tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אימוניו הצבאיים החלו ב-4 באפריל 1895. בשבועות הראשונים באקדמיה נראה כי הסתגל בקלות לאורח החיים הצבאי, ואף הפגין ביצועים טובים יחסית לצוער, אולם לאחר חמישה חודשים החל לסבול מהתעלפויות ואובדן הכרה, אשר תיארו תחילה רופאיו כסימפטומים של הפרעת חרדה, אולם באוקטובר 1895 אובחנו כ.
כעבור חודש השתחרר הארמן מהצבא מרצונו ושב להנובר, שם מצא עבודה במפעל סיגרים שהקים אביו ב-1888.
הארמן החל לבצע את עבירות המין הראשונות שלו בעודו בן שש עשרה, כאשר כולן נעשו על בשרם של ילדים צעירים אותם פיתה לבוא עמו לאזורים מבודדים, בדרך כלל מרתפים, בהם אנס אותם.
הוא נעצר לראשונה בגין הפשעים הללו ביולי 1896, ולאחר מספר עבירות חוזרות, החליטו חוקריו לשלחו לבית חולים פסיכיאטרי בהילדסהיים בפברואר 1897.
זמן מה לאחר הגעתו למוסד הרפואי הועבר הארמן לבית חולים בהנובר לצורך אבחנה פסיכיאטרית.
הוא אובחן בידי הפסיכולוג גורט שמלפוס כ, הגדרה שבימינו עשויה להיות שקולה לאדם הסובל מפסיכוזה, וכזה שאינו כשיר לעמוד למשפט.
שמלפוס המליץ לאשפז אותו במוסד הפסיכיאטרי לתקופת זמן בלתי מוגבלת, והארמן הושב חזרה להילדסהיים ב-28 במאי אותה שנה.כעבור שבעה חודשים נמלט מהמוסד הפסיכיאטרי, ובעזרתה של אמו הצליח להגיע לציריך, שווייץ, שם התגורר יחד עם קרובי משפחתה ומצא עבודה בתור איש אחזקה של מספנה.
הוא נותר בעיר במשך שישה עשר החודשים הבאים, בטרם שב להנובר באפריל 1899. באותה העת הכיר את ארוסתו, ארנה לוורה.
הארמן גויס לצבא ב-12 באוקטובר 1900 ונשלח לשרת בעיר האלזסית קולמר, תחת גדוד הרובאים העשירי.
לאורך שירותו צבר מוניטין בקרב ממוניו כחייל מופתי בעל כישורי צליפה מצוינים.
מאוחר יותר תיאר את התקופה הזו כמאושרת ביותר בחייו.
לאחר שקרס בזמן שהתאמן יחד עם חבריו לגדוד באוקטובר 1901 והחל לחוות התקפי אובדן הכרה, נשלח לאשפוז בן ארבעה חודשים.
בחודשים הבאים נקבע כי הוא והוא שוחרר ב-28 ביולי 1902.
לאחר שחרורו הרפואי מהצבא, אשר סיבתו הרשמית הייתה , קיבל הארמן פנסיה חודשית של עשרים ואחד גולדמרקים.
הוא שב לחיות עם ארוסתו, ארנה, בהנובר, ועבד במשך תקופה קצרה במפעל הסיגרים של אביו, בטרם הגיש נגדו תביעת אחזקה, והתלונן על כך שאינו יכול לעבוד תחת התנאים ששררו במפעל בעקבות המגבלות הרפואיות מהן סבל.
אביו הצליח להתנער מהתביעה, והאישומים נגדו נפלו.
בשנה הבאה פרץ בין השניים ריב אלים שהסתיים בכך שהפעם הגיש אביו תביעה נגדו, לאחר שהלה צעק לעברו איומי רצח, לכאורה, וניסה לסחוט אותו.
התביעה החדשה נדחתה גם היא בגין מחסור בראיות, אולם הארמן נשלח לעבור הערכה פסיכיאטרית חדשה במאי 1903. הבדיקה בוצעה בידי דוקטור אנדרה, אשר קבע כי אף על פי שהיה , עדיין גילה יציבות נפשית כלשהי.
בעזרת תמיכתו הכלכלית של אביו, פתחו הארמן וארוסתו חנות דגים.
במקביל ניסה לעבוד במשך תקופה קצרה כאיש מכירות של ביטוחים, לפני שהוגדר באופן רשמי כנכה שאינו כשיר לעבוד בידי הארמייה העשירית ב-1904. כתוצאה מכך, גדלה הפנסיה החודשית שלו במקצת.
זמן מה לאחר מכן עזבה אותו ארוסתו, אשר באותה העת הייתה הרה עם בנו, לאחר שהאשים אותה כי ניהלה רומן עם סטודנט.
מאחר שחנות הדגים שפתחו נרשמה על שמה, נאלץ הארמן לעזוב את המקום חסר כל.
במשך העשור הבא התפרנס הארמן מפשעים שוליים; גנבת חפצים יקרי ערך, פריצה לבתים, והונאות.
על אף שמפעם לפעם הצליח למצוא תעסוקה נורמטיבית, נהג לגנוב מלקוחותיו או מהממונים עליו.
החל משנת 1905 ריצה מספר תקופות מאסר קצרות בגין עבירות כגון גנבה, מעילה ותקיפה.
במקרה אחד, בזמן שעבד כפקיד, התיידד עם אחת העובדות, ושניהם, כך טען, שדדו מספר קברים ומצבות בין השנים 1905–1913, על אף שמעולם לא הורשע בפשעים הללו.
הארמן נעצר בשלהי 1913 בגין פריצה, וחיפוש שנערך בביתו הניב עשרות חפצים גנובים אשר קשרו אותו למספר פריצות נוספות.
על אף שטען בתוקף לחפותו, הוא הואשם והורשע בסדרת גניבות והונאות, ונידון לחמש שנות מאסר.
באותה העת חוותה גרמניה מחסורים אדירים בכוח אדם בעקבות גיוס החובה שחל עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ובשל כך הורשה הארמן לצאת מחוץ לכותלי בית הסוהר בשנות מאסרו המאוחרות, ולעבוד באחוזות העיר במהלך שעות היום.
עם שחרורו באפריל 1918 נסע לברלין והתגורר בביתה של אחת מאחיותיו למשך תקופה קצרה, בטרם שכר דירת חדר בעיר לאחר מספר חודשים.
לדבריו של הארמן, הוא הוכה תדהמה בידי העוני הרב ממנו סבלה האומה הגרמנית כתוצאה מההפסד שנחלה במלחמה.
באותה תקופה החל למכור סחורה גנובה ב והכיר מספר קשרים פליליים עמם נהג לבצע עסקים, כך שחזר במהרה לחיי הפשע שניהל לפני מעצרו הראשוני ב-1913.
אף על פי שהמשטרה הגרמנית ידעה היטב כי הארמן היה פושע מוכר וסדיסט בעל נטיות הומוסקסואליות, הוא החל לפתח מערכת יחסים הדרגתית עם רשויות החוק בתור משתף פעולה ומודיע משטרתי, וזאת במטרה להסיט את תשומת הלב הציבורית ממנו, ולרכך את יחסו של החוק כלפיו.
עד ל-1919 כבר החל להסתובב בתחנת המשטרה המרכזית בהנובר לעיתים תכופות, וסיפק למפעיליו מידע רב בנוגע לרשת הפושעים שעבדה בעיר.
בעזרתם של מספר גורמים בכירים, רקם הארמן תרמית אשר כללה אחזקה של רכוש גנוב בביתו הפרטי, הזמנתם של מכריו הפושעים לפגישות עסקיות כביכול, ודיווח על המתרחש למשטרה, כך שהעמידו פנים כי ביצעו פשיטה על ביתו בדיוק בזמן בו העבירות התרחשו.
הארמן עצמו נעצר במהלך הפשיטות הללו, וזאת בכדי להסיר ממנו כל חשד כי היה משתף פעולה.
כמו כן ביצע הארמן מספר מעצרים אזרחיים כאשר לכד פושעים שנשאו עליהם מסמכים מזויפים.
כתוצאה מכך, החלה המשטרה המקומית לסמוך עליו בתור מקור אמין ומשתף פעולה מוצלח, והוא הורשה להסתובב בתחנת המשטרה כרצונו ובחופשיות מוחלטת.
בין השנים 1918–1924 רצח הארמן לפחות עשרים וארבעה אנשים, על אף שנחשד כי היה אחראי לכל הפחות לעשרים ושבעה מקרי רצח.
כל קורבנותיו היו גברים צעירים בגילאי עשר עד עשרים ושתיים, מרביתם נערים בעשור השני לחייהם.
הארמן פיתה אותם לבוא עמו לאחד משלושת הבתים בהם נודע שהתגורר לאורך אותן שנים.
הוא הצליח לשכנע אותם להתלוות אליו דרך הבטחות למתן סיוע, עזרה, דיור, עבודה, או תחת מצג שווא של מעצר.
כאשר הגיעו לדירתו סיפק הארמן לקורבנותיו מזון ושתייה בטרם נשך בחוזקה את הגרגרת שלהם, לעיתים קרובות תוך כדי חניקה.
שיטה זו גרמה לקורבנותיו להיחנק למוות, אף על פי שבמספר מקרים החדיר הארמן את שיניו לחלוטין לתוך גרונם, עד לקנה הנשימה, כך שמתו מאובדן דם.
הארמן התייחס לפעולה הזו בשם .
הארמן ביתר את כל גופות קורבנותיו הידועים, ונהג להשליך את שאריותיהן לתוך נהר ה, למעט גופת קורבנו הראשון, אשר נקברה, וגופת קורבנו האחרון, אשר הושלכה לאגם סמוך ל.
כמו כן לקח את חפציהם האישיים של הנרצחים, אותם שמר בידיו או שהעניקם למאהבו, האנס גרנס.
לעיתים מכר אותם בשוק השחור.
במספר מקרים הגיעו החפצים לידיהם של בעלי חנויות חוקיות, או שניתנו כמתנות לחבריו.
לאחר מעצרו נפוצו מספר שמועות אשר טענו כי נהג הארמן לאכול את בשר קורבנותיו, או למכור אותו בשוק השחור בתור בשר חזיר או סוס.
על אף שאין בנמצא ראיות המוכיחות את התיאוריות הללו, נודע בוודאות כי באותן שנים התפרנס הארמן כרוכל של בשר מוברח, אשר מטבעו היה חסר עצמות, טחון, וחתוך לקוביות.
כאשר נשאל מאין השיג את הבשר, השיב כי קנה אותו מסוחר שענה לשם .
