tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שישמידו כוחות אוגדה 143 את כוחות הארמייה השלישית (בדגש על דיוויזיות החי"ר המצריות ה-7 וה-19) עליהם להיערך לחציית התעלה מערבה, באזור העיר סואץעל פי התוכנית שהועברה למטכ"ל היו שתי חלופות תקיפה: "אריה" - תקיפה של אוגדה 162 דרומה, ו"דוב" - תקיפה של אוגדה 143 דרומה.
ועדת אגרנט ציינה כי לפקודה זו לא הייתה משמעות שכן היא לא הגיעה לידיעת מפקדי האוגדות
מרטין ון קרפלד מציין כי ליחידות הישראליות חסרו כוחות סיור, דבר שפגע במודיעין השטח העדכני שלהן.
מפקדת פיקוד דרום סברה שהמצרים כבר הגיעו במקומות רבים לציר החת"ם, אולם למעשה, הגיעו המצרים רק למרחק של 5-6 קילומטרים מזרחית לקו המים.
הישראלים נטו להפריז במספר הטנקים והצוותים שעמדו לרשותם ובמקביל, העריכו את כמות הטנקים המצרית הערכת חסר.
כמו כן, היו בעיניהם הטנקים חזות הכל והם לא נתנו את המשקל הראוי לכוחות החי"ר המצרי.
הם אף סברו שהמצרים ינקטו בדוקטרינה הסובייטית של חי"ר העוקב אחרי הטנקים בשעה שהמצרים העמידו בחזית את כוחות החי"ר.
המשימות שקיבלו הדיוויזיות המצריות שצלחו את התעלה ליומה השלישי של המלחמה היו:
הדבקת הפיגור שנוצר בהעמקת ראשי הגשר מזרחה.
כיבוש השטח עד קו הגבעות וציר החת"ם הסמוך לו.
בהכנותיהם למלחמה ניתחו המצרים את החוזקות והחולשות של צבאם.
הם הגיעו למסקנה כי הם נחותים מצה"ל הן ביכולת לקבל סיוע אווירי והן בכוח האש של דגמי הטנקים שבידיהם וביכולת ניהול קרב תנועה ואש, עיצבו את הכוחות כך שמחצית מהטנקים שברשותם נערכו בגדודים שסופחו לחטיבות החי"ר והמחצית השנייה נערכה בחטיבות שסופחו לדיוויזיות החי"ר.
השימוש בטנקים היה במכוון כ"תותחי נ"ט מתנייעים".
המצרים סברו שבדרך זו הם יאפשרו לחיילי החי"ר ולחוליות הנ"ט הגנה וכך יפצו על חולשותיהם המובנות.
בבוקר 8 באוקטובר, בשעה 07:50, פקד האלוף אדן על כוחותיו לנוע למשימותיהם.
תוכניתו של אדן הייתה לנוע מצפון לדרום במקביל לתעלת סואץ.
חטיבה 460 הייתה אמורה להיות המערבית ביותר ומטרתה לחבור למעוז "חיזיון" וחטיבה 217 הייתה אמורה לנוע באותו כיוון ממזרח לה, כשמטרתה חבירה למעוז "פורקן" שמול אסמאעיליה.
חטיבה 500 הייתה אמורה לנוע מזרחית לציר החת"ם.
תוכניתו של אדן השתבשה מיד עם מתן פקודת התנועה כאשר שתי פלוגות של טנקי T-62 מחטיבה 15 (דיוויזיה 18 המצרית) תקפו כוח ישראלי סמוך לקנטרה.
אדן חשש מאיגוף מצרי שיכתר את כוחותיו מצפון ועל כן פקד על חטיבה 217 להישאר במקומה, להיערך מול האיום שמצפון ולהיות מוכנה לתנועה דרומה למילוי משימותיה על פי פקודה.
כמפקד הכוח שנשאר מול קנטרה מונה תת-אלוף קלמן מגן, מפקד הגזרה הצפונית.
לטענת אדן, עד שעה 9:00 לא נתקלה חטיבה 460 בהתנגדות ממשית, למעט ירי ארטילרי מצרי, והגיעה עד לשטח המישורי שבין תעוז "הברגה" ובין גשר פירדאן, שם אף יצרה קשר עם יחידת טנקים מאוגדת שרון.
לאחר שחטיבה 217 החלה לנוע מאזור קנטרה דרומה, הודיע אדן לגונן כי הוא מוכן להתחיל בניסיון התקרבות למעוז "חיזיון" אך העמיד תנאי שיקבל סיוע אווירי שיפגע בכוחות מצרים שעל הרמפות והסוללות שמשני צידי התעלה.
התקפת גדוד 19 מול הדיוויזיה המצרית השנייה
גדוד 19 (בפיקודו של חיים עדיני), גדוד שריון במילואים שסופח לחטיבה 460, נע תחת אש ארטילרית מצרית, הצליח להתקדם עד סמוך לגשר פירדאן וניהל בהצלחה, תוך כדי תנועה, קרב עם כוחות מצריים מהדיוויזיה המצרית השנייה.
באותו אזור תוגברה הדיוויזיה המצרית השנייה על ידי חטיבת שריון 24. שתי חטיבות החי"ר יצרו את הקו הראשון במערך המצרי וחטיבה ממוכנת נערכה בקו השני.
חטיבת הטנקים 24 נערכה בקו אחורי ויועדה לשמש כעתודה במידה והישראלים יצליחו לפרוץ את המערך המצרי.
בהתקדמם מערבה, הותקפו הטנקים על ידי יחידות חי"ר המצוידות בנשק נ"ט, ואף על פי שארבעה טנקים מהכוח הישראלי הושמדו, הצליח הכוח להגיע עד 500 מטרים מקו המים ודיווח על כך.
מעודד מהצלחת הפעולה הורה גונן לאדן לצלוח את התעלה עם יחידה קטנה.
אדן התנגד לתוכנית הצליחה בקבוצת הפקודות שנערכה באום חשיבה וגם סבר שפקודה זו היא בניגוד לתכנון המוקדם, אולם העריך כי בידי גונן מידע שאינו מצוי ברשותו ולא ערער על הפקודה.
בינתיים, בסביבות 10:30, נתקל גדוד 19 בכוחות חי"ר נוספים ונגרמו לו אבדות כבדות.
הוא נסוג תוך ש-15 מתוך 22 הטנקים שלו הושמדו ו-18 מחייליו נהרגו.
הגדודים האחרים של חטיבה 460, שהיו אמורים לנוע בעקבות גדוד 19, סטו בתנועתם מזרחה, לא נכנסו כלל למגע אש עם המצרים והגיעו לציר החת"ם.
לטענת אדן, גונן וראש המטה שלו, אורי בן ארי, התעלמו במשך כל הבוקר מדיווחיו על קשיים ומבקשותיו לסיוע אווירי ולסיוע מאוגדת שרון, ולחצו עליו פעמים רבות לתפוס מאחזים בגדה המערבית, להתקדם דרומה, לכבוש את אזור החווה הסינית ולצלוח את התעלה גם שם.
פיקוד הדרום לא ידע על מצבו הקשה של גדוד 19. בחמ"ל הפיקוד השתררה אווירה אופטימית שחיש מהר הגיעה גם למטכ"ל בתל אביב.
בשעה 10:15, תוך שהוא מפחית בחשיבות הדיווחים השליליים שהחלו להגיע מאזור הקרב, ביקש גונן מאלעזר אישור לצלוח את התעלה.
אלעזר נמצא באותה עת בישיבת הממשלה, ולא דיבר ישירות עם גונן, אלא נתן לעוזרו, רחבעם זאבי וראש לשכתו, אבנר שלו, לשוחח אתו.
לאחר חמש פעמים בהן קראו לו עוזריו לצאת מהישיבה (בחלק מהפעמים העבירו לו פתקים אל חדר הישיבות) כדי לדווח על הדו-שיח עם גונן, שוכנע אלעזר מהדיווחים האופטימיים (ללא שדיבר עם גונן ישירות) ובסופו של דבר אישר לצלוח את תעלת סואץ.
בנוסף, אישר לגונן את בקשתו להורות לשרון לנוע דרומה, אך לא במגמת תקיפה בכיוון דרום מערב, אלא לכיוון הכביש המתחבר למעבר הגידי כך שיהיה עליו לתקוף את הארמייה השלישית בהתקפה חזיתית לכשתתקבל הוראת ההתקפה.
ב-10:45 הורה גונן לאדן לצלוח את התעלה, ולשרון הורה להתכונן למשימת תקיפת הארמייה השלישית.
אדן ביקש מגונן שיעביר אחד מגדודי אוגדה 143 להיות תחת פיקוד הכוח שלו מאחר שחשש ממתקפה על אגפו הדרומי.
גונן אישר זאת והורה לשרון לבצע, אלא שזה סירב לוותר על אחת מחטיבותיו.
לאחר המלחמה, בעדותו בפני ועדת אגרנט, הכחיש שרון כי קיבל הוראה שכזו.
גם בשעות שלאחר מכן המשיכה האווירה האופטימית בחמ"ל פיקוד דרום.
הדיווחים מאוגדה 162 דיברו על קשיים אך על שליטה באירועים.
התקפת גדוד 113 מול הדיוויזיה המצרית השנייה
ב-14:30 נשלחו שני גדודים להתקפה נוספת על גשר פירדאן, אל אותה גזרה בה פעל גדוד 19 קודם לכן: גדודים 113 (בפיקוד אסף יגורי) ו-142 (בפיקוד נתן פירעם) מחטיבה 217 וגדוד 430 (בפיקוד אלישיב שמשי) מחטיבה 500 שהוכפף תוך כדי קרב לחטיבה 217 ואמור היה להיות בקו האחורי בעת ההתקפה.
בעת ההתקדמות נפתחה אש מצרית על גדוד 142 והוא נעצר.
גדוד 430, שהיה ברשת הקשר של חטיבה 500, טעה בזיהוי התפתחות הקרב וסבר שגדוד 113 המתקדם שייך לחטיבה השכנה (חטיבה 460), ועל כן לא התייחס להתקדמותו ונעצר גם הוא בעקבות גדוד 142. גדוד 113 נכנס לשטח הריגה בין שתי חטיבות החי"ר המצריות שבקו הראשון ובין החטיבה הממוכנת שהייתה בקו השני.
למצרים היה מידע מודיעיני על ההתקפה המתקרבת והם הכינו את כוחותיהם בהתאם.
בתוך דקות מפתיחת האש על ידי הכוחות המצריים ספג גדוד 113 32 הרוגים ו-18 טנקים שהושמדו.
הטנק של אסף יגורי, המג"ד, נפגע וכאשר הוא ואנשי צוותו מצאו מסתור במכתש של פגז הם נשבו.
