tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההתמקדות של דלארוש בהיסטוריה האנגלית הביאה לו פופולריות בבריטניה בשנות ה-1830 וה-1840. בשנות ה-30 הפיק דלארוש כמה מיצירותיו המוערכות ביותר, כולל קרומוול המתבונן בגופתו של צ'ארלס הראשון, הנסיכים במגדל, ויצירתו המוערכת ביותר, הוצאתה להורג של ליידי ג'יין גריי (1833).
מתוך הכרה בכישרונו ובפופולריות שלו, בחרה האקדמיה לאמנות יפה את דלארוש לחברות בשנת 1832. שנה לאחר מכן הפך לפרופסור ב'אקול דה בו-ארטס'.
באותה שנה הוא התבקש לצייר ציור קיר גדול בכנסייה L'Église de la Madeleine בפריס.
דלארוש זיהה את חוסר הניסיון שלו בציור דתי ולכן נסע במשך שנה אחת באיטליה כדי ללמד את עצמו את מהות היצירות הדתיות של פעם.
עם שובו לצרפת אמרו לו שהוא אמור לעבוד עם ז'ול קלוד זיגלר, אך דלארוש נטש את הפרויקט מתוך מחשבה ששניהם לא יסתדרו בביצוע.
בשנת 1837 הציג את ססיליה הקדושה, שהיה הראשון מציוריו הדתיים המשמעותיים.
שינוי הנושא של דלארוש היה פחות מרשים בעיני מבקרי צרפת מיצירותיו הקודמות.
אז'ן פישל היה בין תלמידיו באקדמיה.
דלארוש כצייר היסטוריה התכוון להציג בעבודתו "ניתוח פילוסופי" של אירוע היסטורי ולקשר אותו ל"הבנת האמת ההיסטורית והזמן ההיסטורי של המאה התשע עשרה." אף על פי שישנם פערים בין העובדות היסטוריות עצמן לבין הדרך שהיא צוירה על ידו, דלארוש ראה חשיבות בהיותו נאמן להצגת עובדות.
דלארוש צייר את כל נושאיו באותו אור, בין אם מדובר בדמויות היסטוריות גדולות מהעבר, מייסדי הנצרות, או בדמויות פוליטיות חשובות בתקופתו כמו מארי אנטואנט או נפוליאון בונפרטה.
דלארוש חקר בקפידה את התלבושות והאביזרים שכלל בציוריו, כדי להציג במדויק את נושאו.
כדי להדגיש את הדיוק ההיסטורי, צייר דלארוש בפירוט מדוקדק וסיים את ציוריו בקווי מתאר ברורים.
התנועה המשתנה של משיחות המכחול שלו יחד עם הצבעים והמיקום של מצויריו, מעניקים לכל אחד מהם מראה ייחודי ומאפשרים להם לפעול ברוח ובטון של אופיים והאירוע.
העין הציבורית פחות רגישה לפרטים העדינים והניואנסים בציור, אך דלארוש העריך את המשמעות הספרותית של ציוריו על רקע ערכם הציורי.
הוא מאזן בין ההיבטים הספרותיים לבין התיאטרליות, הנראטיביות והוויזואליות של ציוריו ההיסטוריים.
ציוריו הדרמטיים כוללים את שטראפורד מוּבל להוצאה להורג, ומתאר את הארכיבישוף האנגלי לאוד מושיט את זרועותיו מהחלון הקטן של תאו כדי לברך את תומאס וונטוורת', הרוזן הראשון מסטראפורד, כשסטראפורד עבר במסדרון להוצאתו להורג.
עבודתו של דלארוש הכילה לעיתים אי דיוקים היסטוריים.
קרומוול מרים את מכסה הארון ומסתכל על גופת צ'ארלס מבוסס על אגדה, והוצאתה להורג של ליידי ג'יין גריי מוצגת כמתרחשת בצינוק, וזה מאוד לא מדויק.
הוא נטה לדאוג יותר להשפעה דרמטית מאשר לאמת היסטורית: ראה גם את המלך בחדר המשמר, שם חיילים פוריטניים רשעים מפיצים עשן טבק בפני המלך צ'ארלס, והמלכה אליזבת גוססת על הקרקע.
לאחר 1837, דלארוש הפסיק לחלוטין להציג את עבודותיו.
קבלת הפנים הציבורית המאכזבת של ציורו, סנט ססיליה, יחד עם דחייתו הכללית הובילו אותו ל"גלות שהטיל על עצמו מהתערוכות בחסות הממשלה".
לאחר מכן החל דלארוש ביצירת יצירתו המפורסמת ביותר, "חצי גורן" – The Hemicycle, שצוירה בבניין "בית הספר לאמנות יפה בפריז".
ציור הקיר הענק – הוא פנורמה של 27 מטר אורך שכללה למעלה משבעים דמויות של האמנים המפורסמים ביותר מאז ימי קדם.
האמנים שנכללו מייצגים אמנות גותית, יוונית, רומאית ורנסאנס.
נושאי הציור הזה מתאימים לטעם האקדמי של המאה התשע עשרה.
דלארוש עבד על ציור הקיר בתערובות אנקוסטיות כדי ליצור את היצירה המונומנטלית הזו – טכניקה שבה מערבבים פיגמנט עם שעווה חמה וצובעים על גבי הטיח כדי ליצור משטח חלק.
דלארוש לא השלים את הפרויקט לבדו; ארבעה מתלמידיו סייעו לו ויחד הם עבדו בין השנים 1837 ל־1841. בשנת 1855 נגרם נזק קשה לעבודה עקב שרפה ודלארוש השקיע את השנה האחרונה בחייו לשיקום עבודתו.
דלארוש נפטר ב־4 בנובמבר 1856 והשיקום הושלם על ידי טוני רוברט פלורי, תלמידו של דלארוש.
אהבתו של דלארוש ללואיז, בתו של הוראס ורנה, הייתה התשוקה הבולטת בחייו.
הוא התחתן עם לואיז בשנת 1835, ובאותה שנה הציג גם הציור "ראש מלאך", שהתבסס על דמותה.
נאמר כי דלארוש מעולם לא התאושש מההלם על מותה בשנת 1845 בגיל 31.
לאחר אובדנה הוא הפיק רצף של תמונות קטנות ומורכבות של אירועים ביצירתו על ישו.
הוא מיקד את תשומת הלב בדרמה האנושית של הפסיון, כמו בציור שבו מריה והשליחים שומעים את הקהל שמריע לישו על ויה דולורוזה, ואחד אחר בו יוחנן הקדוש מלווה את מריה הביתה לאחר מות בנה.
פול דז'רדן הייתה זמרת צרפתייה.
בשנת 1957, דז'רדן זכתה בגמר של הקדם הצרפתי לאירוויזיון 1957, "Sept villes, une chanson" (שבע ערים, שיר אחד), ונבחרה לייצג את צרפת באירוויזיון 1957. ב-3 במרץ 1957, דז'רדן הופיעה על בימת האירוויזיון עם השיר "La belle amour".
דז'רדן הופיעה שמינית בסדר ההופעות, לפני דנמרק ואחרי גרמניה.
דז'רדן זכתה במקום השני עם 17 נקודות.
לאחר התחרות, היא פרשה מקריירת המוזיקה שלה והתחתנה עם איש העסקים הצרפתי, צ'ארלס קאנט.
דז'רדן מצאה עבודה חדשה כמעצבת הלבשה תחתונה במילאו, צרפת.
פול הרינגטון (; נולד ב-13 במאי 1960) הוא זמר ושחקן אירי.
הרינגטון זכה באירוויזיון 1994, עם השיר "Rock 'n' roll kids", שבוצע יחד עם צ'ארלי מק'גטיגן.
בשנת 1991, פרסם הרינגטון את אלבום בכורתו, What I'd Say, שהגיע לעשירייה הפותחת במצעד האלבומים האירי.
ב-13 במרץ 1994, זכו הרינגטון וצ'ארלי מק'גטיגן בקדם האירי לאירוויזיון 1994, עם השיר "Rock 'n' Roll Kids".
ב-30 באפריל, השניים ביצעו אותו על בימת האירוויזיון, שנערכה בדבלין, בירת אירלנד.
בתום ספירת הקולות, אירלנד הוכרה כזוכה במהדורה ה-39 של תחרות האירוויזיון.
זה היה הניצחון השלישי ברציפות של אירלנד, שיא שלא נשבר בתחרות אי פעם.
בשנת 2008, הוציא לאור את האלבום השני שלו, A Collection, שהגיע למקום הרביעי במצעד האלבומים האירי.
בשנת 2010, פרסם הרינגטון את אלבום ההופעה הראשון שלו, Songs, ובו מספר גרסאות כיסוי של שירים שאהב.
ב-2018, הוציא לאור את אלבום ההופעה Lights of Home, שהוקלט על ידי טים מרטין.
בין השנים 2016–2020, הרינגטון הנחה תוכנית קבועה בשם "The Pat Kenny Show".
במהלך קריירתו, הופיע הרינגטון במספר תוכניות רדיו וטלוויזיה, דוגמת "The Lyrics Board".
בשנת 2018, הופיעה בתוכנית הטלוויזיה האירית "The Restaurant", שם שיחק דמות של שף.
דמותו זכתה לשבחים ממבקרי הטלוויזיה העכשווית.
פול לואיס דילייני השלישי הוא כדורסלן אמריקאי-ישראלי המשחק בעמדת הגארד באליצור שומרון מהליגה הלאומית בכדורסל.
דילייני למד בתיכון צ'אמבלי צ'רטר בצ'אמבלי, ג'ורג'יה, שם העמיד ממוצעים של 21.5 נקודות, 8.6 ריבאונדים ו-5.0 אסיסטים.
דילייני דורג כשחקן ה-43 הטוב ביותר בדרום-מזרח על פי מגזין "Hoop Scoop", וזכה בהצטיינות של "Nike All-American" בשנת 2003.
הוא שיחק כדורסל מכללות עבור אוניברסיטת אלבמה בבירמינגהם בלייזרס, שם העמיד ממוצעים של 16 נקודות, 4.4 ריבאונדים, 3.4 אסיסטים ו-2.1 חטיפות למשחק.
ב-2009 החל דילייני את הקריירה המקצועית שלו בהפועל חולון, וחתם על חוזה לשנה.
עם זאת, ב-23 באוקטובר 2009 נפרד מחולון והצטרף לעירוני נהריה להמשך העונה.
ב-5 בדצמבר 2010 חתם עם מועדון כדורסל הבקעה מהליגה הלאומית.
