tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא ביצע מחקרים מרשימים לזמנו בבוטניקה בצפון אפריקה, חצי האי האיברי, בריטניה, נורדקאפ ורוסיה.
נוסף על עיסוקו בבוטניקה, הוא גילה עניין בגאולוגיה ומינרלוגיה, אך גם אהב מוזיקה והיה חבר באוניברסיטת מוצרטיאום אשר בזלצבורג.
בשנת 1862 פרסם את רשימת קכל - רשימה כרונולוגית-נושאית של כל יצירותיו של מוצרט.
הקטלוג היה הראשון בקנה מידה שכזה ואיכותו הייתה גבוהה ושיקפה למדנות והבנה.
מאז פרסומו עבר הקטלוג מספר שינויים.
כיום נוהגים להתייחס ליצירותיו של מוצרט לפי המספור בקטלוג, המוכר כ"מספר קכל" (K, ראו אופוס).
כך למשל, הסימפוניה מס' 41 ("יופיטר") של מוצרט היא K.551.
קכל גם ארגן את יצירותיו של מוצרט לכדי 24 קטגוריות ששימשו את בית ההוצאה לאור Breitkopf & Härtel כאשר פרסמו את המהדורה השלמה של יצירותיו של מוצרט, בין השנים 1877 עד 1905 (יוזמה שמומנה בחלקה על ידי קכל עצמו).
קכל מת מסרטן בגיל 77 בווינה.
לודוויג פון דרייק הוא דמות בדיונית מונפשת שנוצרה על ידי חברת וולט דיסני.
הוא הופיע לראשונה בשנת 1961 בפרק "An Adventure in Color/Mathmagicland" של תוכנית הטלוויזיה "עולמו המופלא של דיסני".
פול פריס היה קולו המקורי של הדמות עד פרשתו בשנת 1986, כאשר לאחר מכן הוא דובב לזמן קצר על ידי ווקר אדמיסטון.
החל משנת 1987 הוא מדובב על ידי קוריי בורטון.
פון דרייק, דודו של דונלד דאק, לבוש כפרופסור מפוזר, מוצאו ומבטאו וינאיים והוא מתהדר בתארים אקדמאיים רבים.
הדמות הופיעה במדיות שונות של חברת וולט דיסני, ביניהן "מיקי ואפון הקסם", "אגדות ברווזים", "דונלד דאק וצוות קוואק", "מועדון החברים של מיקי מאוס", "מיקי מאוס", "מיקי מאוס: הרפתקאות מבולבלות", "סיפורים של ברווזים", "העולם המופלא של מיקי מאוס", "מיקי מאוס: כייף של בית" ו"היו היה סטודיו".
לודוויג מיס ון דר רוהה היה אדריכל ומעצב גרמני-אמריקאי.
הוא נמנה עם אבות הסגנון המודרניסטי באדריכלות ועם מייסדי הסגנון הבין-לאומי, ובזכות הגותו התאורטית והמבנים שתכנן הוא נחשב לאחד האדריכלים המשפיעים ביותר במאה ה-20. מיס היה אדריכל פעיל וחשוב מאוד בגרמניה עד מלחמת העולם השנייה, ואף היה מנהלו האחרון של בית ספר ה"באוהאוס" עד שנסגר בידי הנאצים.
עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה היגר לשיקגו, ועד מותו המשיך להטביע את חותמו גם על האדריכלות בארצות הברית.
נולד בשם מאריה לודוויג מיכאל מיס כבן הצעיר למיכאל ולאמלי לבית רוהה במשפחה קתולית דלת אמצעים בת ארבעה ילדים באאכן, גרמניה.
למד בבית ספר מקצועי עד גיל 16. השכלה בסיסית זו הייתה ההשכלה הפורמלית היחידה לה זכה, ואל הישגיו הרבים בהמשך הגיע בלימוד עצמי.
אוולד, אחיו הבכור, היה לימים גם אדריכל.
בשנות נעוריו עבד כסתת מצבות תחת חסותו של אביו, שם רכש מיומנויות טכניות ואת האהבה לאדריכלות ולעיצוב.
לאחר מכן עבד כשרטט פיתוחי גבס לבניין במשך 3 שנים, עד שבגיל 19 השתקע בברלין והחל לעבוד במשרדו של האדריכל היהודי-גרמני ברונו פאול, ממייסדי הוורקבונד.
בגיל 21 קיבל לראשונה פרויקט לתכנון – בית מגורים קטן שאותו בנה בשנים 1907–1908. לאחר התנסות זו עבד במשרד האדריכל פטר בֶּרֶנס בין השנים 1908–1911, שבו נחשף לתאוריות עיצוביות בנות זמנו בגרמניה, וכמו כן למד מיומנויות אדריכליות תוך כדי התנסות.
תחילה עבד כשרטט ומאוחר יותר כמפקח בנייה.
עוד בתקופה זו הכיר שני אנשים חשובים נוספים אשר עבדו אצל ברנס: ולטר גרופיוס, לימים שותף וחבר קרוב של מיס ומייסד בית הספר "באוהאוס", והאדריכל לה קורבוזיה, אישיות מרכזית נוספת באדריכלות המאה ה-20, שאצלו עבד במשך כמה חודשים בלבד.
ב-1911 החל לתכנן את ביתה של משפחה אמידה מהולנד.
הוא החל לתכנן פרויקט זה במסגרת משרדו של ברנס, אך בשנה זו עזב את המשרד והחל למעשה בקריירה עצמאית.
הוא הוזמן להולנד כדי להמשיך ולתכנן את הבית במהלך שנת 1912, ואף בנה מודל בגודל אמיתי של הבית, הבנוי מיריעות בד מתוחות על מסגרות עץ.
על אף שבנייתו של הבית לא יצאה לפועל בסופו של דבר, קידם פרויקט זה את מיס, ועד מהרה הוא הגיש הצעות לבתים פרטיים נוספים ואף לתכנון האנדרטה על שם ביסמרק בגרמניה.
באפריל 1913 התחתן עם חברתו, אדל אוגוסטה (עדה) לבית ברוהן, רקדנית ובת לתעשיין אמיד מצפון גרמניה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא, אך כיוון שכבר היה נשוי ואב לשתי ילדות קטנות, הוא שירת בתפקידים מנהליים עורפיים בחיל ההנדסה.
במהלך המלחמה היה שותף למאמצים לסלילת כבישים באזור הבלקן.
