tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חמאס נטל אחריות על הרצח בכרוז רשמי, בו נאמר כי חברי החוליה התכוונו להחליף אותו בשייח' אחמד יאסין.
לפי הכרוז, חן הומם בגז ולאחר מכן נורה בראשו.
חו הועלה לדרגת רב"ט לאחר מותו.
המאחז חורש ירון בגוש טלמונים קרוי על שם ירון חן.
באוקטובר 1993 נעצרו חברי תא גדודי עז א-דין אל-קסאם שפעל בירושלים בית לחם וחברון, בהם רוצחי חן.
בראש התא עמד מוחמד עזיז עיסא מאל-ערוב, והיא כללה שלושה חוליות משנה, בהן חוליה מבית לחם, מחברון וחולייה מבית חנינא שעמד בראשה תושב מזרח ירושלים תייסיר סולימאן.
החוליה נלכדה ב־14 בספטמבר, לאחר שרכב בו נהג מפקד התא מוחמד עזיז עיסא התהפך במהלך ניסיון פיגוע ליד מיצד ועיסא נהרג.
ברכב נמצא הגלילון של חן.
בנובמבר 1993 הרשיע בית משפט שלושה מחברי החוליה: על תייסיר סולימאן (20) מבית חנינא, שירה ורצח בחן בראשו רצחו, ופאהד סברי בראן אל-שלודי מג'בע (22) נגזר מאסר עולם ועוד 60 שנה, ועל מרואן אבו ראמיליה (22) מא-רם נגזר מאסר עולם ועוד 20 שנה.
תייסיר סולימאן ופאחד סברי בראן אל-שלודי שוחררו וגורשו לרצועת עזה ב-18 באוקטובר 2011 במסגרת עסקת שליט.
חטיפת מטוס ידוגו (או תקרית ידוגו, בקוריאנית: 요도 호 사건) הייתה חטיפת מטוס יפני לצפון קוריאה שהתרחשה ב-30 במאי 1970. החוטפים השתייכו לסיעת הצבא האדום ביפן.
המטוס נחטף לצפון קוריאה, והחוטפים נשארו בצפון קוריאה עד לתחילת שנות ה-2000. הם התגוררו במתחם סגור שמומן על ידי השלטון הצפון קוריאני, ואף השלטון הצפון קוריאני חטף נשים יפניות על מנת לחתן אותן עם החוטפים.
בסוף שנות ה-50, התפתחה ביפן תנועת "השמאל החדש".
התנועה ראתה עצמה כעצמאית מהמפלגה הקומוניסטית ביפן, והחשיבה את המפלגה "שמאל ישן".
התנועה הייתה בעיקרה תנועה של סטודנטים, והזדהו עם תנועות סטודנטים ברחבי העולם.
הם התנגדו למלחמת וייאטנאם, לבסיסי הצבא האמריקאים ביפן, העלאת שכר לימוד ועומס באוניברסיטאות והתנהלותן.
תנועת השמאל החדש בתחילת שנות ה-60 הייתה מאוחדת תחת מטרה משותפת.
בשנת 1960, הצליחה התנועה לארגן הפגנת ענק נגד הסכם הביטחון בין יפן לארצות הברית.
אבל לקראת סוף שנות ה-60, החלו סכסוכים בין הסיעות השונות של התנועה.
בשנת 1970, כאשר נחתם חידוש הסכם הביטחון בין יפן לארצות הברית, התנועה התפרקה סופית.
סיעת הצבא האדום היא אחת הסיעות של השמאל החדש והיא החלה לקבל פנים רדיקלים ואלימים יותר ויותר.
סיעת הצבא האדום התמקדה בלוחמת גרילה.
הסיעה ניסתה לגרום למהפכה ביפן, על אף שהיו חילוקי דעות בין חבריה כיצד יפן תראה לאחר המהפכה.
היא הצליחה לגייס כמות תומכים גדולה.
הסיעה התנתקה מהבונד ב-5 בספטמבר 1969. ב-5 בנובמבר המשטרה פשטה על מרכז אימונים של הסיעה, עצרה יותר מ-50 חברים וחשפה תוכנית לחטוף את ראש ממשלת יפן דאז, אייסאקו סאטו.
בעקבות הפשיטה, ההנהגה ירדה למחתרת והחליטה לנסות לחטוף מטוס לקובה, על מנת לאמן שם חיילים במקום מרכז האימונים שהם אבדו.
סיעת הצבא האדום ניסתה לחטוף מטוס לקובה.
חטיפת מטוס המסוגל לעשות את הדרך מיפן לקובה זאת משימה קשה, ולכן העדיפו לחטוף טיסת פנים ולהטיסה לצפון קוריאה, המדינה הקרובה ביותר שתסכים לקבלם.
כך, ב-30 במאי 1970, סיעת הצבא האדום חטפה את המטוס ידוגו (על שמו נקראת קבוצת החוטפים "קבוצת ידוגו").
צפון קוריאה קבלה את החוטפים בברכה והצהירה כי אינה מתכוונת להחזירם ליפן.
הנוסעים והמטוס הוחזרו דרך דרום קוריאה, וכחלק מלחץ משותף של יפן, דרום קוריאה וארצות הברית.
חוטפי המטוס נשארו בצפון קוריאה ועברו "חינוך מחדש" על ידי המשטר הצפון קוריאני.
הם למדו על הג'וצ'ה, שמכיל בתוכו מרקסיסטיים, אנטי יפניות, לאומיות קוריאנית, וקונפוציאניות קוריאנית.
בשיטת הלימוד לא היה כל דיון, ולכל שאלה הייתה תשובה אחת ברורה.
הקבוצה נאלצה ללמוד את החומר שוב ושוב עד שהשיבו כמצופה מהם.
לאחר שנה הם הצהירו שהם תמכים בקומוניזם הצפון קוריאני.
בשנת 1975, בת הזוג של אחד החוטפים עברה לצפון קוריאה על מנת להתאחד עם בן זוגה.
על מנת לשמור את שאר הקבוצה מרוצה, ממשלת צפון קוריאה חטפה שבע נשים יפניות באירופה והביאה אותן להינשא לחוטפים בצפון קוריאה.
בשנת 2002 מגומי יאו, שהייתה בעברה נשואה לאחד מחוטפי המטוס, העידה כיצד פיתתה את קאיקו ארימוטו היפנית להגיע לצפון קרואה על מנת להיות שבויה שם ולהנשא גם כן.
הנשים הובאו מאירופה לצפון קוריאה, כנראה, על ידי הטעיה ורמאות מצד הצפון קוריאנים.
לאחת הנשים סופר שהיא תגיע לסיור לימודי קצר; לאחרת סופר שהיא תגיע למונגוליה.
בעת הגעתן לצפון קוריאה הן עברו תהליך חינוך מחדש של למעלה מחודש.
המבצע הושלם בשבוע הראשון של מאי שבו כל חברי הקבוצה שנותרו בחיים התחתנו.
חברי הקבצה ומשפחותיהם החדשות, הוחזקו במתחם סגור בצפון קוריאה.
הילדים חונכו על ידי השלטון וכמעט ולא למדו יפנית.
לא אופשר להם לצאת מהמתחם ורק למספר מצומצם של קוריאנים הותר להיכנס.
במאי 2001, כמה ילדים של החוטפים הוחזרו ליפן.
בשנת 2002 קים ג'ונג איל התנצל על חטיפת אזרחים יפנים בשנות ה-70 וה-80, ומספר מנשות החוטפים הורשו לחזור ליפן.
לבסוף, בשנת 2007 צפון קוריאה החזירה את החוטפים ליפן.
יש הטוענים שזה נעשה על מנת שארצות הברית תוציא את צפון קוריאה מרשימת המדינות המממנות טרור היו שני חוטפים שמתו בצפון קוריאה, אך סיבת המוות שלהם אינה ידועה.
טיסה 6833 של אירופלוט הייתה טיסה מסחרית וסדירה של חברת אירופלוט במטוס טופולב Tu-134, אשר ב-18 בנובמבר 1983 נחטפה בשמי ברית המועצות.
ב-18 בנובמבר 1983, הטיסה נחטפה בשמי ברית המועצות על ידי קבוצת צעירים גאורגים.
המטרה הייתה לאלץ את צוות המטוס שהיה בטיסת פנים לשנות את נתיב הטיסה ולנחות בטורקיה.
באותה התקופה, גאורגיה הסובייטית הייתה חלק מברית המועצות.
בהתאם למדיניות השלטונות, אזרחי המדינה היו יכולים לעזוב אותה רק בנסיבות מיוחדות (למשל איחוד משפחות).
קבוצת החוטפים כללה שבעה אנשים ממשפחות מבוססות.
המאבק, הנחתת המטוס בגאורגיה ופעולת החילוץ
במהלך ניסיון לאלץ את צוות המטוס לשנות את נתיב הטיסה, התפתח מאבק מזוין במטוס.
בסופו של דבר, צוות המטוס הצליח להתבצר בתא הטייס ולהנחית את המטוס בטביליסי.
בהתאם לבקשת ראש ממשלת גאורגיה הסובייטית אדוארד שוורדנדזה, הגיעו ממוסקבה לוחמים של יחידת אלפא שהצליחו להשתלט על המטוס.
במהלך האירוע נהרגו חלק מהחוטפים, אנשי הצוות והנוסעים.
למשפט החוטפים התווסף הכומר תאודור צ'קילדזה שהוכרז כמנהיג החוטפים.
באוגוסט 1984 נגזר עונש מוות לשלושה מהחוטפים ולכומר, שהוצא לפועל ב-3 באוקטובר 1984.
אדוארד שוורדנדזה הואשם בכך שסירב לבקשת הורי החוטפים לנהל איתם משא ומתן.
במטוס עצמו התגלו חורים מיותר ממאה כדורים והוא לא חזר לשירות.
רוב מסמכי החקירה נשרפו בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20.
בשנת 2001 תיאטרון מרג'נישווילי רצה להעלות על הבמה הצגה של דויד טורשווילי בנושא, אך בעקבות לחץ השלטון המחזה לא הוצג לבסוף, אך בהמשך הוא הוצג בתיאטראות פרטיים וזכה להצלחה.
בנוסף לכך, בגאורגיה צולמו מספר סרטים על האירוע.
חטיפת השליחים הישראלים באלג'יריה התרחשה ב-17 בפברואר 1958. שני שליחי עלייה, שפעלו באלג'יריה לשם העלאת היהודים משם לישראל, נחטפו על ידי אנשי מחתרת ה-FLN, שמרדה בשלטון הצרפתי באלג'יריה.