קורבנו הראשון של הארמן היה, ככל הנראה, פרידל רות' בן השבע עשרה.
לאחר שעקבותיו של רות' נעלמו ב-25 בספטמבר 1918, סיפרו חבריו למשטרה כי נראה לאחרונה בחברתו של הארמן, אשר התגורר באותה העת בדירת חדר יחיד ברחוב סלרשטראסה מספר שלושים ושלוש.
בעקבות הלחץ הרב שהפעילה משפחתו של הנער, פשטה המשטרה על מקום מגוריו של הארמן באוקטובר אותה שנה, ומצאה אותו בחברתו של ילד בן שלוש עשרה, עירום למחצה.
הוא הורשע באונס ותקיפת קטין, ונידון לתשעה חודשי מאסר.
על אף שערכה המשטרה חיפוש מקיף בדירה, לא עלה בידה למצוא את ראשו של פרידל רות', אשר נח באותה העת מאחורי תנורו של הארמן, עטוף בדפי עיתונים.
הארמן הצליח לדחות את עונש המאסר שקיבל, ובאוקטובר 1919 הכיר את האנס גרנס בן השמונה עשרה, אשר ברח מביתו בברלין לאחר שרב עם אביו.
במשך שבועיים ישן בתחנת רכבת ומכר בגדים ישנים בכדי להרוויח את לחמו, לפני שפגש בהארמן.
בהודאותיו המאוחרות בפני המשטרה, הצהיר גרנס כי אף על פי שהיה הטרוסקסואל, עדיין ניהל מערכת יחסים מינית עם הארמן מאחר שהתפרנס כזונה.
לדבריו, למד ממכריו בהנובר כי הלה סבל מהומוסקסואליות.
הארמן עצמו אמר לאחר מעצרו כי גרנס היה בשבילו, והוסיף ש.
מעט לאחר היכרותם הזמין את גרנס לעבור לגור בדירתו, כך שהפך למאהבו ולשותפו לפשע.
על אף שבמשך הזמן נשבה הארמן בקסמו של הצעיר, בעת ובעונה אחת נותר מודע לכך שנהג להתל בו, ולעיתים גם ללעוג לו.
הארמן אף סילק אותו מדירתו מספר פעמים בעקבות ויכוחים סוערים שהתעוררו ביניהם, אך בכל פעם ביקש ממנו לחזור.
למרות המשחקים הרגשיים שסבל מידיו של גרנס, טען מאוחר יותר כי קיבל אותם על עצמו מאחר שהזדקק לחברתו ולחיבתו, והוסיף כי .
הארמן ריצה את עונש המאסר הדחוי שקיבל כשנתיים קודם לכן ב-1920, ועם שחרורו בדצמבר אותה שנה הצליח להשיב את אמון המשטרה בו, וחזר לעבוד בתור מודיע ומשתף פעולה של רשויות החוק.
בכל הנוגע למצבו של משק ביתו, שכר חדר במלון בטרם הוא וגרנס עברו ללון בביתה של משפחה ממעמד הביניים.
בהמשך שמע הארמן דרך קשריו הפליליים על דירת קרקע פנויה ברחוב וויישטראסה מספר שמונה, בית מגורים ישן סמוך לנהר הליין, באזור צפוף אוכלוסין.
הוא חתם על הסכם שכירות עם בעלת המקום לאחר שהסביר לה כי התכוון להשתמש בדירה לצורכי אחסון, אולם הוא וגרנס עברו להתגורר במקום ב-1 ביולי 1921.
קורבנותיו הבאים היו נערים וגברים צעירים שטיילו מעיר לעיר, כאלו שברחו מביתם, וכמה שעסקו בזנות.
את מרביתם פגש בתחנת הרכבת של הנובר.
קורבנו השני, פריץ פרנק בן השבע עשרה, היה פסנתרן שפגש בתחנת הרכבת והזמין לביתו ברחוב וויישטראסה, שם הכיר אותו לגרנס ולשתיים מחברותיהם, אחת מהן בת זוגו של גרנס, שבאוזניה לחש באותו הערב, .
שתי הנשים הגיעו שוב לדירתם של השניים למחרת היום, אז סיפר להם הארמן כי פרנק עזב חזרה להמבורג.
מעורבותו של גרנס ברצח של פרנק, מתוך התייחסות להערה שפלט בפני חברתו, מוטלת בספק.
לאחר הרצח, לדבריו של הארמן, הגיע גרנס לדירה ללא הודעה מוקדמת, וחזה בגופתו העירומה של פרנק שוכבת על מיטתו.
גרנס הסתכל עליו ושאל, .
חמישה שבועות לאחר הרצח של פרנק פגש הארמן את וילהלם שולץ בתחנת הרכבת של הנובר, בזמן שהלה נסע לעבודתו.
גופתו מעולם לא נמצאה, אולם כמה מבגדיו אותרו בחזקת בעלת הבית של הארמן, אליזבת אנגל, בזמן מעצרו.
שני קורבנות נוספים נרצחו במקום לפני שעזב הארמן את הדירה: רולנד הוך בן השש עשרה, אשר נעלם ב-23 במאי לאחר שסיפר לחברו כי התכוון לברוח מביתו ולהתגייס לצבא, והאנס זוננפלד בן התשע עשרה, אשר נעלם ב-31 במאי, ואת מעילו הצהוב נראה הארמן לובש בפרהסיה.
הארמן עבר להתגורר בדירת עליית גג בת חדר יחיד ברחוב רות' ריי מספר שתיים ב-9 ביוני 1923. שבועיים לאחר מכן, ב-25 ביוני, נעלמו עקבותיו של ארנסט ארנברג בן השלוש עשרה, בנו של אחד השכנים, בזמן שמילא שליחויות עבור אביו.
כובע בית הספר וכתפותיו נמצאו בדירתו של הארמן לאחר מעצרו.
כעבור חודשיים, היינריך שטרוס בן השמונה עשרה דווח כנעדר בידי דודתו ב-24 באוגוסט.
רבים מחפציו נמצאו בדירתו של הארמן מאוחר יותר.
לאחר חודש נעלמו עקבותיו של פול ברונישבסקי בן השבע עשרה בדרכו לבוכום, בזמן שעבד עם דודו בסקסוניה-אנהלט.
חקירות מאוחרות הציעו כי ברונישבסקי עלה ככל הנראה על רכבת להנובר ונתקל בהארמן בזמן הנסיעה.
קורבנו הבא נרצח, יש להניח, ב-30 בספטמבר 1923. ריצ'רד גריף בן השבע עשרה הודיע למשפחתו כי פגש אדם בתחנת הרכבת בהנובר אשר .
כעבור שבועיים, וילהלם ארדנר בן השש עשרה מהעיירה הוגדר כנעדר לאחר שלא שב ממקום עבודתו.
חקירות עצמאיות שנערכו בידי הוריו חשפו כי בנם פגש את הבלש פריץ הונרברוק, שם בדוי שאימץ הארמן, מעט לפני היעלמותו.
הארמן וגרנס מכרו את אופניו של ארדנר ב-20 באוקטובר.
במהלך שבעת הימים הבאים רצח הארמן שני קורבנות נוספים: הרמן וולף בן החמש עשרה, אשר נעלם מביתו ב-24 באוקטובר, והיינץ ברינקמן בן השלוש עשרה, אשר נראה לאחרונה בכניסה לתחנת הרכבת של הנובר ב-27 באוקטובר, לאחר שפספס את הרכבת ל.
לאחר מספר ימים, אדולף הנאפל בן השבע עשרה, שוליית נגר מדיסלדורף, נעלם מתחנת הרכבת של הנובר.
הוא נראה בידי מספר עדים בזמן שישב בחדר ההמתנה, אשר זיהו גם את האנס גרנס ששהה במקום בחברתו של הארמן.
לדברי העדים, הצביעו השניים לכיוון הצעיר, אשר נראה הולך איתם לכיוון בית קפה קרוב.
כעבור חודש נעלמו עקבותיו של אדולף הניס בן התשע עשרה בזמן שחיפש אחר עבודה.
הארמן הכחיש שרצח אותו, על אף שהודה כי ביתר את גופתו, שמעולם לא נמצאה.
במהלך עדותו בבית המשפט, אותה הכחיש גרנס בתוקף, אמר הארמן כי שב לביתו רק בכדי למצוא את גופתו של הניס, ללא חתימת הרצח האופיינית לו, אותה, כאמור, כינה בשם נשיכת האהבה, שוכבת עירומה לצדם של גרנס ופושע נוסף בשם הוגו וויטקווסקי.
קורבנו הראשון של הארמן לשנת 1924 היה ארנסט ספיקר בן השבע עשרה, אשר נעלם ב-5 בינואר אותה שנה.
על אף שאחד מחבריו של ספיקר מסר בעדותו כי הוא והארמן נפגשו זה עם זה קודם לרצח שלו, הצהיר הלה כי שהיה הצעיר אחד מני רבים בין קורבנותיו, היות שחפציו האישיים נמצאו בידיו, או בידי גרנס.
כעבור עשרה ימים רצח הארמן את היינריך קוך בן העשרים, אותו הכיר ככל הנראה במשך תקופה מסוימת שקדמה למותו.
לאחר חודש, רצח הארמן שני קורבנות נוספים: וילי סנגר בן התשע עשרה, אשר נעלם מביתו בלינדן-לימר ב-2 בפברואר, לאחר שהודיע לאחותו על כוונתו לצאת לטיול עם חברו, והרמן שפייכהרט בן השש עשרה, אשר נראה לאחרונה בידי אחותו ב-8 בפברואר.
לא ידוע על רציחות נוספות שביצע הארמן עד ל-1 באפריל, אז ככל הנראה הרג את אחד מחבריו, הרמן בוק.
על אף שזוכה מהרצח במשפטו, מספר מבגדיו של הצעיר נמצאו ברשותו במהלך מעצרו, ואף נודע כי העניק את מזוודתו לבעלת דירתו.
כמו כן, שכנע כמה מחבריו של בוק שלא לדווח על היעדרותו למשטרה.
כעבור שבוע נעלמו עקבותיו של אלפרד הוגרפה בן השש עשרה, אשר נראה לאחרונה בתחנת הרכבת בהנובר ב-8 באפריל, לאחר שברח מביתו בעיירה כשישה ימים קודם לכן.
כעבור תשעה ימים רצח הארמן את וילהלם אפל בן השש עשרה, עמו נפגש ב.
רוברט ויצל בן השמונה עשרה נעלם מביתו ב-26 באפריל לאחר שלווה חמישים פפניג מאמו, בתואנה כי רצה ללכת ולצפות בהופעה של קרקס נודד.