עם שחרורו בתום המלחמה השתקע מיס עם משפחתו בברלין, שם התיידד עם חוגי האוונגארד ועם אנשי רוח רבים, ביניהם חברי תנועת הדאדא כגון ריכרד הולנסבק, טריסטן צארה ומאן ריי וכן האדריכל תיאו ואן דוסבורג, ממייסדי אסכולת דה סטייל.
אישים נוספים שהצטרפו מאוחר יותר ונהגו אף לפקוד את ביתו של מיס היו אל ליסיצקי, איליה ארנבורג, אנטון פבזנר ואחרים.
כאדם בעל חזות מרשימה, דבקות במטרה וחריצות, הצליח עד מהרה להתבסס בעמדתו החדשה, מבן של סוחר לאדריכל פעיל בברלין, תוך כדי אימוץ השם בעל הניחוח האצילי, "מיס ון דר רוהה" – שם שהמציא לעצמו (שם נעוריה של אמו היה "רוהה").
שינוי שם לא היה דבר נדיר בזמנו, ואף עשו כן אדריכלים ואנשי רוח רבים בני זמנו, כמו לה קורבוזיה.
משנת 1921 חי בנפרד מאשתו ובנותיו והתמקד באדריכלות.
בתחילת דרכו תכנן מיס ון דר רוהה מספר בתים בגרמניה בסגנונות מסורתיים של התקופה.
העבודות שבהן התנסה במשרדו של ברנס היו מבנים מסורתיים – מבנים המאפיינים את העידן התעשייתי ומשתמשים בקורות פלדה קלות, אך נוקטים עדיין שפה חזותית השייכת לקלאסיציזם ולבנייה האירופית המסורתית.
מיס התחנך גם הוא על ברכי התפיסה החברתית שבסגנון זה, והעריץ את הפרופורציות הנרחבות והחללים הרבועים של האדריכל הפרוסי קארל פרידריך שינקל בן המאה ה-19. עם זאת, נהג לפסול את גישות האדריכלות האקלקטית הנפוצות של תחילת המאה ה-20, אדריכלות שעל פי טענתו הייתה חסרת תוכן של ממש.
בעקבות משבר מלחמת העולם, החל לזנוח את הערצתו לסגנונות המסורתיים בצורתם המקובלת, והצטרף אל עמיתיו בחיפוש אחר סגנון חדש עבור העידן החדש שבפתח.
בתקופה זו כבר ניכרה ביקורת רבה ועוצמתית מצד תאורטיקנים ואדריכלים כלפי סגנונות העבר, בין הידועים שבהם המסה "קישוט ופשע" (1908) מאת האדריכל התאורטיקן אדולף לוס.
מיס הושפע מאוד מכתביו של לוס וראה בחיפוש אחר הסגנון החדש, נטול הקישוטים חסרי הערך, סגנון שיהיה נכון יותר למציאות החברתית החדשה, מטרה שאליה יש לשאוף.
בזכות קשריו עם כמה מאמני האוונגרד של תקופתו הושפע מיס רבות מזרם הקונסטרוקטיביזם הרוסי ומתנועת דה סטייל ההולנדית.
בהמשך דרכו של מיס התאפיינו תכנוניו האדריכליים בחיפוש אחר תמצית הרעיון המודרניסטי – מינימליזם, פונקציונליזם וניסיונות ליצור שפה חזותית כמו גם צורת חללים חדשה באדריכלות.
הביטוי "Less is more" (פחות הוא יותר) המיוחס למיס היווה מוטו מרכזי באדריכלות שלו.
ב-1922 הצטרף מיס ל"קבוצת נובמבר": חבורה של אמנים אקספרסיוניסטים גרמנים שהיו רובם אנשי שמאל, ומונה לאחראי לתערוכותיה.
לתערוכות אלה תכנן במיוחד חמישה פרויקטים רעיוניים בשלוש השנים שעד 1925, בהם מגדלי זכוכית, בניין משרדים מבטון וזכוכית ומבנים בסגנון דה סטייל המשלבים שוב שימוש חדשני בבטון ובזכוכית.
בפרויקטים אלו ניסה לגשר בין פנטזיה אמנותית למציאות הבאה לידי ביטוי בתכנון אדריכלי בר קיימא.
תערוכות אלו זיכו אותו בפרסום רב והוצגו גם במרכזי תרבות אירופיים כמו פריז, וינה, מוסקבה, מנהיים וויימאר (מקום משכנו הראשון של הבאוהאוס).
החל משנת 1925 המשיך לבנות בתים פרטיים בברלין וסביבתה ובשנה זו גם התמנה בזכות קשריו לתפקיד סגן נשיא איגוד הוורקבונד, בו כיהן עד 1932. במקביל לפעילות בוורקבונד ועיסוקו באדריכלות, החל בשנת 1927 גם שותפות עם המעצבת לילי רייך.
רייך עסקה בעיקר בעיצוב פנים ואופנה ובשותפות עם מיס עסקו השניים גם בעיצובים שונים, לרבות עיצוב רהיטים.
במסגרת פעילותו בוורקבונד היה מיס המנהל האמנותי של התערוכות שהציג האיגוד.
במסגרת תפקידו גם ניהל בשנת 1927 את פרויקט שיכון וייסנהוף בתערוכת שטוטגרט.
בפרויקט זה נבנו ואוכלסו בפועל מבני מגורים רבים, ומטרתו הייתה ניסיון חלוצי להקים שכונת מגורים חדשה על פי התפיסה המודרניסטית שהחלה להתגבש בשנים אלו.
מיס היה המנהל הכללי של הפרויקט ותכנן גם באופן פרטני את המבנה הראשי של השכונה.
את שאר המבנים בפרויקט תכננו מספר אדריכלים בכירים מאוד שהוזמנו על ידי מיס ון דר רוהה.
בשנת 1929 התקיימה בברצלונה התערוכה העולמית של ברצלונה (1929) שמטרתה הייתה תצוגת תכלית של אדריכלות ותעשייה עכשווית מכל העולם.
את הביתן הגרמני ביריד הזמין שר התעשייה הגרמני ממיס כדי לייצג את המדינה ביריד העולמי במקביל לאולם התעשייה הגרמנית שהוצג בו.
מבנה זה, שנועד לצורכי תצוגה בלבד, היה הצגת תכלית של כל העקרונות החדשים של האדריכלות המודרנית שגיבש מיס ון דר רוהה יחד עם חבריו לתנועה.
