tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רומא העריכה שלא תתקשה לנצח את קרתגו ולכן גייסה רק חמישה לגיונות: אחד בפיקודו של לוקיוס מאנליוס הושאר בצפון איטליה, שניים נמסרו לקונסול פובליוס קורנליוס סקיפיו (האב) ויועדו לכיבוש ספרד, והשניים הנותרים נמסרו לקונסול טיבריוס סמפרוניוס לונגוס שנשלח לסיציליה עם 100 אוניות ונועד להעביר, בהמשך המלחמה, את המלחמה לאפריקה עצמה.
רומא סברה כי אין דחיפות רבה לתקיפת קרתגו ומושבותיה, ועל כן התנהל ארגון הכוחות בעצלתיים ומסעי ההתקפה לא הספיקו לצאת אל הפועל.
חניבעל לעומת זאת לא בזבז זמן, ולאחר כיבוש סגונטום החל בהכנות לפלישה לאיטליה.
הוא גייס צבא גדול מקרב השבטים הספרדיים והאפריקאיים, אימן את צבאו בשיטה המאניפולארית במקום בשיטת הפלנקס, שלח את חייליו לחופשה בביתם והודיע לחייליו להתכונן למסע ארוך.
מספר חייליו של חניבעל לא ברור, אך ככל הנראה עמד על כ-120,000 רגלים, 16,000 פרשים וכמה עשרות פילי קרב.
חניבעל שלח כמעט 20,000 חיילים ו-2,000 פרשים להגנת אפריקה, וכ-20,000 חיילים, 3,000 פרשים וכ-20 פילים הותיר בספרד בפיקוד אחיו, עזרובעל.
את עיקר הכוח שמנה כ-90,000 חיילים ו-12,000 פרשים לקח חניבעל תחת פיקודו, חצה איתם את נהר האברו ובאביב 218 לפנה"ס יצא למסע אל איטליה, דרך גאליה.
חניבעל חצה את האברו וכבש שטחים נרחבים מצפון לו.
להגנתם, השאיר את חנו הגדול עם חלק מהכוח, והוא המשיך עם השאר דרך גאליה, לאיטליה.
ליד נהר הרון בצרפת נתקל חניבעל בשבטים ברברים עוינים שלא אפשרו לו לחצות את הנהר.
הוא איגף אותם מאחור, הכה אותם והעביר את צבאו את הנהר.
השמועה על הקרב ליד הרון הגיעה אל סקיפיו, שהיה בדרכו לספרד.
הוא החליט לשלוח לספרד את אחיו, גנאיוס, ולחזור בעצמו לאיטליה, לחכות שם לחניבעל.
חניבעל המשיך הלאה אל הרי האלפים תוך התמודדות עם שבטי ברברים.
כאשר הגיע חניבעל מתחת להרי האלפים התערב חניבעל בסכסוך בין שבטים וזכה בעזרת השבט המנצח.
לאחר מכן חצה את הרי האלפים בראש צבאו, אל איטליה.
תוך כדי מעבר ההרים התמודד צבאו של חניבעל עם סופות שלגים מוקדמות, עליות ומורדות קשים ומסוכנים, חוסר אספקה והתקפות חוזרות ונשנות של שבטי הגאלים המקומיים, שהיו עוינים כלפיו.
לבסוף נחת חניבעל בצפון איטליה לאחר חמישה חודשי מסע, עם כ-20,000 רגלים ו-6,000 פרשים.
מבחינת הרומאים, המלחמה הגיעה לאיטליה במפתיע.
לאחר נחיתתו בעמק הפו נתן חניבעל לצבאו מנוחה והחל בגיוס השבטים הגאלים באזור.
הוא היה זקוק לניצחון על הרומאים כדי שכל השבטים הגאלים יצטרפו אליו, וקיבל אותו לאחר היתקלותו עם סקיפיו בקרב טיקינוס.
לאחר גיוס שבטי הגאלים התקדם חניבעל דרומה, וחנה מול המחנה הרומאי ליד נהר הטרביה.
באותו החורף (218 לפנה"ס) ניצח חניבעל בקרב טרביה את הרומאים בראשות הקונסול טיבריוס סמפרוניוס לונגוס, ודרכו אל דרום איטליה הייתה פתוחה.
בשנה שלאחר מכן ניסו הקונסולים החדשים, גאיוס פלאמיניוס וגנאיוס סרוויליוס גמינוס, לבלום את התקדמות חניבעל באיטליה, אלא שחניבעל שוב הערים עליהם, הכין לפלאמיניוס מארב ליד אגם טראסימנו והכה אותו בקרב טראסימני.
בעקבות ההפסדים מונה בשנת 217 לפנה"ס פאביוס מאקסימוס לדיקטטור.
הוא הציע אסטרטגיה חלופית: מלחמת התשה במקום קרב הכרעה שבו עלול חניבעל לנצל את כישרונו הטקטי.
ברומא התנגדו לאסטרטגיה הפביאנית מכיוון שהרעיון היה זר למנטליות הרומית ומשום ששיטה זו לא מנעה מחניבעל לבזוז את שדות איטליה.
לאחר שחניבעל הערים על פאביוס מאקסימוס פעם אחת החריפה ההתנגדות אליו ברומא והוחלט למנות בשנה הבאה (216 לפנה"ס) שוב קונסולים.
באותה שנה נבחרו אמיליוס פאולוס וטרנטיוס וארו, הם גייסו צבא גדול, כ-80,000 איש, כדי להתמודד עם חניבעל בקרב קאנאי.
בתרגיל מבריק הצליח חניבעל להכות את הצבא הרומאי ולהשמיד אותו.
בגלל ההפסד ערקו חלק ניכר מבעלות בריתן בדרום איטליה למחנה הקרתגי ורומא הייתה נתונה בסכנה ממשית, אבל מסיבה לא ברורה לא עלה חניבעל על רומא לאחר קרב קאנאי.
בעקבות תבוסתם חזרו הרומאים לאסטרטגיה הפביאנית, נמנעו מקרב הכרעה נגד חניבעל ובמקום זאת זינבו בחייליו, תקפו את קציניו ואת בעלי בריתו.
המלחמה בחצי האי האיברי, בסיציליה והמלחמה המאקדונית הראשונה מנעו מחניבעל תגבורות חיוניות כי הן הוסטו לזירות האלה.
כל זאת גרם לכך שבשנת 211 לפנה"ס, לאחר המצור על קאפואה, שוב הייתה רומא השליטה באיטליה, ולא חניבעל.
בהמשך המלחמה צמצמו הרומאים יותר ויותר את שטח שליטתו של חניבעל ובסוף הלחימה בזירה האיטלקית נותרו לו מעט בסיסים בברוטיום ותו לא.
לאחר שעזרובעל, אחיו של חניבעל, הובס על ידי סקיפיו אפריקאנוס בחצי האי האיברי, הוא יצא לאיטליה לעזרת אחיו.
הודות לידיעות מודיעיניות שהגיעו לידי הרומאים בעוד מועד, הובס צבאו של עזרובעל בקרב מטאורוס בשנת 207 לפנה"ס וכך נמנעה מחניבעל התגבורת החיונית.
בהיעדר תגבורת התמקד חניבעל בהגנה על הכוחות שנותרו לו ולא יכול היה לצאת ולהתקיף את הרומאים.
ניסיון נוסף לשלוח תגבורת לחניבעל נעשה על ידי אחיו הצעיר, מאגו ברקה, בשנת 203 לפנה"ס, אך גם ניסיון זה לא צלח.
בסופו של דבר נופצו שאריות הצבאות הקרתגי בחצי האי האיברי ופובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס נחת על אדמת אפריקה.
אחרי הפסד בקרב חשוב והסכמי כניעה ראשונים, הזעיקו הקרתגים את חניבעל חזרה לאדמת אפריקה וכך הסתיימה הלחימה באיטליה.
הלחימה בזירה האיברית הייתה רצופה מתחילת המלחמה עד שנותיה האחרונות.
בזירה זו היו שתי המעצמות תלויות מאוד בשבטים המקומיים לאספקת חיילים לצבאן.
התלות נוצרה בראש ובראשונה בגלל המרחק הניכר בין חצי האי האיברי ממוקדי הכוח של המעצמות - איטליה במקרה של רומא וצפון אפריקה במקרה של קרתגו.
בתחילה הצליחו הרומאים לערער בהדרגה את שליטת קרתגו בחצי האי, שאותה הנהיג אחיו של חניבעל, עזרובעל.
אולם בשנת 211 לפנה"ס הובסו הרומאים בקרב באיטיס שבו נהרגו מפקדיהם ושרידי צבאם נסוגו מאיבריה.
בשלב זה התמנה מפקד רומאי חדש לזירה, סקיפיו אפריקנוס, והוא הצליח להחזיר את רומא למעמד שאבד לה ואף הגדיל לעשות והביס את הצבאות הקרתגיים תוך כדי קשירת בריתות עם השבטים המקומיים.
בסופו של דבר נאלצה קרתגו למשוך ידה מההתעסקות בחצי האי האיברי ולעסוק בהגנת אפריקה מפלישה רומאית גדולה.
סרדיניה הייתה זירה משנית ולא התרחשו בה אירועים חשובים במלחמה זו.
עיקר חשיבותה הייתה כספקית דגן של רומא.
הלחימה הגיעה אל האי בשנת 215 לפנה"ס - שנה אחרי תבוסת הרומאים בקרב קאנאי.
בשנה זו פרצה מרידה באי בראשותו של המפסיקורה והרומאים נאלצו לשלוח תגבורת בראשותו של מאניליוס טורקווטוס.
בעזרת הכוחות שהיו באי, התגבורת שהגיעה מרומא וחיילי הצי הצליח מאניליוס לקבץ כ-20,000 חיילים שאיתם תקף את בסיס המורדים בפנים האי.
המפסיקורה לא היה בנמצא ובנו, שקיבל את הפיקוד, הובס בקלות על ידי המצביא הרומי המנוסה.
שאריות המורדים נסו לעיירה קורנוס ליד כף מאנו.
בשלב זה הגיעו במפתיע ידיעות אודות הגעתו צי קרתגי בראשותו של עזרובעל (קאלבוס) לאזור.
בגלל החשש מאיגוף נאלץ מאניליוס לסגת לעבר קאראלס והקרתגים הצליחו לחבור למורדים.
הכוחות המשותפים של קרתגו והמורדים הסרדינים התקדמו לעבר קאראלס תוך כדי ביזת אזור הכפר, אך הובסו בקרב קשה נגד רומאים.
המפסיקורה נהרג ובנו התאבד; מפקד כוח המשלוח הקרתגי נפל בשבי.
