tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בני הזוג ג'ליקו עזבו את הספינה ב-20 בנובמבר כדי לסייר בקנדה ובארצות הברית ברכבת לפני שהצטרפו אליה מחדש בקי ווסט.
ב-11 בנובמבר 1919 שתי קבוצות רוגבי מהאוניה התחרו מול קבוצות מקומיות מויקטוריה.
לאחר שעזבה את ונקובר האונייה עצרה בסן דייגו, לפני שעברה דרך תעלת פנמה לאיים הקריביים, כמו גם ביקור בהוואנה, בילתה בג'מייקה, שם התבצע ניסוי החימוש העיקרי.
במהלך עצירה בפורט אוף ספיין באי טרינידד קצין המשנה ת'ורן נפל מרציף וטבע.
בכיוון צפון, סיירת המערכה העלתה את ג'ליקו בקי ווסט ב-8 בינואר 1920.
סיירת המערכה הגיעה לפורטסמות' ב-3 בפברואר 1920 לאחר שעברה 33,514 מיילים ימיים.
מכיוון שג'ליקו הועלה לדרגת אדמירל הצי בעודו מעבר לים, קיבלה את האונייה הצדעה מתאימה של 19 תותחים מאה"מ ויקטורי.
ב-6 בפברואר נגררה ניו זילנד על ידי גוררות למעגן על האמואז.
רוב הצוות נשלח לחופשה של שישה שבועות, כשצוות שלדי של 250 אנשי צוות נשאר מאחור בפיקודו של לוטננט קומנדר אלכסנדר דייוויד בויל.
לגט ויתר על הפיקוד על ניו זילנד והוחלף על ידי קפטן הארטלי ראסל גוונפ מור (1881–1953) ב-11 במרץ 1920. מור נשאר בתפקיד זה עד יולי 1921.
ניו זילנד הועברה לעתודה ב-15 במרץ 1920. בשלב זה, סיירת הקרב נחשבה למיושנת על ידי הצי המלכותי, מכיוון שהיא הונעה על בסיס פחם ותותחי ה-12 אינץ' שלה היו נחותים מתותחי ה- הפרוסים על הדור האחרון של אוניות ראשה.
ניו זילנד הוחזרה לשירות לזמן קצר ב-1 ביולי 1921 עם צוות מילואים כדי להחליף את אה"מ הרקולס כספינת הדגל ברוזית' בפיקודו של קפטן ראלף אליוט (1881–1958), שהיה בעבר מפקד ההרקולס.
אליוט היה אמור להיות הקפטן האחרון של האונייה, ונשאר בפיקוד עד 1 בספטמבר 1921.
יחד עם כל שאר אוניות המערכה וסיירות המערכה הבריטיות עם תותחי 12 אינץ' הוסכם שניו זילנד תבוטל כדי לעמוד בהגבלות הטונאז' שנקבעו על האימפריה הבריטית בהסכם הצי של וושינגטון.
ניו זילנד נמכרה לגרוטאות יחד עם אז'נקור ופרינסס רויאל לחברת הנדסת החשמל שבסיסה באקסטר, J&W Purves, בתנאי שהיה צריך להרוס אותם תוך 18 חודשים מאישור הסכם הצי של וושינגטון.
כדי לענות על רצונה של האדמירליות לספק עבודה לעובדי מספנה מובטלים במספנת רוזית', החוזה הועבר מיידית החוזה לגורם חדש בראשות א' וואלאס קואן (1877–1964) בשם Rosyth Shipbreaking Company אשר לקח על עצמו את גריטת כלי השיט.
לקח עד 19 בדצמבר 1922 לארגן באופן חוקי את העברת הספינות מהצי המלכותי לחברה החדשה, שבין מנהליה היה אדמירל ג'.פ.א.
גרין שפיקד על האונייה בקרב יוטלנד.
מתקנים מושכרים הוקמו בסמוך למקום שבו עגנו כלי השיט לצד רציף בצד הדרומי של האגן הראשי במספנת הצי ברוזית'.
ב-25 בינואר 1923 החלה העבודה בניו זילנד.
עד מרץ 1923 המבנה העילי שלה הוסר, אולם רק בספטמבר 1924 הוסרו המרכיבים האחרונים של ניו זילנד מהאתר.
שלושת הכלים הפיקו 40,000 טון פלדה, כ-10,000 טון של לוח שריון ואפילו 3,000 טון פחם שעדיין היה במחסנים שלהם.
ממשלת ניו זילנד קיבלה 20,000 פאונד ממכירת האונייה.
ממשלת ניו זילנד השלימה את תשלום ההלוואה ששימשה למימון האונייה בשנת הכספים 1944/45.
אה"מ לורד נלסון הייתה אחת משתי אוניות מערכה פרה-דרדנוט מסדרת לורד נלסון שהושקו ב-1906 והושלמו ב-1908. היא הייתה אוניית המערכה הפרה-דרדנוט האחרונה של הצי המלכותי שנבנתה.
האונייה הייתה אוניית הדגל של צי התעלה כשהחלה מלחמת העולם הראשונה ב-1914. לורד נלסון הועברה לים התיכון בתחילת 1915 כדי להשתתף במערכת הדרדנלים.
היא נשארה שם, והפכה לאוניית הדגל של שייטת מזרח הים התיכון, שלימים הפכה לשייטת הים האגאי.
לאחר הכניעה העות'מאנית ב-1918 עברה האונייה לים השחור שם נשארה כאוניית דגל לפני שחזרה לבריטניה במאי 1919. לורד נלסון הועברה לעתודה עם הגעתה ונמכרה לגרוטאות ביוני 1920.
ב-8 בינואר 1908, בזמן ניווט בסאות' שילדס, האונייה התנגשה עם הברקנטינה אמה קוק, שעגנה בסכר מיל וגרמה לה נזק.
לורד נלסון נכנסה לשירות לראשונה בעתודה ב-1 בדצמבר 1908 במספנת צ'טם, והייתה כפופה לפלגת נור של צי הבית עם צוות שלדי.
היא נכנסה לשירות מבצעי ב-5 בינואר 1909 והחליפה את אוניית המערכה מגניפיסנט כאוניית הדגל של פלגת נור, צי הבית, ובאפריל הפכה לחלק מהפלגה הראשונה, צי הבית.
היא הועברה בינואר 1911 לפלגה השנייה של צי הבית, ובמאי 1912 לשייטת אוניות המערכה השנייה.
באפריל 1914, היא החליפה את אוניית המערכה קווין כאוניית דגל, תת אדמירל, צי התעלה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, לורד נלסון הפכה לאוניית הדגל של צי התעלה והתבססה בפורטלנד.
בפברואר 1915, לורד נלסון הצטוותה להפליג לדרדנלים כדי להשתתף במערכת הדרדנלים.
היא עזבה את פורטלנד ב-18 בפברואר והצטרפה לשייטת הדרדנלים הבריטית במודרוס שמונה ימים לאחר מכן.
היא השתתפה בהפגזת המבצרים הפנימיים ותמכה בנחיתות הראשונות בתחילת מרץ.
המבצרים העות'מאניים ירו בה בכבדות ב-7 במרץ ופגעו בה מספר פעמים, כולל על ידי כדור תותח אבן שנחת על הסיפון ונשמר למזכרת על ידי קצין הדגל, ארתור בייקר, בכנסיית לונגקרוס; היא ספגה נזק במבנה העילי ולחבלול שלה, והיא נחדרה בפגיעה אחת מתחת לקו המים שהציף שני מחסני פחם.
לאחר תיקונים במלטה, חזרה האונייה לקחת חלק בהתקפה העיקרית על מבצרי נארוס ב-18 במרץ.
מאוחר יותר היא הפגיזה סוללות שדה עות'מאניות ב-6 במאי לפני הקרב השני על קריתיה.
לורד נלסון החליפה את אוניית המערכה קווין אליזבת כאוניית הדגל של שייטת הדרדנלים הבריטית ב-12 במאי, כשהיא מניפה את דגלו של תת-אדמירל רוסלין ארסקין-ומיס.
ב-20 ביוני, היא הפגיזה רציפים וספינות תובלה בגליפולי, בסיוע איתור של בלון פורח, וגרמה נזק משמעותי.
לורד קיצ'נר עשה עליה את המפקדה שלו בנובמבר, וב-22 בדצמבר הונף על לורד נלסון דגלו של התת-אדמירל ג'ון דה רובק כשהחליף את ומיס.
את שארית המלחמה בילתה לורד נלסון בסלוניקי ובמודרוס, לסירוגין בין שני הבסיסים עם אחותה אגממנון; אגממנון התבססה בעיקר במודרוס, לורד נלסון בעיקר בסלוניקי.
לפי ההיסטוריון הימי איאן בוקסטון, התפקיד החשוב ביותר של הצי המלכותי היה לחסום את הדרדנלים ובכך לשמור על מזרח הים התיכון מפני פריצה של גבן.
ב-12 בינואר 1918, אדמירל משנה ארתור הייז-סאדלר הניף את דגלו על סיפון הלורד נלסון במודרוס כמפקד החדש של שייטת הים האגאי.
הייז-סאדלר היה זקוק להגיע לסלוניקי לוועידה עם מפקד הצבא הבריטי שם, אולם היאכטה האישית שלו לא זמינה, ולכן הורה ללורד נלסון לקחת אותו לשם, ולכן היא לא הייתה נוכחת כשגבן וברסלאו ערכו לבסוף את ניסיון הפריצה שלהם ב-20 בינואר.
האונייה לא יכלה לחזור לדרדנלים בזמן כדי להשתתף בקרב אימברוס שהתרחש כתוצאה מהפריצה או ליירט את גבן לפני שזכתה למקלט בדרדנלים.
לורד נלסון קיבלה מאוחר יותר שיפוץ קצר במלטה באוקטובר.
לורד נלסון הייתה חלק מהשייטת הבריטית שיצאה לקונסטנטינופול בנובמבר 1918 בעקבות שביתת הנשק עם האימפריה העות'מאנית, שלאחריה שימשה כאוניית הדגל בים השחור.
באפריל 1919 היא העבירה את ניקולאי ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ופיוטר ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה מהים השחור לג'נובה.
לורד נלסון חזרה לבריטניה במאי 1919 והושמה בעתודה עד אוגוסט 1919, אז שובצה ברשימת האוניות לגריטה.
ב-4 ביוני 1920, היא נמכרה לחברת סטנלי פירוק אוניות מדובר.
היא נמכרה מחדש לחברת Slough Trading Company ב-8 בנובמבר, ואז שוב לחברת גיטה גרמנית.
