tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלק מהמקורות בהם נעשה שימוש עשויים להיות אוראליים ולא מבוססים על מקורות כתובים, חלקן מזכירות סאגות סקנדינביות, כולל הסיפור על המלך קנוט הגדול שביקר במנזר ושר שיר אנגלו-סקסי לנזירים המכונסים.
מקובל לחלק את הספר לשלושה ספרים.
פרט לחלק ההיסטורי, כולל החלק הראשון גם הקדמה ומבוא.
הוא דן בייסוד המנזר של איליי ובמייסד אתלת'רית', ואילו שבאו לאחריו עד לפלישה הדנית במאה ה-9. תיאור של הרס המנזר על ידי הדנים, ושלטונו של המלך אדגר, מלך אנגליה ( בשנים 959–975, חותם את הספר הראשון.
הספר השני מתחיל בשיקומו של המנזר בתקופת שלטונו של המלך אדגר, תחת הנהגתו של אב המנזר אתלוולד.
רשימות פעליהם של אבות המנזר אחריו, עד לאחרון, ריצ'רד, וכן מסמכים אחרים.
הספר השלישי והאחרון, כולל מידע על הפיכת המנזר לבישופות וקתדרלה, ועל הבישופים הראשונים ומסתיים עם תיאור מות הקדושים של תומאס בקט וכן מסמכים שונים המיוחסים לבישופים.
הספר מתייחס גם לחורבן שנגרם בתקופת האנרכיה שנגרמה בתקופת שלטונו של המלך סטיבן.
הכותב מציין כי בצורת שפגעה בקציר יחד עם מעשי שוד וביזה גרמו לרעב המוני.
הספר מתאר מרחב גאוגרפי של כ-32 עד 48 קילומטרים מהמנזר שמלא בגוויות לא קבורות, ושמחיר בושל של זרעי חיטה עלה ל-200 פנס.
התיאור הארוך של המחלוקת בין הבישוף נייג'ל למלך סטיבן, הובילו לדיון על הקרב בלינקולן ונושאים נוספים שאינם קשורים ישירות למנזר איליי.
הליבר חושף תיאור מפורט של תפקידו של נייג'ל לאורך זמן, אף על פי שבכלליות, ניכרת העדפה של הכותב למלך סטיבן מאשר לבישוף שלו.
עלייתו של הנרי השני לכס באנגליה, נחשב כאירוע חיובי, והליבר מהלל את המלך החדש.
חלק חשוב מכתב היד, הוקדש למעשי ניסים והאדרת הפטרונית של המנזר, אתלת'רית' הקדושה.
התחלת כתב היד מתייחס לחייה של הפטרונית, שדומים לקורות חייהם של קדושים אחרים שנכתבו על ידי גוסקלין (Goscelin) במאה ה-11. ידוע כי גוסקלין ביקר במנזר איליי.
כתב היד גרם כנראה לעלייה של מספר הצליינים המבקרים במנזר, כמו גם איפשרו לנזירים להסביר את ההיסטוריה של תרומות מוקדמות יותר למנזר.
מתנות רבות לכנסייה מתוארים בכתב היד, כגון פרוכת למזבח, שנתרמה על ידי המלכה אמה (מתה בשנת 1052) אשת שני המלכים אתלרד השני מלך אנגליה (מת בשנת 1016) והמלך קנוט (מת בשנת 1035) יחד עם היסטוריה קצרה על הנסיבות שהביאו למתן המתנה.
סיפורי הניסים, מספרות לעיתים קרובות כי מי שרצה בריפוי או מילוי משאלות הדומות למה שנכתב בכתב היד, צריך היה להגיע למנזר, ולהרים תרומה.
ההיסטוריונית ג'ניפר פקסטון, מעלה טיעון כי הרצון להגדלת כמות הצליינים למנזר, הייתה הסיבה העיקרית של מגיהי כתב היד.
דאגה נוספת שהייתה למנזר היא רכישת אדמות למנזר.
כתב היד מתייחס לשלוש רשימות מוקדמות של אינוונטר, שפרטו את רכוש המנזר ותיעדו כל מתנה למנזר, כאשר התורם ולעיתים פרטים על חייו נכתבים גם הם.
רישום זה עזר במקרה והמנזר היה צריך להגן על זכויות או רכוש כנגד קונפליקטים חיצוניים או פנימיים.
הליבר שומש בידי הנזירים על מנת להוכיח כי הרכוש של המנזר הוא של הנזירים ולא של הבישופים, לאחר הפיכתה לבישופות.
הספר גם מתאר את חלוקת הרכוש בין הנזירים והבישוף החדש.
על פי הספר, חלוקה זו נוצרה בימי משרתו של הבישוף הראשון, הארווי לה ברטון, ותואר כמספק בקושי לצורכי הנזירים.
לאחר מכן הספר מתאר מסמכים המגנים את החלוקה של הרכוש בין הנזירים לבישופות.
הספר גם מתאר את הוויכוחים הרבים בין המנזר לבישופות לינקולן, עד הפיכת המנזר לבישופות בעצמה בשנת 1109.
נושא שלישי שתואר בליבר, היה, הדגש על קבורתם של אישים חשובים באדמת המנזר על מנת ליצור עניין אצל אחרים להיקבר שם גם הם ובכך ליצור זרם של תרומות מאלה שרצו לשריין את זכותם להיקבר באדמת המנזר.
כך מודגשים הבישופים של אלמהאם, אתלסטאן ואלפוויין וכן וולפסטאן השני, הארכיבישוף של יורק.
הליבר היה ידוע לכותב העיתים בן המאה ה-13, מת'יו פאריס, שעשה בו שימוש יחד עם ה-Chronicon Abbatiae Rameseiensis של מנזר רמזי, בעבודותיו ההיסטוריות בעצמו.
היסטוריון נוסף בן אותו הזמן, רוג'ר מוונדובר , הכיר את הליבר.
חלק מהמידע המצוי בליבר, חשוב להיסטוריונים, שכן הוא מציין לדוגמה כי היה זה אתלוולד, שתרגם את תקנון בנדיקטוס לאנגלית עתיקה מלטינית.
הליבר הוא ספר ההיסטוריה הארוך ביותר, המתאר את ההיסטוריה המקומית במאה ה-12. וכולל תיאור של המכתבה המלכותית, (royal chancery) ובכך מתעד משרה זו כהעתיקה ביותר הידועה בממלכה האנגלו-סקסית.
הליבר מתאר כיצד המלך אדגר (מת בשנת 975) העניק למנזר את משרת הקנסלור (ראש המכתבה) אולם מהימנות פסקה זו אינו ברור.
ועצם הימצאות משרה שכזו בממלכה האנגלו-סקסית, לפני הכיבוש הנורמני של אנגליה, הוא נושא למחלוקת בין ההיסטוריונים.
ההיסטוריונית דורותי וויטלוק, אומרת כי הליבר הוא עבודה ייחודית בין ההיסטוריות המנזריות שלאחר הכיבוש הנורמני ומשמש כמסמכים משפטיים לכל דבר בחיזוק מבוסס של טענות המנזר על זכויותיו ונכסיו, על מנת לעשות כן, הליבר ריכז יחד מקורות עתיקים שמנעו שליטה כנסייתית במנזר, טרם הפיכתו לבישופות.
ייתכן וחלק מהמסמכים זוייפו או שונו כך שישרתו את צורכי המנזר.
בשל תוכנו המגמתי של הספר, היסטוריונים מתייחסים לליבר בזהירות רבה.
עם זאת, הליבר משמש כמקור היסטורי חשוב לתקופה אותה הוא מכסה כמו גם להיסטוריה הפנימית של המנזר והבישופות.
ההיסטוריונית אנטוניה גראנסדן, מתארת את הליבר כחשוב לטובת ההיסטוריה הכללית, אולם מכיל חוסר אחדות וחזרתיות רבה ומבלבלת.
קיימים 2 כתבי יד, מקוריים שנשמרו בשלמותם.
האחד ב-טריניטי קולג' (קיימברידג'), MS O.2.1, מוכר גם בשם, כתב-יד E ומתוארך לסוף המאה ה-12 והשני בידי קתדרלת איליי, ידוע גם ככת-יד F, ונותר בידי הקתדרלה מראשית כתיבתו במאה ה-13. כאשר הוא היחיד שנותר מהספרייה המקורית של המנזר בימי הביניים.
פרט לשני כתבי היד המלאים, קיימים גם חלקים מכתב היד.
כתב היד המצוי בידי הספרייה הבריטית, כתב יד קוטון טיטוס אי.
איי, ידוע ככתב יד G, מכיל חלק מהספר השני ומתוארך לסוף המאה ה-12 או תחילת המאה ה-13. כתב יד נוסף, קוטון דומיטיאן, הידוע גם ככתב יד B, מתואר לסוף המאה ה-13 ותחילת המאה ה-14, וכולל חלקים מהספר הראשון ואותם חלקים מהספר השני כבכתב יד G.
יחד עם מספר חלקים נוספים.
כתב יד קוטוני נוסף, הווספסיאני, הידוע גם בשם כתב יד A, מכיל חלקים מהספר השלישי ומתואר לשנים 1257-1286 היחס בין כל כתבי היד הוא מורכב, ועד כה, לא ניתן לקשר כיצד מספר כתבי היד קשורים זה לזה.
בלייק, בהוצאה שלו של הליבר, מציע שהספר הראשון היה בעבר יצירה עצמאית, אשר השפיע על כתב יד B, הספר השני והשלישי נכתבו, בהשראתו, כהמשך ושולב בהם הספר הראשון, כך נוצר כתב יד E או גרסה מוקדמת שלו.
הספר השני, עבר אז הגהה נוספת, ושולב על חלקים מכתב יד G, הספר הראשון וכתב יד E, ליצירת כתב יד F.
כתבי יד קרובים כוללים את כתב היד מהספרייה הבודליאנית, באוקספורד, הידוע ככתב יד O, המבוסס על הליבר, אך מאורגן כרשימת פעילותם של אבות המנזר השונים והבישופים ומתוארך למאה ה-14. כתבי יד אחרים הקשורים גם הם לליבר,
"הספר של איליי", הליבר אליאנסיס, נערך והוצא לאור בשנת 1962, על ידי החברה ההיסטורית המלכותית, בעריכתו של בלייק.
ההוצאה כללה את הטקסט הלטיני לצד קטעי טקסט באנגלית עתיקה, אך ללא תרגום.
