tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אביטל ליבוביץ' (נולדה ב-18 באוקטובר 1971) היא מנכ"לית הוועד היהודי-האמריקאי בישראל וסגן אלוף במילואים, ששירתה ביחידת דובר צה"ל.
ליבוביץ' סיימה תואר ראשון בספרות אנגלית ומדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן בשנת 1992, ותואר שני ביחסים בין-לאומיים באוניברסיטת חיפה בשנת 1998, ובשנת 2002, היא קיבלה תעודה בדוברות, תקשורת ויחסי ציבור מהמחלקה לענייני חוץ באוניברסיטת בר-אילן.
ליבוביץ' שירתה במשך 22 שנה בצבא ההגנה לישראל, והגיעה לדרגת סגן אלוף.
בצבא, שירתה במספר תפקידים הקשורים לתקשורת ויחסי ציבור, ותפקידה האחרון היה ראש ענף התקשורת האינטראקטיבית של חטיבת דובר צה"ל.
ליבוביץ' הייתה גם ראש ענף העיתונות הזרה, עבדה מעל שבע שנים בנושא עיתונות זרה, וביססה קשרים חזקים בין צה"ל לתקשורת הבינלאומית.
לאחר שירותה הצבאי, החלה לעבוד כמנכ"לית הוועד היהודי-האמריקאי (AJC) בישראל.
בשנת 2021 הוכתרה על ידי נשיא אלבניה איליר מטה לאבירה במסדר סקנדרבג על פעילותה לחיזוק הקשרים בין ישראל-ארצות הברית-אלבניה וקירוב בין האלבנים לקהילות היהודיות.
אביטל לאה סומפולינסקי (נולדה ב-21 ביולי 1978) היא עורכת דין ישראלית המשמשת המשנה ליועץ המשפטי לממשלה למשפט ציבורי־חוקתי.
אביטל סומפולינסקי נולדה בירושלים לאלישבע ופרופ' חיים סומפולינסקי.
סבה מצד אימה הוא פרופ' אהרון קירשנבאום.
בשנת 1996 סיימה את לימודיה בבית ספר חורב בעיר.
השלימה תואר ראשון (בהצטיינות) ושני במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2001 התמחתה בלשכת היועץ המשפטי לממשלה, ובמחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה.
במשך כעשור, עד שנת 2012, עבדה במחלקת הבג"צים בפרקליטות המדינה.
החל משנת 2012 עבדה סומפולינסקי בייעוץ המשפטי של הכנסת.
שימשה כעוזרת של היועץ המשפטי לכנסת איל ינון וכממונה בצוות המשפטי של ועדת הכלכלה.
החל מ-2017 כיהנה כממונה על ייצוג הכנסת בערכאות שיפוטיות, וגיבשה את עמדת הכנסת בעתירות חוקיתות שונות, את עמדת היועץ המשפטי לכנסת בסוגיות חוקתיות ומנהליות, ועוד.
באפריל 2022, בתום תהליך ארוך, קיבלה ועדת האיתור את דרישתם של שר המשפטים גדעון סער ומנכ"ל משרד המשפטים ערן דוידי, והמליצה על מינוי סומפולינסקי למשנה ליועץ המשפטי לממשלה למשפט ציבורי־חוקתי, במקומו של רז נזרי.
בתחילת מאי 2022 אישרה ממשלת ישראל ה-36 את מינויה.
במאי 2022, לבקשת שר המשפטים גדעון סער, פרסמה חוות דעת לפיה פקיעת חוק תקנות שעת חירום (יהודה והשומרון – שיפוט בעבירות ועזרה משפטית) – מצב אפשרי לאור מצבה של הקואליציה בכנסת ה-24 – תוביל בהכרח להפיכת חיי הישראלים ביהודה ושומרון ל"קשה עד בלתי אפשרית".
בפברואר 2023, לצד היועצת המשפטית לממשלה גלי בהרב-מיארה, פרסמה חוות דעת המבקרת את תזכיר התיקון לחוק יסוד: השפיטה שפרסם שר המשפטים יריב לוין, במסגרת הרפורמה המשפטית.
בהמשך הציגה את עמדתה בוועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת, בראשות חבר הכנסת שמחה רוטמן, שהתעמת עמה על רקע זה.
בפברואר 2023, לצד גיל לימון ועל דעת בהרב-מיארה, פרסמה חוות דעת לפיה תיקון לחוק יסוד: הממשלה, לביטול הלכת דרעי-פנחסי באמצעות חוק יסוד הקובע שמינוי שר יהיה כפוף לביקורת שיפוטית רק ביחס לתנאי הכשירות הקבועים, עשוי להיפסל בידי בג"ץ ויש להתנגד לו מטעמים מהותיים.
נשואה לעורך הדין איתי פייגלין, אם לחמישה ומתגוררת ביישוב נס הרים.
גיסה הוא שופט התעבורה עמית בר.
בהסדר למניעת ניגוד עניינים של תפקידה כמשנה ליועץ המשפטי לממשלה, ציינה כי בין חבריה הקרובים נמנים השרים חילי טרופר ויועז הנדל, המתגוררים ביישובה.
אביטל שרנסקי (נולדה ב-1950 כנטליה שטיגליץ; באוקראינית: Наталія Стігліц) היא אקטיביסטית ודמות ציבורית, סמל למאבקה של התנועה למען יהדות ברית המועצות שנלחמה, בין השאר, למען שחרורו של בעלה, נתן שרנסקי, ואסירי ציון נוספים מהכלא הסובייטי.
נולדה בברית המועצות (כיום אוקראינה) לסבטלנה וסמיון ב-1950. אחיה הגדול הוא אלוף-משנה מיכאל שטיגליץ, אשר שימש כנספח צה"ל ברוסיה ופיקד על גדוד תותחנים 411 באגד ארטילרי 282 ועוצבת אדירים.
פעילותה למען שחרור בעלה ואסירי ציון
נטליה שטיגליץ ונתן שרנסקי נפגשו באוקטובר 1973. זמן קצר לאחר הפגישה נדחתה אשרת היציאה של נתן שרנסקי על ידי השלטונות הסובייטים והוא הפך למסורב עלייה.
נטליה ביקשה ויזה לישראל, ובני הזוג החלו לתכנן את נישואיהם.
הם נישאו ב-1974, יום וחצי לפני שפג תוקפה של אשרת היציאה של נטליה.
למחרת חתונתם עלתה נטליה לארץ, בעוד נתן נשאר בברית המועצות.
הוא נכלא ב-1977 באשמת בגידה.
בארץ שינתה נטליה את שמה לאביטל והחלה לפעול למען שחרורו של בעלה.
בסתיו 1975, היא ערכה את נסיעתה הראשונה לארצות הברית ולקנדה בעזרת פעילים ושם נפגשה עם חברי קונגרס.
ב-1978 נידון נתן ל-13 שנות עבודת כפייה.
התגובה הזניקה את בני הזוג לאור הזרקורים והאירו את מצבם של יהודי ברית המועצות.
במשך שנים נפגשה שרנסקי עם מנהיגים בארצות הברית ובעולם.
בשנת 1979 הוציאה אביטל ספר על מאבק בני הזוג: "הביתה: סיפורו של אנטולי שרנסקי".
במהלך משפטו של נתן שרנסקי, הואר בטיימס סקוור בניו יורק שלט "שחררו את שרנסקי".
נתן שרנסקי שוחרר ב-11 בפברואר 1986.
לאחר שחרור בעלה, אביטל התרחקה מהחיים הציבוריים.
לבני הזוג שתי בנות והם מתגוררים בירושלים.
אביטל דבורי (נולדה ב-1974) היא במאית תיאטרון, ליצנית רפואית ובובנאית ישראלית.
למדה בתל אביב, חיפה, ירושלים, לונדון, וברצלונה.
בעלת תואר שני באומנות מטעם בית הספר המרכזי לדיבור ודרמה בלונדון עם התמחות בתיאטרון בובות ותיאטרון פיזי.
דבורי יוצרת בישראל מופעי במה רב תחומיים מאז 2001, ומשלבת ביצירותיה סגנונות שונים כמו קרקס, בובות וחפצים.
מאז 2002 דבורי היא ליצנית רפואית בפרויקט "רופאי חלום - ליצנות בשירות הרפואה" ועובדת באופן קבוע בבתי החולים העמק בעפולה ומאיר בכפר סבא.
במסגרת עבודתה פיתחה שיטה ייחודית של עבודה עם צעצועים ובובות בבתי חולים, ועבודת הגמר שלה לתואר שני באוניברסיטת חיפה ב-2015 הייתה בנושא "התפתחותה של ליצנות רפואית בישראל: המקרה של קבוצת "רופאי חלום".
בשנת 2018 זכתה בפרס על מחקרה עם פרופ' אריאל קורן "מבנים של אינטראקציות בין הליצנים, המטופלים והרופאים".
כיום מנחה דבורי סדנאות של תיאטרון בובות וליצנות רפואית ברחבי העולם ומלמדת בבית הספר לתיאטרון בובות בחולון.
איך בטעות - מופע של קבוצת "דדלוס" (אביטל דבורי, אלית ובר, שרון מייבסקי) זוכת פרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל חיפה להצגות ילדים 2001
טרנקילה - יצירה תיאטרונית למבוגרים המשלבת קרקס אווירי, בובות וליצנות.
זוכת פרס יוצרים בפסטיבל עכו 2007 ופרס השפה הבימתית בקיפוד הזהב 2008
המעבדה של גברת סטראגה - תיאטרון בובות ברחוב בביצוע אורית לייבוביץ'-נוביץ' ורויטל גריך, בבימוי אביטל דבורי.
ההצגה זכתה בפרס חביבת הקהל ב-פסטיבל בת-ים הבינלאומי לתיאטרון ואומנות רחוב 2009
אמאל'ה - הצגת יחיד של תיאטרון בובות עכשווי למבוגרים, ללא מילים.
עלתה במסגרת הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בובות בחולון 2010
הריקוד של פלורה - תיאטרון בובות עכשווי למבוגרים בלבד, ללא מילים.
ההצגה זכתה ב-4 פרסים בינלאומיים ב-2013 ו-2014
הרפתקה במחלקה - הצגה לכל המשפחה.
