tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סנט לוסיה אינה מיוצגת בטרינידד וטובגו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי טרינידד וטובגו–סנט קיטס ונוויס הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של טרינידד וטובגו לבין פדרציית סנט כריסטופר ונוויס.
בין הרפובליקה של טרינידד וטובגו לבין פדרציית סנט כריסטופר ונוויס מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים וחמים.
שתי המדינות הן חברות מלאות בארגון המדינות האמריקאיות, בארגון הקהילייה הקריבית ובחבר העמים הבריטי.
שתי המדינות חולקות קשרים קרובים מאוד עקב היותן קולוניות לשעבר כחלק מהאימפריה הבריטית, עם דמוגרפיה משותפת.
בשנת 2018, ראש הממשלה של סנט קיטס ונוויס, טימותי האריס, הציע עזרה פיננסית לטרינידד וטובגו, עקב ההרס הרב שנגרם בה בעונת הגשמים.
סנט קיטס ונוויס שלחה משלחת להשתתף במפגש "בונים חוסן קאריבי" שהתקיים בטרינידד וטובגו בשנת 2017. הנושאים המדוברים במפגש היו ההתמודדות של המדינות עם אסונות טבע ויצירת מאגר מזון משותף.
סנט קיטס ונוויס אינה מיוצגת בטרינידד וטובגו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
טרינידד וטובגו אינה מיוצגת בסנט קיטס ונוויס בדרג השגרירות.
טרינידד וטובגו מיוצגת בסנט קיטס ונוויס בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בבאסטר, בירת המדינה.
יחסי טרינידד וטובגו–סורינאם הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של טרינידד וטובגו לבין רפובליקת סורינאם.
שתי המדינות מורכבות מאוכלוסייה רבה של הודים, בעיקר הודים-טרינידדים והודים-סורינמים, אשר הגיעו מהודו שנשלטה על ידי האימפריה הבריטית כעבדים.
בשתי המדינות ישנם מיעוטים גדולים של מאמיני הדתות אסלאם והינדואיזם.
בין שתי המדינות יחסים משמעותיים תרבותיים עקב הדמיון שבין האוכלוסיות.
ב-6 ביולי 2016 נפגש ראש ממשלת טרינידד וטובגו, קית' רוולי, עם נציגים ממשלת סורינאם על מנת לשוחח על אפשרויות פיתוח ביחסים הדו-צדדיים בין שתי המדינות בעיקר בתחומי הכלכלה והאנרגיה.
שתי המדינות קראו לכינון כלכלה אחת ושוק אחד לכל מדינות הקהילייה הקריבית.
בין שתי המדינות מתקיים סחר משמעותי יחסית לגודלן הקטן.
טרינידד וטובגו אינה מיוצגת בסורינאם בדרג השגרירות.
טרינידד וטובגו מיוצגת בסורינאם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בפרמריבו, בירת המדינה.
סורינאם אינה מיוצגת בטרינידד וטובגו בדרג השגרירות.
סורינאם מיוצגת בטרינידד וטובגו בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בפורט אוף ספיין, בירת המדינה.
יחסי טרינידד וטובגו–סינגפור הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של טרינידד וטובגו לבין רפובליקת סינגפור.
בין הרפובליקה של טרינידד וטובגו לבין רפובליקת סינגפור מתקיימים יחסים דיפלומטיים.
הנציבות הגבוהה של טרינידד וטובגו בניו דלהי, בירת הודו, אחראית על ניהול האינטרסים של המדינה בסינגפור.
היחסים שבין סינגפור לטרינידד וטובגו כוננו בשנת 1971, אלו הם היחסים הראשונים שכוננה סינגפור עם מדינה חברה בארגון הקהילייה הקריבית.
סינגפור היא שותפת סחר משמעותית עבור טרינידד וטובגו ומייבאת מיליוני דולרים לטרינידד וטובגו מדי שנה.
טרינידד וטובגו אינה מיוצגת בסינגפור, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
טרינידד וטובגו האמינה את נציבותה הגבוהה בניו דלהי, בירת הודו, על סינגפור.
סינגפור אינה מיוצגת בטרינידד וטובגו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי טנזניה–קניה הם היחסים הבינלאומיים, הדו-צדדיים, המדיניים, הפוליטיים והשיתופיים המתנהלים בין הרפובליקה המאוחדת של טנזניה לבין רפובליקת קניה.
טנזניה היא שותפה בולטת של קניה בתחומים רבים, בעיקרם סחר, ביטחון (צבאי), חינוך, חקלאות ואנרגיה.
טנזניה מחזיקה בנציבות גבוהה בניירובי, וקניה בדאר א-סלאם.
הנציבויות הגבוהות הראשונות של קניה בטנזניה ולהפך נפתחו לאחר שקניה זכתה בעצמאות.
עם זאת, לאחר התפרקות הקהילייה המזרח-אפריקנית בשנת 1977, שתי המדינות ניתקו את הקשר המדיני.
התפרקות ה-EAC הראשונה, שהוקמה בשנת 1967 הובלה על ידי הבדלים אידאולוגיים בין טנזניה לקניה.
כפי שהיה במלחמה הקרה, מדינות אפריקה עמדו בפני החלטות האם להפוך לסוציאליסטיות או קפיטליסטיות.
מנהיג קניה, ג'ומו קניאטה, התכוון לדאוג שקניה לא תהפוך לסוציאליסטית אלא תצטרף לזרם הקפיטליסטי.
טנזניה, לעומת זאת, דגלה באוג'אמה, מדיניות סוציאליסטית מרכז-אפריקאית.
טנזניה וקניה חידשו את הקשרים הדיפלומטיים בשנת 1983. באותה תקופה, גורמים רבים האטו את הרעיון של אוג'אמה בטנזניה וביניהם המלחמה עם אוגנדה ועוד גורמים חברתיים רבים אחרים.
ב-7 ביולי 2000, טנזניה וקניה יחד עם אוגנדה הקימו מחדש את הקהילייה המזרח-אפריקנית (EAC).
ה-EAC תרמה רבות בשיפור הסחר והיחסים הכלליים בין שתי המדינות.
כיום שתי המדינות נהנות מיחסים בריאים.
שתי המדינות מאוכלסות באוכלוסיות דוברות סוואהילי מהגדולות בעולם.
סוואהילי היא השפה הרשמית והלאומית בשתי המדינות.
קניה וטנזניה חולקות קווי דמיון תרבותיים רבים.
לאורך ההיסטוריה ביקרו נשיאי טנזניה וקניה פעמים רבות במדינות זה של זה.
בספטמבר 2014 הייתה טנזניה יעד הייצוא הגדול ביותר של סחורות מקניה בתוך מזרח אפריקה.
סך היצוא של קניה לטנזניה בשנת 2011 הוערך בכ-488 מיליון דולר אמריקאי לעומת 390 מיליון דולר בשנת 2010. הייבוא לקניה מטנזניה הוערך ב-185.4 מיליון דולר בשנת 2011, עלייה מ-126 מיליון דולר בשנת 2010. בשנים שבין 2007–2008 היצוא הטנזני לקניה גדל ב-17%.
בשנת 2009 הוערכה ההשקעה הקנייתית ביותר משני מיליארד דולר אמריקני, שהפכה את קניה למשקיעת החוץ הישירה השנייה בגודלה בטנזניה.
טנזניה וקניה קשורות בכביש ורכבת.
סכום כסף אדיר הוקצה לשדרוג ותחזוקה של התשתית המחברת בין שתי המדינות.
באותה עת ערך הנשיא אוהורו קניאטה את אחד מביקוריו בטנזניה בדרך.
יחסי טרינידד וטובגו–יפן הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה של טרינידד וטובגו לבין יפן.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים במאי 1964, כשנתיים לאחר עצמאותה של טרינידד וטובגו.
בין השנים 1974–1975 היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות היו חמים ולבביים.
ראש ממשלת טרינידד וטובגו, אריק ויליאמס, ערך מספר ביקורים רשמיים ביפן באותה תקופה.
בשנת 1979 יפן פתחה את שגרירותה בפורט אוף ספיין, בירת טרינידד וטובגו.
בשנת 2014, ראש ממשלת יפן, שינזו אבה, תכנן לערוך ביקור רשמי בטרינידד וטובגו כחלק מהביקור הרחב שלו בקהילייה הקריבית.
ב-27 ביולי באותה השנה, אבה קיים ביקור רשמי עם ראש ממשלת טרינידד וטובגו, קמלה פרסד ביססר.
אבה הצהיר כי היה לו הכבוד לערוך ביקור זה במלאת 50 שנה לכינון היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
אבה הביע גם את כוונותיו להעמיק את היחסים הדיפלומטיים בין המדינות באמצעות חתימת הסכמים דו-צדדיים.
ראש ממשלת טרינידד וטובגו בירך את אבה על ביקורו בטרינידד וטובגו.
בשנת 2014, שוויו של הייצוא היפני הסתכם ב-21.84 מיליארד ין (177.2 מיליון דולר) וכלל בעיקר מכוניות, מוצרי חשמל וגומי.
באותה השנה, שוויו של הייבוא היפני מטרינידד וטובגו הסתכם ב-11.28 מיליארד ין (91.5 מיליון דולר) וכלל בעיקר גז טבעי וקקאו.
בשנת 2001 חגגו בטרינידד וטובגו את "שבוע יפן" לציון 30 שנה לכינון היחסים הדיפלומטיים בין המדינות.
טרינידד וטובגו אינה מיוצגת ביפן הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
טרינידד וטובגו האמינה את שגרירותה שבניו דלהי, בירת הודו הסמוכה, על יפן.
יפן מיוצגת בטרינידד וטובגו בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית בפורט אוף ספיין, בירת המדינה.
יחסי טנזניה–יפן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה המאוחדת של טנזניה לבין יפן.
הרפובליקה המאוחדת של טנזניה ויפן מקיימו יחסים דיפלומטיים רשמיים.
היחסים הדיפלומטיים שבין טנזניה ליפן כוננו ב-9 בדצמבר 1961, יום הכרתה של יפן ברפובליקת טנגנייקה.