שרידי הכוח הקרתגי ושאריות המורדים נסו לעבר קורנוס, אך מאניליוס רדף אחריהם וכבש את העיירה אחרי מצור קצר.
המרד היה האירוע היחיד הקשור למלחמה שקרה באי בתקופה זו.
באי הייתה עיר גדולה אחת – סירקוסאי, שהייתה בעלת בריתם של הרומאים ואילו שאר האזורים היו תחת שליטת הנציב הרומי.
הקרתגים שלטו במשך כמה מאות שנים על חלקו המערבי של האי, אך הפסידו את השטח לרומאים כתוצאה מתבוסתם במלחמה הפונית הראשונה.
האי היה חשוב לרומאים כי הוא סיפק בסיסים טובים לצי הרומאי, במיקום שאיים על חופה של צפון אפריקה וחלק ניכר מהדגן שגדל בו הועבר לרומא על מנת לעזור למחייתה.
הקרתגים רצו את סיציליה כדי להקל על בעיית התגבור של הצבא הקרתגי באיטליה בראשותו של חניבעל וכדי להחליש את הרומאים.
בתחילת המלחמה הייתה סירקוסאי בעלת ברית נאמנה של הרומאים, אך בהמשך, עם מותו של שליטה והפיכה שביצעו שליחיו של חניבעל, ערקה למחנה הקרתגי בשנת 213 או 214 לפנה"ס.
הקרתגים השקיעו מאמצים גדולים בכיבוש האי ושלחו צבאות חזקים שמנו עשרות אלפי חיילים לסיציליה ושייטות שמנו עשרות ספינות קרב.
בהתחלה הצליחו הקרתגים להעביר לצדם כמה ערים נוספות מלבד סירקוסאי, אך צבאם הובס על ידי מרקוס קלאודיוס מרקלוס.
סירקוסאי נפלה בשנת 212 לפנה"ס, לאחר מצור ארוך בו השתתף המדען היווני המפורסם ארכימדס בהגנה על העיר.
בסופו של דבר לא הצליחו הקרתגים לגרש את הרומאים מהאי והמאמץ הגדול שהושקע בו היה לחינם.
הרומאים הצליחו להחזיר את האי לשליטתם, וללחימה בו לא הייתה השפעה גדולה על מהלך המלחמה.
קרתגו הייתה העיר הראשית באוטיקה, השוכנת באפריקה הצפונית.
ערים פיניקיות אחרות ששכנו באוטיקה היו נתונות למרותה הבלעדית.
בתחילת המלחמה התכוונו הרומאים לשגר לאפריקה צבא חזק, מלווה ב-160 ספינות מלחמה, אך תוכנית זו בוטלה עם חציית האלפים על ידי צבאו של חניבעל והתקפתו על איטליה גופה.
הרומאים נאלצו לזנוח את תוכניות הפלישה והסתפקו בדיפלומטיה.
בהתחלה, נחלה הדיפלומטיה הרומית הצלחה ניכרת: בשנת 213 לפנה"ס כרתה רומא ברית עם סיפקס, שליטה של נומידיה המערבית.
סיפקס תקף את נומידיה המזרחית, בעלת בריתה הנאמנה של קרתגו, שהייתה תחת שליטתו של גאלה .
הוא הובס על ידי הצבא המשותף של נומידיה המזרחית וכוחות קרתגיים.
הזירה נשארה שקטה עד מותו של גאלה בשנת 206 לפנה"ס וחבירתו של בנו, מסיניסה לרומא בשנת 206 לפנה"ס.
הרומאים ניסו לחדש את הברית עם סיפקס שהתקררה קמעה, אך לא הצליחו בכך וכרתו ברית עם מסיניסה במקום.
בשנת 205 לפנה"ס כבר ניצחו הרומאים את קרתגו בחצי האי האיברי וגם באיטליה הייתה ידם על העליונה.
במצב זה הצליח סקיפיו אפריקנוס להעביר החלטה באספת הקנטוריות שאישרה לו לצאת לאפריקה בראש שני לגיונות ובעלות ברית בשנת 204 לפנה"ס.
אחרי ניצחונו בקרב המישורים הגדולים בשנת 203 לפנה"ס נותרה קרתגו חשופה להתקפה רומאית ונאלצה להזעיק את צבאותיו של חניבעל שנלחמו עדיין באיטליה.
בקרב שהתחולל ליד זאמה בשנת 202 לפנה"ס הובס חניבעל וקרתגו נאלצה להיכנע.
בעקבות מפלתה נאלצה קרתגו לחתום על חוזה שלום משפיל.
תנאיו הקשים קבעו כי קרתגו יכולה להחזיק רק עשר ספינות קרב, חייבת לשלם פיצויי מלחמה ענקיים בסך של 10,000 טאלנטים בתשלומים במשך 50 שנה, לוותר על כל שטחיה מחוץ לאוטיקה.
התנאי הקשה ביותר היה איסור לנהל מלחמה, גם לא מלחמת מגן, ללא אישור הסנאט הרומאי, אף על פי שבשאר ענייני הפנים ניתנה להם עצמאות.
כדי להבטיח את קיום הכללים לקחה רומא מקרתגו מספר גדול של בני ערובה.
למרות התנאים הקשים הפציר חניבעל בבני עירו לקבל את התנאים, כי הצבא הושמד ולא הייתה אפשרות מעשית לגייס צבא חדש תוך זמן קצר.
הרומאים לא הסתפקו בתנאים אלו וכעבור כמה עשרות שנים פלשו לאוטיקה והחריבו את קרתגו במלחמה הפונית השלישית.
המלחמה הפֶּלוֹפּוֹנֶסִית פרצה ב-431 לפנה"ס בין הליגה הפלופונסית, בראשות ספרטה, לבין הליגה האטית-דלית, בראשות אתונה (לעיתים מכונה גם האימפריה האתונאית הראשונה).
המלחמה תועדה על ידי ההיסטוריונים תוקידידס וקסנופון.
למלחמה היו שני חלקים עיקריים עם הפוגה של כמה שנים באמצע.
לאחר הפלישה הפרסית בשנת 480 לפנה"ס והדיפתה בקרבות פלטאיה וסלמיס, האתונאים קראו למסע מלחמה כנגד הפרסים על מנת לשחרר את אחיהם באיים בים האגאי ובאיוניה.
הספרטנים, הכוח הדומיננטי ביוון באותה תקופה, סירבו, ולכן האתונאים הרכיבו את הליגה האטית-דלית ללחימה בפרס.
עם הזמן, כוחה של אתונה גדל והברית הפכה לאימפריה האתונאית.
בעלות הברית שביקשו לפרוש, הוענשו בצורה קשה.
הסיבות לפרוץ המלחמה וסדר הכוחות
לפי תוקידידס, הגורם העיקרי למלחמה היה החשש הספרטני מהתחזקות נוספת של אתונה לאחר יציאתה כמנצחת הגדולה במלחמה בפרסים בין 480 ל-449 לפנה"ס.
העילה לפרוץ המלחמה הייתה פעולות צבאיות של אתונאים נגד קורינתוס, חברה מרכזית בליגה הפלופונסית.
הצי האתונאי התערב לטובת קרקירה (קורפו) נגד הקורינתים והביס את הצי הקורינתי בקרב סיבוטה.
בנוסף לכך האתונאים הטילו סנקציות כלכליות על מגארה, בעלת ברית נוספת של ספרטה.
אף על פי שתוקידידס מתעלם כמעט לחלוטין מהסנקציות כסיבה לפרוץ המלחמה, חוקרים מודרניים סבורים, שאיסור הסחר עם האימפריה האתונאית העשירה היה מכה קשה על הכלכלה של מגארה, וזו בתורה הטילה את כל כובד משקלה למען המלחמה נגד אתונה.
ספרטה הייתה בעלת צבא יבשתי גדול, שבתוספת בעלות בריתה עלה על 60,000 חיילים, לפחות מחציתם הופליטים.
הצי של הברית הפלופונסית היה קטן ולא עלה על 100 אוניות.
הצבא היבשתי של האימפריה האתונאית היה קטן יותר.
אתונה לבדה יכולה הייתה לגייס כ-16,000 הופליטים.
בצירוף לכוחות בעלות בריתה הגיע כוחה לכמחצית כוחו של הצבא הספרטני, אך לעומת זאת הצי האתונאי היה עדיף וכלל לפחות 300–400 אוניות עם אופציה לבניית ספינות חדשות.
בגלל העדר צי משמעותי בצד הספרטני והכח היבשתי הקטן של האתונאים, כמעט ולא היו קרבות גדולים בין הצדדים.
האסטרגיה הספרטנית בשלב הראשון של המלחמה, הידוע בשם "המלחמה הארכידמית" על שמו של המלך הספרטני, ארכידמוס הייתה לפלוש לאטיקה - שטח הפוליס האתונאי, ולהטיל מצור על אתונה.
התושבים היו בורחים אל בין החומות הארוכות של אתונה (חומות ארוכות הן החומות שחיברו בין אתונה לפיראוס).
סיבה נוספת לאי יעילות הפלישות הספרטניות הייתה שהספרטנים יכלו להישאר על אדמת אטיקה רק מספר חודשים, היות שהצבא היה מורכב מאזרחים שהיו צריכים לדאוג לקציר ולעניינים אחרים הקשורים לביתם.
האסטרטגיה האתונאית תוכננה על ידי הסטרטגוס פריקלס שהציע לא להסתכן בהרפתקאות ולהסתפק בלוחמת הגנה ביבשה.
הצי העדיף של האתונאים הצליח לקצור הצלחה נוספת בקרב נאופקטוס.
בשנת 430 לפנה"ס פרצה מגפה באתונה (ככל הנראה טיפוס הבטן) ומחתה כרבע מאוכלוסיית העיר והתושבים שהסתתרו בין חומותיה.
לאחר מותו של פריקלס התחיל קליאון, ממשיך דרכו, לבצר עמדות סביב הפלופונסוס ולפשוט על חופיו.
אחת הפלישות התבצעה ליד פילוס, מקום שבו הוכרעה המלחמה הראשונה.
בקרב פילוס וקרב ספקטריה הכה קליאון את הספרטנים מכה קשה וכ-700 (לפי מקורות אחרים 300–400) הופליטים ספרטניים נלכדו באי ספקטרה.
מספר הלוחמים שעמד לרשות ספרטה היה נמוך יחסית ולא עלה על כמה אלפים, לכן לא יכלו להרשות לעצמם לאבד כמה מאות לוחמים.
בשנת 425 לפנה"ס, לאחר שמצב הנצורים הפך לבלתי נסבל, ביקשו הספרטנים לחתום על חוזה שלום.
האתונאים רצו לנצל את ההצלחה ולכן סירבו להצעה הספרטנית.
