tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ת'ורפ נלקח על ידי קנזס סיטי קינגס בבחירה התשיעית של דראפט ה-NBA לשנת 1984, הנחשב בעיני רבים לאחד הדראפטים האיכותיים אי פעם, לאחר שנבחרו בו בין היתר השחקנים מייקל ג'ורדן, האקים אולאג'ואן, צ'ארלס בארקלי וג'ון סטוקטון.
בשתי עונותיו הראשונות עם הקינגס, במהלכן עברה הקבוצה לעיר סקרמנטו, שימש ת'ורפ כשחקן ספסל וקלע 11.4 נקודות בממוצע למשחק, אך בשתי העונות הבאות ביצע קפיצת מדרגה משמעותית ורשם ממוצעים של 19.8 נקודות ו-10.1 ריבאונדים למשחק.
לקראת עונת נשלח בטרייד ליוסטון רוקטס, בתמורה לחבר חמישיית ההגנה של העונה רודני מקריי.
לכל אורך תקופתו עם הרוקטס היה אחד השחקנים המובילים והיציבים בקבוצה, כשהיה הקלע השני בטיבו באותן 6 עונות, אחרי האקים אולאג'ואן, עם ממוצע של 15.8 נקודות למשחק.
בעונת נבחר בפעם היחידה בקריירה להשתתף במשחק האולסטאר, אך במשחק עצמו שותף ל-4 דקות בלבד.
לאחר 5 עונות בהן הודחה מהפלייאוף על ידי סיאטל סופרסוניקס ולוס אנג'לס לייקרס לסירוגין, בעונת העפילה יוסטון לגמר ה-NBA, וזכתה באליפות לאחר שגברה על ניו יורק ניקס בתוצאה 4–3.
באמצע עונת העבירה יוסטון את ת'ורפ לפורטלנד טרייל בלייזרס בתמורה לכוכב הוותיק קלייד דרקסלר, ובסיום אותה עונה הועבר בטרייד נוסף לדטרויט פיסטונס.
בשתי עונותיו בדטרויט פתח בחמישייה לצד הכוכב הצעיר גרנט היל, וקלע 13.6 נקודות למשחק.
בשנת 1997 נשלח לונקובר גריזליס בתמורה לבחירת דראפט עתידית, אשר בדיעבד הפכה לבחירה השנייה בדראפט 2003 האיכותי.
עד סוף הקריירה בעונת שיחק ת'ורפ גם במדי סקרמנטו קינגס, וושינגטון ויזארדס, מיאמי היט ושארלוט הורנטס.
אוטיליה ברומה (ברומנית: Otilia Brumă, נולדה ב-13 ביוני 1992) ידועה פשוט כאוטיליה, היא זמרת-יוצרת רומנייה.
בספטמבר 2014, הוציאה את הלהיט הבינלאומי "Bilionera", שהפך לאחד מהשירים המצליחים ביותר בשנת צאתו ולאחד מהשירים הרומניים המצליחים ביותר בכל הזמנים, עם למעלה מ-450 מיליון צפיות ביוטיוב.
בשנת 2016, שנתיים לאחר צאתו של "Bilionera", הוציאה את הלהיט "Diamante", שזכה להצלחה גם כן.
אוטיליה נולדה ב-13 ביוני 1992 ברובע סוצ'אבה ברומניה.
היא התעניינה במוזיקה כבר בגיל צעיר.
העניין שלה במוזיקה התגלה על ידי המורה הראשון שלה למוזיקה והוא עזר לה להתקדם ולהפוך למוזיקאית.
אוטיליה למדה במכללה הלאומית הרומנית, תוך שהיא עבדה בטלוויזיות המקומיות.
היא החלה להפיץ את שיריה בגיל 17 ושם הבמה הראשון שלה, "ביג'ו", הוחלף ל"אוטיליה" בשנת 2013, כאשר נודע לה שבאמריקה יש זמר בעל אותו השם.
בשנת 2012, היא עשתה את הופעת הבכורה שלה עם השיר "All The Stars".
מאוחר יותר, ביוני 2013, יצא שירה "French Kiss".
ואז, בנובמבר 2013, הופצו השירים "Russian Dream" ו-"On Fire".
בהמשך, החלה אוטיליה לעבוד עם ג'ייהאפס רקורדס.
שירה "Bilionera", שהיה להיט בכל המצעדים העולמיים, יצא ב-20 בפברואר 2014. השיר הפך לאחד מהשירים המצליחים ביותר בשנה בה הוא יצא, ולאחד מהשירים הרומניים המצליחים ביותר בכל הזמנים.
לאחר מכן, יצא השיר "Balım", והשיר "Aventura".
באפריל 2016, הוציאה את הלהיט "Diamante", שהצליח לשחזר את הצלחת להיטה "Bilionera".
לאחר מכן, יצאו "Wine My Body", ו-"Prisionera", שזכו להצלחה ברחבי העולם.
בסוף שנת 2017, הוציאה את הרמיקס לשיר "Sleepless Nights", שלווה גם בווידאו קליפ.
בתחילת 2018, הוציאה את "Frunze", ואת "Devoción".
בהמשך, שיתפה פעולה עם דיג'יי פליי בשיר "I Don't Know", והוציאה לבסוף את השיר "Adelante", שזכה ללמעלה מ-50 מיליון צפיות.
אוטילי פוהל הייתה פוליטיקאית ופעילה סוציאליסטית גרמנייה, שהשתתפה בהתנגדות הגרמנית לנאציזם.
אוטילי לויט נולדה בשונוולד למשפחה יהודית.
היא עבדה ככובענית ועברה לברלין.
היא התחתנה עם וילהלם פוהל בשנת 1893 ונולדו להם שני ילדים.
בשנת 1890, עם פקיעת החוקים האנטי-סוציאליסטיים של ביסמרק, הצטרפה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה והפכה לנציגתם במועצת ברלין-מואביט.
פוהל התנגדה למלחמת העולם הראשונה, היא הפיצה את עלוני הליגה הספרטקיסטית ובשנת 1917 שינתה את תמיכתה למפלגת העצמאות הסוציאל-דמוקרטית.
בשנת 1920 היא נבחרה ליועצת העיר של אותה מפלגה בברלין-טירגארטן.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, עבדה פוהל עם קבוצת "רוטה הילפה" (Rote Hilfe) לתמיכה בקורבנות רדיפות נאצים ולוחמי התנגדות בכלא או במסתור.
הקבוצה כללה גם את רוזה לינדמן ונשים אחרות.
פוהל נעצרה באוגוסט 1940 בגין סיוע לקומוניסט ולוחם ההתנגדות הגרמני רודולף הולמאייר.
היא נידונה ל 8 חודשי מאסר.
עם שחרורה בשנת 1941 המשיכה לעסוק בפעילות פוליטית מחתרתית.
ב־19 בנובמבר 1942 היא נעצרה על ידי הגסטפו, רכושה הוחרם והיא גורשה לטרזיינשטט, שם נפטרה בשנה שלאחר מכן.
אוטילי פוהל מונצחת על לוח זיכרון בביוסלשראסה 43. רחוב על שם אריך לודנדורף בטירגארטן הוחלף ונקרא על שמה (Pohlstraße) לכבודה בשנת 1947.
אוטיליה וילהלמינה רדרשטיין הייתה ציירת גרמנית-שווייצרית.
היא הייתה בת זוגה של אליזבת וינטרהלטר, אחת הרופאות הראשונות בגרמניה.
היא הייתה בתו השנייה של איש עסקים שהגיע מגרמניה לעבוד כנציג חברת טקסטיל שווייצרית.
לראשונה היא נמשכה לציור כאשר הצייר השווייצרי הנשכח אדוארד פיפפר (1836–1899) הגיע לביתם לעשות דיוקנאות משפחתיים.
העניין בציור גבר עם ביקורים במוזיאונים מקומיים.
עבור אישה, הכשרה לציירת הייתה נוגדת את המוסכמות החברתיות באותם זמנים.
אמה התנגדה במיוחד לרצונותיה, אך ההתמדה ניצחה בסופו של דבר ובשנת 1876 הורשתה ללמוד אצל פיפפר, כך שתהיה קרובה לבית.
כישרון ציור הפורטרטים שלה התברר במהרה והיא סיימה במהירות את הסטודיו של פיפפר.
ההזדמנות שלה הגיעה כשאחותה יוהאנה התחתנה עם איש עסקים מברלין.
יוהאנה ובעלה הסכימו לתת לה לגור איתם שם, והיא מצאה מקום כתלמידה בכיתת נשים מיוחדת שפתח קרל גוסוב.
בשנת 1882 היא הציגה את עבודתה לראשונה עם סוחר אמנות בציריך והיא התקבלה היטב.
באותה שנה היא נסעה לפריז, שם מצאה משרה בסטודיו של קרולוס-דוראן וז'אן ז'אק הנר.
בשנת 1887 היא הצליחה לפרנס את עצמה במכירות ובעמלות וכבר לא הייתה צריכה להיות תלויה בהוריה.
היא השתתפה בסלון וזכתה במדליית כסף בתערוכת יוניברל (1889).
היא הציגה את עבודותיה בבניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
לאחר 1890 היא עברה לפרנקפורט כדי להיות עם חברתה אליזבת וינטרהלטר.
אף על פי שהיא נסעה רבות (כולל טיול באפריקה בשנת 1913).
היא מעולם לא איבדה את עקבות שורשיה השווייצריים, והפכה לאזרחית כבוד של ציריך בשנת 1902.
חמש שנים לאחר מכן התיישבו היא ואליזבת בהופהיים, פרבר של פרנקפורט.
בין הדוגמניות שלה הייתה הציירת גוון ג'ון שהסתקרנה שרדרשטיין לבשה חולצה, ז'קט ושעון.
ציורה של רדרשטיין עליה שנקרא "המכתב" הוצג בסלון בפריז בשנת 1908.
באותה שנה רדרשטיין ובת זוגה עזרו להקים את בית הספר לילדות (Schillerschule), בית הספר הראשון לבנות בפרנקפורט.
לאחר המלחמה היא עשתה מספר דיוקנאות של נשים שהתאלמנו מהמלחמה.
