tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוח עצמאי מעריך את הסכום הכולל שההאשמים הוציאו מאז 1921 על ניהול ושיפוץ אל אקצא והר הבית במעל מיליארד דולר.
למן המאה ה-10 התפתחה מסורת בהסכמה של מינוי "בני האשם" לתפקיד השריף והאמיר של מכה.
טרם מלחמת העולם הראשונה משל בחג'אז חוסיין בן עלי, ראש אחד מענפי שבט ההאשמים, שב-1908 מונה בידי חצר השלטון העות'מאני ("השער הנשגב") לתפקיד אמיר מכה, אך לאחר מהפכת הטורקים הצעירים הסתכסך חוסיין עם השלטון החדש באיסטנבול ופנה עורף נגדם.
בשיתוף פעולה בריטי (ובתיווכו של לורנס איש ערב) הנהיג במהלך מלחמת העולם הראשונה את המרד הערבי נגד האימפריה העות'מאנית, מרד שסייע משמעותית לבריטים בכיבוש עבר הירדן, ארץ ישראל וסוריה.
לאחר המלחמה הכריז חוסיין בן עלי על עצמו כמלך חיג'אז, בגיבוי רופף של בני בריתו הבריטים, שלא מיהרו להיחלץ לעזרתו כשאוים בידי יריבו ממזרח אבן סעוד, שליט נג'ד.
הוא אחז בתואר זה בין 1917 ל-1924. בנו עלי ירש אותו בעודו בחייו, למשך שנת קיומה האחרונה של הממלכה הרעועה.
ב-1925 סופחה חיג'אז בידי אבן סעוד ליצירת מה שהפך, לימים, לממלכת ערב הסעודית בראשותו.
חוסיין בן עלי הגיע להסכם בעל פה עם המועצה המוסלמית העליונה שהוא יספק מימון לשיפוץ ותחזוקה של אל-אקצא ובתמורה יוכר כנותן החסות והאפוטרופוס.
הוא מת ב-1931, ונקבר בהר הבית.
בנו השני, עבדאללה הראשון, מלך ירדן, ירש אותו והפך למלך הראשון של מלכת ירדן עם היווסדה, ב-1946.
לאחר שנתקבלה ההחלטה על תוכנית החלוקה לקראת תום המנדט הבריטי, פעל עבדאללה להרחיב את ממלכתו על חשבון שטחי ארץ ישראל המנדטורית.
בתחילה פעל לקבל את הסכמת נציגי היישוב לקבלת שליטה בגדה המערבית.
באשר למקומה של ירושלים ביחסי הצדדים במלחמת השחרור, הגם כי רוב כוחו של הלגיון הערבי הירדני רוכז בגזרת ירושלים, נמנעו הצדדים ממאבק של הכרעה, הגיעו בשלב מוקדם יחסית של המלחמה להקפאת המצב הבלתי מוכרע, והסכימו תחילה במשתמע ואחר-כך במפורש בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, לחלוקת העיר ביניהם.
עבדאללה הראשון נתן חסות גם על המקומות הקדושים לנצרות בירושלים, ומספרים כי ניהל באופן אישי מאבק בשריפה שפקדה את כנסיית הקבר בנובמבר 1949. ב-20 ביולי 1951, נרצח עבדאללה, על ידי קבוצת מתנקשים פלסטינים קיצונים, שהיו בקשר עם המופתי של ירושלים לשעבר חאג' אמין אל-חוסייני, בשעה שעמד להיכנס לתפילה במסגד אל-אקצא.
הרוצח ירה במלך, שמת במקום, לעיני נכדו חוסיין.
לאחר תקופת שלטונו הקצרה של אביו, הומלך חוסיין בשנת 1953. בשנת 1955 יזמה ממשלת ירדן תוכנית שיפוץ נרחבת של כיפת הסלע, עם כספים שסופקו על ידי ממשלות ערב וטורקיה.
העבודה כללה החלפה של מספר רב של אריחי קרמיקה מתקופת שלטונו של הסולטאן סולימאן המפואר, שנעקרו ממקומם עם שנים.
בשנת 1964, במסגרת שיפוץ זה, הושלם כיסוי הכיפה בסגסוגת ברונזה ואלומיניום עמיד, תוצרת איטליה, שהחליפה את הכיפה המקורית מעופרת.
לפני 1959, הייתה הכיפה מכוסה בעופרת מושחרת ולא הייתה מוזהבת.
במהלך שיקום מהותי שנערך בין השנים 1959—1962, הוחלפה העופרת בלוחות ברונזה מאלומיניום בציפי זהב.
לאחר סיום מלחמת ששת הימים וכיבוש הר הבית בידי ישראל, פעל שר הביטחון משה דיין, לעצב הסדר בהר שנועד למנוע את גלישת הסכסוך הטריטוריאלי-לאומי לכיוון דתי, ולמלחמת דת חסרת מעצורים{{הערה|מירון בנבנישתי,מול החומה הסגורה'', הוצאת ידיעות אחרונות, 1973 ,עמ' 230}}.
עיקרו של ההסדר היה אישור למנגנון הואקף הירדני, להמשיך ולנהל את האתר.
הווקף המשיך להיות מנוהל וממומן על ידי משרד ההקדשים הירדני בעמאן.
במסגרת הסכם השלום בין ישראל לירדן, הכירה ישראל במעמד המיוחד של ירדן במקומות הקדושים בירושלים.
הרשות הפלסטינית שהוקמה שנה קודם, ראתה בהסכם הכרה ירדנית בריבונותה של ישראל במזרח ירושלים, ומכאן פגיעה בסיכויי הפלסטינים לכונן בה את בירתם במסגרת הסדר הקבע.
הרשות הפלסטינית מחתה בפני מזכירות הליגה הערבית ונשיאות הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי שהתכנסה בקזבלנקה בדצמבר 1994. בסוף ינואר 1995, חתמו ירדן והרשות הפלסטינית על הסכם בו נתנה ירדן את תמיכה ל"מימוש זכות ההגדרה העצמית של העם הפלסטיני, ובזכותו להקים מדינה עצמאית שבירתה ירושלים.
אך סוגיית המקומות הקדושים בירושלים לא נכללה בהסכם.
באפריל 2012, אפשרה מדינת ישראל לנסיך האשם בן-חוסיין, אחיו של מלך ירדן עבדאללה השני, לבקר בהר הבית ובמקומות הקדושים לנצרות בירושלים.
בספטמבר 2014, הורה ראש הממשלה על פירוק גשר עץ חדש לשער המוגרבים, המוביל להר הבית, בעקבות לחץ מבית המלוכה הירדני.
זאת לאחר שהירדנים העבירו מסר לפיו הקמת הגשר הארעי יוצרת רגישויות רבות בממלכה, ועלולה לפגוע ביציבותה.
הירדנים הבהירו כי גורמים שונים בממלכה מנסים לנצל את האירוע כדי לטעון שישראל מנסה לבצע שינויים בסטטוס-קו בהר הבית.
חודש אחר כך העלתה חברת הכנסת מירי רגב הצעת חוק, המבקשת לשנות את הסטטוס קוו בהר הבית ולאפשר ליהודים להתפלל בו.
בנובמבר 2014, הגישה ירדן תלונה למועצת הביטחון של האו"ם על כניסת כוחות משטרת ישראל למסגד אל-אקצא, והחזירה את שגרירה מישראל בגלל "ההפרות הישראליות בהר הבית", כולל הצעת חוק של מירי רגב, שביקשה לשנות את הסטטוס קוו בהר הבית.
אחרי כמה ימים של מתיחות התקשר ראש הממשלה בנימין נתניהו למלך ירדן עבדאללה השני.
במהלך השיחה הביע נתניהו את מחויבותה של ישראל לשמירה על הסטאטוס-קוו בהר הבית.
לאחר מהומות בהר הבית, בספטמבר 2015, במהלכם פרצו כוחות הביטחון להר, ביקש נתניהו מירדן והרשות הפלסטינית שיצהירו שישראל לא פגעה בסטטוס-קוו בהר הבית, כדי להרגיע את המצב.
בעקבות הפיגוע בהר הבית, בו נורו למוות שני שוטרים, שוחח נתניהו בטלפון עם מחמוד עבאס, והבטיח שוב לשמור על הסטטוס-קוו בהר, כדי להרגיע את השטח ולמנוע הסלמה נוספת.
עבאס מצדו גינה את הפיגוע.
במרץ 2018, פרסמו ראשי הפלגים הנוצרים בכנסיית הקבר הצהרת תמיכה בעבדאללה השני, לאחר שעיריית ירושלים גנזה הצעה לגבות ארנונה על הרכוש הכנסייתי בירושלים, שפטור מהמס כארגון דתי.
בהודעה נכתב כי: "ההגנה שלך על חופש הדת וההנהגה שלך, בהבטחת כיבוד ושמירה על הסטטוס קוו, הייתה מכריעה בניסיונות המתמשכים שלנו לשמור ולהגן על הנוכחות הנוצרית במיוחד בעיר הקודש ירושלים".
בדצמבר 2018, הביע הפטריארך תיאופילוס השלישי מירושלים את תמיכתו בחסות ההאשמית, במהלך חגיגת חג המולד הירדנית-פלסטינית המשותפת.
הפטריארך תיאופילוס אמר כי: "אתה, הוד מלכותך, מלך הירדן האהוב, האפוטרופוס לאתרים הקדושים האסלאמיים והנוצרים בירושלים, כולל הקבר הקדוש והפטריארכיה היוונית האורתודוקסית של ירושלים.
אפוטרופסות זו המהווה מגן הגנה והרחבה לברית אומרי שהתרחשה בין המכפלה סופרוניוס לח'ליף עומר אבן אל חטאב.
אנו שומרים את הברית הזו איתך עד שאלוהים יורש כדור הארץ".
במרץ 2021, בוטל ביקור מתוכנן של יורש העצר הירדני, חוסיין בן עבדאללה, נסיך ירדן, בהר הבית, על ידי מדינת ישראל, עקב מחלוקת על סידורי האבטחה במקום.
בתגובה הערימה ירדן קשיים על מעבר טיסתו של ראש הממשלה בנימין נתניהו במרחבה האווירי בדרכו לאיחוד האמירויות, באופן שהוביל בסופו של דבר לביטולו.
האפ קאזאק הוא אלבום סולו מספר 13 של הזמר-יוצר החסידי אברהם פריד.
האלבום יצא ב-1996 בחברת גל פז והוא מורכב מ-12 ניגוני חב"ד.
האלבום יצא בשנת תשנ"ו והיה האלבום הראשון של ניגוני חב"ד של אברהם פריד.