המצביא הספרטני ברסידאס גייס צבא חדש וכבש את הקולוניה האתונאית באמפיפוליס ששלטה על כמה מכרות כסף שהניבו כ-200 טלנטים בשנה (כמחצית מכלל תקציבה של אתונה).
קליאון וברסידאס נהרגו בקרבות לשחרור העמדה האסטרטגית .
לאחר מרחץ הדמים הזה, התרצו האתונאים והסכימו לחתום על חוזה שלום ולהחליף את בני הערובה.
עם מותם של האתונאי קליאון והמצביא הספרטני בראסידאס בקרב אמפיפוליס ב-422 לפנה"ס, היו שני הצדדים בשלים לחתימת הסכם אי-לוחמה, אשר נחתם ב-421 לפנה"ס.
שלום ניקיאס היה שלום שברירי שנמשך כ-6 שנים, והיה מלא בהתכתשויות בין הניצים.
ארגוס, פוליס חזקה בחצי האי פלופונסוס, ששמרה על עצמאות מספרטה, החלה לבחוש בפוליטיקה הפנימית בין ספרטה ובעלות בריתה, ועם עידוד אתונאי הצליחה לגבש קואליציה של המדינות הדמוקרטיות בחצי האי, שכללה את הפולייס החזקות מנטיניאה ואליס.
נסיונותיה של ספרטה לפרק את הברית כשלו, ומנהיגותו של מלך ספרטה אגיס עמדה במבחן.
בטוחים בכוחם, הארגיבים יחד עם בני בריתם, ובסיוע כוח אתונאי קטן תחת פיקודו של אלקיביאדס, החליטו לתקוף את העיר טגיאה, הממוקמת בקרבת ספרטה.
בקרב מנטיניאה, אחד קרבות היבשה הגדולים של המלחמה, הלאקדמונים (ספרטנים) ובעלי בריתם ניצבו מול ארגוס, אתונה מנטיניאה וארקאדיה.
הקרב הסתיים בתבוסה של כוחות ארגוס ובנות בריתה, שאיבדו כ-1,100 חיילים מול כ-300 הרוגים אצל הספרטנים.
בעקבות תוצאות הקרב בו איבדו הארגיבים לבדם כ-700 לוחמים, נפל הממשל הדמוקרטי בארגוס, פורקה הברית עם אליס ואתונה, ארגוס החזירה את השטחים עליהם השתלטה וחתמה על חוזה אי-לוחמה עם ספרטה.
בשנה ה-17 למלחמה, הגיעו לאתונה ידיעות כי בעלות בריתה בסיציליה נמצאות תחת מתקפה מצד סירקוסאי.
אנשי סירקוסאי היו דורים במוצאם (כמו הספרטנים), לעומת האתונאים ובני בריתם בסיציליה שהיו איונים.
לפיכך, חשו האתונאים חובה להגן על אחיהם ובני בריתם באי.
אולם, אתונה לא פעלה מרגשות אחווה בלבד, שכן היו לה תוכניות לשלוט בסיציליה כולה, ובמשאבים העצומים שלה.
סירקוזה, העיר הדומיננטית באי, הייתה מבחינתם המכשול העיקרי לשאיפתם זו.
בשלבים האחרונים של ההכנות, הואשם אלקיביאדס, מפקד המבצע, בהשחתת פסלי האלים.
אלקיביאדס כפר בהאשמות, ודרש לעמוד לדין ללא דיחוי, אולם האתונאים החליטו לשלוח אותו למסע בכל זאת (אולי משום שחשבו שכך יהיה קל יותר להרשיעו).
ואכן, זמן קצר לאחר הגעתו לסיציליה נקרא המפקד האתונאי חזרה כדי לעמוד למשפט.
אלקיביאדס, שחשש כי יורשע על לא עוול בכפו, החליט לערוק לצד ספרטה, והדליף את תוכניות הכיבוש של אתונה.
הכוח האתונאי כלל יותר מ-100 ספינות מלחמה, למעלה מ-7,000 חיל רגלים, וכמות זעומה של 30 פרשים, שהתבררו כנחותים בהתמודדות מול חיל הפרשים הסיריקוזי, שהיה גדול ואיכותי יותר.
עם נחיתת כוחות אתונה הצטרפו אליהם כוחות של כמה מבעלות בריתה, אולם במקום לתקוף מיד, החליט ניקיאס, המפקד החדש, להשתהות, על מנת לארגן את כוחותיו ובעלות בריתו.
ההתמהמהות האתונאית איפשרה לספרטנים לשלוח עזרה לסיציליה.
המצביא הספרטני גיליפוס הגיע עם תגבורות, גייס כוחות נוספים באי, ובסדרה של קרבות הביס את הכוחות האתונאים ופרץ את המצור.
מלבד הסיוע לסיציליה, פתחו הספרטנים במלחמה יבשתית ביוון.
על פי עצתו של אלקיביאדס, הם כבשו את מבצר דקליאה ליד אתונה ומנעו מאתונאים לקבל אספקה דרך היבשה.
לפיכך, כל תנועה הייתה צריכה להיעשות דרך הים, דבר שגרע מהמשאבים האתונאיים.
חברי הליגה הפלופונסית שלחו תגבורות נוספות לסירקוסאי בתקווה לגרש את האתונאים מאדמת סיציליה.
במקום לסגת, שלחו האתונאים עוד 100 ספינות ו-5,000 חיילים.
בהנהגתו של גיליפוס הצליחו הסירקוסאים ובני בריתם להביס שוב את האתונאים ביבשה, והצי הסירקוסאי, שהוקם בעצת המצביא הספרטני, הטביע את הצי האתונאי, שהגיע לנסות ולחלץ את צבאו של ניקיאס.
כוחות אתונה שהיו כעת מנותקים מקווי האספקה, מותשים וללא אפשרות ממשית להימלט, נאלצו להיכנע ונמכרו רובם ככולם לעבדות.
הייתה זאת מכה קשה לאתונה שאבדה כמחצית מבניה בהרפתקה זו.
לאחר התבוסה הקשה בסיציליה, יוונים רבים האמינו שהקיץ הקץ על אתונה, אך הם לא העריכו בצורה נכונה את חוסנה הכלכלי, ואתונה הצליחה להתאושש.
לאחר התבוסה בסיציליה, ספרטה המרידה את רוב בעלות בריתה של אתונה נגדה.
בעלות ה'ברית' של אתונה ראו באתונה כח אימפריאליסטי כובש, לא ראו את הברית כברית בין שווים, ולמעשה חיכו להזדמנות נוחה לערוק.
נוסף לכך, האימפריה הפרסית שזכרה לאתונה את המפלות שספגה ממנה, תמכה בספרטה על ידי סובסידיה כספית גדולה .
אתונה הצליחה לשרוד בגלל מספר סיבות:
בעלות בריתה של אתונה שמרדו בה היו חסרות כח ממשי אחרי מסע השוד והגזל שאתונאים ניהלו נגדם.
הליגה הפלופונסית גייסה את ציה באיטיות וגם בניית האוניות החדשות התעכבה.
המדינות באיוניה שמרדו היו זקוקות לסיוע מתמיד נגד פלישה אתונאית אפשרית ולכן חזרו ברב המקרים בלית ברירה לברית האטית-דלית.
הסיבה הנוספת, ואולי החשובה מכל, הייתה חוסר היעילות הספרטנית בניהול משא ומתן דיפלומטי.
בתחילת המלחמה אתונה שמה בצד 1,000 טלנטים מ-8,000 שהיו לה כמוצא אחרון.
הם השתמשו בכסף הזה אחרי התבוסה בסיציליה.
(1,000 טלנטים היה סכום עצום.
התקציב השנתי של אתונה היה רק 200 טלנטים ואילו תקציב האימפריה שלה רק 400).
בעזרת הכסף הזה הצליחו לבנות 100 ספינות ששימשו כבסיס לצי האתונאי החדש.
בנוסף ארעה מהפכה אוליגרכית באתונה וקבוצה בת 400 איש תפסה את השלטון.
כשהשלטון התחלף, השלום היה אפשרי אך הצי מרד וסירב לשמוע להוראות הארבע מאות.
בשנת 411 לפנה"ס הצי הביס את הספרטנים בקרב סִימֶה, הצי בחר באלקיביאדס כמנהיגו והמשיך במלחמה בשמה של אתונה.
אלקיביאדס, אף על פי שהורשע בפשעים נגד האלים ובבגידה, היה בעל אישיות חזקה.
הוא מנע התקפה ישירה של הצי על אתונה ובמקום זאת הצליח להחזיר את הדמוקרטיה בעזרת לחץ עקיף, שגרם לחזרת המשטר הדמוקרטי על כנו שנתיים אחרי ההפיכה.
הוא גם דחק באתונאים לצאת לקרב נוסף נגד הספרטנים - קרב קיזיקוס.
בקרב זה הוא הצליח להביס את הצי הספרטני ולשקם את הבסיס הכלכלי של האימפריה האתונאית.
בין 410 ל-406 אתונה זכתה לניצחון אחרי ניצחון והצליחה להשיב לעצמה את רוב חלקי האימפריה שאבדו לה בגלל המרידות.
ההצלחה נזקפה במידה רבה לזכותו של אלקיביאדס.
למרות הניצחונות, גבר הפילוג באתונה ולאחר ניצחון ספרטני קטן, לא נבחר אלקיביאדס לסטרטגוס והוא ערק שוב.
ליסנדרוס, המצביא הספרטני החדש היה בעל סגולות הנדירות אצל הלאקדמונים.
הוא הרגיש בנח על סיפונה של ספינת קרב בדיוק כמו בקרב יבשתי והיה בעל קשרים טובים עם הפרסים.
בקרב ארגינוסאי, שבו איבדו האתונאים 12 ספינות, לא יכלו האתונאים להציל את צוותי האוניות (בכל ספינה שירתו כ-300 איש) בגלל מזג האוויר הסוער.
האספה האתונאית האשימה את המצביאים והוציאה את כולם להורג, תוך כדי שהם פוגעים במורל הצי.
ליסנדרוס רצה לנצל את ההזדמנות והפליג לכיוון ההלספונטוס (כיום דרדנלים), על מנת לנתק את אתונה מבסיס אספקת הדגן שלה בחצי האי קרים.
בקרב אייגוספוטמוי בשנת 405 לפנה"ס הובסו האתונאים בצורה קשה כאשר 168 מספינותיהם טובעו ורק 12 שרדו.
לאחר מצור קצר, ועקב העובדה שלא הגיעה כל אספקה בשל השליטה הספרטנית המוחלטת בים, נכנעו האתונאים בשנת 404 לפנה"ס.
