tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפארק נוסד בשנת 1981. הוא משתרע על פני כ-1,856 קמ"ר ונמצא בשטחן של שלוש ממדינות אוסטריה: זלצבורג, טירול וקרינתיה.
בשטח הפארק נמצאים מספר פסגות הרים אשר בגובה של מעל ל-3,000 מטר, כולל הר גרוסגלוקנר (3,798 מטרים), אשר הוא הפסגה הגבוהה ביותר באוסטריה.
בתחום הפארק ישנם אלפי מינים של בעלי חיים וצמחים.
הפארק מהווה יעד תיירותי פופולרי.
האטרקציות המרכזיות של הפארק הלאומי כוללות, בנוסף לפסגות ההרים, גם את מפלי קרימל וגולינג והערוץ הצר ליכטנשטיינקלאם.
בנוסף ישנם גם מספר רב של מסלולי הליכה פופולריים ברחבי הפארק.
בפארק קיימים בעלי חיים רבים, ביניהם: שועלים, ביזונים אירופאים, דובים חומים, מגוון עופות דורסים יעלי האלפים, ומרמיטות.
הפארק הלאומי חופי פמברוקשייר הוא פארק לאומי המתפרס על פני רוב רצועת החוף במחוז פמברוקשייר, דרום-מערב ויילס.
הפארק הלאומי מתפרס על פני רצועת חוף של כ-420 ק"מ, בנוסף למספר איים סמוכים (כולל סקומר), אזור יבשתי נרחב בעומק כ-20 ק"מ המכיל מספר רב של אתרים פריהיסטוריים בין פישגרד וגבעות פרֵסֶלי, ושטחים נחבים סביב אזור הניכוז של נהר הקלד'או ד'י הנשפך לתעלת מילפורד הייבן.
הפארק היה השני להיווסד בווילס (אחרי סנודוניה) והוא היחיד מבין הפארקים הלאומיים בבריטניה להתבסס כמעט לחלוטין על רצועת חוף, בנוסף הוא מוגדר על ידי ה-IUCN כאזור לשימור בקטגוריה V.
הפארק הלאומי מנוהל על ידי רשות הפארק הלאומי חופי פמברוקשייר האמונים על מאמצי שימור, הדרכה ושיווק הפארק למבקרים.
בתחומי הפארק כ-1,000 קילומטרים של שבילים ציבוריים עם למעלה מ-200 מסלולי הליכה מוגדרים, מה שהפך אותו למזוהה במיוחד עם חובבי טיולים ושטח.
הפארק הלאומי הר הגעש ארנל הוא פארק לאומי בקוסטה ריקה בחלק המרכזי של המדינה.
הפארק מהווה חלק מאזור שימור הארנל.
הוא כולל את הר הגעש ארנל, שהוא הפעיל ביותר במדינה.
היו כאלה שהאמינו שהוא רדום עד להתפרצות גדולה שלו ב-1968 שנמשכה עד שנת 2010. הפארק נמצא בסמוך לאגם ארנל, שהוא האתר הגדול ביותר בקוסטה ריקה לייצור אנרגיה הידרואלקטרית, כולל סכר אגם ארנל.
בפארק נמצא גם הר געש נוסף, בשם צ'אטו, שבלוע שלו נמצאת לגונה.
הוא נקרא גם Cerro Chato (מילולית הר צ'אטו) מכיוון שהוא לא פעיל כבר במשך כ-3,500 שנים.
בפארק ובסביבתו ישנם לודג'ים, בתי הארחה ומלונות שונים, חלקם ליד מעיינות חמים, ואחרים מתמקדים בטיולי סאפרי וצפייה בחיות הבר החיות באזור.
בתוך הפארק הלאומי נמצאים מוזיאון ההרים הוולקנים ותחנת ריינג'רים שומרי טבע.
הפארק שוכן בתוך אזור השימור של ארנל, המגן על שמונה מתוך 12 אזורי שמורות טבע של קוסטה ריקה באזור שבין רכסי ההרים Guanacaste ו-Tilaran, כולל אגם ארנל.
הגישה לפארק היא דרך מחוז לה פורטונה (La Fortuna), אך הוא נגיש גם דרך טילראן (Tilarán) והחוף הצפוני של אגם ארנל.
מיני החי העיקריים הם פקת השפלה, הטפיר, הקופים מסוג קפוצ'ין לבן ראש, קופים מסוג שאגן וקופים מסוג קופים אדומים; סוגי חוטמנים, סוגי עצלנאים וסוגי יגוארים.
עופות מסוג יונקי דבש, או קוליבריים, ציפור קצאל (Quetzal), תוכים, תוכונים, וסוגי עורבנים.
בין הצמחים העיקריים ניתן למצוא עצי גויאבה דל מונטה, ער אציל, עצי קוקובולו, שסק, עצי בלזה, עצים מסדרת ססרופיה ומינים שונים של דקלים, סוגי הליקוניה, סחלבים, שרכים וברומליים כולל מינים אנדמים שונים.
הפארק הלאומי הרי באלה הוא פארק לאומי באתיופיה.
הפארק מקיף שטח של כ-2,150 קילומטרים רבועים ב וב של הרמה האתיופית.
לבתי הגידול של של הפארק יש בין השכיחות הגבוהות ביותר של אנדמיות בעלי חיים מכל בית גידול יבשתי בעולם.
בשנת 2009 הפארק הוצע כמועמד להוספה לרשימת אתרי המורשת העולמית.
הפארק הוכרז כאתר מורשת עולמית ונוסף לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו בספטמבר 2023 במהלך המושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית בריאד בערב הסעודית.
נכס זה מגן על פסיפס נוף בעל יופי יוצא דופן המעוצב על ידי הכוחות המשולבים של קילוחי לבה עתיקים, קרחונים והביקוע על ידי עמק הבקע הגדול.
הוא כולל פסגות ורכסים געשיים, מתלולים דרמטיים, עמקים רחבי ידיים, אגמים קרחוניים, יערות עבותים, גאיות עמוקים ומפלים רבים, היוצרים יופי טבעי יוצא דופן.
הנכס מכיל מגוון ביולוגי מגוון וייחודי ברמות המערכות האקולוגיות, המינים והגנטיקה, וחמישה נהרות מרכזיים נובעים בתוך הפארק, שעל פי ההערכות מספקים מים ותומכים בפרנסתם של מיליוני אנשים באתיופיה ומחוצה לה.
הפארק הלאומי הרי באלה ממוקם בדרום-מזרח אתיופיה, 400 קילומטרים דרומית-מזרחית לאדיס אבבה ו-150 קילומטרים מזרחית ל במדינה הלאומית של אזור אורומיה.
גבולות הפארק נמצאים בתוך חמישה מחוזות: (מערב), (צפון), (צפון-מזרח), דלו-מנה ו (דרום-מזרח).
הרי באלה הם חלק ממסיב באלה-ארסי (Bale-Arsi), המהווה את הקטע המערבי של הרמה האתיופית.
הרי באלה ממלאים תפקיד חיוני בבקרת האקלים של האזור על ידי כמויות גדולות של גשמים שמקורם בטופוגרפיה ההררית, שיש להם השלכות ברורות על בעלי חיים וייצור חקלאי.
כ-600 – 1,000 מילימטרים של גשם יורדים מדי שנה באזורי הגובה הנמוכים יותר, בעוד 1,000 – 1,400 מילימטרים יורדים באזורים בגובה רב יותר, ולמעלה מ-12 מיליון אנשים מקניה, סומליה ואתיופיה תלויים במים ממסיב באלה.
בסך הכל נובעים 40 נהרות באזור הפארק, ותורמים לחמישה נהרות עיקריים: , , , דומאל ו.
בנוסף, מסיב באלה הוא מקור למעיינות רבים בשפלה, שהם בעלי חשיבות עליונה מכיוון שהם מקור המים היחיד בכל ימות השנה.
אנשים החיים מדרום לפארק הלאומי תלויים לחלוטין בניהול תקין של משאבי המים מאזורי הרמה.
אם זרימתם של נהרות אלו משתנה בדרך כלשהי - באמצעות בירוא יערות, רעיית יתר של שטחי מרעה או הטיה משמעותית להשקיה (כל אלה מתרחשים כיום) - נוצר חוסר איזון בין הרמה לשפלה עם אובדן מים רב-שנתיים בשפלה.
אם מתעורר מצב כזה, שטחי המרעה בעונה היבשה של האנשים ובעלי החיים שלהם מצטמצמים באופן דרמטי והם מתרכזים בכל מקור המים שנותר.
ידוע שפיזור לא אחיד כזה של אנשים ובעלי חיים מוביל להתדרדרות מהירה ומתמשכת.
סביר להניח שהאנשים יהיו תלויים יותר ויותר בסיוע במזון אם מאגרי המים של הרי באלה אינם מוגנים מספיק.
יש כבר עדויות לכך שמתרחשת הטיית מים בהרי באלה.
יתרה מזאת, לשני נהרות הנובעים מבאלה, שבלי ויאדות, (יובל הגנאלה) יש סכרים הידרואלקטריים.
הסכר על נהר היאדות מספק חשמל לדלו-מנה, בעוד שהסכר על השבלי מספק חשמל ל.
לבסוף, ישנם מספר רב של מעיינות מים מינרליים טבעיים, הנקראים באופן מקומי הורא, המספקים מקור חיוני של מינרלים חיות המשק.
המעיינות המינרליים בתוך הפארק מוערכים בשל תכולת המינרלים הגבוהה שלהם (נתרן, אשלגן, מגנזיום, אבץ וסידן), ורועים מקומיים מאמינים שכדי לשמור על בריאות תקינה וייצור חלב יש לתת לבעלי החיים שלהם מי הורה.
הם יסיעו את בעלי החיים שלהם עד יומיים כדי להגיע למעיינות ההורה.
עם זאת, ניכר יותר ויותר כי מעיינות ההורה הפכו לתירוץ עבור אנשים מקומיים להיכנס לפארק כדי לקבל גישה לאזורי מרעה טובים יותר.
הטמפרטורות משתנות מאוד ברחבי הפארק: על הרמה, הטמפרטורות ביום הן בדרך כלל סביב C° 10 עם רוחות חזקות; בעמק גאיסיי הטמפרטורות הממוצעות בשעות היום הן סביב C° 20, וביער הרנה הוא סביב C° 25. עם זאת, מזג האוויר משתנה לעיתים קרובות ולפעמים באופן קיצוני.
