tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן העניקה התזמורת לסרקין תואר חבר כבוד של אגודת התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק, אגודת עלית מוזיקלית, הכוללת את אהרן קופלנד, איגור סטרווינסקי ופאול הינדמית.
בשנת 1986 חגג סרקין את יובל החמישים שלו כאמן אורח עם התזמורת.
ב-14 בפברואר 1977 הופיע סרקין בפני נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר ובפני נשיא מקסיקו, חוסה לופס פורטייו, בארוחת ערב ממלכתית שנערכה בבית הלבן.
סרקין זכה להערצת מוזיקאים והיה לדמות אב להמוני הנגנים הצעירים, שבאו אל פסטיבל מרלבורו.
הוא סייר ברחבי העולם והמשיך בקריירת הסולו שלו ובהקלטותיו עד שמחלת הסרטן מנעה ממנו את המשך העבודה בשנת 1989. הוא מת מסרטן בחוותו האהובה בגילפורד.
הוא ואירנה היו הורים לשישה ילדים (שאחד מהם מת בינקותו), ביניהם הפסנתרן פיטר סרקין.
אירנה בוש סרקין מתה בשנת 1998.
פרס ארנסט פון סימנס (1978)
מסטיסלב רוסטרופוביץ' ורודלף סרקין על ברהמס: סונאטה לצ'לו ופסנתר במי מינור, אופוס 38 (וסונאטה בפה מז'ור, אופוס 99), 1984
רודולף חמיטוביץ' נורייב (בשפת אם: Rudolf Xəmit ulı Nuriev; 17 במרץ 1938 – 6 בינואר 1993) היה רקדן סובייטי ממוצא טטרי, שרקד בעיקר בלט.
רודולף נורייב נולד ברכבת הטרנס-סיבירית סמוך לאירקוטסק למשפחה ממוצא טטרי.
החל לרקוד מילדותו בלהקת ריקודי עם מקומית.
בשל אירועי מלחמת העולם השנייה נורייב החל ללמוד בלט רק ב-1955, בגיל 17 (גיל מאוחר לרקדני בלט) הוא למד בבית הספר הכוריאוגרפי של בלט קירוב בלנינגרד (כיום סנקט פטרבורג).
אחרי שסיים ללמוד שם בשנת 1958, הצטרף נורייב לבלט קירוב.
ב-1961 הפך לרקדן מוביל בלהקה.
ב-16 ביוני 1961, לאחר שסיים מסע הופעות עם להקת הבלט בפריז, בו התרועע עם אמנים מהמערב, הודיעו לו כי בשעה שהלהקה ממשיכה ללונדון, עליו לשוב למוסקבה.
בשדה התעופה לה בורז'ה ביקש נורייב מקלט מדיני בצרפת ועריקתו התפרסמה בראש מהדורות החדשות בעולם.
תוך מספר ימים הוחתם בלהקת הבלט הצרפתית על שם המרקיז דה קוואוס, אולם במהרה עבר נורייב ללונדון והחל לרקוד עם להקת הבלט המלכותי של לונדון וקנה לעצמו שם עולמי.
במשך יותר מ-15 שנים היה נורייב כוכב הבלט המלכותי, ונתפרסם כבן זוגה הקבוע לריקוד של רקדנית הבלט האנגלית מרגוט פונטיין.
מ-1983 עד 1989, ניהל נורייב את להקת הבלט של הגרנד-אופרה של פריז.
הוא גילם את דמותו של רודולף ולנטינו והופיע כאורח בתוכנית הטלוויזיה החבובות.
נורייב היה פורץ דרך בסגנון הריקוד שלו.
הוא היה הראשון ששילב בין הבלט הקלאסי לריקוד המודרני.
כיום שילוב כזה הפך למקובל בעקבות נורייב.
מת ב-6 בינואר 1993 ממחלת האיידס.
הוא נקבר בבית קברות רוסי בפריז.
הסופר האירי קולום מק'קאן (Colum McCann) כתב רומן בשם "רקדן" (2003)
סיפור עריקתו למערב עובד לסרט קולנוע בבימויו של רייף פיינס בשם העורב הלבן (2018).
הסינגל החמישי מתוך אלבומה Nonetheless של הלהקה הבריטית פט שופ בויז שיצא ב-2024 נכתב עליו.
רודולף סוידרסקי , שחמטאי גרמני, בנו של התעשיין פיליפ סוידרסקי.
בנוסף לשחמט התעניין גם במוזיקה.
סוידרסקי סיים במקום שישי בתחרות אייזך 1896, מקום שני באנברג 1897, מקום 7-8 בברלין ומקום 3–6 באמסטרדם.
התבלט בשנת 1900 כאשר זכה בתחרות מינכן.
לאחר מכן שיחק במספר תחרויות חזקות.
בשנת 1902 חלק מקום 7–8 בתחרות הנובר, אותה ניצח דוד ינובסקי, ב־1903 היה במקום השמיני בתחרות וינה בה ניצח מיכאל צ'יגורין, ב־1904 מקום שישי בתחרות מונטה קרלו שבה ניצח גזה מארוצי.
ב־1904 חלק מקום ראשון-שני עם פרנק מרשל בתחרות נוספת במונטה קרלו ומקום 1–3 משותף עם קורט פון ברדלבן וקרל שלכטר בתחרות קובורג.
בשנת 1905 חלק מקום רביעי־חמישי בתחרות שוינגן בה ניצח מרשל, ומקום שני בתחרות ברמן בה ניצח ליאו פליישמן.
בשנת 1906 מקום 13 בנירנברג בה ניצח מרשל וחלק מקום 12–13 בתחרות אוסטנד שם ניצח שלכטר.
ב־1907 מקום 17 בתחרות אוסטנד בה ניצחו במשותף עקיבא רובינשטיין ואוסיפ ברנשטיין.
ב־1908 מקום 12 בווינה בה ניצחו אולדריך דוראס, מארוצי ושלכטר, הגיע למקום ה־14 בתחרות דיסלדורף בה ניצח מרשל ובמפתיע ניצח בתחרות לייפציג בשנת 1909.
התאבד זמן קצר לפני יום הולדתו ה־31 משום שלכאורה לא היה מסוגל להתמודד עם ניתוח אותו היה צריך לעבור.
רודולף לומן (בהולנדית: Rudolf Loman; 14 באוקטובר 1861, אמסטרדם – 4 בנובמבר 1932, אמסטרדם) היה שחמטאי יהודי-הולנדי.
לומן חי בלונדון מספר שנים, שם שיחק שחמט נגד אנגלים עשירים, בדומה לתלמידו ההולנדי ז'אק דוידסון, הגם שהיה לו מקצוע נוסף, נגן עוגב.
לומן חזר להולנד, שם זכה באליפות הולנד השנייה לשחמט, בשנת 1912, בעיר דלפט.
לומן סיים בתיקו דו-קרב עם פאול לאונהרדט +4 -4 =2 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו), הפסיד ליאן אסר +0 -3 =1 בשנת 1913 (פלייאוף של אליפות הולנד השלישית) והפסיד לאדגר קול +1 -2 =2 בלונדון, בשנת 1922.
באליפות הולנד בשנת 1926 הגיע לומן למקום השני, אחרי מקס אויבה, מנצח התחרות.
סיום משחק בין עמנואל לסקר בלבן מול לומן, לונדון 1910.
הלבן נראה זכוי לאור הכתרתו הצפויה של הרגלי ב-ח7. לומן ניסה את מזלו ושיחק 1...צג3+ וכאן טעה לסקר ושיחק 2. מז4 (כנראה ללא מחשבה יתרה, כי מו2 ומתקדם לכוון הצריח השחור זוכה ללא קושי).
לא קל לראות בעמדת הפתיחה את המסע הזוכה ז5+.
רודולף פון אמס היה משורר אפי גרמני מתקופת ימי הביניים.
נולד בפורארלברג באזור שנמצא כיום בתחומה של אוסטריה.
יצירותיו הושפעו מגוטפריד פון שטרסבורג ומהרטמן פון אואה.
"גרהרד הטוב", יצירתו המוקדמת ביותר.
מתארת את תולדותיו של סוחר עני מהעיר קלן, שלמרות מוצאו הנחות הצטיין בתכונות אביריות, שאף פרשי הקיסר היו מתהדרים בהן.
"ברלעם ויהושפט", יצירה שחוברה בשנים 1225-1230, ומבוססת על גלגולה לנוסח נוצרי של מסורת הבודהיסטית על חיי בודהא.
"אלכסנדר", יצירה שחוברה בשנת 1240 בקירוב, ומבוססת על הרומנסה של אלכסנדר מוקדון.
"וילהלם מאורלנס", סיפור אהבה חצרוני שנכתב בשנת 1241.
"תולדות העולם", דברי ימי העולם מבריאתו ועד לימי שלמה המלך.
עבודה נוספת שלו, בשם Eustachius, אבדה.
רודולף סלנסקי (בצ'כית: Rudolf Slánský; 31 ביולי 1901 – 3 בדצמבר 1952) היה פוליטיקאי קומוניסטי צ'כוסלובקי יהודי, המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית בצ'כוסלובקיה לאחר מלחמת העולם השנייה.
הועמד לדין על בגידה במשפטי פראג והוצא להורג, כחלק מניסיונו של יוסיף סטלין להבטיח את נאמנותן של מדינות מזרח אירופה לברית המועצות.
נולד בפלזן בשם רודלף זלצמן, השני מתוך שלושת ילדיהם של שמעון וחיה רחל זלצמן.
סיים את לימודיו התיכוניים בפלזן.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עבר לפראג, ובה התוודע לחוגי שמאל, ובשנת 1921 הצטרף למפלגה הקומוניסטית הצ'כית.
באותה תקופה החליף את שם משפחתו מזלצמן לסלנסקי, תרגום שם משפחתו מגרמנית לצ'כית.
במהרה הוא נודע כאחד מנאמניו של קלמנט גוטוולד וכאשר הלה נהיה למנהיג המפלגה הקומוניסטית בשנת 1929 היה סלנסקי לחבר נשיאות המפלגה והפוליטביורו שלה.
בין השנים 1929–1935 שהה סלנסקי במחתרת מפני שהמפלגה הקומוניסטית הייתה מחוץ לחוק.