היא נגררה לגרמניה לצורך גריטה בינואר 1922.
בשלבים המוקדמים של מלחמת העולם השנייה, היא חיפשה אחר פושטות סחר גרמניות, החמיצה את השתתפותה במערכה בנורווגיה לאחר שנפגעה קשות ממוקש בסוף 1939, וליוותה שיירות באוקיינוס האטלנטי.
באמצע 1941 ליוותה נלסון מספר שיירות למלטה לפני שטורפדה בספטמבר.
לאחר תיקונים היא חזרה ללוות שיירות לפני שתמכה בפלישה הבריטית לאלג'יריה הצרפתית במהלך מבצע לפיד בסוף 1942. האונייה חיפתה על הפלישות לסיציליה (מבצע האסקי) ואיטליה (מבצע מפולת שלגים) באמצע 1943 תוך הפגזת הגנות החוף במהלך מבצע בייטאון.
במהלך הנחיתות בנורמנדי ביוני 1944, נלסון סיפקה תמיכה בירי ימי לפני שפגעה במוקש ובילתה את שארית השנה בתיקון.
האונייה הועברה לצי המזרחי באמצע 1945 ושבה הביתה כמה חודשים לאחר הכניעה היפנית בספטמבר כדי לשמש כאוניית הדגל של צי הבית.
היא הפכה לספינת אימונים בתחילת 1946 וצומצמה למילואים בסוף 1947. נלסון נמחקה מרשימות הצי שנתיים לאחר מכן לאחר ששימשה כמטרה לניסויי פצצות.
לנלסון היה אורך בין הניצבים של ואורך כולל של , רוחב של , ושוקע של בתפוסה סטנדרטית.
הצוות שלה מנה 1,361 קצינים ומלחים כששירתה כאוניית דגל ו-1,314 כאונייה פרטית.
האונייה הונעה על ידי שני סטים של טורבינות קיטור בראון-קרטיס, שכל אחת הניעה צילינדר אחד, תוך שימוש בקיטור משמונה דוודי אדמירליות 3 תופים.
הטורבינות דורגו ב-45,000 כוחות סוס (34,000 קילוואט) ונועדו לתת לאונייה מהירות מרבית של 23 קשרים (43 קמ"ש).
האונייה נשאה מספיק מזוט כדי להעניק לה טווח של 7,000 מיילים ימיים (13,000 ק"מ) במהירות שיוט של 16 קשרים (30 קמ"ש).
הסוללה העיקרית של האוניות מסדרת נלסון כללה תשעה תותחי 16 אינץ' נטעני מכנס, בשלושה צריחים לפני המבנה העילי המסומנים 'A', 'B' ו-'C' מלפנים לאחור, צריח 'B' ירה על פני האחרים.
החימוש המשני שלהם כלל 12 תותחי BL 6 אינץ' (152 מ"מ) Mk XXII בצריחים דו-קניים מאחורי המבנה העילי, שלושה צריחים בכל צד רוחב.
חימוש הנ"מ שלהם (AA) כלל שישה תותחים מהירי ירי (QF) 4.7 אינץ' (120 מ"מ) Mk VIII במקבעים בודדים לא ממוגנים ושמונה תותחים מהירי ירי 2 פאונד (40 מ"מ (1.6 אינץ')) במקבעים בודדים.
האוניות היו מצוידות בשני צינורות טורפדו שקועים בקוטר 24.5 אינץ' (622 מ"מ), אחד בכל צד רוחב, בזווית של 10 מעלות מקו המרכז.
אוניות הסדרה נבנו עם שני מגדלי בקרת אש מצוידים במדי טווח לשליטה על התותחים הראשיים.
אחד הותקן מעל הגשר והשני היה בקצה האחורי של המבנה העילי.
כל צריח היה מצויד גם במד טווח .
מנהל גיבוי לחימוש הראשי הוצב על גג מגדל הניתוב בתא משוריין.
החימוש המשני נשלט על ידי ארבעה מנהלי בקרת אש מצוידים במדי טווח .
זוג אחד הורכב בכל צד של המנהל הראשי על גג הגשר והאחרים היו לצד המנהל הראשי האחורי.
מנהלי בקרת האש נגד מטוסים היו ממוקמים על מגדל מאחורי מנהל החימוש הראשי עם מד טווח 12 רגל זווית גבוהה באמצע המגדל.
זוג מנהלי בקרת טורפדו עם מדי טווח 15 רגל הוצבו ליד הארובה.
חגורת השריון בקו המים של האוניות הייתה מורכבת משריון מוצק של קרופ (KC) בעובי בין הברבטות הראשיות של התותחים והצטמצמה ל- מעל חדרי המנועים והדוודים וכן מעל מחסני פגזי ה-6 אינץ', אך לא הגיעה לא לחרטום ולא לירכתיים.
כדי לשפר את יכולתה להסיט אש צוללת, הקצה העליון שלה נטה ב-18° כלפי חוץ.
קצות המצודה המשוריינת נסגרו על ידי מחיצות רוחביות של שריון לא מוצק בעובי בקצה הקדמי ו- בקצה האחורי.
חזיתות צריחי התותחים הראשיים היו מוגנים על ידי שריון KC בעובי 16 אינץ' בעוד שצידי הצריח היו בעובי ולוחות השריון של הגג היו בעובי .
עובי שריון ה-KC של הברבטים נע בין .
חלקה העליון של המצודה המשוריינת של אוניות הסדרה היה מוגן על ידי סיפון משוריין שהיה מונח על ראש חגורת השריון.
לוחות השריון שלו נעו בעובי של מעל מחסני התותחים הראשיים ל- מעל חללי מכונות ההנעה והמגזינים המשניים.
מאחורי המצודה היה סיפון משוריין בעובי בגובה הקצה התחתון של שריון החגורה שנמשך כמעט עד קצה הירכתיים כדי לכסות את גלגל ההיגוי.
שריון ה-KC של צריח הניתוב היה בעובי עם גג בעובי .
צריחי התותחים המשניים היו מוגנים על ידי של שריון לא מוצק.
הגנה מתחת למים עבור האונייה סופקה על ידי תחתית כפולה בעומק ומערכת הגנה מטורפדו.
היא כללה תא חיצוני ריק אטום למים ותא פנימי מלא במים.
היה להם עומק כולל של והם גובו במחיצת טורפדו בעובי 1.5 אינץ'.
מנהל בקרת האש הזווית הגבוהה ומד הטווח והפלטפורמה שלהם הוחלפו בפלטפורמה מעגלית חדשה עבור מנהל מערכת בקרת הזווית הגבוהה (HACS) Mk I במאי-יוני 1930. עד מרץ 1934, תותחי ה-2 פאונד הבודדים ומנהל בקרת הטורפדו הימני הוסרו והוחלפו בצריח תותח 2 פאונד "פום-פום" יחיד בצד הימני של הארובה.
הוא סופק עם מנהל בקרת אש Mk I שהותקן על גג הגשר.
בשנים 1934–1935 הותקנו על נלסון זוג צריחים מרובעים עבור מקלעי ויקרס 0.5 אינץ' (12.7 מ"מ) נגד מטוסים שהוצבו על המבנה הקדמי.
האונייה צוידה גם בעגורן לטיפול במטוס דו-כנפי ימי סופרמרין סיגול שנישא למטרות ניסוי; העגורן נשמר לאחר תום הניסויים.
מתישהו בשנים 1936–1937, היא קיבלה תותח 2 פאונד "פום-פום" בצד השמאלי יחד עם מנהל בקרת אש.
בנוסף הותקנו מגני תותחים לתותחים בקוטר 4.7 אינץ' למרות שהם הוסרו עד מרץ 1938. במהלך השיפוץ שלה מיוני 1937 עד ינואר 1938, נלסון חיזקה והגדלה את מגדל מנהל בקרת האש שלה בזווית גבוהה כדי להכיל זוג מנהלי בקרת אש HACS Mk III והותקן שריון סיפון חדש לא מוצק.
כמו שריון הסיפון האחורי, הוא היה בגובה החלק התחתון של חגורת השריון, והשתרע קדימה מחזית המצודה כמעט עד החרטום; העובי נע בין קרוב למצודה עד ליד החרטום.
בעודה בתיקון מינואר-אוגוסט 1940 לאחר שנפגעה ממוקש בדצמבר 1939, נלסון החליפה את מנהלי בקרת האש האחוריים שלה של תותחי 6 אינץ' בזוג צריחי תותחי 2 פאונד "פום-פום", ועוד אחד נוסף על הסיפון.
כמו כן הותקן עליה מכ"ם התרעה מוקדמת מסוג 279. מגני תותחים הותקנו מחדש על התותחים בקוטר 4.7 אינץ' וזוג של ארבעה משגרי רקטות UP 20 צינורות הותקנו על גגות צריחי 'B' ו-'C'.
שינויים אלו הגדילו את גודל הצוות שלה ל-1,452.
במהלך התיקונים שלה לאחר שטורפדה באוקטובר 1941, נלסון הסירה את צינורות הטורפדו ואת משגרי הרקטות שלה UP והותקן צריח תותח 2 פאונד "פום-פום" על גג צריח 'B'.
זוג תותחי אורליקון נ"מ הותקנו על הגג של צריח 'C' ואחד עשר נוספים הותקנו במקומות שונים על המבנה העילי; כולם היו בצריחים בודדים.
מנהלי תותחי ה"פום-פום" הקיימים הוחלפו בדגמי Mk III והותקנו שלושה מנהלי בקרת אש נוספים.
כל אחד מהמנהלים הללו היה מצויד במכ"ם ירי מסוג 282. מנהלי ה-HACS קיבלו מכ"ם תותחים מסוג 285 ואילו מנהל החימוש הראשי הקדמי היה מצויד במכ"ם ירי מסוג 284. האונייה צוידה גם במכ"ם חיפוש עילי מסוג 273 וארבעה מכ"מים מסוג 283 לשימוש בתותחי ה-16 אינץ' ו-6 אינץ' בירי מטחים (נ"מ).
תותח אורליקון נוסף נוסף לגג של צריח 'C' במהלך שיפוץ בספטמבר-אוקטובר 1942. מקלעי הוויקרס בקוטר 0.5 אינץ' הוסרו ונוספו 26 תותחי אורליקון בודדים במאי–יוני 1943; חמישה מהם היו על גג צריח 'C' והשני הורכבו על הסיפון ועל המבנה.