חקירה עצמאית שערכו הוריו של הצעיר חשפה כי הצטרף ל בדרכו למופע.
מאוחר יותר הודה הארמן כי רצח את הצעיר באותו הערב, ולאחר שביתר את גופתו, השליך את שאריותיה לתוך נהר הליין.
שבועיים לאחר מכן רצח הארמן את היינץ מרטין בן הארבע עשרה, אשר נראה לאחרונה בחיים ב-9 במאי, וככל הנראה נחטף מתחנת הרכבת בהנובר.
כל בגדיו נמצאו בין חפציו של הארמן.
כעבור פחות משבוע רצח הארמן את פריץ ויטיג בן השבע עשרה מקאסל, אשר עבד כאיש מכירות.
מאוחר יותר העיד כי הרג אותו בשל התעקשותו של גרנס, שלדבריו אמר כי הצעיר לבש .
גופתו בותרה לחתיכות שהושלכו לנהר הליין.
לדעת הקונצנזוס הרווח רצח הארמן באותו היום גם את קורבנו הצעיר ביותר, פרידריך אבלינג בן העשר, אשר נעלם לאחר שהבריז מבית ספרו.
תוך פחות משבועיים נעלמו גם עקבותיהם של שני קורבנות נוספים: פרידריך קוך בן השש עשרה, אשר פגש את הארמן ב-5 ביוני כאשר היה בדרכו למכללה בה למד.
שניים מחבריו של קוך העידו כי הארמן התקרב לקוך והקיש על מגפו עם מקל ההליכה שלו באומרו, .
קורבנו האחרון של הארמן, אריך דה פריס בן השבע עשרה, נרצח ב-14 ביוני 1924. השניים נפגשו בתחנת הרכבת בהנובר.
גופתו המבותרת נמצאה מאוחר יותר באגם סמוך ל.
הארמן הודה כי נאלץ לנסוע ארבע פעמים למקום בכדי להיפטר מכל שאריות גופתו, אותן נשא בתיק עור שהיה שייך לקורבנו.
תחילת קצו של מסע הרצח הקטלני שבראשו עמד הארמן החלה ב-17 במאי 1924, כאשר שני ילדים ששיחקו בסמוך לנהר הליין מצאו גולגולת אנושית אשר נשאה סימני חיתוך של סכין.
לאחר שנבדקה שויכה לגבר בטווח הגילאים שמונה עשרה עד עשרים.
המשטרה הטילה ספק בכך שהיה מדובר במקרה רצח, ונטתה להאמין כי הגולגולת הושלכה לנהר בידי שודדי קברים, או בידי סטודנטים לרפואה אשר ניסו למתוח את העיתונות.
מספר השערות הציעו כי מקור הגולגולת היה באזור העיירה , מאחר שבאותה העת חלה התפרצות טיפואיד במקום.
גולגולת נוספת נמצאה כעבור שבועיים, ב-29 במאי, מאחורי טחנת מים סמוכה לזירה בה נמצאה הראשונה, אשר באופן דומה, זוהתה גם היא כשייכת לגבר בטווח הגילאים שמונה עשרה עד עשרים.
זמן מה לאחר מכן מצאו שני ילדים אשר שיחקו בשדה סמוך לכפר שק שהכיל עשרות עצמות אנושיות.
שתי גולגולות נוספות נמצאו ב-13 ביוני, אחת על גדות נהר הליין, והשנייה בסמוך לטחנת קמח בהנובר.
כל אחת מהן נותקה מחוליות הצוואר בעזרת כלי חד.
אחת מהן שויכה לצעיר בשנות נעוריו, והשנייה לילד בטווח הגילאים אחת עשרה עד שלוש עשרה.
כמו כן, נשאה אחת מהן סימנים של קרקוף.
לאורך השנה שקדמה לגילוי הממצאים הללו, נפוצו בהנובר שמועות שונות בדבר גורלם של הילדים והנערים הרבים שדווחו כנעדרים, אולם התגליות החדשות עוררו סיפורי אימה חדשים בדבר חטיפות ורצח.
כמה מאות מתושבי העיר התכנסו בסמוך לנהר הליין ב-8 ביוני ופתחו בחיפוש נרחב לאורך גדות הנהר והאזורים הסמוכים לו.
מספר עצמות אנושיות נמצאו ונמסרו לידי המשטרה, אשר החליטה לדוג שאריות נוספות בסיועה של אוניית מחפר באזורים בהם עבר הנהר בתוך העיר.
חיפושם הניב חמש מאות עצמות אנושיות נוספות, ומספר חלקי גופות אשר נשאו חתכי סכין, ואושרו מאוחר יותר בידי רופאי בית המשפט כשייכים לעשרים ושניים בני אדם שונים.
מחצית מהממצאים אשר נמצאו בנהר שהו בתוכו במשך זמן רב בעת מציאתם, בעוד שחלקים אחרים היו טריים יחסית.
רוב חלקי הגופות נשאו סימנים שהעידו בבירור על ביתור, במיוחד באזור המפרקים.
יותר משליש מהממצאים שויכו לגברים צעירים בין הגילאים חמש עשרה עד עשרים.
החשדות שהתעוררו בשל ההתפתחויות הללו נפלו במהרה על הארמן, אשר היה ידוע למשטרה ולצוות החקירה כהומוסקסואל מוכר אשר צבר חמש עשרה הרשעות קודמות, החל מ-1896, בגין עבירות רבות ומגוונות, ביניהן אונס, תקיפה והטרדה מינית של קטינים.
מעבר לכך, מספר ראיות הצביעו על קשר קלוש בינו ובין היעלמויותיהם של פרידל רות' והרמן קוך.
הארמן הושם תחת מעקב ב-18 ביוני 1924. מאחר ששימש כמשתף פעולה וביקר בתחנת המשטרה המרכזית בהנובר פעמים רבות, ואף שמר על יחסי חברות קרובים עם שוטרים רבים מהעיר, זומנו להנובר שני שוטרים צעירים מברלין אשר הונחו לשמש כסמויים ולעקוב אחר כל תנועותיו.
הארמן נראה משוטט בתחנת הרכבת המרכזית של הנובר בליל ה-22 ביוני, כאשר כעבור זמן מה החל להתווכח עם נער בן חמש עשרה בשם קרל פרום.
לאחר מכן פנה למספר שוטרים ששהו במקום והתעקש על כך שיעצרו את הצעיר באשמת נשיאת מסמכים מזויפים.
עם מעצרו, סיפר פרום למשטרה שגר יחד עם הארמן במשך מספר ימים, וכי נאנס אין ספור פעמים על ידיו, לעיתים כאשר הצמיד סכין לגרונו.
הארמן נעצר בבוקר למחרת והואשם בתקיפה מינית.
לאחר מעצרו נערך חיפוש בדירתו ברחוב רות' ריי מספר שתיים, בה התגורר מאז יוני 1923. הרצפה, הקירות וסדיני המיטה היו כולם ספוגי דם, וכאשר נשאל על כך אמר שהדבר נגרם כתוצאה מעבודתו כרוכל בשר.
רבים ממכריו ושכניו לשעבר תוחקרו ארוכות בנוגע לפעילויותיו, והזכירו את הנערים הרבים שראו מבקרים בדירות השונות בהן התגורר לאורך השנים.
בנוסף, כמה עדים ראו אותו עוזב את מעונו כשהוא נושא שקים, תיקים או סלים, תמיד בשעות הבוקר המוקדמות או בשעות הערב המאוחרות.
שני דיירים דיווחו למשטרה כי באביב 1924 עקבו אחר הארמן מבלי שהבחין בהם, וצפו בו משליך שק כבד לתוך נהר הליין.
פריטי הלבוש והחפצים שנמצאו בדירתו של הארמן ובידיהם של מכריו נחשדו כשייכים לחלק מהנעדרים, ובשל כך הוחרמו והוצגו לראווה בתחנת המשטרה בהנובר, כאשר הוריהם ובני משפחותיהם של הצעירים הוזמנו לבחון אותם.
בחלוף הזמן החל לגדול מספר החפצים שזוהו בידי המשפחות.
תחילה ניסה הארמן לפטור את הממצאים החדשים בכך שטען כי היו ראיות נסיבתיות מטבעם, והסביר כי רכש את מרביתם דרך עסקיו, בעוד שמספר חפצים הושארו בדירתו בידי צעירים עמם היה מעורב במערכות יחסים מיניות.
נקודת המפנה בתיק חלה ב-29 ביוני, כאשר בגדים, נעליים ומפתחות שנמצאו בדירתו זוהו ושויכו לאחד הנעדרים, רוברט ויצל בן השמונה עשרה, בנוסף לגולגולת שנאספה מחצר הבניין ב-20 במאי ולא קושרה מלכתחילה למקרה, אשר זוהתה גם כשלו.
אחד מחבריו של ויצל סיפר כי ראה אותו ביום שקדם להיעלמותו בחברת שוטר, אותו זיהה כהארמן.
כאשר עומת עם הראיות החדשות הכחיש הארמן כל קשר אליהן, אולם לאחר שהמעיל של ויצל נמצא בידיה של בעלת הדירה שלו, ומספר עדויות שנמסרו סיפרו כי ראו אותו מנסה להסיר ממנו סימנים מפלילים, פרץ בבכי והתמוטט על אחותו.
לבסוף, כאשר ניצב פנים אל פנים מול פסיפס הראיות, ותחת הפצרותיה של אחותו, הודה הארמן באונס, ברצח ובביתור של עשרות גברים צעירים בין השנים 1918–1924, מעשים שנבעו בעקבות מה שכינה בשם .
לדבריו, מעולם לא התכוון לרצוח אף אחד מקורבנותיו, אולם נתקף בדחף בלתי נשלט לנשוך לתוך או מבעד לגרגרותיהם, לעיתים בזמן שחנק אותם, ובמהלך עוויתות של אקסטזה, בטרם קרס על גופותיהם הדוממות.
רק אחד מקורבנותיו הצליח להימלט מידיו, על אף שאותו אדם מעולם לא פנה למשטרה.
כל גופות קורבנותיו בותרו לחתיכות מיד לאחר הרצח, כאשר הארמן התעקש כי מצא את פעולת הביתור כלא נעימה במיוחד.
לדבריו, חלה וחש ברע במשך שמונה ימים לאחר הרצח הראשון.
עם זאת, אמר כי התשוקה שחש ברגעי הרצח הייתה , פעולות אשר באופן בלתי נמנע הגיעו לאחר הרצח, ולעיתים נפרסו על פני מספר ימים.
