tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1816 מכר דה-רוסי את אוספו לספריית פאלאטינה, וכתב היד של המשנה קוטלג כ"דה-רוסי 138".
בשנת ה'תש"ל יצאה בירושלים מהדורת צילום מצומצמת (135 עותקים בלבד) של המשנה בכתב יד פארמה, בשני כרכים.
באוקטובר 2013, במסגרת מיזם "כתיב" לכתבי יד עבריים של המכון לתצלומי כתבי יד עבריים בספרייה הלאומית, בשיתוף עם עמותת "פרידברג" לכתבי יד יהודיים (FJMS) והמשרד ירושלים ומורשת, נחתם הסכם עם ספריית פאלאטינה על החלת תהליך של סִפְרוּת (דיגיטציה) של כל כתבי היד העבריים המצויים בספריית פאלאטינה.
התהליך הושלם, וכיום כתב היד מוצג לעיון באתר "כתיב".
בסגנון הכתיבה הוא איטלקי מובהק.
מחיקה ותיקון בכתב היד מוסמנים בנקודתיים לפני המילה הנמחקת ולאחריה.
בשולי הגליונות נכתבו תרגומי מילים לאיטלקית.
בעמוד האחרון מופיעה חותמתו של הצנזור דומניקו ג'רוזלימיטנו משנת 1589.
יעקב נחום אפשטיין כתב כי נוסח כתב היד שייך לענף הנוסח הארצישראלי-איטלקי.
פיינטוך טען שנוסח המשנה בכתב יד פארמה אינו אחיד, ומורכב מענפי נוסח שונים.
לעיתים השינויים נובעים מהבדלי היגוי, שאז מסתבר שהמעתיק תיקן על פי צורת ההיגוי השגורה בפיו, ולעיתים הם שייכים לנוסח.
לטענתו, הדבר נובע מכך שהמעתיק, או לפחות אחד מהם, היה בקיא במשנה בגרסתה הבבלית, וכתב היד שהיה מונח לפניו היה בגרסה הארצישראלית, וכך לעיתים תיקן תוך כדי העתקה לפי הנוסח שהכיר, ולעיתים לאחר שהבחין בכך תיקן את מה שכתב על פי הנוסח שלפניו.
חלקו הראשון של כתב היד מנוקד בניקוד מלא, וחלקו השני בניקוד חלקי.
הניקוד הוא על פי המסורת הארצישראלית הטברנית.
בספריית הפאלאטינה השתמר כתב יד נוסף של המשנה, על סדר טהרות בלבד, המכונה "כתב יד פארמה ב'" (דה רוסי 497).
הוא נחשב לכתב יד המייצג את הענף הבבלי.
כתב נסח'י שפירושו להעתיק) הוא כתב קטן ועגול בקליגרפיה ערבית.
הכתב הנסח'י הוא אחד מהראשונים להתפתח בקליגרפיה באסלאם, והוא שימש לרוב לכתיבה של מסמכים אדמיניסטרטיביים ולהעתקת ספרים, בכללם הקוראן, בשל היותו קריא ורהוט.
הכתב הנסח'י עבר סטנדרטיזציה על ידי , פקיד פרסי בממשל הח'ליפות העבאסית, כאחד מששת הכתבים העיקריים של הקליגרפיה האסלמית במאה ה-10 לספירה.
בספרו של תומאס ואן תומאס ארפניוס "Grammatica Arabica" מהמאה ה-17, האותיות הנסח'יות הוגדרו "צורת הכתיבה האצילית והנכונה ביותר" של הערבית.
כתבים עגולים הפכו פופולריים במאות ה-11 עד ה-13, בשל השימוש הרווח בהם בקרב סופרים.
הכתב הנסח'י הוא אחד מששת הכתבים הסטנדרטים באסלאם, בהם: ת'ולות', תוק'ע , רקעה , מחקק וריחן .
הם ידועים בשם "הכתבים בעלי המידות" (אלח'ט אלמנצוב) או "ששת הכתבים" (אלאקלאם אלסתא).
קיימת השערה רווחת כי הכתב הכופי קדם לכתב הנסח'י.
אולם היסטוריוניים הצליחו לשחזר שני כתבים שהתקיימו בו זמנית הרבה לפני הקודיפיקציה של שני כתבים אלו על ידי אבן מוקלה, שכן הכתבים שימשו לשתי מטרות שונות.
הכתב הכופי שימש בעיקר לעיטור, בעוד הכתב הנסח'י שימש לכתיבת ספרים יומיומית.
הכתב הנסח'י הוא כתב נטול תגים (סנס סריפי) בקצות האותיות העולות והיורדות.
כך לדוגמה, האות אליף כתובה כקו ישר, כפופה מעט בחלקה השמאלי התחתון, אך ללא כל תגים.
הכתב הנסח'י כולל סימנים דיאקריטיים כדי להבדיל בין אותיות דומות, באמצעות מערכת של נקודה אחת עד שלוש מעל או מתחת לאות, כמקובל בכתב הערבי המודרני - דבר שהופך את הקריאה לפשוטה יותר.
הכתב הנסח'י משתמש בקו בסיס אופקי.
במקרים בהם תו אחד צריך להתחיל מזנבה של האות שלפניו, קו הבסיס מופסק ועולה כלפי מעלה.
הכתב הנסח'י שימש באופן היסטורי ומקיף להעתקת ספרים ומסמכים אדמיניסטרטיביים של חצר השלטון.
הכתב אפשר התפתחות של אלמנטים עיטוריים יותר גמישים ורהוטים, המעוצבים באופן עגול יותר בשונה מהמרובעות של הכתב הכופי ששימש יותר עבור עיטור מבנים מוסלמיים.
השימוש בכתב הנסח'י באדריכלות החל לראשונה במאה הראשונה, ואומץ בממלכות מוסלמיות רבות החל מהמאה ה-11.
כתב מרובע, המכונה גם הכתב המרובע היהודי, הכתב היהודי או כתב אשורי, הוא כתב של אלפבית עברי המשמש עד ימינו בכתיבת טקסטים בעברית ובשפות יהודיות כמו יידיש וערבית יהודית.
בקרב החוקרים מקובל שהכתב המרובע התפתח מהכתב הארמי, שהיה בשימוש נרחב במזרח התיכון מהמאה השמינית לפני הספירה עד המאה השלישית לפני הספירה בגלל היותה של השפה ארמית לינגואה פרנקה באזור.
לטענת פרנק מור קרוס, הכתב המרובע התפתח מהכתב הארמי הרשמי של המאה הרביעית לפני הספירה.
במהלך המאה השלישית לפני הספירה, החל שימוש בכתב הארמי לכתיבת טקסטים עבריים.
הטקסטים העבריים הקדומים ביותר המשתמשים בכתב המרובע הם כתובת מהר גריזים ומגילות מקומראן המתוארכות למחצית השנייה של המאה השלישית לפני הספירה.
החוקרים חלוקים על המשמעות של כתבים אלו.
בעוד קרוס וחוקרים אחרים טוענים שכתבים אלו מצביעים על המעבר לשימוש בכתב המרובע, שהתבצע במאה השלישית לפני הספירה, לנגלואה טוען שכתבים אלו הם ניצנים קדומים של שימוש בכתב ארמי לטקסטים עבריים, ואימוץ הכתב המרובע אירע רק במאה השנייה לפני הספירה.
במאות השנייה והראשונה לפנה"ס פסק השימוש בקרב היהודים בכתב העברי העתיק למעט לצרכים סמליים או מקודשים והכתיבה העברית נכתבה כמעט אך ורק בכתב המרובע.
פרנק מור קרוס מאבחן ארבעה שלבים בהתפתחות הכתב המרובע:
כתב פרוטו-יהודי (נקרא גם יהודי ארכאי) ששימש בערך בשנים 275–150 לפני הספירה.
בכתב זה יש מאפיינים של הצללה והבדלי גודל בין אותיות שמופיעים בכתב הארמי אך נעלמו בשלבים מאוחרים יותר של התפתחות הכתב המרובע.
כתבים מייצגים של כתב זה הם מגילות מדבר יהודה 4QSamb ו-4QJera.
כתב חשמונאי ששימש בערך בשנים 150–30 לפני הספירה.
בכתב זה יש פחות הבדלים בין גודלי האותיות, אם כי ל וע עדיין קטנות יחסית לאותיות אחרות ואותיות מנצפ"ך יורדות מתחת לשורת הבסיס של הכתיבה.
בכתב החשמונאי ההצללה היא חד גונית ואין הבדל בין קווי אורך לקווי רוחב.
מגילת ישעיהו נחשבת למייצגת מובהקת של כתב זה, אם כי רוב מגילות מדבר יהודה נכתבו בו.
כתב הרודיאני שמתוארך לתקופה ממלכות הורדוס עד חורבן בית המקדש, אך המשיך לשמש ככתב סופרים רשמי בתקופות מאוחרות יותר.
בכתב ההרודיאני יש הבדלה עקבית באותיות מנצפ"ך בין אמצעיות לאותיות סופיות, קוי האורך של האותיות, שבכתבים קדומים יותר היו נטויות, הן אנכיות ויש בכתב הרודיאני הרבה יותר עיטורים בראשי האותיות.
כמו כן, באות ק הזנב קצר יותר מבכתבים קדומים ובאות ט הבסיס רחב יותר.
בתוך כתב זה מבדילים בין כתב הרודיאני מוקדם, שמייצגיו הם מגילת התהילים הגדולה ומגילת מלחמת בני אור בבני חושך המאופיינת על ידי מגילת ההודיות.
כתב בתר-הרודיאני המתוארך לשנים 70–135 לספירה.
בכתב זה, למעט באותיות בעלות רגליים ארוכות, כמעט ואין הבדלים בגובהי האותיות.
גגות האותיות משופעים ואינם מקבילים לשורת הבסיס כבכתבים קדומים יותר והעיטורים בראשי האותיות רבים יותר מאשר בכתב ההרודיאני.
מייצגי כתב זה הן שרידי כתבים שנמצאו בוואדי מרבעאת ובנחל חבר.
התלמוד הבבלי מייחס את המעבר לכתב המרובע לעזרא הסופר:
הרמב"ם בפירוש המשנה למסכת ידיים כותב שבכתב האשורי נתנה תורה בהר סיני:
כתב יד ששון 507 או חומש "כתר דמשק" (שמו הנוכחי: כתב יד ירושלים Heb.
