tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הראה כמה מהרישומים של איוואן לאחד מאורחיו, ניקולאי רובינשטיין, שהצטרף לפון מאק כדי לתמוך כספית באיוואן שיוכל ללמוד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה.
הוא החל ללמוד שם בשנת 1874 והפך לסטודנט מן המניין בשנת 1880. מדריכיו כללו את אילריון פריאנישניקוב ולדימיר מאקובסקי.
בשנת 1886 סיים את לימודיו בתואר "אמן" וזכה במדליית כסף על יצירתו "מתאושש".
הוא שקל להמשיך באקדמיה האימפריאלית לאמנויות אך, בעצת קונסטנטין מקובסקי, בחר להתחיל את הקריירה שלו מיד.
למרות תמיכתם של אנשים חשובים, הוא לא הצליח להשיג די עבודה כדי להרשות לעצמו חיים במוסקבה וחזר לכפר הולדתו, אך התקשה באותה מידה להתבסס שם.
הוא היה צריך לנסוע למוסקבה כדי לרכוש ציוד לציור או להציג את יצירותיו, ולעיתים קרובות נסיעה זו הייתה יקרה מדי.
מצבו הוטב במקצת כאשר הוא נקשר ל"הנודדים" ב-1893 וקיבל ביקורות חיוביות בתערוכה ה-21 שלהם.
חלק מיצירותיו נרכשו על ידי בני המשפחה הקיסרית.
בעקבות שריפה ב-1897, עבר למוז'ייסק, עיר מרכזית של שוק ומסחר.
לאחר מהפכת אוקטובר פנה לצייר יצירות של ריאליזם סוציאליסטי, כולל דיוקנאות של לנין וסצנות ממלחמת האזרחים.
רק קומץ מהעבודות המאוחרות הללו שרדו, עקב ההרס הכללי שחווה אזור מוז'ייסק במהלך הפלישה הגרמנית במלחמת העולם.
רוב ציוריו נמצאים באוספים פרטיים.
במהלך חייו יצר גורוכוב כ-600 יצירות - ציורים, רישומים, סקיצות.
ציוריו נקנו על ידי אספנים מפורסמים רבים מהמחצית השנייה של המאה ה-19 - תחילת המאה ה-20, כולל בני המשפחה הקיסרית הרוסית: הקיסרית אלכסנדרה פדורובנה והדוכס הגדול קונסטנטין רומנוב.
רוב יצירותיו הציוריות נמצאות כיום באוספים של אספנים רוסיים פרטיים, וכן אספנים ממדינות חבר העמים, הולנד, שוודיה, מצרים, ארצות הברית ואחרות.
כמו כן, ציוריו מוצגים בגלריה טרטיאקוב ובמוזיאון הרוסי של סנט פטרסבורג.
איוואן בלה (בסלובקית: Ivan Bella; ) הוא קוסמונאוט סלובקי ראשון שטס לחלל לתחנת החלל מיר.
איוואן בלה נולד בכפר ליד העיר ברזנו במרכז סלובקיה שאז הייתה חלק של צ'כוסלובקיה.
לאחר סיום בית ספר הוא למד בפנימייה צבאית בבאנסקה ביסטריצה ולאחר סיומה החל קורס טיס בקושיצה אותה סיים בשנת 1987. בשנים 1987–1993 בלה היה טייס בחיל האוויר של צ'כוסלובקיה ומשנת 1993 בחיל האוויר הסלובקי.
בשנת 1998 בלה הגיע למרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים ונבחר להשתתף בקורס הכנה לטיסה לחלל.
באוגוסט 1998 הוא נבחר לצוות סויוז TM-29. ב-20 בפברואר 1999 החללית שוגרה לחלל (מפקד הצוות היה ויקטור אפנסייב), וב-22 בפברואר היא התחברה לתחנת החלל מיר.
במשך שבוע בלה ערך ניסויים בתחום הרפואה שהוכנו בצוות משותף סלובקי-רוסי.
ב-28 בפברואר 1999 הוא חזר לכדור הארץ בחללית סויוז TM-28 לצד גנאדי פדאלקה.
לאחר הטיסה בלה קודם לדרגת תת-קולונל והוענקו לו עיטורים של רוסיה וסלובקיה.
בשנת 2001 על שמו נקרא אסטרואיד.
בשנת 2003 בלה קודם לקולונל ונשלח לצוות של שגרירות סלובקיה ברוסיה.
בשנת 2013 הוא עבר לשגרירות בקייב.
בשנת 2021 הוא חזר לסלובקיה והחל לעבוד במשרד התחבורה.
באוקטובר 2021 הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל.
איוואן בולדיז'אר (נולד בשם בתלן, מ-1934 שינה את שמו לבולדיזאר, שם אביו (בתלן) היה במקור בטלהיים; בהונגרית: Boldizsár Iván; בודפשט, 30 בנובמבר 1912 – בודפשט, 22 בדצמבר 1988) היה סופר ועיתונאי יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה, מקביל לפרס ישראל).
בניו הם גאבור בולדיז'אר, מורה ועובד מדינה, ומיקלוש בולדיז'אר מחזאי.
בתו אנה בולדיז'אר, כלתו ז'וז'ה קוֹנץ היא זמרת זוכת פרס של קושוט.
הוא ערך עיתונים ומגזינים היסטוריים ותרבותיים בעלי ערך.
ספרו הסוציולוגיה של הכפר בדנמרק, שפורסם ב-1940, הפך לידוע ולבעל שם.
נעוריו ועבודתו לפני מלחמת העולם השנייה
איוואן בתלן (בטלהיים) נולד במשפחה יהודית (לפי תעודת הלידה רשום כיהודי וכך גם שני הוריו היו יהודים בעת לידתו), כבנם של אוסקר בתלן (בטלהיים)(1876–1943) עיתונאי, ועורך עיתון, ושל לאסלו ארנקה (1881–1959).
הוריו התגרשו ב-1919, ואביו נישא בשנית באותה שנה.
ככל הנראה בשל נישואיו השניים המיר את דתו לקתולית.
כבר בגיל צעיר השתתף איוואן בניסויים של הדור השלישי של כתב העת הספרותי ואמנותי החשוב ניוגט.
שיריו פורסמו תחת השם איוואן בתלן, אך הוא התעניין יותר ויותר בנושאים חברתיים, ולכן התרחק עד מהרה מהעקרונות האסתטיים של בני דורו.
הוא למד לימודים אקדמיים בפקולטות למדעי הרוח והרפואה של אוניברסיטת פאזמאן פטר (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
הוא החל את עבודתו בחקר הכפר, ולאחר מכן הפך לעיתונאי.
מ-1932 עבד כחבר צוות של "נוטריון עלום שם" Névtelen) Jegyző}, ולאחר מכן "הדור החדש" (Új Nemzedék) ו"עיתון לאומי" (Nemzeti Újság).
ב-1934 הוא שינה את שם משפחתו לבולדיז'אר, על פי כמה מקורות כאות לסלידתו מראש ממשלת הונגריה לשעבר אישטוואן בתלן, על פי מקורות אחרים דווקא לבקשתו של אישטוואן בתלן.
בשנים 1936–1938 הוא ערך את סדרת Szolgálat és Írás Munkatársaság könyvei, שבה פורסמו כרכים פוליטיים מאת אימרה קובאץ' (1913–1980) וכרך סוציוגרפי ואתנוגרפי מאת זולטאן סאבו (1912–1984).
מ-1938 היה עורך בפסטר לויד.
משנת 1945, השליטה הפוליטית הממשית בהונגריה, הייתה בידי כוחות השחרור או הכיבוש (תלוי מאיזה צד מסתכלים, אבל מהצד היהודי זה היה ללא ספק שחרור) הסובייטיים, והקומוניסטים ההונגרים ששיתפו איתם פעולה והגיעו לשלטון בהדרגה, בנוסף לדיכוי המהיר של מפלגת האיכרים הקטנים העצמאית ומפלגת האיכרים הלאומית, אשר בתחילה הורשו לפעול כשותפות בקואליציה.
איוואן בולדיז'אר, הודות לעבודתו ולקשריו כסופר ואיש ציבור שמאלני, איכרי ותומך עניים לפני המלחמה, מצא את דרכו במהירות לאליטה הכוחנית "השמאלנית" החדשה שנשלטה על ידי הסובייטים.
ב"שנות הקואליציה" של 1945–1948 החל כנציג מפלגת האיכרים הלאומית, אך בפועל הוכיח שהוא משתף פעולה טוב עם הקומוניסטים שידעו על הגנת הרוסים מאחוריהם.
עד כדי כך שהיה ראש שירות התעמולה של משלחת ממשלת הונגריה כנציג מפלגת האיכרים הלאומית כ"עיתונאי שמאלני" במשא ומתן לשלום בפריז ב-1946, שסיים את מלחמת העולם השנייה.
לפי כמה מקורות, הוא היה למעשה איש סודם מובנה של הקומוניסטים, שכמלשין של הסובייטים דיווחו מדי יום לשגרירות הסובייטית בפריז על המידע הפנימי של המשלחת ההונגרית.
אף על פי שחברי המשלחת כללו נציגים ממפלגת האיכרים וממפלגת החקלאים הקטנים (בראשות ראש הממשלה פרנץ נאג'), ההנהגה המעשית הייתה כבר באותה תקופה קומוניסטים ואנשי אמונם.
במהלך הגירושים (יישוב מחדש), ב-1951, הורשה בולדיז'אר לעבור לווילה בבודה של הפילוסוף (כומר קתולי וחבר בכיר במפלגת השלטון האנטישמית בהונגריה לפני ובתקופת המלחמה, מפלגת האיחוד) העקור דיולה קורניש, מה שמעיד על שיתוף הפעולה והאמון בבולדיז'אר על ידי הממשלה הקומוניסטית.
מ-1947 שימש כמזכיר מדיני (כמו סגן שר) לענייני חוץ, ומאז היה חבר באליטה שהובילה את הדיקטטורה של מתיאש ראקושי של שנות ה-50. בשנות ה-50 הוא השתתף בתעמולה של פולחן האישיות כעורך של Magyar Nemzet וכעיתונאי, כתב מאמרים התומכים בראקושי ובפולחן האישיות.
לאחר מותו של סטלין, הגל הרפורמיסטי שהתעצם מ-1953 שיבש גם את מאזן הכוחות בהנהגה ההונגרית, עם התחזקותו הזמנית של אימרה נאג' והחלשת מעמדו של ראקושי.