ג'קאיה קיקווטה, נשיא טנזניה (2013)
קאסים מג'ליווה, ראש ממשלת טנזניה (2019)
טנזניה מיוצגת ביפן בדרג השגרירות, באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
יפן מיוצגת בטנזניה בדרג השגרירות, באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בדאר א-סלאם.
יחסי טנזניה–צ'ילה הם יחסי החוץ בין צ'ילה וטנזניה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-12 ביוני 1971.
טנזניה מיוצגת בצ'ילה באמצעות שגרירותה בברזיליה, ברזיל.
צ'ילה מיוצגת בטנזניה באמצעות שגרירותה בניירובי, קניה.
יחסי טנזניה–מלאווי הם היחסים הדיפלומטיים בין טנזניה למלאווי.
לשתי המדינות יש מחלוקות על גבולן באגם מלאווי.
אורכו של הגבול בין המדינות הוא 512 ק"מ.
בין המדינות קיים סכסוך גבול ארוך שנים על הבעלות על אגם מלאווי.
בשנת 1890, הסכם נחתם בין מזרח אפריקה הגרמנית לניאסלנד, אשר הגדיר את הגבול לאורך קו החוף.
מצב זה אינו מתאים לטנזניה המודרנית, שמאמינה שהגבול צריך להיות באמצע האגם.
ממשלת מלאווי מכירה בהפעלת אמנת 1890 ותובעת את הזכויות על כל חלקו של האגם לאורך גבול המדינות, אשר מכיל מרבצים של גז טבעי.
מלאווי קיבלה עצמאות בשנת 1964, ומיד לאחר מכן היחסים הדיפלומטיים עם שכנתה המזרחית, טנזניה, הפכו למתוחים.
הנושאים העיקריים בין שתי המדינות הם: השקפות שונות על מצבם של אנשים לבנים בדרום אפריקה; חשדותיו של נשיא מלאווי, הייסטינגס בנדה, שטנזניה מסייעת ומעניקה חסות לכמה מהגרים בולטים ממלאווי להפיל את משטרו; סכסוך טריטוריאלי על הגבול לאורך אגם מלאווי.
הייסטינגס בנדה שמר על קשרים הדוקים עם דרום אפריקה והיה אחד הנשיאים האפריקאים הבודדים שביסס יחסים דיפלומטיים עם אותה מדינה, מה שהיה סיבה חזקה לטנזניה (שהתנגדה למדיניות האפרטהייד) להציע מקלט ותמיכה ליריביו הפוליטיים של הייסטינגס בנדה.
טנזניה התנגדה לא רק למדיניות דרום אפריקה, אלא גם לשלטונות פורטוגל במוזמביק (עימם מלאווי קיימה יחסים קרובים), שהשפיעה על החלטתו של נשיא טנזניה ג'וליוס נייררה במאי 1967 להכריז בגלוי על טענות לחלק מאגם מלאווי.
בשנת 2012 חתמה ממשלת מלאווי על חוזה עם חברה בריטית לחיפוש שדות נפט באגם מלאווי, מה שהקשה על היחסים עם טנזניה.
במאי 2013 הצהיר הפרלמנט של טנזניה כי המדינה מתכוונת לשים 6 ספינות נוסעים באגם מלאווי, מה שהכעיס את השלטונות במלאווי.
יחסי טנזניה–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין טנזניה וספרד.
היחסים הדו-צדדיים עם טנזניה יציבים וחיוביים, ובמשך זמן מה סדרי העדיפויות התמקדו סביב ארבעה צירים עיקריים:
דיג, שכן מחצית מצי הטונה הספרדי – המבוסס על איי סיישל – פועל במים אלה עם רישיונות מטנזניה המחודשים מדי שנתיים.
ביטחון, שכן טנזניה וחלק ממצר מוזמביק הם חלק מאזור הנתון בסיכון גבוה לפעילות פיראטית ואיומים ימיים אחרים.
ספינות ספרדיות עוקבות אחר מימי טנזניה כחלק ממבצע אטאלנטה של האיחוד האירופי ומבצע מגן האוקיינוס של נאט"ו ומגיעות לעיתים קרובות לדאר א-סלאם, בעוד האיחוד האירופי מתמודד עם בעלות בריתה, ארצות הברית ויפן כדי לחזק את חיל הים של טנזניה במאבק בפיראטיות.
טנזניה משתתפת מאז 2013 במשימת EUCAP-Nestor של האיחוד האירופי לחיזוק יכולות הביטחון הימי באזור, בה משתתפת גם ספרד.
תיירות, מגזר בו ספרד מובילה בעולם והחלה להיות מיושמת בשוק זה בצורה כפולה: ההשקעה של מלונות מליאה בינלאומית בזנזיבר והשתתפות שנתית מיוחסת של מגזר התיירות הטנזני – הן לאומית והן מהווה חלק מהארגון האזורי EAC – ב-FITUR ופורום החקירות שלו INVESTOUR.
אנרגיה, שיש לה שוק עצום ובו חברות ספרדיות ביצעו פרויקטים של חשמול כפרי ומשתתפות בבניית מפעלים לייצור (ISOLUX).
ישנם גם סיכויים להשתתפות בפיתוח ענפי הנפט ובמיוחד הגז.
היחסים המסחריים בין המדינות הם מועטים.
טנזניה אינה מופיעה בדירוג המדינות המועדפות שנקבעו על ידי תוכנית האב לשיתוף פעולה ספרדי (2013–2016), ולכן היא אינה זוכה לסיוע פיתוח רשמי באופן דו-צדדי.
מנקודת מבט רב-צדדית, בשנת 2014 אושר סיוע בסך 1.5 מיליון דולר מטנזניה מקרן הנאמנות ספרד-UNDP לצורך מימוש היעדים הקיימים בתקופה 2014–2016. הפרויקט יושם באמצעות קרן הפעולה החברתית של טנזניה (TASAF).
טנזניה קיבלה בעבר גם תרומות מסוימות: 6 מיליון אירו בשנים 2008–2010 לתוכנית "מסירה כאחד" של האו"ם ותרומות נוספות כגון WFP בשנת 2009 בשווי 2 מיליון אירו עבור תוכנית המזון העולמית כחלק מהפרויקט "סיוע לפליטים במחנות ומשקי בית פגיעים בקרב האוכלוסייה בצפון מערב טנזניה".
טנזניה מיוצגת בספרד באמצעות שגרירותה בפריז, צרפת.
ספרד מחזיקה בטנזניה שגרירות בדאר א-סלאם וקונסוליית כבוד בזנזיבר.
יחסי טנזניה–קוריאה הצפונית הם יחסים דו-צדדיים בין הרפובליקה העממית הדמוקרטית של קוריאה וטנזניה.
לטנזניה ולקוריאה הצפונית יש היסטוריה ארוכה של שיתוף פעולה צבאי, שהחל בתמיכה ההדדית שלהן במאבק האנטי-אימפריאליסטי באפריקה הדרומית במהלך המלחמה הקרה.
קוריאה הצפונית סיפקה סיוע צבאי למדינות אפריקאיות מאז תחילת שנות ה-70 כדי לסייע למדינות אפריקאיות במאבק השחרור שלהן.
בשנת 2014 אוגנדה וטנזניה הואשמו על ידי האו"ם בגין עסקאות נשק שונות עם קוריאה הצפונית.
האו"ם טען כי טנזניה ניהלה סחר בלתי חוקי בנשק למרות האמברגו שהוטל על המדינה.
המומחים טענו כי 18 טכנאים צבאיים היו מעורבים בשיפוץ ובתחזוקה, מטוסי F-7 של חיל האוויר של טנזניה וכלי טיס צבאיים אחרים.
אובמה הדגיש נקודה זו במהלך ביקורו בטנזניה, אולם שר החוץ של טנזניה לא הכחיש את ההאשמות.
שר החוץ של טנזניה הכחיש כל עסקאות נשק עם קוריאה הצפונית, אך אמר כי השימוש בטכנאים צפון קוריאנים אינו מהווה הפרה של הסנקציות של האו"ם.
הסחר בין טנזניה לקוריאה הצפונית אינו מהותי.
טנזניה מייצאת רק כמויות קטנות של קפה לקוריאה הצפונית וקוריאה הצפונית מייצאת כמויות קטנות של מכשירים רפואיים או תרופות.
קוריאה הצפונית הפעילה במדינה כ-13 מרפאות רפואיות, מהן שתיים נסגרו.
עם סגירת שתי המרפאות, הממשלה מצאה אי סדרים שונים עם המרפאות.
לרופאים לא היה רישיון והם ביצעו שיטות רפואיות ללא רישיון.
קוריאה הצפונית מחזיקה בטנזניה שגרירות בדאר א-סלאם המוסמכת לכל המדינות השכנות מלבד אוגנדה וקניה.
טנזניה מיוצגת בקוריאה הצפונית באמצעות שגרירותה בבייג'ינג, סין.
יחסי טרינידד וטובגו–סין הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה העממית של סין לרפובליקה של טרינידד וטובגו.
סין וטרינידד וטובגו חולקים קשר ידידותי עם חברת הבנייה שנחאי שבסיסה בסין לאחר שבנתה את המעון הרשמי של ראש הממשלה של טרינידד וטובגו, הידוע גם בשם המרכז הדיפלומטי של סיינט אן, והאקדמיה הלאומית לאמנויות הבמה (NAPA), בין התפתחויות אחרות.
יחסי טנזניה–עומאן הם היחסים הדיפלומטיים בין עומאן וטנזניה.
לסולטנות עומאן יש את אחד היחסים ההיסטוריים העתיקים ביותר עם קהילות בזנזיבר, שהיא כיום חלק מטנזניה.
עומאן היא המדינה היחידה מחוץ לאפריקה שבה מדוברת סוואהילית כשפה ראשונה, ולאנשיה יש קשרי דם עם תושבי טנזניה.
זנזיבר, הוא ארכיפלג חצי אוטונומי בטנזניה, המנהל מערכת יחסים עם עומאן מאז המאה ה-17. בשנת 1698, זנזיבר הפכה לחלק מהנחלות מעבר לים של עומאן לאחר שסייף בן סולטאן, האימאם של עומאן, הביס את הפורטוגלים.
