tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העונה השנייה של הסדרה עלתה לשידור ב-15 ביולי 2021. העונה השלישית עלתה לשידור ב-12 באוגוסט 2022. העונה הרביעית והאחרונה עלתה לשידור ב-8 ביוני 2023. כל 4 העונות קיבלו ביקורות חיוביות - 92%-96% עגביניות טריות באתר ביקורות הקולנוע והטלוויזיה Rotten Tomatoes.
דייווי היא נערה ממשפחה הודית שמתגוררת בארצות הברית ונטועה בתרבות האמריקאית העכשווית, אך לאחר מות אביה נאלצת לנווט את חייה בצל ציפיותיה השמרניות של אמה הקפדנית.
לדייווי יש רגשות רומנטיים כלפי פאקסטון, הנער הפופולרי ביותר בתיכון, איתו היא שואפת ליצור מערכת יחסים קרובה, והיא מפתחת יחסי שנאה אהבה עם בן גרוס, נער עשיר ומצטיין בלימודים אך בודד.
טניסאי העבר ג'ון מקנרו בתפקיד עצמו מספק קריינות שמשתלבת בחוויותיה של דייווי.
מאיטריי רמקרישנן - דייווי וישוואקומאר, הדמות הראשית.
תלמידת תיכון מממוצא הודי שמתמודדת עם מגוון אתגרים אישיים, חברתיים ורומנטיים.
לאורך כל העונות מתרחש משולש אהבה בין דייווי לבין פאקסטון ובן גרוס (דמותה של דייווי מבוססת על יוצרת הסדרה, מינדי קאלינג).
במהלך הסדרה איבדה את בתוליה עם בן גרוס.
- ד"ר נאליני וישוואקומאר, אמא של דייווי, רופאת עור, מצפה מבתה להתנהג בצורה שתואמת את ערכי המורשת ההודית.
בעונה 2 מתעניינת בד"ר כריס ג'קסון ומתחילה לצאת איתו אך נפרדת ממנו.
בעונה 3 מתיידדת עם רעיה, אמו של דס ובסופה של העונה מנתקת את הקשר לאחר הדברים שאמרה על דייווי.
בסוף עונה 4 היא בזוגיות.
- קמאלה ננדיוודאל, בת דודתה של דייווי.
היא שוהה עם משפחתה של דייווי בזמן שהיא משלימה את הדוקטורט שלה בקאלטק.
בעונה 1 יצאה עם סטיב ונפרדת ממנו בביקור של פרשנט, בעונה 2 ניסתה שידוכים מסודרים עם פרשנט אך הוא נפרד ממנה לאחר שנמלטה מהארוחה עם הוריו, לפני שעמד להציע לה נישואים.
מושא אהבתה בעונה 3 הוא מאניש, והיא עוברת לגור בדירה משלה בגלל שנירמלה (סבתא של דייווי המתגוררת אתם) אינה מחבבת את מאניש שמנותק ממורשתו ההודית.
דארן בארנט - פאקסטון הול-יושידה, תלמיד תיכון פופולרי בן 16 ממוצא יפני-אמריקאי שדייווי מאוהבת בו.
בעונה 1 הוא ודייווי ידידים אך מבין שיש לו משהו מעבר לזה.
בעונה 2 דייווי מנהלת קשרים איתו ועם בן ולאחר הגילוי הוא נפצע על ידי מכונית מה שגורם לו לאבד את מלגת השחייה לקולג'.
עקב איבוד המלגה כועס על דייווי לזמן קצר ואומר לה להכין בשבילו את העבודות כדי שיתקבל לקולג' אך לבסוף הוא מבקש ממנה שיעורים פרטיים.
בסוף עונה 2 הופכים לזוג עד אמצע עונה 3 ופקסטון נפרד ממנה.
החבר של פיבי לזמן קצר ובסוף עונה 3 נושא נאום על דייווי.
לאחר מכן הוא תלמיד שנה ראשונה בקולג', נושר מהר וחוזר ללמוד הוראה.
ג'ארן לואיסון - בנג'ימן "בן" גרוס, תלמיד תיכון, חכם ושאפתן מהממוצע, שיש לו עם דייווי מערכת יחסים תנודתית.
בעונה 1 מבין שיש לו רגשות לדייווי ומנסה לנשק אותה אך ללא הצלחה.
בסוף עונה 1 הוא ודייווי מתנשקים והופכים לזוג בתחילת עונה 2 אך נפרד ממנה לאחר הגילוי שבגדה בו עם פקסטון.
בסוף עונה 2 מבין שעדיין יש לו רגשות לדייווי אך לא עושה כלום.
יוצא עם אניסה מעונה 2 עד אמצע עונה 3.
ג'ון מקנרו - את עצמו, קריין קבוע, המספר של הסדרה והשחקן האהוב על מוהאן.
- אלינור וונג, נערת תיכון, חברה טובה של דייווי עם תשוקה לתחום המשחק.
נאבקת עם העובדה שאמה נעדרת.
בעונה 1 הייתה בזוגיות עם אוליבר, בעונה 2 עם מלקולם.
בעונה 3 עם טרנט שאיתו מאבדת את בתוליה.
- פביולה טורס, נערת תיכון, חברה טובה של דייווי, לסבית.
בעונה 3 נפרדת מאיב בגלל קשר מרחוק לא מוצלח, ובהמשך יוצאת עם אניסה עד לאחר שהרגישה רגשות לאדיסון, שאיתה איבדה את בתוליה.
(עונות 2-4) - אניסה קורשי, תלמידה הודית חדשה בשרמן אוקס והמכרה החדשה של דייווי.
בסוף עונה 2 יצאה עם בן ולאחר מכן בעונה ה-3 עם פביולה.
הן נפרדות הדדית לאחר שהיא רואה את פביולה מוקסמת מאדיסון.
בנג'מין נוריס - טרנט הריסון, חברו הטוב של פקסטון.
נתן לדייווי את הכינוי "דייווי המשוגעת".
בעונה 3 הופך להיות החבר של אלינור.
ניסי נאש - ד"ר ג'יימי ריאן, הפסיכולוגית של דייווי.
מופיעה בכל פרק ועוזרת לדייווי להתמודד עם האבל על אביה.
רנג'יטה צ'קרווארטי (עונה 2 - הווה) - נירמלה וישוואקומאר, אמו של מוהן וסבתה מצד אביה של דייווי .
סנדהיל ראמאמורתי - מוהאן וישוואקומאר, אביה המנוח של דייווי, מופיע בפלאשבקים לאורך הסדרה.
אוטקרש אמבודקר (עונה 2 - הווה) - מר מאניש קולקרני, מורה לאנגלית המיודד עם דייווי וגם מאמן את קבוצת הכדורגל של הבנות, בעונה 3 יוצא עם בת דודתה של דייווי, קמאלה.
סאראיו ראו (עונה 3) - רעיה, אמו של דס, החברה ההודית החדשה של נאליני.
אנירוד פישארודי (עונה 3) - דס, תלמיד הודי שהולך לבית ספר פרטי מובחר, ובנה של רעיה.
הופך לבן זוגה של דייווי בעונה 3 ובסופה נפרד ממנה כבקשת אימו.
רושי קוטה (עונה 1–3) - פרשנט, היה השידוך של קמאלה לנישואים מסודרים.
כריסטינה קרצ'נר (עונה 1–3) - איב הילמס, מושא האהבה של פביולה ומאוחר יותר, בת זוגה.
בעונה 3 עוברת לדרום קוריאה עם אמה ונפרדת מפביולה.
אלכסנדרה בילינגס - ג'ניפר וורנר, יועצת המכללה.
דינו פטררה - ג'ונה שארפ, ילד שיוצא מהארון כהומו.
האנה שטיין - שירה לידמן, תלמידה פופולרית וחברתו של בן בעונה 1.
ג'ק סיבור מקדונלד - אריק פרקינס, תלמיד לא פופולרי, הקפטן של צוות הרובוטיקה בתיכון שרמן אוקס.
בעונה 3 אריק ודייווי קיבלו אחוזי התאמה גבוהים ביום האהבה.
ג'ה סו פארק (עונה 1) - ג'ויס וונג, אמה ה"נעדרת" של אלינור.
אדי ליו (עונה 1) - סטיב, החבר של קמאלה בעונה 1.
אדם שפירו - מר לייל שפירו, מורה להיסטוריה.
קקאו בראון - המנהל גראבס, מנהל תיכון שרמן אוקס.
מרטין מרטינז (עונה 1–2) - אוליבר מרטינז, החבר של אלינור בעונה 1.
לילי ד' מור - רבקה הול-יושידה, אחותו המאומצת של פקסטון שמתעניינת בעיצוב אופנה.
אנג'לה קינסי (עונה 1) - ויויאן גרוס, אמו של בן.
מייקל בדלוקו (עונה 1,3) - הווארד גרוס, אביו של בן.
דונה פיירוני (עונה 1,3) - פטי, עוזרת הבית של בן.
דיינה ג'י ווהנס - מרקוס ג'ונס, חברו של פקסטון.
איטנה רינב - זואי מייטאג, חברתה של שירה.
טיילר אלוורז (עונה 2) - מלקולם סטון, שחקן דיסני לשעבר וחבר מבית הספר היסודי של החבורה שעובר לשרמן אוקס.
פי ג'יי בירן (עונה 2) - אוון ספסטרום, עוזר מחקר ראשי במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
ג'ון מאוסון (עונה 2) - ד"ר אלגין פיטרס, מדען זוכה פרס נובל במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
קומון - ד"ר כריס ג'קסון (עונה 2), רופא עור שעובד עם נאליני ומתעניין בה.
טוהורו מאסאמין (עונה 2 - הווה) - קווין הול-יושידה, אביו של פקסטון.
קלי סאליבן (עונה 2 - הווה) - יוני הול-יושידה, אמו של פקסטון.
קלייד קוסאצו (עונה 2) - טד יושידה, סבו מצד אביו של פקסטון.
הלן הונג (עונה 2) - שרון וונג, אמה החורגת של אלינור.
מרקוס יורגנסן - בוריס קוסלוב, תלמיד חילופי רוסי.
גילברטו אורטיז - אלכס גומז, תלמיד שמתעניין בפביולה.
צ'לי - פרבש, חבר משפחת וישוואקומאר.
פיטר ג'יימס סמית' - מר צ'אן, המורה לתזמורת.
קיקי קסטילו - כריסטינה הריסון, אמו של טרנט.