בניסיון לחסן את עצמו מפני זוועת הביתור ולשמור על קור רוח, נהג הארמן לשתות כוס של קפה חזק בטרם הניח את גופת קורבנו על הרצפה וכיסה את פניה עם בד.
לאחר מכן החל בתלישת המעיים, אותם השליך לתוך דלי, והניח מגבת בתוך חלל הגוף על מנת לספוג את הדם.
כאשר סיים עם אזור הגוף התחתון, שיסע שלושה חתכים בין כלוב הצלעות לכתפיים, ולדבריו, .
ליבו של הקורבן, יחד עם ריאותיו וכליותיו, הוצאו לאחר מכן, נחתכו לקוביות, והושלכו לאותו הדלי בו הונחו המעיים קודם לכן.
בתום התהליך המתואר, כרת הארמן את הידיים והרגליים, ולבסוף החל לקלף את הבשר מהגוף ומהגפיים, אותו השליך לתוך השירותים, או לנהר סמוך.
החלק האחרון בתהליך הביתור היה ראשו של הקורבן.
לאחר שכרת אותו והפריד בינו לבין הגוף, השתמש הארמן בסכין קטנה על מנת לגרד את כל הבשר מהגולגולת, אותה עטף בסמרטוט או מגבת, ולאחר שהניחה עם הפנים כלפי מטה, הכה בה בחוזקה בעזרת חפץ כבד עד שנופצה, מה שהעניק לו גישה למוח, אותו השליך לדלי.
כל האיברים שנאספו נשפכו, יחד עם , אל תוך נהר הליין.
אף על פי שטען בתוקף כי לא ביצע את פשעיו בכוונת תחילה, גילו החוקרים מספר ראיות נסיבתיות אשר הציעו שכמה מהרציחות תוכננו מספר שעות או ימים לפני ביצועם, וכי הארמן הכין מראש הסברים עבור היעלמויותיהם של קורבנותיו, ואף ניסה לשכנע כמה מחבריהם שלא לדווח על היעדרותם למשטרת הנובר.
כמו כן הבחינו החוקרים כי הארמן הודה רק במקרי הרצח בהם נמצאו ראיות מוצקות אשר הפלילו אותו.
כאשר נשאל כמה אנשים הרג בסך הכל, שיער הארמן ש, אף על פי שהמשטרה הצליחה לקשר אותו רק לעשרים ושבעה היעלמויות, שבכולן הואשם עם תחילת משפטו, ושבגין חלקם הפנה אצבע מאשימה כלפי שותפו, האנס גרנס, אשר נעצר ב-8 ביולי, והורשע בסיוע לרצח כעבור שבוע.
הארמן נשלח לאבחנה פסיכיאטרית במכון הרפואי בגטינגן ב-16 באוגוסט 1924, וכעבור תשעה ימים נמצא כשיר לעמוד למשפט, והוחזר להנובר.
משפטם המשותף של פריץ הארמן והאנס גרנס החל ב-4 בדצמבר 1924. הארמן הואשם בעשרים ושבעה סעיפי רצח, קרי כל מקרי היעלמויות הילדים שהתרחשו בין ספטמבר 1918 ליוני 1924 שהמשטרה הצליחה לקשר אליו.
הוא הודה באשמה בארבעה עשר מקרים, אך טען שאינו בטוח לגבי כל האחרים.
גרנס הואשם בסיוע לרצח וטען לחפות מפשע בגין מרבית הסעיפים שהועלו נגדו.
תחילה הורשו להיכנס לאולם בית הדין כל המבקשים לצפות במשפט, זאת לאחר שעברו בדיקה ביטחונית יסודית, אולם עד היום השלישי הרחיק השופט את כל מי שלא היה בעל תפקיד הכרחי לקיום ההליכים, ככל הנראה מאחר שפרטי הרציחות תוארו בצורה נרחבת, וטבעם המחריד עשוי היה לעורר סערה ציבורית.
המשפט נחשב לאחד מאירועי הפשע המודרניים הגדולים ביותר בכל גרמניה, וזכה לסיקור תקשורתי בינלאומי נרחב, והוצג בתור .
עשרות כותרות סנסציוניות, אשר תיארו את הארמן במגוון כינויים, החל ב וכלה ב, הופיעו בעיתונים בכל יום.
אף על פי שהתנגד לטענה כי רצח את קורבנותיו בכוונת תחילה, והתעקש כי הסיבה לרציחותיו נותרה בעיניו בגדר תעלומה, הודה הארמן מרצונו החופשי בכך שרצח ארבעה עשר מהקורבנות שהואשם במותם, ואף מכר את חפציהם האישיים.
עם זאת, הכחיש את הרעיון כי מכר את חלקי גופותיהם בתור בשר מוברח בשוק השחור, או שאכל אותו בעצמו.
דבריו אומתו בידי מומחה רפואי, אשר העיד בפני בית המשפט ב-6 באפריל כי הבשר שנמצא בדירתו לא היה אנושי.
כאשר התבקש לזהות את קורבנותיו מתוך תמונות שהוצגו בפניו, הפסיק הארמן לשתף פעולה עם חוקריו, וטען כי לא הצליח להיזכר בהם כראוי.
במקרים אחרים בהם נכשל להכיר את פני הקורבנות אולם הצליח לזהות את בגדיהם או את חפציהם האישיים, משך הארמן בכתפיו וסינן בפשטות אמירות כגון או .
במקרה אחד, כאשר הוצגה בפניו תמונתו של הקורבן אלפרד הוגרפה, אמר .
ממצאים רבים הוספו ללקט הראיות בימיו הראשונים של המשפט, ביניהם כ-285 עצמות אנושיות, בייחוד גולגולות ועצמות ירכיים, אשר נמשטו מתוך נהר הליין וזוהו כשייכים לגברים צעירים שטרם מלאו להם עשרים.
כמו כן הוצגו הדלי אליו השליך הארמן את איבריהם הפנימיים של קורבנותיו, ומיטתו המוכתמת בדם הנרצחים שנמצאה בדירתו ברחוב רות' ריי מספר שתיים.
בדומה להתנהגותו בתשאול בו התבקש לזהות את פני קורבנותיו מתוך התמונות שהוצגו בפניו, הפך הארמן לשתקן בפני הראיות הללו, והכחיש כי הגולגולות שנמצאו השתייכו לקורבנותיו, מאחר שנהג לרסק את כל העצמות בתהליך הביתור, והשליך רק גולגולת שלמה אחת לתוך נהר הליין.
מספר מכרים ושותפים לפשע מעברו של הארמן הופיעו במשפטו והעידו עבור התביעה, ביניהם מספר שכנים אשר סיפרו כי רכשו ממנו בשר טחון, על אף שהבחינו כי נהג לעזוב את דירתו לעיתים קרובות עם חבילות בשר בידיו, אך כמעט לעולם לא להגיע לביתו איתן.
בעלת ביתו של הארמן, אליזבת אנגל, העידה כי נהג להשליך חתיכות בשר לתוך סיר מלא במים רותחים ולצקת את השומן החוצה, ושסיפר לה שהיה זה בשר חזיר.
במקרה אחד ב-1924, חלו אנגל וקרובת משפחתה לאחר שאכלו נקניקיות שמכר להן, אשר לטענתו היו עשויות ממעיים של כבשים.
שכן אחר העיד בנוגע למספר הנערים הרב שראה נכנסים לביתו של הארמן, אך רק לעיתים רחוקות עוזבים, וסיפר כי הניח שהארמן נהג למכור אותם ללגיון הזרים הצרפתי.
שכן אחר העיד כי ראה את הארמן משליך שק עצמות אל תוך נהר הליין.
שתיים מחברותיו של האנס גרנס העידו כי במקרה אחד ב-1923, הן מצאו את מה שחשבו שהיה פה אנושי בתוך קדרה מלאה במרק רותח בדירתו של הארמן.
לדבריהן, דיווחו על כך למשטרת הנובר, אשר הסבירה בפניהן כי מה שראו עשוי היה להיות חוטם של חזיר.
המשפט נמשך כשבועיים והציג עדויות של כ-190 אנשים.
ב-19 בדצמבר 1924 התכנסו כל הצדדים על מנת לקבוע את פסק הדין של שני הנאשמים.
לאחר שהוגדר כשפוי ואחראי למעשיו, נמצא הארמן אשם בעשרים וארבעה מתוך עשרים ושבעה אישומי הרצח, ונידון למוות באמצעות עריפת ראש.
הוא זוכה בגין שלוש הרציחות שהכחיש כי ביצע.
עם השמעת גזר הדין, נעמד הארמן ואמר בפני בית המשפט, , בטרם הוסיף, .
גרנס, מנגד, הפך להיסטרי ברגע ששמע כי הורשע בשידול לרצח ונידון למוות באמצעות עריפת ראש בגין הרצח של אדולף הנאפל, בנוסף לעונש מאסר של שתים עשרה שנים בגין שותפותו לרצח של פריץ ויטיג.
עם שובו לבית הסוהר התמוטט על רצפת תאו.
במקרה של אדולף הנאפל, סיפרו מספר עדים כי ראו את גרנס בחברתו של הארמן, בזמן שהצביעו השניים לכיוונו של הצעיר.
הארמן טען שהיה זה אחד משני מקרים בהם גרנס התעקש לבצע את הרצח, ובשל כך נידון למוות.
במקרה של פריץ ויטיג, מצאה המשטרה פתק שנכתב בכתב ידו של הארמן המתועד ליום בו עקבותיו של ויטיג נעלמו ועליו חתמו הן הארמן והן גרנס, בו הסכים גרנס לשלם להארמן עשרים גולדמרקים עבור מעילו של הצעיר.
מאחר שהפתק הצביע על הידע המוקדם שהחזיק גרנס בנוגע להיעלמותו העתידית של ויטיג, הוא נידון גם לעונש מאסר.
הארמן לא ביקש לערער על גזר דינו, וטען כי מותו יעזור לו לכפר על פשעיו.
כמו כן אמר כי אם ישוחרר לחופשי כנראה ירצח שוב.
גרנס הגיש ערעור נגד עונשו, אשר נדחה ב-6 בפברואר 1925.
פריץ הארמן הוצא להורג בשעה 06:00 בבוקר ב-15 באפריל 1925. ראשו נערף באמצעות הגיליוטינה ברחבת , בידי המוציא להורג .
בהתאם למסורת הגרמנית באותה העת, לא יודע הארמן על תאריך הוצאתו להורג עד לערב הקודם לביצועה.
למשמע החדשות התפלל יחד עם הכומר שלו, בטרם הוענקו לו בקשותיו האחרונות בדמות סיגר יקר שעישן בתאו, לצד צלחת גבינות ומספר כוסות של קפה ברזילאי.
