tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זו הייתה תקופה קשה מבחינת ניסיונות השתלטות גורמים יהודים על נכסי הוקף.
לאחר שהובא לידיעתו שישנו ניסיון למכור בית קברות מוסלמי בכפר אל-ג'מאסין בצפון תל אביב, הוא כינס ביוזמתו את נכבדי העיר ומסר בנוכחותם החלטה עקרונית שמבטלת את פסיקות הקאדים שקדמו לו והמתירות מכר בתי קברות וצווה על ביטול כל עסקה שהתרחשה או עומדת להתרחש בעניין בית קברות ג'מאסין.
הוא פיטר את המתוולי עלי רשידי והצהיר שאיננו מכיר בוועד הנאמנים על הוקף שמינתה הממשלה.
כתוצאה מכך, ולאחר שורה של אסיפות ופעולות מחאה נגד הוועד הממונה ותמיכה בקאדי, קם ביפו גוף חלופי נבחר ושמו המועצה המוסלמית הנבחרת של יפו.
זו הייתה הפתווה, הראשונה לאחר קום המדינה שמבטלת כל אפשרות של שימוש בבתי קברות לא פעילים למטרות חילוניות.
לאחר מכן הוציא קאדי נאטור שורה של פסקי הלכה שמטילים איסור נצחי ומוחלט על כל שימוש באדמות בתי הקברות והמסגדים שאינם פעילים למטרות שלא לשמם נוצרו.
בכך הוא הצליח להציל אתרים מוסלמים מאבדון, הביא לשינוי תוואי כביש 6 באום אל-תות ולביטול סלילת קווי מים של מקורות בנבי ימין על יד כפר סבא ובמקומות אחרים.
בית המשפט המחוזי בתל אביב הסתמך על עמדת הקאדי נאטור וביטל את ניסיון מכירת בית הקברות ג'מאסין סופית.
מיד עם היבחרו לתפקיד נשיא בית הדין העליון לערעורים, הוא מיהר להוציא מנשר שיפוטי (مرسوم قضائي) באמצעותו הוא הטיל איסור מוחלט על הוצאת פסקי הלכה שמתירים שימוש במקומות קדושים למטרות שלא לתפילה ולקבורה וקבע שקדושתם היא קדושה נצחית ואינה ניתנת להסרה,
מרסום זה הצטרף לפסקי ההלכה שהוא הוציא בעניין אשר שמשו את התנועות האסלאמיות וגופים ערבים אחרים, כבסיס משפטי בתביעות שהגישו לבתי המשפט להגנה על מקומות קדושים רבים בארץ.
חוקרים סבורים שהצוו שהוציא הקאדי נאטור לבתי הדין בעניין איסור שינוי יעודם של נכסי ווקף שהוקדשו כמסגדים ובתי קברות חולל מהפכה רבתי בעניין זה.
נטען גם שמאז שהוא הוציא את המרסום הקדאי הנ"ל לא היה אף מקרה של מכר של בתי קברות או מסגדים בארץ.
הקאדי נאטור חולל גם מהפיכה בבתי הדין השרעיים הן בדין הסובסטנטיבי והן והפרוצדורלי כאחד.
הוא גם העביר את מערכת המשפט השרעית לעידן המודרני גם מבחינת השכלת העובדים, הרמה המקצועית של הקאדים, המבנים, המחשוב ודרכי העבודה.
ביוזמתו תוקנו חוקים כגון חוק הקאדים באשר לדרישה שהמועמדים לתפקיד קאדי חייבים להיות אקדמאים בתחום הרלוונטי וכי עליהם לעבור בחינה מקצועית מקיפה כתנאי למועמדות.
הוא גם פעל והצליח להשוות את הקאדים לדרגתם של השופטים המקבילים במערכות השיפוט האחרות.
בתחום הדין המהותי הוא יצר בפסיקה עקרונות משפטיים שהפכו להלכות כגון עניין טובת הילד כעקרון על בכל הקשור לאחזקת ילדים, אי ההפרדה בין ילדים בין שני ההורים, השימוש בפקיד הסעד ככלי לאיתור טובת הילד.
הוא גם הרחיב את יריעת זכות העמידה בעניין החזקת הילדים לאחר שקבע שיש בעניין לא רק זכות של בני האדם אלא גם זכות של אלוהים –כלומר, זכות הכלל.
משמעות הדבר היא מתן זכות תביעה לכל מוסלמי באשר הוא בהסתמך על עיקרון החסבה (حِسْبَةً) .
אך אחד החידושים החשובים שלו מתבטא בהפיכת קביעות המשפטנים הקלאסיים מאמירות מחייבות לחזקות שניתנות לסתירה.
כמו במקרה של אמו של קטין הנישאת לגבר זר, היא הייתה מאבדת באופן אוטומטי, זכותה לגדל את הילד בהתאם לעמדת האסכולה החנפית.
נאטור קבע שמדובר בחזקה שניתנת לסתירה, ולכן יש לאפשר לאם להרים את נטל הראיה כדי לְהָזֵם את החזקה.
דוגמה נוספת קשורה לקביעת האסכולות בעניין גיל הילד : נאמר על ידי האסכולה החנפית למשל שילד עד גיל 7 יישאר אצל אמו היות שהוא עדיין זקוק לעזרתה.
ילדה תישאר אצל אמה עג גיל 9. אחרי גיל זה הם יועברו לאביהם.
נאטור הפך זאת לפריזומפציה שניתנת לסתירה .
הוא גם הפך את זכות הראיה של ההורה הלא מחזיק בילד לאירוח יותר ארוך ותכוף – דבר שיש בו כדי להעמיק את החוויה האנושית והסוציאליזציה שבמפגש ביניהם .
שינוי דרמטי לא פחות הוא קביעתו שיש לבטל את הנוהל ששרר עשרות בשנים בהם היו מזונות הילדים מתחייבים החל מיום מתן פסק הדין בתביעה –דבר שפגע קשות בזכויות הנשים והילדים, ובמקום זאת יש לחייב את האב בהם מיום הגשת התביעה.
כדי שפסיקותיו יהפכו לעקרונות משפטיים הוא קבע שיש לראות בהחלטות ערכאת הערעור תקדים מחייב.
הוא הסביר זאת בכך שהדין חייב להיות ברור לציבור וכי הפסיקה בבתי הדין השונים חייבת להיות סטבילית ואחידה.
שינוי נוסף שבא אחרי עשרות שנים גם הוא מתבטא בהפיכת הגירושין המשולשים במעמד אחד לגירוש אחד חוזר וזאת לשם השמירה על שלימות המשפחה ועל מעמד האשה.
יצוין שעמדה זו מנוגדת לעמדת האסכולה החנפית.
במסעו לשיפור זכויות האשה קבע נאטור שבניגוד למנהג המשפטי שהיה קיים בבתי הדין בארץ ועודנו קיים במדינות האסלאם המתבטא בחיוב התובע/תובעת (בדרך כלל האשה היא התובעת) פירוק נישואין כושלים בעל כורחו של הבעל, בהרמת נטל הראיה, יש להסתפק בהנחת דעתו של בית הדין.
שינוי זה העלה באופן משמעותי ביותר את האופציות להיענות בתי הדין לבקשות נשים להשתחרר מנישואין כושלים גם אם הבעל אינו מסכים לכך.
נאטור ראה בתפקידו כראש הקאדים במדינה לא מוסלמית כאילו עליו מוטלות חובות הסולטאן.
לכן, הוא הרחיב את פעילותו הציבורית הרבה מעבר למצופה ממנו כשופט.
ומעל לכל הוא העמיד את עצמו בראש החנית להגנה על המקומות הקדושים והקריאה לאחדות לאומית בין מרכיבי הציבור הפלסטיני בישראל.
הוא גם היה שותף פעיל במאבק הלאומי של עדות ערביות אחרות.
הוא התנגד נחרצות לכל התערבות של הכנסת או של בתי המשפט בדין השרעי.
- המנשר הראשון שהוא הוציא קבע כי אין להסיר קדושת מקומות קדושים כגון בתי קברות אף אם הם עתיקים וגם מסגדים אף אם הם הרוסים או שאינם בשימוש.
הוא גם נוטל את סמכות בתי הדין האזוריים למנות נאמן לווקף – متولّي الوقف והעביר אותה לבית הדין לערעורים.
חשיבותו של מנשר זה היא שהוא מטיל איסור מוחלט על סחר במקומות קדושים ומבטל את פסקי ההלכה של הקאדים הקודמים ומונע הסרת קדושה ומכר נכסי ווקף בעתיד.
הוא גם חתום בחתימת כל הקאדים.
מנשר שיפוטי זה שמש אסמכתא בידי תובעים ערבים להגנה על המקומות הקדושים בבתי המשפט.
המנשר השני מבטל את השיטה הישנה שהייתה נהוגה בבתי הדין בכל הקשור להערכת גובה המזונות לנשים ולילדים.
נאטור מצא שהשימוש במיידעים – مخبرون כפי שהיה נהוג עשרות בשנים הוא בעצם שאוב מהאסכולה החנפית אשר התירה לשופט להיעזר בעדי גלוי מידע – شهود استكشاف וזאת במקרה ומדובר בתביעת מזונות העושר של אשה שטוענת שבעלה אמיד אך אין בידה ראיה על כך.
בטעות, התפשטה הטכניקה הזו על כל תביעות המזונות של הנשים והילדים גם כאשר מדובר במזונות ה- כפאיה نفقة الكفاية.
נאטור קבע במנשר שלו שאל לו לשופט להיעזר בגורמים מחוץ לכותלי בית המשפט וכי במדינה מודרנית תוכל התובעת להביא ראיות על הכנסותיו של בעלה וכי מי שעליו מוטלת אחריות קביעת גובה המזונות הוא השופט עצמו ולא כל גוף או אדם אחר.
רפורמה זו הביאה באופן מידי לזינוק מסחרר בגובה המזונות הנפסקים לנשים ולילדים בבתי הדין.
בדיקה שנעשתה על ידי ארגון נשים מצאה שגובה המזונות הנפסקים בבתי הדין השרעיים אחרי החלת מנשר זה הוא הגבוה בין כל בתי המשפט ובתי הדין בארץ.
המנשר השלישי של הנשיא נאטור עוסק במתן זכות ע"פ עקרון הייצוג לנכד שאביו נפטר לפני סבו לייצג את אביו המנוח והזכייה בחלקו של האב מעזבון הסב.