הוא כולל 12 ניגונים בהם "אלי אתה", "צמאה לך נפשי" ועוד.
האלבום נקרא על שם הניגון השלישי באלבום, "האפ קאזאק", המיוחס לרב אריה לייב משפולי.
בשמחת תורה ובשביעי של פסח נוהגים לנגן אותו בחסידות חב"ד.
"האף" הוא סיפור סאטירי מאת ניקולאי גוגול, שהתפרסם לראשונה בשנת 1836, בעת שהותו של גוגול בסנקט פטרבורג.
בתרגומו הראשון לעברית על ידי יצחק שנהר, נקרא הסיפור: "החוטם".
נילי מירסקי פרסמה בשנת 1992 את הסיפור בשם "האף", שנכלל בספר: "סיפורים פטרבורגים"; אוסף סיפורים של גוגול שתורגמו מחדש על ידה.
הסיפור מופיע בספר לצדו של סיפור ידוע אחר של גוגול: "האדרת".
האף עוסק בעלילה מטא ריאליסטית בדיונית, שארעה לפקיד קובאליוב בדרגה בינונית בשרות הציבורי הרוסי בסנקט פטרבורג.
קובאליוב התעורר בוקר אחד ומצא לתדהמתו שאפו נעלם מפניו.
במהלך הסיפור, הוא פוגש באפו מטייל ברחובות העיר, כשהוא לבוש בגדי שרד הדורים משלו, משמע, דרגתו גבוהה מדרגת קובאליוב.
"האף" נחשב בעיני מבקרים רבים כיצירה ששמה ללעג את החשיבות היתירה שמקדישה החברה הרוסית לתוארי מעמד בירוקרטיים, וחושפת מעט מן השחיתות שפשתה בקרבם.
הסיפור פותח בסצנת ארוחת הבוקר בביתו של הספר, איוואן יאקובלביץ' ואשתו.
הספר מוצא לתדהמתו את אפו של המאיור, קובאליוב, אותו הוא מגלח מדי יום, בתוך הלחם שאפתה אשתו.
הוא מאמין שהוא עצמו כרת מבלי משים את האף מפניו של הפקיד המכובד, והוא ממהר להיפטר מהאף ומשליך אותו לנהר.
לדאבון לבו, צפה במעשהו שוטר הרובע.
כאן עוברת התמונה להתעוררותו של האססור-הקולגי קובאליוב במיטתו, כשהוא מגלה לזוועתו שאפו נעלם מפניו.
המאיור, שמקפיד מאוד על לבושו והופעתו, כמו גם על תארו המכובד, מזדרז לצאת מביתו בכיסוי פנים כדי לחפש את אפו, לאחר חיפושים רבים הוא מגלה אותו לתדהמתו מתפלל בכנסייה בבגדי שרד מהודרים, המעידים למעשה שדרגתו של האף גבוהה מזו של המאיור.
האף מתכחש לזהותו, והמאיור ממהר לנקוט בצעדים שעשויים להחזיר את האף המורד לפניו, שהרי הוא פקיד מכובד בעל מעמד שעומד גם להשתדך בקרוב לאיזו גבירה בעלת הון, ואסור לאיש מקהל מכריו לדעת שאפו ברח ממנו.
המאיור פונה אל ראש המשטרה ואל העיתון, כדי לנסות ולמצוא את האף, אך מתקשה בניסוח ההודעה ותיאור המקרה.
בכל המקומות הוא נתקל בהתנהגות בעלות ארשת של חשיבות חיצונית, אך במוכנות פנימית לקבלת שוחד.
תגובתם המגחכת והלועגת של הפקידים אף מבליטה את המוזר והגרוטסקי במקרה התמוה שקרה למאיור.
"יש לציין שקובאליוב היה אדם נוח להיעלב במידה מופלגת, עשוי היה לסלוח על כל מה שנאמר עליו עצמו, אך בשום פנים לא מחל על כבוד תוארו או דרגתו" מבהיר המספר את נקודת החולשה של המאיור רודף הכבוד.
בביתו, מתעמר המאיור האומלל והמתוסכל במשרתו, חובט ומגדף אותו.
בינתיים פשט הסיפור המופלא על המאיור ברחבי העיר, ואף זכה לתוספות ולעניין רב, בהיות הבריות נוטות לאחרונה להתפעלות מהמופלא והיוצא דופן.
בסופו של דבר, החזיר שוטר הרובע את האף למאיור הנלעג, ואכן לאחר מספר ניסיונות לא מוצלחים להצמיד את האף לפניו, הוא התעורר בוקר אחד כשאפו חזר למקומו.
"מקרים שכאלה קורים בעולם" מסיים גוגול את סיפורו המוזר, "לעיתים רחוקות - אבל קורים".
הסוגה הספרותית שבה נכתב הסיפור היא ריאליזם קסום, הידוע גם כריאליזם פנטסטי או ריאליזם מאגי; אלמנטים קסומים מופיעים בסביבה טבעית וריאליסטית.
הריאליזם הקסום הוא סגנון כתיבה המשלב בין שני ז'אנרים: ריאליזם ופנטזיה.
בניגוד לריאליזם, בה הכתיבה מחקה את המציאות, ולפנטזיה, בה הכתיבה מתארת את הבלתי מתקבל על הדעת, בריאליזם הקסום החלק העל-טבעי או הפנטסטי מתקבל בסיפור כדבר הטבעי ביותר.
המושג ריאליזם קסום הוא נרחב ויכול להתאים לסיפורים רבים ושונים.
פרופסור מתיו סטרצ'ר הגדיר ריאליזם קסום כ"מה שמתרחש כאשר לתוך רקע ריאליסטי ומפורט היטב חודר משהו מוזר מדי כדי להאמין לו".
או בלשונו של עמוס עוז: הלשון בכמה סיפורים פטרבורגיים של גוגול היא "לשון משרדית דקדקנית שחולפים בה לפעמים הבזקים של אובססיה ושל טירוף".
הסיפור, אומר עוז, אינו צועד בדרך המלך של סיפור קוהרנטי, אלא כאילו מכניס את הקורא מדי פעם לסוגריים.
הספר שמוצא לזוועתו בתחילה הסיפור את אפו של המאיור קובאליוב הנכבד בתוך הלחם שאפתה אשתו - הוא חסר שם משפחה, טורח המספר לציין, ואף סוטה לצדדים ומתחיל לתאר מעין מרדף אחר השם האבוד של הספר, ורק אז חוזר לאירוע הדרמטי.
כך עושה המספר לאורך הסיפור כולו, וצובע אותו בגוונים אנרכיסטיים.
לאורך הסיפור כולו קיימת תחושה של מכובדות מרופטת ומזויפת, שאינה ראויה לשמה.
אשתו של הספר היא "גברת כבודה למדי" שצועקת ומקללת בגסות רוח, הוא עצמו עוטה "ארשת של חשיבות" ולובש פראק על כותנתו המלוכלכת, על אף שבגדיו מלוכלכים וידיו מסריחות.
גם שאר הדמויות מציגות שילוב של מהוגנות מנומסת המכסה על צביעות ונוכלות, או כפי שמתבטא בבוטות מפקח המשטרה: "רבים המאיורים למיניהם שאפילו מצב תחתוניהם אינו מניח את הדעת כלל, והם עצמם מתרוצצים בכל מיני מקומות מגונים".
בנוסף, הם מתעמרים בפחותים ומתחנפים בצורה דוחה אל אלו שמעליהם, הם צבועים ומתחסדים וכולם חמדניים, נוטלי שוחד ורודפי בצע.
עיוותי הגיון גרוטסקים, בירוקרטיה נלעגת, מעמדות חסרי שחר, אכזריות גסה ושיממון שוררים בסיפור כולו, טוען עוז, ודוחה בתוקף את הפירושים האלגוריים שמייחסים פרשנים שונים לאף.
דרך הסיפור מעבירה היטב את המסר, ואין צורך לחפש סמלים שלא קיימים.
"האף" הוא פשוט השתעשעות בסגנון האי-גיון, שמציגה לראווה את הקסם המיוחד של יצירת אמנות קומית מזוטות.
מסכם משה עזוז את הרפתקאותיו של האף הסורר: בסיפור זה "מתלכדים היסודות הפנטסטיים והקומיים לכדי אמירה חברתית נוקבת ומשעשעת כאחד; הרדיפה אחר כבוד ותארים, האופורטוניזם והרמת האף על בני המעמדות הנמוכים, מתגלמים, בסופו של דבר, בהורדת אותו האף שמתנשא על בעליו".
האפותיאוזה של וושינגטון הוא ציור קיר בסגנון פרסקו שצייר האמן היווני-איטלקי קונסטנטינו ברומידי בשנת 1865 ונראה דרך האוקולוס של הכיפה ברוטונדה של בניין הקפיטול של ארצות הברית.
הפרסקו נמצא 55 מטר מעל רצפת הרוטונדה ומשתרע על שטח של 433.3 מטרים רבועים.
הדמויות המצוירות הן עד גובה של 4.6 מטר ונראות מהקומה למטה.
הכיפה הושלמה ב-1863, וברומידי צייר אותה במהלך 11 חודשים בתום מלחמת האזרחים.
ברומידי עבד במשך שלוש שנים בוותיקן תחת האפיפיור גרגוריוס השישה עשר, ושימש כמה אריסטוקרטים כאמן של ארמונות ווילות.
הוא היגר לארצות הברית ב-1852, ובילה חלק ניכר מ-25 השנים האחרונות לחייו בעבודה בקפיטול, שם יש מספר יצירות שלו, הכוללות את האשליות האופטיות במסדרונות ברומידי ואת תקרת חדרו של סגן הנשיא.
האפותיאוזה של וושינגטון מתארת את ג'ורג' וושינגטון הופך לאל (אפותיאוזיס).
וושינגטון, נשיא ארצות הברית הראשון והמפקד העליון של הצבא הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, מיוצג באופן אלגורי, מוקף בדמויות מהמיתולוגיה הקלאסית.
וושינגטון עטוי בבגד בצבע ארגמן, שלבשו גנרלים של הרפובליקה הרומית העתיקה במהלך ניצחונותיהם, עם קשת למרגלותיו, ולצדו אלת הניצחון (ויקטוריה) (עטופה בירוק) משמאלו ואלת החירות לידו.
ליברטי חובשת מצנפת פריגית אדומה, המסמלת אמנציפציה, ממסורת רומית שבה עבדים ששוחררו קבלו כובע לבד (לטינית pileus).
היא מחזיקה בידה הימנית פסקס ובידה השנייה ספר פתוח, אליו מחווה וושינגטון בידו הימנית.
