tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לויס, שכבר יודעת שקלארק הוא הטשטוש, מסתירה זאת ממנו ומחכה שיהיה מוכן לספר לה בעצמו.
קלארק קופץ לביקור בעתיד ופוגש בבן דמותו העתידי ובלויס שעדיין בת זוגו ומעודכנת בסודו.
קלארק אוזר אומץ, מגלה ללויס את סודו ומשתף אותה בכל הפרטים.
קלארק מתכנן לצאת מן הצללים ולהפוך לגיבור שהוא נועד להיות.
בינתיים, הוא מתמודד עם חוק הרישום המאיים של חירותם של גיבורי העל, ונאבק בדארקסייד ובאפלה שהוא משליט על נשמות בכדור הארץ.
טס מוצאת מעבדה סודית ובה ילד בשם אלכסנדר ששובט מדנ"א של לקס.
טס מגדלת את הילד שמתבגר במהירות, מקבל את זכרונותיו של לקס, קורא לעצמו בשמו ומנסה להרוג את קלארק.
לקס ממשיך להתבגר, מאבד את זכרונותיו ונקרא מעכשיו קונר.
קונר מציג כוחות על זהים לקלארק וטס מגלה שהילד נוצר משילוב הדנ"א של קלארק ולקס.
טס לוקחת אותו לקלארק, שמאמן אותו לשלוט בכוחות העל שלו ונותן לו את השם קונר קנט.
קונר עובר לגור עם מרת'ה בוושינגטון.
בעולם מקביל, מוצג כפיל של ליונל שאימץ את קלארק וגידל אותו לצד לקס וטס, ואז נטש את טס ושיסה את לקס וקלארק זה בזה עד שהתיר לקלארק להרוג את לקס.
ליונל שולט בקלארק עד שמבין שקלארק לא מעז לצאת נגדו, ומתחרט על ההעדפה של קלארק כיורש על פני לקס.
ליונל מגיע לעולם של קלארק קנט, גאה לגלות ששם לקס הרג את אביו כיאה לבן לות'ר אמיתי, ותורם את לבו כדי להחזיר את לקס לחיים.
בפרק האחרון, מתבררת מטרתו של דארקסייד: האפלה מושכת אל כדור הארץ כוכב לכת שומם שעומד להתנגש בו.
קלארק מסיר את האפלה שדארקסייד השליט על אוליבר, הופך לכוח נוגד אפלה ומביס את דארקסייד.
קלארק הולך למבצר, שם ג'ור אל אומר לו שהוא גאה בו, וג'ונת'ן המנוח מופיע ומוסר לקלארק תלבושת כחולה עם גלימה אדומה שמרתה הכינה לקלארק וג'ור אל נעל במבצר עד שיחליט שקלארק זכאי לה.
קלארק לובש אותה, עף אל השמיים ודוחף את הכוכב הרחק.
באפילוג של הסדרה, קלארק מוצג לאחר שהוא כבר אימץ את זהותו המלאה כסופרמן.
טום ולינג – קאל-אל / קלארק קנט, צעיר בעל יכולות על-אנושיות, המנסה למצוא את מקומו לאחר שגילה שהוא חייזר שהגיע לכדור הארץ עם מטר המטאורים, ומשתמש בכוחותיו על מנת לסייע לאלו הנתונים בסכנה.
קווי העלילה של קלארק בעונות הראשונות כוללות את חוסר יכולתו לחלוק את סודו עם אחרים ואת רצונו לחיות חיים נורמליים.
לאחר חודשים של חיפושים, ולינג לוהק לגילום דמותו של קלארק.
בתחילה, ולינג לא היה מעוניין לגלם את דמותו של קלארק, אך לאחר שסוכנו שוכנע כי התפקיד לא יזיק לקריירה שלו, הוא קרא את תסריט פרק הפיילוט והתעניין בתפקיד.
כמה חודשים לאחר מכן לוהק ולינג לתפקיד.
קריסטין קרוק – לאנה לאנג, הנערה מהבית השכן לביתו של קלארק, ובהמשך אף בת זוגו.
בעקבות התאבלותה על אובדן הוריה, לאנה חשה אמפתיה כלפי כולם, ובמיוחד כלפי קלארק.
קרוק הייתה הראשונה שלוהקה לצוות השחקנים, לאחר שנאטר ראה את קלטת האודישן שהשחקנית שלחה.
אף על פי שהיא עזבה את הסדרה בסוף העונה השביעית, קרוק שבה לגלם את דמותה של לאנה בחמישה פרקים בעונה השמינית.
מייקל רוזנבאום – לקס לות'ר, בנו של מיליארדר שנשלח לסמולוויל במטרה לפקח על מפעל הדשנים המקומי.
לאחר שקלארק מציל את חייו, הם הופכים במהירות לחברים, אך עם התקדמות הסדרה, ידידותם של לקס וקלארק מתפוררת עד שהשניים נעשים לאויבים.
רוזנבאום עזב את התוכנית לאחר שבע עונות, ושב לגלם את דמותו של לקס בפרק סיום הסדרה.
אריק ג'ונסון – ויטני פורדמן, בן זוגה של לאנה בעונה הראשונה, שמקנא בידידותם של קלארק ולאנה.
ויטני מתפייס עם קלארק לפני שהצטרף לחיל האוויר ונסע לאפגניסטן.
ג'ונסון אמנם עזב את הסדרה בתום עונתה הראשונה, אך הופיע בהופעת אורח בעונתה השנייה (במהלכה נחשף שהוא נהרג במהלך המלחמה) ובעונתה הרביעית (במהלך פלאשבק לשנת הלימודים הראשונה של קלארק בתיכון).
ג'ונסון, שנבחן עבור גילום דמויותיהם של לקס וקלארק לפני שלוהק לדמותו של ויטני, היה מרוצה מכך שהתסריטאים העניקו לדמותו מוות גיבורים.
סאם ג'ונס השלישי – פיט רוס, חברו הטוב ביותר של קלארק והאדם הראשון שלו קלארק מספר את סודו.
ג'ונס עזב את הסדרה בסוף עונתה השלישית, אך הופיע בהופעת אורח בעונתה השביעית.
ג'ונס היה האחרון שלוהק לצוות השחקנים, כשגוף ומילר ראו את האודישן שלו ארבעה ימים לפני שהחלו לצלם את פרק הפיילוט.
בקומיקס, דמותו של רוס היא ממוצא קווקזי, אך המפיקים בחרו ללהק את ג'ונס (שהוא אפרו-אמריקאי).
אליסון מאק – קלואי סאליבן, חברתו הטובה ביותר של קלארק, שמאוהבת בו (אם כי רגשותיה אליו אינם הדדיים).
תפקידה כעורכת עיתון בית הספר, סקרנותה הרבה ורצונה לחשוף שחיתותיות יוצרים מתחים בינה לבין חבריה (במיוחד כשהיא חוקרת את עברו של קלארק).
בתחילה, מאק שקלה להיבחן לדמותה של לאנה לאנג, אך לבסוף נבחנה עבור דמותה של קלואי סאליבן.
הדמות נוצרה עבור הסדרה ונועדה להיות בעלת "רקע אתני" לפני שמאק לוהקה.
מאז, דמותה של קלואי נכנסה לקאנון בספרי הקומיקס.
אנט אוטול – מרתה קנט, אמו המאמצת של קלארק.
לאורך עונותיה השונות של הסדרה, היא ובעלה, ג'ונתן, מייעצים לקלארק לגבי שימוש נכון ביכולותיו המתפתחות.
בעונה החמישית, מרתה נבחרת לסנאט של קנזס, ובעונה השישית היא עוזבת את הסדרה.
אף על פי שהשחקנית סינתיה אטינגר לוהקה במקור לגילום דמותה של מרתה קנט, במהלך צילומי פרק הפיילוט, כולם (כולל אטינגר), הבינו שהתפקיד לא מתאים לה.
באותו הזמן, אוטול הייתה מחויבת לצילומי סדרת הטלוויזיה "הציידת".
בערך באותה התקופה בה היוצרים רצו ללהק מחדש את דמותה של מרתה קנט, "הציידת" בוטלה, ולאוטול התאפשר להצטרף לצוות השחקנים.
השחקנית שיחקה בעבר את דמותה של לאנה לאנג ב"סופרמן 3".
ג'ון גלאבר – ליונל לות'ר, אביו של לקס.
ליונל אחראי לאימוצו של קלארק בידי ג'ונתן ומרתה קנט.
גלובר ניסה לגרום לדמותו של ליונל להיראות כאילו ניסתה "להקשיח את דמותו של לקס", וראה בה איש עסקים עשיר וחזק, שמאוכזב מבנו.
דמותו של ליונל נוצרה עבור הסדרה על מנת ליצור הקבלה לדמויותיהם של ג'ונתן ומרתה קנט, וכ"ניסוי בהורות קיצונית".
גלאבר הופיע בתפקיד משני בעונה הראשונה, וקודם לתפקיד ראשי מהעונה השנייה ועד לעונה השביעית, בה ליונל נרצח על ידי לקס.
גלאבר שב לגלם את דמותו של ליונל מיקום מקביל בעונה העשירית.
ג'נסן אקלס – ג'ייסון טיג, בן זוגה של לאנה בעונה הרביעית, שמגיע בעקבותיה לסמולוויל מפריז, ולוקח עבודה כעוזר מאמן הפוטבול בתיכון, אך מפוטר כאשר מערכת היחסים בינו לבין לאנה מתגלה.
בסוף העונה, נחשף כי הוא שיתף פעולה עם אמו במטרה לעקוב אחר שלוש אבני הידע הקריפטוניות.
לפני שהוא לוהק לדמותו של ג'ייסון, אקלס היה הבחירה השנייה לדמותו של קלארק קנט.
אף על פי שדמותו של ג'ייסון נועדה בתחילה להופיע גם בעונה החמישית, אקלס עזב את הסדרה בסוף עונתה הרביעית בגלל התחייבויותיו ל"על טבעי".
אריקה דוראנס – לויס ליין, בת דודתה של קלואי, שמגיעה לסמולוויל במטרה לחקור את מותה לכאורה של קלואי, ובמהלך בתקופה זו, נשארת ללון אצל משפחת קנט.
דוראנס, שהופיעה בתפקיד משני בעונה הרביעית, קודמה לתפקיד ראשי מעונתה החמישית של הסדרה.
המפיקים רצו להכניס את דמותה של לויס ליין לסדרה, ו"מותה" של קלואי בסוף העונה השלישית נתן להם את האפשרות לעשות כן.