24° 5702), הוא קודקס תנ"ך עברי מהמאה ה-10, המורכב מחמשת חומשי תורה כמעט בשלמותם.
הקודקס הועתק על ידי סופר לא ידוע, גדוש בהערות המסורה.
תחילתו של כתב היד פגומה: הוא מתחיל בבראשית ט:כו וגם חסר משמות יח:א-יח:כג.
בשנת 1975, נרכש כתב היד על ידי הספרייה הלאומית.
הקודקס יצא לאור במהדורת פקסימיליה גדולה בת שני כרכים בשנת 1978.
יש להבדיל בין חומש "כתר דמשק" לבין כתר דמשק (כתב יד מהמאה ה-13 ממוצא ספרדי, המכיל את 24 ספרי התנ"ך) וכתב יד ששון 1053 הנמצא בבעלות פרטית.
חומש דמשק התפרסם בעיקר בזכות עבודתו של אספן כתבי היד העבריים, דוד סלימאן ששון, שרכש את הקודקס בדמשק בתחילת המאה ה-20. זהו אחד מהקודקסים העתיקים ביותר של התנ"ך וחשיבותו דומה לכתר ארם צובא וכתב יד לנינגרד.
במקומות רבים, חומש דמשק הולך בעקבות שיטת המסורה של אהרון בן אשר, בכתיב מלא ובכתיב חסר, וכן ברוב האותיות הגדולות והקטנות, תוך התאמה לגרסאות המסורה שקבע בן אשר ברוב המקומות (52%).
בדומה לשיטת המסורה של בן אשר, גם מעתיק חומשי דמשק כותב באל"ף, וכותב בכתיב חסר, ללא יו"ד, כמו גם המילה כתובה על ידו בכתיב חסר, בלי ו"ו.
דרכי כתיבה כאלה נהוגות גם אצל אהרון בן אשר.
הקודקס כתוב על קלף, בשלושה טורים לדף, בכתב מזרחי מרובע האופייני לדרך הכתיבה ששימשה במאה ה-9. כמו קודקסים אחרים של תקופתו, הוא מכיל מיקרוגרפיה המכונה "מסורה גדולה", כלומר, הערות על נוסח הטקסט הכתובות כהגהות בחלק העליון והתחתון של כל עמוד, כמו גם "מסורה קטנה" הכתובה בין הטורים.
לפי ששון, כותב המסורה היה תלמיד של בן אשר, אולם הטקסט (אורתוגרפיה וניקוד) עוקב אחר שיטתו של בן נפתלי.
באשר לגילו של הקודקס, ששון טען כי "כתב היד כנראה ישן יותר מה-British Museum MS., No.
Oriental 4445, אשר נכתב לפי ההשערה בסביבות 820–850 לספירה, והוא ממקור בבלי.
הטקסט מנוקד בניקוד טברני, בהטעמות ובסימני רפה (הקו האופקי הכתוב מעל האותיות הבלתי מודגשות של בג"ד כפ"ת, כולל האות בחלק מהמקרים).
החלוקות הקטנות יותר לפרשות הנקראות כל שבוע, המכונות גם "סדרים", מסומנות לאורך כל כתב היד על ידי כותב המסורה בסמ"ך גדולה בשוליים עם מספר הסדר למטה.
סגנון האותיות ארכאי; רגלה של האות קו"ף מחוברת לגג שלה, ואילו ה"א עשויה כמו חי"ת, ללא הבחנה כמעט בין שתי האותיות.
האות למ"ד ארוכה במיוחד, וכפופה כלפי חוץ.
הנו"ן הסופית כתובה כמעט כמו האות זי"ן.
הקרי וכתיב מסומנים על ידי כותב הטקסט עם נו"ן סופית בשוליים ללא כל הכוונה נוספת לגבי אופן הקריאה.
ישראל ייבין ערך תקציר של חומש כתר דמשק בהקשר לבעיות בכתר ארם צובא.
לפי ייבין, הנוסח המקובל של חומש דמשק תואם ברובו לקודקס לנינגרד.
באשר לניקוד, ב-52% מהמקרים כתב היד הולך אחר שיטת בן אשר, ואחר שיטת בן נפתלי ב-46% מהמקרים.
משום עירוב השיטות, נקרא כתב היד על ידי ייבין "כתב יד מעורב בו ניתן למצוא כמה 'שיפורים', אך הוא שונה בכמה היבטים לגבי הניקוד וטעמי המקרא מכתר ארם צובא".
מהדורת פקסימיליה בת שני כרכים של כתב היד הודפסה בשנים 1978–1982 בבולטימור, מרילנד (ארצות הברית), על ידי הוצאת אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, ובקופנהגן, דנמרק, על ידי רוזנקילדה ובאגר.
כתב יד ששון (כ"י ששון 1053 לשעבר, נקרא גם Geneva, Jacqui E.
Safra, JUD 002 על שם בעליו הקודמים.
סימונו המקובל בחקר המסורה הוא ש1) או קודקס ששון הוא העותק הקדום והשלם ביותר של התנ"ך העברי.
כתב היד מתוארך לסוף המאה ה-9 או לתחילת המאה ה-10 (אין תאריך מדויק עקב היעדר קולופון).
הכינוי 'קודקס ששון' הוא על שם אספן כתבי היד העבריים דוד סלימאן ששון, שהיה אחד מבעליו החשובים.
יש להבחין בין קודקס ששון (כ"י ששון 1053) לכתב יד ששון 507.
קודקס ששון מכיל הערות חשובות של המסורה.
בתחילת ספר במדבר מופיעה בו הערת מסורה גדולה הנפתחת בזו הלשון: (תאג' הוא כֶּתֶר בערבית, ובהקשר זה: כתר תורה).
ייבין העלה את האפשרות ש"אלתאג'" הנזכר כאן אינו אלא כתר ארם צובא.
מדובר אפוא באזכור הקדום ביותר הידוע לנו של הכתר, וכן בייחוס הקדום ביותר שלו לאהרן בן משה בן אשר.
אזכור זה מרמז כי סופר המסורה שהעתיק את המסורה של קודקס ששון עיין בו כאשר הוא התגורר בטבריה או בירושלים במאה ה-10 או ה-11.
מהדורה מדעית של המסורה הגדולה של כתב היד נמצאת בעבודה על ידי פרופ' יוסף עופר.
שטרות עתיקים מעידים על מסעות הספר ומכירתו מח'לף בן אברהם ליצחק בן יחזקאל אל-עטר, שלימים העביר את הבעלות לשני בניו, יחזקאל ומימון.
במאה ה-13 הוקדש הקודקס לבית הכנסת של מקיסין (העיירה מרקדה בסוריה של ימינו).
מעט ידוע על הקהילה היהודית במקיסין, אך בהתחשב בעלות הפקת כתבי יד יקרי ערך שכאלה, היא בוודאי הייתה בעלת חשיבות.
העיירה מקיסין נהרסה, בין אם על ידי האימפריה המונגולית במאה ה-13 או על ידי האימפריה הטימורית בשנת 1400, והקודקס הופקד לשמירה בידי סלמה בן אבי אל-פח'ר, שנדרש להחזירה לאחר בניית בית הכנסת מחדש.
בזמן שבית הכנסת טרם נבנה מחדש, נמשך מסעו של הקודקס, עד שנרכש בשנת 1929 על ידי ששון, שהדביק את האקס ליבריס שלו על הכריכה הפנימית.
בשנת 1978 הוא הועמד למכירה פומבית ונעלמו עקבותיו.
לאחרונה נודע כי הוא נקנה באותה השנה בידי קרן הפנסיה של הרכבת הבריטית, וזו העמידה אותו למכירה פומבית בשנת 1989. והיה באוסף משפחת ספרא בז'נבה.
במרץ 2023 הוצג כתב היד ב"אנו – מוזיאון העם היהודי" בדרכו למכירה פומבית בבית המכירות סותבי'ס.
במאי של אותה שנה נקנה תמורת 38.1 מיליון דולר, על ידי אלפרד מוזס, ששימש במכירה כנציג של ארגון הידידים של מוזיאון אנו.
באוקטובר 2023 הגיע התנ"ך לישראל על מנת להישאר באופן קבוע, ועותק ממנו מוצג לציבור הרחב במוזיאון אנו בתל אביב.
לאור מלחמת חרבות ברזל, המקור אינו מוצג לציבור.
כתב מגידות הוא חוזה מינוי שהיה מקובל בקהילות היהודיות במזרח אירופה להעניק למגיד המישרים שנבחר מטעם הקהילה.
בחצרות החסידיות שבאוקראינה הפך הכתב לסימן של קבלת מרות והכנעה לצדיקי החסידות, בעיקר צדיקי בית צ'רנוביל, כאשר קהילות רבות היו מבטאות את הקשר שלהן עם המנהיג החסידי שהתגורר בעיר אחרת באמצעות הענקת הכתב.
כתב המגידות היווה גם מקור פרנסה עבור הצדיקים, והיה פעמים רבות למוקד סכסוכים בין חצרות שונות.
עם התפתחותה של הדרשנות ביהדות, התרבו המגידים; המגיד היה נודד מקהילה לקהילה ונושא דרשה תמורת שכר.
בקהילות רבות, ובפרט בקהילות גדולות, התפתח הנוהג להחזיק מגיד במשרה קבועה, בדומה לשאר המשרות הקהילתיות כמו רב, מלמד תינוקות ודיין.
עם מינויו של המגיד הוענק לו כתב מגידות בדומה לכתב רבנות, ובו נכתב נוסח המינוי בלשון הקודש נמלצת, וכן פורטו בו תנאי השכר.
כתב זה היה נהוג ביהדות אירופה, ובפרט בערי ליטא וווהלין.
בתחילת התפשטותה של תנועת החסידות שימשו רבים מראשיה כמגידים, בשל הזיקה המובהקת בין משרת המגידות לסגנון חייהם של רבים מצדיקיה שעסקו בדרוש ובעבודת ה', וחלקם אף כונה בשם "המגיד".
הבולטים שבהם היו: המגיד ממזריטש, המגיד מזלוטשוב, רבי יעקב יוסף מאוסטראה, רבי זאב וולף מז'יטומיר, רבי מנחם נחום מצ'רנוביל והמגיד מקוז'ניץ.
