tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במשך תקופה מסוימת מצא את פרנסתו בשירות הצי הבריטי בתור מחסנאי, עד 1912 שאז החליט להגר שוב לארצות הברית, ארץ מולדתו.
אך גם בארצות הברית לא עלה בידו להתפרסם ולהצליח בתחום הספרות, לכן הוא התחיל לעבוד בעיסוקים אחרים, ובייחוד בעסקי הנפט.
בעסקי הנפט, הוא הגיע לעמדות ניהול בכירות מאוד, בשלב מסוים הוא היה נשיאן של שלוש חברות, ומנהלן של שמונה.
זמן מועט לאחר שמתה אימו של צ'נדלר, הוא התחתן עם אהובתו, שהייתה מבוגרת ממנו ב-17 שנה.
כיוון שאשתו הייתה חולנית, צ'נדלר נכנס לדיכאונות והתמכר לאלכוהול, והתהוללויות עם נשים.
רק כאשר פוטר מעבודתו, ב-1932, החל צ'נדלר להתפרנס מכתיבת סיפורים במגזינים שונים.
גיבור ספריו של צ'נדלר הוא הבלש הפרטי פיליפ מרלו הפועל בלוס אנג'לס, ציני, חד לשון ושנון, המתנגש לעיתים קרובות עם אנשי המשטרה המרובעים, פועל בסביבה העירונית המאוכלסת ונע בין בתי פאר של לקוחות עשירים לבין הסמטאות האפלות בשולי הכרך.
זמן מה עבד בהוליווד, עם במאים כבילי ויילדר ואלפרד היצ'קוק.
לסגנון ספרותי זה הייתה מקבילה קולנועית בסוגה של הקולנוע האפל (Film Noir); ואכן ספריו שהוסרטו היו בסוגה קולנועית זו.
המפרי בוגרט העתיק לבד הקולנוע בנאמנות את דמותו של פיליפ מרלו, ועד לימים אלו מזוהה עם דמותו.
ספריו של ריימונד צ'נדלר נחשבים כיצירות אמנות לכל דבר.
הוא זכה להערצת אחיו הסופרים וכיום נלמדות יצירותיו במיטב האוניברסיטאות והוא נחשב אחד מטובי כותבי הפרוזה של המאה העשרים.
צ'נדלר יצר דמות של בלש חדש.
פיליפ מארלו הוא בעל ראייה חדה וזיכרון מעורר השתאות לפרטים הקטנים.
הוא מתואר אמנם כאיש ציני וקשוח, אך מעבר לחיצוניות זאת מסתתר אדם טוב לב ונדיב, המעוניין להילחם ברע ולהחזיר לעולם את הטוב והצודק שבו.
יוצרו של מארלו, הסופר ריימונד צ'נדלר, שנא עובדות יבשות ועל כן מיעט בפרטים ביוגרפים ברורים לגבי הגיבור שלו.
מארלו מופיע לראשונה כגיבור הסיפור הקצר הראשון של צ'נדלר "העד", שיצא לאור בשנת 1934, אולם הוא אינו נזכר בו בשמו.
מאוחר יותר התפרסם הסיפור בשנית בספר "צרות הן המקצוע שלי", אסופה בת ארבעה סיפורים קצרים מאת צ'נדלר, כאשר הפעם הקפיד הסופר לציין כי הגיבור הוא מרלו.
בשנת 1939 יצא לאור הרומן הראשון פרי עטו של צ'נדלר, "השינה הגדולה", בו מוזכר מרלו לראשונה בשמו.
מרלו מתואר בספר כגבר קשוח, גובהו כמטר ושמונים והוא שוקל כשמונים וחמישה קילוגרם.
אף כי הוא שותה כמויות גדולות של אלכוהול ועם זאת כמעט אף פעם אינו משתכר עד אובדן שליטה מלא או חלקי.
למעשה האלכוהול לא מאט אותו כלל, רק מכהה את הכאב על מנת לאפשר לא להמשיך ללא לאות במרדף אחר הפתרון התעלומה שלפניו.
לאורך סדרת הספרים מתגלה מרלו כצלף הבקי היטב בשימוש באקדח וכן כבעל מיומנות גבוהה בקרב מגע ובאגרוף.
בשיחה שמתנהלת בין מרלו לשוטר מבהיר מרלו את הפילוסופיה שלו לגבי האקדח שהוא נושא כי אין צורך באקדח בקליבר גדול כי אם להסתמך על ירי מדויק במקום על כושר העצירה של קליע בקוטר גדול.
בין ספר לספר וגם בסיפורים הקצרים אודותיו משתנה סוג האקדח שבידו.
ברומן "השינה הגדולה" ו-"The High Window" הוא משתמש בקולט חצי אוטומטי בקוטר 0.38.
בספר "צרות הן המקצוע שלי" הוא משתמש בלוגר חצי אוטומטי בקוטר 9 מ"מ.
באף אחד מספריו לא מצוין אירוע או מקרה בעברו של מארלו אשר הפכוהו למריר וציני מחד, ועם זאת לוחם בלתי מתפשר למען הצודק החלש והנדכא.
אף כי מרלו אינו מסתייג מהפעלת אלימות וכוח לעת מצוא, הוא אינו עושה זאת ללא הבחנה, והוא בעל חוש צדק ומוסר מפותח.
בספר "שלום ולא להתראות" הוא מודה כי הרג בעבר, אולם מקריאה בספריו של צ'נדלר עולה כי עשה זאת רק פעמיים, ברומן הראשון אודותיו – "השינה הגדולה" עת ירה בקנינו, מתנקש השכיר של המאפייה, ובסיפור הקצר "העד" כאשר הוא וברני אולס הרגו בקרב יריות רוצח שכיר בשם פוק אנדרוז.
ספריו של ריימונד צ'נדלר, ובהם דמותו של מרלו, תורגמו ברובם לעברית וזאת בניגוד לרוב רובם של סיפוריו הקצרים.
ספרי צ'נדלר שבהם מופיעה דמותו של מארלו
"העד" – סיפור קצר שיצא לאור בשנת 1934. סיפורו הקצר הראשון של צ'נדלר.
הבלש המופיע בו לא נזכר בשמו.
מאוחר יותר שיכתב הסופר את הסיפור ונקב בשמו של הגיבור, הלא הוא פיליפ מרלו.
"דגי זהב" – סיפור קצר שיצא לאור בשנת 1936. בסיפור המקורי מכונה הבלש בשם קרמודי, אולם מאוחר יותר שיכתב הסופר את הסיפור כך שיהא לסיפור של פיליפ מרלו.
"שרב" – סיפור קצר שיצא לאור בשנת 1938. בסיפור המקורי מכונה הבלש בשם ג'ון דלמאס, אולם מאוחר יותר שיכתב הסופר את הסיפור כך שיהא לסיפור של פיליפ מרלו.
"צרות הן המקצוע שלי" – סיפור קצר שיצא לאור בשנת 1939. בסיפור המקורי מכונה הבלש בשם ג'ון דלמאס, אולם מאוחר יותר שיכתב הסופר את הסיפור כך שיהא לסיפור של פיליפ מרלו.
ארבעת הסיפורים הנ"ל יצאו לאור בעברית באסופה בשם "צרות הן המקצוע שלי" בהוצאת מעריב שנת 2004. תרגם מאנגלית דניאל מזרחי.
"השינה הגדולה" – הרומן הראשון של צ'נדלר יצא לאור בשנת 1939. הספר יצא בעברית בהוצאת כתר בשנת 2005. תרגם מאנגלית דוד חנוך.
"היי שלום יפתי" – הרומן השני של צ'נדלר יצא לאור בשנת 1940. הספר יצא בעברית בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 1999. תרגם מאנגלית משה רון.
"The High Window" – הרומן השלישי של צ'נדלר יצא לאור בשנת 1940. נכון לשנת 2007 לא תורגם לעברית.
"האישה באגם" – הרומן הרביעי של צ'נדלר יצא לאור בשנת 1943. הספר יצא בעברית בהוצאת כתר בשנת 2013. תרגם מאנגלית אסף שור.
"האחות הקטנה" – הרומן החמישי של צ'נדלר יצא לאור בשנת 1949. הספר יצא בעברית בהוצאת זמורה ביתן בשנת 1987. תרגם מאנגלית ראובן לסמן.
"The Simple Art of Murder" – אסופת סיפורים קצרים פרי עתו של ריימונד צ'נדלר אשר יצאה לאור בשנת 1950. הספר יצא לאור כאשר המאמר על כתיבת סיפורי מתח "האומנות הפשוטה של רצח" משמש כפתיח לאסופת סיפרים קצרים.
בין השאר מופעים בה הסיפורים: "צרות זה המקצוע שלי" ו"דגי זהב".
"שלום ולא להתראות" – הרומן השישי של צ'נדלר יצא לאור בשנת 1953. הספר יצא בעברית בהוצאת מודן שנת 1985. תרגם מאנגלית עמשי לוין.
"פלייבק" – הרומן השביעי של צ'נדלר יצא לאור בשנת 1958. תורגם לעברית בשנת 2014 בהוצאת כתר.
"Poodle Springs" – הרומן השמיני של צ'נדלר יצא לאור בשנת 1959. הסופר הספיק לכתוב רק ארבעה פרקים מתוך הספר לפני מותו, עם זאת בשנת 1989 הוא הושלם, לאחר שהסופר רוברט ב.
פארקר, יוצרו של דמות הבלש הפרטי ספנסר, נבחר על ידי יורשיו של צ'נדלר להשלימו.
נכון לשנת 2007 לא תורגם לעברית.
"The Pencil" – סיפור קצר, האחרון פרי עתו של צ'נדלר, נכתב בשנת 1959. הסיפור הוא היחיד שנכתב במקור כסיפור קצר על פיליפ מרלו, ולא שוכתב לאחר הופעת "השינה הגדולה".
ספרו של הסופר עמוס קינן "את והב בסופה" (כתר, 1988) מושפע מכתיבתו של צ'נדלר, בסגנון החד ובדיבור התמציתי של הדמויות.
כמו כן דמותו של פיליפ מרלו מוזכרת פעמים רבות, למשל "יש לי מחשבה משעשעת: פיליפ מארלו יושב עכשיו במשרדו המאובק, בוהה אל החשבונות שאין לו מאיפה לשלם אותם.
ואז אני נכנס בדלת מבלי לדפוק.
לכן יש לו אקדח בכיס.
