tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארתור משתוקק לפגוש את בנו גווידאון ואולי להביא אותו לחיות בקמלוט, אבל כל פעם שהוא מעלה את הנושא, גוונוויפר מסרבת לדבר על זה.
מורגיין נישאת ליוריאנס ועוברת לוויילס, אבל תוך זמן קצר מתחילה רומן עם אקולון.
ה"עתיקים" - האוכלוסייה המקומית אשר חיה בין הגבעות ושומרת את המסורת הפגנית - מחשיבים את מורגיין ואקולון למלכתם ומלכם.
יוריאנס אינו חושד בדבר, אבל אחיו הבכור של אקולון, אבלוך, קולט את המתרחש, ומנסה לסחוט ממורגיין סקס באיומים.
מורגיין שולחת אותו לציד חזירים, ודרך כישוף, חזיר בר הורג אותו.
מורגיין מספרת לאקולון, שהוא עכשיו יורש העצר, על טקס הקדושה שהיא עשתה עם ארתור שנים לפני.
היא משכנעת אותו כי חובה עליהם לקחת חזרה את הממלכה מארתור והנוצרים, ולהחזיר אותה לשליטתה של אבלון.
ניסיון ההפיכה נכשל, וארתור הורג את אקולון בקרב יחיד.
בזמן שיוריאנס מנסה להתאושש מאובדן שני בניו ברצף, מורגיין עוזבת את ויילס לנצח.
מורגיין בינתיים לוקחת את הנדן הקסום שהגן על ארתור מפני פציעות.
גווידאון, שבינתיים התבגר, מגיע לחצר המלוכה הסקסוני כדי ללמוד את אומנויות המלחמה הרחק מארתור.
הסקסונים, אשר מתרשמים מחוכמתו, מכנים אותו "מורדרד" ("עצת רשע").
כעבור מספר שנים, בחגיגות הפנטקוסט, הוא מציג את עצמו בקמלוט כבנה של המלכה מורגיין וכבן חסותה של מורגאוס.
כדי להרוויח תואר אבירות, גווידאון מציב ללנסלט אתגר קרב, ובמהלך הטורניר, הם מתחילים להילחם ברצינות.
גוונוויפר, החוששת לשלומו של מורדרד, אותו למדה לחבב, משכנעת את ארתור להפסיק את המשחק.
לנסלט מסדר למורדרד מקום כאביר השולחן העגול.
במהלך כל השנים האלה, הקונפליקט בין הדרכים הישנות לנצרות החדשה מתעצם, ומורגיין ממשיכה לעמוד בקו התפר ביניהם.
היא מאשימה את ארתור - שכביכול נועד להיות המושיע של הדרכים העתיקות - בכך שהוא מחליף אותם בנצרות שלו.
כשהוא מתכחש, מורגיין מסדרת דרך עולם הקסמים שהחרב אקסקליבר - הסמל האולטימטיבי של אבלון, אותו ארתור הפך לסמל צלב נוצרי - יילקח ממנו, ויוחלף בזיוף.
ובעוד שבתחילת הסיפור, המרלין היה חלק מהנבואות על הצלת המסורת הפגנית מפני הנצרות הלוחמנית, בסופו, מורגיין מוצאת את עצמה בקונפליקט עם המרלין הבא, קווין, ובהתנגדות לתכסיסיו.
כשקווין מסדר שהגביע הקדוש וחפצים קסומים אחרים יובאו מאבלון לקמלוט - מתוך האמונה שעליהם להיות בעולם האדם ולא בממלכות קסומות - מורגיין פועלת נגדו, וקוראת לאלה לעזור לה - כולם מרגישים את עוצמתה, וכשהזעזוע מסתיים, כל החפצים הקסומים נעלמים מעולם האדם.
בעיני הכוהנות של אבלון, המרלין עכשיו הפך לבוגד, וכתוצאה, נימואה יוצאת אחריו, ובדרכי פיתוי, מחזירה אותו לאבלון להיענש.
אך היא מתאהבת בו, וכשמוציאות אותו להורג היא מתאבדת, מצער ובשל בגידתה בו.
לפני שאבירי השולחן העגול יוצאים למסעותיהם בחיפוש אחר הגביע הקדוש, משולש האהבים בין ארתור, גוונוויפר ולנסלט מגיע לנקודת שיא, כאשר כל אחד משלושתם מצהיר על אהבתו לאחרים, וכן נחשף הדבר לקהילת קמלוט וגורם לתחושות קשות.
במהלך המסעות, גלהאד - שמונה כיורש העצר בהיעדר בנים לארתור וגוונוויפר - נהרג.
בינתיים, בקמלוט, מורדרד מנסה לתפוס את כס המלכות.
בקרב המכריע בין צבאותיהם של מורדרד וארתור, ארתור נפצע אנושות.
מורגיין לוקחת את ארתור הגוסס דרך ערפילי אבלון, שם הוא מת בזרועותיה.
מורגיין קוברת אותו באבלון ונשארת שם כדי לספר את הסיפור של קמלוט.
בעלת "חוש שישי" ויכולת כישוף - מתת האלה האם.
דמות טרגית בסיפור, מורגיין נקרעת בין נאמנותה לאבלון, הממלכה הקסומה של המסורת הפגנית, ואהבתה לגברים שונים בקמלוט, המחוז הגברי והנוצרי.
היא עדה לדעיכתה של הדרך הישנה, אך לקראת סוף הסיפור, מגיעה למין פשרה מחשבתית לגבי הנצרות, לפיה הנצרות לא חיסלה את תרבות האלה, אלא שזו תמשיך לחיות באופנים שונים בבריטניה, ושדמותה של מרים הקדושה היא גם בעצם אחת מהתגלמותיה; ושהבעיה אינה טמונה בנצרות עצמה, אלא באופן שכמריה ומנהיגיה מחילים אותה.
אותר פנדרגון: שר מלחמה המתאהב באיגריין, שנהיה לאחר מלחמה קשה מלך בריטניה.
איגריין: אשתו של גורלואה, ומאוחר יותר מלכתו של אותר; אחותה הצעירה של ויוויאן, הכוהנת הפגנית, ואמם של מורגיין וארתור.
כשעזבה את אבלון לטובת נישואים עם גורלואה, שר מלחמה נוצרי, איבדה איגריין את החוש השישי שלה המשותף לכוהנות האלה, ואשר מאפשר להן תקשורת אל-חושית באשר הן.
היא שודכה לו ספציפית כדי לקדם את הנבואות הקשורות לארתור, דרך המניפולציות של ויוויאן.
בהתחלה היא מתנגדת, אך לאחר הולדת בתה הבכורה, מקבלת עליה את גורלה, ומאוחר יותר אף מתאהבת באותר, ועוזרת לו לקדם את שלטונו.
למרות שאהבה את מורגיין כשהייתה ילדה, כשהחלה את הפרק השני בחייה עם אותר וארתור, היא התרחקה ממורגיין ונתנה לה לגדול הרחק ממנה.
גורלואה: בעלה הראשון של איגריין, ואביה של מורגיין.
הוא מנסה להראות לאיגריין אהבה למרות שהיא אומללה בנישואיה, שהתרחשו שהיא הייתה רק בת 15. אך כשהוא מגלה שהיא שכבה עם אותר (תחת כישוף שגרם לה לחשוב שזהו גורלואה), הוא מתהפך, מתעמר בה, ונשבע לנקום את כבודו נגד אותר.
אותר הורג אותו בקרב בשל בגידתו בשבועת האמונים שנשבע לו.
המלך ארתור: בנם של איגריין ואותר, מלך בריטניה.
דמותו מצטיירת כמלך חזק, אשר נישא לגוונוויפר בשידוך.
הוא אוהב אותה ומרגיש כלפיה חמלה - אפילו כשמצוקתה היא בשל אהבתה ללנסלט, ואי-יכולתה להביא לו יורש.
בסוף הסיפור מסתבר שהוא יודע על הרומן שהתפתח בין חברו הטוב ביותר ואשתו, אך בחר להתעלם בשל אהבתו העזה לשניהם.
ארתור הוא דמות שנועדה בנבואה להציל את בריטניה מפני הדת הנוצרית הפולשת, ובעצם, בגלל השפעתה של גוונוויפר, הופך למוביל בהטמעת הנצרות הפטריארכלית על פני הדרכים הפגניות, הקסומות, המטריארכליות הישנות.
גוונוויפר: אשתו היפה והאומללה של ארתור.
מתוך דיכאונה - תוצר של ילדות מנוכרת מאביה, אי-הצלחתה להרות, ואהבתה האסורה ללנסלט - היא הופכת יותר ויותר פנטית בדתה הנוצרית.
דמותה בספר מהווה את דמות המראה, ההיפוך, של מורגיין.
לנסלט: האביר הראשי בחצרו של ארתור, וחברו הטוב ביותר.
בנה של ויוויאן, ובן דודם של ארתור ומורגיין.
הוא גם אהבתה הראשונה של מורגיין, ואהבה נכזבת זו מלווה אותה לאורך הסיפור.
הוא מאוהב בגוונוויפר, ובמשך שנים רבות מדחיק את אהבתו מתוך נאמנות ואהבה לארתור.
תמה שנרקמת בסיפור הוא אהבתו של לנסלט לארתור, המתוארת באופנים לא אפלטוניים; במקרה אחד, כתוצאה מכישוף, שלושתם מוצאים את עצמם יחד במיטה.
בנוסף, אהבתו של לנסלט לגוונוויפר פעמים רבות מתוארת כמוגברת בשל קרבתה לארתור.
הוא נאבק עם הביסקסואליות שלו ועם משיכותיו השונות לארתור וגוונוויפר.
מורדרד: ידוע גם כגווידאון, הוא בנם הממזר של מורגיין וארתור.
הוא תככן, חסר מצפון, וערמומי, אך בניגוד לדימויים שלו בספרות המיינסטרים, בסיפור הזה מניעיו מובנים.
הוא רואה את אביו כמושחת, ומשוכנע שעליו להדיח אותו כדי להציל את קמלוט.
הרמיזות בספר הן שהוא חווה ילדות קשה עם מורגאוס המנוכרת והערמומית, וזה השפיע על אופן חשיבתו.
מאפיין אחד יש לו במשותף עם אמו מורגיין: הוא מאמין שהוא כלי ביד הגורל, ושאין לו בחירה אמיתית בדרכו בחיים.