וושינגטון יושב על ענן, מעל בני האדם, וזהו רגע האפותיאוזה שלו.
בין אלת החופש ובין אלת הניצחון נמצאות 13 נערות, שלכל אחת מהן כוכב מעל ראשה, המייצגות את 13 המושבות המקוריות.
גבן של חלק מהנערות מופנה לוושינגטון, והפירוש המקובל אומר שהן מייצגות את המושבות שפרשו מהאיחוד בזמן שצויר הציור.
מעבר למעגל מוושינגטון מופיע הבאנר E Pluribus Unum שפירושו "מתוך רבים אחד".
בהקף הציור 6 סצנות, כל אחת מייצגת מושג לאומי באופן אלגורי:
האפי מאנדייז היא להקת רוק אנגלית שהוקמה בסלפורד בשנת 1980. ההרכב המקורי כלל את האחים שון ריידר (שירה) ופול ריידר (גיטרה בס), גארי ווילן (תופים), פול דייוויס (קלידים) ומארק דיי (גיטרה).
מארק "בז" ברי הצטרף ללהקה בהמשך כרקדן ונגן כלי הקשה על הבמה.
רואטה הצטרפה כזמרת שנייה בשנת 1990. הם הוחתמו במקור על ידי חברת התקליטים פקטורי רקורדס של טוני וילסון.
עבודת הלהקה גישרה בין מוזיקת הרוק האלטרנטיבית של מנצ'סטר בשנות ה-80 לבין סצנת הרייב הבריטית המתפתחת, והשפעתם נמשכה גם על פאנק, האוס ופסיכדליה, חלוצי סגנון המדצ'סטר.
הם חוו את שיאם המסחרי עם האלבומים Bummed (1988), Madchester Rave On (1989) ו-Pills 'n' Thrills and Bellyaches (1990), כשאחרון מביניהם הגיע לפלטינה בבריטניה.
האפי מאנדייז התפרקו בשנת 1993, ומאז התכנסו מחדש מספר פעמים בעשורים הבאים.
הלהקה הוחתמה בחברת התקליטים פקטורי רקורדס לאחר שהעבירה קלטת דמו לפיל סאקס, סוחר במרכז המסחרי מנצ'סטר ארנדייל שהיה בקשרים טובים עם מייק פיקרינג, די.ג'יי במועדון הלילה ה-חצ'נדה.
ההוצאה הראשונה שלהם הייתה ה-EP "Forty Five", שנקרא לעיתים "Delightful EP" על שם השיר הראשון בו.
ה-EP יצא בחברת פקטורי רקורדס בספטמבר 1985. האלבום הראשון שלהם, "Squirrel and G-Man Twenty Four Hour Party People Plastic Face Carnt Smile (White Out)", יצא לאור בשנת 1987 והופק על ידי ג'ון קייל.
האלבום הזה ואחריו שני אלבומים נוספים: Bummed בשנת 1988, שהופק על ידי מרטין הנאט, ו-Pills 'n' Thrills and Bellyaches בשנת 1990, שהופק על ידי פול אוקנפולד וסטיב אוסבורן.
האחרון, שהוקלט באולפני קפיטול בלוס אנג'לס, הגיע לפלטינה בבריטניה עם מכירות של יותר מ-350,000 עותקים.
סינגלים "Step On" ו-"Kinky Afro" מתוך אלבום זה הגיעו למקום החמישי במצעד הסינגלים הבריטי.
בסוף שנות ה-80, היו האפי מאנדייז חלק חשוב מסצנת המוזיקה של מנצ'סטר והתגלמות תרבות הרייב.
סיבובי הופעות עולמיים רבים הביאו להצלחה בינלאומית בנוסף להצלחה המסיבית במדינתם.
הלהקה כיכבה ביום שישי בפסטיבל גלסטונברי בשנת 1990. בנובמבר אותה שנה, פול מקרטני ציין במגזין NME: "ראיתי את האפי מאנדייז בטלוויזיה, והם הזכירו לי את הביטלס בתקופת 'Strawberry Fields' שלהם".
האפי מאנדייז התפרקו בשנת 1993, ושון ריידר ובז הקימו את להקת בלק גרייפ עם הגיטריסט "ווגס" (מלהקת פריס אנג'לס) והראפר קרטיס.
בשנת 1999, לאחר שבע שנים, התאחדו מחדש עם שון ריידר, פול ריידר, גארי ווילן ובז, אך ללא פול דייוויס ומארק דיי.
הלהקה החדשה כללה את רואטה סטשל כזמרת ליווי.
למרות ההצלחה הביקורתית והמכירה בכרטיסים, הלהקה שוב התפרקה בשנת 2001 לאחר עזיבתו של פול ריידר.
בשנת 2004 התאחדו שוב עם הרכב שכלל את בז, ווילן ושון ריידר יחד עם מוזיקאים חדשים.
הלהקה שחררה DVD הופעה חיה בברצלונה והופיעה בפסטיבלים שונים.
ב-29 בינואר 2012, הודיע שון ריידר על חזרה של ההרכב המקורי להופעות וסיבובי הופעות.
הם הופיעו בתוכנית This Morning והכריזו על סיבוב הופעות בבריטניה.
בשנת 2015 חתמה הלהקה עם חברת Creation Management והודיעה על סיבוב הופעות בינלאומי לציון 25 שנה לאלבום "Pills 'n' Thrills and Bellyaches".
ב-15 ביולי 2022, הודיעה הלהקה על מותו של פול ריידר בגיל 58. במרץ 2024, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בבריטניה עם להקת Inspiral Carpets כתמיכה.
האפיז מיר ג'לאל אולו פאשאייב (באזרית: Hafiz Mir Cəlal oğlu Paşayev; נולד ב-2 במאי 1941) הוא פוליטיקאי אזרי המכהן כסגן שר החוץ של אזרבייג'ן.
פאשאייב נולד בבאקו, אזרבייג'ן ב-2 במאי 1941. סיים את התואר הראשון שלו בפיזיקה ב-1963. לאחר סיום לימודיו, הוא החל לעבוד במכון הפיזיקה של האקדמיה הלאומית למדעים של אזרבייג'ן עד 1967. בין השנים 1975–1976, המשיך את החקירות באוניברסיטת קליפורניה באירווין.
לבסוף, הוא סיים דוקטורט במדעים ב-1984. בשנים 1971–1992 עבד כחוקר ומנהל מעבדה במכון הפיזיקה של האקדמיה הלאומית למדעים של אזרבייג'ן.
פאשאייב החל את הקריירה הפוליטית שלו ב-1993 כשגריר הראשון של אזרבייג'ן בארצות הברית (עם הסמכה גם לקנדה ומקסיקו).
הוא סיים את תפקידו ב-2006, אז מונה לסגן שר החוץ של הרפובליקה של אזרבייג'ן.
הוא הרקטור המייסד של האקדמיה הדיפלומטית של אזרבייג'ן, שב-2016 קיבלה מעמד של אוניברסיטה כדי להפוך לאוניברסיטת ADA.
בנוסף, הוא מחברם של יותר מ-100 עבודות מדעיות ו-2 מונוגרפיות, וכן את המאמרים בנושאים חברתיים-פוליטיים שונים בתקשורת המקומית והבינלאומית.
הוא זכה בפרס עבור שירות למסדר המולדת של אזרבייג'ן על ידי הנשיא אילהם אלייב ביולי 2019.
פאשאייב נשוי, אב לשני ילדים וארבעה נכדים.
הוא דובר אנגלית ורוסית שוטפת.
הוא בנו של הסופר ומבקר הספרות הידוע, מיר ג'לאל פאשייב, והדוד של הגברת הראשונה של אזרבייג'ן הנוכחית, מהריבן אלייבה.
אלברט בנג'מין "האפי" צ'נדלר האב היה פוליטיקאי אמריקאי מקנטקי.
הוא ייצג את קנטקי בסנאט של ארצות הברית וכיהן כמושל קנטקי ה-44 וה-49. מעבר לתפקידיו הפוליטיים, כיהן גם כנציב הבייסבול השני בין השנים 1945–1951, והוכנס להיכל התהילה של הבייסבול בשנת 1982. נכדו, , כיהן מאוחר יותר כחבר בית הנבחרים מטעם המחוז השישי של קנטקי.
צ'נדלר היה ספורטאי רב-תחומי בימי לימודיו בקולג' טרנסילבניה, ואף שקל זמן קצר קריירה מקצועית בבייסבול לפני שהחליט ללמוד משפטים.
לאחר שסיים את לימודיו, נכנס לפוליטיקה ונבחר כדמוקרטי לסנאט של קנטקי ב-1929. שנתיים לאחר מכן נבחר לסגן המושל ה-36 ושירת תחת המושל .
צ'נדלר ולאפון חלקו זה על זה בשאלת הנהגת מס מכירה מדינתי, וכשצ'נדלר – שישב בראש הסנאט – פעל לבלימת החקיקה, בני בריתו של לאפון באספה הכללית של קנטקי נטלו ממנו חלק גדול מסמכויותיו הסטטוטוריות.
לבסוף עבר החוק ברוב דחוק.
ביודעו שלאפון ינסה לבחור בעצמו יורש בוועידת המינוי הדמוקרטית, חיכה צ'נדלר עד שלאפון יעזוב את המדינה – מה שהפך את צ'נדלר למושל בפועל – ואז כינס את המחוקקים על מנת לחוקק חוק פריימריז חובה בבחירות.
החוק עבר, ובפריימריז שלאחריו הביס צ'נדלר את בחיר ליבו של לאפון, תומאס ריאה.
לאחר מכן הביס את הרפובליקני בפער הגדול ביותר עד אז במרוץ לתפקיד המושל בקנטקי.
כמושל, פעל צ'נדלר לביטול מס המכירה, והחליף את אובדן ההכנסות במסי בלו חדשים ובמס ההכנסה הראשון של המדינה.
הוא גם הוביל ארגון מחדש מקיף של משרדי הממשלה, שחסך למדינה סכומי עתק.
את החיסכון ניצל לשם מחיקת חובות המדינה ושיפור מערכת החינוך והתשתיות.
צ'נדלר היה משוכנע כי ייעודו להיות נשיא ארצות הברית, וב-1938 התמודד מול מנהיג הרוב בסנאט, אלבן בארקלי, על מושבו בסנאט.
במהלך הקמפיין הגיע הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לקנטקי כדי לתמוך בברקלי, וצ'נדלר הפסיד בפער קטן.
שנה לאחר מכן נפטר הסנאטור השני של קנטקי, מארוול מילס לוגן, וצ'נדלר התפטר ממשרת המושל כדי שיורשו יוכל למנות אותו למושב שהתפנה.
