tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העונה בבימויה זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בקטגוריית תוכנית דוקו-ריאליטי לשנת 2021. ב-2022 ביימה וערכה גם את העונה הרביעית של הסדרה שזכתה אף היא בפרס האקדמיה, ואת סרט הטלוויזיה "לשדך את אמא".
ב-2023 ביימה את הסדרה הקומית "סובייצקה" שיצרה דנה אברמוביץ' ושודרה בכאן 11. הסדרה זכתה לשבחי הביקורת על הכתיבה והבימוי.
ב-2024 יצא סרט הדוקו בבימויה של סטלינסקי "זעקות ואז שתיקה".
הסרט שהובילה שריל סנדברג עוסק בעדויות על אונס ופגיעות מיניות במהלך טבח שבעה באוקטובר.
הסרט נצפה על ידי מיליוני איש ברחבי העולם, והוקרן בהקרנה מיוחדת בבית הלבן בארצות הברית, במעמד קמלה האריס.
במרץ 2025 עלתה לשידור הסדרה ריאיון מיוחד בה שימשה כבמאית ועורכת ראשית, בהנחיית רותם סלע.
הסדרה מבוססת על הפורמט הצרפתי "Les Rencontres du Papotin" .
במסגרת התוכנית, מגיעים מפורסמים ישראלים לראיונות אישיים על ידי קבוצת מראיינים אוטיסטים.
העונה השנייה עלתה לשידור באוגוסט 2025.
ענת מושקובסקי (נולדה ב-13 במאי 1991) היא זמרת-יוצרת ומלחינה ישראלית.
היא סיימה את לימודיה התיכוניים במגמת מוזיקה בתיכון קריית שרת.
את שירותה הצבאי עשתה בלהקת חינוך ייצוגית.
בשנת 2015 סיימה תואר ראשון בגאופיזיקה ומדעים פלנטריים באוניברסיטת תל אביב.
לאחר מכן למדה לתעודת הוראה במתמטיקה.
בשנת 2021 סיימה תואר שני בפדגוגיה של מדעים מדויקים בסורבון.
בשנת 2010 החלה להופיע עם להקת עוזי נבון ומכרים.
שנה לאחר מכן השתתפה במופע "נורית הירש והחבר'ה הטובים" לצד אימרי זיו ורז שמואלי שהיו עם מושקובסקי בלהקה הצבאית, עם המלחינה נורית הירש במיטב שיריה.
בשנת 2016 הצטרפה להרכב האחיות לוז לצד יפעת זיו ושירה ז' כרמל.
ההרכב הופיע בפסטיבלי בינלאומיים בין היתר בפסטיבל "Safaricom Jazz Festival" בניירובי ופסטיבל הג'אז הבינלאומי אילת.
בנוסף יצא ההרכב לסיבובי הופעות באירופה, ארצות הברית וקנדה.
באותן שנים הופיעו במחזה סיפור אהבה בשלושה פרקים בבימויו של נתן דטנר, שהוצג בתיאטרון הבימה.
בשנת 2017 הוציאה את אלבומה הראשון, "Happy as a Dog" בלייבל קמע.
בן שלו בחר בשיר הנושא מתוכו לאחד משירי השנה שלו במהדורה מסכמת לשנת 2017. השיר הושמע בתחנות רדיו רבות בהן כאן 88, גלגלצ, 103fm וכאן גימל.
בקליפ לסינגל שיצא שנה לאחר מכן בבימויו של עידן אלתרמן, כיכבה נועה קולר.
באותה שנה הקליטה קולות ליווי לאלבום "סביבנו" של יוני רכטר והשתתפה בסיבוב השקת האלבום.
בשנת 2018 השתתפה בסדרת המופעים "השתקפויות" עם שלומי שבן, יוני רכטר, והקאמרטה הישראלית ירושלים.
באותה שנה התארחה במופע " 40 שנה להתכוונות" של יוני רכטר בפסטיבל הפסנתר בתל אביב.
ביצוע בכורה לשיר "חבק אותי", שהלחין רכטר למילותיו של עלי מוהר הושר על ידי מושקובסקי במופע.
בשנת 2019 הוציאה את אלבומה השני "Loud and Clear", שיצא בלייבל נענע דיסק.
השיר "Everything Can Be Yours" הושמע בתחנות רדיו רבות וזכה לביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה.
במופע ההשקה שעלה במועדון התדר אירחה את שלומי שבן.
באותה שנה שיחקה בסדרת הטלוויזיה "מתיר עגונות", ששודרה בכאן 11 בבימויו של דוד אופק.
בשנת 2019 הופיעה במופע המחווה לקינג קרימזון בניהולו המוזיקלי של נדב הולנדר.
בשנת 2020 השתתפה מושקובסקי לצד יובל מנדלסון באלבום הילדים של הולנדר, "מגש הקצב" למילותיו של נתן אלתרמן.
באותה שנה הוציאה את החידוש לשיר הילדה הכי יפה בגן, שתרגמה נעמי דהן תחת הכותרת "La Petite Fille la Plus Jolie du Monde" למילותיו של יהונתן גפן.
את השיר הפיק מוזיקלית יוני לוין (שוזין), שגם הפיק את האלבומים הקודמים.
השיר הושמע בתחנות רדיו רבות ונכנס לפלייליסטים של גלגלצ, כאן 88 וכאן גימל.
השיר הושמע רבות בצרפת והפך ללהיט המושמע תדיר בתחנות רדיו מקומיות ולאומיות.
בנוסף, לקחה מושקובסקי חלק במופע בשם, "לאה G", שעלה בבכורה באותה השנה, במסגרת אירוע לציון 50 שנה למותה של גולדברג, "מדברים ושרים לאה גולדברג", שנערך במשכנות שאננים בירושלים.
מופע זה היה הראשון, מבין סדרת מופעי מחווה, של ההרכב המוזיקלי הנשי, "העבריות", בו הייתה חברה מושקובסקי.
עוד באותה השנה, השתתפה גם באלבום, "המשורר", משירי המשורר חזי לסקלי.
שירי האלבום הולחנו על ידי דורי פרנס והפיק מוזיקלית של ערן ויץ.
בשנת 2021 הופיעה בפסטיבל אינדינגב בבמה המרכזית.
באותה שנה הופיעה בפסטיבל הפסנתר עם מופע מקור על טהרת הפסנתר וכלי קשת עם "אנסמבל צ'יל פיל", איתם יצאה לסיבוב הופעות ברחבי הארץ.
בשנת 2022 הוציאה שיר מקורי ראשון בצרפתית בשם "Monade", שנכנס לפלייליסטים של גלגלצ וכאן 88. מגזין המוזיקה "קולומבוס" בחר בשיר כאחד משירי תשפ"ב במוזיקה הישראלית.
באותה שנה שחררה טרילוגיית שירים בשם "תזמורת" בשיתוף פעולה עם צ'יל פיל, לתזמוריו של שון לו יון גלעד.
בשנת 2023 הוציאה מושקובסקי את השיר "אין עוד מלבדה", שיר מקורי בעברית.
את השיר כתבה על בנה ימים ספורים לפני הולדתו.
באותה שנה שרה מיצירותיהם של יוני רכטר ועלי מוהר במופע "תפילה תל אביבית" שהנחו במשותף רכטר ורוני קובן.
באותה שנה שחררה רימיקס בשם J'oublie ליצירה של אמן הפסנתר והסאונד יחזקאל רז.
ב-12 בינואר 2024 הוציאה את הסינגל "רגע אחד".
בחודש יוני 2024, לאחר 4.5 שנים, הודיעה מושקובסקי על פרישתה מהרכב "העבריות" והמשך דרכה המוזיקלית כאמנית עצמאית.
בסוף 2024 הוציאה מושקובסקי את האלבום ANAT.
בתחילת 2026 הוציאה את האלבום '89 שניות'.
נשואה למני וולט, אם לילד ומתגוררת במרכז הארץ.
ענת כ"ץ (נולדה ב-15 באוגוסט 1980) היא יוצרת רב-תחומית, מורה למחול, מלווה תהליכי יצירה והמנהלת האמנותית של בית הספר למחול הקבוצה.
משנת 2009 היא יוצרת בשיתוף פעולה עם ד"ר ארז מעין שלו.
השניים יוצרים ומנהלים אמנותית יחד אירועי מחול, אמנות ותרבות.
כ"ץ נולדה בנתניה לטובה וחגי.
בצעירותה למדה בבית הספר לאומנויות "הבוסתן" בנתניה, לימודי מחול, תיאטרון, קומפוזיציה ופיתוח קול.
בשנת 1998 התגייסה לצה"ל ושירתה בחיל החינוך כמפקדת כיתת טירונים בתוכנית מקא"ם (מרכז קידום אוכלוסיות מיוחדות).
לאחר שירותה הצבאי, בין השנים 2001–2004 כ"ץ למדה בסדנא להכשרת רקדנים בקיבוץ געתון.
בשנת 2008 סיימה תואר ראשון בתוכנית הרב-תחומית באמנויות באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 2010–2014 סיימה תואר שני באותה התוכנית.
בין השנים 2017–2019 למדה לתעודת הוראה באוניברסיטת תל אביב.
משנת 2004 כ"ץ יוצרת רב תחומית עצמאית.
עבודותיה הוצגו בפסטיבלים שונים בארץ, כגון: אינטימדאנס, גוונים במחול, זירת מחול, פסטיבל עכו ועוד; ובעולם: גרמניה, קוריאה הדרומית, בלגיה, בריטניה ועוד.
בשנת 2009, החלה בשיתוף פעולה עם ד"ר ארז מעין שלו.
באותה השנה הצטרפו לעמותת הכוריאוגרפים כצמד יוצר.
במקביל לעשייה האמנותית של הצמד, כל אחד מהם עוסק בהוראה של אמנות.
כ"ץ מלמדת שיעורי מחול תאורטיים ומעשיים בבתי ספר שונים ובסדנאות להכשרת רקדנים, ובנוסף מלווה תהליכי יצירה שונים.
היא המנהלת האמנותית של בית הספר למחול הקבוצה, וגם מנהלת את התוכנית הרב-תחומית להכשרת רקדנים במוסד.
רשימת יצירות עם ארז מעין שלו
רשימת מאמרים משותפת עם ארז מעין שלו
ענת קדרון (נולדה ב-19 ביולי 1966) היא היסטוריונית ישראלית, פרופסור חבר ב.
עוסקת בהכשרת מורים ומורות, במסלול להכשרת פרחי הוראה במכללה האקדמית תל חי.
