tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האֶבֵּרְטִיסְטִים (צרפתית: Hébertistes; במקור נקראו לרוב קוֹרְדֶלְייֶרִים, Cordeliers, וגם Exagérés, "מפריזים") הוא הכינוי שהתקבע בהיסטוריוגרפיה לסיעה פוליטית בימי המהפכה הצרפתית, שפעלה מאביב 1793 ועד 14 במרץ 1794. הם היו הכוח הדומיננטי בימי שלטון הטרור הראשון, מאוגוסט ועד דצמבר 93', והיוו את האגף השמאלי הקיצוני בזירה הציבורית.
האברטיסטים תבעו המשך והקצנה של הטרור הפנימי נגד כל מי שנחשד כאויב המהפכה, מדיניות מלחמתית עיקשת כלפי המדינות העוינות מחוץ, ולבסוף גם את ביעור הדת הנוצרית והחלפתה בפולחנות אתאיסטיים.
קנאותם הביאה להתנגשות בינם לגורמים מתונים יותר.
לאחר ניסיון הפיכה כושל נגד הממשל ב-6 במרץ 1794, נאסרו ראשיהם והוצאו להורג.
פייר גספאר שומט והעיתונאי ז'אק רנה אֶבֵּר – שהסיעה כונתה בדיעבד על שמו, אם כי מעולם לא הנהיג אותה ואפילו לא היה החשוב בין אנשיה – החלו להתבלט, עוד סביב הפיכת ה-10 באוגוסט 1792, כדוגלים בגישה הרדיקלית שיוצגה בידי ז'אן-פול מארה, שבז לכל פשרנות עם השמרנים והטיף לאלימות ללא רחם.
מארה העממי היה חביב על הסנקילוטים, האספסוף הפריזאי שסיפק את כוח האדם ל-10 באוגוסט ולמהלכים אחרים של השמאל.
אֶבֵּר, שערך את העיתון "האב דוּשֵן" (Le Père Duchesne), נקט תחילה בקו פרו-ממסדי, בעד המונטניארדים ששלטו בוועידה הלאומית החדשה, או הקוֹנְבֶנט.
בשלהי 92' הוטרד השלטון מעליית ה"נזעמים" (Enragés), קנאים פופוליסטים עניים שסחפו את הסנקילוטים בתביעה להנהגת פיקוח מחירים וסבסוד מזון, והונהגו על ידי דמויות כז'אק רו.
אבר אימץ את הטענה הרשמית שה"נזעמים" היו סוכנים זרים.
אבל בחודשים הראשונים של 1793, כשסדרת תבוסות מוחצת במלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה איימה על המהפכה מבחוץ בעוד הכלכלה התמוטטה, נטה לעמדות קיצוניות יותר ויותר ככל שדעת הקהל הייתה נכונה לקבלן לנוכח המשבר.
הדרישה לביעור כל מי שנחשד כבוגד מבית, לפיקוח מחירים ולמדיניות מלחמה חסרת פשרות, גיבשה כמה דמויות אחרות בזירה הציבורית לגוש תומכים שאֶבֵּר היה רק אחד בתוכו.
שומט, שכיהן כתובע בקומונה הפריזאית, היה בכיר ממנו למעשה.
עמם ניצבו שארל-פיליפ רונסן , פרנסואה ונסן ואחרים.
מרכז כוחם היה במועדון הקורדליירים הוותיק, שז'ורז' דנטון עמד בראשו בעבר ושאבר התמנה לבסוף לנשיאו.
היו להם כוח רב בקומונה של הבירה ואוהדים פזורים במשרדי הממשל.
במועדון היעקוביני, ז'אק ביו-וארן וז'אן-מארי קולו ד'ארבואה התקדמו לצמרת בשם אותו מצע.
ה"אברטיסטים", כפי שנודעו רק בדיעבד, לא היו קבוצה מגובשת עם הנהגה אלא, בדומה לסיעות אחרות במהפכה, פלח מסוים של הספקטרום הפוליטי, שנדחק לפעול ביחד מתוך לחץ מעבריו.
כמו כן, קישרו ביניהם גם אינטרס טהור ורקע דומה.
כולם היו חדשים יחסית בזירה, ולכן רחוקים מן השררה.
רכיבה על גל הזעם העממי הייתה מקפצה אל לב הממשל.
הם היו משמאל למונטניארדים בכך שתבעו פעולה נחרצת נגד האופוזיציה של הז'ירונדינים המתונים בוועידה, בה ראו סוכני אויב, אם כי טרחו לפייס את השליטים; ומימין ל"נזעמים", שאבר מעולם לא קיבל את מצעם הכלכלי אף בימיו הפופוליסטיים.
קודם התנגד לפיקוח מחירים עקרונית בעיתונו רב-התפוצה, וגם אחר כך הבהיר כי אין לאמידים בבירה ממה לחשוש.
באביב 1793, לנוכח המפלות החוזרות בחזית, חדלו חלוצי מי שיכונו האברטיסטים מזהירותם ומן הקו הסביל בעד הממשל.
הם החלו לשתף פעולה בזהירות עם ה"נזעמים." ב-9 במרץ הנהיג אבר המון זועם שניתץ את בתי-הדפוס של עיתוני הז'ירונדינים, ולמחרת בבוקר צעד בראשם לוועידה, בקריאה להדיח ולשפוט את חברי האופוזיציה בעוון בגידה.
המונטניארדים לא התרשמו, והאספסוף נסוג.
העיתונאי הוסיף להסית נגד הז'ירונדינים וכל מי שהיה שותף, לפחות בעיניו, לקנוניה האנטי-מהפכנית העצומה שחבקה לכאורה את המדינה.
במאי, הז'רונדינים צברו תנופה בוועידה, בגלל שליחת מונטניארדים רבים לחזית כנציגים מיוחדים בתפקיד.
הם הקימו ועדת חקירה לבחינת המזימות נגדם.
אבר וכמה "נזעמים" נעצרו בהוראתה ב-24 במאי.
אבל התחזקות הימין, על רקע המשבר הלאומי הכולל, הטרידה את רובספייר ושותפיו; ב-26 הוא הכריע לתמוך בטיהור בכוח של הז'ירונדינים, ונאם בעד התקוממות לשם כך במועדון היעקוביני.
ב-27 שוחרר אבר ממעצרו, כשהרוב המונטניארדי ביטל את הצו.
כששתי המפלגות הגדולות התכוננו לעימות הסופי, לאברטיסטים נכונה שעת הכושר להתקרב למוקד השלטון.
המהלך נגד האופוזיציה בוצע בעיקרו בשיתוף-פעולה בין ה"נזעמים" לאברטיסטים – האחרונים עדיין היו נחושים לרסן את הראשונים – כשהמונטניארדים תומכים מבחוץ.
ב-29 במאי הוקמה קומונה מהפכנית בידי נציגי 33 מרבעי פריז, שה"נזעם" ז'אן-פרנסואה וארלֶה עמד בראשה.
ב-31 הם הדיחו את הקומונה של פריז, אך נכשלו בכפיית טיהור.
ב-2 ביוני, יום ראשון, המתקוממים צעדו בשנית אל הוועידה בראש המון של סנקילוטים מוסתים.
רובספייר ודנטון קראו בפנים להסגרת כל החשודים בבגידה לידי העם.
שומט ואבר היו בין הנציגים שנשלחו על ידי האספסוף לשאת ולתת.
בסופו של היום, בלחץ המונטניארדים, עברה ברוב קולות הצבעה שהדיחה 29 ז'ירונדינים והסגירה אותם לחקירה.
עתה, לא נותרה מול רובספייר ודנטון התנגדות של ממש.
החודשים הבאים ציינו את שיא השפעתם של האברטיסטים.
וארן וד'ארבואה מונו לוועד לשלום הציבור הכל-יכול, אבר הפך לנשיא הקורדליירים, ושומט צבר כוח פוליטי.
גם שר המלחמה ז'אן-בטיסט נואל בּוּשוֹט רחש אהדה לתביעותיהם להוסיף ולטהר כל בוגד פוטנציאלי.
לנוכח פלישת האויב ומרד מבית, נסחפו הרשויות להחיל את שלטון הטרור בשורה של צווי חירום.
האברטיסטים תמכו בקולניות בטרור נוקשה ככל האפשר, וקראו ליישום צעדי ענישה חריפים, כמו מחיית העיר המורדת ליון מעל פני האדמה.
ב-5 בספטמבר צעד שומט בראש המון סנקילוטים לוועידה, ותבע חיסול חסר רחמים של כל הבוגדים הפוטנציאליים.
תאריך זה מצוין לעיתים כפתיחה הרשמית של שלטון הטרור במלוא היקפו, וסימן את עלייתם לדומיננטיות של האברטיסטים.
שארל-פיליפ רונסן מונה למפקד "הצבא המהפכני" של פריז, מיליציה דלת-ציוד שהופקדה על טיהור אזורי הכפר מחשודים וזרעה אימה והרס.
עוד בכיר בסיעה, אנטואן פרנסואה מומורו, התבלט כעיתונאי חשוב והיה המנסח הראשי של "פולחן התבונה" (culte de la Raison) האתאיסטי, שנועד להחליף את הנצרות הקתולית.
בניגוד למונטניארדים שנחלקו בנושא וחלקם סלדו מהמתקפה על הכנסייה, האברטיסטים היו כמעט מאוחדים בדרישה להחריב את הדת השנואה.
הדיווחים על הרס ומשיסה החרידו את רובספייר וגם את דנטון, שהחליט לשוב לפוליטיקה ב-19 בנובמבר.
שניהם היו משוכנעים שהאלימות הקשה, מלבד היותה פסולה כשלעצמה, תלכד את העם נגד המהפכה.
שורה של ניצחונות צבאיים נגד בעלות הברית, והתמוטטות המרד מבית, החלישו את חומרת האיום והניעו צירים רבים בקונבנט לבחון מחדש את הצורך בטרור.
דנטון נאם נגד ההפרזות, וידידו קאמי דמולן, שקרא בראשית המהפכה לתלות "אריסטוקרטים" על פנסי רחוב, פתח עיתון בשם "הקורדלייר הוותיק" – כביכול כדי לייצג את דעותיהם של חברי המועדון המקוריים, כמותו וכמו דנטון – בו תיאר את האברטיסטים כסוכנים זרים בשירות אנגליה.
קבוצת המתונים שהתרכזה סביב דנטון, ונודעה כ"סלחנים" (Indulgents), חברה למחנה המרכז המונטניארדי בראשות רובספייר.