עם התמסדות התנועה והתבססות החצרות החסידיות, באזורים מסוימים כתב המגידות הפך למעין כתב התקשרות בין הצדיק לנאמניו.
עם התפשטותה של תנועת החסידות באוקראינה הפך הכתב לביטוי של סמכות הצדיק המחזיק בו על ענייני הקהילה הפנימיים ולהשפעתו עליה.
בדרך כלל ניתן הכתב לאדמו"רים שחסידיהם היוו רוב או מיעוט ניכר מתושבי העיר.
בכתב המגידות נכתב מעין הסכם בין תושבי הקהילה לצדיק, לפיו על הצדיק לבקר בעירם אחת לתקופה מוסכמת, ואילו בני הקהילה יתנו לצדיק בתמורה סכום כסף שייגבה מהתושבים.
בנוסף, העניקו בני הקהילה לצדיק את הסמכות על המינויים בעיר, והקהילה הייתה זקוקה לאישורו של הצדיק לפני כל מינוי משמעותי כמו רב או שוחט.
מרדכי גלובמן, יליד העיר שפיקוב, תיאר את משמעותה של מסירת המגידות:
כתבי המגידות היוו מקור פרנסה לצדיקים רבים; ההכנסה מכונה לעיתים "מעמדות" – כעין כספי גבייה להחזקת החצר.
הכנסה זו היוותה גורם משמעותי בחיכוכים והמחלוקות הרבות שעורר כתב המינוי בין חסידי צדיק אחד לרעהו.
בדרך זו ניסו חסידי ברסלב - למשל - להשיב את רבי נתן מברסלב לברסלב לאחר שגורש משם על ידי מתנגדיו.
בשל המנהג הרווח, פוסקים רבים אף ראו בכתב המגידות, כמינוי כבעל תוקף הלכתי בדומה למרותו של מרא דאתרא.
כתב המגידות הוענק לצדיק אחד בלבד, בדרך כלל הצדיק שהתגורר בסביבת העיירה, והצדיקים נמנעו לרוב מהשגת גבולו של צדיק אחר.
בשל אופיו, לא היה נהוג הכתב בערים הגדולות בהן פעלה קהילה עצמאית גדולה ומבוססת.
דוד אסף סבור כי החל מהמאה ה-19 היוו כתבי המגידות זיכיונות למונופולים כלכליים בעיירה עבור הצדיקים, ולא היה בהם את המימד הרוחני של משרת המגידות והדרשנות – ההשפעה הרוחנית על בני העיירה.
לעומתו סבור גדי שגיב כי יש לחלק בין כתבי הזיכיונות לכתבי המגידות ומדובר בשני חוזים נפרדים.
כתב המגידות הפך לסמל של נאמנות חסידית, והוא היווה גם אקט של קבלת מרות בעת הכתרת אדמו"ר חדש (כך הוכתר למשל רבי אברהם אלימלך פרלוב מקרלין באמצעות "כתב מגידות").
בעת פטירתו של הצדיק לא עברה המגידות באופן אוטומטי לבן היורש, אלא על הקהילה היה לבחור אם להעניק את הכתב לבנו או לצדיק אחר.
בערי מגוריהם של צדיקי בית צ'רנוביל עצמם, היה נהוג בדרך כלל שאחרי פטירתו של הצדיק לא ניתנה משרת המגידות לבן היורש, עד שכל אחיו עזבו את העיר וקבעו את חצרותיהם בערים אחרות, וזאת, כדי למנוע חיכוכים ומחטפים.
מספרם של כתבי המגידות שהוענקו לכל צדיק, היווה ביטוי לכוחו והשפעתו הרחבה.
בכתב מימין לשמאל, מלמעלה למטה (בדרך כלל נקרא "מימין לשמאל"), הכתיבה מתחילה מימין העמוד לשמאלו, ומחלקו העליון של העמוד לחלקו התחתון.
ערבית, עברית, פרסית, אורדו, קשמירית, פשטו, אויגורית, כורדית סורנית וסינדית הן מערכות הכתב הנפוצות ביותר שכותבות מימין לשמאל בימינו.
המונח מימין לשמאל יכול לשמש גם לשפות שנכתבות מלמעלה למטה, מימין לשמאל.
טקסט "מימין לשמאל, מלמעלה למטה" נתמך ברוב תוכנות המחשב.
לעיתים קרובות צריך להפעיל במיוחד את האפשרות להשתמש בכתב הזה.
ניתן לכתוב במחשב טקסט משולב של כתב מימין לשמאל ומשמאל לימין.
העברית, כשפה הנכתבת מימין לשמאל, הייתה חריגה בשנים הראשונות לקיומו של האינטרנט, שהתפתח בשפות הנכתבות משמאל לימין, ובפרט אנגלית.
כתוצאה מכך ניתנו שני פתרונות להצגתם של טקסטים עבריים בדפדפן, עברית ויזואלית (או "עברית חזותית") ועברית לוגית (או "עברית משתמעת").
דוגמאות לשפות שמשתמשות במערכת כתב מימין לשמאל:
לטינית ישנה יכולה להיכתב או מימין לשמאל (כמו אטרוסקית ויוונית מוקדמת) או בבוסטרופידון.
כתב יד מקראי הוא כל עותק בכתב יד של חלק מהטקסט של התנ"ך.
כתבי יד תנ"כיים משתנים בגודלם ממגילות זעירות המכילות פסוקים בודדים מכתבי הקודש היהודיים (ראה תפילין) ועד קודקסים רב-לשוניים (ספרים רב-לשוניים) המכילים גם את התנ"ך העברי וגם את הברית החדשה, כמו גם יצירות חוץ-קנוניות.
לימוד כתבי יד מקראיים חשוב מכיוון שעותקים בכתב יד של ספרים יכולים להכיל שגיאות.
ביקורת טקסטואלית מנסה לשחזר את הטקסט המקורי של ספרים, במיוחד אלה שפורסמו לפני המצאת הדפוס.
קודקס חלב (בסביבות 920 לספירה) וקודקס לנינגרד (בסביבות 1008 לספירה) היו פעם כתבי היד העתיקים ביותר הידועים של התנ"ך העברי.
בשנת 1947, מציאת מגילות ים המלח בקומראן דחק את היסטוריית כתבי היד של התנ"ך אלף שנים אחורה מקודסים כאלה.
לפני גילוי זה, כתבי היד הקדומים ביותר של הברית הישנה היו ביוונית, בכתבי יד כמו קודקס ותיקנוס וקודקס סינאיטיקוס.
מתוך כ-800 כתבי היד שנמצאו בקומראן, 220 הם מהתנ"ך.
כל ספר התנ"ך מיוצג חוץ ממגילת אסתר; עם זאת, רובם מקוטעים.
יש לציין כי ישנן שתי מגילות של ספר ישעיהו, אחת מלאה (1QIsa), ואחת שלמה בסביבות 75% (1QIsb).
כתבי יד אלו מתוארכים בדרך כלל בין 150 לפני הספירה עד 70 לספירה.
כתב ראי הוא צורת כתיבה, שבה, כאשר מתבוננים דרך מראה, אפשר לקרוא באופן טבעי ורגיל את ההשתקפות של הכתוב, כלומר הטקסט המוצג הוא תמונת ראי של הטקסט הנקרא.
המפורסם בין כותבי כתב הראי היה לאונרדו דה וינצ'י, שהיה שווה ידיים אבל כתב ביד שמאל, וכתב ברשימותיו את האותיות הלטיניות מימין לשמאל ובאופן מהופך, למשל את האות C כתב כך: Ɔ.
על אמבולנסים מופיעה לפעמים AMBULANCE בכתב ראי, כדי שנהגים יוכלו לקרוא אותה ממראת הצד של הרכב שלהם.
כתיבה בכתב ראי מופיעה לפעמים אצל ילדים צעירים הלומדים לכתוב.
כתיבת ראי יכולה להופיע גם בסוגים מסוימים של דיסגרפיה.
תמר, גיבורת ספרו של דויד גרוסמן "מישהו לרוץ אתו", משתמשת בכתב ראי כאשר היא רוצה לכתוב משהו שהוריה לא יקראו.
כתב עת הוא עיתון היוצא בדרך כלל, בתדירות קבועה ולפחות אחת לשנה בדפוס או באופן אלקטרוני.
רוב כתבי העת מוקדשים לתחום עניין מסוים, כגון כתבי עת לספרות או כתבי עת אקדמיים.
כתבי עת מוצאים לאור על ידי גורמים שונים ובהם ארגונים שכתב העת משמש להם במה עבור חברי הארגון בנושא הקושר אותם יחד.
במקרה זה נקרא כתב העת ביטאון, בהיותו מבטא דעות או עובדות המפורטות על ידי חברי הארגון או עבורם.
מקובל לכנות כתבי עת גם על פי תדירות הפצתם.
כתבי עת על פי תדירות
יומון: כתב עת שיוצא לאור מדי יום.
שבועון: כתב עת שיוצא לאור פעם בשבוע.
ירחון: כתב עת שיוצא לאור פעם בחודש.
דו-ירחון: יוצא לאור מדי חודשיים.
רבעון: יוצא לאור מדי שלושה חודשים.
חצי-שנתון: יוצא לאור פעם בחצי שנה.
שנתון : יוצא לאור אחת לשנה .
המילונאי ראובן אלקלעי הציע במילונו את החידוש שְׁנָתוֹנַאי במובן עורך שנתון (תפקיד שבו שימש בעצמו).
כתב עת הקרוי: "מקומון" הוא כתב עת היוצא ב-"רשויות מקומיות (ערים)", וב- "רשויות אזוריות (קיבוצים, מושבים)"
כתבי עת מופצים בשתי דרכים:
מכירה בחנויות המיועדות לכך, ובחנויות המקדישות דוכן לכתבי עת בנוסף למוצרים אחרים הנמכרים בהן (בעיקר חנויות ספרים וחנויות מזון).
בשנים האחרונות מופצים כתבי עת גם (ולעיתים באופן בלעדי) באמצעות האינטרנט, הם נשלחים בדואר אלקטרוני או מועלים לאתר אינטרנט.
כתב עת כזה קרוי כתב עת אלקטרוני.
בעקבות הופעת כתבי עת אלקטרוניים, תפוצת כתבי עת רגילים פחתה ורבים מהם נסגרו.