תשמע, אני אומר לו, אין לי הרבה כסף לשלם לך.
אני רוצה שתברר לי מי אני." (עמ' 23)
ברומן הבלשי "יתבטל העולם" מאת אמיר חרש (כתר, 2013) שמו של הבלש הוא פיליפ בוזגלו, כמחווה לפיליפ מרלו.
פיליפ נתנסון (6 בדצמבר 1932 – 15 במאי 2004) היה אחד מנידוני קהיר, שישבו בכלא המצרי בפרשה שכונתה "העסק הביש".
נתנסון נולד ב-1932 באלכסנדריה שבמצרים לאב רופא שיניים שהיגר לשם מווינה.
בנעוריו למד בבית ספר קתולי, והצטרף לתנועת החלוץ, יחד עם ויקטור לוי חברו ובן גילו.
בשנת 1951 שכנע לוי את נתנסון להצטרף לרשת הריגול שהקים במצרים אברהם דר, מטעם יחידה 131 של המודיעין הישראלי.
נתנסון הגיע בחשאי לישראל ועבר שם הכשרה בחבלה ובצילום מודיעיני סמוי.
ב-1954 הוטלה על הרשת המשימה לבצע פיגועים במוסדות ומתקנים אמריקאיים בקהיר, כדי לסכסך בין מצרים וארצות הברית (מבצע 'סוזנה').
על ביצוע הפעולה התמנה כאחראי אברי אלעד שנשלח למצרים, פגש בחברי הרשת, והורה להם לארגן חומרי נפץ להטמנה בספריות אמריקאיות.
ב-23 ביולי נתנסון וחברו לוי החביאו מטען בנרתיק משקפיים ויצאו לדרך.
בדרכם לביצוע המשימה, בכניסה לבית קולנוע מקומי ארבו להם בלשים מצריים, שידעו מראש על כוונתם, ולכדו את לוי.
נתנסון ניסה להוציא את הנרתיק אך מטען הנפץ הופעל, ופצע אותו.
הוא נלכד במקום ואחריו נלכדו כל חברי הרשת במהלך השבועיים הבאים.
נתנסון החלים מהפציעה אך נותר עם צלקות מכוויות על גופו שלא הגלידו.
ב-11 בדצמבר 1954 נפתחו משפטי קהיר בהם הועמדו חברי הרשת לדין, גזרי הדין ניתנו ב-27 בינואר 1955 ונתנסון נידון למאסר עולם עם עבודת פרך.
בשנת 1956, במהלך מבצע קדש נפלו בשבי הישראלי כ-5,000 שבויים מצרים.
בינואר 1957 ניהלו ישראל ומצרים משא ומתן לחילופי שבויים, אולם ישראל לא העלתה כלל את נושא שחרור נידוני קהיר.
ישראל שחררה את השבויים המצרים בפברואר אותה שנה.
לימים נחשד אברי אלעד כי היה סוכן כפול ומסר למצרים על כוונות הרשת.
התברר גם כי נתנסון חשד בכוונותיו של אלעד, ודיווח על כך לחבריו, אך הם שכנעו אותו כי הוא חושד לשווא.
רק ב-1968, לאחר 14 שנים בכלא המצרי, שוחרר נתנסון יחד עם נדוני קהיר האחרים.
הוא הגיע לישראל בחשאי, דרך מדינה שלישית.
בארץ גויס לצה"ל, קיבל דרגת רב-סרן והטבות שונות.
כמו כן למד עברית ובאולפן הכיר את רעייתו ברברה, עולה חדשה מדרום אפריקה.
הוא עבד תקופה קצרה כצלם העיתון במחנה, ולאחר מלחמת יום הכיפורים שב והצטרף לשרת במוסד.
פיליפ נתנסון נפטר בישראל ב-15 במאי 2004 ונטמן בבית העלמין בקיבוץ עינת.
הוא הותיר אחריו את אשתו ברברה, בן ובת.
ב-30 במרץ 2005 נערך טקס הוקרה, במהלכו מסרו הנשיא והרמטכ"ל תעודות הוקרה מטעם המדינה לנידוני קהיר שעדיין היו בחיים ולבני משפחותיהם של אלה שכבר נפטרו.
פיליפ אדוארד אנטון פון לנארד היה פיזיקאי גרמני, יליד סלובקיה של היום, זוכה פרס נובל לפיזיקה בשנת 1905, על עבודתו בחקר הקרניים הקתודיות.
לנארד היה לאומן גרמני שכתב את החיבור האנטישמי "פיזיקה גרמנית".
בהמשך היה תומך ופעיל במפלגה הנאצית וייעץ לאדולף היטלר.
לנארד נולד בפרסבורג שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (היום ברטיסלאבה, בירת סלובקיה), למשפחה שמקורה בטירול שבאוסטריה.
הוא למד באוניברסיטת היידלברג אצל הרמן פון הלמהולץ ורוברט בונזן, וקיבל את תואר דוקטור ב-1886, על עבודה בהנחיית גאורג קווינקה ורוברט בונזן.
בשנים 1894-1892 עבד כעוזר להיינריך רודולף הרץ באוניברסיטת בון.
לאחר מכן עבד שנה באוניברסיטת ברסלאו (כיום ורוצלב) ולאחריה שב להיידלברג, שם מונה לפרופסור לפיזיקה תאורטית ולראש המכון שייקרא לימים על שמו.
הוא נשאר באוניברסיטת היידלברג עד פרישתו לגמלאות, והמשיך בקשריו עם המוסד כפרופסור אמריטוס עד שגורש מעמדה זו על ידי בעלות הברית ב-1945.
עבודתו כללה בתחילתה מחקרים בתחום הפוספורסנציה והלומינסנציה.
הוא חקר את התפלגות גודלן וצורתן של טיפות גשם, לשם כך בנה מנהרת רוח חדשנית שבה ניתן היה להחזיק את הטיפות במנוחה למשך שניות ספורות.
לנארד גילה שצורתן של טיפות גשם גדולות אינה כשל דמעה, כמו טיפות גשם רגילות, אלא כעין "קציצה" פחוסה.
ב-1892 גילה את האפקט הקרוי על שמו "אפקט לנארד", הידוע גם כ"אפקט המפל", או (באנגלית)"spray electrification".
כפיזיקאי, תרומתו הגדולה של לנארד הייתה בחקר קרניים קתודיות, בו החל ב-1888. בתחילת מחקרו היו בנמצא שפופרות קתודיות פרימיטיביות בלבד, הבנויות משפופרת זכוכית אטומה ובה יצוקות אלקטרודות ביניהן היה הפרש מתח חשמלי גבוה.
הקושי בחקר הקרניים נבע מהימצאותן בתוך שפופרות זכוכית אטומות.
לנארד התגבר על הבעיה בקבעו חלונות מתכת קטנים בזכוכית, שהיו עבים מספיק כדי לעמוד בהפרשי הלחצים, אך דקים מספיק כדי לאפשר מעבר הקרניים דרכם; כיום קרויים הללו על שמו: "חלונות לנארד".
הוא השתמש בחלונות אלה להעברת הקרניים לתא ריק אחר, מרוקן לחלוטין מאוויר, בו מדד את עוצמתן בעזרת דפי נייר מצופים בחומרים זרחניים.
בנוסף לזכייתו בפרס נובל, זכה יחד עם וילהלם רנטגן במדליית רמפורד, ב-1896.
לנארד היה לאומן גרמני שהפגין שנאה למדענים בריטיים מהיותם "גונבי רעיונות גרמניים", והצטרף אל המפלגה הנאצית עוד בתחילת דרכה.
הוא היה תומך נלהב בדעה שגרמניה צריכה להסתמך על "פיזיקה גרמנית" ולהתעלם מ"רעיונות שגויים", ואולי אף "מטעים בכוונה תחילה", של פיזיקאים יהודים, כשדבריו כוונו בעיקר כלפי אלברט איינשטיין ותורת היחסות שלו, אשר כונתה בפיו "התרמית היהודית".
חיבורו בן ארבעת החלקים "פיזיקה גרמנית" (Deutsche Physik), טען כי יש לדבוק בפיזיקה הקלאסית ללא שימוש בתורות ה"יהודיות", בין היתר באמצעות תורות שהיו ידועות כשגויות בתקופתו כמו האתר.
לנארד שימש כיועץ לאדולף היטלר ובתקופת השלטון הנאצי היה ראש מחלקת "הפיזיקה הארית".
הוא פרש ממשרתו כמרצה לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת היידלברג ב-1931, אך המשיך לעבוד שם כגמלאי.
בשנת 1945 הוא סולק מעבודתו על ידי כוחות הכיבוש של בעלות הברית בהיותו בן 83, ומת שנתיים אחר כך במסלהאוזן שבגרמניה.
פיליפ מייטנר היה שחמטאי ועורך-דין יהודי-אוסטרי.
אבותיו של מייטנר היגרו ממוראביה בסוף המאה ה-18, בתקופת שלטונו של יוזף השני לווינה.
באוגוסט 1875, בגיל 36, נישא להדוויג לבית סקובראן (הייתה אז בת 22).
בתו השנייה, אוגוסטה, היא אמו של הפיזיקאי הנודע אוטו פריש.
בתו השלישית היא הפיזיקאית ליזה מייטנר.
משחקו המפורסם ביותר הוא "תיקו האלמוות" עם קארל המפה ששוחק בווינה, בשנת 1872.
מייטנר ניצח בתחרות וינה 1875 וניצח בדו-קרב נגד אדולף שוורץ 6.5-3.5 בווינה, בשנת 1878.
מייטנר שיחק בשתי תחרויות בינלאומיות חזקות בווינה: בשנת 1873 חלק מקום 7-8 (ניצחו: וילהלם שטייניץ וג'וזף הנרי בלקברן
הנה ניצחונותיו בתחרות זו על אדולף שוורץ ,
בשנת 1882 הגיע למקום ה-14 (ניצחו: וילהלם שטייניץ ושמעון אברמוביץ וינוור) .
הנה ניצחונותיו בתחרות זו על אדולף שוורץ
בתחרות אחרת בווינה 1882 חלק מקום 8-9 (ניצח: וינסנז חרובי).
מייטנר הגיע למקום השמיני בתחרות וינה 1895 (ניצח: גאורג מרקו), הגיע למקום הרביעי בתחרות וינה 1908 (ניצח: ריכרד רטי וחלק מקום 6-7 בתחרות וינה 1909/10 (ניצח: ריכרד רטי).