לפני פרסום מנשר זה, לנכד לא הייתה כל זכות בעזבון סבו מאחר שהוא מוסתר – محجوب ע'י דודיו בהיותם שייכים לפרנטלה היותר קרובה לסב המנוח.
רפורמה זו נעשתה קודם לכן במצרים, בסוריה ובירדן אך החוק במדינות אלה העניקו זכות הייצוג רק לבן הבן.
לעומת זאת, ומאחר והרפורמה מסתמכת על עקרון הצדק והאקוויטי - العدل والانصاف כפי שבטא אותו אבן חזם אלדאהרי, נאטור קבע כי הצדק יחול על כלם ; כלומר גם בן הבן ובת הבן וגם בן הבת ובת הבת.
המנשר הרביעי של נאטור נחשב לנועז ואמיץ ביותר היות שהוא מבקש להחליף את מערכת המשפט האזרחית הישראלית במנגנון הבוררות השרעי - التحكيم.
כלומר, במקום שהערבים יפנו אל בתי המשפט הישראלים בסכסוכים אזרחיים הם יכולים לפנות למנגנון הבוררות שיספק לה בוררים בהנחיית הקאדי השרעי.
מנשרים נוספים מתייחסים למתן זכות לאשת האסיר לבקש פירוק נישואיה אם מדובר במאסר של יותר מארבע שנים וחצי – דבר שלא קיים בחוק המשפחה העות'מאני המחייב בבתי הדין.
מתן זכות פיצוי לאשה הניזוקה מביטול שרירותי של הח'טבה - الخِطبة, גם אם מדובר בנזק שאינו ממוני.
למרבה הפלא, ואף שרב המרסומים נתנו בעיקר לשיפור מעמד האשה הגישה אחת מעמותות הנשים עתירה לבג"ץ נגד המרסומים.
במעמד עתירה זו הבהירה הנהלת בתי הדין השרעיים שמדובר בהעדפת דעות מסוימות בשריעה ואין הן מחייבות את הקאדי.
גם בתחום סדרי הדין חולל הקאדי נאטור רפורמה משמעותית.
אחד הדברים החשובים שהוא עשה היה שינוי דרכי עבודתו של בית הדין לערעורים.
מאז היווסדו פעל בית הדין השרעי לערעורים ע"פי תקנות מנדטוריות לפיהן בית הדין לא ישמע צדדים ולא יקיים דיונים אלא יסתפק בבדיקת הפרוטוקולים בלבד.
נאטור שראה בבית הדין לערעורים ערכאה שיפוטית עליונה האמין שיש להפוך אותה לערכאת ערעור של ממש.
הוא העביר החלטה בין חברי בית הדין לערעורים שלפיה הצדדים יזומנו לשמיעת ערעורם ויתקיים דיון כמו שערכאת ערעור אמורה לקיים.
הוא אמר לא פעם שהאזרח זכאי לקבל את יומו בבית המשפט.
רצוי שהשופט יתרשם מהצדדים וכי צדק צריך גם להיראות.
הוא גם הוציא חוזרים כדי להסדיר תחומים מסוימים כגון מסירת כתבי בית דין.
שינוי מבני דרמטי הוא הצלחתו של הנשיא נאטור להעביר את מערכת השיפוט השרעית ממשרד הדתות אל משרד המשפטים – דבר ששחרר אותה מהזנחה משוועת, מפוליטיזציה ומשליטת המפלגות הדתיות היהודיות.
בתקופתו של נאטור התעצמו בתי הדין השרעיים וזכו לאמון הולך וגובר של הציבור המוסלמי מחד ולהערכת שאר בתי המשפט והקהילה המקצועית מאידך.
נאטור איש רב כישורים : כותב שירה, למשך תקופה הוא שימש עורך ראשי וכותב מאמר המערכת של שבועון "כל-אלערב" הרואה אור בנצרת.
מחבר ספרי לימוד לבתי-ספר בתחום לימודי האסלאם ונואם מוכשר בשלוש שפות : ערבית, אנגלית ועברית.
הוא גם מחבר ספרי ילדים.
בספרי הילדים ניתן לחוש את הנטייה העזה שלו לחינוך לרחמנות וחמלה לבעלי חיים.
- הזבוב המיואש, דיון בין הזבוב הקטן לבין אמו מדוע כולם שונאים אותו ומגרשים אותו.
- רזין והטלה, טלה שקוץ נתקע לו בגרון ומחכה בקוצר רוח שיגיע חברו רזין להוציא את הקוץ
- הזחל המתחפש, ילד שנשבה ביופיו המרהיב של פרפר ומבקש ממנו חברות.
הפרפר מבקש לוודא תחילה שהוא ימשיך לרצות בחברתו גם לאחר שידע את האמת על שלבי התפתחותו.
- סוד הציפור האבודה, ציפור שמאבדת את האפרוח שלה בירושלים ועפה מזרחה לחפש אותו.
היא מגיעה אל כל בירות מדינות ערב ובסוף היא מוצאת אותו בירושלים.
נמלה שמתקשה לחצות את הכביש.
הילדה גזל שאוהבת לטייל עם אביה בסמטאות העתיקות של יפו והולכים לצלול בנמל יפו, בקרקעית הים היא מגלה אוצר של זהב מימי הפאטמים.
הדוכיפת כועס מדוע חברו לא נותן לו מחמאה על מראהו.
העורב אומר לו: חשבתי שאתה יודע אבל גם אתה מעולם לא אמרת לי שאני יפה.
הדוכיפת אומר: חששתי לפגוע בך כי אתה שחור.
אז מתנהלת ביניהם שיחה כנה על השוני ומובן היופי.
- אני לא פחדן, על פחדים אצל ילדים.
פרופ' נאטור זוכה להערכה ציבורית ומקצועית בקרב הציבור הערבי והכללי.
הוא זכה לשני תוארי דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הפתוחה ומאוניברסיטת באר שבע בנגב.
לא פעם בחר הציבור הערבי על כל עדותיו וזרמיו, לתפקידים ציבוריים כמו יו"ר ועדת החקירה בסכסוך שהאב אלדין בנצרת.
הוא גם שימש חבר בוועדת הפיוס של ערביי ישראל אשר הביאה לאיחוד המפלגות הערביות במסגרת הרשימה המשותפת.
נאטור מילא מספר תפקידים במערכת בתי הדין השרעיים: בשנים 1981-1982 כיהן כסגן מנכ"ל בתי הדין השרעיים, לאחר מכן ב-1985-1994 היה קאדי בבית הדין השרעי ובשנים 1994-2014 היה נשיא בית הדין השרעי לערעורים.
הוא כיהן בעבר ובהווה בתפקידים הציבוריים הבאים:
חבר ועדת העורכים של משפט וחברה מוסלמיים בהוצאת בריל, הולנד
יו"ר הוועדה לחינוך מיוחד לערבים, ישראל
חבר במרכז רב תרבותיות, אוניברסיטת חיפה
נשיא של כבוד, המועצה הבין-דתית, ישראל
חבר הוועדה הבינלאומית המארגנת של הכינוס להשתלת איברים אנושיים, אוניברסיטת חיפה
חבר הוועדה המייעצת, מוסד מחמוד דרוויש
חבר הוועדה האקדמית, "מדא", המרכז הערבי למחקרים, חיפה
חבר המכללה לשפה ערבית, מכללת אלקאסמי
חבר הנהלת בעדאלה, המרכז המשפטי לזכויות המיעוט הערבי בישראל
עורך וכותב מאמרי מערכת בעיתון "כל אלערב"
נשיא המרכז הארצי לגישור, בוררות וייעוץ, באקה אל-גרבייה
אַחְמַד לֻטְפִי א-סַּיִּד היה הוגה דעות ופילוסוף מצרי, מאדריכלי הלאומיות, הליברליזם והחילוניות המצריים.
א-סייד ביקש לכונן זהות לאומית מצרית עצמאית, והתנגד להתעת'מנות, לכלל-מוסלמיות ולכלל-ערביות.
הוא ביקש להוציא את האסלאם מן המרחב הציבורי, וקבע שהמצרים אינם ערבים אלא אומה בפני עצמם.
כונה בתארים "פילוסוף הדור" ו"אבי הליברליות המצרית".
אחמד לוטפי א-סייד נולד בכפר בורקין שבמחוז א-דקהלייה במצרים למשפחת בעלי קרקעות אמידה.
הוא למד משפטים באל-אזהר, שם הושפע רבות ממורהו, מוחמד עבדו, וסיים את לימודיו בשנת 1894. בשנת 1899 החל ללמוד בבית הספר הצרפתי למשפטים, כאשר במקביל ללימודיו החל לפרסם מאמרים בביטאון הפרו-מלוכני "אל-מאיד".
באותה תקופה התוודע גם אל ג'מאל א-דין אל-אפגאני, סעד זע'לול, קאסם אמין וכן אל כתבי אריסטו, שאת חלקם תרגם לערבית.
למן 1894 החל לעבוד כעורך-דין בשירות המדינה.
בשנת 1907 היה שותף לצדו של קאסם אמין בפעילות להקמת האוניברסיטה המצרית בקהיר.
כמו כן באותה שנה ייסד לוטפי א-סייד את המפלגה הראשונה במצרים, מפלגת "אל-אומה" ("חזב אל-אמה"), בתגובה לתקרית דנשוואי ולעליית הרגש הלאומני במצרים.
הוא ייסד גם את עיתון המפלגה, "אל-גרידה", ושימש כעורכו עד סגירתו בפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הביע לוטפי א-סייד תמיכה במאמץ המלחמתי הבריטי כנגד האימפריה העות'מאנית מתוך תקווה כי בתום המלחמה בריטניה תעניק למצרים את העצמאות המיוחלת.
בהתאם לזאת, בעקבות סירוב הבריטים להכיר ברעיון ההגדרה העצמית של מצרים בתום המלחמה, לוטפי א-סייד פרש ממשרתו כמנהלה של הספרייה הלאומית המצרית על מנת ליטול חלק בהקמת מפלגת הופד ולשמש כחבר במשלחת המצרית לוועידת השלום בפריז שנערכה בוורסאי בשנת 1919, שם קרא לעצמאותה של מצרים מידי הבריטים.
בשנת 1922 פרש ממפלגת הופד בעקבות חילוקי דעות עם מנהיג המפלגה, סעד זע'לול, והצטרף למפלגת "הליברלים החוקתיים".
