורסי, להביא להרשעתו של פרנק כחלק מתוכניתו הפוליטית להפוך למושל המדינה - שאיפה שאכן התממשה לבסוף.
המחזמר מתחיל בשלהי מלחמת האזרחים האמריקנית.
חייל הקונפדרציה עוזב את ביתו, בעיר מרייטה שבמדינת ג'ורג'יה, נפרד מאהובתו ויוצא להילחם למען הדרום.
בתמונה הבאה, השנה היא 1913, ואותו חייל הוא לוחם זקן, קטוע רגל, המתכונן לקראת יום הזיכרון של הקונפדרציה ושר את שיר הנושא "הגבעות האדומות של הבית" (The Old Red Hills of Home) - בהתייחסו לגבעות האדומות של ג'ורג'יה.
עם תחילת המצעד מגיעים תושבי העיר ושרים על "החלום של אטלנטה" (The Dream of Atlanta).
לעומתם, ליאו פרנק, יהודי ינקי מברוקלין שבניו יורק, בוגר אוניברסיטה, בז לתושבי הדרום ביניהם הוא גר בשירו "איך אוכל לקרוא לזה בית?" (How Can I Call This Home?).
יחסו השלילי למקום מגוריו בא לידי ביטוי גם ביחסו השלילי לאשתו, הרוצה לחוג עמו את יום הזיכרון בהשתתפות במצעד ובפיקניק, אולם פרנק מסרב ומעדיף ללכת לעבודה.
במהלך המצעד, שני תושבי העיר הצעירים, פרנקי אפס (Frankie Epps) ומרי פייגן (Mary Phagan) נוסעים יחדיו בחשמלית.
פרנקי מנסה לשכנע את מרי לבוא עמו לסרט, ומרי מסרבת לו (בשירם "הסרט" ("The Picture Show")).
לבסוף מרי מסכימה, אולם אומרת שעליה לקבל קודם את שכרה בגין עבודתה במפעל העפרונות.
בזמן שפרנק נמצא במשרדו, עובר על ספרי החשבונות, לוסיל מבכה את נישואיה הכושלים ("ליאו בעבודה/למה אני מחכה?" ("Leo at Work/What Am I Waiting For?")).
מרי מגיע למשרדו של ליאו, מקבלת את משכורתה ממנו, והבמה מוחשכת רגע לפני עזיבתה את המשרד, באמצע משפט שהיא אומרת לליאו.
בתמונה הבאה הבלש סטארנס (Starnes) והשוטר אייבי (Ivey) מגיעים לביתו של פרנק ודורשים ממנו כי יבוא לחקירה.
ראשית המשטרה חוקרת את ניוט לי (Newt Lee), שומר הלילה השחור של המפעל, אשר גילה את הגופה של מרי (בשיר "חקירה" - "Interrogation").
לי טוען לחפותו אולם מציין שפרנק לא ענה בביתו לטלפון כאשר התקשר אליו לספר לו שגילה את הגופה.
בריט קרייג (Britt Craig), כתב עיתון מקומי, שומע על הרצח ורואה בו הזדמנות לקדם את הקריירה שלו.
במקביל, מושל המדינה סלייטון (Slaton) לוחץ על התובע המקומי יו דרסי למצוא במהירות את הרוצח ולהרשיע אותו.
בלווייתה של מארי, תושבי העיר הכועסים מבכים את מותה בשיר כנסייתי "יש מעיין של דם", ופרנקי אינו מבין מדוע מתה בשירו "אני לא מבין" ("There is a Fountain/It Don't Make Sense").
פרנקי נשבע כי ינקום את מותה, וגם טום ווטסון, מטיף ימני, שר על כך שיש להעניש את הרוצח (Tom Watson's Lullaby).
דרסי חוקר את ניוט לי, אולם לי אינו מודה ברצח.
דרסי משחרר את ניוט, ומנמק כי "לא די בתליית כושי, צריך לתלות מישהו יותר טוב" (hanging another Nigra ain't enough this time.
We gotta do better) ומחליט להאשים את פרנק.
דרסי שולח את סטארנס ואייבי למצוא עדים ("משהו אינו בסדר כאן" - "Something Ain't Right") והכתב קרייג, שמח על כך שיש לו סיפור טוב לסקר ("החדשות הגדולות באמת" - "Real Big News") ומתחיל בכתבה המשחירה את פניו של פרנק.
דרסי מאיים על שרת המפעל השחור ג'ים קונלי, פושע נמלט שעבד במפעל והסתיר את זהותו, להעיד כנגד פרנק (תוך שהוא מאיים כי יכלא אותו לתקופה ארוכה אם לא יפליל את פרנק, ומאידך מציע לו חסינות בשל בריחתו מהכלא).