בשנת 1935 משהורשתה המפלגה להשתתף בבחירות, היה סלנסקי לחבר האספה הלאומית הצ'כוסלובקית.
כשהגרמנים השתלטו על חבל הסודטים ברח סלנסקי עם שאר ראשי המפלגה הקומוניסטית לברית המועצות.
סלנסקי שהה במוסקבה, ניהל שידורים ברדיו מוסקבה אל תושבי צ'כוסלובקיה, וארגן יחידות צבא צ'כוסלובקיות, שאיתן חזר לצ'כוסלובקיה כדי להשתתף בהתקוממות הלאומית הסלובקית.
האב, האם, האחים זדנק ויוסף וכן הדוד והדודה נספו בשואה.
במרץ 1946 היה סלנסקי למזכיר המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית, שני בהיררכיה של המפלגה לאחר גוטוולד.
באוקטובר 1947 הוא השתתף בכינוס הקמה של הקומינטרן.
לאחר ההפיכה של פברואר 1948 בה תפסו הקומוניסטים את השלטון בצ'כוסלובקיה, היה סלנסקי לאיש מספר שתיים במדינה.
בעקבות האיחוד של המפחלגה הקומוניסטית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית, היה סלנסקי למזכיר של המפלגה המאוחדת.
במקביל היה סלנסקי יו"ר ועדת ההגנה בבית הנבחרים.
סלנסקי נחשב לקיצוני, לעומת גוטוולד הממתן.
אולם בשנת 1950 החל גוטוולד לפנות כנגדו והוא הואשם בפומבי באחריות לבעיות הכלכליות של צ'כוסלובקיה.
בנוסף, שניים מעוזריו הואשמו בבגידה וסלנסקי השתתף בהאשמות כנגדם מפחד לעורו.
עם זאת, ב-30 ביולי 1951 קיבל את אות המסדר הסוציאליסטי, וספר נאומים שלו על הסוציאליזם היה בשלבי הכנה.
בנובמבר 1951 נעצר סלנסקי ביחד עם 13 מנהיגים קומוניסטים אחרים, והואשם בבגידה ובתמיכה ביוסיפ ברוז טיטו, בטרוצקיזם ובציונות בשירות האימפריאליזם האמריקני.
10 מתוך 13 העצורים היו יהודים, ביניהם גם ארתור לונדון.
באותה תקופה בברית המועצות גאתה האנטישמיות, האשמות כזב הועלו ומשפטים מפברקים, דוגמת משפט הרופאים, נערכו.
ב-27 בנובמבר ניתן פסק הדין במשפטי פראג בו הורשע סלנסקי, ונידון למוות.
הוא הוצא להורג בכלא פנקרץ ב-3 בדצמבר 1952.
בשנת 1956 נעשה בחינה מחודשת של פסקי הדין במשפטי פראג, ולא נמצאה סיבה לשנות את פסק הדין המרשיע של סלנסקי.
סלסקי זוכה מן ההאשמות באפריל 1963 ובמאי 1968 טוהר שמו.
הסרט הצרפתי "ההודאה" משנת 1970 עוסק בפרשת משפטו.
במרץ 2018 התגלו כ-20 שעות מצולמות ממשפטי פראג.
הותיר אחריו את רעייתו יוספה, בן (רודולף) ובת (מרתה).
לבני הזוג הייתה עוד בת, נאדה, שנולדה במוסקבה ב-1943 ונחטפה בגיל שלושה חודשים.
הבן רודולף היה פעיל פוליטית ונמנה עם חותמי אמנת 77. לאחר מהפכת הקטיפה, שימש כשגריר צ'כוסלובקיה ברוסיה מ-1992 עד 1997 (מינואר 1994 - שגריר צ'כיה).
רודולף לודוויג מֶסְבּאוּאֶר היה פיזיקאי גרמני, זוכה פרס נובל לפיזיקה על עבודתו בחקר קרינת גמא הנוצרת בתגובות גרעיניות.
במהלך עבודת הדוקטורט, בשנים 1955-1958, מסבאואר ביצע סדרת מחקרים במכון מקס פלאנק למחקר רפואי בהיידלברג והיה הראשון שצפה בבליעת קרינה חסרת רתע.
גילוי תופעה זו, שקיבלה את השם אפקט מסבאואר, הוא שזיכה אותו בשנת 1961 בפרס נובל בפיזיקה, יחד עם רוברט הופסטדטר מארצות הברית.
בתקופת הזכייה בפרס מסבאואר עבד בקלטק, אך לאחר מספר שנים חזר לגרמניה.
לאחר חזרתו, מוקד העניין המחקרי שלו עבר לפיזיקת נייטרינו.
מסבאואר יליד מינכן, בנם של לודוויג וארנה מסבאואר, נרשם ללימודים אקדמיים בשנת 1948 ולאחר עבודה של שנה במעבדות תעשייתיות החל ללמוד פיזיקה באוניברסיטה הטכנית של מינכן (TUM).
בשנת 1952 עבר את בחינות התואר והמשיך ללימודים מתקדמים.
במהלך השנים 1953-1954 מסבאואר השלים את עבודת התזה שלו במעבדה לפיזיקה יישומית ב-TUM ובמקביל עבד כעוזר הוראה במכון למתמטיקה של האוניברסיטה.
בינואר 1958 הוא קיבל דוקטורט מ-TUM, על עבודתו בהנחיית פרופסור מאייר-לייבניץ.
משנת 1953 ואילך, עיקר עבודתו של מסבאואר התמקדה בתהליכי בליעת קרינת גמא בחומר, ובמיוחד חקר בליעה בתהודה גרעינית.
בשנים 1955-1957 הוא עבד על הדוקטורט ובמקביל ביצע סדרת מחקרים במחלקה לפיזיקה של מכון מקס פלאנק למחקר רפואי בהיידלברג.
במהלך מחקרים אלה הוא סיפק את העדות הניסויית הראשונה לתופעת בליעה תהודה גרעינית חסרת רתע (Recoilless Nuclear Resonance Absorption).
תופעה זו היוותה את הבסיס לגילוי פלואורסצנציה (זהירה) של תהודה גרעינית, המוכרת כאפקט מסבאואר.
לאחר פרסום מאמרו ב-1958 היו שביקרו את עצם הפרסום של "שטויות" כאלו בעיתונות רצינית מכובדת.
רק לאחר שחוקרים אמריקאים אישרו את ממצאיו זכה מסבאואר להערכה על תגליתו.
על תגליתו זכה מסבאואר בפרסים רבים, שהחשוב שבהם היה פרס נובל בפיזיקה לשנת 1961, אותו הוא חלק עם האמריקאי רוברט הופסטדטר.
פרסים נוספים כללו את פרס תאגיד המחקר של ניו יורק (1960), פרס רנטגן של אוניברסיטת גיסן (1961) ומדליית אליוט קרסון של מכון פרנקלין (1961).
בשנת 1959 מונה מסבאואר כעוזר מחקר ב-TUM.
ב-1960 הוא הוזמן למכון הטכנולוגי של קליפורניה (קלטק) ושם המשיך את מחקרו בנושא בליעת קרינת גמא, תחילה כעוזר מחקר ולאחר מכן כעוזר מחקר בכיר.
מיד לאחר זכייתו בפרס נובל הגיע מסבאואר לביקור קצר בישראל בה נפגש עם מדענים במכון ויצמן למדע, באוניברסיטה העברית ובוועדה לאנרגיה אטומית שביצעו מחקרים בהתאם לשיטות המדידה של מסבאואר.
הוא שב וביקר בישראל בפברואר 1968.
בשנת 1965, מסבאואר קיבל הצעה משר התרבות, החינוך והמחקר הבווארי לחזור לאוניברסיטה הטכנית של מינכן כפרופסור מלא, הצעה לה ענה בחיוב.
לאחר חזרתו תחום ההתעניינות שלו עבר לתחום של פיזיקת נייטרינו.
בשנת 1972 הוא קיבל את תפקיד מנהל מכון לאואה-לנגבין (Institute Laue-Langevin) ולצורך כך עבר לגרנובל, צרפת.
מכון מחקר בינלאומי זה, אשר עוסק בנייטרינו, התפתח עם השנים להיות אחד המרכזים הגדולים בעולם בתחום זה.
בשנת 1977 חזר מסבאואר למינכן, אך גילה שהרעיון שלו למודרניזציה של הפקולטה לפיזיקה, שהיה תנאי לחזרתו מארצות הברית, נדחה.
למרות זאת, מסבאואר דחה מספר הצעות מאוניברסיטאות אחרות ומכוני פלאנק, והמשיך את עבודתו על "חידת הנייטרינו" ובייחוד ניסויי תנודות נייטרינו שנערכו בשווייץ וגיסן, וכן ניסויי נייטרינו מהשמש (gallex) באיטליה, עד פרישתו בשנת 1997 ואף לאחר מכן.
לאחר פרישתו, מסבאואר היה פרופסור אמריטוס ב-TUM, והמשיך לעסוק במחקר.
בנוסף לפרסים שקיבל, הוא החזיק בתואר פרופסור של כבוד מ-13 אוניברסיטאות באירופה ובעולם.
בין תחביביו טיולים בטבע, נגינה על פסנתר וצילום.
ב-1984 הוא העביר הרצאות ל-350 סטודנטים לתואר ראשון שלמדו את קורס המבוא בפיזיקה.
הוא העביר גם הרצאות בתחומים ממוקדים יותר במספר קורסים, שכללו "פיזיקת נייטרינו", "תנודות נייטרינו", "איחוד האינטראקציות החלשה והאלקטרומגנטית" וגם "אינטראקציות של פוטונים ונייטרינו עם חומר".
מספרים כי היה אומר לתלמידיו :
רודולף לַנגֶה היה מפקד משטרת הביטחון והאס דה בריגה.
הוכר כאחד מהמבצעים הראשיים של השמדת יהודי לטביה בתקופת השואה.
יחידת הקומנדו בפיקודו רצחה עשרות אלפי יהודים והוא פיקד על הריגות המוניות.
השתתף בוועידת ואנזה כמומחה לרצח המוני.
לנגה נולד למשפחה פרוטסטנטית בעיר וייסוואסר בפרוסיה-שלזיה.
אביו היה מפקח בנייה ברשות הרכבות.