דוראנס לוהקה לתפקיד שלושה ימים לפני תחילת הצילומים; אף על פי שבתחילה דמותה נועדה להופיע בארבעה פרקים בלבד, על פי חטיבת הסרטים של האחים וורנר, לאחר משא ומתן, דמותה הורחבה לתפקיד משמעותי יותר בסדרה.
ארון אשמור – ג'ימי אולסן, בן זוגה של קלואי, וצלם שעובד ב"דיילי פלאנט".
אשמור, שהופיע בתפקיד משני בעונה השישית, קיבל תפקיד ראשי בעונות השביעית והשמינית.
אשמור תיאר את גילום דמותו של אולסון כ"חלום שהתגשם".
בעונה השמינית, דמותו של אשמור נרצחת.
על אף שדמותו של אשמור נרצחה, הוא הצהיר כי הדמות אותה הוא גילם היא אינה ג'ימי אולסן האמיתי; בהלווייתו, שמו המלא נחשף כהנרי ג'יימס אולסן, ואילו נחשף ששמו של אחיו הצעיר הוא ג'ימי, והוא זה שנועד להיות אותו ג'ימי אולסון שיעבוד לצדם של קלארק ולויס בבגרותו.
אשמור שב לגלם את דמותו של ג'ימי אולסון הצעיר בפרק הסיום של הסדרה.
לורה ונדרוורט – קארה, בת דודו הקריפטונית של קלארק, נשלחה לטפל בו ולדאוג לרווחתו במטר המטאורים אך נכלאה מתחת לסכר 18 שנה.
כשהסכר נשבר בסוף העונה השישית, היא מתעוררת ומשתחררת.
לקארה יכולות דומות לקלארק, לרבות תעופה.
בסוף העונה השביעית, קארה נלכדת באזור הפנטום.
ונדרוורט לא חזרה לצוות השחקנים הראשי בעונה השמינית, אך שבה בהופעת אורח בעונה השמינית והעשירית.
קאסידי פרימן – טס מרסר, יורשתו של לקס כמנכ"לית לות'קורפ בעונה השמינית.
שמה של טס הוא הומאז' לשתי דמויות קיימות בקומיקס של סופרמן, איב טסמאכר ומרסי גרייבס.
פרימן תיארה את דמותה כ"עזה", "כיפית" ו"אינטליגנטית".
אף על פי שבתחילה היא נאמנה ללקס ולפעולותיו, בהמשך טס מאמינה שקלארק יוכל לעזור לה, והופכת לבעלת בריתו.
בעונה העשירית, נחשף ששמה המלא הוא לוטסה לינה לות'ר; בתו של ליונל מחוץ לנישואים.
סם ויטוור – דייוויס בלום, פרמדיק כריזמטי הנאבק באפלה הפנימית השוכנת בו.
דמותו של דייוויס בלום הוא גרסתה של הסדרה לדמותו של דומסדיי (הדמות היחידה שהרגה את סופרמן בספרי הקומיקס).
המפיק בריאן פיטרסון אמר כי עם עזיבתו של מייקל רוזנבאום, המפיקים החדשים חיפשו נבל שיהיה "גדול כמו לקס", ומצאו שדמותו של דומסדיי התאימה לכך.
ג'סטין הארטלי – אוליבר קווין / החץ הירוק, מנכ"ל "תעשיות קווין" ומנהיג קבוצה קטנה של גיבורי-על המכונה "ליגת הצדק".
הארטלי, שהופיע בתפקיד אורח בעונות השישית והשביעית, קודם לתפקיד ראשי החל מהעונה השמינית, והוא היה הבחירה הראשונה של המפיקים לגילום דמותו של אוליבר קווין, שנועד לטלטל את מערכת היחסים בין קלארק ולויס בעונה השישית ולתת לקלארק מבט חלופי על לחימה בפשע.
קאלום בלו – זוד, גרסה צעירה של פושע המלחמה מקריפטון שנשלח לאזור הפנטום.
דמותו מוזכרת לראשונה בעונה החמישית, כאשר ברייניאק משתמש בגופו של לקס ככלי עבור רוחו של זוד.
דמותו של זוד, בגילומו של בלו, מופיעה לראשונה בסוף העונה השמינית.
ב-2000 החלו באולפני הטלוויזיה של האחים וורנר לנסות לפתח סדרת טלוויזיה המבוססת על חייו של קלארק קנט (סופרמן) בכשהיה צעיר.
באותה שנה החלו אלפרד גוף ומיילס מילר לפתח פרק פיילוט לסדרה ולאחר שפיטר רוט, נשיא אולפני הטלוויזיה של האחים וורנר, צפה בפרק הפיילוט הוא הזמין עונה.
אלפרד גוף ומיילס מילר רצו לחקור בסדרה מדוע הפך קלארק קנט לסופרמן.
אלפרד גוף ומיילס מילר לא הכירו את הקומיקס או את יקום גיבורי העל של DC קומיקס, אלפרד גוף ומיילס מילר חקרו את דמויות הקומיקס ואת כל גלגוליו של סופרמן.
לאחר שסיימו לפתח את הסדרה פנו אלפרד גוף ומיילס מילר לערוץ The WB ולערוץ פוקס עם הרעיון לסדרה והחל מאבק בין השניים לגבי הרשת שתשדר את הסדרה, ערוץ The WB ניצחו במאבק וביקשו מאלפרד גוף ומיילס מילר להפיק 13 פרקים בתור התחלה.
לאחר תחילת פיתוח הסדרה אלפרד גוף ומיילס מילר אמרו כי הם אינם רוצים לעשות סדרה על סופרמן, ובהמשך נאסר שקלארק יופיע במהלך הסדרה בתלבושתו של סופרמן.
טום ולינג סירב לחלוטין להתלבש כמו סופרמן (גם בפרק האחרון) והסכים לבגדים דומים בלי טייטס וגלימה.
כריסטופר ריב, השחקן שגילם את דמותו של סופרמן במקור, אמר על הסדרה כי .
שידור הסדרה התחיל ב-16 באוקטובר 2001 ברשת הטלוויזיה The WB.
חמש עונותיה הראשונות של הסדרה שודרו ברשת The WB, לאחר שרשת The WB התאחדה עם רשת UPN לרשת The CW הסדרה עברה ל-The CW ובערוץ הזה היא שודרה עד עונה 10 והפכה לסדרה המדע בדיונית הכי ארוכה שרצה בצפון אמריקה (ארצות הברית וקנדה).
מה-5 בנובמבר 2006 עונות 1–4 של הסדרה שודרו בערוץ AXN של סרטי סוני ששודר ב-HOT.
העונות נרכשו על ידי yes ושודרו בערוץ yesWeekend.
מעונה 5 הסדרה שודרה בערוץ yesSTARS 2 שהוחלף אחר כך לערוץ yesSTARS Action.
ב-17 בינואר 2010 yes עשתה שינויים בערוצי הסדרות של yes וסדרות המדע הבדיוני עברו לערוץ yesSCIFI.
לסדרה היו 34 זכיות ו-155 מועמדויות לפרסים.
הסדרה זכתה לרוב לביקורות חיוביות.
שוחרר ב-16 במאי 2013 בארצות הברית עם נעימת הנושא ועוד 100 שירים מהפסקול של הסדרה:
סמוצ'י חייב למות (מאנגלית: Death to Smoochy) הוא סרט קומדיית פשע סאטירי שבוים על ידי דני דה ויטו ונכתב על ידי אדם רזניק.
בסרט מככבים רובין וילאמס, אדוארד נורטון, דני דה ויטו, קתרין קינר וג'ון סטיוארט.
עלילת הסרט עוקבת אחר רנדולף "קשת" סמיילי (ויליאמס), מנחה תוכנית טלוויזיה לילדים לשעבר שנחוש לנקום במנחה שמחליף אותו, אדם בשם שלדון מופס (נורטון) והדמות שהמציא, סמוצ'י הקרנף.
הסרט הופק על ידי חברת ההפקות "Film4Productions" וחברת ההפקות של אדם לזר, "Mad Chance Productions".
הסרט עלה לאקרנים ב-29 במרץ 2002 בהפצת אולפני האחים וורנר וקיבל ביקורות מעורבות.
הסרט נחשב לכישלון כלכלי והרוויח רק 8.3 מיליון דולר לעומת 50 מיליון דולר שהושקעו ביצירתו.
למרות זאת, בחלוף השנים הסרט קיבל מעמד של סרט פולחן.
רנדולף "קשת" סמיילי הוא מנחה בתוכנית טלוויזיה פופולרית לילדים המשודרת ברשת "קידנט".
אף על פי שעל המסך רנדולף נראה חביב וקופצני, במציאות הוא פושע ואלכוהוליסט.
הבולשת האמריקאית עוצרת את רנדולף לאחר שנחשד בקבלת שוחד והוא מפוטר מהרשת, התכנית שלו מתבטלת והוא מסולק מהפנטהאוז שבו התגורר והופך לחסר בית.
הרשת מצווה על המפיק הבכיר בערוץ, מריון סטוקס לגייס מנחה חדש ללא עבר פלילי וסטוקס מגייס את שלדון מופס הנאיבי ואת הדמות אותה הוא יצר בשם "סמוצ'י הקרנף".
שלדון הוא אדם כנה שרוצה לייצר תוכן בידורי איכותי לילדים, מה שגורם לו לחיכוכים עם מפיקת התכנית הצינית, נורה וולס.
התכנית של סמוצ'י הופכת במהרה ללהיט והצלחתה גורמת לרנדולף לשנוא את שלדון באופן אישי.
רנדולף פונה אל מריון סטוקס ומתחנן לקבל את עבודתו בחזרה, אך סטוקס מסרב.
רנדולף, שהחל לאבד את שפיותו מנסה בכמה הזדמנויות לגרום לפיטוריו של שלדון, אך נכשל.
בייאושו, רנדולף פונה אל שותפו לשעבר אנג'לו פייק לעזרה.
אנג'לו נותן לרנדולף אוכל ומאשר לו להתגורר בדירתו עד שיתייצב.
שלדון מבין שהרשת מגבילה אותו מבחינה יצירתית ויוצר קשר עם סוכן שחקנים מושחת בשם בורק בנט על מנת שינהל משא ומתן עם הרשת לגבי חוזה ההעסקה שלו.
בורק מכיר לשלדון את "הצד האפל" של עולם הבידור, מעניק לו אקדח ומנסה לשדל אותו לעבוד בשיתוף פעולה עם קרן צדקה מושחתת.
בזמן ארוחת ערב עם בורק, בורק מכיר לשלדון גנגסטרית בשם טומי קוטר וטומי משכנעת את שלדון להעניק לבן דודה ספינר תפקיד בתוכנית.