ב-14:05, בעת שבפיקוד דרום שררה עדיין הידיעה כי באוגדה 162 נמצאים העניינים בשליטה, הגיעו לחמ"ל ידיעות על כך שהמצרים עומדים לפתוח במתקפה.
גונן מצא שחטיבה אחת של שרון, חטיבה 421 (בפיקוד חיים ארז), כבר הגיעה לגזרה הדרומית ושתי חטיבות נוספות נמצאות באזור טסה.
גונן שלח במסוק את תא"ל ששון יצחקי, ראש מטה פיקוד הדרום, וזה, לטענת שרון, הורה עתה לשרון לפנות חזרה צפונה לגזרה המרכזית ולסייע הן בבלימת המתקפה המצרית והן בייצוב קו ההגנה של אוגדה 162. בדרכו צפונה קיבל ארז הוראה לתקוף את החווה הסינית שבגזרה המרכזית.
ב-14:30 החלה ההתקפה המצרית בה הותקף האגף הדרומי של אוגדה 162 על ידי חטיבה ממוכנת מצרית שהצליחה לכבוש שני תעוזים על ציר החת"ם.
בנוסף, הצליחו כוחות מצריים לכבוש את אזור "מיסורי" ו"אמיר" (השמות במפת קוד סיריוס לאזור "החווה הסינית") ולרכז כוחות גדולים בנקודות מפתח ממזרח לאגם המר הקטן (באותה שעה נערכו גם התקפות מצריות בגזרה הדרומית של תעלת סואץ).
כמו כן, כבשו הכוחות המצרים את מתחמי "חמוטל" ו"מכשיר".
בשעות אחר הצהריים לא היה ברור עדיין מצבה של אוגדה 162 ומצב זה של ערפל קרב נמשך עד שעות הערב.
בשעה 17:10 דיווח גונן לאלעזר כי חטיבה 217 הנמצאת באגף הדרומי של אוגדה 162 עומדת בפני מתקפה מצרית נרחבת וכי לא תוכל לעמוד בה.
במצב זה העדיפו אלעזר וגונן להורות על נסיגת אוגדה 162 וביטול ההתקפה המתוכננת על החווה הסינית כך שאוגדה 143 תישמר כעתודה למקרה של פריצה מצרית.
חיל האוויר הישראלי, שהעדיף בימים הראשונים לרכז את המאמץ בגזרה הסורית, עסק באותו יום בתקיפת סוללות טילי קרקע-אוויר בגזרת פורט סעיד ובתקיפת הגשרים שעל תעלת סואץ, וכוחות הקרקע הישראלים סבלו מחסרונו של סיוע אווירי.
במשך חלק גדול משעות הקרב מיסכו המצרים את רשתות הקשר הישראליות והצליחו להקשות על הישראלים את העברת דוחות המצב והפקודות.
הפיקוד הישראלי החליט להתמקד במגננה בניסיון למנוע פריצת הקו על ידי המצרים.
תוצאות הקרב הראו כי צה"ל לא נערך למתקפה בצורה מספקת.
תקיפות השריון הישראלי נעשו ללא סיוע של חי"ר ועם סיוע ארטילרי מועט.
בעקבות כישלון המתקפה החליט צה"ל לייצב קו הגנה בסיני ולרכז את מרב מאמציו בחזית הסורית.
ון קרפלד מונה מספר עניינים שלגביהם ניתן לבקר את ההחלטה הישראלית לצאת למתקפה בחזית הדרום, במועד שנקבע:
חוסר הארגון של הכוחות הישראלים כשפלוגות וגדודים הוכפפו ליחידות שלא היו יחידות האם האורגניות שלהן
ההחלטה לבצע מתקפה בו-זמנית מול הסורים ומול המצרים
ההחלטה על מתקפה מדורגת ולא על התקפה מרוכזת
ההחלטה על מתקפה לאורך החזית ולא הבקעה בנקודה אחת
הוא טוען כי לגבי מספר נקודות אין ויכוח לגבי הכשלים בכוח הישראלי:
תהליך תכנון המתקפה היה פגום מתחילתו ועד סופו
לא יצאו שום סיכומים בכתב לגבי תוכנית ההתקפה.
סיכום הישיבה בערב 7 באוקטובר היה מעורפל והיה נתון לפרשנויות, כפי שאכן התברר מאוחר יותר כשכל מפקד שנכח טען שהבין דברים אחרים.
ייתכן ולבלבול והמהומה ששררו בחמ"ל פיקוד דרום ובמפקדת המטה הכללי תרמו לחוסר בהירות זה.
גונן פקד על שני אלופים שהיו מפקדיו בעבר הלא רחוק.
אדן כלל לא העריך את גונן עוד לפני המלחמה, ואילו שרון עקף בשיטתיות את גונן, גם בימי המלחמה הראשונים, ודיבר ישירות עם הרמטכ"ל.
שי תמרי, שהיה קצין אג"ם פיקוד דרום בזמן המלחמה (וכשנה וחצי לפניה), טוען שהכשל העיקרי במתקפה נבע מכשלים בחשיבה המערכתית.
כשל נוסף שבא לידי ביטוי בקרב, הוא אי הכנת השריון הישראלי להתמודדות מול מערך רווי נ"ט.
ב-18:00 באותו ערב, הופיע הרמטכ"ל בבית סוקולוב במסיבת עיתונאים מצולמת ואמר בין היתר: לשאלת העיתונאי דן שילון, האם הוא יכול לחזות מועד של סיום הקרבות, ענה אלעזר:
לאחר הופעתו של דיין בטלוויזיה בערב שלפני כן, שבה, למרות הביטחון שהביע בכוחו של צה"ל, נראו פניו שלא כתמול שלשום, הייתה הופעתו הבוטחת והנחרצת של אלעזר ההפך הגמור.
למחרת, הופיע אלוף (מיל.) אהרן יריב, גם הוא בטלוויזיה הישראלית, ומסר דיווח מאוזן על המצב, אך ההתבטאויות הסותרות הביאו לבלבול בציבור הישראלי ויצרו פער אמינות שנמשך עוד זמן רב.
התבטאותו "אנחנו נשבור להם את העצמות" הפכה, בעיני הציבור הישראלי שלאחר המלחמה, לאחד מהסמלים הבולטים לאי הידיעה בה היו נתונים הרמטכ"ל ומקבלי ההחלטות בצמרת הישראלית.
אור ליום 9 באוקטובר, בישיבה שנערכה ב-04:30 בבור עם צמרת הפיקוד הצה"לי, המשיך משה דיין לדבוק בגישתו טרם המתקפה הכושלת והמליץ שנית על נסיגה לקו שארם א-שייח' והמעברים, ובנוסף, על גיוס של מבוגרים ושל צעירים בגיל טרום גיוס.
דבריו הכו בהלם את הנוכחים.
ב-10 באוקטובר מונה חיים בר-לב ל"נציג הרמטכ"ל בחזית הדרום" מינוי שלמעשה החליף את אלוף פיקוד הדרום שמואל גונן.
ההחלפה נעשתה הן בשל כישלון המתקפה ב-8 באוקטובר והן כתוצאה מיחסים עכורים ששררו בין שרון ובין גונן.
בעדותו בפני ועדת אגרנט טען אריאל שרון כי:
ההיסטוריון הצבאי מרטין ון קרפלד קבע בספרו "Command in war" כי "הייתה זו התבוסה הגדולה בהיסטוריה של צה"ל".
מתקפת הטרור בנורווגיה כללה שני פיגועים שנערכו בנורווגיה ביום שישי, 22 ביולי 2011 ושבוצעו על ידי המחבל הלאומני קיצוני, אנדרס ברינג ברייוויק, נורווגי בן 32.
את הפיגוע הראשון ביצע ברייוויק באמצעות פיצוץ מכונית תופת ברובע הממשלה (Regjeringskvartalet) בעיר הבירה אוסלו בשעה 15:26, בסמוך למשרדו של ראש הממשלה ינס סטולטנברג, שלא שהה במקום.
מהפיצוץ נהרגו 8 בני אדם, מעל ל-200 נפצעו ונגרם נזק רב למבנים.
כשעה וחצי לאחר מכן, הגיע ברייוויק לאי אוּטֶיָה (Utøya; מיקום על גבי מפה) שבאגם טיראיפיור בקרבת אוסלו וביצע פיגוע ירי שבמהלכו נהרגו 69 נערים ונפצעו עשרות במחנה קיץ של מפלגת העבודה הנורווגית (מפלגת השלטון).
הייתה זו מתקפת הטרור הראשונה בתולדות נורווגיה המודרנית.
הפיצוץ מחוץ למשרד ראש ממשלת נורווגיה
בקריית הממשלה שוכנים משרד ראש הממשלה, משרד האוצר הנורווגי, משרד המשטרה והמשפטים, ומשרדי ממשל נוספים.
פיצוץ מכונית התופת גרם למותם של 8 בני אדם, פציעתם של אחרים ולנזק רב למבנים.
כל חלונות בנייני הממשל ברובע התנפצו לרסיסים מעוצמת הפיצוץ.
הרחובות המובילים לרובע הוצפו בשברי זכוכית וענן עשן לבן היתמר במשך זמן רב מעל הרובע כתוצאה מהשרפה שהתמשכה בבניין משרד הנפט הנורווגי.
מיד לאחר הפיצוץ סגרה משטרת נורווגיה את הרחוב וחיפשה אחר התקני נפץ נוספים, ונאסר על אזרחים להגיע למרכז אוסלו.
בנייני ערוץ הטלוויזיה TV2 פונו לאחר שהתגלה חפץ חשוד.
כשעתיים לאחר פיצוץ מכונית התופת, הגיע אנדרס ברינג ברייוויק - נורווגי תושב אוסלו, כשהוא מחופש לקצין משטרה, אל האי אוטיה המרוחק 40 ק"מ מהעיר אוסלו, שבו נערך מחנה קיץ שנתי לנוער ולצעירים של ליגת העובדים הצעירים של מפלגת השלטון, ופתח באש על הנוכחים.
69 נהרגו, ועשרות נפצעו, רובם נערים.
ברייוויק הגיע אל האי בסירה, כשהוא חמוש ברובה בעל כוונת טלסקופית ובאקדח מסוג גלוק, עטוי אפוד מגן.
כאשר הגיעו דיווחים ראשוניים על היריות נשלחה יחידה ללוחמה בטרור אל האי והחשוד נעצר, אולם שאלות קשות עלו לגבי משך הזמן הארוך שנדרש עד שהגיעה היחידה אל האי ועצרה את היורה.
יחידה נוספת שהגיעה אל האי ביצעה בדיקה לשם איתור או ניטרול פצצות נוספות.
