tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמעט בכל מעשיות האחים גרים נכללים המאפיינים הצורניים הבאים: משחקי מילים (משחקים אלו אובדים פעמים רבות בתרגומים השונים), דו-שיח בין הדמויות, שילוש של אלמנטים: מניין הגיבורים, מספר המשימות שהגיבור מבצע, תכונותיו של גיבור, תאריו של הגיבור, מספר הפעולות שדמות מבצעת, מספר המצבים וכיוצא באלה, שאלות רטוריות וחזרות.
כפי שגילה ב-1988 חוקר מעשיות האחים גרים הפרופ' היינץ רלקה, מרבית הפתגמים לא היו קיימים במהדורה הראשונה של המעשיות אלא נוספו במהדורות המאוחרות.
בכל המעשיות מופיעים לפחות שניים ממאפייני המעשייה (מתוך מאפיינים רבים יותר שיש למעשיות): היפוך מצבים, עימות בין גיבורים והגשמת משאלה כמוסה.
המוסר אינו מפורש וברור ברוב המעשיות, ובחלקן הניכר קיימת מערכת הנחשבת מעוותת של שכר ועונש (צדיקים סובלים לשווא, חוטאים זוכים בגמול וכו').
בעייתיות המסר מתווספת למאפיינים אכזריים, אלימים וגסים רבים, כמו שריפת אדם (ב"ילדתה של מאריה"), קניבליזם (בסיפור "האוקרלו"), הרג סתמי (כמו זה המופיע ב"אדון קורבס") וצורות רצח ועינויים אכזריות נוספות, החוברות ליצירת הדימוי הבעייתי הידוע של המעשיות מבחינה מוסרית.
מלאכת העריכה של מעשיות אלו בוצעה על ידי איסוף של מעשיות קיימות רבות ממספר רב של מספרים המכונים בשפת המחקר אינפורמטורים ובעיקר עקרות-בית גרמניות.
במלאכה זו הוכוונו האחים גרים על ידי אוספי סיפורים קודמים ובעיקר לודוויג אכים פון ארנים וקלמנס ברנטאנו, אך בשונה מהם לא הוסיפו קטעים או כתבו מחדש מעשיות.
עם זאת, האחים גרים עיבדו את מרבית מעשיותיהם, ובעיקר הוסיפו יסודות עממיים אופייניים לפולקלור הגרמני.
המעשיות פורסמו בכתב לראשונה בשני כרכים: הראשון בחג המולד של 1812, אשר כלל 86 מעשיות, והשני ב-1815, אשר כלל 70 מעשיות.
כרכים אלו גררו תגובות רבות ומיידיות ובעיקר דברי ביקורת.
הביקורת הספרותית טענה כי המעשיות אינן מהוקצעות וערוכות באופן מספק, משעממות, וכוללות יסודות אלימים, גסים ובלתי מוסריים.
ב-1825 הביאה ביקורת זו את וילהלם גרים לפרסם את "מהדורה קטנה": מהדורה בת 50 מעשיות אשר זכתה לעשר הדפסות בחייהם של האחים גרים.
המעשיות המלאות זכו אף הן למהדורות מספר, בשנים 1819, 1837, 1840, 1843, 1850. הנוסח השביעי והסופי יצא ב-1857, כמהדורה שלמה בעלת מיספור קבוע.
עם הזמן רכשו מעשיות האחים גרים מעמד סמלי בתרבות הגרמנית כמייצגי הפולקלור הגרמני, וזאת בשל הנאמנות הרבה לפולקלור זה.
וכך, כאשר החוקר אקסל אולריק ניסח את מאפייני היסוד של הסיפור העממי, נתגלה כי כולם התקיימו במעשיות אלו.
תהליך זה אירע על רקע התעצמות תנועת הרומנטיקה, והתעוררות הלאומיות הגרמנית, אשר חיזקו את מעמד הפולקלור והעניקו לו חשיבות רבה.
תחילת המאה ה-19 היא תחילתה של התנועה הרומנטית, אשר טיפחה לאומיות ואידיאליזציה של העם ושל העבר.
כחלק מתנועה זו, האחים גרים התעניינו במקורות הלשון, בכוונה לחזור למקורות ולפולקלור.
כבר בתקופתם של האחים גרים הושמעה ביקורת כלפי היסודות האכזריים השכיחים כל כך ביצירותיהם.
ואמנם, האחים מציינים במבוא לספרם מ-1819, כי במהדורה החדשה הם השמיטו כל ביטוי שאיננו הולם את גיל הילדות.
ביקורת רבה במיוחד כלפי סיפורי גרים התעוררה לאחר מלחמת העולם השנייה, כשבעלות הברית תלו את אכזריותם של הגרמנים במעשיות ששמעו בילדותם, ובעקבות זאת הגבילו את השימוש במעשיות בספרי הלימוד (German Educational Reconstruction Bulletin, July-August 1999)
לאחר מלחמת העולם השנייה ספגו המעשיות ביקורת, כחלק מביקורת הרומנטיקה והלאומנות, שהביאו לעליית הנאציזם.
נטען כי לאכזריות, לאלימות ולמסרים האנטישמיים הגלומים במעשיות אלו הייתה השפעה לא מעטה על התפתחות נטיות מקבילות בקרב הנוער הגרמני ובקרב תומכי המפלגה הנאצית, נטייה אשר קושרה ללאומנות הגרמנית.
ביקורת זו הביאה לאיסור פרסום ושימוש במעשיות על ידי מעצמות הכיבוש במערב גרמניה.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 ניסו חוקרי פולקלור להגן על מעשיות האחים גרים מפני הביקורת הקשה נגדן, וכחלק מניסיון זה קידמו רבות את המחקר עליהן.
במסגרת מחקר זה נתגלתה למשל העובדה כי המעשיות אכן עובדו על ידי האחים גרים.
האחים גרים טענו שהם הלכו וחיפשו את מקורותיהן של הגרסאות, אך בפועל הגרסאות היו כבר מעובדות והגיעו אליהם ממקור שני ושלישי.
מעשיות האחים גרים, שנאספו מתוך מטרה מחקרית מפורשת, מילאו את ייעודן העיקרי לא בשדה הפילולוגיה, כפי שהועידו אותן אוספיהן, כי אם בספרות ילדים, בהופכן מנוף אדיר להפצת המעשייה ולקירוב הילדים אליה.
מסתבר, כי גם האחים גרים, שהקפידו לרשום את המעשיות כפי שסופרו להם, לא היססו מלשנות אותן מהוצאה להוצאה, לאחר שהתברר כי קהל קוראיהן העיקרי הם ילדים.
המחלוקת סביב התאמתן של מעשיות האחים גרים לילדים
בקרב אנשי ספרות ומחנכים מתקיימים חילוקי דעות לגבי התאמתן של מעשיות האחים גרים לילדים.
המצדדים במעשיות האלה כחומר קריאה לילדים טוענים כי הן מעניקות לילד חוויה, הנאה ופורקן מרגשות אשם, מפחדים ודחפים מודחקים.
השוללים נשענים על ארבעה טעמים עיקריים:
טעם פדגוגי: המעשיות מבלבלות את הילד.
עלילתן הפנטסטית בולמת את ההכרה בתחושת המציאות ומפריעה ביצירת מושגי יסוד מדעיים.
כך למשל "הסוף הטוב" בחלק מהן (כמו למשל, שיבה של מת לחיים) מעוות את חוקי ההוויה של מדעי החיים.
טעם ספרותי: המעשייה האלימה היא יצירה פרימיטיבית בעלת סגנון מחוספס הגדושה תיאורים מבחילים בלתי אסתטיים – מכשפה כעורה, דם הניגר מכפות רגליהן של האחיות החורגות.
יצירות כאלה עלולות להקנות לילד מושגי הבחנה פסולים, שבגללם יעדיף ספרות נטולת ערכים אסתטיים.
טעם מוסרי: המעשיות נוטעות בתודעתו של הילד מודרני מוסכמות מוסריות וחברתיות פסולות, דוגמת עבודת הבית כעונש שגוזרת האם הרעה על הילדים הטובים; האב הוא גבר מוליד-וזונח, שאינו אחראי לגורל צאצאיו.
טעם פסיכולוגי: המעשיות האלה גדושות תיאורי אימים, אלימות, אכזריות ושאר זוועות, העלולות לעורר פחדים וסיוטים בלב הילד, או אף לעורר את היצר האלים בקרב ילדים בעלי דחפים תוקפניים.
דמויות יהודיות לוקחות חלק פעיל במספר מעשיות, ובשלוש מתוכן מוצגות באופן אנטישמי.
הסחבה הטובה היא מעשייה אנטישמית שנספחה אל מעשיות האחים גרים (סיפור מספר 4 מתוך נספח מספר 17), ולא הופיעה בחלק מהמהדורות.
אך בניגוד ל"העסקה הטובה", "היהודי בקוצים", ו"הסחבה הטובה", בסיפור היהודי מתואר לא כגנב ורודף בצע אלא כקרבן חף מפשע.
מעשייה היא סיפור עם שבו מוטיבים רבים החורגים מההתנסות היומיומית, מוטיבים על-טבעיים שאינם ניתנים לאישור אמפירי, בין היתר דמויות כגון פיות, גובלינים, אלפים, טרולים, ענקים, חיות מדברות ובדרך כלל אף כישופים ומעשי קסמים.
בתרבויות שבהן שדים ומכשפות נתפסים כיצורים אמיתיים, עשויים סיפורי המעשיות להתמזג לתוך סיפורי אגדה שבהם תוכן הסיפור נתפס על ידי המספר והמאזין כבעל משמעות היסטורית.
אולם, שלא כמו אגדות ושירה אפית, המעשיות בדרך כלל אינן מכילות יותר מאשר התייחסות שטחית לדת או למקומות גאוגרפיים ממשיים, לאישים או למאורעות.
הפתיח המאפיין סיפורי מעשיות הוא: "היה היה פעם..." ואין הכוונה למועד מסוים.
ניתן למצוא מעשיות בסיפורי עם שבעל פה וכן בספרות הכתובה.
ההיסטוריה של סיפורי המעשיות קשה ביותר לשחזור, זאת כיוון שניתן לעקוב אחריה אך ורק בביטויה הכתוב.
אולם, אף מסיפורי המעשיות הכתובים ניתן ללמוד כי סיפור המעשיה קיים בתרבות האנושית מזה אלפי שנים, אף שייתכן כי לא הוכר כענף ספרותי נפרד.
ניתן למצוא סיפורי מעשיות, לאורך מאות בשנים, בכל תרבות אנושית בעולם.