באותה עונה הוביל את הבקעה לעלייה לליגת העל לאחר שזכה באליפות הליגה הלאומית ב-2011. שנה לאחר מכן, השתתף במשחק האולסטאר של הליגה הישראלית 2012.
ב-10 באוגוסט 2012 חתם בקבוצה הרוסית ספרטק פרימוריה לעונת 2012/13.
ב-25 ביוני 2013 חתם על חוזה לשנתיים עם הקבוצה האוקראינית חימיק יוז'ני.
הוא הוביל את חימיק לגמר הליגה האוקראינית ב-2014, שם הפסידה הקבוצה לבסוף לבודיוולניק קייב.
ב-51 משחקים ששיחק במהלך עונת 2013/14, הוא העמיד ממוצעים של 11.1 נקודות, 4.2 ריבאונדים, 5.5 אסיסטים ו-1.7 חטיפות למשחק.
ב-26 ביולי 2015 חזר לישראל כדי להצטרף למכבי קריית גת לעונת .
ב-2 במרץ 2016 נבחר לשחקן החודש של הליגה הישראלית לאחר שהעמיד ממוצעים של 22 נקודות, 6 אסיסטים, 5.3 ריבאונדים, 3.5 חטיפות ו-34 נקודות מדד במשחקים ששיחקו בפברואר.
דילייני סיים במקום השני בדירוג יעילות (23.7 למשחק), חמישי בנקודות (18 למשחק) ושני בחטיפות (2.5 למשחק) בכל הליגה.
ב-30 ביולי 2016 חזר לקדנציה שנייה בהפועל חולון, וחתם על חוזה לשנה.
ב-20 בדצמבר 2016 נפצע ברצועה הצולבת הקדמית במשחק מול הפועל אילת וסיים את העונה.
ב-26 בפברואר 2018 חתם במכבי ראשון לציון על חוזה זמני לחודש עם אופציה להארכתו להמשך העונה.
ב-27 במרץ 2018 נפרד מראשון לציון לאחר שהופיע בשלושה משחקים.
ב-13 בדצמבר 2018 חתם במכבי הוד השרון מהליגה הלאומית להמשך העונה.
ב-23 משחקים בהוד השרון הוא העמיד ממוצעים של 19.4 נקודות, 5.3 ריבאונדים, 5.0 אסיסטים ו-2.2 חטיפות למשחק.
ב-6 במאי 2019 חתם בפואטייה באסקט מליגת ה-LNB Pro B הצרפתית.
ב-22 ביולי 2019 חתם באליצור "איתו" אשקלון לעונת 2019–20. ב-7 בינואר 2020 רשם שיא קריירה של 48 נקודות, תוך כדי קליעה של 12 מ-21 מהשדה, יחד עם שמונה ריבאונדים ושבעה אסיסטים בניצחון 132–126 בהארכה מרובעת על הפועל חבל מודיעין.
לאחר מכן הוא נבחר ל-MVP של הליגה הלאומית לסיבוב 12.
בעונת חתם במכבי עירוני רמת גן, במהלך העונה הסדירה העמיד ממוצע של 9 נק' 4.4 ריבאונדים, 3.6 אס' וחט' ב-22.7 דק' למשחק.
בסיום העונה הסדירה העפילה הקבוצה בכל שלבי הפלייאוף עד לשלב הגמר בו הפסידה, בפלייאוף העמיד דילייני ממוצעים של 10.1 נק' 3.9 ריב' ו-4.7 אס' ב-28.9 דק' בממוצע.
ב-14 ביוני 2022 חתם לשנתיים בהפועל כפר קאסם מהליגה הארצית.
ב-7 באוקטובר 2025 חתם באליצור שומרון.
דילייני החל להתגייר בזמן ששיחק בעירוני נהריה ב-2010. בנובמבר 2016 התחתן דילייני עם חברתו הישראלית, ליטל שרעבי.
בדצמבר 2020 קיבל דילייני אזרחות ישראלית.
פול אז'ן לואי דשאנל היה מדינאי ועיתונאי צרפתי בתקופת הרפובליקה השלישית.
דשאנל, חבר סיעת 'ברית הרפובליקנים הדמוקרטית' היה חבר האספה הלאומית ובהמשך נשיאה, חבר הסנאט ונשיא צרפת במהלך שנת 1920.
דשאנל היה בנו של האקדמאי אמיל דשאנל, ממתנגדיו של נפוליאון השלישי, קיסר הצרפתים.
בעקבות הגליית אביו מצרפת, דשאנל נולד בבלגיה (אחד משני נשיאים בלבד שנולדו מחוץ לצרפת, לצד ואלרי ז'יסקר ד'אסטן).
דשאנל התחנך בתיכון לואי הגדול ובהמשך במכון למדע המדינה פריז.
ב-1885 נבחר לאספה הלאומית והיה לחבר בסיעת 'ברית הרפובליקנים הדמוקרטית' שדגלה בשמרנות ליברלית, לסה פר ועקרון החופש מדת (Laïcité).
במהלך המשבר המרוקאי השני עמד בראש המשלחת הצרפתית בקביעת הסכם הסדר מול הקיסרות הגרמנית.
ב-1920 הביס את ראש הממשלה ז'ורז' קלמנסו בבחירות הפנימיות לנשיאות, והחליף את רמון פואנקרה בפברואר אותה השנה.
לאחר בחירתו לנשיא החלה התדרדרות חריפה בבריאותו הנפשית וב-24 במאי 1920 אף נפל מקרון הרכבת הנשיאותי ונמצא תוֹעֶה בדרכו.
מצבו הבריאותי הקשה עליו במילוי משרותיו ומחויבויותיו ובספטמבר אותה השנה התפטר מתפקידו והוחלף בראש הממשלה, אלכסנדר מילראן.
לאחר התפטרותו טופל לשלושה חודשים בסנטוריום ועם שחרורו שב לחיים ציבוריים עד לפטירתו שנה לאחר מכן.
פול הוריוצ'י היה צייר אמריקאי.
הוא נולד בימאנשי, יפן, ולמד אמנות מגיל צעיר.
לאחר שהיגר לארצות הברית בשנות העשרה המוקדמות שלו, הוא בילה שנים רבות כעובד רכבת במערב ארצות הברית.
בשנת 1946, הוא עבר לסיאטל, וושינגטון, שם העביר בסופו של דבר את המוקד שלו מציור לקולאז' והפך למזוהה עם "בית ספר צפון מערב" של האמנים.
באמצע שנות הארבעים לחייו, הוא הצליח להתמסר לאמנות במשרה מלאה, סגנון הקולאז' יוצא הדופן שלו הפך לפופולרי מאוד בשנות ה-50 וה-60. הוא המשיך ליצור אמנות בסטודיו שלו בסיאטל עד שנכנע לבעיות בריאות הקשורות לאלצהיימר ב-1999.
הוא ידוע בעיקר בזכות פסיפס הזכוכית שלו במרכז סיאטל.
ציוריו והקולאז' שלו נותרו מוערכים מאוד בקרב אספנים, מוצגים קבועים במספר מוזיאונים, וממשיכים להיות נושא לתערוכות מיוחדות במוזיאונים ובגלריות שונות.
פול הוריוצ'י נולד כצ'יקאמאסה הוריוצ'י ב-12 באפריל 1906, בכפר אושי, על גדות אגם קוואג'י, ליד הר פוג'י, ביפן.
הוא היה בנם השני של Daisaku Horiuchi,זמר קבוקי ושל אשתו יאסו.
אביו נסע לארצות הברית כשצ'יקמאסה היה בן כמה ימים, ואחרי ארבע שנים אימו הצטרפה לאביו בארה"ב.
צ'יקאמאסה ואחיו הגדול טושימאסה (שנודע מאוחר יותר בשם "טום") גדלו על ידי סבם, טוקוטארו הוריוצ'י, אספן עתיקות.
הוריוצ'י היה רץ בשנות העשרה המוקדמות שלו, הזמן הטוב ביותר שלו בריצת 100 מטר, השווה את השיא האולימפי.
הוא היה מועמד לנבחרת האולימפית של יפן, אך נאלץ להפסיק לרוץ עקב לב מוגדל.
אצל אמן בולט מקומי, הורצ'יו למד טכניקת שטיפת דיו מסורתית, וזכה בפרס שני בתחרות ציור נוף ארצית.
לאחר מכן הוא נסע לפגוש את משפחתו בעיירת הרכבת רוק ספרינגס, ויומינג.
אף שמעולם לא ראה את אביו לפני כן, הוא זיהה אותו מיד על ידי הדמיון שלו לאחיו.
הוא עבד עבור הרכבת של יוניון פסיפיק כמנהל עבודה בקנדה, וויומינג, ושם פגש לראשונה את אחיותיו ילידות אמריקה בנות השבע והשמונה ואת אחיו בן השלוש.
צ'יקאמאסה החל לעבוד עבור יוניון פסיפיק עם אביו.
כדי לעקוף את חוקי החברה האוסרים על בני משפחה לעבוד באותן קבוצות, הוא אימץ את שם הנעורים של אמו, קמאקורה, וכך נודע כצ'יקאמאסה קמאקורה במשך שנים רבות.
הוא גם שינה את גילו, מ-15 ל־16, ולמד ספרדית נטולת מבטא מעמיתים לעבודה מקסיקניים.
בגיל 17, הוא היה מנהל עבודה.
כשהוריוצ'י שהה בארצות הברית כשנה, אביו בן ה-45 מת מסרטן הקיבה ואמו חזרה ליפן עם שלושת הילדים הקטנים זמן קצר לאחר מכן.
צ'יקמאסה וטושימאסה נותרו עם מעט מאוד כסף לחיות ממנו, כאשר הם ניסו לפרנס את אמם ולשלם חובות שאביהם השאיר.
בשנת 1929 פתחו האחים חנות מכירות ותיקון רדיו, אך עד מהרה היא נסגרה עקב השפל הגדול, והם חזרו לעבוד במסילת הברזל.
הוריוצ'י צייר בזמנו הפנוי, בעיקר נופים בסגנון Sumi-e, אבל התנסה גם בגישות אמריקאיות ואירופיות מודרניות יותר.
הוא קיבל ביטוי מסוים בעיתונים בוויומינג וביוטה.
במהלך טיולים לסיאטל כדי לבקר את בן דודו שיגטושי, הוא פגש והתיידד עם הציירים קנג'ירו נומורה וקמקיצ'י טוקיטה, שהיו להם השפעות חשובות עליו.
הוא גם התיידד עם Tamotsu Takizaki, מאסטר זן ומדריך קנדו שימלא תפקיד חשוב בעיצוב הקריירה שלו.
ב-1934, במהלך ביקור בסיאטל, הוא הכיר והתאהב בברנדט סודה, שהייתה צעירה ממנו בשבע שנים.