היא המשיכה להציג באופן קבוע עד 1931.
אוטיליה ינדז'ייצ'אק (בפולנית: Otylia Jędrzejczak; נולדה ב-13 בדצמבר 1983) היא שחיינית-עבר פולנייה.
היא אלופה אולימפית (אתונה 2004), פעמיים ברציפות אלופת עולם (ברצלונה 2003 ומונטריאול 2005), 4 פעמים ברציפות אלופת אירופה (הלסינקי 2000, ברלין 2002, מדריד 2004 ובודפשט 2006) ושיאנית עולם (2002–2006) במשחה ל-200 מטר פרפר.
ינדז'ייצ'אק נולדה וגדלה ברודה שלונסקה.
היא החלה לשחות בגיל 6.
באליפות אירופה שנערכה באיסטנבול, טורקיה בסוף יולי 1999 היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:11.60 דקות, אחרי מטה יאקובסן מדנמרק (2:10.40 דקות) ומריה פלאז מספרד (2:11.49 דקות).
באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בתחילת יולי 2000 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.97 שניות, אחרי מרטינה מורבצובה מסלובקיה (58.72 שניות) ולפני יוהנה שברג משוודיה (59.29 שניות).
חודשיים וחצי לאחר מכן, באולימפיאדת סידני (2000) סיימה ינדז'ייצ'אק במקום חמישי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:08.48 דקות, בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא אירופה חדש של 2:07.81 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.14 שניות, בשלב המוקדמות היא קבעה שיא לאומי חדש של 58.66 שניות ועלתה מהמקום הרביעי לשלב חצי הגמר.
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי 2001 היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.72 שניות, אחרי פטריה תומאס מאוסטרליה שקבעה שיא אליפות חדש של 58.27 שניות ולפני יונקו אונישי מיפן (58.88 שניות).
באליפות אירופה שנערכה בברלין, גרמניה בתחילת אוגוסט 2002 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בפעם השנייה ברציפות במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא עולם חדש של 2:05.78 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנתיים של סוזי אוניל מאוסטרליה (2:05.81 דקות), לפני אווה ריסטוב מהונגריה (2:08.24 דקות) ואניקה מלהורן מגרמניה (2:09.37 דקות).
מדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.97 שניות, אחרי מרטינה מורבצובה (57.20 שניות) ולפני אנה-קארין קמרלינג משוודיה (58.94 שניות).
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד 2003 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:07.56 דקות, לפני אווה ריסטוב (2:07.68 דקות) ויוקו נאקאנישי מיפן (2:08.08 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.22 שניות, אחרי ג'ני תומפסון מארצות הברית (57.96 שניות) ולפני מרטינה מורבצובה (58.24 שניות).
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה ינדז'ייצ'אק ב-3 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף.
מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.84 שניות, אחרי פטריה תומאס (57.72 שניות) ולפני האלופה האולימפית היוצאת אינגה דה בראן מהולנד (57.99 שניות).
כעבור כ-55 דקות היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:05.84 דקות, אחרי לור מנודו מצרפת (4:05.34 דקות ולפני קייטלין סנדנו מארצות הברית (4:06.19 דקות).
באליפות העולם שנערכה במונטריאול, קנדה בסוף יולי 2005 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב בפעם השנייה ברציפות במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא עולם חדש של 2:05.61 דקות, לפני ג'סיקה שיפר מאוסטרליה (2:05.65 דקות) ויוקו נאקאנישי (2:09.40 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.57 שניות, אחרי ג'סיקה שיפר שקבעה שיא אליפות חדש של 57.23 שניות וליבי טריקט מאוסטרליה (57.37 שניות).
שבועיים לאחר מכן, באוניברסיאדה שנערכה באיזמיר טורקיה היא זכתה ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר (58.74 שניות), במשחה ל-200 מטר פרפר (2:09.67 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חופשי (1:58.49 דקות).
באליפות העולם שנערכה במלבורן, אוסטרליה 2007 היא זכתה בשתי מדליות, כסף וארד.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שמיני במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:01.53 דקות, בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 1:57.19 דקות ועלתה מהמקום השלישי למשחה הגמר.
בתחרות שנערכה בבריכת 25 מטר בדברצן, הונגריה ב-13 בדצמבר אותה שנה, ביום הולדה ה-24, היא קבעה במשחה ל-200 מטר פרפר שיא עולם חדש של 2:03.53 דקות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה ינדז'ייצ'אק במקום רביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:07.02 דקות ולא הצליחה להגן על תוארה ובמקום תשיעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:05.50 דקות ובמקום 17 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.53 שניות.
באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי, סין ביולי 2011 היא סיימה במקום 14 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:09.27 דקות.
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 2:09.01 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 19 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.00 שניות.
באולימפיאדת לונדון (2012) היא סיימה במקום 16 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:13.09 דקות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 2:09.33 דקות ובמקום 25 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.31 שניות.
אוטיס קרנדל דייוויס היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי (רומא 1960) ושיאן עולם (1960–1963) בריצת 400 מטר ובריצת שליחים 4x400 מטר.
דייוויס נולד ב-1932 בעיר טסקלוסה שבמדינת אלבמה בארצות הברית.
בנעוריו סבל מההפרדה הגזעית שהייתה נהוגה במדינה ונאלץ ללכת לבית ספר לשחורים בקצה העיר על אף שהיה בית ספר בקרבת ביתו.
ב-1950, לאחר סיום התיכון, התגייס לחיל האוויר של ארצות הברית לתקופה של 4 שנים במהלכן שירת במלחמת קוריאה.
בתקופה השירות שיחק בנבחרת הכדורסל של חיל האוויר האמריקאי.
לאחר סיום השירות הצבאי שיחק שנה כדורסל בקולג' בלוס אנג'לס, דבר שסייע לו לזכות במלגת כדורסלן ולהיכנס ללימודים באוניברסיטת אורגון.
על אף שיועד לכדורסל נמשך דייוויס לאתלטיקה ומאמן האתלטיקה של האוניברסיטה, ביל בוורמן , בחן את יכולותיו.
תחילה אימן אותו בבור הקפיצה (קפיצה לגובה וקפיצה לרוחק) אולם דייוויס נמשך לריצות בינוניות והחל להתאמן בתחום זה.
בגלל השירות הצבאי והלימודים החלה הקריירה הספורטיבית של דייוויס בגיל מבוגר והיא נמשכה תקופה קצרה מ-1958 (כשהיה בן 26) ועד 1961.
לאחר אולימפיאדת רומא חזר לאוניברסיטה כדי להשלים, בשלהי אותה השנה, תואר ראשון בבריאות וחינוך גופני.
עם השלמת התואר ופרישתו מאתלטיקה החל דייוויס לעבוד כמורה בבית ספר תיכון בעיר ספרינגפילד שבאורגון.
לאחר מספר שנים החל דייוויס לעבוד כמדריך אתלטיקה בבסיסים של צבא ארצות הברית.
ב-1989 עבר מאורגון לניו ג'רזי שבחוף המזרחי וב-2002 החל לעבוד כקצין ביקור סדיר, מורה ומאמן אתלטיקה בתיכון אמרסון בעיר יוניון סיטי.
באליפות ארצות הברית באתלטיקה זכה במדליית ארד בריצת 440 יארד.
באליפות ארצות הברית זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 45.8 שניות.
שיאו בריצת 400 מטר נשבר במאי 1967 על ידי טומי סמית' (44.5 שניות) והשיא בריצת השליחים נשבר כעבור 4 שנים באוקטובר 1964 באולימפיאדת טוקיו על ידי נבחרת ארצות הברית (3:00.7 דקות).
באליפות ארצות הברית באתלטיקה זכה במדליית זהב בריצת 440 יארד בתוצאה של 46.1 שניות.
ב-2004 התקבל להיכל התהילה של האתלטיקה בארצות הברית
אוטיכס מקונסטנטינופוליס היה איש כהונה בכיר ואב מנזר בקונסטנטינופול.
הוא התבלט לראשונה בשנת 431 במועצה הראשונה של אפסוס, בגלל התנגדותו החריפה לתורתו של נסטוריוס הגינוי שלו לנסטוריאניזם ככפירה הוביל אותו לתפיסה קיצונית לא פחות, אם כי הפוכה, שגרמה להוקעתו ככופר בעצמו.
אוטיכס היה אב המנזר של מנזר מחוץ לחומות קונסטנטינופול, שם שלט במעל 300 נזירים.
הוא זכה לכבוד רב והיה הסנדק לכריספיוס, סריס רב השפעה בחצרו של תאודוסיוס השני.
לאחר שטען הפטריארך של קונסטנטינופול, נסטוריוס, כי אין להתייחס למרים כ"אם האלוהים" ( תיאוטוקוס ביוונית, מילולית "נושאת אלוהים"), הוא הוקע ככופר.
במאבק בקביעה זו של הפטריארך נסטוריוס, אוטיכס הכריז כי ישו הוא "מיזוג של יסודות אנושיים ואלוהיים", מה שגרם להוקעתו שלו ככופר עשרים שנה לאחר המועצה הראשונה של אפסוס במועצת כלקדון בשנת 451 לספירה.
לפי נסטוריוס, כל החוויות והתכונות האנושיות של ישו אמורות להיות מיוחסות טבעו האנושי של ישו שנבדל מטבעו האלוהי, אם כי מאוחד אתו מרגע ההתעברות.
נסטוריוס ביקש להדגיש את הבידול בין שני הטבעים.
בניגוד לכך, אוטיכס הפך את הקביעה לקיצוניות ההפוכה, וטען שהטבע האנושי והטבע האלוהי שולבו לטבעו היחיד של ישו ללא כל שינוי, ספיגה או בלבול לפני ואחרי האינקרנציה לאל האב בתוך השילוש הקדוש.
אף על פי שהדבר עלה בקנה אחד עם הוראתו המאוחרת יותר של קיריליוס מאלכסנדריה, אוטיכס הרחיק לכת יחסית לעומת טענתו של קיריליוס, בהכחשתו כי "בישו יש זהות עד כדי היבטים מסוימים עמנו, בני האדם", ובכך הוא לא התכוון להכחיש את אנושיותו המלאה של ישו, אלא להדגיש את ייחודו.