ג'אנט פיירוותר, הפיקה ב-2005, גרסה אנגלית של הספר, תרגום ללטינית, על ידי המו"ל בויידל פרס.
ליברה חברה לביטוח בע"מ היא חברת ביטוח ישראלית, העוסקת בביטוח כללי וביטוח חיים ומשווקת מגוון מוצרים, בהם: ביטוח רכב, ביטוח משכנתה, ביטוח דירה, ביטוח חיים (ריסק), ביטוחי עסק, ביטוח חיות מחמד, ביטוח נסיעות לחו"ל וכו').
ביוני 2021 החלו ניירות הערך של החברה להיסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
החברה נוסדה בדצמבר 2017 על ידי אתי אלישקוב, שהיא בעלת השליטה ומנכ"לית החברה.
במאי 2018 קיבלה החברה רישיון מבטח, ובאוקטובר 2018 השיקה את פעילותה לציבור הרחב.
במאי 2019 השיקה החברה ביטוחי דירה, ומאז השיקה גם ביטוחי עסק, ביטוח חיות מחמד, ביטוח נסיעות לחו"ל וכן, ביטוחי חיים וביטוחי משכנתא..
ביוני 2021 הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב, לפי שווי של 450 מיליון ש"ח (לפני הכסף).
בפברואר 2024 השיקה החברה אפליקציה בשם "Chik", המספקת ביטוח רכב יומי לנהגים צעירים.
החברה משווקת את שירותיה באמצעות אתר אינטרנט ומוקד טלפוני.
החברה מבטיחה למבוטחיה שיתוף ברווחי החברה.
החברה מאפשרת לקבל את כל השירותים באופן דיגיטלי באמצעות האינטרנט, החל משלב רכישת הביטוח, דרך ביצוע פעולות שירות וטיפול באירועים ביטוחיים, ועד סיום הטיפול בתביעות.
החברה פועלת במודל של שיתוף מבוטחים ברווחים, על בסיס חישוב של אחוז הרווח הנקי מהפרמיה על בסיס דוחותיה הכספיים השנתיים.
רבע מהאחוז המתקבל מחולק למבוטחים באמצעות הנפקת ליברות לארנק הדיגיטלי של המבוטח, אשר יהיו ניתנות להמרה לשקלים ולמימוש לאחר שנה.
לליברה הסכמים עם מספר מבטחות משנה, ביניהם קבוצת הביטוח "סוויס רה".
ליבנאו/שפרוולד היא עיר בת 17,897 תושבים במחוז אוברשפרוואלד-לאוזיץ , במדינת ברנדנבורג שבגרמניה.
העיר ממוקמת בשפרוולד, בערך 82 קילומטרים דרום-מזרחית לברלין, בירת גרמניה.
זהו מרכז התיירות הראשי של השפרוולד, שאליו מגיעים עשרות אלפי תיירים מדי שנה.
אחד מהכינויים שנתנו לה לאורך השנים היה: "עיר המלפפונים", בזכות תעשיית המלפפונים המסורתית הקיימת בה עד היום.
העיירה ליבנאו ממוקמת בחלקו הצפוני של מחוז אוברשפרהוולד-לאוזיץ שבדרום ברנדנבורג, כ-35 ק"מ מערבית לקוטבוס וכ-50 ק"מ צפונית לבירת המחוז, זנפטנברג (Senftenberg).
החלק הצפון-מזרחי של העיר, שכולל את העיר העתיקה של ליבנאו, הרבעים לדה ולייפה וחלקים מן הרבעים בובליץ, קרימניץ, ראגו וצרקוויץ, שוכן בתוך השמורה הביוספרית שפרוולד.
לאורך גבולה הצפון-מזרחי של העיר זורם הנהר גרוסס פליס (Großes Fließ), יובל של נהר שפרה.
ליבנאו הוזכרה לראשונה במסמך מכירות בשנת 1315, אך האמונה היא כי היישוב קדום בהרבה, בשל חפירות מתחת לטירה המקומית, המעידות על התיישבות מהמאה ה-8 או ה-9.
בשנים 1364–1635 הייתה ליבנאו חלק מממלכת בוהמיה.
לאחר מכן, עד שנת 1815, הייתה ליבנאו חלק מנסיכות הבוחר מסקסוניה, ומשנת 1815 עד 1918 נשלטה על ידי ממלכת פרוסיה.
העיר מורכבת מן הרבעים הבאים:
קיטליץ (Kittlitz), המורכב מאייסדורף (Eisdorf), מליכטנאו (Lichtenau) ומשנפלד (Schönfeld)
ליביקוזאורוס (שם מדעי: Libycosaurus; מילולית: "לטאה לובית", זאת על אף שמדובר ביונק) הוא סוג נכחד של פרסתן ממשפחת האנתרקותריים, שחי בין אמצע לסוף המיוקן (בטווח זמן שבין 13 עד 10 מיליון שנה מזמננו) בין צפון אפריקה למרכז אפריקה עד ודרומה עד אוגנדה.
אזור זה כוסה בביצות סבוכות וחמימות בתקופתו.
הליביקוזאורוס היה יונק מגושם ונמוך דמוי-חזיר, אך היה מקורבם של ההיפופוטמיים, שעלה על אורך 3 מטרים ומשקל של קרוב לטון.
בדומה להיפופוטם הוא היה בעל חוטם ולסתות בולטות בעלות זוג ניבים בולטים, מבנה חותכות בעל שורש עמוק ורחב וטוחנות עבות בעלות ציפוי חזק לאכילת שורשים ועשבים, מה שרמז על היותו אוכל צמחים.
היונק הקדום גם היה בעל עיניים בחלק העליון של הראש, התאמה של יונקים מימיים לחיים בתוך המים.
היו לו ארבע רגליים קצרות שהסתיימו בגלילים עם ארבע פרסות שסועות.
סוג זה התגלה בידי החוקר גווידו בונרלי , על בסיס של מאובנים לא ברורים מלוב.
הוא העריך שמדובר על ממצאי זוחל ונתן לסוג את שמו השגוי שלא השתנה גם כשנודע על שיוכו.
מרבית הממצאים כללו לסתות ושיניים טוחנות ונוספות שהתגלו בנוסף ללוב גם בתוניסיה, אלג'יריה, צ'אד ואוגנדה - אזורים שבעבר כוסו בביצות רחבות בהרבה מאשר כיום, עם התפשטות מדבר סהרה.
סוג זה הוא קרובו של המריכופוטמוס (Merycopotamus) שחי לצידו ובעבר שויך לאותו הסוג.
מויסלינג הוא מחוז של העיר ההנזית ליבק.
במחוז מויסלינג נכללים הרבעים: הכפר העתיק מויסליג, ניינדורף, מורגרטן, רייקה וג'נין.
שם המחוז מויסלינג נגזר משם משפחת מויסלינג, שהייתה בעלת אחוזה בפאתי העיר ליבק, אותה קנה בשנת 1376 חבר מועצת עיר המדינה ההנזית ליבק, הֶרמַן פוֹן אוֹזֶנבּרִיגֶה .
מחוז מויסלינג שוכן בין נהר טרווה לתעלת אלבה-ליבק הזורמת לנהר מדרום-מערב לעיר ליבק.
במחוז מויסלינג עובר קו הרכבת ליבק - המבורג, בכפר העתיק מויסלינג עצמו נמצאת תחנת הרכבת ליבק-מויסלינג.
במויסלינג מצטלבים הכבישים ה- A 20 ומסילת הרכבת.
המנהרה בכביש A 20 עוברת מתחת לשטח של הרובע העירוני ניינדורף, מהווה את הגבול בין הרבעים העירוניים מויסלינג/לנינדורף ומויסלינג/ג'נין.
למחוז מויסלינג אין קשר ישיר לכביש המהיר.
ברובע מויסלינג/ג'נין יש מספר גדול של בנייני דירות.
שישה מגדלי מגורים גבוהים במיוחד בדרום-מזרח, דומיננטיים מאוד בנוף.
אזור הבילוי המקומי מויסלינג/אווה שייך אף הוא למחוז.
10,000 תושבי המחוז מתוך סך כל תושבי המחוז המגיע ל-11,600 גרים ברובע מויסלינג/ג'נין.
ברובע נמצאים בריכת השחייה הבלתי מקורה העירונית ובית הקברות היהודי ברחוב נינדרפוף.
אחוזת מויסלינג שהעניקה למחוז את שמו נהרסה בשנת 1970. במקום בו עמדה אחוזת משפחת מויסלינג עומד כיום בניין ציבורי בשם מרכז מוסלינגר Moslinger Mitte הנמצא בצומת דרכים סואנת.
הפסל גונטר פרדיננד ריס יצר את פסלי הקירות שבחזית הבניין בשנת 1970. לאחר שכבר השתתף לפני כן בתערוכות דוקמנטה השנייה והשלישי ובביאנלה של ונציה.
עבודות האמנות העשויות מפלדת אל חלד מומנו על ידי קרן פוסל מליבק.
מדרום מערב לרובע מויסלינג הישנה/ג'נין נמצאים הרבעים העירוניים ניינדורף ומורגרטן אמנם הם הגדולים ביותר בשטחם במחוז אבל גרים בהם רק כ־1400 תושבים.
הבנייה ברבעים אלה מאופיינת בבניינים כפריים, צמודי קרקע וחד משפחתיים הבנויים לאורך רחוב Niendorfer Hauptstraße וברחובות המקבילים.
אחוזת נינדורף ממוקמת גם היא ברחוב נינדורפר האופטשטראסה.
רובע רייקה הוא כפר קטן בצפון-מערב המחוז עם כמאה תושבים.
דורף וגוט מויסלינג הוזכרו לראשונה יחד עם נינדורף ורייקה בשנת 1265 כנכסיהם של קונרד ופרידריך פון מויסלינגן.
מאז 1372 הם היו שייכים לבני משפחת לונברג שונים, כולל לראש העיר ליבק הירונימוס לונבורג ולמשפחה מנכבדי ועשירי העיר ליבק הפטריציאנית הוולן.
כיוון שהיה ממוקם בדוכסות הולשטיין, הריבונות באזור הייתה סיבה למחלוקת מספר פעמים.
גוטרד פון הוולן, בעל האחוזה מאז 1646, קידם את המחוז באמצעות יישוב בעלי מלאכה בצמוד לשערי העיר ליבק שהתחרו בבעלי העסקים שהיו מאוגדים בגילדות שבעיר.