אף בימינו אלה נכתבים סיפורי מעשיות ועבודות בעקבותיהם.
קהל היעד לסיפורי המעשיות הקדומים היה מבוגרים וילדים גם יחד, אולם סיפורי מעשיות נתפסים כמיועדים בעיקר לילדים כבר החל מן הסלון הספרותי הצרפתי במאה ה-17. הכותרת שהעניקו האחים גרים לאסופת הסיפורים שלהם הייתה "מעשיות לילדים ובני הבית" והקשר בין מעשיות לילדים הלך והתחזק במהלך השנים.
מומחי פולקלור סיווגו את סיפורי המעשיה במספר דרכים.
אחד הסיווגים הבולטים הוא זה של ארנה-תומפסון וכן הניתוח המורפולוגי של ולדימיר פרופ.
פולקלוריסטים אחרים הציעו פרשנויות למשמעותן של המעשיות, אולם עד היום לא התגבשה שיטה כדי לקבוע באופן חד-משמעי את משמעות המעשיות.
אף שסיפור מעשייה היא סוגה ספרותית נפרדת, הגדרת סיפור כמעשייה הוא מקור למחלוקות רבות.
ולדימיר יאקובלביץ פרופ בספרו "מורפולוגיה של הסיפור העממי" מתח ביקורת על ההבחנה המקובלת בין "סיפורי מעשיות" ו"סיפורי חיות" על בסיס העובדה שסיפורים עממיים רבים מכילים מרכיבים דמיוניים וגם חיות.
לצורך ניתוח סיפורים פרופ בחן את כל סיפורי העם הרוסיים המסווגים במספרים 300–749 בסיווג ארנה-תומפסון.
שיטת הניתוח בה בחר זיהתה את הסיפור בהתאם למרכיבי העלילה, אולם מבקריו טענו ששיטה זו מתקשה להתמודד עם סיפורים שאינם מכילים מסע הרפתקאה וכי אותם מרכיבים עלילתיים שחיפש בניתוחו מופיעים אף בסיפורים שאינם משתייכים לסוגת המעשיות.
על כך שסיווגו של סיפור כסיפור מעשייה איננו תלוי בכך שתופענה בעלילתו פיות מסכימים הכל.
נראה שחיות מדברות ונוכחות קסמים הם מאפיינים נפוצים הרבה יותר בסיפורי מעשיות מאשר פיות.
אולם עצם העובדה כי בעלילת סיפור מופיעה חיה מדברת איננה הופכת את הסיפור לסיפור מעשיה, כך קורה לדוגמה במשלים.
ג'ון רונלד רעואל טולקין במאמרו "על סיפורי מעשיות" (On Fairy-Stories) הסכים לכך שנוכחות פיות אינו חלק מהותי מהגדרת סיפור מעשייה והגדיר סיפורי מעשיות כסיפורים על הרפתקאות בני אדם ב"ארץ הפיות" (Faërie), הגמדים, האלפים ושאר יצורים קסומים ואף קסמים רבים אחרים.
אולם באותו מאמר ובשימוש באותה הגדרה, טולקין מוציא מהמושג "סיפורי מעשיות" סיפורים שרבים רואים בהם מעשיות.
חלק מן הפולקלוריסטים מעדיפים את המונח הגרמני Märchen כדי להתייחס לסוגת המעשיות, מנהג שקיבל חיזוק בהגדרה של תומפסון במהדורת 1977 של הספר "הסיפור העממי" (The Folktale): "סיפור בעל אורך שבו מופיעים ברצף מוטיבים או אפיזודות.
עלילתו מתפתחת בעולם דמיוני ללא מיקום גאוגרפי מדויק, או יצורים בעלי הגדרה מדויקת והוא מלא בקסום.
החוקר איטלו קלבינו טען כי סיפור המעשייה הוא הדוגמה המושלמת ל"מהירות" בספרות, בזכות החסכנות והדייקנות שבעלילה.
במקור סיפורים המסווגים עתה כסיפורי מעשיות היו רק עוד סוג של סיפור שלא סווג כסוגה נפרדת.
המונח הגרמני Märchen משמעותו המילולית היא "סיפור" ללא ייחוד מסוים.
הסוגה עצמה הובחנה על ידי סופרי תקופת הרנסאנס, אשר החלו להגדיר סוגות של סיפורים.
בפרט תרם ג'ובאני פרנצ'סקו סטרפרולה לאיסוף ופרסום מעשיות ולהגדרת הסוגה.
מאותה עת באופן הדרגתי התגבשה הסוגה בזכות סופרים רבים עד אשר לא היה עוד ספק בזיהויה בעבודותיהם של האחים גרים.
בהתפתחות הדרגתית זו המונח "סיפורי פיות" (שהוא המונח המקובל ל"סיפורי מעשיות" באנגלית, צרפתית ושפות נוספות) נטבע כאשר סגנון ה-préciosité שלט בכתיבת סיפורים ומאדאם ד'אולנואה (d'Aulnoy) טבעה את המונח הצרפתי "contes de fée" (מילולית: "סיפור פייה").
בטרם הוגדרה סוגת הפנטזיה, סיפורים רבים שהיו מסווגים כפנטזיה הוגדרו כסיפורי מעשיות, כולל ספרו של טולקין "ההוביט", ספרו של ג'ורג' אורוול "חוות החיות" וספרו של ליימן פרנק באום "הקוסם מארץ עוץ.
אף שסיפורי הפנטזיה ובמיוחד תת-הסוגה "פנטזיה מעשייתית", עושים שימוש בולט במוטיבים של סיפורי מעשיות, חוקרי ספרות רואים בהם סוגות נפרדות.
סיפור המעשייה, כפי שהוא מסופר בעל-פה, הוא תת-סוג של הסיפור העממי.
מצורתו זו העלו סופרים רבים סיפורי מעשיות על הכתב, לעיתים תוך שינויים משמעותיים בעלילה.
אלה הם סיפורי מעשיות ספרותיים (גרמנית: Kunstmärchen).
אצל האחים גרים ניכר מאמץ לשמר את מאפייני סיפור המעשייה שבעל-פה, אבל אף על פי כן, ניכר עיבוד רב של סיפורי המעשיות כך שיתאימו לצורתם הכתובה.
ניכרת השפעה הדדית בין סיפורי מעשיות ספרותיים לבין סיפורי מעשיות שבעל-פה ובין אלה לבין סיפורים מארצות זרות, בקו העלילה, במוטיבים ובמרכיבים שונים.
מעת שבאו גרסאות ספרותיות של סיפור המעשייה, בלתי אפשרי לעקוב אחר ההשאלה ההדדית.
מספרי סיפורים עשויים אפילו לתור אחר סיפורי המעשיות הספרותיים כדי להעשיר את מספר סיפוריהם ואת המוטיבים שלהם.
סיפורי מעשיות היו חלק ממסורת הסיפור שבעל-פה.
תחת לכתוב את המעשיות, סיפורים אלה סופרו או שהומחשו באופן דרמטי וכך עברו מדור-לדור.
כיוון שכך, ההיסטוריה המדויקת של התפתחות סיפורי המעשיות לוטה בערפל.
עמים ללא מסורת של כתב, סיפרו ודאי סיפורי מעשיות מבלי שאלה תועדו.
מסגנון כתיבת סיפורים אלה ואוספי סיפורי מעשיות אחרים, ניתן להסיק כי מדובר בסיפורי מעשיות שעובדו לצורה ספרותית.
אולם סיפורים אלה מעידים על שורשיה העתיקים של המעשייה, עתיקה בהרבה מסיפורי אלף לילה ולילה (1500 לספירה לערך).
מעבר לאסופות כתובות של סיפורי מעשיות, בסין, פילוסופים טאואיסטים כמו לייצ'י וז'ואנגצ'י כללו סיפורי מעשיות בכתביהם הפילוסופיים.
מאחר שניתן לאמץ הגדרה מרחיבה יותר של הסוגה, סיפורי המעשיות המפורסמים יותר בתרבות המערב הם אלה של היווני איזופוס (במאה השישית לפנה"ס).
רמיזות לסיפורי מעשיות מופיעות בשפע בסיפורי קנטרברי של ג'פרי צ'וסר, במחזותיו של ויליאם שייקספיר ובמקומות נוספים.
ניתן לראות במחזה המלך ליר גרסה ספרותית של סיפור מעשייה.
סיפורי המעשיות הפכו לאופנתיים בין בני המעמד העליון בצרפת בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 (1690–1710) ובין הסיפורים שסופרו באותה תקופה בלטו אלה של ז'אן דה לה פונטן ושארל פרו, אשר קיבעו את גרסת המעשיות על היפהפייה הנמה וסינדרלה.
הראשונים שניסו לשמר לא רק את העלילה והדמויות של הסיפור, אלא אף את סגנונו, היו האחים גרים, אשר אספו מעשיות גרמניות.
באופן אירוני, אף שהמהדורה הראשונה של ספרם (בשנים 1812 ו-1815) היא בגדר אוצר בלום לפולקלוריסטים, האחים שכתבו את סיפורי המעשיות במהדורות המאוחרות יותר כדי שיתאימו יותר לטעם הקהל ובכך הבטיחו את הגידול במכירות הספרים ואת הפופולריות של ספרם.
העיבודים הספרותיים של סיפורי המעשיות לא רק שאבו את השראתם מן הסיפור העממי, אלא אף השפיעו על הסיפור העממי.
האחים גרים לא כללו במתכוון כמה מן הסיפורים באוסף, אף שסופרו להם בעל-פה, זאת כיוון שזיהו כי מקור הסיפורים הוא בשארל פרו ובשל כך הסיקו כי אלה סיפורים צרפתיים ולא גרמניים.
מסיבה זו, אף ששמעו את סיפור כחול הזקן, הם לא כללו אותו באוסף.
במקור קהל היעד של מעשיות היה מבוגרים וגם ילדים במידה שווה.
סיפורי מעשיות ספרותיים הופיעו בספרים שיועדו למבוגרים, אולם במאות ה-19 וה-20 שויכו סיפורי המעשיות לספרות ילדים.
חברי הסלון הספרותי הצרפתי של מאדאם ד'אולנו (Précieuses) כיוונו את סיפוריהם לקהל המבוגר, אולם ראו כמקור יצירתם את הסיפורים שמשרתות, או נשים מן המעמד הנמוך, היו מספרות לילדיהם.
אכן, בסיפור מאותה תקופה מופיע מחזרה של דוכסית המציע לספר לה סיפור מעשייה והיא מגיבה ואומרת כי היא אוהבת סיפורי מעשיות כאילו הייתה עדיין ילדה.