לאחר שהוריוצ'י המיר את דתו לקתוליות ושינה את שמו הפרטי ל"פול" כמחווה לפול סזאן, [3] הם נישאו בסיאטל ב-1935. כשחזרה לרוק ספרינגס עם בעלה החדש, ברנדט, הייתה המומה מהחיים בדיור של חברת יוניון פסיפיק, שלא היה בהם חשמל או מים, אך עד מהרה הסתגלה לתנאים.
נולדו להם שני בנים, פול, ג'וניור וג'ון (השלישי, וינסנט, נולד מאוחר יותר, בסיאטל).
בשנת 1937, הוריוצ'י, חזר רשמית לשם משפחתו האמיתי.
התנאים היו קשים בוויומינג, אך הוריוצ'י הרוויח כסף טוב, הצליח לרכוש מכונית חדשה, עשה נסיעות קבועות לבקר חברים ובני משפחה בסיאטל, והמשיך לפתח את כישורי הציור שלו, ולעיתים קרובות השתמש באשתו ובילדיו כנושא.
בשנת 1938, ציורים שלו נכללו בתערוכות שנתיות במוזיאון לאמנות באוקלנד, במוזיאון לאמנות בסן פרנסיסקו ובמוזיאון לאמנות של סיאטל.
מלחמת העולם השנייה הביאה קשיים קיצוניים עבורם.
הם גרו מספיק בתוך הארץ ולא היו נתונים להעברה כפויה למחנות הסגר, אבל כל היפנים פוטרו מיד על ידי יוניון פסיפיק וגורשו מדיור החברה.
אנשים ממוצא יפני היו לעיתים קרובות מאוימים פיזית, ונמנעו מהם עבודה ודיור ראויים.
הוא ומשפחתו נאלצו לגור בקרוואן תוצרת בית רוב הזמן, בעוד שפול עבד בעבודות זמניות.
כשהוא לא יכול לשאת אותן, ומחשש שזה יכניס את משפחתו לצרות עם השלטונות, שרף הוריוצ'י את אוסף הספרים וההדפסים היפנים הישנים שלו; אוסף של עשרים וחמישה מציוריו הטובים ביותר, שנותר אצל חבר, נהרס בשיטפון.
בשלב מסוים, המשפחה הגישה בקשה להצבה במחנה הסגר (אירוע לא נדיר עבור יפנים-אמריקאים נואשים שחיפשו מחסה ומזון), אך נדחו.
ב-1944 הוצע להוריוצ'י בן הכמעט 40 לעבוד כשוליית שיפוצניק רכב בספוקיין, וושינגטון, ומשם החל מזלו להשתנות.
עם סיום המלחמה, הוריוצ'י ומשפחתו עברו לסיאטל, שם פתח את חנות ברובע הבינלאומי השוקק של העיר.
במקביל, הקריירה של הוריוצ'י כאמן החלה להמריא.
בשנת 1947 הוא זכה בפרס הראשון בציור שמן ביריד וושינגטון המערבי, שהיה באותה תקופה תערוכה מכובדת שנשפטה על ידי דמויות מרכזיות מעולם האמנות בחוף המערבי, ובשנת 1948 הוצג ציורו Boat House במוזיאון לאמנות בסיאטל.
התערוכה השנתית ה-34 של צפון מערב.
הוא גם החל לקבל את תשומת הלב של מבקרים ועיתונאים.
בשנת 1950, הוריוצ'י סבל מנפילה מסולם שבה נפצע קשה בפרק כף היד השמאלית, ולא היה מסוגל לעבוד במשך מספר חודשים.
כשהם הגיעו פעם נוספת לייאוש כלכלי, חבר משפחה שאל אם הוא יכול לנסות למכור כמה מציוריו של פול.
להפתעתו של הוריוצ'י, החבר מכר במהירות ארבע מיצירותיו תמורת סכום כסף נכבד.
הוריוצ'י סגר את חנות הרכב שלו ופתח את טוזאי ("מזרח-מערב") ארט, חנות עתיקות ששימשה גם כסטודיו וגלריה שלו, וכמקום מפגש לאמנים.
בשנת 1953, שינוי בחוק אפשר להוריוצ'י להפוך לאזרח ארצות הברית.
הוא נפגש והתיידד עם הצייר מארק טובי, מה שהוביל את הוריוצ'י לבחון מחדש את גישתו לאמנות.
הוא התעניין יותר ויותר בקולאז', והחל להתנסות במיזוג אלמנטים של קולאז' יפני מסורתי עם טכניקות, סגנונות וחומרים מודרניים יותר.
ברמה הבסיסית ביותר שלו, הוא שילב עיצוב 'מזרחי' עם אקספרסיוניזם מופשט 'מערבי', אך הזרים לו אנרגיה ייחודית, אולי נולדה מהעליות והמורדות שחווה בחייו.
הוא השתלט בהדרגה על הסגנון החדש הזה, ובסוף שנות ה-50, עבודתו הפכה לפופולרית יותר ויותר.
ב-5 במאי 1957, תערוכת היחיד הראשונה של הוריוצ'י נפתחה בגלריה זואה דוסאן בסיאטל.
זו הייתה הצלחה מרהיבה, עשרים ושניים מתוך עשרים וחמישה ציוריו נמכרו במהירות.
בשנה שלאחר מכן, תערוכת היחיד המוזיאונית הראשונה של עבודותיו נערכה במוזיאון לאמנות של סיאטל, והוא זכה לחשיפה הרחבה הראשונה שלו מחוץ לצפון מערב כשכמה מיצירותיו נבחרו לתערוכת קרן האמנות של רומא-ניו יורק.
המופעים השנתיים שלו בגלריה וודסייד/בראס' בסיאטל הפכו לאירועים מרכזיים; בהזדמנות אחת, כל היצירות של הוריוצ'י נמכרו עוד לפני שהתערוכה נפתחה לקהל.
הקולאז'ים שלו הוצגו בתערוכה הבינלאומית של Carnegie Art בפיטסבורג בשנת 1961, ושוב בשנת 1964. בשנת 1962, כאשר סיאטל אירחה את יריד העולם הוריוצ'י קיבלה משימה ליצור ציור קיר חיצוני ענק (17 x 60 אינץ') אשר ישמש רקע לאמפיתיאטרון במרכז סיאטל.
פסיפס הזכוכית של אמפי הקיר נותרה עבודתו הידועה ביותר.
ב-1966 עברו פול וברנדט לגור בבית שתוכנן עבורם על ידי האדריכל גרגורי סאיטו.
הוא כלל סטודיו מרווח במרתף המשקיף על שכונת ריינאייר ביץ' בסיאטל.
פול פינק את אהבתו לעצי בונסאי יקרים, בעוד ברנדט המשיכה בקריירה בת 22 השנים שלה בסניף הבינלאומי של הבנק הלאומי הראשון של סיאטל.
עבודתו של הוריוצ'י זכתה לשבחים רבים על ידי המבקרים.
אמר מיקיאקי קוואקיטה, אוצר ראשי של המוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית של יפן בטוקיו: "הוא מתקרב במהירות לשליטה מלאה בטכניקה החדשה שלו [...] עבודתו היא מהטובות ביותר שהופקו".
בשנותיו המאוחרות, הוריוצ'י סבל מסרטן הקיבה - שהרג את אביו - אך ניתוח למיגורו הצליח.
אולם מאוחר יותר, הוא אובחן כחולה אלצהיימר ומת מסיבוכי המחלה ב-29 באוגוסט 1999.
פול גרהארט הטפילד היה עורך דין, פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי.
הוא כיהן לזמן קצר כחבר הסנאט של ארצות הברית ממונטנה בשנת 1978, ולאחר מכן כשופט בבית המשפט המחוזי הפדרלי של מונטנה.
הטפילד נולד ב-29 באפריל 1928 בגרייט פולס, מונטנה, ולמד בקולג' של גרייט פולס (כיום אוניברסיטת פרובידנס).
הוא שירת בחיל הקשר של צבא ארצות הברית בפלוגת הקשר ה-181, מ-1951 עד 1953, כולל שירות בקוריאה במהלך מלחמת קוריאה מ-1952 עד 1953. הוא קיבל תואר ראשון במשפטים מבית הספר למשפטים של אלכסנדר בלווט השלישי באוניברסיטת מונטנה במיזולה ב-1955.
הטפילד התקבל ללשכת עורכי הדין במונטנה באותה שנה, והחל לעסוק בעריכת דין בגרייט פולס.
לאחר התבוסה בפריימריז, הטפילד נשאר בסנאט עד להתפטרותו שלו, כאשר בחירתו של מחליפו, בוקוס, אושרה רשמית לאחר הבחירות הכלליות בנובמבר 1978. מקס בוקוס שיבח את יריבו העיקרי לשעבר על היותו "אחד האנשים ההגונים והמתחשבים ביותר שהייתה לי הזכות להכיר".
ב-15 במרץ 1979, הטפילד מונה על ידי הנשיא ג'ימי קרטר לכהן במושב בית המשפט המחוזי של ארצות הברית במחוז מונטנה שהתפנה על ידי השופט ראסל אוונס סמית'.
מינויו של הטפילד אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-9 במאי 1979, והוא החל בתפקידו למחרת.
הוא כיהן כשופט ראשי בין השנים 1990–1996, קיבל מעמד בכיר ב-9 בפברואר 1996, והמשיך לכהן עד סוף ימיו.
הטפילד היה תושב גרייט פולס משנת 1979 ועד מותו ב-3 ביולי 2000. הוא קבור בפארק הזיכרון ריברסייד בספוקיין, וושינגטון.
פול אדוארד דן היה תסריטאי בריטי שהיה ידוע בעבודותיו על תסריטי הסרטים "גולדפינגר", "המרגל שחזר מן הכפור", "כוכב הקופים" ו"רצח באוריינט אקספרס".
דן נולד במנצ'סטר, התחנך בשרוסברי ולמד באוניברסיטת אוקספורד.
בהיותו באוקספורד כתב ביקורות סרטים עבור התואר הראשון.
הוא החל את הקריירה שלו ב-1936 כמבקר קולנוע בכמה עיתונים בלונדון.
הוא שימש מבקר קולנוע ב"" עד לסגירתו ב-1960 ולאחר מכן ב"דיילי הרלד" עד 1963.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא הוצב באונטריו.
לפי הסופר ג'ון לה קארה, דן עבד במנהלת המבצעים המיוחדים כמתנקש במהלך המלחמה.
הוא היה קצין לוחמה פוליטית מ-1942 עד 1944 והשתתף במשימות בצרפת ובנורווגיה.