בזמן שיפוץ בארצות הברית בסוף 1944 כדי להכין אותה לפעולות באוקיינוס השקט, תוגבר חימוש הנ"מ שלה ב-21 תותחי אורליקון נוספים, בסך הכל 61 תותחים.
מנהל בקרת האש לגיבוי והתא המשוריין שלו הוחלפו בפלטפורמה חדשה לזוג צריחים מרובעים של תותחי 40 מ"מ בופורס נ"מ; זוג נוסף של צריחים מרובעים נוספו מאחורי הארובה.
רוב מנהלי תותחי ה"פום-פום" הוחלפו בארבעה מנהלי Mk 51 לתותחי בופורס.
תוספות אלו הגדילו את ההדחק של האונייה ל- והצוות שלה ל-1,631–1,650 איש.
נלסון, על שם תת אדמירל הוריישו נלסון, הייתה הספינה השלישית על שמו ששירתה בצי המלכותי.
היא הונחה ב-28 בדצמבר 1922 כחלק מהתוכנית הימית של 1922 במספנת Low Walker של ארמסטרונג ויטוורת' בצפון טיינסייד, ניוקאסל על הטיין והושקה ב-3 בספטמבר 1925. לאחר שסיימה את ניסויי הים המקדימים שלה, היא נכנסה לשירות ב-15 באוגוסט 1927 בעלות של 7,504,055 ליש"ט.
ב-29 במרץ 1931 היא התנגשה בספינת הקיטור SS ווסט ויילס, מקארדיף, ויילס, בתנאי ערפל ליד קייפ גילאנו, ספרד, אם כי אף אחד מכלי השיט לא ניזוק קשות.
הנזק של נלסון תוקן ביולי.
באמצע ספטמבר, הצוות של נלסון השתתף במרד אינברגורדון כאשר סירבו לפקודות לצאת לים לתרגיל, למרות שהם נכנעו לאחר מספר ימים כאשר האדמירליות הפחיתה את חומרת הקיצוץ בשכר שגרם למרד.
ב-12 בינואר 1934, היא עלתה על שרטון ב-Hilton's Shoal, ממש ליד Southsea, כשעמדה לצאת עם צי הבית לשייט האביב באיי הודו המערבית.
לאחר הסרת אספקה וציוד, האונייה צפה במהלך הגאות הבאה, ללא פגע.
החקירה שלאחר מכן לא מצאה אף אחד מקציני האונייה אשם, וייחסה את האירוע לטיפולה הלקוי במהירות נמוכה.
נלסון השתתפה בסקירת צי יובל הכסף של המלך ג'ורג' החמישי בספיטהד ב-16 ביולי 1935 ולאחר מכן בסקירת צי ההכתרה של המלך ג'ורג' השישי ב-20 במאי 1937. לאחר שיפוץ ממושך מאוחר יותר באותה שנה, ביקרה האונייה בליסבון, פורטוגל, יחד עם אחותה רודני בפברואר 1938.
כאשר בריטניה הכריזה מלחמה על גרמניה, ב-3 בספטמבר 1939, נלסון וחלק הארי של צי הבית סיירו ללא הצלחה במים בין איסלנד, נורווגיה וסקוטלנד בניסיון לבלום את רצי החסימה הגרמניים, ולאחר מכן עשו את אותו הדבר מול חופי נורווגיה בין 6–10 בספטמבר.
ב-25–26 בספטמבר, היא סייעה לחפות על פעולות ההצלה וההצלה של הצוללת הפגועה אה"מ ספירפיש.
חודש לאחר מכן, האונייה חיפתה על שיירת עפרות ברזל מנארוויק, נורווגיה.
ב-30 באוקטובר, נלסון הותקפה ללא הצלחה על ידי הצוללת הגרמנית U-56 ליד איי אורקני ונפגעה משניים משלושת הטורפדות שנורו לטווח של , שאף אחד מהם לא התפוצץ.
לאחר הטבעת סיירת הסוחר החמושה Rawalpindi מול חופי איסלנד ב-23 בנובמבר על ידי אוניות המערכה הגרמניות שרנהורסט וגנייזנאו, השתתפו נלסון ואחותה במרדף חסר התוחלת אחריהם.
ב-4 בדצמבר 1939, היא נפגעה מוקש מגנטי (הונח על ידי U-31) בכניסה ללוך איו על החוף הסקוטי והייתה בתיקון בבסיס הצי המלכותי בפורטסמות', עד אוגוסט 1940. המוקש פוצץ חור בגודל בגוף הקדמי של צריח 'A' שהציף את תא הטורפדו וכמה תאים סמוכים.
ההצפה גרמה לנטייה קטנה וגרמה לאונייה לשקוע באזור החרטום.
איש לא נהרג, אך 74 מלחים נפצעו.
לאחר שחזרו לשירות באוגוסט, נלסון, רודני וסיירת המערכה הוד הועברו מסקפה פלו לרוזית', סקוטלנד, למקרה של פלישה.
כאשר האות מסיירת הסוחר החמושה Jervis Bay כי היא מותקפת על ידי הסיירת הכבדה הגרמנית אדמירל שר ב-5 בנובמבר התקבל על ידי האדמירליות, נפרסו נלסון ורודני כדי לחסום את הפער בין איסלנד לאיי פארו, אם כי אדמירל שר פנתה לדרום האוקיינוס האטלנטי לאחר מכן.
כשנודע לאדמירליות שגנייזנאו ושרנהורסט מנסים לפרוץ לצפון האוקיינוס האטלנטי כדי לחדש את פעולות פשיטות המסחר, נצטוו נלסון, רודני וסיירת המערכה רינואון ב-25 בינואר 1941 לתפוס עמדה מדרום לאיסלנד שבה יוכלו ליירט אותם.
לאחר שהבחינו בזוג סיירות בריטיות ב-28 בינואר, האוניות הגרמניות פנו ולא נרדפו.
נלסון הפכה לספינה פרטית ב-1 באפריל והיא נותקה כדי ללוות את שיירת WS.7 מבריטניה לדרום אפריקה, בביקור בפריטאון, סיירה לאון, ב-4. בהפלגה חזרה היא ונושאת המטוסים איגל חלפו על פני סיירת העזר הגרמנית אטלנטיס בטווח של בליל 18 במאי בדרום האוקיינוס האטלנטי מבלי להבחין בספינה הגרמנית.
לאחר קרב מצר דנמרק ב-24 במאי, אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק נצפתה יומיים לאחר מכן בדרכה לצרפת ונלסון ואיגל נצטוו להצטרף למרדף מעמדתם מצפון לפריטאון.
ביסמרק הוטבעה למחרת הרבה לפני שנלסון ובת זוגה הצליחו להגיע אליה.
ב-1 ביוני הוטלה אוניית המערכה לליווי השיירה SL.75 לבריטניה.
לאחר שספינת האספקה הגרמנית גונזנהיים הצליחה להתחמק מסיירת הסוחר החמושה Esperance Bay ב-4 ביוני, נלסון נותקה כדי ליירט את הספינה הגרמנית, שהוטבעה על ידי הצוות שלה כאשר הבחינו בנלסון מתקרבת מאוחר יותר באותו יום.
לאחר שהגיעה לבריטניה, האונייה הצטרפה מחדש לצי הבית.
ב-11 ביולי, הוקצתה האונייה לליווי שיירה WS.9C שהורכבה מאוניות סוחר שהיו אמורות לעבור לים התיכון כדי להעביר חיילים ואספקה למלטה.
לאחר שעברו את גיברלטר, אוניות הליווי סומנו ככוח X והם היו אמורים להיות מתוגברים על ידי כוח H בעודם במערב הים התיכון.
הספינות נכנסו לים התיכון בליל 20–21 ביולי והן הותקפו על ידי מטוסים איטלקיים החל משעות הבוקר של 23 ביולי.
נלסון לא הייתה מעורבת בקרב והצטרפה לכוח H מאוחר יותר באותו יום כשאוניות הסוחר ואוניות הליווי שלהם המשיכו הלאה למלטה.
הסיירות מכוח X הצטרפו אליהם שוב יומיים לאחר מכן והכוח המשולב הגיע חזרה לגיברלטר ב-27 ביולי.
ב-31 ביולי–4 באוגוסט, כוח H סיפק חיפוי מרוחק לשיירה נוספת למלטה.
תת-אדמירל ג'יימס סומרוויל, מפקד כוח H, העביר את דגלו לנלסון ב-8 באוגוסט.
מספר שבועות לאחר מכן, האונייה השתתפה במבצע קציצה, במהלכו ליווה כוח H מקשת לליבורנו כדי להניח את המוקשים שלה בזמן שהמטוסים של ארק רויאל תקף את צפון סרדיניה כהסחת דעת.
ב-13 בספטמבר, כוח H ליווה את ארק רויאל ואת נושאת המטוסים פיוריוס לתוך מערב הים התיכון כשהם העבירו 45 מטוסי קרב מסוג הוקר הוריקן למלטה.
כחלק ממבצע הטעיה כאשר מבצע הלברד, משימה נוספת להעברת חיילים ואספקה למלטה, החלה ב-24 בספטמבר, דגל סומרוויל הועבר אל רודני בעוד נלסון וכמה משחתות מלוות יצאו מגיברלטר לכיוון מערב כאילו האונייה הראשונה החליפה את האחרונה.
רודני ושאר כוח H פנו מזרחה בעוד נלסון ומלוויה הצטרפו לגוף הראשי במהלך הלילה.
הבריטים נצפו למחרת בבוקר והותקפו על ידי מטוסי חיל האוויר המלכותי האיטלקי למחרת.
מפציץ טורפדו מסוג Savoia-Marchetti SM.84 חדר בעד המיסוך וקלע בה טורפדו בטווח של .
הוא פוצץ חור בגודל בחרטום, הרס את תא הטורפדו וגרם להצפות נרחבות; לא היו נפגעים בקרב הצוות.
למרות שהיא שקעה בחרטום ובסופו של דבר הוגבלה למהירות של כדי להפחית את הלחץ על המחיצות שלה, נלסון נשארה עם הצי כדי שהאיטלקים לא יידעו שהיא נפגעה.
לאחר ביצוע תיקוני חירום בגיברלטר, האונייה המשיכה לרוזית' שם הייתה בתיקון עד מאי 1942.
נלסון שובצה בצי המזרחי לאחר שסיימה את התיקונים ויצאה ב-31 במאי, ליוותה את שיירת WS.19P מהקלייד לפריטאון ואת המשכה WS.19PF לדרבן, דרום אפריקה.