בשנות ה-30 של המאה ה-19, השליט העומאני סעיד בן סולטאן העביר את חצרו ממסקט לסטון טאון.
הסולטנות שלטה בחלקים נרחבים מחוף היבשת של טנזניה והמשיכה לסחור עם קהילות בפנים הארץ.
זה הוביל לכך שאנשים עומאנים רבים התיישבו בטנזניה.
בעקבות מהפכת זנזיבר ב-1964, עומאנים רבים גורשו מהאיים.
עם זאת, רבים עדיין ממשיכים לשמור על קשרים משפחתיים עם המשפחה בעומאן.
הסחר בין שתי המדינות קטן.
בשנת 2021, נפח הסחר בין טנזניה לעומאן עמד על ~130 מיליון דולר.
טנזניה ייבאה סחורות בשווי של ~105 מיליון דולר, בעוד שהיצוא שלה עמד על ~25 מיליון דולר.
יבוא טנזניה מעומאן הוא בעיקר מוצרים נגזרי נפט כגון פלסטיק, בעוד שהיצוא הוא בעיקר בשר ומוצרי מזון.
שתי המדינות הקימו נציגויות דיפלומטיות בכל מדינה בהתאמה ויש ביניהן הסכמי שיתוף פעולה שונים במסחר, פוליטיקה, השכלה גבוהה וכן שיתוף פעולה ברשומות ובארכיונים.
אוקטובר 2012 – ג'קאיה קיקווטה, נשיא טנזניה, ערך ביקור ממלכתי בעומאן.
יוני 2022 – סמיה סולוהו חסן, נשיאת טנזניה, ביקרה בעומאן.
אוקטובר 2022 - חוסיין מוויני, נשיא זנזיבר, ערך ביקור ממלכתי בעומאן.
עומאן מחזיקה בטנזניה שגרירות בדאר א-סלאם וקונסוליה בזנזיבר סיטי.
טנזניה מחזיקה בעומאן שגרירות במסקט.
יחסי טנזניה–מלזיה הם היחסים הדיפלומטיים בין מלזיה לטנזניה.
שתי המדינות היו בעבר חלק מהאימפריה הבריטית והיום מקיימות יחסים קרובים במישור הכלכלי.
בשנת 2013, במהלך ביקור ממשלת טנזניה במלזיה היא התעניינה ב, ובכך הייתה מוכנה לפתח תוכנית כזו משלהם בסיועה של מלזיה.
ממשלת טנזניה הצהירה כי יישום תוכניתה של מלזיה יחל בקרוב.
בזמן ביקור ראש ממשלת מלזיה הובאו בסך הכל 28 חברות למדינה כדי להגדיל את ההשקעות.
טנזניה גם שכרה חברות מלזיות עבור יצירת תעודת זהות טכנולוגית גבוהה אשר ימומן על ידי ממשלת טנזניה והלוואות בנקאיות.
יתר על כן, חברת כימיקלים מלזית עבדה יחד עם חברות טנזניות לבניית מפעל כימיקלים בסך 800 מיליון דולר בטנזניה.
צוות בן 30 חברים של מומחים מלזים מאמן גם כיום 300 מומחים טנזניים על מנת שטנזניה תוכל להתקדם כדי להשיג את חזון הפיתוח שלה לשנת 2025. טנזניה גם עובדת עם מלזיה כדי לפתח את תעשיית שמן הדקלים שלה ולשפר את תחבורת הרכבות שלה.
לטנזניה יש נציבות עליונה בקואלה לומפור.
למלזיה יש נציבות עליונה בדאר א-סלאם.
יחסי טרינידד וטובגו–צרפת הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של טרינידד וטובגו לבין הרפובליקה הצרפתית.
בטרינידד הייתה התיישבות קולוניאלית צרפתית לאורך כל המאה השבע עשרה.
צרפת כבשה סופית את המושבה במבצע שנמשך מאוגוסט 1666 עד מרץ 1667. ב-6 בדצמבר 1677, הצרפתים הרסו סופית את המושבה ההולנדית ונטלו את האי כולו.
ב-10 באוגוסט 1678 החזירו הצרפתים את האי.
ב-1751 התיישבו מתיישבים בעלי צרפתים בעלי שאיפות קולוניאליות על האי, אך ויתרו עליו ונתנו אותו לבריטניה בהסכם פריז ב-10 בפברואר 1763. אי זה היה שוב מושבה צרפתית מ-2 ביוני 1781 עד 15 באפריל 1793.
צרפת השפיעה על טרינידד וטובגו רבות, יש בה אחוז מסוים של דוברי צרפתית ורווחת בה שפה קריאולית הקרובה מאוד לצרפתית.
צרפת מיוצגת בטרינידד וטובגו בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בפורט אוף ספיין, בירת המדינה.
טרינידד וטובגו אינה מיוצגת בצרפת בדרג השגרירות אלא באמצעות שגרירותה שנמצאת בבריסל, בירת בלגיה.
טרינידד וטובגו מיוצגת בצרפת בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בפריז, בירת המדינה.
יחסי טרינידד וטובגו–קנדה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של טרינידד וטובגו לבין קנדה.
טרינידד וטובגו וקנדה נהנות ממערכת יחסים קרובה, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שתי המדינות כוננו באוגוסט 1964, מעט לאחר שטרינידד וטובגו קיבלה עצמאות.
מאז כינון היחסים, מתאמנים כוח ההגנה של טרינידד וטובגו יחד עם הכוחות המזוינים של קנדה.
היחסים הטובים של קנדה עם מדינות האיים הקריביים, בהן טרינידד וטובגו, נובעים בין השאר מהעובדה שקיים ריכוז גדול של מהגרים מהקריביים בקנדה (דיאספורה).
ב-2011 הוערך כי קיימים כ-71,000-73,000 אלף אזרחים המחזיקים באזרחות קנדית ובאזרחות טרינידד וטובגואית גם יחד.
בין שתי המדינות מתקיים סחר בקנה מידה גדול מאוד בהתחשב בגודלה הקטן של טרינידד וטובגו.
הסחר הכולל בין שתי המדינות עמד ב-2017 על שווי של כ-481 מיליון דולר אמריקאי.
הייצוא הקנדי לטרינידד וטובגו הוערך בשווי של כ-305 מיליון דולר אמריקאי וכלל מוצרי מזון, נפט, מכונות ומינרלים.
לעומת זאת, הייבוא הקנדי מטרינידד וטובגו עמד על שווי של כ-176 מיליון דולר אמריקאי וכלל בעיקר כימיקלים שונים ומוצרי מזון.
ההשקעות הקנדיות בטרינידד וטובגו מתרכזות בעיקר בתעשיות הנפט והגז.
סטודנטים באוניברסיטאות בטרינידד וטובגו יכולים ללמוד גם באוניברסיטאות קנדיות באמצעות מלגות.
הנציבות הגבוהה של קנדה בטרינידד וטובגו מחלקת כמה מאות מלגות ואשרות לימודים בקנדה על בסיס שנתי.
טרינידד וטובגו מיוצגת בקנדה בדרג השגרירות באמצעות נציבות גבוהה שהיא מחזיקה באוטווה, בירת המדינה.
טרינידד וטובגו מיוצגת בקנדה גם בדרג הקונסולרי באמצעות שלוש קונסוליות שהיא מחזיקה בערים: הליפקס, מונטריאול, וטורונטו.
קנדה מיוצגת בטרינידד וטובגו בדרג השגרירות באמצעות נציבות גבוהה שהיא מחזיקה בפורט אוף ספיין, בירת המדינה.
יחסי טרינידד וטובגו–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של טרינידד וטובגו לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היחסים הדיפלומטיים שבין הקונפדרציה השווייצרית לבין הרפובליקה של טרינידד וטובגו הם יחסים דיפלומטיים מלאים.
עצמאותה של טרינידד וטובגו הוכרה על ידי שווייץ בשנת קבלת העצמאות, 1962. על פי משרד החוץ השווייצרי: "היחסים בין המדינות הם יחסים חמים וטובים, אך אינם נרחבים וקרובים".
טרינידד וטובגו ושווייץ חתמו על מגוון הסכמים דיפלומטיים בהם: הסכם הסגרה הדדי, הסכם פטור מאשרה הדדי לבעלי דרכון דיפלומטי, אמנה למניעת כפל מס והסכם הגנה על השקעות.
על פי מפקד האוכלוסין של סוף שנת 2018, 100 שווייצרים חיו בטרינידד וטובגו.
הסחר שבין המדינות הוא סחר בגודל סביר.
הסחר הכולל שבין שתי המדינות הגיע ב-2018 לשווי של 9.5 מיליון פרנקים שווייצרים, מהם 800,000 פרנקים ייבוא של שווייץ מטרינידד וטובגו ו-8.7 מיליון הפרנקים הנותרים ייצוא של שווייץ לטרינידד וטובגו.
שווייץ אינה מיוצגת בטרינידד וטובגו בדרג השגרירות.
שווייץ מיוצגת בטרינידד וטובגו בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בפורט אוף ספיין, בירת המדינה.
שווייץ האמינה את שגרירותה בקראקס, בירת ונצואלה, על טרינידד וטובגו.
טרינידד וטובגו אינה מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות.
טרינידד וטובגו מיוצגת בשווייץ בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בעיר ז'נבה.
יחסי טרינידד וטובגו–פרו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של טרינידד וטובגו לבין רפובליקת פרו.
בין הרפובליקה של טרינידד וטובגו לבין רפובליקת פרו מתקיימים יחסים דיפלומטיים.
טרינידד וטובגו מחזיקה קונסוליה בלימה בעוד שפרו מחזיקה שגרירות בפורט אוף ספיין.
שתי המדינות הן חברות מלאות בארגון מדינות אמריקה ובארגון האומות המאוחדות.
בשנת 2017 שיבח השגריר הפרואני לטרינידד וטובגו את טרינידד וטובגו על פועלה למען הגנת הדמוקרטיה.
נוסף על כך, הביע השגריר תקווה להתפתחויות נוספות ביחסים הדיפלומטיים הרשמיים הקיימים בין שתי המדינות הללו.
