tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ממצא זה מצביע על כך שתת-הפלוגרופ זה, שדומה יותר לאוכלוסיות שחיות כיום בין ערב הסעודית, מצרים וצפון מרכז איטליה מאשר לאוכלוסיות חצי האי האיברי, הופיע מוקדם יחסית באוכלוסייה היהודית-ספרדית, כי אם הוא היה מופיע בסוף תקופת הבידוד של הקהילה בחצי האי האיברי, לא היה לו מספיק זמן להתפשט באוכלוסייה.
השכיחות של הפלוגרופ T2e בספרד ובפורטוגל נמוכה באופן דרסטי מאשר ביהודים שצוינו לעיל.
בדומה לכך, הפלוגרופ T2e5 שמאפיין יהודים-ספרדים פחות נפוץ בחצי האי האיברי מאשר בצפון מקסיקו ובדרום מערב ארצות הברית.
תועדה גם שושלת ממקור איברי, מה שתואם את הנתונים ההיסטוריים, קרי גירוש יהודים מחצי האי האיברי והתיישבותם מחדש באימפריה העות'מאנית.
mtDNA של יהודי המזרח התיכון
לפי מחקר של בהר שפורסם ב-2008, 43% מיהודי עיראק הם צאצאי חמש נשים.
מחקרים גנטיים מראים שיהודי פרס ובוכרה מוצאם ממספר קטן של אימהות קדמוניות.
אצל יהודי ההרים התגלה אירוע ייסוד אימהי בולט, כאשר 58.6% מסך השונות הגנטית של ה-mtDNA שלהם מקורה באישה אחת מהלבנט הנושאת שושלת mtDNA בתוך Hg J2b.
לפי מחקרם של תומאס ועמיתיו, 51% מיהודי גאורגיה הם צאצאי נקבה אחת.
לפי בהר, 58% הם צאצאיה של אם קדמונית זו.
ידוע שאישה זו נשאה הפלוטיפ שניתן למצוא בשטח רחב המשתרע מהים התיכון עד עיראק ועד הקווקז.
במחקר של ריצ'רדס ועמיתיו (2003), החוקרים הציעו שהשושלות של הפלוגרופים L1 ו-L3A מאפריקה שמדרום לסהרה נמצאות בשכיחות נמוכה בקרב יהודי תימן.
עם זאת, שושלות אלו מצויות בקרב יהודי תימן בתדירות של רבע מקרב תימנים לא-יהודים.
ההפלוגרופים האלה מתת-הסהרה כמעט ולא קיימים בקרב יהודים מעיראק, איראן וגאורגיה, ואינם מופיעים כלל בקרב יהודים אשכנזים.
גם באוכלוסייה היהודית בתימן התגלה אפקט מייסדים: 42% מהשושלות האימהיות הישירות מקורן בחמש נשים, ארבע שמוצאן ממערב אסיה ואחת ממזרח אפריקה.
עבור ביתא ישראל, התוצאות דומות לאלו של אוכלוסיית הגברים, כלומר, מאפיינים גנטיים זהים לאלו של אוכלוסיות הסביבה.
על פי מחקר של בהר ועמיתיו משנת 2008, שושלת האם של יהודי בני ישראל ויהודי קוצ'ין בהודו היא ממוצא הודי ילידי בעיקרו.
עם זאת, ה-mtDNA של בני ישראל כולל גם שושלות שנפוצות בקרב יהודי איראן ועיראק וקיימות גם בקרב יהודי איטליה, וגם ל-mtDNA של יהודי קוצ'ין יש קווי דמיון לשושלות mtDNA שקיימות במספר קהילות יהודיות לא אשכנזיות.
מחקר נוסף הראה כי 41.3% מעדת בני ישראל הם צאצאיה של אם קדמונית אחת, שהייתה ממוצא הודי.
מחקר אחר מצא גם שליהודי קוצ'ין יש קווי דמיון גנטיים לאוכלוסיות יהודיות אחרות, בפרט ליהודי תימן, ולאוכלוסיות הילידיות של הודו.
מחקרים אלו מתמקדים באוטוזומים, כלומר ב-22 הכרומוזומים האוטוזומליים או ההומולוגיים (להבדיל מכרומוזומי המין), ולא בשושלות האבהיות או האימהיות הישירות.
הטכנולוגיה השתנתה במהירות ולכן מחקרים חדשים בנושא הם איכותיים בהרבה.
מחקר ראשוני שנערך בשנת 2001 על ידי נח רוזנברג ועמיתיו על שש אוכלוסיות יהודיות (מפולין, לוב, אתיופיה, עיראק, מרוקו, תימן) ושתי אוכלוסיות לא יהודיות (פלסטינים ודרוזים), הראה שבין שמונה הקבוצות יש קשרים גנטיים, אך ליהודי לוב יש חתימה גנטית מובהקת הקשורה לבידוד הגנטי שלהם ולתערובת אפשרית עם אוכלוסייה ברברית.
אותו מחקר הציע שקיים קשר הדוק בין יהודי תימן ליהודי אתיופיה.
מחקר משנת 2007 של בוצ'ט ועמיתיו מצא שיהודים אשכנזים היו מקובצים במקום הקרוב ביותר לאוכלוסיות ערביות בצפון אפריקה בהשוואה לאוכלוסייה העולמית שנבחנה באותו מחקר.
בניתוח המבנה האירופאי, הם חולקים קווי דמיון גנטיים עם יוונים וסיציליאנים, באופן המשקף את מוצאם במזרח הים התיכון.
במחקר משנת 2009 של קופלמן ועמיתיו, נמצא כי ארבע עדות יהודיות: אשכנזים, טורקים, מרוקאים וטוניסאים, חולקות מוצא משותף מהמזרח התיכון, עם יסוד תערובת מאוחר יותר שהביא ל"מיקום ביניים של האוכלוסיות היהודיות בהשוואה לאוכלוסיות אירופיות ולאוכלוסיות מזרח תיכוניות".
המחברים מצאו כי "הכי דומה לאוכלוסיות היהודיות היא האוכלוסייה הפלסטינית".
נמצא כי יהודי תוניסיה נבדלים משלוש אוכלוסיות יהודיות אחרות, מה שמרמז, לדברי המחברים, על בידוד גנטי גדול יותר ו/או על מוצא ברברי מקומי משמעותי, כמו במקרה של יהודי לוב.
החוקרים לא מצאו עדויות ישירות למוצא כוזרי בקרב האשכנזים.
הם אומנם מצאו קווי דמיון גנטיים בין יהודים, ובמיוחד יהודים אשכנזים, לבין הצ'רקסים – קבוצה מהקווקז, שהאזור שלה נכבש בעבר על ידי הכוזרים – אך הצ'רקסים, החיים בשולי אירופה הגאוגרפית, קשורים יותר גנטית לאוכלוסיות המזרח התיכון, כגון פלסטינים, בדואים, ויהודים לא-אשכנזים, מאשר לאירופאים.
מחקר נוסף של האו ועמיתיו חקר שבע קבוצות של אוכלוסיות יהודיות ממוצא גאוגרפי שונה (אשכנזי, איטלקי, יווני, טורקי, איראני, עיראקי וסורי) והראה שלכולן יש רקע מזרח תיכוני משותף, אם כי ניתן היה להבחין בין הקהילות הללו גם מבחינה גנטית.
הארי אוסטרר, מנהל התוכנית לגנטיקה אנושית במרכז הרפואי לנגון באוניברסיטת ניו יורק, ואחד ממחבריו של מחקר זה, טען: "הראינו שניתן לזהות יהדות באמצעות ניתוח גנטי, ולכן הרעיון של עם יהודי הוא מתקבל על הדעת".
מחקר גנטי רחב גנום שבוצע על ידי ניד ועמיתיו (2009) הראה כי "אנשים ממוצא יהודי מלא היוו מקבץ נבדל בבירור מאנשים ללא מוצא יהודי".
המחקר מצא שהאשכול היהודי שנבדק, נפל בין זה של אוכלוסיות המזרח התיכון ואירופה.
בהתייחס לממצאים אלה, סיכמו המחברים, "ברור שהגנום של אנשים בעלי מוצא יהודי אשכנזי מלא נושא חתימה חד-משמעית של המורשת היהודית שלהם, ונראה שהדבר נובע יותר מהמוצא המזרח התיכוני הספציפי שלהם מאשר מנישואי קרובים."
מחקר בראשות הארי אוסטרר (2010) מצא קשרים הדוקים בין יהודים אשכנזים, ספרדים ומזרחים, ומצא שהם נבדלים גנטית מקבוצות לא-יהודיות.
במחקר נותח דנ"א מדמם של 237 יהודים וכ-2,800 לא-יהודים, ונקבע עד כמה הם קשורים דרך IBD .
יהודים אשכנזים, ספרדים ומזרחים חלקו רמות גבוהות של IBD, המקבילות בערך לזו של בני דודים מדרגה רביעית או חמישית.
כל שְלוש הקבוצות חלקו תכונות גנטיות רבות, מה שעשוי להעיד על מוצא משותף לפני יותר מ-2,000 שנים.
המחקר אכן מצא בכל שְלוש הקבוצות היהודיות סימנים שונים של תערובת עם לא יהודים, והפרופילים הגנטיים של היהודים האשכנזים הצביעו על כך שבין 30% ל-60% מהגנום שלהם הוא ממקור אירופי, אם כי הם הופיעו בתרשים הגנטי קרוב יותר ליהודים ספרדים ומזרחים.
מחקר DNA אוטוזומלי שבוצע בשנת 2010 על ידי עצמון ועמיתיו בחן את מקורן של קהילות יהודיות איראניות, עיראקיות, סוריות, טורקיות, יווניות, ספרדיות ואשכנזיות.
המחקר השווה קבוצות יהודיות אלו עם 1,043 פרטים שאינם קשורים זה לזה מ-52 אוכלוסיות ברחבי העולם.
כדי לבחון עוד יותר את הקשר בין קהילות יהודיות ואוכלוסיות אירופיות, 2,407 נבדקים אירופאים חולקו ל-10 קבוצות על סמך אזור המוצא הגאוגרפי שלהם.
תוצאות מחקר זה תומכות במחקרים קודמים שהצביעו על כך שלקבוצות היהודיות שצוינו יש מוצא מזרח תיכוני משותף.
ההבדל העיקרי בין יהודים מזרחים לאשכנזים/ספרדים היה היעדר מרכיבים דרום אירופיים בקבוצה הראשונה.