אטיקוס שפר - צעיר המשתתף במודל האו"ם (כ"רוסיה").
איקבל תבה - ארווינד, אחיו של מוהן ודודו מצד אביו של דייווי.
מארק קולייר - אנדי, שכנו של וישוואקומארס.
אדרייה מארי יאנג - קרלי, חברתה של שירה.
אנדי סמברג (עונה 2 - הווה) - את עצמו, קריין אורח המספר את מחשבותיו של בן גרוס.
ג'יג'י חדיד (עונה 2) - את עצמה, קריינית אורחת המספרת את מחשבותיו של פקסטון הול-יושידה.
פרגאתי גורופראסאד - אחותה של פרית'י.
אנג'ול ניגאם - ראג', פאנדיט בחגיגת גאנש פוג'ה.
פוג'ה קומאר (עונה 2) - נור, אמה של אניסה.
סוניט גופטה - קרתיק, אביה של נאליני, וסבה מצד אמו של דייווי.
תאנגאלו - צ'ארו, אמו של נאליני, וסבתה מצד אמו של דייווי.
להצגת התוכן - לחצו על "הצגה" משמאל
שם הסדרה באנגלית - "Never Have I Ever" - מבוסס על משחק חברה מילולי האופייני לילדים ונערים אמריקאים שנקרא "אני מעולם לא...".
במסגרת המשחק כל אחד מהמשתתפים מכריז בתורו על דבר-מה שמעולם לא עשה ואז אלו מהמשתתפים שכן עשו זאת נדרשים לעשות פעולה מוסכמת מראש, למשל שתיית משקה אלכוהולי.
כל שמות פרקי הסדרה, למעט הפיילוט, מנוסחים במקור האמריקאי שלהם באופן שממשיך את ההכרזה "אני מעולם לא...".
למשל הפרק השלישי מתורגם לעברית (לא רשמית) כדלקמן: "(אני מעולם לא...) השתכרתי עם הילדים הפופולריים".
בישראל פחות מוכר המשחק "אני מעולם לא...", בעברית שם הסדרה מבוסס על משחק חברה ידוע "אמת או חובה", ושמות הפרקים נוסחו בהתאם לכך.
לתפקיד הדמות הראשית נבחרה מאיטריי רמקרישנן הקנדית אחרי ש-15,000 מועמדות הביעו עניין בגילום הדמות בעקבות כך שיוצרת הסדרה, מינדי קלינג, הכריזה שתהליך הליהוק יהיה פתוח לבנות מכל העולם.
הסדרה מבוססת בצורה חלקית על חייה המוקדמים של קלינג שהביעה סיפוק מכך שבסמוך להשקתה הפכה "אמת או חובה" לתוכנית הנצפית ביותר בנטפליקס ב-10 מדינות.
שנהפרסקטגוריהמועמד (ים)תוצאהמקורות2023פרסי TCAהישג יוצא דופן בתוכנית לכל המשפחה"אמת או חובה"2024פרס בחירת הקהלתוכנית הקומדיה של השנה
אמשטטן (גרמנית: Amstetten) הוא מחוז במערב מדינת אוסטריה תחתית שבאוסטריה.
סנקט גאורגן אם ייבספלדה סנקט גאורגן אם רייט
סנקט פטר אין דר או
"אמרתי לך!" הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 2007 בבימויו של מייקל להמן, ובכיכובן של דיאן קיטון, מנדי מור, לורן גרהאם ופייפר פראבו.
הסרט הופץ על ידי סרטי יוניברסל ועלה לאקרנים בארצות הברית ב-2 בפברואר 2007, ובישראל ב-3 במאי 2007.
דפני ווילדר (דיאן קיטון) היא אם חד הורית לשלוש בנות: מגי (לורן גראהם), מיי (פייפר פראבו) ומילי (מנדי מור).
בעוד מגי ומיי נשואות, מילי, הצעירה מביניהן, נפרדה לאחרונה מבן זוגה.
דפני, אם מסורה אך שתלטנית, חוששת שמילי תחזור על טעויות שעשתה בעצמה בעבר, ומחליטה להתערב בחייה הרומנטיים.
מבלי ליידע את בתה, דפני מפרסמת עבורה מודעת היכרויות באתר אינטרנט, ומסננת מועמדים מתאימים.
כך היא פוגשת את ג'ייסון (טום אוורט סקוט), גבר מצליח ממשפחה מבוססת, ומארגנת לו פגישה עם מילי.
במקביל, היא דוחה את מועמדותו של ג'וני (גבריאל מאכט), גיטריסט שפגשה באותה הזדמנות, מתוך תחושת חוסר התאמה.
מילי פוגשת את שני הגברים – את ג'ייסון דרך הפגישה שיזמה אמה, ואת ג'וני באופן עצמאי – ומתחילה לנהל קשרים רומנטיים מקבילים.
ככל שהקשרים מתקדמים, היא מתקשה לבחור ביניהם.
דפני ממשיכה להתערב, מתוך אמונה שג'ייסון הוא השידוך המתאים ביותר.
במקביל, דפני עצמה מפתחת קשר מפתיע עם ג'ו (סטיבן קולינס), אביו של ג'וני.
השיא מגיע כשג'וני מגלה על הקשר המקביל ונפרד ממילי, ובו בזמן מילי מגלה שאמה היא זו שפרסמה את מודעת ההיכרויות.
לאחר ריב ונתק בין השתיים, מילי בוחרת לפעול לפי רצונה ולא לפי תכתיבי אמה.
היא מתפייסת עם ג'וני וגם עם דפני.
הסרט מסתיים בחתונתם של דפני וג'ו.
דפני ווילדר – דיאן קיטון
מילי ווילדר – מנדי מור
ג'ייסון – טום אוורט סקוט
מגי ווילדר – לורן גרהאם
מיי ווילדר – פייפר פראבו
עם יציאתו לאקרנים, הסרט זכה לביקורות שליליות ברובן מצד מבקרי הקולנוע.
באתר Rotten Tomatoes הוא קיבל דירוג של 4% בלבד, על בסיס מעל 120 ביקורות, עם ציון ממוצע של 3.8 מתוך 10. בקונצנזוס המבקרים באתר נכתב כי הסרט "מנצל לרעה את כישרונה של דיאן קיטון לטובת קומדיה צפויה וקלישאתית".
גם באתר Metacritic הציון היה נמוך – 26 מתוך 100, בהתבסס על 28 ביקורות.
למרות הביקורות, הקהל הגיב אליו באופן מתון יותר: גולשי CinemaScore העניקו לו ציון B+, דבר שמעיד על קבלת קהל חיובית יחסית.
"אמש" הוא שיר שנכתב, הולחן ובוצע על ידי הזמר-יוצר הישראלי אביב גפן ולהקתו התעויוט.
השיר יצא לאור בשנת 1991, והיה לסינגל השני ברפרטואר של גפן והראשון מתוך אלבום הבכורה שלו משנת 1992, זה רק אור הירח.
השיר נכתב בהשראת תקרית אישית שאירעה לגפן - בלילה אחד, לאחר שהשתכר בבר "זנזיבר" בתל אביב, נתקל בחבורת חיילים, בה התגרה.
בין הצדדים התפתח עימות סביב נושאי סרבנות ומצפון, במהלכו הוכה גפן.
בדרך חזרה לביתו עלתה בראשו השורה הפותחת את השיר, .
בשורה מוזכר אושיק, הברמן שעבד בבר בעת הוויכוח בין גפן והחיילים.
בנוסף, מציין גפן לאורך השיר בחורה בה חשק באותה תקופה, בין השאר בשורות ו.
לרוב, נוטים לחשוב כי מדובר בבת זוגו לשעבר קארין אופיר, אודותיה כתב שירים נוספים, כמו "בית נבנה" ו"אל תדאג", אך למעשה מדובר בבחורה אחרת.
בשיר זה מזכיר גפן את העובדה שלא שירת בצה"ל () ואת סלידתו מהדת ().
אביב גפן - זמרה, פסנתר, סינתיסייזר, עיבוד
הראל בן עמי - גיטרה
משה לוי - גיטרה בס, עיבוד
דני שטג - קולות רקע
ליאור טבת - הקלטה, מיקס
אמרסון (בשם המלא אמרסון אלקטריק, באנגלית: Emerson Electric) היא תאגיד אמריקאי רב-לאומי שבסיסו בסנט לואיס, מיזורי.
היא חברת Fortune 500 ומספקת מגוון שירותי הנדסה, מייצרת ציוד אוטומציה תעשייתית, מערכות בקרת אקלים ומכשירי מדידה מדויקים, ומספקת הנדסת תוכנה לשווקים תעשייתיים, מסחריים וצרכניים.
אמרסון, הפועלת ביותר מ-150 מדינות, תומכת במגוון רחב של תעשיות, כולל נפט וגז, ייצור חשמל, כימיקלים, טיפול במים, מערכות חימום, אוורור ומיזוג אוויר, כמו גם פתרונות לתעשיות אווירונאוטיקה.
במשך שנים, אמרסון הרחיבה את תיק החברות שלה באמצעות רכישות אסטרטגיות והשקעות בטכנולוגיות טרנספורמציה דיגיטלית.
התמקדות החברה באוטומציה, ניתוח נתונים ובינה מלאכותית מיצבה אותה כמובילה בפתרונות תעשייתיים לעסקים המשפרים את היעילות התפעולית והקיימות.
הפלטפורמות הדיגיטליות של אמרסון, כגון Plantweb ו-DeltaV, מאומצות כיום באופן נרחב בתעשיות שונות כדי לאפשר ניטור בזמן אמת, תחזוקה חזויה ותהליכי קבלת החלטות משופרים.
אמרסון משלבת באופן עמוק הנדסת תוכנה בפעילותה, עם דגש על אוטומציה ואינטרנט של הדברים התעשייתי.
פלטפורמות החברה, כגון Plantweb Digital Ecosystem, DeltaV ו-Ovation, מפותחות לשיפור היעילות התפעולית בתעשייה.
פלטפורמות אלו משלבות בינה מלאכותית, ניתוח נתונים בזמן אמת, למידת מכונה ותחזוקה חזויה כדי לשפר ביצועים ולמטב את ניהול הנכסים במגזרים הכוללים ייצור חשמל ותשתיות מים.
אמרסון נוסדה בשנת 1890 בסנט לואיס, מיזורי, בשם Emerson Electric Manufacturing Co.
