tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גודל התטולה משתנה בין המינים בשל השינויים הגנטיים והפיזיולוגיים, ואף בתוך המין עצמו, כתוצאה מבית הגידול, בריאות ותזונת הפרט, זמינות המזון המיועד לצאצאים, דחק (כמו מטורפים ואסונות טבע), תקופה בשנה, מרחק הנדידה וכו'.
גודל התטולה עלול לשקף גם את אורח חייו של המין: מינים מאריכי חיים נוטים להטיל מספר קטן יותר של ביצים מאשר מינים קצרי חיים, ומינים החיים באזורים הטרופיים נוטים להטיל פחות ביצים מאשר מינים החיים באזורים בעלי אקלים ממוזג.
ישנם מינים המטילים יותר ביצים מאשר יוכלו לטפל בהן, כמו העגור האמריקאי, אשר מטיל שתי ביצים אך מטפל לרוב רק בגוזל אחד.
ככל הנראה, תופעה זו נובעת ממאמץ קטן ביותר להטלת הביצה השנייה, וכ"ביטוח" מפני אובדן הביצה הראשונה.
תחת שמי האש הוא ספר מדע בדיוני לנוער שנכתב על ידי ורוניקה רוסי, והוא החלק הראשון בטרילוגיה.
הספר יצא לאור באנגלית בינואר 2012.
הספר עוקב אחר שני נערים המנסים לשרוד - נערה שגרה בעיר מוגנת, ונער בעל כוחות של חוזה.
זכויות ההסרטה נמכרו ל"האחים וורנר", לאחר שהספר נמכר ביותר מ-25 שווקים בינלאומיים.
הספר השני בטרילוגיה, שיצא בארצות הברית ב-8 בינואר 2013 ונקרא "under the ever night", נהפך לרב-מכר.
בנובמבר 2013 יצא ספר ההמשך בעברית "דרך לילות האינסוף".
הסיפור עוקב אחר אריה, נערה בת 17 שמגורשת מחלום, עיר מולדתה, בגלל שרפה שלקחה את חייהם של חברתה הטובה ביותר ושני נערים אחרים.
העונש הזה הוא כמעט מוות בטוח, מחוץ לעיר המגודרת והסגורה, השממה מכונה "בית המוות" והיא מלאה בקניבלים ובה סופות קטלניות.
לכן כשהיא פוגשת בפרי, נער הגר בסביבה, היא יודעת שהוא סיכוייה היחיד לשרוד.
על אף שהוא לא רוצה לקחת נערה מחלום תחת חסותו, פרי יודע שלאריה יש פוטנציאל לגאול אותו.
כדי לשרוד, השניים חייבים ללמוד לעבוד יחד, ומגלים דברים שמעולם לא חשבו שאפשריים.
בספר השני מתוארת פגשתם של אריה ופרי לאחר שנתיים.
השנים נפגשים ביער לאחר שחברם רור מספר לפרי כי אריה יצאה חזרה בעקבות "הכחול הדומם".
למרות הכל מחליטים אריה ופרי לקחת סיכון ולהגיע יחד אל השבט אך במקום להתנהג כזוג הם התנהגו כבעלי ברית ונפגשו בסתר.
לבסוף לאחר מבטים קרים ולאחר שחצי מהשבט הולך בגללה, מחליטה אריה בלב כבד לעזוב את "טייד" מבלי לספר זאת לפרי.
לפני שהיא עוזבת היא מגלה כי גם רור מתכוון ללכת כי בת זוגו, ליב, נמצאת באותו כיוון.
לאריה יש מניע נוסף: אחיינו של פרי, טאלון, אשר נמכר בידי ויל, נמצא בידי היס והוא מוכן לשחרר אותו רק אם ידע את מקומו של "הכחול הדומם".
לאחר התפתחויות רבות שבה אריה לזרועותיו של פרי והם משלבים ידיים ורצים על החוף.
תיא חברה להשקעות בע"מ היא חברה ישראלית שמהקמתה בשנת 1933 ועד שנות ה-90 של המאה ה-20 עסקה בייצור תמרוקים, ובשנות ה-90 עברה לתחום התקשורת, עוסקת בהפקת שידורי טלוויזיה ומתן שירותים בתחום המדיה.
מפעל תיא לייצור תמרוקים נוסד בשנת 1933 על ידי משולם (מכס) גניגר ומיכאל לוין, ונקרא בתחילה "לידו".
המפעל פעל בבית התעשייה בסמוך לשכונת מונטיפיורי ובתחילת 1936 העסיק 24 עובדים.
באותו זמן שונה שם המפעל ל"תיא", ראשי תיבות של "תמרוקי ארץ ישראל".
תוצרת המפעל כלל משחת שיניים ומי קולון.
בשנת 1943, לאחר שנוצר מחסור בבקבוקים מתאימים, החל המפעל להשתמש למוצריו בבקבוקים תוצרת ארץ ישראל.
מספר העובדים במפעל בשנות ה-40 נע סביב ה-50.
עד הקמת מדינת ישראל, חלק מהתוצרת הופנה למדינות שכנות במזרח התיכון.
לאחר מכן, הופנו מאמצים להגביר את הייצוא למדינות המערב ובשנת 1955 כשני שלישים מתוצרת המפעל הופנו לייצוא.
המפעל ייצר אז, בין השאר, מי קולון קדושים ממימי הירדן, משחות שיניים, משחות גילוח, שפתונים, משחות שיזוף ואבקות פנים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 העסיק המפעל כ-120 עובדים והבעלות עליו עברה לידי עמירם ואריה גניגר, בניו של המייסד.
בסוף 1990 נמכרה פעילות התמרוקים לחברת "קרליין", חברת בת של קבוצת אגיס שבשליטת איש העסקים מורי ארקין, בעסקת החלפת מניות (מניות שתי החברות נסחרו באותה עת בבורסת תל אביב).
לאחר השלמת העסקה, במאי 1991, שונה שם החברה מ"תיא תמרוקי ישראל בע"מ" ל"תיא חברה להשקעות בע"מ".
אריה גניגר שימש כמנכ"ל הפעילות הממוזגת עד סוף אותה שנה.
כדי להענות לדרישה בשוק המוסלמי, בארצות השכנות, ייצרה החברה בושם ללא אלכוהול.
בשנת 1940 החלה החברה לייצר סבון ללא סבון תחת שם המותג, "דרמפון".
לימים היה מוצר זה למוצר הדגל של החברה.
החברה גם השיקה את המותג "בת אורן" לקצף וסבון אמבט.
לאחר מכירת פעילות התמרוקים, החלה החברה לפעול כחברת השקעות בתחומי התקשורת והנדל"ן.
בתחום הנדל"ן הקימה החברה את "מרכז תיא", מתחם של חנויות ומשרדים, באזור התעשייה ברעננה.
במתחם הוקמו גם אולפני טלוויזיה.
המתחם נמכר בשנת 2007 לחברת סלע קפיטל תמורת 130 מיליון שקל, והוסב למרכז רפואי של אסותא.
בנוסף קידמה החברה פרויקט להקמת שכונת מגורים על שטח אולפני הרצליה.
במאי 2004 רכש עמי גניגר את מניות קרוביו בחברת תיא השקעות, והפך לבעל השליטה הבלעדי.
בשנת 1994 רכשה חברת ציבורית בשם "אנדין" שעסקה במקור ביבוא תכשיטים.
שם החברה שונה ל"תיא תקשורת" ובאמצעותה נרכשו 50% מחברת "אולפני הרצליה" ו-65% מחברת האולפנים המאוחדים.
אולפני הרצליה הם הבעלים על הנדל"ן, עליהם ממוקמים האולפנים המופעלים על ידי חברת האולפנים המאוחדים.
האולפנים מספקים שירותים לכל ערוצי הטלוויזיה בישראל, ובמיוחד לזכיינית הערוץ השני רשת, שגם מיקמה את מרכז פעילותה באותן השנים באולפני הרצליה.
פעילות נוספת של תיא תקשורת הייתה החזקה של 50% בחברת שירותי פרסומת מאוחדים (שפ"מ), שהייתה בעלת זיכיון לשיווק הפרסום בקול ישראל עבור רשות השידור.
בשנת 1996 הקימה בשותפות שווה עם חברת ענני תקשורת את חברת "נגה תקשורת", שהוקמה במיוחד כדי להפעיל את ערוץ הילדים ואת ערוץ 8 במקומה של חברת I.C.P (חברת התוכן של הכבלים), בעקבות החלטה משפטית שאסרה על חברות הכבלים להפעיל ישירות ערוצים.
בנובמבר 2000 נרכשה נגה תקשורת על ידי המפיק אביב גלעדי.
בשנת 1999 רכשה חברת גמול השקעות 18% מחברת "תיא תקשורת".
בעקבות השקעה זו ביצעה שתי רכישות, חברה לעיצוב אתרי אינטרנט ואת פרימוס עיצוב ואנימציה.
בנוסף הוקמה שותפת עם חברת הטלוויזיה "סטאר" של איל התקשורת רופרט מרדוק כדי להתמודד במכרז להקמת ערוצים ייעודיים בישראל ועל הערוץ המסחרי החדש (שנודע אחר כך בשם ערוץ עשר).
אך השותפות לא זכתה במכרזים.
בספטמבר 2005 רכשה "תיא השקעות" 50% מהזיכיון ל"ערוץ מורשת" מידי קבוצת הירש מדיה, בבעלות שלמה בן צבי.
לאחר זמן קצר פרץ סכסוך בין שתי החברות השותפות, הערוץ לא הוקם וזכייתה של הקבוצה במרכז להפעלת הערוץ בוטלה בדצמבר 2006.
ביוני 2007, נכנסה תיא לראשונה להשקעה בשוק הבריטי, כשרכשה את חברת WTS, חברה העוסקת בשיווק פתרונות טכנולוגיים וציוד לחדרי שידור והפקה.
אולם החברה נמכרה בהפסד אחרי שנתיים.
במהלך 2010 רכשה תיא 30% מחברת אווסקו הבריטית, חברה ציבורית שהחזיקה בזכויות לתוכנית "מי רוצה להיות מיליונר?".
בדצמבר 2013, מימשה את ההשקעה ברווח של 80 מיליון שקל.
בספטמבר 2008, הגישה "תיא השקעות" הצעת רכש למניות "תיא תקשורת" והיא נמחקה מהמסחר בבורסה כשנה אחר כך.
