tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, בעקבות תלונות של תושבי הדרום על התנאים הלא נוחים של מונטגומרי, וחשוב מכך, בעקבות כניסתה של וירג'יניה לקונפדרציה, עברה ממשלת הקונפדרציה לריצ'מונד במאי 1861. לאחר תבוסת הקונפדרציה ב-1865, ממשל המדינה עבר מהפך בעקבות שחרורהעבדים ותיקונים תחוקתיים.
בפעם הראשונה, אפרו-אמריקאים יכלו לבחור ולהיבחר לבית המחוקקים.
רפובליקנים נבחרו למשרת מושל המדינה ושלטו באספה הכללית; ויותר משמונים אחוז מהחברים היו לבנים.
בית המחוקקים העביר חוקה חדשה בשנת 1868, אשר קבע לראשונה חינוך ציבורי ומדיניות רווחה.
חוקה זו אפשרה את הקבלה מחדש של אלבמה לארצות הברית ב-1868.
ב-1901 השלטון הדמוקרטי שלל את זכויותיהם של רוב האפרו-אמריקאים ועשרות אלפי אמריקאים לבנים עניים, והוציאה אותם מהמערכת הפוליטית במשך עשרות שנים.
בית המחוקקים הנשלט על ידי הדמוקרטים העביר חוקי ג'ים קרואו שיצרו הפרדה משפטית ומעמד של סוג ב' לאפרו-אמריקאים.
חוקת 1901 שינתה את שמה של האספה הכללית לבית המחוקקים של אלבמה.
מייק רוג'רס, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית (2003–הווה), חבר בית הנבחרים באלבמה (1994–2003)
האטי הוקר ווילקינס, חברת בית הנבחרים באלבמה (1922–1926), מחוז דאלאס, האישה הראשונה בתולדות אלבמה שכיהנה בבית המחוקקים של אלבמה
בית המחוקקים של יוטה הוא בית המחוקקים הדו-ביתי של מדינת יוטה שבארצות הברית.
בית המחוקקים מורכב מבית הנבחרים של יוטה כבית תחתון עם כ-75 נציגים, ואת הסנאט של יוטה, עם כ־29 סנאטורים.
אין מגבלות כהונה בשני הבתים.
הבחירות האחרונות לשני הבתים התקיימו בנובמבר 2022. בית המחוקקים מתכנס בקפיטול מדינת יוטה שבבירת המדינה סולט לייק סיטי.
המדינה מחולקת ל-29 מחוזות בחירה לסנאט, שכל מחוז מייצג כ-77,000 תושבים ובית הנבחרים מחולק ל-75 מחוזות, שכל אחד מהם מייצג כ-29,800 תושבים.
נכון לינואר 2025, המפלגה הרפובליקנית מחזיקה ברוב יציב בשני הבתים.
בית המדרש לרבנים בווילנה, שפעל בין 1847 ל-1873, שכן בעיר וילנה שבאימפריה הרוסית (בירת ליטא של ימינו).
המוסד הוקם ביוזמת השלטון הרוסי כחלק מהרפורמות החינוכיות של 1844, שנועדו לשלב את היהודים באוכלוסייה הכללית ולהכשיר דור של רבנים מטעם הממשלה ומורים לבתי הספר הממלכתיים ליהודים.
בדומה לבית המדרש המקביל שהוקם בז'יטומיר, עורר גם מוסד וילנה מחלוקת חריפה: המשכילים ראו בו מוסד מודרני שיספק חינוך כללי ותורני כאחד, אך רוב הציבור היהודי המסורתי ורבני וילנה התנגדו לו בחריפות וראו בו ניסיון של השלטון לפגוע באוטונומיה הרבנית ובמסורת הלימוד הישיבתית.
מסלול הרבנות בבית המדרש נסגר בשנת 1873 בשל מיעוט תלמידים וחוסר קבלה מצד הקהילות, ואילו סמינר המורים שפעל בצידו המשיך לפעול עד 1914.
במהלך שנות ה-40 של המאה ה-19 ביקשה ממשלת האימפריה הרוסית להטמיע את האוכלוסייה היהודית במסגרת החינוך הממלכתי.
לשם כך יזם שר החינוך הרוסי, הרוזן סרגיי אוברוב, רפורמות מקיפות במערכת החינוך היהודית, שכללו פתיחת בתי ספר ממשלתיים ליהודים והקמת מוסדות להכשרת מורים ורבנים "מטעם".
בשנת 1843 כונסה בפטרבורג ועידה רשמית של רבנים ונכבדים יהודים לדון בתוכניות הממשלה.
בין המשתתפים היו האדמו"ר מנחם מנדל מליובאוויטש, האדמו"ר השלישי של חסידות חב"ד, והרב יצחק מוולוז'ין, ראש ישיבת וולוז'ין ובנו של מייסד הישיבה.
שני הרבנים התנגדו בחריפות למהלך, אך דעתם לא התקבלה, והממשלה החליטה להקים שני בתי מדרש לרבנים – בווילנה ובז'יטומיר.
הקמת המוסד בווילנה נועדה לשרת את קהילות צפון-מערב תחום המושב, בעוד ז'יטומיר שימשה מרכז מקביל ליהודי דרום-מערב רוסיה.
הבחירה בווילנה לא הייתה מקרית: העיר נחשבה ל"בירתה הרוחנית" של יהדות ליטא, מרכז חשוב ללימוד תורה ולפעילות ההשכלה גם יחד.
שילוב זה הפך אותה בעיני השלטונות למוקד מתאים להקמת מוסד חינוכי מודרני בעל יוקרה.
מטרת המוסד הייתה כפולה: הכשרת מורים עבור בתי הספר החדשים ליהודים והכשרת דור של רבנים משכילים, שידעו רוסית ושילבו בין לימודי קודש ללימודי חול.
השלטון קיווה כי רבנים אלה, המכונים "רבנים מטעם", יחליפו בהדרגה את הרבנות המסורתית ויהוו גורם מתווך בין הקהילה היהודית לבין השלטון.
כמו בית המדרש המקביל בז'יטומיר, גם בית המדרש לרבנים בווילנה היה נתון לפיקוח ממשלתי הדוק.
בראש המוסד עמדו מנהלים שמונו על ידי משרד החינוך הרוסי, רובם בעלי השכלה כללית ולא יהודית.
לצד המנהל שימשו בתפקיד "משגיחים" יהודים, שתפקידם היה לפקח על חיי התלמידים ולשמש מתווכים בין ההנהלה לבין הקהילה היהודית.
בין אנשי הסגל היהודי נמנו אחדים מבולטי המשכילים הליטאים של התקופה:
שמואל יוסף פין – סופר, מחנך ומחוקרי ההשכלה הבולטים בווילנה.
מרדכי אהרן גינצבורג – סופר עברי ומתרגם, מראשי תנועת ההשכלה בליטא.
שלמה זלמן זלקינד – משורר, מחנך ומחבר ספרי עזר בחינוך עברי מודרני.
אהרן שמואל ליברמן – סופר ומשכיל, שעסק גם בפעילות חברתית מהפכנית.
החל כתלמיד בבית המדרש ובהמשך הצטרף לסגל ההוראה.
חלק מהמורים היו נוצרים בעלי השכלה אקדמית רחבה, שלימדו מקצועות כלליים כגון מתמטיקה, פיזיקה, היסטוריה ושפות.
עדויות תלמידים מעידות כי מורים אלה זכו להערכתם בשל ידיעותיהם הרחבות והגינותם האישית, למרות הסתייגותם מן המסגרת הכללית של המוסד.
שלמה מנדלקרן – חוקר מקרא, מילונאי ומחבר הקונקורדנציה לתנ"ך.
ולדימיר יוכלסון – אתנוגרף יהודי-רוסי, שהתפרסם במחקריו על עמי סיביר.
אהרן שמואל ליברמן – נזכר גם בין התלמידים, בטרם הצטרף לסגל המורים.
תלמידים נוספים השתלבו כמורים בבתי הספר הממשלתיים ליהודים ברחבי תחום המושב, אך רק מעטים הצליחו להשתלב במשרות רבנות, מאחר שהקהילות האורתודוקסיות סירבו להכיר בהכשרתם.
הלימודים בבית המדרש לרבנים בווילנה נמשכו שבע שנים, והם חולקו לשני שלבים עיקריים: שלוש שנות יסוד וארבע שנות לימודים מתקדמות.
בשלב הראשון התמקדו הלימודים במקצועות יסוד, בדומה לדרישות של קדם-גימנסיה רוסית:
לימודי קודש: מקרא עם פירושי רש"י, נביאים ראשונים, ספר משלי וקטעים נבחרים מתלמוד
בשלב המתקדם הורחבה התוכנית וכללה:
לימודים מדעיים – פיזיקה, אסטרונומיה, כימיה
לימודים הומניים – היסטוריה של עם ישראל, ספרות עברית, פילוסופיה יהודית
לימודי שפה ולשון – עברית, רוסית, גרמנית וצרפתית
לימודי קודש – סוגיות נבחרות בתלמוד, מבוא למשנה, מדרשים והלכה בסיסית
בתום שבע שנות הלימוד עמדו בפני התלמידים שתי אפשרויות: להצטרף למסלול פדגוגי קצר להכשרה כמורים בבתי הספר הממשלתיים ליהודים, או להמשיך בלימודי קודש נוספים כהכנה למסלול סמיכה לרבנות.
בפועל, רק מיעוט מן התלמידים בחר במסלול הרבני, ורבים העדיפו את הנתיב המורה, שנתפס כמעשי ובטוח יותר מבחינה תעסוקתית.
הלימודים בבית המדרש כללו גם רכיבים טקסיים שנועדו לדמות את המסגרת לחינוך הממלכתי הכללי: התלמידים חויבו במדי תלמידים רשמיים, בדומה לאלו של בתי הספר הרוסיים, ובמקום כיפה חבשו כובע מצחייה.
סדר היום נקבע בהתאם למערכת הגימנסיות הרוסיות, וכלל לימודים מדי יום מ־8 בבוקר עד 14:30, עם שיעורים בני שעה וחצי כל אחד.
תפילות נערכו בבוקר, בצהריים ובערב.
המוסד בווילנה נחשב שנוי במחלוקת כבר מיום הקמתו.
מצד אחד, המשכילים היהודים ראו בו כלי חשוב לקידום חינוך מודרני בקרב בני הנוער היהודים, שכן הוא סיפק שילוב של לימודי קודש עם השכלה כללית ברמה גבוהה יחסית לזמנה.