כחודשיים לאחר החטיפה הם נרצחו על ידי שוביהם.
הדבר נודע לישראל רק לאחר זמן.
השליחים היו רפאל בן גרא הכט, יליד גרמניה בן 42 ויעקב חסן, יליד תוניסיה בן 32. הם נשלחו למרוקו ב-1955 על ידי הסוכנות היהודית כדי לארגן שם את עלייתם של יהודים.
בסוף שנת 1956 עברו לפעול באלג'יריה וסייעו למשפחות רבות לעלות לישראל.
ב-17 בפברואר 1958 ביקשו השניים לנסוע מהעיר טיארט בצפון המדינה אל העיר אפלו , שנמצאה כ-170 קילומטר מדרום מזרח לה.
הם שכרו מונית שהייתה נהוגה על ידי תושב מקומי, אך לא הגיעו ליעדם.
כשחברים יצאו לחפשם התגלתה המכונית שבה נסעו כשהיא שרופה במרחק של כעשרה קילומטר מאפלו.
בתחילת מרץ התברר מפי תושבים מקומיים שהם נחטפו על ידי כנופיה של אנשי ה-FLN.
פעילות נמרצת ננקטה כדי לאתר את השניים.
ישראל פנתה אל ארגון הצלב האדום הבינלאומי ואנשי הקונגרס היהודי העולמי בארצות הברית יצרו קשר עם נציגי ה-FLN שליד ארגון האומות המאוחדות.
במשך מספר חודשים התנהלו עמם מגעים והובטח מספר פעמים כי השניים ישוחררו, אך הדבר לא קרה.
בדיעבד התברר כי אנשי ה-FLN ניסו שלא לחשוף את העובדה שהשניים כבר לא היו בין החיים.
באמצע חודש יולי הודיע ארגון הצלב האדום כי שני החטופים נרצחו על ידי שוביהם כבר ב-14 באפריל.
בחודש אוגוסט אישרו אנשי ה-FLN בארצות הברית את הידיעה - לדבריהם השליחים הומתו כ-4–6 שבועות לפני כן.
יום ה-14 באפריל נקבע כיום מותם הרשמי של שני השליחים.
גופותיהם לא נמצאו ולא הוחזרו.
בן גרא, תושב מושב בצרה, הניח אישה ושני ילדים.
חסן, תושב מושב בית הגדי, הניח אישה וחמישה ילדים.
רחוב בעיר אשדוד נקרא על שם שני השליחים - רחוב חסן ובן-גרא.
בית כנסת הוקם על שם חסן בעיר נתיבות.
בשנת 1986 הונצחו שמות השניים באתר ההנצחה לחללי קהילת המודיעין.
ב-23 בנובמבר 2022 נחטף טירן פרו, נער דרוזי־ישראלי, בעודו מאושפז ומונשם בבית חולים בעיר ג'נין לאחר שעבר תאונת דרכים בכביש 6010. גופתו הוחזרה לישראל למחרת.
ב-22 בנובמבר 2022 נכנס פרו, תושב היישוב הדרוזי דאלית אל-כרמל, עם חברו, שניהם תלמידי כיתה י"ב, דרך מעבר גלבוע לכפר ברטעה, שחציו מצוי בשטח ישראל וחציו השני בשטח הפלסטיני, במטרה לערוך קניות.
השניים היו מעורבים בתאונת דרכים קשה בכביש 6010. החבר הוטס במסוק לבית החולים רמב"ם בחיפה, ואילו טירן אושפז בבית החולים בג'נין.
על פי הפרסומים, לאחר שפרו מת מפצעיו בבית החולים המקומי נחטפה גופתו על ידי מחבלי הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בעיר.
אולם לטענת אביו של פרו, כנופיית רעולי פנים חמושים מהג'יהאד האיסלאמי נכנסה לבית החולים, הם ניתקו אותו מהמכשירים וחטפו אותו כשהוא עדיין חי, ובכך הביאו למותו.
עקב האירוע סגרה ישראל את מעבר גלבוע שבכניסה לג'נין.
בערב שלאחר החטיפה החלו הפגנות של תושבים דרוזים.
בנוסף פורסמו ברשתות החברתיות סרטונים של חמושים דרוזים רעולי פנים המאיימים בפעולות אלימות נגד תושבי ג'נין אם גופתו של טירן לא תוחזר.
ביממה שלאחר החטיפה החלו הפגנות של תושבים דרוזים, וכן התבטאויות המאיימות ומודיעות כי אי החזרה של הגופה תגרור פעולות אלימות נגד תושבי ג'נין ודווח על מקרים של חטיפת פועלים פלסטינים על ידי דרוזים ואיום בפגיעה בהם.
בירכא חטפו חמישה חמושים דרוזים שלושה פועלים פלסטינים תושבי חברון כבני ערובה.
השלושה פונו לבתי חולים בדרגות פציעה שונות.
במרץ 2023 הוגשו נגד החמישה כתבי אישום בגין עבירות ביטחוניות חמורות.
בני משפחתו של טירן ביקשו ממתאם פעולות הממשלה בשטחים האלוף רסאן עליאן, שצה"ל לא יבצע פעולה צבאית ויסכן חיילים ישראלים בעבור גופה.
המשפחה הוסיפה שהיא מוכנה לחכות כמה ימים עד שהעניין יסתיים בצורה שקטה.
החלה פעילות דיפלומטית ולחץ בין-לאומי הופעל על הרשות הפלסטינית.
החוטפים העבירו למודיעין של הרשות רשימת שמות של 16 מחבלים שגופותיהם מוחזקות בישראל.
בין השמות היה גם רעד חאזם, שביצע את פיגוע הירי ברחוב דיזנגוף (2022), וג'מיל אל-עמורי, חבר בפלוגות אל-קודס שהיה בעבר מבוקש בישראל ועל ידי מנגנוני הביטחון הפלסטיניים.
הורי המחבלים ההרוגים הפגינו בג'נין שלא להשיב את הגופה ללא תמורה.
הרמטכ"ל אביב כוכבי קיצר את ביקורו בארצות הברית וחזר לישראל.
כוכבי העביר דרך שליח האו"ם תור ונסלנד מסר למנהיג הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, זיאד נח'אלה, שישראל עומדת לצאת למבצע צבאי בג'נין.
לפי דיפלומט מערבי ובכיר ישראלי, נח'אלה התקשר למנהיג קבוצת החמושים וביקש לשחרר את הגופה, מתוך חשש להיגרר לעימות רחב בעיתוי שלא נוח לג'יהאד האסלאמי.
ביממה שלאחר החטיפה החלו הפגנות של תושבים דרוזים, וכן התבטאויות המאיימות ומודיעות כי אי החזרה של הגופה תגרור פעולות אלימות כנגד תושבי ג'נין.
החוטפים התקשרו לאנשי מודיעין מהרשות הפלסטינית ומסרו להם את מיקום הגופה.
הללו אספו אותה ממחנה הפליטים ג'נין והעבירוה למעבר סאלם.
פרו נקבר ביישובו באותו היום, שהיה גם יום הולדתו ה־18, כשאלפים מלווים אותו בדרכו האחרונה.
ב-28 בנובמבר 2022 נעצרו שלושה חיילי שריון דרוזים בחשד שהשליכו מטען חבלה לעבר בית פלסטיני באזור בית לחם, כנקמה על החטיפה.
ב-1 בדצמבר 2022 חוסל מוחמד א-סעדי, שהיה מעורב עיקרי בחטיפה ואף נכח בחטיפה, בחילופי אש עם כוחות צה"ל בכפר בורקין שליד ג'נין.
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, היו טענות על גירוש ילדים אוקראינים, וכן אימוץ בכפייה.
האו"ם הכריז כי ההאשמות "אמינות", וכי כוחות רוסיים שלחו ילדים אוקראינים לרוסיה לאימוץ כחלק מתוכנית בקנה מידה גדול.
לפי ההערכות, כ-35,000 ילדים נחטפו על ידי צבא רוסיה, וכיום נמצאים בשטחה ללא יכולת לשוב לאוקראינה.
חטיפת ילדים במהלך לחימה מהווה פשע מלחמה לפי הדין הבין לאומי, הפרה של אמנות ז'נבה ושל אמנה בדבר זכויות הילד, ואף עלולה להוות הפרה של האמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם.
הדיווחים הראשונים על גירושים כפויים לרוסיה הגיעו באמצע מרץ, במהלך המצור על מריופול.
כבר ב-22 במרץ 2022, הרשויות באוקראינה וארצות הברית טענו שיותר מ-2,300 ילדים נחטפו על ידי כוחות רוסים ממחוזות דונצק ולוהנסק.
לפי דו"ח של מרכז ראול ולנברג לזכויות אדם במונטריאול ומכון ניו ליינס בוושינגטון, יש "סיבות סבירות להסיק" שרוסיה מפרה שני סעיפים של אמנת רצח העם משנת 1948, בהם העברה בכפייה של ילדים אוקראינים לרוסיה, כשלעצמו מעשה ג'נוסייד.
ב-30 במאי 2022 חתם ולדימיר פוטין על צו שייעל את תהליך הענקת האזרחות הרוסית ליתומים אוקראינים או לחסרי טיפול הורי.
עד 11 באפריל, שני שלישים מ-7.5 מיליון הילדים באוקראינה נעקרו מבתיהם על פי האו"ם.
נציבת זכויות האדם של אוקראינה, לודמילה דניסובה, ושגריר האו"ם סרגיי קיסליציה, הצהירו באותה תקופה שיותר מ-120,000 ילדים גורשו לרוסיה.
עד 26 במאי דווח על יותר מ-238,000 ילדים אוקראינים שגורשו לשטח רוסיה.
אוקראינה העלתה את הנושא בישיבת OSCE בתחילת יוני, שבה ציטט ראש הנציגות של אוקראינה יבגני צימבליוק הודעה של ילד אוקראיני שאומץ בכוח, למרות שיש לו משפחה קרובה.
לפי עיתון "אוקראינסקה פרבדה", רוסיה לקחה 267 יתומים ממריופול לרוסטוב כדי להפוך אותם לאזרחים רוסים.
כמו כן, דווח כי הרשויות ברוסיה חיפשו ואספו ילדים יתומים, ולקחו אותם ליעד לא ידוע.
ביוני 2022, טען מיכאיל מיזנצב, ראש המרכז הלאומי לניהול ההגנה, כי 1,936,911 אוקראינים גורשו לרוסיה, מתוכם 307,423 ילדים.
