tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רישארד ליין (אנדרה בראואר) (עונה 6–הווה) – עורך דין יהיר אך טוב לב, שמצטרף לחברה במטרה להפוך אותה לחברת עורכי הדין השחורה הגדולה ביותר בעולם.
איימי ברסלין (הלן יורק) (עונות 1–2) – בת הזוג של מיה רינדל.
הנרי רינדל (פול גווילפויל) (עונות 1–2) – אביה של מיה רינדל ובעלה של לנור רינדל.
עצור בשל חשד לביצוע הונאה פיננסית גדולה.
לנור רינדל (ברנדט פיטרס) (עונות 1–2) – אמה של מיה רינדל, ואשתו של הנרי רינדל.
מדליין סטארקי (ג'יין לינץ') (עונות 1–2) – סוכנת FBI חסרת רחמים עם סגנון לבוש מוזר, שמאמינה שמיה מעורבת במזימות של אביה.
אלזבת' טסיוני (קארי פרסטון) – עורכת דין מבריקה אך בלתי שגרתית, שנקראת לייצג את המשרד של רדיק, בוסמן וקולסטד.
קורט מקביי (גארי קול) – בעלה המאופק של דיאן, איש ימין מתון, תומך ב-NRA.
האל וואקנר (מנדי פטנקין) (עונה 5) – יזם חברתי שממציא בית משפט שנקרא "בית המשפט המחוזי מספר 9 ו-שלושה רבעים" (בהשראת הוגוורטס אקספרס בספרי הארי פוטר)
דייוויד לי (זאק גרנייה) – נציגם של רוכשי המשרד
שנהפרסקטגוריהמועמד (ים)תוצאהמקורות2023פרסי TCAהישג יוצא דופן בדרמה"הטובות לקרב"הישג אישי בדרמהכריסטין ברנסקי
הטופ מודל הבאה של גרמניה (Germany's Next Topmodel) היא תוכנית מציאות גרמנית בהנחייתה של היידי קלום, המשמשת גם כשופטת וכמפיקה של התוכנית.
התוכנית מהווה גרסה גרמנית לתוכנית האמריקאית "הטופ מודל הבאה" בהנחייתה של טיירה בנקס.
התוכנית משודרת מ-2006 והזוכה בעונה הראשונה היא לנה גרק ובשנייה ברברה מייר.
העונה ה-16 של התכנית עלתה לשידור ב-4 בפברואר 2021. התכנית צולמה תחת הנחיות מגפת הקורונה.
העונה ה-17, עתידה לעלות לשידור ב-3 בפברואר 2022.
התוכנית שונה במעט מן הפורמט המקורי בין היתר בכך שהזוכה בסוף העונה מוכרזת מול קהל בשידור חי בקלן, בעוד שבגרסה האמריקאית הזוכה מוכרזת באולפן מצולם.
בתוכנית המתמודדות מדגמנות גם ביעדים בינלאומיים מחוץ לגרמניה ובעונה השלישית המתמודדות בתוכנית השתתפו בתצוגה של קסטרו בתל אביב.
התוכנית קיבלה ביקורות רבות ומספר ידוענים וגופים בגרמניה יצאו כנגד התוכנית.
הטוון (בהונגרית: Hatvan) היא עיר במחוז הווש שבהונגריה.
פירוש השם "הטוון" בהונגרית הוא "שישים".
האגדה האורבנית מספרת ששם זה ניתן לעיר כי היא שוכנת כ-60 קילומטרים מבירת הונגריה בודפשט.
אולם נראה שאגדה זו איננה נכונה, שכן השם "הטוון" כבר הוזכר במקורות מימי הביניים, ואילו הונגריה החלה להשתמש ביחידות המטר רק משנת 1876. כמו כן, המרחק בפועל בין בודפשט לבין העיר הוא קרוב ל-55 קילומטרים.
בינואר 1941, במפקד האוכלוסין הארצי האחרון שנעשה בהונגריה לפני הכיבוש הנאצי, נמנו בהטוון 541 תושבים יהודים.
שיעורם היה כ-3% מכלל אוכלוסיית הטוון.
רוב יהודי הטוון היו סוחרים ובעלי מלאכה.
עוד לפני כן, בימי הטרור הלבן ההונגרי נרצח אחד מיהודי העיר.
בשנת 1942 גייסה הונגריה גברים יהודים רבים לשירות העבודה עבודת כפייה עבור הצבא ההונגרי.
רובם הוצבו בחזית המזרחית, באוקראינה.
ב-19 במרץ 1944, כבשה גרמניה הנאצית את הונגריה.
במפקד האוכלוסין שביצעה גרמניה באפריל 1944, מנתה הטוון 450 יהודים.
עוד לפני הכיבוש הגרמני, ביולי 1942 החלו לצאת צווים מטעם רשויות הונגריה המגבילים את תנועת היהודים ואת זכויותיהם.
מנגנון הצווים המגבילים המשיך גם עם הכיבוש הגרמני.
ב-6 במאי 1944 פורסם צו הקורא לרכז את כל יהודי מחוז הווש בגטאות.
באמצע חודש זה הוקם גטו בהטוון.
יהודי העיר נדרשו לעבור לגטו בשכונת לילי-טלפ שבעיר, ויהודי האזור שוכנו בבית חרושת לשעבר לרעפים.
ב-23 במאי 1944 ביצעו שלטונות הונגריה חיפוש בכל בתי הגטו, ויצאה הודעה שכל תושביו חייבים להתאסף למחרת בבוקר במקומות שנקבעו מראש ולהתכונן לפינוי.
ב-27 במאי 1944 בבוקר החלו הפינויים בפועל של שני הגטאות שבהטוון, ויושביהם הועברו לבית חרושת מקומי לסוכר ושוכנו בשני מבני עץ ריקים שנועדו לאחסון סוכר.
לכל אדם הוקצה לשינה מקום ברוחב שבעים עד שמונים סנטימטרים.
בתחילה לא הייתה במקום צנרת, ורק לאחר זמן מה התקינו עובדי בית החרושת צנרת למים ולשירותים ארעיים.
עד מהרה התרוקן המטבח הציבורי ממצרכים, ובמרכז השילוח השתרר רעב.
3,800 יהודים הוחזקו במרכז שילוח זה עד שגורשו לאושוויץ ב-12 ביוני 1944.
הברון ברטלן הטווני במקור דויטש, אחר כך הטווני-דויטש) (1900–1980) היה מזרחן יהודי-הונגרי, סופר, מתרגם, נדבן.
הטופ מודל הבאה של שוודיה (בשוודית: Top Model Sverige) היא תוכנית מציאות שוודית, מהווה גרסה שוודית לתוכנית האמריקאית "הטופ מודל הבאה", בה מספר בנות בעלות פוטנציאל בתחום הדוגמנות מתמודדות על חוזה דוגמנות.
הפרס לזוכה היה בנוסף לחוזה עם סוכנות דוגמנות, גם קמפיין לחברת איפור וקוסמטיקה מובילה.
העונה הראשונה עלתה ב-12 בספטמבר 2007 בהנחיית ונדלה קירסבום וצילומיה נערכו בסטוקהולם.
העונה השנייה עלתה ב-31 בינואר 2012 בהנחיית איזבלה סקורופקו.
אחד השינויים שהיו בעונה זו שהשיפוט נערך בלוס אנג'לס והתבצע בשפה האנגלית.
העונה השלישית עלתה ב-21 בינואר 2013 והעונה הרביעית עלתה ב-24 בפברואר 2014 שאת שתי העונות הללו הנחתה הדוגמנית קרוליין וינברג.
העונה הרביעית, בשונה מקודמותיה מציגה גם דוגמנים בתוכנית.
הטובים לטיס – נבחרת שירים הוא אלבום האוסף הראשון של הגיטריסט והזמר-יוצר הישראלי דני סנדרסון, שיצא באפריל 1992.
בשנת 2021, לרגל הבלאק פריידיי, הוציא לאור סנדרסון גרסה אלטרנטיבית של האלבום שהודפסה על גבי שני תקליטים.
במהדורה זו הושמטו ארבעה שירים ("בואי מותק", "שקט שקט", "היא חולה" ו"תהיה ריאלי") והתווספו עשרה שלא הופיעו במהדורת התקליטור המקורית (מתוך האלבומים מת לבכות 2, הלא נודע, קונגו בלו, לא יפריד דבר ומכאן הדרך).
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי דני סנדרסון, למעט היכן שמצוין אחרת.
מצודת הטגארט שנמצאת בשטח בית הסוהר איילון (ידוע גם בשמו הקודם כלא רמלה) היא חלק משרשרת מצודות טגארט שהוקמו בארץ ישראל ביוזמתו של סר צ'ארלס טגארט.
המצודה ומתקן כליאה של שירות בתי הסוהר ממוקמים סמוך לערים רמלה ולוד.
מבנה הטגארט בין רמלה ללוד
מצודת הטגארט ברמלה נבנתה על ידי הבריטים ובנייתה הסתיימה בשנת 1943 לאחר המרד הערבי הגדול.
לאחר הקמת המדינה הועבר המבנה למשטרת ישראל.
המצודה השתמרה עד היום והיא נמצאת בתוך השטח הכללי של כלא איילון.
ניתן לזהות גם היום את סימני ההיכר של הטגארט – שני מגדלי שמירה בצד מזרח, שערי ברזל לכניסה לחיילים, לכלי רכב ולפרשים, חומה היקפית, וחצר גדולה מרובעת במרכז.
עובי קירות המצודה הוא כ־60 ס"מ.
ברור מציין בספרו "ארץ ישראל" בסקירה היישובית את לוד ורמלה יחד.
מאחר שבמשך מאות בשנים היו שכנות וביניהם כרמים ופרדסים.
הערים רמלה ולוד ישבו במרכז הדרך מהרי ירושלים לכוון דרך האורך שבשפלת החוף שהייתה לה חשיבות רבה לאורך ההיסטוריה.
דרך זו חיברה מאז ומעולם את מצרים עם ארצות הפרת והחידקל.
לוד הייתה עיר קדומה שהופיעה עוד בכתבי המצרים לפני תקופת כיבוש יהושע בן נון; מאידך רמלה (עיר החול בערבית) הוקמה על ידי הח'ליף סלימאן עבד אל מלכ בשנת 715 לספירה.
בתקופת הערביים שלפני הצלבנים הייתה רמלה בירת הארץ.
זו העיר היחידה שתוכננה ונבנתה כדי להיות בירת המינהל של המחוז במקום קיסריה.