בשנת 2019 החלה תיא בהקמת "קריית התקשורת" בכפר סבא סמוך לכביש 4 ושכונת כפר סבא הירוקה, התכלול שטח בנוי של 25 אלף מ"ר לאולפני טלוויזיה ומשרדי הפקות בהשקעה כוללת של 150 מיליון שקל.
קרייה זו תחליף את שטח אולפני הרצליה, שנמכר לטובת בניית שכונת מגורים חדשה ובה 350 יחידות דיור.
בסוף שנת 2014, השיקה תיא השקעות חממה ללסטארט-אפים בתחום הווידאו בשם "Taya Ventures".
באפריל 2015, ביצעה את ההשקעה ראשונה.
תטא הילינג (Theta Healing) היא שיטת ריפוי אלטרנטיבי פסאודו-מדעית המתבססת על הרעיון שלאדם יש שליטה רצונית בגלי מוח מסוג תטא, ובעזרת השליטה הזו ניתן לחזק את הגוף והנפש.
את השיטה פיתחה הנטורופתית ויאנה סטייבל שמאז הורשעה במספר סעיפים של הונאה והפרת חוזה בעקבות טענות שקריות בנוגע להיסטוריה הרפואית שלה וליעילות השיטה שפיתחה.
השיטה פותחה על ידי הנטורופתית ויאנה סטייבל, שטוענת שהבורא נגלה אליה על ידי תקשור וגילה לה את השיטה, ובעזרתה ריפאה עצמה מסרטן בשנת 1995. בעקבות טענה זו סטייבל הורשעה בהונאה ונאלצה לשלם סכומים גדולים בפיצוים, שכן היא מעולם לא אובחנה בסרטן.
לטענת סטייבל, בכוחה של השיטה גם לשנות דנ"א.
סטייבל עומדת בראש ארגון המלמד את השיטה ובסיסו נמצא במונטנה, ארצות הברית.
לארגון יש קבוצות-לימוד מקומיות הפעילות ברחבי העולם המערבי, עם תלמידים ומורים.
יש לארגון מספר ארגוני-בת, ובכלל זה מוסד תטא הילינג בשם "חשוֹב!" (Think), ומוסד שני בשם "מדע" (Science).
לארגון אתר אינטרנט פעיל שבו מוצגת השיטה ונמכרים ספרים, תקליטורים ופריטי לבוש הנושאים את סמלי הארגון ומסריו.
גם בישראל פועלים אנשים המלמדים את השיטה ומטפלים בעזרתה..
מיסדת השיטה, ויאנה סטיבל, הורשעה בשנת 2016 בהונאה והפרת חוזה בעקבות טענתה שריפאה את עצמה מסרטן בעצם הירך בניגוד לתחזיות רופאיה שתאלץ לעבור כריתת רגל.
עוד היא טענה כי הסרטן ברגלה התפתח ללימפומה וסרקומה ושהוציאה את עצמה מתרדמת באמצעות השיטות שפיתחה.
במהלך המשפט נחשפו התיקים הרפואיים שלה ומהם עולה שהיא מעולם לא אובחנה בסרטן ומעולם לא הומלצה לכריתת רגל.
במשפט נפסק כי על סטייבל לשלם לתובע (מטפל לשעבר בשיטה) 111,000$ בעקבות הפרת חוזה, 17,000$ בעקבות הונאה ו-500,000$ כפיצויים עונשיים.
אין כל סימוכין לשיטה ומחקרים שנערכו הוכיחו כי השיטה אינה מועילה לאף מחלה מעבר לאפקט הפלצבו, לכן תטא הילינג נחשבת פסאודו-מדע ולעיתים אף דת.
עיתונאים שחקרו את נושא התטא הילינג בבריטניה ראיינו מטופלים לשעבר שסיפרו שהשיטה לא שיפרה את מצבם כלל, ואת פרופ' אדוארד ארנסט מאוניברסיטת אקסטר שהגדיר את השיטה כ"אוסף מסוכן של שטויות, נוכלות שהיא על גבול הפלילית".
צ'נדרה טלפדה מוהנטי היא חוקרת פמיניסטית ממוצא הודי.
היא מוכרת כפרופסור ויו"ר המחלקה ללימודי נשים ומגדר באוניברסיטת סירקיוז בארצות הברית.
תחומי המחקר והלימוד שלה עוסקים בפוליטיקה של השוני והסולידריות, היחס בין הידע והארגון הפמיניסטי לבין התנועות החברתיות, וביקורת פמיניסטית אנטי קפיטליסטית.
עבודתה בוחנת את המדיניות של הניאו ליברליות באקדמיה ובתנועות החברתיות.
המאמר בא לבקר את הכתיבה הפמיניסטית המערבית על נשים מהעולם השלישי, בטענה שלמרות הרצון הטוב הטמון בתוך כתיבה זו, כתיבה פמיניסטית מערבית מסייעת בדיכוי נשים מהעולם השלישי ואף מכפילה אותו, הן בשל היותן נשים והן בשל השתייכותן לעולם השלישי.
הגדרות ומונחים לפי הופעתם במאמר
השיח הפמיניסטי המערבי - ההנחות והדיונים שאותם מעלות כותבות פמיניסטיות מערביות המבוססים על ההנחות הסמויות של המערב.
במילים אחרות, כל הגדרה, דיון, ייצוג, תפישות וכו' הנושאים חותם המערב.
האישה הממוצעת מן העולם השלישי - דמות האישה שנוצרה על ידי תפישה אחידה של דיכוי נשים כקבוצה.
האישה הממוצעת מן העולם השלישי חיה חיים מוגבלים כתוצאה מהשתייכותה למגדר הנשי ולעולם השלישי.
ייצוג זה של אישה ממוצעת מהעולם השלישי מנוגד לייצוגן העצמי של נשים מערביות, הרואות בעצמן משכילות, חופשיות ואחראיות על החלטותיהן השונות.
נשים כקטגוריה של ניתוח - ההנחה כי כל הנשים זהות זו לזו, ללא כל התייחסות למעמדן, גזען ותרבותן.
הגדרת נשים כקבוצה הומוגנית המאופיינת כחסרת אונים, מנוצלת, מוטרדת מינית וכו'.
קבוצת הנשים במאמר מזוהה כקבוצה מדוכאת.
החפצת נשים מן העולם השלישי - נשים מן העולם השלישי נתפשות על ידי המערב כקורבנות של אלימות גברית, התהליך הקולוניאלי, המערכת המשפחתית ועוד.
נשים מהעולם השלישי מוגדרות כאובייקט (חפץ) על ידי כותבות פמיניסטיות מערביות, ולא כסובייקט.
אלימות גברית - האלימות המופעלת על נשים לסוגיה (הפיזית, המינית ועוד) המבוצעת תוך הסכמה גברית גורפת, במטרה להבטיח את תלותן וכניעותן של נשים, כלומר לחזק את השליטה הגברית ולהנציחה.
תלותיות משותפת - לפי המאמר, תלותיות היא הראייה בנשים מן העולם השלישי כתלויות בגברים, יחסי תלות אלה מבוססים על גזע, מין ומעמד, דבר המאחד בין נשים מהעולם השלישי.
אוניברסליזם מתודולוגי - פמיניסטיות מערביות מתארות את השליטה הגברית כפעולה אוניברסלית, הן משתמשות במתודולוגיות מגוונות כדי להדגים את אותה פעולה.
הכתבים הפמיניסטיים אותם מבקרת מוהנטי
מוהנטי מנתחת במאמר שלה את דמות האישה הממוצעת מן העולם השלישי כפי שהיא באה לידי ביטוי בכתבים פמיניסטיים מערביים שהתפרסמו ב-Zed Press , הוצאת ספרים עצמאית בלונדון, בתקופה שקדמה לכתיבת המאמר.
מוהנטי מביאה את הדמות של האישה מהעולם השלישי כפי שתוארה בכתבים פמיניסטיים מסוימים, ומבקרת את האופן בו הוצגה דמות זו:
פראן הוסקין (1981) - לפי מוהנטי, הוסקין מדברת בכתב פמיניסטי זה על האלימות הגברית המתבטאת בהתעללות באיברי המין של נשים כדרך לשמר את השליטה הגברית בנשים.
בכתב זה מוצגת האישה כקורבן לאלימות גברית מה שמעורר את הסתייגותה של מוהנטי, כך לטענתה מוצגת האישה כ"אובייקט המגן על עצמו" (עמ' 423) בעוד שהגבר מוצג כ"סובייקט המפעיל אלימות" (עמ' 423), דבר שמקבע את הנשים במעמדן המוחלש, בעוד שמחזק את מעמדו של הגבר כשולט.
בוורלי לינדסי (1983 ,Beverly Lindsay) - לפי מוהנטי, בוורלי מציגה את הנשים מהעולם השלישי כזהות בשל היותן תלויות בגבר.
מוהנטי במאמר שלה מסתייגת מהגדרה זו של נשים וטוענת כי הגדרה מסוג זה אמורה אך ורק להנציח את מעמדן האפוליטי של נשים.
מריה קטרופילי (1983, Maria Cutrufelli) - לפי מוהנטי, קטרופילי מציגה את הנשים האפריקאיות בכתב שלה כקבוצה הומוגנית התלויה כלכלית בגבר, אחת ההוכחות לטענה זו היא עיסוקן של נשים אלו בזנות לצורך פרנסה.
מוהנטי מבקרת את התפישה שתלותן של נשים אלו מבוססת על הבדלי מגדר.
בנוסף, קטרופילי מדברת בכתב שלה על טקסי הנישואים של שבט בימבה (שבט אפריקאי מסוים) לפני ואחרי הקולוניזציה של המערב, ומציגה את הנשים כקורבנות לתהליך הקולוניאלי, מה שמעורר את הסתייגותה של מוהנטי כך שהיא מציעה לבחון את ההשפעות וההשלכות של טקסי הנישואים על מעמדן של נשים בתוך המבנה החברתי.
אליזבת' קואי (1978 ,Elizabeth Cowie) - לפי מוהנטי, קואי רואה בנשים מהעולם השלישי כמעוצבות על ידי החברה הפטריארכלית, דבר הגורם להן להיות זהות על בסיס זה, וזה ספג ביקורת ממוהנטי.
ג'ולייט מינסס (1980 ,Juliette Minces) - לפי מוהנטי, מינסס בדומה לקואי, מציגה את הנשים כמעוצבות על ידי החברה הפטריארכלית, כאשר מינסס שמה את הדגש על נשים בחברות ערביות ומוסלמיות.
מינסס רואה בנשים אלה כקורבנות למערכת המשפחתית הפטריארכלית.