בשנת 1667 התפטר ממועצת העיר כתוצאה ממחלוקת על הרפורמה החוקתית של ליבק בתחום תזרים המזומנים והעמיד את מויסלינג תחת חסות דנית.
רק בשנת 1802 רכשה מועצת ליבק את מויסלינג, נינדורף ורייקה בחזרה.
בשנת 1656, היהודים הראשונים במויסלינג היו סוחרים וצורפים בין בעלי המלאכה שהתיישבו במחוז בחסות גוטהארד פון הוולן במויסלינג.
חלקם הגיעו מהמבורג וחלקם היו יהודים שברחו מפולין לאחר מרד חמלניצקי הגיעו לאזור ולא קיבלו את הזכות להתגורר בליבק.
בית הכנסת הראשון של קהילת יהודי ליבק - מויסלינג נמצא כאן מאז שנת 1727. בית הקברות היהודי במויסלינג, בו קבורים בני משפחת הרב של ליבק הרב שלמה סולומון קרליבך נמצא במחוז.
לאחר שהקהילה היהודית בליבק הושמדה על ידי הנאצים בשואה, בית הקברות נסגר ולא היה בו שימוש עד שהקהילה היהודית בליבק גדלה כתוצאה מההגירה בשנות התשעים מברית המועצות לשעבר ומישראל.
אז נפתח שוב בית הקברות וקברים חדשים נחפרו בשולי אזור הקברים הישנים.
בבית הקברות שבמויסלינג נמצא לוח זיכרון ומצבות המנציחות 38 יהודים ממחנה ברגן בלזן שנהרגו בהפצצת חיל האוויר המלכותי הבריטי את האניה הגרמנית הכף ארקונה שהפליגה לשוודיה.
בבית הקברות טמונים גם 3 ילידים של מעפילי אניית המעפילים אקסודוס 1947 שהיו עצורים בחנה המעצר פפנדורף החל מספטמבר 1947. על קברי הילדים הוצבו מצבות ללא שם, עם שלטים שעליהם נכתב ילד מהאקסודוס ללא שם.
בזמן מעצר מעפילי האקסודוס בפפנדורף המעפילים נמנעו מלמסור את שמותיהם האמתיים מחשש שהבריטים יחזירו אותם לארצות מוצאם.
מספרי תלמידים משנת הלימודים 2017/2018
בית ספר יסודי-לובק-נינדורף, ברחוב נינדרפור האופטסטראסה, 46 תלמידים בשתי כיתות
בית הספר היסודי והקהילתי של היינריך מאן, בשם ברודר-גרים-רינג, 500 תלמידים ב -27 כיתות
בית הספר אסטריד לינדגרן - מרכז התמיכה הגדול ביותר בשלזוויג-הולשטיין עם מוקדי החינוך המיוחדים של למידה, שפה והתפתחות רגשית וחברתית, 599 תלמידים ב -5 חוגים, בפיקוח בסך הכל.
ליבני היא עיר במחוז אוריול שברוסיה.
בסביבות שנת 1586 הוקם מבצר באזור העיר.
המבצר שהוקם באזור היה חשוב בשמירת הגבול הדרומי של נסיכות מוסקבה במקרה של פלישת אויבים .
30 שנה לאחר מכן, שלח איוואן הרביעי את הנסיך מסלסקי לבנות עיירה בסמוך למבצר.
המקום נבזז ונשרף על ידי הטטרים בהזדמנויות רבות.
בשנת 1606, אזרחי ליבני התקוממו כנגד הצאר בוריס גודונוב, הרגו את המושל שלו והכריזו על נאמנותם לדמיטרי הכוזב הראשון.
שנתיים לאחר מכן הוקם בסביבת העיר בסיס כנגד הצאר הרוסי וסילי שויסקי.
בשנת 1618 נשרפה עיירת העץ על ידי הקוזאקים של פטרו קונשביץ'.
העיירה הותקפה שוב ונשרפה עד היסוד ב-1661. ברגע שנפסקו התקפות הטטרים, נפתחה תקופת השגשוג בליבני.
במהלך המאה ה-19 ליבני התחרתה ביילץ כמרכז המסחר העיקרי של האזור.
העיר נכבשה על ידי גרמניה הנאצית בתאריכים 26 בנובמבר–25 בדצמבר 1941. גרמניה השתלטה מחדש על ליבני לזמן קצר בשנים 1942–1943.
הכורה וגיבור העמל הסוציאליסטי, אלכסיי סטחאנוב, נולד בסמוך לליבני.
ליבראטו ג'אנפאולו קקאצ'ה הוא כדורגלן ניו זילנדי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת רקסהאם ובנבחרת ניו זילנד.
קקאצ'ה גדל במחלקת הנוער של איילנד ביי יונייטד.
בשנת 2016 החל לשחק בקבוצת המילואים של ולינגטון פיניקס, ובשנת 2018 החל לשחק בקבוצה הראשונה של המועדון במסגרת ליגת העל האוסטרלית.
הוא ערך 58 הופעות ליגה בקבוצה הראשונה של המועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-28 באוגוסט 2020 חתם קקאצ'ה בסנט טרוידן מליגת העל הבלגית.
ב-26 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–2 למכלן במסגרת המחזור השביעי בליגה לעונת .
בסך הכל ערך 50 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-31 בינואר 2022 הושאל קקאצ'ה לאמפולי מהסרייה א' עד לתום עונת 2021/2022. ב-6 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0-0 נגד בולוניה 1909 במסגרת המחזור ה-24 בליגה.
הוא ערך עשר הופעות ליגה במועדון במהלך תקופת ההשאלה, וב-17 ביוני חתם על חוזה קבוע במועדון.
ב-11 בינואר 2025 כבש שער בכורה במועדון בהפסד
ב-18 ביולי 2025 חתם קקאצ'ה ברקסהאם.
ב-5 ביוני 2018 ערך קקאצ'ה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניו זילנד, בניצחון 0–1 על נבחרת טאיוואן במשחק ידידות.
קקאצ'ה היה חלק מסגל הנבחרת האולימפית של ניו זילנד לטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו בשנת 2021.
ב-27 במרץ 2022 הבקיע קקאצ'ה את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–1 על נבחרת טהיטי במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022
קקאצ'ה היה קפטן הנבחרת בטורניר גביע אוקיאניה לאומות 2024 שהסתיימה בזכייה של ניו זילנד.
ליברדה פז היא אקטיביסטית מקסיקנית - אמריקאית שפעלה בעיקר עבור זכויות חקלאים, ובעיקר חקלאים ממוצא היספני.
בעקבות פועלה בשיתוף עם ה-R.M.M זכתה בפרס רוברט פ.
קנדי לזכויות אדם לשנת 2012.
ההגירה לארצות הברית והעבודה כחקלאית
פז נולדה בעיירה קטנה וענייה במחוז ואחאקה שבמקסיקו.
בגיל 15 היא ואחותה חצו את הגבול אל ארצות הברית בתקווה לחיים טובים ומלאי הזדמנויות.
הן עברו גזענות, שנאת זרים ומחסום שפתי, ומפאת חוסר ההזדמנויות זוג האחיות הצטרפו לאחיהן ועבדו כקוטפי עגבניות במדינת אוהיו.
העבודה הייתה קשה ומפרכת, עם שעות ארוכות של עמידה כפופה בשמש בשדות, ללא תנאי מחיה בסיסיים וזכויות עובדים.
פז נאלצה לישון על הרצפה בחדר קטן עם עוד עשרה אנשים, שם התעללו בה פיזית ומינית.
היא ואחיה נאלצו לעבור ממקום למקום בארצות הברית: מקטיף עגבניות באוהיו למטעי תפוחים בניו יורק, ומשם לפרדסי תפוזים בפלורידה.
רכישת השכלה ותחילת עבודתה כאקטיביסטית
לאחר שלוש שנים של עבודה בשדות, פז עברה לברוקפורט, ניו יורק והתחילה ללמוד בתיכון.
באותו זמן לקחה שיעורים בקולג' הקהילתי של מונרו, ואז עברה ללמוד באונ' RIT, שם בשנת 1998 סיימה תואר ראשון בהנדסה מכנית.
במקביל היא המשיכה לעבוד בשדות כדי לממן את לימודיה, וקבלה אזרחות אמריקאית ב־1998.
בזמן הפנוי המועט שהיה לה העלתה מודעות לתנאי העבודה המחפירים של החקלאים בארצות הברית, בעקר באמצעות הפגנות.
כך פגשה את ריצ'רד וויט, המנהל בפועל של ארגון המהגרים הכפריים (RMM) שאיתו המשיכה לעבוד גם בעתיד.
בזכות הבנתה העמוקה של סבלם של החלקאים הזרים, ליברדה פז הפכה לאוזן הקשבת והמגשרת בין אותם עובדים למחוקקים וארגוני אקטיביזם אמריקאים שיכולים לסייע למטרתם.
בעזרת ארגון RMM היא הפגינה בעד זכויות והגנות משפטיות בעד אותם עובדים הנתונים לניצול בגלל מעמדם הנמוך כמהגרים ובגלל משבר השפה שלהם.
בשנת 2012 פז והRMM זכו יחדיו בפרס רוברט פ.
קנדי לפעילי זכויות אדם על פועלם עבור זכויות החקלאים, ופז זכורה כאחת מהאנשים המשמעותיים ביותר בתהליך בקבלת הזכויות של אותם העובדים.
בשנה שלאחר מכן, ממשלת מדינת ניו יורק כמעט העבירה את הצעת החוק לנהגי עבודה הוגנים, שהייתה עוצרת את האפליה נגד עובדי חקלאות ונותנת להם מגוון זכויות בעבודה וזכויות משפטיות, אך החוק לא הועבר.
הליביקי היו שבט גאלי ששכן באזור קאמארג בתקופת הברזל.
הם מוזכרים בשם "לבקים" (Lebékioi, Λεβέκιοι) על ידי פוליביוס (המאה ה-2 לפנה"ס), Libui על ידי טיטוס ליוויוס (סוף המאה ה-1 לפנה"ס), Libii ו-Libiciorum על ידי פליניוס הזקן (המאה ה-1 לספירה), ו"ליביקון" (Libikō̃n, Λιβικῶν) על ידי תלמי (המאה השנייה לספירה).
