tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה תקופה כבר גייס הרברט תמיכה להרחבתו של הצי, על אף המשבר הכלכלי שהתחולל באותה שנה, והוא הוביל את הצי לרמת מוכנות לקראת מלחמת ארצות הברית-ספרד.
לאחר שהמיר את השקפותיו לאלו של מהן, אושרה בנייתן של חמש אוניות קרב ושל 16 טרפדות במהלך תקופת כהונתו.
לאחר פרישתו ב-1897 הוא עסק בעריכת דין בוושינגטון.
הילרי הרברט נפטר ב-6 במרץ 1919 בטמפה, פלורידה.
צי ארצות הברית הנציח אותו בקריאת משחתת על שמו.
הִלַּת הַפִּטְמָה, שִׁטְחוֹן הַשָּׁד, עטרה או אראולה היא האזור הפיגמנטי בשד סביב הפטמה.
צורתה מעגלית או דמוית-ביצה, והיא שונה משאר רקמת העור שסובבת אותה לא רק בצבעה, אלא גם בהרכב הרקמה שלה.
הילת הפטמה מופיעה בחזה בקרב נשים וגברים כאחד, ולה קשת של גוונים.
באראולה קיימים בלוטות שונות וזקיקי שיער.
תפקידו של הדרמיס המיוחד של האראולה הוא להגן על עור השד הרגיל מפני שחיקה, היסדקות וגירוי.
בהילת הפטמה ישנם שלושה סוגים של בלוטות:
בלוטות החלב המסוגלות - המכונות בלוטות מונטגומרי - המיועדות לסיכוך הפטמה.
פתחים על-פני האראולה של בלוטות אלו נקראים גבשושיות מונטגומרי/מורגגני (Morgagni tubercles), הן קטנות (קוטר של 1–2 מ"מ).
סתימה של גבשושיות אלה עלולה להוביל לדלקת חריפה, נוזל צלול או שחמחם עלול להיפלט מהאראולה (הפרשות פטמה) ועלולה להתפתח מסה תת-אראולרית - ציסטת מונטגומרי.
בלוטות החלב הראשיתיות, מהן משתחרר חלב בזמן ההנקה.
תפקיד נוסף של אראולה הוא להכיל קולטנים מכניים המותאמים לאט המפעילים הפרשת אוקסיטוצין במהלך ההנקה.
המכלול הפטמי-אראולרי (הפטמה ביחד עם הילת הפטמה) מכיל קצות עצבים סנסוריאליים רבים.
צבעי וגווני הילות הפטמה עשויים לנוע בין ורוד, אדום, חום שוקולד, חום כהה או כמעט שחור, אך בדרך כלל הן נוטות להיות בהירות יותר בקרב אנשים עם גוני עור בהירים יותר וכהות יותר בקרב אנשים עם גוני עור כהים יותר.
אפשר שהסיבה לצבע השונה משאר העור בחלק זה של השד, היא במטרה להפוך את אזור הפטמה לגלוי יותר עבור התינוק היונק.
גודלן וצורתן של הילות הפטמה גם הן משתנות מאוד, כאשר בקרב נשים בדרך כלל גדולות יותר מאלו של גברים ושל ילדות טרום גיל ההתבגרות.
אראולות אנושיות הן לרוב עגולות בצורתן, אך אצל נשים רבות הן גדולות ואליפטיות.
הקוטר הממוצע של הילות פטמה בזכרים הוא סביב 2.8 ס"מ; לנשים בוגרות מינית בממוצע 3.81 ס"מ.
לנשים מניקות ולנשים עם שדיים גדולים במיוחד, עשויות להיות אראולות גדולות יותר.
הקוטר יכול לעלות גם על 10 ס"מ.
מחלת פאג'ט היא מצב ממאיר אשר כלפי חוץ עלול להופיע כאקזמה, עם שינויים בעור הכוללים את האראולה והפטמה.
הילרי לי לינדזי היא זמרת-יוצרת אמריקאית.
היא כתבה שירים עם או עבור מספר אמנים, כולל מישל בראנץ', פיית' היל, מרטינה מק'ברייד, שאקירה, ליידי אנטבלום, גארי אלן, שרה אוונס, קארי אנדרווד, קלי פיקלר, בון ג'ובי, טיילור סוויפט, ליידי גאגא, טים מקגרו ולוק בריאן.
בשנים 2006 ו-2016, זכתה לינדזי בפרס גראמי בקטגוריית "שיר הקאנטרי הטוב ביותר" עבור "Jesus, Take the Wheel" של קארי אנדרווד ו-"Girl Crush" של ליטל ביג טאון.
בשנת 2011 קיבלה לינדזי מועמדות לפרס אוסקר על "Coming Home", שהוקלט על ידי גווינת' פלטרו כחלק מ-Country Strong, בקטגוריית "השיר המקורי הטוב ביותר".
"Coming Home" הועמד לפרס גלובוס הזהב באותה השנה בקטגוריית "השיר המקורי הטוב ביותר" יחד עם "There's a Place for Us", של אנדרווד.
נכון לשנת 2018, היא כתבה כ-20 שירים שכבשו פסגות מצעדים.
היא הייתה מועמדת שלוש פעמים לפרס הגראמי בקטגוריית "שיר השנה" על שיריה "Jesus, Take the Wheel", "Girl Crush" ו-"Always Remember Us This Way".
היא בתם של ריקי וקתי לינדזי.
היא התחילה לכתוב שירים בגיל שנתיים.
היא המשיכה לשיר במקהלת הכנסייה שלה וזכתה בפרס הראשון שלה בגיל שמונה בחלון הראווה לכישרונות "Kiwanis" המקומי.
כילדה, היא זכתה בתחרויות שירה שונות והחלה את הקריירה שלה כזמרת-יוצרת ב-1996.
לינדזי סיימה את לימודיה בתיכון מקיף וושינגטון וילקס ועברה לנאשוויל בשנת 1994, כדי להירשם לבית הספר למוזיקה באוניברסיטת בלמונט.
לינדזי חתמה על עסקת פרסום במהלך שנת הלימודים האחרונה שלה באוניברסיטת בלמונט.
היא חתמה על הסכם ההוצאה לאור הראשון שלה בשנת 1997. מאוחר יותר, היא הוחתמה כאמנית בחברת סוני מיוזיק אנטרטיינמנט, אך לאחר שלושה חודשים היא עזבה החברה.
בשנת 2008 כתבה את "Fearless" עם טיילור סוויפט, כחלק מהשתתפותה באלבומה, Fearless.
לאחר ההצלחה לה זכתה בשנת 2008, המשיכה לינדזי לכתוב שירים לאמנים כמו קארי אנדרווד ("Last Name", "Church Bells", "Dirty Laundry" ו-"Cry Pretty") וליידי גאגא ("Always Remember Us This Way").
בשנת 2012, כתבה עם סוויפט את הלהיט "Red" שזכה לביקורות חיוביות רבות מטעם מבקרי המוזיקה, אשר שיבחו את הליריקה שלו, אך היו שחלקו על ההרכב שלו.
חברותיה של לינדזי, לורי מק'קנה וליז רוז, התאגדו יחד לשלישייה בשם "Love Junkies", שכתבו יחד שירים לאמנים כמו ליידי גאגא וליטל ביג טאון.
לינדזי נשואה לכותב השירים קארי בארלו.
לזוג יש בת שנולדה בשנת 2015.
יש לה שתי אחיות, לורן לינדזי פאולר וטיילור האריס לינדזי.
טיילור לינדזי היא מנהלת סוני מוזיקה נאשוויל.
שנהפרסקטגוריהעבורתוצאהמקור2024פרס האקדמיה למוזיקת קאנטריפזמונאי השנההילרי לינדזיפרס איגוד מוזיקת הקאנטרישיר השנה"Burn It Down"
מיטרופוליט הילריון הוא בישוף של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, מיטרופוליט של בודפשט והונגריה מאז 7 ביוני 2022. תאולוג, פטרולוג, היסטוריון כנסייה, מלחין ומורה, דוקטור לפילוסופיה (1995), דוקטור לתאולוגיה (1999).
חתן פרס הפדרציה הרוסית (2020).
מחבר מונוגרפיות על חייהם ותורותיהם של אבות הכנסייה, תרגומים מיוונית וסורית, עבודות על תאולוגיה דוגמטית, מאמרים באנציקלופדיה הרוסית הגדולה ובאנציקלופדיה האורתודוקסית ופרסומים רבים בכתבי עת.
מחבר הספר ישוע המשיח .
מ-31 במרץ 2009 עד 7 ביוני 2022 מילא את התפקידים הבאים: יו"ר המחלקה ליחסי כנסייה חיצוניים של הפטריארכיה של מוסקבה , חבר קבע בסינוד הקדוש , רקטור של כל הכנסיות ללימודי תואר שני ודוקטורט על שם קדושים סיריל ומתודיוס .
היה מנחה של תוכנית הטלוויזיה "הכנסייה והעולם" בערוץ הטלוויזיה "רוסיה-24".
הילרי ג'ין סקולטן היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת מישיגן.
סקולטן, חברת המפלגה הדמוקרטית, היא האישה הראשונה המייצגת את מחוז הקונגרס השלישי של מישיגן בקונגרס האמריקאי.
סקולטן גדלה בהדסונוויל (Hudsonville) שבמחוז אוטווה במישיגן.
אמה, ג'ודי, הייתה מנהלת ומורה בבתי ספר אחדים בגרנד ראפידס רבתי, בעוד אביה, סקוט, היה עיתונאי לענייני ספורט בעיתון "The Grand Rapids Press".
סקולטן למדה בבית הספר התיכון יוניטי כריסטיאן, והשלימה את לימודיה הגבוהים בקולג' גורדון ובבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מרילנד בבולטימור .
בשנים 2017-2013 הייתה סקולטן עוזרת משפטית ועורכת דין מייעצת במועצה לערעורי הגירה (BIA) של מחלקת המשפטים של ארצות הברית.
בתום נשיאותו של ברק אובמה שבה לגרנד ראפידס והחלה לעבוד כעורכת דין במרכז לזכויות המהגרים במישיגן.
ביולי 2019, לקראת בחירות 2020, הכריזה סקולטן על מועמדותה לייצוג מחוז הקונגרס השלישי בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית נבחרה פה אחד ללא יריבים אחרים.