קדרון היא בתם של רבקה (לבית טוגנדרייך-דרור) ו שהיה רס"ר אלקטרוניקה בחיל הים ונפל בעת טיבוע המשחתת אילת.
קדרון גדלה במושב משמר השבעה.
למדה בתיכון האזורי רמלה-לוד במגמה ריאלית-ביולוגית.
עם סיום לימודיה התנדבה לשנת שירות ב"גרעין עודד" של בני המושבים והדריכה במועצה אזורית מטה יהודה.
בשנת 1985 התגייסה לחיל הים ושירתה כבקרית שליטה בראש הנקרה.
בשנת 1986 עברה קורס קצינות ושירתה כקצינת ח"ן ותנאי שירות בבסיס אשדוד ושייטת 13.
קדרון למדה באוניברסיטת חיפה בה השלימה שלושה תארים: תואר ראשון בלימודי ארץ ישראל בהצטיינות, תואר שני בציוויליזציות ימיות ובלימודי ארץ ישראל.
תזה שכתבה: חיל הים - שנת ההקמה, בהנחיית פרופ' יואב גלבר.
בשנת 2007 סיימה קדרון את לימודי הדוקטורט.
עבודת הדוקטורט שנכתבה אצל פרופ' יוסי בן-ארצי עסקה בהקמת הקהילה העברית בחיפה המנדטורית.
בשנת 2008 זכתה במלגת פוסט-דוקטורט מטעם האוניברסיטה הפתוחה ובהנחיית פרופ' אביבה חלמיש.
קדרון בוגרת תוכנית במכון מנדל למנהיגות בהכשרה להוראה באקדמיה.
קדרון שימשה כמורה בכמה מוסדות בו זמנית:
1992–1996: לימדה במרכז חינוך ליאו באק, בחיפה, הוראת היסטוריה, ריכוז המגמה ללימודי ים.
1996–2010: בית הספר התיכון מנור-כברי, הוראת היסטוריה
2013–2023: עסקה בהוראה בחוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה.
משנת 2014 חברת סגל בכירה במכללת אוהלו.
משנת 2022, עם איחוד המכללות, נעשתה חברת סגל בכיר ב.
בין יתר תפקידיה מכהנת כראש החוג להוראת לימודי ארץ ישראל, ראש המסלול לתואר שני, ודיקנית הפקולטה להוראת לימודי הרוח והחברה.
משנת 2019 עורכת שותפה בכתב העת "דפים", הוצאת הספרים של מכון מופ"ת.
חברת מערכת של כתב העת זמן חינוך, כתב העת רוח הספורט ואריאל (הוצאת ספרים) המתרכזת בידיעת הארץ.
הפורום הישראלי להיסטוריה סביבתית IFEH
הפורום הבין אוניברסיטאי לחקר תקופת המנדט
הפורום לחוקרי וחוקרות ישראל, המכון לחקר הציונות וישראל ע"ש חיים ויצמן, אוניברסיטת תל אביב
קדרון פרסמה יותר מחמישים מאמרים מקצועיים.
"מקהילה יהודית עדתית לקהילה עברית לאומית: הקמת קהילות לאומיות עבריות נבדלות בערים המעורבות בתקופה המנדטורית", מחקרי משפט, ל, 2, תשע"ו
"היבטים פוליטיים ומפלגתיים בהקמת השירות הימי במלחמת העצמאות.
מים סוערים בנמל הבית: המאבק על מעמדו והפעלתו של נמל חיפה במעבר מיישוב למדינה, מרדכי בר-און, יצחק גרינברג, מאיר חזן (עורכים), כלכלה במלחמה, קובץ מחקרים על החברה האזרחית במלחמת העצמאות, 2017, עמ' 71–106.
"סערה בים – מהשירות הימי לחיל הים", רוית ויסמן, יגאל אייל (ע), המלחמה המעצבת הראשונה, שבעה מאמרים במלאת שבעים שנה למלחמת העצמאות, הוצ' משרד הביטחון, 2018, עמ' 187–248.
ענת קדרון, "מקום לאומי בסביבה מעורבת: עיצוב המרחב הלאומי בחיפה בתקופת המנדט", קתדרה לתולדות ארץ-ישראל ויישובה,2019. עמ', 84-59 173.
ענת קדרון, בין לאום ומקום סיפורה של הקהילה העברית בחיפה, ירושלים, יד יצחק בן צבי, 2012.
ענת קדרון, שולי לינדר ירקוני סיפורה של קהילה נשכחת, ראשיתו ואחריתו של היישוב היהודי בעכו המנדטורית.
ספר זה התפרסם גם באנגלית
ב-1989 נישאה ענת לאיל קדרון שהיה לוחם בשייטת 13, וגם שירת בילת"ם.
המשפחה מתגוררת בצורית שבמועצה אזורית משגב.
ענת סלונים (נולדה ב-8 באוקטובר 1975) היא שחקנית, זמרת, מדבבת, עיתונאית, מפיקה ויזמית תרבות ישראלית.
ענת סלונים נולדה בראשון לציון וגדלה בשכונת עלית ברמת גן.
כשהייתה בת שמונה, עברה עם משפחתה לרעננה ובגיל 17 התגוררה עם מי שהיה בן-זוגה, המוזיקאי מקס גת-מור, חבר בלהקת "שפיות זמנית".
את שירותה הצבאי עשתה בלהקת פיקוד המרכז ובהמשך עברה ללהקת חיל החינוך "קול הזמן".
בשנת 2000 סיימה את לימודיה בבית הספר למשחק בית צבי.
בהמשך, למדה משחק מול מצלמה אצל רות דייכס.
היא שיחקה, בין היתר, בהצגות רבות בתיאטרון הקאמרי, בתיאטרון חיפה, בתיאטרון אורנה פורת ובתיאטרון ארצי.
בנוסף, שיחקה בהצגות "המפיקים" (עליה זכתה בפרס השחקנית המבטיחה של הקאמרי), "זורבה היווני" בבימויו של מנחם גולן, "טופלה טוטוריטו", "אי המטמון", "המפוזר מכפר אז"ר" (בה שיחקה במשך כ-15 שנה), "פינוקיו", "סאלח שבתי" מאת אפרים קישון, "על ניסים ונפלאות", "אל עצמי", "פלאשדאנס" וכן "בילי שוורץ" לצד טלי אורן.
בטלוויזיה גילמה את דמותה של מרים אשכול בסרט "האיש שניסה למנוע מלחמה" ששודר בערוץ הראשון והופיעה בתפקיד אורח בסדרה "רמזור".
בנוסף, הופיעה סלונים בעשרות פרסומות בטלוויזיה.
עבדה כמדבבת באולפני אלרום, באולפני דאבי דאב (סדרת הטלוויזיה "דני פנטום"), באולפני Blue Sky Studios ("עידן הקרח 4: יבשת בתנועה") וב"פורום פילם" ("מפלצת של מלון").
מעבר להופעותיה על הבמה, סלונים יזמה את העסק העצמאי "המלקטות", המספק לקהל הרחב מופעי תרבות, בהם הרצאות, הצגות, סטנדאפ ושירה בציבור.
בעבר כתבה טור אישי באתר mako בשם "לגור איתו" וכן כתבה כתבות מגזין רבות.
בשנת 2020 יזמה, לצד אומנים נוספים, את פרויקט "צו 8 לפועלי התרבות" למען מיצוי זכויות השחקנים ופועלי התרבות במהלך משבר הקורונה.
הייתה נשואה לשחקן רועי קקון ולזוג שתי בנות.
בתה, אמלי קקון סלונים, שיחקה בסדרת הטלוויזיה "שכונת חיים" בערוץ כאן חינוכית.
זכתה בפרס השחקנית הצעירה המבטיחה ע"ש עדנה פלידל בגין תפקידה ב"מפיקים" של הקאמרי.
ענת מסנר (נולדה ב-25 באפריל 1954) היא שחקנית עבר ומעצבת תלבושות ישראלית.
מסנר למדה עיצוב תיאטרון ב־Central School of Art & Design בלונדון בין השנים 1974–1978. בין השנים 1982–1984 למדה משחק בבית צבי.
מסנר מלמדת תפאורה בתיכון א' לאמנויות תל אביב ובמכללת ויצו חיפה.
מסנר היא אוצרת תערוכות בתחום עיצוב לתיאטרון, הן בישראל והן במסגרת הביתן הישראלי בתערוכה הבינלאומית לעיצוב תיאטרון בפראג, הנערכת אחת לארבע שנים.
מסנר מכהנת כיו"ר האגודה למעצבי במה בישראל.
בנוסף, שרה במקהלה ובחבורת זמר.
מסנר זכתה בפרסי עיצוב במספר פסטיבלים: בפסטיבל חיפה להצגות ילדים עבור ההצגות "פופטו" (1994), "וגר זאב עם כבש" (1996) ו"תעלומת האותיות" (1998), וכן בפסטיבל עכו בשנת 1996 על ההצגה "לילות הקציר".
שנהסרט/סדרהדמותהערות1986אלכס חולה אהבההמורה ציפורהסרטהקרב על הוועדאשתו של תא"ל שמרסרטהטוב, הרע והלא נוראאילנהסרטשתיקה הולכת ונמשכת של משוררמזכירהסרט1988אל עצמיאמאסרט2006קיבוץ L.Aהצגה
שנהפרויקטהערות1983–1988קשת וענןסדרת טלוויזיה1984יומן חוף ברייטוןהצגה1986מלכת הכיתהסרטהטוב, הרע והלא נוראסרטהשקיעההצגה1987בלוז לחופש הגדולסרטבדרך לברודווייהצגה1988גן ריקיהצגההנפש הטובה מסצ'ואןהצגה1990על עכברים ואנשיםהצגה1992הכתובההצגה1994פופטוהצגה1995זינזאנההצגה1996וגר זאב עם כבשהצגהלילות הקצירהצגה1998תעלומת האותיותהצגה2006אתה צעיר רק פעמייםהצגה2007קיבוץ L.Aהצגה
ענת קלאוזנר (נולדה ב-9 בספטמבר 1980) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה ישראלית.
קלאוזנר, ילידת תל אביב, למדה משחק בבית הספר למשחק של שרון אלכסנדר.
את שירותה הצבאי העבירה בתיאטרון חיל האוויר ובתיאטרון צה"ל.
בסיום שירותה הצבאי למדה משחק מול מצלמה אצל רות דייכס.
השתתפה בסרטי סטודנטים, ובסרט ימים קפואים.
על תפקידה ב"ימים קפואים" זכתה בפרס תא מבקרי הקולנוע בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2005, והייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר במסגרת פרס אופיר.
