tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת וולקוט במנהל המזון של ארצות הברית כעוזרו של הרברט הובר.
על פעילותו זכה לעיטור לגיון הכבוד מממשלת צרפת ולעיטור צלב הקצין מממשלת פולין.
וולקוט כיהן כנשיא מועצת הדיג והציד של קונטיקט בשנים 1923–1928 וכיושב ראש ועדת המים של קונטיקט בשנים 1925–1928. כמו כן היה ציר לוועידות הארציות של המפלגה הרפובליקנית מטעם קונטיקט בשנים 1924, 1928 ו־1932.
בשנים 1925–1929 כיהן כחבר הסנאט של קונטיקט, ובשנים 1927–1929 כיהן כנשיא הזמני של הסנאט המדינתי.
בשנת 1929 נבחר כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, וכיהן מ־4 במרץ 1929 עד 3 בינואר 1935. הוא לא הצליח להיבחר מחדש בבחירות 1934.
בשנים 1935–1939 שימש כנציב הרווחה של מדינת קונטיקט.
בנוסף היה חבר בוועדת הייעוץ של קבוצת הרווחה האנושית של אוניברסיטת ייל בשנים 1920–1948, ובחבר הנאמנים של מכללת בת'ון–קוקמן בדייטונה ביץ', פלורידה, בשנים 1922–1948. בין השנים 1941–1948 כיהן כנאמן של מוסד הסמית'סוניאן.
וולקוט נפטר בסטמפורד שבקונטיקט, ב־27 באפריל 1949, בגיל 80. הוא נטמן בבית הקברות ניו מילפורד סנטר בניו מילפורד, קונטיקט.
פרידריק וינסלאו טיילור היה מהנדס אמריקאי שעסק בעקרונות הניהול, ופיתח את גישת הטיילוריזם (הניהול המדעי).
כמו כן, היה שחקן טניס וגולף, השתתף באולימפיאדת פריז בתחרות גולף וזכה במקום הרביעי.
טיילור נולד למשפחה אמידה בפילדלפיה שבפנסילבניה.
כנער למד מספר שנים בצרפת ובגרמניה.
הוא התקבל ללימודי משפטים באוניברסיטת הרווארד, אך ויתר עליהם בשל קשיי ראייה.
מ-1874 הוא עבד כשוליית מכונאי, ובמהלך עבודתו למד להכיר את תנאי העבודה השוררים במפעלים.
במקביל למד לתואר בהנדסה בלימודי ערב, והוסמך למהנדס ב-1883. ב-1884 נישא ללואיז ספונר.
17 שנים אחר כך אימצו בני הזוג שלושה ילדים יתומים.
טיילור התקדם בהדרגה בסולם התפקידים במפעל הפלדה בו עבד, עד שהגיע למשרת מהנדס ראשי במפעל.
ב-1890 התמנה למנכ"ל ומהנדס-יועץ, וב-1893 פתח חברת ייעוץ משלו בפילדלפיה.
ב-1898 הצטרף לחברת "בית לחם סטיל", ופיתח עם הצוות שלו מתכת חדה לחיתוך מתכות (High speed steel).
על פיתוח זה זכה ב-1900 במדליית זהב אישית בתערוכה העולמית של פריז (1900), ובמדליית זהב ממוסד פרנקלין למדע בפילדלפיה.
ב-1901 נאלץ לעזוב את "בית לחם סטיל" בשל יריבות עם מנהלים אחרים.
ב-1906 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד למדעים מאוניברסיטת פנסילבניה.
בתקופה זו כתב מספר מאמרים וספרים על עקרונות הניהול.
בהמשך הפך לפרופסור בבית הספר לעסקים בדארטמות' קולג'.
טיילור נפטר מדלקת ריאות בגיל 59.
טיילור נחשב לאבי הניהול המדעי ולאחד מאבות הניהול בכלל.
הוא הפך את הניהול למקצוע, וספרו ובמיוחד מאמרו על עקרונות הניהול המדעי מ-1911 נחשבים לאבן דרך בתולדות הניהול והתמקצעותו.
טיילור הגיע ממסורת של לימודי הנדסה, בעיקר הנדסה מכנית, ולכן הביא עמו עקרונות ניהול שנחשבו מדעיים.
הדבר תרם לכך שהצליח למנף את הניהול, שהיה בתקופתו מקצוע לא מוכר וחסר יוקרה, ולהפוך אותו לחלק מהנוף הארגוני, שהורכב עד אז בעיקר מבעלי הארגון (בעלי הון ואמצעי ייצור) והעובדים (מעמד הפועלים).
טיילור טען ש"קיימת הדרך הטובה ביותר לבצע את העבודה, ועל המנהל למצוא את הדרך הזו באופן מדעי".
לדבריו, יש לתת למנהלים כלים שיאפשרו להם לנהל בצורה יעילה יותר את ארגונם, זאת משום שניהול שאינו מסודר גורם לבזבוז של זמן וכסף.
לטענתו, אם יתוכנן מראש תהליך העבודה, ניתן יהיה להספיק הרבה יותר.
טיילור פיתח את מודל הניהול המדעי וביסס אותו על מחקרים שעשה.
העובד מונע בעיקר מהתמריץ הכלכלי.
אם יקבל העובד את השכר המתאים, הוא מצדו יעבוד.
הוא עורך חישובי כדאיות, מחליט מה נכון ומה אינו נכון, ולפי שיקולים אלו הוא פועל.
עובדים רוצים למכור את עבודתם במחיר גבוה במינימום מאמץ.
העובד מוכן לעבוד בעבודות שגרתיות ללא עניין בתוכנן.
ההנחה הייתה שהעובד צריך להכיר טוב את סביבתו, כדי שלא יעמוד מול הפתעות.
יש להפחית את השחיקה, ולהתאים את התפקיד לעובד.
לכל עובד ישנו תפקיד המתאים לו, מבחינת היכולות והידע.
טיילור במחקריו ובהנחותיו, העביר את האחריות למנהלים בטענה שעליהם לפתח באופן מדעי את התורה, למיין ולהדריך עובדים, לעבוד בשיתוף פעולה עמם, וליצור חלוקת עבודה בינם לבין העובדים.
יש ליצור תכנון מאוד מפורט של עבודה, כך שבתום התהליך ישנו שיקול דעת מועט מאוד, משום שהכול ברור, קבוע וידוע.
בתום התהליך ישנן נורמות ביצוע, וניתן יהיה לוודא את ביצוען באמצעות תצפית או מדידה.
דובר על אופטימיזציה של עבודה ועל תנאי עבודה לעובדים.
קביעת נורמות הביצוע והפיקוח על ביצוען, הייתה תהליך שעורר התנגדות וחשדנות רבה מצד העובדים.
הביקורת על גישתו של טיילור הייתה רבה גם בקרב החוקרים, משום שעקרונותיו נחשבו קשוחים, והניסויים אותם ערך נתפסו כבלתי אפשרים לביצוע.
דבר זה הוביל בין היתר ליצירתה של גישת ניהול משאבי אנוש, שפותחה על ידי הפסיכולוג אלטון מאיו.
גישה זו טענה להתחשבות בצרכיו הרגשיים של העובד, בניגוד לטיילור שראה את יעילות העובד כתלויה בתשלום ובהכוונה נכונה על ידי המנהל.
פרדריק מיסטרל היה סופר, מחזאי ומשורר צרפתי, זוכה פרס נובל לספרות (יחד עם חוזה אצ'גרי), ממחדשי הספרות הפרובנסאלית.
מ-1854 עמד בראש תנועת הפליבריז' ששאפה להחיות את תרבות פרובאנס.
מיסטרל סיים לימודי משפטים באקס-אן-פרובאנס, בירתה העתיקה של פרובאנס, אך מעולם לא עסק במקצוע, אלא הקדיש את עצמו לשירה.
הוא ירש אחוזה מאביו ופרט לטיפול בה הקדיש את כל עיתותיו לשירה והיה למשורר החשוב ביותר של פרובאנס.
כתב יצירות רבות בשפה הפרובנסאלית, בהן הפואמה הכפרית "Mireio" (הקציר), שנכתבה לפי דגם של אובידיוס, ב-1859, שעובדה לאופרה, וכן קובצי שירה, מילון ותרגום ספר בראשית.
יצירתו, מיראייו, היא האפוס העממי של שפת פרובאנס ונמנית עם יצירות המופת של הספרות.
שנתיים לאחר הופעתה קיבלה את פרס האקדמיה הצרפתית.
בשנת 1867 פרסם את הפואמה קאלנדאו.
בספרו, אי הזהב, פרסם אוסף של רומאנסים ושירים.
בספר נרטו, שפורסם בשנת 1884, הוא מספר בחרוזים אפיזודות מתקופת האפיפיורים ששכנו באביניון.
הטרגדיה המלכה יאגו, משנת 1890, מצטיינת ביופי שירי נדיר.
בין השנים 1879 - 1886 חיבר מילון ניופרובנסאלי בשני כרכים.
על ההישג הזה זכה בפרס אינסטיטו דה פראנס.
מספר אוניברסיטאות גרמניות העניקו לו פרסי כבוד.
הוא היה אחד משבעת מייסדי האסכולה החדשה של שפת לאנג ד'אוק (אוקסיטנית, שפרובנסאלית היא אחד מניביה), שחתרה להשיב לתחיה את השפה, המנהגים והתלבושות הקדומים של האזור.
ב-1904 זכה בפרס נובל לספרות.
בנימוקי מתן פרס נובל נאמר שהוא ניתן: "לאור הספונטניות הרעננה, חרוזיו המזהירים והאמנותיים המשקפים בנאמנות כה רבה את הנוף ואת חיי הכפר במולדתו וגם בשל פעילותו החשובה כחוקר השפה הפרובנסאלית".
נכשל בשאיפתו להשריש שפה פרובנסאלית חיה בדרום צרפת.
פסל להנצחתו מוצג בז'רדן דה פואט בפריז.
פרדריק קלאוד ויוויאן ליין היה שחיין אוסטרלי, אלוף אולימפי.
ליין היה השחיין האוסטרלי הראשון שהשתתף במשחקים האולימפיים, על אף שבעצם היה חלק מנבחרת בריטניה לאולימפיאדת פריז (1900).
את המשחה הראשון, 200 מטר חופשי, ניצח ליין בקלות לאחר שניצח את ההונגרי, זולטאן הלמיי.
הגמר השני, 200 מטר מכשולים, נערך 45 דקות אחר כך, ובו ליין ניצח את אוטו ואלה מאוסטריה.
