tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא העפיל שוב לגמר אליפות העולם ב-2006 שם הפסיד לגריים דוט 18-14. באותה השנה זכה אבדון באליפות בריטניה לאחר שגבר בגמר על סטיבן הנדרי.
שני תוארי הדירוג האחרונים שלו היו באליפות סין הפתוחה ב-2009 ו-2012. הפעם האחרונה בה העפיל לגמר טורניר דירוג הייתה ב-2018 כאשר הפסיד לקיירן וילסון בפול האנטר קלאסיק.
אבדון פרש מהסבב המקצועני ב-2020 לאחר תקופה ארוכה בה סבל מכאבים בצוואר ובגב.
הוא העפיל ל-18 גמרים של תחרויות דירוג מתוכם ניצח בתשעה.
בנוסף לכך זכה בעוד ארבעה טורנירים מקצועניים שאינם תחרויות דירוג.
לאחר פרישתו מהסבב המקצועני אבדון שימש כפרשן ופנה לאימון.
הוא שימש כמאמן ומנטור למספר שחקנים וביניהם: קיירן וילסון, ג'ק ליסווסקי, שון מרפי, אנת'וני מקגיל ואליוט סלסור.
אבדון נודע כשחקן אינטנסיבי, ממוקד ובעל חוסן מנטלי גבוה.
ג'ייסון פרגוסון, יו"ר איגוד הסנוקר המקצועני אמר עליו כי "לעולם לא תמצאו שחקן שהשקיע יותר מאמץ ומשמעת בספורט או שיש לו כוח מנטלי כזה".
כינויו בסבב הסנוקר הוא "הכוח" (the force).
רוני או'סאליבן אמר עליו כי "יש לו עיניים של פסיכי".
עם השנים הפך סגנון משחקו ליותר ויותר איטי (אין בסנוקר חוק המגביל את פרק הזמן בין מכה למכה).
כאשר התמודד אבדון מול רוני או'סאליבן ברבע גמר אליפות העולם ב-2005 נדרשו לו בשלב מסוים חמש דקות בכדי לצבור רצף של 12 נקודות (בעבר השלים או'סאליבן רצף מקסימלי של 147 נקודות בפרק זמן דומה).
או'סאליבן לגלג על סגנון משחקו ובשלב מסוים העמיד פנים שהוא ישן ושאל את אחד הצופים "מה השעה?".
לאחר המשחק הוא אמר: "רווח לי שזה נגמר, למרות שהפסדתי".
אבדון הואשם בכך שהוא מאט את משחקו בכוונה בכדי להוציא את יריביו משיווי משקלם.
בטיימס נכתב עליו כי איטיות המשחק שלו היא למעשה רמאות.
אבדון הגיש תביעת דיבה נגד הטיימס והפסיד.
ג'אד טראמפ אמר עליו: "איך מרשים לו לשחק כל כך לאט?
גמר אליפות העולם ב-2006 בו התמודד אבדון מול גריים דוט הסתיים בשעה 12:52 לאחר חצות, מאוחר יותר מהשעה בו הסתיים הגמר ב-1985, למרות שהגמר ב-1985 כלל שלושה משחקונים יותר.
דוט ואבדון נפגשו שוב באליפות העולם ב-2013. המשחק, שהתסיים בניצחונו של דוט 10-6, נמשך למעלה משבע שעות ומארגני התחרות נאלצו לקבוע סשן שלישי היות שהמשחק לא הגיע לסיומו במסגרת שני הסשנים שהוקצו לו.
דוט אמר על אבדון כי האיטיות שלו "הורגת את המשחק" וכי אין שום הצדקה לאיטיות שלו.
אבדון הוא עיוור צבעים ולעיתים הוא נאלץ להיעזר בשופט בכדי להבחין בין כדורים ובמספר מקרים הוא הטביע את הכדור הלא נכון.
לאבדון ארבעה ילדים מנישואיו הראשונים.
ב-2005 עבר אבדון עם משפחתו לדובאי.
הוא התגרש ב-2009, נישא בשנית ב-2010 ועבר לגור בארץ מוצאה של אשתו השנייה, הונגריה.
אבדון עסק לתקופה קצרה במוזיקה ושחרר שלושה סינגלים.
הוא מצדד בהילינג ורפואה אלטרניטיבית והוא החל לאמץ אורח חיים טבעוני בעקבות מותו של אביו מסרטן ב-2011. במהלך אליפות העולם ב-2011 הוא נאלץ להסיר מבגדיו טלאי עם פרסומת לטיפול אלטרניטבי לסרטן עקב תלונות של צופים.
הוא הושפע מכתביו של נפוליאון היל ואמר כי חייו השתנו עקב קריאת ספרו "תחשוב, תתעשר".
בשנים האחרונות עוסק אבדון בהרבעת סוסי מרוץ.
שנהטורניריריב בגמרתוצאה בגמר1993גרנד פריקן דוהרטי9-61997אליפות תאילנד הפתוחהנייג'ל בונד9-72000אליפות בריטניה הפתוחהג'ימי וייט9-62001אליפות סקוטלנד הפתוחהקן דוהרטי9-72002אליפות העולם בסנוקרסטיבן הנדרי18-172004המאסטרס האירימארק קינג10-72006אליפות בריטניהסטיבן הנדרי10-62009אליפות סין הפתוחהג'ון היגינס10-82012אליפות סין הפתוחהסטיבן מגווייר10-9
פיטר אגבה הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת מכבי חיפה מליגת העל הישראלית.
אגבה גדל במחלקת הנוער של KSM ספורט FA בניגריה.
בשנת 2021 חתם בזאגורץ קרפינה מהליגה הקרואטית השלישית, ושנה לאחר מכן חתם בנ.ק.
דוברבה מליגת המשנה הקרואטית, במדיה ערך 33 הופעות ליגה והבקיע חמישה שערים.
ב-31 באוגוסט 2023 חתם על חוזה לשלוש שנים באולימפיה ליובליאנה מליגת העל הסלובנית, וב-24 בספטמבר 2024 האריך את חוזהו במועדון עד לשנת 2028. בעונת זכה עם הקבוצה באליפות סלובניה.
הוא ערך 66 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-12 בספטמבר 2025 חתם על חוזה לשלוש שנים במכבי חיפה מליגת העל הישראלית.
ב-21 בספטמבר ערך הופעת בכורה בקבוצה, בתיקו 1-1 עם הפועל חיפה.
פיטר בוגדנוביץ' היה במאי קולנוע ושחקן קולנוע יהודי אמריקאי.
פיטר בוגדנוביץ' נולד ב-30 ביולי 1939 בקינגסטון, ניו יורק שבארצות הברית, לאם יהודייה ילידת אוסטריה, ולאב סרבי-נוצרי-אורתודוקסי.
בוגדנוביץ' החל את דרכו כמבקר קולנוע ועורך של תוכניות הקולנוע במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
ב-1966 עבר עם אשתו ללוס אנג'לס מתוך מטרה לעסוק בבימוי.
סרטו המפורסם ביותר של בוגדנוביץ' הוא הצגת הקולנוע האחרונה (1971), על פי תסריט שבוגדנוביץ' כתב ביחד עם לארי מק'מרטרי.
הסרט, סיפורם של שני צעירים הגדלים יחדיו בעיר בטקסס, היה מועמד לפרס אוסקר בשמונה קטגוריות שונות וזכה לבסוף בשני פרסים.
במהלך צילומי הסרט בוגדנוביץ' התאהב בסיביל שפרד ששיחקה בו בתפקיד ראשי, רומן שנמשך כ-8 שנים והוביל לגירושיו של בוגדנוביץ' מאשתו.
בין הסרטים שבוגדנוביץ' ביים בולטים גם מה נשמע, דוק?, קומדיה של טעויות מ-1972 בכיכובם של ברברה סטרייסנד וראיין אוניל, וירח של נייר, דרמה קומית מ-1973 בכיכובם של ראיין אוניל ובתו טייטום.
ב-1980 בוגדנוביץ' ביים קומדיה רומנטית בשם "הם צחקו על כולם" ().
במהלך הצילומים התאהב בשחקנית בת ה-20 דורותי סטראטן (), שהייתה "נערת השנה" של מגזין פלייבוי באותה השנה.
הרומן ביניהם הוביל את בעלה של סטראטן לרצוח אותה ולהתאבד, זמן קצר לאחר השלמת צילומי הסרט.
הרצח של סטראטן השפיע קשות על בוגדנוביץ', שחדל לביים למספר שנים, וכתב ספר על המאורעות.
ב-1988, כשהוא בן 49, התחתן בוגדנוביץ' עם לואיס סטראטן (Louise Stratten), אחותה הצעירה של דורותי, שהייתה אז בת 20.
לאחר תקופה שבה לא ביים סרטים, חזר בוגדנוביץ' לביים ב-1985 עם הסרט מסכה שזכה לשבחי הביקורת.
ב-1990 ביים סרט המשך ל"הצגת הקולנוע האחרונה", טקססוויל, שלא הצליח לשחזר את ההצלחה של קודמו.
בוגדנוביץ' אף ביצע כמה תפקידים כשחקן: הוא גילם את הדמות הראשית בסרטו הראשון ושיחק בתפקיד הפסיכולוג של ד"ר מלפי בסדרה "הסופרנוס".
בשנת 1997 שיחק בסרט הטלוויזיה "נשות המאפיה" לצד ונסה רדגרייב ונסטסיה קינסקי.
ב-2018, לאחר עכובים של עשרות שנים, יצא סרטו האחרון של אורסון וולס בו משחק בוגדנוביץ', הצד האחר של הרוח.
בוגדנוביץ' גם סייע להשלמת עריכת הסרט שצולם במהלך השנים 1970–1976.
בוגדנוביץ' מת בביתו שבלוס אנג'לס ב-6 בינואר 2022.
(1968) - עיבוד לסרט מדע בדיוני סובייטי.
בוגדנוביץ' חתום עליו כבמאי בשם הבדוי דרק תומאס (Derek Thomas).
(1971) - סרט דוקומנטרי על הבמאי ג'ון פורד
הצגת הקולנוע האחרונה (The Last Picture Show (1971
ירח של נייר (1973) Paper Moon
נתפסים על חם (1992) Noises Off
המיאו של החתול (The Cat's Meow (2001
באסטר הגדול (2018) - סרט דוקומנטרי על באסטר קיטון
פיטר ברויגל (לעיתים נכתב ברויכל.