אחד הפוליטיקאים ההונגרים כתב ביומנו על הקרבות האישיים הרגישים של 1953: "חבר הפרלמנט איוואן בולדיז'אר, מזכיר מדיני, עורך ראשי של עיתונים רבים מנסה לחזור לחיקו של ראקושי כי הוא חושש שחשף את עצמו יתר על המידה לקו של אימרה נאג'."
עבודתו כעיתונאי וסופר לאחר 1945
הוא ערך בנוסף עיתונים רבים אחרים, תרגם מאנגלית, גרמנית וצרפתית, וכן עבד על תרגום טכני ועריכת ספרים.
הוא פרסם רומנים, ספרי טיולים ואוספים נושאיים של מאמריו.
הוא ניסה את כוחו בכמה ז'אנרים וגם כתב תסריטים לקולנוע.
בתקופת פולחן האישיות עבד גם כעיתונאי.
הוא פרסם מבחר ממאמריו שנכתבו ב-1951 וב-1952, המשקפים את הגישה, חוסר הסבלנות וצרות האופקים של התקופה.
נימת כתביו מחלחלת בקלישאות התקופה ובראייתו הסכמטית את המציאות, אף שלעיתים הרגיש בין השורות שאינו מסכים עם השיפוטים האמנותיים המופרכים של מדיניות התרבות חסרת הסבלנות מכל הבחינות.
אסופה זו הייתה נקודת השפל בקריירה של איוואן בולדיז'אר.
לדברי המבקרים החיוביים על עבודתו, "הוא העז להיות שמאלני בין שתי מלחמות העולם, ובעשורים שלאחר מלחמת העולם השנייה הוא העז להיות אזרח, ובכך ניתן לסכם את גישתו המיוחדת.
היה צורך באומץ כדי לערוך למשל את כרך התמונות החברתיות של קאטה קלמן."
נשיא מועדון PEN ההונגרי (1970)
סגן נשיא המועצה הלאומית לשלום (1972)
נשיא מועדון PEN הבינלאומי (1984)
מסדר החירות ההונגרי דרג כסף (1947)
עיטור מסדר הכשרון של קושוט (1948)
פרס המדינה (1975) – על פעילותו הספרותית והעיתונאית, להפצת התרבות ההונגרית מבית ומחוץ.
פרס הרמה של הוצאת הספרים מורה (1981)
מסדר דגל הרפובליקה העממית ההונגרית (1982)
דמותו מופיעה ברומן הפשע של וילמש קונדור: בודפשט בהריסות, כעורך הראשי של הגיבור העובד כעיתונאי חוקר
איוואן בלינוב קליגרף ומיניאטוריסט, שעבד בצורה המסורתית.
איוואן בלינוב נולד להורים אדוקי האמונה הישנה בכפר בגוברניית ני'ני נובגורוד.
כנער החל להעתיק כתבי יד עתיקים.
בשנים 1905–1906 הוזמן על ידי מועצת העיר ניז'ני נובגורוד ללמוד כתיבת כתבי יד במנזר סולובצקי.
בנוסף לכך למד גם כתיבת כתבי יד וקליגרפיה במוזיאונים ובספריות רוסיות שונות.
בשנים 1906–1909 הוא עבד בהוצאות הספרים של אדוקי האמונה הישנה.
שם בלינוב פיקח על פרסום מספר ספרים חשובים והדפסות חוזרות.
הוא עבד גם בעבודות פרטיות, ובין לקוחותיו היו בית רומנוב, המוזיאון ההיסטורי הרוסי ומוזיאון רומיאנצב.
בשנת 1916 גויס בלינוב לבית חולים צבאי.
בשנת 1919 הפך בלינוב לחבר במועצה המלומדים של המוזיאון ההיסטורי הרוסי.
בשנת 1925 נאלץ בלינוב לחזור לכפר הולדתו עקב נסיבות משפחתיות.
בשנים 1920–1930 עבד בעבודות שונות, היה חבר בחווה שיתופית והמשיך לעבוד על כתבי יד דתיים כתחביב, תוך שהוא נותר תחת חשדות בממשלה החילונית החדשה.
בלינוב יצר כמעט 200 כתבי יד, רובם מכילים טקסטים דתיים שונים.
הוא גם עבד על שימור של כמה כתבי יד חשובים.
בנוסף לכך בלינוב ידוע כמאייר ספרים, גרפיקאי וצייר.
איוואן בוגארדי (במקור ברגר, בהונגרית: Bogárdi Iván; שארבוגארד, 21 בפברואר 1893 – ?, לפני פברואר 1945) היה דוקטור לרפואה, בלנאולוג יהודי-הונגרי, הרופא הראשי ומנהל המעבדה של בית החולים המלכותי הממלכתי ההונגרי לילדים (היום בית החולים לילדים על שם פאל היים).
איוואן ברגר נולד במשפחה יהודית כבנם של וילמוש ברגר ושל רגינה אנגל.
את לימודי הרפואה והכימיה השלים באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
רבות ממחקריו ופרסומיו המקצועיים שפורסמו בכתבי עת רפואיים הונגריים וזרים קשורים בכימיה קולואידית (כימיה קולואידית היא תחום בכימיה פיזיקלית הבוחן את המאפיינים והתופעות של חומרים בטווח הגדלים של 1–1000 ננומטר).
הוא כתב מאמרים רבים על השינוי בתגובת הדם בהשפעת ספא ותגובת וסרמן (גילוי עגבת).
הוא פיתח כלים ונהלים חדשים למדידת כמויות חלבון מינימליות.
ב-18 בפברואר 1922, בבודפשט, נשא לאישה את ארז'בט מנצר, שהייתה צעירה ממנו בחמש שנים, בתם של בלה מנצר ושל לאונטין פרידמן.
במאי 1927 הוא הרצה בקונגרס הבלנאולוגי בבלאטונפורד על ההשפעות הכימיות של אמבטיות גופרית ועל ההשפעות הפיזיולוגיות של אמבטיות חמות.
ספר שירים שהוקדש במאי 1931 מצביע על כך שהיה לו קשר ידידותי עם המתרגם והמשורר מיהאי אנדראש רונאי (1913–1992).
ברגר שינה את שם משפחתו לבוגארדי ב-1935, ייתכן שאף התנצר ב-1938 (אין על כך תיעוד, עדות או מקורות).
ב-1 במרץ 1942 הופסקה עבודתו גם כמומחה רפואי בבנק ההונגרי-איטלקי בשל יהדותו, על פי החוקים ה (אנטי)יהודיים.
בשנת 1945 נלקח בכוח על ידי בריוני מפלגת צלב החץ ונעלם ללא עקבות.
בנו מיהאי בוגארדי היה רופא ילדים ואלקטרואנצפלוגרף.
איוואן אסן השלישי, קיסר בולגריה (בבולגרית: Иван Асен III, גם Йоан Асен III, שלט כצאר של בולגריה 1279–1280.
איוואן אסן השלישי היה בנם של מיצו אסן, קיסר בולגריה ומריה מבולגריה, בתם של איוואן אסן השני, קיסר בולגריה ואירנה מתסלוניקה.
למרות שאיוואילו הביס כמה מהניסיונות הללו, הוא נחסם למשך שלושה חודשים בדרסטאר (סיליסטרה) על ידי המונגולים בעלי בריתו של מיכאל השמיני.
במהלך ההפוגה כיתר כוח ביזנטי את בירת בולגריה טרנובו, וכשנפוצה שמועה על מותו של איוואילו בקרב, נכנעה האצולה המקומית וקיבלה את איוואן אסן השלישי כקיסר ב-1279.
כדי לחזק את מעמדו בטרנובו, איוואן אסן השלישי חיתן את אחותו מריה (קירה מריה) עם האציל הבולגרי-קומאני גאורגי טרטר, אך לא הצליח להתייצב ברחבי המדינה.
איוואילו הופיע שוב לפני חומות הבירה והביס שני ניסיונות ביזנטיים לחלץ את איוואן אסן השלישי.
נואשים מהסיכוי להיחלץ, איוואן אסן השלישי ואירנה פלאולוגינה ברחו בחשאי מטרנובו עם אוצרות מובחרים מאוצר הארמון, כולל חלקים שנלכדו מקיסרים ביזנטיים מובסים בניצחונות קודמים.
כשהגיעו למסמבריה (נסבר), הפליגו הזוג הקיסרי לקונסטנטינופול, שם מיכאל השמיני הזועם סירב לקבל אותם במשך ימים בשל פחדנותם.
בשנת 1280 או 1281 איוואן אסן השלישי נסע לאורדת הזהב, והתחרה עם איוואילו בניסיון לזכות בתמיכה להחזקת השלטון בבולגריה.
המפקד המונגולי נוגאי חאן בסופו של דבר רצח את איוואילו, אך לא הצליח להחזיר את איוואן אסן השלישי לשלטון בבולגריה.
האחרון חזר לנכסי משפחתו בטרוד, ומת ב-1303.
בנישואיו עם אירנה פלאולוגינה, לאיוואן אסן השלישי נולדו הילדים הבאים:
אנדרוניקוס אסן, אביה של אירנה אסנינה, אשתו של יוחנן השישי קנטקוזנוס.
תאודורה אסנינה, שנישאה לפרנן חימנס ד'אונס ולאחר מכן למנואל טגריס.
מריה אסנינה, שנישאה לרוג'ר דה פלור.
איוואן בריטשווילי (בגאורגית: ივანე სოლომონის ძე ბერიტაშვილი; 10 בינואר 1885 - 29 בדצמבר 1974) היה פיזיולוג סובייטי ממוצא גאורגי.
איוואן בריטשווילי נולד בשנת 1885 בכפר באזור טביליסי (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בגאורגיה) למשפחת כומר מקומי.
הוא למד בבית ספר לכמורה בטביליסי ואחרי סיומה בשנת 1906 נסע להמשך לימודים באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
הוא סיים את הלימודים בשנת 1910 ונותר באוניברסיטה להתמחות בפיזיולוגיה.
בשנת 1914 הוא נסע להתמחות בהולנד.
בשנת 1915 בריטשווילי חזר לרוסיה ועבר לאודסה בה התחיל ללמד באוניברסיטת אודסה.
בשנת 1919 הוא חזר לטביליסי והחל ללמד באוניברסיטת טביליסי שהוקמה בשנת 1918. הוא מונה לפרופסור.
בשנת 1935 הוא מונה למנהל מכון לפיזיולוגיה והיה ראש קתדרה עד לשנת 1960.
בשנת 1941 הוא היה בין מקימי האקדמיה הגאורגית למדעים.