לפי בהלשנית הספרדייה פטריציה דה ברנרדו סטמפל , השם האתני Libikoi יכול לנבוע מ *lub h ikoi מוקדם יותר ("האוהבים"; מ־lubi "אהבה" בגאלית) עם הטמעת תנועות פְּרֶטוניות (u...i > i...i) כלומר מיד לפני הברה שיש בה דגש או הטעמה.
שבט הומוני מתועד בצפון איטליה (ראה ).
ייתכן שזו תוצאה של הגירות מדרום צרפת.
הטריטוריה שלהם הייתה ממוקמת ממערב לאנאטילי והאוואטיקי, דרומית להרי הוולקה ארקומיקי והקאווארי.
האורה ליביקה המוזכרת על ידי פליניוס מתייחסת לדלתא המערבית של הרון, כלומר אזור קמארג.
לפי ההיסטוריון גאי בארוול, הם היו חלק מהקונפדרציה הסלובית.
אופידום עם זכויות לטיניות שנכתב על ידי פליניוס בתור Libii היה כנראה שמה של העיר הראשית שלהם.
ליבראז'ד (באלבנית: Librazhd, אופן היידוע באלבנית: Librazhdi) היא עיירה ורשות מקומית השוכנת במחוז אלבסן אשר במזרח-מרכזה של אלבניה.
העיירה שוכנת סמוך לגבול עם מקדוניה הצפונית, בערוץ לגדות הנהר שקומבין בגובה של 249 מטרים מעל פני הים, כאשר מסביבה מתנשאים הרים.
בעיירה שורר אקלים יבשתי מתון, כאשר הטמפורטורה השנית הממוצעת עומדת על 13.4 מעלות צלזיוס.
ב-2015 במסגרת רפורמה שבוצעה בשלטון המקומי האלבני, הוכללו בשטח הרשות המקומית עוד 6 יישובים בסביבתה, וב-2023 התגוררו בכל ישובי הרשות 23,312 תושבים.
ליבראז'ד מאוזכרת לראשונה בכתובים בדפתר עות'מאני מ-1467 ובו מצוין כי ישנם 33 ראשי משפחה שהעלו מיסים לעות'מאנים.
ככל הנראה התקיים ישוב במקום עוד מימי הקיסרות הרומית משום שליבראז'ד שוכנת על ציר הוויה אגנטיה אשר חיבר בין קונסטנטינופול לדורס.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה נכבשה העיירה על ידי כוחות מקומיים, ובהמשך נכבשה על ידי צבא ממלכת סרביה.
הגרמנים נסוגו בשיטת אדמה חרוכה והותירו נזקים כבדים באזור.
במהלך העידן הקומוניסטי הייתה ליבראז'ד עיירה נחשלת ועיקר התעסוקה התבססה על יקבים מקומיים.
ב-1960 הוכרזה ליבראז'ד רשמית כעיירה ורשות מקומית עצמאית, וחל בה פיתוח תעשייתי.
בהדרגה, שינתה העיירה את פניה ובראשית המאה ה-21 התבססה תעסוקת תושביה על מגזר השירותים.
בליבראז'ד משחקת קבוצת הכדורגל סופוטי ליבראז'ד, אשר נוסדה ב-1948, ונכון ל-2025 משחקת בליגה השנייה .
בעיירה שוכן אצטדיון כדורגל מקומי המכונה "אצטדיון סופוטי" , אשר נחנך ב-1964 ובו 3,000 מקומות ישיבה.
רפובליקת לִיבֶּרְיָה היא מדינה בחוף המערבי של אפריקה.
היא גובלת בסיירה לאון, בגינאה ובחוף השנהב.
ליבריה הוקמה בשנת 1847 על ידי עבדים משוחררים מארצות הברית שיושבו בה על ידי סוכנויות אמריקניות.
ליבריה היא מהמדינות העניות ביותר בעולם.
בסוף המאה ה-20 סבלה המדינה משתי מלחמות אזרחים: הראשונה בשנים 1989–1996 והשנייה בשנים 1999–2003.
כבר ב-1461 הגיעו לחופי המקום הקרוי כיום ליבריה ספינותיהן של מגלי ארצות פורטוגזים אשר קראו למקום "חוף הפלפל" (Costa da Pimenta) בשל שפע גרגירי הפלפל שמצאו בו.
ב-1602 הקימו ההולנדים תחנת מסחר, אולם נטשו אותה כעבור כשנה.
ב-1663 הקימו הבריטים מספר תחנות מסחר על חופי ליבריה של היום, אולם אין ידיעות נוספות על התיישבות קולוניאלית בחופי ליבריה עד בואם של העבדים המשוחררים.
בשנת 1822 רכשה האגודה האמריקנית להתיישבות, אגודה פילנתרופית אמריקנית, שטח במערב אפריקה במטרה להקים בית לאומי לעבדים משוחררים - ומכאן שם המדינה: liberty - חירות באנגלית.
נשיא ארצות הברית דאז, ג'יימס מונרו, עמד בראש האגודה, ולכבודו נקראה עיר הבירה מונרוביה.
האגודה יישבה בליבריה 20 אלף עבדים לשעבר, אשר הכריזו על עצמאותם ב־26 ביולי 1847 (והיו לתושבי המדינה העצמאית היחידה באפריקה למעט אתיופיה); ביום זה נחגג יום העצמאות של המדינה.
העבדים המשוחררים שהתיישבו בליבריה נקראו ליבריאנים אמריקאים ומנו כחמישה אחוזים מהאוכלוסייה.
אדווין בארקלי (1882–1955) כיהן כנשיא ליבריה משנת 1930 עד 1944, וסיכל איומים מצד גורמים שונים (בהם חבר הלאומים) על ריבונותה של ליבריה.
שני העשורים האחרונים של המאה העשרים, בישרו לליבריה חוסר יציבות בדמות שתי מלחמות אזרחים, הראשונה מ-1989 עד 1996 והשנייה מ-1999 עד 2003.
הפיכה צבאית שחולל סמואל דו הביאה קץ לשליטה של קבוצת המיעוט של צאצאי העבדים מאמריקה על האוכלוסייה המקומית.
ב-1989 חולל צ'ארלס טיילור הפיכת שלטון נוספת.
מלחמת האזרחים בליבריה נמשכה גם לאחר הפיכה זו.
ב-1997 נערכו בליבריה בחירות, בהן נבחר טיילור לנשיא המדינה.
המתמודדת אלן ג'ונסון-סירליף שהתייצבה מולו נאלצה לצאת לגלות בארצות הברית, לאחר שטיילור האשים אותה בבגידה במדינה.
גם לאחר בחירות אלו נמשכו הקרבות במדינה, והחל מאפריל 1999 עד סוף 2000 - קרבות עם גינאה ועם מורדים בצפון ליבריה.
ב-2003 הושג הסכם שלום לסיום מלחמת האזרחים בליבריה, וטיילור מצא מקלט בניגריה.
ב-2006 הוא נעצר וב-2008 עמד לדין בבית הדין הבינלאומי בהאג באשמת פשעי מלחמה.
ב-2012 הורשע טיילור ונידון לחמישים שנות מאסר.
אף על פי שנהוג לראות בהסכם השלום ב-2003 את סופם של הקרבות, המהומות והמרידות נמשכו גם לאחר מכן, ובאוקטובר 2004 נהרגו 16 איש במהומות.
ב-23 בנובמבר 2005 נערכו בליבריה בחירות דמוקרטיות, בהן ניצחה אלן ג'ונסון-סירליף (נשיאה בפועל מ-16 בינואר 2006).
בכך הייתה ג'ונסון-סירליף לאישה הראשונה באפריקה שנבחרה לראשות מדינה.
ג'ונסון סירליף זכתה בקדנציה נוספת ב-2011, וב-2017 נבחר כדורגלן העבר ג'ורג' ואה לנשיא.
צורת השלטון בליבריה מבוססת על מודל הרפובליקה האמריקני, עם שלוש רשויות שלטוניות, אך נשיא ליבריה הוא בעל הכוח המשמעותי במדינה.
לאחר פירוק המפלגה הרפובליקנית בליבריה ב-1876, מפלגת הוויגים האמיתית הייתה המפלגה החוקית היחידה בליבריה, עד ההפיכה ב-1980. כיום אין לאף מפלגה רוב בפרלמנט.
למרות השחיתות השלטונית הרבה, התאפיינה המערכת הפוליטית בליבריה ביציבות מאז הקמתה ב-1847 ועד קיצה של הרפובליקה הראשונה ב-1980.
בשנים מאז חוותה ליבריה שלטון צבאי, דיקטטורה, מלחמות אזרחים וניסיונות הפיכה.
מאז היבחרה של ג'ונסון-סירליף לנשיאה ב-2005, חוותה המדינה שקט יחסי.
הכוחות המזוינים של ליבריה (ובראשי תיבות: AFL) הם הכוח הצבאי שנועד לשמור על ריבונות המדינה.
במקור הצבא נוסד בשנת 1908 כמיליציה שנקראה משמר הגבול הליברי, ושם זה שונה לשם הנוכחי בשנת 1956. במשך כמעט כל ההיסטוריה שלו, ה-AFL קיבל סיוע חומרי והדרכה ניכרת מארצות הברית.
הוא מורכב מזרוע יבשה של חטיבת חי"ר אחת בעלת שני גדודים ומספר יחידות תומכות כגון: פיקוד הדרכה, פלוגת הנדסה, יחידת קשר ועוד, ומזרוע ימית של משמר החופים.
בנוסף בעבר היה כולל כנף אווירית שלמעשה פורקה עקב מלחמת האזרחים והוכרז רשמית רק לאחריה, עם זאת יש דיון להחזירה כיחידה בתוך זרוע היבשה.
בעקבות מלחמת יום הכיפורים ניתקה ליבריה באופן חד-צדדי את יחסיה עם ישראל.
כיום יש יחסים דיפלומטיים מלאים, אם כי ליבריה לא נחשבה כאוהדת ישראל.
למרות זאת, מנובמבר 2007 הודקו היחסים, וליבריה שוב נעזרת בישראל בענייני ביטחון וכלכלה.
יחסי ארצות הברית - ליבריה
לאורך השנים ליבריה נודעה ברמת התלות הגבוהה שלה בארצות הברית.
מהקמתה ועד היום הייתה משמעותית.
ליבריה נוסדה בשנת 1822 על ידי האגודה האמריקנית לקולוניזציה כמושבה עבור אפרו-אמריקאים חופשיים ועבדים לשעבר.