הופק במסגרת 'עידוד יצירה ישראלית מקורית' של מרכז תיאטרון בובות עבור הפסטיבל הבינלאומי ה-22 לתיאטרון בובות בחולון
חלומות באוויר - תיאטרון קרקס לילדים, 2015
המסע אל הצליל הקסום - הצגה לילדים בהשראת הסיפור "תיבת הצלילים" מאת מירי פארי, 2016
אביטל חן (נולד ב-1958 בישראל) הוא שופט ישראלי, נשיא בתי המשפט הקהילתיים.
כיהן כנשיא בתי משפט השלום במחוז ירושלים.
אביטל חן נולד בישראל בשנת 1958. שירת בצה"ל בין השנים 1976–1982. השתחרר מן השירות בדרגת סגן, והתקדם בשירות המילואים עד לדרגת סגן אלוף.
בשנת 1986 סיים לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1987 הוסמך כעורך דין.
ב-2022 קיבל תואר שני בהצטיינות במנהל עסקים מהקריה האקדמית אונו.
בשנת 1997 מונה לשופט תעבורה.
ביוני 2003 מונה לכהונת שופט של בתי משפט השלום בירושלים.
בפברואר 2009 החל לכהן כשופט נוער.
בינואר 2014 מונה לסגן נשיא בתי משפט לתעבורה במחוז ירושלים.
ביוני 2015 מונה לנשיא בפועל של בתי משפט השלום מחוז ירושלים.
במאי 2016 מונה לנשיא בתי משפט השלום מחוז ירושלים.
שפט במשפטי אהוד אולמרט ופרשת מעונות ראש הממשלה, בו הואשמה שרה נתניהו.
במסגרת תפקידו כנשיא בתי משפט השלום בירושלים הקים קרן לרווחת עובדי בתי המשפט במחוז ירושלים.
בנובמבר 2020 מונה על ידי נשיאת בית משפט העליון, אסתר חיות, כאחראי על ההקמה ועל העברת ניהול בית המשפט הקהילתי, מארגון הג'וינט-אשלים שסייע בהקמת הפרויקט, להנהלת בתי המשפט.
ב-21 באוגוסט 2022 מונה לנשיא בתי המשפט הקהילתיים במינוי לחמש שנים.
במסגרת פעילותו כנשיא, הוביל שלוש ועדות בין-משרדיות, שתיים מהן ריכזו את הטיפול ברפורמות מהותיות בדיני התעבורה והשלישית בעניין קיצור משכי הזמן בהגשת תסקירי שירות מבחן.
מחוז אביי הוא שטח של 10,546 קמ"ר הממוקם על הגבול בין דרום סודאן וסודאן, שקיבל "מעמד מנהלי מיוחד" על פי פרוטוקול אביי מ-2004, כחלק מהסכם השלום שסיים את מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה.
העיר הבירה של המחוז היא אביי טאון.
לפי תנאי פרוטוקול אביי, אזור אביי נחשב, על בסיס זמני, לחלק הן מרפובליקת דרום סודאן והן מרפובליקת סודאן, והפך למעשה לאזור משותף.
בניגוד לגבולות המחוז הקודם, פרוטוקול אביי הגדיר את אזור אביי כ"האזור של תשע ראשויות הדינקה נגוק שהועברו לקורדופן ב-1905".
בשנת 2005, ועדת גבולות רב-לאומית קבעה שזה יהיה החלקים של קורדופן דרומית ל-10°22′30″ N.
עם זאת, בעקבות סכסוכים מתמשכים שהתפרצו לאלימות ואיימו על הסכם השלום המקיף, תהליך בוררות בינלאומי שרטט מחדש את גבולות אביי ב-2009 והפך אותו קטן משמעותית, כשאין לו גבול צפוני מעבר ל-10°10′00" N.
עיתון סודאן טוען כי אנשי הדאג'ו היו ממוקמים באזור אביי לפני המאה השבע עשרה, לפני שהוחלפו על ידי מהגרים חדשים.
מהמאות השמונה עשרה לפחות, אביי היה מיושב על ידי הדינקה נגוק, תת-קבוצה של הדינקה מדרום סודן, שהיו חקלאים נוודים.
המיסריה, עם ערבי נוודי, שהיה מבלה את רוב השנה סביב הבסיס שלו במוגלאד בצפון קורדופן, היה מרעה את בקרו דרומה לאזור נהר הבחר באביי בעונת היובש.
תושבי הקבע של אביי היו אם כן הדינקה הדרומיים, אך חצי שנה היו המיסריה המוסלמים הצפוניים עולים במספרם.
במהלך הקמת הקונדומיניום האנגלו-מצרי, המיסריה היו ממוקמים בעיקר במחוז קורדופן (נחשב ל"צפוני"), בעוד הדינקה נגוק היו ממוקמים בבחר אל-ע'זאל (נחשב ל"דרומי").
בשנת 1905, לאחר פשיטות מתמשכות של המיסריה לשטחי הדינקה נגוק, הבריטים העבירו את תשע ראשויות הדינקה נגוק לקורדופן.
הסיבה לכך הייתה משולשת: להגן על הדינקה נגוק מפשיטות המיסריה ולפייס את האזור; להראות כי כוח ריבוני חדש נמצא בשליטה; ולהביא את שני השבטים היריבים תחת ניהול משותף.
כאשר הבריטים עזבו ב-1956, הם השאירו את מעמד אביי לא ברור.
שני העמים החלו ללכת בדרכים נפרדות עם פרוץ מלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה (1956–1972), במיוחד הטבח ב-72 נגוק דינקה בעיר בבן נושא שבוצע על ידי המיסריה.
הדינקה נגוק נמשכו לכוחי אניאניה, בעוד המיסריה זכו לתמיכה מהממשלה והפכו להיות קשורים בצפון.
הסכם אדיס אבבה מ-1972, שסיים את המלחמה, כלל סעיף שאיפשר משאל עם שיאפשר לאביי לבחור להישאר בצפון או להצטרף לדרום האוטונומי.
משאל עם זה מעולם לא נערך וההתקפות המתמשכות על הדינקה נגוק הובילו ליצירת יחידת דינקה נגוק במרד הקטן אניאניה השני, שהחל בנילוס העליון ב-1975. גילוי הנפט באזור, בין יתר אזורי הגבול הצפון-דרומי, הוביל את הנשיא ג'עפר נומיירי לנסות את היוזמה הראשונה מבין רבות להעביר אזורים עשירים בנפט למנהל הצפוני.
יחידת הדינקה נגוק של אניאניה השני היוותה אחת היסודות של תנועת המורדים בתחילת מלחמת האזרחים השנייה ב-1983. רבים מהדינקה נגוק הצטרפו למורדים עם פרוץ הקרבות.
באופן חלקי כתוצאה מכניסתם המוקדמת למלחמה, רבים מהדינקה נגוק עלו לעמדות מנהיגות בצבא השחרור העממי של סודאן (SPLA), והפכו להיות קשורים בקשר הדוק לג'ון גראנג.
בניגוד לכך, המיסריה הצטרפו לקרבות בצד הממשלה באמצע שנות ה-80. הם הקימו יחידות קו חזית כמו גם מורהלין, פושטים רכובים שהתקיפו כפרים דרומיים כדי לשדוד חפצים ועבדים.
בסוף המלחמה, הקרבות האינטנסיביים גרמו לעקירת רוב הדינקה נגוק מאביי, מה שהמיסריה מציינים כהצדקה לבעלותם על האזור.
אביטל פודקופייב (נולדה ב-9 בנובמבר 2004) היא שחיינית אמנותית ישראלית.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה באוגוסט סיימה במקום חמישי בתרגיל קומבינציה קבוצתי יחד עם שלי בובריצקי, מאיה דורף, קתרין קונין, ניקול נחשונוב, אריאל נשיא, נוי גזלה, פולינה פריקזצ'יקובה, נטע רוביצ'ק ושני שרייזין.
אביניון (בצרפתית Avignon) היא עיר בדרום צרפת.
בעיר עצמה מתגוררים כ-91,000 איש, וכ-505,000 איש באזור המטרופוליטני שמסביבה (נכון ל-2019).
העיר ידועה בעיקר בזכות ארמון האפיפיורים (צרפתית: Palais des Papes), שבו חיו האפיפיורים במשך המאה ה-14.
אביניון היא בירתו (צרפתית: préfecture) של מחוז ווקלוז שבפרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור.
היא ממוקמת על גדתו המזרחית של נהר הרון, מספר קילומטרים לפני התמזגותו עם הדוראנס.
העיר ממוקמת דרום-דרום-מזרח לפריז, 229 ק"מ דרומית לליון, ו-88 ק"מ צפון-צפון מערב למרסיי.
צורתה של אביניון היא אובלית, לא מאוכלסת ביותר, אך מכוסה בחלקה הגדול בגנים ובפארקים.
אביניון חשופה לרוחות אלימות, שהחזקה שבהן היא המיסטרל.
היא מרכזו של האזור המטרופוליטני אביניון הגדולה, המכיל כשתים עשרה מועצות משני צידיו של הרון.
אזור אביניון יושב לראשונה לפני שנים רבות; האזור הסלעי בקצה הצפוני של העיר, המשקיף אל הרון, כנראה היה מיקומו של מבצר הגבעה הקלטי.
השם "אביניון" כנראה לקוח משמו של שבט האויניו.
בעיר הייתה מושבת מסחר פיניקית משגשגת, בקרבת המושבה הימית מסלת (מרסיי המודרנית).
עדות לנוכחות הפיניקית ניתן למצוא בכתובת הפיניקית מאביניון.
תחת השלטון הרומי, הייתה אביניון לאחת הערים המשגשגות בגאליה נארבוננסיס, המחוז הטרנס-אלפי הראשון באימפריה הרומית.
רק מעט מתפארת תקופה זאת נותרה בעיר.
במאה ה-5, העיר נפגעה קשות במהלך הפלישה הברברית, ועברה מיד ליד פעמים רבות, בין הגותים, בורגונדי, האוסטרוגותים והמלכים הפרנקו-מרובינגים של אוסטרזיה.
ב-738 נפלה העיר לידי הסרצנים, ונהרסה שנה לאחר מכן בידי הפרנקים.
ב-1033, כשקונארד השני הפך ליורשה של ממלכת ארל, הפכה אביניון לחלק מהאימפריה.
תושבי אביניון ניצלו את ריחוקם של השליטים הגרמנים, והקימו רפובליקה עצמאית עם קונסול וממשלה, בין 1135 ל-1146. בנוסף לקיסר, הרוזנים של פורקאלקייה, של טולוז ושל פרובאנס שלטו על העיר.