ליין שזכה בתארים עבור אוסטרליה, ניו זילנד ובריטניה, היה השחיין הראשון ששחה 100 יארד (כ-91.5 מטר) בפחות מדקה.
ליין עשה זאת ב-1902, כאשר סיים את המרחק ב-59.6 שניות.
קרל פרדריק "פרדי" יונגברי (בשוודית: Karl Fredrik Ljungberg; נולד ב-16 באפריל 1977) הוא כדורגלן עבר שוודי אשר שיחק בעמדת קשר קיצוני ימני.
יונגברי הצטרף לארסנל בשנת 1998. קודם לכן, הוא שיחק במועדון הצמרת השוודי האלמסטדס בה-קו, בו ערך 136 הופעות, וכבש 16 שערים.
ממוצע כיבוש השערים שלו השתפר באופן ניכר מאז שהצטרף לארסנל.
מאמן ארסנל בזמנו, ארסן ונגר, נקט צעד בלתי שגרתי ואישר את החתמתו של יונגברי לארסנל לאחר שצפה בו משחק במדי שוודיה נגד אנגליה בטלוויזיה, מבלי לערוך אחריו מעקב אישי ופיזי.
זה נראה צעד מוזר מאוד, אולם ונגר שמע דברים רבים על הקשר המרכזי השוודי המחונן.
ונגר ציפה בכיליון עיניים לראות איך יונגברי ישתלב בכדורגל האנגלי, נגד יריבים מקומיים.
יונגברי ענה על כל הציפיות של ונגר ושל שאר הספקנים כאשר כבש שער במשחק הבכורה שלו בקבוצתו החדשה, נגד היריבה השנואה והגדולה ביותר לתואר האליפות, מנצ'סטר יונייטד, וכל זאת לאחר שעלה לשחק כמחליף.
רבים מחשיבים את הצגות הכדורגל המבריקות של יונגברי כגורם מרכזי וקריטי שסייע רבות לארסנל לזכות בדאבל (אליפות וגביע) בעונת , זאת לאחר שקיבל את ההזדמנות לשחק בהרכב הראשון של הקבוצה בעקבות פציעתו של הצרפתי רובר פירס בברך לקראת סוף אותה העונה.
יונגברי נכנס להרכב וכבש ברוב משחקיה האחרונים של ארסנל לאותה העונה, כולל במשחק מרשים בגמר הגביע נגד יריבתה מהבירה, צ'לסי.
יונגברי העדיף לשחק בעמדת הקיצוני הימני, אך לעיתים תפקד גם כקשר מרכזי.
במשך הזמן הוא נאלץ להיאבק במספר פציעות חוזרות ולעיתים קרובות הוא התלונן שהוא סובל ממיגרנות.
בשנת 2005 פציעת ירך חוזרת ומסתורית הובילה רבים לחשוש שייתכן ויונגברי סובל ממחלת הסרטן, אולם השערות אלו הופרכו.
עד ל-22 באוקטובר 2005 הופיע יונגברי במהלך 179 משחקי פרמייר ליג במדי ארסנל, כבש 45 שערים ובישל 24 שערים.
בליגת האלופות, הוא שיחק 48 משחקים וכבש 13 שערים, ולקראת סוף ימיו בקבוצה, הוא היה השחקן הוותיק ביותר בארסנל.
בשנת 2007 עבר יונגברי לקבוצת וסטהאם יונייטד.
אחרי מספר עונות ב-MLS בקבוצות סיאטל סאונדרס ושיקגו פייר, חתם יונגברי ב-30 בדצמבר 2010 בסלטיק מליגת העל הסקוטית.
ב-6 בספטמבר 2011 שוחרר מסלטיק וחתם בקבוצה שימיזו ס-פולסה מליגת העל היפנית.
ב-24 באוגוסט 2012 הודיע על פרישתו ממשחק פעיל בגיל 35.
ב-25 ביולי 2014 חזר יונגברי מפרישתו, כאשר חתם לשלושה חודשים במומבאי סיטי מליגת העל ההודית.
לאחר ארבעה משחקים בלבד בהם השתתף ועקב פציעה מתמשכת בגבו, עזב יונגברי את הקבוצה ופרש סופית.
יונגברי שיחק בנבחרת השוודית במהלך טורנירי יורו 2000, במונדיאל 2002, ביורו 2004, במונדיאל 2006 וביורו 2008. הוא הופיע ב-74 משחקים במדי הנבחרת, וכבש 14 שערים.
לאחר ההדחה בשלב הבתים מיורו 2008, הודיע על פרישתו מן הנבחרת.
ב-12 ביולי 2016 צירפה ארסנל את יונגברי לצוות האימון באקדמיית הכדורגל של המועדון.
עם מינויו של אנדראס יונקר, אשר שימש כראש האקדמיה לכדורגל של ארסנל, כמאמנה של וולפסבורג ב-27 בפברואר 2017 הצטרף אליו גם יונגברי כעוזר מאמן בקבוצה.
בספטמבר 2017, לאחר שישה חודשים במועדון, פוטרו יונקר וצוותו מאימון וולפסבורג.
ב-12 ביוני 2018 שב יונגברי לארסנל כמאמן בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-5 ביוני 2019 קודם יונגברי לצוות האימון של הקבוצה הבוגרת כעוזר מאמן, וב-29 בנובמבר, לאחר פיטוריו של אונאי אמרי, מונה למאמן הזמני.
ב-1 בדצמבר 2019 ערך יונגברי את משחק הבכורה שלו כמאמן, בתיקו 2-2 מול נוריץ' סיטי, ושמונה ימים מאוחר יותר השיג את ניצחונו הראשון והיחיד כמאמן, 1–3 על וסטהאם יונייטד.
לאחר מינויו של מיקל ארטטה חזר יונגברי למשרתו הקודמת כעוזר מאמן, ובמאזנו ניצחון אחד, שלוש תוצאות תיקו ושני הפסדים כמאמן הזמני.
ב-22 באוגוסט 2020 עזב יונגברי את ארסנל.
1998 - פרס התאחדות הכדורגל השוודית לקשר השנה
1998 - פרס התאחדות הכדורגל השוודית ל"שחקן השנה של העם"
2000 - שחקן החודש של ארסנל לחודשים ינואר ופברואר
2000 - מקום שני בתחרות שחקן השנה של ארסנל מטעם "דרימקאסט"
מקום שני בתחרות שחקן העונה של ארסנל
עבודה נוספת שבה הוא מחזיק היא דוגמנות.
יונגברי מדגמן תחתונים עבור חברת ההלבשה קלווין קליין.
הוא גם משחק כדוריד, גולף והוקי קרח.
הוא מתגורר כיום לסירוגין בהמפסטד שבלונדון ובהאלמסטד שבשוודיה.
ז'אן פרדריק ז'וליו-קירי היה פיזיקאי צרפתי וחתן פרס נובל לכימיה לשנת 1935 (במשותף עם אשתו, אירן ז'וליו-קירי), "על יצירת יסודות רדיואקטיביים חדשים".
הוא בוגר בית הספר לכימיה ולפיזיקה של העיר פריז.
בשנת 1925 הוא הפך לעוזרה של מארי קירי במכון הרדיום בפריז.
הוא התאהב בבתה של מארי, אירן ז'וליו-קירי, והתחתן עמה בשנת 1926. שני בני הזוג שינו את שם משפחתם לז'וליו-קירי.
בהתעקשותה של מארי, ז'וליו רכש תואר ראשון נוסף ודוקטורט במדעים.
נושא התזה שלו היה אלקטרוכימיה של אלמנטים רדיואקטיביים.
בעודו מחזיק במשרת מרצה בפקולטה למדעים של פריז, הוא שיתף פעולה עם אשתו במחקר על מבנה האטום ובאופן מיוחד על גרעין האטום, מחקר שהיווה את אבן הפינה לגילוי הנייטרון והפוזיטרון.
הישגם הגדול ביותר היה גילוי הרדיואקטיביות המלאכותית בשנת 1934. על תגליתם זו הוענק לפרדריק ולאשתו אירן, בשנת 1935, פרס נובל לכימיה.
בשנת 1937 הוא עזב את מכון הרדיום והתמנה לפרופסור בקולז' דה פראנס, שם חקר תגובות שרשרת גרעיניות יחד עם לב קוברסקי ו.
הוא בנה במקום את הציקלוטרון הראשון באירופה.
מחקריו היו נדבך הכרחי לבנייה מוצלחת של כור גרעיני העושה שימוש בביקוע גרעיני מבוקר כדי לייצר אנרגיה בעזרת שימוש באורניום ובמים כבדים.
על פיתוחיו אלה רשם חמישה פטנטים.
ז'וליו היה אחד המדענים אשר הוזכרו על ידי אלברט איינשטיין במכתבו לנשיא רוזוולט כאחד המדענים המובילים בהבנת תגובת השרשרת הגרעינית.
מלחמת העולם השנייה עצרה את מחקרו של ז'וליו, ולאחר המלחמה הוא מילא תפקידים מנהליים במהותם.
בשנת 1940, עם הפלישה הנאצית לצרפת, הצליח ז'וליו להבריח לאנגליה בעזרת קוברסקי ופון הלבן את מסמכי המחקר שניהל וחומרים אחרים.
בתקופת הכיבוש הנאצי הוא השתתף באופן פעיל בפעולות תנועת ההתנגדות הצרפתית.
לאחר תום המלחמה הוא שירת כמנהל המרכז הלאומי למחקר מדעי של צרפת (Centre national de la recherche scientifique) ומילא לראשונה את תפקיד המפקח העליון על האנרגיה האטומית בצרפת.
בשנת 1948 הוא פיקח על בנייתו של הכור האטומי הצרפתי הראשון.
בשנת 1950 הוא פוטר מתפקידו זה בגלל הזדהותו עם הקומוניזם.
בשנת 1955 הוא נמנה עם אחד-עשר החותמים על מניפסט ראסל-איינשטיין, הצהרה שנחתמה בשיא המלחמה הקרה, הפנתה את תשומת הלב לסכנות המלחמה האטומית וקראה לפתרון סכסוכים בין מדינות בדרכי שלום.
למרות שהמשיך להחזיק במשרתו כפרופסור בקולז' דה פראנס, לאחר מות אשתו בשנת 1956, הוא נטל את משרתה כראש הקתדרה לפיזיקה גרעינית בסורבון.
פרדריק ז'וליו היה חבר באקדמיה הצרפתית למדעים ובאקדמיה הצרפתית לרפואה.