פרו מיוצגת בטרינידד וטובגו בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בפורט אוף ספיין, בירת המדינה.
טרינידד וטובגו אינה מיוצגת בפרו בדרג השגרירות.
טרינידד וטובגו מיוצגת בפרו בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בלימה, בירת המדינה.
יחסי טרינידד וטובגו–צ'ילה הם היחסים הדו-צדדיים בין צ'ילה לטרינידד וטובגו.
לטרינידד וטובגו ולצ'ילה קשרים מעטים מבחינה היסטורית, אך הן חיזקו את היחסים בעשור האחרון.
בשנות ה-80 הצביעו שתי המדינות יחד על הימנעות מהכרה בריבונות ארגנטינה על איי פוקלנד.
בשנת 2017 חתמו ראש הממשלה קית' רוולי ונשיאת צ'ילה מישל בצ'לט על הסכם בנושא זכויות יוצרים וזכויות קניין רוחני בשתי המדינות.
טרינידד וטובגו התעניינו בקידום יחסי הסחר בין האומות ועבודה משותפת לבניית תשתית החינוך והאנרגיה הסולארית של T&T.
שרת המסחר והתעשייה בטרינידד, פולה גופי-סקון, פגשה את שגרירת צ'ילה בטרינידד וטובגו, אניבאל באריה גרקואה, כדי לדון באפשרות של הסכם סחר היקפי חלקי בין המדינות.
בשנת 2018 קריאה בריה על קשרי התרבות הגדולים והביעה קשרים מחזקים עם T&T לקידום תיירות ולייבוא קשרי תרבות מטרינידד כמו מוזיקת סוקה וקליפסו ופסטיבלי קרנבל.
צ'ילה שואפת לגוון את היבוא מטרינידד וטובגו ולהיות שותפת סחר גדולה יותר.
בשנת 2018 טענה שגרירות צ'ילה כי ביצעה סחר של יותר מ-6 מיליארד דולר עם טרינידד.
טרינידד וטובגו ייצאו סחורות בשווי 733 מיליון דולר לצ'ילה בשנת 2017. הרוב המכריע של הייצוא היה נפט מזוקק וגז טבעי.
סחורות בשווי של 19.2 מיליון דולר יוצאו לטרינידד וטובגו בשנת 2017. 38% מכל היצוא מצ'ילה ל-CARICOM עבר ל-T&T.
צ'ילה מחזיקה בטרינידד וטובגו שגרירות בפורט אוף ספיין.
טרינידד וטובגו מיוצגת בצ'ילה באמצעות שגרירותה בברזיליה, ברזיל.
יחסי טרינידד וטובגו–רוסיה הם היחסים הדו-צדדים בין הפדרציה הרוסית לטרינידד וטובגו.
היחסים הדיפלומטיים כוננו ב-6 ביוני 1974. רוסיה מיוצגת בטרינידד וטובגו באמצעות שגרירותה בג'ורג'טאון, גיאנה.
ראש ממשלת ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב שלח מברק לאריק ויליאמס, ראש ממשלת טרינידד וטובגו, ב-30 באוגוסט 1962 בהכרה בעצמאותם של טרינידד וטובגו מבריטניה.
באותו מברק, שנשלח שעות ספורות לפני העצמאות הרשמית מבריטניה, הביע גם ראש הממשלה הסובייטי את נכונותו לכונן יחסים דיפלומטיים עם האומה הקריבית החדשה.
היחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות לטרינידד וטובגו כוננו ב-6 ביוני 1974 בעיר ניו יורק, כאשר שגריר רוסיה באומות המאוחדות יעקב מאליק ועמיתו הטרינידדי חתמו על האמנה הנדרשת.
ולדימיר קזימירוב מונה לשגריר ברית המועצות הראשון בטרינידד וטובגו, במקביל לתפקידו כשגריר בוונצואלה, ב-19 באפריל 1975. קזימירוב הציג את כתב האמנה למושל הכללי של טרינידד וטובגו אליס קלארק ב-13 ביוני 1975.
בשנת 1975, אריק ויליאמס נסע לברית המועצות כחלק מהפשרת היחסים בין ארצו למדינות הסובייטיות.
באוגוסט 1992 הכירה טרינידד וטובגו ברוסיה כמדינה היורשת לברית המועצות.
בשנת 2004 חתמו סרגיי לברוב ויונלסון גיפט על פרוטוקול בנושא התייעצויות פוליטיות בין שני המשרדים.
באפריל 2005 חתמו לשכת המסחר והתעשייה של הפדרציה הרוסית ולשכת התעשייה והמסחר של הרפובליקה טרינידד וטובגו על הסכם שיתוף פעולה.
בדצמבר 2010 הודיע סורוג' רמבצ'אן, שר החוץ של טרינידד וטובגו, כי לפני חודש הוסרה למדינה דרישות הוויזה לבעלי דרכונים רוסיים.
רמבצ'אן הצהיר כי המהלך, לפיו בעלי דרכונים אלה יוכלו לבקר בטרינידד וטובגו למשך 90 יום ללא אשרה למטרת עסקים או הנאה, נעשה כדי להקל על אותם אזרחים לעשות עסקים במדינה, וכדי גם מגדילים את התיירות, בה ציין כי התיירות הרוסית לטובגו הולכת וגוברת.
יחסי טרינידד וטובגו–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין טרינידד וטובגו וספרד.
כריסטופר קולומבוס הגיע לאי הראשי ב-31 ביולי 1498 וקרא לו "ארץ השילוש הקדוש" תוך שהוא מכנה את האי הנקרא כיום טובגו "צורה יפה".
על השליטה באיים אלו לחמו מאוחר יותר ספרדים, אנגלים, הולנדים וצרפתים; הייתה אפילו מושבה של לטבים מקורלנד.
בשנת 1530 אנטוניו סדינו השיג חוזה להתיישב בטרינידד במטרה לגלות את אל דוראדו ולשלוט בסחר העבדים.
בשנת 1532 ניסה להקים יישוב, אך נמנע בקרב קומוקוראפו.
הוא פרש לאי מרגריטה וחזר בשנה שלאחר מכן, כאשר היה יכול לבנות את יישובו בקומוקוראפו (מוקוראפו הנוכחי) בפורט אוף ספיין.
לאחר הניסיון הכושל למשוך מתנחלים נוספים לטרינידד, נאלץ סדינו לפרוש בשנת 1534.
בשנת 1553 הותר לחואן סדיניו להתיישב בטרינידד, אך החוזה מעולם לא בוצע.
בשנת 1569 הקים חואן פונסה דה לאון את מושבת סירקומסיון, כנראה ליד לבנטיל הנוכחית.
בשנת 1592 הקים אנטוניו דה ברריו את המובלעת הקבועה הראשונה, סן חוסה דה אורוניה.
סר וולטר ראלי, בחיפוש אחר "אל דוראדו" בדרום אמריקה, נחת בטרינידד ב-22 במרץ 1595 ותקף את סן חוסה דה אורוניה ולכד את בריו ואת המפקד טופיאווארי.
מחוז טרינידד נוצר במאה ה-16 על ידי הספרדים, ובירתו הייתה סן חוסה דה אורוניה.
בסוף המאה ה-18 השליטה הייתה ספרדית כחלק מהקפטן הכללי של ונצואלה אך במהלך המלחמות הנפוליאוניות, בפברואר 1797, החל כוח בריטי בכיבוש השטח.
בשנת 1802 כחלק מחוזה השלום של אמיין עברו האיים טרינידד וטובגו לבריטניה.
מצידה, צרפת, שהייתה לה תביעות גם על השטח, הקצתה רשמית את שאיפותיה לבריטניה בשנת 1814.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1976, אם כי היה צורך להמתין 40 שנה לפתיחת שגרירות ספרד קבועה במדינה זו, המכסה גם את גיאנה, סורינאם, ברבדוס, גרנדה, סנט לוסיה, סנט וינסנט והגרנדינים, הקהילה הקריבית / CARICOM, לארגון מדינות מזרח הקריביים / OECS-OECS, והתאחדות מדינות הקריביים / ACS.
ב-9 בדצמבר 2013 ערך שר החוץ של הרפובליקה של טרינידד וטובגו, וינסטון דוקרן, ביקור רשמי במדריד (ביקור ראשון של שר חוץ טרינידדי בספרד).
הוא נפגש עם השר לענייני חוץ ושיתוף פעולה, עם מזכיר המדינה לשיתוף פעולה בינלאומי / SECIPI, כמו גם עם ה-SG של Instituto Cervantes.
הביקור אפשר לזהות תחומי שיתוף פעולה רבים בתחום הפוליטי, הכלכלי והמסחרי, החינוכי והתרבותי.
השר דוקרן גם ביקר בבית הספר הדיפלומטי הספרדי ובמרכז הטכנולוגי של REPSOL במוסטולס והציג את הזדמנויות ההשקעה במדינתו בשיחה בפני יזמים ספרדים בקאזה דה אמריקה.
מצדו ביקר שר החוץ ושיתוף הפעולה של ספרד בטרינידד וטובגו (וגיאנה) ב-19 וב-20 במאי 2014 במסגרת המערכה לטובת המועמדות הספרדית למושב לא קבוע במועצת הביטחון של האו"ם בשנים 2015–2016.
היחסים הכלכליים מצומצמים, למעשה, לתחום האנרגיה, אם כי בתחום זה הם חשובים.
REPSOL הונהגה במדינה החל משנת 1995, כאשר התגלו מאגרי גז גדולים בחוף טרינידד, ולאחר השקעה של יותר מ-3.1 מיליארד דולר.
כיום 10% מהגז הטבעי הנצרך על ידי ספרד מגיע מטרינידד וטובגו (היא הספקית החמישית בגודלה).
הנוכחות של REPSOL צומצמה מאוד כאשר בפברואר 2013 היא המשיכה למכור את כל נכסי הגז הטבעי שלה במדינה.
מכיוון שמדובר במדינה עם הכנסה גבוהה, טרינידד וטובגו אינה מדינה מועדפת לתוכנית האב לשיתוף פעולה ספרדי.
עם זאת, קיימת תוכנית שיתוף פעולה אזורית עם CARICOM (וטרינידד וטובגו, אם כן, נהנות מכמה פעולות אזוריות).