פיליפ ג'ון נואל-בייקר היה פוליטיקאי, דיפלומט ואקדמאי בריטי.
זכה בפרס נובל לשלום לשנת 1959 על פעילותו כחבר בפרלמנט של בריטניה שפעל להשגת שלום ושיתוף פעולה בינלאומי.
מלבד זאת, בייקר היה גם אתלט מחונן, אשר זכה במדליית כסף בריצת 1,500 מטר באולימפיאדת אנטוורפן בשנת 1920. בייקר הוא האדם היחידי שזכה גם במדליה אולימפית וגם בפרס נובל לשלום.
פיליפ נואל-בייקר נולד כפיליפ בייקר.
אביו, קווייקר ממוצא קנדי, היגר לאנגליה והקים בית חרושת מצליח, ובנוסף לכך היה חבר גם במועצת מחוז לונדון ובבית הנבחרים הבריטי.
נואל-בייקר עצמו למד בתיכון ביורק ואחר כך בקינגס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'.
לאחר סיום לימודיו במכללה פרצה מלחמת העולם הראשונה, במהלכה פיקד על יחידת אמבולנסים שפעלה בצרפת (1914–1915), ואחר כך באיטליה (1915–1918).
במהלך הקריירה שלו כאתלט חובבן השתתף נואל-בייקר בשתי אולימפיאדות: באולימפיאדת סטוקהולם ובאולימפיאדת אנטוורפן.
הישג השיא שלו בקריירה היה זכייה במדליית כסף בה בריצת 1500 מטר באולימפיאדת אנטוורפן בשנת 1920.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, השתתף נואל-בייקר בתהליך הקמת חבר הלאומים, כששימש עוזרו של לורד רוברט ססיל, ממקימי הארגון.
באותו זמן הוא התמנה לפרופסור למשפט בינלאומי, תחילה באוניברסיטת לונדון, ואחר כך באוניברסיטת ייל.
הקריירה הפוליטית שלו כחבר במפלגת הלייבור החלה ב-1924 כאשר התמודד מטעמה ללא הצלחה בבחירות למושב מחוז הנדסוורת' ברמינגהאם ().
בשנות הארבעים היה מנציגי בריטניה באו"ם ועזר לנסח את מגילת האו"ם וחוקים נוספים שלו.
הוא שימש במספר תפקידים זוטרים בממשלתו של קלמנט אטלי.
ב-1959 הוא זכה בפרס נובל לשלום, ובריאיון לעיתון הניו יורק טיימס לאחר הזכייה בפרס אמר: .
בשנת 1970 נואל-בייקר הפך ללורד לימי חייו כברון נואל-בייקר מדרבי.
במהלך כל הקריירה הפוליטית שלו פעל בייקר למען עזרה לפליטי מלחמה, בקרה על ייצור נשק ופירוק נשק.
בין היתר הוא פעל למען פירוק נשק גרעיני והתנגד להמשך בניית נשק גרעיני.
בנוסף הוא כתב ספרים רבים על הנושא, שאחד המפורסמים ביניהם – "מרוץ החימוש: תוכנית עולמית לפרוק מנשק" (The Arms Race: A Programme for World Disarmament) – יצא לאור ב-1958.
על פעילותו ארוכת השנים נגד התחמשות זכה נואל-בייקר בפרס נובל לשלום בשנת 1959.
בשנת 1915 התחתן פיליפ בייקר עם איירין נואל, אחות במקצועה.
בנם היחיד, פרנסיס נואל-בייקר, הפך גם הוא לחבר פרלמנט ועבד יחד עם אביו בבית הנבחרים הבריטי.
נואל-בייקר עצמו מת ב-1982 בגיל 92 וקבור כיום לצד אשתו במערב סאסקס.
פיליפ ממונפורט, אדון צור ותיבנין היה אציל צלבני ממוצא צרפתי.
שימש כקונטאבל ווסאל של ממלכת ירושלים.
במעמדו הפוליטי היה פיליפ ממונפורט עד לאירועים קריטיים לממלכת ירושלים ונטל חלק פעיל בעיצוב דמותה עד להתפוררותה ובאירועים צבאיים שחתמו את גורלה.
כבן ברית (ובן משפחה) למשפחת איבלין נטל פיליפ ממונפורט חלק פעיל בהקמת מפלגת האצילים המקומיים ובמלחמת האזרחים שהחלישה את המדינה הצלבנית בהביאה לאבדן של נפש ורכוש.
תהליך זה ביחד עם האנרכיה הליגאלית שיזמה מפלגת האצילים בראשות בית איבלין הביאה למצב בלתי אפשרי של ישות מדינית - פיאודלית ללא מלך או שלטון מרכזי להנהיגה בתקופתה הקשה ביותר.
ירידת המדינה הצלבנית ואבירה מנכסיהם הפוליטיים והפיננסיים הכשירו את הקרקע לעליית המסדרים הצבאיים והקומונות האיטלקיות לדרגת הכוחות המובילים את ממלכת הצלבנים.
כך, במצב של מלחמה מחוץ עם האיובים ומאוחר יותר עם הממלוכים ומלחמה מבפנים בין המסדרים לבין עצמם, בין הקומונות לבין עצמם.
אביו של פיליפ - גי דה מונפורט - נצר למשפחת אצילים צרפתית ואדון עיר מבצר צרפתית בשם מונפורט (צרפתית: Montfort-l'Amaury) עם שורשים באנגליה הגיע לארץ ישראל במסגרת מסע הצלב השלישי ונשאר בה עד לשנת 1192, אז עזב את הארץ עם ריצ'רד לב הארי.
הוא חזר לארץ כצלבן במסגרת מסע הצלב הרביעי וכפרס על שרותיו הטובים אורגנו נישואיו לאלמנתו של אדון צידון - בתו של בליאן מאיבלין וכך זכה לתואר ולנחלה של עיר הנמל.
פיליפ דה מונפורט נותר בארץ כאשר אביו יצא לצרפת להשתתף במסע הצלב האלביגנזי ועם מותו של גי במהלך המלחמה הועברו לפיליפ התארים והנחלות של אביו - בצרפת ובמדינה הצלבנית.
פיליפ ממונפורט קשר את גורלו ואת משאבי הסניורה שלו בארץ הקודש עם מפלגת האצילים הצלבניים שבראשה עמדה משפחת איבלין רבת ההשפעה אליה היה קשור קשר דם.
ועמד לצידו של ז'אן דה איבלין אדון העיר ביירות במאבקו הנפתל בפרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על השליטה בממלכת ירושלים.
לאחר מלחמת אזרחים ומאבק משפטי ארוך הצליחו פיליפ ממונפורט ובן בריתו שעמדו בראש מפלגה של ברונים צלבניים מקומיים, לסלק את אנשי הקיסר ממוקדי הכוח בממלכה, בליאן קיבל את התואר של עוצר ממלכת ירושלים ופיליפ ממונפורט קיבל את תואר העוצר של צור.
בשנת 1244 התמנה פיליפ לתפקיד הקונטאבל של ירושלים.
תפקיד זה, נגזר ונתפר על פי דוגמת תפקיד זהה (connétable de France) במונרכיה הצרפתית של ימי הביניים, על פי דוגמה זו היה נושא המשרה אחד מחמשת האצילים הקרובים ביותר למלך.
נושא התואר היה - הלכה למעשה מפקד הצבא והשני בחשיבותו - לאחר המלך.
בממלכת ירושלים הנתונה תדיר במצב מלחמה היה תפקיד זה בעל חשיבות עליונה וסמכויות נרחבות שכללו העסקת שכירי חרב, אחריות על מערכת השיפוט הצבאי ואחראי על הגנת והגדרת הגבולות של הממלכה
במסגרת תפקידו זה יצא פיליפ ממונפורט בראש אבירי וצבא ממלכת ירושלים לקרב הירביה
שנערך ב-17 באוקטובר 1244 בסמוך לעזה.
הקרב הסתיים בתבוסה נוראה לצבאות הצלבניים ובני בריתם המוסלמיים הנסיכים האיוביים.
פיליפ ממונפורט חזר משדה הקרב מלווה במספר קטן של אבירים שהצליחו להימלט מנפילה בשבי או מוות.
בשנת 1220 התחתן פיליפ ממונפורט עם אלינור מקורטניי (צרפתית: Éléonore de Courtenay) ולהם נולד בן אחד בשם פיליפ שעם מות אביו ירש את נכסיו ונחלותיו בצרפת.
פיליפ ממונפורט התאלמן בשנת 1230 ובשנת 1240 התחתן בשנית עם מריה מאנטיוכיה - ארמניה שהייתה הגבירה של טירת תיבנין הידועה בשמה הצלבני טורון.
באותה תקופה הייתה המצודה תחת שלטון מוסלמי והוחזרה לידי אדוניה החדשים במסגרת הסכם עם ריצ'רד מקורנוול בשנת 1241.
ז'אן ממונפורט 1240 עד 1283 אדון תיבנין (טורון) וצור.
המפרי ממונפורט נפטר ב-1284 אדון תיבנין וצור.
שתי בנות עליהן ידוע מעט.
בשנת 1246 נתן העוצר של ממלכת ירושלים אנרי הראשון, מלך קפריסין, שנשא בתואר העוצר במקום קונרד בנו של פרידריך השני את העיר צור כנחלה וכשכר על פעילותו במפלגת הברונים.
פיליפ ניצל את נחלותיו החדשות ליצור לעצמו נחלה מכובדת.
במסגרת מסע הצלב השביעי שימש פיליפ ממונפורט כיועץ ללואי התשיעי, מלך צרפת
ועם תבוסתו בקרב אל מנסורה, וכניעתו בפני הצבא המצרי מספר חודשים לאחר מכן תווך בין השולטאן המצרי למלך הצרפתי על תנאי הכניעה שחודש ואושר לאחר רציחתו של השולטאן בידי קציניו הממלוכים ובתחילת מאי 1254 חזר המלך הצרפתי לעכו עם צי קטן ובו גם פיליפ ממונפורט.
העיר עכו והנמל שלה הפכו במחצית השנייה של המאה ה-13 לזירת קרבות ועימותים בין כוחות יריבים של הקומונות האיטלקיות.
הסכסוך החמיר לאחר שלואי התשיעי עזב את הארץ והשפעתו המרסנת נעלמה.
הסכסוך נסב סביב מנזר מר סבא והתלקח בין הגנואזים לונציניים.