בהולנדית: Pieter Bruegel de Oude, מבוטא בְּרֶחֶל; 1525 – 9 בספטמבר 1569) היה צייר פלמי שנודע בציורי נוף וחיי איכרים.
יצירותיו של ברויגל התמקדו בקטנותו של האדם מול עוצמתו של הטבע, וניכרת בהן השפעתו של הירונימוס בוש.
ברויגל נחשב לצייר הפלמי המקורי ביותר בזמנו, ולצייר הנוף המערבי הראשון.
פיטר ברויגל הוא אבי שושלת ציירי ברויגל.
בניו הם פיטר ברויגל הבן ויאן ברויגל האב, שהיה עוזרו של פטר פאול רובנס.
בנו של יאן ברויגל האב היה הצייר יאן ברויגל הבן.
ברויגל נולד בעיירה ברדה (Breda) בארצות השפלה ההאבסבורגיות (הולנד של ימינו) והחל את לימודיו אצל פיטר קוקה ואן אאלסט, שלימים היה לחותנו.
ברויגל הצטרף ב-1551 לגילדת הציירים באנטוורפן ונסע לרומא ב-1553, על מנת להעשיר את ניסיונו באמנות ציור הנוף.
בשובו מרומא צייר ברויגל יצירות רבות, הסובבות בעיקר סביב חייהם של איכרים פלמיים.
ב-1563 הוא נשא לאישה את מייקה, בתו של ואן אאלסט, ועקר לבריסל, שם חי עד מותו בספטמבר 1569.
שני בניו של ברויגל, פיטר ויאן, היו גם הם לציירים ברבות הימים.
עם זאת, שניהם היו צעירים מאוד כשאביהם נפטר, ולכן לא הושפעו ממנו ישירות.
יאן, הצעיר מבין השניים, הפך לעוזרו של צייר פלמי מפורסם נוסף, פטר פאול רובנס.
בעשר השנים שבין שובו מרומא למעבר לבריסל צייר ברויגל בעיקר ציורים עמוסים איכרים עליזים ומלאי חיים.
בבריסל צייר סדרה המייצגת את חודשי השנה - נושא המקובל באמנות ימי הביניים.
ציוריו החשובים ביותר נעשו כולם בשנותיו האחרונות, והם עוסקים בחיי הכפר ובדת הנוצרית.
ברויגל האב מומן בעיקר על ידי אספני אמנות ופטרונים עשירים, בני המעמד הגבוה והאצולה בבריסל.
אחד מפטרוניו החשובים היה ניקלס יונגהלינק (Niclaes Jonghelinck), סוחר ואספן אמנות עשיר באנטוורפן.
יונגהלינק הזמין יצירות מרכזיות מאת ברויגל, כולל הסדרה המפורסמת "חודשים" שתיארה סצנות יומיומיות מחיי האיכרים לאורך העונות, ובהן "ציידים בשלג" ו"היום הקודר".
תמיכתם של יונגהלינק ופטרונים אחרים אפשרה לברויגל לעבוד באופן עצמאי וליצור אמנות מפורטת ועשירה בפרשנות חברתית, דתית ופוליטית.
הפטרונים מימנו את ברויגל אף על פי שצייר איכרים ואנשים רגילים ולא דמויות מהתנ"ך, דמויות מיתולוגיות, דמויות מהברית החדשה או אצילים, ממספר סיבות:
1. הומניזם ורוח הרנסאנס: בתקופת הרנסאנס היה עניין גובר בהומניזם תוך התמקדות בחוויה האנושית, בחיי היומיום והטבע.
התיאורים המפורטים והשנונים של איכרים, פרי מכחולו של ברויגל, שיקפו את השינוי התרבותי הזה ופטרונים משכילים העריכו את תובנותיו של ברויגל לגבי התנהגות אנושית.
2. ערך מוסרי ואלגורי: ציוריו הציגו איכרים וחיים ארציים, אך ברויגל הכניס בהם נושאי מוסר, רמיזות מקראיות ואלגוריות.
הפטרונים ראו בעבודות אלה לא תיאורים פשוטים של חיים עלובים וארציים, אלא פאזלים אינטלקטואליים ומשלים על החברה, מושג החטא ומושג המעלה הרוחנית והדתית.
3. סאטירה וביקורת: פטרונים עשירים, במיוחד במרכזים עירוניים כמו אנטוורפן, נמשכו לסאטירה ולביקורת חברתית.
ברויגל אפשר להם ליהנות הן מהאסתטיקה של היצירה והן מהתחכום המושגי - דימויים שביקרו טיפשות, גרגרנות או אי צדק חברתי - במסווה של סצנות איכרים.
4. ייחודיות וחדשנות: ברויגל הביא פרספקטיבה רעננה.
ציורי האיכרים שלו היו מופתיים מבחינה טכנית אלא גם משעשעים וסיפוריים, והציעו הפסקה מהאמנות הדתית ששלטה מוקדם יותר.
פטרונים העריכו את האפשרות להחזיק ביצירה ייחודית.
5. סמל סטטוס: עבור אספנים מובחרים, בעלות על עבודתו של ברויגל סימנה טעם מעודן, חינוך מובחר ומעורבות במגמות התרבותיות החדשות של התקופה.
כך בידלו עצמם מאליטות שמרניות.
האמנות של ברויגל אינה נמוכה אלא מרובדת ואינטלקטואלית, והתאימה לטעמם של הפטרונים המתקדמים וקוסמופוליטיים של ימיו.
נוף ונפילת איקרוס, שנת 1558 לערך, מוזה דה בוז-אר, בריסל
הפתגמים ההולנדיים, 1559, גמאלדגאלרי, ברלין
הקרב בין הקרנבל והתענית, 1559, המוזיאון לתולדות האמנות, וינה
משחקי ילדים, 1560, המוזיאון לתולדות האמנות, וינה
שאול (קרב נגד הפלשתים על הגילבוע) 1562, המוזיאון לתולדות האמנות, וינה
שני קופים קטנים, 1562, גמלדגאלרי, ברלין
ניצחון המוות, שנת 1562 לערך, מוזיאו דל פראדו, מדריד
מגדל בבל 1563, המוזיאון לתולדות האמנות, וינה
הבריחה למצרים 1563, גלריית קורטלנד, לונדון
מגדל בבל הקטן, שנת 1563 לערך, מוזיאון בוימאנס-ואן בונינגן, רוטרדם
התהלוכה לגולגותא 1564, המוזיאון לתולדות האמנות, וינה
הערצת המלכים, 1564, הגלריה הלאומית, לונדון
יום אפרורי (פברואר - מאי) 1565, המוזיאון לתולדות האמנות, וינה
טבח התמימים בערך 1565, המפטון קורט, בריטניה/מוזיאון אמנות היסטורי וינה, וינה
משל העיוורים, 1568, מוזיאון קאפודימונטה, נאפולי
חתונה כפרית, 1568, המוזיאון לתולדות האמנות, וינה
פיטר ברויגל הבן (לעיתים נכתב ברויכל.
בהולנדית: Pieter Bruegel, מבוטא בְּרֶחֶל; 1564–1638) היה צייר פלמי בתקופת הרנסאנס, בנו של פיטר ברויגל האב.
אביו נפטר בהיותו בן חמש בלבד.
ברויגל הבן קיבל את הכשרתו האמנותית מצייר הנוף הפלמי ז'יל זן קונינקסלו (Gilles van Coninxloo), שאת אחותו נשא לאחר מכן לאישה.
ברויגל הבן הפך למאסטר בשנת 1585. אז החל לצייר נופים ונושאים דתיים.
ציורי הפנטזיה עם אש ודמויות גרוטסקיות, אשר הובילו בעבר לכינויו "ברויגל של הגיהנום" מיוחסים כיום לאחיו יאן ברויגל האב.
פרט לעבודותיו שנעשו תחת השראתו שלו, ברויגל הבן גם העתיק את עבודותיו של אביו, דבר שהוביל לבלבול באשר לשאלה מי מהם צייר את הציורים.
פיטר בננסון היה עורך דין בריטי, אשר הקים בשנת 1961 את ארגון זכויות האדם "אמנסטי אינטרנשיונל".
פיטר בננסון נולד באנגליה למשפחה יהודית, תחת השם פיטר ג'יימס הנרי סולומון.
הוא היה בנם היחיד של הרולד סולומון ופלורה בננסון.
אביו היה בן למשפחת סוחרים ששימש כקצין בצבא הבריטי.
אמו פלורה ילידת פינסק שבבלארוס, היגרה לבריטניה בצעירותה והייתה פעילה ציונית.
כאשר בננסון היה בן תשע מת אביו, הוא אמץ את שם משפחתה של אימו בשלב מאוחר יותר בחייו.
הסופר ויסטן יו אודן לימד אותו באופן פרטי, ואחר כך למד בבית הספר היוקרתי איטון קולג'.
החל ללמוד בבייליול קולג', אוניברסיטת אוקספורד, אך עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי ושירת כקצין מודיעין.
לאחר המלחמה הוכשר כעורך דין.
בשנת 1961, בננסון קרא בעיתון על שני סטודנטים פורטוגזים שנשפטו לשבע שנות מאסר כשכל חטאם היה הרמת כוסית לחיי "החופש".
בננסון כתב לעורך העיתון "אובזרוור" הבריטי ("The Observer"), וב-28 במאי פרסם זה את מאמרו של בננסון.
המאמר, תחת הכותרת "האסירים הנשכחים", קרא לקוראים לכתוב מכתבי תמיכה בסטודנטים.
כדי לתאם את הקמפיין הוקמה "אמנסטי אינטרנשיונל" ביוני 1961. התגובה הייתה גדולה בהרבה מהצפוי, עד שבתוך שנה התארגנו קבוצות של כותבי מכתבים ביותר מתריסר מדינות, שכתבו להגן על קורבנות חוסר-צדק באשר הם.
באמצע 1962 כבר היו לאמנסטי קבוצות פעילות, או בשלבי התארגנות, בגרמניה המערבית, בלגיה, שווייץ, הולנד, נורווגיה, שוודיה, אירלנד, קנדה, סרי לנקה, יוון, אוסטרליה, ארצות הברית, ניו זילנד, גאנה, ישראל, מקסיקו, ארגנטינה, ג'מייקה, מאלי, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, אתיופיה, ניגריה, בורמה והודו.
בשנת 1966, פרש בננסון מהארגון.