שלדון מלהק את ספינר כדמות בשם "מוצ'י", בן דודו של סמוצ'י.
טומי מבטיחה לשלדון שבתמורה לעזרתו עם ספינר, היא תגן עליו.
בורק מציע לשלדון לקיים מופע החלקה על הקרח בדמותו של סמוצ'י תחת ניהול קרן הצדקה המושחתת של מארוו גרין, אך שלדון מסרב.
בתגובה, גרין מאיים על שלדון והאחרון מסכים.
בזמן הזה, רנדולף מצליח לשכנע את סמוצ'י להופיע באירוע שללא ידיעתו נערך עבור קהל של נאו נאצים.
שלדון נחשב כגזען ומאבד את עבודתו ואת התכנית.
נורה עצמה מסרבת לסייע לו.
רנדולף מבקש מנורה להחזיר אותו להנחיית התכנית שלו ובטעות פולט שהוא הפיל את שלדון בפח.
נורה מספרת הכל לטומי, שבתורה מאתרת את רנדולף יחד עם הכנופיה שלה וגורמת לו להודות במה שעשה בפומבי.
המוניטין של שלדון חוזר לקדמותו, הוא מקבל את עבודתו בחזרה ורנדולף נחשב בתקשורת כאיש הכי שנוא באמריקה.
אנג'לו מסלק את רנדולף מביתו לאחר שרנדולף הורס את הטלוויזיה שלו בהתקף זעם.
נורה ושלדון משלימים ומתחילים לצאת ביחד.
שלדון מחליט לארח מופע החלקה על הקרח משלו ללא שיתוף פעולה עם קרן הצדקה.
בורק וסטוקס, תחת לחציו של גרין מתכננים להרוג את שלדון ולמנות במקומו מנחה שישתף פעולה עם השחיתות שלהם.
התכנית משתבשת כשאנשיו של גרין יורים בטעות למוות בספינר לאחר שחשבו שהוא סמוצ'י.
טומי, השבורה ממות בן דודה מגלה שגרין מעורב ברצח והורגת אותו ואת ואנשיו.
רנדולף מתעמת עם שלדון ונורה בביתם תחת איומי אקדח וחושף שנורה בעברה ניהלה רומנים עם מספר מנחי תוכניות ילדים, כולל רנדולף בעצמו.
שלדון מצליח להרגיע את רנדולף ומציע לו להישאר בדירה עד שיתאושש ויוכל להסביר את הכל למשטרה.
בורק וסטוקס מחליטים להעסיק מנחה תוכנית ילדים לשעבר בשם באגי דינג דונג במטרה שיהרוג את שלדון במהלך מופע ההחלקה על הקרח, תוך הבטחה שאם יעשה כן הוא יקבל את התכנית שלו בחזרה.
רנדולף מתערב בזמן ומונע מבאגי לירות בשלדון ומצליח להרוג אותו.
שלדון מבין שבורק וסטוקס הפילו אותו בפח ורודף אחרי בורק עם אקדח בידו.
טומי וכנופייתה מגיעים בזמן ומונעים משלדון לירות בבורק וטומי מחליטה לטפל בעניין בעצמה (רוצחת את בורק וסטוקס "מחוץ למסך").
שלדון ונורה מתנשקים בכיכר טיימס וסמוצ'י ורנדולף משיקים מופע החלקה על הקרח חדש ביחד לצד נורה, שמשתתפת בו בתור מחליקה.
רובין ויליאמס - רנדולף "קשת" סמיילי, מנחה תוכנית ילדים לשעבר שאיבד את תהילתו לאחר שנעצר על קבלת שוחד.
הפיטורין שלו והסילוק מביתו הפכו אותו למעורער נפשית והוא מחליט למצוא דרך להיפטר משלדון במטרה לחזור לחיו הקודמים.
אדוארד נורטון - שלדון מופס / סמוצ'י הקרנף, כוכב ילדים שמתחיל לעבוד ברשת "קידנט" בתור המחליף של רנדולף.
בניגוד לרנדולף, שלדון הוא אדם צנוע וכנה שמנהל חיים פשוטים ומטיף לסובבים אותו על מחשבה חיובית.
הוא מאוד נאיבי ומתקשה להסתגל "לעולם האפל" של תעשיית הבידור.
דני דה ויטו - בורק בנט, סוכן שחקנים מושחת שמייצג את שלדון במשא ומתן על החוזה שלו מול הרשת.
בורק מעורב בגניבות כספים ביחד עם קרן צדקה מושחתת ומנסה לשכנע את שלדון לשתף איתו פעולה.
קתרין קינר - נורה וולס, מפיקת טלוויזיה שמפיקה את התכנית של שלדון.
בתחילה, היא ושלדון מסתכסכים לעיתים קרובות, אך בהמשך מקיימים קשר זוגי.
ג'ון סטיוארט - מאריון פרנק סטוקס, מפיק ברשת "קידנט" שאחראי על התוכן שהערוץ משדר.
גם הוא מעורב ביחד עם בורק בגניבת הכספים ובמהלך הסרט הוא נקרע בין שיתוף הפעולה עם בורק לבין מילוי פקודות מנהלי הרשת.
פאם פריס - טומי קוטר, בכירה במאפיה האירית.
משכנעת את שלדון להעסיק את בן דודה ספינר בתוכנית הטלוויזיה של סמוצ'י ובתמורה נשבעת להגן על שלדון מכל פגע.
מייקל ריספולי - ספינר דון / מוצ'י הקרנף, מתאגרף לשעבר בעל נזק מוחי שמפתח אובססיה לתוכנית של סמוצ'י.
שלדון נותן לספינר תפקיד בתוכנית תחת שכנועה של טומי.
הארווי פיירסטיין - מארוו גרין, מנהל קרן הצדקה המושחתת.
גרין רוצה להשתמש בשלדון במטרה להעלות מופע החלקה על הקרח ולגנוב את הרווחים לעצמו.
דני וודבורן - אנג'לו פייק, עובד לשעבר בתוכנית של רנדולף שכעת עובד בתוכנית של סמוצ'י.
אנג'לו הוא האדם היחיד שמוכן לעזור לרנדולף ונותן לו מקום לגור בו.
וינסנט שיאבלי - באגי דינג דונג, מנחה תוכנית ילדים לשעבר שכעת חסר בית ומכור להרואין.
בורק וסטוקס שוכרים את שירותיו על מנת שיהרוג את שלדון במופע ההחלקה על הקרח ומבטיחים לו שיקבל את תוכניתו בחזרה אם יצליח.
בחודש נובמבר, 2000, התסריטאי אדם רזניק כתב את התסריט לסרט בזמן שמעצבים אמנותיים ניסו לעצב את הדמויות אליו.
בתסריט המקורי, התחפושת של סמוצ'י הייתה בצבע כתום, אך בסרט השתמשו בתחפושת ורודה.
צילומי הסרט החלו בחודש ינואר, 2001. הסרט צולם באתרים מוכרים בניו-יורק כגון כיכר טיימס, קוני איילנד, אפר וסט סייד, ורחוב "דואן" במנהטן תחתית.
צילום קצר של המגדל הצפוני במרכז הסחר העולמי מוצג בסצנה שבה רנדולף רוקד על הספסל הקטן בפארק ברחוב "דואן".
בסרט "מאחורי הקלעים", דה ויטו הצהיר שזהו השוט היחידי שבו המגדל מופיע.
לא נעשו שינויים בסרט לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
הפקת הסרט עברה לקנדה באביב 2001. הסצנות שנערכו באולפני "קידנט" צולמו במקומות שונים בטורונטו.
בסצנות ההחלקה הקרח של סמוצ'י ורנדולף נעשה שימוש בכפיל פעלולים עבור ויליאמס, שלא נכח בעצמו בסצנה.
הצילומים הסתיימו בחודש מאי 2001.
הסרט הופץ על גבי קלטות וידאו ותקליטורי DVD ב-17 בספטמבר, 2002.
באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל ציון של 42% טריות וציון ממוצע של 6.6/10 על סמך 120 ביקורות.
השחקן רובין ויליאמס היה מועמד לפרס "פטל הזהב" על משחקו בסרט, אך הפסיד לשחקן היידן כריסטנסן על תפקידו בסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 2: מתקפת המשובטים".
סָמוֹסִיר או האי סָמוֹסִיר (באינדונזית: Pulau Samosir) הוא אי געשי גדול בתוך אגם טובה שהוא עצמו נמצא באי סומטרה, באינדונזיה.
האי סמוסיר נמצא בתוך אגם טובה שפני המים שלו בגובה כ-960 מטרים מעל פני הים.
שטח האי הוא כ-630 קילומטרים רבועים, כמחצית משטח האגם, כ-1,130 קילומטרים רבועים.
אגם טובה הוא קלדרה והאי סמוסיר נוצר עקב פעילות געשית שהתרחשה באגם, לפני אלפי שנים והוא האי הגעשי הגדול בעולם.
בתוך האי יש שני אגמים קטנים יותר, ו.
בצד המזרחי של האי, הקרקע מתנשאת בתלילות מרצועה צרה לאורך שפת האגם עד לרמה מרכזית המתנשאת לגובה של כ-780 מטרים מעל פני האגם (מעל 1,700 מטרים מעל פני הים).
בצד המערבי של האי, ליד בעיירה היה מצר יבשה שחיבר את האי לסומטרה, אך בשנת 1906 נחפרה תעלה (Tano Ponggol) המאפשרת תנועת סירות והיא הורחבה בשנת 2019. מעל התעלה נבנה גשר מיתרים.
סמוסיר היא יעד תיירותי פופולרי.
תשבי האי הם בני עם שהם חלק מעם ותרבות ה.
רבים מהבתים המסורתיים שלהם נותרו על האי.
אתרי הנופש ורוב מקומות הלינה התיירותיים מרוכזים במזרח האי באזור Tuktuk Siadong, בעיירה Tuktuk.
אחת המסורות של אנשי בטאק היא: "Mangokkal Holi".
הם חופרים ולוקחים את עצמות אבותיהם מהקבר, ומניחים בארונות קבורה, בבניין מיוחד בשם Geriten שנועד לאחסון עצמות מתים.
מטרת מנהג זה היא לכבד את האבות שמתו, מתוך מחשבה שהמתים חיים לנצח וראוי להכניסם לבניין יפה וגבוה.
שוכן בכפר Simanindo, כ-15 קילומטרים צפונית לעיירה Tuk Tuk ונושאו הוא שימור תרבות של ה"טובה בטאק" שנאבקים לשמור על אוטונומיה תרבותית וזהות ייחודית.
