tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יש חוקרים שמזהים אותו עם יצחק קרובו של רבי יהודה הלוי (ריה"ל), המוזכר במכתב מן הגניזה, ולדעת פרופ' שלמה דב גויטיין, יצחק אבן עזרא נשא לאישה את בתו של ריה"ל, זיהוי שעליו חלקו חוקרים אחרים כגון פרופ' ישראל לוין.
יצחק אבן עזרא יצא כנראה עם רבי יהודה הלוי כאשר הוא עזב את ספרד והחל את מסעו לארץ ישראל בסביבות שנת 1140, וייתכן שגם אביו אברהם אבן עזרא התלווה אליהם לצפון אפריקה.
למצרים השניים בוודאי הגיעו יחד, למצרים שכן בגניזת קהיר התגלתה איגרת שמתארת את הגעתם של רבי יהודה הלוי ועמו יצחק אבן עזרא לאלכסנדריה, ואת קבלת הפנים הנרגשת שלה זכו מהקהילה היהודית בעיר.
באלכסנדריה הם שכנו מחג הסוכות עד חנוכה בארמונו של הדיין, הרופא והפייטן האלכסנדרוני אהרון בן ישועה אבן אלעמאני, שלכבודו חיבר אבן עזרא שיר שבח.
אחר כך שהה בקהיר, וכתב שירי שבח לראש יהודי מצרים שמואל בן חנניה הנגיד ולכבודם של אישים חשובים נוספים.
בעוד שרבי יהודה הלוי המשיך את המסע לארץ ישראל (לא ידוע האם השלים אותו), פניו של אבן עזרא היו מועדות לבבל.
ייתכן שהוא ציפה למצוא שם טיפול רפואי למחלה שלקה בה - כבר בראשוני שיריו במצרים מופיע מוטיב המחלה ורמזים לכך שלקה בעיוורון.
בשנת 1142 הוא הגיע לאזור דמשק, שם פגש את ראש ישיבת גאון יעקב, אברהם בן מזהיר שישיבתו שכנה בדמשק או בסביבתה לאחר שהישיבה הארץ ישראלית התפצלה לשתי ישיבות, בסוריה ובמצרים, עקב כיבושי הצלבנים וההכרח לצאת מארץ ישראל.
יצחק אבן עזרא חיבר ארבעה שירי שבח עבור הגאון, שמצידו כתב את פתיחתו של כתב היד העיקרי של שירי אבן עזרא ששרד עד היום (כתב יד סילוירה), ואולי אף העתיק את כולו.
כעבור חודשים בודדים יצחק אבן עזרא כבר הגיע ליעדו הסופי, בגדאד, בה שכן בביתו של אבו אל-ברכאת אל-בגדאדי (הידוע בכינויו "נתנאל"), רופא ופילוסוף יהודי נודע שהתאסלם בערוב ימיו.
המשורר יהודה אלחריזי בספרו תחכמוני מציין שאבן עזרא המיר את דתו לאסלאם:
לדעת חלק מן החוקרים ההמרה התרחשה במהלך מסעו, כנראה עוד במצרים, ואחר כך הוא חזר ליהדות.
דעה זו מסתמכת בעיקר על השיר "יריבוני עלי עזבי" בו הוא ביקש מחילה מאלוהים וכתב שהתאסלם למראית עין בלבד, ושכעת הוא חזר ל"צל כנפי השכינה".
אמנם, השיר לא מופיע בכתב היד העיקרי של שיריו ואין ודאות שיצחק אבן עזרא אכן חיבר אותו, ולכן חוקרים אחרים סבורים שהמרת הדת התרחשה באחרית ימיו בבבל, בהשפעת מורו נתנאל.
יצחק אבן עזרא נפטר בשנת 1158 בגיל צעיר, כנראה באזור עיראק.
הוא נפטר עוד בימי חייו של אביו, שחיבר על כך את הקינה "אבי הבן".
הקינה כוללת את השורות הבאות: על פי השורה "עַד-שֶׁהֲבֵאתִיו אֶל-בֵּיתִי לַיְלָה וְיוֹמָם בּוֹכִיָה", יש חוקרים ששיערו שאברהם אבן עזרא הביא את בנו יצחק לקבורה בארץ ישראל, אך אין דרך לאמת השערה זו.
שירתו של יצחק אבן עזרא מרשימה בעצמת מבעה הפיוטי והפיגורטיביות העשירה שבה.
אבן עזרא מפגין גמישות ועושר לשוני רב בשיריו, שברבים מהם הוא ביטא את סבלו ואת מצוקותיו הרבות, שפך את ליבו על הקשיים בחייו או ניגח את היריבים שלו.בציטוט של יהודה אלחריזי שהובא למעלה, נאמר שהוא ירש את כישרון השירה של אביו, אברהם אבן עזרא.
סגנונו של יצחק אבן עזרא בשיריו דומה לזה של אביו והוא מושפע גם משירתם של רבי יהודה הלוי רבי משה אבן עזרא ורבי שלמה אבן גבירול.
לצד זאת שיריו משקפים גם את הייחודיות האישית שלו.
בהתאם לנהוג בשירת ספרד, יצחק אבן עזרא שיבץ בשיריו פרטים ביוגרפיים על עצמו.
נראה שהשירים שבידינו הם רק שרידים מעטים מהדיוואן השלם של שיריו, שכן הם אינם מגוונים מספיק עבור משורר ברמתו.
מבחינת התקופות חסרים שירים מן התקופה שקדמה להגעתו למצרים, מבחינת התוכן חסרים שירי קודש, משלים וחידות, שירי מסע ועוד, ומבחינת הסגנון מגוון המשקלים והחרוזים קטן מן המצופה
יצחק אבן-עזרא, שירים; יוצאים לאור על פי כתבי יד וספרי דפוס על ידי נפתלי בן-מנחם, ירושלים: מחברות לספרות, תש"י.
יצחק בן אברהם אבן עזרא, שירים; י"ל על פי כתבי יד בצירוף מבוא והערות על ידי מנחם חיים שמלצר, ניו יורק: בית המדרש לרבנים באמריקה, תשמ"א.
יצחק אבישור (נולד ב-1939) הוא בלשן, היסטוריון וחוקר מקרא ישראלי.
יצחק אבישור נולד בעיראק בשנת 1939. בשנת 1951 עלה לישראל ביחד עם משפחתו, כחלק מעליית יהודי עיראק.
בשנת 1962 השלים לימודים בסמינר למורים ע"ש דוד ילין.
בשנת 1968 השלים אבישור תואר ראשון במקרא ובהיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים, בשנת 1970 השלים תואר שני במקרא ובשנת 1975 השלים דוקטורט.
נושא הדיסרטציה שלו היה "צמדי המלים במקרא ומקביליהם בשפות השמיות של המזרח הקרוב".
לאורך השנים פרסם עשרות ספרים ומאמרים על נושאים כגון השירה המקראית וספרות המקרא בזיקתה לספרות המזרח הקדום, בלשנות עברית ושמית, הערבית היהודית החדשה, ההיסטוריה של יהודי עיראק ועוד.
בשנת 1998 ערך את הספר "שבחי הרמב"ם: סיפורים עממיים בערבית יהודית ובעברית מהמזרח ומצפון-אפריקה", בספר כונסו אגדות, שנכתבו בערבית יהודית והופצו בקרב יהודי צפון אפריקה והמזרח על אודות הרמב"ם, במהלך ימי הביניים ואילך.
סיפורים על הרמב"ם שקשרו כתרים רבים לאישיותו והעלהו למדרגה עליונה.
בשנים 2008–2010 הוציא לאור מילון בן שלושה כרכים של הדיאלקט הערבי של יהודי עיראק.
שימש כמנהל המדעי של מרכז מורשת יהדות בבל, וכעורך כתב העת "העברית ואחיותיה: כתב עת לחקר הלשון העברית וזיקתה ללשונות השמיות וללשונות היהודים" בהוצאת אוניברסיטת חיפה.
עיונים בלשון העברית לדורותיה ובמרכיב הערבי שבעברית החדשה וספרותה, חיפה: המכון למחקר רב-תרבותי - המכללה האקדמית הערבית לחינוך בישראל, 2011.
מילון לערבית היהודית החדשה הכתובה והמדוברת של יהודי עיראק: 1600-2000 (3 כרכים), תל אביב-יפו: פרסומי מרכז ארכאולוגי, תשס"ט 2008-תש"ע 2010.
החזרה והתקבולת בשירה המקראית והכנענית: התבניות הסגנוניות של החזרה בצלעות החרוז והתפתחות דפוסי התקבולת, תל אביב יפו: פרסומי מרכז ארכאולוגי, תשס"ב 2002.
החכם הבבלי מכלכותא: החכם שלמה תווינא ויצירתו הספרותית בעברית ובערבית־יהודית (2 כרכים), תל אביב: פרסומי מרכז ארכאולוגי, 2002.
סמיכויות הנרדפים במליצה המקראית, ירושלים, קרית ספר, תשל"ז, 192 עמ' + IIIV.
כתובות פיניקיות והמקרא (2 כרכים), ירושלים, רובינשטיין, תשל"ט, 300 עמ' + V.
שירת הנשים - שירי עם בערבית-יהודית של יהודי עיראק, יו"ל מכתבי-יד ומהקלטות במקור ובתרגום עברי בלוויית מבואות והערות, הוצאת מרכז מורשת יהדות בבל, אור יהודה תשמ"ז, 244 עמ' + IIXX.
עיונים בשירת המזמורים העברית והכנענית, הוצאת ספרים על שם י"ל מגנס, האוניברסיטה העברית, ירושלים.
סדרת ספרים לחקר המקרא מיסודו של ס"ש פרי - ירושלים תשמ"ט.
החתונה היהודית בבגדאד ובבנותיה, מנהגים וטקסים, שירים ומסמכים, מלבושים ותכשיטים, הפקולטה למדעי הרוח, אוניברסיטת חיפה, כרך א', 240 עמ' + IVX.
הסיפור העממי של יהודי עיראק בערבית-יהודית מכתבי-יד, סיפורים במקור ובתרגום עברי בלוויית מבואות והערות, הוצאת "רביבים", הפקולטה למדעי הרוח, אוניברסיטת חיפה, תשנ"ב, 2 כרכים, 427 עמ' +IIIV.
שירת הגברים - שירי עם בערבית יהודית של יהודי עיראק, יו"ל מכתבי יד ומהקלטות במקור ובתרגום עברי בלוויית מבואות והערות, הוצאת מרכז מורשת יהדות בבל, אור יהודה תשנ"ד, 209 עמ' + IXXX.