נישואיו לאשתו הראשונה מרגרט אנדרסון הסתיימו בגירושין בשנת 1972. הוא התחתן עם סוזן בות' בשנת 1973. נולדו להם שני ילדים והם חיו כזוג עד מותו בשנת 2005.
פיטר סטיבן פול ברוק (21 במרץ 1925 – 2 ביולי 2022) היה במאי תיאטרון, במאי קולנוע, תאורטיקן של תיאטרון ומפיק יהודי-בריטי משפיע אשר חקר רבות אודות הקשר שנוצר בין השחקנים לקהל והשפעתו על השחקנים ועל ביצוע המופע, בשאיפה להגיע למה שקרא "התיאטרון האוניברסלי" שאינו תלוי תרבות או שפה.
ברוק נולד בלונדון, אנגליה, למשפחה של אקדמאים יהודים רוסים מלטביה.
בן דוד של הבמאי הקולנוע הסובייטי והרוסי ולנטין פלוצ'יק.
למד באוניברסיטת אוקספורד, ונזרק ממנה לאחר שנתפס בתוך הקמפוס עורך סרט עם אנשים שאינם סטודנטים ב-1943. את עבודת הבימוי הראשונה שלו עשה ב-1945, לאחר שהתגלה על ידי בארי ג'קסון.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 עבד על הפקות רבות באירופה ובארצות הברית, וב-1962 חזר וביים במסגרת הלהקה השייקספירית המלכותית את ההפקות של המלך ליר (1962), מארה סאד (1964), וחלום ליל קיץ (1970) והתמנה למנהלו האמנותי.
בשנת 1968 הוזמן על ידי ז'אן-לואי בארו שחקן ובמאי ידוע מאוד בפריז, (שניהל את תיאטרון האומות) כדי להקים קבוצת תיאטרון בינלאומית.
ברוק הגיע לפריז, והחל לעבוד במוזיאון "מוביליה נאסיונאל", בפריז.
הוקמה קבוצה של שחקנים מכל העולם, אך מאורעות מאי 1968 עצרו את עבודתו הניסיונית.
במקביל לעבודתו במקומות שונים בעולם, ב-1970 החל לעבוד גם בפריז.
תחילה היה זה איגוד של שחקנים, רקדנים, מוזיקאים ואמנים אחרים מארצות שונות, שאיתם יצא למסע באפריקה ב-1972 ובאסיה ב-1973. ב-1974 יסד בפריז את תיאטרון בוף דה נור, יחד עם מישלין רוזאן ואת שני המרכזים הבינלאומיים ליצירה ולמחקר התיאטרון (Centre International de Recherche et Création Théâtrale).
שהיה במשך השנים לתיאטרון הממומן מכספי התרבות של הממשלה הצרפתית.
הלהקה מורכבת תמיד משחקנים הבאים מיבשות שונות, ההפקות מתקיימות בצרפתית, בשילוב של מבטאים מהעולם הרחב של שחקנים הבאים מרקעים שונים ושפות שונות.
הצגות מוצלחות מתורגמות לאנגלית, לקראת מסען במדינות דוברות אנגלית.
מקובל לתרום 10% מהפרס לארגון אשר יבחר הזוכה, וברוק בחר להעניק אותו לתיאטרון הישראלי-פלסטיני.
ברוק נפטר ב-2 ביולי 2022 בפריז, צרפת
הבלתי נראה בתיאטרונו של ברוק, הופך לנראה הבימתי
בשנת 1979, עם צאת סרטו של פיטר ברוק, המבוסס על ספרו של גורדייף פגישות עם אנשים מיוחדים, ובעיקר בראיונות שהוא נותן בעיתונות, ברדיו ובטלוויזיה, מתברר כי יש קשר הדוק למדי בין ברוק ובין התנועה הרוחנית של גורדייף.
ברוק נהג לבקר ביודפת והנחה את חברי התנועה בתרגילים, בריקודים הקדושים ובפילוסופיה שלו ושל המורה שלו.
כמו כן, השחקנים שמשתתפים בסרטו זה הם חברי התנועה בפריז, שהרי כדי לבצע את התרגילים, התנועות, והריקודים בסוף הסרט, יש צורך בידע עצום ובתרגול יומיומי.
ברוק הוא מנהיג התנועה של גורדייף בפריז.
ברוק מתבסס על משפט שכתב הנריק איבסן: "הבלתי נראה על הבמה נראה בראשי הצופים, ואילו הבלתי נראה בראשי הצופים נמצא על הבמה".
בעבודת הדוקטורט של מיכל גוברין אשר זכתה לחזות בחזרותיו הסגורות, בתקופת לימודיה באוניברסיטת פריז VIII, נאמר:
לפי גוברין, מבחינת התיאטרון, אין הבדל בין פיטר ברוק, גרוטובסקי ונחמן מברסלב, למרות הפירוט הרב, הדיון האינסופי, שהיא מביאה, והדגש על ההבדלים הרבים שקימים ביניהם...
שהרי שלושתם בנויים כמבנה של בית ספר, ובתוכו מורה, או רב, המנהל, מלמד או מביים את תלמידיו, מחנכם, ומראה להם את הדרך והאמונה ממנה הוא יונק השראתו.
היא מוכיחה שבאותה מידה שבית הכנסת הוא סוג של תיאטרון, כן התיאטרון הוא בית כנסת למימוש העולם הבלתי נראה, כדי שיהיה מוחשי, נגיש וניתן לתפיסה חושית.
במשך השנים ברוק מנסה להפוך את תיאטרונו למוקד משיכה לקהל הרחב, שבו תהיה האפשרות לחבר בין הידע הנרכש אצל המורה הרוחני שלו, ובין השחקנים שלא תמיד היו שייכים לתנועה רוחנית זו.
אך לבסוף מנחיל בתיאטרונו את ערכי התנועה עצמה.
בספרו פגישות עם פיטר ברוק, ובעבודת הדוקטור, אוריאל זוהר מראה כיצד ברוק מדגיש את נושא המימוש הבלתי נראה בכל עבודותיו.
בפרק הריאיון עם ברוק בביצוע ז'ק שאנסל, ברדיו הצרפתי, ברוק נשאל האם הוא שייך לתנועת גורדייף, והוא מאשר זאת באומרו שיש בתנועה כמיליון מאמינים...
בראיון אחר, זוהר מראיין את ברוק, וברוק "מראיין" את זוהר ושואל:
הסרט "פגישות עם אנשים מיוחדים" גם הוא עוסק באותן שאלות.
הנער גורדייף שואל את אביו שאלות על העולם הבלתי נראה.
וכל מהותו של הסרט והספר, היא שאלת השאלות של גורדייף:
שאלות אלו דוחפות אותו למחקר עיקש אחר תשובות המובילות אותו בסופו של דבר למנזר סודי באסיה הרחוקה...
לאורך הדרך הוא פוגש מורים ומדריכים רוחניים מסוגים שונים, ומקבל את הדרכתם, בתקווה להגיע לתשובה.
מרגע שבו החליט ברוק לעבור לפריז בשנת 1968 ולעבוד בתיאטרון האומות, אצל מזמינו ז'אן לואי בארו, הוא מגיע מתוך החלטה להקים מקדש משלו בפריז.
עוברות 4 שנים עד שהוא מוצא תקציב לשני מסעותיו, לאפריקה ולאיראן 1972-73. ברוק מתמודד עם שאלת השפה הבינלאומית, בעזרת המשורר טד יוז, שתאפשר לו ליצור קשר עם כל קהל בעולם.
הדבר מעורר גיחוך אצל כמה, על כוונתו למצוא שפה חדשה ואוניברסלית.
לדברי פיטר הול: לעומת פיטר הול, יש אחרים שממשיכים להעריץ את ברוק.
בשנת 1970 מעלה ברוק את ההצגה "חלום ליל קיץ" שעוררה הדי התפעמות בעולם.
עוד רמזים למחקר הבלתי נראה צצים בתפאורה, בשילוב הצבעים, בשימושי הצלחות והמקלות, ויצירת מוזיקה אחרת, בתחום המשחק והקול.
העבודה בפריז מאופיינת בהקמת קבוצה בינלאומית, ערבוב של אנשים מעולמות שונים, עמים שונים, שפות שונות...
בשנת 1968 ברוק מנהל סדנת תיאטרון בפריז.
פתיחת שערי התיאטרון בוף דה-נורד רק כעבור שש שנים ב-1974. לפני כן, ברוק בוחר את שחקניו לקראת מסעות המחקר, והחיפוש אחר האמת המסתתרת מאחורי היכולת לתקשר עם קהלים שאינם דוברים את שפת השחקנים.
מסע הדומה מאוד למסעותיו של גורדייף, כפי שראינו בסרט עליו.
המסע לאפריקה מתועד בסרט עוסק בניסיון לבנות שפה בלתי מילולית.
אך גם בתרגול היכולת של השחקנים לחדור למחשבות ולרגשות של הפרטנר.
שיטה המתועדת היטב בספרו של אוספנסקי ולאחר מכן הנסיעה לאיראן והניסיון לממש שפה, שאינך מבין את המילים שלה, אך אתה עשוי להבין את המשמעויות המסתתרות מאחורי ההברות שלה...
מחקרו זה של ברוק, החיפוש אחר הבלתי נראה, והדרכים להמחישו בנראה לעין, מתקיים לאורך השנים בכל הצגותיו.
אך ניתן לציין בעיקר את הצגתו מ-1995 בצרפתית: ?"Qui est la" המבוססת על המחזה "המלט" של שקספיר.
בהצגה זו עורך ברוק מספר שינויים בטקסט, כדי ליצור מערך חשיבה אחר מאשר במחזה.
הוא גורם לקהל לחוש את נוכחותה של רוחו של אביו המת, של המלט, לאורך כל המחזה.
במופע זה כמו במחזה "הסערה", וב"מהבהארטה" שיתף פעולה עם אמנים כמו המוזיקאי האיראני מחמוד תבריזי-זאדה ואחרים.
בהצגה "החליפה", משחקת החליפה דמות אדם שנעלם ואיננו.
הקהל מדמיין שהוא שם, הולך, קם, אוכל, אך הוא לא שם, יש רק חליפה והדמות הנשית מאכילה ורוקדת עימה.
כמו כן, בהצגה "העצם של מור לאם (מת נפש)" 1979, מאת בירגו דיופ, המשלבת את המגמה של השפה הבלתי מילולית עם החיפוש אחר הבלתי נראה.
שבו הדמויות מעבירות מסר אחת לשנייה, ללא מילים ברורות לקהל, מעין ג'יבריש.