שיתוף הפעולה עם CARICOM (ההסכם נחתם ביולי 1999) בנוי סביב מנגנונים מוסדיים (פגישות ספרד–CARICOM, ועדת שיתוף פעולה משותפת) ומנגנון פיננסי (הקרן המשותפת ספרד–CARICOM), המבצע את הפעילויות שזוהו על ידי הוועדה המשותפת של הקרן ואושרו על ידי הוועדה המשותפת.
כיום יש לקרן משאבים בסביבות 1.7 מיליון דולר.
ניהול התוכנית האזורית מתבצע מ-OTC בקראקס.
ספרד מחזיקה בטרינידד וטובגו שגרירות בפורט אוף ספיין.
טרינידד וטובגו מיוצגת בספרד באמצעות שגרירותה בבריסל, בלגיה.
יחסי יוגוסלביה–ישראל היו יחסי חוץ היסטוריים בין ישראל והרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
יחסים ראשוניים חיוביים בין שתי המדינות הושפעו לאחר מכן באופן שלילי מהסכסוך הערבי-ישראלי ומהיחסים ההדוקים בין יוגוסלביה לחלק ממדינות ערב, במיוחד יחסי יוגוסלביה–מצרים.
למרות ביטול היחסים הפורמליים לאחר מלחמת ששת הימים, חילופי דברים לא רשמיים נמשכו לאורך תקופת המלחמה הקרה.
בין סוף מלחמת העולם השנייה והקמת מדינת ישראל יוגוסלביה התירה מעבר של אלף מעפילים יהודים לארץ ישראל, כחלק מהמאבק האנטי-אימפריאליסטי.
יוגוסלביה הייתה אחת מ-11 חברות ועדת אונסקו"פ של האו"ם ואחת משלוש אשר הצביעו נגד ההצעה הסופית כאשר נציג יוגוסלביה תמך בפתרון דו-לאומי של מדינה אחת.
יוגוסלביה הכירה בישראל ב-19 במאי 1948. באותה שנה פדרציית הקהילות היהודיות ביוגוסלביה ביקשה וקיבלה אישור מהשלטונות לשלוח עזרה חומרית ולארגן את ההגירה היהודית לישראל.
ביוני 1949 הגיע לישראל שגריר יוגוסלביה (ציר) וב-13 ביולי 1949 הגיש את כתב האמנתו לנשיא המדינה.
למעלה ממחצית מיהודי יוגוסלביה ששרדו את השואה היגרו לישראל.
בניגוד למדינות קומוניסטיות אחרות במזרח ודרום מזרח אירופה, יוגוסלביה אפשרה את הגירת אזרחיה היהודים לישראל, אך אפשרה להם להחזיק אך ורק את רכושם המיטלטל בזמן שהמדינה תקבל את רכוש המקרקעין.
יש מקורות שטוענים כי אישור זה היה תוצאה של השפעת משה פיאדה, אחד הבכירים ביותר בממשל היוגוסלבי.
היחסים הדו-צדדיים הרשמיים בין שתי המדינות נותקו לאחר מלחמת ששת הימים, כאשר ישראל ציפתה כי הם יישארו מנותקים כל עוד יוגוסלביה תמשיך למלא תפקיד מוביל בעולם השלישי באמצעות ארגון המדינות הבלתי-מזדהות.
עם זאת, המגעים התרבותיים והמסחריים בין שתי המדינות נמשכו בחילופי ביניים בין שני הצדדים, כולל ביקור של תיאטרון הבימה בבלגרד, הקמת טיסות ישירות של JAT איירווייז בין נמל התעופה בלגרד ניקולה טסלה לנמל התעופה בן-גוריון, ביקור אלעזר גרנות וכו'.
בשנת 1985 הדיפלומט היוגוסלבי ווֹיִימיר שוֹבַּיִיק (Vojimir Šobajik) סיפר לעיתון פוליטיקה כי ביטול היחסים הייתה טעות וכי "אסור שהלגיטימיות של ישראל תהיה מוטלת בספק".
יש מי שייחסו את החלטה שלא לכונן מחדש את היחסים עד 1982 (לאחר מותו של נשיא יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו) בהעדפה אישית של שר החוץ היוגוסלבי ראיף דיזדרביץ' שהיה הדמות המובילה בלובי הפרו-ערבי המשפיע במדינה.
ביוני 1988 החליטה ועדת החוץ של הפרלמנט היוגוסלבי כי אף על פי שמדיניותה של ממשלת ישראל ממשיכה להוות מכשול על קיום יחסים בין המדינות, אין מניעה כי יוגוסלביה תפעל לפיתוח היחסים הכלכליים, התרבותיים והתיירותים בין המדינות
ב-9 בספטמבר 1988 ביקר יו"ר הסוכנות היהודית לישראל שמחה דיניץ ביוגוסלביה.
בשנת 1990 ביקרו בישראל ראש ממשלת הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה (אחת משש הרפובליקות המרכיבות את יוגוסלביה) סטנקו רדמילוביץ' יחד עם משלחת של 300 איש, בהם נציגי חברות רבות.
כינון מחדש של היחסים הדיפלומטיים הפורמליים בין שתי המדינות (ברמה הפדרלית היוגוסלבית) התעכב ובפועל מעולם לא יושם בגלל חששות במשרד החוץ ברמה הפדרלית, חילוקי דעות בין שש הרפובליקות ובסופו של דבר פירוק המדינה ומלחמות יוגוסלביה.
יחסי רומניה–טרנסניסטריה הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה המולדובנית הפרידנסטרובית, המוכרת בינלאומית כחלק ממולדובה, לרומניה.
רומניה אינה מכירה בעצמאותה של טרנסניסטריה.
במהלך שנות התשעים תמכו כמה ממשלות ברומניה ברעיון של איחוד עם מולדובה.
רבות מההצעות לא היו כוללות את טרנסניסטריה.
במהלך מלחמת טרנסניסטריה (1992), סיפקה רומניה למולדובה תמיכה צבאית נגד טרנסניסטריה.
בנוסף, משרד החוץ הרומני עסק בפעולות דיפלומטיות לסיום פעולות האיבה.
בשנת 2010 הסכימה ממשלת רומניה להשתתף במערכת ההגנה מפני טילים של נאט"ו.
כתגובה הציעה ממשלת טרנסניסטריה פריסה של טילי איסקנדר לטווח בינוני בטרנסניסטריה.
שלוש שנים לאחר מכן, מומחים ראו כי תרחיש זה אינו סביר.
בשנת 2016, משרד העיתונות של משרד החוץ של טרנסניסטריה מחה על חדירתם לכאורה של חדירת מטוסים רומניים למרחב האווירי הטרנסניסטרי.
בשנת 2017 ביקרו עיתונאים מכמה אמצעי תקשורת רומניים בטירספול וראיינו את שר החוץ הטרנסניסטרי.
רומניה היא שותפת הייצוא השלישית בגודלה בטרנסניסטריה.
בשנת 2019 אמר נשיא טרנסניסטריה ואדים קרסנוסלסקי כי מבחינתו "אוקראינה, רוסיה ומולדובה רלוונטיות יותר מרומניה".
בטרנסניסטריה, רומניה נתפסת באופן מסורתי כאויבת.
יחסי טרנסניסטריה–רוסיה הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה המולדובנית הפרידנסטרובית לבין הפדרציה הרוסית.
רוסיה אינה מכירה רשמית בעצמאותה של טרנסניסטריה; עם זאת, רוסיה מקיימת מגעים עם טרנסניסטריה בתחום המדיני, הצבאי, התרבותי והכלכלי.
מדינת טרנסניסטריה נוצרה על ידי אליטות כלכליות מקומיות עם יחסים מיוחדים עם המרכז הפוליטי הסובייטי ואחר כך הרוסי.
בתקופת שלטונו של איגור סמירנוב (1991–2011) שימור יחסים טובים עם רוסיה היה בראש סדר העדיפויות של מדיניות החוץ הטרנסניסטרית.
רוסיה חברה במתכונת 5+2 (יחד עם טרנסניסטריה, מולדובה, אוקראינה והארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, ועם ארצות הברית והאיחוד האירופי כמשקיפות) לניהול משא ומתן על הסדר הסכסוך בטרנסניסטריה שהוקם בתקופת שלטונו של סמירנוב.
אולם בתום כהונתו של סמירנוב דחקה טרנסניסטריה את החשיבות לרוסיה.
במהלך ביקורו בקייב בשנת 2010 אמר הנשיא דמיטרי מדבדב כי הוא תומך ב"מעמד מיוחד "לטרנסניסטריה ומכיר בתפקידו החשוב והמייצב של הצבא הרוסי".
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 העריכו מומחים כי רוסיה מכוונת ל"טייוואניזציה" של טרנסניסטריה.
בשנת 2021 ביקר שר החוץ הטרנסניסטרי ויטאלי איגנטיב ברוסיה ונפגש עם נציג מטעם משרד החוץ הרוסי.
במהלך שיחתם דנו שני הנציגים בתחומים שונים של יחסי רוסיה-טרנסניסטריה, כולל מגפת COVID-19 בטרנסניסטריה.
בשנת 2012, רוסיה פתחה קונסוליה בטרנסניסטריה, למרות מחאות ממשלת מולדובה.
למרות זאת, רוסיה לא הכירה בטרנסניסטריה כמדינה עצמאית.
בשנת 2017 פתחה טרנסניסטריה לשכה זמנית במוסקבה.
אלכסנדרו קרמן, סגן נשיא לשעבר בטרנסניסטריה (1990–2001) ושר החוץ לשעבר של הרפובליקה העממית של דונצק (2014), הוביל את הלשכה, שנסגרה זמן קצר לאחר מכן.
שנתיים לאחר מכן נפתחה בלשכה דיפלומטית רשמית של טרנסניסטריה במוסקבה.
מאוחר יותר באותה שנה, ממשלת טרנסניסטריה ביקשה מהרשויות הרוסיות אם הן יכולות להוציא דרכונים ומסמכים אחרים בלשכה הדיפלומטית.
