tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאז שנת 2002 מעניק בית הספר תעודות בגרות מטעם מרכז הבחינות הבינלאומי של אוניברסיטת קיימברידג' (CIE) במקום תעודות הבגרות של ממשלת ניו זילנד, עקב התנגדות הנהלתו לשיטת הערכה זו.
בבעלות בית הספר אכסניה במרכז האי הצפוני המשמשת את התלמידים בעת פעילויות שדה.
סר תומאס בווין - ראש ממשלת ניו סאות' ויילס בשנים 1927–1930.
סר אדמונד הילרי - מטפס הרים, האדם הראשון שהעפיל לראש הר האוורסט.
ראסל קרואו - שחקן קולנוע.
לזלי מונרו - נשיא העצרת הכללית של האומות המאוחדות בשנים 1957–1958.
מרשל אוויר סר קנת' הייר (1935–2001) - לשעבר סגן ראש המטות המשולבים של הצבא הבריטי.
אנדרו ניקול - מפיק, במאי ותסריטאי
בית הספר להגנת הגבולות (לשעבר בית הספר לאיסוף קרבי, בית הספר למודיעין שדה) הוא בסיס ההדרכה החיילי של חיל הגנת הגבולות של צה"ל ובו מתבצעות הכשרות לתפקידים השונים בחיל ובמערכים השונים בו.
בית הספר שוכן במחנה מגן סיירים (הנמצא בחבל אילות) ובראשו עומד מפקד בדרגת אל"ם הכפוף מקצועית למפקד חיל הגנת הגבולות (מה"ג; לשעבר קאס"ר).
כיום מפקד בית הספר הוא אל"ם רועי יתח.
ראשיתו של בית הספר במו"ס (המרכז למודיעין וסיור), מחנה שמוקם בין שטחי אש בסמוך לקיבוץ צאלים תחת בסיס האימונים ליחידות השדה (באלי"ש, מל"י) ושימש להכשרות שונות לתפקידי מודיעין קרבי.
המחנה נקרא על שמו של אל"ם דרור וינברג, שכיהן כמפקד מו"ס בעברו, ונהרג באירוע ציר המתפללים בשנת 2002, בעת ששימש כמפקד חטיבת יהודה.
כשנה לאחר הקמת חיל מודיעין השדה (מוד"ש), בינואר 2001, הפך לבית הספר למודיעין שדה (ובראשי תיבות: ביסלמ"ש) ונערכו בו ההכשרות וקורסי הפיקוד של לוחמי האיסוף והתצפיתניות שיועדו לשרת בשלושת גדודי החיל הפיקודיים.
במקביל התבצעה בו הכשרת כוח האדם למחלקות המודיעין בדרג הנפרס (קורס מש"קי מודיעין וקורס קמ"נים).
בשנת 2006 נפתחה בו לראשונה טירונות לוחמים (רובאי 03 ורובאי 04).
עד אותה עת עברו לוחמי החיל טירונות בבית הספר להנדסה צבאית בצוקי עובדה והגיעו לצאלים לשלב האימון המתקדם.
בעקבות ההתרחבות המשמעותית שעבר החיל ובין היתר בגלל מחסר בשטחי אש זמינים עבר בית הספר במאי 2009 למחנה מגן סיירים שבבקעת סיירים, צפונית לאילת.
המחנה שימש עד לאותו הזמן חלק מבית הספר לשריון (עוצבת בני חיל) ונקרא ביסל"ש (בית הספר לשריון).
ההכשרות שהתבצעו בו עד אז עברו למחנה שיזפון (חטיבה 460), שחווה תנופת בנייה גדולה באותה העת.
מחנה מגן סיירים נבנה בשנות ה-80 כחלק ממבצע רמון לפינוי סיני, יחד עם שלושה בסיסים נוספים באזור (מחנות חיון, צוקי עובדה ובסיס שיזפון) המאופיינים כולם בסימן הכר בולט – צנרת הממוקמת מעל לקרקע ומשמשת מערכת שבילים מוצלים.
מחנה סיירים בעל צורה ייחודית עם רחבות ייעודיות לטנקים.
המחנה נקרא על שמו של אלוף קלמן מגן, קצין שריון ומפקד עוצבת סיני במלחמת יום הכיפורים, בשילוב השם סיירים אותו נתן לאזור זאב וילנאי, מגדולי חוקרי ארץ ישראל, כ"ציון לסיירי צה"ל שצעדו בראש הלוחמים וסיירו את הדרך לפניהם" במבצע עובדה לכיבוש אילת – למעשה, גלגולו הראשון של המודיעין הקרבי בצה"ל.
הבסיס שימש את חטיבה 14 הסדירה לתקופה קצרה עד מבצע שלום הגליל, והועבר ליחידת הניסויים.
מאמצע שנות ה-80 ועד ספטמבר 2009 שימש המחנה כבסיס הכשרת מקצועות הטנק והכשרת מדריכות שריון (קמ"ד) הראשי של חייל השריון - ביסל"ש, במסגרת חטיבה 454 (עוצבת בני חיל).
בספטמבר 2009, עם ההחלטה על השבת האחריות על מחלקות המודיעין בדרג הנפרס לחיל המודיעין ושינוי שם החיל לחיל האיסוף הקרבי, שינה בהתאמה בית הספר את שמו לבית הספר לאיסוף קרבי (ובקיצור: ביסל"ק) וחנך תג יחידה חדש שעוצב על ידי סמ"ר אופיר שוב, מפיק המולטימדיה של החיל.
במקביל, הועברו הכשרות מש"קי וקציני המודיעין לבית הספר למודיעין במחנה גלילות (בה"ד 15).
במהלך 2020 שונה שם לבית הספר להגנת הגבולות עם איחוד מערך הגנת הגבולות עם חיל האיסוף הקרבי והוכפף למרכז הכשרות היסוד.
בשנת 2021 שונה תג בית הספר ע"י רס"ל ניר פלגי, לתג בצבעי אפור-בז', הכולל את סמלי הרב ממדיות של תג זרוע היבשה, יחד עם חרב, ספר ורקע המשקף את השפה העיצובית של סמל חיל הגנת הגבולות.
בעבר התבצע בבסיס שלב האימון המתקדם (צמ"פ) של גדוד השריון 198 מחטיבה 460, עד מעברו למחנה חיון בסמיכות למחנה צוקי עובדה.
בא"ח (בסיס אימון חילי) מכשיר את הלוחמים במערך בטירונות ואימון מתקדם והוקם בשנת 2020.
הטירונים של חי"ר גבולות מחלוקים לפלוגות בהתאם לגדוד אליו הם מיועדים, עוברים הכשרה הנמשכת 16 שבועות בסופה הם מוכשרים כלוחם חי"ר גבולות 06, ואחריה ממשיכים הלוחמים והלוחמות לחודשיים של אימון מתקדם שבסופם הם מסיימים את המסלול.
מאז הקמת הבא"ח, הכיתות המוכשרות בו הן מגדריות, כלומר, בכל מחלקה ישנה כיתת בנים אחת ושתי כיתות בנות, זאת על מנת לייעל את ההכשרה.
הבסיס נבנה יחד עם הקמת המערך והותאם הן למשימות הייעודיות של הגדודים: התמקדות בשטח פתוח, תרגול מארבים ובימוי אויב מותאם לגבולות, ובט"ש, והן להכשרת לוחמות: הרחבת המענה הרפואי והנפשי והתאמת סרגל המאמצים.
הבסיס הוקם בין השאר בעקבות מצוקת החיילות אשר הוכשרו בבסיסים של חטיבות חי"ר רגילות, אשר אינם מותאמים לוגיסטית להכשרת נשים, ויצרו פגיעה במוטיבציה של הבנות להמשיך בשירות קרבי.
שםתקופת כהונההערותג'קי בן-יקראוגוסט 2017–ניר ישעיה2017–2019לימים רמ"ח (ראש מחלקת) הגנת הגבולות ומפקד אגד האיסוףעידו סעד2019–2021לימים מפקד חטיבת פארןארז שבתאי2021–2023אריאל ברבי2023–2025לימים מפקד בסיס מטכ"ל
בא"ח (בסיס אימון חילי) איסוף קרבי אחראי על הכשרות ללוחמי האיסוף (טירונות ואימון מתקדם).
בבא"ח מוכשרים מאז 2009 לוחמי ולוחמות האיסוף הקרבי במגמת סייר 07, בשתי פלוגות טירונות ושתי פלוגות אימון מתקדם.
בפלוגות אלו מוכשרים טירוני חמשת גדודי האיסוף האוגדתיים – ניצן, שחף, נשר, איתם ועיט.
לאחר שהוקם מערך הגנת הגבולות, בין השנים 2020 עד 2025, הבא"ח אוחד וחולק לשתי מגמות, איסוף קרבי וחי"ר גבולות.
לאור גדילת המערך וכמות החיילים, הוחלט לפצל בין הבא"חים.
בא"ח איסוף קרבי הוקם כיחידה נפרדת בבסיס עובדה והחל את קיום ההכשרות באוגוסט 2025.
ענף תצ"מ - תצפיות ומקצועות
מטרתו להכשיר את כלל מערך התצפיות וכן את מדריכות הגנת הגבולות
קורס תצפיתניות ובקא"סיות (בקרית איסוף יבשתית) - טירונות וקורס מקצועי לגזרות השונות
קורס מדריכות הגנת הגבולות (בעבר נקראו מדריכות איסוף קרבי) במגמות השונות אשר ממשיכות לשרת שם גם אחרי הקורס.
השלמה חיילית לקורס קצינות "חרמון" - קורס קצינות איסוף (תצפיתניות ובקא"סיות)
קורס מפקדות לתצפיתניות - קמ"א "רותם"
מגמת מקצועות תחתיה נמצאות מדריכות הגנת הגבולות בשירות סדיר.
המדריכות הן ליבת החייל בכך שמכשירות את האנשים שבקצה כגון התצפיות והלוחמים.
ישנן כמה מגמות להשתבץ אליהן כמו מדריכות סימולטור חיל היבשה מרס או מדריכות נשקים ואמצעים.
מטרתו להכשיר את כל קורסי מכ"ים והשלמות לקצונה של הלוחמים במערך (איסוף קרבי וחי"ר גבולות).
קורס מפקדי איסוף ללוחמים – קמ"א "תבור".
קורס מ"כים ללוחמי קרקל וברדלס מחי"ר גבולות – קמ"כ "מצדה".
קורס מ"כים ללוחמי אריות הירדן, לביא הבקעה ופנתר מחי"ר גבולות – קמ"כ "ירדן"
השלמה חילית לקורס קצינים במגמת "נגב" – קורס קציני איסוף קרבי.
השלמה חילית לקורס קצינים במגמת "מגן" – קורס קציני חי"ר גבולות.