ארצות הברית סיפקה תמיכה כספית ופוליטית להקמת ליבריה והמשיכה לעשות זאת לאורך המאות ה-19 וה-20.
במהלך השנים הראשונות לקיומה של ליבריה, ארצות הברית מילאה תפקיד מכריע במתן סיוע ומשאבים לפיתוח המדינה.
האגודה האמריקנית לקולוניזציה סייעה לממן את הובלת העבדים המשוחררים לליבריה וסיפקה להם כלים ואספקה כדי להתחיל את חייהם החדשים.
ארצות הברית גם העניקה הלוואות פיננסיות לליבריה ותמכה בכלכלתה באמצעות סחר והשקעות.
בנוסף, לארצות הברית הייתה השפעה משמעותית על המבנים הפוליטיים והחברתיים של ליבריה.
רבים ממנהיגיה הראשונים של ליבריה התחנכו בארצות הברית ואימצו מערכות וערכים פוליטיים אמריקאים.
לארצות הברית הייתה גם נוכחות צבאית חזקה בליבריה, במיוחד במהלך מלחמת העולם השנייה כאשר המדינה שימשה כמקום אסטרטגי לצבא האמריקני.
בקרב החוקרים מוסכם כי ניתן לטעון שליבריה נועדה במקור לאפשר את נוכחותה של ארצות הברית באפריקה בתקופה הקולוניאלית.
המטרה העיקרית של האגודה האמריקנית לקולוניזציה הייתה להקים מושבה באפריקה כדרך לשחרר אפרו-אמריקאים ולקדם את האינטרסים של ארצות הברית באזור על-ידי דריסת רגל במדינה על אף ההסכמים עם שאר המעצמות כי הם לא יתערבו בנעשה בחצי הכדור המערבי וכך תעשה ארצות הברית בחציו המזרחי (כחלק מתוכנית מונרו).
קשריה של ליבריה עם ארצות הברית נותרו חזקים לאורך ההיסטוריה שלה, כאשר שתי המדינות חתמו על הסכמים ואמנות מרובות.
אחרי מלחמת העולם הראשונה נטעה חברת פיירסטון לצמיגים וגומי האמריקנית מטעי גומי כדי ליצור מקור אספקה נוסף לגומי שחסרונו הורגש בזמן המלחמה.
במשך שנים רבות היו מטעים אלו מקור תעסוקה והכנסה למדינה אם כי נשמעו טענות על כך שהעובדים מועסקים בהם בתנאי עבדות ועל השפעתה המוגזמת של החברה בפוליטיקה הפנימית הליברית.
מאז, מחירי הגומי ירדו ושכר העבודה עלה והגומי כבר אינו רווחי כבעבר.
ליבריה סבלה הרס רב במלחמת האזרחים הממושכת והיא מדורגת כאחת המדינות העניות ביותר בעולם.
כח העבודה של ליבריה עוסק בעיקר בחקלאות ובעיבוד תוצרת חקלאית - הפקת גומי מעצי הגומי, עיבוד גומי, כריתת עצים, עיבוד עץ, גידול עצי דקל והפקת שמן דקלים, גידול משק חי ועיבוד מוצרים מן החי.
בנוסף לחקלאות, עוסקים בכריית ברזל, עיבוד ברזל וכריית יהלומים ללא עיבוד.
מקור הכנסה נוסף הוא גביית דמי רישום בגין מתן זכות לאוניות להניף את הדגל הליברי כדגל נוחות.
ליבריה שוכנת בקואורדינטות 6 30°N, 9 30°W על חוף האוקיינוס האטלנטי במערב אפריקה, גובלת בסיירה לאון, גינאה וחוף השנהב.
זו מדינה השוכנת באזור תת-הסהרה, צורתה מלבנית, לאורך קו החוף שאורכו כ-580 קילומטר, משתרע מישור רחב המכיל ביצות וממנו מתרוממות גבעות ובעקבותיהן הרים מיוערים.
מההרים זורמים מספר נהרות הנשפכים לאוקיינוס האטלנטי.
קרוב ל-95% מהאוכלוסייה בליבריה הם בני שבטים מקומיים.
כ-2.5% מהאוכלוסייה הם צאצאי עבדים משוחררים שהיגרו מארצות הברית ואמריקה - בחזרה לאפריקה, ולליבריה בפרט.
עוד כ-2.5% הם קונגולזים שהגיעו כעבדים, ופחות מ-1% זרים.
נכון ל-2018, כ-86.2% מהליברים הם נוצרים, כ-11.7% הם מוסלמים והשאר בני דתות אחרות.
ליברוויל היא עיר הבירה של גבון והעיר הגדולה ביותר בה.
העיר נמצאת על נהר גבון לחוף מפרץ גינאה.
הצרפתים כבשו את האזור ב-1839. ב-1846 הצרפתים לכדו ספינה ברזילאית שנשאה עבדים ושחררו אותה.
בשנת 1848 העבדים ששוחררו הקימו את העיר וקראו לה "ליברוויל" - שמשמעותו בצרפתית הוא עיירה חופשית.
בין השנים 1934 ו-1946 העיר הייתה הנמל העיקרי של אפריקה המשוונית הצרפתית.
העיר הייתה המרכז של הקרב על גבון ב-1940.
עד עצמאות גבון העיר גדלה באיטיות ובעת קבלת העצמאות של גבון היו בה רק 32,000 בני אדם.
סניף הבנק הראשון בה נפתח רק ב-1930. מאז העצמאות העיר גדלה במהירות ועכשיו יותר משליש מאנשי האומה מתגוררים בה.
בקרבת העיר התגלה לראשונה הנחש ביטס גבוני שהוא המין הגדול ביותר בסוג ביטיס, הצפע הכבד ביותר, בעל שיני הארס הארוכות ביותר ובעל כמות הארס הרבה ביותר בין כל הנחשים הארסיים.
עיקר כלכלת העיר מתבססת על מסחר בעץ.
בעיר נמצא שדה התעופה הבינלאומי ליברוויל, הגדול ביותר במדינה.
בעיר נמצאת המכללה למנהל ובית הספר למשפטים היחידים בגבון.
ליברטריאניזם או חֵרוּתָנוּת היא פילוסופיה ותנועה פוליטית, שהתפתחה בארצות הברית במחצית השנייה של המאה ה-20, וגורסת כי לאדם זכות קניין בגופו וברכושו והוא חופשי לעשות באלו כרצונו, כל עוד הוא לא פוגע בזכותם של אחרים לנהוג כך.
הליברטריאניזם בארצות הברית רואה את עצמו כהמשכו של הליברליזם הקלאסי ולעיתים שמות אלו משמשים באופן מקביל.
ליברטריאנים תומכים בצמצום סמכויות הממשלה מאחר שהם סבורים שכוחה וסמכויותיה באים על חשבון כוחם וריבונותם של האזרחים להתאגד ולסחור כרצונם.
בנוסף, קיים גם המונח ליברטריאניזם אזרחי, המהווה תמיכה בחירויות הפרט והאזרח ללא אג'נדה כלכלית.
המונחים ליברליזם קלאסי וליברטריאניזם (ומחוץ לארצות הברית אף 'ליברליזם') מופיעים לרוב באופן שימוש שקול ובר החלפה.
בקרב הליברטריאנים נימוקים שונים לעמדתם.
חלקם מחזיקים בעמדה דאונטולוגית, על פיה יזימת אלימות היא בלתי-מוסרית מיסודה, בעוד אחרים מאמצים גישה תועלתנית, הטוענת כי חופש מוביל לשגשוג מרבי לכמות המקסימלית של האנשים.
חלק מהליברטריאנים תומכים בממשל מינימלי, המפעיל מונופול על שירותים מסוימים, וחלקם תומכים בסיפוק כלל השירותים בשוק החופשי על בסיס זכות הקניין.
הפעלת כוח נחשבת בעיניהם כמוצדקת, אם היא באה כתגובה לאלימות יזומה.
ליברטריאנים, אף שיש ביניהם המעריכים מוסר של אחריות אישית וסולידריות מבחירה, מתנגדים בתוקף למדינת הרווחה, בנימוק שכפייה על אדם לעזור לאחר כנגד רצונו פסולה מבחינה מוסרית, מביאה לתוצאות שליליות ופוגעת במטרה שלשמה נועדה.
ככלל, ליברטריאנים מגדירים את החירות כחופש של האדם לעשות כרצונו, כל עוד התנהגותו אינה מסיגה גבול או אינה מסכנת את פרטיותו או את רכושו של הזולת.
בנוגע להסגת גבול, צריכים לחול על האדם כללי פסיקה עקרוניים בעניינים ששנויים במחלוקת בינו לבין זולתו ונופלים בתחום החירות.
פסיקה כזאת יכולה לכלול הטלת עונש על ידי הקהילה על מי שמפגין חוסר-כבוד מוכח כלפי זכויות הזולת.
רוב הליברטריאנים חושבים שעונשים כאלה מוטלים כראוי על ידי המדינה באמצעות כללי הענישה הפלילית או האזרחית, אם כי חלקם מטילים ספק במידת ההכרחיות לראות את הענישה הזאת כתפקידה של המדינה.
ליברטריאנים בדרך כלל רואים כפגיעה בחירות כל מגבלה המוטלת על האדם או על רכושו על ידי המדינה ואינה משרתת את הצורך להעניש מישהו על הפרת זכויות הזולת.
הגרסה הקיצונית של ליברטריאניזם היא אנרכו-קפיטליזם, השולל כל הגבלה ממשלתית שהיא על בסיס ההנחה שהכללים והחוקים אינם חיוניים, מאחר שבהיעדר ממשל, היחידים יעצבו קשרים חברתיים וכללים במסגרת של ממשל-עצמי.
הליברטריאניזם מגן לרוב על עקרון החירות מנקודת מבט הבוחנת את השאלה עד כמה מעטות הן המגבלות שמוטלות על האדם על ידי הרשויות, כלומר, עד כמה האדם מורשה לעשות.
חירות, שמתייחסים אליה מנקודת מבט של הרשאה, מכונה חירות שלילית.
רעיון זה מובחן מהשקפה שבוחנת את החירות על-סמך השאלה כמה האדם יכול לעשות.
חירות במובנה השני מכונה חירות חיובית.
ההבדל בין השתיים הוזכר לראשונה על ידי תומאס היל גרין, ומאוחר יותר תואר בפירוט מלא על ידי ישעיה ברלין.