וכן בהצגה הרצאת הציפורים, מאת פאריד אל-דין אטאר, האיראני, שמבוססת כולה על תנועה, מוזיקה, קשר אמנותי חלומי קסום, ומסע חניכותי אל מסר אנושי-אלוהי, מעבר למודע של האדם.
אך מעל לכל אלה, מהאבהארטה, הצגה בת תשע שעות שהייתה לסרט וכולה חזיונות ואירועים על-חושיים.
היכולת של אנשים לראות אירועים במקומות אחרים, ללא כל טכנולוגיה מפותחת.
האלים מתממשים דרך בני האדם וכו'.
מודרטו קנטבילה, מאת מרגריט דיראס, 1960.
מארה סאד, מאת פטר וייס, על-פי הבימוי של ברוק בתיאטרון, 1966.
פגישות עם אנשים מיוחדים, 1979. מבוסס על הספר פגישות עם אנשים מיוחדים Meetings with Remarkable Men מאת גורדייף, המורה הרוחני של פיטר ברוק, אותו פגש כנראה בפריז בסוף שנות ה-40 וחבר לתנועתו.
כיום נחשב ברוק לאחד המנהיגים המובילים בתנועה זו ובמרכזה בפריז.
הטרגדיה של כרמן, 4 ורסיות שונות, עם שחקנים ראשיים שונים בכל ורסיה.
על פי הבימוי בתיאטרון, 1982.
אהבת סוואן, מאת וולקר שלונדורף, 1983.
מהאבהארטה (סרט 1989), טקסט לקוח מן המיתולוגיה ההודית, על פי הצגתו בת 9 שעות בתיאטרונו בפריז.
הסרט קיים בוורסיות של 6 שעות, ארבע וחצי שעות ושעתיים.
הטרגדיה של המלט, על פי הבימוי בתיאטרון, 2002.
דוקטור פאוסטוס, מאת כריסטופר מארלו, תיאטרון טורש Torch, לונדון.
אדם ואדם עליון, מאת ג'ורג' ברנרד שאו, אנגליה.
האישה מן הים, מאת הנריק איבסן, תיאטרון רפרטוארי בירמינגהם, אנגליה.
מכונת השאול, מאת ז'אן קוקטו, מועדון התיאטרון, לונדון.
עמל אהבה לשווא, מאת שקספיר, סטרטפורד אפון אייבון אנגליה 1946.
Vicious circle, מאת ז'אן-פול סארטר מועדון התיאטרון, לונדון 1946.
האחים קרמזוב, על פי אלק גינס, מאת דוסטויבסקי, בתיאטרון הלירי הממרסמיט, לונדון, 1946.
רומיאו ויוליה, מאת שקספיר, סטרטפורד אפון אייבון, 1947.
אדם ללא צל והיצאנית המכובדת, מאת סארטר, התיאטרון הלירי, לונדון 1947.
חושך מהירח, מאת האוארד ריצ'דסון את ויליאם ברני, תיאטרון אמבסדור, לונדון 1949.
האולימפיים, מאת ארתור בליס, קובנט גארדן, לונדון, 1949.
סלומה, מאת ריכרד שטראוס, קובנט גארדן, 1949.
נישואי פיגרו, מאת מוצרט, קובנט גארדן, 1949.
טבעת סביב הירח, מאת ז'אן אנוי, תיאטרון הגלוב, לונדון 1950.
מידה כנגד מידה, מאת שקספיר, סטרטפורד אפון אייבון, 1950.
הבקתה הקטנה, מאת אנדרה רוסין, התיאטרון הלירי, לונדון 1950.
מותו של סוכן, מאת ארתור מילר, התיאטרון הלאומי בריסל 1951.
אופרה בגרוש, מאת ג'ון וויטינג, תיאטרון הימרקט, לונדון 1951.
אגדת חורף, מאת שקספיר, תיאטרון פניקס, לונדון 1951.
יונה, מאת ז'אן אנוי, התיאטרון החדש, לונדון 1952.
ונציה, מאת תומאס אוטאיי, התיאטרון הלירי, לונדון 1953.
פאוסט, מאת שארל גונו, מטרופוליטן אופרה, ניו יורק 1953.
The dark is light enough, מאת כריסטופר פריי, תיאטרון אולדוויש, לונדון 1954.
בית הפרחים, מאת טרומן קפוטה, musique Harold Arlen, ניו יורק 1954.
העפרוני, מאת ז'אן אנוי, לונדון 1955.
טיטוס אנדרוניקוס, מאת שקספיר, סטרטפורד אפון אייבון 1955.
המלט, מאת שקספיר, תיאטרון פניקס, לונדון, ותיאטרון האמנויות, מוסקבה, 1955.
מראה מעל הגשר, מאת ארתור מילר, תיאטרון הקומדי, לונדון 1956.
חתולה על גג פח לוהט, מאת טנסי ויליאמס (בימוי ראשון בצרפת) עם השחקנית ז'אן מורו, תיאטרון אנטואן, פריז 1956.
הכוח והתהילה, על פי גרהם גרין, תיאטרון פניקס, לונדון, 1956.
איחוד משפחתי, מאת ת"ס אליוט, תיאטרון פניקס, לונדון 1956.
הסערה, מאת שקספיר, סטרטפורד אפון אייבון 1957.
מפגש קצוות, תיאטרון אפולו, לונדון 1957.
יבגני אונייגין, מאת פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, מטרופוליטן אופרה, ניו יורק 1957.
מראה מעל הגשר, עיבוד מאת מרסל איימה, תיאטרון אנטואן פריז 1958.
ביקור הגברת הזקנה, פרידריך דירנמאט, ניו יורק, לונדון 1958.
אירמה לה דוס, קומדיה מוזיקלית מאת אלכסנדר ברפורט, תיאטרון לירי, לונדון 1959.
תרגול לחימה, מאת ז'אן אנוי, ניו יורק 1959.
המרפסת, מאת ז'אן ז'נה, תיאטרון ג'ימנס, 1960.
המלך ליר, מאת שקספיר, סטרטפורד אפון אייבון, לונדון, ניו יורק 1962.
הריקוד של סמל מוסגרב, מאת ג'ון ארדן, תיאטרון אתנה 1963.
הפיזיקאים, מאת פרידריך דירנמאט, תיאטרון אולדוויץ', לונדון 1963.
הכומר, מאת רולף הוששוט, תיאטרון אתנה 1963.
מארה סאד, הפקת המחזה מאת פטר וייס, מארה-סאד, המבוסס על סיפורים אמיתיים מתקופת הימצאותו של דה סאד בבית חולים לחולי נפש, שם הוא הציג מחזות לחולים האחרים.
תיאטרון אולדוויץ' לונדון וניו יורק 1964.
החקירה, מאת פטר וייס, תיאטרון אולדוויץ', לונדון וניו יורק 1965.
US, בתיאטרון הלהקה השייקספירית המלכותית, ותיאטרון אולדוויץ', לונדון 1966.
אדיפוס, מאת סנקה, התיאטרון הלאומי, לונדון 1968.
הסערה, מאת שקספיר, הלהקה השייקספירית המלכותית,, לונדון 1968.
חלום ליל קיץ, מאת שקספיר.
ללא תפאורה המזכירה את אתונה, אלא דמויות על נדנדות מסובבות צלחות על מקלות.
במה לבנה עליה מיטה אדומה (במקום סוכת האהבהבים של טיטניה).
השחקנים, לבושי כותנות לילה פשוטות, החזיקו תיילי מתכת אשר הקהל אמור היה לקשר לעצי היער.
תיאטרון סטרטפורד אפון אייבון, 1970, ומסע לניו יורק 1972.
Orghast at Persepolis, הופק במטרה לבחון קשר בלתי-מילולי עם הקהל.
שימוש בשפה חדשה שהמציא המשורר טד יוז, פסטיבל פרספוליס, איראן 1971.
טימון מאתונה, מאת שקספיר, עיבוד ז'אן-קלוד קרייר מחזאי הבית של ברוק.
תיאטרון בוף דה נורד, פריז 1974.
מחזה עם תפאורה מינימליסטית, המתאר גוויעתו ברעב של שבט אפריקאי תיאטרון בוף דה נורד, 1975. (הוסרט ב-1979)
המלך אובו, מאת אלפרד ז'ארי, תיאטרון בוף דה נורד (1977).
מידה כנגד מידה, שקספיר, פריז 1978.
הרצאת הציפורים, בעיבוד קרייר, על פי פאריד אל-דין אטאר, פסטיבל אביניון, תיאטרון בוף דה נורד, פריז 1979.
העצם של מור לאם (מת נפש), בעיבוד קרייר, על פי בירגו דיופ, תיאטרון בוף דה נורד, 1979.
הטרגדיה של כרמן, על פי פרוספר מרימה, הנרי מליאק, לודביק הלווי, תיאטרון בוף דה נורד, פריז, ניו יורק 1981.
גן הדובדבנים, מאת צ'כוב, תיאטרון בוף דה נורד, פריז, 1982. ניו יורק 1988.
צ'ין צ'ין, מאת פרנסואה בייהדוס, בימוי עם מוריס בנישו בהשתתפות מרצ'לו מסטרויאני, תיאטרון מונפרנאס, פריז 1984.
המהאבאראטה, על פי טקסט הודי מיתולוגי, עיבוד קרייר, פריז 1985. (ובפסטיבל אביניון)
ווז'ה אלברט, מאת פרסי מאטבה, מבוגני מאגמה וברני סימון, פריז 1989.
הופעת פליאס, על פי קלוד דבוסי פריז 1992.
האיש שחשב שאשתו היא כובע, מאת אוליבר סאקס, פריז 1993 ובפסטיבל ישראל ירושלים 1995.
Qui est là) מבוסס על "המלט" מאת שקספיר.
הו הימים הטובים, מאת סמואל בקט, 1995.
אני תופעה, על פי "הזיכרון הפנומנלי" מאת אלכסנדר לוריה.
דון ג'ובאני, עבור פסטיבל אקס-אן-פרובאנס, צרפת 1998.
החליפה, מאת קאן טמבה, פריז, 1999.
הרחק מכאן, מאת קריל צ'רצ'יל, פריז 2002.
מותו של קרישנה, מתוך המהאבאראטה, 2002.
ידך בידי, מאת קרול רוקאמורה, 2003.
טירנו בוקאר, על פי חייו ותורתו של החכם מאת בנדיגרה דה אמאדו קויאטה.