לאחר המלחמה כתב מחזות, אופרטות ומחזמרים.
הוא כתב את מילות השירים לסרטים "מולן רוז'" ו"".
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 התמקד בכתיבת תסריטים לסרטי ריגול, כולל "גולדפינגר", "המרגל שחזר מן הכפור" ו"".
מאוחר יותר כתב את התסריטים לסרטים 2–4 ב"כוכב הקופים".
תסריטו האחרון היה לסרט "רצח באוריינט אקספרס", המבוסס על ספרה של אגתה כריסטי.
על עבודתו בסרט זה היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
פול אלן האנטר היה שחקן סנוקר מקצועני אנגלי.
הוא זכה שלוש פעמים בטורניר המאסטרס ובשיאו דורג במקום הרביעי בעולם.
הוא נפטר מסרטן ב-2006, זמן קצר לפני יום הולדתו ה-28. מאז 2016 נקרא על שמו הגביע המוענק לזוכה בטורניר המאסטרס.
מראהו והפופולריות שלו הקנו לו בסבב הסנוקר את הכינוי ה"בקהאם של האריג" (Beckham of the Baize).
האנטר נולד בלידס ב-14 באוקטובר 1978. הוא החל לשחק סנוקר בילדותו וזכה במספר תחרויות נוער.
הוא הפסיק את לימודיו בבית הספר בגיל 14 בכדי להתמקד בסנוקר.
ב-1995 זכה באליפות אנגליה עד גיל 17 ונכנס לסבב המקצועני.
ב-1996 הוא העפיל לחצי גמר אליפות ויילס הפתוחה ובכך נהיה לשחקן הצעיר ביותר המעפיל לחצי גמר של טורניר דירוג.
ב-1998 זכה האנטר לראשונה בטורניר דירוג כאשר גבר על ג'ון היגינס בגמר אליפות ויילס הפתוחה.
בשנת 2002 זכה האנטר בשתי תחרויות דירוג נוספות, אליפות ויילס הפתוחה והבריטיש אופן.
ב-2003 היה האנטר קרוב להעפלה לגמר אליפות העולם, אך למרות יתרון 15-9 הוא הפסיד בחצי הגמר לקן דוהרטי בתוצאה 17-16.
האנטר נחל הצלחה רבה בתחרות המאסטרס, אחת מתחרויות הכתר המשלוש של סבב הסנוקר, כאשר בתחילת שנות האלפיים זכה בתחרות שלוש פעמים בתוך ארבע שנים.
בכל אחת מהפעמים ניצח האנטר במשחקון המכריע לאחר שחזר מפיגור.
בעונת 2004/05 הגיע האנטר למקום רביעי בדירוג העולמי.
במהלך הקריירה צבר האנטר פופולריות רבה והצהובונים הבריטים הרבו לסקר אותו.
דמיונו לדייוויד בקהאם הקנה לו בסבב הסנוקר את הכינוי "הבקהאם של האריג".
האנטר אמר כי הוא נהנה מההשוואה בינו לבין בקהאם ומתדמיתו כחביבם של הצהובונים.
באפריל 2005 אובחן אצל האנטר גידול נוירואנדוקריני.
הוא החל טיפול כימותרפי והפסיק באופן זמני להשתתף בתחרויות.
הוא שב לסבב המקצועני בתחילת עונת 2005/06 אך התקשה במשחקו והתדרדר למקום ה-34 בדירוג העולמי.
ביולי 2006 החליטה התאחדות הסנוקר העולמית לאפשר להאנטר לנוח במהלך עונת 2006/07 ועדיין לשמור את מקומו בדירוג העולמי.
האנטר נפטר ב-9 באוקטובר 2006 בבית חולים בהאדרספילד, מספר ימים לפני יום הולדתו ה-28. הלווייתו נערכה בכנסייה בלידס בהשתתפותם של רבים מעולם הסנוקר.פרס השחקן החדש המצטיין של השנה המעונק על-ידי איגוד כתבי הסנוקר נקרא על-שמו.בעבר נקרא על-שמו הטורניר פול האנטר קלאסיק, שהתקיים בעיר פירט בגרמניה.
לפני כן נקרא הטורניר "אליפות גרמניה הפתוחה פירט".
הטורניר התקיים בפעם האחרונה ב-2019. ב-2016 הוחלט לקרוא על-שמו לגביע המוענק לזוכה בטורניר המאסטרס.
פול האנטר היה נשוי ללינדסי וכעשרה חודשים לפני מותו נולדה לזוג בת.
לאחר מותו הוציאה אשתו לאור ספר בשם Unbreakable (בלתי שביר).
פול הארהאוס (בשוודית: Paul Vincent Nicholas Haarhuis; נולד ב-19 בפברואר 1966) טניסאי עבר ומאמן טניס הולנדי.
פול הארהאוס נולד בשנת 1966 בעיר איינדהובן.
לאחר סיום בית ספר הוא נסע לארצות הברית ולמד כלכלה באוניברסיטת המדינה של פלורידה.
בשנת 1989 פול הארהאוס עבר לטניס מקצועי.
בתחרויות גראנד סלאם ליחידים ההישג של הארהאוס היה רבע הגמר באליפות ארצות הברית הפתוחה.
בתחרויות זוגות גברים הוא הגיע למספר ניצחונות לצד יאקו אלטינג.
בתחרויות זוגות מעורבים הארהאוס הגיע לגמר באליפות צרפת הפתוחה 1991 בו הפסיד.
הארהאוס השתתף באולימפיאדת ברצלונה ללא הצלחה יתרה.
ביחד עם אלטינג הם שיחקו באולימפיאדת אטלנטה וסיימו במקום הרביעי.
לאחר פרישת אלטינג מטניס, הארהאוס שיחק בתחרויות זוגות גברים לצד יבגני קפלניקוב.
הם ניצחו באליפות צרפת הפתוחה 2002 והפסידו בגמר של אליפות צרפת הפתוחה 2003.
הארהאוס היה חבר נבחרת גביע דייוויס של הולנד מספר שנים.
הארהאוס פרש מטניס מקצועי בשנת 2003 והחל בקריירה כמאמן.
בשנת 2014 הוא מונה לקפטן של נבחרת גביע בילי ג'ין קינג של הולנד.
בשנת 2016 הוא מונה למאמן ראשי של איגור הטניס של הולנד.
באותה שנה הוא מונה לקפטן של נבחרת גביע דייוויס של הולנד.
פול דילינגהאם נולד בעיירה שטסברי שבמסצ'וסטס, כבנם של פול דילינגהאם האב ושל האנה (לבית סמית') דילינגהאם.
ב-1805 עברה המשפחה לעיירה ווטרברי שבוורמונט, שם עבד דילינגהאם בחווה המשפחתית והתחנך בבית הספר המחוזי בווטרברי ובבית הספר היסודי של מחוז וושינגטון במונטפלייר.
ב-1820 החל דילינגהאם ללמוד משפטים במשרדו של השופט דניאל קרפנטר.
במרץ 1823 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין, וחודש לאחר מן הוא החל לעסוק במקצוע כשותפו של קרפנטר.
דילינגהאם רכש מוניטין כעורך דין מיומן עם יכולת גבוהה לשאת טיעונים בעל פה מול שופטים ומושבעים.
בשנים 1826 -1844 הוא כיהן כשופט שלום בווטרברי, ובמקביל בשנים 1829 - 1844 כפקיד העיירה.
בשנים 1833–1835 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ורמונט מטעם ווטרברי, ושוב בשנים 1837–1840. בשנים 1835–1839 הוא היה התובע המדינתי במחוז וושינגטון.
ב-1836 היה דילינגהאם נציג לוועידת החוקה של ורמונט, ובשנים 1841–1842 היה חבר הסנאט של ורמונט.
ב-1842 נבחר דילינגהאם לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בו ממרץ 1843 ועד מרץ 1847. ב-1846 הוא לא היה מועמד לתקופת כהונה נוספת.
במהלך כהונתו בבית הנבחרים, הוא היה חבר בוועדת המשפט ובוועדת התביעות.
כדמוקרט היחידי במשלחת ורמונט לבית הנבחרים, הוא תמך בסיפוחה של טקסס ובמלחמת ארצות הברית-מקסיקו.
ב-1857 היה דילינגהאם נציג לוועידת החוקה של ורמונט.
בשנים 1861–1862 הוא שב לכהן בסנאט של ורמונט.
כמי שהתנגדותו לעבדות ולפרישת מדינות הדרום הלכה וגברה, דחה דילינגהאם ב-1860 את מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל ורמונט.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, הוא שינה באופן רשמי את זיקתו הפוליטית מהמפלגה הדמוקרטית אל המפלגה הרפובליקנית.
בשנים 1862–1865 הוא כיהן כסגן מושל ורמונט.
כמי שכיהן בתפקיד בשיאה של המלחמה, התמקדו מאמציו של דילינגהאם בסיוע למושלים פרדריק הולברוק וג'.
גרגורי סמית' בדאגה להעברת חוקים ולגיוס, תשלום וציוד החיילים שהתגייסו צבא האיחוד.
בנוסף, הוא ניהל את המערכה ברחבי ורמונט לטובת המועמדים אברהם לינקולן ואנדרו ג'ונסון בבחירות לנשיאות של 1864.
בשנים 1865–1867 כיהן דילינגהאם כמושל ורמונט ה-29. כמושל, הוא הקים את בית הספר הרפורמי הראשון במדינה ואת בית המדרש למורים.
כמו כן, נפל בחלקו למנות שניים מחברי הסנאט של ארצות הברית מטעם ורמונט במקום סנאטורים שנפטרו במהלך כהונתם.
במקומו של ג'ייקוב קולמר הוא בחר בלוק פ.
במקומו של סולומון פוט הוא הציע בתחילה את איוש המושב בסנאט למושל לשעבר ג'.
גרגורי סמית', אך כאשר סמית' דחה את המינוי, בחר דילינגהאם בג'ורג' פ.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב דילינגהאם לעיסוקו בעריכת דין.
ב-1870 הוא היה נציג לוועידת החוקה של ורמונט.
אשתו הראשונה של דילינגהאם הייתה שרה פרטרידג' קרפנטר, בתו של דניאל קרפנטר.
שרה נפטרה ב-1831, ושנה לאחר מכן נשא דילינגהאם לאישה את אחותה ג'וליה.
היו לו שבעה ילדים שהגיעו לבגרות, כולל ויליאם דילינגהאם שכיהן גם הוא כמושל וכסנאטור.
דילינגהאם היה גם חותנו של מתיו ה.
קפרנטר, שהיה סנאטור מטעם ויסקונסין.