בשנת 1950 בעקבות תמיכתו במתנגדי של טרופים ליסנקו בריטשווילי שוחרר מכל תפקידיו ולא היה להמשיך בפעילות מדעית.
לאחר פטירת יוסיף סטלין הוא חזר לפעילות מדעית ומונה מחדש למנהל מכון לפיזיולוגיה.
על פעילותו המדעית לבריטשווילי הוענקו תואר גיבור העמל הסוציאליסטי (1964), פרס ברית המועצות (1941) ומספר עיטורים.
הוא היה חבר בפועל של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בריטשווילי נפטר בטביליסי בשנת 1974 ונטמן שטח אוניברסיטה בה לימד.
איוואן השלישי ואסילייביץ' (רוסית: Иван III Васильевич) (22 בינואר 1440 – 27 באוקטובר 1505), המכונה גם איוואן הגדול – נסיך מוסקבה ושליט רוסיה מ-1462 עד מותו.
נחשב ל"מלכד הארצות הרוסיות" משום שכבש שטחים נרחבים, וכן הדף את פלישת פולין-ליטא ושחרר את רוסיה מעולה של אורדת הזהב.
בנוסף, ידוע בשל מאמציו לשיפוץ הקרמלין ובשל פרק הזמן הארוך בו שלט על רוסיה – 43 שנים.
איוואן השלישי היה סבו של איוואן הרביעי.
איוואן השלישי נולד ב-22 בינואר 1440 לנסיך וסילי השני ואשתו, מריה ירוסלבנה.
בשנת 1462 הוא עלה על כס הנסיכות, אשר הייתה החזקה שבנסיכויות הרוסיות, כיורשו של אביו והחל במלאכת אבותיו – חיזוק והגדלת תחומי מחוז שלטונו – נסיכות מוסקבה.
איוואן, כקודמיו, לא מיהר לעשות זאת והעדיף התפתחות איטית ויציבה על פני סיפוח גדול-ממדים בזמן קצר.
כך, בשנת 1463 הוא צירף למוסקבה את נסיכות יארוסלאבל, ובשנת 1474 – את נסיכות רוסטוב.
בשנת 1478 (ב-14 בינואר בה) הוא סיפח את העיר החופשית והגאה נובגורוד וסביבותיה.
בשנת 1480 איוואן מרד בשליט המונגולי, חאן אחמד.
הלה בא לתקוף את איוואן ולהשליט עליו את מרותו והגיע לנהר האוגרה, שסימן את הגבול הרוסי, ב-6 באוקטובר 1480, והמתין לצבא בן-בריתו, מלך פולין (אשר לא הגיע).
בצדו השני של הנהר עמד הצבא הרוסי.
החאן ניסה לחצות את הנהר במספר מקומות, אך נהדף על ידי הרוסים, אשר היו עדיפים עליו גם מבחינה טכנולוגית.
ב-11 בנובמבר, עם בוא החורף, החאן הכיר בהפסדו ונסוג.
רוסיה הייתה עתה חופשית מהעול הטטרי.
רבים מההיסטוריונים אינם מעריכים את איוואן השלישי וטוענים כי הוא הפגין פחדנות בכך שלא תקף בעצמו את חאן אחמד.
אולם מצד שני, אילו תקף איוואן, היה נמצא באותה נחיתות טקטית שבה היו הטטרים כשהתקיפו אותו מעבר לנהר; וכן, הצבא הפולני יכול היה לנצל זאת ולעקפו מאחור.
לאחר שהשתחרר מעול הטטרים ונפטר מאויב מרכזי, המשיך איוואן להגדיל את נסיכות מוסקבה ולספח אליה נסיכויות נוספות.
בשנת 1485 סיפח את הנסיכויות החזקות של טבר, וריה וריאזן.
איוואן דיכא מרידות שפרצו בנובגורוד; לשם כך השתמש בשיטה העתיקה של הגליית פרנסי העיר ומכובדיה לערים אחרות בתחומי שלטונו.
הדוכסות הגדולה של ליטא ופולין חששה מהיווצרותו של גוש פוליטי חזק ומלוכד ליד גבולותיה המזרחיים ולכן עשתה כל שביכולתה כדי לסכל את מאמצי האיחוד של איוואן.
איוואן נלחם בליטאים כעשר שנים (בין השנים 1494 ל-1503) ויצא מנצח.
הקרב המכריע בשנים אלה היה קרב ודרושה שליד קלוגה ב-14 ביולי 1500. לאחר הקרב והסכם השלום בעקבותיו איוואן סיפח את הערים ויאזמה, נובגורוד-סוורסקי, הומל, צ'רניגוב ובריאנסק והאזורים הסמוכים להן.
הישגו הגדול ביותר של איוואן כמאחד של רוסיה לא היה באיחוד עצמו כי אם בשימורו.
את זאת השיג בכך שתחילה לא התחלק בשלל המלחמה עם אחיו; ולאחר מכן, על ידי כך שהורה שלאחר מותם של קרובי משפחתו על נחלותיהם לעבור לשלטונו ולא ליורשיהם הישירים.
הוראה זו מנעה את פיצולה-מחדש של הממלכה הרוסית העתידה לנסיכויות עצמאיות-למחצה.
אופי המשטר תחת איוואן השלישי הפך בהדרגה למשטר אוטוקרטי ריכוזי, בין השאר בשל ההגמוניה ההיסטורית של מוסקבה על פני שאר הנסיכויות הרוסיות וגם משום שמוסקבה הייתה מקום מושבו של ראש הכנסייה הרוסית.
אשתו השנייה סופיה פלאולוג, שדודה היה הקיסר הביזנטי האחרון קונסטנטינוס האחד עשר, הנהיגה ברוסיה את מנהגי החצר הביזנטית והחדירה יתר פתיחות לתרבות האירופית.
נישואיו אלה של איוואן, אשר לאחר נפילת הקיסרות הביזנטית ראה את עצמו כיורש שליטיה, גרמו להכתרתה של מוסקבה ל"רומא השלישית" לאחר רומא וקונסטנטינופול.
בהשפעתה של הנסיכה קלטה מוסקבה את מנהגי החצר של ביזנטיון וגם את שאיפותיה האימפריאליות.
קשרי האיחוד וההורשה בין מוסקבה לאימפריה ביזנטית הודגשו על ידי איחוד סמלי שתי הממלכות – גאורגיוס הקדוש של מוסקבה והעיט הדו-ראשי של ביזנטיון.
העיט הדו-ראשי נותר סמלה של רוסיה גם כיום.
הנסיך הגדול החל לנתק את עצמו מהאצולה המסורתית, הבויארים ואט-אט דחק את רגליהם מהשלטון: הוא הוריד אותם ממעמד של יועצים, כמקודם, למעמד של עושי דברו התלויים בו.
בנוסף לריכוז השלטון, איוואן הקדיש תשומת לב גם לתרבות הרוסית.
בשנת 1479 נבנתה מחדש במוסקבה קתדרלת העלייה לשמים החשובה, על פי תוכניתו של האמן הזר שהוזמן, אריסטוטלס פיורוונטי, ובשנת 1485 נבנה מחדש והורחב הקרמלין.
בנוסף לכך, בתקופתו של איוואן תורגמו לרוסית יצירות קלאסיות של העולם העתיק והורכב ה"סודבניק", קובץ החוקים של כלל הנסיכות.
כהוקרה על פעולותיו לטובת מוסקבה ורוסיה זכה איוואן עוד בימיו לכינוי "הגדול".
ליורשו הוא מינה, בלחץ אשתו, את בנה וסילי, תחת נכדו מצד בנו הבכור מאשתו הראשונה (שנפטרה).
במסורת הרוסית הוא נודע בפשטות כ"אִיאוֹאַן וַאסִילְיֶיבִיץ'" (Иоа́нн Васи́льевич - איוואן בן וסילי).
היה שליט רוסיה מ-1533 ועד מותו.
במהלך שלטונו הארוך נכבשו חאנות קאזאן, חאנות אסטרחן, וחאנות סיביר.
בכך הפך את רוסיה למעצמה רב אתנית המתפרשת על פני שטח רב של כ-4 מיליון קמ"ר.
איוואן היה אחראי להתפתחותה של רוסיה ממדינה בעלת חשיבות משנית למעצמה אזורית.
איוואן האיום היה השליט הראשון שאימץ את תואר הצאר של כל רוסיה.
מקורות היסטוריים הציגו עדויות שונות של אישיותו המורכבת של איוואן: הוא תואר כאינטליגנטי ומסור, אך נתון להתקפי כעס ונוטה להתפרצויות של מחלות נפש.
התפרצות אחת בולטת גרמה למותו של היורש הנבחר שלו איוואן איוואנוביץ' אשר גרמה להעברת השלטון אל בנו הצעיר החולה והסובל ממוגבלות שכלית התפתחותית (לפי מקורות מסוימים) פיודור הראשון.
אף על פי ששמו כתוב בדרך כלל בשפה האנגלית כאיוואן האיום, המשמעות המקורית שלו קרובה יותר ל"הנורא", או "המפחיד" (-"מעורר יראה") ובכך נשאה קונוטציה של התפעלות, כוח, יכולת, וגם הקפדה, לאו דווקא אכזריות.
כשהיה בן שלוש, נפטר אביו וסילי השלישי כתוצאה מהתפשטות זיהום ברגל ובנו עלה לכס המלוכה; אך למעשה שימשה אימו, אלנה גלינסקיה, כעוצרת שלו.
כשהיה בן שמונה מתה גלינסקיה, ככל הנראה הורעלה.
בויארים ממספר משפחות רבות עוצמה - שושלת שויסקי ושושלת בלסקי - שימשו עוצריו ולמעשה הגבילו את תנועותיו ובודדו אותו.
כשהיה בן שלוש עשרה נעשה מודע לכוחו, והחל לנקום בבויארים שהתעמרו בו: ב-29 בדצמבר 1543 פקד על משמרות הקרמלין לעצור את הבויאר אנדריי שויסקי ולתקוף אותו למוות באמצעות כלבי המשמר.
ב-16 בינואר 1547, בגיל שש-עשרה, הוא הוכתר בקתדרלת העלייה לשמים לצאר.
למרות אסונות עקב השרפה הגדולה של 1547, תקופת שלטונו המוקדמת הייתה תקופה של רפורמות שלוות ושל מודרניזציה: איוואן עדכן את ספר החוקים, בנה צבא יציב - הסטרלצי, יזם את הקמת הזמסקי סובור שהייתה האספה המייעצת ליד הצאר, ייסד את מועצת האצילים שתפקדה כממשלה, והכפיף את הכנסייה למדינה.