מכך עולה שהקהילות היהודיות האירופיות/סוריות, כולל הקהילה האשכנזית, נוסדו בשלב מאוחר יותר, כתוצאה מההגליה ומההגירה של יהודים מארץ ישראל, בתקופת השלטון הרומי.
הקבוצות הקרובות ביותר הקשורות לעדות היהודיות שנבדקו היו הפלסטינים, הבדואים, הדרוזים, היוונים והאיטלקים.
בנוגע לקשר זה, המחברים מסיקים כי "ממצאים אלו נתמכים גם על-ידי החפיפה המשמעותית של ההפלוגרופים של כרומוזום Y בין ערבים ישראלים ופלסטינים לבין יהודים אשכנזים ולא אשכנזים".
בשנת 2011, מורג'אני ועמיתיו זיהו שיעור של 3%–5% מוצא שמקורו באפריקה שמדרום לסהרה בכל שמונה העדות היהודיות שנבדקו (יהודי אשכנז, יהודי סוריה, יהודי איראן, יהודי עיראק, יהודי יוון, יהודי טורקיה, יהודי איטליה).
העיתוי של תערובת אפריקאית זו בקרב כל האוכלוסיות היהודיות היה זהה.
התאריך המדויק לא נקבע, אך ההערכה היא שזו התרחשה בין 1,600 ל-3,400 שנים לפני זמננו.
למרות שתערובת אפריקאית זוהתה גם בקרב תושבי דרום אירופה ואוכלוסיית המזרח הקרוב, תערובת זו נמצאה מאוחרת יותר בהשוואה לאוכלוסיות היהודיות.
המחברים הציגו ממצא זה כראיה נוספת באשר למוצא המשותף של 8 העדות היהודיות הללו.
"מסקרן שגם אצל יהודי איראן ועיראק — שמוצאם לפחות באופן חלקי מיהודים שהוגלו לבבל לפני כ-2,600 שנה, כך סבורים — התגלתה אותה תערובת אפריקאית.
הסבר מינימליסטי לתצפיות אלו הוא שהן משקפות היסטוריה משותפת של רבות מהעדות היהודיות שמוצאן מאוכלוסיית מקור אחת שכבר הייתה בה תערובת אפריקאית, עוד לפני שנוצרו התפוצות היהודיות במאה ה-8 עד ה-6 לפנה"ס".
במחקר מ-2012 מצא אוסטרר שיהודי אתיופיה קשורים בעיקר לאוכלוסיות הילידיות של אתיופיה, אבל יש להם גם קשרים גנטיים רחוקים למזרח התיכון מלפני למעלה מ-2,000 שנה, והם כנראה צאצאיהם של כמה מייסדים יהודים.
הועלתה השערה שהקהילה נוצרה מכך שכמה יהודים נודדים התיישבו באתיופיה בימי קדם, גיירו מספר מקומיים והתחתנו עם האוכלוסיות המקומיות.
מחקר של מארק האבר ועמיתיו (2013) ציין כי בעוד שמחקרים קודמים על הלבנט, שהתמקדו בעיקר באוכלוסיות יהודיות בתפוצות, הראו כי "היהודים מהווים אשכול ייחודי במזרח התיכון", מחקרים אלה לא הבהירו "האם הגורמים שהניעו את המבנה הזה מערבים גם קבוצות אחרות בלבנט".
המחברים מצאו עדויות חזקות לכך שאוכלוסיות הלבנט המודרניות מוצאן ממה שנראה כשתי אוכלוסיות מקור קדומות עיקריות.
קבוצה אחת של מאפיינים גנטיים שמשותפים לאוכלוסיות אירופה ומרכז אסיה של ימינו בולטת ביותר בלבנט בקרב "לבנונים, ארמנים, קפריסאים, דרוזים ויהודים, כמו גם טורקים, איראנים ואוכלוסיות קווקזיות".
הקבוצה השנייה של מאפיינים גנטיים תורשתיים משותפת לאוכלוסיות בחלקים אחרים של המזרח התיכון וכן לכמה אוכלוסיות אפריקאיות.
אוכלוסיות לבנט בקטגוריה זו כוללות כיום "פלסטינים, ירדנים, סורים, כמו גם צפון אפריקאים, אתיופים, סעודים ובדואים".
לגבי מרכיב שני זה של אוכלוסיות הלבנט, המחברים שיערו כי "הלבנט שלפני התפשטות האסלאם היה דומה יותר מבחינה גנטית לאירופה מאשר למזרח התיכון".
המחברים מצאו גם מתאם חזק בין דת ומוצא בלבנט:
כל היהודים (ספרדים ואשכנזים) מתקבצים בענף אחד; דרוזים מהר הלבנון ודרוזים מהר הכרמל מתקבצים בענף נפרד משלהם; ולבנונים נוצרים מתקבצים בענף משותף עם האוכלוסיות הנוצריות של ארמניה וקפריסין שעה שלבנונים מוסלמים משתבצים כקבוצה חיצונית.
האוכלוסיות המוסלמיות ברובן של סורים, פלסטינים וירדנים מתקבצות בענפים עם אוכלוסיות מוסלמיות אחרות, ואפילו רחוקות כמו מרוקו ותימן.
מחקר משנת 2014 של כרמי ועמיתיו שפורסם ב-Nature Communications מצא כי האוכלוסייה היהודית האשכנזית מקורה בתערובת בין אוכלוסייה מזרח תיכונית ובין אוכלוסייה אירופית, בכמויות שוות.
המחקר מצא כי מוצאם של כל היהודים האשכנזים הוא מכ-350 פרטים שמבחינה גנטית כמחציתם היו מזרח תיכונים ומחציתם אירופים.
לפיכך, כל היהודים האשכנזים קרובים זה לזה לפחות כבני דודים מדרגה 30. לדברי המחברים, צוואר בקבוק גנטי זה התרחש ככל הנראה כ-600–800 שנים לפני זמננו, ואחריו אירעה צמיחה מהירה ובידוד גנטי (בשיעור של 16% עד 53% בכל דור).
ניתוח גורמים ראשיים של וריאנטים נפוצים בדגימות של היהודים האשכנזים שרוצפו, אישר תצפיות קודמות בדבר הקרבה של יהודי אשכנז לאוכלוסיות יהודיות אחרות, לאוכלוסיות אירופיות ולאוכלוסיות מזרח תיכוניות.
מחקר משנת 2016 של אלחייק ועמיתיו שפורסם בכתב העת Genome Biology and Evolution מצא כי ה-DNA של יהודים אשכנזים מקורו בצפון מזרח טורקיה.
החוקרים טענו כי ניתן לאתר את מקורם של 90% מהיהודים האשכנזים בארבעה כפרים עתיקים בצפון מזרח טורקיה.
החוקרים שיערו שמקורם של היהודים האשכנזים באלף הראשון, כאשר יהודי איראן המירו את דתם של אוכלוסיות יוון-רומית, טורקית, איראנית, דרום קווקז וסלאבית המתגוררות בטורקיה, ושיערו כי גם מקורה של שפת היידיש הוא משם והיא שימשה בתחילה סוחרים יהודים כשפת סתרים על מנת להשיג יתרון במסחר לאורך דרך המשי.
במחקר משותף שפורסם ב-2016 על ידי Genome Biology and Evolution, קבוצה של גנטיקאים ובלשנים מבריטניה, צ'כיה, רוסיה וליטא, דחו הן את המרכיב הגנטי והן את המרכיב הלשוני במחקר של אלחייק.
באשר למרכיב הגנטי, המחברים טענו ששימוש ב"כלי GPS" גנטי (כפי שהשתמשו בו אלחייק ועמיתיו) יציב את האיטלקים והספרדים ביוון, את כל התוניסאים וכמה כוויתים בים התיכון, את כל היוונים בבולגריה ובים השחור, ויפזר את כל הלבנונים לאורך קו שמחבר בין מצרים לקווקז.
באשר למרכיב הלשוני, ציינו המחברים, "יידיש היא שפה גרמאנית, שאינה מותירה מקום להשערת הרלקסיפיקציה הסלאבית ולרעיון של מגעים מוקדמים בין היידיש המוקדמת לשפה הפרסית באסיה הקטנה".
מחקר משנת 2016 על יהודים הודים מקהילת בני ישראל מאת ולדמן ועמיתיו מצא כי ההרכב הגנטי של הקהילה "ייחודי בקרב אוכלוסיות הודיות ופקיסטניות שניתחנו בכך שחלק ניכר מהגנום של הקהילה משותף לה ולאוכלוסיות יהודיות אחרות.
כשמחברים את התוצאות מכל המחקרים מקבלים שבני ישראל היא קהילה ממוצא מעורב, יהודי והודי, ולכל אחת מאוכלוסיות המקור הללו יש תרומה גנטית משמעותית".
המחברים בחנו גם את הגודל היחסי ואת המקור של המרכיב הגנטי היהודי המשותף ושל התרומה הגנטית המקומית: "בנוסף, ביצענו ניתוח מבוסס F4 כדי לבדוק אם קהילת בני ישראל קרובה יותר ליהודים מאשר לאוכלוסיות מזרח תיכוניות שאינן יהודיות.
מצאנו שאוכלוסיות מזרח תיכוניות יהודיות קרובות יותר לבני ישראל בהשוואה לאוכלוסיות מזרח תיכוניות אחרות שנבדקו (דרוזים, בדואים ופלסטינים).
אוכלוסיות יהודיות שאינן מזרח תיכוניות עדיין קרובות יותר לבני ישראל בהשוואה לבדואים ופלסטינים, אך לא בהשוואה לדרוזים.
תוצאות אלו תומכות עוד יותר בהשערה שהמוצא הלא-הודי של בני ישראל הוא ספציפית מיהודים, כנראה מאוכלוסייה יהודית מזרח תיכונית."
מחקר משנת 2017 של ג'יימס שׂוֵּ'ה ועמיתיו, שביצע בדיקות שונות על גנומים של יהודים אשכנזים, מצא תערובת של מוצא מזרח תיכוני ואירופי בכמויות פחות או יותר שוות, והגיע למסקנה שייתכן שהשיעור האמיתי של מוצא אירופי הוא קרוב ל-60%, וה-40% הנותרים הם מהמזרח התיכון.
המחברים העריכו שהמקור הסביר ביותר למוצא המזרח-תיכוני של יהודי אשכנז הוא הלבנט, והעריכו גם שבין 60% ל-80% מהמוצא האירופי הוא דרום אירופי, "והיתר הוא כנראה מזרח אירופי".