בסופה של המאה ה-12, הכריזו תושביה בשנית על עצמאותם, אך זו רוסקה ב-1226 במהלך מסע הצלב נגד הקתרים, לאחר שתושביה סירבו לפתוח את שערי העיר ללואי השמיני ולשליחו האפיפיורי.
העיר נכנעה לאחר שלושה חודשי מצור (10 ביוני עד ל-13 בספטמבר 1226) וכעונש, הוכרחו להפיל את ביצוריהם, ולכסות את חפירות העיר.
ב-7 במאי 1251 הפכה אביניון לטריטוריה משותפת של שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה ושל אלפונס דה פואטייה, אחיו של לואי השמיני.
ב-25 באוגוסט 1271, במותו של אלפונס דה פואטייה, אביניון והשטח המקיף אותה קונטה ונסן (שנשלט בידי רקטור משנת 1274) אוחדו עם הכתר הצרפתי.
בשנת 1290, פיליפ הרביעי, שירש מאביו את כל זכויותיו של אלפונס דה פואטייה, הרוזן האחרון של טולוז, העביר את הזכויות לשארל השני, מלך נאפולי ורוזן פרובאנס.
לאור העובדה שגדתו המזרחית של נהר הרון סימנה את גבול האימפריה שלו, כשהציף הנהר את אביניון, מיסה קרלו את העיר, מכיוון שבמהלך תקופות אלו, הייתה אביניון טכנית בתוך גבולותיו.
בשיא כוחותיה, ג'ואנה הראשונה, מלכת סיציליה, שהייתה רוזנת פרובאנס, מכרה את העיר לקלמנס השישי תמורת 80,000 פלורין, ב-9 ביוני 1348, ומאוחר יותר, הפכה העיר למושבם של יותר אנטי-אפיפיורים ואפיפיורים רבים.
ב-1309 העיר נבחרה בידי האפיפיור קלמנס החמישי כמקום שהותו.
באותו הזמן, העיר נשלטה בידי מלכי סיציליה של בית אנז'ו.
מה-9 במרץ 1309 עד ל-13 בינואר 1377 הפכה העיר למקום מושבם של האפיפיורים במקום רומא.
אביניון השתייכה לאפיפיוריות עד לשנת 1791, שבמהלך אותה השנה נכבשה על ידי המהפכנים הצרפתים.
אביניון הייתה משכנם של שבעה אפיפיורים:
האפיפיור יוחנן העשרים ושניים (1316–1334)
האפיפיור בנדיקטוס השנים עשר (1334–1342)
האפיפיור גרגוריוס האחד עשר (1370–1378)
החומות שנבנו בעיר על ידי האפיפיורים משומרות היטב.
מאחר שלא היו מוגנים היטב, החליטו האפיפיורים להסתמך על ביצור ארמונם, "ארמון האפיפיורים".
ארמון גותי זה, עם קירות בעובי חמישה מטרים, נבנה בין השנים 1335 ו-1364 על סלע טבעי.
גודלו אמנם חשף אותו, אך הפך אותו לבלתי חדיר.
אביניון, שבתחילת המאה ה-14 הייתה חסרת כל חשיבות מיוחדת, עברה פיתוח מופלא בזמנם של שבעת האפיפיורים ושני האנטי-אפיפיורים ששכנו בה.
מצפונה ומדרומה של אבן הדום, בערך במיקומו של ארמון הבישופים, נבנה ארמון האפיפיורים, בצורת מבצר מרשים המורכב ממגדלים, המחוברים בקשתות אחד למשנהו.
ארמון האפיפיורים בנוי בסגנון גותי של דרום צרפת.
דוגמאות אחרות לסגנון זה ניתן לראות בכנסיית סן דידיר, כנסיית סן פיטר, כנסיית סן אגריקול, וכמו כן גם במגדל השעון.
הפרסקואות שבתוך ארמון האפיפיורים וכנסיית אביניון נוצרו בעיקר על ידי אמנים מסיינה.
לאחר השבת האפיפיורות לרומא, הממשל הרוחני באביניון הופקד בידיו של נציג האפיפיור, לרוב, חשמן-אחיין.
האפיפיור אינוקנטיוס השנים עשר ביטל את הנפוטיזם, ומשרד הנציגים באביניון בוטל ב-7 בפברואר 1693, דבר שגרם להעברת השלטון באביניון לקהילת אביניון (מחלקה של המועצה האפיפיורית, ששכנה באביניון).
בתקופה זו, מושלה של אביניון היה החשמן המזכיר של המדינה.
קהילת אביניון אוחדה עם קהילת לורטו, וב-1774 סגן-הנציג מונה לנשיא הקהילה, אך מינוי זה מנע ממנו כמעט כל סמכות אחרת.
המועצה הציבורית הורכבה מכארבעים ושמונה חברים, ונבחרה על ידי התושבים, מתוכם ארבעה כמרים וארבעה דוקטורים מהאוניברסיטה.
המועצה נפגשה תחת נשיאותו של שופט-השלום הראשי של העיר, בא כוחו של הנציג האפיפיורי, שנבחר מדי שנה.
תפקידם של חברי המועצה היה להחליט על האינטרסים החומריים והכלכליים של העיר.
החלטותיהם היו צריכות להגיע לסגן-הנציג לאישור.
שלושה קונסולים, שנבחרו מדי שנה על ידי המועצה, הופקדו על האדמינרטציה של רחובות העיר.
שרידתה של אביניון כמובלעת אפיפיורית הייתה מעט לא יציבה, כשהכתר הצרפתי ניהל בית סוהר גדול ועמיד רק מעבר לנהר.
מהמאה ה-15 והלאה ניסו מלכי צרפת שוב ושוב לספח את אביניון לממלכתם.
ב-1476 לואי האחד עשר, כעוס על כך ששארל, דוכס ונדום התמנה ללגייט, שלח כוחות לכיבוש העיר, עד שדרישתו תמולא וג'וליאנו דלה רוברה ימונה ללגייט.
לאחר שרוברה מונה לחשמן, הסיג לואי את כוחותיו מן העיר.
ב-1536, פרנסואה הראשון פלש לטריטוריה האפיפיורית, במטרה להפיל את קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מכיסאו, שאז שלט בטריטוריה הזו.
כשנכנס לעיר, קיבלו אותו אנשיה בצורה פתוחה ומקבלת.
כשחזר לצרפת, קיבלו כל תושבי אביניון את אותן הפריבילגיות שקיבלו שאר תושבי צרפת, כמו הזכות לעבוד במשרות מדיניות.
ב-1583, אנרי השלישי ניסה לקיים עסקת חליפין על העיר, ובעדה לתת את סאלוזו, אך עסקה זו לא עלתה יפה, ונדחתה על ידי האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר.
ב-1663, כגמול על תקיפת חיל המשמר של הוותיקן את דוכס סרקואה, שגרירו של לואי הארבעה עשר ברומא, תקף וכבש לואי את העיר, אך החזירהּ לאחר מספר חודשים לידי האפיפיורים.
ב-1688, בוצע ניסיון נוסף לכיבוש אביניון, שנכשל.
ומשנת 1688 עד לשנת 1768 נותרה אביניון שלווה, וללא כל מלחמות או כיבושים.
לואי החמישה עשר, מאוכזב מפעילותו של האפיפיור קלמנס השלושה עשר, כבש את הטריטוריה של מדינת האפיפיור בתחומי צרפת שכללה את אביניון, והחזיק בה משנת 1768 עד שנת 1774. לואי שינה את מבנה מוסדות צרפת לזה הנמצא באביניון.
לאחר הטבח הרצחני בלה גלאסירה של חסידי האפיפיוריות, שבוצע על ידי הרפובליקנים, הכריזה ועדת אביניון על ניתוקה מצרפת ב-14 בספטמבר 1791. ב-25 ביוני 1793, הושבה אביניון לצרפת, והיא אוחדה יחד עם הקומטה וניסיה ונסיכות אורנג' לשעבר ליצירת המחוז הרפובליקני המודרני - וקלואה.
מסמך מספר 5 בחוזה טולנטינו תמך נחרצות בסיפוח אביניון, כשבפתחו נכתב "האפיפיור מוותר, בקלות ובפשטות, על כל תביעה שהוא עלול לקחת על העיר ועל טריטוריית אביניון, על הקומטה וניסיה ועל ארצות חסותה, ומעביר את כולן לידי הרפובליקה הצרפתית".
ב-30 במאי 1814, הסיפוח הצרפתי הוכר בידי האפיפיור.
ארקול קונסאלבי פתח במחאה חסרת השפעה על קונגרס וינה של 1815, אך אביניון מעולם לא הושבה לידי האפיפיוריות.
ב-1815 הבונפטריסט-מרשל גיליאם מארי אן ברון נרצח בעיר על ידי חסידי המפלגה המלוכנית, במהלך מה שנקרא הטרור הלבן.
עוד מהמאה ה־2 לספירה מוצאים עדויות להימצאות קהילה יהודית בעיר אביניון.
עדויות משמעותיות לנוכחותם של היהודים נמצאת במעורבות יהודית במרד שפרץ בעיר במאה ה־4 נגד בישוף בשם סטפן.
בתקופה האפיפיורית, לאחר העברת כס האפיפיור לאביניון, הושלט שלטון ייחודי על האזור דבר שהוביל לבידול העיר ושכנותיה משאר ערי פרובנס מבחינת השלטון והחוקים.
חוקי האפיפיור היו מקלים משמעותית על הקהילה היהודית והיהודים זכו להגנה משפטית וחוקית מהאפיפיור.
לאחר החלת חסות האפיפיור על היהודית ובשל השלווה בה חיו התפתחה הקהילה מאוד, וניהלה אוטונומיה משפטית ועסקית.
הקהילה התחלקה לשלושה מעמדות כלכליים, וכל מעמד בחר חמישה נציגים לוועד שניהל את כל ענייני הקהילה, גביית מיסים ומינוי דיינים ורבנים.
רבים מיהודי העיר היו עשירים וכמה מהם שימשו בתפקידים ממשלתיים.
לקהילת אביניון היהודית, עם שאר שלוש קהילות יהודי האפיפיור היה נוסח תפילה ייחודי, השומר על נוסח פרובנס הקדום (עם השפעות מן הנוסח הספרדי), ובו פיוטים רבים הייחודיים לו.
מנהג קרוב למנהג זה היה נוסח קטלוניה, ושרידיו במנהג אלג'יר הישן.
מחזור זה כונה בשם "מחזור ארבע קהילות" או "מחזור אביניון".