לעומת זאת, בבחירות הכלליות הפסידה למועמד המפלגה הרפובליקנית פיטר מאייר.
עם זאת, סקולטן הייתה הדמוקרטית הכי קרובה לזכייה במחוז זה מאז 1982, כאשר הרפובליקני המכהן הרולד ס.
סוייר ניצח ברוב דחוק בן 51% במה שהיה אז מחוז הקונגרס החמישי.
הייתה זו בנוסף הפעם השנייה בלבד מאז 1982 שדמוקרט קיבל לפחות 40% מהקולות.
הישג זה הצביע על היחלשות הרפובליקנים במחוז הקונגרס השלישי.
בבחירות 2022 התמודדה סקולטן בשנית לבית הנבחרים האמריקאי.
גם בבחירות אלה נבחרה ללא התנגדות בפריימריז של המפלגה הדמוקרטית; תחילה נערכה להתמודדות חוזרת מול מאייר, אך מאייר הפסיד בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית לבן חסותו של נשיא ארצות הברית לשעבר דונלד טראמפ, ג'ון גיבס.
סקולטן התמודדה במחוז שהפך לתחרותי בצורה משמעותית לאחר החלוקה מחדש בבחירות 2022. גבולותיו נדחקו מערבה כדי לכסות חלק גדול מקו החוף של ימת מישיגן והעיר מַסְקִיגֶן (Muskegon).
לו היה קיים בבחירות לנשיאות ב-2020, ג'ו ביידן היה זוכה בו עם 53% מהקולות, אך בפועל זכה בו דונלד טראמפ עם 51%.
בבחירות הכלליות גברה סקולטן (54.9%) על גיבס (42%) ונבחרה אל הקונגרס ה-118 של ארצות הברית.
היא הדמוקרטית השנייה בלבד שמייצגת את גרנד ראפידס בקונגרס מאז 1913.
הילרי קולדוול היא שחיינית קנדית, זוכת מדליית ארד אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016), זוכת מדליית ארד מאליפות העולם (ברצלונה 2013) ואלופת המשחקים הפאן-אמריקאיים (טורונטו 2015) במשחה ל-200 מטר גב.
באולימפיאדת לונדון סיימה במקום 18 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:10.75 דקות.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בתחילת אוגוסט 2013 זכתה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בשיא לאומי חדש של 2:06.80 דקות, אחרי מליסה פרנקלין מארצות הברית שקבעה שיא אליפות חדש של 2:04.76 דקות ובלינדה הוקינג מאוסטרליה (2:06.66 דקות).
כבר בשלב המוקדמות היא קבעה שיא לאומי חדש של 2:07.81 דקות, אותו שיפרה בשלב חצי הגמר בתוצאה של 2:07.15 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שביעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:00.19 דקות, כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 1:00.76 דקות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 1:00.47 דקות.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה בתחילת אוגוסט 2015 סיימה במקום שביעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:08.66 דקות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:07.54 דקות, אחרי מאיה דיראדו מארצות הברית (2:05.99 דקות) וקטינקה הוסו מהונגריה (2:06.05 דקות).
מדליית כסף באליפות עולם (בריכת 25 מט)
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בוינדזור, אונטריו, בדצמבר אותה שנה היא זכתה במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה בסוף יולי 2017 סיימה במקום שישי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:07.15 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 12 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:00.29 דקות.
הים הוא סרט דרמה ישראלי בבימויו של שי כרמלי פולק שגם כתב את התסריט.
עלילת הסרט עוסקת בילד פלסטיני בן 12 אשר מנסה להגיע לים בפעם הראשונה בחייו, ומככבים בו ח'ליפה נאטור, מוחמד גזאוי, מרלן בג'אלי והילה סורג'ון.
הסרט היה מועמד לשלושה עשר פרסי אופיר, זכה בחמישה מהם, כולל פרס הסרט הטוב ביותר, וייצג את ישראל בטקס האוסקר.
חאלד, ילד בן 12 מכפר פלסטיני ליד רמאללה, מקבל הזדמנות לנסוע לים לראשונה בחייו במסגרת טיול כיתתי.
כשההסעה מגיעה למחסום החיילים מודיעים שהאישור של חאלד לא תקף, והוא נאלץ לשוב הביתה בזמן שחבריו ממשיכים בדרכם.
מאוכזב, חאלד מחליט לצאת אל הים לבדו, אף שהוא לא מכיר את הדרך ולא דובר עברית.
כשאביו רבחי, פועל שעובד בישראל ללא אישורים שומע על כך, הוא עוזב את עבודתו ויוצא לחפש את בנו חרף הסיכון שייתפס ויאבד את פרנסתו.
הסרט הופק על ידי באהר אגבאריה בתמיכת מפעל הפיס ותמיכה של 2 מיליון ש"ח מטעם קרן הקולנוע הישראלי.
לדברי כרמלי פולק הסרט מתאר את הכמיהה למשהו בסיסי כמו לראות את הים, שהוא כמעט בלתי מושג עבור ילדים ומבוגרים בגדה, כאשר ההיכרות עם מציאות זו דרך שנים רבות בהן היה פעיל בשטחים היא זו שהניעה אותו לכתוב את התסריט.
הסרט צולם בשנת 2023. שי גולדמן שימש כצלם הסרט, בעוד אבי בללי הלחין את הפסקול.
הסרט הוקרן בבכורה ב-21 ביולי 2025 בפסטיבל הקולנוע ירושלים, שם זכה בציון לשבח, פרס האנסמבל ופרס יוסי מולה למוזיקה.
הסרט השיג 13 מועמדויות לטקס פרסי אופיר לשנת 2025, והיה לסרט בעל מספר המועמדויות הרב ביותר בטקס.
הסרט זכה בחמישה פרסים: פרס הסרט העלילתי הארוך הטוב ביותר; פרס השחקן הראשי הטוב ביותר (מוחמד גזאוי); פרס שחקן המשנה הטוב ביותר (ח'ליפה נאטור); פרס התסריט הטוב ביותר (שי כרמלי פולק); פרס המוזיקה המקורית הטובה ביותר (אבי בללי).
לאחר זכיית הסרט בפרס הסרט הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2025, הודיע שר התרבות והספורט, מיקי זוהר אחרי שראה קטעים נבחרים, כי יפסיק את מימון המדינה לטקס החל מתקציב 2026. הוא טען שהסיבה לכך, היא שהסרט מציג את חיילי צה"ל ומדינת ישראל באופן "מכפיש ושקרי".
זוהר כינה את זכיית הסרט "יריקה בפרצוף אזרחי ישראל" וטען כי אין הצדקה להמשך מימון ציבורי של הטקס.
בתגובה כתבו מבקרי קולנוע בארץ: "מיקי זוהר משקר, אין בו שום הכפשה של חיילי צה"ל.
זה פשוט הטיעון שהכי נוח להיאחז בו כדי לקבץ את העדר".
ו-"ממש אין בו הכפשה של חיילי צה"ל, או הצגה לא אנושית של דמות כלשהי".
באקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה, האחראית על הענקת פרסי אופיר, הגיבו כי בחירת הסרט מהווה "תשובה מוחצת ומהדהדת מול התקפות שרים".
הים הקריבי הוא ים בין-יבשתי מדרום למפרץ מקסיקו, חלק מהאוקיינוס האטלנטי.
הוא תחום במדינות ונצואלה, קולומביה ופנמה מדרום, קוסטה ריקה, ניקרגואה, הונדורס, גואטמלה, בליז, ומדינת יוקטן במקסיקו ממערב, קובה, האיטי והרפובליקה הדומיניקנית, ג'מייקה ופוארטו ריקו מצפון והאיים האנטילים הקטנים ממזרח.
שטחו של הים הקריבי 2,754,000 קילומטרים רבועים.
הנקודה העמוקה ביותר היא בשקע קיימן המצוי בין קובה לג'מייקה ועומקו המרבי 7,686 מטרים.
בשם "קריביים" נקראים הים הקריבי והאיים שבו, כגון קובה, היספניולה, הוא האי עליו נמצאות האיטי והרפובליקה הדומיניקנית, פוארטו ריקו, ג'מייקה, איי בהמה, טרינידד וטובגו ועוד איים קטנים רבים נוספים.
איים אלו ידועים כאיי הודו המערבית או האיים הקריביים.
איי הים הקריבי נחלקים ל-3 קבוצות עיקריות:
האנטילים הקטנים – שרשרת איים קטנים בין פוארטו ריקו לוונצואלה.
האנטילים הגדולים – קובה, היספניולה, ג'מייקה, פוארטו ריקו ואיי קיימן.
איי בהאמה – קבוצת איים קטנים מדרום מזרח לפלורידה.
מקור שמו של הים הקריבי הוא באינדיאנים בני שבט הקריב, ששכנו בו.
האירופאים שהגיעו לאזור ראו אותם כלוחמניים ואפילו כקניבלים, מילה שהוכנסה לשימוש בעקבות כינוי אחר של בני הקריב, קניבה.
הים היה ידוע לשמצה עקב פעילות ערה של שודדי ים במאות ה-16, ה-17 וה-18. שודדים אלה כונו שודדי הים הקאריביים.
במלחמת העולם השנייה פעלו צוללות מדינות הציר בים הקריבי על מנת לשבש העברת נפט מוונצואלה לבעלות הברית.
הים השחור (בטורקית: Karadeniz; ברוסית: Чёрное море; באוקראינית: Чорне море; בגאורגית: შავი ზღვა; ברומנית: Marea Neagră) הוא ים בין-יבשתי השוכן בין דרום-מזרח אירופה ובין אסיה הקטנה.
הים השחור מחובר לים מרמרה על ידי מצר הבוספורוס, החוצץ בין חלקה האירופאי והאסיאתי של טורקיה ובין שני חלקי העיר איסטנבול.
רומניה, בולגריה והחלק האירופאי של טורקיה תוחמים את הים השחור ממערב.
הגדות הצפונית והמזרחית נתחמות על ידי אוקראינה, רוסיה וגאורגיה.
כל חופו הדרומי הוא טריטוריה טורקית.
הים שוכן מזרחית לחבל הבלקן.