כמי שהחזיק בעמדות פיסקליות שמרניות והושפע מאוד מהסנאטור מווירג'יניה הארי פ.
בירד, התנגד צ'נדלר לחלקים מה"ניו דיל" וכן הסתייג בגלוי מהחלטת רוזוולט לתת עדיפות לזירה האירופית במלחמת העולם השנייה על פני המערכה בזירה הפסיפית.
בשנת 1945 התפטר צ'נדלר מהסנאט כדי לרשת את הנציב קניסו מאונטיין לנדיס שנפטר.
מעשהו החשוב ביותר כנציב הבייסבול היה אישור חוזהו של ג'קי רובינסון עם ברוקלין דודג'רס, ובעצם שילובו של שחקן שחור ראשון בליגה הבכירה.
הוא גם ייסד את קרן הפנסיה הראשונה לשחקני ליגת הבייסבול, מה שהעניק לו את הכינוי "נציב השחקנים".
בעלי הקבוצות לא אהבו את סגנון ניהולו ולא חידשו את חוזהו ב-1951.
לאחר כהונתו כנציב חזר צ'נדלר לקנטקי וניצח בבחירות לתקופת כהונה שנייה כמושל ב-1955. הישגיו המרכזיים בקדנציה זו היו אכיפת האינטגרציה הגזעית בבתי הספר הציבוריים במדינה והקמת בית הספר לרפואה באוניברסיטת קנטקי, שנקרא מאוחר יותר על שמו "מרכז צ'נדלר".
אחרי כהונתו השנייה דעך כוחו הפוליטי, והוא רץ ללא הצלחה למשרת המושל עוד שלוש פעמים – ב-1963, 1967 ו-1971. תמיכתו ב-1987 במועמד שלא נחשב לפייבוריט, , נחשבה משמעותית לניצחונו.
וילקינסון גם נמנע מהדחת צ'נדלר ממועצת הנאמנים של אוניברסיטת קנטקי ב-1988, לאחר שצ'נדלר השתמש בביטוי גזעני במהלך ישיבת המועצה.
בפרישתו הופיע צ'נדלר רבות בציבור ונשאר פעיל בפוליטיקה ובאירועים מדינתיים.
צ'נדלר נפטר בגיל 92 שנים ו-11 חודשים; בעת מותו היה המושל לשעבר המבוגר ביותר מקנטקי וגם זה ששירת בפרק הזמן המוקדם ביותר.
אלברט בנג'מין צ'נדלר נולד ב-14 ביולי 1898 בקהילת החקלאים קורידון שבקנטקי.
הוא היה בנם הבכור של ג'וזף סוויט ושל קאלי (סונדרס) צ'נדלר.
לפי הסיפורים, אביו חילץ את אמו מבית יתומים ונישא לה כשהייתה בת 15, אולם לא נמצא תיעוד לנישואין אלה.
שנתיים לאחר מכן, אמם – שהייתה עדיין נערה צעירה – לא הצליחה להתמודד עם גידול שני ילדים קטנים, נטשה את המשפחה, עזבה את המדינה והשאירה את בניה עם האב.
צ'נדלר כתב באוטוביוגרפיה שלו שעזיבתה היא זיכרונו הראשון.
שנים אחר כך מצא אותה בפלורידה, שם נישאה מחדש ונולדו לה שלושה ילדים נוספים.
אחיו המלא, רוברט, נהרג בנפילה מעץ דובדבן בגיל 13.
צ'נדלר גדל אצל אביו וקרובי משפחה, ובגיל 8 כבר פרנס את עצמו ממכירת עיתונים ועבודות מזדמנות.
ב-1917 השלים את לימודיו בתיכון קורידון, שם היה קפטן קבוצות הבייסבול והפוטבול.
אביו רצה שיהיה איש דת, אך הוא בחר ללמוד בקולג' טרנסילבניה (כיום אוניברסיטת טרנסילבניה) בלקסינגטון.
שם קיבל את הכינוי "האפי" בשל אופיו העליז.
הוא מימן את לימודיו בעבודות שונות למען תושבי העיר.
צ'נדלר היה קפטן קבוצות הבייסבול והכדורסל והקוורטרבק של קבוצת הפוטבול.
בין חבריו לקבוצה היה דאץ' מאייר, שלימים נכנס להיכל התהילה של הפוטבול.
בשנת 1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה, התחילה בצבא ארצות הברית תוכנית קציני מילואים לסטודנטים, והוא החל הכשרה לקצונה – אך המלחמה הסתיימה בטרם גויס.
ב-1920 שיחק משחק יוצא דופן שבו לא אפשר לאף יריב להשיג חבטה, עבור גראפטון מדקוטה הצפונית בליגת עמק נהר רד.
הוא השתתף במבחני קבלה מקצועיים בקבוצת ססקטון אך לא התקבל.
הוא חזר לאוניברסיטת טרנסילבניה וקיבל תואר ראשון ב-1921. לאחר מכן חתם בקבוצת הבייסבול לקסינגטון רדס מדרגה D, ושיחק לצד ארל קומבס, שלימים נכנס להיכל התהילה.
לאחר שיקול לגבי קריירת בייסבול החליט ללמוד משפטים.
הוא התקבל לבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד ומימן את לימודיו באימון קבוצות ספורט בתיכון בוולסלי, מסצ'וסטס.
חברו לשעבר לקבוצה, צ'ארלי מורן – שאימן אז את קבוצת הפוטבול של קולג' סנטר – ביקש ממנו לסקור את היריבה המפורסמת הרווארד, וצ'נדלר הכין דוח מקיף שסייע לניצחון ההיסטורי של סנטר 0–6 על הרווארד.
אחרי שנה בהרווארד לא הצליח לממן את הלימודים, וחזר לקנטקי, שם המשיך בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קנטקי.
הוא אימן ספורט בבתי ספר תיכוניים ושימש כמאמן קבוצת הכדורסל של הנשים באוניברסיטה.
הוא היה עוזר מאמן וסקאוט אצל צ'ארלי מורן, וכן אימן את קבוצת הפוטבול של השנה הראשונה.
הוא קיבל תואר במשפטים ב-1924, התקבל ללשכה שנה לאחר מכן ופתח משרד בוורסאי.
ב-12 בנובמבר 1925 התחתן עם מילדרד לוסיל ווטקינס, מורה בבית ספר לבנות.
מימי צ'נדלר שיחקה באחד התפקידים בסרט "And the Angels Sing" מ-1944, לצד דורותי למור, בטי האטון ודיאנה לין, לפני שעזבה את עולם המשחק ועבדה במחלקת התיירות של קנטקי.
במשך חמש שנים שילב צ'נדלר עבודה כעורך דין, אימון קבוצות תיכון ושימש סקאוט לקולג' סנטר.
הוא הצטרף לארגונים חברתיים רבים, בהם הבונים החופשיים, השרינרים, אבירי הטמפלרים, "ארבעים ושמונה", ואופטימיסט אינטרנשיונל.
צ'נדלר נכנס לפוליטיקה כאשר מונה ליו"ר ועדת המפלגה הדמוקרטית במחוז וודפורד.
ב-1928 מונה לנציב הראשי של בית המשפט המקומי במחוז.
בשנה שלאחר מכן נבחר כחבר הסנאט של קנטקי מטעם המחוז ה-22. כחבר הסנאט, היה חלק מקואליציה דמוקרטית שהעבירה חקיקה שהפחיתה את סמכויותיו החוקיות של המושל הרפובליקני .
לקראת הבחירות לתפקיד המושל ב-1931, צ'נדלר וג'ק הווארד הוזכרו כמועמדים לתפקיד סגן המושל.
חבר בית הנבחרים פרד וינסון תמך בהווארד, אך ראשי המפלגה בילי קלייר, ג'ונסון קמדן הבן, ו תמכו בצ'נדלר.
התמיכה של ראש מפלגה נוסף, מיקי ברנן, נתנה לו יתרון בכינוס המועמדים.
המועמד הדמוקרטי למושל, , נבחר גם הוא בזכות המערכת הפוליטית של ראשי הפוליטיקה במדינה, ובכלל זה דודו פולק לאפון.
באותה התקופה היה צ'נדלר בעל ברית של המושל לשעבר ג'ון בקהאם, עורך ה-Lousville Courier-Journal Robert Worth Bingham, וראש המפלגה פרסי היילי, מה שיצר מתיחות בינו ובין לאפון, שהיה חלק מסיעה אחרת בראשות תומאס ריאה.
למרות חילוקי הדעות, החרפת השפל הגדול תחת הנשיא הרפובליקני הרברט הובר והמושל סמפסון הבטיחה ניצחון דמוקרטי.
צ'נדלר נבחר לסגן מושל קנטקי, לאחר שגבר על ג'ון וורשאם, וקיבל 426,247 קולות מול 353,573 קולות לוורשאם.
לראשונה, הוא הקים משרד בקומה המנהלית בקפיטול ועבד שם במשרה מלאה, בניגוד לסגני המושלים הקודמים.
לאחר הבחירות התרחב הפער בין צ'נדלר ללאפון סביב מס מכירה מדינתי.
לאפון תמך במס, וצ'נדלר התנגד.
כסגן נשיא הסנאט המדינתי, שיתף צ'נדלר פעולה עם נשיא בית הנבחרים כדי לבלום את החקיקה.
בתגובה, בעלי בריתו של לאפון בסנאט ובבית הנבחרים הגבילו את סמכויותיו החוקיות של צ'נדלר, ואז עבר המס ברוב של קול אחד בכל אחד מהבתים.
חופשי מחובות חוקתיות בזמן הפגרה, החל צ'נדלר להכין את הקרקע לרשת את לאפון כמושל כבר בתחילת כהונתו כסגן מושל.
לאפון העדיף את תומאס ריאה כיורשו, וגייס את ארל קלמנטס כמנהל מסע הבחירות שלו.
ניהול מסע הבחירות של יריב הפך את קלמנטס למנהיג סיעה דמוקרטית שהתנגדה לצ'נדלר במשך שלושה עשורים.
צ'נדלר חשש כי לאפון ינסה למנות את מועמד המפלגה לנשיאות ללא פריימריז, ולכן נקט צעד נועז: לפי חוקת קנטקי, סגן המושל הופך למושל בפועל כאשר המושל עוזב את המדינה.
כאשר לאפון נסע לפגישה עם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט בפברואר 1935, השתמש צ'נדלר בסמכותו לכנס את בית המחוקקים כדי לחוקק חקיקה שקבעה שכל מועמד לנשיאות המושל יבחר בפריימריז ולא בכינוס.