+שםתקופת כהונההערותאיילון פרץלימים מפקד חטיבת יואבגלעד שריקי2022–2024לימים מפקד חטיבת הבקעהעמיחי הוד2024–
כוללת בתוכה את הפלוגות הבאות:
פלוגת המד"ריה הכוללת בתוכה את מחלקות האג"ם, אימון גופני ופיתוח הדרכה.
פלוגת לוגיסטיקה האחראית על ציוד אישי, פלוגתי וגדודי, מטבח הבה"ד ומחלקת הרכב.
פלוגת משא"ן (משאבי אנוש) הכוללת את תחומי הת"ש, רבנות, וכוח אדם.
פלוגת הרפואה הכוללת את מרפאת היחידה ומרפאת השיניים וכן כוננות רפואית של צוות אר"ן.
בנוסף אחריות מקצועית על כלל חובשי הפלוגות.
פלוגת תקשוב היא פלוגת הקשר והתקשוב של הבה"ד.
הפלוגה אחראית על הפעלת אמצעי הקשר, התקשוב והשו"ב במפקדת החטיבה ובענפים, הפלחי"ק משמש גורם חשוב בביצוע המשכיות הבה"ד.
בנוסף הפלוגה אחראית לפריסה והקמת מפקדות וחמ"לי הגדוד, וחפ"ק מפקד הבה"ד.
הפלוגה מורכבת מ-6 מחלקות מקצועיות: אלחוט, טכני, כ"ס ושו"ב, קצ"ק ומדריכות תקשוב.
בראש כל פלוגה עומד קצין בדרגת סרן-רס"ן המשמש כקצין המטה, יחד מרכיבים הקצינים את מטה הבה"ד.
שםתקופת כהונההערות טל בראון 2010–2012 עודד הלוי 2012–2014 ברק כהן 2014–2017 אייל רוסו 2017–2020 לימים רמ"ח (ראש מחלקת) הגנת הגבולות ומפקד אגד האיסוף רועי שטרית 2020–2022 לימים ראש מטה פיקוד המרכז ארז אלקבץ 2022–2024 לימים ראש מטה פיקוד הדרוםרועי יתח2024 –המפקד הנוכחי
בית הספר לבגרות של יואל גבע בע"מ היא חברת השכלה פרטית, המקיימת בין היתר קורסי הכנה לבחינות הבגרות ולבחינה הפסיכומטרית.
בית הספר הוקם בשנת 1991 בבניין הגימנסיה הרצליה בתל אביב.
לבית הספר תשעה עשר סניפים: שלושה סניפים בתל אביב, וכמו כן סניפים בהרצליה, ראשון לציון, רחובות, ירושלים, מודיעין, חיפה, הקריות, באר שבע, פתח תקווה, כפר סבא, אשדוד, חדרה, עפולה, נתניה, כרמיאל וגני תקווה.
בית הספר הוקם בשנת 1991 על ידי יואל גבע, מורה למתמטיקה במקצועו.
הרעיון להקמת בית הספר עלה לאחר שגבע ראה כי עולה בהתמדה מספר התלמידים המבקשים ללמוד בקורסים שהעביר ב"אנקורי" מאז סוף שנות השמונים.
בית הספר של גבע הוקם בבניין ההגימנסיה העברית "הרצליה", ובמועד הראשון הועברו בו קורסי הכנה לבחינות הבגרות במקצועות מתמטיקה, אנגלית ולשון על ידי יואל גבע, סיוונה כרמי-עמיר וד"ר יהודה עמיר.
מהמועד השני ועד היום, מלמדים בבית הספר את כל מקצועות החובה לבגרות, וכן מספר מקצועות בחירה.
בהם: פיזיקה וגאוגרפיה והשלמה ל-5 יחידות בתנ"ך, היסטוריה וספרות.
בשנת 1996 הוקמה מחלקת הפסיכומטרי של בית הספר.
כשנה לאחר מכן, בשנת 1997, החלו ללמד בבית הספר קורסי הכנה לבחינה הפסיכומטרית, ושמו של בית הספר שונה, ל"בית הספר לבגרות ופסיכומטרי של יואל גבע".
כניסתו של בית הספר לתחום קורסי ההכנה לבחינה הפסיכומטרית, הביאה להרחבת פעילותו לערים נוספות ולפתיחת סניפים נוספים.
בשנת 2013, לאחר שנים של מחקר מקיף על ידי מומחים, נפתחו קורסי הכנה של יואל גבע למבחן ה-GMAT.
בשנת 2000, לאחר מספר שנים בהם נפתחו קורסי פסיכומטרי בערים נוספות בגוש דן והשרון, הוקם הסניף השני של בית הספר בראשון לציון.
בשנת 2004 הוקם הסניף בהרצליה.
סניפים אילו הוקמו כסניפי בגרות ופסיכומטרי ותוך מספר שנים הפכו לסניפים גדולים בתחומם בהם לומדים אלפי תלמידי בגרויות ופסיכומטרי בשנה.
בשנת 2001 הוקם בקריות סניף הפסיכומטרי הראשון מחוץ לאזור המרכז (סניף הקריון) ובמהלך השנים 2005–2007 הוקמו עוד ארבעה סניפים ללימוד לפסיכומטרי, בערים כפר סבא, פתח תקווה, חיפה ובאר שבע.
עם הזמן נוספו סניפים בירושלים, בחדרה, אשדוד, עפולה, נתניה, כרמיאל ובגני תקווה.
בשלהי העשור השני של המאה ה-21, מלמדים בבית הספר כ-100 מורי בגרות ומורי פסיכומטרי.
בית הספר לבנות של המיסיון האנגליקני היה בית ספר נוצרי מסיונרי לבנות יהודיות שהוקם בעיר העתיקה בירושלים באמצע המאה ה-19, ועבר לאחר מכן למבנה בקצה רחוב הנביאים (כיכר הדוידקה), בסמוך לבית החולים של המיסיון האנגלי.
בית הספר נסגר בשלהי תקופת המנדט הבריטי.
מבנה בית הספר נהרס בשנת 1961, ובמקומו נבנה מלון המרכז (מלון 'פרימה פאלאס').
החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים
"החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים" הוא ארגון מיסיונרי שהוקם ב-15 בפברואר 1809 בלונדון שבבריטניה, ומטרתו הייתה לשכנע יהודים להמיר את דתם לנצרות הפרוטסטנטית.
לצורך מטרה זאת הקים הארגון את בית החולים של המיסיון האנגלי שפעל בירושלים בין השנים 1843–1948. בתחילה בעיר העתיקה והחל מ-1897 ברחוב הנביאים בירושלים, ובסמוך לבית החולים הוקם בית ספר מיסיונרי לבנות יהודיות.
פעילותו של ארגון המיסיון האוונגלי החלה בירושלים עוד בתוך חומות העיר העתיקה ובשנת 1848 הוקם המוסד לנשים יהודיות (The Jewesses Institution).
המוסד הוקם על רקע האבחנה של אנשי המיסיון כי מעמדן הנחות של נשים במזרח התיכון הופך אותן למטרות נוחות יותר לפעילות מיסיונרית.
יוצאות מן הכלל הזה היו נשים יהודיות שהיו מטרות קשות יותר לפעילות מסיונרית, בגין העובדה שבקהילות יהודיות היה נהוג להשיא את הנשים בגיל מוקדם, ומאחר והחינוך הניתן לנשים יהודיות כלל לימוד קרוא וכתוב ולימודי יהדות בסיסים.
פעילות בית הספר בעיר העתיקה
המוסד לנשים יהודיות הוקם ביוזמת מיסיונרית בריטית בשם קרולין קופר Caroline Cooper) 1806–1859) ופעל כמוסד ייחודי פרטי קטן במשך כעשור.
בשנת 1859, זמן קצר לפני פטירתה של קרוליין קופר, הועבר המוסד לידי החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים.
הארגון המיסיונרי מינה מנהלת מטעמו לעמוד בראש המוסד והרחיב את פעולתו.
עיקר פעילותו של בית הספר והסוואה לפעילותו המיסיונרית היה בית ספר מקצועי שבו למדו הנשים מלאכות פשוטות כגון ריקמה ותפירה ועד מהרה הוקם גם בית ספר לנערות יהודיות.
חלקן שהו במוסד על בסיס של פנימייה וחלקן התחנכו במקום על בסיס אקסטרני.
לאחר שפעילות המוסד גדלה, הועברה הפנימייה למבנה נפרד מבית הספר.
בית הספר הפעיל "בזאר" - יוזמה קטנה שכללה העסקה של נשים יהודיות במלאכות יד ומכירת התוצרת במקומות שונים בארץ ישראל והן לייצוא.
"במוסד זה 32 נערות יהודיות מתגוררות ומולבשות ורבות אחרות לומדות ואוכלות.
בשני בתי הספר הנצרות נלמדת."
ומיסיונר בשם צ'ארלס פרדריק דרייק מספר בספרו משנת 1877 הסוקר פעילות מסיונרית ענפה בארץ ישראל וירושלים
"המוסד לנשים יהודיות בו נמצאים בית ספר לנערות וחדר עבודה בו תעסוקה בתפירה ניתנת לנשים עניות, ובאותו זמן לימודי דת מועברים להן.
הקמת בית הספר בעיר החדשה
בסוף שנות השמונים של המאה ה-19 הגיעו פעילי "החברה הלונדונית" למסקנה כי המבנים בעיר העתיקה צרים מלהכיל את פעילות המוסד, והוחלט להעביר אותו לאתר מחוץ לחומות.
עוד בשנת 1862 רכשה "החברה הלונדונית" שטח אדמה הצמוד לבית החולים של המיסיון האנגלי, שטח ששימש עד אז כאתר נופש לאנשי המיסיון, בעיקר בחודשי הקיץ.
מלאכת תכנון והקמת הבניין נמסרה לאדריכל קונרד שיק.
המבנה הוקם בין השנים 1891 ל 1893. והוא כלל בית דו קומתי בתוכנית סימטרית.
במרכז המבנה ניצבה כניסה מרכזית בולטת שצורתה כמגדל פעמונים וכיפה.
משני צדדי הכניסה אגפים זהים בצורתם.
בקומה העליונה של האגפים נבנתה מרפסת מקורה.
חלונות המבנה הפונים מערבה היו שקועים אל תוך קירות המבנה וקשתות אבן מעליהם.
אבן הפינה הונחה בשנת 1891 ובית הספר פתח את שעריו ביום ה 3 בנובמבר 1892. בטקס הפתיחה השתתפו הקונסול של ארצות הברית הקונסול של אוסטריה וכן הרופא ד"ר מקס סנדרצקי.