במאה ה־15, לאחר חזרת האפיפיור לרומא, החלה הסתה מצד הכמורה המקומית והתושבים הגויים נגד יהודי אביניון.
היהודים מעתה הואשמו בכל צרה שבאה על תושבי העיר, מגפות, מלחמות ואף הצפות של הנהר.
גם נטישת האפיפיורים נתלתה באשמת היהודים.
האוכלוסייה המקומית החלה להתקומם, וכדי להרגיע את ההמון החלו האפיפיורים להטיל סנקציות על יהודי אביניון.
ב־1457 אסר פיוס השני על היהודים למכור מוצרי מזון ולקחת ערבון מנוצרים.
ב־1513 תיקן לאו העשירי שורת תקנות שנועדו להגביל את השתתפות היהודים במסחר התבואה.
פיוס החמישי, לאחר שקודמו פיוס הרביעי ביטל חלק מהחוקים המפלים, החריף את הסנקציות נגד היהודים והכריז על שמיטת חובות כללית של חייבים נוצרים לנושים יהודים.
כמו כן, חייב האפיפיור את היהודים לשאת על בגדיהם אות קלון בלכתם ברחוב.
ועד העיר גם הוא תיקן תקנות מגבילות ובכך הפך מצב היהודים באביניון לבלתי־נסבל.
כל התקנות האלה נועדו לשכך את חמת ההמון על היהודים ולספק את יצרם בהתנגדותם ליהודים, אולם למרות זאת זעמם לא שכך.
בשנת 1569 גורשו היהודים מאביניון, בהוראתו של האפיפיור פיוס החמישי, אך במשך השנים הבאות הצליחו לחזור אט אט למשכנם.
במהלך המאה ה־17 המשיכו שליחי הכנסייה בניסיונות להצר את צעדי היהודים, ולגרום להמרת דת המונית.
העיון בתלמוד נאסר, ובשבתות וחגים אולצו היהודים לשמוע בבית הכנסת דרשתו של מטיף נוצרי.
רדיפות אלו נמשכו עד המהפכה הצרפתית אז הושתו חוקי שוויון על האוכלוסייה, ובכללה היהודים.
לאחר המהפכה הצרפתית עזבו רוב היהודים את העיר והקהילה שינתה פניה.
הקהילה מונה כיום כאלף חברים ונחשבת לקהילה האחרונה הפעילה מבין "ארבע קהילות", קהילות יהודי האפיפיור.
רוב מוחלט מחבריה הם מהגרים מצפון אפריקה שאינם בעלי מנהגים דומים ליהודים המקומיים כך שקהילת אביניון ההיסטוריות אינה קיימת עוד.
ארמון האפיפיורים (צרפתית Palais des Papes) הנמצא באביניון שבדרום צרפת, הוא אחד מהגדולים והחשובים במבנים הגותים באירופה.
הארמון נבנה בימי הביניים, בין השנים 1336 ל-1364 על סלע טבעי ושימש גם כמבצר.
גשר סן בנזה (צרפתית Pont Saint-Bénezet) הוא גשר בעיר אביניון בפרובאנס שבדרום צרפת, הקרוי על שמו של בנזה הקדוש, והידוע גם כ"גשר אביניון".
במקור גישר הגשר על נהר הרון והוליך צפונה מאביניון לעיר השכנה וילנב לז אביניון (Villeneuve-lès-Avignon), אך הוא נהרס במהלך שיטפון שסחף חלקים גדולים ממנו ב-1669. הגשר, ממנו שרדו ארבע קשתות בלבד, מוכר מאז שנת 1995, יחד עם ארמון האפיפיורים ומספר מבנים נוספים באביניון, כאתר מורשת עולמית.
אוניברסיטת אביניון (1303-1792), הוקמה מבתי הספר הקיימים בעיר, והוכרזה רשמית בשנת 1303, על ידי האפיפיור בוניפקיוס השמיני.
מחלקת המשפטים באוניברסיטה, הייתה המחלקה החשובה ביותר בה, ואף הייתה המחלקה היחידה בה למשך זמן מסוים.
במחלקה שילבו לימודי חוקי האזרחות, לבין לימודי חוקי הכנסייה.
ב-1413, האנטיאפיפיור יוחנן העשרים ושלושה הקים את מחלקת התאולוגיה באוניברסיטה, שבתחילתה הכילה מספר תלמידי מועט.
למחלקת האמנות באוניברסיטה מעולם לא הייתה חשיבות גדולה.
רק במאות ה-16 וה-17, נפתחה באוניברסיטה מחלקת רפואה.
בין השנים 1303 ו-1475, בישוף אביניון מונה גם לנשיא האוניברסיטה; גם כשהפך הבישוף לארכיבישוף, נותר נשיא האוניברסיטה.
סגן הלגייט האפיפיורי, שייצג את המנהיג הציבורי (במקרה הזה, האפיפיור), היה בעיקר קצין שיפוטי, תפקיד שעקף בחשיבותו אף את הרקטור.
רקטור האוניברסיטה נבחר על ידי דוקטורי מחלקת המשפטים.
מאז שהפך האפיפיור למנהיג הרוחני של הציבור, ולאחר 1348, שליטה של אביניון, הוא החל להשפיע על כל ענייני האוניברסיטה.
ב-1413, יוחנן העשרים ושלושה העניק פריבילגיות נרחבות לאוניברסיטה, כמו הרחבת שטח-השיפוט של האוניברסיטה, ופטור ממיסים.
מאוחר יותר, התעניינו באוניברסיטה בהקמת מחלקות אחרות כמו פוליטיקה, גאוגרפיה, וחינוך, ולכן, חיפשה האוניברסיטה יותר את תשומת לבה של פריז, מאשר את זו של רומא.
במהלך המהפכה הצרפתית, האוניברסיטה החלה להתדרדר, וחשיבותה החלה לדעוך.
היא נסגרה וננטשה סופית ב-1792. כיום, האוניברסיטה הישנה הוחלפה באוניברסיטה המודרנית של אביניון ווקלואה.
קתדרלת אביניון היא קתדרלה רומנסקית, שעיקרה נבנה במאה ה-12. המוצב החשוב ביותר בקתדרלה הוא פסל מוזהב של בתולה הממוקם על המגדל המערבי.
המאוזוליאום של האפיפיור יוחנן העשרים ושניים הוא אחת מהיצירות היפות בקתדרלה.
הוא יצירת מופת, ודוגמה לפיסול הגותי מן המאה ה-14.
מוזיאון קלווה, שנקרא על שמו של אספריט קלווה, פיזיקאי שהותיר את אוסף האמנות שלו לעיר, אוסף של ציורים, עבודות ברזל ואמנויות אחרות.
בגלריה ישנם יותר מ-140,000 מוצגים.
מוזיאון הארמון הקטן, (נפתח בשנת 1976) הוא מוזיאון הנמצא בקצה של כיכר המביטה אל ארמון האפיפיורים.
הוא מכיל אוסף יוצא דופן של ציורים מתקופת הרנסאנס, של ציירים מאוניברסיטת אביניון ומאיטליה.
במוזיאון מאוגד אוספו של גיאמפיאטרו קמפאנה.
בעיירה ישנן כנסיות רבות, ביניהן כנסיית סאן פיר, בעלת דלתות עץ מגולפות, כנסיית סאן דידיר וכנסיית סאן אגריקול, שלושתן בנויות בסגנון גותי.
בית הכנסת בעיר נבנה בשנת 1348 ובמתחמו נבנו גם אולם שמחות, מאפייה, משחטה, אטליז ומקווה טהרה.
הבניין שנמצא כיום באזור נבנה בשנת 1845 – ואת מבנהו הנוכחי עיצב ארכיטקט נוצרי שעיצב את המבנה על בסיס עיצוב מקדשים יווניים.
הצבעים שבהם נצבע תוך בית הכנסת היו שונים מהמקובל באותה תקופה וביחס לבתי הכנסת האחרים בפרובנס, דבר המייחד את בית הכנסת הזה על פני שאר בתי כנסיות של יהודי פרובנס וארבע קהילות.
הכיכר ליד בית הכנסת בעיר נקראת "כיכר ירושלים", לזכר הגטו היהודי באזור והקהילה הגדולה שהתקיימה בעיר.
מצוקת המחייה באזור הגטו אילצה את היהודים לבנות את מגוריהם בגובה כמה קומות, ובטיחותם בהתאמה, על כן הגטו היהודי כלל בתים גבוהים ביחס לבתי האזור.
שאריות של הבתים ניתן לראות ברחובות יעקב ואברהם הסמוכים לבית הכנסת.
פסטיבל תיאטרון מפורסם מתרחש מדי שנה באביניון.
הפסטיבל החל להתקיים בשנת 1947, ובו מתקיימים גם אירועים שונים כמו פסטיבל ריקוד, מוזיקה ובתי קולנוע.
במהלך הפסטיבל, נעשה שימוש רחב במבנים העתיקים באביניון.
כל קיץ, כ-600,000 איש מגיעים כדי לצפות בפסטיבל.
במהלך הפסטיבל מתרחשים שני אירועים - "פסטיבל הפנים" המציג הצגות בתוך ארמון האפיפיורים; ו"פסטיבל החוץ" הידוע בהצגות והופעות הרחוב המתרחשות במהלכו.
פסטיבל הפנים- מעלה הצגות, מחזירים ומופעים מאורגנים וממומנים על ידי משרד התרבות של צרפת, ועיריית אביניון, וארגוני תרבות אחרים ללא מטרות רווח.
פסטיבל החוץ- מציג על ידי תלמידים וסטודנטים של בתי ספר לתיאטרון מופעי רחוב, בנוסף מופיעים בפסטיבל שלל אמני רחוב ביניהם: מופעי להטוטנות, אקרובטיקה, היפנוזה וקוסמות.
אלפי תושבים ותיירים פוקדים מדי שנה את הפסטיבל, כמו כן מאות בני ובנות נוער פוקדים את הפסטיבל בזמן חופשת הקיץ מבתי הספר.
כיום מבקרים בפסטיבל בכל שנה כ-600,000 צופים.
באביניון ישנה תחנה של מסילת הברזל SNCF, הממוקמת מחוץ לביצורי העיר העתיקה.
מחוץ לעיר ישנה גם תחנה של TGV, המשרתת את LGV ואת רשת הרכבות המהירות.
העיר ממוקמת על גדתו של הרון, אחד מנתיבי המים העיקריים בצרפת.
