tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-28 באפריל 1945 פונו מקס ויתר אסירי המחנה באמצעות רכבת, אשר שוחררה על ידי כוחות מהצבא האמריקאי ב-30 באפריל 1945. מקס, יחד עם אחיו אדגר, היו מבין היחידים ממשפחתו ששרדו את השואה: הוריו, אשתו, שתי אחיותיו ואחיו נרצחו בתאי הגזים באושוויץ.
לאחר המלחמה שקל מקס לעזוב את גרמניה, אך הוא התאהב בגרמנייה בשם אלפרידה איסלט, נישא לה, הקים עמה משפחה ונותר לגור במינכן, אליה עבר בשנת 1946. במשך שנים רבות נמנע מקס מעיסוק בעברו ובחוויותיו במחנות, ואף החל לעסוק בציור במהלך שנות ה-50, בניסיון להתמודד עם חוויותיו בשואה.
בשנת 1985 החל להקדיש את זמנו להוראת השואה ולמאבק באנטישמיות, והיה לאחד מנושאי דגל המאבק בימין הקיצוני בגרמניה.
באותה שנה אף פרסם ספר זיכרונות בגרמנית בשם "יומן מאוחר" (Spätes Tagebuch), בו תיאר את קורותיו במהלך המלחמה.
במהלך השנים העביר מקס הרצאות לאלפי תלמידים וסטודנטים בבתי ספר, באוניברסיטאות ובאתרי הזיכרון במחנות.
הוא עמד בראש עמותת אסירי דכאו והיה דמות מוכרת מאוד בקהילה היהודית הגרמנית ובחיי החברה והתרבות שלה.
בזכות פועלו זכה מקס בפרסי הוקרה רבים, בהם "צלב הכבוד הפדרלי הגרמני" ועיטור "לגיון הכבוד" הצרפתי.
בשנת 2013 ליווה מקס את קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל בביקור באתר הזיכרון במחנה דכאו, שהייתה הפעם הראשונה שבה קנצלר גרמניה מבקר במחנה.
בשנת 2015 ליווה לסיור דומה את סגן נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן.
בספטמבר 2016 נפטר מנהיימר כשהוא בן 96. לאחר מותו ספדה לו קנצלרית גרמניה, אנגלה מרקל והעלתה על נס את תרומתו למען הנצחת זכר השואה.
נטמן בבית העלמין היהודי החדש של מינכן.
בפני המרכז לתיעוד הנאציזם במינכן, שנפתח ב-2015, הוקמה כיכר הנושאת את שמו.
מקס לבקוביץ (1901–1971) היה רופא פנימי, מנהל בית חולים עפולה (1934-1941), מנהל מחלקה פנימית בבית חולים עפולה, פרופסור לרפואה פנימית, בבית ספר לרפואה אוניברסיטת תל אביב, מנהל מחלקה פנימית א' בבית החולים בילינסון (1950-1979)
לבקוביץ נולד בשנת תרס"א (1901) בגרמניה.
למד רפואה באוניברסיטת ברלין, אוניברסיטת מינכן ואוניברסיטת פרייבורג.
משנת 1924 עבד לבקוביץ בבית-החולים מואביט בברלין.
כרופא ראשי, ארגן לבקוביץ מרפאות מרכזיות למחלות מחזור הדם, לשחפת ולאלרגיה.
במשך עבודתו נשלח להשתלמות לדנמרק ולהולנד.
בין השנים 1928–1931 מונה לבקוביץ למזכיר הכינוס הגרמני של האינטרניסטים (רופאים פנימיים) בויסבאדן.
לבקוביץ התחתן עם יוטה לבית סימסון, אשר הייתה רופאה כללית, (1902-1982).
באפריל 1933 נעצר לבקוביץ על ידי השלטונות הנאצים, כחשוד בקומוניזם.
שוחרר בעזרת אחד ממטופליו (נאצי), ומיד עלה עם רעייתו לארץ ישראל.
בין השנים 1934–1941 ניהל לבקוביץ את בית החולים המרכזי בעפולה, במקביל כיהן כמנהל מחלקה פנימית, וניהל את המחוז של קופת חולים כללית.
בין השנים 1941–1945 ניהל לבקוביץ את המרפאה המרכזית של קופת-חולים ההסתדרותית בתל אביב, (מרפאת זמנהוף).
בנוסף שימש לפקוביץ יועץ למחלות פנימיות.
בין השנים 1950–1970 ניהל לבקוביץ את המחלקה הפנימית א' בבית-החולים בילינסון, בפתח תקווה.
בשנת 1954 היה המארגן והיושב-ראש של הכינוס הארצי של הרופאים "רמב"ם", שנתכנס בתל אביב, בין השנים 1956–1959.
לבקוביץ כיהן כיושב ראש הכינוסים המדעיים השבועיים של ההסתדרות הרפואית בתל אביב.
במשך עבודתו הרפואית עסק לבקוביץ בכמה נושאים ניסיונים (כגון: יצירת דם בהשפעת תמצית איברים שונים) ובפרט ברפואה קלינית.
לבקוביץ חיבר ספר על שקיעת דם, תיאר מספר מחלות מגפתיות בארץ: צהבת זהומית, אאוזינופיליה עם בצקת של העור, וביצע את התצפית הקלינית הראשונה על קדחת הנילוס המערבי בארץ.
התענינותו בנשיכות נחשים נתעוררה בעת עבודתו בעמק, ונמשכת במסגרת המכון למחקר רפואי על-שם רוגוף.
לבקוביץ זכה ב-1959 יחד עם פרופסור אנדרה דה-פריס, ד"ר שמעון גיטר וד"ר שאול כוכבא - בפרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית של עיריית תל אביב, על מחקר ארס נחשים בישראל.
לבקוביץ ערך את "אנציקלופדיה לבריאות המשפחה" (הוצאת כרטא), 1991.
לבקוביץ היה הרופא של חברי התזמורת הפילהרמונית הישראלית וגם פסנתרן חובב.
לבקוביץ נפטר בשנת 1971. נטמן בבית העלמין קריית שאול
נסים מקס כהן (נולד ב-1941) הוא מתאגרף עבר יהודי-מרוקאי.
זכה בתואר אלוף מרוקו, אלוף המשחקים הפאן-ערביים ואלוף צרפת באגרוף.
נולד ב-1 בדצמבר 1941 בקזבלנקה שבמרוקו.
בנערותו הרבה לשחק כדורגל, ובגיל 16 נרשם לראשונה לתחרות אגרוף שבה זכה במדליית זהב.
בגיל 18 זכה באליפות מרוקו באגרוף, ולאחר הזכייה נבחר לייצג את מרוקו באולימפיאדת המשחקים הפאן-ערביים שנערכה בקזבלנקה.
בתחרות, הביס כהן את מתחריו בשמונת הסיבובים המוקדמים, ועלה לגמר, להתחרות מול מתאגרף מצרי.
האחרון הודיע כי הוא מסרב לעלות לזירה בשל יהדותו של מקס.
לאחר הבהרה מצד שר הספורט של מרוקו לפיה אם לא יעלה לזירה, המתחרה כהן יוכרז כמנצח טכני, הסכים המתאגרף המצרי לעלות לזירה, והובס על ידי כהן.
את מדליית הניצחון קיבל מחסן השני, מלך מרוקו.
לאחר הזכייה באליפות במשחקים הפאן-ערביים, החל לקבל הצעות ממפיקים שונים לעבור לזירה המקצוענית, והועמדו בפניו האפשרויות להגר לארצות הברית או לצרפת.
לבסוף בחר להגר לצרפת, בעיקר בגלל השפה הצרפתית, שבה כבר שלט.
בגיל 20 הגיע לפריז שבצרפת, שם החל להתפרסם בתחומו, ולאחר תקופה זכה באליפות צרפת באגרוף.
בצרפת גם הפך לחברם של ידוענים כדוגמת ז'אן-פול בלמונדו, אלן דלון, אנריקו מסיאס ומוטל'ה שפיגלר.
יחד עם ידוענים אלו היה עורך משחקי ראווה ברחבי צרפת.
לאחר הזכייה באליפות צרפת יצא למסע בינלאומי כדי להתמודד בזירות נחשבות, בהן אצטדיון ומבלי הישן שבאנגליה ובמדיסון סקוור גארדן שבניו יורק בחודש יולי 1971 מול אמיל גריפית'.
בתחרויות מסביב לעולם נוצר סביבו עניין רב, שהורכב מאוהדיו מצד אחד וממתנגדיו בשל יהדותו מצד שני, ובמיוחד בלט במכנסיים שלבש בתחרויות, שעליהם הוטבע סמל המגן דוד.
במרוקו לא היה יכול כהן ללבוש את המכנסיים האלו, אבל כשעבר לצרפת, התאפשר לו, והוא התעקש לעשות זאת בכל תחרות, כתנאי לעלייה לזירה.
ב-26 במרץ 1976 התמודד בפריז על תואר אלוף העולם במשקל בינוני מול המתאגרף הקולומביאני רודריגו ואלדס, אולם הובס בנוקאאוט בסיבוב הרביעי.
סך הכל השתתף ב-53 קרבות מהם ניצח ב-34, סיים בתיקו בתשעה והפסיד בתשעה.
מעולם האגרוף עבר לעולם העסקים, ופתח חברה מצליחה לעמילות מכס בפריז.
בשנת 1995 עבר לענף המסעדנות, והקים בפריז שתי מסעדות גדולות.
בחודש יוני 2011 עלה לישראל והשתכן באשדוד.
כהן נשוי ליפה ואב לחמישה ילדים.
מקס כריסטיאנסן הוא כדורגלן גרמני המשחק במינכן 1860 מהליגה הגרמנית השלישית בעמדת הקשר.
כריסטיאנסן נולד בעיר פלנסבורג שבמדינת שלזוויג-הולשטיין שבגרמניה, ובנעוריו שיחק במועדונים במדינה זו, שהבכיר שבהם היה הולשטיין קיל.
בשנת 2011 החל כריסטיאנסן לשחק בקבוצת הנוער של הנזה רוסטוק.
במרץ 2014, עת היה בן 17, החל כריסטיאנסן לשחק בקבוצה הבכירה של המועדון ששיחקה בליגה הגרמנית השלישית, וערך את הבכורה במשחק ליגה מול שטוטגרטר קיקרס.
כריסטיאנסן הציג יכולת טובה בעקביות ועניין קבוצות מליגות גבוהות יותר.