סלימאן ביקש לעשות את רמלה למטרופולין ובנה בה בית חרושת לצביעה.
הוא קידם את כלכלתה על ידי תעשייה ומסחר.
בתקופה זו הצטרפו לאוכלוסייתה בני עמים רבים כולל קהילה יהודית חשובה שהוזכרה גם בגניזה הקהירית.
במשך השנים הוקמו בעיר מסגדים גדולים והעיר התפתחה בזכות מיקומה ובמאה ה־10 נחשבה לאחת הערים המשגשגות ביותר בסוריה.
היא הייתה מוקפת בוסתנים ושווקיה ששקקו מסחר נפרשו סביב המסגד הגדול שבמרכזה.
בשנים הבאות עד למאה ה־16, עבר השלטון על רמלה ידיים רבות.
הפאטמים, הבדווים, הסלג'וקים הצלבנים והממלוכים.
בשנת 1546 העיר נהרסה לחלוטין ברעש אדמה.
ובתקופה העות'מאנית ירדה ממעמד של "עיר מחוז" למעמד "עיר נפה" במחוז עזה.
עקב מיקומה המרכזי שימשה רמלה במשך כל השנים כתחנה לעולי הרגל היהודים והלא יהודים.
בציר משפלת החוף ומיפו לירושלים.
בסוף המאה ה־19 ועד מלחמת העולם הראשונה עוד היה בה יישוב יהודי קטן.
בתקופת המנדט היה לבריטים ברמלה בסיס תעופה, וגם בסיסי צבא רבים בסרפנד (צריפין) ובלוד הסמוכה לרמלה.
בתקופת המנדט הבריטי היה בלוד צומת מרכזי של מסילות הברזל, בשנות ה־40 היו ברמלה כ־12,000 נפש.
בשנות המנדט התפתחה רמלה והייתה למרכז פעילות מדינית מוסלמית לאומנית.
הסיבות למרד הערבי הגדול של 1936–1939 היו העלייה החמישית, גידול באוכלוסייה היהודית, וצמיחה כלכלית אדירה.
הפלסטינים חשו שהיישוב היהודי גדל על חשבונם.
בזירה הבינלאומית התגבשה ברית של מדינות שנקראות מדינות הציר – גרמניה, איטליה, ספרד ויפן.
ההנהגה הערבית בארץ ישראל גיבשה הבנה פוליטית שבמצב הפוליטי הבינלאומי יש הזדמנות לסילוק המנדט הבריטי והישוב היהודי.
לכן הנהגת הערבים פתחה במאבק בשני שלבים:
שלב א – התחיל בשנת 1936 וכלל קיום הפגנות, מחאות, שביתות, אינתיפאדה לא אלימה, סגירת עסקים ובתי ספר.
התוצאה המידית הייתה פגיעה בפלסטינים עצמם ובעיקר במעמד העירוני הבינוני.
הפגיעה בכפריים הייתה קטנה יותר מאחר הם יכלו לקיים את עצמם.
שלב ב – היות ששיטה זו לא הועילה הם עברו למרד צבאי בבריטים וביהודים (1937–1939) המרד נכשל.
רמת השתתפות נמוכה של האוכלוסייה הפלסטינית, הנכבדים שהיו משפחות מרכזיות לא אפשרו פעילות לקבוצות שהתארגנו.
במהלך המרד התארגנו מאבקים פנימיים ומאבקים על הבכורה, בתוך ההנהגה הפלסטינית.
נחישות הבריטים שתפסו את המרד כמאיים על האימפריה ולכן הזרימו לא"י חיילים וחטיבות מכל רחבי האימפריה.
הם השתמשו בשיטות אלימות ביותר כנגד המפגינים.
התארגנות היישוב היהודי – האצ"ל וההגנה התארגנו לשיתוף פעולה עם הבריטים.
כתוצאה מהמרד הערבי הגדול ממשלת בריטניה הבינה שצריך לחפש מוצא מהקונפליקט.
הבריטים הקימו את ועדת פיל שהציעה את הפתרון של חלוקת ארץ ישראל כאשר על רוב השטח תקום מדינה פלסטינית ובחלק קטן מהשטח מדינה יהודית.
למרד הערבי הגדול היו תוצאות חשובות מבחינת היישוב היהודי: מבחינה צבאית ההגנה והאצל רכשו ניסיון רב מהעבודה עם הבריטים.
מבחינה כלכלית הייתה חשיבות גדולה לתוצאות המרד – למעשה אם נסתכל על שתי הקהילות היהודים והערבים בארץ נראה שמלכתחילה בין שתי הקהילות הייתה הפרדה גאוגרפית, פוליטית, ותרבותית.
אך בתחום הכלכלי היו תלויים האחד בשני.
המרד הביא להפרדה גם בתחום הכלכלי והחל משנת 1936 היישוב היהודי דאג לעצמו בתוצרת חקלאית ובמסחר.
בנמל חיפה שהיה מתופעל על ידי ערבים שובשה העבודה.
הקמת נמל תל אביב היווה אלטרנטיבה שאפשרה ליהודים עצמאות גם בנושא זה.
המיזם של מצודות הטגארט יצא אל הפועל מיד עם סיום המרד הערבי עקב שלושה גורמים מרכזיים שהיו תוצאה של התפתחות האירועים בשלב השני של המרד הערבי ומיד אחריו:
הגורם הראשון – סר צ'ארלס טגארט שהוזמן לארץ ישראל בראשית השלב השני של המרד הערבי באוקטובר 1937 על ידי שר המושבות כדי לייעץ בנושאי המלחמה בטרור הערבי.
את המלצותיו הגיש בדּוח שכתב בינואר 1938 עם שתי המלצות מרכזיות:
לארגן מחדש את פעילות תחנות המשטרה תוך קביעת סווג חדש לכל תחנה לפי מדרג החשיבות לביטחון הציבור.
אכלוס השוטרים ומשפחותיהם ותחנות המשטרה במבנים ייעודיים במקום המצב של שכירות אקראית של מבנים בתוך האוכלוסייה המקומית.
הגורם השני – היה המלצה שכתב מפקד הצבא הבריטי בארץ ישראל, רוברט היינינג (Robert Haining) באוקטובר 1938 שהמליץ לבנות את תחנות המשטרה הייעודיות שעליהן המליץ טגארט כמצודות בנקודות שליטה מרכזיות.
הגורם השלישי – היה קשור להיערכות לקראת אפשרות של פינוי הכוחות הבריטיים מארץ ישראל לאירופה עקב התחזיות למלחמה באירופה.
המגמה הייתה לאפשר בקלות העברת אחריות על ביטחון הפנים מהצבא הבריטי למשטרה בערים ובמרחב הכפרי בכל ארץ ישראל.
מצודות הטגארט תוכננו והוקמו בנקודות אסטרטגיות ברחבי הארץ.
המטרות היו, שליטה על האוכלוסייה המקומית כלקח ממאורעות המרד הערבי הגדול בשנים 1936–1939, ושליטה על מערך הדרכים בארץ ישראל למקרה של פלישה גרמנית במהלך מלחמת העולם השנייה.
במיקום שנקבע למצודת רמלה הייתה מטרה לשלוט על צירים מרכזיים במישור החוף.על הציר הראשי בין יפו לירושלים ועל צומת מסילות הברזל שהיה בלוד.
בתקופת המנדט נהרגו בארץ 5,731 חיילים בריטיים שנקברו בבית הקברות הצבאי הבריטי ברמלה.
צ'ארלס טגארט בתוכניותיו חילק את התחנות לשלוש רמות:
הוחלט לבחור דגם לכל מצודות המשטרה בארץ ישראל.
צורת הדגם הייתה של מצודה מלבנית או מרובעת שבקצותיה המנוגדים נקבעו צריחים.
מיזם מצודות הטגארט היה אחד ממיזמי הבנייה הביטחוניים החשובים ביותר בארץ ישראל בתקופת המנדט שיצא אל הפועל בראשית מלחמת העולם השנייה בין השנים 1940–1943. במסגרת המיזם נבנו 62 מצודות משטרה בכל רחבי ארץ ישראל כדי להחזיר לבריטים את השליטה בשטח.
כל 62 מצודות הטגארט שנבנו במסגרת המיזם, נועדו לשלוט באזורים בהם היו מאבקים מול האוכלוסייה.
כתוצאה מכך תוכננו המצודות כך שיעמדו במצור מתמשך של עד שלושה חודשים.
המיזם היה בסדר גודל יוצא דופן, ועל כן הוחלט להקים מנהלת כדי לרכז את תכנון המצודות בכל ההיבטים, לפקח על הבנייה וכן לעסוק בחלוקת חומרי הגלם והפריטים השונים לבניית כל התחנות בשטחי המנדט.
ב־12 בספטמבר 1939 יצאה תוכנית הבניה לדרך.
נקבע תקציב, נרכשו אדמות ומימוש התכנית – התכנון, הביצוע והפיקוח – הוטל על מע"ץ.
המבנים תוכננו ונבנו בהתאם לתקנים שהיו נהוגים ברחבי האימפריה הבריטית.
על פי הדרישה המקורית, משך בניית כל 55 המצודות היה צריך להיות שמונה חודשים וחצי עד אחד עשר חודשים אולם למעשה נמשכה בנייתן שנה וחצי בעיקר בשל העיכובים במשלוחים של חומרי גלם שהגיעו מחוץ לארץ.
7 מצודות נוספות נבנו בשלב מאוחר יותר.
מצודת הטגארט בין רמלה ללוד
אזור רמלה לוד והטגארט במלחמת השחרור – מבצע דני
עם יציאת הבריטים מהארץ, הם העבירו את כל המצודות לכוחות ששלטו בשטח.
אזור רמלה–לוד היה בשליטת הלגיון והוא שלט על שתי מצודות הטגארט אשר היו בעיר רמלה ובדרך בין רמלה ללוד.
עם תחילת ההפוגה הראשונה הייתה הדרך בין מהשפלה לירושלים בעייתית.
האספקה אליה עברה בדרך בורמה, השליטה על מקורות המים בראש העין הייתה תחת שליטת הלגיון.
במרכז הארץ היו ערוכים כוחות הלגיון בלוד ורמלה, ומערבה עד יהוד של ימינו.
ב־11 ביוני 1948, ממש לפני כניסת ההפוגה הראשונה לתוקף, תקפו כוחות הלגיון שבאזור לוד ורמלה, והגיעו עד כפר עאנה (ליד נוה מונוסון), ממש בפאתי גוש דן.