אוטיכס הכחיש שאנושיותו של ישו הייתה מוגבלת או לא שלמה, דעה שחלק חשבו דומה לדוקטרינה האלכסנדרונית (עם זאת, טענה זו נדחית בתוקף על ידי הכנסייה הקופטית, הרואה באוטיכס כופר).
בכל מקרה, האנרגיה והפזיזות שבה הציג אוטיכס את דעותיו גרמו לו לא להיות מובן.
הוא הואשם בכפירה על ידי ועל ידי אוזביוס, הבישוף המקומי של דורילאום, בסינוד בראשות פלביאנוס בקונסטנטינופול ב-448. הסבריו לא היו מספקים, והמועצה הדיחה אותו ממעמד הכמורה ונידתה אותו.
החלטה זו גררה את התנגדותם של הקיסר תאודוסיוס השני ושל דיוסקורוס הראשון, הפטריארך של אלכסנדריה שהתרשם כי אוטיכס ויתר על המונופיזיטיות.
זה האחרון כינס כנס משלו, בשנת 449, הוועידה השנייה של אפסוס, אשר זיכה את אוטיכס מכל אשמה, שכן אוטיכס לטענתו של דיוסקורוס, חזר בו ממינותו.
לאור נוכחותם המאיימת של מספר רב של נזירים מצריים, המועצה לא רק החזירה את אוטיכס לתפקידו, אלא גם הדיחה את אוזביוס, דומנוס ופלביאנוס, מתנגדיו העיקריים.
פסק דינה של המועצה התנגש עם דעתו של הבישוף של רומא, ליאו, אשר נטש את מדיניותו של קודמו סלסטינוס הראשון, וכתב בתקיפות רבה לפלביאנוס בתמיכה בדוקטרינת שני הטבעים ואדם אחד.
בינתיים, הקיסר תאודוסיוס השני מת.
מחליפו, מרקיאנוס, נישא לאחותו של תאודוסיוס, פולכריה.
באוקטובר 451, זימנו מרסיאן ופולצ'ריה מועצה (האקומנית הרביעית) שהתכנסה בכלקדון, בה השתתף דיוסקורוס ובה הוא זכה לגינוי.
שם, הסינוד של אפסוס כונה "סינוד שודדים", שבו, נאמר, איים דיוסקרוס במוות על הבישופים אם לא יסכימו איתו.
ההליכים של הסינוד הקודם בוטלו, ובהתאם למגמה מיאפיזיטית יותר במשנתו של קירילוס מאלכסנדריה, הוכרז ששני הטבעים מאוחדים במשיח (ללא כל שינוי, קליטה או בלבול) ו'מתחברים ליצירת אחד.
אדם והיפוסטזיס אחד.' אוטיכס מת בגלות, אך על חייו המאוחרים יותר לא ידוע דבר.
אלה שלא אישרו את המועצה הכלקדונית הואשמו מאוחר יותר בהיותם "מונופיזיטים" והם ידועים בימינו כ"אורתודוקסים מזרחיים", ביטוי שכיום מקיף את הכנסייה הקופטית, הכנסייה האורתודוקסית הארמנית והכנסייה האורתודוקסית הסורית.
הם הואשמו שלא כדין בהסכמה עם אוטיכס לגבי "טבע אחד" במשיח ובדחיית ההיגיון הכפול של ישו (עם האב ואיתנו האנשים); עם זאת, כנסיות אורתודוקסיות מזרחיות מעדיפות להיקרא "מיאפיזיטיות" והן נגד תורתו של אוטיכס.
זה אושר במאי 1973 כאשר האפיפיור הקופטי המנוח, שנודה השלישי, ביקר ברומא וכתב הצהרה כריסטולוגית עם האפיפיור פאולוס השישי.
הזיכרון של אוטיכס נשמר על ידי הכלקדונים כמו לאו הראשון, שהשתמש במונח "אוטיכיאן" כתיאור מזלזל של הלא-כלקדונים שבתורם האשימו את הכלקדונים שהם "נסטוריאנים" ודיאופיזיטים.
אוטיס בלקוול היה פזמונאי אמריקאי שיצירתו השפיעה על הרוק אנד רול.
יצירותיו כוללות את "Fever" (הוקלט על ידי ליטל וילי ג'ון), "Great Balls of Fire" ו-"Breathless" (הוקלט על ידי ג'רי לי לואיס), "Don't Be Cruel", "All Shook Up" ו-"Return to Sender" (עם וינפילד סקוט ; הוקלט על ידי אלביס פרסלי), ו-"Handy Man" (הוקלט על ידי ג'ימי ג'ונס ).
בשנת 2022, בלקוול נכנס להיכל התהילה של הבלוז.
אוטיס ריי בוֹוֶן היה רופא ופוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-44 בשנים 1973–1981, וכמזכיר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית בקבינט של ארצות הברית בממשל רונלד רייגן בשנים 1985–1989.
אוטיס בוון נולד ליד רוצ'סטר שבאינדיאנה כבנם של ורני בוון ופרל אירן רייט.
משפחתו מצד אביו הייתה דתית והגיעה במקור מאוהיו.
ורני בוון סיים את לימודיו באוניברסיטת ולפרייזו ושימש כמורה במשך 43 שנים.
הוא גם החזיק בבעלותו חנות חומרי בניין בלייטרס פורד, היה הממונה על העיירה אובינאובי, נשיא מועצת הנאמנים של בית החולים וודלאון, ונשיא אגודת הסוחרים של לייטרס פורד.
אביו של ורני בוון, סבו של אוטיס בוון, היה חבר הבונים החופשיים בנוסח הסקוטי, וחבר המסדר העצמאי של העמיתים יוצאי הדופן.
ב-1915 נשא ורני בוון את פרל אירן רייט, שמשפחתה הייתה גם היא מאוהיו ומעורבת במסדר העצמאי של העמיתים יוצאי הדופן.
אוטיס בוון היה קרוב רחוק של ג'ורג' הרברט ווקר בוש דרך שני אחים שהיגרו לניו אינגלנד מסאמרסט, אנגליה.
אוטיס בוון קיבל את חינוכו היסודי והתיכוני בבתי ספר מקומיים והמשיך בלימודיו באוניברסיטת בלומינגטון אינדיאנה, שם הוא סיים תואר בוגר אוניברסיטה ב-1939 ותואר דוקטור לרפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת אינדיאנה ב-1942. בעת לימודיו באוניברסיטת אינדיאנה הוא היה חבר באחוות דלתא-כי ובאחוות הרפואה פי-בתא-פאי.
במהלך חייו הוא קיבל 30 תוארי כבוד, כולל אלו ממוסדות החינוך באינדיאנה, כמו אוניברסיטת אינדיאנה, אוניברסיטת נוטרדאם, אוניברסיטת המדינה בול, אוניברסיטת ולפרייזו ואוניברסיטת אנדרסון.
בת'אל קולג' שבאינדיאנה, בנוסף לתואר כבוד שהעניק לבוון, קרא על שמו את ספריית הקמפוס שלו.
ב-1939 נשא בוון לאישה את אליזבת אן סטיינמן, שנפטרה זמן קצר לפני תום תקופת כהונתו כמושל ב-1981. לזוג נולדו ארבעה ילדים.
לאחר מותה של אליזבת, נישא בוון בשנית ב-1981 לרוז מיי הוכסטלר, נישואים שנמשכו עד למותה של רוז ב-1991. מ-1992 ועד למותו היה בוון נשוי בשלישית לקרול האן.
בוון החל את הקריירה שלו ב-1942 כמתמחה בבית החולים ממוריאל שבסאות' בנד, אינדיאנה.
בשנים 1943–1946 הוא שירת בגייסות הרפואה של צבא ארצות הברית, שם הוא התקדם מדרגת לוטננט ראשון לדרגת קפטן.
בשובו משירותו הצבאי במלחמת העולם השנייה, הוא פתח מרפאה בעירו ברמן שבאינדיאנה, שפעלה עד 1972. כרופא הוא היה פעיל מאוד בסיוע להקמת בית החולים הקהילתי בברמן ב-1956. בתקופה זו הוא גם היה חבר בסגל של מגוון בתי חולים באינדיאנה ושימש כחוקר מקרי המוות של מחוז מרשל שבאינדיאנה.
ב-1981 הוא קיבל משרה של פרופסור קליני לרפואת המשפחה באוניברסיטת אינדיאנה.
במהלך הקריירה הרפואית וקריירת ההוראה שלו, השתלב בוון גם בפוליטיקה של המפלגה הרפובליקנית, כיהן כחבר בית הנבחרים של אינדיאנה בשנים 1956–1958, ושוב בשנים 1960–1972. משנת 1967 ועד תום כהונתו בבית, הוא כיהן כיושב הראש שלו.
בשנים 1967 - 1968 הוא היה סגן יושב ראש המועצה המחוקקת ויושב הראש שלה מאז ועד 1972.
לאחר ניסיון אחד בלתי מוצלח להתמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל אינדיאנה ב-1968, נבחר בוון כמושל ב-1972, ושוב ב-1976, ובכך הוא היה מושל אינדיאנה הראשון מאז 1851 שכיהן במשך שמונה שנים רצופות.
סיסמת מסע הבחירות שלו, שהתנוססה באותיות גדולות על לוחות מודעות הייתה "אוטיס בוון, הוא שומע אותך" (Otis Bowen.
תקופת כהונתו כמושל עמדה בסימן שינוי מערכת המיסוי להפחתת ההסתמכות על מס הרכוש, שיפורים מרכזיים במתקני הפארקים המדינתיים, פיתוח מערכת שירותי חירום רפואיים במדינה, ואימוץ חוק רשלנות רפואית שהפך לדוגמה ברמה הלאומית.
בשנים 1978–1985 הוא שימש גם כחבר מועצת הנאמנים של אוניברסיטת ולפרייזו.
במקביל לכל אלה, שימש בוון כיושב ראש אגודת המושלים הרפובליקנים, אגודת מושלי המערב התיכון, ואגודת המושלים הלאומית.