היא נקראה ב-26 ביוני להשתתף במבצע פדסטל, מאמץ גדול לתספק מחדש את מלטה.
כשהגיעה לסקפה פלו בדיוק חודש לאחר מכן, היא הפכה לאוניית הדגל של תת-אדמירל אדוארד סיפרט, מפקד המבצע, למחרת.
השיירה יצאה מהקלייד ב-3 באוגוסט וערכה אימונים לפני שעברה דרך מצר גיברלטר בליל 9–10 באוגוסט.
השיירה אותרה מאוחר יותר באותו בוקר והתקפות הציר החלו למחרת עם הטבעת איגל על ידי צוללת גרמנית.
למרות התקפות חוזרות ונשנות של מטוסי הציר וצוללות, נלסון לא ניזוקה ולא טענה כי הפילה מטוס כלשהו לפני שאוניות הראשה של השיירה פנו לאחור לפני שהגיעו לגדות סקרקי בין סיציליה לתוניסיה מאוחר ב-12. הספינה חזרה לסקפה פלו לאחר מכן.
היא הועברה לכוח H באוקטובר כדי לתמוך במבצע לפיד, יצאה ב-30 באוגוסט, והגיעה לגיברלטר ב-6 בנובמבר.
יומיים לאחר מכן, כוח H סיפק חיפוי מפני כל הפרעה של חיל האוויר המלכותי האיטלקי לכוחות הפולשים בים התיכון כשהחלו בנחיתתם.
סיפרט, שהיה כעת מפקד כוח H, הניף את דגלו על סיפון נלסון ב-15 בנובמבר.
כוח H חיפה על שיירת חיילים מגיברלטר לאלג'יר, אלג'יריה הצרפתית, בינואר 1943. סיפרט העביר באופן זמני את דגלו לאוניית המערכה קינג ג'ורג' החמישי במאי כאשר נלסון חזרה לסקפה פלו כדי להתאמן לקראת מבצע האסקי, הפלישה לסיציליה.
הספינה יצאה מסקפה פלו ב-17 ביוני והגיעה לגיברלטר ב-23.
ב-9 ביולי, כוח H, עם נלסון, רודני ונושאת המטוסים אינדומיטבל, נפגשו במפרץ סירטה עם אוניות המערכה וורספייט, וליאנט ונושאת המטוסים פורמידבל שהגיעו מאלכסנדריה, מצרים כדי להוות את כוח החיפוי לפלישה.
למחרת, הם החלו לפטרל בים היוני כדי להרתיע כל ניסיון של הצי המלכותי האיטלקי להפריע לנחיתות בסיציליה.
ב-31 באוגוסט, נלסון ורודני הפגיזו עמדות ארטילריה חופיות בין רג'ו די קלבריה ופסארו כהכנה למבצע בייטאון, הפלישה האמפיבית לקלבריה, איטליה.
האחיות כיסו את הנחיתות האמפיביות בסלרנו (מבצע מפולת שלגים) ב-9 בספטמבר כאשר נלסון השתמשה בתותחים הראשיים שלה במצב "מטח" כדי להרתיע תוקפים מפציצי טורפדו גרמנים.
שביתת הנשק האיטלקית נחתמה בין הגנרל דווייט אייזנהאואר והמרשל פייטרו באדוליו על סיפון האונייה ב-29 בספטמבר.
נלסון עזבה את גיברלטר ב-31 באוקטובר לאנגליה כדי להצטרף מחדש לצי הבית.
היא סיפקה תמיכה בירי ימי במהלך הנחיתות בנורמנדי ביוני 1944, אך נפגעה קשות לאחר שפגעה בשני מוקשים ב-18. האונייה תוקנה באופן זמני בפורטסמות', ונשלחה למספנת הצי בפילדלפיה בארצות הברית ב-22 ביוני לצורך תיקונים.
היא חזרה לבריטניה בינואר 1945 ולאחר מכן שובצה לצי המזרחי והגיעה לקולומבו, ציילון, ב-9 ביולי.
האונייה הפכה לאוניית הדגל של הצי שלושה ימים לאחר מכן.
נלסון שירתה בחוף המערבי של חצי האי מלאיה במשך שלושה חודשים, והשתתפה במבצע "ליברי".
הכוחות היפנים שם נכנעו רשמית על סיפונה בג'ורג' טאון, פנאנג, ב-2 בספטמבר 1945. עשרה ימים לאחר מכן, האונייה נכחה כאשר הכוחות היפנים בכל דרום מזרח אסיה נכנעו בסינגפור.
נלסון הוחלפה כאוניית הדגל ב-20 בספטמבר ויצאה לבריטניה ב-13 באוקטובר.
היא הגיעה לפורטסמות' ב-17 בנובמבר והפכה לאוניית הדגל של צי הבית שבוע לאחר מכן.
קינג ג'ורג' החמישי החליף אותה כאוניית הדגל ב-9 באפריל 1946 ונלסון הפכה לספינת אימונים ביולי.
כאשר הוקמה שייטת האימונים ב-14 באוגוסט, הפכה האונייה לאוניית הדגל של אדמירל משנה שפיקד על אוניות המערכה.
היא הוחלפה כאוניית דגל על ידי אוניית המערכה אנסון באוקטובר והפכה לאונייה פרטית.
נלסון ניזוקה קלות מהתנגשות עם הצוללת ספטר בפורטלנד ב-15 באפריל 1947. האונייה הוכנסה לעתודה ב-20 באוקטובר 1947 ברוזית' והוצאה משירות ב-19 במאי 1948. מ-4 ביוני עד 23 בספטמבר, היא שימשה כספינת מטרה עבור פצצות אוויר חודרות שריון במשקל כדי להעריך את יכולתן לחדור לסיפון המשוריין של האונייה.
נלסון נמסרה לתאגיד הברזל והפלדה הבריטי ב-5 בינואר 1949 והוקצתה לת'וס.
האונייה הגיעה ל-Inverkeithing ב-15 במרץ כדי להתחיל בתהליך הגריטה.
אה"מ מונרך הייתה האונייה השנייה מאוניות המערכה מסדרת אוריון, של ארבע דרדנוטים שנבנו עבור הצי המלכותי בתחילת שנות ה-1910. היא בילתה את עיקר הקריירה שלה בצי הבית והצי הגדול, בדרך כלל שימשה כאוניית דגל.
מלבד ההשתתפות בניסיון הכושל ליירט את האוניות הגרמניות שהפגיזו את סקרבורו, הרטליפול וויטבי בסוף 1914, קרב יוטלנד במאי 1916 והפעולה הבלתי משמעית של 19 באוגוסט, שירותה במהלך מלחמת העולם הראשונה כלל בדרך כלל סיורים שגרתיים ואימונים בים הצפוני.
לאחר פירוק הצי הגדול בתחילת 1919, מונרך הועברה חזרה לצי הבית למשך מספר חודשים לפני שהיא שובצה לצי המילואים.
האונייה נרשמה לפירוק בשנת 1922, אולם בסוף 1923 הוסבה מונרך לספינת מטרה והוטבעה בתחילת 1925.
האוניות היו מוגנות על ידי חגורת שריון בקו המים בקוטר 12 אינץ' (305 מילימטרים) שנמשכה בין הברבטות הקיצוניים.
העובי של הסיפונים שלהם נע בין 1 אינץ (25 מילימטרים) ו-4 אינץ' כשהחלקים העבים ביותר מגנים על ציוד ההיגוי בירכתיים.
מגני התותחים בצריחי הסוללות הראשיות היו בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים), והחזיתות החשופות של הברבטות היו מוגנים על ידי שריון בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים).
עד אוקטובר 1914, נוספו זוג תותחים נגד מטוסים (AA) בקוטר 3 אינץ' (76 מילימטרים).
סיפון טיסה הותקן על גג צריח 'B' והורחב על קנה התותחים במהלך השנים 1917–1918. מד טווח זווית גבוהה הותקן במבנה העילי הקדמי עד 1921.
מונרך, שנקראה על שם אוניית קו מדרגה שלישית, Monarque, שנלכדה מידי הצרפתים ב-1747, הייתה האונייה השלישית בשם זה ששירתה בצי המלכותי.
האונייה הונחה על ידי ארמסטרונג ויטוורת' במספנתם באלסוויק ב-1 באפריל 1910 והושקה ב-30 במרץ 1911. היא הושלמה ב-31 במרץ 1912, נכנסה לשירות עם צוות חלקי ב-16 באפריל ונכנסה לשירות במלואה ב-27 באפריל.
מונרך שובצה בפלגה השנייה של צי הבית אשר סומנה מחדש כשייטת אוניות המערכה השנייה (BS) ב-1 במאי.
האונייה, יחד עם האוניות האחיות שלה ת'ארנדרר ואוריון, השתתפו בסקירת הצי הפרלמנטרית ב-9 ביולי בספיטהד.
ב-8 באוגוסט, מונרך ערכה אימון ירי מדרום-מזרח לפייר אייל כאשר היא הותקפה ללא הצלחה על ידי טורפדו שנורה מצוללת.
זו הייתה כנראה אזעקת שווא מכיוון שהאזור היה רחוק מדי ממערב לאזורי הסיור של הצוללות הגרמניות מכדי להיות סביר.
עם זאת, יכול להיות כי הותקפה על ידי SM U-15, למרות שהצוללת הוטבעה למחרת עם אובדן כל צוותה והאמת לעולם לא תיוודע.
בערב 22 בנובמבר 1914, הצי הגדול ערך סריקה עקרונית בחציו הדרומי של הים הצפוני; מונרך פעלה עם הגוף הראשי בתמיכה בשייטת סיירות המערכה הראשונה של תת-אדמירל דייוויד ביטי.
הם גייסו את ששת הדרדנוטים של שייטת אוניות המערכה השנייה, כולל מונרך ואחיותיה אוריון וקונקרור, וארבע סיירות המערכה של תת-אדמירל סר דייוויד ביטי.
הצי הגדול ערך עוד סריקה עקרונית של הים הצפוני בסוף דצמבר, ובזמן שניסה להיכנס לסקפה פלו בסערה בעוצמה 8 וראות מינימלית, מונרך נפגעה בטעות על ידי קונקרור ב-27 בדצמבר.
הראשונה נאלצה לתמרן באופן בלתי צפוי כדי להימנע מספינת שמירה בכניסה וקונקרור לא יכלה להתחמק ממנה.
מונרך סבלה מנזק בינוני לירכתיים שלה וקיבלה תיקונים זמניים בסקפה פלו לפני שהמשיכה לדבונפורט לתיקונים מלאים ב-4 בינואר 1915, והצטרפה מחדש לצי הגדול ב-20 בינואר.