במחקר שפורסם בשנת 2020 ונערך על שרידי שלדים של אוכלוסיות כנעניות שחיו בדרום הלבנט (ארץ ישראל, ירדן, לבנון, ודרום מערב סוריה) בתקופת הברונזה ותקופת הברזל, התגלו עדויות להגירה בקנה מידה גדול של אוכלוסיות הקשורות לאלו של הרי זגרוס או הקווקז לדרום הלבנט – הגירה שהחלה בתקופת הברונזה והתגברה במשך הזמן.
כתוצאה מכך, נתגבשה אוכלוסייה כנענית שמקורה במיזוג של אותם מהגרים עם קבוצות שחיו בדרום הלבנט עוד מהתקופה הנאוליתית.
בהשוואה לאוכלוסיות בנות זמננו, התגלתה קרבה גנטית בין האוכלוסייה הכנענית הקדומה לבין אוכלוסיות לא-יהודיות דוברות ערבית באזור הלבנט (כגון סורים, לבנונים, פלסטינים ודרוזים), ולקבוצות יהודיות (כגון יהודים ספרדים מרוקאים, יהודים אשכנזים ויהודים מזרחים).
אוכלוסיות אלו חולקות יותר ממחצית מהרקע הגנטי שלהן עם קבוצות שחיו בלבנט בתקופת הברונזה ובהרי זגרוס בתקופה הכלקוליתית.
בקרב יהודים אשכנזים נמצאה 41% תערובת אירופית.
המחקר מידל את הקבוצות המודרניות שהוזכרו כתערובות של שתי האוכלוסיות הקדומות.
נמצא כי הרקע הגנטי של יהודי אתיופיה כולל כ-80% מרכיב ממזרח אפריקה או מקרן אפריקה, ולצידו מרכיבים הדומים לשל כנען ושל הזגרוס.
מחקרים גנטיים רבים הדגימו כי רוב העדות היהודיות השונות והדרוזים, הפלסטינים, הבדואים, הלבנונים וקבוצות אחרות בלבנט מתקבצות קרוב זו לזו מבחינה גנטית.
מחקרים רבים מצאו שהאשכנזים והפלסטינים קרובים זה לזה יותר מאשר הפלסטינים או האשכנזים קרובים לאירופים או לאפריקאים.
מחקרים מצאו חפיפה גנטית מהותית בין ערביי ישראל ופלסטינים ליהודים אשכנזים וספרדים.
נמצא הבדל קטן אך מובהק סטטיסטית בהתפלגות ההפלוגרופים של כרומוזום Y של יהודים ספרדים ופלסטינים, אך לא נמצאו הבדלים מובהקים בין יהודים אשכנזים לפלסטינים וגם לא בין שתי הקהילות היהודיות.
עם זאת, נמצא אשכול מאוד מובחן של הפלוטיפים פלסטיניים.
32% מ-143 כרומוזומי ה-Y הערביים שנחקרו השתייכו ל"תת-ענף ה-I&P הערבי" הזה, שהכיל רק כרומוזום אחד שאינו ערבי, זה של יהודי ספרדי.
אפשר לייחס זאת לבידוד הגאוגרפי של היהודים או להגירה של שבטים ערבים באלף הראשון.
עוד התגלה כי העם הדרוזי, שהוא מעין "שמורה גנטית" של המגוון הגנטי במזרח הקרוב בעת העתיקה, הוא הקרוב ביותר ליהודים מבין האוכלוסיות באזור הלבנט.
במחקר של בהר ועמיתיו (2010), גם הלבנונים התקבצו קרוב לקבוצות יהודיות שונות, קרוב יותר מאשר הסורים והפלסטינים.
בניגוד למקבצים הסמוכים זה לזה של היהודים, הלבנונים והדרוזים – הפלסטינים התקבצו בסמוך לסעודים ולבדואים, מה שמרמז על מוצא משמעותי מחצי האי ערב בניגוד למקור הלבנטיני יותר של הקבוצות הקודמות.
מחקר ארכאוגנטי של דרום הלבנט (סלומון ועמיתיו, 2010) חקר הפלוגרופים של mtDNA מהתקופה הכלקוליתית ממערה במדבר יהודה.
ההפלוגרופים הרווחים של mtDNA היו U3a, H ו-H6. "U3 שכיח למדי ב-mtDNA עכשווי מהמזרח הקרוב ומהלבנט, דבר המצביע על המשכיות מסוימת בהפלוגרופים של ה-mtDNA עוד מהתקופה הכלקוליתית (בסביבות 4500–4000 לפני הספירה)".
בנוסף, המחברים מצאו שההפלוטיפים U3a ו-H6 שהופיעו בדגימות ה-DNA העתיקות הופיעו גם במגוון רחב של אוכלוסיות יהודיות בנות זמננו.
השומרונים הם צאצאיה של אוכלוסייה שהתגוררה באזור השומרון לפחות מאז המאה הרביעית לפנה"ס.
הם רואים עצמם כצאצאי השבטים אפרים ומנשה שחיו בממלכת ישראל לפני חורבנה בשנת 722 לפנה"ס, להבדיל מהיהודים, שהם צאצאי שבטי ישראל הדרומיים שחיו בממלכת יהודה.
בשנת 2004, החוקר שן ועמיתיו השוו את ה-Y-DNA וה-mtDNA של 12 גברים שומרונים לזה של 158 גברים שאינם שומרונים, כולל גברים יהודים משש עדות שונות (אתיופים, אשכנזים, עיראקים, טריפוליטאים, מרוקאים ותימנים) ו־2 אוכלוסיות לא יהודיות מישראל (דרוזים וערבים).
במחקר התגלה כי קיימים קווי דמיון משמעותיים בין שושלות אבהיות של יהודים ושומרונים, אך השושלות האימהיות שונות בין שתי האוכלוסיות.
המרחקים הגנטיים בהשוואה בין זוגות (Fst) בין 11 אוכלוסיות מ-AMOVA הוחלו על הנתונים של כרומוזום Y ושל המיטוכונדריה.
מבחינת כרומוזום Y, כל הקבוצות היהודיות (פרט ליהודי אתיופיה) קשורות זו לזו ואינן שונות באופן משמעותי מהשומרונים (0.041) או מהדרוזים (0.033), אך שונות מהערבים הפלסטינים (0.163), מהאפריקאים (0.219), ומהאירופים (0.111).
מחקר זה הצביע על כך שלכרומוזום Y השומרוני והיהודי יש זיקה גדולה בהרבה זה לזה מאשר לשכניהם הגאוגרפיים, הערבים הפלסטינים.
זה מצביע על כך שהשניים חולקים אוכלוסייה משותפת של המזרח הקרוב לפני ההתפצלות שלהם במאה הרביעית לפני הספירה, ותומך בנרטיב השומרוני של מוצא מבני ישראל ששרדו את גלות אשור ולא מאוכלוסיות זרות שהובאו לאזור על ידי האימפריה האשורית.
עם זאת, תוצאות ה-mtDNA כלל לא תאמו אוכלוסיות יהודיות אחרות, מה שתומך במסורת היהודית (במקרא ובתלמוד) של עקירת אוכלוסיית ממלכת ישראל בידי האשורים.
מתוצאות אלו הסיקו החוקרים כי השומרונים הם צאצאים של גברים עבריים ונשים לא-עבריות, דבר המאשש מרכיבים של הנרטיבים היהודיים והשומרוניים כאחד.
על-פי מחקר שנערך בשנת 2013, "השומרונים הם צאצאים של שבטי ישראל לפני גלות אשור בשנים 722–720 לפנה"ס".
החוקרים כתבו כי "תוצאות המחקר מצביעות על כך שהייתה זרימה גנטית בין נקבות לא שומרוניות לבין האוכלוסייה השומרונית במידה משמעותית יותר מאשר בקרב גברים.
לעומת זאת, לשושלות הגבריות של השומרונים יש זיקה ניכרת לאלו של חמש האוכלוסיות היהודיות שנבדקו כאן (להוציא את יהדות אתיופיה).
תוצאות אלו הן בהתאם לציפיות המבוססות על מנהגי הנישואים האנדוגמיים והפטרילינאליים של השומרונים ומספקות תמיכה לקשר גנטי קדום בין השומרונים לבין בני ישראל."
הלמבה היא קבוצה אתנית החיה בין השבטים דוברי הבנטו בזימבבואה ובצפון דרום אפריקה.
על-פי המסורת שלהם, אבות אבותיהם היו יהודים שהיגרו מיהודה לאזור תימן ומשם לאפריקה.
בני העדה מקיימים מנהגים ופולחן דתי בעלי הקבלה ודמיון ליהדות, שעברו כתורה שבעל-פה במשך דורות.
שני מחקרים ניסו לקבוע את המוצא האבהי של שבטים אלה.
במחקר שנערך בשנת 1996 בידי ספארדל וג'נקינס עלה כי מחצית מבני הלמבה שנבדקו משתייכים לשושלות אבהיות ממוצא שמי.
במחקר נוסף, שנערך על-ידי מרק ג' תומאס בשנת 2000, נטען גם כן שחלק מבני הלמבה חולקים מוצא שמי משותף שייתכן שמקורו בתערובת של יהודים וערבים.
באחד משבטי הלמבה התגלתה כמות גדולה של CMH.
מחקר שפורסם בשנת 2013 חקר וריאציות של כרומוזומי Y בשתי קבוצות של למבה, אחת דרום אפריקאית והשנייה זימבבואית (רמבה).
החוקרים כתבו כי "אומנם לא עלה בידינו לאתר באופן חד-משמעי את מקורותיהם של כרומוזומי ה-Y הלא-אפריקאיים בלמבה וברמבה, אך הנתונים אינם תומכים בטענות המוקדמות יותר על המורשת הגנטית היהודית שלהם".
החוקר הציע "קשר חזק יותר עם אוכלוסיות המזרח התיכון, כנראה כתוצאה מפעילות סחר באוקיינוס ההודי".
תושבי ספרד, פורטוגל ואמריקה הלטינית
על פי מחקר משנת 2008 של אדמס ועמיתיו, לתושבי חצי האי האיברי (ספרד ופורטוגל) יש בממוצע 20% מוצא יהודי ספרדי, עם שונות גאוגרפית משמעותית הנעה בין 0% באי מנורקה ועד 36.3% בדרום פורטוגל.
לדברי החוקרים, חלק מהתערובת הזו עשוי להיות גם ממקור נאוליתי, פיניקי או ערבי-סורי, אוכלוסיות שגם עליהן ידוע שהתיישבו בחצי האי האיברי במהלך ההיסטוריה.