ב-1980 הוא שימש כנשיא מועצת ממשלות המדינות.
מזכיר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית
לאחר תום כהונתו כמושל המשיך בוון ללמד באוניברסיטת המדינה עד למינויו ב-1985 על ידי הנשיא רונלד רייגן כמזכיר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית, מינוי שאושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ברוב של 93 תומכים מול 2 מתנגדים, ובכך הוא היה לרופא הראשון שכיהן בתפקיד זה.
בעת מינויו כמזכיר הבריאות ושירותי האנוש, נמתחה ביקורת על כך שממשל רייגן לא עשה די בתגובה להתפרצות מחלת האיידס.
אף על פי שהוא לא בלט בקידום הסוגיות הקשורות למחלה כמו שעשה ראש שירותי בריאות הציבור של ארצות הברית, צ'.
אוורט קופ, השמיע בוון אזהרות מפורשות על האיומים שהציבה המחלה, כולל הסיכון להומוסקסואלים.
ב-1987 הוא הזהיר שהאיום הנובע ממחלת האיידס עלול לגרום לאסונות בריאותיים קטלניים כמו המוות השחור, אבעבועות שחורות וטיפוס הבטן, אם לא יעשה עוד כדי להיאבק באיום הנובע מהמחלה.
בשנה שלאחר מכן, לאחר שפורסמו מחקרים שהראו שהתפשטות המחלה הואטה בקרב קבוצות אוכלוסייה רבות, הוא העיר ש"אנו לא מצפים להתפרצות שלה בקרב האוכלוסייה ההומוסקסואלית".
נאמר על בוון שכמזכיר הבריאות ושירותי האנוש, הוא תמיד החזיק בהישג יד פנקס מרשמים, המליץ על תרופות לטיפול בחוליים מינוריים הן לעמיתיו והן לעיתונאים.
בוון כיהן בתפקידו עד 1989, ולאחר מכן פרש לביתו בברמן.
בוון היה חבר בגופים רבים והשתתף בכינוסים רבים, כולל נציבות החינוך של המדינות, וכנשיא נציבות הפדרליזם.
הוא היה יושב ראש נציבות הניירת, נציבות לימודי הסיעוד, ונציבות לימודי הרפואה.
הוא גם זכה במגוון פרסים, כולל פרס ג'ורג' פ.
היקסון מהמועדון הבינלאומי קיווניס .
בוון היה לותרני באמונתו, וחבר אגודת הרופאים האמריקאים, הלגיון האמריקאי, ארגון ותיקי המלחמות הזרות, אגודת הכבוד הרפואית אלפא-אומגה-אלפא, האחוות פי-בטא-פאי ודלתא-כי, וקיווניס.
הוא גם היה חבר האקדמיה הלאומית למנהל ציבורי.
מרכז בוון ליחסי ציבור נוסד על ידי אוניברסיטת המדינה בול לכבודו של בוון.
הוא השתתף בכינוסים השנתיים של מכון בוון למעורבות פוליטית מדי שנה ונשא את נאום הברכה השנתי לבוגרי המכון בסמינר זה שנמשך יומיים.
בוון, השוכן בקמפוס קולג' בת'אל, משכן בתוכו מזכרות ופריטים הקשורים לשנותיו של בוון כמושל אינדיאנה וכמזכיר הבריאות ושירותי האנוש.
במוזיאון מוצג גם העתק של הפרוטומה של בוון, כשהמקורית ניצבת בבית המדינה של אינדיאנה.
אוטיס בוון נפטר ב-4 במאי 2013 במוסד סיעודי בדונלדסון, אינדיאנה, בגיל 95. הוא נטמן בבית הקברות העירוני בברמן.
אוטיכיוס מאלכסנדריה היה הפטריארך המלכיתי (יווני אורתודוקסי) של אלכסנדריה.
כל כתביו נכתבו בערבית, ונשמרו רק בחלקם.
הוא ידוע בהיותו אחד הסופרים המצרים הנוצריים הראשונים שהשתמשו בשפה הערבית.
חיבוריו עוסקים ברפואה, תאולוגיה והיסטוריה.
כתביו כוללים את הכרוניקה "מחרוזת פנינים" (Nazm al-Jawhar, נזם אל-ג'אוהר), הידועה גם בכותרתה הלטינית "האנלים של אוטיכיוס" (Eutychii Annales).
אוטיכיוס נולד בפוסטאט (קהיר העתיקה).
שמו של אביו היה בטריק (פטריקיוס) הוא בילה חלק ניכר מחייו כעוסק בריפוי (mutatabbib).
תקופת חייו חפפה בערך את זמנו של ההיסטוריון אגאפיוס מהייראפוליס, אם כי אף אחד מהם אינו מציג ידיעה על האחר.
הוא לא ידע יוונית, אך הצליח לגשת לטקסטים יווניים בתרגומים קיימים לסורית.
בשנת 933 הוא מונה לפטריארך המלכיתי של אלכסנדריה, ולקח את השם "אוטיכיוס".
מכיוון שמעולם לא כיהן בתפקיד פקידותי, מינויו נתקל בהתנגדות ניכרת, שנמשכה עד סוף חייו.
מינויו נבע כנראה מהשפעת השליטים המוסלמים.
החיבור החשוב ביותר שלו הוא "מחרוזת פנינים" ("נזם אל-ג'אוהר"), כרוניקה עולמית, אותה החל לפני שהפך לפטריארך, והקדישה לאחיו.
החיבור מתחיל עם בריאת העולם, ומגיע עד לזמנו של אוטיכיוס.
חיבור זה הוא מקור רב ערך לאירועים בפרס לפני עליית האסלאם והשליטים הסאסנים המאוחרים יותר.
עבור אירועים לאחר עליית האסלאם, אוטיכיוס עושה שימוש במקורות מוסלמיים.
הוא גם הסתמך על חומר אגדי והגיוגרפי.
ההיסטוריה עובדה ונמשכה עד שנת 1028 על ידי יחיא בן סעיד , ובצורתה זו היא נודעה באנטיוכיה ולאחר מכן באירופה; אבל היא המשיכה להתרחב ולהיות מופצת בצורה שונה זו, ונעשו ממנה עותקים רבים.
אולם החתימה אותרה לאחרונה במנזר סנטה קתרינה (Sinaiticus Arabicus 582).
ההתחלה והסוף של כתב היד חסרים, אך הם ניתנים לשחזור מהעתקים.
חיבורים נוספים של אוטיכיוס הם ספר על רפואה וחיבור אפולוגטי.
כתב יד של הספר נמצא בחלב, אם כי לא פורסם.
אוטם לקונרי הוא הסוג הנפוץ ביותר של שבץ איסכמי, הנובע מחסימה של עורקים חודרים קטנים המספקים דם למבנים העמוקים של המוח.
אוטמים אלה ניתנים לזיהוי בעזרת טומוגרפיה ממוחשבת ונראים כחללים זעירים באזורים עמוקים של החומר הלבן או החומר האפור של המוח, אשר עברו תהליך איסכמי.
אוטמים לקונרים יהיו במקרים רבים אסימפוטמטיים.
אלה מהווים ממצא שכיח בסריקות מוח של האוכלוסייה המבוגרת.
כאשר אוטמים לקונריים מרובים מופיעים במיקום מוחי מסוים, הם יכולים לגרום לחסר נוירולוגי משמעותי, כתלות באזור הפגיעה.
לאוטמים לקונריים גורמי סיכון הדומים לאלה של כל שבץ מוחי (כגון יתר לחץ-דם, דיסליפידמיה, פרפור עליות, ועישון).
אוטמים אלה מהווים גורם סיכון לדמנציה.
אוטיס פרגוסון גלן היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אילינוי.
גלן נולד במטון שבאילינוי ב-27 באוגוסט 1879. לאחר שהשלים את לימודי המשפטים בשנת 1900 באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, החל לעסוק בעריכת דין במרפיסבורו.
הוא כיהן שתי קדנציות כתובע המחוזי של מחוז ג'קסון, מ-1906 עד 1908 ושוב מ-1916 עד 1920. ב-1920 נבחר כחבר הסנאט של אילינוי, וכיהן קדנציה אחת עד 1924.
בשנת 1928, לאחר שפרנק סמית' התפטר ממושב הסנאט של ארצות הברית בו זכה ב-1926, לאחר שהסנאט סירב פעמיים לקבלו כחבר עקב טענות שחיתות, התמודד גלן על המושב.
הוא ניצח את ראש עיריית שיקגו לעתיד אנטון סרמק מהמפלגה הדמוקרטית, כשהוא זוכה ב־54.5% לעומת 44.9% לסרמק.
גלן כיהן כסנאטור מ-3 בדצמבר 1928 ועד 3 במרץ 1933. ב-1932, כאשר התמודד לבחירה מחדש, הובס על ידי ויליאם דיטריק מהמפלגה הדמוקרטית, כשהוא זוכה ב־46.0% לעומת 52.2% לדיטריק.
גלן התמודד ללא הצלחה גם ב-1936, כשהוא מובס על ידי הסנאטור המכהן הדמוקרטי ג'יימס המילטון לואיס, כשהוא זוכה ב־40.7% לעומת 56.5% ללואיס.
עם שובו לאילינוי, הקים משרד עורכי דין בשיקגו.
גלן מת ב-11 במרץ 1959 בפורטג' פוינט בעיר אונקמה שבמישיגן.
גופתו נקברה בבית הקברות אונקמה באונקמה.
אוטילינו גאורגה טונוריו בסטידאס (בספרדית: Otilino George Tenorio Bastidas; 1 בפברואר 1980 – 7 במאי 2005) היה כדורגלן אקוודורי ששיחק בעמדת החלוץ.
טנוריו גדל במחלקת הנוער של אמלק, ובשנת 1998 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל האקוודורית.
בשנת 2021 הושאל לסנטה ריטה מליגת המשנה האקוודורית, ולאחר תקופת ההשאלה חזר לאמלק.
בסך הכל ערך 142 הופעות ליגה במדי אמלק, בהן הבקיע 43 שערים.