פיליפ ממונפורט שסילק את הכוחות הוונציאניים מנכסיהם בתוך צור בשנת 1256 תמך בבני ג'נובה ולו רק בגלל חששו מחזרתם לכוח של בני ונציה והעלאת תביעות על נכסיהם האבודים בסניורה שבשליטתו.
קרבות קשים התלקחו בעיר, מספר רב של אזרחים ולוחמים נהרגו ונזק אדיר נגרם לעיר.
בסיכומו של דבר הובסו בני בריתו האיטלקיים של פיליפ ממונפורט בקרב ימי ב-24 ביוני 1258 והוא נאלץ לחזור לצור.
בשנות השישים של המאה ה-13 איבדו הצלבנים את אחיזתם במדינה ומבצריהם נפלו אחד אחרי השני בידי השולטאן הממלוכי רוכן א-דין ביברס וביום ה-23 ביוני 1266 נפל מבצר צפת בידיו.
ביום ה-15 באוגוסט אותה שנה נפל בידי השולטאן מבצר תיבנין.
ביום ה-17 במרץ 1270 הצליח אדם מכת החשישיים - על פי השמועה שליח של ביברס-לחדור לתוך קפלת התפילה הפרטית של פיליפ ממונפורט בצור ולדקור אותו.
על פי הכרוניקה הצלבנית, הרוצח התחזה לאדם הרוצה להמיר את דתו לנצרות ובכך השיג גישה אל תוך הקפלה.
הכרוניקה מספרת כי פיליפ נפל על בנו הבכור ז'אן והגן עליו עד ששומרי הראש שלו הרגו את התוקף.
פיליפ ממונפורט הספיק להיפרד מבנו ומת.
לאחר מותו, חודשו ההתקפות של ביברס על הנסיכויות הצפוניות של האצילים הצלבניים אך העיר צור בראשות בנו ז'אן ממונפורט נפלה לידיים ממלוכיות רק בשנת 1291 לאחר נפילת עכו.
פיליפ לנגסטף אורד גיא היה ארכאולוג שפעל בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, ואחרי קום המדינה פעל במסגרת מחלקת העתיקות של ישראל.
גיא נולד בסקוטלנד, בה התחנך והמשיך את לימודיו באוקספורד.
אל הארכאולוגיה של המזרח התיכון התוודע במלחמת העולם הראשונה, שעה ששירת כקצין בצבא הבריטי.
כאן הצטרף לחפירותיו של הארכאולוג הבריטי ליאונרד וולי בכרכמיש שבמזרח טורקיה, ובאל-עמארנה שבמצרים.
פיליפ גיא היה קרוב משפחתו של אורד וינגייט, ועל שמו גם נקרא שמו האמצעי.
הוא הגיע לארץ ישראל ב-1922, בעקבות הזמנתו של ג'ון גרסטנג להצטרף למחלקת העתיקות שבהקמתה עסק אותה שעה.
ב-1925 נישא לימימה, בתו של אליעזר בן-יהודה, ובכך היה לבעלה השני (בעלה הראשון היה יהודה ברק), להם נולדה בת אחת.
גיא כיהן כמפקח העתיקות הראשי ובתפקיד זה ביצע סקרים ארכאולוגיים ומספר חפירות מצומצמות.
בשנת 1927 התפטר גרסטנג מתפקידו כמנהל מחלקת העתיקות, אך השלטונות סירבו למנות את גיא במקומו, כנראה בגלל אהדתו ליישוב היהודי.
אחת ההחלטות האחרונות שקיבל, בהיותו מנהל בפועל של מחלקת העתיקות המנדטורית, הייתה קביעת מקום בנייתו של המוזיאון הארץ-ישראלי לארכאולוגיה (מוזיאון רוקפלר) שתכנונו החל באותה שנה.
גיא הוא זה שהחליט להקימו במקום שהוא ניצב עד היום, במקום להקימו במגרש הסמוך למלון המלך דוד (מקום שניצב בו היום ההיברו יוניון קולג').
בשנת 1922 ביצע את החפירה הארכאולוגית הראשונה באזור תל אבו הואם ביחד עם ג"מ פיצג'רלד.
בחפירה זו נחפרו שבעה קברים מתקופת הברזל, אשר לדעת החופרים היו קשורים ליישוב בתל.
כאשר קלרנס פישר, מנהלה של משלחת החפירות הגדולה והמורכבת שבמגידו, חלה בקדחת, הזמינו המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו, שמטעמו נערכו החפירות במגידו, לנהל חפירה זו.
גיא עמד בראש משלחת מגידו עד לשנת 1935.
אחד החידושים הטכניים יוצאי הדופן שהוכנסו לשימוש על ידי גיא בחפירות תל מגידו היה השימוש בצילומי אוויר לצורכי תיעוד.
הדבר נעשה באמצעות מצלמה שנקשרה אל כדור פורח ואשר הופעלה באמצעות כבל מן הקרקע.
לא היה זה רק צילום אוויר כללי של התל כולו, כפי שמקובל לעשות בימינו ממטוס בסיומה של עונת החפירות באתר, אלא צילומי אוויר של מגידו ששימשו לתיעוד ממש.
כל שטח ושטח צולם בנפרד ולא רק בסופה של עונת החפירות, אלא בכל אחד משלבי החפירה.
לא היה המשך לשימוש בחידוש טכני זה לצורכי תיעוד מפורט בחפירות שבאו לאחר מכן.
תפקידו הבא היה ניהולו של בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה חזר, בגיל מבוגר יחסית, לשרת בצבא הבריטי ובו הגיע לדרגת לויטננט קולונל.
משעזבו הבריטים את ארץ ישראל, נותר גיא במדינת ישראל.
מחלקת העתיקות הצעירה של מדינת ישראל גייסה אותו לשורותיה ועד מותו שימש מנהל מחלקת הסקר והחפירות.
מת, בעקבות מחלה, ונקבר בבית הקברות הבינלאומי של האגודה המשיחית השליחית ברחוב עמק רפאים, בירושלים.
פיליפ סארד (צרפתית: Philippe Sarde; נולד ב-21 ביוני 1945) הוא מלחין צרפתי.
סארד זכה להערכה על עבודתו והיה אף מועמד לפרס אוסקר על מוזיקה מקורית בעבור הסרט "טס", זכה בפרס סזאר בעבור המוזיקה שחיבר לסרט Barocco והיה מועמד 9 פעמים נוספות לפרס.
נולד בנאויי סור סיין בצרפת.
הוא אחיו של השחקן והמפיק אלאן סארד.
משנת 1988 הוא חבר בוועדת השיפוט בפסטיבל הקולנוע בקאן.
סארד עבד מספר פעמים עם יוצרים ישראלים.
הוא הלחין פסקול בעבור הסרט "כל החיים לפניו" של הבמאי משה מזרחי אשר זכה באוסקר לסרט הזר ב-1977. בשנת 2010 הלחין את הפסקול בעבור "פעם הייתי", סרטו של הבמאי הישראלי אבי נשר.
פיליפ נוארה היה שחקן קולנוע ותיאטרון צרפתי, אחד השחקנים הפופולריים בצרפת, ונחשב ל"אחד השחקנים הצרפתים המוערכים בכל הזמנים".
הקריירה הקולנועית שלו נמשכה על פני יותר מ-50 שנה, בהם הספיק להשתתף ביותר מ-125 סרטים, שזיכו אותו בתהילה עולמית.
נוארה נולד בליל, בצפון צרפת, לפייר ז'ורז', סוחר טקסטיל קטן וחובב ספרות ושירה, וללוסי קלמאנס הרמאן (Heirman), עקרת בית, שהיו מבני המעמד הבינוני-נמוך.
נוארה למד משחק בתיאטרון העממי הלאומי של פריז, והופעתו הראשונה כשחקן הייתה ב-1949. כ-11 שנים מאוחר יותר, ב-1960, הגיע לאחד מהישגיו הגדולים הראשונים, כששיחק בסרטו של לואי מאל "זאזי במטרו".
נוארה היה שחקן אופי מצוין, היה לו קול ייחודי, ששימש אותו גם כקריין במספר סרטי אנימציה, והוא הרבה לגלם את בן המעמד הבינוני או האריסטוקרטי.
נוארה התחתן ב-1962 עם מוניק, שחקנית צרפתייה, אותה פגש בתיאטרון העממי, ובמהלך הקריירה שיחק לצידה בכעשרה סרטים.
ב-1967 שיחק בתפקיד הראשי בסרטו של הבמאי איוו רובר, "אלכסנדר המאושר".
נוארה גילם בסרט תפקיד של גבר העובד ללא הפסק עד אשר הוא מתאלמן והופך לחסיד החופש והבטלה.
נוארה זכה לשבחי הביקורת ונאמר עליו כי הוא פנומן - "הן בהופעה, הן במשחק ובייחוד ברגש הכן והחמים שהוא יוצר סביבו.".
הסרט האחרון בו שיחק, "שלושה חברים" (Trois Amis), אותו ביים מישל בוז'אנה, צולם בשנה האחרונה לחייו, 2006.
יחד עם רומי שניידר זכה נוארה בפרס סזאר הצרפתי ב-1976 על תפקידו בסרט "Vieux Fusil", ופעם נוספת זכה בפרס, ב-1990, על תפקידו בסרט "La Vie et rien d'autre".
בנוסף, היה מועמד שלוש פעמים נוספות במהלך הקריירה לזכייה בפרס.
נוארה נפטר בפריז, ב-23 בנובמבר 2006 לאחר מחלת סרטן ממושכת.
בכירי הממשלה והפוליטיקה הצרפתית הספידוהו.
דומיניק דה וילפן, ראש ממשלת צרפת דאז, אמר בהספדו:
במותו הותיר אחריו את אשתו מוניק, כשהיא קרובה לגיל 80, ואת ביתו פרדריק.
פיליפ משוואביה היה דוכס שוואביה מלך גרמניה ויריב של אוטו הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שנשא את כתר גרמניה והקיסרות במקביל.
פיליפ נולד בשנת 1177, והיה בנו הצעיר והחמישי במספר של פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לאחר הכתרת אחיו היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הוא פנה לכנסייה והתמנה כפרובוסט של העיר אאכן ולאחר מכן שימש כבישוף של העיר וירצבורג.
הקריירה הדתית של פיליפ הסתימה בשנת 1195 עם קבלת נכסים ותואר אצולה באיטליה.
בשנת 1196 קיבל פיליפ את התואר דוכס שוואביה בירושה מאחיו קונרד השני שנפטר.