על אף שלתכנון הביתן ניתנו למיס רק מספר שבועות בודדים, נבנה הביתן בזמן ואף עוצבו ויוצרו במיוחד עבורו מספר פרטי ריהוט.
יחד עם לילי רייך תכנן את "כיסא ברצלונה" המפורסם, שייצורו נמשך באופן תעשייתי גם לאחר היריד.
הביתן בברצלונה, יחד עם וילה סבואה אשר בנה לה קורבוזיה באותה השנה בצרפת, הפכו למקור השראה ולמקרה מבחן חשוב בהתפתחות האדריכלות המודרנית והשפיעו רבות על מבנים רבים ברחבי אירופה והעולם שנבנו לאחר מכן.
הביתן אומנם נהרס בסוף היריד, אך הפך למושג חשוב בלימודי האדריכלות באמצעות תמונותיו ותוכניותיו בלבד.
בשנת 1986 הוקם מחדש בברצלונה על פי התוכניות המקוריות ובשימוש בחומרים זהים.
המבנים המשמעותיים ביותר אשר תכנן עוד באירופה היו האנדרטה בבית הקברות המרכזי פרידריכספלדה לזכר רוזה לוקסמבורג וקרל ליבקנכט (1926, נהרסה מאוחר יותר על ידי המשטר הנאצי) ווילה טוגנדהאט (Tugendhat House) בברנו, צ'כיה (1930).
בתחילת שנת 1930 פנה אל מיס ידידו הוותיק ולטר גרופיוס בהצעה לנהל את בית הספר באוהאוס בדסאו לאחר שעבר תקופה של חוסר יציבות.
מיס החליף בתפקיד את האנס מאייר, אדריכל מודרניסט נוסף שניהל את המוסד כשנתיים.
בתקופתו כמנהל בית הספר הושלם בו המעבר מלימודי עיצוב ואמנות ללימודי אדריכלות ועיצוב פנים.
עקרונות הבאוהאוס, והערכים והגישות שהנחיל לתלמידיו לפני הגעתו של מיס, לא היו שונים מתפישותיו של מיס, שכן במשך השנים היה מעורב עם גרופיוס, מאייר ומרצים רבים נוספים שלימדו בבאוהאוס בחיפוש אחר האדריכלות החדשה וניסיונות מעשיים ליישם אותה.
תקופתו בבאוהאוס נחשבת לתקופה טובה בה צמחו בבית ספר מספר רב של אדריכלים בעלי שם, ביניהם גם כמה אדריכלים יהודים שפעלו לאחר מכן ביישוב בארץ ישראל.
מיס היה מנהלו האחרון של בית הספר, שמומן בעיקר מכספי המדינה, ושימש כמנהלו עד סגירתו ב-1933 עם עליית הנאצים לשלטון.
מעליית הנאציזם לשלטון חלה הידרדרות כללית בגרמניה בכל פעילותה של התנועה המודרניסטית, בעיקר בשל התנגדותה של המפלגה הנאצית לעקרונות המודרניזם על רקע פוליטי, שכן תפישת עולמה של התנועה המודרניסטית הייתה שמאלנית-סוציאליסטית.
בשנים שלפני הגירתו לארצות הברית תכנן מיס מבנים בודדים בסגנונות מסורתיים.
על אף תסכולו הרב מהמשטר הנאצי, חתם מיס יחד עם עוד מספר אדריכלים ידועים ובעלי דעות שמאלניות על עצומת אהדה להיטלר בשנת 1934. לאחר שמאס במצב הפוליטי והמדיני וחשש מהמצב באירופה לפני מלחמת העולם הוא היגר בשנת 1937 לארצות הברית והשתקע בעיר שיקגו.
שותפתו לילי רייך וכן גם אשתו ובנותיו נשארו בגרמניה.
שמו של מיס ון דר רוהה היה ידוע גם בצפון אמריקה טרם הגירתו והוא השתלב בקלות בחברה האמריקאית ובענף האדריכלות המקומי שלה.
בשנת 1944 גם זכה לקבל אזרחות אמריקאית.
כבר בשנת 1930 ביקר בניו יורק והוזמן לתכנן את ביתו של ידידו האמריקאי, האדריכל פיליפ ג'ונסון.
כבר בשנת 1938 התמנה למנהל בית הספר לאדריכלות של "מכון ארמור" בשיקגו, ששנתיים מאוחר יותר אוחד עם מוסד נוסף והיה למכון הטכנולוגי של אילינוי (Illinois Institute of Technology, או בקיצור ה-IIT).
אחד מתנאיו לקבלת התפקיד היה ארגון מחדש של לימודי האדריכלות במכון ותכנון מחדש של הקמפוס.
לסיוע בארגונו מחדש של בית הספר הזמין מיס כמה ממורי הבאוהאוס לשעבר לאילינוי, ביניהם לודוויג הילברזיימר, ולטר פטרהנס ותלמידו האמריקאי הווארד דירסטין.
בחלק ניכר מ-30 השנים שבהן פעל כאדריכל אמריקאי עסק בתכנון מבנים בקמפוס ה-IIT במקביל לבנייתם של פרויקטים רבים בצפון מזרח ארצות הברית.
האדריכלות שיצר מיס בשנותיו אלו משקפת גישה עקבית ובוגרת יותר של רעיונותיו החדשניים אותם החל ליישם באירופה.
הוא התמקד בעיקר ברעיונות האדריכלות האוניברסלית, זו שזכתה גם לכינוי "הסגנון הבין-לאומי", ובגישות עיצוביות המשלבות פלדה וזכוכית נטולות קישוטיות.
השפעתו על סגנון הבנייה האמריקאי הייתה רבה וחשפה את הציבור האמריקאי לגישה המודרניסטית באדריכלות, נטולת קישוטים ומעניקה תחושת חלל מסוג חדש.
רבים רואים בעבודותיו של מיס בארצות הברית זיקוק מודרניסטי לסגנון אסכולת שיקגו שכמעט ונשכח כבר בשנות ה-30 וה-40. אסכולת שיקגו, על אף שהייתה פונקציונלית בגישתה, אימצה שפה חזותית קלאסית המאופיינת בקישוטיות מיותרת.
על כן זכתה בנייתו של מיס לכינוי "אסכולת שיקגו השנייה" והפכה לגורם משפיע מאוד על אדריכלים אמריקאים נוספים גם במחצית השנייה של המאה ה-20.
עיקר עיסוקו של מיס בתקופתו בארצות הברית היה הוראה בבית הספר לאדריכלות שב-IIT.