הלשכה ממוקמת ברחוב פוברסקאיה ומבלת כיום על ידי ליאוניד מנקוב, סגן נשיא איגוד עורכי הדין של הפדרציה הרוסית.
יחסי טרנסניסטריה–ישראל הם יחסי החוץ בין מדינת ישראל לטרנסניסטריה.
בין שתי המדינות אין שום מגעים, וישראל רואה בטרנסניסטריה כחלק ממולדובה, כחלק יחסי ישראל–מולדובה, ולא מכירה בה כמדינה ריבונית, בדומה לקהילה הבינלאומית.
מולדובה איננה מכירה במדינה פלסטינית, שדורשת לקבל עצמאות מישראל.
עם זאת, ממשלת ישראל בדרך כלל נוהגת שלא להתייחס לסכסוך טרנסניסטריה.
במשך מאות שנים הייתה טרנסניסטריה מרכז של חיי רוח וחיי קהילה יהודית בעלת זהות לאומית ברורה, ומניינה ערב מלחמת העולם השנייה היה כ-300,000 מתוך אוכלוסייה כוללת של 2.5 מיליון.
חלק מיהודי בוקובינה גורש לעיירות בתחום אוקראינה (למשל לציבולווקה עליה גורשו כ-2500 יהודים וכמה מאות לוורושילובקה) שסופח לטרנסניסטריה.
ישראל הכירה במולדובה עם הצטרפותה לאו"ם ב-1992, וכוננה עימה יחסים דיפלומטיים.
באותה שנה, פרצה מלחמת טרנסניסטריה בין מולדובה לבדלנים מחבל טרנסניסטריה (בתמיכת רוסיה), וישראל לא צידדה באף אחד מן הצדדים.
עם זאת, ישראל לא מכירה בטרנסניסטריה כמו כל מדינות העולם.
בין ישראל ומולדובה ישנם יחסים חמים, שמתבטאים בשיתוף פעולה בלחימה בטרור, בעובדה שחיים בישראל עשרות אלפי עולים ממוצא מולדובני, ובתמיכה המולדובנית בישראל במוסדות הבינלאומיים (מולדובה אף הודיעה על כוונתה להעביר את שגרירות מולדובה בישראל לירושלים).
ממשלת ישראל מעסיקה אלפי עובדים זרים ממולדובה וטרנסניסטריה.
ב-15 באוקטובר 2007 ביקר בישראל יבגני שבצ'וק, יושב ראש הפרלמנט הטרנסניסטרי, עם קבוצת צליינים מטרנסניסטריה.
ב-22 ביוני 2018, ישראל הייתה אחת מ-83 המדינות, שנמנעו בהצבעה להצעה שהגישה מולדובה באו"ם הקוראת ל"נסיגה מלאה וללא תנאי של כוחות צבא זרים משטחה של הרפובליקה של מולדובה, כולל טרנסניסטריה".
64 מדינות תמכו בהצעה, 15 מדינות התנגדו לה (רוסיה, איראן, קוריאה הצפונית, סודאן, דרום סודאן, סוריה, ניקרגואה, בורונדי, זימבבואה, בלארוס, בוליביה, מיאנמר, ארמניה, קובה וונצואלה) ו-31 מדינות נעדרו ממעמד ההצבעה.
יחסי יוגוסלביה–שוודיה הם היחסים הדיפלומטיים לשעבר שבין יוגוסלביה (ממלכת יוגוסלביה והרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה) לבין ממלכת שוודיה.
במהלך המלחמה הקרה, הן יוגוסלביה והן שוודיה לא הסכימו להצטרף לנאט"ו או לברית ורשה.
למרות זאת, שתי המדינות קידמו את יחסיהן עם נאט"ו.
שוודיה העדיפה להישאר מדינה נייטרלית, ויוגוסלביה, בעקבות הסכסוך שבין טיטו לסטלין, ניסתה להתקרב לנאט"ו.
ביחד עם מדינות בלתי מזדהות ונייטרליות אחרות באירופה, יוגוסלביה ושוודיה פיתחו את יחסיהן.
במהלך מלחמות יוגוסלביה, כ-100,000 פליטים יוגוסלבים מצאו מקלט בשוודיה.
יחסי טרנסניסטריה–מולדובה הם היחסים הפוליטיים והכלכליים בין הרפובליקה המולדובנית הפרידנסטרובית (טרנסניסטריה), מדינה לא מוכרת בין נהר הדניסטר לאוקראינה, לבין רפובליקת מולדובה.
במהלך התפרקות ברית המועצות, מתחים פוליטיים ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובית הובילו לכך שטרנסניסטריה הכריזה על עצמאות ממולדובה, והגיעה לשיאה במלחמת טרנסניסטריה בשנת 1992. כחלק מהסכם הפסקת האש שסיים את המלחמה, הוקמה ועדת בקרה משותפת שהורכבה מכוחות מולדובה, טרנסניסטריה ורוסיה לפיקוח על האזור המפורז שהיה באזור טרנסניסטריה.
ועדת הבקרה המשותפת עדיין מפקחת על האזור, והמשא ומתן לפתרון הסכסוך נמשך.
המשא ומתן נתמך על ידי רוסיה, אוקראינה, ארצות הברית, האיחוד האירופי והארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE).
ההכרזה על הרפובליקה האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית של מולדובה בשנת 1924 ביססה את מעמדה של טרנסניסטריה כישות אוטונומית.
בשנת 1941 תקפו כוחות רומניים בעלי ברית של גרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה את ברית המועצות וכבשו את טרנסניסטריה.
ברית המועצות כבשה מחדש את מולדובה בשנת 1944, וטרנסניסטריה הפכה לחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדבית.
בשנת 1990, החלק המזרחי של מולדובה הסובייטית הכריז על עצמאותו בתוך ברית המועצות בתור הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הפרידנסטרובית המולדבית (PMR).
נשיא ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב חתם על צו אשר ביטל החלטות שהתקבלו על ידי נציגי העם של טרנסניסטריה.
לאחר התפרקות ברית המועצות בשנת 1991, המתיחות הבסיסית בין טרנסניסטריה למולדובה הגיעה לשיא במלחמת טרנסניסטריה בחודשים מרץ עד יולי 1992. לפני המלחמה גברה ההתנגדות ללאומיות המולדובנית והתרחשו פשיטות וניסיונות לכבוש את השטח.
חיילים רוסים התייצבו לצד הבדלנים במהלך הסכסוך, כאשר חברי צבא המשמר ה-14 הרוסי סיפקו נשק לכוח הצבאי החדש של טרנסניסטריה.
בדצמבר 1991, מפקד הצבא ה-14 יקובלב הפך גם לראש צבא טרנסניסטריה.
הפסקת האש ביולי אותה שנה יצרה אזור ביטחון שהורכב מחמישה גדודים רוסיים, שלושה גדודים מולדובניים ושני גדודים טרנסניסטריים.
במהלך המלחמה, כמה כפרים במרכז טרנסניסטריה מרדו נגד השלטונות הבדלניים.
כמה כפרים בגדה המזרחית של הדניסטר (כולל קוצ'יירי, מהלה ופוהריבה) נותרו בשליטת מולדובה, וחלק מהאזורים בגדה המערבית של נהר הדניסטר (כולל העיר טיגינה) נשלטים על ידי כוחות טרנסניסטריה.
כוחות שמירת השלום מכל צד, כולל חיל מרוסיה, מסיירים באזור הביטחון.
ועדת בקרה משותפת (המורכבת מכוחות מולדובה, טרנסניסטריה ורוסיה) מפקחת על אזור הביטחון, והארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE) משקיפה.
מולדובה מתנגדת לכוחות הרוסיים בטרנסניסטריה, וטוענת כי היא מפרה את ריבונותה.
הנייטרליות של מולדובה מתוכננת בחוקתה: "רפובליקת מולדובה מצהירה על נייטרליות קבועה ואינה מודה בהצבת יחידות צבאיות זרות בשטחה".
בשנת 1994 חתמו רוסיה ומולדובה על הסכם לפיו רוסיה תסיג את חייליה שלוש שנים לאחר האשרור; עם זאת, הדומה הרוסית לא אישרה אותו.
במהלך פסגת OSCE בשנת 1999 באיסטנבול, רוסיה התחייבה להסיג את חייליה מטרנסניסטריה עד סוף 2002. שוב, הדומה הרוסית לא אישרה את הסכמי איסטנבול.
בהחלטת נאט"ו מ-18 בנובמבר 2008, רוסיה נקראה "לכבד את התחייבויותיה שנלקחו בפסגת OSCE באיסטנבול ב-1999 ועליה לסגת מהנוכחות הצבאית הבלתי חוקית שלה מאזור טרנסניסטריה במולדובה בעתיד הקרוב".
ואדים פיסארי, אזרח מולדובני, נסע דרך מחסום אזור ביטחון בשנת 2012 ונפצע אנושות על ידי חייל רוסי.
התקרית הגבירה את המתיחות בין רוסיה למולדובה והובילה לוויכוח נוסף על המשך הנוכחות הרוסית.
מולדובנים רבים הפגינו, במיוחד מחוץ לשגרירות הרוסית בקישינב, בירת מולדובה, וקראו לנסיגה של החיילים הרוסים מהאזור.
נכון לשנת 2022, הצבא הרוסי עדיין נשאר באזור הביטחון.
אין משרדים יצוגיים, קונסוליות או שגרירויות מולדובניות בטרנסניסטריה.
ריבונות טרנסניסטריה מוכרת על ידי שלוש מדינות לא מוכרות אחרות: אבחזיה, נגורנו קרבאך (ארצאך) ודרום אוסטיה.
טרנסניסטריה, אבחזיה ודרום אוסטיה הן חברות בקהילה לדמוקרטיה ולזכויות האומות, ארגון של מדינות בברית המועצות לשעבר שיש להן הכרה בינלאומית מוגבלת.
למרות שרוסיה אינה מכירה בטרנסניסטריה כמדינה עצמאית, היא מחזיקה בקונסוליה בטירספול, בירת טרנסניסטריה.