ליברטריאנים רבים רואים את החיים, החירות והרכוש כזכויות יסוד של האדם, וחושבים שהתפשרות על אחת מהן תפגע בהכרח ברעותה.
בדמוקרטיות, הם מחשיבים את ההתפשרות על זכויות הפרט במסגרת הפעילות הפוליטית ל"עריצות הרוב", מונח שנטבע לראשונה על ידי אלכסיס דה טוקוויל והתפרסם בזכותו של ג'ון סטיוארט מיל, שהדגיש את הסכנה שהרוב יכפה את הנורמות שלו על המיעוטים תוך הפרת זכויותיהם.
ליברטריאנים לא מעטים חוששים מדמוקרטיה וכמה מהם אף מתנגדים לה, כיוון שהם סבורים שהצבעת ההמונים תוביל בהכרח כל משטר דמוקרטי למדיניות של רווחה סוציאלית באמצעות מיסוי, ולהתערבות בשוק העבודה באמצעות חקיקה, ומכאן לפגיעה בחירויות ובזכות הקניין.
בעיני ליברטריאנים רבים, המשפט המקובל עדיף על החוקים הכתובים על ידי הרשויות, משום שהוא פחות שרירותי ומתאים את עצמו טוב יותר לסביבה החברתית.
יתרונותיו היחסיים של המשפט המקובל, המתפתח תדיר לקראת הגדרה טובה יותר של זכויות הקניין, פורטו על ידי הוגי דעות כמו פרידריך האייק, ריצ'רד אפשטיין , רוברט נוזיק ורנדי ברנט .
חלק מההוגים הליברטריאנים מאמינים שההתפתחות האמורה תביא בסופו של דבר להגדרתם מחדש של נוהגי המשפט המקובל בנושאים שמבחינה כלכלית נחשבים בימינו ל"השפעות חיצוניות", כגון זיהום אוויר.
"חברה ליברטריאנית לא תרשה לאיש לפגוע בזולת על ידי זיהום האוויר, משום שהיא מתעקשת על אחריות אישית" (ראסל מינס ).
חלק מהליברטריאנים, כגון רוברט נוזיק ומורי רותברד, הם דאונטולוגים ומחזיקים בעמדה מוסרית מבוססת זכויות טבעיות.
חלק מההוגים במסורת זו דוגמת ג'ון לוק, איין ראנד ובמידה מסוימת מורי רותבארד ראו בזכויות אלו כנובעות באופן ישיר מטבע האדם, החיים או המציאות, ועומדות בפני עצמן.
תלמידו של רותבארד, הפילוסוף האנס-הרמן הופה, סיפק הוכחה מבוססת פרקסאולוגיה לעמדת הזכויות הטבעיות שאינה מתיימרת לגשר על בעיית הראוי-מצוי.
ליברטריאנים אחרים, כמו מילטון פרידמן, לודוויג פון מיזס ופרידריך האייק הצדיקו את הזכויות האמורות מטעמים פרגמטיים, תוצאתניים וגם מוסריים.
הם טענו שליברטריאניזם מביא לשגשוג מרבי ולכמות מרבית של אנשים המסוגלים להגשים את מטרותיהם ולכן הוא הדרך הטובה ביותר לקידומה ולשיפורה של הרווחה החברתית.
ליברטריאנים מתנגדים בתוקף למה שהם רואים כהפרת זכויות האזרח באמצעים כגון הגבלת חופש הביטוי (הדיבור, העיתונות והפולחן הדתי), איסור ההתארגנות מרצון או הסגת גבולות הפרטיות או הקניין, חוץ מאשר במקרים שהיא נעשית כתוצאה מהליך הוגן (במשפט) במטרה לבסס אישום או להעניש על התנהגות פלילית.
ליברטריאנים מתנגדים לכל צנזורה באשר היא (כלומר, לטענות על התבטאות פוגעת) ולהחרמת רכוש טרם המשפט החל.
יתרה מזאת, רוב הליברטריאנים דוחים את ההבחנה בין הפוליטיקה למסחר בכל הקשור לחופש הביטוי וההתארגנות, הבחנה חוקית שבה משתמשים לעיתים קרובות כדי להגן מפני התערבות ממשלתית על הסוג הראשון של הפעילות, אך לא על הסוג השני.
ליברטריאנים מתנגדים לחוקים המגבילים את התנהגות היחיד או מה שנחשב כהתנהגות מקובלת, כמו גם לחוקים המתייחסים לפשעים ללא קורבנות.
הם גם מאמינים, שהבחירה האישית של המוצרים והשירותים לא צריכה להיות מוגבלת על ידי דרישת רישיונות ממשלתיים או מונופולים בחסות ממלכתית ואף לא באמצעות הצבת מכשולים למסחר למען הגבלת הבחירה במוצרים ובשירותים של מדינות זרות .
בנוסף לכך, הליברטריאנים נוטים להתנגד להטלת איסורים חוקיים על שימוש בסמים, הימורים וזנות.
הם מאמינים שאזרחים צריכים להיות חופשיים ליטול סיכונים אפילו עד כדי גרימת נזק ממשי לעצמם.
לדוגמה, בעוד שמרבית הליברטריאנים מסכימים עם הרוב שרואה לנכון להשתמש בחגורות בטיחות, הם דוחים את החיוב להשתמש בהן כפטרנליסטי.
באופן דומה, הם מאמינים שמנהל המזון והתרופות האמריקאי (וגופים דומים בארצות אחרות, כמו "בריאות קנדה") לא צריכים לאסור טיפולים רפואיים שיעילותם אינה מוכחת, כי לשיטתם כל החלטה בדבר טיפול צריכה להישאר בין המטופל לרופא והממשלה צריכה, לכל היותר, לפרסם קביעות לא מחייבות אודות יעילות ובטיחות.
ליברטריאנים רואים בחירויות אלה זכויות אוניברסליות מלידה, ואינם מוכנים לקבל פגיעה בהן בניסיון לתקן אי-שוויון חומרי או התנהגות פרועה (שאינה פוגעת בזולת).
חלק מהליברטריאנים הם מינארכיסטים, דהיינו תומכים במיסוי מינימלי בתור "רעה הכרחית" לצורך מימון גופים ציבוריים שיגנו על חירויות האזרח וזכויות הקניין, לרבות משטרה, מערכת משפט וכוחות מזוינים (ללא גיוס חובה).
לעומתם, ליברטריאנים אחרים הם אנרכו-קפיטליסטים, המתנגדים לכל מיסוי ודוחים כל דרישה מצד הממשל בדבר זכותו להיות "מונופול על הפעלת כוח" בטענה שאין זה הכרחי.
האנרכו-קפיטליסטים רוצים להרחיק את הממשל מענייני המשפט וההגנה ומעדיפים להסמיך קבוצות פרטיות לטיפול בנושאים אלה.
לטענתם, האמונה של המינארכיסטים שאפשר להגביל את "המונופול על הפעלת כוח" למידות סבירות אינה מציאותית, וכל כפייה ממוסדת – אפילו בקנה מידה מצומצם – תמיד פוגעת במטרותיה המוצהרות.
עמדותיהם של המינארכיסטים והאנרכו-קפיטליסטים בסוגיות עיקריות דומות עד כדי חוסר-הבחנה ביניהן, משום ששני הזרמים הליברטריאנים האלה מאמינים שהממשלים הנוכחיים פולשניים מדי.
יש פילוסופים ליברטריאנים, כמו טיבור ר' מאצ'ן, שטוענים שמינארכיזם ואנרכו-קפיטליזם אינם סותרים זה את זה כאשר הם מובנים כהלכה.
השימוש הראשון במונח שתורגם כ"ליברטריאן" מיוחס לאנרכו-קומוניסט ז'וזף דז'אק.
הוא השתמש במונח הצרפתי "libertaire" במכתבו לפרודון ב-1857. בעוד שרבים מן האנרכיסטים השמאלנים עדיין משתמשים בו כהבנתם (מונחים בשפות צרפתית, איטלקית וכדומה, שניתנים לתרגום כ"ליברטריאן", משמשים בהן כמילים נרדפות לאנרכיסט), בשימושו השגור בארצות הברית אין לו שום קשר לסוציאליזם.
ליברליזם קלאסי – מקור ההשפעה העיקרי
ליברטריאניזם במובנו השגור בארצות הברית, שבו עוסק ערך זה, נחשב לצורה של ליברליזם קלאסי.
תפישה זו, שבמקור התייחסו אליה פשוט כאל ליברליזם, צמחה באירופה ובאמריקה מתוך רעיונות ההשכלה, לרבות הפילוסופיות הפוליטיות של ג'ון לוק ומונטסקייה ופילוסופיית המוסר והכלכלה של אדם סמית'.
לקראת שלהי המאה ה-18, רעיונות אלה נפוצו במהירות בכל רחבי העולם המערבי יחד עם המהפכה התעשייתית.
ג'ון לוק פיתח גרסה של האמנה החברתית כשלטון "בהסכמת האזרחים", השאובה מן הזכויות הטבעיות.
לדעתו, תפקיד הרשות המחוקקת הוא הגנה על הזכויות הטבעיות בצורתן החוקית כזכויות האזרח.
תוך כדי התבססות על רעיון הזכויות הטבעיות לוק הציע את תאוריית העבודה והקניין, שלפיה במצב הטבעי כל אחד "שייך" לעצמו ובזכות העבודה פירות מאמציו שייכים לו.
מתוך תפישה זו של הזכויות הטבעיות צומחת הכלכלה המבוססת על זכויות הקניין והמסחר, שבה אמצעי החליפין הוא הכסף.
באותו זמן בקירוב, הפילוסוף הצרפתי מונטסקייה פיתח את ההבחנה בין סמכויות הריבון והמנהל והציע את הפרדת הרשויות כדרך לאזן את נטייתן של האחרונות להתרחב על חשבון זכויות הפרט.
הוא הסביר כיצד הפרדת רשויות יכולה לעבוד ברפובליקה, כמו גם במלוכה מוגבלת, אם כי אישית הוא העדיף את האחרונה.
למרות זאת, רעיונותיו שבו את דמיונות האבות המייסדים של ארצות הברית והיוו את הבסיס שעליו נשענו רוב הממשלות בהפעלת כוחן הפוליטי, בין אם היו מלוכות חוקתיות או רפובליקות, החל מארצות הברית.