ה-IIT היה המקום שהעניק למיס את הבמה להצגת התאוריות החדשות שהביא מאירופה לצפון אמריקה בדבר הסגנון האדריכלי החדש.
ה-IIT הפך למקום שממנו התפשטה הבשורה המודרניסטית לשאר היבשת.
מעמדו של מיס במוסד גם משך ביקורת רבה מצד האדריכלים ואנשי הרוח השמרנים בארצות הברית במקביל לנשיאת העיניים אליו.
הלימוד במכון היה תאורטי כמו בכל מסגרת לימודים, אך התלווה אליו רובד חינוכי שהתבטא בתכנון ובנייה בפועל על ידיו בשיקגו ובסביבתה, ובפרט בקמפוס המכון הטכנולוגי.
במהלך כ-20 שנים ממינויו למנהל בית הספר לאדריכלות ועד סוף שנות ה-50 תכנן מיס בקמפוס עצמו מבנים רבים או הרחיב ושיפץ רבים מהם.
מבנים אלו שהיו מבני לימוד, מעבדות, מועדוני ומעונות סגל וסטודנטים ופונקציות אוניברסיטאיות נוספות, היוו יישום פיזי של התאוריה האדריכלית שלימד.
הבניין המשמעותי ביותר שתכנן בקמפוס היה בניין הפקולטה לאדריכלות ("קראון-הול"), שאותה ניהל בעצמו.
בשנת 1945 פנתה אל מיס ד"ר אדית' פארנסוורת' כדי שיתכנן לה בית נופש לסופי שבוע במרכזו של יער, כ-90 ק"מ משיקגו.
מיס תכנן ובנה בית פלדה זכוכית, מינימליסטי מאוד, המדגיש את הניגודים שבין הטבע למבנה כדי להעצים את תחושת הבידוד והמפלט.
מבנה זה ענה על ציפיות רבות שהיו לתלמידיו של מיס ממבנה מגורים התואם את התפיסות שחינך להן.
במהלך תכנון הבית הפכו יחסיו של מיס עם ד"ר פארנסוורת', רופאה ידועה בשיקגו, למערכת יחסים אישית ואף רומנטית.
מערכת יחסים זו הגיעה למשבר כשאהבתה של פארנסוורת' למיס לא נשאה פרי.
משבר זה הוביל לעימות בין השניים, שבו גם תבעה פארנסוורת' את מיס על רשלנות כביכול בתכנון ובבנייה של הבית.
מיס זכה אומנם במשפט, אך הדיון הציבורי סביב הפרשה גם גרר ביקורות אדריכליות על המבנה.
בין הביקורות בלטה ביקורתו של פרנק לויד רייט, גדול האדריכלים האמריקאים בתקופה זו.
אף על פי כן, נחשב הבית עד היום בעיני רבים ליצירת מופת אדריכלית.
בשנת 1958 הוזמן מיס לתכנן את בניין סיגראם בניו יורק, המטה האמריקאי של תאגיד "סיגראם" הקנדי שעסק במשקאות אלכוהוליים.
בניין סיגראם היה גורד השחקים הראשון שתכנן מיס והוא התאפיין בכל עקרונות העיצוב שלו: עיצוב מינימליסטי, חזית זכוכית ומבנה פלדה.
בניין סיגראם היה גם גורד השחקים הראשון בניו יורק שנבנה לא כמבנה מדורג על קו המגרש של הבניין אלא כמבנה בסגנון מונומנטלי הנסוג מהמדרכה ופותח כיכר עירונית קטנה בצמוד לבסיסו.
בניין זה הפך בשנות ה-60 וה-70 לאב-טיפוס של גורד השחקים האמריקאי המקושר לתאגידי הענק.
האדריכלות המודרנית והסגנון הבין-לאומי לא נקלטו בארצות הברית כפי שהם התפתחו באירופה.
רבים התקשו לקבל את התמציתיות הטהורה של תפישתו האדריכלית של מיס ון דר רוהה וביקרו אותה על היותה מנוכרת, מנותקת ומשעממת.
ידועה במיוחד התבטאותו של רוברט ונטורי, אדריכל ותאורטיקן פוסט מודרניסטי חשוב, "Less is a bore" (פחות הוא משעמם) כפרפרזה על האמירה "Less is more" של מיס.
האדריכלות הפוסט מודרנית החלה לצמוח בארצות הברית בשנות ה-60 על רקע חוסר יכולתה של האדריכלות המודרנית להיות בת-קיימא לאורך זמן ולספק מענה הולם לחברה האמריקאית ולצרכיה האמיתיים.
ביקורות מאוחרות על עבודותיו של מיס טוענות כי בסופו של דבר, המינימליזם שהחל על רקע סוציאליסטי והומאני באירופה, מתוך דאגה למצוא פתרון אמיתי לבעיות הדיור בעידן התעשייתי, הפך למותרות יקרות ובלתי ישימות.
ביקורת זו גם התייחסה לבניית השיכונים על ידי מיס באירופה לעומת קמפוסים אוניברסיטאיים יקרים ובנייני תאגידים עתירי רושם בצפון אמריקה.
ב-1924 עיצב את בית משפחת מוסלר, שנחשב לבניין האחרון שתכנן מיס בסגנון מסורתי-שמרני.
1925 – שיכון ציבורי בברלין.
1926 – בית משפחת וולף בגובן.
אנדרטה בבית הקברות המרכזי פרידריכספלדה לרוזה לוקסמבורג וקרל ליבקנכט, ראשי הקומוניזם בגרמניה שנרצחו על ידי משטרת ברלין במרד הספארטקיסטים.
האנדרטה נהרסה מאוחר יותר על ידי הנאצים.
1927–1937 – עיצוב פנים ועיצוב רהיטים בשותפות עם לילי רייך.
1927 – תוכנית הבינוי של שיכון וייסנהוף בשטוטגרט, שבה גם תכנן חלק מהמבנים.
1929 – ביתן ברצלונה – הביתן הגרמני ביריד הבין-לאומי בברצלונה.
1928 – שתי הצעות בתחרויות שלא נבחרו בסוף: הצעה לשיקום כיכר אלכסנדר בברלין והצעה לבניין משרדים ברחוב לייפציג בעיר.
שתי ההצעות כללו עיצוב חדשני במיוחד מבטון וזכוכית.
1930 – וילה טוגנדהאט (Tugendhat House) ברנו, צ'כוסלובקיה (כיום בצ'כיה).