יחד הם צברו די כוח והשפעה כדי להעביר, ב-4 בדצמבר 1793, את חוק ה-14 בפרִימֶר של שנת II.
החוק החדש הכפיף את הנציגים בתפקיד, הצבאות המהפכניים ויתר מנגנוני השלטון בשיא הטרור, לפיקוח מדוקדק מפריז.
ה"סלחנים" ויתר הגורמים האנטי-טרוריסטיים התעודדו, ומשקלם הפוליטי גבר.
ב-17 בדצמבר נעצר שארל-פיליפ רונסן, ששב לבירה מליון, באשמת פשעים והפרזות.
לנוכח האיום בחקירת מעשיהם והחלשתם בזירה הציבורית, מיהר ד'ארבואה לשוב לפריז וללכד את האברטיסטים סביבו.
בחודש הבא הם היו במגננה מול מתקפות קשות בעיתונות ובקונבנט.
מזלם השתנה ב-8 בינואר, כשנחשפה פרשת שחיתות שעירבה את דנטון ומקורביו בשערורייה בה קרסה "חברת הודו המזרחית הצרפתית".
רובספייר, שתיעב שחיתות באופן כפייתי ושתדמיתו נפגעה, מיהר להתנער מבני-בריתו בנאום ב-12 בחודש.
הם פתחו במערכה פוליטית נגד ה"סלחנים", ודרשו לחדש ולהגביר את הטרור בארץ.
מנהיגיהם לא הבינו שאף כי רובספייר, שניצב עם אנשיו בתווך בין שתי הסיעות, פנה נגד דנטון, הוא עוד ראה בהם איום חמור לא פחות.
רונסן וכמה אברטיסטים אחרים שוחררו מהכלא ב-1 בפברואר.
נציגים בתפקיד בפרובינציה, שחששו מחקירה של פשעיהם בימי הטרור, צירפו את משקלם הפוליטי לזה של הסיעה בקרב נגד ה"סלחנים." אבר ושותפיו-לדעה, אמונים על ההפיכות העממיות שכבר הפכו למסורת ומשוכנעים בתמיכת הסנקילוטים, פנו לעוד מהלך מן הסוג שהפיל את הז'ירונדינים.
הם טענו שאויביהם המתונים הם סוכני אויב ובוגדים, ושיש לטהר את הרשויות שסוככו עליהן.
במקביל, הקפיד העיתונאי לציין שאין לו מענות כלפי רובספייר והמרכז המונטניארדי, ושהללו הוטעו וסובבו בכחש.
במשך כל פברואר וראשית מרץ נעדר רובספייר מהחיים הציבוריים עקב מחלה פתאומית.
בוואקום שהותיר, סברו חלק ממנהיגי האברטיסטים שיתר הצירים לא יסתכנו בתמיכה בדנטון המוחלש, שהוקע באשמת שחיתות ופייסנות כלפי אויבי המהפכה, ודאי לא אחרי שהאיש החזק בוועידה כבר התנער ממנו.
ב-6 במרץ נטלו אבר, נשיא מועדון הקורדליירים, רונסן, קארייר ועוד כמה מראשי הסיעה את ההימור שלהם.
הן המועדון, והן רובע מארה בו שכן, הכריזו על עצמם כנתונים במצב של התקוממות עד לטיהור הבוגדים מהקונבנט.
הם יצאו בראש אספסוף אל הוועידה הלאומית.
אף רובע אחר לא הצטרף אליהם, והם שבו כלעומת שבאו.
הסנקילוטים, שעל תמיכתם סמכו, היו מרוצים מהממשל הפופוליסטי בסך הכל, והמרמור וההיסטריה שהניעום נגד הז'ירונדינים נעדרו הפעם.
הכישלון הקרין מיד על הזירה הפוליטית.
שורה של אברטיסטים או של מקורבים אליהם – למעשה, הקו המפריד בין אלו לאלו הותווה עקב אירוע זה – שהיה להם עניין בשימור הסטטוס קוו, מיהרו להתבדל מן הסיעה, לגנות את ניסיון ההפיכה ולתמוך בשלטון הקיים.
פייר שומט, שר המלחמה בושוט, ד'ארבואה, ביו-וארן ומפקד המשמר הלאומי פרנסואה אנריו, פעלו כולם ברוח זו בימים הבאים.
הם הותירו את אבר ונאמניו מבודדים באופן מסוכן.
ב-11 במרץ אשרר הקונבנט את הרכב הוועד לשלום הציבור, וחבריו לא היו צריכים לחשוש למעמדם בדעת הקהל, או להזדקק לתמיכה פוליטית בקרב הצירים, לזמן מה.
ב-13 שב רובספייר הרותח מזעם ממחלתו, וצירף את כל כובד משקלו אל ה"סלחנים", נגד האברטיסטים.
למחרת, ב-14 במרץ 1794, נעצרו אבר, רונסן, ונסן, מומורו ועוד שישה-עשר שהיו או נחשבו מקורבים אליהם.
משפטם בבית-הדין המהפכני, שהחל ב-21 לחודש, התנהל באופן המזורז והמהונדס שרווח בעת הטרור.
הם הואשמו בחתירה תחת נבחרי העם ובנטיות אנטי-מהפכניות, והוצאו להורג ב-24 במרץ.
אברהם אברי גביש (16 ביוני 1927 – 24 בפברואר 2007), היה מאמן שחייה בכיר ישראלי, חבר מרכז הפועל.
בשנת 1976 שימש מאמן נבחרת ישראל לתחרות שמונה האומות ומספר פעמים שימש גם כמנהל המשלחת לתחרות זו.
בשנת 1995 זכה גביש בעיטור "לאיש כפועלו".
גביש נולד בבודפשט שבהונגריה בנם של לילי ויצחק.
גביש התגורר בקיבוץ בית קמה עם רעייתו הגר ושני בניו, דן וניר.
הוא עבד כמנהל החשבונות של הקיבוץ.
בנו בכורו , שרת בסיירת שקד ונהרג בשעת מילוי תפקידו במתקן אימונים בכרם מהר"ל ב-17 בפברואר 1969.
גביש אימן את קבוצת השחייה של הפועל בית קמה ובהמשך את קבוצת הפועל בני שמעון.
בין השחיינים הבולטים שאימן גביש, נמנה השחיין האולימפי: יואב ברוק ואלופי ושיאני ישראל בשחייה: אלון אקר, רותם גרטל, זוהר וייס, ישי ורדי, יעל נתנאל, ברק עטר ורותם פורת.
גביש הוציא לאור ספר "סיפור משפחתי".
אברוזאורוס (שם מדעי: Abrosaurus; מילולית: "לטאה עדינה") הוא סוג של דינוזאור זאורופוד מקבוצת המקרונריה, אשר חי בתור היורה לפני 168-161 מיליון שנה.
המאובנים שלו התגלו בתצורות דשאנפו שבסצ'ואן, סין ב-1984. בסוג נמצא מין אחד שקיבל את שמו ב-1989. עם זאת בתחילה חשבו שמדובר בטקסון מבוטל.
האברוזאורוס היה זאורופוד קטן יחסית, באורך של 9 מטרים ומשקל משוער של 20 טון.
הוא היה קרוב לקמרזאוריים אך היה בעל מספר הבדלים.
הוא קיבל את שמו עקב מבנה הגולגולת העדינה שהייתה בעלת הרבה חללים.
בדומה לשאר המקרונרים היה בעל חלל אף גדול שבלט מעל הגולגולת והכיל בקצהו נחיריים.
היו לו לסתות קטנות עם שיניים דמויות יתד.
מועדון קטרגל נשים "אברורה" הוא מועדון קטרגל נשים מקצועני, מרובע קלינין שבעיר סנקט פטרבורג המתמודד באליפות רוסיה בקטרגל נשים.
מאז 2008 משתתפת במסגרות המקצועניות של התאחדות הקטרגל הרוסית וברבות השנים התבססה כאחת מקבוצות קטרגל נשים הטובות ברוסיה.
היא זכתה שש פעמים באליפות המדינה וזכתה בגביע הרוסי שלוש פעמים.
הקבוצה נוסדה בשנת 1990 בשם "דינמו פרומוטיי", כחלק מאגודת דינמו.
ב-22 בדצמבר 1992 הקבוצה נפרדה מאגודת דינמו וקיבלה את שמה הנוכחי.
בשנת 1994 החלה להשתתף בטורנירי קטרגל, לאחר שקודם היוותה קבוצת כדורגל נשים.
בעונת 2017 העפילה לגמר הגביע וסיימה במקום השלישי באליפות המדינה והגיעה להישג השיא שלה במפעלים האירופיים כשסיימה במקום השלישי באותה עונה, בטורניר ליגת האלופות בקטרגל נשים.
בעונת 2022 העפילה לחצי גמר אליפות רוסיה ולפיינל-פור הגביע הרוסי.
ליגת העל הרוסית בקטרגל נשים
אברט שין היה צייר ריאליסטי אמריקאי וחבר אסכולת אשקאן.
הוא גם הציג עם הקבוצה המכונה "השמונה", שהפגינה נגד המדיניות המגבילה של האקדמיה הלאומית לעיצוב החזקה והשמרנית.
הוא ידוע בעיקר בזכות ציוריו של החיים העירוניים.
הסגנון שלו השתנה במידה ניכרת לאורך השנים.
שין נולד ב־6 בנובמבר 1876 ב, ניו ג'רזי, קהילה גדולה של קווייקרים.
הוריו ישעיהו קונקלין שין וג'וזפין רנסלי שין היו חקלאים.
בגיל 15 נרשם למכון גארדן בפילדלפיה, שם למד רישום.
בשנה שלאחר מכן לקח שיעורים ב, ובגיל 17 עבד כאמן בצוות של "".
הוא עבר לניו יורק בשנת 1897, ונודע במהרה כאחד מהריאליסטים העירוניים המוכשרים ביותר שציירו את האנרגיה והמעמדות הנמוכים בחיים המטרופוליניים.
בשנת 1898 נישא שין לפירנצה סקובל, אמנית נוספת מניו ג'רזי.
בשנת 1912 הם התגרשו, ובשנת 1913 התחתן עם קורין בולדווין, ונולדו להם שני ילדים, ג'נט ודוד.
בשנת 1933 התגרש שין משתי נשים נוספות והיה נושא לרכילויות רבות.
הוא ניהל קריירה מבוססת עד שנות העשרים, אבל ספג הפסדים כספיים קשים במהלך השפל ומכר מעט מאוד ציורים באותה תקופה.