ב-7 בספטמבר דיווח פקיד של האו"ם כי יש האשמות אמינות שכוחות רוסים שלחו ילדים אוקראינים לרוסיה לאימוץ כחלק מתוכנית גירוש בכפייה, ושגריר ארצות הברית הודיע למועצת הביטחון של האו"ם כי יותר מ-1,800 ילדים אוקראינים הועברו לרוסיה ביולי בלבד.
חלק מן הילדים האוקראינים שנחטפו על ידי צבא רוסיה אומצו על ידי משפחות אומנה, בתי אומנה ובתי יתומים ברחבי רוסיה.
בשנת 2022 חתם נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, על צו המאפשר לילדים אוקראינים שנמצאים בבתי אומנה ומשפחות מאמצות ברוסיה לקבל אזרחות רוסית.
בראיון לתקשורת הרוסית, אמרה נציבת זכויות הילדים הרוסית מריה לבובה בלובה: "עכשיו שהילדים קיבלו אזרחות רוסית, משמורת זמנית יכולה להפוך לקבועה".
בשנת 2024 חתם הנשיא על צו המאיץ עוד יותר את הליך קבלת האזרחות.
בשנת 2023 פרסמה המעבדה לזכויות אדם באוניברסיטת ייל מחקר החושף את הרשת הלוגיסטית שמפעילה רוסיה בכדי לחטוף, לאזרח, לחנך מחדש ולגייס את ילדי אוקראינה שנחטפו.
במחקר תועדו לפחות 210 אתרים ברוסיה ובשטחים הכבושים על ידה שבהם מוחזקים ילדים אוקראינים.
מספר האתרים גבוה פי 2 ממספר האתרים שהחוקרים ציפו למצוא.
בין האתרים ניתן למצוא אקדמיות צבאיות, מחנות בעלי אוריינטציה לאומנית רוסית כגון רשת בשם "לוחם", וכן מנזרים, בתי ספר, מחנות קיץ, בתי יתומים ובתי חולים של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
נייתנאל ריימונד, מנהל המעבדה אמר בראיון שמבצע החטיפה הרוסי הינו "מבצע החטיפה הגדול ביותר מאז מלחמת העולם השנייה".
מריה זכארובה, דוברת משרד החוץ הרוסי דחתה את הטענות שהוצגו במחקר, וטענה שהנתונים שהוצגו "מומצאים", ושהיא חושדת שמדובר במבצע תעמולה מערבי.
ארגוני זכויות אדם אוקראינים טוענים שרוסיה פועלת לגיוס כפוי של ילדים שנחטפו משטח אוקראינה.
בדו"ח משנת 2023, מצביעים הארגונים על תנועת נוער צבאית במימון של ממשלת רוסיה, אשר הוקמה בשנת 2022. התנועה פועלת לחינוך פטריוטי רוסי של ילדי אוקראינה, ומכינה אותם לגיוס עתידי ללחימה בצבא הרוסי.
עדויות מצביעות על כך שבחלק מהמחנות שמפעיל הארגון, ילדים עסקו בפעילות צבאית, כולל ייצור נשק ורחפנים.
שלטונות אוקראינה טענו שהצו של פוטין הוא דרך "להכשיר את חטיפת ילדים משטחה של אוקראינה".
הם טענו ל"הפרה בוטה" של אמנת ז'נבה משנת 1949 ביחס להגנה על אזרחים בזמן מלחמה, ושל אמנת האו"ם לשנת 1989 בדבר זכויות הילד.
משרד החוץ של אוקראינה סבור גם כי הפעולות עשויות להיחשב גם כהעברת ילדים בכפייה מקבוצה אנושית אחת לאחרת.
בהצהרה: "הפשעים הבין-לאומיים החמורים ביותר נגד ילדים שבוצעו על ידי בכירים ואנשי שירות רוסים באוקראינה ייחקרו, והמבצעים יועמדו לדין.
רוסיה לא תוכל להימנע מהאחריות המחמירה ביותר".
מנהל תוכניות החירום של יוניצף, מנואל פונטיין, אמר לחדשות CBS כי יוניצף "בודקים כיצד נוכל לעקוב אחר או לעזור בנושא", אם כי הצהיר שאין להם יכולת לחקור כרגע.
הנציב העליון של האו"ם לזכויות אדם הודיע ב-15 ביוני 2022 כי הסוכנות שלה החלה בחקירה של האשמות של ילדים שגורשו בכוח מאוקראינה לפדרציה הרוסית.
חוקר רצח העם טימותי די סניידר הצהיר כי "חטיפת ילדים בהמוניהם במטרה להטמיע אותם בתרבות זרה היא רצח עם על פי סעיף 2 סעיף ה' של אמנת רצח העם משנת 1948".
האשמות בגין ביצוע פשעי מלחמה
ס' 78 לאמנת ז'נבה רביעית קובע ש "אף צד לסכסוך לא יארגן פינוי של ילדים, למעט אזרחיו הוא, למדינה זרה, אלא אם כן מדובר בפינוי זמני מקום בו סיבות מכריעות של בריאות הילדים או טיפול רפואי בהם, או – למעט בשטח כבוש – ביטחונם, מחייבים זאת".
בשנת 2023 פרסמה מועצת זכויות האדם של האו"ם דו"ח הסוקר האשמות בגין ביצוע פשעי מלחמה על ידי כוחות הצבא הרוסי באוקראינה.
הדו"ח בחן את הטענה שלפיה פינוי ילדי אוקראינה לתוך שטחי רוסיה מאז פרוץ המלחמה מהווה פשע מלחמה לפי המשפט הבין לאומי והפרה של אמנת ז'נבה.
הדו"ח בחן 164 מקרים של ילדים שפונו משטח אוקראינה לתוך שטח רוסיה, בני 4-18 ממחוזות דונצק, חרקיב וחרסון.
הילדים האוקראינים שרוסיה פינתה לשטחה הינם ילדים יתומים, ילדים שאיבדו קשר עם משפחתם עקב המלחמה, ילדים שהופרדו מהוריהם וילדים במוסדות שונים.
הדו"ח מצא שבאף אחד מהמקרים שנחקרו, אף אחד מהילדים שפונו לשטח רוסיה לא היה תחת סכנה, ולא נמצאה שום הצדקה לפינוי שלהם לתוך שטח רוסיה, ולכן הפינוי מהווה פשע מלחמה לפי ס' 78 לאמנת ז'נבה הרביעית.
שגרירות רוסיה בוושינגטון דחתה את הטענות שהוצגו בדו"ח, וטענה שפינוי הילדים היה הכרחי לשמירה על ביטחונם.
האשמות בגין הפרה של האמנה לזכויות הילד
לפי האמנה בדבר זכויות הילד, לכל ילד יש זכות לשם, אזרחות, להיות מטופל על ידי הוריו ולפרטיות בביתו.
בנוסף, האמנה קובעת כי טובת הילד צריכה לעמוד כשיקול המרכזי בהליך האימוץ.
על המדינות החתומות על האמנה לוודא שזכויות אלו לא נפגעות, ולהבטיח כי ילד לא יופרד מהוריו בניגוד לרצונם, וכלל יש לפרש וליישם את האמנה כולה בראי טובת הילד.רוסיה הצטרפה לאמנה בשנת 1990, ולפי כך מחויבת להוראותיה וכן לדיווח תקופתי לוועדה המפקחת על האמנה לזכויות הילד של האו"ם.
בשנת 2024 דנה הוועדה המפקחת על האמנה לזכויות הילד של האו"ם בטענות שהועלו על ידי ארגוני זכויות אדם ברחבי העולם בדבר הפרות של האמנה על ידי רוסיה, וביניהם חטיפת ילדי אוקראינה.
רוסיה השיבה לוועדה שבמהלך הלחימה פונו כ-2000 ילדים אוקראינים לתוך שטח רוסיה, ושקיים מנגנון להחזרת ילדים שפונו בחזרה להוריהם.
הוועדה הגיעה למסקנה שפעולות רוסיה כנגד ילדי אוקראינה מהוות הפרה של סעיפים רבים מן האמנה.
ההפרות כוללות, בין היתר, הפרות של סעיפים האוסרים על חטיפות, היעלמויות כפויות, אלימות מינית, פגיעה פיזית עקב הפצצות, שלילת זכויות בסיסיות, שלילת אזרחות, חינוך מחדש ועוד.
הוועדה הביעה חשש לגבי מעורבותה של נציבת זכויות הילדים בממשלת רוסיה, מריה לבובה בלובה, בפשעי מלחמה נגד ילדי אוקראינה ובהעברתם הכפויה, וקראה לרשויות החוק ברוסיה לחקור אותה, ולחיזוק מנגנוני הפיקוח במדינה.
בנוסף, המליצה הוועדה לרוסיה לחדול מפינוי ילדים מאוקראינה לתוך שטחי רוסיה, לספק מידע לגבי מיקומם של הילדים הנמצאים בשטחי רוסיה, ולהבטיח שלא נלקחת מהם זכאותם לאזרחות אוקראינית.
לפי ס' 2 לאמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם משנת 1948: "באמנה זו, השמדת עם פירושה - אחד המעשים המפורשים להלן שנעשה בכוונה להשמיד, השמדה גמורה או חלקית, קיבוץ לאומי, אתני, גזעי או דתי, באשר הוא קיבוץ כזה.
[...] (ה) העברה בכפייה של ילדים מן הקבוצה לקבוצה אחרת."
ישנן דעות חלוקות לגבי האם חטיפת ילדי אוקראינה מהווה רצח עם לפי החוק הבין לאומי.
ישנם חוקרים שטוענים שמעשה החטיפה עצמו איננו עולה לכדי רצח עם, אלא מהווה חלק ממעשים שמעידים על כך שרוסיה מבצעת רצח עם באוקראינה.
חוקרים אחרים טוענים כי ישנם ראיות מספיקות לכך שחטיפת ילדי אוקראינה לבדה מהווה רצח עם כנגד העם האוקראיני.
לעומת זאת, חלק מן החוקרים מתנגדים לטענה שחטיפת ילדי אוקראינה מהווה רצח עם, וטוענים שחטיפת הילדים לא מעידה על כוונה להשמדת העם האוקראיני, ולפיכך חסר יסוד נפשי חיוני להתקיימות הפשע השמדת עם.
בשנת 2023, העבירה האספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה החלטה לפיה חטיפת ילדי אוקראינה עלולה לעלות לכדי רצח העם.
ההחלטה הועברה ברוב של 87 חברי האספה למול 1.