1931 – תערוכת הוורקבונד בברלין: "בית ודירה לרווק".
1933–1938 – מעליית הנאציזם וסגירת הבאוהאוס על ידם ועד הגירתו לארצות הברית תכנן מיס כמה הצעות שלא נבנו ומספר מבנים בסגנון המסורתי ללא חשיבות מרובה.
1938 – התמנה למנהל בית הספר לאדריכלות של מכון ארמור בשיקגו, לימים המכון הטכנולוגי של אילינוי (IIT), והזמין מגרמניה כמה ממורי הבאוהאוס לשעבר.
ב-1939 תכנן הצעה ראשונה לבניית הקמפוס של ה-IIT שאושרה ב-1941.
1943–1945 – בניינים בקמפוס IIT: בניין המינרלים, אולם הבוגרים ובניין הכימיה.
1947 – תערוכת עבודות של מיס במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, במקביל למינויו לנשיא CIAM.
1950 – בניינים בקמפוס IIT: מכון הנפט, מכון הרכבת, בניין הקיטור.
בית פארנסוורת' (Farnsworth House), אילינוי.
1951 – המכון לחקר המכניקה ב-IIT.
1952 – בניינים בקמפוס IIT: בית תפילה, מעבדות הרכבת, אולם הסטודנטים.
הצעה לתיאטרון במנהיים, גרמניה (לא בוצע).
1953 – מגדל מגורים מזכוכית בפרויקט Lakeshore, שיקגו.
מעבדות מכניקה ובית דירות סגל וסטודנטים ב-IIT.
1954 – אולם קונגרסים בשיקגו (לא נבנה).
1955–1957 עוד מספר בניינים ב-LIT ומגדלי דירות בשיקגו.
1956 – בניין הפקולטה לארכיטקטורה ב-IIT ("קראון הול").
נחשב לסינתזה של רעיונותיו של מיס: זכוכית, פלדה, מבנה מרחבי וחלל אוניברסלי.
1957 – שגרירות ארצות הברית בברזיל (לא בוצע).
בתי דירות בפארק לאפאייט בדטרויט.
בניין סיגראם, ניו יורק – המפורסם שבין עשרות מגדלי המשרדים שתכנן.
הבניין הפך למעין אבטיפוס לגורדי שחקים בארצות הברית בשנות ה-60 וה-70.
1959 – תוכנית אב לבנייני הממשל בשיקגו.
1960 – בתי דירות בניוארק, ניו ג'רזי.
1961 – משרדי בקארדי, מקסיקו סיטי.
1962 – משרדי חברת הביטוח, דה מוין, איווה.
1963 – מגדלי לאפאייט בדטרויט, מגדלי משרדים בבולטימור ודירות בשיקגו.
1964 – אולם מרידית' באוניברסיטת דרייק בדה מוין.
1965 – מנהלת בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת שיקגו.
1968 – הגלריה הלאומית החדשה (Neue Nationalgalerie), ברלין.
מרכז המדע של אוניברסיטת דוקסן בפיטסבורג.
1968–1969 – מתחם של 6 גורדי שחקים במרכז טורונטו – "מרכז טורונטו-דומיניון" (Toronto-Dominion Centre).
במשך כל הקריירה שלו, ראה מיס בעיצוב רהיטים, כמו גם עבודות אוּמנות נוספות, חלק בלתי נפרד מעבודת האדריכל.
בפרויקטים רבים שתכנן, היה אחראי גם לעיצוב הפנים אשר כלל את עיצובם ובנייתם של רהיטים שונים.
אחדים מן הרהיטים שתכנן עבור פרויקטים אדריכליים שונים הפכו גם למוצרים תעשייתיים בפני עצמם שיוצרו לאחר מכן באלפיהם.
בתקופת מגוריו באירופה, ביצע את רוב עבודת העיצוב עם שותפתו, המעצבת לילי רייך.
1959 – מדליית הזהב המלכותית מהמכון המלכותי לאדריכלים בריטים (RIBA).
1960 – מדליית הזהב של AIA, המכון האמריקאי לאדריכלים.
1963 – מדליית החירות הנשיאותית, ניתנה על ידי הנשיא ג'ון פ.
קנדי, שהגדיר את מיס: "מורה, מעצב, רב-בנאי, הגה והקים מבני זכוכית, פלדה ובטון מרקיעי שחקים המגלמים את האיכויות הייחודיות של דורנו."
משנת 1988 מוענק מדי שנתיים פרס האיחוד האירופי לאדריכלות עכשווית – "פרס מיס ון דר רוהה", כדי להכיר ולתגמל יצירה אדריכלית איכותית באירופה, שניתן עד שנת 2022 ל-17 פרויקטים.
לודוויג פון רויטר היה אדמירל גרמני במלחמת העולם הראשונה, אשר פיקד על צי הים הפתוח הגרמני בעת היותו במשמורת בסקפה פלו בסוף המלחמה.
ב-21 ביוני 1919 הוא פקד על הטבעת האוניות, כדי למנוע את נפילתן לידי הבריטים.
פון רויטר נולד ב-9 בפברואר 1863 בגובן (Guben), למשפחת אנשי צבא פרוסית.
בשנת 1870 נהרג אביו במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, ובשנת 1885 הוא הצטרף בעידוד אמו לצי הגרמני הקיסרי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא שירת כמפקד סיירת המערכה "דרפלינגר" (SMS Derfflinger), עליה פיקד גם במהלך קרב שרטון דוגר.
בספטמבר 1915 הועלה לדרגת קומודורה וקיבל את הפיקוד על קבוצת הסיור הרביעית הכוללת חמש סיירות קלות (""שטוטגרט" (SMS Stuttgart), "המבורג" (SMS Hamburg), "מינכן" (SMS München), "שטטין" (SMS Stettin), "פראונלוב" (SMS Frauenlob)), שהשתתפו בפיקודו בקרב יוטלנד.
הוא קודם לדרגת קונטר-אדמירל, ובקרב מפרץ הלגולנד השני פיקד על שתי אוניות המערכה "קייזר" (SMS Kaiser) ו"קייזרין" (SMS Kaiserin).
לאחר שביתת הנשק שסיימה את מלחמת העולם הראשונה, נצטווה פון רויטר ליטול את הפיקוד על הצי הנתון במשמורת בבסיס הימי הבריטי בסקפה פלו עד שיוחלט בורסאי על גורל האוניות.