אך מכיוון שהיא מגיעה לגורלה כמשרתת של האם האלה, ניתן להבין שהוא, לעומת זאת, אימץ את גישתו מהסקסונים הפטליסטים.
מורגאוס: דודתה של מורגיין, אחותן הצעירה של ויוויאן ואיגריין.
אמה מתה בלידתה, והיא גודלה על ידי ויוויאן.
דמותה מצוירת כיהירה וערמומית, ובניגוד לאחיותיה, פועלת רק למען טובתה היא.
היא מנצלת את מורגיין ואת מורדרד ככלים במירוצה אחר הכוח.
פטריציוס: במודרניזציה - פטריק הקדוש; הכומר הנוצרי הראשי בקמלוט, אשר מסלק את "הנחשים" (הדרואידים) מאירלנד.
הוא מצויר כדמות שלילית עד מאוד - חסר רחמים, מיזוגן ופונדמנטליסט.
איליין: בת דודתה של גוונוויפר, ואשתו של לנסלט.
היא דומה במראה לגוונוויפר, אהובתו של לנסלט.
השניים נישאו בתרמית שבה היה לאיליין חלק, דרך כישוף שמורגיין הטילה, בתנאי שאת בתם הבכורה תוכל לגדל באבלון.
לאיליין ולנסלט שלושה ילדים: נימואה, גלהאד, וגוונוויפר (על שם המלכה).
ויוויאן: הכוהנת הגדולה של האלה האם באבלון, וגבירת האגם.
דמותה מצטיירת כמנהיגה פוליטית ודתית חזקה, כאשר חסרונה העיקרי הוא מוכנותה לנצל אחרים כדי לקדם את מטרתה - הצלת אבלון מפני הפולשים הנוצרים - מבלי להתחשב ברגשותיהם או ההשלכות שיישאו.
היא נרצחת בידי באלין, האח החורג של בנה באלאן.
טליאסין: "המרלין" של בריטניה (בסיפור מרלין הוא לא שמו הפרטי אלא שם תפקידו, כארכי-דרואיד).
הוא נערץ על ידי הנוצרים והפגנים כאחד, והוא אביהן של ויוויאן, איגריין ומורגאוס.
בריאותו הנפשית מתדרדרת לאורך הסיפור.
קווין: המרלין הבא של בריטניה, אחרי טליאסין.
הוא נכה, גיבן, ומצולק משריפה בילדותו, ובעל קול שירה ערב.
בניסיון נואש לאחד בין המסורת הפגנית לנצרות, הוא מביא תשמישים קדושים מאבלון לקמלוט, ביניהם הגביע הקדוש.
מורגיין שולחת את נימואה להחזיר אותו לאבלון להיענש על בגידתו, ולאחר מכן מוציאה אותו להורג.
רייבן: כוהנת באבלון, אשר נדרה שתיקה.
היא מקריבה את עצמה כדי לאפשר למורגיין להציל את הגביע הקדוש מידיו של פטריציוס.
אקולון: אביר הנאמן לאבלון, בנו השני של המלך יוריאנס, ומאהבה של מורגיין.
היא רוצה שהוא יהרוג את ארתור כדי להשיב לאבלון את כוחה, אך ארתור הורג את אקולון בקרב, ועל מורגיין נופל קלון כשתפקידה בסיפור מתגלה.
אבלוך: בנו הבכור של יוריאנס, אשר מתכוון למלוך בתורו כמלך נוצרי.
כשהוא מגלה את דבר יחסיהם של אקולון ומורגיין, הוא מנסה לסחוט ממנה סקס באיומים.
מורגיין, כדי להגן על עצמה וכן לפנות את הדרך למלוכה לאקולון הפגני - מסדרת את מותו של אבלוך בעת מסע ציד.
נימואה: בתם היפהפייה של איליין ולנסלוט, המיועדת להיות גבירת האגם עם מותה של ויוויאן.
היא גדלה בבידוד באבלון, ומורגיין רואה בה את כלי הנשק האולטימטיבי נגד קמלוט.
נימואה מפתה את קווין כדי להחזירו לאבלון להיענש על בגידתו, אך במהלך דברים אלו מתאהבת בו, ומתאבדת כשהוא מוצא להורג בשל בגידתה בו.
ניניאן: בתו של טליאסין, ואחותן למחצה של ויוויאן, איגריין ומורגאוס.
היא הופכת בניגוד לרצונה לגבירת האגם עם מותה של ויוויאן.
היא מודעת לכך שהיא פחות טובה בפוליטיקה ממורגיין וויוויאן.
היא נהיית למאהבתו של מורדרד, אך יוצאת נגדו כשהיא מגלה את מזימותיו נגד ארתור, והוא הורג אותה בפרץ זעם.
גאוויין: בנם של לוט ומורגאוס, ואחד מאבירי השולחן העגול של קמלוט.
ידוע בשל טוב ליבו ונאמנותו הגדולה לארתור.
אחד מהמתנגדים המובילים ליחסים בין לנסלט וגוונוויפר.
גלהאד: בנם של איליין ולנסלוט, ויורש העצר של ארתור.
הוא נהרג במהלך החיפוש אחר הגביע הקדוש.
ערפילי אבלון נחשב לאחת הגרסאות המקוריות ורגישות של אגדות המלך ארתור וקמלוט.
בראדלי קיבלה הרבה שבחים על תאוריה המשכנעים של הדמויות הראשיות, ועל הטיפול המכבד במסורות הפגניות של אבלון, וכן על יכולתה לספר סיפור שהוא לא שחור-לבן, או פשטני ביחס לטוב ורע, אלא מתמודד עם אמיתות שעומדות בסתירה אחת עם השנייה.
אייזק אסימוב כינה את הספר "הגרסה הטובה ביותר לסאגת המלך ארתור שקראתי אי פעם", וג'ין אואל כתבה "אני כל כך אהבתי את הספר הזה שקניתי אותו עבור חבר, וסיפרתי עליו לאנשים רבים".
האנציקלופדיה של המדע הבדיוני קורא להספר "רוויזיה משכנעת של האפוס של המלך ארתור", וכן כי הניצחון של הנצרות על פני "הפגניות השפוייה אך הגוססת" של אבלון "מבטיח עידנים של דיכוי נשים ושל העקרונות החיוניים שלהן".
הספר זכה בפרס לוקוס 1984 לספר הפנטזיה הטוב ביותר, וכיכב במשך ארבעה חודשים ברשימת רבי המכר של הניו-יורק טיימס לספרים בכריכה קשה.
המהדורה בכריכה רכה מהדורה של "ערפילי אבלון" הייתה בין חמשת רבי המכר המובילים ברשימות לוקוס במשך שנים.
הספר נותר פופולרי גם יותר משלושים שנה אחרי פרסומו הראשון.
"ערפילי אבלון" עובד למיני-סדרה ברשת TNT ב-2001, בבימויו של אולי אדל.
בראדלי, יחד עם דיאנה ל.
"הרוחניות של אבלון" מאת ג'יי.
מורגן דן בהיבט הדתי של סדרת אבלון, ומביא תובנות לגבי הגישה המערבית המודרנית לרוחניות, וכתית אפוסים בז'אנר הפנטזיה.
2000, תל אביב, הוצאת מודן, תרגום מאנגלית: עדי גינצבורג-הירש.
(תחת שם סופר מריון צימר-בריידלי)
ערפאת ג'אקו (נולד ב-10 בנובמבר 1988) הוא כדורגלן עבר טוגולזי ששיחק בעמדת החלוץ.
ג'אקו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת מרלאן המקומית.
בקיץ הצטרף לאשאנטי גולד מליגת העל הגנאית.
ב-15 באוגוסט 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בסכנין בהפסד 1-0 למ.ס.
ב-12 בספטמבר 2009 הבקיע את שני שערי הבכורה שלו בניצחון 0-2 נגד הפועל פתח תקווה.
בקיץ חתם בהפועל עכו לשתי עונות.
במהלך 16 משחקי הליגה בהם שיחק כבש ג'אקו 10 שערים כאשר רק רועי דיין (14 שערים) כבש יותר ממנו, אך בשונה מדיין ג'אקו עזב את עכו במהלך העונה.
במהלך ינואר הגישה אנז'י מחצ'קלה ההרוסית הצעה על השחקן שהיה מעוניין במעבר לרוסיה, אך לא קיבל את השחרור מהפועל עכו ולא זכה לדקות משחק.
בסיום העונה שוחרר מהמועדון וחתם באנז'י תמורת 600 אלף אירו.
באמז'י לא זכה לדקות משחק ובתחילת עונת הושאל לגזיאנטפספור הטורקית.
בינואר הושאל לאל-ערבי מליגת העל הקטרית.
בקיץ שוחרר מאנז'י וחתם באינטר באקו מליגת העל האדרית.
ב-15 בספטמבר 2012 כבש את שער הבכורה שלו באזרבייג'ן, שגם הביא לסיומן של שנה ו-9 חודשים ללא שער של ג'אקו.
בינואר ג'אקו שב לקדנציה שנייה בבני סכנין.
בקיץ חתם בדאצ'יה קישינב מליגת העל המולדובית עד לסיום העונה.
בינואר חתם במונאנה מליגת העל הגבונזית.
ב-10 בספטמבר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת טוגו בהפסד 1-0 ל.
ג'אקו ערך שתי הופעות נוספות במדי הנבחרת.
ערפד הוא ציור של האמן הנורווגי אדוורד מונק.
בציור אישה אדומת שיער חובקת גבר מעורער, החופן את פניו בחזהּ; שפתיה אופפות את צווארו.
קומפוזיציה זו היא דו-משמעית: מחד, הגבר מוצא את נחמתו אצל האישה ומאידך, האישה שואבת את כוחו כמו ערפד.
ניגודיות זו הקסימה את מונק לאורך שנות פעילותו, מצאה ביטוי ביצירותיו ואפיינה את פחדיו ותאוותיו.
יש הטוענים כי ציור זה מציג את חששותיו של מונק מפני הנשים.
שיערה האדמוני ה"זולג" של האישה מרמז על דם, ואילו הרקע הקדורני - על יגון וחשיכה נפשית; זהו ייצוג המושג "אהבה" והסבל האיום הטמון בו.
הציור הוצג לראשונה לקהל הרחב בסתיו 1893 תחת השם "אהבה וכאב", אך הוא כונה "ערפד" על ידי מבקר האמנות סטניסלב פשיבשבסקי.
ציור זה "בוים" בזכות חברו של האמן, הסופר אדולף פאול, ודוגמנית ציור מקצועית, ולו מספר עותקים.