בניית המבנה הושלמה סופית בשנת 1893 ובשנת 1897 למדו בו ארבעים וחמש בנות יהודיות בתנאי פנימייה, ועוד עשרים ושבע נערות יהודיות למדו בבית הספר האקסטרני.
רמת החינוך בבתי הספר של המיסיון נחשבה לגבוהה, ובתקופת המנדט הבריטי, משהתפתחה רשת של בתי ספר ממלכתיים ממשלתיים ששמו דגש על חינוך בעל דגש חילוני, גדל הביקוש לבתי ספר אלו שהציעו רמה אקדמית גבוהה יותר (על פי רוב) מאשר בבתי הספר היהודיים.
על מנת שלא לעורר חשד בנוגע לפעילות המיסיונרית בבית הספר, ולנסות להפיס את מנהיגי הציבור היהודי, הוגשו בבית הספר ארוחות כשרות.
ניתן לומר כי פעילות האגודה צלחה באופן יחסי.
בחמישים שנות קיומו של המוסד למדו בו שבע מאות שבעים וארבע בנות בגילאים שונים, מתוכן מאה שבעים ושתיים המירו את דתן.
לקראת תום ימיו של המנדט הבריטי הועבר הבניין לרשות ממשלת המנדט, ושימש כתחנת משטרה ומעון שוטרים של המשטרה הניידת.
בסוף נובמבר ותחילת דצמבר 1946 הגיבו השוטרים בבניין למתקפות עליהם בירי של אלפי כדורים ללא אבחנה שחדרו לבתים רבים בסביבה וגרמו לנפגעים ולנזק.
בעקבות זאת דרשו התושבים באזור לפנות את המשטרה מהבניין, אולם דרישתם לא נתקבלה.
בפברואר 1947, עם הקמת אזורי הביטחון הנוספים בירושלים, הורחב גם אזור ההגנה של המשטרה בבניין.
ביולי 1947 אירע אירוע שלישי של ירי ללא אבחנה מהבניין אל הסביבה ובהמשך אירעו אירועים נוספים.
בתחילת פברואר 1948 החלה משטרת המנדט בהקמת משטרות יהודיות וערביות נפרדות בירושלים, לקראת סיום המנדט.
הצעת היהודים לשכן את המשטרה היהודית בבית הדגל נדחתה.
אולם לאחר כשבועיים, לאחר הפיגוע ברחוב בן-יהודה, התפתחו קרבות ירי בין יהודים, ערבים ובריטים במרכז ירושלים.
שוטרים בריטים ירו על אוטובוס מבניין מעון השוטרים, הרגו נוסעת ופצעו נוסעים נוספים.
אנשי לח"י תקפו את מעון השוטרים ואלו עזבו את הבניין.
למחרת, הגיעו השוטרים לבניין, פינו את הציוד שלהם והעבירו את הבניין לידי המשטרה היהודית שהניפה על הבניין דגל ישראל, במסגרת פינוי כולל של הבריטים ממרכזי אוכלוסייה יהודית.
מאז דבק בבניין השם "בית הדגל".
לפי הדיווח בהמשקיף, הדגל שהונף על הבניין היה הדגל שהתנוסס על מועדון בית"ר בירושלים עד שבית"ר הוצא אל מחוץ לחוק.
עם סיום המנדט, פעל במבנה מטה משטרת ירושלים העברית.
ב-16 באוגוסט 1948, כאשר משטרת ירושלים אוחדה עם משטרת ישראל, נערך במקום טקס השבעתם של השוטרים.
לאחר מכן שימש המבנה לשיכון חיילים.
לאחר שבית החולים הדסה הר הצופים פונה ומחלקותיו פוזרו בבניינים שונים בירושלים, רובם במבני בית החולים של המיסיון האנגלי, הורחב בית החולים גם לבית הדגל.
בסוף ינואר 1949 קיימה הדסה במבנה את טקס סיום הקורס הראשון לריפוי בעיסוק וכן ארחה במבנה את תערוכת סיום הקורס.
ב-31 במאי 1949 נחנך הבניין כבית חולים, בהשתתפות שר הבריאות.
בקומה השנייה שוכנו שתי מחלקות פנימיות ובקומה הראשונה שכן מכון רנטגן, מחלקה אורתופדית, מחלקת אף, אוזן גרון, מעבדות ומחסנים.
המבנה שימש את "הדסה" עד לשנת 1961 ואז הועברו רוב מחלקות האשפוז לבית החולים הדסה עין כרם.
המבנה נמכר ליזם פרטי, ונהרס בשנת 1966. תחילה הייתה כוונה לבנות עליו בית דירות שייקרא בית הדגל, אולם בגלל המיתון שונו התוכניות ובינואר 1966 אושר להקים על הקרקע בית מלון, שלימים נודע בשם "מלון המרכז".
בית הספר ליפתא הוא תיכון עיוני לשילוב אמנויות, המיועד לבני נוער שהתקשו להשתלב לימודית או חברתית בבתי ספר רגילים, ונמצא בירושלים.
בראשית דרכו, שכן בית הספר בכפר הנטוש ליפתא שבכניסה לעיר, ומכאן שמו.
כיום שוכן בית הספר בשכונת המושבה הגרמנית בירושלים.
בית הספר הוקם בשנת 1971 על ידי עמותת הורים שעלו לישראל מארצות דוברות אנגלית והתבסס על גישת חינוך הפתוח.
בית הספר קיבל מימון חלקי מהקרן לירושלים.
בשנות התשעים הפך לבית ספר עירוני ובשנת 2001 עבר למבנהו הנוכחי ברחוב רחל אמנו 27 שבשכונת המושבה הגרמנית.
עם השנים הגיעו אל בית הספר גם תלמידים רבים שחיפשו מסגרת חינוכית אלטרנטיבית מתוך קשיים להשתלב ולתפקד במסגרות הלימוד הקיימות ועלתה הבנה שקיים צורך בסיפוק מענה לצרכים המיוחדים של תלמידים אלו.
על רקע זה פיתח צוות בית הספר, שבראשו עמדה שנים רבות הגברת חנה גודוביץ, גישה חינוכית-טיפולית ייחודית שהוכיחה את יעילותה לאורך השנים.
בשנת תשס"ב הוענק לחנה גודוביץ ביחד עם בית הספר פרס החינוך מטעם מנהלת החינוך של עיריית ירושלים.
בבית ספר ליפתא לומדים כ 45 בני נוער בכיתות י' - י"ב, בעלי פוטנציאל לימודי-עיוני תקין שחוו קשיים בהסתגלותם ובהשתלבותם בבתי הספר הגדולים בהם למדו.
כתוצאה מכך לא הצליחו לממש את יכולתם ובמקרים רבים נשרו מבתי הספר הקודמים ונותרו ללא מסגרת לימודים.
קשיי התלמידים נובעים מסיבות שונות – חלקם בעלי לקויי למידה מסוגים שונים וחלקם לא השתלבו במערכת מתוך קשיים רגשיים, חברתיים או משפחתיים.
אוכלוסיית התלמידים בבית הספר הנה הטרוגנית ומונה תלמידים מכל שכבות וסוגי האוכלוסייה שבירושלים וסביבתה.
מרבית בוגרי בית הספר פונים עם סיום לימודיהם לשירות בצה"ל או להתנדבות במסגרת השירות הלאומי.
בית הספר ליפתא מעניק לתלמידיו סביבה קטנה ואינטימית בה יוכלו להביא את יכולותיהם לידי מימוש.
בבית הספר לומדים התלמידים בקבוצות רב גילאיות של כ- 10 תלמידים בכיתה.
מורי בית הספר מרכיבים לכל תלמיד מערכת לימודים אישית המותאמת ליכולותיו האישיות, לנטיותיו וכישוריו, לקשייו ולקצב האישי שלו.
מתוך היכרות עם צורכי התלמידים הוקם בבית הספר מרכז למידה יומי, הפועל בתוך שעות הלימודים ובו מכינים התלמידים את שיעורי הבית שלהם וכן מעשירים ומתגברים את עצמם במקצועות הלימוד השונים לקראת מבחנים ובגרויות.
במרכז שוהים באופן קבוע מורים מבית הספר וסטודנטים, המסייעים לתלמידים להכין את שיעורי הבית.
בנוסף, בבית הספר מורה להוראה מתקנת, המלמדת תלמידים הזקוקים לכך באופן פרטני.
תוכנית הלימודים בבית הספר מציעה מסלול לימודים המתבסס על מקצועות עיוניים ואומנותיים, דבר המאפשר מוביליות אקדמית בהמשך.
תלמידים רבים משפרים את הישגיהם הלימודיים, ובכלל זה אף ניגשים לחלק מבחינות הבגרות.
מתוך ההבנה שתחומי היצירה והאמנות מאפשרים לתלמידי בית הספר להפגין את יכולותיהם וכישוריהם ועל ידי כך לצבור חוויות של הצלחה, נבנתה בבית הספר תוכנית לימודים ששמה דגש מיוחד על לימודי האמנות.
כל תלמיד בבית הספר לומד לפחות מקצוע יצירתי אחד במהלך לימודיו מתוך מגוון מקצועות כמו: ציור, פיסול, תיאטרון, צילום, מוזיקה, כתיבה יוצרת ועוד.
התלמידים יכולים גם להירשם לאחת מהמגמות המכינות אותם לקראת בחינות הבגרות באמנות או תיאטרון בהיקף של חמש יחידות לימוד.
במהלך כל שנה מועלות במגמות התיאטרון והמוזיקה הפקות מקצועיות ובמגמות האמנות והצילום מתקיימות תערוכות.
קבוצות הכתיבה היוצרת מפרסמות בכל שנה כתב עת בשם 'ליפתאן'.
חוויית ההצלחה במקצועות האמנותיים מחזקת את הביטחון העצמי של התלמידים ומגבירה את נכונותם וביטחונם להעז וללמוד גם מקצועות עיוניים.
בית ספר ליפתא שם לו למטרה לקדם את תלמידיו הן חינוכית והן רגשית, ואינו מסתפק בשיפור הישגיהם הלימודיים.
בנוסף למערך הלימודי, בית הספר שם דגש מיוחד גם על הפן הרגשי של התלמידים.
בית הספר מתאפיין בתקשורת פתוחה בין התלמידים למורים.
עבודת הצוות החינוכי מתבססת על יצירת קשר קרוב ומתמשך עם כל אחד מהתלמידים.
הצוות כולל מחנכים-יועצים, המהווים כתובת זמינה לפניות התלמידים.
בעבודתו הישירה, המחנך פועל בשני תחומים עיקריים: הפרטני (שיחות אישיות) והקבוצתי (קבוצת התנסות).
שיחות ייעוץ פרטניות - בית הספר פיתח מודל פסיכו-חינוכי ייחודי המגדיר מחדש את תפקיד המחנך ונותן לו תפקידים של מחנך טיפולי או של מנהל טיפול (case manager).