במסיבת עיתונאים שכינס ראש ממשלת נורווגיה, ינס סטולטנברג, הוא הצהיר כי "אנחנו נמצא את האשמים והאחראים לכך" וכי "אף אחד לא יפוצץ אותנו בשקט.
אף אחד לא יירה בנו בשקט.
אף אחד לעולם לא יפחיד אותנו מלהיות נורווגיה".
לאחר מעצרו של ברייוויק הודיע ראש המשטרה הלאומית, סווינונג ספונהיים, כי ברייוויק הוא שאחראי גם לפיצוץ מכונית התופת שבוצע מוקדם יותר באותו היום.
מלכתחילה הניחה המשטרה כי לאירוע באוטיה היה קשר לפיגוע במרכז הבירה, מכיוון שראש הממשלה סטולטנברג היה צפוי להגיע אל מחנה הקיץ ביום שלמחרת, ומהלך האירועים תאם את ההשערה כי סטולטנברג היה בין מטרותיו של המחבל.
באי אוטיה נלכד אנדרס ברינג ברייוויק, איש ימין קיצוני תושב אוסלו בן 32 ללא עבר פלילי.
השוטרים גילו כי הוא שהה באוסלו בעת הפיצוץ ולאחר מכן נסע לאי, שמצפון-מערב לבירה, שם ירה במשתתפי מחנה הקיץ לנוער של מפלגת העבודה הנורווגית (Arbeiderpartiet) בעודו מחופש לקצין משטרה.
הוא נעצר שם, והמשטרה קישרה אותו גם לפיצוץ שאירע שעתיים קודם לכן במתחם הממשלה.
ברייוויק התחנך בבית הספר למסחר של אוסלו (Oslo Handelsgymnasium), ועמד בראש חברת Breivik Geofarm שפעלה בתחום החקלאות.
הוא תואר על ידי ידידיו כשמרן לאומני, ונציג המשטרה הנורווגית שטיפל בנושא, תת-ניצב רוג'ר אנדרסן, כינה אותו "פונדמנטליסט נוצרי".
בצעירותו היה חבר מפלגת הקידמה (FrP), המפלגה השמרנית הגדולה בנורווגיה; וכן היה חבר באגף הצעירים של המפלגה, ה-FpU.
לדברי אוֹבֶה ואנֶבּוֹ, מנהיג אגף הצעירים של מפלגת הקידמה, בתחילת שנות ה-2000 ברייוויק עוד היה פעיל במפלגה אך ככל שהלכו והקצינו השקפותיו הוא התרחק ממנה עד לעזיבתה.
ברייוויק ביטא אהדה לווינסטון צ'רצ'יל, כמו גם למקס מאנוס, ממנהיגי תנועת המחתרת הנורווגית שנאבקה בשלטון גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא גם העריץ את הפוליטיקאי ההולנדי חירט וילדרס, שאותו תיאר כמנהיג המפלגה היחידה של השמרנים.
את עצמו תיאר כפרו-ישראל; טען כי הכרחי להילחם למען אירופה נוצרית-יהודית, והביע התנגדות לאנטישמיות ולג'יהאד העולמי.
הוא טען שישראל היא קורבן של האשמות חסרות שחר והתנגד לאלו הטוענים כי היא מדינה גזענית.
לטענתו, ישראל נמצאת במלחמה נגד הג'יהאד המוסלמי ולא נגד הגזע הערבי כפי שרבים סבורים בנורווגיה, לשיטתו.
בפעילותו בפורומים שונים באינטרנט, בין היתר בספטמבר 2009 וביוני 2010, שטח ברייוויק את השקפותיו הקיצוניות.
הוא הפגין את קרבתו הרעיונית למחנה הימין הנוצרי הקיצוני, על אף שלא השתייך רשמית לאף ארגון שכזה.
כמו כן, ביטא בכתביו את שנאתו למוסלמים ואת תמיכתו בישראל.
ביום המתקפה עצמה, הוא פרסם, תחת השם אנדרוּ בֶּרְוויק, את המניפסט "2083: הכרזת העצמאות האירופית".
הוא זיהה עצמו כאנטי רב-תרבותיות, וכמי שרואה באיחוד האירופי "אירו-ערביה" - ישות ששואפת להביא להתאסלמות האוכלוסייה האירופית.
פרט לעבירות תנועה לא היה לברייוויק עבר פלילי.
הוא התגורר בדירה בבניין משותף במערב אוסלו, ובאביב/קיץ של 2011 עבר לכפר בקומונת אוֹמוּט שבמחוז הדמרק, 140 ק"מ מצפון-מזרח לאוסלו.
הוא החזיק ברשותו אקדח מסוג גלוק 17, נשק אוטומטי ורובה ציד שהיו רשומים על שמו.
בכפר ניהל חוות גידול ירקות, עיסוק שאיפשר לו לרכוש כ-6 טון דשן לשם הרכבת הפצצה ברכב התופת שפוצץ באוסלו.
עם מעצרו בעקבות הפיגוע, נחקר והועבר לתחנת המשטרה באוסלו.
בחקירתו הודה באחריות לטבח והצהיר כי פעל לבדו.
המשטרה עצרה שישה חשודים שסייעו לו, אך אלה שוחררו לאחר שלא נמצא קשר בינם לרוצח.
ברייוויק הושם בבידוד מוחלט בתא המעצר בכלא אליה הסמוך לאוסלו, שבתקופת מלחמת העולם השנייה שימש כמתקן כליאה נאצי בשירות הגסטאפו.
שלב שמיעת העדויות במשפטו החל ב-15 באפריל 2012. הוא נידון למאסר עולם בפועל, עונש המאסר הכבד ביותר האפשרי בנורווגיה.
הרשות לביטחון לאומי של נורווגיה (Nasjonal sikkerhetsmyndighet) בשיתוף עם שירות הביטחון של משטרת נורווגיה (PST) הודיעו כי הארגון סייעני הג'יהאד העולמי (أنصار الجهاد العالمي) נטל אחריות למתקפה.
לאחר בירור קצר, הודו רשויות הביטחון בנורווגיה כי הודעת האחריות על הפיגוע לא נכתבה על ידי הארגון עצמו וכי סייעני הג'יהאד העולמי לא נטלו כל אחריות למתקפה.
5 שנים לפני הפיגועים הוזהרה ממשלת נורווגיה מפני מתקפת טרור אפשרית של אל-קאעדה על בנייני הממשלה.
שירותי הביטחון התמקדו באותה העת במרדף אחרי קיצונים מוסלמים, כאשר באותו הזמן, אנדרס ברייוויק, אזרח נורווגי, תכנן פיגוע נגד האליטה הליברלית.
דו"ח ביטחוני שהתפרסם ב-2006 קבע כי בנייני הממשלה באוסלו חשופים במיוחד לסכנה.
כתבת חדשות שצולמה באותה תקופה נראית היום כנבואית.
בכתבה נאמר שהאזור הממשלתי איננו מוגן וכל אחד יכול להחנות מכונית מלאה בחומר נפץ בפתח המבנה ממש.
למרות הכתבה, חמש שנים לאחר מכן, ב-22 ביולי 2011, כביש הגישה למשרדי הממשלה היה פתוח לתנועה לציבור וברייוויק הצליח להחנות את מכונית התופת בפתח משרדי הממשלה.
כך תיאר ארנה יוהנסן, קצין משטרה בכיר, את הכשלים הביטחוניים שאפשרו את שתילת הפצצה על סף דלתו של ראש הממשלה: "יש לנו מין אמונה נאיבית שנורווגיה חסינה מפני טרגדיות קשות, ושאלה מתחוללות רק במדינות אחרות.
מרבית בנייני הממשלה במערב נתונים תחת אבטחה כבדה ואינם נגישים לציבור.
באף מדינה מלבד נורווגיה אין רמת אבטחה נמוכה כל-כך במבנים החשובים ביותר.
אנחנו גאים מאוד בהיותנו חברה פתוחה שבה כל אחד יכול לנוע בחופשיות ושבה לכל אחד יש גישה ישירה לפוליטיקאים".
במאי 2009 ייסד ברייוויק חברה חקלאית שאפשרה לו לרכוש 6 טון דשנים מבלי שיידרש לאישורים או לחקירה מודיעינית כלשהי.
בדצמבר 2010 הועלה שמו במסגרת רשימה שהועברה מהמכס הבינלאומי לידי מחלק המודיעין המשטרתי (PST) לאחר שרכש מספר כימיקלים מסוכנים מספק פולני.
אך, עקב יציאתו לחופשה של האחראי על התיק במחלק הביטחון, לא התבצעה כל חקירה בעניינו של ברייוויק.
ברייוויק רכש רובה אוטומטי ואקדח גלוק באופן חוקי.
את הרובה הוא רכש למטרות ציד, כפי שמאפשר החוק הנורווגי.
כאשר ניסה לרכוש אקדח סירבה לכך המשטרה בתחילה, אך מועדון הירי בו התאמן אישר למשטרה את כוונותיו של ברייוויק להשתתף בתחרות ירי ורישיון הרכישה ניתן לבסוף.
ברייוויק שאב השראה מהשיטות שבהן השתמשו לוחמי ג'יהאד וקבוצות רדיקליות בדרום אסיה ובמרכזה, במיוחד בפקיסטן, באפגניסטן ובהודו.
ברייוויק, שחיקה את הטקטיקות של אויביו, תכנן לחולל מהומה נרחבת באמצעות מתקפות שונות שנועדו לבלבל ולהטעות את כוחות הביטחון.
הוא שיער שלנוכח ההתראה הביטחונית שתצא ממרכז השלטון, לאחר הפיצוץ, תתקבל נוכחותו של שוטר חמוש במחנה הנוער שבאי אוטיה בברכה.
המודיעין הנורווגי לא הבחין באיום הפנימי הנשקף למדינה מצד הימין הקיצוני וההכנות של ברייוויק לביצוע פיגועי הטרור התנהלו ללא הפרעה.
ב-22 ביולי 2011 החנה ברייוויק רכב מסחרי לבן ובו מטען של דשנים, בדיוק מול הכניסה הראשית למשרד ראש הממשלה ולמשרד המשפטים.
במצלמות האבטחה נראה ברייוויק כשהוא לובש מדים וחובש קסדה.
אזרח פרטי ראה אותו שני רחובות משם מתרחק במכונית כסופה כשהוא נוהג בניגוד לכיוון התנועה ברחוב חד-סטרי, רשם את מספר לוחית הרישוי של הרכב ודיווח למשטרה מידית לאחר הפיצוץ שהתרחש בשעה 15:22. הפצצה חוללה הרס ומהומה במשרדי הממשלה.