מוהנטי מבקרת את היחס הדומה הניתן לכל החברות הערביות והמוסלמות ללא שום הבחנה בין מבני הכוח ההיסטוריים ואידאולוגיים, ובכך כל הנשים השייכות לחברות אלה הן מוגדרות באופן זהה כנפגעות של מערכת שארות פטריארכלית.
פטרישה ג'פרי (1979 , Patricia Jeffery) - לפי מוהנטי, ג'פרי מדברת בכתב שלה על הרעלה אצל נשים שיעיות בפירזדה.
ג'פרי טוענת כי הצדקת האסלאם לרעלה מסמלת ומסבירה את מעמדן של נשים כנשלטות על ידי גברים.
מוהנטי מבקרת את היחס הקוהרנטי והאחיד הניתן לאסלאם על בסיס בחינת קבוצה מוסלמית מסוימת.
פרדיטה יוסטון (1979 ,Perdita Huston) - לפי מוהנטי, יוסטון ערכה מחקר במצרים, בקניה, בסודאן, בתוניסיה, בסרי לנקה ובמקסיקו, שמטרתו לבחון את ההשפעה של תהליך הפיתוח על התא המשפחתי ובני המשפחה.
ממצאי המחקר הביאו אותה לטעון כי לכל הנשים מכל הארצות יש צרכים משותפים סביב השכלה, עבודה ועוד.
הביקורת של מוהנטי שוב מתבטאת בהגדרת הנשים כקבוצה קוהרנטית המוגדרת מראש.
בנוסף, מוהנטי מסתייגת מהטענה שכל הנשים הן בעלות אותם צרכים, מאחר שזה מביא לתפישה מוטעית שלכולן יש אותם תחומי עניין ואותן מטרות, וכי הן מושפעות מתהליכי הפיתוח באותו אופן.
לבסוף, מוהנטי מביעה הסתייגות מפני התפישה וההנחה המערבית שלנשים מהעולם השלישי יש צרכים ומטרות אך נגזלה מהן החירות לבחור ולפעול, דבר שמנחית את נשות העולם השלישי אל מול נשות המערב המוצגות, באופן מובלע, כחופשיות.
אן דירדון (1975, Ann Dearden) - מוהנטי (2006) מתייחסת לכתיבה של דירדון בה מוצג קשר ישיר בין שליטה גברית בנשים והפרדה מינית לבין מספר הנשים הלובשות רעלה, כך שככל שמספרן של נשים אלו עולה, כך מתעצמת התפישה שישנה שליטה גברית בנשים.
מוהנטי מבקרת את התפישה הזו וטוענת כי המסקנה ששליטה גברית עומדת מאחורי לבישת הרעלה היא בעייתית מאחר שישנו שחקן עיקרי, שלא נתנו עליו את הדעת, שהוא ההקשר התרבותי והאידאולוגי של לבישת הרעלה.
על כן, מוהנטי מציעה לבחון את הקונטקסט של לבישת הרעלה כדי לייצר אסטרטגיות פוליטיות אפקטיביות.
הביקורת של מוהנטי על היחס בין נשים מהמערב לבין נשים מהעולם השלישי
מוהנטי רואה בכתיבתן של פמיניסטיות מערביות על נשים מהעולם השלישי כחלק מתהליך קולוניאליסטי, היא מסבירה זאת על ידי השוואה בין מעמדן של נשים בעולם השלישי לעומת גברים, לבין מעמדן של נשים בעולם השלישי לעומת נשים מערביות.
בחלק הראשון של המשוואה, ניתן להבחין בנשים מהעולם השלישי כאובייקטים המאופיינים בחוסר אונים, לעומת גברים המזוהים כסובייקטים בעלי כוח.
במקביל, ניתן לראות בחלקה השני של המשוואה שנשים מהעולם השלישי הן אובייקטים חסרי כוח, אל מול נשים מהמערב המזוהות כסובייקטים בעלי כוח.
מטרת המשוואה הזו היא להדגיש שכמו בחברה פטריארכלית הגבר הוא המרכז, כך גם פמיניסטיות מערביות שמתארות את עצמן כמרכז לעומת נשים מהעולם השלישי המתוארות כאחר.
במילים אחרות, כתיבתן של פמיניסטיות מערביות על נשים מהעולם השלישי נעשית מנקודת מבט מערבית, בה נתפש המערב כאידיאל וכמרכז לעומת העולם השלישי הנתפש כאחר.
מוהנטי טוענת שנשים מהעולם השלישי יכולות לכתוב את עצמן, ואין הן צריכות מי שיכתוב עליהן.
דיכוי נשים - משמעו של דיכוי על פי דה בובואר הוא שלילת הזכות להגשמה עצמית, זכות זו נשמרת בידי המדכא למען עצמו (Lundgren-Gothlin, 1996).
אלימות גברית נגד נשים - אלימות זו זכתה להתייחסות רבה בספרות, לפי קונל (2009) רבים מחברי הקבוצה השולטת הנהנית מזכויות יתר-פה הגברים- משתמשים באלימות כדי לשמר את שליטתם.
האלימות הגברית נגד נשים היא פועל יוצא מאידאולוגיה של עליוניות הגבר על האישה.
תלותן של נשים בגברים - תלותן של נשים בגברים הופיעה בצורה רחבה בספרות, לטענתה של חסן (1999) היחס התלותי של נשים בגברים אמור לחזק את השליטה הגברית בתוך המשפחה ובתוך החברה הפטריארכלית.
אישה צריכה להיות תלויה טוטלית בגבר, אחרת היא מערערת את כבודו ואת הסדר של המערכת הפטריארכלית.
כתיבה נשית - לפי סיקסו (2006) נשים צריכות לכתוב את עצמן, מאחר שהן יכולות להציג את עצמן בצורה אמיתית, ולא להניח לגברים לכתוב עליהן מאחר שגברים כותבים עליהן מנקודת המבט שלהם, ולא מנקודת מבט נשית.
כתיבתם של גברים על נשים לפי סיקסו דומה לכתיבתן של פמיניסטיות מערביות על נשים מהעולם השלישי לפי מוהנטי, כאשר הדמיון בין השתיים הוא ייצוג חסר מהימנות, האמור אך ורק לשמר דיכוי נשים.
θ בעגלון הוא הכוכב השלישי בבהירותו בקבוצת הכוכבים עגלון עם בהירות נראית מדרגה 2.62 (אם לא מחשיבים את אל-נאת' שהיה בעבר חלק מהקבוצה, אך הועבר לקבוצת שור).
הקו המחבר את θ בעגלון עם מנקלינן (β בעגלון) מצביע על כוכב הצפון.
θ בעגלון הוא כוכב הסדרה הראשית לבן מסוג ספקטרלי A0 VpSi, שכן ספקטרום הקרינה שלו מראה על נוכחות חריגה בגודלה של צורן, כרום וברזל.
מסתו מעט פחות מ-2.5 מסות שמש, רדיוסו כ-5.5 רדיוסי שמש, טמפרטורת פניו כ-10,000 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 200 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה ובערך פי 260 בתוספת הקרינה בתחום העל-סגול.
בנוסף θ בעגלון פולט גם קרינת X חזקה מהרגיל לכוכב מסוגו.
ככל הנראה הסיבה לקרינה זו, כמו גם הסיבה לשכיחות החריגה של יסודות מסוימים בשכבותיו החיצוניות, היא שדה מגנטי חזק שנוצר כתוצאה מסיבוב מהיר של הכוכב על צירו, שמגיע למהירות של כ-77 קילומטרים בשנייה, כך שהוא משלים סיבוב שלם ב-3 ימים, 14 שעות ו-50 דקות.
השדה המגנטי אינו אחיד וגורם לכך שגם בהירותו של הכוכב אינה אחידה ולכן בהירותו משתנה במספר מאיות של דרגת בהירות במחזוריות זהה לזמן הסיבוב שלו, ובשל כך הוא מסווג כמשתנה α2 בכלבי ציד.
במרחק של כ-3.75 שניות קשת מ-θ בעגלון יש כוכב נוסף עמום יותר עם בהירות מדרגה 7.14 שנקרא θ בעגלון B.
כוכב זה הוא כוכב הסדרה הראשית צהוב מסוג ספקטרלי G2 V, דומה לשמש, אך בהיר ממנה.
מסתו מוערכת בכמסת שמש אחת ונראה שהוא מקיף את הכוכב הראשי במסלול קרוב למעגלי שרדיוסו כ-190 יחידות אסטרונומיות (יותר מפי 4 מהמרחק של פלוטו מהשמש) ובזמן הקפה של כ-740 שנים.
θ בשדרית הוא כוכב בולט בקבוצת הכוכבים שדרית עם בהירות נראית מדרגה 2.76, הנמצא במרחק של כ-455 שנות אור ממערכת השמש.
למרות בהירותו לא קיבל הכוכב שם בתרבות המערבית, ככל הנראה בשל מיקומו הדרומי שלא מאפשר לצפות בו מאירופה.
θ בשדרית הוא כוכב הסדרה הראשית כחול מסוג ספקטרלי B0 Vp, כלומר הוא מראה ספקטרום חריג מזה הנפלט מכוכבים מסוגו.
נראה שהכוכב עשיר בחנקן, צורן וזרחן, אך עני בפחמן.
מסתו מוערכת בקצת יותר מ-15 מסות שמש ורדיוסו בלמעלה מ-5 רדיוסי שמש.
טמפרטורת פניו היא 31,000 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 1,300 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך בשל טמפרטורת פניו הגבוהה כמעט כל קרינתו היא בתחום העל-סגול כך שעוצמת הארתו הכוללת היא פי 20,000 מעוצמת ההארה של השמש.
θ בשדרית נמצא בתוך צביר פתוח בשם IC 2602 והוא הכוכב הבהיר ביותר בצביר.
אף על פי שהמרחק, המהירות הרדיאלית והתנועה העצמית של θ בשדרית דומות לאלו של שאר כוכבי הצביר, גילו של θ בשדרית מוערך בפחות מ-5 מיליון שנים בעוד שהצביר הוא בן כ-30 מיליוני שנים.
ההסבר המקובל לכך ש-θ בשדרית צעיר בהרבה מהצביר שאליו הוא שייך וכן לשכיחות החריגה של יסודות שונים בשכבותיו החיצוניות, הוא של-θ בשדרית יש בן זוג קרוב, שבעבר היה המסיבי מבין השניים והתפתח במהירות גדולה יותר.
כאשר אזל המימן בליבתו של בן הזוג, הוא החל להתנפח בדרך להפוך לענק אדום, אך בשל המרחק הקטן בין השניים, עבר החומר משכבותיו החיצוניות של בן הזוג המפותח אל בן הזוג הקטן יותר.
