tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הייתה המזכירה הראשונה של ה-APRA, מפלגת שמאל מרכז פרואנית.
בשל פעילותה במפלגה, הוגלתה לבסוף למקסיקו ב-1948.
גדיאה פגשה לראשונה את צ'ה גווארה בגואטמלה בדצמבר 1953. גדיאה וצ'ה הגרו למקסיקו בשל לחץ פוליטי.
במקסיקו, הציגה גדיאה את גווארה למורדים קובנים.
בספטמבר, 1955 התחתנו גווארה וגדיאה.
בפברואר 1956 נולדה בתם הבכורה, הילדיטה גווארה.
גדיאה נשארה נאמנה לתנועתו הפוליטית של גווארה ומתה בהוואנה ב-1974.
הילדה חיותה רואה ממותה הוא ספר סאטירי מאת חנוך לוין ובאיורה של רותו מודן הכתוב בצורה של ספר ילדים, אך תוכנו מיועד למבוגרים.
הספר יצא לאור בשנת 1999 בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשיתוף עם ספרי תל אביב ומכיל עשרות שירי איגיון והומור שחור תחת שלושה שערים: "שירי ילדים", "שירי אבא" ו"כתובות על מצבות".
שלושתם מייצגים את שלושת שלביו העיקריים של אדם: ילדותו, בגרותו ומותו.
על אף שמו, איוריו ושם שערו הראשון, "הילדה חיותה רואה ממותה" הוא ספר למבוגרים, בו לוין משתמש בדימויי ילדות כדי לחשוף אמת כואבת ומזוקקת בחסות לשון מצועצעת וילדותית.
שילוב זה הפך את הספר לדוגמה לספרות ילדים מפתיעה, פרועה וחסרת מעצורים שאינה מיועדת לילדים.
ספר זה הוא אחד משני ספרי הילדים שכתב לוין, השני הוא "מסע הדוד מקס".
רבים מהשירים שהופיעו בספר הופיעו בכרכים אחרים של כתביו "מה אכפת לציפור" ו"אחרון" שיצא לאחר מותו של לוין ואיגד טקסטים מכל תקופותיו.
"חיותה" גם היה לשמו של פנטזיה מוזיקלית תיאטרלית שהועלתה בשנת 2005 וכללה שירים וטקסטים אחרים של לוין ללחניו של רוני פורת.
שירי השער הראשון עוסקים אכן בילדים וניחנים בחריזה ואופטימיות המסתירות מאחוריהן סיפורים טרגיים.
אחד השירים נושא את שם הספר ומתאר בחרוזים ילדה הנוסעת ללונדון לראות ממותה, אך הממותה מתרסקת והורגת אותה.
שיר אחר הוא "הילד שלנו" המהווה פרפרזה למילותיו של שיר הילדים המוכר "האוטו שלנו גדול וירוק", אך כעת הוא עוסק בתינוק מת:
שירי השער השני עוסקים אמנם בדמות האב, אך הוא מוצג בשלבי מחלתו, גסיסתו, מותו, קבורתו והחיים בלעדיו.
השער האחרון כולל חמישה טקסטים קצרים הכתובים על גבי מצבות.
הילדה דוליטל הייתה משוררת אמריקאית, מחברת רומנים וספרי זיכרונות.
היא ידועה בהשתייכותה לזרם האוונגרד "אימג'יזם" של תחילת המאה ה-20 יחד עם משוררים כמו עזרא פאונד וריצ'רד אלדינגטון.
המודל האימג'יסטי התבסס על ניבים וביטויים, ריתמיקה, בתיאורים פשוטים של הדברים עצמם, שפה חדה וחסכונית והחופש היצירתי בבחירת תמה ספרותית.
כתביה המאוחרים של דוליטל התבססו על עקרונות אלה ושילבו אותם לכדי גרסה של מודרניזם המציבה במרכזה השקפת עולם נשית.
דוליטל נולדה בפנסילבניה, ארצות הברית.
היא עברה ללונדון ב-1911 ושיריה הקנו לה תפקיד עיקרי בתנועת האימג'יזם שהחלה להתפתח באותה התקופה.
דוליטל הכריזמטית אומצה על ידי המשורר המודרניסט עזרא פאונד שדאג לטפח את הקריירה שלה.
בשנת 1916 וזו שאחריה הייתה הילדה דוליטל העורכת של מגזין Egoist ובמקביל שיריה פורסמו במגזינים "English Review"ו-" Transatlantic Review".
במהלך מלחמת העולם הראשונה נהרג אחיה של דוליטל ונישואיה לריצ'רד אלדינגטון הסתיימו.
לשני האירועים הללו הייתה השפעה ניכרת על כתיבתה בהמשך.
דוליטל מצאה עניין רב בספרות יוון העתיקה ובמקרים רבים הייתה השירה שלה שאובה מהמיתולוגיה היוונית ומשירה קלאסית.
כתיבתה ידועה כמאופיינת בתיאורים טבעיים של תחושות ונושאים, בהם נעשה לרוב שימוש על מנת להקצין רגש או תחושה מסוימת.
בשנות ה-30 היא התיידדה עם זיגמונד פרויד והפכה למטופלת שלו במטרה להבין ולהביע את הביסקסואליות שלה.
דוליטל נישאה פעמיים, והייתה מעורבת בכמה מערכות יחסים לסביות.
היא לא התנצלה או התביישה בזהות המינית שלה, ובשל כך הפכה לאייקון עבור התנועה למען זכויות להט"ב והתנועה הפמיניסטית כאשר השירים, המחזות והמאמרים שלה התגלו מחדש בשנות ה-80 ושנות ה-90 של המאה העשרים.
הערות על מחשבה וראייה | סאפפו החכמה (Notes on thought and vision & The wise Sappho), מאנגלית: יהודה ויזן, רעואל שועלי.
הוצאת דחק, סדרת דרש - כתבי מופת בפואטיקה ואסתטיקה, 2023.
הילדה הבלתי נראית (בשוודית: Det osynliga barnet) הוא ספר שנכתב על ידי הסופרת השוודית-פינית טובה ינסון ופורסם לראשונה בשנת 1962 על ידי המוציא לאור "Schildts Förlags Ab".
זהו הספר השביעי בסדרת ספרי המומינים.
הספר תורגם לעברית על ידי ויויאן ברסקי ויצא לראשונה לאור בשנת 1977 בהוצאת הדר.
הספר מכיל תשעה סיפורים קצרים העוסקים ביצורים שונים החיים בעמק המומינים ומתמקדים בנושאים כגון חרדה, קנאה, חוסר מנוחה, והרצון לחיות לבד.
תקופת האביב – סנופקין הנווד מאבד את השראתו מוזיקלית לאחר שיצור קטן מפר את שלוותו.
סיפור אימה – בסיפור זה ילד צעיר, אשר באופן קבוע נוהג לספר סיפורים שקריים להוריו ולהפחיד אותם, פוגש במאי הקטנה אשר מלמדת אותו לקח.
חששותיה של פיליונק מאסון – גברת פיליונק אשר חיה לבדה בבית נאלצת להתמודד באופן מתמיד עם התחושה כי אסון גדול ממשמש ובא אשר יהרוס את כל רכושה.
רק כאשר התרחש לבסוף אסון היא מצליחה להרגיש חופשייה באמת.
הדרקון האחרון בעולם – סיפור העוסק ביצור המחמד הזעיר של מומינטרול אשר העדיף להיות בחברת סנופקין הנווד.
מצב זה מעורר קנאה בקרב מומינטרול ומעמיד לידי מבחן את הידידות שלו עם סנופקין.
ההמיולין שאהב את השקט – בסיפור זה יצור המשתייך לגזע ההמיולין, אשר נהג לעבוד כמנקב כרטיסים בפארק שעשועים ואשר עייף מצווחות של הילדים בפארק, ואשר שאף כל העת לפרוש מעבודתו ולהתבודד במשך שארית חייו.
לאחר שסופה עזה מחריבה את פארק השעשועים ההמיולין מנצל את ההזדמנות כדי לפרוש לגן מגודר שם אף אחד לא יוכל להפריע לו שוב.
לבסוף, לאחר שהילדים שנהגו לפקוד את פארק השעשועים מתאספים בפתח הגן המגודר, לבסוף ההמיולין מחליט לבנות להם פארק חדש.
הילדה הבלתי־נראית – ניני היא ילדה שהפכה בלתי-נראית לאחר פגיעה נפשית ופיזית קשה על ידי דודתה העוקצנית בזמן שהותה אצלה ובזמן שהייתה בחזקתה.
בעקבות כך דיונורה מביאה אותה אל בית המומינים כדי להחזיר אותה להיות נראית.
הסוד של השמנטפים – מומינאבא יוצא למסע הרחק מעמק המומינים כדי ללמוד אודות הסוד של השמנטפים.
סדריק – כאשר סניף מתחרט על כך שתרם את כלב הצעצוע האהוב עליו המכונה "סדריק", סנופקין מנסה ללמד אותו לקח חשוב כאשר הוא מספר לו על דודתו אשר תרמה את כל רכושה כאשר נודע לה שהיא גוססת, וכיצד פעולת הנתינה למעשה שיפרה את מצבה הבריאותי.
אף על פי כן, בשל יצר החומרנות של סניף הוא מחמיץ לחלוטין את המסר של הסיפור, ומצליח להחזיר לעצמו את סדריק.
עץ האשוח – משפחת המומינים מתעוררת משנת החורף שלהם ומגלה כי שאר תושבי עמק המומינים מתכוננים לבואו של חג המולד.
בעקבות כך חברי משפחת מומין מתכוננים לחגוג את חג המולד בפעם הראשונה בחייהם.
אף על פי כן, המומינים מתקשים להבין מהו פשר החג משום שהם מקבלים רושם מוטעה לחלוטין מהאופן בו תושבי עמק המומינים ממקדים את כל תשומת הלב בקישוטים, במתנות, ובהכנת המאכלים המסורתיים.
סיפור זה, הסוגר את קובץ הסיפורים, הוא היחיד שלא הופיע בהוצאה העברית של הספר.
הילדגרד פאלק היא אתלטית מערב גרמניה בעבר, אלופה אולימפית (מינכן 1972) ושיאנית עולם בריצת 800 מטר.
הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שרצה ריצה זו מתחת ל-2 דקות.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בווינה, אוסטריה במרץ 1970 סיימה פאלק במקום שמיני בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:09.5 דקות.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בסופיה, בולגריה במרץ 1971 זכתה פאלק במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:06.1 דקות.