אֲבִימֶלֶךְ בֶּן גִדְעוֹן היה מנהיג בתקופת השופטים.
יש המונים אותו עם השופטים.
הוא עלה למלוכה בשכם וסביבתה בתמיכת בעלי שכם, לאחר שטבח באחיו, בני גדעון, ושרר על ישראל 3 שנים.
שררתו או מלכותו הייתה בלתי יציבה וקצרת ימים - הוא נאלץ לדכא מרידות שפרצו כנגדו, ולבסוף נהרג במהלך מצור על מעוז המורדים בתבץ.
אבימלך היה אחד משבעים ואחד בניו של השופט גדעון בן יואש ואמו, פילגש גדעון, הייתה משכם.
לפי הפירוש המסורתי אמו הייתה מישראל, ולפי פירושים מודרניים מסוימים היא הייתה כנענית.
לאחר שאביו מת אבימלך הציע את עצמו כשופט לבית אמו ונימוקו היה שמוטב כי ימלוך עליהם אדם אחד ולא שבעים בני אדם.
תושבי שכם נאותו להצעה ונתנו לו 70 כסף מבית אלילם שישמש לשכירת רוצחים, ובלשון הכתוב "ריקים ופוחזים" על מנת שיהרגו את אחיו.
לאחר מכן המליכו בני העיר את אבימלך באלון מוצב בקרבת שכם.
כדי לבסס את שלטונו שחט אבימלך את 69 אחיו ליד אבן בעפרה אך אח אחד בשם יותם ניצל.
יותם עלה להר גריזים ונשא את משל יותם, המתאר עצים שביקשו להמליך עליהם מלך, ולבסוף המליכו את האטד, שלא היו לו פירות אלא קוצים.
מטרתו של יותם הייתה להתריע בפני בעלי שכם על המהלך השגוי שעשו בהמלכת אבימלך.
לאחר מכן החלו מרידות נגד אבימלך בתוך שכם בתואנה שהוא זר אשר הגיע מחוץ לעיר ובשל כך אינו ראוי למלוך עליה.
בהתקוממות שבוצעה ניצח אבימלך את געל בן עבד מנהיג המורדים, בעזרתו של זבול - שר העיר שדיווח לאבימלך על המרד, יעץ לו ואף משך זמן עבורו כשראה שגעל מזהה אנשים על ראש ההר.
בסוף דיכוי המרד בשכם שרף אבימלך את מגדל שכם ובו 1,000 איש ואישה, וזרע את העיר שכם במלח.
על פי המקרא זמן שררתו או מלכותו היה 3 שנים.
המקרא בצורה המיוחדת רק לאבימלך מכל שאר השופטים והמלכים, לא מתאר את הפועל "וישפוט" או "וימלוך", אלא את הפועל "וישר" - מלשון שר ושררה.
השאלה אם היה נחשב בישראל לשופט, לשר ישראל או למלך נותרה פתוחה.
כאשר פנה להילחם נגד המורדים בתבץ (יש המזהים עם טובאס כיום), נהרג: כאשר קרב אל המגדל על מנת לשרפו, השליכה עליו אישה תושבת העיר, פלח רכב וניתצה את גולגולתו.
נערו קטל אותו בחרב לפי פקודתו: .
למרות זאת, בדורות הבאים נזכר אבימלך כמי שהומת בידי אישה, כדברי יואב בן צרויה: .
במבט היסטורי, ניתן לראות בסיפור אבימלך ניסיון שנכשל לכונן מלוכה הממזגת אלמנטים כנעניים וישראליים בתקופת השופטים.
ניסיון המלוכה הבא, שהצליח, היה רק בימי שאול המלך, אלא שאז בקשת המלוכה באה מקרב עם ישראל ואושרה על ידי הנביא.
אֲבִימֶלֶךְ מֶלֶךְ גְּרָר, מלך פלשתים, דמות מקראית הנזכרת בספר בראשית בשל קשריה עם אברהם ויצחק.
על פי המקרא אלוהים התגלה אליו בחלום הלילה, כדי למנוע אותו מחטא.
על פי המסופר חמד אבימלך הן את שרה והן את רבקה, אך לא נגע בהן, לאחר שהתברר לו שהן נשואות, ואף ביקש לכרות ברית עם אברהם ועם יצחק.
מיקומה של גרר הוא בנגב, בין קדש לשור.
על פי תרגום ירושלמי אבימלך מזוהה עם מלך ערד.
על פי המקרא, עבר אברהם במסגרת נדודיו לגור בקרבת פלשתים.
לשואלים אודות שרה יפת המראה השיב כי היא אחותו.
אבימלך לקח את שרה לאישה וכתוצאה הופיע אלוהים בחלומו והודיע לו כי האישה איננה פנויה והיא אשתו של אברהם, ואילו אבימלך ימות אם ימשיך להחזיק בה.
מדו-השיח אפשר להבין כי אלוהים מעיד על אבימלך שפעל בתום לב, ואף מתגלה אליו במיוחד כדי למנוע ממנו לחטוא.
למחרת, מספר אבימלך לאנשיו את המעשה, מוכיח את אברהם על ששיקר, מחזיר לו את אשתו, ואף מעניק לו רכוש רב כפיצוי, הכולל צאן ובקר עבדים ושפחות, ואף מזמין אותו לשבת בארצו: "הִנֵּה אַרְצִי לְפָנֶיךָ בַּטּוֹב בְּעֵינֶיךָ שֵׁב."
בארות המים בארץ גרר היו משאב קיומי.
על בארות מים התנהלו מלחמות.
אבימלך החזיר את הבארות בדרכי שלום.
ריבוי התירוצים מעיד על חולשת עמדתו.
הציבור ידע שאבימלך שולט בבארות.
אברהם מבין שעל כף המאזניים עומד כבודו של אבימלך.
השבת כבודו של אבימלך היא הדרך היחידה לקבל חזרה את הבארות.
עדיין לא הושב כבודו של אבימלך.
אבימלך יכול לקחת את הכבשות כאילו הן חלק מכריתת הברית או לברר במה מדובר.
כולם רואים שאבימלך הוא אדם ישר לא לוקח מה שאינו שלו.
כלומר, אתה אדם הגון אינך לוקח מה שלא שלך לכן, הבארות שלי.
אבימלך חוזר לארצו כאדם הגון ומכובד.
מאוחר יותר נפגש אבימלך המלוֹוה בפיכול שר צבאו, עם אברהם וכורת איתו ברית.
אברהם מוכיח אותו על באר מים שגזלו אנשי אבימלך, ואבימלך מצטדק ומשיב לו את הבאר.
ואף נשבע כי הבאר היא של אברהם, ועל כן נקבע שמה לבאר שבע.
המקרא מציין כי היחסים הוסיפו להיות תקינים, וכי אברהם גר באין מפריע ימים רבים בארץ פלשתים.
בעקבות רעב בארץ כנען, ועקב רצונו של יצחק לרדת למצרים כאברהם אביו, ה' התגלה בנבואה ליצחק, ואמר לו ללכת לגרר במקום למצרים.
יצחק הלך אל אבימלך מלך פלשתים לארץ גרר, כמו שה' ציווה אותו.
כשיצחק הגיע לגרר הוא לא רצה להגיד על רבקה שהיא אשתו כי פחד שכיון שהייתה טובת מראה אנשי המקום יהרגו אותו כדי לקחת אותה לאישה, ולכן כשאנשי המקום שאלו כיצד הוא קשור לרבקה, הוא ענה "אחותי היא".
לאחר שעברו ימים רבים, חששו של יצחק פחת, ולכן לא נזהר מפני הפלשתים.
כשאבימלך מלך פלשתים השקיף מהחלון הוא ראה את יצחק מצחק (לשון תשמיש) את רבקה אשתו.
אבימלך הבין שרבקה היא אשתו של יצחק, ולכן שאלו מדוע אמר שהיא אחותו.
יצחק ענה שחשש שיהרגוהו כדי לשאת אותה, ובתגובה אבימלך זעם עליו על שכמעט החטיא אותו: "מה זאת עשית לנו?
כמעט שכב אחד העם (לפי רש"י הכוונה למיוחד שבעם, שזה המלך) עם אשתך, והבאת עלינו אשם".
אבימלך הודיע ברבים שליצחק יש הגנה מלכותית, ומי שיפגע בו ובאשתו יומת.
מתגובתו הנסערת של אבימלך למעשה ההסתרה, ומפעולותיו לאחר מכן, ניתן ללמוד שמעשים כאלו כמו לקיחת אשת איש, לא היו מקובלים תחת שלטונו.
התעשרותו של יצחק גורמת לקנאת הפלשתים, אבימלך מבקש ממנו ללכת מאיתם ולמעשה מגרש אותו.
יצחק עובר לגור בקרבת מקום בנחל גרר.
לאחר מספר מריבות על בארות בין יצחק לאנשי אבימלך, אבימלך עם פיכול שר צבאו ואחוזת רעהו הטוב, מופיע אצל יצחק ומבקש לתקן את יחסיהם, ולכרות ברית גם עם יצחק כשם שכרת ברית עם אברהם, כי ראו שאלוהים היה עמו.
יצחק מקבל אותו בתוכחה, אך לבסוף עושה לו משתה.
אבימלך ואנשיו אף לנים אצלו, ובבוקר הם נשבעים אחד לשני, במה שנראה כמעשה ברית.
כותרת תהילים ל"ד בפסוק א', מעוררת קושי.
פרשנים מזהים את אבימלך באכיש.
רש"י מפרש: אבן עזרא דורש כי 'לאכיש היו שני שמות וכמוהו רבים'.
פרשני המקרא ראו את אבימלך באור חיובי פחות מכפי שניתן להתרשם בקריאה ראשונית של הסיפור התנ"כי.
הם מדגישים את לקיחתה של שרה בכפייה, ומוצאים במעשה תום לב, אבל לא ניקיון כפיים.
שאלה שצריכה להשאל האם באמת אבימלך לא שם לב שאנשיו פוגעים באברהם וביצחק, מנסים לגזול להם את הבארות וסותמים אותם בעפר, כפי שהוא טוען?
ומה פשר ניסיון ההתקרבות של אבימלך אל יצחק, לאחר שהוא מגרש אותו מגרר בגלל התעשרותו?
אבימלך אכן נשבע כאמור על חפותו ואכן מפצה את הבעל כחוק ויותר ממנו.