בפגרת החורף של עונת 2014/15 נמכר כריסטיאנסן מהנזה רוסטוק, שסבלה מקשיים כלכליים, לאינגולשטאדט 04, ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה, והתמודדה על עלייה לבונדסליגה.
כריסטיאנסן ערך ארבע הופעות באינגולשטאט עד לתום העונה, שבסיומה העפיל עם הקבוצה לבונדסליגה, והיה חלק מעונת בכורה מוצלחת של המועדון בעונת 2015/2016 בבונדסליגה, בה סיימה הקבוצה במקום ה-11 המפתיע, כשכריסטיאנסן משתף פעולה בקישור עם אלמוג כהן, אלפרדו מוראלס ומת'יו לקי.
בזכות יכולתו הטובה זכה כריסטיאנסן לזימון לסגל הגרמני לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
בעונת 2016/2017 נשרו אינגולשטאט וכריסטיאנסן אל הבונדסליגה השנייה.
בעונת 2017/18 כשלו כריסטיאנסן ואינגולשטאט לשוב אל הבונדסליגה.
בקיץ 2018 חתם כריסטיאנסן בארמיניה בילפלד מהבונדסליגה השנייה.
כריסטיאנסן ערך שבע הופעות ליגה בלבד בעונת 2018/19, ובסיומה עבר לוולדהוף מנהיים, ששיחקה בליגה הגרמנית השלישית.
כריסטיאנסן שיחק שתי עונות בוולדהוף מנהיים, בהן הוא היה שחקן הרכב קבוע, והקבוצה סיימה בחלק העליון של הטבלה, אך לא קרובה לעלות ליגה.
בקיץ 2021 חזר כריסטיאנסן לשחק בבונדסליגה העליונה אחרי 4 שנים, כשחתם בשורות העולה החדשה גרויטר פירט.
כריסטיאנסן וגרויטר פירט נשרו לבונדסליגה השנייה בתום עונת 2021/22. כריסטיאנסן נשאר במועדון גם בעונת 2022/23, וסיים עמו במקום ה-12 בבונדסליגה השנייה.
בקיץ 2023 חתם כריסטיאנסן בהנובר 96 מהבונדסליגה השנייה.
כריסטיאנסן שיחק בהנובר 96 שתי עונות, אך לא הצליח להעפיל עמה לבונדסליגה.
בקיץ 2025 חתם כריסטיאנסן במינכן 1860 מהליגה הגרמנית השלישית, ביחד עם שחקנים נוספים עם עבר עשיר בבונדסליגה כמו קווין פולאנד ופלוריאן נידרלכנר, במטרה להחזיר את הקבוצה לימיה הגדולים.
כריסטיאנסן שיחק בכל נבחרות גרמניה הצעירות, ואף שימש קפטן בנבחרת גרמניה עד גיל 20. בשנת 2016 כריסטיאנסן היה חלק מהסגל של גרמניה לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
כריסטיאנסן ערך שתי הופעות בטורניר זה, שתיהן בשלב הבתים.
ההופעה הראשונה הייתה בתיקו 2-2 מול נבחרת מקסיקו, כאשר החליף בדקה ה-89 את מקס מאייר.
במשחק האחרון בשלב הבתים, בו הביסה גרמניה את נבחרת פיג'י בתוצאה 0–10, פתח כריסטיאנסן בהרכב, והוחלף בדקה ה-67 על ידי גרישה פרומל במצב של 0–9. זו הייתה הופעתו האחרונה של כריסטיאנסן בטורניר זה, בו זכתה גרמניה במדליית כסף אולימפית, לאחר הפסד בפנדלים בגמר לנבחרת האולימפית של ברזיל.
8 בספטמבר 1911 – 21 בספטמבר 1971) היה עורך דין גרמני וקצין בדרגת האופטמן (מקבילה לדרגת סרן) בקבוצת ארמיות E של הוורמאכט.
שירת כמושל הצבאי של אזור סלוניקי ביוון שתחת הכיבוש הנאצי, ומתוקף תפקידו היה מהאחראים העיקריים לרדיפת כ-45,000 יהודי סלוניקי ולגירושם להשמדה במהלך שואת יהודי יוון.
נידון ל-25 שנות מאסר ביוון, אך שוחרר בלחץ גרמני ועורר את מה שנודע בגרמניה וביוון כ"פרשת מרטן" .
נולד בברלין ב-1911. בשנת 1930 החל ללמוד משפטים באוניברסיטת פרידריך-וילהלם בברלין והוסמך כעורך דין.
הצטרף למפלגה הנאצית ב-1937. משנת 1938 עד ינואר 1942 עבד כיועץ לבית המשפט המחוזי.
בינואר 1942 גויס לוורמאכט, ושרת בסוללת נ"מ בשצ'צ'ין.
ביולי הועבר למינהל הצבאי, ובאוגוסט נשלח ליוון והתמנה לראש הממשל הצבאי בסלוניקי, תפקיד שהיה למעשה האחראי על כל העניינים האזרחיים בסלוניקי ובסביבתה.
בהוראתו החלו לנשל יהודים מאיגודים מקצועיים, סגרו את העיתון היהודי "מיסאז'ירו" והחרימו חלק מהרכוש.
עם בואם לעיר של דיטר ויסליצני ואלויס ברונר, התאפשר להתחיל בהכנות לשילוחם להשמדה.
ב-6 בפברואר 1943 הוציא שתי פקודות: לסמן את כל היהודים (למעט בעלי דרכון זר) וחנויות של יהודים, ולרכז את כל היהודים בגטו.
כמה ימים לאחר מכן מינה את הרב המקומי, ד"ר צבי קורץ, לממונה על כל היהודים (מעין יודנראט), תוך שהוא משקר לו שהרכבות ששולחות את היהודים מסלוניקי לפולין יובילו אותם אל הקהילה היהודית בקרקוב שתדאג לכל מחסורם.
הוא לקח יהודים בני ערובה, ואיים על הרב קורץ שהם יוצאו להורג אם תהיה התנגדות יהודית כלשהי.
בארגונו וניהולו שולחו להשמדה באושוויץ כ-45,000 יהודי סלוניקי.
עקב כך לעיתים כונה "התליין מסלוניקי" ו"הקצב מסלוניקי".
ביולי 1943 מונה למפקד הראשי של אזור מקדוניה, תפקיד אותו מילא עד מרץ 1944, אז הוצב ביוגוסלביה הכבושה, עד לכניעת גרמניה הנאצית.
הוא נלכד על ידי האמריקנים בנובמבר 1945, אך כשנה לאחר מכן ממשלת יוון סירבה להסגרתו לידיה והוא שוחרר.
הוא שב למולדתו, שם עסק בפוליטיקה, כשהצטרף
לגוסטב היינמן במפלגה החדשה שהקים, GVP , ועבד כעורך דין במשרד המשפטים המערב-גרמני.
במאי 1957 ביקר ביוון במסגרת תפקידו המשפטי, כדי להעיד במשפטו של אחד מעוזריו.
מכיוון שביוון היה צו מעצר כנגדו כבר מאז 1947 הוא נעצר, והועמד לדין על פשעי מלחמה בבית משפט יווני.
להגנתו טען מרטן כי הוא לא היה חלק מהמנגנון המלחמתי, וכי הוא טיפל בעניינים מנהליים-אזרחיים בלבד וכי האנטישמיות ביוון קדמה לבואו לסלוניקי, ולא היה בכוחו למנוע אותה.
אחד מסנגוריו אף טען כי הוא היה אנטי-נאצי והגן על יהודים.
הוא סיפר כי בניסיון להציל את יהודי סלוניקי נפגש עם אדולף אייכמן והציע לו עסקה להעברת 20,000 יהודים לפלשתינה במקום לאושוויץ ואף קיבל את הסכמתו של אייכמן לכך, אלא שהנס גלובקה מנע זאת.
עם זאת, בעדות שנגבתה ממנו לקראת משפט אייכמן לא הצליח לשחזר את שמות המעורבים במשא ומתן עם אייכמן.
כמו כן, האשים את ראש הממשלה היווני, קונסטנדינוס קרמנליס, ובכירי ממשל יוונים נוספים, בקשרים עם המשטר הנאצי ובהסגרת יהודים.
מיד לאחר מעצרו החל לחץ מדיני מצד גרמניה המערבית לשחררו.
באותה העת, גרמניה השקיעה הון רב ביוון והעניקה לממשלה אשראי והלוואות שנדרשו לה.
כמו כן, מלכת יוון פרדריקה הייתה גרמנייה ונכדתו של הקיסר וילהלם השני, והיא הביעה את מורת רוחה ממעצרו.
ב-1959 הוא נידון ל-25 שנות מאסר על חלקו ברציחתם של יהודי סלוניקי, אולם, הלחץ המערב-גרמני הביא את הפרלמנט היווני לערוך שינוי חקיקה המונע ממנה לדון אזרחים גרמנים באשמת פשעי מלחמה.
מרטן נחנן ב-3 בנובמבר וגורש לגרמניה המערבית, לאחר כ-30 חודשי מאסר.
בגרמניה המערבית הוא הועמד לדין, אך זוכה מחוסר ראיות.
ב-28 בספטמבר 1960 פורסמו ב"דר שפיגל" תמלילי משפטו מיוון, ובהם ההאשמות שהטיח בראש הממשלה קרמנליס.
קרמנליס דחה את טענותיו וטען שהן נועדו לסחוט ממנו כסף וכן שהן הגיעו מצד יריביו הפוליטיים.
בית המשפט ביוון, וכן ההיסטוריון היווני יאניס קטריס, קבעו שההאשמות היו משוללות יסוד.
מעצרו ושחרורו זכו להד תקשורתי נרחב בגרמניה וביוון ועוררו דיון ציבורי.
לעיתים מכונה הפרשה ביוון ובגרמניה "פרשת מרטן".
במאי 1961 החלה חקירתו של גלובקה בהוראת פריץ באואר על סמך עדותו של מרטן, אך בהשפעת הקנצלר קונראד אדנאואר החקירה הסתיימה בקביעה כי אין יסוד לטענותיו.
נגד מרטן נפתח הליך משפטי בגין עדות שקר, אך הוא לא הוכרע מעולם.
בנובמבר הועמד מרטן לדין שלא בפניו על לשון הרע בגין ההאשמות שהטיח בהנהגה היוונית, ונידון ל-4 שנות מאסר.
מרטן מת בברלין המערבית ב-1971.
מקסימו גילרמו "מקס" מאנוס היה לוחם מחתרת נורווגי במהלך מלחמת העולם השנייה, שהתמחה בחבלה בנורווגיה הכבושה.