ב-1895 יצר מונק את גרסת חיתוך העץ המכונה "ערפד 2".
הערפד צויר מספר חודשים לאחר שמונק צייר את ציורו "הצעקה", שזכה לתשבחות.
היצירה נרכשה ב-1903 על ידי ג'ון אנקר, אספן נלהב של יצירותיו של מונק, שמכר אותה לאוסף פרטי ב-1934.
ב-1988 נגנב הציור ממוזיאון מונק ובאותה שנה הושב אליו.
ערפדינה היא סדרת הנפשה ממוחשבת אמריקאית-אירית לילדים, שנוצרה על ידי כריס ני.
הסדרה מבוססת על סדרת הספרים Vampirina Ballerina שנכתבה על ידי אן מארי פייס.
הסדרה שודרה במקרו ב-1 באוקטובר 2017 בערוץ דיסני ג'וניור.
בישראל הסדרה שודרה בדיבוב לעברית בשנת 2017 בדיסני ג'וניור.
הסדרה היא בת 3 עונות ו-75 פרקים באורך 24 דקות.
בשנת 2025 יצא עיבוד לייב אקשן בשם "ערפדינה: ערפדית מתבגרת" המשמש כהמשך ישיר לסדרה, ועלילתו מתרחשת כעשר שנים לאחר מכן.
הסדרה עוקבת אחר ערפדית בשם ערפדינה, העוברת לגור עם משפחתה בפנסילבניה, ומתיידדת עם חבריה פופי, אדגר ובריג'ט.
הדיבוב העברי בוים על ידי ענת ניב ושרון בורגאוקר, והופק על ידי ענבר שטגר עזרא.
ערפד ענק או ערפד דרקולה (שם מדעי: Desmodus draculae) הוא מין של עטלף בסוג ערפד אליו משתייך גם הערפד המצוי.
הערפד הענק השתייך לתת-משפחת הערפדים ונכחד, ככל הנראה, לפני 300 שנה.
הערפד הענק היה גדול במיוחד יחסית לבני משפחת הזיזפיים: משקלו היה כ-60 גרם ומוטת כנפיו כ-50 ס"מ.
הוא ניזון ככל הנראה מדם של יונקים גדולים כגון עצלן ענק, סוסיים ומכרסמים גדולים דמויי קפיברה.
הערפד הענק היה נפוץ באמריקה הדרומית ממקסיקו ועד ארגנטינה, אך בעיקר בברזיל וונצואלה.
הוא היה נפוץ באזורים טרופיים וסובטרופיים והתגורר ביערות גשם.
הוא השתכן בחללים, במערות ובעצים והיה פעיל בלילה.
הוא חי בתקופות הפליסטוקן, כ-11,000 שנה לפני זמננו ועד לתקופת ההולוקן, ונכחד ככל הנראה לפני 300 שנה.
המאובנים שנמצאו כוללים גולגולת, שן מסוג ניב, מספר עצמות גפיים וחוליות.
הוא תואר והוגדר מדעית ב-1988.
ערפד (שם מדעי: Desmodus) הוא סוג של עטלף ממשפחת הזיזפיים המשויך לקבוצת הערפדים.
כיום נכלל בו מין יחיד - ערפד מצוי (Desmodus rotundus), אך בעבר היו מינים נוספים שנכחדו.
הערפדים הם עטלפים בעלי התאמות לתזונה מבוססת על דם של יונקים ועופות בעיקרם.
לשם כך הם בעלי עלה-אפי גדול בעל קרום המפריד את חום גוף האף לשאר הגוף, כך שהם מסוגלים להרגיש בחום גוף של יונקים בדומה לצפעוני גומה.
עטלפים אלה חיים רק באמריקה הדרומית והמרכזית באזורים טרופיים, כנראה לאחר שהגיעו בתעופה עם ההחלפה האמריקאית הגדולה.
ערפד מדומה (שם מדעי: Megaderma) הוא סוג של עטלף קטן-בינוני במשפחת הערפדים המדומים ובו 2 מינים, שחיים בדרום-מזרח אסיה.
הסוג הוקם בשנת 1812 על ידי הזואולוג הצרפתי אטיין ז'ופרואה סנט-אילר ובעבר נכלל בו גם ערפד מדומה רפאים.
מקור השם, בתפיסה המוטעית שרווחה בעבר לפיה העטלפים הללו ניזונים מדם.
למיני הערפד המדומה גוף דק, ראש גדול וכנפיים קצרות ורחבות.
האוזניים גדולות, קעורות וארוכות במיוחד ומזכירות את אוזני הארנב, והן מחוברות בבסיס בקרום עור עבה.
האפרכסות מעוגלות בקצוות ומחורצות במרכז בחריצים גדולים.
צפירי האוזן צרים, ארוכים ומחודדים.
החרטום קצר ועבה והסנטר גדול ובולט.
עיטור העלה האפי של הערפד המדומה מפותח למדי, ומורכב מיריעת עור גדולה שבתוכה קמט בולט דמוי ראש חץ.
השיניים חזקות וחדות ומותאמות לתזונה מן החי.
החותכות העליונות נעדרות, ומקומן נתפס על ידי זוג הניבים הגדולים שנוטים קדימה.
אצבעות הרגל ארוכות ובעלות טפרים גדולים וחזקים.
אורך הראש והגוף של מיני הערפד המדומה 65–95 מ"מ, אורך הזרוע 56–72 מ"מ ואורך האוזן 32–37 מ"מ; משקלם 23–60 גרם ומנין שיניהם 28. קרום התעופה האחורי ארוך ורחב, אך הזנב נעדר או קטום בדומה לשאר בני המשפחה.
מלבד הפטמות הרגילות, לנקבה יש זוג פטמות מדומות על הבטן שמשמשות את הגור לאחיזה במהלך הטיסה.
הערפדים המדומים בעלי פרווה ארוכה, צפופה ורכה.
הצבע בדרך כלל חדגוני ומשתנה מאזור לאזור.
סקלת הצבעים נעה בין אפור כהה לאפור מלוכלך, אפור כסוף, ערמון, חום אפרורי חום-שחרחר ושחור מפוחם.
הגחון והחזה בצבע אפרפר חיוור, אפור צפחה או לבנבן.
הכנפיים שחורות-סגלגלות, והזרועות, השוקיים, השפתיים והעיטור האפי כתמתמים או ורודים.
האוזניים שחרחרות-סגלגלות והצפירים ופנים האוזניים בצבע צהוב או כתום.
מיני הערפד המדומה מצויים בדרום ודרום-מזרח אסיה באזור ההינדו-מלזי.
טווח התפוצה משתרע על מזרח אפגניסטן, צפון ודרום פקיסטן, מרבית הודו, סרי לנקה, נפאל, בנגלדש, בהוטן, בורמה, דרום סין העממית, לאוס, קמבודיה, וייטנאם, תאילנד, מלזיה, רוב איי הפיליפינים ומרבית האיים הגדולים של אינדונזיה (בורנאו, ג'אווה, סומטרה, סולאווסי והלמהרה).
בין המינים מתרחשת חפיפה ברוב מדינות הודו-סין.
בית הגידול של הסוג כולל יער גשם טרופי, יער סובטרופי יבש, סוואנה טרופית או צחיחה למחצה, יער עננים, בתה חופית, ובמידה פחותה גם מדבריות.
המינים בסוג פעילים בלילה ומבלים את שעות היום במגוון מקלטים (מערות, בורות, עצים חלולים, מבנים נטושים, ועוד).
הם חיים בדרך כלל בקבוצות קטנות של 3–30 פרטים עם ריחוק חברתית של 9 ס"מ, אך בזמנים מסוימים בשנה עשויות להיווצר מושבות עונתיות גדולות שמכילות 2,000-1,500 פרטים.
בתוך המושבות או הקבוצות, יש לעיתים תת-קבוצות משפחתיות סגורות שמורכבות מאמא וצאצאים בגילאים שונים.
המושבות בדרך כלל אינן מעורבות עם מיני עטלפים אחרים.
הערפדים המדומים נוטים לחפש את מזונם בגובה מטר אחד מהאדמה, והם מאתרים אותו באמצעות האזנה פסיבית עם חוש השמיעה המפותח או באמצעות איכון-הד.
המינים בסוג מוגדרים כעטלפים אוכלי בשר; התזונה שלהם מורכבת מחרקים ופרוקי-רגליים גדולים וחולייתנים קטנים מגוונים (כולל יונקים, עופות, זוחלים ודגים), והם בין העטלפים הבודדים שנוהגים לצוד עטלפים ממינים אחרים כמזון.
המינים נחשבים למועילים חקלאות, ופוקדים מגורי אדם בחיפוש אחר חרקים, מכרסמים ולטאות.
כאשר הערפד תופס טרף, הוא נוהג לעוף למקום הלינה המוגן שלו ולאכול אותו בשקט.
הערפדים המדומים הם מעופפים מהירים במיוחד, והזריזות שלהם מגינה עליהם מטורפים רבים.
הגורים נטרפים על ידי עופות דורסים, נחשים, נמייתיים, גחניים וחתוליים.
הזכרים והנקבות חיים ביחד במשך השנה, להוציא את עונת ההמלטות.
הרבייה מתרחשת בין נובמבר לינואר.
הערפדית ממליטה גור יחיד ולעיתים נדירות תאומים בין אפריל ליוני לאחר היריון של 150–160 ימים.
הגורים גדלים במהירות, ונישאים על ידי האם במשך מספר שבועות.
לאחר מכן, האם משאירה אותם במערה עד שהם גדלים מספיק כדי לעוף לצידה.
הגורים נגמלים בגיל 2–3 חודשים.
הזכרים מגיעים לבגרות בגיל 15 חודשים והנקבות בגיל 19 חודשים.
תוחלת החיים בשבי עד 14 שנים.
שני המינים בסוג בעלי טווח תפוצה רחב ואוכלוסייה גדולה, ומצב שימורם מוגדר כללא חשש על ידי הרשימה האדומה.
בסוג זה קיימים כיום 2 מינים:
ערפד מדומה גדול (Megaderma lyra)
הסוג מכיל עוד כ-9 מאובנים.
ערפד מדומה אף-דיסק או ערפד מדומה תונגרי (שם מדעי: Eudiscoderma thongareeae) הוא מין של עטלף קטן ונדיר במשפחת הערפדים המדומים, שאנדמי לאזור קטן בדרום תאילנד והמין היחידי בסוגו.