הרמב"ן תוהה האם אבימלך בסיפור על אברהם הוא אותו אבימלך בסיפור על יצחק, או שמא כל מלכי פלשתים היה שמם אבימלך, כשם שמלך פלשתים בתקופתו של דוד היה שמו אבימלך, ומביא את דעת אונקלוס כי אבימלך בימי יצחק, היה בנו של אבימלך של אברהם.
לעומתו רבינו בחיי לא מוטרד מהפער הכרונולוגי וסובר כי מדובר באותו אבימלך בשני הסיפורים.
אם יש ערך היסטורי לכרונולוגיה המקראית המסורתית, יש המצביעים על אנאכרוניזם במפגשו של אברהם עם "מלך פלשתים", שספק אם התקיימו בממלכתם בתקופתו של זה.
ברור על כל פנים כי בזמנו של כותב הסיפור חיו הפלשתים באזור, ולכן אם התקיימו מפגשים בין האבות ובין מלכים, הרי הם היו עם מלכיהם.
השם "אבימלך" בדומה לשמו של שר צבאו "פיכל" - הוא שם שמי ולא פלישתי.
אף שהפלשתים פלשו ממערב דרך הים התיכון, וכונו לכן "גויי הים", כנראה שכדי להתאזרח במרחב הקיים, הם אימצו שמות שמים שהגיעו דווקא ממזרח.
מקור השם "אבימלך" יכול להתפרש בכמה צורות:
אבי-מלך - שאביו היה מלך.
כלומר מלך שממשיך את השושלת המלכותית, ולא התחיל אותה מעצמו.
מלשון האליל מולך (מלך, מילכום), שאותו כנראה עבדו פלשתים.
שימוש בשם האליל או האל כבסיס לשם האדם בהטיות ובצירופים שונים, היה מקובל בתקופת המקרא (המקבילה הישראלית הייתה בשם "אביה" או "אביאל").
הדבר נועד ליצור זיקה בין האדם לאל שהאמין בו, לעיתים להורות על יעוד אלוהי מיוחד שהאדם התברך בו.
במקרה של מלכים כמו אבימלך הדבר נועד לרמוז על כך שמלכותו של המלך איננה סתם אנושית אלא אלוהית, ויש למלך מעמד אלוהי.
אבינעם דנין (13 בינואר 1939, כ"ב בטבת ה'תרצ"ט – 12 בדצמבר 2015, ל' בכסלו ה'תשע"ו) היה פרופ' במכון למדעי החיים באוניברסיטה העברית, ובוטנאי ואקולוג ישראלי.
אבינעם דנין נולד בחיפה לשרה וחירם דנין (בנם של רחל ויחזקאל דנין (סוכובולסקי), גואל קרקעות ורוכש אדמות ידוע, שעבד בשירות הקרן הקיימת לישראל, ואחרי הקמת המדינה עבד בשירות מינהל מקרקעי ישראל).
דודו היה עזרא דנין, מזרחן ואיש הש"י, ובעל אדמות ופרדסים באזור חדרה.
לאחר שהשלים את שירותו הצבאי, פנה דנין ללימודי ביולוגיה ובוטניקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1964 השלים את עבודת המוסמך בנושא "הצומח במישור ימין" בהנחייתו של גדעון אורשן.
בשנת 1970 השלים את עבודת הדוקטור בנושא "מונוגרפיה פיטוסוציולוגית-אקולוגית של הנגב הצפוני" בהנחייתם של מיכאל זהרי וגדעון אורשן.
בשנים 1973–2007 היה חבר הסגל של מחלקה לאבולוציה, סיסטמטיקה ואקולוגיה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1988 התמנה לפרופסור חבר.
בשנת 2007 פרש לגמלאות, אך המשיך לעסוק במחקר, בתיאור ועדכון הפלורה של ארץ-ישראל.
מילא תפקידים רבים בשנות הוראתו באוניברסיטה העברית, ובהם:
חבר בוועדת השמות הממשלתית, שמות צמחים, שליד משרד ראש הממשלה,
חבר ועדת השמות שליד האקדמיה ללשון העברית.
מומחה אזורי של הארגון הבינלאומי OPTIMA לצמחיית ישראל, ירדן וסיני.
חבר הוועדה המדעית שליד רשות שמורות הטבע.
אבינעם דנין סייר רבות בארץ ישראל, בחצי האי סיני ובארצות הסמוכות.
במהלך שנות עבודתו גילה עשרות מינים ותת-מינים חדשים למדע בישראל, בסיני, בירדן, בטורקיה וביוון, בייחוד בסוג אזובית ובסוגים נוספים במשפחת השפתניים.
כמה מינים אף נקראו על שמו (למשל כלך דנין).
כן הגדיל במאות מינים את רשימות הצמחים של ישראל, סיני וירדן.
נמנה עם הבוטנאים שזיהו את האפשרויות הגלומות ברשת האינטרנט ובעולם המחשבים בכלל לקידום ושיכלול ענף המדע.
ייסד את "צמחיית ישראל ברשת", מאגר מידע ענק על צמחי ישראל והמזרח התיכון.
היה שותף לכתיבת הכרכים בנושאי בוטניקה וצמחיית ארץ ישראל באנציקלופדיה "החי והצומח של ארץ ישראל" (1983).
בשנת 1991 הוציא לאור, ביחד עם שותפתו למחלקה פרופ' נעמי פיינברון-דותן, את המגדיר לצמחי בר בארץ-ישראל, שתיאר באופן סיסטמטי את מכלול מיני הצמחים שתוארו בארץ-ישראל.
בשנת 1998 ערך את המהדורה השנייה של המגדיר.
בשנת 2014 זכה בפרס מפעל חיים של האגודה הישראלית לאקולוגיה ולמדעי הסביבה.
היה נשוי לשרה בית הלחמי ולהם בת אחת.
מאשתו השנייה דרורה הוא אב לארבעה.
תכריכי טורינו הם יריעת פשתן הנמצאת בקתדרלת יוחנן המטביל בעיר טורינו שבאיטליה.
על תכריכים אלו מופיעה דמותו של אדם הסובל מפגיעות גופניות שונות, רובן ככולן עלולות להיגרם על ידי צליבה.
בשנת 1995 הצטרף דנין לקבוצת מחקר אמריקאית שמושבה בדורהם שבצפון קרולינה וחקר בתמונות שברשותם מציאות של דמויות צמחים שנראות ליד דמות גופו של האדם שנעטף בתכריכי טורינו.
ממצאיו העיקריים הם גילוי דמויות של עכובית הגלגל, זוגן השיח ולוטם שעיר.
התבוננות במפת התפוצה הכוללת של שלושת המינים מראה שהמקום היחיד בעולם, שבו היו יכולים בני-אדם להניח על גופו של נפטר פרטים טריים של שלשת המינים הנזכרים, הוא בין ירושלים לחברון.
שמונה מהמינים שזוהו פורחים בחודשים מרץ-אפריל.
דמויות קוצים של שיזף מצוי ושל אשחר ארץ-ישראלי נמצאו בקרבת ראשו של הנפטר וקנה של עבקנה שכיח או של קנה מצוי הונח ליד רגליו.
בנוסף, גילה כ-300 תפרחות של קחוון או בבונג דו-גוני שהונחו ללא גבעולים על ראשו של הנפטר.
דנין וידא את ממצאי מחקריו בתמונות על ידי בדיקה ישירה של הבד העשוי פשתן בכנס חוקרים בטורינו שנערך בשנת 2000. הוא הציג את ממצאיו בכינוסים בינלאומיים ב-1998, 1999, 2000, 2002, 2007, 2008. כתב מאמרים בעברית ובאנגלית וספר באנגלית על הנושא.
הספר תורגם לאיטלקית, ספרדית ופורטוגזית.
מחקריו נכללים בתערוכות מתמידות שהוקמו במתחם נוטרדאם בירושלים, באוניברסיטה ברומא, בקליפורניה ובמקסיקו.
שרידי צמחים מלמדים על מוצאם של "תכריכי טורינו".
מכון ויצמן למדע, ביולטין מס' 8, ארכאולוגיה ומדעי הטבע: 38-31.
אטלס כרטא - החי והצומח של ארץ ישראל, עם אבי ארבל בשיתוף עם נדב לוי, 1998.
המגדיר לצמחי בר בארץ-ישראל, עם נעמי פיינברון-דותן, 1991, 1998.
מדריך לטיולי פרחים, עם אריה יצחקי, 1985.
הצומח בהר חברון ובמדבר יהודה, 1971.
הצומח במדבר יהודה, עין גדי, 1972.
הצומח בנגב, מצפון לנחל פארן, ערך מיכה לבנה, עריכה גרפית - אתי גרינמן, שרטוט מפות ודיאגרמות - תמר סופר, תשל"ז 1977.
צמחי ישראל בתמונות, עם עזי פליטמן, קלרה חן ואבישי שמידע, הוצאת מסדה, 1983.
אבינועם ליבאי (17 בספטמבר 1929 - יולי 2012) היה מהנדס ישראלי, פרופסור להנדסה אזרחית וחתן פרס ישראל לחקר ההנדסה.
ליבאי נולד בתל אביב בשם אבינועם הרציג והיה בוגר המחזור הראשון של בית החינוך לילדי עובדים.
אביו, משה, שימש מנכ"ל קואופרטיב "דן".
ליבאי עצמו התגייס בתום לימודיו, בשנת 1947, לנוטרות.
במלחמת העצמאות שירת בחטיבת אלכסנדרוני, ולאחריה למד לימודי הנדסה אזרחית בטכניון (1949 – 1953).
את התואר הראשון סיים בהצטיינות יתרה ובסיומו התקבל לעבודה ב"סולל בונה" ולאחר מכן כמהנדס גשרים במע"צ.
בשנים 1954 – 1955 היה שותף לתכנון גשר הירקון.
בסיומו של פרויקט זה למד ארבע שנים באוניברסיטת פרדו שבאינדיאנה בארצות הברית ללימודי תואר שני ולימודי דוקטורט במדעי ההנדסה.
עם הסמכתו הוא הצטרף לסגל אוניברסיטת ג'ונס הופקינס כפרופסור משנה, ובשנת 1961 שב לישראל והחל לעבוד כמהנדס מבני כלי טיס בתעשייה האווירית.
בעשר שנות עבודתו במקום היה ליבאי למדען הראשי של חטיבת ההנדסה בתעשייה האווירית ולמהנדס הראשי של התעשייה האווירית.
בין הפרויקטים שהושלמו באותן שנים נמנו מטוסי "ערבה", "כפיר" ו"קומודור ג'ט".