בשנת 2004 עבר לא-נסר מליגת העל הסעודית, אולם התקשה להתאקלם בקבוצה, ולבסוף חזר לאל נסיונל מליגת העל האקוודורית, במדיה ערך 19 הופעות ליגה והבקיע 13 שערים עד למותו.
ב-16 באוקטובר 2022 ערך טנוריו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אקודוור, בתיקו 1-1 נגד נבחרת קוסטה ריקה במשחק ידידות.
ב-11 ביוני 2003 הבקיע את שערי הבכורה שלו בנבחרת, צמד שערים בתיקו 2-2 נגד נבחרת פרו במשחק ידידות.
בסך הכל ערך 13 הופעות במדי הנבחרת, בהן הבקיע ששה שערים.
ב-7 במאי 2005, בגיל 25, שלושה ימים לאחר הופעתו האחרונה במדי נבחרת אקוודור, נהרג טנוריו בתאונת דרכים כאשר היה בדרכו לקבדו על-מנת לבקר את משפחתו.
אוטל דה סוביז (וגם אוטל דה גיז ואוטל דה קליסו; בצרפתית: Hôtel de Soubise, וגם Hôtel de Guise ו-Hôtel de Clisson) הוא מבנה ואחוזה היסטוריים שנבנה ברובע השלישי של פריז.
הבית נבנה ב כחלק מאחוזה פרטית ומשמש כיום אכסניה למוזיאון הארכיון הלאומי של צרפת .
המבנה מוגדר כאתר מורשת היסטורי
ב-1371 החל האציל אוליבייה החמישי דה קליסון לבנות את אוטל דה סוביז כביתו הפרטי במודל של אחוזה.
דה קליסו שימש באותה תקופה כקונסטבל (מפקד) של צבא צרפת והמבנה יועד לו ולמשפחתו.
האחוזה הוקפה בחומה ובה נקבעו מספר שערים כשכיום רק אחד מהם (המוגן על ידי צריחים) שומר.
עם סיום הבנייה נקראה האחוזה "אוטל דה קליסו" על שם בעליה.
ב-1420, במהלך מלחמת מאה השנים, כבשו האנגלים את פריז והשתלטו על אוטל דה קליסון שהפך לביתו של תומאס מלנקסטר, דוכס קלרנס.
ב-1424 התיישב בבית ג'ון מלנקסטר, דוכס בדפורד.
ב-1436 הסתיים כיבוש פריז והאנגלים עזבו את האחוזה.
ב-1553 נרכש אוטל דה קליסון על ידי פרנסואה, דוכס גיז ואשתו אן ד'אסטה (נכדתו של לואי השנים עשר, מלך צרפת).
לאור מצבו הרעוע של הבית, שהיה כבר בן 180 שנה עם הרכישה, החליט בעל הבית החדש לשפץ את הבית.
העבודה נמסרה לאמן פרנצ'סקו פרימטיצ'יו ולצייר ניקולו דל'אבטה האיטלקים.
מעבודת שיפוץ זו נותרו כיום רק המפרצים החצי-עגולים הנפתחים אל הצד הצפוני של הקפלה וקירות חדר השמירה לשעבר.
ב-1556 תרם צ'ארלס מלוריין (Charles of Lorraine) את הבניין השכן, אוטל דה לאבאל , לאחיו, פרנסואה, דוכס גיז, לאשתו ולבנם אנרי הראשון, דוכס גיז) תמורת הסכמה לשינוי סדר היורשים הזכאים לתואר.
פרנסואה איחד את שני הבתים תחת האחוזה שלו שהפכה לבית שושלת גיז.
בחצי השני של המאה ירש הבן, אנרי הראשון, את האחוזה האחוזה ובנה אותה מחדש.
אנרי גם שינה את שם הבית מ"אוטל דה קליסון" ל"אוטל דה גיז" (Hôtel de Guise) המנציח את השושלת.
ב-1588 נפטר אנרי ואת האחוזה ירש בנו צ'ארלס הראשון, דוכס גיז .
ב-1640 נפטר בעל האחוזה ,צ'ארלס הראשון, ויורשו, אנרי השני, דוכס גיז ירש את האחוזה.
לאחר מותו של אנרי השני ב-1664 ירש אותה דודנו לואי ז'וזף מלוריין, דוכס גיז .
לואי ג'וזף נפטר ב-1671 ואת האחוזה ירש בנו פרנסואה ז'וזף מלוריין, דוכס גיז כשלאחר פטירתו ב-1675 ירשה את האחוזה דודתו, מארי דה לוריין גיז .
בתקופתה של מארי הפך הבית למרכז חברה ותרבות ידוע בפריז ואירח אמנים ידועי שם (נכון לאותה תקופה) כמו פייר קורניי, מארק-אנטואן שרפנטייה (שאף גר שם תקופה) ואחרים.
מכיוון שלמארי לא היו צאצאים חולקה הירושה בין שתי בנות דודות שלה: אן מבוואריה ואחותה בנדיקטה הנרייטה מפפאלץ-זימרן.
במרץ 1700 מכרו שתי האחיות היורשות את האחוזה לפרנסואה דה רואן-סוביז ואשתו אן דה רואן-שבוט בתמורה ל-326,000 לירות שטרלינג.
סיום העסקה התעכב עד 1704 לאחר שנושיה של מארי דה לוריין גיז דרשו שהתמורה למכירה תכסה את חובותיה.
עם הרכישה שינו בני הזוג את שם המבנה ל"אוטל זה סוביז".
ב-1705 שכרו בני הזוג את שירותיו של האדריכל פייר-אלקסיס דלמר לתכנן מחדש את הבית.
האדריכל שינה את כוון הכניסה לבית ובנה חזית חדשה ואת האכסדרה.
פרויקט הבנייה נמשך עד 1709 כשבמקביל לשיפוץ בית הזוג השתמש בנם, ארמן גסטון מקסימיליאן דה רואן , בחלקה ריקה בשטח האחוזה כדי להקים לעצמו בית מגורים לו קרא אוטל דה רואן .
תכנון בית זה נעשה על ידי אותו אדריכל (דלמר).
פרנסואה ואן דה סוביז לא נהנו זמן רב מהבית המחודש לאחר שאן נפטרה ב-1709 ופרנסואה ב-1712 ואת הבית ירש בנם הרקול-מריאדה דה רואן-סוביז .
ב-1749 נפטר הרקול-מריאדה ואת הבית ירש נכדו שרל דה רואן-סוביז שהגיע לתפקיד מרשל צרפת.
ב-1762 העביר שרל את הבעלות על הבית לבתו השנייה ויקטואר דה רואן ובעלה אנרי לואי מארי דה רואן אך המשיך לגור בבית עד פטירתו ב-1787. לאחר פטירתו של שרל עברו בתו ויקטואר ובעלה אנרי לגור בבית.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית ב-1789 הולאם הבית על ידי המורדים ואנרי ברח עם ילדיו מצרפת בשעה שאשתו ויקטואר עברה לגור בשאטו דה ויני מצפון מערב לפריז.
לאחר תום המהפכה הצרפתית סירבה המדינה להחזיר את הבית לרשות בעליו וזאת למרות מאמצי עורכי דין למנוע את הלאמת הבית.
בסופו של דבר המאמצים הוכתרו בהצלחה וב-1804 הכריז בית המשפט על בעלות משפחת דה סוביז על הבית.
ב-1807, חודש לפני פטירת הנסיכה ויקטואר, נמכר הבית למתווך.
ב-1808 נרכש אוטל דה סוביז והבית השכן אוטל דה רואן על ידי המדינה ונפוליאון בונפרטה העביר את הבית הראשון לשימושו של ארכיון הלאומי של צרפת בעוד שאת אוטל דה רואן העביר לשימושו של בית הדפוס הממשלתי .
במהלך כל מאה זו המשיך אוטל דה סוביז לשמש את הארכיון הלאומי.
התרחבות הפעילות של משרד זה הביאו להרחבת הבית על חשבון הגנים והשטחים הפתוחים של האחוזה.
כמו כן רכש הארכיון מבנים נוספים בשכנות ששינו לחלוטין את צורתה של האחוזה.
וכן "סיפח" את אוטל דה רואן לאחר שבית הדפוס הלאומי יצא ממנו.
בנוסף לשינויים חיצוניים ערך הארכיון שינויים רבים פנימיים רבים שיועדו להפוך את חלל הבית ליותר פונקציונלי כך שיוכל להכיל מדפי מסמכים.
בין השאר נבנה ב-1866 חלל אכסון ממתכת, דמוי כספת ומוגן אש, שיועד לשמירת מסמכים חשובים.
ב-1867 נפתח באוטל דה סוביז מוזיאון הארכיון.
אוטל דה סוביז ממשיך לשמש כארכיון הלאומי של צרפת גם כיום.
המבנה הקיים כיום הוא תוצאה של עבודתו של האדריכל פייר-אלקסיס דלמר .
המבנה כולל חצר מרכזית עם גינה באורך של 62 מטר כשבקצב אחד שלה הבניין המרכזי בן שתי הקומות ואת שאר החצר מקיף מבנה בן קומה אחת כשבצד הפונה לחצר נבנתה, לאורך המבנה, ארקדה של 56 עמודי אבן כפולים.
בקצה המרוחק מהבית המרכזי מתעקל המבנה לצורת חצי סהר נבנה שער הכניסה לחצר.
הבית המרכזי כולל את האלמנטים הבאים:
בחזיתו נבנתה כניסה בולטת בת שתי קומות המוחזקת על ידי ארבעה עמודים כפולים בעלי כותרות קורינטיות.
החזית כוללת שלושה שערים בחלקה התחתון ושלושה פתחים עבור חלונות בחלק העליון
מעל העמודים נבנה גמלון משלוש עליו הוצבו פסלים שוכבים המסמלים פאר (Glory) ותפארת (Magnificence )
מעבר לחזית הבולטת נבנו בחלק התחתון דלתות שמעליהן סותתו מסקרונים בעוד שהחלונות בחלק העליון הוחזקו על ידי עמודים עם כותרות קורינתיות
לאורך החזית, בין החלונות, הוצבו ארבעה פסלים של רובר לה לוריין המסמלים את ארבע עונות השנה.