יוצא מכך, שהמחנך מהווה כתובת לפניות התלמידים והוא מרכז עבורם את כל המידע אודות התקדמותם הלימודית והרגשית.
יעדיו של המחנך הם להעניק לתלמידים יחס חם ותומך, ללוות אותם באופן צמוד ואישי לימודית ורגשית ולפתח את מודעותו של התלמיד לכישוריו ולקשיו.
הקשר עם המחנך מסייע לתלמידים לפתח אמון בדמויות מבוגרים.
הקשר של התלמיד עם המחנך מתבסס על תמיכה יומיומית צמודה ועל שיחות ייעוץ קבועות אחת לשבועיים.
קבוצות התנסות - בבית הספר ארבע קבוצות התנסויות רב-גילאיות, כאשר לכל קבוצה מחנך.
כל אחת מן הקבוצות מתכנסת אחת לשבוע לעבודה קבוצתית באמצעות העבודה בקבוצה מבקש המחנך לשפר את המיומנויות החברתיות של התלמידים, להקנות להם כישורי חיים, לדון אתם במחשבות ורגשות המאפיינים את תקופת ההתבגרות וכדומה.
הקבוצה משתמשת בטכניקות של שיח קבוצתי אינטימי וגם בטכניקות אקטיביות, כמו: הכנת אוכל משותפת ותכנון פעילות קבוצתית.
בנוסף למחנכים פועלות בבית הספר עוד שתי דמויות טיפוליות משמעותיות: יועצת בית הספר ויועץ חיצוני, שהוא פסיכולוג קליני בכיר המתמחה בטיפול בבני נוער.
היועצת, כחלק מפעילותה, גם מלווה את תלמידי י"ב במסגרת קבוצת השמיניסטים והיא מהווה כתובת עבור התלמידים בכל הנוגע להתלבטויות או קשיים בתהליך המיון והשיבוץ לצה"ל.
הפסיכולוג מקיים הדרכות שבועיות לצוות המחנכים וליועצת, ומלווה את הטיפול בפן הרגשי של התלמידים.
ליועץ החיצוני גם תפקיד מערכתי, שבמסגרתו הוא מעניק ייעוץ ארגוני ומערכתי לבית הספר בקבלת החלטות, קביעת מדיניות והיגוי, ומדידה והערכה של ההיבטים השונים של בית הספר.
קבוצת שמיניסטים – מתוך הבנת החשיבות של הכנת התלמידים לסיום לימודיהם במסגרת התומכת של בית הספר, ומתוך רצון להקל על השתלבותם בצה"ל או בשירות הלאומי, יועצת בית הספר נמצאת בקשר עם תלמידי כיתה י"ב במהלך שנתם האחרונה בבית הספר.
היועצת מלווה את המסיימים גם כקבוצה וגם בליווי ובשיחות אישיות.
הקבוצה מתקיימת אחת לשבוע במשך שעתיים ומשולבת במערכת הלימודים הרגילה.
בבית הספר צוות ריכוז חברתי האחראי לקיומן של פעילויות חברתיות רבות ומגוונות, חלקן בזמן הלימודים וההפסקות וחלקן מחוץ לבית הספר.
כל הפעילויות החברתיות מיועדות לכלל התלמידים.
בית הספר מקיים אירועים סביב מעגל השנה (חגים, טקסים בימי זיכרון וכדומה), מספר סיורים באזור ירושלים וטיול שנתי.
בשנים האחרונות שם בית הספר ליפתא למטרה להגביר את המעורבות של התלמידים בקהילה ולחנך אותם לתרום לה.
לשם כך מתקיימת פעילות בשני מישורים: האחד, הבאת מרצים מחוץ לבית ספר שבמפגשים עימם מעשירים את תמונת העולם החברתית של התלמידים.
בנוסף, נערך בכל שנה פרויקט התנדבות בית ספרי שמביא לידי ביטוי את כישרונותיהם של התלמידים בתחומי האומנויות השונים ורותם אותם למען הקהילה.
בשנת הלימודים תשס"ח שיפצו התלמידים מועדונית לילדים במצוקה ובשנת הלימודים תשס"ט ערכו מסיבת חנוכה לילדי גן בעלי צרכים מיוחדים.
בית הספר להגנה אווירית 883 (ר"ת: ביסל"א, לשעבר: ביסנ"מ 883 - בית הספר לנ"מ), הנקרא גם מחנה משאבים, הוא בסיס הדרכה להגנה אווירית של חיל האוויר הישראלי.
בית הספר ממוקם בצפון הנגב המערבי, בסמוך לקיבוצים טללים ומשאבי שדה.
עד לאמצע שנות ה-90, שכן הבסיס במרכז הארץ, סמוך לשדה התעופה הרצליה.
הוא הועבר לנגב כחלק ממדיניות צה"ל ובשל מחסור בשטחי אש לאימונים.
ראשיתו של בית הספר להגנ"א (הגנה אווירית) הייתה בבית חרושת לספירט בחולות הרצליה.
לפני הקמת המדינה וחודשים ספורים לפני הכרזת המדינה הגיעו ארצה תותחי הנ"מ הראשונים, ובמקום נפתח מחנה אימונים ראשי לתותחנות נ"מ.
המחנה הוקם ופעל בתנאי מחתרת מלאים, בשל החשש משלטונות המנדט הבריטי.
בשנת 1953 פורסם צו הקמה לבית הספר לנ"מ בהרצליה ובתחילת ימיו נקרא בית הספר לנ"מ (ר"ת: ביסנ"מ).
הגדוד הראשון החל את דרכו כגדוד תותחי נ"מ כבד 3.7 אינץ' מכווני מכ"ם, כאשר הוא כפוף פיקודית לחיל האוויר ומקצועית לחיל התותחנים.
סוללה סדירה ראשונה הוקמה בשנת 1955 והוצבה במחנה יונה במטרה להגן על אזור תל אביב.
בעת מבצע קדש התווספה לה סוללת חיילי מילואים.
ובשנת 1957 הוקמה סוללה שלישית, אף היא סוללת מילואים.
באוגוסט 1964 החלה הסבת גדודי הנ"מ של החיל לתותחי 70-L בקוטר 40 מ"מ, אשר נקלטו בסוף שנת 1962. הגדוד היה הראשון שהחל בהסבה.
במקביל הוטל על הגדוד להסב סוללות ותיקות של גדודים אחרים לתותח החדש, להקים עבורם סוללות L-70 חדשות ולבצע קורסי הכשרה החל משלב הטירונות ועד קורס הקצינים המתקדם (קורס מפקדי סוללות).
הכשרת הצוותים התבצעה עד לשלב זה בבסיס ההדרכה של חיל התותחנים.
ביולי 1976 ניתן תוקף רשמי לפעילות העיקרית של הגדוד ושמו שונה לביסנ"מ (בית-הספר לנ"מ).
תקן מפקד ביסנ"מ הועלה לדרגת אל"ם.
בסיס הקבע של הגדוד הוקם בסמוך לשדה התעופה הרצליה.
ב-1 בדצמבר 1970 צורף הנ"מ הקני לחיל-האוויר מחיל התותחנים.
ההיטמעות ההדרגתית נתנה את אותותיה בלבושם של חיילי הנ"מ שכבר חבשו כומתות חיל-אוויר, אך המשיכו ללבוש מדים בצבא ירוק.
בפברואר 1971 התמזג מערך הנ"מ כולו בחיל האוויר.
תוכניות להעברת בית הספר לנ"מ לנגב הוצעו עוד בשנות ה-60. תוכנן כי בשנת 1967 יועבר הבסיס לשטח אש בסמוך לבסיס חצרים זאת על פי החלטת הרמטכ"ל יצחק רבין, בהמלצת מפקד חיל האוויר מוטי הוד.
החלטה זו בוטלה לאחר שהתברר שאין אפשרות, מבחינה ביטחונית, להגדיר שטחי אש חדשים בקרבת המיקום המוצע לבית הספר לנ"מ.
תוכנית העברת בית הספר לנ"מ מומשה רק בשנות ה-90. ב-28 באוגוסט 1992 הורה מפקד חיל האוויר, הרצל בודינגר, לבחון את האפשרות לאיחוד ביסנ"מ עם אחד מאגדי הנ"מ, זאת בעקבות השינויים בסדר כוחות הנ"מ.
ב-31 באוגוסט 1993 נסגר ביסנ"מ בהרצליה וב־12 בספטמבר 1993 נפתח מחדש בטללים (בשטח שהתפנה בהרצליה נוסד באותה שנה "המרכז הבינתחומי הרצליה"), תוך איחודו עם אגד נ"מ 170.
ב-11 בינואר 2011 כחלק משינוי שמו של מערך הנ"מ למערך ההגנה האווירית (בראשי תיבות: הגנ"א), שונה שמו של בית הספר לנ"מ לבית הספר להגנה אווירית (בראשי תיבות: ביסל"א).
בביסל"א מתקיימות מספר הכשרות: טירונות בסיסית לטירוני מערך ההגנה האווירית, הכוללת הכשרה רובאית (03) הנמשכת כחודשיים ולאחר מכן עוד חודשיים של הכשרה מקצועית למערכת הנשק של החייל: פטריוט (יהלום), חץ, קלע דוד (שרביט קסמים), גילוי להתראה וכיפת ברזל.
מגמת מקצועות בביסל"א אחראית על הכשרה בסיסית.
בתוך המגמה ישנו מסלול אימונים והכשרות האחראי להכשיר את החיילים למיירטים לאחר תקופה של כשמונה חודשים בסוללות בכל רחבי הארץ.
מגמה נוספת בבית הספר נקראת מגמת פיקוד ותפקידה להכשיר את הלוחמים לתפקיד פיקודי.
הקורסים השייכים לאותה מגמה הם קורס מפקדי כיתות (מ"כים), השלמה חילית לאחר קורס קצינים בבה"ד 1 וקורס מפקדי סוללות.
בביסל"א פועלות כיום עוד טייסות רבות ומגוונות התומכות בהדרכה ובלוחמים בהן טייסת תחזוקה ותקשוב, הדרכה ותעופה, מנהלה, מגמת פיקוד והטייסת החדשה שנפתחה בינואר 2017 מלה"מ 820.
ב-2012 זכתה היחידה בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות.
ב-18 בספטמבר 2017 הוקם בביסל"א מחנה קבע של צבא ארצות הברית.
זו פעם ראשונה שנחנך בסיס אמריקאי בשטחי בסיס צה"לי.
בבסיס משרתים כ-40 חיילים אמריקנים, המסונפים לפיקוד מרכז של ארצות הברית.