ביוצרו מערכת של טקסים ותקנות הוא נתן למקומיים שלטון עצמי באזורים כפריים, בעיקר בצפון מזרח רוסיה, שאוכלס על ידי איכרי המדינה, אך גם הגבילו את ניידותם של האזרחים, מה שהוביל בסופו של דבר ליצירת מעמד הצמיתים.
בפקודתו הוקם בשנת 1553 מכבש הדפוס הראשון ברוסיה, אם כי המדפיסים הרוסים הראשונים נאלצו לברוח ממוסקבה לליטא.
איוואן ניהל שלוש מערכות צבאיות כנגד חאנות קאזאן.
החל משנת 1547, ובסופו של דבר הצליח בשנת 1552 לכבוש את קאזאן ולספח את המדינה לרוסיה.
בהמשך, בשנת 1556 הוא כבש את חאנות אסטרחן וסיפח גם אותם לרוסיה.
כיבושים אלה האיצו את ההגירה של הנוודים מאסיה לאירופה דרך הוולגה והפכו את רוסיה למדינה רב אתנית.
לציון הניצחון החשוב נגד חאנות קאזאן הוא הקים את כנסיית וסילי הקדוש במוסקבה.
האגדה מספרת כי הוא כל כך התרשם מהמבנה, עד כי הורה לעקור את עיניו של האדריכל, פוסטניק יאקובלב, כדי שלעולם לא יוכל לתכנן עוד משהו כה יפה.
למעשה, אין אמת באגדה ויאקובלב המשיך לתכנן מבנים נוספים לאחר כנסיית וסילי הקדוש.
בעקבות סיפוח חאנות קאזאן החלה התפשטות של רוסיה לכיוון אזור אורל.
בשנת 1547 גייס סוכן של איוואן אומנים בגרמניה לעבודה ברוסיה.
אולם כל האומנים הללו נעצרו בליבק לבקשתן של פולין וליבוניה.
חברות הסחר הגרמניות התעלמו מהנמל החדש שנבנה על ידי איוון על נהר נארווה בשנת 1550 והמשיכו לספק סחורות לנמלי הים הבלטי שבבעלות ליבוניה.
רוסיה נותרה מבודדת מסחר באמצעות הים.
איוואן ייסד קשרי מסחר חדשים, ופתח את הים הלבן ואת נמל ארכנגלסק לסוחרים אנגלים.
בנוסף איוואן הרביעי התכתב עם מנהיגים אורתודוקסים מחוץ לארצו.
בתגובה למכתב של יואכים הפטריארך של אלכסנדריה שביקש מהצאר סיוע כספי עבור מנזר סנטה קתרינה בסיני, שסבל מהטורקים, שלח איוואן הרביעי בשנת 1558 משלחת למצרים בראשות סגן בישוף גנאדי, שנפטר בקונסטנטינופול לפני שהספיק להגיע למצרים.
מכאן ואילך המשלחת הונהגה בראשות וסילי פזוניאקוב, סוחר מסמולנסק.
המשלחת של פוזניאקוב ביקרה באלכסנדריה, בקהיר ובסיני והביאה לפטריארך מעיל פרווה וסמל שנשלח על ידי הצאר.
השינוי באישיותו מקושר באופן מסורתי למחלתו הכמעט קטלנית בשנת 1553 ולמותה של אשתו הראשונה, אנסטסיה רומנובנה, בשנת 1560. איוון חשד בבויארים בהרעלת אשתו ובתכנון מזימה להחליף אותו בבן דודו ולדימיר.
בדיקה של עצמותיה של הצארינה במאה ה-20 חשפה רמות גבוהות במיוחד של כספית, דבר המצביע על כך שייתכן שהמלך הצעיר והפרנואידי צדק
בנוסף, במהלך מחלתו איוואן ביקש מהבויארים להישבע אמונים לבנו הבכור, תינוק באותו זמן.
אצילים רבים סירבו, כי העריכו שבריאותו של הצאר רופפת מכדי לשרוד.
הדבר הכעיס את איוואן והוסיף לחוסר האמון שלו בבויארים ולכן גרם להתנקשויות בבויארים, כולל אלה של מטרופוליטן פיליפ והנסיך אלכסנדר גורבטיי.
הוא יצר ב-1564 את ה"אופריצ'נינה", אזור ברוסיה שנשלט ישירות בידי איוואן בפיקוח אנשי צבאו, ה"אופריצ'ניקים".
על פי חלק מההיסטוריונים נועדה האופריצ'נינה לשמש ככלי נגד מעמד האצולה רב העוצמה שעבר בירושה, שהתנגד לשאיפות האבסולוטיות של הצאר, בעוד חלקם פירשו זאת כסימן לפרנויה ולהתדרדרות הנפשית של הצאר.
תקופת שלטונו המאוחרת הייתה פחות מוצלחת.
איוואן יצא למסע כיבושים לעבר הים הבלטי במסגרת מלחמת ליבוניה, אך מצא את עצמו נלחם בשוודים, במסדר הליבוני ובפולנים.
המלחמה התמשכה על-פני עשרים וארבע שנים וגרמה נזק לכלכלה ולצבא הרוסי, אך לא הובילה לכיבוש שטחים חדשים.
ב-1560 סבלה רוסיה משילוב של בצורת ורעב, ומחיר התבואה גדל פי עשרה.
התפרצויות של מגפות הרגו 10,000 אנשים בנובגורוד.
חברו הטוב ביותר ויועצו של איוואן, הנסיך אנדרי קורבסקי, ערק לפולין, מעשה שפגע קשות באיוואן.
מצבו הנפשי התדרדר ובשבוע אחד הוא יכול היה לעבור מהאורגיה המושחתת ביותר לתפילות מיוסרות וצום במנזר מבודד בצפון.
אט אט, הוא הפך אלים ואיבד את שפיות דעתו.
האופריצ'ניקים יצאו מכלל שליטה והפכו לכנופיית בריונים רצחנית.
הם רצחו אצילים ופשוטי עם וגייסו בכפייה אנשים למלחמה נגד ליבוניה.
התוצאה הייתה ירידה במספר התושבים ורעב.
האזור, שהיה העשיר ביותר ברוסיה, הפך לעני ביותר.
במהלך העימות עם העיר נובגורוד, הורה איוואן לאופריצ'ניקים לרצוח את תושבי העיר.
יש אומרים שנהרגו כ–60,000 איש.
עם זאת, הגיע מניין ההרוגים הרשמי רק ל-1,500 "אנשים גדולים" (אצילים) ומספר דומה של "אנשים קטנים".
חוקרים מודרניים רבים מעריכים כי מספר הקורבנות נע בין 2,000 ל-3,000 (לאחר הרעב והמגפות של 1560 לא עלתה אוכלוסיית נובגורוד ככל הנראה על 10,000-20,000 נפשות)
ב-1579, איוואן הרביעי מצא את עצמו במצב קשה, לאחר שדחה את הצעות השלום של אויביו, כאשר חאנות קרים הרסה שטחים מוסקבאים ושרפה גם את מוסקבה.
הפליטים שנמלטו מבתיהם במהלך המלחמה סבלו בו זמנית מקשיים נוספים.
הבצורת והמגפות שפרצו כתוצאה מהמלחמה גרמו לאובדן רב של חיי אדם.
המלחמה הממושכת כמעט והרסה את הכלכלה, האופריצ'ניקים שיבשו לחלוטין את הממשלה, בעוד הדוכסות הגדולה של ליטא התאחדה עם ממלכת פולין באיחוד לובלין, והפכה לאיחוד הפולני-ליטאי ורכשה מנהיג נמרץ, סטפאן באטורי, אשר נתמך על ידי האויב הדרומי של רוסיה, האימפריה העות'מאנית (1576).
כעת נמחצה ממלכתו של איוואן על ידי שתי המעצמות הגדולות של זמנו.
לאחר שנכשל המשא ומתן עם איוואן, פתח סטפאן באטורי בסדרה של מתקפות נגד נסיכות מוסקבה בשנים 1579–1581, וניסה לנתק את ממלכת ליבוניה מהשטחים של נסיכות מוסקבה.
במהלך המתקפה הראשונה שלו בשנת 1579, הוא כבש את פולאצק עם 22,000 חיילים.
במתקפה השנייה, בשנת 1580, הוא כבש את וליקי לוקי עם כוח של 29,000 חיילים.
לבסוף, הוא התחיל את המצור של פסקוב בשנת 1581 עם צבא של 100,000 חיילים.
באותה שנה נכבשה מחדש נרבה שבאסטוניה על ידי שוודיה.
שלא כמו שוודיה ואיחוד הפולני-ליטאי, התקשה פרידריך השני להמשיך את המאבק נגד נסיכות מוסקבה.
הוא הגיע להסכם עם יוהאן השלישי בשנת 1580, שנתן לשוודיה את השליטה בדוכסות ליבוניה.
מלחמה נמשכה מ-1577 ועד 1582, ובשנה זו לבסוף נסיכות מוסקבה הכירה בשליטת הדוכסות הגדולה של ליטא בדוכסות ליבוניה.
לאחר שמת מגנוס פון לייפלנד ב-1583, פלשה פולין לשטחים שלו בדוכסות קורלנד ופרידריך השני החליט למכור את זכויותיו לירושה.
מלבד האי סארמאה, הייתה דנמרק מחוץ לאזור הבלטי עד 1585.
הוא היה נשוי לשמונה נשים.
מאשתו הראשונה היו לו שבעה ילדים, וביניהם, הבן איוואן, שנהרג בשנת 1581 ופיודור הראשון שירש אותו בתפקיד.
מאשתו האחרונה נולד לו הבן דמיטרי, שנהרג בהיותו ילד בשנת 1591.
בשנת 1581 איוואן הכה את כלתו שהייתה בהריון מכיוון שהייתה לבושה לא צנוע, ייתכן והוא גרם לה להפלה.
לאחר שנודע על כך לבנו התעורר ויכוח סוער בינו ובין אביו וכתוצאה מכך איוואן הכה את בנו בראשו עם מקלו וגרם למותו.
אירוע זה מתואר בציור המפורסם של איליה רפין, "איוואן האיום ובנו איוואן ביום שישי 16 נובמבר", הידוע יותר בשם "איוואן האיום הורג את בנו".
איוון היה פטרון של האמנויות והיה משורר ומלחין רב כישרון.
המזמור שלו לכבודו של פטרוס הקדוש וחלקים ממכתביו שימשו את המלחין הסובייטי רודיון שצ'דרין, ההקלטה פורסמה ב-1988, לאות המילניום לנצרות ברוסיה, והייתה לדיסק הסובייטי הראשון.