בגבהים מעל 3,000 מטר, הטמפרטורה בלילה יורדת לעיתים קרובות מתחת לנקודת הקיפאון.
העונה הגשומה היא ממאי עד נובמבר.
הפארק מחולק לחמישה בתי גידול נפרדים וייחודיים: שטחי העשב הצפוניים (עמק גאיסיי), החורשות הצפוניות (מטה הפארק), כרי הדשא האפרו-אלפיניים (רמת סאנטי), אדמות הבור אריקה ו.
בתי הגידול של הפארק הלאומי הרי באלה נעים מאזורי עשב בגובה של כ-3,000 מטרים ועד להר טולו דמטו, הנקודה השנייה בגובהה באתיופיה בגובה 4,377 מטרים מעל גובה פני הים.
פרחי בר ועשבים בגובה המותניים גדלים באזורי העשב והיערות הצפוניים כשהם מוקפים בעצי (Juniperus procera) ובפרע מחורר (Hypericum perforatum).
(Erica arborea) הוא יליד האזור האקולוגי של בפארק.
אדמות הבור של של הם האזור הרציף הגדול ביותר בגובהו בכל יבשת אפריקה.
מכוסה בסלעים העטופים בחזזיות, ומעוטר ב (Lobelia rynchopetalum) שגדלה לגובה של עד 12 מטרים.
הרמה זרועה גם באגמים ובנחלים אלפיניים, המספקים משאבים חשובים לחיות הבר, כמו גם תחנות חריפה ומעבר לעופות נדירים ואנדמיים לאזור.
של מהווה כמחצית מהפארק, חורש של עצים עטופים בטחב וחזזיות שנראים כאילו הם מטפטפים מהענפים.
האזור עטוף לעיתים קרובות בערפל, וניתן לצפות מדי פעם בחיות הבר החמקמקות.
היערות של הרי באלה חשובים לגנטיקה של קפה ערביקה (Coffea arabica) ולצמחי מרפא באתיופיה.
זוהו שלושה מוקדים חמים של צמחי מרפא: שניים באזור גאיסיי ואחד באזור אנגסו, המשתרעים על גבול הפארק.
הפרחים הנקביים של מין העץ מכילים חומר , המשמש לטיפול בתולעי סרט בקרב האוכלוסיות המקומיות.
הפארק הלאומי הרי באלה הוא אזור חשוב לכמה מינים אנדמיים אתיופיים בסיכון.
בנוסף, 26% מהמינים האנדמיים של אתיופיה חיים בפארק, כולל פרימט אחד, פר אחד, ארנבת אחת, שמונה מיני מכרסמים וכל האוכלוסייה העולמית של חולד גדול-ראש.
יש גם כמה דו-חיים נדירים ואנדמיים.
מיני יונקים בפארק הלאומי הרי באלה כוללים זאב חבשי, קודו ההרים, חולד גדול-ראש, קודו סילבטיכוס, צביון סבכים, צבי הסלעים, צבי סוף הסוואנה, ארנבת סטארקי, גירית הדבש, חזיר יבלות, צבוע נקוד, סרוואל, ומין הקוף הירוק .
יונקים אחרים של הפארק הלאומי הרי באלה שנצפו ביער הרנה כוללים: זאב זהוב אפריקאי, חזיר יער ענק, קולובוס גרזה, אריה, נמר אפריקאי וזאב טלוא.
כמעט שליש מ-47 היונקים שחיים בפארק הם מכרסמים.
קהילת המכרסמים, במיוחד של הרמה האפרו-אלפינית, הם מינים מרכזיים בפארק הלאומי הרי באלה.
הם הטרף העיקרי של הזאבים החבשים, ורועים טבעיים באזורים האפרו-אלפיניים היו תהליכי חשובים.
הרי באלה הם משכן של למעלה מ-282 מינים של עופות, כולל תשעה מתוך 16 המינים האנדמיים לאתיופיה.
יתר על כן, יותר מ-170 עופות נודדים תועדו בתוך הפארק.
הפארק הלאומי הרי באלה הוא ביתם של כמעט כל המינים האנדמיים של הרמה האתיופית.
עם למעלה מ-863 מיני עופות מתועדים, המייצגים כ-9.5% ממגוון העופות בעולם ו-39% ממיני העופות באפריקה, אתיופיה נחשבת לרוב לאחת המדינות העשירות ביותר בעופות באפריקה.
16 ממיני העופות של באלה אנדמיים לאתיופיה.
בשל הגיוון והצפיפות של המכרסמים, הרי באלה הם גם אזור חשוב ביותר עבור עופות דורסים קבועים, חורפים ונודדים.
עופות אנדמיים אתיופיים בהרי באלה כוללים אווז כחול-כנים (Cyanochen cyanoptera), מין הקיווית , , , , Parisoma griseiventris, מין הבזבוז , ומין הינשוף .
זוחלים אנדמיים אתיופיים נדירים שהתגלו באזורים המיוערים של הרי באלה כוללים הנחש , ביטיס הרים אתיופי (Bitis parviocula), מיני זיקית הטריצרטופס , , ו-.
לפחות 7 מינים של דו-חיים אנדמיים התגלו באזורי ביצות מיוערים וברמות של הפארק הלאומי הרי באלה.
מיני הצפרדעים , ו- נדירים בדרך כלל בבתי גידול אלה.
עם זאת, מינים אחרים של דו-חיים חיים באזורים של הרי באלה כגון מין הצפרדע ממשפחת הפטרופדיים ), צפרדע הבננה האתיופית , האילנית , והצפרדע המפוספסת , הקרפדות ו- והאילנית מוגדרות בסכנת הכחדה בגלל אובדן בתי גידול ובירוא יערות.
תושבי האזור הם בעיקר חקלאים ורועי בקר דוברי אורומו.
אוכלוסיית כל אזור באלה מונה כ-1.5 מיליון תושבים.
אפאן אורומו היא השפה הרשמית של אורומיה.
היא שייכת למשפחת השפות הכושיות, ומשמשת כמעין לינגואה פרנקה עבור למעלה מ-25 מיליון בני אורומו.
עם זאת, רוב האנשים בהרי באלה מדברים גם קצת אמהרית.
הדת השלטת בהרי באלה היא אסלאם (77%), ואחריה נוצרים אורתודוקסים (20%) ופרוטסטנטיים (1%).
הרי באלה הם אדמת האבות האמיתית של האורומו, הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בקרן אפריקה.
כשהם חיים כרועים וחקלאים, האוכלוסייה גדלה מהר למדי והתרחבה לפינות שונות של הארץ החל מהמאה ה-16.
מעט ידוע על בני האורומו של האזור וכיצד הם הגיעו לשם.
הם חלק מהעם הכושי המזרחי הנובע מענף של הגזע הקווקזי (הכולל את מערב אסיה, ערבים ואירופים), ותפוצתם מצפון וולו שבצפון אתיופיה ועד למומבסה שבקניה מדרום.
לפני כ-3,000 שנה, הם העבירו שיטות כמו טקס החניכה של ברית המילה וההרגל של אי אכילת דגים לעמים נילוטים במערב.
יתר על כן, הם שילבו את הרעיונות של שיטת ה וגידול הבקר בחברה שלהם.
שיטת הגדא מבוססת על עקרונות סיווג חברה ל-11 דרגות תפקודיות, שלכל אחת מהן תפקידים ומעמדים מיוחדים.
כיום, אנשים מתקיימים בעיקר מחקלאות.
הם עוקבים אחר מערכת מסורתית המכונה מערכת גודנטו, תכונה מרכזית של שימוש אנושי מסורתי בהרי באלה.
במערכת זו, בעלי חיים, במיוחד בקר, נשלחים לשטחי מרעה גבוהים יותר במהלך החודשים שבהם גידולי שדה גדלים בגבהים נמוכים יותר או לתוך היער לצורך צל במהלך העונה היבשה.
עם זאת, אין לטעות בין זה לתנועות הבקר הנובעות מאובדן שטחי מרעה מחוץ לפארק, שמאלץ את הבקר להיכנס לפארק לרעות.
בתי באלה עגולים בצורתם ומכונה באופן מקומי "מאנה סיטאה".
ערער ולפעמים אקליפטוס משמשים לייצור הקירות והגג.
הגג מכוסה בסכך עשב שננקצר מ"סיטאה" (ציצת דשא) או שלף, בעיקר שעורה, ונתמך בעמוד עץ, הניצב באמצע הרצפה.
הבית מחולק לחלקים על ידי קירות עשויים חזרן או בוץ המעורבבים בשלף שעורה או עשב.
הפארק הלאומי הרי באלה מתמודד עם איומים רבים הקשורים לאתיופיה ההולכת ומתפתחת ומאוכלסת יותר ויותר.
אחד האיומים הגדולים על הפארק הוא המרעה.
לדוגמה, בתוך עמק ובה, בית גידול ראשי של זאבים חבשים, צפיפות הבקר מוערכת ב-250 לקילומטר רבוע.
איומים נוספים כוללים הגדלת היישובים בתוך הפארק.
כיום, מעל 40,000 אנשים חיים בתחומי הפארק, מה שמגביר את הלחץ על משאבי הטבע של האזור ומצמצם את בתי הגידול הטבעיים של חיות הבר.
עם יישובים אלו מגיעים כלבי בית, המהווים איום גדול על הזאב החבשי.
כלבים מעבירים כלבת וכלבלבת, ובשנת 2010 הרגו 106 פרטים (כ-40% מאוכלוסיית הבאלה של הזאבים החבשים).
איומים חמורים נוספים כוללים שימוש בבית הגידול של הזאבים על ידי בעלי חיים למרעה, מה שמפחית באופן משמעותי את זמינות טרף המכרסמים.
למעלה מ-12 מיליון בני אדם, משק החי שלהם והסביבה בדרום אתיופיה, כמו גם סומליה השכנה וצפון קניה מסתמכים על המים שמקורם במסיב באלה.
שימוש שאינו בר קיימא וזיהום הם איומים גדולים.
אנשי שימור מציעים שאם מאמצי השימור בהרי באלה לא יצליחו ואנשים ימשיכו לנצל את המשאבים בצורה בלתי בת קיימא, יותר מינים של יונקים ייכחדו מאשר בכל אזור אחר בגודל שווה ערך על פני כדור הארץ.