תושבי העיר רודפים אחרי לוסיל, רעייתו של פרנק, וכאשר העיתונאי קריג "מציל" אותה הוא גורם לה להתראיין (והיא שרה "אינך מכיר איש זה" - "You Don't Know This Man").
לוסיל באה לבקר את בעלה בכלאו ומספרת לו שהיא אינה יכולה להישאר בעיר בזמן המשפט.
פרנק דורש שתישאר שכן העדרה יפגע בו, והוא מתעלם מחששותיה ורגשותיה.
במהלך המשפט, קהל עוין ממלא את אולם המשפט.
אחרון מעיד השרת, ג'ים קונלי, אשר מעיד שראה את פייגן עולה למשרדו של פרנק, ולאחר מכן סייע לו להוריד את גופתה אל המרתף של המפעל.
לדברי קונלי, בשירו "כך הוא אמר" ("That's What He Said"), פרנק דרש שיסתיר את הרצח עבור 100 דולרים.
בתחילת עדות ההגנה, ובניגוד לעצת עורך דינו, ליאו מחליט לספר למושבעים על רגשותיו וטוען לחפותו (בשירו "קשה לאמר את אשר על ליבי" - "It's Hard To Speak My Heart").
בסיום המשפט ליאו מורשע ונדון לתלייה.
בעקבות המשפט, ליאו עובד על ערעור על ההחלטה.
מיני מקנייט ושחורים נוספים שרים על כך שבמדינות הצפון מוחים על תוצאת המשפט, אך לא היו עושים זאת אם היה מדובר בנאשם שחום עור.
לוסיל מנסה לסייע לליאו במשפטו, ובטעות מספרת לעיתונאי קרייג על הערעור, דבר הגורר ריב בין לוסיל ופרנק.
לוסיל מחליטה כי תציל את בעלה לבדו.
לוסיל מתפרצת למסיבה בבית המושל, קוראת למושל טיפש פחדן ודורשת כי יבחן את תוצאות המשפט.
במהלך המסיבה טום ווטסון, המטיף הימני, נפגש עם דרסי ואומר לו כי יתמוך בו לתפקיד המושל.
גם השופט רואן הודיע כי יתמוך בדורסי.
המושל מחליט לבחון את העדויות במשפט (וליאו ולוסיל שמחים על כך בשירים "זה עוד לא נגמר" ("This Is Not Over Yet")).
המושל נפגש עם עובדות המפעל, מוצא שקרים בעדויותיהן ומוכיח כי מדובר בעדויות שמיעה.
כמו כן הוא נפגש עם המשרתת מיני, המודה כי לחצו עליה לחתום על עדות שקר.
המושל נפגש עם קונלי (המצוי בכלא בשל סיוע לרצח, ושר את שיר הבלוז "הרגש את הגשם" (Feel the Rain Fall).
קונלי מסרב לשנות את עדותו על אף סתירות שהתגלו בה (חוקר מקרי המוות קבע כי מארי נפטרה בהיותה במרתף, בשל נסורת שנמצאה בריאותיה, ואילו קונלי סיפר כי נרצחה בקומה השנייה).
המושל מחליט לשנות את עונשו של פרנק מעונש מוות למאסר עולם, ומעביר אותו לכלא אחר.
בהמשך מקווה המושל להביא לחנינתו של פרנק.
החלטה זו מביאה לסוף הקריירה הפוליטית שלו ולתמיכת התושבים בדורסי לתפקיד המושל.
דורסי ווטסון, בשירם "היכן תעמוד שיבוא המבול" ("Where Will You Stand When the Flood Comes?") מעודדים את תושבי העיר לבצע לינץ'.
לוסיל מבקרת את פרנק בכלאו, ופרנק מודה באהבתו הגדולה לאשתו, ובהערכתו לה ובשירם "כל הזמן שבוזבז" ("All The Wasted Time") הם מצטערים על השנתיים שחלפו שהם אינם יחד.
לאחר שלוסיל עוזבת את הכלא, פרנקי אפס, הבלש סטארנס, השוטר אייבי וחייל הקונפדרציה הזקן חוטפים את ליאו פרנק, כשהוא בתחתוניו ואינם מאפשרים לו להתלבש, לוקחים אותו למרייטה, ותולים את ליאו פרנק כשהוא שר "שמע ישראל".
לוסיל בביתה מבכה את מות בעלה, אולם בטוחה שהוא בגן עדן.
העיתונאי מחזיר לה את טבעת הנישואין של בעלה.
