tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פיקוד הלגיון העריך, שצפויה התקפה ישראלית על מתחם לטרון, כדי לפרוץ את המצור שהטיל צבא עבר הירדן על ירושלים העברית, ולכן תגבר את כוחותיו בגזרת לטרון בגדוד נוסף, כולל תותחי 25 ליטראות ושריוניות (23 במאי).
כך, ערב המבצע כללו כוחות הערבים בגזרת לטרון את חטיבה 3 של הלגיון הירדני בסיוע כמה מאות לוחמים ערביים מקומיים ובדואים בלתי סדירים מעבר הירדן, ששולבו במערך ההגנה.
חטיבה 3 של הלגיון כללה את גדוד 4, שנערך בחלקו המערבי של רכס לטרון, ואת גדוד 2 הממונע, שנערך בחלקו המזרחי של הרכס.
תחנת המשטרה הוחזקה על ידי כוח קטן (מחלקה מתוגברת) של הלגיון.
עיקר כוחו התבצר על הגבעות ממזרח למשטרה, שחלשו הן על תחנת המשטרה והמנזר, והן על הכביש לירושלים (כביש 44 של ימינו.
חלקו שמצומת חטיבה 7 של ימינו ומזרחה, בוטל, והוחלף על ידי כביש 1 העובר מצפונו), שעבר מדרום להן.
רכס הגבעות מדרום לכביש (מול רכס לטרון), הוחזק על ידי לוחמים ערבים מקומיים בלתי סדירים, בעיקר מהכפרים בית ג'יז ובית סוסין, בסיוע סיורים של הלגיון.
בסה"כ כלל כוח האויב בגזרת לטרון כ־2,500 לוחמים, ונהנה מעדיפות מספרית ואיכותית על הכוח הישראלי הבלתי מגובש, שהיה אמור לתקוף אותו ולהשתלט על אזור לטרון.
ב-15 במאי הוקמה חטיבה 7 כחטיבת עתודה מטכ"לית.
מיד לאחר הקמתה, החטיבה יועדה לפריצת הדרך לירושלים.
החטיבה הורכבה משני גדודים רגליים.
הראשון, גדוד 71 שהורכב מעולים חדשים, יוצאי הצבא הבריטי ופלוגה מ'אלכסנדרוני', והשני, גדוד 72, שהוקם על בסיס מדריכי וחניכי אגף ההדרכה, שהושבת זמנית.
השלמות כוח האדם של גדוד זה, היו בדומה לאלה של גדוד 71. לאלה נוסף גדוד ממוכן, גדוד 73, שהוקם בתחילת חודש מאי מכל משורייני הזחל, משורייני הסיור ומשוריינים אחרים.
הגדוד הורכב מאנשי פלמ"ח וחיילים ששירתו עד אז במכוניות משוריינות, או שהיו בקורסים שונים בנושאי רכב משוריין.
גדוד 32 מחטיבת אלכסנדרוני שהיה גדוד ותיק יחסית צורף לחטיבה 7 ב-23 במאי כדי לחזקה.
בסגל הפיקוד של חטיבה 7, ובקרב הלוחמים, היה שיעור ניכר של יוצאי הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
מפקד החטיבה היה שלמה שמיר, לשעבר קצין בשורות הבריגדה היהודית.
המבצע היווה חלק מתוכנית לפעולה צבאית גדולה במרחב ירושלים, במטרה לשחרר את ירושלים העברית מלחץ הלגיון הערבי.
המידע המודיעיני שעמד לרשות מתכנני המבצע ביחס לכוחות האויב בגזרת לטרון היה דל ביותר ובלתי מהימן.
אגף מודיעין של 'ההגנה' היה עדיין בחיתוליו.
המודיעין הישראלי לא ידע כלל על נוכחות כוחות משמעותיים של הלגיון באזור לטרון, והעריך שהכוחות הערביים באזור זה מורכבים בעיקר מלוחמים מקומיים בלתי סדירים.
תוכנית הפעולה של חטיבה 7, שהתבססה על המידע המודיעיני המטעה, הניחה שכוחות החטיבה אינם אמורים להיתקל בהתנגדות רצינית בכיבוש הנקודות השולטות ברכס לטרון.
על בסיס הערכה זו הוחלט להפעיל רק חלק מכוחות החטיבה המתוגברת לצורך ההשתלטות על רכס לטרון, ואבטחת המעבר של שיירת החטיבה באזור זה.
מכיוון שמפקדת חטיבה 7 לא העריכה שהפעולה תיתקל בהתנגדות רצינית, היא לא הכינה תוכניות לפינוי נפגעים רבים, או לאספקת תחמושת, מים ומזון לכוחות התוקפים, במקרה שהפעולה תתארך או תסתבך.
למרות, שכאמור, לא היה לפיקוד הצבאי הישראלי מידע ממשי על נוכחות כוחות הלגיון באזור לטרון, ניסה יגאל ידין, הרמטכ"ל בפועל, לשכנע את בן-גוריון לדחות את המבצע המתוכנן.
הוא טען בתוקף שחטיבה 7 עדיין אינה מוכנה לביצוע המשימה שהוטלה עליה, וזקוקה לפחות לשבוע נוסף של התארגנות, אימונים וקליטת ציוד לפני שתהיה מוכנה לקרב.
ידין אף ניסה לגייס את תמיכת שלמה שמיר, מח"ט 7, כדי להשפיע על בן-גוריון, אך ללא הועיל.
הגדוד הזה קיבל גם את התפקיד המרכזי במסגרת המבצע המתוכנן לכיבוש רכס לטרון.
בסופו של דבר נאות בן-גוריון להסכים לדחיה של יממה במועד פתיחת מבצע בן-נון, עקב עיכובים בהגעת הנשק והציוד לכוחות החטיבה, ולכן הוחלט שהוא יתבצע בלילה שבין 24 ו-25 במאי.
ב-24 במאי, בשעה אחת עשרה בלילה, חיכו החיילים בחולדה בתוך האוטובוסים אבל לא הגיעה פקודה לתזוזה.
הסיבה לעיכוב הייתה הציפייה למרגמות ולשאר כוחות הסיוע שרובם לא הגיעו.
לאחר ציפייה ארוכה הגיעה בשעה 1:00 אחר חצות פקודת התזוזה.
הנסיעה לנקודת ההורדה של החיילים הייתה אמורה לקחת חצי שעה אבל האוטובוס הראשון תעה בדרך, ואחריו כל השיירה, ושוב התבזבז זמן מיותר עד שהתבררה הטעות.
הצוותים של שני התותחים שהוקצו לסיוע, נפוליאונצ'יקים שנישאו על גבי משאיות, לא הספיקו לכייל את התותחים ולא היו יכולים לעשות טיווח מוקדם.
התחמושת לא הייתה אחידה ולא נבדקה מידת תקינותה.
גם בשטח נתקל הצוות בבעיות, בין השאר חוסר במכשירי כינון.
לבסוף הסוללה נפרסה כשני קילומטר ממערב ללטרון וכינון התותחים נעשה על ידי מפה.
שיירת האוטובוסים נסעה באורות נמוכים והורידה את החיילים כשני קילומטר וחצי דרומה מערבה מהיעד (על כביש 3 של ימינו).
הם החלו בהליכה רגלית, וקצת לאחר מחנה המעצר הבריטי (מזרחה מקיבוץ נחשון של ימינו) התפצלו הפלוגות לעבר יעדיהן.
בשעה 4:35 כבר היו כוחות התקיפה מול המנזר מוכנים, אך התותחים עדיין לא היו מוכנים.
כעשר דקות לאחר מכן החלה הפגזת התותחים.
העיכובים בפתיחת המבצע היו גורליים.
נוכח איתנות אחיזת הלגיון בלטרון, הסיכוי היחיד להצלחת המבצע היה בניצול גורם ההפתעה ובפעולה בחסות החשיכה.
אולם עקב העיכובים הפכה מתקפת הלילה המתוכננת לפעולה צבאית באור היום.
בליל 25/24 במאי הועמדו כוחות הלגיון בכוננות, ועמדות התצפית שלהם איתרו את תנועת שיירת האוטובוסים של חטיבה 7 לכיוון לטרון, ולאחר מכן את תחילת התנועה של החיילים מגדוד 32 מדרום ללטרון.
זמן קצר לאחר תחילת ההפגזה הישראלית פתחה הארטילריה של הלגיון בהפגזה כבדה על הכוחות הישראלים המתקדמים.
במקביל נפתחה אש עזה ממק"בים
ומקלעים מכיוון חורשות מנזר השתקנים על הפלוגה המובילה של גדוד 32, שהייתה אמורה לתקוף את הכפר לטרון.
הפלוגה נתפסה בשטח חשוף ונחות, שנשלט על ידי עמדות הלגיון.
שתיים מהמחלקות שלה רותקו למקומן על ידי אש מדויקת, ומצאו עצמן במלכודת אש בוואדי טחון, בו עבר כביש ירושלים-יפו.
לוחמים ערבים ניסו לכתר אותן ללא הצלחה, אך עם זאת רוב חיילי הפלוגה נפגעו באש האויב.
הפלוגה השנייה של הגדוד נתקלה אף היא באש עזה.
המ"פ שהבין שלא ניתן להמשיך בתנועה מזרחה, הורה לחייליו לנוע במהירות דרומה, כדי להחלץ מהשטח החשוף בו נמצאו, ולהשתלט על גבעה 314 (עליה שוכן כיום היישוב נווה שלום), כדי לפתח משם את המשך ההתקפה.
הפלוגה השתלטה על הגבעה לאחר קרב קצר, והתארגנה להגנה היקפית סביבה.
תוך זמן קצר מצאה הפלוגה את עצמה תחת אש של לוחמים ערביים מקומיים מהגבעות הסמוכות, ועסקה בהדיפת שורת התקפות נגד.
מפקדת הגדוד הורתה לפלוגה להישאר במקומה כדי לתת סיוע באש לכוח שנלכד בוואדי טחון, ולחפות על נסיגתו.
שתי הפלוגות של גדוד 72, שנעו מזרחה על רכס הגבעות המקביל לרכס לטרון, ספגו הרעשה ארטילרית כבדה מתותחי הלגיון, ובמקביל הותקפו על ידי לוחמים ערביים מקומיים, שתוגברו על ידי מחלקת סיור של הלגיון, שנקלעה לאזור הפעולה.
מרבית הלוחמים בשתי הפלוגות היו עולים חדשים חסרי כל ניסיון קרבי, שקיבלו אימון בסיסי בלבד לפני שנשלחו לקרב, ולכן הם התקשו לתפקד מול אש האויב.
רוב המפקדים של הפלוגות, כולל שני המ"פים, נפגעו כבר בשלב הראשון של הלחימה, והלוחמים החלו בנסיגה מבוהלת מערבה.