בין 1937 עד למותו בשנת 1953, קיבל שין כמה פרסים על ציוריו החדשניים והשתתף במספר תערוכות.
עם זאת, הוא תמיד היה קשור להישגי אסכולת אש קאן בשנים 1900–1920.
הוא מת מסרטן ריאות בעיר ניו יורק ב-1 במאי שנת 1953.
מרבית היסטוריוני האמנות, כמו גם שין עצמו, רואים בהעסקתו ב"פילדלפיה פרס" את ההתחלה של קריירת האמנות שלו.
בתקופת הזוהר שלו הוא נכנס לתחום האיור בעיתונים.
לשין הייתה היכולת להעביר תנועה מונפשת ולקלוט פרטים הנחוצים לאיור העיתונים.
תכונה זו התבטאה בציוריו ובפסטלים שיצר, במיוחד אלה המטפלים בנושאים עירוניים.
בשנת 1899 הוא התפטר מעסקי העיתונים והחל לעבוד במגזין של איינסלי, שהעסיק גם את אשתו, שהייתה עד אז מאיירת מצליחה והכניסה חלק ניכר מההכנסה הביתית.
בסופו של דבר הוא צייר למגוון רחב של כתבי עת פופולריים בעשרים השנים הבאות, כולל לייף, לוק (מגזין) ואחרים.
שין החל גם להציג את ציוריו בפומבי בשנת 1899 וזכה לתגובות מעורבות.
בשנת 1900 הוא ואשתו נסעו לאירופה כדי לאפשר לו ללמוד מציירים אחרים ולהכין מספיק עבודה לתערוכה נוספת.
הנסיעה השפיעה על אמנותו בשנים הבאות; הוא אימץ במיוחד את האימפרסיוניזם ואמנות אירופאית שהתמקדה בתיאורי התיאטרון.
בתקופתו של שין בפילדלפיה הקימו האמנים רוברט אנרי, ג'ון סלואן וג'וזף לאוב את "מועדון הפחם" כבית ספר לאמנות אלטרנטיבית לא רשמית.
הקבוצה, שכללה את אנרי, סלואן, שין, עמיתים מאיירים וציירים שיהיו כמו ויליאם גלקנס וג'ורג' לוקס, מנתה בשיאה שלושים ושמונה אמנים.
המועדון, שהיה חברתי ואינטלקטואלי נחשב לעיתים קרובות לנקודת מוצא למה שנודע כאסכולה לאמנות אמריקאית אשקאן.
רוברט אנרי, שיזם את הקבוצה האמין כי אמנים צעירים יותר צריכים לפנות אל העיר המודרנית בנושאי הציור ולצייר בסגנון חופשי, פחות אקדמי, ממה שאוהבי האמנות באותה תקופה היו רגילים.
שין השתלב בתפיסת עולם זו היטב.
בשנת 1897 הוצעה לשין עבודה טובה כמאייר במגזין "ניו-יורק וורלד" של ג'וזף פוליצר.
אשתו הצטרפה אליו זמן קצר לאחר מכן ועוד חברים מ"מועדון הפחם".
שין התבונן בהמולה של מנהטן, הוקסם מעוצמת החיים העירוניים ואלה ניכרים בציוריו.
לשין היה עניין מיוחד בסצנות של דרמה - תאונות, בניינים שעולים באש או אלימות ברחוב.
המדיום המועדף עליו בתקופה זו היה פסטל, הוא האמן היחיד באסכולת אשקאן שהפיק גוף גדול של עבודה בפסטל.
שין לא השאיר שום רישום או רשימות על תקופתו באירופה, אך משערים כי ראה את עבודתם של דאומייה, אדגר דגה ולוטרק בצרפת וולטר סיקרט באנגליה.
הדים לסגנון של ארבעת האמנים ניתן למצוא ביצירתו של שין, במיוחד בזיקה שהוא חולק עם דגה חלק מהציורים שלו כמו טרפז, גן החורף, ניו יורק (1903) רואים את המבצעים מאחורי הבמה והם כוללים את הקהל כרקע לתמונה עצמה.
בציורים אחרים, כמו ה"היפודרום בלונדון" (1902), מציג נקודת מבט גבוהה מדומיינת מהמרפסת.
ציורים אחרים הוא יצר מנקודת התצפית של בור התזמורת כשהוא מביט אל הבמה בזווית חדה.
בין אם הוא תיאר רקדני בלט, קוסמים, שחקנים, אקרובטים, שין מציג את אמנות הביצוע כחוויה מעוררת חיים וחושנית.
בשנת 1904 הוא השלים עבודה על ציור "הבלט הלבן".
שין התיידד עם מספר אנשי מקצוע מתחום התיאטרון בניו יורק, כולל המחזאי קלייד פיץ', השחקנית ג'וליה מארלו והמפיק דייוויד בלסקו.
הם הצליחו להכיר לו את האליטה החברתית במנהטן שכללה את מעצב הפנים אלסי דה וולף והאדריכל סטנפורד ווייט.
כתוצאה מכך, שין ביצע מספר ציורי קיר בבתים שנבנו על ידי סטנפורד ווייט ולבתים ודירות שעוצבו על ידי אלזי דה וולף.
לקוחותיו התעניינו בדרך כלל בסגנון לואי ה -16 המכונה "תחיית הרוקוקו".
התקרות בדירותיו של קלייד פיץ' עוצבו גם הם על ידי שין, ופיץ' שמח להמליץ על שירותיו למכרים עשירים אחרים.
זה היה סידור משתלם ומעט לא שגרתי עבור אדם שצייר גם את עובדי הנמל.
התרומה המתמשכת ביותר של שין בתחום זה, הם ציורי הקיר שצייר לתיאטרון סטיבסנט של בלסקו (כיום תיאטרון בלסקו), שנפתח בשנת 1907 והוא עדיין תיאטרון בולט בברודוויי.
בפברואר 1908, שין הציג בתערוכה מפורסמת בגלריית מקבת בניו יורק, שבאה כמחאה על הטעמים השמרניים והפרקטיקות המגבילות של האקדמיה הלאומית לעיצוב.
המופע, שנדד גם לכמה ערים מניוארק לשיקגו, עורר הערות רבות בעיתונות על סגנונות ותכנים מתאימים באמנות והעניק לציירים פרסום לאומי גדול יותר ממה שהם נהנו בעבר.
האמנים המציגים, המכונים "שמונה", כללו חמישה ריאליסטים (שין, אנרי, ג'ון סלואן, גלקנס ולוקס) ושלושה אמנים נוספים (ארתור דייוויס, ארנסט לוסון, מוריס פרנדרגסט) שציירו בסגנון פחות ריאליסטי, יותר אימפרסיוניסטי.
בין הציורים ששין בחר להציג עם "השמונה" היה ההיפודרום של לונדון (1902), יצירתו המשוחזרת ביותר וציור שהיסטוריון האמנות מילטון בראון כינה "בין הטובים שאסכולת האשקאן ייצרה."
בניגוד לשאר חברי קבוצת "השמונה", שין לא הציג בתערוכת הארמורי המפורסמת של אמנות מודרנית מ -1913 ולמעשה, הפך עם השנים לאנטי-מודרניסטי.
הוא לא הביע זלזול בפיקאסו ובמאטיס.
הוא נשאר אמן קלסי כל חייו ללא כל עניין בניסויים סגנוניים.
הסגנון שלו, לדעתם של משקיפים רבים, קיבל גם הוא כיוון יותר מסחרי, וכמה מיצירותיו המאוחרות, כמו ציורי הקיר שצוירו ליד הבר של מלון פלאזה, מטרתם הייתה נוסטלגיה מהותית.
"פרט לתערוכה אחת שהתקיימה אצל קנודלר בשנת 1920", כותב הביוגרף שלו, "נראה כי אברט שין לא הציג ציורים בין 1910 ל -1937."בשנת 1937 נכלל שין בתערוכת "ריאליסטים בניו יורק " במוזיאון ויטני.
תערוכה שהייתה, במהותה, איחוד מחודש של הציירים הגדולים מאסכולת אשקאן, בערוב ימיהם.
בשנותיו הטובות ביותר שין הרוויח היטב ובבעלותו היו בתים גדולים בקונטיקט ובניו יורק, אך הוא בזבז כסף רב, יחד עם ארבע נשים ופילגשות רבות.
מצבו הכלכלי היה קשה בימיו האחרונים.
שין היה החבר הצעיר ביותר ב"שמונה".
אף על פי שעבודותיו מגוונות הן נחשבות בתולדות האמנות בהקשר של קבוצת "השמונה" ואסכולת האשקאן, סיווג שלא ממש מתאים לטווח החזון האישי שלו.
קשריו של שין עם חברים אחרים ב"שמונה ", שרובם נותרו ידידיו גם בשנותיהם המאוחרות, מעולם לא היו חזקים.
"הוא היה חבר מקרי ב"שמונה", העיר הצייר ג'ון סלואן בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 כאשר הצביע נגד המינוי של שין לחברות במכון לאמנויות.
המחויבות של שין למעמדות הגבוהים ולקישוט אחוזותיהם צרמה לסוציאליסטי אמיתי כמו סלואן.
עם זאת מעולם שין לא הביע עמדה פוליטית באמנותו או שהתכוון לצמצם את תחומי העניין שלו לזרם או לאסכולה מסוימת באמנות.
עבודותיו הטובות ביותר לוכדות את החיים האורבניים האמריקאים בשנים הראשונות של המאה העשרים, ברוח ריאליסטית ורומנטית כאחד.
אברומי וינברג המוכר בשמו הפרטי "אברומי", הוא זמר-יוצר חרדי ישראלי.
אברומי נולד למשפחה חסידית באמריקה (אביו הוא נכדו של רבי יוחנן טברסקי, האדמו"ר מטאלנה).
בגיל שנתיים עלה עם משפחתו לישראל והתגורר בשכונת רמות בירושלים.
למד בישיבת רש"י ובהמשך בישיבת קריית מלאכי ולאחר אירוסיו חזר ללמוד בישיבת רש"י.
לאחר נישואיו החל להופיע בחתונות ובדצמבר 2012 הוציא את הסינגל "מעוז צור".
בפברואר 2013 הוציא את הסינגל השני "לנגן ולנגן", ובאפריל באותה שנה הוציא לשיר קליפ.
בספטמבר 2014 הוציא את הסינגל השלישי "עם סגולה".
בינואר 2015 השיק את אלבומו הראשון "לנגן ולנגן" בהפקת ג'ף הורביץ.