הוא כתב כמה ספרים על חוויותיו והקים חברה מצליחה לאספקת ציוד למשרדים.
מנוס נולד בברגן בשנת 1914, לאב נורווגי ולאם דנית.
שמו של אביו היה במקור יוהאן מגנוסן, אך הוא שינה את שמו לחואן מאנוס לאחר שחי מספר שנים במדינות זרות (בעיקר דוברות ספרדית).
לאחר שנים רבות של מסעות נרחבים, חזר מאנוס לסקנדינביה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
מאנוס הצטרף לצבא הנורווגי ויצא להילחם במלחמת החורף בגזרת ההתנדבות עם הפינים נגד הרוסים.
מנוס חזר לנורווגיה לאחר ששמע את הידיעה על פלישת גרמניה ב-9 באפריל 1940. הוא נלחם במהלך המערכה הנורווגית, ולאחר מכן החליט לחזור לאוסלו ולעבוד במחתרת נגד הכובשים, שניהם ארגנו תנועת התנגדות, תעמולה ציבורית בלתי חוקית וייצור נשק.
הוא וחבריו ניסו להתנקש בחייו של הימלר וגבלס כשביקרו באוסלו.
עבודתו הייתה אפקטיבית, ועד מהרה הוא הפך לאיש מבוקש על ידי הגסטפו.
בסופו של דבר הוא נלכד ונפצע בניסיון להימלט.
היה עליו לעבור טיפול בבית החולים הראשי באוסלו.
הרופא בבית החולים שיקר לקציני הגסטאפו ואמר כי מאנוס זקוק לטיפול בגב שבור, בכתף פגועה ובזעזוע מוח קשה.
אולם האמת היא שהוא היה רק חבול וסבל מזעזוע מוח קל.
לאחר 27 יום, בעזרת אחות, הוא הצליח להימלט דרך חלון בקומה השנייה באמצעות חבל.
בבריחה דרמטית הוא חצה את הגבול לשוודיה.
עד אז ברית המועצות נכנסה למלחמה נגד גרמניה הנאצית, ולכן מאנוס נסע דרך ברית המועצות, טורקיה, חצי האי ערב, באוניות דרך קייפטאון לארצות הברית, ובסופו של דבר חזר להילחם באירופה.
הוא התחבר מחדש לצבא הנורווגי בארצות הברית והמשיך להכשרה נוספת בקנדה, לפני שעבר שוב את האוקיינוס האטלנטי לבלפסט, אז אנגליה.
שם, ובסקוטלנד, הוכשר הלאה ופיתח מיומנויות מקצועיות בחבלה ובעבודות סמויות.
לאחר מכן הוא נדרש ללמוד צניחה וצנח ביערות ליד אוסלו עם צוות חבלה.
בנורווגיה הוא חזר לעבודתו הארגונית וביצע ניסיונות חבלה שונים בספינות באוסלו - פיורד עם פצצות ביתיות שפגעו בכמה ספינות.
זה היה תהליך למידה ארוך אך אינטנסיבי עם קושי וסכנה מעשיים גדולים.
הוא ערך מספר רב של מסעות מסוכנים הלוך ושוב מעבר לגבול לשוודיה, שם הצליח לקבל הפוגה מהלחצים הנפשיים והפיזיים המתמידים של עבודתו כסמוי.
רבים מחבריו לנשק נהרגו, נתפסו ועונו, אך מאנוס הצליח לשרוד באמצעות שילוב של נחישות ומזל, עם כמה בריחות.
זמן קצר לאחר תום המלחמה כתב מאנוס על עצמו שני ספרים.
הראשון, Det vil helst gå godt "זה בדרך כלל נגמר טוב"), מתאר כמה משיטוטיו היזומים ומלאי האירועים בג'ונגלים של דרום אמריקה ואמריקה הלטינית.
זה היה כבוד גדול, והוא זכה לשבחים כאחד הלוחמים החזקים והמצליחים ביותר של נורווגיה, בגיל 30 בלבד אז.
הוא זכה פעמיים בעיטור הגבוה ביותר של נורווגיה לקציני צבא, צלב המלחמה עם החרב.
בנוסף לעיטורים הנורווגיים שלו, קיבל מאנוס את צו השירות הנכבד הבריטי (DSO) וכן את הצלב הצבאי (MC) ואות השירות המצוין.
מנוס נכנס לעסקי אספקת ציוד משרדי לאחר המלחמה: בסתיו 1945 נסע הוא וסופוס קלוזן לארצות הברית כדי להקים חוזים למכונות משרדיות.
יחד הם הקימו את חברת Clausen og Manus.
בשנים שלאחר המלחמה שכר מאנוס גם אנשים שהורשעו בשיתוף פעולה עם גרמניה הנאצית, ביניהם וולטר פירסט.
מאנוס עשה זאת לאחר דיונים פנימיים והניעו אותו משאלה לפיוס, כמו גם שיקולים מקצועיים.
בשנת 1952, החברה חולקה ל-Sophus Clausen AS ו-Max Manus AS שהפיצו כעת את מכונות המשרד של Olivetti ו-Philips.
מנוס התחתן עם אידה ניקולין "טיקן" לינדברדקה בשנת 1947, והם עברו ללנדויה, אסקר.
הם נפגשו בזמן שעבדה כמקשרת עבור החבלנים הנורווגים בקונסוליה הבריטית בסטוקהולם.
טיקן הייתה בתו של מושל המחוז בברגן והייתה אחותו של שור לינדברדקה, מנהל בנק שהפך לימים ליו"ר מפלגת הוירה.
בשנת 1947, לינדברדק הולידה את מקס מאנוס הבן.
מנוס סבל מסיוטים, אלכוהוליזם והתקפי דיכאון לאחר חוויותיו במלחמה, על חלקם דיבר בראיונות.
לאחר הפרישה עברו מקס וטיקן לספרד.
בדצמבר 2007 הוכרז כי צפוי להופיע סרט על חייו של מקס מאנוס בנורווגיה, בכיכובו של אקסל הני בתפקיד הראשי.
הסרט הוקרן בבכורה ב-19 בדצמבר 2008 וזכה לביקורות חיוביות בעיקר.
ספינה שנהרסה והוטבעה כתוצאה מתכנון על ידי קבוצת פל, הושבה לאחר המלחמה ושמה שונה ל"מקס מאנוס".
"מקס מאנוס" משמש כדמות על זנבו של מטוס בואינג 737-800 של אייר שאטל הנורווגית.
מקס מאנוס הוא סרט מלחמה ביוגרפי נורווגי משנת 2008, המבוסס על האירועים האמיתיים בחייו של לוחם המחתרת מקס מאנוס (9 בדצמבר 1914 – 20 בספטמבר 1996).
הסיפור עוקב אחר מאנוס (בגילומו של אקסל הני) ממלחמת החורף נגד ברית המועצות, דרך פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש נורווגיה בידי גרמניה הנאצית עד ימי השלום בשנת 1945. הסרט מבוסס על ספריו של מקס מנוס עצמו "Det vil helst gå godt" ו-"Det blir alvor" וכן על דו"חות ותיעוד היסטורי אחר.
הסרט נשאר במידה רבה מדויק היסטורית, אך משמיט כמה אירועים ומעביר כמה מדמויות המשנה לאירועים במקומות אחרים.
ההפקה כללה כ-1,800 ניצבים ו-2,000 עובדים מאחורי המצלמות.
בהקרנת הבכורה של הסרט השתתפו המלך האראלד החמישי, "טיקן" מאנוס, גונאר סונסטבי יחד עם אנשים בולטים אחרים.
הסרט עורר גם דיון ציבורי על תפקידה של תנועת המחתרת הנורווגית בתקופת הכיבוש הגרמני.
לאחר שנלחם בסובייטים כמתנדב במהלך מלחמת החורף בפינלנד, מקס מאנוס, שנרדף כעת מחוויותיו שם, חוזר לנורווגיה ומוצא שהיא כבושה על ידי הנאצים.
הוא מצטרף לתנועת ההתנגדות הנורווגית במאבקם נגד הגרמנים, ומייצר תעמולה ציבורית בלתי חוקית, אך עד מהרה הוא מתגלה ונעצר לאחר שקפץ מהחלון.
לאחר האשפוז הוא מצליח לברוח לסקוטלנד שם הוא מקבל הכשרה מהקומנדו הבריטי לפני שנשלח חזרה לנורווגיה לבצע משימות חבלה ודיסאינפורמציה כנגד הכוחות הכובשים.
בשובו לנורווגיה עם חברו גרגרס גראם, משימתו הראשונה היא התקפה על ספינות אספקה גרמניות.
הוא מצליח להפליא, ועד מהרה הוא הופך ליעד מיוחד עבור ראש הגסטפו המקומי זיגפריד פמר.
מאנוס, בניגוד לאחרים, מצליח שלא להילכד, ועם גראם וגונאר סונסטבי הוא מרכיב את מה שמכונה "כנופיית אוסלו".
יחד עם אחרים הוא מקבל מדליה מהמלך הנורווגי.
סטוקהולם בשוודיה הנייטרלית הופכת לנקודת מפגש של נורווגים בשירות צבאי בתמיכת בעלות הברית.
כאן גראם מציג למאנוס את "טיקן", אישה נשואה שעובדת כקשרית נורווגית עבור הקונסוליה הבריטית והשניים מפתחים עד מהרה מערכת יחסים קרובה.
ככל שהמלחמה הופכת לאכזרית יותר ויותר, רבים מחבריו של מאנוס מאבדים את חייהם במאבק נגד הגרמנים והוא מתחיל להאשים את עצמו בכך שהוא זה ששורד.
בסוף המלחמה הוא מצליח להטביע את ספינת האס אס דונאו ב-16 בינואר 1945. לאחר המלחמה, הוא פוגש את פמר הכלוא ומבין שכולם הם פשוט קורבן לחוסר המשמעות של המלחמה.