רק נוכחותה של הפלוגה המנוסה מגדוד 32 על גבעה 314 מנעה את הפיכת הנסיגה של גדוד 72 לתבוסה מוחלטת.
שרידי שתי הפלוגות חברו אל הכוח בגבעה 314, ואש החיפוי שלו איפשרה נסיגה מסודרת שלהן, ופינוי הנפגעים.
מפקדת החטיבה העבירה בקשה לסיוע אווירי אך לאחר זמן מה של ציפייה בסביבות השעה שמונה בבוקר הגיעו שני מטוסים עיראקיים, ירו לעבר הכוחות ופיזרו כרוזים שקראו ליהודים לבטל את ההכרזה על מדינת ישראל ולחיות תחת שלטון מדינה ערבית.
מהמטה הכללי נמסר בחזרה לחטיבה: "בגלל נוכחותם של אווירוני האויב אין אווירונינו יכולים לפעול".
גדוד 71 מחטיבה 7, שהושאר בעתודה, השתלט על גבעה 200 (כיום קיבוץ נחשון), מרחק קצר מדרום מערב לצומת לטרון, והתמקם בה.
ניסיונות ערביים לכבוש את הגבעה בחזרה בימים הבאים נהדפו.
הגבעה הפכה לבסיס קדמי חשוב של חטיבה 7, במרחק קצר ממערך הלגיון בלטרון, וכיבושה היה ההישג היחיד של החטיבה במבצע בן נון.
לקראת השעה 10 בבוקר היה ברור שההתקפה הישראלית נכשלה, והכוחות התוקפים מצויים בסכנת השמדה.
חיים לסקוב (ממלא המקום של מג"ד 32 שהתעלף) וצבי הורוביץ מג"ד 72, העבירו למפקדת החטיבה דו"ח מצב וביקשו אישור נסיגה.
לקראת הצהריים התקבלה פקודת הנסיגה מהמח"ט, שלמה שמיר.
הפלוגה שהחזיקה בגבעה 314 קיבלה הוראה לחפות על נסיגת שאר כוחות החטיבה במרחב לטרון, ולאחר מכן לנתק מגע ולסגת בעצמה.
בגלל קריאה מוטעית של תמונת הקרב הורתה מפקדת החטיבה לכוח שכבש את הכפר בית ג'יז לסגת מהכפר, במקום לתגבר אותו ולהפוך את הכפר לנקודת איסוף ופינוי של הכוחות הנסוגים.
כתוצאה מכך נסוגו הכוחות ברגל עוד מספר ק"מ עד לכביש לטרון-חולדה.
בשלב ראשון, נסוגו שרידי פלוגת 'אלכסנדרוני', שנלכדה בוואדי טחון, בהסתננות יחידים דרומה לגבעה 314. בשלב שני, נסוגו הפצועים ושרידי גדוד 72 מערבה.
לאחר שהושלמה נסיגת הכוחות האחרים, החלה הפלוגה בגבעה 314 בנסיגה מדורגת, והצליחה לנתק מגע ולסגת בשלום בחיפוי המשוריינים של גדוד 73.
הנסיגה התנהלה בשטח חשוף, תחת הפגזה בלתי פוסקת של תותחי הלגיון, ובנוסף לכך החיילים הנסוגים סבלו קשות ממחסור במים ביום בו שרר שרב כבד.
פצועים רבים התמוטטו תוך כדי הנסיגה והושארו מאחור.
סבל נוסף נגרם לחיילים עקב נחילי ברחשים שהציקו ללא הרף ללוחמים.
עד רדת החשיכה פונו שרידי הגדודים התוקפים חזרה לבסיס היציאה בחולדה, והכוחות הערביים המקומיים השתלטו מחדש על כל השטח שנכבש על ידי כוחות החטיבה מדרום לרכס לטרון, למעט גבעה 200.
תוצאות הקרב היו כישלון חרוץ לחטיבה 7, שחייליה לא הגיעו כלל ליעדם, וכפועל יוצא, לא ערערו כלל את אחיזת הלגיון בלטרון.
בגדוד 32 נהרגו 52 לוחמים וששה נפלו בשבי, ולגדוד 72 היו 22 חללים (מתוכם שמונה עולים חדשים).
מרבית ההרוגים הושארו בשדה הקרב ורק עשר גופות הובאו לחולדה.
פצועים רבים נשלחו לבתי חולים אזרחיים.
אבדות הלגיון היו קלות מאוד יחסית.
את עיקר האבדות, אף הן לא רבות, ספגו הכוחות הערביים המקומיים שפעלו באזור רכס בית סוסין.
זמן קצר לאחר הקרב החלה חרושת שמועות לפיה 'ההגנה' סבלה במהלכו מאות הרוגים ונעדרים, רובם עולים חדשים שנשלחו לקרב מיד עם הגיעם לישראל ונהרגו "כאשר נצרות רוביהם עדיין סגורות".
המיתוס הזה המשיך להתקיים שנים רבות לאחר תום מלחמת העצמאות.
בליל 31/30 במאי נערך ניסיון נוסף לכבוש את לטרון (מבצע בן-נון ב').
גדוד 52 של חטיבת גבעתי החליף את גדוד 32, כתגבורת לחטיבה 7. אולם גם ניסיון זה עלה בתוהו.
בליל ה9/8 ביוני נערך ניסיון נוסף, הפעם של חטיבת 'הראל' וחטיבת יפתח של הפלמ"ח (מבצע יורם), ואף הוא נכשל.
בינתיים נמצאה דרך העוקפת את לטרון, דרך בורמה, וזו סייעה להתגבר על המצור על ירושלים, גם ללא כיבוש לטרון.
במסגרת מבצע דני נעשו עוד שני ניסיונות לכבוש את לטרון: בליל 15/16 ביולי 1948 תקפה פלוגה מחטיבת 'הראל' את "רכס התותחים" (נ.ג 395) בחלקו המזרחי של רכס לטרון וכבשה בהסתערות את המשלט.
הלגיון הערבי שחזה את ההתקפה, חוזק בגדוד משוריין שהחל כעבור זמן קצר בהתקפת נגד, וכוחות 'הראל' נסוגו.
ב-18 ביולי 1948, בוצע ניסיון לכבוש את תחנת המשטרה.
המשימה הוטלה על פלוגה של חטיבת יפתח ועל מספר זחל"מים וטנק של חטיבה 8. בשל תקלה בטנק, הכוח כולו נסוג לאחר שירה מספר פגזים.
מרחב לטרון נכבש בידי צה"ל במלחמת ששת הימים.
סיפור הקרב מונצח באנדרטת חטיבת אלכסנדרוני הנמצאת על גבעה לצד הכביש לנווה שלום ומשקיפה על אזור הקרב.
מבצע ברוש היה מבצע צבאי של צה"ל שנערך במלחמת העצמאות בתאריכים 9 ביולי 1948 – 18 ביולי 1948, כחלק מקרבות עשרת הימים, ומטרתו הייתה כיבוש ראש הגשר הסורי במשמר הירדן.
לאחר עשרה ימים של קרבות עקובים מדם, לא הושגה מטרת המבצע, וקו החזית נותר דומה מאוד לזה שלפני תחילת המבצע.
עם זאת, האיום הסורי לבתר את הגליל העליון הוסר.
ב-5 ביוני 1948 חצה הצבא הסורי את נהר הירדן על גשר בנות יעקב ופתח במתקפה על המושבה משמר הירדן, שעל פי תוכנית החלוקה נועדה להיכלל בתחומי המדינה היהודית.
לאחר מספר התקפות שנהדפו, ב-10 ביוני כבשו הסורים את המושבה, התקדמו מערבה, אך נבלמו בחורבת ירדה (מקומה של משמר הירדן בימינו), גבעה שולטת ברכס העולה מן הירדן לכיוון מערב לצד הכביש מחניים-גשר בנות יעקב (כיום כביש 91).
מצב זה נותר בעינו עם כניסתה לתוקף של ההפוגה הראשונה, ולפיו התקיים ראש גשר סורי שבסיסו בנהר הירדן וקודקודו בסמוך לחורבת ירדה.
מטה חזית הצפון תכנן את המבצע, במטרה לחסל את ראש הגשר הסורי האמור, מה גם שזה היווה איום מתמיד לניתוק אצבע הגליל, שמצידה המערבי, במרחק ק"מ אחדים, איימו במקביל כוחות צבא ההצלה.
מפקד המבצע היה מרדכי מקלף, מפקד חטיבת כרמלי.
תחת פיקודו היו במבצע גדודים 22, 23, 24 של חטיבת כרמלי וגדוד 11 של חטיבת עודד.
גדוד 13 מחטיבת גולני שימש כעתודה חזיתית.
מפקדת המבצע הייתה ב"מלון שולמית" בראש פינה.
הכוחות הסוריים בראש הגשר היו בגודל של גדוד מוגבר.
הכוח הסורי בגזרה כולה, כולל ממזרח לירדן, היה בגודל חטיבה בקירוב.
תחילה נועדה חטיבת עודד לקבל את התפקיד הראשי במבצע, אך החטיבה, שהוקמה בתחילת יוני, לא בשלה לתפקיד זה, ובתחילת יולי הוחלט להטיל את התפקיד על חטיבת כרמלי, הוותיקה והמנוסה יותר.
גדוד 23 של "כרמלי" תוכנן לכבוש תחילה, בכוח של פלוגה אחת, את משלטי הג'לבינה שמדרום לדרדרה.
פלוגה נוספת תוכננה לצלוח את הירדן ולכבוש את דוריג'את.
פלוגה שלישית תוכננה לתפוס את תל המעברה.
גדוד 22 של "כרמלי" נועד לחצות את הירדן, לעבור דרך המשלטים שיתפסו כאמור על ידי גדוד 23, לכבוש את בית המכס העליון, ולבסוף לחסום את הכביש לקוניטרה.
גדוד 24 של 'כרמלי' נועד לכבוש את משלט 223, מצידו הדרומי מערבי של ראש הגשר, מדרום לכביש למחניים, וגדוד 11 של "עודד", את משלט 243, מצפון לאותו כביש.
בשלב השני, לאחר ניתוק ראש הגשר ממזרח, בד בבד עם התקפות ממערב, תוכנן לחסל את ראש הגשר.
בליל 10-9 ביולי 1948 בשעה 22:00 החלה תקיפת כוחות צה"ל במסגרת מבצע ברוש.
השלב הראשון של המבצע הסתיים בהצלחה חלקית.
גדוד 23 כבש את תל המעברה בדרום אגם החולה, את ג'לבינה, ואת דוריג'את ממזרח לירדן.
לעומת זאת, גדוד 22 שהיה אמור לעבור את הירדן בגשר פונטונים, כדי לכבוש את בית המכס העליון, לא הצליח במשימתו, בגלל אי השלמתו של הגשר.