במשך השנים נערכו מחקרים גנטיים על קהילת הצ'ואטה, קהילה באי מיורקה המתייחסת לאנוסי ספרד וכוללת כ-20,000 איש, שקבעו כי בני ובנות הקהילה מהווים יחידה גנטית בתוך יהודי המזרח התיכון הן מבחינת כרומוזום Y והן מבחינת דנ"א מיטוכונדריאלי, וקשורים גם ליהודי אשכנז ויהודי צפון אפריקה.
גם בקרב מספר אוכלוסיות איברו-אמריקאיות בנות זמננו התגלו רמות שונות של מוצא יהודי ספרדי.
האוכלוסייה האיברו-אמריקאית מורכבת מתערובת של מספר קבוצות אתניות, כולל צאצאי מהגרים ספרדים ופורטוגלים, צאצאי עמים ילידים ביבשת אמריקה, וצאצאי עבדים מאפריקה שמדרום לסהרה, כמו גם מהגרים ממדינות אירופיות אחרות ומהגרים אחרים.
בקרב המהגרים היו גם צאצאי אנוסים ויהודים שהתנצרו, שחלק ניכר מהם הסתירו את מוצאם היהודי.
חוקרים ניתחו "שתי קהילות מבוססות בקולורדו (33 אנשים שאינם קשורים זה לזה) ובאקוואדור (20 אנשים שאינם קשורים זה לזה) שיש בהן שכיחות ניתנת למדידה של מוטציות מסוימות [...] שדומה שהובאו לקהילות אלה על ידי חלק מאבות אבותיהם, שהיו יהודים ספרדים.
[...] כאשר בוחנים את המרכיב האירופאי המשוער של שתי קהילות אלו, אנו רואים העשרה של המוצא היהודי הספרדי לא רק במוטציות האלה, אלא גם במקטעים אחרים.
[....] ממצאים אלה עולים בקנה אחד עם מקורות היסטוריים המתארים הגירה של יהודים במהלך עידן התגליות מהאזורים המהווים את ספרד ופורטוגל המודרניות.
חשוב מכך, הם עשויים להסביר את הופעתן של מוטציות השכיחות בדרך כלל בקרב יהודים, אצל אוכלוסיות באמריקה הלטינית".
מחקר בחלל הוא מחקר המתבצע בחלל החיצון, ועל ידי חקר החלל החיצון.
מחקר בחלל הוא רחב מאוד, וכולל שימוש בטכנולוגיית חלל וצפייה ביקום.
בין תחומי המחקר שנעשים בחלל, ניתן למצוא את: מדעי כדור הארץ, הנדסת חומרים, ביולוגיה, רפואה ופיזיקה כמו גם פלנטולוגיה.
התחום כולל גם מחקר מדעי במרחקים שונים מכדור הארץ מהחלל העמוק ועד למסלול נמוך של כדור הארץ.
המחקר בחלל כולל לוויינים, גשושיות, רקטות, וניסויים שבוצעו בתחנות חלל.
ההבדל בין חקר החלל למחקר בחלל הוא שחקר החלל יכול לעיתים להתבצע מהחלל, אך נעשה גם מכדור הארץ, בעוד מחקר בחלל נעשה תמיד מהחלל.
שתיים מהמדינות הללו, ארצות הברית וברית המועצות, פתחו תוכניות רקטות משלהן.
תחום המחקר בחלל התפתח כחקירה מדעית המבוססת על פיתוח של טכנולוגיית רקטות.
גלאים שהורכבו על גבי רקטות V-2 בשנים 1948–1949 גילו קרני רנטגן מהשמש.
רקטות מחקר עזרו לחשוף את מבנה האטמוספירה העליונה.
כשהגיעו לגבהים גבוהים יותר, התפתח תחום פיזיקת החלל כתחום מחקר הכולל את זוהר הקוטב, היונוספירה והמגנטוספירה.
הלוויין הראשון, הלוויין הרוסי ספוטניק 1, שוגר ב-4 באוקטובר 1957, ארבעה חודשים לפני ששגור הלווין אקספלורר 1 של ארצות הברית.
התגלית העיקרית שנעשתה באמצעות הלוויין הייתה בשנת 1958, כאשר אקספלורר 1 זיהה את חגורות ואן אלן.
חוקרי החלל המוקדמים השיגו שיתוף פעולה בין-לאומי חשוב עם הקמת הוועדה לחקר החלל (COSPAR) ב-1958. ועדה זו דאגה לתחלופת מידע מדעי בין ארצות הברית לרוסיה במהלך המלחמה הקרה, אף על פי שהרקטות והלוויינים בהם השתמשו התבססו על טכנולוגיה צבאית.
עיקר המחקר בחלל מבוצע על ידי טייסי חלל .
ב-12 באפריל 1961, היה יורי גגארין הרוסי לקוסמונאוט הראשון שהקיף את כדור הארץ, בווסטוק 1. בשנת 1961, האסטרונאוט האמריקאי אלן שפרד היה האמריקאי הראשון בחלל.
וב-20 ביולי 1969, האסטרונאוט ניל ארמסטרונג היה האדם הראשון שצעד על הירח.
ב-19 באפריל 1971, שיגרה ברית המועצות את הסאליוט 1, תחנת החלל הראשונה שנשארה בחלל למשך זמן משמעותי, היא סיימה משימה מוצלחת של 23 יום, שהסתיימה באסון כאשר החללית סויוז 11 שעגנה עליה במשך 23 יום התפוצצה בעת החזרה לכדור הארץ.
ב-14 במאי 1973 שוגרה סקיילאב, תחנת החלל האמריקאית הראשונה, על סטורן 5 משודרג.
סקיליאב אוישה במשך 24 שבועות.
העצם הרחוק ביותר שנחקר מקרוב
486958 ארוקות' הוא שמו של העצם הרחוק והפרימיטיבי ביותר בו ביקרה חללית אנושית.
העצם כונה במקור "1110113Y" כאשר זוהה על ידי טלסקופ החלל האבל ב-2014. ב־1 בינואר 2019 בשעה 12:33 בלילה שעון החוף המזרחי, חלפה הגשושית ניו הורייזונס במרחק 3,500 ק"מ מהגוף.
עקב קצב השידור הנמוך, תמונות ומדידות מהיעף היו אמורות להיות משודרות בחזרה לכדור הארץ עד ספטמבר 2020. מתמונות ראשונות נראה כי צורתו מוארכת כעין איש שלג וציר הסיבוב המשוער הוא או 15 שעות או 30 שעות.
הגשושית וויאג'ר 1 שוגרה ב-5 בספטמבר 1977. באוגוסט 2002, כ-25 שנים לאחר ששוגרה, היא הגיעה למרחק של יותר מ-11 מיליארד ק"מ מכדור הארץ.
בשנת 2022 הגיעה החללית למרחק של 158 יחידות אסטרונומיות מהשמש.
וויאג'ר 2 שוגרה ב-20 באוגוסט 1977 וטסה לאט יותר מוויאג'ר 1. וויאג'ר 2 היא הגשושית היחידה מכדור הארץ שביקרה את ענקי הקרח של נפטון או אורנוס.
אף אחת מהגשושיות וויאג'ר לא מכוונות לגילוי אובייקט מסוים, אך שתיהן ממשיכות לשלוח נתוני מחקר לרשת החלל העמוק של נאס"א החל משנת 2019. שלוש גשושיות נוספות של תוכנית וויאג'ר צפויות להגיע לתווך הבין כוכבי בעתיד.
בנוסף, שתי גשושיות של תוכנית פיוניר והגשושית ניו הורייזונס צפויות להיכנס לתווך בין-כוכבי בזמן הקרוב.
פיוניר 10 נמצאת בערך בקצה החיצוני של ההליוספירה.
ניו הורייזונס אמור להגיע אליו עד 2040, ו-פיוניר 11 עד 2060.
מחקר בחלל כולל את תחומי המדע הבאים:
תצפיות כדור הארץ, מתבצעות בשימוש בטכניקות חישה מרחוק כדי לפרש נתונים אופטיים ונתוני מכ"ם המתקבלים מלוויינים המבצעים תצפיות על כדור הארץ
גאודזיה, באמצעות חישובי כבידה של מסלולי לוויינים
מדעי האטמוספירה, אווירונומיה באמצעות לוויינים, רקטות מחקר ובלוני מחקר מגביהי טוס
פיזיקת החלל, מחקר במקום של פלזמות חלל, למשל זוהר השמש, היונוספירה, המגנטוספירה ומחקר מזג האוויר בחלל
פלנטולוגיה, שימוש בחללית לא-מאוישת כדי לחקור אובייקטים במערכת פלנטרית
אסטרונומיה, שימוש בטלסקופי חלל וגלאים שאינם מוגבלים על ידי הסתכלות דרך האטמוספירה
הנדסת חומרים, ניצול היתרונות של סביבת המיקרו-גרביטציה בפלטפורמות מסלוליות
מדעי החיים, כולל פיזיולוגיה אנושית, שימוש בסביבת החשופה לקרינה קוסמית וחוסר משקל, וכן גידול צמחים בחלל
פיזיקה, שימוש בחלל כמעבדה ללימודי פיזיקה בסיסית
לוויין לחקר האטמוספירה העליונה היה לווין ששוגר ב-12 בספטמבר 1991 במסגרת משימה בהובלת נאס"א.
הלוויין שקל 5900 ק"ג ושוגר ממעבורת החלל דיסקברי במהלך משימת STS-48 ב-15 בספטמבר 1991. זה היה הלוויין הרב-מכשירי הראשון שחקר היבטים שונים של האטמוספירה של כדור הארץ, והגיע לתגליות שתרמו לתחום הפוטוכימיה.
בשנת 2005, לאחר 14 שנים, סיים הלוויין את המחקר המדעי שלו.
היא תוכנית הדגל של נאס"א לטלסקופים.
התוכנית מקדמת את הבנתנו את היקום על ידי תצפיות מפורטות על השמיים.
תצפיות אלו מבוססות על קרני גמא, אולטרה סגול, קרני רנטגן, אינפרא אדום ותצפיות בספקטרום הנראה.
ארבעת הטלסקופים העיקריים במסגרת התוכנית הם: טלסקופ החלל האבל (בתחום האור הנראה והעל-סגול) ששוגר ב-1990, מצפה קרני גמא קומפטון (בתחום קרינת גמא) ששוגר ב-1991 ופעל עד שנת 2000, טלסקופ החלל צ'נדרה (בקרני רנטגן) ששוגר ב-1999, וטלסקופ החלל שפיצר (בתחום האינפרא אדום) ששוגר ב-2003.