אורכו 1,200 קילומטרים ממזרח למערב, רוחבו המרבי 610 קילומטרים, ושטחו 436,400 קמ"ר (לא כולל ים אזוב).
אל הים מתנקזים חלק גדול מנהרות מזרח אירופה, לרבות הדנייפר, הדניסטר, הבוג הדרומי והדנובה.
הוא מקבל מים גם מנהרות חלקה המזרח אירופאי של רוסיה כמו נהר הדון אשר זורם אל ים אזוב וגם מהקווקז המערבי כמו נהר הקובן אשר זורם גם הוא לים אזוב, כמו כן מגיעים אליו עוד כמה נהרות קטנים.
לכן מליחות הים השחור נמוכה משמעותית ממליחות הים התיכון, והוא אגן דילול.
ערים חשובות לחופו של הים השחור הן אודסה, איסטנבול, סמסון, קונסטנצה, בורגס, ורנה, סבסטופול, בתומי, אורדו, ילטה וסוצ'י.
בשנים שלאחר סיום המלחמה הקרה הפכו עשרות ערים ועיירות לאורך חופי הים השחור לאתרי נופש ותיירות פופולריים.
בעת העתיקה כונה הים ביוונית בשם "Εὔξεινος Πόντος" (אֵוּקסֵיינוֹס פּוֹנְטוֹס) – "הים הידידותי", כנראה לשון נקייה לעובדת היותם של חופיו מאוכלסים בשבטים עוינים ליוונים בטרם תהליך הקולוניזציה.
הים השחור הוא אחד מארבעה ימים הנקראים בעברית ובשפות נוספות על שם צבעים נפוצים – כשהאחרים הם הים הלבן, הים האדום, והים הצהוב.
הסיבה לכינויו "השחור" אינה ידועה; סברה אחת היא שהצבעים היו כינויים לכיוונים, כששחור פירושו צפון ואדום פירושו דרום, מה שיצביע על מקור השם בשפת העם שישב בין שני הימים.
הים הבלטי נמצא בצפון מזרח אירופה, ונתחם על ידי חצי האי הסקנדינבי, חופיהן הצפוניים של מדינות מזרח ומרכז אירופה וכן על ידי האיים הדניים.
הים הבלטי מתנקז לים הצפוני דרך המצרים הדניים – מצר ארסונד (בשוודית: Öresund, בדנית: Øresund), החגורה הגדולה (בדנית: Storebælt) , והחגורה הקטנה (בדנית: Lillebælt) .
הים הבלטי מקושר לים הלבן דרך תעלת בלומורקנאל, ולים הצפוני דרך תעלת קיל (Kiel).
אדם מברמן (Adam von Bremen) היה הראשון אשר נתן לים הבלטי את שמו, ככל הנראה על שם האי הצפוני "בלטיה" הנזכר אף בכתבי קסנופון.
כמו כן ישנה אפשרות שמקור השם הוא מהמילה הגרמנית Belt, הכינוי שניתן בעבר למצרים הדניים.
יש הטוענים כי מקור השם הוא לטיני, Balteus ("חגורה").
המדינות הבלטיות קיבלו כינוי זה על שם הים הבלטי (ולא להפך).
הים הבלטי הוא ים צעיר מאוד באופן יחסי, ולידתו מתוארכת לעידן הקרח האחרון.
משהתרוממה הקרקע, שקודם לכן נלחצה כלפי מטה על ידי שכבות הקרח, התחבר הים הבלטי בערוצים שונים לים הצפוני-האוקיינוס האטלנטי וכן לים הלבן-הים הארקטי.
לים הבלטי שתי לשונות-ים: המפרץ הפיני והמפרץ הבוטני.
תהליך התרוממות הקרקע באזור הים הבלטי עודו בעיצומו: במקומות אחדים, ובמיוחד באזור המפרץ הבוטני, עולים פני הקרקע בקצב של מטר אחד כל מאה שנה.
בתקופת האימפריה הרומית נודע הים הבלטי כ-Mare Suebicom או Mare Sarmaticum, על שם השבטים השוואבים והסרמטים.
ההיסטוריון הרומאי טקיטוס תיאר בחיבוריו "גרמאניה" ו"חיי אגריקולה" משנת 98 לספירה את הים בחודשי האביב, עת נמסה שכבת הקרח וקרחונים צפו על פני המים.
החל מתקופת הוויקינגים כינו הסקנדינבים את הים בשם "האגם המזרחי" (Austmarr).
שם קדום יותר, גרנדוויק (Grandvik), מלמד על כך שהוויקינגים העריכו בצדק כי הים הבלטי אינו אלא לשון ים גדולה של האוקיינוס האטלנטי.
לצד שפע דגים, בים הבלטי קיימים מצבורי ענבר, ובמיוחד בחופיו הדרומיים.
המדינות שלחוף הים הבלטי היו עשירות בעץ, סיבי בד, פרוות, ברזל, כסף ומלח, ולכן הים היה אזור מסחר פורה החל מהתקופה הרומית.
בימי הביניים המוקדמים, לחמו הוויקינגים הסקנדינבים בפומרנים הסלאבים על השליטה בים הבלטי.
הוויקינגים השתמשו בנהרותיה של רוסיה כדי להתקדם עד לאזור הים השחור ודרום רוסיה.
פינלנד והמדינות הבלטיות היו האחרונות באירופה שקיבלו עליהן את הנצרות במסגרת מסעי הצלב הצפוניים: הראשון, שערכו השוודים במאה ה-12, והשני, שערכו הגרמנים במאה ה-13. האבירים הטבטונים הגרמנים לחמו בדנים ובשוודים ותפסו את השליטה במדינות הבלטיות, שעה שיסודותיה של רוסיה הונחו בנובגורוד.
לאורך המאה ה-16 ואף בראשית המאה ה-17 לחמו פולין, דנמרק ושוודיה אלו באלו במלחמות ה-Dominium Maris Baltici (שליטה בים הבלטי).
בסופו של דבר, הוכרע המאבק לטובתה של האימפריה השוודית, שהצליחה לספח לתחומה את הים כולו.
במאה ה-18 היו רוסיה ופרוסיה למעצמות הימיות המרכזיות.
הצאר הרוסי, פטר הגדול, הכיר בחשיבותו האסטרטגית של הים הבלטי והחליט להקים את בירתו החדשה, סנקט פטרבורג, על שפך נהר הנווה (Neva) שבקצהו המזרחי של המפרץ הפיני.
המסחר באזור הבלטי הוסיף להיות פורה, ואף התרחב לאזור הים הצפוני: צייהן של אנגליה והולנד נזקקו למשאביהן של המדינות הבלטיות.
במהלך מלחמת קרים הפגיז צי משותף של בריטניה וצרפת מטרות רוסיות בים הבלטי, ביניהן סוויבורג (Sveaborg), קרונסטאד (Kronstadt) ובומרסונד (Bomarsund).
לאחר איחוד גרמניה בשנת 1871 היה חופו הדרומי של הים הבלטי גרמני לחלוטין.
הים הבלטי ידע פעילות צבאית גם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
עם שובה של פולין למערכת הבינלאומית בתום המלחמה, הפכו נמליה בגדנסק (Gdansk) ובגדיניה (Gdynia) לנמלים המובילים בים הבלטי.
במהלך מלחמת העולם השנייה כבשה גרמניה הנאצית את פולין ואת המדינות הבלטיות, וחידשה אגב כך את שליטתה בחופו הדרומי של הים הבלטי וכן בחלקים גדולים של חופו המזרחי.
בשנת 1945 הפך הים הבלטי לאתר קבורה המוני לנוסעיהן של ספינות פליטים גרמניות שעה שנמלטו מפרוסיה המזרחית הנצורה בידי הצבא האדום, וטובעו על ידי צוללות סובייטיות.
נכון ל-2004, הטבעתן של הספינות וילהלם גוסטלוף (Wilhelm Gustloff) (כ-9,000 בני אדם לערך טבעו למוות), גויה (Goya) (בין 6,000 ל-7,000 נספו) ושטויבן (Steuben) (כ-4,500) נותרה בבחינת האסון הימי הכבד ביותר בתולדות האנושות.
במאי 2004 עבר הים הבלטי לחסותו הכמעט מוחלטת של האיחוד האירופי, כאשר פולין והמדינות הבלטיות הצטרפו לארגון באופן רשמי.
כך נותרו העיר סנקט פטרבורג והמובלעת הרוסית קלינינגרד האזורים הבודדים בסביבת הים הבלטי שאינם תחת חסות האיחוד האירופי.
חלקו הצפוני של הים הבלטי ידוע בתור המפרץ הבוטני.
דרומית לו נמצא ים אולנד (Ålandsjön).
המפרץ הפיני מקשר את הים הבלטי עם סנקט פטרבורג.
צפון הים הבלטי משתרע בין אזור סטוקהולם, דרום-מערב פינלנד ואסטוניה.
מפרץ ריגה ממוקם בין ריגה לבין האי סארמאה.
מפרץ גדנסק ממוקם ממזרח לחצי האי הל.
מפרץ פומרניה ממוקם מצפון לאיים אוזדום (Usedom) ווולין (Wolin), ממזרח לריגן (Rügen).
אגן בורנהולם (Bornholm) הוא האזור הנמצא ממזרח לבורנהולם, והנושק לאיים הדניים פלסטר (Falster) וזילנד.
בין פלסטר והחוף הגרמני נמצאים מפרץ מקלנבורג (Mecklenburg) ומפרץ ליבק (Lübeck).
הנקודה המערבית ביותר בים הבלטי היא מפרץ קיל (Kiel), דרכו מתחבר הים הבלטי לים הצפוני.
הים הבלטי רדוד מאוד, עומקו הממוצע הוא 57 מטר, ועומקו המרבי עומד על 459 מטר.
העובדה שהמצרים הדניים צרים למדי מונעת תחלופת מים סדירה עם מימיו הקרים של האוקיינוס האטלנטי.
עם זאת, קצב זרימת הנהרות השונים לים הבלטי הוא גבוה.
כתוצאה מכך, רמת המליחות של הים הבלטי נעה בין מי ים לבין מים מתוקים.
המליחות הנמוכה של הים הבלטי, כמו גם העובדה שלא מתרחשת בו גאות, הביאה להתפתחות אבולוציונית שונה במקצת של כמה מהמינים החיים בים, לעומת מקביליהם החיים באוקיינוס האטלנטי.