התרגום הקדום לנביאים ראשונים בערבית יהודית, יו"ל מכתב-יד אוקספורד בודליאנה POC .349 ,180 עם מבוא והערות - עדה ולשון, יט: מפעל מסורות הלשון של עדות ישראל, ירושלים תשנ"ה, 342 עמ'.
(עם מ' הלצר), 'סוגיות במינהל הממלכתי בישראל, לאור המקורות האפיגרפיים בימי בית ראשון, ירושלים תשנ"ו, 230 עמ'.
תשורות לאבישור: מחקרים במקרא ובמזרח הקדמון, בלשון העברית ובלשונות השמיות ; מוקדשים ליצחק אבישור ליובלו השישים וחמש, תל אביב: פרסומי מרכז ארכאולוגי, תשס"ד, 2004.
רבי יצחק בן אברהם אבן לַטִּיף היה פילוסוף ומקובל מחכמי יהדות ספרד במאה ה-13.
רבי יצחק אבן לטיף חי ופעל רוב ימיו בטולדו.
לעת זקנתו (1290) עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים, שבה נפטר ונקבר.
שיטתו התאולוגית כוללת מושגים קבליים אך בסיסה תואם לגישות הפילוסופיות בנות זמנו והוא נתפס בקרב חוקרי משנתו כנאופלאטוניסט.
הוא היה ממעריצי הרמב"ם וכתביו הם כנראה המקור הראשון לאמרה המפורסמת על אודותיו .
מצד מצדדי הקבלה שוללי הפילוסופיה זכה ליחס אמביוולנטי: הריב"ש כתב כי , אך הוא סבר כי בהבנת עשר הספירות סטה אבן לטיף מדרכו של הרמב"ן ותלמידיו, וכי שיטתו היא חידוש עצמי שלו ולא קבלה מרבותיו.
גם המקובל רבי יהודה חייט הסתייג מתורתו בתחומים הנוגעים לקבלה וכתב כי .
שער השמים - על מורה נבוכים לרמב"ם
צרור המור - אחד עשר פרקים בנושאים שונים
אגרת התשובה - על המחקר הפילוסופי
צורת עולם או צורת הארץ
רב פעלים - שמונים ושמונה מאמרים
גנזי המלך- סודות מעשה בראשית לפי חכמת הטבע
רבי יצחק אָבֶּנדָנָה (Isaac Abendana; ~1640–1699) היה מלומד, מומחה לעברית ולספרות רבנית ותלמוד, ורופא יהודי, ממשפחת גולי ספרד.
חכם הקהילה הספרדית בלונדון לאחר פטירת אחיו הגדול, חכם יעקב אבנדנה.
בראשית דרכו באמסטרדם שיתף פעולה עם אחיו החכם יעקב אבנדנה בהבאה לבית הדפוס של ספרים עבריים, כמו "מכלל יופי" של רבי שלמה אבן מלך לביאור מילים קשות בתנ"ך (אמשטרדם ה'ת"ך, 1660).
למד רפואה באוניברסיטת ליידן, אחר כך נסע לאוניברסיטת קיימברידג' וקיבל משרת הוראה לעברית וספרות רבנית.
הוא התפרנס משיעורים פרטיים במקצועות אותם לימד, וממלגת קיום שקיבל בשנים 1664–1666 מטריניטי קולג'.
בשל קשיי פרנסה נאלץ למכור ב-1671 לספריית טריניטי את תרגומו ללטינית לששה סדרי משנה, כתב היד הגיע מאוחר יותר לספריית אוקספורד.
לפי ש"י פין, כנראה כולל כתב היד גם פירוש גדול של אבנדנה לשישה סדרי המשנה.
מאוחר יותר עזב את קיימברידג' ועבר לאוקספורד שם התיידד עם אחד מראשי הרטפורד קולג' שסייע לו גם כלכלית.
לידידו זה, הקדיש אבנדנה את לוחות החישוב האסטרונומיים שהוציא לאור בשנים 1695–1696. בספרו הגדול "Discourses on the Ecclesiastical and Civil Polity of the Jews" (1706), הוא מסביר את שיטות החישוב שלו.
כמו אחיו, שמר אבנדנה על קשרי מחקר ענפים עם מלומדים נוצרים, אחד מידידיו הבולטים היה הפילוסוף האנגלי רלף קדוורת, מופקד הכריסט'ס קולג' בקיימברידג'.
הרב יצחק אבן דנאן (20 באוגוסט 1834, ט"ו באב ה'תקצ"ד – 23 במאי 1900, כ"ד באייר ה'תר"ס) היה רב ופוסק בעיר פאס במרוקו.
נולד בפאס לרב שמואל, מפיו התחנך ולמד בצעירותו.
בשנת 1875 (ה'תרל"ה) ביקר בארץ ישראל יחד עם אחיינו הרב שלמה אבן דנאן למשך כחודש.
בארץ ישראל ביקרו במקומות הקדושים, ובדרכם חזור עברו דרך אלכסנדריה שבמצרים.
בשנת 1879 (ה'תרל"ט) החל לשמש כמורה צדק בפאס, והתפרסם כפוסק בעל שיעור קומה וסברא ישרה.
רבי יוסף בן נאים, בספרו "מלכי רבנן", כותב עליו: "היה משים לילות כימים בלימודו, כל ימיו לא מש מתוך האהל והיה קנאי לבלי חת משום אדם, ואני הכותב למדתי אצלו באיזה ימים ולילות אחדים, לא ישוער ולא יספר יראתו הטהורה זיע"א".
הלך לעולמו בפאס, ונקבר בבית הקברות היהודי בעיר.
בנו היה רבי שמואל אבן דנאן, מחבר הספר תדשן אדמה, בו אסופת הנהגות ומנהגים המבוססים על תורת האר"י.
השאיר אחריו כתבים רבים בהלכה, בדרוש ובפיוט.
ליצחק ריח - תשובות, פרשנות לפסוקים וכללים הלכתיים, נדפס על ידי בניו, ליוורנו ה'תרס"ב.
הרב יצחק אבולעפיה (ה'תקפ"ד, 1824 - ט"ז באדר ב' ה'תר"ע, 27 במרץ 1910) היה דיין בטבריה ובדמשק, מחבר סדרת ספרי השו"ת "פני יצחק".
נולד בשנת ה'תקפ"ד בדמשק לאורו (או אורה) ולרב משה אבולעפיה, בנו של הרב חיים ניסים אבולעפיה.
אביו התאסלם לאחר שעבר עינויים קשים בעלילת דמשק ושימש בה כעד נגד היהודים (ראה שם).
הוא עבר להתגורר עם סבו בטבריה ולאחר מכן בירושלים.
למד בישיבות ירושלים, ובשנת 1842 (ה'תר"ב) עם מלאת לו 18 שנים התמנה כחבר בית הדין בטבריה ועבר להתגורר בה.
בשנת 1870 (ה'תר"ל) התמנה כרבה של דמשק.
בדמשק היו לו מאבקים רבים עם עשירי קהילתו.
בשלב מסוים בחייו שב לטבריה, ואז למד אצלו רבי אברהם חי בן אמוזג.
הוא נפטר ביום ראשון ט"ז באדר ב' ה'תר"ע, 27 במרץ 1910, ונקבר בטבריה.
פסק ההלכה שלו משנת 1904 שבו התיר לקראית להינשא ליהודי ב"קבלת חברות" (התחייבות לקיום ההלכה הרבנית) בלבד, בלי הליך גיור, עורר פולמוס גדול בעולם ההלכה ונתקל בהתנגדות קשה של רבני ירושלים הספרדים, בראשם של רבי שלמה אליעזר אלפנדרי, רבי יעקב שאול אלישר ורבי אהרן בכור אלחדיף.
הרב יוסף ידיד הלוי מצפת העביר את תמיכתו לצד רבני ירושלים למרות שבתחילת הדרך פסק אף הוא להיתר.
הפולמוס הסתיים כאשר חזר בו גם הרב אבולעפיה מן ההיתר המעשי.
יצחק-משה עמנואל (עמ"י; 6 במאי 1927–20 בנובמבר 2006) היה מחנך, סופר, היסטוריון, משורר ופעיל ציבור שעסק בצמצום הפערים בין העדות בישראל.
ייסד ועמד בראש תנועת "ישראל הצעירה".
נולד בירושלים לרבקה ולאברהם, דור חמישי בירושלים, בן למשפחה ממוצא ספרדי-מזרחי.
אמו ואביו היו מראשוני המתיישבים בירושלים שמחוץ לחומות.
אביו גם נמנה עם מייסדי שכונת גרין - השכונה הראשונה בחולון.
בצעירותו למד ב"בית ספר עירוני לבנים" ובתיכון בירושלים.
משם המשיך לאוניברסיטה העברית בירושלים ולבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב.
בשנים אלו נמנה עם פלוגות הכותל, שמטרתה הייתה שמירה על ביטחונם של מתפללי הכותל המערבי בלילות.
עמנואל נמנה עם פעילי ואנשי האצ"ל, ובתקופת המצור על ירושלים בשנת 1948, התנדב ב"מרכז המפקד לשירות העם".
באותה שנה נמנה עם מייסדי תנועת החרות, ושימש גם כחבר המועצה הארצית וכמועמד מטעמה לכנסת השלישית.
בשנת 1958, לאחר מבצע סיני עזב את תנועת החרות, וייסד את תנועת "איחוד לאומי" שפעלה למען הספרדים ובני עדות המזרח, והיה מועמד במקום השני מטעמה בריצה לכנסת הרביעית.
כן עמד בראש הרשימה למועצה המקומית בחולון מטעם התנועה.
בשנת 1963 נמנה עם מקימי התנועה הפוליטית "אחוה", שאיחדה תחתיה נציגים מרשימות בלתי תלויות ברשויות המקומיות, לצד רוברט חיים, דוד חכם, חיים אשר ועוד.
בשנת 1967, בפגישה עם נשיא המדינה זלמן שזר, קרא למנות בממשלה שר לענייני ירושלים, וכן דרש מהנשיא לפרסם מנשר שבו הוא קורא לצמצום הפערים בישראל, אך האחרון סירב.
עמנואל התגורר רוב ימיו בחולון, ושימש במשך שנים רבות כמורה בתיכון.
במהלך חייו פעל לצמצום הפערים בין העדות, ולמיזוגן.
הוא עמד על הפערים הקיימים בין תושבי הפריפריה לשאר תושבי הארץ, בחינוך, בדיור, ברמת החיים ובתרבות.
עמנואל קרא לחולל מהפכה תרבותית בישראל, ולהחיל בה את התרבות המזרחית ברוח התנ"ך המתאימה לאזור המזרח התיכון, במקום התרבות האירופית.
עמנואל הלך לעולמו ב-20 בנובמבר 2006.