ב-17 במרץ 2023 הוציא בית הדין הפלילי הבין-לאומי בהאג צו מעצר כנגד נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, ונגד נציבת זכויות הילדים של רוסיה, מריה לבובה בלובה, בגין "גירוש והעברה שלא כדין של ילדים אוקראינים מאזורים כבושים באוקראינה אל הפדרציה הרוסית, בניגוד לסעיף 8(2)(א)(ז) ולסעיף 8(2)(ב)(ח) לאמנת רומא".
בית הדין איתר לפחות כ-100 מקרים בהם ילדים נלקחו מבתי יתומים ומוסדות טיפול והועברו לתוך שטח רוסיה.
בית הדין מעריך שחלק מהילדים האלו אומצו על ידי משפחות אומנה ברוסיה, וקיבלו אזרחות רוסית.
מאז שנת 2022, קמו מספר גופים ממשלתיים, ארגונים שאינם ממשלתיים, וגופים בין לאומים הקוראים לשחרור הילדים.
לפי ארגון Children Of War, עד לשנת 2025 הוחזרו כ-1937 ילדים חזרה לשטח אוקראינה, רובם המכריע עקב עסקאות שתואמו על ידי מדינות מתווכות כגון קטאר, דרום אפריקה והוותיקן.
בשנת 2025, החליטה מחלקת המדינה האמריקאית להפסיק את המימון לגופים המתעדים את חטיפת ילדי אוקראינה ופשעי מלחמה נוספים.
בין הגופים שהופסק המימון שלהם ניתן למצוא את המעבדה לזכויות אדם באוניברסיטת ייל, וארגונים נוספים הפועלים להחזרת ילדי אוקראינה.
ב-1 במרץ 1932 צ'ארלס אוגוסטוס לינדברג הבן , בנם בן 20 החודשים של קולונל צ'ארלס לינדברג ואשתו אן מורו לינדברג , נרצח לאחר שנחטף מעריסתו בקומה העליונה בביתם של בני הזוג לינדברג, הייפילדס , באיסט אמוול, ניו ג'רזי , ארצות הברית.
ב-12 במאי גילה נהג משאית את גופת הפעוט לצד כביש סמוך.
בספטמבר 1934 נעצר מהגר גרמני בשם ריצ'רד האופטמן בחשד שביצע את הפשע.
לאחר משפט שהחל ב-2 בינואר ונמשך עד 13 בפברואר 1935, האופטמן נמצא אשם ברצח בכוונה תחילה ונידון למוות.
למרות הרשעתו, הוא המשיך לטעון לחפותו, אך כל הערעורים נדחו, והוא הוצא להורג בכיסא חשמלי בכלא של מדינת ניו ג'רזי ב-3 באפריל 1936. עד היום ישנן מחלוקות בנוגע לאשמתו או חפותו של האופטמן.
מנקן כינה את החטיפה והמשפט "הסיפור הגדול ביותר מאז תחיית ישו".
משפטנים התייחסו למשפט כאחד מ"משפטי המאה".
הפשע דרבן את הקונגרס של ארצות הברית להעביר את חוק החטיפה הפדרלי (המכונה "חוק לינדברג הקטן"), שהפך את הובלת קורבן חטיפה מעבר לקווי המדינה לפשע פדרלי .
בסביבות השעה 9 בערב ב-1 במרץ 1932, בטי גו, המטפלת של בני הזוג לינדברג, גילתה שצ'ארלס אוגוסטוס לינדברג הבן לא היה עם אימו, אן מורו לינדברג, שזה עתה יצאה מהאמבטיה.
לאחר מכן התריעה המטפלת לאב, צ'ארלס לינדברג, שהלך מייד לחדרו של הילד, ומצא שם במעטפה על אדן החלון מכתב כופר, שנכתב בכתב יד ודקדוק גרועים.
לינדברג לקח אקדח, ויצא לבדוק את השטח שמסביב לבית עם המשרת המשפחתי; הם מצאו טביעות באדמה מתחת לחלון חדר התינוק, חלקים מסולם עץ ושמיכה של תינוק.
המשרת חייג למשטרה המקומית בזמן שלינדברג יצר קשר עם עורך הדין וידידו, הנרי ברקינרידג' , ועם משטרת מדינת ניו ג'רזי.
נערך חיפוש נרחב בבית ובסביבתו על ידי שוטרים מקומיים, בתיאום עם משטרת מדינת ניו ג'רזי.
לאחר חצות, בדק מומחה טביעות אצבע את מכתב הכופר ואת הסולם; לא נמצאו טביעות אצבע או טביעות רגליים שמישות, מה שהוביל את המומחים למסקנה שהחוטף או החוטפים לבשו כפפות והיה להם סוג של בד על סוליות הנעליים שלהם.
בחדר התינוק לא נמצאו טביעות אצבע של מבוגרים, כולל באזורים שעדים הודו שנגעו בהם, כמו החלון, אך נמצאו טביעות אצבעותיו של התינוק.
מכתב הכופר הקצר, בכתב יד, היה רצוף שגיאות איות ודקדוק:
אנחנו מזהירים אותך לא לעשות שום דבר פומבי או להודיע למשטרה, הילד מטופל היטב.
הסימון לכל המכתבים יהיה החתימה ושלושת החורים.
בתחתית המכתב היו שני עיגולים כחולים מחוברים זה לזה המקיפים עיגול אדום, עם חור שחורר דרך העיגול האדום ועוד שני חורים משמאל ומימין.
אנשי מקצוע ביצעו בדיקה נוספת של מכתב הכופר, וגילו שהכול נכתב על ידי אותו אדם.
הם קבעו על סמך האנגלית המוזרה שהכותב כנראה היה זר ובילה זמן מה, אך מעט, בארצות הברית.
לאחר מכן, ה-FBI פרסם קלסתרון של האיש שלדעתם הוא החוטף.
ניסיון נוסף לזהות את החוטף נעשה באמצעות בדיקת הסולם ששימש בחטיפת הילד.
המשטרה הבינה שאף על פי שהסולם נבנה בצורה לא נכונה, הוא נבנה על ידי אדם שידע לעבוד עם עץ והיה לו ניסיון קודם בבנייה.
לא נמצאו טביעות אצבע על הסולם.
נבדקו שברי עץ, שכן המשטרה סברה שראיות אלו יובילו לחוטף.
המשטרה שכרה איש מקצוע שבדק בכמה סוגי עץ שונים נעשה שימוש, איזה דפוס נוצר על ידי חורי המסמרים ואם הוא נבנה בתוך הבית או בחוץ.
תוצאות הבדיקה היו מרכיב מרכזי במשפטו של האיש שהואשם בחטיפה.
ב-2 במרץ 1932 ראש ה-FBI ג'ון אדגר הובר יצר קשר עם משטרת מדינת ניו ג'רזי, ואמר שהם מוזמנים לפנות בבקשה למשאבים, והבולשת תספק כל סיוע במידת הצורך.
ל-FBI לא הייתה סמכות שיפוט פדרלית עד 13 במאי 1932, כאשר נשיא ארצות הברית הכריז שה-FBI עומד לרשות משטרת ניו ג'רזי, וכי על ה-FBI לתאם ולנהל את החקירה.
ויולט שארפ, שנחשדה כמעורבת, התאבדה ב-10 ביוני, לפני שעמדה להיחקר בפעם הרביעית.
מעורבותה נשללה מאוחר יותר לאחר אימות האליבי שלה בליל 1 במרץ 1932.
באוקטובר 1933 הודיע הנשיא פרנקלין רוזוולט שהבולשת הפדרלית תקבל סמכות שיפוט מלאה בתיק.
השמועה על החטיפה התפשטה במהירות.
מאות אנשים הגיעו לאחוזה והשמידו כל עדות לטביעת רגל.
יחד עם המשטרה, הגיעו לאחוזת לינדברג אנשים מקושרים.
קולונלים צבאיים הציעו את עזרתם, אם כי רק אחד היה בעל מומחיות באכיפת חוק – נורמן שוורצקופף , מפקח משטרת מדינת ניו ג'רזי.
שני הקולונלים האחרים היו הנרי ברקינרידג', עורך דין בוול סטריט, וויליאם דונובן, גיבור מלחמת העולם הראשונה שעמד מאוחר יותר בראש המשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS), שלימים הפך ל-CIA.
לינדברג והקולונלים שיערו שהחטיפה בוצעה על ידי אנשי פשע מאורגן.
הם חשבו שהמכתב נכתב על ידי אדם שדיבר גרמנית כשפת אם.
בשלב זה, צ'ארלס לינדברג השתמש בהשפעתו כדי לשלוט בכיוון החקירה.
הם יצרו קשר עם מיקי רוזנר, אדם שנהג להסתובב באזור ברודוויי ולפי השמועות היה מקושר למאפיונרים.
רוזנר פנה לשני בעלים של ספיק איזי, סלבטורה ספיטלה ואירווינג ביטז, בבקשת סיוע.
לינדברג התחבר במהירות עם הצמד ומינה אותם למתווכים שלו מול המאפיה.
כמה דמויות מוכרות בפשע המאורגן – במיוחד אל קפונה, וילי מורטי , ג'ו אדוניס ואבנר צווילמן – יצרו קשר מהכלא, והציעו לעזור להחזיר את התינוק תמורת כסף או טובות הנאה משפטיות.
ספציפית, קפונה הציע סיוע בתמורה לשחרור מהכלא בתירוץ שהסיוע שלו יהיה יעיל יותר.
בבוקר שלאחר החטיפה הודיעו הרשויות לנשיא הרברט הובר על הפשע.
באותה תקופה, החטיפה סווגה כפשע מדיני, ונראה כי לא הייתה עילה למעורבות פדרלית בפרשה.
התובע הכללי ויליאם דוויט מיטשל נפגש עם הובר והודיע שכל המנגנון של משרד המשפטים יופעל כדי לשתף פעולה עם הרשויות בניו ג'רזי.
לשכת החקירות (לימים ה-FBI) הוסמכה לחקור את המקרה, ובו-בזמן נאמר למשמר החופים, לשירות המכס , לשירות ההגירה האמריקני ולמשטרת המטרופולין של מחוז קולומביה ששירותיהם עשויים להידרש.
גורמים רשמיים בניו ג'רזי הכריזו על פרס של $25,000 עבור החזרתו של "לינדי הקטן" בריא ושלם.
משפחת לינדברג הציעה פרס נוסף של $50,000 משלהם.
ב-6 במרץ הגיע בדואר מכתב כופר חדש אל בית לינדברג.
המכתב היה חתום בחותמת דואר מ-4 במרץ בברוקלין, והוא נשא את הסימנים האדומים והכחולים המחוררים.