ביוני 2006 השתתפה בסרט "הבוגד הקטן" על פי ספרו של עמוס עוז "פנתר במרתף".
הסרט צולם בישראל, ומתרחש בשנת 1947 ועוסק בקשר מיוחד בין ילד ארצישראלי לחייל בריטי, כשחושדים בילד שהוא מסר לחייל ידיעות.
אלפרד מולינה משחק את החייל הבריטי וקלאוזנר מגלמת דמות פאם פאטאל.
בהמשך דרכה שיחקה בסדרת הטלוויזיה "לאהוב את אנה" בתפקיד הרופאה המטפלת בעפר שכטר.
בשנת 2009 הופיעה ב"החברים של נאור" בפרק הרביעי.
באותה שנה שיחקה בהצגה "אדיפוס בקולונוס", מאת סופוקלס, בעיבודו ובימויו של ניקו ניתאי, שמוצגת בתיאטרון קרוב.
ענת קינן (נולדה ב-29 בינואר 1946) היא פרופסור לחינוך במכללת קיי בבאר שבע.
ענת קינן סיימה תואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל ובהיסטוריה כללית ותעודת הוראה באוניברסיטת בן-גוריון.
פנתה להוראה כמורה להיסטוריה בתיכון ומחנכת ומיד התאהבה במקצוע, אותו לימדה בין השנים 1973–1988 בתיכון המקיף ד' בבאר שבע.
כעבור שנתיים הזמין אותה פרופסור דוד גורדון מאוניברסיטת בן-גוריון לעבוד במחלקה חדשה להכשרת מורים אותה הקים, שם לימדה בין השנים 1976–1988. גורדון היה האיש בעל ההשפעה הרבה ביותר על חייה המקצועיים.
כתוצאה מהעבודה עמו החלה לחשוב על הוראה במושגים רחבים יותר - כחלק ממערכת חברתית.
כעבור שנתיים פנתה ללימודי התואר השני בחינוך כדי לקבל בסיס תאורטי רחב יותר לעבודתה.
עבודת התיזה שלה התמקדה בנושא "האם ספרי לימוד בהיסטוריה מחנכים להתמודדות עם שינויים", בהנחייתו של פרופסור דוד גורדון.
המחקר התבסס בחלקו על גישות מחקר כמותיות ובעיקר על מחקר איכותי שבו התמחתה בלימודיה.
קיבלה את המאסטר ב-1985. בשנים 1986–1994 לימדה קינן באוניברסיטת בן-גוריון ובמכללת ספיר.
ביחד עם דוד גורדון עסקה ענת קינן בהחדרת שינויים לבתי ספר, הדבר נעשה בתחילה דרך חברת אליתא ואחר דרך אוניברסיטת בן-גוריון.
שיטת העבודה התבססה על כניסה לבתי הספר, הערכה ותאור של התהליכים החינוכיים המתרחשים בו, הצגת הממצאים לחברי הצוות והצעות לשיפור המצב.
היו פעילויות רבות כאלה בבתי ספר שונים ברחבי הארץ.
דוגמאות לחלק מן הפעילויות הללו היו: הפרויקט לקהיליה צודקת וחברה דמוקרטית בתוך בית הספר, התיכון בערד.
בפרויקט זה התלמידים השתתפו בקבלת ההחלטות, לפי גישתו של לורנס קולברג.
תוכנית שב"ח בדימונה בין השנים 1992-1988 שינוי בכל מערכת החינוך של העיירה.
ענת קינן הכינה את עבודת הדוקטורט שלה בחוג לחינוך שבאוניברסיטה העברית בירושלים תחת הנחייתה של דוקטור לאה שמגר הנדלמן.
העבודה התמקדה בתיאור איכותי של חדר מורים גדול בבית ספר תיכון מקיף בבאר שבע.
קינן נסעה לעשות פוסט-דוקטורט באוניברסיטת שיקגו אצל פיליפ ג'קסון, מחשובי חוקרי החינוך.
בפוסט-דוקטורט גילתה תחום נוסף בו היא עוסקת עד היום - חקר הנראטיבים.
משסיימה את הפוסט-דוקטורט שבה ארצה והחלה לעבוד במכללת קיי.
בדיוק באותה העת התמנה פרופסור דוד גורדון ליושב ראש המזכירות הפדגוגית במשרד החינוך והוא התכוון לערוך שינוי כולל במערכת החינוך במדינת ישראל.
לתוכנית קרא פרויקט שלושים היישובים.
ענת קינן הייתה אחראית על הערכת הפרויקט מטעם משרד החינוך בכל הארץ יחד עם מאיה מלצר וארבעה עשר מעריכים ביישובים.
המרכז לצמיחה חינוכית המשותף לאוניברסיטת בן-גוריון ולמכללת קיי
המרכז הוקם ב-1998 והוא עוסק בפעילויות חינוכיות שונות.
קינן חברה במועצה עד היום והשתתפה במחקרים שנעשו על ידי המרכז.
ובעיקר המחקרים על יום לימודים ארוך בישראל, ועל עבודות חקר בבתי הספר, שניהם מטעם משרד החינוך, ומחקר על תוכנית קרב ופעילותה במערכת החינוך מטעם תוכנית קרב ומשרד החינוך.
ראש יחידת המחקר במכללת קיי
ענת קינן הקימה את יחידת המחקר של מכללת קיי וכיהנה בשנים 2004-1994 כראש היחידה.
המטרה העיקרית הייתה יצירת תרבות מחקר במכללה והמדיניות התבססה בעיקר על עבודת צוותי חוקרים שכל אחד מהם אחראי למחקר אחד כתהליך קבוע.
זאת תוך כדי יצירת קשרים ושיתופי פעולה עם חוקרים במקומות אחרים, בעיקר דרך המרכז לצמיחה באוניברסיטת בן-גוריון.
התפקיד כלל שלושה כיוונים: האחד היה לדאוג למחקרים שיבדקו נושאים הקשורים להכשרת מורים ויוציאו פרסומים בנושאים אלה.
השני הערכת פרויקטים ותוכניות שונות בתוך המכללה על פי הזמנת חברי צוות שונים.
השלישי היה לעודד חברי צוות לחקור בעצמם כל נושא שיחפצו לחקור אותו, לעודד פרסומים והשתתפות בכנסים דרך ועדה מיוחדת שהקציבה כספים לחוקרים.
בשנים 2003-1994 כיהנה כראש ועדת המחקר במכללה.
בצד מחקרים אחרים הוקדש זמן רב ביחידת המחקר לחקר נראטיבים.
נראטיבים של סטודנטים למיניהם, סיפורי חיים של סטודנטים בדואים ומה מאפיין אותם, קבוצה של סטודנטים וסטודנטיות עולים חדשים שלמדו הוראה במכללה, סיפורים קצרים של סטודנטים ומרצים במכללה, סיפורי חיים של סטודנטיות ושל מרצים וכדומה.
החל משנת 2000 היא חברת ועדת ההוראה של מכללת קיי ומשנת 2004 משמשת כחברת המועצה האקדמית של מכללת קיי.
בכל פעילויותיה ומחקריה עובדת בצוותים, היא מחנכת לפמיניזם בכל הקורסים שלה.
ראש לימודי החינוך במכללת קיי
ענת קינן החליפה במכללה תפקיד ממחקר לחינוך ומשנת 2005 ועד היום מכהנת כראש לימודי החינוך במכללת קיי.
בתפקידה זה הובילה תהליך של שינוי כולל מכללתי, בחירת תמות, בניית תוכניות לימודים חדשות והתאמתן למתווה החדש של המל"ג, זאת היא עשתה בצוותא עם דוקטור גילה קציר ודוקטור רמה קלוויר וחברי המכללה.
ענת קינן מרצה במכללה החברתית כלכלית.
היא בנתה וארגנה קורסים בחינוך ובנושאי נשים והיא חלק מצוות המרצים בנושאים אלה.
הייתה פעילה בשותפות 2000, בשיתוף שבין באר שבע וקהילת מונטריאול והייתה חברת הוועדה לעידוד נשים.
כולל עזרה ספציפית בארגון והערכת קורסים עבורן.
חדר המורים - התרבות המקצועית של המורים.
באר שבע: אוניברסיטת בן-גוריון, 1996.
קינן ענת, מונק מירי, גדרון אריאלה, בר זוהר יעקוב, שוחט נילה.
מסרים גלויים וסמויים בטקסט הנרטיבי.
להיות מורה להיות אישה - פתוח תפישת עולם נשית חינוכית.
קינן ענת, אסף מירב, הוז רון, בצלאל יוכבד, עילם נורית, בק שלמה.
באר שבע: אוניברסיטת בן-גוריון, 2005.
זוזובסקי רות, תמר אריאב, קינן ענת.
הכשרת מורים והתפתחותם המקצועית: חילופי רעיונות.
עֲנָתוֹת היא אתר מקראי, צפונית מירושלים, אשר מזוהה ככפר הכלול בפרברי העיר נוב.
ואילו יש המזהים אותו עם מיקומו של הפרבר הערבי ענאתא.
הכפר היה ממוקם בדרך העתיקה היורדת מגבע אל עין פרת - היום כ-5 ק"מ ממזרח לכביש 60 בקטע בין ירושלים לרמאללה.
לפי הסברה, מקומה של ענתות הקדומה, עיר הכהנים בתחום נחלת שבט בנימין שבה נולד ירמיהו הנביא, הייתה מצויה בגבעה "ראס אל-חָרוּבָּה" - גובה 748 מטר - היום בכפר ענאתא.
השם ענתות מכיל את שם אלת המלחמה הכנענית ענת, ועל כן סוברים כי העיר נקראה כך על שם במה קדומה, מקום פולחן עתיק לאלה זו, שהיה בה לפני ההתנחלות הישראלית או אף אחר כך.
אתר כנעני נוסף שהוקדש לאלה היה מצוי ב"בית ענת".
לפי הכתובים במקרא העיר ענתות הייתה מיושבת בבני ישראל מתקופת ההתנחלות של שבטי ישראל בארץ בימי יהושע בן נון ועד לימי בית שני.
בעת חלוקת ארץ כנען לשבטי ישראל ניתנה ענתות לנחלת שבט בנימין, אך על פי הגורל שנערך במשכן שילה הפכה לאחת משלוש עשרה ערי הכהנים, וכן כאחת מערי המקלט.
ירמיהו הנביא קונה בענתות על פי צו אלוהי את השדה של חנמאל בן שלום, בן דודו (שם פרק ל"ב).
ישעיהו הנביא מתאר את מסלול הנסיגה של אשור מממלכת יהודה וכולל את העיר ענתות בין הערים שיהיו במסלול הנסיגה.