בשנת 1197 הוא התחתן עם הנסיכה הביזנטית אירנה אנגלינה בתו של איסאאקיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית ואלמנתו של רוג'רו השלישי, מלך סיציליה.
עם מות הקיסר היינריך השישי ומאחר ובנו ויורש העצר פרידריך השני היה קטין פעל פיליפ במהירות לתפוס את הכתר הגרמני מחשש כי הכס הקדוש שהיה עוין לבית שטאופן עלול לנצל את ההזדמנות ולפעול כנגד השושלת.
תחילה פעל פיליפ לתואר הלא מחייב של "מגן האימפריה" אך ביום 8 במרץ 1198 הוא נבחר לתפקיד מלך גרמניה והוכתר ביום 8 בספטמבר בקתדרלה של העיר מיינץ.
חששו של פיליפ מיציבות שלטון בית שטאופן היה מוצדק, במקביל לבחירתו פעלו נסיכים ואנשי כמורה גרמניים כנגדו ובחרו באוטו הרביעי, בנו של היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה ומתנגד לבית שטאופן כמלך מתחרה.
המהלך קרע את גרמניה והביא להתערבות כוחות חיצוניים חזקים בפוליטיקה הפנימית של גרמניה.
מצד אחד ניצבו אוטו ונסיכי צפון גרמניה ואיתם אנגליה ותמיכתו של האפיפיור אינוקנטיוס השלישי ומצד שני פיליפ ונסיכי דרום גרמניה בתמיכת צרפת.
במאבק הפכפך הצליח פיליפ בשנת 1204 להשיג יתרון ושנה לאחר מכן הוכתר שנית למלך גרמניה.
בשנת 1207 הוא נכנס כמנצח לקלן והכריע את המלחמה.
ביום 21 ביוני 1208 נרצח פיליפ בעיר במברג והשלטון נפל כפרי בשל לידי אוטו הרביעי.
בשנת 1197 התחתן פיליפ עם אירנה אנגלינה , בתם של איסאאקיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית ואירנה פאלאיולוגינה, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
ביאטריס משוואביה (1198–1212), התחתנה עם אוטו הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
קוניגונדה משוואביה (1200–1248), התחתנה עם וצלאב הראשון, מלך בוהמיה
מריה משוואביה (1201–1235), התחתנה עם אנרי השני, דוכס בראבנט
אליזבת משוואביה (1203–1235), התחתנה עם פרננדו השלישי, מלך קסטיליה
פיליפ מאטר הוא היסטוריון פלסטיני-אמריקאי, שימש כמנהל המכון ללימודים פלסטינים בביירות בין השנים 1984 ל-2001.
סיים דוקטורט בהיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
הוא לימד באוניברסיטת ייל, אוניברסיטת ג'ורג'טאון ובסיטי קולג' של ניו יורק.
פיליפ מטישק הוא היסטוריון בריטי ומחבר ספרים פופולריים העוסקים בהיסטוריה, בעיקר זו של רומא העתיקה.
מטישק השלים עבודת דוקטורט בהיסטוריה עתיקה מקולג' סיינט ג'ון באוניברסיטת אוקספורד.
הוא מתמחה במיוחד בתקופת האימפריה המוקדמת.
פיליפ נורמן הוא סופר, ביוגרף, עיתונאי ומחזאי.
נורמן נחשב לאחד הביוגרפים הבולטים של הביטלס.
פיליפ נורמן נולד ברייד (Ryde) שבאי וייט ב-1943 ובילה את ילדותו בה.
הוא למד בבית הספר רייד, ואביו, קלייב נורמן, ניהל את אולם הנשפים Seagull (בתרגום לעברית: שחף) במזח של רייד.
נורמן כתב על ילדותו בספרו Babycham Night (קרובי משפחה שלו ייצרו מותג יין נתזים של פרי בשם בייביקאם (Babycham) בעיירה שפטון מאלט (Shepton Mallet) שבדרום-מערב אנגליה).
בסוף שנות ה-60, ככתב עבור סאנדיי טיימס, הוא הוצב לחקור ולדווח על התפרקותו של העסק העצמאי של הביטלס, "Apple Corps".
ספרו של נורמן משנות ה-80 על הביטלס, Shout!: The True Story of the Beatles, הוא אחד מהביוגרפיות הפופולריות ביותר על הביטלס.
נורמן הוא מחבר הספר Shout!: The Beatles in Their Generation, שתואר על ידי הניו יורק טיימס "...הביוגרפיה הסופית - מקיף, אינטליגנטי, כתוב ברגישות וחוקר ביסודיות" את "ארבעת המופלאים".
הביקורת בשיקגו סאן-טיימס כתבה מתוך התלהבות רבה שהספר Shout!
הוא "הטוב ביותר, הביוגרפיה המפורטת והרצינית ביותר על הביטלס והזמן שלהם".
בחודש אוקטובר 2008 יצא לאור ספרו רחב היריעה, באורך של למעלה מ-800 עמודים, על ג'ון לנון: John Lennon: The Life.
מלבד הביוגרפיות על חברי הביטלס, נורמן גם פרסם ביוגרפיות של באדי הולי, הרולינג סטונז ואלטון ג'ון.
בנוסף לביוגרפיות שהוציא, נורמן כתב גם שישה רומנים ושני מחזות: The Man That Got Away ו-Words of Love.
פיליפ ארתור לרקין היה משורר וסופר אנגלי.
פרסם ארבעה ספרי שירה ושני רומנים, וזכה בכבוד ושבחים רבים על עבודתו, בין השאר במדליית המלכה לשירה ובתואר (אותו סירב לקבל) של המשורר הלאומי של אנגליה.
לרקין נולד בקובנטרי, ילדם השני ובנם היחיד של סידני ואווה לרקין.
הוא קיבל חינוך בביתו עד גיל 8 ובאותה תקופה התפתח אצלו גמגום.
ב-1940 נרשם ללימודי אנגלית באוקספורד, אותם סיים שלוש שנים לאחר מכן בהצטיינות.
לרקין לא גויס בזמן המלחמה כיוון שלא עבר את הבדיקה הרפואית (לקות ראייה).
באוקספורד פגש את קינגסלי אמיס, שנהיה לאחד מחבריו הקרובים ביותר עד למותו.
בסתיו 1943 לרקין החל לעבוד כספרן בספריה הציבורית של וולינגטון, שרופשייר.
ב-1944 פגש את חברתו הראשונה, רות' באומן, אז תלמידת בית ספר בת 16. ביוני 1946, תוך כדי הכשרתו לחברות באיגוד הספרנים של בריטניה, עבר לתפקיד עוזר ספרן באוניברסיטת לסטר.
במסגרת זו פגש מרצה לאנגלית בשם מוניקה ג'ונס, ובינם התפתח כמה שנים מאוחר יותר קשר רומנטי.
הם נותרו חברים קרובים לשארית חייו.
היה זה ביקור של קינגסלי אמיס באותה אוניברסיטה שנתנה לו את ההשראה הראשונית לספר ג'ים בר מזל (1954), רומן פריצת הדרך של אמיס שבפיתוחו המתמשך לרקין היווה חלק חשוב.
שלושה חודשים לאחר פטירתו של אביו במרץ 1948, לרקין הציע נישואים לרות'.
בשנת 1950 נפרד מרות' ועבר לעבוד בספריה של אוניברסיטת בלפסט, שם העביר חמש שנים מחייו.
באותה תקופה עזר לאמיס עם כתיבת "ג'ים בר מזל", אותו אמיס הקדיש ללרקין.
ב-1955 לרקין החל לעבוד כספרן בכיר באוניברסיטת האל, משרה בה דבק עד מותו.
במסגרת תפקידו, לרקין שיפר את מצב הספרייה באורח משמעותי: אוסף הספרים הורחב מ-120,000 ל-750,000 כרכים, נוצר לאוסף קטלוג ממוחשב וצוות העובדים גדל מ-11 ל-80 איש.
ב-1968 הוצע לו תואר קצין במסדר האימפריה הבריטית, לו סירב.
באוקטובר 1970 החל לעבוד על "אנתולוגיית אוקספורד לשירת המאה ה-20", שיצאה לאור ב-1973. האוסף נתן דגש יוצא דופן לתומאס הארדי וגרם להערכה מחודשת של השירה שלו, אשר באותה תקופה ניתן לה משקל פעוט יחסית לרומנים.
לרקין גם כלל שישה שירים פרי עטו.
ב-1983 חברתו מוניקה ג'ונס הזדקקה לטיפול בשל מקרה חמור של שלבקת חוגרת.
לרקין דאג למצבה, וחודש לאחר האשפוז שלה, היא עברה לביתו, שם גרה עד מותה.
לאחר מותו של ג'ון בטג'מן ב-1984, הוצע ללרקין תפקיד המשורר הלאומי של אנגליה (Poet Laureate).
שנה לאחר מכן חלה בסרטן הוושט.
הוא עבר ניתוח ב-11 ביוני 1985, אבל נמצא שהגידול התפשט ולא ניתן לטפל בו.
ב-28 בנובמבר הוא התמוטט והובהל לבית החולים.
הוא נפטר ארבעה ימים לאחר מכן, 2 בדצמבר 1985, בגיל 63, ונקבר בבית הקברות של קוטינהאם, בקרבת האל.
מאז נערותו לרקין כתב ללא הפוגה שירה ופרוזה: הוא כתב חמישה רומנים שאותם השמיד זמן קצר לאחר שסיים אותם.
במהלך לימודיו באוקספורד פורסם לראשונה שיר שלו במגזין "The Listner".
לקראת סופם החל לכתוב מספר יצירות תחת שם העט ברונט קולמן.
לאחר מכן כתב את הרומן הראשון שלו שיצא לאור, ג'יל (1946).
המו"ל שלו, שפרסם כתבים כשל לרקין רק על מנת להסיח מפרסומיו הפורנוגרפיים שהיו עיסוקו השוטף, שאל את לרקין אם הוא גם כתב שירה.
כך יצא ששלושה חודשים לפני פרסום ג'יל, יצא לאור קובץ השירה ראשון של לרקין, The North Ship (1945).
הוא המשיך מיד לכתיבת ההמשך של ג'יל, A Girl in Winter (1947), שזכה לשבחים.
הוא ניסה מספר פעמים לכתוב את הרומן השלישי בסדרה, ללא הצלחה.
בנובמבר 1955 יצא לאור קובץ השירה השני שלו, The Less Deceived.