הכופר הועלה ל-$70,000. מכתב כופר שלישי חתום בחותמת דואר מברוקלין, שכלל גם הוא את הסימנים הסודיים, הגיע בדואר אל ברקינרידג'.
במכתב נאמר לבני הזוג לינדברג שג'ון קונדון יהיה המתווך הרשמי בין בני הזוג לינדברג לחוטף, והם נתבקשו לפרסם מודעה בעיתון שהמכתב השלישי התקבל.
ההנחיות ציינו את גודל הקופסה שהכסף צריך להגיע בה, והזהירו את המשפחה שלא לפנות למשטרה.
במהלך תקופה זו, ג'ון קונדון – אישיות ידועה בברונקס ומורה בית ספר בדימוס – הציע $1,000 אם החוטף ימסור את הילד לכומר קתולי.
קונדון קיבל מכתב שעל פי הדיווחים נכתב על ידי החוטפים; המכתב אישר את קונדון כמתווך שלהם עם בני הזוג לינדברג.
לינדברג התייחס אל המכתב כאמיתי.
בעקבות ההנחיות האחרונות של החוטף, קונדון פרסם מודעה מסווגת בעיתון "New York American" , בה נכתב: "הכסף מוכן.
ג'אפסי." לאחר מכן המתין קונדון להנחיות נוספות מהחוטפים.
פגישה בין "ג'אפסי" לנציג הקבוצה שטענה כי הם החוטפים נקבעה בסופו של דבר לשעה מאוחרת של ערב אחד בבית הקברות וודלון בברונקס.
לדברי קונדון, האיש נשמע זר אך נשאר בצללים במהלך השיחה, וקונדון לא הצליח להסתכל מקרוב על פניו.
האיש אמר ששמו ג'ון, והוא סיפר את סיפורו: הוא היה מלח "סקנדינבי", מחבורה של שלושה גברים ושתי נשים.
התינוק הוחזק על סירה, ללא פגע, אך יוחזר רק תמורת תשלום הכופר.
כשקונדון הביע ספק ש"ג'ון" אכן מחזיק בתינוק, הוא הבטיח הוכחה – החוטף יחזיר בקרוב את חליפת השינה של התינוק.
כשנשאל שוב, הבטיח לקונדון שהתינוק בחיים.
ב-16 במרץ קיבל קונדון בדואר חליפת שינה של פעוט, ומכתב כופר שביעי.
לאחר שלינדברג זיהה את חליפת השינה, קונדון פרסם מודעה חדשה בעיתון "Home News": "הכסף מוכן.
אני בא לבד, כמו בפעם הקודמת".
ב-1 באפריל קיבל קונדון מכתב שאומר שהגיע הזמן למסור את תשלום הכופר.
כספי הכופר נארזו בקופסת עץ שנבנתה בהזמנה אישית בתקווה שניתן יהיה לזהותה מאוחר יותר.
כספי הכופר כללו מספר תעודות זהב ; מאחר שתעודות זהב עמדו לצאת מהמחזור, הייתה תקווה שכל מי שיבזבז אותן ימשוך תשומת לב רבה יותר.
השטרות לא סומנו, אך מספריהם הסידוריים נרשמו.
חלק מהמקורות מייחסים את הרעיון הזה לפרנק וילסון , אחרים לאלמר לינקולן איירי .
ב-2 באפריל קיבל קונדון פתק ממתווך, נהג מונית לא ידוע.
קונדון פגש את "ג'ון" ואמר לו שהם הצליחו לגייס רק $50,000. האיש קיבל את הכסף ונתן לקונדון פתק לפיו הילד נמצא בטיפולן של שתי נשים תמימות.
ב-12 במאי נהג משאית בשם אורוויל וילסון ועוזרו ויליאם אלן עצרו לצד כביש כ-7.2 ק"מ דרומית לבית לינדברג ליד הכפר מאונט רוז בעיר הופוול השכנה.
כאשר אלן נכנס לחורשה כדי להטיל את מימיו, הוא גילה גופה של פעוט.
הגולגולת הייתה שבורה קשות, והגופה במצב של ריקבון; היו אינדיקציות לניסיון קבורה נמהר.
מטפלת המשפחה זיהתה את הגופה כתינוק הנעדר לפי מום בכף רגל ימין וחולצה שהיא הכינה.
נראה היה שהתינוק נהרג ממכה בראשו.
לינדברג עמד על כך שהגופה תישרף.
ביוני 1932 החלו גורמים רשמיים לחשוד שהפשע בוצע על ידי אדם שבני הזוג לינדברג הכירו.
הם חשדו בוויולט שארפ, משרתת משק בריטית בבית מורו שמסרה מידע סותר לגבי מקום הימצאה בליל החטיפה.
דווח כי היא נראתה עצבנית וחשודה כאשר נחקרה.
היא התאבדה ב-10 ביוני 1932, על ידי בליעת משחת כסף שהכילה ציאניד רגע לפני שנחקרה בפעם הרביעית.
האליבי שלה אומת מאוחר יותר, והמשטרה ספגה ביקורת קשה על נקיטת יד קשה בחקירה.
גם קונדון נחקר על ידי המשטרה, ובביתו נערך חיפוש, אך לא נמצא דבר מפליל.
צ'ארלס לינדברג עמד לצד קונדון בזמן זה.
החקירה הלא רשמית של ג'ון קונדון
לאחר מציאת הגופה, קונדון נותר מעורב באופן לא רשמי בתיק.
בעיני הציבור הוא הפך לחשוד, ובחוגים מסוימים הושמץ.
במהלך השנתיים שלאחר מכן הוא ביקר במחלקות המשטרה והתחייב למצוא את "ג'ון מבית הקברות".
מעשיו של קונדון בפרשה הפכו יותר ויותר ראוותניים.
באחד המקרים, בעת שנסע באוטובוס עירוני, טען קונדון כי ראה חשוד ברחוב, והורה לאוטובוס לעצור.
הנהג המבוהל נענה, וקונדון זינק מהאוטובוס, אף על פי שהחשוד חמק ממנו.
קונדון ספג ביקורת בתור נצלן כאשר הסכים להופיע במופע וודוויל בנוגע לחטיפה.
מגזין "Liberty" פרסם דיווח סדרתי על מעורבותו של קונדון בחטיפת לינדברג תחת הכותרת "Jafsie Tells All".
החוקרים שעבדו על התיק הגיעו תוך זמן קצר למבוי סתום.
לא היו התפתחויות ומעט ראיות מכל סוג שהוא, אז המשטרה הפנתה את תשומת לבה למעקב אחר תשלומי הכופר.
הוכנה חוברת עם המספרים הסידוריים על שטרות הכופר, ו-250,000 עותקים הופצו לבתי עסק, בעיקר בניו יורק.
כמה משטרות הכופר הופיעו במקומות שונים, חלקם רחוקים כמו שיקגו ומיניאפוליס, אבל אלה שבזבזו את השטרות מעולם לא נמצאו.
לפי צו נשיאותי , כל תעודות הזהב היו אמורות להיות מוחלפות בשטרות אחרים עד 1 במאי 1933. כמה ימים לפני המועד האחרון, אדם הביא $2,980 לבנק במנהטן להחלפה; מאוחר יותר התברר שהשטרות היו מכספי הכופר.
האדם הזדהה בתור ג'יי ג'יי פוקנר מ-"149th Street West 537".
אף איש בשם פוקנר לא התגורר בכתובת הזו, ובחורה בשם ג'יין פוקנר שהתגוררה שם 20 שנה קודם לכן הכחישה מעורבות.
במהלך תקופה של שלושים חודשים, בוזבזו מספר שטרות מכספי הכופר ברחבי העיר ניו יורק.
הבלשים הבחינו שרבים מהשטרות הוצאו לאורך קו הרכבת התחתית של שדרת לקסינגטון , שחיברה את הברונקס עם הצד המזרחי של מנהטן, הכולל את השכונה הגרמנית-אוסטרית יורקוויל .
ב-18 בספטמבר 1934 הבחין פקיד בנק במנהטן בתעודת זהב מכספי הכופר; מספר לוחית רישוי ניו יורקית (4U-13-41-N.Y) שנכתב בעיפרון בשולי השטר עזר לאתר את מקור השטר בתחנת דלק בסביבה.
מנהל התחנה רשם את מספר לוחית הרישוי מכיוון שהלקוח התנהג באופן "מחשיד" ו"ייתכן שהוא היה זייפן".
לוחית הרישוי הייתה שייכת למכונית סדאן בבעלות ריצ'רד האופטמן מ-"222nd Street East 1279" בברונקס, מהגר עם עבר פלילי בגרמניה.
כאשר האופטמן נעצר, הוא נשא תעודת זהב בודדת בשווי 20 דולר ומעל $14,000 מכספי הכופר נמצאו במחסן שלו.
האופטמן נעצר, נחקר והוכה לפחות פעם אחת במהלך היום והלילה שלאחר מכן.
האופטמן הצהיר כי הכסף ופריטים נוספים הושארו אצלו על ידי חברו ושותפו לעסקים לשעבר איזידור פיש.
פיש מת ב-29 במרץ 1934, זמן קצר לאחר שחזר לגרמניה.
האופטמן ציין כי רק לאחר מותו של פיש נודע לו כי קופסת הנעליים שנותרה אצלו מכילה סכום כסף נכבד.
הוא שמר על הכסף כי טען שפיש היה חייב לו מעסקה שעשו.
האופטמן הכחיש בעקביות כל קשר לפשע או ידיעה שהכסף בביתו הגיע מכספי מכופר.
כשהמשטרה ערכה חיפוש בביתו של האופטמן, היא מצאה כמות ניכרת של ראיות נוספות הקושרות אותו לפשע.
פריט אחד היה מחברת שהכילה שרטוט של בניית סולם דומה לזה שנמצא בבית לינדברג במרץ 1932. מספר הטלפון של ג'ון קונדון, יחד עם כתובתו, התגלו כתובים על דלת ארון בבית.
ראיה מרכזית, חתיכת עץ, התגלתה בעליית הגג של הבית.
לאחר שנבדקה על ידי מומחה, נקבע כי מדובר בהתאמה מדויקת לעץ ששימש לבניית הסולם שנמצא בזירת הפשע.
האופטמן הועמד לדין בברונקס ב-24 בספטמבר 1934, בגין סחיטת כופר בסך $50,000 מצ'ארלס לינדברג.