חלק מן הגדוד עבר בסירות וברפסודה, אך התברר כי הגדוד לא יספיק לכבוש את בית המכס בו בלילה, ולכן הוחלט להחזיר את חיילי הגדוד שכבר צלחו את הירדן.
ממערב ומדרום, בהתאמה, כבשו כוחות חטיבת "עודד" את משלט 243 וכוחות גדוד 24 של "כרמלי" את משלט 223. עם בוקר החזיקו הסורים בראש הגשר רק במשמר הירדן ובכרד אל בקרה לידו.
בבוקר 10 ביולי 1948 פתח הצבא הסורי במתקפה מסיבית של חי"ר, שריון, ארטילריה ומטוסים.
הסורים כבשו באותו יום את כל המשלטים שנכבשו מהם בלילה, ובנוסף, כבשו את חורבת ירדה.
בהמשך היום הסורים התקדמו על הכביש למחניים עד למרחק של כק"מ מהקיבוץ, אך הסתפקו בהפגזה, בטרם נסוגו קמעה.
הם ניסו מספר פעמים לתקוף את המפקדה במלון שולמית.
בנוסף, הם תקפו את שדה התעופה של מחניים בו היו ריכוזים של רכב ואנשים וגרמו לשבעה הרוגים ועשרים ושבעה פצועים.
פלוגה מגדוד 13 של חטיבת "גולני" שהיוותה חלק מן העתודה החזיתית, הוזעקה למקום וכבשה בלילה בחזרה את חורבת ירדה.
משק דרדרה (אייל), היה היישוב היהודי היחיד בצד המזרחי של אגם החולה.
במקום היו 30 מגינים חברי המשק ופלוגה ב' מגדוד 23 כרמלי שנסוגה למקום מג'לבינה.
בשעות הצהרים של 11 ביולי 1948 פתחו הסורים באש תותחים על דרדרה.
הסורים פתחו ב"ריכוך" משלט "הדבשת" שחלש על המשק אבל היה נטוש.
ההתקפה וה"הסתערות" על משלט זה אפשרה לכוון את המרגמות במקום ואת תותחי ה-65 מ"מ מעבר לאגם ולגרום לאבדות בקרב הסורים.
לאחר מכן החלה ההסתערות בעוצמה של גדוד לערך.
המגינים ירו אש מכוונת ומדויקת וגרמו למסתערים אבדות כבדות.
חלק מהם עלו על שדה מוקשים.
למחרת בבוקר מנה הצופה על המגדל כ-50 גוויות של חיילים סורים במורדות.
כן הותקפו חולתה, איילת השחר ומחניים, אך התקפות אלה נהדפו אף הן בלא שהגיעו לשלב ההסתערות.
בימים 12 ביולי 1948 - 15 ביולי 1948 התנהלה פעילות מצומצמת באזור - מיקושים, פטרולים הפצצות והפגזות.
ב-12 ביולי 1948 נערכו מספר התקפות סוריות על חורבת ירדה אבל הן נהדפו.
בליל 13 - 14 ביולי 1948 עשו שתי פלוגות של 'כרמלי', האחת מגדוד 22, והשנייה מגדוד 23, ניסיון לכבוש את משלט 243 וכראד אל בקרה, תוך ניצול יתרון ההפתעה, ובכך לגרום לסורים לסגת מראש הגשר, לאחר אובדן אותן עמדות מפתח.
אלא שהכוחות הסוריים נמצאו ערניים, ההתקפה בוטלה, והניסיון נכשל.
מכאן ואילך הצטמצמה הפעילות של שני הצדדים.
ב-16 ביולי 1948 פתחו הסורים בהתקפה גדולה לעבר חורבת ירדה.
פלוגה מגדוד 22 כרמלי הגנה על המקום, אולם נסוגה מירדה באבדות כבדות.
באותו יום הצליחו מגיני קיבוץ איילת השחר להפיל מטוס סורי מטיפוס הרווארד שהפציץ את הקיבוץ.
מן הצד הישראלי, באותו מועד, בקירוב, הגיעו שלושה מטוסי מבצר מעופף לישראל, ואלה הפציצו את ראש הגשר הסורי, ואת בית המכס.
אלא שכוחות צה"ל היו באותו שלב תשושים מכדי לנצל זאת למתקפה חדשה.
ב-17 ביולי 1948 בשעה 23:00 החלה התקפה של פלוגה ב' מגדוד 23 של חטיבת כרמלי על חורבת ירדה.
המקום נכבש תוך ירי ושלשול רימונים לתוך העמדות.
למחרת עמדו לוחמי כרמלי כל היום תחת צליפות והפגזות שגרמו לשלושה הרוגים.
ב-18 ביולי 1948, בשעה 19:00 נכנסה ההפוגה השנייה לתקפה כשירדה נשארה בידי צה"ל.
בסופו של המבצע נותר קו החזית ללא שינוי.
הקו נותר בעינו עד לסיום המלחמה.
בתקופת המבצע נהרגו כ-95 חיילי צה"ל ונפצעו כ-200. על פי הערכת המודיעין של צה"ל, במבצע נהרגו כ-200 חיילים סורים ונפצעו כ-400.
מבצע ברוש לא השיג את המטרה שהציב לעצמו ולא עקר את הסורים מראש הגשר במשמר הירדן אבל הוא הסיר את איום הסורים שתכננו, ככל הנראה, לנצל את הצלחתם בראש הגשר להמשיך מערבה ולנתק את הגליל העליון.
בחורבת ירדה הוקם אתר הנצחה לנופלים מכל היחידות שנלחמו במקום זה במבצע 'ברוש'.
מבצע בגרטיון הוא שם הקוד שניתן למתקפה אסטרטגית של הצבא האדום, שנערכה בקיץ 1944, ונועדה לשחרר את שטח בלארוס מידי הנאצים, במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
במהלך המבצע, שנחשב לאחד המבצעים ההתקפיים המוצלחים ביותר של הצבא האדום במהלך המלחמה, שוחררו כמעט כל שטחי ברית המועצות שנותרו בשליטת גרמניה הנאצית, והצבא הסובייטי חדר עמוק לשטח פולין.
קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית, שהחזיקה בשטח בלארוס, הושמדה כמעט לחלוטין במה שנחשב לתבוסה הגדולה ביותר של הוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
המבצע נקרא על שמו של פיוטר בגרטיון, מצביא רוסי ידוע ממוצא גאורגי בתקופת מלחמות נפוליאון, שנהרג בקרב בורודינו.
מאז מתקפת הנגד הסובייטית באזור מוסקבה בחורף 1942/1941, התגלתה קבוצת ארמיות מרכז של הוורמאכט כאגוז קשה לפיצוח מבחינת הצבא האדום.
כוחותיה החזיקו בבליטת רז'ב-ויאזמה החל מסוף 1941, והדפו שורה של מתקפות סובייטיות גדולות על המבלט, שהסתיימו באבדות כבדות לכוחות התוקפים.
רק במרץ 1943 פינו הגרמנים לבסוף את המבלט מיוזמתם.
אולם לאחר הכישלון הגרמני בקרב קורסק פתח הצבא הסובייטי בסדרה של מתקפות גדולות בגזרה הדרומית והמרכזית של החזית המזרחית.
עד סוף שנת 1943 נסוגה קבוצת ארמיות מרכז למרחק של כ-250 ק"מ, ממחוזות סמולנסק ובריאנסק עד לקו ויטבסק-אורשה-מוהילב, ואילו קבוצת ארמיות דרום נסוגה משטח אוקראינה המזרחית ולא הצליחה להאחז בקו נהר הדנייפר.
בחודשים הראשונים של שנת 1944 נותר קו החזית בגזרת קבוצת ארמיות מרכז כמעט ללא שינוי, אך המתקפות הסובייטיות המסיביות בגזרה הדרומית של החזית המזרחית נמשכו, ועד אפריל 1944 שוחרר כמעט כל שטח אוקראינה, וכוחות קבוצת ארמיות דרום הצליחו להחזיק רק בחלק קטן מצפון-מערב אוקראינה, ונסוגו לשטח רומניה.
נסיגת קבוצת ארמיות דרום חשפה את האגף הדרומי של קבוצת ארמיות מרכז.
במהלך החודשים הראשונים של שנת 1944 נסוגה גם קבוצת ארמיות צפון עד לאסטוניה.
כתוצאה מכך, קבוצת ארמיות מרכז, שהמשיכה להחזיק ברוב שטח בלארוס, יצרה מבלט גדול בקו החזית הגרמני, שנודע בכינוי "המרפסת הבלארוסית", ואגפה הדרומי נחשף למתקפה סובייטית.
ב-4 באפריל 1944 פירק הפיקוד הגרמני את קבוצת ארמיות דרום, והקים במקומה שתי קבוצות ארמיות חדשות - קבוצת ארמיות צפון אוקראינה, שכללה גם יחידות מצבא הונגריה, וקבוצת ארמיות דרום אוקראינה, שהחזיקה בשטח רומניה, וכללה גם את הצבא הרומני.
המודיעין הגרמני העריך, שהמתקפה הסובייטית הבאה תונחת על קבוצת ארמיות צפון אוקראינה, ולכן תגבר אותה בכוחות מקבוצות הארמיות השכנות.
כשליש מהארטילריה של קבוצת ארמיות מרכז וכמחצית ממשחיתי הטנקים שלה, הועברו לקבוצת ארמיות צפון אוקראינה, ומרבית העתודות של הצבא הגרמני בחזית המזרחית הועברו לגזרה זו.
מתוך 22 דיוויזיות פאנצר ופאנצרגרנדיר בחזית המזרחית, 18 הוקצו לשתי קבוצות הארמיות הדרומיות ורק 3 לקבוצת ארמיות מרכז.
כתוצאה מכך, ערב פתיחת מבצע בגרטיון כוחותיה של קבוצת ארמיות מרכז סבלו ממחסור בציוד כבד, היו פרושים בדלילות על פני חזית רחבה, ונותרו כמעט ללא עתודות ניידות.
לאורך רוב שלבי הלחימה בחזית המזרחית, צידד סטלין בעריכת "מתקפות כוללות", דהיינו הנחתת מהלומות מוחצות כדי לשחרר שטחים גדולים בבת אחת.
הקרבות הקשים על מבלט רז'ב גרמו גם לסטלין להודות כי המתקפות האלו אינן יעילות, והוא קיבל את הצעת מרבית קציני הסטאבקה לערוך מתקפות קטנות יותר אשר יתמקדו בשחרור אזורים ספציפיים.