היא אומנה על ידי בעלה, לאחר מכן הם התגרשו היא נישאה בשנית.
בתחרות שנערכה בשטוטגרט, מערב גרמניה ב-11 ביולי בשנת 1971 קבעה פאלק בריצת 800 מטר שיא עולם חדש של 1:58.45 דקות, שיפור לשיאה בן ה-3 שנים של ורה ניקוליץ' מיוגוסלביה (2:00.5 דקות).
ובכך הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שרצה ריצה זו מתחת ל-2 דקות.
שיא זה החזיק מעמד שנתיים וחודש עד שנישבר על ידי סבטלה זלטבה מבולגריה (1:57.48 דקות).
באולימפיאדת מינכן (1972) זכתה פאלק בשתי מדליות, זהב וארד.
"הילדה הכי יפה בגן" הוא שיר ילדים שכתב יהונתן גפן על בתו הבכורה.
השיר ראה אור בכותר "הכבש השישה עשר", ואחר כך באלבום השירים בשם זה שיצא ב-1978, אותו הלחין יוני רכטר ושרה באלבום יהודית רביץ.
השיר נכלל גם באלבום הבכורה של רביץ שיצא שנה לאחר מכן.
השיר זכה למספר ביצועים נוספים של זמרים בישראל, בהם אריק איינשטיין ודפנה דקל.
מאז חובר השיר, נעשו המילים: "הילדה הכי יפה בגן", לביטוי רווח בתרבות העברית הישראלית, לציון אישה או איש בעלי כישרונות מוכרים, ואף מוצרים למכירה, בעלי יכולות מיוחדות, נבחרים ונערצים בחברה.
נושא השיר הוא דמות נערצת בחברה, והתפיסה המוגבלת של הסובבים אותה לגבי ההיתכנות שתימצא במצב מצוקתי בהתחשב במעמד הדמות.
הדוברת בשיר מספרת על ילדה שנחשבת ליפה ביותר - "הכי" - בגן הילדים מבין כל שאר הילדות והילדים.
היא מפרטת בסגנון חורז מעורב בדיבור רגיל ("וכמה שמביטים בה יותר / רואים שאין מה לדבר") את היופי שניחנה בו.
היופי של הילדה נקשר ליכולת ההשפעה שלה על זולתה, וההעברה או חיקוי המבעים הרגשיים שלה; כך בשורות: "כשהיא מחייכת / גם אני מחייכת / וכשהיא עצובה / אני לא מבינה / איך אפשר להיות עצובה", והשיר מסתיים בתהייה אירונית, כיצד אפשר להיות עצובה כשאת ילדה כל כך יפה ונערצת.
תהייה זו של הדוברת בשיר היא כמשתמע תוצאה של חשיבתה הילדית והתמימה, והיוותה לאורך השנים פתח לשיח בין הילד המאזין לבין המבוגר על מצבים של מצוקה.
בשנת 2023, לאחר פטירתו של יהונתן גפן, התפרסמה שיחה בה הציג את פרשנותו לשיר ואמר שהדבר החשוב לדעתו בשיר הוא כמה קשה ומפתיע להורה לראות כשהילדה הקטנה והשמחה שלו פתאום עצובה והוא אינו יכול לשמח אותה.
בשנת 2020 תורגם השיר לצרפתית והתפרסם בעיבוד המפיק המוזיקלי שוזין (יוני לוין) ובביצוע הזמרת ענת מושקובסקי, תחת הכותרת "הילדה הכי יפה בעולם" (מצרפתית: "La Petite Fille la Plus Jolie du Monde").
בשנת 2019 ביצעה השחקנית נטע אורבך את השיר במסגרת הסדרה "מורובוט" בפרק "תחרות כישלונות".
הילדה דומין הייתה משוררת וסופרת גרמניה שזכתה בפרסים רבים על יצירתה, ונחשבת לבכירת משוררי גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה.
בין השנים 1929–1932 היא למדה באוניברסיטת היידלברג, אוניברסיטת קלן, אוניברסיטת בון, ואוניברסיטת הומבולדט בברלין.
תחילה למדה משפטים, ומאוחר יותר שינתה את תחום הלימוד לכלכלה, ופילוסופיה.
בין מוריה היו קרל יאספרס וקרל מנהיים.
כתוצאה מהתגברות האנטישמיות בגרמניה הנאצית, היא היגרה בשנת 1932 לאיטליה עם בן זוגה (ובעלה לעתיד) ארווין וולטר פאלם, שהיה סופר וסטודנט לארכאולוגיה.
בשנת 1935 היא קבלה תואר דוקטור במדע המדינה.
בין השנים 1939-1935 עבדה כמורה לגרמנית ברומא.
בשנת 1936 היא נישאה לבן זוגה לארווין וולטר פאלם.
עקב ביקורו של היטלר ברומא, התגברות האנטישמיות הממוסדת ושיתוף הפעולה של איטליה הפשיסטית עם הנאצים, תחת הנהגתו שלמוסוליני, החליטו בני הזוג שוב להגר.
בשנת 1939 עברו לאנגליה שם עבדה דומין כמורה לגרמנית בסיינט אולדין קולג'.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה גברו חששותיה של דומין מהאיום הנאצי, ובני הזוג ניסו בקדחתנות להשיג אשרת כניסה לכל מדינה אפשרית ביבשת אמריקה.
המדינות שאליהן העדיפו להגר, (ארצות הברית, מקסיקו, ארגנטינה וברזיל) סירבו להעניק להם ויזה.
המדינה היחידה שהסכימה לתת להם אשרה ללא תנאי הייתה הרפובליקה הדומיניקנית, אליה הם היגרו בשנת 1940.
במשך 14 השנים הבאות התגוררו בני הזוג בבירת הרפובליקה הדומיניקנית - סנטו דומינגו.
דומין עבדה כמתרגמת וכמרצה לגרמנית באוניברסיטת סנטו דומינגו, וכצלמת אדריכלות.
בשנת 1951 לאחר מות אמה, החלה דומין לכתוב שירה בגרמנית.
היא בחרה את שם העט דומין על שם הרפובליקה הדומיניקנית שהעניקה לה ולבעלה מחסה.
בשנת 1954, שבו דומין ובעלה לגרמניה.
משנת 1961 עד יום מותה התגוררה דומין בהיידלברג.
היא הייתה חברה קרובה של נלי זק"ש, כלת פרס נובל לספרות בשנת 1966.
בשנת 1959 יצא לאור ספר שיריה הראשון – "Nur eine Rose als Stütz".
בשנת 1968 יצא לאור רומן מפרי עטה "Das zweite Paradies", סיפור אהבה שעוסק בתפיסות של גלות ומולדת.
דומין פרסמה מספר ספרי שירה נוספים, מאמרים בביקורת הספרות ונהגה לקרוא משיריה ולהרצות בפני קהלים שונים.
דומין נפטרה בהיידלברג, ב-22 בפברואר 2006, בגיל 96.
ספר שיריה הראשון של הילדה דומין, Nur eine Rose als Stütze, "רק ורד אחד כמשענת", תורגם במלואו על ידי המתרגמת דינה פון-שוורצה (מסתאי), ויצא לאור בהוצאת "קשב לשירה" בשנת 2012.
הילדה הייתה אוניית מעפילים, שאורגנה על ידי המוסד לעלייה ב' של "ההגנה".
728 המעפילים היו פליטים יהודים, שברחו מאזורי הכיבוש של גרמניה הנאצית באירופה.
חלקם, כמאתיים נפש, עלו ב-13 באוקטובר 1939 לרכבת, שנסעה מברלין לווינה; וממנה הפליגו באונייה על הדנובה.
אחר כך, הם נפגשו עם קבוצת מעפילים נוספת בברטיסלאבה ונעו יחדיו לסולינה.
"הילדה" הפליגה בינואר 1940, כאשר במסמכיה נכתב שיעדה הוא לפרגוואי, כדי להסוות את יעדה האמיתי, ארץ ישראל.
באיסטנבול התגלתה "הילדה" על ידי המודיעין הבריטי, אשר עקב אחריה.
סערה שהתחוללה בלב ים אילצה את האונייה לעצור באי קוס.
כאשר הגיעה בסמוך לחיפה, לא אפשרו הכוחות הבריטים את התקרבותה אל הנמל.
ולאחר משא ומתן ותשעה ימים, נעצרה והובלה אל הנמל ב-17 בינואר 1940, בו עגנה ב-8 בינואר.
הנהגת היישוב הפעילה לחץ ומחאה, ולאחר שלושה חודשים שוחררו המעפילים ממעצרם.
הילדָה דוליצקָיָה (ביידיש: הילדא דוליצקא, דוליצקאיא; ברוסית: Дулицкая; בגרמנית: Hilda Dulitzkaja; 1892 או 1893 ראדומישל, פלך קייב, רוסיה (אוקראינה) – 26 במאי 1953, תל אביב) הייתה שחקנית תיאטרון יידיש וזמרת עממית במרכז אירופה ובישראל.
הילדה הינדה בת ישראל יעקב נולדה בעיירה ראדומישל שבפלך קייב, בת למשפחת הורנשטיין החסידית האמידה, שניהלה מפעלים לסוכר ברוסיה, מחסידי רוז'ין-סדיגורה-בויאן.
בבית הוריה קלטה ניגונים מסורתיים וחסידיים, ושלטה בפרקי חזנות.
ביום הצהרת בלפור (1917) הופיעה בזמרה בקייב.
המהפכה הבולשביקית גרמה נזק רב למשפחתה בנפש וברכוש, והיא ברחה עם בעלה, שלום דוליצקי, כפליטה לווינה בירת אוסטריה.
שם למדה בקונסרבטוריון בשנים 1923–1925. הופעתה הראשונה הייתה ב-1927, ומאז השתתפה בסוף שנות ה-20 ובתחילת שנות ה-30 במופעים של שירים יהודיים מזרח-אירופיים ביידיש, יצאה לסיבובי הופעות עם תיאטראות נודדים באוסטריה, גרמניה, פולין, צ'כוסלובקיה ורומניה, שרה ברדיו והקליטה משיריה בתקליטים.
ב-1940 עלתה לארץ ישראל עם בעלה.
היא ידעה עברית, והחלה לבצע שירים עממיים רבים שתורגמו בשבילה מיידיש לעברית.
שמה יצא לפניה כאחת מהזמרות העממיות הפופולריות ביותר.