הוענקה לו דרגת כבוד בלגיון הכבוד.
בשנת 1951 הוא קיבל בברית המועצות את פרס לנין לשלום על עבודתו כנשיא מועצת השלום העולמית.
הוא הקדיש את אחרית ימיו ליצירת מרכז לפיזיקה גרעינית בעיירה אורסה מדרום לפריז.
לאחר מותו נקרא על שמו מכתש ז'וליו על הירח.
פרדריק מארץ' היה שחקן אמריקני זוכה שני פרסי אוסקר.
נולד ברסין, ויסקונסין תחת השם 'ארנסט פרדריק מקינטיר ביקל'.
הוא החל את הקריירה כבנקאי, אך בעקבות בעיה רפואית ממנה הבריא, למד להעריך מחדש את חייו וב-1920 החל לעבוד כניצב בסרטי ראינוע שנעשו בניו יורק.
כשהוא מאמץ את שם המשפחה מארץ', קיצור שם משפחתה של אמו מלפני נישואיה (מארצ'ר).
ב-1926 הופיע בברודוויי, תוך כדי קריירה כשחקן בסרטים.
הוא היה מועמד לפרס האוסקר ב-1931 על תפקידו בסרט "משפחת המלוכה של ברודוויי", שהיה סרטו השלישי של הבמאי ג'ורג' קיוקור.
הדמויות בסרט מבוססות באופן חופשי על משפחת ברימור, בו מארץ' מגלם את ג'ון ברימור.
בקטגוריה בה התחרה באוסקר אותה שנה זכה ליונל ברימור על סרטו "נפש חופשייה".
מארץ' הוא אחד משמונה שחקנים שזכו בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר פעמיים.
הוא זכה ב- 1933 על "ד"ר ג'קיל ומר הייד" בבימויו של רובן ממוליאן, אף על פי שחלק את הפרס עם ואלאס בירי על תפקידו ב"האלוף", כי היה ביניהם תיקו (כמו שקרה בטקס האוסקר ה-41).
14 שנה אחר כך זכה בפרס האוסקר על תפקידו בסרטו של ויליאם ויילר "שנות חיינו היפות ביותר".
בנוסף היה מועמד פעמיים נוספות לפרס האוסקר: על הגרסה הראשונה של "כוכב נולד" (1937) ועל הגרסה הקולנועית הראשונה של "מותו של סוכן" (1951), על פי המחזה המצליח של ארתור מילר.
ב- 1954 הוא הנחה את טקס האוסקר ה-26 יחד עם הזמר-שחקן דונלד או'קונור.
מארץ' היה אחד השחקנים היחידים של אותה תקופה (שנות החמישים) שניתן לו חופש אומנותי רב בו היה יכול להחליט על בחירת תפקידיו ובכך להימנע מליהוק שחוזר על עצמו ומקבע אותו.
בתקופה זו הופיע בברודוויי באותה תדירות כמו הופעותיו בקולנוע, ולכן הקריירה הקולנועית שלו לא הייתה פורייה כמו בעבר.
שיחק בסרטו של סטנלי קריימר "משפט הקופים" (1960), שעליו זכה בפרס השחקן בפסטיבל ברלין ובסרטו של ג'ון פרנקנהיימר שבעה ימים במאי (1964) בתור נשיא ארצות הברית ג'ורדן ליימן, תפקיד עליו היה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר בגלובוס הזהב ב-1964.
כשמארץ' עבר ניתוח של סרטן הערמונית ב-1972, נראה כי הקריירה שלו הסתיימה ושימיו ספורים, אך בכל זאת הספיק לתת עוד הופעה גדולה אחת לפני שנפטר, בסרט "איש הקרח", עיבוד למחזה של יוג'ין או'ניל.
הוא נפטר ב-1975 בלוס אנג'לס.
משפחת המלוכה של ברודוויי (1930)
הנשר והעורב (1933), לצד קרי גרנט
אנה קרנינה (1935), לצד גרטה גרבו
מרי מלכת סקוטלנד (1936), לצד קתרין הפבורן, בסרטו של ג'ון פורד
Anthony Adverse (שנת 1936), של מרווין לרוי
כוכב נולד (1937) - מועמד לפרס האוסקר
סוזן ואלוהים (1940), של ג'ורג' קיוקור
הרפתקאותיו של מארק טוויין (1944), על פי מארק טוויין
שנות חיינו היפות ביותר (1946) - פרס האוסקר
זו מדינה גדולה (1951), עם גרי קופר וג'ין קלי
מותו של סוכן (1951) - מועמד לפרס האוסקר, פרס גלובוס הזהב, שחקן דרמה.
אדם על חבל מתוח (1953), של איליה קאזאן
סוויטת מנהלים (1954) של רוברט וייז
גשרי טוקו רי (1954), עם גרייס קלי
שעות גורליות (1955), של ויליאם ויילר
האיש בחליפה האפורה (1956), עם גרגורי פק
אמצע הלילה (1959), של דלברט מאן - מועמד לפרס גלובוס הזהב, שחקן דרמה.
הרופאים הצעירים (1961), עם בן גאזארה
שבעה ימים במאי (1964), עם ברט לנקסטר וקירק דאגלס - מועמד לפרס גלובוס הזהב, שחקן דרמה.
הומברה (1967), עם פול ניומן בסרטו של מרטין ריט
סר פרדריק טרבס , רופא בריטי בכיר בן העידן הוויקטוריאני.
הברון סר פרדריק נולד באנגליה בעיר דורצ'סטר שבחבל דורסט.
כשגדל היה לרופא בכיר בבית החולים המלכותי בלונדון והתמחה בטיפול בדלקת הצפק.
ב-1886 החל לטפל בג'וזף מריק ("איש הפיל") והסדיר עבורו חדר בבית החולים הלונדוני, שבו חי כארבע שנים עד מותו.
טרבס הוא גם זה שמצא את ג'וזף מריק, מטופלו, שוכב בחדרו על הרצפה כשראשו מדמם, וניסה להחיותו אך בלא הצלחה.
לאחר מכן ערך בגופה ניתוח שלאחר המוות.
הניתוח הראה כי מריק מת מחנק שנגרם כתוצאה מכובד ראשו.
טרבס סיפר על מקרהו של מריק בספרו "איש הפיל וזכרונות אחרים" (The Elephant Man and other reminiscences).
מטופל מפורסם אחר של טרבס היה המלך אדוארד השביעי.
זמן קצר לפני הכתרתו ב-1902 ניתח אותו טרבס וניקז מגופו את התוספתן שלו, שנקרע.
הניתוח, שבזמנו נחשב למסוכן, בוצע בניגוד לדעת המלך, שרצה להמתין עד לאחר ההכתרה, לאחר שטרבס הזהיר כי ללא הניתוח, תיערך הלוויה במקום.
על שירותו הטוב זכה טרבס לכבוד רב מאת המלך, כמו גם לתואר אצולה ולאחוזה.
טרבס עבד שנים אחדות באיים קריביים והעלה את זכרונותיו מתקופה זו על הכתב.
בגיל 70 חלה בדלקת הצפק, שהייתה תחום התמחותו, ומת כעבור זמן קצר.
ייטס לא היה אחד מענקי השחמט, אך היה שחקן טוב.
ניצח בין היתר את אלכסנדר אלכין, מקס אויבה, עקיבא רובינשטיין ומילן וידמר.
עם זאת, בסיכום מצטבר היה לו מאזן שלילי עם כל אלו.
נגד אלכין +2 -10 =3 (שני ניצחונות, עשרה הפסדים ושלוש תוצאות תיקו), מול רובינשטיין +2 -8 =5, מול
מול שחקנים פוזיציוניים כגון חוסה ראול קפבלנקה וגזה מארוצי לא היו לייטס סיכויים.
ייטס מת מתאונת חנק בעודו ישן.
לייטס הייתה גישה ספורטיבית מאוד, בין היתר זה מתבטא בכך שפרסם את אחד מהפסדיו לקפבלנקה באוסף העצמי של משחקיו הטובים ביותר.
ייטס נודע גם ברוח לחימה ללא פשרות ובעקשנות רבה, עד התבוסה.
אחד ממשחקיו המפורסמים ביותר הוא ניצחון על אלכין בתחרות קרלסבד 1923 בו יישם תחבולה עמוקה מאוד בכלים השחורים.
פרדריק ייטס שיחק בנבחרתה האולימפית של אנגליה בשלוש אולימפיאדות:
משחק מופת בו מנצל אלכין את החלשת משבצות המרכז
פרדריק ג'ון דילטרי לוגרד , היה חייל בצבא בריטניה, מגלה ארצות באפריקה וכיהן כמושל הונג קונג וכמושל כללי של ניגריה.
לוגרד נולד במדראס שבהודו, גדל בווסטר, אנגליה.
הוא היה בנם של הכומר פ.ג.
לוגרד, ששירת בצבא הבריטי במדראס, ומרי הווארד, בתו הצעירה של הכומר ג'ון גרטון הווארד מאצולת יורקשייר.
לוגרד התחנך בבית הספר רוסאל ובמכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
לוגרד הוצב בגדוד השני של חטיבת מזרח נורפוק ששירתה בהודו.
הוא השתתף במלחמה על אפגניסטן ב-1878–1880, קמפיין סודאן (המלחמה המהאדיסטית) ב-1884–1885 ובמלחמת בורמה השלישית ב-1886–1887.
במאי 1888 מונה לוגרד כמפקד משלחת מתיישבים בניאסאלנד (מלאווי של ימינו).
לאחר שעזב את ניאסאלנד באפריל 1889, הצטרף לוגרד לחברת מזרח אפריקה הבריטית.
תחת שירותם חקר את נהר סבקי והאזורים הסובבים אותו במקביל להרחבת פעילות האמנציפציה של עבדי הערבים באזור זנזיבר.
ב-1890 נשלח לוגרד על ידי החברה לאוגנדה.
שם הבטיח את שליטת הבריטים בשטח והשקיט מתחים בין השבטים, לרוב באמצעות כיבוש של השבטים האחרים.
מאמציו נתקלו בהתנגדות חזקה בעיקר מצד הצרפתים שביצעו התקפת פתע על הכוחות הבריטיים.
לאחר שהצליח להרגיע ולהבטיח את השטח מונה לוגרד כראש המנהל הצבאי של אוגנדה מ-26 בדצמבר 1890 עד מאי 1892. במהלך תפקידו חקר את אזור רכס רוונזורי ואגם אדוארד ומיפה חלק ניכר מהמדינה.