המחזמר מסתיים בבני העיר השרים שוב לרגל יום הזיכרון של הקונפדרציה.
המחזמר זכה לתשבחות רבות, אולם לא זכה להצלחה בעת הופעתו הראשונה.
הפקה נוספת עלתה על הבמה באטלנטה ביוני 2000 בניצוחו של ג'ייסון רוברט בראון.
ביולי 2008 הועלתה בלוס אנג'לס הפקה נוספת של המחזמר ובשנת 2023, אף בברודוויי.
בנובמבר 2007 המחזמר הוצג בלונדון.
ההפקה הלונדונית הוצגה בלוס אנג'לס בספטמבר 2009.
בתרגום לעברית, המחזמר הוצג בתיאטרון הקאמרי בשיתוף הסטודיו למשחק מיסודו של יורם לוינשטיין ובתיאטרון ירושלים בבימויו של משה קפטן, במסגרת פסטיבל ישראל בשנת 2012.
המחזמר זכה בשנת 1999 בפרס דרמה דסק עבור המוזיקה, העיבוד, השחקן הראשי, השחקנית הראשית, והתזמור והיה מועמד לקטגוריות נוספות בפרס זה (ובהם ניצוח, כוריאוגרפיה, מילות השירים, התפאורה והתאורה).
המחזמר זכה בשנת 1999 בפרס טוני עבור העיבוד הטוב ביותר, והמוזיקה הטובה ביותר והיה מועמד בקטגוריות המחזמר הטוב ביותר, השחקן הראשי הטוב ביותר במחזמר, השחקנית הראשית הטובה ביותר במחזמר, הבימוי, הכוריאוגרפיה, התזמור והתפאורות.
ההפקה הלונדונית של המחזמר הייתה מועמדת במספר קטגוריות לפרס לורנס אוליביה בשנת 2008: המחזמר הטוב ביותר, השחקן והשחקנית הטובים ביותר במחזמר, שחקן המשנה הטוב ביותר, הבימוי, הכוריאוגרפיה ועיצוב הצליל.
ערך זה עוסק במצעדי השירים הבין-לאומיים השבועיים של מדיה פורסט שנערכו משנת 2009 ועד שנת 2019.
במצעדים משוקללים נתוני ההשמעה של סינגלים לא-ישראלים בתחנות הרדיו בישראל.
תוצאות המצעד מתפרסמות באופן רשמי מדי יום ראשון באתר האינטרנט של מדיה פורסט.
שירים שהגיעו למקום הראשון במצעד הבין-לאומי של מדיה פורסט
שבוע כניסהלצמרת המצעדאמן/אמניםסינגלשבועותבצמרת המצעד 2009 11 בינואר 2009 קניה וסט "Love Lockdown" 1 18 בינואר 2009 גורו ג'וש פרוג'קט "Infinity 2008" 1 25 בינואר 2009 ריהאנה "Rehab" 2 8 בפברואר 2009 לילי אלן "The Fear" 7 29 במרץ 2009 קניה וסט "Heartless" 1 5 באפריל 2009 א.ר.
להלן האמנים אשר היו בעלי המספר הרב ביותר של שירים אשר הגיעו למקום הראשון במצעד במהלך העשור:
אמן להיטים שהגיעולצמרת המצעדריהאנה 12קלין בנדיט7ברונו מארס7דייוויד גטה6קלווין האריס5פארל ויליאמס4ג'ייסון דירולו4בלאק אייד פיז4ג'סטין טימברלייק4אדל4קארדי בי3ליידי גאגא3ג'ס גלין3קולדפליי3שון פול3צ'ארלי פות'3אד שירן3ג'סטין ביבר3דואה ליפה3 האמנים בעלי המספר הכולל הרב ביותר של שבועות בצמרת המצעד
להלן האמנים אשר הם בעלי המספר הכולל הרב ביותר של שבועות בצמרת המצעד במהלך העשור:
אמן שבועות כולליםבצמרת המצעדריהאנה45ברונו מארס28קלווין האריס25קמילה קביו22קלין בנדיט22אד שירן21פארל ויליאמס21דייוויד גטה19אדל19קולדפליי15ג'סטין טימברלייק15ג'סטין ביבר14שון פול14דדי יאנקי14שון מנדס13מדונה12בלאק אייד פיז12LP12מארק רונסון12סם סמית'11דואה ליפה11אן-מארי10פאן10ליידי גאגא10אמינם10קייטי פרי10דאפט פאנק9לילי אלן9קשה9אלו בלאק9ג'ס גלין9יאנג ת'אג9אריאנה גרנדה8קארדי בי8מישל טלו8ג'אנל מונה8פיטבול8אביצ'י8לילי ווד אנד דה פריק8רובין שולץ8 השירים בעלי המספר הכולל הרב ביותר של שבועות בצמרת המצעד
במהלך 2009 הבלאק אייד פיז הצליחו להכניס את מרב הסינגלים למקום הראשון במצעד - את שלושת הסינגלים "Boom Boom Pow", "I Gotta Feeling", ו-"Meet Me Halfway".