כך, למשל, קיים שוני בין דג ההרינג החי בים הבלטי לבין ההרינג האטלנטי.
רוב המדינות המקיפות את הים הבלטי עוסקות בחקלאות, ולכן מתנקזות אליו כמויות רבות של דשנים.
כתוצאה מכך, בכל קיץ ישנו ריבוי המוני של אצות בסביבת הים הבלטי.
מי הים הבלטי רדודים יחסית ולכן רגישים יותר לשינויים בסביבה ובאקלים.
בשל שינויי האקלים שמחמירים בשנים האחרונות, התחממו מי הים הבלטי בקצב כפול בהשוואה לאוקיינוסים שבכדור הארץ.
על פי מדידות שנערכו, טמפרטורת מי הים הבלטי הממוצעת עלתה בשתי מעלות צלזיוס במהלך 30 השנים שחלפו מאז 1994.
בניית גשר ארסונד אדיר הממדים מעל מצר ארסונד הגבילה את התנועה בים הבלטי לכלי שיט בינוניים בלבד.
בינתיים, הים הבלטי הוא ערוץ הסחר המרכזי לייצוא נפט רוסי.
מדינות רבות חוששות מכך, שכן בהיעדר תחלופת מים סדירה עלולה דליפת נפט להמיט אסון על הים ועל המינים המיוחדים החיים בו.
הדבר מדאיג במיוחד את תעשיות התיירות באזור.
– Åland Islands (פינלנד, אוטונומיה)
האי אלנד – Öland (שוודיה)
אוזדום – Usedom (מחולק בין גרמניה ופולין)
סנקט פטרבורג – Санкт-Петербу́рг (רוסיה) 4,700,000 תושבים
סטוקהולם רבתי – Stockholm (שוודיה) 1,823,210 תושבים
קופנהגן רבתי – Copenhagen (דנמרק) 1,211,500 תושבים
טרוימיאסטו – Trójmiasto (פולין) 1,035,000 תושבים
הלסינקי רבתי – Helsinki (פינלנד) 980,000 תושבים
טאלין – Tallinn (אסטוניה) 401,774 תושבים
קלינינגרד – Kaliningrad (רוסיה) 400,000 תושבים
רוסטוק – Rostock (גרמניה) 212,700 תושבים
קליפדה – Klaipeda (ליטא) 194,400 תושבים
טורקו – Turku (פינלנד) 175,000 תושביםערי-נמל חשובות:
סווינוצ'י – Swinoujscie (פולין) 50,000 תושבים
ונטספילס – Ventspils (לטביה) 44,000 תושבים
בלטיסק – Baltiysk (רוסיה) 20,000 תושבים
האנקו – Hanko (פינלנד) 10,000 תושבים
הים הערבי הוא ים שולי באוקיינוס ההודי, הנמצא בין חצי האי ערב ממערב לבין הודו ממזרח.
רוחבו המקסימלי של הים הערבי הוא כ-2,400 קילומטרים, ועומקו המרבי הוא 4,652 מטרים.
הנהר הגדול ביותר שזורם בצורה ישירה אל הים הערבי הוא נהר האינדוס.
בצפון-מערב הים הערבי חלה היצרות, היוצרת את מפרץ עומאן; בהמשך מתחבר הים הערבי עם המפרץ הפרסי במצר הורמוז.
הים הערבי גובל במדינות הבאות: הודו, פקיסטן, איראן, איחוד האמירויות הערביות, עומאן, תימן וסומליה.
האי סוקוטרה נמצא בים הערבי.
חוף גואה (מדינה השוכנת לחופה המערבי של הודו)
הים הכספי או ים מזנדראן (בחלק מן השפות המקומיות: הים הכוזרי), על אף שמו, הוא אגם מליח המצוי בין אסיה לאירופה.
הים הכספי הוא האגם הגדול בעולם, ושטחו 371,000 קמ"ר (דומה לשטחה של יפן).
הים הכספי נמצא בין המדינות: רוסיה, אזרבייג'ן, איראן, טורקמניסטן וקזחסטן, וממערב לו נמצאים הרי הקווקז.
אין ממנו יציאה כלשהי למקור מים אחר, ומפלס המים בו נשמר על ידי התאדות בלבד.
המליחות בים הכספי היא 1.2% (12 גרם לליטר), בערך כשליש מהמליחות הממוצעת של מי ים.
האגם קרוי על שם העם הכספיאני, עם עתיק שחי באזור.
הים הכספי, בדומה לים השחור ולימת אורמיה, הוא שארית מהים העתיק פארטתיס.
לפני כ-5.5 מיליון שנים, בעקבות התרוממות טקטונית וירידה בגובה הים, הפך הים למוקף יבשה.
מפה מדויקת ראשונה של האגם נוצרה ב-1716 על ידי אלכסנדר בקוביץ'-צ'רקסקי, שנשלח לאזור בפקודת פיוטר הגדול.
הוא אף הקים שלושה מבצרים על גדות האגם, כבסיס להתפשטות האימפריה הרוסית מזרחה, לאזור ה"טרנס-כספי", כלומר מרכז אסיה.
תוכניות סובייטיות שאפתניות לחיבור הים הכספי לים האזובי, חלקו הצפוני של הים השחור, באמצעות פרויקט תעלת אירואסיה המכונה לעיתים "תעלת מניץ'", החלו במרץ רב משנת 1932, אך העבודה מעולם לא הושלמה בפועל.
כיום ברוסיה נחשבת התוכנית לבלתי כדאית מבחינה כלכלית, אם כי הנושא חוזר ועולה מדי פעם.
בשנת 1980, על רקע דאגה מירידת מפלס מי הים הכספי עקב אידוי, נחסמה התעלה שהוליכה מים ממנו אל לגונת גאראבוגאזקול, וזו התייבשה כליל עד 1984. ביוני 1992, לאחר שמפלס מי הים הכספי שב לעלות, נפרץ המחסום בתעלה שבינו לבין הלגונה והיא הוצפה שוב.
בשנת 2003 נחתם הסכם בין רוסיה, אזרבייג'ן וקזחסטן לחלוקת חלקו הצפוני של הים הכספי (64% מהאגם) ביניהן.
איראן וטורקמניסטן לא הסכימו לחלוקה זו.
בים הכספי גדל החידקן הרוסי, דג שמביציו מופק הקוויאר.
דֵיג יתר הביא לסכנת הכחדה של דגי החידקן באזור, וכיום פעילי איכות הסביבה פועלים להפסקת הדַיִג בים הכספי.
כמו כן חי בים הכספי ולחופיו מין נדיר של כלב ים בשם פוסה כספיאנית, המצוי אף הוא בסכנת הכחדה.
בנוסף, שכן באזור זה, עד לאמצע המאה ה-20, הטיגריס הכספי.
באזור הים הכספי נמצאים שדות עשירים של נפט וגז טבעי.
על פי התחזיות, כושר ייצור הנפט מהים הכספי, יגיע לכ-1.5 מיליון חביות ליום (240,000 קוב ליום), שווה ערך לתפוקת הנפט של מקסיקו.
קיימות הערכות שונות לגבי היקף העתודות באזור, הערכות הנעות בין 32–220 מיליארד חביות של נפט.
הים הכספי מהווה למעשה אגם סגור.
נהר הוולגה ונהר האורל מהווים 80% מהזרימה לאגם.
אין לים הכספי מוצא, והוא מאבד את מימיו בהתאיידות בלבד.
גובה פני האגם משתנה באופן קיצוני במהלך השנים.
מספר מעבורות חוצות את הים הכספי.
הים הלבן הוא שלוחה של ים ברנץ בצפון־מערב רוסיה ושטחו 90,800 קמ"ר.
עומקו הממוצע 67 מטרים, והמקסימלי - 340 מטרים.
הוא מוקף בקרליה ממערבו, ובחצי האי קולה מצפון לו.
תעלת בלומורקנאל מקשרת את הים הלבן אל הים הבלטי.
הים כולו הוא תחת ריבונות רוסית ונחשב ל"ים פנימי" של רוסיה.
הנמל החשוב ארכאנגלסק נמצא לחוף הים הלבן, ולאורך ההיסטוריה הרוסית היה מרכז הסחר הימי שלה.
בעידן המודרני הוא הפך לבסיס צבאי של צי ספינות הקרב והצוללות הרוסי.
הים הלבן הוא אחד מארבעה ימים הנקראים על שם צבע, כשהאחרים הם: הים השחור, הים האדום, והים הצהוב.
הים הטירני (באיטלקית: Mar Tirreno; בצרפתית: Mer Tyrrhénienne; בסיציליאנית: Mari Tirrenu) הוא ים שולי בים התיכון ונמצא מערבית לחצי האי האפניני.
הוא גובל בקורסיקה וסרדיניה במערב, בים הליגורי ובארכיפלג הטוסקני בצפון, בטוסקנה, לאציו, קמפניה ובקלבריה במזרח ובסיציליה בדרום.
העומק המרבי הוא 3,785 מטר.
במיתולוגיה היוונית, שימשו הצוקים המתנשאים מעל הים הטירני כמשכנן של ארבע הרוחות שנשמרו בידי איאולוס (שומר הרוחות).
שמו של הים הטירני נגזר מהמסורת היוונית, לפיה המנהיג האטרוסקי "טירנוס" הוביל את האטרוסקים מאזור לידיה לחצי האי האפניני.
המחקר המודרני לא מצא הוכחות חד משמעיות למוצא האטרוסקים.
הים הטירני נמצא ליד השבר האירופו-אפריקאי ולכן קרקעיתו מלאה בשלשלות הרים והרי געש (כולל מרסילי), חלקם פעילים.
הרוחות הנושבות בו הן המיסטרל מעמק הרון, ליבקיו מדרום מערב ושירוקו ואוסטרו מהדרום.
חמישה מצרי ים מובילים אל הים הטירני:
מצר מסינה בין סיציליה וקלבריה אשר בקצה המגף האיטלקי ורוחבו כשלושה קילומטר.
תעלת קורסיקה בין איטליה וקורסיקה, כ-80 ק"מ בקירוב.
מצר בוניפאצ'יו בין קורסיקה לסרדיניה ורוחבו כאחד עשר קילומטר.
מצר חסר שם בין סרדיניה לתוניסיה בן 200 ק"מ.