עיתונאים ועובדי תקשורת אחרים לא הורשו לצפות בהוצאתו להורג, והאירוע נחזה רק בידי מספר זעום של עדים.
על פי הדיווחים המעטים שפורסמו, אף על פי שנראה הארמן חיוור ולחוץ, הצליח לשמור על ארשת של עוז כאשר הלך לכיוון הגיליוטינה.
בטרם הניח את ראשו על סד הגיליוטינה הוסיף, .
מספר קורבנותיו האמיתי של הארמן לעולם לא יהיה ידוע.
עם מעצרו מסר מספר הצהרות בנוגע לתקופה בה החל לרצוח, ובדבר כמות האנשים שרצח.
תחילה טען כי רצח אנשים, אולם מאוחר יותר סבר כי המספר האמיתי נאמד למעשה בין חמישים לשבעים.
תאריך לא ידוע: הרמן קוך בן הארבע עשרה נעלם מספר שבועות לפני מותו של קורבנו המאומת ראשון של הארמן, פרידל רות', אשר היה חברו הטוב.
25 בספטמבר: פרידל רות' בן השבע עשרה פגש את הארמן בבית קפה לאחר שברח מביתו.
לדבריו של הארמן, הוא עטף את ראשו הכרות בדפי עיתונים והחביאו מאחורי תנור ביתו.
את גופתו קבר בבית הקברות סטוקנר.
כמו כן שלח מכתב לבית ספרו של הצעיר ובו ניסה להסביר את פשר היעלמותו.
17 במרץ: האנס קיימס בן השבע עשרה, תושב הנובר שהארמן נחשד בהיעלמותו.
גופתו העירומה והקשורה בחבלים נמצאה בתעלה ב-6 במאי 1922, כאשר ממחטה הנושאת את שמו של גרנס הייתה תקועה בגרונו.
12 בפברואר: פריץ פרנק בן השבע עשרה, פסנתרן מברלין שפגש את הארמן בתחנת הרכבת בהנובר, ונראה מבלה בביתו בידי שתיים מחברותיו של גרנס, לו העניק הארמן את כל חפציו האישיים.
20 במרץ: וילהלם שולץ בן השבע עשרה, שוליית סופר אשר כתב לחברו כי התכוון לברוח מביתו.
בגדיו נמצאו ברשותה של אליזבת אנגל, בעלת ביתו של הארמן.
הארמן עצמו זיהה אותם במהלך משפטו.
23 במאי: רולנד הוך בן השש עשרה, נראה לאחרונה בתחנת הרכבת בהנובר לאחר שברח מביתו.
מספר פריטי לבוש אשר היו ברשותו נמצאו בידיו של מציל, אשר העיד במשפטו של הארמן כי הלה הביא לו אותם.
31 במאי (בקירוב): האנס זוננפלד בן התשע עשרה, ברח מביתו בפרבר לימר, והתרועע עם כמה מחבריו בתחנת הרכבת בהנובר.
מעילו ועניבתו נמצאו בדירתו של הארמן בזמן מעצרו.
25 ביוני: ארנסט ארנברג בן השלוש עשרה, הקורבן הראשון שרצח הארמן בדירתו החדשה ברות ריי מספר שתיים.
מעולם לא שב לביתו לאחר שיצא למלא את שליחויותיהם של הוריו.
24 באוגוסט: היינריך שטרוס בן השמונה עשרה, בנו של נגר מהפרבר .
נראה לאחרונה באחד מבתי הקולנוע בהנובר, וארגז הכינור שלו נמצא ברשותו של הארמן עם מעצרו.
24 בספטמבר: פול ברונישבסקי בן השבע עשרה נעלם כאשר שב לעיר ביתו, בוכום, לאחר שביקר את דודו ב.
הוא והארמן נפגשו על גבי הרכבת בהנובר, שם הציע לו הלה עבודה.
30 בספטמבר (בקירוב): ריצ'רד גריף בן השבע עשרה, נעלם לאחר שהודיע למשפחתו כי בלש מהנובר הציע לו עבודה.
בעלת ביתו של הארמן, אליזבת אנגל, מישכנה את מעילו.
12 באוקטובר: וילהלם אדרנר בן השש עשרה, בנו של מתקין מנעולים מהעיירה גרדן, נעלם לאחר שרכב על אופניו למקום עבודתו.
נודע כי הארמן מכר את אופניו ב-20 באוקטובר.
24 באוקטובר: הרמן וולף בן החמש עשרה נראה לאחרונה בידי אמו סמוך לתחנת הרכבת בהנובר.
אבזם חגורתו נמצא מאוחר יותר בדירתו של הארמן, אף על פי שהלה הכחיש כי רצח אותו, ואף זוכה בגין אישום הרצח שלו.
27 באוקטובר: היינץ ברינקמן בן השלוש עשרה נראה לאחרונה בתחנת הרכבת בהנובר לאחר שפספס את הרכבת לביתו בקלאוסטל.
אחד העדים במשפטם של הארמן וגרנס מסר כי ראה את שניהם משוחחים עם הצעיר באחד מחדרי ההמתנה שבתחנה.
10 בנובמבר: אדולף הנאפל בן השבע עשרה, אחד מהקורבנות הבודדים שהארמן הודה מרצונו החופשי ברציחתם.
נראה בידי מספר עדים בעודו יושב בתחנת הרכבת בהנובר, כאשר לאחר זמן מה הארמן ניגש לעברו.
לדבריו של הארמן, רצח אותו לאחר שגרנס הפציר בו לעשות זאת.
6 בדצמבר: אדולף הניס בן התשע עשרה.
עקבותיו נעלמו בזמן שחיפש אחר עבודה בהנובר.
מעילו נמצא ברשותו של גרנס.
במשפטו טען הארמן כי על אף שביתר את גופתו, היה זה הלכה למעשה גרנס אשר רצח אותו בעזרתו של פושע נוסף בשם הוגו וויטקווסקי.
5 בינואר: ארנסט ספיקר בן השבע עשרה נראה לאחרונה בידי אמו כאשר יצא לדרכו בכדי להעיד בבית המשפט.
אחד מחבריו טען כי נפגש עם הארמן בטרם נרצח.
הלה לא זכר אותו בוודאות, והניח כי היה בין קורבנותיו.
גרנס לבש את חולצתו בעת מעצרו.
15 בינואר: היינריך קוך בן העשרים, נודע כאחד ממכריו של הארמן, אף על פי שהלה מעולם לא הצליח לזהות אותו מתוך תמונות שהוצגו בפניו בזמן חקירתו.
בגדיו וחפציו האישיים ניתנו לבנה של בעלת ביתו של הארמן.
2 בפברואר: וילי סנגר בן התשע עשרה נראה בחברתו של הארמן לפני היעלמותו.
הארמן הכחיש כל מעורבות ברצח שלו, אולם המשטרה הצליחה להוכיח כי נראה לובש את מעילו של הצעיר לאחר שנעלם.
8 בפברואר: הרמן שפייכהרט בן השש עשרה, שוליית חשמלאי מלינדן-לימר, נראה לאחרונה בידי אחותו ב-8 בפברואר.
בגדיו נמכרו בידי בנה של בעלת ביתו של הארמן, וערכת הגאומטריה שלו הוענקה לגרנס כמתנה.
1 באפריל (בקירוב): הרמן בוק בן העשרים ושתיים, עובד כפיים מהעיירה אולזן, אשר פגש את הארמן לראשונה ב-1921. נראה לאחרונה בידי חבריו כאשר הלך לכיוון דירתו של האררמן.
אף על פי שלבש את חליפתו בזמן שנעצר, זוכה הארמן מסעיף הרצח שלו.
8 באפריל: אלפרד הוגרפה בן השש עשרה ברח מביתו ב-2 באפריל אותה שנה בעקבות מריבה משפחתית.
נראה בחברתו של הארמן בתחנת הרכבת בהנובר במספר מקרים שונים, מספר ימים לפני מותו.
כל בגדיו נמצאו ברשותם של הארמן, גרנס, או אליזבת אנגל.
17 באפריל: וילהלם אפל בן השש עשרה, נעלם בדרכו למקום עבודתו.
הארמן פיתה אותו לבוא עמו לדירתו מתחנת הרכבת האנובר-ליינהאוזן, ורבים מבגדיו נמצאו מאוחר יותר ברשותה של בעלת ביתו.
26 באפריל: רוברט ויצל בן השמונה עשרה, נראה לאחרונה בהופעה של קרקס נודד.
גולגולתו נמצאה ב-20 במאי אותה שנה.
הארמן הודה כי השליך את גופתו לתוך נהר הליין.
9 במאי: היינץ מרטין בן הארבע עשרה, שוליית מתקין מנעולים מקמניץ.
ככל הנראה נעלם מתחנת הרכבת בהנובר בזמן שחיפש אחר עבודה.
בגדיו וכובעו נמצאו בדירתו של הארמן.
26 במאי: פריץ ויטיג בן השבע עשרה, איש מכירות נודד מהעיירה קאסל.
לדבריו של הארמן, לא רצה לרצוח אותו, אולם השתכנע לעשות זאת בידי גרנס, אשר חמד את חליפתו של ויטיג.
26 במאי: פרידריך אבלינג בן העשר, קורבנו הצעיר ביותר של הארמן, נעלם לאחר שהבריז מבית ספרו.
גולגולתו נמצאה בסמוך לנהר הליין ב-13 ביוני.
5 ביוני: פרידריך קוך בן השש עשרה נעלם מביתו בדרך למכללה בה למד.
נראה לאחרונה בידי שניים ממכריו בחברתו של הארמן.
14 ביוני: אריך דה פריס בן השבע עשרה, נעלם מביתו לאחר שהודיע להוריו כי התכוון לצאת לשחייה בנהר ה.
לאחר מעצרו, הוביל הארמן את חוקריו למקום בו קבר את שאריותיו המבותרות של פריס, אותן השליך לאגם סמוך ל.
הארמן זוכה במשפטו משלושה אישומי רצח: אדולף הניס, הרמן וולף, והרמן בוק.
בכל אחד משלושת המקרים החזיקה התביעה בראיות נסיבתיות חזקות נגדו, ועל אף כן מצא אותו בית המשפט חף מפשע.
במקרה של הרמן וולף, הצליחה המשטרה לבסס את העובדה כי לפני היעלמותו הודיע הצעיר לאביו כי שוחח עם בלש בתחנת הרכבת בהנובר.
כמו כן נודע כי הארמן העניק כמה מבגדיו של וולף לבעלת ביתו במהלך יום הולדתו הארבעים וארבע, מעט לאחר שוולף דווח כנעדר.