זהו עטלף לא מוכר שנתגלה בתחילת המאה ה-21 והוכר כסוג עצמאי רק בשנת 2015, והוא אחד מתוך שלושה עטלפים שאנדמיים לתאילנד (השניים האחרים הם פרסף תאילנדי ונשפון צינורי באלה).
הערפד הדיסקתי נמצא בסכנת הכחדה עקב טווח התפוצה הזעיר שלו שנתון באיום מתמיד מצד בירוא יערות.
הערפד הדיסקתי הוא אחד מתוך 5 הסוגים הקיימים במשפחת הערפדים המדומים והאחרון שנתגלה.
בין 2001 ל-2014, נתפסו 3 עטלפים עם אנטומיה ייחודית באזור ספציפי סביב תחנת מחקר במקלט חיות הבר באלה-האלה שבדרום תאילנד, והסברה הראשונית הייתה שמדובר במין חדש בסוג האסייתי ערפד מדומה לאור הדמיון הרב ביניהם.
עם זאת, בהמשך התברר שהפרטים הללו חולקים קווי דמיון באנטומיה ובמורפולוגיה הן עם מיני הערפד המדומה שחיים באסיה, והן עם הסוגים ערפד מדומה צהוב-כנף וערפד מדומה אף-לב שחיים באפריקה.
בשל כך, חוקרי הטבע הגיעו למסקנה שמדובר בטקסון מונוטיפי.
הערפד הדיסקתי תואר מדעית לראשונה בשנת 2015 על ידי קבוצת זואולוגים תאילנדים.
האטימולוגיה של השם המדעי היא כדלהלן: החלק הראשון משמעותו "אף דמוי דיסק" בהתייחס לחלק העליון של עיטור העלה האפי שלו, והחלק השני הוא מחווה לחוקרת הטבע התאילנדית סיריפורן תונגריה שהייתה ראש תחנת המחקר במקלט וביצעה מחקרים אקולוגים רבים על חיות בדרום תאילנד ופעלה לקידום פרויקטים לשימורם.
הערפד הדיסקתי בעל מבנה גוף קטן וגוצי, ראש גדול ועגול וכנפיים גדולות ורחבות.
החרטום קצר, רחב ומקושת והלחיים נפוחות.
האוזניים גדולות וארוכות מאוד - כמעט מחצית מאורך הגוף, והן בעלות קצה מעוגל ומחוברות בבסיסן בקרום עור; צפירי האוזניים מחודדים וארוכים יחסית.
עיטור העלה האפי של הערפד הדיסקתי כולל קרום עור גדול ורחב שמשתרע מהשפתיים עד למצח וקצהו העליון בצורת דיסק, כאשר בתוכו יש קרום עור זוטר בולט בצורת עלה תלתן או חץ-לב.
השפתיים עבות ועגולות והניבים גדולים במיוחד.
השיניים המסיביות ושרירי הלעיסה החזקים של הערפד מאפשרים לו לפצח את הכיטין בשריון החיצוני של מיני חיפושיות גדולות.
אורך הראש והגוף של הערפד הדיסקתי 64–66 מ"מ ואורך האוזן 32–37 מ"מ; משקלו עד 36 גרם ומספר שיניו 26. המין חסר זנב, אך קרום התעופה האחורי שלו גדול ומפותח.
לערפד המדומה הדיסקתי פרווה שעירה וצפופה, בפרט באזור הראש והצוואר.
צבעה הכללי חדגוני ונע בין חום קפה לחום אפרורי כהה או אוכרה, כאשר הגחון, החזה והסנטר נוטים להיות חיוורים יותר ונעים בין בז' לאפרפר או לבנבן.
הכנפיים וקצות האוזניים בצבע שחור מפוחם, והשוקיים, הרגליים, הזרועות, והעלה האפי בצבע בורדו.
פנים האוזניים, וחלקי הפנים החשופים בצבע ורוד בהיר או מלוכלך.
הערפד הדיסקתי אנדמי למחוז נרטיוואת בדרום תאילנד סמול לגבול עם מלזיה (באזור חצי האי המלאי).
בתוך המחוז, התפוצה שלו מוגבלת לאזור קטנטן בתוך יער באלה בנפות וואנג וסוכירין שנמצא קילומטרים ספורים מהגבול המלזי, והטווח הכולל שלו בתוך היער 5 קמ"ר בלבד; שטח התפוסה של הערפד בתוך הטווח, קטן עוד יותר ומוערך בסביבות 1-0.03 קמ"ר.
ההערכה היא שיש אוכלוסיות לא-ידועות גם במלזיה אך טרם נמצאו אינדיקציות לכך.
בית הגידול של הערפד הדיסקתי מוגבל ליער באלה - יער גשם טרופי סבוך וירוק-עד עם אקלים חם ולח, ביצות ומנגרובים, שמהווה חלק ממקלט חיות הבר באלה-האלה ומתואר כ"יער האמזונאס של אסיה".
בשל נדירות המין והיותו יונק חדש יחסית, אין כמעט מידע על הביולוגיה שלו.
מאז גילויו של הערפד נלכדו בסך הכול 3 פרטים בטבע (2 נקבות וזכר), שניים מתוכם ברשתות ערפל שנפרסו בגובה 2–3 מטר מקרקעית היער.
הערפד מבלה את שעות היום בשינה בעצים חלולים ויוצא לצוד חרקים לאחר רדת החשיכה; בניגוד למינים אחרים במשפחתו שצדים מגוון חרקים, הערפד הדיסקתי מתמקד בעיקר בחיפושיות גדולות, והמורפולוגיה של הלסת שלו מותאמת לריסוק השריון החיצוני שלהן.
הערפד מאתר את מזונו באמצעות איכון-הד עם קריאות מאופננות תדר (FM) שבהן הפולסים שהוא מפיק מהאף בעלי טווח רחב בעוצמה נמוכה של 53–55 קילוהרץ עם תדירויות משתנות.
אין מידע על הרבייה ומחזור החיים, והם דומים כנראה לסוגים האחרים במשפחה.
הערפד הדיסקתי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה חמורה (CR), לאור טווח התפוצה המצומצם ביותר שאינו עולה על 5 קמ"ר, ומשום שלא נמצאו עדיין אוכלוסיות נוספות חרף סקרים איטנסיביים.
האיום העיקרי על המין הוא אובדן בית גידול בדמות בירוא יערות; אף על פי שכל טווח התפוצה שלו שוכן בתוך אזור מוגן מבחינה חוקית (מקלט חיות הבר באלה-האלה), בפועל מתרחשת בתחומו כריתת עצים נרחבת לשימוש חקלאי והפרעות אנושיות אחרות.
נכון לשנת 2021, המין אין עדיין פעולות ספציפיות לשימור הערפד הדיסקתי.
אומדן האוכלוסייה העולמי אינו ידוע, אך עומד כנראה על מאות פרטים בלבד.
ערפד מדומה אף-לב (שם מדעי: Cardioderma cor) הוא מין של עטלף קטן-בינוני במשפחת הערפדים המדומים, שחי במזרח אפריקה והמין היחידי בסוגו.
הוא תואר מדעית בשנת 1872 על ידי הזואולוג הגרמני וילהלם פיטרס, וקרוי על שם צורת הלב שמופיעה על עיטור העלה האפי שלו.
ערפד הלב קרוב מבחינה חיצונית וגנטית לסוג האפריקני ערפד מדומה צהוב-כנף שכבד וססגוני יותר, ובין השניים יש חפיפה באזורים מסוימים.
ערפד הלב הוא עטלף קטן-בינוני דמוי ארנבון עם מבנה גוף דק וקליל, ראש גדול ומעוגל וכנפיים רחבות מאוד ושקופות למחצה.
הגולגולת רחבה ומקושתת, הלחיים מלאות, והלוע קצר, רחב ומעוגל.
השפתיים גדולות, עבות ומכוסות זיפים.
העיניים גדולות ובולטות במיוחד וצורתן כחרוז.
ערפד הלב מתאפיין באוזניים ארנביות גדולות וארוכות שאורכן כמחצית מאורך הגוף עם צפירים ארוכים ומחודדים.
האוזניים מכוסות בשיער קצר בצידן החיצוני ומתחברות בבסיס, ויש להן קצה מעוגל ורכסים רוחביים בולטים בפנים האפרכסת.
בחזית הפנים של ערפד הלב, מזדקר עיטור עלה אפי גדול ורחב באורך של 15 מ"מ שמורכב מיריעת עור אליפטית המשתרעת מהשפה עד למצח; במרכז היריעה, יש קמט עור בולט בצורת לב שהעניק למין את שמו ומעליו קמט עור צר דמוי מקל שחוצה את היריעה אנכית.
הלב והמקל מתחברים יחדיו במרכז בצורת ראש חץ.
השיניים גדולות וחדות ומותאמון למזון מן החי.
העור של ערפד הלב בפלג הגוף האחורי ובצידי הכנפיים קשיח, יבלתי ועבה במיוחד, והוא נועד להגן על הרקמות העדינות במקומות הללו מפני קרינה אולטרה-סגולה שנפוצה במקומות חשופים לשמש שבהם הערפד לן לעיתים קרובות.
בדומה לבני משפחתו, ערפד הלב נטול זנב אולם מאידך יש לו קרום תעופה אחורי רחב ומפותח.
ערפד הלב קרוב חיצונית וגנטית לערפד צהוב-כנף אך האחרון נבדל ממנו במספר דברים בולטים: הוא כבד יותר, אוזניו וכנפיו בצבע צהוב-כתום, פרוותו בהירה יותר והעלה האפי שלו גדול וקטום.
לערפד הלב פרווה ארוכה, צפופה ומדובללת.
צבעה הכללי נע בין אפור כחלחל או כסוף לאפור כהה מעורב בשיער צהבהב ולבן.
בדרך כלל הגב בעל גוון אפור כהה יותר, והצד התחתון חיוור בהרבה ונוטה לאפרפר או לבנבן.
אזור המצח, בסיס האוזניים, העורף והגרון בעלי גוון זהב או ירוק-זית, הפנים בצבע אפור כהה או בהיר והסנטר והלחיים לבנבנים.
האוזניים בולטות בצביעה המגוונת שלהן: החצי התחתון צבוע בוורוד עז או סמוק, הצפיר צבוע בוורוד-אלמוג או כתמתם, החצי העליון חום-ורוד מלוכלך ועל שולי האוזן יש רצועה שחורה.
האוזניים עשויות להיות ורודות או שחרחרות לגמרי.