מצד שני, מרבית הציבור האורתודוקסי והתלמידי חכמים בעיר דחו אותו על הסף וראו בו זרוע של השלטון הרוסי שנועדה לפגוע במסורת הישיבתית.
רבי ישראל סלנטר, ממייסדי תנועת המוסר, נקרא לעמוד בראש המוסד, אך סירב בתקיפות ואף עזב את וילנה לקובנה כדי שלא להיקרא לתפקיד.
עמדתו שיקפה את חששם של רבנים מסורתיים כי המוסד יערער על עצמאות הרבנות ויחליש את מעמד התורה.
גם בציבור הרחב נתפסו תלמידי בית המדרש כמי שהתרחקו מאורח החיים היהודי המקובל, ואילו מיעוט מהם שהוסמכו לרבנות לא התקבלו בקלות לקהילות היהודיות.
הביקורת לא נגעה רק ללימודי הקודש, שנחשבו בעיני רבים לרדודים, אלא גם לאווירה במוסד.
עדויות תלמידים וכתבי עת בני התקופה תיארו את בית המדרש כמסגרת שבה הושם דגש רב על לימודי חול ותרבות רוסית-גרמנית, ופחות על תלמוד והלכה.
למרות התנגדות זו, המוסד סיפק לתלמידים עניים רבים קורת גג, מלגה והשכלה כללית מבלי שנדרשו להמיר את דתם כדי לזכות בכך.
בעיני חלק מהמשכילים היהודים שצידדו בהשכלה ובמודרניזציה, נחשב בית המדרש בווילנה למפלט לגיטימי, גם אם לא אידיאלי, לעומת האלטרנטיבה של גיוס לצבא הצארי.
בית המדרש לרבנים בווילנה שכן ברחוב פילימו 22 בעיר.
הבניין כלל כיתות לימוד, מעונות פנימייה לתלמידים, וחדרי מגורים לסגל.
בהמשך נוספו אגפים נוספים כדי להכיל את מספר התלמידים הגדל.
חלק מן התלמידים התגוררו בפנימייה וקיבלו מלגות מלאות, שכללו דמי מחיה, לבוש וספרי לימוד, בתמורה להתחייבות לשמש לאחר סיום לימודיהם כ"רב מטעם" או כמורים בבתי הספר הממלכתיים במשך מספר שנים.
אחרים למדו כתלמידי חוץ ושילמו בעצמם את הוצאות המחיה והלימוד.
התלמידים חיו תחת פיקוח צמוד של המשגיחים ונדרשו לעמוד בתקנון פנימי נוקשה, שכלל איסורי יציאה מהעיר, מגבלות על קשר עם הקהילה המקומית וחובת השתתפות מלאה בלימודים ובתפילות.
תנאים אלו עוררו תחושת ניכור והעמיקו את החשדנות מצד הציבור כלפי המוסד.
עדויות תלמידים חושפות פער בין הדימוי הרשמי של בית המדרש – מוסד ממלכתי שמכשיר רבנים נאורים – לבין המציאות: חלק מהתלמידים מצאו בו מסגרת לימודית וחברתית מתקדמת, עם חוגי קריאה ופעילות תרבותית בעברית וברוסית, בעוד אחרים זכרו אווירה של מרדנות והתנגדות למשמעת.
בית המלוכה העיראקי הוא ענף של השושלת ההאשמית, שמוצאה הנטען ממשפחת הנביא מוחמד.
ראשיתו של בית המלוכה במלך חג'אז חוסיין בן עלי.
בנו פייסל הראשון, מלך עיראק הומלך על ידי האימפריה הבריטית על עיראק בשנת 1921. בן נוסף עלי בן חוסיין מחיג'אז הגיע לעיראק לאחר שאיבד את כתר חג'אז במלחמה עם אבן סעוד בשנת 1925. ילדיהם של שניים אלו נישאו זה לזה, והיוו את בית המלוכה העיראקי.
קורותיו של בית המלוכה רצופות בטרגדיות משפחתיות, ובסך הכל מלכו על עיראק שלושה מלכים, שאיש מהם לא האריך ימים.
ב-1958 ביצע קצין עיראקי בשם עבד אל-כרים קאסם הפיכה בבגדאד, ובמסגרתה נרצחו שני השרידים האחרונים לבית המלוכה העיראקי, המלך פייסל השני והעוצר לשעבר עבד אל-אילה.
כיום קיים טוען לכתר, הנסיך רעד בן זיאד (رعد بن زيد), אך סיכויו לזכות בכתר קלושים.
מקורו של בית המלוכה העיראקי הוא בשושלת ההאשמית, אשר בניה נשאו, מאז המאה ה-13 בתואר "שריף" של ערי הקודש מכה ומדינה, ומוצאם הנטען הוא ממשפחתו של הנביא מוחמד.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה ראש השושלת חוסיין בן עלי ששימש כשריף של מכה מאז 1908. חוסיין בן עלי הסתכסך עם שליטי האימפריה העות'מאנית, כרת ברית עם בריטניה, והניף את נס המרד הערבי.
לאחר המלחמה, כאשר חולקו נכסי האימפריה העות'מאנית במזרח התיכון, התחייבה בריטניה לחוסיין ולצאצאיו על פי מכתבי חוסיין-מקמהון ליצירת ממלכה ערבית גדולה שתשתרע על פני חצי האי ערב, עיראק, סוריה וארץ ישראל.
הסכמות אלו עמדו בסתירה להסכם חשאי בין בריטניה וצרפת, הסכם סייקס–פיקו לפיו יחולק אותו שטח עצמו בין המעצמות.
מייד לאחר המלחמה החלו חוסיין ובניו, פייסל, עבדאללה ועלי לנסות ולקבל את המובטח להם, ולהקים ממלכות בסוריה, עבר הירדן, חצי האי ערב ועיראק.
המלכתו של פייסל על סוריה ועיראק
באפריל 1920 החליטה ועידת סן רמו על הענקת מנדט לצרפת לשלטון מטעם חבר הלאומים בסוריה.
במקביל הכתיר עצמו פייסל כמלכה של סוריה, על מנת למנוע מהלך שיעביר את השטח לשלטון צרפתי.
ביולי 1920 גירש הצבא הצרפתי את פייסל מסוריה, והשית עליה את המנדט הצרפתי.
הבריטים, שחשו כי הם חבים לפייסל, לאביו ולאחיו, חוב של כבוד בשל שירותם במלחמת העולם, ושלא רצו בסכסוכים עם צרפת, ראו עצמם כמחויבים לפצות את בניו של חוסיין על אובדן השלטון בסוריה.
לעבדאללה נמסר השלטון בעבר הירדן, ואילו לפייסל נמסר השלטון בשטחי המנדט הבריטי על מסופוטמיה, שהתגבשו לכלל מדינה עצמאית למחצה הקרויה "עיראק".
ביולי 1921 נערך משאל עם ובו החליט העם העיראקי לקבל את פייסל כמלכו.
באוגוסט 1921 הוכתר פייסל כמלך עיראק.
המשאל, בו זכה פייסל ברוב של 96% לא היה אלא מתן "חוות דעת של נכבדים", ונראה כי התוצאה נקבעה מראש על ידי השלטונות הבריטים.
מנקודת פתיחה זו, נראה היה לאורך כל שלטונם של פייסל ויורשיו, כי בית המלוכה ההאשמי הוא נטע זר בעיראק, וכי הוא שולט בניגוד לרצון נתיניו, ותוך תלות מוחלטת במעצמות הזרות, ובראשן בריטניה.
פייסל הצליח לשלוט היטב בממלכתו החדשה.
ב-1922 נחתם ההסכם האנגלו-עיראקי שביסס את יחסי הממלכה העיראקית עם בריטניה על בסיס עצמאי יותר, מאשר הבסיס של שלטון באמצעות מנדט.
הסכם זה הוחלף ב-1930 בהסכם חדש שהעניק לעיראק עצמאות מלאה, אך קבע כי בריטניה תחזיק בה בסיסי צבא, וכי היא מחויבת להיוועץ עם בריטניה בשאלות כלכלה, חוץ וביטחון.
ב-3 באוקטובר 1932 הוכרז על ביטול המנדט, וקבלת עיראק כחברה בחבר הלאומים.
המלך שלט באמצעות חוקה, שהתקבלה ביולי 1924 שביססה פרלמנט דו-ביתי, בחירות לפרלמנט, ומשטר של מונרכיה פרלמנטרית.
עם זאת, משטר זה לא השיג יציבות, היה נתון לזעזועים קשים, ובמיוחד לשרירות ליבו של המלך שפיזר את הפרלמנט, מינה שרים וראשי ממשלה, לפי רצונו.
במדינה התפתח ימין קיצוני אנטי-האשמי ואנטי בריטי, ובמהלך הזמן גם פרו-נאצי, והתפתח מאבק בין סיעות שבטיות ואתניות, קציני צבא, ופעילים אידאולוגיים מימין ומשמאל.
עם זאת, במהלך כהונתו של פייסל, הצליח פייסל בכוח אישיותו לשלוט מבלי שמאבקי הכוח יקבלו את הצורה האלימה שקיבלו לאחר מותו.
התפתחות חשובה אירעה באמצע שנות ה-20 כאשר התגלה נפט בשפע באדמות עיראק.
הזיכיון לחיפוש הנפט ולהפקתו ניתן לתאגיד רב לאומי שכונה חברת הנפט העיראקית אשר החזיקה במונופול על הפקת הנפט בעיראק במשך כל התקופה בה התקיימה הממלכה.
כספי הנפט היוו חלק ניכר מהכנסת המדינה העיראקית, והם אפשרו את פיתוחה.
עם זאת, בעיות המיעוטים האופייניות לעיראק היוו גם בתקופה זו עילה למשברים תמידיים, ולחימה בכורדים ומעשי טבח במיעוט האשורי הכתימו את תקופת כהונתו של פייסל.
בשנת 1925 איבדה משפחתו של חוסיין, אביו של פייסל, את השליטה בנחלותיה שבחג'אז עליה השתלט בית סעוד מייסד המדינה ערב הסעודית.
עלי בן חוסיין מחיג'אז, אחיו של פייסל הגיע לבגדאד והשתקע בה.
ביחד עמו הגיעו בתו עליה ובנו עבד אל-אילה.
ב-8 בספטמבר 1933 מת פייסל במפתיע, והוא כבן חמישים.
בנו ראזי הוכתר כמלך, ובתוך חודשים ספורים נישא לעליה, בת דודתו.