בספר נחמיה מוזכר ענתות כשם פרטי, בין אלה הכורתים אמנה.
ובפרק י"א בספר נחמיה מובאות הערים שישובן חודש בימי בית שני וגם ענתות נמנית עמן.
נגה הראובני בספרו אור חדש על ספר ירמיהו מנסה ללמוד מתוך נבואות ירמיהו על חיי היום-יום בעיר המקראית.
הוא יוצא מההנחה כי ירמיהו הנביא, אף על פי שהיה "מן הכהנים אשר בענתות בארץ בנימין" (יר' א, א; כט, כז), הוא לא שרת בכהונה.
ענתות הייתה עירו של אביתר הכהן, ושם ישב לאחר ששלמה המלך הדיחו מן הכהונה (ספר מלכים א' ב, כז).
יש לשער לפיכך, שמשפחת הכהנים אליה השתייך ירמיהו הייתה מצאצאי אביתר לבית עלי הכהן ולא מבני צדוק שהיו כהני המקדש בירושלים.
ימי חייו הרגילים עברו כדרך כל תושבי ענתות.
הוא עבד בשדות משפחתו בענתות ואף היה רועה את צאנו עם רועי ענתות.
נגה הראובני מפרט את ממצאיו לגבי אורח החיים של תושבי ענתות:
רעיית צאן היא מלאכה קשה ועד היום רק צעירים עוסקים בה.
וכך כתוב בספר ירמיהו: " וַאֲנִי לֹא-אַצְתִּי מֵרֹעֶה אַחֲרֶיךָ, וְיוֹם אָנוּשׁ לֹא הִתְאַוֵּיתִי אַתָּה יָדָעְתָּ; מוֹצָא שְׂפָתַי, נֹכַח פָּנֶיךָ הָיָה".(פרק ט"ז, י"ז) משמעות הפסוק, אני לא עזבתי מהר את תפקידי כרועה צאן על מנת להיות נביא, דהיינו הוא היה רועה צאן.
הוא גם נהג ללכת לירושלים, כנראה לימי השוק או כדומה, כמנהג תושבי ענתות, עד היום הזה.
ולכן אנו מוצאים כי ירמיהו משתמש בביטויים כמו: "השכם ודבר" - אם אתה רוצה להספיק להגיע בבוקר לשוק, כאשר הבאים בשעריו עדיין יש להם סבלנות להאזין לך - כדאי שתשכים בבוקר ותגיע העירה מוקדם.
מונח נוסף קשור בהליכה לעיר הבירה: "הלוך וקראת" - כדי לקרוא את דברי הנביא בעיר יש להקדים לכך את ההליכה לירושלים.
ואחרון, הבא לירושלים מהצפון, עד היום, בכביש 60, רואה את העיר העתיקה בעמק.
וירמיהו מתאר את ירושלים כ"יושבת העמק".
מפרשי המקרא לא הצליחו למצוא קשר בין מרכז העיר שהוא "הר" - הר הבית לבין היותה בעמק.
היותו תושב ענתות מסביר גם זאת.
תשובתם של אנשי ענתות המקראית
במדרש רבה מובא שאנשי ענתות עשוּ תשובה ובשל כך בוטלה גזרת הכליה שנגזרה עליהם:
עסירה אל-קיבלייה (ערבית: عصيرة القبلية, תעתיק מדויק: עצירה אלקבליה) הוא יישוב פלסטיני מוסלמי, כ-7 ק"מ דרום מערבית מהעיר שכם וכ-250 מטר להתנחלות יצהר.
הכפר שוכן בגובה 570 מטרים.
משמעות המילה "עסירה" (عصيرة) היא "יין היוצא מהיקב" או "שמן היוצא מבית הבד".
התוספת "אל-קיבלייה" (קרי, "הדרומית") משמשת לצורך בידול מהכפר הצפוני עסירה א-שמאלייה.
עסירה אל-קבלייה דרומית לעיר שכם ועסירה א-שמאלייה צפונית לה.
על פי נתוני הרשות הפלסטינית, נכון ל-2016 מתגוררים בכפר 2,871 תושבים.
ב-13 בספטמבר 2008 חדר מחבל בן 15 להתנחלות יצהר, הצית קרוואן ודקר ילד בן 9 מהיישוב.
בתגובה ירדו עשרות מתושבי יצהר לכפר, אליו נמלט המחבל, השחיתו רכוש, תקפו תושבים ערבים ופצעו כמה מהם.
שבוע לאחר מכן נורה למוות מחבל תושב הכפר שניסה לחדור ליצהר.
אחיו נהרג בנסיבות דומות ב-2002.
ב-9 בספטמבר 2014 נחנכה בכפר מערכת לאספקת מים, שמומנה על ידי הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי.
במהלך עבודות הבנייה, התנכלו מתנחלים מיצהר למתקנים.
ענת קם (נולדה ב־18 באפריל 1987) היא עיתונאית ופובליציסטית ישראלית.
הורשעה ב-2011 בריגול לאחר העתקת מסמכים מסווגים והעברת חלקם לכתב עיתון "הארץ".
לאחר שחרורה בשנת 2014 למדה לתואר שני בעיתונות באוניברסיטת קולומביה, עבדה כעיתונאית בירחון "ליברל" וב"כסית".
עורכת דעות, כותבת טורים ועורכת תכנים דיגיטליים ב"הארץ".
ענת קם נולדה בירושלים ליגאל קם, סוכן ביטוח, ולעדה גרשט, עובדת סוציאלית, ולמדה בתיכון ליד האוניברסיטה (ליד"ה).
בנעוריה החלה לעסוק בכתיבה עיתונאית במקומון הירושלמי "ירושלים" (כיום "ידיעות ירושלים") ובערוץ הנוער של אתר "וואלה".
נוסף על כך הייתה מדריכה בצופים.
ביולי 2005 הוצבה כפקידה בלשכת מפקד פיקוד המרכז.
בינואר 2006 יצאה לקורס קצינים, אך הודחה ממנו ומונתה לעוזרת ראש הלשכה של מפקד פיקוד המרכז.
לאחר שחרורה מצה"ל, החלה ללמוד היסטוריה ופילוסופיה לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב.
באוגוסט 2007 החלה לעבוד ככתבת ערוץ "ברנז'ה" של אתר "וואלה", העוסק בסיקור אמצעי התקשורת.
בתפקיד זה פעלה עד 10 במרץ 2010, אז הודיעה על יציאתה לחופשה ללא תשלום.
פרשת העתקת המסמכים הסודיים ומסירתם
במהלך שירותה בלשכת מפקד פיקוד המרכז אספה קם במחשבה 2,085 מסמכים, ובהם כ־700 המסווגים כסודיים או סודיים ביותר, בנצלה רמה נמוכה של אבטחת מידע בלשכה, ובעת שחרורה נטלה אותם עימה לשם פרסומם.
תחילה הציעה את המסמכים לעיתונאי "ידיעות אחרונות" יוסי יהושוע, אך מסיבות טכניות לא יצאה הצעתה לפועל, ובספטמבר 2008 העבירה החסן נייד ובו למעלה מ־1,500 מסמכים לעיתונאי "הארץ" אורי בלאו, שנעזר בשני קבצים לצורך כתבות המבקרות את מערכת הביטחון.
כתבתו "מכירת חיסול" ראתה אור במוסף סוף השבוע בנובמבר אותה שנה.
הכתבות שפרסם בלאו, וכן כתבות שפסלה הצנזורה הצבאית לפרסום, עוררו את חשדו של שירות הביטחון הכללי שבידי העיתונאי מידע פנימי מסווג.
כדי לחשוף את מקור הדליפה הוקם צוות של חברים בכוחות הביטחון, אך המקור לא אותר למרות חקירה נוקבת.
בספטמבר 2009 העביר בלאו לשב"כ עשרות מהמסמכים, בתמורה להבטחה שלא יועמד לדין בגין החזקתם (אבל שמר ברשותו העתקים, בהפרה של הסיכום).
השב"כ המשיך לחקור, ועלה על עקבותיהם של שניים ממקורותיו של בלאו.
בדצמבר 2009 זומנה קם לתשאול והגיעה אליו בלי לקבל ייעוץ.
כשקיבלה את הזימון היא העלתה בדעתה קשר להדלפת המסמכים, אך חשבה גם שתישאל על ידיעה שפרסמה באותם ימים; בעיקר שיערה שכוונת השב"כ הייתה בכלל לגייס אותה, לאחר ששנה וחצי קודם לכן שלחה אליו קורות חיים עם שחרורה מצה"ל.
בחקירת השב"כ הודתה קם אחרי דקות אחדות כי היא שמסרה את המסמכים לבלאו.
היא נעצרה והושמה במעצר בית.
לבקשת חוקרי הפרשה הוטל צו איסור פרסום על הפרשה.
דבר מעצרה פורסם בקול ישראל בערבית ובאתרו, אולם נמחק מאוחר יותר.
שמועות על מעצרה נפוצו באינטרנט, רמיזות על הפרשה הופיעו בעיתונות בארץ, ומאוחר יותר פורסמו פרטי הפרשה בתקשורת זרה, עד שבאפריל 2010 הוסר חלקית צו איסור הפרסום ופורסם דבר מעצרה.
בדיונים המשפטיים קם ייחסה מעשיה למניעים אידיאולוגים.
בראיון משנת 2022 ציינה שסיבה מרכזית נוספת למעשה הייתה אומללותה באותה עת.
עם הזמן הוארך מעצרה, ואף הוחמרו תנאיו, אך בקשת המדינה להעבירה למעצר מאחורי סורג ובריח במקום מעצר בית נדחתה.
ב־14 בינואר 2010 הוגש נגד קם כתב אישום בגין ריגול חמור: איסוף, החזקת ומסירת ידיעה סודית תוך כוונה לפגוע בביטחון המדינה.
בדיון בהחמרת תנאי מעצרה של קם הדגישה שופטת בית המשפט העליון, אילה פרוקצ'יה את חומרת המעשים.
עם זאת, היא החליטה שלא להחזיר את קם למעצר והורתה על מעצר בית מלא.
לאחר שהודתה במסגרת הסדר טיעון בכתב אישום מתוקן הורשעה קם בבית המשפט המחוזי בתל אביב, בעבירות של ריגול חמור (איסוף והחזקת ידיעה סודית) ומסירת ידיעה סודית ללא היתר, אך ללא כוונה לפגוע בביטחון המדינה.
ב־30 באוקטובר 2011 נגזרו עליה ארבע וחצי שנות מאסר בפועל ושנה וחצי מאסר על תנאי.