אצורים בו כלי נשק קדומים, בדים עם מוטיבים שונים, צעצועים מסורתיים ועוד.
מבנה המוזיאון הוא בן מאות שנים והיה בעבר ביתם של מלך בטאק ו-14 נשותיו.
במוזיאון ניתן לצפות במופעי ריקוד מסורתיים של ה"טובה בטאק".
הסמוריים (שם מדעי: Mustelidae) היא משפחה של בעלי חיים יונקים בסדרת הטורפים.
בעבר כללה המשפחה גם את סוגי הבואשים השונים, אך אלו סווגו למשפחה נפרדת הקרויה כיום "בואשיים".
הסמוריים נפוצים בכל היבשות למעט אוסטרליה ואנטארקטיקה ובאיים גדולים כמדגסקר.
את חברי המשפחה ניתן למצוא באזורי מחיה מגוונים, יבשתיים וימיים.
מרביתם ניזונים מבעלי חיים: חולייתנים וחסרי חוליות.
המינים במשפחה טורפים מיומנים, שלא יהססו להכניע טרף גדול מהם, מסוגלים ללכוד את טרפם תוך כדי שחייה, על העצים וכן במחילות באדמה (בהתאם למין).
בהכללה, גופם מוארך בעל רגליים קצרות (סמורים).
ישנם מינים בעלי גוף גלילי יותר (גיריות).
גודלם נע בין 114 מ"מ למטר, משקלם נע בין 35 גרם ל-45 קילוגרם.
הם בעלי בלוטות ריח מפותחות הממוקמות בפי הטבעת, ומשמשות אותם למטרות רבות, בעיקר לסימון טריטוריה והגנה עליה.
הזכרים גדולים מהנקבות ב-25% באותו מין.
הציפורניים קבועות ואינן נשלפות, במינים מסוימים (שחופרים מחילות) הן עבות ביותר.
בישראל מצויים בטבע חמישה מינים של סמוריים: לוטרה אירופית, סמור משויש, דלק הסלעים, גירית מצויה וגירית הדבש.
ייתכן שגם המין חמוס השלגים חי בחרמון, אחרי שנכחד מעוד אזורים בארץ.
כמו כן מגדלים בבית את החמוס המבוית.
חלוקות מסוימות רואות בפנדה אדומה אחד מסוגי המשפחה.
אך יש להזכיר כי בעבר השתייך לדוביים ולראקוניים.
כיום נמצא במשפחה משל עצמו.
הסמוריים והבואשיים נבדלים משאר הטורפים במערכת השיניים- התנוונות הטוחנת השנייה בטור העליון.
הימצאותם של בלוטות ריח מפותחות אצל הבואשיים, היו עוד עילה להימצאותם במשפחה זו.
אך כיום מסיקים כי התפתחות הבלוטות קשורה לתופעת אבולוציה מתכנסת.
אצל הבואשיים הבלוטה בצורת פטמה (בעל יכולת כוונון) ואילו אצל הסמוריים היא מעין תעלה.
בעבר המשפחה נחלקה ל-2 תת-משפחות: לוטרות וסמורים.
כיום המשפחה כוללת כ-23 סוגים ב-8 תת-משפחות ולעוד כמה סוגים נכחדים:
מין לוטרה חסרת-טופר אפריקאית (Aonyx capensis)
מין לוטרה חסרת-טופר אסייתית (Aonyx cinerea)
סוג ומין יחיד לוטרת הים (Enhydra lutris)
מין לוטרה אירופית (Lutra lutra)
מין לוטרה יפנית (Lutra nippon)
מין לוטרה שעירת-אף (Lutra sumatrana)
סוג ומין יחיד לוטרת ענק (סארו) (Pteronura brasiliensis)
סוג ומין יחיד לוטרה מנוקדת-צוואר (Hydrictis maculicollis)
מין לוטרה נאוטרופית (Lontra longicaudis)
מין לוטרה צפון-אמריקנית (Lontra canadensis)
מין לוטרה דרום-אמריקנית (Lontra provocax)
סוג ומין יחיד לוטרה מלאית (לוטרה חלקת-פרווה; Lutrogale perspicillata)
מין חמוס מבאיש (Mustela putorius) ותת-המין חמוס
מין סמור האמזונאס (Mustela africana)
מין סמור קולומביאני (Mustela felipei)
מין סמור צהוב-בטן (Mustela kathiah)
מין סמור הרים אינדונזי (Mustela lutreolina)
מין חורפן אמריקאי (Neovison vison)
סוג ומין יחיד סמור פטגוני (Lyncodon patagonicus)
מין גריזון קטן (Galictis cuja)
סוג ומין יחיד סמור משויש (Vormela peregusna)
סוג חמוס מפוספס או זוריל (Ictonyx)
מין חמוס מפוספס סהרי (Ictonyx libycus)
סוג ומין יחיד סמור אפריקאי (Poecilogale albinucha)
סוג דלק (Martes), בן 8 מינים
מין דלק הסלעים (Martes foina)
מין דלק אירופי (Martes martes)
סוג ומין יחיד גרגרן (Gulo gulo)
סוג ומין יחיד טאירה (Eira barbara)
מין גירית מצויה (Meles meles)
מין גירית אסייתית (Meles leucurus)
מין גירית יפנית (Meles anakuma)
מין גירית סמורית בורנאית (Melogale everetti)
מין גירית סמורית סינית (Melogale moschata)
מין גירית סמורית ג'אווה (Melogale orientalis)
מין גירית סמורית בורמזית (Melogale personata)
מין גירית סמורית וייטנאמית (Melogale cucphuongensis)
תת משפחה גיריות דבש (Mellivorinae)
סוג ומין יחיד גירית אמריקאית (Taxidea taxus)
אסטרטגיות הרבייה שונות בין המינים.
מספר מינים חברותיים ואחרים יחידאים.
מבנה חברתי בקבוצה משתנה ממין למין.
הזדווגות ממושכת מעודדות את הביוץ, והפריה לא מתרחשת אלא כעבור שעות אחדות מתחילת קיום יחסי המין.
אורך תקופת הרבייה משתנה ממין למין, אך לרוב 3–4 חודשים.
מרבית המינים חווים השרשה איטית (delayed implantation) של העובר, הנמשכת כ-10 חודשים בצוואר הרחם.
השלב הבא הוא ההיריון, הנמשך 30–65 ימים, בסופו ממליטה הנקבה פעם יחידה - מספר משתנה של גורים.
הגורים נולדים עיוורים וחסרי ישע, ותלויים בהגנת האם.
הגורים נגמלים מינקות בגיל חודשיים לערך.
הם מגיעים לבגרות בין 8 חודשים לשנתיים לאחר הלידה.
אורך חיים 5–20 שנים בהתאם למין.
פעילים ביום או בלילה, בהתאם למין.
חלקם טפסנים מצוינים או שחיינים מצוינים.
מינים רבים מבלים את מרביתם זמנם על האדמה, אחרים בתוך כוכים ומחילות.
חושים מפותחים הם הראייה, השמיעה ובעיקר הריח.
בלוטות הריח הן מרכיב חשוב בתקשורת תוך-זוויגית ובין-זוויגית, עוצמת הריח ומידת השימוש בבלוטה משתנה ממין למין.
על אף שמרביתם ניזונים מבעלי חיים וממזון שמקורו מהחי, הם ניזונים לעיתים מחומר צמחי.
אסטרטגיית הלכידה היא מקריות יותר מהתמחות, אולם מינים רבים מותאמים ללכידת יונקים קטנים.
מספר מינים ידועים כאוגרי מזון.
אויביהם הטבעיים של הסמוריים הם נחשים גדולים, טורפים גדולים, דורסי יום ודורסי לילה.
הסמוריים עוזרים בבקרת מספרם של מכרסמים רבים הנחשבים מזיקים.
אולם הם לעיתים גם אחראיים לתמותתם של יונקים ועופות נדירים.
מינים מסוימים נחשבים כמזיקים בגלל פגיעתם במשק האדם, איומם על המגוון הביולוגי ויכולתם להעביר מחלות כשחפת הבקר הפוגעת בבקר וכלבת.
מינים רבים ניצודים בידי האדם שחושק בפרוותיהם (חלקם יקרות ערך).
מינים מסוימים עברו ניסיונות ביות ומגודלים כחיות שעשועים.
38% מכלל מיני הסמוריים נמצאים בסיכון בשל פגיעה במקום חיותם ובשל ציד.
סמוּראי (ביפנית: 侍 או לעיתים: samurai ,士) הוא שמם של בני מעמד האצולה הלוחמת ביפן בתקופה הטרום-תעשייתית.
מקור השם הוא בפועל "סָבּוּרָאוּ", שמשמעו "לשרת".
הסמוראים בראשית התפתחות מעמדם, היו בעלי קרקעות אשר התארגנו בהובלתם של בני אצולה במחוזות יפן הרחוקים מהבירה כדי להגן על אדמתם מברברים ומשודדי ים.
החל מהמאה ה-17 איבד מעמד הסמוראים את תפקידו כמעמד לוחם לא-פיאודלי, ובעקבות השפעה מערבית והרפורמות של תקופת מייג'י בוטלו זכויותיהם של הסמוראים כאצילים בפועל.
הסמוראים תרגלו מגוון רחב של אמנויות לחימה יפניות, והיה מצופה מהם להיות מומחים בשימוש בחרב, בחנית, בקשת ובלחימה בידיים ריקות.
סמל המעמד של הסמוראים היה ה"דאישו": המורכב מחרב יפנית ארוכה, טאצ'י או קטאנה, עם חרב קצרה, ואקיזאשי או קודאצ'י.
צימוד זה זכה ליוקרה רבה ביפן העתיקה, אך בשדה הקרב נשקם העיקרי היה חץ וקשת מסוג יומי וחנית מסוג יארי.
החרב שימשה בעיקר כנשק גיבוי להגנה עצמית ולדו-קרב.
הסמוראים התנהגו בהתאם לבושידו - קוד התנהגות נוקשה המבוסס על הנאמנות לאדון ולשמירת הכבוד העצמי.
כתבים שונים המגדירים מהו בושידו התחילו להופיע במאה ה-13, אך קוד התנהגות זה התפתח ככל הנראה מוקדם יותר.
הסמוראי שאף לנהל את חייו כך שכבודו לא ייפגע, ובמקרה של הכתמת כבודו, למשל במקרה של תבוסה בקרב, היה רשאי לבצע התאבדות טקסית הנקראת "ספוקו" (מכונה לעיתים במערב חרקירי), אשר הייתה מטהרת את כבודו.