לאפון ידע שחוק הפריימריז יקבל תמיכה רחבה באספה המחוקקת, מכיוון שגם המחוקקים וגם הבוחרים שלהם איבדו את האמון בוועידות למינוי מועמדים של המפלגה.
בהתאם לכך, הציע חוק שמחייב פריימריז בשני שלבים, שבו ייערך סיבוב שני בין שני המועמדים המובילים מהסיבוב הראשון.
האריסון טען שלאפון ציפה שהסיעה היריבה תבחר במועמד המבוגר ג'ון בקהאם כדי להתמודד מול ריאה, וקיווה שפריימריז בשני שלבים יחליש את בקהאם.
עם זאת, העיתונאי ג'ון אד פירס טוען שבקהאם כבר סירב קודם לכן להיות מועמד, תוך שהוא מציין את מצבו הבריאותי ואת מצבו של בנו, לפני שהתכנס המושב המיוחד של המחוקקים.
כך או כך, המחוקקים אישרו את החוק שהציע לאפון.
לאחר שבקהאם סירב להתמודד למשרת המושל, תמכה הסיעה המתנגדת ללאפון בצ'נדלר מול ריאה.
במהלך מסע הבחירות בפריימריז, ניצל צ'נדלר את חוסר הפופולריות של מס רכישה, כינה את ריאה "טום מס המכירה", וקרא לבוחרים לגאול את המדינה מ"רובי, ריאה וחורבן".
בסיבוב הראשון של הפריימריז, קיבל ריאה 203,010 קולות לעומת 189,575 של צ'נדלר.
ווליס קיבל 38,410 קולות ואלם הדלסטון קיבל 15,501. הקולות שקיבלו ווליס והדלסטון מנעו מריאה ומצ'נדלר להגיע לרוב מוחלט, מה שהוביל לפריימריז חוזרים.
בסיבוב השני תמכו ווליס והדלסטון בצ'נדלר, והוא גבר על ריאה בפער של 26,449 קולות וזכה במועמדות.
צ'נדלר הבטיח לבטל את מס המכירה הלא פופולרי, להוריד את מס הדלק, להתנגד לכל העלאה במס הרכוש, ולהפסיק את הנוהג המקובל שבו עובדי מדינה נדרשים להעביר אחוז משכרם לצורכי פעילות פוליטית.
לאפון ובעלי בריתו, שהזעם על ההפסד בער בהם, נטשו את המפלגה ותמכו במועמד המפלגה הרפובליקנית, .
מבחינת מדיניות, כמעט לא היו הבדלים בין המועמדים, והקמפיין נשען על התקפות אישיות משני הצדדים.
תדמיתו של סוופ כשופט קשוח בלטה בחדות מול הכריזמה של צ'נדלר, וזה ניצל זאת וכינה אותו "הוד מלכותו".
כשצ'נדלר התגאה בשירותו במלחמת העולם הראשונה, קצין המטה של לאפון, הנרי דנהרדט, טען כי צ'נדלר היה רק צוער באימון ולא השתתף בלחימה בפועל.
בסופו של דבר, מערכות הבחירות התרכזו בכישלון ממשל הנשיא הרפובליקני לשעבר, הרברט הובר לעומת הצלחת הנשיא המכהן הדמוקרטי, פרנקלין דלאנו רוזוולט.
צ'נדלר הביס את סוופ בפער של 95,158 קולות; זה היה הפער הגדול ביותר עד אז בהיסטוריה של הבחירות למושל קנטקי, ובגיל 37 היה צ'נדלר המושל הצעיר ביותר בכל מדינה בארצות הברית.
אחת הפעולות הראשונות של צ'נדלר כמושל הייתה לדאוג לביטול מס המכירה שהועבר בתקופת לאפון.
הוא אף הצליח לשכנע את בית המחוקקים לבטל את השיטה של שני סיבובי פריימריז ולעבור לפריימריז יחיד.
מתוך ידיעה שיצטרך לגייס הכנסות שיפצו על ביטול מס המכירה ויאזנו את תקציב המדינה, מינה צ'נדלר ועדה בראשות המושל לשעבר ג'ון בקהאם לנסח חקיקה תקציבית מוצעת.
מתוך חשש שלובי מתנגדים ינסו לגרום לשיתוק חקיקתי עד תום 60 ימי המושב הרגיל, ביקש צ'נדלר מתומכיו באספה הכללית לסיים את המושב לאחר 39 ימים, כדי שיוכל לכנס מושב מיוחד שלא יהיה מוגבל בזמן ושיוכל לעסוק אך ורק בסדר היום שהוא יקבע.
בהתאם להמלצות ועדת בקהאם, פיצו המחוקקים על אובדן ההכנסות ממס המכירה באמצעות העלאת מיסי בלו, במיוחד המס על ויסקי, שהתאפשר בזכות ביטול חוק היובש במדינה בשנת 1935. כמו כן, בית המחוקקים העביר לראשונה מס הכנסה מדינתי.
צ'נדלר גם הציע חיסכון באמצעות חוק ארגון מחדש של הממשלה לשנת 1936. החוק הוביל לחיסכון משמעותי על ידי ארגון מחדש של ממשלת המדינה וצמצום מספר המועצות והוועדות ברשות המבצעת מ־133 ל־22. מבקריו טענו שהחוק גם ריכז יותר מדי כוח בידי המושל והאשימו את צ'נדלר במניעים נסתרים.
צ'נדלר השתמש בחיסכון שנוצר בעקבות ארגון מחדש של הממשלה כדי לחסל את הגירעון התקציבי של המדינה ולשלם את רוב חובותיה.
בכך נחסכו גם הוצאות ריבית, והכספים הועברו לשיפור התשתיות והמוסדות החינוכיים.
צ'נדלר הקצה כספים לספרי לימוד חינם לילדי בתי הספר, יצר קרן פנסיה למורים, והעניק מימון נרחב למכללות ולאוניברסיטאות במדינה.
מכיוון שההפרדה הגזעית מנעה משחורים ללמוד לתארים מתקדמים בקנטקי, דאג צ'נדלר להקצאה שנתית של 5,000 דולר שיאפשרו להם ללמוד בבתי ספר מחוץ למדינה.
עם זאת, הוא נמנע מביטול ההפרדה הגזעית באוניברסיטאות ואמר לקבוצת אנשי חינוך שחורים ולבנים כי "לא חכם לחנך לבנים וצבעוניים באותו מוסד בדרום.
הדרום עדיין לא מוכן לכך".
ב־1939 מינה את האישה הראשונה לכהן כחברה במועצת הנאמנים של אוניברסיטת קנטקי, ג'ורג'יה מ.
בלייזר מאשלנד, שכיהנה בתפקיד עד 1960.
ב־1936 עודד צ'נדלר יישום של תוכנית הכבישים הכפריים הראשונה של המדינה ופיתוח תשתיות חשמל בסיוע חוק החשמל הכפרי הפדרלי.
הוא יישם תוכנית סיוע לקשישים שאושרה בתיקון חוקתי קודם, וב־1938 הציע תיקון נוסף שיכלול ילדים תלויים ועיוורים נזקקים ברשימות הסיוע.
הוא הגדיל את המימון לבתי החולים ובתי המחסה של המדינה, וסייע בעצמו בפינוי בית הסוהר בפרנקפורט במהלך שיטפון נהר אוהיו ב־1937. לאחר השיטפון, הוא שכנע את המחוקקים לבנות את הכלא השיקומי של קנטקי בלה־גריינג'.
באופן כללי, צ'נדלר היה ידיד של ארגוני העובדים, תמך במאמצי הכורים להתאגד, ארגן את מחלקת יחסי התעשייה המדינתית ואסר על מפעילי מכרות להתמנות כסגני שריף.
הוא גם תמך בתיקון לחוקת ארצות הברית נגד עבודת ילדים והבטיח את העברת החוק המדינתי נגד עבודת ילדים, שנכשל פעמיים בעבר, ברוב גדול.
מצד שני, הוא התנגד למקומות עבודה סגורים ולעיצומי ישיבה, והשתמש במשמר הלאומי של קנטקי כדי לדכא אלימות הקשורה לעבודה במחוז הארלן.
בבחירות לסנאט של ארצות הברית ב־1936 בקנטקי, הסנאטור המכהן הדמוקרטי מארוול מילס לוגן נחשב לפגיע, וצ'נדלר תמך במועמד הדמוקרטי מולו, ג'ון בקהאם בפריימריז.
תמיכתו עוררה את זעמו של בעל בריתו לשעבר, חבר הקונגרס הדמוקרטי , שסבר כי בתמורה לתמיכתו בצ'נדלר בבחירות למשרת המושל ב־1935, יתמוך צ'נדלר במועמדותו לסנאט.
בראון, ממורמר, נכנס בכל זאת למרוץ, והקולות שמשך מבקהאם סייעו כנראה ללוגן לשמור על מושבו.
בראון נותר אויבו הפוליטי של צ'נדלר לשארית הקריירה שלו.
ב־1936 העניקה אוניברסיטת קנטקי לצ'נדלר תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים.
בשנה שלאחר מכן העניקה לו אוניברסיטת הרווארד אף היא תואר לשם כבוד.
גם רוברט בינגהאם וגם פרסי היילי נפטרו ב־1937. עם הזדקנותו של ג'ון בקהאם (שנפטר ב־1940), זיהה צ'נדלר הזדמנות למלא את חלל ההנהגה בסיעה שלו.
הוא החל להאמין כי ייעודו להיות נשיא ארצות הברית.
באמצע 1937 החל צ'נדלר לקדם את רעיון מינויו של מארוול מילס לוגן, הסנאטור הזוטר של קנטקי, לבית המשפט העליון, ובכך ליצור מושב פנוי בסנאט שאליו יוכל, כמושל, למנות את עצמו.
פרישתו של השופט ג'ורג' סאת'רלנד בינואר 1938 העניקה לנשיא רוזוולט הזדמנות לממש את רצונו של צ'נדלר, אך רוזוולט העדיף שופטים צעירים יותר (לוגן היה בן 63), והסנאטור הבכיר של קנטקי, אלבן בארקלי, המליץ על פרקליט המדינה סטנלי ריד למינוי.
רוזוולט קיבל את המלצתו של בארקלי ומינה את ריד במקום למנות את לוגן.
מתוסכל מסירובם של רוזוולט ובארקלי להתחשב בהצעתו, נעדר צ'נדלר מארוחה שתוכננה זמן רב לכבוד בארקלי ב־22 בינואר 1938. במקום זאת קיים אירוע משלו במועדון היוקרתי פנדניס בלואיוויל, ורמז על כוונתו להתמודד מול בארקלי בפריימריז הדמוקרטיים הקרובים לסנאט.