בשנת 1961 לערך ייסד את תנועת "ישראל הצעירה" שמטרתה הייתה ייצוג עדות המזרח וצמצום הפערים בישראל.
אחד מהמניעים להקמת התנועה היה הספר המהפכה האשכנזית של קלמן כצנלסון, ובשיאה כללה התנועה 25 חברי מרכז, תנועת נוער בחולון, ו-150 חברי מועצה ב-11 סניפים ברחבי הארץ, בהם ראש מועצת ראש העין שלום מנצורה, וראש המועצה ביבנאל.
בשנת 1965 עמד בראש הרשימה בריצה לכנסת ולעשר רשויות מקומיות.
בשנת 1977 התאחדה הרשימה עם רשימת "חופש - חזית פועלים ושכונות", ועמנואל הוצב במקום הרביעי בריצה לכנסת.
בעזרת התנועה, קידם עמנואל שוויון בין העדות בישראל, באמצעות מחאה ופעילות ציבורית.
עמנואל פרסם מאמרים רבים בעיתונות העברית בנושאים מדיניים, חינוכיים, חברתיים ותרבותיים.
כן הוציא לאור את החוברת "הידען חולון-בת ים" מדי תקופה.
הבעיה הספרדית בחינוך, בעיתון במערכה, 13 באוגוסט 1961, באתר עיתונות יהודית היסטורית
הבעיה העדתית - בבית הספר היסודי, בעיתון במערכה, 7 בינואר 1962, באתר עיתונות יהודית היסטורית
חינוך ממלכתי-ז'בוטניסקאי, עיתון חרות, 3 בנובמבר 1958, באתר עיתונות יהודית היסטורית
בחירת רב ספרדי, עיתון מעריב, 20 באוגוסט 1962, באתר עיתונות יהודית היסטורית
התנועה מוסיפה להתקיים, עיתון מעריב, 25 בפברואר 1960, באתר עיתונות יהודית היסטורית
התחבורה לתל-גיבורים בחולון, עיתון חרות, 29 בדצמבר 1958, באתר עיתונות יהודית היסטורית
המהפכה הספרדית - נכתב כמענה לספר "המהפכה האשכנזית"
הבעיה הספרדית במדינת ישראל - חומר מחשבתי ואינפורמטיבי על בעיות עדות המזרח והספרדים
הפער - הבדלי המעמד העדתיים בחברה הישראלית וגישות למיזוג בין העדות בישראל, 1968
יהודי ספרד בארץ ישראל - סקירה היסטורית על יהודי המזרח הידועים
זעקת יהודי מרוקו - עשרים שנות עליה וקליטה, הוצאת עצמית, 1967
הדרך לפסגה: לזכרו של מרדכי כהן - הוצאה עצמית, 1975
מה רוצים ומי אתם הפנתרים השחורים במדינת ישראל - הוצאה עצמית, 1971
מצבות שאלוניקי - מצבות ותולדות חייהם של גדולי הקהילה
ספר בראשית - הסברים והארות
הרב ד"ר נסים-יוסף עובדיה - ביוגרפיה ותולדות חייו של הרב נסים עובדיה
ארץ ישראל - כור ההיתוך - דגם לחקר שורשים על רקע התקופה מימי גרוש היהודים בספרד מ-1492 ועד להוצאת הספר ב-1987
שירי עמי - שירי שבת, מועדים, חגים וימי זיכרון
ספר דברי הימים - תולדות עם ישראל בארצו מראשית התפתחות האדם - ספר לימוד בן שבעה חלקים המותאם לתוכנית הלימודים הממלכתית, חיבור משותף לו ולאריה זבולודובסקי, חלק ב' בהוצאת יהושע צ'צ'יק, 1959.
רבי יצחק בן שלמה אבן סהולה היה פילוסוף, רופא ומקובל.
על פי ההקדמות לספריו נולד בספרד בשנת 1244 ונפטר לאחר שנת 1283, יש המשערים שנפטר בשנת 1300.
לא ידועים הרבה פרטים על חייו.
הוא חי ופעל לפחות חלק מחייו בקסטיליה.
הוא היה תלמידו של רבי משה בן שלמה מבורגוס.
רבי יצחק היה אחיו הגדול של רבי מאיר אבן סהולה, שנמנה עם תלמידי הרשב"א.
רבי יצחק כתב שלושה חיבורים, האחד, ספר מוסר, בשם "משל הקדמוני", נכתב בשנת 1281 והודפס לראשונה בשנת 1491 בעיר ברישא שבאיטליה.
בספר, אבן סהולה מתאר את תהליך ה"חזרה למוטב" של עצמו, תהליך שהתחיל בגיל 37 אחרי הרהורי חשבון נפש.
הספר נכתב בצורה של סיפורים משעשעים בחרוזים ויש בו חמישה חלקים המוקדשים כל אחד למידה טובה אחרת: השכל והחכמה, החזרה בתשובה, העצה הנכונה, הענווה ויראת השמיים.
הספר מנוסח בצורה של דו-שיח בין אבן סהולה ל"מקשה" דמות של חכם עקשן שמנסה לשכנע אותו לעצור מתהליך חזרתו למוטב על ידי קושיות על המידה שאותה הוא מתאר באותו חלק של הספר.
ספר זה היה הספר העברי הראשון שהכיל ציורים.
חיבורו השני הוא פירוש תאוסופי של שיר השירים על דרך הקבלה.
נכתב בשנת 1283 או 1284. אבן סהולה מפרש כל פסוק על דרך הפשט ועל פי הסוד.
פירושו על דרך הסוד מבוסס על הבנת הספירות של אותה התקופה.
הוא מתייחס בעיקר לספירות התפארת, המלכות ולצדדי ימין ושמאל (הרחמים והדין).
מהדורה של הספר יצאה בהוצאת הרב אברהם גרין שכתב לו מבוא עשיר.
פירוש על שני מזמורי תהלים
חיבורו השלישי הוא פירוש תאוסופי למזמורים קיא-קיב בתהלים על דרך הקבלה.
כפי הנראה נכתב פירוש זה לאחר כתביו האחרים, דהיינו לא לפני אמצע שנות השמונים של המאה השלוש עשרה.
בפירושו אבן סהולה ביאר כל פסוק במזמורים אלה על דרך קבלת הספירות תוך שהוא מתבסס על כתבים מוקדמים בקבלה מאת רמב"ן, ר' אשר בן דוד ועוד.
זהו חיבורו העיקרי שבו הציג בצורה מפורטת יחסית את קבלת הספירות התאוסופית.
מהדורה של הפירוש יצאה בידי אבישי בר אשר בלווית מבוא עשיר ומפורט.
רבי יצחק אבוחצירא (ה'תר"ך, 1860 - י"ד בשבט ה'תרע"ב, 2 בפברואר 1912) היה מקובל ומשורר מחכמי מרוקו.
בנו הצעיר של רבי יעקב אבוחצירא.
הוא נודע כצדיק וקדוש וכבעל רוח הקודש.
רבי יצחק אבוחצירא נולד בריסאני ונקרא על שם האר"י.
הוא התגורר ופעל בעיר הולדתו, שבה למד את תורת הנגלה והנסתר בישיבת אביו ועם חכמי משפחתו, ביניהם אחייניו רבי דוד אבוחצירא והבבא סאלי.
לאחר מספר שנות לימוד בישיבה, החל להסתגר בחדרו וללמוד בפרישות.
כבר בגיל 16 כתב הקדמה לספרי אביו, ובגיל 23 החל ללמד תלמידים ולכתוב את ספריו.
אף על פי שלא נשא בתפקיד רשמי בישיבה, היה לו מעמד חשוב בקרב יהודי תאפילאלת, והוא נשלח מספר פעמים לגייס כספים עבור הישיבה.
בזמן לא ידוע נסע לארץ ישראל ושהה בה תקופה מסוימת שבסופה חזר למרוקו, לכל המאוחר בשנת ה'תרס"ג.
בארץ ישראל נישא לבתו של הרב משה בן נאים, והתגרש ממנה בשובו למרוקו.
בחורף ה'תרע"ב יצא למסע התרמות נוסף לישיבה.
במהלך המסע, ביום שישי י"ד בשבט, נורה למוות בידי שודדים סמוך לעיירה תולאל .
הוא נקבר בתולאל באותו יום, סמוך לכניסת השבת.
קברו בתולאל שמור היטב, ומהווה אתר עלייה לרגל.
ידועה הסגולה לשים בקבוק ערק במשמורת לשנה הבאה ולכתוב עליו משאלות ובקשות ובאם הם מתמלאים פותחים את הבקבוק בהילולא בשנה שאחרי.
רבי יצחק כתב וחיבר ספרים רבים, והם:
תולדות יצחק הכולל את הספרים הבאים:
אלף המגן - חידושים על התנ"ך לפי סדר הא'-ב'
שבת הגדול - מראה כיצד כל תרי"ג המצוות ומצוות דרבנן רמוזות במילה "שבת"
שערי בינה - על הפסוק הראשון במגילת שיר השירים ופרק "אשת חיל"
שרביט הזהב - על הש"ס.
זבחי צדק - על הלכות שחיטה וטרפות.
בנוסף, כתב הקדמות לספרי אביו "גנזי המלך", "שערי ארוכה" ו"פתוחי חותם".
רבי יצחק כתב פיוטים רבים, המפורסם שבהם הוא אעופה אשכונה, הנחשב לאחד השירים המוכרים יותר בתרבות יהדות מרוקו.
פיוט נוסף המושר בפי יהודי מרוקו הוא "יונתי תמתי יקרה מפנינים".
פיוטיו נדפסו בספר יגל יעקב.
רבי יצחק נשא לאישה את אחותו של רבי יחייה לחיני, עזיזה לחייני (שנודעה בכינויי עז'ו יהודה), ממנה נולדו לו בן ושתי בנות:
רבי אבא, נישא לבתו של רבי דוד אבוחצירא.
בנו היה רבי יצחק אבוחצירא, רב שכונת קריית אליעזר בחיפה, ובן נוסף היה רבי דוד.
רחל אשת רבי משה פדידה.
חנה אשת רבי מסעוד נזרי.
בנם הרב יעקב נזרי כיהן כרב ומו"ץ באורלינסוויל שבאלג'יריה.
אחיינו רבי ישראל אבוחצירא (בבא סאלי)
רבי משה תורג'מן - מרבני ישיבת אביר יעקב
הרב אליהו אבוחצירא - דיין ומורה צדק בארפוד
הרב שלמה אמסלם - רבה של מידלת
יצחק (ברנר) כהן הוא כדורסלן עבר ישראלי, ששיחק בין היתר בהפועל גבעת ברנר ובנבחרת ישראל.
