tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לרגל מלאת ארבעים שנה להכתרתו של פרנץ יוזף לקיסרות אוסטריה תרם הירש סך של £500,000 להקמת בתי ספר עממיים וטכניים בגליציה ובבוקובינה אולם בתי ספר אלו לא זכו לשיתוף פעולה מצד רוב היהודים שראו בהם חשש לכפירה.
בשנת 1882 תרם £10,000 לכספים שנאספו למען החזרתם של הפליטים היהודים שנרדפו ברוסיה, אולם, כשחש שמערב אירופה אינה עושה די כדי לדאוג לפליטים, הציע לממשלת רוסיה סך של £2,000,000 להקמת מערכת חינוך חילונית שתוקם במקומות בהם יתיישבו היהודים.
ממשלת רוסיה הביעה נכונות לקבל את הכסף, אך סירבה להרשות לאזרח זר כלשהו לפקח על ניהולו.
בעקבות זאת ומשוכנע ביכולת היהודים להיות חקלאים טובים, החליט הברון הירש להקדיש את הכסף למטרת יישוב הפליטים במקומות בהם יוכלו להקים מושבות חקלאיות מחוץ לרוסיה.
גם תרומותיו הקטנות יותר היו נדיבות.
בעת שהתגורר בלונדון תרם סך של £100,000 לבתי החולים המקומיים.
הייתה זו דרכו להשיב משהו מהרווחים העצומים שעשה באנגליה.
למשל, כשהסוסה שלו La Flèche זכתה בשנת 1892 במספר מרוצים, הוא תרם מהרווחים סך של כ-£40,000.
הברון הירש תרם מכספו לבניית שכונה יהודית בסלוניקי לאחר השריפה הגדולה שהחריבה את רוב מוסדות הקהילה, בנייני המגורים של היהודים ואת הגטו הישן המקורי בעיר.
השכונה, שנבנתה במהירות על מנת לאכלס כמה שיותר אנשים בפרק זמן קצר, הפכה במהרה לשכונת מצוקה, והיהודים שהצליחו לצבור ממון רכשו בתים מחוץ לה.
בשואה ניצלו הנאצים את אופיה הצפוף ואת בתיה הקטנים ואת העובדה ששימשה מעין גטו שרוב תושביו יהודים, וכן את קרבת השכונה לפסי הרכבת כדי להשתמש בה למחנה ריכוז .
קרן הברון הירש בארצות הברית
הקרן הקימה גם בית ספר מקצועי שבו למדו נגרות, צבעות, שרברבות, מכונאות וחשמלאות.
הקרן גם הקימה חווה חקלאית בניו ג'רזי, ואליה נשלחו יהודים שנמצאו מתאימים ביותר לעבודה חקלאית.
כמו כן ייסדה הקרן בית ספר חקלאי לנערים.
היישובים שדה משה וניר צבי על שמו של מוריס הירש (ששמו העברי "משה", ו"הירש" פירושו צבי)
על שמו נקראו רחובות בירושלים, בתל אביב, בחיפה, בראשון לציון ובמרכז פתח תקווה, בקרבת השוק העירוני
סר מוריס וינסנט וילקס היה מדען מחשבים בריטי שתרם להתפתחות המחשבים.
וילקס נולד בדאדלי בסטפורדשייר שבאנגליה, למד באוניברסיטת קיימברידג' בשנים 1931–1934. בשנת 1936 קיבל תואר דוקטור בפיזיקה על הנושא של התפשטות גלי רדיו ארוכים ביונוספרה.
הוא מונה לעבוד באוניברסיטת קיימברידג' והיה מעורב בהקמת מעבדת מחשבים.
נקרא לשירות צבאי במהלך מלחמת העולם השנייה ועבד בראדאר ומחקר תפעולי.
ב־1945 הוא מונה לסגן מנהל של המעבדה למתמטיקה של אוניברסיטת קיימברידג' (שידועה עכשיו בשם המחלקה למדעי המחשב וטכנולוגיה).
באוניברסיטת קיימברדיג' היו תחילה מכשירי חישוב שונים ובהם מכשיר לחישוב אינטגרלים.
הוא השיג ספר של תיאור המחשב EDVAC, יורש של המחשב ENIAC, שנכתב על ידי ג'ון פון נוימן.
המחשב נבנה על ידי ג'ון פרספר אקרט וג'ון מוקלי בבית הספר להנדסת חשמל באוניברסיטת פנסילבניה.
הוא נאלץ לקרוא אותו בין לילה כי היה מוכרח להחזיר אותו ולא הייתה שום אפשרות לצלם אותו.
הוא החליט מיד שכך צריך להראות עתיד עולם המחשבים.
למעבדה שלו היה מימון משלה, ולכן הוא היה מסוגל להתחיל מיד לבנות מכונת חישוב פרקטית בשם EDSAC.
הוא החליט שהמטרה שלו אינה לבנות מחשב טוב יותר, אלא ליצור מחשב זמין לאוניברסיטה.
לכן הגישה שלו הייתה פרקטית: הוא השתמש רק בשיטות מוכחות לבנית כל חלק במחשב.
המחשב שהתקבל היה איטי יותר וקטן יותר ממחשבים בני זמנו.
אולם הוא היה המחשב הראשון שבו זיכרון הפקודות וזיכרון הנתונים נמצאים באותה יחידת זיכרון פיזית (מה שנודע בתור מכונת פון נוימן).
המחשב החל לעבוד החל ממאי 1949.
בשנת 1951 הוא הגה את הרעיון של מיקרו תכנות מהבנה שתוכנת מחשב (מיקרוקוד) שכתובה בשפה מיוחדת (מיקרו אסמבלר) בתוך ROM מהיר מאוד תוכל לשמש כבקר של מעבד המחשב.
הרעיון של מיקרו תכנות פישט מאוד את פיתוח המעבדים.
מיקרו תכנות תואר לראשונה בכנס מחשבים של אוניברסיטת מנצ'סטר בשנת 1951, ולאחר מכן פורסם בהרחבה בעיתון של הארגון IEEE בשנת 1955. הרעיון מומש במחשב EDSAC 2, שהכיל גם שפופרות ריק הניתנות להחלפה לייצוג כל סיבית של המעבד.
רעיון זה נחשב למתקדם מאוד באותה תקופה.
המחשב הבא שיוצר במעבדה היה טיטאן, שפותח ביוזמה משותפת עם Ferranti.
הוא היה מחשב שיתוף הזמן הראשון בבריטניה וסיפק גישה למשאבי מחשב באוניברסיטה, כמו מערכות גרפיות לתכנון בעזרת מחשב.
תכונה ראויה לציון של מערכת ההפעלה של טיטאן הייתה שהיא העניקה גישה מוגבלת למחשב בהתבסס על זהות המשתמש וזהות התוכנה.
הייתה בה מערכת הצפנת סיסמה ששימשה לאחר מכן במערכת ההפעלה UNIX.
וילקס הגה גם את הרעיון של תוויות סימבוליות (תווית שמשמשת לציון כתובת מאשר הכתובת עצמה), מאקרו (תבנית טקסט שמוחלפת בטקסט אחר על פי כללים כלשהם) ופונקציות ספריה.
מושגי יסוד אלה פישטו את התכנות וסללו את הדרך לשפות תכנות עלית.
וילקס עבד גם על מערכת שיתוף זמן (נקרא בימינו מערכת מרובת משתמשים) ומחשוב מבוזר.
בשנת 1956 נבחר לחבר של החברה המלכותית הבריטית.
וילקס קיבל את פרס טיורינג בשנת 1967 על פיתוח המחשב EDSAC ומושגים אחרים שפיתח.
המעבדה פיתחה את רוב התוכנות שלה בשפת ALGOL ותרמה לפיתוח Algol 68, גרסה מתקדמת יותר של Algol.
לקראת סוף שנות ה־60 וילקס החל להתעניין באבטחה מבוססת הרשאות והמעבדה הרכיבה מחשב מיוחד לשם כך שנקרא CAP.
בשנת 1974 וילקס נתקל ברשת מידע שווייצרית (Hasler AG) שהשתמשה בטופולוגיה טבעתית כדי להקצות זמן על הרשת.
המעבדה השתמשה בהתחלה באבות טיפוס לשיתוף ציוד היקפי.
בסופו של דבר נוצרו קשרי מסחר והטכנולוגיה נהייתה זמינה באנגליה.
בשנת 1980 הוא פרש מהפרופסורה והתפקיד שלו כראש המעבדה והצטרף לצוות המהנדסים של חברת DEC במיינארד מסצ'וסטס.
בשנת 1986 וילקס חזר לאנגליה ונהיה חבר בצוות המחקר של אוליבטי.
בשנת 1992 הוענק לו פרס קיוטו.
בשנת 1993 וילקס קיבל תואר דוקטור לשם כבוד במדעים מאוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 2002 וילקס חזר למעבדה למחשבים באוניברסיטת קמברדיג' כפרופסור אמריטוס.
מוריס גוסטב גמלן היה גנרל ומפקד צבא צרפת בתחילת המערכה על צרפת במלחמת העולם השנייה, ונחשב לאחד האחראים העיקריים לתבוסה.
גמלן נולד בפריז למשפחה של אנשי צבא.
אביו שירת בצבא הצרפתי והגיע לדרגת גנרל, וגמלן הצעיר בחר אף הוא בקריירה צבאית.
הוא פנה ללמוד באקדמיה הצבאית בסט.
סיר, שם סיים את לימודיו, ראשון מבני מחזורו, ב-1891.
בהיותו קצין צעיר משך את תשומת לבו של הגנרל ז'וזף ז'ופר, וזה מינה אותו לעוזרו.
לאחר מכן המשיך והתקדם בסולם הדרגות ואף פיקד על גדוד.
מעט לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה נקרא שוב לשרת במטהו של ז'ופר.
לעיתים קרובות מיוחס תכנון מתקפת הנגד שהובילה לניצחון הצרפתי בקרב הראשון על המארן, ולכישלון היוזמה ההתקפית הגרמנית הראשונית, לגמלן, בה במידה שהוא מיוחס לז'ופר.
הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל ולחם באלזס על ה-Linge ומאוחר יותר על הסום.
הוא הועלה לדרגת קולונל באפריל 1916, ובתוצאות טובות בשדה הקרב הועלה תוך שמונה חודשים לדרגת ז'נרל דה בריגדה.
הוא פיקד על דיוויזיית הרגלים הצרפתית ה-11 מאפריל 1917 ועד סוף המלחמה.