מלכותם של ראזי ופייסל השני
ראזי קיבל לידיו את השלטון בעיראק, והוא כבן עשרים ואחת שנים.
לו ולרעייתו עליה נולד בן בשנת 1935, ונקרא בשם פייסל.
ראזי לא נהנה מהסמכות האישית שהייתה לאביו, ויכולתו לשלוט בסיעות השונות המתמודדות על השלטון בעיראק הייתה פחותה.
ב-1935 החלה שורה של מרידות שאותה היה צורך לדכא באופן צבאי, ושהובילה להפיכה צבאית בראשותו של בכר צדקי.
צדקי נרצח ב-1937 והשלטון שב לידי הממסד האזרחי.
ראזי מת בתאונת דרכים ב-4 באפריל 1939.
את מקומו של ראזי ירש בנו, פייסל, שהיה אך בן 4. משום כך מונה בן דודו של ראזי, עבד אל-אילה בנו של עלי, כעוצר.
בעת מלחמת העולם השנייה הייתה עיראק מחויבת לסייע לבריטניה, על פי ההסכם האנגלו-עיראקי, אך למעשה פסחה על שתי הסעיפים, לא הכריזה מלחמה על גרמניה ואיטליה, ובאפריל 1939 עלה לשלטון בהפיכה צבאית המנהיג הפרו נאצי רשיד עאלי אל-כילאני.
אל-כילאני גירש את עבד אל-אילה, והמשיך לשלוט בשמו של הפעוט פייסל, לו מינה עוצר חדש, קרוב משפחה רחוק של השושלת ההאשמית בשם שריף שראף בין פואז.
אל-כילאני דרש כי הבריטים יסלקו את חייליהם מעיראק.
המשבר התפתח לכלל מלחמה, היא המלחמה האנגלו-עיראקית בסיומה כבשו הבריטים את עיראק, הדיחו את אל-כילאני שיצא לגלות, והחזירו את עבד אל-אילה לתפקיד העוצר ואת הפוליטיקאי הפרו בריטי נורי סעיד לתפקיד ראש הממשלה.
בשנת 1950 מתה עליה, ששימשה בתפקיד המלכה האם, בטרם עת, לאחר מאבק במחלת הסרטן.
בשנת 1953 כאשר הגיע פייסל לבגרות, התפטר עבד אל-אילה מתפקיד העוצר, ופייסל המשיך לשלוט בעצמו.
בתקופה זו התרחשה מהפכת הקצינים החופשיים במצרים, ובתי המלוכה ברחבי המזרח התיכון נראו כעומדים בסכנה.
במיוחד היה מדובר בבתי המלוכה ההאשמיים, שנתפסו כנטע זר הנתון לחסות בריטית.
פייסל השני ניסה לחזק את בריתו עם שליטי המדינות השכנות ועם בריטניה.
ב-1955 חתם על ברית בגדאד, עם בריטניה, טורקיה, פקיסטן ואיראן, וב-1958 הכריז על איחוד בינו ובין ממלכת ירדן, בנוסח הרפובליקה הערבית המאוחדת שהוכרזה על ידי מצרים וסוריה.
ב-14 ביוני 1958 ביצעו קצינים נאצריסטים בראשותו של הקולונל עבד אל-כרים קאסם הפיכה צבאית.
במהלך ההפיכה נרצחו פייסל ועבד אל-אילה, וההמון התעלל בגופותיהם.
לאחר מותו של פייסל המשיכו צאצאיו של חוסיין בן עלי לשאת את התואר "הטוענים לכתר מלכות עיראק".
בתחילה נשא את התואר בנו הצעיר של חוסיין, זייד, ולאחריו נשא את התואר בנו רעד.
לתואר זה אין משמעות של ממש.
תרשים עץ בית המלוכה העיראקי
בית המטבחיים הוא מקום בבית המקדש, בצפון העזרה, אשר בו שחטו את הקרבנות והכינו אותם להקרבה על מזבח העולה.
בית המטבחיים היה ממוקם בין מזבח העולה לקיר הצפוני של העזרה, כדי לאפשר שחיטת קדשי קדשים, והוא כלל, מדרום לצפון:
בין קיר העזרה לבית המטבחיים היה מרווח של שמונה אמות, שנחשב כחלק מעזרת כהנים.
שתי שורות של ארבעה עמודים, ולפניהם שולחנות.
על פי המסופר בתלמוד, לפני שחיטת הקרבן, היו חובטים בראשו במקל, עד שיוחנן כהן גדול ביטל זאת מחשש להיטרפות הבהמה, או משום שמדובר במנהג הנובע מעבודה זרה, ובמקום זאת, התקין טבעות ברצפה, אשר נועדו להחזיק את ראשה של הבהמה בזמן השחיטה.
הטבעות היו במבנה של עשרים וארבע טבעות בארבע שורות, שש טבעות בכל שורה (ממערב למזרח).
טבעת לכל משמר, ל-24 משמרות הכהונה.
הטבעת הצפון מערבית למשמרת יהויריב והטבעת הדרום מזרחית למשמרת מעזיהו.
המשנה מזכירה מחלוקת בקשר לסידור הטבעות:
ב, מוזכר שהטבעת של משמרת בילגה הייתה סתומה כעונש על זלזולם בעבודת המקדש.
+שיוך הטבעות למשמרות לפי ספרי זוטא במדברצפון - בית המוקדמזרח - שער ניקנורמימיןמלכיהשעוריםחריםידעיהיהויריבמערב - ההיכליקיםאלישיבשכניהישועאביההקוץהפצץחזיראמרבלגהישבאבחופהמעזיהודליהוגמוליכיןיחזקאלפתחיהדרום - המזבח
שתי שורות של ארבעה עמודים ננסיים, ועליהם "רבעים" של ארז שבהם קבועים ווים ("אונקליות") של ברזל.
ושלושה סדרים של ווים היו על העמודים בווים אלו היו תולים את הבהמה ומפשיטים את עורה מעליה.
שלושת הסדרים נועדו לשלושת סוגי הבהמות שהקריבו במקדש - הנמוך לכבש, האמצעי לאיל והגבוה לפר.
בסמוך לכל עמוד היה שולחן עשוי שַיִש, ועליו היו מנתחים את הבהמה לנתחיה ושוטפים את הקרביים שלה.
בית המלכה הוא מבנה בגריניץ' שבמזרח לונדון המהווה חלק מהמוזיאון הימי הלאומי של הממלכה המאוחדת ואתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל איניגו ג'ונס ונבנה בשנים 1616-1617 עבור אן מדנמרק, אשתו של המלך ג'יימס הראשון.
המבנה עבר שיפוץ והרחבה תחת פיקוחו של ג'ונס בשנת 1635 כדי לשמש את המלכה הנרייטה מריה, אשת המלך צ'ארלס הראשון.
המבנה נחשב לאחד המבנים החשובים ביותר בהיסטוריה האדריכלית הבריטית בשל סגנונו הקלאסי הפלדיאני והיותו המבנה הראשון שנבנה בבריטניה בסגנון זה.
בית המלכה נבנה בסמוך לארמון גריניץ' (שלימים כונה ארמון פלסנטייה), שהיה בנוי לבנים אדומות (בדומה לארמון המפטון קורט), ועל כן היווה ניגוד ארכיטקטוני לשאר מבני הארמון בשל צבעו הלבן וסגנונו.
המבנה שימש בית אירוח של המלכה, בו ארחה את מקורביה, ולא התקיימו בו אירועים רשמיים - אלה נערכו בארמון פלסנטייה עצמו.
בשנת 1642, בשל מלחמת האזרחים האנגלית הפסיק מבנה בית המלכה לשמש ארמון מלכותי לאחר שריפת ארמון פלסנטייה.
בית המלכה נותר מבנה המשמש לאירועים רשמיים, אף ששרידי ארמון פלסנטייה נהרסו בין 1660 ל-1690 ובמקומם נבנה בין השנים 1696–1752 בית החולים גריניץ' עבור אנשי הצי המלכותי לפי תוכניותיו של האדריכל סר כריסטופר רן.
על פי הוראות המלכה מרי השנייה נהרסו מבני הארמון הישן כך שניתן יהיה לראות מבית המלכה את נהר התמזה (ולהפך).
בשל הנחיה זו נמצאים מבני בית החולים משני צדדי בית המלכה - ובין שני חלקים אלה חצר גדולה שרוחבה בדיוק כרוחב בית המלכה - 115 מטרים.
בשנת 1806 הפך הבניין לחלק מבית הספר לרפואה עבור בני ימאים.
בשל מחסור במקום נבנו שני אגפים לבית הספר משני צידי בית המלכה.
אגפים אלה קושרו לבית המלכה באכסדראות עמודים בשנת 1807. לאגפים אלה התווספו מבנים נוספים עד שנת 1876. בשנת 1933 הפסיק המבנה לשמש את בית הספר לרפואה שעבר להולברוק בסאפוק, ובית המלכה הפך לחלק מהמוזיאון הימי הלאומי שהוקם מכוח חוק של הפרלמנט הבריטי משנת 1934. המוזיאון נפתח לציבור בשנת 1937.
בשנים 1986-1999 שופץ הבניין, וכיום הוא מציג את אוסף האמנות של המוזיאון הימי הלאומי - ובעיקר יצירות שנוצרו בין המאה ה־17 למאה ה-20.
בית המעלות הוא בלוק מגורים עירוני במרכז ירושלים מתקופת המנדט הבריטי.
הוא ממלא כמעט מבנן עירוני שלם וגובל ברחובות המלך ג'ורג', שמואל הנגיד ורחוב המעלות, שאף נקרא על שמו של המבנה.
הבית נבנה בשנת 1935, והוא מסמן את ראשיתה של הבנייה המודרנית והמתועשת בירושלים.
המבנה תוכנן בידי האדריכלים מאיר רובין ואלכסנדר פרידמן, בסגנון הבינלאומי שרווח באותה עת בערי ארץ ישראל.
הקבלן היה יוסף פפרמן, שעל שמו חילקה לימים עיריית ירושלים את פרס יוסף פפרמן על הצטיינות בתחום הבנייה בירושלים.
הבית מאופיין בקווים זורמים ופשוטים, מרפסות מעוגלות וחלונות פס אנכיים, הטיפוסיים לסגנון זה.
בעת בנייתו היה הבניין בית הדירות הגדול בירושלים, ודירותיו המרווחות יחסית יועדו לאוכלוסייה אמידה.