אקסל הני בתפקיד מקס מאנוס
אגנס קיטלסן בתפקיד אידה ניקולין "טיקן" לינדברכה
ניקולאי קליב ברוש בתפקיד גרגרס גראם
פטר נאס בתפקיד מרטין לינגה
קירה האוגן סידנס בתפקיד יינס כריסטיאן האוג
קנוט יונר בתפקיד גונאר סונסטבי
ויקטוריה וינגה בתפקיד סולוויג ג'ונסרוד
כריסטיאן רובק בתפקיד קולביין לורינג
מאטס אלדואן בתפקיד אדוארד טאלאקסן
קן דוקן בתפקיד זיגפריד פמר
סטיג הנריק הופ כקפטן המשטרה איילרטסן
פל סוורה האגן בתפקיד רוי נילסן
יאקוב אופטברו בתפקיד לארס אמיל אריקסן
פטר נאס כקפטן מרטין לינגה
רון דונצ'י בתפקיד הקולונל ג'ון סקינר ווילסון
אוליבר סטוקובסקי בתפקיד אוברשאפיהרר קרל הוהלר
הסרט זכה לתמיכה מקרן הקולנוע הנורווגית ב-3 בדצמבר 2007, והצילומים החלו בפברואר 2008. בתקציב של מעל 50 מיליון קרונות נורווגית, ההפקה הייתה עצום בסטנדרטים נורווגיים.
כ-1,800 ניצבים היו מעורבים וכ-2,000 איש עבדו מאחורי המצלמה.
כדי לייצר אפקט ריאליסטי, חלקים מאוסלו שונו כך שייראו כפי שהיו בשנת 1940, כולל תהליך הנפת דגל גרמניה הנאצית מהגג של בניין הפרלמנט, בפעם הראשונה מזה 60 שנים.
כמה סטים גדולים מסטוקהולם, שוודיה, הם קטעים מהסרט השוודי "1939" שיצא לאקרנים בשנת 1989.
לקראת הקרנת הבכורה של הסרט, העלה הסופר ארלינג פוסן חשש שהסיפור שהוצג הוא האדרת המציאות.
פוסן טען שהמאמץ של תנועת המחתרת הנורווגית במהלך המלחמה לא היה יעיל וחסר אחריות.
התגובה הכללית של היסטוריונים אקדמיים הייתה שלמרות שהיה צורך בדיון ביקורתי על תפקידה של תנועת ההתנגדות, טיעוניו של פוסן היו מוגזמים ומבוססים במידה רבה על בורות.
ההיסטוריון לארס בורגרסרוד הביע ביקורת חריפה על חוסר הדבקות בסרט בהיסטוריה.
למשל, הסרט מציג את מאנוס הלוחם במלחמת החורף, מלחמה בה טוען בורגרוד כי מאנוס כלל לא השתתף בלחימה של ממש, למרות שמקס מאנוס פירט זאת בספריו שלו.
בורגרסרוד האשים את מוזיאון המחתרת של נורווגיה, שסייע ליוצרי הסרט בתפקידי ייעוץ, בסילוף ההיסטוריה.
ההיסטוריון ואוצר המוזיאון, ארנפין מולנד דחה את האשמותיו של בורגרסרוד, וקבע כי ישנן עדויות רבות לכך שמאנוס סבל מהפצצות ארטילריות כבדות וירי מקלעים בפינלנד וכי הדבר השפיע עליו למשך שארית חייו, כולל הרוגים ופצועים ביחידה שלו.
אירוע הצגת הבכורה של הסרט היה אירוע גדול, בו השתתף המלך האראלד החמישי כמו גם גונאר סונסטבי בן ה-90, אחד מלוחמי ההתנגדות שהוצגו בסרט.
המלך, שהוא בעצמו מבוגר מספיק כדי לחוות את מלחמת העולם השנייה, התרגש עד דמעות מהסרט.
גם סונסטבי - החבר היחיד שנותר בקבוצת מאנוס - וגם אלמנתו של מקס מאנוס, טיקן מאנוס העריכו את האותנטיות של הסרט.
בין שאר האורחים היו שרת ההגנה אן-גרטה סטרום-אריכסן ושרת התרבות טרונד גיסק.
פר הדאל, שכתב בעיתון Aftenposten, העניק לסרט ארבע מתוך שש נקודות.
הוא שיבח את גילומו של הני את מאנוס, כמו גם את הכיוון וערכי ההפקה הגבוהים.
במקביל הוא מצא את הפורמט של הסרט מסורתי מדי וחסר מקוריות.
בינתיים, כתב תאגיד השידור הנורווגי, איינר גולדבוג סטאלסן, העניק לסרט חמש נקודות.
הוא הצביע על כמה תקלות בריאליזם, אך בדרך כלל מצא את הסרט אמין וניתן לצפייה.
אחרים שיבחו את התכונות הטכניות של הסרט ואת המשחק של הני.
עם זאת, היו שהרגישו שהסרט היה מאוד מסורתי בביטויו והעמיד פנים שהוא הפקה הוליוודית.
חמש מתוך שש נקודות הוענקו גם על ידי העיתון הגדול ביותר בנורווגיה VG ומבקר הקולנוע הוותיק ג'ון סלוס וקראו לו דיוקן מרתק "המהווה תזכורת לדורות חדשים למחיר ששולם כדי להפוך את נורווגיה המוכרת לנו כיום".
מוד סטיינקר, בעיתון דגסוויזן, העניק שבחים לאקסל הני על גילום מאנוס.
גייר יארדאר אולסן, שכתב לתחנת הטלוויזיה המסחרית הגדולה ביותר TV2 כינה אותו "אחד הסרטים הנורווגיים הטובים ביותר שנוצרו", והעניק לסרט שש מתוך שש נקודות.
הוא שיבח במיוחד את הסרט על תיאורו האמין והחם של היחסים בין מאנוס לחבריו החבלנים, כמו גם על הרומנטיקה שלו עם אשתו לעתיד טיקן.
העיתונים הגדולים מחוץ לאוסלו היו קשים יותר בביקורתם.
בדרך כלל הם התרשמו מערכי ההפקה של הסרט, אך מצאו שהוא חסר ניואנסים בתיאור המחתרת.
רבים מהם השוו את מקס מאנוס לסרט הדני "פלאם וציטרון" (Flammen og Citronen), סרט על ההתנגדות הדנית שיצא באותה שנה.
הסרט נצפה על ידי כ-140,500 איש בסוף השבוע הראשון לפתיחתו, שיא לאומי לסרט נורווגי.
הסרט נותר פופולרי במהלך השבוע השני שלו.
במהלך סוף השבוע של חג המולד (באופן מסורתי, תקופה של הקרנת שוברי קופות) נצפה הסרט על ידי 133,923 אנשים, מה שהיווה 55% מכלל המבקרים בבתי הקולנוע.
זה היה 100,000 מבקרים יותר מהסרט הבא ברשימה, "יס מן" בכיכובו של ג'ים קארי.
בשבועיים הראשונים הסרט נצפה על ידי למעלה מ־317,000 איש.
בשנת 2009 הסרט הפך לסרט הנורווגי הראשון שנבחר אי פעם לצפייה חגיגית בפסטיבל טורונטו.
הצגתו בטורונטו הייתה הבכורה הבינלאומית של הסרט.
מקרה של הפרת זכויות יוצרים
עותק לא חוקי של הסרט הופיע ברשתות שיתוף קבצים פחות משבועיים לאחר הפצת הסרט.
על פי המפיק ג'ון מ.
יקובסן, נראה שההקלטה נעשתה בתיאטרון ריק, מה שהעלה חשד שאולי המדליף היה מעורב בהקרנה.
העניין דווח למשטרה לצורך חקירה.
דאנקן מקס מלדרום היה אמן ומורה אוסטרלי יליד סקוטלנד, הידוע בעיקר כמייסד הטונליזם האוסטרלי, סגנון ציור ייצוגי שהפך פופולרי במלבורן בתקופה שבין מלחמות העולם.
הוא גם זכה לתהילה על עבודות הדיוקן שלו, וזכה ב היוקרתי לדיוקנאות ב-1939 וב-1940.
מלדרום נולד באדינבורו, סקוטלנד, בנו של אדוארד דייוויד מלדרום, כימאי, ורעייתו כריסטין, לבית מקגלשן.
המשפחה היגרה לאוסטרליה בשנת 1889. מלדרום למד ב.
בשנת 1899 הוא זכה במלגה הוויקטוריאנית, במסגרתה בחר להשלים את לימודיו באמנות בפריז.
זמן קצר לאחר מכן, הוא לא היה מרוצה מהמוסכמות האקדמיות של בתי הספר בפריז.
בעודו גר בצרפת הוא התחתן עם ז'אן יוג'ני ניטש, זמרת.
הוא חזר למלבורן למשפחתו בשנת 1912, שם התגורר עם הוריו ב.
בשנת 1915 הוא שכר סטודיו.
הוא ניהל בסטודיו את בית הספר לציור מלדרום בין השנים 1916 ו-1926. בין תלמידיו היו קלריס בקט, , אוגוסט קורנלס, , ג'ון פארמר, ו, והייתה לו השפעה ניכרת על עבודתו של חברו , שבנו ארצ'יבלד היה אז גם סטודנט בבית ספר של מלדרום.
בשנים 1916–1917 נבחר לנשיא , אך עזב את התפקיד על רקע מחלוקת בשנה שלאחר מכן, מה שגרם לתלמידיו להקים קבוצה פורצת דרך - "", שנותרה פעילה בעולם האמנויות במלבורן.
למרות מנהיגותו את הקבוצה של הטונליזם האוסטרליים, שנחשבו כמבשרי המינימליזם, יחסו של מלדרום לאמנות מודרנית היה ריאקציוני.
בשנת 1937 הוא תיאר את המודרניזם כ'פראות ','גס ושפל' ו'עלול להשפיל את טעמם של ילדינו'.
אף שנשים היו בין חסידיו, ואת אחת מהן, קלריס בקט, העריך מאוד היו לא דעות מוצקות על אי יכולתן של נשים להיות אמניות.
הוא היה ביקורתי על זכייתה של נורה הייסן בפרס ארצ'יבלד בשנת 1938 ואמר: "גברים ונשים מורכבים בצורה שונה.
נשים קשורות יותר לדברים הפיזיים של החיים, ולצפות מהן שיעשו דברים מסוימים באותה מידה כמו גברים זה רעיון מטורף [...] אמן גדול צריך לנסוע בדרך עצמאית.
הוא נהיה גדול רק על ידי התאמצות מתמדת עד גבול כוחו.
אני מאמין שחיים כאלה אינם טבעיים ובלתי אפשריים עבור נשים."
בשנה שלאחר מכן הוא זכה בעצמו בפרס ארצ'יבלד, ושוב בשנת 1940.
מקס ניקו לאונס (בהולנדית: Max Nico Léons; 24 בנובמבר 1921, רוטרדם - 2 בנובמבר 2019, אמסטרדם) היה לוחם התנגדות יהודי-הולנדי בתקופת השואה.
לאונס נולד למשפחה יהודית ליברלית.