לאחר סיום התיכון למד משפטים באוניברסיטת יינה, קיבל תואר דוקטור במשפטים ב-1933 וגויס על ידי הגסטפו של מחוז העיר האלה.
הוא הצטרף לאס דה בנובמבר 1933, ובשנת 1936 הצטרף לאס אס.
לנגה עלה במהירות במנגנון הטרור של המשטר הנאצי.
הוא גם אימץ את האידאולוגיה של האס אס, כפי שניתן לראות, בין היתר, בפרישתו מהכנסייה בשנת 1937. מ-1936 הוא עבד במטה הגסטפו בברלין.
במאי 1938 הועבר לווינה על מנת לפקח על סיפוח מערכת המשטרה האוסטרית, שם עבד עם וולטר שטלקר, שלימים נהיה הממונה עליו בריגה.
בספטמבר 1939 אוחדו סוכנות הביטחון והמשטרה של גרמניה הנאצית לתוך המשרד הראשי לביטחון הרייך בראשותו של ריינהרד היידריך.
ממאי עד יולי 1940 שימש במשרדי הגסטפו של ויימאר וארפורט, כסגן ראש הסיפ"ו בקאסל.
בספטמבר 1940 קודם לתפקיד סגן מפקד המשטרה של ברלין, ובאפריל 1941 הועלה לדרגת סרן באס אס.
ביוני 1941 צורף לנגה לצוות הפקודה של האיינזצגרופן, בראשות וולטר שטלקר.
הוא נהפך למפקד יחידת הקומנדו איינזצקומנדו 2 (EK2) והיה אחד האנשים הבודדים שהיו מודעים לצווי הפתרון הסופי.
הוא הודה כי המטרה של EK2 היה פתרון רדיקלי של "הבעיה היהודית" על ידי הריגת כל היהודים בלטביה.
באותו זמן, שירת לנגה גם כמפקד שירות הביטחון והיה אחראי על מחלקה מספר ארבע של האס-דה בלטביה, שריכזה את כל פעילות הארגון במדינה.
הוא נתן צווים לחוליות לטביות שארגנו הגרמנים, לביצוע מעשי טבח בערים קטנות יותר.
אחד מהם היה טבח ילגבה ביולי 1941, שבמהלכו חוסלו 1,500 -2,000 יהודי העיר ילגבה בידי יחידות המשטרה הגרמנית ומשטרת העזר הלטבית.
לנגה היה אחראי על החלק של לטביה בתוכנית המשטר הנאצי לגירוש יהודים מגרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה לריגה.
בהתאם לכך הוא הוציא בנובמבר 1941 צווים מפורטים להנריך לוזה, שהיה כביכול השליט של לטביה, לשילוחם של 50,000 יהודים למזרח, חציים לריגה וחציים לבלארוס.
במקביל, היה מעורב בארגון בניית מחנה הריכוז סלספילס, שנועד לקלוט את המגורשים.
מחנה זה לא היה מוכן בעת הגעת היהודים, לכן החליט לשלוח את המשלוחים לחווה נטושה ליד ריגה שנקראה יונגפרנהוף ושהוגדרה כמחנה ריכוז מאולתר.
היהודים במשלוחים הראשונים לא שוכנו מיד בגטו, אלא נשארו במחנה יונגפרנהוף.
בנובמבר 1941 היה לנגה מעורב בתכנון וביצוע רצח של 24,000 יהודי לטביה מגטו ריגה וכ-1,000 יהודים גרמנים שהובאו ברכבת הראשונה של המגורשים, פשע הידוע כטבח יער רומבולה.
במאי 1942 הוציא לנגה צו להרוג את כל היהודים ששרדו בגטו דאוגבפילס.
רק כ-450 יהודים נשארו לאחר פעולה זו, שבה הוצאו להורג ילדים, תינוקות, חולים ועובדי בית החולים.
בינואר 1942 נקרא לנגה על ידי היידריך להשתתף בוועידת ואנזה.
הוא היה בעל הדרגה הנמוכה ביותר מקרב קציני האס אס בוועידה, אולם היידריך הזדקק לו בשל ניסיונו בביצוע רצח המוני של יהודים מגורשים, וכן משום שריגה הייתה באותה תקופה יעד הגירוש העיקרי של היהודים.
בשנת 1942, הפך לנגה לאובר-שטורמבנפיהרר (סגן-אלוף) במשרד הראשי בריגה, וב-1945 התמנה לראש האס דה והסיפ"ו בורתגאו (שטחי פולין שסופחו לרייך) בדרגת שטנדרטנפיהרר (אלוף-משנה).
דווח כי לנגה נהרג במערכה בפוזנן ב-23 בפברואר 1945, אך יכול להיות שהוא התאבד.
לנגה עשה לעצמו שם כאחת מהדמויות המאיימות ביותר מקרב האחראים על גטו ריגה.
יוסף ברמן, ניצול של אחד ממחנות הריכוז שנוהלו על ידו, תיאר אותו כך: "הוא היה הרוצח הגדול ביותר שהכרתי מעודי...
והוא היה אחד מהאנטישמים הידועים ביותר לשמצה במאה העשרים.
הוא שנא את היהודים עד כדי כך שהוא לא יכול היה להסתכל עליהם".
רודולף אוטו זיגמונד ליפּשיץ (Rudolph Otto Sigismund Lipschitz; 14 במאי 1832 – 7 באוקטובר 1903) היה מתמטיקאי יהודי-גרמני, משנת 1864 פרופסור מן המניין באוניברסיטת בון.
מורו היה המתמטיקאי המפורסם יוהאן פטר גוסטב לז'ן דיריכלה.
הוא פיקח על עבודתו המוקדמת של פליקס קליין.
ליפשיץ עסק בתחומים רבים, כגון תורת המספרים, אלגבראות לא אסוציאטיביות עם אינוולוציה, אנליזה מתמטית, מכניקה קלאסית, וגאומטריה דיפרנציאלית.
על שמו נקרא תנאי ליפשיץ.
ליפשיץ גילה את אלגברות קליפורד ב-1880 באופן עצמאי, שנתיים אחרי שוויליאם קינגדום קליפורד גילה אותן.
רבים מהגילויים של ליפשיץ בתחום מיוחסים בטעות לקליפורד.
רודולף פירקושני (בצ'כית: Rudolf Firkušny; 11 בפברואר 1912 – 19 ביולי 1994) היה פסנתרן יהודי אמריקאי יליד צ'כיה.
רודולף פירקושני נולד בנאפאיידלה שבמוראביה.
את לימודי המוזיקה החל אצל המלחינים לאוש יאנאצ'ק ויוזף סוק והפסנתרן וילם קורץ.
בהמשך למד אצל אלפרד קורטו וארטור שנאבל.
הוא החל את הופעותיו ביבשת אירופה בשנות ה-20 של המאה ה-20. הופעתו הראשונה בלונדון הייתה בשנת 1933 ובניו יורק ב-1938. בשנת 1939 נמלט מן הנאצים לפריז ולאחר מכן השתקע בארצות הברית והתאזרח שם.
הרפרטואר שפירקושני פיתח עם השנים היה רחב; הוא ביצע במיומנות יצירות משל מוצרט, בטהובן, שופן וברהמס, כמו גם דביסי ומוסורגסקי.
עם זאת, פרסומו בא לו בעיקר מביצוע יצירותיהם המלחינים הצ'כיים סמטנה, דבוז'אק יאנאצ'ק ומרטינו (שכתב מספר יצירות בשבילו).
הוא אף הקליט את מכלול יצירות הפסנתר של יאנאצ'ק.
פירקושני עשה מוניטין לקונצ'רטו היחיד לפסנתר של דבוז'אק, שאותו ניגן עם תזמורות שונות ותחת שרביטם של מנצחים שונים ברחבי העולם.
במקור ניגן את הגרסה המתוקנת של מורו, קורץ, ואפילו הוסיף ועיבד אותה; אך בסופו של דבר חזר לגרסה המקורית של דבוז'אק.
לצד נגינתו כסולן, היה פירקושני נלהב גם למוזיקה קאמרית ובין שותפיו הבולטים ביותר היו הצ'לנים פייר פורנייה, גרגור פיאטיגורסקי, יאנוש סטארקר ולין הארל, הכנרים נתן מילשטיין ואריקה מוריני, הוויולן ויליאם פרימרוז ורביעיית ג'וליארד.
הוא גם ניגן בביצועי בכורה יצירות רבות של מלחינים בני זמנו, לא רק של צ'כים כמו ידידו בוהוסלב מרטינו אלא גם של הווארד הנסון, ג'אן קרלו מנוטי, סמיואל בארבר ואלברטו חינסטרה.
פירקושני לימד בג'וליארד בניו יורק, באספן (קולורדו) ובמרכז ברקשייר למוזיקה בטנגלווד.
בין תלמידיו אפשר למנות את יפים ברונפמן, אבנר ארד, שרה דייוויס ביכנר, וקרלייל פלויד.
אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי במולדתו (מהפכת הקטיפה של 1989), חזר פירקושני לצ'כוסלובקיה וניגן שם לראשונה אחרי למעלה מ-40 שנות היעדרות.
אירוע הופעתו בפסטיבל האביב הבינלאומי של פראג הוכרז כאחד החשובים ביותר בפסטיבל, כמו גם שובו של בן ארצו וידידו רפאל קובליק.
פירקושני שמר על כשרונותיו היוצאים מן הכלל גם בשנותיו המתקדמות; הוא ניגן, לדוגמה, רסיטל מלא של סונאטות מאת דבוז'אק-יאנאצ'ק-ברהמס-בטהובן בפראג, ב-18 במאי 1992, עם הכנר יוזף סוק (נכדו ובן-שמו של מורו, המלחין יוזף סוק ונינו של דבוז'אק).
פירקושני ניגן רק פעמיים בפסטיבל האביב, בראשונה ניגן ב-1946 את הקונצ'רטו לפסנתר של דבוז'אק ואז, ב-1990, ניגן את הקונצ'רטו השני לפסנתר של בוהוסלב מרטינו.
פירקושני מת בסטאטסבורג, ניו יורק ב-1994. ב-2008 נטמן אפרו, יחד עם זה של אשתו, במקום כבוד בבית הקברות המרכזי בברנו, סמוך למורו הראשון, לאוש יאנאצ'ק.