מביקורו באגם אלברט חזר עם כמה אלפי פליטים סודאנים שנשארו באזור מכוחותיהם של אמין פאשא והנרי מורטון סטנלי.
לאחר חזרתו לאנגליה ב-1892, שכנע את ראש הממשלה ויליאם גלדסטון וממשלתו שאין לנטוש את אוגנדה.
ב-1894 לוגרד הוזמן על ידי החברה הניגרית המלכותית לבורגו שם הוא אבטח אמנות עם מלכים וצ'יפים אשר הסכימו להכיר בשלטונה של החברה הבריטית ולהדיר את הכוחות הקולוניאלים האחרים באזור.
ב-1897 נשלח על ידי ממשלת בריטניה למערב אפריקה שם הוטל עליו לבנות כוח מקומי להגן על האינטרסים הבריטיים בלאגוס וניגריה כנגד תוקפנות צרפתית.
באוגוסט 1897 לוגרד הקים את כוח הגבול המערב אפריקאי ופיקד עליו עד שנפתר הסכסוך עם הצרפתים בדצמבר 1899.
לוגרד נישא לפלורה לואיז שאו ב-1902. פלורה הייתה כתבת של עיתון הטיימס בנושאים קולוניאליים.
לאחר תום המשבר עם צרפת מונה לוגרד לנציב העליון של הפרוטקטורט של צפון ניגריה, תפקיד שביצע עד 1906. תפקידו של לוגרד כלל את הרחבת השליטה הבריטית באזור וארגונה.
הוא נתקל בקשיים עקב התנגדותו של הסולטאן של סוקוטו ונסיכי פולה אחרים אשר סירבו לפעול בהתאם להסכם עם הבריטים.
פעולה צבאית כנגד האמיר של קאנו וסולטאן סוקוטו איפשרה את חיזוק השליטה הבריטית באזור.
עד התפטרותו של לוגרד מתפקיד הנציב העליון הייתה צפון ניגריה תחת ניהול ושליטה מלאה של הבריטים.
שנה לאחר שהתפטר מתפקיד הנציב העליון של צפון ניגריה, מונה לוגרד כמושל הונג קונג, תפקיד שביצע עד מרץ 1912. בתקופתו הציע לוגרד להחזיר את וואיהי לממשלת סין בתמורה לחכירת שטחים חדשים.
ההצעה נשללה על ידי ממשלת בריטניה.
יש המאמינים כי קבלת ההצעה הייתה שומרת את הונג קונג בידיים בריטיות לעד.
לוגרד ידוע במאמציו להקים את אוניברסיטת הונג קונג ב-1911 למרות התנגדויות המשרד הקולוניאלי הבריטי והחברות הבריטיות.
ב-1912 שב לוגרד לניגריה כמושל שני הפרוטקטורטים.
משימתו העיקרית הייתה להשלים את איחודם לכדי קולוניה אחת.
למרות התנגדות קלה מצד האליטה של לאגוס, האיחוד לא נתקל בבעיות רבות.
ב-1914–1919 מונה לוגרד למושל המושבה המאוחדת של ניגריה.
במהלך כהונתו פעל לשיפור תנאי החיים של המקומיים על ידי אסירת צריכת אלכוהול ועל ידי מאבק בעבדות.
בשנים 1922–1936 היה הנציג הבריטי בוועדת המנדטים בחבר הלאומים.
ב-1893 לוגרד פרסם אוטוביוגרפיה חלקית בשם The Rise of our East African Empire.
כמו כן, כתב לוגרד דיווחים על צפון ניגריה שהוצאו על ידי המנהל הקולוניאלי.
המנדט הכפול באפריקה הטרופית הבריטית
המנדט הכפול באפריקה הטרופית הבריטית הוא ספר של לוגארד בנוגע לשלטון עקיף באפריקה.
ביצירה זו מתאר לוגרד את הסיבות והשיטות ליישום תהליך הקולוניזציה של אפריקה על ידי בריטניה.
חלק מהצדקותיו כוללות את הפצת הנצרות וחיסול הברבריות.
הוא טען כי תפקיד המדינה הוא להגן על המיסיונרים, על ראשי השבטים ובני השבטים מעצמם ומכוחות זרים באמצעות פרויקט הקולוניזציה.
בעיני לוגרד היה חיוני שבריטניה תשלט על שטחים שטרם קיבלו הכרה לפני גרמניה, פורטוגל או צרפת.
הוא טען שבאמצעות ייצוא משאבים כגון גומי ומיסוי אוכלוסיות מקומיות יכולים להיות מקורות הכנסה גבוהים לבריטניה.
בנוסף משאבים אלו ושכר העבודה הנמוך של המקומיים (לאחר שהעבדות כבר אינה חוקית), תהווה את התמריץ להמשך המהפכה התעשייתית בבריטניה.
לבסוף טוען לוגרד שהקולוניאליזם הפך לאופנה ועל מנת שבריטניה תישאר מעצמת-על, עליה להחזיק בכל מושבותיה.
לוגרד דחף לשלטון מקומי במושבות האפריקאיות.
הוא הניח ששחורים אפריקאים היו שונים בהרבה מהלבנים האירופאים ולכן יש להפקיד מקומיים בתפקיד המתווכים בין השלטון הקולוניאלי לחברה.
כך מצטמצמים החיכוך וההתנגדות לבריטים כיוון שעמי אפריקה יסכימו להיות מונהגים על ידי מישהו מתוכם שדובר את שפתם ומכיר את מנהגיהם.
הטכניקה הזו אומצה על ידי מנהיגים קולוניאליים אחרים.
פרדריק לָאזָאר היה שחמטאי יהודי-צרפתי, מחבר בעיות שחמט ועיתונאי, אחיו הצעיר של גוסטב לאזאר.
פרדריק לאזאר חי בפריז, שם שיחק בתחרויות רבות.
השיג לאזאר 6.5 נקודות מ-13 משחקים וסיים במקום ה-16.
אטיוד משנת 1913, הלבן נוסע וזוכה.
לאזאר חיבר כ-600 בעיות שחמט, ובשנת 1928 פרסם ספר עם הטובות שבהן: "Mes problèmes et études d'échecs".
אטיוד משנת 1913, ההסבר אחרי 20:05 דקות, יוטיוב
פרדריק הנרי מיולר היה מזכיר המסחר של ארצות הברית.
מיולר נולד בגרנד רפידס שבמישיגן לג'ון ואמה מיולר.
בשנת 1914 סיים לימודי הנדסת מכונות באוניברסיטת מישיגן ונכנס כשותף בחברה לייצור רהיטים בבעלות אביו.
בשנת 1923 היה מיולר למנכ"ל החברה, ולאחר פרישת אביו תפס את מקומו כנשיא החברה.
מיולר היה פעיל המפלגה הרפובליקנית ובין השנים 1945–1957 היה חבר מועצת החקלאות של מישיגן.
בנובמבר 1958 מונה על ידי הנשיא דווייט אייזנהאואר לעוזר לענייני סחר פנים של מזכיר המסחר של ארצות הברית.
תפקיד המזכיר לא אויש באותה תקופה עקב ניסיון הנשיא למנות לתפקיד את לואיס שטראוס, וביוני 1959 הוחלט על מינוי מיולר לתפקיד.
באוגוסט 1959 אושר מינויו על ידי הסנאט ובתפקיד זה הוא כיהן עד תום כהונת הנשיא בשנת 1961.
לאחר סיום תפקידו חזר לעסקיו.
מיולר היה חבר הבונים החופשיים ורוטרי.
מאן היה איש עסקים, תעשיין, פוליטיקאי, דיפלומט ופילנתרופ יהודי-אמריקאי.
מרכז האמנויות בפילדלפיה, פנסילבניה קרוי על שמו.
היכל התרבות בתל אביב נקרא על שמו עד לשנת 2012.
מאן נולד בהומל שברוסיה לאוסקר מאן ופאני (פראדקין) מאן.
הוא היגר לארצות הברית והתאזרח בה.
מאן היה תעשיין, יצרן קופסאות קרטון, פעיל במפלגה הדמוקרטית.
בשנת 1948 היה ציר מדינת פנסילבניה לוועידה הדמוקרטית הארצית.
בשנים 1967–1969 היה שגריר ארצות הברית בברבדוס.
ייסד את "מסדר העולם החופשי" (Free World Order).
פרדריק מאן הוא מחבר הספר The Economic Rape of America, What You Can Do About It, שיצא בשנת 1992 בהוצאת מכון "אמריקה החופשית".
פרדריק לו אולמסטד , היה עיתונאי ואבי אדריכלות הנוף האמריקאית.
הוא תכנן את הסנטרל פארק ופארק פרוספקט בניו יורק.
את שדרות הגנים של באפלו, ניו יורק, של מילווקי, של בוסטון, של לואיוויל, קנטקי ושל ערים נוספות.
את שמורת הטבע במפלי ניאגרה, את שרשרת הפארקים העירוניים בדרום-מזרח שיקגו, את גני הקפיטול בוושינגטון הבירה, את קמפוסי אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת שיקגו ורבות אחרות.
ב-1893 היה אדריכל הנוף של התערוכה העולמית של שיקגו (1893).
אולמסטד נולד בקונטיקט וחי באזור כפרי וטבעי.
אמו נפטרה בהיותו בן ארבע.
אולמסטד עבד כימאי, סוחר ועיתונאי ובשנת 1848 התיישב בחווה לחופי סטטן איילנד, שהיה אז שטח כפרי.
ב-1859 נשא אולמסטד את אלמנת אחיו ואימץ את שלושת ילדיהם.
בשנת 1850 היה אולמסטד כתב העיתון New York Daily Times (לימים הניו יורק טיימס).
הוא נסע לאנגליה והתרשם שם מאוד מהגנים האנגליים ובפרט מפארק בירקנהד.
עם שובו לארצות הברית איגד את רשימותיו בספר Walks and Talks of an American Farmer in England (הליכות ודיבורים של איכר אמריקאי באנגליה), שראה אר ב-1852.
בין 1852 ו-1857 נשלח על ידי עיתונו למספר מסעות ארוכים בדרום ארצות הברית וטקסס, לשם תיעוד חיי החברה והכלכלה של הדרום.
הכלכלה המבוססת על עבודת עבדים נראתה לאולמסטד מושחתת, בלתי מוסרית ואף בלתי-יעילה מבחינה כלכלית.