על ידי ג'ון וסלי אמרסון, ותיק מלחמת האזרחים, כדי לייצר מנועים חשמליים באמצעות פטנט בבעלות האחים צ'ארלס ואלכסנדר מסטון, ילידי סקוטלנד.
בשנת 1892, היא הפכה לחברה הראשונה שמכרה מאווררים חשמליים בארצות הברית.
היא הרחיבה במהירות את קו המוצרים שלה וכללה מכונות תפירה חשמליות, מקדחות שיניים חשמליות וכלי עבודה חשמליים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, תחת הנהגתו של סטיוארט סימינגטון, אמרסון הפכה ליצרנית החימוש מטוסים הגדולה בעולם .
אמרסון דורגה במקום ה-52 מבין תאגידי ארצות הברית מבחינת שווי חוזי הייצור הצבאי במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1954, מונה באק פרסונס לנשיא החברה.
תחת הנהגתו, אמרסון גיוונה את עסקיה על ידי רכישת עשרות חברות.
עם פרישתו בשנת 1973, היו לחברה 82 מפעלים, 31,000 עובדים והיקף מכירות של 800 מיליון דולר.
בשנת 1962, היא רכשה את חברת ייצור החשמל של ארצות הברית כ-US Electrical Motors Division, כולל המותג US Motors.
בשנת 1968, היא רכשה את חברת InSinkErator.
ב-15 בדצמבר 1999, הגיעה אמרסון להסכם לרכישת חטיבת ציוד התקשורת של ג'ורדן אינדסטריז תמורת סכום כולל של 440 מיליון דולר, צעד אסטרטגי שמטרתו לחזק את מעמדה במגזר התקשורת שצמח במהירות באותה תקופה.
בשנת 2010, אמרסון מכרה את המותג US Motors שלה לחברת Nidec Corporation, מה שסימן שינוי משמעותי במיקוד של אמרסון לעבר תעשיות מתקדמות יותר המונעות על ידי טכנולוגיה.
ב-26 ביולי 2011, אמרסון הודיעה בפומבי על החלטתה להקים את המטה האזורי שלה באמריקה הלטינית בסאנרייז, פלורידה, כחלק מאסטרטגייתה להרחבת פעילותה באזור ולשרת טוב יותר את בסיס הלקוחות הגדל שלה באמריקה הלטינית.
ביולי 2018, השלימה אמרסון את רכישת טקסטרון תמורת סכום כולל של 810 מיליון דולר, שכללה מותגים כמו Greenlee, Klauke, HD Electric ו-Sherman + Reilly.
רכישה זו הרחיבה עוד יותר את היצע אמרסון בשוק הכלים המקצועיים וציוד הבדיקה, והוסיפה נכסים יקרי ערך לעסקיה.
ב-1 באפריל 2020, חיזקה אמרסון את נוכחותה בתעשיית מערכות בקרת האנרגיה ההידרואלקטרית על ידי רכישת חברת American Governor, ספקית טכנולוגיות המשמשות לשליטה בטורבינות הידרואלקטריות.
רכישה זו נועדה לחזק את יכולותיה של אמרסון במגזרי האנרגיה המתחדשת.
באפריל 2023, אמרסון השלימה הסכם לרכישת National Instruments בשווי 8.2 מיליארד דולר.
רכישה זו נועדה לשפר את יכולות טכנולוגיית האוטומציה של אמרסון, להוסיף טכנולוגיות בדיקה ומדידה מתקדמות לתיק המוצרים שלה ולאפשר חדשנות נוספת בעסקי האוטומציה התעשייתית שלה.
אַמַּת מַיִם (או אַקְוֶודוּקְט) היא תעלה מלאכותית שתפקידה להעביר מים ממקום אחד למשנהו.
לעומת הפירוש המרחיב, לפיו המונח משמש לציון כל סוג של מערכת הולכת מים (לרבות צנורות ותעלות), קיים פירוש היסטורי מצומצם המייחד את השימוש בביטוי זה לתעלה המוגבהת (לפחות בחלקה) מעל פני השטח, באמצעות עמודים או מערכת קשתות.
אמות המים הנודעות ביותר הן אלו שנבנו בידי הרומאים שלעיתים הגיעו לאורך של עשרות קילומטרים.
לַרוב, הכוח שמזרים את המים באמות המים הוא כוח הכבידה, לכן אמות מים נבנות בשיפוע.
בתקופת האימפריה הרומית נהגו לבנות אמות מים בשיפוע יורד של סנטימטרים ספורים לכל מאה מטר, חריגה מהטווח המקובל עלולה לגרום לעצירת המים במקרה של שיפוע מתון מדי או לסדיקת הקירות על ידי המים במקרה של שיפוע תלול מדי.
מכיוון שהתנאים הטופוגרפיים של השטח לא תמיד התאימו לשיפוע העדין של האמה השתמשו הרומאים בצינורות וקשתות כדי ליצור בסיס שטוח לאמה.
אמת המים קיבלה את שמה משום שהמידה הסטנדרטית הייתה כריית תעלה בעומק וברוחב אמה (כ-50 ס"מ)..
היסטורית, חברות חקלאיות רבות בנו אמות מים כדי להשקות את שדותיהן.
ארכימדס המציא את בורג המים, המעלה מים לגובה ומאפשר השקיה.
שימוש נפוץ נוסף לאמות מים הוא אספקת מי שתייה נקיים לערים גדולות.
כמה מאמות המים הרומיות הידועות עדיין משמשות לאספקת מים לרומא של ימינו.
בקליפורניה שבארצות הברית ישנה אמת מים גדולה המשמשת להעברת מים מצפון המדינה לאזור לוס אנג'לס.
שרידי אמות מים רומיות נמצאים במקומות שונים בעולם, כגון באיטליה, בישראל (בקיסריה ובאזור עכו), בספרד ובצרפת.
אמות מים נבנו במקומות רבים בארץ על מנת להוביל מים לצורכי חקלאות ושתייה.
בין מפעלי המים הידועים ניתן למנות את אמות המים באזור קיסריה אשר נוצרו בתקופת הורדוס וכן אלו שבאזור יריחו.
מערכת אמות המים לירושלים סיפקה מים לעיר מתקופת בית שני ועד מלחמת ששת הימים (לאחר מלחמת העצמאות סיפקה המערכת מים רק לחלקה המזרחי של העיר).
בתלמוד הירושלמי מסופר כי "אמת מים הייתה מושכת לו (=לבית המקדש) מעיטם"; בזמן המרד הגדול החריבו הסיקריים אמה זו.
החפירות הארכאולוגיות של קונרד שיק גילו מערכת של אמות מים לירושלים, שבמרכזן בריכות שלמה.
שתי אמות מים הובילו מים ממעיינות האזור אל בריכות שלמה, ושתי אמות מהבריכות לירושלים.
בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 הוקמה בעמק הירדן אמת מים, על פי תוכניתו של שמחה בלאס, שסיפקה מים לקיבוצים דגניה א ובית זרע ואפשרה את הקמתו של הקיבוץ החדש אפיקים.
אמת מטרידה הוא סרט תיעודי, העוסק בשינויי האקלים בכלל, ובהתחממות העולמית בפרט.
את הסרט ביים דייוויס גוגנהיים ומככב בו סגן נשיא ארצות הברית לשעבר, אל גור.
הסרט מבוסס ברובו על מצגת מולטימדיה שגור פיתח במשך מספר שנים, כחלק מהקמפיין שלו לעצירת ההתחממות הגלובלית.
אמת מטרידה הוא גם שמו של הספר מאת גור, המלווה את הסרט ומציג נתונים מפורטים נוספים לגבי הנושאים שהוצגו בו.
הספר שהה מספר חודשים בראש מצעד המכירות של "הניו יורק טיימס".
הוא יצא בשתי גרסאות: המדריך לנוער, והספר המלא בעל כל פרטי הסרט ומעבר לכך.
הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-2006, ויצא לאקרנים בארצות הברית ב-12 במאי אותה שנה.
הסרט הגיע למקום השלישי ברשימת סרטי התעודה הרווחיים של כל הזמנים בארצות הברית.
גור עצמו ואולפני סרטי פרמאונט, שמפיצים את הסרט, התחייבו לתת אחוזים מהרווחים להמשך קידום חינוך הציבור על התחממות גלובלית.
הסרט יצא בפורמט DVD בארצות הברית ב-21 בנובמבר 2006.
בטקס האוסקר ה-79 זכה הסרט בפרס לסרט התיעודי הטוב ביותר ובפרס נוסף על שיר הנושא "I Need to Wake Up" של מליסה אתרידג'.
למרות היותו סרט תיעודי, התסריט של אמת מטרידה הולך ומתפתח בצורה דרמטית לאורך הסרט.
עובדות והשערות חדשות נחשפות תוך כדי גילוי פרטים על חייו האישיים של אל גור.
במקום לציין נתונים בצורה מדעית יבשה, הסרט מציג גישה רגשית-מוסרית בעלת אלמנטים דרמטיים רבים.
מאז ההפסד הדרמטי שלו בבחירות של שנת 2000, סגן נשיא ארצות הברית לשעבר, אל גור, מקדיש את עצמו להסברה וחינוך בנושא התחממות גלובלית.
בעזרת מצגת מולטימדיה שהציג ברחבי העולם, גור עובר על ההוכחות המדעיות לתופעת ההתחממות הגלובלית, דן בפוליטיקה ובכלכלה שלה ומתאר את ההשלכות מרחיקות הלכת שיקרו אם כמות גזי החממה הנוצרים על ידי האנושות בכלל וארצות הברית בפרט, לא תרד באופן דרמטי בזמן הקרוב.
הסרט כולל קטעים רבים המופנים כנגד המבקרים הטוענים כי ההתחממות הגלובלית אינה מוכחת שהיא חסרת חשיבות.
לדוגמה, הוא דן בסכנה שבהמסת הקרחונים של גרינלנד ואנטארקטיקה, שיכולה להעלות את הים ברחבי העולם בשישה מטרים, דבר שיציף אזורי חוף רבים וייצור כ-100 מיליון פליטים.
מי קרח מומסים מגרינלנד יכולים גם להשפיע על זרמי הים הגדולים באוקיינוס ולהביא להתקררות מהירה ודרמטית של צפון אירופה.
במאמץ להסביר את תופעת ההתחממות, הסרט מציג מידע על הטמפרטורה ורמות שנתיות של פחמן דו-חמצני במשך 600,000 השנים האחרונות, שהתקבלו מקידוחי קרח באנטארקטיקה.