פילוסופיית המוסר של אדם סמית' הדגישה את הצורך בממשלה לא מתערבת כדי שהיחידים יוכלו להשיג כל מה שמאפשרים להם "הכישורים שבהם ניחנו בזכות האל", וזאת בלי התערבותם של כוחות שרירותיים.
מניתוחו הכלכלי עלתה המסקנה, שכל התערבות ביכולתו של היחיד לתרום את מרב כישוריו לכל יוזמה שיבחר – התייחסות למדיניות מרקנטיליסטית ולגילדות מונופוליסטיות – תוביל לחלוקה בלתי-יעילה של העבודה ותכשיל את הקדמה באופן כללי.
סמית' הצהיר ש"עסקה רצונית מתוך ידיעה תמיד מועילה לשני הצדדים".
ב"רצונית" ו"מתוך ידיעה" הוא התכוון להיעדר כפייה והונאה.
במהלך המהפכה האמריקאית האבות המייסדים של ארצות הברית קידשו את הגנת החירות כאחת ממטרותיו העיקריות של הממשל.
מיוחסת לו גם האמרה: "הממשל שמושל הכי טוב, מושל הכי מעט", אף על פי שזאת הייתה אמרתו של הנרי דייוויד תורו.
המרקיז דה לה פאייט ייבא את הרעיונות האמריקאיים על החירות כאשר חיבר ב-1789 את הצהרת זכויות האדם הצרפתית, שבה נאמר:
תוך שינוי נוסח דבריו של ג'רמי בנת'ם על התועלתנות, ג'ון סטיוארט מיל אמר ש"על עצמו, על גופו ועל מחשבתו, היחיד הוא הריבון".
מיל התעמת עם מה שהוא קרא "עריצות הרוב".
לטענתו התועלתנות מחייבת שההסדרים הפוליטיים יתאימו ל"עקרון החירות", כדי שלכל אדם יובטח החופש הרב ביותר שלא יסיג את גבולות החופש של האחרים וכל איש או אישה ימצא את מרב האושר.
רעיון זה מצא לו מאוחר יותר תהודה בדבריו של הפילוסוף האנגלי הרברט ספנסר, אשר כדוגל ב"עקרון החירות השווה" אמר ש"לכל אדם החירות לעשות כל מה שהוא רוצה, בתנאי שאינו מסיג את גבולות החירות של אדם אחר".
פייר-ז'וזף פרודון תמך בגרסה אנרכיסטית של האמנה החברתית, אשר תהיה לא בין היחידים למדינה, אלא תהווה "הסכם בין אדם לאדם, הסכם שממנו חייבת לצמוח מה שאנו קוראים לה חברה".
אחת מהצהרותיו המפורסמות היא "אנרכיה היא סדר".
בנוסחתו להדדיות הוא טען, שבעלות העובד על פרי-עבודתו היא צורת הקניין הלגיטימית היחידה, בעוד הוא דוחה כל בעלות פרטית או שיתופית אחרת באמירה: "רכוש הוא גנבה!".
מאוחר יותר הבהיר שאינו מתנגד לכל צורה של קניין והביע תמיכה בקניין פרטי בתור "משקל-נגד לכוחה של המדינה, אשר יבטיח את חירותו של היחיד".
המאה ה-20: התבדלות מן הליברליזם השמאלני
בתחילת המאה ה-20, הזרם המרכזי של החשיבה בחלקים רבים של העולם החל לסטות מן ההתמקדות הבלעדית כמעט בחירות השלילית ובשווקים חופשיים לעבר זכויות חיוביות, שקודמו על ידי התנועה הפרוגרסיבית בארצות הברית והתנועה הסוציאליסטית באירופה.
במקום לראות את הממשל כקיים רק כדי "להבטיח את הזכויות" של בני-אדם חופשיים, רבים החלו בתעמולה למען השימוש בכוחה של הממשלה לקידום הזכויות החיוביות.
דוגמה לשינוי זה הוא "ארבע החירויות" של פרנקלין רוזוולט; שתיים מהן – המגבילות את הממשלה מפני הסגת גבולות "חופש הביטוי" ו"חופש הפולחן" – הן שליליות, ואילו שתיים האחרות – "חופש ממחסור" (הבטחת ביטחון כלכלי ליחיד על ידי המדינה) ו"חופש מפחד" (מדיניות בינלאומית להשכנת שלום בין אומות) – הן חיוביות.
עם השינוי האמור, בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 המונח "ליברלי" זוהה בכמה ארצות דוברות אנגלית עם מדיניות פרוגרסיבית, בעוד רבים מאלה שדגלו בפילוסופיה המקורית, שבמרכזה מדינה עם סמכויות מינימליות, החלו לבדל את תורתם בכך שקראו לעצמם "ליברלים קלאסיים".
במחצית הראשונה של המאה ה-20, הנאצים שעלו לשלטון בגרמניה והקומוניסטים ברוסיה נחשבו בדרך כלל לתנועות שונות מן היסוד, כאשר האחרונים הצטיירו כדומים לתנועה הפרוגרסיבית במערב וזכו לאהדת רבים מתומכיה.
קבוצה של כלכלנים מרכז-אירופים שנקראה האסכולה האוסטרית כפרה בהבחנה בין הזרמים הטוטאליטריים השונים על ידי זיהוי הקולקטיביזם כמכנה משותף ביניהם וטענה שקולקטיביזם בכל צורותיו מנוגד מעצם טבעו לחירות במובנה המערבי המסורתי.
בין ההוגים בקבוצה נמנו לודוויג פון מיזס, פרידריך האייק ווולטר בלוק.
האחרון תיאר את "עיקרון אי-התוקפנות" כ"בורג מרכזי" בליברטריאניזם.
לאסכולה האוסטרית הייתה השפעה עצומה על תורת הכלכלה ועל העקרונות הליברטריאניים כאחד.
במחצית השנייה של המאה ה-20, המונח "ליברטריאן", שמוקדם יותר נקשר לאנרכיזם, אומץ בהדרגה על ידי מי שקרובים בהשקפותיהם ל"ליברלים קלאסיים".
ב-1955 דין ראסל פרסם מאמר שעסק בהרהורו כיצד לקרוא לאותם אנשים, כולל עצמו, שהיו מחויבים לפילוסופיה הליברלית הקלאסית של אינדיבידואליזם ואחריות אישית.
סמינרים בנושא הליברטריאניזם החלו להילמד בארצות הברית בשנות ה-60 של המאה ה-20 ובסמינר ללימודים אישיים באוניברסיטה של מדינת ניו-יורק בג'נסו מ-1972. בית-הספר לחירות, שמאוחר יותר נקרא מכללת ראמפרט, נוהל בשנות ה-60 על ידי רוברט לה-פוור והפך לבעל השפעה ניכרת בהפצת רעיונות ליברטריאניים.
הליברטריאניזם הפילוסופי זכה למידה גוברת של הכרה אקדמית עם פרסום הספר "אנרכיה, מדינה ואוטופיה" מאת הפרופסור רוברט נוזיק מאוניברסיטת הרווארד.
ז'אן נארווסון התכוון להיענות לאתגר של נייגל.
תומכים אחרים של הליברטריאניזם החוזי הם חתן פרס נובל ומייסד אסכולת הבחירה הציבורית בכלכלה ג'יימס מ.
ביוקאנן והפילוסוף הצרפתי-הונגרי אנתוני דה-ז'אסה.
בפילוסופיה המדינית האנגלו-אמריקאית ישנו מחנה נוסף, שמאמין הן בעקרונות השוויון החברתי והן בחירות היחיד ובזכויות הקניין.
ליברטריאנים-שמאלנים מאמינים שהחלוקה הסופית והמתחייבת מעצמה של הרכוש בטבע היא שוויונית באופן כזה, ששום אדם אינו יכול לצבור רכוש בצורה פרטית ולהפוך לבעלים בלעדי בדרך חוקית, אלא-אם-כן הוא מקבל אישור לכך מכל האחרים בקהילה המדינית.
חלק מהליברטריאנים-השמאלנים אפילו משתמשים ב"תנאי הלוקאני" (לקניין פרטי) באופן שמאפשר לקדם צדק חלוקתי באמצעים שלכאורה תואמים את הזכויות הליברטריאניות לבעלות פרטית.
עם הליברטריאנים-השמאלנים המודרניים נמנים פיטר ולנטיין , הילל שטיינר , פיליפ ואן פאריש ומייקל אוצוקה, שספרו "ליברטריאניזם ללא אי-שוויון" הוא אחד הטקסטים בעלי הנטייה השמאלנית ביותר בין הפרסומים הליברטריאניים האחרונים.
ליברטריאנים-שמאלנים ספגו ביקורת מימין ומשמאל כאחד.
הליברטריאן הימני רוברט נוזיק חושב שבעלות פרטית וצבירת רכוש אינן עולות בקנה אחד עם עקרונות השוויון החברתי, ושהמגבלה היחידה שצריכה לחול על זכויות הקניין האלה, לפי הרעיון של לוק, היא שמימושן לא ירע את מצבם של אחרים.
הפילוסוף והמרקסיסט האנליטי ג'רלד אלן כהן יצא בביקורת מקיפה על רעיונותיהם של ליברטריאנים-שמאלנים לגבי בעלות פרטית ושוויון.
בספרו "בעלות עצמית, חירות ושוויון" הוא טוען, שכל שיטה שלוקחת ברצינות את השוויון ואת אכיפתו, לא יכולה להיות תמימת-דעים עם החירות ה"גסה" והבעלות הפרטית מבית-מדרשם של הליברטריאנים.
תום ג' פאלמר ממכון קאטו הגיב על הביקורת של כהן בכתב-העת "Critical Review" וסיפק את המדריך לספרות המבקרת את הליברטריאניזם בסקירתו הביבליוגרפית "ספרות החירות" בכתב-העת "The Libertarian Reader" בעריכתו של דייוויד בועז .
מעמדו של הליברטריאניזם שנוי במחלוקת בקרב אלה המכנים עצמם אובייקטיביסטים (אובייקטיביזם הוא השם שהעניקה הפילוסופית והסופרת איין ראנד למשנתה הפילוסופית).
אף על פי שהליברטריאנים אימצו כמה מרכיבים מתוך הפילוסופיה של ראנד, האובייקטיביסטים (כולל איין ראנד עצמה) גינו את הליברטריאניזם כאיום על החירות והקפיטליזם.