בשנת 1925 התמנה לוטפי א-סייד לרקטור הראשון של אוניברסיטת קהיר, אשר נקראה אז "האוניברסיטה המצרית", והפכה באופן רשמי לאוניברסיטה לאומית ציבורית, אך הגיש את התפטרותו בשנת 1932 במחאה על החלטת ממשלת מצרים להעביר את טה חוסיין, חברו הקרוב, מתפקידו כדיקן הפקולטה למדעי הרוח.
הוא שב לתפקידו בשנת 1935, אך הגיש את התפטרותו שנית ב-1937 כאשר המשטרה המצרית פרצה לבית הדין של האוניברסיטה.
במהלך כהונתו סיים את לימודיו המחזור הראשון שכלל נשים.
כמו כן, במסגרת תפקידו כרקטור של האוניברסיטה המצרית השתתף ב-1925, כנציגה הרשמי של מצרים, בטקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא כיהן כחבר בסנאט המצרי למן שנת 1941 וכמו כן כיהן בתפקיד שר החינוך ושר החוץ.
בשנת 1948 מונה למנהל האקדמיה המצרית ללשון הערבית.
לוטפי א-סייד הושפע רבות בתחילת דרכו האינטלקטואלית מן המודרניזם האסלאמי פרי הגותם של מוחמד עבדו וג'מאל א-דין אל-אפגאני, אך בהמשך גיבש משנה שונה למדי.
כחלק מהרצון והשאיפה לעצמאות מצרים מהכיבוש הקולוניאלי, שאף לוטפי א-סייד לנתק את מצרים ממסגרות הזהות העות'מאנית-אסלאמית והערבית, אותן ראה כמסגרות נאמנות שעבר זמנן, ולהשתיתה על זהות לאומית מצרית טריטוריאלית ייחודית.
לוטפי א-סייד גרס כי אומה מתעצבת על-פי גבולותיה הטריטוריאליים הטבעיים וההיסטוריה המשותפת של תושביה.
העם היושב במצרים מאופיין על ידי ההיסטוריה המשותפת של עמק הנילוס שעוצבה בידי הפרעונים, הערבים, הממלוכים, והעות'מאנים.
בהשפעתו של הסוציולוג הבריטי הרברט ספנסר תפס לוטפי א-סייד את מצרים כישות אבולוציונית אשר מוסדותיה החברתיים צומחים ומתפתחים בהשפעת הסביבה.
לוטפי א-סייד ראה במאבק לעצמאות של איטליה ויוון, כדוגמה לעצמאות מצרית עתידית, שכן שתי האומות שמרו על מאפייניהן הלאומיים והתרבותיים הייחודיים למרות שהיו זמן ארוך תחת כיבוש של כובש זר.
כמו כן בולטת במשנתו הרוח הליברלית.
לדידו של לוטפי א-סייד על האומה להבטיח את חירותם של אזרחיה ולהעניק להם שוויון זכויות, וכי חיי האומה מוכרחים להיות מושתתים על מוסדות דמוקרטיים וחוקתיים.
כמו כן ביקר לוטפי א-סייד רבות את החברה המצרית בת זמנו, וטען כי החברה המצרית חייבת לבצע רפורמה עצמית, וכל פרט חייב לקחת אחריות על מעשיו כדי להשתחרר מעול הכיבוש הקולוניאלי ולבנות אומה יציבה ומודרנית.
א-סייד הושפע רבות ממוחמד עבדו, אך שלל את רעיון הרפורמה הפנימית באסלאם.
תחת זאת, על אף השקפותיו הדתיות האישיות, ביקש לקדם חילוניות ולהגביל את האסלאם למרחב הפרטי, ללא נגיעה לחיים הציבוריים והפוליטיים.
אחמד סעיד טיבי היה רופא ילדים וגנטיקאי קנדי יליד-לבנון ממוצא פלסטיני, פרופסור באוניברסיטאות של טורונטו, מונטריאול ניו יורק וקטר ויושב ראש העמותה הבינלאומית לדיסמורפולוגיה ומחלות גנטיות הנפוצות בקרב אוכלוסייה ממוצא ערבי.
שימש כראש המחלקה לטרטולוגיה וגנטיקה קלינית בבית החולים Hospital for Sick Children בטורונטו.
אחמד סעיד טיבי נולד בביירות שבלבנון ב-1949, למשפחה ממוצא פלסטיני.
הוא קיבל את השכלתו היסודית בלבנון ובכווית.
הוא סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת קהיר (1973), לאחר מכן למד רפואת ילדים בכווית.
הוא למד באוניברסיטת קולג' דבלין בשנים 1976–1977, וקיבל דיפלומה לבריאות הילד בשנת 1977.
הוא החל את התמחות הרפואה שלו במרכז לגנטיקה רפואית של כווית (1977–1980), לאחר מכן השלים אותה באוניברסיטת קולומביה הבריטית (לימודי גנטיקה רפואית ורפואת ילדים בשנת 1986), ובארצות הברית באוניברסיטת ייל (1990-1993).בשנת 1983, טיבי קיבל תואר DHCG מבית הספר להיגיינה ורפואה טרופית של אוניברסיטת לונדון.
בשנת 1992, טיבי הצטרף לחטיבה לגנטיקה רפואית בבית החולים לילדים במונטריאול, באוניברסיטת מקגיל במונטריאול, קוויבק, קנדה.
הוא עבד שם כפרופסור חבר לרפואת ילדים בין השנים 1993 ל-1998. בשנת 1998 עבר לטורונטו, אונטריו ומונה לפרופסור במחלקה לרפואת ילדים, בחטיבה לגנטיקה קלינית ומטבולית בבית החולים לילדים חולים ובמחלקה לגנטיקה מולקולרית ורפואית באוניברסיטת טורונטו.
בשנת 2006 עבר למחלקות לרפואת ילדים ורפואה גנטית במכללה הרפואית וייל של אוניברסיטת קורנל בניו יורק.
בשנת 2008 מונה לסגן יו"ר המחלקה.
מאוחר יותר, בהמשך תעסוקתו המקצועית פרסם פרופ' טיבי מעל ל-300 מאמרים מדעיים ו-25 פרקים בספרים מקצועיים, בהם תיאר 38 תסמונות גנטיות, שהוא גילה.
על שמו רשומים מעל ל-90 ערכים באתר האינטרנט OMIM, המרכז את כל המחלות הגנטיות בבני אדם.
הוא גם מחברו של הספר, שמרכז ומסכם את הידע המדעי בנושא: Genetic Disorders among Arab Populations, שיצא לאור רק אחרי מותו.
פרופ' טיבי זכה בעיטורי כבוד ובפרסים בינלאומיים ונבחר בשנת 2002 כחבר האקדמיה האירופאית למדע.
טיבי נפטר ביום הולדתו ה-61 ב-22 ביולי 2010, במרכז בריאות במיסיסוגה, אונטריו, קנדה, מסיבוכי סרטן.
אחמד טוקאן היה פוליטיקאי ירדני ממוצא פלסטיני, שימש כראש ממשלת ירדן במשך חודש בזמן אירועי ספטמבר השחור.
אחמד טוקאן נולד ב-15 באוגוסט 1903 בשכם למשפחת טוקאן, בנו של חיידר טוקן, שהיה מן הבולטים שבאישי שכם, ואחיהם של המשוררים איבראהים טוקאן ופדווא טוקאן.
משפחתו הייתה בת ברית מסורתית של בית האשם ומקורבת לשלטון (בין היתר בת המשפחה עליא טוקאן הייתה לאשתו השלישית של המלך חוסיין בשנת 1972).
טוקאן למד בביירות ובהמשך באוניברסיטת אוקספורד.
ב-1937 התמנה למפקח במחלקת החינוך המנדטורית ובשנת 1944 הוא התמנה למנהל בית ספר כדורי לחקלאות בטולכרם.
במסגרת תפקידו הוא ארח בבית הספר את חברי ועדת אונסקו"פ בביקורם בטולכרם ביוני 1947.
החל משנת 1948 החזיק במספר משרות בכירות בממשל הירדני.
באפריל 1950 מונה לשר החינוך והעבודה, תפקיד בו החזיק במספר ממשלות.
בתחילת מרץ 1951 מונה לשר החוץ, אולם הוא הודח מתפקידו לאחר כחודש וחצי, על רקע חילוקי דעות עם המלך על יחסי החוץ ובמיוחד הקשרים עם ישראל.
עם זאת, הוא המשיך להיות מעורב בענייני חוץ לאחר רצח עבדאללה.
בספטמבר 1951 הוא שותף במשלחת הירדנית לוועידת פריס ובשנים 1951–1953 היה נציג ירדן בוועדת שביתת הנשק.
בתחילת 1954 הוא מילא את מקומו של שר החוץ, חוסיין אל-ח'אלידי, שהיה חולה.
באפריל 1954 הוא התפטר מהממשלה ובמאי 1954 התמנה ליועץ לענייני חינוך באונר"א.
בשנת 1961 הוא עבר מאונרר"א לכהן כיועץ לענייני חוץ בבנק העולמי.
בתפקידים אלו התגורר שנים רבות בז'נבה.
באפריל 1967 הוא מונה לשר החוץ בממשלתו של סעד ג'ומעה.
בתחילת אוגוסט 1967 הוא עבר לכהן כסגן ראש הממשלה והמשיך לכהן בתפקיד זה גם בממשלתו של בהג'ת א-תלהוני.
בדצמבר 1968 הוא קיבל לידיו גם את תיק ההגנה ובמרץ 1969, עם הקמת ממשלתו של עבד אל-מונעם א-ריפאעי, הוא קיבל לידיו גם את תיק החוץ.
בסוף יוני 1969, הועבר משרד ההגנה לאחריותו של עמר חאמש, אולם בסוף אוגוסט הושב תיק ההגנה לאחריותו של טוקאן.
באפריל 1970 קיבל טוקאן לאחריותו גם את המשרד לעניינים כפריים ועירוניים.
טוקאן לא נכלל בממשלתו של עבד אל-מונעם א-ריפאעי שהוקמה בסוף יוני 1970 ונועדה לרצות את תומכיהם של אש"ף.
בפרוץ אירועי ספטמבר השחור ב-16 בספטמבר 1970 מונה טוקאן לראש לשכתו של המלך חוסיין.
ב-26 בספטמבר מונה טוקאן לראש ממשלה חצי אזרחית במקום ראש הממשלה הצבאית הזמנית מוחמד דאוד.
בצו המינוי כתב חוסיין שלאחר "הימים השחורים" על ממשלת טוקאן "להחזיר את הסדר על כנו, להשליט ביטחון בקרב האוכלוסייה ולסלול את הדרך להתפייסות לאומית".