אדמירל פרנץ פון היפר, המפקד הראשי של צי הים הפתוח, סירב להוביל בעצמו את אוניותיו למעצר.
משהתקרבה שעת החתימה של הנציגים הגרמנים על הסכם ורסאי, העריך רויטר שאוניותיו יועברו לבנות הברית המנצחות.
כדי למנוע זאת, פקד על כל 74 האוניות להטביע עצמן, כשהוא מעביר את הפקודה באמצעות דגל איתות יוצא דופן שהוסכם עליו מבעוד מועד.
בתוך חמש שעות טבעו במימי המעגן בסקפה פלו 10 אוניות מערכה, 5 סיירות מערכה, 4 סיירות קלות ו-32 ספינות טורפדו.
פון רויטר ועימו עוד 1,773 קצינים ומלחים נתפסו ונשבו על ידי הבריטים.
בגרמניה ראו בו גיבור מלחמה, שהגן על כבוד הצי.
לאחר שחרורו מהשבי פרש מן הצי, ולא מילא עוד כל תפקיד בשירות הציבור.
באוגוסט 1939 הוא הועלה לדרגת אדמירל מלא, וב-18 בדצמבר 1943 נפטר פון רויטר בפוטסדם.
לודוויג דראנגאדאגה סקוטי היה נשיא נאורו פעמיים, בשנת 2003 ובין השנים 2004 ו-2007.
סקוטי למד משפטים באוניברסיטת דרום האוקיינוס השקט בפיג'י.
הוא נבחר לראשונה לפרלמנט ב-1983, ובמקביל לכהונתו שימש גם כיושב ראש הבנק של נאורו וכחבר במועצת המנהלים של חברת התעופה "אייר נאורו".
במהלך שנות ה-90 וראשית שנות האלפיים שימש סקוטי כיושב ראש הפרלמנט, כשר הבריאות וכשר המשפטים.
הוא נבחר לראשונה לנשיא ב-29 במאי 2003, אך ממשלתו נפלה בהצעת אי אמון כבר ב-8 באוגוסט אותה שנה.
עריקה של אחד מ-18 חברי הפרלמנט אפשרה את חזרתו לשלטון ב-2004.
המשימות העיקריות שנטל על עצמו סקוטי עם היבחרו היו חיזוק הכלכלה, לאחר שהמדינה כבר הייתה על סף פשיטת רגל, תשלום משכורותיהם של עובדי המדינה, שהוקפאו בשל המצב הכלכלי וחיזוק היחסים עם ארצות הברית.
בתוך פחות מחודשיים הכריז על מצב חירום במדינה עקב המצב הכלכלי הקשה ופיזר את הפרלמנט.
לאחר שבבחירות שהתקיימו ב-23 באוקטובר 2004 התחזקה מפלגתו הליברלית, הוא נהנה מאז מרוב מוצק יותר בפרלמנט, שאפשר לו לבצע מספר שינויים פרסונליים בממשלתו.
ב-19 בדצמבר 2007, סקוטי הודח שנית בהצעת אי אמון.
הוא המשיך לכהן בפרלמנט, ונבחר לכהונה נוספת כחבר הפרלמנט בשנת 2008.
לודוויג פון ברנר היה מנצח ומלחין גרמני.
פון ברנר נולד בלייפציג ולמד בקונסרבטוריון של לייפציג.
אחרי לימודיו יצא לרוסיה לנגן בתזמורת של הצאר, התזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג.
בשנת 1872 חזר לגרמניה לנצח בתזמורת שנודעה בשם הפילהרמונית של ברלין, עד שהקים תזמורת משלו בשם "הקאפלה הסימפונית החדשה של ברלין" בשנת 1876. בשנת 1882 היה למנצחה הראשון של הפילהרמונית של ברלין שאך זה נוסדה, ועמד על דוכן המנצחים בקונצרט הבכורה שלה ב-17 באוקטובר אותה שנה בברלין.
פון ברנר המשיך לנצח על התזמורת עד 1887. אחר עבר לברסלאו (כיום ורוצלב בפולין) וניצח על תזמורת שם.
כמלחין נודע בעיקר במוזיקת קודש שחיבר.
יצירותיו כוללות 4 מיסות גדולות; 2 טה דאום, פואמות סימפוניות, אוברטורות ויצירות תזמורתיות אחרות.
לודוויג אלכסנדר פון באטנברג, החל מ-1917 לואי אלכסנדר מאונטבאטן, המרקיז ממילפורד הייבן היה נסיך מבית הסן שנקשר בקשרי נישואין לבית המלוכה הבריטי, שירת בצי המלכותי ולבסוף מונה ללורד הראשון של האדמירליות.
ב-1917, עקב גאות רגשות אנטי-גרמניים בדעת הקהל בעת מלחמת העולם הראשונה, שינה את שמו מ"באטנברג" ל"מאונטבאטן" המאונגלז וויתר על תאריו בגרמניה.
הוא היה אביו של הרוזן מבורמה וסבו של פיליפ, דוכס אדינבורו, בעלה של אליזבת מלכת בריטניה.
פון באטנברג נולד בגראץ, אוסטריה למשפחת אצולה גרמנית.
הוא היה בנם של הנסיך אלכסנדר מהסן, בנו של לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן, ואשתו, יוליה פון האוקה, שקיבלה את תואר האצולה "נסיכת באטנברג".
לודוויג עצמו, שדיבר שלוש שפות באופן שוטף (גרמנית, אנגלית וצרפתית – שפת אימו), נהג בילדותו לשהות רבות בחברתם של בן דודו, לודוויג הרביעי, הדוכס מהסן ואשתו הנסיכה אליס, בתה השלישית של ויקטוריה, מלכת בריטניה.
בעקבות זאת הוא התגייס לצי המלכותי הבריטי בשנת 1869, בגיל 15.
לודוויג החל את הקריירה שלו ב-1869 בצי המלכותי הבריטי כצוער בספינת אה"מ ויקטורי, אך זומן עד מהרה להפליג בחברת יורש העצר, אדוארד השביעי, ורעייתו, במסעם לים התיכון (הנסיכה אליס הייתה אחותו של אדוארד, ורעייתו של בן דודו של לודוויג, ובתה ויקטוריה, נסיכת הסן הייתה כבר נשואה ללודוויג).
ב-1870 חזר לשירות בצי, ובילה מספר שנים במימי יבשת אמריקה, וכשחזר לבריטניה ב-1874, סיים את הבחינות לקצונה ימית בהצטיינות.