שבועיים לאחר מכן, ב-8 באוקטובר, הוגש נגד האופטמן כתב אישום בניו ג'רזי בגין רצח צ'ארלס אוגוסטוס לינדברג הבן.
יומיים לאחר מכן, הוא נמסר לשלטונות ניו ג'רזי על ידי מושל ניו יורק הרברט ליהמן כדי לעמוד בפני אישומים הקשורים ישירות לחטיפת התינוק ורציחתו.
האופטמן הועבר לכלא המחוזי של הנטרדון בפלמינגטון, ניו ג'רזי, ב-19 באוקטובר.
האופטמן הואשם ברצח בנסיבות מחמירות עבירה שבחלקים מסוימים בארצות הברית עשויה להוביל לעונש מוות.
המשפט נערך בבית המשפט המחוזי של הנטרדון בפלמינגטון, ניו ג'רזי , ובמהרה זכה לכינוי "משפט המאה".
עיתונאים מילאו את העיירה, וכל המלונות היו בתפוסה מלאה.
השופט תומאס וויטאקר טרנצ'רד ניהל את המשפט.
בתמורה לזכויות פרסום סיפורו של האופטמן, העיתון "New York Daily Mirror" שכר את עורך הדין אדוארד ריילי כעורך דינו של האופטמן.
דייוויד וילנץ , התובע הכללי של ניו ג'רזי , עמד בראש התביעה.
הראיות נגד האופטמן כללו $20,000 מכספי הכופר שנמצאו במחסן שלו ועדויות שלפיהן כתב ידו והאיות שלו דומים לאלו של מכתבי הכופר.
שמונה מומחי כתב יד, ביניהם אלברט אוסבורן , הצביעו על קווי דמיון בין מכתבי הכופר לבין דגימות הכתיבה של האופטמן.
ההגנה קראה למומחה כדי להפריך את הראיות הללו, בעוד שני מומחים אחרים סירבו להעיד; שני המומחים דרשו $500 לפני שהסתכלו בפתקים, ושוחררו כאשר לויד פישר, חבר בצוות המשפטי של האופטמן, סירב לשלם.
מומחים אחרים ששכרה ההגנה מעולם לא זומנו להעיד.
כתובתו של קונדון ומספר הטלפון שלו נכתבו בעיפרון על דלת ארון בביתו של האופטמן, והאופטמן אמר למשטרה שכתב את כתובתו של קונדון:
"בטח קראתי אותה בכתבה בעיתון על הסיפור.
התעניינתי קצת ותיעדתי את זה קצת, ואולי סתם הייתי בארון, וקראתי את העיתון וכתבתי את הכתובת...
אני לא יכול לתת שום הסבר לגבי מספר הטלפון."
התובע וילנץ הציג שרטוט של סולם שנמצא באחת המחברות של האופטמן.
האופטמן אמר שהשרטוט הזה ורישומים אחרים במחברת היו פרי יצירתו של ילד.
אף על פי שלא היה לו מקור פרנסה ברור, האופטמן קנה רדיו בשווי $400 (שווה ערך ל-$9,110 ב-2023) ושלח את אשתו לטיול לגרמניה.
האופטמן זוהה כאדם שאליו נמסרו כספי הכופר.
עדים אחרים העידו כי האופטמן הוא זה שבזבז חלק מתעודות הזהב של לינדברג; שהוא נראה באזור האחוזה, באיסט אמוול, ניו ג'רזי, ביום החטיפה; וכי הוא נעדר מעבודתו ביום תשלום הכופר והתפטר מעבודתו כעבור יומיים.
האופטמן מעולם לא חיפש עבודה אחרת לאחר מכן, ובכל זאת המשיך לחיות ברווחה.
כאשר סיים התובע את טענותיו, פתחה ההגנה בבדיקה ממושכת של האופטמן.
האופטמן אמר שמכיוון שפיש היה חייב לו כ-$7,500 מעסקים קודמים, הוא שמר את הכסף לעצמו וחי ממנו מאז ינואר 1934.
ההגנה קראה לאשתו של האופטמן, אנה, כדי לאשש את הסיפור לגבי פיש.
בחקירה הנגדית היא הודתה שאומנם תלתה את הסינר שלה מדי יום על וו גבוה במדף העליון, אבל היא לא זכרה שראתה שם קופסת נעליים כלשהי.
מאוחר יותר העידו עדים נוספים כי פיש לא יכול היה להיות בזירת הפשע, וכי לא היה לו כסף לטיפולים רפואיים כאשר נפטר משחפת.
בעלת הבית של פיש העידה שהוא בקושי יכול היה להרשות לעצמו את השכירות השבועית של חדרו בסך $3.50.
בנאום הסיום טען עורך דינו של האופטמן שהראיות נגדו היו נסיבתיות לחלוטין, משום שאף עד אמין לא הציב את האופטמן בזירת הפשע, וגם לא נמצאו טביעות אצבעותיו על הסולם, על מכתבי הכופר או בכל מקום בחדר הילד.
האופטמן הורשע ב-13 בפברואר 1935, ונידון מייד למוות.
עורכי דינו ערערו לבית המשפט לטעויות ולערעורים בניו ג'רזי , שהיה אז בית המשפט העליון של המדינה; הערעור נדחה ב-29 ביוני 1935.
מושל ניו ג'רזי הרולד הופמן ביקר בסתר את האופטמן בתאו בערב 16 באוקטובר, מלווה בסטנוגרף שדיבר גרמנית שוטפת.
הופמן דחק בחברי בית המשפט לטעויות וערעורים לבקר את האופטמן.
בסוף ינואר 1936, בעודו מצהיר כי אין לו עמדה באשר לאשמתו או חפותו של האופטמן, הופמן ציטט ראיות לכך שהפשע אינו עבודה של "אדם אחד" והנחה את שוורצקופף להמשיך בחקירה יסודית ואובייקטיבית במאמץ להעמיד לדין את כל הצדדים המעורבים.
ב-27 במרץ נודע לעיתונות כי הופמן שוקל דחייה שנייה של גזר דין המוות של האופטמן וביקש חוות דעת האם למושל יש זכות להוציא דחייה שנייה.
ב-30 במרץ 1936 נדחה הערעור השני והאחרון של האופטמן בבקשה לחנינה ממועצת החנינות של ניו ג'רזי.
מאוחר יותר הודיע הופמן כי החלטה זו תהיה הפעולה המשפטית האחרונה בתיק, וכי לא יעניק דחייה נוספת.
למרות זאת, הייתה דחייה נוספת, כאשר חבר המושבעים הגדול של מחוז מרסר , שחקר את הודאתו ומעצרו של התובע של טרנטון, פול ונדל, ביקש עיכוב ממנהל בית הכלא מארק קימברלינג.
הדחייה האחרונה הזו הסתיימה כאשר התובע במחוז מרסר הודיע לקימברלינג כי חבר המושבעים הגדול התפזר לאחר שהצביע על סיום חקירתו מבלי להאשים את ונדל.
האופטמן דחה הצעה גדולה מעיתון של ויליאם רנדולף הרסט להודאה וסירב להצעה של הרגע האחרון להמיר את עונשו מעונש מוות למאסר עולם ללא שחרור על-תנאי בתמורה להודאה.
הוא הוצא להורג בכיסא חשמלי ב-3 באפריל 1936.
לאחר מותו, כמה עיתונאים וחוקרים עצמאיים העלו שאלות רבות על הדרך בה התנהלה החקירה ובנוגע להגינות המשפט, לרבות הטרדת עדים ושתילת ראיות.
פעמיים בשנות ה-80 תבעה אנה האופטמן את מדינת ניו ג'רזי על הוצאתו להורג שלא בצדק של בעלה.
התביעות נדחו בשל חסינות התביעה ומשום שחלפה תקופת ההתיישנות.
היא המשיכה להילחם כדי לטהר את שמו עד מותה, בגיל 95, ב-1994.
מספר ספרים טענו כי האופטמן חף מפשע, והדגישו בדרך כלל עבודת משטרה לא מספקת בזירת הפשע, התערבותו של לינדברג בחקירה, חוסר היעילות של פרקליטו של האופטמן, וחולשות בעדים ובראיות פיזיות.
לודוביק קנדי הטיל ספק בחלק ניכר מהראיות, כגון מקור הסולם ועדויות רבות מהעדים.
לדברי ההיסטוריון לויד גרדנר , מומחה לטביעות אצבע בשם ארסטוס מיד הדסון, השתמש בתהליך לא נפוץ בזמנו, שימוש בכסף חנקתי למציאת טביעות אצבע על הסולם ולא מצא זכר לטביעות האצבע של האופטמן, אפילו במקומות שיוצר הסולם בוודאי נגע בהם.
לדברי גרדנר, גורמים רשמיים סירבו לשקול את ממצאיו של מומחה זה, ולאחר מכן נשטפו מהסולם כל טביעות האצבעות.
ג'ים פישר, סוכן FBI לשעבר ופרופסור באוניברסיטת אדינבורו בפנסילבניה , כתב שני ספרים, "The Lindbergh Case" (1987) ו-"The Ghosts of Hopewell" (1999) העוסקים במה שהוא מכנה "תנועת תיקון" לגבי המקרה.
"כיום, תופעת לינדברג היא תרמית ענקית המבוצעת על ידי אנשים המנצלים ציבור חסר ידע וציני.
על אף כל הספרים, תוכניות הטלוויזיה והתביעות המשפטיות, האופטמן אשם כיום כפי שהיה ב-1932 כאשר חטף והרג את בנם של מר וגברת צ'ארלס לינדברג."
ספר אחר, "Hauptmann's Ladder: A step-by-step analysis of the Lindbergh kidnapping" מאת ריצ'רד קהיל, מגיע למסקנה שהאופטמן היה אשם, אך מטיל ספק אם היה צריך להוציאו להורג.
לפי ג'ון רייזינגר ב-"Master Detective", בלש מניו ג'רזי בשם אליס פרקר ערך חקירה עצמאית בשנת 1936 והשיג הודאה חתומה מהתובע לשעבר של טרנטון, פול ונדל, שיצר סנסציה והביא לעיכוב זמני של ההוצאה להורג של האופטמן.
התיק נגד ונדל קרס, כאשר הוא התעקש שהודאתו נכפתה עליו.
ספרו של רוברט זורן "Cemetery John" (2012) מעלה את האפשרות שהאופטמן היה חלק מקונספירציה עם שני גברים נוספים ילידי גרמניה, וולטר וג'ון נול.
אביו של זורן, הכלכלן יוג'ין זורן, העיד שכשהוא היה נער הוא היה עד לדיון על הקונספירציה.