לאחר כיבוש הולנד בידי גרמניה הנאצית ועם הקמת היודסה ראד, היודנרט בהולנד, הוא סירב לעבוד בה ב-1942. זמן קצר לאחר מכן קיבלה המשפחה הוראה להתייצב לגירוש לפולין.
לאונס היה משוכנע שהגירוש הוא למוות, וב-12 ביולי 1942 המליץ להוריו להתחבא.
בתחילת 1943, לאחר נדודים, הגיע לאונס לכפר הפרוטסטנטי ניולנדה, שהשתייך לזרם הרפורמציה ההולנדית (Dutch Reformed Church) .
בשם הבדוי ניקו (שמו האמצעי) השתלב באוכלוסייה המקומית והצטרף לתנועת ההתנגדות לנאצים בהולנד.
הוא עבד עם בנו של הכומר ארנולד דאווס (שפעל גם הוא במסתור).
הוא חיפש כתובות באזור עבור מסתתרים חדשים, אירח שם מסתתרים ושמר קשרים כדי לאפשר המשך הסתרתם.
לאונס ודאווס, האחד בזהות בדויה והשני במסתור, ניהלו חלק בארגון של יוהנס פוסט (Johannes Post) , לוחם התנגדות הולנדי.
הם הצילו את חייהם של מאות יהודים, בעיקר ילדים.
באביב 1944 ירד לאונס למחתרת.
זמן קצר לאחר מכן נעצר יוהנס פוסט והוצא להורג.
בסתיו נעצר דאווס ועונה בשבי.
לאחר השחרור, לאונס התאחד עם הוריו, אחיו ואחותו.
כל המשפחה שרדה את המלחמה במסתור.
לאחר מספר שנים הקים לאונס סוכנות ביטוח.
בשנת 1985 צוין הכפר ניולנדה לשבח על ידי יד ושם בזכות מעשי ההצלה של תושביו.
דאווס זכה עוד קודם באות חסיד אומות העולם.
ב-23 בנובמבר 2011, היה לאונס הראשון מחוץ לישראל שקיבל את אות המציל היהודי מטעם המרכז העולמי של בני ברית.
ב-4 במאי 2011, לאונס והמלכה ביאטריקס הניחו זר ב לרגל יום הזיכרון הלאומי.
מקס לאונס נפטר בשנת 2019 בגיל 97.
מקס לאונרד מילר הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-7 של מדינת אוהיו מאז 2023. מילר, חבר המפלגה הרפובליקנית, שימש בעבר כעוזרו של נשיא ארצות הברית לשעבר דונלד טראמפ.
מילר גדל בצפון מזרח אוהיו וסיים את לימודיו בתיכון שייקר הייטס בשנת 2007. הוא למד באוניברסיטת אריזונה לפני שעבר לאוניברסיטת המדינה של קליבלנד, ממנה קיבל את התואר הראשון שלו ב-2013.
מילר עבד בחנות לולולמון באוהיו לפני שהצטרף למשמר הימי ב-2013. הוא היה רב-טוראי.
בשנת 2019, הוא הועבר משמורת חיל הנחתים של ארצות הברית לשמורה מוכנה אישית.
לאחר שעבד תחילה עבור הקמפיין של מרקו רוביו מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ב-2016, עזב מילר את הקמפיין בפברואר 2016 והצטרף לקמפיין של דונלד טראמפ.
לאחר שעבד כעוזר לקמפיין של טראמפ, מילר הפך למינוי פוליטי בממשל טראמפ.
הוא היה עוזר במחלקת האוצר של ארצות הברית ב-2017, אז נציג ראשי במשרד הבית הלבן, ולאחר מכן מנהל שותף של משרד כוח האדם הנשיאותי ועוזר מיוחד לנשיא.
ביוני 2020, מילר היה בין העוזרים שליוו את טראמפ בצילום שלו בכנסיית סנט ג'ון.
חודש לאחר מכן, הוא מונה ל"סגן מנהל הקמפיין לפעולות נשיאותיות" במסע הבחירות מחדש של טראמפ ב-2020. הוא עזר לארגן את הוועידה הרפובליקנית ב-2020, והיה מנהל המשא ומתן של טראמפ בדיונים נשיאותיים.
בשנים 2020 ו-2021, מילר קידם את הטענה של טראמפ כי הבחירות לנשיאות ב-2020 זויפו, וטען שההסתערות על הקפיטול לא הייתה מרד אלא מעשה לגיטימי.
בפברואר 2021 השיק מילר קמפיין בניסיון לייצג את המחוז השביעי החדש של אוהיו בבית הנבחרים.
המחוז חפף למה שהיה קודם לכן ה-16, ויוצג על ידי הרפובליקני אנתוני גונזלס בשתי הקדנציות הקודמות.
מילר היה אמור בתחילה להתמודד מול גונזלס בפריימריז הרפובליקני, אך גונזלס הכריז בספטמבר 2021 כי לא יבקש להיבחר מחדש לקדנציה שלישית, לאחר שכינה את טראמפ כ"סרטן למדינה" והעריך את הסבירות ל"פריימריז קשה ואכזרי" מצידו של מילר, עם מעורבות משפחתית וגל איומים נגדו.
מילר התמודד לאחר שגונסלס הצביע בעד הליך ההדחה של דונלד טראמפ בגין המרדה, שנבע מההסתערות על הקפיטול ב-6 בינואר.
ביוני 2021, בעצרת הראשונה שלו מאז ההסתערות ב-6 בינואר, הופיע טראמפ בוולינגטון שבאוהיו יחד עם מילר.
טראמפ שיבח את מילר בעצרת בת 90 דקות שבה התייחס טראמפ לנושאים רבים, כולל טענותיו לגבי הבחירות ב-2020.
מילר זכה בפריימריז הרפובליקני ב-3 במאי עם 71.9% מהקולות.
הוא ניצח את המועמד הדמוקרטי מתיו דימר בבחירות הכלליות ב-8 בנובמבר.
ב-31 בינואר 2023 מילר הציג החלטה להרחיק את נציגת מינסוטה אילהאן עומאר מוועדת החוץ.
ההחלטה התקבלה יומיים לאחר מכן.
מילר לא התנגד לשני אישומים בגין עבירה ב-2007, לאחר שהואשם בתקיפה, הפרת סדר והתנגדות למעצר.
בשנת 2010, מילר הודה באשמה בהפרת סדר שנבעה ממריבה פיזית בשעות הלילה מאוחרות בקליבלנד הייטס שבאוהיו.
בשנת 2011 הוא הואשם בנהיגה במהירות מופרזת והפעלת רכב לקוי (OVI) לאחר התרסקות של רכבו מסוג ג'יפ לארדו.
בשנים 2018 ו-2021, הוא כינה את האירועים "טעויות נעורים".
באוקטובר 2021, מזכירת העיתונות לשעבר של הבית הלבן, סטפני גרישם, שהייתה בעבר בת זוגו של מילר, אמרה שהוא התעלל בה פיזית, בגד בה ושיקר לה.
מילר הגיש נגדה תביעת לשון הרע.
השופטת אמילי הגן דחתה את ערעורי גרישם לסגת מהתיק.
טראמפ מינה אותו למועצת הזיכרון לשואה בדצמבר 2020.
מילר יצא עם מזכירת העיתונות לשעבר של הבית הלבן סטפני גרישה מ-2019 עד 2020. ב-2021 התארס לאמילי מורנו.
הם התחתנו באוגוסט 2022 בקאנטרי קלאב של דונלד טראמפ, ניו ג'רזי.
אמילי מרנו מילר, הצטרפה לדירקטוריון של אוהיו הזכות לחיים ביוני 2023.
מילר, דייוויד קוסטוף וקרייג גולדמן הם החברים היהודים היחידים במפלגה הרפובליקנית בקונגרס ה-119 של ארצות הברית.
קורמאק קארל "מקס" כריסטי הבן הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת דאלאס מאבריקס מליגת ה-NBA, בעמדת הקלע.
כריסטי נולד בכפר ארלינגטון הייטס שבאילינוי.
בין השנים 2021–2022 למד באוניברסיטת המדינה של מישיגן, ובעונתו היחידה בליגת המכללות, תחת המאמן טום איזו, העמיד ממוצעים של 9.3 נקודות, 3.5 ריבאונדים ו-1.5 אסיסטים למשחק.
כריסטי נבחר בבחירה ה-35 של דראפט ה-NBA 2022, על ידי לוס אנג'לס לייקרס.
בעונת הרוקי שלו שותף ב-41 משחקים בלבד, וקלע 3.1 נקודות בממוצע למשחק.
ב-2 בפברואר 2025, נשלח כריסטי בטרייד, לצד אנתוני דייוויס ובחירת סיבוב ראשון ב-2029 לדאלאס מאבריקס בתמורה ללוקה דונצ'יץ', מקסי קלבר ומרקיף מוריס, כאשר שתי בחירות סיבוב שני (אחת מדאלאס ואחת מהלייקרס) ב-2025 וג'יילן הוד-שפינו נשלחו ליוטה ג'אז.
מקס לוטהולד היה גנרל-לויטננט סקסוני והרמטכ"ל האחרון של הצבא הסקסוני.
לוטהולד נולד ב-23 במאי 1863 בארנברג, שהייתה חלק מממלכת סקסוניה.
ב-1876 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, ובאפריל 1880 הצטרף לרגימנט הרגלים ה-107. בשנת 1887 הוצב כמדריך בבית הספר הצבאי לירי בשפנדאו, ובמאי 1887 הועלה לדרגת אובר-לויטננט.
מאוקטובר 1889, הוא למד באקדמיה הצבאית הפרוסית בברלין, ולאחר שסיים אותה ביולי 1892, הוא חזר לשרת ברגימנט הרגלים ה-107. באפריל 1893 הועלה לדרגת האופטמן והוצב במטה הכללי בברלין כנציג המטה הכללי של הצבא הסקסוני.
לאחר מכן, ממרץ 1897, שירת שוב ברגימנט הרגלים ה-107 בלייפציג, שם פיקד על פלוגה.
במרץ 1899 הוא הועבר למפקדת דיוויזיית הרגלים ה-32, אז בפיקודו של מקס פון האוזן, שם שירת עד פברואר 1901, אז עבר למפקדת דיוויזיית הרגלים ה-23. באפריל אותה שנה הועלה לדרגת מיור, וכמה חודשים לאחר מכן, בספטמבר, שוב הוצב במטה הכללי בברלין.