איוון מת משבץ מוחי בעת משחק שחמט עם בוגדאן בלסקי ב-28 במרץ 1584. עם מותו של איוואן, עברה ממלכתו המתפרקת לבנו ויורשו הלא כשיר וחסר הילדים, פיודור הראשון, והחלה תקופה המכונה "תקופת הצרות".
במאות שלאחר מותו של איוואן, היסטוריונים פיתחו תאוריות שונות כדי להבין טוב יותר את שלטונו, אך למרות התאוריות הרבות, לא ניתן להכחיש כי איוון האיום שינה את ההיסטוריה הרוסית וממשיך להתקיים בתרבות הפופולרית.
המורשת הפוליטית שלו שינתה לחלוטין את מבנה השלטון הרוסי, המדיניות הכלכלית שלו תרמה לסופו של שלטון שושלת רוריק, והמורשת החברתית שלו ממשיכה להתקיים במקומות בלתי צפויים.
ניתן לטעון כי המורשת החשובה ביותר של איוון הייתה השינויים הפוליטיים שהוא חולל ברוסיה.
בליבה של המהפכה הפוליטית הזו עומד התואר החדש של הצאר.
על ידי כך שהוכתר לצאר, איוון העביר מסר לעולם ולרוסיה: הוא היה עכשיו השליט העליון האחד והיחיד, ועל רצונו לא יערערו.
התואר החדש היה מקביל לתואר המוחזק על ידי הקיסר הביזנטי.
השם החדש לא רק איבטח את כס המלכות, אלא גם העניק לאיוון מימד חדש של כוח, הקשור קשר הדוק לדת.
עכשיו הוא היה מנהיג "אלוהי" ממונה לחוקק את רצון האל.
טקסטים מהכנסייה תיארו מלכים בתנ"ך כ" צארים" ואת ישו כ "הצאר השמימי".
באמצעות התרחבות לתוך פולין (למרות מסע כושל), הים הכספי וסיביר, הקים איוואן תחום השפעה שנמשך עד המאה ה-20. כיבושיו של איוואן הציתו גם קונפליקט עם טורקיה שהוביל למלחמות רצופות.
"הניצחונות של רוסיה הגבילו את הכיבושים הטורקים לאזורי הבלקן והים השחור, אף על פי שההתפשטות הטורקית המשיכה להטיל צל על כל מזרח אירופה".
ההשתלטות על טריטוריה חדשה גרמה לתחילת יחסים עם אירופה, בעיקר באמצעות סחר.
אף על פי שהקשר בין רוסיה ואירופה נותר מצומצם בשלב זה, הוא היה עתיד לגדול, ולאפשר את החלחול של האידיאלים האירופים מעבר לגבול.
פטר הגדול בהמשך יהפוך את רוסיה למעצמה אירופית, וקתרין השנייה תקדם את רוסיה להפוך למובילה באזור כולו.
סטלין נהג לקרוא לו "מורהו" והרבה לקרוא את הביוגרפיה שלו, תוך כדי שהוא רושם הערות בשוליים.
בשנת 1563, כשהצבא הרוסי כבש את פולאצק הציב איוון אולטימטום ליהודי פולאצק (כיום, בבלארוס) להתנצר או למות.
היהודים בחרו למות על קידוש השם, ואיוון הורה להורגם בדרך אכזרית במיוחד: הוא הורה לחייליו לקדוח חורים בקרח שעל נהר דווינה הקפוא, ואליהם השליך את מאות היהודים, והם טבעו למוות.
איוואן הלגרה בוחיה (בספרדית: Iván Helguera Bujía; נולד ב-28 במרץ 1975 בסנטאנדר, ספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי, ששיחק בעמדת הבלם.
איוואן הלגרה נולד וגדל בסנטנדר, בירת קנטבריה שבצפון ספרד.
הוא החל לשחק בקבוצת הילדים של ראסינג סנטאנדר, הקבוצה המקומית הבכירה, אך כשהגיע לגיל בוגרים שוחרר בעקבות מחסור בכישרון וביכולת, והחל לשחק בקבוצת רווילה הקטנה שבמחוז קסטיליה ולאון.
התבלטותו בליגות הנמוכות הובילה לרכישתו על ידי אלבסטה, ששיחקה באותם ימים בליגה השנייה.
כעבור כשנה, במהלך עונת 1996/97, תפס הלגרה מקום בהרכב הקבוצה הראשונה, הבריק ביכולתו במרכז הקישור, וכעבור 14 משחקי ליגה בלבד הוא אותר ונרכש על ידי מועדון הכדורגל האיטלקי, רומא.
ברומא הלגרה צבר ניסיון, שיפר את יכולותיו ההגנתיות ואף זכה לחלוק בחדר עם פרנצ'סקו טוטי.
שמונה הופעות רשם הלגרה בסרייה א' במשך עונה היחידה באיטליה עונת 1997/98, שלאחריה חזר לספרד, הפעם לאספניול.
עונה טובה במדי הקבוצה מברצלונה, במהלכה ערך 38 הופעות בהן כבש שני שערים, הובילו לזימונו של הלגרה לנבחרת הלאומית, בה ערך הופעת בכורה בנובמבר 1998, במשחק ידידות נגד נבחרת איטליה.
בקיץ 1999 עבר הלגרה מאספניול לריאל מדריד תמורת 7.6 מיליון דולר.
בעונותיו הרבות במועדון, בו זכה בתארים רבים כגון ליגת האלופות פעמיים והליגה הספרדית.
בשורותיה של מדריד הרבה לשחק כבלם.
בקיץ 2007 עבר לוולנסיה, בה חתם על חוזה לשלוש שנים.
הלגרה עזב את ולנסיה בקיץ 2008 ומאז לא שיחק במסגרת סדירה.
למרות התעניינות בהצטרפותו של הלגרה מצידן של דינמו בוקרשט ולוס אנג'לס גלאקסי, הודיע השחקן על פרישה ממשחק פעיל בשנת 2009.
איוואן השישי אנטונוביץ' , היה קיסר האימפריה הרוסית בשנים 1740–1741.
איוואן אנטונוביץ היה נינו של הצאר איוואן החמישי, הוא נולד בסנקט פטרבורג לאנטון אולריך, דוכס בראונשווייג ולאנה לאופולדובנה, אחיינית של הקיסרית השולטת אנה.
הקיסרית אנה הייתה חשוכת ילדים, לכן מינתה את בן אחייניתה איוואן ליורש העצר.
הקיסרית אנה מתה כאשר היה איוואן בן חודשיים בלבד.
בשל היותו תינוק מונה מאהבה של הקיסרית, הדוכס ארנסט בירון לעוצר.
מינוי זה בוצע לפי צוואתה של הקיסרית אנה.
אך כעבור שבועיים הודח בירון על ידי הקצינים בראשותם של פילדמרשל כריסטופור מיניך ואמו של איוואן השישי מונתה להיות העוצרת.
בנובמבר 1741 הודחו איוואן השישי ואמו מהשלטון על ידי יליזבטה, בתו של הצאר פיוטר הגדול.
בשנת 1742 במהלך סודי כל המשפחה הועברה לפרברי ריגה.
בהמשך היא הועברה לכפר חולמוגורי שבצפון רוסיה (במחוז ארכנגלסק של היום).
הוא עצמו הוחזק בנפרד משאר המשפחה.
בשנת 1756 איוואן הועבר למבצר שליסלבורג שליד סנקט פטרבורג.
לפי הוראות הקיסרית יליזבטה הוא הוחזק בבידוד מוחלט, הסוהרים שהיו בקשר עמו אולצו לחבוש מסכה על הפנים בעת כניסתם לתאו.
המסמכים מראים שהיה ידוע לו על שייכות למשפחת הצאר והוא רצה להתנזר.
גם לאחר מות הקיסרית יליזבטה, בתקופת שלטונם של יורשיה פיוטר השלישי ויקטרינה הגדולה הוחזק איוואן בתנאי בידוד אלו.
בשנת 1764, ואסילי מירוביץ', אחד מקציני המשמר של המבצר, המריד את החיילים במבצר, בניסיונו לשחרר את איוואן השישי.
המורדים תפסו את מפקד המבצר ואילצו אותו למסור לידיהם את מפתחות תאו של איוון השישי.
מה שלא ידעו הקושרים, הייתה העובדה כי לאיוואן הוצמדו שני שומרים אישיים, אשר לא היו כפופים למפקד המבצר.
לשומרים אלו ניתנה הוראה מפורשת להרוג את הקיסר המודח בכל מקרה של ניסיון לשחררו.
כאשר המורדים פרצו לתאו של איוואן השישי השומרים הרגו אותו מיד.
פרטים רבים על הריגתו היו אסורים לפרסום בתחומי האימפריה הרוסית עד לפרסום ספרו של גריגורי דנילבסקי בסוף המאה ה-19.
איוואן החמישי (רוסית: Иван V; 6 בספטמבר (27 באוגוסט לפי הלוח היוליאני) 1666 - 8 בפברואר 29 בינואר לפי (הלוח היוליאני) 1696) היה צאר של רוסיה.
שלט יחד עם אחיו למחצה, פיוטר הגדול, בין 1682 ל-1696. איוון היה בנו הצעיר של אלכסיי הראשון מאשתו הראשונה, מריה מילוסלבסקי.
הוא היה שליט להלכה בלבד היות שהיה נכה פיזית ונפשית.
איוון החמישי היה הילד ה-11 של אלכסיי.
בגלל מחלותיו, כושר המנהיגות שלו אוים על ידי סיעתם של משפחת נרישקין (אחים ודודים של אשתו השנייה של הצאר אלכסיי הראשון, נטליה נרישקין), שניסו להכתיר את בנה של נטליה נרישקין, פיוטר במקומו.
עם מותו של פיודר השלישי באפריל 1682, טענו אויביהם שהנרישקינים חנקו את איוון וגרמו בהצהרתם להתלקחות מהומות שהסתיימו רק עם צאתו של איוון בפומבי.
ב-25 ביוני אותה שנה הוכתרו האחים איוואן ופיוטר כשליטים משותפים של רוסיה.
כיסא מלכות מיוחד הוזמן לצורך האירוע (הוא מוצג כיום בנשקייה של הקרמלין).
על אף שאיוון נחשב לצאר הבכיר מפאת גילו, הכוח האמיתי היה בידיה של אחותו הבוגרת, סופיה, אשר מונתה לעוצרת.