8 בני אדם נהרגו ויותר מ-200 נפצעו.
בידי המשטרה היה תיאור של החשוד, פרטי מכוניתו ומספר לוחית הרישוי, אך בהיעדר מחסומי משטרה ונקודות ביקורת בכבישים, הצליח ברייוויק לחמוק לעבר יעדו השני: האי אוטיה.
בני הנוער באי אוטיה קיבלו תדרוך בעקבות השמועות על הפיצוץ באוסלו אך נאמר להם כי לא נשקפת להם סכנה בהיותם רחוקים ומבודדים מהיבשת.
ברייוויק הגיע למזח המעבורת שמול האי והציג עצמו כשוטר מהמשטרה החשאית שבכוונתו לוודא שאין פצצות על האי.
מעבורת שיצאה מהאי אספה אותו כשהוא חמוש ברובה ובאקדח ונושא איתו גם מזוודה כבדה המלאה בתחמושת.
בשעה 17:15 הגיע ברייוויק אל האי.
מנהלת המחנה באה לקבל את פניו בליווי שומר.
כלי הנשק שנשא עוררו את חשדם.
ברייוויק מיהר לירות בהם באקדחו ופנה משם למתחם האוהלים.
לאחר שחלק מבני הנוער ראו אותו יורה בבני נוער אחרים, השתררה פאניקה ובריחה המונית מהביתן הראשי.
חלק מבני הנוער הגיעו אל סירת המעבורת וזו הפליגה משם כש-9 בני נוער על סיפונה בעוד שבני נוער אחרים זועקים להם לעזרה.
כעשר דקות לאחר הגעתו של ברייוויק אל האי, יותר מ-500 בני אדם נותרו לכודים על האי כש-600 מטרים של מים קפואים הפרידו בינם לבין היבשה.
בני הנוער ניסו לשווא להתקשר למשטרה, כאשר ברייוויק יורה לכל עבר.
מדי פעם הפסיק ברייוויק לירות, כדי לטעון את הרובה המצויד בכוונת טלסקופית.
ברייוויק המחופש לשוטר, החל לקרוא לבני הנוער לצאת ממחבואם.
חלק מבני הנוער קפצו למים והחלו לשחות הרחק מהאי, אל עבר היבשה.
שייט ביאכטה משה אותם מהמים הקפואים.
אך חלק מבני הנוער שחשבו כי ברייוויק הוא שוטר, יצאו ממחבואם ומצאו את מותם.
כשעה לאחר הגעתו של ברייוויק אל האי, מסוק של צוות טלוויזיה ריחף מעל לאי וצילם.
חלק מהמסתתרים יצאו ממחבואם ונופפו לו בחושבם שמדובר במסוק חילוץ.
ברייוויק איתר אותם וירה לעברם.
עם תחילת הירי באי, אחת מבני הנוער התקשרה לאביה, קצין משטרה בכיר בבירה אוסלו שהיה בפגישה עם אנשי דלתא, היחידה הנורווגית למלחמה בטרור.
כוח דלתא, הוזעק לאי תוך דקות ספורות מביצוע הירי.
בין האי לאוסלו מפרידים רק 40 ק"מ, שהם כעשר דקות טיסה במסוק.
אך לכוח דלתא אין מסוק ולוחמיו תלויים באמצעי התחבורה שמספקים להם הצבא או המשטרה.
ב-22 ביולי 2011 לא נמצאו מסוקים זמינים וכוח דלתא נאלץ לנסוע לאוטיה ברכב, בשעות עומס ובכבישי כפר מתפתלים.
בתנאים אלו ההגעה לאי ארכה יותר מחצי שעה.
משנורו היריות הראשונות הוצפה המשטרה בקריאות.
אך בנורווגיה שיחות החירום אינן מנותבות למוקד מרכזי של המשטרה אלא לתחנות משטרה מקומיות ובמקרה זה לתחנת הונפוס.
במוקד של הונפוס היו שני קווים לשיחות נכנסות ולכן יכלו לענות רק לשתי שיחות בו זמנית.
עקב מספר השיחות הגבוה פתחה המשטרה קווים נוספים ואז התברר שיש 40 שיחות שממתינות למענה.
ברייוויק עצמו טען שהתקשר למשטרה עשר פעמים בכוונה להיכנע אך הצליח לעלות על הקו רק פעמיים.
לאחר שכוחות הביטחון התמהמהו, המשיך ברייוויק במסע ההרג.
המקומיים שביבשה שמעו את הירי והתקשו להבין את היעדר התגובה המשטרתית.
שני שוטרים מהמשטרה המקומית הגיעו למזח המעבורת כשהם חמושים ברובים אוטומטיים ובסמכותם להתעמת עם היורה.
אנשי דלתא ניסו נואשות ליצור אתם קשר תוך כדי הנסיעה ליעד, כדי לדעת לאן להגיע.
באותה התקופה, מערכת תקשורת החירום בנורווגיה שודרגה בהדרגה מאנלוגית לדיגיטלית.
ביולי 2011 היו אנשי דלתא מצוידים במערכת דיגיטלית חדשה ואילו המשטרה המקומית פעלה עדיין ברשת האנלוגית הישנה.
איכות הקו הייתה גרועה ואנשי דלתא לא הצליחו לקיים שיחה עם אנשי המשטרה המקומית.
הקשר הקטוע בין אנשי דלתא למשטרה המקומית מנע העברת מידע חיוני; לא ברור היה כמה יורים ישנם על האי.
בעוד שהשוטרים שעל המזח סברו כי מדובר ביורה יחיד, אנשי דלתא שהיו בקשר ישיר עם בני נוער שעל האי, אשר שמעו את הירי מהדהד ממקומות שונים, קיבלו מהם דיווח שגוי כאילו מדובר ביותר מתוקף אחד.
כתוצאה מכך, המשטרה המקומית שיכלה לעצור את מסע ההרג, הצטוותה לחכות לתגבורת של כוח דלתא.
לכשל בהערכת ממדי האיום היו השלכות חמורות.
אנשי כוח דלתא, שסברו כי מולם בין שלושה לארבעה תוקפים, החליטו להציף את האי ב-23 לוחמים חמושים.
בהיעדר סירת המעבורת הקבועה, אנשי דלתא נאלצו לשוט לאי בסירה היחידה של המשטרה המקומית.
הכוח היה להוט לפעול, כך שרבים מאנשיו עלו לסירה שבה 10 מושבים בלבד.
לאחר כ-200 מטרים הסירה נעצרה כשמים חדרו לירכתיה והשביתו את המנוע.
בעוד שלוחמי דלתא היו תקועים בסירה, ברייוויק המשיך במסע ההרג.
סירה אזרחית שהופקעה לטובת הפעילות המשטרתית הגיעה לחלצם.
בשעה 18:25 נחתו אנשי דלתא באי, 55 דקות לאחר ההודעה הראשונה שקיבלו.
בדרכם למזח הם שמעו יריות מהקצה הדרומי של האי.
לוחמי דלתא פנו לכיוון היריות ואיתרו את היורה.
תחילה חשדו שהאפוד שהוא נושא הוא חגורת נפץ והורו לו לעצור.
הוא המשיך להתקדם לעברם כשהוא מרים את ידיו.
ברייוויק נשמע להוראות הלוחמים, השליך את כלי הנשק הרחק ממנו ונעצר על-ידם בשעה 18:34. האופן שבו ברייוויק נכנע מרצון מעיד על כך שהמשטרה יכלה לעצור את ההרג על האי במגע הראשון עמו.
ברייוויק היה נעצר ככל הנראה מוקדם יותר אילולא התגלו בעיות תחבורה ותקשורת במשטרה.
לפי אומדני מערכת הביטחון, בעיות התקשורת והתחבורה עיכבו את הגעתם של אנשי דלתא בכ-16 דקות.
ההערכה היא שבמהלך אותן 16 דקות נהרגו 20 בני אדם.
במרץ 2012 בכנס עיתונאים, הודו המשטרה ומחלק המודיעין בכשלים מבצעיים והתנצלו בפומבי על כך שלא עצרו את ברייוויק בשלב מוקדם יותר.
ממשלת נורווגיה הגדילה מאז את השקעתה בשירות המודיעין ושיפרה את התקשורת והתחבורה בשירותי החירום.
מתקפת הלילה בטרגובישטה היא פעולה צבאית שיזם בליל ה-17 ביוני 1462 שליט ולאכיה ולאד המשפד, נגד המחנה הצבאי שהקים סולטאן האימפריה העות'מאנית מהמט השני בקרבת עיר הבירה הוולאכית טרגובישטה.
הייתה זו מתקפה נועזת ומפתיעה שגרמה לצבא העות'מאני אבדות כבדות.
הסכסוך החל עם החלטתו של ולאד המשפד להפסיק את תשלום מס הג'יזיה שנהגה ולאכיה לשלם לסולטאן מדי שנה, והסלים כשוולאד הוציא להורג (שיפד) את שני שליחיו של הסולטאן שבאו לוולאכיה כדי להציג לו אולטימטום ואף לנסות לעצור אותו.
בנוסף תקף ולאד עמדות עות'מאניות בשטחי האימפריה בבולגריה והרג אלפים רבים של טורקים.
במכתבו של ולאד אל מלך הונגריה מתיאש הראשון התרברב השליט הוולאכי כי שיפד 23,883 טורקים ואסף את ראשיהם.
מהמט השני גייס בעקבות זאת צבא ענק של כ-90,000 חיילים ובאביב של שנת 1462 עמד בראשו ונע לעבר ולאכיה, כדי להעניש את השליט המורד, ואולי אף לכבוש ולספח את ארצו לאימפריה העות'מאנית.
התרחשו מספר התנגשויות צבאיות אך האירוע המשמעותי ביותר היה "מתקפת הלילה" של ולאד המשפד על מחנה העות'מאנים, תוך ניסיון להרוג את הסולטאן.
לטורקים נגרמו אבדות רבות, אך הוולאכים לא הצליחו להרוג את הסולטאן, שהמשיך בצעדה אל טרגובישטה, שם ראה במו עיניו את אלפי הגופות המשופדות של אנשיו.
הטורקים לא הצליחו להגיע לקרב פנים אל פנים עם הוולאכים, שנאלצו לסגת ולהשתמש בטקטיקת האדמה החרוכה ולתקוף במתקפות גרילה.
למרות הצלחות צבאיות, הטורקים לא השיגו ניצחון מוחלט, צבאם סבל רעב ובצורת ובסופו של דבר נתן מהמט השני את פקודת הנסיגה.
ולאכיה נשארה אוטונומית ולא סופחה לאימפריה העות'מאנית.