בליגה העליונה שיחק כהן את מרבית הקריירה בהפועל גבעת ברנר, פרט לשנתיים בהפועל חולון בשנים 1963 עד 1965. במהלך הקריירה, קלע קלע 963 נקודות בקריירה בממוצע של 8.2 נקודות למשחק.
כהן מדורג במקום ה-14 בקלעי הפועל גבעת ברנר עם 563 נקודות.
בנבחרת ישראל רשם כהן 32 הופעות.
בשנת 1962 שיחק במדי נבחרת צה"ל נגד נבחרת טורקיה.
יצחק הוא אלבום הבכורה של המוזיקאי הישראלי יצחק קלפטר, אשר יצא לאור בתחילת שנת 1981, על ידי חברת התקליטים CBS ישראל.
בשנת 1976 התפרקה להקת "כוורת", בה היה חבר קלפטר.
פירוק הלהקה הוביל את קלפטר למשבר כלכלי, על רקע קשיים משפטיים ואיבוד ביתו.
לאחר שנתיים, פנה אליו יהונתן גפן על מנת שישתתף במופעו "שיחות סלון".
במהלך השתתפותו במופע, החל קלפטר לכתוב את שירי האלבום.
במהלך המופע, פגש קלפטר את המפיק יוריק בן דוד מחברת התקליטים CBS ישראל, והציע לו שהחברה תפיק עבורו את אלבום הבכורה שלו.
להפקת האלבום ועיבודו, גייסו קלפטר ובן דוד את המעבד ירוסלב יעקובוביץ'.
קלפטר קרא לאלבום בשמו הפרטי לפי הצעה של אריק איינשטיין; הייתה זו מעין בקשה מהקהל להפסיק להשתמש בכינויו "צ'רצ'יל".
קלפטר הלחין את שירי האלבום (חוץ מ"אצל אברם") ולרובם גם כתב את המילים.
כותבי הטקסטים הנוספים שהשתתפו באלבום היו יהונתן גפן, עלי מוהר והילה רז.
השיר "אצל אברם", המתאפיין בסגנון הרית'ם אנד בלוז, הולחן על ידי מפיק האלבום ירוסלב יעקובוביץ' שגם השתתף בו בשירה, והוקדש לבעלים של מסעדת "כתר המזרח" המיתולוגית בה נהגו קלפטר ואריק איינשטיין לשבת ולאכול.
על דף המילים בעטיפת האלבום כתב קלפטר: .
אלבום הבכורה של קלפטר הפך למצליח ביותר שלו כאמן סולו ומספר שירים מתוכו זכו להשמעות רבות בתחנות הרדיו.
שני שירים מתוך האלבום, "אני ואת אז" ו"נפגשנו", היו ללהיטים במצעדי הפזמונים, והצליחו להגיע לצמרת מצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
במצעד השנתי של התחנה, "אני ואת אז" הגיע למקום ה-11 ו"נפגשנו" למקום ה-21.
יצחק קלפטר - גיטרות אקוסטיות וחשמליות, שירה, לחנים
אלונה טוראל - פסנתר וקלידים
מאיר ישראל - תופים וכלי הקשה
ירוסלב יעקובוביץ - סקסופון, סטרינגס והפקה מוזיקלית
ורד קלפטר, דפנה ארמוני ומזי כהן - קולות
יצחק אביעזר (נולד ב-1931) הוא מלחין, משורר ומנצח תזמורת, עורך, מפיק, כותב ומגיש, ממייסדי קול ישראל בערבית, חוקר ומרצה על מוזיקה ועל מוזיקאים יהודים וערבים, אשר תרם תרומה רבה לשימור ולהמשכיות מסורת הפיוט והמוזיקה של יהדות בבל ושל יהדות המזרח התיכון.
יצחק אביעזר נולד בבגדאד בירת עיראק.
עלה לארץ בשנת 1951 בלי משפחתו ונקלט בקיבוץ מעוז חיים ובשנת 1970 עבר לגור ברמת גן.
יצחק אביעזר למד ספרות עברית וספרות ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשידוריו לעולם הערבי הוא השתמש בשם אסחאק אבו אלעיז.
פעילותו במסגרת קול ישראל בערבית
עם סיום לימודיו בשנת 1957, נקלט בצוות המייסד של קול ישראל בערבית, שהיה ידוע גם כרשת ד', וכיהן כעורך המוזיקלי של התחנה עד לפרישתו בשנת 2005.
עם תחילת עבודתו בתחנה, הוא ערך ושידר חידון מוזיקלי שבועי בשם "נעימה ושאלה" בו המאזינים התבקשו לזהות יצירות מוזיקליות ופרטים הקשורים בהן.
בשנת 1966 יזם את התוכנית השבועית "אנר'אם מן אישראיל', (מנגינות מישראל), בה שידר שירים עבריים, תוך מתן הסבר על משמעות השירים.
בין השנים 1959–1985 שימש כמנצח תזמורת קול ישראל בערבית.
התזמורת ניגנה מוזיקת רקע בתסכיתים, וקטעים מוזיקליים בחידון "נעימה ושאלה" ובתוכניות אחרות ששודרו בתחנה.
רפרטואר התזמורת כלל מוזיקה מוכרת מהעולם הערבי לצד חומר מקורי, שחלקו נכתב על ידי יצחק אביעזר עצמו.
במקביל לפעילותו ברשת ד' הוא הקים את התזמורת המזרחית הישראלית-רמת גן, שכללה שבעה עשר נגנים ואת מקהלת נהריים.
מקהלת נהריים, הוקמה בשנת 1987 בתמיכת מרכז ההסברה של משרד ראש הממשלה.
המקהלה ביצעה את הפיוט הבבלי ולחנים שנכתבו על ידי יצחק אביעזר.
הופעתה הראשונה של מקהלת נהריים בניצוחו של יצחק אביעזר התקיימה בהיכל התרבות בתל אביב בנוכחות נשיא המדינה חיים הרצוג.
המקהלה הופיעה במקומות שונים בארץ, בין היתר במשך מעל עשרים שנה ברמת גן, בתמיכת נורי מורד ומחלקת תרבות המזרח בעיריית רמת גן.
בשנת 1970, הוצג בהיכל התרבות בתל אביב פסטיבל המוזיקה הערבית הראשון בישראל, בהפקתו ובעריכתו של יצחק אביעזר, בשיתוף עם קול ישראל בערבית.
בשנת 2005 התקיים במרכז סוזן דלל בתל אביב מופע שהוקדש כולו לשירי אום כלתום, בעריכתו של יצחק אביעזר.
יצחק אביעזר הלחין פרקים מהתנ"ך, משירי משוררים, מִכִּתְבי האבות ומִשִּׁירָתוֹ הוא, הן בעברית והן בערבית.
יצירתו למקהלה ולתזמורת "וכיתתו חרבותם" שנכתבה בהשראת פסוק ד' בפרק ב' בספר ישעיהו שודרה בשידור חי בשעת חתימת הסכם השלום עם נשיא מצרים אנואר סאדאת.
יצירותיו בוצעו בין היתר על ידי מקהלת נהריים ועל ידי התזמורת למוזיקה ערבית מנצרת בהופעותיהן ברחבי הארץ.
הספר "מנהריים עד נהריים: הפיוטים, השבחות והשירים החדשים ששרה מקהלת נהריים", שיצא לאור בשנת 2001 ברמת גן, מרכז את היצירות שהרכיבו את רפרטואר המקהלה, ביניהן יצירות רבות של יצחק אביעזר.
בשנת 2017 הוענק ליצחק אביעזר פרס מיוחד מטעם דירקטוריון אקו"ם על תרומתו רבת השנים לשימור ולהמשכיות מסורת הפיוט והמוזיקה של יהודי בבל והמזרח בישראל.
בשנת 2016 הוענק לו אות יקיר רמת גן.
יצחק בן לוי אבן מר שאול אליסאני היה מדקדק, משורר ופייטן ספרדי בסוף המאה ה-10 ובתחילת המאה ה-11, מראשוני המשוררים בשירת ימי הביניים של יהדות ספרד וממניחי היסוד של האסכולה הפייטנית ספרדית.
נודע בעיקר בשל פיוטו אלהי אל תדינני כמעלי.
נולד בלוסינה שבספרד, שרוב תושביה היו יהודים, וכונתה על ידי משה אבן עזרא "עיר השירה".
היה מחכמי העיר ולימד לשון מקרא ושירה, בין השאר את המדקדק יונה אבן ג'נאח, שהיה תלמידו בסביבות שנת 1000, והעיד עליו כי היה איש אמת עד כדי שכאשר הרהר בפירוש הביטוי "אליך כיסיתי" () ולא מצא לו פירוש מניח את הדעת חדל מלומר את פרק התהלים 'בתפילת הלילה'.
אבן ג'נאח מזכיר אותו ב'ספר הרקמה' שש פעמים, בין היתר שהתווכח עמו בענייני לשון שהיו מוזרים בעיניו בפיוטיו.
היה פייטן נודע, ושיריו היו נפוצים בהעתקות רבות בספרד ומחוץ לה, והגיעו גם למדקדקי מצרים שהתווכחו עמו על צורה לשונית באחד מפיוטיו.
ע' פליישר זיהה את המשורר בעל השבעתות והקדושתא לחתן יצחק בר לוי, עם אבן מר שאול.
משה אבן עזרא מזכיר את אבן מר שאול יחד עם בן דורו ומקומו, יצחק אבן ג'יקטיליה, ומציין כי התחרו זה בזה וכי בקיאותו בספרות ערב של אבן ג'יקטיליה הייתה גדולה יותר משל אבן מר שאול.
ח' שירמן שיער כי המשורר לוי בן מר' שאול היה בנו.
דונש הנהיג שיטת משקל כמותית (בכל טור סך הברות ארוכות וסך הברות קצרות).
אבא מר שאול, בפיוטיו, הקפיד בעקביות על המשקל המדויק לפי המשקל ההברתי דקדוקי (בכל טור סך מסוים של הברות בין אם ארוכות ובין אם קצרות) הספרדי שנפוץ לאחר מכן, וייתכן שאף חידשו בספרות העברית.
באופן חדשני לדורו אף 'כפה' אותו על סוגות שירה שונות, ועל רוב הסיומות המקראיות, דבר שאיננו מקובל בפייטנות הספרדית, והביא חלק מהחוקרים לחשוב שהוא הגזמה וירטואוזית במעשה השקילה כדי להנכיח את המשקל ההברתי.
בנוסף, היה מן הספרדים הראשונים, ואולי הראשון, שעיצב שירי קודש מעין אזוריים.