כך למשל בתחום המחשוב היו מופצים בישראל מספר כתבי עת, אחרון מהם נט מגזין נסגר בשנת 2006.
כתב עת מדעי מתאפיין במספר תכונות:
מקורות – המאמרים בו כוללים ביבליוגרפיה.
חדשנות – המאמרים בו מחדשים ולא רק מרכזים מידע קיים.
שפיטות – המאמרים בו עוברים ביקורת עמיתים.
כתב יד עברי או כתב עגול בספרות התורנית היהודית מכונה גם כתב מְשִיטָא הוא אלפבית עברי חלופי המשמש בעיקר לכתיבה chs, לצד הכתב המרובע (האלפבית התקני של העברית ושפות יהודיות אחרות), המשמש בעיקר לדפוס.
כתב היד מתאפיין בקווים מעוגלים, והוא נפוץ מאוד בכתבי יד לא-מודפסים.
מהירות הכתיבה בכתב רהוט מתקבלת בשל העובדה שכמעט כל האותיות נכתבות במשיכת קולמוס אחת וביד קל יותר לכתוב ככה.
כתב רהוט נלמד ביסודי לאחר שתלמידים הכירו את הא"ב, ולמדו לכתוב בכתב דפוס.
כתב רהוט הוא ייחודי לכל אדם, בשל כך ניתן לזהות זיופי חתימות ומסמכים על סמך הבדלים דקים בין הכתב המקורי לכתב הַמזַיֵּף, המנסה לכתוב כמה שיותר דומה אליו.
המקור האטימולוגי של המילה "רהוט" הוא ארמית השורש הארמי ר-ה-ט קרוב אל השורש ר-ו-ט, שקיים בעברית בתצורה ר-ו-ץ, והוא נקרא כך משום שבכתב רהוט משתמשים כשכותבים מהר.
מכאן, רהוט משמש גם במשמעות של שפה קולחת, דיבור שוטף ללא מעצורים, ושפה נאה.
בלועזית מכונה הכתב "קורסיבי" (מלטינית - "לרוץ").
לאותיות הכתב העבריות היה חלק בכתיבה בת מעל 1,000 שנים ביידיש באותיות העבריות בקהילות יהודיות אשכנזיות באירופה.
בניגוד לשפה העברית שהייתה שפת קודש, שבה בעיקר נקראו טקסטים, וכמעט שלא נכתבו על ידי העם הפשוט, הייתה שפת היידיש שפה חיה ונושמת במשך מעל 1,000 שנה.
בשפת היידיש נכתבו רוב הטקסטים בחייהם של היהודים במרכז ובמזרח אירופה.
מעבר לשימוש ביידיש לספרים, מאמרים ופרסומים, נעשה שימוש בשפה גם לצרכים רבים אחרים, חלקם "פורמליים" וחלקם פחות, החל משימוש בפתקים, בהודעות, וכלה בכתיבת מכתבים – זו הייתה צורת התקשורת היחידה בימי הביניים, לאורך מאות שנים.
בכל אותו זמן ממושך היה כתב היד מקביל לכתב ה"פורמלי" של העברית, שהופיע בעיקר בדפוס.
זה מקור שמם גם כיום" אותיות "דפוס" לעומת אותיות "כתב".
באות אל"ף ניכר דמיון גרפי של הכתב לאות המקבילה בכתב העברי העתיק, כתב דַעַץ.
ישנו גם כתב רהוט (=כתב יד) ספרדי המכונה סוליטריאו, המכונה גם כתב חצי קולמוס.
כתב זה מוקדם יותר לכתב הרהוט האשכנזי.
גם כיום משתמשים בו רבנים ותלמידי חכמים שעלו מארצות המזרח.
כתב עת מדעי, כתב עת אקדמי או כתב עת שפיט הוא כתב עת אשר מפרסם מאמרים בנושאים הקשורים לתחום אקדמי מסוים, אשר עוברים ביקורת עמיתים.
פרסום מאמר בכתב עת מדעי
כתבי עת מדעיים הם זירה להצגת מחקר חדש וביקורת על מחקר קיים.
רוב התוכן של כתבי העת האקדמיים הם מאמרים שעברו ביקורת עמיתים המדווחים על מחקר מקורי.
כתבי עת מדעיים יכולים להכיל גם מאמרי ביקורת או ניתוח מחודש של מחקרים אחרים, סקירת ספרות או סיכום מחקרים בשאלה מסוימת, ביקורת על ספרים בתחום, הצעות לתאוריות חדשות שטרם נבדקו, מאמרי דעה ולעיתים גם מכתבי קוראים.
מחברים הרוצים לפרסם בכתב עת-מדעי בוחרים את כתב העת המדעי אליו בו הם מעוניינים.
בחירה זו מבוצעת על סמך תוכן המאמר שלהם וקהל היעד המיועד.
כתבי עת הם בעלי היררכיה של חשיבות, של כלליות ושל יוקרה – כותב של מאמר בעל פוטנציאל לעניין מדענים רבים יותר, ובעל חשיבות ואיכות גבוהים יותר ינסה להגיש את המאמר לכתב עת מרכזי יותר כמו Science או Nature.
מאמרים בתחום צר יותר ינסו לפרסם בירחונים חשובים בתחומם לדוגמה Cell בביולוגיה.
כתבי עת פחות מרכזיים מדווחים על מאמרים פחות פורצי-דרך או כאלה העוסקים בתת-תחומים הנוגעים לקבוצות קטנות יותר של מדענים.
עורך כתב העת הוא לעיתים קרובות מדען בעל שם בתחומו, אם כי לכתבי עת רבים עורך מקצועי – אדם בעל דוקטורט בתחום, אך מתמחה בתחום העריכה ולא מבצע מחקר.
הוא קובע אם כתב היד שהוגש נמצא בתחום העניין של כתב העת ונראה שהוא באיכות מתאימה.
לאחר מכן הוא מגיש את המחקר לביקורת עמיתים – מומחים חיצוניים שקוראים את המאמר ומנסים להעריך את נכונותו וחשיבותו.
בדרך כלל המומחים יודעים מי כותב המאמר, אם כי קיימים כתבי עת בהם השיפוט אנונימי, והמומחים אינם יודעים את זהות הכותבים.
המומחים מגישים לעורך את חוות דעתם על המאמר, והעורך מחליט אם לדחות את המאמר או להמשיך בתהליך.
בדרך כלל הערות חוזרות לכותב המאמר (שכמעט תמיד אינו יודע מי הם כותבי הביקורת) שנדרש לתקן את המאמר המקורי.
תהליך זה נמשך עד לקבלת המאמר על ידי עורך כתב העת, או דחייתו.
כתבי עת אקדמיים ללא ביקורת עמיתים נקראים בדרך-כלל "כתבי עת מקצועיים".
כתבי עת מדעיים נמדדים בעזרת מספר מדדים סטטיסטיים המבוססים על מספר האזכורים שמקבלים המאמרים המתפרסמים בהם.
המדד המקובל ביותר הוא ה-impact factor.
נתוני האימפקט פקטור מתפרסמים כל שנה ב-Journal Citation Report שמתפרסם על ידי Web of Science.
לא כל כתב עת זוכה לקבל אימפקט פקטור.
לכתבי עת חדשים או פחות חשובים לא מחושב אימפקט פקטור.
ניתן לראות את רשימת כתבי העת הנכללים בבדיקה באתר של Web of Science.
כתבי העת המקבלים אימפקט פקטור נוהגים לפרסם אותו בתוך אתר כתב העת.
בניגוד לאימפקט פקטור הדורש מנוי בתשלום, SJR מפורסם בחינם לכל.
בשונה מהאימפקט פקטור, ה-SJR מתחשב לא רק במספר הציטוטים של המאמרים, אלא גם בדירוג כתבי העת של המאמרים המצטטים.
בנוסף לחישוב ציון ספציפי, ה-SJR מחלק את כתבי העת לארבעה רבעוני איכות.
לצד כתבי העת המדעיים הלגיטימיים, הופיעו גם כתבי עת טורפים הדורשים מהכותבים תשלום עבור הפרסום, ולא מבצעים בקרת איכות ראויה.
אם יש חשד לגבי כתב עת מסוים, ניתן לבדוק אותו ברשימת כתבי העת הטורפים.
איכות של מאמר מדעי תלויה הן באיכות כתב העת בו פורסם המאמר, והן במדדים נוספים.
מדדים אלה כוללתי את הוא מספר האזכורים שמקבל מאמר מצד מאמרים מדעיים אחרים, שחזור ניסויים שבוצעו במאמר המקורי, קיום מחקרי המשך הנסמכים על תוצאות או התזה של המאמר.
מדד נוסף לאיכות המאמר הוא שנת הפרסום שלו.
ככל שמאמר עדכני יותר, כך עולה הסיכוי שהוא עשה שימוש בכלים מתודולוגיים איכותיים יותר והתבסס על ספרות מחקרית ענפה יותר.
מדד נוסף לאיכות המאמר הוא איכות החוקר – כמו מה המוסד שאליו הוא משתייך וכמה הוא מפורסם בהקשרים של כמות אזכורים או שם שיש לו בתחום.
לקוראים שאינם מומחים בתחום הידע, אחד המאפיינים החשובים ביותר בבחירה של מאמר איכותי הוא היותו מאמר סקירה.
המונח "כתב עת אקדמי" מתייחס לפרסומים מדעיים בכל התחומים.
עם זאת, קיימים הבדלים בין כתבי עת בתחומים מדעיים או במחקרים כמותיים במדעי החברה לכתבי עת אקדמיים בתחומי מדעי הרוח ובמחקר איכותני במדעי החברה.
פיתוח טכנולוגיית המידע נתן אפשרות להופעת סוג חדש של כתבי עת המופיעים במדיה ממוחשבת בלבד.
כך למשל Journal of Visualized Experiments הוא כתב העת המפרסם פרוטוקולים מדעיים בפורמט וידאו.
קיימת ביקורת כלפי כתבי העת המדעיים, ובפרט כלפי חוסר הנגישות שלהם לציבור הרחב.
כתב פלילי היא סדרת טלוויזיה בבימוי של חיים בוזגלו, ששודרה בשנת 2005 בערוץ הראשון.