במהלך שנות עבודתו בתעשייה האווירית היה ליבאי מורה מן החוץ בטכניון.
בשנת 1971 הוא הצטרף כחבר הסגל בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל, בדרגת פרופסור מן המניין.
חמש שנים שימש ראש מעבדת מבנים, שלוש שנים כדיקן הפקולטה (1974–1975 ובשנית בין 1989–1990) ושלוש שנים היה חבר הוועד המנהל של הטכניון.
משנת 1992 הוא בעל הקתדרה למבנים אווירונאוטיים בטכניון.
במקביל הוא המשיך בעשייה כיועץ לתעשייה האווירית ולרפאל, והוזמן כפרופסור אורח לאוניברסיטאות הרווארד, וירג'יניה, אוקלהומה ואוניברסיטת טקסס באוסטין.
תחום מחקרו העיקרי של ליבאי, משנת 1961, היה בחקר תורת הקליפות הלא-ליניארית.
ספרו בנושא ("התאוריה הלא-ליניארית של קליפות אלסטיות") הוא מיסודות התחום בספרות המקצועית ומאמריו צוטטו בפרסומים מקצועיים רבים.
תרומתו העיקרית בתאוריה היא ביסוסה של התורה כענף יסוד במכניקת הרצף.
תחומי מחקר אחרים בהם עסק הם תורת הקריסה של קליפות דקות דופן, תורת הדפורמציה ללא עיבור של טבלות, ואופטימיזציה של פנלים.
ליבאי היה חבר החברה הישראלית לאווירונאוטיקה ולחלל, החברה הבינלאומית לקליפות ולמבנים דקים, החברה האמריקנית למחקר ולניסוי של עומסים ומאמץ, המכון האמריקני לאווירונאוטיקה וחלל והחברה הישראלית למכניקה.
בשנת 2003 הוענק לו פרס ישראל לחקר ההנדסה.
בנימוקי השופטים נקבע כי .
אבינוף פרומר (נולד ב-21 במאי 1969) הוא פעיל חברתי, סוכן נסיעות, קופירייטר בהכשרותו, מראשי המאבק באיידס בישראל, ומהפעילים הבולטים בקהילת הלהט"ב.
פרומר נולד בגבעתיים בשם אברהם פרומר.
בגיל 17 שינה את שמו לאבינוף, ויצא מהארון בפני משפחתו.
פרומר למד בתיכון קלעי בגבעתיים במגמה ריאלית.
בתקופת נערותו היה פעיל בתנועות הצופים והנוער העובד, שם הדריך קבוצת נוער.
כמו כן רקד בלהקת המחול הורה גבעתיים.
בספטמבר 1988, בגיל 19, בעת שירותו הצבאי בנח"ל, אובחן פרומר כנשא נגיף ה-HIV, ושוחרר מהשירות כעבור מספר ימים.
לאחר מכן הקדיש את מרצו לפעילות ציבורית לשינוי המודעות למחלת האיידס במסגרת התנדבותית ומקצועית במסגרת בלה דואגת פרויקט ההסברה לקהילה הגאה באגודת הלהט"ב, ולאחר מכן במסגרת הוועד למלחמה באיידס.
בשנה לאחר גילוי נשאותו היה שותף להפקת יום הזיכרון הראשון בישראל לנפטרים ממחלת האיידס (מאי 1989), שנערך בכיכר רבין.
בהמשך אותהּ השנה, בעודו בן 20 בלבד, היה שותף להקמת ולהפעלת קבוצת התמיכה הראשונה בישראל לאנשים החיים עם נגיף ה-HIV.
במהלך 1990 שימש פרומר כנציג ישראלי ראשון בכנס בינלאומי של נשאי וחולי איידס במדריד, ובשנת 1991 השתתף במשלחת לכנס דומה בלונדון, שם הכיר את בן זוגו ריצ'רד יואן, שהיה נציג אוסטריה.
פרומר החליט לעבור לגור בווינה ולאחר כשנתיים של חיים משותפים והתדרדרות מצבו הבריאותי, נפטר יואן ממחלת האיידס בגיל 33 (ב-20 במרץ 1994).
פרומר היה ממקימי פרויקט השמות בישראל.
לאחר שובו לישראל הצטרף לארגון בלה דואגת, שהוקם כמה חודשים לפני-כן במטרה לבנות לראשונה לקהילת הלהט"ב, כקבוצה בסיכון גבוה, מערך הסברה ייעודי המופעל על ידי קבוצת מתנדבים בראשות נעם הולדנגרבר (היו"ר הראשון), ועד במהרה נבחר ליו"ר הארגון.
לאורך השנים הפיק הארגון מסעות הסברה רבים, שבהם נטל פרומר חלק בצוות הקריאטיבי בניהולו של אורי ינץ, ושרובם צולמו על ידי צלם האופנה איתן טל.
בין הקמפיינים החריפים: "איידס בעיה שלנו" (1997), "רק עם קונדום, לי זה לא יקרה" (2003) בכיכובו של חי בן שושן, שחברת דן סירבה להעלות על גבי האוטובוסים שלהּ.
בינואר 1995 הקים פרומר את "קפה פלוס" – בית קפה ייחודי שפעל אחת לחודש, אשר יועד לנשאים, לקרוביהם, לחברים ולבני זוגם.
"קפה פלוס", שפעל לסירוגין במשך 8 שנים במקומות שנים, ערך הופעות והרצאות בנושאים משתנים.
במקביל החל פרומר בקיום מסיבות סגורות לנשאי ונשאיות HIV.
בספטמבר 1995 הפיק ארגון בלה דואגת בראשותו את פסטיבל הוויגסטוק הראשון בגן העצמאות בתל אביב – מופע של אמני דראג.
האירוע יועד לגיוס כספים עבור המאבק באיידס ולקידום המודעות למחלה.
פרומר הנחה את המופע בדמותהּ של נופית תידהר.
בעקבות ההצלחה הוחלט להמשיך במסורת.
בין השנים 1996–1997 היה פרומר המפיק בפועל את אירועי הגאווה.
במאי 1998 לקח חלק פעיל במהומות הוויגסטוק מול המשטרה.
בין השנים 1995–1999 הופיע פרומר כדראג קווין בשם הבמה "נופית תדהר" ברחבי הארץ במועדונים, באירועים המוניים ובטלוויזיה.
היה משתתף קבוע ב"מופע הקברט של נינו אורסיאנו", והשתתף בפסטיבלי דראג ובמצעדי הגאווה והאהבה.
לצורך חשיפת בלה דואגת ואירוע הוויגסטוק הוזמן רן קוצר להפיק ולביים סרט תיעודי.
רן קוצר בחר בפרומר להיות הדמות המובילה את הסרט "סיפור חיובי" – סרטו הראשון, שנעשה במסגרת החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
בסרט, שהוקרן בערוץ 2, נחשפים פרומר וסיפור חייו עד אז.
הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע ירושלים ובפסטיבלים מסביב לעולם, ואף זכה לכתבה במהדורה הראשונה של עיתון הזמן הוורוד.
בעקבות יציאת הסרט זכה פרומר לחשיפה תקשורתית מסיבית וארוכת שנים ברדיו, בעיתונות הכתובה (במוספים 7 ימים של ידיעות אחרונות, סוף שבוע של מעריב) ואף בטלוויזיה – בתוכניות בוקר, תוכניות אקטואליה, בחדשות ובפריים טיים: "ממני" עם מני פאר ו"לילה גוב" עם גידי גוב.
פרומר הרצה במאות מפגשים מול בני נוער חיילים ונוער גאה בכל רחבי הארץ.
פרומר היה השני בישראל שנחשף כנשא HIV, לאחר פטריק לוי, שחשיפת נשאותו הובילה לפיטוריו מעבודתו כמורה במשרד החינוך.
בשנת 1997 התאגדו ארגוני האיידס בישראל למטה מאבק בראשותו של רמי הסמן להכנסת התרופות המשולבות לטיפול באיידס "קוקטייל התרופות" לסל התרופות של משרד הבריאות.
כיו"ר בלה דואגת היה פרומר בין ראשי המאבק בן 70 הימים, אשר כלל הפגנות, ראיונות תקשורתיים, משלחות נשאים לכנסת והפעלת שדולה פעילה, ריסוס כתובות גרפיטי ותובענה ייצוגית בבית הדין האזורי לעבודה מטעם האנשים החיים עם הנגיף.
כאחת מפעילויות מטה המאבק יזם והפיק את כנס הנשאים הראשון בבית החולים תל השומר, אשר הפך מאז למסורת.
בשנת 1998 יזם פרומר במסגרת בלה דואגת את הקמת פרויקט "קו לנשא", אשר פעל כשנתיים.
מטרת הפרויקט הייתה מתן תמיכה טלפונית ואנונימית לנשאים, לבני משפחותיהם, לקרוביהם ולבני זוגם, והמתנדבים בקו הסיוע היו בעצמם נשאים ונשאיות פעילים שהיוו דוגמה חיובית.
בשנה זו הפיק וערך פרומר את תוכנית הרדיו של נינו אורסיאנו "סינדרלה יוצאת מהארון" ברדיו השרון (99FM), תוכנית רדיו לילית ראשונה מסוגה לקהל ההומוסקסואלי.
בדצמבר 1999 קיבל פרומר את אות יקיר הוועד למלחמה באיידס.
בשנת 2002 פעל בשירות הוועד למלחמה באיידס כרכז התמיכה החברתית לטיפול בתלונות הנשאים ואף הפעיל מרכז חלוקת תרופות לעובדים זרים החולים באיידס.
פרומר המשיך בעבודתו בוועד למלחמה באיידס עד שנת 2007.
במאי 2010 הפיק פרומר מטעם משרד הנסיעות "יש תיירות" את הפלגת הגאווה הראשונה שיצאה מישראל לטורקיה ולקפריסין על אוניית התענוגות מג'יק 1.
אבינועם גרנות (1948 - 22 במאי 2021) היה איש חינוך ואיש ציבור ישראלי.
אבינועם גרנות נולד ב-1948 בחולון לאשר גמרמן ואסתר לבית סגל, אשר עלו לארץ ישראל בשנות ה-30 של המאה ה-20 והיו ממקימי שיכון "סולל בונה" בחולון (חלק מקריית עבודה).
אביו היה מוותיקי חברת "סולל בונה" ומאנשי ארגון "ההגנה".