הצבע הוורוד עז או הסמוק מופיע על מקומות נוספים אצל ערפד הלב: השפתיים, עיטור העלה האפי והלב שבמרכזו, השוקיים, הזרועות והרגליים.
הכנפיים אפרוריות-שחרחרות או צבועות בחום דהוי מעורב בוורוד מלוכלך.
ערפד הלב מצוי במזרח אפריקה.
טווח התפוצה שלו משתרע על צפון טנזניה, מרבית קניה, סומליה, אריתריאה וג'יבוטי, מחצית מאתיופיה, צפון-מזרח אוגנדה, דרום-מזרח דרום סודאן, ומזרח סודאן.
ייתכן שהוא מצוי גם בזנזיבר, רוואנדה, בורונדי וזמביה.
הערפד מאכלס גבהים נמוכים יחסית, כשהשיא המתועד הוא 940 מטר מעל פני הים.
בית הגידול של המין מורכב מסוואנה מישורית, סוואנת-שיח דוקרנית, בתה חופית, יער גדותיים ואפיקי נהרות יבשים.
ערפד הלב הוא יונק פעיל לילה ודמדומים; את שעות היום החמות הוא מבלה בנמנום בתוך עצי באובב, כיסי סבך, מערות יבשות או בקתות נטושות של המסאי ומתעורר לקראת הערב או לאחר השקיעה.
יחסית לעטלפים אחרים, ערפד הלב עירני למדי במהלך היום ומגיב במהירות לרעשים חשודים סביבו.
ערפדי הלב חיים בבדידות, בזוגות או במושבות קטנות של עד 80 פרטים; מסיבה לא ידועה, הם בדרך כלל חשדנים כלפי עטלפים ממינים אחרים ומעדיפים לא לחלוק איתם מרחב משותף.
במקרים מסוימים, נצפו מושבות מעורבות עם פרספון, פרסף, עטלף פירות מצוי, אשמן הילדגרד ואשמן זנב-נדן אפריקני.
עם רדת החשיכה, הערפדים יוצאים מהמחבוא בזוגות או בקבוצות קטנות ועפים לעבר אתרי האכלה עיקריים, ובמהלך הדרך עוצרים מדי פעם על ענפי עצים שמהם זיהו צלילי חרקים בשביל לצוד לעצמם חטיף קל.
לרוב, הם נוטים לא להתרחק ממקום הלינה יתר על קילומטר, ובמידת האפשר נשארים בטווח של 400 מטר בלבד ממנו.
במהלך העונה היבשה, הערפדים נאלצים לטוס למרחקים גדולים יותר בשל המחסור במזון, ועצירות הציד שלהן במהלך הטיסה תכופות יותר.
התוצאה היא, שבעונה היבשה הערפד מבלה לפחות 27 דקות בתעופה מדי יום, לעומת 5 דקות בלבד בעונה הגשומה.
לערפד הלב שתי שיטות ציד: מארב וסריקה אווירית.
בשיטה הראשונה, הערפד נתלה הפוך על ענף עץ או מוט בגובה חצי מטר עד 3 מטר ואורב לחרקים שחולפים בסמוך אליו.
במהלך ההמתנה לחרק מזדמן, הערפד מבצע עם הגוף סיבוב של 180 מעלות סביב ציר הרגל כדי לסרוק עם העיניים והאוזניים את השטח שתחתיו מכל הכיוונים.
לאחר שאיתר חרק, הוא טס וחוטף אותו במהירות של 5 שניות לכל היותר וחוזר למקום המארב בשביל לאכול אותו; אם הערפד פספס את החרק, הוא עשוי לבצע מספר ריחופים סביבו עד לכידתו.
בשיטה השנייה, הערפד מרחף באוויר בדומה לנץ ואוסף חרקים שרוחשים על העלווה או רודף אחריהם באוויר למרחק של עד 20 מטר (כ-10 שניות טיסה).
שתי שיטות הציד תלויות בעונה: מארב נמצא בשימוש בעיקר בעונה היבשה שבה המזון מצומצם, ואילו סריקה אווירית מתרחשת בעיקר בעונה הגשומה שבה יש מזון בשפע.
חיפושיות גדולות הן המזון המועדף על ערפד הלב.
ערפד הלב הוא אוכל חרקים בעיקרו, והתזונה שלו משתנה במהלך השנה: בעונה הגשומה הוא ניזון בעיקר מחיפושיות גדולות ממשפחות הרצניתיים, הזבליתיים והשחרוריתיים (אך גם מחרקים מזדמנים אחרים), ובעונה היבשה משלים את תזונתו בעשים, חגביים, חרגוליים, רבי-רגליים, עקרבאים, ואפילו עטלפים קטנים, מכרסמים ודו-חיים.
הרגלי התזונה של ערפד הלב הופכים אותו למועיל ביותר למערכת האקולוגית ולאדם.
הוא דואג לווסת את אוכלוסיות החרקים ומקטין את הנזק ליבולים (בפרט מפני חגבי הארבה).
השפעה שלילית אפשרית של ערפד הלב על האדם, היא היותו חיית מאגר של חיידק הבורליה שגורם למחלת ליים.
חיידק זה מועבר לערפד בעיקר מקרציות.
ערפדי הלב סובלים מקרציות ואקריות, וכדי להיפטר מהם מבלים לפחות שעה אחת ביום בטיפוח אינטנסיבי של הפרווה והעור.
במהלך השעה הזאת, הם מטפחים מדי פעם את פרוות חבריהם, והתנהגות זאת מגבירה את הלכידות של המושבה והקשר ביניהם.
הטורפים של הערפד הבוגר אינם ידועים, אך סביר להניח שנחשים, עופות דורסים וחתוליים יצודו אותו כאשר תהיה להם הזדמנות.
ערפד הלב הוא עטלף טריטוריאלי; בתחילת עונת הרבייה הזכר והנקבה תופסים טריטוריה לא גדולה שנעה בין 0.10 ל-1.01 דונם והיא משמשת אותם באופן בלעדי ללינה וציד.
הזכר בדרך כלל הוא זה שמופקד על ההגנה עליה מפני פולשים.
הטריטוריה מוחזקת במשך מספר חודשים (מעונת הרבייה עד לגמילת הצאצא), אך לעיתים ננטשת לפני הזמן על ידי בני הזוג כאשר החרקים הופכים לנדירים.
באזורי החוף, ההתנהגות הטריטוריאלית עשויה להימשך על פני רוב השנה, בשל הנוכחות הגבוהה של חרקים.
ערפדי הלב הם עטלפים קולניים שמפורסמים בשירים שהם משמיעים.
מדי ערב לפני היציאה לציד, הזכר נוהג להיתלות על ענפי עצים ברחבי הטריטוריה ולהשמיע שירה שמורכבת מסדרת ציוצים ונשמעת היטב לאוזן אנושית.
השירה מורכבת מסדרה של 4–9 ציוצים בעוצמה של 12 קילוהרץ ומתחלקת לשני סוגים: אחת חזקה וצעקנית שנפוצה יותר ואחת רכה ועדינה שנשמעת בעיקר בעונה היבשה.
אף על פי שדפוס השירה זהה אצל כל ערפדי הלב, לכל פרט יש וריאציה ייחודית בקול שמאפשרת לזהות אותו.
השירה משמשת את הזכר לסימון שטחי ציד, לתקשורת ואינטראקציות חברתיות עם ערפדים אחרים וכמצג טריטוריאלי שנועד להרחיק פולשים מהאזור.
מלבד השירה, ערפד הלב משמיע גם קריאות במהלך הטיסה שמורכבות מסדרה של 3–10 ציוצים מרווחים בתדר נמוך שעולה בהדרגה עד עוצמה של 12 קילוהרץ.
כאשר הערפדית מטופלת בגור מתבגר, היא נוהגת לקרוא לו כדי שיעוף בעקבותיה מענף לענף.
ערפד הלב מסוגל להפיק קריאות איכון-הד בעוצמה של עד 42 קילוהרץ, והן נפלטות דרך עיטור העלה האפי שלו.
ההד המוחזר נקלט חזרה באוזניים הענקיות.
חרף יכולת האקולוקציה של ערפד הלב, הוא לא משתמש בו בתדירות גבוהה בשביל לאתר את טרפו ומסתמך יותר על חוש הראיה והשמיעה במהלך הציד.
ערפדי הלב הם יונקים מונוגמיים ומתרבים פעמיים מדי שנה: בין מרץ ליוני ובין אוקטובר לדצמבר; חודשים אלו נופלים לרוב בסמיכות לעונת הגשמים.
בני הזוג אינם מתרבים עם ערפדים אחרים, ונוטים לשמור אמונים זה לזה למשך עונות רבייה רבות.
כאמור לעיל, הזוג מקים לעצמו טריטוריה בתחילת עונת הרבייה שמוחזקת עד גמילת הצאצאים; לאחר מכן, הזוג מפסיק להפגין טריטוריאליות כלפי ערפדים אחרים.
מכיוון שיש שתי עונות רבייה בשנה, הגמילה מתרחשת זמן קצר לפני עונת הרבייה הבאה כך שהטריטוריה אמורה להיות תפוסה רוב הזמן; בפועל, אתר הרבייה אינו קבוע, אלא מוחלף מדי שנה בהתאם לתנאים הסביבתיים.
ההיריון נמשך 3 חודשים, לאחריהם הערפדית ממליטה גור יחיד עיוור וחסר שיער.
היא נושאת אותו על גופה עד גיל חודשיים וממשיכה להניק אותו עד גיל 3 חודשים.
לאחר מכן, הגור מתחיל לנסות לצוד לעצמו ומתלווה לאם במהלך הלילה ולומד כיצד לארוב לטרף.
האב אינו מטפל ישירות בגור, אך מסייע לגידולו בכך שהוא מגן על הטריטוריה ומאפשר לאם לצוד ללא תחרות.
הגורים מגיעים לבגרות בגיל 16 חודשים.
ערפד הלב מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה והעדר איומים משמעותיים עליו.
עם זאת, נדרשים מחקרים נוספים כדי לקבוע את מידת ההשפעה שיש להפרעה אנושית בקרבת מקומות הלינה של העטלף.
ערפד צמרירי או ערפד אוזנן (שם מדעי: Chrotopterus auritus), הוא מין יחיד בסוגו של עטלף גדול במשפחת הזיזפיים, שמצוי באמריקה המרכזית והדרומית.