בארקלי הכריז רשמית על מועמדותו למחרת.
מותו של שופט פדרלי נוסף ב־26 בינואר העניק לרוזוולט הזדמנות נוספת למנות את לוגן לשיפוט ולהרגיע את צ'נדלר, אך לוגן סירב למינוי.
לאחר פגישה ב־31 בינואר בין רוזוולט לצ'נדלר בוושינגטון, שבה הפציר הנשיא בצ'נדלר לדחות את שאיפותיו לסנאט, עודד אותו חונכו הפוליטי, הארי פ.
בירד מווירג'יניה, להתמודד מול בארקלי.
צ'נדלר קיבל את עצתו והכריז רשמית על התמודדותו ב־23 בפברואר 1938 בניופורט, קנטקי.
בארקלי, שנבחר זה מקרוב למנהיג הרוב בסנאט בהפרש של קול אחד, היה תומך חזק של רוזוולט והניו דיל.
צ'נדלר, שזיהה עצמו עם הדמוקרטים הדרומיים השמרניים, שנזהרו מרוזוולט ושאפו להשתלט על המפלגה לפני בחירות 1940, מצא עצמו במצב לא נוח: הוא היה מוכרח להביע תמיכה אישית בנשיא אך להתנגד למועמדו המועדף בסנאט ולמדיניות הניו דיל.
באפריל הובילו הסקרים ביתרון של 2 ל־1 לבארקלי, וניצחונו של הסנאטור קלוד פפר מפלורידה (תומך ניו דיל) ב־3 במאי שכנע את צ'נדלר לחדול מהתקפותיו על התוכנית.
בסוף מאי 1938, טען מנהל הקמפיין של צ'נדלר כי סוכנויות הסיוע הפדרליות, ובעיקר ה־WPA, פועלות בגלוי למען בחירתו מחדש של בארקלי.
על אף שהאחראי על ה־WPA בקנטקי הכחיש זאת, פתח העיתונאי הוותיק תומאס לונספורד סטוקס בחקירה שהעלתה 22 טענות לשחיתות פוליטית בסדרה של שמונה כתבות.
מנהל ה־WPA הארי הופקינס טען כי חקירה פנימית דחתה את רוב הטענות, אך סטוקס זכה בפרס פוליצר על הדיווח ב־1939. בעקבות החקירה העביר הקונגרס את חוק האץ' של 1939 להגבלת המעורבות הפוליטית של ה־WPA.
הנזק שנגרם לקמפיין של בארקלי היה זניח יחסית, משום שגם צ'נדלר השתמש בסמכויותיו כמושל ובפטרונות פוליטית לטובת הקמפיין שלו.
יועצו הבכיר דן טלבוט עודד מפקחים על עובדים מדינתיים לנקוט צעדים נגד עובדים שהביעו "ביטויים פסימיים" על סיכוייו של צ'נדלר.
בנוסף, צ'נדלר יזם פרויקט בניית כבישים כפריים, שבו הועסקו תומכיו.
עובדים מדינתיים שתמכו בו נשלחו לחלק המחאות פנסיה לקשישים, ולא הכחישו איומים על קשישים שהוגדר כי המחאה תעוכב אם לא יתמכו בו.
רוזוולט עצמו הגיע לקנטקי כדי לקדם את בארקלי ב־8 ביולי 1938. בשל תפקידו כמושל, קיבל צ'נדלר את פניו בירידתו מהמטוס בקובינגטון.
הוא התיישב ליד רוזוולט וליד בארקלי במכונית הפתוחה שהובילה אותם לנאום הראשון.
לאורך כל סיורו של רוזוולט במדינה, תמך הנשיא בגלוי בבארקלי אך שמר על יחסים נעימים עם צ'נדלר.
לאחר עזיבת הנשיא, הדגיש צ'נדלר דברים חיוביים שאמר עליו הנשיא והתעלם מהביקורת.
לקראת סוף הקמפיין חלה צ'נדלר בצמרמורות, כאבי בטן וחום גבוה.
תחילה טען שהתסמינים דומים לאלה שחווה שנה לפני כן, אך לאחר מכן אמר כי לקה ב"הרעלת מעיים".
רופאו הכריז כי צ'נדלר, טלבוט וקצין משטרה מדינתית חלו לאחר ששתו "מים מורעלים" שקיבל צ'נדלר במהלך נאום רדיו.
צ'נדלר טען שמישהו ממטה בארקלי ניסה להרעילו, אך הטענה לא זכתה לאמון תקשורתי או ציבורי.
בארקלי נהג ללעוג לטענה בעצרת בחירות על ידי כך שקיבל כוס מים ואז רעד וסירב לשתות.
העיתון הגדול במדינה, The Courier-Journal, שהעריך את בארקלי, תמך בו בקמפיין.
ארגוני העובדים, שתמכו בצ'נדלר ב־1935, עברו לתמוך בבארקלי.
גם , בעל בריתו לשעבר של צ'נדלר, תמך בבארקלי.
בסופו של דבר, הביס בארקלי את צ'נדלר בפער של 70,872 קולות.
1.4% הנותרים התחלקו בין מועמדים זניחים.
ב־9 באוקטובר 1939, לאחר מותו של הסנאטור לוגן, התפטר צ'נדלר ממשרת המושל, וסגנו הפך למושל.
למחרת מינה ג'ונסון את צ'נדלר למלא את מושבו של לוגן בסנאט.
בבחירות מיוחדות להשלמת הקדנציה, גבר צ'נדלר בפריימריז על וניצח את הרפובליקני וולטר ב.
סמית' בפער של 159,339 קולות בבחירות הכלליות של 1940. אף שלא סלח לרוזוולט על תמיכתו בבארקלי ב־1938, תמך צ'נדלר בדרך כלל בממשל רוזוולט, למעט חלקים מהניו דיל.
בירד, מנהיג השמרנים הדרומיים בסנאט, מונה צ'נדלר לוועדת ענייני הצבא.
ב־1943 היה חלק ממשלחת בת חמישה חברים מהוועדה שטיילה ברחבי העולם ובחנה בסיסים צבאיים אמריקניים.
הוא התנגד בחריפות להחלטת רוזוולט להעדיף את חזית אירופה במלחמת העולם השנייה על פני החזית הפסיפית.
צ'נדלר עורר תרעומת רבה בקהילה השחורה כשהצביע נגד חוק נגד לינצ'ים זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד.
החוק הטיל קנסות על ממשלות מקומיות ועל פקידים במחוזות שבהם אירעו לינצ'ים בלתי חוקיים.
צ'נדלר אמר "אני נגד לינץ' של כל אחד ובידי כל אחד, שחור או לבן, אבל החוק הנוכחי מטיל עונשים כבדים מדי על פקידים מקומיים".
החוק עבר בבית הנבחרים אך נדחה בסנאט.
בהמשך הצטרף צ'נדלר לסנאטורים הדרומיים שהתנגדו לביטול מיסי הבחירות, ששימשו שנים רבות ככלי למניעת הצבעה משחורים.
בסיום כהונתו החלקית ב־1942, התמודד מולו בעל ברית לשעבר, , בפריימריז הדמוקרטיים.
בשל עמדותיו בנושאי לינצ'ים ומיסי בחירות, סניף לואיוויל של ה־NAACP פעל נגד בחירתו מחדש.
במהלך הקמפיין, האשים בראון את צ'נדלר בניצול כוחו, כולל התקנת בריכת שחייה בביתו בניגוד לתקנות ההקצאה הפדרליות בזמן המלחמה.
צ'נדלר הזמין את ועדת טרומן לחקור את המקרה, ולא נמצאו הפרות.
צ'נדלר הביס את בראון וזכה בקלות בבחירות הכלליות מול הרפובליקני ריצ'רד ג'.
צ'נדלר האמין שיש לו תמיכה מספקת בוועידה הדמוקרטית ב־1944 כדי להיבחר כמועמד לסגן הנשיא לצד רוזוולט בבחירות לנשיאות.
התמיכה לא הגיעה, משום שהמשלחת של קנטקי, ובעיקר ארל קלמנטס, סירבה לתמוך בו.
טרומן הפך לנשיא עם מות רוזוולט ב־1945, וצ'נדלר מעולם לא סלח לקלמנטס על כך שמנע ממנו את ההזדמנות להיות נשיא ארצות הברית.
לאחר מותו של נציב הבייסבול קניסו מאונטיין לנדיס בנובמבר 1944, ג'ון א.
גטליב, חבר של צ'נדלר ממשרד המלחמה האמריקאי, הציע את צ'נדלר כמחליף.
בעלי הקבוצות, שחששו שבמהלך המלחמה יוכרזו שחקניהם ככשירים לגיוס, החליטו כי הנציב הבא חייב להיות אדם בעל יכולת והשפעה לייצג את האינטרסים של הבייסבול בוושינגטון.
כסנאטור, צ'נדלר פעל למען הבייסבול בזמן המלחמה, מה שחיבב אותו על הבעלים.
נוסף על כך, שכרו השנתי של הנציב – 50,000 דולר, פי חמישה משכרו של סנאטור – היווה פיתוי משמעותי, והוא הסכים להיות מועמד לתפקיד.
לאחר שנשיא הרדס, וורן ג'יילס, ובעליו של הקאבס, פיליפ ריגלי, התייצבו בנחרצות נגד פריק – שהיה המועמד המוביל – החל לארי מקפייל, מבעלי היאנקיז, לקדם את מועמדותו של צ'נדלר.
כשנפגשו בעלי הקבוצות בקליבלנד ב-24 באפריל 1945 כדי לבחור נציב חדש, שמו של צ'נדלר כלל לא הופיע ברשימה הסופית, שכללה את פריק, פרלי, הניגן, וינסון, לאושי ופטרסון.
אף אחד מהמועמדים לא קיבל את הרוב הדרוש של שני שלישים.
לאחר מאמצי שכנוע של מקפייל ובעליו של הג'איינטס, הוראס סטונהאם, נערכה הצבעה בלתי רשמית כדי לבדוק מי עשוי להיבחר.
שמו של צ'נדלר הופיע בשלישייה הראשונה בכל אחת מ-16 הפתקים.
מעודדים מכך, קיימו הבעלים הצבעה רשמית נוספת.
לאחר שני סיבובי הצבעה, קיבל צ'נדלר את הרוב הדרוש.
סיבוב שלישי נועד לאחד את ההחלטה.
צ'נדלר נשאר בסנאט עוד מספר חודשים לאחר בחירתו, משום שרצה להצביע על הסכם ברטון וודס ועל אמנת האו"ם.
הוא קיבל את משכורת הסנאט רק עד שהתפטר ב-1 בנובמבר 1945, בניגוד לטענות שהתפרסמו בעיתונות.