הפילוסופיה של חיי הסמוראים הושפעה בין השאר מזרמים דתיים, לרבות הזן בודהיזם.
הסמוראים היו מעמד משכיל ותרבותי, שהעריך ידע ויופי.
במהלך התקופות הרגועות עסקו הסמוראים בשירה ובאמנויות המסורתיות של יפן, כגון איקבנה וטקס התה.
תרבות הסמוראים, המשלבת היבט של מעמד לוחם ומעמד שווה-אצולה בפועל, מהווה נדבך חשוב בתרבות יפן, ודמות הסמוראי הפכה לדמות ייצוגית של תרבות יפן במדינות המערב.
גם ביפן המודרנית ישנם אנשים השומרים על קוד הבושידו, והסמוראים הפכו לגיבוריהם של סרטי קולנוע, אנימה ומשחקי מחשב רבים.
בשנת 646, במסגרת רפורמת טאיקה, אימצה יפן את דרכי הממשל הסיניות.
על פי ספר החוקים של אותה תקופה, קוד טאיהו, היה על כלל האוכלוסייה להתייצב במועדים קבועים למפקד אוכלוסין, ועל בסיס המפקד נעשה גיוס של 1 מתוך 3–4 גברים לצבא הלאומי.
החיילים נדרשו לספק את הנשק על חשבונם, אך בתמורה קיבלו פטור ממיסים.
צבא זה, כמו מרבית הגופים שנולדו כתוצאה מהרפורמות, לא האריך ימים.
אותו הקוד סיווג את פקידי הממשל ל-12 מעמדות, כאשר כל מעמד מחולק לשני תתי-מעמדות.
פקידים במעמד 6 ומטה קיבלו את השם "סמוראי", והם אלה שעסקו בעניינים יום-יומיים.
אמנם כאן מתייחסת המילה לפקידי ציבור ולא ללוחמים, אך ייתכן כי מקור המונח "סמוראי" הוא מהתקופה הזאת.
בתקופת הייאן המוקדמת, הצבא הלאומי לא הצליח להתמודד עם האמישי, עם ברברי שהתיישב בצפון האי הונשו, וכך הופיע תואר השוגון, מפקד מבצע צבאי המתמנה לתקופת המבצע.
במקום להשתמש בצבא הסדיר, פנה הקיסר לעזרתם של הקלאנים שישבו קרוב ליעד הכיבוש.
בראש הקלאן עמד בדרך-כלל צאצא של הקיסר עצמו או של בן אצולה, אשר עזב את החצר בגלל הסיכויים הנמוכים לקבל תואר וירושה, ואליו הצטרפו לוחמים בעלי קרקעות בני המקום.
בין המנהיג ללוחמיו השתרשו יחסים פיאודליים, הדומים ליחסי האדון-וסאל של אירופה הפיאודלית.
עם הזמן, פוזר הצבא הסדיר, ומרגע זה כוחו של הקיסר הלך ופחת.
מכאן ואילך ניתן לדבר על הסמוראים כמעמד של לוחמים בעלי מעמד, להבדיל מהחיילים הפשוטים: הסמוראים לחמו על סוסים, היו מיומנים בלחימה עם יומי, הקשת היפנית, ולבשו שריון מיוחד המתאים ללחימה על סוסים, המכונה אוֹ-יוֹרוֹי.
לקראת המאה ה-12 התגבשו שני שבטים גדולים - שבט מינאמוטו בצפון-מזרח יפן, אשר עסקו בלחימה בשבטי אמישי, ושבט טאירה בדרום-מערב, אשר התמודדו עם בעיית שודדי ים בים הפנימי.
במהלך מרד הוגן בשנת 1156 שני הקלאנים האלה הפכו לכוחות פוליטיים מרכזיים ביפן, לצד משפחת פוג'יווארה, משפחת חצר בעלת כוח רב.
לאחר מרד הייג'י בשנת 1159, ראש משפחת טאירה טאירה נו קיומורי טיפס במהרה בסולם הדרגות, ובשנת 1167 הוא הגיע לדרגת השר הבכירה בחצר, כאשר הוא מקים את ממשלת הסמוראים הראשונה בהיסטוריה של יפן.
מאז ועד רסטורציית מייג'י בשנת 1868, נשלטה יפן על ידי לוחמים.
בעת מלחמת גנפיי בשנים 1180–1185, אשר הסתיימה בניצחון שבט מינאמוטו ובחיסול שבט טאירה, ניתן לראות את מה שיהפוך לימים לבסיס קוד ההתנהגות הנוקשה של סמוראים, בושידו: עקרונות הכבוד, האומץ והנאמנות האישית, הקפדה על כללי דו-קרב הוגן, ואף מקרים בודדים של ספוקו, התאבדות טקסית.
בנוסף, על דוגמאות של סמוראים בודדים נראית השאיפה של הסמוראים להשכלה ואמנות.
הסמוראים ניסו לחיות את האמרה העתיקה "בוּן בוּ ריוֹ דוֹ" (文武両道, מילולית "אמנות הכתיבה, אמנות הלחימה - שתי הדרכים"), כלומר לשלוט בעט כמו שהם שולטים בנשק.
מנצח המלחמה, מינאמוטו יוריטומו, החליט שלא להפוך עצמו לקיסר, אלא לקח לעצמו את תואר השוגון כתפקיד קבוע, והתיישב בכפר הקטן קמקורה, אשר שימש כמחנה הראשי שלו במהלך מלחמת גנפיי.
בכפר זה הקים את קמקורה בָאקוּפוּ (מילולית "ממשלת אוהלים"), ומאז הפך מקום מושבו של השוגון למוקד השלטון ביפן.
בכך התחילה תקופת קמקורה, שנמשכה כ-150 שנה.
לקראת סוף התקופה ניתן לומר שסמוראים הפכו למעמד שווה-אצולה בפועל.
הם אימצו את מנהג האצולה לעסוק באמנויות כגון איקבנה וקליגרפיה, וגם האצילים הושפעו מהסמוראים ואימצו חלק ממנהגיהם.
במאה ה-14 הנפח מָאסָאמוּנה המציא את שיטת ייצור החרבות שהולידה את הקטאנה, הנשק האיקוני המזוהה עם הסמוראים עד היום.
החרב היפנית הפכה לנשק הקר הטוב ביותר במזרח, והייתה אחד ממוצרי הייצוא המובילים ביפן: מאות אלפי חרבות נמכרו לסין ומדינות אסיה אחרות, וחלקן הגיעו עד הודו.
במאה זו מתגבשים גם מסמכים ראשונים הקובעים את ההתנהגות היאה לסמוראי.
מסמכים אלה הושפעו לא מעט מזן בודהיזם, אשר חדר באותה תקופה ליפן מסין והפך לפופולרי בקרב הסמוראים.
העידן מתחילת תקופת קמקורה (1185–1333) ועד תחילת מלחמת אונין מכונה לעיתים "תור הזהב של הסמוראים" - תקופה אשר במהלכה הסמוראים, עוד מועטים יחסית במספריהם, הצליחו לשמור על אורח חיים ברמה גבוהה.
אך עם הזמן גדל הלחץ בתוך המשטר, ועם נפילת הממשל בקמקורה ותחילת תקופת מורומאצ'י (1336–1573) העביר השוגון החדש, אשיקאגה טקאוג'י, את הבאקופו לקיוטו, דבר שהוביל לניוון הממשל ולהחלשות השלטון המרכזי.
משפחות שונות בקיוטו ובמחוזות השתמשו בחולשת השלטון כדי לפתוח במלחמות אחת כנגד השנייה.
המצב הידרדר בסופו של דבר למלחמת אזרחים בת יותר ממאה שנים.
בתקופה זו, תקופת סנגוקו, היטשטשו גבולות מעמד הסמוראים, ואדם הנולד למעמד אחר היה יכול להוכיח את עצמו בלחימה ולהפוך לסמוראי בפועל.
יותר מכך, בתקופה זו כמעט כל גבר יפני, אפילו איכר פשוט, השתייך לצבאו של אחד המושלים.
גם חוקי הבושידו היו רלוונטיים פחות בלחימת הסמוראים על אדמות והשפעה: כך, חוֹג'וֹ סוֹאוּן, חייל פשוט אשר הפך בכוחות עצמו לדאימיו, השתלט על אחד המחוזות לאחר שסידר את רצח מושל המחוז במהלך ציד.
במהלך תקופת סנגוקו, השתנו דרכי הלחימה ביפן, ובמקום להשתמש בכמויות קטנות יחסית של סמוראים, כפי שהיה נהוג בתקופת קמקורה, היו נוהגים לגייס צבאות גדולים של אָשיגָארוּ, לוחמי רגלים, בנוסף לכוח הפרשים של סמוראים.
בקרבות של אותה תקופה השתתפו צבאות של כמאה אלף בני אדם.
בשנת 1543 הגיע ליפן רובה הארקבוז, ותוך עשורים ספורים היו ביפן מאות אלפי ארקבוזים, יותר מאשר בכל מדינה אירופאית.
תקופת מורומאצ'י (1336–1573) הגיע לסופה כאשר אודה נובונאגה, סמוראי למופת ואסטרטג מבריק, התחיל לאחד מחדש את המדינה היפנית, כאשר הוא מחליש את כוחם של המנזרים הבודהיסטים, אשר לא פחות מהמושלים המקומיים השתתפו במריבות וסכסוכים בתקופת המדינות הלוחמות.
בנוסף לחידושים הרבים שלו בתחום הלחימה, הוא תרם לפיתוח התעשייה והמסחר ביפן, והעריך מאוד חידוש וקדמה.
הוא נהרג בשנת 1582, כאשר אחד מהגנרלים שלו, אָקָצִ'י מִיצוּהִידֶה, בגד בו ותקף אותו עם חייליו.
אחד מהגנרלים של נובונגה, טויוטומי הידיושי, הביס את מיצוהידה ונהיה ליורשו של נובונאגה.
אף על פי שהידיושי בעצמו היה בן למשפחת איכרים, אשר התקדם לתפקיד המצביא בזכות כישוריו, בתקופת שלטונו הוא הוציא חוק אשר הפך את תואר הסמוראי לתורשתי ועצר את הניידות בין המעמדות.
בנוסף, על כלל האוכלוסייה מלבד הסמוראים נאסר לשאת נשק.
למרות ההגבלה הזאת, מספר הסמוראים היה רב מאוד, היות שרבים מהאשיגרו הועלו לדרגת הסמוראי.
לפי מקורות מסוימים, בתקופת אדו כל גבר חמישי באוכלוסיית יפן היה סמוראי.