אף על פי שאתונה הובסה, לא נפגע הבסיס הכלכלי שלה, ולאחר פרק זמן קצר היא הצליחה להשתקם ולחזור לעמדת השפעה בפוליטיקה היוונית.
ספרטה הובסה כ-30 שנה לאחר מלחמה זו בקרב לאוקטרה על ידי אפמינונדס ואיבדה את השפעתה.
המלחמה הזאת ומלחמות שבאו אחריה פגעו בערי היוונים וכך הפכו אותן לטרף קל לפיליפוס השני, מלך מוקדון, שהכריע בשנת 338 לפנה"ס את אתונה ותבאי, מה שהכשיר את הקרקע למסע הכיבושים של בנו, אלכסנדר מוקדון.
מכיוון שמעולם לא נחתם שלום רשמי בין שתי הערים, חתמו בשנת 1996 ראש עיריית אתונה וראש עיריית ספרטה המודרנית על הסכם שלום סמלי.
באופן רשמי הסתיימה המלחמה 2,427 שנים לאחר שהחלה.
המלחמה הצפונית הגדולה התנהלה בין קואליציה שכללה את רוסיה הצארית, דנמרק-נורווגיה וסקסוניה-האיחוד הפולני-ליטאי (והחל מ-1715 גם את פרוסיה והנובר) נגד שוודיה בין השנים 1700–1721. המלחמה החלה במתקפה מתואמת של הקואליציה על שוודיה ב-1700, ונסתיימה ב-1721 עם חתימת הסכם ניסטאד והסכמי סטוקהולם.
כתוצאה מהמלחמה רוסיה דחקה את רגליה של שוודיה מעמדת הכח הדומיננטי בים הבלטי, וכך נעשתה, למעשה, למעצמה אירופאית מן המעלה הראשונה.
בין 1560 ל-1660, בנתה שוודיה אימפריה בלטית שמרכזה במפרץ הפיני שכללה את קרליה, אינגריה, אסטוניה וליבוניה.
במהלך מלחמת שלושים השנים שוודיה השיגה שטחים גם בגרמניה כולל כמה מובלעות דוגמת פומרניה, ויסמר (עיר נמל בצפונה של גרמניה), ורדן וברמן.
במהלך אותה תקופה כבשה שוודיה מחוזות דנים ונורווגים.
השוודים הם עם קטן הגר בחבל ארץ חסר משאבי טבע משמעותיים פרט לברזל ועץ.
כתוצאה מכך, נאלצו מלכי שוודיה להסתמך על אימון הצבא ולא על גודלו.
הצבא השוודי היה בין המעולים באירופה ופעמים רבות הביס יריבים חזקים, שהיו רבים ממנו.
בגלל מיעוט תושביה, עם התארכות המלחמה התקשתה שוודיה לעמוד באבדות הרבות בקרבות ולתמוך בצבאה.
הישגיה של שוודיה בחוזה סטולבובו משנת 1617 מנעו מרוסיה גישה ישירה לים הבלטי, ומאבקים פנימיים במהלך המאה ה-17 עם כמה פלישות זרות, מנעו מרוסיה לקרוא תיגר על שוודיה למען רווח זה.
המזל הרוסי השתנה עם עלייתו של פיוטר הראשון לשלטון.
לאחר שכונן שלום עם האימפריה העות'מאנית, והפנה את תשומת לבו להשגת העליונות המיוחלת בים.
יעדו היה הים הבלטי, שחלקו המזרחי נכבש כמעט כולו על ידי שוודיה חמישים שנה קודם לכן.
פיוטר הכריז מלחמה על שוודיה ועל מלכה בן ה-16, קרל ה-12, מלך שוודיה.
המלחמה החלה בקרב בין שוודיה לדנמרק, שהסתיים בתוצאות מרות עבור הקואליציה.
הדנים חתמו על הסכם עם השוודים.
עם הנחלת התבוסה לדנים, הפנה קרל את תשומת לבו לרוסיה.
למרות גודלה העצום, רוסיה לא הייתה מוכנה דיה להילחם בצבא השוודי האיכותי, וניסיונה הראשון לתפוס את החוף הבלטי הסתיים באסון בקרב נארווה בשנת 1700. בקרב זה ספרו הרוסים כמה עשרות אלפי הרוגים, כאשר יתרת הצבא התפזר לכל הרוחות פרט לשני רגימנטים נאמנים לצאר.
רגימנטים אלו הפכו ברבות השנים לגוורדיה הרוסית.
התבוסה בנרבה ביטלה את מעמדה של רוסיה כשחקן משמעותי במלחמה למשך מספר שנים, מה שאפשר לקרל למקד את תשומת לבו בפולין ובסקסוניה.
פיוטר ניצל תקופה זו כדי לשפר את איכות צבאו ואף לכבוש את השטח בו שוכנת כיום אסטוניה, שעה שהמלך השוודי, שהיה משוכנע ביכולתו להכניע את הרוסים, התעלם מהמתרחש בגזרה זו.
יסוד סנקט פטרבורג וקרב פולטבה
בשנת 1703 בעיצומם של הקרבות בין שוודיה לפולין, ייסד פיוטר את עירו החדשה סנקט פטרבורג (על שם פטרוס הקדוש) באזור אינגריה (שאותה כבש מידי שוודיה).
במהלך אותן שנים החל לבנות צי גלאות וגייס צבא חדש.
הלקח המר של קרב נרבה לא נשכח ופיוטר לא חסך באמצעים על מנת להפוך את צבאו למודרני ואיכותי.
סדרת הפסדים הביאה את המלך הפולני אוגוסט השני לוותר על כתרו בשנת 1706. תשומת לבם של השוודים הועברה עתה לרוסיה, וב-1708 פלשו לתחומה.
ביולי של אותה שנה נוצחו כוחותיו של פיוטר בקרב גולובצ'ין.
קרל המשיך את מסעו לתוך רוסיה, תוך כדי שהוא כורת ברית עם ההטמאן
ציוד הצבא השוודי התדלדל מאוד והוא סבל ממחסור חמור, בעיקר בתחמושת ומזון.
קרל סמך על התגבורת בת 12,000 חיילים שהייתה אמורה להגיע מריגה ויחד איתה אספקה רבה, אך בקרב לסנאיה ספג כח זה הפסד צורב וכל המטען אבד.
למרות איבוד האספקה סירב קרל לסגת, ובמקום זאת בחר להמשיך בתנועה לכיוון אוקראינה, שבה היה לו בן ברית בדמותו של מזפה שהבטיח לו תגבורת ואספקה.
פיוטר השתמש באסטרטגיה הרוסית המוכרת ומשך את אויבו לתוך ארצו תוך כדי שהוא משאיר אחריו אדמה חרוכה.
עד מהרה התברר לקרל שמזפה הוא משענת קנה רצוץ והוא נותר ללא אספקה ראויה.
השוודים לא הצליחו לכלכל את כוחותיהם, וסבלו בחורף הקר של 1709. אף על פי כן, עם בוא הקיץ חידשו השוודים את מאמציהם לכבוש את אוקראינה.
השוודים הטילו מצור על העיר פולטבה, אך בשלב זה גילה פיוטר תוקפנות רבה יותר, וצבאו פגש בצבא השוודי בקרב פולטבה ב-28 ביוני 1709. עתה קצר פיוטר את פירות ההשקעה בצבאו: הצבא הרוסי גרם לעשרת אלפי הרוגים בקירוב לצבא השוודי, ושבה את רוב שרידיו של הצבא השוודי שברח לפרבלוצ'נה.
המחיר ששילמו הרוסים היה קטן לאין ערוך ולא עלה על כמה אלפי הרוגים ופצועים.
אחרי ההפסד גם הפולנים הרימו ראש ואוגוסט השני שב לכס המלכות.
קרל נמלט לשטח האימפריה העות'מאנית ששמרה עד אז על נייטרליות, וניסה לשכנע את הסולטאן, אהמט השלישי לסייע לו במערכה מחודשת נגד הרוסים.
בסופו של דבר נשאר בגלות חמש שנים.
פיוטר רדף אחרי קרל לתוך שטחי האימפריה העות'מאנית, אך הובס בשנת 1711 ליד פרוט.
למרות הפלישה, העות'מאנים השכילו לא להתערב במלחמה זרה ולא שמעו לתחנוניו של קרל להצטרף למלחמה לצידו.
משסר חינו בעיני הטורקים, נאלץ קרל לצאת למולדתו.
בזמן גלותו מצבה של שוודיה התערער עד מאוד וקרל לא הספיק להשלים את אשר התחיל עד למותו ב-1718 בטרם עת במצור על עיר נידחת.
המומנטום הרוסי המשיך לגבור, כאשר צבאותיו הצפוניים של פיוטר השתלטו על המחוז השוודי ליבוניה (צפונה של לטביה המודרנית ודרומה של אסטוניה המודרנית), ודחקו את השוודים לאזור פינלנד.
רובה של פינלנד נכבש על ידי הרוסים בשנת 1714. לאחר ניצחון בקרב גנגוט הצי הרוסי הקיסרי שלט בים הבלטי ופלישה לשוודיה עצמה הסתמנה כאפשרות מציאותית.
פיוטר אף השיג את תמיכתן הצבאית של פרוסיה ונסיכות הבוחר מהנובר (שנכנסו למלחמה בעיקר כדי לקבל נתח מהסכם השלום שעתיד היה להחתם).
למרות זאת, סירב קרל בעקשנותו להיכנע, ורק נפילתו בקרב בשנת 1718 אפשרה את סיום המלחמה.
עד 1720 כרתה שוודיה הסכמי שלום עם כל אויבותיה, מלבד רוסיה.
בשנת 1721 חוזה נישטאד סיים את המלחמה.
בסיומה השיגה רוסיה את אינגריה, גוברניית אסטוניה, ליבוניה וחלק ניכר מקרליה.
בתמורה, נדרשה רוסיה לשלם סכום בן שני מיליון ריקסדלר, כמו גם להשיב את פינלנד לחזקה שוודית.
יחד עם זאת, הותר לצאר לספח שטחים פיניים בקרבת סנקט פטרבורג, שנקבעה כבירתו בשנת 1712.
במלחמה זו נשבר כוחה של שוודיה באופן מוחלט והיא אבדה את ההגמוניה במזרח אירופה שהייתה לה מאז מלחמת שלושים השנים.
שוודיה לא הצליחה להשתקם ממפלה זו וירדה לדרגת מדינה זניחה מבחינה בינלאומית.
לפי תנאי הסכם נישטאד אבדה שוודיה את רוב שטחיה באגן הדרומי והמזרחי של הים הבלטי.
את מקומה של שוודיה בחוג המעצמות האירופאיות החליפה רוסיה, שהשיגה כאמור טריטוריות באזור הים הבלטי והפכה עקב כך לכוח דומיננטי במזרח אירופה.