באזור נויון, הוא הראה כישורים טקטיים מתוחכמים בכך שהשתלט מבלי לאבד חיים ללא צורך.
לאחר המלחמה המשיך גמלן בקריירה צבאית, ויחד עם הגנרל מקסים וייגאן הוביל מהלך למודרניזציה ולמיכון של הצבא, אך גם את השלמת ביצורי קו מאז'ינו.
תפיסת ההגנה של הצבא הצרפתי הייתה תפיסה קווית, שהייתה לקוחה מניסיון מלחמת החפירות של מלחמת העולם הראשונה.
מעטים באותה התקופה (בהם היינץ גודריאן בגרמניה, באזיל לידל הארט בבריטניה ושארל דה גול בצרפת) הצביעו על יתרונות המלחמה הממוכנת, מלחמת התנועה.
קולו של גודריאן הוא היחיד שנשמע בארצו, ובעוד שצרפת מתבצרת מאחורי מכשול הגנתי בלתי עביר, לכאורה, הכין הצבא הגרמני את דיוויזיות הפאנצר, ומפציצי הצלילה, שהיה ביכולתם לעקוף את המכשול.
גמלן נחשב עד לפרוץ המלחמה להוגה צבאי מבריק, אדם נטול פניות פוליטיות, ורפובליקאי נאמן, על פי המסורת הרפובליקנית הצרפתית.
בשנות ה-30, בהן הטיפו הקומוניסטים משמאל, והפשיסטים והמלוכנים מימין, לשינויים רדיקליים במשטר, ואל מול הרקבון והחולי הכללי שפשה במשטר הרפובליקה הצרפתית השלישית היה לתכונות אלו ערך רב.
בשל כך זכה גמלן להערכתם ולהוקרתם של פוליטיקאים, ביניהם אדואר דאלאדיה, שהשגיחו על קידומו וסייעו לו.
בשנת 1935 מונה לראש המטה הכללי הצרפתי.
עם כל זאת, הצבא הצרפתי תחת גמלן סבל מקיפאון ומחשיבה איטית, כמו גם מתופעות שליליות רבות נוספות.
על אף שהצבא הצרפתי היה חלוץ השינוע הממוכן של כוחותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה, בשנות ה-30 שב לסמוך על רכבות וסוסים.
הטנקים שנמצאו בשירות לא נועדו לשימוש כעוצבות עצמאיות שיש בכוחן כדי להכריע את קרב היבשה כי אם כסיוע לרגלים.
הצבא עצמו היה מורכב מכמה וכמה סוגי דיוויזיות.
באזורים הרגישים ביותר, במקום בו לא הגן על גבולה של צרפת המכשול המלאכותי של קו מאז'ינו, כי אם המכשול הטבעי של הרי הארדנים, הוצבו דיוויזיות סוג ב'.
דיוויזיות אלו כללו מגויסים ממושבות צרפת בצפון אפריקה שאיכותם נחשבה לפחותה יותר, וסגל הפיקוד שלהם היה בעל מומחיות יותר בניהול קולוניאלי של שטחים ואנשים, ופחות במלחמה מודרנית וממוכנת.
היחידות עצמן שהחזיקו את קו מאז'ינו סבלו ממוראל נמוך, מתופעות של שכרות, ומהסתה של קיצונים פוליטיים מהשמאל ומהימין.
גמלן עצמו לא נהג לסקור את כוחותיו בשטח.
את רוב זמנו בילה במפקדתו בטירת וינסן, המקושרת באמצעי רדיו וטלפרינטר לעולם שמבחוץ, וקיבל דיווחים מרצים הרכובים על אופנועים שהגיעו מהיחידות השונות מדי שעה.
כאשר פרצה המלחמה היה גמלן בן 68. אמנם, עם הפלישה הגרמנית לפולין חצו מספר יחידות צרפתיות את גבולה הבלתי מוגן של גרמניה, אך מתקפת הסאאר, כפי שזו כונתה, נמשכה רק לאורך 8 קילומטר, והיחידות אף לא הגיעו לביצורים הבלתי מושלמים של קו זיגפריד.
על פי הגנרל הגרמני זיגפריד וסטפאל, מפקד הגבול המערבי באותה התקופה, אם היה הצבא הצרפתי ממשיך במתקפה, לא היו הגרמנים מחזיקים מעמד יותר משבועיים.
עם זאת הורה הפיקוד העליון הצרפתי לכוחות לסגת, והעדיף להמתין עד שהכוחות הצרפתים והבריטים יוכלו לבנות את עוצמתם הצבאית, ולא לפתוח במתקפה רבתי עד לשנת 1941. הצבא הצרפתי אף לא התקיף את המתקנים התעשייתיים בחבל הרוהר מהאוויר, מחשש לתגובה גרמנית.
במהלך החורף של 1939–1940, בעוד שהצבא הגרמני השלים את כיבושה של פולין ונע מערבה, התבצר הצבא הצרפתי מאחורי קו מאז'ינו, במה שנקרא המלחמה המדומה.
הקו המבוצר נפסק לרגלי הרי הארדנים, שנחשבו כמכשול בלתי עביר לשריון, וכאמור, אזור זה הוגן על ידי הדיוויזיות החלשות ביותר בצבא הצרפתי.
בה בעת, פיתח גמלן, ביחד עם מפקדי כוח המשלוח הבריטי, תגובה התקפית לפלישה גרמנית אפשרית לבלגיה, שכללה כניסת כוחות נרחבת לבלגיה, וקרבות שריון שנועדו לבלום את האויב בטרם יגיע לצרפת.
תוכנית זו, "תוכנית D", הייתה מבוססת על יזמה התקפית ותנועת עוצבות שריון ניידות ועצמאיות, שני רעיונות שהיו מנוגדים לחשיבה הצבאית הקפואה של הצבא הצרפתי.
על פי התוכנית יוטלו למערכה בבלגיה מיטב עוצבות השריון הצרפתיות, וכל כוח המשלוח הבריטי.
תוכנית זו הלמה היטב את תוכנית "אבחת מגל" הגרמנית.
כאשר הגרמנים אכן התקיפו, פעל הצבא הצרפתי על פי התוכנית וארבעים הדיוויזיות הטובות ביותר נעו צפונה על מנת לפגוש את הכוח המשני של הגרמנים בבלגיה.
התנועה הזו סבלה מהתקפות אוויר גרמניות בלתי פוסקות, בעוד שחלק ניכר מחיל האוויר הצרפתי הושמד על הקרקע, והיתר היה עסוק בניסיון לבלימת הפריצה הגרמנית העיקרית בחזית הארדנים, כנגדה עמדו אך דיוויזיות סוג ב'.
דיוויזיות שעד מהרה התמוטטו תחת לחץ מלחמת הבזק, אליה לא היו מוכנות.
חלק ניכר מן הצבא הצרפתי רותק לביצורי קו מאז'ינו, ולא היה מעורב כלל בקרב, על פי תורת ההגנה הקווית אותה אימץ גמלן.
כעבור מספר ימים הבינו מפקדי בעלות הברית כי מיטב כוחותיהם נתונים בסכנת כיתור, ונסוגו מהעמדות שאותן הכתיבה תוכנית D.
אך דיוויזיות הפאנצר היו מהירות מהם, ופעלו במרץ להשלמת הכיתור, כאשר מפקדי השדה כהיינץ גודריאן ורומל שועטים קדימה, אף מעבר למתחייב על פי הפקודות.
בשלב זה, בו הובקעה ההגנה הצרפתית באזור נהר המיוז, יכולים היו הגרמנים לנקוט בשלוש אסטרטגיות שונות - לפנות דרומה ולכתר את קו מאז'ינו מאחור, לפנות דרום מערבית ולהגיע לפריז, או לפנות מערבה אל האוקיינוס האטלנטי, ולכתר את מיטב הצבא הצרפתי והבריטי על אדמת בלגיה.
גאמלן הורה על נסיגה מאזור ההתקדמות של הדיוויזיות הגרמניות, ושאב את הכוחות משם דרומה, להגנת פריז, שכן סבר כי זהו יעדם הסופי של הגרמנים.
בשלב זה פיטר עשרים ממפקדיו בחזית, כמעט באופן אקראי, בטענה כי נבגד, מבלי שהבין את הכשלים בחשיבתו הצבאית.
מהירות ההתקדמות הגרמנית למערב, והכיתור של הצבא בבלגיה, הביא לקרבות באזור אראס ודנקרק.
היה ברור כי כיתורם של הכוחות בבלגיה הוא אך עניין של זמן, וזאת על אף מתקפת נגד שתוכננה כנגד טור השריון הגרמני המתקדם באזור אראס.
ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל הגיע לפריז ב-16 במאי, ומייד הבין את חומרת המצב.
בפגישה עם גמלן שאל אותו, "Où est la masse de manoeuvre?", היכן העתודה האסטרטגית, זו שאמורה הייתה להתקיף את הכוחות הגרמנים המתקדמים בהתקפת נגד, נוסח הקרב על המארן שהציל את פריז במלחמת העולם הראשונה.
גמלן ענה במילה אחת - "Aucune", אין.
צ'רצ'יל בזכרונותיו העיד כי זה היה בין הרגעים המפתיעים והמהממים בחייו.
תקופת חיים שלמה של אמונה בחשיבה הצבאית של המטה הכללי הצרפתי התנפצה.
כאשר המשיך ושאל את גמלן כיצד בכוונת הצבא להתקיף את הגרמנים ולסתום את הפרצה בחזית, נענה "נחיתות מספרית, נחיתות בציוד, נחיתות בשיטה".
בד בבד פעלו הכוחות הפוליטיים כנגדו של גמלן.
הזירה הפוליטית הצרפתית נחלקה בין ה"נחושים", בהנהגת ראש הממשלה פול ריינו ואישים כז'ורז' מנדל, ובין התבוסתנים, ובהם אנרי פיליפ פטן ופייר לאוואל, אשר דרשו כניעה, וראו בשיתוף פעולה עם גרמניה את הדרך היחידה להבטחת קיומה של האומה הצרפתית.
ב-17 במאי נאם לאוואל בפרלמנט, ודרש את החלפתו של ריינו בפטן, ושל גמלן בווייגאן.
ריינו לא עמד בלחץ הפוליטי.
שמו של וייגאן היה קשור בשמו של פרדיננד פוש, עטור התהילה ממלחמת העולם הראשונה, כשם ששמו של גמלן היה קשור בשמו של ז'ופר.