היא הופיעה בעיקר בחיפה, בתל אביב וכן בירושלים, במופעים מיוחדים (בהם מופע בהשתתפות נחום נרדי בתל אביב ב-1941, מופע עם מתתיהו רוזין בחיפה ב-1944), בתוכניות במועדוני לילה ובאירועים שונים.
בין הופעותיה בתקופת מלחמת העולם היו הופעות עבור החיילים העבריים בצבא הבריטי ובקפה חוף גליה בקריית ים שנוסד על ידי משוחררי הצבא הבריטי והנוטרות.
גם בארץ הוסיפה לבצע שירים ברדיו.
בראשית יולי 1946 נעצרה על ידי שלטונות המנדט בעת שהופיעה בקפה פנורמה בחיפה, נידונה למעצר מנהלי בן שנה ונשלחה לבית הסוהר לנשים בבית לחם.
בתחילה הייתה שמועה כי נעצרה בשל שיריה, ואמנים ועסקנים ביישוב התגייסו לטובתה, אולם לבסוף התברר שהמעצר היה בעקבות הלשנה שקרית, והיא שוחררה בסוף אותו חודש.
במלחמת העצמאות ובשנותיה האחרונות הרבתה להופיע בפני חיילים (הייתה בין האמנים הנודדים האזרחים, שנדדו בין עמדות החיילים בארץ).
אלה שיבשו בכוונה את שמה, הִילדה, וכינו אותה "היָלדה", אולי בשל קומתה הקטנה, מרץ הנעורים שלה ו"החיוניות שגילתה בכל ישותה בכל שיר וכל מספר".
העיתונאי ואיש התרבות אורי קיסרי כתב לאחר מותה:
ארבעים שנה מזגה הילדא דוליצקאיה אשליות מוזיקליות ושעשועים בחרוזים לרבבות אנשים...
בשעתו ידעתי את הרפרטואר שלה, אבל כיום נשכח ממני, סימן – סימן נוסף – שהיא חייתה בהקפה ויצקה אשליות בנות רגע למאזיניה.
סימן, שלא היה לה אחד אלתרמן – כפי שהיה למתתיהו רוזן, למשל – שיהא מספק לה פזמונות שאינם רק מלטפים את החך, עטופים בצליל, אלא גם נחרתים ונשמרים בנפשך.
כי היה בכל הופעתה, בכל צורת הגשת-הפזמון שלה, משהו מיוחד לה, מקורי ויסודי.
היה לה ללא ספק מה שקוראים "הצלפת הפזמון", תכונה זו, המשפיעה בצורה פסיכית על קהל השומעים.
היא לא הייתה יפה, ולא נשית ביותר.
ואף על פי כן, היה משהו מעודן וקוסם בצבע האש שבשערה ובעורה הצח, הלבן והבלתי שזוף.
היה בה גם משהו מן האם שבאשה.
את כל חיבתה לפולקלור היהודי הכניסה לשירים העממיים שהיו מושרים בפיה בלהט, ברגש ובמימיקה טובה.
ביאליק ז"ל כתב לה: "נהניתי מאד מזמירותיך העממיות הנאות היוצאות מגרונך חמות ופשוטות ונעימות וחוט של חן עממי משוך עליהן"...
היה בה בזימרתה משהו מיוחד שהיה יוצר השפעת גומלין בינה ובין קהל המקשיבים.
בדבר הזה הרגישו חיילינו במחנות הצבא, וכל מי שראה אותה על הבמה.
דוליצקיה התגוררה ברחוב אלנבי 116 בתל אביב.
נקברה בבית העלמין קריית שאול.
בתה, ליה דוליצקיה, עלתה לארץ ישראל ב-1938 במסגרת עליית הנוער, הייתה שחקנית וזמרת.
נכדתה היא השדרנית עיינה אילון.
"הילדה החולה" (בנורווגית: Det Syke Barn) היא סדרה בת שישה ציורים וכמה הדפסים מאת הצייר הנורווגי אדוורד מונק, שנוצרו בין השנים 1885–1926. עבודות אלו מתארות ילדה חולה היושבת במיטתה.
במרכז סדרת הציורים "הילדה החולה" מופיע ייצוג של יוהנה סופי, אחותו של הצייר, שנפטרה ממחלת השחפת בשנת 1877, בהיותה בת 15. יוהנה מתוארת כשהיא יושבת במיטתה, נשענת על כר גדול ולצדה אשה בעלת שער כהה המרכינה את ראשה.
ייתכן כי אשה זו היא קארן ביולסטאד (Karen Bjolstad), דודתה של יוהנה, שטיפלה בה לאחר מות האם.
למרות אופיו האוטוביוגרפי של הציור, הרי תיאורים של ילדים חולי שחפת היוו נושא מקובל באמנות האירופית באותה עת.
במכתב משנת 1930 למנהל הגלריה הלאומית באוסלו כתב מונק כי "בהקשר ל'הילדה החולה', אני סבור שהיה זה 'עידן הכריות'.
ציירים רבים יצרו ציורים של ילדים חולים שעונים על כריות."
מונק יצר שש גרסאות שמן לציור זה, כשהראשונה הושלמה בין השנים 1885–1886 ונחשבה כציור הכנה (Study).
בנוסף, יצר מספר גרסאות בליתוגרפיה, תצריב ובמחט יבשה (drypoints).
הראשונה מביניהן נוצרה בשנת 1892.
הציור "הילדה החולה" מציג את הילדה שעונה על כר גדול, פניה בפרופיל והיא פונה אל עבר אשה המרכינה ראשה.
סדרת הציורים מתאפיינת בגוונים ירקרקים של בגדי הדמויות ושל השמיכה שעל המיטה, המעניקים את הגוון השולט לציורים.
ראשה של הילדה מודגש על ידי הכר הלבן, המבודד את ראשה משאר הפורמט.
על אף בשולי הפורמט מופיעים חלקים של רהיטים, כגון פינת שולחן ועליה כוס, הרי מונק יצר קומפוזיציה המדגישה את הסטטיות של הדמויות.
סגנון הציור הוא אקספרסיבי בבחירת הגוונים, המעניקים לציור גוון דרמטי, ובמשיכות המכחול ההולכות והופכות חופשיות יותר במהלך השנים.
הילדה מנגולד הייתה אמבריולוגית ופיזיולוגית גרמנייה, שנודעה במיוחד בזכות עבודת הדוקטורט שלה משנת 1923 תחת הדרכת הרופא הנס שפמן ושהיוותה את הסיבה העיקרית להענקת פרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה למדריך שלה: "זאת הייתה אחת מעבודות הדוקטורט המעטות מאוד בביולוגיה שהובילה ישירות להענקת פרס נובל".
היא הוכיחה במחקר הזה תופעה כללית הידועה בשם "אינדוקציה עוברית", כלומר, יכולתם של תאים מסוימים לכוון את מסלול ההתפתחות של תאים אחרים.
האינדוקציה נותרה מושג יסוד ותחום של מחקרים עתידיים נוספים בתחום האמבריולוגיה.
הילדה פרשולדט (Hilde Proescholdt) נולדה בגותה, תורינגיה, פרובינציה במרכז-מזרח גרמניה, כבתם האמצעית של ארנסט פרשולדט, בעל בית חרושת לסבון, ושל אשתו, גרטרודה (לבית בלדנר).
בשנים 1918–1919 למדה שני סמסטרים באוניברסיטת ינה, בשנים 1920-1919 עברה לאוניברסיטת פרנקפורט, שם למדה על האמבריולוגיה הניסיונית אצל האמבריולוג המפורסם הנס שפמן .
עברה ללמוד במכון הזואולוגי בפרייבורג.
באותו מקום היא פגשה את אוטו מנגולד, עוזר המחקר הראשי של שפמן (ובמקרה בהמשך גם תומך במפלגה הנאצית) ונישאה לו.
תחת הדרכתו של שפמן, היא סיימה בשנת 1923 את עבודת הדוקטורט שלה, "על האינדוקציה המופעלת על רקמות עובריות ראשוניות באמצעות השתלת מארגנים ממינים אחרים" (Über Induktion von Embryonalanlagen durch Implantation artfremder Organisatoren).
אחרי שקיבלה תואר דוקטור PhD בתחום הזואולוגיה, עברה יחד עם בעלה ובנה התינוק, כריסטיאן, לגור בברלין לאחר שבעלה התמנה למנהל המחלקה לאמבריולוגיה ניסיונית במכון "קייזר וילהלם" לביולוגיה.
זמן קצר אחרי המעבר, ב-4 בספטמבר 1924, היא מתה מכוויות קשות כתוצאה מפיצוץ תנור גז בדירתם בברלין.
מנגולד הייתה בת 26 במותה; היא לא זכתה לראות את פרסום עבודת הדוקטורט שלה.
בנה נהרג במלחמת העולם השנייה.
הילדה מנגולד ערכה ניסויים עדינים ביותר של השתלה על עוברים.
במחקר המפורסם שלה שהתבצע בשנים 1921 ו-1922 הוכיחה שרקמה לקוחה מן השפה הגבית (דורסלית) של בלסטופור ושהושתלה על עובר מארח עשויה להפעיל בו אינדוקציה של היווצרות ציר גוף נוסף ולהוביל על ידי כך ליצירת שני עוברים תאומים מחוברים זה לזה.
היא השתמשה בשני מיני טריטון: אורח Tritonus cristatus ומארח - "הטריטון השכיח" Tritonus taeniatus, שלהם צבעי עור שונים זה מזה.
הניסויים נדרשו לתנאים מאוד מוקפדים.
הם התבצעו באביב, תוך התחשבות בעונת הרבייה הקצרה של מיני דו-החיים הנחקרים.
החוקרת השתילה קטע מן השפה הבלסטופורית הגבית של הגסטרולה של Tritonus cristatus על רקמה צדדית בגסטרולה של ה- Tritonus taeniatus.
נוצר עובר שפיתח בחלק צדדי צינור עצבים משני גדול.
תוך עבודה מעודנת ביותר בודדה מנגולד רק שישה עוברים בעלי כושר הישרדות.
בניסויים השונים מתוך הרקמה המושתלת הושגה אינדוקציה לא רק של היווצרות צינורות עצבים, אלא גם של נוטוכורדים, מעיים, וצינוריות כלייתיות.
העובר השלם שנוצר היה מורכב מתאים מן הרקמות התורמות ותאים של הרקמות המארחות.
הניסוי הראה שחלק "מארגן" של דו החיים אחד יצר ציר נוסף בדו החיים השני לא מתוך עצמו, אלא גייס רקמה מארחת כדי ליצור עובר תאום.