הסדרה עוסקת בחייו של כתב פלילי בשם אודי תבור (המגולם על ידי אייל שכטר) אשר כותב בעיתון "חדשות היום".
הסדרה מתרחשת בישראל וכוללת 14 פרקים.
במרכז העלילה מגלה הכתב הפלילי אודי תבור כי יש דמות בכירה במשטרה שמשתפת פעולה עם העבריין הבכיר סמי שאקי.
אודי תבור מתחיל במסע לגלוי זהות הבכיר המושחת במשטרה.
במהלך פרקי הסדרה מוצגים חייו המקצועיים והאישיים של הכתב הפלילי והתנגשות ביניהם.
הסדרה צולמה בסוף 2004, ועלתה לשידור ב-2 נובמבר 2005.
הסדרה הייתה מועמדת לפרס בפסטיבל הקולנוע ירושלים, אך לא זכתה.
אייל שכטר - אודי תבור, כתב פלילי בחדשות היום
עודד תאומי - שניאור, עורך עיתון חדשות היום
יוסי וירז'נסקי - מנש, מו"ל עיתון חדשות היום
אורי גבריאל - סמי שאקי, ראש ארגון פשע
שרגא הרפז - איזי פולק
עמוס לביא - מומי, סגן ניצב במשטרה
סמדר קילצ'ינסקי - אורית תבור, אשתו של אודי
שרון זליקובסקי - קרן אלמגור, פקד במשטרה
צופית גרנט - נילי, רכזת כתבים בעיתון חדשות היום
אושיק לוי - שוקי שדה, כתב פלילי במעריב היום
ירון מוטולה - רוני אילני
נתן כוגן - אביו של אודי
חיים זנאתי - רז, חוקר פרטי
ליאור מילר - שאולי, צלם בעיתון חדשות היום
סמי הורי - אהרון לוי, בן ראש ארגון פשע
רמי ויצמן - ג'ול שאקי
עמוס ארבל - בתפקיד עצמו
שיר אריאלי - תום, ביתו של אודי
דור צויגנבום - עו"ד ניר תבור, אחיו של אודי
איציק זוהר - בתפקיד עצמו
ששי גז - בתפקיד עצמו
יונתן בן דוד - יונתן
חיים בוזגלו - חוקר מח"ש
כתב עת תורני (מכונה גם מאסף תורני או קובץ תורני) - הוא מקבץ של מסות ומאמרים בעלי גישה אורתודוקסית העוסקים בנושאים הקשורים לתורת ישראל על כל חלקיה: הפשט, הרמז, הדרש והסוד.
בחלק מכתבי העת התורניים, ניתן גם למצוא, לצד העיסוק ההלכתי הישיר, מאמרים העוסקים בחקר תולדות הפסיקה ושושלות קבלת התורה, כמו גם חשיפת כתבי יד ומאמרים של רבנים קדמונים שעדיין לא פורסמו.
כתבי העת התורניים, משמשים גם כבמה לידיעות אקטואליות נחוצות שיש עניין בהבאתם לידיעת הקהל התורני.
יתרונות כתב העת על פני הספר
המעלות והיתרונות של כתב העת על פני הספר, והם, עיסוקו בנושאים אקטואליים, וצירוף חבר כותבים, נכונים גם ביחס לכתבי עת בכלל, והם מתאפיינים באופן ייחודי בכתבי-עת תורניים:
שימור מאמרים בודדים - עם חידוש כתב העת התורני, זכו לפרסום גם מאמרים בודדים, שבשל קוטנם היו נאבדים ולא זוכים לבוא לפרסום לולא כתבי העת.
תופעה זו, המכונה בלשון התלמוד () "איידי דזוטר מירכס".
חידוש מובחר - אם בעבר, נדרש המחבר לאגור מלאי גדול של חידושים כדי להדפיסם, כתב העת התורני מאפשר את פרסום המאמרים המובחרים בלבד, בלא צורך לדאוג על הנייר שנותר חלק, ועל שאר טרדות המונעים את המחברים מלפרסם את חידושיהם.
ריבוי דעות - כבכל כתב עת, גם בכתב העת התורני ישנם כותבים רבים, בעלי תחומי עניין והתמחות שונים, שמייעדים את מאמריהם לקהלי יעד שונים ומגוונים.
ביקורת - בכתבי העת החשובים, מיוחד מקום של כבוד למאמרי ביקורת העוסקים בבירור ותיקון עניינים שכתב העת עסק בהם בגיליונותיו הקודמים.
מדור זה מוסיף אמינות לכל הנכתב, בשל חשיפת פרסומיו לביקורת.
עניין זה דומה במידת מה לביקורת העמיתים בכתבי העת המדעיים, למרות שאין הוא ממוסד כל כך.
ביכורים - מחברים תורניים החלו את דרכם בכתיבת פרי ביכוריהם במאמרים בכתבי העת.
תגובות הקוראים הדריכו ועודדו אותם להמשיך בכתיבה ואף לחבר ספרים שלמים.
במהלך המאה ה-17 נוצרו באירופה כתבי העת התורניים הראשונים הידועים כיום.
ישיבת 'עץ חיים' שבאמסטרדם שעמדה בנשיאות הרב יעקב ששפורטש והרב שלמה די אוליוויירה החליטה בשנת ה'תנ"א, 1691 להדפיס את חידושי התורה של חכמי הישיבה ותלמידי המחלקה העליונה שבה, בכתב־עת שנקרא פרי עץ חיים.
המאסף הופיע בהפסקות במשך למעלה ממאה שנים, עד שנת ה'תקס"ז, 1807. כיום ידועים שלושה עשר כרכים של המאסף שבהם 953 'סימנים' (מאמרים ותשובות).
כחצי יובל לאחר מכן, החל מוסד התלמוד תורה של קהילת יהודי פרארה להדפיס אף הוא את ביכורי חידושי תורתם של תלמידי ורבני המוסד.
ניסיון זה הסתכם בסדרה של שלוש חוברות: א.
'ראשית בכורי קציר תלמוד תורה של ק"ק פירארה'; ב.
'תוספת בכורי קציר תלמוד תורה של ק"ק פירארה'; ג.
'עיטורי ביכורי קציר תלמוד תורה של ק"ק פירארה'.
האחרונה היא חוברת ההמשך האחרונה הידועה מסדרה זו.
החוברות, שזכו לפיקוחו והסכמתו ההלכתי של הרב יצחק למפרונטי, הודפסו בהפרש של חודשיים בין זו לזו, והמאמרים בהן ממוספרים ברצף, לכן מקובל לראות בהן 'כתב עת'.
בערך באותה תקופה נדפסו ספרים תורניים נוספים שכללו אוסף חידושי תורה ממחברים שונים, כך הספר "קול יהודה" (אמסטרדם תפ"ט) על סדר התלמוד הבבלי וכך "אמרי בינה" (תצ"ג) שנכתב בידי 33 מחברים שונים ו"שכל טוב" (תצ"ז) שניהם נדפסו בדיהרנפורט על סדר פרשיות התורה.
ספרים אלו הופיעו בהופעה חד-פעמית ואף שכנראה זכו לתפוצה רחבה אין למנותם ככתבי־עת שכן אינם תקופונים .
כתב־העת התורני החשוב הבא הודפס באינטנסיביות לאורך אחת עשרה שנים וזכה ללמעלה מ-200 גליונות.
היה זה כתב־העת 'שומר ציון הנאמן' בעריכת הרב יעקב אטלינגר מאלטונה שבגרמניה, הוא נדפס בשנים 1846–1857 והשתתפו בו כל גדולי הרבנים האורתודוקסים בני התקופה מגרמניה וממדינות נוספות.
פרסומו והצלחתו של כתב העת הביאו להדפסתו בשנית ב-1963 בניו יורק במהדורת צילום בת שני כרכים.
במחצית השנייה של המאה ה-19 התרבו כתבי־העת התורניים, רובם ככולם לא זכו לתוחלת חיים ארוכה כשל 'שומר ציון הנאמן'.
כתבי עת תורניים רבים באו בעקבותיהם בראשית המאה ה-20 ובין מלחמות העולם.
לקראת מחצית המאה ובעקבות אירועי מלחמת העולם השנייה עברה נקודת הכובד המרכזית של הדפסת כתבי העת התורניים מתחומי מזרח אירופה לארץ ישראל ולארצות הברית.
תפוצת כתבי העת התרחבה מאוד והם ראו אור במדינות רבות, בשפות ובסגנונות שונים.
לצד הקבצים העוסקים בענייני הלכה, הגדה והגות, ניתן גם למצוא קבצים העוסקים בתחומים מוגדרים הנכללים גם הם בהגדרה התורנית.
בין אלה ניתן להגדיר את הקבצים העוסקים בענייני החסידות, משנתה והשקפתה.
על אלו נמנו בשלהי המאה ה-20, וראשית המאה ה-21, הקבצים, נחלת צבי בעריכת מכון נחלת צבי שבבני ברק, מכון שפתי צדיקים בעריכת חסידי קופיטשניץ והיכל הבעל שם טוב בהוצאת היכל מנחם חב"ד, ורבים אחרים.
לצד אלו, ניתן למצוא קבצים רבים, המיועדים לעיסוק בחצר חסידית מוגדרת, באישיה ובמשנתה.
אותם קבצים יוצאים לאור בדרך כלל, על ידי מכונים השייכים לחסידות נשואת הקובץ.
למרות עיסוקם הייחודי של הקבצים במשנת החסידות ובקורותיה, הם נמנים עם כלל כתבי העת התורנים, בשל הזיקה שבין תורת החסידות לכלל התורה.
יוצא מכלל אלה הוא קובץ בית אהרן וישראל בהוצאת מכון בית אהרן וישראל אף שהוא יוצא לאור על ידי חסידות קרלין, ועוסק רק מעט בענייני חסידות, בעיקר בפן ההלכה והמנהג, אך רובו מוקדש לעניינים כלליים והכותבים בו נמנים עם כל החוגים.
ייחודיות נוספת בכתבי עת תורניים-חסידיים, כגון קובץ ההערות "נפלאות מתורתך", היא הבאת תווי-נגינה של ניגונים שהלחינו החסידים.
בשל העובדה שכתבי העת יוצאים לאור בכריכה רכה, והופעתם זמנית ודומה לעיתון, הם נגנזים בדרך כלל אחרי קריאתם, ואינם נשמרים כספרים.