כמו כן בלאק אייד פיז היו האמנים שכל שיריהם כיכבו ביחד במשך הזמן הרב ביותר במקום הראשון במצעד של שנת 2009 (11 שבועות).
שירה של מדונה "Celebration" היה לשיר שכיכב במשך הזמן הרב ביותר במקום הראשון במצעד של שנת 2009 (תשעה שבועות לא רצופים)
באופן אירוני, דווקא הלהיט הגדול ביותר של אותה שנה, Poker Face של ליידי גאגא, לא כבש את צמרת המצעד ולו לשבוע אחד (מקום 2 בשיא).
השיר המושמע ביותר לשנת 2010 הוא "Need You Now" של להקת ליידי אנטבלום, ששהה במקום הראשון למשך שבועיים לא רצופים; שיר זה מחזיק בשיא ההפרש בין שני שבועות אלו (28 שבועות).
כמו כן, שיר זה צעד במשך יותר מ-30 שבועות במצעד ההשמעות; שיא זה נשבר רק ב-2017 כשהשיר "Shape of You" של הזמר אד שירן צעד במצעד במשך 38 שבועות.
זמרת הפופ ריהאנה הייתה האמנית שכל שיריה כיכבו ביחד במשך הזמן הרב ביותר במקום הראשון במצעד של שנת 2010 (15 שבועות).
במהלך 2010 ריהאנה הצליחה להכניס את מרב הסינגלים למקום הראשון במצעד - מתוך שלושת הסינגלים שלה שהגיעו למקום הראשון, את שני הסינגלים "Rude Boy" ו"" ביצעה ריהאנה כאמנית סולו, ואת הסינגל "Love the Way You Lie" ביצעה בהשתתפות אמינם.
במהלך שנת 2010 הצליחו 18 אמני סולו/הרכבים חדשים להגיע לראשונה למקום הראשון במצעד השבועי כזמרים ראשיים או כאמנים אורחים.
האמנים הללו הם: קשה, אייאז, אינפקטד מאשרום, מתיסיהו, וליל, ספארי דואו, ליידי אנטבלום, גראמופונדזי, יולנדה בי קול, DCUP, אמינם, ני-יו, טרווי מקוי, ברונו מארס, B.o.B, היילי ויליאמס, פלו ריידה, ואלו בלאק.
שנת 2010 היא השנה היחידה עד כה, שבה מיוצגות שש יבשות שונות בצמרת המצעד (אוקיאניה, אירופה, אמריקה הצפונית, אמריקה הדרומית, אסיה ואפריקה).
הלהיט On the Floor של הזמרת ג'ניפר לופז והראפר פיטבול שהעפיל לראש המצעד למשך שבעה שבועות לא רצופים, הוא השיר ששהה הכי הרבה זמן בצמרת המצעד בשנת 2011.
ריהאנה, הרכב הדאנס Milk & Sugar, וברונו מארס הצליחו כל אחד להכניס שני סינגלים למקום הראשון במצעד של שנת 2011.
הזמר אדם לוין שהה בצמרת המצעד למשך עשרה שבועות רצופים (בין כזמר סולו ובין כסולן להקת מארון 5), יותר מכל אמן אחר בשנה זו.
במהלך שנת 2011 הצליחו 15 אמני סולו/הרכבים חדשים להגיע לראשונה למקום הראשון במצעד כזמרים ראשיים או כאמנים אורחים.
האמנים הללו הם: Milk & Sugar, Vaya Con Dios, ג'ניפר לופז, פיטבול, סי-לו גרין, אדל, אלכסנדרה סטאן, סאק נואל, מרים מקבה, מארון 5, כריסטינה אגילרה, Gym Class Heroes, אדם לוין, קלווין האריס, ומישל טלו.
לפי מדיה פורסט עשרת השירים הלועזיים המושמעים ביותר בישראל בשנת 2011 היו:
"On the Floor" - ג'ניפר לופז ופיטבול
"Moves Like Jagger" - מארון 5 וכריסטינה אגילרה
הלהקה האמריקנית פאן כיכבה במשך הזמן הרב ביותר במקום הראשון במצעד של שנת 2012 (עשרה שבועות).