המלחמה הפלופונסית הראשונה התנהלה בין השנים 460 ו־445 לפנה"ס בין ספרטה שעמדה בראש הליגה הפלופונסית לבין הברית האטית-דלית ובראשה אתונה.
יש מההיסטוריונים שאינם מתייחסים למערכה זו כמלחמה עצמאית ורואים את המלחמה הפלופונסית כמכלול אחד.
קרב סלמיס בשנת 479 לפנה"ס בו נחלה האימפריה הפרסית תבוסה מוחצת במסגרת סדרת המלחמות שבין פרס לבין יוון, שם קץ להתערבות הפרסית ביוון.
עובדה זו אפשרה לכל אחת מהפוליס היווניות להתארגן כראות עיניה.
אתונה חיזקה את צי האוניות שלה ואילו ספרטה שהסתגרה באזורה, המשיכה לחזק את כוחה היבשתי.
אתונה הקימה את הברית האטית-דלית, שפעולותיה היו התקפיות כנגד פרס ואילו ספרטה נשארה בברית הפלופונסית, שאמנם היא בעלת אוריינטציה צבאית אך הגנתית ולא התקפית.
בעוד אתונה מתחזקת, קרנה של ספרטה החלה יורדת, מאחר שהיא נמנעה פעמיים מלהילחם מול הפרסים ונתנה לאתונאים לנצח.
הביטחון העצמי של האתונאים עלה וממעמד של מנהיגת הברית האטית-דלית, נהייתה האוליגרכית של הברית.
היא לא נתנה לפוליס אחרות לצאת מן הברית והכריחה את כולן לעבור לכלכלה מוניטארית אחידה, כזאת של אתונה.
בשנת 466 לפנה"ס ביקשה העיר תאסוס לצאת מהברית האטית-דלית, אך אתונה לא הסכימה וצרה עליה.
תאסוס פנתה לספרטה וביקשה את עזרתה.
ספרטה הייתה מעוניינת לעזור אבל הייתה עסוקה בעצמה בדיכוי מרד של ההלוטים ואף ביקשה מאתונה עזרה בכך.
האתונאים, בעצת קימון, שלחו 4,000 הופליטים לספרטה, אבל האחרונים החזירו אותם כלעומת שבאו, כנראה מחשש שכוונות האתונאים אינן כשרות.
האתונאים חשו מושפלים וזעמם התעורר על הספרטנים.
בשנת 460 לפנה"ס השתלטה אתונה על נאופקטוס שהייתה במוצא המפרץ הקורינתי וככל שגדלו ציי האוניות שלהם והקלרוכיות (השלוחות של אתונה), כך גדל כוחה של אתונה.
אתונה נהייתה כוח כלכלי משמעותי וגורם מאיים על כוחות כלכליים אחרים בעולם היווני כגון קורינתוס ואיגינה אשר נמצאת על אי בין אתונה וספרטה.
כאשר השתלטה אתונה על נאופקטוס, חשה קורינתוס שהייתה שייכת לברית הפלופונסית, מאוימת.
בשנת 457 סיפחו האתונאים את איגינה, יישבו בה הלוטים שברחו מספרטה ואף נתנו להם זכויות.
פעולה זו נתפסה כבדיחה צינית על ספרטה.
באותה שנה התרחש קרב טנגרה, סכסוך גלוי בין האתונאים לספרטנים שהסתיים כשידם של האתונאים על העליונה.
קרב זה מכונה בחלק מהמחקרים כ"מלחמה הפלופונסית ה-1".
גם אם לא הייתה זו המלחמה הראשונה, קרב זה היה ללא ספק נקודת מפנה משמעותית ביחסי שתי המדינות.
בתוך שאר הפוליס התקיימו דעות שונות, מתמיכה באתונה ועד תמיכה בספרטה.
לאחר הקרב הזה, המשיכה אתונה לתקוף עמדות בחצי האי הפלופונסי ב-456 והדבר הראה לספרטנים כי לאתונה יש את היכולת לכבוש חלקים של ספרטה עצמה.
קרב זה הוא הרקע הממשי למלחמה הפלופונסית השנייה, אתונה המשיכה לעלות וספרטה ספגה מכות קשות מכל עבריה, מה שגרם לה בהמשך לכרות ברית עם פרס.
בהמשך בשנת 447 לפנה"ס אתונה הפסידה בקרב משמעותי בו נהרג מפקד הכוחותיה טולמידס.
לאחר ההפסד אתונה כבר לא השתקמה.
המלחמה הקורינתית התרחשה ביוון מ-395 לפנה"ס עד 387 לפנה"ס; במהלכה ניצבה ספרטה ובנות בריתה מהליגה הפלופונסית נגד קואליציה של תבאי, אתונה, קורינתוס וארגוס, שנתמכו על ידי פרס.
הגורם המיידי למלחמה היה סכסוך מקומי בצפון-מערב יוון, בו התערבו הן תבאי הן ספרטה.
הגורם העמוק יותר היה האיבה כלפי ספרטה, שנתעוררה בשל שליטתה החד-צדדית בפוליטיקה היוונית בתשע השנים שלאחר המלחמה הפלופונסית.
המלחמה ניטשה בשתי זירות, האחת ביבשה ליד קורינתוס ותבאי והשנייה בים האגאי.
ביבשה נחלו הספרטנים ניצחונות אחדים כבר בראשית המלחמה, אך לא הצליחו לנצל את יתרונם והלחימה הגיעה למבוי סתום.
בים נחל הצי הספרטני תבוסה מכרעת מידי צי פרסי בתחילת המלחמה, אירוע ששם קץ לנסיונותיה של ספרטה להפוך למעצמה ימית.
אתונה ניצלה את מפלת הצי הספרטני וערכה מבצעים ימיים אחדים בשנות המלחמה האחרונות, והשתלטה מחדש על כמה איים שהיו חלק מהברית הדלית במאה ה-5 לפנה"ס.
הפרסים, שניצחונות האתונאים עוררו את דאגתם, פסקו לתמוך בחברות הברית והחלו מסייעים לספרטה.
הסתלקותם אילצה את חברות הברית לבקש שלום.
שלום אנטלקידס, הידוע גם בשם "שלום המלך", נחתם ב-387 לפנה"ס וסיים את המלחמה.
החוזה קבע כי פרס תשלוט באיוניה, וכי כל שאר הפולייס היווניות יהיו עצמאיות.
השמירה על השלום תופקד בידי ספרטה, ובידיה הסמכות לכפות את תנאיו.
תוצאות המלחמה היו על כן ביסוס יכולתה של פרס להתערב בפוליטיקה היוונית ואישוש מעמדה ההגמוני של ספרטה במערכת הפוליטית היוונית.
העילה המידית למלחמה הייתה סכסוך גבול פעוט בין פוקיס, שנתמכה על ידי ספרטה ללוקריס, שנתמכה על ידי תבאי, אך שורשיו עמוקים הרבה יותר.
במהלך המלחמה הפלופונסית, שהסתיימה ב-404 לפנה"ס, נהנתה ספרטה מהתמיכה של כמעט כל הערים היווניות ביבשת ומזו של האימפריה הפרסית, ובשנים שלאחריה סרו למרותה גם כמה מאיי הים האגאי.
ברם, לא חלף אלא זמן קצר, והבסיס המוצק של תמיכה זו נתערער.
אף על פי שלניצחון על אתונה היו שותפים רבים, נטלה ספרטה לעצמה את שלל המנוצחים, והוסיפה לגבות מיסים מן הערים אותן שחררה מן האימפריה האתונאית לשעבר.
הניכור של בנות בריתה של ספרטה הלך וגדל כאשר ב-402 לפנה"ס תקפה והכניעה את אליס, חברת הליגה הפלופונסית, על שלא סרה למרותה במהלך המלחמה באתונה.
משנקראו קורינתוס ותבאי לשלוח חיילים לעזרת ספרטה במלחמתה נגד אליס, מיאנו לעשות כן.
תבאי, קורינתוס ואתונה גם סירבו להשתתף בחיל המשלוח הספרטני לאיוניה ב-398 לפנה"ס, ואנשי תבאי הגדילו לעשות והפריעו למלך הספרטני אגסילאוס להעלות על אדמתם קורבן לאלה ארטמיס קודם היציאה למסע המלחמה.
חרף הסתלקות ערים אלה הצליח אגסילאוס לגבור על הפרסים בלידיה ולהתקדם אל לב הארץ עד סרדיס.
הסטרפ טיספרנס שילם בראשו על כישלונו לבלום את הספרטנים, ומחליפו טִיתְרָאוּסְטֵס שיחד את הספרטנים לנוע צפונה, אל הסטרפיה של פרנבזוס.
אגסילאוס עשה כן, אך בה בעת החל בהכנת צי גדל-ממדים.
משלא עלה בידו להכניע את צבאו של אגסילאוס, החליט פרנבזוס לעורר את ערי יוון נגד ספרטה ועל ידי כך לאלץ את המלך הספרטני לסגת ולשוב לארצו.
הוא שיגר את טימוקרטס מרודוס כדי לחלק מתנות כסף לערי יוון החשובות ולהתסיסן נגד ספרטה.
טימוקרטס ביקר באתונה, קורינתוס וארגוס, והצליח לשכנע את הסיעות החזקות בכל אחת מהערים הללו לנקוט מדיניות אנטי-ספרטנית.
אנשי תבאי, אשר עוד קודם לכן הפגינו את מורת רוחם מספרטה, החליטו לחולל מלחמה.
השנה הראשונה למלחמה (395 לפנה"ס)
התבאנים, שלא רצו להתמודד עם ספרטה לבדם, החליטו להצית מלחמה נגדה, ועודדו את בעלי בריתם הלוקרים לאסוף מיסים מטריטוריה שהשליטה עליה הייתה שנויה במחלוקת בין לוקריס לבין פוקיס.
בתגובה פלשו הפוקאים ללוקריס והשחיתו את שדותיהם.
הלוקרים ביקשו את עזרת תבאי, ששלחה את חייליה אל פוקיס.
הפוקאים, מצדם, פנו אל ספרטה בעלת בריתם, והספרטנים, שמחים כי נקרתה להם תואנה להעניש את תבאי, ציוו על גיוס כללי.
תבאי שיגרה משלחת אל אתונה כדי לבקש את עזרתה, אספת האתונאים נעתרה לבקשת הסיוע ונחתמה ברית בין אתונה לבין הקונפדרציה הבויאוטית.
תוכנית הספרטנים הייתה לשגר בו-זמנית שני צבאות לכיבוש העיר הליארטוס שבבויאוטיה, האחד בפיקוד ליסנדרוס והשני בראשות המלך פאוסניאס.