השנתיים שבהן שהתה במעצר הבית לא נוכו מהעונש.
השופטים דחו את טענת ההגנה כי המעשים נבעו מטיפשות או משובת נעורים, וקבעו כי המניע היה אידיאולוגי בעיקרו.
הם הדגישו את הסכנה הגלומה בחשיפת המסמכים ודחו את הטענה כי נהלי האבטחה הרופפים הם שאפשרו את המעשה.
ב־23 בנובמבר 2011 נכנסה קם למאסר בבית הסוהר נווה תרצה.
קם ערערה לבית המשפט העליון על גזר דינה, וב־31 בדצמבר 2012 החליט בית המשפט ברוב דעות לקצר את עונשה בשנה.
בית המשפט בחר להקל בעונש בשל תקופת מעצר הבית הארוכה, שיתוף הפעולה בחקירה והצורך לשמור על פרופורציה ביחס למקרים דומים וביחס לעונשו של העיתונאי בפרשה.
ב־26 בינואר 2014 שוחררה קם מהכלא לאחר שוועדת שחרורים החליטה להפחית שליש מתקופת מאסרה.
לימים הביעה חרטה על העתקת המסמכים ומסירתם, בנימוק שהמעשה לא שינה דבר, לא הצמיח תועלת ולא היה שווה את המחיר ששילמה.
צו איסור הפרסום שהוצא על דבר מעצר הבית נסדק לראשונה בדצמבר 2009, עם פרסום הידיעה על מעצרה בפורום הסקופים באתר "רוטר.נט".
ידיעה זו הוסרה לאחר זמן קצר.
ימים אחדים אחר כך נדרשה לפרשה הבלוגרית דבורית שרגל.
כלי התקשורת הממוסד הראשון שהתייחס לפרשה היה אתר nrg מעריב, במאמר הדעה של יצחק טסלר שהופנה בעיקר אל הברנז'ה העיתונאית, ובו קרא טסלר לחבריו העיתונאים למצוא דרכים לפרסם את דבר מעצרה של קם.
בלוגים אחרים פרסמו טקסטים שנמחקו זמן קצר לאחר מכן (חלקם מפאת צו איסור הפרסום וחלקם בעקבות בקשת ענת קם עצמה) וכן האתרים עין השביעית, כתב עת אלקטרוני העוסק בסקירה ובביקורת של התקשורת, שפיזר רמזים, וחדשות מחלקה ראשונה בניהול יואב יצחק.
מחוץ לישראל פרסם את דבר הפרשה לראשונה (באמצע מרץ 2010) ריצ'רד סילברסטיין, בלוגר יהודי־אמריקאי.
הפרסום המלא הראשון (באמצעי תקשורת ממוסד) הופיע בסוף מרץ 2010 בסוכנות הידיעות היהודית Jewish Telegraphic Agency (JTA), שמקום מושבה בארצות הברית.
הדיווח בסוכנות זו צוטט בקול ישראל בערבית, ובימים שלאחר מכן פורסמה הפרשה בשלל עיתונים ובסוכנויות ידיעות.
לאחר הפרסום העולמי החלה התקשורת הישראלית לרמוז על הפרשה.
עיתון "הארץ" וערוץ 10 עתרו לבית המשפט המחוזי בתל אביב כנגד צו איסור הפרסום, וזה הוסר ב־8 באפריל.
עם הסרת הצו נערך באמצעי התקשורת בישראל דיון נרחב ביותר במעשיה של קם.
הגישה הדומיננטית בעיתונות הייתה שהם סיכנו חיי אדם בלי צידוק של ממש.
בעקבות הרשעתה של ענת קם בריגול חמור יזמו חברי הכנסת עתניאל שנלר וציון פיניאן תיקון לחוק העונשין שלפיו, בין היתר, יופחת העונש המרבי בגין פעולות הקשורות להחזקת או מסירת ידיעה סודית ללא סמכות, שבוצעו ללא כוונה לפגוע בביטחון המדינה, ועבירות אלה לא ייקראו "ריגול חמור".
הצעה זו הובאה לדיון בוועדת חוקה, חוק ומשפט ושם הודיע יו"ר הוועדה, ח"כ דוד רותם, כי לא יקדם את ההצעה לפני ההכרעה בערעור שהגישה קם, כדי לא להשפיע על ההליך המשפטי.
שנלר אמר כי אין לו התנגדות לכך.
לטענת קם העיכוב בא למנוע הקלה בעונשה בערעור שהגישה, ולכן עתרה לבג"ץ על מנת שיורה לקדם את הליכי החקיקה.
בג"ץ דחה על הסף את העתירה.
באפריל 2013 הגישה קם לבית המשפט המחוזי בתל אביב תביעה לפיצויים בסך 2.6 מיליון ש"ח נגד העיתון "הארץ", מו"ל העיתון עמוס שוקן, סגן העורך לשעבר אבי זילברברג, והעיתונאי אורי בלאו, על פרסום מסמכים סודיים שמסרה לעיתון, פרסום שהביא לחשיפתה כמקור.
בדצמבר 2018 נפסק כי "הארץ" ובלאו אכן חבים חובת זהירות לקם, ועקב כך הם חויבו לשלם לה 75,000 ש"ח כהוצאות משפט.
גובה הפיצוי על הנזק שנגרם לה לא נקבע.
"הארץ" ובלאו הגישו לבית המשפט העליון בקשת רשות ערעור על החלטה זו.
לאחר דיון בבית המשפט העליון הגיעו הצדדים לפשרה שבמסגרתה שילם לה "הארץ" סכום הנע בין 270 ל-350 אלף ש"ח והוסכם כי תבוטל החלטת בית המשפט המחוזי ש"הארץ" ובלאו אחראים לנזקיה של קם.
קם השלימה תואר שני בבית הספר לעיתונות של אוניברסיטת קולומביה.
בשנת 2015 חזרה לעבוד כעיתונאית, בירחון "ליברל".
בשנת 2021 יצא לאקרנים סרט תיעודי של הבמאי שלומי אלדר בשם "להיות ענת קם".
במאי 2021 הצטרפה לצוות הכותבים באתר "כסית" של קבוצת אימפקט, העוסק בסקירת אמצעי התקשורת בישראל.
בנובמבר אותה שנה עזבה את "כסית" והצטרפה ל"הארץ" בתפקיד עורכת וכתבת, בעקבות הצעה שקיבלה מהעורך הראשי של "הארץ", אלוף בן.
קם בעלת טורים, כותבת מאמרי דעה, עורכת במדור הדעות, ועורכת תוכן של משחקים באתר האינטרנט.
ב־20 במרץ 2022 שברה קם שיא עולמי בשעשועון "המרדף" כשענתה 25 תשובות נכונות בשלב הגמר בתוכנית.
קם הגישה תביעת דיבה נגד צייצנית ברשת טוויטר שכינתה אותה "בוגדת מורשעת".
ענת רפאלי (נולדה ב-31 ביולי 1954) היא חוקרת ישראלית בתחום ההתנהגות הארגונית, פרופסור אמריטה בפקולטה למדעי הנתונים וההחלטות (לשעבר הפקולטה להנדסת תעשייה וניהול) בטכניון במסגרת המסלול לפסיכולוגיה ארגונית.
פרופסור רפאלי הקימה ומשך עשר שנים ניהלה את בית הספר הבינלאומי של הטכניון.
פרופסור רפאלי עמיתת מחקר בארגונים מקצועיים כגון Academy of Management והאגודה המרכזית למדעי הפסיכולוגיה (APS).
נולדה בחיפה לשמואל אביטל, פרופסור להוראת המתמטיקה, וברכה אביטל.
בילתה חלק מילדותה בטורונטו, רוב לימודיה למדה בבית הספר הריאלי העברי בחיפה והייתה פעילה מאוד בגדוד שדה-יואב של השומר הצעיר.
שירתה בצה"ל כמוכ"מת ביחידת יב"א 528 (הצפרא) של חיל האוויר.
סיימה תואר ראשון באוניברסיטת חיפה בפסיכולוגיה ומתמטיקה.
את הדוקטורט קיבלה מאוניברסיטת מדינת אוהיו בשנת 1985 בפסיכולוגיה ארגונית.
את פוסט-הדוקטורט עשתה במחלקה לתעשייה וניהול באוניברסיטת סטנפורד משם עברה להיות חברת סגל בבית הספר למנהל עסקים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
תרומותיה של רפאלי בתחום הרחב של התנהגות ארגונית עוסקות במגוון רחב של נושאים.
היא ביצעה מספר מחקרים מרכזיים אשר ערערו את השימוש בגרפולוגיה בתהליכי מיון עובדים, וסדרה של עבודות אשר בחנו את השימוש במודעות דרושים על ידי ארגונים, בהן ערערה על הכדאיות הכלכלית של שימוש במודעות דרושים אולם הציגה תועלות אחרות של מודעות אלה.
בנוסף עסקה רפאלי בבחינת מעגלי איכות והשפעתם לחיוב על תחושות של עובדים.
תרומתה המרכזית של רפאלי היא בהגדרת הנושא של רגשות ובעיקר של עבודת רגשות כמרכיב משמעותי בתהליכים ארגוניים.
היא פיתחה את נושא הניהול של עבודת הרגשות כתחום עיסוק מרכזי בהתנהגות ארגונית, תוך זיהוי מנגנונים של מיון, הדרכה ותגמול לעובדים אשר מביעים רגשות הנדרשים על ידי עבודתם.
כמו כן חקרה את חשיבות הלבוש במקומות עבודה בכלל, ובמערכות שירות בפרט, כחלק מניתוח רחב יותר של סוגיית סמלים וארטיפקטים בסביבת העבודה.
מחקריה של רפאלי תרמו רבות לקידום ניהול שירות לקוחות, בעבודות שבחנו את התנהלות בעבודה של קופאיות או של עובדי חנויות נוחיות כגון רשת AM:PM.
בתחום חקר מערכות שירות רפאלי עסקה גם בנושא ניהול תורים והפסיכולוגיה של ההמתנה בתור; כן חקרה הבעות והשפעות של כעס של לקוחות כלפי עובדים.
הייתה חברת הוועד המנהל של העמותה להעצמה כלכלית לנשים, שמפתחת תוכניות של "עסק משלך": תוכניות המסייעות לקידום העצמה כלכלית לנשים בעלות קשיי הכנסה על ידי קורסי הדרכה, הלוואות זעירות, ותמיכה שוטפת.
וכן של מרכז הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית בחיפה והצפון.