הערפד הצמרירי תואר מדעית לראשונה בשנת 1865 על ידי הזואולוג הגרמני וילהלם פיטרס, והוא העטלף הגדול ביותר ביבשת-העל של אמריקה לאחר הערפד החקיין.
לערפד הצמרירי גוף גוצי, כנפיים רחבות, ראש גדול ומוארך וגולגולת חזקה, נפוחה ומסיבית, שדומה במורפולוגיה שלה לטורפים.
חרטומו רחב ומרובע, שפתיו גדולות ושסועות ושיניו ארוכות וחזקות.
אפרכסות האוזניים שלו גדולות מאוד, רחבות ועגולות, עם צפירים מחודדים קטנים יחסית.
מתחת לעיניו הבינוניות יש קמט עבה שנמשך עד לאוזן, ואפו מוגבה מעט ומוקף בזיפים ויבלות.
עיטור העלה האפי שלו גדול למדי ומורכב מחנית ארוכה שמוקפת בקערה סהרונית גדולה ועבה.
האגודלים עבים ומסתיימים בטפרים ארוכים ומעוקלים.
הערפד הצמרירי הוא העטלף השני בגודלו באמריקה: אורך ראשו וגופו 110–125 מילימטרים, אורך הזרוע 78–83 מילימטרים ואורך אוזניו 40–48 מילימטרים; משקלו 75–96 גרם.
הזנב קצרצר (15 מילימטרים) ומוסתר בתוך קרום התעופה האחורי הגדול.
הנקבות גדולות וכבדות משמעותית מן הזכרים.
לשני הזוויגים יש בלוטות גדולות על החזה, אולם רק אצל הזכרים הן מפיקות ריח.
כפי שמרמז שמו, הפרווה של הערפד ארוכה, צפופה וצמרירית, וסביב הצוואר והעורף יש צווארון צמרירי בולט עם שיער באורך 12 מילימטרים.
צבעה הכללי חדגוני ונע בין חום אפרורי לחום זית, אוכרה, אפור כהה, חום ביסטר מבריק או אפור-שחרחר, והיא שזורה בשיער זהוב, אפור, כסוף, בז', שחור ולבן.
הגחון בהיר יותר ונע בין בז' לאפרפר או לבנבן.
הצווארון העבה צבוע בחום קפה עמוק ושוליו בצבע לבן או אפרפר.
הפנים והעיטור האפי ורודים וקירחים למדי.
האוזניים שחורות ברובן להוציא את הצפיר ובסיס האוזן, שצבעם אדום או ורוד.
הכנפיים שחורות או חומות כהות והשוליים שלהן לבנים.
הזרועות, האמות והאצבעות בולטות בצבען הוורוד בהיר.
הערפד הצמרירי מצוי באמריקה המרכזית והדרומית.
טווח התפוצה שלו משתרע על דרום מקסיקו, גואטמלה, הונדורס, ניקרגואה, אל-סלבדור, פנמה, קוסטה ריקה, צפון ומזרח קולומביה, מזרח אקוודור, וונצואלה, גיאנה, גיאנה הצרפתית, סורינאם, ברזיל, צפון ומזרח פרו, מרבית בוליביה, מרכז ומזרח פרגוואי וצפון ארגנטינה.
בית הגידול של הערפד כולל יער גשם טרופי, יער סובטרופי יבש, יער גדותיים, יער מנגרובים, יער עננים עד רום 2,000 מטר מעל פני הים, סוואנה טרופית מיוערת ובתה.
הוא מגלה העדפה לאזורים לחים עם בסמיכות למקורות מים.
הערפד הצמרירי פעיל בלילה, ומבלה את שעות היום במערות, תילי טרמיטים, מכרות נטושים, חורבות של בני המאיה וחללי עצים.
הוא חי בקבוצות משפחתיות מגובשות של 3–7 פרטים שמורכבים מזכר, נקבה וגורים בגילאים שונים, והם עשויים לחיות יחדיו במשך מספר שנים.
בשל משקלו הכבד הערפד טס באיטיות, והוא נוטה לחפש מזון בגובה נמוך של 1–2 מטר בתוך הצמחייה הסבוכה.
למרות הדימוי שלו כעטלף טורף אוכל-בשר, בפועל הערפד הצמרירי הוא יונק אוכל-כל; התזונה שלו כוללת חולייתנים קטנים כעטלפים, אופוסומים, מכרסמים, חדפיים, ציפורי נמלים, יוניים, טנגריים, לטאות ודו-חיים, לצד חרקים ופירות.
הרכב התזונה משתנה בהתאם לעונה ולזמינות, כשבעונה הגשומה למשל הוא צורך כמות גדולה יותר של חרקים עקב זמינותם.
אף על פי שהערפד מסוגל לאתר את טרפו באמצעות איכון-הד, בדרך כלל הוא משתמש ביכולת זאת בעיקר לניווט, מסתמך יותר על חוש השמיעה המעולה שלו.
כאשר הערפד איתר טרף קטן-בינוני (משקל של 70 גרם לכל היותר), הוא מסתער עליו במהירות, עוטף אותו בכנפיו ונועל את האגודלים כדי לחסום את דרכי המילוט שלו.
אם הטרף הוא עטלף קטן או מכרסם, הערפד יהרוג אותו באמצעות נגיסות מהירות בגרון, ואם הטרף הוא עוף או זוחל הערפד פשוט ינגוס בראשו.
כאשר הטרף מת, הערפד יטוס למקום שקט ויאכל אותו מהראש עד לרגליים, והוא בדרך כלל יורק איברים קשים לעיכול דוגמת מקור, נוצות, זנב, קיבה, מעיים, כנפיים ועור גב.
הערפד אוכל את טרפו באיטיות, והתהליך כולו עשוי לקחת 1–20 שעות.
הערפדית ממליטה צאצא יחיד מדי שנה בין אפריל ליוני, לאחר היריון של 99–220 יום.
הגור נגמל לאחר 9 חודשים והאם עשויה לטפל בו גם זמן רב לאחר מכן.
ככל הנראה, הערפד הצמרירי הוא מין העטלף שאצלו משך הטיפול בצאצאים הוא הארוך ביותר.
הגור מגיע לבגרות בגיל שנה עד שנתיים.
הטורפים של המין כוללים כנראה דורסי לילה ונחשים גדולים.
הערפד הצמרירי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה והיציבה, נוכחותו במספר רב של אזורים מוגנים והעדר ראיות לירידה משמעותית.
אין איומים משמעותיים על הערפד, להוציא אובדן בית גידול ובירוא יערות שמאיים על מרבית הפאונה הדרום-אמריקנית.
ערפדון (שם מדעי: Vampyrodes), הוא סוג של עטלף בינוני במשפחת הזיזפיים, הכולל 2 מינים, החיים ביבשת אמריקה.
הסוג תואר לראשונה בשנת 1900 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס, ושמו המדעי מציין את העובדה שהוא דומה לערפד החקיין אך קטן ממנו משמעותית.
הערפדון נחשב לטקסון מונוטיפי עד העשור השני של המאה ה-21; בשנת 2011 הוא פוצל לשני מינים בעקבות מחקר מורפולוגי שהוכר על ידי הרשימה האדומה של IUCN, אולם בטקסונומיות רבות עדיין מופיע כסוג בעל מין יחיד.
סוג זה קרוב מבחינה גנטית וחיצונית לסוגים הזעירים: ערפדון צהוב-אוזן וערפדון קטן.
הערפדון מתאפיין בגוף חביתי, בגולגולת גדולה ומסיבית, ובלוע קצר ורחב.
אוזניו מעוגלות וקצרות יחסית עם צפירים זעירים.
עיטור העלה האפי שלו מפותח למדי, ומורכב מחנית עבה מקומטת ופרסה רחבה וקמוטה סביב הנחיריים.
השפתיים מכוסות בשורת יבלות עגולות.
הערפדון קטן בהרבה מהערפד החקיין, אך עדיין נחשב לסוג גדול יחסית במשפחה שרבים בה בעלי מידות גוף קטנות; אורך ראשו וגופו 77–89 מ"מ, אורך זרועו 46–57 מ"מ ומשקלו 25–47 גרם.
מוטת הכנפיים שלו כ-10 ס"מ.
הסוג נטול זנב וקרום התעופה האחורי שלו צר עם שוליים שעירים.
הפרווה של הערפדון קצרה וזיפית.
צבעה הכללי חום בהיר, חום אפרורי, אפור כהה, ערמון או אוכרה, והיא נוטה להיות חיוורת יותר באזור הגחון.
לאורך הגב יש רצועת שיער זקופה בצבע לבן.
הכנפיים שחורות והרגליים והזרועות בצבע חום-בורדו עד כתום.
הסוג ידוע בפניו המסומנות בפסים לבנים עבים וברורים: זוג פסים בצידי המצח וזוג פסים לאורך הלחיים.
חלקי הפנים שבין הפסים בדרך כלל צבועים בחום כהה יותר משאר הגוף.
העיטור האפי, האוזניים והשפתיים בצבע צהוב-שמנת, כתמתם, ורוד או חום מלוכלך.
מין אחד בסוג מצוי בעיקר באגן האמזונאס באמריקה הדרומית והמין השני בעיקר באמריקה המרכזית.
בית הגידול של הסוג מורכבת מיערות טרופים בגובה 1,000-300 מטר מעל פני הים והוא מצוי גם במטעים וביערות עננים.
הערפדון פעיל בשעות הלילה ומתחיל לתור אחר מזון 45 דקות לאחר השקיעה.
הוא מבלה את שעות הלילה בתעופה, אכילה ומנוחה לסירוגין, ומבקר מדי לילה ב-2 או 3 עצים המרוחקים 100–850 מטר ממקום הלינה.
במהלך התעופה, הערפדון מקפיד לשמור על מרחק של 3 מטר מקרקעית היער.
התזונה שלו מורכבת בעיקר פירות (בפרט תאנים, פפאיה ובננה), לצד צוף ואבקנים שמשמשים כמזון משלים.
כאשר הערפדון מאתר פרי, הוא תופס אותו בפיו ונושא אותו לעבר אתרים ספיציפיים המשמשים אותו לאכילה בלבד ולא ללינה.
הטורפים העיקריים של הסוג הם אופוסומיים ודורסי לילה.
הערפדון חי בקבוצות קטנות של עד 4 בוגרים המורכבים מזכר, 3-2 נקבות וצאצאיהן, בעוד שזכרים צעירים חיים בגפם.