כמעט שלושה שבועות לאחר מכן, מונרך השתתפה במבצע אימון צי נוסף ממערב לאורקני במהלך 2–5 בנובמבר וחזרה על התרגיל בתחילת דצמבר.
בליל 25 במרץ הפליגו מונרך ושאר הצי מסקפה פלו, כדי לתמוך בצי הקרב ובכוחות קלים אחרים שפשטו על בסיס הצפלין הגרמני בטונדרן.
ב-31 במאי, מונרך, בפיקודו של קפטן ג'ורג' בורט, הייתה האונייה השישית מראש מערך הקרב לאחר הפריסה.
במהלך השלב הראשון של הקרב הכללי, האונייה ירתה שלושה מטחים של פגזים חודרי שריון (APC) מהתותחים העיקריים שלה לעבר קבוצה של חמש אוניות מערכה בשעה 18:32, וקלעה פגיעה אחת בדרדנוט SMS קניג שהפילה תותח , השביתה זמנית שלושה דוודים והציתה כמה שריפות קטנות.
בשעה 19:14 היא ירתה לעבר סיירת המערכה SMS ליצו בטווח של עם חמישה מטחים של פגזים חודרי שריון וטענה כי פגעה עם שני המטחים האחרונים.
ליצו גם נורתה על ידי אוריון בשלב זה ונפגעה חמש פעמים על ידי האחיות.
הם הפילו שניים מהתותחים העיקריים שלה, השביתו זמנית את הכוח לצריח האחורי ביותר וגרמו להצפה רצינית.
זו הייתה הפעם האחרונה שמונרך ירתה בתותחיה במהלך הקרב, לאחר שירתה בסך הכל חמישים ושלושה פגזים חודרי שריון בקוטר 13.5 אינץ'.
מונרך נכחה ברוזית' כאשר הצי הגרמני נכנע ב-21 בנובמבר, והיא נשארה חלק משייטת אוניות המערכה השנייה עד 1 במרץ 1919.
עד 1 במאי, מונרך שובצה לשייטת אוניות המערכה השלישית של צי הבית.
ב-1 בנובמבר פורקה השייטת השלישית ומונרך הועברה לצי המילואים בפורטלנד, יחד עם אחיותיה.
האונייה הועברה חזרה לפורטסמות' עד 18 במרץ 1920. היא נכנסה לשירות מחדש באופן זמני במהלך הקיץ של 1920 ו-1921 כדי להעביר חיילים לים התיכון ובחזרה.
ב-5 במאי 1922, מונרך הוצאה משירות והוכנסה לרשימת הפירוק בהתאם לתנאי הסכם הצי של וושינגטון.
היא הועמדה למכירה באוגוסט, אולם מאוחר יותר צורפה לבית הספר לתותחנים Vernon כגווה.
מונרך הוצאה שוב משירות ב-13 ביוני 1923 והיא הוסבה לספינת מטרה בHM Dockyard, פורטסמות' באוקטובר 1923. העתק של ההגנה הצדדית התת-ימית של אוניות המערכה מסדרת נלסון נוסף כדי לבדוק את השפעות הפיצוץ של פצצות גדולות שמתפוצצות לצד גוף האונייה.
מכשיר המורכב מ- של TNT (המייצג את חומרי הנפץ בפצצה אווירית במשקל ) התפוצץ בעומק של ו- מהצד שלה.
למרות שניזוקה, המבנה נותר אטום למים לאחר הבדיקה.
בשנה שלאחר מכן, פצצות חיות בגדלים שונים הוטלו על האונייה על ידי מפציצי Airco DH.9A עם השפעה מועטה.
לאחר מכן הוצבו פצצות ופוצצו בפנים כדי להעריך את השפעותיהן.
ב-20 בינואר 1925, מונרך נגררה החוצה מפלימות' על ידי גוררות במספנה אל הרד'ס דיפ בתעלה האנגלית, כ-50 מיילים ימיים (93 ק"מ) מדרום לאיי סילי.
ב-21 בינואר היא הותקפה על ידי גל מפציצים של חיל האוויר המלכותי, שזכו למספר פגיעות; לאחר מכן, ארבע סיירות קלות מסדרה C שיגרו פגזים בקוטר שישה אינץ' (152 מ"מ), והמשחתת וקטיס ירתה, תוך שימוש בתותחי ה-4 אינץ' שלה.
לקראת הגמר, סיירות המערכה המהירות הוד וריפאלס וחמש אוניות המערכה מסדרת רוונג' פתחו באש עם תותחי ה-15 אינץ' (381 מ"מ) שלהם.
מספר הפגיעות במונרך אינו ידוע, אך לאחר תשע שעות של הפגזה היא טבעה לבסוף ב-22:00. אחרי פגז אחרון מרוונג'.
אה"מ נורפוק הייתה סיירת כבדה מסדרת קאונטי של הצי המלכותי; יחד עם אוניית האחות שלה דורסטשייר היא הייתה חלק מתת-סדרה מתוכננת של ארבע אוניות.
היא שירתה לאורך כל מלחמת העולם השנייה, והייתה מעורבת בהטבעת אוניות המערכה הגרמניות ביסמרק ושרנהורסט.
בספטמבר 1931, הצוות של הנורפוק היה חלק ממרד שנודע מאוחר יותר בשם מרד אינברגורדון.
נורפוק עזבה את ברמודה ואת התחנה ביום רביעי, 21 בנובמבר 1934, לאנגליה, בתנאי סערה.
מ-1935 עד 1939, נורפוק שירתה עם המפקד העליון, הודו המזרחית, לפני שחזרה הביתה כדי לעבור שיפוץ ב-1939, והייתה עדיין במספנה כשהוכרזה המלחמה.
עם פרוץ המלחמה ב-1939, הייתה נורפוק חלק משייטת הסיירות ה-18 של צי הבית, והייתה מעורבת במרדף אחר אוניות המערכה הגרמניות גנייזנאו ושרנהורסט, יחד עם אוניית המערכה של כיס אדמירל שר.
עד מהרה היא קיבלה תיקונים רבים עבור נזקים שחטפה, שלא לדבר על שינויים חיוניים באונייה.
התיקונים הראשונים שלה בוצעו בבלפסט, לאחר נזק של החטאה על ידי טורפדו מ-U-47, הצוללת האחראית להטבעת אוניית המערכה רויאל אוק בסקפה פלו.
זמן קצר לאחר מכן, נזק מפצצה שחטפה במהלך תקיפה אווירית כבדה של קאמפגשוואדר 26 בסקפה פלו ב-16 במרץ 1940 אילץ אותה לבצע תיקון נוסף, הפעם על הקלייד.
לאחר שהסתיימו תיקונים אלו, נורפוק המשיכה למספנה על נהר טיין לתוספת חדשה לציוד שלה - מערכת מכ"ם.
בדצמבר 1940, נורפוק הצטוותה להפליג לדרום האוקיינוס האטלנטי להגן על הסחר.
היא פעלה מחוץ לפריטאון כחלק מכוח K והשתתפה במצוד אחר אדמירל שר.
בינואר 1941 נורפוק, בפיקודו של קפטן פיליפס, הצטרפה לחיפוש אחר סיירת העזר הגרמנית קורמוראן בדרום האוקיינוס האטלנטי.
בפברואר היא ליוותה שיירות חיילים באוקיינוס האטלנטי, אך במאי היא חזרה למים האיסלנדים.
נורפוק הייתה האונייה השנייה שראתה את אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק, אחרי סאפוק, סיירת נוספת מסדרת קאונטי, שאיתה סיירה.
נורפוק וסאפוק המשיכו לרדוף אחרי אוניית המערכה הגרמנית לפני ואחרי קרב מצר דנמרק; סאפוק נאלצה לנתק מגע מכיוון שהייתה קצרה בדלק.
מאוחר יותר הצטרפה נורפוק לאוניות המערכה רודני וקינג ג'ורג' החמישי ואחותה דורסטשייר כחלק מהכוח שהטביע לבסוף את ביסמרק בקרב האחרון של האונייה הגרמנית.
מספטמבר ואילך, היא הועסקה כמלווה בשיירות הארקטיות המפרכות.
במהלך תקופה זו, דורסטשייר הופצצה והוטבעה על ידי מפציצי טורפדו וצלילה יפנים בזירה הפסיפית כחלק מהניסיונות של הצי המזרחי להתחמק מהתקדמות יפנית בציילון.
היא ספגה נזק (במיוחד לצריח X ולברבטה) בעימות הזה, ולאחר מכן היא תוקנה/שופצה (איבדה את צריח X לטובת תותחי נ"מ נוספים) על הטיין, מה שמנע ממנה להיות מעורבת בנחיתות יום ה-D ההיסטורי.
נורפוק הייתה אוניית הדגל של תת-אדמירל רודריק מקגריגור מול צפון נורווגיה במהלך מבצע ג'אדג'מנט, קילבוטן, התקפה של זרוע האוויר של הצי על בסיס צוללות שהרסה שתי ספינות ואת U-711 ב-4 במאי 1945, בהתקפה האווירית האחרונה של המלחמה באירופה.
כשהמלחמה הגיעה לסיומה, נורפוק עזבה את פלימות' לשיפוץ נחוץ במלטה, לאחר שהעבירה את משפחת המלוכה הנורווגית חזרה לאוסלו לאחר חמש שנות גלותם בלונדון.
לאחר מכן, שירתה באיי הודו המזרחית כאוניית הדגל של המפקד העליון, הודו המזרחית.
ב-1949 חזרה נורפוק לבריטניה והוצבה בעתודה.
היא נמכרה ל-BISCO לצורך גריטה ב-3 בינואר 1950. ב-14 בפברואר 1950, היא המשיכה לניופורט, והגיעה לשם ב-19 בפברואר, שם נגרטה לאחר 22 שנות שירות.
אה"מ הרקולס הייתה השנייה והאחרונה מבין שתי אוניות מערכה דרדנוט מסדרת קולוסוס שנבנו עבור הצי המלכותי בסוף העשור הראשון של המאה ה-20. היא בילתה את כל הקריירה שלה בצי הבית והצי הגדול, ולעיתים קרובות שימשה כאוניית דגל.
האונייה נחשבה למיושנת לאחר המלחמה וצומצמה לעתודה.
הרקולס נמכרה לגרוטאות ב-1921 ונגרטה בשנה שלאחר מכן.