כמו כן, אבזם חגורתו של הצעיר נמצא בדירתו של הארמן, ברות' ריי.
הארמן החל להכחיש את מעורבותו במקרה רק באמצע משפטו, לאחר איומים אלימים שהועלו נגדו בידי אביו של הצעיר.
בפרשת היעלמותו של אדולף הניס, זוכה הארמן בעקבות עדויות סותרות בדבר זהות הרוצח של הקורבן.
אף על פי שהודה כי ביתר את גופתו של הניס, טען כי עשה זאת רק לאחר ששב לדירתו ומצא אותה זרוקה על הרצפה.
לדבריו, אמר לו גרנס באותה העת, .
גרנס הכחיש בתוקף את הגרסה הזו, והעיד כי קנה את מעילו של הניס מהארמן בתמורה לשמונה מרקים.
בגלל השוני בגרסאותיהם, וכן החוסר בעדויות לרצח עצמו, אף אחד מהשניים לא הורשע באישום.
בכל הנוגע להרמן בוק, כמה מחבריו העידו במשפטו של הארמן כי לפני מעצרו ניסה למנוע מהם לדווח על היעלמותו למשטרה, ואמר להם כי יעשה כך בעצמו, על אף שמעולם לא עשה זאת.
עדים אחרים הצהירו כי קנו רבים מחפציו האישיים של בוק מידיו של הארמן.
בנוסף, חייט שהעיד במשפטו סיפר כי הארמן ביקש ממנו לערוך שינויים בחליפתו של בוק.
הארמן סתר את עצמו מספר פעמים כאשר נדרש להסביר כיצד הגיעו לידיו חפציו האישיים של הצעיר.
ייתכן שהכחיש את מעורבותו ברצח מאחר שהראיות השונות הציעו כי תכנן אותו בכוונת תחילה, דבר שלא הלך יד ביד עם גרסתו המקורית, לפיה ביצע את פשעיו בשל דחף בלתי נשלט.
כמו כן נודע כי פגש את הצעיר לראשונה מספר שנים לפני הרצח, אשר היה הטרוסקסואל.
לדעת האמונה הרווחת רצח הארמן את הרמן קוך בן הארבע עשרה בספטמבר 1918, מספר שבועות לפני מותו של קורבנו המאומת הראשון, פרידל רות'.
השניים נהגו להתרועע יחדיו, והארמן אף שלח מכתב לבית ספרו של קוך בניסיון להסביר את פשר היעלמותו.
המשטרה ערכה חיפוש בדירתו של הארמן בניסיון לאתר אותו, אך לאחר שלא נמצאו כל רמזים לעקבותיו, נפלו כל האישומים שהועלו נגד הארמן.
אביו של קוך עתר לבית המשפט ב-1921 בדרישה לשפוט את הארמן באשמת הרצח של בנו, אולם בקשתו נדחתה.
הארמן הפך לחשוד המרכזי במקרה ההיעלמות של האנס קיימס בן השבע עשרה, צעיר מהנובר אשר דווח כנעדר ב-17 במרץ 1922. גופתו העירומה והכבולה בחבלים נמצאה בתעלה ב-6 במאי, ללא סימני חבלה, כאשר סיבת המוות נקבעה כחניקה.
ממחטה בעלת דפוס ייחודי אשר נשאה את שמו של גרנס נמצאה בתוך גרונו.
נודע כי הארמן ביקר את הוריו של קיימס לפני שגופתו נמצאה, והציע למצוא עבורם את בנם.
מיד לאחר מכן דיווח למשטרה כי האמין שגרנס היה אחראי להיעלמותו של הצעיר, אף על פי שהיה נתון במעצר באותה העת.
שבועיים לפני היעלמותו של קיימס שב הארמן לדירתו בוויישטראסה, לאחר שריצה שישה חודשי עבודות פרך בגין מספר גניבות שביצע באוגוסט 1921. עם שובו גילה כי גרנס גנב את חפציו האישיים, ובזבז את כספי הפנסיה הצבאית שצבר בזמן מאסרו.
בתום ויכוח אלים שהתעורר ביניהם, גירש הארמן את גרנס מדירתו.
זמן מה לאחר מכן, שב גרנס למקום יחד עם פושע נוסף בשם הוגו וויטקווסקי והשניים בזזו את הדירה.
ייתכן כי הארמן רצח את קיימס בניסיון להפליל את גרנס כנקמה על רכושו הגנוב.
בתום הוצאתו להורג של הארמן נחתכו מספר חלקים ממוחו לצורך אבחון פורנזי, ועל אף שלא נשמרו למשך זמן רב, בדיקה רפואית שנערכה מצאה בהם עקבות של דלקת קרום המוח.
ראשו הכרות נשמר בתוך קוביית פורמלין ונותר בחזקת המכון הרפואי בגוטינגן בין השנים 1925–2014, עד שהוחלט לשרפו.
שאריות קורבנותיו של הארמן נקברו יחדיו בקבר משותף בבית הקברות סטוקנר בפברואר 1925, וכעבור שלוש שנים, באפריל 1928, אנדרטת טריפטיכון גדולה ועשוית גרניט שעליה נחרטו שמותיהם של הנספים הוצבה מעל מקום מנוחתם.
עם מציאתו של מכתב פרי עטו של הארמן בו הצהיר כי גרנס היה, הלכה למעשה, חף מפשע, זכה גרנס למשפט חוזר.
המכתב תועד לתאריך ה-5 בפברואר 1925, ויועד לאביו של גרנס.
במכתבו טען הארמן כי אף על פי שכעס על כך שגרנס ראה בו רק מעט יותר מ, לא היה מודע לרציחות שביצע.
כמו כן כתב כי מרבית ההאשמות שהפנה כלפיו עם תחילת המשפט נאמרו תחת לחץ רב מצד המשטרה, ושתיים מהן, מקרי הרצח של ויצל והנאפל, נאמרו בעידנא דריתחא, ובמטרה לנקום בו.
משפטו החוזר נפתח בינואר 1926, והוא הואשם בסיוע ומתן עזרה להארמן במקרי הרצח של אדולף הנאפל ופריץ ויטיג.
אף על פי שטען בפני אחד משופטיו כי ציפה לזיכוי בגין כל האישומים, הוא הורשע ב-19 בינואר ונידון לשתים עשרה שנות מאסר.
בתום מאסרו נכלא במחנה הריכוז זקסנהאוזן עד לסוף מלחמת העולם השנייה.
עם שחרורו המשיך לחיות בהנובר עד למותו ב-1975.
פרשת הרציחות של הארמן עוררה דיון נרחב בקרב הציבור הגרמני בכל הנוגע לחקירות משטרתיות, היחס שהוענק באותה העת לחולי נפש, וטבעו של עונש המוות.
עם זאת, רוב המחלוקות האלימות ביותר נגעו להומוסקסואליות, אשר הייתה אסורה על פי חוק וכרוכה בעונשי מאסר.
הסרט M מ-1931 בבימויו של פריץ לאנג היה העיבוד הקולנועי הראשון שהתבסס על מעלליו של הארמן, בנוסף לאלו של שני רוצחים סדרתיים גרמניים אחרים, קארל גרוסמן ופטר קירטן.
השחקן פיטר לורה גילם את דמותו של רוצח הילדים הבדיוני האנס בקרט.
הסרט מ-1973 בבימויו של מבוסס באופן ישיר על פשעיו של הארמן, ועלילתו סובבת מודיע משטרתי אשר צבעיו האמיתיים מתגלים כאלו של רוצח סדרתי אשר מוכר את בשר קורבנותיו למסעדות.
הסרט מ-1995 בבימויו של מתמקד במעצרו של הארמן, חקירתו, וראיונותיו עם פסיכיאטר בית המשפט.
עלילתו מבוססת על תיקים ותיעודים אמיתיים של הבדיקות הפסיכיאטריות שעבר הארמן.
הסרט מ-2010 בבימויו של מארק ודיק עוסק ברוצח סדרתי בשם סיירוס, המבוסס באופן חלקי על הארמן, וכן על הרוצח הסדרתי האמריקאי .
פרידריך פול "פריץ" הונקה אשר נודע מאוחר יותר בחייו בשם פיטר ינסן היה רוצח סדרתי גרמני שרצח לפחות ארבע נשים בין השנים 1970–1975 באזור , המבורג, גרמניה המערבית.
פרידריך פול הונקה נולד ב-31 ביולי 1935 ב, לייפציג, גרמניה הנאצית, לפריץ ואלזה הונקה, השלישי מבין עשרת ילדיהם.
שלושה מאחיו מתו במהלך לידתם.
אביו התפרנס כנגר ואמו כמנקה.
תיעודים מעטים שרדו מאותה העת, אך בחייו המאוחרים טען כי לקראת פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלח אביו למחנה ריכוז בשל דעותיו הפוליטיות ושבועתו למפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
הונקה עצמו נשלח בהמשך למחנה ריכוז לילדים.
עם כניעתה של גרמניה שוחררו שניהם בידי כוחות רוסים של בעלות הברית.
עם שחרורו מהמחנה נלקח לבית יתומים בלייפציג בו התגורר לאורך השנים הבאות.
בה בעת מצא אביו עבודה כמסיק תנורים, אך מת ב-1946 בשל מצבו הבריאותי שהתדרדר במהלך שנות מאסרו, והמשיך להחמיר בעקבות התמכרותו למשקאות חריפים.
בראשית שנות ה-50 החל הונקה בהתמחות כשוליית מניח לבנים, אותה נאלץ לעצור תוך זמן קצר בשל אלרגיה שפיתח.
כעבור שנה נמלט מגרמניה המזרחית לגרמניה המערבית ועבד במשך זמן-מה כפועל כפיים בחוות שונות באזור .
באותה העת נודע בשם פריץ בולמן הודות למזגו המנומס, ככל הנראה על שמו של האמיתי מברנדנבורג.
באותה העת נולד בנו הראשון היינריך מקשר קצר ימים שניהל עם אישה בשם מרגוט, אך לאחר שאולץ לשלם לה דמי מזונות שנתיים בגובה של כ-3,000 מארקים גרמניים עזב את הכפר בו התגורר ויצא לדרכו.
בשנים הבאות הגיע להמבורג והחל לעבוד במספנת בשורותיה של חברת הוואלדטסוורקה-דויטשה ורפט.
ב-1956 נפצע בתאונת דרכים קשה באזור שבעקבותיה סבל מעיוות בפניו אשר נגרם בשל אפו המרוסק ופזילה קבועה בשתי עיניו.