ההשלכות במלואן של הממצא הזה לא הובנו עד מספר שנים אחרי מות החוקרת.
מחקר זה היה הבסיס לגילוי ה"מארגן" האחראי לגסטרולציה והיווה בשנת 1935 את היסוד להענקת הפרס נובל לרפואה ולפיזולוגיה למדריך שלה, הנס שפמן.
שפמן היה זה שתכנן את המחקר והמציא חלק מהכלים שאיפשרו אותו (מיקרופיפטות ומבער זעיר), והילדה מנגולד הייתה המבצעת הקפדנית שלו ושותפה בתגלית של ה"מארגן".
שפמן הכניס את ממצאיה של מנגולד לתוך מאמר שהכין מראש והנהיג את מושג "מארגן" במשמעות של התאים המהגרים העושים אינדוקציה של התפתחות צינור העצבים השני.
מאוחר יותר התגלה שה"מארגן" הוא חומר כימי המכוון את התפתחותם העוברית של איברים ורקמות.
הילדה, נסיכת נסאו , הייתה בתו של אדולף, הדוכס הגדול של לוקסמבורג, ואשתו של פרידריך השני, הדוכס הגדול של באדן.
הילדה נולדה בויסבאדן ב-5 בנובמבר 1864, לאדולף, דוכס נסאו ואדלהייד-מריה, נסיכת אנהלט-דסאו, בתם של פרידריך אוגוסט, נסיך אנהלט-דסאו ומריה לואיזה שרלוטה, נסיכת הסן-קאסל.
בשנת 1866 הצטרף אביה אדולף, דוכס נסאו לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובשל כך בסוף המלחמה סופחה דוכסות נסאו לפרוסיה, ואביה הודח משלטונו.
ב-20 בספטמבר 1885 התחתנה הילדה עם פרידריך, נסיך הכתר של באדן, אולם לא נולדו להם ילדים.
בשנת 1907 מת חמיה פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן, ובעלה עלה לשלטון במקומו כפרידריך השני, הדוכס הגדול של באדן.
בעקבות תבוסת האימפריה הגרמנית פרצה בגרמניה מהפכה, ובעקבות כך ב-11 בנובמבר 1918 נאלץ בעלה להתפטר מתפקידו, ובני המשפחה ברחו אל מחוץ לעיר קרלסרוהה.
לאחר מכן נתנה הממשלה החדשה הוראה, ולפיה בני המשפחה יחד עם ויקטוריה, מלכת שוודיה שהייתה בביקור אצלם, לא ייפגעו ויישארו מוגנים.
בשנת 1919 קיבלו בני המשפחה היתר להתגורר במאינאו, ונאמר להם שהם יכולים לעשות ככל העולה על רוחם, כמו שאר האזרחים.
בשנת 1928 מת בעלה פרידריך השני, הדוכס הגדול של באדן, וב-8 בפברואר 1952 מתה הילדה.
מכיוון שלא היו להם ילדים, ירש את נכסיהם הרוזן לנארט ברנדוט, שהיה נכד אחותו של בעלה.
הילדגרד קנייס ארנולד הייתה פסיכולוגית גרמנייה.
הצילה במהלך מלחמת העולם השנייה חמישה יהודים ממוות בידי הנאצים, והוכרה כחסידת אומות העולם על פועלה.
בשנים הראשונות של המלחמה, משפחת גולדשטיין (ההורים ארנסט והרטה ובתם אוולין שנולדה ב-1938), הצליחו להישאר בביתם בברלין.
הם היו נתונים לכל ההגבלות האנטי היהודיות, וארנסט והרטה נאלצו לבצע עבודות כפייה.
כאשר בתחילת 1943, אחרוני היהודים בברלין נעצרו וגורשו, החליטה המשפחה להסתתר.
תחילה הם הסתתרו בעליית הגג של בית דירות שהיה בבעלות זוג יהודים קשישים, ארנסט ומרתה לואנט (Lewent).
בני הזוג לואנט חששו מגילויים על ידי הנאצים, ולכן בנו מקום מסתור קטן בעליית הגג של הבניין, אליו הזמינו גם את משפחת גולדשטיין והעבירו את הבעלות על הבניין לחברם - עורך דין שאינו יהודי.
לאחר כשישה שבועות, הגסטפו גילה את מקום המחבוא.
בזמן שזוג הקשישים נעצרו, הם יצרו הסחה אשר אפשרה למשפחת גולדשטיין לברוח.
לאחר הבריחה, משפחת גולדשטיין נותרה ללא קורת גג.
הם מצאו מקלט זמני אצל אחד מהלקוחות לשעבר של ארנסט, ולאחר מכן פנו להילדגרד קנייס (Hildegard Kniess) שהייתה חלק מרשת שעזרה ליהודים בזמן המלחמה.
הילדגרד הייתה סטודנטית לפסיכולוגיה באוניברסיטה, תלמידה לשעבר של ד"ר אליזבת אבג, (הוכרה כחסידי אומות העולם ב-1967) שהודחה מהאוניברסיטה בשל עמדותיה האנטי נאציות.
אוולין נשארה במשך זמן מה עם הילדגרד.
לאחר זמן הוחלט כי אישה יחידה עם ילדה בת חמש בדירתה, עשויות למשוך יותר מדי תשומת לב וחשדנות.
הוחלט לחפש עבורם מקום מסתור קבוע.
אוולין נשלחה למזרח פרוסיה, שם הוסתרה על ידי אלפרד ופרידה בונק (Alfred and Frieda Bunke - הוכרו כחסידי אומות העולם בשנת 2009), ושם שהתה עד תום המלחמה.
הילדגרד מצאה מקומות מחבוא נפרדים עבור האמא והאבא.
ארנסט גולדשטיין נתפס וגורש באוגוסט 1943 לאושוויץ, שם נספה.
אשתו הצליחה להצטרף לבתה בפרוסיה.
הילדגרד קיבלה את התואר חסידת אומות עולם ב-18 בפברואר 2007.
במסמכי יד ושם שאינם פתוחים לציבור, מתועד שהילדגרד עזרה גם לסוזן דניאל ולליסולט פרלס.
הילדא לוטן (Hilde Lotan; 30 במאי 1902 בעיר נירנברג בגרמניה – 10 בינואר 1983 בירושלים) הייתה דמות מרכזית בשירותים הסוציאליים בישראל, בהיותה יוזמת של פרויקטים חברתיים המתקיימים עד ימינו ובעשייתה המחקרית והחדשנית.
הילדא קוהן קיבלה את הכשרתה כעובדת סוציאלית בשנת 1924 במינכן, שם גם ניהלה את המחלקה לעבודה סוציאלית בין 1928–1931 .
לאחר מכן נישאה לד"ר גיורא לוטן (לשעבר גאורג לובינסקי), משפטן ופעיל ציוני בנושאי רווחה שלימים הקים את המוסד לביטוח לאומי בישראל, ועבדה במוסדות יהודיים לילדים בברלין.
הזוג היגר ליישוב העברי בפלשתינה המנדטורית בשנת 1938. בשנת 1944 עבדה במועצה לטיפול במשפחת החייל, בחברת האשלג וכן כקצינת מבחן מטעם ממשלת המנדט הבריטי.
בנוסף התמחתה ועבדה במלב"ן (מוסדות לטיפול בעולים נחשלים), הייתה יועצת למחלקה לעבודה סוציאלית בעיריית תל אביב והרצתה בבית הספר לעבודה סוציאלית בירושלים שהוקם ונוהל על ידי סידי ורונסקי.
בינואר 1968 פרשה לגמלאות אך המשיכה להתנדב במספר יוזמות פורצות דרך, יחד עם העובדת הסוציאלית פאני אולנדורף, גם היא יוצאת גרמניה, אשתו של המשפטן והעסקן הציוני פרידריך אולנדורף.
המרכזי שבהם היה פרויקט סיוע לקשישים בודדים בהתנדבות על ידי בני נוער מקבוצות שונות, תוך העלאת מודעות ומוטיבציה לאחריות קהילתית ולעשייה התנדבותית.
כך, הונחו יסודות לטיפול בשתי אוכלוסיות חשובות שלא קיבלו מענה מספק: קשישים בודדים ונוער בסיכון, תוך יצירת היזון ותרומה הדדית ביניהן.
בהמשך, ערכה לוטן מחקר ראשוני ומקיף על הצרכים והמחסור במענים עבור בני נוער שנפלטו ממסגרות, ומצאה כי הגורם למצוקתם הוא סוציאלי בעיקרו, ולא בהכרח פיזי או נפשי.
בכך הסיטה את מיקוד הבעיה לנסיבות סביבתיות ומחסור בשירותים מותאמים.
המחקר, אשר התפרסם בכתב עת של משרד העבודה, התריע על הסכנות שבהיעדר מסגרת תעסוקתית, חינוכית וחברתית הולמת.
בעקבות כך, פיתחה פרקטיקה פסיכוסוציאלית חדשנית לאותה עת, שהתבססה על יישוג (reaching out) אחר אותם בני נוער באמצעות שליחת מכתבים, עריכת ביקורי בית ומתן שיחות אישיות וייעוץ תעסוקתי בבתי ספר.
מעבר לכך, הייתה בין המייסדות של עמותת מטב לטיפול בקשישים, ויזמה תוכניות הכשרה לפנסיונרים.
בשנת 1977 קיבלה את פרס הנשיא על עשייתה ההתנדבותית ובשנת 1978 קיבלה פרס אש"ל על הצטיינות וחידוש בטיפול בקשישים.
הילדא לוטן הייתה דמות חשובה ביותר לשירותים הסוציאליים בישראל, בהיותה יוזמת של פרויקטים חשובים המתקיימים עד ימינו, ובעשייתה המחקרית אשר נתנה גיבוי לגישתה המקצועית.
היא ראתה במתן כבוד וקבלה הדדית ערכים עליונים בעבודה הסוציאלית, ואף הקבילה את היחסים הטיפוליים ליחסי ההדרכה בהכשרה המעשית של סטודנטיות לעבודה סוציאלית: 'האמצעי הוא יצירת קשר תקין ואובייקטיבי בין המדריך לבין המודרך, וקבלת הזולת כמות שהוא.
הודות לקשר זה מתפתח התלמיד לאדם חופשי, עצמאי ובלתי תלוי, העשוי ליצור קשר דומה עם הנזקקים'.
הייתה נשואה לגיורא (1902–1974), מייסד והמנכ"ל הראשון של המוסד לביטוח לאומי.