העיצוב של סדרת קולוסוס נגזר מזה של אה"מ נפטון שקדמה לה עם שריון מפוזר וטורפדות חזקים יותר.
הדחק האונייה היה 20,030 טונות ארוכות (20,350 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-23,266 טונות ארוכות (23,639 טונות) במעמס מלא.
הרקולס הונעה על ידי שני סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס, שכל אחת מהן הניעה שני צילינדרים, תוך שימוש בקיטור משמונה עשר דוודי Yarrow.
הטורבינות דורגו ב-25,000 כוחות סוס (19,000 קילוואט) ונועדו להעניק לאונייה מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש).
אוניות הסדרה נשאו מספיק פחם ומזוט כדי להעניק להן טווח של 6,680 מיילים ימיים (12,370 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש).
אוניות הסדרה היו מצוידות בעשרה תותחי טעינת עכוז (BL) 12 אינץ' (305 מ"מ) Mark XI בחמישה צריחים תאומים בעלי הנעה הידראולית, שלושה לאורך קו המרכז והשניים הנותרים כצריחי כנפיים.
צריחי הכנפיים היו מוצבים "בדרגה" כך שכל חמשת הצריחים יכלו לירות מטח דופן, אם כי בפועל נזקי הפיצוץ למבנה העילי ולסירות הפכו את זה לבלתי מעשי אלא במקרה חירום.
היכולת לירות בכל עשרת תותחי ה-12 אינץ' במטח רוחב היה שווה לסידור כל קו האמצע של אוניות המערכה האמריקאיות, אך סידור קו המרכז היה פחות בעייתי למבנה העילי.
החימוש המשני שלהם כלל 16 תותחי BL ארבעה אינץ' (102 מ"מ)/ 50 קליבר Mark VII.
עשרה מהם הורכבו במבנה העילי הקדמי ושישה במבנה האחורי בצריחים בודדים.
האוניות נשאו גם ארבעה תותחי הצדעה 3 פאונד (47 מילימטרים (1.9 אינץ')).
כמו כן האוניות צוידו בשלושה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 21 אינץ', אחד בכל צד רוחב ואחר בירכתיים, עבורם סופקו 18 טורפדות.
לאוניות הסדרה הייתה חגורת שריון בקו המים של שריון מוצק של קרופ בעובי 11 אינץ' (279 מ"מ) בין הברבטים הקדמיים והאחוריים שהצטמצמה ל-2.5 אינץ' (64 מ"מ) מחוץ למצודה המשוריינת המרכזית, אך לא הגיעה לחרטום או לירכתיים.
מעל זה היה רצועה של שריון בעובי 8 אינץ' (203 מ"מ).
המחיצות האלכסוניות הקדמיות בגודל 4 אינץ' (102 מ"מ) חיברו את קו המים וחגורות השריון העליונות לברבטה 'A'.
באופן דומה המחיצה האחורית חיברה את חגורות השריון לברבטה 'Y', אם כי עוביה היה 8 אינץ'.
שלושת הברבטים המרכזיים היו מוגנים על ידי מגני חזית בעובי 10 אינץ' (254 מ"מ) מעל הסיפון הראשי שהצטמצם ל-4 או 5 אינץ' (127 מ"מ) מתחתיו.
ברבטות הכנפיים היו דומות פרט לכך שהיו להן מגני חזית בעובי 11 אינץ' של שריון.
לצריחי התותחים היו מגני חזית ודפנות בעובי 11 אינץ' עם גגות בעובי 3 אינץ'.
עובי שלושת הסיפונים המשוריינים נע בין 1.5–4 אינץ' (38–102 מילימטרים) עם העוביים הגדולים יותר מחוץ למצודת השריון המרכזית.
החזית והצדדים של מגדל הניווט היו מוגנים על ידי לוחות בעובי 11 אינץ', אם כי עובי הגג היה 3 אינץ'.
למגדל האיתור מאחורי ומעל מגדל הניווט היו דפנות בעובי 6 אינץ' (152 מילימטרים) ומגדל הפיקוח על הטורפדו מאחור היה עם דפנות בעובי 3 אינץ' וגג בעובי 2 אינץ'.
למען חיסכון במשקל, אוניות הסדרה ביטלו את מחיצות האנטי-טורפדו שהגנו על חדרי המנועים והדוודים, וחזרו לתוכנית של דרדנוט הישנה יותר שהציבה אותן רק מחוץ למחסני התחמושת באותו עובי מ-1–3 אינץ' (25–76 מילימטרים).
הם אכן שמרו על לוחות השריון בעובי 1 אינץ' המגינים על ספיגות הדוודים.
מתישהו בשנת 1912, פלטפורמת המצפן הורחבה קדימה כדי להכיל מד טווח.
לאחר תחילת המלחמה באוגוסט 1914, נוספו זוג תותחי נ"מ בקוטר 3 אינץ'.
מנהל בקרת אש הותקן על פלטפורמה מתחת לחלק העליון לפני דצמבר 1915. בערך 50 טונות ארוכות (51 טונות) של שריון סיפון נוספו לאחר קרב יוטלנד במאי 1916. בערך באותו זמן, ארבעה תותחי 4 אינץ' הוצאו מהמבנה האחורי.
באפריל 1917, הרקולס צוידה בתותחי נ"מ בודדים בקוטר 4 אינץ' ו-3 אינץ', והקבוצה הקדמית של תותחי 4 אינץ' נסגרה בקזמטים.
צינור הטורפדו בירכתיים הוסר בשנים 1917–1918 ומד טווח זווית גבוהה הותקן במרומי האונייה ב-1918.
הרקולס, שנקראה על שם האל למחצה המיתולוגי הרקולס, הייתה האונייה החמישית בשם זה ששירתה בצי המלכותי.
האונייה הוזמנה ב-1 ביוני 1909 והונחה בפאלמרס במספנתם בג'ארו ב-30 ביולי.
האונייה נכנסה לשירות ב-4 ביולי לניסויים עם צוות חלקי.
הרקולס הופעלה מחדש עם צוות מלא ב-31 ביולי והוקצתה כאוניית הדגל של הפלגה השנייה של צי הבית.
ב-19 בדצמבר קיבל תת-אדמירל סר ג'ון ג'ליקו את הפיקוד על הפלגה, ששמה שונה שייטת אוניות המערכה השנייה (BS) ב-1 במאי 1912. האונייה השתתפה בסקירת הצי הפרלמנטרית ב-9 ביולי בספיטהד ושופצה בפורטסמות' בנובמבר-דצמבר.
במהלך תקופה זו, תת-אדמירל סר ג'ורג' וורנדר החליף את ג'ליקו כמפקד השייטת השנייה.
הרקולס הוחלפה כאוניית הדגל של השייטת ב-7 במרץ 1913 והפכה לספינה פרטית בשייטת.
ב-22 במרץ היא התנגשה ב־SS מרי פארקס מגלאזגו וגרמה לה נזק בנמל פורטלנד במהלך סערה, בעוד שהיא ספגה נזק קל בלבד.
בחודש מאי הועברה האונייה לשייטת אוניות המערכה הראשונה.
בין 17 ל-20 ביולי 1914 הרקולס השתתפה בניסוי גיוס ובדיקת צי כחלק מהתגובה הבריטית למשבר יולי.
כשהגיעה לפורטלנד ב-27 ביולי, היא קיבלה הוראה להמשיך עם שאר צי הבית לסקפה פלו יומיים לאחר מכן כדי להגן על הצי מפני התקפת פתע גרמנית אפשרית.
בערב 22 בנובמבר 1914 ערך הצי הגדול סריקה עקרונית בחציו הדרומי של הים הצפוני; הרקולס פעלה עם הכוח העיקרי בתמיכה בשייטת סיירות המערכה הראשונה של תת-אדמירל דייוויד ביטי.
שייטת אוניות המערכה הראשונה שייטה מצפון-מערב לאיי שטלנד וערכה אימון ירי ב-8–12 בדצמבר.
ארבעה ימים לאחר מכן, הצי הגדול יצא לפעולה במהלך הפשיטה הגרמנית על סקרבורו, הרטליפול וויטבי, אך לא הצליח ליצור מגע עם צי הים הפתוח.
הרקולס ושאר הצי הגדול ערכו סריקה נוספת של הים הצפוני ב-25–27 בדצמבר.
ספינותיו של ג'ליקו, כולל הרקולס, ערכו תרגילי ירי ב-10–13 בינואר ממערב לאי אורקני ואיי שטלנד.
כמעט שלושה שבועות לאחר מכן, הרקולס השתתפה במבצע אימון צי נוסף ממערב לאורקני במהלך 2–5 בנובמבר.
ב-19 במרץ 1916 השלימה האונייה תיקונים בטורבינות שלה, שהחזיקו אותה בסקפה פלו במשך כמעט שישה שבועות.
בלילבליל 25 במרץ הפליגו הרקולס ושאר הצי מסקפה פלו, כדי לתמוך בצי הקרב ובכוחות קלים אחרים שפשטו על בסיס הצפלין הגרמני בטונדרן.
ב-31 במאי, הרקולס, בפיקודו של קפטן לואיס קלינטון-בייקר, הייתה האונייה העשרים ושלושה (או השנייה מאחור) מראש מערך הקרב לאחר הפריסה כחלק מהפלגה ה-6 של שייטת אוניות המערכה הראשונה.
במהלך השלב הראשון של הקרב הכללי, נורו על האונייה חמישה פגזים שנורו על ידי דרדנוט גרמנית בשעה 18:16. זמן קצר לאחר מכן, היא ירתה לעבר הסיירת הקלה הנכה SMS ויסבאדן בסביבות השעה 18:20. הרקולס ירתה בדרדנוט גרמנית החל מ-18:25 עם שבעה או שמונה מטחים משלה.
הראות הלקויה הפריעה מאוד לאש התגובה שלה והיוותה בעיה לכל הקרב.
בשעה 19:12 האונייה פתחה באש לעבר סיירת המערכה SMS זיידליץ, וכנראה קלעה שני פגעים.
אחד הפגזים הסופר-נפיצים (HE) שלה חדר דרך המבנה העליון וגרם לנזק קל מרסיסים.
פגז ה-HE השני חדר בפגיעה בשריון האונייה העילי, התפרץ בלוחות השריון וגרם להצפה מתונה.
כחמש עד עשר דקות לאחר מכן, היא התמודדה עם כמה שייטות משחתות גרמניות עם כמה מטחים מהחימוש הראשי שלה ללא תוצאה.
הרקולס נאלצה אז להסתובב כדי להימנע מכמה טורפדות, שאחד מהם חלף קרוב מאוד.