פול דילינגהאם נפטר בביתו שבווטרברי ב-26 ביולי 1891. הוא נטמן בבית הקברות המקומי.
פול דשאן (Paul Deschamps; 19 בספטמבר 1888, פריז, צרפת – 25 בפברואר 1974, פריז, צרפת) היה היסטוריון צרפתי שהתמחה בחקר האמנות של ימי הביניים ונודע במחקריו על מצודות הצלבנים במזרח.
פול דשאן היה ארכיונאי-פליאוגרף בהכשרתו, וב-1911, אחרי סיום לימודיו בבית הספר הלאומי למדעי ההיסטוריה , עבד בספריית מאזארן.
עיקר עיסוקו היה במחקר יצירות רומנסקיות.
ב-1927, בעקבות מותו של קודמו קמיל אנלרט, מונה דשאן למנהל מוזיאון המונומנטים הצרפתים , ומילא תפקיד זה עד פרישתו לגמלאות ב-1961. במקביל לימד בבית הספר הלאומי להיסטוריה ובבית הספר המסונף ללובר , ניהל את ספריית ושימש כמזכיר המערכת של כתב העת "ימי הביניים" .
דשאן כתב על אדריכלות ועל פיסול רומנסקיים ולקח חלק פעיל במחלוקות על אודות מקורות האמנות הרומנסקית.
המחלוקות התעוררו בעקבות התזה שהעמיד היסטוריון האמנות האמריקאי ארתור קינגסלי פורטר לפיה סגנון אמנות זה נוצר תחילה בספרד וממנה הגיע לצרפת.
בתקופת מלחמת העולם השנייה פעל דשאן, באמצעות אומני זכוכית נודעים, להכנת עותקים של חלונות זכוכית צבעונין מקתדרלות בורז', פואטייה, לה מאן, שארטר, רואן, סנס, כנסיית סנט שאפל בפריז, כנסיית מנזר השילוש בוונדום, ועוד.
ציורי קיר מימי הביניים היו תחום התמחותו.
פרסומים רבים שלו, בעיקר מסוף שנות ה-40 ומשנות ה-50, הוקדשו להם, והוא אף יצר במוזיאון המונומנטים הצרפתים את המחלקה לציורי קיר.
ב-1931 כובד דשאן בדרגת קצין בלגיון הכבוד הצרפתי, וב-1968 הועלה בו לדרגת מפקד.
ב-1942 נבחר כחבר האקדמיה לכתובים ולספרות במסגרת המכון של צרפת.
חקר עתיקות הצלבנים בסוריה ובלבנון בתקופת המנדט הצרפתי היה פועל יוצא של דחף פטריוטי.
במילותיו של פול דשאן: "מלחמת 1914–1918 הביאה את חיילינו לחופים שם לחמו בעבר צרפתים רבים וטובים ושם התנוסס דגל לואי הקדוש".
הגנרל אנרי גורו, הנציב העליון הראשון של סוריה ולבנון, הזמין את קמיל אנלרט – מי שכבר הראה במחקריו בקפריסין את התפשטות סגנון האדריכלות הגותית הצרפתית במזרח הים התיכון – לערוך סקר של האתרים הצלבניים באזור.
במותו הפתאומי של אנלרט בפברואר 1927 הוטל המשך המלאכה על פול דשאן תלמידו, שהתמחה באמנות ובאדריכלות ימי הביניים בצרפת ולא הראה עד אז עניין מיוחד במזרח הלטיני.
דשאן ניהל שלושה מסעות מחקר ארכאולוגי בסוריה ובלבנון בשנים 1927, 1929 ו-1936, שהתמקדו באתרים מימי הביניים.
חקירותיו נוהלו בחסות מינהל העתיקות של נציבות המנדט הצרפתי.
את עיקר מעייניו הקדיש למצודת קראק דה שבלייה ואף פעל לרכישתה בידי ממשלת צרפת ב-1933. הוא חקר את המצודות הצלבניות הבולטות בתחומי סוריה ולבנון – סהיון, מרגט, נמרוד-סוביבה שהאמין שהיא צלבנית, בופור, שאותה חפר ושחזר, וטרטוס.
כמו כן סקר מקרוב מצודות שלא היו בחזקת המנדט הצרפתי, בהן עתלית בארץ ישראל וכרכ בעבר הירדן.
בסקריו השתמש בתצלומי האוויר של האתרים שסיפק צבא הלבנט, וזאת בסיועו של בן ארצו אנטואן פואדבאר, מחלוצי הארכאולוגיה האווירית.
מחקריו אלה פורסמו בשלושה כרכים.
הראשון בהם עסק במצודת קראק דה שבלייה וראה אור בשנת 1934. השני יצא ב-1939 ותוכנו הוקדש לביצורי ממלכת ירושלים.
הכרך האחרון התמקד בביצורי רוזנות טריפולי ונסיכות אנטיוכיה והושלם ב-1973, סמוך למותו של דשאן.
ב-1968, לרגל שדרוגו של דשאן לדרגת מפקד בלגיון הכבוד, הופקה לכבודו מדליה.
בצדה האחד של המדליה הוטבעה דמות דיוקנו, ובשנייה – דימוי מצודת קראק דה שבלייה ומתחתיו הכתובת שמצא באולם האבירים שם.
הכתובת אף נחרתה על החרב שהוענקה לו בטקס.
פול אוסקר אדולף יוסטינג היה עורך דין ופוליטיקאי חבר המפלגה הדמוקרטית מוויסקונסין.
הוא היה הסנאטור הראשון מוויסקונסין שנבחר בבחירה ישירה על ידי הציבור, וכיהן בסנאט של ארצות הברית משנת 1915 ועד מותו ב־1917. קודם לכן כיהן שמונה שנים כחבר הסנאט של ויסקונסין, כנציג מחוז דודג', וכיהן ארבע שנים כתובע המחוזי.
האסטינג היה נכדו של סולומון ז'ונו, ממייסדי העיר מילווקי וראש העיר הראשון שלה.
יוסטינג נולד ב־1866 בפונד דו לאק שבוויסקונסין, וב־1876 עבר עם משפחתו למייביל.
הוא התחנך בבתי ספר מקומיים, ומגיל צעיר עבד במגוון עבודות: תחילה כפקיד בחנות, לאחר מכן כפקיד דואר ברכבת, פקיד במערכת הדואר של כלא המדינה בוופון, ולבסוף כעוזר מנהל חשבונות במשרד מזכיר המדינה של ויסקונסין.
הוא למד משפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ויסקונסין, התקבל ללשכת עורכי הדין ב־1895 והחל לעסוק במקצוע במייביל.
ב־1897 ייסד משרד משותף עם עו"ד סי.
למורו, ולאחר שלמורו מונה לשופט הקים יחד עם אחיו את המשרד "האסטינג ואחיו".
האסטינג נבחר ב־1902 לתובע המחוזי של מחוז דודג' ונבחר מחדש ב־1904. ב־1906 נבחר כחבר הסנאט של ויסקונסין, שם כיהן שתי קדנציות נוספות.
כסנאטור מדינתי קידם חקיקה לשימור משאבי הטבע, מס הכנסה, חוק שקבע תעריף מקסימלי לנסיעה ברכבת (שני סנט למייל), וכן יוזמות של משאלי עם והבחירה הישירה של סנאטורים פדרליים.
הוא גם הוביל חקירה מקיפה לבדיקת טוהר הבחירות במדינה, שהובילה לחוק למניעת שחיתות בבחירות.
בבחירות של נובמבר 1914 נבחר האסטינג לסנאט של ארצות הברית, כשהביס בהפרש של 967 קולות בלבד את מושל המדינה המכהן, פרנסיס מקגוורן.
הוא נכנס לתפקיד במרץ 1915, והחליף את הסנאטור אייזק סטיבנסון.
בסנאט כיהן כיושב ראש ועדת הדיג בשנת 1917 וכיו"ר ועדה מיוחדת שחקרה פלישות לשטחים אינדיאניים לאורך כל כהונתו.
האסטינג היה הדמוקרטי היחיד שנבחר בבחירות כלל־מדינתיות בוויסקונסין בין 1892 ל־1932.
ב־21 באוקטובר 1917 נהרג האסטינג בתאונת ציד אווזים באגם ראש ליד פיקט שבוויסקונסין.
הוא נפגע מירייה בשוגג מאחיו גוסטב, נפל לתרדמת ונפטר באותו היום.
הניו יורק טיימס תיאר אותו כ"ראש המפלגה הלויאליסטית" בוויסקונסין – תומכי נשיא ארצות הברית וודרו וילסון ומדיניותו הפרו־בריטית – בניגוד לסנאטור רוברט לה פולט ותומכיו הפרו־גרמניים.
למותו הייתה משמעות פוליטית: אילו היה נשאר בחיים, הדמוקרטים היו זוכים לרוב בסנאט ב־1919. במקומו נבחר הרפובליקני אירווין לנרוט, וכך נותר רוב לרפובליקנים (49 מול 47).
פול האסטינג היה השני מבין שבעת ילדיהם של ג'ון פ.
אביו היגר מהדוכסות הגדולה של לוקסמבורג לוויסקונסין ב־1855, ואמו הייתה בתו של סולומון ז'ונו.
אחיו הצעיר, ברטהולד ג'ונו "ברט" יוסטינג, שיחק זמן קצר בבייסבול מקצועני, ולאחר מכן כיהן כתובע הפדרלי במחוז המזרחי של ויסקונסין בשנות ה־40. אחיו הבכור, צ'ארלס אוטומאר "אוטו" האסטינג, כיהן כמזכירו האישי של פול האסטינג בסנאט.
פול לוקלן פו הילס הוא סוציולוג ואנתרופולוג בריטי.
הוא ידוע בעיקר בזכות עבודתו בתחום הרוחניות, הדת והמודרניות שלה, עם דגש מיוחד על רוחניות חיי הניו-אייג.
פרסומיו האחרונים ומחקרו הנוכחי בוחנים את "הקדוש" ו"החילוני", הפגיעוּת שבחילוניות (אידיאליזציה, חיוניות); 'כוח החיים', רפואה משלימה, ו'הומניזם רוחני' (כולל 'הכוח השלישי' בסופיזם).
פול הילס למד בסנט קתרין באוקספורד (תואר ראשון בגאוגרפיה, תעודה בהצטיינות באנתרופולוגיה חברתית) ובמכללת אקסטר באוקספורד (דוקטורט באנתרופולוגיה).