בנם יהויקים הוא כלכלן העוסק בהדרכה חקלאית ובניהול פרויקטים, לשעבר מנכ"ל קרן יק"א בישראל.
הילדה לוטן הלכה לעולמה בשנת 1983 בירושלים.
הילדא לוטן יצאה באופן מובהק כנגד אפליה עדתית וביקרה בחריפות הן את החברה והן את מקצוע העבודה הסוציאלית אשר חוטאים בכך:
"העובד התייחס אל הנזקק ברגש עליונות ונטל על עצמו להחליט על גורלו מבלי לשתף אותו בשיקולים, בעיבוד תוכנית הטיפול...
ביחס זה התבטאה העליונות שהעובד העביר אל הנזקק.
בארצנו ניזונה הרגשת העליונות גם על ידי הגורם העדתי.
סטיות מהדרכים המקובלות בחיי העדה האשכנזית נחשבו כביטוי של תרבות נמוכה.
במקום להכיר בחוסר ידיעתו את הערכים התרבותיים של הנצרך, הטיל העובד על הנזקק את קבלת סולם ערכיו הוא".
הילדא לוטן, 1957. 'מדידת התקדמות התלמיד בהכשרה המעשית לעבודה סוציאלית', סעד, 6, עמ' 176–177.
הילדא לוטן, 1971. 'בני נוער בירושלים אשר אינם לומדים ואינם עובדים', העבודה, כג, עמ' 212–214.
הילדגרד, נסיכת בוואריה , הייתה בתו של לודוויג הראשון, מלך בוואריה, ואשתו של הארכידוכס אלברכט, דוכס טשן.
הילדגרד נולדה ב-10 ביוני 1825 בווירצבורג, שהשתייכה לממלכת בוואריה, ללודוויג הראשון מלך בוואריה ולתרזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, והייתה אחותם הצעירה של מקסימיליאן השני, מלך בוואריה ואותון, מלך יוון.
ב-1 במאי 1844 התחתנה הילדגרד במינכן עם הארכידוכס אלברכט, דוכס טשן, ממנו נולדו לה 3 ילדים.
לאחר לידת בתה מתילדה לא יכלה הילדגרד ללדת עוד ילדים, ובעקבות כך אימץ בעלה את אחיינו פרידריך, ארכידוכס אוסטריה, שירש את נחלותיו ותאריו לאחר מותו.
הילדגרד הייתה בקשרים טובים מאוד עם בת דודתה הקיסרית סיסי, והייתה אחת מאנשי סודה.
במרץ 1864 ביקרה הילדגרד במינכן עקב הלוויית אחיה מקסימיליאן השני, מלך בוואריה, ובמהלך שהותה חלתה בדלקת ריאות, ממנה מתה ב-2 באפריל.
ב-1 במאי 1844 התחתנה הילדגרד במינכן עם הארכידוכס אלברכט, דוכס טשן, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה (1845–1927), התחתנה עם פיליפ, דוכס וירטמברג.
קרל, ארכידוכס אוסטריה (1847–1848), מת מאבעבועות שחורות.
מתילדה, ארכידוכסית אוסטריה (1849–1867), נקברה באחוזת הקברים הקיסרית בווינה.
הילדה מרי וודס הייתה סטטיסטיקאית אנגלית שהתמחתה במחקר רפואי.
היא הייתה בעלת תואר דוקטור למדעים וחברת כבוד בחברה המלכותית לסטטיסטיקה.
הילדה וודס נולדה בעיירה קויינטון (Quainton) במחוז בקינגהאמשייר, אנגליה.
הוריה היו מרי אן לבית מרקהם וויליאם וודס, חקלאי.
הילדה הייתה הבכורה מבין חמשת ילדיהם.
בחיבור שכתבה על שנותיה הראשונות וודס סיפרה, כי ב-1916 חיפשה עבודה בלונדון.
היא הגיעה למשרד התחמושת, שם נשאלה האם היא טובה במתמטיקה.
משהשיבה בחיוב נאמר לה כי מישהו מחפש אדם משכיל שיסתובב בבתי החרושת לייצור תחמושת ויאסוף שם נתונים.
אולם, כך נאמר לה, היא נראית צעירה מדי למשרה זו.
היא הוסיפה שלוש שנים לגילה וקיבלה את המשרה.
לאחר סיום המלחמה, ב-1919, עברה וודס לעבוד במחלקה לסטטיסטיקה החדשה של משרד הבריאות, לשם עבר גם גרינווד.
ב-1928 עברה לעבוד במחלקה לאפידמיולוגיה ב- London School of Hygiene & Tropical Medicine שם הייתה האישה הראשונה שהייתה חברת סגל.
ב-1933 עזבה את LHSTM ועברה להתגורר בציילון בעקבות נישואיה לרוג'ר פאוקה, שנפטר כחודשיים לאחר שנישאו.
למרות הטרגדיה, וודס המשיכה בעבודתה כסטטיסטיקאית ואפידמיולוגית, הפעם בשירות ממשלת ציילון.
עבור פעילותה המדעית בציילון, הוענק לה תואר חברות במסדר האימפריה הבריטית.
ב-1938 חזרה לאנגליה, וב-1940 הצטרפה למשרד המזון, שם עבדה עד 1947, אז פרשה מעיסוק בסטטיסטיקה.
עבודתה המדעית של וודס הייתה בתחום הסטטיסטיקה הרפואית והאפידמיולוגיה.
ב-1919 פרסמה יחד עם גרינווד מחקר רב השפעה שעסק בשכיחותן של תאונות עבודה.
בשנותיה ב-LHSTM פרסמה וודס שורה של מחקרים אפידמיולוגיים שעסקו, בין היתר, במחלות נשימתיות, שנית ודיפטריה.
כמו כן פרסמה מאמר תאורטי שעסק בניתוח לוחות תמותה.
ב-1931 הוציאה לאור, ביחד עם ויליאם ראסל, את ספר הלימוד הראשון בבריטניה על סטטיסטיקה רפואית.
הילדה ברנשטיין הייתה מחברת ספרים, אמנית, ואקטיביסטית נגד האפרטהייד ולמען זכויות נשים.
ברנשטיין נולדה בשם הילדה שוורץ בלונדון, ובגיל 18 היגרה לדרום אפריקה והייתה לפעילה פוליטית.
היא הייתה נשואה לאקטיביסט, ליונל "ראסטי" ברנשטיין, עמו שימשה בתפקידי מפתח במאבק נגד האפרטהייד בדרום אפריקה.
לאחר זיכוי בעלה במשפט Rivonia ב-1964, הממשלה אילצה את הזוג להגר, והם עברו לגור בבוטסואנה, חוויה שתיארה ב-1967 בספרה The World that Was Ours.
הקריירה שלה כדוברת, סופרת ואמנית בינלאומית התפתחה במהלך מגורי הזוג בבריטניה.
בשנת 1994 הם חזרו לדרום אפריקה, עם בחירתו של עמיתם למאבק, נלסון מנדלה, לתפקיד הנשיאות.
ברנשטיין נפטרה בגיל 91 בקייפטאון, דרום אפריקה.
ברנשטיין נולדה בלונדון למשפחת מהגרים יהודים מרוסיה.
הוריה היו שמעון ודורה שוורץ.
כשמלאו לה עשר, אביה, שכל חייו השתייך לתנועה הבולשביקית ושימש כנספח לשכת הסחר של רוסיה בבריטניה, נקרא לחזור לברית המועצות.
לא עלה בידו לחזור לבריטניה, ולאחר מותו היא עזבה את בית הספר על מנת לעבוד ולהתפרנס לפני שהיגרה לדרום אפריקה בגיל 18 לעבוד כעיתונאית.
ברנשטיין הייתה לחברה פעילה במפלגת הלייבור בתגובה לעליית הפשיזם באירופה.
עם זאת, כיוון שמפלגה זו לא הייתה שותפה לדאגתה והתנגדותה לאפרטהייד, ברנשטיין נטשה אותה והצטרפה למפלגה הקומוניסטית של דרום אפריקה, שהייתה המפלגה היחידה בדרום אפריקה שלא הייתה נהוגה בה הפרדה גזעית.
היא הדגימה את כישוריה ומיומנויות הלוגיסטיקה והפואטיקה מול הוועד הלאומי, הוועד הפועל של המפלגה.
דרך פעילותה הפוליטית היא פגשה את ליונל "ראסטי" ברנשטיין, עמו התחתנה בחודש מרץ 1941.
ב-1943 היא נבחרה למועצת העיר של יוהנסבורג על ידי ציבור הבוחרים, שכלל בוחרים לבנים בלבד, ובכך הייתה חברת המפלגה הקומוניסטית היחידה שהצליחה להיבחר.
היא כיהנה בתפקיד זה במשך שלוש שנים ועשתה בו שימוש כפלטפורמה לפרסום חוסר הצדק של האפרטהייד.
בשנת 1950 התמקדה ברנשטיין באקטיביזם למען זכויות נשים.
ב-1965 היא ייסדה במשותף את פדרציית הנשים הרב-גזעית של דרום אפריקה (Federation of South African Women), והיא הייתה אחת ממארגנות צעדת הנשים לפרטוריה (Women's March to Pretoria).
כתביה הופיעו בקביעות בכתבי עת בדרום אפריקה וברחבי העולם.
עוד ב-1946 ממשלת דרום אפריקה החלה בניסיונות להגביל את פעילותה ולצמצם השפעתה הפוליטית.
היא הטילה איסורים שונים, מנעה ממנה את הזכות להיות חברה בארגונים פוליטיים, הזכות לכתוב ולפרסם את עבודותיה, וב-1960 היא נעצרה במהלך מצב שהוגדר כ"חירום" לאחר טבח שארפוויל.
ברנשטיין נאלצה לפעול פוליטית בהסתר.
ב-1963 בעלה ראסטי נעצר ביוהנסבורג עם יתר 19 המנהיגים הפוליטיים של מפלגת הקונגרס הלאומי האפריקאי.
ראסטי זוכה במשפט ריבוניה (Rivonia) ושוחרר בערבות למעצר בית.
כשהמשטרה חזרה לעצור את בני הזוג ברנשטיין, הילדה וראסטי ברחו מביתם ונמלטו לבוטסואנה, כשהם חוצים את הגבול ברגל.
בגלות התיישבו לבסוף בני הזוג ברנשטיין בבריטניה, שם הם המשיכו לעבוד במפלגת הקונגרס הלאומי האפריקאי.