תלמידו קרלייל פלויד כתב את הסונאטה היחידה שלו לפסנתר בשנות ה-50' למען פירקושני, שביצע אותה פעם אחת, ברסיטל בקרנגי הול.
לאחר זאת המתינה הסונאטה עד שבשנת 2009 ביצע אותו דניאל רוונאף, שלמד אותה עם המלחין והקליט אותה לראשונה.
רודולף סצ'ינסקי (גרמנית: Rudolf Sieczyński; 23 בפברואר 1879 - 5 במאי 1952) היה מלחין ותמלילן אוסטרי ממוצא פולני.
ידוע בעיקר בגלל שירו "וינה, עיר חלומותי".
סצ'ינסקי נולד בתקופת הזוהר של האימפריה האוסטרו-הונגרית בכלל ווינה בפרט.
יוהאן שטראוס (הבן) שלט במוזיקה הווינאית וסצ'ינסקי הושפע ממנו.
הוא החל ללמוד נגינה בפסנתר מאימו אך לא ראה במוזיקה את עיקר עיסוקו.
הוא נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטה, הגיע לתואר דוקטור למשפטים ועבד בשירות הממשלה.
הוא כתב והלחין שירים וינאיים שהתפרסמו רק באוסטריה וכתב מספר מחקרים על השירים הווינאים העממיים ומספר מלודרמות בהשראת שירים של משוררים אוסטרים הוא היה חבר בהתאחדות המלחינים האוסטרים ובמשך 25 שנים היה סגן נשיא החברה האוסטרית למלחינים, סופרים ומולי"ם למוזיקה.
ב-1948 קבל את הפרס היוקרתי של טבעת הכבוד של וינה.
סצ'ינסקי היה נשאר ידוע רק באוסטריה לולא כתב והלחין את השיר "וינה, עיר חלומותי" (בגרמנית - Wien, du Stadt meiner Träume) בשנת 1913, ערב מלחמת העולם הראשונה.
הוא קטלג אתו כאופוס 1. המילים המתארות את וינה באופן אידילי ונוסטלגי בליווי המוזיקה המושכת בקצב ואלס איטי גרמו להצלחה בינלאומית של השיר המתרפק על עברה המזהיר של וינה.
סצ'ינסקי נמצא ברשימה ארוכה של מלחינים שהתפרסמו בגלל יצירה אחת.
השיר זכה עד היום לביצועים רבים כמו של אליזבת שוורצקופף, ריכרד טאובר, אנדרה ריו, הטנורים פלסידו דומינגו, חוסה קארראס, לוצ'אנו פאבארוטי, בוורלי סילס, בירגיט נילסון ועוד.
השיר שובץ בסרטים ובסדרות טלוויזיה בעיקר אוסטריות.
הבמאי סטנלי קובריק שילב קטע קצר ממנו בפס הקול של סרטו האחרון עיניים עצומות לרווחה ופול מזורסקי שיבץ אותו בסרטו אני אוהב את גרושתי.
רודולף מוֹסֶה היה מו"ל ואיל עיתונות יהודי-גרמני, בעליהם של העיתון הליברלי "ברלינר טאגבלאט", השבועון הסאטירי Ulk ועיתונים נוספים.
נדבן ונשיא הקהילה הרפורמית משנת 1904.
מוסה נולד ב-1843 בעיר גרֶץ (Grätz) שבדוכסות פוזנן, ממלכת פרוסיה, בנו של הרופא מרקוס מוסה.
בגיל 24 פתח סוכנות פרסום בברלין, בתקופה שתחום זה היה בחיתוליו.
הסוכנות הפיצה מגזיני פרסומות שזכו להצלחה אדירה והתפתחה מגרמניה גם לאוסטריה ושווייץ.
ב-1872 הפך את אחד ממגזיני הפרסומות לעיתון יומי בשם "ברלינר טאגבלאט" (Berliner Tageblatt), שהפך לעיתון רב-תפוצה.
כן הקים את העיתונים "דויטשה מונטגסבלאט" (Deutsches Montagsblatt; 1877-1888), "דויטשה רייכסבלאט" (Deutsches Reichsblatt; 1881-1894), "ברלינר מורגנצייטונג" (Berliner Morgenzeitung; 1889) והעיתון היהודי החשוב "אַלגֶמַיינֶה צַייטוּנג דֶס יוּדֶנטוּמס" (Allgemeine Zeitung des Judentums, 'העיתון הכללי של יהדות גרמניה'; 1890-1922)), שהפך בהמשך לביטאון האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית, C.V.-Zeitung (קרי: צֶה.פַאו.-צייטונג).
בית הדפוס שלו, שהוקם ב-1872, היה מהגדולים בגרמניה.
חלק מן ההון הרב שהרוויח תרם למטרות שונות כגון הקמת בית חולים בעיר הולדתו והקמת בית ספר ע"ש רודולף ואמילי מוסה בוילמרסדורף (1892).
בבעלותו היו מספר ארמונות, ספרייה ענקית, אוספי תמונות ופסלי ענק.
אחיו, אלברט מוסה (1846-1925) היה שופט ואחד מהיועצים לכתיבת חוקת מייג'י היפנית.
למוסה הייתה בת אחת, פליציה, בת מחוץ לנישואים כתוצאה מיחסים בינו לבין משרתת בביתו.
אשתו, אמילי, שהייתה עקרה, אימצה את הילדה.
בנה של פליציה הוא ההיסטוריון ג'ורג' מוסה.
לורד פילדמרשל פרדריק רודולף למברט, רוזן קוואן ה-10 היה ראש המטה הכללי של צבא בריטניה, מפקד הקורפוס ה-14 של צבא בריטניה בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה ומפקד חיל הסיוע הבריטי בחזית האיטלקית במלחמת העולם הראשונה.
נחשב לאחד המפקדים הבריטיים המוצלחים במלחמת העולם הראשונה.
למברט נולד באיוט סנט לורנס ב-16 באוקטובר 1865, התחנך באיטון קולג', קרייסט צ'רץ' (אוקספורד) ובמכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
ב-1891 התמנה לעוזר האישי של המושל הכללי של קנדה.
ב-1897 קודם לדרגת קפטן ושירת בשירות קרבי במלחמת הבורים.
ביוני 1910 התקבל כחבר המסדר הוויקטוריאני המלכותי.
ב-1911 עלה לדרגת קולונל וב-8 בנובמבר 1913 פרש מהצבא.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס מחדש ומונה למפקד בריגדת המשמר השנייה, אותה הוביל לקרב איפר הראשון באוקטובר 1914. בפברואר 1915 התקבל כחבר מסדר האמבט.
ב-15 ביוני 1915 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל וקיבל את הפיקוד על הדיוויזיה ה-50, לאחר חודשיים הוקמה בצרפת דיוויזיית העילית דיוויזיית המשמר ולמברט מונה למפקדהּ הראשון.
ב-10 בספטמבר קיבל אות מפקד בלגיון הכבוד הצרפתי, שבועיים לאחר מכן נבחר לכהן כחבר בית הלורדים מטעם אירלנד.
בינואר 1916 מונה לפקד על הקורפוס ה-14, אותו הוביל לקרב על הסום בקיץ אותה שנה.
בנובמבר התקבל כאביר מסדר פטריק הקדוש.
ב-1 בינואר 1917 קודם לדרגת לוטננט גנרל והוביל את הקורפוס שלו לקרב פשנדל.
הוא הוביל את המתקפה העיקרית בקרב ויטוריו ונטו, שהביא להכנעת הצבא האוסטרו-הונגרי בראשית נובמבר 1918, תוך שהוא מוביל את הארמייה האיטלקית העשירית.
עבור שירותו לממלכת איטליה קיבל את צלב המלחמה האיטלקי מאת ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה ודרגת אביר צלב-גדול במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
במרץ 1920 מונה למפקד מצודת לונדון ובאוקטובר אותה שנה לשלישו של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת.
ב-2 בנובמבר 1921 הועלה לדרגת גנרל מלא.
ב-19 בפברואר 1922 התמנה לתפקיד ראש המטה הכללי.
בתפקידו כראש המטה היה ממונה על ההוצאה לפועל של דו"ח שהמליץ על צמצום ניכר בהוצאה הביטחונית הבריטית ועל צמצום הצבא.
ב-1927 היה לאביר מסדר האימפריה הבריטית.
ב-31 באוקטובר 1932 הועלה לדרגת פילדמרשל.
ב-12 במאי 1937 פיקד על המשמר בעת הכתרת ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת.
בעת מלחמת העולם השנייה שימש כמפקד יחידת משמר המולדת בהרטפורדשייר.
למברט מת בלונדון ב-28 באוגוסט 1946, והוא בן 81 שנים.
ב-1893 נשא לאשה את אינז קראולי (Inez Crawley ;1870–1920), לזוג לא נולדו ילדים.
לאחר מותה, נשא לאשה בנובמבר 1922 את הסטר ג'ואן בינג (1888-1976; Hester Joan Byng).
בתם, אליזבת מרי, הייתה ב-1947 אחת משמונה השושבינות של הנסיכה אליזבת בנישואיה עם פיליפ מאונטבאטן.
רודולף ארתור מרקוס הוא חוקר כימיה יהודי אמריקאי-קנדי.
זכה בשנת 1992 בפרס נובל לכימיה, על תרומותיו לתאוריה של תגובות העברת אלקטרונים במערכות כימיות.
נודע בשל "תיאורית מרקוס" .
רודולף מרקוס נולד ב-1923 במונטריאול, קוויבק, להוריו, אסתר ומאיר מרקוס, ממוצא יהודי-ליטאי.
התעניינותו במדעים החלה בגיל צעיר.
הוא הצטיין במתמטיקה בתיכון ברון בינג.
לאחר מכן למד באוניברסיטת מקגיל, שם בשנת 1943 קיבל תואר ראשון, ובשנת 1946 תואר דוקטור.
בשנת 1958 הפך מרקוס לאזרח ארצות הברית.
לאחר שסיים את לימודיו, בשנת 1946, עבד תחילה בבית המועצה הלאומית למחקר (קנדה) ולאחר מכן באוניברסיטת צפון קרוליינה, ובמכון הפוליטכני של ברוקלין.