כמו כן הקימה יחד עם אחיה, יהוא, את קרן ברכה ושמואל אביטל (על שם הוריהם).
הקרן מעניקה תמיכה לעידוד מצוינות בהוראת המתמטיקה ותמיכה לנשים מוחלשות המעוניינות ללמוד לימודים אקדמיים במדע כלשהו.
ענת רפאלי נשואה לפרופסור שיזף רפאלי ואם לשלושה ילדים.
עַ֫סְכַּר הוא מחנה פליטים פלסטינים בפאתי העיר שכם, המזוהה כעיר 'סוכר' בעת העתיקה.
כיום זהו למעשה פרבר מזרחי של שכם.
הוא הוקם בשנת 1950 על ידי הירדנים על שטח שנחכר מתושבי הכפר עזמוט.
לפי מפקד התושבים של שנת 2006 חיו במחנה 31,630 תושבים.
השליטה במקום היא של הרשות הפלסטינית והכניסה לישראלים אסורה.
המחנה שוכן במקום בו שכן בעבר יישוב קדום בשם 'עין סוכר' הנזכר במשנה ותלמוד וגם בברית החדשה.
המקום מצוי בקרבת שכם הקדומה, היא תל בלאטה, ובקרבה לקבר יוסף.
הודות לפוריות האזור, המקום מתואר כאחד המקומות ממנו הביאו את מנחת העומר לבית המקדש כשלא נמצאו שעורים במקום קרוב יותר לירושלים.
לפי המחקר, המקום מוזכר בשם 'סוכר' בברית החדשה, בתור עיר שמולה שכן קבר יוסף, בינה לבין שכם הקדומה, היא תל בלאטה (שהייתה חרבה באותה העת), ומולה שכנה חלקת השדה שקנה יעקב:
שנקה הציע כי ראשית היישוב במקום בתחילת תקופת הברזל, ואילו קמפבל תיארך את השרידים הקדומים ביותר בכפר לתקופה ההלניסטית.
בהמשך התקיים מקום יישוב שומרוני.
על-פי כתבים שומרונים עתיקים, התגוררו במקום כהנים גדולים שומרונים.
מאוזליאום שומרוני שעדיין היה בשימוש במאה הרביעית לספירה, התגלה במקום.
בשלב מסוים התאסלמו שומרונים שחיו ביישוב.
במהלך המאה ה-19 היישוב נעזב ועמד שומם, עד לאמצע המאה ה-20 כאשר מספר תושבי ביתא הסמוכה התיישבו בו.
כיום עסכר מחולק לשני מחנות פליטים (עסכר הישן ועסכר החדש).
בחלקו הצפוני של המחנה ישנם קברים מהתקופה הישראלית, ההלניסטית, הרומית והביזנטית.
עסידה או עציט (מערבית: عصيدة בתרגום לעברית: דייסה) הוא מאכל העשוי מקמח שעורה ירוקה, דורה ירוקה או חיטה.
עסידה נאכל במדינות ערביות וצפון אפריקאיות רבות ופופולרי במיוחד בלוב, בתוניסיה, בערב הסעודית, באריתריאה, באתיופיה, בסודאן ובתימן בגרסאות הכנה שונות.
תבשיל זה היה נפוץ בקרב עדות המזרח ונאכל עד היום על ידי יהודי לוב, יהודי תוניסיה ויהודי תימן.
התורה ב מפרטת כי על מנחת הביכורים להיות .
"גרש" פירושו קמח קלוי ו"כרמל" פירושו שעורה רכה.
לכן מתרגם הרב סעדיה גאון את המילים "גרש כרמל" בתרגום התורה לערבית יהודית כ"גריש מן אלהרף", שהוא קמח שעורה ירוקה קלויה ממנו עושים "עציט".
המאכל נקרא "עסידה" בקהילות צפון אפריקה, "עציט" או "עסיד" בניב דרום ערבית, "ג'רישה" בניב צפון ערבית, ו"גרסה דשעורה" בסורית.
את העציט מכינים באמצעות הרתחת הגרעינים בעודם שלמים במים רותחים, ייבושם במשך שבוע או שבועיים, קלייתם במחבת על אש קטנה, ולבסוף טחינתם לקמח.
קמח שעורים המתקבל נחשב לטעים ביותר, אך נדרשת עבודה רבה בהוצאת הגרעינים מהשיבולים לפני הטחינה.
להכנת העיסה יוצקים בבת אחת מים רותחים על כמות שווה של קמח ומים ולשים במשך עשר דקות רצופות.
נהוג לאכול את ה"עציט" עם האצבעות, ללא שימוש בסכו"ם, ולטבול במרק או בסירופ מתוק.
מגישים את ה"עציט" בדרך כלל בצלחת גדולה ויוצרים שקע בעיסה כדי שתחזיק קצת מהנוזל.
"עציט" נאכל כחלק מארוחה עם מרק ובשר לצד ירקות טריים, או בצורת קינוח חלבי עם חמאת סאמנה או גהי.
עציט מתוק נפוץ במיוחד במטבח הלובי ונהוג כמאכל לשבועות.
את החמאה הנאכלת עם העציט נהוג לאחסן בצנצנת אטומה עם עלי גפן כדי להוסיף לה טעם.
ייתכן שבימי קדם העציט נאכל גם עם שמן זית.
בתימן השתמשו לרוב בקמח דורה להכנת ה"עציט", מכיוון שהיה מצוי שם יותר משעורה או חיטה.
עסיס הייתה חברה ישראלית לייצור מיצים, תרכיזים ושימורים, שנוסדה בשנת 1930. בשנת 1988 נמכרה לאסם השקעות, אשר ממשיכה למכור מוצרים תחת המותג "עסיס".
המפעל נוסד על פי רעיון של הכימאי מאיר פייבל שפירא, שביקש לשווק תרכיז של מיץ טבעי שישווק באירופה במקום מיצים מלאכותיים.
הוא חבר למנהל חברת שמן להקים מעבדה לפיתוח מוצר בחיפה.
התרכיז שווק באופן נסיוני וזכה להצלחה והוחלט להקים מפעל ולצורך כך הוקמה חברה, כשאל השותפים חבר ד"ר נגלר.
אבן הפינה למפעל ברמת גן הונחה ב-17 בנובמבר 1929 והמפעל החל לפעול ב-7 בינואר 1930 והכין בקבוקי תרכיז תפוזים ולימון.
מקליפות הפירות הכינו במפעל שמנים לתמרוקים וסבון.
לאחר שהחברה נקלעה לקשיים, נרכש המפעל במאי 1939 על ידי האחים בז'רנו (בהם שמעון בז'רנו) ומרדכי רומנו והחלה בניית בניין מחסנים גדול.
המפעל גדל מאוד ומהעסקת כ-40 עובדים עלה להעסקת כ-500 עובדים.
בנוסף לייצור מיצים ותרכיזים יוצרו במפעל ריבות ושימורי פרי וירק.
בשנות ה-60 ייצאה עסיס ל-35 מדינות והגיעה להסכמי ידע עם מפעלים במספר מדינות, על פיהם יוצרה ואף שווקה התוצרת תחת השם עסיס.
בשנות ה-70 הוקם מפעל חדש בנתניה והמפעל הישן נסגר, למרות מחאות העובדים שנעלו את מנהלי עסיס במפעל למשך 31 שעות.
בבעלות עסיס היו גם חברות הבת "מן" לשימורי דגים ו"ארדי" לאבקות ופודינג.
באמצע שנות ה-70 נתקל המפעל בקשיים, צבר הפסדים והכניס כשותף את החברה לישראל ב' של אהרן רובינשטיין.
ב-1988 רכשה חברת אסם את פעילות החברה.
בשנת 1998 הקימה אסם עם קיבוץ בית השיטה מיזם משותף שאיחד את פעילות עסיס עם פעילות המפעל של קיבוץ בית השיטה.
רוב קווי הייצור של עסיס הועברו למפעל בבית השיטה שהבעלות בו התחלקה בין אסם והקיבוץ.
המפעל של עסיס בנתניה נסגר ובשנת 2001 נמכר המתחם בנתניה לחברת גנדן, שהקימה במקום פאואר סנטר.
בשנת 2004 רכשה אסם את חלקה של בית השיטה במפעל והיא עברה לבעלות מלאה של אסם.
ב-1989 רכשה קבוצת משקיעים פרטיים (בהם קבוצת מנחמוב, אהרונוב ובביוף) את המגרש ברמת גן בו שכן המפעל, תמורת סכום של כ-6 מיליון דולר, והקימה עליו את מגדלי התאומים אשר נחנכו בשנת 1994.
נכון לשנת 2014 אסם ממשיכה לשווק תרכיזים וסירופים תחת המותג עסיס.
אחד המותגים הידועים של החברה הוא "ויטמינצ'יק"-מותג לתרכיזי מיצים ממותקים.
בשנת 1966 שרה להקת פיקוד המרכז את השיר "טנגו תורנות" (מילים: יוסי גמזו) המתאר את ההווי בתורנות.
השיר פותח בשורה: "תורנות בבסיס, בקבוקים של עסיס".
ענתרה אבן שדאד היה חייל ומשורר ערבי טרום-אסלאמי, שהתפרסם בשל שירתו וחייו ההרפתקניים.
שיריו המרכזיים נכללים ב"מועלקאת", אוסף שבעת השירים שהאגדה מספרת עליהם שהיו תלויים בכעבה.
ענתרה היה עבד שקנה את חירותו בהצטיינות במלחמה.
סיפור חייו, או "הרומנסה של ענתר" (סירת ענתרה בן שדאד), נמסר בעל פה לאורך השנים, ופורסם בביירות בשנת 1871 (10 כרכים) ובקהיר בשנת 1889 (32 כרכים).
יצירה זו תורגמה חלקית לאנגלית בידי טריק המילטון בשנת 1820, תחת הכותרת ענתר: רומנסה בדואית.
המחזאי המצרי אחמד שאוקי חיבר מחזה על אודות המשורר.
עסבנה הוא סוג מסורתי של נקניקייה מהמטבח הלובי ונמצא גם בגרסתו "הפחות כבדה" במטבח התוניסאי.
המאכל מורכב ממעי כבש (או תרמיל של נקניק תעשייתי) ממולא בתערובת של אורז עם עשבי תיבול ותבלינים, בשר טלה קצוץ, ואיברי פנים של כבש.
מנה זו מוגשת בדרך כלל לצד תבשיל של אורז או קוסקוס, לעיתים קרובות בחגים ובאירועים מיוחדים.
עשבי התיבול והתבלינים יכולים להשתנות ממטבח למטבח, אך בדרך כלל כוללים כמה זנים של פלפל קאיין, פלפל שחור, כורכום וקינמון.