בשנת 2016 אושרו תוכניות להקמת מרכז מורשת מערך ההגנה האווירית בסמוך לביסל"א.
גדוד 137 הוקם בשנת 1966, הפעיל את מערכת הנשק "הוק" ונסגר בשנת 1976. הוא הוקם מחדש בשנת 1999 כגדוד ההדרכה של בית הספר להגנה אווירית (ביסל"א).
ב-24 באפריל 2017 לאור ההחלטה להקים את גדוד 137 מחדש כגדוד כיפת ברזל שני האחראי על הגזרה הצפונית, עזב הגדוד את ביסל"א ובספטמבר 2017 נפתח הגדוד מחדש כגדוד "כיפת ברזל" הצפוני.
הבסיס שוכן ליד בסיס חצרים, וב־2014 הוכפף לבסיס עובדה.
בפברואר 2009 נקלט גדוד קשר 533 בכוחות הנ"מ.
בינואר 2010 עבר הגדוד מבח"א 27 בשדה התעופה לוד לביסנ"מ.
בית הספר לטיסה של חיל האוויר (ביס"ט 12) הוא בית ספר של חיל האוויר הישראלי שמטרתו להכשיר לוחמי צוות אוויר (טייסים, נווטים, ומכוננים) ומדריכי טיסה לחיל האוויר הישראלי.
בית הספר נמצא כיום בבסיס חצרים ליד באר שבע.
בראשית התעופה העברית בארץ ישראל בוצעה הדרכת הטייסים בחוץ לארץ.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלה התפתחות של חברות תעופה עבריות ביישוב.
בשנת 1937 פתחה חברת "אוירון" בית ספר לטיסה בקיבוץ אפיקים שבעמק הירדן.
ביולי 1939 סיימו תשעה טייסים את הכשרתם בבי"ס לטיסה של "ההגנה".
שלשה חודשים קודם לכן, ב-21 באפריל 1939, העניק הנציב העליון הבריטי רישיונות טיס לשישה בוגרים בבית הספר לטיסה של האצ"ל וחיים משה כ"ץ בשדה התעופה לוד.
שורשיו של בית הספר לטיסה בחיל האוויר נעוצים במאמצים הבלתי נלאים של "שירות האוויר" של ההגנה, שקדם לחיל האוויר, להכשיר טייסים ישראלים.
כך, למשל, נעשה ניסיון לרכוש בית ספר לטיסה באיטליה, ונשלחו לשם חניכים, בהם ישעיהו גזית.
במקביל, פעל בית ספר לטיס בבייקרספילד שבקליפורניה, שהכשיר טייסים אחדים, ובהם עודד אברבנאל, שלמה להט וזהרה לביטוב.
מלחמת העולם השנייה קטעה את פעילות הכשרת הטייסים.
רק בדצמבר 1947 נפתח קורס טיס ראשון של "שירות האוויר" בבית הספר לפעילי ההסתדרות בתל אביב.
קורס זה כונה מאוחר יותר "קורס מינוס 2".
בעיצומה של מלחמת העצמאות נפתח גם בית ספר בכפר הערבי שייח' מוניס.
מסלולי שדה דב שירתו את בית הספר הזה, ולקורס הראשון שגויס הגיע מספר רב של חניכים.
בגלל העומס על השדה הקטן הועבר חלק מן האנשים לשדה התעופה סן-ג'ין שליד נהריה.
שם רוכזו חניכים, שקיבלו הכשרה בחו"ל: באיטליה, בארצות הברית ובצ'כוסלובקיה.
את הקורס הראשון סיימו בהצלחה ארבעה טייסים: טיבי בן-שחר, ישעיהו גזית, מוטי הוד ודני שפירא, שקיבלו את כנפיהם בחודש מרץ 1949, ועברו לטייסת הקרב הראשונה בחצור, שלרשותה עמדו מטוסי אוויה S-199 (גרסה של מטוס הקרב הגרמני מסרשמיט Bf 109, שיוצרה בצ'כוסלובקיה).
ב-10 במאי 1949 הוענקו בתל נוף כנפי טיס ל-12 בוגרי קורס נוסף, שכונה מאוחר יותר "קורס מינוס 1".
רוב הבוגרים היו מסיימי קורס טיס של הפלמ"ח, שעברו אף הם הכשרה בצ'כוסלובקיה.
בקיץ 1949 נערך קורס ראשון ומקוצר למדריכי טיסה, שבין חניכיו היו בוגרי הקורסים מינוס 2 ומינוס 1. קבוצה שנייה מבוגרי קורס הטיס בצ'כוסלובקיה הוצבה בתל נוף.
נעשה ניסיון לפתוח בית ספר בשדה התעופה הרצליה, ניסיון שלא עלה יפה בגלל מחסור במטוסים.
בסוף שנת 1949 התנהלה פעילות הדרכת טיסה גם בתל נוף, שם פעלו מטוסים חד-מנועיים מסוג בואינג-סטירמן והרווארד ומטוסים דו-מנועיים מדגמי איירספיד קונסול ואוורו אנסון.
בחודש אוקטובר 1949 הוקם בסיס "אלון" בשדה התעופה סירקין (על שם מודי אלון, מפקד טייסת 101 שנהרג בהתרסקות מסרשמיט במהלך 1948) ובו הוקמה ב-20 באוקטובר 1949, "כנף אימונים אוויריים 12", שנודעה בקצרה בשם "כנף 12".
אל הבסיס הופנו חיילים אשר עברו הכשרת טיסה אזרחית במסגרת "שירות האוויר" או בחו"ל, ורוכזו כולם בבית הספר לטיסה כדי להכשירם כטייסים צבאיים.
כל המדריכים היו טייסים שקיבלו כנפיים בחילות אוויר זרים.
מיד בתחילה נתגלעו חילוקי דעות בין שתי אסכולות – האסכולה הבריטית, בה דגלו בוגרי קורס הטיס של חיל האוויר המלכותי הבריטי, בהם לסלי איסטרמן וסידני קנטרידג', ובין האסכולה האמריקאית אותה ייצג רודי אוגרטן.
בסופו של דבר הוחלט לאמץ את הגישה הבריטית, שהייתה לדרך הכשרתם של פרחי הטיס בשנות החמישים.
במבנה בית הספר לטיסה שנוצר היה קצין הדרכה ראשי שהיה כפוף למפקד הכנף.
קצין ההדרכה היה ממונה על שלוש טייסות: טייסת ראשוני, טייסת מתקדם וטייסת דו-מנועי.
כמו כן היו תחת פיקודו קצין הדרכת קרקע, שעמד בראש בי"ס לימודי קרקע, וקצין תחזוקה.
בפברואר 1950 מונה המפקד הראשון של בית הספר לטיסה, סא"ל בנימין בונה.
סגניו: רב-סרן גדעון שוחט כקצין הדרכה ראשי וסרן אדם שתקאי, מדריך מקצועות הקרקע.
שלושתם שירתו קודם כטייסים ב-RAF.
הוא פיקד על בית הספר עד מרץ 1950. בחודש זה החל מניין קורסי הטיס: קורס מס' 1 נפתח בשלב המתקדם, וקורס מס' 2 - בראשוני.
את קורס מס' 2 סיימו 16 טייסי קרב, בהם בני פלד ויואש צידון.
קורס הטיס השני של חיל האוויר התחיל באוגוסט 1948 והסתיים רק בדצמבר 1950. זה היה קורס ארוך מן הרגיל, כנראה בגלל הקשיים שבמלחמת העצמאות.
זה היה הקורס הראשון שנערך כולו בארץ: תחילתו ביפו, שם התייצבו מאות צעירים למבדקי מיון, דבר שהיה אז יוצא דופן.
מבין מאות המועמדים נבחרו 60 פרחי טיס, שהחלו בטיסות על מטוסי פייפר PA-18 סופר קאב בשדה סנט ג'ין שליד נהריה, ואחר כך עברו לשדה הרצליה.
כל המדריכים היו טייסים זרים והשפה הרשמית בקורס הייתה אנגלית.
לאחר שלב הטיסות על הפייפר, לא היו בנמצא מטוסים מתקדמים יותר כדי לטוס בהם, והוחלט לשלוח את פרחי הטיס לקורס סמלים קרביים במחנה דורה שבנתניה.
לאחר מכן לקורס מד"סים, הכל כדי למשוך זמן ולשמור על הקבוצה.
רק בדצמבר הגיעו לשדה סירקין, שם המשיכו בטיסות עד לסיום המוצלח של הקורס שנה לאחר מכן.
הקורס המכין התנהל בבית הספר הטכני בחיפה.
בדצמבר 1950 פורסם מבנה חדש לכנף 12: טייסת 123 להדרכת קרקע, טייסת 138 להדרכת טיס ראשוני במטוסי סטירמן, טייסת 140 עם מטוסי הרוורד, טייסת 141 להדרכת צוותי אוויר, נווטים, מקלענים ואלחוטנים במטוסים דו-מנועיים.
בקורס הראשוני טסו החניכים על מטוס סטירמן, מטוס קל מתוצרת בואינג, דו-כנפי ודו-מושבי.
המטוס בנוי משלד אלומיניום קל המצופה בבד מרוח בלכה וצבע.
מנוע כוכבי מזניק את המטוס למהירות 95 מי"ש, אך מאפשר לו לבצע אווירובטיקה טובה.
הטיסה הראשונה במטוס זה דווחה כחוויה מסמרת שיער, בה הטייסים יושבים בתוך תא פתוח.
בימי קור וגשם הייתה זו חוויה מקפיאה, לטוס בסטירמן בגובה של כמה אלפי רגל.
ולאחר מכן קבלו כנפי טיס.
ב-1951 נוספו למצבת המטוסים של בית הספר מטוסי אימון מדגם פוקר S-11 אינסטרוקטור.
מטוסים אלה שימשו להדרכה בשלב הראשוני אך לאחר תקופה קצרה הוצאו מהשירות עקב נטיית כן הנסע להישבר בנחיתות כבדות.
קורס טיס מס' 15 הסתיים ב-23 בדצמבר 1954 לאחר שנמשך שנה וחצי.
בקורס הוסמכו חמישה עשר טייסים, ביניהם טייסת אחת; בין פרחי הטיס הרבים שהתחילו את הקורס היו גם ארבע נשים שאחת מהן סיימה כטייסת מטוסים קלים והשאר הודחו.
בשלב הראשוני חולק הקורס לשתי קבוצות, שאחת מהן טסה על מטוסי סטירמן והשנייה על מטוסי פוקר.
לאחר השלמת שלב זה המשיכו כל החניכים לשלב המתקדם שנערך על מטוסי הרוורד.