האינקויזיטור הגדול, על פי האחים קרמזוב מאת דוסטויבסקי, 2004.
בנזי מת, מאת את'ול פיוגארד, ג'ון קאני וינסטו נטשהונה, פסטיבל אביניון 2006 (הוצג גם בפסטיבל ישראל).
"11 ו-12, חייו ומשנתו של טירנו בוקאר Tierno Bokar", החכם הסופי, מחזה מאת Amadou Hampâté Bâ אמאדו המפאטה בא, 2009. בהצגה זו, בשפה האנגלית, משתתף השחקן החיפאי, מכרם ח'ורי בתפקיד הראשי.
ואראם וארם, מאת פיטר ברוק ומארי הלן אשטיין, על פי אנטונן ארטו, אדוארד גורדון קרייג, שארל דולן, וסבולוד מיירהולד, זאמי מוטוקיו, ויליאם שייקספיר, 2010. המחזה עוסק בחשיבה על תיאטרון, מנקודת מבט של מי שמאמין שהבלתי נראה חייב למצוא מקומו על הבמה.
ומשוחק על ידי מרים גולדשמיט שחקנית ותיקה בתיאטרונו של ברוק, דמות שאיננה מאמינה באפשרות זו.
רוב הזמן בשפה הגרמנית עם כתוביות בצרפתית, אנגלית.
החלל הריק, הוצאת אור עם, 1991
The Open Door 1995 - "מחשבות על משחק ותיאטרון"
Nick Hern Books 2013, - איכות החמלה: מחשבות על שייקספיר
פיטר ברדפורד בנצ'לי היה סופר אמריקאי, כותב הנאומים של נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון.
ספרו רב המכר, "מלתעות" ("Jaws"), יצא לאור ב-1974, והעיבוד הקולנועי לספר, "מלתעות", זכה גם הוא להצלחה.
בנצ'לי נולד בניו יורק שבארצות הברית למשפחה של סופרים.
סבו היה העיתונאי ושחקן הקולנוע רוברט בנצ'לי, אביו היה הסופר נת'ניאל בנצ'לי וגם אחיו הצעיר נאט בנצ'לי הוא סופר ידוע בזכות עצמו.
בנצ'לי ידוע בכתיבת ספרות אימה או מתח שבמרכזם מפלצת מרכזית.
רבים מהספרים מכילים כריש בתור נבל תוקפני אוכל אדם.
לעברית תורגמו רק ארבעה מספריו: מלתעות, "התהום" (עובד לסרט קולנוע תחת אותו שם), "האי הנעלם" ו"הנערה מים קורטז" - כולם בהוצאת ספרי ארז.
בנוסף לכתיבה היה גם תסריטאי, בין השאר לסרט המצליח מלתעות.
הוא אף הופיע בסרט בהופעת קמע בתור עיתונאי על החוף.
פיטר אייזנמן הוא אדריכל יהודי-אמריקאי בולט ואחד הבוחנים הראשונים של זרם הדה-קונסטרוקטיביזם באדריכלות בארצות הברית של חציה השני של המאה ה-20; חתן פרס וולף באדריכלות לשנת 2010.
צורותיו המפורקות של אייזנמן מזהות אותו עם קבוצה אקלקטית של אדריכלים, המתויגים, לעיתים אף כנגד רצונם, כדה-קונסטרוקטיביסטים על ידי חוקרי אדריכלות.
חרף העובדה שאייזנמן עצמו נמנע מזיהוי זה, נאמר עליו כי דרכו האדריכלית שזורה במחלוקות שנועדו בעיקר להשאיר אותו באור הזרקורים, לפחות בראייה אקדמית.
לצד זאת, עבודתו של הפילוסוף הצרפתי הפוסט מודרניסטי, ז'אק דרידה, היא מרכיב חיוני בהשראה ליצירתו של אייזנמן.
אייזנמן מזוהה לרוב בעניבת הפרפר אשר הוא עוטה לצווארו.
אייזנמן נולד בניו ג'רזי למשפחה יהודית, שהתרחקה מהדת.
אחיו הוא הארכאולוג רוברט אייזנמן.
הוא בוגר תואר ראשון באדריכלות מאוניברסיטת קורנל, בעל מאסטר באדריכלות מאוניברסיטת קולומביה ותואר דוקטור מאוניברסיטת קיימברידג'.
הופעתו המשמעותית הראשונה בעין הציבור הייתה כחלק מהחמישייה הניו-יורקית, אשר זכתה לתשומת לב רבה בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, ובלטה בסגנונה האדריכלי המודרניסטי הטהור.
עבודתם מן השנים הללו נחשבת לרוב כעיבוד מחודש לרעיונותיו של לה קורבוזיה.
במרוצת השנים, פנה כל חבר בחמישייה לדרכו הוא, כאשר אייזנמן משויך לאבות התנועה הדה-קונסטרוקטיביסטית באדריכלות.
בין יתר עבודותיו, אחראי אייזנמן על תכנון מרכז וקסנר לאמנויות ועל עיצוב האנדרטה בברלין לזכר קורבנות השואה, אשר הושלמה בשנת 2005.
בשנת 2010 זכה אייזנמן בפרס וולף בקטגוריית האדריכלות יחד עם האדריכל הבריטי דייוויד צ'יפרפילד.
פרופ' פיטר ויליאם אטקינס הוא כימאי אנגלי ששימש כעמית מחקר ופרופסור לכימיה פיזיקלית בלינקולן קולג' באוניברסיטת אוקספורד.
הוא מחברם של ספרים רבים, ובפרט של ספרי לימוד בכימיה.
שלושה מספריו, Physical Chemistry (כעת במהדורה האחת עשרה), Molecular Quantum Mechanics (כעת במהדורה חמישית) ו-Inorganic Chemistry (כעת במהדורה חמישית) הם מספרי הלימוד הנפוצים ביותר כיום בתחומם ברמה האקדמית.
הוא גם מחברם של ספרי מדע פופולרי רבים, בעיקר בתחום הכימיה.
אטקינס נולד ב-1940 באמרשם (Amersham) שבאנגליה לוויליאם הנרי ואלן לואיס (אדוארדס) אטקינס.
הוא למד בבית הספר המקומי, ולאחר מכן למד כימיה לתואר ראשון (אותו סיים ב-1961) ולדוקטורט (אותו סיים ב-1964 בהדרכת פרופ' מרטין סימונס) באוניברסיטת לסטר.
הדוקטורט היה בנושא תהודת ספין חשמלי.
בשנים 1964-1965 שימש כעמית הרקנס (Harkness fellow) באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
משם עבר ללינקולן קולג' באוניברסיטת אוקספורד, שם הוא הרצה עד פרישתו ב-2007.
שימש בפרופסור אורח באוניברסיטת טוקיו (1974), בטכניון (1979), באוניברסיטת פודאן (סין, 1979) ובאוניברסיטאות נוספות.
אטקינס הוא עמית (Fellow) בחברה המלכותית לכימיה, מטעמה זכה במדליית מלדולה ב-1969. הוא משמש גם כראש הוועדה לחינוך כימי של איגוד IUPAC.
הוא זכה במדליית נייהולם (Nyholm Medal) ב-1999, וקיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוטרכט (1992) ומאוניברסיטת מנדלייב במוסקבה (2006).
אטקינס הוא אתאיסט מוצהר, והוא העביר הרצאות ופרסם ספרים בנושאי הומניזם, אתאיזם ועל חוסר ההתאמה הקיימת, לדעתו, בין דת ומדע.
אטקינס נישא בשנת 1964 לג'ודית אן קירטון, וב-1970 נולדה בתם ג'ולייט לואיז טיפאני.
השניים התגרשו ב-1983. ב-1991 הוא נישא לחברתו לעבודה פרופ' סוזן גרינפילד (לימים הברונית גרינפילד), ממנה התגרש ב-2005. ב-2008 נישא לפטרישיה-ג'ין נובס (ברנד במקור).
General Chemistry מהדורה ראשונה 1989, מהדורה שנייה 1992, מהדורה רביעית 2000
כימיה כללית (יחד עם לורטה ג'ונס), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2006
Inorganic Chemistry מהדורה ראשונה 1980, מהדורה חמישית 2010
Physical Chemistry מהדורה ראשונה 1978, מהדורה עשירית 2014, מהדורה אחת עשרה 2018
Molecules מהדורה ראשונה 1987, מהדורה שנייה 2003
הממלכה המחזורית : מסע לארץ היסודות הכימיים, הד ארצי, 2000
אצבע גלילאו: עשרת הרעיונות הגדולים של המדע, תרגם מאנגלית: יכין אונא.
פיטר בויל היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
זכור בעיקר כפרנק ברון, אביו של ריי, בסדרה "כולם אוהבים את ריימונד".
בויל נולד בנוריסטאון, פנסילבניה, ומאוחר יותר עבר לפילדלפיה השכנה.
הוא למד בבית הספר התיכון West Philadelphia Catholic High School, ובשנת 1957 סיים את לימודיו באוניברסיטת לה סאל בפילדלפיה.
הוא שירת בחיל הים האמריקני, אולם הקריירה הצבאית שלו נקטעה בשל התמוטטות עצבים.
בויל עסק בהוראת דרמה בבתי ספר קתוליים בפיטסבורג לפני שפנה למשחק בעצמו.
לאחר מכן למד משחק בניו יורק והחל לשחק בתור מורי השוטר בגרסה הנודדת של "הזוג המוזר" של ניל סיימון, תפקיד אותו עזב בשיקגו על מנת להצטרף לאנסמבל אלתור בעיר.
בויל הופיע בתפקיד קצר בסרט "מדיום קול" בשנת 1969.
בויל כיכב לראשונה בסרט "ג'ו" בשנת 1970. בתקופה זו הוא התיידד עם השחקנית ג'יין פונדה, ואף השתתף עמה בהפגנות רבות נגד מלחמת וייטנאם.
תפקידו הבא בקולנוע היה לצדו של רוברט רדפורד בסרט "המועמד" (1972).
בשנת 1974 שיחק בויל בתפקיד המפלצת של פרנקנשטיין בסרט "פרנקנשטיין הצעיר" של מל ברוקס.
בויל קיבל את מועמדותו הראשונה לפרסי אמי בשנת 1997, על תפקידו בסרט הטלוויזיה "Tail Gunner Joe".