הוא הקדיש למעלה משלוש שנים למחקר שטח: נפאל (דת השרפה), לונדון (Programmes ו-Exegesis), ברזיל (ריו דה ז'ניירו הוליסטית), הודו ('ניו-אייג' במדרס ובסביבתה), פקיסטן ('ניו-אייג' באיסלמבאד ובסביבתה), וחי בנפאל, תאילנד, הודו, בנגלדש, אוגנדה ופקיסטן למעלה משש שנים.
הילס כיהן כפרופסור לדת ומודרניות במחלקה למחקרי דת באוניברסיטת לנקסטר, וכפרופסור בכיר למחקר בסוציולוגיה של רוחניות עכשווית במחלקה לסוציולוגיה, קבוצת המחקר CROCUS, באוניברסיטת אראסמוס ברוטרדם.
הוא סייע בהקמת שני כתבי עת: כתב העת של האגודה האנתרופולוגית באוקספורד ו-"Cultural Values" (כיום Journal for Cultural Research).
הוא חבר במועצה הייעוצית של כתב העת "Open Theology".
טרילוגיה על רחוניות ואלטרנטיביות בחיים הפנימיים
פול טובייה היה משתף פעולה צרפתי שהורשע בפשעים נגד האנושות.
פול טובייה נולד למשפחה קתולית בשנת 1915. בימי צרפת של וישי, בהיותו בשנות העשרים לחייו, הצטרף למיליציה הצרפתית הפרו-נאצית.
הוא נתמנה לראש המודיעין של המיליציה באזור העיר ליון ופעל בכפיפות לקלאוס ברבי ראש הגסטפו בליון, שכונה בשם "הקצב מליון" ואשר נשפט בשנת 1987 למאסר עולם.
טובייה השתתף בפעולות המיליציה נגד אנשי תנועת ההתנגדות הצרפתית ("הרזיסטנס") ונטל חלק בפעולות המיליציה בריכוז יהודי צרפת ושילוחם להשמדה.
הוא אף הוציא להורג במו ידיו, בשנת 1944, בעיירה ליד ליון, שבעה יהודים כמעשה נקם על רצח שר התעמולה של וישי על ידי אנשי הרזיסטנס בפריז.
לאחר המלחמה הסתתר בזהות בדויה, ובשנת 1946 הורשע שלא בפניו בבגידה ונדון למוות.
טובייה נעצר בשנת 1947 אך הצליח להימלט.
בשנת 1966, כאשר חלפה תקופת התיישנות בת עשרים שנה ולא ניתן היה יותר לבצע את גזר הדין נגדו, חדל מלהסתתר והגיש בקשה לחנינה.
הנשיא ז'ורז' פומפידו נעתר לבקשה ובשנת 1971 חנן את טובייה, דבר שאפשר לו לחזור לליון ולהחזיק ברכושו ובנכסיו.
הדבר עורר תרעומת בצרפת ונטען כי נכסיו הם נכסים שהוחרמו מיהודים שנשלחו להשמדה.
הזעם בציבור עורר מחדש את המערכת המשפטית, ובשנת 1973 הועמד טובייה לדין על ביצוע פשעים נגד האנושות.
בין יתר האישומים נכלל גם האישום בדבר רציחתם של שבעת היהודים בשנת 1944. הוא נמלט שוב ונתפס רק בשנת 1989 כשהוא מסתתר במנזר קתולי בעיר ניס.
"איני מתחרט על דבר" הצהיר בעת מעצרו.
העובדה שמצא מחסה בחסות הכנסייה הקתולית הדגישה שוב את הקשר שנתקיים בימי צרפת של וישי בין הכנסייה הקתולית לבין שלטונות וישי.
טובייה שוחרר זמנית בשנת 1991 ומשפטו התנהל בשנת 1994 והוא נדון למאסר עולם.
הוא היה הצרפתי הראשון שנדון על פשעים נגד האנושות (השני היה מוריס פאפון).
הוא מת ממחלת הסרטן בשנת 1996, בהיותו במאסר.
פול-מארי ורלן הוא מגדולי משורריה של צרפת.
ורלן נולד בעיר מץ, ולאחר לימודיו בפריז המשיך לעבודה במגזר הציבורי.
הוא החל בכתיבת שירה בגיל צעיר, והושפע בעיקר מתנועת המשוררים הצרפתית מאסכולת הפארנאס, וממנהיגה שארל מארי רנה לקונט דה ליל.
אוסף שיריו הראשון שהוצא לאור, "Poèmes saturniens" (פורסם ב-1867) מיצב את ורלן כמשורר הומוסקסואל מקורי ומבטיח, על אף שזכה לביקורת מידי שארל אוגוסטן סנט-בב, מבקר השירה המפורסם.
חייו הפרטיים של ורלן נראים בבירור בשיריו, החל מאהבתו (האפלטונית) למתילד מוטה (שהייתה מאוחר יותר לאשתו) וכלה בעזיבת משפחתו למען מאהבו, המשורר הצעיר ארתור רמבו, שאיתו ניהל רומן סוער.
ורלן אהב לשכב עם גברים ואהב את הטיפה המרה.
באחד מהתקפי הזעם שלו בזמן שכרות ירה ברמבו ופצע אותו בפרק כף ידו.
ורלן נעצר ונכלא במונס שבבלגיה.
בעת שהותו בכלא היה לנוצרי קתולי.
השפעת אירועים אלו ניכרת בעבודתו מאותה תקופה, Romances sans paroles ("שירי אהבה ללא מילים").
לאחר שחרורו נסע ורלן לאנגליה, שם עבד כמורה ופרסם אוסף שירים מצליח נוסף, שנקרא Sagesse .
הוא חזר לצרפת ב-1877, ושימש כמורה לאנגלית בעיר רת'ל.
ורלן התאהב באחד מתלמידיו, לוסיאן לטינואה, אשר היה להשראה למספר שירים נוספים.
לטינואה עצמו מת זמן קצר לאחר מכן מטיפוס הבטן.
ב-1884 טבע פול ורלן את הקטגוריה "משוררים מקוללים", שנעשתה עם השנים כינוי רווח לטיפוס המשורר הדחוי והמרדן, החי חיים פרובוקטיביים ומסוכנים ושאינו זוכה להכרה אלא אחרי מותו.
בשנותיו האחרונות הידרדר ורלן לאלכוהוליזם ולעוני, וכתוצאה מכך איבד את שפיותו.
הוא נפטר ב-1896 ונקבר בבית הקברות Cimetière des Batignolles בפריז.
המקוללים, משירי שארל בודלר, פול ורלין, ארתור רמבו, הביאם לדפוס יונה דוד, תל אביב, עקד, 1961
"עלה עלי כמו אשה" ו"ישבנו בקפה מלא מטומטמים", שני שירים מאת פול ורלן, מתוך הקובץ HOMBRES, תרגם לעברית: דורי מנור, בתוך: "מיעוט", שירים ותרגומי שירה, הקיבוץ המאוחד 2001
Mille e Tre ו"אל תחרף, פייטן", שני שירים מאת פול ורלן, תרגם לעברית: דורי מנור, בתוך: "בריטון", שירים ותרגומי שירה, אחוזת בית, 2005
פול ורלן, 67 שירים, תרגם לעברית: עמינדב דיקמן, הוצאת כרמל, 2010
פול ורלן, שיר סתיו, תרגם לעברית: זאב ז'בוטינסקי, בתוך: ז'בוטינסקי, כתבים: שירים, עמודים סא–סג
פול ורלן, תכלת השחק, תרגמה לעברית: רחל המשוררת
פול ורהובן (בהולנדית: Paul Verhoeven; נולד ב-18 ביולי 1938) הוא במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע הולנדי.
בתחילת הקריירה שלו היה פעיל בהולנד והתפרסם בשל סרטיו השנויים במחלוקת, עד לשנת 1985 שבה עבר ורהובן לארצות הברית.
סרטיו של ורהובן מאופיינים בסאטירה חברתית, לרוב תוך כדי שימוש גרפי באלימות ומין.
ראשית ההצלחתו ופרסומו הבין-לאומי באו לו מסרטי מדע בדיוני אלימים לדוגמת "רובוקופ" (1987) ו"זיכרון גורלי" (1990) שיצרו ורסיות שונות של עתיד דיסטופי רווי קואופרטיבים מושחתים, ניצול וקליעים מעופפים.
ב-1992 זכה להצלחה גדולה נוספת עם "אינסטינקט בסיסי" בו גילמה שרון סטון את דמותה של פאם-פטאל רצחנית.
ב-1995 התרסק ורהובן לראשונה בקריירה האמריקאית שלו עם הסרט "נערות שעשועים", סרט על טיפוסה לצמרת של חשפנית.
"נערות שעשועים" היה אמור להכיל כמויות כפולות מהבוטות המינית של אינסטינקט בסיסי, אולם נכשל בקופות ואצל המבקרים ואף נבחר כסרט הגרוע של אותה השנה.
ב-1997 נכשל ורהובן שנית בקופות עם הסרט "גברים בחלל", סיפור מלחמתה של אנושות עתידנית בציוויליזצית חרקי ענק במאבק על הקולוניזציה של פלנטות זרות.
עם זאת הסרט זכה בשנים שחלפו מאז יצירתו לשבחים רבים ומעמד של סרט קאלט.
ב-2000 ביים את "בלתי נראה", פנטזיה הוליוודית ומצליחה למדי על מדען פאוסטיאני המצליח להפוך עצמו בלתי נראה ומנצל זאת על מנת לבצע מעשי זדון הנעים בין אונס לרצח.
ורהובן נולד ב-18 ביולי 1938 באמסטרדם לוים ונל ואן-שרדנברג.
אביו היה מורה בבית ספר ואמו הייתה יצרנית כובעים.
אף על פי שהוא נולד באמסטרדם, משפחתו באה מכפר הנקרא סליקר-ריבר.
ב-1943, המשפחה עברה להאג, מיקום של מפקדת הגרמנים בהולנד במלחמת העולם השנייה.
בית משפחת ורהובן היה כמעט בסיס צבאי גרמני המצויד במשגרי רקטות, שלבסוף פוצצו והופגזו בידי כוחות בעלות הברית.
בית השכנים נפגע והוריו של ורהובן כמעט ונהרגו כאשר פצצה נפלה על רחוב סמוך.
מאז אותה תקופה, ורהובן הזכיר בראיונות כי הוא זוכר תמונות של אלימות, בתים שרופים, סכנה ממשית וגופות בכל פינה ברחוב.
כילד קטן, ורהובן חווה ותיאר את המלחמה כ"הרפתקה מרגשת" והשווה את עצמו לדמותו של ביל רואן ב"תקווה ותהילה" (1987).
פול ואביו אהבו לצפות יחדיו בסרטים אמריקאים שהיו בבתי הקולנוע כמו "פיראט הארגמן" (1952).