בדצמבר 2018 הוציא את הסינגל הראשון מתוך אלבומו השני "מבינים את החיים".
בספטמבר 2018 הוציא בהשראת מיזם הקולולם את השיר ברכת כהנים בהשתתפות 300 תלמידי ישיבת רש"י, השיר הוקלט במחנה הקיץ של הישיבה בתפרח שעל התלמידים ניצח אהרל'ה נחשוני, עם השיר הזה זכה אברומי להכרה רחבה בציבור והקליפ לשיר זכה ליותר מ-2 מיליון צפיות.
במרץ הוציא את הסינגל "עבד נרצה".באפריל 2020 הוציא את הסינגל "ונצעק", ובמאי הוציא את הסינגל "הנה היא באה".
בספטמבר הוציא סינגל בשיתוף פעולה עם הזמר ירון בר בשם "אבא יקר".
זכה במקום הראשון במצעד השנתי של 'קול חי מיוזיק' לשנת 2020 בקטגוריית 'פריצת השנה'.
בנובמבר 2020 החל להנחות את התוכנית "לקראת שבת" בערוץ 97 עם קובי מירסקי.
בינואר 2021 הוציא עם שרולי ברונכר את הסינגל "שובו אליי".
במרץ 2022 הוציא את הסינגל "לא מאוחר".
2015: להודות ולהלל (עם שמואל יפת)
2021: שובו אליי (עם שרולי ברונכר)
אברטון סוסה סוארס (בפורטוגזית: Everton Sousa Soares; נולד ב-22 במרץ 1996) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת החלוץ בפלמנגו.
אברטון התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של פורטלזה ובגיל 16 הצטרף לגרמיו.
ב-19 בינואר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 1-0 נגד סאו חוסה.
4 ימים לאחר מכן, הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד לאג'דנסה.
ב-15 באוגוסט 2016 חתם על חוזה לארבע שנים בקבוצה.
ב-14 באוגוסט 2020, אברטון חתם לחמש שנים בבנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגלית.
ב-15 ביוני 2022 חזר אברטון לברזיל כשחתם בשורות פלמנגו.
ב-17 באוגוסט 2018 זומן לראשונה לסגל נבחרת ברזיל לקראת משחקי הידידות נגד ו.
אברטון נכלל בסגל הנבחרת לקראת קופה אמריקה 2019. ב-15 ביוני הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-3 נגד .
אברטון כבש עוד שני שערים במהלך הקופה, כולל אחד בגמר.
בנוסף, נבחר לשחקן המצטיין של הגמר ושל הטורניר.
כדור הזהב קופה אמריקה 2019
מצטייני טורניר קופה אמריקה 2019
אברופייסקי הוא מרכז קניות הממוקם על כיכר תחנת הרכבת קייבסקי ברובע דורוגומילובו במוסקבה.
עם 140 אלף מבקרים ביום, אברופייסקי הוא מרכז הקניות המבוקר ביותר ברוסיה, והשני הכי מבוקר בעולם אחרי קניון דובאי באמירויות הערביות.
לאברופייסקי צורת משולש עם פינה משופעת.
לבניין 7 מפלסים על קרקעיים ו-2 תת-קרקעיים, 9 קבוצות כניסה וכניסה נפרדת מתחנת קייבסקאיה.
החניונים הראשיים יכולים להכיל 1200 מכוניות והם ממוקמים בקומות 5 ו-6.
הארגון הפנימי של מרכז הקניות בנוי סביב 5 אטריומים: הראשי, שנקרא "מוסקבה", והמשניים - "פריז", "רומא", "לונדון" ו"ברלין".
הקומות מחוברות באמצעות מדרגות, מעליות וקבוצות של מדרגות נעות זוגיות.
עיצוב האטרומים נעשה תוך התייחסות לסגנונות האדריכליים של בירות אירופה.
כ-500 חנויות ממוקמות על 63,000 מ"ר של שטח מושכר באברופייסקי.
אברי גלעד - תוכנית האירוח הייתה תוכנית אירוח שהגיש אברי גלעד מספטמבר 2009 עד מרץ 2010. גלעד הגיש את התוכנית בשידור חי.
אברי גלעד, שהיה בעל ניסיון בתוכניות אירוח בהן אברהם ויעקב תוכנית אירוח במקום תוכניתו של יאיר לפיד שקודם להנחיית מהדורת החדשות המרכזית של חברת החדשות.
גלעד ראיין אישי תרבות שונים בהם שהופיעו בתקשורת בשבוע החולף.
גלעד פתח את התכנית במונולוג, קומי בחלקו שעסק באירועים אקטואליים ולאחריו הציג את האורחים.
לתוכנית תוכננו הפקת 20 תוכניות בלבד שהוארכה ל-24 תוכניות ובסופו של דבר הופקו 22 תוכניות.
התכנית עלתה לשידור בספטמבר 2009 ושודרה עד ינואר 2010 בה ירדה לתקופה קצרה בשל נתוני מדרוג נמוכים.
התכנית חזרה לשידור למשך כמה שבועות נוספים עד למרץ 2010.
הסטנד-אפיסטים רמי ורד ושחר חסון הגישו פינות הומור בסוף התכנית.
אברהם (אברומי) שטרנפלד (נולד ב-2 במרץ 2001) הוא מפיק ומעבד מוזיקלי, ישראלי.
שטרנפלד נולד באשדוד חסיד באבוב, בגיל 15 החל ליצור מוזיקה.
בגיל 19 פתח אולפן הקלטות משלו.
בדצמבר 2020 עיבד מחרוזת חנוכה לשלוימי ברנשטיין ומוישי ריינר.
ביוני 2021 עיבד את "חי חי" של מוטי וייס שדורג במקום ה-12 בקטגוריית "שיר השנה" במצעד המוזיקה השנתי של רדיו "קול חי מיוזיק" ובמקום ה-13 במצעד של רדיו קול פליי.
באוגוסט של אותה שנה עיבד את השיר "קטנות שבקטנות" של וייס שדורג במקום השני בקטגוריית "שיר השנה" במצעד המוזיקה השנתי של האתר "כיכר השבת.
בנובמבר עיבד את "מחשבות טובות" של וייס שצבר 7.8 מיליון צפיות באתר יוטיוב ואת "שירו לו".
באוגוסט 2022 עיבד לשמוליק קליין את שירו "יעמוד".
והפיק את מחרוזת "פני שבת".
של שמוליק סוכות שהיה יצירת הביכורים של סוכות.
במרץ 2023 עיבד את השיר "לעלות" של חיים פורטל
באפריל את "תודה שאני כאן" חיים פורטל ומשה דווייק.
באוגוסט 2023 הפיק מוזיקלית את הסינגל "קול מבשר" של יואלי דווידוביץ, אהרלה סמט, שייע גרוס ויואלי קליין שהפך ללהיט חתונות.
ועיבד את שירו של ארי היל "אוי ירושלים".
בספטמבר 2023 שטרנפלד יזם פרויקט בו הוא מארח זמרים מהתעשייה בשם "וטהר ליבנו".
בספטמבר 2023 עיבד את "מגייט מאכען קידוש" לארי היל ומשה דוד וייסמנדל.
בדצמברעיבד את השיר "שבוע טוב יותר" של מוטי וייס, השיר דורג במקום השישי בקטגוריית "שיר השנה" במצעד המוזיקה השנתי של רדיו קול חי מיוזיק, במקום השמיני בקטגוריה זו במצעד של קול פליי ובמקום ה-13 במצעד של רדיו קול ברמה.
בפברואר 2024 עיבד למוטי וייס את השיר "באתי לדבר".
באפריל 2024 הפיק מוזיקלית ועיבד את האלבום אלבום "א שבת און אורייתא" עם מיטב הזמרים מיכאל שניצלער, ליפא שמלצר, דודי קאליש, מוטי ויזל, בנצי שטיין, ארי היל, משה דוד וייסמנדל, יואלי קליין, הערשי אייזנבך, אבריימי מושקוביץ, יואלי דווידוביץ, אהרלה סמט, נער הפלא בנצי קלצקין ומקהלת מלכות.
ב-1 בדצמבר 2024 הפיק עיבד ויצר חלק מלחניו של האלבום "הנה זה בא" של מוטי וייס.
ב-20 בדצמבר 2024 עיבד יחד עם מנדי ליפסקר ליוסי גרין את השיר "דמעה", לזכרו של השליח בדובאי, הרב צבי קוגן.
ב-22 בדצמבר 2024 עיבד לארגון 'Oorah' שבארצות הברית את השיר "Hashem Needs Every Yid" עם הזמר שמילי אונגר.
אברוד (ברומנית:Abrud , בהונגרית:Abrudbánya בגרמנית:Großschlatten או Altenburg בניב של הסקסונים הטרנסילבנים:Grissa) היא עיירה בצפון-מערב המחוז אלבה ברומניה בחבל טרנסילבניה.
היא שוכנת על גדות הנחל אברוד.
כיום בתחום השיפוט של אברוד כלולים העיירה אברוד פרופר והכפרים אברוד-
בתקופה שבין מלחמות העולם הייתה אברוד "קומונה" ובירת נפה (נפת אברוד" Plasa Abrud) במסגרת המחוז אלבה.
אברוד ידועה במרכז ההיסטורי הציורי שלה.
ב-2021 מנתה אוכלוסיית אברוד 4360 תושבים
מקור שם העיירה בשם הנחל אברוד.
שם זה תועד לראשונה ב-1271 בצורת " terra Obruth (טרה אוברוט) - חבל אוברוט.
השם מזכיר את השם התראקי אבריטוס או אברוטוס Abruttus של עיר רומית מבוצרת במואסיה בשטח בולגריה של היום וההיסטוריונים הרומנים שיערו מקור תראקי גם לנחל וליישוב אברוד .
יש מקשרים אותו לשם של יישוב אחר באזור Alburnus maior, כיום רושיה מונטאנה.
יש ש קישרו את השם אברוד למילה הלטינית "Obrussa אוברוסה או אוברוסוס, שמשמעותה "אבן בוחן" בעיקר בהקשר של זהב, של מבחן הזהב בעזרת אבן בוחן - aurum ad obrussam .
המילה קשורה למילה היוונית óbruza (ὄβρυζα),שמשמעותה "בחינת זהב".
ההונגרים קראו ליישוב "אברודבאניה" Abrudbánya - כלומר "המכרה אברוד".