הפארק הלאומי הרי סימֶן (באמהרית: ሰሜን, סימן במשמעות "צפון"; באנגלית: Simien Mountains National Park) הוא הפארק הלאומי הגדול ביותר באתיופיה.
הוא ממוקם באזור גונדר הצפוני של שבמדינת אמהרה, ושטחו כולל את החלקים הגבוהים ביותר של הרי סמן לרבות ראס דשן, הנקודה הגבוהה ביותר באתיופיה.
בשנת 1978 הפארק הוכרז כאתר מורשת עולמית ונוסף לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
בשנת 1996 נוסף הפארק לרשימת אתרי המורשת העולמית בסיכון.
הפארק הוא ביתם של מספר מינים בסכנת הכחדה, כולל הזאב האתיופי, יעל אתיופי, מין של יעל בר הנמצא אך ורק באזור זה.
הבבון הג'לדה והקרקל, מין של חתול בר, חיים גם הם בתוך הרי סמן.
בתחומי הפארק מצויות למעלה מ-50 מיני עופות, ובהם, הפרס, הידוע גם בשמו האירופי לַמֶרְגַיֶיר, בעל מוטת כנפים של 10 מטרים.
את הפארק נחצה על ידי דרך לא סלולה, העוברת מדֶבַּרְק, שם ממוקם המטה המנהלי של הפארק, מזרחה דרך מספר כפרים, ועד למעבר בּוּאַהִית שבגובה 4,430 מטרים.
מנקודה זו הדרך פונה דרומה ומסתיימת בְּמֶקַנֶה בֶּרְהָן, הנמצאת כ-10 קילומטרים מעבר לגבולו הדרומי של הפארק.
הפארק הוקם בשנת 1969 ביוזמת קלייב ניקול, אשר תיעד את חוויותיו מהקמתו בספרו From the Roof of Africa, שיצא לאור בשנת 1971. (1971,).
אזור סמן היה מיושב ומעובד במשך 2,000 שנים לפחות, בתחילה החלה השחיקה והסחיפה לחשוף שבירוא הצמחייה התבצע במדרונות המתונים של עמקי ההר, אך בהמשך התרחב גם למדרונות תלולים יותר.
הפארק הלאומי היה בין האתרים הראשונים שהוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, והוא נרשם ברשימה בשנת 1978 בזכות המגוון הביולוגי יוצא הדופן שבו והנוף המרשים שלו.
בשנת 1996 נוסף הפארק לרשימת אתרי המורשת העולמית בסיכון, בעקבות ירידה חדה בגודל האוכלוסייה של מינים מקומיים אופייניים.
לאחר שהתייצבו אוכלוסיות המינים הללו, הוסר הפארק מהרשימה בשנת 2017.
הפארק הלאומי הרי סמן שוכן בצדו המערבי של רכס הרי סמן, במרחק של כ-120 קילומטרים ממחוז גונדר שבאזור בֶּגֶמְדֵר, בצפון-מערב אתיופיה.
הפארק ממוקם בתוך רמת סמן, המתנשאת מעל לרמות הצפוניות של אתיופיה.
אזור רמות זה נוצר מהתפרצויות געשיות של בזלת שיטפונית בתקופת הפלאוגן, לפני כ-30 מיליון שנה.
הרמה עצמה היא שריד של הר געש מגן גדול.
במשך מיליוני שנים, כתוצאה מסחיפה ושחיקה נרחבת של רמת אתיופיה, נוצרו פסגות משוננות, עמקים עמוקים וצוקים תלולים בגובה של עד 1,500 מטרים.
מן הנופים המרשימים ביותר בעולם.
אזור סימן עשיר בבזלת מחוררת, מה שהופך אותו לאגן ניקוז אידיאלי.
מי הגשמים נשמרים על ידי נהר מָיְשָׁשָׁה, הזורם במהלך שתי עונות הגשמים וחוצה את הפארק הלאומי מצפון לדרום.
כתוצאה מכך, הפארק משופע במגוון של חיות בר וצמחייה.
המשקעים השנתיים הממוצעים מגיעים ל-1,550 מילימטרים.
מרביתם יורדים במהלך שתי עונות גשומות: בין פברואר למרץ ובין יולי לספטמבר.
מאז שנות ה-60 חלה ירידה ניכרת בכמות הגשמים בעונות אלו.
הטמפרטורה המינימלית נעה בין 2.5− ל-4 מעלות צלזיוס, והטמפרטורה המרבית בין 11 ל-18 מעלות צלזיוס.
לעיתים נושבות רוחות יבשות במהלך היום, כפור עשוי להתרחש בלילה, ובפסגת ראס דשן ייתכן שלג.
הצומח בפארק כולל שילוב של יערות אלפיניים אפריקאיים, יערות טבעיים וצמחייה אלפינית.
באזורים הגבוהים ניתן למצוא סוואנת הרים ו"חֲשׁוֹף עֵץ" (Erica arborea), לובליה ענקית (Lobelia rhynchopetalum), פעמונית צהובה (Primula verticillata), צמחי אלמוות (Helichrysum spp.) ואזובים ממשפחת הגרימיים (Grimmiaceae).
חזזיות מכסות את עצי האזור האלפיני.
הצומח ברחבי הפארק מחולק לשלושה אזורים עיקריים: יער מונטני (בגובה 1,900–3,000 מטרים), חגורת האיריקה או תת-אפרו-אלפיני (2,700–3,700 מטרים), והאזור האפרו-אלפיני (3,700–5,433 מטרים).
בתחומי הפארק חיים בסך הכול 21 מיני יונקים גדולים, בהם גֶ'לָדָה - בבון זהוב (Theropithecus gelada), זאב אתיופי (המכונה גם שועל סימן, Canis simensis), יעל אתיופית (Capra walie) וקודו סילבטיכוס (Tragelaphus scriptus meneliki).
מרבית בעלי-החיים החיים במורדות הצפוניים של רמת סימן הם יונקים אנדמיים של רמות אתיופיה.
מינים נדירים נוספים כוללים בבון מצרים (Hamadryas baboon), קוף קולובוס (Colobus), נמר, קרקל, סרוואל, חתול בר, צבוע נקוד, תן זהוב ובבון זית.
בנוסף, חיים בפארק, במורדות הרי סימן גם יונקים צמחוניים קטנים בהם שפן סלע, צביון סבכים (Common duiker) וצבי הסלעים.
במהלך משלחת מחקר בשנת 2015 תועדו בפארק 11 מיני מכרסמים ושני מיני חדפיים, שכולם אנדמיים לרמת אתיופיה, כאשר שבעה מהם נצפו אך ורק בהרי סימן.
בנוסף, ייתכן כי זוהה מין חדש של חדף מן הסוג Crocidura.
הפארק מהווה בית גידול לכ-400 מיני עופות, המשגשגים ברחבי האזור האקולוגי ההררי.
בין העופות שנצפו בפארק נמנים נקר חבש, נשר דרומי, עיט שחור, פרס, תוכון כנף-שחורה, בז אתיופי שחור-ראש, בז מצוי, בז ציידים, זרון קצוות ועורב עב-מקור.
הפארק הלאומי הרי סימן הוקם בשנת 1969 ומוגן במסגרת חוק השמורות הלאומיות.
בשל חשיבותו הביולוגית, הפארק עמד במוקד של פעילויות שימור רבות, והיה מהאתרים הראשונים שהוכרזו כאתרי מורשת עולמית.
הנהלת הפארק פועלת להגנה יעילה על המינים הייצוגיים שבתחומו, ומשתפת פעולה עם תושבי האזור במטרה לצמצם את הלחץ על משאבי הפארק.
פעילות זו כוללת בין היתר טיפול בהתרחבות שטחי עיבוד חקלאיים, רעיית יתר של מקנה וניצול יתר של משאבי טבע.
הפארק נוהל עד שנת 1996 על ידי הארגון לשימור חיות הבר של אתיופיה (EWCO), הפועל תחת משרד הסביבה האתיופי, אשר ממשיך לקבוע את קווי המדיניות לניהול הפארק.
מאז שנת 1997 מנוהל הפארק על ידי רשות הפיתוח וההגנה על הפארקים של מדינת אמהרה, הפועלת מטעם הרשות האזורית האתיופית.
בשנת 1978 הועברו תושבי הפארק ממקומם במטרה להגן על הפארק ועל בעלי החיים שבו, ונאסר כל שימוש במשאבים טבעיים, כגון עץ להסקה.
בשנת 1986 גובשה תוכנית ניהול מפורטת בסיוע הקרן העולמית לשימור חיות הבר (WWF), אך יישומה לא התאפשר עקב מלחמת האזרחים, אשר החריבה את תשתיות הפארק.
העדפת הממשלה המרכזית את חיות הבר על פני רווחת התושבים עוררה התנגדות ניכרת בקרב האוכלוסייה וחיזקה את ההתנגדות המקומית.
בעקבות כך, הותר לתושבים ולנציגי הקהילות המקומיות להשתתף בקבלת ההחלטות בנוגע לתכנון ולניהול הפארק.
בשנת 1996 נרשם הפארק ברשימה האדומה של אתרי המורשת העולמית הנמצאים בסכנה, בעקבות סלילת דרך גישה מדברק למקנה ברהן והתערבויות חקלאיות שפגעו בבית הגידול של יעלים וזאבים.
יער האריקה-היפריקום, שהיה עד אז כמעט בלתי מופרע, הפך למקור מרכזי לעצי הסקה עבור האוכלוסייה המקומית.
ההכרזה לא הוכרה על ידי הרשויות הלאומיות, למרות דיונים ממושכים.
בשנת 1997, לאחר פגישה מקדימה עם בעלי עניין, הועברה סמכות ניהול הפארק מהממשלה המרכזית לרשויות האזוריות.
נציג ממשלת אמהרה הבטיח תקציב מוגדל ותוספת כוח אדם לפארק, קיום דיונים עם האוכלוסייה המקומית, הקמת ועדת שיקום לפארק, שיתוף פעולה עם תורמים, העתקת הדרך העוברת בתוך שטח הפארק, העתקה מרצון של ארבעה כפרים לשולי הפארק והרחבת תחום הפארק כך שיכלול גם שני שמורות ציד סמוכות.