מזכר מוסקבה משנת 1997, הידוע גם בשם מזכר פרימקוב, הוא הסכם שנחתם על ידי נשיא מולדובה פטרו לוצ'ינסי ונשיא טרנסניסטריה איגור סמירנוב, המכונן יחסים משפטיים ומדיניים בין מולדובה לטרנסניסטריה.
שני הצדדים אישרו מחדש את הסכם הפסקת האש, ומאמצי התיווך של רוסיה, אוקראינה ו-OSCE התבקשו להמשיך.
מזכר קוזאק משנת 2003 היה ניסיון נוסף לשאת ולתת על פתרונות המחלוקת.
הדיונים בין נשיא מולדובה ולדימיר וורונין לבין איגור סמירנוב מטרנסניסטריה היו בתיווך הפוליטיקאי הרוסי (ובן בריתו של פוטין) דמיטרי קוזאק.
עיקרון ההצעה היה יצירת פדרציה אסימטרית, כאשר מולדובה מהווה את הרוב וטרנסניסטריה המיעוט.
ההצעה הייתה מאפשרת לטרנסניסטריה להטיל וטו על שינויים עתידיים בחוקת הפדרציה החדשה, והייתה מתירה נציגות רוסית לשמירת שלום בטרנסניסטריה עד 2020. התעוררה מחלוקת בנוגע למספר המושבים הפוטנציאלי שיוקצו לטרנסניסטריה בסנאט העתידי, והמשך נוכחותם של הכוחות הרוסיים עוררה תגובת נגד ממולדובה.
המסמך נדחה בשל הלחץ שהופעל על וורונין.
בשנת 2005, ארצות הברית והאיחוד האירופי הצטרפו למשא ומתן של מולדובה וטרנסניסטריה כמשקיפים.
כולל רוסיה, אוקראינה ו-OSCE, המשא ומתן נודע כפורמט 5+2 (או שיחות 5+2).
משא ומתן לא רשמי התנהל בין השנים 2006 ל-2011, עקב תסכול טרנסניסטרי מהניסיונות של מולדובה ואוקראינה לפקח על הגבול השנוי במחלוקת.
למרות שהשיחות נמשכות, אין הסכמה לגבי מעמדה הפוליטי של טרנסניסטריה.
ב-20 בספטמבר 2017, הפרלמנט של טרנסניסטריה אישר פה אחד הגשת בקשה לאומות המאוחדות לקבלת מעמד משקיף.
הבקשה, שנשלחה למזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש ולנשיא העצרת הכללית של האו"ם מירוסלב ליצ'אק, ביקשה גם מהאו"ם להקים קבוצת עבודה בינלאומית קבועה ולגנות פעולות שמובילות ל"הפרה של זכויות וחירות בלתי ניתנים להסרה ...ועליית המתיחות בכל האזור".
הבקשה צוטטה את הרשות הפלסטינית, שאינה חברה באו"ם אך בעלת מעמד משקיף.
ב-22 ביוני 2018 הגישה מולדובה החלטה של האו"ם הקוראת ל"נסיגה מוחלטת ובלתי מותנית של כוחות צבא זרים משטחה של רפובליקת מולדובה, כולל טרנסניסטריה".
64 מדינות חברות הצביעו בעד ההחלטה, 83 נמנעו ו-15 הצביעו נגדה.
מדינות שהתנגדו להחלטה כללו את רוסיה, ארמניה וקוריאה הצפונית.
בשנת 2005, מולדובה העבירה חוק על "ההוראות הבסיסיות של מעמד משפטי מיוחד של התנחלויות בגדה השמאלית של דניסטר", שיצר את היחידות המנהליות-טריטוריאליות של הגדה השמאלית של הדניסטר (יחידה טריטוריאלית אוטונומית של מולדובה).
לחוק התנגדה טרנסניסטריה, מאחר שההתייעצות עם הרשויות בטרנסניסטריה הייתה מוגבלת.
ב-17 בספטמבר 2006, נערך בטרנסניסטריה משאל עם המבקש מהבוחרים לבחור בין ויתור על עצמאות והפיכה לחלק ממולדובה לבין תביעת עצמאות והפיכה אפשרית לחלק מהפדרציה הרוסית בעתיד.
משאל העם העדיף שילוב בין רוסיה למולדובה, בין 98.07 ל-96.61 אחוזים.
OSCE, האיחוד האירופי ומדינות רבות אחרות, כולל רומניה, בולגריה וטורקיה, לא הכירו בתוצאות משאל העם.
החוק המולדובני על הוראות יסוד עדיין בתוקף, והסדרי השלום עלולים להסתבך בשל המשך קיומו.
מולדובה איבדה דה פקטו את השליטה בטרנסניסטריה בשנת 1992, בעקבות מלחמת טרנסניסטריה .
עם זאת, הרפובליקה של מולדובה רואה את עצמה כמדינת היורשת החוקית של הרפובליקה הסובייטית הסובייטית המולדובית (שהייתה לה זכות להיפרד מברית המועצות בגרסה האחרונה של החוקה הסובייטית).
על פי עקרון השלמות הטריטוריאלית, מולדובה טוענת שכל צורה של היפרדות מהמדינה ללא הסכמת ממשלת מולדובה המרכזית היא בלתי חוקית.
לפיכך, הצד המולדובי מאמין שעמדתו מגובה בחוק הבינלאומי.
הוא רואה בממשלת טרנסניסטריה הנוכחית, שבסיסה בטרנסניסטריה, אינה לגיטימית ואינה נציגה חוקית של אוכלוסיית האזור, אשר לה רוב מולדובי (39.9% נכון לשנת 1989).
הצד המולדובי מתעקש שטרנסניסטריה אינה יכולה להתקיים כישות פוליטית עצמאית ויש לשלב אותה מחדש במולדובה .
על פי מקורות מולדובים, האקלים הפוליטי בטרנסניסטריה אינו מאפשר ביטוי חופשי של רצונם של תושבי האזור ותומכי שילובם מחדש של טרנסניסטריה במולדובה נתונים להטרדות, מעצרים שרירותיים וסוגים אחרים של הפחדה מצד הרשויות הבדלניות.
בשל אי ההכרה בעצמאותה של טרנסניסטריה, מולדובה מאמינה שכל תושבי טרנסניסטריה הם אזרחים חוקיים של מולדובה.
עם זאת, ההערכה היא כי 60,000 עד 80,000 תושבי טרנסניסטריה רכשו אזרחות רוסית וכ-20,000 רכשו אזרחות אוקראינית.
כתוצאה מכך, ניסו הרשויות המולדובניות לחסום את הקמתה של קונסוליה רוסית ואוקראינית בטירספול .
על פי תומכי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, השטח שממזרח לנהר הדנייסטר מעולם לא היה שייך לרומניה ולא לקודמותיה, כמו נסיכות מולדובה .
שטח זה נותק מה- SSR האוקראינית בתמרון פוליטי של ברית המועצות כדי להפוך לזרע של ה-SSR המולדבי (באופן דומה להקמת ה-SSR הקרלו-פינית).
בשנת 1990, הוכרזה ה-SSR המולדבי פרידנסטרובי באזור על ידי מספר פקידים סובייטים מקומיים שמרנים שהתנגדו לפרסטרויקה .
פעולה זו הוכרזה מיד כבטלה על ידי המזכיר הכללי דאז של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, מיכאיל גורבצ'וב .
עם פירוק ברית המועצות בשנת 1991, מולדובה קיבלה עצמאות.
הכרזת העצמאות המולדובית גינתה את הסכם מולוטוב-ריבנטרופ והכריזה על "חוק ברית המועצות להקמת הסובייטים הסוציאליסטיים-סוציאליסטיים המולדובים" מ-2 באוגוסט 1940 כבטלה ומבוטלת.
הצד של טרנסניסטריה טוען כי מאחר שחוק זה היה המסמך החקיקתי היחיד שחייב את טרנסניסטריה למולדובה, אין בסיס היסטורי או משפטי לתביעותיה של מולדובה על השטחים בגדה השמאלית של הדנייסטר .
מחקר שנערך בשנת 2010 על ידי אוניברסיטת קולורדו בבולדר הראה כי רוב אוכלוסיית טרנסניסטריה תומכת בהיפרדות המדינה ממולדובה.
על פי המחקר, יותר מ-80% מהרוסים והאוקראינים האתניים ו-60% מהמולדבים האתניים בטרנסניסטריה העדיפו עצמאות או סיפוח על ידי רוסיה על פני איחוד עם מולדובה.
בשנת 2006, קיימו פקידי המדינה משאל עם כדי לקבוע את מעמדה של טרנסניסטריה.
היו שתי הצהרות על פתק ההצבעה: הראשונה הייתה "ויתור על עצמאות ואפשרות של השתלבות עתידית במולדובה"; השנייה הייתה "עצמאות ואפשרות של השתלבות עתידית ברוסיה ".
תוצאות משאל העם הכפול הזה היו שחלק גדול מהאוכלוסייה התנגד להצהרה הראשונה (96.61%)
דעת הקהל על היחסים בין מולדובה וטרנסניסטריה עוצבה על ידי הרטוריקה של מנהיגיה.
מירצ'ה סנגור, הנשיא הראשון של מולדובה, חתם על הסכם הפסקת האש שסיים את מלחמת טרנסניסטריה.
סנגור סירב לחתום על תזכיר מוסקבה מ-1997, שנחתם סופית לאחר בחירתו של הפרו-רוסי פטרו לוצ'ינסקי לנשיא.
במהלך כהונתם הנשיאותית של לוצ'ינסקי ויורשו הפרו-רוסי, וורונין, רוסיה ניהלה קשרים הדוקים יותר עם מולדובה.
לדברי מיהאי גומפו, ממלא מקום נשיא מולדובה מספטמבר 2009 עד דצמבר 2010, נסיגה ללא תנאי של חיילים רוסים והסרה של תחמושת רוסית מטרנסניסטריה היו תנאי מוקדם לפתרון הסכסוך.
יורשו, ולאד פילאט מהמפלגה הליברלית הדמוקרטית, אמר: "יש לזהות את החוק של אזור טרנסניסטריה במסגרת השיחות "5+2".
יתרה מכך, לאחר מציאת פתרון זה, ההחלטה הסופית תתקבל בקישינב".