במרחק מהכניסה הראשית נבנה שער כניסה לסוסים ומרכבות.
העיצוב הפנימי משמר עדיין, בחלקו, את התכנון והשינויים שנעשו בתחילת המאה ה-19 כדי להתאים את הבניין למגוריהם של פרנסואה ואן דה סוביז.
המבואה (פרוזדור) לבית הכוללת עדיין קישוטים דקורטיביים מקוריים, בעלי סממנים צבאיים, שנתלו מעל הדלתות היוצאות מן המבואה
חדר הקבלה ששימש בשנים 1902–1988 כחדר הקריאה של הארכיון והוא מעוטר בעבודות עץ.
חדר הקהל/חדר הטקס שקירותיו מעוטרות באלמנטים פיסוליים של אמנים צרפתים כמו למבר סיז'יסבר אדם וכן סמלי אצולה (הרלדיקה).
משמש כיום לקונצרטים וימי עיון.
דלת סתרים הוליכה לחדר ארונות הבגדים של הנסיך שהיה מעוטר בציורים של פרנסואה בושה.
עם הקמת הארכיון במקום שימש כמשרד עובדי הארכיון
סלון הנסיך נבנה על ידי האדריכל גרמן בופראן ב-1735 ומהחדר המקורי נותרו שמונה תבליטים גדולים המייצגים אלגוריות של מדע ואמנויות.
החדר שימש כחדר מוזיקה, אמנות שבני הזוג סוביז קידמו.
חדר העבודה הגדול של הנסיך מחובר לסלון ורק הכרכוב נותר מהעיצוב המקורי
דירת הנסיכה אן עוצבה בקומה השנייה, אליה מוליך גרם מדרגות שנבנה ב-1844. חלקים רבים מדירה זו הם מקוריים, שומרו ומוצגים למבקרים.
בראש גרם המדרגות קיים "חדר השמירה" / "החדר הגדול" ששימש לקבלת אורחים חשובים של המשפחה עוד מהמאה ה-16. לאחר מסירת הבניין לארכיון המדינה שימש את אוצרי הארכיון ומאז 1970 משמש החדר לתערוכות מתחלפות מטעם הארכיון.
אולם הכינוסים, בו שומר כרכוב מעוטר מקורי.
החדר משמש כיום להצגת מסמכי יסוד חשובים של צרפת בויטרינות זכוכית.
חדר המדינה של הנסיכה עוצב עבור אשתו השנייה של הרקול-מריאדה דה רואן-סוביז .
החדר עוצב בסגנון ארמון ורסאי והוא כולל אלמנטים מקוריים רבים כמו עבודות עץ, מדליונים וכרכוב מוזהבים עם אלמנטים מהמיתולוגיה היוונית, דלתות מעוצבות ועוד.
הסלון של הנסיכה הוא החדר הייצוגי ביותר בדירה ובבית.
עוצב על ידי גרמן בופראן ושרל-ז'וזף נטואר וכולל שלל גילופים בעץ וציורים בצבע וזהב של אלמנטים מהמיתולוגיה היוונית.
חדר השינה של הנסיכה מקושר לסלון ולחדר המדינה בדלתות סתרים.
חדר החופה מכיל כרכוב נשק מקורי הנושא את ראשי התיבות RH לציון שושלת רואן-סוביז.
משמש כיום לתצוגות זמניות של מסמכי ארכיון.
חדר האימפריה חדש יחסית (המאה ה-19) ואיחד מספר חדרים של דירת הנסיכה.
נועד בתחילה לתצוגה של חפצים היסטוריים שונים אך ב-1939 הפך לגלריה קבועה של תערוכות מסמכים מתקופת הקיסרות הראשונה.
בחצר ובחדרי המבנה צולמו סצנות של מספר סרטים וביניהם "סבא מתנגד" (1983), "פשוט נפלא" (2001), מארי אנטואנט (2006) ומשימה בלתי אפשרית: התרסקות (2018).
אוטיזם ומוזיקה מפגינים קשר ייחודי ומעורר עניין רב במחקר ובטיפול.
הפרעת הספקטרום האוטיסטי (ASD) היא מצב נוירו־התפתחותי מורכב, המתאפיין בקשיים בתקשורת חברתית ובדפוסי התנהגות, תחומי עניין או פעילויות החוזרים על עצמם ומוגבלים בהיקפם.
כבר בתיאורים הראשונים של הפסיכיאטר ליאו קאנר תועד כי אוטיסטים מגלים עניין עמוק וייחודי במוזיקה, ולעיתים קרובות מפגינים יכולות מוזיקליות גבוהות.
ממצאים מחקריים מצביעים על כך שאין פגיעה ניכרת ביכולת לעבד היבטים רגשיים של מוזיקה.
מחקרים מראים שטיפולים המבוססים על מוזיקה מסייעים בשיפור התפקוד החברתי, הרגשות וההתנהגויות של אנשים על הספקטרום.
ילדים אוטיסטים חווים לעיתים קרובות מגוון התנהגויות חריגות בשנות חייהם המוקדמות, בהשוואה לילדים המתפתחים באופן טיפוסי.
התנהגויות אלו כוללות התנגדות, עצבנות, ניתוק חברתי, התנהגויות סטריאוטיפיות ודיבור לא תקין.
סימפטומים התנהגותיים אלה מהווים יעד מרכזי להתערבויות טיפוליות שנועדו לשפר את איכות חייהם של הילדים ומשפחותיהם.
ליאו קאנר הוא פסיכיאטר שניהל מרפאה בבית החולים ג'ונס הופקינס בשנות ה־30 וה־40, נחשב בדרך כלל לקלינאי הראשון שתיאר אוטיזם.
קאנר ביצע תצפיות פורצות דרך על 11 ילדים עם "הפרעות אוטיסטיות של מגע רגשי", אותן אפיין במחקרו לאורך 15 השנים הבאות כבידוד חברתי, כרצון אובססיבי לאחידות ולשגרה, וכאכולליה מושהית; רבים מהם גילו כישורי זיכרון "מפוצלים".
ליאו קנר דיווח ב־1943 כי חלק מהילדים שתיאר הפגינו עניין מיוחד במוזיקה וכישורים מוזיקליים.
במקרה מספר 9, ילד שהבחין בין 18 סימפוניות ונקב בשמות מלחיניהן עד גיל 18 חודשים.
תצפיות קליניות מוקדמות הצביעו על קשר ייחודי בין אוטיזם לכישרון מוזיקלי או לעניין במוזיקה.
המשמעות התפקודית של עיסוק מוקדם ואינטנסיבי במוזיקה לא הייתה ברורה בתחילה.
לעיתים נתפס הדבר כתוצאה של שינון חסר משמעות רגשית או תפקודית.
עם זאת, הועלתה השערה כי תשומת לב ועיבוד מוזיקלי מוקדמים ולא טיפוסיים עשויים להבחין בין חלק מהילדים האוטיסטים.
התפתחות המחקר המדעי על יכולות מוזיקליות ותגובות למוזיקה באוטיזם
מחקרים שיטתיים בחנו את היכולות המוזיקליות של אוטיסטים.
בשנת 1943 ציין ליאו קאנר קשיים בתפיסת רגשות בקרב אוטיסטים, והציע כי קיימת אצלם פגיעה ביכולת ליצור קשר רגשי תקין.
עם זאת, מחקרים מאוחרים יותר הציגו ממצאים מעורבים ביחס לליקויים רגשיים: חלקם הצביעו על קשיים בזיהוי מידע רגשי וחברתי המועבר בהבעות פנים ובקול, לרבות בפרוזודיה ובטון הדיבור, בעוד שמחקרים אחרים לא אישרו ממצאים אלו.
בתחום המוזיקלי, מחקרים קודמים בדקו את תפיסת הרגש בקרב אוטיסטים באמצעות משימות זיהוי שהתבססו על מודוסים מוזיקליים, כגון מז'ור או מינור.
נמצא כי ילדים אוטיסטים הצליחו להתאים מודוסים מוזיקליים להבעות פנים סכמטיות של שמחה ועצב, וכן לזהות מצבים רגשיים המיוצגים מוזיקלית ולהתאימם לייצוגים חזותיים תואמים.
משימות אלה בחנו זיהוי או סיווג רגשות באופן קטגוריאלי.
המחקר בתחום כלל גם עיסוק בתפיסת רגש בביצוע מוזיקלי, תחום שטרם נבדק בהרחבה.
הבעת רגש באמצעות מוזיקה מבוססת על מנגנונים הדומים לאלו הפועלים בתקשורת לא־מילולית.
זיהוי הבעות אלו דורש תשומת לב לפרטים עדינים של תזמון ועוצמה, ועשוי להיות מורכב לזיהוי או לתיאור מילולי.
ממצאים מחקריים מצביעים על יכולות שמיעתיות וזיכרוניות ייחודיות אצל אוטיסטים.
ילדים על הספקטרום הראו זיכרון מדויק יותר לגובהי צליל מוזיקליים בהשוואה להברות, וזיכרון משופר למנגינות שלמות.
נמצא שהם מזהים גובהי צליל בודדים בתוך אקורד מוזיקלי לאחר חשיפה מוקדמת, ומבחינים טוב יותר בשינויים עדינים בגובהי צליל בתוך מנגינה.
ממצאים אלה תומכים בתצפיות קודמות על יכולות מוזיקליות חזקות בקרב אוטיסטים.
ילדים אוטיסטים הצליחו לזהות במדויק רגשות כמו שמחה, עצב, פחד ושלווה במוזיקה.
ממצא זה מנוגד לקשיים שהם חווים בזיהוי רגשות בהקשרים חברתיים.
נראה כי מוזיקה מהווה תחום חוזק יחסי עבור אוטיסטים ומפעילה מעגלים עצביים הקשורים לתגמול ולרגש.
שינויים בגישות ובהבנות לגבי אוטיזם ומוזיקה לאורך זמן
התפיסה המוקדמת של האוטיזם התבססה על מערכות אמונה מושרשות אך מוטעות.