כתוצאה מהמעבר הפך התחלפו השניים בתפקידים וכעת הכוכב שהיה הקטן יותר הוא המסיבי והבהיר מבין השניים.
מעבר החומר גם העשיר את שכבותיו החיצוניות של θ בשדרית בתוצרי ההיתוך של בן הזוג ומכאן שכיחותם החריגה.
בעתיד, כאשר יאזל המימן בליבתו של θ בשדרית, הוא יתנפח לרדיוס גדול מהמרחק בין בני הזוג וחלק מהחומר יחזור אל בן הזוג העמום.
למעשה גילו האמיתי של θ בשדרית הוא גדול בהרבה ודומה לגילו של הצביר, אך רוב הזמן הוא היה כוכב פחות מסיבי ומסוג ספקטרלי שונה ורק לפני מספר מיליוני שנים הפך להיות מה שהוא כיום.
מדידות ספקטרוסקופיות של אור הכוכב מראות על שינויים מחזוריים במהירות הרדיאלית שלו ומכך ניתן להסיק על קיומו של אותו בן זוג.
מהמדידות ידוע שלבן הזוג מסה סביב מסת שמש אחת, ושהוא מקיף את θ בשדרית במרחק קטן מאוד של כ-4 אלפיות של יחידה אסטרונומית (כ-19 רדיוסי שמש) ובזמן הקפה של 2 ימים, 4 שעות ו-52 דקות.
בשל הקרבה הרבה והבהירות הגדולה של θ בשדרית, לא ניתן לזהות את קרינתו של בן הזוג ולכן לא ידועים פרטים נוספים על תכונותיו.
"תחת שמי ים התיכון" הוא שיר עברי שכתב, הלחין וביצע שלמה ארצי ועיבד עדי רנרט.
השיר יצא לאור בשנת 1988, ונכלל באלבומו של ארצי "חום יולי אוגוסט".
השיר נכלל באלבום "חום יולי אוגוסט", שעסק בנושאים פוליטיים ובמשפחתו של ארצי.
קולות הרקע בשיר בוצעו על ידי הזמרת מזי כהן.
השיר מאופיין בצליל רוק מובהק ובקטע סולו ממושך של סקסופון בסופו.
נטען שמילות השיר אינן ברורות לקהל המאזינים.
על פי המוזיקאי דויד פרץ, השיר עוסק בניגודים בין מזרח למערב בישראל.
בריאיון על אודות האלבום ציין ארצי כי את השורה "עכשיו יש את הזמן במזרחית" כתב לאחר שקיבל לידיו קלטת של זוהר ארגוב.
את השורה "חצי עולם כבר שר יוון", כתב בשל התעוררות המוזיקה היוונית באותה תקופה בישראל, במיוחד עם הצלחת אלבומו של יהודה פוליקר "עיניים שלי".
בשיר נאמר "עד שישוב הים מזעפו, לא, לא נדע, כמה זה עולה לנו" – הרמז לספר יונה, שם נכתב "ויעמוד הים מזעפו" (א', ט"ו).
המשפט "כמה זה עולה לנו", הפך למטבע לשון בציבוריות הישראלית המסמל את יוקר המחיה, בייחוד לאחר הופעתו של ארצי עם שיר זה במחאה החברתית ב-2011.
במצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג' הגיע השיר למקום הרביעי.
במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת התשמ"ח-1988 של רשת ג' הגיע השיר למקום השביעי.
בקליפ לשיר, בבימוים של בני כרמלי ושלמה ארצי, הופיעו ארצי ובנו בן בן ה-11.
אלי יצפאן צילם בתוכנית שלו קליפ שבו חיקה את כל "מנהיגי המזרח התיכון" כשהם שרים את השיר.
תחת עץ היער הוא רומן של הסופר והמשורר האנגלי בן המאה ה-19 תומאס הרדי, שיצא לאור ב־1872. זהו רומן מוקדם של הארדי שפורסם בעילום שם, ובו ייסד את ההיסטורי־בדיוני, שהופיע ברבות מיצירותיו הבאות.
שם הספר לקוח משירו של אמיין במחזה כטוב בעיניכם : "בצל למרגלות העץ מי לשכב איתי חפץ ..."
כותרת המשנה של הספר היא "המקהלה של מלסטוק, ציור כפרי מן האסכולה ההולנדית", ואמנם הארדי מתאר בפרטי פרטים את האזור הכפרי של דרום אנגליה, כפי שהתקיים באמצע המאה ה-19, רגע לפני המהפכה התעשייתית ועידן מסילות הברזל.
ובתוך ההווי הכפרי מתייחד הסיפור למקהלה הכפרית, מוסד הבנוי משלושה דורות של נגנים וזמרים, שהולך ומתחדש ככל שעוברות השנים.
הספר מתחיל בסיבוב המסורתי של המקהלה מבית לבית בערב חג המולד, ממשיך במאבק של המקהלה על מקומה בכנסייה, כנגד הכומר החדש, נציג הקידמה וחסיד האורגן, ומסתיים בסילוקה של המקהלה המסורתית מן הכנסייה.
על רקע זה נפרשת גם פרשיית אהבה, שבה המורה הצעירה פאנסי דיי צריכה לבחור בין שלושה מחזרים שונים - דיק דיואי, בנו של בעל עגלות, איש תם ופשוט; האיכר שיינר העשיר והמכובד; והכומר מייבולד שיכול להבטיח לפאנסי חיים מעודנים בקרב החברה הגבוהה.
מבטו של הארדי המספר על הכפר הוא מבט נוסטלגי, אוהב, אוהד, חומל, אך גם פטרוני ואירוני כשל אדם החי כחמישים שנה לאחר התקופה המתוארת, ויודע שסילוק המקהלה הוא רק הקדמה לתמורה הענקית הממשמשת ובאה על הכפר.
הקולות והמוזיקה, הממלאים את הרומן, נובעים מן הקשר ההדוק של הארדי עם מוזיקה — כילד למד לנגן בכינור, כנער השתתף בשירת מזמורי כנסייה ושירים עממיים, ואפילו בתקופת לימודיו היה מנעים את זמנו, בהפסקות, בשיר או בנגינה עם מורו לאדריכלות.
אביו ודודו של הארדי השתתפו בזמנם בלהקת נגנים בכפר סטינספורד, הלוא הוא הכפר מלסטוק שבספר.
מקהלה זו ניגנה בכנסייה המקומית ובשמחות מזדמנות בדיוק כמו המקהלה המתוארת בספר.
שני האחים הארדי המבוגרים אספו במהלך עבודתם מאות שירים ומנגינות, ורשמו אותם בחוברות התווים שלהם, וגם הארדי הצעיר המשיך במסורת זו של תיעוד ומסירה.
כך נשארו בידינו השירים והמנגינות הנושנים, וקבוצת נגנים בשם "Yetties" עורכת קונצרטים תחת הכותרת "המורשת המוזיקלית של תומאס הארדי".
הספר תורגם לעברית על ידי רון אגמון ויצא לאור ב־2020 בהוצאת אוריון.
תחת שמש טוסקנה הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2003, שנכתב, הופק ובוים על ידי אודרי ולס, בכיכובה של דיאן ליין.
הסרט מתבסס על ספר זיכרונותיה של פרנסס מייס משנת 1996 באותו השם.
הסרט עוסק בסופרת גרושה, שרוכשת וילה בטוסקנה, בתקווה שהיא תוביל לשינוי בחייה.
דיאן ליין קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב על הופעתה.
פרנסס מייז (דיאן ליין) היא סופרת מסן פרנסיסקו, שהתגרשה לא מכבר מבעלה.
למייז בת השלושים וחמש יש מחסום כתיבה, וחברתה הטובה פאטי (סנדרה או) חוששת שהיא לא תתאושש לעולם.
מייז נוסעת לאיטליה ומחליטה בהחלטה רגעית לרכוש וילה כפרית בטוסקנה, שם היא בונה את חייה מחדש, מתאהבת, מתאכזבת ומוצאת אהבה חדשה.
דיאן ליין - פרנסס מייס
ג'פרי טמבור - עורך דין
תטאווין () היא עיר בדרום תוניסיה, בירת מחוז תטאווין המיושב בדלילות.
הבתים החצובים התת-קרקעיים בתטאווין של האוכלוסייה הברברית הילידית שעוצבו בצורה זו על מנת לשמור על קרירות והגנה, מושכים את תשומת ליבם של יוצרי סרטים ותיירים רבים.
השם תטאווין משמעותו "עיניים" ו"מעיינות מים" בשפה הברברית.
לפעמים שם זה נכתב בשפות אירופאיות שונות כ-Tatahouine, Tatahouïne, Tatawin או Tatooine.
השמות "Tataouine", "Tatahouine" ו-"Foum Tatahouine" כולם הופיעו בגלויות המתארות את העיר משנות העשרים של המאה העשרים.
בעבר העיר הייתה קרויה בשם פום תטאווין (فم تطاوين), משמעות השם היא "פה המעיינות".
בין השנים 1892–1951, תטאווין הייתה יישוב צבאי של מחלקת העונשין "גדוד חיל הרגלים הקל של אפריקה" בצבא הצרפתי.
לאחר שהצרפתים ייסדו את היישוב, מסגד נבנה בו בשנת 1898 ובתים רבים אזרחיים נבנו גם הם באזור.
ב-27 ביוני 1931 נפל בתטאווין מטאוריט מסוג אכונדריט ובצבע ירוק.
כ-12 קילוגרמים של שרידים נמצאו מהתרסקות המטאוריט, ולאחר ניתוח שלהם נצפו בהם מינרלים שונים, בין השאר אנסטטיט ומינרל נדיר נוסף בשם דיוגניט.
תטאווין היא ההשראה לכוכב הלכת המדברי טטואין מתוך סדרת הסרטים מלחמת הכוכבים, והיא שימשה אתר צילום מרכזי בסדרה.
במרץ 2015 דווח כי המדינה האסלאמית משתמשת בתטאווין כבסיס צבאי, אך דיווחים אלה הוכחשו על ידי הממשלה התוניסאית ולאחר מכן התבררו כשגויים.
בחודש ספטמבר 2016 נוסד שדה נפט חדש דרומה לעיר על ידי חברת הנפט האיטלקית Eni.
בתטאווין שורר אקלים צחיח חם (BWh) לפי שיטת קפן לסיווג אקלים, עם קיץ חם באופן קיצוני וחורפים קרירים עם מעט מאוד משקעים.