ליסנדרוס, שהקדים להגיע לפני פאוסניאס, הצליח לשכנע את יושבי העיר אורכומנוס למרוד בקונפדרציה הבויאוטית, ומבלי לחכות לפאוסניאס התקדם אל הליארטוס עם צבאו ועם חיל האורכומנים.
ליסנדרוס קירב מדי את כוחותיו אל חומות העיר, חייליו הוכו והוא עצמו נהרג בקרב; הספרטנים נסוגו אל מישור טרשי כשהתבאנים בעקבותיהם, אך הצליחו לגבור על רודפיהם על אף שהיו בעמדה נחותה.
פאוסניאס, שהגיע יום לאחר מכן, אסף בהסכמת תבאי את גופות החללים הספרטנים ושב לספרטה.
הוא הועמד למשפט על שאיחר להגיע לשדה המערכה, ומאחר שידע כי יורשע וישלם על כך בחייו, נמלט אל טֶגֶאָה.
הספרטנים ויריביהם ידעו כי אירועים אלה הם רק סימן לבאות והחלו בהכנות לעימותים הגדולים הצפויים להם.
בסוף שנת 395 לפנה"ס הצטרפו קורינתוס וארגוס למלחמה לצדן של אתונה ותבאי, והוקמה מועצה שמושבה בקורינתוס כדי לנהל את ענייניהן המשותפים.
חברות הברית שלחו צירים אל כמה פולייס קטנות יותר ורכשו את תמיכת רבות מהן.
הספרטנים, שהשתשלשות האירועים עוררה את דאגתם, החלו מכינים את צבאם למלחמה בחברות הברית החדשה, ומיהרו להזעיק את אגסילאוס העושה באסיה.
הקריאה לשוב סיכלה את תקוותיו של אגסילאוס לנחול ניצחונות נוספים במלחמתו באסיה, והוא יצא עם חייליו בדרכו חזרה לספרטה, כשהוא חוצה את ההלספונטוס ועושה דרכו מערבה דרך תראקיה.
המלחמה ביבשה ובים (394 לפנה"ס)
לאחר עימות קצר בין תבאי ופוקיס שהסתיים בניצחון התבאנים, כינסו חברות הברית צבא גדול בקורינתוס.
צבאות שני הצדדים התנגשו על קרקעיתו היבשה של הנהר נֶמֶאָה בקורינתוס, והספרטנים נחלו בקרב ניצחון מכריע.
כפי שקרה לעיתים תכופות בקרבות בין הופליטים, הייתה יד האגף הימני של כל אחד משני הצבאות על העליונה - הספרטנים ניצחו את האתונאים, בעוד התבאנים, הארגיבים והקורינתים הביסו את צבא בעלי בריתה הפלופונסים.
חברות הברית איבדו בקרב 2,800 חיילים, ואילו אבדות הספרטנים ובעלי בריתם היו רק 1,100 חיילים.
ההתנגשות הגדולה הבאה אירעה בים.
במהלך מסע המלחמה של אגסילאוס באסיה כינסו הפרסים והספרטנים ציי מלחמה.
אגסילאוס גייס אוניות מהערים בים האגאי הנתונות לשליטתו, והקים צי בן 120 תלת-טוריות.
את הפיקוד עליהן מסר לידי אחיו למחצה פֵּיסַנְדְרוֹס, מי שלא החזיק מעולם בהגה הפיקוד בים.
תוך כדי כך אספו גם הפרסים צי אוניות מפיניקיה, מקיליקיה ומקפריסין והעמידו אותו בפיקוד המצביא האתונאי המנוסה קוֹנוֹן, מי שכבש את רודוס ב-396 לפנה"ס.
שני הציים התנגשו ליד קנידוס ב-394 לפנה"ס.
הספרטנים נלחמו בעוז, במיוחד בקרבת אונייתו של פיסנדרוס, אך הוכרעו בסופו של דבר; מספר רב של אוניות הוטבעו או נלכדו, והצי הספרטני חוסל למעשה.
לאחר הניצחון הפליגו קונון ופרנבזוס לאורך חוף איוניה, סילקו מן הערים את המושלים (הרמוסטים) ואת חילות המשמר הספרטנים, אך לא הצליחו להכניע את בסיסי הספרטנים באבידוס ובסֶסְטוֹס.
באותו זמן הגיע צבא אגסילאוס לבויאוטיה, לאחר שהדף את התקפות התסאלים בעת מעברו בארצם.
הצבא שבא עמו מאסיה כלל בעיקר הלוטים משוחררים וחיילים שכירים ותיקי מסע הרבבה, והוא תוגבר על ידי חיל ספרטני שהגיע מאוֹרְכוֹמֶנוֹס וחיל ספרטני נוסף שהגיע דרך מצר קורינתוס.
שני הצדדים התנגשו במישור קורונאה, על אדמת תבאי; כפי שאירע בקרב נמאה, שני האגפים הימניים נחלו ניצחון, כשהתבאנים הצליחו לפרוץ את מערך האויב, אך חיילי שאר חברות הברית הובסו.
בראות התבאנים את גורל חבריהם, הצטופפו ונערכו מחדש כדי שיוכלו להבקיע להם דרך חזרה אל מחנם.
אגסילאוס התנגש בהם פנים אל פנים, מקצת התבאנים נהרגו בלחימה אך הנותרים הצליחו להיחלץ ולהצטרף לבעלי בריתם.
לאחר הניצחון הפליג אגסילאוס עם צבאו דרך מפרץ קורינתוס בחזרה לספרטה.
בסיום שנת 394 לפנה"ס נותרו הספרטנים כשידם על העליונה ביבשה אך חלשים בים.
חברות הקואליציה לא יכלו לגבור על הפלנקס הספרטני בשדה הקרב, אך הן הוסיפו לשמור על שלמות הברית ביניהם ומנעו מן הספרטנים לנוע כחפצם במרחבי מרכז יוון.
הסיוע הפרסי, בניית החומות הארוכות באתונה, מלחמת האזרחים בקורינתוס
ב-393 לפנה"ס הפליגו קונון ופרנבזוס ליוון, פשטו על חוף לקוניה, כבשו את האי קיתרה והשאירו בו חיל מצב ומושל אתונאים.
אחר כך הפליגו אל קורינתוס, שם חילקו מתנות כסף ועודדו את חברי מועצת הברית להוכיח את נאמנותם למלך פרס.
פרנבזוס שיגר את קונון אל אטיקה עם סכומי כסף נכבדים וחלק גדול מן הצי, כדי שיסייע עם אנשיו לבנייה מחדש של החומות הארוכות מאתונה אל נמל פיראוס, מלאכה שהחל בה תרסיבולוס עוד ב-394 לפנה"ס.
בסיוע החותרים מן הצי המלחמתי ופועלים ששכרם שולם מן הכסף הפרסי הושלמה הבנייה בתוך זמן קצר.
אתונה ניצלה עד מהרה את יתרון חומותיה החדשות ואת הצי כדי לכבוש את האיים סְקִירוֹס, אִימְבְּרוֹס ולֶמְנוֹס, שבהם הקימה קְלֶרוּכְיוֹת (מושבות אזרחים).
באותו זמן לערך פרצה מלחמת אזרחים בקורינתוס בין הסיעה הדמוקרטית לסיעה האוליגרכית.
הדמוקרטים, שנתמכו על ידי ארגוס, התגברו על האוליגרכים וגרשום מן העיר.
גולים אלה ביקשו את עזרת הספרטנים, שחייליהם נמצאו אותה עת בסִיקְיוֹן, בעוד האתונאים והבויאוטים נחלצים לעזרת הדמוקרטים.
בהתקפה לילית הצליחו הספרטנים והגולים לכבוש את לֶכָאיֹון, נמלה של קורינתוס בחוף המפרץ הקורינתי, וניצחו את הצבא שיצא נגדם למחרת היום.
חברות הברית האנטי-ספרטנית ניסו לשים מצור על לכאיון, אך הספרטנים יצאו להתקפה והניסו אותם.
ב-392 לפנה"ס שיגרו הספרטנים שליח מטעמם, את אנטלקידס, אל הסטרפ טיריבזוס; הם ביקשו להסית את הפרסים נגד חברות הברית באומרם כי קונון מנצל את הצי הפרסי להקמתה מחדש של האימפריה האתונאית.
משנודע על כך לאתונאים, שלחו את קונון ואחרים כדי להציג את עמדתם הם בפני הפרסים.
הם אף גילו את אוזנן של בנות בריתם, וארגוס, קורינתוס ותבאי שיגרו שליחים אל טיריבזוס.
הספרטנים הציעו למלך תוכנית שלום המכירה בעצמאותן של כל הפולייס.
הצעה זו נדחתה על ידי חברות הברית, מאחר שאתונה רצתה להוסיף ולהחזיק בשלושת האיים בים האגאי עליהם השתלטה, תבאי רצתה להמשיך ולהנהיג את הליגה הבויאוטית, ולארגוס היו עוד מקודם תוכניות להתאחד עם קורינתוס.
הצעת הספרטנים לא נתקבלה אפוא, אך טיריבזוס, שפעולותיו של קונון עוררו את דאגתו, אסר אותו, וסיפק בחשאי כסף לספרטנים לציודו של צי מלחמתי.
קונון הצליח אומנם להימלט משביו, אך הוא מת זמן קצר אחר כך.
ועידת שלום נוספת התכנסה בספרטה עוד באותה השנה, אך שוב דחו חברות הברית את הצעות הספרטנים, הן משום ההשלכות של עיקרון האוטונומיה הן משום התנגדותם של האתונאים להפקרת היוונים יושבי איוניה לידי ממלכת פרס.
בעקבות ועידת השלום הכושלת בפרס נקרא טיריבזוס לשושן כדי לתת דין וחשבון, ומצביא חדש, סטרותס, נטל במקומו את הפיקוד באיוניה.
סטרותס תמך במדיניות אנטי-ספרטנית, ופיתה את הספרטנים להורות לתיברון, מפקד צבאם באיוניה, להמשיך בלחימה בפרסים.
זמן מה הצליח תיברון בפשיטותיו על שטחי הפרסים, אך בסופו של דבר נהרג עם אחדים מאנשיו בתקיפה מן המארב.
תיברון הוחלף על ידי דיפרידס, שפשיטותיו היו מוצלחות יותר וגם תפס בשבי את חתנו של סטרותס, אך לא היה בכך כדי לשנות את עמדתם של הפרסים.
בקורינתוס המשיכה הסיעה הדמוקרטית להחזיק בעיר גופה, בעוד הגולים ותומכיהם הספרטנים מחזיקים בלכאיון, ממנה ערכו פשיטות על אדמות העיר.