1934: אגתה כריסטי קיבלה השראה מנסיבות המקרה כאשר תיארה את חטיפתה של דייזי ארמסטרונג ברומנה על הרקול פוארו, רצח באוריינט אקספרס.
1981: החטיפה והשלכותיה שימשו השראה לספרו של מוריס סנדק "Outside Over There".
1991: הרומן "Stolen Away" של מקס אלן קולינס , החמישי בסדרת Nathan Heller שלו; הלר מסתבך בחקירת חטיפת לינדברג, מראיין את המדיום אדגר קייס , ועשרות שנים מאוחר יותר פוגש אדם ששניהם מאמינים שהוא צ'ארלס לינדברג הבן החטוף שמעולם לא חזר, לאחר שגדל וחי כל חייו תחת שם אחר.
הספר זכה בפרס שאמוס לשנת 1992.
1993: ברומן "Along Came a Spider" מאת ג'יימס פטרסון ובסרט המבוסס על הרומן, דמות שואבת השראה מחטיפת לינדברג עבור פשעו.
2013: "The Aviator's Wife" מאת מלאני בנג'מין היא יצירה בדיונית היסטורית המסופרת מנקודת המבט של אן מורו לינדברג.
2022: "The Lindbergh Nanny" מאת מריה פרדריקס היא יצירה בדיונית היסטורית המסופרת מנקודת המבט של בטי גו – המטפלת של משפחת לינדברג.
מאי 1932: יום אחד בלבד לאחר מציאת גופתו של לינדברג, אמן ההקלטות הקאנטרי הפורה בוב מילר (תחת השם הבדוי בוב פרגוסון) הקליט שני שירים עבור קולומביה רקורדס ב-13 במאי 1932, לזכר האירוע.
השירים שוחררו עם הכותרות ".Charles A.
1991: בסרט "My Girl" , ואדה סולטנפוס (בגילומה של אנה קלמסקי) מזכירה בשיעור לימודי חברה את התינוק של לינדברג שנחטף מביתו.
2011: החטיפה, החקירה והמשפט מוצגים ב"ג'יי אדגר", הביוגרפיה של ג'ון אדגר הובר, ראש ה-FBI (בבימויו של קלינט איסטווד ובכיכובו של לאונרדו דיקפריו).
1995: ב"משפחת סימפסון" עונה 7, פרק 8 , בזמן שה-FBI פושט על ביתה של משפחת סימפסון כדי ללכוד את אימו של הומר, מונה, אברהם סימפסון מנסה לעכב את ה-FBI בטענה שהוא התינוק של לינדברג.
2000: ב"איש משפחה" עונה 2, פרק 4 , כאשר הוא דן על לגמול את סטואי מחיתולים, פיטר אומר, "הוא לא קצת צעיר בשביל זה?
את יודעת מה קרה לתינוק של לינדברג".
לאחר מכן מתנגן קטע המראה את התינוק של לינדברג נשטף באסלה ואת הוריו מאשימים שהוא נחטף.
צ'ארלס לינדברג אומר "בסדר, הוא נחטף.
לכי תתקשרי למשטרה, אני אכתוב את מכתב הכופר."
חטיפת הרכבת התחתית 123 הוא סרט פעולה ומותחן אמריקאי משנת 2009 בבימויו של טוני סקוט.
הסרט מבוסס על הרומן באותו השם מאת ג'ון גודי, ומהווה את הגרסה השלישית לסיפור זה, לאחר סרט הקולנוע חטיפת פלהם 123 משנת 1974 וסרט טלוויזיה משנת 1998.
הסרט מתאר את סיפורו של וולטר גרבר (דנזל וושינגטון), פקח ברכבת תחתית בניו יורק, שנכנס לתפקיד של מתווך כאשר קבוצת חמושים בראשותו של ריידר (ג'ון טרבולטה) חוטפת קרון נוסעים ומחזיקה את הנוסעים כבני ערובה בתמורה לכופר.
העלילה מסתבכת כאשר גרבר מגלה שריידר הוא למעשה דניס פורד, מנהל לשעבר בחברת השקעות שנידון למאסר בגין הונאה פיננסית.
דנזל וושינגטון – וולטר גרבר
ג'ון טרבולטה – דניס 'ריידר' פורד
ג'ון טורטורו – סגן וינסנט קמונטי
לואיס גוזמן – פיל ראמוס
ג'יימס גנדולפיני – ראש עיריית ניו יורק
ההפקה החלה במרץ 2008, והסרט יצא לאקרנים ב-12 ביוני 2009. הסרט הופק בתקציב של 100–110 מיליון דולר והרוויח כ-150 מיליון דולר בקופות.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים, כאשר ציינו לטובה את ביצועי המשחק של וושינגטון וטרבולטה, אך מתחו ביקורת על הסטייה מהעלילה המקורית.
לואיס ארמנדו אלבינו בן ה-6 נחטף ב-21 בפברואר 1951 באוקלנד, קליפורניה.
בשנת 2024 הוא אותר חי בחוף המזרחי והתאחד מחדש עם משפחתו כ-73 שנים לאחר שנחטף.
אלבינו נולד בפוארטו ריקו, הוא אחד משישה ילדים במשפחתו, כשנה וחצי קודם לחטיפתו היגרה משפחתו למערב אוקלנד.
ב-21 בפברואר 1951 שיחק לואיס בן ה-6, עם אחיו רוג'ר שהיה אז בן 10, בפארק ג'פרסון סקוור באוקלנד.
אישה זרה ששוחחה עמו בספרדית, פיתתה אותו להתלוות אליה בהבטחה שתקנה לו ממתקים, אחיו רוג'ר עקב אחריהם זמן מה עד ששב הביתה לקרוא לעזרת מבוגר.
המשטרה המקומית לא התייחסה ברצינות לסיפורו של האח והעריכה שהילד נפל למקווה מים סמוך.
לפיכך החיפושים התמקדו באזור מפרץ סן פרנסיסקו עד להפסקתם.
החוטפת הטיסה אותו לחוף המזרחי, שם הוא גדל על ידי בני זוג אותם החשיב להוריו, הוא שירת בצבא ארצות הברית במלחמת וייטנאם, עבד ככבאי ונולדו לו ילדים ונכדים.
אמו, אנטוניה, הייתה פונה מעת לעת למשטרה המקומית כדי לברר מה עלה בגורלו של בנה, עד לפטירתה בשנת 2005.
בשנת 2020 ביצעה אחייניתו של לואיס, אלידה אלקין בדיקת DNA מקוונת וגילתה התאמה של 22% לגבר זר, אך היא לא הצליחה ליצור עמו קשר.
בשנת 2024, לאחר שפנתה המשפחה למשטרה יצרה זו קשר עם לואיס ולאחר שבוצעה בדיקת DNA הובררה זהותו, והוא נפגש עם אחיו ואחותו.
ה-FBI הודיע שסגר את תיק הנעדר שלו, אך חקירת החטיפה נמשכת.
חטיפת הרכבת בבלוצ'יסטן התרחשה ב-11 במרץ 2025. החוטפים, מארגון ה-BLA (צבא שחרור בלוצ'יסטן), דרשו שחרור אסירים פוליטיים בתמורה לשחרור בני הערובה.
בתגובה ממשלת פקיסטן החליטה לשלוח את הכוחות המזוינים של פקיסטן למבצע לשחרור החטופים, שבמהלכו נהרגו לפחות 64 בני אדם, בהם 18 חיילים, 33 מהחוטפים, והשאר אזרחים.
ב-11 במרץ 2025 יצאה רכבת הנוסעים הפקיסטנית ג'אפר אקספרס מכוויתה לפשאוואר, כאשר על סיפונה שהו לפחות 380 נוסעים.
במהלך הנסיעה נחטפה הרכבת על ידי צבא השחרור של בלוצ'יסטן (BLA), כאשר התוקפים פוצצו חומרי נפץ במנהרות ועל פסי הרכבת, ולאחר מכן פתחו באש על הרכבת, מה שהקשה על השלטונות להתערב בשטח הררי.
הארגון הציב לממשלת פקיסטן אולטימטום בן 48 שעות, בו דרשו לשחרר אסירים פוליטיים בלוצ'יסטנים, ובאם הממשלה תסרב, הם יחלו להוציא להורג את בני הערובה (שאת חלקם הם שחררו).
בלילה שבין ה-11 ל-12 במרץ, הכוחות המזוינים של פקיסטן פתחו במבצע בשם הקוד "Operation Green Bolan", במהלכו פשטו על הרכבת החטופה מספר פעמים, בסופו של דבר שחררו 354 בני ערובה והרגו את 33 החוטפים מטעם BLA.
לפי גורמים פקיסטניים, לפחות 64 בני אדם, בהם 18 חיילים ו-33 תוקפים, נהרגו בהתקפה, ו-38 נוספים נפצעו.
ה-BLA התעקש כי הסכסוך נמשך וכי הם הוציאו להורג כ-50 בני ערובה, בניגוד להצהרות של פקידים פקיסטניים.
בתגובה לחטיפה, המפלגות הפוליטיות הפקיסטניות קיבלו פה אחד החלטה המגנה אותה במהלך ישיבת האספה הלאומית.
שהבז שריף, ראש ממשלת פקיסטן, גינה את החטיפה וכינה אותה כ"מעשה פחדני", ושלח תנחומים למשפחות הקורבנות.
חטיפת הרכבת האזרחית על ידי BLA גונתה על ידי גורמים בינלאומיים, שהביעו את תמיכתם בפקיסטן ונגד הטרור.
אפגניסטן והודו, לאחר שהואשמו באופן היסטורי בסיוע ל-BLA על ידי פקיסטן, הכחישו שתיהן טענות למעורבות בתקיפה, ודחקו בה להפסיק להאשים מדינות אחרות בבעיות הפנימיות שלה.
בעקבות התקיפה יישמה פקיסטן תוכנית להגברת כוחות הסיור במערכות הרכבת השונות במדינה ובידוק יסודי יותר של הנוסעים ורכבי ההובלה כדי למנוע התקפות דומות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, נחטפו כ-200,000 ילדים פולנים, וכן מספר לא ידוע של ילדים מבני לאומים אחרים, מבתיהם והועברו בכפייה לגרמניה הנאצית לצורכי עבודת כפייה, ניסויים רפואיים או גרמניזציה.
מעשה זה נחשב לאחד מפשעי הנאצים נגד ילדים הבולטים.
מטרת התוכנית הייתה לרכוש ולהפוך ל"גרמנים" ילדים שנחשבו בעלי מאפיינים אריים או נורדיים, שכן בכירי המשטר הנאצי האמינו כי ילדים אלה הם צאצאים של מתיישבים גרמנים שהיגרו לפולין.