רשימותיו אוגדו בספרים A Journey Through Texas (מסע בטקסס; 1857) ו-Journeys and Explorations in the Cotton Kingdom (מסעות וחקירות בממלכת הכותנה) שיצא לאחר פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית והן מהוות תיעוד חי של החברה הדרומית ערב המלחמה.
רשימותיו תיארו בפני אזרחי האיחוד את חיי אויביהם ומנהגיהם.
במהלך המלחמה שירת אולמסטד כאח.
בשנת 1865 היה בין מייסדי השבועון The Nation.
עם פרסום התוכנית לתכנון גן גדול במרכז מנהטן, בדוגמת הייד פארק, ניגש אולמסטד יחד עם אדריכל הנוף הבריטי קלברט ווקס (Calvert Vaux) לתחרות תכנון הסנטרל פארק בניו יורק.
הפארק תוכנן כבעל צביון טבעי (שכולו מלאכותי, כולל הגבעות והעמקים שהוקמו על גבי אדמה מישורית).
ב-1858, עם חזרתו מהדרום נודע לו על דבר הזכייה.
הוא המשיך לשתף פעולה עם ווקס בתכנון פארק פרוספקט בברוקלין.
ב-1863 נסע לסיירה נבדה וקידם את שימור עמק יוסמיטי והגדרתו כפארק לאומי.
בהמשך תכנן עם ווקס, שותפו, את השדרות בבאפלו ובמילווקי ואת השמורה במפלי ניאגרה.
ב-1890 התמנה על ידי אנשי העסקים של שיקגו לתכנן את התערוכה העולמית של 1893, הוא בחר את השטח בדרום-מזרח העיר לחופי ימת מישיגן, תכנן את גופי המים המלאכותיים שאפיינו את שטח התערוכה ואת פארק השעשועים במידויי פלזנס.
יחד עם האדריכל דניאל ברנהם, היה אולמסטד לאחראי על עיצוב התערוכה.
אחד מעיצוביו האחרונים היה המבנה המרהיב של אחוזת בילטמור, אותה הזמין המיליונר ג'ורג' ו.
ב-1895 אובחן אולמסד כלוקה בשיטיון (דמנציה, סניליות) ופרש.
את שנותיו האחרונות בילה בבית חולים גריאטרי בבלמונט, מסצ'וסטס, שאת שטחי הגנים שלו תכנן בשעתו.
בניו (בנו הקרוי בשמו ובנו המאומץ ג'ון צ'ארלס) הקימו את חברת האחים אולמסטד שפעלה עד 1980.
דניאל ברנהם הספיד אותו במילים: "אמן.
צייר עם אגמים ומורדות מיוערים, עם מדשאות וגדות-נהר וגבעות מיוערות, עם הרים וחופי אוקיינוסים".
פרדריק ורתהם היה פסיכיאטר יהודי-אמריקאי ממוצא גרמני שהתפרסם בשל הספרים שכתב ובהם ניהל מסע צלב כנגד הדימויים האלימים באמצעי תקשורת ההמונים ובספרי קומיקס וכנגד ההשפעות המזיקות לכאורה שיש להם על התפתחות הילדים.
ספרו הידוע ביותר, "פיתוי התמימים" (1954), הוביל לחקירה של הקונגרס של ארצות הברית בנושא תעשיית ספרי הקומיקס ויצירת רשות קוד הקומיקס.
הוא כינה את הטלוויזיה "בית ספר לאלימות" ונהג לומר "אם יצא לי לפגוש פוחח צעיר בסמטה חשוכה אעדיף שיהיה זה אחד שלא צפה בסרט בוני וקלייד".
הוא למד רפואה בגרמניה ובאנגליה, ולאחר התכתבות עם זיגמונד פרויד בחר בהתמחות בפסיכיאטריה.
ב-1922 הוצעה לו משרה במרפאה הפסיכיאטרית ע"ש פיפס (Phipps Psychiatric Clinic) בבית החולים ג'ונס הופקינס בבולטימור במדינת מרילנד שבארצות הברית.
הוא קיבל אזרחות אמריקנית ב-1927. ב-1932 עקר לניו יורק, על מנת לנהל את המרפאה הפסיכיאטרית הקשורה לבית המשפט בניו יורק.
במרפאה ערכו לכל העבריינים שהורשעו בדין בדיקה פסיכיאטרית שבתוצאותיה השתמשו בבית המשפט.
ב-1935 העיד ורתהם מטעם ההגנה במשפטו של הרוצח הסדרתי אלברט פיש וקבע שאינו שפוי.
הספר "פיתוי התמימים" (Seduction of the Innocent) סקר תיאורים גלויים וחבויים של אלימות, מין, שימוש בסמים, ונושאים אחרים מתחום הספרות למבוגרים המופיעים בתוך "קומיקס הפשע" ("crime comics") - ביטוי שטבע ורתהם.
ורתהם השתמש בביטוי לא רק על מנת לתאר את סדרות הקומיקס הפופולריות על גנגסטרים ופשע, אלא גם את סדרות גיבורי העל והאימה.
הוא טען, כשהוא מתבסס בעיקר על אנקדוטות בלתי מתועדות, שקריאת ספרות זו עודדה ילדים להתנהג באופן דומה.
קומיקס, בייחוד סדרות הפשע/אימה שחברת EC Comics הייתה החלוצה ביצירתם, כללו לא מעט ציורים מבעיתים.
רבות מההשערות של ורתהם על כך שבקומיקס יש מוטיבים חבויים של מיניות (למשל, שעירום נשי מוחבא בציורים של שרירים או בקליפת עצים או שבאטמן ורובין הם בני זוג הומוסקסואלים) נתקלו בלגלוג בתעשיית הקומיקס.
לעומת זאת, הטענה של ורתהם כי בסיפורי וונדר וומן יש רמזים ברורים לשימוש בכבילה, אחד הסממנים של משחקי תפקידים מיניים המכונים BDSM, דווקא זכתה לאישוש מיוצר הסדרה, ויליאם מולטון מרסטון (William Moulton Marston), שהודה בכך.
עם זאת, ורתהם גם טען כי כוחה של וונדר וומן ועצמאותה מעידים על היותה לסבית.
טענה נוספת של ורתהם בספר: "הכרתי מבוגרים רבים שבמשך כל חייהם העריכו כמה מהספרים שקראו בילדותם.
מעולם לא נתקלתי במבוגר, או במתבגר שחדל לקרוא ספרי קומיקס, שיחשוב לשמור על אחד מ"ספרים" אלו מסיבה סנטימנטלית או אחרת" נראית אירונית משהו בהתחשב בפנדום המאורגן של ספרי הקומיקס שצמח אחר כך בין המבוגרים שקראו אותם בילדותם, בתקופת תור הזהב של הקומיקס.
עובדה שנוטים לעיתים קרובות לשכוח בדיונים על הספר "פיתוי התמימים" הוא הניתוח שערך ורתהם למודעות הפרסומת שהופיעו בספרי הקומיקס של שנות ה-50 ולהקשר המסחרי בו יצאו לאור ספרי הקומיקס.
ורתהם התנגד לא רק לאלימות בסיפורים אלא גם לעובדה שלצד ציורי הקומיקס התפרסמו גם רובי אוויר וסכינים.
עובדה נוספת שכמעט ואינה מוזכרת בתקצירים ובסקירות של "פיתוי התמימים" הן הטענות של ורתהם שעל בעלי חנויות הספרים והעיתונים שלא רצו למכור חוברות או ספרים מסוימים, דוגמת סיפורי אימה, בשל תוכנם, הופעלו איומים על ידי המפיצים.
לטענת ורתהם, אמרו המפיצים למוכרי העיתונים שאם לא ימכרו את ספרי הקומיקס השנויים במחלוקת, לא יותר להם למכור אף אחד מסוגי העיתונים והמגזינים האחרים.
הרעש שעורר הספר לצד המוניטין הקודם של ורתהם כעד מומחה, הוביל להזמנתו להופיע לפני תת-ועדת הסנאט לעבריינות נוער, שהיושב ראש שלה, הסנאטור אסטס קיפובר מטנסי, עשה שם לעצמו כלוחם בפשע.
בעדותו המפורטת לפני הוועדה חזר ורתהם על הטענות שהופיעו בספרו והצביע על הקומיקס כגורם מרכזי לעבריינות נוער.
בספרו "פרדריק ורתהם וביקורת תרבות ההמונים" (Fredric Wertham and the critique of mass culture) ציין ד"ר בארט ביטי (Bart Beaty) מהפקולטה לתקשורת תרבות של אוניברסיטת קלגרי בקלגרי שבקנדה כי "ורתהם חזר על הקריאה ...
לחקיקה לאומית המבוססת על אידיאל בריאות הציבור שתאסור על הפצה והצגה בפומבי של ספרי קומיקס לילדים מתחת לגיל חמש עשרה." התשאול שערכה הוועדה לעד הבא, ויליאם גיינס (William Gaines), המוציא לאור של EC Comics, התמקד בסצנות האלימות מהסוג שוורתהם תקף.
למרות שהדו"ח הסופי של הוועדה לא האשים את הקומיקס בעידוד לפשע, הוא המליץ שתעשיית הקומיקס תעדן מיוזמתה את התכנים המופיעים בספרים.
ייתכן שהמוציאים לאור ראו בכך איום מוסווה לצנזורה בפוטנציה משום שבתגובה הם הקימו את רשות קוד הקומיקס שנועדה לפקח על התוכן המודפס.
הקוד אסר לא רק על ציורים של אלימות אלא גם על שימוש במילים וברעיונות מסוימים (כדוגמת "טרור" ו"זומבים") והורה כי בסיפורים יבואו הפושעים על עונשם תמיד.
הוראות אלו גרמו להפסקת מרבית סדרות הקומיקס הדומות לאלו שהוציאה EC Comics והשאירו רק חלק מסורס מסדרות גיבורי העל כסוגה העיקרית שנותרה.
ורתהם טען שקוד הקומיקס איננו מספיק בעוד שעבור הרוב בתעשיית הקומיקס היה הקוד דרקוני מדי.
דעותיו של ורתהם על תקשורת ההמונים האפילו על דעותיו בתחום נרחב יותר - חששותיו מאלימות ודאגתו להגן על ילדים מנזקים פסיכולוגיים.
בכתביו בנושא ההשפעות שיש להפרדה הגזעית השתמשו כעדות בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך - פסק דין תקדימי של בית המשפט העליון של ארצות הברית אשר קבע דה יורה כי הפרדה על רקע גזעי בחינוך הציבורי בארצות הברית היא בלתי חוקתית.