הרעיון שבבסיסו של טלסקופ החלל האבל, על שמו של האסטרונום האמריקאי אדווין האבל, הועלה כבר ב-1946. כיום, האבל משמש לזיהוי כוכבי לכת חוץ שמשיים ולמדידות מפורטות של אירועים במערכת השמש שלנו.
תצפיות האור הנראה של האבל משולבות עם התמונות מהטלסקופים הגדולים האחרים, ומספקות כמה מהתמונות המפורטות ביותר של היקום הנראה.
טלסקופ החלל ג'יימס וב (JWST) הוא טלסקופ החלל הגדול, המשוכלל והמודרני ביותר לתצפיות בקרינה תת-אדומה ובאור נראה.
גם טלסקופ זה הוא פרויקט של NASA, ושוגר בדצמבר 2021.
גשושית איינשטיין, היא לוויין עם טלסקופ חלל לקרני X, ששוגר בינואר 2024 על ידי סין.
המעבדה הבין-לאומית לאסטרופיזיקה לקרינת גמא
INTEGRAL הוא אחד ממצפי הכוכבים המשמעותיים ביותר של קרני גמא המצויים על לוויינים.
הוא שוגר על ידי סוכנות החלל האירופית בשנת 2002, וממשיך לפעול גם כיום.
INTEGRAL מספק תובנות לגבי התצורות הקוסמולוגיות האנרגטיות ביותר בחלל שכוללות חורים שחורים, כוכבי נייטרונים וסופרנובות.
INTEGRAL ממלא תפקיד חשוב בחקר קרינת גמא, אחת התופעות יוצאות הדופן והאנרגטיות ביותר בחלל.
משימת בהובלת נאס"א הייתה אמורה לצאת לדרך בנובמבר 2014, בוטלה ב־2012 ולאחר כמה תהפוכות שוגרה ב־2021 תחת השם IXPE.
מחקר זה מתמקד בקיטוב של קרני רנטגן המגיעות מחורים שחורים וכוכבי נייטרונים.
מטרתו לחקור שרידים של סופרנובות, כוכבים שהתפוצצו בסיום חייהם.
ניסויים מעטים נערכו בקרני רנטגן מקוטבות מאז שנות ה-70, ומדענים ציפו ש-GEMS תספק מחקר פורץ דרך כיוון שהבנת הקיטוב של קרני רנטגן תשפר את הידע על חורים שחורים.
משימות החלל בדיקת כוח הכבידה II של אוניברסיטת סטנפורד עם נאס"א ו-BepiColombo של סוכנות החלל הארופית מדדו אפקטים של תורת היחסות.
מדידות אלו נחשבות בין המדידות המדויקות ביותר שנעשו אי פעם.
מחקר חלל שמבוצע בתחנות חלל
סאליוט 1 הייתה תחנת החלל הראשונה שנבנתה אי פעם.
היא שוגרה ב-19 באפריל 1971 על ידי ברית המועצות.
הצוות הראשון נכשל בניסיונו לעגון בתחנת החלל.
הצוות השני עגן ושהה 23 ימים בתחנת החלל אך נהרג כולו כשהחללית התפוצצה בדרכה חזרה לכדור הארץ.
תחנת החלל הושמדה במתכוון כשישה חודשים לאחר השיגור, כיוון שכילתה את מלאי הדלק שלה מוקדם מהצפוי.
סקיילאב הייתה תחנת החלל האמריקאית הראשונה.
היא הייתה גדולה פי ארבעה מסאליוט 1. סקיילאב שוגרה ב-14 במאי 1973, ובמהלך פעילותה איישו אותה שלושה צוותים של שלושה אסטרונאוטים.
הניסויים של Skylab אישרו את קיומם של חורים בעטרה של השמש והצליחו לצלם שמונה התפרצויות סולאריות.
תחנת החלל הסובייטית מיר, פעלה מ-1986 עד 2001. היא הייתה תחנת החלל הראשונה שאוכלסה לטווח ארוך.
מיר חגה במסלול נמוך סביב כדור הארץ במשך מרבית התקופה, ובה פעלה מעבדת מיקרו-כבידה באופן קבוע.
הצוותים ערכו ניסויים בביולוגיה, רפואה, פיזיקה, אסטרונומיה, מטאורולוגיה ומערכות של רכבי חלל.
אחת ממטרותיה של מיר הייתה פיתוח טכנולוגיות למגורים ומחיה בחלל.
הצוות הראשון נחת בתחנת החלל הבין-לאומית בדצמבר 1998 במסגרת משימת STS-88, משימה בשיתוף פעולה בין-לאומי של כמעט 20 משתתפים.
התחנה מאוישת ברציפות מאז נובמבר 2000, משמעותית יותר מתחנת החלל מיר.
תחנת החלל הבין־לאומית יחסית נוחה למגורים.
התחנה מציעה תנאים טובים יותר לשהייה ממושכת בחלל יחסית למעבורות החלל, ולכן מאפשרת את ניהולם של ניסויים מדעיים ממושכים ומשמשת כמעבדת מחקר.
צוותי התחנה מנהלים מחקרים בתחומי המדע השונים כגון: ביולוגיה, כימיה, רפואה, פיזיולוגיה ופיזיקה, כמו כן מתקיימות בה תצפיות אסטרונומיות ומטאורולוגיות.
בנוסף, התחנה מספקת סביבה ייחודית לניסויים במערכות חלל הנדרשות לטיסות לירח ולמסעות ארוכים כמו מסע למאדים.
הנוכחות הקבועה של הצוות בתחנה משפרת את היכולת לנטר, לתקן ולהחליף ניסויים ומרכיבים בניסויים בתחנה.
למדענים על כדור הארץ יש גישה מהירה למידע שנצבר בידי צוותי התחנה והם יכולים לשנות, להתאים מחדש ולשלוח ניסויים חדשים.
איוש התחנה מאפשר יתרון משמעותי בביצוע ניסויים ביחס לניסויים הנערכים בחלליות לא מאוישות.
הצוותים נשלחים למספר חודשי שהות בתחנה במהלכם הם עורכים ניסויים מדעיים מדי יום (כ־160 שעות אדם שבועיות מוקדשות לניסויים אלו).
כך לדוגמה, בסיכום המשלחת ה־15 ששהתה בתחנה, בוצעו 138 ניסויים מדעיים שונים.
ממצאים ותגליות מדעיות של התחנה מפורסמים מדי חודש.
התחנה מאפשרת ביצוע ניסויים במערכות קיום חיים במערכות תחזוקה – מערכות הנדרשות למסעות ממושכים בחלל.
ניסויים אלה מאפשרים שיפור והגדלת היכולות של חלליות העתיד.
חלק ממשימות הצוותים מיועדות למטרות חינוך ושיתוף פעולה בין־לאומי.
הצוות נותן הזדמנויות לסטודנטים בכדור הארץ לבנות ניסויים ולבצעם בתחנת החלל, ובכך התחנה מעודדת שיתוף פעולה בחלל בקרב אומות שונות.
מחקר על אישה צעירה הוא ציור שמן על בד מאת האמן ההולנדי יאן ורמיר, אשר צויר ככל הנראה בין השנים 1665 ל־1667. היצירה משתייכת לז'אנר הטרוני , ואינה דיוקן של אישה מזוהה אלא חקר דמות, הבעה ומרקם.
הציור נחשב לאחת היצירות האינטימיות והמופנמות ביצירתו של ורמיר, ומודגם בו השימוש המיומן שלו באור רך, טקסטיל והבעה עדינה.
היצירה נמצאת כיום באוסף המוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
הציור מתאר אישה צעירה הפונה הצידה בתנוחה של חצי־פרופיל.
היא לובשת צעיף בד בהיר המכסה את ראשה ונופל על כתפה, ועונדת עגיל פנינה אחד.
הדמות מוארת באור רך על רקע כהה, ללא פריטים מזהים או קונטקסט נראטיבי.
פניה מתוארים בקווים רכים, עם הצללה עדינה והבעה שקטה ומהורהרת.
הקומפוזיציה הפשוטה מבליטה את מבטה, את האור המאיר את לחיה השמאלית ואת הניגוד שבין הצעיף לרקע.
הציור יוצר תחושת אינטימיות וריחוק ומדגים את שליטתו של ורמיר באור, צבע ומרקם.
באתר "Sartle" מודגשת האיכות הפנימית של הדמות בציור.
האישה נראית שקועה בעצמה, מבטה מוסב, ואין קשר עין עם הצופה.
הבעת פניה שקטה ומעורפלת, והאור הרך מדגיש את הניתוק הרגשי שלה.
הציור אינו משדר דרמה אלא עידון והשתהות, בניגוד למיידיות הרגשית שביצירות אחרות של ורמיר.
הציור מדגים את נטייתו של ורמיר לעדיפות הראייה האמנותית על פני הדיוק האנטומי.
הזרוע המונחת בתחתית הקומפוזיציה, כמו גם גב כף היד, מתוארים באורח חופשי המוותר על נאמנות מלאה למבנה הגוף, כדי להדגיש את שטף האור והתחושות הנלוות אליו.
הצללים הרכים, הפיזור המתון של האור והמעברים המדויקים בין גוונים, יוצרים תחושה של ריחוק רגשי מהצופה.
הדמות נראית שקועה בעצמה, מנותקת מן העולם החיצון, והבידוד האור־קומפוזיציוני מחריף את התחושה הזו.
בכך, היצירה יוצרת מרחב שבו האור אינו רק אמצעי טכני אלא אלמנט פסיכולוגי פעיל.
ורמיר הצטיין בציור על בדים ואפקטים של אור, ויצירה זו מדגימה היטב את יכולותיו.
פני הדמות משתלבים בגווני הצעיף והצללים סביבה, כאשר ההברקות מופיעות בנקודות קטנות המזכירות פסיפס.
הבד משתפל בקווים זוויתיים אך רכים, והקומפוזיציה מדגישה את ניגוד הגוונים והמרקמים.
השימוש באור רך ושבירתו על פני הטקסטיל תורמים לאפקט של שקיעה ומופנמות.
הציור מסווג כטרוני - מחקר של טיפוס, הבעה וחומר - ולא כפורטרט אישי של דמות מזוהה.
הדמות אינה יוצרת קשר עין עם הצופה, ובמקום זאת שורה עליה אווירה מהורהרת.