מאפריל 1904 שירת במטה הקורפוס ה-12 בדרזדן, ובנובמבר 1905 מונה למפקד גדוד גדוד היגר ה-13 (הסקסוני ה-2), שהוצב גם הוא בדרזדן.
בספטמבר 1906 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, בעוד שנה לאחר מכן, בספטמבר 1907, הוא הפך לרארש מטה הקורפוס ה-19 שבסיסו בלייפציג.
בספטמבר 1909 הוא מונה למפקד רגימנט הגרנדירים ה-100, ובמרץ 1910 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
במרץ 1913 הוא מונה לראש המטה הכללי של הצבא המלכותי הסקסוני, ולאחר מכן הועלה ביוני לדרגת גנרל-מיור.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה, לוטהולד כיהן בתפקיד ראש מטה הצבא המלכותי הסקסוני.
אולם ביולי 1915 הוא מונה למפקד דיוויזיית המילואים ה-53 (הסקסונית ה-3) בחזית המערבית, ולחם עימה בקרב שמפאן השני ובמהלך הקרב על הסום, שם ספגה אבדות כבדות.
בנובמבר 1916 הועבר לוטהולד לחזית המזרחית עם דיוויזיית המילואים ה-53, שם ביולי 1917 השתתף בעצירת מתקפת קרנסקי ובהתקפת הנגד שבאה בעקבותיה.
לאחר פריצת הדרך בזלוצ'וב על הסטריפה, הוא קיבל החלטה עצמאית לרדוף אחרי הכוחות הרוסיים עם כוחותיו.
הוא מילא תפקיד משמעותי בשחרור גליציה המזרחית וקיבל את עיטור צלב המפקד של מסדר היינריך הקדוש מדרגה שנייה ב-30 באוגוסט 1917.
במאי 1917 הועלה לדרגת גנרל-לויטננט, ובנובמבר הוחזרה הדיוויזיה לחזית המערבית, שם השתתפה במרץ 1918 במתקפת האביב.
מאוחר יותר הוא פיקד על דיוויזיית הרגלים ה-192 (הסקסונית ה-8).
הוא היה גם המפקד של קורפוס המילואים ה-12 (הסקסוני) מה-24 ביולי 1918 עד לפירוקו ב-23 בינואר 1919 ולאחר מכן הוביל את הקורפוס ה-19 (הסקסוני ה-2) עד ה-2 באוקטובר 1919.
לוטהולד מת ב-5 במרץ 1934 בדרזדן ונקבר בבית הקברות הצפוני של דרזדן.
מקס מירני (בבלארוסית: Максім (Макс) Мікалаевіч Мірны; נולד ב-6 ביולי 1977) טניסאי עבר בלארוסי.
הוא זכה להצלחות בתחרויות זוגות גברים וזוגות מעורבים בהם זכה 10 פעמים בתחרויות גראנד סלאם.
בלונדון 2012 הוא זכה במדליית זהב בתחרות זוגות מעורבים.
מקס מירני נולד בשנת 1977 במינסק (אז בתחומי ברית המועצות, כיום בבלארוס) למשפחה בעלות שורשים בספורט.
אביו היה משחק כדורעף בקבוצות מהדרג הראשון בברית המועצות ואימו הייתה שחיינית.
מירני החל להתאמן בטניס בגיל 7. בגיל 16 הוא הופיע לראשונה במדי נבחרת גביע דייוויס של בלארוס.
בשנת 1997 מירני עבר לטניס מקצועי.
בתחרויות גראנד סלאם ליחידים מירני החל לשחק בשנת 1995. ההישג הגדול שלו היה רבע הגמר בשנת 2002 באליפות ארצות הברית הפתוחה.
בתחרויות זוגות גברים הוא הגיע למספר ניצחונות.
לראשונה הוא ניצח באליפות ארצות הברית הפתוחה 2002. בסך הכול הוא הגיע ל-6 ניצחונות ו-4 פעמים הפסיד בגמר.
ההצלחות האחרונות היו באליפות צרפת הפתוחה 2011 ואליפות צרפת הפתוחה 2012 בהם הוא ניצח לצד דניאל נסטור.
בתחרויות זוגות מעורבים ההצלחה הראשונה הייתה ניצחון באליפות וימבלדון 1998 לצד סרינה ויליאמס.
בסך הכול הוא ניצח 4 פעמים ועוד 4 פעמים הפסיד בגמר.
מקס מירני השתתף ב-4 אולימפיאדות.
בלונדון 2012 הוא זכה במדליית זהב בתחרות זוגות מעורבים לצד ויקטוריה אזרנקה.
מקס מירני היה חבר בנבחרת גביע דייוויס של בלארוס מגיל 16 ועד לפרישה בשנת 2018.
לאחר פרישה מירני פנה לעסקים ותקופה קצרה היה מאמן.
מקס פון באדן , המכונה גם הנסיך מקסימיליאן מבאדן, היה הקנצלר השמיני והאחרון של הקיסרות הגרמנית לפני מעברה לרפובליקת ויימאר.
מקס פון באדן היה בנו של וילהלם, נסיך באדן, אחיו של פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן, ולמריה מקסימיליאנובה, נסיכת לויכטנברג, בתם של מקסימיליאן, דוכס לויכטנברג ומריה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
בשנת 1907 מת דודו פרידריך הראשון, ובנו פרידריך השני עלה לשלטון במקומו, ומכיוון שלא היו לו ילדים הפך מקס לנסיך הכתר של באדן.
פון באדן החל להיות פעיל פוליטי בחוגים מתונים, ונודע כליברל.
בין היתר התנגד למלחמת הצוללות שניהלה גרמניה במהלך מלחמת העולם הראשונה, וחזה כי זו תביא לכניסת ארצות הברית למלחמה ולהעמדת גרמניה במצב קשה.
באוקטובר 1918 עמדה גרמניה בפני תבוסה במלחמה, והיה ברור כי סופה של המלחמה קרב.
נראה כי יש להעמיד בראש המדינה אדם שיוכל לשאת ולתת על תנאי כניעה עם מדינות ההסכמה ועם נשיא ארצות הברית וודרו וילסון.
המוניטין שיצאו לפון באדן כמתנגד למלחמת הצוללות הם שהכריעו בעד מינויו לתפקיד.
באדן החליף בתפקיד הקאנצלר את גאורג פון הרטלינג.
על אף שהיו לו הערות משמעותיות לגבי הדרך שהמטכ"ל הגרמני בראשות פאול פון הינדנבורג ואריך לודנדורף רצו לנהל את המשא ומתן, קיבל על עצמו באדן את התפקיד מתוך אמונה שיוכל להוביל לרפורמות במבנה הממשל.
עד למינויו נשלטה גרמניה למעשה כמעין דיקטטורה צבאית על ידי לודנדורף והינדנבורג, בהסכמתו של הקייזר וילהלם.
צעדו המשמעותי הראשון היה מינוי ממשלה שכללה לראשונה נציגים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית פיליפ שיידמן ופרידריך אברט.
נציגי הסוציאל-דמוקרטים דרשו את הגברת הרפורמות ואת התפטרות הקייזר, דבר שנציגי הצבא התנגדו לו בכל תוקף.
בימים הראשונים של נובמבר החלה מהפכה בכל רחבי גרמניה.
פון באדן הבין כי בנסיבות אלו יקשה על הקייזר לשמור על כיסאו, והוא הפציר בו להתפטר, על מנת לשמור על המונרכיה עצמה.
לבסוף הודיעו ראשי המטכ"ל הינדנבורג ווילהלם גרנר לקייזר כי עליו להתפטר, כאשר ברקע הדברים מרידת אנשי הצי הגרמני בעיר קיל.
ב-9 בנובמבר 1918 הכריז פיליפ שיידמן על כינון הרפובליקה הגרמנית מעל מרפסת בניין הרייכסטאג, ופון באדן התפטר מכל תפקידיו, ומסר את משרת הקאנצלר לפרידריך אברט.
הייתה זו לידתה של רפובליקת ויימאר קצרת הימים והסוערת.
מבחינה היסטורית רבים רואים בנסיבות אלו של התפטרותו של פון באדן את ערש ההתנגדות לרפובליקת ויימאר.
יש הסבורים כי לו היה פון באדן מעביר את השלטון לגורמים שמרנים יותר, תוך שמירה על המונרכיה, ייתכן והייתה נמנעת התנגדותם של אנשי הימין לרפובליקה, שלבסוף הביאה עליה את סופה.
בנסיבות אלו ייתכן ואגדת "הסכין בגב" לפיה הכניעה למדינות ההסכמה והכרזת הרפובליקה הייתה כתוצאה מקונספירציה שמאלנית-יהודית לא הייתה נולדת.
אותם אישים עצמם אשר בהתנהגותם הביאו את הכניעה ואת הכרזת הרפובליקה, מנהיגי הצבא כלודנדורף, ומנהיגי מפלגות הימין, אשר לא רצו לקבל עליהם את השלטון לאחר התפטרות הקייזר, הם שהיו הפעילים ביותר בהפצת אגדת "הסכין בגב", ולמשך שארית ימי חייו שימש פון באדן כשעיר לעזאזל נוח ומטרה להאשמות אלו.
האשמות הימין על "הסכין בגב" הביאו לכך שאנשים כאדולף היטלר נשבעו כי אם יגיעו נסיבות דומות לאלו שאירעו בנובמבר 1918, לא יאפשרו את שעשה פון באדן - כניעה והעברת השלטון לגורמים מתונים, אלא יילחמו עד הסוף, כפי שאכן אירע.
בזכרונותיו כותב אלברט שפר שהיה שר החימוש של היטלר, ואחד האנשים החזקים במשטרו (ואף יורש פוטנציאלי), כי כשסר חינו בעיני היטלר בשנת 1945 לאחר שכתב מזכר שנושא את הכותרת "המלחמה אבודה", אמר לידיד כי "תודה לאל - לא אצטרך לשחק את תפקידו של מקס פון באדן".
פון באדן בילה את שארית ימי חייו ללא פעילות ציבורית, ומת בגיל 62 ב-6 בנובמבר 1929 באחוזתו בבאדן.
בשנת חייו האחרונה היה הטוען לתואר הדוכס הגדול של באדן, לאחר שירש את בן-דודו פרידריך השני שוויתר על תוארו לאחר תום מלחמת העולם הראשונה.