מרלבורו, אוניית הדגל של הפלגה, נפגעה מטורפדו ונאלצה להפחית מהירות, מה שגרם לפלגה להתייצב מאחורי הגוף הראשי של הצי הגדול.
הם לא הצטרפו מחדש עד אחר הצהריים של 1 ביוני, כשהצי פנה הביתה.
הרקולס לא ספגה שום נזק וירתה בסך הכל 98 פגזים בקוטר 12 אינץ' ו-15 פגזים מתותחי ה-4 אינץ' שלה במהלך הקרב.
לאחר הקרב, האונייה הועברה לשייטת אוניות המערכה הרביעית והפכה לאוניית הדגל של מפקדה, תת-אדמירל סר דובטון סטורדי.
במהלך הגיחה הזו, הרקולס ערכה את הבדיקה הראשונה של בלון פורח נגרר (ללא משקיפים).
הרקולס נכחה ברוזית' כאשר הצי הגרמני נכנע ב-21 בנובמבר.
ב-3 בדצמבר היא נותקה לקחת את ועדת שביתת הנשק של מדינות ההסכמה לקיל, גרמניה, והיא חזרה לרוזית' ב-20 בדצמבר.
הרקולס צומצמה לעתודה בפברואר 1919 ברוזית' ונרשמה לפירוק באוקטובר 1921. ב-8 בנובמבר היא נמכרה לחברת Slough Trading Co.
ונמכרה מחדש לחברה גרמנית בספטמבר 1922. האונייה יצאה מרוזית', בגרירה, לכיוון קיל באוקטובר ולאחר מכן נגרטה.
האוסף של המוזיאון הימי הלאומי כולל מספר ציורים של הרקולס מאת ויליאם ליונל וילי והאוסף של מוזיאון המלחמה האימפריאלי כולל דגם בנאים של הרקולס, שנעשה על ידי פאלמרס ב-1910.
אה"מ ואנגארד הייתה אוניית מערכה דרדנוט מסדרת סנט וינסנט שנבנתה עבור הצי המלכותי בעשור הראשון של המאה ה-20. היא בילתה את כל הקריירה שלה בצי הבית והצי הגדול.
מעט לפני חצות ב-9 ביולי 1917 בסקפה פלו, ואנגארד סבלה מסדרה של פיצוצי מחסני תחמושת.
היא טבעה כמעט מיד, ו-843 מתוך 845 אנשי הצוות שהיו על הסיפון נהרגו.
שרידי האונייה נוצלו בכבדות לאחר המלחמה, אך בסופו של דבר האונייה הוגנה כקבר מלחמה ב-1984. היא סומנה כאתר מבוקר תחת חוק ההגנה על שרידי צבא משנת 1986, וצלילה על שרידי האונייה אסורה בדרך כלל.
העיצוב של סדרת סנט וינסנט נגזר מסדרת בלרופון, עם תותחים חזקים יותר וגידול קל בגודל ובשריון.
הדחק האונייה היה 19,700 טונות ארוכות (20,000 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-22,800 טונות ארוכות (23,200 טונות) במעמס מלא.
צוות האונייה מנה כ-753 קצינים ומלחים ב-1910.
ואנגארד הופעלה על ידי שני סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס שכל אחת מהן הניעה שני צירי מדחף באמצעות קיטור שסופק על ידי 18 דוודי Babcock & Wilcox על בסיס פחם.
הטורבינות דורגו ב-24,500 כוחות סוס (18,300 קילוואט) ונועדו להעניק לאונייה מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש).
במהלך ניסויי הים שלה ב-17 בדצמבר 1909, האונייה הגיעה למהירות מרבית של 22.3 קשרים (41.3 קמ"ש) מ-25,780 (19,220 קילוואט), למרות שבטח הועמסה קלות כדי להגיע למהירות זו.
ואנגארד נשאה מספיק פחם ומזוט כדי להעניק לה טווח של 6,900 מיילים ימיים (12,800 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש).
אוניות הסדרה היו מצוידות בעשרה תותחי נטעני עכוז (BL) Mk XI בחמישה צריחי תותחים, שלושה לאורך קו המרכז והשניים הנותרים כצריחי כנפיים.
החימוש המשני, או חימוש נגד סירות טורפדו, כלל עשרים תותחי BL 4 אינץ' (102 מ"מ) Mk VII.
שניים מהתותחים הללו הותקנו כל אחד על גגות הצריחים בקו המרכז הקדמי והאחורי וצריחי הכנפיים בצריחים לא מסוככים, והעשרה האחרים הוצבו במבנה העילי.
אוניות הסדרה הייתה חגורת שריון בקו המים של שריון מוצק של קרופ בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים) בין הברבטות הקדמיות והאחוריות שהצטמצם ל-2 אינץ' (51 מילימטרים) לפני שהגיע לקצה האוניות.
הוא כיסה את צד הגוף מהסיפון האמצעי ועד 4 רגל 11 אינץ' (1.5 מטרים) מתחת לקו המים שבו הוא הצטמצם ל-8 אינץ' (203 מילימטרים) באמצע האונייה.
מעל זה הייתה רצועה של שריון בעובי 8 אינץ'.
מחיצות רוחביות בעובי 5–8 אינץ' (127–203 מילימטרים) חיברו את החלקים העבים ביותר של קו המים וחגורות השריון העליונות אל החלקים החיצוניים של הברבטות הקיצוניות ביותר.
שלושת הברבטות בקו המרכז היו מוגנות על ידי שריון בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים) מעל הסיפון הראשי שהצטמצם ל-5 אינץ' (127 מילימטרים) מתחתיו.
ברבטות הכנפיים היו דומות פרט לכך שהיה להן מגני חזית בעובי 10 אינץ'.
לצריחי התותחים היו מגני חזית ודפנות בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים) עם גגות בעובי 3 אינץ'.
שלושת הסיפונים המשוריינים נעו בעובי בין .75–3 אינץ' (19–76 מילימטרים).
החזית והצדדים של מגדל הניווט הקדמי היו מוגנים על ידי לוחות בעובי 11 אינץ', אם כי הדופן האחורית והגג היו בעובי 8 אינץ' ו-3 אינץ' בהתאמה.
התותחים על גג הצריח הקדמי הוסרו בשנים 1911–1912 וזוג התותחים הקדמי העליון במבנה העילי הוסרו בשנים 1913–1914. בנוסף, הותקנו מגני תותחים לכל התותחים במבנה העילי ומבנה הגשר הוגדל סביב בסיס תורן החצובה הקדמי.
במהלך השנה הראשונה למלחמה הותקן מנהל בקרת אש גבוה על תורן החצובה הקדמי.
בערך באותו זמן, נבנה מחדש בסיס המבנה הקדמי כדי לאכלס 8 תותחים בקוטר 4 אינץ' ותותחי הצריח הוסרו, מה שהפחית את החימוש המשני שלה לסך של ארבעה עשר תותחים.
מנהל בקרת אש הותקן גבוה על תורן החצובה הקדמי לפני קרב יוטלנד במאי 1916. בערך 50 טונות ארוכות (51 טונות) של שריון סיפון נוסף נוספו לאחר קרב יוטלנד.
עד אפריל 1917, ואנגארד כללה 13 תותחים נגד סירות טורפדו בקוטר 4 אינץ' וכן תותח נ"מ אחד בקוטר 4 אינץ' ואחד בקוטר 3 אינץ'.
ואנגארד, האונייה השמינית בשם זה ששירתה בצי המלכותי, הוזמנה ב-6 בפברואר 1908. היא הונחה על ידי ויקרס ארמסטרונג במספנת בארו-אין-פורנס שלהם ב-2 באפריל 1908, הושקה ב-22 בפברואר 1909 והושלמה ב-1 במרץ 1910. כולל חימוש, עלתה הספינה כ-1.6 מיליון ליש"ט.
ואנגארד נכנסה לשירות ב-1 במרץ 1910, בפיקודו של קפטן ג'ון יוסטס, והוקצתה לפלגה הראשונה של צי הבית.
היא נכחה בטורביי כאשר המלך ג'ורג' החמישי ביקר בצי בסוף יולי.
ואנגארד השתתפה גם בסקירת צי ההכתרה בספיטהד ב-24 ביוני 1911 והיא התאמנה עם הצי האטלנטי בחודש הבא לפני שהחלה בשיפוץ.
קפטן ארתור ריקרדו החליף את יוסטס ב-23 בספטמבר.
האונייה הופעלה מחדש ב-28 במרץ 1912 והצטרפה מחדש לפלגה הראשונה זמן קצר לפני ששמה שונה לשייטת אוניות המערכה הראשונה ב-1 במאי.
היא השתתפה בתרגילים עם הצי הראשון, באוקטובר.
ואנגארד שופצה מחדש בדצמבר, עם התקנת שיפולי שדרית חדשים.
ב-5 ביוני 1913, קפטן ססיל היקלי החליף את ריקרדו עם קידומו של האחרון לקומודור, דרגה שנייה.
בין 17 ל-20 ביולי 1914 ואנגארד השתתפה בניסוי גיוס ובדיקת צי כחלק מהתגובה הבריטית למשבר יולי.
ב-1 בספטמבר, הצי הגדול עגן בסקפה פלו כאשר הסיירת הקלה פאלמות הבחינה בצוללת גרמנית חשודה, ועוררה בהלה ברחבי הצי.
ואנגארד גם הבחינה במה שנחשד כפריסקופ ופתח באש, אך כל האירוע התברר כאזעקת שווא.
החשש מצוללות כגון זה גרמו לצי להתבסס לזמן קצר (22 באוקטובר עד 3 בנובמבר) בלו סווילי, אירלנד, בעוד ההגנות בסקפה פלו חוזקו.
בערב 22 בנובמבר 1914 ערך הצי הגדול סריקה עקרונית בחציו הדרומי של הים הצפוני; ואנגארד פעלה עם הכוח העיקרי בתמיכה בשייטת סיירות המערכה הראשונה של תת-אדמירל דייוויד ביטי.
ואנגארד ושאר הצי הגדול ערכו סריקה נוספת של הים הצפוני ב-25–27 בדצמבר.
ספינותיו של ג'ליקו, כולל ואנגארד, ערכו תרגילי ירי ב-10–13 בינואר ממערב לאי אורקני ואיי שטלנד.
האונייה הפליגה למספנה המלכותית של פורטסמות' ב-2 בפברואר כדי להתחיל בשיפוץ קצר וחזרה ב-18 בפברואר.