פסטיבל קסור הוא פסטיבל בינלאומי שנתי המתקיים בתטאווין כל חודש מרץ.
בתטאווין ישנה אוכלוסייה ברברית הדוברת ניב מיוחד של ברברית מזרחית.
מלחמת הכוכבים: שמה של תטאווין קיבל פרסום בינלאומי כאשר ג'ורג' לוקאס, שצילם את סרט מלחמת הכוכבים המקורי במספר מיקומים שונים בתוניסיה, קרא לכוכב הלכת הבדיוני של לוק סקייווקר בשם "טטואין".
תיקים באפלה: תטאווין הופיעה בסוף תיקים באפלה: הסרט, כפום תטאווין, בה ממוקם מתקן מדעי שמשמש לניסויים בנגיפים חייזריים.
המירוץ למיליון: תטאווין הופיעה בפרק החמישי של העונה הראשונה של המירוץ למיליון בגרסתו האמריקאית.
תטידרקו (שם מדעי: Tethydraco; מילולית: "הדרקון של תטיס") הוא סוג של פטרוזאור גדול שהתקיים במשך הקרטיקון העליון שלפני 66 מיליון שנה מזמננו בעת המאסטריכט.
במקור הוא נחשב לסוג במשפחת האז'דרכיים, אך כיום נראה שהוא קשור לקבוצה אורניתוכירואידה.
המאובנים שלו התגלו במרוקו לאחר עבודת משלחת פלאונטולוגית במשך 2015 במספר מכרות במרוקו והוא תואר למדע ב-2018 בידי החוקר ניקולס לונגריך ר.
הממצאים כללו בעיקר עצמות זרוע וירכיים קצרות שבורות, אשר דמו לאלה של מספר אז'דרכיים או של הפטרנודון שהיו גבוהים עם גפיים ארוכות שעזרו לייצב אותם על הקרקע ולא רק באוויר.
הפטרוזאור הגיע לאורך ממוצע של 5 מטרים.
זוחל זה התגלה בחפירות סמוך לחופי מרוקו וייתכן שחי לחופי האוקיינוס האטלנטי הקדום, שם ניזון מדגים ויצורים ימיים שונים.
הוא נכחד לפני 66 מיליון שנה עם הכחדת הקרטיקון, מה שהופך אותו לבין המאוחרים שבבני קבוצתו.
התטידרקו נראה בסדרה כוכב פרהיסטורי.
תחת נס השמיים היא מיני-סדרת דרמת פשע אמריקאית שנוצרה על ידי דסטין לאנס בלאק ומבוססת על מאת ג'ון קראקאוור.
המיני-סדרה עלתה לראשונה ב-28 באפריל 2022 בשירות "FX on Hulu", ומככבים בה אנדרו גארפילד וגיל ברמינגהם כשני בלשים החוקרים מקרה רצח אכזרי הקשור לכאורה לקהילת המורמונים.
המיני-סדרה, על אף שהציתה מחדש את המחלוקת באמונה המורמונית, זכתה לשבחים מהמבקרים.
אמונתו של הבלש ג'ב פייר, מורמוני אדוק, מתערערת בעת חקירת רצח של אם ובתה התינוקת, שהשתייכו לקהילת המורמונים.
אנדרו גארפילד – הבלש ג'ב פייר, בלש במשטרת יוטה ומורמוני אדוק, שאמונתו נסדקת עם התקדמות החקירה.
גיל ברמינגהאם – הבלש ביל טאבה, יליד אמריקאי ושותפו של ג'ב.
אדלייד קלמנס – רבקה פייר, אשתו של ג'ב.
סנדרה סיקט – ג'וזי פייר, אמו של ג'ב.
דייזי אדגר-ג'ונס – ברנדה לאפרטי
בילי האוול – אלן לאפרטי, בעלה של ברנדה.
ואייט ראסל – דן לאפרטי
קלואי פירי – מטילדה לאפרטי, אשתו של דן.
סם וורת'ינגטון – רון לאפרטי
דניס גוף – דיאנה לאפרטי, אשתו של רון.
סת' נמריץ' – רובין לאפרטי
רורי קאלקין – סמואל לאפרטי
כריסטופר היירדול – אמון לאפרטי, פטריארך משפחת לאפרטי.
מייגן ליץ' – דורין לאפרטי, מטריארכית משפחת לאפרטי.
טיילור סנט פייר – ג'ייקוב לאפרטי
דארן גולדשטיין – מר רייט
אנדרו ברנאפ – ג'וזף סמית' הבן
טינר ראשינג – אמה סמית'
סקוט מייקל קמפבל – בריגהאם יאנג
ניקולס קרלה – ברנרד בריידי
בראקלי הופ – ריק בלנאפ, מפקד המשטרה.
רוהן מיד – השוטר מוריס
דין פול גיבסון – הנביא אוניאס
דניאל ליבמן – הנשיא רוי באלארד
במקור, נמסר בשנת 2011 על פיתוחו של עיבוד קולנועי עבור ספר העיון "תחת נס השמיים", שעסק בפרשיית רצח שאירעה בשנות ה-80 וחקר את טיב הקשר בין הפרשייה לקהילה המורמונית.
ביוני 2021 נמסר כי הפרויקט יעובד ויפותח כמיני-סדרה, שעל כתיבתה יהיה אמון התסריטאי דסטין לאנס בלאק, ועל הבימוי הבמאי דייוויד מקנזי.
עוד נמסר כי במיני-סדרה יככבו אנדרו גארפילד ודייזי אדגר-ג'ונס בתפקידים הראשיים.
באוגוסט 2021 נמסר על ליהוקו של צוות השחקנים המלא, בהם בין היתר סם וורת'ינגטון, ואייט ראסל, דניס גוף, רורי קאלקין וגיל ברמינגהם.
עבור פיתוחה של מיני-הסדרה, שימשה ההיסטוריונית המורמונית-פמיניסטית לינדזי הנסן פארק כיועצת עבור המנהגים ואורח החיים של בני הקהילה.
צילומי המיני-סדרה החלו באלברטה באוגוסט 2021, והסתיימו בדצמבר 2021.
התוכנית ספגה ביקורת על השימוש המופרז שלה בביטוי "אבינו שבשמים" (Heavenly Father), במיוחד בפרקיה הראשונים, ובתארים "אח / אחות" בשיחות בין מורמונים.
שימוש בביטוי זה הוסבר כהחלטה מכוונת לבסס את אוצר המילים של הסדרה עבור קהל שאינו מכיר את זרם המורמונים.
הסדרה עלתה לשידור ב-28 באפריל 2022 בשירות "FX on Hulu".
ב-27 ביולי 2022, המיני-סדרה עלתה לשירות "דיסני+" תחת הלשונית "Star" בשווקים הבינלאומיים.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", המיני-סדרה זכתה לציון 87% עם דירוג ממוצע של 7.1/10, על בסיס 52 ביקורות.
בקונצנזוס המבקרים של האתר נכתב כי "בעוד ש'תחת נס השמיים' קורס תחת שפע של סיפורי רקע, עלילתו הפרוצדורלית מועשרת בשאלת ההתמודדות עם אמונה אישית." באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", המיני-סדרה זכתה לציון 71/100 ודירוג ממוצע של 7.4/10 על בסיס 25 ביקורות, דבר המצביע על "ביקורות חיוביות לרוב".
תחתוני מחזור (או: תחתוני וסת) הם תחתונים סופגים המיועדים ללבישה במהלך הווסת.
תחתוני מחזור מעוצבים כמו תחתונים רגילים אך הם מורכבים מבדים סופגים מאוד לספיגת דם הווסת.
תחתוני מחזור מיוצרים מבדים שונים, טבעיים וסינתטיים, ורובם עושים שימוש בבדי מיקרופייבר פוליאסטר לאזור הספיגה.
שוק התחתונים לתקופת הווסת התפתח כתגובה להעדפות הצרכניות המתרחקות ממוצרים מסורתיים וחד-פעמיים לשימוש במהלך הווסת, כגון תחבושות היגייניות וטמפונים.
מותגים שונים משתמשים בטכנולוגיה שונה, לרוב מוגנת בפטנט, לפעולה אנטי-מיקרוביאלית, לנידוף לחות ולספיגה מיטבית.
בשנת 2015 ה-BBC ציין את ג'ולי סיגיל
כמפתחת מוקדמת של הטכנולוגיה המשמשת בתחתוני מחזור בחברה שלה "Dear Kate".
תחתוני מחזור נחשבים לדרך ידידותית לסביבה לצמצום פסולת חד-פעמית ולהפחתת ההוצאות הכספיות.
ההערכה היא שטמפונים, תחבושות היגייניות ומוליכים מייצרים 200,000 טונות של פסולת פלסטיק בבריטניה מדי שנה.
בארצות הברית מעריכים שמוצרים סניטריים מייצרים יותר מ-200,000 טונות של פסולת מדי שנה.
תחתוני מחזור מיועדים לשימוש רב-פעמי, ולכן דורשים שטיפה וכביסה לאחר כל שימוש.
ההמלצה הנפוצה היא לשטוף אותם במים קרים מיד לאחר השימוש, ולאחר מכן לכבס בכביסה עדינה ללא מרכך כביסה, כדי לשמור על יכולת הספיגה שלהם לאורך זמן.
חברות מסוימות (כמו Thinx, Ruby Love ו-Knix) עומדות בפני תביעות ייצוגיות עבור תחתוני מחזור המכילים רעלים שעלולים להזיק כמו חומרים פר-ופוליפלואורואלקיל (PFAS) אשר עשויים להיות קשורים לתוצאות בריאותיות שליליות כמו סרטן.
התביעה נגד Thinx יושבה בפשרה בינואר 2023.
"תחת עץ האהבה" הוא שיר בביצוע הזמרים הישראלים יוסי בנאי ונורית גלרון.
מיכל סנונית כתבה את השיר, ואילן וירצברג הלחין אותו.
השיר נכתב, הולחן והוקלט לתקליט הילדים "ציפור הנפש", המשותף לבנאי ולגלרון, שיצא לאור ב־1988 והתבסס על ספרה רב המכר של מיכל סנונית.
השיר הוצג כמועמד ל"מקום בצמרת", מצעד הפזמונים הישראלי השבועי של רשת ג', ב־16 בפברואר 1988, זכה להצלחה וצעד 12 שבועות עד 24 במאי 1988, אז יצא מהמצעד.
בשיאו הגיע למקום החמישי ב־29 במרץ 1988.