ב-391 לפנה"ס נלחם אגסילאוס באזור והצליח לתפוס כמה נקודות מבוצרות וכן שבויים רבים ושלל.
בעוד אגסילאוס שוהה במחנהו ועורך הכנות למכירת שלל המלחמה, תקף המצביא האתונאי איפיקרטס את החיל הספרטני שהוצב בלכאיון, כשלרשותו כוח המורכב כמעט כולו מחיילים קלי חימוש ומפלטסטים.
ניצחון האתונאים בקרב לכאיון היה שלם.
חסרון פלטסטים בחיל הספרטנים היה להם לרועץ, שכן איפיקרטס ניצל זאת והכה בהם שוב ושוב בהתקפות פגע וברח עד התשתם.
לבסוף התפרק מערך הספרטנים והם פנו למנוסה תוך אבדות בנפש.
זמן קצר אחר כך שב אגסילאוס לספרטה, אולם איפיקרטס המשיך להילחם בסביבות קורינתוס, כבש מחדש רבות מהנקודות המבוצרות עליהן השתלטו הספרטנים קודם לכן, אך לא עלה בידו לכבוש מחדש את לכאיון.
הוא אף יצא למלחמה על פליוס וארקאדיה, הכה את צבא פליוס והשחית את אדמת הארקדים שסירבו להתמודד מולו בשדה הקרב.
לאחר ניצחון זה הגיע חיל מארגוס אל קורינתוס, כבש את האקרופוליס וכפה את איחודן של שתי הפולייס.
אבני הגבול בין ארגוס וקורינתוס סולקו, וקהילות האזרחים של שתי הערים מוזגו.
לאחר ניצחונות איפיקרטס סמוך לקורינתוס, לא נערכו יותר קרבות יבשתיים גדולים באזור, והלחימה נמשכה בפלופונסוס ובצפון מערב יוון.
אגסילאוס נלחם בהצלחה על אדמת ארגוס ב-391 לפנה"ס, ועוד קודם סיומה של המלחמה שיגרו הספרטנים שני חילות משלוח גדולים.
הראשון שבהם יצא ב-389 לפנה"ס בפיקוד אגסילאוס, חצה את מפרץ קורינתוס ותקף את אקארנאניה, חברת הליגה האנטי-ספרטנית.
בתחילה לא עלה בידי המלך הספרטני לכפות על האקרננים לצאת נגדו, שכן בחרו להתבצר בהרים ולהימנע מלהתנגש ישירות באויביהם.
בסופו של דבר הצליח אגסילאוס לפתות אותם לקרב סדור (pitched battle), שבו הובסו ואיבדו רבים מאנשיהם.
אחר כך הפליג אגסילאוס דרך המפרץ הקורינתי ושב לארצו.
שנה לאחר מכן כרתו האקרננים הסכם שלום עם הספרטנים, כדי להימנע מפלישות נוספות.
ב-388 לפנה"ס עמד המלך הספרטני אגסיפוליס בראש צבא שעלה על ארגוס.
מאחר שצבא הארגיבים לא יצא נגדו, בזז את אדמתה, ואז לאחר שקיבל כמה אותות מבשרי-רע משמיים, שב לספרטה.
לאחר תבוסתם בקנידוס, החלו הספרטנים לבנות מחדש את ציים, ובהילחמם בקורינתים השיגו שוב את השליטה במפרץ הקורינתי (392 לפנה"ס).
בעקבות כישלון ועידות השלום של שנת 392 לפנה"ס שלחו הספרטנים צי קטן בפיקוד אקדיקוס לים האגאי, והורו לו לסייע לאוליגרכים שהוגלו מרודוס.
כשהגיע אקדיקוס ליעדו, מצא כי העיר בשליטתם המלאה של אנשי הסיעה הדמוקרטית, ומאחר שעמדו לרשותם אוניות רבות יותר, המתין בקנידוס לבואה של תגבורת.
הספרטנים שלחו לסיועו צי בפיקוד טֶלֶאוּטִיאַס, שיצא מן המפרץ הקורינתי ואסף בדרכו מסאמוס אוניות נוספות.
עם הגיעו לקנידוס נטל טֶלֶאוּטִיאַס את הפיקוד והחל בפעולות נגד הרודים.
התקומה הימית הספרטנית עוררה את דאגת האתונאים, והם שלחו צי בן 40 תלת טוריות בפיקוד תרסיבולוס.
הלה שקל ומצא, כי ישיג יותר אם יפעל היכן שהצי הספרטני אינו נמצא ולא דווקא אם יילחם בו ישירות, ועל כן שט אל ההלספונטוס.
משהגיע למקום העביר לצדה של אתונה כמה מן הגדולות שבערי האזור והטיל מס על אוניות שפקדו בדרכן את ביזנטיון, בחדשו את מקור ההכנסה שהיה משענם של האתונאים בשלהי המלחמה הפלופונסית.
אחר כך הפליג אל לסבוס, ניצח את הכוחות הספרטניים שבאי בסיוע אנשי מיטילנה, והעביר לצדו ערים אחדות.
ברם, בעודו בלסבוס, נהרג תרסיבולוס בקרב על ידי חיילים מן העיר אַסְפֶּנְדוֹס.
אחר הדברים האלה שלחו הספרטנים מפקד חדש אל אבידוס, את אנקסיביוס.
זמן מה נחל הצלחה במלחמתו נגד פרנבזוס ואף לכד כמה אוניות סוחר אתונאיות.
האתונאים, שחששו כי השגי תרסיבולוס ירדו לטמיון, שלחו נגדו את איפיקרטס.
זמן מה פשטו כוחות שני הצדדים זה על אדמת יריבו, אך בסופו של דבר הצליח איפיקרטס לנחש לאן יביא אנקסיביוס את חייליו בשובו מהלחימה נגד אַנְטָנְדְרוֹס, וארב לחיל הספרטני.
כאשר נכנסו אנקסיביוס ואנשיו, שצעדו בטור ארוך, אל האזור ההררי והטרשי בו המתינו להם איפיקרטס ואנשיו, הפתיעום האתונאים והרגו את אנקסיביוס ורבים אחרים.
באותו זמן, ב-389 לפנה"ס, תקפו האתונאים את האי אייגינה אשר מנגד לחוף אטיקה.
הספרטנים הדפו את הצי האתונאי, אך האתונאים הוסיפו לצור על אייגינה מן היבשה.
הצי הספרטני, בפיקודו של אנטלקידס, הפליג מזרחה אל רודוס, אך סופו של דבר נלכד בנמל אבידוס, לאחר שהמפקדים האתונאים באזור הטילו עליו הסגר מן הים.
תוך כדי כך הותקפו גם האתונאים באייגינה, ולאחר חודשים אחדים נסוגו לארצם.
זמן קצר לאחר נסיגת האתונאים מאייגינה ארב צי ספרטני בפיקוד גורגופס לצי האתונאי ליד אתונה, ולכד כמה אוניות.
תשובת האתונאים הייתה מארב משלהם; כָבְּרִיאַס, שעשה דרכו אל קפריסין, הנחית את חייליו באייגינה, תקף מן המארב את האגינים ובעלי בריתם הספרטנים והרג רבים מהם.
בעקבות אירוע זה שלחו הספרטנים אל אייגינה את טֶלֶאוּטִיאַס ומסרו לידיו את הפיקוד על הצי במקום.
משהבחין כי האתונאים מרפים את משמרתם לאחר ניצחונו של כבריאס, פשט על פיראוס ולכד אוניות סוחר רבות.
תוך כדי כך נשא אנטלקידס ונתן עם טיריבזוס והגיע עמו להסכם, כי הפרסים יצטרפו למלחמה לצדה של ספרטה אם יסרבו חברות הברית לעשות עמה שלום.
דומה כי הפרסים נפגעו מכמה מפעולותיה של אתונה, ובכלל זה מתמיכתה בשניים שניהלו נגדם מלחמה: אֶוּאַגוֹרָס מלך סלמיס שבקפריסין ואקוריס מלך מצרים; על כן החליטו, כי אין עוד תועלת במדיניות החלשת ספרטה על ידי תמיכה באויבותיה.
לאחר שחמק מן ההסגר באבידוס, תקף אנטלקידס וניצח כוח אתונאי קטן ואז צירף אל ציו תגבורת אוניות שהגיעה מסירקוסאי ואוניות נוספות שניתנו לו על ידי הסטרפ הפרסי.
מכאן יצא אל ההלספונטוס, כשבכוונתו להשתלט על נתיבי הסחר הימיים ולנתק את אספקת הדגן לאתונה.
האתונאים, שזכרו כי כך הובסו במלחמה הפלופונסית שני עשורים קודם לכן, הודיעו כי הם מוכנים לעשות שלום.
טיריבזוס כינס את ועידת השלום בסרדיס בשלהי שנת 387 לפנה"ס, והציג לצדדים הנצים את המתווה הבסיסי של ההסכם כפי שנקבעה בהחלטתו של המלך הפרסי ארתחששתא השני:
"המלך ארתחששתא סבור, כי מן הצדק שהערים באסיה יהיו לו, וכן קלזומנאי וקפריסין מבין האיים, וכי שאר הערים היווניות, קטנות וגדולות כאחד, יהיו עצמאיות, לבד מלמנוס, אימברוס וסקירוס, אשר יהיו לאתונאים כמקודם.
בוועידת שלום כללית שנתכנסה בספרטה הבטיחו הספרטנים את הסכמת כל הפולייס הגדולות להסכם הן משום יוקרתם הן משום האיום שבהתערבות פרסית.
ההסכם שנתקבל בסופו של דבר נודע בשם "שלום המלך", שם ששיקף את ההשפעה הפרסית שניכרה מתוכנו.
שלום אנטלקידס הוא הניסיון הראשון לשלום כולל בהיסטוריה היוונית.
על פי תנאיו שמרו כל הפולייס היווניות על עצמאותן, וספרטה נקבעה כנוטרת השלום וממונה על אכיפת ההסכם.
תבאי, שחששה מהתערבות צבאית ספרטנית, נאלצה לפרק את הליגה שבהנהגתה, וארגוס וקורינתוס נפרדו.
קורינתוס, שאיבדה את בעלת בריתה החזקה, נאלצה להצטרף שוב לליגה הפלופונסית בהנהגת ספרטה.
לאחר 8 שנות לחימה הגיעה המלחמה הקורינתית לסיומה.
פרס וספרטה, שתי המדינות האחראיות להחלת ההסכם, הפיקו ממנו תועלת רבה.
פרס, הפטורה מהתערבות אתונאית וספרטנית בנחלותיה באסיה הקטנה, חיזקה את אחיזתה במזרח הים האגאי וב-380 לפנה"ס כבשה הן את מצרים הן את קפריסין.