חידש בפייטנות הספרדית את התבנית, הקדומה והמיושנת בזמנו, ה'שבעתא', וחידש את מבנה על ידי הרחבה של היקף המחרוזות הראשיות והוסיף על חלק מהחטיבות קטע שקול במשקל ההברתי.
סגנונו בשירת הקודש דומה בכמה פרטים לשל בן דורו המבוגר, יוסף אבן אביתור.
הושפע מדונש בשירי החול שלו.
אבן מר שאול היה מהראשונים לחבר שיר חשק בספרד, והראשון לחבר שיר חשק טיפוסי.
התפרסם בעיקר בגלל הבקשה השקולה שכתב "אלהי אל תדינני כמעלי", שנקלטה במחזורים בהרבה מארצות אירופה המערבית ועד להודו, ותבניתה היה מודל לחיקוי לפייטנים רבים כמו ריה"ל ומשה אבן עזרא שחיברו שירים במתכונת דומה.
החוקר ח' שירמן כתב, כי אבן מר שאול לא מביע מקוריות ועושר רעיונות חדשים, אך מיטיב לנסח את הרעיונות המוצגים בשיריו; .
גם פיוט ה"מי כמכה" שלו, מהווה אחד מהדוגמאות הראשונות בז'אנר זה הפותח ב"מי כמכה", כל מחרוזותיו נגמרות בפסוקים מהתנ"ך, הנגמרים באותה המילה (בפיוט זה - ה') ומתארים מאורעות היסטוריים או את סיפור תולדות העולם.
אבן מר שאול מביע גם געגועים משיחיים בסליחה "ירצה נא את שועי", בו הוא מצפה ליום עליית הנגאלים להר ציון וליום נקמתו של ה' באויביהם האכזריים של ישראל.
עד לעת החדשה, נודעו רק מספר פיוטים קטן ממנו, ביניהם הבקשה "אלהי אל תדינני כמעלי" והתוכחה "הכל יפחדו וירהו".
ח' שירמן וזיהה עוד מספר פיוטים, בין השאר מהגניזה הקהירית, כפיוטיו של אבן מר שאול, כמו הסליחה "ירצה נא את שועי", חלק של פיוט ל"מי כמכה", ושיר חשק "צבי חשוק באספמיה", ובנוסף כמה שירים מסופקים שייתכן שהם ממנו.
חלקים משירים נוספים פרסם מנחם זולאי.
ע' פליישר זיהה פיוטים נוספים עם אבא מר שאול, כמו כמה שזוהו בעבר עם יצחק בר לוי, או שנחתמו כ'יצחק' וסגנונן היה כשל ר' יוסף אבן אביתור, שפליישר, בעקבות זולאי ועוד, הצביע על הקרבה של סגנונו עם של אבן מר שאול.
אריאל זינדר זיהה מספר סליחות כשל אבן מר שאול, והראה כי אבן מר שאול כתב סדרת סליחות ממוספרות למעמדי הסליחות בלילות חודש אלול.
חלק מסליחות אלה היו ידועות קודם לכן, אך נחשבו כסליחות של רבי יצחק אבן גיאת.
מלבד פיוטיו, בעקבות ציטוטים ממנו, שיערו חלק מהחוקרים כי כתב ספר פירושים על התורה או על חלק ממנה, שלא הגיע לידינו.
יצחק (איז'ו) שני (נולד ב-14 באפריל 1935) הוא מפיק סרטים בולט בקולנוע הישראלי.
בין הסרטים שהפיק ניתן למצוא את "עזית הכלבה הצנחנית", "גבעת חלפון אינה עונה", "הגונב מגנב פטור" ו"אלכס חולה אהבה".
בשנת 1980 הקים יחד עם אשתו נורית את רשת בתי הקולנוע "לב".
בשנת 2011 זכה בפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע על מפעל חיים.
שני נולד בשנת 1935 בקריית חיים.
הוא למד משפטים באוניברסיטה העברית והחל את דרכו כעורך דין של אפרים קישון.
בשנת 1978 הוביל לאיחוד בין "ברקי-פאטה-המפריס" ל"אולפני הרצליה" ופרש מניהול האולפנים.
בשנת 1980, שני ואשתו נורית הקימו את רשת בתי הקולנוע "לב" בדיזנגוף סנטר בתל אביב, שהתמקדה בסרטי איכות אירופאיים וישראליים.
בשנת 2011 זכה בפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע (פרס אופיר) על מפעל חיים, כהכרה על תרומתו לתעשיית הקולנוע הישראלית.
יצחק הלוי אבן (ביידיש: עווען; כ"ה בכסלו תרכ"ב, 28 בנובמבר 1861 – ב' באדר תרפ"ה, 26 בפברואר 1925) היה סופר, עיתונאי, מחנך ועורך שפעל בגליציה ובארצות הברית, ועסק בפרסום וכתיבה ביידיש ובעברית.
יצחק אבן נולד בעיירה רוזוואדוב שבגליציה (כיום בפולין), לאביו רבי יהודה שהיה מלמד ותלמיד חכם מחסידי צאנז ולאמו שרה.
בצעירותו, כנער, ביקר לפחות פעמיים בחצרו של רבי חיים מצאנז.
ובעצת רבו הלך בגיל 10 ללמוד בישיבתו של רבי נפתלי סופר בעיר פעטשיניידארף בהונגריה, בנוסף, למד אצל רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים ה"ייטב לב" מסיגוט, ואצל רבי משה סופר מברעזאוויץ .
והיה מחסידי רבי משה הורוביץ מרוזבדוב.
בגיל 17, בחודש תמוז תרל"ט (1879), ביום שישי של פרשת עקב נישא לראשונה לבתו של יהושע זינגר, חזן וחסיד צאנז מעירו.
בחודש אלול בשנת תר"מ (1880) נסע בשתיקה אל חצרו של האדמו"ר מסדיגורה.
ולאחר שקיבל מכתב מחותנו האוסר עליו לשוב הביתה בשל המחלוקת צאנז–סדיגורה, עבר להתגורר בעיירה הארעטשע הסמוכה לסדיגורה, שם שימש כמלמד תינוקות במשך שנה.
לאחר מכן עבר לעיירה דזשאווניץ , שם המשיך לעסוק בהוראה.
בחודש ניסן תרמ"ב (1882) שב לביתו.
לאחר שמתה אשתו הראשונה נישא בשנית להינדא, בתו של חיים קרמר, שהייתה נכדתו של רבי צבי הירש מרימנוב והשתקע בבוריסלב, שם החל לנטות להשכלה, למד עברית והתעמק בספרי חכמה.
בתקופה זו עבד כמורה והחל את פעילותו העיתונאית, והיה מחסידי רבי יוסף מרימנוב, ונסע לחצרו יחד עם ידידו אהרן מרקוס.
הוא השתתף, ובהמשך אף ערך, את כתב העת "מחזיקי הדת".
בנוסף, כתב בכתבי עת "המגיד" ו"המליץ" וכן בעיתון היידיש שהוציא הירש לייב גוטליב בסיגט שבהונגריה וב"יידישעס פאמיליען-בלאט" בעריכת שבח קנביל.
בשנת תרנ"ה (1895) עבר ללבוב וייסד שם בית ספר מודרני הראשונה בגלציה ללימוד עברית "חנוך לנער".
בלבוב התקרב מאוד להגביר שמעלקא רוקח ומשפחתו, והפך לנאמן קרוב שלהם.
משפחה זו רכשה שדות נפט בבוריסלב.
בשנת תרס"ב (1902) ניהל את העסק של המשפחה, התעשר מאוד וב-1908 השתקע בווינה.
ובממונו קנה שם חנות, אולם, בסופו של דבר איבד את הונו.
בשנת תר"ע 16 בדצמבר 1909 היגר יצחק אבן לארצות הברית והתיישב בניו יורק ברחוב 63 מספר 2142, בברוקלין.
שם יסד בית ספר "קדימה" על ידי "אגודת קדימה קלאב" (Hebrew progress club), והשתלב בעריכת האנציקלופדיה "אוצר ישראל".
בעידודו של יעקב פפעפפער פרסם את זיכרונותיו מחצרות הרביים בעיתונו "דאס יודישע וואכענבלאט", וב"דיא ווארהייט", והחל לפרסם סיפורים חסידיים בעיתון "לעמבערגער טאָגעבלאט" והחל משנת 1914 השתתף בקביעות בעיתון "טאָג" (ניו יורק).
כתבים אלה ראו אור בספרו "פון דער גוט אידישער וועלט", עם הקדמה מאת גוטהרד דויטש.
ב-1916, בהצעתו של מאיר בר-אילן, פרסם ב"העברי" מאמרים על מחלוקת צאנז–סדיגורה, שיצאו לאור בספרו "מחלקת סנז וסדיגורה", ומשנת 1918 כתב גם בעיתונים "דער מארגען זשורנאל" ו"אמעריקאנער".
אבן כתב וערך סיפורים חסידיים, ליקט ועיבד מעשיות ואגדות יהודיות, ופרסם את המדור "דערציילט דאָס אייערע קינדער".
יצירתו התאפיינה בסגנון פשוט ונגישה, והיא שיקפה את עולם החסידות, שבחי צדיקים והווי החיים בחצרות החסידיות.
סיפורים מפרי עטו תורגמו לעברית ולאנגלית, וחלקם יצאו לאור כספרים בשתי השפות.
דער בעל שם און זיינע תלמידים
דער גרויסער מגיד פון מעזעריטש
ר' משולם זושא פון אניפאליע
דער רבי ר' הירש פון רימאנאוו
יאהרצייטען מעשה'לעך פון צוויי הונדערט צדיקים
שיחות חולין פון צדיקים (שני חלקים)
אינטערעסאנטע חסידישע מעשה'לעך (שני חלקים)
פון'ם רבינ'ס הויף (חלק שני, טשארטקאוו און הוסיאטין)
ארכיונו מופקד בבית המדרש לרבנים באמריקה.
אבן חתם על רבים ממאמריו ופרסומיו בפסבדונים.
(אבן, "דברי ימי ישראל" ב"מחזיקי הדת")
חנאק צבי (אנגרמה של שמו, ב"טיסמיניצער צייטונג")
א-ן (יצחק אבן, "אוצר ישראל")
יא"ה (יצחק אבן הלוי, בספרו "בית ישראל")
רצה לתאר את כל קורות החסידות, אך מחלת הכליות פגעה בו.
הוא נסע לאירופה להתרפאות בקרלסבד, ובוינה מצבו הידרדר.
הרופאים קבעו ניתוח קל, אך מצבו התדרדר, ונפטר בווינה ביום חמישי ב' באדר תרפ"ה (26 בפברואר 1925), ונקבר למחרתו בערב שבת, בבית הקברות המרכזי בווינה.