ב-2019, יובל בנאי ביצע את השיר במופע "יובל שר יוסי" בדואט עם הזמרת פלורה.
תַּטְפִּיס או לוּחַ הַטְפָּסָה הוא לוח עשוי חומר קשיח, בדרך כלל עופרת, המשמש כתבנית דפוס.
תבנית הדפוס נפוצה בדפוס מסוג רוטציה.
התטפיס משמש להעתקת מהדורות ועותקים של מקור מסוים (בדרך כלל ספר, עיתון ודומיהם) במתקן דפוס רוטציה.
תטביר הוא טקס הלקאה עצמית המבוצע על ידי מוסלמים שיעים, אשר מהווה חלק מטקסי האבלות המתקיימים לציון קרב כרבלא, בו נהרגו האימאם חוסיין בן עלי ואחיו עבאס הנחשבים קדושים באסלאם השיעי.
הטקס נערך בדרך כלל בעאשוראא' שבחודש מוחרם.
בתטביר משתמשים בחרבות, מוטות או כלים חדים אחרים, ובמהלכו מכים משתתפי הטקס בראשם בכלים אלה, כדי ליצור פצע מדמם.
בזמן ביצוע הטקס המשתתפים בו חוזרים על המילה "חידר", המתייחסת לאימאם עלי בן אבי טאלב, הנחשב לראשון האימאמים השיעים, שנהרג ממכת חרב שכוּונה אליו על ידי עבד אל-רחמן בן מוג'אם, בזמן שהתפלל.
תהלוכות תטביר מתקיימות בעאשוראא' ובארבעין, ולפעמים ערב מותם של עלי בן אבי טאלב ופטימה א-זהרה, ביתו של מוחמד.
המילה "תטביר" היא מונח עממי המשמש בעיראק ובארצות ערביות סמוכות בצפון ובדרום חצי האי ערב.
באזור המפרץ הפרסי ובאהוואז אומרים "טבר אל-ח'שאבה" (גרזן, מעדר או קופיץ בלבנט), שמשמעותו: מכה עם קופיץ או כלי חד אחר.
יש הסבורים כי מקורו של המונח הוא טורקי או בבלי, מכיוון ש"תבר" בערבית קלאסית פירושו רק לקפוץ ולהסתתר.
התטביר ידוע בניב הבחרייני, הנפוץ בבחריין ובקטיף, כ"אל-חידר", התייחסות למילה "חידר", שחוזרת על עצמה על ידי מבצעי התטביר.
"חידר" הוא אחד משמותיו של עלי בן אבי טאלב.
התטביר נקרא גם "קום-זאני" או "זנג'יר-זאני" (בפרסית).
בפקיסטן ובהודו הטקס ידוע במספר שמות, כולל "קום-זאני" ו"טלואר-זאני".
אחד מהטקסים הנכללים בקטגוריית 'טקסי הדימום', הוא טקס הדימום של הגב באמצעות סדרה של סכינים.
טקס זה הוא טקס עצמאי, ואינו חלק מטקס התטביר.
התעוררה מחלוקת סביבו, בדיוק כפי שהתעוררה סביב התטביר.
תרגול טקס זה נפוץ בקרב השיעים בפקיסטן ובהודו באופן נרחב יותר מאשר במדינות אחרות.
תַטְוִויל הוא סימן גרפי בכתב הערבי המשמש להארכת קו החיבור האופקי בין אותיות מחוברות בתוך מילה.
התטוויל אינו אות, אינו תנועה ואינו סימן ניקוד, אלא אמצעי טיפוגרפי ואסתטי המשמש בכתיבה ידנית, בקליגרפיה ובטיפוגרפיה מודפסת ודיגיטלית.
תפקידו העיקרי של התטוויל הוא הארכת הקו האופקי של האות לצורכי:
איזון חזותי של מילה או שורה
לתטוויל אין השפעה על ההגייה, המשמעות או הדקדוק של המילה.
הוא אינו משנה את הקריאה ואינו נחשב לחלק מהכתיב הפונמי.
גם בעברית יש מסורת דומה, וסופרי סת"ם נוהגים להרחיב אופקית אותיות מסוימות (ﬡﬢﬣﬤﬥﬦﬧﬨ) כאמצעי ליישור טקסט וכעיטור לטקסט.
בעבר, ובעיקר בדפוס הערבי המסורתי, נעשה שימוש בתטוויל לצורך יישור שורות (Justification) במקום רווחים, כפי שנהוג בכתב הלטיני.
בקליגרפיה קלאסית (כגון נַסְח', תֻּלֻת', דִיוָאנִי ועוד), התטוויל הוא כלי מרכזי ליצירת הרמוניה, זרימה ואיזון צורני.
אורכו ומיקומו משתנים בהתאם לסגנון הקליגרפי.
בכתיבה מודרנית (כולל רשתות חברתיות), התטוויל משמש לעיתים להדגשה חזותית או סגנונית, למשל:مــــرحباשימוש זה נחשב לא־תקני מבחינה לשונית אך נפוץ בהקשרים בלתי־רשמיים.
ניתן להוסיף תטוויל רק בין אותיות שמתחברות זו לזו.
לא ניתן להוסיף תטוויל אחרי אותיות שאינן מתחברות משמאל, כגון:
ב־Unicode התטוויל מיוצג באמצעות התו:
התו משמש מערכות הפעלה, פונטים ומעבדי תמלילים לתמיכה ביישור ובקליגרפיה ערבית.
המילה תטְוִויל נגזרת מהשורש הערבי ط־و־ل, שמשמעותו "אורך" או "הארכה".
השם משקף את תפקידו הגרפי של הסימן כהארכת קו הכתיבה.
תיאה גבריאל פון הארבו (גרמנית: Thea Gabriele von Harbou; 27 בדצמבר 1888 – 1 ביולי 1954) הייתה שחקנית, סופרת ותסריטאית גרמנייה בת לבית אצולה פרוסי, שנודעה בשיתוף הפעולה שלה עם בעלה, הבמאי פריץ לאנג.
בשנת 1920 כתבה את תסריטה הראשון, "Das indische Grabmal" (הקבר ההודי), בשיתוף פעולה עם לאנג.
היא נפרדה מקליין-רוגה, ונישאה ללאנג בשנת 1922 (אם כי רוגה המשיך להופיע בסרטים אותם ביים לאנג ואשר את התסריט להם כתבה הארבו, ובהם סדרת "ד"ר מאבוזה", סדרת "הניבלונגים" והסרט "מטרופוליס".)
במהלך שנות ה-20 עבדה הארבו כתסריטאית עבור גדולי הבמאים בגרמניה, ובהם במאים מובילים בקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני, כפרידריך וילהלם מורנאו, ג'ו מאי, ארתור פון גרלאך וקארל תיאודור דרייר.
במקביל כתבה את התסריטים לכל סרטיו של לאנג עד שנת 1933, ובהם "מטרופוליס" ו"M".
תסריטיה של הארבו שיחקו תפקיד חשוב בתנועה האקספרסיוניסטית בקולנוע הגרמני.
בשנת 1931 נפרדה מלאנג, אך השניים המשיכו בעבודה משותפת.
בשנת 1932 הצטרפה למפלגה הנאצית וזאת שנה בטרם עלה אדולף היטלר לשלטון.
הצטרפותה למפלגה הנאצית, ועליית המפלגה לשלטון הובילו לגירושיה מלאנג באופן סופי בשנת 1934 ולעזיבתו של לאנג את גרמניה באפריל של אותה שנה.
סרטם המשותף האחרון "צוואתו של ד"ר מבוזה" הוכרז כבלתי חוקי בגרמניה בשל הביקורת שמתח על האידאולוגיה הנאצית.
תחת השלטון הנאצי המשיכה הארבו בעבודתה, כתבה תסריטים וביימה סרטים.
בשנת 1937 ביימה את הסרט "השליט" (Der Herrscher), סרט המהלל את הכניעה הבלתי מותנית למשטר הדיקטטורי, ואת הניצחון הטוטאלי שהיא מביאה.
במקביל המשיכה בכתיבת קומדיות קלילות עבור במאים הידועים בחיבתם למשטר הנאצי כפייט הרלן והאנס שטיינהוף.
הרלן הוא האחראי ליצירה האנטישמית "היהודי זיס".
לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם השנייה נעצרה בידי הממשל הצבאי הבריטי.
זמן מה עבדה בעבודות פיזיות כפינוי הריסות.
לאחר קבלת רישיון עבודה ביצעה הגהה לתסריטים, וכתבה מספר ספרים המוגדרים כ"רומנים בפרוטה", ולבסוף כתבה שלושה תסריטים נוספים, בטרם מתה בשנת 1954 בברלין.
לאחר מותה, בשנת 1959 צילם לאנג את הסרט "הנמר מבנגל" שהיה מבוסס על תסריטים שכתב עם הארבו בשנות העשרים.
כן צילם מחדש באותה שנה גרסה מדברת לסרט "הקבר ההודי".
במיתולוגיה היוונית, תֵיאַה (יוונית: Θεία) היא טיטאנית שילדה לאחיה היפריון את הליוס, אל השמש; את סלנה, אלת הירח; ואת אאוס, אלת השחר.
פירוש השם "תיאה" הוא בפשטות "אלה".
היא תוארה כמי שמביאה עמה גוונים של זוהר והילה.
במדע המודרני נהוג לכנות בשם "תיאה" גרם שמימי היפותטי שבהתנגשו בכדור הארץ יצר את הירח (זוהי אחת התאוריות לאופן היווצרותו של הירח).
תיאבון הוא תאווה לאכילת מזון (בפרט מזון הנתפס על ידי הפרט כטעים).
תיאבון נחשב כתחושה משנית לרעב (תחושות אלו אינן בהכרח קשורות ורעב נחשב לאינסטינקט בסיסי יותר שאינו תלוי בתיאבון אך ככלל מעורר אותו במידת מה).
תיאבון קיים בכל בעלי החיים והוא מנגנון שמטרתו הביולוגית היא הבטחת צריכת מזון.
העדר תיאבון נקרא "אנורקסיה" והפרעת אכילה המתבטאת באיבוד תיאבון היא אנורקסיה נרבוזה.
כשמתעורר התיאבון, מתרחשים כמה תהליכים בגוף: בלוטות הרוק מקבלות אספקת דם מוגברת, והתאים המפרישים מגבירים את תפוקתם כדי למלא את הפה בריר
בו בזמן, שרירים לאורך צינור העיכול נערכים לשינוי הנפח הצפוי ומיצי עיכול מיוצרים ומופרשים בציפייה לארוחה הקרבה.