במהלך השנים הוא הופיע בסרטים רבים נוספים, בהם "נהג מונית" של מרטין סקורסזה (1976), "מלקולם אקס" (1992), "ירח דבש בלאס וגאס" (1992) ו"מונסטר בול" (2001).
בתקופה זו השתתף בויל גם בהפקות תיאטרון שונות ובמספר סדרות טלוויזיה, שהמוכרת ביניהן היא, ככל הנראה, כולם אוהבים את ריימונד.
ב-1990 עבר בויל שבץ שהותיר אותו אילם למשך חצי שנה.
לאחר התאוששותו, הוא זכה בפרס אמי בשנת 1996 על תפקיד אורח שגילם בפרק "מנוחתו האחרונה של קלייד ברוקמן" של הסדרה "תיקים באפלה".
אולם כאמור, הוא התפרסם במיוחד על גילום תפקידו של פרנק ברון הנרגן בקומדיית המצבים "כולם אוהבים את ריימונד", בשנים 1996–2005. על תפקידו זה היה בויל במשך מספר שנים מועמד לפרסי אמי, אולם מעולם לא זכה בפרס.
לעומתו, כוכבי הסדרה האחרים - ריי רומנו, פטרישיה היטון, בראד גארט ודוריס רוברטס - זכו כל אחד בפרס אמי אחד לפחות על תפקידיהם בסדרה.
בשנת 1999 לקה בויל בהתקף לב על הסט של "כולם אוהבים את ריימונד", אולם התאושש במהרה ושב לשחק.
ב-12 בדצמבר 2006 נפטר פיטר בויל בבית חולים בניו יורק, לאחר מאבק במיאלומה נפוצה ובמחלת לב.
הוא השאיר אחריו אלמנה, לוריין, ושתי בנות, לוסי ואיימי.
דרך לוריין וחברתה יוקו אונו התחבר בויל עם ג'ון לנון, ולנון אף שימש שושבין בחתונתו של בויל בשנת 1977.
פיטר ארנט (שם מלא באנגלית: Peter Gregg Arnett, 13 בנובמבר 1934 – 17 בדצמבר 2025) היה עיתונאי אמריקאי ממוצא ניו זילנדי.
הוא נודע בסיקור מלחמת וייטנאם ומלחמת המפרץ.
הוא זכה בפרס פוליצר לדיווח בין-לאומי לשנת 1966 על עבודתו בווייטנאם בין השנים 1962 ל-1965, בעיקר בדיווחים עבור סוכנות הידיעות Associated Press.
ארנט נולד בשנת 1934 בריברטון, באזור סאות'לנד בניו זילנד.
עבודתו הראשונה כעיתונאי הייתה ב"סאות'לנד טיימס".
במהלך שנותיו הראשונות בעיתונות, ארנט עבד בדרום מזרח אסיה, בעיקר בבנגקוק.
בשנת 1960 הוא החל לפרסם עיתון קטן בשפה האנגלית בלאוס.
בסופו של דבר, הוא הגיע לווייטנאם, אותה נטשו הצרפתים לאחר שהובסו בדיאן ביין פו על ידי קומוניסטים מצפון וייטנאם.
ארנט הפך לכתב בסוכנות הידיעות Associated Press, במשרדיה בסייגון בדרום ווייטנאם, בשנים בהן ארצות הברית החלה להתערב בסכסוך הפנימי במדינה ובמהלך מלחמת וייטנאם.
ב-7 ביולי 1963, במה שנודע כ"קטטה כפולה של שבעת הימים", הוא נפצע בעימות פיזי שדווח רבות בין קבוצת עיתונאים מערביים לשוטרים סמויים מדרום וייטנאם.
הכתבים ניסו לסקר מחאות בודהיסטיות נגד ממשלת דרום וייטנאם.
מאמריו על האירוע במהלך "מבצע סטארלייט" באוגוסט 1965, עוררו את זעמה של ממשלת ארצות הברית, אשר הגדילה את מספר הכוחות באזור.
במהלך המלחמה ארנט ליווה כוחות בעשרות משימות.
בספטמבר 1972, ארנט הצטרף לקבוצת פעילי שלום אמריקאים, ביניהם ויליאם סלואן קופין ודייוויד דלינגר, בטיול להאנוי, צפון וייטנאם, כדי לקבל שלושה שבויי מלחמה אמריקאים והחזרתם לארצות הברית.
ארנט היה אחד הכתבים המערביים האחרונים שנותרו בסייגון לאחר נפילתה וכיבושה על ידי צבא העם של וייטנאם.
החל משנת 1981, ארנט עבד ברשת CNN במשך 18 שנים.
במהלך מלחמת המפרץ, הוא התפרסם ברחבי העולם ככתב היחיד שעסק בסיקור חי ישירות מבגדד, במיוחד במהלך 16 השעות הראשונות.
דיווחיו הדרמטיים לוו לעיתים קרובות בצליל אזעקות אוויריות ובפיצוץ פצצות אמריקאיות ברקע.
יחד עם שני עיתונאים נוספים של CNN, ברנרד שו וג'ון הולימן, ארנט הביא סיקור רציף מבגדד במשך 16 השעות הראשונות והאינטנסיביות של המלחמה (17 בינואר 1991).
למרות ש-40 עיתונאים זרים נכחו במלון אל-ראשיד בבגדד באותה תקופה, רק ל-CNN היו האמצעים - קו טלפון פרטי המחובר לעמאן השכנה, ירדן - לתקשר עם העולם החיצון.
CNN שידרה את שיחתו המורחבת של ארנט בשידור חי במשך מספר שעות, עם תמונה של ארנט כסרטון וידאו.
עד מהרה עזבו העיתונאים האחרים את עיראק, כולל שני עמיתיהם של CNN, מה שהותיר את ארנט ככתב היחיד שנותר.
דיווחיו על הנזק האזרחי שנגרם מההפצצה לא התקבלו יפה על ידי מפקדי הקואליציה.
הדוברים הרשמיים הדגישו מונחים כמו "פצצות חכמות" ו"דיוק כירורגי" בהצהרותיהם הפומביות, בטענה שמספר הנפגעים האזרחיים הוא מינימלי.
מקורות בבית הלבן תקפו מאוחר יותר את ארנט, וטענו שהוא משמש ככלי להפצת דיסאינפורמציה עיראקית.
שבועיים לאחר תחילת המלחמה, ארנט הצליח להשיג ראיון בלעדי ולא מצונזר עם סדאם חוסיין.
בשל דיווחיו של ארנט מה"צד השני", במשך חמישה שבועות, מלחמת המפרץ הייתה הראשונה ששודרה בשידור חי בטלוויזיה.
בערך באמצע המלחמה, נציגי ה-CIA פנו לארנט.
הם האמינו שהצבא העיראקי מפעיל רשת תקשורת ברמה גבוהה ממרתף מלון אל ראשיד, שם שהו ארנט ואנשי צוות אחרים מ-CNN.
ה-CIA רצה שייצא כדי שחיל האוויר יוכל להפציץ את המלון, אך ארנט סירב.
הוא אמר שקיבל סיור במלון והכחיש שקיים מתקן כזה.
באפריל 2003, במהלך מלחמת ארצות הברית בעיראק, התראיין פיטר ארנט לערוץ טלוויזיה עיראקי, ומתח ביקורת על ארצות הברית והנשיא בוש.
לדבריו "התוכנית הראשונית למתקפה אמריקנית בעיראק נכשלה בעקבות עקשנות הכוחות העיראקים".
דבריו, ובמיוחד העיתוי שבו הם נאמרו, עוררו סערה בארצות הברית, ובתגובה ארנט כינה את התקרית "טעות בשיפוט" והתנצל על דבריו.
עם זאת הוסיף כי "אמרתי בריאיון שנערך בסוף השבוע מה שכולם בכל מקרה יודעים לגבי המלחמה".
למרות התנצלותו, רשת NBC בה עבד, החליטה בסופו של דבר לפטרו, ולאחר שיחה שקיים ארנט עם נשיא החברה, ניל שפירו, הודיעה החברה כי הכתב לא יעבוד יותר עבורה.
לאחר פיטוריו החל לעבוד בעיתון הבריטי "דיילי מירור".
ארנט זכה בפרס פוליצר ב-1966 לסיקור בינלאומי, על עבודתו בווייטנאם (שבה עבד בעיקר בשביל סוכנות הידיעות Associated Press).
בנוסף, ארנט נושא באות מסדר התהילה הניו זילנדי (New Zealand Order of Merit).
פיטר סוייר ביגל הוא סופר יהודי אמריקאי יליד ניו יורק, הכותב בעיקר ספרות פנטזיה, אך גם ספרות עיון ותסריטים לקולנוע.
הוא ידוע בראש ובראשונה בזכות ספרו "החדקרן האחרון", משנת 1968. ב-2018 היה הסופר ה-34 שזכה ב"פרס הגרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים, המחולק החל מ-1975 מדי שנה או שנתיים, במסגרת טקס חלוקת פרסי נבולה.
בספריו ביגל משלב לעיתים שירים.
את ספרו הראשון, 'מקום נעים ופרטי', כתב בהיותו בן 19 (1960).
הספר מתרחש בבית קברות ניו-יורקי.
בין ספריו האחרים: (I See by My Outfit' (1965', המתאר חוויות ממסע באופנועים לרוחבה של ארצות הברית, ו-'שירו של בעל הפונדק' (1993), סיפור פנטסיה אפל במקצת שמככבות בו שלוש נשים מסתוריות.
כתסריטאי כתב ביגל, בין השאר, את התסריט לסרט המצויר של ראלף באקשי לפי 'שר הטבעות' של טולקין, (1978), את התסריט לסרט מצויר על פי ספרו שלו, 'החדקרן האחרון', אחד הפרקים היותר פופולריים ("סארק") בסדרת הטלוויזיה 'מסע בין כוכבים', ו-'סיפור מצרים' סרט מצויר המופץ בווידאו על עלילות משה במדבר (1998).
"החדקרן האחרון" נחשב היום בעיני רבים כיצירה קלאסית מסוגה, אחד מספרי הפנטסיה הגדולים בזמננו.
הוא נמכר מאז פרסומו ביותר מחמישה מיליון עותקים, ותורגם כמעט לעשרים שפות.
תרגום עברי יצא בשנת 2008. גיבורת הסיפור היא חד-קרן ממין נקבה, היוצאת לחפש את בני מינה החד-קרנים, לאחר שמסתבר לה שכולם נעלמו והיא נותרה החד-קרן האחרונה בתבל.