כמו כן, להקת פאן היו היחידים שהצליחו להביא 2 סינגלים לפסגת המצעד בשנת 2012 ("We Are Young" ו-"Some Nights").
שירה של ריהאנה "Diamonds" היה לשיר שכיכב במשך הזמן הרב ביותר במקום הראשון במצעד של שנת 2012 (תשעה שבועות רצופים, שבעה מתוכם ב-2012).
במהלך שנת 2012 הצליחו 11 אמני סולו/הרכבים חדשים להגיע לראשונה למקום הראשון במצעד השבועי כזמרים ראשיים או כאמנים אורחים.
האמנים הללו הם: סיה פרלר, ניקי מינאז', M.I.A, גוטייה, קימברה, להקת פאן, ג'אנל מונה, טאקאברו, סימפל פלאן, שון פול, וסיי.
לפי מדיה פורסט עשרת השירים הלועזיים המושמעים ביותר בישראל בשנת 2012 היו:
"We Are Young" - פאן מארחים את ג'אנל מונה
"Titanium" - דייוויד גטה מארח את סיה פרלר
"Payphone" - מארון 5 מארחים את וויז קאליפה
"Summer Paradise" - סימפל פלאן מארחים את שון פול
השיר המושמע ביותר בישראל לשנה זו הוא Get Lucky של הצמד הצרפתי דאפט פאנק עם פארל ויליאמס, שהושמע מעל 2400 פעמים.
כמו כן, הזמר פארל ויליאמס והזמרת ריהאנה היו האמנים שכיכבו הכי הרבה זמן בפסגת המצעד (9 שבועות).
למעשה, הם גם שני האמנים היחידים שהצליחו להכניס יותר משיר אחד לצמרת המצעד (2 שירים כל אחד).
בשנת 2013, שני שירים חולקים את מספר השבועות המרבי בפסגת המצעד (8 שבועות לא רצופים): Get Lucky האמור לעיל, ושירו של הדי-ג'יי השוודי אביצ'י עם אלו בלאק - "Wake Me Up", שכבש את מצעדי העולם והיה לאחד הלהיטים הבולטים של השנה.
בנוסף, ראוי לציין גם כי לראשונה, במהלך 2013, בכל שבוע היה לפחות מבצע אמריקני אחד במקום הראשון במצעד (בין אם כזמר ראשי או כאמן אורח).
לפי מדיה פורסט עשרת השירים הלועזיים המושמעים ביותר בישראל בשנת 2013 היו:
"Get Lucky" - דאפט פאנק מארחים את פארל ויליאמס
"Wake Me Up" - אביצ'י מארח את אלו בלאק
"Blurred Lines" - רובין ת'יק מארח את פארל ויליאמס
"Just Give Me a Reason" - פינק מארחת את נייט רוס
השיר המושמע ביותר במהלך 2014 הוא "Happy" של הזמר פארל ויליאמס, עם 2,235 השמעות ברדיו הישראלי.
עם הישג זה, ויליאמס הוא הזמר היחיד עד כה שהצליח להעפיל אל פסגת מצעד ההשמעות ביותר משנה אחת (שנה שנייה ברציפות).
הצמד הצרפתי-ישראלי לילי ווד אנד דה פריק והמפיק הגרמני רובין שולץ הם האמנים ששהו במקום הראשון במשך הזמן הרב ביותר: להיטם המשותף Prayer in C, שהה בצמרת המצעד במשך 8 שבועות רצופים.
שיר זה הוא גם השיר ששהה במקום הראשון במשך הזמן הרב ביותר.
בשנת 2014, האמנים שהצליחו להביא לצמרת המצעד את מרב השירים (2 שירים כל אחד) הם: ג'סטין טימברלייק, הרכב הדאנס קלין בנדיט בהשתתפות ג'ס גלין שמתארחת בשיריהם.
שנת 2014 מתאפיינת בכמות לא מבוטלת של אמנים חדשים: מתוך 16 שירים שהגיעו למקום הראשון, ב-14 מהם ישנו לפחות אמן חדש אחד (בין כאמן ראשי, אמן אורח או אף שניהם).
לפי מדיה פורסט, עשרת השירים הלועזיים המושמעים ביותר בשנת 2014 היו:
"Rather Be" - קלין בנדיט וג'ס גלין
"Prayer In C" - לילי ווד אנד דה פריק מארחים את רובין שולץ
השיר המושמע ביותר בשנת 2015 הוא Uptown Funk של המפיק הבריטי מארק רונסון שמארח את ברונו מארס.