השם הגרמני Grossschlatten נגזר מהמילה Schlatten - אדמה עם קנים, אדמה לחה, ביצתית.
כפי שנקבע על ידי ממשלת רומניה ב-2007, סמל העיר אברוד מורכב ממגן משולש בעל קצוות מעוגלים.
בשדה המגן, על רקע כחול, יש חיה פנטסטית בשם גריפין, זהובה, עם ראש ציפור, לשון אדומה וכנפיים פרושות, המחזיקה שני פטישים כסף בטפריה.
המגן מוטבע בכתר קיר כסוף עם 3 מגדלים עם שינות.
היסודות שבסמל לקוחים מסמל העיר העתיקה, שהייתה ידועה עוד מימי קדם כאגן כריית זהב חשוב.
כתר הקיר עם 3 המגדלים בעלי שינות מסמל שהיישוב הוא במעמד של עיר.
במקום נתגלו עקבות ליישוב דאקי-רומי , שיש משערים כי נקרא Abrutus ("אברוטוס") אחר כך Colonia Auraria Maior ("קולוניה אאוראריה מאיור").על ידו הקימו הרומאים במאה השנייה מבצר קטן כבר .
הוא היה כנראה חלק ממערך ההגנה והתצפית על מכרה זהב בסביבה, שנקרא "אלבורנוס מאיור" (כיום רושיה מונטאנה) והוא ננטש במאה השלישית.
ב-1271 המקום תועד לראשונה כ- terra Obruth.
נחשב למרכז השני כחשיבות בחבל המוצים Tara Moților לצד קמפן (אלבה) (Câmpeni)
ב-1491 זכה למעמד של עיר חופשית.
גם בימי הביניים ההיסטוריה של האזור מושפעת מתעשיית כריית הזהב.
מהמאה ה-10 הביאו מלכי הונגריה לכאן פועלים מיומנים סקוסונים טרנסילבנים שעבדו במכרות הזהב.
בין השנים 1550-1300 הייתה העיירה מרכז מכרות הזהב של ממלכת הונגריה.
במאה ה-16 הייתה טרנסילבניה לנסיכות עצמאית
על המפה היוזפינית של טרנסילבניה ב-1773-1769 בקטע 136
מצויין היישוב תחת השם ההונגרי "אברוד באניה"
לאורך עמק בשם קורנה, במרחק 1-2 ק"מ מאברוד מצויינים על המפה מספר כלים לעיבוד הזהב.
בעיר פעל קולגיום של מעבדי הזהב.
בימי האימפריה ההבסבורגית הייתה אברוד אחד מוקדי ההתקוממויות של האיכרים הרומנים נגד ההגמוניה ההונגרית.
ב-1727 מורדים השתלטו על העיר.
ב-1761-1759 היישוב היה מעורב בתנועה המרדנית של סופרוניה מצ'וארה.
ב-1784 פרץ באזור מרד של צמיתים רומנים ובראשם הוריה, קלושקה וקרישאן שהתעמתו עם כוחות הקיסר האוסטרי.
ב-6 בנובמבר 1784 העיר נכבשה על ידי המורדים, אך לבסוף המרד דוכא על ידי הצבא האוסטרי.
התושבים השתתפו במהפיכת 1848 בטרנסילבניה והיישוב סבל נזק רב בעקבות אותם עימותים צבאיים.
הרגע מסוים המורדים הרומנים כבשו את העיירה.
על פי רישום הכנסייה האוניטרית ההונגרית, 182 בני אדם נהרגו.
לאחר שנות המהפכה, העיר חוותה תחייה תחת המלוכה האוסטרו-הונגרית.
בשנת 1910, כ-40% מ-2,938 התושבים היו דוברי הונגרית, 58% דוברי רומנית, והשאר דוברי גרמנית.
פחות מעשר שנים לאחר מכן, המלוכה קרסה, והונגרים רבים עזבו את העיר, שהפכה לרומנית, לתמיד.
רובם הגיעו להונגריה המצומצמת בהרבה.
בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, אברד הייתה עיירה שנאבקה בירידה באוכלוסייה ובאבטלה גבוהה.
תוכניות לפתיחת מכרה חדש ברוסיה מונטנה הסמוכה נועדו להחיות את האזור.
עם זאת, פעילי איכות הסביבה סיכלו שוב ושוב התפתחות זו.
התושבים עסקו בכרייה ובגידול בעלי חיים.
בימי הממלכה ההונגרית הייתה העייריה כלולה במחוז"אלבה תחתית" Alsó-Fehér.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה וחוזה טריאנון טרנסילבניה, כולל אברוד הועברו לשליטת ממלכת רומניה .
אברוד נמצאת בבקעת אברוד במפגש בין הנחל צ'רניצה לנהר אברוד, כ-65 ק"מ צפונית-מערבית מבירת המחוז, אלבה יוליה.
העיירה אברוד שוכנת בבקעת אברוד, במזרח "חבל המוצים" במרחב עם נוף גלי, בנקודת המגע בין ההר גאינה (Muntele Găina) ("הר התרנגולת") להרי המתכות ([Munții Metaliferi).
מצפון גובלת העיר עם שלוש גבעות:"דיאלול ביישילור" Dealul Băieșilor
(שגובהה 872 מ') דיאלול הבאטולוי (Dealul Hebatului שגובהה 902 מ') ודיאלול אורזנה {Dealul Orzena שגובהה 868 מ').ובדרום עם גבעת צ'וטה
(Dealul Ciuta שגובהה 899 מ') והפסגה סטיורט (Vârful Stiurt שגובהה 9141 מ').
במזרח נראית פסגת צ'יטרה (Vârful Citera - שגובהה 830 מ')
גבעת פיאטרה רארה (Piatra Rară שגובהה 880 מ' ) ודיאלול לאזרולוי (Dealul Lazărului שגובהה 817 מ')
תקופה ארוכה חיו בעיר רומנים והונגרים ומיעוט גרמני סקוסוני טרנסילבני
פחות מעשר שנים לאחר מכן, התפרקה האימפריה האוסטרו-הונגרית והאזור עבר לשליטת רומניה.
הונגרים רבים עזבו את העיר, שהפכה לרומנית .
רוב ההונגרים היגרו לממלכת הונגריה ששטחה הצטמצמם.
בעולם הישיבות, אַבְרֵךְ הוא אדם אשר מקדיש חלק ניכר מיומו ללימוד תורה בישיבה או בכולל.
במקור התייחס המונח בפרט לגבר צעיר בשנים הראשונות אחרי חתונתו, אך כיום, בעיקר בחברה החרדית בישראל, התרחב גם לאנשים מבוגרים יותר.
כינוי זה נועד להבדילו מבחור ישיבה, שהוא רווק הלומד בישיבה.
בספר בראשית (מא, לט-מה) מסופר כי פרעה התרשם מחכמתו של יוסף, לאחר שזה הצליח לפתור את חלומו.
על פי הכתוב, פרעה מינה אותו למשנה למלך והוא זכה לכינוי "אברך", כינוי יחידאי הקשור ככל הנראה למעמד המלכותי שקיבל:
במקביל לפירושים שניתנו למונח זה על דרך הפשט, בבראשית רבה (פרשה צ', ג) מצוי פירוש על דרך הדרש הרואה במילה זו הלחם: , כלומר: בחכמתו הוא כאב (איש בוגר וזקן) ומצד גילו הוא רך בשנים (צעיר), ובניגוד למצופה כבר בגיל צעיר יחסית יש בו חכמה כשל איש מבוגר.
מתקופת חז"ל ואילך נחשב מעמדם של תלמידי חכמים לגבוה במיוחד בחברה היהודית עד שנאמר כי "אפילו ממזר תלמיד חכם וכהן גדול עם הארץ, ממזר תלמיד חכם קודם לכהן גדול עם הארץ" (תלמוד ירושלמי הוריות פ"ג מח ע"ג).
בעת החדשה, לומד שהתבלט מנעוריו בחריפות שכלו וזיכרונו ובכוח לימודו כונה "עילוי" ונחשב ל"שידוך" הרצוי ביותר, גם אם משפחתו הייתה ענייה.
במספר מקומות בתלמוד מופיע גינוי לאנשים שאינם מתפרנסים מיגיע כפם כמו אינם דואגים לנשותיהם לשאר כסות ועונה.
במסכת ברכות אף טוען רבי חייא כי "גדול הנהנה מיגיע כפיו יותר מירא שמיים".
גם בדברי הרמב"ם מופיעים דברי ביקורת על תלמידי חכמים שאינם מתפרנסים מיגיע כפיהם.
"כל המשים על לבו שיעסוק בתורה ולא יעשה מלאכה ויתפרנס מן הצדקה הרי זה חלל את השם ובזה את התורה וכבה מאור הדת וגרם רעה לעצמו ונטל חייו מן העולם הבא.
לפי שאסור ליהנות מדברי תורה בעולם הזה.
אמרו חכמים כל הנהנה מדברי תורה נטל חייו מן העולם.
ועוד צוו ואמרו אל תעשם עטרה להתגדל בהן ולא קרדום לחפור בהן.
ועוד צוו ואמרו אהוב את המלאכה ושנא את הרבנות וכל תורה שאין עמה מלאכה סופה בטילה וגוררת עון.
וסוף אדם זה שיהא מלסטם את הבריות".
המובחרים שבתלמידי החכמים המשיכו לעיתים במסלול תורני של רבנות, דיינות או הוראה אך עד המאה ה-20, מרבית האברכים פרנסו את משפחתם ונאלצו לחלק את זמנם בין לימוד תורה לעבודה.
חריגים מעטים לכך היו אברכים בקהילות לומדים קטנות ובישיבות אשר נתמכו במידה כזו או אחרת על ידי תורמים חיצוניים.
במאות ה-19 וה-20 החל גידול בשיעורם של בחורי ישיבה ואברכים אשר מקדישים את כל זמנם ללימוד התורה, ומסתמכים בכך על פסיקה עדכנית.
שינוי דמוגרפי חשוב אשר נוצר בעקבות עליית שיעור האברכים שאינם עובדים הוא גידול בשיעור הנשים היוצאות לעבודה.
בישראל של ראשית המאה ה-21 מצויים אברכים הן במגזר החרדי והן בישיבות הציוניות, כאשר בישיבות החרדיות גבוה יותר שיעורם של האברכים שאינם עובדים כלל לפרנסתם.
בישיבות החרדיות מצוי יותר שמפרידים בין בחורי הישיבה הרווקים לאברכים, שלומדים בכולל בנפרד, ובישיבות הציוניות לרוב האברכים נשארים יחד עם הבחורים באותה מסגרת של ישיבה.