בשנת 1689 הבינה סופיה שהכוח חומק לה מבין האצבעות וניסתה לארגן התקוממות נוספת בטענה שהנרישקינים מנסים להצית את חדרו של אחיה, אך מורהו של איוון, הנסיך פרוזורבסקי, שכנע את איוון לזנוח את בריתו עם סופיה ולחבור לאחיו, ומזימתה נכשלה.
בעשור האחרון לחייו עמד איוואן בצלו של אחיו האנרגטי.
הוא העביר את הזמן עם אשתו, פרסקוביה סאלטיקובה.
פיגורו השכלי לא מנע ממנו להביא 5 בנות לעולם, כאשר אחת מהן, אנה, עתידה להיות קיסרית רוסיה.
איוואן מיכאילוביץ' גצקו (באוקראינית: Іван Михайлович Гецко́; נולד ב-6 באפריל 1968) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעמדת החלוץ.
בתחילת שנות ה-90 שיחק גצקו בישראל בקבוצת מכבי חיפה.
גצקו נולד בעיר דנייפרופטרובסק וגדל בעיירה אירשבה, שם שיחק אביו בקבוצת כדורגל מקומית.
גצקו למד מגיל 7 בפמנייה לספורטאים מחוננים בעיר לבוב.
בגילאים 15-18 שיחק בקבוצת קרפט אושגרט מהליגה הארצית.
בשנת 1985, בהיותו בן 17, עלה לסגל הקבוצה הבוגרת של קבוצת זקרפטיה אוז'הורוד, ששיחקה אז בליגה הסובייטית השנייה.
בהמשך עבר לקבוצת צ'רנומורץ אודסה מהליגה הסובייטית הבכירה.
בשנת 1992, בגיל 24, עבר לשחק בישראל בקבוצת מכבי חיפה איתה זכה בגביע בשנת 1993 ובאליפות בשנת 1994. למרות שברוב המשחקים לא פתח בהרכב הראשון נחשב גצקו לשחקן מוביל בחיפה וכחלוץ המבקיע הרבה שערים כשעולה מהספסל.
בתום העונה הראשונה שלו בחיפה, נסע למבחני קבלה בקבוצה האנגלית פורטסמות` ואחר כך שב למכבי חיפה.
גצקו נרכש על ידי מכבי חיפה ובדעתו היה להמשיך ולשחק כאן, כי הוא ראה במכבי חיפה תחנת ביניים בדרך לאיטליה.
במחנה אימונים בהולנד (1994), המנג`ר גיורא שפיגל אמר לו שיש בעיות בהגנה והוא חייב להביא בלם זר.
כאשר הביאו את אולג קוזניצוב מסקוטלנד, נמחק מרשימת הזרים בחיפה.
גצקו פנה לבית משפט ותבע את מכבי חיפה.
הוא דרש שחרור ללא תמורה והפסיד.
כדי לשמור על כושרו שיחק כדורגל בגנים ציבוריים.
במהלך העונה קיבל הצעה מקבוצת ניז`ני נובוגראד מאוקראינה, בשורותיה שיחק עשרה מחזורים.
מכבי חיפה טענה בתוקף שגצקו לא קיבל שחרור וביקשה מאופ"א להתערב.
כשהקבוצה הרוסית סירבה הוזהרה שתורד ליגה אם לא תשלם.
לבסוף קבעה ועדה מיוחדת של פיפ"א שנובוגראד תשלם לחיפה 100 אלף דולר.
כיום גר גצקו באודסה, ועובד עם ילדים שמתחילים את דרכם בכדורגל.
איוואן הראשון (1288–1340) (רוסית: Иван I Данилович Калита) היה נסיך ולדימיר ונסיך מוסקבה ונחשב לראשון בין נסיכי מוסקבה שהיו לשליטי רוסיה.
בשנים 1296-1297 היה נציגו של אביו, דניאל, נסיך מוסקבה, ברפובליקת נובגורוד.
בשנת 1304 עמד בראש הכוחות שהגנו על העיר פריאסלאבל מפני כוחות נסיכות טבר.
בשנת 1319, אחיו יורי ממוסקבה מונה כשליט נובגורוד ואיוואן קיבל את השליטה המלאה על מוסקבה.
אחד מיתרונותיו של איוואן הייתה היכולת שלו להגיע להבנות טובות עם שליטי אורדת הזהב.
בשנת 1320 הוא קיבל מהחאן מינוי כשליט נסיכות מוסקבה אולם נכשל בניסיונותיו לקבל שליטה על נסיכות ולדימיר לאחר הריגת אחיו יורי.
בהיותו שליט נסיכות מוסקבה הוא הצליח להעביר את מקום מושבו של ראש הכנסייה הרוסית מוולדימיר למוסקבה.
זה היה אחד מהגורמים החשובים לעליית חשיבותה של האחרונה.
לאור יחסיו הטובים עם חאן אורדת הזהב שטחי נסיכות מוסקבה היו מוגנים מפלישות כוחות החאן.
בתקופתו נבנתה חומת מגן מעץ סביב מרכז העיר ונבנו בתים ראשונים מאבן בתוך החומות.
אנשי אצולה רבים עברו למוסקבה מערים אחרות.
לאחר התקוממות עממית בטבר נגד אורדת הזהב בשנת 1327 הוא מיהר להגיע לחצר החאן ובתמיכתו ותוך שימוש בכוחות של החאן הוא הצליח לדכא את ההתקוממות.
במהלך זה הוא כבש מספר ערים בנסיכות טבר והנסיך הקודם ברח לפסקוב.
בשנת 1331 הוא קיבל מהחאן מינוי כנסיך ולדימיר.
הוא היה שליט אכזרי וערמומי.
בהיותו הנסיך שאסף מיסים מנסיכויות רוסיות לאורדת הזהב הוא התקרב מאוד לחצר החאן.
הוא דיכא באכזריות כל ניסיון להתקוממות נגד המיסים הגבוהים.
בשנת 1333 הוא החל במערכה צבאית נגד נובגורוד.
במקביל הוא התחיל בבנייה רחבת היקף במוסקבה שכללה בניית מספר כנסיות בתוך הקרמלין.
בשנת 1337 מיכאל מטבר חזר לנסיכות שלו.
לאחר שנתיים איוואן נסע לאורדת הזהב עם תלונות נגד מיכאל וכתוצאה מכך הנסיך מיכאל ובנו הוצאו להורג בחצר החאן.
מעשית, נסיכות טבר סופחה לנסיכות מוסקבה.
הוא גם רכש אדמות רבות בנסיכויות ירוסלבל, קוסטרומה ורוסטוב.
כתוצאה מכך הוא הרחיב באופן משמעותי ביותר את נסיכות מוסקבה.
לדעת ההיסטוריונים הרוסים לעליית נסיכות מוסקבה בתקופת איוואן הראשון היו מספר סיבות: הימצאות הנסיכות בלב האדמות הרוסיות תוך הגנתה מפלישות ממערב וממזרח, נהירת אנשי מקצוע לאור שקט יחסי בנסיכות, הימצאות בדרך מסחר חשובה בין נובגורוד לבין נהר וולגה.
אישיותו של הנסיך ויחסים מצוינים שהוא פיתח עם החאן תרמו גם הם לחיזוק והרחבת הנסיכות.
ברשותו היו כספים רבים וזה היה המקור לכינויו "קליטה" - שק של כסף.
אשתו הראשונה ילנה נפטרה בשנת 1331 והוא נישא בשנית לנסיכה אוליינה.
מריה, התחתנה עם נסיך רוסטוב
יבדוקיה, התחתנה עם נסיך ירוסלבל
איוואן השני, נסיך מוסקבה בנו של איוואן הראשון, נסיך מוסקבה היה נסיך ולדימיר ונסיך מוסקבה.
היה ממשיכו של מדיניות אביו ביחסים טובים עם אורדת הזהב.
בהתאם לצוואה של אביו הוא קיבל לשליטתו 23 ערים ברחבי נסיכות מוסקבה.
לאחר פטירת אחיו, סימאון בשנת 1353 החל מאבק על כס נסיכות ולדימיר בין איוואן לבין נסיך סוזדל, קונסטנטין.
לקונסטנטין הייתה תמיכה אצל הנסיכים הרוסים, אך חאן אורדת הזהב מינה את איוואן לנסיך ולדימיר.
היריבות לא הסתיימה עם קבלת המינוי.
כל תקופת שלטונו היו מאבקים צבאיים נגד רפובליקת נובגורוד וקונסטנטין עצמו קיבל את מרותו של איוואן רק פרק זמן קצר לפני מותו.
הכרוניקות מציינות שאיוואן היה נסיך שקט והשליטה המעשית הייתה בידי ראש הכנסייה.
בנו הבכור היה דמיטרי דונסקוי.
איוואן דה לה פנייה לופס (בספרדית: Iván de la Peña López; נולד ב-6 במאי 1976 בסנטנדר שבקנטבריה) הוא כדורגלן עבר ספרדי, ששיחק ברוב שנות הקריירה שלו באספניול בעמדת הקשר המרכזי.
הוא ידוע בשל יכולות המסירה המדויקת שלו ובהתמחותו בבעיטות חופשיות, ומכונה "בודהה הקטן" (Little Buddha) ו"הקירח" (Lo Pelat).
דה לה פנייה החל את דרכו במחלקת הנוער של ברצלונה בשנת 1991. הוא החל לשחק בברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של המועדון, ב-1993, ושיחק במסגרתה בסך הכול 37 פעמים.
תחת המאמן יוהאן קרויף, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בספטמבר 1995, והבקיע שער בניצחון 0-2 על ריאל ואיאדוליד.
בעקבות הכישרון שהפגין, הוא נחשב בגיל 19 לממשיך דרכו של ז'וזפ גוארדיולה בברצלונה.
הוא כבש שבעה שערים במהלך עונת הבכורה שלו בקבוצה, אך בהדרגה סבל מירידה במעמד שהעניק לו קרויף.
לאחר הגעתו של בובי רובסון לברצלונה ב-1996, לדה לה פנייה ניתנה הזדמנות נוספת לבסס עצמו כשחקן משמעותי בקבוצה.
הוא פיתח תיאום מצוין בחלק ההתקפי עם רונאלדו, והיה אחד מהשחקנים הבולטים בברצלונה, שזכתה בעונת בשני תארים - גביע המלך הספרדי וגביע אירופה למחזיקות גביע, וכן המשיכה לזכייה בסופר קאפ האירופי בעונה שלאחר מכן.
הוא אף נבחר על ידי העיתון "אל פאיס" לשחקן הצעיר המצטיין של המועדון פעמיים רצופות ב-1996 וב-1997.