לודוויג השתתף כקצין בצי במלחמה האנגלו-מצרית של 1882 והתקדם בסולם הדרגות, עד כי התמנה ב-1912 ללורד הראשון של הצי (First Sea Lord), משרה ממנה אולץ להתפטר ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בשל מוצאו הגרמני.
אף על פי שנטל חלק חשוב בהכנת הצי הבריטי לקרב, לא נטל חלק פעיל במלחמה, ופרש לגמלאות.
ב-1917, בעקבות התגברות הרגשות האנטי-גרמניים בציבור הבריטי, שינה המלך ג'ורג' החמישי, את שמו של בית המלוכה הבריטי מהשם הגרמני בית סקסה-קובורג-גותה לבית וינדזור.
חילופי השמות לא פסחו על משפחת פון באטנברג, וב-14 ביולי 1917, שינה הנסיך לודוויג את שם משפחתו למאונטבאטן, תרגום לאנגלית של באטנברג, שמשמעו "הר באטן", ונקרא מאז לורד לואי מאונטבאטן, המרקיז ממילפורד – הייבן.
הנסיך בחר בשם זה ולא באפשרות אחרת שעמדה בפניו – באטנהיל.
שינוי שם המשפחה היה כרוך בוויתור גם על התואר "נסיך באטנברג".
על כך כתב הנסיך בספר האורחים, בעת ביקורו אצל בנו ג'ורג' באותה עת:
ב-1919 ירד לואי מאונטבאטן מנכסיו, ונאלץ לממש נכסים בגרמניה שירש מאביו.
הוא קיבל את עיטור הצלב הגדול של אבירי מסדר האמבט, וקיבל דרגת אדמירל הצי.
ב-1921 מת מדום-לב בעת שהותו במועדון הימי והצבאי בלונדון.
הלווייתו נערכה בכנסיית וסטמינסטר, והוא נקבר באי וייט.
בשנת 1884 נישא הנסיך לוויקטוריה, נסיכת הסן, בתם של לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן ואשתו אליס, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתה של המלכה ויקטוריה, בעיר דרמשטאדט בגרמניה.
נישואים אלה לא היו בגדר חריג בשל מוצאם הגרמני של המלכה ויקטוריה ובעלה, הנסיך אלברט, שהשתייך לשושלת האצולה סקסה-קובורג-גותה.
אליס פון באטנברג (1885–1969) – נישאה לנסיך היווני אנדראס.
אמו של פיליפ, דוכס אדינבורו, בעלה של אליזבת מלכת בריטניה.
אליס, חסידת אומות העולם, קבורה בירושלים.
לואיז פון באטנברג (1889–1965) – נישאה לגוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה והייתה מלכת שוודיה במשך 15 שנה.
ג'ורג' מאונטבאטן (1892–1938) – ירש את תוארו של אביו כמרקיז השני ממילפורד-הייבן.
לואי מאונטבאטן (1900–1979) – רוזן בורמה, אדמירל בצי הבריטי, כיהן כמושל הודו.
בעקבות נישואיו הפך לודוויג לגיסן של אלכסנדרה, הצארינה האחרונה של רוסיה, אשת הצאר ניקולאי השני, ושל יליזבתה פיודורובנה, שנישאה לנסיך סרגיי אלכסנדרוביץ', בנו של הצאר אלכסנדר השני.
שתיהן נרצחו ברוסיה ב-1918 במהפכה הבולשוויקית.
אחיו של לודוויג, הנסיך היינריך פון באטנברג, נישא גם הוא לבת בית המלוכה הבריטי – לבתה של המלכה ויקטוריה, ביאטריס, וגם הוא שינה את שמו – להנרי מאונטבאטן.
נינו של הנרי הוא חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד.
אח נוסף של לודוויג, אלכסנדר פון באטנברג, ששהה רבות במחיצת דודם, הצאר אלכסנדר השני, ודודתם מארי, הוכתר ב-1879 כנסיך בולגריה, שקיבלה עצמאות, בהמלצת הצאר.
הוא כיהן בתפקיד עד 1886.
לודוויג לוין יעקובסון (בדנית: Ludvig Levin Jacobson; 10 בינואר 1783 – 29 באוגוסט 1843) היה כירורג יהודי-דני.
הוא ידוע בשל גילוי "איבר יעקובסון" הקרוי על שמו.
יעקובסון נולד בקופנהגן למשפחה יהודית והתחנך בליציאון גרמני בסטוקהולם שבשוודיה, אך משגמר אומר ללמוד רפואה שב לקופנהגן ונכנס בשערי האקדמיה הכירורגית.
בשנת 1806 נתמנה שם לעוזר מנתח, וב-1807 למרצה לכימיה.
מ-1807 עד 1810 עבד כחונך בבית הספר הגבוה המלכותי לווטרינריה וחקלאות (Den Kongelige Veterinær og Landbohøjskole) בקופנהגן.
בזמן ההפצצה של קופנהגן על ידי הבריטים ב-1807, שירת יעקובסון כרופא צבאי.
לאחר הכניעה הוא הפגין התלהבות לבצע מחקר רפואי וביקש רשות לבקר בבתי החולים בשדה של הבריטים.
ב-1809 הוא תיאר את ביקוריו בפרסום Bibliothek for Læger (ספרייה עבור רופאים).
יעקובסון התפרסם לראשונה בתחום האנטומיה ההשוואתית, מדע ששימש באותה עת כבסיס העיקרי ללימודי הביולוגיה ואומץ בהתלהבות על ידי מרבית המלומדים של התקופה.
בשנת 1809 הודיע יעקובסון לאגודה הדנית למדעים על גילוי ומחקרים שערך בנושא איבר הרחה נוסף ביונקים (שמאוחר יותר נקרא "איבר יעקובסון".
ראו ערך מורחב בנושא), המאפשר להריח פרומונים, ותרכובות כימיות נוספות.
תגלית זו הציבה בן לילה את יעקובסון בשורה הראשונה של הביולוגים באותה תקופה.
האגודה הדנית למדעים העניקה לו מדליית הוקרה מכסף ובנוסף זכה בדרגה צבאית של רופא גדודי ובמלגה מלכותית שאפשרה לו לערוך מסעות בגרמניה וצרפת.
בעת שהותו בפריז הקדיש יעקובסון זמן רב ללימודי רפואה מעשית וכירורגיה, והצלחתו בנושא הניעה את הממשלה הדנית להסדיר לו קבלה לצבא הצרפתי כדי שיחקור את ההליכים הרפואיים הנהוגים בו.