מפקד שלב מתקדם היה זאב לירון, בוגר קורס טיס מס' 1. לאחר סיום הקורס נשלחו תשעה מתוך חמישה עשר המסיימים לקורס אימון מתקדם (קא"מ) במטוסי סופרמרין ספיטפייר וששת הטייסים הנוספים הועברו להכשרה על מטוסי קרב הפצצה מדגם דה הבילנד מוסקיטו.
קורס 16 שלאחריו היה הקורס האחרון בבסיס סירקין.
במרץ 1955 הועבר בית הספר לטיסה מבסיס סירקין לבסיס תל נוף.
ב-5 במאי סיים קורס 17 את הכשרתו בתל נוף וקיבל את כנפי הטיס.
עם מעבר בית הספר מונה צחיק יבנה כמפקדו.
הקורס המכין שבוצע עד אז בבית הספר הטכני בחיפה (ביס"ט 21) הועבר לתל נוף וקיבל צביון חדש – אימוני חי"ר ללא לימודי קרקע כפי שהיה עד אז.
קורס 19 היה הקורס הראשון בו עברו פרחי הטיס קורס צניחה במסגרת האימונים והבוגרים ענדו שני זוגות כנפיים, כנפי טיס וכנפי צניחה.
זה היה קורס חדשני מאוד בכמה מובנים:
הקורס הראשון שביצע טירונות במסגרת קורס הטיס ולא במסגרת בה"ד 4 כמו קורסים קודמים.
הקורס הראשון שעבר באופן ממוסד קורס צניחה במסגרת קורס טיס.
הקורס הראשון שקיבל דרגות סג"ם וכנפיים לאחר מתקדם הרוורד, ואחרי כן עבר לקא"מ על ספיטים.
לעומת זאת היה זה הקורס האחרון שביצע קא"מ על מטוסי ספיטפייר.
מטוסים אלה הועברו בסוף הקורס לתעשייה האווירית, שם מכרו אותם לבורמה.
חניכי קורס 19 התגייסו ישירות לקורס טיס בסירקין ב-12 ביולי 1954. לאחר 4 שבועות של טירונות עשו קורס מכין, כולל אימונים ולימודי קרקע, ולאחר מכן ראשוני על סטירמן.
מפקד בית הספר לטיסה בסירקין היה סידני קנטרידג' והמד"ר היה הוגו אלפרשטיין.
המדריכים היו בוגרי קורס 15.
אחרי השלב הראשוני, עברו יחד עם כל בית הספר לטיסה מסירקין לתל-נוף, עברו קורס צניחה ואחר כך התחילו קורס בסיסי-מתקדם על הרוורדים.
מפקד בית הספר אז היה צחיק יבנה.
במסגרת קורס טיס בתל נוף עברו גם קורס קצינים חילי בתל-נוף, ולאחר סיום הטיסות בהרוורד קבלו דרגות סג"ם וכנפיים, והלכו לטוס על ספיטפייר.
באוגוסט 1955, הופיע במכין קורס 22, שנפתח בביס"ט 21 בחיפה, סמל צעיר, ג'ינג'י, נמוך קומה אך מלא מרץ, שמו – סמל שיקל גרינברג, לימים – שי יניב.
הייתה זו תחילתה של קריירה מתמשכת, יחסי כבוד והערכה לדמות הצנומה שהשפיעה על המורל והמשמעת במשך עשרות קורסים בהמשך.
באוקטובר 1956 פרצה מלחמת סיני.
תל נוף הפך לבסיס קרבי.
פעילות בית הספר לטיסה הופסקה.
חניכי קורס 22, שהיו לאחר סיום הראשוני, הוצבו לטוס במטוסי סטירמן, שהפכו לטייסת קישור וסיור.
המטוסים פרסו לשדה רמלה, שדה עפר ששכן בפאתי רמלה ליד בית הקברות המוסלמי.
חניכי קורס 21 וקורס 20 הטיסו מטוסי הרוורד במסגרת טייסת 140, וחלקם אף השתתפו בגיחות חמושות.
בפברואר 1957 הוחל בביצוע הקורס המתקדם על מטוסי מטאור ברמת דוד.
טייסת 117 הפכה לטייסת הדרכה.
בטייסת היו 3 מטוסי מטאור דו-מושביים (דגם 7) להדרכה, ומטוסי מטאור חד-מושביים (דגם 8) לאימונים.
המעבר ממטוס הרוורד למטוס מטאור היה מהפך לא קטן.
החניכים שצברו כ-110 שעות טיסה על מטוסי סטירמן והרוורד, עברו לטוס על מטוסי מטאור, בהם כל תפעול המטוס היה שונה.
ב-23 אוקטובר 1957 ענדו 9 טייסים חדשים מקורס 23 את כנפי הטיס.
שנות ה-60 והמעבר לבסיס חצרים
סא"ל יעקב אגסי פיקד על בית הספר אחרי סא"ל אהרן יואלי ממסדר הכנפיים ביולי 1964 ועד אוקטובר 1966. בתקופה זו גם הוקם כעין גף ללימוד טיסה במסוקים.
היו אלה מסוקי בל-47 שהיו שייכים לטייסת 123 שהייתה טייסת להסבת טייסים למסוקים ונמצאה ליד בית הספר.
בתקופה זו נכנסו להדרכה, בהדרגה, מטוסי הפוגה-מגיסטר מתוצרת צרפת שהורכבו בארץ ולאחר תקופה קצרה יוצרו במפעלי התעשייה האווירית.
בשנת 1962 נקלטו בבית הספר לטיסה מטוסי פייפר וותיקים, שהיו למודי קרבות מלחמת העצמאות ומלחמת סיני.
הפייפרים נועדו לטיסות מיון פרחי הטיס בשלב המיון.
בשנת 2002, עם סיום שירותם בחיל האוויר, הוחלפו הפייפרים בבית הספר לטיסה במטוסי "גרוב G-120A", בשמם העברי "סנונית".
זהו המטוס הראשון שלא נרכש על ידי חיל האוויר, כ-20 מטוסי סנונית נמצאים בבעלות חברת "אלביט" שאחראית גם על תחזוקתם, וחיל האוויר רוכש ממנה את שעות הטיסה.
באוקטובר 1966 קיבל את הפיקוד על בית הספר לטיסה – סא"ל דוד עברי, שפיקד על בית הספר עד אוקטובר 1968. בתקופתו של דוד עברי עבר בית הספר לבסיס חצרים.
עוד בתחילת שנות ה-60 התחיל להתבשל בחיל האוויר הרעיון כי לבית הספר לטיסה טוב שיהיה בסיס משלו.
ביניהם, הרצון לפנות שטחי טיסה לאימונים במרכז הארץ.
כל התכנונים הופנו באופן טבעי לאזור הנגב, מקום בו היו שטחי טיסה פנויים, מזג האוויר ברוב ימות השנה נוח, והוחלט להקים את השדה בחצרים.
השדה תוכנן כולו עבור טייסות בית הספר לטיסה, ורק מאוחר יותר צורפו אליו טייסות מבצעיות.
בגלל הלחץ בתל-נוף, הוחלט להעביר את בית הספר לחצרים מוקדם ככל האפשר אפילו בחלקים, ולשדה שאינו גמור לגמרי.
אל"ם ג'ו אלון שמונה כמפקד צוות ההקמה של השדה בחצרים, והיה גם מפקדו הראשון של הבסיס, קיבל את הטייסות הראשונות של בית הספר לטיסה באוגוסט 1966.
מפקד בית הספר סא"ל דוד עברי ירד לחצרים ב-3 באוקטובר 1966 עם חלק מבית הספר – טייסת מדר"ט, טייסת מתקדם פוגות, וחלק מבי"ס קרקע.
רס"ן עודד מרום, מד"ר בית הספר בתל-נוף, מונה לפקד על היחידה (טייסת 140) שנשארה בתל-נוף, וכללה את טייסת ראשוני, טייסת בסיסי, טייסת האחזקה של בית הספר וחלק מבית הספר ללימודי קרקע.
ב-10 בנובמבר 1966 התקיים מסדר הכנפיים הראשון בחצרים, לבוגרי קורס מס' 51. באפריל 1967 סגר רס"ן עודד מרום את השלוחה בתל-נוף ועבר עם טייסות הראשוני והבסיסי לחצרים.
קורס טיס מס' 50 היה האחרון שסיים את אימוניו בתל-נוף.
בתקופת פעילותו בתל-נוף הכשיר בית הספר לטיסה למעלה מ-390 אנשי צוות אוויר.
בית הספר בחצרים חזר והיה לגוף אחד והעבודה נכנסה לתלם, אך עדיין נותרו הרבה קשיים פיזיים הנובעים מחוסר אמצעים.
את מעט מבני המגורים שהועמדו לרשות בית הספר החליט דוד עברי להקצות למרפאה ולמבני ציבור והחניכים המשיכו להתגורר באוהלים עוד תקופה ארוכה.
המעבר לשדה חצרים דרש עיצוב וארגון כל נוהלי הטיסה ונוהלי בית הספר מחדש.
נוהלי המראה ונחיתה, נוהלי פיקוח טיסה ונוהלי פיקוד על הקרקע.
מה שהיה נכון ומתאים בתל-נוף, לא בהכרח התאים לחצרים.
חלוקת החדרים למגורים וללימודים נעשתה בהדרגה ובאיטיות.
החניכים קיבלו מגורים בבנין גדול שנבנה אז, וכיתות הלימוד המשיכו לפעול בשיטת "המיטה החמה".
קורס יוצא וקורס נכנס במשך כל היום.
מאז החל להתגבש ההווי המיוחד של בית הספר, כפי שהוא קיים היום במקום.
מפקדת החניכים קיבלה משנה חשיבות, מפני שפעלה בבסיס חדש בלי מסורת ונהלים קבועים.
מטוסי הפייפר טסו במשך השנה הראשונה בשדה תימן הסמוך, ורק לאחר סלילת שדה קדם עברו לטוס בחצרים.
על המסלולים לא הייתה אז תאורת חשמל וטיסות לילה בוצעו לאור לפידים.
לאחר מלחמת ששת הימים הוכנסו מספר שינויים במבנה קורס טיס.
עד אז העבירו את אימוני המכין - אנשי הצנחנים, תפקיד זה הועבר במשך הזמן לאנשי צוות אוויר.
עידן הפוגה בבית הספר לטיסה
בשנות ה-50 של המאה ה-20, עם כניסתם של מטוסי סילון (מטאור, אורגן, מיסטר, ווטור) למערך מטוסי הקרב של חיל האוויר הישראלי, הוחלט לרכוש גם מטוסי הדרכה סילוניים שיחליפו את מטוסי הבוכנה 'סטירמן' ו-'הרוורד' המיושנים ששירתו שנים רבות בבית הספר לטיסה של החיל.