אחד מחברי הסלון הספרותי הצרפתי, ז'אן-מארי לה פרינס דה בימון, ערך לילדים גרסה לסיפור היפה והחיה וגרסה זו היא המוכרת עד היום.
האחים גרים קראו לספרם בשם "סיפורי הילדים ובני הבית" ובמהדורות מאוחרות שכתבו את סיפוריהם לאחר שקיבלו תלונות כי הם אינם מתאימים לילדים.
בעת המודרנית סיפורי מעשיות שונו באופן שניתן יהיה לקוראם לילדים.
האחים גרים התמקדו בהוצאת כל רמיזה מינית מן הסיפורים.
פעמונית, במהדורה הראשונה של הסיפור, פעמונית גילתה למכשפה על ביקורי הנסיך בשאלה מדוע בגדיה נעשו הדוקים על גופה, בכך איפשרה למכשפה להבין כי היא בהיריון, אולם במהדורות מאוחרות יותר היא שואלת מדוע קל לה יותר למשוך מעלה למגדל את הנסיך מאשר את המכשפה.
מנגד, מבחינות רבות סיפורי המעשיות החלו להכיל יותר תאורי אלימות – במיוחד הענשת הרשעים.
בעיבודים מאוחרים יותר הוצאו תיאורי האלימות.
בתקופה הוויקטוריאנית שונו סיפורי המעשיות כך שיכילו מוסר השכל, כך שונה סיפור סינדרלה כדי שיכיל מסרים של ערך הצניעות וכיבוש היצר, דבר שעורר את מחאתו של דיקנס שאמר: "בעידן תועלתני, יותר מאשר בכל זמן אחר, חשוב מאוד שנכבד את סיפורי המעשיות".
פסיכואנליסטים כמו ברונו בטלהיים, אשר ראה באכזריות הבאה לידי ביטוי בסיפורי המעשיות העתיקים אות לקונפליקטים פסיכולוגיים, מתח ביקורת חריפה על "טיהור" הסיפורים מן הנימוק שהדבר מחליש את תועלתם לילדים ולמבוגרים כדרך סמלית לפתרון בעיות.
במאה העשרים תרמו סרטיו של וולט דיסני להפצת סיפורי המעשיות המערביים, ובמיוחד האירופאים, לכל רחבי תבל.
כך סרט ההנפשה "שלגיה ושבעת הגמדים" נועד בעיקרו לקהל הילדים.
באופן דומה פעלו סרטי האנימה להפצת סיפורי מעשיות יפניים.
רבים הכותבים אשר עשו שימוש בסוגת סיפורי המעשיות בספרות בת זמננו, זאת מסיבות שונות, ביניהן בחינת מצבו של האדם מנקודת המבט הפשוטה אותה מספקת המעשייה.
חלק מן המחברים מבקשים ליצור מחדש את תחושת הפנטזיה בשיח המודרני, הדבר כרוך בשימוש בדרמות הפסיכולוגיות שהן חלק מן הסיפור.
לעיתים מתפרסמים ספרי ילדים המכילים מעשיות עתיקות המעוותות לצורך האפקט הקומי.
כך למשל מוטיב קומי נפוץ הוא סיפור על עולם בו סיפורי המעשיות מתרחשים ובו הדמויות מן המעשיות מודעות לתפקידן בסיפור.
מחברים אחרים החדירו לסיפורי המעשיות האירופאיים עם הגיבורים הגבריים, מוטיבים מסוימים, בהם רב-תרבותיות או פמיניזם ובכך מתחו ביקורת על הסיפרים (נרטיבים) המסורתיים.
קשה לאפיין את המבדיל בין הז'אנר הספרותי של סיפורי מעשיות לבין פנטזיות העושות שימוש במוטיבים, או אפילו קטעי עלילה שלמים, מתוך סיפורי מעשיות.
אולם אבחנה זו נעשית אפילו בעבודותיו של סופר בודד.
ההבדל הבולט ביותר הוא בכך שפנטזיות בעלות מוטיבים של סיפורי מעשיות, כמו פנטזיות בכלל, עושות שימוש במאפייני הנובלה בסיפורת, בעיצוב הדמויות ובאווירה.
סיפורי מעשיות זכו לגרסאות דרמטיות כבר בימי הקומדיה דל'ארטה ומאוחר יותר בפנטומימה.
תחילת עידן הקולנוע איפשר הצגת סיפורי מעשיות בצורה מדויקת יותר, בעזרת שימוש באפקטים מיוחדים ובהנפשה.
סרטו של וולט דיסני "שלגיה ושבעת הגמדים" אשר יצא לאקרנים בשנת 1937, היווה פריצת דרך בכל הקשור להצגת סיפורי מעשיות ופנטזיות באופן כללי.
השפעתו של דיסני סייעה לביסוס הז'אנר כחלק מסרטי הילדים, למרות שהסרט שלגיה, כמו גם סרטים אחרים באורך מלא של החברה, נועדו במקורם גם לציבור המבוגר.
רבים האשימו את דיסני בפישוט הסיפורים ובכך שסיפורי המעשיות בסרטיו הסתיימו תמיד בסוף טוב, בניגוד לסוף העצוב, הכואב ומלא הסבל שהיה במקור לרבים מסיפורי המעשיות העממיים.
רבים מסרטי סיפורי המעשיות נועדו במיוחד לילדים, החל מסרטיו המאוחרים של וולט דיסני ועד לסרטו של אלכסנדר רו "ואסיליסה היפהפייה", אשר היה הסרט הסובייטי הראשון בתקציב גדול שנושאו היה סיפור עממי רוסי.
אחרים עשו שימוש במוטיבים מסיפורי המעשיות כדי ליצור ולספר סיפורים חדשים, כך למשל בסרט המבוך.
סרטים אחרים עיבדו סיפורי מעשיות והפכו אותם לסרט המיועד למבוגרים.
כך למשל, הסרט בחברת זאבים (The Company of Wolves, 1984), סרט אימה שהוא עיבוד לסיפור כיפה אדומה וסרטו של ז'אן קוקטו משנת 1946 היפה והחיה אשר עיבד את סיפור המעשייה הנושא שם זהה והסרט הנסיכה מונונוקי היוצר סיפור חדש ממוטיבים של סיפורי המעשיות.
כל השוואה בין סיפורי מעשיות שונים תעלה במהירה כי לרבים מסיפורי המעשיות מאפיינים משותפים.
שניים מתוך הסיווגים המקובלים ביותר של הסיפור העממי הם אלה של אנטי ארנה, כפי שנערכה מחדש על ידי סטיט תומפסון לשיטה הידועה בשם "סיווג ארנה-תומפסון" ושיטתו של ולדימיר פרופ: "מורפולוגיה של סיפורי עם".
שיטה זו מקבצת סיפורי עם וסיפורי מעשיות בהתאם לקו העלילה הכללי.
כך מקובצים יחדיו סיפורים בעלי מאפייני עלילה דומים.
שיטה זו תלויה במידה רבה באותם מאפיינים שבהם בחרו המסווגים להתמקד.
כך למשל, סיפורים כמו סינדרלה – שבה גיבורה נרדפת, בעזרתה של פיה טובה או עוזר קסום אחר, נוכחת באירוע (אחד או יותר) שבו היא זוכה באהבתו של נסיך ומוכרת ככלתו האמיתית – מסווגים כסוג מספר 510: "הגיבורה הנרדפת".
חולשתה של שיטת סיווג זו נעוץ בעובדה כי היא מתקשה לסווג חלקים מן העלילה כמוטיבים.
הסיפור פעמונית, לדוגמה, מסווג כסוג 310 (המשרתת במגדל), אבל העלילה נפתחת בכך שיש דרישה לתינוק כתמורה לרכוש שנגנב.
כך, סיפורי מעשיות אחרים הנפתחים בדרישה לילד כתמורה לרכוש שנגנב, אולם קו העלילה הראשי שונה מזה של פעמונית, לא יסווגו כמספר 310. מנגד, סיפורים שהפתיח לעלילתם שונה לחלוטין מפעמונית, אולם המוטיב המרכזי בהם הוא המשרתת הכלואה במגדל, יסווגו תחת אותו סוג עלילה.
בהדגשת האלמנט המרכזי המשותף ככלי לסיווג, מתעלמת שיטת סיווג זו מן הצבע והפרטים המיוחדים לכל עלילה.
ולדימיר פרופ התמקד במחקרו בסיפורי מעשיות רוסים, אבל שיטת הניתוח שלו מועילה מאוד אף לסיפורים מארצות אחרות.
לאחר שמתח ביקורת על שיטת הסיווג של ארנה-תומפסון על שהיא מתעלמת מתפקידם של המוטיבים בסיפורים ומכיוון שלדעתו המוטיבים ששימשו לסיווג של ארנה-תומפסון לא נבדלו זה מזה באופן ברור.
פרופ בחר לנתח את הסיפורים באמצעות התפקיד של כל דמות בעלילה והפעולה שנעשתה על ידו, כך הגיע למסקנה כי סיפור מורכב מ-31 מרכיבים ושמונה סוגי דמויות.
בעוד שלא כל המרכיבים דרושים לכל סיפור, הופעת המרכיבים נעשית בסדר קבוע – להוציא את העובדה שכל מרכיב עשוי להישלל פעמיים, כך שיופיע שלוש פעמים.
לדוגמה, בסיפור האח והאחות, המופיע באוסף האחים גרים, האח אינו מתפתה פעמיים לשתות מן הנחל ורק בפעם השלישית הוא שותה.
אלמנט אחר הוא הפיה הטובה הנותנת לגיבור עזרה קסומה, לעיתים קרובות לאחר ששמה אותו במבחן.
בסיפור האחים גרים "ציפור הזהב", השועל המדבר בוחן את הגיבור בכך שהוא מזהיר אותו מפני כניסה לפונדק ולאחר שעמד במבחן, הוא עוזר לו למצוא את הדבר אחריו חיפש במסעו.
בסינדרלה, הפיה הטובה נותנת לסינדרלה את השמלות שהיא צריכה כדי להשתתף בנשף.
שיטת הניתוח של פרופ ספגה ביקורת על שהיא מתעלמת מן הנימה, האווירה, הדמויות וכל מאפיין אחר המבדיל בין סיפור מעשייה אחד למשנהו.
המעשיות העממיות טומנות בתוכן מסרים מגדריים המתבטאים בדמויות בעלות תפקידים מגדריים סטראוטיפיים.