בשנת 1952, באוניברסיטת צפון קרוליינה, הוא פיתח את תורת רייס – רמספרגר – קאסל – מרקוס, על ידי שילוב של תורת ה- RRK עם תורת מצבי המעבר.
תורת מרקוס של העברת אלקטרונים
העברת אלקטרונים היא אחת הצורות הפשוטות ביותר של תגובה כימית.
היא מורכבת מהעברת אלקטרונים בשכבה החיצונית בין חומרים בעלי מבנה אטומי זהה למחקריו של מרקוס בין יוני ברזל דו-ערכיים וטרו-ערכיים.
בלעדיה החיים אינם יכולים להתקיים.
העברת אלקטרונים משמשת בכל תפקודי הנשימה וכן בפוטוסינתזה.
בתהליך חמצון מולקולות מזון, שני יוני מימן, שני אלקטרונים ומולקולת חמצן מגיבים בתגובה אקסותרמית כמו גם H2O (מים).
בשל העובדה שהעברת אלקטרונים היא תגובה כה נרחבת, נפוצה וחיונית בטבע, התיאוריה של מרכוס הפכה לחיונית בתחום הכימיה.
תגובה כימית המקושרת למחקריו הרבים על העברת אלקטרונים היא העברת אלקטרון בין יוני מתכות במצבי חמצון שונים.
דוגמה לתגובה כימית מסוג זה תהיה אחת בין יון ברזל דו-ערכי לתלת-מימי.
בתקופתו של מרקוס כימאים נדהמו מהקצב האיטי שבו התרחשה תגובה ספציפית זו.
מרקוס ערך מחקרים רבים על בסיס העקרונות שנמצאו בתגובה כימית זו, ובאמצעות לימודיו הצליח ליצור את תאוריית מרקוס המפורסמת שלו.
תיאוריה זו פינתה את מקומה לתוכניות ניסוי חדשות, שתרמו לכל ענפי הכימיה.
הוא גם קיבל מלגת פרופסור באוניברסיטת קולג' באוקספורד בין השנים 1976-1975.
הוא נבחר לאקדמיה הלאומית למדעים בשנת 1970, לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים בשנת 1973, לאגודה הפילוסופית האמריקאית בשנת 1990, קיבל חברות כבוד בחברה המלכותית לכימיה בשנת 1991 ובחברה המלכותית בקנדה בשנת 1993. כמו כן הוא נבחר לחבר בחברה המלכותית (ForMemRS) ב-1987.
רודולף לובינסקי היה אדריכל קרואטי ממוצא יהודי, מבולטי האדריכלים מזרם האר נובו באזור קרואטיה.
בהמשך, יצא ללימודי אדריכלות באוניברסיטה הטכנית בקרלסרוהה.
לאחר לימודיו התמחה במשרדו של האדריכל יוזף דורם בקרלסרוהה, ותחת ניהולו של דורם השתתף בפרויקטים בפרייבורג, קלן, ואופנבורג.
כן נטל חלק בפרויקט תכנון בניין הספרייה של אוניברסיטת היידלברג.
ב-1907 שב לזאגרב, פתח משרד תכנון עצמאי ועסק בתכנון עירוני מטעם הרשות המקומית ובכלל זה תכנון מספר שכונות מגורים.
בהמשך, תכנן מספר מבני ציבור ובכללם הספרייה הלאומית וספריית האוניברסיטה בעיר.
בין 1926 ל-1930 עסק בתכנון והקמת בית הכנסת הספרדי "קהל הגדול" (לאדינו: Kal Grande) בסרייבו.
בית הכנסת נבנה בסגנון נאו-מורי, הכיל 1,000 מקומות ישיבה ובתוכו שולבו גם ארכיון, ספרייה ומוזיאון.
לובינסקי העסיק במשרדו אדריכלים אשר לימים פתחו משרדים עצמאיים ונמנו עם בולטי האדריכלים באזור קרואטיה.
רודולף לובינסקי נפטר בזאגרב ב-1935 ונקבר בבית העלמין מירוגוי שבעיר.
רודולף ניקולאס ריטר פון ברודרמן היה גנרל אוסטרו-הונגרי, מפקד הארמייה השלישית בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה בקרב גליציה.
פון ברודרמן נולד לרודולף וגיזלה פון ברודרמן.
בשנת 1865 החל ללמוד באקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטאדט, ובשנת 1869 התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי.
פון ברודרמן מילא תפקידי מטה שונים, וכן התקדם בסולם הפיקוד בחיל הפרשים, כולל פיקוד על דיוויזיית הפרשים ה-7, ובשנת 1912 מונה למפקח הכללי של חיל הפרשים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, קיבל פון ברודרמן את הפיקוד על הארמייה השלישית, ופיקד עליה בקרב גליציה.
לאחר כישלונו בקרב התפטר פון ברודרמן מתפקידו ב-24 בנובמבר 1914, ומסר את הפיקוד על הארמייה לגנרל סבטוזר בורוייביץ'.
לאחר המלחמה היה פעיל מאוד באגודת ותיקי המלחמה עד מותו ב-21 בינואר 1941 בקלטנלוטגבן, אוסטריה, שהייתה חלק מגרמניה הנאצית.
בשנת 1878 התחתן עם מריה אלבינה יורגן, אך לא היו להם ילדים.
שניים מאחיו היו גם הם מפקדים בולטים בצבא האוסטרו-הונגרי.
רודולף ריטר פון אלט היה צייר אוסטרי שהתמקד בציורי נוף וציור אדריכלי.
נולד בשם רודולף אלט, ובתואר "פון אלט" עם התוספת "ריטר" החל להשתמש כשקיבל תואר אצולה בשנת 1889.
אביו הוא אמן הליתוגרפיה יאקוב אלט ואחיו הוא הצייר פרנץ אלט.
רודולף ולדימירוביץ' פליוקפלדר הוא מרים משקולות סובייטי, שהתחרה בקטגוריית המשקל של עד 82.5 ק"ג.
פליוקפלדר זכה פעמיים באליפות העולם והיה האלוף האולימפי (טוקיו 1964).
פליוקפלדר נולד באובלסט דונצק (כיום במזרח אוקראינה) למשפחה גרמנית.
בעקבות הפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-1941, גורשה משפחתו לסיביר, שם הוצאו להורג אביו ואחיו הבכור.
יתר המשפחה השתקעה בקיסליובסק, ופליוקפלדר בן ה-14 החל לעבוד במכרה פחם.
בזמנו הפנוי, התאמן באתלטיקה ובהיאבקות, ובשנים 1948 ו-1949 היה אלוף סיביר בהיאבקות.
ב-1950 החל פליוקפלדר להתאמן גם בהרמת משקולות.
ב-1956 רשם הישג ראשון בזירה הלאומית, כשזכה במדליית ארד בספרטקיאדת העמים של ברית המועצות, אירוע ספורט רב-ענפי שנערך בברית המועצות אחת לארבע שנים.
ב-1957 זכה במקום השני באליפות ברית המועצות, וב-1958 הוכתר לאלוף ברית המועצות, עם שיא עולם חדש - 452.5 ק"ג.
באותה שנה החל גם להשתתף בתחרויות בינלאומיות.
כבר באותה שנה, בפעם הראשונה בה השתתף באליפות העולם, שנערכה בוורשה, זכה במדליית הזהב והוכתר כאלוף העולם, עם שיא עולם חדש - 457.5 ק"ג.
באותה שנה זכה גם באליפות אירופה.
ב-1960 שמר על תוארו כאלוף אירופה, אך נעדר מאולימפיאדת רומא עקב פציעה.
באליפות ברית המועצות שנערכה בדנייפרופטרובסק ב-1961 שיפר שוב את שיא העולם, והעמיד אותו על 462.5 ק"ג, התוצאה הטובה ביותר שהשיג מאז ומעולם.
באליפות העולם בווינה ב-1961 שב וזכה באליפות העולם.
אף שכבר היה אלוף עולם פעמיים, המשיך פליוקפלדר לעבוד במכרה הפחם, ורק ב-1962 עזב את עבודתו ועקר לשאחטי שבאובלסט רוסטוב.
באליפות העולם שנערכה בסטוקהולם ב-1963 איבד את תוארו להונגרי גיוזו ורש, והסתפק במקום השני.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה בתואר האולימפי, עם שיא אולימפי, שהיה גם התוצאה הטובה ביותר שהשיג בתחרות רשמית - 475 ק"ג.
לאחר זכייתו בתואר האולימפי, כשהוא בן 36, פרש פליוקפלדר.
הוא החל לעסוק כמאמן, ובין חניכיו נמנו אלופי עולם ואלופים אולימפיים כדוד ריגרט, אלכסיי וחונין, ניקולאי קולסניקוב וויקטור טרגובוב.
בשנים 1960, 1964 ו-1971 הוענק לפליוקפלדר עיטור אות הכבוד, ובשנת 1976 הוענק לו עיטור הדגל האדום של העמל.
לאחר פירוק ברית המועצות עבר להתגורר בגרמניה.
גנרל רודולף פון רומן היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון רומן נולד ב-19 בנובמבר 1893 בביירוית, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1912 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה הבווארי ה-6 (הנסיך פרדיננדו פיו, דוכס קלבריה), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה, ואף נפצע כמה פעמים במהלך הקרבות.
לאחר המלחמה הצטרף פון רומן לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוגוסט 1936 הועלה פון רומן לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 במרץ 1939 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 בספטמבר 1941 הועלה פון רומן לדרגת גנרל מיור, וב-24 בנובמבר 1941 מונה למפקד הדיוויזיה ה-35, שהייתה חלק מהקורפוס ה-5 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית.
ב-14 בפברואר 1942 מונה פון רומן למפקד הקורפוס ה-55, שהיה חלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות דרום, וב-19 בפברואר 1942 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-10 במרץ 1942 מונה פון רומן למפקד הקורפוס ה-20, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הרביעית, ולאחר מכן חלק מארמיית הפאנצר השלישית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, וב-1 באוקטובר 1942 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-1 בנובמבר 1942 הועלה פון רומן לדרגת גנרל חיל התותחנים, ובקיץ 1943 לחם עם הקורפוס שבפיקודו במהלך קרב קורסק כחלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז.