הסוג מבלה את שעות היום בשינה על ענפים או תחת לעלים גדולים כמו כפות דקלים ובננה, אך הוא אינו בונה אוהלים כמו מספר סוגי זיזפים.
אתרי הלינה זמניים ומוחלפים לאחר מספר ימים; בדרך זו, הערפדון מבטיח לעצמו זמינות מרבית של מזון.
הערפדון מתרבה פעמיים בשנה: פעם אחת בסביבות מאי ופעם אחת בסביבות ספטמבר ודצמבר.
הנקבה ממליטה צאצא יחיד בכל פעם.
המינים בסוג מסווגים על ידי IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל הסתגלותם למגוון רחב של בתי גידול מיוערים ומיוערים למחצה ועקב טווח התפוצה הרחב שלהם.
מגמת האוכלוסייה שלהם איננה ידועה ועשויה להיות בירידה מתונה שאינה מצדיקה עדיין סיווג בקטגוריה מאוימת יותר.
ערפדון קרקיולו (Vampyrodes caraccioli) - המין המוכר והקטן יותר.
בעל נפוץ בעיקר בברזיל, פרו, אקוודור, קולומביה, וונצואלה, בוליביה, אזור גויאנה, והאיים טרינידד וטובגו.
ערפדון גדול (Vampyrodes major) - המין החדש והגדול בסוג.
נפוץ במקסיקו, בליז, גואטמלה, הונדורס, ניקרגואה, קוסטה ריקה, פנמה וקולומביה.
ערפדון קטן (שם מדעי: Vampyriscus) הוא סוג של עטלף זעיר במשפחת הזיזפיים, הכולל 3 מינים, החיים ביבשת אמריקה.
הסוג הוקם במקור בשנת 1900 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס, אך בהמשך אוחד עם הסוג ערפדון צהוב-אוזן; בשנת 2014, קיבל שוב מעמד של סוג נפרד בעקבות מחקר מולקולרי ומורפולוגי שהוכר על ידי IUCN.
בטקסונומיות מסוימות עדיין מופיע תחת הסוג השני.
משמעות שמו המדעי של הסוג היא "ערפד קטן" בשל האמונה המוטעית שהוא ניזון מדם, אך למעשה הוא אינו קשור לתת-משפחת הערפדים.
לערפדון ראש מעוגל ורחב, גוף כדורי ולוע קצר.
האוזניים גדולות ועגולות ומחודדות בקצוות.
העיטור האפי מפותח היטב, ומורכב מזיז עבה מוקף קמטים, ודיסקית סביב הנחיריים.
הזנב נעדר אצל הסוג, וקרום התעופה האחורי קצר.
על אף שהוא ארוך במקצת מקרובו הערפדון צהוב האוזן, מבחינת משקל הערפדון הקטן בעל מסת גוף קלה יותר.
הפרווה של הערפדון קצרה ורכה.
צבעה הכללי חום אפרורי, חום בהיר, קקאו, ערמוני או בז'.
הכנפיים שחרחרות, והזרועות והפנים ורודות.
העיטור האפי, קצות האוזניים והצפירים בצבע צהוב.
על הפנים יש שני זוגות פסים לבנים עבים מעל ומתחת לעיניים.
סימן ההיכר של הסוג, הוא פס לבן שחוצה את הגב והעורף, ונעדר אצל בני הסוג ערפד צהוב-אוזן.
המינים בסוג מצויים באמריקה הדרומית ומין אחד באמריקה המרכזית; קולומביה היא המדינה היחידה שבה מצויים שלושת המינים.
בית הגידול של הסוג מורכב מיער גשם טרופי וביצות בגובה 1,000-200 מטר מעל פני הים.
הערפדונים הקטנים ניזונים בעיקר מתאנים ופירות קטנים ומדי פעם גם מחרקים.
הם פעילים בעיקר לאחר השקיעה, עם גיחות קצרות לפני עלות השחר.
את שעות היום, הערפדונים מבלים בשינה בעצים חלולים או באוהלים שיצרו מחיתוך חלקי של עלי אנתוריון.
הרבייה מתרחשת בעיקר בעונת הגשמים.
מעבר לכך, אין מידע רב על האקולוגיה של הסוג.
ערפדון קטן ברוק (Vampyriscus brocki) - אזור גויאנה, צפון ברזיל, דרום קולומביה מזרח אקוודור וצפון פרו.
ערפדון קטן דו-שן (Vampyriscus bidens) - ברזיל, אזור גויאנה, פרו, בוליביה, אקוודור, וונצואלה וקולומביה.
ערפדון קטן נימפאה (Vampyriscus nymphaea) - קולומביה, קוסטה ריקה, ניקרגואה ופנמה.
ערפדון צהוב-אוזן (שם מדעי: Vampyressa), הוא סוג של עטלף קטן במשפחת הזיזפיים, הכולל 5 מינים החיים ביבשת אמריקה.
הסוג הוקם לראשונה בשנת 1900 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס, שסבר שמדובר במוצץ-דם ננסי, אולם בהמשך התברר שהוא אינו ניזון מדם ואינו שייך לתת-משפחת הערפדים.
במקור, הסוג כלל 8 מינים; בשנת 2014, שלושה מינים בסוג הועברו לסוג נפרד הקרוי ערפדון קטן על בסיס הבדלים מולקולריים מורפולוגיים בגולגולת, בשיניים וסימונים.
הסיווג החדש הוכר על ידי IUCN, אך בטקסונומיות ישנות השניים עדיין מוכרים כסוג אחד.
לערפדון צהוב האוזן מבנה גוף גוצי, ראש רחב ולוע קצר.
האוזניים גדולות יחסית עם אפרכסות רחבות וצפירים קצרים.
העיטור האפי מורכב מזיז משולש וקצר שמוקף בקמטים, ובדיסקית רחבה סביב הנחיריים.
הסוג נטול זנב, וקרום התעופה האחורי קצר ודק.
הערפדון צהוב האוזן כבד יותר מהערפדון הקטן, אך גופו קצר יותר.
הפרווה של הערפדון צהוב האוזן קצרה, צפופה וזיפית.
צבעה הכללי נע בין צהבהב קרמי לזהוב, חום בהיר, אפור, חום אפרורי או ערמון.
הכנפיים סגלגלות או שחרחרות, והאוזניים והעיטור האפי צהובים בדרך כלל.
הפנים ורודות או שחרחרות, והן מסומנות בשני זוגות פסים לבנים מעל ומתחת לעיניים.
לסוג זה אין פס גבי.
המינים בסוג חיים באמריקה הדרומית ובית הגידול שלהם מורכב מיערות גשם, סוואנות טרופיות וביצות.
חלקם מעדיפים יערות שפלה וחלקם דווקא יערות הרריים על הרי האנדים .
המינים כמעט ולא נחקרו בטבע, והמידע אודות האקולוגיה שלהם מצומצם.
הערפדונים צהובי האוזן חיים בקבוצות קטנות של 2–7 פרטים במערות ונקיקים, וחלקם עשויים לבנות אוהלים מחיתוך חלקי של ענפים גדולים בדומה לזיזף בנאי.
הארגון החברתי שלהם מורכב מהרמון המכיל זכר, מספר נקבות וצאצאיהן.
עונת הרבייה משתנה מאזור לאזור, והם יכולים להתרבות פעמיים בשנה.
ההיריון נמשך מספר חודשים ולאחר מכן הזיזפית ממליטה צאצא יחיד - לרוב בסמיכות לעונת הגשמים.
ערפדון צהוב-אוזן דרומי (Vampyressa pusilla)
ערפדון צהוב-אוזן צפוני (Vampyressa thyone)
ערפדון צהוב-אוזן סינץ' (Vampyressa sinchi)
ערפדון צהוב-אוזן מליסה (Vampyressa melissa)
ערפד מדומה גדול (שם מדעי: Megaderma lyra) הוא מין של עטלף מהסוג ערפד מדומה שבמשפחת הערפדים המדומים החי בדרום אסיה ודרום-מזרח אסיה.
עטלף זה הוא קרובו לסוג של ערפד מדומה זוטר, אם כי לעיתים הוא משויך לסוג ומין יחיד - Lyroderma.
הוא בעל פרווה צפופה בצבע כחול-אפור כהה והוא חסר זנב ובעל אוזניים גדולות.
הוא בעל עלה-אפי גדול בקצה החוטם ובעל שיניים חדות מותאמות ללעיסת בשר.
העטלף הוא צייד פעיל לילה הניזון בעיקר מחרקים ושאר פרוקי-רגליים גדולים אך לא יהסס לטרוף גם חולייתנים כמו עכברים, זוחלים, עופות קטנים ואף עטלפים אחרים שאותם הוא הורג בנשיכה חזקה.
בימים הוא נח במערות או בחללי עצים.
תפוצת העטלף היא באזורים הטרופיים של דרום ודרום מזרח אסיה בין אפגניסטן עד תאילנד.
ערפד מדומה קטן (שם מדעי: Megaderma spasma) הוא מין של עטלף מהסוג ערפד מדומה שבמשפחת הערפדים המדומים החי בדרום אסיה ודרום-מזרח אסיה.
עטלף זה הוא קרובו לסוג של ערפד מדומה גדול.
עטלף זה מגיע לאורך של 7 עד 10 ס"מ בממוצע ובעל מוטת כנפיים של 30 ס"מ.
הוא בעל פרווה שעירה ואפורה או חומה עם כנפיים צהובות ובעל פנים ורודות בעל אוזניים בולטות, עלה-אפי מחודד בקצה אפו ולסתות חזקות בעלות שיניים חדות מותאמות ללעיסת בשר.
העטלף הוא פעיל לילה המחפש באמצעות אקולוקציה בעיקר חרקים גדולים כמו חגבים או עשים אך הוא לא יהסס לטרוף גם חולייתנים אחרים.
ביום העטלף ישן במערות, חללי עצים או נקיקים בחבורות של עד 30 פרטים.
תפוצתו היא לאורך דרום אסיה בין הודו וסרי לנקה עד אינדונזיה והפיליפינים.
להקות העטלפים מועילות לאדם עקב כך שהם מחסלים מזיקים שונים, אף שלעיתים הם גם מפיצים מחלות מידבקות.
ערפול מוחי הוא הרגשת מוח ערפילי שמתרחש כאשר אדם מעט פחות ערני ומודע מהרגיל.
הוא לא מודע לזמן ולסביבה ואינו קשוב.
ערפול מוחי הוא המאפיין הפתוגנטי העיקרי של דליריום.