בהמשך, בשיתוף פעולה עם בויארים ולאכים, העלה מהמט לשלטון הנסיכות את ידידו מנעוריו, ראדו היפה, אחיו של ולאד המשפד, במקום השליט המורד שנאלץ לברוח לטרנסילבניה.
לאחר כיבוש קונסטנטינופול ב-1453 המשיך הסולטאן העות'מאני מהמט השני למסעות צבאיים נוספים.
באנטוליה נתקל בהתנגדות של שארית ביזנטית ושל האימפריה היוונית של טרפזונטס אשר המשיכו להתנגד לעות'מאנים.
במזרח, אק קויונלו תחת מנהיגותו של אוזון חסן, יחד עם מדינות קטנות נוספות, היוו איום על האימפריה העות'מאנית.
במערב האלבנים בהנהגת סקנדרבג ערערו את ההגמוניה העותמ'אנית וגם בבוסניה עלתה ההתנגדות לתשלום מסי החסות.
לוולאכיה, נסיכות רומנית שמצפון לדנובה, הייתה חשיבות מיוחדת משלה במצב הגאו-פוליטי בדרום מזרח-אירופה, בשל מיקומה ושליטתה על הגדה הצפונית של הנהר, דרכו יכלו האויבים ממערב, כמו האימפריה הרומית הקדושה בגרמניה, לשלוח צי צבאי נגד העות'מאנים.
ב-26 בספטמבר 1459 הטיף האפיפיור פיוס השני למסע צלב חדש נגד העות'מאנים, ובכינוס במנטובה ב-14 בינואר 1460 אף הכריז כי משך מסע צלב זה יהיה שלוש שנים.
מנהיגי אירופה לא גילו התלהבות מהתוכנית.
מלך פולין קזימיר הרביעי, המסוכסך עם האבירים הטבטונים, סירב להשתתף.
יש סבורים כי דווקא אצל השליט הוולאכי ולאד המשפד נפלו דברי האפיפיור על אוזניים כרויות..
מעודד מן התגובה הפושרת לקריאת האפיפיור, לקח הסולטאן הטורקי את היוזמה לידיו ויצא למתקפה.
בסוף שנת 1459 כבש את העיר העצמאית האחרונה בסרביה, סמדרבו, ובשנים 1458-1460 פלש למוראה תוך ניצול המלחמות הפנימיות בין היוונים שם.
אחרי מצור שנמשך שלושה חדשים כבש מהמט השני את מצודת אקרוקורינת (1458) ובהמשך השיג מהדספוט הביזנטי דמטריוס פלאולוגוס, שקרא לו לעזרה נגד אחיו, את מבצרו ובירתו מיסטרס, ללא קרב.
הסולטאן הצליח להשתלט על רובה של מוראה ומצודותיה שנעזבו על ידי מפקדיהן.
מרידתו של ולאד המשפד נגד הסולטאן
לפי הכרוניקן הטורקי דורסון ביי בשנים הראשונות "מדי שנה בא (ולאד המשפד) לשער (הנשגב), בהביאו את הג'יזיה ומתנות רבות, ותוך נשיקות את סף האושר, היה מחדש את מלוכתו.
הסולטאן היה משלח אותו חזרה לארצו, והיה נותן לו בגדים יקרים, קַפְטָן אדום, מצנפת מוזהבת ומתנות אחרות של מלכים".
גם זכרונות היניצ'ר הסרבי מציינים כי במשך שנתיים התייצב ולאד אצל הסולטאן והביא את המס בהתאם מה שסוכם, אך בין השנים 1459-1461 חדל לעשות זאת.
בן בריתו היחיד של ולאד המשפד, האציל ההונגרי מיהאי סילאגי (גיסו של יאנוש הוניאדי), נתפס בשנת 1460 על ידי הטורקים בשטח בולגריה.
אנשיו עונו עד מוות בעוד הוא עצמו הוצא להורג בניסור גופו לשניים.
ולאד שלא שילם לסולטאן את המס במשך שלוש שנים וחב לו כשלושים אלף זהובים.
מאוחר יותר באותה שנה, מהמט השני שלח שליחים אל ולאד להאיץ בו לשלם את מס הג'יזיה.
ולאד התגרה במהמט בכך שהרג את שליחיו, ובמכתב מ-10 בספטמבר 1460 הפונה אל ראשי הסקסונים הטרנסילבנים בעיר בראשוב (קרונשטאט), הזהיר אותם ולאד המשפד מפני תוכניות הפלישה של מהמט השני וביקש את תמיכתם.
ולאד לא שילם את מס הג'זיה השנתי שעלותו 10,000 דוקאטים, מאז שנת 1459. לפי הכרוניקן הביזנטי דוכאס, ולאד נדרש, בנוסף לתשלום המס, לשלוח לסולטאן 500 נערים על מנת שיגדלו אצלו כיניצ'רים.
לפי ההיסטוריון והטורקולוג הרומני אורל דצ'יי וולאכיה לא שלחה מעולם "מס דמים" - כלומר נערים, לאימפריה העות'מאנית.
אף טקסט אותנטי אינו יכול לבסס טענה זאת.
דצ'יי סבור שדוכאס הגזים והתבסס על אנלוגיה עם הפרובינציות מרומליה הכבושה.
ולאד סירב לבקשה, והעות'מאנים חצו את הדנובה והחלו במעשי ביזה וחטיפה.
על כך הגיב ולאד בלכידת טורקים והוצאתם להורג על שיפוד.
הסכסוך נמשך עד שנת 1461 כשמהמט ביקש מהשליט לבוא אליו לקונסטנטינופול לצורך משא ומתן.
לקראת סוף חודש נובמבר 1461, כתב ולאד צפש לסולטאן שאינו מסוגל עוד לשלם לו את מס הג'יזיה, מפני שאזלו לו המשאבים בעקבות המאבק בסקסונים הטרנסילבנים, וכן הסביר שאינו יכול לעזוב את הנסיכות מחשש למתקפה של מלך הונגריה בהיעדרו.
הוא הבטיח לסולטאן שאם יאפשר זאת המצב שוב, יוכל לשלוח לו די והותר זהב ונערים.
הוא אף טען כי יגיע לקונסטנטינופול אם הסולטאן ישלח פאשא שינהל את ענייני ולאכיה בהיעדרו.
בינתיים קיבל הסולטאן דוחות מודיעין שחשפו את הברית של ולאד עם מלך הונגריה, מתיאש הוניאדי.
הוא שלח את הסנג'ק-ביי של ניקופול, חמזה פאשה צ'קירג'יבאשי, על מנת לביים מפגש דיפלומטי עם ולאד בג'יורג'יו שברומניה, כדי ללכוד במרמה את השליט המרדן ולהביאו לקונסטנטינופול.
אולם ולאד קיבל התראות על כך והכין מלכודת משלו.
ייתכן כי חמזה ביי, שנודע גם כ"צ'קרג'י" (Çakırgi) ,"הצייד עם בז", מפני שהיה בעבר חלק בשרות הסולטאן בחייל ביחידת הציידים עם בזים, היה כפי שטען הכרוניקן כלקוקונדילוס, הביי העות'מאני המיועד של ולאכיה אחרי הדחתו של ולאד.
בשליחות אל ולאד נלווה אליו המזכיר של הסולטאן, יונוס ביי, יווני מומר ששמו המקורי היה קטאוולינוס.
שניהם הזמינו את ולאד לבוא לג'יורג'יו כדי לדון על כמה מחלוקות בנוגע לגבול, כשלמעשה תוכניתם הייתה ללכוד את ולאד בערמה.
ולאד הפיל אותם בפח כשהעמיד פנים כי הגיע כנוע, בעוד יחידה צבאית עמדה לרשותו בקרבת מקום.
לפי איתות שלו, החיילים הרומנים הקיפו את חמזה ביי ואת יונוס ביי ולקחו אותם בשבי יחד עם לוחמיהם הטורקים.
כל השבויים נלקחו לשדה על יד טרגובישטה והועלו על שיפודים.
לחמזה נועד השיפוד הכי גבוה, בהתאם למעמדו.
לאחר מכן חצה ולאד את הדנובה ותקף את האזורים העות'מאנים בבולגריה - החל מיני סאלה בדוברוג'ה, בחרשובה, טורטוקאיה, מרוטין, רוסצ'וק, סביבות ניקופול, גיגן וראחובה.
ברוסצ'ור נהרג המוחפז המקומי ועל יד ניקופול איבד את חייו הסובאשי פירוזביולו.
ב-11 בפברואר 1462 התרברב ולאד באיגרת אל מלך הונגריה שהרג 23,883 טורקים ושיפד אותם.
לדבריו 884 טורקים נוספים נהרגו בבתיהם ו"ראשיהם לא היו זמינים".
מתקפת הטרור במפגש הגבולות ישראל–מצרים–רצועת עזה נערכה ב-5 באוגוסט 2012, במהלכה חדרו טרוריסטים מזוינים לתחנת משטרה מצרית בצפון חצי האי סיני, רצחו 16 שוטרים וחיילים מצרים ופצעו שבעה, גנבו נגמ"ש ומשאית שאותה מילכדו בחומרי נפץ, ופרצו את הגבול בין מצרים לישראל, בסמוך לכרם שלום.
המשאית הממולכדת התפוצצה כשנתקעה בפילבוקס במעבר כרם שלום, והנגמ"ש הצליח לפרוץ את הגבול ולהמשיך לנסוע בתוך שטח ישראל עד שהושמד באמצעות טיל ששוגר על ידי כטב"ם הרמס 450 וירי טנקים של צה"ל.
המחבלים שהשתתפו בתקיפה בישראל היו חמושים ברובי קלשניקוב וחגורים בחגורות נפץ, וכולם נהרגו בידי צה"ל.
ב-2 באוגוסט 2012 פרסם המטה ללוחמה בטרור אזהרת מסע חמורה על חצי האי סיני, בעקבות מידע מודיעיני שסיפקו השב"כ ואמ"ן על פיגוע שעתיד לצאת בקרוב.
ב-5 באוגוסט תקף חיל האוויר הישראלי שני מחבלים ברפיח במטרה להרוג מחבל מהג'יהאד הסלפי שתכנן להוציא פיגוע מסיני.
במקביל להפגזה, בסיני תקפו מחבלים תחנת משטרה מצרית בצפון חצי האי סיני, רצחו באמצעות סכינים ונשק חם 16 שוטרים וחיילים מצרים ופצעו 7 מהם, וגנבו נגמ"ש מדגם פהאד וכלי רכב נוסף.
לפי מקורות מצריים, החיילים הותקפו בירי נשק קל ורקטות נגד טנקים בעת שסעדו את סעודת האפטאר המסורתית - ארוחת הערב השוברת את הצום היומי בחודש הרמדאן המוסלמי - במוצב על גבול מצרים-רפיח.