בעונת זכה דה לה פנייה עם ברצלונה באליפות ספרד הראשונה שלו, אך סבל מירידה חוזרת במעמדו, תחת המאמן ההולנדי לואי ואן חאל.
העונות שלאחר מכן סימנו את דעיכת הקריירה של דה לה פנייה.
הוא הועבר ללאציו מהסרייה א' ב-1998, אך לא הצליח לבסס את מעמדו כשחקן משמעותי באיטליה.
בעונת הוא הושאל לאולימפיק מרסיי הצרפתית, ולא נחל הצלחה גם בקבוצה זו.
בעונת הוא חזר בהשאלה לברצלונה, ושיחק במדיה 9 פעמים בלבד.
דה לה פנייה חזר ללאציו, ובעקבות מיעוט דקות המשחק שלו הוא שוחרר מהמועדון ב-2002.
לאחר עזיבתו את לאציו עבר דה לה פנייה לאספניול הספרדית.
במדי אספניול, על אף שלא הבקיע שערים רבים, הוא חזר להציג את היכולת הטובה מתחילת דרכו, והיה שחקן חשוב בקישור המרכזי של הקבוצה.
ההישג הטוב ביותר שלו עם אספניול היה המקום החמישי בליגה הספרדית ב-2005. בעונת הוא זכה עם הקבוצה בגביע המלך הספרדי, ובעונת סייע לה להעפיל עד לגמר גביע אופ"א, שהסתיים בהפסד לסביליה.
בין השנים 2007 ו-2009 סבל דה לה פנייה מפציעות סדרתיות, שגרמו לו להחמיץ משחקים רבים.
אף על פי כן, הוא קיבל ביולי 2009 את תפקיד הקפטן של אספניול מראול טאמודו.
במאי 2011 הכריז על פרישתו מכדורגל.
בצעירותו שיחק דה לה פנייה בנבחרת ספרד עד גיל 21, יחד עם מספר שחקנים בולטים נוספים לעתיד - ראול, פרננדו מוריינטס וגאיסקה מנדייטה.
הוא השתתף עם הנבחרת באליפות אירופה עד גיל 21 ב-1996, והגיע עמה עד לגמר הטורניר.
באותה שנה הוא שיחק גם במסגרת אולימפיאדת אטלנטה.
למרות זאת, בנבחרת הבוגרת של ספרד ערך דה לה פנייה את הופעת הבכורה שלו רק בפברואר 2005, במשחק מוקדמות גביע העולם נגד נבחרת סן מרינו.
במהלך אותה שנה הוא הופיע חמש פעמים במדי הנבחרת הלאומית; הוא לא זומן לבסוף למונדיאל 2006, והיו אלה הופעותיו היחידות במדי הנבחרת.
גביע אירופה למחזיקות גביע: 1997
גביע אירופה למחזיקות גביע: 1999
אליפות אירופה עד גיל 21: 1996–סגנות
פרס דון בלון לפריצת העונה בליגה הספרדית: 1996
השחקן הצעיר המצטיין בברצלונה: 1996, 1997
איוואן דיביץ' היה גנרל-פלדמרשל רוסי ממוצא גרמני.
איוואן דיביץ' נולד ב-13 במאי 1785 בשלזיה, למשפחת אצולה גרמנית.
לאחר סיום הלימודים בבית הספר לקצינים בברלין עבר להתגורר ברוסיה, בעקבות אביו שהחל לשרת בצבא האימפריה הרוסית עוד בשנת 1792. בשנת 1801 התגייס דיביץ' לצבא הרוסי, ובשנת 1805 בלט באומץ ליבו בקרב אוסטרליץ.
דיביץ' השתתף במלחמת רוסיה-צרפת בשנת 1812, ולאחר נסיגת הצבא הצרפתי מרוסיה ותחילת הלחימה בגרמניה ניהל שיחות עם מפקדי הצבא הפרוסי בשטח, וכתוצאה מכך, הצבא הפרוסי עבר להילחם לצד הרוסים.
הדבר סימל מהפך במאזן הכוחות באירופה ובקואליציה נגד נפוליאון.
בשנת 1813 השתתף דיביץ' בקרב לייפציג ובקרבות נוספים.
לאחר המלחמה התקרב מאוד לאלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, והיה בין יועציו בנסיעות לאירופה.
בשנת 1824 התמנה לראש המטה של הצבא.
בשנת 1825 היה בין מלוויו של הצאר לטגנרוג, שם נפטר האחרון.
בתחילת שלטונו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה היה בחבר השופטים בעקבות מרד הדקבריסטים.
חלק גדול של הקושרים היו קצינים ביחידות שבפיקודו, והוא פעל אישית למעצרם.
בשנת 1827 נשלח דיביץ' לקווקז לבדיקת היחסים בין אלכסיי ירמולוב לבין איוואן פסקביץ', ועם חזרתו קיבל תואר רוזן.
אף על פי שלא היה לו תפקיד מוגדר, ניצל את יחסיו עם הקיסר, כך שהמפקד העליון במקום לא היה יכול לנקוט באף מהלך צבאי ללא תיאום עמו, ובתחילת 1829 התמנה למפקד העליון של הכוחות הלוחמים.
בהיותו בנחיתות מספרית ברורה העדיף לא להיכנס לקרב מכריע, אולם אף על פי כן, הכוחות בפיקודו הצליחו לכבוש מספר מבצרים ולנצח בקרבות רבים.
דיביץ' פיקד על מעבר הצבא דרך הבלקנים והפתיע את העות'מאנים כאשר כוחותיו הגיעו סמוך לאדריאנופול, אך שם נתקלו בהתנגדות עזה ונאלצו לסגת.
כתוצאה ממהלך זה נחתם הסכם אדריאנופול שתאם את דרישותיה של האימפריה הרוסית.
בשל הישגיו במערכה זו הועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל, ולשמו התווספה תוספת "זבלקנסקי" (מעבר לבלקן).
האירועים באירופה בשנת 1830 גרמו לניקולאי הראשון, קיסר רוסיה לארגן צבא למערכה נגד המהפכנים, והוא שלח את דיביץ' לברלין לניהול שיחות.
באופן מפתיע החל מרד בפולין, ודיביץ' התמנה לראש הכוחות שהוקצו לדיכוי המרד.
למרות הבטחותיו, לא הצליח במטלה זו במהירות והלחימה נמשכה 7 חודשים.
בשלבים האחרונים של המערכה נפטר דיביץ' ב-29 במאי 1831 בקלשבו, כתוצאה ממחלת הכולרה, בעת היותו בין הכוחות הלוחמים.
הגנרל איוואן דווידוביץ' לאזרב היה גנרל רוסי אשר התבלט כמפקד אוגדה, בגזרת הקווקז, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
לאזרב נולד למשפחה ממוצא ארמני, התחנך בעירו, בשנת 1839 הצטרף לצבא מלכות המשנה של הקווקז ושלוש שנים מאוחר יותר, הוסמך לקצונה.
הוא השתתף בדיכוי מרד האימאם שאמיל באזור דאגסטן וברבות הימים רכש את ידיעת השפה הטטרית, שהייתה מדוברת בקרב האוכלוסייה המקומית והקנתה לו את היכולת לנהל משא ומתן עם הנהגת האוכלוסייה המוסלמית המקומית ולדון בתנאי הפסקת האש בחבל.
בשל יכולותיו הצבאיות והדיפלומטיות גם יחד, קודם לדרגת גנרל.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), הוצב לאזרב בגזרת הקווקז והשתתף בקרבות הכבדים בגזרת אג'ריה שהובילו להדיפת המתקפה העות'מאנית בגזרה ובהמשך פיקד על כיבוש מצודת קארס, כאשר הוא מוביל אישית את חוד אוגדתו.
לאזרב הלך לעולמו ב-14 באוגוסט 1879 בעת שהוצב עם כוחותיו בגזרת מזרח הים הכספי ונקבר בעיר טביליסי.
איוואן גלאמיאן (בארמנית: Իվան Ղալամյան; 23 בינואר 1903 - 14 באפריל 1981) היה מורה לכינור, ארמני-אמריקאי, מחשובי המורים במאה ה-20.
גלאמיאן נולד ב-1903 בטבריז שבאיראן למשפחה ארמנית, אך משפחתו היגרה כעבור זמן קצר למוסקבה שברוסיה.
גלאמיאן למד נגינה בכינור בבית הספר של האגודה הפילהרמונית של מוסקבה אצל קונסטנטין מוסטרס (תלמיד של ליאופולד אאואר) עד לסיום לימודיו ב-1919. בתקופת המהפכה הבולשביקית עבר לפריז ולמד אצל לוסיאן קאפה בשנים 1922–1923. ב-1924 סיים את לימודיו בפריז.
שילוב של עצבים, בריאות וחיבה להוראה הביא את גלאמיאן בסופו של דבר לוותר על הבימה ולהקדיש את כל עיתותיו להוראה.
הוא הצטרף לסגל המורים של הקונסרבטוריון הרוסי בפריז, שם לימד מ-1925 עד 1929. בין תלמידיו הראשונים בפריז היו וידה רינולדס, האישה הראשונה בסקציית הכינור הראשון של תזמורת פילדלפיה, ופאול מאקאנוביצקי.
עוד מתלמידיו היו הישראלים משה המר ומרים פריד.
ב-1937 עבר גלאמיאן לארצות הברית והשתקע שם.
ב-1941 נשא לאישה את ג'ודית ג'ונסון בניו יורק.
הוא לימד כינור במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה משנת 1944 והתמנה לראש מחלקת הכינור בג'וליארד ב-1946. גלאמיאן כתב שני ספרי הדרכה לכנרים, "עקרונות הנגינה וההוראה בכינור" (1962) ו"טכניקת כינור מודרנית" (1962).
גלאמיאן מיזג בגישתו היבטים של טכניקת הכינור באסכולות הרוסית והצרפתית גם יחד.
הוא ייסד את תוכנית הקיץ בבית הספר למוזיקה מדואומאונט בווסטפורט, שבמדינת ניו יורק.
עוזרי ההוראה הנודעים ביותר שלו - שהיו בהמשך למורים ידועי-שם בזכות עצמם - היו מרגרט פארדי, דורותי דיליי, סאלי תומאס, פולין סקוט, רוברט ליפסט, לואיס קפלן, דייוויד סרון ואיליין ריצ'י.
גלאמיאן קיבל תוארי כבוד ממכון קרטיס למוזיקה, אוברלין קולג' ומכון קליבלנד למוזיקה.
כן היה חבר כבוד של האקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון.