הבדל נוסף בין שני סוגי האברכים נוגע לסוגיית חובת השירות בצה"ל.
מרבית האברכים בישיבות הציוניות שירתו שירות פעיל קודם נישואיהם או אחריהם (בדרך כלל קצר מזה של חייל רגיל בשירות סדיר).
במגזר החרדי, לעומת זאת, מרבית האברכים דוחים את שירותם באמצעות הסדר "תורתו אומנותו" ובשלב מאוחר יותר זוכים לפטור מלא.
אברכים מקבלים תמיכה כספית מהמדינה עד להגעתם לגיל 67, כל עוד הם לומדים ואינם עובדים.
ב-2025 העריך משרד האוצר שעלות התשלומים וההטבות שמקבל אברך מהמדינה מסתכמת עד גיל 46 בסכום של עד 1.5 מיליון שקל.
אבריל רמונה לאבין היא זמרת, פזמונאית, אשת עסקים, דוגמנית, ושחקנית קנדית.
עד גיל 15, החלה לאבין להופיע על במות יחד עם זמרת הקאנטרי שאניה טוויין ושנה לאחר מכן חתמה על חוזה הקלטות של 2 אלבומים עם החברה אריסטה רקורדס בשווי של יותר מ-2 מיליון דולר.
פריצת הדרך שלה נוצרה עם אלבום הבכורה משנת 2002, "Let Go" שמכר מעל 20 מיליון עותקים בעולם והועמד לפרס גראמי, וכלל את הסינגלים המצליחים, "Complicated" ו-"Sk8er Boi", שהציגו אותה כזמרת סקייט פאנק והעניקו לה את הכינוי "מלכת פופ הפאנק" על ידי רבים.
היא נחשבת למוזיקאית מרכזית בפיתוח מוזיקת הפופ פאנק וכמי שסללה את הדרך בתחילת שנות האלפיים לשאר הנשים בז'אנר זה.
אלבום האולפן השני שלה, "Under My Skin" משנת 2004, הפך לאלבומה הראשון שכובש את מצעד הבילבורד 200 בארצות הברית ומאוחר יותר מכר כ-10 מיליון עותקים ברחבי העולם.
אלבום האולפן הרביעי, "Goodbye Lullaby" (2011), והחמישי שלה, "Avril Lavigne" (2013), המשיכו את הצלחתה המתמשכת.
בשנת 2019, לאחר שלקחה הפסקה מעולם המוזיקה למשך 6 שנים, הוציאה לאבין את אלבומה השישי, "Head Above Water".
לאבין נולדה בבלוויל, אונטריו שבקנדה, למשפחה נוצרית.
השם אבריל משמעותו חודש אפריל בצרפתית.
בגיל שנתיים, החלה אבריל לשיר עם אמה בכנסייה, וכבר אז אמה גילתה את כישרון השירה שלה.
ללאבין יש אח גדול, מאט, ואחות קטנה, מישל.
בגיל חמש עברה משפחתה לנאפני שבאונטריו, עיירה קטנה בעלת 5,000 תושבים לערך, שם החלה לאבין לשיר במקהלה ולמדה לנגן בגיטרה בכוחות עצמה.
בשנת 1999 השתתפה לאבין בתחרות רדיו וזכתה לשיר עם הזמרת הקנדית שאניה טוויין את השיר "What Made You Say That" מול קהל של 20,000 איש באוטווה במהלך סיבוב ההופעות של טוויין באותה שנה.
באותה שנה, הוזמנה לאבין לבצע עם זמר קנדי מקומי, סטפן מאד את השיר "Touch The Sky", שנכנס לאלבומו, "Quinte Spirit".
בנוסף, היא שרה איתו את השירים "Temple Of Life" ו-"Two Rivers" ועבור אלבומו השני, "My Window To You" שיצא בשנת 2000.
במהלך שנת 2000, התגלתה לאבין על ידי הסוכן המקצועי קליף פאברי, במהלך הופעתה בחנות ספרים שבקינגסטון, אונטריו, אשר שלח את הופעתה למגוון חברות תקליטים.
מארק ג'ואט, ממייסדי חברת התקליטים נטוורק, קיבל הקלטה של אחת מהופעותיה וסידר לה לעבוד עם המפיק המוזיקלי, פטר זיזו בקיץ 2000 בניו יורק.
בספטמבר 2000, בזמן שהותה בניו יורק, כשהייתה בסך הכל בת 16, הוחתמה לאבין על חוזה התקליטים הראשון שלה, על ידי תקליטי אריסטה, לאחר שהופיעה בפני מנכ"ל החברה, L.A.
בשנת 1999, זכתה לאבין בתחרות רדיו בהופעה עם הזמרת הקנדית שאניה טוויין במרכז קורל באוטווה, לפני קהל של כ-20,000 איש בעודן מבצעות את שירה של טוויין, "What Made You Say That".
לאחר זכייתן לאבין אמרה לטוויין כי היא הולכת "להיות מפורסמת".
במהלך הופעה בתיאטרון הקהילתי של נוקס, לאבין הבחינה בזמר העממי המקומי סטיבן מדד, הוא הזמין אותה להשתתף בשירו, "Touch the Sky", לאלבומו "Quinte Spirit" משנת 1999. מאוחר יותר השתתפה לאבין בשיריו "Temple of Life" ו-"Two Rivers" באלבום ההמשך שלו, "My Window to You", בשנת 2000.
בדצמבר 1999 התגלתה לאבין על ידי המנהל המקצועי הראשון שלה, קליף פאברי, בזמן שהופיעה עם שירי קאנטרי בחנות ספרים "פרקים" בקינגסטון, אונטריו.
פברי שלח קלטות VHS מההופעות הביתיות שלה למספר לקוחות פוטנציאליים בתעשייה, ולאבין עצמה ביקרה אצל כמה מנהלים.
מארק ג'ואט, מייסד שותף של חברת הניהול הקנדית, "Nettwerk", קיבל עותק מהופעות הקריוקי שלה שהוקלטו במרתף של הוריה, ג'ואט דאג לכך שלאבין תעבוד עם המפיק פיטר זיזו במהלך קיץ שנת 2000 בניו יורק, שם כתבה את השיר "Why".
באותה תקופה, התגלתה במהלך טיול בניו יורק על ידי חברת ההקלטות אריסטה רקורדס.
בנובמבר 2000, קן קרונגארד נציג חברת ההקלטות, "A&R", הזמין את מנהל ההקלטות אנטוניו רייד שהיה לראש חברת אריסטה רקורדס, לאולפן של "זיזו" במנהטן כדי לשמוע את לאבין שרה.
האודישן שלה בן ה-15 הדקות "כל כך הרשים" את רייד שהוא החתים אותה מיד עם בחברה עם עסקה בשווי של 1.25 מיליון דולר לשני אלבומים ותוספת של 900,000 דולר עבור קידום פרסומה.
בשלב זה לאבין גילתה שהיא משתלבת באופן טבעי עם קליקת הסקייטרים של בית הספר התיכון שלה, דימוי שעבר לאלבום הראשון שלה, אך אף על פי שהיא נהנתה מסקייטבורד, בית הספר השאיר אותה בתחושת חוסר ביטחון.
לאחר שחתמה על חוזה תקליטים, ובתמיכה של הוריה, היא עזבה את בית הספר כדי להתמקד בקריירת המוזיקה שלה.
להקתה של לאבין נבחרה על ידי "Nettwerk", מכיוון שהם רצו אמנים צעירים שהיו בסצנת הפאנק רוק הקנדית שיתאימו לאישיותה של לאבין.
ריד העניק לג'ושוע סרובין מ-"A&R" את האחריות לפקח על התפתחותה של לאבין והקלטת אלבום הבכורה שלה.
הם בילו בניו יורק מספר חודשים בעבודתה עם כותבים משותפים שונים, וניסו לגבש עבורה צליל אישי.
סרובין אמר בראיון כי הם נאבקו בתחילה, אף על פי ששיתופי פעולה מוקדמים עם מפיקי פזמונאים ובהם סבל בריר, קורט פרסקה, ופיטר זיזו הביאו לכמה שירים טובים, אך הם לא התאימו לקולה של לאבין או לאישיותה.
רק לאחר שנסעה ללוס אנג'לס במאי 2001 ויצרה שני שירים עם צוות המפיקים "המטריקס", הרגישה חברת ההקלטות כי היא עשתה פריצת דרך גדולה.
לאבין עבדה עוד עם המטריקס וגם עם הזמר והיוצר קליף מגנס.
הקלטת אלבום הבכורה שלה הסתיים בינואר 2002.
ביוני 2002, הוציאה לאבין את אלבומה הראשון "Let Go".
האלבום הפך להצלחה בין לאומית והגיע למקומות הראשונים באוסטרליה, קנדה, אירלנד, בריטניה, ניו זילנד, סקוטלנד ולמקום השני במצעד הבילבורד 200 בארצות הברית.
בבריטניה שבר שיא גינס בכך שהפך את לאבין לאמנית הצעירה ביותר בעודה בת 17 לכבוש את המצעד הרשמי במדינה.
עד סוף שנת 2002 האלבום הוסמך לתואר פלטינה מרובעת על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי, (RIAA) ובכך הפך אותה לאמנית הנמכרת ביותר לאותה שנה לצד אלבום הבכורה הנמכר של השנה.
עד מאי 2003, מכר מעל מיליון עותקים בקנדה והוכתר בתואר היהלום.
עד היום, "Let Go" מכר מעל 20 מיליון עותקים בעולם ומוכתר כאחד האלבומים הנמכרים בכל הזמנים.
סינגל הבכורה של לאבין, "Complicated", הגיע למיקומים הראשונים במצעדי נורווגיה, אירלנד, מקסיקו, אירופה, אוסטרליה ולשני במצעד הבילבורד הוט 100 בארצות הברית.
הסינגלים הבאים מתוך האלבום, "Sk8er Boi" ו-"I'm with You" הגיעו לעשירייה הראשונה במצעדים רבים בעולם והפכו את לאבין יחד עם סינגל הבכורה, לאמנית השנייה בהיסטוריה אשר כובשת את מצעד המיינסטרים של בילבורד בארצות הברית עם שלושת שיריה הראשונים.
ב-1 באפריל 2003, יצא הסינגל הרביעי והאחרון "Losing Grip".
בשנת 2002, הופיעה לאבין בקליפ השיר "Hundred Million" של להקת הפופ פאנק טרבל צ'אגר.