כאשר צבא עיראק עומד בקו החזית בראש העין ומגדל צדק.
ברקע מצב זה הוכנה תוכנית התקיפה של כוחות צה"ל במבצע דני.
הרחקת האיום על גוש דן מצד כוחות הלגיון באזור לוד – רמלה.
הרחבת הפרוזדור לירושלים על ידי כיבוש לטרון, ואבטחתו מדרום, על ידי כיבוש שטחים ערביים הסמוכים אליו מכיוון זה.
מניעת לחץ הלגיון בירושלים על ידי העסקתו בחזית המרכז.
מטרה כללית יותר של המבצע הייתה נטילת היוזמה ההתקפית מן הלגיון בגזרה זו.
ב־10 ביולי כבש כוח של גדוד 42 את מפקדת חסן סלאמה, שבין רמלה לבאר יעקב.
משה דיין היה מפקדו של גדוד הפשיטה 81 בחטיבה 8 (גדוד הקומנדו).
כוח מהגדוד בפיקודו של רב־סרן משה דיין, טעה בניווט ופרץ בלי תכנון את קו העמדות בלוד וחדר לעיר.
שאר הכוח פנה דרומה לכוון מבואות הצפוניים של רמלה, בדרכם הגיעו לטגארט המשטרה בדרך לוד-רמלה.
והגיעו עד לפאתי העיר רמלה, באותו הערב הוטל על גדוד 42 מחטיבת קרייתי לתקוף את רמלה מכיוון מערב.
כוחות הלגיון בעיר, והכוחות שהיו בטגארט בתחנת המשטרה שבדרך לוד–רמלה, נסוגו לעבר בית-סירא.
במאמר של משה דיין מפורטת תמונת הקרב בטגארט, כשהגיעו פלוגת הזחלים והג'יפים מכוון לוד הייתה בתחילה הפתעה גמורה של הלגיון שהיה ערוך בטגארט, בהמשך נפתחה אש חזקה.
ממכונות ירייה שהיו בראש המגדל ומאשנבי המגדל כאן התפתח קרב קצר כולל רימונים שנזרקו מהמשטרה אל הכוח.
רימון פגע ברכב וחייליו נפצעו מכאן המשיך הגדוד בתנועה לעבר רמלה.
במקביל נכנסו לקרב יחידות חטיבת יפתח" להשלמת הכיבוש של הערים רמלה ולוד.
כוח מחטיבת קרייתי השתלט על בית חסן סלאמה בקרבת רמלה ותפס עמדות ממערב לעיר לקראת כיבושה בשלב מאוחר יותר.
ב־11 ביולי סמוך לחצות החל צה"ל להפגיז את בתי העיר רמלה בארטילריה ובמקביל פיזר כרוזים בעיר וקרא לתושביה להיכנע.
בבוקר למחרת החל משא ומתן עם נכבדי העיר על כניעתה.
בשעה 6:30 נכנס כוח מגדוד 42 לעיר, ולא נתקל בהתנגדות.
בשעה 8:00 ניתנה הוראה להפסיק את האש, תושבי העיר נכנעו, והחלה סריקת בתי העיר ואיסוף נשקם.
רוב תושבי העיר נטשו אותה במהלך המלחמה, וחלקם גורשו לאחר מבצע 'דני', בעיר נותרו כמה מאות תושבים מוסלמים ונוצרים.
מסוף שנת 1948 מדינת ישראל החלה ליישב את רמלה ביהודים.
לאחר השלמת בניית המצודה מדגם "תחנה כפרית" (2nd Class Police Station) היא שימשה את הצבא הבריטי עד שנת 1948 לשיטור ושליטה על האוכלוסייה המקומית ובעיקר התערבה בפרעות ואירועים של הערבים.
עם סיום המנדט הייתה החלטה של הבריטים להעביר את השליטה בכל מצודות הטגארט לאוכלוסייה המקומית באזור בו הייתה המצודה.
מאחר שרמלה הייתה עיר ערבית, העבירו הבריטים את שתי המצודות שברמלה לידי הערבים והלגיון.
לאחר יציאת הבריטים היו קרבות קשים במלחמת השחרור כנגד האוכלוסייה המקומית ונגד הכוחות של צבאות ירדן עיראק ומצרים.
נושא מרכזי במבצעי צה"ל ושאר הכוחות הלוחמים היה כיבוש המשטרות ומצודות הטגארט בארץ.
המצודות ברמלה נכבשו במבצע דני במלחמת השחרור ולאחר מלחמת השחרור והקמת המדינה הועברו שתי מצודות הטגארט לידי המשטרה.
מצודת הטגארט על הדרך בין רמלה ללוד שימשה תחילה כתחנת משטרה ומתקן כליאה.
בשנת 1950, הוכרז המבנה כבית הסוהר המרכזי של שירות בתי הסוהר – "כלא רמלה".
עם השנים הורחב שטח הכלא ונוספו לו אגפים רבים.
בית הסוהר נפתח רשמית בשנת 1954, לאחר שעבר עבודות שיפוץ ובנייה והתאמה לסטנדרטים החדשים של שירות בתי הסוהר.
בשנת 1962 הוצא להורג בכלא רמלה הפושע הנאצי אדולף אייכמן.
בשנת 1975 הוקם בבית הסוהר מרכז תעסוקה, אשר תורם לתהליך שיקום האסירים.
מרכז החינוך נועד לאפשר לאסירים לרכוש השכלה, חינוך והעצמה לצורך קידומם האישי לחיים נורמטיביים.
באמצע שנות ה־80 שונה שמו של בית הסוהר לשמו הנוכחי – "כלא איילון" שם שניתן לו בשל מיקומו הגאוגרפי, בלִבּו של עמק איילון.
המצודה כיום נמצאת בלב כלא איילון, מאפייניה המרכזיים נותרו כשהיו, מבנה מוקף בחומה סביב ובשני מגדלי שמירה בצידה המזרחי.
חדרי המצודה משמשים את מינהלת שירות בתי הסוהר.
הטופ מודל הבאה של בריטניה (Britain's Next Top Model) היא תוכנית מציאות בריטית, המבוססת על הפורמט האמריקאי של "הטופ מודל הבאה".
במסגרת התוכנית מספר בנות המתחרות ביניהם על תואר הדוגמנית הבאה של בריטניה, גרות יחדיו בבית למשך מספר שבועות ומתחרות במשימות מתחום הדוגמנות כמו צילומים והליכה על מסלול תצוגות.
הפרסים שניתנים לזוכה הם חוזה דוגמנות וקמפיין קוסמטיקה.
את העונה הראשונה של התוכנית הנחתה הדוגמנית ליסה בוצ'ר, מהעונה השנייה ועד החמישית הנחתה אותה הדוגמנית ליסה סנואודון, מהעונה השישית עד העונה התשיעית הנחתה אותה הדוגמנית האוסטרלית אל מקפירסון, את שלוש העונות הבאות הנחתה אותה הדוגמנית אלי קלנסי שבשתי עונות מתוכן המנחה שלצידה היה פול סקאלפר.
התוכנית משודרת מ-2005 ברשת הטלוויזיה "Sky Living", עד עונתה התשיעית ב-2013. ב-2016 עברה התכנית לשדר בערוץ לייפטיים הבריטי.
הטוב מכולם הוא סרט ספורט אמריקאי משנת 1984 בבימויו של בארי לוינסון, עם רוברט רדפורד וגלן קלוז בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "הטבעי" של ברנרד מלמוד משנת 1952. העלילה היא על קורותיו של שחקן בייסבול עם עליות ומורדות בחייו האישיים והמקצועיים ומלחמתו בשחיתויות של ההימורים בספורט.
פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר – גלן קלוז
פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר – כאלב דשאמל
פרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר – רנדי ניומן
קים בייסינגר הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע.
רוי הובס (רוברט רדפורד) מנברסקה החל להתאמן בבייסבול עוד בהיותו ילד.
אביו אימן אותו ומת מהתקף לב תחת עץ.
בלילה פגע ברק בעץ ומחלק מהגזע גילף רוי מחבט בייסבול וחרט עליו "ילד פלא" עם ציור של ברק.
עם הזמן הצליח רוי במשחקים ונסע לשיקגו להתנסות בקבוצת שיקגו קאבס ונפרד מחברתו אייריס גיינס (גלן קלוז).
ברכבת פגש את עיתונאי הספורט מקס מרסי (רוברט דובאל) ואת אגדת הביסבול דאז - וורמר (ג'ו דון בייקר).
בחניית ביניים הוא מציע לוורמר להתחרות בחבטות בייסבול ולהפתעת כולם הוא מנצח אותו ומרסי מפרסם זאת.
ברכבת ובקהל נוכחת צעירה יפה שמציגה את עצמה לרוי בשם הרייט בירד (ברברה הרשי).
רוי מתלהב ממנה ובשיקגו הוא מזמין אותה לחדרו והיא ללא אזהרה מוקדמת, יורה בו ומתאבדת.
רוי נפצע קשה בבטנו אך שורד ויורד מהכותרות.
16 שנים לאחר מכן, בשנת 1939 הוא מחליט לחזור לבייסבול ומתקבל לשחק בקבוצת "ניו יורק נייטס" (קבוצת פיקטיבית) בניו יורק.
בעל השליטה בקבוצה הוא "השופט" (רוברט פרוסקי) והוא מקבל את רוי משיקולי תועלת בהימורי הספורט.
מאמן הקבוצה הוא פופ פישר (וילפרד ברימלי) והוא מסרב בתחילה לקבל את רוי שהוא מבוגר והגיע משום מקום אבל עוזר המאמן רד (ריצ'רד פרנסוורת') מתייחס באהדה לרוי ואכן רוי מפתיע את פופ בחבטותיו והקבוצה שנמצאת בתחתית הליגה מתחילה להצליח.
השחקן הבולט בקבוצה הוא באמפ ביילי (מייקל מדסן).
חברתו של באמפ היא ממו פריס (קים בייסינג'ר), יפהפייה פאם פאטאל שמתחברת לאנשים מצליחים.
כאשר באמפ נהרג בתאונת דרכים מקדם פופ את רוי לראש הקבוצה.
לאחר שבאמפ נהרג מתחילה ממו להיפגש עם רוי המוקסם ממנה.
"השופט" מציע לרוי להפסיד בתחרות תמורת 5,000 דולר.
אם הקבוצה תודח מהתחרות ייאלץ פופ שיש לו מניות בה לפרוש ואז השופט ישתלט על כל הקבוצה.