ההצעות התקבלו על ידי בעלי העניין המקומיים, ונבנתה תוכנית ניהול על בסיסן.
בשנת 2007 פינו מרצונם 165 משקי בית מהכפר ארקוואסיה מסדרון אקולוגי קריטי לבעלי חיים, בתמורה לפיצוי כספי.
מעל שני שלישים מהעלות – 1,175 דולר אמריקני למשק בית – מומנו על ידי ממשלת אמהרה, והיתרה מומנה על ידי תורמים זרים.
לשם שימור הערכים האוניברסליים יוצאי הדופן של האתר, נדרשו תוכניות חינוך סביבתי והכשרה עבור התושבים המתגוררים בתוך אזור המורשת ומחוצה לו, וכן השגת שיתוף פעולה ותמיכתם של התושבים המקומיים בניהול אתר המורשת.
העתקת מגורי התושבים ספגה ביקורת ונחשבת לדוגמה ל"קולוניאליזם ירוק", מצב שבו אורח חייהם ופרנסתם של התושבים המקומיים מוחלפים בכלכלה המבוססת על תיירות אקולוגית.
הפארק הלאומי הין נם נו (בלאית: ຫີນໜາມໜໍ່, באנגלית: Hin Nam No National Park) הוא פארק לאומי ואתר מורשת עולמית השוכן בנפת , ב, שבמרכז לאוס.
הפארק גובל בפארק הלאומי פהונג נהא-קה באנג שבווייטנאם ממזרח, וב של לאוס מצפון.
הפארק הלאומי הין נם נו הוקם על פי צו של ראש הממשלה בינואר 2020 ומנוהל על ידי .
המאפיין הבולט ביותר של הפארק הלאומי הין נם נו הוא תצורות הקרסט שלו.
אילו הפארק היה מאוחד עם הפארק הלאומי פהונג נהא-קה באנג הסמוך, הוא היה הופך לאחד מאזורי הקרסט המוגנים הגדולים בעולם.
מכיוון שהפארק הלאומי הין נם נו ממוקם בין רכס אבן הגיר של קהאמואן לבין רכס אנאמיט, הוא מכיל מערות רבות ומתלולי קרסט.
בהם ניתן למצוא את מערת הנהר .
מערה זו נחשבת לאחת ממערות הנהר הגדולות בעולם, עם מעברים שגובהם מגיע עד ל-120 מטרים ורוחבם עד 200 מטרים, וכן תעלה תת-קרקעית באורך שבעה קילומטרים.
בתחילת 2021 נכלל הפארק הלאומי הין נאם נו ב"רשימה הירוקה של שטחים מוגנים ומשומרים" של האיגוד הבין-לאומי לשימור טבע (IUCN).
ה"רשימה הירוקה" של ה-IUCN היא תקן עולמי לניהול של אזורים מוגנים.
הפארק נוסף לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו בשנת 2025, כהרחבה של הפארק הלאומי פהונג נהא-קה באנג שבווייטנאם.
הפארק הלאומי שוכן באזור האקולוגי , ובנקודה חמה מספר 19, הנקודה החמה של אינדו-בורמה, שנחשבת לאחת העשירות בעולם.
77.5% משטחו, שהם 721.9 קילומטרים רבועים, מכוסה ביער.
קהילות הצמחים בפארק כוללות: יערות עצים ירוקי-עד, יערות נשירים מעורבים ויערות של עצים ממשפחת ה הפארק מכיל גם שטחים של יער קרסט גירני של מרכז הודו-סין, שהיא קהילת צמחים ייחודית שקיימת גם בשמורת פו הין פון שבלאוס ובווייטנאם.
היא מהווה בית גידול לצמחים אנדמיים רבים.
הפארק מכיל 1,520 מינים מקומיים של צמחים וסקולריים מ-755 סוגים שונים, כאשר מומחים מעריכים כי מספר המינים בפועל גבוה משמעותית.
בין הצמחים הללו נמצאים מינים אנדמיים רבים לרכס אנאמיט, וכן מינים אנדמיים ייחודיים לפארק עצמו, כולל מינים ממשפחות הסחלביים וה.
כמה ממיני הצמחים המאוימים ביותר בעולם, ומינים בסכנת הכחדה חמורה כמו Diospyros mun (מין של הובנה) ו-Aquilaria crassna, מצויים גם הם בשטח הפארק.
המגוון של בעלי החיים בפארק כולל 536 מיני בעלי חוליות, ביניהם: 88 מיני יונקים, 255 מיני עופות, 107 מיני זוחלים ודו-חיים, 96 מיני דגים של מים מתוקים, לצד מספר רב של חסרי חוליות שחיים במערות.
בפארק יש מגוון בולט של 10–11 מיני פרימטים (תלוי בסיווג הטקסונומי), שרבים מהם מאוימים בעולם, אנדמיים לאזור או נחשבים מינים שרידיים.
בנוסף לפרימטים, חיים בפארק מינים ייחודיים נוספים, כמו חולדת לאוס, ששרדה מתקופה קדומה, ו"לטאת דרקון" (Laodracon carsticola), שהיא מין אנדמי לאזור מצומצם במיוחד.
כמו כן, בפארק מצוי העכביש הענק הטרופודה מאקסימה, שנחשב לעכביש בעל מוטת הרגליים הגדולה בעולם.
הפארק הלאומי הין נאם נו הוא משכן של כמה מיני בעלי חיים המוגדרים בסכנת הכחדה עולמית: מינים בסכנת הכחדה חמורה (CR) כוללים: מין הצב , פנגולין מלאי ומונטיאק ענק.
מינים בסכנת הכחדה (EN) כוללים: , ברווז לבן-כנף ו- (מין של צפעוני גומה).
מינים פגיעים (VU) כוללים: לוריס איטי ננסי.
הפארק הלאומי מסה ורדה הוא פארק לאומי ואתר מורשת עולמית של אונסק"ו במחוז מונטזומה בדרום-מערב מדינת קולורדו בארצות הברית.
הפארק מגן על כמה מהאתרים הארכאולוגיים של תושבי הפואבלו הקדמונים שנשמרו בצורה הטובה ביותר בארצות הברית.
הפארק הוקם בחוק שעבר בקונגרס של ארצות הברית ונחתם על ידי נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט ב-1906. הוא משתרע על שטח בן 212 קילומטרים רבועים בסמוך לאזור ארבע הפינות של דרום-מערב ארצות הברית, כ-420 קילומטרים דרומית-מערבית לדנוור.
בפארק יש יותר מ-5,000 אתרים ארכאולוגיים, כולל 600 מגורי צוקים.
מסה ורדה (מספרדית: "שולחן ירוק") ידוע בעיקר בשל מבנים כדוגמת ארמון הצוק, הנחשב למגורי הצוק הגדולים ביותר באמריקה הצפונית.
האזור יושב החל מ-7500 לפנה"ס על ידי קבוצה של פלאו-אינדיאנים נוודים המכונים "מכלול מרגלות ההרים" (Foothills Mountain Complex).
המגוון של חודי הקליעים שנמצאו באזור מעידים כי הם הושפעו מהאזורים הסובבים, כולל האגן הגדול, אגן סן חואן ועמק ריו גראנדה.
מאוחר יותר הקימו בני התקופה הארכאית מחסות סלע קבועים למחצה בהר השולחן וסביבו.
סביב שנת 1000 לפנה"ס צצה תרבות קולעי הסלים (Basketmaker culture) מתוך האוכלוסייה הארכאית המקומית, וסביב שנת 750 לספירה קמה תרבות בני הפואבלו הקדמונים מתוך תרבות קולעי הסלים.
תושבי מסה ורדה התקיימו משילוב בין ציד, ליקוט מזון וחקלאות זעירה של יבולים כדוגמת תירס, שעועית ודלעת.
הם בנו את הפואבלו הראשונים סביב שנת 750, ובשלהי המאה ה-12 הם החלו לבנות את מגורי הצוק הגדולים שהפארק ידוע בעיקר הודות להם.
בהגיע 1285, לאחר תקופה של חוסר יציבות חברתי וסביבתי שנגרמו עקב סדרה של בצורות חמורות וממושכות הם נטשו את האזור ונעו דרומה למקומות באריזונה וניו מקסיקו.
התושבים הראשונים של אזור מסה ורדה, המשתרע מדרום-מזרח יוטה לצפון-מערב ניו מקסיקו היו פלאו-אינדיאנים נוודים שהגיעו לאזור סביב שנות 9500 לפנה"ס.
הם עקבו אחרי עדרי חיות הציד הגדולות וחנו ליד נהרות ונחלים, שרבים מהם התייבשו כאשר הקרחונים שפעם כיסו חלקים של הרי סן חואן נסוגו.
הפלאו-אינדיאנים הקדומים ביותר היו בני תרבות קלוביס ותרבות פולסם, המוגדרים בעיקר על ידי האופן שבו הם עיצבו חודי קליעים.
אף שהם השאירו עדות על נוכחותם ברחבי האזור, יש עדות מועטה לכך שהם חיו במרכז מסה ורדה במהלך תקופה זו.
אחרי 9600 לפנה"ס האקלים באזור הפך חמים וצחיח יותר, שינוי שגרם שהביא למרכז מסה ורדה יערות אורן וחיות ששגשגו בהם.
פלאו-אינדיאנים החלו לחיות במסה במספרים הולכים וגדלים סביב שנת 7500 לפנה"ס אם כי לא ברור האם היו דיירים תקופתיים או שישבו במקום כל השנה.
פיתוח מטיל חנית במהלך תקופה זו הקל עליהם לצוד חיות קטנות, שיפור גורלי בתקופה שבה רוב חיות הציד הגדולות של האזור נעלמו מהנוף.
שנת 6000 לפנה"ס מסמלת את תחילת התקופה הארכאית באמריקה הצפונית.
הארכאולוגים חלוקים בשאלת מקורם של בני התקופה הארכאית במסה ורדה.
חלקם מאמינים כי התפתחו ישירות מהפלאו-אינדיאנים המכונים "מכלול מרגלות ההרים" (Foothills Mountain Complex), אבל אחרים סוברים שמגוון חודי הקליעים שנמצאו במסה ורדה מעידים על השפעה מהאזורים הסובבים, כולל האגן הגדול, אגן סן חואן ועמק ריו גראנדה.