עם הזמן חל שינוי הדרגתי, וכיום ניכרת מגמה הולכת ומתרחבת של הכרה בחוזקות וביכולות, ובכללן יכולות מוזיקליות.
ישנן עדויות לכך שתפיסת מוזיקה ויכולת מוזיקלית מהוות אחת החזקות היחסיות של אוטיסטים, ביחס לקשייהם האחרים.
שינוי תפיסה זה מדגיש את חשיבותה של המוזיקה כתחום אפשרי של כישרון וכאמצעי להתפתחות חיובית.
הטכנולוגיה השפיעה גם על תחום המחקר והיישום של טיפול במוזיקה לאוטיזם, ובכלל זה התערבויות מקוונות ושימוש במוזיקה מעובדת.
לדוגמה, פותחה אפליקציה לסמארטפון שתומכת בתרגול ביתי בין מפגשים בתוכניות בסיוע מוזיקה עבור ילדים אוטיסטים.
היבטים נוירולוגיים של אוטיזם ומוזיקה
פעילויות מוזיקליות עשויות לחזק את מערכת נוירוני המראה במוח, מערכת שחשובה לשיפור התנהגויות חיקוי אצל ילדים אוטיסטים.
בנוסף, טיפול במוזיקה יכול להשפיע על ילדים אוטיסטים באמצעות גירוי אזורים קורטיקליים ותת־קורטיקליים במוח, שמקושרים לרגשות ולמערכות תגמול.
כך עשוי הטיפול לתרום לשיפור המוטיבציה החברתית והתהודה הרגשית.
מאחר שטיפול במוזיקה הוא טיפול משלים, חסכוני ולא פולשני, יש לו ערך ייחודי בטיפול בהפרעה על הספקטרום האוטיסטי.ילדים אוטיסטים נוטים להפגין העדפה חזקה למוזיקה.
מחקרים שנעשו באמצעות טכניקות נוירו-הדמיה, כגון fMRI, הראו כי אוטיסטים מפעילים רשתות עצביות הדומות לאלו של נוירוטיפיים כאשר הם מאזינים למוזיקה בעלת מטען רגשי.
עם זאת, קיימים הבדלים דקים בדפוסי הפעילות הספציפיים.
מספר אזורים מרכזיים במוח מראים פעילות שונה בקרב אוטיסטים בתגובה למוזיקה.
בין אזורים אלו נכללת קליפת המוח הקדם-מצחית הגבית־צדית, בעיקר בעת עיבוד מוזיקה שמחה, דבר שעשוי לשקף עיבוד קוגניטיבי מוגבר.
האינסולה והאופרקולום הרולנדי הראו פעילות מוגברת בתגובה למוזיקה שמחה, מה שעשוי לשקף עוררות פיזיולוגית מוגברת.
בנוסף אצל אוטיסטים נצפתה פעילות מוגברת באזורים מסוימים במוח בתגובה למוזיקה שמחה לעומת מוזיקה עצובה, ומציע שזה משקף עומס קוגניטיבי ועוררות פיזיולוגית מוגברת.
היכולת לעבד רגשות במוזיקה היא חלק חשוב בתקשורת החברתית בחיי היומיום.
באופן מסורתי, מחקרים על יכולות מוזיקליות אצל אנשים אוטיסטים הניבו תוצאות מעורבות.
ישנם דיווחים על יכולות מוזיקליות משופרות או שמורות אצלם, כגון היכולת לתפוס שינויי גובה צליל וקווי מנגינה.
עם זאת, נותרה אי-ודאות לגבי האופן שבו הם מעבדים סדירויות רגשיות מקומיות וגלובליות במוזיקה.
המוח של אנשים על הרצף האוטיסטי מראה תגובות עצביות שונות לעומת האוכלוסייה הכללית בכל הקשור לסדירות רגשית בגירויים עוקבים, ובכלל זה גם מוזיקה.
בשלב העיבוד המוקדם, נצפו תגובות עצביות שמורות להפרות של סדירות רגשית מקומית הן בתגובה לפנים והן בתגובה למוזיקה.
לעומת זאת, בשלב מאוחר יותר, לא נצפו תגובות עצביות להפרות של סדירות רגשית גלובלית, כלומר להפרות של דפוסים רגשיים המשתרעים על פני זמן ארוך יותר.
סדירות מקומית מתייחסת לדפוסים קצרי טווח, ואילו סדירות גלובלית מתייחסת לשילוב של דפוסים לאורך זמן.
הספרות המקצועית מצביעה על מסלולי התפתחות קטועים, מעוכבים או שונים בעיבוד מוזיקה בקרב אנשים אוטיסטים.
אף על פי שקיימים הבדלים עצביים, ייתכן שמנגנוני פיצוי ברמה גבוהה תורמים להופעת תגובות התנהגותיות דומות.
אזורים מוחיים ספציפיים וקישוריות בעיבוד מוזיקה ודיבור
תגובות רגשיות למוזיקה, בין אם היא נעימה ובין אם לא, נקשרות לפעילות באזורים שונים במוח, ובהם אזורים פארא־לימביים ונאו־קורטיקליים.
בין האזורים המעורבים ניתן למנות את קליפת המוח הקדם־מצחית, את קליפת המוח הטמפורלית ואת המערכת הלימבית, אשר משתתפים בעיבוד רגשות ובתגובות אמוציונליות.
בבחינת ההבדלים בין עיבוד דיבור לשירה, מחקרים מראים כי ילדים אוטיסטים מפעילים רשתות מוחיות טמפורליות דו-צדדיות בעת תפיסת מילים מושרות, באופן דומה לקבוצת ביקורת תואמת גיל ומין.
לעומת זאת, בעת עיבוד מילים מדוברות, ההפעלה הייתה ימנית יותר והראתה ירידה בפעילות באזור הפרונטלי התחתון.
מחקר נוסף שהשווה מערכות עצביות לדיבור ושירה באוטיזם מצא הפחתה בפעילות באזור הפרונטלי התחתון השמאלי (left IFG) בילדים אוטיסטים בתגובה לדיבור, אך פעילות גבוהה יותר באותו אזור בתגובה לשירה בהשוואה לקבוצת ביקורת.
נראה כי המוח האוטיסטי מגייס אזורים פרונטליים באופן יעיל יותר עבור שירה מאשר עבור דיבור.
מחקרים מראים שילדים אוטיסטים וילדים נוירוטיפיקליים (ללא אוטיזם) מגיבים לשירה באופן דומה במוחם שני צידי המוח, באזורים הקשורים לשמיעה (אזורים טמפורליים), פעילים.
עם זאת, כאשר אוטיסטים מקשיבים לדיבור רגיל, הפעילות המוחית שלהם מוטה יותר לצד ימין ופחותה באזור הקדמי־תחתון של המוח.
בעוד שדיבור גורם לירידה בפעילות באזור הקדמי־תחתון השמאלי של המוח ולשיבוש בקשרים בין אזורי המוח הקדמיים והאזורים הקשורים לשמיעה, שירה דווקא גורמת לעלייה בפעילות באותו אזור ושומרת על הקשרים התקינים.
ממצא זה מרמז ששירה מפעילה מסלולים מוחיים חלופיים אצל אוטיסטים, שמסייעים להתגבר על קשיים מבניים ותפקודיים הקיימים בעיבוד דיבור.
לכן, מוזיקה ושירה מהוות בסיס נוירולוגי חזק ליעילותם של טיפולים המבוססים על שירה עבור אוטיסטים.
התערבות מוזיקלית בת 8–12 שבועות אצל ילדים אוטיסטים שיפרה את דפוסי הקישוריות המוחית.
נצפתה עלייה בקישוריות בין אזורים שמיעתיים לתת-קורטיקליים ופרונטו-מוטוריים, וירידה משמעותית בקישוריות בין אזורים שמיעתיים וויזואליים, שאחרונים ידועים כבעלי קישוריות יתר באוטיזם.
שיפור בקישוריות המוחית בקבוצת המוזיקה נקשר בשיפור בתקשורת.
מטא־אנליזה מצאה שיפור מהותי בסך הסימפטומים ההתנהגותיים בילדים אוטיסטים שקיבלו טיפול במוזיקה.
השינוי הממוצע המתוקנן (SMD) עמד על ־0.66, עם רווח בר־סמך של 95% בין ־0.93 ל־0.39, ורמת מובהקות סטטיסטית של p < 0.001. מחקרים קודמים מצביעים על כך שטיפול במוזיקה עשוי להשפיע לחיוב על שיפור סימפטומים התנהגותיים ספציפיים, לרבות אינטראקציה חברתית, התנהגות כללית, שיתוף פעולה, זיהוי רגשות ומיומנויות חיקוי.
למרות הממצאים החיוביים, קיימת הטרוגניות משמעותית בין המחקרים בתחום.
מגבלות המחקר כוללות גודל מדגם קטן (חציון של 32 משתתפים בסקירה אחת), משך התערבות קצר, תכנון מתודולוגי לא מספק ומעקב לטווח ארוך שאינו מספיק.
רבים מהמחקרים הם ניסויים קליניים אקראיים (RCTs) עם גודל מדגם קטן, דבר שמדגיש את הצורך במחקרים נוספים.
נדרשים מחקרים אקראיים מבוקרים (RCTs) בעלי איכות מתודולוגית קפדנית, כדי לאשר במדויק את היתרונות הטיפוליים של טיפול במוזיקה בילדים אוטיסטים.
טיפול במוזיקה והשפעותיה על אוטיסטים
סקירת קוקרן מקיפה משנת 2022, שהיא עדכון לסקירות קודמות, בחנה את השפעת הטיפול במוזיקה (Music Therapy – MT) על אוטיסטים.
הסקירה כללה 26 מחקרים, שבהם השתתפו 1,165 משתתפים.
הסקירה דיווחה כי טיפול במוזיקה קשור ככל הנראה לשיפור כולל, לצמצום חומרת תסמיני האוטיזם ולשיפור איכות החיים.
מאחר שלא נמצאה עדות ברורה להבדל משמעותי בתקשורת החברתית, בתקשורת הלא־מילולית ובקומוניקציה המילולית מיד לאחר ההתערבות, רמת הוודאות של העדויות לגבי השיפור הכללי וחומרת התסמינים דורגה כ"בינונית".