ב-28 באוקטובר 1943 קיבל פון רומן על פעולותיו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-16 באפריל 1945 מונה למפקד הקורפוס ה-64 שהיה חלק מהארמייה ה-19 במסגרת קבוצת ארמיות G, ופיקד עליו עד סוף המלחמה, ואז נכנע לכוחות האמריקניים.
בשנת 1947 שוחרר פון רומן מהשבי.
לאחר שחרורו התגורר פון רומן בעיר שרנאו, עד למותו ב-18 בפברואר 1970, והוא בן 76 שנים.
רודולף פרייהר פון זבוטנדורף (בגרמנית Rudolf Freiherr von Sebottendorf; 9 בנובמבר 1875 - 8 במאי 1945; הזדהה לפעמים גם בשם "ארווין טורה") היה מוציא לאור, איש תורת הנסתר, אנטישמי, מייסד אגודת תולה, וממבשרי הנאציזם.
נולד בוויירצה (במחוז הפרוסי של שלזיה) בשם אדם אלפרד רודולף גלאואר (Glauer).
אביו היה נהג קטר, והוא זכה להשכלה טכנית.
עבד כמסיק באונייה שהפליגה בקו שבין נמל ברמן לניו יורק.
ב-1901 נסע לאימפריה העות'מאנית ועבד כמהנדס.
ב-1905 חזר לדרזדן ושם נישא לקלרה ווס, וכעבור שנתיים התגרש ממנה.
ב-1911 קיבל אזרחות עות'מאנית ואומץ על ידי הברון פון זבוטנדורף.
מאז נשא את שם המשפחה פון זבוטנדורף והיה זכאי לתואר פרייהר.
השתתף במלחמת הבלקן הראשונה ולאחר סיומה חזר לגרמניה, שם קנה אחוזה בסמוך לדרזדן.
בשל לאומיותו העות'מאנית לא גויס לצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
ב-1915 נישא לברטה אנה איפלנד, בתו של סוחר עשיר מברלין, וחייו התבססו גם על ההון שקיבלה אשתו.
בתקופת שהותו באימפריה העות'מאנית התעמק בנומרולוגיה ובסופיות.
ב-1912 פיתח את מה שהוא כינה "המפתח למימוש רוחני", סט של תרגילי מדיטציה נומרולוגית.
זבוטנדורף הוציא לאור בגרמניה מגזין אסטרולוגי וחיבר ספרים בנושאים אסטרולוגיים אזוטריים.
ב-1916 יצר קשר עם המסדר הגרמאני ומונה למנהיג התנועה המקומית בבוואריה.
במקביל הקים את אגודת תולה האנטישמית, שהאשימה את היהודים ב"קונספירציה יהודית" שבגללה הפסידה גרמניה במלחמה והיא זו שעומדת מאחרי מהפכת נובמבר והשיטה הסובייטית.
ב-5 בינואר 1919, אנטון דרקסלר, מפעילי תולה, יחד עם קרל הארר ופעילי תולה אחרים, הקימו את מפלגת הפועלים הגרמנית, שהייתה הבסיס ל"מפלגת הפועלים הגרמנית הלאומית הסוציאליסטית" (המפלגה הנאצית).
זבוטנדורף היה גם הבעלים של העיתון "פלקישר באובכטר", שנרכש על ידי המפלגה הנאצית בדצמבר 1920.
עד אז, זבוטנדורף עזב את אגודת תולה ואת בוואריה, אחרי שהואשם ברשלנות לכאורה שאפשרה את מסירת שמותיהם של כמה אנשי מפתח באגודת תולה לידי הממשלה של הרפובליקה הסובייטית הבווארית קצרת הימים.
זבוטנדורף ברח מגרמניה לשווייץ ואז לשטח טורקיה.
במהלך שהותו בטורקיה פרסם שני ספרים: "Die Praxis der alten türkischen Freimauerei: Der Schlüssel zum Verständnis der Alchimie" - "הנוהג של הבונים החופשיים הטורקיים הקדומים: המפתח להבנת האלכימיה", וב-1925 את "Der Talisman des Rosenkreuzers" - רומן אוטוביוגרפי למחצה המהווה את המקור העיקרי לתולדות חייו ודן במסדר צלב הוורד.
בתחילת 1933 חזר לגרמניה, שם פרסם אסופת מסמכים על המפלגה הנאצית בתחילת דרכה, עוד לפני שהיטלר עצמו הצטרף לתנועה, ועל הארגונים שהובילו להקמתה "Bevor Hitler kam: Urkundlich aus der Frühzeit der Nationalsozialistischen Bewegung".
היטלר, שלא היה מוכן להודות בקיומם של איגודים ואנשים שסללו את הדרך לפניו, לא אהב את הפרסום.
זבוטנדורף נעצר, אך הצליח להימלט ובשנת 1934 חזר לטורקיה.
זבוטנדורף היה סוכן של המודיעין הצבאי הגרמני באיסטנבול הנייטרלית בשנים 1942–1945. כנראה התאבד בקפיצה לבוספורוס ב-8 או 9 במאי 1945.
גנרל חיל הפרשים רוּדוֹלְף רִיטֶר פוֹן פרוֹמֶל (; 17 במאי 1857 – 12 ביולי 1921) היה גנרל גרמני שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
פרומל נולד ב-17 במאי 1857 בעיר אאוגסבורג, שהשתייכה אז לממלכת בוואריה.
פרומל היה בנו של מנהל בית חרושת.
בשנת 1875 התגייס לצבא הבווארי, וסופח לרגימנט האולאנים ה-2 ("המלך").
בשנת 1876 הועלה לדרגת לויטננט, ובשנת 1881 הועבר לרגימנט הרוכבים הכבד ה-2 ("הארכידוכס פרנץ פרדיננד מאוסטריה-אסטה"), ובין 1887–1890 למד במכללה הצבאית.
בשנת 1896 הועלה לדרגת ריטמייסטר (מקביל לסרן), ובשנת 1890 הוענק לו צלב האבירים של ההצטיינות של הכתר של בוואריה.
זמן קצר לאחר מכן קודם לדרגת אוברסט, וב-25 בפברואר 1905 מונה למפקד רגימנט הרוכבים הכבד ה-1 (הנסיך קרל פון באיירן"), וב-18 באפריל 1906 קודם לדרגת גנרל לוטננט ומונה למפקד בריגדת הפרשים ה-1. החל ממרץ 1910 כיהן כמפקח הכללי של הפרשים בצבא הבווארי, והוא החזיק בתפקיד עד מרץ 1913.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 מונה פרומל למפקד קורפוס הפרשים ה-3, שהיה חלק מהארמייה השישית של רופרכט, נסיך הכתר מבוואריה.
הוא פיקד על הקורפוס שלו במהלך המערכה על הגבולות.
חודש לאחר המלחמה, הועבר הקורפוס שלו לחזית המזרחית, ונכלל במסגרת הארמייה התשיעית שזה עתה הוקמה בפיקודו של אוגוסט פון מקנזן.
במסגרת הארמייה התשיעית, השתתף פרומל בקרב על הוויסלה ובקרב לודז'.
ב-23 ביוני 1916 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
בנובמבר של אותה שנה, הפך הקורפוס שלו להיות הקורפוס ה-57. לאחר חוזה ברסט-ליטובסק בשנת 1918, הקורפוס שתחת פיקודו נפרס ככוח כיבוש בשטח גדול ברוסיה.
ב-6 באפריל של אותה שנה, הוחר הקורפוס שלו לחזית המערבית, אולם בגלל דלקת ריאות הוא אושפז בבית חולים, וכשהשתחרר כבר פורק הקורפוס שלו.
ב-15 ביולי של אותה שנה עוטר בצלב הנשר האדום עם חרבות.
פרומל לא קיבל כוח חדש לפקד עליו עד סוף המלחמה, ולאחריה פרש מהצבא.
בינואר 1895 הוא נישא לפאני שטיינל, היא מתה בשנת 1897 והוא נישא בפברואר 1898 לאליזבת פון קראפט, ממנה היו לו שני בנים.
רודולף 'רודי' קארגוס הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת השוער במספר קבוצות בבונדסליגה, וזוהה בעיקר עם המבורג.
לקארגוס שלוש הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית.
קארגוס שיחק כנער במועדון וורמטיה וורמס, ובהמשך עבר להמבורג.
בשנת 1971 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המבורג.
תחילה שימש קארגוס כשוער המשנה של הקבוצה, כשהשוער הבכיר היה הטורקי אוזקאן ארקוץ', והחל משנת 1973 שימש קארגוס שוער ראשי.
בעונת 1973/74 עמד קארגוס בשערה של המבורג שהגיעה לגמר הגביע הגרמני, בו הפסידה 3-1 לאיינטרכט פרנקפורט.
בעונת 1975/76 סיימו קארגוס והמבורג במקום השני בבונדסליגה, וזכו בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 2-0 בגמר על קייזרסלאוטרן.
בזכות זכייה זו בגביע השתתפו קארגוס והמבורג בגביע אירופה למחזיקות גביע לשנת 1977, וזכו במפעל לאחר ניצחון 2-0 בגמר על אנדרלכט.
בעונת 1978/79 זכה קארגוס עם המבורג באליפות הראשונה שלו עם הקבוצה.
בזכות אליפות זו השתתפו המבורג וקארגוס בגביע אירופה לאלופות לשנת 1980. המבורג וקארגוס הגיעו עד לגמר גביע אירופה לאלופות 1980, והפסידו בו 1-0 לנוטינגהאם פורסט.
גם בבונדסליגה סיימו המבורג וקארגוס במקום השני.
הייתה זו העונה האחרונה של קארגוס בהמבורג.
בתום עונה זו, עזב קארגוס את המבורג, בה ערך 254 הופעות ליגה, וחתם בנירנברג.
קארגוס שיחק בנירנברג ארבע עונות, בכולן היה שחקן הרכב.
בשלוש העונות הראשונות שלו בקבוצה, נירנברג סיימה בתחתית הטבלה ונשארה בליגה, כשבעונת 1981/82 רשמו נירנברג וקארגוס הישג ראוי לציון, בהגעתם לגמר הגביע הגרמני, בו הפסידו 4-2 לבאיירן מינכן.