חלקים מספרו "אות קין" (A Sign for Cain) משנת 1966 עסקו במעורבותם של רופאים בשואה.
ביטי גילה כי ב-1959 ניסה ורתהם לפרסם ספר המשך לספר "פיתוי התמימים" שעסק בהשפעות של טלוויזיה על ילדים שעתיד היה להיקרא "המלחמה נגד הילדים".
למרבה תסכולו של ורתהם אף מוציא לאור לא הסכים להדפיס את ספרו.
ורתהם הכחיש תמיד שהוא תומך בצנזורה או שהוא מתנגד עקרונית לספרי קומיקס, וב-1970 התמקדה תשומת לבו בהשפעות החיוביות של תת-תרבות הפנדום של הקומיקס.
בספרו האחרון, "העולם של הפנזינים" (1974), הוא הגיע למסקנה שהפנזינים הם "תרגיל בריא ומועיל של דחפים יצירתיים".
ספרו זה הוביל להזמנתו להרצות בפני כנס אמנות הקומיקס בניו יורק.
מכיוון שוורתהם היה עדיין ידוע לשמצה בקרב חובבי הקומיקס הוא נתקל בחשדנות ובהפרעות מכוונות לנאומו, ומאז חדל לכתוב על קומיקס.
לפני שפרש לגמלאות כיהן כפרופסור לפסיכיאטריה באוניברסיטת ניו יורק, ועבד כפסיכיאטר בכיר במחלקת בית החולים של עיריית ניו יורק, וכפסיכיאטר וכמנהל של מרפאת בריאות הנפש במרכז בית החולים בלוויו (Bellevue Hospital Center).
פרדריק ורתהם מת ב-18 בנובמבר 1981 בגיל 86 בבית אליו עבר עם פרישתו לגמלאות בקמפטון (Kempton) פנסילבניה.
כתביו (כולל כתב היד לספר שלא הודפס "המלחמה נגד ילדים") נתרמו לספריית הקונגרס ונשמרים באגף כתבי היד.
הכתבים שוחררו לעיון חוקרים ב-20 במאי 2010. כמו כן הוכן רישום של כתביו המדגים את הרב גוניות של התחומים בהם התעניין.
פרדריק (פריץ) לֵאוּ Löwe (מבוטא "לֵוֵה"); 10 ביוני 1901 - 14 בפברואר 1988) היה מלחין אוסטרי-אמריקאי ממוצא יהודי.
הוא יצר עם הלבריתן אלן ג'יי לרנר את מחזות הזמר "גברתי הנאווה" ו"קמלוט", שהוצגו בברודוויי במשך שנים והיו גם לסרטי קולנוע מצליחים.
לאו נולד בברלין להורים וינאיים, אדמונד ורוזה לווה.
אביו היה כוכב אופרטה יהודי ידוע-שם, שהופיע ברחבי אירופה ובשתי האמריקות.
הוא הופיע בתפקיד הרוזן דנילו בהפקה הברלינאית של האלמנה העליזה בשנת 1906.
פרדריק לאו גדל בברלין ולמד בבית הספר הפרוסי לקדטים מגיל חמש עד שלוש-עשרה.
בגיל צעיר למד לנגן בפסנתר משמיעה ועזר לאביו לחזור על תפקידיו.
בגיל שבע החל לחבר שירים.
בהמשך למד בקונסרבטוריון למוזיקה בברלין (קונסרבטוריון שטרן), הווירטואוז קלאודיו אראו למד שנה אחת מעליו, ובין חבריו ללימודים היו פרוצ'ו בוזוני ואז'ן ד'אלבר.
הוא זכה במדליית הולנדר מטעם בית ספרו והופיע כפסנתרן קונצרטים עוד בהיותו בגרמניה.
בגיל 13 היה הפסנתרן הסולן הצעיר ביותר שהופיע אי פעם עם הפילהרמונית של ברלין.
ג'פרי בלוק מציין, בערך "פרדריק לאו" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין, שלכל הפרטים האלה אין שום אישור או תיעוד פרט לדברי לאו עצמו, והם מוטלים בספק.
בשנת 1924 קיבל לווה האב הצעה להופיע בניו יורק ופרדריק נסע עמו לשם, נחוש בהחלטתו להלחין לברודוויי.
החלטה זו התגלתה כקשה לביצוע, והוא קיבל על עצמו עבודות שונות, בהן החתמת בקר, כריית זהב והיאבקות.
לבסוף מצא עבודה כפסנתרן במועדונים גרמנים ביורקוויל ובבתי קולנוע כמלווה לסרטים אילמים.
גם לפרטים אלה אין כל תיעוד פרט לדברי לאו עצמו.
לאו החל להסתופף במועדון, שהיה מקום מפגש קבוע לאנשי תיאטרון, שחקנים, מפיקים, מנהלי תיאטרון ובמאים.
שנתיים אחריו עלתה על הבמה הצגת "היום שלפני האביב".
שתי הצגות אלה היו כישלונות, אך עבודתם המשותפת הבאה, "בריגדון", פנטזיה מוזיקלית רומנטית שהתמקדה בעיקר בסקוטלנד, הציב את הצמד במעמד של היוצרים המצליחים ביותר של מחזות זמר משולבים.
כעבור שנתיים הוציאו מתחת ידיהם את ג'יג'י, עיבוד לנובלה של קולט, שזכה לפרס האקדמיה.
יצירתם המשותפת האחרונה לברודוויי, "קמלוט", משנת 1960, עיבוד לגרסתו של ט.
וייט לאגדת המלך ארתור, עמדה בתלאות ההפקה, שכללו בעיות בריאות של הבמאי מוס הארט, מתחים אישיים וביקורות ראשונות גרועות, וזכתה לתקופת הצגות מכובדת בברודוויי.
אחד המאפיינים למחזות הזמר של לרנר ולאו לאחר "בריגדון" היה הצגת דמות מרכזית בגילומו של שחקן שאינו זמר, המגיש את שיריו בשילוב של דיבור ושירה.
דוגמאות לכך הם לי מרווין בסרט "המכורים לזהב"; רקס הריסון על הבמה ובסרט "גברתי הנאוה"; לואי ז'ורדן בז'יז'י"; ריצ'רד ברטון (במה) וריצ'רד האריס (סרט) ב"קמלוט".
אוסף יצירותיו של לאו נשמר במדור המוזיקה של ספריית הקונגרס בוושינגטון.
פרדריק "פרד" לורז היה אתלט אמריקאי, אלוף מרתון בוסטון (1905).
את אימוניו ערך בשעות הערב והלילה ובמשך היום עבד בתור בנאי.
במרתון בוסטון שנערך ב-1904 סיים לורז במקום חמישי ובכך הבטיח את השתתפותו באולימפיאדת סנט לואיס (1904).
באולימפיאדה הוא חצה ראשון את קו הסיום בריצת המרתון ואף חגג את "ניצחונו" כשהצטלם כאלוף האולימפי עם אליס רוזוולט, בתו של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט; אך הוא נפסל לאחר שהתברר שרימה בתחרות, ומדליית הזהב הועברה לתומאס היקס, אף הוא מארצות הברית, שחצה שני את קו הסיום.
התנאים בריצה זו היו קשים.
הריצה התנהלה בדרך עפר בין הגבעות ולוותה בעננים של אבק שהעלו הרכבים שליוו את הרצים.
הטמפרטורה באותו היום הייתה גבוהה ועמדה על 32 מעלות צלזיוס ובנוסף הייתה רק תחנה אחת לשתיית מים במחצית הדרך.
בריצה השתתפו טובי רצי המרתון מארצות הברית, בהם סמי מלור (אלוף מרתון בוסטון ב-1902), ג'ון לורדון (אלוף מרתון בוסטון ב-1903) ומייק ספרינג (אלוף מרתון בוסטון ב-1904); שלושתם לא הצליחו לסיים את הריצה.
מאוחר יותר התברר שלורז רימה בתחרות: הוא הפסיק לרוץ עקב תשישות לאחר 14.5 ק"מ, והמשיך בנסיעה ברכב עם מאמנו לאורך 17.7 ק"מ, עד שמכוניתם הפסיקה לעבוד והוא המשיך בריצה ונכנס ראשון לאצטדיון.
לאחר שצופים בתחרות דיווחו על התרמית, הוא הודה מיד, ומדליית הזהב הועברה להיקס.
להגנתו טען לורז שעשה זו כבדיחה.
הוא הורחק על ידי איגוד האתלטים החובבים מהשתתפות בתחרויות לכל ימי חייו, אך לאחר שהתנצל והתברר שלא תכנן להונות, הוא הורשה להתחרות שוב.
במרתון בוסטון שנערך בשנת 1905 זכה לורז במקום הראשון בתוצאה של 2:38:25 שעות.
הוא המשיך להשתתף במרתון בוסטון וב-1908 סיים במקום השביעי.
ב-4 בפברואר 1914 נפטר לורז ברובע הברונקס מדלקת ריאות.
סר פרדריק אלויסיוס ולד היה מדינאי ניו זילנדי שכיהן כמושל של מושבות בריטיות שונות.
הוא כיהן כראש ממשלת ניו זילנד השישי ומאוחר יותר כמושל אוסטרליה המערבית, מושל טסמניה ומושל מושבות המצרים (Straits Settlements, קבוצה של טריטוריות בריטיות בחצי האי המלאי).
ולד נולד בברידפורט, מחוז דורסט, אנגליה.
אמו, כריסטינה מריה קליפורד, הייתה בתו של צ'ארלס קליפורד, ברון קליפורד השישי מצ'אדלי.
שני הוריו היו ממשפחות של בני האמונה הקתולית שסירבו לקבל על עצמן את האמונה האנגליקנית.
אביו, המפרי ולד, שמוצאו מכפר צ'ידאק שבמחוז דורסט, היה בן למשפחה אנגלית ותיקה.
אחיו של המפרי ולד, תומאס, היה המייסד של קולג' סטוניהרסט הישועי.
חינוכו של פרדריק ולד היה מבוסס על האמונה הקתולית.
את שנותיו הראשונות הוא בילה עם הוריו בצרפת.
בהמשך הוא זכה לחינוך טוב, למד בסטוניהרסט, עד אשר התקבל לאוניברסיטת פריבור שבשווייץ, שם למד פילוסופיה, כימיה, שפות ומשפטים.
מלכתחילה היה בכוונתו לפתח קריירה צבאית, אך הוא שוכנע לותר על כך על ידי מורהו בפריבור.
תחת זאת הוא החליט לחפש קריירה במושבות והגיע לוולינגטון, ניו זילנד ב-22 באפריל 1844.