במרץ 2003 הצטלמה לשער המגזין רולינג סטון וחודש לאחר מכן ביצעה את השיר "Fuel" כחלק ממחוות MTV ללהקת הרוק מטאליקה.
ב-5 בדצמבר 2002 יצאה לסיבוב ההופעות הראשון שלה, "Try to Shut Me Up Tour" שכלל כ-70 הופעות.
אלבומה השני של לאבין, "Under My Skin", יצא ב-25 במאי 2004 בארצות הברית.
הוא מוקם במקום הראשון בארצות הברית, באנגליה, בגרמניה, בקנדה, במקסיקו, בארגנטינה, בספרד, באירלנד, בתאילנד, בקוריאה ובהונג קונג.
את רוב האלבום כתבה לאבין עם הזמרת הקנדית שאנטאל קראוויאזוק, ועל ההפקה ניצחו דון גילמור, בוטץ' ווקר וריאן מיידה.
לאבין עבדה עם בן מודי (חבר להקת אוונסנס לשעבר) על מספר שירים, אך רק "Nobody's Home" נכנס לבסוף לאלבום.
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Don't Tell Me", הגיע למקום הראשון במצעד הארגנטינאי והמקסיקני, לטופ 5 במצעדי אנגליה וקנדה ולטופ 10 באוסטרליה ובברזיל.
"My Happy Ending", הסינגל השני, הגיע לטופ 10 בארצות הברית.
השיר היה הלהיט השלישי הכי גדול של לאבין בארצות הברית.
הסינגל השלישי, "Nobody's Home", לא הצליח כמצופה, והגיע רק עד למקום ה-41 במצעד.
הסינגל הרביעי, "He Wasn't", נכנס למקום ה-23 במצעד הבריטי ולמקום ה-25 באוסטרליה אבל לא יצא בארצות הברית.
"Fall To Pieces" היה לסינגל החמישי והאחרון מתוך האלבום.
השיר יצא כסינגל לרדיו בלבד, ללא וידאו קליפ.
בבילבורד האמריקאי הוא הגיע רק אל המקום ה-106 והפך לסינגל הפחות מצליח של לאבין.
האלבום מכר מעל 370,000 עותקים בארצות הברית בשבוע הראשון לצאתו והפך לאחד האלבומים הנמכרים ביותר מאז שנת 2000 וכן זיכה את לאבין בשני תארים ב"פרסי המוזיקה העולמית" בשנת 2004, "זמרת הפופ-רוק הטובה ביותר" ו"הזמרת הקנדית המוכרת ביותר".
אלבומה השלישי, "The Best Damn Thing", יצא ב-17 באפריל 2007 בארצות הברית וב-15 באפריל בישראל.
האלבום הופק על ידי ד"ר לוק, דריק ויבלי, ורוב קאבאלו.
הסינגל הראשון מתוך האלבום, הוא השיר "Keep Holding On" שיצא לרדיו כתקליט שדרים והיה הסינגל הקולנועי של הסרט אראגון, אך לא רשמי של האלבום עצמו.
הסינגל הרשמי הראשון הוא "Girlfriend" שהצליח בקנה מידה עולמי והפך ללהיט כמה ימים לאחר יציאתו והגיע למקום ראשון במצעד השירים הרשמי של ארצות הברית.
גרסה נוספת של השיר יצאה עם הראפרית ליל מאמא וכן גרסאות בשפות שונות.
הסינגל השני מהאלבום הוא הבלדה "When You're Gone" שהצליחה לשחזר את ההצלחה של השיר "Girlfriend".
הסינגל הרביעי והאחרון מהאלבום הוא "The Best Damn Thing".
כמו כן, אבריל זכתה בתואר "זמרת הקאנטרי הטובה בעולם" בשנת 2008.
על פי המגזין "Nylon", אלבומה הרביעי של לאבין, "Goodbye Lullaby", היה אמור לצאת בספטמבר 2010, אך הוא נדחה למועד לא ידוע, עד שב-10 בנובמבר 2010 פרסמה לאבין הודעה רשמית שהיא סיימה את אלבום האולפן הרביעי שלה.
בטקס פרסי ה-AMA שנערך ב-21 בנובמבר 2010, לאבין חשפה את תאריך היציאה ושמו הרשמי.
הסינגל הראשון, "What The Hell", יצא לאור ב-31 בדצמבר 2010 והגיע למקום הראשון בדרום קוריאה, אינדונזיה ומצעד המבוגרים היפני בעוד שביפן ובצ'כיה הגיע למקום השני ואילו בהונגריה, סלובקיה, ניו זילנד, קנדה, אוסטרליה ומצעד המיינסטרים האמריקאי הגיע לעשרת הגדולים.
הסינגל השני, "Smile", יצא לאור במאי 2011 והגיע למקום השני במצעד הפלמי בבלגיה, למקום השלישי בברזיל ולעשרת הגדולים במצעד הוולוני בבלגיה.
הסינגל השלישי "Wish You Were Here" יצא לאור בספטמבר 2011 והגיע למקום השלישי בלבנון ולעשרת הגדולים בבלגיה ודרום קוריאה.
במהלך שנת 2011 יצאה לאבין לסיבוב הופעות בינלאומי בשם "Black Star Tour".
בינואר 2010, יצא הסינגל "Alice" מתוך פסקול הסרט "אליס בארץ הפלאות" שמבוצע ונכתב על ידי לאבין, והופק על ידי בוטץ' ווקר.
הסינגל נכלל באלבום במהדורה מורחבת.
בעקבות רעידת האדמה בהאיטי ב-2010 אבריל התארחה בגרסה למען האיטי של השיר "Wavin' Flag" של קיינאן לצד אמנים נוספים מקנדה, וביניהם פייר בובייה, דרייק, נלי פורטדו וג'סטין ביבר.
שלושה חודשים בלבד לאחר צאת "Goodbye Lullaby" הודיעה לאבין שהתחילה לעבוד על אלבומה החמישי.
האלבום, על פי לאבין, יהיה מבחינה מוזיקלית ההפך מ-"Goodbye Lullaby" וש "האלבום הבא יהיה יותר פופ ויותר כיפי שוב.
יש לי שיר שאני כבר יודעת שיהיה סינגל, אני רק צריכה להקליט אותו מחדש!".
לקראת סוף 2011, לאבין חתמה חוזה חדש עם חברת התקליטים "Epic Records".
האלבום, שקרוי על שמה, יצא לאור ב-1 בנובמבר 2013 והיווה את האלבום הראשון אותו הקליטה תחת אפיק.
סינגל הבכורה מתוכו, "Here's To Never Growing Up", יצא ב-9 באפריל 2013. הסינגל הופק בידי מרטין ג'ונסון מלהקת בויז לייק גירלז והקליפ לשיר לווה באזכור לסינגל הראשון של לאבין, "Complicated" דרך הלבוש והסקייטבורד המופיעים בקליפ.
הסינגל הגיע ל-20 הגדולים בארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה.
ביפן ובטאיוואן, לעומת זאת, השיר הגיע למקום הראשון, בדרום קוריאה הגיע למקום השני ואילו במצעד הוולוני בבלגיה ובברזיל הגיע למקום השלישי.
ב-18 ביולי 2013, יצא לאור הסינגל השני "Rock N Roll".
ב-7 באוקטובר, יצא לאור הסינגל השלישי "Let Me Go" בו היא משתפת פעולה עם בעלה לאותם ימים וסולן להקת ניקלבק, צ'אד קרוגר.
הסינגל הרביעי והאחרון מתוכו, "Hello Kitty", יצא לאור באפריל 2014 ועורר סערה בעקבות הקליפ אשר הכיל סטריאוטיפים גזעניים כלפי היפנים.
לאבין בתגובה אמרה כי "הקליפ נעשה בעזרת צוות יפני עבור המעריצים היפנים שלי וטסתי לטוקיו במיוחד לצלם שם את הקליפ".
השיר "Give You What You Like" אמנם לא יצא כסינגל, אך נתרם עבור סרט הטלוויזיה הספר השחור של האומנת.
האלבום מכר מעל ל-500,000 עותקים בארצות הברית והגיע למעמד זהב באוסטרליה.
האלבום קיבל בקנדה תואר זהב ומועמדות לפרס ג'ונו עבור פופ אלבום השנה.
בזמן ההקלטות לאלבום, תרמה לאבין גרסאות כיסוי לשירים "How You Remind Me" (במקור של להקת ניקלבק) ו-"Bad Reputation" (במקור של ג'ואן ג'ט) לפסקול הסרט ה-12 של וואן פיס.
במהלך אמצע 2014, לאבין הייתה מופע החימום עבור להקת הבנים הבקסטריט בויז במסגרת סיבוב הופעות עולמי והופיעה בפסטיבל מוזיקה קיץ סוניק בטוקיו שביפן.
ב-26 באפריל 2015, הוציאה לאבין סינגל בשם "Fly", שפורסם בשיתוף ספיישל אולימפיקס 2015, ולהוציא אלבום עבור חג המולד.
ב-25 בדצמבר 2016 הודיעה לאבין באמצעות חשבון האינסטגרם שלה שהיא עובדת על מוזיקה חדשה והיא תוציא אלבום חדש בשנת 2017. לאבין השתתפה בשיר "Listen" מאלבום האולפן השמיני של להקת הרוק היפנית One Ok Rock.
ב-14 בפברואר, יצא האלבום "Head Above Water".
הסינגל הראשון מתוכו, "Head Above Water", הגיע למקום השני במצעד הנוצרי האמריקאי בעוד שבהונגריה, צ'כיה וקנדה הגיע לעשרת הגדולים..
בביקורות שעלו באתרי ביקורות מוזיקה נחשבים, טענו הסינגל משמש כ'קאמבק' של לאבין, לאחר שבמשך כ-5 שנים לא הוציאה מוזיקה חדשה.
נוסף על כך, השיר מתאר את מאבקה של לאבין במחלת הליים שעמה התמודדה והחלימה.
האלבום הגיע לעשרת הגדולים באוסטרליה, אוסטריה, קנדה, גרמניה, יפן, איטליה, שווייץ ובריטניה בעוד שבארצות הברית הגיע למקום ה-13.
בשנת 2019, יצאה לסיבוב ההופעות "Head Above Water Tour", אך כל עשרות המופעים שהיו צריכים להתקיים בשנת 2020, בוטלו עקב מגפת הקורונה.