מינוי פלסטיני לראש ממשלה אמור היה להציג נדיבות של מנצחים ביחס לארגונים הפלסטיניים ולקרוא להפסקת האש ולחזרת החיים למסלולם.
יום לאחר שמונה לראש ממשלה נחתם הסכם הפסקת אש בקהיר בין ראש אש"ף יאסר ערפאת לבין המלך חוסיין.
למרות ההסכם, הלגיון הירדני המשיך לפעול כנגד הפדאיון בצפון המדינה.
טוקאן התפטר מראשות הממשלה כחודש לאחר שקיבל לידיו את התפקיד, ב-28 באוקטובר 1970. ירש אותו בתפקיד וספי א-תל, שהיה ידוע במדיניותו הקשוחה כלפי הארגונים הפלסטיניים.
טוקאן מונה במקום זאת להיות שר החצר.
בדצמבר 1974 מונה טוקאן לחבר הסנאט הירדני.
טוקאן נפטר בעמאן בשנת 1981 לאחר מחלה.
אחמד טועמה הוא פוליטיקאי סורי שנבחר באחרונה לראשות הממשלה של ממשלת המעבר הסורית, אשר נוצרה על ידי הקואליציה הלאומית הסורית של האופוזיציה והכוחות המהפכניים.
טועמה, מוסלמי סוני, המזהה את עצמו בתור אסלאמיסט מתון, עומד בראש מנהל השקול לבשאר אל-אסד כבר מה-14 בספטמבר 2013. לפני פרוץ מלחמת האזרחים הסורית נעצר טועמה יחד עם 12 אחרים למשך שנתיים.
אחמד נגיב אל-הילאלי (ערבית: احمد نجيب الهلالي; 1 באוקטובר 1891 – דצמבר 1958) היה עורך דין ופוליטיקאי מצרי שכיהן פעמיים בשנת 1952 כראש ממשלת מצרים.
כהונתו השנייה, שארכה יום אחד, הסתיימה בעקבות מהפכת הקצינים החופשיים.
אחמד נגיב אל-הילאלי נולד ב-1 באוקטובר 1891 באסיוט שבמצרים.
הוא למד משפטים בבית הספר למשפטים של הח'דיו ולאחר מכן החל לעבוד במערכת המשפט של מצרים.
בשנת 1923 קודם לדרגת פרופסור ושימש בתפקידי ייעוץ במשרד החינוך המצרי.
בשנים 1934–1936 שימש כשר החינוך המצרי בממשלתו של מוחמד תאופיק נאסים.
לאחר מכן הצטרף למפלגת הופד ושימש כחבר בקבינט של ראש המפלגה מוסטפא א-נחאס פאשה כאשר כיהן כראש ממשלה בשנים 1937–1938 ולאחר מכן גם בשנים 1942–1944.
בשנת 1951 פרש אל-הילאלי ממפלגת הופד.
הוא מונה לראש ממשלת מצרים ב-2 במרץ 1952 לאחר שהתפטר עלי מאהר.
בתקופה זו היו מהומות קשות במצרים, על רקע קריסת משטר הופד בינואר של אותה שנה, המאבק הגובר כנגד הבריטים על עצמאות מלאה והתעצמות הכוחות הצבאיים.
אל-הילאלי העלה את המשכורות של אנשי הצבא והמשטרה, בתקווה שהדבר יסייע להשלטת יציבות ויפחית את המתיחות בין הצבא המצרי לבין המונרכיה.
הממשלה פיזרה את הפרלמנט ב-24 במרץ, בתקווה לקיים בחירות חדשות במהרה.
לבסוף, משהבין אל-הילאלי שהמלך מונע קביעת תאריך לבחירות, התפטרה הממשלה ב-28 ביוני 1952. חוסיין סירי, שהחליף את אל-הילאלי, התפטר לאחר פחות מחודש.
אל-הילאלי חזר לראשות הממשלה ב-22 ביולי, אולם נשאר בתפקיד במשך יום בלבד, כאשר למחרת הודחה הממשלה בעקבות מהפכת הקצינים החופשיים.
אל-הילאלי הושם במעצר בעקבות המהפכה, אולם שוחרר לאחר זמן מה.
הוא מת בדצמבר 1958 במעדי, פרבר דרומי של קהיר.
השייח' אחמד בן א-שייח' מוחמד אמין כפתארו (, דצמבר 1915 - 1 בספטמבר 2004) היה איש דת מוסלמי סוני, אשר כיהן בתפקיד המופתי הגדול של סוריה, התפקיד הדתי הסוני העליון בחשיבותו בסוריה.
כפתארו נולד בשנת 1915 ברובע אבו נור בדמשק, כבנו של התאולוג המוסלמי-כורדי מוחמד אמין כפתארו , אשר כיהן כראש מסדר הנקשבנדיה בסוריה.
לאחר השתלמות ביסודותיה של דת האסלאם, כפתארו מונה למופתי של דמשק בשנה 1946, ובהמשך כ"מופתי הגדול" של דמשק בשנת 1958, וכמופתי הגדול של סוריה בשנת 1964.
במהלך חייו, כפתארו נחשב, בסוריה ומחוצה לה, כמומחה בכיר בתחום הדיאלוג הפנים דתי.
מסיבה זו, לאורך השנים קיים כפתארו מסעות רבים ברחבי העולם, במסגרתם קיים הרצאות בנושא הדיאלוג הפנים דתי במסגרת האסלאם, וזאת כ"נציג בלתי רשמי" של האסלאם הסוני.
בין היתר, בשנת 1985, כפתארו הגיע לביקור באיטליה, במהלכו נפגש עם האפיפיור יוחנן פאולוס השני ברומא.
כמו כן, בשנת 1990 נפגש כפתארו עם המנהיג הדתי הקוריאני סון מיונג מון, והעניק לו במתנה עותק חתום של הקוראן.
במהלך שנת 1996 הגיע כפתארו לביקור בארצות הברית, במהלכו קיים סדרת הרצאות אודות דיאלוג פנים דתי.
כפתארו הוא אחד מהעולמאא, אנשי הדת הבכירים בעולם האסלאם, אשר חתמו בשנת 2004 על הצהרת עמאן, שקראה לאיחודם של הזרמים השונים בעולם המוסלמי, ולסובלנות כלפי כלל הזרמים השונים במסגרת ההלכה המוסלמית.
זמן קצר לאחר חתימתו על ההצהרה, בחודש ספטמבר 2004, נפטר כפתארו מהתקף לב בדמשק, ונקבר ברובע אבו נור, מקום הולדתו.
לכפתארו נולדו במהלך חייו 12 צאצאים, כולם מאישה אחת.
אחמד עבד א-סלאם חסן מג'דלאני הוא פוליטיקאי פלסטיני, פרופסור וחוקר באוניברסיטה.
משמש כיום כמזכ"ל של חזית המאבק העממי הפלסטיני וחבר בכיר בוועד הפועל של הארגון לשחרור פלסטין הנחשב לדרג הפוליטי הגבוה ביותר ברשות הפלסטינית.
מג'דלאני נולד להורים פלסטינים בדמשק שבסוריה ב-1956. הוא למד לתואר ראשון במדעי המדינה בלבנון וסיים בשנת 1978, למד לתואר שני מנהל ויחסים בין-לאומיים בבולגריה וסיים בשנת 1982 ובשנת 1987 הוא קיבל תואר דוקטור בכלכלה פוליטית באקדמיה למדעי החברה בסופיה, בולגריה.
מג'דלאני הוא חבר במועצה הלאומית הפלסטינית ובוועד הפועל של הארגון לשחרור פלסטין.
בשנת 1998 כיהן כמנהל הכללי של יחסים ערביים ובין-לאומיים של הרשות הפלסטינית.
לאחר מותו של סמיר ע'ושה, מג'דלאני נבחר ב-12 באוגוסט 2009 למזכיר הכללי של חזית המאבק העממי הפלסטיני, ובמסיבת העיתונאים שערך הצהיר כי ימשיך את מדיניות קודמו ויפעל לחיזוק את המוסדות הדמוקרטיים הפלסטיניים ולקיום בחירות שיפסיקו את הסכסוך בין חמאס, השולט ברצועת עזה, לבין פת"ח, השולט בגדה המערבית.
מג'דלאני מונה לתפקיד שר המדינה בממשלה הפלסטינית ה-9, מפברואר 2005 עד מרץ 2006, שם הייתה משימתו העיקרית לטפל בסוגיות הנוגעות לגדר ההפרדה.
החל מ-2009 כיהן כשר העבודה של הרשות הפלסטינית.
הוא מונה לתפקיד על ידי מחמוד עבאס, הנשיא הפלסטיני.
בדצמבר 2011 התפטר מתפקידו לאחר שערורייה שנתעוררה בעקבות דברים שאמר, בלא ידיעה שהוא מוקלט, כנגד ארגון העובדים הממשלתיים.
ב-13 באפריל 2019 מונה לשר לפיתוח חברתי בממשלה הפלסטינית ה-18.
כיום משרת כשר לעניינים סוציאליים ונחשב מקורבו של אבו מאזן.
מג'דלאני הוא פרופסור לפילוסופיה ותרבות באוניברסיטת ביר זית, השוכנת צפונית לרמאללה.
הוא חיבר שלושה מחקרים אקדמיים: "האיומים החמורים העומדים בפני הפרויקט הלאומי הפלסטיני" (2007), "יוזמת השלום הערבית: אפשרות או אסטרטגיה להשכנת שלום?" (2007), ו"הצהרת עצמאות חד-צדדית" (2008).
אחמד כסרווי (פרסית: احمد كسروى; 29 בספטמבר 1890 – 11 במרץ 1946) היה היסטוריון, בלשן, הוגה דעות ופעיל חברתי איראני.
נרצח בשל התנגדותו לאסלאם השיעי ולממסד הדתי באיראן.
אחמד כסרווי נולד למשפחת אנשי דת ממוצא אזרי בכפר שליד העיר תבריז.
אביו ייעד אותו מגיל צעיר לכהן במשרה דתית, והוא החל ללמוד לימודי דת בהיותו בן 6. לאחר שנפטר אביו בהיותו בן 12, נאלץ כסרווי לעזוב את הלימודים ולסייע בפרנסת המשפחה, אולם כעבור מספר שנים חזר לספסל הלימודים.
הוא עבר מן הכפר לתבריז, והחל ללמוד במדרסה טאלביה, המוסד העירוני המוביל באותה עת.