בניו זילנד הוא נכנס לשותפות עם בן דודו, סר צ'ארלס קליפורד.
השניים הקימו כמה תחנות לגידול כבשים ברחבי הארץ וולד נעשה אדם אמיד.
ולד מצא שחיי הכפר משעממים מדי, אך עד מהרה הוא נעשה מעורב בחיים הפוליטיים.
אחת המערכות העיקריות שהוא ניהל הייתה כנגד כל אפשרות של אפליה כנגד הקתולים בניו זילנד.
מאוחר יותר הוא נעשה פעיל בשדולה למען דמוקרטיה ייצוגית בניו זילנד.
ב-1848, דחה ולד את הצעתו של המושל הכללי, ג'ורג' גריי, להיות חבר במועצה ממונה שגריי הציע להקימה.
ב-1852 הוא ביקר באנגליה, שם הוא פרסם חוברת בשם "עצות למתעתדים להיות חוואי כבשים בניו זילנד".
כאשר הוכרזה הקמתו של הפרלמנט של ניו זילנד, הציג ולד את מועמדותו.
הוא היה חבר הפרלמנט הראשון כנציג מחוז הבחירה של וואיראו (צפון-מזרח האי הדרומי).
המחלוקת הפוליטית העיקרית הייתה אז בין ה"צנטרליסטים" (מצדדי ממשל מרכזי חזק) לבין ה"פרובינציאליסטים" (מצדדי ממשל חזק של הפרובינציות).
בקשת הפוליטית שבין שתי הגישות, מיקם ולד את עצמו כאיש מרכז מתון, למרות שהוא נטה להתנגד לקיצוניים שבשני הצדדים של המפה הפוליטית.
ולד היה גם חבר ב"קבינט" קצר הימים שהוקם סביב מנהיגותו של ג'יימס פיצג'רלד.
היה זה ניסיון ללקיחת אחריות של הפרלמנט על ניהולה של ניו זילנד.
המושל בפועל, רוברט וויניארד, עצר את המהלך הזה, והקריירה הקצרה של ולד כשר, הסתיימה.
למרות כישלונה של "ממשלת" פיצג'רלד, היה ולד שבע רצון מכך שקתולים יכולים לקחת חלק מלא בפעילות פוליטית.
העובדה שצ'ארלס קליפורד, קתולי אף הוא, נבחר להיות יושב ראש הפרלמנט, עודדה אותו עד מאוד.
זמן קצר לפני תום כהונתו של הפרלמנט הראשון, התפטר ולד כדי לשוב לאנגליה לזמן קצר.
בשובו, הוא נבחר לפרלמנט השני, שוב כנציג וואיראו.
הוא נסע שוב לאנגליה לזמן קצר כדי לשאת לאישה את בת דודתו מדרגה שנייה, פילומנה מרי אן ליזל פיליפס.
ב-1860, הוזמן ולד להצטרף לממשלתו של אדוארד סטפורד ולקחת על עצמו את האחריות על ענייני הילידים במקומו של ויליאם ריצ'מונד.
במסגרת תפקידו זה היה על ולד להתמודד עם עימותים כמו מלחמת טראנאקי הראשונה.
למרות שוולד סלד ממלחמות, והאמין שהמושל גריי טיפל במצב בצורה לא ראויה, הוא האמין בצורך לבסס את כוחה של הממשלה, ותיאר זאת כ"חובה כואבת".
תפקידו של ולד הסתיים כאשר ממשלתו של סטפורד הובסה.
ב-1864 התפטרה ממשלתו של פרדריק ויטאקר עקב חיכוכים עם המושל.
על הפרק עמדה השאלה מי צריך להיות זה שיממן את הכוחות הצבאיים הבריטים שהיו מוצבים בניו זילנד.
ולד, בהאמינו שחוסר היעילות של הבריטים היא זאת שגרמה מלכתחילה לעימות עם המאורים, התנגד נחרצות לדרישותיו של גריי מהפרלמנט לממן את החזקת הכוחות.
תחת זאת גרס ולד שהכוחות הצבאיים הבריטים צריכים להתפנות מניו זילנד ולהיות מוחלפים על ידי כוחות מקומיים.
הצלחתו של ולד כראש ממשלה לא הייתה מלאה.
ב-1865 עברה בירת ניו זילנד כמתוכנן מאוקלנד לוולינגטון, והצעותיו לכינון יחסים עם המאורים התקבלו.
יחד עם זאת, שני צעדים אלו עוררו מרירות.
אנשי אוקלנד זעמו על העתקת עיר הבירה והמאורים זעמו על הפקעתם של קרקעות בשטח של 4,000 קמ"ר באזור ואיקטו.
הצלחותיו האחרות של ולד, הנסיגה של הכוחות הבריטים מניו זילנד, היו גם הם שנויות במחלוקת וגרמו לעוינות כלפיו מצדו של המושל.
בנוסף, מצבה הפיננסי של הממשלה היה לא יציב.
קצת פחות משנה לאחר כינונה, התפטרה ממשלתו של ולד.
ב-1866 פרש ולד, שסבל מבריאות רופפת ומלחץ נפשי, מהחיים הפוליטיים ושב לאנגליה שנה לאחר מכן.
לאחר שהוא חזר לאיתנו, הוא שב לחיים פעילים.
ב-1869 הוא פרסם ספר על ניו זילנד ובמרץ אותה שנה הוא החל קריירה כמושל קולוניאלי כאשר התמנה לתפקיד מושל אוסטרליה המערבית.
בספטמבר 1869 הגיע ולד לאוסטרליה המערבית.
הוא מיד יצא לסדרה של סיורים ברחבי המושבה.
במשך ששת החודשים הראשונים לכהונתו הוא גמא כ-1,900 ק"מ כשהוא רוכב על סוס.
התרשמותו מבידודה של המושבה, הניעה אותו לדאוג לפיתוחה של רשת הטלגרף ולשיפורים בתחבורה.
במרץ 1870 הוא שלח את ג'ון פורסט (לימים ראש הממשלה הראשון של אוסטרליה המערבית), לחקור את האפשרות של הקמתו של קו טלגרף בין אלבני לבין אדלייד.
בסופו של דבר נסלל קו זהה ולאוסטרליה המערבית הייתה רשת קווי טלגרף באורך כולל של 1,400 ק"מ.
ולד גם דאג להקמתו של שירות אוניות קיטור לאורך החופים והחל בהקמתה של רשת רכבות.
מבחינתו של ולד, מינויו כמושל היה מנדט להשגת שינויים חוקתיים דומים לאלה שהוא הצליח להשיג בניו זילנד.
עם התלהבותו של המזכיר הקולוניאלי, פרדריק בארלי, הוא קידם את הקמתה של ממשלה ייצוגית.
בהזדמנות הראשונה, הגיש ולד הצעת חוק שעל פיה נבחרו 12 חברים למועצה המחוקקת יחד עם שישה נציגים ממונים.
הצעת החוק עברה בסופו של דבר ב-1 ביוני 1870. בארלי החל אז לפעול להקמתה של ממשלה וב-1874 אישרה זאת המועצה המחוקקת.
למרות שוולד היה סבור שאוסטרליה המערבית עדיין לא הייתה בשלה להקמתה של ממשלה עצמאית, הוא שלח את הבקשה למשרד המושבות בלונדון.
משרד המושבות התנגד מאוד להצעה ומתח ביקורת על ולד על כך שאפשר את הגשת ההצעה.
ב-1874 נסע ולד לניו זילנד בענייני עסקיו ולאחר שובו הוא הועבר להיות מושל טסמניה ונושא הממשל העצמי באוסטרליה המערבית נגנז עד 1890.
ולד כיהן כמושל טסמניה בין השנים 1875–1880. הוא מצא שתפקיד זה דורש ממנו הרבה פחות מתפקידו הקודם, שכן לטסמניה כבר היה ממשל עצמי וכל מה שנותר לו היה לשבת בראש ישיבות המועצה המחוקקת.
בין השנים 1880–1887 כיהן ולד כמושל מושבות המצרים, שכללו את מלאקה, פננג וסינגפור.
ב-1880 הוא הגיע למושבה והחל לגלות עניין אישי בפיתוחן של המדינות המלאיות.
באמצע שנת 1881 הוא ערך ביקור בעיר טאיפינג שבמדינת פרק.
הוא מצא ש"ההכנסות הולכות וגדלות והמצב בכללותו מצוין...
אך העבודות הציבוריות, סלילת הכבישים, ופיתוח תעשיות נוספות מעבר לכריית בדיל, הם צורך חיוני ביותר".
כמו כן הוא דיווח על הצורך בפיתוח אספקת המים לעיר, בסלילת כבישים ומסילות ברזל שיקשרו את העיר לנמל (שמאוחר יותר נקרא על שמו "פורט ולד").
הוא דיווח שהעיר השתקמה מאז השריפה שהשתוללה בה שנה קודם לכן, שנסללו רחובות חדשים ורחבים ושנבנו בתים טובים יותר.
סלילתה של מסילת הברזל בין טאיפינג לפורט ולד פיתחה את האזור.
באותה תקופה הגיעו לאזור פועלים מהודו ומציילון.
שנתיים לאחר מכן ביקר ולד שוב בטאיפינג וראה את התפתחותה.
הוא נסע על מסילת הרכבת שקישרה אותה עם הנמל.
הוא גם יזם תוכנית לסלילתה של רשת טלגרף.
ב-1887 פרש ולד סופית מהחיים הציבוריים, למרות שהוא המשיך להיות פעיל בתחומים אחרים.
ב-1891 הוא ביקר שוב במושבות המצרים ובביקור זה הוא חלה ושב לאנגליה.
פרדריק ולד מת בצ'ידאק שבמחוז דורסט ב-20 ביולי 1891. על שמו נקראו מקומות רבים במלזיה, בסינגפור, באוסטרליה המערבית, בטסמניה ובניו זילנד.
פרדריק ויליאם טרבס, BEM היה שחקן אופי אנגלי בעל רפרטואר עשיר.
טרבס נולד בעיר מרגייט שבמחוז קנט באנגליה.
הוא למד במכללה הימית פנגבורן , ובמלחמת העולם השנייה שירת בצי הסוחר הבריטי.
בהפלגה הראשונה שלו על אוניית התובלה ויימאראמה, היה מעורב במבצע פדסטל שנועד להעביר אספקה למלטה הנצורה.