ריינו סבר כי ייתכן שבואו ייתן לכוחות הצרפתים את העוז בו הדפו פוש וז'ופר את ההסתערות הגרמנית על נהר המארן ב-1914. ווייגאן, ששימש כמפקד הצבא הצרפתי בסוריה, נקרא לפריז, וב-18 במאי החליף את גמלן כמפקד הצבא הצרפתי.
המעשה הראשון שאותו עשה וייגאן כמפקד עליון היה ביטולה של "הנחיה מס' 12" שהוציא גמלן, שהייתה למעשה פקודת מבצע למתקפת נגד שמטרתה לנתק את עורפם של טורי השריון הגרמנים השועטים מערבה אל הים.
במשך יומיים למד את המצב, בעוד שצבאותיו נסוגים בקצב של עשרות קילומטרים ליום, והסיכויים לביצוע מתקפת הנגד אותה תכנן גמלן, במידה שהייתה ריאלית מלכתחילה, מתמעטים והולכים.
בואו של וייגאן לא שיפר את מצב הדברים, וההמשך היה בלתי נמנע.
כיתורם הסופי של הכוחות בבלגיה, פינוי כוח המשלוח הבריטי וחלק מהצבא הצרפתי בדנקרק, פנייתם דרומה של הגרמנים, כיבוש פריז, וכניעת צרפת.
לאחר נפילת צרפת נעצר גמלן על ידי אנשי צרפת של וישי והואשם בבגידה, ביחד עם דמויות בולטות נוספות מסוף ימי הרפובליקה השלישית כפטרונו דאלאדיה, לאון בלום, ואחרים.
הוא נשפט ב"משפט ריום", אך סירב לענות על ההאשמות כנגדו, ושמר על שתיקה רבת כבוד.
לאחר מכן גורש לגרמניה, ב-1943. הוא שוחרר ב-1945 וב-1946 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "...Servir".
מוריס בז'אר היה כוריאוגרף צרפתי שניהל את בלט בז'אר לוזאן בשווייץ.
בז'אר נולד במרסיי שבצרפת כבן של הפילוסוף גסטון ברז'ה.
כילד הוקסם מרסיטל של סרז' ליפר, החליט להתמסר למחול, והחל ללמוד אצל מתילד קשסינסקה.
בשנת 1945, הוא הצטרף כרקדן בלט לאופרה של מרסיי.
משנת 1946 למד ב"סטודיו וואקר" בפריז.
בשנת 1948, הוא גם למד אצל ג'נין צ'אראט, איווט שאווירה ולאחר מכן אצל רולנד פטיט, בנוסף למד אצל ורה וולקובה בלונדון.
בשנת 1954 ייסד את להקת "באלט הכוכב" (Ballet de l'Etoile).
בשנת 1987 עבר ללוזאן שבשווייץ, שם ייסד את "באלט בז'אר לוזאן", אחת מלהקות הבלט המפורסמות והמצליחות ביותר בעולם.
בשנת 1988 הוזמן להופיע בפסטיבל ישראל, תחילה סירב בעקבות ביקורות על מדיניות ישראל בדיכוי האינתיפאדה הראשונה שפרצה כמה חודשים קודם לכן, לבסוף אמר שיגיע מפני שאינו רוצה להוסיף אי-סובלנות לאי-סובלנות.
בשנת 1998 הורשע בז'אר בגין פלגיאט.
בית המשפט קיבל את הטענה שמחול של בז'אר בשם "Presbythère" הכיל קטע ש"נגנב" מתוך היצירה "chute La d'Icare" (התרסקות איקריוס) של הכוריאוגרף הבלגי פרדריק פלמן (Frédéric Flamand).
בין יצירותיו עיבוד חדשני ומקיף של מפצח האגוזים בהשראת סיפור חייו הוא, שהועלה על הבימה בשנת 2000. המוזיקה לבלט היא עדיין הפרטיטורה המקורית של צ'ייקובסקי, אבל העלילה והדמויות המקוריות הוחלפו כולן בסיפור חדש, על מאמצי ילד להתאחד מחדש עם אמו.
הבלט מאפשר גם מבט אל הפנטזיות המיניות המוזרות של הנער.
עיצוב ההפקה מלא דימויים ארוטיים, שכמה מהם עלולים לזעזע רבים מן הצופים, כמו רחם ונרתיק פעורים לרווחה.
אחת הדמויות היא של מריוס פטיפה, ההופך למפיסטו.
דמות אחרת קרויה "פליקס החתול", כנראה בעקבות הדמות המצוירת המפורסמת.
בז'אר המשיך לנהל את להקתו עד יום מותו ב-22 בנובמבר 2007. הלהקה ממשיכה לפועל מאז, ואף הגיעה לביקורים בישראל מספר פעמים.
בז'אר היה מייסדם של כמה בתי ספר למחול:
בית הספר רודרה עודנו פתוח והוא אחד המפורסמים ביותר מבין בתי הספר המקצועיים למחול בעולם.
מוריס והיונים הוא מערכון מאת מתי כספי ובביצועו.
המערכון מבוסס על קטע בהצגה "קריזה" העוסקת באפליית בני עדות המזרח בישראל.
ב-1990 הוציא כספי את המערכון באופן רשמי באלבום שירים במיץ עגבניות, שהוקדש כולו למערכונים ולשירים הומוריסטיים.
בהקלטה החדשה הותיר כספי את קול הצחוק של דורי בן זאב, שהוקלט באופן ספונטני בזמן ההקלטה המקורית.
המערכון הוא מונולוג של כספי, המספר במבטא מרוקאי כבד ובעברית משובשת על סכסוך שפרץ בין מכרה שלו, שרה, והשכן שלה, מוריס, על רקע תחביבו של הלה לגדל יונים והעובדה כי אלו "עומדים על הכביסה של שרה ומ-ח-ר-ב-נ-י-ם על הכביסה".
הסכסוך מתדרדר ולאחריו תוהה הדובר, בשורה מפורסמת שזכתה לחיים משלה, "אז אני לא מבין למה אומרים שהיונה מביאה את השלום!".
שורות אחרות מן המונולוג הפכו אף הן למצוטטות תדיר, כמו למשל תיאור העבודה של שרה: "מכבסת - תולה".
מוריס יו פרדריק וילקינס היה ביולוג בריטי יליד ניו זילנד.
הוא זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה בשנת 1962 על חלקו בגילוי מבנה ה-DNA.
מחקריו של וילקינס עסקו בניסויי עקיפה של קרני רנטגן לצורך לימוד מבנה של חומרים, פוספורסצנציה והפרדת איזוטופים.
עמיתת המחקר של וילקינס מקינגס קולג' לונדון, רוזלינד פרנקלין, הגיעה להישגים משמעותיים בהבנת מבנה הדנ"א בשנת 1952. בסוף אותה שנה היא הצליחה לבצע ניסוי עקיפה של קרני רנטגן ולקבל תצלום ברור של דנ"א.
תוצאה זו מכונה "תצלום 51".
וילקינס שהיה מסוכסך עמה, הראה את הצילום בלי ידיעתה, לג'יימס ווטסון שביקר במעבדתם.
ווטסון זכר את הצילום ותוך זמן קצר הצליח, יחד עם שותפו למחקר פרנסיס קריק, לפצח את מבנה מולקולת הדנ"א.
לאחר שפרנקלין חלתה בסרטן, המשיך וילקינס את המחקר שלה וסייע בהבנה מעמיקה יותר של מבנה הדנ"א.
על כך הוענק לו, לווטסון ולקריק פרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה בשנת 1962.
מוריס ורטהיים היה בנקאי השקעות יהודי-אמריקאי, שחמטאי, תורם לשחמט, איש איכות הסביבה ונדבן.
מימן את מרבית פעילות השחמט בארצות הברית בשנות ה-40.
ורטהיים נולד בניו יורק בשנת 1886 למשפחה יהודית.
סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד בשנת 1906 וירש כחצי מיליון דולר מאביו, שהצליח בחברה לייצור סיגרים.
באוגוסט 1914 הגיע לירושלים במסגרת סיוע יהודי-אמריקאי לקהילה היהודית בעיר עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
נכנס לתחום ההשקעות הבנקאיות בשנת 1915, וייסד את חברתו "מוריס ורטהיים בע"מ" בשנת 1927 תוך פיתוח עסקים מוצלחים מאוד בנושאי מיזוגים ורכישות.
במהלך מלחמת העולם השנייה שרת בשכר של דולר לשנה במטה המלחמה לנושא הייצור במינהל הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
ורטהיים היה שחמטאי-חובב ברמה גבוהה, שנהנה מהמשחק והשקיע מאמץ גדול במשחקיו בשחמט בהתכתבות.
הוא התעניין גם בתיאטרון, בדיג, בשמירת הטבע ובאמנות.
הוא תרם 2,000 אקרים (8.1 קמ"ר) במזרח לונג איילנד לממשלת ארצות הברית בשנת 1947 והשטח הפך ל-"שמורת הטבע ורטהיים".
ורטהיים תרם את האוסף הגדול של ציורים אימפרסיוניסטים צרפתים למוזיאון האמנות פוג באוניברסיטת הרווארד עם מותו.
תרומותיו העיקריות לשחמט בארצות הברית הן כפטרון וכמארגן.
ורטהיים מימן את הדו-קרב בין שמואל רשבסקי לישראל הורוביץ שבאליפות ארצות הברית בשנת 1941 חלקו את המקום הראשון-שני ובדו-קרב ביניהם על המקום הראשון ניצח שמואל רשבסקי +3 =13 -0 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
ורטהיים תמך כספית במועדון השחמט במנהטן במעבר לאזור טוב יותר בשנת 1941. הוא הגה את הרעיון לדו-קרב שחמטאי בשנת 1946 בין ארצות הברית וברית המועצות במוסקבה, שכנע את מחלקת המדינה של ארצות הברית שזה יסייע להפשרת המלחמה הקרה ומימן את הנסיעה ועלות המלונות לנבחרת האמריקאית.
ורטהיים נפטר מהתקף לב ב-1950. ב-1951 אורגנה תחרות שחמט לזכרו, בה ניצח שמואל רשבסקי.
ורטהיים הוא חתנו של הנרי מורגנטאו (האב) ואביה של ההיסטוריונית ברברה טוכמן.
ג'וזף מוריס בייטס היה כדורגלן אנגלי.
בייטס החל את הקריירה שלו בנוטינגהאם פורסט כשחקן חובב, אך כעבור מספר שנים עבר ללונדון והחל לעבוד במפעל התחמושת רויאל ארסנל ביחד עם חברו לקבוצה פרד בירדסלי.