לאחר ארבע שנות לימודים הוסמך כאיש דת וקיבל את התואר 'מולא'.
לאחר הסמכתו שימש במשך תקופה קצרה כמטיף באחד המסגדים שבכפר הולדתו, אולם עד מהרה הוא מאס בעבודה זאת ובמקום זאת תכנן להתחיל את דרכו הציבורית.
עוד בתקופת לימודיו בתבריז נחשף כסרווי לרעיון החוקתיות, ונעשה לתומך נלהב של הפעילות הפוליטית לקידומה של איראן.
כסרווי אמנם לא לקח חלק פעיל במהפכה החוקתית באיראן בשנת 1905, אולם היה בלי ספק מזוהה עם מחנה תומכי החוקה שכונו 'שוחרי החירות'.
בעקבות כינונה של החוקה החלה להיבנות מערכת משפטית לא-דתית באיראן, שם מצא כסרווי את משרתו הציבורית הראשונה לאחר שנטש את השירות הדתי.
בשנות העשרים שימש בתפקידים שונים במשרד המשפטים, תוך שהוא מקדם ערכים של עצמאות מערכת המשפט ושוויון בפני החוק.
פעילותו בשנים אלו עוררו עליו מתנגדים רבים.
לצד פעילותו המשפטית הספיק כסרווי לפרסם בתקופה זאת גם שני חיבורים היסטוריים העוסקים בהיסטוריה של אזרבייג'ן.
לאחר פרישתו ממשרד המשפטים בשנת 1930 כסרווי הגביר את פעילותו החברתית, ופרסם מאמרים רבים שעסקו בתחלואי החברה האיראנית ובדרכים להתמודדות עם תופעות אלו.
ביקורת רבה הפנה גם ביחס לממסד הדתי וכלפי האסלאם באופן כללי יותר.
כסרווי טען כי יש ליצור שינוי תודעתי בחברה האיראנית שיהפוך אותה מחברה נבערת בעלת חשיבה חשוכה לחברה בריאה שתתבסס על היגיון וגאווה לאומית.
הביקורת שמתח על הממסד הדתי היא שהביאה בסופו של דבר למותו של כסרווי.
ב-11 במרץ 1946 נרצח בידי שני מתנקשים אסלאמיסטיים מארגון 'פדאיאנ-י אסלאם'.
אחמד מוסא הוא כדורגלן ניגרי, המשחק בעמדות הקיצוני והחלוץ בקנו פילארס מליגת העל הניגרית ובנבחרת ניגריה.
מוסא הוא שיאן ההופעות בנבחרת ניגריה עם 111 הופעות.
מוסא החל לשחק בנעוריו באקדמיית הנוער אמינצ'י.
ב-2008 הוא הושאל לקבוצת JUTH המקומית, בה כבש ארבעה שערים ב-18 הופעות.
בעונה שלאחר מכן הושאל לקנו פילארס.
בקבוצה זו, מצמרת ליגת העל הניגרית התרחשה הפריצה שלו.
הוא כבש 18 שערים ב-25 הופעות והיה למלך השערים של הליגה לעונת .
בקיץ 2010 מוסא עבר לפנלו ההולנדית.
ב-30 באוקטובר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, נגד חרונינגן.
אתר "GOAL" כלל את מוסא ברשימת 100 כוכבי הכדורגל הצעירים שיש לצפות בהם.
במרץ 2011 זכה מוסא בפרס הכדורגלן הניגרי של השנה.
בשתי עונות בליגת העל ההולנדית כבש מוסא שמונה שערים ב-37 משחקים בהם שיחק.
ב-7 בינואר 2012 חתם מוסא בצסק"א מוסקבה מליגת העל הרוסית.
בעונתו הראשונה בקבוצה, עונת , כבש 11 שערים ב-28 הופעות ונכלל ברשימת 33 השחקנים הטובים ביותר בליגה.
בעונת כבש שבעה שערים ב-26 הופעות.
ב-8 ביולי 2016 חתם מוסא לארבע שנים באלופת אנגליה לסטר סיטי.
ב-30 בינואר 2018 חזר לצסק"א מוסקבה והושאל עד לסוף העונה.
את השער הראשון שלו לאחר החזרה לצסק"א הבקיע ב-15 במרץ במשחק החוץ נגד אולימפיק ליון בשמינית גמר הליגה האירופית, משחק שבו צסק"א גברה בתוצאה 3:2 והעפילה לרבע גמר הטורניר.
באוגוסט 2018 חתם בא-נסר מהליגה הסעודית.
באוקטובר 2020, מוסא שוחרר מא-נסר, והוא הפך לשחקן חופשי.
באפריל 2021 חזר לניגריה, מולדתו וחתם בקנו פילארס.
באפריל 2010 זימן המאמן לארס לאגרבק את מוסא לראשונה לסגל נבחרת ניגריה, לקראת מונדיאל 2010, אך בסופו של דבר הוא נופה מהסגל עקב פציעה בקרסול.
ב-5 באוגוסט 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניגריה, בניצחון 0–2 על במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2012. את שער הבכורה שלו בנבחרת כבש מוסא במרץ 2011, במשחק ידידות נגד .
בשנת 2011 זכה מוסא באליפות אפריקה עד גיל 20 יחד עם נבחרת ניגריה עד גיל 20.
מוסא זומן לסגל ניגריה לגביע אפריקה לאומות 2013. בטורניר זה הוא הבקיע בניצחון 1–4 על בחצי הגמר, ונכנס כמחליף בניצחון 0–1 בגמר על , ובכך סייע לניגריה לזכות בתואר בפעם השלישית בתולדותיה.
באותה שנה הוא שיחק עם ניגריה בגביע הקונפדרציות 2013, כאשר פתח בהרכב הנבחרת בכל שלושת המשחקים שלה בטורניר.
לאחר שהופיע בכל משחקי המוקדמות של ניגריה, נכלל מוסא בסגל הנבחרת למונדיאל 2014. במשחק השני של שלב הבתים כבש שני שערים בהפסד 2–3 ל, אשר הפכו אותו לשחקן הניגרי הראשון שכובש יותר משער אחד במשחק גביע העולם.
מוסא זומן לסגל של המאמן גרנוט רוהר למונדיאל 2018. באותו מונדיאל שבו ניגריה הודחה בשלב הבתים הוא הראה יכולת טובה וכבש שני שערים בניצחון על איסלנד.
נכלל בסגל נבחרת ניגריה לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023.
אליפות אפריקה עד גיל 20:
מלך השערים של ליגת העל הניגרית:
אחמד חסן הוא כדורגלן עבר מצרי ששיחק בעמדת הקשר בקבוצות במצרים, בטורקיה ובבלגיה ובנבחרת מצרים.
כיום מאמן את פטרוג'ט אף.
חסן מחזיק בשיא ההופעות לכדורגלן בנבחרת לאומית - הוא ערך 184 הופעות עבור נבחרת מצרים.
חסן החל את הקריירה המקצוענית שלו כמגן ימני באסואן, ששיחקה בליגה נמוכה במצרים.
לאחר עונה אחת בקבוצה הבוגרת של המועדון, הוא עבר לאיסמאעילי מליגת העל המצרית וזכה איתה בגביע המצרי לשנת .
בשל הופעותיו המרשימות בגביע אפריקה לאומות חתם חסן בקוסאליספור מליגת העל הטורקית.
בשנת 2000 הוא עבר לדניזליספור, ושנה לאחר מכן לגנצ'לרבירליגי, שתי קבוצות נוספות מליגת העל הטורקית.
לאחר שלוש עונות מוצלחות במועדון, באחת מהן הגיע המועדון לגמר הגביע הטורקי, עבר חסן לקבוצתו הרביעית בליגת העל הטורקית, בשיקטש.
בבשיקטש היה חסן לשחקן הרכב קבוע ומבקיע קבוע.
הוא הרשים במיוחד את מאמנה של בשיקטש, ז'אן טיגנה, שעל-אף העדפתו לשחקנים צעירים בקבוצותיו העניק לחסן בן ה-30 תפקיד מפתח בקבוצה.
יחד עם בשיקטש זכה חסן בגביע הטורקי לשנת .
לאחר שזכה בתואר השחקן המצטיין ב2006, משך חסן עניין מצד קבוצות כמו פולהאם, גלאזגו ריינג'רס, ניוקאסל יונייטד ואספניול, ולבסוף החליט לחתום באנדרלכט מליגת העל הבלגית בהעברה חופשית, לאחר שהחליט שלא לחדש את חוזהו בבשיקטש.
חסן היה לשחקן חשוב בהתקפת הקבוצה, כשהוא מבשל ומבקיע שערים רבים.
הוא זכה עם המועדון בשלושה תארים מקומיים: אליפות בלגיה, הגביע הבלגי והסופר קאפ הבלגי.
בעונת הצהיר חסן כי זו היא עונתו האחרונה במועדון וכי הוא מתכוון לחזור למצרים בעקבות משפחתו.
בחודש מאי 2008 חתם חסן באל-אהלי מליגת העל המצרית.
הוא שיחק במועדון במשך 3 עונות, בהן זכה שלוש פעמים באליפות מצרים, פעם אחת בליגת האלופות האפריקאית ופעם אחת בסופר קאפ האפריקאי.
הוא גם זכה בתואר השחקן האפריקאי של השנה לשנת .
ב-9 ביולי 2011 עבר חסן בהעברה חופשית לא-זמאלכ, יריבתה המרה של אל-אהלי.
בעונתו הראשונה במועדון סיים חסן כמלך השערים של הקבוצה, עם 7 שערים ב-15 הופעות ליגה בעונה שהסתיימה בחודש פברואר בשל אסון אצטדיון פורט סעיד, בו נרצחו 74 אוהדים.
בעונתו השנייה והאחרונה במועדון ובקריירה זכה חסן בגביע המצרי.
ב-29 בדצמבר 1995 ערך חסן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מצרים במשחק ידידות נגד נבחרת גאנה.
חסן שיחק עם נבחרתו בשמונה טורנירי גביע אפריקה לאומות וזכה אתה בארבעה (1998, 2006, 2008, 2010), שיא עבור כדורגלן.
בגביע אפריקה לאומות 2006 הוביל חסן את נבחרתו כקפטן והבקיע ארבעה שערים בשישה משחקים, כשהוא מסיים כסגן מלך השערים של הטורניר וזוכה בתואר השחקן המצטיין, תואר בו זכה גם בגביע אפריקה לאומות 2010.