השופט מגייס ללחץ גם את ממו וגם את סוכן ההימורים גאס סנדס (דארן מקגווין) אצלו הוא מהמר.
רוי מסרב והקבוצה הולכת לכבוש את הליגה.
שמו של רוי מתפרסם ולמחק לפני האחרון בריגלי פילד מגיעה גם אייריס, אהובתו הראשונה מנברסקה.
היא מספרת לו שאינה נשואה וכי יש לה ילד שגר עם אביו בניו יורק.
לאחר הניצחון במשחק חש רוי ברע ומתמוטט.
הוא מבהל לבית חולים וננותח ומוצא מבטנו קליע שגרם לדלקת.
לפני המשחק הגורלי נגד פיטסבורג פיירטס פופ פישר מיואש.
השופט, ממו ודוקס לוחצים על רוי שיישחק ויפסיד תמורת 10,000 דולר אך הוא מסרב.
רוי עולה למגרש פצוע ומדמם.
בתחילת המשחק הוא לא במיטבו.
אייריס יושבת בקהל עם בנם המשותף היא נעמדת ורוי מבחין בה ומקבל כוחות.
הוא חובט בכל הכוח במחבט "ילד הפלא" שלו אך המחבט נבקע לשניים.
אייריס מצליחה להעביר לו פתק ובה היא כותבת שהיא יושבת עם בנם המשותף.
נער המחבט בובי סבוי מביא לו מחבט אותו גילף למענו רוי.
רוי חובט בשארית כוחותיו והכדור עף רחוק וגבוה גבוה ומנפץ את פנסי האצטדיון – "הניו יורק נייטס" ניצחו.
בסוף רואים את רוי מאמן את בנו בחווה בנברסקה ממש כמו שאביו אימן אותו.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותרוברט רדפורדרוי הובסשחקן בייסבולגלן קלוזאייריס גיינסקים בייסינגרממו פריסברברה הרשיהרייט בירדרוברט דובאלמקס מרסיעיתונאי ספורטרוברט פרוסקי"השופט"בעל קבוצת בייסבולריצ'רד פרנסוורת'רדעוזר מאמןוילפורד ברימליפופ פישרמאמןג'ו דון בייקרוורמרשחקן בייסבולמייקל מדסןבאמפ ביילישחקן בייסבולדארק מקגוויןגאס סנדססוכן הימורים
"הטוב הרע ועודיה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אודיה בהשתתפות הראפרים איזי וליעד מאיר.
את השיר הוציאה ב-7 בספטמבר 2024 לאור חברת התקליטים הליקון ארומה מיוזיק, כסינגל מתוך אלבומה השלישי של אודיה, "ילדה של אמונה".
"הטוב הרע ועודיה" נכתב על ידי שלושת המבצעים, ירדן פלג ונתי אבידן.
פלג השתתף גם בהלחנת השיר, והפיק אותו מוזיקלית.
השיר מציג מערכת יחסים רומנטית מורכבת, המורכבת מהשקפת עולמות שונים של הדמויות השונות.
חלקו של איזי (הטוב) מדגיש את הצד הרומנטי והאופטימי של הקשר, שבו הוא רואה את בת הזוג שלו כאידיאלית, ומקנה לה תשומת לב רבה.
הוא מבטא רגשות חיוביים, כמו אהבה והתלהבות, ומדגיש את ההשקעה שלו בקשר – לקנות פרחים, להביא יין ולהכין פעילויות משותפות.
אולם בבתיהם של אודיה וליעד מאיר, ישנה תחושת בלבול וחוסר ודאות.
אודיה (עודיה) חשה כי מחד היא נרגשת מהקשר ומתחילת האהבה, אך מאידך יש לה ספקות לגבי כנותו של בן הזוג.
מאיר (הרע) מייצג את הצד השולי והמסוכן של הקשר; הוא שואל שאלות מעוררות תהיות, מדגיש את חוסר ההבנה של מהות הקשר, וכך מוסיף ממד של מורכבות למערכת היחסים, שמביאה לתחושת חוסר נחת.
"הטוב הרע ועודיה" זכה להצלחה רבה ברחבי ישראל.
במצעד "העשירייה" הגיע בשיאו למקום השמיני, ואילו בהיטליסט דורג במקום העשירי.
"הטוב עוד לפניי" הוא שיר מאת הזמר-יוצר הישראלי תומר מתנה, שיצא ב-16 בדצמבר 2025. השיר הוצג כשיר בעל אופי אמוני אישי, הנשען על פנייה ישירה ובלתי אמצעית אל תחושת אמונה יומיומית, ללא ניסיון לייצר דרמטיזציה מוצהרת.
"הטוב עוד לפניי" הוגדר כשיר ים תיכוני במובנו הבסיסי, כאשר הדגש מושם על הבעה רגשית גלויה ולא על מרכיבים טכניים של קצב או סלסול.
השיר נכלל במהלך רחב יותר של חזרה פעילה של מתנה לפרסום שירים אישיים, לאחר תקופה שבה פעל בעיקר כמפיק, מעבד וכותב עבור אמנים אחרים.
פרסומו משתלב בתהליך יצירתי מחודש, שבמסגרתו שב מתנה לעיסוק ישיר בחוויותיו האישיות ובמערכת האמונות המלווה אותו, תוך חיבור בין עולמו הרוחני לבין כתיבה מוזיקלית עכשווית.
הרקע לכתיבת "הטוב עוד לפניי" קשור במכלול חוויות אישיות שעיצבו את עולמו הרוחני והאמנותי של מתנה לאורך השנים.
מתנה, שנולד למשפחה חילונית בעלת זיקה מסורתית, תיאר השפעות מוקדמות של מסורת עדתית מבית אביו התימני ואמו העיראקית והחלבית, אשר תרמו לעיצוב יחסו לאמונה ולמסורת.
נקודת ציון משמעותית נוספת הייתה מערכת היחסים הקרובה עם סבתו התימנייה, אשר השפעתה הרגשית והדתית תוארה ככזו שהותירה חותם עמוק בתפיסת עולמו.
לאחר פטירתה, תיאר מתנה תהליך של חיזוק האמונה והעמקת הקשר הרוחני, שהתפתח בהדרגה והוביל בסופו של דבר לשינוי באורחות חייו ולחזרה בתשובה.
תהליך זה היווה תשתית רעיונית לשירים אישיים שכתב בשנים שלאחר מכן.
את השיר "הטוב עוד לפניי" כתבו אילן וקנין, אביתר הלוי ומתנה, שגם הלחין, עיבד והפיק מוזיקלית.
לצדו השתתפו נגנים נוספים, ובהם עידן שניאור בגיטרות, בעוד הקלידים, התכנותים וכלי ההקשה בוצעו אף הם בידי מתנה עצמו.
תוכנו של "הטוב עוד לפניי" עוסק בתחושת רגישות נפשית, חוסר שלמות פנימית והתמודדות עם תקופה רגשית מעורפלת, שאינה מוגדרת כמשבר חד אלא כמצב מתמשך של אי בהירות פנימית.
השיר פותח בווידוי אישי המתאר מצב שבו "יש הכול" במובן החומרי, אך תחושת החוסר נותרת בעינה, באופן המוגדר כעוני קיומי ולא חומרי.
לאורך השיר מופיעים מוטיבים של אמונה מתונה וזהירה, שאינה מוצגת כהצהרה חד משמעית אלא כתהליך מתמשך של המתנה וסבלנות.
החזרה על ביטויים העוסקים בהישענות על נוכחות מיטיבה משאירה מקום לפרשנות פתוחה באשר למושא האמונה, בין אם מדובר באדם קרוב, בכוח רוחני או בשילוב של השניים.
השיר משלב דימויים וסמלים השאובים מחיי היום יום ומהמרחב הישראלי, ובהם אזכורים של ציצית, נסיעה להר מירון ודמויות עממיות בעלות זיקה למסורת.
סמלים אלה מוצגים לא כאלמנטים טקסיים מובהקים, אלא כפרטים אישיים ואינטימיים המלווים את הדובר בהתמודדותו הפנימית.
הצגת האמונה כאמצעי תמיכה פרטי ולא כהצהרה אידאולוגית רחבה באה לידי ביטוי גם בשימוש בדימויים של כיסוי והסתרה, כגון בגדים המכסים את הנשמה או סממנים דתיים המוסתרים מן העין.
באמצעות דימויים אלה, השיר מציג מערכת יחסים מורכבת בין זהות חיצונית לבין עולם פנימי, ללא יומרה להציע פתרון חד משמעי.
יוסי חרסונסקי תיאר את "הטוב עוד לפניי" כשיר אמונתי המוגש ללא מגננות וללא ניסיון לייצר דרמה מוצהרת, וציין כי הוא פועל במסגרת הז'אנר הים תיכוני במובנו הפשוט, כאשר מרכז הכובד אינו מצוי בקצב או בסלסול אלא בהבעה רגשית ישירה ובשפה יומיומית.
בביקורת הודגש כי השיר נפתח בווידוי שאינו דרמטי אלא קודר במידה, המתאר תקופה רגשית מאופקת שבה אין משבר חד אלא תחושת ערפל מתמשכת, וכי השורה העוסקת בתחושת עוני קיומי גם במצב של שפע חומרי מהווה ציר מרכזי להבנת עולמו של הדובר.
עוד ציין חרסונסקי כי האמונה המוצגת בשיר היא זהירה ומאופקת, ואינה מנוסחת כהצהרה חד משמעית אלא כהישענות מתמשכת על נוכחות תומכת, שזהותה נותרת פתוחה לפרשנות.
לדבריו, הדימויים והסמלים המופיעים בשיר, ובהם אזכורים של ציצית, לבוש יומיומי ונסיעה למירון, משמשים ביטוי לאמונה פרטית ואינטימית ולא לעמדה אידאולוגית פומבית.
בהיבט המוזיקלי ציין כי הלחן והעיבוד נשענים על קו מלודי זורם עם השפעות תימניות והרמוניות קוליות, המלוות את הטקסט מבלי להשתלט עליו, וכי השיר מציג המשך תנועה קדימה מתוך רגישות ואמונה שאינן מבטיחות פתרון מיידי.
"הטוב, הרע ואחותך" הוא סינגל של טונה ושלום חנוך שיצא לאור ב-30 באוגוסט 2020. השיר נכלל באלבומו של טונה, "מזרח פרוע", שיצא לאור שנה וארבעה חודשים לאחר מכן.
השיר נכתב על רקע מגפת הקורונה בישראל והשפעותיה על תעשיית המוזיקה ועל הכלכלה במדינה.