באך, קונצ'רטו מס' 1, (לה מינור), ניו יורק: אינטרנשיונל מיוזיק קומפני, 1960
באך, קונצ'רטו מס' 2, (מי מז'ור), ניו יורק: אינטרנשיונל מיוזיק קומפני, 1960
באך, שש סונאטות ופרטיטות לכינור סולו, ניו יורק: אינטרנשיונל מיוזיק קומפני, 1971. (כולל העתק של המקור)
ברהמס, סונאטות, אופוס 78, 100, 108, ניו יורק: אינטרנשיונל מיוזיק קומפני
ברוך, פנטזיה סקוטית, אופוס 46, ניו יורק: אינטרנשיונל מיוזיק קומפני, 1975
קונוס, קונצ'רטו במי מינור, ניו יורק:אינטרנשיונל מיוזיק קומפני, 1976
דונט, עשרים ואבעה אטיודים וקפריצ'י, אופוס 35, ניו יורק: אינטרנשיונל מיוזיק קומפני, 1968
דונט, עשרים וארבעה תרגילים, אופוס 37, ניו יורק: אינטרנשיונל מיוזיק קומפני, 1967
דבוז'אק, קונצ'רטו בלה מינור, אופוס 53, ניו יורק: אינטרנשיונל מיוזיק קומפני, 1975
פיורילו, שלושים ושישה תרגילים או קפריצ'י, ניו יורק: אינטרנשיונל מיוזיק קומפני, 1964
גאוויניה, עשרים וארבעה תרגילים, ניו יורק: אינטרנשיונל מיוזיק קומפני, 1963
קרויצר, ארבעים ושניים אטיודים, ניו יורק: אינטרנשיונל מיוזיק קומפני, 1963
מאזה, אטיודים ספציאל, אופוס 36 חלק 1, ניו יורק: אינטרנשיונל מיוזיק קומפני, 1964
מאזה, אטיודים בריליאנט, אופוס 36, חלק 2, ניו יורק: אינטרנשיונל מיוזיק קומפני, 1972
פגניני, עשרים וארבעה קפריצ'י, ניו יורק: אינטרנשיונל מיוזיק קומפני, 1973
רוד, עשרים וארבעה קפריצ'י, ניו יורק: אינטרנשיונל מיוזיק קומפני, 1962
סן-סאנס, קפריס, אופוס 52, מס' 6, ניו יורק אינטרנשיונל מיוזיק קומפני
זינדינג, סוויטה בלה מינור, אופוס 10, ניו יורק: אינטרנשיונל מיוזיק קומפני, 1970
צ'ייקובסקי, שלושה קטעים אופוס 42, ניו יורק: אינטרנשיונל מיוזיק קומפני, 1977
ויוואלדי, קונצ'רטו בלה מינור, ניו יורק: אינטרנשיונל מיוזיק קומפני, 1956
ויוואלדי, קונצ'רטו בסול מינור, אופוס 12, מס' 1, ניו יורק: אינטרנשיונל מיוזיק קומפני, 1973
ויוואלדי, קונצ'רטו לשני כינורות ברה מינור, אופוס 3, מס' 11, ניו יורק: אינטרנשיונל מיוזיק קומפני, 1964
ויוואלדי, קונצ'רטו לשני כינורות בלה מינור, פיצ'ולי-גלאמיאן, ניו יורק: אינטרנשיונל מיוזיק קומפני, 1956
וייטאן, קונצ'רטו מס' 5 בלה מינור, אופוס 37, ניו יורק: אינטרנשיונל מיוזיק קומפני, 1957
וייניאבסקי, קונצ'רטו מס' 2 ברה מינור, אופוס 22, ניו יורק: אינטרנשיונל מיוזיק קומפני, 1957
וייניאבסקי, אקול מודרן, אופוס 10, ניו יורק: אינטרנשיונל מיוזיק קומפני,1973
איוואן גשפארוביץ' (בסלובקית: Ivan Gašparovič; נולד ב-27 במרץ 1941) הוא פוליטיקאי ומשפטן סלובקי, בעל שורשים קרואטיים.
נשיא הרפובליקה הסלובקית בשנים 2004–2014. הוא הנשיא הראשון של סלובקיה שנבחר לקדנציה שנייה.
בין השנים 1992–1998 כיהן כיושב ראש של הפרלמנט הסלובקי – המועצה הלאומית.
נכון ל-2025 גשפארוביץ' היה הנשיא הראשון והיחיד של סלובקיה שנבחר לכהונה שנייה.
רקע משפחתי, שנות צעירותו ולימודיו
איוואן גשפארוביץ' נולד בשנת 1941 בפולטאר, על יד לוצ'נץ, באזור הדרום-מרכזי של סלובקיה.
אביו, ולדימיר גשפארוביץ', היגר מקרואטיה לסלובקיה בתום מלחמת העולם הראשונה והיה מורה בבית ספר תיכון.
בין השנים 1959–1964 למד גשפארוביץ' משפטים באוניברסיטת קומניוס בברטיסלאבה.
בתום לימודיו עבד במשרד פרקליט המחוז מרטין בין השנים 1965–1966. לאחר מכן היה לפרקליט בברטיסלאבה בין השנים 1966–1968.
בשנת 1968, ימי האביב של פראג, הצטרף למפלגה הקומוניסטית הסלובקית כדי לתמוך ברפורמות של אלכסנדר דובצ'ק.
אולם אחרי פלישת הכוחות הסובייטיים וכוחות ברית ורשה נוספים לצ'כוסלובקיה
באוגוסט 1968, גורש גשפארוביץ' מהמפלגה.
למרות סילוקו משורות המפלגה, התאפשר לו, בין 1968 ויולי 1990 ללמד ולהגיע לתפקיד פרופסור בחוג למשפט פלילי, קרימינולוגיה ופרקטיקה קרימינולוגית בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת קומניוס בברטיסלאבה.
בפברואר 1990 התמנה לפרו-רקטור של האוניברסיטה.
אחרי מהפכת הקטיפה בצ'כוסלובקיה ונפילת המשטר הקומוניסטי, נבחר גשפארוביץ' על ידי הנשיא החדש ואצלב האוול לכהן כפרקליט הראשי של צ'כוסלובקיה.
אחרי מרץ 1992 היה לפרק זמן קצר סגן יושב ראש המועצה המחוקקת של צ'כוסלובקיה, לפני פירוק המדינה הפדרלית למרכיביה – צ'כיה וסלובקיה בינואר 1993. עוד בשלהי שנת 1992 היה גשפארוביץ' המחבר העיקרי של החוקה הסלובקית.
אחרי הצהרת עצמאות סלובקיה, בינואר 1993 חזר זמנית לאוניברסיטת קומניוס.
היה חבר בוועדים המדעיים של הפקולטה למשפטים ושל האוניברסיטה.
בכיר בממשל הראשון של סלובקיה העצמאית.
בשנת 1992 הצטרף פרופ' גשפארוביץ' לתנועה לסלובקיה דמוקרטית (HZDS, Hnutie za demokratické Slovensko שבהנהגתו של ולדימיר מצ'יאר, השנוי במחלוקת.
גשפארוביץ' הייתה אחת מהדמויות המרכזיות של ממשלו של מצ'יאר (1992–1994, 1994–1998), שנתפס כבעל נטיות ריכוזיות.
אחרי ניצחון המפלגה HZDS בבחירות ביוני 1992, הוא נבחר ליושב ראש המועצה הלאומית – הפרלמנט של הרפובליקה הסלובקית.
אחרי שערוריית גילוי מיקרופונים בקונסוליה האמריקאית בברטיסלאבה בנובמבר 1992, גשפארוביץ' עמד בראש ועדה שחקרה את הפרשה אך החקירה הסתיימה ללא מסקנות ברורות.
שנה לאחר מכן גשפארוביץ' תמך בהחלטת ממשלת מצ'יאר לסגור את אוניברסיטת טרנבה שנשלטה על ידי כוחות האופוזיציה.
להערכתו פתיחת אוניברסיטה זו הייתה בלתי חוקית.
בגלל חוסר אמון במערב בשיטת הממשל של מצ'יאר, סלובקיה הורחקה באותה תקופה מהשיחות להרחבתם של האיחוד האירופי ושל הברית נאט"ו במרכז אירופה.
תקופת ממשלות מצ'יאר התאפיינה, בין השאר, במתיחות מתמדת בין הממשלה ובין הנשיא מיכאל קובאץ', שהיה מתנגד בצורה מפורשת להנהגתו של ולדימיר מצ'יאר.
הסכסוך בין השניים הגיע לנקודת שיא כשהשירותים החשאיים SIS נחשדו כי חטפו את בנו של הנשיא, מיכאל קובאץ' הבן, סיממו אותו באלכוהול והשאירו אותו בחזית תחנת משטרה על יד היינבורג באוסטריה, שם היה מבוקש בחשד להונאה.
גשפארוביץ' נשמע פעם פולט בפומבי הערה מעליבה על הנשיא ברגע מסוים כששם לב כי דיבור בפני מיקרופון פתוח.
בין אוקטובר 1998 ובין 15 ביולי 1998 כשמפלגתו HZDS ישבה באופוזיציה, גשפארוביץ' היה חבר בוועדה הפרלמנטרית לפיקוח על השירותים החשאיים.
כמו כן היה חבר במשלחת הסלובקית באיחוד הבין-פרלמנטרי.
ביולי 2002, אחרי שוולדימיר מצ'יאר החליט לא להכלילו ברשימה להצבעה בבחירות המתקרבות לפרלמנט,
גשפארוביץ' עזב את המפלגה יחד עם עוד כמה מורדים והקים ב-12 ביולי 2002 מפלגה חדשה בשם התנועה לדמוקרטיה HZD (-Hnutie za demokraciu).
כאשר מפלגתו זכתה רק ב-3.3% מהקולות ולא הצליחה לעבור את אחוז החסימה, חזר גשפארוביץ' להוראת משפטים באוניברסיטת קומניוס.
בתקופה זו כתב כמה ספרי לימוד, מאמרים ומחקרים בתחום המשפט הפלילי.
באפריל 2004 הציג גשפארוביץ' מועמדותו לנשיאות מול ולדימיר מצ'יאר ומול המועמד של הקואליציה השולטת, אדוארד קוקאן.
במפתיע, הצליח לעלות לסיבוב השני לאחר שלדעת הפרשנים הרבה מהתומכים בקוקאן לא התייצבו בהצבעה בגלל ביטחונם כי המועמד שלהם יעבור ללא בעיות לסיבוב הבא.