בני התקופה הארכאית התפתחו כנראה מקומית, אבל גם היו מושפעים מהאזורים הסובבים הודות למגע, מסחר ונישואי תערובת עם המהגרים מאזורים אלו.
בני התקופה הארכאית המוקדמת שחיו סמוך למסה ורדה השתמשו במטיל החנית, ליקטו מגוון נרחב של צמחים וצדו סוגים רבים יותר של בעלי חיים מאשר הפלאו-אינדיאנים, בעודם משמרים את אורח החיים שהיה בעיקר נוודי.
הם התיישבו בשולי אזור מסה ורדה, אבל גם בהרים בפסגות הרי השולחן, ובקניונים שבהם הם הקימו מחסות סלע ויצרו אמנות סלע, והותירו עדות על עיבוד של חיות ושיברור של צור.
יציבות של האקלים במהלך התקופה הובילה להתרחבות האוכלוסייה ולהגירה.
נראה שהתחממות האקלים וצמצום בכמות המשקעים מ-5000 ועד 2500 לפנה"ס הובילו את בני התקופה הארכאית לחפש את האקלים הקריר יותר של מסה ורדה, שבשל הגובה הרם שלה ירדה בה כמות גדולה יותר של שלגים ויחד עם גשמי האביב היו בה שפע יחסי של מים.
בשלהי התקופה הארכאית חיו אנשים רבים יותר במחסות סלע קבועים למחצה ששימרו חפצים מתכלים כדוגמת סלים, סנדלים ומחצלות.
הם החלו להכין מגוון של צלמיות מזרדים שבדרך כלל דמו לכבש או לאייל.
שלהי התקופה הארכאית מתאפיינת במסחר גובר בחומרים אקזוטיים כדוגמת אובסידיאן וטורקיז.
צדפים ימיים מחוף האוקיינוס השקט עשו את דרכם למסה ורדה מאריזונה, ובני התקופה עיבדו אותם למחרוזות ותליונים.
אמנות הסלע שגשגה, והאנשים החלו לחיות בבתים מבוץ ועץ.
הניסיונות הראשונים לביות של צמחים התפתחו בסופו של דבר לחקלאות שהתמידה שסימנה את סופה של התקופה הארכאית.
עם הופעת התירס באזור מסה ורדה סביב שנת אלף לפנה"ס התחזקה המגמה להתרחק מנוודות ולעבור להתיישבות קבע בהתיישבויות של בתים חפורים.
בני התקופה הארכאית של מסה ורדה עברו שינוי תרבותי שהארכאולוגים מכנים תרבות קולעי הסלים (Basketmaker culture).
בני התקופה המכונה "תקופת קולעי הסלים II" (Basketmaker II Era) מאופיינים בשילוב של חיפוש מזון וכישורי חקלאות, שימוש במטיל חנית ויצירה של סלים קלועים היטב ששימשו בתפקיד כלי חרס שבני תרבות זו לא הכירו.
בהגיע שנת 300 לספירה היה תירס המצרך העיקרי בתזונה של התושבים, שהסתמכו פחות ופחות על מקורות מזון מהבר ויותר על יבולים שגידלו בעצמם.
בנוסף לקליעת הסלים שבה הצטיינו וששימשה מקור לכינויים, יצרו אנשי "תקופת קולעי הסלים II" מגוון של כלי בית מצמחים ומחומרים מהחי, כולל סנדלים, גלימות, שקיקים, מחצלות ושמיכות.
הם גם יצרו מקטרות מחרס וכלי משחק.
הגברים של תקופה זו היו יחסית נמוכים ושריריים, וגובהם היה פחות מ-1.70 מטרים.
שרידי השלדים שלהם מגלים סימנים לעבודה קשה והליכה מרובה כולל מחלות ניוון של המפרקים, שברים שהתאחו, ואנמיה הקשורה למחסור בברזל בתזונה.
הם קברו את מתיהם סמוך למקום מגוריהם או גם בתוכם, ולעיתים קרובות כללו בקברים חפצי ערך כמתנות, שעשויים לציין הבדלים במעמד החברתי היחסי.
בני "תקופת קולעי הסלים II" ידועים גם בשל אמנות הסלע הייחודית, שאותה ניתן לגלות בכל רחבי מסה ורדה.
הם איירו בעלי חיים ואנשים, הן בצורה מופשטת והן בצורה ריאלית, בציור בודד או ברצף מפורט יותר של ציורים.
נושא נפוץ היה נגן החליל הגיבן שההופי מכנים קוקופלי.
סביב שנת 500 הוחלפו מטילי החניתות בחץ וקשת והסלים בכלי חרס, וכך הסתיימה קץ תקופת קולעי הסלים II והחלה "תקופת קולעי הסלים III".
כלי קדרות היו שיפור משמעותי על הסלים שנאטמו בשרף, כלי הקיבול מדלעת ונאדות עור, שהיו כלי אחסון העיקריים למים באזור.
כלי חרס גם הגנו על זרעים מעובש, חרקים ומכרסמים.
בהגיע שנת 600 השתמשו תושבי מסה ורדה בסירי חרס לבשל מרקים ונזידים.
התיישבויות שבהם שהו כל השנה הופיעו לראשונה סביב תקופה זו.
האוכלוסייה של אגן סן חואן גדלה בצורה ניכרת אחרי שנת 575, כאשר היו מעט מאוד אתרים של בני "תקופת הסלים 3".
בתחילת המאה ה-7 היו אתרים רבים כאלו במסה.
במשך 150 השנים הבאות כללו הכפרים באופן טיפוסי קבוצות קטנות של בין 1 ל-3 מבני מגורים.
האוכלוסייה של מסה ורדה סביב 675 לספירה הייתה בערך בין 1,000 ל-1,500 תושבים.
שעועית וזנים חדשים של תירס הגיעו לאזור סביב שנת 700. בהגיע שנת 775 גדלו חלק מהיישובים וכללו יותר מ-100 תושבים.
בניית מבני אחסון גדולים מעל לקרקע החלה סביב תקופה זו.
בני התקופה השתדלו לאגור מספיק מזון למשפחתם למשך שנה אחת, אבל שמרו על היכולת לשנות את מקום המגורים כך שיוכלו לעבור למקום אחר במקרה של מחסור במשאבים או יבולים דלים לאורך תקופה.
בסוף המאה ה-8 הכפרים הקטנים, שבהם התגוררו במשך עשר עד 40 שנים, התחלפו ביישובים גדולים יותר שבהם התגוררו לפחות שני דורות.
בני "תקופת קולעי הסלים III" ייסדו מסורת של מפגשים טקסיים גדולים סמוך למבני הקהילה החפורים.
שנת 750 מסמלת את סוף "תקופת קולעי הסלים III" והתחלת "תקופת פואבלו I" (Pueblo I period).
המעבר מאופיין בשינויים רבים בעיצוב ובבנייה של בניינים ובארגון פעילות משק הבית.
בני תקופת פואבלו I הכפילו את יכולתם לאחסן מזון משנה לשנתיים ובנו בתי מגורים לכל השנה המחוברים זה לזה המכונים פואבלו.
מרבית פעילויות משק הבית שבעבר נעשו בבתים החפורים התת-קרקעיים הועברו למגורים אלו שמעל לקרקע.
תהליך זה שינה את התפקיד של הבתים החפורים ממבנים ששימשו לכל המטרות למבנים שנועדו בעיקר לטקסים חברתיים, אם כי המשיכו לאכלס משפחות מורחבות גדולות, במיוחד בחודשי החורף.
במהלך שלהי המאה ה-8 החלו תושבי מסה ורדה לבנות מבנים חפורים מרובעים שהארכאולוגים מכנים פרוטוקיווה (protokiva).
עומקם היה בדרך כלל בין 90 ל-120 סנטימטרים ורוחבם בין 4 ל-6 מטרים.
הפואבלו הראשונים הופיעו במסה ורדה זמן מה אחרי שנת 650. בהגיע שנת 850 יותר ממחצית האוכלוסייה של מסה ורדה חיה בהם.
ככל שהאוכלוסייה המקומית גדלה התחוור לתושבי הפואבלו שקשה להתקיים על ציד, ליקוט מזון וגננות בלבד והפך אותם יותר ויותר תלויים בגידול התירס.
מעבר זה מנוודות למחצה ל"דרך חיים ישיבה וקהילתית שינה את חברת הפואבלו הקדמונית לעד".
בתוך דור המספר הממוצע של משקי בית ביישובים אלו גדל מאחד עד שלושה לחמישה עשר עד עשרים, כשהאוכלוסייה הממוצעת הייתה בת 200 נפשות.
צפיפות האוכלוסין גדלה דרמטית, כשתריסר משפחות התגוררו בשטח שבעבר גרו בו שתי משפחות.
עובדה זו חיזקה את הביטחון כנגד פשיטות ועודדה שיתוף פעולה גדול יותר בין הדיירים.
היא גם אפשרה מסחר ונישואים בין חמולות, ובסוף המאה ה-8 כאשר לאוכלוסייה במסה ורדה נוספו מתיישבים מהדרום, היו ארבע קבוצות תרבותיות נבדלות באותם כפרים.
יישובים גדולים של פואבלו 1 תבעו זכויות למשאבים שנמצאו בתחומי 40 עד 80 קילומטרים רבועים.
הם אורגנו בדרך כלל בקבוצות של לפחות שלושה במרחק של כקילומטר וחצי האחד מהשני.
בהגיע שנת 860 התגוררו בערך 8,000 תושבים במסה ורדה.
בתוך הכיכרות של הכפרים הגדולים יותר חפרו בני פואבלו 1 מבנים חפורים גדולים בשטח של 75 מטרים רבועים שהפכו למקומות מפגש מרכזיים.
מבנים אלו מייצגים את הביטויים האדריכליים של מה שיתפתח בסופו של דבר ל"בתים הגדולים" מ"תקופת פואבלו II" (Pueblo II Era) של קניון צ'אקו.
למרות הצמיחה האיתנה במהלך ראשית המאה ה-9 ועד אמצע המאה ה-9, משטר הגשמים הבלתי צפוי והבצורות התקופתיות הביאו להיפוך דרמטי במגמות ההתנחלויות באזור.
בסוף תקופת פואבלו I ננטשו כפרים רבים לאחר פחות מארבעים שנות קיום, ובהגיע שנת 880 הייתה האוכלוסייה של מסה ורדה בהידרדרות מתמדת.