כך, בשונה מספרים תורניים, קיימים עותקים מעטים בלבד של כתבי עת תורניים מהשנים הקודמות.
מלאכת ארכוב כתבי העת מבוצעת בדרך כלל על ידי ספריות, המאגדות קבצים שונים, לרוב - כל הקבצים מאותה שנה, לתוך כרך אחד.
בנוסף, עם התפתחות הדיגיטיזציה נסרקים כתבי העת, או נשמרים מלכתחילה מקבצי האב שלהם, ונשמרים באתרי אינטרנט או במאגרים תורניים.
אתר ספריית אסיף מאגד מאמרים מכתבי עת תורניים וספרים נוספים בני זמננו, בעיקר מעולם התורה הדתי לאומי, הזמינים במלואם לקריאה ישירה באתר או להורדה.
האתר כולל מגוון קטגוריות ותגיות, המאפשרות ריכוז מהיר של מאמרים שונים העוסקים בנושא משותף, או שדומים זה לזה בפרמטרים אחרים, כגון: שם המחבר, מאמרים העוסקים באותו דף בתלמוד הבבלי או באותו פרק בתנ"ך, מאמרים שפורסמו באותו כתב עת, ועוד.
נכון לחורף תשפ"ו, יש באתר כ-22,000 מאמרים, רובם הגדול בפורמט PDF.
בין כתבי העת שנמצאים באתר על כל גליונותיהם: אסיא, בד"ד, מחניך, מסורה ליוסף, מעלין בקודש, עלון שבות, ועוד רבים.
בשנים האחרונות קמו כתבי עת תורניים שאינם מודפסים אלא מופצים באופן וירטואלי בלבד, כדוגמת ירחון האוצר ופשטות המתחדשים.
כתב עת ספרותי הוא כתב עת המיועד לפרסום ספרות ומאמרים העוסקים בה.
בכתב עת ספרותי נכללים סיפורים קצרים, שירה, מסה ביקורת ספרות, סקירת ספרים חדשים, ראיונות עם אנשי ספרות (סופרים, משוררים ומו"לים), ביוגרפיות של אנשי ספרות וכדומה.
כתבי עת ספרותיים החלו להתפרסם במחצית הראשונה של המאה ה-19, כחלק ממגמה כללית של גידול במספר הספרים וכתבי העת באותה תקופה.
בבריטניה נוסד בשנת 1802 כתב העת הספרותי Edingburgh Review.
בשנת 1902 נוסד בלונדון כתב העת The Times Literary Supplement, המוקדש לביקורת ספרות.
בשנת 1912 נוסד בארצות הברית כתב העת לשירה Poetry.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 החלו לפעול כתבי עת ספרותיים באינטרנט.
פעמים רבות משמשים כתבי עת ספרותיים כבמה ראשונה לפרסום יצירות של סופרים ומשוררים, ובפרט מתחילים.
לעיתים מכונסות יצירות אלה מאוחר יותר בספר של היוצר.
סיפורו של ש"י עגנון, "עגונות", למשל, פורסם לראשונה בכתב העת הספרותי "העומר", וסיפוריו הראשונים של עמוס עוז פורסמו בכתב העת "קשת".
כתב העת "מאזנים", של אגודת הסופרים העברים, שנוסד בשנת 1928, הוא כתב העת הספרותי הוותיק ביותר היוצא לאור בישראל.
כתב העת "עיתון 77" הוא כתב העת הספרותי היחיד הרואה אור באופן סדיר (בין שישה לעשרה גיליונות בשנה) מזה שלושים שנה.
בנוסף פעלו ופועלים כתבי עת ספרותיים רבים, מהם אחדים המוקדשים לשירה בלבד (לדוגמה, כתב העת ביטאון שירה).
ב-2004 תחום השירה בישראל זכה לפריחה מחודשת בעקבות יציאתם לאור באותה שנה של שלושה כתבי עת, מטעם, הו!
ומעין, שני האחרונים עדיין מתפרסמים.
רוב כתבי העת הספרותיים בישראל מוקדשים ליצירות בעברית, אבל אחדים ראו או רואים אור בשפות אחרות, בהן ערבית, רוסית ואנגלית.
יצירות ספרותיות, ביקורות ספרות ומאמרים בנושאים אלה מתפרסמים גם במוספים של עיתונים יומיים בישראל.
"הארץ" כולל מוסף ספרותי בשם "תרבות וספרות" ומוסף לביקורת ספרות בשם "ספרים" היוצאים מדי יום שישי.
מוספים ספרותיים שבועיים מתפרסמים גם בעיתונים "ידיעות אחרונות", "מקור ראשון" ו"מעריב".
לצד כתבי העת המודפסים רואים אור בישראל מספר כתבי עת ספרותיים באינטרנט, מהם המתפקדים בדומה לכתב עת מודפס (כולל מערכת מסודרת ופרסום גיליונות מעת לעת), ומהם הפתוחים עקרונית לפרסום כל יצירה ספרותית (המקיימת דרישות יסוד מינימליות), ללא עריכה.
כתב העת הראשון מהסוג הראשון היה "דג אנונימי?"; האתר הגדול והוותיק ביותר מהסוג השני הוא "במה חדשה".
בשנת 2024 קיימים בישראל כ 100 כתבי עת לספרות ולשירה
"כתב סתיו" הוא שיר משירת ימי הביניים של יהדות ספרד.
זהו שיר טבע, המציג את הקשר הסימביוטי שבין השמים לארץ.
בין השירים הידועים בסוגה זו.
ישנה מחלוקת אם מחברו הוא רבי שלמה אבן גבירול או רבי שמואל הנגיד.
השיר זכה ללחן של ברי סחרוף ורע מוכיח, שנכלל באלבומם המשותף "אבן גבירול, אדומי השפתות" משנת 2009. השיר נלמד בבתי הספר בישראל ומופיע במבחני הבגרות.
המשורר האניש ביצירתו את הסתיו, השמים והאדמה והעניק להם תכונות אנושיות של אהבה, תשוקה ועזרה הדדית.
המשורר המשיל את הקשר שבין השמים והאדמה ליחסים שבין גבר ואישה.
הוא תיאר את העננים שבשמים ככף יד הכותבת מכתב באמצעות הברקים (עט) והגשם (דיו).
בתמורה על מחווה זו (המכתב), משיבה האדמה לסתיו ולשמים פרחים בצורת כוכבי השמים.
בעבר היה מקובל לזהות את כותב השיר עם שלמה אבן גבירול.
ראשיתה של הנחה זו בהשערה של יעקב נפתלי שמחוני אשר פרסם רשימה של 15 שירים שכנראה יש ליחסם לשלמה אבן גבירול.
כאשר חיים נחמן ביאליק ויהושע חנא רבניצקי ההדירו את הדיוואן של אבן גבירול הם כללו שיר זה בספרם ומאז התקבעה המוסכמה לפיה שיר זה נכתב על ידי אבן גבירול.
אמנם, לפי החוקר יהונתן ורדי שיר זה נכתב על ידי שמואל הנגיד.
מחקרו הסתמך על ממצאי כתבי היד, כמו גם על המשקל הייחודי בו כתוב השיר, משקל שרווח מאוד ביצירת שמואל הנגיד, אולם נעדר כליל משירת אבן גבירול.
כתב צבאי הוא עיתונאי, כתב שטח המדווח מאירועי מלחמה וסכסוך, הגדרה זו כוללת גם צלמי עיתונות העוסקים בתיעוד ודיווח מזירות לוחמה באמצעות צילום מלחמה.
כיוון שמטרתו של הכתב הצבאי היא להביא את הידיעות או את התמונות הטובות ביותר והמעניינות ביותר, הוא נוטל על עצמו לעיתים קרובות סיכונים בלתי סבירים.
כתב צבאי יכול להתלוות לצד לוחם אחד ולסקר את הסכסוך באופן חד-צדדי או להיות נייטרלי ולנסות לסקר את הסכסוך באופן שיקיף את כל הצדדים הלוחמים.
כוחות לוחמים משתמשים לעיתים בכתבים צבאיים הנלווים אליהם למטרות של לוחמה פסיכולוגית, על מנת להעביר מסרים לאויב (הפחדה והרתעה) או לעם בעורף (העלאת המורל, רקימת מיתוסים של ניצחון וגבורה).
הידיעות שמעביר הכתב הצבאי יכולות להכיל סודות או להיות בלתי-מחמיאות לצד הלוחם ולפיכך מוטלת עליהם צנזורה צבאית, שאכיפתה וההענות לה משתנות לפי טיב היחסים בין הכוחות בשטח לבין העיתונאים וגופי העיתונות או השידור ששלחו אותם.
לפי אמנות המלחמה נהוג שאין לפגוע במתכוון בכתב צבאי העושה את מלאכתו וכתבים צבאיים נעים כשהם לא חמושים, אך כתבים צבאיים רבים נפגעים ונהרגים או נלקחים בשבי בעת מילוי תפקידם ולעיתים נחטפים על ידי כוחות גרילה או מיליציות בלתי-סדירות תמורת כופר.
בעת מלחמת וייטנאם (בין 1955 ל-1975) נהרגו 66 עיתונאים, בשנת 2007 לבדה נהרגו באזורי עימות (בעיקר אפגניסטן ועיראק), 65 עיתונאים.
תיעוד מלחמות היה עבודתו של ההיסטוריון משחר ההיסטוריה.
הרודוטוס סיקר את מלחמת פרס–יוון, אך לא נכח בקרבות בעצמו.
קסנופון השתתף בקרבות ודיווח עליהם בעיקר בספרו "מסע הרבבה".
אבי הכתבים הצבאיים בעת החדשה היה הנרי קראב רובינסון (Henry Crabb Robinson) שתיעד את המלחמות הנפוליאוניות עבור הטיימס הלונדוני.
ויליאם הווארד ראסל (William Howard Russell), שתיעד עבור הטיימס את מלחמת קרים נחשב לאבי סוגת "הדיווח המשתתף", של כתב הנלווה אל החיילים הפשוטים ומדווח לא רק על הקרבות אלא גם על חוויות הלחימה והכוננות.
איל העיתונות ויליאם רנדולף הרסט, ראה בתיעוד המלחמה פן של העיתונות הבידורית ("העיתונות הצהובה") וכמקדם מכירות.