הסרט מסתיים באמירתו של גור כי, אם נתחיל לפעול מהר נוכל לבטל ההשפעה של ההתחממות הגלובלית על ידי שחרור פחות פחמן דו-חמצני לאוויר ונטיעת עצים וצמחים.
גור קורא לצופים לבקר באתר הסרט וללמוד איך הם יכולים לעזור בתחום.
הטענה הבסיסית של גור כי יש אכן התחממות גלובלית, וכי הגורם העיקרי לה הוא פליטת חומרים ממקור אנושי (אנתרופומורפי) מקובלת על רוב החוקרים בתחום.
סוכנות הידיעות AP פנתה למאה מומחי אקלים וביקשה מהם לחוות את דעתם על אמינות הצגת הנתונים של גור.
19 החוקרים שהכירו את טענותיו של גור והשיבו לשאלון גרסו כי הצגת הקביעות המדעיות אמינה בדרך כלל.
גור יצר את הסרט כדי להנגיש את ההתחממות הגלובלית ליותר אנשים.
הוא אינו מתייחס כמעט למכחישי ההתחממות ולטענותיהם בסרט.
ועדת הסנאט לנושאים סביבתיים של הסנט בארצות הברית ביקרה את קביעותיו של גור בחריפות וגרסה כי "התחממות גלובלית היא התרמית הגדולה ביותר שנמכרה לציבור האמריקני מעולם" (משפט זה מצוטט בסרט).
ביוני 2006, טען חוקר האקלים ריצ'רד לינדזן במאמר מערכת בוול סטריט ג'ורנל כי פעילותו של גור בתחום היא חלק מ"ציד מכשפות" נגד מדענים הסבורים שהבהלה בנוגע להתחממות גלובלית מיותרת.
רונלד ביילי, במאמר במגזין הליברטריאני Reason, גרס כי אף שגור צודק בחלק ניכר מטענותיו, הטיעון המרכזי שלו בתחום המדיניות – שההתחממות הגלובלית יוצרת "מצב חירום" מופרזת במידה ניכרת בנסותה להפוך התרחשות אקלימית לאורך מאות שנים לאירוע המתרחש בעוצמה רבה כבר בהווה או בעתיד הקרוב.
נראה שהסרט סייע לאל גור לזכות בפרס נובל לשלום לשנת 2007, במשותף עם הפנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים.
כיום הסרט מוקרן כחלק מתוכנית לימודי החובה באנגליה, בסקוטלנד, וברוב ארצות סקנדינביה.
חברת ההפקה של הסרט, Participant Media, תרמה 50 אלף תקליטורים לבתי ספר תיכוניים בארצות הברית.
לדעת רבים, הסרט שינה לחלוטין את היקף ואיכות הדיון בהשפעה האנושית על ההתחממות הגלובלית.
קיים ויכוח אף בין מצדדי הגישה שבה תומך הסרט, אם ראוי להציג את העובדות באופן מוטה, גם במחיר של אי דיוק מסוים, כדי לעורר השפעה על דעת הקהל.
למשל: הסרט מציג באופן דרמטי נתונים על העלייה במספר המדווח של סופות הטורנדו, בעקבות ההתחממות הגלובלית.
הנתונים העובדתיים נכונים, אם כי יכולים להיות להם הסברים אחרים.
למרות זאת, הפרופ' לפיזיקה ריצ'רד מולר, שעוסק בין היתר בנושאי סביבה, טוען כך: הצגה "יבשה" ומאוזנת של הנתונים, שממנה עלול להשתמע שהבעיה אינה חמורה כל כך - לא תהיה יעילה כדי לעורר דעת קהל למען המאבק בתופעה - מאבק שבעיקרו הוא מוצדק, לדעתו
אמתחת (בורסה בלעז) היא מבנה דמוי שק סגור ושטוח המכיל חומר סיכה, שתפקידו להקטין חיכוך במפגשים שונים בגוף של רקמות נעות (שרירים או גידים) ורקמות קבועות (עצמות).
האמתחת מצופה בחלקה הפנימי ברקמה דומה לקרום סינוביאלי המפרישה נוזל סינוביאלי.
ישנן מאות אמתחות ברחבי הגוף בנקודות לחץ שונות.
אמתחת מודלקת (הנגועה בדלקת האמתחת, בורסיטיס) מגורה בקלות על ידי כל תנועה בקרבתה.
התנועה מחריפה את הדלקת ומעוררת כאב רב.
אמת עכו היא אמת מים שהובילה מים מאזור כברי אל העיר עכו.
האמה הייתה פעילה עד אמצע המאה ה-20, ושרידיה נראים עד היום בתחומי העיר עכו ומצפון לה.
האמה נבנתה על ידי סולימאן פאשה, והייתה האמה השלישית ששירתה את העיר.
קדמו לה אמה הלניסטית ואמה שהוקמה על ידי אחמד אל-ג'זאר ונהרסה בידי נפוליאון בונפרטה בשנת 1799.
כל שלוש האמות הובילו מים מאזור כברי שבו ארבעה מעיינות – עין השיירה (עין באשה), עין צוף (עין עסל), עין גיח (עין אלפוואר) ועין שפע (עין מפשוח).
מעיינות אלה שוכנים במרחק אווירי של כ-13 ק"מ מעכו העתיקה, ובגובה של כ-70 מטר מעל גובה פני הים.
השיפוע שנוצר, כחצי אחוז, אִפשר למים לזרום בכוח הכבידה בלבד.
האמה ההלניסטית היא האמה הראשונה ששירתה את העיר, והיא הוקמה לאחר שמוקד היישוב עבר מתל עכו לאזור בו שוכנת עכו העתיקה כיום, סמוך לחוף הים.
האמה ההלניסטית היא אמה תת-קרקעית שהתגלתה וזוהתה לראשונה באקראי ליד נס עמים בשנת 1975. קטעים נוספים התגלו באזור קיבוץ לוחמי הגטאות בשנת 1972 וב-1977. הנקבה בקטע שליד נס עמים היא בגובה של 1.80 מטר וברוחב של 90 ס"מ.
אף שרק קטעים קצרים מהאמה נחשפו, כיוון האמה וממדיה מעידים במידה רבה של סבירות כי מדובר בחלק ממערכת מים נרחבת שהוליכה מים ממעיינות כברי אל העיר עכו, שהייתה העיר הגדולה והחשובה באזור באותה עת.
האמה נבנתה על ידי שליט עכו אחמד אל-ג'זאר והזרימה מים לעכו בתוואי כמעט ישר.
מקור המים היה ככל הנראה במעיין עין שיירה שמדרום לכביש 89. המים זרמו בצינורות חרס עד חומות העיר, ונכנסו אליה בתעלה מוגבהת על קשתות וקיר.
האמה נהרסה על ידי נפוליאון בעת המצור ששם על העיר בשנת 1799, וכמעט שלא נותרו ממנה שרידים.
מסיבה זו עיקר המידע אודותיה מגיע ממפה ששרטט הקרטוגראף הצרפתי פייר ז'אקוטן.
אמה זו נבנתה בשנים 1814–1815 על ידי סולימאן פאשה שהיה מושל עכו באותה עת.
תוואי האמה היה שונה מעט מזו של אמת אל-ג'זאר - תחילה היא הובילה את המים לכיוון דרום-מערב, וליד מזרעה פנתה דרומה לעבר עכו.
מסיבה זו נראית האמה היטב מכביש 4 שבין עכו ומזרעה.
האמה נבנתה בצורת תעלה פתוחה עשויה פיסות חרס או אבן, והאיטום נעשה בעזרת חרסית.
גובה התעלה הוא 35 ס"מ ורוחבה זהה.
היא הונחה בגובה הקרקע וכוסתה בלוחות אבן.
במספר מקומות, ובכללם גם שלושה אתרים בהם חוצה האמה נחלים, היא נישאת על גבי קשתות ובנקודות אלה נותרה תעלת המים פתוחה.
הנחלים הם נחל געתון מדרום לבן עמי, נחל בית העמק במזרעה ונחל יסף ליד בית לוחמי הגטאות.
גשר הקשתות מעל נחל יסף הוא תוצר של עבודות תחזוקה ושיפוץ לאורך שנות פעולתה של האמה, והוא נישא לגובה של 12.5 מטר.
כשני ק"מ צפונית-מזרחית לחומות עכו הוזרמו המים לתוך צינורות חרס שהונחו על פני הקרקע.
לאורך קטע זה נבנו מספר מגדלי סיפון שבהם זרמו המים מהצינור כלפי מעלה, עברו דרך בריכה, וירדו שוב אל הצינור.
המגדלים אפשרו את שימור לחץ המים באמה תוך משיכת מים ממנה ואת ניקוי המים ושקיעת הלכלוך המוצק בבריכות.
עוד איפשרו המגדלים איתור יעיל של מקטעים בצינור שסבלו מסתימות.
ארבעה מגדלים עדיין ניצבים על תילם:
"אל-אעוג'י" (המפותל) השוכן ליד הכניסה הדרומית אל המכללה האקדמית גליל מערבי.
הוא זכה לשמו בשל כך שלידו מתעקלת האמה לכיוון דרום-מערב.
"אל-אימאם" לא הרחק מתחנת הרכבת עכו.
"באב עכא" (שער עכו) ברחוב דוד נוי 50, ליד המועצה הדתית.
מגדל נוסף ניצב על החומה החיצונית שמצפון לחפיר, ולידו סביל אשר סיפק את צורכי החיילים שהגנו על המקום.
משם ירדו המים בצינור אל מתחת לחפיר והחומה הראשית, והועלו אל החומה הפנימית בפינה הצפון-מזרחית של עכו העתיקה.
במקום ניצבת "מגלשה" דרכה גלשו המים אל תוך תעלה שהובילה אל הסביל הראשון בתחומי העיר.
זה ניצב בקצה המזרחי של השוק הלבן (שוק אל-אביאד).
תעלה תת-קרקעית הובילה ממקום זה אל הסביל במסגד אל-ג'זאר ואל עשרות הסבילים האחרים ברחבי העיר.
אמת סולימאן פאשה סיפקה מים לעכו במשך 133 שנים, ועד שבמלחמת העצמאות פוצצו אותה לוחמי ההגנה ליד מזרעה, וניתקו את העיר מאספקת המים שלה.