ברנשטיין הקדישה את כישרונות הביטוי ומיומנויות התקשורת הכתיבה והדברור שלה לתנועת האנטי האפרטהייד, ולמען תנועת השלום.
רבים מכתביה, נאומיה ועבודותיה יצאו לאור באירופה, ארצות הברית וקנדה.
היא כתבה מספר ספרים, כולל The World that Was Ours ("העולם שהיה שלנו") אשר תיעד את הבריחה מדרום אפריקה, והקדישה זמן רב יותר לאמנות שלה שהוצגה בתערוכות שונות, והפכה לחלק מאוספים ציבוריים ופרטיים.
עבודות האמנות שלה שימשו בפרסומים רבים על התנועה נגד האפרטהייד.
ראסטי והילדה ברנשטיין חזרו לדרום אפריקה ב-1994 כדי לקחת חלק במסע הבחירות הדמוקרטיות הראשונות בהן הותר לכל הגזעים להצביע, ואשר שמו קץ לאפרטהייד.
בתום בחירות אלה, היה חברם של הזוג לתנועת ה-ANC, נלסון מנדלה, לנשיא דרום אפריקה.
בשנת 1998 הוענקו להם תוארי כבוד מאוניברסיטת נטאל (University of Natal) על תרומתם המשמעותית לקידום הדמוקרטיה בדרום אפריקה.
בשנת 2004 הוענק לברנשטיין פרס ה-Luthuli Silver Award עבור "תרומתה להשגת שוויון מגדרי ומאבקה להשגת חברה דמוקרטית חופשית" בדרום אפריקה.
היא נפטרה מ-אי-ספיקת לב בגיל 91 בביתה בקייפטאון, דרום אפריקה.
היא הותירה אחריה ארבעה ילדים: טוני, פטריק, פרנסס, וקית ברנשטיין.
בחודש מרץ 2011 מדינת גמביה הנפיקה בול לכבודה של ברנשטיין והיא הוכרזה כאחת הגיבורות האגדיות של אפריקה.
הילד שיהיה מלך הוא סרט הרפתקאות ופנטזיה בריטי של חברת פוקס המאה ה-20 בבימויו של ג'ו קורניש.
הסרט מתמקד בילד אשר מוצא את החרב האגדית אקסקליבר של המלך ארתור ועליו להשתמש בה כדי לעצור מכשפה עתיקה מלהרוס את העולם.
הסרט יצא לאקרנים ב-25 בינואר 2019 וקיבל ביקורות חיוביות ברובן אך נחל כישלון בקופות.
אלכס הוא ילד קטן ולא מקובל כלפי האחרים שיש לו בעיות בבית הספר בו הוא לומד.
יום אחד הכל משתנה כאשר הוא מגלה את החרב הקסומה של המלך ארתור, אקסקליבר.
הוא מגלה שיש לו את הגורל ליצור שולחן עגול חדש על מנת להתכונן לקרב עם המכשפה מורגן לה פיי אשר זימנה רוע כדי לשלוט בעולם.
לעזרתו של אלכס מתייצב מרלין בתור נער אשר יכול להשתנות גם לצורתו המקורית.
לואי אשבורן סירקיס בתפקיד אלכסנדר "אלכס" אליוט
אנגוס אימרי בתפקיד מרלין הצעיר
פטריק סטיוארט בתפקיד מרלין הזקן
רבקה פרגוסון בתפקיד מורגן לה פיי
דניס גוף בתפקיד גברת אליוט, אמו של אלכס
צילומי הסרט החלו ב-25 בספטמבר 2017 בלונדון והסתיימו במרץ 2018. צילומים נוספים נערכו בין היתר גם בקורנוול ובאולפני האחים וורנר, ליבסדן.
הילדה הולגר, בשמה האזרחי הילדה בומן-בהראם, בשמה המקורי הילדה סופר (18 באוקטובר 1905 וינה – 22 בספטמבר 2001, לונדון) הייתה רקדנית וכוריאוגרפית אוסטרית-בריטית ממוצא יהודי.
היא הייתה נציגה בולטת של מחול האקספרסיוניסטי במחצית הראשונה של המאה ה-20. מאה.
במחצית השנייה שלו היא החלה להתנסות במה שנקרא בריקוד אינטגרלי, ששילב אנשים עם מוגבלויות שכליות באמנות, ובטיפול בריקוד.
היא נולדה במשפחה יהודית ליברלית בווינה.
אביה, אלפרד, כתב שירה ומת בשנת 1908. מאז היא גרה בבית סביה בפרוור וינאי בשם פוטצליינסדורף, יחד עם אמה ואחותה היידי.
היא התחילה לרקוד בגיל שש.
בגיל ארבע עשרה היא נכנסה לאקדמיה הממלכתית למוזיקה ואמנויות הבמה בווינה, שם הפכה הרקדנית הרדיקלית גרטרוד בודנוויזר, מקדמת הריקוד האקספרסיוניסטי, שצמח כמרד אוונגרדי נגד בלט מסורתי, במיוחד במרכז אירופה ובארצות הברית, למורה שלה.
הולגרובה הפכה במהרה לרקדנית הראשית בלהקת בודנווייזר ונסעה עם הלהקה ברחבי אירופה.
עם הזמן היא הקימה גם קבוצת מחול משלה (קבוצת המחול של הילדה הולגר).
בגיל שמונה עשרה, כלומר בשנת 1923, הופיעה סולו לראשונה בביתן הזצסיון, שהפך לאחר מכן לפלטפורמה העיקרית שלה.
הכוריאוגרפיות שלה השתמשו במלחינים קלאסיים כמו באך, שוברט, דביסי, הנדל, אך בהדרגה היא מצאה את דרכה גם למלחינים מודרניים (ברטוק, פרוקופייב), ביניהם גם המודרניסט הצ'כי קארל בולסלב ייראק, שלמוזיקה שלו יצרה בשנת 1929 את המופע "ליבנסוונדה".
היא הופיעה באותה תקופה גם בצרפת, פולין וצ'כוסלובקיה.
בשנת 1926 ייסדה את בית הספר החדש לאמנויות התנועה בפאלה רטיבור, ממש בלב וינה.
ההצגות שלה לילדים נרקדו בפארקים ולפני אתרי וינה.
היא הזדהתה עם השמאל, וחלק מהופעותיה הצהירו זאת בבירור.
בתגובה לנאציזם ולאנטישמיות הגוברת, נוצרו גם יצירות מסוימות בעלות נושאים יהודיים (ריקוד עברי, 1929; ריקוד קבלי, 1933; אחשוורוש, 1936).
לאחר שגרמניה הנאצית כבשה את הרפובליקה האוסטרית, הולגרובה ברחה מווינה (אמה ואביה החורג נספו מאוחר יותר בשואה).
היא רצתה להיכנס לאנגליה, אבל הכניסה נמנעה ממנה.
לכן היא עברה להודו, שם התפרנסה בתחילה כמסאז'יסטית, אך במהרה חזרה לריקוד.
בהודו הייתה לה הזדמנות לשלב בעבודתה חוויות חדשות, במיוחד תנועות הידיים של הריקוד ההודי.
במומביי פגשה את האמן, ד"ר ארדשיר קוואסג'י בומן-בהראם, אותו נשאה בשנת 1940. בשנת 1941 הקימה בומביי בית ספר חדש למחול, אליו קיבלה תלמידים מכל הקסטות והדתות.
בין תלמידותיה נמנתה, למשל, רוקמיני דווי ארונדייל.
בשנת 1948, בשל המתח הגובר בין מוסלמים הודים להינדים, היגרו הולגר ובעלה לבריטניה.
כאן חידשה את קבוצת הבלט המודרני שלה, איתה הציגה בשנת 1952, בין היתר, את מופע מחול סלאבי עם שימוש במוזיקה של אנטונין דבוז'אק.
פריצת הדרך הייתה בעיקר ההופעה של "מתחת לים" על במת תיאטרון סדלר'ס וולס.
את היצירה, שקיבלה השראה ממוזיקה של קמיל סן-סנס, הציגה כאן לראשונה בשנת 1955. בלונדון היא גם הקימה מחדש את בית הספר שלה, The Hilde Holger School of Contemporary Dance.
בית הספר נודע בכך שבוגריו היו אנשים יצירתיים לא רק בתחום הריקוד, בין תלמידיו נמנו השחקנית ג'יין אשר, הפילוסוף איוון איליץ', הפסנתרנית מריון שטיין או הפנטומיסט לינדזי קמפ.
להולגרובה היו שני ילדים עם בעלה, בת בשם פרימוורה (* 1946) שהפכה לרקדנית, פסלת ומעצבת תכשיטים, וילד שני, בן בשם דריוס, שנולד בשנת 1949 עם תסמונת דאון.
זה גרם להולגר לעבוד עם אנשים עם מוגבלויות.
היא יצרה צורה של טיפול בריקוד לילדים עם מוגבלויות שכליות.
היא הייתה הכוריאוגרפית הראשונה שערבבה רקדנים מקצועיים עם ילדים ובני נוער עם לקויות שכליות.
בהקשר זה החלו לדבר על ריקוד "אינטגרלי" (או משלב), שבו מטרת הרקדן היא לבטא רגשות וחוויות אינפנטיליים קדומים, דבר שילדים עם מוגבלויות עושים באופן ספונטני, ורקדן מקצועי לומד מהם למעשה.
הולגר תמיד הדגישה שיש להתייחס לתלמיד עם מוגבלות בדיוק כמו לתלמיד ללא מוגבלות, מה שגרם לעיתים גם לביקורת שהיא קשה מדי לתלמידים עם מוגבלויות.
התוצאות, עם זאת, היו בלתי ניתנות להכחשה, ובמיוחד ההצגה "לקראת האור" בשנת 1968 על במת תיאטרון סדלר'ס וולס הפכה לפריצת דרך.
קוס השתמש במוזיקה של אדוארד גריג.
מדובר באחת היצירות האינטגרליות הראשונות בסצנה המקצועית.
אחד מתלמידיה של הילדה, וולפגנג שטנגה, המשיך לעבוד עם אנשים עם לקויות כמו תסמונת דאון ואוטיזם, כמו גם עם אנשים עם מוגבלויות פיזיות.
להקת התיאטרון למחול של ג'יסו סטנג, Amici Dance Theatre Company, יצרה בשנת 1996 מופע בשם הילדה, לכבוד הולגר.