בתחילת המאה ה-10 התרחשה הצטמצמות נרחבת של האוכלוסייה באזור, כשהתושבים היגרו דרומית לנהר סן חואן לקניון צ'אקו בחיפוש אחר מקומות שבהם אפשר לסמוך על הגשם שירד בזמן.
עקב ההגירה דרומה של תושבי מסה ורדה לאן שאבות אבותיהם הגיעו ממנו מאתים שנים קודם לכן למסה ורדה עלתה חשיבות קניון צ'אקו, ובהגיע 950 לספירה החליף קניון צ'אקו את מסה ורדה כמרכז התרבותי של האזור.
תקופת פואבלו II (Pueblo II Period) מאופיינת בצמיחה ושגשוג של הקהילות המרוכזות סביב הבתים הגדולים של קניון צ'אקו.
למרות השתתפותם במערכת צ'אקו הנרחבת שמרו תושבי מסה ורדה על זהות תרבותית ייחודית, תוך שילוב בין חדשנות אזורית למסורת עתיקה.
מבני הפואבלו של בני מסה ורדה של המאה ה-9 היוו השראה להתפתחות אדריכלית והשפיעו על בניית הבתים הגדולים של קניון צ'אקו למשך מאתיים השנים הבאות.
בצורות בשלהי המאה ה-9 גרמה לחקלאות הבעל שהייתה נהוגה במסה ורדה להיות בלתי אמינה, מה שהוביל לכך שגידלו יבולים רק סמוך לנחלים במשך 150 השנים הבאות.
היבולים חזרו לרמות בריאות בתחילת המאה ה-11. בהגיע שנת 1050 החלה האוכלוסייה של האזור להתאושש, וכתוצאה מהשגשוג החקלאי החל אנשים להגר למסה ורדה מדרום.
בתקופת פואבלו II הסתמכו החקלאים של מסה ורדה יותר ויותר על מאגרי מים בנויים.
במהלך המאה ה-11 הם בנו סכרים וטרסות סמוך לשפך של ואדיות ובמורדות ההרים במאמץ לשמור על הקרקע מסחיפה ולאצור את מי הנגר העילי.
חלקות שדה אלו צמצמו את הסיכון של חקלאות בעל בשדות הנרחבים.
מאמצע המאה ה-10 ותחילת המאה ה-11 התפתחה הפרוטוקיווה למבנים עגולים קטנים המכונים קיווה, שהיו בקוטר בין 4 ל-4.5 מטרים.
הקיווה בסגנון מסה ורדה כללה מאפיין מתקופה קדומה הקרוי סיפאפו (sipapu), שהיה בור שנחפר בצפון קרקעית המבנה וסימל את המקום שממנו צצו בני הפואבלו הקדמונים משאול תחתיות.
באותה תקופה חדלו תושבי מסה ורדה מהקמת הבניינים בסגנון הבוץ והעמודים שאפיינו את תקופת פואבלו I לטובת מבני אבן, אשר היו בשימוש באזור כבר ב-700, אך לא היו נפוצים עד למאות ה-11 וה-12.
בהגיע 1150 שוב פגעה בצורת באזור וגרמה להפסקה זמנית בבניית הבתים הגדולים במסה ורדה.
בצורת חמורה מ-1130 עד 1180 הובילה להצטמצמות מהירה של האוכלוסייה בחלקים רבים של אגן סן חואן, בייחוד בקניון צ'אקו.
ככל שהמערכת הנרחבת של קניון צ'אקו הלכה והתמוטטה היגרו התושבים ממנה למסה ורדה במספרים הולכים וגדלים וגרמו לגידול אוכלוסייה ניכר במסה.
גידול זה באוכלוסייה הוביל להקמת יישובים שבהם התגוררו בין שש מאות לשמונה מאות תושבים, גדולים בהרבה מהיישובים הקודמים במסה.
יישובים בגודל כזה הגבילו את יכולת הניידות של תושבי מסה ורדה, שכחלק מהאסטרטגיה החקלאית שלהם נהגו קודם לכן להעתיק את מקום מגוריהם ושדותיהם לעיתים קרובות.
במטרה לקיים אוכלוסיות גדולות אלו הם הקדישו יותר ויותר מזמנם לחקלאות.
גידול באוכלוסייה הוביל גם לכריתת עצים נרחבת שצמצמה את בית הגידול של מיני צמחים ובעלי חיים רבים שתושבי מסה ורדה הסתמכו עליהם לקיומם, ובכך הגבירו את התלות ביבולים החקלאיים שהיו פגיעים במיוחד לכישלון עקב בצורת.
במהלך שלהי המאה ה-11 ותחילת המאה ה-12 הגיעו למסה ורדה כמויות גדולות של סחורות מיובאות במסגרת המערכת הכלכלית של קניון צ'אקו, שכללו כלי חרס, צדפים וטורקיז, אבל בשלהי המאה ה-12, ככל שהמערכת הלכה והתמוטטה כמות הסחורות המיובאות למסה הצטמצמה במהירות.
במשך כשש מאות שנים לערך חיו מרבית החקלאים בבתי חווה קטנים על רמת המסה שבהם התגוררו בני משפחה אחת או שתיים.
בתי המגורים שכנו בקרבת שדותיהם ובמרחק הליכה ממקורות מים.
נוהג זה נמשך מאמצע המאה ה-12 עד סופה, אבל בהגיעה תחילת המאה ה-13 החלו תושבים לחיות במקומות בקניון שהיו קרובים למקורות מים ובתחומי מרחק הליכה משדותיהם.
הכפרים במסה ורדה שגשגו במהלך אמצע תקופת פואבלו III, כאשר האדריכלים בנו בניינים מסיביים רבי קומות, ואמנים קישטו כלי חרס בעיצובים מתוחכמים יותר ויותר.
מבנים שנבנו במהלך תקופה זו תוארו כ"בין האוצרות הארכאולוגיים הגדולים ביותר בעולם".
מבני האבן של פואבלו 3 היו בשימוש בדרך כלל במשך כמעט חמישים שנה, יותר מכפול מאורך החיים של המבנים של פואבלו 2. מבנים אחדים היו מיושבים אפילו במשך מאתיים שנה או יותר.
אחרים התיישבו בשולי הקניונים והמדרונות במבנים מרובי קומות שגדלו לממדים חסרי תקדים ככל שהאוכלוסייה התרחבה.
בהגיע 1260 מרבית תושבי מסה ורדה חיו ביישובי פואבלו גדולים שבהם התגוררו כמה משפחות ויותר ממאה תושבים.
במאה ה-13 היו 69 שנים שבהן ירדו גשמים מתחת לממוצע באזור מסה ורדה, ולאחר 1270 האזור חווה טמפרטורות קרות במיוחד.
תיארוך באמצעות טבעות עצים מצא שהעץ האחרון ששימש לשם מבנה כלשהו במסה נכרת ב-1281. הייתה הידרדרות גדולה ביבוא כלי חרס לאזור במהלך תקופה זו, אבל הייצור המקומי נשאר יציב.
למרות תנאים מאתגרים המשיכו בני הפואבלו לעבד את השדות באזור עד שתקופה צחיחה במיוחד מ-1276 עד 1299 שמה קץ לשבע מאות שנים של התיישבות אנושית רצופה במסה ורדה.
הארכאולוגים מתייחסים לתקופה זו כ"הבצורת הגדולה" (Great Drought).
התושבים האחרונים של המסה עזבו את האזור סביב 1285.
במהלך תקופת פואבלו III (1150 עד 1300) בנו בני תושבי מסה ורדה מגדלי אבן רבים שכנראה שימשו כמבני הגנה.
לעיתים קרובות הם שילבו מנהרות חבויות שחיברו בין המגדלים למבני הקיווה.
הלחימה נערכה תוך שימוש באותם הכלים שבני מסה ורדה השתמשו לציד בעלי חיים, כולל קשתות וחצים, קרדומי אבן, אלות עץ וחניתות.
הם גם עיצבו מגנים מעור או מסלים שבהם השתמשו בקרבות בלבד.
מלחמות תקופתיות התרחשו על המסה במהלך המאה ה-13. מנהיגים אזרחיים באזור השיגו ככל הנראה כוח ויוקרה על ידי חלוקת מזון בעתות בצורת.
מערכת זו התמוטטה כנראה במהלך "הבצורת הגדולה", מה שהוביל ללחימה עזה בין חמולות יריבות.
חוסר ודאות כלכלית וחברתית גוברת במהלך השנים האחרונות של המאה הוביל לעימותים נרחבים.
עדויות לכפרים שנשרפו בחלקם ונחשפה טראומה שלאחר המוות, ונראה שתושבי כפר אחד היו קורבנות של טבח נרחב.
תועדו עדויות על אלימות וקניבליזם במרכז אזור מסה ורדה.
אף שמרבית האלימות, ששיאה היה בין 1275 ו-1285, מיוחסת ללחימה פנימית בין תושבי מסה ורדה, ממצאים ארכאולוגיים שנתגלו בפואבלו סנד קניון (Sand Canyon Pueblo) במונומנט הלאומי קניונס אוף דה אנשנטס (Canyons of the Ancients National Monument), מעידים שאלימות התרחשה בין תושבי מסה ורדה ואנשים מחוץ לאזור.
עדות על התקפות נתגלו על ידי חברים במרכז הארכאולוגי של קניון קרואו (Crow Canyon Archaeological Center) במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20. ההתקפות, שהתרחשו גם בפואבלו קאסל רוק (Castle Rock Pueblo), תוארכו סביב 1280, ומשערים כי הן שמו קץ לכמה מאות של יישובי פואבלו באתרים אלו.
רבים מהקורבנות הראו סימנים של שברים בגולגולת, ומהאחידות בפציעות ניתן להסיק כי מרביתן נגרמו מגרזני אבן קטנים.
ייתכן שהקניבליות הייתה אסטרטגיה להישרדות בזמנים של גוויעה ברעב.
העדויות הארכאולוגיות מוכיחות שהעימותים האלימים לא היו מוגבלים לאזור מסה ורדה והיו נפוצים באמריקה הצפונית בשלהי המאה ה-13מאה ה-14, ומן הסתם החריפו בעקבות השינויים האקלימיים בעולם שהשפיעו לרעה על אספקת המזון ברחבי היבשת.
בתחילת המאה ה-13 התפתח באזור מסה ורדה אקלים קר ויבש במיוחד.