כנער, ורהובן גם היה מעריץ של קומיקס הולנדי הנקרא "דיק בוס", בקומיקס, דיק בוס הוא בלש פרטי הנלחם בפשע באמצעות שימוש בהגנה עצמית וג'יו-ג'יטסו.
ורהובן בעצמו אף אוהב קומיקסים, לכן, הוא יצר קומיקס הולנדי הנקרא "הרוצח", דמות אפורה בסיפור מפורט מלא בנקמות.
משנת 1955, ורהובן למד באוניברסיטת ליידן, והוא בעל תואר שני במתמטיקה וכימיה.
ורהובן עשה את סרטו הראשון, הנקרא "לטאה יותר מדי", סרט קצר עבור חבריו הסטודנטים ב-1960 ואף המשיך עם כך כאשר הוא עשה שלושה סרטים קצרים נוספים משנת 1961 עד לשנת 1963.
סרט הקולנוע הרשמי הראשון של ורהובן היה "עסקים זה עסקים" משנת 1971. הצלחתו הלאומית לא הגיעה עד 1973 עם הסרט "פרי טורקי", בכיכובו של רוטגר האוור.
ב-1974, סרט זה היה מועמד לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, וב-1999 זכה בפרס עגל הזהב.
לאחר מכן ביים את הסרטים "קייטי טיפל" ב-1975, ו"חייל באורנג'" ב-1977 אותו גם כתב.
ג'רארד סטוטמן כתב את התסריט של סרטו האמריקאי הראשון של ורהובן; "רומן הדמים" (1985), בכיכוב רוטגר האוור וג'ניפר ג'ייסון לי.
לאחר מכן, ורהובן עבר להוליווד עבור תקווה גדולה של הזדמנויות ליצור סרטים רבים אחרים.
במהלך עבודתו בארצות הברית, הוא ביצע שינוי רציני בעזרת שני סרטים מלאים באלימות, סגנון ויזואלי מיוחד, בעלי תקציבים גדולים ומלאים באפקטים מיוחדים עם "רובוקופ" (1987) ו"זיכרון גורלי" (1990).
שני הסרטים הללו זכה להצלחה מסחררת ברחבי העולם ואף זכו בפרס אוסקר בקטגוריית האפקטים הטובים ביותר ועריכת הסאונד הטובה ביותר.
אחרי הצלחת שני הסרטים הללו, ורהובן יצר את "אינסטינקט בסיסי" (1992), מותחן ארוטי אינטנסיבי ופרובוקטיבי במיוחד שנעשה לסרט התשיעי הרווחי ביותר בשנה הזו.
הסצנה המפורסמת ביותר בסרט זה הייתה כאשר שרון סטון, אשר גילמה את דמות האנטגוניסטית הראשית בסרט; קתרין טראמל נמצאת בחקירה משטרתית בידי מייקל דאגלס, יושבת על כיסא, מעשנת סיגריה ופותחת את רגליה.
סרט זה היה מועמד לשני פרסי אוסקר; העריכה הטובה ביותר והפסקול הטוב ביותר.
סרטו הבא של ורהובן היה "נערות שעשועים" (1995), סרט פרובוקטיבי נוסף, אשר הוכתר לאחד מבין הסרטים הגרועים בכל הזמנים.
סרט זה זיכה את ורהובן עצמו בפרס פטל הזהב בסרט הגרוע ביותר של השנה והבמאי הגרוע ביותר.
אחרי "אינסטינקט בסיסי" ו"נערות שעשועים", ורהובן שב אל חיק ז'אנר סרטי הפעולה-מדע בדיוני המלאים באלימות הגרפית הבוטה והאפקטים עם סרט האקשן-מדע בדיוני משנת 1997 "גברים בחלל", המבוסס על הספר בעל אותו השם מאת רוברט א' היינליין.
סרט זה היה הצלחה מסחררת עולמית נוספת ואף קיבל מועמדות לפרס האוסקר על האפקטים.
בשנת 2000, ורהובן ביים סרט אימה-מדע בדיוני הנקרא "בלתי נראה" בו כיכב קווין בייקון.
סרט זה היה לכישלון קופתי וביקורתי צורב אולם קיבל מועמדות לפרס אוסקר על האפקטים.
אחרי 20 שנים במהלכן התגורר ועבד בארצות הברית, ורהובן שב לארץ הולדתו, הולנד.
שם, יצר סרט דרמה הנקרא "הספר השחור" (2006), בו השתתפו מיכיל האוסמן ומתיאס שונארטס.
ורהובן הגיע לפסטיבל הקולנוע היהודי בסינמטק ירושלים, בו השתתף הסרט.
בשנת 2016 יצאו סרטו החדש "היא" (Elle) בכיכובה של איזבל הופר, עוקבת אחר אישה ההופכת לקורבן אונס ושוד בביתה ויוצאת לנקמה באדם שעשה לה זאת המבוססת על ספר הנקרא "Oh" מאת פיליפ דיג'אן.
הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר, בפרס סזאר ובפרס לומייר וכן היה מועמד לפרס באפט"א לסרט הזר הטוב ביותר.
ורהובן זכה בפרס לומייר לבמאי הטוב ביותר.
בשנת 2017 החל לעבוד על סרטו הבא "בנדטה", ביוגרפיה על חיה של הנזירה האיטלקייה בנדטה קרליני.
בסרט ישחקו שארלוט רמפלינג וקלוטילד קורו.
הסרט עתיד לצאת לאקרנים במהלך 2021.
ורהובן ידוע כבמאי של "טעם-רע".
בין השאר כונה כבר "מדען מטורף", "גאון מרושע", "סרסור פורנו", "שונא נשים", "הומופוב", "אשמאי זקן" ואף "נאצי".
יש הרואים את סרטיו כמשקפים פנטזיות אובססיביות של מוח מעוות.
סרטיו מרבים לעסוק באלימות ובמין בצורה בוטה ובפאתוס המעורב באיכות פופ סינתטית וסליזית.
ב"נערות שעשועים" הוא מתרכז בתאוותנות אשמאית בכל איבר מוצנע של גיבורות הסיפור.
ב"גברים בחלל" הוא יוצר סרט תעמולה קצבי לפאשיזם, ואילו ב"בלתי נראה" יצר סרט יקר וראוותני בעל אפקטים פורצי דרך על אדם בלתי נראה, המציץ לנשים ומנצל אותן.
אולם, כפי שציין מומחה אחר ל"טעם-רע", הבמאי האמריקאי ג'ון ווטרס: "ישנו טעם-רע טוב, וישנו טעם-רע רע".
ישנו טעם-רע שהוא פשוט טעם רע, וישנו "טעם-רע" שהוא סוג של אמנות.
ורהובן כנראה מאמין בכך גם הוא, משום שב-1995 היה לבמאי הראשון בהיסטוריה שהרהיב להגיע טקס ה-Razzie (פטל הזהב) על מנת לקבל את פרס הבמאי הגרוע ביותר (עבור "נערות שעשועים").
בעובדה זו יש להעיד על חוש האירוניה המפותח של ורהובן, הניכר היטב בסרטיו.
אלו סרטים, שמלבד הטעם הרע השופע, מכילים גם ביקורת נוקבת על החברה שורהובן מייצג ועל האובססיות הורהוביניות בכלל.
הביקורת על מושא הביקורת באה מתוך המדיום של מושא הביקורת.
ורהובן מבקר בחריפות את הקפיטליזם/סקסיזם/תרבות הפופ, אך באותה העת גם משכפל את מושא הביקורת ולובש אותו על עצמו כתחפושת או סוג של מדים סגנוניים.
הוא מעז להעלות הצעות לפתרון בעיה שהוא עצמו חלק ממנה.
התוצאה היא, אם כן, אירונית במידה מפליגה, ואף חתרנית – כפי שמודה ורהובן עצמו.
פול דונלד וייט ג'וניור הוא מתאבק מקצועי ושחקן אמריקאי הידוע בשם הזירה שלו "ביג שואו".
וייט נולד בדרום קרוליינה והחל להתאבק בשנת 1995 כאשר הצטרף ל-WCW תחת השם "הענק".
הוא הופיע לראשונה לצידו של המתאבק קווין סאליבן, כחבר בקבוצת "Dungeon of Doom" (צינוק האבדון) - קבוצת מתאבקים בעלי דמויות "מפלצתיות" שמטרתה הייתה לנצח את המתאבק האלק הוגאן, אלוף ה-WCW באותו הזמן, ואחד המתאבקים המפורסמים ביותר בעסק.
וייט הוצג בתור בנו של אנדרה הענק, יריבו הגדול של הוגאן, שבדומה לוייט סבל מהפרעת אקרומגליה והיה מזוהה בממדיו הגדולים.
הענק האשים את הוגאן ב"הריגת" אביו.
לאחר שהשמיד את האופנוע של הוגאן באמצעות משאית ענק, הוגאן איתגר אותו לקרב על התואר ולתחרות משאיות.
ב-29 באוקטובר, באירוע האלווין האבוק, כל אחד מהם נהג במשאית אחרת על גג הבניין שבו נערך האירוע בניסיון לדחוף את המשאית האחרת מחוץ למעגל (בדומה לקרבות סומו).
הוגאן ניצח בתחרות, ועימות ביניהם לאחר הקרב הסתיים ב"נפילתו" של וייט מגג הבניין.
מאוחר יותר באותו לילה, וייט (שיצא מהנפילה ללא פגע באורח לא מוסבר) נכנס לזירה בפעם הראשונה לקרב על האליפות מול הוגאן.
מנהלו של הוגאן, ג'ימי הארט, תקף את השופט עם המגפון שלו, וכך גרם לפסילתו של הוגאן והצטרף לקבוצה של וייט.
מאוחר יותר התברר שהארט הכניס לחוזה הקרב סעיף שאפשר להוגאן להפסיד את התואר בפסילה, וכך זכה וייט באליפות ה-WCW בקרב הרשמי הראשון שלו.
בגיל 23 הוא נחשב לאלוף העולם הצעיר ביותר בהיסטוריה של WCW.
שמונה ימים לאחר הזכייה בתואר, התואר נשלל מוייט בגלל המחלוקת של הזכייה.
הענק ניסה להשיב אליו את התואר הפנוי בקרב מרובה משתתפים של 60 אנשים.
לאחר שהוגאן הדיח אותו מהקרב, הענק הוציא את הוגאן מהזירה גם ובכך סייע שלא במתכוון לרנדי סאבאג' לזכות בתואר.
כעבור חודשיים, הענק וריק פלייר ניצחו את הוגאן וסאבאג', אך כעבור חודש הענק נוצח על ידי הוגאן בקרב כלוב.