עם זאת, העיכוב בכניסתו לתפקיד הרגיז בעלי קבוצות רבים, כמו גם איחורו למשחק השלישי בוורלד סיריס של 1945, שאילץ את המשחק להתחיל בלעדיו – ולכן ללא הכרעה מצדו לגבי מזג האוויר.
רבים מהבעלים סברו שצ'נדלר נכח בפגישה פוליטית, אך בפועל השתתף בארוחת צהריים רשמית במועדון האתלטיקה של דטרויט, כנציג ליגת הבייסבול.
בחירתו של צ'נדלר התקבלה בזלזול רב מצד עיתונאים במדינות המזרח, שם ישבו רוב קבוצות הבייסבול.
המבטא הדרומי שלו ונכונותו לשיר "My Old Kentucky Home" עם מעט מאוד עידוד גרמו לחלק מהכתבים לטעון כי הוא אינו מכובד דיו לתפקיד.
אחרים סלדו מסגנונו העממי והפוליטי, וכינו אותו "פוליטיקאי מתהדר", "שק הרוח מקנטקי" ו"אמן הנשיקות לתינוקות".
צ'נדלר הרחיק את העיתונות אף יותר כשהעביר את משרד הנציב משיקגו לסינסינטי בשנת 1946.
בתחילת 1946, חורחה פסקל ואחיו, בעלי הליגה המקסיקנית, השתמשו בכספי קמפיין מהבחירות הקרבות לנשיאות מקסיקו כדי להציע לשחקני הבייסבול האמריקאים משכורות ובונוסים עצומים – לעיתים פי שלושה מהמקובל בליגות הגדולות.
צ'נדלר הרתיע שחקנים מלעבור למקסיקו באמצעות הטלת עונש הרחקה לחמש שנים מה-MLB על כל שחקן שיצטרף לליגה המקסיקנית ולא יחזור עד 1 באפריל 1946. בסך הכול, 18 שחקנים עברו למקסיקו למרות העונש, ובהם מיקי אוון, מקס לנייר וסאל מגלי.
ורן סטיבנס הסכים בתחילה לעבור למקסיקו אך חזר בזמן.
גם טד ויליאמס, סטאן מוזיאל ופיל ריזוטו קיבלו הצעות מפתות, אך כולם סירבו בסופו של דבר.
מיד לאחר פרשת הליגה המקסיקנית, רוברט מרפי, לשעבר איש משא ומתן של מועצת יחסי העבודה הפדרלית, ניסה לארגן את שחקני הפיטסבורג פיירטס לגילדה שתנהל משא ומתן קולקטיבי.
מרפי תקף את סעיף הרזרבה בחוזי השחקנים, שנתן לבעלים שליטה בלתי מוגבלת בשירותי השחקן, ודרש זכויות רבות יותר, ביניהן זכות לחופש חוזי ובוררות שכר.
צ'נדלר שיתף פעולה עם הנהלת הפיירטס כדי למנוע שביתה.
כחלק מהמאמץ, ארגן קבוצה חלופית של שחקנים, למקרה שהשחקנים ישבתו – קבוצה שהייתה אמורה לכלול את האגדה הונוס ואגנר, אז בן 72.
עריקות השחקנים למקסיקו ואיום השביתה דחפו את בעלי הקבוצות להקים ועדת ייעוץ בראשות לארי מקפייל.
ב-27 באוגוסט 1946 הוגשה טיוטת מסמך לרפורמות.
הנוסח המקורי הודה שהבייסבול פועל כמונופול ושרק גזענות היא הסיבה להפרדה הגזעית.
עורכי הדין של הבייסבול מחקו את הסעיפים השנויים במחלוקת מהנוסח הסופי.
ימים לפני שצ'נדלר נכנס לתפקיד, הודיע מאמן הברוקלין דודג'רס, בראנץ' ריקי, על החתמתו של ג'קי רובינסון בקבוצת המשנה מונטריאול רויאלס – ובכך הפך אותו לשחקן השחור הראשון בקבוצה המסונפת ל-MLB.
שנה לאחר מכן, העביר ריקי את רובינסון לדודג'רס ושבר למעשה את מחסום הצבע.
בנאום בשנת 1948 באוניברסיטת וילברפורס, סיפר ריקי על פגישה חשאית שנערכה כביכול ב-28 באוגוסט 1946, שבה נטען שהשימוש בשחקנים שחורים "יסכן את כל רכושי הבייסבול".
לפי ריקי, 15 בעלי קבוצות תמכו בעמדה זו.
מאוחר יותר התברר כי המסמך היה טיוטה מוקדמת של ועדת הייעוץ – וריקי חזר בו מטענת ההתנגדות 15–1.
צ'נדלר, שלכאורה נכח בפגישה, לא דיבר עליה עד 1972, אז אישר את עיקרי הסיפור אך טען שהפגישה נערכה בינואר 1947 בניו יורק.
הוא סיפר שריקי הגיע לביתו בקנטקי והביע את חששו להעביר את רובינסון ללא תמיכתו המלאה – תמיכה שצ'נדלר נתן לו.
אין ראיות חיצוניות לפגישה זו, אך כמה כותבים מאוחרים טענו שלולא תמיכתו, רובינסון לא היה משחק.
תמיכתו של צ'נדלר מוכחת גם בפעולותיו: הוא יכול היה לבטל את חוזהו של רובינסון, אך אישר אותו.
הוא איים בעונשים על הפילדלפיה פיליז ומנהל הקבוצה בן צ'פמן בשל גידופים גזעניים.
מאוחר יותר, תמך בהחלטה להשעות ללא הגבלת זמן כל שחקן קרדינלס שהיה מעורב באיום שביתה נגד שילוב גזעי בבייסבול.
במהלך עונת 1946 נפוצו שמועות שבעלי היאנקיז, לארי מקפייל, מנסה לפתות את מאמן הדודג'רס לאו דורושר לעבור אליו.
הבעלים של הדודג'רס, ברנץ' ריקי דרש מצ'נדלר לחקור את קשריו של דורושר עם הימורים.
צ'נדלר נפגש עם דורושר וייעץ לו לנתק קשרים אלו.
כשמקפייל נראה בחברת מהמרים בהוואנה – וצ'נדלר לא נקט צעדים נגדו – טען ריקי לאיפה ואיפה.
מקפייל החתים גם שני עוזרי מאמנים של הדודג'רס תוך כדי העסקתם, וצ'נדלר הטיל עליו ועל היאנקיז קנסות, והשעיה על העוזר.
העימות בין הדודג'רס ליאנקיז התדרדר לכותרות העיתונים, כולל האשמות על חיי אישות פרועים מצד דורושר בעקבות יחסיו עם השחקנית הנשואה לריין די, שהובילו לגירושיה.
לאחר שדורושר התחתן איתה, הצהיר כומר קתולי שנוכחות במשחקי הדודג'רס היא "חטא קל".
בעקבות כך, השעה צ'נדלר את דורושר לשנה, ימים לפני פתיחת העונה.
צ'נדלר מכר את זכויות השידור של הוורלד סיריס ב-1947 ב-475,000 דולר והקים באמצעותם קרן פנסיה לשחקנים.
ב-1949 חתם על חוזה שידור לשבע שנים בשווי 4.37 מיליון דולר, שהופנה כולו לקרן הפנסיה.
ב-1950 נחתם חוזה טלוויזיה לשש שנים בשווי 6 מיליון דולר – שגם הוא הועבר כולו לקרן.
ב-1949 הגיש דני גרדלה תביעה נגד ה-MLB בטענה שההרחקה על מעבר למקסיקו פגעה בפרנסתו.
לאחר לחץ משפטי משמעותי, ביטל צ'נדלר את ההרחקות מוקדם מהמתוכנן.
שניים מהשחקנים משכו את תביעתם, אך גרדלה המשיך, ובסופו של דבר הגיע להסדר של 60,000 דולר.
חוזהו של צ'נדלר היה אמור להסתיים ב-1952, אך הוא ביקש הארכה כבר ב-1949. בעלי הקבוצות סירבו, ושבו ודנו בכך ב-1950 ו-1951 – בכל פעם ללא הרוב הדרוש.
צ'נדלר התפטר, והודיע שסיום כהונתו ייכנס לתוקף ב-15 ביולי 1951.
בראיון מ-1951 טען שהחלטתו לבטל עסקה בין היאנקיז לשיקגו וייט סוקס הייתה הסיבה המרכזית לסירוב להאריך את כהונתו.
רק בשנות ה-70 החל לטעון שהשתתפותו בהטמעת שחקנים שחורים היא הסיבה.
היסטוריונים סבורים שהסיבות האמיתיות היו חקירותיו נגד בעלי קבוצות על קשרים להימורים ועימותים עסקיים שונים.
לאחר סיום כהונתו חזר צ'נדלר לעיסוקו בעריכת דין.
הוא עסק גם בחקלאות והמשיך להוציא עיתון שבועי שרכש ב-1942 בשם The Woodford Sun.
הוא זכה בתואר איש השנה הן מאיגוד העיתונות של קנטקי והן מאיגוד השידור של קנטקי.
הוא נשאר מעורב בעולם הספורט, ועמד בראש הקונגרס הבינלאומי לבייסבול בשנים 1952–1955.
צ'נדלר נשאר מעורב בפוליטיקה גם בזמן שכיהן כנציב הבייסבול.
בשנת 1948 הוא היה למעשה המנהיג של תנועת הדיקסיקרטים בקנטקי.
הוא אירח בביתו את מועמד הדיקסיקרטים לנשיאות, סטרום ת'ורמונד, בעת ביקורו במדינה; אשתו, מילדרד, חתמה על העצומה להכליל את ת'ורמונד בפתק ההצבעה; ועורך העיתון שלו, אורוול ביילור, שימש כיו"ר משותף של מפלגת זכויות המדינות בקנטקי.
הוא לא הביע תמיכה רשמית בת'ורמונד בשל תפקידו בבייסבול.
כשחזר באופן קבוע למדינה באמצע 1951 היה כבר מאוחר מכדי למלא תפקיד מרכזי במערכת הבחירות למושל, והוא העניק את תמיכתו למושל , שנכנס לתפקיד לאחר שארל קלמנטס נבחר לסנאט של ארצות הברית.
במשך ארבע השנים הבאות הוא בנה מחדש את בסיסו הפוליטי כהכנה להתמודדות נוספת.
עשרים שנה לאחר שכיהן לראשונה כמושל, התמודד צ'נדלר מחדש על תפקיד המושל בשנת 1955 בסלוגן "Be like your Pappy and vote for Happy".