בנו, יעקב מדרוהביטש (נולד בחורף שנת תרמ"א)
בנו, חיים, ששירת כרופא בצבא האימפריה האוסטרית, נולד בשנת תר"נ (1890) ונפטר במלחמת העולם הראשונה בי"ח בתמוז תרע"ה (1915), ונקבר בלייפניק.
בנו, דוד אבן (1985–1907), היה מוזיקאי, סופר וחוקר, ופרסם עשרות ספרים באנגלית.
אחיו, רבי צבי, מו"צ בפידבוש (מוזכר בשו"ת בית יצחק, יו"ד, ח"ב, סימן קסה).
אחיו, רבי יוסף (שמש בבית הכנסת בניו יורק)
יצחק אוורבוך-אורפז (15 באוקטובר 1921 – 14 באוגוסט 2015) היה סופר ישראלי, חתן פרס ישראל לספרות לשנת 2005.
יצחק אוורבוך-אורפז נולד בזינקיב שבאוקראינה, אז חלק מברית המועצות.
משפחתו נמלטה מחמת רדיפות לעיירה ליפקאני שבבסרביה, שם גר סבו.
עקב מחלתו לא למד בבית ספר אלא באמצעות מורה פרטי.
בגיל 17, ב-1938, עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער.
למד במשך חצי שנה בכפר הנוער מאיר שפיה, והצטרף לגרעין הקיבוצי "יסעור" במושבה מגדיאל.
בסוף 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, הגיעו ידיעות על מותם של הוריו ואחותו במחנה לעבודות כפייה בטרנסניסטריה.
אוורבוך התגייס לצבא הבריטי ושירת במסגרת הבריגדה היהודית.
במלחמת העצמאות שירת בצה"ל כקצין תותחנים.
לאחר המלחמה המשיך לשרת בצבא הקבע.
בשנת 1960 החל ללמוד פילוסופיה וספרות עברית באוניברסיטת תל אביב, ובמהלך לימודיו עבד כעורך לילה בעיתון "על המשמר" וכתב בו טור אישי שבועי על תופעות בתחומי התרבות והחברה.
ב-1949, לאחר שכתב סיפור קצר, התבקש – לשם הקראתו ברדיו – שיעברת את שמו, והוא שינה את שם משפחתו ל"אורפז".
ב-1982 השיב את השם אוורבוך, והוא השתמש בשם כפול זה, תוך שהוא גם עוסק בשאלות הקשר בין הזהות היהודית ההיסטורית והישראלית.
ספרו הראשון, "עשב פרא", ראה אור בשנת 1959.
לאחר מלחמת ששת הימים הצטרף אל התנועה לשלום וביטחון.
בשנות ה-60 פרסם את המסה הפילוסופית הנקראת "הצליין החילוני".
הוא היה אקזיסטנציאליסט בהשקפתו ולא האמין בשום כוח עליון.
זכה בפרס ישראל לספרות לשנת 2005. בנימוקי השופטים נאמר:
בכל יצירתו הענפה נתן אוורבוך-אורפז ביטוי אישי ייחודי למציאות הקשה, המסובכת והמסוכסכת של המאה העשרים על היבטיה היהודיים והכלל-אנושיים.
הוא הצליח לשלב בכתיבתו את העולם התל אביבי של שנות השישים והשבעים, ובצדו את עולם העיירה היהודית על שלל דמויותיה ועל ההוויי שלה, שבאו לידי ביטוי בספרו רחוב הטומוז'נה.
גם בחייו האישיים נע אוורבוך-אורפז בין מחוזות ילדותו במזרח אירופה לבין מציאות הכרך הישראלי החילוני.
אוורבוך-אורפז התגורר בתל אביב, היה נשוי שלוש פעמים ואב לארבעה ילדים.
במותו תרם את גופתו למדע.
במסגרת המיזם של עיריית תל אביב להנצחת אמנים ואנשי תרבות תושבי העיר, נקבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב מלכי ישראל 9.
שלוש נובילות: "מות ליסאנדה", "נמלים" ו"מדרגה צרה" (1972)
בית לאדם אחד (זוכה פרס פיכמן)(1975)
רחוב הטומוז'נה (1979, והוצאה מחודשת עם סיפורים נוספים ב-1989)
הצליין החילוני (זוכה פרס אפרת) (1982)
אהבות קטנות, טירופים קטנים (1992)
נגיעות [מהדורה פרטית, לא למכירה] (2010)
העין השלישית : סיפורים, הקיבוץ המאוחד, 2018
1976 - פרס היצירה לסופרים ומשוררים
1999 – פרס נשיא המדינה לספרות עבור מפעל חיים
2004 - פרס היצירה לסופרים ומשוררים
2005 – פרס ישראל לספרות
יצחק אהרונוביץ' (נולד ב-22 באוגוסט 1950) הוא יו"ר תעש מערכות בע"מ, יו"ר דירקטוריון חברת מקורות ויו"ר חברת הבת של החברה עשות אשקלון.
בעבר כיהן, בין היתר, כחבר הכנסת מטעם סיעת ישראל ביתנו, השר לביטחון פנים וחבר הקבינט המדיני-ביטחוני בממשלת ישראל, כסגן מפכ"ל משטרת ישראל וכמפקד משמר הגבול.
הוא בנם של ניצולי השואה גולדה (גניה) והרצל אהרונוביץ', ילידי קובנה.
גדל והתחנך במושב דישון שבגליל העליון, ולמד בישיבה בצפת.
בשנת 1968 התגייס לצה"ל והתנדב לחטיבת הצנחנים, שם עבר הכשרה כלוחם, יצא לקורס מ"כים ובהמשך לקורס קצינים.
השתחרר מצה"ל לאחר ששימש בין היתר כסגן מפקד פלוגה בגדוד 202 וכמדריך בבית הספר לקצינים בה"ד 1.
לאחר שחרורו מצה"ל, בשנת 1972 התגייס לשורות משמר הגבול.
במלחמת יום הכיפורים היה בפעילות מבצעית בגבול לבנון.
במשמר הגבול שימש בין היתר קמב"ץ פלוגתי, קצין יישובים, סגן מפקד פלוגה, מפקד פלוגה כ', בשנים 1981 עד 1985 שירת כקצין אג"ם מג"ב צפון ובמהלך מלחמת לבנון פיקד על כוחות משמר הגבול בלבנון.
בהמשך שימש גם כסגן מפקד מג"ב צפון, בשנת 1985 מונה למפקד מג"ב צפון וב-1989 למפקד בסיס ההדרכה של מג"ב.
בשנים 1991–1993 שירת כסגן מפקד מג"ב ובשנת 1993 קודם לדרגת ניצב ומונה למפקד משמר הגבול.
לאחר מכן שימש במשך כשנתיים כשליח משטרת ישראל ביבשת אמריקה, בשנת 1998 מונה למפקד מחוז יהודה ושומרון במשטרת ישראל ובשנת 2001 למפקד המחוז הדרומי.
בשנים 2002–2004 כיהן כסגן מפכ"ל משטרת ישראל.
לאחר שירותו במשטרת ישראל כיהן בשנים 2004–2005 כמנכ"ל חברת התחבורה "דן".
בבחירות לכנסת השבע עשרה הוצב במקום השמיני במפלגת ישראל ביתנו ונבחר לכנסת.
בכנסת ה-17 כיהן כסגן יושב ראש הכנסת, כמו כן שימש חבר בוועדת החוץ והביטחון, בוועדת הפנים והגנת הסביבה ובוועדה למאבק בנגע הסמים.
בנוסף היה חבר בשדולה החברתית, בשדולה לענייני ירושלים ובשדולה למען הדרוזים והצ'רקסים.
ב-21 במרץ 2007 אישרה הכנסת את מינויו לתפקיד שר התיירות.
במהלך כהונתו בתפקיד פעל להסרת הצורך בקבלת אשרות כניסה לתיירים מרוסיה.
בינואר 2008 הגיש יחד עם יו"ר מפלגתו, אביגדור ליברמן, מכתב התפטרות מהממשלה במסגרת פרישת סיעתו מהקואליציה.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום הרביעי ברשימת "ישראל ביתנו" לכנסת ובמסגרת זו נבחר שוב לכנסת.
עם הקמת הממשלה מונה לשר לביטחון פנים ב-31 במרץ 2009. בתפקיד זה המשיך אהרונוביץ' גם בעת כהונתו בממשלה ה-33, בהיותו חבר הכנסת ה-19. חבר בוועדת השרים לענייני חקיקה.
הוא הוביל וחתום על שורה של חוקים בכללם, חוק המאבק בתופעת השימוש בחומרים מסוכנים, התשע"ג-2013, חוק המאבק בתופעת השכרות (הוראת שעה, התש"ע-2010), חוק הרשות הארצית לכבאות והצלה התשע"ב-2012.
בשנת 2014 חלה הסלמה במצב הביטחוני בירושלים: נערכו פעולות טרור נגד מתקנים עסקיים וציבורים כגון הרכבת הקלה, תחנת דלק ותחנת משטרה בהר הבית, רצח הנער מוחמד אבו ח'דיר, שורה של פיגועי דריסה, הפיגוע בבית הכנסת קהילת בני תורה, ניסיון התנקשות בפעיל הימין יהודה גליק ועימותים בהר הבית.
אירועים אלה גררו ביקורת עליו.
ראש עיריית ירושלים ניר ברקת טען שאהרונוביץ אינו דואג מספיק לביטחון.
דברים דומים נאמרו עליו על ידי נפתלי בנט.
במסגרת פעילותו בכנסת הציע בין היתר את הצעות החוק הבאות:
הענקת מעמד אזרחות ישראלית להורי חיילים המתנדבים לשירות בצה"ל
הגנה עצמית של דיירים נגד פורצים ("חוק דרומי").
במהלך כהונתו כשר לביטחון פנים הנהיג מדיניות של צמצום והגבלת מתן רישיונות נשק לאזרחים, לרבות צמצום כלי נשק אישיים שנמצאו בידי אזרחים מיומנים העוסקים באבטחה, ואסף וביטל אלפי רישיונות נשק כאלו..
ב-9 בינואר 2015 הודיע אהרונוביץ' על פרישתו מהחיים הפוליטיים ועל כך שלא יתמודד בבחירות לכנסת ה-20.
ב-3 בנובמבר 2016 מונה ליו"ר דירקטוריון של תעש מערכות בע"מ.
אהרונוביץ' החליף את היו"ר הקודם, אודי אדם, שמונה למנכ"ל משרד הביטחון.
ב-15 בנובמבר 2021 מונה ליו"ר דירקטוריון חברת מקורות.