לאחר שנבחנו דגמים אחדים של מטוסי הדרכה סילוניים, הומלץ לרכוש בצרפת את מטוסי ה-'פוגה מגיסטר' שנכנסו לשימוש גם בחיל האוויר הצרפתי.
מערכת הביטחון הישראלית התנתה את הרכש בקבלת רישיון לייצר את המטוסים בארץ.
לאחר חתימת חוזה הגיעו למפעל 'בדק מטוסים' בלוד (כיום התעשייה האווירית) מספר מטוסי 'פוגה' מפורקים ולאחר מכן החל מפעל הבדק להרכיב מטוסים מתוצרת ישראל.
הראשון למטוסי הפוגה שנקראו "סנונית" סופק לחיל האוויר ב-6 ביולי 1960, ואחריו החלו להגיע מטוסים נוספים.
מטוסי הפוגה הראשונים מס' 15, 16 שהיו צבועים בצהוב שימשו לטיסות אימונים לארבעה הטייסים הראשונים שקלטו את הפוגה בבית הספר לטיסה בתל-נוף: רס"ן נפתלי אלטמן, סרן מתי כספית, סגן עודד מרום וסגן חיים ניב.
מטוס נוסף שימש לטיסות סולו בלבד, היה זה פוגה מס' 101, מטוס שנועד לטיסות ניסוי וחקר ביצועים והיה מצויד במכשירי רישום בתא האחורי ובכבלים רבים בין התאים.
המטוס טס תקופה קצרה וחזר לתע"א, ובמקומו הגיע מטוס הפוגה השלישי (מס' 17) שהיה צבוע בקצות כנפיים ובזנב בצבע אדום זוהר.
ב-15 בנובמבר 1960 טסו מתי כספית, עודד מרום, חיים ניב במבנה אווירובטי ראשון מעל מסדר כנפיים של קורס מס' 32 בתל נוף.
ב-15 בדצמבר 1960 החל קורס ראשון למדריכי טיסה – תנאי ראשון במעלה לשילוב הפוגה במערכת ההדרכה.
בקורס השתתפו: עודד שגיא, אילן רון, יאיר ברק, דן סבר ומשה סער.
המדריכים בקורס: מתי כספית, עודד מרום וחיים ניב, בפיקודו של נפתי אלטמן, אלה הוכשרו בחודשים הקודמים הכשרה פרטנית כמדריכים במטוסי פוגה וגיבשו את תוכנית ההסבה למדריכי הטיסה של בית הספר, מהדרכה במטוסי בוכנה ומעבר למטוסי אימון סילוניים.
הקורס ארך שבועיים, במהלכו ביצע כל מדריך 12 גיחות, 10 ביום ושתיים בלילה.
ב-8 בינואר 1961 החל קורס לחמישה נוספים: אריה בן-אור, יהודה לב-רן, אילן אלוני, עודד עינב ויאיר בן שפר.
בתחילת 1961 עמדו לרשות בית הספר לטיסה שישה מטוסי פוגה שהורכבו בישראל ולמעלה מעשרה מדריכי טיסה.
בתקופה 1/61 (1 במרץ 1961) החלו 6 פרחי טיס מקורס 36 את טיסותיהם במטוסי פוגה בגף נפרד בפיקודו של סגן עודד מרום.
יתר חניכי קורס 36 המשיכו את הכשרתם במטוסי הרוורד.
מפעלי התעשייה האווירית החלו לספק לחיל האוויר מטוסי פוגה מייצור עצמי.
שילוב מטוסי פוגה בתרגול המראות ונחיתות בהקפה של תל-נוף, יצרו בעיה של תיאום עם מטוסי הבוכנה האיטיים מחד גיסא, ועם מטוסי הקרב ומטוסי התובלה שטסו בתל-נוף, מאידך גיסא.
היה צורך להגדיר גבהי טיסה שונים בהקפה, וליצור דרכים נוספות להפרדה, אשר נתנו ביטחון שלא יקלע חניך לא מנוסה למבוך בלתי אפשרי בתעבורה האווירית מעל הבסיס.
מבחני הסולו הראשונים לחניכים נעשו בהשכמה, לפני שהתנועה האווירית בבסיס החלה, זה הפחית מן הלחץ על החניכים, מעומס הקשר ומבעיות אויראות.
מדריך מנוסה היה נוכח במגדל, בכל עת בה טסו מטוסי פוגה.
עודד מרום והמדריכים גיבשו את תוכנית ההדרכה במטוסי אימון סילוניים.
מטוס הפוגה היה קל להטסה, פשוט וקל מן ההרוורד.
גלגל האף של הפוגה והראות המצוינת מן התא הקדמי אפשרו הסעה נוחה ובטוחה וכן המראות ונחיתות בטוחות.
תרומה חשובה לבטיחות הייתה האפשרות של המדריך לצפות קדימה מן התא האחורי, באמצעות הפריסקופ שאפשר ראייה מושלמת לפנים.
צעד ענק קדימה בהשוואה להרוורד בעל גלגל הזנב שלא אפשר למדריך וגם לחניך לראות קדימה בעת הסעה על הקרקע.
המעבר מתפעול מנוע בוכנה ושליטה במטוס בעל מדחף, למטוס מונע במנוע סילון בו הסחב הוא סימטרי, היה קל ופשוט, למרות השוני בתפעול (הפוגה הוא דו-מנועי) שני מנועי סילון (מרבורה 2).
נוספו גם מערכת חמצן, מערכת דלק כולל מכלי קצות כנף בעלי כושר הרקה מהירה, ועוד אביזרים; כאמור, היה המעבר לפוגה פשוט, מועיל להדרכה, ולא הווה כל קושי לחניכים.
תוכנית ההדרכה המעיטה בתרגילים של סחרור והזדקרות וכללה תרגילים שבחלקם היו שונים מאלה שתורגלו בהרוורד, בעיקר נוספו תרגילים במישור האנכי, בו ההתמצאות קשה יותר, חינוך לטיסה הקרובה להטסת מטוסי קרב מודרניים.
כמטוסי סילון זכו הפוגות לשטחי אימונים בשכבת גובה מעל מטוסי הבוכנה.
מתוך ששת החניכים שהחלו הכשרתם לראשונה במטוסי פוגה סיימו ארבעה את הקורס בהצלחה והוסמכו כטייסי קרב – גדעון ארבל, צבי דקל, רן נחמני ואבשלום רן.
חניכי קורס מס' 37 טסו מחצית משעות אימוני הטיסה בפוגה, החל מקורס 38 בוצע כל פרק אימוני הטיסה במטוסי פוגה.
ייצור מטוסי הפוגה בתעשייה האווירית הופסק בשנת 1964, ולאחר מכן נרכשו 65 מטוסי פוגה מגרמניה, ו-25 מצרפת.
כ-125 מטוסי פוגה היו בשרות בית הספר לטיסה.
במלחמת ששת הימים (1967) הוסבו 45 מטוסי פוגה לשימוש קרבי וחומשו ברקטות 80 מ"מ אוויר-קרקע, בפצצות, ובשני מקלעי בראונינג בקוטר 7.62 מ"מ.
המטוסים הופעלו בתקיפת כוחות מצריים בצפון סיני, בתקיפת כוחות משלוח ירדנים בציר יריחו-ירושלים ובתקיפות לסיוע בכיבוש רמת הגולן.
42 טייסים ונווט אחד איישו את טייסת 147 וביצעו מעל 400 גיחות מבצעיות במטוסי פוגה.
בשנת 1978 החלו בחיל האוויר לתכנן השבחה ושדרוג מטוסי הפוגה בביצוע התעשייה האווירית.
בדגם החדש שנקרא 'צוקית' בוצעו מעל 250 שינויים ושיפורים, בהם החלפת המנועים לדגם בעל דחף רב יותר (מרבורה 6) ומכשור מתקדם לתאי הטייס.
טיסת הניסוי הראשונה המריאה בשנת 1980. ראשון המטוסים המשודרגים נמסר לחיל האוויר בשנת 1983. המטוסים המשיכו להגיע לבית הספר עד סוף 1986. כ-80 מטוסי צוקית שימשו בהדרכה עד שהוחלט שיפנו את מקומם למטוס הדרכה מתקדם, ה-"עפרוני".
חיל האוויר נפרד ממטוסי הפוגה-צוקית לאחר שירות של 50 שנים, בטקס שהתקיים ב-22 ביוני 2010 בחצרים, בו נאם מפקד בית הספר לטיסה, אל"ם תומר בר.
מטוסי העפרוני נרכשו לאחר בדיקה מדוקדקת בחילות אוויר זרים (חיל האוויר של ארצות הברית, חיל האוויר המלכותי הקנדי ואחרים) ונמצאו מתאימים ברמה טובה מאוד להדרכת חניכי בית הספר לטיסה בכל המסגרות.
מבחינה טכנית נמצא כי רכישתם תביא לחיסכון בעלויות אחזקה והיבטים לוגיסטיים שונים.
המטוסים מתוחזקים - כמו גם מטוסי הסנונית - על ידי חברת בת של אלביט.
המטוסים הראשונים נחתו בחצרים ב-9 ביולי 2009, ונקלטו בהדרגה עד ליציאת מטוסי הצוקית מן השימוש.
טייסת מיוןהתחלת בדיקות ומיון מועמדים ליכולות טיסה – שלב טיסה מעשי מתבצע על מטוסי ה"סנונית".
המטוסים נמצאים בבעלות ותחת אחזקה של חברת סנונית מקבוצת אלביט מערכות.
השימוש במטוסים מתבצע תחת חכירה על ידי חיל האוויר ובתמחור שעות טיסה.
טייסת ראשוני קרב מיון ובדיקת מועמדים והתאמת צוערים למטוסי קרב - שלב טיסה מעשי מתבצע על מטוסי ה"עפרוני" אשר החליפו את מטוסי הצוקית בשנת 2010. אחזקת מטוסי העפרוני מתבצעת גם היא על ידי חברת סנונית, בתמחור לפי גיחה.
טייסת נתו"מ (נווטי תובלה ומכוננים)טייסת שאמונה על הכשרתם של נווטי התובלה והמכוננים של חיל האוויר (בשלבי הראשוני והמתקדם).
נווטי התובלה טסים על ה"קרנף", "שמשון" ו"ראם", והמכוננים משובצים לטייסות הקרנף או הראם.
הטייסת התחילה במקור בבסיס לוד בח"א 27 ועברה לחצרים עם סגירתו.
טייסת ראשוני נווטי קרבבטייסת מוכשרים נווטי הקרב העתידיים של החיל על מטוס ה"עפרוני", במהלך הכשרתם עוברים החניכים סדרות אווירובטיות, תקיפה וכן גם הכשרות הטסה.
טייסת ראשוני מסוקים התאמת צוערים למסוקים – שלב טיסה מעשי על מסוקי ה"סייפן".