השימוש באור רך והעדר פרטים מזהים מחזקים את התחושה שהמטרה אינה דיוקן אלא תרגול סגנוני של קומפוזיציה, אור ומבע.
מאפיינים אלה תואמים את הז'אנר ההולנדי של טרוני, שהיה נפוץ במאה ה־17.
באתר "Artsy" צוין כי הציור מהווה הדגמה ליכולת של ורמיר להציג את מעברי האור הרך על פני בד ועור.
הגוונים משתלבים זה בזה בהדרגתיות, והאור יוצר תחושת שקיפות.
הציור אינו שואף לתיאור מדויק של דמות ספציפית, אלא מציג אווירה של השתהות, התבוננות פנימית ונשיות מעודנת.
הדמות אינה יוצרת קשר עם הצופה, ומתקיימת בתוך עולם רגשי מסוגר.
רייקסמוזיאום כולל את הציור ברשימת כלל יצירותיו של ורמיר, ומציין כי הוא שייך לשיא הקריירה של האמן בשנות ה־1660. על פי המוזיאון, הציור מייצג את עיסוקו של ורמיר בדיוקנאות של נשים צעירות המשקפות עולם פנימי, איזון קומפוזיציוני ושימוש מדויק באור.
בקטלוג מכירת האוסף של יאקוב דיסיוס משנת 1696 מופיעה רשומה על "טרוני בלבוש עתיק, יוצא דופן באמנותו", ולאחריה שתי רשומות נוספות המתייחסות לטרוניס נוספים מאת ורמיר, כולל אזכור של "פנדנט".
החוקרים מציעים כי ייתכן שהציור הזה הוא אחד מאותה קבוצת יצירות, אך לא ניתן לזהותו בוודאות עם אף אחת מהן.
הבגדים שזוהו כ"עתיקים" לא בהכרח היו קלאסיים, אלא נחשבו לבלתי מודרניים לפי אופנת התקופה.
באתר "Creative Flair" מוסבר כי המונח "לבוש עתיק", כפי שהופיע בקטלוגים ההולנדיים של המאה ה־17, לא התייחס לביגוד קלאסי אלא לביגוד שנחשב מיושן בתקופתו.
תלבושות מסוג זה שימשו ביצירות טרוני להדגשת הטיפוס והאווירה, ולא כהצגה ריאליסטית של אנשים אמיתיים.
כך, גם הבגד בציור זה – צעיף בד פשוט אך יוצא דופן – נועד להרחיק את הדמות מן ההווה ולאפיין אותה כתופעה חזותית ולא כהתייחסות אישית.
החוקר ג'ון מייקל מונטיאס העלה את האפשרות שהאישה המצוירת היא מריה, בתו של ורמיר.
הוא הצביע על דמיון חזותי לדמות גברית בציור השדכנית משנת 1656. בהתחשב בכך שוורמיר נישא ב־1653, מריה הייתה יכולה להיות בת 13 בשנת 1666 – גיל שתואם חלק מהתיארוכים שהוצעו לציור.
אם אכן מדובר בה, סביר שהציור מתוארך למחצית השנייה של שנות השישים או לתחילת שנות השבעים של המאה ה־17.
השוואה ל"נערה עם עגיל פנינה"
חוקרי אמנות מתמשכת בין ציור זה לבין נערה עם עגיל פנינה, שנוצר בסמוך לו.
שני הציורים דומים במידותיהם, בתנוחת הדמות, בפריטי הלבוש, ברקע הכהה ובשימוש בעגיל פנינה.
עם זאת, ישנם הבדלים מובהקים: בציור הנוכחי, הדמות מצוירת בקווים רכים יותר, התאורה מפוזרת יותר, והבעתה מעודנת ומרוחקת.
בולטת תחושת ריחוק פסיכולוגי, בשונה מהמבט הישיר והדרמטי שבנערה עם עגיל פנינה.
בצד ההשוואה המובהקת ליצירה "נערה עם עגיל פנינה", מצביעים חוקרים גם על הקשרים נוספים בין מחקר על אישה צעירה לבין יצירות אחרות של ורמיר ושל אמנים עכשוויים לו.
ורמיר העריץ אמנים אלה, ואומנותו ביצירה זו נתפסת כדיאלוג עימם על גבולות הריאליזם והחומר.
הציור הופיע באוספים פרטיים בגרמניה ובבריסל במהלך המאה ה־19. בשנת 1955 נרכש על ידי ג'יין ומנואל רייטסמן בניו יורק, וב־1979 נתרם למוזיאון המטרופוליטן לאמנות, שם הוא מוצג באוסף הקבוע.
מחקר בדבר בינת האדם הוא חיבור פילוסופי מאת דייוויד יום, שפורסם בשנת 1748. הספר, מן המרכזיים בכתבי הפילוסופיה האמפיריציסטית של המאה ה-18, עוסק בטבע ההכרה האנושית ובמקורות הידיעה.
יום בוחן כיצד האדם רוכש ידע על העולם, ומגיע למסקנה כי כל הידיעה נשענת על ניסיון חושי והרגל, ולא על תבונה או עקרונות מולדים.
בין נושאי הספר נכללים טבע האמונה, עקרון הסיבתיות והביקורת על אמונה בניסים — שלדעת יום אין להם תוקף רציונלי, שכן הם מנוגדים לניסיון המצטבר של האנושות.
הספר נכתב בעקבות חוסר שביעות רצונו של יום מיצירתו המוקדמת מסכת על טבע האדם, והוא מציג בצורה תמציתית ובהירה יותר את עיקרי שיטתו האמפיריציסטית כמו כן הוא כולל נושאים חדשים שאינם מופיעים בספר הקודם.
מתוך גישה המבקשת לבסס את הידע האנושי על ניסיון חושי ולהתרחק מהמטאפיזיקה, בוחן יום את פעולת ההכרה האנושית ואת עקרונות החשיבה הבסיסיים שלה.
הספר עוסק במקור מושגינו ובחלוקה בין שני סוגי ידיעה — עובדתית והגיונית — הידועה בשם "המזלג של יום", וכן מפתח את ניתוחו המפורסם של מושג הסיבתיות.
בנוסף, הוא כולל דיונים בשאלות של חירות ורצון חופשי, באפשרות קיומם של נסים, ובהשגחה פרטית וחיי עולם הבא.
באמצעות דיונים אלה מבקש יום להראות כי תפיסות יסוד בחשיבתנו, ובראשן מושג הסיבתיות, נובעות מהרגל וניסיון מצטבר ולא מהכרה רציונלית טהורה.
הספר נחשב ליצירתו הבשלה של יום ולאחת מאבני היסוד של הפילוסופיה המודרנית.
הספר השפיע עמוקות על הפילוסופיה של העת החדשה, ובייחוד על עמנואל קאנט, שכתב כי קריאתו בו "העירה אותו מתרדמתו הדוגמטית".
בעברית הספר יצא לאור בשנת 2008 בהוצאת הוצאת רסלינג, בתרגומו של גיא אלגת, ובעריכה מדעית של ד"ר יצחק נבו.
מחקר של אישה מן הטבע , המכונה גם דיוקן עצמי של האמנית הקושרת את נעלה (Autoportrait de l'artiste laçant son soulier), הוא ציור שמן על בד משנת 1802 מאת הציירת הצרפתייה מארי-דניז וילר.
היצירה הוצגה לראשונה בסלון של פריז בשנת 1802, והיא שמורה כיום באוסף מוזיאון הלובר בפריז.
מארי־דניז וילר פעלה בפריז בשלהי המאה ה־18 ובראשית המאה ה־19, בתקופה הנאו־קלאסית, שחפפה למהפכה הצרפתית של 1789 ולראשית הקיסרות הצרפתית הראשונה.
היא החלה לצייר בשנת 1799 ולמדה בסביבתם של ציירים בולטים בני התקופה, ובהם ז'אק-לואי דויד, שנחשב לדמות המרכזית בציור הצרפתי של התקופה.
באותה שנה הציגה לראשונה עבודה בסלון של פריז, הישג נדיר עבור אישה בעולם האמנות הצרפתי באותה עת.
נישואיה למישל־ז'אן־מקסימיליאן וילר לוו בעידוד להמשך עיסוקה באמנות, והיא פעלה כאמנית מקצועית בתקופה שבה מעמד זה היה חריג לנשים.
במשך יותר ממאה שנה הוצגה היצירה תחת השם „דיוקן מאדאם סוסטרס", בעקבות מכתב שבו צוין כי מארי־לואיז סוסטרס שימשה כמודל לציור.
מחקרי מוזיאון הלובר שנערכו בשלהי המאה ה-20 קבעו כי מדובר למעשה בדיוקן עצמי של מארי־דניז וילר, בעוד שסוסטרס שימשה כמודל לידיים בלבד.
עובדה זו היא שגרמה לבלבול ממושך בזיהוי היצירה ולייחוסה השגוי, וכן תרמה לטשטוש מעמדה של וילר כאמנית עצמאית.
עצם קיומם של שני שמות רשמיים ליצירה משקף את תולדות הקריאה והזיהוי שלה לאורך הזמן.
הציור מתאר את האמנית בגיל 28, נשענת על ספסל וקושרת את שרוך נעלה לאחר הליכה בטבע.
על הספסל מונחים זוג כפפות משי בצבע זהב ושושנה ורודה אחת, המרמזים על הפסקה רגעית במסלול ההליכה.
הדמות לבושה חצאית משי שחורה, מחוך משי אדום, כותונת כותנה לבנה וצעיף תחרה שחור.
קפלי הבדים יוצרים גלים רכים המדגישים את הגוף שמתחתם ומשקפים את האור, והציור כולו משלב דיוקן מוקפד עם מאפיינים של ציור ז'אנר, תוך יצירת תחושת מסתורין ואינטימיות.
אמנים ובני התקופה העירו על הריאליזם יוצא הדופן של דיוקנאותיה של וילר.
בהתאם לכך, פניה של הדמות נתפסות כייצוג מדויק במיוחד של מראה האמנית.
היא מתוארת כבעלת עור בהיר וחלק, שיער בהיר, עיניים גדולות ושפתיים אדמדמות קטנות, מאפיינים התואמים את אידיאל היופי הנשי באירופה של ראשית המאה ה־19.
צעיף התחרה העוטף את ראשה של הדמות משמש כאתר מחקר צורני מרכזי בציור.
התחרה יוצרת שכבות משתנות של שקיפות, חצי־שקיפות ואטימות.