אהרונוביץ' מתגורר בנתניה, נשוי לרימון, אב לארבע בנות.
יצחק אוֹלשָן (אולשנסקי) (כ"ה בשבט ה'תרנ"ה; 19 בפברואר 1895 – כ"ב בשבט תשמ"ג; 5 בפברואר 1983) היה הנשיא השני של בית המשפט העליון.
ב-1912 עלה לארץ ישראל, למד בגימנסיה הרצליה וסיים במחזור השלישי של הגימנסיה, היה חבר בהסתדרות המצומצמת.
בחודש מאי 1918 התגייס לגדוד העברי ושירת בו עד לפירוקו של הגדוד, במאי 1921.
עם שחרורו מהגדוד העברי הצטרף אולשן ל"הגנה".
ב-1923 נסע אולשן ללונדון לצורך לימודיו באוניברסיטת לונדון.
את השנתיים הראשונות בלונדון הוא הקדיש ללימודים במדעי החברה במסגרת בית הספר לכלכלה של אוניברסיטת לונדון ובשנת 1924 נרשם ללימודי התואר הראשון למשפטים, אותם סיים בהצלחה בשנת 1927. בשנה זו חזר לארץ ישראל, אז הוסמך לעריכת דין.
אולשן הצטרף למשרד עורכי הדין של עורך דין עליאש בירושלים, והצליח מאוד במלאכתו.
כדוגמה ניתן למנות את ייצוגה של קבוצת יהודים שהוגשו נגדם כתבי אישום במאורעות תרפ"ט, כאשר כל היהודים אשר ייצג, זוכו במשפטם.
כעורך דין הרבה אולשן להופיע במשפטים בעלי עניין ציבורי כגון משפטים שעסקו בהגבלת העלייה לישראל, בהגבלת רכישת קרקעות על ידי יהודים מערבים וכן בעניינים הקשורים לארגון ההגנה ונשיאת נשק לא חוקי.
בספטמבר 1948 נמנה יצחק אולשן על חמשת השופטים הראשונים אשר נבחרו לכהן בבית המשפט העליון, שזה עתה הוקם.
בנובמבר 1949 מונה לעמוד בראש ועדה לניסוח החוק האזרחי של מדינת ישראל.
ב-11 בדצמבר 1953 מונה אולשן כממלא מקום קבוע של נשיא בית המשפט העליון, וכשמונה חודשים לאחר מכן, ב-1 באוגוסט 1954 נבחר יצחק אולשן לנשיא בית המשפט העליון.
עיקר תפקידו של יצחק אולשן כנשיא בית המשפט העליון היה הסדרת נוהלי עבודה תקינים וכן קביעת כללים אתיים לשופטים, כגון הימנעות מהבעת דעות פוליטיות וכדומה.
היה חבר בוועדת אולשן-דורי לחקירת פרשת לבון ופסק בערעור במשפט קסטנר.
ב-19 בפברואר 1965, פרש אולשן מכס השיפוט בהגיעו לגיל 70. במקומו נבחר כנשיא בית המשפט העליון השופט שמעון אגרנט.
באפריל 1965 מונה לעמוד בראש מועצת העיתונות.
אולשן הלך לעולמו בכ"ב בשבט ה'תשמ"ג, 5 בפברואר 1983, שבועיים לפני יום הולדתו ה-88.
אולשן היה נשוי לשמחה (סימי), בתם של אברהם (אלברט) וציפורה צילה עמיאל.
אלברט עמיאל היה בן למשפחה יהודית עשירה ממרוקו שעלתה לירושלים באונייתה הפרטית, בשנת תרל"ה (1875), בגיל חצי שנה.
אמו דונה הייתה בת למשפחת אל-עסרי העשירה.
משפחת עמיאל המסועפת השתקעה בירושלים ורכשה קרקעות בירושלים וביפו.
חמותו של אולשן, ציפורה צילה, שהייתה מיילדת, הייתה בתו של חיים יעקב קרישבסקי.
בשנת 1973 שכל אולשן את בנו היחיד יורם-אברהם, שנהרג בגיל 32 בתאונת דרכים בעת שירות מילואים.
ממנו היו לאולשן שתי נכדות.
הרב ד"ר יצחק אהרן קארף הוא האדמו"ר מזוועהיל-מז'יבוז' בבוסטון.
הוא משמש גם כדיין בבד"ץ בוסטון, וכרב הרשמי של עיריית בוסטון (Chaplain of the City).
הרב הוא נכדו של האדמו"ר יעקב ישראל מזוועהיל-מעז'בוז, שהיה חתנו של האדמו"ר מזוועהיל רבי יחיאל מיכל ובנו של אדמו"ר ממעז'בוז רבי מרדכי.
הרב הוא צאצא של הבעל שם טוב ונכדו רבי ברוך ממז'יבוז'.
לקארף השכלה תורנית וכללית מקיפה.
הוא בוגר שלוש ישיבות: ישיבת רבי חיים ברלין, בית המדרש לרבנים בישראל וישיבת בית מרדכי (זוועהיל) בירושלים, וכן קיבל חינוך פרטי ממומחים בחסידות ובקבלה.
בנוסף להשכלתו התורנית, קארף רכש השכלה אקדמית מגוונת ממוסדות יוקרתיים בארצות הברית.
הוא מחזיק בתארים .BA, .B.J.E, .J.D ו-.LL.M מאוניברסיטאות כגון קולומביה, הרווארד, היברו יוניון קולג', בית הספר למשפטים באוניברסיטת ניו יורק ואוניברסיטת בוסטון.
בשיתוף פעולה בין בית הספר פלטשר למשפטים ודיפלומטיה ובית הספר למשפט בינלאומי של אוניברסיטת הרווארד, הוא השלים תוארי .M.A ביחסים בינלאומיים, .M.A.L.D במשפט ויחסים בינלאומיים, ו-.Ph.D במשפט בינלאומי.
משיבת נפש יצחק - מטעמים: אוסף סתירות, דברי חסידות, קבלה, דרשות, עיון בעניין תפילה בציבור והבעש"ט ויורשיו, בוסטון 2000. תורגם גם לאנגלית.
אשתו הראשונה שרי , ממנה התגרש, היא בתו של סמנר רדסטון, יושב ראש מועצת המנהלים ומחזיק המניות הראשי של ויאקום ורשת CBS.
מאשתו הראשונה שני בנים ובת אחד מהם הוא המיליארדר ברנדון קורף.
אשתו השנייה דבורה היא בתו של האדמו"ר אברהם חיים ראטה משומרי אמונים.
אורן (נאדל במקור) נולד בעיר אולן אודה, בירת הרפובליקה הבוריאט מונגולית שבסיביר, ברית המועצות לשעבר.
אביו היה מורה לשפה העברית, והוא גדל בבית עברי וציוני.
בשנת 1924 השתקעה משפחתו בעיר חרבין, בירת מנצ'וריה שבסין.
בשנת 1936 עלה אורן לארץ ישראל, השתקע בירושלים והתפרנס מעבודות פקידות שונות, עבודות תרגום ועריכה.
הוא למד באוניברסיטה העברית ספרות, פילוסופיה והיסטוריה.
יותר מאוחר הצטרף לאצ"ל וסלל דרכים עבור הצבא הבריטי בימי מלחמת העולם השנייה.
בעת שעבד בבסיס של הצבא הבריטי ברפיח, כתב אורן את סיפורו הראשון, "אי שם", וחתם עליו בשם י.
מאז אימץ שם זה במקום השם נאדל.
עם קום המדינה התגייס אורן לצה"ל ושירת במלחמת העצמאות.
הוא עסק בפרסומים, וערך את הביטאון "המגן", ולימים היה לעורך כתבי מבקר המדינה.
בין השאר גם ערך את המהדורה הרוסית של "אנציקלופדיה יודאיקה".
אורן פרסם חלק מסיפוריו בכתבי העת "קשת", "מולד" ואחרים.
כמתרגם תרגם חלק מיצירותיו של זאב ז'בוטינסקי.
בשנים תש"ח-תשי"ח פרסם טור מחורז שבועי, בשם העט "ל.
במהלך שנות יצירתו זכה אורן בפרס ראש הממשלה ליצירה, פרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר, פרס נשיא המדינה לספרות ופרס ניומן לספרות לשנת תשמ"ט (1988-1989).
ב-11 בפברואר 2007 נפטר אורן בירושלים בגיל 88 ונטמן בקיבוץ מעלה החמישה.
אבות ובוסר, סיפורים, תל אביב 1964 תשכ"ד
אי שם - חמש איגרות אבטוביאוגרפיות, ירושלים תש"י 1950
אתגרים, ניומן ירושלים תשל"ב 1972
בעורף, רומן, ניומן, תל אביב, תשי"ג 1953
ההר והעכבר, מוסד ביאליק ירושלים, תשל"ב 1972
ז'בוטינסקי ואני, יצחק אורן, הרישומים זאב ז'בוטינסקי, תל אביב, הדר, 1985
חמש מגילות עפות, תל אביב הדר 1985
יצרים ויצירות, מוסד ביאליק ירושלים, 1997
מהחל עד כלה, כתר, ירושלים, 1987
מסות בנימין החמישי, ניומן תל אביב תשי"ח 1958
מסע מסביב לציר, הדר תל אביב, 1977
עשור בחרוזים, תש"ח-תשי"ח, מבחר פזמונים, מאת ל.
דני, יצחק אורן, צייר - יוסי שטרן, אחיעבר ירושלים תשי"ח 1958
פני דור וכלב, אוגדן, ירושלים, תשכ"ח 1968
קוני שמים וארץ, ירושלים תש"ל 1970
שמשון, מאת זאב ז'בוטינסקי, מרוסית, ספרית מעריב, תל אביב 1976
פרצה בקרח, מאת אלכסנדר ורדי, מרוסית, עם עובד תל אביב, 1963
ערבי הכפר שליד דיקנקה, מאת ניקולאי גוגול, ציורים - דבורה טושינסקי, ניומן תל אביב, תשכ"ט 1969
המקרא לעומת סביבתו, מאת , עריכה מדעית והקדמה - חיים תדמור, תרגום מאנגלית - יצחק אורן, הוצאת הדר, תל אביב 1978
מבחר מונוגרפיות, מחקרים ומאמרים, מאת פלטיאל דייקן, דיקשטיין, העורך - יצחק אורן, קוים לדמותו ופעלו - יצחק אורן, יבנה, תל אביב, תשל"ה 1975
היהודי דישראלי, מאת ססיל בצלאל רות, ניומן תל אביב, תשט"ז 1956
אחרוז את שמותינו השניים, שירים, מאת רינה לוינזון, תרגמו מרוסית יצחק אורן, מרדכי סבר, שלמה אבן שושן, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשמ"א 1981
אובלומוב, רומן, מאת איוון גונצ'רוב, מרוסית, ניומן, תל אביב, תשי"ט 1959
רבי יצחק איזיק טאובס (טוֹיבֶּש) (1837 - 28 בספטמבר 1920) היה רבם של יהודי ברלאד, רומניה, במשך כ-30 שנה ולאחר מכן רבם של יהודי בוקרשט משנת 1894, מתרגם שירה מרומנית לעברית.