ספרטה, במעמדה הפורמלי החדש בראש מערכת המדינות היווניות, ניצלה את סעיף האוטונומיה בהסכם השלום כדי לפרק כל קואליציה שראתה בה איום.
חברות ברית בלתי נאמנות נענשו בחומרה; מנטיניאה, לדוגמה, פורקה לחמישה כפרים נפרדים.
בהנהגת אגסילאוס, המצדד במדיניות תוקפנית, הרחיקו הספרטנים במלחמתם מחוץ לגבולות הפלופונסוס עד חצי האי כלקידיקה.
ההגמוניה הספרטנית ביוון נמשכה שש-עשרה שנים נוספות ונסתיימה בקרב לאוקטרה.
המלחמה ציינה גם את ראשית תקומתה המחודשת של אתונה כמעצמה בעולם היווני.
לאחר הבנייה מחדש של חומותיה הארוכות ושל צייה המלחמתי, נמצאה אתונה בעמדה המאפשרת לה להפנות את מבטה אל מעבר לים.
באמצע המאה ה-4 הקימו האתונאים ברית של פולייס אגאיות הידועה בשם הליגה או האימפריה האתונאית השנייה, והצליחו להשיב לעצמם מקצת הנחלות אותן הפסידו ב-404 לפנה"ס.
השבת חירותם של היוונים באיוניה הייתה עילת המאבק בפרס מאז ראשית המאה ה-5 לפנה"ס, אך לאחר המלחמה הקורינתית לא עשו הפולייס בארץ יוון ניסיונות נוספים לערער את שליטת פרס באזור.
לאחר למעלה ממאה שנים של מרידות ומאבקים שלטה סוף סוף ממלכת פרס באיוניה ללא הפרעה.
מצב זה הוסיף להתקיים עוד כחמישים שנים, עד ימיו של אלכסנדר הגדול.
המלחמה הפינית (בשוודית: Finska kriget, ברוסית: Русско-шведская война, בפינית: Suomen sota, ידועה בפי הרוסים בשם "המלחמה הרוסית-שוודית 1808—1809", ברוסית: "Русско-шведская война 1808—1809") הייתה מלחמה שהתחוללה בין האימפריה הרוסית לשוודיה (שנתמכה על ידי דנמרק וצרפת) מפברואר 1808 עד ספטמבר 1809. האחרונה שבמלחמות שוודיה-רוסיה.
המלחמה הסתיימה בניצחון האימפריה הרוסית, שבעקבות הסכם פרדריקסהאמן קיבלה לידיה את השליש המזרחי של שוודיה בתור הדוכסות הגדולה של פינלנד (לימים הרפובליקה של פינלנד).
בעקבות המלחמה, אימץ הפרלמנט השוודי חוקה חדשה והקים בשנת 1818 את בית ברנדוט, בית המלוכה השוודי החדש.
בקיץ 1807 חתמו הקיסרים אלכסנדר הראשון ונפוליאון הראשון על חוזה טילזיט שסיים את מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית.
בשלב זה הציע אלכסנדר הראשון לגוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה את גישורו כדי לפייס בינו ובין נפוליאון.
אחד מתנאי חוזה השלום היה הצטרפותה של האימפריה הרוסית לחבילת הסנקציות היבשתיות על בריטניה - מערכת סנקציות כלכליות ופוליטיות שארגן נפוליאון.
גם הממלכה הדנית התכוונה להצטרף.
בתגובה, פתחה בריטניה באוגוסט 1807, במתקפה על קופנהגן והשתלטה על כל אוניות הצי הדני.
למשפחת הקיסרות הרוסית היו קשרי משפחה עם החצר הדנית ובית הולשטיין.
בנוסף, דנמרק הייתה בת בריתה של רוסיה במלחמותיה עם שוודיה במשך יותר ממאה שנים.
לכן, באוקטובר 1807 הציבה רוסיה אולטימטום לבריטניה - ניתוק היחסים הדיפלומטיים עד להחזרת הצי לדנמרק וכל ההפסדים שנגרמו לה הוחזרו.
אלכסנדר הראשון דרש סיוע שוודי כדי להשאיר את הים הבלטי סגור לציי מעצמות המערב על בסיס אמנות 1780 ו-1800. גוסטב הרביעי דחה את הדרישות הללו, פתח במסלול התקרבות לבריטניה והמשיך להילחם באויבו נפוליאון.
המתח בין רוסיה לבריטניה גבר והחלה מלחמה אנגלו-רוסית איטית.
ב-16 בנובמבר 1807, שוב פנתה ממשלת רוסיה למלך השוודי בהצעה לסיוע, אך במשך כחודשיים לא התקבלה תגובה.
לבסוף השיב גוסטב הרביעי שלא ניתן להתחיל ביישום אמנות 1780 ו-1800 בזמן שהצרפתים כבשו את נמלי הים הבלטי.
אז נודע כי המלך השוודי נערך לסייע לבריטניה במלחמה עם דנמרק ומבקש לכבוש ממנה את נורווגיה.
כל הנסיבות הללו העניקו לקיסר אלכסנדר הראשון תירוץ לכבוש את פינלנד על מנת להבטיח את ביטחונה של סנקט פטרבורג מקרבת המעצמה העוינת לבירת האימפריה.
נפוליאון רצה לאלץ את שוודיה לסגור את נמליה לספינות בריטיות.
בתחילת 1808 הוא יעץ לאלכסנדר הראשון "להוציא את השוודים מבירתם" והציע את עזרתו בעניין זה.
ב-5 בפברואר 1808 הודיע נפוליאון לשגריר רוסיה בפריס, הרוזן טולסטוי, כי יסכים לרוסיה לכבוש את כל שוודיה, כולל סטוקהולם.
בריטניה מצדה, בפברואר 1808, התקשרה עם שוודיה בהסכם, שבמסגרתו התחייבה לשלם לשוודיה מיליון לירות בחודש במהלך המלחמה עם רוסיה, לא משנה כמה זמן זו תימשך.
בתחילת 1808 הצבא הרוסי (כ-24 אלף חייליו) נפרס לאורך הגבול, בין פרידריכסגם לניישלוט.
הנהגת הצבא הופקדה בידי הרוזן בוקסוודן.
בפינלנד השוודית היו אז 19 אלף חיילים, בפיקודו הזמני של הגנרל קלרקר.
המפקד הראשי, הרוזן קלינגספור, היה עדיין בסטוקהולם, שם כולם קיוו לפתרון שליו של אי ההבנות: המלך עצמו לא סמך על הידיעה על ריכוז הכוחות הרוסים בפרובינציית וויבורג וצבא שוודיה לא הועבר לכוננות לקראת מצב מלחמה.
כשסוף סוף נסע הרוזן קלינגספור לפינלנד, מהות ההוראות שניתנו לו הייתה שלא לצאת לקרב עם האויב, להחזיק את מבצר ויבורג בכל מחיר ואם אפשר, לפעול מאחורי הקווים הרוסיים.
למרות העובדה שהמלחמה לא הוכרזה, חיילים רוסים חצו את הגבול ב-9 בפברואר 1808: ב-18 בפברואר (1 במרץ) נכנס הרוזן בוקסוודן להלסינגפורס; כוחות שוודים מצאו מקלט בסבורג.
ב-23 בפברואר (6 במרץ) נסוג הרוזן קלינגספור לטמרפורס והורה לכל הכוחות הפזורים בצפון פינלנד לעבור לשם.
לאחר מכן, ב-24 בפברואר (7 במרץ), נכבשה טוואסטהוס על ידי חיילים רוסים.
ב-27 בפברואר (10 במרץ) הורה בוקסוודן לנסיך בגראציה לרדוף אחר קלינגספור כשהגנרל ניקולאי טוצ'קוב ינסה למנוע את נסיגתו.
בוקסוודן עצמו החליט להתחיל במצור על סיבורג.
תפיסת האי גוטלנד הייתה מכריעה למצור מוצלח, ממשלת שוודיה המודאגת שלחה כוחות גדולים של צי להחזיר את האי, ובכך מנעה ממגיני סיבורג לקבל תמיכה יעילה מהים.
עם זאת, השוודים נסוגו בחופשיות לברגשטאד, אך סיבורג מ-21 באפריל (3 במאי) עד 26 באפריל (8 במאי) נכנעו לכוחות הרוסים.
7.5 אלף אסירים, יותר מאלפיים תותחים, עתודות ענק של נשקים מכל הסוגים ו-110 ספינות מלחמה הוחרמו ונלקחו על ידי צבא האימפריה הרוסית.
מוקדם יותר, ב-6 במרץ (18), נכנע מבצר סארטהולם; כמעט באותה תקופה נכבשו כף גנגוט המבוצרת ואיי אלנד.
הכרזת מלחמה רשמית מהצד הרוסי באה רק ב-16 במרץ 1808, כאשר התקבלה הידיעה כי המלך השוודי, לאחר שנודע לו על מעבר כוחות רוסיים מעבר לגבול, הורה על מעצרם של כל חברי השגרירות הרוסית בסטוקהולם.
דעת הקהל בשוודיה לא הייתה בצד המלחמה ואמצעי החירום שהורה המלך בוצעו בחוסר רצון ובאי תמיכה עממית.
גם ברוסיה, החברה החילונית ראתה רק במלחמה כשירות לנפוליאון בלחימה ולראשונה, אולי מאז שרוסיה הפכה למדינה, המלחמה זכתה לגינוי ציבורי נגד מלחמה התקפית על אויביה הקדומים, השוודים.
בינתיים, בצפון פינלנד, הדברים קיבלו תפנית שלא לטובת לרוסיה.
חייליו של טוכקוב ספגו אבדות וכוחם ירד ל-4.5 אלף חיילים.
ב-6 באפריל, הכוחות הרוסים בפיקודו של קולנב תקפו את השוודים בסמוך לכפר סיייקג'וקי, אך לאחר שנקלעו למארב הובסו; לאחר מכן, ב-15 באפריל, הגיע אותו גורל לגזרה הרוסית ברבולקס ומפקד הגזרה הזו, הגנרל מ.ל.
בולאטוב, שכבר נלחם בסדרת קרבות מוצלחים והביס כמה יחידות אויב, נפצע קשה ונלקח בשבי.
בנוסף, ב-2 במאי ניצח הגנרל יוהאן אוגוסט סנדלס בפולקילה את חייליו של אובוכוב שניסה להגיע עם תגבורת סיוע לבולאטוב.
הפינים קמו נגד הרוסים וניהלו מלחמת גרילה, בפיקודם של קצינים שוודים, הם גרמו נזק רב לצבא הרוסי.