כעבור שנה נישא לאישה בשם אינגה ממנה נולד בנו השני, פריץ, אולם התגרשו ב-1960. שכניהם מאותה העת העידו על תגרות אלימות שהתקיימו בין השניים בדירתם שב.
על אף כן, שבו להיפגש זה עם זו והתחתנו בשנית, אך התגרשו שוב ב-1967.
כעת רווק, עבר הונקה להתגורר בבית ברחוב זיישטראסה מספר 74 ב.
לאחר חמש שנים, ב-1972, הכיר בת זוג חדשה בשם אירמגרד אלברכט אשר עברה להתגורר עמו בדירתו.
ב-15 באוגוסט אותה שנה ניסה לכפות על אישה בשם רות דאפנר לקיים יחסי מין עמו ועם אלברכט, וכן לאנוס אותה.
דאפנר נמלטה מדירתו בעודה עירומה והגיעה לתחנת המשטרה, בה נחקרה והגישה תלונה נגדו, בטרם פונתה לבית החולים.
הונקה נעצר ב-4 באפריל ונידון לשלם קנס בגובה של כ-4,500 מארקים, על אף שאישומי האונס נגדו הופלו.
אהבתו של הונקה למשקאות חריפים החמירה בשנים הבאות לאלכוהוליזם, דבר שהפריע לו לנהל מערכות יחסים יציבות עם נשים, והובילו לחפש אחר מין מזדמן עם זונות, אותן פגש לרוב בפאבים שונים ב שב.
כל קורבנותיו הידועים של הונקה היו נשים מבוגרות שהכיר ברובע החלונות האדומים של .
חלקן היו דרות רחוב אשר עסקו מעת לעת בזנות בתמורה לקורת גג, מזון, אלכוהול, וסכומי כסף קטנים.
היעלמותן, אפוא, לא משכה תשומת לב רבה ולא הובחנה בידי גורמי החוק, דבר שעזר להונקה לשמור על חשאיות.
הוא נהג לפקוד לעיתים קרובות את הפאבים הרבים של אותו אזור, ביניהם , והונג קונג, מקומות שהיו ידועים בשל קהל השתיינים והזונות שנהגו לבקר בהם.
על אף שמאוחר יותר טען כי כל מבוקשו היה למצוא אנשים עמם יוכל לשוחח, הערכות פסיכולוגיות שנמסרו במהלך משפטו קבעו כי מטרתו האמיתית הייתה הלכה למעשה להשיג .
קורבנו הידוע הראשון הייתה אליזבת גרטראוד בראואר בת ה-42, ספרית אשר עבדה לסירוגין בזנות לצורך השלמת הכנסה, ונרצחה ככל הנראה בדצמבר 1970. בראואר הובאה לדירתו של הונקה בידי אני וכטמייסטר, חברתו הקרובה, שם דרש הלה משתיהן לקיים עמו שלישייה, אך משסירבה בראואר רצח אותה.
ראשה, שדייה, ידייה ואחת מרגליה נמצאו במגרש גרוטאות לא רחוק מביתו ב-2 בנובמבר 1971, ומתוך התקדמות ריקבונם הסתמן כי שכבו במקומם לפחות שנה.
מציאת הראש אפשרה לחוקרי מקרי המוות לפתוח במלאכת שחזור פניה של בראואר על פי עצמות הגולגולת, בניסיון לבאר את זהותה.
גופה השלם אותר רק כעבור מספר שנים ולאחר מעצרו של הונקה, אשר החביא אותו, יחד עם חלקי אדם נוספים, בתוך קירות דירתו.
ככל הידוע לא רצח הונקה שוב במשך ארבע השנים הבאות.
קורבנו הבא, אנה בוישל בת ה-54, הייתה עקרת בית עמה נפגש בפאב הכפפה הזהובה ב-1974. לאחר שהשתכרו יחדיו לקח אותה לדירתו וחנק אותה למוות, מפני שלטענתו, , משמע לא הגיבה לניסיונותיו לקיים עמה יחסי מין.
לאחר מכן ביתר את גופתה והחביא את השאריות בין כותלי ביתו.
לקראת סוף אותה שנה רצח הונקה את פרידה "ריטה" רובליק בת ה-57, זונה לה שילם כמאתיים מארקים בכדי שתבוא לביתו ותקיים עמו יחסי מין, אולם לאחר שגילה כי גנבה ממנו כמאתיים מארקים נוספים חנק אותה למוות.
כעבור שנה רצח הונקה את קורבנו האחרון, רות שולט בת ה-52, זונה נוספת שפגש בפאב הכפפה הזהובה והביא לביתו.
תחילה הכה אותה נמרצות בראשה עם בקבוק ליקר מסוג קורן ולאחר מכן חנק אותה למוות עם זוג גרביונים.
ביתור גופתה תואר בדוח הנתיחה שלאחר המוות, .
מאוחר יותר כאשר נשאל לגבי העניין הסביר הונקה, .
רציחותיו של הונקה התגלו בטעות לאחר שפרצה שרפה בבניין בו התגורר ב-17 ביולי 1975. במהלך פעולות ההצלה וכיבוי האש גילו הכבאים את חלקי הגופות שהחביא בתוך קירות דירתו, וכוח משטרתי הוזעק לזירה במהרה.
הונקה שהה במקום עבודתו באותה העת, וכאשר חזר לביתו נעצר ונלקח לחקירה.
גופותיהן המבותרות של שלוש הנשים האחרונות שרצח, בנוסף לחלק גופה העליון של בראואר, קורבנו הראשון, נמצאו בתוך שקיות אשפה כחולות לאחר שנדחסו לתוך חלל הקירות והרצפה של דירתו.
הוא הודה ברציחתן של ארבע הנשים ב-29 ביולי 1975, אולם חזר בו מהודאתו בנובמבר 1976 בטענה כי לא זכר דבר מהאירועים שהתרחשו באותה העת.
משפטו של הונקה נפתח ב-1976 ב תחת שיפוטו של ריימר הדנפלדט, כאשר עורך הדין מטעם ההגנה שייצג אותו היה .
התביעה דרשה להרשיע את הונקה בארבעה אישומי רצח, אחד עבור כל אחד מהקורבנות, אולם לאחר שבית המשפט קבע כי לא ניתן להטיל על הונקה את האחריות הפלילית של מעשיו מאחר שסבל מחולי נפשי בעת ביצוע העבירות, הופחתו שלושה מהאישומים נגדו לסעיפי הרג, כאשר סעיף הרצח של בראואר נותר על כנו.
עתירת התביעה להטיל על הונקה עונש מאסר עולם, אפוא, נדחתה, ובמקום זאת נידון הלה ל-15 שנות מאסר בבית חולים פסיכיאטרי, זאת לאחר שבית המשפט קבע באופן סופי כי בעת הפשעים היה נתון תחת .
הונקה שוחרר מהאגף הפסיכיאטרי של בית החולים ב-1993 ושינה את שמו לפיטר ינסן.
הוא העביר את שנותיו האחרונות בבית אבות ב, בו לא הכירה אף נפש חיה את זהותו האמיתית, ומת כעבור מספר שנים בבית חולים אוכסנצול שב, ב-19 באוקטובר 1998, בעודו בן 63.
הסופר הגרמני הוציא לאור את ספרו ב-2016, שעל כתיבתו זכה ב.
הספר מתעד את חייו ופשעיו של הונקה וכותרתו נגזרת משמו של פאב הכפפה הזהובה בו נהג הלה לצוד אחר קורבנותיו.
הפתולוג הפורנזי והעיתונאית בטינה מיטלכר כתבו בספרם "מוות ללא מנוח: מקרים מרתקים מתוך הרפואה המשפטית" פרק שלם אודות פשעיו של פריץ הונקה מנקודת מבט פורנזית.
מחזה תיאטרון בשם "הונקה" הופק בידי אווה אנגלבך ומרסל וייננד ב-2014 ב.
סרט הקולנוע הגרמני הכפפה הזהובה בבימויו של פאטי אקין ובכיכובו של אשר יצא לאקרנים ב-2019 מבוסס על ספרו של היינז שטרונק ומתאר את חייו ופשעיו של הונקה.
הסרט נפתח ברצח הידוע הראשון שביצע ומסתיים עם מעצרו הסופי.
המוזיקאי הגרמני הוציא תחת השם הבדוי "הארי הורור" את השיר "הייתי רוצה לנסר אישה" המבוסס על רציחותיו של הונקה ב-1978, אשר הפך במהרה ללהיט מועדונים בהמבורג.
חברת התקליטים RCA רקורדס סירבה תחילה להפיץ את השיר והביעה דאגה בשל תוכנו השנוי במחלוקת, אך לאור הצלחתו הרבה הסכימה לשווק אותו.
המוזיקאי הגרמני הוציא את השיר "ריח האשוח" באלבומו "מתוך הספרייה" ב-2014, אשר אמנם אינו מזכיר את הונקה באופן מפורש, אך מתאר פרטים מדויקים אודות חייו ופשעיו.
שמו של השיר נגזר מעצי הריח שהחזיק הונקה בדירתו, שנועדו להסתיר באמצעות ניחוחם את צחנת הגופות הרקובות של קורבנותיו.
להקת הקשיחות הגרמנית החדשה הוציאה ב-30 ביולי 2020 את השיר "הונקה הונקה" כחלק מאלבומם , המתאר את מפגשיו השונים של הונקה עם קורבנותיו בכפפה הזהובה, בטרם לקח אותם לדירתו וחנק אותם למוות.
פריץ יוליוס קון היה נאצי אמריקאי-גרמני ששימש כמנהיג האיגוד הגרמני אמריקאי לפני כניסת ארצות הברית אל מלחמת העולם השנייה בדצמבר 1941 .
קון נולד בגרמניה והפך לאזרח ארצות הברית ב-1934, אך אזרחותו בוטלה ב-1943 בשל היותו סוכן זר של גרמניה הנאצית.
קון ריצה מאסר בגין גניבה וזיוף מ-1939 עד 1943 ועם השחרור נכלא מיד על ידי הממשלה הפדרלית כסוכן זר ומרגל, הוא גורש מארצות הברית ב-1945 ובהמשך ריצה עוד זמן מאסר בגרמניה.
קון נולד במינכן שבקיסרות הגרמנית.
קו הוא בנם של גאורג קון וג'וליה יוסטינה ביו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה סיים את לימודיו באוניברסיטה הטכנית של מינכן לאחר שקיבל תואר שני בהנדסה כימית.
בשנות ה-20 עבר קון למקסיקו וב-1928 הוא עבר לארצות הברית וב-1934 הפך לאזרח אמריקאי.