חסן הוא מלך ההופעות של נבחרת מצרים, והוא מחזיק בשיא ההופעות בנבחרת לכדורגלן, כשהוא מקדים את מוחמד א-דעיע הסעודי ואת קלאודיו סוארס המקסיקני.
ב-25 בינואר 2010, רבע גמר גביע אפריקה לאומות 2010 נגד נבחרת קמרון והופעתו ה-170 בנבחרת, שבר חסן את שיאו של חוסאם חסן עבור נבחרת מצרים.
בשנת 2015 החל חסן לאמן את פטרוג'ט אף.
ליגת האלופות האפריקאית (1): 2008
השחקן האפריקאי של השנה: 2010
אחמד חַסנֵין בּאשׁא (أحمد حسنين باشا; 31 באוקטובר 1889, קהיר, מצרים – 19 בפברואר 1946, קהיר, מצרים), היה מדינאי מצרי, חונכו ויועצו של המלך פארוק הראשון; דיפלומט, סייף אולימפי, צלם וסופר; מחלוצי החוקרים של מדבר לוב.
אחמד חסנין היה בנו של מורה הלכה באל-אזהר, המקורב לח'דיו עבאס ולסולטאן חוסיין כאמל, והיה נכדו של האדמירל האחרון של הצי המצרי.
חסנין סיים לימודי משפטים בקולג' בּאליוֹל באוקספורד.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 מוּנה חסנין למזכירו בשפה הערבית של הגנרל מקסוול , מפקד הכוחות הבריטיים במצרים, וב-1916 התמנה למפקח במשרד הפנים המצרי.
ב-1921 ערך חסנין מסע אל לב מדבר לוב (כפי שנקרא אז חלקו המזרחי של מדבר סהרה), שבו הגיע עד נאת אל-כופרה.
ב-1922 התמנה למזכיר ראשון בנציגות מצרים בוושינגטון, וב-1923, משקיבל חופשה משירותו, ערך את מסעו הגדול במדבר לוב, שבו הגיע עד לב סודאן.
בתום המסע חזר לשירות החוץ המצרי בוושינגטון ואחרי כן בלונדון.
ב-1925 נקרא למצרים לשרת בלשכתו של המלך פואד הראשון, ומאז ועד מותו ב-1946 פעל בקרבת המלוכה המצרית.
חסנין היה חונכו של נסיך הכתר פארוק והוא שהכשירוֹ לדיבור רהוט בערבית כהלכתה (שלא אפיינה את שליטי מצרים לפניו).
עם הכתרתו של פארוק ב-1936 הועלה חסנין לדרגת בּאשא וכיהן כראש לשכתו של המלך.
בשנות מלחמת העולם השנייה היה אחמד חסנין אחד האישים המשפיעים ביותר במצרים, וזאת בשל תלותו של המלך הצעיר בו ובשל יחסי הקרבה של חסנין עם המלכה-האֵם נאזלי.
כוחו של חסנין, איש אמונם של הבריטים, בא לביטוי בפעולות מדיניות מאחורי הקלעים.
דוגמה לכך היא הפשרה שהשיג בעת משבר ה-4 בפברואר 1942 , שעה שטנקים בריטים הקיפו את ארמון עאבדין בהוראת השגריר הבריטי מיילס לאמפסון שחשש משיתוף פעולה של החצר עם מדינות הציר.
חסנין הציל אז הן את המלך והן את המלוכה המצרית.
יש גורסים כי הידרדרותו הפוליטית של המלך הצעיר החלה עם מותו של חסנין בתאונת דרכים ב-1946.
אחמד חסנין נקבר בקהיר במאוזוליאום הדוּר שעוצב במחווה לאדריכלות הממלוכית המצרית ומוקם בפאתי עיר המתים ההיסטורית של קהיר, לא הרחק ממשכנו של אימאם אל-אזהר.
אחמד חסנין היה סייף מצטיין, שהתחרה במשחקים האולימפיים בסטוקהולם ב-1912, בעת לימודיו באוניברסיטת אוקספורד.
חסנין עמד בראש המשלחת המצרית לאולימפיאדה השביעית באנטוורפן ב-1920 והשתתף באולימפיאדה השמינית בפריס ב-1924. חסנין כיהן כנשיא מועדון הסיִף המלכותי המצרי ובשנתיים שלפני מותו היה נשיא מועדון הספורט אל-אהלי.
בנוסף היה חסנין טייס חובב, וב-1930 היה הראשון שניסה להשיג שיא מהירות בטיסת סולו מאירופה למצרים.
הוא המריא מלונדון, אך אחרי נחיתת חירום בפיזה שבאיטליה ואחרי תאונת המטוס המחליף הסתיימה ההרפתקה בפקודת המלך פואד.
אחמד חסנין זכה לאותות ולכיבודים לרוב.
על שירותו במלחמת העולם הראשונה קיבל את אות המערכה (כוכב 1914-1915), את מדליית המלחמה הבריטית ואת מדליית הניצחון.
בעקבות מסעו במדבר לוב הוענקה לו ב-1924 מדליית הזהב של החברה הגאוגרפית המלכותית הבריטית.
ב-1927 הוענקה לו דרגת חבר במסדר האימפריה הבריטית (MBE) כהוקרה על תרומתו ליצירת גשרים בין בריטניה למצרים, וכן הועלה לדרגת אביר-מפקד במסדר הוויקטוריאני המלכותי (KCVO).
בין היתר הוענקו לו עיטור מסדר הנילוס וכן עיטורים של מסדר הקדושים מאוריציוס ולאזארוס ושל מסדר האפיפיור פיוס ה-9 .
הישגו המרשים ביותר של אחמד חסנין היה המסע שערך ב-1923 במדבר לוב.
הוא היה הזר הראשון שחצה את המדבר מצפון לדרום והגיע עד לב סודאן, ומסעו המריץ נוסעים וחוקרים להגיע בעקבותיו למקומות שגילה, סקר ותיאר.
אחמד חסנין קיים שני מסעות גדולים במדבר לוב – ב-1921 וב-1923. במסעו השני חצה את המדבר בדרך-לא-דרך מחוף הים התיכון עד דארפֿור בסודאן; התצפיות והמדידות שערך במהלך מסעו שימשו יסודות למיפוי ולחקר מדבר לוב.
מוחמד אידריס, מנהיג הסנוסים ו"אמיר קירנאיקה" (לימים מלך לוב), שהגיע למעמדו בחסות הבריטים והכיר מקרוב את אחמד חסנין, העניק למסעותיו את רשותו ואת הגנתו.
לחסנין עמד גם יתרונו כמוסלמי דובר ערבית.
לאור המסע הראשון תמך המלך פואד בתוכניותיו של חסנין לערוך מסע שני, נועז ויסודי יותר, שיעבור באזורים בדרום מצרים ולוב שלא נסקרו ולא מופו.
בדצמבר 1922 יצא חסנין לדרך.
המסע רצוף הקשיים והסכנות (בשיירת גמלים קטנה, להוציא סוסו, בַּרַכָּה) נמשך כ-8 חודשים בנתיב שאורכו 3,500 ק"מ.
חסנין הגיע מסלוּם שלחוף הים התיכון אל נאת כופרה תוך עקיפת ימת החול הגדולה בשוליו המערביים ובנתיב שבו חזר מכופרה במסעו הראשון.
מכופרה יצא דרומה אל הבלתי נודע בדרכים שהתוו מורי הדרך הבדואים, דרך לוב, צ'אד (אפריקה הצרפתית המשוונית) וסודאן.
המסע הסתיים בחודש אוגוסט 1923 בפאשיר שבצפון דארפֿור, ומאל-אובַּיד (الأبيض) שבסודאן הבריטית חזר ברכבת לקהיר עם יומני המדידות שערך, אלפי התצלומים שצילם ואוסף גאולוגי קטן.
התרומה העיקרית של המסע הייתה במדידות אסטרונומיות וכרונומטריות שערך אחמד חסנין בנקודות שונות בנתיב מסעו (ותיקן נתונים שנאספו לפניו בצפון מדבר לוב) וכן במדידות טופוגרפיות של פני השטח.
אלה שימשו תשתית למיפוי ולחקר האזורים המערביים של מצרים.
הוא אסף מידע חשוב על מקורות מים, שאפשרו תעבורה בסהרה בין כופרה לסודאן.
חסנין סיפק פרטים על שבטים ומסורות לא ידועים, בהם שבטי הטיבּוּ שבדרום לוב ובצפון צ'אד, וכן ידיעות ראשונות על שרידי ציוויליזציות פרהיסטוריות לא מוכרות.
בספרו דיווח בהרחבה על הסנוסים ואורח חייהם.
אחמד חסנין חזר בתום מסעו לשירות הדיפלומטי המצרי ולא הקדיש עצמו למחקר.
לפני צאתו לדרך הדגיש את התועלת הפוליטית של המסע: "מדבר לוב הוא חלק מארצנו ועלינו להבטיח את גבולותינו ...
בחציית המדבר אני מבסס כמה מהזכויות של אומתנו".
עם זאת, ואחרי שובו, הציג כהישגו המרכזי את איתור נאות אַרקַנוּ ועווינאת בפינה הדרומית-מערבית של מצרים (גבולות לוב עדיין לא היו מוסכמים) על מקורות המים שם, אך בעיקר את גילוי ציורי הסלע הפרהיסטוריים שמצא בעווינאת, בהם מתוארים אריות, ג'ירפות, יענים, אַיָּלִיִים ואף פרה ארוכת-קרניים נהוגה בידי אדם.
גילוי זה העלה סברות בדבר התמורות באקלים מדבר סהרה.
את עווינאת סקר במהירות רבה בשל רצונו להגיע ליעדו בסודאן, לחזור לקהיר ולהבטיח שהנתונים המדעיים שאסף יגיעו ליעדם.
במצרים צוין מסעו של אחמד חסנין כהתקדמות גדולה בידע הגאוגרפי וכהישג פטריוטי.
כאות הוקרה על מסעו העניק לו המלך פואד תואר ביי.
החברה הגאוגרפית המלכותית הבריטית העניקה לו ב-1924 את הפרס היוקרתי ביותר שלה – מדליית זהב "על מסעו לאל-כופרה ולדארפֿור".