תיאבון עשוי להתעורר מתוקף רעב (כאשר גופו של אדם אנורקטי נדרש לאכילה מתוקף רעב, תיאבונו יעלה בהתאם), סיבה אפשרית שנייה היא הפעלת קולטנים מסוימים במערכת העצבים המרכזית.
שני מוליכים עצביים אשר קולטנים ספציפיים שלהם קשורים בתחושת תיאבון הם נוראדרנלין וסרוטונין, וחלק מן התרופות לטיפול בהשמנה (מסוג המצריך טיפול תרופתי), פועלות כאגוניסטים של נוירוכימיקלים אלה.
סיבה אפשרית שלישית נוגעת לגודל ותוכן הקיבה (אדם שזה עתה סיים לאכול לא אמור לחוש עוד תיאבון).
בעיית תיאבון יתר מכונה פוליפגיה.
בשונה מהרעב, שמתרחש כתגובה להידלדלות מאגרי האנרגיה הזמינה בגוף, התיאבון שמתעורר כבר כשמתיישבים לשולחן או מריחים אוכל הוא רפלקס מותנה.
רפלקס הוא תגובה עצבית שאינה מחייבת התערבות מודעת.
ניסויי פבלוב - התניית תיאבון
בתחילת המאה ה-20 חקר הפיזיולוג הרוסי איוואן פבלוב את הפרשת הרוק ומיצי עיכול אצל כלבים.
בניסוי, הוא חשף בניתוח את בלוטות הרוק של כלבים, אסף את הרוק שהפרישו ומדד את העלייה בהפרשת הרוק עם ההאכלה.
הכלב הוכנס לחדר מבודד מרעש, אולף לעמוד ללא תזוזה על שולחן כשהוא כבול ברצועות לקורה שמעליו, כך שנמנעה ממנו כל פעילות שעלולה הייתה להפריע להזלת ריר.
הוא גילה כי הפרשת הרוק מתחילה לא רק כשהכלב מתחיל ללעוס, אלא כבר כשהוא מקבל גירויים שונים שמקדימים בדרך כלל ארוחה.
קול המושמע בעקביות לפני האוכל עורר את תגובת הרפלקס של בלוטות הרוק שבדרך כלל מופעל על ידי הלעיסה.
לאחר 30 פעמים בהם הושמע אותו צליל לפני שאוכל הונח לפני הכלב, הוא הגיר את מלוא כמות הריר שהופרשה בארוחה (כ-60 טיפות) עם השמעת הצליל, גם ללא הגשת מזון כלשהו.
מנגנון זה מאפשר לבעל החיים לקשר גירוי עם התרחשות שבאה אחריו, וכך להכין את עצמו לבאות.
הארוחה פוגשת פה מוצף ריר המחכה לה, ומערכת עיכול המוכנה לקלוט אותה.
מי שאחראי לתחושת התיאבון הוא ההיפותלמוס, חלק במוח שתפקידו לשמור על הומאוסטזיס (מצב יציב).
ההומאוסטזיס כולל שמירה על טמפרטורת גוף קבועה, לחץ דם קבוע, מאזן נוזלים ומלחים וכן את חילוף החומרים, שלצורך האיזון שלו נדרש התיאבון והשובע.
ההיפותלמוס מקבל לצורך כך הרבה מאוד מסרים.
הוא רגיש להורמונים, לריכוזי חומרים שונים בסביבתו ומקבל איתותים עצביים ממקורות רבים (מרכזי החישה במוח ועצבי תחושה).
את כל האינפורמציה הזו מתרגם ההיפותלמוס להוראות לחלקי גוף שונים באמצעות שליטה על בלוטות הפרשת הורמונים ובאמצעות מערכת העצבים.
כשמגיעה שעת הארוחה, מתקבלים גירויים רבים המוכרים לאורגניזם היטב מארוחות קודמות.
ההיפותלמוס מקבל איתותים מחוש הראיה, השמיעה ובעיקר הריח והטעם, שמעוררים את תגובות הרפלקס המותנה.
ריחות של מאכלים לא מוכרים לא יעוררו תיאבון עד שמערכת העצבים לא תלמד לקשר אותם לאוכל רצוי (כלומר עד שתיווצר התניה).
במצב של לחץ, מתח או פחד, אדם איננו חש תיאבון.
המסרים העצביים שיוצרים את התכוננות הגוף לארוחה נשלחים על ידי המערכת הפאראסימפתטית.
זוהי מערכת שמופעלת בשעת רגיעה ותפקידה להפעיל את מערכות הגוף הצריכות לפעול כשאין סכנה המאיימת על הגוף.
במצב רגיעה כזה, מקבלת מערכת העיכול את תשומת הלב הראויה.
תרופות המדכאות תיאבון נקראות אנורקטיות, והן פועלות על קולטנים ספציפיים של מוליכים עצביים במערכת העצבים המרכזית.
סוג עיקרי של תרופות אלו הוא "סטימולנטים אנורקטיים", ולצידם חומרים אנורקטיים אחרים כגון סיבים תזונתיים (פריביוטיים ושאינם).
בעיה קשה עוד יותר מהפעלת התיאבון היא כיבוי המנגנון הזה לאחר אכילה מספקת.
כיוון שפעולת הבליעה מהירה הרבה יותר מאשר העיכול, על הגוף להורות לחדול מאכילה עוד לפני שחומרי המזון נספגו בגוף.
כדי לעשות זאת, שולחת מערכת העיכול "רמזים": התמתחות הקיבה המלאה מהווה גירוי לתחושת שובע, ומעבר מזון לתחנה הבאה במערכת - התריסריון מביאה להפרשת הורמון הנקרא Cholecystokinin, שמדכא את התיאבון.
מנגנון זה איטי, כ-20 דקות יעברו מאז מהתחלת האכילה ועד שהגעת האות ההורמונלי ממערכת העיכול להיפותלמוס על המלאות.
זהו הבסיס להמלצת התזונאים לאכול לאט ולהימנע ממזון עתיר קלוריות הנאכל בחיפזון.
נראה שכמו בהפעלת התיאבון, גם ביצירת תחושת השובע יש מקום לרפלקסים מותנים.
גרויי ריח וראיה מתקשרים לתחושת שובע ומלאות ועוזרים להפסיק לאכול.
תיאבון יתר (כלומר יותר מדי תיאבון) יכול להיות מצב חולף או כרוני (מתמשך).
תיאבון יתר מביא לרוב לאכילת יתר (פוליפגיה) המהווה בעיה המצריכה מעקב וטיפול תזונתי (דיאטתי) ו\או רפואי.
תיאה לואיס גיל היא שחקנית קנדית, שנודעה בעיקר בשל תפקידה בתור לינדזי פיטרסון בסדרת הדרמה "הכי גאים שיש" (2000–2005).
גיל נולדה וגדלה בוונקובר, קולומביה הבריטית בקנדה ולמדה 12 שנים בבית ספר פרטי לבנות.
לאחר שסיימה היא למדה באוניברסיטת יורק בטורונטו.
בזמן לימודיה באוניברסיטה היא פגשה את בעלה לעתיד, במאי תיאטרון ואקדמאי, בריאן ריצ'מונד.
בשנת 1992 סיימה את לימודי התיאטרון באוניברסיטה בהצטיינות.
הפריצה הגדולה שלה הגיעה בשנת 2000 כשנבחנה וקיבלה את התפקיד של לינדזי פיטרסון בסדרת הדרמה הקווירית "הכי גאים שיש".
היא המשיכה בתפקיד זה במשך חמש עונות בשנים 2000–2005.
בשנת 2006 היא הצטרפה לקאסט המקורי של סדרת הטלוויזיה "מפרץ דנטה" שם גילמה את דמותה של דיאנה צ'יילדס.
בשנת 2014 ביצעה הופעת אורח בסדרה "קאסל" בתור גלוריה רובינס.
בשנת 2016 שיחקה בסרט ההתבגרות של הבמאי מייק מיילס, "נשות המאה ה-20" (אנ') שעלילתו סובבת בדרום קליפורניה של סוף שנות ה-70 ומבוססת חלקית על ילדותו של הבמאי.
בנוסף לעבודתה כשחקנית, גיל היא גם זמרת ג'אז והיא מופיעה במועדוני לילה ובספינות שיט.
כשגיל נשאלה ב-2003, במהלך תקופתה ב"הכי גאים שיש", "האם היית אומרת שאת דו-מינית?", היא אישרה את האמרה הזו, "ובכן, חשבתי על זה הרבה.
ואני מניחה שאולי אני כן ".
גיל הייתה נשואה במשך 16 שנים לבמאי התיאטרון בריאן ריצ'מונד, מ-1993 עד 2009.
מאז 2013 היא נמצאת בזוגיות עם הסופרת ג'ינה גלאס.
היא מתגוררת בוויקטוריה, קולומביה הבריטית ויש לה שני ילדים חורגים ושני נכדים חורגים.
תיאו מסרו היה סקסופוניסט ג'אז, מלחין ג'אז ומפיק תקליטים אמריקאי, היה אחראי בחברת התקליטים קולומביה רקורדס מ-1959 עד 1975 על כל ההקלטות של צ'ארלס מינגוס, ת'לוניוס מונק ומיילס דייוויס.
תיאו (תיאודור) מאינץ (1924 – 13 ביוני 2007) היה תזונאי ופעיל ציבור הן בתחומי חינוך לבריאות ותזונה נכונה והן בתחום זכויות ההומוסקסואלים, ממייסדי אגודת הלהט"ב בישראל.
תיאו מאינץ נולד בשנת 1924 בגרמניה.
בשנת 1936 נמלטה משפחתו מגרמניה הנאצית להולנד עקב יהדותם, ובשנת 1940, בגיל 15, עלה לארץ ישראל.
בנערותו גר ולמד ברמת גן.
סיים את לימודי התואר הראשון במדעי התזונה, עבד כשף בבתי מלון בתל אביב.
במשך כ-40 שנה עבד בקופת חולים כללית כמפקח על מטבחים וכדיאטן, ועסק רבות בהוראת מבוגרים ובחינוך לבריאות.
הוא כתב רשימות רבות בעיתונות בנושאי חינוך לתזונה והיה אחד מחלוצי חינוך הציבור לתזונה בריאה.
בשנת 1956 החל בפעילותו למען ציבור הלהט"ב, יחד עם בן דודו יעקב פזי, לימים חבר הוועד המייסד של אגודת הלהט"ב.
ציבור ההומוסקסואלים בישראל היה מיעוט דחוי ומופלה, שחי בסתר.