בעוד שקיימות התערבויות שונות לטיפול בבעיות התנהגותיות באוטיזם, כגון ניתוח התנהגות יישומי (ABA), טיפול קוגניטיבי־התנהגותי (CBT) וטיפול תרופתי, הן דורשות לעיתים קרובות מהלך טיפול ארוך.
בנוסף, ילדים שאוטיזם אצלם מציגים שונות רבה, מה שמחייב גישות טיפוליות גמישות ומותאמות אישית.
על רקע זה, טיפול במוזיקה הולך וצובר הכרה כגישה ממוקדת־ילד, לא פולשנית וחסכונית, שעשויה לתמוך בהתפתחות בריאותית ופסיכולוגית.
מוזיקה מעוררת יתרונות מגוונים בהיבטים רגשיים, חברתיים, קוגניטיביים ואקדמיים.
היא הוכחה כמפחיתה מתח וחרדה, ומשפרת את מצב הרוח ואת היכולת לביטוי עצמי.
טיפול במוזיקה רלוונטי במיוחד לאוטיסטים.
מוזיקה יכולה לעורר מעורבות בפעילויות חברתיות ולספק צורך אנושי בסיסי בתקשורת ובשיתוף פעולה.
אוטיסטים מראים לרוב יכולות תקינות יחסית לזהות, לחוות ולעבד היבטים רגשיים של מוזיקה.
טיפול במוזיקה מטרתו לתת מענה לקשיי הליבה של אוטיסטים באמצעות חוויות מוזיקליות ויצירת קשרים משמעותיים דרך המוזיקה.
השימוש בטיפול במוזיקה עבור אוטיסטים נשען על ההבנה כי למרות הקשיים הסוציו-אמוציונליים בחיי היומיום, יכולת ההתחברות שלהם למוזיקה נשארת יחסית תקינה.
תגובות מוחיות לנעימות בעלות מטען רגשי אצל אוטיסטים מפעילות אזורים בקליפת המוח ובאזורים תת-קורטיקליים, הידועים כפחות פעילים בתגובה לגירויים רגשיים שאינם מוזיקליים.
למוזיקה יש יכולת לעורר רגשות חזקים, ליצור תחושת חיבור ולספק תגמול פנימי, דבר שהופך אותה לנגישה ומשמעותית במיוחד עבור אוטיסטים.
מחקרים מצביעים על חשיבותה של התערבות מוקדמת לשיפור תוצאות התקשורת החברתית אצל ילדים צעירים אוטיסטים.
מטא־אנליזה מקיפה מצאה כי להתערבויות מוקדמות יש השפעה חיובית ומשמעותית על תוצאות התקשורת החברתית, עם גודל אפקט כולל של 0.36 (Hedges' g).
נתון זה מצביע על כך שילדים שקבלו התערבות מוקדמת הראו שיפורים גדולים יותר בתקשורת חברתית בהשוואה לילדים בקבוצות הביקורת.
מעבר לחשיבות הכללית של התחלה מוקדמת, נראה כי קיים חלון הזדמנויות אופטימלי להתערבות.
התועלת המקסימלית, כפי שנצפתה במטא־אנליזה, התרחשה כאשר הגיל הממוצע של המשתתפים היה 3.81 שנים.
נתון זה עשוי להצביע על תקופה התפתחותית קריטית שבה ילדים אוטיסטים מוכנים במיוחד לרכישת מיומנויות תקשורת חברתית, או שבה התערבויות מסוימות יעילות במיוחד.
שיפור זה, אף שנראה קטן במונחים כמותיים (כחמש יוזמות תקשורתיות נוספות), נחשב משמעותי עבור ילדים אוטיסטים, מאחר שהוא קשור לשיפורים ארוכי טווח בשפה וביכולת ליזום אינטראקציות חברתיות.
גורמים המשפיעים על תוצאות הטיפול
יעילות ההתערבות אינה תלויה רק בסוג הטיפול, אלא גם במספר גורמים נוספים:
מינון ומשך הטיפול: מטא־אנליזה מסוימת לא מצאה קשר מובהק בין מינון הטיפול (סך השעות או משך השבועות) לבין גודל האפקט על תוצאות התקשורת החברתית.
ממצא זה עשוי להיראות כסותר אינטואיציה, מאחר שלעיתים קרובות מניחים כי טיפול רב יותר יוביל לתוצאות טובות יותר.
אולם, קיימים אתגרים בהערכה מדויקת של המינון בפועל, במיוחד כאשר הורים או צוות בית הספר מיישמים את ההתערבות, שכן המינון המדווח עשוי לשקף את זמן ההכשרה ולא את זמן היישום בפועל.
הדבר מדגיש כי לא רק כמות הטיפול קובעת את האפקטיביות, אלא גם איכותו ועקביות יישומו.
זהות המטפל: אף שהיו הבדלים בגודל האפקט בין מטפלים שונים (קלינאים הראו גודלי אפקט גדולים יותר, ואחריהם הורים וצוות בית ספר), הבדלים אלו לא היו מובהקים סטטיסטית.
נראה כי גורמים כמו נאמנות ליישום הטיפול (fidelity), אשר לעיתים קרובות אינה מדווחת באופן עקבי, עשויים להסביר את היעילות הנמוכה לכאורה בטיפולים המיושמים על ידי הורים או מורים בהשוואה לקלינאים.
הדבר מחזק את הצורך בהכשרה מקיפה ותמיכה מתמשכת למיישמים שאינם קלינאים, כדי להבטיך יישום איכותי של ההתערבות.
סוג המדידה: התערבויות הראו גודלי אפקט גדולים יותר כאשר התוצאות נמדדו בהקשר הטיפולי הספציפי (context-bound measures), עם גודל אפקט של 0.615, לעומת מדידות מוכללות יותר (generalized measures), עם גודל אפקט של 0.234, שבהן המטפל או ההקשר שונים.
הבדל מובהק זה מצביע על אתגר מהותי: כישורים שנלמדים בהקשר טיפולי ספציפי אינם עוברים בהכרח לאנשים או לסביבות חדשות.
כלומר, הביצועים האופטימליים של כישורי תקשורת חברתית עשויים להיות תלויים בתמיכה של השותף לטיפול ובדמיון בין הקשר המדידה להקשר ההתערבות.
הדבר מדגיש את הצורך בתכנון התערבויות שיכללו במפורש אסטרטגיות הכללה, כגון גיוון הקשרים והשותפים במהלך האימון, ובשימוש במדדי תוצאה המעריכים כישורים בסביבות טבעיות ולא מונחות.
התערבויות התנהגותיות מסורתיות נחשבות בארצות הברית לגישה המומלצת ביותר עבור ילדים אוטיסטים.
עדויות ממחקרים אקראיים מבוקרים (RCTs) מצביעות על כך שלתערבויות התנהגותיות עשויות להיות השפעות חיוביות בינוניות על התפקוד הרגשי־החברתי ועל התנהגויות מאתגרות.
עם זאת, הערכות אלו מבוססות בעיקר על דיווחים לא מוסווים של מטפלים או מורים, עובדה שמגבילה את הביטחון בממצאים.
הדבר מצביע על פער פוטנציאלי בין תפיסת המטפלים לבין מדידות אובייקטיביות של השינוי.
מאחר שיש המלצה רווחת על התערבויות אלו, יש צורך במחקרים מבוקרים יותר, שבהם ישתמשו במדדים אובייקטיביים ובלתי מוטים, כדי לאמת את יעילותן באופן חזק יותר.
קבוצות למיומנויות חברתיות (Group Social Skills Interventions – GSSIs) הן התערבות נפוצה עבור אוטיסטים.
מטא-אנליזה מקיפה מצאה שלקבוצות אלו השפעות חיוביות משמעותיות וגדולות על היכולת החברתית הכוללת, התקשורת החברתית, ועל תחומי עניין מוגבלים והתנהגויות חזרתיות (RRB) בילדים ובני נוער אוטיסטים בתפקוד גבוה.
שיפורים משמעותיים נצפו במדד ה-SRS הכללי, בתת-מדד התקשורת החברתית של ה-SRS (גודל אפקט גדול), וב־תת-מדד הכישורים החברתיים של ה-SSRS (גודל אפקט בינוני).
השיפור ב-RRB היה בלתי צפוי, וייתכן ש- הוא מתווך על ידי כישורים קוגניטיביים ורגשיים שנלמדו במהלך הטיפול, כגון גמישות קוגניטיבית, פתרון בעיות וויסות דחפים רגשיים, אשר עשויים להוביל להגברת הביטחון ולהפחתת חרדה ש-קשורה ל-RRB.
ממתנים (Moderators) שנבחרו הראו שהתערבויות שכללו קבוצות הורים מקבילות היו יעילות יותר.
הדבר מדגיש את תפקידן המכריע של מעורבות משפחתית והדרכת הורים במקסום יעילותן וקיימותן של התערבויות במיומנויות חברתיות.
בנוסף, התערבויות שמשכן ואינטנסיביותן גבוהים יותר (מעל 40 שעות מגע) הראו גודלי אפקט גדולים יותר
עם זאת, מגבלות המחקר כוללות הסתמכות רבה על דיווחי הורים ועל דיווחים עצמיים, הנוטים להטיית ציפיות, וחוסר במעריכים מוסווים.
כמו כן, הנתונים המוגבלים על רכישת ידע חברתי מונעים הערכה מקיפה של היבט זה.
הערכות מ־RCT מצביעות על כך שלתערבויות התפתחותיות יש השפעות חיוביות ומובהקות סטטיסטית על התקשורת החברתית.
יתרונות אלו נצפו גם כאשר נכללו רק מדדי תוצאה שאינם מושפעים מהטיית פלצבו על ידי מיופה כוח.
אולם, הביטחון בהערכה זו מוגבל, מאחר שחוקרים התפתחותיים מסתמכים על מדדי תצפית של תקשורת חברתית הנגזרים מאינטראקציות עם מטפלים לא מוסווים.
דבר זה מעלה את הסיכון להטיית זיהוי.