משפחות סמוראיות רבות נהרסו בעת המלחמות בין טויוטומי הידיושי לטוקוגאווה איאיאסו, אשר היה גם הוא בין החברים הקרובים של אודה נובונגה.
בתקופת טוקוגאווה (1603–1868), החוקים חילקו את החברה לארבעה מעמדות: הסמוראים, האיכרים, בעלי המלאכה והסוחרים.
גם הניידות בתוך מעמד הסמוראים עצמו הייתה מוגבלת יחסית.
זו הייתה תקופה של בידוד כמעט מוחלט של יפן ושל יציבות פנימית יחסית, והסמוראים מהשכבות העליונות של המעמד הפכו לחצרנים ופקידי שלטון.
הסמוראים הפשוטים יותר, אשר שימשו בעיקר לדיכוי המרידות של האיכרים, נאלצו לעיתים קרובות לעזוב את בעליהם במקרה של קיצוצי צבאות, והפכו לרונין.
רבים רואים בתקופה זו תקופת ניוון של הסמוראים: בהיעדר הצורך בלוחמים, הסמוראים פנו לעיסוקים אחרים.
כאשר זוג החרבות האיקוני של הסמוראי, דאישו, הופך לסמל סטטוס בלבד, ביחד עם הזכות הסמלית להרוג כל איכר שלא הראה כבוד מתאים לסמוראי.
מעמד הסוחרים, אף על פי שהוגדר כמעמד הנמוך ביותר של החברה, צבר משקל וכוח כיוון שסמוראים רבים נכנסו לחובות והיו חייבים סכומי עתק לסוחרים עשירים.
מצד שני, עודף הזמן הפנוי איפשר לסמוראים להתעסק בצד הרוחני של לחימה: נפתחו דוג'וים רבים לאמנויות לחימה, והתחדש עיסוק הסמוראים באמנויות השונות, כגון טקס תה, ציור ושירה.
הסמוראים גם הקדישו צורך בלהצדיק את נחיצות מעמדם, ונכתבו ספרים רבים על בושידו ומהות הסמוראי.
בתקופה זו החלה רומנטיזציה של אורח חייו של הסמוראי והבושידו: דוגמה טובה לכך היא כתביו של ימאמוטו צונטומו, אשר כתב כי "דרך הסמוראי היא דרך המוות...
אם תצטרך לבחור בין החיים והמוות, בחר במוות."
לאחר הגעתו של מת'יו פרי לחופי יפן ופתיחתה לעולם המערבי, התחילה המודרניזציה של הצבא והצי היפני.
יפן שכרה מהנדסים צרפתים כדי לבנות ספינות קיטור ושלחה תלמידים לבתי-ספר ימיים במערב.
אף על פי שנוכחותם של הזרים ביפן עוררה מודעות לאומית אשר הייתה אחת מהסיבות לרסטורציית מייג'י, ולכן הסמוראים הם אלה שהביאו את השלטון לקיסר החדש וגם הרכיבו את רוב ממשלתו החדשה, המודרניזציה של הכוחות המזוינים ביפן הביאה לסוף תקופת השלטון של מעמד הסמוראים.
המלחמה האחרונה בה השתתפו סמוראים משני הצדדים הייתה מלחמת בושין אשר במהלכו ניצחו מצדדי הקיסר את כוחות השוגונות.
תקופת מייג'י - סוף עידן הסמוראים
הממשל החדש של מייג'י, למרות היותם של חברי הממשל סמוראים צעירים ברובם, שאף לעצב את יפן לפי הדגם של מדינה מערבית.
לפיכך, בתקופת מייג'י הוקם צבא סדיר מודרני, והסמוראים הפכו למעמד מיוחד בשם שיזוקו.
הם קיבלו שכר מהממשלה, אך נשללה זכותם לשאת נשק בציבור, וגם הזכות להרוג איכרים שלא התנהגו בכבוד כלפיהם.
הסמוראים כמעמד גם איבדו את כוחם הפוליטי, במיוחד כשהוקם הפרלמנט היפני, אשר חלק מנציגיו היו נבחרים.
המצב הזה, ביחד עם השפעת המערב הגורפת על יפן, הביא לתסכולם של סמוראים רבים, אשר התבטא במספר מרידות סמוראים, כאשר הגדול ביניהם הוא מרד סצומה בשנת 1877. זוהי כנראה המלחמה האחרונה בה השתתפו סמוראים.
עם הזמן, קוצצו המשכורות של הסמוראים, ובשלב מסוים הוצע להם מענק חד-פעמי.
רבים מהסמוראים השתלבו במערך הלחימה החדש בתור חיילים וקצינים והדבר השפיע מאוד על איכות הצבא הקיסרי: חלק גדול מקציניו, סמוראים לשעבר, היו מיומנים, ממושמעים ומלאים מוטיבציה.
חלק מהסמוראים השתתפו במערכת החינוך, וחלקם השתמשו במענק שקיבלו מהממשלה כדי להקים עסקים ולהשתלב בכלכלה היפנית.
המונח שיזוקו בוטל מחוקי יפן לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנת 1948.
הסמוראי השתמש בדרך-כלל בחלק קטן מהשם שלו.
שמו הפרטי של הסמוראי, אותו קיבל במהלך טקס הבגרות בגיל 14, בדרך-כלל הורכב מקנג'י אחד משם אביו או סבו וקנג'י אחד חדש, אשר נבחר לפעמים בצורה שרירותית, ובמקרים מסוימים הוענק על ידי סמוראי בדרגה גבוהה יותר, כגון הדאימיו או השוגון.
לפעמים שינה הסמוראי את הקנג'י בשמו בהתאם לדאימיו אותו שירת.
מלבד שמו הפרטי ושם הקלאן, כלל השם של סמוראי את השמות הבאים:
שם הנעורים - זהו השם שהסמוראי נשא מלידתו עד גיל 14. לפעמים השם נועד להביא מזל, ובמשפחות מסוימות היו נוהגים לקרוא לבן הבכור טארו, לילד השני ג'ירו ולילד השלישי סאבורו.
השם הדתי - חלק גדול מהסמוראי הפכו לנזירים בודהיסטים בתקופה כלשהי בחייהם, ואימצו לעצמם שם חדש.
במקרים בודדים במאה ה-16, כאשר סמוראי אימץ את הדת הנוצרית, הוא קיבל בעת הטבילה שם מערבי.
שם התפקיד - השם המלא של בכירי הסמוראי כלל גם את התפקיד שלהם, כגון "קָזוּסָנוֹסקֵה" - מושל המחוז קזוסה.
הסמוראים היו מעמד משכיל, עם הערכה גדולה לידע, ולכן אחוז יודעי קרוא וכתוב בין הסמוראים היה גבוה מאוד.
עם זאת, גם בשכבות האחרות של האוכלוסייה היו אחוזי אוריינות גבוהים יחסית.
הסמוראי היה אמור לשאת לאשה בת מעמדו או בעלת מעמד גבוה יותר.
בעוד שכלל זה היה עבור סמוראים בכירים, לסמוראים הזוטרים הותר לשאת גם נשים פשוטות.
הכלה הביאה איתה נדוניה, אשר שימשה להתחלת חיים חדשים: לעיתים, סמוראי שהיה חייב כסף לסוחר עשיר התחתן עם בתו כדי למחוק את חובותיו.
הסוחרים, מצידם, השתמשו בנישואים כאלה כדי לקדם את מעמדם בחברה.
אשתו של סמוראי, אוֹקוּסָאן (מילולית: "זאת שנשארת בבית"), דאגה לילדים וניהלה את משק ביתו של הסמוראי בזמן שהוא יצא למלחמות, והייתה אמורה גם להגן עליו במקרה הצורך.
לכן מרבית הנשים הסמוראיות למדו להשתמש בנגינאטה ובפגיון.
החוקים הקונפוציאניים הורו לאישה להיות כנועה לבעלה.
אי לכך, מעמד האישה בחברה תמיד היה נמוך בהרבה מזה של הגבר, וכמו כן נאסר עליהן להשתתף בפוליטיקה.
למרות זאת, היו נשים בהיסטוריה של יפן אשר צברו כוח ושלטו דרך בעליהן או במקומם.
כך אשתו של השוגון אשיקאגה יושימאסו שלטה בפועל במקומו, כאשר זה איבד עניין בפוליטיקה, ופילגשו של טויוטומי הידיושי עמדה בפועל בראש משפחת הידיושי לאחר מותו.
הסמוראי היה יכול גם להחזיק פילגש, אך הרקע שלה נבדק בקפידה על ידי סמוראי בדרגה גבוהה יותר.
אם לפילגש היה נולד בן, הוא היה יכול להיות סמוראי.
ביכולת הסמוראי היה להתגרש מאשתו מסיבות שונות, אך גירושים היו אירוע נדיר.
הסמוראים נמנעו מגירושים כדי לשמור על כבודם, אבן הפינה של בושידו.
בנוסף, בעת הגירושים היה הסמוראי חייב להחזיר את הנדוניה.
אשת סמוראי שבעלה התגרש ממנה יכלה לבצע גִ'יגָאי, ספוקו של נשים, כדי לשמור על כבודה.
שוּדוֹ (衆道) היא מסורת של קשרי אהבה בין סמוראי מנוסה לבין סמוראי צעיר, בדומה לפדרסטיה ביוון העתיקה.
בצורה כזאת הועברה המסורת הסמוראית מדור לדור, ולשודו מקום חשוב ומרכזי בתרבות הסמוראים.
כתבי בושידו מסוימים, כגון "חגאקורה" של מינאמוטו צונטומו, מפרטים בדיוק את האופן הנכון של ניהול הקשר.
הכתבים האלה מפארים את אהבת שודו, אשר לטענתם היא מלמדת את הסמוראי הצעיר ליושר, נאמנות וחוש אסתטי.
המאהבים היו נאמנים מאוד אחד לשני, ומחזות על חיי הסמוראים עוסקים לא פעם במחלוקת של הסמוראי בין הנאמנות לדאימיו לנאמנות למאהב.
הנשק המזוהה עם הסמוראים הוא חרב הקטאנה.
לפי כתבי בושידו החרב היא נפשו של הסמוראי.
אמנם הסמוראים לא השתמשו בחרב מראשית ימיהם: רק לאחר המצאת הטכנולוגיה לייצור חרבות משכבות של פלדה רכה וקשיחה במאה ה-14 הסמוראים התחילו להשתמש בקרבות בטאצ'י, חרב ארוכה ומעוקלת במקצת מקטאנה.
הקטאנה עצמה השתרשה כנשק סמוראים רק בתקופת אדו.