בדרכה מצטרפים אליה שמנדריק, הקוסם הכושל, ומולי גרו, אישה טובת לב, שהחיים לא הטיבו עימה.
במהלך הסיפור, החד-קרן, היצור האלמותי והמושלם, לומדת משהו על מעלותיהם של בני-התמותה.
ייחודו של הספר הוא בכך שאינו מסתפק בסיפור עלילה רב-המצאות, אלא מנסה לבחון את מהותו של סיפור הפנטסיה עצמו.
הספר מעמת, לפיכך, בין אגדה למציאות, בין הנצחי להיסטורי, בין הבדיה הספרותית לבין גיבוריה.
"האם מעולם לא היית בסיפור אגדה?" שואל שמנדריק את מולי, כאשר זו תמהה על השתלשלות המאורעות.
ההסתכלות העצמית הזו, שהיא אירונית ובה בעת פיוטית, הופכת ספר זה למיוחד במינו במסגרת הז'אנר של ספרות פנטזיה.
סרט מצויר על פי הספר הופק ב-1982. ב-2005 פרסם ביגל סיפור בשם 'שני לבבות' המהווה המשך לספר המקורי.
הסיפור זכה בפרס הוגו לשנת 2006 ובפרס נבולה לשנת 2007. ביגל הודיע גם על כוונתו לפרסם טיוטות של 'החדקרן האחרון' ובהן דמויות שלא נכללו בנוסח הסופי, וכן פירוט של המקורות לשלל הציטוטים המשולבים באחת התמונות המבריקות שבספר, בה משוחחת חדת-הקרן עם פרפר פטפטן, חובב ספרות.
ביגל, החדקרן האחרון, ספריית פועלים, 2008. תרגם: רון פוקס.
פיטר ברגמן הוא שחקן אופרות סבון אמריקאי.
ברגמן נולד במפרץ גואנטנמו, טריטוריה אמריקנית בקובה, שם שירת אביו כקצין בצי ארצות הברית ולו שלושה אחים.
בילדותו עברה משפחתו ממקום מגורים אחד למשנהו, דבר שהביא את ברגמן לשפר את כישוריו החברתיים, אך גם לסלוד מהרעיון של קריירה צבאית.
בעת לימודיו בתיכון הוא שאף להשיג נערה שנבחנה לתפקיד במחזה "פיטר פן".
ברגמן שרצה להרשימה נבחן גם הוא לתפקיד במחזה ונבחר לגלם את דמותו של קפטן הוק.
החוויה הביאה אותו לנהות אחר קריירת משחק.
לאחר סיום לימודיו בתיכון ושנת לימודים אחת במכללה, העתיק את מקום מגוריו לניו יורק ולאחר שנה שבמהלכה חסך כסף לשכר לימוד החל ברגמן ללמוד באקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה שבעיר (AADA).
באותם ימים הופיע במחזות אוף-ברודוויי ופגש את אשתו הראשונה, השחקנית קריסטין אברסול, לה נישא ב-1976. באותה שנה הופיע בשני פרקים של סדרת הטלוויזיה "Kojak".
ב-1979 זכה לתפנית בקריירה כאשר נבחר לגלם את דמותו של ד"ר קליף וורנר באופרת הסבון המצליחה "כל ילדיי".
ברגמן גילם את דמותו של וורנר בשנים 1979-87 ובשנים 1988-89 לצדה של השחקנית טיילור מילר שגילמה את אהובתו המפורסמת, נינה קורטלנד.
ב-1982 גילם ברגמן דמות משנה בסרט הטלוויזיה "Fantasies".
ב-1986 כיכב בסרטון פרסומת לסירופ שיעול, עם המשפט שהפך מפורסם: "אינני רופא, אבל אני משחק אחד כזה בטלוויזיה".
ב-1989 הצטרף לצוות השחקנים של אופרת הסבון הפופולרית "צעירים חסרי מנוח" והחל לגלם את דמותו של ג'ק אבוט (בנו הבכור של ג'ון אבוט, בגילומו של ג'רי דאגלס) במקום השחקן טרי לסטר שגילם את אבוט במשך כעשר שנים.
ברגמן מגלם את דמותו של אבוט עד היום (2021) והוא גילם אותו כתפקיד אורח גם בקומדיית המצבים "נני" (1997) ובאופרת הסבון "היפים והאמיצים" (1998).
היה מועמד לפרס אמי לסדרות יומיות על משחק משובח באופרת הסבון "כל ילדיי" ו-15 פעמים על משחק משובח באופרת הסבון "צעירים חסרי מנוח".
כן זכה בפרס סופ אופרה דייג'סט ב-1993, גם כן על גילום דמותו של ג'ק אבוט.
הוא היה מועמד לפרס זה גם ב-1994.
בשנת 2025 הופיע בפרק הראשון של סדרת הטלוויזיה "פלוריבוס" בתפקיד דייוויס טאפלר.
ב-1976 נישא לשחקנית קריסטין אברסול.
השניים התגרשו ב-1981. ב-1985 נישא למרילן ולזוג בן ובת.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס אמי לבידור בשעות היום2025השחקן הראשי הטוב ביותר בסדרת דרמהצעירים חסרי מנוח
פיטר לודוויג ברגר היה סוציולוג ותאולוג לותרני אמריקאי שנולד באוסטריה, ידוע בשל שותפותו עם תומאס לקמן בחיבור ספרו "הבניה החברתית של המציאות: מסה על סוציולוגיה של הידע" (ניו יורק, 1966).
ברגר נולד בווינה, אוסטריה, וזמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה היגר לארצות הברית.
בואגנר קולג', לאחר מכן המשיך את לימודיו בבית הספר החדש למחקר חברתי בניו-יורק (כיום: בית הספר החדש), וקיבל תואר M.A.
בשנים 1955 ו-1956 עבד באקדמיה האוונגלית בעיירה באד בול שבדרום גרמניה.
בין השנים 1956 ו-1958 היה מרצה בכיר באוניברסיטת דרום קרוליינה.
בין השנים 1958 ו-1963 היה מרצה בכיר בסמינר התאולוגי בהרטפורד.
לאחר מכן היה פרופסור בבית הספר החדש למחקר חברתי, באוניברסיטת ראטגרס ובבוסטון קולג'.
משנת 1981 היה ברגר פרופסור לסוציולוגיה ותאולוגיה באוניברסיטת בוסטון, ומשנת 1985 ניהל את המכון למחקר התרבות הכלכלית, שנקרא כיום המכון לתרבות, דת ויחסים בינלאומיים.
ברגר קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לויולה, ואגנר קולג', האוניברסיטה של נוטרדאם, אוניברסיטת ז'נבה ואוניברסיטת מינכן.
בנוסף, ברגר חבר כבוד באגודות מדעיות רבות.
ברגר ידוע בשל השקפת עולמו לפיה המציאות החברתית היא תוצר של תודעה אנושית.
ברגר עסק בעיקר בקשר שבין הפרט לחברה.
בספרו הבניה החברתית של המציאות, פיתח ברגר תאוריה חברתית: "חברה כמציאות אובייקטיבית וכמציאות סובייקטיבית".
תאוריה זו מתארת את תפיסת הפרט את המציאות הסוביקטיבית, הנובעת מיחסיו עם מבנים חברתיים.
הוא כותב על כך שתפיסות והמצאות אנושיות חדשות הופכות לחלק מהמציאות שלנו באמצעות תהליך של אובייקטיפיקציה.
לרוב מציאות זו אינה נתפסת לאחר מכן כיצירה אנושית, לתהליך זה קורא ברגר ראיפיקציה.
לפי ברגר השפה היא "מערכת הסימנים החשובה ביותר של החברה האנושית".
תפיסתו את המבנה החברתי כסובב סביב חשיבות השפה דומה לאופן שבו ראה הפילוסוף הגל את הרוח.
בדומה לרוב הסוציולוגים של הדת בזמנו, הוא טעה כשחזה כי העולם יעבור תהליך כולל של חילוניות, ומספר פעמים הודה כי טעה, וציין כי המידע שנאסף בנושא מוכיח כי התחזית לא התממשה.
בסוף שנות ה-80, ברגר הכיר באופן פומבי בכך שדת (ישנה וחדשה) לא זו בלבד שנותרה נפוצה אלא במקרים רבים אף הפכה האמונה עצמה למלאת חיים יותר מבעבר.
הוא מציין שהדת היא עדיין כוח חברתי חזק, אך עם זאת פלורליזם והגלובליזציה משנים את האופן שבו אדם חווה את הדת, בעוד שבעבר אופייה של הדת היה מובן מאליו, כיום הדת היא חיפוש אינדיבידואלי אחר העדפה דתית.
עם זאת, בספרו "הדה-חילוניות של העולם" , הוא מסמן את האקדמיה המערבית ואירופה המערבית כיוצאים מהכלל, כמי שנותרו חילוניים לעומת שאר העולם.
למרות הופעת "פרדיגמה חדשה" בסוציולוגיה של הדת, השואבת השראה מתיאורית ה"מחשבה הרציונלית" בבואה להסביר את החברות (כנסיות) והצרכנים (מאמינים), אופן המחשבה של ברגר השפיע על בעלי תפקידים חשובים בתחום הסוציולוגיה כיום.
ברגר הבחין בין "כבוד" לבין "כבוד האדם" .
"כבוד" במובן הקלאסי מבוסס על הקשרים חברתיים, ובמקרים רבים מבוסס על הקשרים מוסדיים או תרבותיים ואף על הקשרים מעמדיים.
בהנגדה לכך, "כבוד האדם" מבוסס חשיבותו של האדם מעצם היותו "אדם" במנותק מכל הקשר חברתי, מוסדיי, תרבותי ומעמדי.
בכך הסביר ברגר את שחיקת מעמדו של "הכבוד" הקלאסי בעת החדשה ובמקביל את צמיחת מעמדו של "כבוד האדם".
שכן, התפיסה בעת החדשה בכלל ובמאה העשרים ואחת בפרט מפחיתה מערך הגופים המוסדיים ומערכם של נוהגים חברתיים-תרבותיים-מעמדיים.
עם זאת, לפי ברגר "מותו של הכבוד הוא מחיר גבוה מאוד לאדם המודרני", וברגר מעריך ש"גילוי מחודָש של הכבוד [הקלאסי], במסגרת התפתחותה העתידית של החברה המודרנית, אפשרי מבחינה אמפירית ורצוי מבחינה מוסרית."