שמו של הבניין ניתן לו כיוון שהיה בין הבניינים הראשונים בירושלים אשר הותקנו בהם מעליות.
החצר הפנימית של המתחם שימשה בעבר כגינה, והייתה פתוחה לכיוון רחוב ש"ץ ורחוב שמואל הנגיד.
בתכנון המקורי, החצר הייתה אמורה לכלול, בנוסף לגינה, גם מגרש טניס לרווחת השכנים, אך תכנון זה לא יצא אל הפועל.
במהלך השנים נבנה בית יהלום ומלון הנגיד בפתח לרחוב ש"ץ, והאדמה נסללה והפכה למגרש חנייה.
בבניית בנין זה, נעשה מאמץ לאפשר למרב הדיירים לבנות סוכה במרפסת של ביתם.
משום כך הבית נבנה באופן א-סימטרי.
"מקווה", לטובת הדיירים, הוקם בבניין (מתחת לקומת הגג) אך מעולם לא חנכו אותו.
מאז בנייתו, הבניין משמש הן למגורים והן למשרדים.
בבניין שכנו משרדי תנועת ברית שלום, והאקדמיה ללשון העברית ששכנה בדירה של שלושה חדרים עד שנת 1959, עת עברה למבנה חדש בגבעת רם.
באמצע שנות ה-50 עברה הוצאת קריית ספר לבניין.
מבית המעלות יצא דברה של אגודת "אל דמי" בשנות הארבעים שנוסדה כדי להתריע נגד "טרוריסטים יהודים".
בשנת 2020 שיקמה עיריית ירושלים את כיתוב האותיות המפורסם "בית המעלות" המופיע על החזית הדרומית-מזרחית של המבנה.
הנשיא לשעבר פרופ' אפרים קציר
האדריכל אלכסנדר פרידמן, שתכנן את הבניין
הסופר יהושע רדלר-פלדמן (הידוע גם כר' בנימין), איש "ברית שלום".
שמואל קוק אחיו של הרב קוק
הרב דב כץ - מנהל המחלקה לשיפוט רבני במשרד הדתות וחוקר תנועת המוסר.
הרב יעקב גולדמן, שהיה מזכירו האישי של הרב הרצוג, רב צבאי במלחמת העולם השנייה ורב בתי הסוהר בתקופת המחתרות.
יהודה אבן שמואל (קופמן), חוקר ספרות ישראל בימי הביניים.
נטע גיל רום, מהחלוצות שהקימו את רחוב קינג ג'ורג.
נעם רון, סא"ל בחיל האוויר במיל'.
אלכסנדר עליאש, הבעלים של בנק עליאש (לימים הפך לבנק צפון אמריקה)
אינג' ליפמן גורודישץ שהיה חלוץ התקנת הסקה מרכזית וחימום מרכזי של מים חמים ואספקתם לדירות.
משפחת ימפולסקי, בעלי בית מרקחת ימפולסקי
אלפרד ברנהיים צלם אומן, שצילם את גדולי האומה.
רינה ניקובה שניהלה בית ספר למחול בירושלים
בכניסה ב' התגורר ,עם רעייתו, שמואל ברוזה, שהיה גיבור מאורעות תרפ"ט במוצא, כאשר הרג מספר ערבים שהתנפלו על ביתו.
נשפט על ידי בית משפט אנגלי ונמצא זכאי.
בית המסתורין של וינצ'סטר הוא בית באחוזה בסן חוזה שבקליפורניה, הידועה בתכנון אדריכלי לקוי ובגודלה הרב.
האחוזה הייתה בבעלות שרה וינצ'סטר, אשתו של ויליאם וירט וינצ'סטר, שפיתח רובה צלפים מצליח הקרוי על שמו.
האחוזה הייתה בבניה ובשיפוצים במשך 38 שנים ברציפות, כל יום מסביב לשעון וללא הפסקה, משנת 1884 ועד למותה של שרה ב-5 בספטמבר 1922, כאשר חדלה הבניה באופן מיידי.
עלות הבנייה הוערכה ב-5.5 מיליון דולרים.
בעשור השני של המאה ה-21 שווייה של האחוזה מוערך ביותר מ-75 מיליון דולרים, והיא משמשת כאטרקציה תיירותית.
האחוזה הבנויה בסגנון ויקטוריאני ידועה בגודלה הרב ובחוסר מוחלט של כל תוכנית בנייה.
שרה וינצ'סטר איבדה את בתה, אנה, את חותנה (אביו של ויליאם) אוליבר, ואת ויליאם בתוך זמן קצר בנסיבות טרגיות.
לאחר מותם, שקעה שרה וינצ'סטר בדיכאון ודכדוך.
היא פנתה למדיום שקבעה כי קללה רובצת על משפחת וינצ'סטר בגלל הרובים שפיתח אבי המשפחה.
המדיום טענה כי הרובים גרמו למותם של אנשים רבים, שנשמותיהם אינן מוצאות מנוח ומחפשות נקמה.
המדיום יעצה לשרה לעקור מביתה, לעבור מערבה ולבנות בית חדש לה ולרוחות ההרוגים.
המדיום הזהירה כי הפסקת בניית הבית תביא למותה של וינצ'סטר.
ההסבר התקבל על דעתה של שרה וינצ'סטר.
היא עברה מערבה והשתקעה במחוז סנטה קלרה בקליפורניה.
בניית אחוזתה בסן חוזה החלה בשנת 1884. מאחר שווינצ'סטר האמינה כי רוחות רפאים רודפות את ביתה ואינן נותנות לה מנוח, וכי שיפוץ האחוזה ירחיק את הרוחות, לא פסקו הבנייה והשיפוצים באחוזה במשך 38 שנים, עד מותה של וינצ'סטר ב-5 בספטמבר 1922. ההערכה היא כי הבנייה המתמדת עלתה חמישה מיליון דולר.
עם השנים התפתחה האחוזה ליצירת מופת מבחינה ויזואלית, אך לכישלון מבחינת תכנון אדריכלי.
האחוזה מטופחת ומסודרת מבחוץ, אך בפנים אין בה סדר הגיוני.
ככל הנראה רצתה וינצ'סטר לבלבל את הרוחות, לכן הורתה לבנאים לבנות ללא כל תכלית ותכנון.
בין היתר, ישנן בבית מדרגות המובילות לתקרה ללא פתח, גרמי מדרגות המובילים למדרגות אחרות בכיוון הפוך ואף ישנה דלת שמאחוריה יש קיר אטום.
באחוזה 160 חדרים, 40 חדרי שינה, ושני אולמות נשפים.
כמו כן מכיל הבית 47 קמינים, 17 ארובות ושני מרתפים.
בזכות הונה הרב של וינצ'סטר, צויד הבית במרכיבים חדישים לזמנו: הוא הכיל חומרי בניין וצנרת חדישים.
היו בו שירותים מודרניים מקורים, מנורות גז (בתקופה ובאזור שעדיין השתמשו בנרות), מים חמים מצנרת פנימית ושלוש מעליות, שלאחת מהן היה כוח הידראולי אופקי - היא הייתה היחידה מסוגה בארצות הברית.
וינצ'סטר נעזרה מאוד במעליות, מאחר שסבלה מדלקת מפרקים קשה.
בשלבים מאוחרים של המחלה התקשתה וינצ'סטר לעלות במדרגות, והבנאים התקינו אז בבית מדרגות מיוחדות, שגובה כל אחת מהן היה סנטימטרים ספורים, כדי לאפשר לווינצ'סטר לעלות בהן.
טרם רעידת האדמה בסן פרנסיסקו (1906), היו בבית שבע קומות, אולם שנים לאחר מכן נותרו בו רק ארבע קומות.
הבית עשוי בעיקר מסקויה, מכיוון שגברת וינצ'סטר העדיפה את הסוג.
עם זאת, היא לא אהבה את המראה האדום של הסקויה, ולכן דרשה לצבוע את הבית בצבע עץ.
הבית עצמו נבנה על בסיס צף, שיותר מאוחר האמינו שהציל את הבית מקריסה מוחלטת ברעידות האדמה ב-1906 וב-1989. השטח המקורי של וינצ'סטר היה 162 דונם (864,000 מ"ר), אך כעת קיים רק השטח המינימלי שמכיל את האחוזה ומבנים סמוכים לה, שטח של 4.5 דונם (24,000 מ"ר).
יש באחוזה נברשות זהב וכסף ורצפת פרקט.
אף על פי שהבית נבנה עם כוונות משונות, גברת וינצ'סטר מעולם לא פסחה על קישוטים ביזאריים רבים שהיא האמינה שתרמו ליופי הארכיטקטוני של האחוזה.
הבית עוצב על פי אמונותיה של שרה וינצ'סטר.
רבים מחלונות הזכוכית הצבעוניים נוצרו על ידי חברת טיפאני.
חלקם תוכננו במיוחד עבורה, וחלקם על ידיה, כולל החלון הנודע המעוצב בצורת קורי עכביש, הצורה האהובה על וינצ'סטר.
חלון זה לא הותקן, והוא אוחסן בחדר שנקרא "חדר אחסון 25,000$".
החדר נקרא כך מכיוון שתוכנו הוערך במקור בשווי של 25,000$.
לפי ההשערות הוא שווה במאה ה-21 לפחות פי עשרה.
המספר 13 היה אחד מהמוטיבים האהובים על שרה, ולכן חלון נוסף עוצב במיוחד כך שיכלול 13 אבני חן צבעוניות, וכאשר אור פוגע באבני החן, החדר מתמלא באלפי מנסרות קשת.
עם זאת, בשל הבנייה המתמשכת והמיקום הגרוע של היצירה, היא אינה זוכה לאור שמש ישיר, מה גם שהחלון נבנה מול קיר.
בנוסף ישנה נברשת יקרה שעוצבה להכיל 12 נרות, ושונתה לפי בקשתה של שרה שתכיל 13 נרות.
גנני האחוזה גזמו בחצר שיחים בצורת המספר 13.
כאשר וינצ'סטר מתה, אחייניתה ומזכירה האישי ירשו את כל רכושה מלבד הבית.
אחייניתה לקחה אז את כל מה שהיא רצתה ומכרה את כל השאר במכירה פומבית פרטית.
נצרכו שש משאיות עובדות שמונה שעות ביום במשך שישה שבועות כדי להסיר את כל הרהיטים מהבית.
שמאים העריכו את האחוזה כחסרת ערך בשל נזקים מרעידת האדמה, עיצוב לא גמור ובנייה לקויה.