בניגוד לסברתם של הגרמנים כי המתקפה הבאה תונחת בצפון אוקראינה, הסובייטים ראו בקבוצת ארמיות מרכז את הכוח הגרמני האחרון שעדיין שולט על אדמה סובייטית, ולפיכך החליטו למקד את המתקפה הבאה בנקודה זו.
הסובייטים ידעו שהגרמנים משוכנעים שהמתקפה תונחת בצפון אוקראינה, ולפיכך שמרו על המבצע בסודי סודות.
רק חמישה אנשים ידעו על תוכנית המלחמה הכוללת, ונאסר עליהם לשוחח עליה בכתב או באלחוט.
במאי 1944 קיבלו כל הקצינים הסובייטיים בחזית המרכז פקודה להעמיד פנים שהצבא האדום עובר למגננה.
בדומה למה שעשו בעלות הברית המערביות במבצע פורטיטיוד, הקימו הסובייטים בדרום החזית (אל מול קבוצת ארמיות צפון אוקראינה) כוח סרק שלם אשר כלל תותחי נ"מ וטנקים מזויפים.
מטוסי קרב סיירו מעל האזור בקביעות.
כוח סרק נוסף הוקם בצפון החזית.
העליונות האווירית שממנה נהנו הסובייטים לא אפשרה לגרמנים לקבל מידע מדויק על סדרי הכוחות, ורשת המודיעין שלהם לקתה בחסר.
האבווהר הודיע לקבוצת ארמיות מרכז כי היא יכולה לצפות ל"קיץ שקט".
היה זה אחד המחדלים המודיעיניים החמורים בתולדות המלחמה, והוא נחשב לסיבה העיקרית להצלחת המבצע.
התכנית הסובייטית הגדולה כללה שלושה מבצעים שייערכו במקביל.
המבצע הראשון כלל הסתערות בקנה מידה מוגבל בצפון, אשר נועדה לשים קץ למלחמת ההמשך כנגד פינלנד ולגרום לגרמנים להסיט כוחות לגזרה זו.
המתקפה העיקרית תוכננה בגזרת בלארוס, והיא קיבלה את השם מבצע בגרטיון, על שמו של מצביא ידוע בשם פיוטר בגרטיון אשר נהרג בקרב בורודינו.
מטרת מבצע בגרטיון הייתה לשחרר את בלארוס ולהגיע עד פולין.
במקביל, כדי להבטיח שהגרמנים לא יסיטו כוחות מצפון אוקראינה לבלארוס, תכננו הסובייטים מתקפה נוספת אשר נועדה לסלק את הגרמנים מצפון אוקראינה ומשטחי פולין שברית המועצות סיפחה ב-1939. מבצע זה קיבל את השם מבצע לבוב-סנדומייז' והוא הוטל על החזית האוקראינית הראשונה בפיקוד איוואן קונייב.
לאחר הצלחת שתי המתקפות האלו, תכננו הסובייטים מתקפה קטנה יותר בדרום, אשר נועדה לחדור לרומניה.
עד יוני היו הגרמנים משוכנעים שהמתקפה לא תבוא בבלארוס אלא באוקראינה, אולם בתחילת החודש החלו הגרמנים להבחין בריכוזי הכוחות הגבוהים מול קבוצת ארמיות מרכז, וב-10 ביוני אף הביע ה-OKH את החשש כי קבוצת הארמיות המרכזית תותקף.
ב-19 ביוני הביע מפקד קבוצת ארמיות מרכז ארנסט בוש את חששו כי המתקפה מכוונת אל קבוצת ארמיות מרכז.
ה-OKH פטר את חששותיו כחסרי בסיס.
בלי קשר לשאלה היכן תונחת מתקפת הקיץ הסובייטית, גיבש היטלר אסטרטגיה משלו להתגוננות מפני מתקפה סובייטית.
בניגוד לעמדתם של מרבית המפקדים הבכירים של הצבא הגרמני, שתמכו באימוץ טקטיקה של מגננה ניידת/גמישה, היטלר חשב, שמערך ההגנה הגרמני צריך להישען על מספר רב של ערים מבוצרות, אשר הוגדרו כ"Festung" (מבצר), שיש להגן עליהן בכל מחיר.
בגזרת קבוצת ארמיות מרכז, הערים אשר הוכרזו כמבצרים היו: ויטבסק, אורשה, מוהילב, ברנוביץ', מינסק, באברויסק, וילנה וסלוצק.
ב-6 ביוני נפתחה הפלישה לנורמנדי של בעלות הברית המערביות.
הפיקוד הסובייטי ציפה, שפתיחת החזית השנייה במערב אירופה, תגרום להעברת כוחות גרמניים גדולים מהחזית המזרחית מערבה, אולם בפועל, למעט קורפוס הפאנצר אס אס השני, מרבית היחידות הניידות וכלי הרכב המשוריינים הגרמניים נותרו בחזית הסובייטית.
עם זאת, פתיחת החזית השנייה גרמה להעברת יחידות נוספות של הלופטוואפה מהחזית המזרחית למערב אירופה, מה שגרם לכך שחיל האוויר הסובייטי נהנה מעליונות אווירית מוחלטת בשלבים הראשונים של מתקפת הקיץ הסובייטית.
לקראת המתקפה, הורתה הסטאבקה על שינוי שמות שלוש החזיתות הסובייטיות, שניצבו מול הגזרה שהוחזקה על ידי קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית, ל-החזית הבלארוסית הראשונה, השנייה והשלישית.
בנוסף להן נועדה גם החזית הבלטית הראשונה לקחת חלק במתקפה.
הכוחות הסובייטיים שהשתתפו במתקפה כללו כ-2.4 מיליון חיילים, כ-3800 טנקים ותותחים מתנייעים, 25 אלף כלי ארטילריה, ולמעלה מ-5000 מטוסים, ונהנו מעדיפות מספרית גדולה בכוח אדם ובמיוחד בציוד כבד על המגינים הגרמניים.
יחידות הפרטיזנים הסובייטיים שפעלו בבלארוס, בעורפה של קבוצת ארמיות מרכז, פעלו בשיתוף פעולה עם כוחות הצבא האדום, ונועדו למלא תפקיד חשוב במסגרת המתקפה המתוכננת.
הם סייעו לצבא האדום באיסוף והעברת מודיעין, חיבלו במסילות הברזל ובקווי האספקה והתחבורה הגרמניים, ולאחר פתיחת המתקפה הסובייטית שיבשו באמצעים שונים את נסיגת הכוחות הגרמניים.
בשלבים המאוחרים יותר של המתקפה, קיבלו הכוחות הסובייטיים תמיכה גם מתנועות המחתרת הפולניות, ארמייה קריובה וארמייה לודובה, למרות שהפיקוד של ארמייה קריובה ראה בצבא הסובייטי איום גדול לא פחות מהגרמנים.
קבוצת ארמיות מרכז כללה עם פרוץ המתקפה הסובייטית כ-849,000 חיילים, כ-120 טנקים, כ-500 תותחי סער ומשחיתי טנקים, 3000 קני ארטילריה, וכ-600 מטוסים מבצעיים.
היא כללה מספר רב יחסית של דיוויזיות רגלים, אך רק דיוויזיית פאנצר אחת ו-5 דיוויזיות פאנצרגרנדיר.
לקבוצת ארמיות מרכז היה זמן רב להכין מערך הגנה עמוק ומבוצר בגזרתה, שהוכיח את עצמו בהדיפת מספר מתקפות סובייטיות מוגבלות במחצית הראשונה של שנת 1944. מערך ההגנה הגרמני כלל מספר רצועות הגנה ערוכות לעומק, שכללו מספר רב של ביצורי שדה, עמדות מבוצרות למקלעים ולתותחי נ"ט, וחגורות מוקשים.
הפיקוד הגרמני העריך, שמערך ההגנה המבוצר, שהוכן בגזרה המרכזית של החזית הסובייטית, יאזן את העדיפות המספרית של הכוחות הסובייטיים, שניצבו מול קבוצת ארמיות מרכז, ויאפשר לה להמשיך להחזיק בעמדותיה, ולמנוע הבקעה סובייטית.
המבצע היה אמור להיפתח ב-15 ביוני, אולם ביצועו נדחה בשבוע, ל-22 ביוני - יום השנה השלישי לפתיחת מבצע ברברוסה - עקב עיכובים בהשלמת ריכוז הכוחות, שנועדו להשתתף במתקפה.
כבר ב-19 ביוני החלו יחידות פרטיזנים, תוך תיאום עם הצבא האדום, במאות מתקפות על רשת התקשורת הגרמנית ועל קווי האספקה של הוורמאכט.
ב-21 ביוני ביצע חיל האוויר הסובייטי סדרת מתקפות ממוקדות על העורף הגרמני.
ביום שלמחרת, יום פתיחת המבצע הרשמי, התמקדו הכוחות הסובייטיים בהתקפות גישוש, שבוצעו על ידי כוחות קטנים יחסית, ונועדו לאתר את הגזרות החלשות והפגיעות יותר במערך ההגנה הגרמני, ולהכין את הקרקע למתקפה העיקרית, שהחלה רק בליל 22/23 ביוני.
המתקפה הסובייטית נפתחה בהרעשת ריכוך ארטילרית אדירה.
בגזרות המאמץ העיקרי ריכז הפיקוד הסובייטי 250 קני ארטילריה לק"מ חזית.
הכוחות התוקפים השתמשו בנורים וזרקורים כדי להאיר את הלילה, ולסנוור את המגינים הגרמניים.
לאחר מכן הגיע גל של טנקי-מחרשה שפילסו דרך בשדות המוקשים, ובעקבותיהם הגיע המתקפה העיקרית של חי"ר מלווים בטנקים נוספים ובתותחים מתנייעים.
האסטרטגיה הסובייטית של "הקרב העמוק" קבעה שיש לנהל את הקרב בעומק מערך ההגנה של האויב, ולפיכך יחידות גרמניות רבות לא הושמדו אלא רק כותרו בידי יחידות חוד החנית שהמשיכו בדהרה הלאה והניחו ליחידות הבאות אחריהן לסיים את המלאכה.
פני השטח היו בוציים והרריים, ונהרות רחבים חצו אותם.
עובדה זו שיחקה לטובת הגרמנים, אולם המהנדסים הסובייטיים הצליחו למצוא פתרונות לבעיות אלו, והשתמשו בלוחות עץ כדי לאפשר לטנקים לעבור בביצות.
המתקפה הראשונית הייתה מוצלחת מאוד, והקווים הגרמניים לכל אורך החזית נפרצו.
בשלב מסוים התקדמו הטנקים הסובייטים כ-35 ק"מ ליום.
הגזרה הצפונית של קבוצת ארמיות מרכז הוחזקה בידי ארמיית הפאנצר השלישית בפיקודו של גאורג-הנס ריינהרדט והאגף השמאלי של הארמייה הרביעית.