מצר סיציליה בין תוניסיה וסיציליה כ-160 ק"מ בקירוב.
הים הצהוב (בסינית מפושטת: 黄海; בקוריאנית: 황해), הוא חלקו הצפוני של ים סין המזרחי, המסתיים באוקיינוס השקט.
הים שוכן בין סין לבין חצי-האי קוריאה.
מקור שמו של הים הוא מגרגירי החול שצבעו את מימיו, בדומה לנהר הצהוב שבסין.
האקלים מאופיין בחורפים קרים ויבשים וקיצים רטובים וחמים.
מסוף נובמבר ועד מארס שורר מונסון צפוני חזק, שמלווה לפעמים בסופות שלגים.
טמפרטורות האוויר נעות בין 10 ל-28 מעלות צלזיוס וכמות המשקעים השנתית היא בין 500 מ"מ בצפון עד ל-1,000 מ"מ בדרום.
ערפל ימי קיים לעיתים קרובות לאורך החופים, במיוחד באזורים קרים.
החלק הפנימי ביותר של הים הצהוב נקרא ים בוהאי, אליו זורמים מימיו של הנהר הצהוב והנהר האי.
מפרץ קוריאה, שגם הוא חלק מהים הצהוב, נמצא בין מחוז ליאונינג בצפון-מזרח סין לבין חלקה הצפון-מערבי של קוריאה הצפונית.
ים בוהאי ומפרץ קוריאה מופרדים על ידי חצי-האי ליאודונג , בו שוכנת עיר הנמל דאליין.
הים הצהוב משתרע על שטח של כ-416 אלפי קילומטרים רבועים.
נפח המים הממוצע הוא כ-17,000 קילומטרים מעוקבים, והעומק הממוצע הוא 40 מטר.
במקומות העמוקים ביותר הוא מגיע ל-105 מטרים.
תחתית הים מכוסה בחול וסחף.
קו החוף אינו אחיד ויש בו מפרצים גדולים וקטנים רבים.
בצד הסיני, החופים הם לרוב שטוחים, וחוף קוריאה מורכב כולו מסלעים.
ליד החוף קיימים מספר איים קטנים, שכמה מהם מתפקדים כאתרי נופש פופולריים.
הים הצהוב הוא אחד מארבעה ימים הנקראים על שם שמות צבעים נפוצים - כשהאחרים הם הים השחור, הים הלבן והים האדום.
הים היוֹנִי (באלבנית: Deti Jonë (הים שלנו), ביוונית: Ιόνιο Πέλαγος, באיטלקית: Mare Ionio) הוא זרוע של הים התיכון.
הים תחום ממערב בסיציליה ובדרום המגף האיטלקי (פוליה וקלבריה); ממזרח – בדרום אלבניה, באיים היוניים, ובמערב יוון; ובצפון – בים האדריאטי שאליו הוא מחובר במצר אוטרנטו.
הים כולל את מפרץ טאראנטו.
בין הערים המפורסמות על הים: סירקוזה, קורפו וקטניה.
הים הנורווגי (בנורווגית: Norskehavet) הוא ים שולי בצפון האוקיינוס האטלנטי או בדרום האוקיינוס הארקטי.
הים ממוקם צפונית מערבית לנורווגיה בין הים הצפוני לבין ים גרינלנד, ממזרח לים איסלנד ודרומית מערבית לים ברנץ.
רכס תת-מימי הנמצא בין איסלנד לאיי פארו מפריד בין הים הנורווגי לבין האוקיינוס האטלנטי.
רכס יאן מאיין מפריד את הים הנורווגי מהאוקיינוס הארקטי.
בשל הקור הרב באזור הים הנורווגי, מימי הים הנורווגי וים גרינלנד נוטים לרדת מפני הים לעומק של שנים - שלושה קילומטרים.
זרם אנכי זה מביא לכך שמימי האוקיינוס באזור זה רוויים בחמצן, וכך נוצרים למעשה זרם חם בגובה פני הים וזרם עומק קר בעומק פני הים, לאורך חופיה המערביים של נורווגיה.
זרם מזרח איסלנד מעביר מים קרים לכיוון דרום מהים הנורווגי, בעוד שזרם נורווגיה - המהווה חלק מזרם הגולף מעביר מים חמים בגובה פני השטח לעבר ים נורווגיה.
בעטיו של זרם חם זה, ובשל המליחות הנמוכה של הים הנורווגי, במרבית שטחו של הים הנורווגי אין קרחונים, ומעבר ספינות מתאפשר במשך מרבית ימות השנה.
בשל המליחות הנמוכה והחמצן הרב, הדגה באזור רבה ביותר.
להקות המליחים, הבקלה, הסרדינים והאנשובי הרבות הביאו לכך שהים הנורווגי הוא אתר דיג בעל חשיבות כלכלית רבה לנורווגיה.
סיבה נוספת לחשיבות כלכלית זו היא גילויים של מרבצי נפט וגז טבעי גדולים, שהפקתם המסחרית על ידי נורווגיה החלה בשנת 1993.
מחוז הים השחור (בטורקית: Karadeniz Bölgesi) הוא אחד משבעה מחוזות בטורקיה.
המחוז שוכן בצפון אסיה הקטנה לחופי הים השחור ומחולק ל-18 נפות כדלקמן:
טרבזון - עיר נמל גדולה מוקפת פסגות ההרים של הרי פונטיק המזרחי.
נוסדה ב על ידי מתיישבים יוונים, ושגשגה עד מהרה כחלק מתוואי הסחר של השיירות בין פרס לים התיכון.
האטרקציה התיירותית המרכזית היא כנסיית האגיה סופיה, שנבנתה בשנת 1204. הכנסייה הוסבה למסגד בתקופה העות'מאנית וכיום מצוי בתוכה מוזיאון.
מנזר סומלה (Sumela Monastery) - בולט מתוך הצוק כ-70 ק"מ דרומית לטרבזון, למקום יש היסטוריה ביזנטית, והוא נסגר כמנזר פעיל ב-1923. במקום יש פרסקאות בתוך הקפלה הראשית, ושאר הקפלות המרכיבות את המתחם נותנות מושג טוב על הצנע של החיים הדתיים במאות הקודמות.
סינופ - עיר קוסמופוליטית שהיא גם הנקודה הצפונית ביותר על חוף הים השחור של טורקיה וגם הנמל המוגן ביותר.
כעת זהו מקום קטן בהשוואה לחשיבותו בעת העתיקה, כשהייתה עיר מסחרית עסוקה בקצה הצפוני של נתיבי השיירות העיקריים מקפדוקיה ואזור הפרת.
רחובות העיר, ובהם בתים עות'מאניים ששרדו, הם בעלי מראה מיוחד.
ריזה (Rise) - עיר הבירה של אזור גידול התה של טורקיה.
העיירה עצמה היא בעלת אופי רומנטי, מוקפת מטעי תה ירוק.
בנוסף למגוון עצום של צמחי תה, יש בגן אוסף של צמחייה סובטרופית.
תצוגות פנורמיות יפות מוצעות בטירת רייז (Rize Kalesi), שנבנתה בימי הביניים.
אורדו (Ordu) - בתוך הכפר היה בעבר אתר היישוב האיוני של קוטיורה.
ברובע היווני הישן, עם בתי העץ והסמטאות הצרות, מורגש אופי עתיק.
אמסרה (Amasra) - עיר נמל.
העיר העתיקה של אמסרה היא עירוב של בתים ססגוניים, ורחובות צרים שיורדים אל הים.
המצודה הביזנטית ליד הנמל הקטן היא האטרקציה התיירותית העיקרית.
סירות יוצאות מן הנמל הקטן לטיולים אל המפרצונים שמסביב.
מערת קרקה (Karaca) - רשת מערות 97 ק"מ מטרבזון, ליד העיירה טורול.
המערה משתרעת על פני 107 מטר, והיא מלאה זקיפים ונטיפים ענקיים.
שבילים נוחים ותאורה מעולה מאפשרים למבקרים לראות את תצורות המערה מקרוב.
גירסון (Giresun) - עיר הדובדבנים.
ברובע העתיק נמצא האתר של קֵרָסוס, שנוסדה על ידי מילטוס ב.
במוזיאון גירסון יש אוסף של ממצאים ארכאולוגיים.
אינבולו (Inebolu) - הנמל העיקרי של האזור המערבי של הים השחור.
בימי קדם, העיר הייתה ידועה בשם Abonoteichus, אבל בתקופה הרומית היה שמה יונופוליס.
ברובע העתיק נמצאים שרידי הרובע הנוצרי.
איגנאדה (Igneada) - כפר דייגים במרחק 15 ק"מ מדרום לגבול עם בולגריה, ממש בקצה המערבי של חוף הים השחור של טורקיה.
בחודשי הקיץ, החופים המקיפים את קו החוף הסביבתי מהווים מוקד משיכה מרכזי לתיירים מקומיים.
סמסון - העיר הגדולה ביותר בים השחור שמייצרים בסביבותיה טבק, דגנים וכותנה, אשר מיוצאים מן הנמל של העיר.
המוזיאון הארכאולוגי של העיר מציג ממצאים עתיקים, מוזיאון Ghazi מזכיר את תפקידה של סמסון כנקודת מוצא למלחמת העצמאות של טורקיה בשנת 1919, וכמה מסגדים נמצאים ברחבי העיר.
הים האירי הוא ים שולי באוקיינוס האטלנטי החוצץ בין אירלנד לבריטניה.
הים האירי מחובר אל האוקיינוס האטלנטי דרך תעלת סנט ג'ורג' (St George's Channel) העוברת בין אירלנד וויילס מדרום לו ודרך התעלה הצפונית (North Channel) בין סקוטלנד לאירלנד בצפונו.
במרכזו של הים האירי שוכן האי מאן (אנגלית Isle of Man; מאנית Ellan Vannin).
ב-20,000 השנים האחרונות עברו על הים האירי שהיה אגם מים מתוקים שינויים דרמטיים.
כתוצאה מסופו של עידן הקרח האחרון ועליית מפלס מי הים, הוצף האגם על ידי מימי האוקיינוס האטלנטי והיה לחלק ממנו.