ב-13 באוגוסט 1942 הטביעו מפציצים גרמנים את האונייה ויימאראמה, הדלק על הסיפון התלקח, והאונייה התפוצצה.
מתוך 107 אנשי הצוות נהרגו 80. טרבס סייע בהצלת אחדים מעמיתיו.
טרבס, שהיה אז בן 17, קיבל את מדליית האימפריה הבריטית ואת מדליית המלחמה על אומץ לב בים .
אחרי המלחמה למד טרבס משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
טרבס היה שייך למשפחה שעסקה ברפואה.
אביו היה רופא, ודודו של אביו היה פרדריק טרבס הרופא שהתפרסם בכך שגילה את ג'וזף מריק, "איש הפיל".
בסרטו של דייוויד לינץ' "איש הפיל" גילם אנתוני הופקינס את דמותו של הרופא, וטרבס עצמו שיחק בתפקיד חבר מועצת העיר.
בנוסף לקריירה על המסך הופיע טרבס גם על במות התיאטרון ובתוכניות רדיו.
הוא שיחק עם התיאטרון המלכותי הלאומי במחזה "Plenty" מאת דייוויד הר, "The Philanderer" מאת ג'ורג' ברנרד שו, "חסד" מאת ארנולד וסקר, "איש הקרח" מאת יוג'ין או'ניל, ובמחזות השייקספיריים "מהומה רבה על לא דבר" בתפקיד לאונטו, וב"קוריולנוס" בתפקיד מנניוס (1984).
טרבס היה נשוי למרגרט ג'ין.
בנו הבכור הוא השחקן סיימון טרבס.
ב-30 בינואר 2002 נפטר במיצ'ם שבלונדון.
פרדריק מולנברג היה כומר ופוליטיקאי אמריקאי, הראשון אשר שימש בתפקיד יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית.
כומר לותרני על פי מקצועו, מולנברג שימש גם כנציג לוועידת החוקה של מדינת פנסילבניה וכנציג לקונגרס ארצות הברית מטעם מדינה זו.
מולנברג נולד בטראפה (Trappe) פנסילבניה.
הבית שבו התגורר בעיירה, וידוע בימינו כ"בית יושב הראש", נמצא בתהליך שימור ושחזור לתקופה שבה התגורר במקום.
משפחתו, ראשית חייו ותפקידו ככומר
מולנברג נולד בטראפה, פנסילבניה, להורים אנה מריה (לבית ויזר) והיינריך מלכיור מולנברג, השלישי מבין 11 אחים ואחיות, מתוכם הגיעו שבעה לבגרות.
אביו, אשר היגר מגרמניה לפנסילבניה ב-1742, נחשב לפטריארך הראשון ולמייסדה של הכנסייה הלותרנית באמריקה.
סבו מצד אימו היה מנהיג קולוניאלי בפנסילבניה ממוצא גרמני בשם קונראד ויזר.
אחיו, פיטר, היה גנרל בצבא הקונטיננטלי ואחיו גוטהילף היינריך ארנסט היה בוטנאי.
ב-1763, בצוותא עם אחיו פיטר והיינריך, נסע מולנברג לגרמניה ללימודים ב-Franckesche Stiftungen שבהאלה וב-1769 התקבל ללמוד באוניברסיטה באותה עיר שם למד תאולוגיה.
לאחר מכן עבר להתגורר בניו הנובר טאונשיפ שבפנסילבניה ושימש ככומר שם ובקהילות של אוליי (Oley Township) וגושנהופן (Goshenhoppen) עד אוגוסט 1779.
ב-15 באוקטובר 1771 נשא מולנברג לאישה את קתרין שפר (Catherine Schaeffer), ביתו של מזקק סוכר עשיר מפילדלפיה, ולזוג נולדו שישה ילדים.
מולנברג היה חבר בקונגרס הקונטיננטלי ב-1779 וב-1780, שירת בבית הנבחרים של פנסילבניה מ-1780 ועד 1783 ונבחר ליושב הראש של בית הנבחרים של פנסילבניה ב-3 בנובמבר 1780. מולנברג היה נציג ונשיא ועדת החוקה של פנסילבניה ב-1787 שהתכנסה כדי לאשרר את החוקה והיה הראשון מבין החותמים על מגילת הזכויות של ארצות הברית.
מולנברג שימש כחבר בית הנבחרים מטעם פנסילבניה בקונגרס הראשון והשלישי ונבחר לשמש גם כיושב הראש הראשון והשלישי של קונגרסים אלה.
ההצבעה גם כמעט ועלתה לו בחייו: גיסו, שהיה רפובליקני קנאי, ניסה להורגו באמצעות דקירה בגבו.
ב-1794, במהלך כהונתו השנייה של מולנברג כיושב ראש, נדחתה הצעה ברוב של 42 מול 41 לתרגם חלק מהחוקים לגרמנית.
מולנברג, אשר נעדר מההצבעה, צוטט כביכול באומרו ש"ככל שיהפכו הגרמנים מהר יותר לאמריקאים כן ייטב" ("The faster the Germans become Americans, the better it will be").
אף על פי שלא הצביע כנגד ההצעה, נולדה עקב כך האגדה האורבנית אגדת מולנברג, לפיה הצבעתו כנגד ההצעה מנעה מגרמנית להפוך לשפה רשמית בארצות הברית.
על פי אגדה אחרת, היה למולנברג חלק בקביעת אופן הפנייה לנשיא ארצות הברית כ"אדוני הנשיא" (Mr.
President), זאת לעומת הצעותיו של ג'ון אדמס, אשר תמך בתארים בריטיים מסורתיים, כגון "הוד מלכותו הנשיא", ו"הוד מעלתו, נשיא ארצות הברית ומגן חירותנו".
במהלך העשור של 1780 ניהל מולנברג חנות כלבו בסמוך לביתו שבטראפה.
עם מותו של חותנו, דייוויד שפר, נכנס מולנברג אל עסקי זיקוק הסוכר וצבר בזכותו הון רב ורכש מעמד חברתי והשפעה פוליטית ניכרת.
מולנברג שימש כנשיא מועצת הצנזורים של פנסילבניה.
בין השנים 1790 ל-1797 היה נשיא האגודה הגרמנית של פנסילבניה.
ב-8 בינואר 1800 מונה לגזבר משרד הקרקעות של פנסילבניה ושימש בתפקיד זה עד למותו בלנקסטר ב-4 ביוני 1801, בגיל 51.
מולנברג נקבר בבית הקברות וודוורד היל (Woodward Hill Cemetery) שבלנקסטר.
הבית בו התגורר בילדותו, ובשלב מאוחר יותר של חייו, בטראפה שבפנסילבניה מכונה "בית יושב הראש".
הבית ניצל מהריסה בזכות התארגנות של תושבים מקומיים אשר רכשו אותו ב-2004 והחלו בפרויקט שימור ושחזור לתקופה בה חי מולנברג, תהליך הנמשך גם בימינו.
במלחמת העולם השנייה נקראה לכבודו אוניית הליברטי סס.
פרדריק מיטראן היה איש קולנוע וטלוויזיה - מפיק, מנחה, במאי, תסריטאי, שחקן וסופר צרפתי, שבשנים 2009–2012 כיהן כשר התרבות והתקשורת של צרפת בשלוש ממשלות של פרנסואה פיון.
פרדריק מיטראן נולד בפריז בשנת 1947 למהנדס רובר מיטראן, אחיו הבכור של פרנסואה מיטראן, ולאדית קאייה, אחייניתו של אז'ן דלונקל, מייסד הארגון הימני הרדיקלי לה קגול.
מיטראן למד בתיכון ז'אנסון דה סאיי בפריז ולאחר מכן למד היסטוריה וגאוגרפיה באוניברסיטת פריז-ננטר, וכן מדעי המדינה במכון למדע המדינה בפריז.
בתום לימודיו ניהל בפריז בשנות ה-1970 שלושה אולמות קולנוע, Art-et-Essai, ושיחק בסרטים שונים לצד פייר זוקה, פייר גרמבלא ובנואה ז'אקו.
בשנות ה-1980 סגר את בתי הקולנוע שלו מסיבות כלכליות.
בשנים 1968–1971 הוא לימד כלכלה, היסטוריה ופוליטיקה בבית ספר דו-לשוני בפריז.
בשנות ה-80 וה-90 היה פעיל כמפיק וכבמאי של תוכניות וסרטי טלוויזיה.
ביוני 2008 מינה אותו נשיא צרפת ניקולא סרקוזי למנהל אקדמיית צרפת ברומא (וילה מדיצ'י), אותה ניהל עד ספטמבר 2009, כשהוחלף על ידי אריק דה שאסה.
ב-24 ביוני 2009 התמנה לשר התרבות והתקשורת של צרפת בממשלת פרנסואה פיון.
פרדריק מיטראן היה הומוסקסואל מוצהר.
מיטראן טען שלא כל הפרטים בספר היו אמיתיים, שהאירועים התרחשו כשהוא עצמו היה צעיר מאוד כשהפרש הגילים בינו לבין נערי הליווי היה קטן או אפסי.
מיטראן גינה את הפדופיליה ואת "תיירות המין" ונשאר בתפקידו.
מיטראן, שהחזיק גם באזרחות תוניסיאית, עורר ביקורות נוספות בצרפת כשהצהיר בינואר 2011 שהערכת משטרו לשעבר של נשיא תוניסיה, זין אל-עאבדין בן עלי, כ"דיקטטורה" היא מופרזת.
פרדריק מיטראן נפטר בפריז ב-21 במרץ 2024. היה אב לשלושה ילדים: בן מקשר ללא נישואים, יליד 1981, ושני בנים מאומצים בתוניסיה, שנולדו בהממט ב-1989 ו-1991.
1982 – פרס ז'אן-לואי בורי על "מכתבי אהבה בסומליה"
1989 – פרס כמנחה הטוב ביותר של דיונים טלוויזיוניים
1997 – פרס Maison de la Presse על הסרט התיעודי "נפילת הנשרים"
2000 – פרס אוסקר ויילד על "יום אחד במאה"
2005 – פרס דה וודוויל (לה קופול) על הספר "La Mauvaise Vie"
2017 – פרס ז'אן-ז'אק רוסו לאוטוביוגרפיה - על הספר "Mes Regrets sont des Remords"
עיטור המסדר הלאומי של לגיון הכבוד בדרגת אביר
עיטור המסדר הלאומי להצטיינות בדרת קצין
מסדר האמנויות והספרות בדרגת מפקד – כשר התרבות
המסדר הלאומי של צלב הדרום עם צלב גדול מטעם ברזיל