כבר בגיל חמש קיבל ילד של סמוראי חיקוי של חרב אותה היה נושא על החגורה.
בעת טקס הבגרות, ביחד עם קבלת השם שלו, הנער היה מקבל את הנשק האמיתי: צמד של קטאנה וואקיזאשי, המכונה ביפנית דאישו (大小, מילולית "גדול וקטן").
הוואקיזאישי היה נשקו הפרטי של הסמוראי, אותו אף פעם לא הורידו מהחגורה.
אפילו כשהסמוראי התבקש להוריד את הנשק שלו בכניסה לבית, הוא היה רשאי להשאיר את הווקיזאשי על החגורה.
לעיתים במקום וקיזאשי הדאישו היה כולל טאנטו, פגיון קצר.
הווקיזאשי או הטאנטו שימשו לביצוע ספוקו.
מראשית ההיסטוריה שלהם הסמוראים הצטיינו בשימוש ביומי, קשת יפנית גבוהה ואסימטרית העשויה במבוק או עץ.
הנשק הזה המשיך ללוות את הסמוראים לאורך ההיסטוריה, גם לאחר הופעת נשק חם ביפן באמצע המאה ה-16. במאה ה-15, סמוראים רבים התחילו להשתמש ביארי, חנית ארוכה אשר הייתה נשק יעיל גם לחייל רגלי וגם ללוחם רכוב.
למרות השימוש הרחב שנעשה ביפן ברובי ארקבוז בתקופת אזוצ'י-מומויאמה, הנשק לא הפך נפוץ בקרב הסמוראים.
סמוראים רבים ראו את השימוש בנשק חם כפגיעה בכבודם, ובזמן שלטון שוגונות טוקוגאווה אף נחקקו הגבלות ואיסורים על שימוש בנשק חם.
בהשפעת החוקים האלה, ייצור ושימוש בנשק חם ביפן פחתו בהדרגה.
בנוסף לנשק המסורתי שהיה נחוץ לסמוראים בשדה הקרב, הסמוראים השתמשו בכלי נשק לא קטלניים, וגם בחפצים שונים שלא נועדו ללחימה.
מיאמוטו מוסאשי טען כי הלוחם צריך לנצח בקרב עם כל נשק, וניצח את הקרב המפורסם ביותר שלו בעזרת בוקן, מקל עץ דמוי חרב, אותו הכין ממשוט בדרכו לדו-קרב.
השימוש בנשק לא קטלני הפך לנפוץ במיוחד בתקופת אדו, כאשר לא היו מלחמות חיצוניות או פנימיות, התפשטה התפיסה של סמוראי כלוחם המעניק חיים במקום לקחת אותם, והסמוראי שאף להביס את יריבו מבלי להרוג אותו.
בנוסף, הסכסוכים בין הסמוראים פרצו לעיתים בתוך הבית, כאשר הסמוראים היו משאירים את חרבם בחוץ.
לכן הסמוראים השתמשו בחפצים תמימים לחלוטין שנשאו איתם לכל מקום, והפכו אותם לנשק.
לדוגמה, הסמוראים היו מחליפים את המניפה, פריט מסורתי שכל סמוראי היה נושא מאחורי החגורה, במניפה עם שלד מתכתי, או בגוש מתכתי המעוצב להיראות כמו מניפה סגורה.
לשם לחימה עם נשק כזה פותחה אף אמנות לחימה מיוחדת, טסן-ג'וטסו.
מבין הכלים האחרים שהסמוראים נהגו להשתמש בהם להגנה ולהתקפה היה ג'יטה, (מקל עם וו שנועד לתפוס את נשק היריב), מנריקיגוסרי (שרשרת עם משקולות), וידוע אף על שימוש בחליל במבוק ארוך בתור נשק.
הנשים ממשפחות סמוראים התאמנו בשימוש בסיכות באורך כ-15 סנטימטר, אשר שימשו לסידור שיער אך במקרה הצורך היה ניתן להרוג איתן את מי שסיכן את חייה או את כבודה של האישה.
השריון של הסמוראים השתנה בהתאם לתקופה: השריון היפני הראשון, טָאנקוֹ, היה שריון חזה ושריון גב אשר נוצקו בשלמותם מברזל וצופו בלקה נגד חלודה.
שריון זה היה בשימוש ביפן מהמאה ה-4 עד המאה ה-6, אך הוא לא היה מותאם כלל ללחימה על סוסים, ולכן עם הזמן הוחלף על ידי קֵיקוֹ - שריון לוחיות (lamellar) שנלבש כמו חולצה, עם חצאית לוחיות קצרה.
שריון זה היה בשימוש עד המאה ה-9.
השריון שהחליף את הקיקו במאה ה-10 הוא השריון האיקוני של הסמוראים - אוֹ-יוֹרוֹי.
בדומה לקיקו, גם הוא היה עשוי לוחיות וכלל חצאית להגנת רגלי הרוכב, אך בכך נגמר הדמיון.
בניגוד לקיקו, או-יורוי לא היה שריון שלם שהיה ניתן ללבוש בבת אחת, אלא אוסף של מספר חלקים, אשר הגנו על חלקי גוף השנים.
החלק הבולט ביותר של השריון הוא מגיני הכתפיים, אשר זזו אחורה בזמן הרמת ידיים ואיפשרו לירות בקשת, ולאחר היריה זזו בחזרה.
גם החזה של השריון היה מכוסה שכבת רקמה כדי שהחוט של הקשת לא ייתפס בשריון.
היה זה שריון כבד ויקר מאוד, ועם הזמן הוא הפך לסמל של סטטוס ועושר.
גם לאחר המצאת שריונות משוכללים יותר, הסמוראים השתמשו באו-יורוי של אבותיהם כמדים טקסיים.
הסמוראים שלא יכלו להרשות לעצמם או-יורוי או נלחמו בלי סוס השתמשו בדוֹ-מָרוּ - שריון לוחיות קל יותר שנועד ללחימת רגלים והיה ניתן להשתמש בו ללא עזרה חיצונית.
בתקופת קמקורה הופיעו סוגי שריונות נוספים, נפוצים פחות.
בתקופת סנגוקו, לאור לחימת ההמונים שאפיינה את התקופה, השריון השתכלל במהירות והופיעו סוגים רבים של שריונות, בשאיפה להגיע לייצור מהיר ככל האפשר של השריון.
הגורם בעל ההשפעה המכריעה היה הופעת רובי ארקבוז, אשר גרם להופעתם של שריונות ממתכת עבה שיכול לעצור יריית רובה, כגון אוֹקֶגָאוָה-דוֹ, "שריון חבית", אשר היה עשוי מרצועות מתכתיות עבות.
בתקופת אדו נטולת המלחמות, נוצרו שריונות רבים שהיו חסרי תועלת בקרב.
בתחילת המאה ה-18 היסטוריון יפני פיאר את המסורת העתיקה של שריונות ביפן וקרא לחזור לשורשים של השריון המפואר של תקופת מלחמת גנפיי תוך התאמתם למציאות המודרנית.
כתוצאה מהתבטאויות מסוג זה, הופיעו לא מעט שריונות מגוחכים ללא כל שימוש פרקטי.
בסוף המאה, היסטוריון אחר קרא להיזכר בשימוש הקרבי של שריונות, ושוב התחיל ייצור של שריונות קרביים על דגם שריונות המאה ה-16.
חייהם ומותם של הסמוראים היוו מקור השראה לסופרים, ציירים ומחזאים יפנים לאורך כל ההיסטוריה של יפן.
היה קיים ז'אנר נפרד של המחזות העוסקים בחייהם או מותם של סמוראים ובאירועים היסטוריים.
בתקופה המודרנית סגנון זה התפתח לגִ'ידָאיגֶקִי, קולנוע סמוראים ענף, וצולמו עשרות סרטים על סמוראים מפורסמים כגון מיאמוטו מוסאשי או על דמויות סמוראיות בדיוניות.
מרבית הסרטים עסקו בסמוראי בודד המתמודד לבד מול אויביו, סמוראים מרושעים וסוחרים.
מבין הסרטים החשובים בז'אנר נמנים סרטיו של הבמאי אקירה קורוסאווה דוגמת שבעת הסמוראים, יוג'ימבו, ראן, המבצר הנסתר ועוד, סרטיו של מאסאקי קובאיאשי דוגמת ספוקו וטרילוגיית המצב האנושי וכו', וטרילוגיית הסמוראי של הירושי אינגאקי.
סרטיו של קורוסאווה השפיעו רבות על הקולנוע המערבי וחלקם אף עובדו לגרסאות אמריקאיות ("שבעת הסמוראים" ל"שבעת המופלאים" ו"יוג'ימבו" ל-"בעבור חופן דולרים").
הסרט "המבצר הנסתר" היווה השראה לג'ורג' לוקאס, אשר שאל אלמנטים מסוימים של תרבות הסמוראים, לדוגמה מסדר הג'דיי, בסרטי מלחמת הכוכבים.
גם עיצוב דמותו של דארת' ויידר הושפעה מהקסדות ומסכות הקרב של הסמוראים.
ב-1925 פרסמה אטסו אינאגקי סוגימוטו, אישה יפנית אשר גדלה במשפחת סמוראים מסורתית והיגרה מאוחר יותר לארצות הברית, ממואר הסוקר את תולדות משפחתה.
הספר מציג את תרבות הסמוראים מנקודת מבט אישית ונשית, והוא עורר עניין רב בארצות הברית.
הוא תורגם לעברית בשנת 2021 תחת הכותרת "בתו של הסמוראי".
תרבות הסמוראים השפיעה על סרטים מערביים מסוימים, הבולט מהם הוא גוסט דוג: דרכו של הסמוראי, בו הגיבור הראשי לוקח על עצמו להתנהג על-פי ערכי הבושידו.
בשנת 2003 יצא הסרט הסמוראי האחרון, אשר עלילתו כוללת אלמנטים בדיוניים ומבוססת על מרד סצומה.
הסמוראים הם גם גיבורים נפוצים של אנימה ומנגה.
לצופה הישראלי מוכרות הסדרות סמוראי ג'ק והסדרה הקומית לילדים "החתולים הסמוראים".
סמוראי ג'ק היא סדרת טלוויזיה מונפשת שנוצרה על ידי גנאדי טרטקובסקי.
זוהי הסדרה הראשונה של Cartoon Network שמתמקדת באקשן וכוללת טון אפל, בניגוד לשאר הסדרות, הרכות יותר.
ב-2013, החלה חברת IDW Publishing לפרסם קומיקס בעל שם זהה המבוסס על הסדרה.