ב-1929 זכה יחד עם הנסיך כמאל אל-דין חוסיין (שערך ב-1925 מסע לדרום מדבר לוב, ובין היתר איתר את רמת גילף כביר והעניק לה את שמהּ זה) במדליית הזהב של החברה הגאוגרפית הצרפתית על כך ש"תוצאות מסעותיהם (במזרח הסהרה) קידמו את הידע הגאוגרפי".
אחמד חסנין תיאר את מסעו בתחילה במאמר בכתב העת נשיונל ג'יאוגרפיק, שלווה בעשרות תצלומים ראשונים של אנשים ואתרים בלתי מוכרים.
שנה לאחר מכן, ב-1925, פרסם חסנין את סיפור המסע בספרו The Lost Oases.
תגליותיו של אחמד חסנין הלהיטו את דמיונם של חוקרים שבאו אחריו למדבר לוב, ובהם רלף בגנולד, שאף הוא עשה את דרכו ברכב ממונע, ולא על גבי גמלים, והרוזן ההונגרי לאסלו אלמאשי, שערך חלק ממסעותיו במדבר לוב בשנות ה-30 במטוס קל.
בשנים שעברו אחרי מותו של אחמד חסנין פג העניין בו.
ב-1952 התחוללה במצרים מהפכת הקצינים החופשיים, שלוותה בתמורות פוליטיות גדולות.
אך בתחילת שנות ה-2000 ניכרת התעניינות מחודשת בו, אולי משום שהרגשות האנטי מלוכניים והאנטי בריטיים שככו בחילופי הדורות.
ב-2006 ראו אור במצרים מהדורות חדשות של ספרו, הן בערבית (בהוצאות שונות) והן באנגלית.
ב-2008 פרסם העיתונאי המצרי מוחמד אלתאבעי ספר מקיף שעסק באחמד חסנין.
צליחת המדבר הלובי ב-1923 והחקירות הראשוניות שערך חסנין בדרכו נתפסו כהישג לאומי מצרי, על-פוליטי.
אחמד חסן מחגוב הוא כדורגלן מצרי המשחק בלה האבר בעמדת החלוץ.
קוקה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אל-אהלי.
בדצמבר הצטרף למחלקת הנוער של ריו אבה מליגת העל הפורטוגזית.
ב-9 בספטמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה נגד פאסוס די פריירה.
בעונת כבש 12 שערים והיה מלך שערי הקבוצה באותו עונה.
ב-26 באוגוסט 2015 קוקה חתם לחמש שנים בבראגה.
ב-22 באוקטובר 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2-3 נגד אולימפיק מרסיי.
את השער הקדיש לאביו שנפטר יום לפני כן.
באותה עונה זכה עם הקבוצה בגביע הפורטוגלי.
באוגוסט הושאל לאולימפיאקוס מליגת העל היוונית.
ב-29 בפברואר 2020, קוקה הושאל בשנית לאולימפיאקוס עד לסיום העונה, עם אופציה לרכישה בסוף העונה תמורת 2.5 מיליון אירו.
ב-21 באוגוסט 2020 חתם באופן קבוע בקבוצה וחתם לשלוש שנים.
קוקה שיחק בצעירותו בכל הנבחרות הצעירות של מצרים וזכה עם נבחרת הנוער באליפות אפריקה בכדורגל עד גיל 20 והשתתף עימה בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 בשנת .
ב-14 באוגוסט 2013 קוקה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מצרים בניצחון 0-3 נגד , בו גם כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת.
אליפות אפריקה בכדורגל עד גיל 20:
אחמד כנעאן הוא אמן רב תחומי, צייר, פסל ואוצר ערבי-ישראלי.
עבודותיו הוצגו בתערוכות רבות ופסליו מוצגים במרחב הציבורי בישראל ובארצות אחרות כמו הפרש במוזיאון הפתוח עומר ותפילה לגשם בכיכר בגני תקווה.
כאוצר וכמרצה הוא מקיים פעילות ענפה להעמקת הנוכחות של היצירה האמנותית בחברה הערבית בישראל.
אחמד כנעאן נולד בטמרה ב-1965 למחמוד מוחי אלדין, נגר במקצועו, ולדוריה לאבדי מחיפה.
הוא התייתם מאביו בהיותו בן שנתיים וחצי ואמו גידלה אותו ואת חמשת אחיו לבדה.
שנות הילדות עברו עליו בסביבה המסורתית והחקלאית של הכפר.
את לימודי התיכון החל בכפר הנוער החקלאי גלים והמשיך בתיכון עירוני א' בחיפה.
בשנים אלה החל בצעדים ראשונים בפיסול ובציור בהשראת עבודותיו של הצייר גרשון קניספל שהוצגו בבית ספרו וברחבי העיר ובהשפעת תערוכות האמנות בבית הגפן בחיפה.
בשנים 1984–1985 למד ציור אצל האמן חליל ריאן בטמרה וב-1985 החל את לימודיו באקדמיה לעיצוב ואמנות בצלאל בירושלים.
במהלך ארבע שנות הלימוד בבצלאל הרבה לבקר בתערוכות אמנות בעיר.
בנוסף נחשף לפעילות האמנותית של אמנים פלשתינאים במזרח ירושלים.
ב־1989 הוצגה תערוכה ראשונה שלו בתיאטרון אל-חכוואתי במזרח ירושלים ועם סיום לימודיו הוזמן להציג בתערוכות פיסול במוזיאון תל אביב ובמוזיאון רמת גן, בתום לימודיו עבד חמש שנים בבית יציקה לפסלי ברונזה בעטרות.
ב-1994 חזר כנעאן עם אשתו ובתו אחלאם אל חיק משפחתו בטמרה והקים בה את ביתו ואת הסטודיו שלו.
במקביל ליצירתו האמנותית פעל להרחבת המודעות לאמנות בחברה הערבית בגליל כמורה לפיסול ומרצה בבית ספר תיכון בתרשיחא, ובמכללות בסח'נין ונצרת.
בשיתוף עם עמותת האמנים הערבים "אבדאע" ועמותת "ענת".
בסיוע מפעל הפיס, משרד החינוך והתרבות ו"אמנות לעם", יזם פרויקטים פיסוליים במרחב הציבורי ביישובים הערביים.
ב-2004 יסד את הגלריה העירונית לאמנות בטמרה וכיהן בה כאוצר עד 2010. בגלריה הוצגו כ-30 תערוכות פיסול וציור של אמנים גם מעזה וממזרח ירושלים.
בשנים 2007–2009 השלים לימודי תעודה במוזיאולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ובין 2010 ל־2012 היה אוצר הגלריה "סלון יפו לאמנות פלסטינית" שהיה בין מקימיה.
בשנת 2006 הקים בטמרה את גלריה כנעאן, הממוקמת בקאנטרי קלאב של משפחתו.
בגלריה מוצגות עבודותיו והיא מהווה מרכז פעיל ליצירה אמנותית ומושכת אליה מבקרים רבים.
כנעאן השתתף בתערוכות קבוצתיות רבות ובפסטיבלים לאמנות רבים מספור בישראל ובעולם, כולל בכמה ממדינות ערב.
ביניהם פסטיבלים לפיסול באום אל-פחם, גן התעשייה בתל חי, זארבריקן, גרמניה, דובאי, עמאן, יונשואן בסין, שארם א-שייח'.
יצירותיו נמצאות באוספים רבים, ביניהם: מוזיאון הצילום בתל חי, מוזיאון על התפר בירושלים, המוזיאון הפתוח בעומר, המוזיאון הלאומי בעמאן, מוזיאון אום אל-פחם, המוזיאון הפלסטיני בבית לחם, מוזיאון רמזי דלול בביירות, מוזיאון בקרקוב, ובאוספים פרטיים בגרמניה, ירדן, ארצות הברית, זנזיבר, כווית, קטר, דובאי, מצרים, מרוקו, אלג'יריה, טורקיה, הרשות הפלסטינית וישראל.
נושאי יצירתו של אחמד כנעאן לקוחים מסביבתו, אך גם ממיתוסים וממסורות העבר.
רבות מעבודותיו נוגעות, במישרין או בעקיפין, במורכבות של חיי החברה הערבית במדינת ישראל.
שאלות של זהות אישית ולאומית המעסיקות אותו, מוצאות ביטוי בנושאים המתייחסים להיסטוריה הפלסטינית.
בציורים המתארים את הסביבה בה הוא חי יש נראות למורשת התרבותית הפלסטינית אך גם למציאות החיים העכשווית המשתנה.
דואליות זו קיימת גם בהיבט הצורני של עבודותיו.
בצד אלמנטים הלקוחים מהאורנומנטיקה ומהאמנות המוסלמית המשולבים בציוריו, בפסליו ניכרת השפעת הזרמים הבולטים בפיסול הישראלי, ובפיסול הבינלאומי.
בציוריו של כנעאן ובעבודותיו בטכניקה מעורבת משולבים מאפיינים של האורנומנטיקה האיסלאמית: צורות גאומטריות או צמחיות דמויות ערבסקות המשוכפלות וחוזרות כמעין מארג צבעוני של שטיח המשמש כרקע או כמסגרת מעוטרת.
לעיתים אלו צורות פיגורטיביות-מופשטות של הדמות המרכזית בעבודה.
מוטיבים קישוטיים אלו משולבים גם בשכבה של מעין רשת המופיעה מעל הציור כשהיא מגלה טפח ומסתירה טפחיים ויוצרת חיץ בין הציור לבין המתבונן.
שכבה זו, דמוית עץ או ברזל בציורי השמן ועשויה עץ או ברזל בעבודות הפיסוליות היא מוטיב חוזר ברבות מיצירותיו של כנעאן, היא מושפעת מן המשרבייה, השבכה הנמצאת במרפסות ובחלונות הבתים ברבות מהארצות המוסלמיות ויוצרת הפרדה חלקית בין הבית והרחוב.
המשרבייה מאפשרת מבט מבפנים החוצה מבלי להחשף.
למוטיב זה, המייצר את הקשר בין יצירתו של כנעאן ובין עולם התרבות המוסלמי, יש גם יש גם משמעויות סימבוליות וקשרי עומק נוספים לתכני היצירה.
"אפשר לטעון שהיצירה מבעד למשרבייה באה ממקום בו האמן מרגיש כלא, לא שייך, ומייצגת סוג של סגר, בין אם מבחירה ובין אם מחוסר ברירה.
המיתוסים הקדומים והעבר ההיסטורי הם נושא חוזר, לעיתים ברמז, ברבות מעבודותיו של כנעאן.
הקשר לתרבות הכנענית הקדומה של הארץ, שתפס מקום ניכר בפיסול הישראלי בשנות ה-1950 מופיע גם בפסליו של כנעאן, כביטוי לזהות המקומית שלו.