הוא עבד במפעל של חברת פורד בדטרויט לפני שהפך למנהיג האיגוד הגרמני אמריקאי ב-1936
ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית בראשות סמואל דיקשטיין הגיעה למסקנה כי איגוד ידידי גרמניה החדשה היו סניף אמריקאי של המפלגה הנאצית והארגון נאלץ להתפרק.
אף על פי כן, במרץ 1936 הוקם בבאפלו "האיגוד הגרמני אמריקאי" כארגון המשך לידידי גרמניה החדשה.
הארגון בחר את קון, יליד גרמניה, כמנהיגו הרשמי.
קון, אמנם תיאר את האיגוד החדש כבעל כ"אהדה לממשלת היטלר", אך הכחיש בתוקף כי הארגון קיבל כסף או קיבל פקודות מהגרמנים.
קון גם הכחיש שלאיגוד יש מטרה כלשהי להחדיר את הפשיזם לארצות הברית.
קון גייס אלפי אמריקאים על ידי שימוש בתעמולה אנטישמית, אנטי-קומוניסטית ופרו-גרמנית.
אחת המשימות הראשונות שלו בתור נשיא האיגוד הייתה לתכנן טיול לגרמניה הנאצית עם 50 מחסידיו האמריקאים.
המטרה הייתה להיות להיפגש עם פיהרר וקנצלר גרמניה, אדולף היטלר.
קון וחבריו נפגשו עם היטלר במהלך אולימפיאדת ברלין ב-1936 אך המפגש נחשב לאכזבה מצידו של קון וחבריו.
על אף האכזבה, קון המשיך בהפצת תעמולה לחסידיו ברגע שחזר לארצות הברית וטען כי היטלר הכיר בו כ"פיהרר האמריקאי".
ככל שהפופולריות שלו גדלה, כך גם גדלה הביקורת נגדו.
לא רק יהודים-אמריקאים או קומוניסטים, אלא גם גרמנים-אמריקאים שלא היו מזוהים עם הנאצים, החלו בהבעת ביקורת פומבית נגד קון והאיגוד.
תשומת הלב השלילית שמשכו הנאצים האמריקאים לא הייתה לטעמו של היטלר, והוא רצה שהמפלגה הנאצית בארצות הברית תהיה אמנם חזקה, אך "חמקמקה".
בכללי, היטלר קיווה שארצות הברית תשמור על הנייטרליות שלה לאורך כל המלחמה.
ב-1 במרץ אף העבירו הנאצים חוק כי אזרח גרמני לא יכול להיות חבר ב"איגוד הגרמני אמריקאי".
ב-3 בספטמבר 1938, בחר האיגוד מחדש את קון כנשיא הארגון, ב-20 בפברואר 1939 ערך קון את העצרת הגדולה והמפורסמת ביותר בתולדות האיגוד, עצרת שנערכה במדיסון סקוור גארדן בניו יורק.
כ-20,000 איש השתתפו ושמעו את קון לועג לנשיא פרנקלין ד.
רוזוולט, אותו כינה קון "פרנק ד' רוזנפלד" ואת תוכנית הניו דיל שלו "העסקה היהודית" ומוקיע את מה שהוא כינה את המנהיגות הבולשביקית-יהודית האמריקאית.
קון גם הצהיר: "האיגוד נלחם כתף אל כתף עם אמריקאים פטריוטים כדי להגן על אמריקה מפני גזע שאינו הגזע האמריקאי, היהודים שולטים בהכל והאדם הלבן נזרק החוצה, היהודים הם אויבי ארצות הברית.
האירוע המפורסם ביותר שהתרחש בעצרת היו קטטות בין "חיילי הסער" של האיגוד ובין אלפי מפגינים זועמים ברחובות.
במהלך נאומו של קון, מיהר לבמה מפגין יהודי, איזדור גרינבאום, והמשטרה נאלצה לחלץ אותו לאחר שהוא הוכה והופשט על ידי חיילי סער מהאיגוד.
מאוחר יותר ב-1939, בניסיון לפרק את האיגוד, הורה ראש עיריית ניו יורק, פיורלו לה גוארדיה לפקידי העיר לחקור את חשבונות המיסים של האיגוד.
העייריה טענה כי קון מעל ב-14,548 דולרים מקופת הארגון, והוציא חלק מהכסף על הפילגש שלו.
התובע המחוזי, תומאס דיואי הוציא נגדו כתב אישום ב-25 במאי 1939, קון הורשע ב-5 בדצמבר 1939 ונידון לשנתיים וחצי עד חמש שנות מאסר בגין גניבה וזיוף.
למחרת, הוא נשלח לכלא סינג סינג.
למרות הרשעותיו במעילה, חברי האיגוד המשיכו לכבד את קון, בהתאם לעקרון הפיהרר, המעניק למנהיג מעמד שקובע כי הוא "מעל החוק".
אזרחותו של קון נשללה ב-1 ביוני 1943, בזמן שהיה בסינג סינג, בטענה שהושגה במרמה לאחר שהוכחה פעילותו המתמשכת כסוכן זר של גרמניה וכאדם בעל נאמנות לגרמניה הנאצית ולמפלגה הנאצית.
עם שחרורו לאחר 3 וחצי שנות מאסר, קון נעצר מחדש ב-21 ביוני 1943, כ"מרגל אויב" ונכלא על ידי הממשלה הפדרלי במחנה בקריסטל סיטי, טקסס.
לאחר המלחמה נשלח קון לאליס איילנד וגורש לגרמניה ב-15 בספטמבר 1945. הוא היה אסיר במבצר הוהנאספרג עד 25 באפריל 1946. עם הגעתו לגרמניה, הוא רצה לחזור לארצות הברית, ונקביל עבד במשך יותר משנתיים ככימאי תעשייתי במפעל כימי קטן במינכן.
השלטונות הגרמניים החליטו אז שעליו להישפט על פי חוקי הדה-נאציפיקציה של גרמניה והוא נכלא פעם נוספת ביולי 1947.
ההליך נחשב לבולט בהיעדרו של לא רק קון אלא גם של עורך דינו וכל העדים שהיו אמורים להעיד לטובתו.
המשפט בוצע כולו על ידי הצגת מסמכים שהתיימרו להראות שלקון היו קשרים הדוקים עם גרמניה הנאצית של וכי ניסה להחדיר את האידאולוגיה שלה בארצות הברית".
קון אמר בתגובה להרשעתו כי הוא רואה בעונש של 10 שנות המאסר עונש בלתי הוגן והודיע על כוונתו לערער על העונש.
קון מת מסיבות לא ידועות ב-14 בדצמבר 1951 במינכן.
שמו של בית הספר בו לומד תומאס סמית', בנו של אחת מהדמות הראשיות בסדרה האיש במצודה הרמה נקרא "בית הספר פריץ יוליוס קון".
פריץ לוֹהְנֶר-בֶּדַה (Fritz Löhner-Beda, 24 ביוני 1883 - 4 בדצמבר 1942), נולד בשם בֶּדְזִ'יךְ לוי (Bedřich Löwy), היה תמלילן, וסופר אוסטרי.
רבים מהשירים והלחנים שלו נשארו פופולריים היום, הרבה יותר ממנו עצמו.
הוא נרצח במחנה הריכוז אושוויץ III מונוביץ.
לוהנר-בדה נולד בשם בֶּדְז'יךְ לוי (Bedřich Löwy) בוִילְדֶנְשְוֶורְט (Wildenschwert), בוהמיה (היום אוּסְטי נָאד אוֹרְלִיצי ( Ústí nad Orlicí), צ'כיה) ב-1883. ב-1888 עברה משפחתו לווינה, ובשנת 1896 שינתה את שם המשפחה לשם משפחה עם צליל פחות יהודי: לוֹהְנֶר.
לאחר שעבר את בחינות הבגרות שלו, החל ללמוד משפטים באוניברסיטת וינה, שם הפך לחבר באגודת הסטודנטים היהודית קדימה.
לאחר שהשיג את הדוקטורט, עבד כעורך דין משנת 1908 ואילך.
הוא היה גם שחקן כדורגל מצטיין ונלהב והיה בין המייסדים של מועדון הספורט היהודי המפורסם "הכח וינה" ב-1909. הוא שימש כנשיאו הראשון של המועדון, שבהמשך זיכה אותו בחברות כבוד.
בשנת 1910 בחר לוהנר-בדה בקריירת כתיבה.
הוא כתב סאטירות קלות רבות, מערכונים, שירים ופזמונים, ובנוסף כתב במספר עיתונים, לעיתים קרובות תחת שם העט "בדה", גרסה מקוצרת של שמו הפרטי הצ'כי, בֶּדְזִ'יךְ (הגרסה הצ'כית של השם הגרמני פרידריך/פריץ).
בשנת 1913, הוא פגש את פרנץ להאר, עבורו כתב את הליברית של האופרטה Der Sterngucker משנת 1916 ("הצופה בכוכבים").
בתחילת מלחמת העולם הראשונה הוא כתב את המילים הפטריוטיות לשיר החיילים: רוזה, אנחנו נוסעים ללודז (Rosa, wir fahr'n nach Lodz).
ב-1974 הוא חודש בגרסה של ויקי לֵאַנדרוס: Theo, wir fahr'n nach Lodz (תֵאו, אנחנו נוסעים לוינה) שעמד בראש מצעד הפזמונים.
ב-1918, גויס לוהנר-בדה לשירות צבאי במלחמת העולם הראשונה, אותה סיים כקצין וכאנטי מיליטריסט מושבע, ומעניין לציין זאת על רקע העובדה שהוא חיבר בתחילת המלחמה את הלהיט הפטריוטי המוזכר.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הפך לוהנר-בדה לאחד מהתמלילנים המבוקשים ביותר בווינה.
יחד עם להאר כמלחין, לוּדְוִויג הֶרְצֶר כמחבר שותף, ורִיכַרְד טאוּבֶּר כזמר, הפיק לוהנר-בדה את האופרטות פְרִידֶרִיקֶה (Friederike,1928), "ארץ החיוכים" (Das Land des Lächelns, 1929), ועם פאול קְנֶפְּלֶר כמחבר שותף, את ג'וּדִיתָה (Giuditta, 1934).
יחד עם חברו אלפרד גרינוולד ככותב שותף ופַּאוּל אַבּרַהָם כמלחין, הפיק לוהנר-בדה את: "ויקטוריה וההוּסאר שלה" (Viktoria und ihr Husar, 1930), הפרח מהוואי (1931, Die Blume von Hawaii), ואת "נשף בסבויה" (Ball im Savoy ,1932).