ייחודה של הסדרה הוא בעיצובה הוויזואלי המינימליסטי המחקה את הסגנון היפני הקלאסי.
הקרבות בסדרה שואבים השראתם מז'אנר סרטי הסמוראים.
הסדרה היא יותר רצינית ואפלה ופחות קומית בניגוד לשאר הסדרות ב-Cartoon Network.
למרות סיום הסדרה ב-2004, טרטקובסקי אמר שזהו אינו סופה הרשמי וכי יש תכנון לסרט קולנוע מצויר שימשיך מהנקודה בה הסדרה הסתיימה, וג'י ג'י אברהמס (היוצר של אבודים) יהיה מעורב בהפקה.
סמוראי ג'ק זכתה בפרס אמי עבור סדרת הטלוויזיה המצוירת הטובה ביותר לשנת 2004 (והייתה מועמדת לפרס בשנים 2002 ו-2005).
הסדרה חודשה לעונה חמישית שהתחילה את שידורה ב-11 במרץ 2017 והסתיימה ב-20 במאי 2017.
הסדרה מגוללת את סיפור הרפתקאותיו של נסיך ממלכה מהמזרח הרחוק מתקופת ימי הביניים.
כאשר האימפריה של אביו הקיסר מושמדת על ידי השד אקו (יפנית 悪 "רשע"), שד שהובס בעבר על ידי האב, נמלט הנסיך - אז ילד צעיר, ומתחיל באימוני לחימה על מנת לשוב בבוא היום ולהביס את השד.
בשיאם של האימונים, שנמשכים שנים ארוכות, הוא מקבל את החרב הקסומה של אביו, מכלי הנשק הבודדים המסוגלים לפגוע באקו.
לאחר שהוא משחרר את אביו, הוא נלחם עם אקו וידו על העליונה; אך בכוחותיו האחרונים, פותח אקו שער לעתיד הרחוק ושולח את הנסיך דרכו, בציפייה שיצבור כח רב עד אז ויוכל להתמודד עמו בקלות.
הנסיך מגיע לעולם עוין, עתידני וחסר חוק הנשלט על ידי אקו ונתיניו.
הוא מאמץ את הכינוי "ג'ק" (שמו האמיתי לעולם לא נחשף) ומתחיל בחיפושו אחר דרך לחזור לזמנו, במטרה להרוג את אקו לפני שיצבור כח.
אקו מוציא על סמוראי ג'ק חוזה בשווי של שני גוגולפלקס, ועשרות ציידי ראשים נלחמים נגד ג'ק על מנת לתופסו ולהביאו לאקו על מנת לקבל את הפרס.
ג'ק חרת על דגלו את החשיבות של האומץ והעזרה לחלשים ולחברים.
לעיתים קרובות הוא מוצא את עצמו נלחם עבור אנשים אחרים, בין אם זה נגד אקו עצמו, עושי דברו או הרובוטים שלו.
במהלך הרפתקאותיו פוגש ג'ק חברים, ידידים ואויבים, אך לרוב הוא ממשיך לבדו במסעותיו למציאת הדרך חזרה לזמנו.
ג'ק הסמוראי חוזר לטלוויזיה 13 שנים לאחר שהסדרה המקורית שודרה.
זוהי העונה החמישית והאחרונה אשר הופקה על ידי Cartoon Network ונכון לדברי ההפקה, העונה כוללת בתוכה אלמנטים יותר עמוקים וסיפור יותר ממוקד שכולל את המסע של ג'ק גם מההיבט הרוחני.
הסיפור מתרחש 50 שנה מהרגע שבו ג'ק הושלך אל העתיד, למרות שאינו מתבגר עקב תוצאת לוואי מהמסע שלו בזמן.
ג'ק נמצא במצב מיואש בעקבות שנים של לחימה באקו מפני שלחימה זו מותירה אחריה חורבן רב ובעיקר פגיעה בחפים מפשע ומהעובדה שאקו השמיד את כל שערי הזמן הנותרים.
ג'ק מוצא את עצמו נרדף על ידי חזיונות של עצמו, של משפחתו ושל לוחם סמוראי על סוס אשר מתבונן בו מהצד.
ג'ק איבד את החרב שירש מאביו, אקו שאינו מודע לעובדה זו חווה משבר קיומי מכיוון שאיבד תקווה משיזכה אי פעם לנצח את ג'ק, בעיקר בגלל העובדה שג'ק לא מתבגר.
אשי ואחיותיה, גודלו וחונכו בידי כת של חסידות אקו בשביל להיות מתנקשות שיעודן הוא להרוג את ג'ק.
הן תוקפות את ג'ק ופוצעות אותו אנושות אך ג'ק מחלים ובהתקלותם השנייה הוא הורג את כולן חוץ מאת אשי.
ג'ק משכנע את אשי אשר מלאה שנאה כלפיו שבעצם אקו הוא הרע ופוקח את עיניה לאחר שחיתה חיי שקר והולכת שולל.
אשי מצטרפת לג'ק במטרה לעזור לו להשיב את חרבו.
השניים מתקרבים רומנטית כאשר הם במסע להביס את אקו.
מסתבר כי אשי (וגם אחיותיה) היא צאצאית של אקו, דבר אשר מקנה לאקו יתרון לשלוט בה ולהסית אותה נגד ג'ק.
ג'ק מסרב להילחם בה ונתפס על ידי אקו.
בשידור ישיר מסביב לעולם, אקו מתכנן לחסל את ג'ק, אך מותקף על ידי בני בריתו של ג'ק מהעונות הקודמות.
ג'ק מצליח לגרום לאשי להסיר מעליה את השליטה של אקו בכך שהוא אומר לה שהוא אוהב אותה.
אשי מבינה כי בכך ששברה את השליטה של אקו, היא קיבלה גם את כוחותיו ופותחת שער זמן לעבר, וכך היא וג'ק נשאבים אליו.
ג'ק ואשי חוזרים שניות אחדות לאחר שאקו שלח את ג'ק לעתיד.
לבסוף ג'ק מצליח להביס את אקו.
תקופה מאוחרת יותר, מתגלה כי ג'ק ואשי מתחתנים, אבל לפני תחילת החתונה אשי מתמוטטת ואומרת לג'ק שבגלל שאקו לא קיים בעתיד גם היא איננה קיימת.
בסצנה האחרונה לסדרה נראה ג'ק מתיישב מתחת לעץ מתאבל על מות אשי, אך לפתע הוא רואה חיפושית שמזכירה לו שהודות למאמציו כולם יכולים לחיות בשלווה.
ויליאם הנרי "סמוש" פארקר הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 2002–2018.
בעונת 2002/03 חתם פארקר עם קבוצת ה-NBA קליבלנד קאבלירס שבה שיחק 66 משחקים שבה סיים עם ממוצעים של שחקן בינוני, עם 6.2 נקודות למשחק 1.8 ריבאונדים ו-2.5 אסיסטים למשחק.
בעונה שלאחר מכן, עונת 2003/04, עבר לשחק ביוון בקבוצת אריס סלוניקי, ולאחר שישה חודשים סיכם פארקר עם קבוצת דטרויט פיסטונס.
בקבוצה זו שיחק 11 משחקים והציג יכולות מאכזבות עם ממוצעים של 3 נקודות, 0.8 ריבאונדים ו-1.0 אסיסטים למשחק.
בעונת 2004/05 חתם בקבוצת פיניקס סאנס, ובה שיחק 5 משחקים.
גם בקבוצה זו הציג יכולת מאכזבת של 3 נקודות למשחק 0.6 ריבאונדים ו-0.8 אסיסטים למשחק.
לאחר מכן עבר לשחק בקבוצת פלורידה פליים מליגת הפיתוח של ה-NBA.
בעונת 2005/06 חזר לשחק ב-NBA וחתם בלוס אנג'לס לייקרס שהונהגה על ידי קובי בראיינט, שבה הציג יכולת משחק טובה ואף פתח בחמישייה בכל 82 המשחקים של העונה הסדירה.
בעונה זו הציג פארקר ממוצעים של 11.5 נקודות, 3.3 ריבאונדים ו-3.7 אסיסטים למשחק אך בשלב הראשון של הפלייאוף הפסידו הלייקרס לפיניקס.
את עונת 2007/08 החל פארקר במיאמי היט אך במרץ עבר לשחק עבור לוס אנג'לס קליפרס.
בסיום העונה חתם פארקר בדנוור נאגטס אך ב-23 באוקטובר 2008 שוחרר מהקבוצה כאשר נקבע סגל השחקנים לעונה המתקרבת.
לאחר מכן עבר לשחק בקבוצת "ריו גראנדה ואלי וייפרס" מליגת הפיתוח של ה-NBA, בה שיחק את עונת 2008/2009.
ב-9 בינואר 2009 חתם בגואנגדונג סאות'רן טייגרס מליגת הכדורסל הסינית, בה שיחק במהלך עונת 2009/2010. הליגה מצידה שיווקה את פארקר כאחד השחקנים הזרים המפורסמים יותר שלה בשל העובדה ששיחק לצד קובי בראיינט.
ב-5 בספטמבר 2010 חתם על חוזה לעונה אחת בספרטק סנט פטרסבורג מליגת העל הרוסית בכדורסל.
בינואר 2011 חזר ליוון וחתם בהיראקליס סלוניקי.
בינואר 2012 חתם פארקר בקבוצת "פטרוכימי באנדר אימאם" מהליגה הראשונה באיראן.
בהמשך העונה עבר לשחק בקבוצות "גוארוס דה-לארה" מוונצואלה וב"אינדיוס דה סן פרנסיסקו" מהרפובליקה הדומיניקנית.
לקראת פתיחת עונת 2012/2013 ביקר בזלזול קובי בראיינט את פארקר:.
פארקר בתגובה לא נשאר חייב וסיפר על הקושי החברתי שקיים לכאורה בין בראיינט לשאר שחקני הקבוצה בשל מעמדו ככוכב הלייקרס:
הסמור המשויש (שם מדעי: Vormela peregusna) הוא מין יחיד בסוגו, של טורף קטן ממשפחת הסמוריים.
הסמור המשויש הוא יונק בגודל של 29-35 ס"מ הניזון בעיקר מביצים, מנחשים וממכרסמים קטנים.
אפשר למצוא סמורים בכל התחום בין מזרח אירופה לסין, כולל את רוב רוסיה, והמזרח התיכון וגם בישראל.
בישראל הסמור הוא מין נדיר מאוד והטורף הקטן ביותר.
הסמור פעיל בעיקר בבוקר ובערב.
ראייתם של הסמורים חלשה מאוד לכן הם מסתמכים בעיקר על חוש הריח המפותח שלהם.