ב-10 ביולי 1900 התחתן מקס עם מריה לואיזה, נסיכת הנובר, בתם של ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר ותירה, נסיכת דנמרק, ממנה נולדו לו שני ילדים:
מריה אלכסנדרה, נסיכת באדן (1902–1944), התחתנה עם וולפגנג, נסיך הסן
ברטהולד, מרקיז באדן (1906–1963), התחתן עם תאודורה, נסיכת יוון ודנמרק
מַקְס תֶּאוֹדוֹר פֶלִיקְס פוֹן לַאוּאֶה פיזיקאי גרמני, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1914 על גילוי העקיפה של קרני רנטגן בגבישים.
בנוסף לפעילותו המדעית ותרומותיו לאופטיקה, קריסטלוגרפיה, מכניקת הקוונטים, מוליכות על ותורת היחסות נשא לאואה במספר משרות ניהול שקידמו והובילו את המחקר והפיתוח המדעי הגרמני במהלך ארבעה עשורים.
לאואה, שהיה אנטי-נאצי, תרם משמעותית לביסוסו וארגונו של המדע הגרמני לאחר מלחמת העולם השנייה.
מקס לאואה נולד ב-1879 בעיירה פּפאפֶנדורף (Pfaffendorf) (כיום פרבר של קובלנץ במדינת ריינלנד-פפאלץ).
אביו, יוליוס לאואה, היה פקיד במנהל הצבאי הקיסרי שקוּדם לעיתים קרובות ונאלץ עקב עבודתו לעבור מדי פעם לעיר אחרת, כך שלאואה בילה את ילדותו ונעוריו בברנדנבורג, אלטונה, פוזן, ברלין ושטרסבורג.
בשלוש הערים האחרונות גם למד.
לאחר שהשלים את בחינות הבגרות של גרמניה, המכונות "אַבּיטוּר" (Abitur) בשטרסבורג (כיום בצרפת, אז בגרמניה), שירת לאואה בצבא הגרמני שנה אחת במסגרת שירות החובה.
לאחר שהשתחרר ב-1899 הוא החל ללמוד מתמטיקה, פיזיקה וכימיה באוניברסיטת שטרסבורג, באוניברסיטת גטינגן ובאוניברסיטת מינכן (הידועה בראשי התיבות LMU של שמה המלא Ludwig-Maximilians-Universität).
בגטינגן הוא הושפע במידה רבה מהרצאותיהם של הפיזיקאים וולדמר פויגט (Woldemar Voigt) ומקס אברהם (Max Abraham) והמתמטיקאי דויד הילברט.
ב-1902, אחרי סמסטר אחד בלבד במינכן, הוא עבר ללמוד באוניברסיטת פרידריך וילהלמס של ברלין (כיום אוניברסיטת הומבולדט בברלין).
שם היה תלמידו של הפיזיקאי הידוע מקס פלאנק.
בברלין השתתף לאואה בהרצאותיו של הפיזיקאי אוטו לומר (Otto Lummer) על קרינת חום וספקטרוסקופיה של התאבכות, שאת השפעתן על לאואה ניתן לראות בעבודת המחקר שלו על תופעת ההתאבכות על לוחות מישוריים, שבגינה קיבל דוקטורט ב-1903. בין השנים 1903 ל-1905 שהה לאואה בגטינגן.
הוא סיים את עבודת ההביליטציה בהשגחתו של ארנולד זומרפלד (Arnold Sommerfeld) באוניברסיטת מינכן.
ב-1906 התמנה לאואה לפריבט-דוצנט בברלין ואסיסטנט של פלאנק.
הוא גם פגש לראשונה את אלברט איינשטיין והם התיידדו.
לאואה תרם אחר־כך להתקבלותה והתפתחותה של תורת היחסות של איינשטיין.
לאואה המשיך לשמש כאסיסטנט לפלאנק עד 1909. בברלין הוא עבד על יישום האנטרופיה לשדות קרינה ועל החשיבות התרמודינמית של הקוהרנטיות של גלי האור.
מ-1909 ועד 1912 היה לאואה פריבט-דוצנט במכון לפיזיקה עיונית בהדרכת ארנולד זומרפלד באוניברסיטת מינכן (LMU) שם לימד אופטיקה, תרמודינמיקה ואת תורת היחסות.
במהלך חופשת חג המולד של 1911 וינואר 1912 היה הפיזיקאי פאול פטר אוואלד בשלבי סיום כתיבת התזה לדוקטורט בהדרכת זומרפלד.
היה זה בינואר, במהלך טיול משותף ב"גן האנגלי" (Englischer Garten) שבמינכן, שאוואלד סיפר לפון לאואה על נושא התזה שלו.
אורכי הגלים שהטרידו את אוואלד היו בספקטרום של האור הנראה ולכן ארוכים בהרבה מהמרווח שבין המהודים (רזונטור – מכשיר להגברת עוצמת הגל על ידי תהודה) במודל הגביש של אוואלד.
לאואה נראה שקוע בהרהורים ותהה מה תהיה התוצאה אם ייעשה שימוש בקרניים אלקטרומגנטיות בעלות אורכי גל קצרים הרבה יותר כפי שהייתה אז ההשערה המקובלת לגבי טיבן של קרני רנטגן.
הוא שיער שקרנים כאלו יגרמו במצב זה לתופעה של עקיפה או התאבכות וגבישים יכולים להיות תווך שיגרום לתופעה כזו.
לאואה שוחח על הרעיון בזמן שעסק בסקי עם עמיתיו וין וזומרפלד, והם העלו התנגדויות.
למרות התנגדותו של זומרפלד החלו ולטר פרידריך (Walter Friedrich) שהיה אסיסטנט של זומרפלד ופאול קְניפּינג (Paul Knipping) מה-LMU לערוך ניסויים כשהם מקרינים קרני רנטגן על גבישים של נחושת גופרתית שמאחוריהם הונחו לוחות הצילום.
לאואה עיבד את הניסוח המתמטי של הניסוי וביוני של אותה שנה דיווח זומרפלד לחברה הפיזיקלית (Physikalische Gesellschaft) של גטינגן על התגלית.
לתגלית זו היו שתי תוצאות משמעותיות: היא הוכיחה שקרני רנטגן הן אכן קרינה אלקטרומגנטית והיא הראתה דרך חדשה לחקר המבנה האטומי של הגבישים.
על תגלית זו קיבל מקס פון לאואה פרס נובל לפיזיקה בשנת 1914. עם זאת, נתקל פון לאואה בבעייתיות בהתאמת התמונות המתקבלות מהחזרת קרני הרנטגן.
בעיה זו נפתרה על ידי הצוות ויליאם ולורנס בראג (אב ובנו).
על פתרון זה זכו גם הם בפרס נובל לפיזיקה שנה לאחר שלאואה זכה בו.
בנאומו בטקס קבלת פרס נובל התייחס לאואה בהומור לקלות היחסית שבה הגיע אל הרעיון:
בזמן שהיה במינכן, בין 1910 ל-1911, כתב לאואה את הכרך הראשון של ספרו על תורת היחסות הפרטית.
ב-1912 עבר לאואה ללמד באוניברסיטת ציריך כפרופסור שלא מן המניין לפיזיקה.
ב-1913 הוענק לאביו מעמד אצולה העובר בירושה, ולאואה הפך אז ל"פון לאואה".
מ-1914 ועד 1919 היה פון לאואה פרופסור מן המניין לפיזיקה באוניברסיטת פרנקפורט.
כחלק מהמאמץ הגרמני במלחמת העולם הראשונה הוא עסק החל מ-1916 בפיתוח שפופרת הריק באוניברסיטת וירצבורג לשם שימוש בטלפוניה וקשר רדיו צבאיים.
ב-1919 נקרא פון לאואה לכהן כפרופסור מן המניין לפיזיקה עיונית באוניברסיטת הומבולדט בברלין, משרה בה החזיק עד 1943, כאשר הוכרז בהסכמתו כאמריטוס (תוארו של פרופסור שיצא לגמלאות אך עדיין נכלל בסגל האקדמי) שנה לפני גיל הפרישה המחייב.
ב-1919, השנה בה החל פון לאואה ללמד בברלין, היו באוניברסיטה כמה מדענים מפורסמים, ביניהם ולטר נרנסט, פריץ הבר וג'יימס פרנק.
פון לאואה, כאחד מהמארגנים של הסמינר השבועי לפיזיקה בברלין, נהג לשבת בשורה הראשונה יחד עם נרנסט ואלברט איינשטיין שהגיע מהמכון לפיזיקה על שם הקיסר וילהלם (Kaiser-Wilhelm-Institut für Physik בראשי תיבות KWIP - כיום מכון מקס פלאנק לפיזיקה) בברלין שהיה מנהלו.
בין תלמידיו הידועים של פון לאואה באוניברסיטה היו לאו סילארד, פריץ לונדון, מקס קולר (Max Kohler), וארנה ובר (Erna Weber).
ב-1921 הוציא פון לאואה לאור את הכרך השני של ספרו על תורת היחסות הכללית.
כיועץ למכון הפיזיקלי-טכני של הרייך (PTB) (Physikalisch-Technische Reichsanstalt – כיום המכון הפיזיקלי-טכני הפדרלי), שמקום מושבו היה בשרלוטנבורג בברלין, פגש פון לאואה את ולטר מייסנר שחקר את תחום מוליכות העל.
מייסנר גילה ששדה מגנטי חלש מתנוון עד לאפס בתוך על-מוליך, תופעה הידועה כאפקט מייסנר.
ב-1932 הראה פון לאואה שסף גודל השדה המגנטי הנדרש על מנת להרוס את מוליכות העל משתנה בהתאם לצורת הגוף.
פון לאואה פרסם בסך הכול 12 ספרים על מוליכות על.
אחד מהספרים נכתב במשותף עם פריץ לונדון ואחיו היינץ.
אגודת הקייזר וילהלם (Kaiser-Wilhelm Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften) נוסדה ב-1911. מטרתה הייתה לקדם את המדעים על ידי הקמה ותחזוקה של מכוני מחקר.
אחד המכונים היה "המכון לפיזיקה על שם הקיסר וילהלם" שנוסד בפרבר דאלם (Dahlem) שבברלין ב-1914 כשאלברט איינשטיין מונה לנשיא.
פון לאואה היה נאמן של המכון מ-1917, וב-1922 מונה לסגן נשיא, ונטל מאיינשטיין את המטלות האדמיניסטרטיביות.
איינשטיין היה במסע מחוץ לגרמניה כשאדולף היטלר נבחר לקנצלר בינואר 1933, והוא לא חזר לגרמניה.
פון לאואה הפך למנהל בפועל של המכון, משרה בה החזיק עד 1946 או 1948, למעט תקופה מ-1935 עד 1939 כאשר פטר דביי היה מנהל המכון.