המחבלים והנגמ"שים תקפו את מעבר כרם שלום, כאשר רכב אחד שימש כמכונית תופת והתפוצץ על גדר המערכת, והנגמ"ש חדר כקילומטר לתוך ישראל עד אשר הושמד על ידי זיק וירי טנקים של צה"ל.
כוחות מחיל השריון וגדוד הסיור המדברי תקפו את המחבלים שברחו מהנגמ"ש הבוער והרגו את כולם.
שום ארגון לא קיבל אחריות על המתקפה, אך בישראל ובמצרים העריכו שמדובר בחוליות טרור אסלאמי סלפיות של הג'יהאד העולמי שפעלו בשיתוף פעולה עם ארגוני טרור פלסטיני מרצועת עזה, חדרו דרך מנהרות ההברחה ברפיח (ציר ה-ח'), וביצעו את המתקפה יחד עם תשתיות טרור מקומיות.
לצד הבעת צער על מותם של החיילים המצריים, גורמים ישראלים הדגישו את הצורך של מצרים לקחת שליטה מחדש על סיני ולהילחם בטרור, שעד כה "העלימה עין" ממנו.
נשיא מצרים מוחמד מורסי הגיב לפיגוע ואמר ש"אלה שמאחורי ההתקפה ישלמו מחיר כבד, כמו אלה ששיתפו פעולה עם התוקפים, יהיו אלה בתוך או בכל מקום במצרים".
הוא הורה לכוחות הביטחון המצריים לקחת מחדש את השליטה בסיני ולהילחם בקבוצות החמושות הפועלות שם.
בעקבות המחדל שאיפשר את המתקפה הדיח מורסי את ראש המודיעין ואת מושל צפון סיני.
תנועת "האחים המוסלמים" במצרים האשימה באחריות לפיגוע את ישראל ואת המוסד, "המנסה למוטט את המהפכה המצרית".
יחד עם זאת פורסם, כי במצרים התעורר זעם הציבור על "האחים המוסלמים" ומורסי, על שהעניק חנינות לפעילים אסלאמיים קיצוניים ואלה שוחררו מהכלא.
מורסי נמנע מלהגיע להלוויית השוטרים שנרצחו במתקפת הטרור מפאת החשש להיתקל בזעם המפגינים אך ראש ממשלת מצרים, הישאם קנדיל, שנכנס לתפקידו כשבוע קודם לכן, הגיע להלווייה ובזמן יציאתו מהמסגד בקהיר, הותקף והושלכו עליו נעליים, שחלקן אף שברו את השמשות במכוניתו, לפני שהצליח להימלט מהמקום בעזרת שומרי ראשו.
אסמאעיל הנייה, ראש ממשלת חמאס ברצועת עזה יזם תפילה המונית מול שגרירות מצרים בעזה, כהזדהות עם ההרוגים המצרים במתקפת הטרור.
הוא הצטרף להאשמות "האחים המוסלמים" ואמר: "תרחיש הפיגוע מאשר קשר ישראלי בצורה זו או אחרת כדי להשיג מטרות פוליטיות וביטחוניות, לגרום למתיחות על הגבול עם מצרים ולהרוס את המאמצים המשותפים להביא לסיום המצור על רצועת עזה".
בעקבות מתקפת הטרור סגרה מצרים את מעבר רפיח המחבר בין מצרים לרצועת עזה.
מצרים החלה במצוד אחר מחבלים נוספים, ובמסגרתו הטילו כוחות מצריים מצור על רפיח המצרית.
מסוק מצרי פגע במספר גדול של מנהרות הברחה שבין מצרים לרצועת עזה.
ב-7 באוגוסט 2012 יצא הצבא המצרי למבצע נגד המחבלים בצפון-מזרח סיני.
לאזור הוזרמו כוחות שכללו שריוניות ומטוסים, ובקרבות בין כוחות אלה לבין מחבלים, נהרגו 60 מחבלים.
ב-8 בספטמבר 2012, דובר צבא מצרים, אחמד מוחמד עלי הצהיר שצבא מצרים הרג 32 מחבלים, עצר 38 אנשים והשמיד 31 מנהרות הברחה לאורך גבול מצרים-רצועת עזה כחלק מ"מבצע סיני" אליו יצא הצבא המצרי במטרה למגר את הטרור בחצי האי, בעקבות מתקפת הטרור במפגש הגבולות ישראל–מצרים–רצועת עזה.
בנוסף, אמר עלי כי מצרים מתייעצת עם ישראל בנוגע למצב הביטחוני בסיני.
הדחת ראשי הצבא המצרי בעקבות המתקפה
יומיים לאחר מתקפת הטרור הדיח נשיא מצרים מוחמד מורסי את בעלי התפקידים הבאים: ראש המודיעין המצרי, מוראד מוואפי (שהיה האחראי מטעם המצרים על המשא ומתן לשחרור גלעד שליט ובעל קשרים טובים עם ישראל); מושל צפון סיני; וראש המשמר הנשיאותי.
בנוסף, פרסם מורסי צו נשיאותי, לפיו יהיה בעל הסמכות הבלעדית בכל נושאי הביטחון, מדיניות הפנים, יחסי החוץ, אישור התקציב ויישומו, עד לכתיבת החוקה החדשה על ידי ועדה שחבריה ימונו על ידי מורסי.
בתגובה, הודיעו בכירי האחים המוסלמים והמפלגות הסלפיות כי "טנטאווי וענאן, כמו בכירים אחרים במערכת הביטחון המצרית, היו גרורות של המשטר הישן שתמכו בשיתוף פעולה עם האויב הציוני".
בעקבות קריאת האחים המוסלמים יצאו מאות להפגין תמיכה במורסי מול ארמון הנשיאות בקהיר, כאשר בד בבד, בכיכר "נאצר" הפגינו אחרים נגד מורסי וקראו להפיל את שלטון האחים המוסלמים.
מתקפת טרור בקונסוליה האמריקנית בבנגאזי שבלוב התרחשה בלילה שבין 11 ל-12 בספטמבר 2012. ההתקפה החלה במהלך שעות הלילה במתחם דיפלומטי אמריקני השייך לקונסוליה, והסתיימה מוקדם למחרת במתחם דיפלומטי אחר סמוך בו מוצבים נציגי המודיעין האמריקני.
במתקפה נרצחו השגריר האמריקני כריסטופר סטיבנס ושלושה דיפלומטים אמריקנים נוספים.
כמו כן, 2 אמריקנים נוספים ו-7 שוטרים לובים נפצעו במתקפה.
מתקפת הטרור בבנגאזי כללה תקיפות בשני מתחמים נפרדים שבהם הוצבו דיפלומטים אמריקנים.
התקיפה הראשונה אירעה בבניין המרכזי בסביבות השעה 21:40 (שעון מקומי) ב-11 בספטמבר.
התקיפה השנייה החלה בשעה 4:00 לפנות בוקר ב-12 בספטמבר על אגף ה-CIA הנמצא במרחק של כ-1.9 קילומטרים מהבניין הראשון שהותקף.
המתקפה החלה עם רדת החשכה כאשר התוקפים סגרו את הרחובות המובילים לבניין הקונסוליה המרכזי באמצעות משאיות.
עדי ראייה ציינו כי המשאיות נשאו את הלוגו של הארגון אנצאר א-שריעה (ארגון איסלמי קיצוני מקומי).
השגריר סטיבנס אשר שהה באותה העת בבניין הקונסוליה, ביקר באותה העת בבנגאזי על מנת לסקור את התוכניות להקמה של מרכז תרבות חדש בעיר ולפיתוח של בית חולים המקומי.
השגריר סטיבנס ערך את הפגישה האחרונה שלו באותו היום עם דיפלומט טורקי וליווה אותו אל השער הראשי של הבניין בסביבות השעה 20:30 (שעון מקומי).
השגריר סטיבנס הלך לחדרו בסביבות השעה 21:00 בערב.
בסביבות 21:40 (שעון מקומי) מספר גדול של מיליטנטים חמושים פשטו על הבניין מכיוונים רבים בעודם צועקים "אללה אכבר".התוקפים השליכו רימוני יד על קיר הבניין ונכנסו למתחם תחת מטח יריות מכלי נשק אוטומטיים ורקטות נגד טנקים, בגיבוי ירי ממכונות ירייה שהורכבו על משאיות.
בעקבות כך אחד מסוכני הביטחון של הקונסוליה אשר צפה במתרחש באמצעות מצלמות האבטחה הבחין כי "מספר גדול של אנשים, גברים חמושים, אשר זרם אל תוך הבניין." הוא לחץ על כפתור האזעקה והחל לצעוק ברמקול "התקפה!
במקביל בוצעו שיחות טלפון לשגרירות בטריפולי, מרכז פיקוד אבטחת המשלחות הדיפלומטיות שבוושינגטון, לחטיבת "פברואר 17" הלובית, ולכוח התגובה האמריקני הממוקם במתחם של ה-CIA הנמצא במרחק של כ-1.9 קילומטרים מבניין הקונסוליה.
השגריר סטיבנס טילפן לסגן ראש המשלחת גרגורי היקס, אשר שהה באותה העת בטריפולי, על מנת ליידע אותו כי הקונסוליה נמצאת תחת מתקפה.
היקס לא זיהה את מספר הטלפון ובשל כך הוא לא ענה לטלפון פעמיים.
בניסיון השלישי היקס ענה לטלפון.
סוכן הביטחון סקוט סטריקלנד היה אחראי באותה העת על אבטחתם של השגריר סטיבנס וקצין ניהול המידע שון סמית.
שלושתם עברו בעקבות ההסלמה לחדר מאובטח בבניין הקונסוליה הראשי.
סוכני הביטחון האחרים ששהו בבניין רצו לבניין אחר על מנת להתחמש ברובי M4 וציוד טקטי.
אף על פי כן כאשר אותם סוכני הביטחון ניסו להשתלט מחדש על הבניין הראשי של הקונסוליה הם לא הצליחו לעשות כן ובעקבות כך הם נסוגו לבניין ה-CIA.
התוקפים נכנסו לבניין הראשי וטלטלו את סורג המתכת שנעל את החדר המאובטח שבו שהו סטיבנס, סמית וסטריקלנד.
התוקפים נשאו ג'ריקנים של סולר לתוך הבניין, שפכו את הסולר על הרצפה והרהיטים ולאחר מכן הציתו את המקום.
בעקבות כך עשן סמיך החל למלא את הבניין, וסטיבנס, סמית וסטריקלנד עברו לחדר האמבטיה של החדר המאובטח ונשכבו על הרצפה בחדר זה, אך לבסוף הם קיבלו החלטה לסגת מהחדר המאובטח לאחר שכמות העשן הסמיך החלה להתגבר.