הספר נכלל ברשימת ספרי השנה של הטיימס, ומנקודה זו גדלו המכירות והמוניטין של לרקין החל להיווצר.
במשך חמש השנים הראשונות של לרקין באוניברסיטת האל הלחץ בעבודה הנמיך את קצב עבודתו באופן משמעותי, כך שאוסף השירים הבא שלו, The Whitesun Weddings, יצא רק בשנת 1964. כמעט מיד לאחר פרסומו קיבל לרקין חברות בחברה המלכותית לשירה.
האוסף האחרון, High Windows, פורסם ב-1974. בניגוד לשניים שקדמו לו, הספר זכה להצלחה ביקורתית חלקית.
באותה שנה החל לעבוד על Aubade, האחרון בשיריו הידועים ביותר, שהתפרסם ב-1977.
פיליפ מלנכתון (16 בפברואר 1497 ברטאן - 19 באפריל 1560 ויטנברג) היה רפורמטור גרמני, איש חינוך, מנהיג רוחני והתאולוג השיטתי הראשון של הרפורמציה הלותרנית, שפעל עם מרטין לותר בייסוד הלותרניזם.
שניהם מתחו ביקורת נוקבת על מנגנוני הכנסייה הקתולית המנופחים, וגינו את טקסי מחילת העוונות הנוקשים שלוו במכירת שטרי מחילה (אינדולגנציות), אשר התנהלו בתיווכם של הכמרים.
הם האמינו, כי זוהי מניפולציה הנכפיית על המאמינים ועל מצפונם וכי אין במעשים אלה כדי להביא לגאולה.
מלנכתון הבחין בין דרישותיו של האל כפי שהן מופיעות בברית הישנה והחדשה לבין התובנה הלותרנית האוונגליסטית המתייחסת לבשורה כאל מתנת חינם המתקבלת בחסד דרך האמונה.
במשך 40 שנה התווה שיטות חדשניות במערכות החינוך בבתי ספר רבים ובמיסוד הרפורמות שהתחוללו בהם, ובשל כך כונה "המורה של גרמניה".
ארסמוס מרוטרדם כתב בשנת 1516 דברי שבח והלל אודות מלנכתון: "אילו תקוות מצופות מהאיש הזה, או נכון יותר לומר, מהילד הזה, כה חריף שכל ובעל מעוף, בעל שפה צחה וטהורה, למדן ומשכיל".
לצמיחת הרפורמציה באירופה במאה ה-16 היה קשר ישיר לשינויים הכלכליים, הפוליטיים והרעיוניים שהתרחשו באותה עת.
הגידול המהיר באוכלוסיית אירופה, גרם להתייקרות המוצרים הבסיסיים, לאבטלה ולהגירה המונית אל מרכזי הערים.
כתוצאה מכך נוצר פער עמוק בין מעמד האצולה ובעלי האדמות, לבין העניים שנוצלו ככוח עבודה זול בידי הפטרונים.
תהליכים אלה השתקפו גם במבנה הכנסייה הקתולית, שעליו ערערו התנועות שהובילו את הרפורמות.
הן תרמו את חלקם לחוסר שביעות הרצון הגובר מהכוח הרב והממון שהצטבר בידי אליטת הכמורה, ועוררו את תשומת הלב של האוכלוסייה לשחיתות המוסרית והכלכלית של הכנסייה הקתולית.
הן עוררו דיון ציבורי לגבי הצורך ברפורמות דתיות, ובתפיסה מחודשת של הערכים היסודיים בנצרות.
הם מתחו ביקורת נוקבת על מנגנוני הכנסייה המנופחים, על מסורת הפולחן הנוקשה והתנגדו לטקסי מחילת העוונות שהתנהלו בתיווכם של הכמרים ולמכירת שטרי הכפרות.
הם ראו בכך הונאה, בשל תפיסת עולמם, שגרסה כי על האדם לפנות במישרין לאל בבקשת מחילה.
באוניברסיטאות הגרמניות עלתה קרנה של "הדרך המודרנית", שביטאה את הצורך להתייחס אל האל כאל ישות אבסולוטית ומופשטת שלא ניתן להבינה.
אף שהיו קריאות לרפורמציה דתית, דוקטרינלית ומוסרית, בתוך ומחוץ לכנסייה הממוסדת זה מאות בשנים, כמו אלה של ג'ון ויקליף ויאן הוס, הייתה זו המצאתה של מכונת הדפוס שאפשרה להפיץ את רעיונות הרפורמציה ברבים ולזכות בתמיכה שלא הייתה אפשרית קודם לכן.
אביו של פיליפ מלנכתון, גאורג פיליפ שווארצארדט (Schwartzerdt; 1459-1508) נולד בהיידלברג והיה ראש הנשקייה המלכותית.
אמו, ברברה רויטר (1476/1477-1529) הייתה בתו של יוהאן הנס רויטר (1508), שופט שלום וראש עיריית ברטן (Bretten), ושל אליזבת רויכלין († 1518), אחותו של ההומניסט יוהנס רויכלין.
מלנכתון נולד כבן הבכור לאחיו ולאחיותיו: אנה, גאורג, מרגרטה וברברה, וגדל בברטהיים (Brettheim) שנקראה אז ברטן.
סבו של פיליפ מלנכתון שדגל בלימוד השפה הלטינית בגיל צעיר, שכר עבור נכדיו מורה פרטי לשפה הלטינית, כדי שילמדו את רזי השפה.
כאשר היה בגיל 11, תם פרק ילדותו של מלנכתון, עם מותם של אביו וסבו בחודש אוקטובר 1508.
פיליפ מלנכתון ואחיו גאורג נשלחו להתגורר בבית סבתם אליזבת רויכלין, בעיר פְּפוֹרְצְהַיְים (Pforzheim).
בשנה זו החלו שני האחים ללמוד בבית הספר הלטיני המקומי, שאותו ניהלו הרקטור גאורג סימלר (George Simler) וג'ון ווימפן מהעיר שווצינגן (Schwetzingen), שתרמו הן למוניטין של המוסד והן לפופולריות הרבה שלה זכה.
רבים מבוגרי בית הספר זכו לפרסום בהמשך דרכם, ביניהם Simon Grynaeus, שהיה לימים ממקדמי הרפורמציה ופרופסור ליוונית באוניברסיטת היידלברג.
סימלר הציג בפני מלנכתון שלמד את השפה היוונית, את כתביהם של המשוררים היוונים והלטיניים וכתביו הפילוסופיים של אריסטו.
ידיעותיו בלטינית וחריפות שכלו סייעו לו להשתלב בקלות עם הדרישות הגבוהות שהיו מקובלות במקום.
באותה עת הושפע מאוד מהשקפותיו ההומניסטיות של יוהנס רויכלין אחיה של סבתו וב-5 במרץ 1509 נענה להצעתו של רויכלין להחליף את שמו (Schwartzerdt) שמשמעותו המילולית היא אדמה שחורה, לשם היווני, "(כיוון שאתה יווני)" Μελάγχθων - מלנכתון, הזהה במשמעותו לשמו הקודם.
הוראת השפה היוונית לא הייתה נפוצה באותה עת, לפיכך הספרות בנושא הייתה דלה מאוד ורק תלמידים מוכשרים במיוחד נהנו מהזכות ללמוד שפה זו.
עם התקדמותו של מלנכתון בשליטתו בדקדוק היווני, נתן לו רויכלין עותק של ספר דקדוק יווני וכך כתב בהקדשה: " "ספר דקדוק יווני זה הוא מתנה מיוהנס רויכלין, דוקטור למשפטים מפְּפוֹרְצְהַיְים, המוקדש בהוקרה לפיליפ מלנכתון מברטן בשנת 1509, באידו של מארס".
בטרם היותו בן 13, החל מלנכתון ללמוד פילוסופיה, רטוריקה, אסטרונומיה ואסטרולוגיה באוניברסיטת היידלברג ושמו הלך לפניו כמלומד יווני.
הוא התגורר בביתו של פלאס ספנגל (Pallas Spangel), פרופסור לתאולוגיה שנשא לפרקים את משרת הרקטור של אוניברסיטת היידלברג.
בביתו פגש לעיתים את יעקב וימפלינג (Jacob Wimpheling), שהציג בפניו את חיבוריו על הרפורמות בשיטות חינוך והוראה ואת חיבוריו של ארסמוס.
במקביל ללימודיו באוניברסיטה, שקד גם על לימודיו הפרטיים.
הוא העמיק בלימוד הדקדוק, הדיאלקטיקה, השפה הלטינית של תקופתו והתמיד בקריאת כתביהם של משוררים והיסטוריונים מהעת העתיקה.
ב-10 ביוני 1511 קיבל תואר ראשון באמנויות ובשנת 1512 נדחתה בקשתו לאשר לו את הבחינות לקבלת התואר השני מפאת גילו הצעיר, לפיכך, החליט להמשיך את לימודיו באוניברסיטת טיבינגן שהייתה ידועה בשל הרוח המדעית ששררה בין כותליה.
באוניברסיטת טיבינגן למד לטינית אצל היינריך בבל (Heinrich Bebel), שהיה מורה מוערך בתחום ולמד שוב לימודים הומניסטיים אצל מורו הקודם גאורג סימלר שעבר לטיבינגן והתמנה במהלך הזמן לפרופסור למשפטים.
כמו כן למד אסטרונומיה ואסטרולוגיה תחת הנחייתו של יוהנס שטפלר והחל גם ללמוד עברית בכוחות עצמו מספר הדקדוק העברי הראשון שהופיע בגרמניה, אותו כתב רויכלין.
צמאונו לידע גרם לו ללמוד גם משפטים, מתמטיקה ורפואה.
כמו כן חקר את חיבוריו של רודולף אגריקולה (Rudolf Agricola) מהם שאב ידע בלוגיקה שהוביל אותו לגיבוש רעיונות חדשים בתחום הדיאלקטיקה.
לאחר שקיבל את התואר השני בשנת 1516, הגיע להכרה בהשפעת רויכלין וארסמוס, כי האמת הנוצרית שונה בתכלית מהאופן בו נלמדה במסגרת הלימודים התאולוגיים באוניברסיטה.
כבר בשנת 1514 כתב הקדמה לחיבורו של רויכלין - Epistolae clarorum virorum (מכתבים מאנשים חסרי חשיבות), שהיה למעשה אוסף מדומה של מכתבים שנכתבו לכאורה על ידי תאולוגים נוצרים קיצוניים, בו דנו האם יש צורך לשרוף את הספרים היהודיים בשל היותם ספרות אנטי נוצרית.