מוקדי התנגדות עיקריים בגזרה זו היו הערים ויטבסק ואורשה, אשר הוכרזו כערי מבצר ("פסטונג").
הגזרה הותקפה על ידי שתי קבוצות ארמיות סובייטיות - החזית הבלטית הראשונה של איוואן בגרמיאן והחזית הבלארוסית השלישית של איוואן צ'רניאחובסקי.
המתקפה של בגרמיאן הונחתה על האגף הצפוני של הגזרה, בעוד צ'רניאחובסקי התמקד באגף הדרומי.
המתקפה המשותפת של שתי החזיתות קיבלה את השם "מתקפת ויטבסק-אורשה".
המתקפה הסובייטית על הגזרה הצפונית התפתחה במהירות, וזכתה להצלחה גדולה.
תוך יומיים הדפה החזית הבלטית הראשונה את הקורפוס ה-9 אל מעבר לנהר הדווינה, וכיתרה את הקורפוס ה-53 בוויטבסק.
ב-24 ביוני קיבל הקורפוס ה-53 אישור מוגבל לסגת מוויטבסק.
שלוש מתוך ארבע הדיוויזיות של הקורפוס נועדו לסגת מהעיר, אך דיוויזיה אחת נידרשה להישאר מאחור כדי להגן עליה.
בפועל, כשהגיעה פקודת הנסיגה, העיר כבר הייתה מכותרת בידי הכוחות הסובייטיים.
מפקד הקורפוס, פרידריך גולוויצר, החליט לא לציית להוראות, וב-26 ביוני ניסה לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית עם כל כוחותיו.
אולם ניסיון הפריצה מהכיתור נכשל, ועד 29 ביוני הושמדו הכוחות המכותרים באזור ויטבסק והעיר נפלה לידי הסובייטים.
כ-28,000 מחיילי הקורפוס ה-53 שנותרו בחיים, נפלו בשבי.
במקביל, פתח צ'רניאחובסקי במתקפה נגד הקורפוס ה-27 אשר השתייך לארמייה הרביעית של קורט פון טיפלסקירך.
הקורפוס ה-27 התבצר בעיר אורשה, וחלש על כביש מינסק-מוסקבה.
כביש זה הוחזק על ידי הדיוויזיה ה-78, שתוגברה ביחידות ארטילריה ותותחי סער.
הדיוויזיה גם הייתה אחראית על הגנת אורשה שהוכרזה כמבצר.
בפועל, כבר ביומה הראשון של המתקפה, הבקיעו הכוחות הסובייטיים את קו ההגנה הראשון של הדיוויזיה, לאחר שספג הפגזת ריכוך ארטילרית מסיבית.
מצבו של הקורפוס ה-27 הפך למסוכן כאשר מצפון לו התמוטטו עמדותיה הקדמיות של ארמיית הפאנצר השלישית והקורפוס ה-6 פתח בנסיגה ומפקדו גאורג פייפר נהרג.
ב-25 ביוני ניפצו הסובייטים את התנגדות שאריות הקורפוס ה-27, ויום למחרת הורה מפקדו פאול ולקרס על נסיגה כללית של כוחותיו.
באותו יום השתלטו הסובייטים על כביש מינסק-מוסקבה ושחררו את אורשה.
ב-28 ביוני כבר הגיעו יחידות החלוץ של ארמיית הטנקים החמישית של המשמר אל הנהר ברזינה.
בעוד החזית הבלארוסית השלישית והחזית הבלטית הראשונה תוקפות את גזרתה הצפונית של קבוצת הארמיות, תקפה החזית הבלארוסית השנייה את מרכז הקבוצה.
על גזרה זו הגן קורפוס הפאנצר ה-39 בפיקודו של רוברט מרטינק.
הקורפוס היה חלק מהארמייה הרביעית של טיפלסקירך, ויחידותיו היוו את קצה המרפסת הבלארוסית, והחזיקו בראש גשר מעבר לנהר הדנייפר.
מטרתה של המתקפה הייתה העיר מוהילב, ולפיכך היא נקראה "מתקפת מוהילב".
הקורפוס ספג אבדות כבדות מידי הארמייה ה-49, וכבר ב-25 ביוני ביקש טיפלסקירך אישור לסגת.
אישור כזה לא הגיע, וטיפלסיקרך הורה למרטינק לסגת לדנייפר על דעת עצמו.
מפקד קבוצת הארמיות, בוש, דרש מטיפלסקירך להורות למרטינק לחזור לעמדותיו הקודמות, אולם בשלב זה הדבר היה בלתי אפשרי.
ב-26 ביוני נפגש בוש עם היטלר, וזה האחרון הורה לו להסיג את הקורפוס עד מעבר לברזינה.
יום למחרת חצו הסובייטים את הדנייפר, וב-28 ביוני שחררו את מוהילב.
הגרמנים פתחו בנסיגה מבוהלת, כשהם מותקפים ללא הרף בידי חיל האוויר הסובייטי ויחידות החלוץ של השריון הסובייטי.
ב-30 ביוני הגיעו הגרמנים לברזינה, וסיימו את חצייתו ב-2 ביולי.
מדרום, תקפה החזית הבלארוסית הראשונה של קונסטנטין רוקוסובסקי את הארמייה התשיעית של הנס יורדן.
ביום הראשון של המתקפה, נסוג רוקוסובסקי לאחר שספג אבדות כבדות, אולם כבר למחרת הצליח להשיג פריצה ראשונית.
הארמייה הסובייטית השלישית כיתרה את הקורפוס ה-35, בעוד הארמייה ה-65 כיתרה את קורפוס הפאנצר ה-41. שתי היחידות נסוגו אל בוברויסק ויצרו שם כיס התנגדות.
הכיס כותר לחלוטין בידי הסובייטים, שהפציצו אותו יום ולילה מהאוויר ומהיבשה.
הקורפוס ה-55 הצליח להימלט ומנע בכך את השמדתה המוחלטת של הארמייה ה-9. ב-28 ביוני ניסו הגרמנים המכותרים לפרוץ מהכיס, אולם רק יחידות מעטות הצליחו להימלט.
יום למחרת שחררו הסובייטים את בוברויסק לאחר לחימה אינטנסיבית ברחובות.
משנפרצו עמדותיה הקדמיות של קבוצת ארמיות מרכז, החלו הסובייטים להתמקד בשלב הבא: העיר מינסק (מתקפת מינסק).
בעיר זו התרכזו מרבית שרידיה של הארמייה הרביעית, וכן חלק מניצולי הארמייה התשיעית.
כוחות החלוץ של הסובייטים החלו לחסום את הגישה לברזינה ולכתר את העיר.
ה-OKH הורה להעביר את דיוויזיית הפאנצר ה-5 מקבוצת ארמיות צפון אוקראינה אל בלארוס, במטרה לנסות לאבטח את מעברי הברזינה ולאפשר נסיגה מסודרת ממינסק.
ב-29 ביוני הותקפה התגבורת הגרמנית בידי ארמיית הטנקים ה-5 של המשמר וארמיית המשמר ה-11, והיא פנתה את מעבר הברזינה ונסוגה לבוריסוב.
יום למחרת הם פוצצו את הגשרים על הברזינה כדי למנוע את כניסת הסובייטים לבוריסוב.
קורפוס הטנקים ה-2 של המשמר חצה את הנהר והקים שם ראש גשר במטרה למנוע מהגרמנים לחזור לעברו השני.
כעת נחסמה דרך מילוט זו בפני הכוחות במינסק, והעיר כותרה.
ב-2 ביולי קיבלו הגרמנים אישור לסגת, אולם כבר היה מאוחר מדי.
יום למחרת פרצו הסובייטים לעיר, והחלו לכבוש אותה בלחימת רחוב.
הגרמנים עשו מספר ניסיונות לסגת, אולם רק מעטים הצליחו בכך.
במהלך הקרב על מינסק איבדו הגרמנים כ-100,000 איש, מתוכם 40,000 הרוגים.
במקביל לכיבוש מינסק, תקפו הסובייטים את פולוצק (מתקפת פולוצק) מתוך מטרה להבטיח את השלמת כיתורה של מינסק מצפון, וגם כדי להשמיד את ארמיית הפאנצר ה-3. בניסיון נואש למנוע את נפילת העיר, העבירו הגרמנים לגזרה את הדיוויזיה ה-290 והדיוויזיה ה-81. ב-1 ביולי החלו הסובייטים במתקפה על העיר עצמה.
הגרמנים התגוננו בעקשנות, והעיר נפלה רק ב-4 ביולי לאחר לחימת רחוב עקשנית.
ב-28 ביוני הדיח היטלר את ארנסט בוש מהפיקוד על קבוצת ארמיות מרכז, ומינה במקומו את ולטר מודל.
זה האחרון ניסה לרכז מחדש את מה שנותר מהכוחות הגרמניים, ובאמצעות תגבורות מעטות שהחלו לזרום מצפון אוקראינה, קיווה להקים קו הגנה באזור לידא.
הסובייטים מצדם, לא ציפו להצלחה כה גדולה בשלב כה מוקדם של המבצע.
בלארוס למעשה שוחררה לגמרי, והם נמצאו כעת בשטח המדינות הבלטיות.
ב-8 ביולי נפגש סטלין עם גאורגי ז'וקוב כדי להגדיר מטרות חדשות למבצע.
בעצתו, החליט סטלין להמשיך את המבצע ולשחרר גם את ליטא, לטביה ופולין המזרחית.
משימה זו הוטלה על החזית הבלטית הראשונה.
בגרמיאן פתח במתקפה ב-5 ביולי, כשיעדו הוא העיר קובנה שבליטא.
בשלב זה התגבורות הגרמניות הצליחו להאט מעט את התקדמות הסובייטים.
ב-14 ביולי החליט הסטאבקה שקובנה תשוחרר בידי החזית הבלארוסית השלישית, וכי בגרמיאן יתמקד בשחרור העיר שיאוליאי.
לצורך כך, הופקעה מבגרמיאן הארמייה ה-39, וכפיצוי הוא קיבל את הקורפוס הממוכן ה-3. עוד באותו היום הוא החל במתקפה בכיוון זה.
פוניבז' שוחררה ב-22 ביולי, וב-27 ביולי שוחררה שיאוליאי.
בגרמיאן חדר גם ללטביה, ועד 31 ביולי כבר הגיע למפרץ ריגה.
קבוצת ארמיות צפון כותרה בקורלנד ונותרה שם עד סיום המלחמה.
על החזית הבלארוסית השלישית בפיקודו של צ'רניאחובסקי, הוטל לשחרר את עיר הבירה הליטאית וילנה.