יש המוסיפים נענע מיובשת, פטרוזיליה ושמיר.
עשבי התיבול והתבלינים המיוחדים מעורבים עם בצל, עגבניות, שמן צמחי ואורז.
הנקניקיות הממולאות מבושלות שעה בסיר ולאחר מכן לצורך השחמה נצלות במחבת או בתנור.
את העסבנה נהוג להוסיף לתבשילי בשר בהם פקיילה, מרק קוסקוס ותבשילי "טבחה".
המאכל מכונה בשמות אחרים בין המטבחים השונים כגון "מסרן" הטריפוליטאי, "מבער" במרוקאית ו"סג'אק" העיראקי.
עסירה א-שׁמאלייה היא עיירה פלסטינית בנפת שכם, כשישה קילומטרים צפונית לעיר שכם, בגובה ממוצע של כ-650 מ' מעל פני הים.
כארבעה ק"מ מצפון לכפר שוכן היישוב יאציד וכשלושה ק"מ צפונית מזרחית לו שוכנת טלוזה.
ישנן כמה סברות באשר למקור השם:
על-פי החוקר הבריטי בן המאה ה-19 אדוארד הנרי פלמר, שמו הישן של הכפר, עסירת אל-חטב, משמעו "מקום קשה של עץ".
לפי פירוש אחר, משמעות המילה "עצירה" (عصيرة) היא "יין היוצא מהיקב" או "שמן היוצא מבית הבד".
על אדמות הכפר ישנם שטחים גדולים, נטועים בעצי זית ובערבית בית בד הוא מעצרה (معصرة).
על-פי המועצה המקומית, פירוש המילה "עסירה" בערבית הוא "עצי הסקה", והכפר נקרא כך על שם היערות הרבים שהקיפו אותו, מהם הפיקו המקומיים ומכרו עצי הסקה.
ייתכן ששמו העברי הקדום היה חצרת, שם שמופיע בחרסי שומרון.
התוספת א-שמאלייה (קרי, "הצפונית") לשם העיירה באה להבדילה מן העיירה בעלת השם הדומה מדרום לעיר שכם.
העיירה הדרומית נקראת בהתאם עסירה אל-קבלייה ("עסירה הדרומית").
כאמור, ייתכן שמדובר ביישוב הקדום "חצרת" (שם שמופיע בחרסי שומרון).
בסקר ארכאולוגי שנערך בכפר לאחר מלחמת ששת הימים, נמצאו חרסים מהתקופות הישראלית I ו-II, הביזנטית, ימי הביניים והעות'מאנית.
חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר בשנת 1870 וכתב שהוא
לפי סקר שערך המנדט הבריטי בשנת 1945, שטח הכפר הוא 30,496 דונם.
מתוך האדמות ישראל הפקיעה 198 דונם לצורך הקמת בסיס צבאי, הממוקם בצידה הדרומי של העיירה, על ראש הר המפריד בין העיירה לעיר שכם.
בנוסף הופקעו כמה עשרות דונמים לטובת סלילת כביש עוקף לבסיס זה.
מים: בשנת 1982, הכפר חובר לרשת המים של שכם.
ביוב: נכון לשנת 2014, לא הייתה בכפר רשת ביוב והתושבים מפנים שפכים לבורות ספיגה פרטיים.
חשמל: בשנת 2012 הכפר חובר לרשת החשמל.
אנסאם סוואלחה (أنسام صوالحة) נולדה ב-1969, פרופסורית ששימשה בתפקיד דיקן המכללה לרוקחות וסיעוד באוניברסיטת א-נג'אח.
היא האישה הפלסטינית הראשונה ששמה נכלל בהיכל התהילה של מדעניות נשים (פרויקט של משרד החוץ האמריקאי) על פועלה ובעיקר בשל הקמת המרכז למידע על רעלים וסמים באוניברסיטת א-נג'אח ב-2006.
ב-26 באוגוסט 2000 ערכה יחידת דובדבן בעיירה את מבצע סימפוניית החיים, במטרה ללכוד את המחבל מחמוד אבו הנוד.
במהלך המבצע אירע ירי דו-צדדי שבו נהרגו שלושה מחיילי היחידה, ואבו הנוד נמלט.
עַנְתִּיקָה היא פריט ישן לאספנים.
הענתיקה נאספת או נחשקת בשל גילה, יופייה, נדירותה, מצבה, שימושה, הקשר הרגשי שפותח כלפייה או מאפיינים ייחודיים אחרים.
הענתיקה היא חפץ שמייצג תקופה או נקודת זמן קודמת בחברה האנושית.
הגדרה שכיחה של ענתיקה היא חפץ לאספנים, כמו רהיט או עבודת אומנות שיש לו ערך גבוהה עקב גילו הניכר, עם זאת הדבר משתנה בהתאם למקור, למוצר ולשנה.
כלי רכב ממונעים הם יוצאי דופן של כלל מאה השנים.
ההגדרה המקובלת של ענתיקות דורשת שהפריט יהיה לפחות בן 100 שנה ומקורי.
רכישת עתיקות היא הפעילות של קנייה, זיהוי, ועריכת משא ומתן עבור ענתיקות.
אנשים רוכשים פריטים עבור שימוש אישי, מתנות או רווח.
מקורות לענתיקות כוללים מכירות של חפצים אישיים מאנשים פרטיים (garage sales and yard sales), עיירות נופש, אספנים ומכירות פומביות.
ענתיקות של רהיטים הם תחום פופולרי משום שלרהיטים שיש שימוש אישי ברור כמו גם ערך אספני.
אספנים רבים משתמשים בענתיקות בבתיהם ומטפלים בהם בתקווה שם ישמרו על הערך והמראה שלהם.
זאת בניגוד לרכישה של ריהוט חדש, שלרוב יורד מערכו עם רגע המכירה.
ריהוט ענתיקה כולל שולחנות אוכל, כיסאות, תיבות וכו'.
ענת רוט (נולדה ב-31 במרץ 1974) היא חוקרת ישראלית בתחום מדעי המדינה, ופעילה פוליטית.
רוט הייתה פעילה ב"שלום עכשיו", יועצת במפלגת העבודה לעמרם מצנע, אהוד ברק ומתן וילנאי, וחוקרת במכון הישראלי לדמוקרטיה.
בשנת 2006 הוציא המכון את "סוד הכוח: מועצת יש"ע ומאבקיה בגדר ההפרדה ובתוכנית ההתנתקות", מחקר מדיניות שכתבה בהנחיית פרופ' אשר אריאן.
בשנת 2011 קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת בר-אילן, על עבודה שכותרתה "תאוריות הפונדמנטליזם במבחן המציאות: הזרם התורני בציונות הדתית ומאבקיו נגד תוכנית ההתנתקות והריסת הבתים בעמונה".
במהלך השנים חל שינוי בדעותיה הפוליטיות, והיא הפכה לאשת ימין.
בראיון לערוץ 7 בשנת 2014 אמרה: "לתנועת העבודה ולשמאל הישראלי יש מניות זהב בהקמת מדינת ישראל והמפעל הציוני, אבל העובדות השתנו והמציאות טפחה על פנינו ומפלגת העבודה לא מצליחה לתת להם מענה.
העשור האחרון מלמד שהרצון לשלום היה ונותר נחלת הצד הישראלי בלבד והתהליכים ברשות הפלסטינית ומסביבנו מלמדים שנסיגה ישראלית מהשטח תוביל להקמת מדינת טרור".
באותה שנה יצא לאור ספרה "לא בכל מחיר: מגוש קטיף עד עמונה: הסיפור מאחורי המאבק על ארץ ישראל" המבוסס על עבודת הדוקטור שלה.
שימשה מנהלת מכון מגלי"ם ללימודי ירושלים, שהוא חלק מעמותת אלע"ד.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים התמודדה, בינואר 2015, בבחירות המקדימות במפלגת הבית היהודי ודורגה במקום ה-22, שנחשב לבלתי ריאלי.
יו"ר המפלגה, נפתלי בנט, החליט לנצל את סמכותו ולשריין עבורה את המקום ה-15, שהפך ל-14 עם פטירתו של אורי אורבך.
המפלגה זכתה ב-8 מנדטים, ורוט לא נבחרה לכנסת.
בשנת 2019 מונתה לעמיתה בכירה בפורום קהלת וכמנכ"ל "פורום שילה", זרוע של פורום קהלת העוסקת בקידום מפעל ההתנחלויות וסיפוח יהודה ושומרון למדינת ישראל.
רוט היא תושבת אפרת ואם לבת.
סוד הכוח: מועצת יש"ע ומאבקיה בגדר ההפרדה ובתוכנית ההתנתקות, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2006.
לא בכל מחיר: מגוש קטיף עד עמונה, הסיפור מאחורי המאבק על ארץ ישראל, הוצאת ידיעות ספרים, 2014.
ענת קורול-גורדון (נולדה בחיפה ב-30 בינואר 1994) היא עיתונאית, קריינית, מגישה ואשת רדיו וטלוויזיה ישראלית.
עובדת ככותבת ומגישה בדיגיטל של תאגיד השידור הישראלי.
ב-2012, התגייסה לגלי צה"ל שם שימשה כקריינית ומגישה.
הגישה את רצועת הבוקר "בוקר טוב צה"ל", את הפינה היומית "דקה ישראלית" וכן תוכניות מוזיקה ותוכן בגל"צ וגלגלצ ("בהצבעה בלבד", "מה הסיפור").
במהלך שירותה יצרה תוכניות רדיו דוקומנטריות, הבולטת בהם - "רדיו רחוב".
התוכנית, אשר הביאה בכל פרק את סיפורם של אנשים מרחובות שונים בארץ, נמשכה כשלוש עונות וזיכתה אותה ב'פרס מפקד גלי צה"ל' לשנת 2014.
ב-2015 השתתפה בתחרות הפיץ' של הרדיו הבין תחומי, עם רעיון לפודקאסט מקורי המתרחש כולו בנסיעות אוטובוס.
במהלך שירותה בגלי צה"ל, הגישה פינה קבועה בתוכנית הטלוויזיה "נקודה IL" בערוץ 10 לשעבר.
עם שחרורה מצה"ל, החליפה את המגישה אפרת רייטן.
ב-2015 קריינה את דמותה של חברתו לשעבר של אורי (איתי טיראן), בסרט "היורד למעלה" של היוצר אלעד קידן, אשר הוקרן בפסטיבל הסרטים בקאן.