בייטס פגש במפעל חובבי כדורגל אחרים כגון ג'ק האמבל ודייוויד דנסקין, וביחד הם הקימו את מועדון הכדורגל דיאל סקוור ב-1886; תוך זמן קצר שונה שם המועדון לרויאל ארסנל, וכיום הוא ידוע בשם ארסנל בלבד.
בייטס המשיך בתפקיד רשמי בנוטינגהאם כאשר שפט במספר משחקים של המועדון; ביחד עם בירדסלי הוא היה אחראי לכך שהנהלת פורסט תרמה לארסנל מדים אדומים ישנים, כאשר הצבעים האלה משמשים את המועדון הלונדוני מאז.
בייטס השתתף ב-73 משחקים במדי ארסנל, בעיקר כבלם קדמי, בגביע ה-FA (כולל התיקו הראשון במשחק גביע בתולדות המועדון במשחק נגד לינדהאסט ב-5 באוקטובר 1889) ובתחרויות אזוריות אחרות.
בייטס זכה לקבל את סרט הקפטן של ארסנל, ונודע בזכות נגיחותיו החזקות בתקופה שבה הכדורגלנים היו כבדים יותר ונטלו סיכון עצמי גדול יותר כשנגחו בכדור.
בייטס הוביל את ארסנל לתארים הראשונים בתולדות המועדון - גביע קנט ומגן הצדקה של לונדון ב-1890.
בייטס היה בן 36 כשהוביל את ארסנל לזכייה בגביעים, והחליט כי הוא מבוגר מכדי לשחק; הוא פרש ממשחק פעיל בקיץ 1890. בניגוד לבירדסלי או דנסקין הוא לא שמר על קשר עם ארסנל לאחר פרישתו, ולפיכך אין אזכורים שלו במסמכים מאוחרים של המועדון.
הוא המשיך לעבוד במפעל התחמושת, והתמחה במקלעי מקסים, עד למותו משחפת בגיל 41.
מוריס דיריפלה היה מלחין, נגן עוגב ומחנך צרפתי.
ב-1912 נכנס לבית הספר למקהלה של קתדרלת רואן, שם למד פסנתר ועוגב אצל ז'יל הלינג.
בגיל 17 עבר לפריז, שם המשיך באופן פרטי בלימודי עוגב אצל שארל טורנמיר, שלצידו שימש כעוזר בבזיליקת קלוטילדה הקדושה בפריז עד 1927. ב-1920 נכנס דיריפלה לקונסרבטואר של פריז וסיים את לימודיו שם בפרסים ראשונים בעוגב, הרמוניה, ליווי בפסנתר ובהלחנה.
ב-1927 מינה לואי ויירן את דיריפלה לעוזרו בקתדרלת נוטרדאם בפריז.
דיריפלה היה לנגן עוגב בשם בלבד בסן-אטיין-די-מון בפריז בשנת 1929 ובמשרה זו החזיק עד יומו האחרון.
ב-1939 ניגן בביצוע בכורה את הקונצ'רטו לעוגב של פרנסיס פולנק (הקונצ'רטו לעוגב, כלי קשת וטימפני בסול מינור); הוא יעץ לפולנק בנושא המשלבים של תפקיד העוגב.
ב-1943 התמנה לפרופסור להרמוניה בקונסרבטואר של פריז, שם עבד עד 1970. ב-1947 כתב דיריפלה את היצירה המפורסמת ביותר, כנראה, מבין יצירותיו המעטות: רקוויאם אופוס 9 לסולנים, מקהלה, עוגב ותזמורת.
באותה שנה הייתה מארי-מדלן שבלייה לעוזרתו בסן-אטיין-די-מון.
היו אלה נישואיו השניים של דיריפלה, אחרי שנישואיו הראשונים התבטלו באישור הוותיקן ב-1953. הזוג היה לצמד עוגב מפורסם ופופולרי, שיצא לסיורים אחדים בשנות ה-60 ובראשית שנות ה-70.
דיריפלה נפצע קשה בתאונת דרכים בשנת 1975 וכתוצאה מכך ויתר על הנגינה והעדיף להסתגר בדירתו ולהשאיר את עבודת הקודש בכנסיית סן-אטיין-די-מון לאשתו מארי-מדלן (שנפגעה גם היא בתאונה).
הוא מת בלוברסיאן (סמוך לפריז) בשנת 1986, בן 84.
דיריפלה התייחס בביקורתיות נוקבת למוזיקה שלו עצמו.
הוא פרסם רק קומץ יצירות ובמקרים רבים המשיך לערוך ולשנות יצירות גם לאחר הוצאתן לאור.
לדוגמה, לטוקטה מתוך סוויטה אופוס 5 יש סיום שונה לגמרי בהוצאה הראשונה בהשוואה לגרסה החדשה יותר, ובפרטיטורה של Fugue sur le nom d'Alain הייתה במקור הוראה לאצ'לרנדו לכל אורך היצירה.
כתוצאה מרדיפת השלמות הזאת שמור למוזיקה שלו, בעיקר לעוגב, מעמד גבוה מאוד ברפרטואר.
מוריס בליץ היה שחקן כדורמים ושופט בינלאומי יהודי בלגי.
בעל 2 מדליות כסף מ-2 אולימפיאדות (אנטוורפן 1920 ופריז 1924), בכדורמים.
הוא האח הבוגר של ז'ראר, גם כן שחיין ושחקן כדורמים ומדליסט אולימפי.
הוא אביו של ז'ראר בליץ מייסד קלאב מד ואחד התומכים של המועדון.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה בליץ במדליית כסף במשחק כדורמים.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) שפט בליץ במשחק הגמר בכדורמים.
מוריס הילמן היה מיקרוביולוג אמריקאי שפיתח במהלך חייו יותר מארבעים חיסונים למחלות שונות, יותר מכל מדען אחר.
אפילו ששמו אינו מוכר כמעט לציבור הרחב, בקרב עמיתיו החוקרים נחשב הילמן ל"אבי החיסון המודרני".
שמונה מכלל החיסונים המומלצים כיום על ידי משרד הבריאות של ישראל, יותר ממחצית, הומצאו על ידו: חצבת, חזרת, אדמת, אבעבועות רוח, הפטיטיס A, הפטיטיס B, דלקת ריאות וחיידק ה-Haemophilus influenzae.
הילמן נולד בחווה ליד העיר מיילס סיטי שבמונטנה, ילד שמיני להוריו, אנה וגוסטב.
אמו ואחותו התאומה מתו בלידה, והילמן נמסר לאימוץ אצל דודו, שהתגורר בקרבת מקום.
אפילו שבלט ביכולותיו האינטלקטואליות, הסיכוי של הילמן, בן למשפחה כפרית וענייה לזכות בחינוך אקדמי, היו אפסיים.
לאחר לימודיו בתיכון מצא עבודה כמוכר בחנות, אבל בהתערבותו של אחיו הבכור הצליח לזכות במלגה לאוניברסיטה של מונטנה.
הוא סיים את לימודיו בהצטיינות, שסללה את דרכו למלגה באוניברסיטת שיקגו.
ב-1944 הגיש את עבודת הדוקטורט שלו במיקרוביולוגיה, שעסקה במחולל מחלת המין כלמידיה.
הילמן הוכיח שהמחלה, שנחשבה עד אז למחלה ויראלית, נגרמת מחיידק, שבניגוד לרוב מיני החיידקים, מתפתח בתוך תאי הגוף.
למרות לחצים שהופעלו עליו להישאר באקדמיה, העדיף הילמן להשתלב בחברה מסחרית, וכך להגיע לאוכלוסייה רחבה שיכולה ליהנות מתוצרי מחקריו.
ב-1944, בשלהי מלחמת העולם השנייה, החל לעבוד בחברת E.R.
Squibb & Sons בניו ג'רזי, שם פיתח את החיסון הראשון שלו, נגד קדחת המוח היפנית, מחלה שקטלה עד אז רבים מן החיילים האמריקניים ששירתו בחזית האוקיינוס השקט.
בין השנים 1948 ל-1957 שימש הילמן ראש המחלקה למחלות דרכי הנשימה בבית הספר הרפואי הצבאי של ארצות הברית (היום המרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד), שם עמד על המוטציות המהירות שמתרחשות בנגיף השפעת, ומקשות על פיתוח נוגדנים נגד המחלה.
התובנה הזאת הביאה את הילמן לזהות, באפריל 1957, את מחולל המגפה שפרצה בהונג קונג - "השפעת האסייתית".
עשרות אלפי אנשים נדבקו בהונג קונג, והילמן הבין שהנגיף יגיע גם לארצות הברית.
תוך שבוע אחד של עבודה מאומצת בודדו הוא ואנשי צוותו את הנגיף, ובדקו הימצאות של נוגדנים בדגימות דם מרחבי העולם.
כמעט באף אחת מן הדגימות לא נמצאו נוגדנים לזן זה של השפעת, כך שהצפי היה למיליוני מתים מן המגפה.
הילמן שלח דגימות של הנגיף לחברות תרופות שונות ברחבי ארצות הברית, ועד שהמגפה הגיעה לאמריקה, בסתיו אותה שנה, הוכנו כבר 40 מיליון מנות חיסון.
69 אלף איש מתו מהמגפה בארצות הברית, מאות אלפי חיים ניצלו.
בדצמבר 1957 מונה הילמן למנהל המחקר הביולוגי במכון למחקר רפואי מרק (Merck) בפנסילבניה, מוסד שבו המשיך לעבוד כל חייו המקצועיים.
אחד האירועים הראשונים שבהם היה מעורב בעבודתו במרק נגע לחיסון נגד פוליו (שיתוק ילדים), שפיתח סאלק שנים אחדות קודם לכן.
הילמן גילה שהחיסון, שכלל נגיפים לא פעילים והופק מתאי כליות של קופים, היה נגוע ב-SV-40, נגיף אופייני לקופים, שנחשד כגורם לסרטן.
החשד הופרך לימים, במחקר רחב הקף של כלל מקבלי החיסון בשנים הרלוונטיות, אבל גרם להפסקה זמנית בשיווקו, וסלל את הדרך לחיסון של סייבין, שהתבסס על נגיפים מוחלשים וניתן בבליעה.
ב-1962 פיתח הילמן את החיסון נגד חצבת, וב-1963 – את חיסון החזרת.
את נגיף החזרת, שממנו פותח החיסון, בודד מגרונה של בתו שחלתה במחלה.
החיסון נקרא על שמה – ג'ריל לין (Jeryl Lynn).