סטריקלנד יצא דרך החלון, אך סטיבנס וסמית לא הלכו בעקבותיו.
על אף שסטריקלנד חזר בהמשך לחדר המאובטח הוא לא הצליח לאתר את סטיבנס וסמית ובעקבות כך הוא עלה בהמשך לגג הבניין ויצר קשר באמצעות מכשיר הקשר עם הסוכנים האחרים.
בינתיים שלושה סוכני ביטחון הצליחו להגיע לבניין הקונסוליה הראשי ברכב משוריין.
הם איבטחו את הבניין ומצאו בהמשך את גופתו של סמית, אך לא את גופתו של סטיבנס.
בהמשך הגיע כוח התגובה מבניין ה-CIA וניסה לאבטח את הבניין ולאתר את השגריר, אך הם לא הצליחו לאתר את סטיבנס בבניין אפוף העשן.
בעקבות כך הצוות החליט לחזור לבניין ה-CIA עם הניצולים ועם גופתו של סמית.
בעת שהם עשו דרכם חזרה לבניין ה-CIA, הרכב המשוריין של הקבוצה ספג ירי מרובי AK-47 ובנוסף לכך הושלכו על הרכב רימוני יד.
אף על פי כן, הצוות הצליח להסיע את הרכב חזרה ליעד עם שני צמיגים מנוקבים.
העברת השגריר סטיבנס לבית החולים המקומי
בסביבות השעה 01:00 לפנות בוקר קבוצת אזרחים מקומית פרצה לתוך הבניין הבוער ולדבריהם חילצה משם את סטיבנס בעודו בחיים, לאחר שמצאו אותו על הרצפה בחדר חשוך מלא עשן, כאשר הדלת אל החדר הייתה נעולה והגישה אל החדר הייתה אפשרית רק דרך החלון.
לדבריהם הם משכו את סטיבנס אל מחוץ לחדר מבעד לחלון והניחו אותו על רצפת אריחי האבן שבחצר הבניין, משם הובהל לבית החולים המקומי במכונית פרטית.
ד"ר זיאד אבו זייד היה הרופא שטיפל בסטיבנס.
לדבריו הוא ניסה להחיות את סטיבנס במשך 90 דקות, אך הוא נפטר כתוצאה מחנק שנגרם כתוצאה משאיפת עשן, ללא פציעות אחרות.
משם הועברה גופתו של סטיבנס לנמל התעופה והועברה לארצות הברית.
מאוחר יותר צלם הווידאו פהד אל באקוש פרסם באינטרנט סרטון וידאו בו נראה בבירור החילוץ של השגריר מחוסר ההכרה מחדר מלא עשן – עדות העשויה להעיד על אמיתות הדיווחים על כך שהשגריר סטיבנס מת מחנק לאחר שהבניין עלה באש.
לאחר הפיגוע בבניין הקונסוליה ולפני ההתקפה על אגף ה-CIA, שוטרים לוביים וכוח תגבור אמריקני נוסף שנחת בשדה התעופה בבנגאזי נסעו יחד לאגף ה-CIA בסביבות 04:00 לפנות בוקר על מנת לסייע לפנות מהעיר בסביבות 32 אמריקנים מנמל התעופה של בנגאזי.
בעת שהם שהו באגף ה-CIA והתכוננו לנסוע לשדה התעופה, החלו התוקפים לירות על הבניין באמצעות ירי מרגמות וירי רקטות נגד טנקים שפגעו בגג הבניין וגרמו למותם המיידי של גלן דוהרטי וטיירון וודס בעת שאלו ניסו לירות על התוקפים באמצעות מכונת ירייה.
ארבע הגופות נלקחו לנמל התעופה הבינלאומי באנינה אשר ממוקם 19 קילומטרים מזרחה לבנגאזי.
משם הם הוטסו לטריפולי, ולאחר מכן הם הוטסו לבסיס חיל האוויר האמריקני בגרמניה ולבסוף הם הוטסו משם לבסיס חיל אוויר אנדרוס השוכן בקרבת וושינגטון די.
הנשיא ברק אובמה ומספר חברי ממשל נוספים הגיעו לבסיס חיל האוויר אנדרוס וערכו שם טקס קצר לזכרם של הנרצחים בפיגוע.
לאחר המתקפה, כל חברי הצוות הדיפלומטי האמריקני בבנגאזי הועברו לטריפולי, כאשר חלק ניכר מאנשי הצוות עזב בהמשך את לוב.
בפיגוע נרצחו השגריר האמריקני כריסטופר סטיבנס, מנהל מערכות המידע שון סמית' ושני אנשי הביטחון של הקונסולייה גלן דוהרטי וטיירון וודס.
משרד ראש ממשלת לוב גינה את מתקפת הטרור.
נשיא הקונגרס הלאומי הכללי של לוב מוחמד מגריף התייחס למתקפה באומרו "אנו מתנצלים בפני ארצות הברית, בפני העם ובפני העולם כולו על מה שקרה ואנו מאשרים שאף אחד מהמעורבים לא יצליח להתחמק מענישה או מחקירתו."
ב-12 בספטמבר נערכו הפגנות בבנגזי ובטריפולי בהם תושבי לוב גינו את מתקפת הטרור.
בניו יורק טיימס צוין גם כי המוני צעירים לובים הציפו את טוויטר במסרים פרו אמריקנים לאחר מתקפת הטרור.
ב-21 בספטמבר בסביבות 30,000 לובים הפגינו בבנגאזי כאשר הם קראו לחזק את שלטון החוק ולשים קץ למיליציות החמושות במדינה.
המפגינים פשטו על מספר מבנים בבעלות המיליציות בהם מפקדת המיליציה אנסאר אל-שרעיאה אשר חלק סבורים שלקחה חלק במתקפה.
לפחות 10 אנשים נהרגו בעימותים ועשרות נוספים נפצעו כאשר אנשי מיליציה ירו על מפגינים שהפגינו במטה של המיליציה בריגדת סאהטי אשר פועלת תחת סמכותו של משרד הביטחון הלובי.
ב-22 בספטמבר המפגינים הצליחו להבריח מהעיר את חברי מיליציה ולהשתלט על מספר מתחמים שהיו ברשות המיליציות ואף שחררו ארבעה אסירים שהיו כלואים בהם.
לפי הדיווחים בתקשורת חלק מהמפגינים שרפו מכונית ובזזו כלי נשק במתחמים של המיליציות.
ב-12 בספטמבר נשיא ארצות הברית ברק אובמה גינה את מתקפת הטרור על המתקנים הדיפלומטיים האמריקנים.
אובמה ציין כי בעקבות המתקפה הוא הורה לתגבר את אבטחת כל המתקנים האמריקנים מסוג זה באזור.
כמו כן, בעקבות מתקפת הטרור ממשל אובמה פתח בחקירה שמטרתה לבדוק אם המתקפה הייתה מתוכננת מראש ואם היא הושקה על ידי ארגון טרור שביקש לנצל את התאריך הסמלי במלאת 11 שנה לפיגוע במגדלי התאומים, או אם ההתקפה בוצעה באופן ספונטני על ידי אספסוף מוסלמי בתגובה לסרטון הווידאו "תמימות המוסלמים".
הביקורת על תגובת הממשל האמריקאי
לאחר מתקפת הטרור, ביקרו חברי המפלגה הרפובליקנית את ממשל אובמה בכך שהתמקד וצידד יתר המידה בטענה הגורסת כי המתקפה הייתה תגובה ספונטנית לסרטון הווידאו "תמימות המוסלמים", אשר נתפס כמי שפגע ברגשותיהם של מוסלמים ברחבי העולם, וכי לכאורה מסרב הממשל להצהיר כי המתקפה הייתה בפועל מתקפת טרור מתוכננת מראש.
חבר בית הנבחרים הרפובליקני מייק רוג'רס, יו"ר ועדת המודיעין של בית הנבחרים, ציין ב-13 בספטמבר כי למתקפה היו את כל המאפיינים של מתקפה מתואמת מבית אל-קאעידה.
כמו כן רוג'רס ציין כי אחת הסיבות שבגינן הוא מעריך שמדובר במתקפת טרור מתכוננת מראש היא שלא התקיימה בכלל שום הפגנה ספונטנית לפני המתקפה מחוץ לבניין קונסוליה וכי הדבר מעיד בבירור שמדובר במתקפת טרור מתוכננת ומתואמת מראש.
בראיון שנערך ב-16 בספטמבר, ציין הסנאטור הרפובליקני ג'ון מקיין, הנציג הרפובליקני הבכיר ביותר בוועדת הכוחות המזוינים בסנאט, כי הוא סבור שמדובר במתקפה מתוכננת מראש והוא איננו חושב שמדובר באקט ספונטני שבוצע כתוצאה מהסרט "תמימות המוסלמים".
בשנת 2012 מינה משרד החוץ האמריקאי ועדת חקירה בה שימשו אדמירל מייקל מאלן והשגריר תומאס פיקרינג, לבירור נסיבות מתקפת הטרור בקונסוליה.
הסנאט של ארצות הברית הקים ועדת בדיקה לאירועים.
בראשות הוועדה עמדה הסנאטורית מהמפלגה הדמוקרטית דיאן פיינסטיין וסגנה היה הסנאטור הרפובליקני סקסבי צ'יימבליס.
הוועדה פרסמה את ממצאיה בינואר 2014. במסקנות רוב חברי הוועדה נקבע שההתקפה הייתה ניתנת למניעה, שהתוקפים כללו חברי הארגונים אל-קאעידה במגרב האסלאמי, אנצאר א-שריעה ואל-קאעידה בחצי האי ערב, ושלא היה ניסיון טיוח מצד הבית הלבן.
חברי הוועדה הרפובליקנים ביקרו את מחלקת החוץ ואת הממשל על מה שלטענתם היה מניפולציה של הנתונים וכן על אי שיתוף פעולה.
במאי 2014 החליט בית הנבחרים של ארצות הברית להקים ועדת בדיקה משלו לאירועים.
בראש הוועדה הוצב חבר הקונגרס הרפובליקני טריי גאודי המייצג את קרוליינה הדרומית, וסגנו הוא חבר המפלגה הדמוקרטית אלייג'ה קאמינגס ממרילנד.
13 שעות: החיילים הסודיים של בנגאזי
בשנת 2016 יצא לאקרנים הסרט "13 שעות: החיילים הסודיים של בנגאזי", המציג את אירועי המתקפה.
מתקפת הצבא הלבן על פטרוגרד - מתקפה שבוצע על ידי הצבא הלבן במטרה לכבוש את העיר במהלך שנת 1919. המטרה לא הושגה והצבא נסוג בחזרה לשטח אסטוניה העצמאית.