הבניה החברתית של המציאות: מסה על סוציולוגיה של הידע (1966) עם תומאס לקמן.
פיטר אלכסנדר ביינרט הוא עיתונאי, סופר ומרצה יהודי אמריקאי.
ביינרט נולד בקיימברידג' (מסצ'וסטס) לג'וליאן ביינרט, שהיה בעבר פרופסור לארכיטקטוריה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), ולדורין (לבית פינאר), סוכנת נדל"ן, ובעבר מנהלת סדרת סרטי הקולנוע של אוניברסיטת הרווארד, בבית הספר לממשל ע"ש ג'ון קנדי.
הוריו היגרו לארצות הברית מדרום אפריקה, הורי אביו היו מליטא.
אבי אמו היה מרוסיה, ואם אמו ממצרים.
אביו החורג הוא מבקר התיאטרון והמחזאי רוברט ברוסטין.
למד בבית הספר "ניקולאס" בקיימברידג'.
קיבל תואר ראשון בהיסטוריה ובמדע המדינה מאוניברסיטת ייל, שם היה גם חבר "האיחוד הפוליטי ייל".
הוא קיבל תואר שני ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה.
בשנת 1995 החל לעבוד כעורך במגזין "ניו ריפבליק".
בשנת 1999, כשהוא בן 28, מונה לעורך הראשי ושימש בתפקיד זה עד שנת 2006. בין השנים 2007 ל-2009 היה עמית בכיר במועצה ליחסים בינלאומיים (Council on Foreign Relations).
מ-2010 משמש כמרצה לתקשורת ומדעי המדינה באוניברסיטה העירונית של ניו יורק.
מאמריו הופיעו ב"טיים מגזין", ב"ניו יורק טיימס", בבלוג הפוליטי "The Daily Beast" וב-The New York Review of Books.
בשנים 2017–2020 היה בעל טור בעיתון היהודי-אמריקני "הפורוורד".
בשנת 2020 מונה לעורך המגזין היהודי הוותיק "Jewish Currents".
ביינרט מזוהה עם האגף הליברלי ביהדות ארצות הברית, וידוע בביקורתו על מדיניות ההתנחלויות ועל מדיניות ממשלת נתניהו.
הוא גם מבקר את הסיוע האמריקאי לישראל שניתן, לדבריו, ללא תנאי.
באוגוסט 2018, כשבא עם משפחתו לטיול בת מצווה בישראל, הוא עוכב ותושאל בכניסה לנתב"ג לגבי עמדותיו הפוליטיות, פעילותו בארגוני שמאל, והשתתפותו בהפגנות.
לאחר שפרסם זאת במגזין היהודי-אמריקני "פורוורד", נמסר מלשכת ראש הממשלה נתניהו ש"מדובר בטעות מנהלית".
גם השב"כ התנצל, אך בהמשך נחשף כי השב"כ מנהל רישום ומעקב אחרי משתתפים בכינוסים של השמאל.
ביינרט עצמו כינה את ההתנצלות "חלולה", אמר שנתניהו "חצי התנצל", והוסיף: "אקבל את ההתנצלות, כשהוא יתנצל בפני כל הפלסטינים והפלסטינים-אמריקנים שכל יום סובלים מצבים גרועים יותר".
בשנת 2020 כתב מאמר בניו יורק טיימס שכותרתו "אני כבר לא מאמין במדינה יהודית", ובו התנגד לקיומה של מדינה יהודית, חזר בו מתמיכתו בפתרון שתי המדינות וביקש לקדם את פתרון המדינה האחת.
הוא טוען שמטרת הציונות למצוא בית לעם היהודי ולא מדינת לאום.
שהפחד מהפיכה למיעוט לא צריך להצדיק אפליה או שליטה על עם אחר, מאחר שהיהודים הצליחו לחיות בהצלחה גם כמיעוט לאורך ההיסטוריה.
לטענתו הזהות היהודית לא צריכה להתבסס על רוב דמוגרפי, אלא על ערכים, תרבות, קהילה, וחיים שוויוניים לצד הפלסטינים.
בשנת 2025 יצא לאור ספרו "Being Jewish After the Destruction of Gaza: A Reckoning" שבו הוא תוקף את התמיכה האוטומטית של יהדות ארצות הברית במדינת ישראל, לאור ההרס שישראל מבצעת בעזה, ומפרט את חזונו לגבי מדינה אחת לשני העמים.
בשנת 2003 נישא לעורכת הדין דיאנה (רובין) הרטסטיין.
הם גרים עם שני ילדיהם בניו יורק, והילדים לומדים בבית ספר יהודי.
ביינרט שומר כשרות ומבקר בבית הכנסת.
פיטר לורנס באק הוא מוזיקאי מארצות הברית.
ידוע בעיקר בתור הגיטריסט של להקת הרוק האלטרנטיבי אר.אי.אם.
חוץ מעבודתו עם להקת אר.אי.אם., באק השתתף במספר פרויקטים בתור חבר (בהרכבים כגון Hindu Love Gods, The Minus 5, Tuatara), מפיק או נגן אולפן.
לאחר מספר מעברים, משפחתו עברה לאטלנטה, שם למד בתיכון.
לאחר ניסיון במכללה באטלנטה, עבר באק לעיירה את'נס כדי ללמוד במכללה המקומית.
כדי להתפרנס הוא עבד בחנות תקליטים בעיירה (Wuxtry Record), בין לקוחותיו היו חברו ללהקה לעתיד מייקל סטייפ ואמרגן הלהקה, ברטיס דאונס.
מאז תחילת העבודה עם הלהקה ועד היום מקדיש באק את זמנו למוזיקה.
הוא ידוע כבעל ידע אנציקלופדי בנושאים רבים בתחום וברשותו אוסף של מעל 20,000 סינגלים ואלבומים.
סגנון הנגינה של באק על גיטרה הוא פשוט אך ייחודי.
באק מרבה להשתמש בפריטה על מיתרים פתוחים בגיטרות מסוג ריקנבאקר.
האחרים, באק אינו גר כיום באת'נס.
הוא מתגורר בעיקר בפורטלנד וסיאטל.
מאחת מנשותיו, סטפאני, יש לזוג תאומות.
ב-21 באפריל 2001, באק היה על טיסה מסיאטל ללונדון לשם הופעה.
עדים שנכחו על המטוס דיווחו על התנהגות מוזרה של באק בזמן הטיסה שכללה דחיפת תקליטור לתוך עגלת משקאות, צעקות רמות וריב עם הדיילות על יוגורט.
באק הואשם בבית משפט בריטי בעוון תקיפת הדיילות, שכרות בטיסה וגרימת נזק לרכוש בריטיש איירווייז.
באק טען כי שתה מעט יין והשילוב עם תרופות השינה שלקח, הוביל למצב בו לא שלט במעשיו.
בסיום המשפט, בו העיד גם בונו (חבר להקת U2), הוסרו ההאשמות מבאק.
למידע נוסף ראו דיסקוגרפיה של אר.אי.אם.
פיטר רוברט למונט בראון הוא פרופסור ומופקד על הקתדרה על-שם רולינס להיסטוריה באוניברסיטת פרינסטון.
תרומותיו העיקריות הן בשדה מחקר שלהי העת העתיקה ובמיוחד, התרבות הדתית של אחריתה של האימפריה הרומית וראשית ימי הביניים באירופה.
פיטר בראון נולד בדבלין, אירלנד, למשפחה פרוטסטנטית ממוצא אנגלי-אירי.
הוא למד בבית ספר אראבון (aravon), בית ספר היסודי הוותיק ביותר באירלנד, ואחר-כך בבית ספר שרוסברי (Shrewsbury) בשרופשייר, בית ספר פרטי ידוע באנגליה.
בשנים 1953–1956 למד היסטוריה מודרנית בניו קולג', שבאוניברסיטת אוקספורד.
הוא זכה במלגת המרסוורת' במרטון קולג', אוקספורד ובמלגה לשבע שנים מאול סולס קולג', אוקספורד.
בתום לימודי התואר הראשון החל בראון, אולם לא סיים, לכתוב עבודת דוקטורט בהנחייתו של ארנלדו מומיליאנו (באותה עת פרופסור להיסטוריה עתיקה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון).
בראון זכה במספר רב של תוארי כבוד.
מחוץ לארצות הברית זכה בדוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פריבור, שווייץ (1974), טריניטי קולג' (דבלין) (1990), אוניברסיטת פיזה (2001), אוניברסיטת קיימברידג' (2004), האוניברסיטה המרכז-אירופית בבודפשט (2005), אוניברסיטת אוקספורד (2006), קינגס קולג' לונדון (2008) והאוניברסיטה העברית בירושלים (2010).
בארצות הברית קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת שיקגו (1978), אוניברסיטת וזליאן (Wesleyan) (1993), אוניברסיטת טוליין (Tulane) (1994), אוניברסיטת קולומביה (2001), אוניברסיטת הרווארד (2002), האוניברסיטה המתודיסטית הדרומית (Southern Methodist University) (2004), אוניברסיטת ייל (2006), אוניברסיטת נוטרדאם (2008) ואמהרסט קולג' (2009).
הוא חבר של כבוד ברויאל הולווי קולג', באוניברסיטת לונדון ובניו קולג', אוקספורד.
הוא גם חתן פרס היינקן להיסטוריה מטעם האקדמיה ההולנדית לאמנויות ולמדעים (1994), פרס אוסונסיוס (Ausonius) להיסטוריה עתיקה מאוניברסיטת טריר (1999) ופרס Premio Anaxilao מטעם עיריית רג'ו די קלבריה (1999).
ב-2008 זכה ביחד עם ההיסטוריון ההודי רומילה ת'אפר בפרס קלוג על מפעל חיים בחקר מדעי הרוח.
הוא חבר מן החוץ באקדמיה ההולנדית לאמנויות ולמדעים, באקדמיה המלכותית בברצלונה, עמית של כבוד באגודה האיטלקית לחקר הקדושה, הכתות וההגיוגרפיה, וחבר של כבוד באקדמיה האירית המלכותית.
הוא אביר מסדר האמנויות והספרות בצרפת.
בראון, שקורא לפחות חמש עשרה שפות, קנה לעצמו מעמד בהיותו בן 32 כשכתב את הביוגרפיה של אוגוסטינוס, מאז אותה עת הוציא תחת ידו יבול רב של ספרים ומאמרים רבים וכעת בראון הוא מחשובי ההיסטוריונים של שלהי העת העתיקה.