היא נמכרה במכירה פומבית למשקיע מקומי ב-135,000$, ובפברואר 1923, חמישה חודשים לאחר מותה של וינצ'סטר, היא נפתחה לציבור.
הבית אינו משמש עוד למגורים, ומאז אמצע המאה ה-20 הוא מהווה אטרקציה תיירותית ונערכים בו סיורים שונים.
בשנת 2018, יצא לאקרנים הסרט "וינצ'סטר" אשר עלילתו עוסקת בבית הזה.
בית המכירות הפומביות תירוש היא חברה העוסקת במכירה פומבית של יצירות אמנות ובתיווך בין מוכרים לקונים.
החברה נוסדה ב-1992 וקיימה מאז מעל 170 מכירות פומביות, בהן נמכרו עשרות אלפי פריטי אמנות.
היא מקיימת ארבע מכירות גדולות בשנה, של אמנות ואומנות דקורטיבית, כגון כלי כסף, תכשיטים, יודאיקה, שעונים, שטיחים, וכלי פורצלן.
החברה מאפשרת מכירה של אמנות באמצעות המכירות פומביות חיות, מכירות ברשת, מכירות פרטיות, ומכירות בחנות אינטרנטית.
במשך כ-20 שנים, תירוש הייתה הגוף היחיד שמוכר עבור האפוטרופוס הכללי את עיזבונות המדינה ומתנות הניתנות לאנשי ציבור.
בין המכירות הפומביות שהתקיימו בתירוש בשנים האחרונות ניתן למנות מכירות של עיזבונות חשובים כגון עיזבון הברונית בת שבע דה רוטשילד, עיזבון סוזי ואבא אבן, אפרים קישון, ציורים מעיזבון לאה ויצחק רבין, גולדה מאיר ואחרים.
בין הגופים והמוסדות שמכרו בתירוש ניתן למנות גם את אוסף האמנות של הפניקס חברה לביטוח, ואוסף האמנות של עמי וגבי בראון, אוסף האמנות של אל-על, מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות ועוד.
ב-2014 החברה נבחרה על ידי בית המשפט להוציא לפועל את מכירת אוסף האמנות של חברת IDB אחזקות כחלק מהסדר החוב.
במכירה נמכרו 100% מהפריטים ונשברו שיאי מחיר לאמנים ישראליים רבים, כגון לאה ניקל, רפי לביא, ניר הוד ואלי שמיר.
תירוש גם מחזיקה בשיאי מחיר למרבית האמנים הישראליים, דוגמת יוסף זריצקי, משה גרשוני, משה קופפרמן ורבים נוספים.
בית המכירות מלווה מלכ"רים ועמותות מקומיות במכירות צדקה וגיוס כספים.
בית המכירות מנוהל על ידי דב חזן, ושני ילדיו – גליה ואמיתי חזן תירוש.
ז'אן תירוש, אבי אשתו של דב, עלה לארץ והקים את גלריות האמנות הראשונות בישראל.
בתו של ז'אן, אורנה, נישאה לדב וביחד הפעילו במשך כעשרים שנה שתי גלריות בתל אביב ויפו.
בית הממשלה הוא מבנה הממוקם על גבעת הממשלה באזור סנטרל של האי הונג קונג בהונג קונג.
כיום משמש המבנה כמקום המגורים של ראש הרשות המבצעת של הונג קונג.
המבנה הוקם בשנת 1855 בסגנון תחיית הרנסאנס.
המבנה שופץ בזמן הכיבוש היפני של הונג קונג וכיום למבנה מראה המשלב סגנון אדריכלות יפנית עם אדריכלות נאו קלאסית.
בין השנים 1855–1997 שימש המבנה כמגורים הרשמיים של מושל הונג קונג, עת הייתה הונג קונג מושבה בריטית.
25 מתוך 28 ממושלי הונג קונג התגוררו במבנה.
המבנה תוכנן על ידי צ'ארלס בנט ג'ורג' קלוורלי, ועבודות הבנייה החלו בשנת 1851, שמונה שנים לאחר שהונג קונג הוכרזה כמושבה בריטית.
בניית המבנה הסתיימה בשנת 1855, והמושל הראשון שהתגורר במבנה היה סר ג'ון בורינג, המושל הרביעי של הונג קונג.
בשנת 1891 הוסף למבנה אגף נשפים, במטרה לאפשר טקסים רשמיים במבנה.
במהלך הכיבוש היפני של הונג קונג התגורר במבנה המושל הצבאי היפני של הונג קונג.
בתקופה זו שופץ המבנה בסגנון יפני על ידי סייצ'י פוג'ימורה, ועבודות השיפוץ הסתיימו בשנת 1944. במסגרת השיפוץ נוסף למבנה מגדל וגג בסגנון יפני.
בין השנים 1855 ועד אמצע שנות ה-30 התכנסה במבנה המועצה המחוקקת של הונג קונג.
מאז שנת 1891 שימש חדר הנשפים את המועצה כאתר כינוסה.
בשנת 1997, עם העברת השליטה בהונג קונג מידי בריטניה לידי סין העממית הפך המבנה למקום המגורים הרשמי של ראש הרשות המבצעת ואתר לאירועים רשמיים, אולם טונג צ'י הווה, ראש הרשות הראשון, סירב להתגורר במבנה.
ראש הרשות השני, דונלד צאנג שב להתגורר במבנה, בעקבות שיפוץ שנערך בו, בינואר 2006. עלות השיפוץ - 14.5 מיליון דולר הונג קונגי עוררה ביקורת רבה.
חזית הבית פונה דרומה, לכיוון פסגת ויקטוריה.
מצפון למבנה מצויים משרדי הממשלה של הונג קונג.
בחלקו האחורי של המבנה מדשאה וגן גדול הצופה לעבר נמל ויקטוריה.
פעמיים בשנה נערך במבנה "בית פתוח" בו מאפשרים למבקרים לבקר בגן המבנה, בחדר ההסבה, בחדר האוכל ובחדר הנשפים.
בשנת 1900 נבנתה בראש פסגת ויקטוריה "בקתת ההר" (Mountain Lodge) כמגורי קיץ עבור המושל.
המבנה שימש את המושל עד שנת 1934, ונהרס בשנת 1946. כיום ממוקם באתר גן פסגת ויקטוריה.
בשנת 1934 נבנתה בקתת פאנלינג בטריטוריות החדשות כבית הקיץ החדש של המושל, ונותרה בתפקיד זה עד ימינו (כיום היא בית הקיץ של ראש הרשות המבצעת).
בית הממשלה הוא השם שניתן למשכנם של מושלים או נציבים העליונים מטעם ממשלת בריטניה במושבותיה ברחבי האימפריה הבריטית ובטריטוריות הבריטיות שמעבר לים.
המבנה שימש הן את מגורי המושל, והן את משרדיו וכאתר לאירוח טקסים ואירועים רשמיים.
בית הממשלה בקנברה בירת אוסטרליה מכונה גם "יאראלומלה", ומשמש כמגורי המושל הכללי של אוסטרליה.
מבנה מגורים נוסף של המושל הוא בית הימיה שבסידני.
מבנים בשם "בית הממשלה" מצויים בכל מדינות אוסטרליה ומשמשים את מגורי מושלי מדינות אוסטרליה.
מספר מבנים מכונים בשם "בית הממשלה הישן" ובהם מבנה בבית הממשלה הישן בפאראמאטה, בית הממשלה הישן בקווינסלנד שבאוסטרליה ובית הממשלה הישן בדרום אוסטרליה.
בית הממשלה באיי פוקלנד ממוקם בעיר סטנלי ומשמש למגורי מושל איי פוקלנד.
בשנת 1982 נערך במקום קרב במהלך פלישת ארגנטינה שהוביל לכניעת הכוחות הבריטיים שהגנו על המבנה ולתחילת מלחמת פוקלנד.
בית הממשלה באי אנגווילה, אולד טה, הוא מקום מושבו הרשמי של מושל אנגווילה.
בית הממשלה באיים אנטיגואה וברבודה, סנט ג'ונס הוא מקום מושבו הרשמי של מושל אנטיגואה וברבודה.
בית הממשלה בעיר ברידג'טאון, בירת ברבדוס הוא מקום מושבו הרשמי של המושל הכללי של ברבדוס.
בית הממשלה באי מאן משמש את המשנה למושל האי מאן, המייצג את המונרך הבריטי באי.
בית הממשלה הממוקם על גבעת הממשלה באזור סנטרל באי הונג קונג שבהונג קונג שימש כביתו של מושל הונג קונג, ומאז שנת 1997 משמש המבנה את ראש הרשות המבצעת של הונג קונג.
בתקופת המנדט הבריטי כונה ארמון הנציב - משכנו של הנציב העליון הבריטי, הממוקם בסמוך לשכונת תלפיות בירושלים בשם "בית הממשלה" על ידי השלטונות הבריטיים.
לאחר עזיבת הנציב העליון הפך המבנה למפקדת האומות המאוחדות באזור.
בית הממשלה בוולינגטון שבניו זילנד משמש כמקום מגוריו של המושל הכללי של ניו זילנד.
מבנה נוסף בשם "בית הממשלה" מצוי בעיר אוקלנד ומשמש כבית מגורים רשמי נוסף של המושל הכללי של ניו זילנד (עדיין ניצב על תילו בית הממשלה הישן בעיר זו.
בית הממשלה ממוקם בוויקטוריה פרייד (Victoria Parade) בעיר סובה שבפיג'י.
המבנה נבנה עבור מושל האיים בשנת 1928 והחליף את בית הממשלה הקודם לו שנשרף בעקבות מכת ברק.
כיום משמש המבנה כביתו של נשיא פיג'י.
אחוזת רידו באוטווה שבקנדה משמשת כמגורי המושל הכללי של קנדה.
מבנה מגורים נוסף של המושל היא מצודת קוויבק.
בכל אחת מפרובינציות קנדה מצוי מבנה המכונה "בית הממשלה" והמשמש את המשנים למושל.
בפרידריקטון ממוקם מבנה המכונה בית הממשלה הישן.
בית הממשלה הוא מבנה היסטורי הממוקם בעיר סטנלי שבאיי פוקלנד.
המבנה משמש כביתו הרשמי של מושל איי פוקלנד מאז נבנה בשנת 1845.
המבנה מוגדר כמבנה היסטורי לשימוש, ואינו פתוח למבקרים.
בשנת 1982, במהלך פלישת כוחות צבא ארגנטינה לאיי פוקלנד הגנו חיילי חיל הנחתים המלכותי על המבנה בקרב ההגנה העיקרי מפני הפלישה.