בנוסף, השתתפה בפרויקטי רדיו דוקומנטרי והייתה שותפה למיזם "סיפור משפחתי" מבית היוצר של רן לוי.
כמו כן, עסקה בעריכת ערבי הרצאות והנחיית טקסים ואירועים.
ב-2016 החלה לשמש ככתבת ומגישה במחלקת החדשות של תאגיד השידור הישראלי "כאן", וכן השתתפה בכתבות של מחלקת הדיגיטל וברדיו.
בשנת 2017, הגישה את התוכנית 'חמש מקורי' בכאן 11, לצדו של העיתונאי דרור פויר.
קורול-גורדון הופיעה בסרט התדמית לטכניון שהוקרן ביום הפתוח שהתקיים בתחילת שנת 2023.
ענת שפירא לביא (נולדה ב-3 באוגוסט 1969) היא ד"ר לספרות, סופרת, עורכת, מרצה ומנחת סדנאות.
שפירא לביא נולדה וגדלה בקיבוץ עין גב והתחנכה בבית הספר תיכון בית ירח.
למדה תואר ראשון בספרות עברית וספרות כללית והשוואתית באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר מכן למדה לימודי תואר שני ודוקטורט בספרות עברית, שניהם באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1998–2017 לימדה קורסים שונים במדור לספרות האגדה והמדרש בחוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים, במחלקה לספרות עברית במכללה האקדמית אחוה, בחוג לתרבות ישראל בסמינר הקיבוצים בתל אביב ובתוכנית מקב"י במכון שכטר למדעי היהדות בירושלים.
שפירא לביא עוסקת כיום בין היתר בעריכת תוכן פדגוגי ברשת החינוך אמי"ת ובכתיבת ביקורות ספרים, בעיקר בתחום החינוך והנוער:
שפירא לביא כותבת מספר בלוגים:
בלוג "די לחינוך" באתר סלונה העוסק בחינוך, הורות וספרים
הבלוג "מילים שענת" העוסק בהיבטים השונים של הכתיבה והעריכה
הבלוג "אמא רצה" העוסק בריצה ובספורט כדרך חיים
שפירא לביא נשואה לד"ר ימי שפירא, רופא מומחה ברפואה פנימית וגסטרואנטרולוגיה, להם חמישה ילדים.
שם הספרהוצאהשנההערותחז"ל עכשיו: מסע בשבילי הסיפור התלמודיהוצאת פרדס2017אמא מניקה: מדריך אישי להנקה מוצלחתהוצאת מודן2003מדרש עשרת הדיברות: טקסט, מקורות ופירושמוסד ביאליק2005
שםשנההערותמגמות ההרחבה בסיפור העברי של ימי הביניים2004דיסרטציה - האוניברסיטה העברית בירושליםמדרש עשרת הדיברות נוסח כ"י פריס 716 : מהדורת הטקסט, מקורות המדרש ומבנהו הספרות1997עבודת גמר (מ"א) - האוניברסיטה העברית בירושלים
ענת שוורץ (נולדה ב-21 ביולי 1978) היא במאית קולנוע וכתבת.
שוורץ נולדה בחיפה וגדלה ברמת אפעל.
היא בוגרת בית הספר התיכון לאמנויות ע"ש תלמה ילין במגמת תיאטרון ושירתה בצה"ל במודיעין חיל האוויר.
בעלת תואר ראשון בהצטיינות בחוג לתורת הספרות הכללית ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, בוגרת בהצטיינות בלימודי קולנוע בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סם שפיגל, ירושלים.
זכתה במלגות רבות, בהן: פרס NDF לתלמיד מצטיין, מלגת השתלמות בפסטיבל הקולנוע התיעודי IDFA ומלגת קרן מיכאלה.
שוורץ היא בוגרת התוכנית הבינלאומית לבמאים בבית הספר הגבוה לקולנוע La Femis בפריז ובוגרת תואר MFA בבית הספר לקולנוע ע"ש טיש, באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2005 הפיקה שוורץ את סרטו של הבמאי נדב לפיד "החברה של אמיל" שהשתתף בפסטיבל קאן בתחרות הרשמית ונמכר להפצה בצרפת.
בשנת 2008 שימשה עוזרת במאי של ארי פולמן בסרט "ואלס עם באשיר", הסרט הוקרן בתחרות הרשמית בפסטיבל קאן, זכה בפרס גלובוס הזהב ובפרס הסזאר.
הסדרה התיעודית "לה פרומיז", אותה ביימה וצילמה שוורץ (בהפקה משותפת עם רונן בן טל) הוקרנה ב-2017 בערוץ יס דוקו וזכתה לשבחי הביקורת.
הסרט התיעודי "לה פרומיז" (84 דק'), המבוסס על הסדרה, הוקרן בפסטיבל דוקאביב 2017 בתחרות הרשמית והוקרן בסינמטקים ברחבי הארץ.
בשנת 2020 ביימה וכתבה את סרט הקצר "39", שהשתתף בתחרות הרשמית בפסטיבל הקולנוע בטורינו, איטליה.
בשנת 2022 ביימה, כתבה והפיקה את הסרט "חיים סובייטים" על הציירת זויה צ'רקסקי, ששודר בכאן 11. הסרט זכה בין היתר בפרס הפורום הדוקומנטרי בישראל, בפרס הסרט הקצר בפסטיבל סרטי האמנות Master of Art והוקרן בפסטיבלי סרטים ברחבי העולם.
בשנים 2023 עד 2024 הייתה שוורץ כתבת ה"ניו יורק טיימס".
בדצמבר 2023 היא לקחה חלק בתחקיר של הניו יורק טיימס על אלימות מינית בטבח שבעה באוקטובר.
ב-2024 זכתה שוורץ בפרס פולק לעיתונות על סיקור חסר תקדים של המלחמה בין ישראל לחמאס.
החל מ-2025 מנהלת את בית הספר לקולנוע ותקשורת של סמינר הקיבוצים.
ענת שרון-בלייס (נולדה ב-1968) היא משוררת, עורכת ומגישה תוכניות ספרות ב"כאן" - תאגיד השידור הציבורי, מייסדת ומנהלת את תחנת הרדיו האקדמית "קול יזרעאל".
שרון-בלייס נולדה ברמת גן וגדלה באיראן, שבה שהו הוריה במסגרת שליחות.
המשפחה שבה לישראל כשהייתה בת 10.
שרון בלייס השלימה תואר ראשון בתקשורת ומדע המדינה באוניברסיטת תל אביב ובית הספר לתקשורת "כותרת" ותואר שני בספרות גם כן באוניברסיטת תל אביב.
עבודת המחקר שלה עסקה ביצירתה של רונית מטלון.
בנוסף, היא בוגרת סדנת השירה של הליקון.
בסוף שנות התשעים הייתה שותפה להקמת תחנת הרדיו החינוכי "קול כותרת".
בהמשך הקימה וניהלה (עד 2018) את תחנת הרדיו החינוכי "קול יזרעאל" של המכללה האקדמית עמק יזרעאל.
ערכה והגישה את תוכנית הספרות "מלים שמנסות לגעת" ברשת א' של קול ישראל ואת תוכנית התרבות "שישי בשש" ברשת ב'.
"מכתבים לאורפיאוס", מופע מוזיקה-מחול המבוסס על מחזור השירים שלה, הועלה בפסטיבל המוזיקה בכפר בלום 2004 ובמסגרת מופעי הפרינג` של משכן האופרה בתל אביב.
שרון-בלייס יוצרת בתחום הרדיו - תוכניות תיעודיות העוסקות בשירה ובספרות, קולאז'ים המשלבים טקסט ומוזיקה, ושיחות עם יוצרים שונים.
כיום מגישה ועורכת ברשת "כאן תרבות" של תאגיד השידור את תוכנית הספרות "אחת+5" ; ההסכתים "שבעים שנה שבעים ספרים" ; "את אני וחנוך לוין" ותוכניות נוספות.
בנוסף מלמדת סדנאות כתיבת שירה בחוג לספרות דרמה וכתיבה יצירתית במכללת אורנים
פרס אקו"ם ליצירות בעילום שם על "האדמה היא מרחק"
פרס ברנשטיין עבור "האדמה היא מרחק".
פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
"האדמה היא מרחק", הקיבוץ המאוחד 2004.
"כתבו לכם את השירה הזאת" - שיחות על שירה.
2020, הוצאת גמא ומרכז הספר והספריות.
בספר מופיעות שיחות עם המשוררים: נורית זרחי, סמיח אל-קאסם, חביבה פדיה, מאיר ויזלטיר, ישראל אלירז, קרן אלקלעי-גוט, מירון ח.
איזקסון, רוני סומק, שרון אס, טהא מוחמד עלי, אמירה הס, אגי משעול וארז ביטון.
ענת קלו לברון (נולדה ב-15 באוגוסט 1967) היא סופרת, מרצה ובעלת טור ישראלית ומנחת סדנאות לצמיחה, התפתחות ויציאה ממשברים.
קלו לברון נולדה וגדלה בגבעתיים, למהנדס אלברט קלו ולמשוררת הילדים מאשה קלו.
למדה תואר ראשון בחינוך וכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בוגרת תוכנית הכשרת המאמנים של מכון אדלר.
בשנים שלאחר סיום לימודי התואר הראשון, עבדה קלו לברון בחברות היי-טק שונות בתפקידים בכירים בתחום השיווק, בין היתר ב-IBM ומיקרוסופט ישראל.
בשנת 2003 בעקבות מחלת בתה בסרטן, החלה קלו לברון לעסוק בכתיבה.
החל משנת 2005 ערכה את המגזין האינטרנטי קואוצ'לטר, שעסק באימון, צמיחה והתפתחות.
בשנת 2009 ראה אור ספרה הראשון, "קשת בשחור לבן".
הספר עוסק בהתמודדות האישית והמשפחתית עם מחלת הסרטן של בתה.
בזמן המחלה חיפשה קלו לברון אחר ספרות מקור העוסקת בהתמודדות עם מחלת הסרטן בילדות ובנעורים, אך מצאה רק ספרים שעוסקים במחלת הסרטן במבוגרים.
לאחר ההחלמה של בתה החליטה לכתוב ספר העוסק בנושא.
עמותת גדולים מהחיים נותנת את הספר לכל משפחה במחלקות אונקולוגיות לילדים בבתי חולים שונים ברחבי הארץ.
במקביל לכתיבה החלה קלו לברון לעסוק בתחום הצמיחה האישית, וכיום היא מנחה סדנאות שונות וקורסים בתחום ההתפתחות האישית.
בנוסף היא מובילה את תוכנית הבוגרים של עמותת גדולים מהחיים.