ב-1971 אישר מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA), לראשונה בהיסטוריה, את החיסון המשולש (MMR) - שכולל נוגדני חצבת, חזרת ואדמת, לאחר שהילמן הוכיח את יעילותו ואת בטיחותו.
בחיסון נגד הפטיטיס B, שקיבל את אישור ה-FDA בשנת 1986, ראה הילמן את שיא תרומתו לעולם החיסונים.
אחרי שפיתח חיסון למחלה כבר בשנות ה-70, חיסון שהתבסס על בידוד נגיפים מדמם של חולים ומשום כך היה כרוך בסיכון-מה, פיתח הילמן, לראשונה, חיסון על בסיס של הנדסה גנטית, כאשר החדיר לשמרים גן המקודד לחלבון ממעטפת הנגיף.
החיסון נמצא יעיל ב-95%, ונפוץ ברחבי העולם.
ההערכה היא שכלל החיסונים שפיתח מוריס הילמן בחייו מצילים בכל שנה כמעט שמונה מיליון איש ברחבי העולם.
ב-1983 קיבל הילמן את פרס לסקר.
ב-1988, העניק לו נשיא ארצות הברית רונלד רייגן את המדליה הלאומית למדעים, העיטור המדעי הגבוה ביותר בארצות הברית.
, אחד ממגלי נגיף ה-HIV, אמר פעם: "אם הייתי צריך לנקוב בשמו של אדם שעשה למען בריאות האדם יותר מכל אחד אחר, עם פחות הכרה מכל אחד אחר, זה היה מוריס הילמן."
מוריס גולדנהר (15 בינואר 1924 - 11 בספטמבר 2001) היה אופתלמולוג ורופא כללי בלגי-אמריקני.
ב-1940 היגר לארצות הברית בספינה "Quanza" - ספינת פליטים שחלק מנוסעיה לא הורשו להגר, תחילה לארצות הברית ואחר כך למקסיקו, אולם בהמשך, בעקבות מאבק משפטי ופוליטי, עלו על החוף האמריקני בנורפוק (וירג'יניה).
מאוחר יותר, חזר לאירופה לשם לימוד רפואה.
למד רפואה באוניברסיטת ז'נבה ולאחר מכן שב וחזר לארצות הברית, שם עבד ולימד במרכז הרפואי של אוניברסיטת סטוני ברוק במדינת ניו יורק.
ב-1952 הוא אבחן לראשונה את תסמונת גולדנהר.
מוֹרִיס דוֹנֵה היה מחזאי צרפתי.
דונה נולד בפריז למשפחה מן המעמד הבינוני.
אביו היה מהנדס מסילות ברזל בצפון צרפת ומוריס התכונן ללכת בדרכו של אביו.
ב-1882 נכנס לבית הספר המרכזי להנדסה בפריז ומשסיים את חוק לימודיו עבד כמהנדס מטאלורגיה.
אולם, עד מהרה עזב את תפקידו זה כדי להתמסר לספרות – מה שגרם למשפחתו צער רב.
ב-1891 כתב בשיתוף עם אלפונס אלה שירים עבור הקברט Le Chat Noir ("החתול השחור") במונמארטר ואחרי כן פנה לתיאטרון.
ב-1892 הוצגה בקומדי פראנסז בפריז הקומדיה הראשונה שלו, "ליסיסטרטה", שאותה כתב בהשפעת אריסטופאנס היווני.
בקומדיה זו בארבע מערכות שיחקה בתפקיד ראשי השחקנית רז'אן.
הייתה זו תחילתה של קריירה ארוכה שבה זכה להצלחה מרובה בעיקר במחזה "הנאהבים" (1895) הנחשב ליצירת המופת שלו, וכמו כן במחזות "שותפים לדבר עבירה" (1895), "הנוגה והקודרת" (1897) ו-"ז'ורז'ט למנייה" (1898).
אלה היו אחדים ממחזותיו הראשונים שזכו לכינוי "תיאטרון האהבה".
בנוסף על השחקנית רז'אן גם השחקנית ססיל סורל והשחקן לוסיאן גיטרי מילאו תפקידים ראשיים במחזותיו.
מחזות כגון "השיבה לירושלים" (1903), "ציפורים נודדות" (1904) ו-"הצופות" (1913) מטפלים בבעיות חברתיות, ואילו מחזות מאוחרים יותר שלו כמו "ציד האדם" (1919) ו-"החזרה" (1924) עוסקים בבעיותיה של צרפת שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
בין יצירותיו נכללות גם יצירות אוטוביוגרפיות ובהן "היומן שלי" (1919–1930).
דונה כתב את הדיאלוגים שלו בשפה מדוברת וללא כל דברי מליצה.
מחזותיו רצופים ברעיונות מתקדמים בדבר היחסים בין שני המינים וחושפים את המחשבות העומדות מאחרי קשרי האהבה.
הם עוסקים באהבה, בבגידה ובנשים שתעלולי האהבה שלהן רצופים בשקרים.
מחזות אחרים עוסקים בבעיות חברתיות, במנהגים ובהיסטוריה של תקופתו.
הסופר ז'ול רנאר כתב ביומנו: "מוריס דונה ניחן בגאוניות מקסימה.
ביצירותיו קיימת תמיד אווירה של מתחיל, ומעולם לא נתפס לגאווה שבהצלחה ואפילו לא לצער שבחוסר הצלחה." הזמרת איווט גיבר כתבה על אודותיו: "המחזאי מוריס דונה היה עליז ממש כמו הקומדיות שלו.
לעולם אין אנו פוגשים בו אלא כשהוא מלא שמחה היוצאת מפיו בצורת מילים מגוחכות ועמוקות כאחד.
הוא היה מונמארטר, הוא היה פריז, הוא היה מקסים."
ב-14 בפברואר 1907 נבחר דונה לחבר האקדמיה הצרפתית במקומו של ההיסטוריון אלבר סורל.
מחזותיו פורסמו בשמונה כרכים בשנים 1908–1926.
מוריס (משה שלמה) בן-שושן (1922 – ינואר 2024) היה פעיל חברתי ופוליטיקאי ישראלי.
בבחירות לכנסת הרביעית בשנת 1959 התמודד בראש רשימת "הבלתי תלויים", אשר לא עברה את אחוז החסימה.
בן-שושן נולד ב-1922 בתאוריאת, בצפון מזרח מרוקו, ילד חמישי להוריו יעקב (נרצח במרוקו ב-1967) וזוהרה (נפטרה ב-1943).
אביו היה מעשירי הקהילה, סיטונאי למוצרי מכולת, ובעל חנויות.
אחרי סיום לימודיו התיכוניים עסק בן-שושן במסחר ובחלפנות, והחל בפעילות ציונית.
הוא סייע ליהודים לעזוב את מרוקו לאלג'יריה בדרכם לישראל, ורכש נשק להגנה עצמית.
בן-שושן עלה לישראל באוקטובר 1948, אחרי שהות של חודשים אחדים במרסיי, והיה מראשוני המתיישבים היהודים בעכו.
הוא התגייס לפלמ"ח, לחם במסגרת הגדוד השמיני של חטיבת הנגב בחודשים האחרונים של מלחמת העצמאות, והשתתף בכיבוש אילת.
בהמשך שרותו היה מפקד מחלקה בגדוד 51 בחטיבת גבעתי.
אחרי שחרורו עבד שנים רבות כאח בבית החולים הפסיכיאטרי בעכו.
נפטר בינואר 2024 בגיל 101, והובא למנוחות בבית העלמין הישן של יהודי עכו .
בן-שושן היה יו"ר ועד עובדי בית החולים, חבר מועצת הפועלים, נציג עובדים בבית הדין האזורי לעבודה, סגן יו"ר הוועד הארצי של עובדי בתי החולים הממשלתיים, וחבר בוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית.
במשך 48 שנה היה חבר מועצת עיריית עכו, ובמהלכן כיהן כסגן וממלא מקום ראש העירייה, יו"ר איגוד כיבוי אש גליל מערבי, וחבר הנהלת המתנ"סים בעיר.
מאז 1992 ועד למותו עמד בראש האגודה למען הקשיש עכו.
בבחירות לכנסת הרביעית ב-1959 עמד בן שושן בראש רשימת "הבלתי תלויים", רשימה עדתית שהוקמה ונתמכה על ידי מפ"ם כמה חודשים אחרי אירועי ואדי סאליב.
בריאיון ל"מעריב" בשנת 1961 סיפר כי הוא עצמו לא הצביע עבור רשימתו, אלא עבור מפ"ם.
הרשימה קיבלה 0.2% מקולות הבוחרים ולא עברה את אחוז החסימה.
מוריס בן שושן ואילן שטייר, ממרוקו לעכו ומה שביניהן – מוריס בן-שושן, סיפור חיים (ירושלים: עושים היסטוריה, 2010)
מוריס האלבווקס (צרפתית: Maurice Halbwachs; בהגייה צרפתית: mɔˈʁis ˈalbvaks; 11 במרץ 1877 – 16 במרץ 1945) היה פילוסוף וסוציולוג צרפתי אשר פיתח את מושג הזיכרון הקולקטיבי.
מוריס הלבווקס נולד בריימס, ולמד ב"אקול נורמל סופרייר" בפריז, אחד ממוריו בפילוסופיה היה אנרי ברגסון, שהשפיע עליו מאוד.
נסע לגרמניה ב-1904, שם למד באוניברסיטת גטינגן, ועבד בקיטלוג כתבי-יד של לייבניץ.
בשנת 1905, חזר לצרפת ופגש את אמיל דורקהיים, והחל להתעניין בסוציולוגיה.
בשנת 1909 הוא חזר לגרמניה ולמד מרקסיזם וכלכלה בברלין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עבד במשרד המלחמה.
לאחר המלחמה, כיהן כפרופסור לסוציולוגיה ופדגוגיה באוניברסיטת שטרסבורג.
היה פרופסור אורח כשנה באוניברסיטת שיקגו, בשנת 1935, התמנה לפרופסור בסוציולוגיה בסורבון; היה שותף למחקרים עם מרסל מוס ושימש עורך ה-Annales de Sociologie, כתב העת, שהיה יורשו של L'Année Sociologique.
הלבוואקס היה ידוע בדעותיו הסוציאליסטיות, בתפיסת עולמו ובביקורתו ההומניסטית על תהליכים חברתיים הקשורים במודרניזציה, וכמו כן, בהתנגדותו ללאומנות ולפאשיזם.