הדמויות הנשיות במעשייה חסרות שם בדרך כלל, והן מכונות בשמות תואר אשר מבליטים את התכונה המרכזית החיובית או השלילית כמו למשל כיפה אדומה, לכלוכית, שלגיה והיפהפייה הנרדמת.
הדמויות הן סטראוטיפיות "טובות" או "רעות".
אין דמויות אפורות במעשייה – כולן מוקצנות בתכונותיהן, מה שנקרא לפי חוקי אוקסל אולריק "חוק הניגוד".
הן בדרך כלל דמויות "שטוחות", מעוצבות בדפוסים קבועים, מייצגות קבוצה או מעמד ואינן משתנות.
אף על פי שהדמויות שטוחות ואינן משפיעות על מהלך העלילה, היווצרותן והשתנותן התפתחה לאורך ההיסטוריה לפי מקום וזמן, תוך התאמתן לחברה המספרת.
דמויות המעשייה מתגלגלות והולכות בתהליך מתמיד מדמות לחברתה, תוך שהן מסתגלות למציאות החיים המשתנה מתקופה לתקופה.
תהליך ההשתנות מתחיל במיתוסים על אלים קדומים שבהם דמות 'האם הגדולה' התפצלה לשתי ישויות: טובה ורעה, כפי שמשתקף באמצעות הדיכוטומיה בין הדמויות.
הישויות שהתפצלו מדמות ה'אם הגדולה' משקפות את שני צדדיה של האישה, מצד אחד, האישה הטובה והחלשה שיולדת טרם מותה ומצד שני האישה הרעה שיכולה להיות אם חורגת, מלכה או מכשפה.
דמות האישה החזקה במעשייה היא מרכזית ויכולה להיות בעלת תכונות על-טבעיות כמו מכשפות.
למרכזיות זו יש יסוד בחברה הקדומה שבה השבטים נשלטו על ידי אם העדה, והמשפחה עוצבה על ידי תפקודים אימהיים ולא על ידי אינטראקציה בין גבר לאישה.
לעומת זאת מיוצגת גם דמות האישה הכנועה, הנשלטת על - ידי הגבר ומכאן צמחו הסטראוטיפים המשפיעים על עיצוב אישיות הילדים.
האחים גרים עיבדו את המעשיות אשר אספו והדגישו את תפקידי המינים על פי הנורמות של החברה הפטריארכלית במובנים של אותה תקופה, כאשר הגבר הוא אדון הבית המפרנס, והאישה עקרת בית ואם.
חוקרי המעשייה טענו כי המעשייה משמיעה את ה"קול הגברי", כאשר היא מחזקת את הסטראוטיפים הנשיים המתייגים את האישה במעמד נמוך.
הדמויות הנשיות במעשייה סטטיות, יש להן מבט מריונטי, הן שקופות ואוטומטיות.
לעומת זאת דמויות הגברים במעשייה חסרות השפעה וחוט-שדרה.
ברוב המקרים הגבר נעדר מהעלילה, מלבד הנסיך המציל (האביר על הסוס הלבן), שמגיע לרוב בסוף המעשייה כדי לתת למשאלה הכמוסה של גיבורת המעשייה את המענה בנישואין והצלה.
מעשיות רבות, במיוחד אלה המיועדות לילדים, מכילות מוסר השכל.
פרו סיים את המעשיות שאסף במוסר השכל, אף שלעיתים ספק אם מסרו מוסרי.
כך סיפור סינדרלה מסתיים בהערה כי יופייה ואופייה לא היו מועילים לה לולא עזרתה של הסנדקית, דבר הבא להצביע על חשיבותם של קשרים חברתיים.
סיפורי מעשיות רבים פורשו באשר למשמעותם.
פירוש מיתולוגי אחד טוען כי רבים מסיפורי המעשיות, כולל אלה של עמי ותמי, היפהפייה הנרדמת, הנסיכה והצפרדע, היו מיתוסים של אל השמש; פרשנות זו איננה מקובלת בימינו.
רבים מסיפורי המעשיות אף זכו לניתוח ופירוש פסיכולוגי מנקודות מבט פרוידיאניות, יונגיאניות ואחרות, זאת מבלי שאחת מן הפרשנויות האלה הפכה למקובלת.
פרשנויות לגרסה כזו או אחרת של מעשייה זכו לביקורת על שהדגישו את חשיבות מוטיבים מסוימים בסיפור, בעוד שאלה לא היו אינטגרלים לסיפור המעשיה, בעוד שאותו סיפור עצמו זכה במהלך ההיסטוריה לגרסאות רבות.
כך בסיפור "כחול הזקן" נחשף יצר סקרנותה של אשתו על ידי המפתח המוכתם בדם, על ידי שבר הביצה, או על ידי ורד שאותו ענדה, זאת מבלי שפרט זה ישפיע על העלילה.
אולם פרשנויות שונות של מעשיה זו ייחסו חשיבות לאותו עצם שחשף את פעולתה הסקרנית של האישה.
פולקלוריסטים אחרים פרשו את סיפורי המעשיות כמסמכים היסטוריים.
רבים מן הפולקלוריסטים הגרמנים, עשו שימוש בסיפורי האחים גרים כדי להסביר מנהגים קדומים, זאת על יסוד ההנחה שהסיפורים נשמרו בצורתם המקורית מימי קדם.
פולקלוריסטים אחרים ניסו לתת הסבר היסטורי לדמותה של האמא החורגת המרשעת בכך שבימי קדם נשים רבות מתו במהלך הלידה ובעליהן התחתנו מחדש, דבר שיצר מצב שבו האם החורגת הייתה צריכה להתחרות עם הילדים מן הנישואים הקודמים, על משאבי הבית.
מעשי השליחים הוא הספר החמישי בספרי הברית החדשה, והוא מסודר אחרי ארבע הבשורות כחיבור הסיפּוּרי-היסטורי האחרון בברית החדשה.
המסורת מייחסת אותו ללוקאס המבשר, מחבר הבשורה על-פי לוקאס.
כמו הבשורה על-פי לוקאס גם מעשי השליחים מוקדש ל"תיאופילוס" .
הספר מתאר את מעשי השליחים – תלמידיו של ישו – אחרי צליבתו, קימתו לתחייה ועלייתו השמימה.
הספר מתמקד במעשיהם של שניים מהשליחים, החלק הראשון מתמקד בפטרוס והחלק השני מתמקד בפאולוס.
השליחים עושים נסים, מרפאים חולים ומגייסים עוד ועוד אנשים ללכת בדרכו של ישו.
חשיבותו של הספר גדולה מאוד, שכן זהו המקור היחיד (חוץ מכמה מאיגרותיו של פאולוס) על שנותיה המוקדמות של הנצרות.
הספר נחלק בבירור לשני חלקים שווים בערך: חלקו הראשון של הספר (עד פרק י"ב לערך) מוקדש לתיאור תולדות הכנסייה הקדומה בירושלים.
חלקו השני מוקדש בעיקר לשליח פאולוס – חייו ופעילותו המיסיונרית.
על פי הכתוב בספר, הייתה החברה הנוצרית בירושלים חברה קומונלית:
חלק א': שליחותו של פטרוס
: הספר פותח בעליית ישו השמימה, במקום שבו הסתיימו ארבע הבשורות הקודמות.
מיד לאחר מכן בוחרים שנים-עשר השליחים את מתיאס הקדוש, שליח חדש במקום יהודה איש-קריות שהתאבד כיוון שהסגיר את ישו.
: רוח הקודש יורדת על שליחיו של ישו חמישים יום לאחר חג הפסחא, במאורע המצוין בחג הפנטקוסט.
: פטרוס מרפא קבצן פיסח.
: פטרוס ויוחנן בן זבדי נשפטים על ידי הסנהדרין, וחפותם מוכחת.
: סיפור חנניה וספירה : נוצרי בשם חנניה מוכר שדה ומשאיר חלק מסכום המכירה אצלו, מה שמביא את פטרוס לנזוף בו.
-: השליחים בוחרים שבעה דיקאנים שינהלו את חיי הנוצרים בירושלים.
סטפנוס הקדוש, הבכיר מהשבעה, נעצר ונושא נאום טרם הוצאתו להורג.
: דמותו של פאולוס מופיעה לראשונה, כרודף הנוצרים.
פיליפוס המבשר, אחד משבעת הדיקאנים, בא להפיץ את הבשורה בשומרון.
אחד המתנצרים החדשים הוא שמעון הקוסם, שמנסה להוריד את רוח הקודש תמורת בצע כסף.
פיליפוס עוזב את שומרון ובדרכו לעזה פוגש את הסריס האתיופי, ומנצר אותו.
: ישו מתגלה אל פאולוס בחלום, והלה מחליט להתנצר.
הוא מתחיל להפיץ את הנצרות בירושלים ובדמשק.
פטרוס מרפא את איינאס ומקים לתחייה את טביתא.
: פטרוס נפגש עם קורנליוס הקנטוריון .
בבית שמעון הבורסקאי אירע לפטרוס נס החלום , ולזכר נס זה הקימו ביפו את שתי כנסיות פטרוס הקדוש: הקתולית והאורתודוקסית.
חלק ב': שליחותו של פאולוס
-: פאולוס נוסע מארץ ישראל לרומא כדי להפיץ את הנצרות, ובדרכו הוא עוצר במלטה.
המסורת הנוצרית, כאמור לעיל, מייחסת את הספר ללוקאס, מחבר הבשורה על-פי לוקאס, שהיה רופא יווני וחבר קרוב של פאולוס.
ניתוח פילולוגי של "מעשי השליחים" ושל הבשורה על-פי לוקאס אכן מגלה אחידות של סגנון ואוצר מילים בין שני הספרים.
בנוסף לכך, שניהם מופנים ל"תאופילוס המכובד" וההקדמה ל"מעשי השליחים" היא בעצם חזרה על הפרק האחרון של לוקאס.
בנוסף לכך, בבשורה מונחים ארמיים מתחום ההלכה היהודית אינם מופיעים, אלא במקומם מופיע ההסבר היווני, וכן מופיעים בה מונחים מתחום הרפואה של אז.
כל אלה מראים שכותב הבשורה ו"מעשי השליחים" אכן היה רופא יווני, ויכול להיות ששמו אכן היה לוקאס (אך בה במידה זה יכול להיות שם עט).
ברם, חוקרים מטילים ספק בכך שאותו לוקאס שכתב את שני הספרים הללו היה ידידו של פאולוס, משום שהוא מרבה להשתמש במקורות אחרים (כך, הבשורה על-פי מרקוס משולבת בבשורה על-פי לוקאס) ובאגדות עממיות על ישו – במקום להשתמש במידע שאבות הכנסייה הנוצרית, המקורבים לפאולוס, היו יכולים למסור לו.