כניעתם בתום קרב זה הביאה לכיבוש האיים ולתחילתה של מלחמת פוקלנד.
בית הממשלה הממוקם בעיר סובה שבפיג'י הוא משכנו הרשמי של נשיא פיג'י.
המבנה הנוכחי נבנה בשנת 1928 כבית המגורים הרשמי של מושל פיג'י הקולוניאלי.
המבנה נבנה על מנת להחליף את בית המושל הקודם שנשרף בשל מכת ברק בשנת 1921. המבנה בנוי בסגנון קולוניאלי טיפוסי.
לאחר שפיג'י קיבלה עצמאות בשנת 1970 והפכה לדמוקרטיה, בין השנים 1970 - 1987 שימש המבנה כמגורי המושל הכללי של פיג'י.
בעקבות המהפכה הצבאית בשנת 1987, ביטול מוסד המלוכה במדינה, והפיכת המדינה לרפובליקה, הפך המבנה לבית הנשיא.
בית הממשלה הוא מבנה הממוקם בניוטאון (Newtown) שבוולינגטון בירת ניו זילנד.
המבנה משמש כבית המגורים הרשמי העיקרי של המושל הכללי של ניו זילנד.
המבנה תוכנן על ידי קלוד פאטון ממשרדו של ג'ון קמפבל, האדריכל הממשלתי.
המבנה נבנה בין השנים 1908–1910. שטחו הכולל של המבנה 4,200 מ"ר, וסביבו גנים בשטח של 120 דונמים.
למבנה שתי קומות והוא עשוי ברובו מעץ.
במבנה 27 חדרי שינה, 19 חדרי רחצה, וכן חדר נשפים, משרדים וחדרי הסבה.
כמו כן בגני המבנה מגרשי טניס, בריכת שחיה, מגרש סקווש ומקלט.
באוקטובר 2008 החל במבנה שיפוץ שהסתיים במרץ 2011.
בית הממשלה הוא מבנה הממוקם באונכאן שבאי מאן המשמש כבית המגורים הרשמי של המשנה למושל האי מאן.
המבנה נבנה כבית חווה בשם חוות במאהאג (Bemahague Farm) בין השנים 1820–1830. בשנת 1904 נרכש המבנה על ידי ממשלת האי מאן והורחב על מנת לשמש את מגורי המושל וכן כאתר עריכת אירועים רשמיים.
במבנה שמונה חדרי שינה ושני חדרי הסבה גדולים, וכן אגף משרדים.
סביב המבנה גן ששטחו 120 דונמים.
בית הממשלה הוא מבנה הממוקם בעיר אוקלנד שבניו זילנד, המשמש כבית מגורים משני עבור המושל הכללי של ניו זילנד (לצד בית המגורים הרשמי העיקרי של המושל - בית הממשלה המצוי בוולינגטון).
המבנה הנוכחי נבנה באתר בו הוקם לראשונה בית חווה בשנות ה-80 של המאה ה-19. בשנת 1921 רכשו סר פרנק מאפין (Sir Frank Mappin) ורעייתו את השטח, ובנו במקום בית אחוזה בשם בירצ'לנדס (ארצות השדר).
בשנת 1962 העניקו את המבנה במתנה לבית המלוכה.
בשטר המתנה, שנחתם ב-23 במאי על ידי סר פרנק מאפין וראש ממשלת ניו זילנד קית' הוליאואק נכתב כי המבנה מוענק במתנה למלכה אליזבת, מלכת ניו זילנד, על מנת לשמש כבית מגוריה שלה ושל נציגה (המושל הכללי) באוקלנד.
בית הממשלה באוקלנד קטן בממדיו מבית הממשלה בוולינגטון.
מבנה זה הוא השלישי מבין המבנים אשר שימשו כבית הממשלה באוקלנד.
לאחר שריפת המבנה הראשון בשם זה, הוקם בית הממשלה הישן המהווה כיום חלק ממבני אוניברסיטת אוקלנד ומשמש כחדרי הרצאות.
בית הממשלה הישן הממוקם באוקלנד שבניו זילנד שימש כבית ממשלה - בית המגורים הרשמי של המושל הכללי של ניו זילנד מאז שהושלם בשנת 1856 ועד שנת 1966 עת הוחלף בבית הממשלה הנוכחי.
בית הממשלה הישן היה בית הממשלה השני בעיר אוקלנד.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל ויליאם מייסון ובניתו הושלמה בשנת 1856. באותה עת הייתה אוקלנד בירה בפועל של ניו זילנד.
לאחר שבשנת 1865 נבחרה העיר ולינגטון כבירת המדינה, הפך המבנה למבנה משני, והמושל התגורר בעיקר בבית הממשלה שבבירה.
המלכה אליזבת, מלכת ניו זילנד ובני משפחתה התגוררו במבנה שש פעמים, ובשנת 1953 שידרה אליזבת השנייה את נאום חג המולד שלה לכל ממלכותיה.
בשנת 1969 הועבר המבנה לידי אוניברסיטת אוקלנד, המשמשת בו כחדר לצוות המרצים, וכחדר הרצאות.
בית המלמדים הוא מכון לפיתוח מערכות דידקטיות יהודיות מתקדמות, ושמה של עמותה ללא כוונת רווח (מלכ"ר), ששמה לה למטרה להנחיל תורה ודרך ארץ לילדי ישראל באמצעות שימוש בכלים חווייתיים.
בעמותה עוסקים בפיתוח שיטות הוראה חווייתיות, כתיבת חומרי למידה, המצאת משחקים, הוצאת ספרים ובניית אתר אינטראקטיבי-חינוכי.
את המכון מנהל הרב אהרן פאלק שעסק בחינוך למעלה משלושים שנה.
לימוד חווייתי של פרקי אבות (שת"ף ר"ת שירה, תנועה, פעלתנות) באמצעות לחנים קליטים למשניות, תנועה דרמה ויצירה.
תוכנית טיפוח תקשורת ערכית בין הורים לילדים, הכוללת:
משחק "ונשמרתם" על זהירות בדרכים,
משחק "ודברת בם" העוסק במצוות כיבוד אב ואם ובטיפוח יחסים חמים בין הורים וילדיהם גם במצבי קונפליקט, הכולל דף מקורות להלכות כיבוד הורים,
"הסידור" - משחק רביעיות על תוכן הסידור וקדושתו, על הברכות והתפילות השונות,
משחק זיכרון "דרכי נעם" בנושא מידות טובות,
"אני יצאתי ממצרים" - פירוש אישי להגדה של פסח הנכתב בשיתוף עם ההורים,
"פיקניק ושננתם לבניך" - הוראות ל"הפנינג" משפחתי בחיק הטבע להעצמת הקשר הבין-דורי בין הורים לילדים,
"אהבת ישראל" - משחק וסיפור חסידי למען טיפוח "אמפתיה" בין הורים וילדיהם.
תוכנית ללימוד מסכת אבות לילדי החינוך הממלכתי, בדגש על תכנים של פלורליזם ואהבת האדם.
במסגרת הוצאת הספרים של המכון יצאו לאור ספרים לימוד וספרי קומיקס לילדים:
"דפתעות לפרשיות השבוע": נושאים מפרשות השבוע, מעובדים לילדים.
תורגם לאנגלית, רוסית, צרפתית, איטלקית וגרמנית.
"משחגי תורה": משחגי תורה על חודשי ישראל והחגים, המפעילים את הלומד ומקנים לו את חדוות התגלית.
"הפרחים של דסי": ספר קריאה שמח על נערה שמחה.
דסי רבינוביץ' שמחה במיוחד כאשר הצליחה לשמח אנשים עצובים.
"אורות בשביל הארץ": ציון ואחותו חמדה יוצאים למסע בעקבות תעלומת הספר הנעלם של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
החקירה מובילה אותם לסיור ביפו, בכנרת ובירושלים.
הם פוגשים אנשים שונים, וגם חברים שמצטרפים לחיפושים.
דרך פגישות מרתקות אלו, הם לומדים על דמותו של הרב קוק, ומגלים פרק היסטורי שמאחד את הגוונים השונים שבעם.
"אריה ברחובות ירושלים": הטיול של ציון לירושלים הופך למסע בלתי צפוי בעקבות הרב אריה לוין, רב האסירים, המצורעים, הילדים והעניים.
אנשים טובים מספרים לו אודות הרב אריה לוין, וציון מגלה תלמיד חכם שחס על כבודם של אחרים ומוותר על שלו, שממלא את יומו בעשיית חסד מתוך אהבת ישראל.
הילד שהחל את המסע פגוע ועצוב, למד לאהוב ולהיות נאהב.
"עקבות בסמטאות צפת": ציון נוסע עם משפחתו לצפת לרגל בר המצוה של דוד, בן דודו.
ציון ודוד במאמציהם לפתור את התעלומה נפגשים עם אנשי החסד של צפת, עם אנשים "פשוטים "הפועלים למען עם ישראל בענוה ובמסירות.
הם מתוודעים גם לדמותו של רבי שמעון בר יוחאי איש הסוד, ולומדים מעט על ההיסטוריה רבת התהפוכות של העיר צפת.
האם יצליחו ציון ודוד לאתר את ספר התורה ולפתור את תעלומת התפילין לפני העלייה לתורה של דוד?
בית המכפלה, הידוע גם כבית אבו רג'ב, הוא בית מגורים בן שלוש קומות (חמישה מפלסים) בחברון בסמוך למערת המכפלה, שנרכש בידי יהודים ומתגוררות בו משפחות יהודיות.
התחם כולל שני חלקים: חלק ישן יותר בצד הדרומי, וחלק חדש יותר בצד הצפוני, הכולל חנויות בקומת הקרקע ומעליהן מבנה חדש, שנבנה לפי היתר בנייה מ־1999.
המבנה השתייך לאחים אברהים חסין אבו רג'ב וחוסיני חסין אבו רג'ב, בני משפחת תמימי החברונית.
ב־1986 נפטר חוסיני וחלקו במתחם עבר לידי יורשיו.
ביוני 2008 העבירו האחים את זכותם במנה לאח טאלב, וטאלב העביר את זכותו לאחיינו חוסיני.
בפברואר 2011 מכר חוסיני את המתחם לעבד אל-רחמן עאיש אבו שהלה, שמכרו לחברת אלעאידון ללעקראת (טלמון).