מגפת הקורונה (COVID-19), שהחלה בסוף 2019 והתפשטה במהירות ברחבי העולם, שינתה והשפיעה על הפעילות הכלכלית במדינת ישראל.
בתחילת המגפה, ישראל חוותה ירידה חדה בפעילות הכלכלית, עם ירידה בתמ"ג, עלייה בשיעור האבטלה, וצניחה ביצוא ובתיירות.
כדי להתמודד עם ההשפעות, הממשלה הטילה סגרי קורונה, סגרה את הגבולות, והטילה הגבלות על עסקים.
עם זאת, הממשלה יישמה תוכניות סיוע כלכליות, כולל מענקים, הלוואות ומענקי שכר, כדי לתמוך בעסקים ובאזרחים.
תמיכה זו סייעה במיתון הירידה הכלכלית, אך לא מנעה עלייה בשיעור האבטלה.
לאחר סיום הסגרים, הכלכלה החלה להתאושש, עם עלייה בצריכה הפרטית, עלייה ביצוא, והתאוששות בתיירות.
עם זאת, האי-ודאות נמשכה, והשפעת המגפה ניכרה גם בשנים שלאחר מכן.
על רקע זה נכתב השיר "הטוב, הרע ואחותך".
בבית הראשון, הדובר מתאר את קשייו הכלכליים: העסק שלו נסגר והוא לא מרוויח כסף.
הוא מנסה למצוא עבודה אחרת ומביע ביקורת חריפה על המצב בישראל.
הוא חש שאין לו אוכל וקורת גג כלכלית.
בפזמון חש הדובר שאנשי ההנהגה "חיים בגדול", אך בסופו של דבר הם ימכרו כל דבר לטובת האגו שלהם.
בבית השני מציין הדובר בשיר שבעלי ההון מוכנים למכור את העניים לטובתם האישית.
בבית זה ישנו אזכור לסיפור מכירת הבכורה המתואר בבראשית: "אז רגע בוא נבדוק טוב טוב מי עשיר?
מי שמוכר אותך בשביל איזה נזיד עדשים?".
באתר "מאקו" נכתב שמילות השיר "מדברות לחלוטין בעד עצמן".
על טונה וחנוך נאמר שהם משקפים את המציאות בישראל כפי שהיא.
הטורקים הצעירים (בטורקית עות'מאנית: ژؤن ترک) הייתה מפלגה לאומנית טורקית שתפסה את השלטון באימפריה העות'מאנית ב-1908 לאחר שהדיחה את הסולטאן עבדול חמיד השני.
ארגון הטורקים הצעירים קם ב-1890 על ידי סטודנטים לרפואה באיסטנבול, במטרה להפיל את שלטונו העריץ של הסולטאן עבדול חמיד השני שלא כיבד את החוקה ולא שיפר את מצבה הנחשל של האימפריה העות'מאנית.
הארגון התרחב במהירות תוך שהוא מקיים קשרים חשאיים עם ליברלים טורקים, שהוגלו לפריז.
סיסמת הארגון הייתה "סדר וקידמה" והוא הונהג בתחילה על ידי אהמט רזא.
בשנת 1896 ניסה הארגון להדיח לראשונה את הסולטאן ונכשל.
בעקבות ניסיון זה הקים הסולטאן בית דין צבאי מיוחד בנשיאות רשיד פאשה.
בית הדין אסר, הגלה והוציא להורג מאות מתומכי התנועה.
בשנת 1900 הצטרף אל הגולים בצרפת הנסיך סבאהדין , ובמהרה הפך למנהיגה של התנועה.
הוא קבע שנחשלות האימפריה העות'מאנית אל מול המעצמות האירופאיות נובעת מכך שהטורקים לא אימצו את רעיון האינדיבידואליזם והיוזמה האישית, כפי שעשו האירופאים ופיתח את תורת "האימפריה העות'מאנית הפדרלית" שדגלה במינימום של התערבות בחיי האזרחים.
בשנים הבאות עסקה הנהגת "הטורקים הצעירים" בשאלת הצלת האימפריה העות'מאנית.
היה ברור כי ראשית על האימפריה לעבור מודרניזציה מואצת ושנית עליה למצוא בסיס מאחד לכל העמים בתחומה, בעיקר הערבים והטורקים.
קבוצה של סטודנטים, משכילים וקציני הצבא העות'מאני החלו להתארגן בסלוניקי תחת הארמייה השלישית של הצבא העות'מאני.
המורדים לא היו קצינים זוטרים ופטריוטיים, אלא דווקא הקצינים הבכירים שהגיעו מהשכבה השלטת של האימפריה והרגישו שלא ניתן לשמר את האימפריה ולהמשיך למשול במדינות הכפופות במצב הקיים של נחשלות וסכנות המאיימות מבחוץ.
בשנת 1908 הצליחו הטורקים הצעירים לבצע את הפיכתם שכונתה "הפיכת הטורקים הצעירים" והדיחו את הסולטאן.
הגורמים הישירים למרד היו האיום ההולך וגובר על האימפריה ומצבו ההולך ומדרדר של הצבא העות'מאני עם זאת בפועל לא יצאה מעולם הוראה מהמטה הראשי של התנועה שישב אז בסלוניקי לצאת למרד.
ביולי 1908 נשלח הגנרל שמסי פאשה לדכא את המורדים שברחו להרים עקב הרדיפות הפוליטיות של הסולטאן.
ב-7 ביולי 1908 נורה גנרל שמסי על ידי קצין ששירת תחת פיקודו והיה חבר ב"טורקים הצעירים".
הדבר עורר את התאים הרדומים של התנועה, ונס המרד הונף בקרב הצבא שחנה באדירנה, 250 ק"מ צפונית-מערבית לאיסטנבול.
חברי התנועה דרשו את חידוש החוקה משנת 1876 .
ב-20 ביולי 1908 התקוממה האוכלוסייה במנסטיר שבמקדוניה.
אולטימטום נשלח מכל רחבי האימפריה, ולפיו יש לחדש את החוקה או שהמורדים יעלו על איסטנבול וידיחו את הסולטאן בכוח.
ב-25 ביולי 1908 הכריז הסולטאן על השבת החוקה.
כחלק מהמהפכה ואף לפניה, הפיצו ברחבי אירופה נציגי הטורקים הצעירים את תפיסת עולמם.
על פעילות זו העיד לימים בזכרונותיו יוסף קרוק, סוציאליסט יהודי ממוצא פולני, ופעיל בכמה מהלכים מהפכניים כי: טורקיה הייתה (יחד עם רוסיה ואוסטריה) אחת משלוש המדינות המורכבות מלאומים שונים.
השאלה הלאומית עניינה אותנו ללא־הפוגות.
אולם עוד יותר תמהתי, כאשר בציריך הופיעו המרצים הטורקים, כאופוזיציה לסולטן שבקונסטאנטינופול, עבדול חאמיד.
סיסמתם היתה: "מודרניזציה וליבראליזציה בטורקיה!" תופעה זו עוררה בי עניין רב.
אנחנו שאלנו את עצמנו: מי הם המטיפים החדשים?
בעינינו הם היו דמויות אקסוטיות.
התעוררה השאלה, האם אין הם סוכנים גרמנים, המבקשים להגביר את מעמדם בשלטון העולמי?
כאן התרכז במקום אחד חלק גדול של חומרי גלם, שלהם אנחנו זקוקים.
לא הייתה זו תמונה דיפלומאטית ארוגה בעדינות.
זו הייתה כבר ביטחה גרמנית ברוטאלית טיפוסית, מזיגה של המיליטריזם הפרוסי הגס, ההון הפינאנסי המודרני התוקפני עם האכזריות הטורקית והפיאודליזם של ימי־הביניים שלהם.
מובן, שתופעה זו לא הייתה יכולה לעורר אהדה בקרב אנשים מתקדמים ושואפי שלום, גם כאשר הטורקים היסוו עצמם במסווה של הטכניקה המודרנית.
שהרי הייתה זו ראשית המאה העשרים, כאשר הטכניקה והמיכון החלו להיות האליל החדש, אשר הוצרך לשרת את השליטים.
כבר התנסינו ניסיון רב ברוסיה שלנו בבעיה כזו.
לאחר התבוסה במלחמה הרוסית־יפאנית והמהפיכה הראשונה האדירה (1905) הוצרכו הצאר וכנופייתו לוותר לרצון העם לפחות באופן חלקי.
הוא הנהיג את "הדומה הממלכתית" הפארלאמנטרית למחצה.
ואף־על־פי־כן — על אף הוויכוחים הפומביים הסוערים ב"דומה" — לא חדלה הממשלה הצארית לנהל את מדיניותה שלה.
ראש הממשלה סטוליפין הרי היה תליין אמיתי ופסקי דין מות המוניים היו תופעה יומיומית.
אמרנו בלבנו: אם דבר כזה קרה ברוסיה, הרי זה עלול לקרות בטורקיה ביתר שאת.
יתר על כן: ברוסיה נסוג הצאר משום שראה שעומדים מולו מיליוני בני־אדם מאורגנים וכן מיטב האינטליגנציה הרוסית.
לעומת זה בטורקיה לא ארעה התקוממות עממית; ומובן, שאינטליגנציה כמו ברוסיה לא הייתה קיימת בקושטא.
היסודות שהתנגדו למשטר העריצות של השולטן מורכבים היו כמעט אך ורק מחוגים של קצינים ואנשי צבא, מאנוור־פחה שונים.
ה"נויה ציריכר צייטונג", בעל האינפורמציה הטובה, הודיע באופן ממצה על מנהיגיה של "טורקיה החדשה".
על כן לא היו לנו כל אשליות בנוגע לטורקיה, ובפרט למצב היהודים שם.
בשלבים המוקדמים של המהפכה שלט בטורקיה הזרם הליברלי של התנועה שהביע נכונות לדון ברעיון של הכרה בזכויות תרבותיות של מיעוטים לאומיים כגון היוונים והארמנים.
בשנת 1913 השתלט על התנועה גוף שנקרא מועצת האיחוד והקידמה שבשלב זה של המהפכה הפך למעוז הלאומנות והמיליטריזם בתנועה.
משלב זה הטורקים הצעירים, שהציגו עצמם בעת ההפיכה כמפלגה ליברלית, הנהיגו שלטון דיכוי ריכוזי במשך עשר שנות שלטונם (עד סיום מלחמת העולם הראשונה).