אמו הייתה מורת השפה העברית לעולים חדשים, מהראשונות בפרויקט הלאומי להנחלת הלשון.
גרנות היה אח צעיר למשה.
מגיל צעיר נמשך אל הפעילות בתנועת "הנוער העובד והלומד" בקן חולון (שבשנות ה-50 עדיין השתייך לתנועה המאוחדת).
בגיל 17–18 שימש כמזכיר קן צעיר, וערך את עלון הקן; במסגרת זו ייחד ב-1965 גיליון שלם לתחקיר על התנהלות מפא"י במערכת הבחירות לכנסת, וקרא לחברי התנועה שלא לסייע עוד למפלגה בתעמולת הבחירות.
ביחד עם חברים הקים את גרעין "הבשור", שיועד לחיזוק קיבוץ אורים שבנגב והתגייס לנח"ל.
עם סיום הטירונות פרצה מלחמת ששת הימים, והוא השתתף בקרב על מוצבי תאופיק.
לאחר המלחמה נטל חלק בהקמת סיירת הנח"ל בחצי האי סיני ולאורך תעלת סואץ (סיירת ביר תמאדה).
באותה עת הוביל, כמזכיר הגרעין, מהלך של התגייסות גרעין "הבשור" לתקופת משימה חינוכית חברתית בבית שמש ובמושבים באזור, כולל הארכת תקופת שירות החובה בחצי שנה.
בתום תקופת שירת בפלוגת מ"כים בגדוד הנח"ל המוצנח.
ב-1969 שירת כמרכז קן בורוכוב בגבעתיים.
בתפקיד זה קידם את איחודם של שני הקִנים באותו הבניין – קן בורוכוב איחוד וקן בורוכוב מאוחד.
ניהל עם קבוצת מדריכים מאבק מול הנהגת התנועה לביטול ההפרדה שהייתה נהוגה בתנועת הנוער העובד והלומד בין "היישוב החדש" ו"היישוב הוותיק".
בהמשך הצטרף אל חבריו בקיבוץ אורים ועבד במטעים.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים ב-1973 נמנה עם הכוח המוטס שכבש את מוצבי החרמון בתום המלחמה.
עם סיום לימודי היסטוריה ומדעי המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים החל ללמד בבית הספר האזורי ההתיישבותי "אשל הנשיא".
בשנים אלה החל לפתח את הלמידה החקרנית ופרויקט הספרייה כמרכז משאבים, תוכנית שהעביר לימים אל בית הספר "אליאנס" בתל אביב, ביחד עם ספריית בית אריאלה.
נאבק עם אחרים על שילובם של ילדי עומר ב"אשל הנשיא".
מ-1979 כיהן כמזכיר החטיבה החינוכית של תנועת הנוער העובד והלומד ובחלק מהתקופה כיהן גם כמזכ"ל התנועה.
פיתח יחד עם אגף הנוער והנח"ל ובעידוד הרמטכ"ל רפאל איתן את רעיון "חוות ההכשרה העירונית" – מודל שהחל בחיפה.
המודל העירוני התפתח במקביל לירידת מספרם של גרעיני ההתיישבות, והביא לבסוף להקמת תנועת הבוגרים כיעד הגשמה אלטרנטיבי לקיבוץ.
פעל למען איחוד שתי התנועות הקיבוציות – הקיבוץ המאוחד ואיחוד הקבוצות והקיבוצים – ליצירת התנועה הקיבוצית המאוחדת (תק"ם).
ב-1980, לאחר שחזר לקיבוצו, נמנה עם מייסדי "מחנה רבין" שקידם את בחירתו של האחרון לראשות המפלגה.
ב-1981 נבחר לוועידת מפלגת העבודה מטעם מחוז הקיבוצים.
בין השנים 1983–1987 ניהל את בית הספר השש-שנתי "כפר סילבר".
בהמשך יצא עם משפחתו לשליחות בקהילה היהודית של סינסינטי, אוהיו.
בנה בין היתר מערך הסברה על ישראל לאור אירועי האינתיפאדה הראשונה.
לאחר שובו מהשליחות כיהן כמנהל קריית החינוך של יפו (עירוני ז').
ב-1991 החל לכהן כמנהלו הראשון של תיכון מטרו ווסט ברעננה.
טיפח את שיטת הבחירה של מקצועות התמחות, אשר החליפה את שיטת "כיתת מגמה".
בתיכון נפתח מרכז לטיפול בלקויי למידה.
כבוגר קורס המנהלים הראשון במכון הרטמן, שילב כמקצוע לימוד בסיסי את תחום "תרבות ישראל".
באותה תקופה השתתף בצוות ההיגוי שעיצב את המינהל לחינוך ערכי במשרד החינוך.
מיד לאחר רצח יצחק רבין יזם גרנות ביחד עם ראש עיריית רעננה זאב בילסקי את קריאת קריית החינוך הכוללת את תיכון "מור" מטרו ווסט, תיכון אמי"ת "רננים", היכל הספורט ומרכז האמנויות, על שמו של יצחק רבין.
באותה שנה, בצל המחלוקת בחברה הישראלית, יזם מערך פעילות מגשרת בין תלמידי התיכון לבין אולפנת "להבה" וישיבת "קדומים" שבשומרון.
בשנת 1998 יצא לשליחות שנייה מחוץ לישראל, כמנכ"ל בית הספר העברי "מגן דוד" במקסיקו סיטי.
עסק בחידוש תוכניות לימודי העברית והקמת מרכז מורשת יהדות חלב.
הכנסת בית הספר לתוכנית הבינלאומית IBO זיכתה אותו בתו תקן בינלאומי כבית ספר מעודד חקר, העמקה במקורות מורשתו של התלמיד, וסף כניסה אוטומטית למרבית האוניברסיטאות החשובות בעולם.
לקראת תום השליחות השתתף יחד עם צוות מחנכים בניסוח מסמך רעיון הקמת בית ספר בינלאומי בירושלים להוראת ערכי הסובלנות למדריכים ומחנכים בני שלוש הדתות המונותיאיסטיות.
המסמך, שנכתב בעברית, ערבית, ספרדית ואנגלית, הופץ בקרב קובעי מדיניות, אך המהלך הופסק עם פרוץ האינתיפאדה השנייה בשנת 2000.
בשנת 2000 החל לכהן כמנהלו הראשון של תיכון "אביב" ברעננה.
את בית הספר בנה כשני אשכולות: אשכול של מגמות בתחומי המדעים, ואשכול המגמות אמנות פלאסטית ותיאטרון.
בענפי הספורט מתמחה התיכון בכדורעף וכדורגל.
פיתח מסלולים לתלמידים מתקשים במיוחד שהיו בסיכון של נשירה.
בשיאה של האינתיפאדה השנייה ייסד גרנות ביחד עם אחרים את הפורום הארצי של המחנכים לכבוד האדם והסובלנות.
בפורום היו חברים מכשישים בתי ספר, בהם בתי ספר ממלכתיים, ישיבות ובתי ספר מהמגזר הערבי.
הפורום הארצי פעל בחסות מטה קרמניצר שנהר במשרד החינוך.
הקמת תנועת "כפר סבא מתחדשת"
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2003 הקים את התנועה "כפר סבא מתחדשת", והתמודד על ראשות העיר.
מצעהּ של התנועה החדשה התמקד באיכות השלטון בעיר, בקידום החינוך וברעיון "עיר ירוקה".
בין מובילי התנועה היו האלוף במיל' משה נתיב, פרופ' יצחק שנל ועוד.
גרנות נבחר למועצת העיר וכיהן כיו"ר ועדת החינוך וכמחזיק תיק החינוך.
במהלך הקדנציה השתתף במאבק על מזעור נזקי כביש 531, המשיק לחלקה הדרומי של העיר.
יזם עם פרופ' שנל את הקמת המועצה לפיתוח בר-קיימא בעיר.
במהלך הקדנציה עבר לאופוזיציה ויצר עם גיא בן גל ואמיר גבע את סיעת "הירוקים".
סיעה זו הגדילה בבחירות 2008 את כוחה ל-4 מושבים אולם גרנות לא התמודד אז.
מינואר 2004 כיהן כראש מינהל החינוך של חולון עד לסוף שנת 2010. התמקד בקידום הישגי התלמידים בעיר.
אחוז הזכאים לבגרות בעיר עלה באותן שנים מ-55.6% ב-2004 ל-70% ב-2010. בשורה של מהלכים שהוביל נבלמה עזיבת תלמידים אל בתי ספר מחוץ לחולון, הוקמה ישיבת בני עקיבא לציבור הממלכתי דתי, ונפתחו מסלולי מצוינות.
בעבודה משותפת עם ראש העיר ששון הוביל גרנות את הקמת (מרכז אבחונים וטיפולים רשותי ואת מרכזי המהו"ת הבית-ספריים.
גרנות טיפח תפיסה חינוכית הדוגלת ב"חינוך מבוקר עד ערב" – יצירת רצף ומתכונת עבודה משותפת בין מערכות החינוך הפורמלי והבלתי-פורמלי.
התפיסה ניזונה מתוכנית אב לחינוך שנכתבה על ידי צוות בראשותו, "חולון 2015", אשר כללה פעילות משותפת של מינהל החינוך, רשת קהילה ופנאי ובתי התרבות.
בין היתר הוקמה רשת של בתי ספר מוזיקליים יסודיים בהנחיה והובלה של מרכז המוזיקה "שטיינברג", והוטמעה תוכנית התחדשות יהודית ישראלית ל-5,000 תלמידים, ב-6 בתי ספר עם מרכזים קהילתיים, מרכזי נוער ועמותת "פנים".
התוכנית המערכתית הרחבה ביותר בתקופת הכהונה של גרנות היא "יש דרך", עם מכללת סמינר הקיבוצים בראשות ד"ר יוסי אסף, שראשיתה ב-2004. תוכנית זו הפעילה מאות סטודנטים בשנה בכלל מערכת החינוך של חולון, והטמיעה גישות ושיטות הוראה וחינוך שהביאה עמה המכללה.
בין היתר ניתן לציין את ניסוי הגן ההומניסטי בהדרכת פרופ' נמרוד אלוני ואת קשרי העבודה עם בית הספר לאמנויות הבמה בראשות איציק ויינגרטן.
במקביל לתוכנית "יש דרך" הוביל גרנות שיתוף פעולה בין מערכת החינוך העירונית ומכללת "תלפיות" של החינוך הממלכתי-דתי, כולל מעברה הפיזי לתוך חולון.