ב-29 במרץ 2012, כאשר עברו להתגורר במבנה 15 משפחות יהודיות, אך כעבור כשבוע, ב-4 באפריל, פונה ונאטם על ידי משטרת ישראל בהוראת שר הביטחון.
מוכר הבניין, מוחמד אבו שהלה נעצר בידי המשטרה הפלסטינית, בגין מכירת נכס לישראלים, בניגוד לדיני הקרקעות ברשות הפלסטינית, ונידון למוות.
בשנת 2017 עדיין הוחזק אבו שהלה במעצר.
מאידך, פלסטינים אחרים הציגו את עצמם כבעלי המבנה והתכחשו למכירתו.
על רקע אי תיאום הכניסה לבית עם גורמי הביטחון והדרג המדיני, הוציא המנהל האזרחי בהוראת שר הביטחון אהוד ברק, צו פינוי ליושבי הבית והאזור הוכרז כשטח צבאי סגור.
ברק נימק זאת בכך שלא יתאפשר "מצב בו ננקטות פעולות המנוגדות לחוק, במטרה לקבוע או להכתיב לשלטון עובדות בשטח".
במהלך הימים הבודדים שבהם אוכלס הבית הביעו פוליטיקאים תמיכה במשפחות היהודיות שעברו אליו, בהם חבר הכנסת עתניאל שנלר (אשר קבע מזוזה בפתח הבית) ושר התחבורה ישראל כץ.
השרים דניאל הרשקוביץ, גדעון סער, לימור לבנת ויולי אדלשטיין הביעו התנגדות לצו הפינוי.
שרים וח"כים נוספים הביעו ביקורת על התנהלות שר הביטחון והיו מהם שקראו להפקיע מידיו את המנדט בטיפול בהתיישבות ביהודה ושומרון עבור צוות שרים.
בספטמבר 2012 החליט קצין מטה רישום מקרקעין במנהל האזרחי החליט לדחות את בקשת חברת אלעאידון ללעקראת (טלמון) לרישיון לביצוע עסקה הנדרש עבור מכירת מקרקעין ביהודה ושומרון לידי ישראלים.
החברה ערערה על ההחלטה וב-30 ביוני 2013 קיבלה ועדת העררים הצבאית את הערעור.
הוועדה קבעה הקצין שגה בקביעתו כי בקשת הרוכשים לפתוח בהליכי רישום המבנה אינה עומדת בתנאי הסף.
הוועדה המליצה למנהל האזרחי להורות על ביצוע בחינה מחודשת של הבקשה ופסקה כי המנהל האזרחי ישלם הוצאות משפט של 5,000 ש"ח.
בספטמבר 2013 אישר ראש המנהל האזרחי את הבקשות למתן רישיון והיתר עסקה.
במקביל נכנסו למתחם קבוצת ישראלים, עמם נמנו סגן שר הביטחון וחברי כנסת, שעזבו את המתחם כעבור יומיים.
בפברואר 2014 הגישה חברת אלעאידון ללעקראת לוועדה לרישום ראשון בקשה לרישום זכויותיה בנכס.
בפברואר 2015 דחתה הוועדה את הבקשה בטענה כי נפלו פגמים בהליך הוכחת העברת הבעלות מחוסיני לחברה.
ביוני 2017 קבעה ועדת העררים של המנהל שהוועדה לרישום ראשוני טעתה בשורה של טעויות והתעלמה לכאורה ממסמכים שהוגשו לה.
היא החליטה להחזיר את הדיון לוועדה לרישום ראשון כדי שתבחן מחדש את כל המסמכים בתיק..
ב-25 ביולי 2017 נכנסו לבית 15 משפחות יהודיות מספר שרים הביעו תמיכה במהלך וראש הממשלה הורה לשר הביטחון שלא לפנות אותם "עד להודעה חדשה".
למחרת חתם מח"ט יהודה חתם על צו המכריז על המבנה כשטח צבאי סגור למשך 24 שעות על מנת למנוע כניסת אנשים נוספים.
בספטמבר 2017 הוציא בית המשפט הגבוה לצדק צו ארעי למדינה להימנע מפינוי החברה ממבנה, שבוטל בפסק הדין שניתן במרץ 2018.
ב-26 באוגוסט 2019 נכנסו לבית המכפלה שלוש משפחות יהודיות אחר שהרכישה אושרה להסדר הרישום הראשון.
בספטמבר קבע יו"ר הכנסת יולי אדלשטיין מזוזה בפתח לבית.
בית המכס העליון הוא מבנה היסטורי ברמת הגולן, השוכן מצפון לצומת בית המכס בה נפגשים כביש 91 וכביש 888.
בית המכס העליון הוקם בשנות ה-20 של המאה ה-20 בידי שלטונות המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון, סמוך לגבול עם שטח המנדט הבריטי בארץ ישראל.
המתחם שכן על כביש חיפה-דמשק, כשני קילומטרים ממזרח לגשר בנות יעקב שעל נהר הירדן.
בית המכס העליון החליף את בית המכס התחתון שקדם לו, ואשר שכן בערוץ הירדן, סמוך לגשר.
באתר החדש הוקמו סככת בידוק לרוחב הכביש, מספר מבני שירות ומנהלה סביב המבנה המרכזי, אורוות ורחבת מסדרים.
בשנת 1941, עת סוריה נשלטה בידי צרפת של וישי, בוצר המתחם מחשש לתקיפה בריטית.
במלחמת העצמאות הפך המתחם לבסיס של הצבא הסורי ושימש כנקודת המוצא לתקיפה הסורית על המושבה משמר הירדן ב-6 ביוני 1948 ולכיבושה ב-10 ביוני 1948. ב-18 במאי 1948 החליט מפקד הפלמ"ח יגאל אלון לבצע פשיטה על הבסיס הסורי.
הפשיטה בוצעה בליל ה-18 במאי על ידי פלוגה מחטיבת יפת"ח בפיקודו של ראובן נצר.
היעד נכבש לאחר קרב קצר והמתחם הסורי פוצץ.
הפשיטה המוצלחת שיבשה את תוכנית הפלישה הסורית ודחתה את ההתקפה על משמר הירדן בשבועיים.
10 סורים נהרגו במהלך הפלישה וקצין אחד נשבה.
ב-10 ביולי 1948, במסגרת מבצע ברוש, היה אמור גדוד של חטיבת כרמלי לכבוש את בית המכס העליון, אך בניית הגשר הצף על הירדן לא הושלמה, וההתקפה לא יצאה אל הפועל.
ממלחמת העצמאות ועד 1967 שימש בית המכס העליון כמרכז למוצבי הסורים באזור.
כמו כן שימש המקום למפגש של ועדת שביתת הנשק ישראל–סוריה.
במלחמת ששת הימים הופצץ המקום על ידי חיל האוויר ולאחר מכן נכבש בידי צה"ל.
ב-15 ביוני 1967 אירע באזור אסון בית המכס העליון, כאשר לוחמי גדוד 13 של חטיבת גולני נשלחו למקום כדי לאסוף נשק ותחמושת ממוצבים סורים נטושים.
בפיצוץ שאירע בבונקר כ-100 מטרים מדרום למבנה נספו 11 לוחמים.
תשעה מהם נקברו בקבר אחים בנהריה, ופרטי האירוע מעולם לא הוסברו במלואם למשפחות.
במהלך מלחמת יום הכיפורים הגיעו כוחות סורים עד לאזור.
סמוך לבית המכס שוכנת אנדרטה לזכר חללי אגד ארטילרי 212 שנפלו במהלך המלחמה.
מאז 1967 נותר המבנה ללא שימוש, ומצבו הלך והתדרדר.
דלתות, חלונות ומשקופים נגנבו ממנו, ועל קירותיו המחוררים מפגעי המלחמות רוססו כתובות גרפיטי.
בשנת 2012 רכש איש העסקים ליאו גלזר את המתחם מידי מינהל מקרקעי ישראל, בכוונה להופכו למלון בוטיק בשער הכניסה לרמת הגולן.
גלזר הסכים להקים במתחם בית המלון אנדרטה לזכר חללי אסון בית המכס העליון.
בשנת 2017 נחנכה האנדרטה במלאת חמישים שנה לאסון.
מאז שנת 2023 המלון פעיל ונקרא "פרא".
האדריכל בצלאל רינות תיאר את המבנה כדלקמן:
למבנה המרכזי בבית המכס העליון מעמד של אתר מורשת.
בית המכס הוא מבנה מנדטורי, השוכן בין שני מסלוליו של רחוב הרכבת בתל אביב, בין רחוב החשמל ממזרח ורחוב לבונטין ממערב.
המבנה שימש כבית המכס של תחנת הרכבת "תל אביב", שפעלה לצד מסילת הרכבת יפו–ירושלים בין השנים 1920–1970. המבנה מוכרז כמבנה לשימור, והחל מנובמבר 2016 משמש כמחסן עבור משטרת ישראל.
רקע - מסילת הרכבת לירושלים
בשנת 1920 החלה הרכבת המנדטורית בהפעלת שירותי רכבות נוסעים בארץ ישראל.
כחלק מהשירות שוקמה מסילת הרכבת לירושלים שנהרסה במהלך מלחמת העולם הראשונה והורחבה לרוחב התקני, וכן הוקמה תחנת הנוסעים "תל אביב" במרחק של כ-2.5 קילומטר מתחנת הרכבת יפו.
בשנים 1936–1937 שודרגה התחנה ממבנה עץ ארעי למבנה קבע מאורך ומעט מקומר, בהתאם לתוואי המסילה שהשיקה לו.
בצמוד לתחנה הוקם גם בית המכס, באגפה הדרומי.
הקמת בית המכס נועדה לפתור את בעיית הניתוק מבית המכס הוותיק ביפו, שהיה בשליטה ערבית בעת מאורעות המרד הערבי הגדול והקשה על סוחרים ועולים בשחרור מטענם.
ב-7 באוגוסט 1949, לאחר קום המדינה והסכמי שביתת הנשק עם ירדן, חודשה פעילות הרכבות בקו לירושלים ותחנת תל אביב הפכה לתחנת הקצה של קו זה.
בשל סגירת הגבולות עם המדינות השכנות לא התקיימו עוד ייבוא, יצוא ותנועה בינלאומית של נוסעים בדרך היבשה, ולפיכך התייתרה פעילותו של בית המכס והוא הפך למחסן.
מעבר הרכבת דרך רחובות תל אביב גרם להפרעות קשות לתנועה, במיוחד בדרך פתח תקווה אותו חצתה המסילה.