לאחר קום המדינה נעשו ניסיונות לחדש את פעולתה אך הם נזנחו בשל דליפת מים לאורכה.
האמה מופיעה על בול משנת 1973 שניפק דואר ישראל בערך נקוב של 1.10 לירות.
אמת פונטקיסילטה (אנגלית Pontcysyllte Aqueduct; ולשית: Traphont Ddŵr Pontcysyllte) היא גשר מים העובר מעל הנהר די (Dee), במזרח ויילס.
אמת פונטקיסילטה לא נועדה להעברת מים אלא למעבר סירות, והיא חלק מתעלת ל'אנגול'ן (Llangollen Canal), נתיב מים במזרח ויילס.
האמה הושלמה בשנת 1805, והיא אמת המים הגבוהה ביותר בבריטניה.
שם האמה נלקח משמו של גשר עתיק יותר בהמשך התעלה, ותרגומו המילולי הוא "הגשר המחבר את הנהר".
האמה הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 2009.
אמת פונטקיסילטה היא דוגמה בולטת לתקופה שכונתה "תקופת התעלות" בממלכה המאוחדת, תקופה שהחלה בשנות ה-60 של המאה ה-18, ונמשכה עד היווצרותה של רשת מסילות ברזל, בשנות ה-30 של המאה ה-19. שיאה של התקופה היה בסוף המאה ה-18, כאשר ברחבי בריטניה נבנו 1,900 קילומטרים של תעלות בתוך עשרים שנה בלבד.
התעלות יצרו מערכת תחבורה זמינה ונוחה, שאפשרה העברת חומרי גלם בקלות ובעלות נמוכה בכל רחבי בריטניה, ובכך היו לגורם משמעותי במהפכה התעשייתית.
תעלת לנגולן הובילה מטען וסחורות מהשפלה באנגליה לרמות ויילס, ובה באה לידי ביטוי חדשנות טכנולוגית שאפשרה גישור על שני עמקים ומעבר ברכס שביניהם.
התעלה נבנתה בין השנים 1795 עד 1808, ותוכננה בידי שניים מן המהנדסים החשובים באותה תקופה, תומאס טלפורד וויליאם ג'סופ.
התעלה נבנתה למידותיהן של סירות התעלות שהיו מקובלות אז באנגליה (Narrow Boats), שאורכן היה כ-22 מטרים ורוחבן כשני מטרים.
אמת פונטקיסילטה עצמה היא החלק הבולט ביותר בתעלה.
אורכה 307 מטרים, רוחבה 3.4 מטרים, ועומקה 1.6 מטרים.
צורתה כמעין אֵבוס, והיא עשויה מברזל יצוק.
האמה נסמכת על תשעה עשר עמודי אבן, שגובהם המקסימלי כ-38 מטרים.
אורכה של הקשת בין כל עמוד ועמוד הוא 16 מטרים.
האמה נבנתה במשך כעשר שנים, ונפתחה ב-26 בנובמבר 1805.
הטיח שבו נעשה שימוש לבניית האמה היה עשוי מסיד, מים ודם שוורים.
יציקת חלקי הברזל נעשתה בבית יציקה סמוך, שהוקם במיוחד למטרה זו.
לוחות הברזל שמהם נבנה האבוס היו, כאמור, מיצקת, והיו בעלי אֹגנים, שוליים בולטים שחוברו זה לזה.
החיבורים נאטמו באמצעות פלנל מוויילס, ותערובת של חלקיקי ברזל שנוצרו בעת שיוף המתכת ועופרת לבנה.
לוחות הברזל המרכיבים את האמה אינם מרובעים; צורתם מחקה את האבנים הבנויות בחלק העליון של קשת במבנים, וממשיכה את צורת הקשתות של עמודי התמיכה שמתחתיה.
בכל מפתח של הגשר ישנן ארבע קשתות ברזל התומכות באמה שמעליהן, והן מחופות לוחות היוצרים מראה מלא.
האבוס עצמו אינו מחובר לקשתות, אלא מוחזק במקומו באמצעות בליטות יצוקות לקשתות התמיכה.
לפני פתיחת האמה לשימוש היא מולאה במים והושארה כך למשך חצי שנה, כדי לבדוק את אטימותה; גם כיום מרוקנים מהנדסים את המים מן האמה מדי פעם.
סירות הנהר נגררו בעזרת סוסים, שצעדו על משעול גרירה מקביל לתעלה.
באמת פונטקיסילטה נבנה לצורך זה משעול גרירה, הבנוי על תומכות (ולא כמעין מדרגה).
זאת, כדי לאפשר נפח מים רחב יותר באמה.
בקצה משעול הגרירה ישנו מעקה, ובצד הפונה לאמת המים ישנו ציפוי עץ, שנועד למנוע את שחיקתו כתוצאה מחיכוך של הסירות.
בצד השני של האמה אין שום מעקה; בין הגאי הסירות, העומדים זקופים בירכתיהן, לבין קצה האמה והעמק הנמצא כ-40 מטרים מתחתיה אין כל חציצה..
אמת פונטקיסילטה הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 2009. אתר המורשת העולמית כולל לא רק את האמה אלא חלק שלם מהתעלה, מהאמה ועד מפלי הפרסה (Horseshoe Falls), וכולל בתוכו אמת מים נוספת, אמת צ'ירק (chirk Aqueduct).
אמת המים של סגוביה (בספרדית Acueducto de Segovia) היא אחד המונומנטים הרומאיים השמורים ביותר בחצי האי האיברי, והיא הסמל והאתר החשוב ביותר של העיר סגוביה, בספרד.
האמה מובילה מים מנהר הפואנטה פריה, העובר בהרים הממוקמים כ-17 קילומטרים מהעיר סגוביה.
מהנהר נמשכת האמה לאורך 15 קילומטרים עד הגעתה לעיר, בה מתנקזים המים למאגר El Caserón ('הבית הגדול'), משם זורמים בתעלה למאגר Casa de Aguas ('בית המים').
במאגר החול שוקע והמים מתנקים באופן טבעי.
ביציאה מהמאגר זורמים המים על פני האמה בשיפוע של מעלה אחת, עד לאזור האלקסר בשולי העיר.
מהאלקסר נכנסת האמה לתחומי העיר העתיקה, חולפת בכיכר דיאס סאנס (Díaz Sanz) וממשיכה לכיכר הארטילריה (Plaza de la Artillería - בתמונה), שם נראית האמה במלוא הדרה.
המקטע הראשון של האמה כולל 36 קשתות, שנבנו מחדש במהלך המאה ה-15, אחרי שנהרסו ב-1072 על ידי המורים.
במקטע זה האמה בנויה משתי קומות של קשתות, הנתמכות באמצעות מסגרות פשוטות המייצבות את המבנה.
רוחב הקשתות במפלס העליון הוא 5.1 מטרים, לעומת 4.5 מטרים במפלס התחתון; בנוסף, העמודים במפלס העליון נמוכים וצרים יותר מאלו במפלס התחתון.
היקף העומדים במפלס התחתון משתנה לאורך גובהם, כשהיקפם בתחתית הוא כ-2.4*3 מטרים, לעומת 1.8*2.5 מטרים בראשם.
בראש האמה, מעל העמודים העליונים, עוברת תעלת המים, חלל בצורת האות U שמידותיו 0.55*0.46 מטרים.
האמה בנויה מבלוקים דמויי-לבנה עשויים גרניט.
בשיא גובהה, מגיעה האמה לגובה של 28.5 מטרים, מהם 6 מטרים של יסודות.
מכניסת האמה לעיר ועד הגעתה לכיכר דיאס סאנס, היא נישאת על-גבי 75 קשתות יחידות, 44 קשתות כפולות ו-4 קשתות יחידות נוספות, בסך הכל 167 קשתות.
האמה בנויה על-פי העקרונות שהציג ויטרוביוס בעשרת הכרכים של יצירתו "על אודות האדריכלות" (De Architectura), במאה הראשונה לפני הספירה.
אמת המים אינה מכילה כתובת (ייתכן שהייתה בחלק שנהרס), לכן לא ניתן לקבוע בוודאות את מועד בנייתה.
החוקרים מתארכים את בנייתה למחצית השנייה של המאה הראשונה לספירה או שנותיה הראשונות של המאה השנייה.
בזמן שלטון המלכים הקתוליים פרננדו השני ואיזבלה הראשונה, עברה אמת המים שיפוץ נרחב, במהלכו נבנו מחדש 36 קשתות לאורך האמה, תוך הקפדה על שמירת עיצובה וסגנונה המקוריים.
בשלב מאוחר יותר, במהלך המאה ה-16, נוספו לאמה נישות ופסלים.
לאורך ההיסטוריה נשמרה אמת המים במצב מצוין, ועד לאחרונה אף המשיכה להוביל מים לעיר, בעיקר לאלקסר.
בתקופת המאה העשרים סבל המבנה מבלאי מואץ עקב זיהום שנגרם מכלי רכב שעברו בין קשתות האמה.
מאז 1997 מתבצעות תוכניות שיקום כדי להבטיח ולשמר את אמת המים במצב טוב.
בין היתר, הכיכר בה ניצב החלק המרכזי של האמה הוסבה למדרחוב ותנועת כלי הרכב הוסטה משם.
אמת הבִּיאָר היא אמת מים ששימשה חלק ממערכת המים שבנה הורדוס להולכת מים לירושלים ולבית המקדש בימי בית המקדש השני כמענה למצוקת המים ששררה באותה התקופה.
האמה ממוקמת בצפון הר חברון שנמצאת באזור המועצה האזורית גוש עציון הדרומית לירושלים.
בימי בית שני התקין המלך הורדוס מבנים רבים שהצריכו כמות גדולה של מים כמו בריכות נוי ובתי מרחץ.
בצירוף גידולה של העיר נוצרה מצוקת מים קשה שניתן למצוא לה סימוכין בגמרא:
צפון הר חברון נבחר על ידי מתכנני מערכת המים באותה התקופה בשל העובדה שאזור זה גבוה יותר מירושלים והר הבית שהם היעד, הקרבה לירושלים ושמדובר במקור מים שופע כל השנה.
שלושת המאפיינים הללו נמצאו בצפון הר חברון והוחלט להביא את המים ממעיינות באזור: מעיין הביאר, מעיינות הערוב וכוזיבה והמעיינות סביב בריכות שלמה.