הוא הוצג בתיאטרון ריברסייד בלונדון, ולאחר מכן גם באודאון בווינה בשנת 1998. היא עצמה תמיד הצהירה על שורשיה הווינאיים ובכמה יצירותיה העלתה מחווה לאווירה היצירתית של וינה בתחילת המאה ה-20.
בעיר מומבאי, הודו, פגשה מטפל בהומאופתיה וחובב אומנות ממוצא פֵארֵסי בשם אָרְדֵשיר קָאוָוסְגִ'י בּוֹמַן-בֵּרַם (Ardershir Kavasji Boman-Behram), והשניים נישאו בשנת 1940. אימה, אביה החורג וארבעה עשר בני משפחתה נספו בשואה.
להִילדֶה נולדו שני ילדים במהלך חייה.
בתה הראשונה, פּריִמבֵרַה בּוֹמַן-בֵּרַם (Primavera Boman-Behram) נולדה בשנת 1946 וב-1949 נולד בנה, דריוּס בּוֹמַן-בֵּרַם (Darius Boman-Behram).
בתה הפכה לרקדנית, מפסלת ומעצבת תכשיטים, ובנה נולד עם תסמונת דאון, עובדה שהשפיעה עליה לעבוד עם אנשים בעלי מוגבליות פיזיות.
בשנת 1948 היגרה עם משפחתה לאנגליה.
הילדה קת'י היינה (; נולדה ב-6 באפריל 1951) היא פוליטיקאית, אקטיביסטית ומחנכת באיי מרשל, אשר מכהנת כנשיאת איי מרשל.
בעבר כיהנה בתפקיד זה מינואר 2016 ועד ינואר 2020, וכן כיהנה בעבר כשרת החינוך.
היא גם הדוקטור הראשון במדינה.
היינה היא האישה הראשונה באיי מרשל אשר נבחרה לכהן כנשיאה והאישה הרביעית באוקיאניה שעומדת בראש מדינה (לאחר ג'ני שיפלי והלן קלארק בניו זילנד וג'וליה גילארד באוסטרליה).
היינה היא גם אחת משלוש הנשים היחידות בפרלמנט (מתוך 33 נציגים).
היינה נולדה בבירת איי מרשל מג'ורו, ולמדה בקולג' בארצות הברית וסיימה את לימודי התואר הראשון שלה באוניברסיטת אורגון בשנת 1970. את התואר השני למדה באוניברסיטת הוואי וסיימה אותו בשנת 1975, וכן דוקטורט בחינוך מאוניברסיטת דרום קליפורניה בשנת 2004. ב-2019, היא קיבלה דוקטור לשם כבוד בפילוסופיה מאוניברסיטת פו ג'ן.
בשנים 1975–1982 עבדה היינה כמורה וכיועצת בתיכון במג'ורו.
ב-2000 ייסדה את ארגון הנשים הלאומי "WUTMI".
היינה כיהנה גם כשרת החינוך.
בסוף ינואר 2016, אחרי שערקה ממפלגתה יחד עם שני בניה, השרים לשעבר תומאס היינה ווילבור היינה, תוך הצטרפות לקואליציה, נבחרה והושבעה היינה לנשיאת המדינה.
כמועמדת בלעדית היא קיבלה כ-24 קולות, אל מול שישה נמנעים ושלושה נעדרים מבין 33 חברי הפרלמנט.
ב-28 בינואר 2016, הושבעה לתפקיד ובכך החליפה את הנשיא הקודם קסטן נמרה שהופל בהצעת אי-אמון, שבועיים לאחר השבעתו לתפקיד.
הילדה ואן דר מלן (בהולנדית: Hilda van der Meulen; נולדה ב-3 בינואר 1971) היא דוגמנית ושחקנית הולנדית.
ואן דר מלן נולדה בהירנפיין במחוז פריסלנד שבהולנד.
היא עסקה ברכיבת סוסים והשתתפה בתחרויות בתחום.
בהיותה דוגמנית נבחרה למיס פריסלנד, לאחר מכן זכתה בתחרות היופי מיס הולנד.
היא ייצגה את הולנד בתחרות מיס עולם 1993.
היא עבדה בלונדון ובלוס אנג'לס, ולמדה בבית ספר למשחק בבוורלי הילס (Beverly Hills Playhouse).
ב-1998 הופיעה בסרט הקומדיה "FL 19,99", שהוצג בפסטיבל הסרטים של רוטרדם.
ב-1999 הופיעה בסרט האמריקאי "Soccer Dog: The Movie", אודות כלב המפגין יכולות בספורט.
ב-2000 שיחקה בשני פרקים של אופרת הסבון "Goede tijden, slechte tijden", המשודרת בערוץ RTL 4. באותה שנה שיחקה בסרט הדרמה "Attraction" לצד גרטשן מול ובסרט הטלוויזיה "Bar Hopping" לצד ניקול סאליבן.
ב-2002 שיחקה בסרט הפשע "Liberty Stands Still" לצד הארט בוכנר.
ב-2005 גילמה את רעייתו הרוסייה של דולף לונדגרן בסרט הגרמני-אמריקאי "The Mechanik".
ב-2008 הופיעה בסרט האימה "Shark in Venice" לצד סטיבן בולדווין.
ב-2011 לקחה חלק בכתיבת התסריט לסרט "Penny's Shadow".
היא פעילה בנושאי זכויות האדם.
הילד של פילה הוא רומן מאת הסופרת דלין מתיה, שפורסם בשנת 1986. עלילת הספר מתרחשת ביערות נייסנה שבדרום אפריקה במאה ה-19, ומביאה את סיפורו של בנג'מין, ילד לבן שגדל במשפחה צבעונית.
הספר עוסק בנושאים כגון גזענות, מעמד נשים בחברה, ויכולתו של האדם לבחור את זהותו ולעצב את גורלו.
פילה קומואטי היא אישה צבעונית שחיה בעמק לונג עם בעלה סלין וארבעת ילדיהם.
המשפחה מתפרנסת מחקלאות זעירה ומגידול יענים למכירת נוצותיהם.
לילה אחד היא מתעוררת מקול בכי ומגלה על סף דלת ביתה ילד לבן, בן שלוש בערך.
אחרי כמה ניסיונות בירור כושלים וככל שחולף זמן והילד נקשר אליה, פילה מחליטה לאמץ אותו.
היא מעניקה לו את השם בנג'מין, ומגדלת אותו כאחד מילדיה.
תשע שנים לאחר מכן מגיעים לעמק פקידים ממשלתיים לצורך מפקד תושבים.
הם נדהמים למצוא ילד לבן אצל משפחה צבעונית, ואחד מהם נזכר שלפני תשע שנים נעלם ילד כבן שלוש ממשפחה המתגוררת ביער.
על אף טענותיה ההגיוניות של פילה על כך שלא ייתכן שילד הלך לבדו את כל הדרך הארוכה מהיער לעמק, וגם תחנוניה הנואשים לחמלה על הילד, הגברים חוזרים עם צו בית משפט ולוקחים איתם את בנג'מין כדי לערוך בירור מול המשפחה ולהביא את העניין להכרעת שופט.
כשבנג'מין לא חוזר לאחר כמה ימים, פילה מחליטה לצאת בעצמה למסע אל העיירה המדוברת ולברר מה קרה.
היא נתקלת בתגובות אטומות ובסופו של דבר מתבשרת שברטה ואן רוין, האישה שילדה אבד, זיהתה את בנג'מין מיד מבין מספר ילדים שעמדו בשורה ועל בסיס הוכחה זו פסק השופט שהוא אכן לוקאס ואן רוין האבוד.
נאסר על פילה לראות אותו, וכשהיא מתעקשת להמשיך להיאבק מאיימים עליה שינקטו נגדה צעדים חמורים.
בנג'מין מתקשה להסתגל לביתו החדש, מתגעגע מאוד למשפחתו הקודמת ובמשך תקופה ארוכה נאחז בתקווה שפילה תבוא לקחת אותו בחזרה.
אביו החדש, אליאס ואן רוין, הוא אדם ערמומי, נצלן וגס רוח שנוהג בו בקשיחות ומכה אותו.
כשחולפות השנים הוא מסתגל בהדרגה למצבו, מצטרף לאביו בעסק הכנת קורות העץ, ומפתח קשר חזק במיוחד עם נינה, אחותו הקטנה, מלאת הדמיונות והמרדנית.
באחד הימים כשהוא נשלח לעיירה, לוקאס רואה לראשונה את הים, ושולח לאביו הודעה שהוא לא חוזר ליער.
הוא מבקש להצטרף לצוות הסירה של הנתב ג'ון בן בעמדת התצפית של הכניסה ללגונה, אך האיש הנוקשה מסרב להעסיק אותו כיוון שאין לו ניסיון.
אף על פי כן לוקאס נשאר על החוף ומתפרנס מעבודות מזדמנות.
מדי פעם הוא נפגש עם נינה שעובדת אצל אישה מבוגרת בבית בכפר הסמוך.
באחד הערבים לוקאס נוכח לדעת שהוא מאוהב בה, ומרגיש אשם, מבויש ומבולבל בגלל רגשות כאלה כלפי אחותו.
החידה של זהותו ועברו אינה מניחה לו והוא מתקשה למצוא מנוחה וסיפוק בחייו.
כשמגיעה אליו הודעה על מותו של דוד קומואטי, בנה הבכור של פילה, לוקאס הולך לעמק לונג ומתאחד עם משפחתו הקודמת.
כשהוא מספר לפילה על רגשותיו והתסכול שבו הוא שרוי היא אומרת לו שהוא חייב ללכת לברטה ואן רוין ולדרוש ממנה את האמת.
לוקאס מתעמת עם ברטה, אך היא, מבוהלת ועקשנית, נשבעת שהוא בנה.
לוקאס המיואש חוזר אל החוף, ושם מצטרף לצוות המשוטאים של הנתב, לאחר שסלין לימד אותו לחתור בזמן ששהה בעמק.
באחד הימים נשלחת הסירה להציל אנשי צוות מספינה שעלתה על שרטון, ולוקאס מנסה להציל ימאי צעיר שמת כמה רגעים לאחר מכן, חוויה שמזעזעת אותו קשות.
נינה מנחמת אותו והם מבינים שרגשותיהם הדדיים, אך לא יכולים לעשות דבר בנידון.
לוקאס חוזר אל היער פעם נוספת, ומוצא שם את ברטה במצב נפשי מעורער, מוטרדת ואכולת רגשות אשמה.
היא מתוודה לבסוף ומספרת שביום שהגיעה לעיירה הייתה מבולבלת ומפוחדת מאוד מההתרחשויות ומהסביבה הלא מוכרת, וכשאחד הגברים ממפקד האוכלוסין לחש לה לבחור בילד עם החולצה הכחולה היא צייתה לו.