חיבור זה נכתב באופן מלגלג ושימש את רויכלין ועמיתיו ההומניסטיים ככלי ניגוח כלפי הדוקטרינות והמודלים שאפיינו את לימודי התאולוגיה.
הרקע לכתיבת החיבור התבסס על המחלוקת, לה היה עד מלנכתון שנים קודם לכן.
בשנת 1509 עמדה במוקד הדיון הציבורי, דרישתם של היהודי המומר יוהנס פפרקורן והאינקויזיטור הדומיניקני יעקב פון הוכשטרטן, לבדוק את תוכנם של ספרי הרבנים היהודים ולשרפם אם ימצא בהם רע.
הקיסר מקסימיליאן הראשון ביקש מהאלקטור של מיינץ לפנות לרויכלין לקבלת חוות דעתו בנושא.
כהבראיסט, הגן רויכלין על חשיבותה של הספרות היהודית ובשל כך גונה ואף הובא למשפט בפני הבישוף של שפייר, בו באה לידי ביטוי המחלוקת בין השקפותיהם הקיצוניות של המנזרים לבין השקפותיהם ההומניסטיות של ההבראיסטים.
רויכלין זכה בסופו של דבר במשפט והתובעים נאלצו לשלם את הוצאותיו.
השתתפותו של מלנכתון בכתיבת החיבור, יצרה אי נחת באוניברסיטת טיבינגן וההערכה לה זכה בראשית לימודיו שם, החלה אט אט להתחלף בחשדנות ובעוינות.
מלנכתון החל להבין כי הלך הרוח באוניברסיטה עדיין שייך לתקופה הישנה והביטוי לכך השתקף גם בהוראת הפילוסופיה שהייתה לדעתו ספקולטיבית וריקנית ובהוראת הספרות אותה כינה "ספרות מנומסת".
זו הייתה תחילתה של נקודת מפנה שהסתיימה עם עזיבתו את המקום בשנת 1518 והצטרפותו לאוניברסיטת ויטנברג.
בשנת 1516 הוציא לאור מהדורה של המחזות שנכתבו בלטינית על ידי המחזאי פובליוס טרנטיוס אפר, הידוע בשם טרנס (159 לספירה - 195/185 לספירה) הכוללת הקדמה אודות ההיסטוריה של הקומדיות העתיקות.
שנתיים מאוחר יותר, הוציא לאור ספר דקדוק יווני שזכה להתפרסם עד שנת 1544 ב-19 מהדורות.
באותה עת הורה דקדוק יווני ונתן הרצאות על תורת הנאום (אורטוריה), על ורגיליוס שהיה מגדולי המשוררים הרומאים ועל Titus Livius Patavinus המוכר בשמו Livy, (17 לפנה"ס - 59 לספירה), היסטוריון שכתב על ההיסטוריה של רומי ועל קיקרו.
אוניברסיטת ויטנברג נוסדה בשנת 1502 והפכה במהלך העשורים הבאים לאחת מהמרכזים התאולוגיים החשובים ביותר באירופה.
בשנת 1518, נפתחה קתדרה ללימוד השפה היוונית ומשרת יושב ראש הקתדרה הוצעה בתחילה לרויכלין, אך מפאת גילו המבוגר הוחלט בהמלצתו להציע את המשרה לפיליפ מלנכתון, שנודע זה מכבר בזכות המוניטין שרכש באוניברסיטת טיבינגן.
ב-25 באוגוסט 1518, החל מלנכתון לאייש את משרתו החדשה באוניברסיטת ויטנברג.
מראהו הצנום, חזותו הילדותית וקטנות קומתו לא הותירו רושם רב על מקבלי פניו, אך עם שמיעת נאומו הרהוט והמושכל שנשא עם השבעתו לתפקיד בטירת הכנסייה של ויטנברג, שכותרתו הייתה "רפורמה בהדרכת הצעירים", הרושם הראשוני שהותיר נמחה לחלוטין.
בנאומו יצא קצפו של מלנכתון כלפי "האנשים החשוכים", שאינם מבינים את הדרך החדשה וכלפי הגרמנים המעדיפים מלחמות על פניה של ספרות טובה.
הוא טען כי אוניברסיטת ויטנברג וכל אוניברסיטה המכבדת את עצמה ראוי כי תתבסס בשיטת ההוראה על שלושה יסודות: לוגיקה, פיזיקה ואורטוריה וכי חייבים ללמד את התאולוגיה בסיוע של השפה העברית והיוונית ולהחזירה למקומה הטבעי, דהיינו, כתבי הקודש.
במקביל לעיסוקו בהוראה, חקר מלנכתון את הדוקטרינה האוונגליסטית ואת כתבי הקודש, והקדיש תשומת לב רבה לכתביו של פאולוס.
בהרצאותיו, צייר באור עגום את הרפורמות שנעשו באוניברסיטאות במאות שחלפו וציין באוזני מאזיניו כי בלימודים ההומניסטיים יש חשיבות רבה בקריאתם של טקסטים עתיקים בשפת המקור, ככלי מנחה לחיים חדשים ולמחשבה חדשה.
תפיסות אלה תאמו את הלך הרוח באוניברסיטת ויטנברג ומצאו אוזן קשבת אצל מרטין לותר, שהוקסם מ"היווני" קטן הקומה.
"אני מודה לפיליפ הטוב שלי על שהוא מלמד אותנו יוונית.
אני מבוגר ממנו, אך אין זה מונע ממני ללמוד ממנו.
אני אומר בכנות כי הוא מבין טוב יותר ממני ואין אני מתבייש להודות בכך.
לכן אני חושב רבות אודותיו ולא אשמע ולו מילה רעה אחת המופניית כנגדו".
ההערכה שרכשו זה לזה, הובילה בהמשך לאחד משיתופי הפעולה המשמעותיים של הרפורמציה, שהסתיימה רק עם מותו של לותר.
בשנת 1519, נכח כצופה בפולמוס התאולוגי (disputation of Leipzig) שהתקיים בלייפציג בין אוניברסיטת ויטנברג, שנציגיו היו מרטין לותר ואנדראס פון קרלשטט לבין אוניברסיטת אינגולשטאדט, שנציגה היה התאולוג הקתולי יוהאן אֶק (Johannes Eck).
בין הנושאים שדנו בהם היו המחלוקות בדבר מכירת שטרי הכפרות כאמצעי למחילה, אודות הרצון החופשי והלגיטימיות של מעמד האפיפיור.
במהלך הוויכוח, שיגר מלנכתון ללותר הערות כתובות שהסתמכו על עקרונותיו המובנים כפי שבאו לידי ביטוי בספר שכתב, הסמכות של כתבי הקודש ופרשנותם (1519), שעמדו בסתירה מוחלטת לדברי אֶק.
כאשר נושא עליונות האפיפיור עלה על הפרק, השמיע לותר מספר השגות לוגיות בנושא זה:
אם ישו הוא למעשה ראש הכנסייה, מדוע הנוצרים זקוקים לאפיפיור?
אם זוהי כפירה להכחיש את עליונות האפיפיור, הרי שכל ראשוני הנוצרים היו כופרים, שכן בתקופה הנוצרית המוקדמת לא היה כלל וכלל אפיפיור.
ישו כבר ביצע את שליחותו בדבר השלמת הנוצרים עם קיומו של אלוהים, לכן מדוע זקוקים הם לתיווך נוסף על ידי מנהיגי הכנסייה?
מאוחר יותר התייחס לותר לאירוע בלייפציג ואמר כי "במקצוע ההוראה שלי, איני מכבד דבר יותר מאשר את עצותיו של פיליפ מלנכתון.
השיפוט של האיש הזה והסמכות שלו, הם בעלי ערך רב יותר מכל האקים (Ecks) המזוהמים".
לאחר שהעביר הרצאות על הגוספל של מתיו ועל "האיגרת אל הרומאים", לצד חקירותיו את הדוקטרינות של פאולוס, קיבל מלנכתון את התואר הראשון בתאולוגיה והחל להרצות גם בפקולטה לתאולוגיה.
הן הסטודנטים והן המורים, זיהו במהרה את הכישרונות בהם ניחן.
שפתו הרהוטה והמדויקת, המבנה של טיעוניו, הדוגמאות שהתבסס עליהן ויכולתו להקנות ידע רחב בתחומי חינוך שונים, הפכו אותו במהרה לאחד המורים הפופולריים ביותר ולהרצאותיו נהרו אלפי סטודנטים מכל רחבי גרמניה ואירופה.
מלנכתון ביסס מאוחר יותר את רעיונותיה של תנועת הרפורמציה בזיקה למחשבות המובילות של כתבי פאולוס כמפתח להבנה נכונה של כתבי הקודש.
גם מרטין לותר ציין בהקדמה שכתב לאיגרת, כי היא החשובה בספרי הברית החדשה והטהורה שבהם.
היא היוותה גם את הבסיס לפרסום 95 התזות שכתב ולביקורת שהטיח כלפי הכנסייה הקתולית.
בחודש פברואר 1521, פרסם מלנכתון את חיבורו הידוע ביותר Loci communes rerum theologicarum seu hypotyposes theologicae - היסודות המשותפים של הדוקטרינות התאולוגיות, בו הוצגו באופן שיטתי הדוקטרינות החדשות של הנצרות במתכונת של דיון על "המחשבות המובילות" שהובעו באיגרת לרומאים.
חיבור זה הפך תוך זמן קצר לספר הלימוד התאולוגי העיקרי של תנועת הרפורמציה ושימש ככלי עבודה בידי הרפורמטורים המובילים, ביניהם ז'אן קלווין.
הוא יצא לאור במהלך השנים ב-18 מהדורות לטיניות ואף תורגם לגרמנית ולאנגלית.
חיבור זה שהורחב מאוחר יותר על ידי מלנכתון, הפך לספר לימוד חובה באוניברסיטת קיימברידג' וחשיבותו הרבה גרמה למלכה אליזבת הראשונה שמיסדה את הדת הפרוטסטנטית באנגליה, לציין כי אף היא משננת אותו.
מרטין לותר אמר לפני מותו, כי ספר זה הוא הספר החשוב ביותר שנכתב אחרי כתבי הקודש.
עם הגיעו לוויטנברג שכר מלנכתון דירה והתגורר בה עם עוזרו.
מפאת דלותה של הדירה, היא כונתה בפי רבים ה"תא".