לכן עובדת היות לוקאס חבר של פאולוס מוטלת בספק.
מעשי כשפים , המוכרת גם בשם "סמנת'ה", היא קומדיית מצבים אמריקאית מצליחה משנות השישים שעוסקת בחייה של סמנת'ה סטיבנס, מכשפה שהתחתנה עם בן-תמותה ומנסה לחיות חיים רגילים ללא כוחות כישוף.
הסדרה שודרה בארצות הברית בין השנים 1964–1972.
הסדרה סובבת סביב חייהם של המכשפה סמנת'ה (אליזבת מונטגומרי) ובעלה בן-התמותה דארן (דיק יורק; הוחלף ב-1969 בדיק סרג'נט).
אמה של סמנת'ה, אנדורה (אגנס מורהד), מכשפה גם היא, לא מרוצה מנישואיה של בתה, ופרקים רבים בסדרה עוסקים בכישופים שאנדורה מטילה על דארן.
גם אביה של סמנת'ה, מוריס (מוריס אוואנס), שממלא חלק פחות משמעותי בסדרה, אינו מסתדר עם דארן.
קרובת המשפחה היחידה שמסתדרת עם המשפחה היא הדודה קלרה (מאריון לורן), מכשפה זקנה שכוחות הכישוף שלה מתחילים להיחלש, וכמעט כל כישוף שלה מסתיים באסון.
דארן עובד בחברת פרסום - "מקמן וטייט" שמה.
לבוס של דארן וחברו הטוב, לארי טייט, מעולם לא נודע על היות סמנת'ה מכשפה, למרות הימצאו בהתרחשויות מוזרות ומשונות, שהתבררו ככישופים של סמנת'ה ובני משפחתה.
משפחת סטיבנס - סמנת'ה, דארן ובתם טאבית'ה (ובהמשך גם בנם הקטן אדם), גרים בכיכר מורנינג גלורי מספר 1164, סטמפורד, קונטיקט.
מעבר לכביש גרים הזוג אבנר וגלדיס קרביץ - גלדיס שמרבה להציץ לעבר בית סטיבנס ולעדכן את בעלה האדיש בהתרחשויות המוזרות שקורות שם.
לעלילה מצטרפים הבת טאבית'ה ומאוחר יותר גם הבן אדם, שגם הם ניחנים בכוחות כישוף; מכשפים ומכשפות וכן בני תמותה שונים כמו הוריו של דארן ולקוחות במשרד הפרסום שלו.
הסדרה הייתה להצלחה מיידית, והמשיכה להצליח במשך שש שנים נוספות, אך איבדה קצת מכוחה כאשר השחקן ששיחק את דארן, דיק יורק, נאלץ לפרוש ב-1969 עקב מחלה, והוחלף על ידי דיק סרג'נט (שהיה הבחירה הראשונה לתפקיד כבר ב-1964).
בעונה השנייה לסדרה נולדה לדארן וסמנת'ה בתם הראשונה, טבת'ה, שגולמה על ידי תאומות.
בעונתה השישית של הסדרה נוסף גם אדם למשפחה, שגולם אף הוא על ידי תאומים.
ב-1969, בסוף העונה החמישית, רצו אליזבת מונטגומרי ובעלה, מפיק הסדרה ויליאם אשר, לסיים את הסדרה, לא רק בגלל עזיבתו של דיק יורק אלא גם בגלל עייפות ורצון לעבור לפרויקטים אחרים.
השניים השתכנעו שכדאי להמשיך בסדרה, אך כבר בעונה השביעית הורגש כי העלילה חוזרת על עצמה.
בעונה האחרונה, בשנים 1971–1972, הפרקים חזרו על עצמם כמעט מילה במילה מפרקי העונות הראשונות.
חברת ABC, שהפיקה את הסדרה, התכוונה להפיק עונה תשיעית למרות נתוני הרייטינג הנמוכים של העונה השמינית, אך באמצע העונה השמינית מונטגומרי התערבה בקשר עם הבמאי, ריצ'רד מייקלס, וסיימה את נישואיה עם המפיק ויליאם אשר.
מונטגומרי החליטה שלא להמשיך לעונה התשיעית, והסדרה ירדה.
אליזבת מונטגומרי בתור סמנת'ה סטפנס
דיק סרג'נט החליף את יורק כדארין סטפנס שהיה חולה בשלוש העונות האחרונות, 1969–1972)
אגנס מורהד בתור אנדורה, אמה של סמנת'ה
דייוויד וייט בתור לארי טייט, הבוס של דארין
איירין ורנון (1964–1966) בתור לואיז טייט, אשתו של לארי
קייסי רוג'רס (1966–1972) בתור לואיז טייט, אשתו של לארי
סנדרה גולד (1966–1971) בתור גלדיס קרביץ (גולד קיבלה את התפקיד לאחר מותה של פירס)
ארין מרפי (1966–1972) בתור טביתה סטפנס (היא חלקה את התפקיד הזה במשך 18 פרקים עם אחותה התאומה, דיאן מרפי)
פול לינד בתור דודה של סמנתה ארתור (1965–1971)
מוריס אוונס בתור מוריס, אביה של סמנת'ה
מריון לורן בתור דודתה של סמנתה קלרה (1964–1968);
אליס גוסטלי בתור אזמרלדה, הבייביסיטר של טביתה (1969–1972);
מייבל אלברטסון בתור אמו של דארין, פיליס סטפנס (1964–1971);
סיימון ורוי רוברטס מתחלפים בתפקיד פרנק סטפנס, אביו של דארין (1964–1971).
"טאביתה" היא סדרת בת של "מעשה כשפים" ששודרה ברשת ABC מ-10 בספטמבר 1977 ועד 14 בינואר 1978. בסדרה כיכבה ליסה הרטמן בלאק בתפקיד הראשי בתור טאביתה סטיבנס, בתם המכשפה של סמנתה ודארן סטיבנס.
הרטמן גם שרה את נעימת הנושא של הסדרה.
בשנת 2005 יצא הסרט "סמנתה", בכיכובם של ויל פרל וניקול קידמן ובבימויה של נורה אפרון.
הסרט עוסק בשחקן הוליוודי בשם ג'ק וויאט (פארל) שמככב בסדרת טלוויזיה על פי הסדרה המקורית של "סמנת'ה", ופוגש באיזבל ביגלו (קידמן), מכשפה שמאסה בחיי הכישוף.
וויאט ליהק אותה לתפקיד של סמנת'ה בשל דמיונה לאליזבת' מונטגומרי ובעיקר בגלל נענוע האף, סמל מובהק למעשי הכשפים של סמנת'ה המקורית, מבלי לדעת שאיזבל באמת מכשפה.
הוא מגלה בדרך הקשה שאיזבל מכשפה.
הסרט זכה לביקורות פושרות, ולא היה להצלחה גדולה בארצות הברית.
מעשייה אישית היא תופעה פסיכולוגית בה אדם מבדיל את רגשותיו מרגשות אחרים, וכך רוכש אמונה מוטעית בייחודיות שלו.
מתוך אמונה זו, צומחות שתי תפיסות שגויות:
הוא חווה רגשות אשר האחרים לא חווים באותה הדרך והעוצמה
הוא לא נתון לאותם קשיים וסכנות להם נתונים האחרים (בלתי־פגיע, כל־יכול)
המונח הונחל על ידי דייוויד אלקינד (David Elkind) ב־1967 כדי לתאר תופעה האופיינית למתבגרים צעירים.
המשמעות המילולית של המושג מתארת את האגדה (השקרית) שהמתבגר בונה מאירועי חייו, בהן רואה את עצמו מבחוץ כגיבור הנאבק למען מטרות נעלות בעולם מוזר ומנוכר.
אצל מתבגרים, התופעה יכולה להתבטא בהצהרות כגון "אתה לא יודע איך זה מרגיש", בכתיבת יומן אישי בו המתבגר מתאר את רגשותיו וחוויותיו כבעלות משמעות אוניברסלית, ובאמונה באל אישי מדריך ותומך.
בהקשר לתופעה, ישנן תאוריות שונות:
הופעה: לפי אלקינד, התופעה מתפתחת בשלב האופרציות הפורמליות בתאוריית ההתפתחות הקוגניטיבית של פיאז'ה (גיל 12–13), השלב בו החשיבה המופשטת מופיעה לראשונה.
לפי לפסלי ומרפי, התופעה מתפתחת בשלב השלישי בתאוריית לקיחת נקודת-המבט החברתית וההבנה הבינאישית, שלב שבו האני המתבונן מופיע לראשונה (גיל 10–15).
היעלמות: לפי אלקינד, התופעה פוחתת עם הכניסה לשלב האינטימיות, בו האדם מחליף יחסים אנוכיים ביחסים הדדיים (גיל 19 ומעלה).
לפי לפסלי ומרפי, התופעה פוחתת בשלב הרביעי בתאוריית לקיחת נקודת-המבט החברתית וההבנה הבינאישית, השלב שבו האדם מקבל את היכולת לתאם בין מספר נקודות-מבט שונות כדי ליצור השקפה חברתית כללית (גיל 12 עד בגרות).
לפי אלקינד, התופעה היא אחות לתופעת הקהל המדומה, ואת הקשר בין התופעות ניתן להגדיר בפשטנות בכך שאדם הראוי לתשומת לב מכל הסובבים אותו מוכרח להיות אדם מיוחד.
התופעה, יחד עם תופעת הקהל המדומה (שגם אותה הגדיר אלקינד), מתיישבת לתוך הטענה הרחבה, לפיה מתבגרים צעירים נוטים לאגוצנטריות.
חיוניות: לפי אלקינד, התופעה שלילית וההיפטרות ממנה מסמנת התבגרות מוצלחת: לעיתים קרובות, האמונה במעשיה האישית ותחושת הבלתי־פגיעות ("לי זה לא יקרה") שנלוות לה דוחפת את המתבגר לסכנות מיותרות (כאשר הדוגמאות הקלאסיות הן הריון לא רצוי ועבריינות נוער).
לפי לפסלי, התופעה היא אמצעי המסייע בהתבגרות: הדגשת תחושות של ייחודיות, כל־יכולת ובלתי־פגיעות (כלומר, הגייה של מעשיה אישית) עוזרת למתבגר להתגבש אישיותית במנותק מקשרים משפחתיים.