לים האירי נודעת חשיבות כלכלית ראשונה במעלה כנתיב שיט ותחבורה, כאזור דיג וכאזור לייצור אנרגיה בדרך של ניצול הרוח ובכורים אטומיים.
התנועה בין אירלנד לבריטניה מגיעה להיקף של מעל ל-12 מיליון נוסעים ו-17 מגטון סחורה בשנה, והרעיון לכרות מנהרה באורך של כ-80 ק"מ בין שני האיים עלה לראשונה בשנת 1895. אפשרות זו נשקלת מדי פעם.
הים הקלטי (באירית: An Mhuir Cheilteach, בוולשית: Y Môr Celtaidd, בקורנית: An Mor Keltek, בברטונית: Ar Mor Keltiek, בצרפתית: La Mer Celtique) הוא האזור של האוקיינוס האטלנטי הנמצא בסמוך לחוף הדרומי של האי אירלנד.
הים גובל במזרח בתעלת סנט ג'ורג', תעלת בריסטול ותעלת למאנש, ובחלקים הסמוכים של ויילס, קורנוול, דבון וברטאן.
הים קיבל את שמו מהמורשת הקלטית של האזורים המקיפים אותו.
החלק הצפוני של הים נחשב בעבר לחלק מתעלת סנט ג'ורג', והחלקים הדרומיים לחלק מ"המסדרונות הדרום-מערביים" לבריטניה הגדולה.
הצורך בשם מקובל נוצר בעקבות המאפיינים הגאולוגיים וההידרולוגיים המקומיים.
השם מצוי בשימוש באופן נרחב בקרב עובדי תעשיות חקר הפחמימנים ותעשיית הדיג.
גבולותיו הדרומיים והמערביים של הים אינם מוגדרים במידה ברורה, והם שנויים במחלוקת.
ארנסט הולט, שהיה הראשון שהציע את שמו של הים, הציע כי הגבולות יהיו 366 מטרים של קווי מתאר קונטוריים והאי אושאנט שבתעלת למאנש.
לעומת זאת, ארגון ההידרוגרפיה הבין-לאומי הציע להשתמש בלוקסודרום ולהזיז את גבול הים דרומה.
הים הפנימי סֵטוֹ (ביפנית: 瀬戸内海, סֵטוֹ נָאיקָאי) הוא גוף מים המפריד בין האיים הונשו, שיקוקו וקיושו, שלושת האיים המרכזיים של יפן.
מימיו משתרעים על פני 400 קילומטרים מאוסאקה עד קיטאקיושו וכוללים כ-3000 איים, שרבים מהם מיושבים.
קטע ים זה משמש כנתיב שיט בינלאומי בין האוקיינוס השקט לים היפני.
מבחינה היסטורית הים הפנימי ממשיך להיות נתיב משלוח חיוני והוא מכוסה על ידי רשת מעבורות נרחבת, מכיוון שרבים מהאיים קשורים זה לזה באמצעות מעבורות מקומיות קטנות.
את הים חוצים גם שלוש סדרות גשרים עיקריות המחברות בין הונשו לשיקוקו: קאידו שימאנאמי בין הירושימה לאהימה, גשר סטו אוהאשי בין אוקייאמה לקגאווה והגשרים אקאשי קאיקיו ונארוטו אוהאשי בין טוקושימה להוגו.
לחופיו נמצאות ערים רבות, בהן הירושימה.
חופי הים מהווים אחד מאתרי התיירות המרכזיים ביפן בזכות אקלים נעים, מיעוט משקעים, טמפרטורת מים יציבה ותופעת "הגאות האדומה" הנגרמת על ידי עליה בריכוזי פיטופלנקטון במים.
הים הליגורי (באיטלקית: Mar Ligure; בצרפתית: Mer Ligurienne; בקורסיקאית: Mari licuru; בליגורית: Mâ Ligure) הוא ים שולי בצפון האגן המערבי של הים התיכון.
הוא גובל בליגוריה מצפון, בטוסקנה ממזרח, בים הטירני ובקצה הצפוני של קורסיקה מדרום, באגן המערבי של הים התיכון מדרום-מערב, ובחבל פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור שבצרפת ונסיכות מונקו ממערב.
בחלקו הצפוני של הים הטירני משתרע מפרץ ג'נובה .
חופיו של הים באיטליה, בצרפת ובמונקו מיושבים בצפיפות יחסית, ולאורכם שוכנות ערי הנמל החשובות ליבורנו, לה ספציה וג'נובה, וכן נמלים ומעגנים קטנים רבים נוספים.
עם זאת, לאורך חופי הים הליגורי שוכנות גם רצועות חוף הידועות ביופיין ובערכן הטבעי והתיירותי, ובהן הריביירה הצרפתית, הריביירה הליגורית וחוף טוסקנה הצפוני.
כדי להגן על אוכלוסיית הלווייתנאים בים הליגורי, הכריזו צרפת ואיטליה בשנת 1999 על כל שטח הים וכן על אזורים סמוכים לו בים התיכון עצמו ובים הטירני, כעל אזור מוגן ששטחו 87,500 קמ"ר.
הים הצפוני הוא ים שולי של האוקיינוס האטלנטי, הגובל בממלכה המאוחדת, בנורווגיה, בדנמרק, בגרמניה, בהולנד ובבלגיה.
אין להתבלבל בינו לבין ים הקרח הצפוני המכונה גם הוא לעיתים "הים הצפוני".
הים הצפוני גובל באיי אורקני ובחוף המזרחי של בריטניה במערב, בצפון אירופה ובמרכזה במזרח ובדרום, ובדרום מערב, מעבר למצרי דובר, הים הצפוני מתחבר לתעלת למאנש המתחברת לאוקיינוס האטלנטי.
במזרח, הים מתחבר ל דרך סקאגרק וקטגט, מצרים צרים המפרידים בין דנמרק לנורווגיה ושוודיה.
מצפון, הוא גובל באיי שטלנד ומתחבר ל, ים שולי באוקיינוס הקרח הצפוני.
עומקו הממוצע הא כ-94 מ' ועומקו המרבי הוא 660 מטר.
אורכו הממוצע הוא יותר מ-970 ק"מ ורוחבו הממוצע 580 ק"מ.
מסביב לשולי הים הצפוני נמצאים ארכיפלגים גדולים, כולל שטלנד, אורקני ואיי פריז.
בתקופות קדומות היווה חלק מאדן היבשה שחיבר את בריטניה עם יבשת אירופה.
הים הצפוני הנוכחי נוצר לפני כ-12,000 שנה, כאשר עם תום עידן הקרח האחרון עלה מפלס פני הים באופן משמעותי.
מעגן סקפה פלו, המקושר לים הצפוני, שימש כבסיס הצי המלכותי הבריטי במלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 התגלו בים הצפוני עתודות גדולות של נפט וגז טבעי.
מדינות אירופה החלו, לאחר משבר האנרגיה העולמי של שנות ה-70 של המאה ה-20, להפיק בים נפט וגז למרות העלות הגבוהה, כדי להפחית את תלותן באופ"ק.
במשך השנים, נורווגיה היא מפיקת הנפט העיקרית בים הצפוני, ואחר כך הממלכה המאוחדת שכילתה את רוב עתודות הנפט שלה בים עד שנות ה-2000.
החל משנת 2001, קבוצת דלק הישראלית, מעורבת בהפקת נפט בים הצפוני.
הים הקרפאתי (יוונית: Καρπάθιο πέλαγος) הוא ים שולי בדרום-מזרח הים האגאי (שהוא עצמו ים שולי של הים התיכון).
הים נקרא על שם האי קרפאתוס, השוכן בגבולו הדרומי.
הים הקרפאתי משתרע בין החוף המזרחי של כרתים, החוף המערבי של רודוס, והאיים הדודקאנסיים, והוא מתחבר לים כרתים במערב, ולים הלובי בדרום-מזרח.
האי אסטיפיליה תוחם אותו מצפון וכרתים, קרפאתוס ורודוס מדרום.
בים הקרפאתי ישנם כמה איים קטנים.
היחידים בהם שמיושבים הם האיים קאסוס (Κάσος) וקרפאתוס.
עם זאת, האיים הלא-מיושבים הם בעלי חשיבות כאתרי רבייה למספר מינים של ציפורים אשר בסכנת הכחדה.
הים הדרומי או הים האוסטרלי הוא ים ירחי הממוקם בדרום מזרח הצד הקרוב של הירח.
קוטרו של הים הדרומי 693 ק"מ, וחלקו המזרחי נמצא בצד הרחוק של הירח.
את החלק המזרחי של הים הדרומי ניתן לראות מכדור הארץ בזמן ליברציה.
בדומה ליתר ימות הירח, אין מדובר בימה אלא בעמק המכוסה בזלת.
הים הדרומי ממוקם בקואורדינטות סלנוגרפיות 38.9° דרום, 93.0° מזרח.
האגן בו מוקם הים הדרומי נוצר בעידן הפרה-נקטריאני.
הבזלת כיסתה את העמק ויצרה את הים במהלך העידן ההאימבריאני העליון.
על פני הים הדרומי מספר מכתשים ובהם מכתש ג'נר ומכתש לם.
הים הידוע הוא ים ירחי הממוקם באגן אוקיינוס הסערות שעל הירח.
הים הידוע, בדומה ליתר הימים הירחיים, אינו ים אלא עמק המכוסה בזלת.
צפונית מערבית לים הידוע מצוי רכס הרי ריפאאוס.
הים קיבל את שמו בשנת 1964 לאחר שנחתה בו הגשושית האמריקאית ריינג'ר 7.
האגן בו מצוי הים הידוע נוצר בעידן האמבריאני התחתון.
הבזלת כיסתה את הים בעידן אימבריאני העליון.
מספר גשושיות וחלליות נחתו בים הידוע ובהן לונה 5, ריינג'ר 7, סורבייר 3 ואפולו 12.
אפולו 14 נחתה בסמוך לים הידוע.
הים המזרחי הוא ים ירחי הנמצא בשוליים המערביים של הצד הירחי הנראה, בקווי אורך ורוחב 19.4° דרום ו-92.8° מערב.
מראהו דומה למטרת ירי ענקית שקוטרה כ-930 ק"מ.