כתביו, שתיעדו את מלחמת ארצות הברית–ספרד, הביאו לראשונה סיפורי צבע מרתקים מאזורי הקרבות, נלוו לרגימנטים לוחמים וסיפרו סיפורים אישיים על מפקדים וחיילים.
כך למשל ריצ'רד הרדינג דייוויס שנלווה לגדודו של תאודור רוזוולט וסיקר את פועלו.
קיט קולמן שסקרה את המלחמה בהיותה בקובה, הייתה אישה-כתבת מלחמה ראשונה שקיבלה את התפקיד באופן רשמי.
גם וינסטון צ'רצ'יל החל ככתב צבאי כאשר סיקר את מלחמות האימפריה הבריטית בהודו ובסודאן.
המצאת הטלגרף והטלפון האיצו את העברת הידיעות מן החזית לעורף.
מלחמת הבורים ומלחמת רוסיה–יפן היו המלחמות הראשונות מהן הועברו דיווחים כמעט בזמן אמת.
המודיעין והצנזורה הפיקו לקחים מן ההתקדמויות הטכנולוגיות במלחמות אלה והטילו במלחמת העולם הראשונה איפול כבד, דרישות צנזורה מחמירות ואספקת דיסאינפורמציה לכתבים, כדי לבקר את המידע המועבר לעורף מזירות המלחמה.
העיתונאי דייוויד פאלמר הציע לצבא ארצות הברית ליצור מאגר כתבים אמינים ("פוּל"), עמו ישתף פעולה ויחלוק מידע אמין.
אולם יוזמה זו לא באה לידי מימוש במלחמת העולם הראשונה.
כתבים צבאיים אמריקאים רבים יחסית, היו חלק מהנוף של מלחמת האזרחים בספרד (בהם הצלם רוברט קאפה, הסופרים ג'ורג' אורוול וארנסט המינגוויי מצד הרפובליקאים והעיתונאים ספטון דלמר וקים פילבי מצד פרנקו) הם יצרו דיווחים אמנותיים ברוח "הדור האבוד" שהעבירו תחושות עמוקות של זעזוע ותיאורים מפורטים של זוועות המלחמה.
כתבים צבאיים הצטרפו לכוחות הלוחמים במלחמת העולם השנייה והיו בין הראשונים שתיעדו והעבירו ידיעות על מחנות ההשמדה, בפרט הצטיינו בדיוקם ובאמינותם דיווחי הרדיו של ה-BBC, אמצעי תקשורת חדש בזירה, בנוסף לרדיו היו יומני הקולנוע שהביאו לראשונה תמונות משדה הקרב.
בין הכתבים הבולטים של המלחמה ניתן לציין את ארני פייל שליווה את כל המלחמה ודיווח עליה מנקודת מבט של החייל הפשוט, עד שנהרג בקרב באוקינאווה ואת כתב CBS, אדוארד מורו האמריקאי, שהוצב בראשית המלחמה בלונדון ודיווח דיווח רדיו חי מהשטח, הדיווחים החיים משכו קהל מאזינים רב.
לאחר מכן הצטרף לכוחות לוחמים והביא את המלחמה באופן חי למיליוני מאזינים הוא הגיע עד שערי מחנה בוכנוואלד שם תיאר את שראו עיניו וסיכם:
מלחמת קוריאה התאפיינה בסגירות וצנזורה ולפיכך כמעט שלא תועדה באופן ישיר ובוודאי שלא ביקורתי, כאשר כל התכנים עברו סינון מחמיר של הצנזורה, אדוארד מורו היה בין העיתונאים הבולטים שסיקרו מלחמה זו.
לעומת זאת, במלחמת וייטנאם התלוו כתבים לכוחות אמריקאים רבים, תוך פתיחות של הדרג הצבאי.
הייתה זו גם המלחמה הראשונה שצולמה בצילום טלוויזיה חי והועברו ממנה תמונות חיות של קרבות ומעשי זוועה, כולל תמונות קשות ביותר לצפייה.
להעברה הישירה של מראות משדות הקרב הייתה תרומה להתנגדות האמריקאית למלחמה.
אחד הכתבים הבולטים במלחמת וייטנאם, שאף זכה על פועלו בפרס פוליצר היה דייוויד הלברשטאם.
כתיבתו, שהדגישה משגים שראו עיניו והציגה עובדות שראה, שעמדו בסתירה לדיווחים הרשמיים, הייתה חדשנית.
עד אז נצמדו בדרך כלל כתבים צבאיים לקו המרכזי וניזונו במידה רבה מדוברות הצבא, הלברשטאם "שינה את הדיווח הצבאי לעד כאשר הראה שאפשר ואף רומנטי לספר את סיפור החזית האמיתי ולהציג את הצד שלך בסכסוך כמטעה", כתב עמיתו ריצ'רד הולברוק.
עיתונאי בולט נוסף במגמה האופוזיציונית במלחמה זו היה פיטר ארנט (סיקר גם את מלחמת המפרץ עבור רשת CNN).
במהלך מלחמת המפרץ (1991) ניהל הצבא האמריקאי את העיתונאים שנלוו אליו והנהיג את שיטת ה"פול", קבוצה קטנה של כתבים מערביים אמינים, שעברו תחקיר ביטחוני, הנלווית לכוחות בכל יום וחולקת את החומרים עם שאר הכתבים, שיטה זו נוסתה על ידי הצבא האמריקאי קודם לכן בקנה מידה קטן בעת הפלישה האמריקאית לגרנדה.
הגנרל נורמן שוורצקופף שניהל את המבצע, ניצב מדי ערב בפני העיתונאים ותדרך אותם במהלך הקרבות.
כך שלט הצבא באופן מדויק במידע, במינון ובמסרים שהועברו אל הצופה האמריקאי (והמערבי בכלל).
במלחמת המפרץ השנייה (2003) יישם צבא ארצות הברית גישה תקשורתית לפיה משולבים הכתבים באופן אורגני (embedded) בתוך יחידות הצבא וחולקים עמן הווי הלחימה בשטח.
מלחמת העצמאות סוקרה על ידי כתבים זרים, חלקם הגיעו לאזור מאירופה, לאחר שסיקרו את מלחמת העולם השנייה ואת אימי השואה וגילו לפיכך אמפתיה לצד הישראלי.
צלם השבועון לייף ג'ון פיליפס, למשל, התלווה לכוחות הלגיון הערבי וסיקר את פינוי הרובע היהודי במלחמת העצמאות, תוך מבט אוהד לצד הישראלי.
בעת מלחמת ששת הימים התלוו אל הכוחות הלוחמים בשטח כתבים רבים, במיוחד זכור דיווחו של כתב קול ישראל רפאל אמיר שהתלווה למרדכי גור ולחטיבת הצנחנים בעת שחרור הכותל המערבי והעביר תוך התרגשות גדולה את דבריו של גור: "הר הבית בידינו" ואת תקיעת השופר על ידי הרב גורן וסיכם:
במלחמת יום כיפור התלוו לכוחות הלוחמים עיתונאים רבים ששידרו בשידור חי ברדיו ובטלוויזיה, ברוח פתיחות, בדומה לזו שהפגין הצבא האמריקאי בווייטנאם בתקופה המקבילה.
בעת המלחמה נפוצה התופעה שכונתה "כתבי חצר", כתבים שהתלוו למפקד צבאי ותיארו את פעולותיו תוך האדרת שמו, בתמורה לגישה לחומרים ייחודיים.
הידוע בכתבי החצר היה אורי דן שהתלווה לחפ"ק אריאל שרון.
במלחמת לבנון הראשונה, הכתב רון בן ישי שהיה עד לסימנים המעידים על כוונות הפלנגות היה בקשר עם עמוס ירון ואריאל שרון ומנע בכך את המשך טבח סברה ושתילה.
בעת האינתיפאדה הראשונה נפוצו טענות ישראליות שעצם הימצאותם של כתבים וצלמים בשטח מלבה את המהומות, במקביל ולאחר מכן נותחה סוגיית הקשרים בין הצבא לתקשורת.
מיקום המצלמות רק מצידו הפלסטיני של הסכסוך, למשל, הציג בעולם תמונה של חיילים ישראליים המכוונים את נשקם אל הצופה בבית.
גם במהלך האינתיפאדה השנייה היה לכתבים בשטח תפקיד מכריע למשל בפרשת מוחמד א-דורה, ילד פלסטיני שמותו תועד בזמן אמת על ידי מצלמות טלוויזיה וגרם לתהודה ציבורית בישראל ובעולם.
כתבים צבאיים ישראלים יצאו החל מסוף שנות השמונים לסקר מוקדי סכסוך ומלחמה ברחבי העולם, בולטים במגמה זו רון בן ישי ואיתי אנגל.
כתב עת משפטי הוא כתב עת המפרסם מאמרים בנושאים משפטיים.
בכתבי העת המשפטיים יש העוסקים בכל תחומי המשפט, ויש המתמקדים בתחום משפטי מסוים.
גופים אחדים עוסקים בהוצאה לאור של כתבי עת משפטיים:
אגודות משפטיות, כדוגמת לשכת עורכי הדין בישראל.
פקולטות ובתי ספר למשפטים באוניברסיטאות ובמכללות.
בכתבי עת היוצאים לאור במוסדות אקדמיים מקובלות שתי שיטות:
בראש המערכת עומד חבר הסגל הבכיר של בית הספר למשפטים, כשלצידו חברי מערכת נוספים מאותו מוסד או מוסדות אחרים.
שיטה זו, המקובלת גם בכתבי עת מדעיים בתחומים אחרים, היא הדומיננטית באירופה.
מערכת שמורכבת מסטודנטים מצטיינים למשפטים, בליווי חבר סגל בכיר, בדרך כלל במסגרת אקדמית של קורס מתקדם.
שיטה זו נפוצה בארצות הברית, בקנדה ובמידה חלקית בישראל.
בתחילת המאה ה-21 החלו להתפרסם כתבי עת משפטיים מקוונים, הרואים אור רק באינטרנט, וכתבי עת ותיקים יותר החלו להעלות לאינטרנט את גיליונותיהם, חלק בגישה חופשית וחלקם בגישה למנויים בלבד.