בשלב זה מתבצע מיון לבחינת התאמת החניכים למקצוע טייס המסוקים ומתבצעת הכשרה ראשונית למקצוע זה.
במאי 2024 החלה החלפת הסייפן הוותיק (והוצאתו משירות) על ידי מסוק ה"עופר".
טייסת מתקדם תובלהטייסת המכשירה את טייסי התובלה של החייל על מטוס ה"צופית", לאחר סיום הקורס מגיעים טייסי התובלה לקורס אימון מתקדם (קא"מ) בטייסת 100.
טייסת מתקדם קרבהתאמת צוערים למטוסי קרב – שלב טיסה מעשי על מטוסי ה-"לביא".
טייסת מתקדם נווטי קרבנווטי הקרב מתאמנים בטייסת זו על מטוס ה"לביא", ובו מבצעים מתארים מסובכים המדמים את חיי היומיום והמשימות המבצעיות של מערך הקרב.
טייסת מתקדם מסוקיםבטייסת טסים טייסי המסוקים במסוק ה"ינשוף" בו הם מדמים מתארי קצה של המערך וכן עבודת צוות וקברניטאות מסוק.
טייסת המכשירה אנשי צוות אוויר לתפקידי ההדרכה השונים, בבית הספר ומחוצה לו.
במסגרת בית הספר פועל הצוות האווירובטי של חיל האוויר הישראלי.
עד סוף שנות השישים במסגרת בית הספר פעלה גם טייסת נמ"א (נווטים, מקלענים/מטילנים, אלחוטנים) לימים נקראה אמנ"ט (אימון נווטים).
בית הספר להנדסה צבאית, הידוע בראשי התיבות בהל"ץ, הוא בית הספר שמכשירים את חיילי חיל ההנדסה הקרבית וכן חיילי חי"ר בכלל ההכשרות ההנדסיות בצה"ל.
נקרא גם בה"ד 14 ונמצא כיום במחנה צוקי עובדה.
תפקידו של בהל"ץ הוא להכשיר את חיילי חיל ההנדסה בתור פלסים שלב 05 (בעלי הכשרת רובאי 05) ולאחר אימון מתקדם פלסים שלב 06 (רמת הרובאות עולה ל־06).
בנוסף, הוא מכשיר את לוחמי חיל ההנדסה במיקוש, חבלה, גישור, פריצה, הפעלת רק"ם הנדסי וכן מבצע הכשרות ייחודיות לאלה הממשיכים לענפי הצמ"ה או קצונה.
כמו כן, מכשיר את חיילי החי"ר של מחלות ההנדסה בסיירות, במקצוע החבלה.
בהל"ץ מורכב מבא"ח הנדסה (טירונות ואימון מתקדם), גדוד הפיקוד (הכשרות מפקדי הכיתות והקצונה) וענף מקצועות בו מוכשרים למקצועות ההנדסה.
על בית הספר מפקד קצין בדרגת אלוף־משנה.
מפקדו הנוכחי של הבסיס הוא אלוף־משנה עומרי טלר.
בית הספר להנדסה צבאית הוקם בשנת 1948, זמן מלחמת העצמאות, בבסיס גלילות, בפיקודו של סא"ל מרדכי מירון.
ההכשרות בבית הספר נמשכו במהלך המלחמה לתקופות קצרות בלבד, משום שהחיילים נדרשו חזרה בחזית.
ההכשרה בבית הספר נעשתה בעיקר בעברית ויידיש, אולם היו גם קורסים בשפות אחרות.
בבית הספר היו שלוש מחלקות: שדה, חבלה והסוואה.
במחנה הוקם מוזיאון של אמצעים הנדסיים.
כעבור מספר חודשים הוקם בסיס הטירונים של החיל, בנפרד מבית הספר, בכפר יונה.
בסוף 1953 עבר בית הספר לבסיס דורה, ליד נתניה, ובראשו עמד אל"ם אפרים להב, לימים קצין הנדסה ראשי.
בשנת 1955 עבר לבסיס חצור.
בסביבות שנת 1972 עבר בסיס בית הספר לבסיס אדוריים והטירונות החיילית עברה אל מחנה בט"ר עציון.
ב־1972 מונה אלוף־משנה אבישי כ"ץ למפקד בית הספר, והנהיג נורמות התנהגות חדשות, בהן שם דגש על הפסקת הטרטורים והתעמרויות של מפקדים בחיילים, שהיו רווחות אז.
לטענת כ"ץ, מאמציו זכו להצלחה רבה, ותופעת הטרטורים נעקרה מהשורש, ובהל"ץ זכה להערכה רבה בקרב הקצינים הבכירים של צה"ל.
במחנה צוקי עובדה מוקם בתחילה (1985) למשך כעשור בסיס הטירונות החיילי של השריון עד שנת 1995, ואז הועבר הבסיס לחיל ההנדסה לטובת הבהל"ץ.
ב־1998 הוקם בבהל"ץ גדוד 614 המשמש עתודה הנדסית וכולל את מדריכי וצוערי קורסי הפיקוד של חיל ההנדסה הקרבית.
הגדוד נקרא בשם "גדוד היובל" כיוון שבאותה שנה צוינו 50 שנה (יובל) להקמת מדינת ישראל.
בשנת 2010 אוחדו פלוגות קורסי מפקדי הכיתות וקורס הקצינים של חיל ההנדסה הקרבית תחת גדוד אחד ושמו שונה לגדוד הפיקוד.
בראש המפקדה עומד קצין בדרגת סגן-אלוף שמשמש כסגן מפקד הבה"ד.
אגף המד"ריה הכוללת בתוכה את מחלקות המבצעים והאימון הגופני.
אגף טנ"א לכלל האמצעים ההנדסיים המצויים בבה"ד - פומ"ה, נמר"ה, נגמ"שים וכלי הנדסה שונים.
אגף לוגיסטיקה האחראית על ציוד אישי, פלוגתי וגדודי, מטבח הבה"ד ומחלקת הרכב.
אגף משא"ן (משאבי אנוש) הכוללת את תחומי הת"ש, רבנות, וכוח אדם.
אגף הרפואה הכוללת את מרפאת היחידה, מרפאת השיניים ומכון הפיזיותרפיה.
כמו כן מחזיק כוננות רפואית של צוות אר"ן.
גוף פיתוח הדרכה האחראי על תחומי הדיגיטל, תיקי היסוד ופיתוח ההדרכה ביחידות השונות.
פלוגת תקשוב (פלחי"ק) היא הפלוגה האחראית על הפעלת אמצעי הקשר, התקשוב והשו"ב במפקדת החטיבה ובענפים, הפלחי"ק משמש גורם חשוב בביצוע המשכיות הבה"ד.
רמ"ד ברה"ן וקצין ארגוני האחראים על תחומם המקצועי.
בסיס האימון החילי (בא"ח) אחראי על הכשרת הלוחמים, טירונות, הכשרות יסוד ואימון מתקדם.
טירונות פלסים - השלב הראשון בהכשרת היסוד של לוחמי חה"ן.
מסמיך את החיילים לרובאות שלב 05 ופלסות שלב 05, נמשך כ־4 חודשים.
אימון מתקדם - השלב השני בהכשרת היסוד של לוחמי החיל.
בו מוכשרים החיילים בהעמקה לתחומי החבלה והמיקוש.
מסמיך את החיילים לרובאות שלב 06 ולפלסות שלב 06.
פלוגת סיוע מנהלתי - הכוללת בתוכה מחלקות משא"ן, לוגיסטיקה, אג"ם (הדרכה, קליעה, חינוך גופני), רפואה (מוקטנת).
הכשרת הלוחם (טירונות), בראשה עומד קצין בדרגת רב-סרן, המשמש כמפקד מגמת הכשרות יסוד.
פלוגת טירוני יחידת יהל"ם (פלוגה ה)
פלוגת טירוניות יחידת יהל"ם (פלוגה ו פעם בשנה)
הכשרה מתקדמת (אימון מתקדם), בראשה עומד קצין בדרגת רב-סרן, המשמש כמפקד מגמת הכשרה מתקדמת.
פלוגת אימון מתקדם של גדוד אסף
פלוגת אימון מתקדם של גדוד להב
פלוגת אימון מתקדם של גדוד המח"ץ
פלוגת אימון מתקדם של גדוד המפ"ץ
+שםתקופת כהונההערותאילן סבג2007-2009לימים קצין הנדסה ראשישרון חדד2009-2011זכי יפת2011–2013לימים מהנ"פ צפוןשרון חדד2013–2014כהונה שנייהמנור ינאי2014–2016לימים מפקד יהל"ם, רמ"ט פד"םרענן בן יעקב2016–2020אדיר ריינס2020–2022לימים מהנ"פ מרכזמתן לוי2022–2024לימים מהנ"פ דרוםניר חבלצקי2024-מכהן
גדוד 614 מהווה גדוד הנדסה הקרבית המורכב מסגל הפיקוד וחניכי ההכשרות המתקדמות בבית הספר להנדסה צבאית.
הוקם ב־1998 ונקרא גדוד "היובל" על שם חגיגות היובל למדינת ישראל.
בשגרה הגדוד עוסק בהכשרת לוחמי חיל ההנדסה הקרבית לקורסי הפיקוד ומדי פעם בפעילות מבצעית ככוננות.
בחירום הגדוד מגויס לקרב והופך לגדוד לוחם שכולל 5 פלוגות מבצעיות: 4 פלוגות פלסים ופלוגת צמ"ה.
תפקיד הגדוד במלחמה לפלס את הדרך לכוחות השריון והח"יר דרך זירות מטענים.
תפקידו השני סיוע לכוחות השריון והח"יר בנושא הלחימה בשטח הבנוי והפתוח, התעסקות בחבלה, איסוף והשמדת אמל"ח, השמדת מבנים ופירי מנהרות טרור.
פלוגות הצמ"ה מתעסקות בעבודות הנדסיות מכניות כמו הקמת עמדת מגנן ירי, תעלות נ"ט, סוללות עפר, הריסת מבנים ועוד.
ב-2023 עבר הגדוד שדרוג במעמדו והוכרז כ"גדוד לוחם" מן המניין, ולא רק במצבי חירום.
הגדוד מורכב ממספר פלוגות, בראש כל פלוגה קצין בדרגת רב-סרן.
פלוגת נץ (קורס מ"כים) - מיועדת לחניכים מגדוד אסף 601.
פלוגת שחף (קורס מ"כים) - מיועדת לחניכים מגדוד להב 603.
פלוגת עיטם (קורס מ"כים) - מיועדת לחניכים מגדוד המח"ץ 605.
פלוגת דרור (קורס מ"כים) - מיועדת לחניכים מגדוד המפ"ץ 607.