שלושת המקורות הללו הם מעיינות שכבה ונובעים על גבי שכבות חוואר האטומות למים, על מנת להגביר את הנביעה חצבו נקרות אל בטן הסלע, הנקרות מנקזות את המים מתוך השכבה נושאת המים.
אמת הביאר, בריכות שלמה והאמה התחתונה פעלו בהפסקות מימי בית שני ועד מלחמת ששת הימים.
עם השנים עברה המערכת שיפוצים ושכלולים עד שבמאה ה-17 ניסו הטורקים להכניס צינור חרס לאמה התחתונה, הצינור נסתם והאמה הושבתה.
בראשית המאה העשרים שוקמו קטעים במערכת.
לאחר מבצע שיקום יסודי, הפעילו הבריטים את האמות בשנים 1921-1927. מימי הערוב הוזרמו בצינורות לצומת גוש עציון ונאגרו בשתי בריכות ומשם הובלו באמצעות צינורות לבריכות שלמה.
אמת הביאר שופצה ושוקמה, נבנה סכר אגירה גדול באזורה והאמה פעלה כסדרה עד מלחמת ששת הימים.
עם איחודה של ירושלים הושבת המפעל עקב קשיים בטיהור המים.
החלק הראשון - מאזור המעיינות ועד בריכות שלמה שהם מרכז מערכת המים.
החלק שני - מבריכות שלמה ועד הר הבית וירושלים.
בחלק הראשון, היו שתי אמות, אמת הביאר ואמת הערוב אשר התפתלה בהרים באורך של כ-4 ק"מ על-פני הפרש גובה של 40 מטר מנקודת המוצא אל בריכות שלמה (יחס של 1% בשיפוע).
אמת הביאר הקצרה יותר מחולקת למנהרה באורך 2.8 ק"מ חצובה בסלע ולאורכה מפוזרים כל 40 מטרים פירים לעזרתם של החופרים ועוד 2 אמות פתוחות ומנהרה שכיום נמצאת מתחת לגבעת הדגן ביישוב אפרת.
בחלק השני יצאה מבריכות שלמה האמה התחתונה שהובילה מים להר הבית.
האמה העליונה הובילה מים לעיר העליונה ולארמונות המלך הורדוס.
כיום עוד ניתן לראות שרידים מאמות אלה במספר אתרים בירושלים.
את בניית מערכת המים מימנו בשיירי הלשכה שהם הכספים שנותרו ממחצית השקל שנגביתה מכל העם ככתוב במשנה במסכת שקלים פרק ד' "ואמת המים וחומת העיר ומגדלותיה וכל צורכי העיר באין משיירי הלשכה ...
ספיקת מעיין הביאר היא קטנה יותר, מכאן שאמת הביאר קולטת מי נגר בדרכה אל בריכות שלמה, בשיעור הגבוה פי שניים מספיקת המעין.
האמה פעילה לאחר שהוכשרה על ידי החברה לפיתוח גוש עציון והיא אתר תיירות ניתן לעשות סיורים בתוך נקבות האמה בשני מסלולים:
הליכה במנהרה באורך של כ-40 מ' לכיוון המעיין התת-קרקעי, עין האמה (גובה זרימת המים - 30 ס"מ) חזרה באותה הדרך.
הליכה במנהרת המים - חלק ממנהרת המים שהובילה את המים עד בריכות שלמה.
ההליכה במנהרה היא לאורך של כ-135 מ', (גובה זרימת המים כ-60-80 ס"מ), היציאה מתוך המנהרה בסולם מתוך פיר וחזרה רגלית של כ-3 דק' הליכה לנקודת היציאה.
אמת הערוּב היא אמת מים קדומה בהרי יהודה, אשר יחד עם אמת הביאר, סיפקה את המים לאמת המים הרומית לירושלים.
ראשיתה של האמה במעיינות כוזיבה, כ-2 ק"מ דרומית מזרחית לכפר אל-ערוב, על גבול מדבר יהודה.
ממעיינות אלו נמשכת האמה לכיוון צפון מערב, עוברת במעיין עין א-דלבה, ומגיעה לבריכת הערוב, הנמצאת למרגלות ח'רבת אלערוב, ובסמוך לכפר המודרני אלערוב.
בריכת הערוב בנויה בסגנון בריכות שלמה, אך קטנה מהן.
מהבריכה ממשיכה אמת המים לכיוון מזרח, ובהמשך פונה צפונה, וממשיכה בפיתולים רבים עד בריכות שלמה.
בתוואי האמה מצויים גשר קדום ושלוש מנהרות תת-קרקעיות החצובות בסלע.
אמת הערוב מתוארכת לראשית המאה ה-1 לספירה, בתקופת פונטיוס פילאטוס, בהתאם לתיאוריו של יוסף בן מתתיהו ולממצאים הארכאולוגיים.
אמת המים של פאדרה טמבלקה (שם רשמי בספרדית:: Sistema Hidráulico del Acueducto del Padre Tembleque) היא מוביל מים עתיק במדינות אידלגו ומקסיקו שבמקסיקו.
בשנת 2015 הוכרזה כאתר מורשת עולמית.
אמת המים נבנתה בין השנים 1553–1570 ומתמשכת לאורך 45 קילומטרים.
רוב נתיבה עובר בשטח מישורי, אך חלק ממנה הוא תת-קרקעי או עובר מעל נקיקים ועמקים.
לאורך אמת המים מצויות שלוש ארקדות: בראשונה 46 קשתות, בשנייה 13 ובשלישית 67. הארקדה האחרונה, הנקראת גם הארקדה הראשית נמתחת מעל נקיק פפלוטה (Papalote).
הקשת הגבוהה ביותר בה מתנשאת לגובה של 38.75 מטרים.
האתר הוסף לרשימת אתרי המורשת העולמיים הזמנית של אונסק"ו ב-20 בנובמבר 2001. ב-5 ביולי 2015 הוכר כאתר מורשת עולמית.
אֲמִתַּי זיו (נולד ב-29 ביולי 1958) הוא רופא ישראלי, מנהל בית החולים השיקומי המשולב במרכז הרפואי שיבא בתל השומר, מייסד ומנהל מסר - המרכז הארצי לסימולציה רפואית, ופרופסור בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר של אוניברסיטת תל אביב.
זיו נולד בירושלים להורים שעלו מקנדה, גדל בשכונת בית הכרם והתחנך בתיכון ליד האוניברסיטה.
ב-1976 התגייס לצה"ל, סיים בהצלחה את קורס טיס מספר 87 בחיל האוויר ושירת כטייס קרב וכמדריך טיסה.
לאחר שחרורו למד רפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים וקיבל תואר דוקטור לרפואה ב-1989. בין השנים 1993–1996 התמחה ברפואת ילדים במרכז רפואי הדסה.
בשנים 1996–1998 יצא לתת-התמחות ברפואת מתבגרים בבית החולים של אוניברסיטת פנסילבניה שבפילדלפיה.
עם שובו לישראל הצטרף לצוות הרפואי של המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר, ובשנת 2000 מונה לתפקיד סמנכ"ל המרכז הרפואי לענייני חינוך רפואי, ניהול סיכונים ובטיחות הטיפול.
ב-2001 הקים בשטח המרכז הרפואי את "מסר - המרכז הארצי לסימולציה רפואית", מנהל אותו מאז ופיתח אותו כחלוץ וכמוביל בתחומו.
ב-2016 מונה כמנהל בית החולים השיקומי במרכז הרפואי שיבא, ומשמש גם כמנהל מקצועות הבריאות, הרפואה המשלימה והטיפול התומך במרכז הרפואי.
ב-2007 זכה זיו בפרס צ'ארלס ברונפמן על פעילות הומניטרית לקידום החינוך הרפואי בעולם.
מאז 2010 הוא מכהן בחבר השופטים של ועדת הפרס.
ב-2026 זכה זיו בפרס "החלוץ" (Pioneer Award) מהחברה הבין-לאומית לסימולציה רפואית (SSH).
בשנים 1994–1996 הדריך זיו רפואת ילדים בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-2003 סיים לימודי תואר שני במנהל רפואי באוניברסיטת תל אביב.
ב-2005 מונה למרצה בכיר קליני בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב, ובין 2006–2010 היה חבר בוועדת הקבלה של בית הספר לרפואה.
ב-2010 קיבל תואר פרופסור חבר ומונה כחבר ועדת ההוראה הקלינית של בית הספר וכראש המחלקה לחינוך רפואי.
הוא גם פרופסור חבר נלווה (Adjunct Associate Professor) באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב בקליבלנד, אוהיו, ובבית הספר לרפואה של מאיו קליניק ברוצ'סטר, מינסוטה.
לאורך השנים לימד והדריך אלפי תלמידי רפואה, ופרסם מאות מאמרים בתחומי התמחותו השונים.
זיו נחשף לראשונה לאימונים מבוססי סימולציה בעת שירותו כטייס קרב בחיל האוויר.
בעת הכשרתו כרופא בישראל ובארצות הברית, הופתע לגלות שבעולם הרפואה מקובל שמתלמדים רוכשים את הכשרתם הבסיסית על מטופלים בשר ודם, כשמטבע הדברים מתבצעות תוך הלימוד טעויות טיפוליות המסכנות את בריאותם ואת חייהם של המטופלים.
במהלך התמחותו בארצות הברית בשנים 1996–1998 החל להתעניין בפיתוח מודלים של שילוב אימוני סימולציה בהכשרת צוותי רפואה, בדומה לאופן שבו מתבצעים אימוני הכשרה בעולם התעופה והטיס.
הוא היה חבר בצוות שעסק בפיתוח ויישום מבחנים מבוססי סימולציה לרישוי רופאים זרים שביקשו לעבוד בארצות הברית.
במבחני הסימולציה שפותחו נדרש רופא להפגין את יכולותיו בפני צוות מעריכים, ומאז 1998 מחויב כל רופא זר בארצות הברית לעמוד במבחנים אלה כתנאי לרישיונו.
ב-1998 הצטרף ל-MedSim, חברת הזנק שנוסדה בארצות הברית על ידי טייסים יוצאי חיל האוויר הישראלי, ועסקה בפיתוח מערכות סימולציה רפואית.
הוא כיהן שם כמנהל רפואי וכסגן-נשיא לניהול ולחינוך רפואי.
בשיתוף פעולה עם אוניברסיטת תומאס ג'פרסון בפילדלפיה הקים את מרכז הסימולציה הרפואית הראשון בפילדלפיה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה, עמד בראשו ויזם תוכנית הדרכה מבוססת סימולציה למערך הרפואי של האוניברסיטה.