על מנת להבטיח שהצוות לא ייפגע מהפצצות בעלות הברית עבר המכון ב-1943 לעיירה הכינגן (Hechingen, כיום במדינת באדן-וירטמברג).
בהכינגן כתב פון לאואה את ספרו "היסטוריה של הפיזיקה" (Geschichte der Physik), שתורגם אחר כך לשבע שפות נוספות.
פון לאואה התנגד לנאציזם באופן כללי ולפיזיקה הגרמנית (Deutsche Physik - תנועה לאומנית של פיזיקאים גרמניים) שלהם בפרט.
הנאצים רדפו את הפיזיקאים היהודים ופיזיקאים שהיו ממוצא יהודי, בין היתר, פסלו את תורת היחסות של איינשטיין כ"פיזיקה יהודית".
פון לאואה עזר בחשאי לעמיתיו המדענים שנרדפו על ידי המדיניות של הנאצים להגר מגרמניה, אבל הוא התנגד לנאצים גם בגלוי.
כיושב ראש האגודה הגרמנית לפיזיקה (DPG), הוא נשא את נאום הפתיחה בכנס הפיזיקה של 1933. בנאומו הוא השווה את רדיפת תורת היחסות ועבודתו המדעית של איינשטיין שכונתה "פיזיקה יהודית" על ידי חסידי "הפיזיקה הגרמנית" לרדיפות כנגד גלילאו ודיכויים של הרעיונות המדעיים של קופרניקוס על המודל ההליוצנטרי.
פון לאואה גם מנע הענקת חברות באקדמיה הפרוסית למדעים (Preußische Akademie der Wissenschaften) ליוהנס שטארק שהיה נאצי.
לאחר שפריץ הבר שהיה יהודי מומר אולץ להגר מגרמניה כתוצאה מהחוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, ומת כמה חודשים אחר־כך בשווייץ, פרסם פון לאואה מודעת אבל אשר שיבחה את האבר והשוותה את ההגירה הכפויה שלו לגירוש תמיסטוקלס מאתונה.
במלואת שנה למותו של האבר ארגנו מקס פלאנק ופון לאואה אזכרה לזכרו בדאלם-ברלין ב-29 בינואר 1935, יום אחד לפני יום השנה השני לעליית הנאצים לשלטון.
אף על פי שהשלטון הנאצי אסר על הפרופסורים בשירות הציבורי להשתתף באזכרה, ורבים יוצגו בטקס על ידי נשותיהם, פון לאואה וּוולפגנג הויבנר (Wolfgang Heubner) היו הפרופסורים היחידים שנכחו באירוע.
הנאום ומודעת האבל של פון לאואה זיכו אותו בנזיפות ממשלתיות.
בתגובה להפסקת חברותו של שטארק באקדמיה הפרוסית למדעים, פיטר שטארק בדצמבר 1933 את פון לאואה ממשרתו כיועץ למכון הפיזיקלי-טכני של הרייך, משרה שבה החזיק מ-1925.
ב-23 באפריל 1945 נכנסו כוחות צרפתיים להכינגן וביום שלמחרת הגיעה נציגות של משימת אלסוס – מבצע שנועד לחקור את המאמץ הגרמני לפיתוח אנרגיה אטומית, להחרים ציוד, ולמנוע שהמדענים הגרמנים יפלו לידי הרוסים.
היועץ המדעי למבצע היה הפיזיקאי ההולנדי-אמריקני סמואל חאודסמיט, שהופיע בביתו של פון לאואה כשהוא חבוש בקסדת פלדה.
פון לאואה הושם במעצר, נלקח להנגטינגטון, אנגליה ונכלא יחד עם עשרה מבכירי הפיזיקאים הגרמנים, ובתוכם ורנר הייזנברג, בחווילה (Farm Hall) באזור קיימברידג'.
פון לאואה היווה דוגמה לשאר העצורים כי ניתן היה לשרוד תחת המשטר הנאצי מבלי להתפשר.
עובדה זו גרמה לניכור בינו לבינם.
בזמן שהיה עצור באנגליה כתב פון לאואה מאמר על בליעה חלשה של קרני רנטגן בתנאי התאבכות, והוא הודפס ב-1948 ב"אקטה קריסטלוגרפיקה" (ביטאונו של האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה אותו ערך מיודעו של פון לאואה, פאול פטר אוואלד).
ב-2 באוקטובר 1945 נלקחו שלושה עצורים, פון לאואה, אוטו האן וורנר הייזנברג להיפגש עם הנרי הלט דייל (Henry Hallett Dale), נשיא החברה המלכותית.
במפגש זה הוזמן פון לאואה להשתתף בכינוס של החברה המלכותית לזכרו של וילהלם רנטגן, מגלה קרני רנטגן שיועד להתקיים ב-9 בנובמבר 1945, אך הרשויות הצבאיות שהיו אחראיות למעצרו של פון לאואה לא הסכימו להרשות לו להשתתף.
פון לאואה חזר לגרמניה בתחילת 1946. הוא חזר להיות המנהל בפועל של המכון לפיזיקה על שם הקיסר וילהלם שהועבר מברלין לגטינגן.
באותה שנה הוחלט לשנות את שם המוסד למכון מקס פלאנק לפיזיקה (MPP) (Max-Planck Institut für Physik).
פון לאואה הצטרף כפרופסור אורח לאוניברסיטת גטינגן.
בנוסף לחובותיו כמורה וכמנהל, עסק פון לאואה בכתיבת הספר "תאוריה של מוליכות העל" (Theorie der Supraleitung), ערך מחדש את ספרו על עקיפה באמצעות אלקטרונים "Materiewellen und ihre Interferenzen", והכרך הראשון מבין שניים על יחסות.
ביולי 1946, ארבעה חודשים בלבד לאחר ששוחרר ממעצרו באנגליה, חזר פון לאואה אליה על מנת להשתתף בכנס הבינלאומי על קריסטלוגרפיה שבו הוחלט על הקמת האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה.
הזמנה זו הייתה אות כבוד לפון לאואה בהיותו הגרמני היחיד שהוזמן.
לאחר המלחמה הייתה עבודה רבה בהקמתו ובארגונו מחדש של המחקר המדעי הגרמני.
פון לאואה השתתף במאמץ זה במספר תפקידי מפתח.
ב-1946 יזם את הקמת האגודה הגרמנית לפיזיקה (DPG) (Deutsche Physikalische Gesellschaft) באזור הכיבוש הבריטי בלבד, משום שהמועצה לפיקוח של בנות הברית (Allied Control Council המוסד השלטוני של כוחות הכיבוש) לא התירה בתחילה לארגונים לפעול מעבר לגבולות אזורי הכיבוש.
במהלך המלחמה פוזר המכון הפיזיקלי-טכני של הרייך.
פון לאואה פעל בין השנים 1946 ל-1948 לאיחוד המכון מחדש לרוחב שלושה אזורי כיבוש והקמתו במבנים חדשים בבראונשוויג.
באותה הזדמנות גם שונה שם המכון למכון הפדרלי הפיזיקלי-טכני (Physikalisch-Technische Bundesanstalt), אבל ניהול המכון בידי גרמניה בפועל נדחה עד הקמת הרפובליקה של מערב גרמניה ב-23 במאי 1949. סביב שנת 1948 התבקש פון לאואה על ידי נשיא האגודה האמריקאית לפיזיקה (APS) (American Physical Society) לדווח על מצב הפיזיקה בגרמניה.
הדו"ח של פון לאואה התפרסם ב"כתב-העת האמריקני לפיזיקה" (American Journal of Physics) ב-1949. ב-1950 השתתף פון לאואה בהקמת "Verband Deutscher Physikalischer Gesellschaften" (איגוד החברות הגרמניות לפיזיקה), שבעבר היו מסונפים ל"חברה הפיזיקלית של צפון מערב גרמניה" (Nordwestdeutsche Physikalische Gesellschaft).
באפריל 1951 התמנה פון לאואה למנהל "מכון מקס פלאנק לכימיה פיזיקלית ואלקטרוכימיה" (Max-Planck Institut für physikalische Chemie und Elektrochemie).
ב-1953 שינה המכון את שמו על פי בקשתו של פון לאואה ל"מכון פריץ הבר לכימיה פיזיקלית ואלקטרוכימיה של חברת מקס פלאנק (Fritz Haber Institut für physikalische Chemi und Elektrochemie der Max-Planck Gesellschaft).
פון לאואה נשא במשרת מנהל המכון עד פרישתו ב-1958, אבל המשיך לעסוק במחקר באופן פעיל.
שנה אחר-כך נערכה לכבוד יום הולדתו ה-80 חגיגה בברלין-דאלם.
בערוב ימיו סבל פון לאואה מהתקפי דיכאון וחש כאילו עמיתיו המדענים והשלטונות הצבאים רודפים אותו, אך תמיד הצליח להתגבר בהצלחה על התקפים אלו ורכש מחדש את חוש ההומור ושמחת החיים שאפיינו אותו.
ב-8 באפריל 1960, כשפון לאואה בן ה-80 נהג ברכבו בדרכו למעבדתו שבברלין, התנגש בו אופנוען שקיבל רישיון נהיגה יומיים בלבד קודם לכן.
האופנוען נהרג במקום ומכוניתו של פון לאואה התהפכה.
פון לאואה נפצע בהתהפכות ו-16 יום אחר כך ב-24 באפריל מת מחמת הפציעות.
ב-1910, כשלאואה היה "פּריוַוטדוֹצֶנט" במכון לפיזיקה עיונית שבאוניברסיטת מינכן (LMU), הוא נשא לאישה את מגדלנה דגן (Magdalene Degen), שהייתה צעירה ממנו ב-12 שנים.
בזמן חופשותיו מהאקדמיה אהב פון לאואה לשוט, לרכוב על אופניים, ולגלוש בסקי.
לאואה אהב לטייל בהרים עם חבריו מהאקדמיה, אומנם לא היה מטפס הרים, אבל הוא נהנה לתור את הקרחונים בהרי האלפים.
פון לאואה גם אהב את הספורט המוטורי, הוא היה נוהג להגיע להרצאות תחילה כאופנוען ואחר־כך במכונית, כשהוא נוסע במהירות גבוהה במיוחד, אבל עד ההתנגשות שקיפחה את חייו לא היה מעורב מעולם בתאונות.
הוא לא עסק ישירות באמנות, אך התעניין בתחומי אמנות שונים בייחוד במוזיקה קלאסית.
פון לאואה היה אדם דתי מאוד.