כעבור חודש, לאחר יריבות קצרה עם חבר הקבוצה לשעבר, הענק ניצח את ריק פלייר וזכה בתואר העולמי בפעם השנייה.
לאחר חמישה חודשים בהם הגן על התואר מול מתאבקים כמו סטינג, ולקס לוגר, האלק הוגאן (שיצר באותה תקופה את קבוצת ה-nWo, יחד עם סקוט הול וקווין נאש) ניצח את הענק בקרב על התואר.
כעבור שלושה שבועות, הענק הצטרף ל-nWo, כשהוא מסביר שהם שילמו לו הרבה כסף עבור ההפסד.
לאחר מכן, הוא התחיל יריבות עם לקס לוגר וקבוצת "ארבעת הפרשים" של ריק פלייר, שהוצגו כנאמנים ל-WCW מול ה-nWo, שניסו להרוס את הארגון.
בדצמבר, לאחר שניצח בקרב של 60 אנשים שהקנה לו קרב על התואר העולמי, הענק הוצא מהקבוצה והפסיד בקרב על התואר מול הוגאן.
לאחר מכן, הענק הצטוות עם לוגר כדי לזכות בתוארי הזוגות מקווין נאש וסקוט הול, אך ביום לאחר הזכייה, אריק בישוף (המנכ"ל של החברה וחבר ב-nWo) לקח מהם את החגורות תחת התירוץ שלוגר פצוע.
הענק עזר ללוגר במלחמה נגד ה-nWo ונלחם כדי לקבל קרב על אליפות העולם.
לאחר יריבות עם כמה אנשי nWo, הוא התחיל יריבות עם קווין נאש, שהתחמק ממנו ולא הופיע לקרבות שנקבעו להם.
הם נפגשו סוף סוף בינואר 1998, ובקרב ביניהם נאש פצע בטעות את צווארו של וייט עם מהלך הסיום שלו.
בזמן שהיה פצוע, נאש עזב את ה-nWo ויצר קבוצת nWo "טובה", ולכן הענק חזר והצטרף לקבוצת ה-nWo של הוגאן כדי לפגוע בנאש.
אולם, לפני שחזר הוא וסטינג ניצחו את קווין נאש וסקוט הול במאי וזכו בתוארי הזוגות.
כיוון שסטינג היה חבר של נאש, הם לא הסכימו להחזיק ביחד בחגורות האליפות, והענק הפסיד לסטינג בקרב שבו המנצח יכל להחליף את השותף שלו לחגורות.
סטינג בחר להיות אלוף עם נאש, והענק הצטוות עם סקוט הול על מנת לזכות בחגורות שוב.
באוקטובר, הוא הפסיד את התארים לאחר שהול לא הגיע לקרב.
בינואר 1999, שני הפלגים של ה-nWo התאחדו, והוגאן הכריז שיש מקום רק לענק אחד בקבוצה, והכריח את נאש והענק להיאבק על מקום זה.
לאחר התערבות מצד אריק בישוף וסקוט הול, נאש ניצח את הענק.
לאחר מכן, ה-nWo תקפו אותו.
לאחר מחלוקת על עניינים כספיים, וייט ביקש להשתחרר מהחוזה שלו עם WCW.
ביום הולדתו ה-27, ב-8 בפברואר 1999, החוזה שלו הסתיים.
יום לאחר שהחוזה שלו עם WCW פג, וייט חתם על חוזה לעשר שנים ב-WWF.
את הבכורה שלו הוא ערך חמישה ימים לאחר החתימה על החוזה, כדמות "רעה" וחבר בקבוצתו של הבעלים של הארגון, וינס מקמהן, "התאגיד".
הוא הופיע לראשונה באירוע "יום ולנטיין הקדוש", במהלך קרב כלוב בין וינס מקמהן לסטיב אוסטין, כשהוא מופיע מתחת לזירה ותקף את אוסטין.
אולם, לאחר שזרק את אוסטין אל אחד מקירות הכלוב, קרס הקיר כשאוסטין אחז בו וכך ניצח בקרב.
וייט הפך לשומר הראש של מקמהן.
בהתחלה, שמו של וייט היה "Big Nasty" פול וייט לפני ששינה את שמו ל"ביג שואו" פול וייט, ולבסוף הוכר רק כ"ביג שואו".
מקמהן רצה להבטיח שהרוק, שהיה חבר בתאגיד, יגן על האליפות שלו מול אוסטין ברסלמניה.
לכן, הוא נתן לוייט להתאבק מול מנקיינד על הזכות לשפוט את הקרב על האליפות ברסלמניה.
וייט שלט בקרב, אך נפסל בו, ולכן מנקיינד נהיה השופט, למרות שנלקח לבית החולים (אבל חזר בהמשך הלילה).
מקמהן זעם על וייט, וסטר לו, מה שגרם לוייט לתקוף את מקמהן.
לאחר שהפסיד למנקיינד בקרב "חדר דוודים" חודש לאחר מכן, וייט הפך לדמות "טובה" והצטרף למנקיינד, קן שמרוק וטסט לקבוצה שנקראה "האיגוד", שנלחמה נגד קבוצת התאגיד.
וייט התחיל יריבות מול הקברן, ואף נלחם מולו על האליפות העולמית בתוכנית Raw ב-7 ביוני.
השופט עצר את הקרב לאחר שוייט העביר את הקברן דרך הזירה.
למרות זאת, וייט והקברן כרתו ברית, וזכו באליפות הזוגות מאקס פאק ומ"אחיו" של הקברן, קיין.
לאחר שהפסידו את התארים לרוק ולמנקיינד, הם זכו בתארים שוב רק כדי להפסיד אותם כעבור כמה ימים שוב לרוק ולמנקיינד.
לאחר שהקברן נפצע, ביג שואו התרכז באליפות העולם.
בנובמבר, שואו קיבל את מקומו של אוסטין הפצוע בקרב משולש מול הרוק וטריפל H, וזכה בתואר.
הוא נכנס ליריבות מול ביג בוס מן, שלעג למשפחתו, וניצח אותו בקרב על האליפות.
בפרק הראשון של Raw בשנת 2000, הפסיד ביג שואו את האליפות לטריפל H.
לאחר מכן, שואו ניסה לזכות בתואר שוב והפך ל"רע" כשנכנס ליריבות מול הרוק.
לאחר שהרוק הדיח אותו מקרב הרויאל ראמבל בו המנצח יקבל קרב על האליפות, שואו הראה עדויות שהרוק הודח קודם לכן.
הם נלחמו על הזכות לאתגר את האלוף, ושואו ניצח לאחר עזרה משיין מקמהן.
למרות זאת, שואו הפסיד לרוק בקרב ב-Raw לאחר התערבות מצד וינס מקמהן, בקרב שבו אם שואו היה מנצח, הרוק היה פורש מהארגון.
מכיוון שרוק ניצח, הקרב ברסלמניה הפך להיות קרב משולש.
כעבור שבוע, הקרב המשולש (יחד עם טריפל H) התרחש בתוכנית רגילה תחת התנאי שלא יתקיים ברסלמניה.
טריפל H ניצח לאחר שהצמיד את שואו, אולם לינדה מקמהן קבעה שטריפל H יאלץ להגן על תארו מול שואו, רוק ומיק פולי ברסלמניה בקרב הדחות.
לאחר ששלושת האחרים עבדו יחד נגדו ברסלמניה, שואו הודח ראשון מהקרב.
לאחר מכן, שואו נהיה דמות "טובה" שוב לאחר שהתחיל לחקות מתאבקים אחרים.
לאחר שניצח את קורט אנגל, נכנס ליריבות עם חברו לשעבר שיין מקמהן, והפסיד לו בקרב שבו הם יכלו להילחם בכל מקום בבניין לאחר התערבות מצד חבריו של שיין.
כעבור חודשיים, שואו חזר, תקף את האנדרטייקר ונהיה שוב "רע" ועוזר של שיין מקמהן.
לאחר שאנדרטייקר זרק את שואו מהבמה, וייט נעדר מהתוכניות, ונשלח לארגון ההתפתחותי של ה-WWF כדי לשפר את הכושר שלו.
וייט חזר ברויאל ראמבל 2001, אך הודח במהירות בידי הרוק.
שואו הכועס העביר את הרוק דרך שולחן שדרנים לאחר מכן.
אז הוא נלחם בקרבות על אליפות ההארדקור (קרבות ללא חוקים), אותה הפסיד לקיין בקרב משולש יחד עם רייבן ברסלמניה.
כשמתאבקי WCW "פלשו" ל-WWF, הפך שואו שוב ל"טוב" כשנשאר נאמן ל-WWF.
הוא נלחם מול שיין מקמהן בקרב "האחרון שעומד" והפסיד לאחר התערבות.
הוא גם היה האיש הראשון שהודח בקרב הצוותים האחרון בין WCW ל-WWF, אולם קבוצתו זכתה בקרב.
לאחר תקופה מסוימת בלי עלילות חשובות, הועבר שואו לתוכנית Raw במהלך פיצול התוכניות.
שואו בגד בסטיב אוסטין, נהיה שוב "רע" והצטרף שוב ל-nWo.
שואו וריק פלייר הפסידו לסטיב אוסטין בקרב שניים על אחד.
לאחר יריבות עם בוקר טי, ה-nWo התפרקו.
בסוף 2002, עבר שואו ל-SmackDown, ומיד איתגר את האלוף ברוק לסנר לקרב על התואר.
הוא ניצח את לסנר וזכה באליפות, אך כעבור חודש הפסיד אותה לקורט אנגל.
לאחר שהפסיד בעוד קרב ללסנר, נכנס ליריבות מול הקברן, אותו זרק מהבמה ופצע.
שואו ושותפו A טריין הפסידו לקברן ברסלמניה.
לאחר מכן נכנס שוב ליריבות מול לסנר ונלחם מולו כמה פעמים על התואר.
בתקופה זאת גם הפריש את האלק הוגאן מהיאבקות פעילה.
באוקטובר הוא ניצח את אדי גאררו וזכה באליפות ארצות הברית, ויצר ברית עם לסנר.
ברסלמניה 20, ביג שואו הפסיד את התואר שלו לג'ון סינה.
לאחר מכן, הפסיד לאדי גאררו בקרב פרישה.
לאחר מכן, בכעסו, זרק את המנכ"ל של סמאקדאון, קורט אנגל, מהבמה, ופצע אותו.
כעבור חמישה חודשים, חזר שואו (לאחר שהוחתם בידי המנכ"ל החדש, תיאודור לונג) והתערב בקרב בין אנגל וגאררו.