דמות הפרש, שהיא אחד המוטיבים הבולטים ביצירתו של כנעאן, מרמזת לעבר ההיסטורי המפואר של האסלאם, ולניצחונו של צלאח א-דין בקרב חיטין.
הפרש על סוסו חוזר ומופיע בעבודותיו כדמות מרכזית ובאין ספור דמויות קטנות משוכפלות.
ניצחונות העבר משמשים הנגדה והדגשה למצב הפוליטי בהווה.
בדמות הפרש יש תזכורת לדימוי אחר החוזר ביצירתו של כנעאן: הסוס המכונף המגלם את אל-בוראק, סוסו של הנביא מוחמד.
אמנם מקור ההשראה המקורי הוא האריה המכונף הכנעני מתל מגידו.
דמות אחרת החוזרת ומופיעה ביצירותיו של אחמד כנעאן הוא הפליט.
בציורי השמן זהו הפליט הפלשתינאי הנושא את צרורותיו וצועד אל הבלתי נודע, לפעמים בודד ולפעמים מוקף באין מספר דמויות ממוזערות כמותו.
בעבודות פיסול של כנעאן הפליטים הם דמויות, לפעמים מופשטות, חסרות פרצוף וזהות מוגדרת, המצטופפות על סיפון אונייה.
הסיפור המשפחתי והלאומי הופך בכך לטרגדיה כלל אנושית.
דימוי הפליט מתקשר לדמות אחרת המופיעה בסדרת ציורי שמן של כנעאן: השב"ח - השוהה הבלתי חוקי, הישן תחת כיפת השמיים על מזרן מאולתר במטע הזיתים.
השב"ח הוא תזכורת למצב הפוליטי הבלתי פתור.
אך ציורים אחרים של מטעי הזיתים, שהם חלק מסביבת חייו של כנעאן, מתארים מציאות של הרמוניה שלווה.
כך גם סצנות מחתונה וריקוד הדבקה של גברים לבושים בלבוש מסורתי, שילוב של מסורת ושל מציאות החיים המודרניים נשקפת מדמויות הנשים.
נשים גאות ויפות בלבוש מסורתי, או עטויות בחג'אב ולבושות בלבוש מודרני-עכשווי, יושבות נינוחות שקועות בשיחה או בטלפון הנייד.
1989 - מחרשות, תיאטרון אל -חכוואתי, ירושלים
1992 - משטחים, הגלריה העירונית, נצרת
2001 - ענת, מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, קיבוץ אשדות יעקב מאוחד
- כאן אני, גלריה השלום, מרכז השלום, גבעת חביבה
2001 - ענת, גלריה המרכז בנצרת
2006 - דיוקן עצמי, הגלריה במכללת אורט בראודה, כרמיאל
- הפרש, גלריה אל-חלאג, רמאללה
2009 - על חבל דק, גלריה טל גרינפילד, כפר ורדים
- אביר החלומות, התיאטרון הלאומי הפלסטיני, ירושלים
2010 - ציורים חדשים, גלריית הבית הלבן, קיבוץ ניר עוז
2011 - אחמד כנעאן - פסלים, המוזיאון הפתוח, גן התעשייה עומר
2013 - מבעד לאורנומנט, מוזיאון וילפריד ישראל, קיבוץ הזורע
2016 - יהיה טוב, מרכז אמנות המבשלה לקרמיקה, קריית טבעון
2017 - נשים, שכבות ומעגלים חברתיים, גלריה קיבוץ מחניים
2018 - קרוב לבית, גלריית משמר העמק
המשכן לאמנות בעין חרוד, מוזיאון תל אביב, מוזיאון רמת גן.
בקטר, הנסיכויות המאוחדות, עומאן, מרוקו, אלג'יריה, לבנון.
2002- מלגת אמן בקהילה מאמנות לעם
2004 עד 2010 - 4 מלגות לניהול הגלריה העירונית בתמרה מאמנות לעם
2009 - פרס משרד עורכי הדין חזקיהו-חכמון
2019 - מלגה להשלמת פרויקט אמנות ממפעל הפיס
אחמד מועין מוחמד דוזאנדה הוא כדורגלן קטרי המשחק בעמדת הקשר באל-ערבי.
מועין התחיל את הקריירה שלו באקדמיה לכדורגל של אספירה קלאב, בקיץ הצטרף לאל-ג'יש וזמן קצר לאחר מכן הושאל לאויפן מהליגה הבלגית השנייה.
ב-22 בנובמבר 2014, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 0–2 לאקסלסיור וירטון.
בינואר חזר לאל-ג'יש אחרי שמיעט לשחק באיופן.
בנובמבר נבחר לכדורגלן הצעיר של השנה באסיה.
בקיץ , מועין חתם לקורטורל לאונסה מהליגה הספרדית השלישית.
בינואר חזר לקטר וחתם בא-דוחייל.
ב-2 בספטמבר 2019, הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בהפסד 2–3 לא-דוחייל.
בצעירותו, מועין שיחק בנבחרות הצעירות של קטר ואף זכה עם נבחרת הנוער באליפות אסיה בשנת .
ב-14 בדצמבר 2017, ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קטר בהפסד 1–2 ל.
מועין נכלל בסגל הנבחרת לקראת קופה אמריקה 2019.
אליפות אסיה בכדורגל עד גיל 19:
הכדורגלן הצעיר של השנה באסיה:
אחמד איוב חפנאווי הוא שחיין תוניסאי והאלוף האולימפי (טוקיו 2020) וסגן אלוף העולם (פוקואוקה 2023) במשחה ל-400 מטר חופשי.
אלוף העולם (פוקואוקה 2023) במשחים ל-800 מטר חופשי ול-1500 מטר חופשי.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהאנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין בדצמבר 2018 סיים חפנאווי במקום 19 במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 3:45.98 דקות.
באולימפיאדת טוקיו זכה חפנאווי במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 3:43.36 דקות, לפני ג'ק מקלופלין מאוסטרליה (3:43.52 דקות) וקירן סמית' מארצות הברית (3:43.94 דקות).
בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אישי חדש של 3:45.68 ועלה שמיני ואחרון למשחה הגמר.
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי 2023 זכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף והיה ממצטייני האליפות.
מדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אפריקה חדש של 3:40.70 דקות, אחרי סמואל שורט (3:40.68 דקות) ולפני לוקאס מרטנס מגרמניה (3:42.20 דקות).
בשנים 2021 ו-2023 זכה חפנאווי בתואר שחיין השנה באפריקה.
אחמד מסעוד (בדארי: احمد مسعود; נולד ב-1989) הוא פוליטיקאי אפגני ומייסד חזית ההתנגדות הלאומית של אפגניסטן .
הוא בנו של המנהיג הצבאי האנטי-סובייטי אחמד שאה מסעוד.
מונה למנכ"ל "קרן מסעוד" בנובמבר 2016, וב-5 בספטמבר 2019 מונה ליורשו הרשמי של אביו בטקס רשמי שנערך במוזוליאום לזכרו.
אחמד מסעוד נולד בשנת 1989, בנו הבכור והיחיד מבין שישה ילדים של המנהיג הצבאי האנטי-סובייטי אחמד שאה מסעוד.
לאחר שסיים את לימודיו בבית ספר תיכון באיראן, למד שנה באקדמיה הצבאית המלכותית סנדהרסט.
בשנת 2012 החל ללמוד תואר ראשון במחקר מלחמות וביחסים בין-לאומיים בקינגס קולג' לונדון.
בשנת 2016 קיבל תואר שני בפוליטיקה בינלאומית מאוניברסיטת המחקר סיטי, אוניברסיטת לונדון .
מסעוד שב לאפגניסטן בשנת 2016, ומונה למנכ"ל "קרן מסעוד".
במרץ 2019 השתלב רשמית בפוליטיקה.
הוא תומך ברעיון אביו להחיל מודל שווייצרי באפגניסטן, וטוען כי ביזור השלטון יאפשר הקצאת משאבים וסמכויות בתורה יעילה יותר למחוזות במדינה, ובכך יביאו שגשוג ויציבות למדינה כולה.
הוא התנגד לתהליך השלום באפגניסטן, וטען כי התהליך מתעלם מרצונם של רוב האפגנים.
בספטמבר 2019 הכריז על הקמת ברית חדשה של מנהיגי המוג'אהדין, בדומה לארגון "הברית הצפונית" שהתנגד לטליבאן בשנות ה-90.
הקואליציה שהקים, שנקראת חזית ההתנגדות הלאומית של אפגניסטן, הפכה לכח צבאי בולט המתנגד לשלטון הטליבאן בעת נסיגת כוחות ארצות הברית מאפגניסטן בשנת 2021. במהלך השתלטות הטליבאן על אפגניסטן נפגשו מסעוד ואמרוללה סאלח והכריזו כי הם לא מקבלים את שלטון הטליבאן.
הוא פנה לתקשורת האמריקאית וביקש תמיכה צבאית ולוגיסטית בכוחותיו.
בין היתר הוא ציין את הצורך להגן על זכויות הנשים, על הצורך במניעת הוצאות להורג פומביות ומהפיכת אפגניסטן שוב למקלט בטוח לטרוריסטים בינלאומיים.
בקיץ 2021 השתלט הטאליבן מחדש על אפגניסטן.
משום כך, נמלט אחמד מסעוד ביחד עם עבדולטיף פדרם ועם אמרולה סאלח (Amrullah Saleh), סגן הנשיא לשעבר וממלא מקום הנשיא לדושנבה, בירת טג'יקיסטן שם קיבלו הגנה.
ב-22 באוגוסט 2021 הוא הזהיר מפני מלחמת אזרחים אפשרית אם לא יהיה הסכם חלוקת כוחות מסודר וטען כי מלחמת אזרחים היא "בלתי נמנעת" בנסיבות אלה, באומרו: "ניצחנו את ברית המועצות, נוכל להביס את הטליבאן".
עם זאת, הוא גם הצהיר על רצונו לנהל משא ומתן עם הטליבאן.
אחמד נאסר אל-ראיסי הוא גנרל אמירוּתי המכהן כיום כנשיא האינטרפול, והמפקח הכללי של משרד הפנים של איחוד האמירויות הערביות.
הוא בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת לונדון מטרופוליטן.
הוא חבר בוועד הפועל של האינטרפול וכיהן כנציג אסיה מ־2018 ועד 2021.