לותר שדאג לבריאותו של מלנכתון בגלל מראהו השברירי וחשש שמא יעזוב את ויטנברג, החליט כי הגיע הזמן למקומה של אשה ולתנאי מגורים משופרים בחייו של מלנכתון והחל לתור אחר אשה מתאימה עבורו.
מלנכתון שהקדיש את רוב זמנו לעבודתו, חשש שמא התקדמותה תיפגע מההשלכות של מהלך מסוג זה.
"התבקשתי לשאת אשה כמחשבה לשיפור מצבי.
אם הייתי יודע כי חיי הנישואין לא יפגעו בעבודתי ובכתיבתי, הייתי נענה בחיוב וללא היסוס על הצעה זו, אך מכל מקום, זה לא יקרה".
ב-27 באוקטובר 1520, השפעתו של לותר נשאה פרי.
בתאריך זה נשא לאשה את קתרינה קראפ (Katharina Krapp; אוקטובר 1497 – 11 אוקטובר 1557).
היא הייתה בתו של הנס קראפ, סוחר עשיר וראש עיריית ויטנברג.
אף על פי שאשתו הגיעה מבית אמיד ומלנכתון היה פרופסור מוערך, הם לא נהנו משגשוג כלכלי.
הוצאות המחיה של המשפחה המורחבת היו רבות והסטודנטים הרבים שפקדו את ביתו לצורך קבלת הדרכה, גרעו אף הם מתקציב משק הבית, בשל הוצאות האירוח.
שמו של מלנכתון הלך לפניו באוניברסיטאות רבות בכל רחבי אירופה והוא קיבל מהן הצעות עבודה מפתות.
החשש, שמא יתפתה מלנכתון לאחת מההצעות הללו, גרמה ליוהאן פרידריך מסקסוניה - הנסיך הבוחר של סקסוניה, חסיד מושבע של לותר וראש הקונפדרציה הפרוטסטנטית של האימפריה הרומית הקדושה, לבנות עבור הזוג בית הולם שישאירם בוויטנברג.
הבית נבנה בשטח הבית בו התגוררו והוא ידוע היום בשמו "בית מלנכתון בוויטנברג".
המשפחה עברה להתגורר בביתם החדש בשנת 1537. מלנכתון התמסר למשפחתו והרעיף אהבה לילדיו.
לאחר שילדו גאורג הלך לעולמו בגיל שנתיים, החל לסבול מנדודי שינה, שהחמירו עם השנים בשל הדאגה לילדיו.
עם מותה של אשתו בחודש אוקטובר 1557, אותה למד להוקיר ולאהוב עם השנים, חש כי חרב עליו עולמו והביע את רצונו ללכת בעקבותיה.
מלנכתון, היה צנום ולא ניחן בחוסן גופני, ובשל קולו הרך חש לעיתים חוסר ביטחון, שעמד בניגוד גמור ליכולתו לנהל משא ומתן בקשיחות ולהופיע באופן רהוט בפני קהל.
המתח שליווה את הניגודים הללו השפיע על בריאותו ובמשך כל חייו נאלץ לנהל דיאטה מאוזנת.
בתחילת קיץ 1540, הוזמן להשתתף בכנס שערך הקיסר קרל החמישי לקתולים ולפרוטנסטנטים ב-Hagenau, למטרת איחוד ושלום בין הצדדים.
עם הגיעו לכנס חש חולשה ואיבד את הכרתו.
השתתפותו בפולמוס לא הייתה במיטבה.
בשנת 1560 ערך את מסעו האחרון.
הוא נסע ללייפציג ועם חזרתו ב-4 באפריל נפל למשכב כתוצאה מהצטננות.
במהלך הלילה, בין ה-7 וה- 8 באפריל, החל לסבול מחום גבוה.
למרות טיפולם המסור של בתו מגדלנה ובנה דוקטור Caspar Peucer, כוחותיו אזלו.
למרות מצבו הקשה, ניסה 4 ימים מאוחר יותר לשאת הרצאה באוניברסיטה, אך כוחו לא עמד בכך.
מספר ימים לפני מותו, כתב בין השאר "לכו אל האור, ראו את אלוהים, ראו את בנו, למדו את המסתוריות של החיים, אם כי לעולם לא תוכלו להבין זאת כל עוד הנכם חיים".
ב-19 באפריל, תקוותו להצטרף לאשתו המנוחה התגשמה.
הוא מצא את מקום מנוחתו האחרון בכנסיית הטירה בויטנברג, לצדו של מרטין לותר, מורו וחברו לדרך.
על מצבתו נחקקו בלטינית המילים הבאות: כאן נח על משכבו גופו של האיש הראוי לשבח - פיליפ מלנכתון, אשר נפטר ב-19 באפריל 1560 בעיר זו, לאחר שחי 63 שנים, 2 חודשים ו-2 ימים".
המחלוקות התאולוגיות שאפיינו את תקופת הרפורמציה, התעצמו לאחר פרסום חיבורו של מרטין לותר 95 התזות בשנת 1517, בו כפר בקיומו של כור המצרף וביכולתה של הכנסייה למכור שטרות כפרה עקב עקרון הפרה-דסטינציה.
לותר ומלנכתון ביססו את הזרם הפרוטסטנטי על שלושה עקרונות יסוד:
האמונה בלבד (Sola Fide) - אין בכוחם של מעשים טובים, השתתפות בטקסי פולחן וקניית שטרות כפרה להביא לגאולת האדם, שכן זוהי כוחה של האמונה בלבד.
החסד בלבד (Sola Gratia) - האל מעניק את חסדו לאדם ואין הוא יכול לרכוש אותו באמצעות תפילה או בדרכים אחרות.
כתבי הקודש בלבד (Sola Scriptura) - האמת האלוהית ניתנה בשלמותה בכתבי הקודש, כך שאין צורך בפרשנותם של כוהני הכנסייה המשמשים כמתווכים.
שלושת העקרונות הללו עמדו במשך כל חייהם במוקד המחלוקות שהתגלעו בין הממסד הקתולי לבין התנועה הפרוטסטנטית והן באו לידי ביטוי באסיפות הרייכסטאג של האימפריה הרומית הקדושה (ביניהן הדיאט של אוגסבורג, הדיאט של נירנברג, הדיאט של רגנסבורג והדיאט של ורמיזא).
בחיבור זה המכיל 71 עמודים הגן מלנכתון על רעיונותיו של לותר שהופצו ברבים והיוו איום על יסודותיה של האמונה הקתולית ומעמדה של הכנסייה הקתולית והעומד בראשה.
הוא כתב כי כל מטרתו של לותר, היא למנוע מהכנסייה לנצל את המון העם, כי לותר אינו עוין את הפילוסופיה, אלא רק את זו שאינה מבינה את הדברים לעומקם ופוגעת במצפונם של בני האדם, וכי לותר מרומם את הבשורה מעל לסמכותו של האפיפיור ונציגיו.
הוא משלים באמצעות התפילה, הרבה יותר מאשר אנו משיגים בהשמעת דעותינו.
אין דבר רע יותר אשר עלול להתרחש בגורלנו מאשר הוקעתו של מרטין לותר".
החיבור נכתב בעת שלותר הסתתר בטירת וארטבורג מחשש לשלום חייו.
לאחר ששרף את הבולה האפיפיורית בפומבי ונודה על ידי האפיפיור לאו העשירי, זומן להופיע בפני הקיסר קרל החמישי בדיאט של וורמס בתקווה "להחזירו למוטב".
תקווה זו נכזבה לאחר שלותר אמר "כאן אני עומד איני יכול אחרת" וכן "כל חוקי האפיפיורים וכל תקנות אספות הקונצילים כאין וכאפס נחשבו בעיני, ורק אם תשיבוני מדבר ה' בספריו שנאמרו ברוח הקודש אודה על שגגתי".
בעקבות דבריו, פרסם קרל החמישי צו קיסרי האדיקט של וורמס, בו גינה את רעיונותיו של לותר תוך הטלת חרם שהתיר את דמו.
באותה עת ששהה בוורמס, שלח לותר מכתב למלנכתון בו התבקש להמשיך את משימתם המשותפת, אם חלילה אויביו ירצחו אותו בוורמס.
"אל תירא להתייצב לצד האמת.
המשך בינתיים לבצע את עבודתי, כיוון שאיני יכול להיות כאן.
אתה מסוגל לבצע זאת טוב ממני, לכן לא תהייה זו אבדה גדולה, כל עוד אתה נשאר".
יחסו של מלנכתון ליהודים, היה מעט שונה מיחסו של לותר, שבתחילה דן אותם לרחמים בשל התלאות שסבלו ובערוב ימיו גינה אותם ואף כתב כתבי פלסתר נגדם.
תלמידי לותר נטו לקבל את גישתו כלפי היהודים, אך יחסם כלפיהם לא היה קיצוני כמו זה של לותר ונושא זה לא תפס מקום מרכזי בפעילותם.
כהומניסט, הכיר מלנכתון בחשיבות לימוד השפה העברית ככלי הכרחי להבנת כתבי הקודש, אך דחה מכל וכל את פרשנותם של הרבנים.
לאחר שלותר פרסם את כתבי השטנה כלפי היהודים, נשא דרשה בשנת 1549, בה טען כי "ידיעת העברית היא חיונית כדי להתמודד עם פרשנותם של היהודים שאינם זונחים את חלומותיהם לשלוט בעולם" ותיאר אותה "כתוצר אשליותיהם והזיותיהם של רבנים".
על כתב הפולמוס דבריו האחרונים של דוד שכתב לותר, המליץ כחוברת מהנה לקריאה, אך על כתב השטנה הנוסף שכתב לותר על היהודים ושקריהם, העדיף לא להתייחס.
הבישוף מברלין שנחשף לסיפור האמיתי באמצעות הכומר, ציווה עליו לנצור את הדברים בליבו, אך שנים לאחר מכן, בעקבות המרתו לאמונה הפרוטסטנטית, חשף את הסוד שהציק לו במשך שנים.
עדות זו של מלנכתון, לא נבעה מרצונו לסייע ליהודים, אלא מתוך כוונה לחשוף את אכזריותה של הכנסייה הקתולית בשל שיקולים פוליטיים.
עם זאת, עדות זו גרמה לנסיך יואכים השני מברנדנבורג, לבטל את צו הגירוש שהוטל על היהודים באותה עת ולקדם מדיניות ליברלית יחסית כלפיהם, למרות מתנגדיו.