כתב העת המשפטי הוותיק ביותר בארצות הברית הוא The University of Pennsylvania Law Review, היוצא לאור ברציפות מאז שנת 1852. Albany Law Review, ממשיכו של Albany Law School Journal, שהחל לצאת לאור בשנת 1875 הוא כתב העת המשפטי הוותיק ביותר בעריכת סטודנטים.
רוב הפקולטות ובתי הספר למשפטים בישראל - להוציא המרכז האקדמי פרס והמכללה האקדמית צפת - מוציאים לאור כתב עת משפטי כללי, וחלק מהמוסדות מוציא לאור מספר כתבי עת, חלקם נושאיים.
מרבית כתבי העת הללו מתפרסמים בעברית, ומיעוטם באנגלית.
רשימת כתבי העת המשפטיים בישראל
מאמר ראשון בכתב העת (לא כולל הקדמה/דבר העורכים) !!
| משפטים || הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים
| משפטים על אתר || הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים || 2009 || פעיל || רותם גלעד || יובל שני, "המשפט הבינלאומי והלחימה בעזה: תיאום ציפיות" || המהדורה המקוונת של כתב העת "משפטים"
| Israel Law Review || הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים || 1966 || פעיל || בנימין אקצין, שלו גנוסר, אביגדור לבונטין || הנס קלזן, "On the Pure Theory of Law" || יוצא לאור באנגלית, בשיתוף אוניברסיטת קיימברידג'
| חוקים || הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים || 2009 || פעיל || גיא דוידוב || שלום זינגר ושרית דנה, "הצעת חוק העיריות: מפיקוח חיצוני למשטר של בלמים ואיזונים" || -
| חוקים בקצרה || הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים || 2008 || פעיל || גיא דוידוב || רונית לוין, "עדכון חקיקה: תקנות התכנון והבניה (סדרי דין בבקשה לפי סעיף 207 לחוק), התשס"ט-2008" || המהדורה המקוונת של כתב העת "חוקים"
| Jerusalem Review of Legal Studies || הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים || 2010 || פעיל || דוד אנוך, אלון הראל || ראם שגב, "IS the Criminal Law (so) Special?
פולונסקי, "חוקת הנזיקין" || בשנותיו האחרונות נערך כתב העת בשיתוף בית הספר למשפטים של המכללה למינהל
| המשפט || בית הספר למשפטים של המכללה למינהל || 1993 || פעיל || רענן הר-זהב || רענן הר-זהב, "נשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר בריאיון ל'המשפט'" || -
| עיוני משפט || הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב || 1971 || פעיל || זאב צלטנר, נילי גרבלסקי || חיים ה.
כהן, "חרון אף אלוהי ישראל (IRA DEI IUDAEORUM)" || כתב העת הראשי של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב
| פורום עיוני משפט || הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב || 2019 || פעיל || ישי בלנק || גיא רובינשטיין ומשה סרוגוביץ, "דוקטרינת הפסילה הפסיקתית ותחולתה על עדים" || המהדורה המקוונת של כתב העת "עיוני משפט"
| משפט חברה ותרבות || הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב || 2003 || פעיל || אשר מעוז, שי לביא || דנה פוגץ' ומוטי פינדלר, "בקרה גנטית על התנהגות והשלכתה על המשפט הפלילי - דוגמת האלכוהוליזם" || תחילה יצא לאור כסדרת ספרים וכעת יוצא לאור ככתב עת נושאי
| פלילים || הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב || 1990 || 2001 || ליאון שלף, אליעזר לדרמן || חיים ה.
כהן, "ענישת 'צדק' - הרהורים שלאחר השפיטה" || -
| דיני ישראל || הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב || תש"ל || פעיל || זאב פלק || אשר מכלוביץ, "סופיות הדין במשפט העברי" || יוצא לאור בשיתוף ישיבה יוניברסיטי
| מעשי משפט || הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב || 2008 || פעיל || עופר סיטבון || נטע זיו, "עריכת דין לשינוי חברתי בישראל: מבט לעתיד לאחר שני עשורי פעילות" || -
| Theoretical Inquiries in Law || הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב || 2000 || פעיל || אריאל פורת || ארנסט ויינריב, "Restitutionary Damages as Corrective Justice" || יוצא לאור באנגלית
| דין ודברים || הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה || 2004 || פעיל || אלכסנדר (סנדי) קדר || אלכסנדר (סנדי) קדר, פנינה אלון, עידן לרון וענת רום, "ריאיון עם השופטת (בדימוס) דליה דורנר" || -
| משפט וממשל || הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה || 1993 || פעיל || יצחק זמיר || אהרון ברק, "המהפכה החוקתית: זכויות יסוד מוגנות" || כתב העת הראשי של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה
| הארת דין || הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה || 2004 || פעיל || - || דורון מנשה, "דוח ועדת החקירה בעניין ההשלכות הבריאותיות של פעולות צבאיות בנחל הקישון - הערה ביקורתית" || כתב עת מקוון
| מחקרי משפט || הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן || 1980 || פעיל || סיני דויטש || אהרן אנקר, "רצח תוך ביצוע עבירה: היחס בין העבירה האחרת לעבירת גרם-המוות" || כתב העת הראשי של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן
| תרבות דמוקרטית || הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן || 1999 || פעיל || אבי שגיא, ידידיה שטרן || אליעזר דון-יחיא וברוך זיסר, "דמוקרטיה כנגד לאומיות: ישראל כ'מקרה חריג'" || יוצא לאור בשיתוף המכון הישראלי לדמוקרטיה
| משפט ועסקים || בית הספר למשפטים במרכז הבינתחומי || 2004 || פעיל || אמנון רובינשטיין, ליאור דוידאי, נעם שר || אהרן ברק, "המהפכה החוקתית - בת מצווה" || -
| שערי משפט || המרכז האקדמי שערי מדע ומשפט || תשנ"ז || פעיל || ?
| הסניגור || הסניגוריה הציבורית, "סקירה משפטית" || 1996 || פעיל || קנת מן || קנת מן, "מאמר מערכת - הסניגוריה הציבורית" || -
| מאזני משפט || בית הספר למשפטים במכללה האקדמית נתניה || 2000 || פעיל || סיני דויטש, הדרה בר-מור || סיני דויטש, "דיני הצרכנות בישראל: קווי מיתאר" || -
כהן, "לפולמוס השפיטות" || -
| עלי משפט || המרכז האקדמי למשפט ולעסקים || 1998 || פעיל || רחמים כהן || אהרן ברק, "חמישים שנות שיפוט בישראל" || -
כתב קרולינגי הוא גופן כתב יד שפותח והופץ במהלך המאה ה-8 לספירה ככתב תקני לכתיבה והעתקה של ספרי קודש נוצריים וספרי חוקים ותקנות, באופן שיהיו קריאים על ידי מלומדים בכל רחבי אירופה.
זאת בניגוד למצב ששרר קודם לכן, כאשר לכל אזור היה כתב יד שונה, לעיתים בלתי-קריא על ידי אלו שלא התחנכו באותו מקום.
פיתוח הכתב מיוחס למלך הפרנקי קרל הגדול, במסגרת הרנסאנס הקרולינגי והוא מבוסס על כתבי יד מאירלנד וגאליה.
הכתב שימש ככתב תקני באימפריה הרומית הקדושה בין 800 ל-1200 לערך.
כיוון שספרים עתיקים הועתקו בכתב זה סברו ראשוני הרנסאנס באיטליה שזה היה הכתב המקורי של האימפריה הרומית ולפיכך ייחסו לו כבוד רב.
לפי איינהרד, הביוגרף של קרל הגדול, הוא זימן לבירתו באאכן את אלקווין - ראש המנזר של יורק, אנגליה - במטרה ליצור תקן לכתיבה מסוגננת.
אלקווין ביצע רוויזיה גדולה בכל סגנונות הכתיבה והטקסטים ובסופה, בין 782 ל-796, פיתח יד (hand - ביטוי שמשמעותו סגנון קליגרפי) חדשה וקרא לה על שם פטרונו.
עם זאת, ניסיונות לבצע האחדה בין כתבי יד מרובינגים, גרמאנים ואחרים, קדמו למהלך זה.
הדוגמה המוקדמת ביותר לשימוש נרחב בכתב הקרולינגי מצויה בספר הבשורות הכרוך מסוף המאה ה-8 הנקרא "האוונגליון של אדה" (Ada), משום שהוא מוקדש לאחותו של קרל הגדול, אדה מטריר.
בעוד שכתבים בלטינית החלו להכתב מאז בכתב הקרולינגי בכל רחבי האימפריה הפרנקית, הרי שכתבים בשפות אחרות המשיכו להכתב בכתבי יד מקומיים (כגון באלפבית גותי, אנגלו-סקסוני או סלאבי).
עם זאת, במהלך מאות השנים הבאות עברו יותר ויותר שפות מקומיות לכתיבה ב"אות לטינית" כלומר באותיות הכתב הקרולינגי.
המאפיין העיקרי של הכתב הוא בהירות וקריאות.
האותיות שוות בגודלן וכוללות מבנים המבוססים על קשתות-מעגל וקווים ישרים ואלכסוניים בזווית של 45 מעלות.
בכתב זה הוסדר השימוש באות גדולה והונהגו רווחים בגודל קבוע בין המילים.
הכתב כלל מעט ליגטורות (צירופי אותיות ליחידה גרפית), עם יוצאים מן הכלל בולטים - הסימן & כקיצור ל-et והליגטורה הנפוצה æ.
באופן כללי, צורת האותיות מזכירה מאוד את צורת האות המודרנית, כולל נטייה לוויתור על S ארוכה לטובת S רגילה ושימוש ב-V מחודדת במקום באות דמוית U.
עם זאת, כמה אותיות נראות שונות מהאות המודרנית.
הכתב כולל "e פתוחה" לציון "אפסילון לטיני", Rr בצורה המזכירה לעיתים את כתיב המספר 2 Ꝛꝛ, ו-y המזכירה את האות גמא.
הכתב הציג לראשונה את סימן השאלה בצורתו המוכרת (?) ואת האות W.
כתב עת טורף או טורפני או חמסני או נצלני הוא כתב עת מדעי בו כותבי המאמר משלמים על פרסומו, אולם כתב העת אינו מבצע בקרת איכות ראויה, בניגוד לכתבי עת מדעיים לגיטימיים.