בשובו לישראל נעתרה הנהלת המרכז הרפואי שיבא להצעתו של זיו להקים מרכז סימולציה ארצי בשטח המרכז הרפואי, והקצתה לעניין שטח ומשאבים.
בשנת 2001 הוקם בשטח הקמפוס מסר - המרכז הארצי לסימולציה רפואית על פי חזונו של זיו ובניהולו.
המקום משמש כמרכז לאומי להדרכה מבוססת סימולציה של צוותי רפואה מכל גופי הבריאות בישראל, ובכללם משרד הבריאות, בתי החולים ברחבי הארץ, קופות החולים, חיל הרפואה של צה"ל ומגן דוד אדום.
לאורך השנים פיתח זיו את "מסר" כמרכז מוביל עולמי בתחום הסימולציה הרפואית, והוא עצמו נחשב למומחה בין-לאומי בתחום זה.
הוא מרבה להרצות ברחבי העולם בנושאי סימולציה רפואית, ומייעץ למוסדות אקדמיים ולגופי בריאות במדינות שונות בהקמת מרכזי סימולציה רפואית ובניהול מערכי הדרכה מבוססי סימולציה.
אמת המים שהייתה בבית המקדש הייתה הפתרון הטכני לניקוז הנוזלים הרבים שנקוו על רצפת בית המקדש מתחת למזבח, כתוצאה מדמי הקרבנות הרבים שנשחטו בבית המקדש.
באמה נצטברו שיירי הדם שנשפכו ליסוד המזבח, ולאמה שפכו גם את הפסולת שהייתה במקדש, כגחלים שנשתיירו במחתה, דמי קרבנות שנפסלו, גיד הנשה של קרבנות השלמים, ולדעת רבי יהודה אף גופות חטאת העוף הבאה על הספק.
האמה הובילה מעין עיטם, והייתה מחוברת ככל הנראה לאמת המים שבנה הורדוס להובלת מים מבריכות שלמה לארמונו ולמקדש.
מי האמה נשפכו לנחל קדרון, והדמים שהיו בו נמכרו לגנני ירושלים לצורכי זיבול.
באמה השתמשו גם כדי לנקות את רצפת בית המקדש, הניקוי התבצע באופן הבא: פקקו את פתח יציאת המים בסוף האמה, המים שהמשיכו לזרום לאמה עלו על גדות האמה ומילאו את רצפת העזרה, לבסוף הסירו את הפקק, והמים שחזרו לאמה שטפו איתם את כל הלכלוך שברצפת העזרה.
בשבת היה אסור לנקות את המקדש באופן זה, אבל אם חל ערב פסח בשבת, שאז שחטו אלפי כבשים בשביל קרבנות הפסח, והרצפה הייתה מלוכלכת יותר מדי נהגו לפקוק את האמה אף בשבת.
לדעת רבי יהודה עשו כן מחוסר ברירה כדי לשטוף את העזרה, ולכן התירו איסור שבות.
ולדעת חכמים לא פקקו את פתח היציאה של האמה אלא סתמו את כל האמה, כדי שדמי הקרבנות לא יתנקזו לאמה, כדי להגדיל את הטקס בעיני המתבוננים, שכן .
אַמְּתָא דְּבֵי רַבִּי (מארמית: שפחה של בית רבי) היא דמות הנזכרת בתלמוד כשפחה בבית רבי יהודה הנשיא.
השפחה מתוארת בתלמוד כחכמה ובעלת ידע, חכמי התלמוד נהגו בה כבוד ואף למדו מדבריה במספר מקרים.
בתלמוד הבבלי מוזכרת שפחת בית רבי מספר פעמים בהקשרים שונים, אך אין ודאות כי בכל הפעמים הכוונה לאותה שפחה.
במסכת ראש השנה ובמסכת מגילה מסופר כי תלמידי החכמים למדו ממנה פירוש למספר מילים עבריות.
סיפור זה מובא במספר שינויים גם בתלמוד ירושלמי.
לפי גרסת הירושלמי, החכמים הגיעו לשאול את רבי יהודה את פירוש המילים, וכשנכנסו לביתו שמעו את דברי השפחה ולא הוצרכו לשאול.
בירושלמי מוצג מעשה המטאטא כהמשך למעשה החלוגלוגות – המטאטא הובא כדי לאסוף את הפרחים שהתפזרו.
במקום אחר מספר התלמוד ששפחתו של רבי גזרה נידוי על אדם שהכה את בנו ועבר בכך על לפני עיוור לא תיתן מכשול כיוון שקיים חשש שבנו יכה אותו בחזרה ויעבור על איסור הכאת הורים, החכמים כבדו את הנידוי ולא הקלו בו במשך שלוש שנים.
באגדה על פטירתו של רבי יהודה הנשיא מתואר כי השפחה פעלה להפסקת התפילה לרפואתו, על ידי כך ששברה כד בסביבת המתפללים והם הפסיקו לרגע מתפילתם (ובאותו הרגע יצאה נשמתו), ואף התפללה שימות ויפסיק להתייסר.
במקומות נוספים מספרים חז"ל כי השפחה הייתה מדברת ב"לשון חכמה" ורמזים, היא גם מתוארת בכשרונה שבגיל 92 הייתה טועמת את התבשיל.
פוסקי ההלכה דנים במספר עניינים ביחס לשפחת בית רבי.
בעניין הנידוי על ידי השפחה, הרא"ש כתב שהייתה בשפחה "חכמה יתירה ויראת חטא" ואפילו רבי ורבן גמליאל לא רצו להתיר את הנידוי שגזרה.
מאידך הרמב"ם למד מסיפור זה שמי שנידוהו על דבר שחייב נידוי, אפילו אם המנדה הוא "הקטן שבישראל" חייבים הנשיא וכל ישראל לנהוג בו נידוי עד שיחזור בתשובה ויתירו לו.
יש שהביאו ראייה ממעשיה של השפחה שמותר להתפלל על חולה שימות, אם הוא מתייסר ואין תקווה שיתרפא, על אף שההלכה שוללת המתת חסד.
הרב יוסף חיים זוננפלד כתב כי על אף שלפי ההלכה "אין משתמשין באישה", היה מותר לרבי יהודה להשתמש בשפחה, מכיוון שלא היה בנמצא איש לצורך זה.
בספרות הקבלה מובא ששפחת בית רבי הייתה גלגול של השפחות שנכחו בקריעת ים סוף, עליהן אמרו חז"ל "ראתה שפחה על הים מה שלא ראה יחזקאל וכל שאר הנביאים".
הרמ"ע מפאנו כתב בהקשר לשפחת בית רבי כי לפעמים מכונה כל אחת מנשי ישראל "שפחה" גם אם היא אינה שפחה, על משקל שקוראים לצדיק עבד ה'.
הרב יהונתן אייבשיץ כתב שהמתואר בחז"ל על אמתא דבי רבי שהתפללה שימות הכוונה היא לנשמת רבי יהודה, כי הנשמה נקראת "אמה", והסיפור המתואר אינו אלא בדרך מליצה, והכוונה היא שנשמתו של רבי הסכימה למותו.
אמת מארץ תצמח הוא ספר הפרוזה הראשון של הרב חיים סבתו, מראשי ישיבת ההסדר במעלה אדומים.
הספר בנוי משלושה סיפורים קצרים המבוססים על סיפורים אמיתיים על הקהילה היהודית בעיר חלב ומכילים חוויות אישיות של הסופר כנער ופרטים אוטוביוגרפים רבים.
הנובלה המרכזית בספר מספרת על הפילוסוף והוגה הדעות היהודי-צרפתי בני לוי ועל חזרתו בתשובה.
הסיפור מתחיל באבי סבו, חכם פרוש מן הציבור בשם חכם רפאל שפורטה שאינו מסכים להצטרף לחרם כנגד חברת כל ישראל חברים, בשל פרישותו וחוסר רצונו להתערב בעסקי הציבור ועל אף הפצרת הרב הראשי של ארם צובא, שבשל כך מקפיד עליו.
הגלגל מתגלגל כך שנכד החכם מתמנה למנהל בית הספר של כל ישראל חברים, ובנו, גיבור הסיפור נוסע לצרפת הופך למנהיג מרד הסטודנטים בפריז ולתלמידו של 'הפילוסוף הנודע' (כינוי לז'אן פול סארטר).
לאחר אכזבתו מכישלון המהומות מזדמנת לו נסיעה לארץ ישראל שבה הוא מבקר בכותל המערבי ופוגש יהודי חלבי המזכיר לו את סבו ומחזיר אותו אל שורשיו היהודיים ואל מסורת אבותיו.
שם הסיפור מרמז על הגלגל שחוזר פעמיים: בפעם הראשונה קפידתו של הרב מתקיימת וצאצאיו של חכם שפורטה עזבו את היהדות בגלל חברת כל ישראל חברים.
בפעם השנייה חוזר הגלגל לאותו צאצא והוא מגלה מחדש את יהדותו על ידי חכם חלבי.
סיפור בלשי על כתב יד שנעלם למשך שבעה דורות.
שזורים בו מתחים רבים, ביניהם היחס לשבתאות בחלב וביהדות המזרח בכלל, וכן אופיים של החלבים ובעיקר תקיפותם.
אר"ץ היא ראשי תיבות ידועים לארם צובא, ושם הסיפור רומז לחיפוש אחר האמת של בני ארם צובא במתח בין סנגוריה לקפדנות.
בשני הסיפורים הראשונים המספר הוא בן דמותו של הסופר, בן הקהילה החלבית בעל חוויה דתית עמוקה, גאווה גדולה בבני עדתו וההשתפכויות הרבות על בני הקהילה, חכמיה ומנהגיה.
תיאור המקונן על העולים מכל פזורות ישראל בשנות ה-50, איך השאירו אחריהם קהילות מפוארות ועל נחלתם במעברת בית מזמיל הלא היא קריית יובל של ימינו לא הגיעו.
המספר הוא נער צעיר הגדל במעברה ומספר על סבו מחכמי חלב (רומז לסב המחבר מצד אמו, חכם אהרן שויקה), דמות שמתלווה לאורך כל הספר ומאיר דרכה על דור שהלך ואבד, דור עולים שנפגש בארץ, ומפגש בין דמויות ממרוקו מפולין ומגרמניה שלא מצאו מקום ליהדותם בארץ ישראל.