בעונת 1983/84 נשרו קארגוס ונירנברג אל הבונדסליגה השנייה, לאחר שספגו 85 שערי ליגה וצברו 14 נקודות בלבד.
לאחר ירידת הליגה, החל קארגוס את עונת 1984/85 עם נירנברג בבונדסליגה השנייה, אך בדצמבר 1984 חתם בקרלסרוהה ששיחקה אז בבונדסליגה.
קארגוס הפך לשחקן הרכב בקרלסרוהה, אך לא הצליח למנוע את נשירתה לבונדסליגה השנייה, והשלים ירידת ליגה שנייה ברציפות.
בעונת 1985/86 איבד קארגוס את מקומו בהרכב קרלסרוהה לשוער ברנד פוהר.
את העונה הזו סיימו קרלסרוהה וקארגוס במקום השביעי בבונדסליגה השנייה.
בעונת 1986/87 עבר קארגוס לפורטונה דיסלדורף מהבונדסליגה, שם שיחק עונה אחת, ורשם ירידת ליגה נוספת ושלישית תוך ארבע עונות.
בקיץ 1987 חתם קארגוס בפ.צ.
קלן, מועדון צמרת בבונדסליגה באותן שנים.
קארגוס ישב על הספסל של קלן במשך שלוש עונות, כשוער מחליף לבודו אילגנר.
בשתי עונותיו האחרונות במועדון, קארגוס וקלן סיימו במקום השני בבונדסליגה.
עם זאת, קארגוס לא ערך ולו הופעת ליגה אחת.
בתום עונת 1989/90 פרש קארגוס ממשחק פעיל.
קארגוס שיחק כנער בנבחרות הנוער של גרמניה.
בשנת 1975 ערך קארגוס את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת גרמניה המערבית, בניצחון 5-0 במשחק ידידות מול טורקיה.
קארגוס זומן לסגל של גרמניה המערבית ליורו 1976, אך שימש שוער מחליף לספ מאייר ולא שיחק דקה.
באוקטובר 1976 ערך קארגוס הופעה נוספת בנבחרת גרמניה המערבית, כשהחליף את ספ מאייר בניצחון 2-0 על ויילס.
באפריל 1977 ערך קארגוס את הופעתו השלישית והאחרונה במדים הלאומיים, והחליף את מאייר במחצית בניצחון 2-1 על יוגוסלביה.
קארגוס זומן לסגל של גרמניה המערבית למונדיאל 1978, יחד עם השוערים ספ מאייר ודיטר בורדנסקי, אך גם בטורניר זה לא שיחק דקה.
קארגוס עסק לתקופה מסוימת באימון כדורגל לילדים ונוער, ומאוחר יותר התמסר לאומנות ובעיקר לציור.
קארגוס התמחה בציורים של מצבים שונים בכדורגל, אך גם בנושאים אחרים.
רודולף פון בינאו , היה מפקד בכיר בצבא גרמניה הנאצית שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון בינאו נולד ב-19 באוגוסט 1890 בשטוטגרט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1909 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים ה-119 (וירטמברג ה-1 - המלכה אולגה), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה כמפקד פלוגה.
ב-22 במרץ 1915 הוא הועלה לדרגת אובר לויטננט, וב-22 במרץ 1918 הוא הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה הצטרף פון בינאו לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1931 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1933 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-13 (וירטמברג) באולם.
ב-1 ביולי 1934 הוא הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, וב-1 באוקטובר 1934 הוא מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-35. ב-1 באוגוסט 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-10 בנובמבר 1938 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-133.
עם פרוץ המלחמה היה פון בינאו מפקד רגימנט הרגלים ה-133, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-45, ופיקד עליו במהלך הפלישה לפולין ובמהלך המערכה על צרפת.
ב-15 באוגוסט 1940 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 בספטמבר 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1 בנובמבר 1940 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-177, וב-1 בנובמבר 1941 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-73. ב-1 בספטמבר 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט, וב-23 בינואר 1943 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-25 בנובמבר 1943 הוא מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-47 באוקראינה, וב-1 בפברואר 1944 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-52. ב-1 באפריל 1944 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-11, וב-1 במאי 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-5 במרץ 1945 הוענק לו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובתחילת אפריל 1945 הוא מונה למפקד ההגנה של וינה.
מה-16 באפריל 1945 הוא הוביל את צוות הקרב "בינאו", כחלק מארמיית הפאנצר השישית בשטיריה, ועם כניעתו ב-8 במאי 1945 הוא נפל בשבי האמריקני.
ב-9 באפריל 1947 שוחרר פון בינאו מהשבי, ולאחר שחרורו התגורר בקירכהיים, שם חי עד מותו בתאונת דרכים ב-14 בינואר 1962.
רודולף נואק היה כדורגלן גרמני, ששיחק בעמדת החלוץ.
נואק נולד ב-30 במרץ 1913 בהמבורג שבגרמניה.
כחלוץ, הוא ערך שלוש הופעות במדי נבחרת גרמניה בהן כבש שער אחד.
שערו היחידי הובקע במשחק נגד צ'כוסלובקיה בחצי גמר מונדיאל 1934 והיה לשער השוויון במשחק אך גרמניה הפסידה בסיומו 3–1. במשחק על המקום השלישי גרמניה ניצחה.
את הופעתו האחרונה ערך נגד שווייץ ב-1937.
במהלך רוב הקריירה שלו שיחק נואק במועדון עיר הולדתו המבורג ושיחק גם זמן קצר ב-SV הרבורג ובמועדון האוסטרי פירסט וינה.
בגמר הגביע הגרמני של 1943 כבש וניצח לזכותה של פירסט וינה את המשחק עם צמד על לופטואפן המבורג.
במהלך כיבוש הרייך השלישי שבמלחמת העולם השנייה נואק היה לאסיר מלחמה על ידי הסובייטים, ונפטר במחנה כלא ב-30 ביוני 1947 בגיל 34 בלבד.
רודולף לוי היה צייר אקספרסיוניסטי יהודי גרמני חבר הזצסיון הברלינאי.
רודולף לוי נולד ב-15 ביולי כילד ראשון למשפחה יהודית אורתודוקסית של יוליוס ותרז לוי בסטטין.
אחיו היו פול לוי (1876–1943), שהפך למהנדס רכבת ונרצח במחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו, ואחותו קיטה לוי (1879–1954), שהיגרה לתל אביב.
המשפחה עברה מסטטין לגדנסק, שם בילה רודולף את ילדותו ונעוריו.
לאחר שסיים את בית הספר, הוא למד לראשונה בין השנים 1890 עד 1892 מה שאביו הגדיר נגר אומנותי.
הכשרתו האמנותית החלה בשנת 1895 באקדמיה הממלכתית לאמנויות יפות בקרלסרוהה .
בשנת 1897 נסע למינכן עם הנס פורמן כדי להיות צייר.
באקדמיה לאמנות, לוי התקבל לשיעור הטבע של ניקולאוס גייסיס בשנת 1899, ואז למד בבית הספר הפרטי לציור של היינריך קניר, שם פול קליי היו חברו לכיתה.
לוי עמד במוקד עמותת האמנים Sturmfackel, שנפגשה בקפה "שוואבינגר סטפני" וכללו את: אלפרד קובין, אלברט וייסגרבר, ולטר בונדי, אלכסנדר פון זלצמן, ארנסט שטרן.
בסתיו 1903 נסע לפריז, יחד עם הנס פורמן ו-ולטר בונדי, הקים את קבוצת האמנים דוברי הגרמנית שנפגשה בבית הקפה "קפה דו דום".
בשנת 1905 הוא הציג את ציורו ב"סלון הסתיו השלישי של פריז ובשנת 1906 ב"סלון הסתיו הרביעי של פריז" עם הציור "עירום נשי עם מניפה".
משנת 1907 לוי למד ציור בסטודיו אצל מאטיס.
בשנת 1912 השתתף לוי בתערוכת Sonderbund של קלן עם שתי עבודות.
השתתפותו בתערוכות נקטעה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
לוי התנדב ולחם כלוחם גרמני בצרפת, ופלנדריה וקיבל את צלב הברזל בשנת 1915. למזלו יצא ללא פגע, מהמלחמה בניגוד לחברו הצייר הנס בולץ.
בשנת 1919 חזר האמן לגרמניה והשתתף בתערוכה הראשונה בדיסלדורף.
בחוג האמנים סביב בעל הגלריה אלפרד פלכטהיים, שפתח מחדש את גלריית דיסלדורף שלו בשנת 1919, פגש לוי חברים רבים מהפריזאים לפני 1914. האמן צייר בעיקר טבע דומם, כמו גם דיוקנאות ונופים.
ב-29 בדצמבר 1919 במינכן נישא לצלמת ולשחקנית יוג'ין שינדלר (1894–1953), שמה האמנותי ג'ניה מורלי.
לאחר ששהה בערים שונות, התיישב לבסוף בברלין בשנת 1921. כאן בשנת 1922 ארגן בעל הגלריה פלכטיים את תערוכת היחיד הראשונה של רודולף לוי.
הוצגו נופים, טבע דומם ודיוקנאות של האמן ופלכטיים הציג אותו לראשונה בפני קהל רחב.
מבקרי אמנות גרמנים הביעו שבחים והכרה.
בשנות העשרים של המאה העשרים זכה להצלחה הולכת וגוברת והשתתף בתערוכות רבות בגרמניה ומחוצה לה.
בין השנים 1924 עד 1926 שהה לוי שוב בפריז, שם הפך לנציג חשוב עבור פלכטיים, וקישר אותו עם אמנים ומציגים בפריז.
במהלך שהות הקיץ בסנרי-סור-מר צייר לוי נופים רבים שהוצגו בידי פלכטהיים בברלין ובדיסלדורף.
הוא חגג את יום הולדתו ה-50 ב -15 ביולי 1925 בגלריה פלכטהיים בדיסלדורף.
השתתפו חברים וציירים מכל השנים, ביניהם ולטר כהן, פרדיננד קרל קורטן, ורנר הייזר, וילהלם קרייז, היינריך נאון, אלכס ומל ועוד.
בשנת 1927 שב לוי לברלין.