שלטונם התאפיין באפליה ובגזענות נגד העמים הנשלטים באימפריה, שהגיעו לשיאן ברצח העם הארמני השני, שבמהלכו הוגלו ונרצחו כמיליון ארמנים בין השנים 1915–1918. עוד הביאה מדיניותם לפרוץ המרד הערבי.
התנועה בראשיתה פעלה על פי תורתו של זיא גקאלפ, שטען כי שורשיו של ה"עץ הטורקי" הטורקיות הם: אסלאם, טוראניזם וציוויליזציה אירופית.
בעיית הזהות העצמית הטורקית נבעה מהיות האסלאם הדת השלטת במדינה מצד אחד והיותם קרובים לאירופה ולציוויליזציה המערבית מצד שני.
גקאלפ טען כי המערב הגיע אומנם לפסגת הציוויליזציה הטכנולוגית, אך לעולם לא יוכל להגיע לפסגת הציוויליזציה האמיתית - התרבותית והרוחנית.
מכאן שאת התרבות והערכים יש להמשיך ולשאוב מהמסורת האסלאמית, אך את המרכיב הטכני יש להעתיק מאירופה.
בנוסף הטורקים הצעירים החזיקו בעמדות אנטי אימפריאליסטיות וראו בו עקרון בזוי שמבוסס על ערכי מוסר ירודים ובראשם הסגידה לכסף.
הם האמינו גם כי מצויה בו אג'נדה נוצרית מוסווית.
הם שאפו להפוך את טורקיה ליפן של המזרח התיכון שראו בה דוגמה למדינה מזרחית שמצליחה להתמודד מול אירופה, במיוחד בעקבות מלחמת רוסיה–יפן.
לאחר הצלחת ההפיכה החל מאבק על ירושת השלטון בין שני זרמים של תנועת הטורקים הצעירים.
מצד אחד ניצב הזרם הליברלי שתמך בהדגשת הייצוגיות והפתיחות התרבותית והציע להקים מדינה ליברלית-חוקתית, שבה יבחר פרלמנט שיעודד פלורליזם פוליטי ותרבותי בכל רחבי האימפריה.
מנגד ניצב הזרם הלאומני שהאמין כי רק בני הגזע הטורקי ראויים ומסוגלים לשלוט באימפריה המגוונת.
זרם זה היה מורכב בעיקר מקציני צבא ומאנשי מנהל ממוצא טורקי ששאפו לשמר את מעמדם.
על אף שתחילה הזרם הליברלי היה הבולט, השיג בסוף הזרם הלאומני את הבכורה וזה הוביל את המדינה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בדומה ליתר העדות האתנו-דתיות, תחילה שאפו ראשי התנועה להעניק שוויון זכויות לאזרחים היהודים העות'מאנים ובתנועה היה מספר בלתי-מבוטל פעילים יהודים, שהבולט בהם היה עמנואל קרסו.
יהודי האימפריה אהדו את המהפכה, ובארץ ישראל קראו ראשי היישוב הספרדי לעולים מאירופה, לזנוח את אזרחותם הישנה ולהשתלב במשטר החדש הנאור שבשונה מהצארים הרוסים, ינהג בהם כאזרחים מן השורה, ואכן בתקופה זו החלה תופעת ההתעת'מנות בקרב מיעוט קטן מן העולים.
מצב זה החמיר במלחמת העולם הראשונה כשהטורקים ראו בעולים היהודים לפלסטינה, שהחזיקו ברובם באזרחות רוסית אויבים, ניסו לכפות עליהם לקבל אזרחות טורקית וגירשו את יהודי יפו ותל אביב צפונה אל השרון והגליל.
גם כלפי יהודים האזרחים של האימפריה היה הזרם הלאומני חשדן יותר.
לצד זאת להבדיל מהאזרחים היוונים והארמנים, היהודים (הלא-ציונים) לא סומנו כאויבים פנימיים.
"הטור השביעי" היה מדור של המשורר נתן אלתרמן שהופיע במשך 24 שנים בעיתון "דבר", וכלל טור מחורז בענייני אקטואליה.
השם "הטור השביעי" נובע ממיקומו של הטור, השביעי מימין (או הראשון משמאל) בעמוד הפנימי של העיתון, שמנה שבעה טורים.
הטורים היו סאטיריים וביקורתיים, אך רבים מהם הגיעו לדרגת שירה לירית ופואמה לאומית.
בשנים האחרונות להופעת הטור נכתבו חלק מן הטורים בפרוזה.
"הטור השביעי" זכה ליוקרה רבה, ויש שנהגו להמתין ליד בית "דבר" בתל אביב ביום שישי בבוקר, כדי לקראו ראשונים.
שירי "הטור השביעי" קובצו בסדרת ספרים הנקראים "הטור השביעי", שלושה מהם הופיעו בימי חייו של המשורר, ולאחר פטירתו הופיעו קבצים אחדים ובהם לקט משירי הטור השביעי.
"הטור השביעי" החל להופיע ב"דבר" ב-5 בפברואר 1943, כשעוד קודם לכן פרסם אלתרמן טורים דומים, תחילה ב"דבר" (בשם "סקיצות תל אביביות", בחודשים יולי-נובמבר 1934) ואחר ב"הארץ" (בשם "רגעים", מנובמבר 1934 עד ינואר 1943).
בשנותיו הראשונות התפרסם "הטור השביעי" בתדירות כמעט שבועית, ולאחר מכן ירדה תדירות הופעתו.
הטור האחרון הופיע בשנת 1967, לאחר שבשנה שקדמה לכך לא הופיע כלל.
בסך הכול פורסמו בדבר 693 טורים.
קדם לטור ב"דבר" טור אקטואלי של אלכסנדר פן (תחת שם העט "תנו רבנן") שהתפרסם בשנת 1932 ולו קדמה מסורת של טור מחורז בענייני השעה בעיתונות העברית שהחלה במשה לייב חשקס שפעל בסוף המאה ה-19 ואחריו אהרון צפנת שכתב מאז 1925 ומדוריהם העיתונאיים של קדיש יהודה סילמן ויהודה קרני.
בתקופת המנדט הבריטי עסק "הטור השביעי" בעיקר בחידודים כנגד הבריטים ובזכות הפלמ"ח ו"ההגנה" שנלחמו כנגדם.
הידוע ביותר בשירי "הטור השביעי" הוא "מגש הכסף", שפורסם ב-19 בדצמבר 1947, שלושה שבועות בלבד אחרי כ"ט בנובמבר, כאשר מספר הרוגי מלחמת העצמאות שזה עתה החלה היה עשרות בודדות.
טורים נודעים נוספים הם "נאום תשובה לרב חובלים איטלקי", שעסק בהעפלה, "מרשימותיו של כלב", שעסק בחיפושי נשק על ידי שלטונות המנדט, ועוד.
גם לאחר הקמת המדינה המשיך אלתרמן בפרסום הטור ועסק גם בשאלות מוסר, כמו השיר "אלמנת הבוגד", שפורסם בעקבות הוצאתו להורג של מאיר טוביאנסקי.
הטור "על זאת", שפורסם ב-19 בנובמבר 1948, בעת שמלחמת העצמאות הייתה בעיצומה, עסק בטוהר הנשק, ולאחר פרסומו הופץ במאה אלף עותקים בקרב חיילי צה"ל, לפי החלטת דוד בן-גוריון, ראש הממשלה ושר הביטחון.
הטור "יום הזיכרון והמורדים" עורר פולמוס רב כשתבע בו כי אין להבדיל בין גבורת מורדי הגטאות לבין תגובתם של שאר היהודים בשואה, כולל אלה של היודנראט.
במשבר "הפרשה" צידד אלתרמן בעמדתו של דוד בן-גוריון, בניגוד לקו העיקרי של "דבר" בסוגיה זו.
עימות זה גרם לערעור יחסיו של אלתרמן עם מערכת העיתון, והביא לפרישתו באמצע 1967.
חוקרת הספרות זיוה שמיר עסקה בהשפעתו של הטור:
מן הראוי להקדים ולומר: נתן אלתרמן לא חידש את הז'אנר של שירי העת והעיתון בספרות העברית.
ואולם, היה זה נתן אלתרמן שהביא את השיר הז'ורנליסטי לשיאים חסרי תקדים – בכמות, באיכות ובאינטנסיביות – שיאים שספק אם יש להם מקבילה כלשהי בארץ או בעולם.
המשורר הצעיר פרסם מדי שבוע שיר שהגיב על האירועים בעודם מתהווים, קבע עמדות והשפיע על הציבור ועל קובעי המדיניות הרבה יותר ממה שמשפיעות בימינו כל תוכניות המלל של כלי התקשורת למיניהם גם יחד.
אנשים למדו להתבונן באירועים דרך הפריזמה האלתרמנית, שמעולם לא הייתה צפויה מראש וסירבה להיענות לשגרת המוסכמות.
הספר הראשון והידוע ביותר בסדרת הספרים, יצא לאור בשנת 1948, בראשית מלחמת העצמאות ולפני הכרזת המדינה.
בספר נכללו טורים שנכתבו מראשית שנות השואה ועד מועד צאתו לאור.
מכל העמים - טורים שנכתבו בעת השואה (אז טרם ניתן לה שם זה).
הידוע בהם הוא השיר "מכל העמים" המתחיל במילים "בבכות ילדינו בצל גרדומים" ומביע מחאה על שתיקת העולם.
אל בריטניה נצור - טורים שנכתבו בתקופת המאבק בבריטים ובהם ביטא המשורר אירוניה נוקבת נגד שלטונות המנדט וצביעותה של בריטניה.
בדרך הים - טורי תקופת ההעפלה שהידוע בהם הוא "נאום תשובה לרב-חובלים איטלקי" הפותח במילים "עננים על ראשנו הרוח איתן".
גנרל המן, גנרל חסיד, גנרל חורף - טורים אודות אירועי הזירה העולמית בימי מלחמת העולם השנייה.
הידוע בהם הוא "תשובת גנרל קניג", ובו תשובתו של הגנרל פייר קניג לאולטימטום שהוצג לו על ידי הגרמנים בקרב ביר חכים, שלדברי המשורר, "זו התשובה דברי קניג הביעו: יישקני רומל מנשיקות פיהו".
בבית הזכוכית - טורים אודות אירועים בחיי היישוב ובהם הטורים שבהם שלל אלתרמן את דרך לוחמת הטרור של ארגוני האצ"ל והלח"י; (לימים ימצא עצמו אלתרמן במחנה אחד עם אנשי הימין בתנועה למען ארץ ישראל השלמה).