הם טוענים בעיקר שהליברטריאנים משתמשים ברעיונות אובייקטיביסטיים "אחרי ששיניהם נעקרו".
מנגד, חלק מהליברטריאנים רואים את האובייקטיביזם כמשנה דוגמטית, לא-מציאותית ובלתי-מתפשרת.
לדברי עורכו של המגזין הליברטריאני "Reason" בגיליון מרץ 2005 שהוקדש להשפעת האובייקטיביזם, איין ראנד "היא אחת מן הדמויות החשובות בתנועה הליברטריאנית...
ראנד עודנה אחת מ[המחברים] הנמכרים ביותר ומהדמויות המשפיעות ביותר במחשבה ובתרבות האמריקאית" בכלל ובליברטריאניזם בפרט.
בכל זאת, הוא מודה שהוא נבוך מקישור המגזין שלו עם רעיונותיה.
באותו גיליון קטי יאנג כותבת ש"הליברטריאניזם, התנועה הקרובה ביותר לרעיונותיה של ראנד, היא פחות צאצאית שלהם ויותר בת חורגת מרדנית".
אף כי הם דוחים את מה שהם מגדירים כדוגמות של ראנד, ליברטריאנים כמו יאנג עדיין סבורים ש"מסר החירות והתבונה של ראנד...
יכול להיות נקודת אחיזה" עבור הליברטריאנים.
המבצעים הצבאיים של ארצות הברית בעיראק הדגישו את אי-ההתאמה בין הפילוסופיה האובייקטיביסטית לרעיונות ליברטריאניים.
האובייקטיביסטים חלקו פעמים רבות על גישת אי-ההתערבות של הליברטריאנים (המכונה לעיתים קרובות בדלנות, באופן מטעה).
הם טענו שזכותה של מדינה לבצע פעולות מנע צבאיות כאשר ישנן עדויות חותכות לסיכון שמדינה אחרת תיזום שימוש תוקפני בכוחה הפיזי.
רבים מן האובייקטיביסטים היו רוצים גם לראות את המדינה מגוננת בתקיפות על האזרחים והתאגידים האמריקאיים בחו"ל – כולל פעולה צבאית בתגובה להלאמה.
האובייקטיביסטים דוחים את הרתיעה הליברטריאנית, הגורמת להגדרה תכופה של המדינה והממשל כ"רעות הכרחיות"; עבור האובייקטיביסטים, ממשל המוגבל להגנה על זכויות האזרחים הוא מוסד מוסרי נחוץ בהחלט.
האובייקטיביסטים מתנגדים לכל הזרמים האנרכיסטיים, ומתייחסים בחשדנות לקרבה הליברטריאנית לאנרכיזם אינדיבידואליסטי.
הרטוריקה הליברטריאנית מוגבלת לעיתים קרובות על ידי הדיון הפוליטי, משום שהוא שמושך את תשומת לב הציבור בחיים שהתנהלותם נקבעת על ידי הפוליטיקה.
כך יוצא, שהציבור רואה בראש ובראשונה את המפלגות הליברטריאניות מנסות להגביל את המדינה ולסלול את הדרך לתרבות של לסה פר; אולם המסר הבסיסי של הליברטריאנים אינו אכיפת רעיונותיהם באמצעים פרלמנטריים.
תוצאה של תרבות ליברטריאנית יכלה להיות סרבנות כלפי כל התערבות ממשלתית, אך לא רק באמצעות הגבלתה למידה שהולמת מדיניות ליברלית או מדינה עם סמכויות מינימליות.
אם העניין היה מסתכם בזה, ניתן היה להטיל ספק בליברטריאניות של גישה כזו, משום שבמקרה הטוב היא הייתה נוטה לעבר ה"חופש" במובנו התועלתני ולא אל החוקים הליברטריאניים.
הפילוסוף המינארכיסטי רוברט נוזיק הציג את הסוגיה העומדת בבסיסה של כל תאוריה מדינית: "שאלת היסוד של התאוריה המדינית, זו שקודמת לכל השאלות בדבר הדרך שבה המדינה צריכה להתארגן, היא האם צריכה בכלל להיות מדינה.
מדוע שלא תהיה אנרכיה?" ("אנרכיה, מדינה ואוטופיה", 1974).
לדעתו, השאלה הזאת לא באמת נענית על ידי הפילוסופים והתאורטיקנים בני-זמננו, שמשיבים עליה בצורה מעגלית כדי לתמוך בדעותיהם המעוצבות מראש על תפקיד המדינה, למשל באמצעות ציטוטים מ"לוויתן" של תומאס הובס.
נוזיק עצמו השיב על השאלה בדרך משלו, שמשכה ביקורת מן המחנה האנרכו-קפיטליסטי ועוררה תגובות חיוביות בקרב תומכי המדינה.
מכל מקום, להסכמה עם ההנחה שנוזיק נתן לה פרסום, שאין שום היגיון לדון בתת-סוגיה של המדינה בהיעדר בסיס מחייב למדינה עצמה, הייתה השפעה בלתי-נמנעת על חייהם המקצועיים של הליברטריאנים העקביים, כפי שתואר תוך כדי הזדהות על ידי האנס-הרמן הופה:
אם כן, חלק מן הליברטריאנים העקביים ביותר נאלצו לעבוד מחוץ לממסד האקדמי, אך מה נעשה במקום פועלם במוסדות הרשמיים על ידי הוגי הדעות הליברלים והמינארכיסטים, אשר כפחות עקביים, מוכנים להסכים לשימוש המדינה לשם קביעת הסדרים חברתיים מכל סיבה שעולה על דעתם?
מילטון פרידמן ואחרים קידמו בהצלחה תפישות פוליטיות ישימות, שיכולות להיות הכרחיות לתפקודה התקין של המדינה אפילו בשיטה ממלכתית-נצלנית (לדעתם של סוציולוגים כמו פרנץ אופנהיימר).
רותברד (ב"מוסר החירות''", 1982) הסביר את השקפתו על תפקידה המעשי של הפילוסופיה המדינית:
ליברטריאנים נחשבים לעיתים קרובות לימנים, בדרך כלל על ידי מי שאינם ליברטריאנים בארצות הברית ובקנדה, משום שבמדינות אלה לליברטריאנים יש יותר מן המשותף עם השמרנים המסורתיים מאשר עם הליברלים האמריקאיים, במיוחד בנושאי כלכלה ופיקוח על נשק.
רוב הליברטריאנים גם מחשיבים את "הרפובליקה החוקתית" (רפובליקה המוגבלת באופק הדוק על ידי חוקת ארצות הברית) כצורת ממשל טובה יותר מדמוקרטיה "בלתי-מוגבלת", אותה הם תופשים כ"עריצות הרוב".
(בתור רפובליקאים חוקתיים, מרבית הליברטריאנים רואים את חבר בית-הנבחרים מטעם מדינת טקסס והמועמד הליברטריאני לשעבר לנשיאות, רון פול, כליברטריאן פילוסופי, אף על פי שרשמית הוא מחובר למפלגה הרפובליקנית).
עם זאת, זה מטעה לתאר את הליברטריאנים כימנים (או כשמאלנים), משום שעיקרי משנתם הפילוסופית לא עונים במדויק להגדרות המקובלות של שמאל–ימין.
לדוגמה, הליברטריאנים מתנגדים למלחמה בסמים, לגיוס חובה, לכל מלחמה שאינה לשם הגנה עצמית ולכל סיוע להגן על מדינה זרה, ובאותה העת תומכים בסחר חופשי, בחופש הביטוי ובהורדת מיסים למינימום; באופן זה, הם ממוקמים בשני צדי המתרס בחלוקה הפוליטית הקלאסית בין שמאל לימין.
דרך אחרת להבין מהו מיקומם של הליברטריאנים על הקשת הפוליטית היא לעמת את השקפותיהם עם הליברליזם, שתומך בפעילות ממשלתית לקידום השוויון, ועם השמרנות, שתומכת בפעילות ממשלתית לקידום הסדר.
ליברטריאנים תומכים בחירות ומתנגדים לפעילות ממשלתית לקידום השוויון או הסדר, בגלל הנחה שהסדר צומח מתוך מצב של צדק.
לדוגמה, השמרנים קרוב לוודאי יתמכו באיסור נישואים חד-מיניים למען שימור הסדר המסורתי, הליברלים קרוב לוודאי יתמכו בהתרת נישואים חד-מיניים למען הבטחת השוויון בפני החוק, ואילו הליברטריאנים קרוב לוודאי יתקפו את עצם הרעיון של נישואים באישור ממשלתי.
באופן ספציפי, ליברטריאנים מתנגדים לרעיון שלממשל מגיע תפקיד כלשהו בנישואים מלבד אכיפה של כל חוזה חוקי שהזוג נקשר בו מתוך בחירה.
ליברטריאנים גם מתנגדים למגוון הזכויות שמוענקות בימינו לבני-אדם מתוקף היותם נשואים.
נושא נוסף שבחינתו עשויה לשפוך אור רב על הליברטריאניזם, הוא אפליה במקום העבודה.
במילים אחרות, גם אם ליברטריאן כלשהו ירגיש בעוצמה שקבוצות שונות המופלות בחברה צריכות לזכות בשוויון, הוא יגיד שההתערבות בנושא למען כינון השוויון היא לא תפקיד המדינה, אלא תפקיד החברה.
לדעת הליברטריאנים, אם האדם מופלה על ידי עסק, הוא חופשי לעבוד במקום אחר, ליזום עסק עצמאי שנאמן לעולם הערכים שלו או אולי להוביל מסע להחרמה וביוש של העסק המפלה.
יכולתם של הליברטריאנים להבחין בין השוויון לחירות בנושא זה מעידה על אמונתם ששוויון במעמד אינו בהכרח תנאי לחירות, במיוחד לחירות להיקשר בהסכמים שלא מתוך כפייה.
גם בגלל תמיכתם למעשה בחירויות מן הסוג של אפליית הזולת, ליברטריאנים תומכים בחופש ההתארגנות, שהוא הבסיס לזכויות האדם.
במקום השימוש בספקטרום רגיל עם ציר יחיד של "שמאל–ימין" (להגדרת המיקום הפוליטי עליו), חלק מן הליברטריאנים משתמשים במשטח דו-ממדי, שנקרא תרשים נולאן – עם חופש הפרט (Personal Freedom) על ציר אחד וחופש כלכלי (Economic Freedom) על הציר השני.