מעשיות בידל הפייטן הוא ספר מעשיות לילדים שנכתב על ידי הסופרת ג'יי קיי רולינג.
רולינג כתבה את שבעת עותקי הספר המקוריים בכתב יד וכן איירה אותו.
הספר מוזכר בספרה "הארי פוטר ואוצרות המוות", שהוא הספר האחרון בסדרת הארי פוטר.
לאחר כל סיפור מוצגות הערותיו של הפרופסור אלבוס דמבלדור, ודעותיו על כל אחד מהסיפורים.
על פי העלילה, המעשיות נכתבו על ידי קוסם בן ימי הביניים בשם בידל הפייטן, ותורגמו מהכתב הרוני העתיק בידי הרמיוני גריינג'ר.
האזכור ב"הארי פוטר ואוצרות המוות"
הארי והרמיוני לא שמעו מעולם על הספר, אולם מרון הם למדים שזה ספר נפוץ בעולם הקסמים.
הספר מסייע להארי לנצח את וולדמורט, לאחר שבבית לאבגוד הארי, רון והרמיוני לומדים כי סמל עתיק המופיע על אחד הסיפורים שבספר היה סמלם של אוצרות המוות.
לפי המסופר בספר, היו האוצרות שלושה חפצים שקיבלו שלושת האחים לבית פברל מידיו של המוות: שרביט בלתי מנוצח, המרכיב את הקו האנכי בסמל, אבן המחיה מתים, שהיא העיגול בו, וגלימת היעלמות מופלאה, שאינה מתיישנת וקסמיה אינם מתפוגגים אחרי שנים ספורות, אותה מייצג המשולש בסמל.
במחצית השנייה של שנת 2007 כתבה רולינג את הספר המוזכר באוצרות המוות כמחווה לסדרת הספרים.
רולינג כתבה שבעה עותקים של הספר.
כל אחד מהעותקים כרוך בכריכת עור ומעוטר באבנים יקרות למחצה.
שישה מהספרים ניתנו כמתנה והשביעי ("ספר אבן הירח") נמכר במכירה פומבית בבית המכירות סות'ביז ב-13 בדצמבר 2007 לצורכי צדקה (הכסף שהושג בגין המכירה נתרם לארגון "קבוצת ילדי הרמה הגבוהה" (בתרגום חופשי מהשם האנגלי- children's high level group)).
הספר נרכש בסכום של 1,950,000 £ על ידי סוחרי האמנות הזליט גודן ופוקס (Gooden and Fox) עבור חברת אמזון.
ב-31 ביולי 2008 הוכרז כי הספר יודפס בכמות מסחרית ויופץ למכירה ב-4 בדצמבר 2008, והספר אכן הופץ בתאריך זה.
כל הרווחים ממכירות הספר נתרמו לצדקה.
הספר תורגם לעברית על ידי גילי בר-הלל, שתרגמה את כל ספרי הסדרה.
האיור המלווה סיפור זה הוא איור של קדרה בעלת רגל אנושית אחת.
סיפור זה מספר על אדם זקן ונדיב המשתמש בקדרה שלו על מנת לרקוח שיקויי קסם ושיקויים נגד כשפים עבור מוגלגים הזקוקים לעזרתו.
במותו הוא מוריש את הקדרה לבנו היחיד.
הבן מוצא את הקדרה ובה סנדל ופתק בו כתוב "בתקווה שלא תזדקק לסנדל זה".
הבן, המאוכזב מכך שירש רק קדרה ונעל, זורק את הנעל לתוך הקדרה, וסוגר את דלתו בפני הבאים לבקש ממנו עזרה.
בכל פעם שהבן סוגר את דלתו, הקדרה מקבלת את הסימפטומים של האדם שבא לבקש עזרה: היא נוערת כחמור, לאחר שביקשו ממנו לעזור למצוא חמור שאבד, בוכה כתינוק לאחר שביקשו ממנו לרפא תינוק חולה, היא מתמלאת בפצעים לאחר שביקשו ממנו להסיר צרעת, וכדומה.
הקדרה עוקבת אחריו לכל מקום שהוא הולך, ומרעישה (נוערת, בוכה, וכו') במידה שלא מאפשרת לו לישון, לאכול, או לנהל אורח חיים תקין כלשהו.
לבסוף, באמצע לילה אחד שגם בו היא לא נותנת לו לישון, הבן נכנע ועוזר לאנשי האנשים.
לאחר שהוא עושה זאת הקדרה פולטת את הסנדל שהוא זרק לתוכה, המתאים לרגל הקדרה ומשתיק אותה, והבן והקדרה הולכים לדרכם.
האיור המלווה סיפור זה הוא איור של מעיין, שמעליו מספר כוכבים.
סיפור זה מספר על מעיין שפעם אחת בשנה, אדם אחד יכול לרחוץ בו וכל בעיותיו יפתרו.
שלוש מכשפות - האחת ששמה אשה ואשר סובלת ממחלה, השנייה, אלת'דה, הסובלת מעוני לאחר ששדדו אותה, והשלישית אמאטה, השרויה בצער לאחר שאהובה עזב אותה - נפגשות ומחליטות למצוא את המעין.
אביר שנפגש עימן מצטרף אליהן בדרכן.
בדרכן אל המעיין עליהן להתגבר על שלושה מכשולים - הראשון תולעת ענקית הדורשת "הוכחה של כאבן", השני - מצוק תלול אליו הם צריכים להביא את "פירות מאמציהן", והשלישי - חציית נהר בו צריך לשלם עם "האוצר של העבר".
אמאטה עוברת את המבחנים, וזורקת לנהר את זיכרונותיה מאהובה באמצעות הגיגית.
בהגיעם אל המעיין אשה מתמוטטת מעייפות, ועל מנת להצילה, אלת'דה משקה אותה בשיקוי שגם מרפא את מחלתה, והיא אינה זקוקה למעיין.
אלת'דה מבינה שכישוריה יכולים לאפשר לה להתעשר בכבוד, ולכן היא אינה זקוקה למעיין.
גם אמאטה מבינה כי היא נפטרה מזיכרונותיה הכואבים והיא אינה זקוקה למעיין.
האביר רוחץ במעיין ואז מבקש את ידה של אמאטה, וכך משאלות כולם נענו, מבלי שהם גילו שלמעיין אין בכלל יכולת קסם.
סיפור זה הוא היחיד מבין סיפורי הספר שאינו מוזכר בספר "הארי פוטר ואוצרות המוות".
האיור המלווה סיפור זה מציג לב שעיר הנוטף דם.
איור נוסף מציג מראה שבחלקה העליון שלוש טבעות, והיא נמצאת בשלולית דם.
הסיפור מתאר כושף צעיר, עשיר ויפה תואר שהחליט שלא להתאהב לעולם.
הוא בז להתנהגות האווילית של חבריו המאוהבים ואף השתמש בקסם אפל מאוד כדי למנוע מעצמו להתאהב.
יום אחד הוא שמע שניים ממשרתיו המרכלים בלגלוג ורחמים על כך שהוא אינו נשוי, והוא מחליט למצוא מכשפה עשירה, יפה וטהורת דם ולהתחתן עמה על מנת שכולם יקנאו בו.
הכושף פוגש מכשפה המתאימה לדרישותיו למחרת, ומשכנע את משפחתה לבוא אליו לארוחת ערב בטירתו.
הוא ניסה לחזר אחריה רבות באותו ערב, אך המכשפה הרגישה רק קור וחוסר רגש מכיוונו.
לאחר ניסיונותיו אומרת לו המכשפה 'אתה מדבר היטב, הכושף, ואני אשמח ידי כוונותיך, אם רק חשבתי שיש לך לב!'
הכושף לקח אותה לצינוק של הטירה והראה לה את הלב שלו שנעול בתוך תיבה עשויה בדולח.
הלב, שהיה בחושך ורחוק מהכושף, הצטמק מניוון וגידל שיער.
המכשפה המזועזעת התחננה שהכושף ישיב את הלב לתוך גופו, ולאחר שהוא עושה זאת היא חיבקה אותו.
מאחר שהלב היה מחוץ לגופו זמן רב כל כך, הוא פיתח תאוות לא אנושיים.
מאוחר יותר, אורחי הכושף מוצאים את המכשפה מתה ואת הכושף רוכן עליה בעודו מנסה להחליף את לבו שלו בשל המכשפה ומת כשהוציא שוב את ליבו.
האיורים המלווים ציור זה מציגים גדם עץ גדול עם 20 טבעות צמיחה.
בתחתית הגדם ניתן לראות סדק קטן ובו, באפלה, זוג עיניים לוהטות.
מתחת לטקסט יש טביעת רגל קטנה עם ארבע אצבעות.
הסיפור מתאר מלך הרוצה לשמור עבורו את כל הקסם שבעולם.
כדי לעשות זאת עליו לעשות שני דברים - ללכוד את כל המכשפים בממלכתו וגם ללמוד לעשות כשפים.
הוא מקים גדוד של ציידי מכשפות ומבקש מורה שילמד אותו לעשות קסמים.
מי שנענה לבקשתו הוא נוכל ללא יכולות קסם.
הנוכל מוכיח את עצמו בכמה טריקים פשוטים של אחיזת עיניים ומתחיל לתבוע תכשיטים וכסף רב כדי להמשיך בלימוד.
באביטי, הכובסת של המלך לועגת ללהטוטים שהציג, והמלך דורש מהנוכל להציג את יכולתו בציבור, ואומר לו שראשו ייכרת אם משהו יצחק מתעלוליו.
הנוכל, שהיה עד לביצועי הקסם של באביטי בביתה, מגלה שבאביטי בעצמה היא מכשפה, והוא מאיים עליה שיגלה את כוחותיה אם לא תסייע לו.
היא מסכימה להתחבא סמוך אליו ולסייע לו.
במהלך הצגת יכולותיו של המלך בציבור, בסיועה החשאי של המכשפת, דורש מפקד הגדוד שישיב לחיים ראש כרות של כלב.
מאחר שאין קסם היכול להעיר את המתים, הקהל מגלה שלנוכל אין כוחות קסם.
הנוכל חושף את יכולתה של באביטי ומאשים אותה שהיא חסמה את לחשיו.
באביטי בורחת אל היער ונעלמת בבסיסו של עץ עתיק.
בייאושו, קובע הנוכל שהיא הפכה לתפוח בר חמוץ ומורה לאנשיו לכרות את העץ.
לאחר שנכרת העץ, בעוד הקהל עוזב, מתחיל גדם העץ הכרות לקרקר ודורש מהנוכל שיודה ברמאותו.