בניסיון למנוע מהסובייטים לחדור לליטא ממזרח, ניסו שרידיה של הארמייה הרביעית להחזיק בתחנת הרכבת של מולודכנו, אולם היא נלכדה ב-5 ביולי לאחר מתקפה משולבת של ארמיות הטנקים ה-11 וה-5 בסיוע קורפוס הפרשים ה-3 של המשמר.
ב-7 ביולי הגיעו הסובייטים לווילנה, אשר הוחזקה בידי כוחות של ארמיית הפאנצר השלישית.
תוך יום אחד סיימו הסובייטים לכתר את העיר, והחלו לכבוש אותה.
על חיל המצב הגרמני של העיר הוטל להילחם בכל מחיר.
במקביל לחדירה הסובייטית לעיר, פתח ארגון הארמייה קריובה במרד נגד הגרמנים (מבצע אוסטרה ברהמה).
לאחר מספר ימי קרבות רחוב קשים, ב-12 ביולי תקפה דיווזיית הפאנצר ה-6 בכל כוחותיה, והצליחה ליצור מסדרון בריחה קטן עבור הכוחות הגרמניים הנצורים בעיר.
עם זאת, רק מעט מאוד חיילים גרמנים הצליחו להימלט לפני שלמחרת היום סגרו הסובייטים את המסדרון, וסיימו את כיבוש העיר.
החזית הבלארוסית השנייה בפיקודו של זכרוב חצתה את נהר הניימן ב-11 ביולי ושחררה את גרודנו ב-15 ביולי.
ב-23 ביולי פתחו הגרמנים במתקפת נגד, בסיוע דיוויזיית הפאנצר ה-19 הרעננה שזה עתה הועברה מן העורף, במטרה לכתר את יחידות החלוץ של הסובייטים בגרודנו.
הסובייטים הופתעו אמנם, וספגו אבדות כבדות, אולם המתקפה לא השיגה את יעדיה.
המטרה הבאה של הסובייטים הייתה לחדור לפולין המזרחית ולהגיע עד בילוסטוק.
לסובייטים נדרשו מספר ימים כדי להגיע אל העיר, כיוון שהדיוויזיה ה-50 הגנה בעקשנות על כביש גרודנו-ביאליסטוק.
רק ב-27 ביולי הגיעו הסובייטים אל העיר, ולכדו אותה לאחר מספר ימים של לחימת רחוב.
ב-6 באוגוסט הם שחררו את אוסובץ, וב-14 באוגוסט הצליחו להקים ראש גשר מעבר לנהר הנרבה.
החזית הבלארוסית הראשונה של רוקוסובסקי, התמקדה בשחרור פולין המזרחית.
ב-18 ביולי התקיף רוקוסובסקי את קבוצת ארמיות צפון, ותוך מספר שעות כבש את פינסק.
ב-21 ביולי הגיעו הסובייטים אל הבוג המערבי, וארמיית הטנקים ה-2 החלה בהתקדמות בכיוון לובלין בעוד ארמיית המשמר ה-2 תקפה בכיוון ברסט במטרה למנוע נסיגה של כוחות מקבוצת ארמיות מרכז שנמלטו מבילוסטוק.
ב-22 ביולי שחררו הסובייטים את מחנה מיידנק ליד לובלין.
המחנה פוזר זמן קצר לפני כן כחלק ממבצע 1005, אך נהרס רק באופן חלקי עד למועד הגעתו של הצבא האדום אליו.
אף על פי ש-1,000 אסירים נלקחו ממנו בצעדת מוות, הצבא האדום מצא אלפי אסירים שעדיין נותרו במחנה ושפע עדויות לרצח ההמוני שבוצע שם, בהן תאי גזים, משרפות וצריפי אחסון ומגורים.
אחד החיילים ששחררו את המחנה היה האמן זינובי טולקצ'וב והוא תיעד בציוריו את מראות המחנה ואסיריו עם השחרור.
יומיים לאחר מכן שוחררה לובלין עצמה, ויום למחרת הגיעו הסובייטים אל הוויסלה.
הסטאבקה הורתה לרוקוסובסקי להמשיך להתקדם בכיוון ורשה, לא לשם כיבוש העיר אלא כדי למנוע את נסיגת קבוצת ארמיות מרכז.
ב-2 באוגוסט הקימה הארמייה ה-47 ראש גשר מעבר לוויסלה במגנושב, בעוד הארמייה ה-69 הקימה ראש גשר בפולאווי.
במקביל, הצליחה גם החזית האוקראינית הראשונה בפיקודו של קונייב, אשר הגיעה לאזור כחלק ממבצע לבוב-סנדומייז', להקים ראשי גשר מעבר לוויסלה.
הגרמנים התארגנו מחדש, והביאו לזירה שתי דיוויזיות חדשות דיוויזיית הפאנצר אס אס החמישית ודיוויזיית פאנצר מוצנחת הראשונה הרמן גרינג.
החל מ-8 באוגוסט תקפו הגרמנים את ראשי הגשר בכל הכוח, והנחילו לסובייטים אבדות כבדות.
ראש הגשר במגנושב, אשר היה בפיקודו של וסילי צ'ויקוב, מנה בשלבים מסוימים 12 אנשים בלבד.
עם זאת, הסובייטים הצליחו להחזיק מעמד.
ראשי גשר אלה עתידים להוות את נקודת הפתיחה של מבצע ויסלה-אודר.
ב-28 ביולי פתחה החזית הבלארוסית השלישית במתקפה הסופית בכיוון קובנה.
ב-1 באוגוסט הם הגיעו אליה והשתלטו עליה.
בימים הבאים הם התקדמו במהירות, ושחררו למעלה מ-900 כפרים ועיירות קטנות.
הגרמנים ריכזו את כל הכוחות שיכלו במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, וב-16 באוגוסט פתחו בסיוע הקריגסמרינה במבצע דופלקופף במערב לטביה.
הגרמנים קיוו לשחרר את שיאוליאי ולהסיר את האיום על ריגה, אולם נכשלו.
הגרמנים פתחו במתקפת נגד עזה במרחק 25 ק"מ בלבד מפרוסיה המזרחית, ואילצו את ארמיית הטנקים השנייה לסגת לאחר שספגה אבדות כבדות.
היטלר ראה בכך ניצחון גדול, ונחמה לאחר התבוסות הרבות שספג צבאו.
ב-19 באוגוסט נבלם מבצע בגרטיון, ועשרה ימים לאחר מכן גם מבצע לבוב-סנדומייז'.
שני המבצעים הגיעו עד מרחק קצר מוורשה, וייתכן שהיו מסוגלים לשחרר אותה לולא בחרו לעצור.
המקורות הסובייטיים טוענים, שהגורמים העיקריים לעצירה היו התארכות קווי האספקה שלהם, לאחר התקדמות מהירה של מאות ק"מ, והזרמת כוחות עתודה גרמניים חזקים לפולין.
אולם מקורות פולניים וחלק מהמקורות המערביים טוענים ששני המבצעים נעצרו על ידי סטלין מסיבות פוליטיות: ב-1 באוגוסט פתחו הפולנים במרד ורשה, והסובייטים רצו להניח לגרמנים למחוץ אותו עבורם.
נושא זה מעורר רגשות עזים ומחלוקות עד היום.
עם סיום המבצע, החליטו הסובייטים על הפוגה בחזית, ואפשרו לחזיתות השונות להשלים את האבדות כהכנה לקראת המתקפה הבאה בינואר 1945 - מבצע ויסלה-אודר.
הקרב תואר כדוגמה ליישום מוצלח של התאוריה הצבאית הסובייטית, אשר פותחה בשנות ה-30 (תאוריית "הקרב העמוק"), וכהצלחה גדולה של שיטות ההטעיה וההסוואה בהן השתמש הצבא הסובייטי.
למרות היקף הכוחות העצום שנטל חלק במתקפה הסובייטית, הצליח הפיקוד הסובייטי להשיג הפתעה טקטית מושלמת, ולהטעות את הפיקוד הגרמני ביחס ליעדי מתקפת הקיץ הסובייטית, וכתוצאה מכך השיג עדיפות מכרעת על כוחות האויב בצירי המתקפה העיקריים.
מבצע בגרטיון היה אחד המבצעים ההתקפיים המוצלחים ביותר של הצבא הסובייטי במהלך המלחמה.
במהלכו הושמדו חלק גדול מכוחות קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית והצבא האדום שחרר את רוב השטח שנותר בשליטת הנאצים בברית המועצות.
הצבא האדום ספג אמנם אבדות כבדות במהלך המבצע, אך אבדות הצד הגרמני היו כמעט שקולות לאבדות הצד הסובייטי (בעוד שבמבצעים התקפיים קודמים אבדות הצבא הסובייטי עלו במידה רבה על אבדות הוורמאכט).
הצבא הגרמני ספג תבוסה קשה יותר מאשר תבוסתו בקרב סטלינגרד.
בחודשים יוני-אוגוסט 1944 ספג הוורמאכט למעלה מ-900 אלף אבדות בחזית המזרחית, פי שניים לפחות מאבדותיו בחזית המערבית בתקופה המקבילה.
מבין 47 מפקדי הדיוויזיות אשר השתתפו במבצע, 31 נהרגו נפלו בשבי, וגנרלים רבים התאבדו או נעדרו.
מבצע בן נון ב' היה אחד ממבצעי צה"ל במלחמת העצמאות.
המבצע, שנערך בליל 30–31 במאי 1948, היה הניסיון הכושל השני לכבוש את מתחם לטרון, כדי לפרוץ את הדרך לירושלים הנצורה.
במהלך המבצע ניסו כוחות מחטיבה 7 ומחטיבת גבעתי לתקוף במקביל את החלק המזרחי ואת החלק המערבי של רכס לטרון.
במהלך המבצע נכשלו ההתקפות על עמדות הלגיון במחיר אבדות כבדות, והדרך לירושלים נותרה חסומה.
כישלון ההתקפה אילץ את צה"ל להגביר את המאמצים לפריצת דרך עוקפת לירושלים (דרך בורמה).
יום לאחר כישלון מבצע בן נון א', ב-26 במאי, התקיפו כוחות לגיון ירדנים בגזרה הצפונית של פרוזדור ירושלים וכבשו את גבעת הרדאר מידי חיילי חטיבת עציוני.
נפילת הרדאר יצרה איום חמור על קיבוץ מעלה החמישה ועל השליטה הישראלית בכביש העולה משער הגיא לירושלים.
ב-28 במאי נפל הרובע היהודי בעיר העתיקה לידי הלגיון ומגיניו נפלו בשבי.
היה חשש כבד שגם ירושלים המערבית תיפול בידי הלגיון אם לא תגיע עזרה מידית.
ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון היה נחוש בדעתו לפתוח את הדרך לירושלים.
ב-28 במאי 1948 מינה את דוד מרכוס (מיקי סטון) למפקד עליון של חזית ירושלים והעניק לו דרגת אלוף.