לאחר מכן הכריזה לאבין על סבב הופעות "Avril Lavigne World Tour 2021", אשר יכיל את המדינות אשר ההופעות בוטלו ויחל בשנת 2021. בעקבות המגפה, הוציאה לאבין שיר בשם "We Are Warriors".
בשנת 2021, הוציאה לאבין את הסינגל "Flames", עם הזמר מוד סאן.
ב-10 בנובמבר, הוציאה סינגל חדש בשם "Bite Me".
ב-9 במאי 2025 לאבין ולהקת סימפל פלאן הוציאו את הסינגל המשותף "Young & Dumb" שעוסק בנוסטלגיה לתקופת תחילת הקריירות שלהם והפריחה של ז'אנר הפופ-פאנק בשנות ה-2000.
במהלך השנים החלה לאבין להתעניין בהופעות בטלוויזיה ובקולנוע וטענה שהניסיון הרב שלה ביצירת קליפים מוזיקליים יהיו לטובתה.
לאבין ציינה במיוחד שהקליפ לשיר "Nobody's Home" דרש את יכולת המשחק הטובה ביותר.
ההופעה הראשונה שלה בטלוויזיה הייתה בשנת 2002 בפרק של סברינה המכשפה הצעירה שם הופיעה עם הלהקה שלה במועדון לילה עם השיר "Sk8er Boi".
לאחר מכן, בשנת 2004, השתתפה לאבין כשחקנית אורחת בסרט "הולכים רחוק".
בסרט, הכוכבים הראשיים נתקלים בה מאחורי הקלעים לאחר הופעתה עם השיר "Losing Grip" בטקס פרסי MuchMusic.
בנובמבר 2005 הצטלמה לאבין לסצנה בסרט "העדר" בכיכובו של ריצ'רד גיר.
הסרט יצא בשנת 2007 והצילומים נערכו בניו מקסיקו.
לאבין גילמה בחורה בשם ביאטריס בל, חברתו של פושע מבוקש.
ב-2006 דיבבה לאבין את דמותה של האט'ר, האופוסום בסרט "מעבר ליער".
מאוחר יותר ב-2006, לאבין השתתפה בסרט "פאסט פוד" אשר בוים על ידי ריצ'רד לינקלייטר.
לאבין גילמה את אליס, תלמידת תיכון.
ב-5 ביולי 2006, נישאה בראשונה לסולן להקת הרוק הקנדית סאם 41, דריק וויבלי.
הזוג החל לצאת עוד ב-2005. וויבלי הציע לה נישואין ביוני 2005. ב-9 באוקטובר 2009 הזוג התגרש.
הגירושים נכנסו לתוקף ב-16 בנובמבר 2010.
לאחר גירושיה החלה לאבין בקשר זוגי עם כוכב "הוליווד הילס" ברודי ג'נר.
הם היו בזוגיות במשך כשנתיים, מפברואר 2010 ועד ינואר 2012.
ב-1 ביולי 2013, נישאה בשנית עם סולן להקת הרוק הקנדית ניקלבק, צ'אד קרוגר.
את קרוגר היא הכירה במסגרת עבודתם המשותפת על אלבומה החמישי, והזוג התארס באוגוסט 2012, כחודש לאחר שהחלו לצאת.
כשנתיים לאחר מכן, ב-2 בספטמבר 2015 הודיע הזוג על גירושיהם והבהירו שהגירושים נעשו מתוך כבוד וידידות.
במרץ 2021 החלה לצאת עם מוד סאן, זמר וראפר אמריקאי.
בפברואר 2023, דווח כי החלה במערכת יחסים עם הראפר האמריקאי טייגה.
ללאבין ישנם קעקועים רבים, נכון לשנת 2010, רק מעטים מקעקועיה של לאבין ייחודיים לה והשאר תואמים את אלה של חברותיה.
בחלק הפנימי של פרק כף היד השמאלי שלה קעקעה כוכב, שנוצר במקביל לקעקוע זהה של חברה בן מודי.
בסוף שנת 2004 היה לה קעקוע לב ורוד קטן סביב האות "D" שנמצא על פרק ידה הימנית, שייצגה את החבר שלה באותה העת, דריק וויבלי.
לאבין הופיעה בשער המגזין "Inked" בחודש יוני אותה שנה שם שוחחה על הקעקועים שלה, כולל קעקוע "שחר המנזר" ואישרה את קעקוע ה-"FUCK" בעודה מכנה את המילה כמילה "האהובה עלייה".
היא הוסיפה כי היא רוצה לקבל קעקוע של "לב גדול תחת דגל עם שם...
אני אחכה כמה שנים ואוודא שאני עדיין רוצה את זה, אני צריכה לחכות למישהו מיוחד שיחזור לחיי".
ביולי 2010, קעקעה את שמו של חברה באותה העת ברודי ג'נר מתחת לשדה הימני.
לאבין יכלה להחשב כאזרחית צרפתית כבר מלידה, בזכות אביה שנולד שם ועל פי חוק דין הדם שבצרפת.
ב-2011 הגישה בקשה לדרכון צרפתי, וקיבלה אותו.
ב-2012 דווח כי מכרה את ביתה בבל אייר (הבית בו התגוררה מימי נישואיה לבעלה הראשון וויבלי), ושעברה להתגורר בדירה בפריז גם כדי ללמוד את השפה הצרפתית בבית ספר ברליץ.
בשנת 2014, נפוצו שמועות על מחלה מסתורית שלוקה בה לאבין, לאחר שלא נראתה בציבור במשך זמן.
לאבין שלחה הודעה למעריציה בחשבונה בטוויטר שבו ביקשה "להתפלל עבורה".
ב-1 באפריל 2015, הודיעה כי הייתה מרותקת למיטתה משום שחלתה במחלת ליים.
לאבין שמרה על תפריט תזונתי קשוח ועל ספורט, יוגה ומדיטציה, עד שחל שיפור במצבה.
בריאיון שהעניקה למגזין "People", הצהירה כי "זה הדבר הגרוע ביותר שאירע לי אי פעם".
כחודשיים לאחר מכן, ב-29 ביוני סיפרה בדמעות ובבכי במהלך ריאיון לתוכנית הבוקר האמריקאית "בוקר טוב אמריקה" שמצבה טוב יותר לאחר שמחצית הטיפול מאחוריה והיא מרגישה בהתקדמות גדולה.
בשנת 2003 זכתה לאבין בפרס ההישג הבינלאומי עבור השיר "Complicated" בטקס פרסי "SOCAN" בטורונטו, קנדה.
בשנתיים בלבד, קיבלה לאבין כ-8 מועמדויות לפרס גראמי כולל קטגוריית האמן החדש הטוב ביותר.
כמו כן היא הועמדה כ-3 פעמים בטקס פרסי המוזיקה האמריקאית לצד מועמדות בטקס פרסי המוזיקה הבריטית זכייה ב-2 פרסי המוזיקה של MTV אירופה בקטגוריות הסולו הטוב ביותר והשיר המושך ביותר עבור "Girlfriend".
היא זכתה ב-8 פרסי הרדיו של דיסני והועמדה כ-14 פעמים בטקס פרסי המוזיקה העולמית מתוכם זכתה ב-8 קטגוריות.
בין השנים 2003–2008, זכתה ב-3 פרסים בטקס פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון.
נכון לנובמבר 2020, לאורך שנות הקריירה שלה, לאבין זכתה סך הכל בכ-169 פרסים שונים מתוך 308 מועמדויות.
ברחבי העולם, מכרה לאבין מעל 40 מיליון אלבומים ו-30 מיליון סינגלים שלה, בהם 12.4 מיליון עותקי אלבומים בארצות הברית נכון לספטמבר 2015 על פי מגזין הבילבורד.
בשנת 2009 דורגה על ידי המגזין כאמנית הפופ במקום ה-10 של שנות האלפיים ובמיקום ה-28 ברשימת האמן המוביל ביותר של שנות האלפיים בהתבססות על מכירות מסחריות בארצות הברית.
בינואר 2003, שברה שיא גינס בכך שהפכה לאמנית הסולו הצעירה ביותר בכל הזמנים אשר כבשה את מצעד האלבומים הרשמי בבריטניה בעודה בת 18 שנים ו-106 ימים עם האלבום "Let Go".
היא החזיקה בשיא עד שנת 2004 עד שדווח כי האמנית ג'וס סטון שברה אותו בעודה בת 17 וחודשיים עם אלבומה "Mind Body & Soul".
בשנת 2007 לאבין שברה שיא נוסף, בכך שהווידאו קליפ של שירה "Girlfriend" הוכתר כראשון בהיסטוריה אשר חוצה את רף 100 מיליון הצפיות ביוטיוב, נכון לנובמבר 2020 השיג מעל 536 מיליון צפיות באתרה.
לאבין היא האמנית היחידה שהופיעה בשלושה טקסים רשמיים של אירועי תחרויות ספורט שונות בהם, משחקי החורף האולימפיים בטורינו בשנת 2006 ובוונקובר ב-2010, ובטקס הפתיחה של משחקי אולימפיאדת העולם בקיץ 2015.
לאחר שלאבין הוכרה כזמרת בין לאומית בשנת 2003, היא הייתה ידועה בסגנון הטום בוי שלה שכלל לבוש גופיות, עניבות, וסניקרס.
היא העדיפה בגדים רחבים, נעלי החלקה, רצועות יד ולפעמים שרוכי נעליים כרוכים סביב אצבעותיה.
במהלך צילומיה השונים, היא העדיפה ללבוש חולצות טי "ישנות ומקומטות" מאשר בגדים "יקרים ונוצצים".
בתגובה להשפעותיה האופנתיות והמוזיקליות, פרסומים רבים בתקשורת כינו אותה "נסיכת או מלכת הפופ פאנק" והגרסה הנשית ללהקת הרוק בלינק-182. עיתונאים ומעריצים החלו לראות בה כמי שמוגדרת כ-אנטי בריטני", מאחר תדמיתה הפחות ממוקדת מסחרית אלא "אמיתית" אך גם משום שהייתה חזקה מאוד.
בתגובה לאבין אמרה כי "אני לא מורכבת ולא אומרים לי מה להגיד ואיך לפעול, אז הם היו חייבים לקרוא לי "אנטי בריטני" מה שאני לא".
בנובמבר 2002, טענה כי היא מרגישה שהיא "לובשת תחפושת" ולכן הפסיקה לענוד עניבות בעודה אומרת כי היא עושה מאמץ מודע לשמור על המוזיקה שלה בראש סדר העדיפויות שלה ולא על הדימוי הציבורי שלה.