לאחר כיבוש צרפת על ידי הנאצים, במלחמת העולם השנייה, הוא נעצר על ידי הגסטפו, וגורש למחנה הריכוז בוכנוואלד בגרמניה, שם נפטר מדיזנטריה בשנת 1945.
האלבווקס פיתח את התפיסה כי זיכרון משותף של קבוצה, או חברה, לגבי עברה ההיסטורי עשוי להיות יזום ומתוכנן על ידי אליטות מנהיגות, בעלות משאבים מסוגים שונים.
הזיכרון הקולקטיבי הוא במידה רבה תלוי המנהיגות או המנהיגים של חברה מסוימת, ומושפע מכללי המוסדות והמסגרות שלה.
התודעה של הפרט לגבי העבר ההיסטורי של החברה אליה הוא משתייך, מוזן בדרך כלל מהזיכרון הקולקטיבי, וללא מודעות מלאה לכך.
מוריס ארנסט נפוליאון דז'אן (בצרפתית - Maurice-Ernest-Napoléon Dejean; 30 בספטמבר 1899 - 14 בינואר 1982) היה דיפלומט ופוליטיקאי צרפתי, מאנשי צרפת החופשית במלחמת העולם השנייה, הידוע בשל פרשת ריגול וסחיטה שדבקה בשמו.
דז'אן התחיל קריירה בשירות החוץ הצרפתי לאחר שסיים לימודי תואר שני בפילוסופיה.
בתחילה שירת כנספח עיתונות בשגרירות בברלין, בין השנים 1930 ל-1939. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שב לפריז ומונה למזכירו האישי של ראש הממשלה אדואר דאלאדיה ולאחר מכן של מחליפו בתפקיד, פול רנו.
הוא שימש בתפקיד זה עד לתבוסת צרפת במערכה על צרפת ביוני 1940. לאחר מכן שהה זמן מה במרוקו ולבסוף הצטרף, בתחילת שנת 1941, אל אנשי הגנרל שארל דה גול בלונדון, ושימש שם כראש הסגל הדיפלומטי של צרפת החופשית.
בספטמבר 1941 מונה על ידי דה גול לחבר ב"וועד הלאומי" מעין ממשלת צללים שהקים דה גול.
בממשלה זו שימש שר החוץ.
באוקטובר 1942 פרש מתפקידו והוחלף ברנה פלוון, כפי הנראה עקב סכסוך עם דה גול, שהעדיף על פניו בתפקיד זה את רנה מאסילי שהתקיימו מגעים להבאתו מצרפת הכבושה.
בין 1943 ל-1944 שימש כראש הנציגות הדיפלומטית של אנשי צרפת החופשית בלונדון.
לאחר המלחמה העדיף דז'אן לקדם קריירה בשירות החוץ.
בתחילה שימש שגריר בפראג בין השנים 1945 ל-1949. בשנת 1952 הועלה שמו במשפט פראג כדיפלומט שעמו קיימו הנאשמים קשרי ריגול לטובת המערב.
צרפת הכחישה מכל וכל טענה זו.
בתקופת שירותו בפראג עמד גם בראש משלחת צרפת אל האו"ם, בין אוקטובר לדצמבר 1946, וכן היה הנציג הצרפתי למשטר הכיבוש הבינלאומי בחבל הרוהר בין מאי 1949 לפברואר 1950. לאחר מכן נשלח אל המזרח הרחוק ושם שירת בתפקידים דיפלומטיים ומנהליים שונים ביפן ובמושבות צרפת, בין 1950 ל-1953.
בשנת 1955 נשלח לשמש שגריר צרפת בברית המועצות, ושימש בתפקיד זה עד שנת 1964. על מילוי תפקידיו הדיפלומטיים צורף כקצין ללגיון הכבוד.
בשנת 1964 הוחזר לפריז באופן פתאומי.
בשם יורי קורוטקוב, שערק למערב, דיווח כי דז'אן היה קורבן לסחיטה לאחר שקיים יחסי מין עם נשים שונות שהיו סוכנות ק.ג.ב.
יש המספרים כי כששב לפריז קיבל אותו דה גול בשאלה הבוטה - "?Alors Dejean, on couche" ("ובכן, דז'אן, זיינת?").
מוריס וינצֶ'בסקי (וינטשבסקי) (ביידיש: מאָריס ווינטשעווסקי; באנגלית: Morris Winchevsky; 1856, יאנובה, רוסיה (ליטא) - 1932, ניו יורק) היה משורר יידיש חשוב, אידאולוג סוציאליסטי, עיתונאי ופולמוסן שהיה גם קומוניסט, מתרגם ליידיש ומסאי עברי.
נולד בשם בן ציון נובאכוביטש ביאנובה שליד קובנה, ברוסיה (ליטא), והתחנך וגדל בעיר קובנה, שאליה עברה משפחתו.
למד ב'חדר' יחד עם המלומד א.
המשיך ללמוד בבית ספר רוסי.
בשנת 1870 עבר לעיר וילנה לשם לימודים בבית המדרש לרבנים שבעיר, אך לאחר זמן קצר שב לקובנה והתמסר לחילוניות, לסוציאליזם ואף לניהיליזם.
בווילנה פרסם ב-1873 את מאמרו העברי הראשון בעיתון "המגיד".
הוא הושפע משירו של י.
קנטור, שיר סוציאליסטי ראשון לשירה המהפכנית היהודית אז.
לפרנסתו השתקע בעיר אוריול שברוסיה ועבד שם בפקידות.
וינצ'בסקי למד גרמנית ורוסית תוך עבודתו, ופרסם מאמרים בהמגיד.
בשנת 1875 שב לקובנה והצטרף לזמן קצר לתנועה החברתית הרוסית הנארודניקים.
בשנת 1877 יצא לעיר קניגסברג שבגרמניה ונפגש עם ראשוני הסוציאליסטים היהודים אלכסנדר פורט, משה לייב לילינבלום, אהרן שמואל ליברמן ואליהו וולף רבינוביץ'.
וינצ'בסקי כתב לעיתונים הסוציאליסטיים "הקול" (בעברית), "קול לעם" (ביידיש) ועוד, מאמרים רבים, וייסד עם אחרים כתב עת לסוציאליזם יהודי בעברית בשם "אספת חכמים", 1877. לצורך עבודתו בכתב העת וכדי לחתום על שיריו בעילום שמו, בחר וינצ'בסקי בשם העט "בן-נץ".
פעילותו נאסרה על ידי המשטרה הגרמנית, הוא נרדף נעצר ונכלא, ובסיוע ידידים יצא מקניגסברג לקופנהגן, ומשם המשיך לפריז וללונדון.
כל העת כתב עברית ודבריו נתפרסמו אפילו בארץ ישראל, בכתב העת "חבצלת" שיצא בירושלים.
בשנות ישיבתו בלונדון התערה בחבורות הסוציאליסטים היידיים, הסב את שמו מ-וינצ'בסקי לכתיב יידי - וינטשבסקי, הפך את עיקר כתיבתו לכתיבה ביידיש, והחל להתרחק מהכתיבה בעברית.
בשנת 1894 היגר לארצות הברית והיה בין ראשוני הסוציאליסטים היהודים באמריקה.
באחרית ימיו שב אל הכתיבה בעברית, השתתף בכתבי העת האמריקאים העבריים התורן והדאר, ואפילו כתב את טיוטת זכרונותיו בעברית.
וינצ'בסקי נפטר בשנת 1932 ונקבר בניו יורק.
לאחר מותו של מוריס וינצ'בסקי, שלחו אלמנתו, בנו ובתו למערכות העיתונים היהודים באמריקה גילוי-דעת נגד הקומוניסטים האומר:
"המחזה המעציב אשר הקומוניסטים הציגו בלוויית אבינו המנוח, והשיקוצים שהם משליכים עלינו, מכריחים אותנו לצאת מגדר שתיקתנו.
לא ניכנס בוויכוח עם האנשים שהשליכו את האמת אחרי גיוום, כתכונה בורגנית.
רצוננו למסור את העובדות כמו שהן, למען דעת כל האנשים הישרים שהתעניינו בחייו וביצירתו של מוריס וינצ'בסקי.
אבינו היה, אמנם, עוזר ב"פרייהייט" (עיתון קומוניסטי), אולם עובדה היא כי לא אהב ביותר את הכנופיה מה"יוניון סקוויר".
"פרייהייט" היה העיתון היהודי הפרו-סובייטי היחיד, ואבינו האמין ברצינות כי הניסיון הסובייטי הוא צעד נכון בדרך לקראת עולם יותר טוב, אשר לו נלחם כל ימי חייו.
הקומוניסטים בניו יורק ניצלו אותו ואת שמו בדרכים שונות, אבל לא עשו אף פעם דבר כדי להבטיח לו צורכי-חיים, והזניחוהו לגמרי לאחר שמצב-בריאותו הורע, ולא יכלו יותר ליהנות מזיוו.
בקיץ 1925 בא פקיד מטעם חברת "פרייהייט" בהצעה להוציא לאור את כתבי אבינו, אך העניין נדחה.
במצח נחושה הם מעיזים להדפיס צילומים של שיקים (המחאות) שקיבלנו מידיהם, מתוך כוונה ליצור רושם שאבינו חי בגללם ובחסדם.
האמת היא, שקיבלנו רק חלק קטן מהכסף שהגיע לאבא בעד מאמרים על רוסיה, שנתפרסמו ב"פרייהייט", ובעד ספריו.
יתר על כן, הוכרחנו לפנות לסוכנות-גביה ועל ידה קיבלנו את הכסף, סכום שלא הספיק אפילו כדי מחיה שנה אחת.
שעה לאחר פטירתו של אבא נתכנסו בני-המשפחה להתייעצות, החלטנו לא להפוך את מותו להפגנה פוליטית, ולסדר את הלוויה באופן פרטי, מתוך תקווה, כי מעריצי אבינו וידידיו מכל הזרמים יתנהגו כהוגן.
מצד שני, ראינו חובה לעצמנו, לקברו ליד חבריו מהעולם הספרותי והסוציאליסטי והעובד, בבית-הקברות של ה"ארבייטר-רינג".
לאחר שזאלצמאן (מזכיר אגודת-הפועלים השמאלית) וקומיסארים אחרים איימו עלינו באמצעי-אלימות אם לא נמסור לידיהם את הגווייה - הוכרחנו לפנות לעזרת המשטרה".
מכתביו של מוריס וינצ'בסקי נדפסו ביידיש כ-20 כרכים, ובהם מאמריו, שיריו מסותיו כתבותיו הסאטיריות הפיליטונים שלו וכו'.