באותם ימים די היה באזכור נטייתו המינית השונה של אדם על מנת שיופלה בקבלה לעבודה ולשירות בצה"ל.
למרות הקשיים ארגן תיאו מאינץ מפגשים קבועים ופעילויות לציבור הלהט"ב.
בשנת 1974 השתתף בפאה נוכרית ובפנים מוצללות בתוכנית הטלוויזיה של פרופסור ירמיהו יובל "השעה השלישית" לענייני חברה, שדנה אז בנושא ההומוסקסואליות והיחס אליה בישראל.
בשנת 1975 היה שותף לייסוד אגודת הלהט"ב, ששמה החוקי נקרא "האגודה לשמירת זכויות הפרט", עקב סירוב רשם העמותות לכינוי עמותה בשם המתאר פעילות שנחשבה כבלתי חוקית באותו זמן.
בשנת 1976 התארח עם אחרים בתוכנית הטלוויזיה "השעה השלישית".
פעילות זו הייתה ראשונה מסוגה במדינת ישראל באותם זמנים, ולוותה בחששות רבים מנידוי ואף אלימות כלפי המשתתפים בתוכנית.
אבי אנגל, פעיל ציבורי נוסף, הצטלם בחשיפה מלאה.
כל שאר החברים חבשו פאות, קולם עוּות, וצילמו את צלליתם בלבד.
תיאו מאינץ היה היחיד שהסכים שקולו לא יעוות.
תוכנית הטלוויזיה שינתה את חייו הציבוריים של מאינץ, שזוהה במקום עבודתו ויצא למעשה מהארון.
מאותו רגע ניתן לומר, שמאינץ "לא השאיר ולו אצבע אחת בארון", דבר נדיר בתקופה זו.
מאינץ נבחר פעמיים לכהן כחבר בוועד אגודת הלהט"ב, נמנה עם מפעילי "יין נושן" (קבוצה להומואים מבוגרים), וכן היה פעיל בקו הלבן ובהפעלת הערבים הפתוחים באגודה בשנים 1989–1994.
תיאו מאינץ לא חשש להתראיין בשמו ועם תמונות בכלי התקשורת בישראל, כולל ראיונות שהעניק לעיתונים "ידיעות אחרונות" ו"העולם הזה" בשנות השמונים והתשעים.
בנוסף לקח מאינץ תחת חסותו את קבוצת הו"ד (הומוסקסואלים דתיים).
כמו כן, נהג להתנדב בבית אגודת הלהט"ב באופן קבוע, וטיפח את ספריית האגודה.
כמו כן היה אחד מהפעילים בוועד למלחמה באיידס.
בשנת 2000 פתח אילן שיינפלד את "קפה תיאו", בית קפה וחנות ספרים שנקרא על שמו של מאינץ.
בית הקפה נסגר בשנת 2002.
תיאו מאינץ, שחי בתל אביב החל מתקופת המנדט הבריטי, היה מקור לסיפורים על הקהילה ההומו-לסבית בימי המנדט הבריטי ובתקופה שאחרי קום המדינה.
תיאודורוס (תיאו) אנגלופולוס (27 באפריל 1935 – 24 בינואר 2012) היה במאי, תסריטאי ומפיק סרטים יווני.
נחשב על ידי חלק ממבקרי הקולנוע לאחד מגדולי הבמאים בעולם.
על סרטו "נוף בערפל" זכה בפרס אריה הכסף בפסטיבל ונציה בשנת 1988 ובפרס האקדמיה האירופית לקולנוע לסרט הטוב ביותר לשנת 1989, ועל סרטו "נצח ועוד יום" זוכה פרס דקל הזהב בפסטיבל קאן לשנת 1998.
אנגלופולוס נולד באתונה בשנת 1935 למשפחה ממעמד הביניים, כילד חווה את פלישתן של גרמניה ואיטליה ליוון במהלך מלחמת העולם השנייה.
אנגלופולוס למד משפטים באוניברסיטה הלאומית של אתונה, ולאחר שירותו הצבאי נסע לפריז כדי ללמוד בסורבון.
במשך הזמן החל ללמוד קולנוע בבית, לפני שחזר ליוון.
אחרי ההפיכה שחוללה הדיקטטורה הצבאית היוונית ב-1967 החל לביים סרטים.
את הסרט הקצר הראשון שלו ביים בשנת 1968. ב-1970 ביים אנגלופולוס את סרטו העלילתי הראשון, "שחזור".
לאחר מכן ביים טרילוגיית סרטים היסטוריים על יוון: "הימים של 36" (1972), "מסע השחקנים" (1975) ו"אלכסנדר הגדול" (1980)
בשנות השמונים ביים שלושה סרטים שכונו על ידו "טרילוגיה של שתיקה": שתיקת ההיסטוריה בסרט "המסע לקיתרה" (1984), שתיקת האהבה בסרט "מגדל הדבורים" (1986) ושתיקת האל בסרט "נוף בערפל" (1988).
בשנת 1978 כיהן כחבר בוועדת הפרס של פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-28 בברלין, ובשנת 2000 היה נשיא חבר השופטים פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-22 במוסקבה.
היה אורח פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה בשנת 2005, ופסטיבל הסרטים הבינלאומי ירושלים בשנת 2009. באפריל 2011, ביקר שוב בישראל והעביר סדנת אמן בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים.
אנגלופולוס מת ב-24 בינואר 2012, לאחר שנפגע בתאונת דרכים בעת צילום הסרט האחרון שלו באתונה.
התאונה אירעה כאשר אנגלופולוס בן ה-76 ניסה לחצות כביש סואן.
אופנוע פגע בו והוא נלקח לבית החולים, שם מת מספר שעות לאחר מכן.
אנגלופולוס ידוע בסגנון סרטיו האיטי והאלגורי.
מבחינה צורנית, סרטיו מאופיינים בשוטים ארוכים מאוד, ורבים מסרטיו ארוכים גם הם.
לדוגמה, מסע השחקנים, סרטו משנת 1975, אורך כמעט 4 שעות אך מכיל כשמונים שוטים בלבד.
בסרטיו קיים רובד סמלי עשיר, כשפעמים רבות העלילה פחות מרכזית מהסמלים והדימויים שהדמויות מגלמות או מעלות.
אנגלופולוס היה מרקסיסט ואתאיסט, וברבים מסרטיו, לצד היבטים קיומיים ומטאפיזיים, קיימים גם היבטים פוליטיים.
נושא חוזר בסרטיו הוא הניסיון להראות כיצד הפוליטיקה וההיסטוריה מגבילות ומעצבות את חייהם של יחידים.
כמה מסרטיו מגוללים את תולדותיה העקובות מדם של יוון המודרנית בפרט ושל אירופה בכלל, כמו הימים של 36, המתאר את הרקע למלחמת האזרחים היוונית, אך אחרים מציעים מבט פיוטי, אישי ומופשט יותר על המציאות, כמו מגדל הדבורים.
תיאהא היה שבט בדואי גדול, אשר נטה את אוהליו בארץ ישראל, בסיני, הנגב ומדבר יהודה.
על פי מפקד האוכלוסין של ממשלת המנדט בשנת 1922 השתייכו אליו 27,370 נפש, ובמפקד 1931, נמצא כי השתייכו אליו 14,173 נפש.
על פי מחקרו של יצחק בן-צבי בשנות ה-30 של המאה ה-20, בני עוקבה שומרים מסורת שעל פיה מוצאם בעיר מדינה בחצי האי ערב, וכי משה הביא אותם לארץ.
שבט זה הוא פלג של שבט התיאהא.
בשנת 1948 התפלג שבט התיאהא אשר שכן באזור באר שבע ועבר לאזור חברון לדאהרייה.
אחד מכפרים אלו הוא ערב א-רמאדין אשר שוכן דרומית-מזרחית לקלקיליה.
תיאו דב גולן (1933 – פברואר 2024) היה רופא ישראלי, מומחה לאימונולוגיה קלינית, כיהן כמנכ"ל משרד הבריאות וכמנכ"ל בית החולים רוטשילד בחיפה.
גולן נולד בווינה, עלה לארץ ישראל עם הוריו ואחותו ב-1938, מספר חודשים לאחר כניסת הנאצים לאוסטריה, ותחילת רדיפות היהודים שם.
התגייס לצה"ל במסגרת העתודה האקדמית, היה בוגר המחזור המלא הראשון של בית הספר לרפואה בירושלים (1952–1958).
היה בעל מומחיות ברפואה פנימית, אותה רכש בבית החולים רמב"ם, מומחיות באימונולוגיה קלינית ואלרגיה, אותה רכש במכון ויצמן למדע וב"ניו אינגלנד מדיקל סנטר" של אוניברסיטת טאפטס בבוסטון (נמנה עם האבות המייסדים של מומחיות זו בארץ), ומומחיות במינהל רפואי מאוניברסיטת חיפה.
שירת בצה"ל מ-1960, בין היתר כרופא גדודי, חטיבתי (נח"ל), כמפקד רפואה פיקודי בפיקוד הצפון, בתקופה שקדמה למלחמת ששת הימים ולאחריה (1967–1969).
במלחמת יום הכיפורים (1973), היה ראש השירותים הרפואיים (ראש ענף רפואה) של חיל הרפואה במפקדת קצין רפואה ראשי.
בין היתר היה אחראי לוויסות פינוי הנפגעים מן החזיתות לבתי החולים השונים, וכן להפעלתם של מרכזים רפואיים מיוחדים (קטועי גפיים, פגיעות ראש קשות, כוויות), ולריכוז הנפגעים הללו במרכזים אלה.
השתחרר מצה"ל בדרגת סגן-אלוף בשנת 1974.
ב-1974 מונה למנכ"ל בית החולים רוטשילד בחיפה (לימים "מרכז רפואי בני ציון"), כיהן בתפקיד עד 1986, במהלך כהונתו ניהל את הקמתו של האגף החדש (האגף המערבי, בעל 10 קומות אשפוז, ניתוח ושירותים רפואיים).
באותה עת הקים את המכון הראשון בצפון הארץ לאימונולוגיה קלינית ואלרגיה, שבמסגרתו הכשיר דור רופאים מומחים חדש במקצוע זה.
במקביל, נמנה עם שלושת חברי סגל ההקמה של מחלקת ההוראה והמחקר לאימונולוגיה של הפקולטה לרפואה בחיפה.
קיים קשרי מחקר מתמשכים עם עמיתים באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת קורנל ומכון רוקפלר בארצות הברית.