המדריך האבחוני והסטטיסטי להפרעות נפשיות (DSM) השתמש במונח בהגדרתו לדליריום.
ערפול מוחי עשוי להיות פחות חמור מדליריום בספקטרום של הכרה מופחתת .
אין בדיקה ספציפית לערפול מוחי.
לכן, האבחנה תלויה בהתרשמות סובייקטיביות של הרופא.
ה-DSM-IV-TR מורה לרופאים לרשום דליריום תחת הקטגוריה השונות של "הפרעה קוגניטיבית" .
המודל הרעיוני של ערפול מוחי הוא של חלק מהמוח המווסת את "הרמה הכוללת" של חלק התודעה במוח, האחראי על המודעות לעצמך ולסביבה.
אטיולוגיות שונות מפריעות לחלק המווסת הזה של המוח, שבתורו משבש את "רמת התודעה הכוללת".
מערכת זו של מעין הפעלה כללית של התודעה מכונה "ערות".
עם זאת, ערפול מוחי לא בהכרח מלווה בישנוניות .
מטופלים עשויים להיות ערניים אך עדיין יש להם ערפול מוחי.
ירידה ב"ערות" אינה בדיוק שם נרדף לנמנום.
האחד הוא שלב בדרך לתרדמת, השני בדרך לשינה שהוא שונה מאוד.
האדם המושפע חווה תחושה סובייקטיבית של ערפול מוחי המתוארת במילותיו של המטופל עצמו כתחושת ערפל.
מטופל אחד תיאר ש"נעשה ערפילי ...
קווי המתאר היו די מטושטשים".
אנשים הסובלים מערפול מוחי משווים את החוויה לזו של חלום מכיוון שכמו בתודעה בחלום, תשומת הלב, ההתמצאות בזמן ומקום, התפיסות והמודעות מופרעות.
ברברה שילדקרוט, MD, פסיכיאטרית מוסמכת בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד תיארה את החוויה הסובייקטיבית של ערפול מוחי, לאחר שנטלה מנה אחת של אנטיהיסטמין.
היא תיארה תחושה של אי אמון בשיקול הדעת שלה ומודעות עמומה, בלי לדעת כמה זמן עבר.
ערפול התודעה אינו דהפרסונליזציה אף על פי שאנשים המושפעים משניהם משווים את החוויה שלהם לזו של חלום.
מבחנים פסיכומטריים מייצרים עדויות מועטות לקשר בין ערפול התודעה לבין דה-פרסונליזציה.
ערפול מוחי עשוי להשפיע על הביצועים כמעט בכל משימה קוגניטיבית.
כפי שניסח זאת חוקר, "צריך להיות ברור שהכרה אינה אפשרית ללא מידה סבירה של עוררות." קוגניציה כוללת תפיסה, זיכרון, למידה, תפקודים ביצועיים, שפה, שליטה מוטורית, קשב ומהירות מחשבה.
עם זאת, המשמעותיים ביותר הם חוסר תשומת לב, חריגות בתהליך החשיבה, הפרעות בהבנה ובעיות שפה.
היקף הליקוי משתנה מכיוון שחוסר קשב עלול לפגוע במספר תפקודים קוגניטיביים.
אנשים הסובלים מערפול מוחי עשויים להתלונן על שכחה, בלבול, וחוסר יכולת לחשוב.
קצב קוגניטיבי איטי קשור לערפול מוחי.
חולים המתאוששים מ-COVID-19 מדווחים שהם חווים "ערפל מוחי", שיכול לשקף מגוון רחב של תסמינים נוירולוגיים ופסיכולוגיים הקשורים ל-COVID-19 .
אנשים רבים עם דאבת חווים בעיות קוגניטיביות כתוצאה מערפול מוחי, שעלולות להיות כרוכה בפגיעה בריכוז, בעיות בזיכרון לטווח קצר וארוך, גיבוש זיכרון לטווח קצר, פגיעה במהירות הביצוע, חוסר יכולת לבצע ריבוי משימות, עומס קוגניטיבי, וטווח קשב מופחת.
כ-75% מחולי דאבת מדווחים על בעיות משמעותיות בריכוז, בזיכרון ובריבוי משימות.
מטא-אנליזה משנת 2018 מצאה שההבדלים הגדולים ביותר בין חולי דאבת לנבדקים בריאים היו בעיכוב התגובה , זיכרון ומהירות העיבוד .
רבים מאלה הם גם תסמינים שכיחים של הפרעת קשב וריכוז, ושני המצבים נקשרו באמצעות מחקרים, עד כדי כך שאבחנה של דאבת הוצעה כאינדיקציה לבדיקת הפרעות קשב וריכוז.
בתסמונת התשישות הכרונית, הקריטריונים המומלצים של ה-CDC לאבחנה כוללים את אחד מהתסמינים הבאים:
בעיות בחשיבה ובזיכרון (ערפול מוחי)
בעמידה או בישיבה זקופה: סחרחורת, חולשה, עילפון או שינויים בראייה (אי סבילות אורתוסטטית )
התסמונת הנוירולוגית של מחלת ליים קשורה בין השאר עם זיכרון בעייתי וקשיים קוגניטיביים.
ליים יכול לגרום לדלקת מוח כרונית הדומה לטרשת נפוצה.
הוא עלול לכלול ליקוי קוגניטיבי, ערפל מוחי, מיגרנות, בעיות שיווי משקל ובעיות אחרות.
ערפד אמריקאי היא סדרת קומיקס אמריקאית שנוצרה על ידי הסופר סקוט סניידר ואוירה על ידי האמן רפאל אלבקרקי.
הסדרה פורסמה על ידי DC קומיקס תחת החותם שלה, "ורטיגו".
הסדרה המשיכה תחת החותם החדש "DC Black Label" לאחר ש"ורטיגו" נסגרה בינואר 2020. במסגרת העלילה, הסדרה מתארת את גזע הערפדים כאוכלוסייה המורכבת ממינים סודיים רבים ושונים, ומשרטטת רגעים של התפתחות ערפדים ומתחים בין המינים השונים לאורך ההיסטוריה.
הסדרה ממשיכה לעקוב אחר תנועותיו של סוויט לאורך עשורים שונים בהיסטוריה האמריקאית – במקביל לתנועותיה של צאצאיתו הראשונה והיחידה שידוע עליה – פרל ג'ונס, שחקנית צעירה בתעשיית הסרטים האילמים של שנות ה-20 שמותקפת על ידי קבוצת ערפדים אירופאים המסתתרים לעיני כל בהוליווד.
סוויט מציל אותה בכך שנותן לה את דמו והופך אותה לערפדה אמריקאית כמוהו.
מערכת היחסים המסובכת והטעונה של ג'ונס עם סוויט היא מוקד נוסף של הסדרה.
בחמש החוברות הראשונות הופיעו שני קשתות סיפור מקבילות – אחד מאת סניידר והשני מאת סטיבן קינג, שניהם אוירו על ידי רפאל אלבקרקי.
עם פרסום החוברת השישית, החל סניידר לשמש ככותב היחיד של הסדרה.
הסדרה המקורית רצה בין השנים 2010–2013 ונמשכה 34 חוברות.
סדרה שנייה בשם "American Vampire: Second Cycle" רצה בין השנים 2014–2015 ונמשכה 11 חוברות, והסדרה השלישית והאחרונה, "American Vampire: 1976" רצה מדצמבר 2020 עד לאוקטובר 2021 ונמשכה 10 חוברות.
עם יציאתה לאור, זכתה הסדרה להצלחה מסחרית שהביאה לאזילת כל עותקיה באופן זמני ולביקורות חיוביות.
כשהחלה קשת הסיפור השנייה של הסדרה לצאת לאור בספטמבר 2010, הכריז הבלוג "Techland" שהסדרה היא "אחד מסיפורי הערפדים הטובים ביותר על המדפים, או בכל מקום אחר, בימים אלו".
בתום שנת פרסומה הראשונה, זכתה הסדרה בפרס אייזנר לשנת 2011 בקטגוריית "הסדרה החדשה הטובה ביותר".
בתחילה, נועדה הסדרה לשמש כקונטרה למיתולוגיית הערפדים שנכתבה מחדש בסדרת ספרי "דמדומים" ובסדרת הטלוויזיה "דם אמיתי" – יצירות שלדעת סניידר הציגו ערפדים כ"יצורים אקזוטיים" ולא כ"מפלצות מפחידות".
אלבקרקי אף עיצב שתי פרסומות ש"תקפו" את שתי היצירות: בראשונה, הוצג סקינר סוויט מול ערימת גופות, עם המשפט "This It's not the vampire of your little sister".
בשנייה, ניצבה פרל ג'ונס מול ערימת גופות נוספת, עם המשפט "I don't fucking sparkle".
עם זאת, מחלקת השיווק של "ורטיגו" הטילה וטו על פרסומות אלו, שכן היא סברה שפרובוקציה כזו תרחיק את מעריצי ספרות הערפדים.
באנטינג מתחיל לספר כיצד סקינר סוויט, אחד פורעי-החוק המסוכנים ביותר במערב הישן, נתפס בשנת 1880 על ידי הסוכן הפדרלי ג'יימס בוק, ובזמן העברתו למשפט, התפתח קרב יריות בין בני בריתו של סוויט למשטרה שהייתה אחראית על הבאתו לבית המשפט, שהביא למותם של השניים.
במהלך קרב היריות, הותקף סוויט על ידי בנקאי אירופאי אמיד בשם פרסי, שליווה את המשלחת וחשף את עצמו כערפד בפניו.
לאחר מותו לכאורה, נקבר סוויט – וקברו הוצף במי הסכר.
רק בשנת 1909, הצליח סוויט להשתחרר מקברו ומאז שם לעצמו למטרה לרדוף אחרי כל האחראים ללכידתו ששרדו.
החל מנקודה זו, ביקש סניידר ליצור משהו בעל אסתטיקה "מלוכלכת יותר, אמריקאית יותר" – מה שהוביל לרעיון של הצגת ערפדים השייכים לשושלות שונות:
במהלך פיתוח קונספט זה של ערפד "מוטנטי", נוצרה לראשונה דמותו של סקינר סוויט.
סוויט, שתואר על ידי סניידר כ"ערפד שנשאר צעיר בעוד המערב הזדקן", ייצג את המין החדש הזה – והשימוש במערב הישן כרקע עלילתי היווה שיקוף של ייצוג זה, כשלדברי סניידר, בתקופה זו ארצות הברית החלה "להתהוות", בניגוד לאירוצנטריות.