לבד מהשירים שכתבם עברית, משיריו תורגמו בודדים בלבד לעברית.
בספרייה הלאומית בירושלים שמורים שירי-זמר רבים שלו ביידיש על מנגינותיהם.
מוריס-פרנסואה גארן היה רוכב אופניים איטלקי-צרפתי שהתמחה במרוצי כביש.
גארן התפרסם בעיקר הודות לניצחונו במרוץ הטור דה פראנס הראשון שנערך ב-1903, ועל כך שניצחונו השני במרוץ, ב-1904, נשלל ממנו על ידי מארגני המרוץ, כנראה בגלל טענה למעשה מרמה ספורטיבי במהלך המרוץ.
גארן נולד בארווייה (Arvier) כפר קטן בואלה ד'אאוסטה, בצפון מערב איטליה, קרוב לגבול עם צרפת.
שם המשפחה שלו היה הנפוץ ביותר בכפר דובר הצרפתית שגר בו וחמש משפחות מתוך השבע שבכפר היו בעלות שם משפחה זה.
אביו הפועל היה בן 36 בעת שנשא לאישה את אמו, מריה תרזה אוזלו, בת 19, שעבדה במלון הכפר.
גארן היה הבן הראשון מתוך תשעה ילדיהם, והבית בו גדל עדיין עומד על תילו כחורבה.
בשנת 1885 עזבה המשפחה את הכפר ועברה לצפון מזרח צרפת.
בגיל 15, לאחר שעבר לריימס, החל גארן לעבוד כמנקה ארובות וזמן קצר לאחר מכן עבר לשרלרואה שבבלגיה, אך ב-1889 החליט לחזור לצרפת והתמקם בעיירה מובז' (Maubeuge) שבמחוז נור.
הוא קנה לעצמו את אופניו הראשונים בכ-405 פרנק צרפתי, סכום המקביל לשכר עבודה של כשבועיים לעובד כפיים באותם זמנים.
מרוצי אופניים לא עניינו אותו, אך הוא רכב להנאתו בעיירה במהירות מסחררת וכונה "המשוגע" (le fou בצרפתית).
לאחר שהפך לאזרח צרפתי ב-1892, החל גארן להשקיע יותר ויותר ברכיבה.
כעבור זמן קצר, שכנע אותו מזכיר מועדון הרכיבה של האזור להתחרות במרוץ.
בסיום המרוץ שארך כ-200 קילומטרים, סיים גארן במקום החמישי.
הוא החליט להמשיך בתחום הרכיבה התחרותית, וב-1893 זכה בניצחונו הראשון במרוץ בין הערים נאמור, דינאן וז'יווה (Givet) בבלגיה.
אורך מסלול המרוץ היה 102 ק"מ וגארן הוביל במרוץ כשהגיעו לדינאן.
הוא סבל מתקר באופניו אך הבחין ב-Soigneur (עוזר בקבוצת אופניים) של רוכב יריב שהחזיק בצד הדרך אופניים חלופיים עבור הרוכב שלו.
גארן חטף מידי העוזר את האופניים ורכב עימם עד לסיום, ניצח במרוץ ואז השיב את האופניים לבעליהם .
גארן החל את הקריירה המקצועית שלו באופן בלתי מתוכנן.
הוא ביקש להשתתף במרוץ שנערך באזור מגוריו, אך כשהגיע למקום הזינוק גילה להפתעתו שההשתתפות מוגבלת לרוכבים מקצוענים בלבד.
גארן, שלא רצה לוותר על ההזדמנות להתחרות, חיכה עד לאחר הזינוק, ואז זינק לבדו והצטרף למרוץ.
הוא חצה כמנצח את קו הסיום והתקבל בהתלהבות על ידי הקהל, אולם מארגני המרוץ סירבו להעניק לו את סכום הזכייה שהובטח למנצח.
גארן קיבל פיצוי כשקיבל סכום נאה שהצופים בקהל אספו עבורו באופן ספונטני.
ניצחונו הראשון כמקצוען היה ב-1893, במרוץ שנערך במשך 24 שעות רצופות, ברכיבה מעגלית בפארק השאן דה מארס של מגדל אייפל שבפריז.
התנאים הקשים והקור הביאו לפרישתם של רוכבים רבים.
גארן השלים 701 ק"מ וניצח את המתחרה הנוסף היחיד ששרד בכ-49 ק"מ.
בתום התחרות הוא סיפר שבמהלך 24 השעות הללו, הוא ניזון מכמויות גדולות של יין, שוקו, תה, ביצים, תערובת של קפה ושמפניה, קציצות, טפיוקה, אורז וצדפות.
ב-1894 הוא ניצח תחרות נוספת של 24 שעות בלייז'.
מאוחר יותר הוא אף שבר את שיא השעה.
ב-1896 השתתף במרוץ האופניים החד-יומי הראשון של פריז–רובה.
גארן, שהיה הגיבור המקומי של חובבי האופניים בעיר רובא, מאחר שפתח חנות אופניים ברחובה הראשי, סיים במקום השלישי, כ-15 דקות אחרי המנצח יוזף פישר.
שנה לאחר מכן, ניצח גארן במרוץ זה: הוא הגיע לסיום בולודרום שברובא יחד עם ההולנדי מתיו קורדנג (Mathieu Cordang), אולם זה נפל בוולודרום ולמרות שהתאושש ורדף במשך שש הקפות של הוולודרום אחרי גארן, הצליח גארן לנצח במרוץ בהפרש זעיר.
ב-1898 ניצח שנית במרוץ תוך שהוא מקדים את הרוכב שסיים שני ב-20 דקות.
ב-1901 ניצח במרוץ הסיבולת, פריז–ברסט–פריז (שכיום מתקיים כברווט ), וסיים שעתיים לפני הרוכב שסיים שני, לאחר שרכב 1,208 ק"מ ב-52 שעות ו-11 דקות.
ב-1902 ניצח גארן במרוץ בורדו–פריז, מרוץ חד-יומי שאורך מסלולו באותן שנים היה מעל ל-500 קילומטר.
מרוץ אופני הכביש הטור דה פראנס הראשון החל כרעיונו של אנרי דגראנז', עורך עיתון הספורט הצרפתי, "ל'אוטו", במטרה להרחיב את תפוצת העיתון.
תחילה תכנן דגראנז' לערוך מרוץ של חמישה שבועות - שיימשך מסוף חודש מאי ועד תחילת יולי.
רק בודדים נרשמו למרוץ המאתגר ולכן הוחלט לקצר את המרוץ ל-6 קטעים שיימשכו על פני 19 ימים.
כ-60 רוכבים זינקו מפריז למרוץ שארך 2,428 קילומטר והקיף את צרפת עד הסיום בפריז.
הקטע הארוך ביותר היה הקטע השישי והאחרון, בין נאנט ופריז - 471 קילומטר.
רק 21 רוכבים סיימו את המרוץ.
גארן שניצח במרוץ בזמן של 94:33:14 שעות והקדים את הרוכב שסיים שני, לוסיין פוטייה (Lucien Pothier), בכמעט שלוש שעות, זכה בפרס כספי של 3,000 פרנק צרפתי שאיפשר לו להמשיך בקריירה המקצוענית.
לפני שעזב את פריז, אל קבלת פנים חגיגית שערכה לו עירו, לאנס, ביקר אצל דגראנז' ומסר לו מכתב בו תיאר את תחושותיו לגבי המרוץ.
גארן ניצח בשנית בטור דה פראנס השני שנערך ב-1904. מרוץ זה היה רצוף במעשי אלימות של צופים ואוהדים כלפי הרוכבים, כגון חסימת והכאת רוכבים (גם גארן ואחיו שהשתתף במרוץ הוכו על ידי צופים) ומעשי מרמה מצד חלק מהרוכבים שכללו נסיעה ברכבות ובמכוניות, משיכה על ידי מכונית, פיזור נעצים ועוד.
כ-6 חודשים לאחר סיום המרוץ פסל האיגוד הצרפתי לאופניים את תוצאותיהם של 12 מהרוכבים שסיימו את המרוץ, כולל הארבעה שסיימו במקומות הראשונים במרוץ וכמנצח הוכרז אנרי קורנה (Henri Cornet), הרוכב שסיים חמישי.
פרטים מדויקים בנושא הפסילה לא פורסמו ואינם ידועים עד היום, מאחר שארכיונים רבים אבדו ב-1940 כאשר צרפת ניסתה להעבירם ובכך למנוע מהם להגיע לידם של הגרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
הטענה המקובלת כיום היא שגארן נפסל מאחר שנעזר בקטע מסוים של המרוץ בנסיעה ברכבת.
גארן הושעה לשנתיים מהשתתפות במרוצים.
לאחר השעייתו פרש גארן מרכיבת אופניים תחרותית והתפרנס ממוסך שפתח בעיר מגוריו, לאנס.
בתקופה מסוימת המשיך להיות מעורב במרוצי אופניים כשהקים לאחר מלחמת העולם השנייה קבוצה תחת שמו וזו זכתה להצלחה מוגבלת.
ברוב שנותיו לא נהנה גארן מפרסום ומהתעניינות התקשורת בהישגי העבר שלו.
הוא חזר לכפר הולדתו פעם אחת בלבד, ב-1949, בעת שהטור דה פראנס עבר שם.
ב-1953, לכבוד חגיגות היובל למרוץ, היה גארן אחד מאורחי הכבוד שחיכו לרוכבים בסיום המרוץ.
בשנת 1933 נבנה ולודרום בלאנס ונקרא על שמו של גארן, וב-1938 העניק לו שר הספורט הצרפתי את מדליית הזהב של החינוך הגופני.
גארן זכור בתור אדם נמוך קומה (1.62 מטר), בעל אופי נחוש וסמכותי.
בזקנתו, החל להתבלבל ולהזות, כפי שכתב הביוגרף שלו, פרנקו קואז:
בשנת 2003, במלאת 100 שנים לניצחונו בטור דה פראנס הראשון, נקרא על שמו רחוב בעיירה מובז' בה התגורר מספר שנים.
בשנת 2004 הונחה על ידי אגודת ידידי מרוץ פריז–רובה אבן מרצפת (Pavé) ממסלול המרוץ על מצבתו - כדוגמת האבן המוענקת כיום למנצחי המרוץ ונחשבת כאחד הפרסים היוקרתיים ביותר במרוצי אופני כביש.
גארן נפטר בלאנס מעט לפני יום הולדתו ה-86 ונקבר בעיירה הסמוכה סלומינה (Sallaumines).