ייתכן שתנאים אלו דחפו להגירה אל מסה ורדה ממקומות פחות מסבירי פנים.
האוכלוסייה הנוספת הפעילה לחץ על הסביבה של המסה תוך שהיא מערימה עוד לחצים על החברה החקלאית שסבלה מבצורת.
דפוס המשקעים הדו-מצבי, שבו היה יורד גשם במהלך האביב והקיץ ושלג בסתיו ובחורף, החל להיכשל אחרי 1250. אחרי 1260, החלה הצטמצמות מהירה של האוכלוסייה במסה ורדה כאשר "עשרות אלפי אנשים" היגרו או גוועו ברעב.
קהילות קטנות רבות באזור ארבע הפינות ננטשו במהלך תקופה זו.
לתושבי הפואבלו הקדמונים הייתה מסורת ארוכה של הגירה לנוכח חוסר יציבות סביבתי, אבל התרוקנות האוכלוסייה במסה ורדה בשלהי המאה ה-13 הייתה שונה בכך שהאזור התרוקן כמעט לחלוטין מיושביו ואף צאצא לא שב כדי לבנות התיישבות קבע.
אף שבצורת, הידלדלות משאבים, ואכלוס יתר תרמו לחוסר יציבות במהלך שתי המאות האחרונות של ההתיישבות של תושבי הפואבלו הקדמונים תלות היתר שלהם בגידולי התירס נחשבת ל"שגיאה הקטלנית" באסטרטגיית הקיום שלהם.
בני מסה ורדה שהתפנו מיישוביהם כמעט שלא הותירו עדות ישירה להגירה שלהם, אבל הם השאירו מאחוריהם כלי בית, כולל כלי בישול, כלי עבודה ובגדים, מה שהוביל את הארכאולוגים לשער שההגירה הייתה אקראית או בוצעה בחיפזון.
משערים שבמהלך המאה ה-13 חיו באזור כ-20,000 תושבים, אבל בתחילת המאה ה-14 האזור היה כמעט בלתי מיושב.
מהגרים רבים שמו פעמיהם לדרום אריזונה ולדרום ניו מקסיקו.
אף שקצב ההתיישבות אינו מוחוור, הגידול באזורים מיושבים בדלילות כגון בריו צ'אמה (Rio Chama), רמת פאחריטו (Pajarito Plateau) וסנטה פה, מקבילים ישירות לתקופה של ההגירה ממסה ורדה.
הארכאולוגים מאמינים שבני מסה ורדה שהתיישבו באזורים סמוך לנהר ריו גראנדה, שבהם כלי החרס מטיפוס שחור על לבן, האופייניים למסה ורדה, החלו להיות נפוצים במהלך המאה ה-14, היו קשורים למשקי הבית אליהם הצטרפו ולא מפולשים בלתי רצויים.
הארכאולוגים מפרשים הגירה זו כהמשכיות ולא כהתפרקות החברה והתרבות של בני הפואבלו הקדמונים.
מהגרים רבים אחרים עברו לגדותיו של נהר הקולורדו הקטן במערב ניו מקסיקו ומזרח אריזונה.
אף שהארכאולוגים נוטים להתמקד בגורמים לדחיפה של בני מסה ורדה מהאזור, היו גם כמה "גורמי משיכה" סביבתיים, כדוגמת טמפרטורות חמימות יותר, תנאי חקלאות טובים יותר, שפע עצים ועדרי ביזונים, שהיו תמריץ להגירה לאזור סמוך לריו גראנדה.
בנוסף ליישובים הרבים לאורך הריו גראנדה חיים צאצאים בני זמננו ביישובי פואבלו באקומה, זוני, המז (Jemez Pueblo) ולגונה.
אף שייתכן שלקניון צ'אקו הייתה שליטה אזורית על מסה ורדה בשלהי המאה ה-11 ותחילת המאה ה-12, רואים מרבית הארכאולוגים את אזור מסה ורדה כאסופה של קהילות קטנטנות המבוססות על אתרים מרכזיים ויישובים שהם שלוחות שלהם שמעולם לא השתלבו לחלוטין לכדי מבנה אזרחי רחב יותר.
כמה דרכים קדמוניות, שרוחבן בממוצע בין 5 ל-15 מטרים ושבשוליהן סוללות עפר זוהו באזור.
נראה שרובן חיברו בין קהילות ומקדשים.
אחרות הקיפו אתרים של בתים גדולים.
היקף רשת הדרכים אינו ברור, אך לא התגלו דרכים המובילות אל הדרך הצפונית הגדולה (Great North Road) של בני קניון צ'אקו, או המחברת ישירות בין מסה ורדה ואתרים של קניון צ'אקו.
מקדשים של בני הפואבלו הקדמונים המכונים "אראדורה" (Herradura, בספרדית "פרסת סוס") זוהו בקרבת קטעי דרכים באזור.
מטרתם אינה ברורה, אבל כמה מבני אראדורה בצורת האות C נחפרו ומשערים כי הם "מקדשי כיוון" שנועדו לציין את המיקום של הבתים הגדולים.
מסה ורדה ידועה בעיקר הודות למספר הגדול של מגורי הצוק שנשמרו היטב, בתים שנבנו בקירות הקניון בגומחות, או מתחת לגוש סלע תלוי.
מבנים הכלולים בתוך הגומחות הללו בנויים בעיקר מגושים של אבן גיר, המחוברים יחד בטיט (adobe) ומטויחים באותו חומר.
היה דמיון רב בין מבנים ספציפיים, אבל בדרך כלל צורתם הייתה ייחודית בשל הטופוגרפיה הייחודית לגומחות השונות לאורך קירות הקניון.
בניגוד בולט למבנים ולכפרים הקודמים על גבי המסה, משקפים מגורי הצוק של מסה ורדה מגמה אזורית רחבה לקראת הצטברות של אוכלוסיות אזוריות הולכות וגדלות למגורים צפופים, בני-הגנה במיוחד, במהלך המאה ה-13.
מבני הפואבלו נבנו באבן כשהחלונות פונים דרומה וצורתם כדמות האותיות, "U", "E" ו-"L".
הבתים נבנו כשהם צמודים ושיקפו אמונה דתית הולכת ומעמיקה.
מגדלים נבנו בסמוך לקיווה וכנראה שימשו לתצפיות.
קדרות הפכה תכליתית יותר וכללה כדים, מצקות, קערות, צנצנות וכלי אוכל עבור מזון ומשקאות.
הופיעו כלי חרס לבנים שעליהם עיטורים בשחור, מקורם של הפיגמנטים בצמחים.
גם טכניקות של שימור וניהול מים, כולל השימוש במאגרים וסכרים המשמרים טין הופיעו בתקופה זו.
סגנונות למבני אבן גיר/טיט אלו, הן למגורים בפני השטח ומגורי הצוק, כללו חלונות ודלתות בצורת האות T.
עובדה זו הובילה כמה ארכאולוגים ובהם סטיבן ה.
Lekson) לטעון כי זו הוכחה להשפעה המתמשכת של המערכת של קניון צ'אקו.
חוקרים אחרים רואים באלמנטים עיצוביים אלו חלק מסגנון פואבלו כללי יותר או שיש להם משמעות רוחנית ולא עדות למערכת סוציואקונומית מתמשכת של אליטה ספציפית.
בעוד שמרבית הבנייה באתרים אלו עולה בקנה אחד עם צורות פואבלו נפוצות, כולל מבני קיווה, מגדלים ובתים חפורים, מגבלות המרחב של הגומחות בקירות הקניון חייבו ריכוז צפוף הרבה יותר של האוכלוסיות שלהם.
"בית הכד" (Mug House), מגורי צוק אופייניים, היה משכן לכ-100 תושבים שחלקו 94 חדרים קטנים ושמונה מבני קיווה שנבנו אחד כנגד השני וחלקו רבים מקירותיהם.
הבנאים באזורים אלו ניצלו באופן מרבי את המרחב שעמד לרשותם בכל דרך שיכלו, ללא אזורים שנחשבו מחוץ לתחום הבנייה.
בני מסה ורדה השתמשו בתצפיות אסטרונומיות לתכנון הטקסים החקלאיים והדתיים שלהם, הן על סמך מאפיינים טבעיים בנוף והן בבניינים שנבנו למטרה זו.
כמה בתים גדולים באזור היו מכוונים לרוחות השמים, כאשר חלונות, דלתות וקירות מוקמו לאורך נתיב השמש, שקרניה מציינות את חילופי העונות.
מקדש השמש (Sun Temple) נחשב כמצפה כוכבים אסטרונומי.
המקדש הוא בצורת האות D וכיוונו הוא בסטייה של 10.7 מעלות מהכיוון האמיתי של מזרח-מערב.
מיקומו וכיוונו מעידים שבוניו הבינו את המחזורים הן של השמש והן של הירח.
הוא מכוון לשקיעת השמש במהלך מפנה החורף, שאותה ניתן לראות שוקעת מעל למקדש בבימה בקצה הדרומי של ארמון הצוק, מעבר לקניון פיוקס (Fewkes Canyon).
בתחתית הקניון נמצא בור האש של מקדש השמש, המואר בקרני השמש הראשונות של השמש הזורחת במפנה החורף.
מקדש השמש הוא אחד המבנים הגדולים ביותר שנבנו למטרות טקסיות בלבד על ידי בני הפואבלו הקדמוניים.
ג'סי ולטר פיוקס (Jesse Walter Fewkes) הוא שכינה את המבנה מקדש השמש אחרי שגילה אמנות סלע בפינה הדרום-מערבית של האתר המתארת את השמש.
החל במאה השישית גידלו חקלאים שחיו במרכז מסה ורדה תירס, שעועית וסוגי דלעת.
השילוב בין תירס לשעועית סיפק לתושבי מסה ורדה את כל תשע חומצות האמינו הנדרשות לתזונה אנושית.
כשהתנאים היו טובים, היו 12 עד 16 דונם של אדמה מספקים מספיק מזון למשפחה בת שלוש או ארבע נפשות לשנה, בתנאי שהשלימו את תזונתם בחיות ציד וצמחי בר.
ככל שתושבי מסה ורדה הסתמכו יותר ויותר על תירס כמצרך המזון הבסיסי, ההצלחה או הכישלון ביבול השפיעה בצורה משמעותית מאוד על חייהם.