הנוכל מודה, ואז מקרקר הגדם שוב ודורש שהמלך יפסיק לפגוע במכשפים, ויבנה אנדרטה של באביטי על הגדם לזכר מוות השווא שלה.
לאחר מכן ארנבת קשישה, שבפיה מטה קסמים, מנתרת מתחתית הגדם ועוזבת את הממלכה.
סיפור זה הוא היחיד המתואר בהרחבה בספר "הארי פוטר ואוצרות המוות".
שני איורים מלווים סיפור זה: האחד – שלוש גולגולות, שעל מצח האמצעית מצויר סמל אוצרות המוות, השני – ציור של אוצרות המוות.
הסיפור מתאר שלושה אחים ההולכים יחדיו ומגיעים לנהר גועש, אשר כל המנסה לחצותו יטבע במימיו.
הם יוצרים גשר קסום מעל הנהר.
בחצי הדרך על הנהר הם פוגשים את דמותו של המוות, הכועס על כך שהם בנו גשר ולא טבעו בנהר ומתו.
המוות העמיד פני ידיד המברך אותם על חכמתם ומציע לכל אחד מהם משאלה כפרס על כך שחמקו ממנו.
הבכור מבקש מטה קסמים שלא יפסיד באף דו-קרב ומקבל מטה שהמוות הכין מעץ סמבוק (Elder).
השני מבקש יכולת להחיות את המתים.
המוות נותן לו אבן שביכולתה להחזיר את המתים, והשלישי, מבין שהמוות רק מתעתע בהם ומבקש דרך למנוע מהמוות לעקוב אחריו.
המוות נותן לו גלימה ההופכת את הלובש אותה לבלתי נראה.
לאחר מכן נפרדות דרכי האחים – הבכור, משווייץ במטהו, ואז נשדד ונרצח בשנתו.
האמצעי משתמש באבן ומשיב לחיים אישה שאהב, אבל זו מתה לפני שהוא נשא אותה לאישה, והוא מתאבד על מנת להצטרף אליה.
והצעיר – מתחבא מפני המוות מתחת לגלימת ההיעלמות שלו.
לאחר שנים רבות הוא מסיר את הגלימה, מתחתן, ונולד לו ילד לו הוא נותן את הגלימה, ואז, כשהמוות מגיע אליו, חייך אליו האח השלישי כאילו פגש חבר ותיק, והלך איתו ברצון.
ג'יי קיי רולינג סיפרה ששאבה את הרעיון לסיפור "מעשה בשלושה אחים" מסיפורו של המחלן, אחד הסיפורים ביצירה סיפורי קנטרברי מאת המשורר האנגלי בן המאה ה-14, ג'פרי צ'וסר.
מעשה שבת הוא מאכל או מעשה אחר שנוצר במהלך השבת תוך כדי חילול שבת.
ההלכה אוסרת בעיקרון על יהודי ליהנות מתוצר של חילול שבת, אולם בתנאים מסוימים ניתן ליהנות מן האיסור באופן מלא או חלקי.
כל ההלכות הנוגעות למעשה שבת תקפות גם ביחס למעשה יום טוב, היינו מוצר שנעשה תוך כדי חילול אחד ממועדי ישראל שנאסרה בהם מלאכה.
סוגיה זו של מעשה שבת היא בעלת משמעות מעשית ליהודים שומרי מצוות במדינת ישראל, עקב העובדה ששירותים בסיסיים המסופקים לאזרחים, כגון חשמל ומים, נעשים לכאורה תוך כדי חילול שבת.
האיסור ליהנות ממעשה שבת מופיע במשנה במסכת תרומות (פרק ב משנה ג): .
בתוספתא של מסכת שבת נזכרת מחלוקת תנאים לגבי גדרי האיסור:
הראשונים מבארים כי לשיטתו של רבי מאיר, המתיר מעשה שבת שנעשה בשוגג ואוסרו אם נעשה במזיד, אין האיסור תקף אלא במהלך יום השבת עצמו, אך במוצאי שבת מותר ליהנות מתוצאת חילול השבת.
לעומתו, אוסר רבי יהודה הנאה ממעשה שבת שנעשה במזיד אף לאחר שחלפה השבת.
גם לשיטת רבי יהודה, האיסור חל רק על האדם שחילל את השבת, אך לאחרים מותר ליהנות מתוצאת המעשה במוצאי השבת, גם אם נעשה בזדון.
לשיטת רבי יוחנן הסנדלר, המחמיר מכולם, אם נעשה המעשה במזיד - אסורה הנאה ממנו לכולם גם אחרי צאת השבת.
אך אם הוא נעשה בשגגה, מותר לאחרים ליהנות ממנו החל ממוצאי שבת, ואילו לאדם שביצע את המעשה, אסור ליהנות לעולם.
לעומתם, סבור רבי יוחנן הסנדלר שמקור איסור ההנאה ממעשה שבת הוא מן התורה, ונלמד מהפסוק בספר שמות: .
דרש הפסוק לשיטתו הוא שכשם שקודש אסור באכילה, כך מעשה שבת אסור באכילה.
את ההיתר ליהנות ממעשה שבת שנעשה בשוגג, לומד רבי יוחנן מהמשך הפסוק: , ומפרש שכשם שעונש המיתה חל רק על מחלל שבת בזדון, כך איסור ההנאה ממלאכתו חל רק אם עשאה בזדון.
התלמוד מוסיף ואומר כי יש מי שמפרש גם את שיטתו של רבי יוחנן הסנדלר כחומרה שמקורה בגזירת חכמים ולא בתורה.
בתלמוד לא הוכרעה ההלכה במחלוקת זו בצורה מוחלטת.
עם זאת מסופר שם, שכאשר היה האמורא רב דורש בפני המון העם, שהיו ביניהם עמי ארצות, הוא פסק להם כשיטת רבי יהודה, המחמירה יחסית ואוסרת הנאה ביום השבת אף ממעשה שבת שנעשה בשוגג.
כאשר נדרש להורות הוראה לתלמידיו, שהיו, מטבע הדברים, תלמידי חכמים ובקיאים בהלכה, פסק להם כשיטת רבי מאיר, האוסרת רק מעשה שבת שנעשה במזיד.
נימוקו של רב לחוסר ההתאמה בין הפסיקות היה שמא יזלזלו הפחות בקיאים באיסורי שבת.
הראשונים נחלקו כיצד יש לנהוג למעשה.
יש מהם שסוברים, שמן העובדה שרב הקל לתלמידיו כשיטתו של רבי מאיר, ניתן להסיק כי היא השיטה העיקרית להלכה, שהרי לולי זאת, היה על רב להחמיר אף לתלמידיו כדעת רבי יהודה.
לכן פסקו בעלי התוספות לקולא, שמותר אף למי שחילל את השבת עצמו ליהנות ממעשהו באופן מיידי אם עשה זאת בשוגג, וכשנעשה בזדון - במוצאי שבת.
כדעתם פסק גם הגאון מווילנה.
לעומת זאת ישנם פוסקים, שסברו שכיוון שהכלל הפסיקתי קובע כי בכל מחלוקת הלכתית בין רבי מאיר לרבי יהודה ההלכה כרבי יהודה, הרי שגם במחלוקת זו יש לפסוק כמותו ולאסור ליהנות בשבת אף ממעשה שבת שנעשה בשוגג.
כך פסקו הגאונים, הרי"ף והרמב"ם, ואסרו למי שחילל את השבת בזדון ליהנות מתוצאת מעשהו לעולם, ולאחרים התירו רק ממוצאי שבת, אם נעשה המעשה בזדון.
גם השולחן ערוך שותף לדעה זו: .
הפוסקים מוסיפים ואומרים שאם חילול השבת שבוצע היה אסור רק מדרבנן ולא מהתורה, ניתן להקל וליהנות מהמעשה בשבת אם הוא נעשה בשוגג.
המשנה ברורה מכריע, שבמקום הצורך ניתן לסמוך על דעת בעלי התוספות והגר"א, ולהתיר הנאה ממעשה שבת שנעשה בשוגג, אפילו ביום השבת עצמו.
הפוסקים מדגישים שכל איסור ההנאה ממעשה שבת הוא רק כאשר חילול השבת יצר את המוצר ממנו רוצים ליהנות.
כאשר חילול השבת לא נעשה בגוף המוצר אלא רק בגינו, מותר ליהנות ממנו בשבת אם החילול היה בשוגג, ובמוצאי שבת בכל מקרה ולכולם.
לכן, אם הובא חפץ או מאכל מחוץ לתחום בשבת, אף שאסור לעשות כן, מותר ליהנות ממנו באופנים שפורטו כיוון שחילול השבת לא נעשה בייצורו של המוצר שממנו נהנים.
מאכל שבושל בשבת ונאסר למבשלו בגלל חילול שבת שבוצע בייצורו, הופך גם את הכלי שבו התבשל המאכל לאסור, מכיוון שטעם המאכל נבלע בכלי.
עבור המבשל עצמו טעם המאכל אסור גם לאחר השבת, עד להגעלת הכלי.
זוהי שיטת הרשב"א, אך אין הדבר כן לכל הדעות.
במקרה שגוי ייצר מוצר בשבת עבור יהודי, אפילו אם עשה זאת ללא שנתבקש לעשות כן, אסורה התוצרת באכילה והנאה עד מוצאי שבת.
חומרה מיוחדת החמירו חז"ל במקרה זה, שגם במוצאי שבת יש להמתין שיעור זמן שלוקח להכין את המוצר או לבשל את המאכל, ואף שכבר יצאה השבת, אסור עדיין המוצר עד שיחלוף זמן נוסף זה.
טעם הדבר הוא, מפני שחששו חז"ל שמא יבקש היהודי מהגוי לעשות עבורו מלאכה בשבת, כדי שיוכל ליהנות ממנה מיידית או בסמוך לצאת השבת.
בקשה כזו אסורה מדין "אמירה לנכרי", שנאסרה מכמה סיבות.
חשש זה אינו קיים ביהודי, שכן שומר מצוות לא יבקש מחברו לחלל את השבת.
לכן החמירו במעשה שבת של גוי יותר מבשל יהודי, ואסרו את התוצרת גם במוצאי שבת עד חלוף הזמן שלוקח לייצר אותה בימות החול.
אם הגוי ייצר את התוצרת עבור עצמו או כדי למכרה לכל החפץ לקנותה, אין בה איסור מעשה שבת, אך לעיתים אסור להשתמש בה מדין "מוקצה".