בכפר הולדתו, שבצפון מערב איטליה, הוקם ציון לזכרו והביוגרף של גארן, קואז, טוען כי צרפתים רבים מבקשים להגיע ולבקר במקום הולדתו ומדובר בכעין "עלייה לרגל".
מוריס המדהים ומכרסמיו המלומדים הוא ספר פנטזיה לילדים שכתב טרי פראצ'ט, ופורסם בעברית בהוצאת סיאל בשנת 2013. זהו הספר ה-28 מסדרת עולם הדיסק, אך הראשון שנכתב עבור ילדים.
הספר מהווה גרסה מחודשת למעשייה הגרמנית אודות החלילן מהמלין ופרודיה על ז'אנר אגדות העם.
התרגום העברי תוקצב בסיוע מערכת מימון המונים במהלך שנת 2013 וגייס 3,796 ש"ח.
הספר זכה ב"פרס גפן" לשנת 2014 בקטגוריית ספר הנוער המתורגם הטוב ביותר.
בשנת 2022 יצא הסרט מוריס המדהים המבוסס על הספר.
בעוד סדרת עולם הדיסק יועדה למבוגרים, הספר "מוריס המדהים" שווק בספר לילדים, וכך גם "בני החורין הקטנים" והמשכיו.
על אף שהספר "מוריס המדהים" פורסם באנגלית בשנת 2001, מוזכרים "מוריס המדהים ומכרסמיו המלומדים" בספר "איש הקציר" שיצא בשנת 1991, אך שם הכוונה לחלילן אשר נודד בערים מוכות עכברושים שם הוא מחלל בחליל "בתדר שאותו רק עכברושים שומעים".
נוסף על כך, שם גם נוצר המוות של העכברושים.
חבורת עכברושים, אשר חיו במזבלה ליד האוניברסיטה הנעלמת אכלו מהפסולת המכושפת וזכו ביכולות אנושיות אותן הם מורישים לצאצאיהם.
כשעמדו על טיבם קראו לעצמם "המשתנים", להבדיל מהעכברושים הרגילים, המכונים בפיהם "קיקים", וכל אחד בחר לעצמו שם לפי המילים שאותן היה יכול לזהות, לפני שידעו את משמעותן.
על טריטוריה זו חולש חתול רחוב בשם מוריס, אשר לאחר שאכל את אחד העכברושים וקיבל יכולות אנושיות, פגש באפרסקים וקלט שהוא לא אמור לאכול יצור שמדבר.
העכברושים שואפים להקים להם מקום משלהם - בהדרכת זהירות פול, אשר פיתח חזון של שיתוף פעולה בין העכברושים לבני האדם, בעקבות הספר המקודש מבחינתו, "מר נבנב יוצא להרפתקה" .
מוריס, אשר אינו מסתדר יותר עם חתולים אחרים מתחבר עם העכברושים ומחפש דרכים להוביל אותם למקום שמתאים להם, ובעיקר לו.
לאחר שהבין שכדי להתקדם הוא זקוק לכסף, מאתר מוריס נער מטופש למראה ומפיק יחד איתו ועם העכברושים מזימה של "מתקפת עכברושים".
הם מגיעים לעיר מסוימת, שם העכברושים מחוללים מהומה וכשמועצת העיר מחפשת חלילן עכברושים מתייצב הנער ובתמורה לתשלום הוא מחלל בחליל ומרחיק את העכברושים מהעיר ולאחר שהנער והעכברושים מתרחקים מהעיר הם פוגשים את מוריס ומחלקים את הרווחים בין שלוש הקבוצות.
לאחר מסעות רבים מגיעה החבורה למדינה אברוולד (Überwald) ושם מתחילים הדברים להסתבך.
מנהיג העכברושים, בשר טחון, סולד ממוריס, בעוד זהירות פול, ואפרסקים חושבים שהולכת השולל שלהם אינה אתית.
הם מסכימים לעשות פשיטה אחרונה, על העיר בלינצ'ס המסוכנת.
בעוד העכברושים מתארגנים להתקפה - בהדרכת לעור יבש, מטיילים מוריס והנער, המזדהה בשם קית, ברחבי העיר.
הם מגלים להפתעתם שבעוד הבניינים בנויים בצורה יוקרתית סובלים תושבי העיר ממיעוט באוכל וציידי העכברושים פועלים בצורה אכזרית יותר מבמקומות אחרים.
מוריס וקית פוגשים את מליציה גרים אשר מגלה במהרה שמוריס מסוגל לדבר ומשכנעת אותו ואת קית להצטרף אליה.
הם הולכים לביתה של מליציה אשר מתלוננת על חייה כביתו של ראש העיר ותוך כדי שיחתם נכנס סרדינים למטבח ורוקד סטפס.
מליציה הנרעשת זורקת לעברו מחבת ובמנוסתו נכנס סרדינים אל תוך מלכודת אך מצליח לעצור את המנגנון בעזרת מקל.
כאשר קית נחלץ לעזרתו מבינה מליציה שמוריס וקית מכירים את העכברוש, מגלה את המזימה ומאיימת לפנות למשמר העירוני.
סקרנותה מתעוררת כאשר סרדינים מבשר להם שעל אף שבמרתפים ובמנהרות נמצאו גללי עכברושים ומלכודות רבות, הם לא מצאו ולו עכברוש אחד מלבדם, ומוריס מוסיף שהוא זיהה שבעוד שלוכדי העכברושים מציגים בכל פעם צרור זנבות, רובם למעשה עשויים משרוכים.
כשמגיעים העכברושים לעיירה הם פועלים במלוא המרץ.
כמו כן מתחילים העכברושים לתהות מה קורה להם לאחר מותם ומעלים השערות על עכברוש העצמות אשר אוסף את נשמותיהם לאחר מותם, בעוד זהירות פול מפתח את מורשת המשתנים בעזרתה של אפרסקים.
באחד המקומות העכברושים מוצאים קיקית חיה, אשר הייתה לכודה במלכודת כלוב.
לעור יבש מסביר לבשר טחון שהם מצאו מלכודות כלוב נוספות ריקות, המון רעלים ישנים ומלכודות קטלניות מוכנות לפעולה, ואף לא עכברוש חי אחד מלבד זאת שהביאו איתם, אך באותו אזור בו מצאו אותה הריחו עכברושים רבים חיים המרוכזים במקום אחד.
זהירות פול דובב את העכברושית וממנה למד שעכברושים רבים מצטופפים במקום אחד, ויש שם גם בני אדם, ויש משהו משונה ומוזר שמפחיד אותם מאוד, ומאוד הוקל לה לגלות שהם לא אותו דבר מוזר.
כשתהו מה לעשות עם הקיקית, בשר טחון היה מעוניין לשחרר אותה אל מותה הוודאי, אך אפרסקים סירבה וזהירות פול התייחס אל הקיקית כאל שווה ואף לא שם לב לקריאת התיגר של בשר טחון אשר נאלץ לוותר.
לבסוף מחליטים העכברושים שילכו לחקור את האזור ממנו הגיעה הקיקית, ובשר טחון מנסה להוכיח את מנהיגותו בעוד שלעור יבש מראה לו שזמנו כבר כמעט עבר, אך נמנע מעימות מכריע איתו.
מליציה משכנת את מוריס וקית במרומי האורווה וכאשר לוכדי העכברושים מוזעקים לתפוס את העכברושים פולשים מליציה קית ומוריס לצריף שלהם.
מליציה מגלה להפתעתה שהצריף של לוכדי העכברושים נראה רגיל למדי - שהרי היא ציפתה למשהו איום אך מעניין או רמז מחריד כלשהו, וגם מתג סודי כדוגמת פמוט או מנוף אשר יפתח מעבר סודי כלשהו.
בעזרת קית אשר תוהה למה בצריף שאליו אף עכברוש לא יעז להתקרב קיים חור עכברושים, מגלה מליציה את המנוף המיוחל וכשהפעילה את המנגנון נעלם קית דרך חור ברצפה.
בעוד אפרסקים, זהירות פול ועכברוש צעיר נוסף ממתינים ליחידת הסיור הם מגלים להפתעתם עכברושים אשר חולפים על פניהם אחוזי תזזית ומדיפים ריח עז של פחד, אשר אף גרם להם לשכוח את יכולתם לחשוב ולדבר.
מליציה קית ומוריס מגיעים לחדר המדובר ומוצאים כלובים רבים ובהם עכברושים רבים וכן את לעור יבש, בשר טחון - הזועם כולו ודורש לשחרר את כל העכברושים הלכודים באופן מיידי, ומשתנים נוספים.
בעוד מליציה טוענת שאלה רק עכברושים (דבר אשר גורם לבשר טחון לאיים עליה, וכשקית מרחיק אותו ממנה הוא נושך אותו בזעם שהופך לאימה), טוען קית לעומתה שזה לא סיפור אלא החיים האמיתיים וכל העכברושים מטורפים מפחד, ומוריס מצידו מרגיש שיש נוכחות נוספת בחדר.
מליציה וקית שוקעים בוויכוח ומוריס מישהו יורד בסולם והוא נמלט מהמקום ומזהיר תוך כדי את לעור יבש שעליו לחפש מחסה.
ממחבואו רואה מוריס את לוכדי העכברושים מאשימים את מליציה וקית בפריצה, ומליציה מצידה מאשימה אותם בגנבה, ואחד מלוכדי העכברושים מספר להם שאביה של מליציה הלך לקרוא לחלילן אמיתי אשר גובה 300$ לעיר ונעשה מרושע אם לא משלמים לו (דבר אשר מקפיץ את מוריס, כיוון שהם נהגו לגבות 30$ בלבד).
הלוכד תופס את בשר טחון בזנבו ומבין שזהו עכברוש זקן וקשוח ולא מקומי, ואומר לחברו לקשור את שני הילדים ולנעול אותם באחד המרתפים ולשים את העכברוש החדש בכלוב בו נשארו רק שני עכברושים, אשר אכלו את ארבעת האחרים.
בעוד אחד מהלוכדים חושב להיפטר מהילדים ומהחלילן, שומע מוריס צליל מעונה הטוען שהם יכולים להשתמש בחלילן - וכשהלוכד מבטא את אותן המילים בקול, אומר חברו כי באותו הרגע חשב על כך בעצמו...
הם מתכננים תוכנית לשחרר את בשר טחון ואת הילדים ומדברים על הקול המסתורי שגם העכברושים חשים בו אשר גרם לרבים מהם לחזור להיות עכברושים פשוטים, למרבה אומללותו של זהירות פול.