מקור פרדוקס שמו נובע מן העובדה כי למשך מאות בשנים שירטטו הסלנוגרפים את מפות הירח כשקוטבו הדרומי בקצה העליון, בשל התמונה ההפוכה שהופיעה לרוב בטלסקופים הראשונים – מה שהביא לבלבול (ואף נוח יותר להתייחס לצד זה כסמוך לצד המזרח בכיפת השמיים הארצית).
בשנת 1961 שונו ההגדרות על־פי כיווני צפון-דרום (המקבילות לכדור־הארץ) וקווי הזריחה והשקיעה.
קוטר מכתש הפגיעה העיקרי 327 ק"מ.
בתצלום ניתן להבחין ב"הרי הקורדילרה" שגובהם מגיע ל-6,000 מ' הסוגרים על האגן כטבעת.
6 טבעות הרים קונצנטריות נוספות שביניהן עמקים ממולאים חלקית בחומר מקיפים אותו, ובכך מגיע קוטרו לגודלו המרבי האמור לעיל.
על פני 1,000 ק"מ נוספים זרועים פני השטח עיי מפולת גדולים, אשר ברור כי הועפו מתוככי המכתש בעוצמה אדירה.
הים נוצר ככל הנראה מפגיעת אסטרואיד שקוטרו 50–100 ק"מ.
הואיל ועיי המפולת רבים יותר ממערב למכתש, משתער מכך כי העצם התקרב לירח מצד מזרח ופגע בו מאחור.
משך שנים רבות הופיע צדו זה של הירח לעיני האסטרונומים במבט צדדי ובלתי ברור, עד יום ה-25 במאי 1967 בו חלפה הגשושית לונר אורביטר 4 מעליו וצילמה את מראהו לראשונה במבט אנכי.
האסטרונום ג'ררד קאיפר מאוניברסיטת אריזונה סבר כי אם ניתן היה לראותו בצד הקרוב ממש, מיתולוגיה שלמה הייתה נוצרת סביבו.
הים הפנימי המערבי היה ים פנימי שהתקיים בין אמצע לשלהי תור הקרטיקון, כמו גם ממש בתחילת הפלאוגן.
הים חצה את יבשת אמריקה הצפונית לשני גושי יבשה, לרמידיה (Laramidia) במערב ואפלאצ'יה (Appalachia) במזרח.
הים העתיק השתרע ממפרץ מקסיקו דרך מה שהוא כיום אמצע המדינות המודרניות ארצות הברית וקנדה, והתחבר לאוקיינוס הקרח הצפוני בצפון.
בשיאו היה עומקו המקסימלי 760 מטרים, רוחבו 970 קילומטרים ואורכו 3,200 קילומטרים.
הים הפנימי נוצר כאשר לוח פרלון, לוח טקטוני עתיק, החל לעבור הפחתה תחת הלוח הצפון-אמריקאי במהלך הקרטיקון.
ככל שהתכנסות הלוחות התקדמה, הליתוספירה הצעירה יותר ובעלת יכולת הציפה הגדולה ביותר של לוח פרלון שקעה בזווית שטוחה, תהליך המכונה "הפחתת גוש-שטוח" (flat-slab subduction).
הלוח שהופחת בזווית שטוחה גרם מצד אחד לתהליך בניית הרים במרחק רב מהחוף (הרי הרוקי הדרומיים) ומצד שני הוא התחכך בבסיס הליתוספירה וגרר אותה אחריו כלפי מטה תוך יצירת מסדרון ארוך של אזור נמוך.
שקע זה וגובה פני הים, שהיה בתקופת הקרטיקון גבוה יותר, אפשרו למים מאוקיינוס הקרח הצפוני בצפון לזרום דרומה וממפרץ מקסיקו לזרום צפונה ולהיפגש תוך הצפת המישורים המרכזיים, ויצירת ים שהתרחב והתכווץ במהלך הקרטיקון.
השלב המוקדם ביצירת הים החל באמצע הקרטיקון כאשר זרוע של אוקיינוס הקרח הצפוני חדרה דרומה מעל מערב אמריקה הצפונית, תוך יצירת ים מואורי (Mowry Sea), הקרוי על שם פצלי מואורי (Mowry Shales), תצורה גאולוגית עשירה בחומר אורגני.
בדרום, מפרץ מקסיקו היה שלוחה של ים תטיס, שנפגש עם ים מואורי בשלהי הקרטיקון תוך יצירת נתיב מים רציף מצפון לדרום.
בשיאו השתרע הים הפנימי המערבי מהרי הרוקי במערב עד הרי האפלצ'ים במזרח, מרחק של כ-1,000 קילומטרים.
המקום העמוק ביותר בים היה ככל הנראה בעומק של כ-800 מטרים בלבד, רדוד במונחי ימים אחרים.
נהרות משני קווי פרשת המים יבשתיים התנקזו לתוכו ממזרח וממערב, תוך כדי מהילת מים מתוקים רבים במי הים והשקעת טין רב שנסחף במי הנהרות.
נהרות אלו יצרו מערכות דלתאות לאורך חופיו הרדודים של הים.
לאורך החוף המזרחי של הים שקעו מעט משקעים.
לעומת זאת, הגבול המערבי של הים, היה בנוי משכבה עבה של משקעים שנסחפה מזרחה מחגורת האורגנזה הסוויירית (Sevier orogenic belt).
קו החוף המערבי היה לכן בלתי יציב והשתנה כתלות בשינויים בגובה פני הים ובכמות המשקעים.
השקעה נרחבת של פחמה מעידה על כך שהים היה חמים וטרופי ובו שפע של אצות גירניות.
כמה פעמים במהלך הקרטיקון עבר הים הפנימי המערבי תקופות של אנוקסיה, שבהם המים בקרקעית הים היו נטולי חמצן ומי הים היו מחולקים לשכבות נפרדות.
בסוף הקרטיקון החל תהליך בניית הרים המכונה האורוגנזה הלרמידית שגרם להתרוממות גדות החול (שהפכו לאבן חול) והלגונות המלוחות והבוציות (שהפכו לפצלים) – הרצפים העבים של טין ואבן חול שנראים כיום בתצורת לרמי (Laramie Formation) כשבמקביל אגנים נמוכים ביניהם שקעו בהדרגה.
הים הפנימי המערבי נחצה לשני חלקים לרוחב דקוטה הצפונית והדרומית ונסוג דרומה כלפי מפרץ מקסיקו.
בשלב זה שבו הים הלך והתכווץ הוא מכונה לעיתים ים פייר (Pierre Seaway).
בתחילת הפלאוקן עדיין השתרעו חלקים מהים הפנימי המערבי על שטחים במורד נהר המיסיסיפי (Mississippi Embayment), תוך הצפת האתר שבו שוכנת כיום העיר ממפיס.
התרחבות הים בתקופה מאוחרת יותר קשורה לרצף טאחס (Tejas sequence) מהקנוזואיקון, מאשר למאורע קודם האחראי לים הפנימי.
הים הפנימי המערבי היה ים רדוד, שופע בבעלי חיים ימיים.
תושבי הים הפנימי כללו זוחלים ימיים טורפים כדוגמת הפלזיוזאורים והמוסאזאורוס שגדלו עד לאורך של 18 מטרים.
בעלי חיים ימיים נוספים כללו דמויי כריש כדוגמת קריטוקסירינה ואוכל הרכיכות הענק פטיכודוס (שמשערים כי היה באורך עשרה מטרים).
ודגי גרם מתקדמים כולל Pachyrhizodus, אנכודוס וקסיפקטינוס – דג באורך 5 מטרים, גדול יותר מכל דג גרם מודרני.
בעלי חיים אחרים כללו חסרי חוליות כדוגמת רכיכות, אמוניטים, בלמניטים דמוי הדיונונים (ממחלקת סילוניות), ופלנקטון כולל קוקוליתופורידים שהפרישו טסיות גירניות שנתנו לקרטיקון את שמו (גיר ביוונית), חוריריות וקרנוניות.
הים הפנימי המערבי היה גם ביתן של העופות הקדומים כולל ההספראורניס חסר יכולת התעופה, שהיו לו רגלים חסונות לשחייה במים ונספחים קטנים דמויי כנפיים שנועדו להיגוי במים ולא לתעופה, והאיכתיאורניס דמוי השחפית, שניהם עופות בעלי שיניים.
לצד האיכתיאורניס התעופפו בשמים פטרוזאורים גדולים דוגמת הניקטוזאורוס והפטרנודון.
מאובני פטרנודון נפוצים מאוד וקרוב לוודאי שהיו בעל חיים מרכזי במערכת האקולוגית של פני השטח, אף שמאובנים אלו נמצאו רק במבואות הדרומיים של הים הפנימי.
הצדפות הענקיות Inoceramus ו-Platyceramus שכנו על קרקעית הים והשאירו מאחוריהם את הקונכיות המאובנות בפצלי פייר (Pierre Shales).
לצדפות היו קונכיות עבות מרוצפות ב"מנסרות" של קלציט שהושקעו אנכית לפני השטח, תוך מתן ברק דמוי פנינה כשהצדפות היו בחיים.
פלאונטולוגים העלו השערה שהגודל הענקי שלהם נבע מהצורך להסתגל למים החשוכים שעל הקרקעית.
שטח הזימים הרחב יכול היה לאפשר להם להתמודד עם המים העניים בחמצן.
הים הלבנטיני הוא שמו של חלקו המזרחי ביותר של הים התיכון, הצמוד ללבנט.
הים הלבנטיני משתרע על פני שטח של 320 אלף קילומטר רבוע.
גובלות בו המדינות טורקיה מצפון, סוריה, לבנון וישראל (וכן רצועת עזה) ממזרח ומצרים ולוב מדרום.
גבולו המערבי של ים זה מוגדר בקו המתמשך מראס אל-הילאל שבלוב ועד לאי היווני גאבדוס שמדרום לכרתים.
הוא גובל בצפון-מערב בים האגאי ובדרום-מערב בים הלובי.
חלקו הצפוני של הים הלבנטיני, המכונה בשם הים הקיליקי, גובל במפרץ איסכנדרון ובמפרץ אנטליה .
הנקודה העמוקה ביותר בים הלבנטיני, 4,384 מטר מתחת לפני הים, נמצאת כ-80 קילומטר מדרום לכרתים.
האי הגדול ביותר בו הוא קפריסין.