למרכוס הוכפפו חטיבות עציוני, הראל וחטיבה שבע.
בעקבות הלקחים מכישלון מבצע בן נון א' הבין הפיקוד הישראלי, שיש צורך להשתלט על רכס הגבעות מדרום לכביש ירושלים, מול רכס לטרון, ועל הכפרים הערביים באזור זה, לפני חידוש המתקפה על מתחם לטרון.
ביום שלישי 25 במאי נכבש הכפר בית ג'יז על ידי גדוד 72 מחטיבה 7, אך פונה בסוף היום.
ביום חמישי 27 במאי נתפס בית ג'יז בשנית על ידי פלוגה מגדוד 71. הפעם התבססו הכוחות הישראליים בכפר והוא הפך למשלט שחלש על האזור.
ביום שישי 28 במאי יצאה פלוגה א' מגדוד 72 לכבוש את הכפר בית סוסין בסיוע אש מרגמות וכבשה את הכפר ואת המשלטים סביבו.
למחרת נכבשו גם עמדות ערביות ממזרח לבית סוסין למרות התנגדות עזה.
באותו יום יצאה חוליה קטנה של חיילי הנדסה למקש כבישים ליד לטרון.
סיור ירדני הבחין בהם ושני פגזי תותח נורו לעברם.
המוקשים התפוצצו והרגו ארבעה מהחיילים.
ציוד רב הגיע לחטיבה לקראת ההתקפה: מכונות ירייה, להביורים, מכשירי קשר, מנות מזון, קסדות ואפילו נוזל להגנה מברחשים.
במקור, תוכנית ההתקפה התבססה על סיוע אווירי אבל ברגע האחרון המטוסים הופנו לגזרת הדרום לעצירת הצבא המצרי.
גדוד 32 שספג את מרבית האבדות במבצע בן נון א' (54 הרוגים) הוחזר לחטיבת אלכסנדרוני ואת מקומו היה אמור למלא גדוד 52 מחטיבת גבעתי.
גדוד זה הגיע לגזרת לטרון באיחור רב, מספר שעות בלבד לפני שעת הפתיחה המתוכננת של מבצע בן-נון ב', וחייליו היו מותשים מהמסע.
כתוצאה מכך נאלץ הפיקוד הישראלי לדחות ביממה את מועד פתיחת המבצע.
המידע המודיעיני הראה כי כוח גדול מהלגיון הירדני הקים מערך הגנה חפור ומבוצר, ולו נשק מסייע רב.
כוחו העיקרי של האויב התרכז באזור מצודת המשטרה ובחורשות המנזר, אך גם הגבעות שממזרח ללטרון, עד דיר איוב (כיום במזרחו של פארק קנדה), היו מוחזקות וחפורות, ועמדות נ"ט שלטו על הכביש שעבר מדרום להן.
תוכנית אש ארטילרית כיסתה את הגיאיות והשבילים שבין לטרון לאזור בית ג'יז ובית סוסין.
ריכוז התותחים היה בבית נובא (כיום מבוא חורון), ושל המרגמות - באמאוס.
שלמה שמיר, מפקד חטיבה 7, הודה לאחר מעשה בהערכת חסר של כוח הלגיון שהחזיק ברכס לטרון.
הוא העריך את כוח הלגיון בפחות מגדוד אחד, בעוד שלמעשה, רכס לטרון הוחזק על ידי חטיבה שלמה של הלגיון (חטיבה 3), שגדוד אחד מתוכה החזיק בחלקו המזרחי של הרכס (אזור דיר איוב- רכס התותחים).
שמיר גם טען שלפי המידע שקיבל מיגאל ידין, ראש אג"מ והרמטכ"ל בפועל, חלקו המזרחי של רכס לטרון מוחזק על ידי כוח לגיון קטן מאוד.
כמו בניסיון הקודם לכיבוש לטרון, מידע מודיעיני מוטעה על כוחו של האויב וצורת הערכותו במתחם לטרון גרם לתכנון הלקוי של מבצע בן-נון ב', ותרם במידה ניכרת לכישלונו.
לפי התוכנית נועדו כוחות חטיבה 7 המתוגברת בגדוד 52 של חטיבת "גבעתי" לתקוף ולכבוש את מתחם לטרון ולפתוח את הדרך לירושלים, באמצעות התקפת לילה בשני מאמצים מקבילים.
גדוד 73 (הגדוד "המשוריין" של חטיבה 7) נועד לתקוף את חלקו המערבי של מתחם לטרון.
הגדוד התחלק לשלושה צוותי-קרב מעורבים של זחל"מים בסיוע חי"ר, שהיו אמורים לתקוף בו-זמנית את מצודת המשטרה של לטרון, את המנזר ואת הכפר לטרון.
במקביל נועד גדוד 52 בסיוע פלוגה מגדוד 72 של חטיבה 7 לנוע מאזור הכפר בית סוסין, לתקוף את חלקו המזרחי של רכס לטרון, לכבוש את הנקודות השולטות ברכס, ולאחר מכן לתקוף מהעורף את מערך הלגיון בחלק המערבי של הרכס, כל זה במהלך לילה אחד של לחימה.
פיקוד חטיבה 7 הניח שכיבוש היעדים בחלק המזרחי של רכס לטרון, או בחלקו המערבי, יאלץ את הלגיון לסגת ממתחם לטרון כולו.
כוח א' של גדוד 73, בפיקודו של יעקב ואג, נועד לתקוף את מצודת המשטרה ולכבשה.
הכוח כלל 5 זחל"מים, 3 מהם עם להביורים, כיתת חבלנים עם 250 ק"ג חומר נפץ מרסק לפריצת מבנה המשטרה שהיה עשוי משכבת בטון עבה, ומחלקת חי"ר, שהייתה אמורה לטהר את מצודת המשטרה, להאחז בה ולהתכונן להדיפת התקפת נגד אפשרית של הלגיון.
החימוש שעל הזחל"מים כלל שני מק"בים וחמישה מקלעים.
כוח ב' של הגדוד, שכלל שלושה משוריינים ארבעה זחל"מים ושתי מחלקות חי"ר, הוקצה להשתלטות על המנזר והשטח סביבו.
כוח ג', שהרכבו היה זהה לכוח ב', נועד לכבוש את הכפר לטרון.
לקראת הפעולה אומן גדוד 73 בתנועה בלילה ללא אורות ובשעות היום נערכו אימונים וחזרות על תוכנית ההתקפה.
הייתה זו הפעם הראשונה ששיטה זו של הכנה לתקיפת-לילה נוסתה בצה"ל.
שתי פלוגות מגדוד 52 ופלוגה מגדוד 72 היו אמורות לכבוש את הכפר דיר איוב ואת הרכס ששלט עליו, ופלוגה נוספת מגדוד 52 הייתה אמורה לכבוש את רכס התותחים.
הלגיון הירדני היה ערוך לקראת ההתקפה בעיקר במנזר ובמשלטים אחרים.
מפקד המשטרה העריך שהמשטרה לא תעמוד בהתקפה ישראלית נוספת.
בליל 31 במאי הוא שמע את הזחל"מים הישראלים והזמין באופן דחוף את התגבורת של המשוריינים שהובטחה לו.
במפקדת חטיבה 7 ישב חייל דובר ערבית שהאזין לקשר הירדני והבטיח שהתגבורת תגיע בקרוב.
הירדנים במשטרה האמינו לכך ונרגעו.
כוח המשימה שנועד לכבוש את הכפר (שנמצא ממזרח למנזר לטרון ושלט עליו) החל בתנועה באחת אחר חצות.
הזחל"ם המוביל נפל לתוך תעלה נגד טנקים, התהפך, וחלק מהחיילים שבתוכו נפצעו.
כאשר ניסה הכוח לחלץ את הפצועים מהזחל"ם, נפתחה לכיוונו אש כבדה מכיוון החורשות של מנזר השתקנים, שלפי התוכנית כבר היה אמור להיות תחת שליטה ישראלית.
הכוח הישראלי ניסה להחזיר אש אבל רבים מהמקלעים שברשותו נתקעו.
השמים הוארו בפצצות תאורה, והחיילים שהיו חשופים נפגעו.
חלק מהזחל"מים החלו לפנות פצועים וכשהם הסתובבו על הכביש הם נתקעו זה בזה.
עוצמת האש של הירדנים הלכה וגברה והכוח נאלץ לחזור על עקבותיו.
הכוח שהיה אמור להתקיף את מנזר השתקנים יצא לדרכו באיחור של שעה וחצי עקב איחור בהגעת חלק מהזחלמי"ם.
הזחל"ם הראשון שהיה אמור לפרוץ את שער המנזר נתקל בגשרון שפוצץ.
מפקד הזחל"ם העריך שהזחל"ם לא יוכל לעבור, אך בפקודת מפקד הגדוד המשיך לנסוע והזחל"ם אכן נפל לבור ויצא מכלל שימוש יחד עם מכשיר הקשר שעליו.
החיילים יצאו מהזחל"ם ולפתע נפתחה עליהם אש מקלעים מהמנזר ומהחורשות סביבו.
הסיוע הארטילרי עליו הסתמך הכוח, התגלה כטפטוף לא יעיל של פגזים, שלא הצליח לדכא את אש האויב.
המשוריינים השיבו אש ממקלעי הבזה שהיו עליהם, אך רוב המקלעים נתקעו לאחר מספר יריות.
תותחי שתי ליטראות שהוצבו מאחורי גדר האבנים של המנזר פגעו בחלק מהמשוריינים והזחלמי"ם והוציאו אותם מכלל פעולה.
חלק מהזחלמי"ם התחילו לסגת עם פצועים לעבר חולדה, וגם ההתקפה על המנזר נכשלה.
לפי ההערכות המוקדמות, הכוח הירדני העיקרי בגזרה היה אמור להיות במבצר המשטרה.
לכן עיקר אש הארטילריה הישראלית התמקדה במבנה המשטרה, שספג הפגזת ריכוך מתותחים בקוטר 65 מ"מ (נפוליונצ'יקים) ומרגמות 155 מ"מ במשך למעלה משעתיים.
רק לאחר השעה שלוש וחצי הגיעה פקודת התזוזה.
כשראה מפקד המשטרה הירדנית את הכוחות הישראלים חשב שהם התגבורת לה ציפה, אולם כשהזחל"ם הראשון פרץ את השער הבין שהוא תחת מתקפה.
זחל"ם עם להביורים, מחלקת החבלה ועוד שלושה זחלמי"ם עם חיילי חי"ר פרצו לחצר המשטרה והרגו את חיילי הלגיון שלא הספיקו לסגת.
הזחלמי"ם התמקמו בחצר והמטירו אש אל בניין המשטרה.