מריאן לופו, הנשיאה בפועל מדצמבר 2010 עד מרץ 2012, הדגישה גם היא את נכונותה של קישינב לקיים דיאלוג על הסכסוך.
לאחר סיפוח חצי האי קרים ב-2014, פוליטיקאים ופעילים רבים בטרנסניסטריה ביקשו מהפרלמנט הרוסי לנסח חוק עבור טרנסניסטריה שתצטרף לרוסיה.
בתגובה אמר נשיא מולדובה, ניקולאיה טימופטי, כי כל החלטה של מוסקבה לקבל את טרנסניסטריה "תהווה צעד בכיוון הלא נכון".
הנשיא הפרו-רוסי איגור דודון, שנבחר בדצמבר 2016, ציין כי ניסיונותיה של טרנסניסטריה להשיג עצמאות נכשלו: "יש להם את מולדובה או את אוקראינה להתאחד איתן.
איגור סמירנוב היה הנשיא הראשון של טרנסניסטריה, כיהן בשנים 1990–1991 ומ-1991 עד 2011. כהונתו התאפיינה בניסיונות להשיג עצמאות, כולל חתימה על מזכר מוסקבה מ-1997. הביס את המועמד הפרו-רוסי אנטולי קמינסקי, בחירתו של יבגני שבצ'וק ב-2011 לנשיא טרנסניסטריה סימנה שלב חדש ביחסי מולדובה-טרנסניסטריה.
למרות שלא הייתה הסכמה לגבי המעמד הפוליטי, שבצ'וק קידם קשרי תקשורת משופרים והסרת מגבלות הסחר.
בשיחות בפורמט 5+2, שבצ'וק דחה את קריאתה של מולדובה להחליף את המשלחת הצבאית הרוסית במשימה אזרחית לשמירת שלום והצהיר על הצורך של הכוחות הרוסיים לספק ביטחון לטרנסניסטריה.
בבחירות בדצמבר 2016, ואדים קרסנוסלקי ממפלגת המרכז-ימין הפך לנשיא; לפי ה-BBC, קרסנוסלקי אמר שטרנסניסטריה צריכה לצאת להצטרפות "הדרגתית" עם רוסיה.
במהלך חגיגות לאומיות בספטמבר 2018, אמר קרסנוסלקי כי טרנסניסטריה עדיין תחפש הכרה בינלאומית והיחידה הצבאית הרוסית היא "גורם חשוב בשמירה על השלום".
היחסים הכלכליים בין מולדובה לטרנסניסטריה מאופיינים במשברים ולחצים.
למרות שחלק נכבד מהפוטנציאל התעשייתי של מולדובה נמצא בטרנסניסטריה (מיטיבה עם כלכלתה של האחרונה), מספר משברים כלכליים הגבירו את המתיחות בין שני הצדדים.
בשנת 1990, טרנסניסטריה הייתה אחראית ליותר מ-40% מהתמ"ג של מולדובה ול-90% מאספקת החשמל שלה.
לאחר שמולדובה חתמה על הסכם ההתאגדות של האיחוד האירופי ב-2014, טרנסניסטריה יכלה לייצא סחורות לאיחוד האירופי ללא מכסים.
כתוצאה מכך, 27% מהיצוא של טרנסניסטריה הלך למדינות החברות באיחוד האירופי והיצוא לרוסיה ירד ל-7.7%.
לחץ מולדובני גרם למשבר כלכלי בטרנסניסטריה; כדי ללחוץ על טרנסניסטריה להשתלב מחדש במולדובה, הורידה האחרונה את מחיר הרכש עבור החשמל בטרנסניסטריה בכ-30% ב-2016. קושי רב יותר לכלכלה טרנסניסטרית מונעת את היצוא לגישה לשווקים בינלאומיים, וההזדמנויות למשוך השקעות זרות מוגבלות.
זה הביא לעליות של הגירה המונית ושוק שחור; בשל חוסר ההכרה הבינלאומית בטרנסניסטריה, ישנו קושי רב יותר לנקוט בצעדים משפטיים נגד חברות הקשורות לשווקים שחורים.
בשנת 2005, לבקשת נשיא מולדובה וורונין ונשיא אוקראינה, ויקטור יושצ'נקו, השיק האיחוד האירופי משלחת סיוע בגבולות (EUBAM) כדי לסייע בהגבלת פעילות פלילית חוצת גבולות.
על פי הנציבות האירופית, ל-EUBAM שלוש מטרות מרכזיות: "לתרום לשיפור יכולות ניהול הגבולות והמכס הכוללות ואת היכולות של רפובליקת מולדובה ואוקראינה להילחם בפשע חוצה גבולות ומאורגן, להתקרב לגבול ולחוק.
תקני רשויות האכיפה לאלה של האיחוד האירופי, ולסייע לרפובליקת מולדובה ואוקראינה במילוי התחייבויותיהן במסגרת תוכניות הפעולה של מדיניות השכנות האירופית (ENP AP) והסכמי השותפות והשיתוף (PCA)".
ב-3 במרץ 2006 הציגה אוקראינה תקנות מכס חדשות בגבולה עם טרנסניסטריה.
אוקראינה הצהירה כי תייבא סחורות מטרנסניסטריה רק עם מסמכים שעובדו על ידי משרדי המכס במולדובה כחלק מפרוטוקול המכס המשותף שהוסכם בין אוקראינה למולדובה ב-30 בדצמבר 2005. חברות טרנסניסטריות שרוצות לייצא לאוקראינה ולחברות במדינות חבר המדינות חייבות להיות רשומות במולדובה.
הסכם המכס החדש זכה לביקורת בטרנסניסטריה, כאשר שרת הכלכלה אלנה צ'רננקו אמרה כי המצור דה פקטו עלה לטרנסניסטריה כ-2–2.5 מיליון דולר ליום.
יחסי טרנסניסטריה–נגורנו קרבאך היו יחסי החוץ בין הרפובליקות הבלתי מוכרות של הרפובליקה המולדובנית הפרידנסטרובית ושל נגורנו קרבאך עד לפרוק הרשמי של האחרונה ב-1 בינואר 2024. שתי המדינות כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים ב-4 ביולי 2001 ועד לפרוק נגורנו קרבאך הכירו בעצמאות זו של זו.
שתי המדינות היו חברות בקהילה לדמוקרטיה ולזכויות האומות (ארגון המדינות הבלתי מוכרות).
ב-4 ביולי 2001, שתי המדינות חתמו על "הפרוטוקול לשיתוף פעולה והתייעצויות בין משרד החוץ של הרפובליקה המולדובנית הפרידנסטרובית למשרד החוץ של רפובליקת נגורנו קרבאך בסטפנקרט הבירה.
ב-23 בנובמבר 2018, משלחת מטרנסניסטריה ביקרה ברפובליקת נגורנו קרבאך.
שוב בסטפנקרט, סגן ראש ממשלת טרנסניסטריה אלכסי צורקאן נפגש עם שר המדינה של נגורנו קרבאך גריגורי מרטירוסיאן, שם נחתם הסכם סחר בין שתי המדינות.
ב-28 בספטמבר 2020 הצהיר משרד החוץ של טרנסניסטריה כי הוא מקווה שיימצא פתרון למלחמת נגורנו קרבאך השנייה בהתמודדות של אזרבייג'ן מול ארמניה ונגורנו קרבאך.
היא גינתה את הפעולות הצבאיות והביעה הזדהות עם "העם האח" של נגורנו קרבאך והערצה ל"אומץ הלב והאיתנות" של אוכלוסיית ארמניה ונגורנו קרבאך.
מאוחר יותר, ב-3 באוקטובר, הוכרז כי טרנסניסטריה תפתח קרן סיוע כספי לנגורנו קרבאך.
הוא הוקם על ידי המיעוט הארמני במדינה.
בתאריך 1 בינואר 2024 תמו יחסים אלה בין המדינות לאחר פירוקה המדינה בנגורנו קרבאך – היא ארצאך.
יחסי יוון–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
סן מרינו לא מיוצגת ביוון בדרג השגרירות והשגרירות המייצגת שלה ביוון נמצאת ברומא.
סן מרינו מיוצגת ביוון בדרג הקונסולרי אמצעות קונסוליית כבוד שהיא מחזיקה באתונה, בירת יוון.
יוון לא מיוצגת בסן מרינו בדרג השגרירות והשגרירות המייצגת שלה בסן מרינו נמצאת ברומא.
בין שתי המדינות שורר מצב של שיתוף פעולה הדוק על פי משרד החוץ היווני.
הוא התחזק אף עוד יותר בעקבות חתימה על הסכם דו-צדדי בנוגע לשיתוף פעולה חינוכי ותרבותי שנחתם ב-10 ביוני 2010. ישנן גם דעות חופפות של השתיים בארגונים בינלאומיים ושתי המדינות מתאמות ביניהן את ההצבעות פעמים רבות.
בחודש יוני 2013 נחתם בסן מרינו הסכם בין שתי המדינות בנוגע למניעת כפל מס.
ב-20 בפברואר 2008 קיבל המלחין היווני מיקיס תיאודורקיס פרס כבוד על תרומה לתרבות מטעם ממשלת סן מרינו.
אזרחי סן מרינו לא זקוקים לאשרת כניסה כדי להיכנס ליוון.
בין שתי המדינות יחסי סחר מיוחדים, והסחר המקיף בין השתיים הוא מופלג ביותר בהתחשב בגודלה הקטן של סן מרינו.
בשנת 2015 יוון ייצאה לסן מרינו סחורות בשווי 2.06 מיליון דולר, כשחלק הארי של הסחורות היה אלומיניום.
באותה השנה ייצאה סן מרינו ליוון סחורות בשווי 4.25 מיליון דולר.
חלק הארי של הסחורות היה מטוסים ומסוקים.
יחסי יוון–סנט לוסיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין סנט לוסיה.
בין הרפובליקה ההלנית לבין סנט לוסיה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים.
על פי משרד החוץ היווני: "היחסים בין שתי המדינות הם יחסים מצוינים ובין שתי המדינות שיתוף פעולה נפלא, בין היתר בארגונים המולטילטרליים בהם מרבה סנט לוסיה לתמוך בהצעות היווניות ולהפך".