להגירה הלספסית מים סוף דרך תעלת סואץ יש השפעה רבה על האקולוגיה של הים הלבנטיני, ובעקבותיה התאקלמו בו מינים פולשים של בעלי חיים מים סוף.
תרמה לכך גם הקמת סכר אסואן במצרים, שהקטינה את כמות המים המתוקים הזורמים לים הלבנטיני, גרמה להעלאת מליחותו לרמה דומה לזו של ים סוף, והקלה על מינים שמקורם שם להתאקלם בים הלבנטיני.
שדה הגז לווייתן נמצא במזרחו של הים הלבנטיני, והוא אחד משדות הגז הגדולים ביותר במימי הים התיכון.
הים האכזר הוא רומן מאת הסופר ניקולס מונסארט שיצאה לאור בשנת 1951. העלילה עוקבת אחר קורותיהם של קבוצת מלחים המשתייכים לצי המלכותי, אשר לחמו בקרב על האטלנטי במסגרת מלחמת העולם השנייה.
הספר מכיל שבעה פרקים, כאשר כל פרק מתאר שנה אחת מתוך שבע שנות המלחמה.
הרומן, המבוסס על שירותו של הסופר בספינות מלחמה מדגם קורבטה בצפון האוקיינוס האטלנטי במהלך מלחמת העולם השנייה, נותן תיאור ענייני אך מרגש של אנשים רגילים הלומדים ללחום ולשרוד בקרב מתיש מול איתני הטבע וכנגד אויב חסר רחמים.
הפרק הראשון נפתח בשנת 1939. לוטננט-קומנדר ג'ורג' אריקסון, קצין בצי הסוחר הבריטי ואיש מילואים בצי המלכותי, נקרא לשירות פעיל עם פרוץ המלחמה ומוצב בקורבטה (הבדיונית) מסדרת פלאואר, אה"מ קומפאס רוז (HMS Compass Rose; "שושנת הרוחות"), ספינה חדשה שנבנתה לתפקיד ליווי שיירות אספקה באוקיינוס האטלנטי מארצות הברית לבריטניה ובחזרה.
סגל הפיקוד הזוטר וצוות הספינה מורכב ברובו מצעירים חסרי ניסיון, בעיקר שני הקצינים בדרגת לוטננט-משנה, לוקהארט (Lockhart) ופראבי (Ferraby).
רק לאריקסון ולרבי המלחים ניסיון ימי כלשהו.
על אף הקשיים והחסרונות ההתחלתיים, מגבש צוות הספינה שגרה ורוכש ניסיון.
הלוטננט הראשון בנט רע-הלב, המשתמט ממשימותיו ורודה בצוות בנושאי משמעת, עוזב את הספינה מסיבה בריאותית כביכול, מה שמאפשר לקצינים הזוטרים האחרים להתבגר, ולוקהארט מקודם לדרגת לוטננט ראשון במקומו.
צוות הקומפאס רוז, שבסיסו בנמל ליברפול, חוצה את האוקיינוס האטלנטי לרוחבו מספר רב של פעמים בכל תנאי מזג האוויר, ומתמודד מול סערות עזות בספינת הליווי הקטנה ביותר לסוגה שפעלה במים אלה בשירות בעלות הברית.
הצוות סובל מההפלגות כאשר הספינה מטלטלת ונזרקת תמידית על ידי הגלים הענקיים, מהקור המקפיא, מהמתח של עמידה על המשמר בלילות של חשכה מוחלטת והפחד מפני האפשרות של פגיעת טורפדו המשוגר ללא התרעה מצוללת גרמנית המסוגל לשלוח אותם למצולות.
רק מסורת הצי המלכותי והידיעה אודות חשיבותה של עבודתם מסייעות לצוות להמשיך קדימה ולהתמיד במשימתו.
הצוות ממשיך במשימתו המונוטונית והמסוכנת אך החיונית של ליווי שיירות, עד שבמהלך הפלגה אחת עושה צוות הספינה שימוש בניסיון שרכש בעמל רב ומטביע צוללת גרמנית.
הקורבטה חומקת ממספר ניסיונות להטביעה עד שב-1943 נפגעת הקומפאס רוז מטורפדו והצוות נאלץ לנטוש אותה.
מרבית אנשי הצוות קופאים למוות בעודם במים, אך אריקסון, לוקהארט, פראבי וכמה אחרים שורדים ומחולצים למחרת, אם כי פראבי סובל מהתמוטטות עצבים המאלצת אותו להתפנות לבית חולים.
אריקסון, המקבל קידום לדרגת קומנדר, ולוקהארט, המקודם ללוטננט-קומנדר, מקבלים פיקוד על ספינה חדשה, הפריגטה (הבדיונית) מסדרת ריבר (River-class frigate) אה"מ סולטאש (HMS Saltash).
הצי המלכותי מבסס עליונות ימית באוקיינוס האטלנטי ואנשי צוות הסולטאש מצליחים להטביע צוללות גרמניות נוספות הודות לנחישותו וסבלנותו של מפקדם.
בפרק שבע בספר מקבלת הסולטאש פקודה להישאר בסיור באזור האיון רוקול, כאשר השנה היא 1945 וסיום המלחמה קרב.
כאשר מסתיימת המלחמה, חוזר צוות הספינה לנמל בעודו מלווה מספר צוללות גרמניות שנכנעו.
עלילת משנה בספר מתארת את הקשר הרומנטי בין לוקהארט לקצינה המשרתת בחיל העזר של הצי לנשים (WRNS).
קריירת הצי של ניקולס מונסארט עצמו שימשה כהשראה לדמותו של לוקהארט, שהיה כתב עיתונות ברחוב פליט בשנות ה-30 וקיבל מינוי כקצין מילואים בצי המלכותי.
מונסארט שירת במהלך שנות מלחמת העולם השנייה במשימות לחימה נגד צוללות באוקיינוס האטלנטי והגיע לדרגת לוטננט-קומנדר.
ספרו הראשון, "שלוש קורבטות" (Three Corvettes), יצא לאור ב-1945 ולאחר המלחמה שימש כקצין יחסי ציבור של הצי המלכותי במשימות מעבר לים (בעיקר באוטווה), עד שהפך לסופר במשרה מלאה.
מספריו הידועים - "סיפורה של אסתר קוסטלו".
הספר עובד לסרט הנושא את אותו שם ב-1953, בבימויו של צ'ארלס פרנד (Charles Frend) ובכיכובם של ג'ק הוקינס כקומנדר אריקסון ודונלד סינדן (Donald Sinden) בתפקיד לוקהארט.
תחנת הרדיו BBC 4 הפיקה שני עיבודים לספר: בספטמבר 1980 שודרה תוכנית בגרסה דרמטית בת שעתיים, ולצורך ההקלטות נעזרה התחנה בספינת הצי המלכותי אה"מ ברייטון (HMS Brighton), במפקדה ובצוותה וכן ובמפקדה של אה"מ סיילה (HMS Scylla).
במרץ 2012 שודרה גרסה נוספת בת שעתיים אשר זכתה ב"פרס השימוש הטוב ביותר בקול בדרמת אודיו" במסגרת פרסי BBC לדרמת אודיו לשנת 2013.
המהדורה העברית של הספר, בתרגומו של אהרן אמיר, יצאה לאור ב-1955 בהוצאת אנקור ושנית ב-1983 על ידי זמורה ביתן.
הים הפתוח או האוקיינוס הפתוח ("Pelagic zone") הוא אזור האוקיינוסים העמוקים הרחוק מהמדפים היבשתיים הקרובים ליבשה.
הים הפתוח ממלא 1,330 מיליון ק"מ מעוקב, עומקו בממוצע 3.68 ק"מ מתחת פני הים, ומעמיק עד ל-11 ק"מ בשקע מריאנה שליד איי מריאנה, המקום העמוק ביותר בעולם.
באזורים שונים באוקיינוס מתקיימים תנאי סביבה שונים – עוצמת קרינת השמש, טמפרטורה, חמצן, מזון, מליחות ולחץ מים התלויים בעומק המים.
בעומק מעל 1,000 מטר נעלמות צורות החיים המוכרות ובמקומם ישנם יצורי מצולות המותאמים לשרוד במעמקי הים בהם טפמרטורה נמוכה, אור שמש מעומעם או חסר בכלל, לחץ רב ומחסור בחמצן ומזון.
אפיפלגיים (epipalegic) – היצורים החיים עד לעומק של 200 מטרים.
מזופלגיים (mesopalegic) – היצורים החיים בעומק שבין 200 ל-1,000 מטרים.
בתיפלגיים (bathypalegic) – היצורים החיים בעומק שבין 1,000 ל-2,000 מטרים.
אביסלפלגיים (abyssalpalegic) – היצורים החיים בעומק שבין 2,000 ל-6,000 מטרים.
האדלפלגיים (hadalpalegic) – היצורים החיים בעומק של יותר מ-6,000 מטרים.
רוב יצורי הים חיים עד לעומק 200 מ' מתחת לפני הים, מה שמכונה השכבה האפיפלגית.
באזור זה נאלצים כל היצורים לשחות ללא הרף הן בשביל שלא לשקוע לעומקים הקיצוניים והן בשביל לחפש מזון באזור רחב מאוד.
ישנן 2 צורות חיים החיות באוקיינוסים:
הפלנקטון – היצורים החיים השונים הנעים בעזרת זרמי הים וחסרי יכולת או בעלי יכולת מעוטה להתנגד לזרמי הים הסוחפים.
חלק מהיצורים יכולים לנוע בעצמם אך מעדיפים להיסחף רוב הזמן.
הפלנקטון כולל את אצות הפיטופלנקטון ואת בעלי החיים, הזואופלנקטון, הצפים בים וכוללים יצורים קטנים כמו קריל, שטרגליים, חד-תאיים ויצורים קטנים נוספים אך גם יצורים גדולים יותר כמו מדוזות, סיפונופורות ורכיכות בעלי "כנפיים" כמו דרקון כחול ואפילו דגים מסוימים כמו דג השמש.
בים סרגסו ישנה גם אצה מסוג סרגסום הצפה באוקיינוס ובין עליה יצורים רבים מוצאים מחסה.
הנקטון – היצורים הנעים בעזרת גופם במים ויכולים לנוע גם נגד כיוון הזרמים.
בעלי חיים אלה צריכים לשחות ללא הרף כדי לא לשקוע.