היא בוכה ומודה שידעה בלבה כל השנים שבנה האמיתי מת ושלקחה ילד של מישהו אחר.
לוקאס קם ויוצא אל העיירה, שם הוא מוצא את האיש המדובר, אך למרות רגשותיו הסוערים הוא רק מתבונן בו ואז הולך מהמקום.
בזכות הידיעה על זהותו החופשית, הוא משנה חזרה את שמו לבנג'מין קומואטי, מודיע לג'ון בן שיישאר בצוות הסירה עד שיימצא מישהו שיחליף אותו ואז יחזור לעמק לונג, ובינתיים מבקש רשות ללכת לבקר את נינה.
הילד שמכר את צחוקו הוא רומן גרמני שנכתב בשנת 1962 בגרמניה על ידי הסופר ג'יימס קריס.
לפי אנציקלופדיית אוקספורד, זו יצירתו הידועה ביותר של ג'יימס קריס.
לספר זה גם ספר המשך, שנכתב בשנת 1979 על ידי אותו סופר, ואין לו הוצאה בעברית.
הספר זכה להצלחה מסוימת, אך לא הצליח כמו קודמו.
בשנת 1979, "הילד שמכר את צחוקו" עובד לסדרת טלוויזיה גרמנית בת 13 פרקים.
הסדרה שודרה בהרבה מדינות ברחבי העולם.
במדינות מסוימות, השם "טים ת'אלר" היה קשה להגייה, לכן הוחלף שמו ב"טים טיילר".
לאחר מכן, בשנת 1981, הספר עובד גם לסרט שנוצר בברית המועצות.
בשנת 2002 הסדרה המקורית הומרה לסדרת אנימציה.
בשנת 2017, בגרמניה, הופק סרט מחודש לספר זה.
עתידו של טים לא היה נראה כל כך ורוד מנקודת ההתחלה של הסיפור.
אימו נפטרה והוא עבר עם אביו מביתו העצום והמרווח לסימטה צרה וחשוכה, לבית קטן וצפוף מאוד.
וכאילו שזה לא מספיק, נישואיו השניים של אביו הרסו לטים את כל התקווה שנשארה לו, כיוון שאשתו החדשה ובנה, ארווין, הציקו לטים והקשו עליו מאוד.
רגעי האושר היחידם שטים חווה בחייו האומללים היו בימי ראשון, כאשר בילה עם אביו בהימור במסלול מרוצי הסוסים.
ואז, ביום אחד בהיר, אביו של טים, אשר עבד כפועל בניין, נפטר מתאונת עבודה כאשר נפל למותו.
טים הפך לנער מדוכא, ומבלי לשים לב לכך, ביקר יותר במגרש המרוצים שבו ידע רגעים יפים עם אביו, וביקורים אלה הזכירו לו נשכחות וגרמו לו להרגיש מעט יותר טוב.
במגרש פונה אליו אדם זר, שנראה כמו ברון מכובד (שלאחר מכן מתברר שהוא שד מרושע), ומציע לו עסקת חליפין.
טים יוותר על צחוקו לנצח ויעביר אותו לשד, ובתמורה יזכה במזל יוצא דופן, בין אם מדובר בהתערבות, הימור, או כל דבר מסוג זה.
ההצעה כוללת אזהרה: אסור לטים לגלות לאיש שהוא חתם על הסכם עם שד זה בדרך ישירה, כי אם יגלה, יאבד צחוקו לעד, וגם המזל יוצא הדופן יילקח ממנו ויוחזר לשד.
טים מקבל את הצעתו של השד, ועד מהרה הופך לעשיר מאוד, אולם אובדן צחוקו מעציב אותו וגורם לאנשים להתרחק ממנו, ולחשוב שהוא "מוזר" ו"פריק".
אמו החורגת של טים ובנה מתחילים להתייחס אל טים בצורה יפה.
לכבד אותו, להתעניין בו ולדאוג לו.
אך עד מהרה מבין טים מבין שהסיבה לשינוי היחס היא הכסף להרוויח, ועוזב אותם.
בעצב רב, ובחלוקת כבוד אחרון, מחליף טים את מצבתו העלובה של אביו במצבה מפוארת, ויוצא למסע.
מסע ארוך וקשה עובר על טים.
בדרכו רצופת הסכנות, הוא רוכש לעצמו חברי אמת שמבינים את פשר העסקה עם השד, ועוזרים לו להשיב את צחוקו.
בערך באמצע של הסיפור מתברר כי אחד מחבריו של טים גם הוא קשר עסקה עם אותו השד.
מכיוון שאותו חבר ידע איך עסקאות של אותו שד מתנהלות, הוא היה צריך קודם לגלות שלטים אבד צחוקו.
הו עשה זאת דרך שפת גופו ותווי פניו של טים.
לאחר מכן, הוא היה יכול לקיים התערבות עם טים על כך שיוחזר צחוקו.
בסוף הספר, טים "נעלם", כלומר: אף אחד לא יודע איפה הוא או לאן הוא הלך.
מתואר בסוף הספר כי טים משאיר רמזים לקיומו מדי פעם לפעם על ידי מחוות כאלה או אחרות לאנשים שעזרו לו או אהבו אותו מאוד.
טים: ילד עם חיים אומללים, שנלקחה ממנו היכולת לצחוק.
יעשה הכול כדי להשיב את צחוקו.
במהלך הסיפור מתגלה טים כאיש עצמאי ובוגר, שיכול להסתדר בכוחות עצמו.
אמו החורגת של טים: נישואיו השניים של אבא של טים.
ארווין: אחיו החורג של טים.
בנה הביולוגי של אמו החורגת של טים.
הברון דה לופט / טרוץ': שד מרושע המבצע את "עסקת הצחוק" עם טים.
מאבד את צחוקו לטים בסוף הסיפור.
השם לא סתמי, משמעות המילה "לופט" במהופך בשפה הגרמנית היא "שטן".
אביו של טים: לא ידוע עליו הרבה.
נפטר כשטים היה צעיר, מהווה חלק חשוב בחייו של טים.
חבריו של טים: מיוצגים יותר כקבוצה של חברים מאשר בודדים.
עוזרים לטים להחזיר את צחוקו ולממש את מה שהוא באמת רוצה.
הילדה שרה ברנרד (בספרדית: Hilda Sarah Bernard, 29 באוקטובר 1920 – 20 באפריל 2022) הייתה שחקנית ארגנטינאית.
ברנרד נולדה בפוארטו דסאדו, סנטה קרוס, ארגנטינה.
אביה היה בריטי, אמה הייתה אוסטרית, והיו לה שני אחים, רקל וחורחה.
לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון, ברנרד למדה בקונסרבטוריון הלאומי לאמנות דרמטית, אך עד מהרה החליטה להפסיק את הלימודים, ובחרה בלימודי משחק תחת הדרכתם של אמני משחק ארגנטינאים כמו השחקן והבמאי אנטוניו קוניל קבנלס והשחקנית מריה רוסה גאלו.
ב-1941 הופיעה ברנרד בעבודתה הראשונה כחברה בתיאטרון הלאומי סרוונטס כמוכרת אמפנדס ב"מרטין פיירו".
ב-1942 נכנסה ברנרד לעולם הרדיו, כשהיא הצטרפה לרשת הרדיו "אל-מונדו", שם הופיעה במספר סדרות משחק עם שחקנים כמו אוסקר קאסקו ואדוארדו רודי.
ברנרד כיכבה לראשונה בקולנוע הארגנטינאי ב-1952 בסרט "Mala Gente".
ברנרד הופיעה בסרטים רבים: "Vení conmigo" ב-1973, ברומן הפיקרסקי "Autocine Mon amour" ב-1972, "La flor de la mafia" ב-1974 ורבים אחרים.
ב-1989 השתתפה בטלנובלה הארגנטינאית "האישה המסתורית".
ב-1992 השתתפה בתפקיד הראשי בטלנובלה הארגנטינאית "אנטונלה" לצידם של אנדריאה דל בוקה וגוסטבו ברמודס.
ב-1991 השתתפה בטלנובלה הארגנטינאית "סלסטה" לצידם של אנדריאה דל בוקה וגוסטבו ברמודס, וב-1993 השתתפה בטלנובלת המשך בשם "סלסטה, תמיד סלסטה".
באותה שנה השתתפה בטלנובלה הארגנטינאית "מנואלה" לצידם של גרסיה קולמנארס וחורחה מרטינס.
ב-1994 השתתפה בסרט הצרפתי-ארגנטינאי "גופות אבודות", לצידו של צ'קי קריו.
בשנים 1995–1997 השתתפה בטלנובלה של המפיקה הארגנטינאית כריס מורנה, "קטנטנות", בתפקידה של כרמן מורן.
בשנים 2002–2003 השתתפה בטלנובלה של המפיקה הארגנטינאית כריס מורנה, "המורדים", לצידם של פליפה קולומבו, בנחמין רוחאס, קמילה בורדונבה ולואיסנה לופילטו.
במסגרת הופעתה בטלנובלה, טסה ברנרד לישראל יחד עם כוכבי הטלנובלה לסיבוב הופעות שהתקיים בחופשת הפסח.
באותן שנים נטלה חלק בסדרה "המתחזים" של הבמאי ותסריטאי הארגנטינאי דמיאן סיפרון.
ב-2004 השתתפה בטלנובלה של המפיקה הארגנטינאית כריס מורנה, "פלוריסיינטה", בתפקיד סבתן של פלורנסיה, דלפינה וסופיה.
באותה שנה, השתתפה בסרט הארגנטינאי-ספרדי "Live-in Maid" לצידה של נורמה אליאנדרו.
ניתן לומר כי ברנרד זכתה לפופולריות בקרב אוכלוסיית צופים צעירה אשר צפו בה במסגרת הטלנובלות של כריס מורנה.
בשנת 2005 גילמה לצדה של קמילה בורדונבה בטלנובלה "אהבת נעורים" את דמותה של דונה אורורה.
ב-2006 השתתפה בטלנובלה הארגנטינאית "Collar de Esmeraldas", לצידם של אוסבלדו לפורט וקרינה סמפיני.
באותה שנה השתתפה בטלנובלה הארגנטינאית "Se dice amor" לצידו של חואן דרטס.
ב-2015 הוענק לברנרד פרס "מרטין פיירו" לאור שנות הקריירה הרבות שלה.