יריביו מהמפלגה הדמוקרטית, בהובלת הסנאטור והמושל לשעבר ארל קלמנטס והמושל המכהן ות'רבי, התקשו למצוא מועמד שיתמודד מולו.
המועמד המתבקש ביותר, סגן המושל , היה בעל קשרים שליליים עם בוסים פוליטיים במחוז לוגן.
קלמנטס בחר למעשה בעצמו במועמד אלמוני יחסית – שופט בית הערעורים של קנטקי, .
מאחר שלקומבס, שכונה על ידי צ'נדלר "השופט הקטן", לא היה רקורד נגדו, צ'נדלר הציג אותו ככלי משחק של קלמנטס וות'רבי, שאותם כינה בלגלוג "קלמנטיין" ו"וות'רביין".
קומבס, שהיה חסר ניסיון, לא היטיב לקדם את קמפיין הבחירות שלו.
נאום הבחירות הראשון שלו, שנקרא באופן יבש מתוך דפים, כלל הודאה גלויה כי ייתכן שיהיה צורך להחזיר את מס המכירה כדי לאזן את התקציב.
אחרי הנאום אמר אחד הצופים המאוכזבים: "קומבס פתח וסגר את הקמפיין שלו באותו לילה".
הנאום הזה העניק לצ'נדלר את עיקר טיעונו בקמפיין.
הוא טען שקומבס יעלה מיסים, בעוד שהוא עצמו התחייב להורידם כפי שעשה בכהונתו הראשונה.
אסטרטגיית הקמפיין של צ'נדלר הייתה לתקוף את ממשל ות'רבי, ולפני שיריביו יספיקו להגיב – להשיק התקפה חדשה.
הוא טען שוות'רבי בזבז את כספי המדינה על מיזוג אוויר לבניין הקפיטול ועל שטיח ב־20 אלף דולר למשרדו.
חשבונית שהראתה שהשטיח לקומה הראשונה כולה עלה עשירית מהסכום לא מנעה מצ'נדלר לחזור על הטענה, שלדבריו "לא הזיקה לאיש, ואנשים אהבו לשמוע אותה".
כשאושרה רכישת לוחות עץ מהגוני אפריקאי למשרד המושל, האשים צ'נדלר שוות'רבי הלך "עד אפריקה" כדי למצוא חיפוי למשרדו, והבטיח שאם ייבחר ישתמש רק בעץ קנטקי "טוב וישר".
הוא גם גינה את בניית הכביש המהיר המחבר בין אליזבת'טאון ללואיוויל, את שטח התערוכות של המדינה ואת Freedom Hall כפרויקטים מיותרים.
צ'נדלר ניצח בפריימריז הדמוקרטיים בהפרש של 18,121 קולות על קומבס.
בבחירות הכלליות הוא הביס את הרפובליקני אדווין ר.
דני בפער של 128,976 קולות – אז שיא ההפרש לבחירות לתפקיד המושל בקנטקי.
זמן קצר לאחר שנכנס לתפקיד, התברר כי לא ניתן לממן גם את תוכניות הרווחה שהחלו בימי קלמנטס וות'רבי וגם את תוכניותיו שלו, מההכנסות הקיימות.
הוא ביטל את רשות הנוער, שהוקמה לאיחוד שירותי הרווחה לילדים, אך החיסכון לא הספיק.
כדי לעמוד בהבטחות הבחירות, התעלם צ'נדלר מהתקציב במושב 1956, ואז כינס מושב מיוחד והציג את הצעת תקציבו.
ההצעה כללה הוצאה גבוהה ב־46 מיליון דולר מהתחזית להכנסות.
צ'נדלר שכנע את המחוקקים לאשר את התקציב, כשהבטיח כי יביא תוכנית מיסוי שתממן אותו.
התוכנית כללה הוספת 150 אלף משלמי מס, מס נוסף על הכנסה, הפחתת זיכויי מס, מס ייצור של 5 אחוזים על ויסקי, מס על עסקאות מקרקעין וביטוח חיים, העלאת מס הדלק למשאיות בשני סנט לגלון והעלאת מס החברות.
כמו כן הועברה גביית מיסים מסוימים מהרשויות המקומיות למדינה.
התוכנית כללה גם הנפקת אג"ח של 100 מיליון דולר, ששימשה לתקציבים נדיבים לאוניברסיטאות ולשיפור מערכת הכבישים.
על אף שהדמוקרטים שלטו בשני בתי המחוקקים, הפילוג בתוך המפלגה הקשה על צ'נדלר להשיג תמיכה.
תומכי קלמנטס וקומבס התנגדו לשתף פעולה, וגם מחוקקים ליברליים יותר – כמו – התנגדו לו אידאולוגית.
בשל הפילוג, נאלץ צ'נדלר לכרות ברית עם מחוקקים רפובליקנים כדי להעביר רבות מיוזמותיו, תמורת הבטחות לבנות או לשפץ כבישים במחוזותיהם.
במהלך קמפיין הבחירות הבטיח צ'נדלר שיממן בית ספר לרפואה באוניברסיטת קנטקי, אף שבאוניברסיטת לואיוויל כבר היה כזה, וסקר הרופאים הראה התנגדות רחבה.
למרות זאת, הוא הקצה חמישה מיליון דולר להקמת מה שיהפוך ל"מרכז הרפואי אלברט ב.
זה היה הישגו הגדול ביותר לדבריו.
בכהונתו השנייה כיהנו שלבי ביטול ההפרדה הגזעית.
בצעד ראשון הוציא צו מבטיח גישה שווה לפארקי המדינה.
הוא הכיר בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך ככלל הארץ והתחייב לאכוף אותו.
בשנת 1956, כשניסו תשעה תלמידים שחורים להיכנס לתיכון הלבן בעיר סטורג'יס, חסמו אותם 500 מתנגדים.
צ'נדלר הזעיק את המשמר הלאומי – כולל 900 חיילים וטנקי M47 פטון – כדי לפזר את ההמון במשך 18 ימים.
אירוע דומה בעיר קליי הסתיים ללא אלימות.
על פעולותיו אמר: "אנחנו מצטערים על הצורך להשתמש באמצעים אלה כדי להבטיח שוויון זכויות, אבל חובה עלינו לעשות זאת".
צ'נדלר, שסבר שהוא עתיד להיות נשיא, הגיע לוועידת הדמוקרטים ב־1956 בחיפוש אחרי המועמדות לנשיאות, אך קיבל רק 36 וחצי קולות.
הוא סירב לתמוך בעדלי סטיבנסון, קלמנטס או ות'רבי – וכתוצאה מכך הרפובליקנים אייזנהאואר, קופר ומורטון ניצחו במדינה.
בפריימריז ב־1959 תמך בסגן המושל .
המחנה המתנגד הציג מחדש את ברט קומבס, שהפעם תקף את צ'נדלר על גביית תרומות כפויות מעובדי מדינה ועל "כספים שהלכו לאיבוד בקובה".
קומבס ניצח בפער של 33,001 קולות, ובהמשך הביס בקלות את יריבו הרפובליקני.
ב־1957 נכנס צ'נדלר להיכל התהילה של הספורט בקנטקי.
הוא היה פעיל בכנסייה האפיסקופלית וקיבל ממנה תוארי כבוד שונים.
בשנת 1960 ניסה שוב להשיג את מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, בטענה שקנדי "נחמד אבל צעיר מדי".
הוא הציע שקנדי יהיה סגנו, אך הוועידה בחרה בקנדי כנשיא.
ב־1962 פתח מטה בחירות וקידם קמפיין לכהונה שלישית חסרת תקדים כמושל, בסלוגן "ABC in 1963".
יריבו היה , מועמדו של .
צ'נדלר חזר על טענותיו הקבועות בדבר בזבוז כספי ציבור, אך התקשה מאוד להסתגל לעידן הטלוויזיה והתקפותיו לא הועילו.
הוא הפסיד בפער של 62,407 קולות, אך עמיתו לרשימה, ווטרפילד, נבחר כסגן המושל.
בעיני עיתונאים רבים ההפסד סימן את סוף כוחו הפוליטי, אך הוא עדיין שמר על השפעה מסוימת.
הוא כיהן בתפקידים ציבוריים שונים, הפך למועמד מתמיד, והפסיד במרוץ לתפקיד המושל גם ב־1967 וגם ב־1971, אז רץ כעצמאי וזכה רק ב־39,493 קולות.
בשנות ה־60 וה־70 המשיך לכהן במועצת הנאמנים של אוניברסיטת קנטקי, לעיתים בדירוג מלא ולעיתים כתואר כבוד.
בשנות ה־80 זכה לעדנה מחודשת: ועד ותיקי הבייסבול הכניס אותו להיכל התהילה של הבייסבול ב־1982, ועל חייו הופק סרט תיעודי ב־1987. אך התקופה לוותה גם בשערוריות: בשנת 1988 התבטא באמירה גזענית גסה על זימבבואה, שעוררה מחאות סטודנטים וסגל.
למרות התנצלותו, רבים לא קיבלו אותה.
פרשה נוספת התעוררה ב־1989 לאחר שבראיון לעיתון סטודנטים חזר על האמירה.
צ'נדלר נפטר ב־15 ביוני 1991 בוורסאילס שבקנטקי, ונקבר ליד כנסיית פסגה.
עד מותו היה חבר היכל התהילה המבוגר ביותר והמושל לשעבר שחי הכי הרבה שנים.
האפס המוחלט הוא גבול לטמפרטורה הנמוכה ביותר האפשרית, 273.15- מעלות צלזיוס, 459.67- מעלות פרנהייט או אפס קלווין.
המדען הבריטי, לורד קלווין קבע באופן תאורטי בשנת 1848 כי לא תיתכן טמפרטורה נמוכה מזו.
לפי החוק השלישי של התרמודינמיקה, לא ניתן להביא חומר אל האפס המוחלט.
באפס המוחלט חלקיקים מאכלסים את מצב היסוד של המערכת, והאנטרופיה מתאפסת עד כדי אנטרופיה שיורית.
בעת קירור של חומרים מסוימים לטמפרטורה הקרובה לאפס המוחלט, מתגלות תופעות קוונטיות רבות, בהן מוליכות על ונוזליות-על.
התפלגות החלקיקים ברמות האנרגיה השונות תלויה בטמפרטורה.
שתי ההתפלגויות הנובעות מתורת הקוונטים – פרמי-דיראק ובוז-איינשטיין ישאפו בטמפרטורות גבוהות מספיק להתפלגות בולצמן הקלאסית, או במילים אחרות – האנרגיה הקינטית גבוהה מספיק כך שההפרש בין רמות האנרגיה הבדידות הוא חסר משמעות.