אזורים כהים מעידים על ריבוי שכבות החוסמות את מבט הצופה, בעוד אזורים בהירים מרמזים על שכבה אחת בלבד המסננת את האור.
הטיפול בתחרה מדגים שליטה גבוהה בהצגת בד, אור ותנועה.
לצורך הציור לא השתמשה וילר בידיה שלה, אלא בידיה של מארי־לואיז סוסטרס.
הידיים משולבות ביצירה באופן כה טבעי והרמוני, עד שצופה שאינו מודע לפרט זה אינו יכול להבחין בכך.
דווקא עובדה זו תרמה לייחוס השגוי של היצירה במשך שנים רבות.
הכפפות המוזהבות והשושנה הטרייה המונחות על הספסל מרמזות על הליכה כפרית שבמהלכה נקטפה השושנה.
רצף הפעולות – הנחת החפצים, הרמת הרגל וקשירת השרוך, יוצר נרטיב מינימלי אך ברור של רגע יומיומי שנלכד בציור.
רגע קשירת הנעל חושף את הקרסול ואת הידיים, ויוצר מתח בין צניעות לנועזות במונחי ראשית המאה ה־19. עם זאת, הדמות אינה מביעה מבוכה: היא מביטה ישירות בצופה במבט יציב ובטוח, כמעט מתריס.
היצירה מציגה אישה מודעת למבט המופנה אליה אך שלמה עם מעשיה ועם נוכחותה.
הרקע מתאר נוף פתוח וכפרי, המרוחק מן הסביבה העירונית של פריז.
היעדר מבנים ודרכים מובהקות יוצר תחושת ניתוק מן העיר, ואפשר כי מדובר באזור נופש או מרחב כפרי שאינו מזוהה ישירות עם סביבתה היומיומית של האמנית.
הנוף תורם לתחושת חירות ושקט.
עד לשנות ה־1990 נותרה מארי־דניז וילר דמות שולית יחסית בהיסטוריה של האמנות, בין היתר בשל ייחוס שגוי של רבות מיצירותיה לז'אק־לואי דויד או ל"אסכולת דויד".
תיקון הייחוסים, ובייחוד הזיהוי המחודש של מחקר של אישה מן הטבע כדיוקן עצמי, הוביל להערכה מחודשת של יצירתה.
כיום היא נתפסת כאמנית משמעותית בציור הדיוקן הצרפתי של ראשית המאה ה־19, וכדמות שיש לשלב בקאנון האמנותי הכללי לא בשל היותה אישה, אלא בשל איכות יצירתה.
מִחְרַ֫אבּ (מערבית: محراب, רבים: محاريب; תעתיק מדויק מנוקד: מִחְרַ֫אבּ, רבים: מַחַארִ֫יבּ) הוא גומחה בקיר מסגד המצביעה על הקיבלה – כיוון הכעבה אליו צריכים מוסלמים לפנות בעת התפילה.
המחראב יוצר את הרושם של דלת או מעבר למכה, או את המעבר (שער) בין העולם הזה לעולם השמיימי.
המחראב בדרך כלל מקושט וגודלו אינו קבוע.
מחראבים הופיעו לראשונה בעת שלטון הח'ליפה מבית אומיה וליד הראשון (705–715), כפי שניתן לראות במסגד הגדול של דמשק, במסגד אל-אקצא, בח'רבת אלמפג'ר ובמסגד הנביא במדינה.
הקיר בו מצוי המחראב נקרא "קיר הקיבלה".
המחראבים הראשונים לא אופיינו בצורת גומחה, אלא היוו כינוי כללי למוקד קיר הקיבלה.
רק בהמשך התפתח המחראב מוג'אוואף (مجوف בערבית, "הגומחה החלולה" מילולית).
האטימולוגיה של המונח לוטה בערפל.
מקור המלה יכול להיות حرب, "ללחום" או "להוביל למלחמה".
כשם עצם ייתכן שמקור המילה ב"מלחמה", حرب או במילה حربة, "רומח", "חנית".
ה-م (המ') בתחילת המילה מייצגת תחילית של מקום.
محراب מוגדר כשדה קרב, במובן של "ג'יהאד א-נפס" (כלומר, הקרב נגד נשמתך שלך).
יש טענה הגורסת כי מוחמד הציב את חניתו במרכז קיר הקיבלה כדי לרכז את התפילה, דבר שרומז עליו מטבע אומיי בו מוצג מחראב עם חנית לפניו.
לפי סברה אחרת, הגומחה נקראת "מחראב" משום שכל מי שנכנס למסגד היה מניח את חרבו במקום זה וכך לא יכלו לבוא לידי שפיכות דמים.
המסגד הוא "חרם", מקום האסור בשפיכות דמים.
על כן, אם היה קם אדם לחרבו היו הנוכחים יכולים למנוע בעדו מלהגיע לחרב כיוון שכולם מתפללים לכיוון זה ויכולים לזהות מי שיתקרב לכלי הנשק בזמן התפילה.
מקור אחר למילה הוא מהמילה "מקראב", שפירושה מקדש, או "מיקארבה" כינוייה של מכה.
מקור הרבה יותר סביר הוא מפרסית מֵהְר-אָב.
המילה mehr מהר זהו שמו של האל מיתרה אל המים, בפרסית מודרנית והמילה אב ab זה מים, בפרסית עתיקה התעתיק היה כך mitra-apa.
איראניים קדומים נהגו לבנות לכבוד האל מיתרה מבנים קטנים מאבנים, ליד הנהרות, לאות תודה וקראו להם mitra-apa.
מאוחר יותר מנהג זה אומץ על ידי המוסלמים שפלשו לאיראן והוצב כאזור שמצביע על כיוון התפילה.
צורת הגומחה עשויה להגיע מהמקום בו יושב השליט, כך שהופעתו במסגד לא קשורה לרעיון דתי אלא דווקא לרשות החילונית-פוליטית (ומכאן הקשר לחניתו של מוחמד, ששימש כראש הקהילה המוסלמית).
סברה אחרת משייכת את מקור המחראב לאפסיס של כנסיות, גומחות של ארונות קודש בבתי כנסת ואף נישות פסלים במקדשים פגאניים.
המחרשה היא כלי חקלאי המשמש לעיבוד ראשוני (חרישה) של הקרקע לקראת זריעה, שתילה או נטיעה.
המחרשה הייתה התקדמות טכנולוגית של המעדר או של האת.
בתחילה משכו בני האדם את המחרשות ומאוחר יותר נמשכו על ידי חמורים, שוורים או סוסים.
מחרשות מודרניות נגררות באמצעות טרקטור.
לחרישה כמה מטרות: המטרה העיקרית של החרישה היא להפוך על פניה את השכבה העליונה של האדמה.
החרישה גם קוברת את שארית היבול באדמה, מקטינה את השכיחות של עשבים בשדות והופכת את האדמה לנקבובית וקלה יותר לזריעה.
בראשית החקלאות נהוג היה להשתמש בכלי עדירה וחפירה פשוטים באזורים פוריים במיוחד כגון גדות נהר הנילוס, שם השיטפונות הרבים אפשרו ליצור תעלות בהן ניתן לזרוע זרעים.
באזורים פוריים פחות היה צורך להפוך את האדמה על מנת להביא את החומרים המזינים אל פני השטח.
אילוף שוורים במסופוטמיה, המוערך לכ-8,000 שנה לפני זמננו, נתן לאנושות את כוח הגרירה החיוני לפיתוח המחרשה.
המחרשות הראשונות היו פשוטות במיוחד והן הורכבו ממסגרת עם קורה אנכית אשר נגררה על האדמה.
הללו פותחו מאוחר יותר למכשיר הגירוף (המגרופית) שהפכה את האדמה במסלול אחד לאורך השדה תוך כדי שהיא קוברת את העשבים והשאריות מהיבול הקודם אל תוך האדמה ומעלה את החומר המזין חזרה אל פני האדמה.
צורה זו של חרישה איפשרה חרישה בזמן שהאדמה הייתה רטובה.
המים התנקזו בזכות התעלות שנוצרו מתחת לאדמה ההפוכה.
חידוש טכנולוגי זה החל באירופה בסביבות שנת 600, ואפשר לעבד את האדמות הצפוניות הקשות.
בקצה המגרופית, המחוברת מתחת למסגרת, יש סכין-מחרשה הדומה לחץ אסימטרי המשמש לחיתוך האדמה במאוזן בזמן תזוזה קדימה.
למגרופית יש גם להב המחובר למסגרת, המשמש לביקוע האדמה לפני סכין-המחרשה ולחיתוך שורשים חזקים ועמוקים.
בין סכין-המחרשה לסוף המחרשה ישנו מתקן המאפשר שליטה בכיוון המחרשה על ידי משקל האדמה בזמן שהוא מורם ומסובב על משטח הצד העקום של המגרופית.
בגלל מתקן זה, קשה יותר לסובב את המגרופית מאשר את המחרשות הפשוטות הראשונות ולכן הצורה של מרבית השדות באותו הזמן שונתה מריבועים למלבנים ארוכים.
המחרשה המסחרית המצליחה הראשונה העשויה מברזל הייתה "מחרשת הרותרהאם" אשר פותחה על ידי ג'וסף פולאם ברותורהאם, בריטניה בשנת 1730. היא הייתה יציבה וקלה והונדסה לפי הבסיס המתמטי של ג'יימס סמול, אשר עיצב מגרופית שתוכל לחתוך ולהרים ולהפוך את רצועות האדמה.
יצוין שהרכיבים העיקריים שהיוו את מחרשת הרותרהאם כבר היו ידועים בסין - הפצה של הטכנולוגיה הסינית, כנראה על ידי ההולנדים, היא דבר בהחלט מתקבל על הדעת.
מחרשות מפלדה פותחו לראשונה בזמן המהפכה התעשייתית והפכו לקלות יותר ויציבות יותר מאלו הבנויות מברזל ועץ.
המחרשה "מחרשת הפלדה" פותחה על ידי הנפח האמריקאי ג'ון דיר בשנות ה-1830. כעת החיבור לבעל החיים הגורר את המחרשה היה מתכוונן בעזרת גלגל המחובר לחלקה הקדמי של המחרשה ונשא את חלק ממשקלה.
למחרשות הפלדה הראשונות היו שתי ידיות אשר אפשרו לחורש מידה מסוימת של שליטה על העומק והמיקום של התלמים לפני שנוצרו.
החורש בדרך כלל גם שלט בבעלי חיים שגרר את המחרשה.
מאוחר יותר פותחו מחרשות עם גלגלים ומושב למפעיל ובדרך כלל יוצרו עם יותר מסכין-מחרשה אחת.