הזחל"ם עם הלהביורים שרף שלושה צריפים שהיו ליד המשטרה.
לאחר מכן ירקו הלהביורים אש על בניין המשטרה.
בשלב זה היה נראה שההתקפה מצליחה ושבניין המשטרה עומד להיכבש.
לאכזבת הכוח התוקף, האש לא חדרה למשטרה דרך חרכי הירי הצרים וגם לא הגיעה אל הגג, שם התמקמו רוב החיילים הירדנים.
בנוסף לכך, האש שעלתה מהצריפים בחצר המשטרה האירה את הכוח התוקף וחשפה אותו לאש הירדנית.
כשהירדנים התאוששו ממהלם הראשוני של ההתקפה הישראלית הם התחילו להמטיר אש יעילה ממקלעים ורובים על הכוח ולזרוק רימונים לכיוון הזחלמ"ים, שהיו חשופים לאש מלמעלה.
רימון אחד חדר לתוך זחל"ם והעלה אותו באש.
זחל"ם נוסף עלה על מוקש ונעצר.
תותחי נ"ט של הלגיון, שהוצבו על רכס שיח' מאעז אבן ג'בל, הצטרפו אף הם לאש על הכוח הישראלי החשוף בחצר המשטרה.
למרות האש הירדנית העזה הצליחה מחלקת החבלה להגיע עד לבנין המשטרה ולהצמיד אליו את חומר הנפץ.
כיוון שהבניין נבנה על ידי "סולל בונה" והיה בנוי משכבת בטון עבה, היה צורך בכמות גדולה של חומר נפץ.
לבניין הוצמדו 250 ק"ג חומר נפץ שהיו אמורים לפעור בו חור ענק, אך חומר הנפץ לא התפוצץ.
כתוצאה מכך הכוח התוקף לא יכול היה לחדור לבנין המשטרה, ומצא עצמו במלכודת אש.
מפקד גדוד 73, חיים לסקוב, פקד על הכוח הקרוב ביותר למשטרה, הכוח שתקף את המנזר, לחוש לעזרת הכוחות התוקפים את המשטרה, אך כוח זה היה גם הוא במצב קשה, עם פצועים והרוגים, ולא יכל לעזור.
כוח עתודה מגדוד 72 הוזעק מחולדה, אך מפקדי המחלקה המובילה נפגעו כשעלו בטעות על מוקשים שהוצבו בצד הדרך, מיד לאחר שהכוח ירד מהאוטובוסים שהובילו אותו, ועד שהכוח התארגן מחדש לתנועה כבר היה מאוחר מדי.
כאשר הכוח שהיה בחצר המשטרה קיבל לבסוף פקודת נסיגה השחר כבר עלה.
בשלב זה רק זחל"ם אחד היה כשיר לתנועה, כל שאר הכלים נפגעו, ומרבית חיילי הכוח נהרגו או נפצעו.
שרידי הכוח הועמסו על הזחל"ם האחרון, והוא הצליח להחלץ מחצר המשטרה ולסגת לנקודת היציאה.
לאחר הנסיגה, פגז ישראלי נחת בחצר והרג את המפקד וכמה מהחיילים של הלגיון.
הכוח שתקף את דיר איוב, פלוגה מגדוד 72, השתלט על הכפר ללא התנגדות, אך ברכס השולט על הכפר התבצר כוח לגיון, שהחל לפתע להמטיר אש על הכוח.
הפלוגה התוקפת הורכבה ברובה מעולים חדשים חסרי כל ניסיון קרבי.
לרוע המזל, מכשיר הקשר של הפלוגה אבד במהלך הנסיגה, ולכן לא ניתן היה לדווח ליעקב פרולוב, מפקד גדוד 52 של גבעתי (ששימש כמפקד הזרוע המזרחית של המבצע), על מצבה.
לאחר שהאחרון קיבל מידע ראשוני על כישלון ההתקפה על דיר איוב, ולא הצליח ליצור קשר עם הפלוגה, הוא הניח שהיא הושמדה, או לפחות חדלה להתקיים ככוח לוחם.
רעשי הקרב מאזור דיר איוב גרמו לכך, שפלוגה ב' מגדוד 52, שהייתה אמורה לכבוש את גבעה 395 (רכס התותחים) איבדה את גורם ההפתעה, ונתגלתה על ידי כוח הלגיון, שהיה מבוצר על הגבעה.
לאור זיקוקי התאורה שירה הלגיון, התגלה ואדי עמוק, שהפריד בין הכוח התוקף למוצב הלגיון.
מפקד הפלוגה החליט לנסות לאגף את כוח האויב ולתקוף אותו מצפון.
הוא השאיר מחלקה ברתק, ושאר הכוח ביצע איגוף ימני עמוק.
כוח האיגוף הצליח כנראה להפתיע בדרכו יחידה אחרת של הלגיון ולגרום לה אבדות, אך כאשר השלים לבסוף את תנועתו, בסביבות 4 בבוקר, ונערך בעמדות הסתערות, קיבל מפקדו פקודה מהמג"ד, פרולוב, להפסיק את ההתקפה, ולסגת חזרה לנקודת היציאה.
פרולוב העריך, שגם אם הפלוגה תצליח לכבוש את יעדה, היא תישאר מבודדת ומנותקת בלב מערך הלגיון (לאחר כישלון ההתקפה על רכס נבי איוב) ותיקלע לסכנת השמדה לאחר עלות השחר.
מפקד הכוח ניסה להתווכח, אך ללא הועיל.
פלורוב הורה לכל כוחו לסגת לכיוון שער הגיא ולחבור לחטיבת הראל, בטענה שהכפר בית סוסין (בסיס היציאה להתקפה) אינו ערוך להגנה מפני התקפת נגד של הלגיון.
הוא קיבל את ההחלטה על דעת עצמו, מבלי להתייעץ עם פיקוד חטיבה 7 או פיקוד "חזית ירושלים".
שלמה שמיר, מפקד חטיבה 7, טען לאחר מעשה, שכוחו של פרולוב יכול היה להשתלט על יעדיו, והאשים את האחרון בחוסר נחישות (אם לא בפחדנות) ובחוסר משמעת.
כאשר הבין חיים לסקוב (מפקד גדוד 73) שניהל את המערכה מגבעה 200, כי ההתקפה על חלקו המערבי של מתחם לטרון נכשלה, הוא ביקש וקיבל מדוד מרכוס (שנכח במפקדתו) רשות לסגת.
מבצע בן נון ב' הסתיים בכישלון צורב.
הכוחות שהופעלו ספגו אבדות כבדות (49 הרוגים ועשרות פצועים) מבלי שהצליחו להשיג אף אחד מיעדיהם.
בחצר המשטרה נשארו 31 הרוגים וארבעה זחלמי"ם.
האלוף מרכוס סיכם את הקרב במברק לבן-גוריון, בו כתב: "נכחתי בשדה הקרב ...
שתי פלגות קרביות ייקחו את לטרון".
נוסח המברק, שהושפע מדיווחים בלתי מדויקים על מהלך הקרב, שקיבל מרכוס מלסקוב ומשמיר, מעיד על כך שהראשון עדיין המעיט בהערכת כוחו של הלגיון במתחם לטרון, ולא קרא נכון את תמונת הקרב.
לא ניתן היה לצפות מכוח החי"ר הקטן והבלתי מאומן, ששותף בהתקפה על חלקו המערבי של מתחם לטרון, לכבוש יעדים מבוצרים, שהוחזקו על ידי כוחות אויב עדיפים.
נוכח העדיפות המספרית והאיכותית של כוח הלגיון במתחם לטרון ביחס לכוחות הישראליים התוקפים, סיכויי ההצלחה של המבצע היו קלושים ביותר בכל מקרה.
אולם השגיאות בתכנון המבצע ובדרך ביצועו הקטינו עוד יותר את הסיכויים להשגת יעדיו.
הכוחות החלשים שהופעלו במסגרתו פוצלו בין שני מאמצים עיקריים, שלא יכלו לסייע זה לזה, בשל המרחק ביניהם והעדר אמצעי שליטה ובקרה מתאימים.
הכוח שהופעל בגזרה המערבית פוצל שלא לצורך בין שלושה יעדים שונים, במקום להתרכז בכיבוש הכפר לטרון (השולט על תחנת המשטרה והמנזר).
יש לציין, שגם אם כל היעדים של הכוח שפעל בגזרה זו היו נכבשים, עדיין לא ניתן היה לפרוץ את חסימת הלגיון על הכביש לירושלים, משום שאזור זה נמצא בגובה נמוך יחסית, ונשלט על ידי עמדות הלגיון בחלק המזרחי של רכס לטרון.
לאחר כישלון מבצע בן נון ב' זעמו חיילי הפלמ"ח בגדוד המשוריין על שיטות הפעולה של חטיבה 7 שהיו שונות מדרכי הפלמ"ח.
הם שלחו מכתב למטכ"ל שעליו חתומים 52 חיילים:
לאחר שמכתב התגובה שקיבלו החיילים לא הכיר בתביעותיהם ערקו שבעים חיילים אל הגדוד השישי של הפלמ"ח אך הוחלט שלא להעמידם לדין.
בליל ה-9/8 ביוני נערך ניסיון נוסף לכיבוש לטרון (מבצע יורם), הפעם של חטיבת 'הראל' וחטיבת יפתח של הפלמ"ח, ואף הוא נכשל.
לטרון נכבשה בידי צה"ל במלחמת ששת הימים.
מבצע בלק היה מבצע רכבת אווירית של מטוסי תובלה במלחמת העצמאות להובלת מטוסים, נשק ותחמושת, שנרכשו עבור ישראל בצ'כוסלובקיה, כחלק מעסקת הנשק הצ'כוסלובקית-ישראלית.
במסגרת המבצע בוצעו כ-100 גיחות, כמעט כולן החל מאמצע מאי 1948. המבצע הסתיים ב-12 באוגוסט 1948. המשלוחים כללו מאות טונות של ציוד ונשק, לרבות מטוסי קרב מסוג אוויה S-199 – גרסה צ'כית של מסרשמיט Bf 109.
עם הסתמן סופו של המנדט הבריטי ואפשרות של פלישת צבאות ערב כדי למנוע הקמת מדינה יהודית לאחר מכן, יצאו שליחי רכש מטעם היישוב לרחבי העולם.
מלחמת העולם השנייה שהסתיימה שנים ספורות קודם לכן, הותירה עודפי נשק בכמויות עצומות.
עם זאת, ארצות הברית, יצרנית הנשק העיקרית של בעלות הברית, הכריזה אמברגו נשק למזרח התיכון עם פרוץ הקרבות, דבר שהגביל ביותר את אפשרויות רכישת הנשק בתחומיה.
גם מדינות אחרות אסרו באופן דומה רכישת נשק.