בסוגיית הגמרא עולה הבדל בין נר וכבש (בנידון של הגמרא כבש משופע לצורך ירידה מהספינה לחוף) שכדי שיחיד ייהנה מהם עליו לעשות פעולה שיכולה להועיל גם לרבים, לבין שאיבת מים ותלישת עשבים, שהפעולות האלה תלויות בכמות, ולכן טעם זה אינו תקף בהן.
בישראל מרבית המפעלים אינם פועלים בשבת ועל כן בחלק גדול ממוצרי הצריכה אין חשש למעשה שבת.
עם זאת, ישנם מוצרים שברור שמיוצרים בשבת כבחול, והפוסקים נדרשו להתייחס להיתר או איסור השימוש בהם.
דוגמה נפוצה למוצר שייצורו נעשה בשבת כביום חול הוא החלב.
חליבה היא מלאכה שנאסרה בשבת מדין התלמוד ובימינו אף כרוכה בהפעלת משאבות חשמליות.
כיוון שכך, חלב שנחלב בשבת בידי יהודים נאסר באיסור מעשה שבת.
הבעיה הנוצרת מכך היא, שמשקי החלב מעבירים את תוצרתם למחלבות ולחברות הייצור, והצרכן אינו יכול לדעת איזה חלב נחלב בשבת ואיזה נחלב ביום חול.
פוסקים אחדים סברו כי כיוון שאין אפשרות לברר עובדה זו, וכיוון שהכלל ההלכתי קובע שהולכים אחר הרוב, והלא רוב החלב נחלב בימות החול ולא בשבת, יכול אפוא הצרכן להסתמך על כך בקנותו חלב או מוצריו, ואינו צריך להניח שמא נחלב החלב בשבת.
למעשה מחמירות ועדות הכשרות למהדרין ואינן מעניקות הכשר מהדרין לחלב שנחלב תוך חילול השבת.
מוצר נוסף ששמו נכרך בבעיה הלכתית זו הוא הנייר.
מסיבות טכניות שונות מפעלי הנייר אינם משביתים את מכונות הייצור בשבת.
כתוצאה מכך, חלק מהנייר בישראל מיוצר בשבת תוך חילול שבת.
יש פוסקים הסוברים שנייר זה אסור בהנאה, ועל כן ישנם רבים שמקפידים להשתמש בנייר תוצרת חו"ל, המיוצר בבתי חרושת השייכים לנוכרים, ולא נעשה איסור בייצורו.
חברות אחדות, המייצרות מוצרי טואלט מנייר, מקפידות להדגיש על אריזות המוצרים, כי ייצורם נעשה "ללא חשש חילול שבת".
רוב החשמל מיוצר על ידי הרתחת מים והפיכתם לקיטור שמניע את הטורבינות.
למרות האוטומציה החלקית של התהליך, הוא כרוך בחילול שבת, שחלקו נועד רק לחיסכון בגורמי ייצור ואינו מחויב להפקת החשמל.
פעולות נוספות המתבצעות בשבת על ידי עובדי חברת החשמל הן תיקוני תקלות שונות, המתרחשות לעיתים במהלך השבת.
בפעולות אלה נעשות המלאכות: בונה, סותר, מבעיר, מכה בפטיש, מוציא מרשות לרשות ועוד.
כאשר עובדי תחנת הכוח הם יהודים, הרי שהחשמל מיוצר על ידי "מעשה שבת".
מכיוון שכך, יש איסור ליהנות מחשמל שיוצר בשבת.
אמנם רוב הפוסקים מתירים את השימוש בחשמל המיוצר על ידי יהודים בשבת הואיל והוא מיוצר גם בשביל מוסדות שחייבים לספק להם חשמל מחמת שיש בכך 'פיקוח נפש'.
כיוון שצריכים בכל מקרה להפעיל את המכונות בשל פיקוח נפש, מותר גם לשאר הציבור להשתמש בחשמל הואיל ובכל מקרה המכונות מספקות חשמל לכל הארץ במידה שווה.
ישנם מעט פוסקים שאינם מקבלים את ההיתר, וישנן שכונות במגזר החרדי, המחוברות לגנרטור-שבת (או למצברים פרטיים), המספק להן זרם חלופי, שלא מתבצעת בו כל מלאכה בשבת.
ישנם עוד נימוקים שניתנו על ידי פוסקי הלכה, להתרת מעשה 'מעשה שבת' בחברת החשמל, כגון הנימוק לפיו רובם של העובדים היהודים בתחנות הכוח אינם מודעים להלכות השבת ולכך שמעשיהם נחשבים כחילול שבת.
לכן הם נחשבים כשוגגים ולא כמזידים.
אף שלחלק מן הפוסקים איסור ההנאה ממעשה שבת בשוגג אינו רק למי שחילל את השבת אלא אף למי שעבורו חוללה השבת, שהוא, במקרה זה, צרכן החשמל, כיוון שישנם פוסקים המתירים למי שעבורו בוצע חילול השבת בשוגג ליהנות ממנו, ניתן לסמוך עליהם.
על סמך נימוקים אלו, ואחרים, רוב הפוסקים מתירים ליהנות מחשמל המיוצר בשבת, שהרי מותר לעובדי חברת החשמל לעסוק בפעילותם לצורך פיקוח נפש, והחשמל שנוצר כתוצאה מכך משמש הן לצורך חיוני זה והן לצרכים שאין בהם פיקוח נפש.
כיוון שלא ניתן להפריד, מבחינה טכנית, בין זרם החשמל המגיע למקומות שבהם הוא בבחינת פיקוח נפש ובין המקומות שבהן הוא משמש לנוחיות בלבד, הרי שכל הייצור עונה על ההגדרה פיקוח נפש, ולכן אין בו איסור מעשה שבת.
בשנים האחרונות התפרסמו מספר ספרים וחוברות הסברה שחקרו והעלו ששימוש בחשמל בשבת גורם באופן ישיר לריבוי מלאכות ופעולות רבות בתחנות הכוח הנעשים באופן ידני על ידי עובדי התחנה.
לדוגמה: ריבוי הובלת פחם אל המטחנות על ידי טרקטורים, טחינתו, הבערתו, תיקונים בטורבינות, הפעלת מכשירים האחראים על ניקוי גז טבעי (שמוזן לטורבינות הפועלות על ידי גז מסוג זה), כתיבה ידנית של כל פעולה הנעשית על ידי מפעילי התחנה ועוד.
פוסקים רבים אסרו שימוש שגורם הנ"ל ועל אף שאיסור מעשה שבת אינו ברור שקיים בחשמל, מכל מקום החמירו מטעמים אחרים כאיסור לפני עיוור, שמא ירבה, גרימת דיחוי שבת, חילול השם.
מעבר לבעיות הלכתיות אחרות העשויות להיכרך בצפייה בטלוויזיה או האזנה לרדיו בשבת, בארץ ישראל הן כלולות באיסור ההלכתי של מעשה שבת, שכן רוב השדרנים וטכנאי השידור הם יהודים, העושים את מלאכתם תוך כדי חילול שבת.
איסור זה תקף בתנאים מסוימים ולכמה דעות גם לגבי תוכניות המשודרות בחול, אם הן הוקלטו בשבת.
מעשי פטרוס ופאולוס הוא טקסט מהמאה הרביעית, אשר מהווה אחד מהספרים החיצוניים (האפוקריפה) של הברית החדשה - כתבי הקודש של הנצרות.
לספר זה קיימות שתי גרסאות, שההבדל ביניהם הוא בפסקת הפתיחה ובשמן (שם הגרסה השנייה הוא "הפסיון של פטרוס ופאולוס".)
הספר מתאר את מסעו של פאולוס מאיי יוון לרומא לפגוש את פטרוס.
כמו כן מסופר בספר על כריתת ראשו של פאולוס (בהתאם למסורת נוצרית קדומה בדבר מותו).
הספר כולל מכתב שנשלח לכאורה מפונטיוס פילאטוס.
הספר מבוסס על הספר מעשי פטרוס - אף הוא ספר מאוחר- כאשר בגרסה זו נוסף פאולוס לעלילה על מנת לקשר את מעשיו עם פטרוס.
מעשי פטרוס הוא טקסט השייך לספרים החיצוניים של הברית החדשה - כתבי הקודש של הנצרות.
ספר זה הוא אחד הספרים האפוקריפיים הקדומים ביותר של כתבי הקדוש הנוצריים, מהמאה השנייה לספירה.
הספר שרד עד ימינו בתרגומו הלטיני בכתב יד ורצ'לי, וידוע בתיאור שני אירועים: הקרב בין השליח פטרוס לשמעון מאגוס, ותיאור צליבתו של פטרוס כשראשו כלפי מטה (משום שרצה למות בדרך שונה מאשר ישו).
הספר נכתב במקורו ביוונית, ככל הנראה במחצית השנייה של המאה השנייה, ככל הנראה באסיה הקטנה.
החיבור מוכר כיום בעיקר דרך תרגומים ללטינית, לצד מקטעים ביוונית, קופטית וסורית.
הספר מתאר את הקרב בין פטרוס לשמעון מאגוס.
במסגרת קרב זה מבצע פטרוס ניסים כגון החיאת דגים מעושנים, וגורם לכלבים לדבר.
מספר גרסאות של הספר כוללות סיפורים בהם מתוארת אישה המעדיפה שיתוק על קיום יחסי מין - ובאחת הגרסאות מדובר בבתו של פטרוס (כפי שמופיע בגרסת קודקס ברלין).
בסופו של הספר מתוארת סצנת מותו של פטרוס שהוא נצלב שראשו כלפי מטה.
תיאור זה מופיע בטקסטים קדומים נוספים ובהם טקסטים בקופטית, געז, ערבית וארמנית ולכן משערים כי חלק זה של הספר הוא הקדום ביותר, ושאר התיאורים נוספו בשלב מאוחר יותר.
מעשי פילאטוס הוא כתב קודש נוצרי פסאודואפיגרפי ואפוקריפי המתיימר להיות מסמך רומי רשמי מהפרטוריום בירושלים העתיקה, והוא מכיל את עדותו של פונטיוס פילאטוס על הפסיון של ישו.
גרסה עברית לחיבור יוחסה בטעות לניקודמוס ומאז ימי הביניים נקראת הבשורה על פי ניקודמוס.
בגרסה המקורית, עוסק "מעשי פילאטוס" במשפטו של ישו, ומספר – דרך דמותו של יוסף הרמתי – את תחייתו של ישו ועלייתו השמיימה.
החיבור מצטט את הבשורות הקאנוניות ומביא תימוכין לעמדה כי ישו מגשים את נבואות "הברית הישנה".