כמעט שלושה שבועות לאחר מכן, ואנגארד השתתפה במבצע אימון צי נוסף ממערב לאורקני במהלך 2–5 בנובמבר.
קפטן ג'יימס דיק החליף את היקלי ב-22 בינואר 1916. הצי יצא לשייט בים הצפוני ב-26 בפברואר; ג'ליקו התכוון להשתמש בכוח הארוויץ' כדי לטהר את מפרץ הלגולנד, אך מזג אוויר גרוע מנע פעולות בדרום הים הצפוני.
בליל 25 במרץ הפליגו קולינגווד ושאר הצי מסקפה פלו, כדי לתמוך בצי הקרב ובכוחות קלים אחרים שפשטו על בסיס הצפלין הגרמני בטונדרן.
באפריל הועברה האונייה לשייטת אוניות המערכה הרביעית.
לאחר שג'ליקו פרס את ספינותיו למערך הקרב, ואנגארד הייתה האונייה השמונה עשרה מראש מערך הקרב לאחר הפריסה.
זמן קצר לאחר פריסת הטור אל הקו שלפניו, הצוות שלה רשם כי פגזים מצי הים הפתוח נפלו בקרבת מקום.
במהלך השלב הראשון של הקרב הכללי, האונייה ירתה 42 פגזים מהתותחים העיקריים שלה לעבר הסיירת הקלה הנכה SMS ויסבאדן החל מהשעה 18:32, וטענה למספר פגיעות.
בין השעות 19:20 ל-19:30 ירתה ואנגארד כמה מטחים לעבר שייטות משחתות גרמניות בחימוש העיקרי שלה ללא תוצאה.
זו הייתה הפעם האחרונה שהאונייה ירתה בתותחיה במהלך הקרב, שכן הראות הלקויה הפריעה ליכולתו של ג'ליקו לסגור את הטווח לעבר הגרמנים לפני ששר הצליח לנתק מגע בחסות החשיכה.
ואנגארד ירתה בסך הכל 65 פגזים סופר-נפיצים ו-15 פגזים חודרי שריון בקוטר 12 אינץ' ו-10 פגזים מתותחי ה-4 אינץ' שלה במהלך הקרב.
האונייה עגנה בסקפה פלו בסביבות השעה 18:30 ב-9 ביולי 1917 לאחר שבילתה את הבוקר בתרגול התפתחויות כלליות וסיכמה לתרגל את השגרה של נטישת האונייה.
הקפטן נשא נאום בפני צוות האונייה בו הצהיר כי בתנאים הנוכחיים אונייה תתפוצץ תוך שניות, או שייקח מספר שעות עד שהיא שוקעת.
למעשה זה אומר שכולם יטבעו עם האונייה או שכולם יינצלו.
זה צירוף מקרים יוצא דופן שדבריו הוכחו בצורה כה טראגית תוך פחות מ-12 שעות.
אין תיעוד של מישהו שזיהה משהו לא בסדר עד הפיצוץ הראשון בשעה 23:20. ואנגארד טבעה כמעט מיד, כשרק שלושה מהצוות שרדו, אחד מהם מת זמן קצר לאחר מכן.
בסך הכל אבדו 843 אנשי צוות, כולל שני מסיקים אוסטרלים מהסיירת הקלה HMAS סידני ששהו באותה העת בבית הכלא של אוניית המערכה.
נפגע נוסף היה קפטן קיוסוקה אטו, משקיף צבאי מהצי הקיסרי היפני, שהיה בעל ברית של הצי המלכותי באותה תקופה באמצעות הברית האנגלו-יפנית.
גופותיהם של 17 מתוך 22 אנשי הצוות שנמשו לאחר הפיצוץ, בתוספת זו של לוטננט קומנדר אלן דיוק, שמת לאחר שחולץ, נקברו בבית הקברות המלכותי של הצי המלכותי בלינס, לא הרחק ממקום הפיצוץ.
האחרים מונצחים באנדרטאות הצי צ'טהאם, פלימות' ופורטסמות'.
ועדת חקירה שמעה דיווחים של עדים רבים על אוניות סמוכות.
הם קיבלו את הקונצנזוס שהיה פיצוץ קטן עם בוהק לבן בין התורן הקדמי לצריח "A", ואחריו לאחר זמן קצר שני פיצוצים גדולים בהרבה.
ועדת החקירה החליטה, על סמך הראיות הקיימות, שהפיצוצים העיקריים היו במחסן תחמושת של צריח 'P' או 'Q', או בשניהם.
פסולת רבה שנזרקה מהפיצוצים נחתה על אוניות סמוכות; קטע ציפוי בגודל של כ נחת על סיפון אוניית המערכה בלרופון.
נמצא שהוא מהחדר הידראוליקה מס'.
הוא לא הראה סימנים לפיצוץ ממחסן התחמושת של צריח "A", מה שחיזק את העדויות החזותיות המצביעות על כך שהפיצוץ התרחש בחלק המרכזי של האונייה.
למרות שהפיצוץ היה ללא ספק פיצוץ של מטעני הקורדיט במחסן תחמושת ראשי, הסיבה לכך הייתה פחות ברורה.
החקירה מצאה שחלק מהקורדיט שהיה על הסיפון, שהורד באופן זמני בדצמבר 1916 וקוטלג באותה עת, עבר את תאריך התפוגה המוצהר שלו.
הועלתה אפשרות של פיצוץ ספונטני, אך לא ניתן היה להוכיחה.
כמו כן, צוין כי מספר דוודים של אוניות עדיין היו בשימוש, וכמה דלתות אטומות למים, שהיו אמורות להיות סגורות בזמן מלחמה, היו פתוחות כשהאונייה הייתה בנמל.
הוצע כי הדבר עשוי לתרום לטמפרטורה גבוהה בצורה מסוכנת במחסני התחמושת.
המסקנה הסופית של ועדת החקירה הייתה שריפה פרצה במחסן התחמושת של פגזי 4 אינץ', אולי כאשר טמפרטורה מוגברת גרמה להצתה ספונטנית של קורדיט, שהתפשטה למחסן תחמושת ראשי אחד או אחר, אשר אז התפוצץ.
שרידי האונייה של ואנגארד נוצלו בכבדות בחיפוש אחר מתכות לא ברזליות לפני שהוכרזה כקבר מלחמה ב-1984. כמו כן הוסר חלק מלוח החימוש והשריון הראשי.
שרידי האונייה וההריסות הקשורות אליה מכסות שטח גדול ונמצאות בעומק של כ- ב-58.8566° צפון 3.1062° מערב.
החלק באמצע האונייה נעלם כמעט לחלוטין וצריחי 'P' ו-'Q' הועפו למרחק של כ-40 מטרים (130 רגל).
אזורי החרטום והירכתיים כמעט שלמים כפי שהתגלה מסקר נרחב, שבוצע על ידי צוות מתנדבים של צוללנים מומחים ואושר על ידי משרד ההגנה בשנת 2016. דוח הסקר פורסם באפריל 2018.
שרידי האונייה סומנו כאתר מבוקר בשנת 2002 ולא ניתן לצלול עליה אלא באישור משרד ההגנה.
מאה שנה לאובדן של ואנגארד הונצחו ב-9 ביולי 2017: צאצאי אנשי הצוות הניחו 40 זרי פרחים מעל ההריסות שלה, צוללני הצי המלכותי הניחו יוניון ג'ק חדש על שרידי האונייה, והבית הקברות המלכותי של הצי ליינס - שם נקברו חלק מהצוות - נערך טקס הנחת זרים.
אה"מ טמרייר הייתה אחת משלוש אוניות מערכה דרדנוט מסדרת בלרופון שנבנו עבור הצי המלכותי בעשור הראשון של המאה ה-20. היא שירתה כמעט לאורך כל שירותה בצי הבית והצי הגדול.
מלבד השתתפותה בקרב יוטלנד במאי 1916 והפעולה הלא חד משמעית ב-19 באוגוסט, שירותה במהלך מלחמת העולם הראשונה כלל בדרך כלל סיורים שוטפים ואימונים בים הצפוני.
טמרייר הועברה לצי הים התיכון באוקטובר 1918 והיא תמכה בכוחות מדינות ההסכמה בים התיכון ובים השחור לאחר שהמלחמה הסתיימה בנובמבר.
האונייה נחשבה למיושנת והועברה לעתודה כשחזרה הביתה בתחילת 1919 כחלק מצמצום הצי, ושימשה לאחר מכן כספינת אימונים.
טמרייר נמכרה לגרוטאות ב-1921 ונגרטה בשנה שלאחר מכן.
אוניות הסדרה הונעו על ידי שני סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס, שכל אחת מהן הניעה שני צירים, תוך שימוש בקיטור משמונה עשר דוודי Yarrow.
האונייה נשאה מספיק פחם ומזוט שהעניקו לה טווח של 5,720 מיילים ימיים (10,590 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש)
לאוניות הסדרה הייתה חגורת שריון בקו המים של שריון מוצק של קרופ בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים) בין הברבטות הקדמיות והאחוריות.
שלושת הסיפונים המשוריינים נעו בעובי בין 0.75–4 אינץ' (19–102 מילימטרים).
חזיתות צריחי הסוללות העיקריות היו בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים) עובי, והצריחים נתמכו בברבטות בעובי 9–10 אינץ' (229–254 מילימטרים).
התותחים על גג הצריח הקדמי הועברו למבנה העילי בשנת 1914 ותותחי הגג מצריחי הכנף הותקנו מחדש במבנה העילי האחורי בשנים 1914–1915; כל תותחי ה-4 אינץ' במבנה העילי נסגרו כדי להגן טוב יותר על הצוותים שלהם.
עד מאי 1916, מנהל בקרת אש הותקן גבוה על תורן החצובה הקדמי.
כ-23 טונות ארוכות (23 טונות) של שריון סיפון נוסף נוספו לאחר קרב יוטלנד.
עד אפריל 1917, טמרייר החליפה את תותח הנ"מ בקוטר 3 אינץ' בצריח 'Y' בתותח בקוטר 4 אינץ' וצינור הטורפדו בירכתיים הוסר.
לאחר סיום המלחמה, הוסרו ארבעה תותחים משניים כדי לספק מקום נוסף לצוערים ימיים ושני תותחי הנ"מ הוסרו.
טמרייר נקראה על שם אוניית הקו הצרפתית בעלת 74 תותחים Téméraire שנלכדה ב-1759, והייתה האונייה הרביעית בשם זה ששירתה בצי המלכותי.