סוס אחד יכול היה בדרך כלל לגרור מחרשה בעלת מגרופית אחת בתוך אדמה קלה ונקייה, אך היה צורך בשני סוסים לחרישת אדמה קשה.
המחרשות האירופיות של המחצית השנייה של המאה ה-19 היו בעלות שתי מגרפיות מהפכות (המחרשה הומצאה על ידי רודולף סק ב-1870 נקראה "ביסוק") ולמשיכתן היה צורך בשניים או יותר סוסים, כאשר סוס אחד או יותר נאלץ ללכת בתוך האדמה החרושה ומלאת העשב, דבר אשר הקשה עליהם.
נהוג היה לתת לבעלי־החיים מנוחה של 10 דקות עבור כל חצי שעת עבודה.
במחרשה כזו ניתן לחרוש ביום אחד שטח גדול יותר מאשר במחרשה בעלת יתד אחת.
מחרשת ה"גזע-מדלג" היא המצאה אוסטרלית משנת 1870 אשר עוצבה במיוחד לטיפול בשדות שבהם פזורים גזעי עצים וסלעים, שלא היה כדאי כלכלית לסלקם.
המחרשה משתמשת במשקולת ניידת על מנת להחזיק את המגרופית במקומה.
כאשר נתקלה המחרשה במכשול הייתה המגרופית "קופצת" ומיד חוזרת למקומה על ידי המשקולת.
מערכת פשוטה יותר פותחה יותר מאוחר והיא משתמשת בדיסק קעור (או שניים) המכוון לפנים בזווית גדולה.
כאשר הדיסק נתקל במכשול, הוא חודר לקרקע וזורק את האדמה שעל המכשול הצידה.
המחרשה הזו אינה עושה עבודה טובה כמו המגרופית, אך היא כן מפנה את המכשולים ביעילות.
הן יכולות להחזיק מספר מגרופיות בדרוג, והן קצרות יותר ומשתמשות במערכת הזרועות של הטרקטור על מנת להרים את הכלי בסוף התלם.
המפעיל צריך עדיין לכוון את המחרשה על מנת לשמור על העומק והכיוון של התלמים.
מחרשות לעיבוד שדות גדולים הן בדרך כלל מחרשות מתהפכות, כלומר בעוד סט אחד של מגרופיות פולח את הקרקע, סט שני נמצא באוויר, מעל הסט העובד.
כאשר מגיע הטרקטור לקצה החלקה, מניף נהג הטרקטור את המחרשה והופך אותה (תוך כדי תנועה) ואז שב ומנמיך אותה, תוך כדי החדרת סט המגרופיות השני אל הקרקע.
מחרשות מודרניות רבות מצוידות במנגנון הבטחת חנקן.
מנגנון זה מאפשר למפעיל לכוון את מידת ההתנגדות של המגרופיות כך שכאשר הכלי נתקל במכשול תת-קרקעי כמו אבן למשל המגרופית מתקפלת לאחור ומדלגת מעליו מבלי לגרום לשבר.
רכיב הצד של מכשיר הגירוף
במחרשות המודרניות ובמספר מחרשות ישנות, מכשיר הגירוף הוא חלק נפרד מסכין-המחרשה וממתקן השליטה, המאפשר החלפת חלקים אלו ללא החלפת מכשיר הגירוף עצמו.
שחיקה מקלקלת בסופו של דבר את כל החלקים הבאים במגע עם הקרקע.
על פי המסופר במדרש רבה (בראשית כט, ה) וכן במדרש תנחומא, נח היה זה שהמציא את המחרשה, ולכן אביו אמר עליו "זה ינחמנו...
מן האדמה אשר אררה ה'".
בתאוריה של שפות פורמליות ובמדעי המחשב, מחרוזת היא רצף של סימנים מתוך אלפבית נתון.
בשפות תכנות מחרוזת היא טיפוס נתונים המכיל רצף של תווים.
בשפות תכנות אימפרטיביות המחרוזת מאוחסנת כמערך של תווים.
בשפות פונקציונליות (כגון LISP או Haskell) מחרוזות מאוחסנות כרשימה.
יש מספר צורות מקובלות להתייחסות למחרוזת:
ישנן שפות המתייחסות למחרוזת כאל מערך רגיל (למשל C) אבל בגלל שימושיותה הרבה של המחרוזת נכתבו לה פונקציות ספריה מיוחדות.
ישנן שפות בהן המערך מטופל כטיפוס מיוחד בשפה (בדומה למספר), למשל ב־java.
בשפות בהן צורת האחסון היא תמיד כמערך, הצורה המדויקת משתנה בהתאם לשפה:
בחלק מהשפות (כמו C, אסמבלר), האחסון הוא בצורה של מערך שבסופו יש תו מציין.
בשפות מסוימות (למשל Pascal) המערך מאוחסן עם הגודל שלו בתחילת המערך.
בשפות אחרות (למשל ADA) אין כלל טיפול בגודל המערך על ידי השפה ועל המתכנת לדאוג לשמור את גודל המערך.
ישנן שפות (למשל ב־Visual Basic) בהם נוקטים הן את שיטת התו המציין ואת שיטת שמירת הגודל.
בשפות בהן המחרוזת היא אובייקט, לרוב ההקצאה היא אוטומטית (כלומר כאשר מגדילים את גודל המחרוזת, המערכת מקצה שטח זיכרון גדול יותר) ואילו בשפות אחרות ההקצאה היא סטטית (אם חורגים מגודל המערך ב־C עלולים לקבל השחתת זיכרון).
פעולות אופייניות על מחרוזות הן:
שרשור: איחוד שתי מחרוזות למחרוזת אחת.
יצירת תת-מחרוזת ממקום מסוים ובאורך מסוים ממחרוזת נתונה.
דוגמה: מתת-המחרוזת הנמצאת החל מהמקום החמישי באורך 2 של המחרוזת 'שלום רב שובך' היא 'רב'.
איתור תת-מחרוזת נתונה במחרוזת נתונה.
דוגמה: חיפוש המחרוזת 'רב' במחרוזת 'שלום רב שובך' ייתן את התוצאה 5 (או 4 במחרוזת שהתו הראשון בה נמצא במקום ה-0).
הכנסת תת-מחרוזת למיקום מסוים במחרוזת נתונה.
החלפת תת-מחרוזת בתת-מחרוזת אחרת במחרוזת נתונה.
ישנן שפות שבהן יתבצע איתור של תת-המחרוזת שתוחלף בערך חדש, וישנן שפות שבהן מיקום מסוים במחרוזת יוחלף בערך חדש.
באם התוכן זהה יתקבל אמת ובאם התוכן איננו זהה יתקבל שקר.
בשפות תכנות אין סטנדרט ברור לביצוע פעולות על מחרוזות.
בכל שפה בדרך כלל המימושים יהיו שונים הן בשמות הפעולות, והן בצורת הפעלתן.
בשפות כמו פסקל, VB ודוט נט שבהן יש תמיכה בפעולות על מחרוזת ברמת השפה, העבודה עם מחרוזות יותר בהירה, נוחה וידידותית.
לעומת זאת בשפות כמו C ו-C++ שבהן אין תמיכה במחרוזת ברמת השפה, קיימות ספריות רבות שמממשות באופנים שונים פעולות על מחרוזות, הן רשמיות, הן של חברות מסחריות ואף בקוד פתוח.
דבר שגורם לחוסר תאימות, ולבעייתיות לא מעטה בעבודה עם מחרוזות.
מחר כפול תשע הוא אוסף סיפורים קצרים הכולל תשעה סיפורים קצרים מאת הסופר אייזק אסימוב.
הספר יצא לאור במקור באנגלית בשנת 1959. בין השאר מכיל הספר שניים מן הסיפורים עליהם הצהיר אסימוב כי הם מהחביבים עליו, "השאלה האחרונה" ו"הילד הקטן והמכוער".
הספר יצא לאור בעברית בהוצאת מסדה בשנת 1972, בתרגומה של חנה ברקן.
בשנת 2005 יצאה לאור מהדורה חדשה בעברית בהוצאת אודיסיאה, בתרגומו של איתמר פארן.
הילד הקטן והמכוער (שאף הורחב מאוחר יותר לספר "ילד האתמול", בשיתוף עם הסופר רוברט סילברברג)
מחרטה היא מכונה לעיבוד שבבי, אשר משתמשים בה לעיבוד חלקים ציריים סימטריים.
החומרים המעובדים יכולים להיות מתכות, עץ וחומרים פלסטיים.
פעולת המחרטה, הנקראת "חריטה" (Turning) היא הורדת חומר בעזרת סכין חריטה, על ידי עיבוד סיבובי מסביב לעוּבָּד (חומר הגלם העובר עיבוד).
הפעלת המחרטה יכולה להיות ידנית או ממוחשבת - CNC.
פלדה מהירה (H.S.S), סוג של פלדת כלים הניתנת לטיפול תרמי.
סכיני מתק"ש (מתכת קשה) - עשויים מערבוב של אבקות שעוברות תהליך מיוחד של דחיסה ואפייה (סינטור).
מאפשרים מהירות חיתוך גבוהה, אך החומר יוצא פריך.
סכיני קרמיקה/חרסינה - מאפשרים מהירות חיתוך גבוהה, אך לא עמידים בפני זעזועים.
משמשים בדרך כלל לפעולות גימור.
תנועת החיתוך: לפי נתוני הסכין ונתוני העוּבָּד.
תנועת ההיגש: עובי השבב אותו תוריד המחרטה בכל מעבר של הסכין על חומר הגלם.
עומק העיבוד נקבע מדרישה לטיב פני השטח: עיבוד גס או עדין.
תנועת הקידמה: (התקדמות הסכין לאורך העוּבָּד תוך כדי הורדת חומר גלם) בוחרים גם כן על פי דרישות רמת העיבוד.
נוזל קירור - בחלק מהמחרטות, כדי להקל על תהליך החיתוך משתמשים בהתזת נוזל קירור לאזור יצירת השבב.
נוזל הקירור יכול להיות: שמן ,שמן סינתטי ,אמולסיה-תחליב המכיל 2-8% שמן והשאר מים.
תהליכי עיבוד נקבעים מתוך מטרה של חיסכון במשאבים וחיסכון בזמן, תוך שמירה על טיב פני שטח ודיוק נדרשים.
מהנדסי התעשייה צריכים למצוא פשרה בין הגורמים השונים.
מבנה בסיסי מחרטה לעיבוד מתכת