רמת המסה נוטה מעט כלפי דרום, משום כך הייתה חשיפה גדולה יותר לשמש.
לפני שהוכנסו לשימוש כלי החרס נהגו לאפות, לצלות וליבש את המזון.
סלעים לוהטים שהושלכו לכלי קיבול יכולים לגרום למים לרתוח לזמן קצר, אבל משום שיש להרתיח שעועית למשך שעה או יותר השימוש בה לא היה נפוץ עד שכלי החרס התפשטו באזור.
עם הזמינות הגוברת של כלי חרס לאחר שנת 600 היה קל הרבה יותר להרתיח שעועית.
מזון זה היה חלבון באיכות גבוהה שצמצם את התלות בציד.
גידול השעועית סייע גם בגידול התירס, כיוון שקטניות מוסיפות חומרי מזון נדרשים לקרקע שבה הם גדלים, וכנראה גם הגדילו את יבולי התירס.
מרבית החקלאים של מסה ורדה עבדו בשיטת חקלאות בעל, שהסתמכה על גשם שישקה את שדותיהם, אבל אחרים ניצלו מי נגר עילי, מעיינות וגבי מים.
החל במאה התשיעית, הם חפרו ותחזקו מאגרים שלכדו מי נגר מגשמי הקיץ והפשרת השלגים באביב.
הארכאולוגים מאמינים שקודם למאה ה-13, נחשבו מעיינות ומקורות מים אחרים כמשאבים ציבוריים משותפים, אבל ככל שתושבי מסה ורדה עקרו לכפרי פואבלו שהלכו וגדלו, ושנבנו בסמוך או סביב מקורות מים, הפכו מים להיות רכושם של חברי הקהילה הסובבת את מקור המים.
בין 750 ל-800 החלו תושבי מסה ורדה לבנות שני מאגרי מים גדולים בתחתית קניונים המכונים מורפילד (Morefield) ובוקס אלדר (Box Elder).
זמן קצר אחר-כך החלה עבודה על שני מאגרים נוספים: פאר ויו (Far View) וסייג'ברש (Sagebrush) שקוטרם היה כ-30 מטרים ונבנו על גבי המסה.
המאגרים שוכנים בקו מזרח-מערב שאורכו קרוב לעשרה קילומטרים, מה שמעיד שלבנאים הייתה תוכנית מרכזית למערכת.
ב-2004 הכריזה החברה האמריקאית של מהנדסים אזרחים (American Society of Civil Engineers) על ארבעת מבנים אלו כאתר היסטורי לאומי של הנדסה אזרחית.
ניתוח גאומרחבי שנערך ב-2014 טוען שבמאגר פאר ויו לא ניתן היה לאסוף ולאגור מים.
על פי הניתוח שימש המבנה למטרות טקסיות שאליו הובילו דרכי תהלוכה כסוג של אימוץ של התרבות של קניון צ'אקו.
בני מסה ורדה צדו בדרך כלל חיות קטנות, אבל לעיתים ארגנו חבורת ציד שנעו למרחקים גדולים.
מקור החלבון מן החי העיקרי שלהם היה מאייל פרדי שחור-זנב וארנבות, אבל לעיתים הם צדו כבש גדול-קרניים ואייל קנדי.
הם החלו לביית תרנגולי הודו החל משנת 1000, ובהגיע המאה ה-13 צריכת הבשר מהתרנגולים הגיעה לשיאה והחליפה את האייל הפרדי כמקור החלבון העיקרי באתרים רבים.
תרנגולי הודו מבויתים אלו צרכו כמויות גדולות של תירס, מה שהעמיק את התלות במצרך בסיסי זה.
בני הפואבלו ארגו שמיכות מנוצות תרנגול ההודו ופרוות הארנבות ויצרו כלים כדוגמת מרצעים ומחטים מעצמות תרנגולים ואיילים.
למרות הזמינות של דגים בנהרות ובנחלים שבאזור מוכיחות העדויות הארכאולוגיות שכמעט שלא היה שימוש במקור מזון זה.
תושבי מסה ורדה השלימו את התזונה בליקוט זרעים ופירות מצמחי בר, תוך חיפוש בשטחים נרחבים אחרי מיני מזונות אלו.
כתלות בעונה הם אספו צנוברים של אורן ופירות ערער, כף-אווז, ירבוז, רגלתיים, טומטילו (Physalis philadelphica), דקורניה מנוצה (Descurainia sophia), אחלמית (Sphaeralcea), זרעי חמניות ויוקה, כמו גם מינים שונים של עשב וקקטוסים.
פירות הצבר סיפקו מקור נדיר של סוכר.
זרעים של צמחי בר בושלו ונטחנו לדייסה.
הם השתמשו בלענה ובצרקוקרפוס, יחד עם אורן וערער כעץ להסקה.
הם גם עישנו טבק בר.
משום שבני הפואבלו הקדמונים החשיבו כל חומר שנאכל ונזרק על ידי הקהילות שלהם כמקודשים, הם התייחסו לערימות הפסולת ביראת כבוד.
החל מתקופת קולעי הסלים II, סביב 700 לספירה קברו תושבי מסה ורדה לעיתים קרובות את מתיהם בערימות אלו.
החוקרים חלוקים בשאלה האם הקדרות הומצאה באזור ארבע הפינות או שהגיעה מדרום.
דוגמאות של קערות חרס נמוכות שלא נשרפו באש נתגלו בקניון דה שאיי (Canyon de Chelly) ומצביעות על כך שההמצאה עשויה לנבוע משימוש בקערות חרס לייבוש זרעים בחימום.
שימוש חוזר ונשנה שנעשה בקערות אלה לייבוש הפך אותן לקשות ואטומות למים, ועשוי לייצג את הייצור הראשון באזור של כלי חרס שנשרפו באש.
תאוריה חלופית משערת שמקורם של כלי חרס באזור שולי מגיון מדרום, שבו היה שימוש בקערות עיסה חומה (brown-paste bowls) במאות הראשונות לספירה.
אחרים מאמינים שאומנות הקדרות הגיעה למסה ורדה ממקסיקו, סביב 300 לספירה.
אין עדות לשווקים עתיקים של כלי חרס באזור, אבל הארכאולוגים מאמינים שקדרים מקומיים החליפו סחורות מקושטות בין המשפחות.
סירי בישול שהוכנו מסלע יסוד מרוסק וחושלו ממקומות כגון הר יוט (Ute Mountain) היו עמידים יותר ולכן מבוקשים, ובני הפואבלו הקדמונים מכל רחבי האזור סחרו על מנת לרכוש אותם.
אנליזת שפעול נייטרונים (Neutron activation analysis) הוכיחה שמרבית כלי החרס מטיפוס שחור על לבן שנתגלו במסה ורדה יוצרו מקומית.
חרסיות מהקרטיקון, הן מתצורת דקוטה (Dakota Formation) והן מתצורת מנפי (Menefee Formation), שימשו בהכנת כלי החרס מטיפוס שחור על לבן בעוד שחרסיות מתצורת מנקוס (Mancos Formation) שימשו להכנת כדים חרוצים.
עדויות שכלי חרס משני הסוגים הועברו בין כמה מקומות באזור מוכיחות שהיו קשרי גומלין בין קבוצות של קדרים קדמונים, או שהם חלקו מקור משותף של חומרי הגלם.
כלי החרס מטיפוס שחור על לבן של מסה ורדה יוצרו בשלושה מקומות: קניון סנד (Sand Canyon), קאסל רוק (Castle Rock) ומסה ורדה.
עדויות ארכאולוגיות מעלות שכמעט בכל משק בית היה בן משפחה אחד שעבד כקדר.
כבשני תעלה נבנו הרחק מכפרי הפואבלו וקרוב יותר למקורות של עצים להסקה.
גודל הכבשנים לא היה קבוע והגדולים ביותר היו באורך 7.5 מטרים ומשערים כי היו כבשנים משותפים ששימשו כמה משפחות.
עיטורים נוספו לכלי החרס באמצעות מברשת מעלי יוקה וצבעים שנוצרו מברזל, מנגן, באשן והצמח Descurainia pinnata (באנגלית Tansy mustard).
הגודל של מרבית כלי החרס שנתגלו בפואבלו מהמאה ה-9 התאימו לשימוש של אדם אחד או של משפחה קטנה, אבל ככל שהטקסים הקהילתיים הלכו והתרחבו במהלך המאה ה-13, החלו בני מסה ורדה לייצר כלים גדולים רבים המתאימים לחגיגות.
עיטור של חריצים על הדופנות החיצוניות הופיעו בכלי החרס האפורים של מסה ורדה אחרי שנת 700, ובהגיע שנת 1000 כלים שלמים עוטרו כך.
הטכניקה יצרה משטח חיצוני מחוספס שהיה קל יותר לאחוז בו מאשר בכלים אפורים רגילים שהיו חלקים.
במאה ה-11 החליפו כלים חרוצים אלו, שפיזרו חום ביעילות רבה יותר מהכלים החלקים, כמעט לחלוטין את הכלים מהסגנון הקדום יותר, שהנטייה שלהם לשמור חום גרמה לתכולה הרותחת לגלוש.
יצירת החריצים התפתחה כנראה כאשר הקדרים הקדמונים ניסו לחקות את הצורה החזותית של סלים קלועים.
כלים חרוצים נעשו מחרסית שנלקחה מתצורות שונות מתצורת מנפי, מה שמעיד שהקדרים הקדומים בחרו בחרסיות שונות לסגנונות קדרות שונים.
הקדרים גם בחרו חרסיות ושינו את שיטת החימום במטרה להשיג גוונים ספציפיים.
תחת תנאים רגילים הפכו סירים שמקורם בפצלי מנקוס לאפור כשחוממו, ואלו שנעשו מחרסיות מתצורת מוריסון הפכו בחימום ללבן.
חרסיות מדרום-מזרח יוטה הפכו אדומים כאשר חיממו אותן בסביבה עשירה בחמצן.
אמנות סלע מצויה בכל רחבי אזור מסה ורדה, אבל הפיזור שלה בשטח אינו אחיד וקשור לתקופה מסוימת.
בכמה מקומות יש דוגמאות רבות, במקומות אחרים אין בכלל, ובתקופות מסוימות היה פרץ של יצירה ובתקופות אחרות כמעט שלא יצרו אמנות סלע.