מסיבה זו הוחלט לבנות תחנה חדשה בנקודה בה יוצאת המסילה מהעיר, כשני ק"מ מהתחנה הישנה.
תחנת תל אביב דרום החדשה נחנכה ב-26 בנובמבר 1970 ועם הקמתה נהרסו מבני התחנה הישנה למעט בית המכס, ופורקה המסילה שהובילה מיפו אליה.
בית המכס נבנה על הרציף לצד מסילת הרכבת שחלפה מצפון לו.
המבנה באורך של כ-50 מטרים נבנה לצד עיקול מתון במסילה, והוא הותאם לו.
הבניין בן הקומה הבודדת נושא גג רעפים המסתיים בקרניז, ובצידו הצפוני צמוד לו סוכך הנשען על מוטות ברזל מקומרים.
חלונות ודלתות המבנה רבועים, ובחזיתו הדרומית מתנוסס הכיתוב "בית המכס" בעברית, אנגלית ובערבית.
נכון לתחילת המאה ה-21, המבנה נטוש, נעול ומוזנח, ועל קירותיו מתנוססות כתובות גרפיטי.
לקראת סוף ימי המנדט הבריטי בארץ ישראל, התכנסו הבריטים באזורי ביטחון במרכזי הערים, ותחנת הרכבת כמו גם בית המכס נכללו באזור הביטחון של בית הדר הסמוך, אשר שימש כבנין המפקדה הצבאית של מחוז לוד וכבית דין צבאי.
בעת התקפת האצ"ל על משטרת רמת גן ב-23 באפריל 1946, הותקפו בית המכס ותחנת הרכבת במסגרת פעולת הסחה שנועדה לרתק כוחות בריטים ולמנוע החשת תגבורת מאזור הביטחון אל משטרת רמת גן המותקפת.
בית המכס של נמל יפו, תחנתם הראשונה של העוגנים בנמל יפו החל במחצית השנייה של המאה ה-19, היה מבנה בצפון הנמל.
המבנה הוקם על קו המים, מול פתחו של הנמל אל הים הפתוח, והוא חצץ בין אגן הנמל לבין בתי יפו העתיקה וחלקו הצפוני של הרציף.
ב-8 ביולי 2020, הרסה עיריית תל אביב את גרסתו המנדטורית של בית המכס לאחר מאבק שימור ארוך של כעשור.
בית מכס ראשון בנמל יפו נבנה בראשית שנות השישים של המאה ה-19 מול הפרצה בריף הסלעים דרכה נכנסו הספינות לנמל על רחבה יבשתית קטנה שיצר הסחף ושאפשרה ירידה אל החוף.
על אותה הרחבה עמד "שער הים" בחומת יפו שהחלה להיהרס במחצית השנייה של המאה ה-19.
בשנת 1887, כחלק ממבצעי הבנייה והפיתוח שקודמו בתקופת שלטונו של הסולטן עבדול חמיד השני, נבנה בנמל בית המכס השני.
בחזית בית המכס נבנתה רחבת כניסה מוגבהת אליה הובילו מדרגות מהים, ואת פני העולים היו מקבלים שוטרי הנמל שניצבו בצריפי עץ.
כאן דרכו רגליו של תיאודור הרצל כשהגיע לארץ ב-1898 לפגוש בקיסר גרמניה וילהלם השני.
עם התגברות העלייה לארץ ישראל, נבנה בשנת 1907 אולם רחב ידיים מעל הרחבה החיצונית, ששימש כאולם הכניסה לארץ ישראל אליו הגיעו עשרות אלפי העולים למן העלייה השנייה ועד העלייה הרביעית.
ההרחבה בוצעה בידי יוסף אליהו שלוש ששימש כקבלן עם שותפים נוצרים.
את המדרגות שהובילו לאולם ניתן לראות עד היום כשמציצים מעבר למעקה החומה.
בית המכס הצפוני הוקם בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 בסגנון הבינלאומי, במסגרת תוכנית מנדטורית להרחבת הנמל.
הוא נבנה במקום בו היה ניצב בית המכס העות'מאני.
המבנה בן שתי הקומות עשוי בטון, מוארך וצר, וחלקו הצפוני מתעקל מזרחה הולך וצר בהתאם לאילוצי קו החוף.
בחזית קומת הקרקע של המבנה משתרעת מעין מרפסת מקורה, ולאורך הקומות העליונות נקבעו שורות חלונות אופקיים.
עם הקמתו שימש המבנה את מנהלת הנמל, כבית המכס וכתחנת קשר לאוניות.
עד הריסתו שימש חלקו הדרומי של המבנה את שבט צופי ים, בחלקו הצפוני שכן מחסן משאבות לאוניות וחלק ממנו היה נטוש.
עוד שכנה במקום תחנת החוף של דייגי הנמל.
עם השנים התדרדר מצבו, חלק מחלונותיו נשברו ועל קירותיו צוירו כתובות גרפיטי.
המבנה הוגדר כאתר לשימור במסגרת תוכנית בניין העיר ולפי תוכנית מתאר ארצית לנושא החופים (תמ"א 13) שנכנסה לתוקף בשנת 2003.
האדריכל ישראל גודוביץ הציע להרוס את המבנה במטרה לסלול כביש שיחצה את נמל יפו, וכך לדוגמה גרסה גם "עמותת אדריכלים מאוחדים בישראל" בנייר עמדה משנת 2007, אם כי מסיבות המתייחסות לאיכויותיו של המבנה עצמו:
התומכים בהריסת המבנה טענו כי הוא ניתק את בתי העיר העתיקה מהים וכי הוא נעדר ערך אסתטי.
בשנת 2011 החל דיון בעיריית תל אביב-יפו באשר לעתידו של האתר.
ביוני 2016 קיבלה מועצת התכנון הארצית החלטה לקדם את הוצאת המבנה מרשימת המבנים לשימור בגלל שלמבנה "ערכי שימור אדריכליים פחותים" ו"אין יתרון מובהק בשימור המבנה החדש".
ביוני 2017 אישרה הממשלה את הוצאת המבנה מרשימת המבנים לשימור.
בינואר 2019 נדחתה עתירה לבג"ץ נגד ההחלטה.
התומכים בהשארתו טענו לחשיבותו ההיסטורית כשער לארץ ישראל וכמקום בו פגשו בה עולים וצליינים.
המבנה היה "הבית המודרני היחיד שבנוי בקו החוף הישראלי על המים" ועוד טענו התומכים כי הוא הגן על מבני הנמל מפני סערות.
המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, שנמניתה עם המתנגדים להריסת המבנה, השלימה תיק אדריכלי הסוקר את הפוטנציאל הציבורי והתיירותי הטמון בו.
בתיק פורטו הטענות לחשיבות השארת המבנה:
חשיבות היסטורית - שער הכניסה לארץ ישראל במשך מאות שנים.
חשיבות אדריכלית - מבנה שנבנה באיכויות מאוד גבוהות מבחינה אדריכלית.
השריד האחרון לסמטת הנמל - סמטת הנמל החלה באזור כיכר השעון כיום והגיעה עד לנמל יפו.
לקראת הנמל עצמו הייתה את חומת הים ועליה מספר מבנים, והסתיימה במבנה המכס הטורקי.
חומת הים והמבנים נהרסו כולם.
למעשה מבנה בית המכס היום משמר את שימור חוויות ההליכה בסמטת הנמל-סמטה צרה שבסופה נחשף הים והנמל.
חשיבות ברמה ההנדסית-הימית - עצם קיומו של בית המכס על קו המים, הופך אותו למעין קיר ים שמונע הצפות של נמל יפו בימי בחורף.
חשיבות חברתית - פעילותם של צופי ים והמרכז לחינוך ימי במבנה כיום.
בחודש ינואר 2019 דחה בג"ץ עתירה נגד ההריסה של המבנה שהוגשה על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל וב-8 ביולי 2020 בוצע צו ההריסה המנהלי שהוצא למבנה כשלושה חודשים מוקדם יותר.
בית ממשלת מחוז מוסקבה הוא קומפלקס מבנים ממשלתיים על גדותיו המערביים של נהר מוסקבה, במחוז מוסקבה בשטח העיר קרסנוגורסק, לא הרחק ממרכז קרוקוס סיטי ומתחנת המטרו מיאקינינו.
המבנה מאכלס את משרדו של מושל מחוז מוסקבה ומאגד תחת קורת גג אחת את בית המשפט המחוזי של מחוז מוסקבה ואת כל מחלקות ומשרדי הממשלה של מחוז מוסקבה.
גובה המבנה מגיע ל-82 מטרים והוא כולל 17 קומות שהופכות אותו לבניין הגבוה ביותר בעיר קרסנוגורסק.
חזיתות הבניין עשויות מזכוכית על מנת לשקף את הבניין ואת ייעוד הממשלה על מנת שתהיה שקופה לציבור.
בתוככי הבניין, המעליות אף הן עשויות זכוכית וישנם גנים מיניאטוריים בתוככי קומפלקס המבנים.
מגדל המושל, שבתוככי הקומפלקס, מגיע לגובה של 90 מטרים והוא בעצם מגדל אליפטי מסיבי שבתוכו מעליות, הנושא את מנחת המסוקים שעל גג המבנה.
מנחת זה הוא הפרט הבולט ביותר בקומפלקס המבנים והוא הפך לסימן ההיכר שלו.
מתחת לבניין ישנה חניה תת-קרקעית שביכולתה לאכלס 2,000 רכבים.
בית המטבחיים הישן של תל אביב - הוא בית המטבחיים הראשון של תל אביב.
הוא הוקם בתחילת שנות ה-30 מצפון לגבולות תל אביב של אותן שנים ושימש את תושבי העיר עד ששכונות העיר התקרבו למקום והוחלט להעביר את הפעילות לבית מטבחיים חדש.
רוב המבנים במקום נהרסו, לאחר סגירתו, למעט שלושה מבנים.
במהלך הקמתו נחפר תחתיו סליק ששימש את ההגנה.
עד שנת 1929 שירת בית המטבחיים של יפו את תושבי תל אביב.
מאורעות תרפ"ט שפרצו ב-23 באוגוסט 1929 מנעו מתושבי תל אביב גישה לשירות השחיטה.
יומיים לאחר מכן הורה מאיר דיזנגוף להקים משחטה זמנית בשכונת מחלול והחל לפעול אצל הבריטים לקבלת היתר להקמת משחטה קבועה בתל אביב.
הבריטים סירבו לבקשה ובנובמבר 1929 אף סגרו את המשחטה הזמנית.