יצא לאור בשנת 1997 על ידי הוצאת ידיעות ספרים בעריכת יהודה מלצר.
הספר תורגם לאנגלית בשם Aleppo tales על ידי פיליפ סימפסון ויצא לאור בהוצאת טובי (Toby Press) בקונטיקט ב-2004.
"אמת או חובה" הוא סרט אימה על-טבעי טלוויזיוני אמריקאי, אשר נכתב על ידי תומי האסון ואיתן לורנס וביים ניק סיימון.
בסרט מככבים קייסי סקרבו, היידן סזטו, בריטני סרפי, מייסון דיי, הארווי גילן, לוק ביינס, ריקרדו הויוס, אלכסיקס למיר, כריסטינה מסטרסון והת'ר לאנגנקאמפ.
העלילה מתמקדת בקבוצה של שמונה סטודנטים במכללה ששוכרים בית שרדוף רוח נקמנית שאיבדה את חייה במשחק של אמת או חובה מספר שנים קודם לכן.
הקבוצה מחליטה לשחק במשחק ונאלצת לבצע או לעמוד בתוצאות קטלניות.
הסרט הוקרן לראשונה ב-Syfy ב-8 באוקטובר 2017. הוא זכה לביקורות שליליות מצד המבקרים.
לקראת ליל כל הקדושים קבוצה של שמונה חברים בקולג' שוכרת בית שנרדף כביכול על ידי רוח נקמנית שהפסידה במשחק קטלני של אמת או חובה לפני מספר שנים.
כשהקבוצה מחליטה לשחק את המשחק, הם נאלצים לענות בכנות על כל אמת משפילה ולפעול על פי כל חובה וכל שהמשחק ממביך הם מתבקשים לעשות מעשים אלימים לעצמם וזה לזה או להסתכן במוות על ידי הרוח.
קייסי סירבו לוהקה לתפקיד אלכס לאחר מספר אודישנים.
היא תיארה את הדמות כ"חכמה, מהירה ומונעת סכנה".
הת'ר לאנגנקאמפ נבחרה לבצע את תפקיד המשנה - דונה.
לפניי הצילומים היא נאלצה לכסות את פניה בגבס על מנת להעמיד פנים כאילו היא סובלת מעיוות ובנוסף היא וכותבי הסרט החליטו כי דמותה בסרט תהיה חובבת פאזלים אותם היא עושה על מנת להתמודד עם הבדידות שלה שנגמרה לה בעקבות העיוות בפנים.
אמת המים ברניקי (מכונה גם: אמת ברניקי או תעלת ברניקי) היא אמת מים עתיקה שמתוארכת לתקופה הרומית בארץ ישראל ושימשה להובלת מים ממעיינות בנחל יבנאל לבריכות אגירה בטבריה העתיקה על מנת להבטיח מי שתייה נקיים לתושבי העיר כמו גם לגנים ולמוסדות הציבור בעיר המתפתחת.
שלוחות של האמה סיפקו מים לאתרים שונים לאורך הדרך.
שרידי התעלה התגלו על ידי חוקרי ארץ ישראל כבר במאה ה-19 ומספר מחקרים נערכו מאז לגביה.
במסמכים משלהי המאה ה-19 (למשל מפת הקרן לחקר ארץ ישראל שפרסמה הקרן לחקר ארץ ישראל ב-1880) סומנו חלקים גדולים מהאמה (תחת השם Aquaduct) אולם מכיוון שזו ולא הוגדרה כאתר מורשת לשימור נהרסו חלקים גדולים ממנה במהלך השנים עקב עבודות לפיתוח יישובים, שטחים חקלאיים ודרכים כך שרק שרידים מהאמה נותרו.
טבריה נבנתה על שפת הכנרת וידוע מהכתובים שתושביה שאבו מים מהאגם.
יחד עם זאת שאפו מנהיגי העיר להזרים מים למוסדות ציבור כמו בתי מרחץ, סבילים, מזרקות, גנים ציבוריים וכו' ואת זאת ניתן היה להשיג רק על ידי הזרמת מים ממקור גבוה יותר.
המלכה ברניקי הייתה מלכה יהודייה מבית הורדוס, בתו של אגריפס הראשון מלך יהודה, ונצר לשושלת בית חשמונאי.
על פי המסורת, ברניקי בנתה את אחד מארמנותיה על הר ברניקי שמעל לטבריה.
קריאת אמת המים על שמה של בריניקי החלה רק עם תחילת המחקרים במאה ה-19. אין הוכחה שהאמה אכן נקראה כך בעבר אך משערים שהשם ניתן לה על שם הארמון שעל הר ברניקי.
אין אחידות דעים על התקופה בה נבנתה האמה אך ההערכה היא שנבנתה בשלהי התקופה הרומית בארץ ישראל (המאה השלישית לספירה) ובנייתה קשורה להתחזקותה של טבריה, ועליית קרנו של הגליל, לאחר מרד בר כוכבא.
כמו כן ההערכה היא שהשימוש באמה המשיך עד לתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל וכנראה שאנשי בית אומיה השתמשו במי האמה בארמון שהקימו בתל בית ירח.
האמה,שאורכה היה כ-11 ק"מ (כ-16 ק"מ כולל הפיתולים), הוליכה מים, בגרוויטציה, ממעיינות בנחל יבנאל (שנקרא במקור "נחל פיג'אס" שמקורו במילה היוונית "פגאי" שפירושה "מעיינות"), נמשכה על צידו הצפוני של הנחל וירדה במתינות לכוון אזור בית ירח.
משם המשיכה על שיפוליה המזרחיים של רמת פוריה עד מבואות טבריה שם נאספו המים במערכת בריכות אחסון ושיקוע (קסטיליום) שבתחומי העיר העתיקה של טבריה.
נקודת המוצא של האמה נמצאת בערך בגובה פני הים ונקודת הסיום במפלס של קרוב ל-200- מטר כך שהשיפוע של האמה היה כ-2 מטר ל-100 מטר.
חלקה הראשון של האמה (כ-3 ק"מ), בערוץ נחל יבנאל, נבנה בכיוון מזרח-צפון-מזרח.
לאחר היציאה מחלקו התלול של הנחל עושה האמה פניה לכוון צפון עד הגיעה לטבריה.
מכיוון שמעיין זה נבע מגדתו הדרומית של הנחל מעריכים החוקרים שבוני האמה בנו מוביל מים מעל הנחל כדי לעבור לגדתו הצפונית.
ייתכן שמים מ"עין פטל" ומ"עין כוש" (במורד הנחל) זרמו גם הם לאמה זו אם כי במפות הישנות מוזכרות אמות נוספות באזור כך שייתכן שמימי "עין פטל" ו"עין כוש" שימשו את האמות האחרות.
נתוני נביעה של מעיינות נחל יבנאל, בתקופת המנדט, מצביעים על ספיקה של כ-2-2.5 מיליון ממ"ק מים לשנה שזה כ-260 ממ"ק בשעה.
ספיקה זו גבוהה משמעותית מהספיקה הקיימת במאה ה-21 לכן ההשערה היא שקידוחים ושאיבה הקטינו את הנביעה במעיינות.
האמה עקבה אחר קווי הגובה של המדרוונות המזרחיים של רמת פוריה ולכן היא התפתלה בהתאם לטופוגרפיה ולריבוי הנחלים היורדים לכנרת.
במקרים רבים נדרשו בוני האמה לחצות אפיקי נחלים ולכן הקימו גשרים מעל ערוצי הנחלים.
החוקרים זיהו 11 גשרים שחצו את נחלים כשהשמור ביניהם היה הגשר שנבנה לחציית נחל שלם.
היעד העיקרי של אמת המים הייתה העיר העתיקה של טבריה והחוקרים מעריכים שהאמה הסתיימה בבריכת אגירה בשם "בריכת דונה גרציה" בחלקה הצפוני של טבריה העתיקה.
הבריכה שימשה לאגירת המים, שיקוע מוצקים שנסחפו בתעלה ופיזור המים, בעזרת תעלות, לרחבי העיר.
אורך הבריכה היה כ-32 מטר, רוחבה כ-10 מטר ועומקה כ-6 מטר (מתוכם 3 מטר קבורים בסחופת) והחוקרים מעריכים שהיא הכילה כ-2,000 מ"ק מים.
הממצאים על האמה, שנתגלו במחקרים עליה, הצביעו על כך שהמיים שהוזרמו בה נוצלו גם למטרות אחרות (בנוסף לאספקת מים לטבריה העתיקה).
לשם כך נבנו מהאמה שלוחות שונות:
בנקודה שהאמה עברה מול תל בית ירח נבנתה שלוחה של האמה לכוון מערב, לבית מרחץ שנבנה ביישוב הקדום בבית ירח.
בגלל השיפוע החד (כ-40 מטר) הוזרמו המים בצינור תת-קרקעי שהורכב מחוליות עשויות מבזלת.
בין האמה הראשית לבין בית ירח עבר ערוצו הישן של נהר הירדן שהיה נמוך בכ-30 מטר מבית המרחץ לכן נאלצו מתכנני הצינור לבנות סיפון שעבר דרך הערוץ הישן.
שרידי הצינור התגלו בחפירות שבצעה "רשות העתיקות" ב-2012.
בסביבות הכנרת גידלו התושבים קנה סוכר להפקת סוכר.
מצפון למושבה כנרת הוקמה טחנה להפקת סוכר שהופעל על ידי מים שהגיעו מהאמה דרך צינור שאורכו כ-18 מטר.
במהלך הרחבת שטחי החקלאות של המושבה נהרסו שרידי הטחנה.
הארכאולוג פסח בר אדון חשף לחוף הכנרת, בקרבת חוף צינברי, שרידים של מפעל עתיק שלהערכתו שימש לייצור צבע אינדיגו וצביעת בדים ושניזון מהאמה הראשית.
על מורדותיו של נחל יבנאל התגלו שרידים של מספר טחנות קמח עתיקות ומשערים שהן הוזנו מהסתעפויות של אמת ברניקי.
יחד עם זאת יש לציין שבערוץ הנחל היו עוד תעלות שהוזנו ממעיינות הנחל כך שייתכן שאמת ברניקי הזינה רק חלק מהטחנות.
נמצאו בשטח תעלות שירדו מהאמה והזינו, בגרוויטציה, את הטחנות.
במספר נקודות בקרבת התעלה התגלו בריכות אגירה משניות שההנחה היא ששימשו את החקלאים באזור להשקיית שדותיהם.