בשנת 1928 הפך לוי לחבר דירקטוריון וחבר שופטים בזצסיון הברלינאי יחד עם הנס פורמן, שרלוט ברנד-קורינת, ג'ורג' גרוס ומקס פקשטיין והיה מעורב עד שהיגר בשנת 1933. לוי ייסד בשנת 1929, בית ספר פרטי לציור בקורפירסטנדאם.
בשנים האחרונות שהיה בברלין, לוי צייר בעיקר דיוקנאות ודומם.
בשל מוצאו היהודי עזב רודולף לוי את גרמניה ב-1 באפריל 1933 ונסע לריביירה האיטלקית, לרפאלו, שם היה חברו ותלמידו בוב גסינוס-ויסר היה בעל בית של "וילה אולימפו".
לוי התגורר שם עם אוסקר קוקושקה זמן מה לפני שעבר לפריז ומשם למיורקה בשנת 1935. בקאלה רג'אדה פגש מהגרים אחרים כמו פריץ בלייל, היינריך מריה דברינגהאוזן, ארתור סגל וקרל אוטן.
כשפרצה מלחמת האזרחים בספרד, לוי עזב את האי באוגוסט 1936 ועלה על ספינה לניו יורק, שם חיכה לו חברו אריק שרל.
אף שהיה לו רישיון שהייה עד אוקטובר 1937, לוי לא רצה להישאר בארצות הברית, חזר לאירופה במאי 1937 ונסע תחילה לדוברובניק בקרואטיה ולאחר מכן לאיסקיה בשנת 1938. שם שהה במושבת האמנים עם קרלי סון-רטל, קורט קריימר (1912–1961), ורנר ז'יל, מקס פייפר וטנפול ואדוארד ברגהיר, איתם התיידד.
לוי חי ממכירת ציורים מדי פעם וקיבל תמיכה כספית ממשפחתו, כולל מגרושתו ג'ניה.
הוא חווה את פרוץ המלחמה בשנת 1939 עם קרלי סון-רטל וקורט קריימר באי פרוצ'ידה.
בסתיו 1939 לא הוארך היתר השהייה שלו באיסקיה ולוי נאלץ לעזוב את איטליה ב-25 בנובמבר 1939. אריק שארל, שכבר היה בארצות הברית, ניסה להשיג ויזה ללוי.
כל הניסיונות, כולל חלופות למעבר לצ'ילה או לברזיל, נכשלו.
ככל הנראה מסיבות כלכליות: הנסיעה עלתה 500 דולר, ועד 500 דולר היה צריך להפקיד כערבות.
בדצמבר 1940 עבר לוי לפירנצה, שם המתינו לו חבריו היינץ בטקה וקורט קריימר.
הוא מצא מחסה בפנסיון של האחות בנדיני, שנמצא בפאלאצו גואדגני בפיאצה סנטו ספיריטו.
אמנים ומהגרים נפגשו ב Caffè Le Giubbe Rosse בפיאצה דלה רפובליקה.
לוי החל לצייר שוב ויצירתו הישנה נוצרה, שכללה בעיקר טבע דומם, אך גם דיוקנאות.
לוי הצליח להרוויח חלק מפרנסתו על ידי מכירת ציורים; אספנים מפירנצה היו מעוניינים בציוריו.
במאי 1943 עבר לוי עם פררמן ופרידריך קריגבאום לסליטינו ליד פירנצה בגלל סכנת המלחמה.
כשנכבשה פירנצה על ידי הנאצים ב-11 בספטמבר 1943, והחוקים האנטי-יהודיים הגרמניים קיבלו תוקף בשטחים הכבושים, גם לוי לא היה בטוח מפני גילוי וגירוש מאיטליה.
חבריו הזהירו אותו והוא הצליח בתחילה להסתתר.
בדצמבר 1943 אנשי SS שהתחזו לסוחרי אמנות רימו אותו בתואנה שהם רוצים לקנות את ציוריו ופיתו אותו למלכודת.
לוי שב ללא חשד לדירתו הישנה שם נעצר על ידי אנשי הגסטפו ב-12 בדצמבר 1943 ונלקח לכלא פלורנטין לה מוראט.
כאשר רכבת האסירים היהודים נסעה לאושוויץ מפירנצה דרך קרפי ליד מודנה ומילאנו ב־30 בינואר 1944, רודולף לוי היה עליה עם המספר 297 ברשימה.
ככל הנראה הוא נפטר בטרנספורט בינואר 1944, שכן יש הוכחות לכך שהוא לא הגיע בחיים לאושוויץ ב-6 בפברואר 1944.
עבודות של רודולף לוי הוחרמו על ידי הנאציונל-סוציאליסטים בשנת 1937 במהלך מסע ה"אמנות המנוונת" במוזיאונים גרמניים אבדו או הושמדו.
בגרמניה, עבודתו המוקדמת נשמרת רק בכמה אוספים ציבוריים, יצירות מהתקופה בפירנצה מופיעות מדי פעם בסחר האמנות.
רודולף קרל פרידריך ארנסט פון נורמן היה צייר, שרטט, ליתוגרף ומעצב תפאורה גרמני.
הוא נחשב לנציג ציור הנוף הרומנטי של בית הספר דיסלדורף.
קרל פרידריך רודולף ארנסט פון נורמן, צאצא למשפחת האצילים פומרניאן-רוגישן פון נורמן, היה בנם של הסגן הפרוסי קרל וילהלם פון נורמן (נפטר 1806) ואשתו פרידריקה לואיזה פון אוויסטין (1784–1847)
שינוי מיקום חיל המצב הביא לכך שהמשפחה עברה מברלין לדיסלדורף על הריין בשנת 1817. בשנת הלימודים 1823/1824 הוא נרשם לתיכון המלכותי בקובלנץ.
בסתיו 1827 הוא הצטרף לגדוד הקיסר פרנץ גרד בברלין.
ב־16 במאי 1832 הוא הפך לסגן שני וב־13 במאי 1845 הוא מונה לסגן ראשון בגדוד חי"ר של משמרות לנדוור בדיסלדורף.
במקביל לשירותו הצבאי, ממנו התפטר ב 26- במאי 1847, פנה לאמנויות היפות בדיסלדורף.
בין השנים 1834 עד 1843 הוא למד באוניברסיטת קונסטאקדמיה של דיסלדורף, לאחר שלמד בימי ראשון בבית הספר לציור כסטודנט של קרל פרידריך שפר, ארנסט קרל תלוט ולמברט קורנליוס.
הוא לקח בעיקר את שיעורי הנוף של יוהאן וילהלם שירמר.
בשנת 1843 לימד אותו וילהלם פרידריך שדו בכיתת המאסטר שלו.
יחד עם וילהלם קמפהאוזן, הנרי ריטר, רודולף יורדן, הנס גודה, פרדריק ניקולאי ינסן וגוסטב ייקוב קנטון, ייסד פון נורמן את הקבוצה הדמוקרטית והבקורתית בשנת 1844, ששמה מורכב מאותיותיהם הראשונות של שמות החברים.
הוא גם היה חבר באגודת האמנים מלכסטן.
תחומי העניין שלו היו גם בתיאטרון ובמוזיקה, שעקב אחריהם בביקורים תכופים בתיאטרון דיסלדורף, שם הציג קרל אימרמן קטעים ופליקס מנדלסון-ברתולדי ניהל את האופרה.
הנסיך קרל אנטון פון הוהנצולרן בדיסלדורף, חברו הקרוב, המליץ על נורמן לדוכס אנהלט-דסאו, שמינה אותו למנהל תיאטרון החצר בשנת 1866 ולבמאי בשנת 1867. בשנת 1874 עבד פון נורמן גם על הארכיטקטורה של ארמון המגורים דסאו.
רודולף סאנטו, (לעיתים נקרא רז'ה סאנטו; במקור שפיץ, בהונגרית: Szántó Rudolf, בודפשט, 12 בינואר 1899 – ברית המועצות, 1943) היה סופר, עיתונאי, מתרגם יהודי-הונגרי.
בעלה הראשון של הסופרת לילי ברודי.
בשל השתתפותו בתנועת נוער הפועלים של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, הוא נשלח למחנה המעצר זאלאגרסג בסוף שנת 1919 לאחר נפילת הרפובליקה.
לאחר שחרורו למד כמה סמסטרים בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (אוניברסיטת אטווש לוראנד) ואחר כך היגר לברלין.
הוא חי מעבודה מזדמנת, מכר בבתי קפה את רישומיו של שותפו לחדר, הצייר אאורל ברנאט.
החל משנת 1923 עבד בפראג כעיתונאי למדיניות חוץ והיה איש אמונו של נשיא הרפובליקה הצ'כוסלובקית אדווארד בנש.
לאחר שובו להונגריה, מ-1926 עד סתיו 1939, היה בעל טור מדיניות החוץ של היומון פשטי נפלו, אחרי זה כפובליציסט שלו וגם סגן העורך.
כמקדם פעיל של התקרבות הונגריה ליוגוסלביה, הוא נלקח בשנת 1941 (לאחר ההתקפה הגרמנית-הונגרית על יוגוסלביה) למחנה העונשין בסנטאנדרה, אחרי זה למישקולץ ואחר כך – עם חברו ג'רג' באלינט – לטוקאי.
בשנת 1942 נשלח במסגרת שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) לחזית המזרחית עם פלוגת העונשין, שם נהרג (או נרצח).
הוא היה אחד הנציגים הבולטים של העיתונות ההונגרית המתקדמת בין שתי המלחמות.
הוא גם פרסם את מאמריו והרצאותיו בכתבי עת; באלינט תרגם להונגרית את יצירותיהם של פרנץ ורפל ואנדרה מורואה.
אשתו הראשונה הייתה שטפניה שימון, איתה התחתן ב-30 בספטמבר 1923 בבודפשט.
הם התגרשו בשנת 1933. הוא התחתן לאחר מכן עם הסופרת לילי ברודי, עמה התגורר בין השנים 1933–1937.
רודולף סאודק היה פסל וגרפיקאי יהודי צ'כי מבוהמיה שחי ופעל בגרמניה בין השנים 1910–1935.
סאודק, יליד קולין, למד מסחר.
בשנת 1900 החל ליצור כפסל בפריז.
הוא שהה בלונדון ובין השנים 1903 ל-1906 למד באקדמיה המלכותית לאמנויות גרפיות וסחר ספרים (Hochschule für Grafik und Buchkunst Leipzig) בלייפציג.