היה בנו של הרב יחיאל מיכל טאובס מווסלוי ונכדו של הרב אהרן משה טאובס מיאשי שהיה
אחרי שהתחתן וכיהן לתקופה קצרה כרב בווסלוי (1861), בגיל 25 נבחר לרבם של יהודי ברלאד ונפת טוטובה ובשנת 1862 קיבל המינוי תוקף בצו של אלכסנדרו יואן קוזה.
הוא זכה להערכה רבה גם מחוץ לקהילה היהודית ופרסם בעיתונות התקופה ראיונות תשובה לתעמולה האנטישמית.
בשנת 1872 השתתף בבריסל בקונגרס יהודי לפי הזמנת אדולף כרמיה.
היה פעיל של כל ישראל חברים ברומניה וחבר בחברה ההיסטורית ע"ש יוליו באראש.
בשנת 1895 עבר לבוקרשט והיה הרב של בית הכנסת אחדות הקודש בשנת 1910 כשהוקם הבניין המחודש השלו..
טאובס היה רב משכיל בעל אוריינטציה אורתודוקסית מודרנית
הוא דרש בבית הכנסת דרשות בשפה הרומנית.
פרט לרומנית, היה דובר שפות רבות - גרמנית, יידיש, צרפתית ועברית
הרב איזיק טאובס היה רב בקיא בתלמוד ורב ייחוס (קושר לרש"י) שרבנים אירופאים נהגו להתיעץ איתו.
הוא פעל רבות למען פתיחתם של בתי ספר יהודים ציבוריים חילוניים בברלאד, הוש, טקוץ', בראילה שבהם נלמדו מקצועות חול בשפה הרומנית.
נאבק נגד שבועת היהודים ותמך בהגירה יהודית מרומניה.
כשהשלטונות הרומנים גרשו את היהודים מבתי הספר העממיים הציבוריים פרסם חוברת מחאה ושלח אותה לחברי הפרלמנט, לעיתונאים ולאנשי אקדמיה.
יריביו מן המגזר היהודי השמרני-המתבדל השמיץ אותו כי המיר כביכול את האמונה.
בהיותו בקיא ברזי השפה העברית תרגם הרב טאובס מרומנית לעברית משיריו הפטריוטיים של המשורר וסילה אלכסנדרי, למשל את "שירת השבט הלטיני" (1878)
.בשנת 1868 פרסם חוברת בעברית על הרדיפות נגד היהודים בשנים 1867–1868 בימי ממשלת יון ברטיאנו - "יהודי רומניה והמיניסטר ברטיאנו".
אחרי שעבר לבוקרשט, בנו ד"ר שמואל טאובס לקח את מקומו כרב של יהודי ברלאד.
יצחק אדל נולד ב-1896 בעיר ורשה שבפולין, בנם הבכור של אסתר לבית חלֶמֶר ושמואל אדל, סוחר למדן, ונינו של הרב יהודה ליב הלוי אדל, המגיד מסלונים, בעל "אפיקי יהודה".
למד בקונסרבטוריון של קייב ואחר במוסקבה, והשלים את לימודיו בשנת 1927 בקונסרבטוריון הממלכתי של ורשה, שבראשו עמד באותן שנים המלחין הפולני קרול שימנובסקי.
בשנות לימודיו האחרונות (1925–1927) עבד אדל כמורה למוזיקה בבית היתומים של המחנך הנודע יאנוש קורצ'אק, והושפע ממנו לא מעט.
יש מקום להניח כי דמותו של קורצ'אק וההשראה שקיבל ממנו הם שהנחו את אדל לכיוון החינוך המוזיקלי.
היה פעיל בתחום המוזיקלי בקן "השומר הצעיר" בעירו.
בוורשה הקים אדל את "החברה למוזיקה יהודית", שהייתה הראשונה שערכה קונצרטים של מוזיקה יהודית.
בראשית שנות ה-20 עלו לארץ ישראל אחיו הצעירים אברהם ויעקב כחלוצים.
עד סוף העשור הצטרפו אליהם שאר בני המשפחה, ובהם יצחק, שעלה ארצה ב-1929.
בארץ הכיר את פאני לבית ביליג (ילידת 1898 בקולבושובה שבפולין), מורה למתמטיקה, שעלתה באותה שנה לאחר גירושיה מבעלה הראשון, הפיזיקאי ליאופולד אינפלד, עם בנם היחיד.
אדל נישא לה ואימץ את בנה.
בארץ עבד במשך שנים רבות בהוראה בסמינר לוינסקי למורים וגננות בתל אביב ואחר, בשנותיו האחרונות, בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב.
רבים מן המוזיקאים הישראלים הם מתלמידיו.
כמלחין כתב שירי ילדים, בין הידועים שבהם: "כושי כלב קט" שכתבה אנדה עמיר-פינקרפלד, "זאת הגברת שפנפנית" ("לשפן יש בית"), שכתבה מרים-ילן שטקליס, ו"קן לציפור" שכתב ביאליק.
וכמו כן, מוזיקה ווקאלית, מוזיקה קאמרית ומוזיקה תזמורתית.
יצחק אדל נפטר בתל אביב בשנת 1973, בגיל 78. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
אשתו פאני נפטרה כעבור שנה, בדצמבר 1974, ונקברה לצדו.
הותיר אח בקיבוץ יפעת ואחות בתל אביב.
ארכיונו, הכולל יצירות מוזיקליות, שמור במרכז למוזיקה של הספרייה הלאומית.
ארכיון נוסף מצוי במרכז למוזיקה וספרייה ע"ש פליציה בלומנטל בתל אביב.
"לשוננו רינה", שירון הכולל 50 שירים, חלקם משלו וחלקם עיבודים, מסוף המאה ה-19 ועד שנות ה-40' של המאה ה-20 (הודפס 1971).
"חלמתי" למילים של שאול טשרניחובסקי (1931).
"תשמחו" לסופרן ותזמורת, גם הוא למילים של טשרניחובסקי (1932).
"נוצת הזהב", עשרה שירי ילדים לסופרן ופסנתר (1942), ביצוע בכורה: מרים סגל ופאול בן-חיים למילים של אנדה עמיר-פינקרפלד.
גרסה נוספת לסופרן ותזמורת קטנה מאותה שנה.
"שיר הרועה" (1938) לסופרן ותזמורת, גם הוא למילים של אנדה עמיר-פינקרפלד (1934).
חמישה שירי מקהלה: לשני סופרנים ולאלט: תהלים קכ"ב -- ישעיה נ"א -- יחזקאל י"ז -- עם אחד היינו / מילים: י"ל גורדון -- אחרי מותי / מילים: ח"נ ביאליק (1940?).
"חמישה שירים לפסנתר וכלי קשת, שלושה מהם לפסוקי תנ"ך, אחד למילים של יהודה לייב גורדון ואחד לשיר של חיים נחמן ביאליק (1940)
"שני שירים תנ"כיים" למקהלת נשים וכלי קשת לפסוקים מספר ישעיהו (1938).
"קנטטת אבל לבן" לבריטון, מקהלה ותזמורת, למלים של אלישע רודין.
נכתבה לזכר בנו של אדל, גיל, שחלה ונפטר בעת שירותו בפלמ"ח (1945).
עיבוד נוסף לבריטון ופסנתר מאותה שנה.
ביצוע בכורה: יהושע זוהר עם המקהלה והתזמורת של קול ישראל בניצוח חנן שלזינגר (1951).
מזמור התותחנים למקהלה בלוית פסנתר (1948?)
"שלושה שירים לסופרן ופסנתר" למילים של יהודה קרני ומרים ילן שטקליס (1948).
השירים הושמעו בעיבוד לתזמורת בביצוע יוספה שוקן ותזמורת קול ישראל בניצוח איתן לוסטיג (1950).
קנונים בשני קולות למקהלה בקולות גבוהים (ילדים) (1950?).
מחרזת : זמירות ומשחקים לילדים / מילים לוין קיפניס (1953).
"אנית זהב", למילים של אנדה עמיר פינקרפלד (1955), עיבוד גיל אלדמע, השיר הוקלט ב-1955 על ידי נעמי צורי, בשנת 1964 הושמע על ידי חבורת רננים, ובשנת 2004 על ידי חבורת שהם.
מבצעים נוספים של השיר : יהורם גאון, ריקי גל, יזהר כהן וורדינה כהן.,נתניה דברת, מיצי לוקר, אתל זוסמן, צילה דגן, מקהלת קול ציון לגולה.
"למתנדבים בעם", קנטטה על פי שיר של ביאליק בשם זה לטנור, מקהלה ותזמורת (1957).
ביצוע בכורה לייב גלאנץ, מקהלת קול ציון לגולה ותזמורת קול ישראל בניצוח איתן לוסטיג, 1959, הוקדשה לדוד בן-גוריון.
"שלושה שירי אהבה סיניים" לסופרן ופסנתר (1959), לשירים סיניים עתיקים בנוסח עברי של אהרן שבתאי.
ביצוע בכורה: רחל אדונאילו וחרות ישראלי, 1960.
"אהבת עולם" למילים מתפילת ערבית, לחזן, מקהלה ועוגב (1963), ביצוע בכורה: ניו יורק, 1963, נכתב בשביל החזן מייזלס.
"אל הציפור" לבריטון ופסנתר (1967), ביצוע בכורה: יהושע זוהר, 1969. השיר הוקדש לאחייניתו גילה אוריאל.
"דרכו האחרונה" לקול ופסנתר, למילים של אנדה עמיר-פינקרפלד, לזכרם של יאנוש קורצ'אק וחניכיו, (1972).
הייתה זו יצירתו האחרונה של יצחק אדל.
"הורה" (1943) ביצוע בכורה: תזמורת קול ישראל בניצוח היינץ פרוידנטל (1948).
חובר תחילה לפסנתר (1946), ביצוע בכורה: עליזה שמוקלר-הס (1946).
הגרסה התזמורתית מ-1948 זהה פרט לכמה שינויים שהכניס המלחין לקראת סיום היצירה.
ביצוע ראשון על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח ברנרדינו מולינרי (1948).
"אנדנטה לכלי קשת", תזמורת קול ישראל בניצוח קראל שלמון (1948).