מגש הכסף - שירי מלחמת העצמאות, שהידוע בהם הוא "מגש הכסף", שהפך למעין המנון לאומי לזכר הנופלים במערכה.
שיר נוסף הוא השיר "צריף בנגב", המתאר את גבורתם של מתיישבי 11 הנקודות.
דברי תשובתו של נתן אלתרמן למברכיו
ב-9 באפריל 1948 נערכה מסיבה רבת משתתפים, של אנשי עיתון "דבר" והוצאת הספרים "עם עובד", לכבוד צאת הספר הראשון.
לאחר שתמו דברי מברכיו השיב להם המשורר:
"מדי שבוע אני נותן את רשות הדיבור לאחד הטורים השבועיים שלי.
עכשיו הם רואים, כיצד ניתנה לי רשות הדיבור, ושמחים הם לאיד, שכן עושה אני את הדבר גרוע מהם...
השירים עשו את המעט שהוטל עליהם בכל שבוע.
ושלא כמו אותו הכושי שעשה את שלו ויכול הוא ללכת, הם אינם יכולים ללכת; משום שכונסו בספר, ואני מקווה שיוסיפו לעשות את המוטל עליהם.
דובר על גורמים שונים, שסייעו לכך, שהשירים חדרו למרחקים.
גורם חשוב במעלה לא פחות מהשירים עצמם - המצפה שמעליו הם נשמעים - והוא העיתון "דבר".
אין ספק שאילו היו נדפסים במקום אחר, לא היה להם אותו הד כלל.
המצפה הזה הוא רם וגבוה.
הטורים ניסו שבוע-שבוע להביע דעה מן הדעות.
ולא נכון הדבר שנאמר, כי היה נחוץ לזה הרבה אומץ לב.
כאן חייב אני לומר דבר, שאני אומרו בפומבי זו הפעם הראשונה: החופש הבלתי-מוגבל שניתן לי ב"דבר" בעניינים עדינים למדי - נדיר הוא למדי בחיינו.
ואף אני חייב תודה לרוחב הלב [...] ולרוח הטובה של [...] שסייעו בידי כל שנות עבודתי ב"דבר".
הספר השני הופיע בשנת 1954 וכלל את הטורים מימי מלחמת העצמאות ומחמש שנותיה הראשונות של המדינה.
מפאת שפע האירועים שאירעו בפרק זמן זה והעסיקו את המשורר, נכללים בספר אחד עשר פרקים:
צבת ראשונה - בפרק זה מופיעים טורי מלחמת העצמאות.
המרטיט מביניהם הוא הטור "אחד מן הגח"ל", על לוחמי קרב לטרון, אנשי הגח"ל, חלקם ניצולי השואה, שהובלו היישר מן האוניות לשדה הקרב ונפלו כאלמונים.
השיר "על זאת" הוא קריאה לשמירת טוהר הנשק והוקעת המקרים שבהם לא נשמר במהלך הקרבות.
מעשה המנורה - טורי תקופת העלייה ההמונית בימי ראשית המדינה, שבה תוך שנים ספורות כמעט והוכפל מספר תושבי המדינה.
ניו פומבדיתא - טורים בהם הביע אלתרמן את השקפתו הבנגוריוניסטית השוללת ציונות שאין עמה עלייה והטיח חיצי ביקורת אירוניים ביהודי ארצות הברית, הרואים בציונות רק תנועה של תמיכה במדינת ישראל ואינם מגשימים בגופם עלייה לארץ.
אלתרמן שלל את השקפתם כי "יעודה ותפקידה של יהדות אמריקה - להיות מרכז שני לאומה, מחוץ למדינת ישראל.
בטור "ניו פומבדיתא" לועג להם המשורר:
אומרים ישנה ארץ - טורים אודות אירועים בחיי המדינה פנימה בתקופתה הראשונה, ובהם טורים שבהם הביע התנגדות נחרצת לכל קשר תרבותי עם גרמניה.
נפש המאזנים - טורים אודות מחדלים ועוולות בחיי המדינה, ובהם חשבון נפש בדבר זהותה המוסרית.
הבולט בם הוא השיר "אלמנת הבוגד" אודות פרשת טוביאנסקי:
על הגשר הצר - טורים פוליטיים סאטיריים שבהם הביע אלתרמן את תמיכתו בממשלת דוד בן-גוריון ולעג למתנגדיה.
כן ביטא אלתרמן בטורים שבפרק זה את לבטי הנפש שלו בעניין הסכם השילומים שנחתם בשנת 1952 עם גרמניה.
הוא צידד בקבלתם בתור השבת הגזילה החומרית שגזלו הנאצים, אבל התנגד נחרצות לנורמליזציה ולכל מחווה של מחילה שעשויה להתלוות אליהם, ובסוגיה זו חרג מהעמדה הבן-גוריונית הרשמית.
שתי שיבולים וחרב - טורים שבהם הביע אלתרמן צערו על פירוק הפלמ"ח והערצתו למפקדיו ובראשם יצחק שדה.
אבן בוחן - טורים ובהם דעה נחרצת נגד אפליית המיעוט הערבי ונגד הדיכוי שלו באמצעים צבאיים.
ביניהם השיר "הנזיפה בתופיק טובי", שבו ביקר אלתרמן את הכנסת על כך שעברה לסדר היום על הצעתו של טובי בעניין הסריקות של צה"ל באזור הממשל הצבאי.
לכל המעוניינים - טורים ובהם הבעת חרדה מפני הנשק האטומי (מה שייקרא לימים "החימוש הגרעיני").
על פרשת הדרכים - בימי משפטי פראג בשנת 1952 ומשפט הרופאים היהודיים בשנת 1953 נקט אלתרמן, בטורים אלה, עמדה תקיפה נגד עמדתה המהססת של מפ"ם ותירוציה ביחס לגל אנטי-יהודי ואנטי-ישראלי זה.
המחרשה הגדולה - טורים שבהם תיאר אלתרמן באור חיובי ובאהדה רבה את בניין המדינה בראשיתה ואת האישים שנטלו בו חלק.
הספר השלישי הופיע בשנת 1962 וכולל את התייחסותו של המשורר לאירועים שקרו מ-1954 ועד לצאתו לאור.
ספר זה, לעומת קודמיו, כולל גם טורים רבים שנכתבו בפרוזה.
ביחס לתקופה סוערת זו (שהתרחשו בה
מלחמת סיני, משפט קסטנר ומשפט אייכמן) אשר העלו מחדש את אימי השואה בישראל.
הקו הראשון - בפרק זה נכללים טורים שנכתבו על בניית המדינה והחברה ועל ביטחון ישראל בשנות המדינה הראשונות.
הידוע בהם הוא השיר "אורי אילן" אודות לוחם צה"ל אורי אילן שהתאבד בשנת 1955 בשבי הסורי כדי שלא להסגיר סודות צבאיים לשוביו והסתיר בבגדיו פתק ובו המסר "לא בגדתי".
השיר "על החייל אלבז" נכתב לזכרו של החייל נתן אלבז, אשר בשנת 1954 רץ אל מותו כשבידו רימון יד שהמנגנון בו הופעל, על מנת למנוע פיצוץ הרימון בקרב חבריו.
ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון אסר על פרסום השיר, עד שבישיבת הכנסת מיום 15 באוקטובר 1956 מסר לראשונה לכנסת על דבר קבלת הנשק הצרפתי.
באותה ישיבת כנסת אמר ראש הממשלה:
ולהלן הקריא ראש הממשלה את השיר כפי שנכתב על ידי אלתרמן לאחר ליל ההורדה:
משפורסם הסוד הופיע השיר בעיתון ובספר בשינוי גרסה; בכל מקום בשיר שהמשורר השתמש בו בביטוי "אולי זה לילה שהיה או לילה שיהיה" מופיע בגרסת העיתון והספר הביטוי: "זה לילה שהיה".
השיר "הדף הפתוח" (שהתפרסם בעיתון ב-11 בפברואר 1955) עוסק בפרשת העסק הביש, ומהנרמז בו עולה כי אלתרמן ידע את עיקרי פרטי הפרשה, שנשמרו באותו זמן בסודיות בישראל.
החוק והשבות - פרק זה הוא אודות הוויכוח שנתעורר בציבור בשנת 1955 בדבר עליית יהודי מרוקו, עת קמו דוברים לדעה כי יש צורך בעלייה סלקטיבית למניעת עלייתם של חולים, נכים וזקנים.
בטורו הביע אלתרמן דעה נחרצת בעד עלייה המונית ללא הבחנה בין יהודי למשנהו.
בשירו "ריצתו של העולה דנינו" מתייחס אלתרמן לכתבה בעיתון על אודות עולה בשם דוד דנינו, שבכרטיסו נכתב שאינו מסוגל לעבודה גופנית מאחר שהוא צולע במקצת.
הרופא ביקש מדנינו לרוץ, והוא בהבינו שלפניו מבחן של חיים ומוות, רץ במרץ רב מן הדרוש, ועובר את המבחן.
אלתרמן תובע את עלבונו של דנינו:
תוי פנים - טורים שנכתבו לכבודם של אישים ומעשים בתקופת היישוב ובימי ראשית המדינה, ובהם שירים לכבודם של עזריאל קרליבך, אברהם שלונסקי, חנה רובינא, משה שרת ושל האיש שאותו העריץ אלתרמן מכל, דוד בן-גוריון.
כן מופיע בפרק זה השיר "מותו של נחמיה" שנכתב לזכרו של אלוף-משנה נחמיה ארגוב, מזכירו הצבאי של ראש הממשלה, ששם קץ לחייו בנובמבר 1957, לאחר שפגע במכוניתו ברוכב אופניים.
זמן וזירה - טורים בנושאים שונים שהעסיקו את הציבור ובהם שאלת יחסי דתיים-חילוניים, שלילת ציונות שאין עמה עלייה ויחסי ישראל עם העולם הקומוניסטי.
אכן גם זה - בטורים אלה התבטאה עמדתו המוסרית של נתן אלתרמן בעניין טבח כפר קאסם, שאירע ב-29 באוקטובר 1956, עם תחילת מבצע סיני, ובו נהרגו 43 גברים, נשים וילדים בידי חיילי משמר הגבול.
בשירו "תחום המשולש" אומר המשורר:
הרב עוזי - טורים אודות מצבם של יהודי ברית המועצות בתקופת שלטון הדיכוי הסובייטי.
מידות הדין - זהו אולי הפרק החשוב ביותר בספר.