לאחר הסכם ברסט-ליטובסק הצבא הגרמני התקדם עד לאזור פסקוב.
בשטח שהיה בשליטה גרמנית מתנגדים למשטר הסובייטי החלו להתארגן למאבק מזוין.
ב-10 באוקטובר 1918 הוכרז על הקמת "צבא המתנדבים הצפוני".
הגרמנים התחייבו להעביר לצבא החדש נשק, תחמושת וציוד נדרש נוסף.
בהיוודע על הקמת הצבא החדש לרשותו הועברו מספר יחידות של הצבא האדום.
לקראת סוף אוקטובר 1918 היקף הצבא הגיע לכ-2000 לוחמים.
אומנם בנובמבר 1918 עזרה גרמנית הופסקה.
היחידות שכבר הוקמו לא יכלו להתמודד עם הצבא האדום התוקף ולכן סוכם על העברה לשטח אסטוניה והכפפת הצבא לממשל אסטוני.
במהלך חורף 1918-1919 יחידות הצבא הלבן נסוגו לשטח אסטוניה.
הממשלה האסטונית חששה מריכוז כוח צבאי משמעותי בחלק הצפון-מזרחי של המדינה הצעירה.
אומנם הממשל האסטוני תמך בהתארגנות נגד המשטר הסובייטי.
באפריל 1919 השלטון במדינה התחלף והשלטון החדש החל בלחץ על הצבא הרוסי במטרה להביא לכך שהוא יעזוב שטח המדינה.
הדבר גרם לכך שמפקדי הצבא החליטו לבצע מתקפה לכיוון פטרוגרד.
עד למלחמת העולם הראשונה מרחב הים הבלטי לא היה בתחום האינטרסים של האימפריה הבריטית.
בשלבים האחרונים של המלחמה לאזור נשלח הצי המלכותי הבריטי.
במטרה להחליש את רוסיה, בריטניה החליטה לעזור ככל הניתן למדינות החדשות אסטוניה ולטביה.
החל ממאי 1919 הודות למדיניות של וינסטון צ'רצ'יל עזרה של בריטניה החלה להיות ממשית יותר.
עד לנובמבר 1919 בריטניה העבירה לאזור תחמושת, ציוד נוסף ונשק רב.
לגרמניה באופן מסורתי הייתה השפעה גדולה מאוד באזור.
לאחר חוזה ברסט-ליטובסק כל השטח הועבר לשליטה גרמנית.
בשטח לטביה ואסטוניה הייתה אוכלוסייה גרמנית משמעותית שעזרה להתבססות השלטון החדש.
לאור מגבלות הסכם ורסאי, גרמניה לא יכלה להפגין נוכחות גלויה, אך היא עזרה להקמת צבא בעלת אוריינטציה פרו-גרמנית בפיקוד פאבל ברמונט-אבילוב.
צבא זה ניסה להפיל את המשטר הלטבי וכתוצאה מכך, כוחות של הצבא הלבן שנתמכו במדינות ההסכמה במקום להתרכז במתקפה על פטרוגרד היו צריכים להעביר חלק מהכוחות ללחימה נגד היחידות הפרו-גרמניות.
במהלך ינואר-אפריל 1919 הצבא הלבן פעל משטח אסטוניה והצליח להביס את הצבא האדום במספר מתקפות מתפרצות.
כתוצאה מכך ולאור לחץ של הממשל האסטוני לעזוב את שטח המדינה הוחלט על תחילת מתקפה כוללת.
יוזם המתקפה היה גנרל אלכסנדר רודזיאנקו.
הוא החליט על המתקפה לכיוון פסקוב ונובגורוד שבשלב שני הייתה צריכה להגיע לפטרוגרד.
המטרה הראשונה הייתה להעביר את הכוחות לשטח רוסיה ולהרחיב את היכולת המבצעית.
בים הבלטי המתקפה נתמכה על ידי הצי של אסטוניה והצי המלכותי הבריטי.
סכום על תחילת המתקפה ב-2 כיוונים: הצבא האסטוני תקף לכיוון פסקוב והצבא הלבן תקף לכיוון נרבה.
תוך זמן קצר מתחילת המתקפה החזית של הצבא האדום נפרץ.
ב-25 במאי הצבא הלבן כבש פסקוב והגיעה לפרברי פטרוגרד.
תוך 10 ימים נכבש שטח שהיקפו היה גדול יותר משטח אסטוניה עצמה.
בהתאם לעדויות של קציני הצבא הלבן רק העדר אספקה וחשש מקרבות רחוב בעיר עצרו את המתקפה.
במקביל החל מרד במוצבים סביב העיר פטרוגרד שלא קיבל עזרה מספקת מהצבא הלבן.
המתקפה היבשתית נתמכה במתקפות הצי המלכותי שניסה לתקוף את הצי הבלטי הסובייטי בקרונשטאדט.
כמו כן בוצעו מתקפות מהאוויר על מתקני הבסיס הימי.
במהלך פעולות הצי הבריטי הוטבעו מספר אוניות סובייטיות.
עצירת המתקפה של הצבא הלבן אפשרה לבולשביקים לדכא את המרד במוצבים סביב פטרוגרד, להעביר את הכוחות הנוספים לאזור תוך ריכוז של 23 לוחמים נגד כ-16 אלף בצבא הלבן.
ב-21 ביוני 1919 החלה מתקפת נגד של הבולשביקים.
כתוצאה מכך, הצבא הלבן החל את הנסיגה מפרברי פטרוגרד וב-26 באוגוסט הצבא האדום נכנס לפסקוב.
היחידות שפלשו חזרו לשטח אסטוניה והחזית התייצבה.
המתקפה חדשה תוכננה לסתיו 1919. הצבא הלבן כלל כ-19 אלף לוחמים בתמיכת הצי הבריטי וכ-18 אלף חיילים אסטונים.
הפיקוד הכולל על הכוחות הועבר לניקולאי יודניץ'.
המתקפה החלה ב-26 בספטמבר ובסוף אוקטובר הצבא הגיע לפרברי פטרוגרד כולל פושקין, אך מעבר לקו זה הוא לא הצליח להתקדם.
לאון טרוצקי העביר לאזור כוחות נוספות והצבא האדום באזור הגיע לכ-40 אלף חיילים.
בעקבות משא ומתן שהתנהל בין השלטון הסובייטי לבין אסטוניה, יחידות אסטוניות שהיו מוצבות בחלק השמאלי של החזית עזבו את אזור הלחימה.
לאור עודף משמעותי בכוח הלחימה, הצבא האדום החל במתקפה ולקראת 14 בנובמבר 1919 יחידות הצבא הלבן נסוגו בחזרה לשטח אסטוניה.
באסטוניה בלחץ השלטון הם פורקו מנשקם ובכך הסתיימה התנגדות מזוינת לשלטון הסובייטי באזור.
האוניות של הצי המלכותי הבריטי עזבו את האזור.
ב-2 בפברואר 1920 נחתם הסכם בין אסטוניה לבין רוסיה הסובייטית שהעביר לאסטוניה שטחי גבול שהיו במחלוקת.
18.5 אלף לוחמים בצבא לבן
היקף הכוח היה כ-40 אלף לוחמים
מתקפת הפדאיון נגד ישראל במלחמת סיני החלה לאחר פרוץ מלחמת סיני בין ישראל ומצרים ב-29 באוקטובר 1956, התחוללה בארבע חזיתות ונמשכה גם לאורך החודשים נובמבר ודצמבר אותה שנה.
בעת צאתה למלחמה, הצביעה ממשלת ישראל על הפדאיון כעילה הראשית למתקפה בסיני, אולם היציאה למלחמה הביאה לפריצתה של מתקפה פדאית נגד ישראל בגבולות ישראל עם מצרים, ירדן, סוריה ולבנון, שהייתה למעשה המתקפה הפדאית האחרונה נגד ישראל עד להקמת ארגון "פת"ח".
מלחמת סיני, שבמהלכה כבש צה"ל את רצועת עזה וחצי האי סיני, פתרה את בעיית הההסתננות הפלסטינית האלימה ואת בעיית הפדאיון, והביאה בעקבותיה עשור של שקט יחסי לאורך גבולות מדינת ישראל.
מלחמת העצמאות הולידה את בעיית הפליטים הפלסטינים, והובילה להתכתשויות לאורך גבולות "הקו הירוק" בין השנים 1949–1956. הגורם העיקרי לאלימות הישראלית-ערבית בתקופה זו הייתה תופעת ההסתננות הפלסטינית לתוך מדינת ישראל, כתוצאה ישירה של אובדן נכסיהם של מאות אלפי פלסטינים במלחמה.
אלא שבצד ההסתננות ה"אזרחית", שמניעיה היו כלכליים (השבת חפצים, קצירת יבולים, גניבה והברחות) או חברתיים (התיישבות מחדש ביישובי המוצא, ביקור בבתים ובאדמות או ביקור קרובים) וכללה את הרוב המכריע של המסתננים עד 1956, הייתה גם הסתננות קטנה יותר, בעלת אופי פוליטי או טרוריסטי, שמטרתה הייתה לחבל במטרות ישראליות ולרצוח ישראלים.
עם השנים התפתחה בהדרגה חפיפה מסוימת בין ההסתננות "הכלכלית" וזו "הפוליטית" החבלנית, שכן מסתננים "כלכליים" החלו להתמודד עם מדיניות הירי של צה"ל באמצעות נשיאת נשק וחדירה בחבורות מאורגנות, ובחדירות אלה הרגו מדי פעם ישראלים שהיו בדרכם.
לפיכך, רוב המדינאים הישראלים בשנות ה-50 ראו בתופעת ההסתננות המתמשכת כמין לוחמת גרילה לא מוכרזת שנועדה להחליש ואף להחריב את מדינת ישראל.
בתקופה זו פיתחה ישראל מדיניות כנגד ההסתננות, שכללה הקמת יישובים חדשים לאורך הגבולות ובאזורים ריקים, הריסת כפרים ערביים נטושים ודחיקת הגבולות מזרחה בגדה המערבית ומערבה ברצועת עזה.
לצורך הלחימה בהסתננות, ערכו הצבא והמשטרה סיורים לאורך הגבולות, והניחו מארבים ומוקשים.
אולם האמצעי הישראלי ההתקפי העיקרי נגד ההסתננות היה פעולות התגמול, שהפרו את הריבונות הטריטוריאלית של מדינות ערב והדגישו את פגיעותן.
פשיטות התגמול היו מעל לכל פעולות ענישה והרתעה, אך הן גם רוממו את המורל בקרב אזרחי ישראל, שכן בשנים 1949–1956 שררה בישראל תחושה עמוקה של בידוד ומצור.