הילדים שסווגו כ"בעלי ערך גזעי" עברו הטמעה בכפייה במוסדות ייעודיים ולאחר מכן נמסרו לאימוץ בכפייה למשפחות גרמניות או לבתי ספר של האס אס.
בגרמניה פועלת עמותה בשם "ילדים גנובים: קורבנות נשכחים המייצגת את קורבנות החטיפות הגרמניות.
בנאום אוברזלצברג, אותו נשא אדולף היטלר בפני מפקדיו הצבאיים באוברזלצברג ב-22 באוגוסט 1939, הוא הביע תמיכה בהשמדה ללא רחמים של גברים, נשים וילדים ממוצא או שפה פולנית.
ב-7 בנובמבר 1939, הוציא היטלר צו שקבע כי היינריך הימלר, שתוארו הגרמני באותה עת היה נציב לחיזוק הלאום הגרמני, יהיה אחראי על המדיניות ביחס לאוכלוסייה בשטחים הכבושים.
התוכנית לחטיפת ילדים פולנים נוצרה, ככל הנראה, במסמך שכותרתו המשרד לענייני גזע של המפלגה הנאצית.
ב-25 בנובמבר 1939, נשלח להימלר מסמך בן 40 עמודים שכותרתו בתרגום לאנגלית: "הטיפול באוכלוסייה בשטחים הפולניים לשעבר מנקודת מבט גזעית-פוליטית".
הפרק האחרון של המסמך עוסק בילדים פולנים "בעלי ערך גזעי" ובתוכניות לרכוש אותם בכפייה למטרות גרמניות:
ב-15 במאי 1940, במסמך שכותרתו בגרמנית "כמה מחשבות על הטיפול בעמים זרים במזרח" ובמזכר סודי נוסף מיום 25 במאי 1940 שכותרתו בתרגום לאנגלית "הטיפול בזרים גזעית במזרח", הגדיר הימלר הנחיות מיוחדות לחטיפת ילדים פולנים.
הימלר תיאר גם את ניהול פולין המוכללת ואת הממשל הכללי, שבהם יוקצו הפולנים לעבודת כפייה, וילדים שנבחרו על בסיס גזעי ייחטפו ויועברו לגרמניזציה.
בין הנקודות המרכזיות של הימלר:
בשטח פולין יישארו רק ארבעה בתי ספר יסודיים, שבהם החינוך יוגבל מאוד.
הילדים ילמדו לספור עד 500, לכתוב את שמם, ויוסבר להם כי אלוהים ציווה על הפולנים לשרת את הגרמנים.
כתיבה נחשבה למיותרת עבור האוכלוסייה הפולנית.
הורים שירצו חינוך טוב יותר לילדיהם יצטרכו לפנות לאס אס ולמשטרה לקבלת אישור מיוחד.
האישור יינתן לילדים שנחשבים "בעלי ערך גזעי".
ילדים אלה יילקחו לגרמניה לצורך גרמניזציה.
גם אז, גורל הילד ייקבע על פי נאמנותם וצייתנותם של הוריו למדינה הגרמנית.
ילד שנחשב כ"חסר ערך גזעי" לא יקבל חינוך נוסף.
מדי שנה תתבצע בחירה בקרב ילדים בגילאי שש עד עשר לפי סטנדרטים גזעיים גרמניים.
ילדים שנחשבים כגרמנים מספיק יילקחו לגרמניה, יקבלו שמות חדשים ויועברו לגרמניזציה נוספת.
מטרת התוכנית הייתה להשמיד את העם הפולני כקבוצה אתנית ולהשאיר בפולין אוכלוסיית עבדים משמעותית שתנוצל במהלך עשר השנים הבאות.
בתוך 15 עד 20 שנה, כך נקבע, הפולנים יוכחדו לחלוטין.
ב-20 ביוני 1940, אישר היטלר את הנחיותיו של הימלר, והורה לשלוח עותקים לגופים המרכזיים של ה-SS, לגאולייטרים בשטחים הכבושים במרכז אירופה, ולמושל הממשל הכללי, תוך דרישה כי פעולת חטיפת הילדים הפולנים לחיפוש צאצאים אריים לגרמניזציה תהיה עדיפות עליונה בשטחים אלה.
הימלר שקל ליישם פרויקטים דומים בצרפת הכבושה.
בשיחות השולחן של היטלר, הוא הביע את אמונתו כי "הבעיה הצרפתית" תיפתר בצורה הטובה ביותר על ידי חטיפה שנתית של ילדים בריאים מבחינה גזעית, שנבחרו מהאוכלוסייה הגרמנית של צרפת.
הוא העדיף להציב אותם בפנימייה גרמנית, כדי לנתק אותם מהלאומיות הצרפתית "המקרית" שלהם ולהפוך אותם למודעים ל"דם הגרמני" שלהם.
היטלר הגיב כי "הנטיות הדתיות-בורגניות של העם הצרפתי" יקשו כמעט לחלוטין על "הצלת האלמנטים הגרמניים" מידי המעמד השליט במדינה זו.
מרטין בורמן סבר כי מדובר במדיניות מבריקה, וציין זאת במסמך כ"תיאוריה מרושעת!".
תנאי ההעברה היו קשים ביותר, שכן הילדים לא קיבלו מזון או מים במשך ימים רבים.
רבים מהם מתו כתוצאה מחנק בקיץ או מקור בחורף.
עובדי רכבת פולנים, שלעיתים סיכנו את חייהם, ניסו להאכיל את הילדים הכלואים או לספק להם בגדים חמים.
לעיתים ניתן היה לשחד את השומרים הגרמנים בתכשיטים או זהב כדי לאפשר העברת ציוד, ובמקרים אחרים הם מכרו חלק מהילדים לפולנים.
בבידגושץ' ובגדיניה, רכשו פולנים ילדים תמורת 40 רייכסמארק.
במקומות מסוימים, המחיר הגרמני לילד פולני היה 25 זלוטי.
הילדים נחטפו בכוח, לעיתים לאחר שהוריהם נרצחו במחנות ריכוז או נורו כ"פרטיזנים", כולל קומץ ילדים מלידיצה.
ילדים אלה לא הורשו להישאר אפילו עם קרובי משפחה אחרים שנותרו בחיים.
חלקם היו, כביכול, ילדים של חיילים גרמנים ואימהות זרות, ואחרים הוכרזו כ"יתומים גרמנים" שגודלו על ידי משפחות לא-גרמניות.
ואכן, בתי יתומים ומוסדות לילדים, וכן ילדים שחיו עם הורים אומנים, היו בין הקבוצות הראשונות שנבחרו, מתוך אמונה שהפולנים עסקו בפולוניזציה מכוונת ושיטתית של ילדים גרמנים מבחינה אתנית.
לאחר מכן, הילדים נשלחו למרכזים ומוסדות מיוחדים או למה שהגרמנים כינו "מחנות חינוך לילדים", שבפועל היו מחנות סינון שבהם נבדקו "ערכיהם הגזעיים", מסמכי הלידה המקוריים שלהם הושמדו, ושמותיהם הפולניים הוחלפו בשמות גרמניים, כחלק מתהליך הגרמניזציה.
ילדים שסווגו כ"חסרי ערך" נשלחו לאושוויץ או לטרבלינקה.
הילדים הועברו למחנות זמניים מיוחדים של מחלקת הבריאות או של ארגון לבנסבורן, שכונו בגרמנית Kindererziehungslager ("מחנות חינוך לילדים").
לאחר מכן, הם עברו "בחירת איכות" או "בחירה גזעית" – בדיקה גזעית מפורטת, בשילוב עם מבחנים פסיכולוגיים ובדיקות רפואיות שנערכו על ידי מומחים מ־RuSHA או רופאים ממשרד הבריאות.
"הערך הגזעי" של הילד קבע לאיזו מבין 11 קטגוריות גזעיות הוא ישויך, כולל 62 נקודות לבדיקת פרופורציות הגוף, צבע עיניים, צבע שיער וצורת הגולגולת.
לאחר שנבחרו, הילדים בגילאי שש עד שתים עשרה נשלחו לבתים מיוחדים.
שמותיהם שונו לשמות גרמניים דומים בצליל.
הם נאלצו ללמוד גרמנית והוכו אם המשיכו לדבר פולנית.
הם הודיעו להם שהוריהם מתו, גם אם לא כך היה.
ילדים שלא למדו גרמנית או זכרו את מוצאם הפולני נשלחו חזרה למחנות נוער בפולין.
במקרים מסוימים, המאמצים היו כה מוצלחים עד שהילדים חיו ומתו כשהם מאמינים שהם גרמנים.
הרשויות היססו לאפשר אימוץ רשמי של הילדים, שכן ההליכים עלולים היו לחשוף את מוצאם הפולני.
ואכן, חלק מהילדים סבלו מהתעללות כשהוריהם המאמצים גילו שהם פולנים.
האימוץ היה בעייתי גם משום שמעקב או מידע נוסף עלול היה לחשוף בעיות עם הילד.
כאשר התגלה, למשל, שאמה של רוזלי קיי סבלה מאפילפסיה, הוחלט מיד, למרות רצונם של ההורים המאמצים הגרמנים, שגרמניזציה, חינוך ואימוץ אינם מוצדקים במקרה זה.
כאשר הורים מאמצים דרשו תעודות אימוץ, מסמכים כאלה זויפו עבורם.
במחנה הריכוז אושוויץ, נרצחו בין 200 ל-300 ילדים פולנים מאזור זמושץ' על ידי הנאצים באמצעות זריקות פנול.
הילד הונח על שרפרף, לעיתים כשעיניו מכוסות במגבת.
המבצע הניח יד אחת על עורפו של הילד ויד שנייה מאחורי השכמה.
כשהחזה של הילד הבליט, מחט ארוכה שימשה להזרקת מנה רעילה של פנול לחזה.
הילדים מתו בדרך כלל תוך דקות.
עד תיאר את התהליך כיעיל בצורה קטלנית: "ככלל, לא נשמעה אפילו אנחה.
הם לא חיכו עד שהאדם המיועד באמת מת.
במהלך ייסוריו, הוא נלקח משני צדדיו מתחת לבתי השחי והושלך לערימת גופות בחדר אחר… והקורבן הבא תפס את מקומו על השרפרף."
כדי להטעות את הילדים שיירצחו בקרוב לצייתנות, הבטיחו הגרמנים כי הם יעבדו במפעל לבנים.