בעניין השואה הייתה לאלתרמן דעה ייחודית השוללת את חלוקת התנהגות היהודים בשואה לשתי דרכים "דרך הניוון ודרך הבגידה של היודנראט" כנגד "דרך הכבוד והלחימה שאליה קראה המחתרת".
אלתרמן חקר את הנושא לעומק.
לאחר פטירתו נמצאו בעזבונו כמה פנקסים משנות החמישים והשישים ובהם סיכומים וטיוטות בכתב ידו, לקראת כתיבת טורי הטור השביעי.
בהם נמצאו שלושה פנקסים שנכתבו בחודשים מאי ויוני 1954 ובהם רשימות בעניין השקפתו על אותן "שתי הדרכים"; דרך היודנראט מזה ודרך המרד מזה.
אלתרמן מבקש לראות את המכלול כתופעה מורכבת ומסובכת שלה פנים רבות.
לדעתו חלק מאנשי היודנראט עשו ניסיון אמיתי ונואש (אך תמים) להצלת בני קהילותיהם, ולו אף הצלת אחדים על חשבון אחרים, והוא קורא להם "גבורי הפרנסים ושתדלנים".
לעומת זאת, לדעת אלתרמן, לא הייתה דרך המרד פתוחה בפני המוני העם, אלא בפני קומץ של אנשים צעירים ונועזים, שפעלו בסביבה עוינת, בידיים כמעט ריקות מנשק מול כוח צבאי אדיר ואכזרי.
עמדתו זו של אלתרמן עוררה בעת פרסום הטורים ויכוח ציבורי נוקב בישראל והיא מצביעה על עומק לבטיו המוסריים של המשורר.
בשיר "יום הזיכרון והמורדים" המופיע בפרק זה, שפורסם ב"דבר" ב-30 באפריל 1954, שבו חל באותה שנה יום הזיכרון לשואה ולגבורה מערער אלתרמן על הנטייה הרווחת לגנות את התנהגות היהודים בעת השואה וכנגדה להעלות על נס את גבורת המורדים.
אלתרמן מעמיד את השיר כמונולוג של המורדים:
פולמוס הנשק - בפרק זה טורים אודות יחסי ישראל-גרמניה.
אלתרמן שלל מכל וכל קיום יחסי תרבות ויחסים אחרים בין מדינת ישראל לבין גרמניה.
בשנת 1959 נתעורר בישראל פולמוס ציבורי ואף משבר ממשלתי, שקבלו את הכינוי "פולמוס הנשק", בהיוודע כי ישראל עומדת לייצא תת-מקלעים "עוזי" לצבא גרמניה.
אלתרמן נקט עמדה נחרצת נגד המשלוח, שהייתה מנוגדת לעמדתם של דוד בן-גוריון וראשי מפא"י.
בטורים "סיכוניו וסיכוניו של פולמוס הנשק" ו"נמוק שאינו גזרה", שנכתבו בפרוזה מעלה אלתרמן את עמדתו זו.
המשפט - פרק זה כולל את הטורים שבהם הביע אלתרמן את רגשותיו וחוויותיו ממשפט אייכמן שנערך בירושלים בשנים 1961–1962.
בשנים 1986 עד 2005 הוצאו לאור שלושה ספרים בהם פורסמו הטורים הנקראים "גנוזים" - טורים שפורסמו מעל דפי "דבר", אך לא נבחרו על ידי אלתרמן בשלושת כרכי הטור השביעי שראו אור בחייו.
בספר הרביעי נכללו טורים שהופיעו מפברואר 1943 ועד אפריל 1948. בספר החמישי נכללו טורים שהופיעו מיוני 1948 עד דצמבר 1956. בספר השישי נכללו טורים שהופיעו מינואר 1957 ועד פברואר 1967. רק כרבע מן הספר הוא שירה והיתר נכתב בפרוזה.
מבקר הספרות מנחם בן מתח על קטעי הפרוזה שבספר, עם צאתו לאור ב-2005, בקורת:
לדברי ההוצאה, בפתח הספר השישי, עם הוצאתו לאור הגיעה לסיומה מלאכת פרסום הטורים הגנוזים.
בטורים הגנוזים הגיב אלתרמן, כדרכו, למאורעות השוטפים ולנושאים שונים, ספרות, תיאטרון, קולנוע, מפלגות, יחסי חילונים-דתיים, היחס למיעוט הערבי ויחסי ישראל-גרמניה.
אלתרמן גילה בטורים הגנוזים תמיכה עקבית בדוד בן-גוריון ומדיניותו ועסק רבות בעסק הביש ובוויכוח בין בן-גוריון לראשי מפא"י, פרישתו מהמפלגה והקמת רפ"י.
הטורים הללו, שלא נכללו בשלושת הספרים שראו אור בחיי המשורר ונשארו גנוזים כרבע מאה ומעלה לאחר פטירתו, לא נכללו באנתולוגיות ובתוכניות הלימודים במשך פרק זמן ארוך זה, ולא קנו להם את המעמד כאתוס לאומי, כדוגמת הטורים שנתפרסמו בשלושת הספרים הראשונים.
עם זאת, מהווים טורים אלה חומר רב ערך לחוקרי שירת אלתרמן ולחוקרי תולדות התקופה.
בשנת 2010 שהייתה שנת המאה להולדתו של אלתרמן החלה לצאת בהוצאת הקיבוץ המאוחד מהדורה חדשה של כל הטורים בצורה כרונולוגית בעריכת דבורה גילולה.
המהדורה הזו יצאה בשישה כרכים, האחרון יצא בשנת 2017.
ההוצאות המקוריות של ספרי הטור השביעי
נתן אלתרמן, הטור השביעי - שירי העת והעיתון.
נתן אלתרמן, הטור השביעי - שירי העת והעיתון, ספר שני.
נתן אלתרמן, הטור השביעי תשי"ד - תשכ"ב.
כרך ג' מתוך כתבים בארבעה כרכים, הוצאת דבר והקיבוץ המאוחד, 1962.
נתן אלתרמן הטור השביעי - ספר רביעי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1986.
נתן אלתרמן, הטור השביעי - ספר חמישי, הוצאת הקיבוץ המאוחד 1995.
נתן אלתרמן, הטור השביעי - הספר השישי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005.
הטורף הוא זיכיון סרטי קולנוע מסוגת המדע בדיוני-אימה, שהחל בשנת 1987 עם צאת הסרט "הטורף" והוביל ליציאת סרטי המשך, סדרת נובלות גרפיות, חוברות קומיקס ומשחקי מחשב.
לזיכיון לעיתים משויכים אף שני סרטי "הנוסע השמיני נגד הטורף", שנעשו בשנת 2004 ו-2007.
הזיכיון מתמקד במלחמתם של בני אדם (יחידים, ובסרטים מאוחרים יותר כקבוצה) נגד ישות חוצנית מאיימת, שהגיעה לכדור הארץ למטרת ציד בני אדם כתחביב ואיסוף גולגולותיהם.
שני סרטים בסדרה, הנקראים סרטי "Alien vs.
Predator", הציבו את בני האדם בחזית אחת הן מול "הטורף" והן מול "הנוסע השמיני" וזאת בעקבות נובלה גרפית בעלת אותו שם.
בעוד שני הסרטים הראשונים סווגו כעיקר כסרטי פעולה עם מספר אלמנטים של אימה, בשני סרטי ההמשך ניכרים אלמנטים בולטים יותר של אימה.
ביטוי לכך ניתן לראות בעובדה כי הסרט "הנוסע השמיני נגד הטורף 2" סווג בארצות הברית בדירוג R, לצפייה מעל גיל 18.
הטורף - יצא לאקרנים בשנת 1987.
הנוסע השמיני נגד הטורף - יצא לאקרנים בשנת 2004.
הנוסע השמיני נגד הטורף 2: רקוויאם - יצא לאקרנים בשנת 2007.
טורפים - יצא לאקרנים בשנת 2010.
הטורף: הרוצח של הרוצחים - סרט אנימציה למבוגרים שיצא לשירותי הזרמת המדיה הולו ודיסני+ ביוני 2025.
הטורף: שטח פראי - סרט קולנוע שיצא לאקרנים ב-3 בנובמבר 2025.
בפברואר 2024 דווח שכמה פרויקטים חדשים בזיכיון נמצאים בפיתוח.
בין השאר דווח על סרט המשך ל־"Prey".
בסרט הראשון (Predator) צוות כוחות מיוחדים בראשותו של מייג'ור אלן (דאץ') שייפר (ארנולד שוורצנגר) נשלחת לג'ונגלים של גואטמלה על מנת לחלץ בכיר ממשלתי שמסוקו הופל.
מה שאינם יודעים הוא שחייזר לוחמני וחסר רחמים אורב להם.
בדומה לעלילה ב"הנוסע השמיני", החייזר מחסל את כל אנשי החוליה בזה אחר זה, עד אשר דאץ', יחד עם שבויה של הכוח המיוחד ששמה אנה, מגלים כי ראיית החייזר מבוססת על חום.
הם טומנים לו מלכודת מוות ומצליחים להימלט לפני שהטורף מפוצץ את עצמו בהשמדה עצמית סמי גרעינית.
הסרט השני (Predator 2) מתרחש בלוס אנג'לס של שנת 1997. כנופיות של ברוני סמים קולומביאנים וג'מייקנים מנהלות ביניהן מלחמות טרור עירוני כאשר המשטרה מנסה להשליט סדר.
בכדור הארץ נוחת החייזר הטורף, שמסתבר כי הוא אחד מני רבים, ובדומה לסרט הראשון, הוא מחסל קורבנות משתי הקבוצות היריבות.
העלילה מתמקדת בדמותו של הבלש מייק האריגן (אותה מגלם דני גלובר) אשר מנסה לפענח את פשר הרציחות האקראיות ובסופו של דבר מגלה כי "שחקן" חדש הגיע לעיר.
מייק פוגש בחייזר פנים מול פנים ומתעמת עמו בהצלחה בחלליתו.
הנוסע השמיני נגד הטורף (2004)
Predator), שיצא בשנת 2004, הוא קרוס אובר עם הנוסע השמיני.
הסרט הוא סרט המשך לסרטי הטורף וסרט פריקוול לסרטי נוסע השמיני.
ספינת חלל של גזע הטורפים נוחתת בכדור הארץ ומושכת קבוצת חוקרים בראשותו של צ'ארלס בישופ ויילנד (מגולם על ידי לאנס הנריקסן) אל עבר פירמידה שקבורה בשטח אנטארקטיקה.