ב-1814 עבד יעקובסון בבית חולים שדה ליד לייפציג ולקה בחום גבוה מאוד כאשר המקום הותקף בידי קוזאקים.
הוא שב לדנמרק באותה שנה וקיבל תואר כבוד של דוקטור לרפואה ולכירורגיה מאוניברסיטת קיל.
ב-1816 העניקה לו אותה אוניברסיטה תואר פרופסור.
יעקובסון המציא כמה וכמה מכשירים שהועילו מאוד למדע הכירורגיה, ובהם מכשיר לעצירת דימום עורקי ומכשיר בשם lithoclast לריסוק אבנים בשלפוחית השתן.
ה-lithoclast של יעקובסון שופר מאוחר יותר בידי הכירורג הצרפתי הידוע גיום דופיטרן.
ב-1833 העניקה האקדמיה הצרפתית למדעים ליעקובסון מדליית זהב ו-4,000 פרנקים על מחקריו החשובים בנושא מערכות הכליות של ציפורים וזוחלים.
יעקובסון גם התמנה לחבר באקדמיה הצרפתית למדעים עם מותו של חוקר האנטומיה האנגלי סר אוורארד הום.
ב-1836 הוא נבחר לחבר של כבוד באגודה הרפואית המלכותית של דנמרק.
בנוסף, הוכתר יעקובסון ב-1829 כ"אביר הדגל הדני" (knight of the Danebroge) וב-1836 קיבל את צלב הכסף של אותו מסדר.
הוא גם זכה בתוארי כבוד נוספים מכמה שליטים זרים.
ב-1840 הוא נבחר כחבר זר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
למרות ההוקרה והחנופה שהורעפו עליו, חש יעקובסון עצב משום שכיהודי נחסמה בפניו ההעסקה באוניברסיטת קופנהגן.
הוצעה לו משרת פרופסור באוניברסיטה זו בתנאי שיתנצר, אולם הוא סירב לנטוש את דת אבותיו.
יהדותו גם מנעה ממנו לקבל להזמנה רשמית להשתתף בכנס הראשון של מדעי הטבע בכריסטיאניה (אוסלו) ב-1822 משום שבאותה עת נאסר עדיין על יהודים לשהות בנורווגיה.
יעקובסון נפטר בקופנהגן בשנת 1843.
ד"ר לודוויג (יהודה ליב) לוויזון (Ludwig Lewysohn; 15 באפריל 1819, שוורזנץ, הדוכסות הגדולה של פוזנן – סטוקהולם, 26 במאי 1901) היה רב גרמני.
נולד בעיר שְׁוֶורְזֶנְץ (Schwersenz; כיום Swarzędz בפולין) שבדוכסות הגדולה של פוזנן.
למד בגימנסיה הריאלית (Realgymnasium) בברלין, ולאחר שהשלים את לימודיו ב-1843, המשיך ללימודי מזרחנות בעיר, וקיבל את תואר הדוקטור מאוניברסיטת האלה בשנת 1847 על עבודתו בשם "De Sacrificiis Veteris Testamenti".
בשנת 1848 התמנה לרב בפרנקפורט דאודר.
שלוש שנים מאוחר יותר נקרא לכהן כדרשן בעיר וורמס, כ'עוזר' לרבי יעקב קופל במברגר, רבה הישיש של יהדות וורמייזא שחיפשה אז רב מודרני יותר.
לודוויג מינקוס (ידוע גם כלאון פיודורוביץ' מינקוס) (23 במרץ 1826 - 17 בדצמבר 1917), היה כנר ומלחין אוסטרי, מוכר בעיקר בשל המוזיקה שחיבר לבלט בשנות שהותו ברוסיה.
הוריו היו יהודים שהתנצרו לפני חתונתם.
בגיל ארבע החל ללמוד לנגן בכינור.
בשנים 1838–1842 למד מוזיקה בבית הספר של החברה לידידי המוזיקה (Gesellschaft der Musikfreunde) בווינה.
לאחר מכן הופיע ככנר ומנצח בארצות שונות ובשנת 1852 נתמנה לכנר ראשי בתזמורת האופרה של וינה.
ב-1853 עבר לסנקט פטרבורג ברוסיה כמנצח התזמורת של הנסיך יוסופוב, משרה בה החזיק עד 1855. אז שינה את שמו הפרטי ללאון פיודורוביץ'.
בשנים 1856–1861 שימש ככנר ראשי בתזמורת הבולשוי במוסקבה.
הוא שימש גם כפרופסור לכינור בקונסרבטוריום במוסקבה שזה אך נפתח.
מינקוס שיתף פעולה עם שניים מגדולי הכוראוגרפים ברוסיה דאז: ארתור סנט-לאון (1821-1910) ומריוס פטיפה.
המעיין-La Source (1866) ביחד עם ליאו דליב
דון קיחוטה-Don Quixote הבלט המפורסם ביותר שלו (1869) לפי דון קישוט של סרוונטס
מינקוס גם הוסיף מוזיקה לבלטים של מחברים אחרים כמו לז'יזל של אדולף אדם.
בשנת 1886 פרש מינקוס מתפקידו ובשנת 1891 חזר עם אשתו לווינה.
מספר בלטים שחיבר לא הצליחו.
לאחר מות אשתו ב-1895 נשאר בודד והתקיים מפנסיה צנועה שקיבל מרוסיה.
במלחמת העולם הראשונה הופסקה הפנסיה הזאת והוא נשאר בחוסר כל.
בחורף 1917 לקה בדלקת ריאות קשה ונפטר בגיל 91.
בשנת 1939 הוצאה גופתו על ידי הנאצים בגלל מוצאו היהודי והועברה לקבר אחים אנונימי.
הבלטים של מינקוס עדיין מבוצעים בתכיפות על ידי טובי להקות ורקדני בלט בעולם.
דון קיחוטה הועלה בישראל ב-2005 על ידי להקת הבלט הישראלי וב-2011 על ידי להקת בוריס אייפמן מרוסיה.
המוזיקה של מינקוס היא קלה ונעימה לאוזן.
אין בה תזמור מיוחד כמו בבלטים של צ'ייקובסקי שנכתבו באותה תקופה.
הוא היה ידוע בעיקר ברוסיה אבל עם עריקת רקדנים כמו רודולף נורייב ומיכאיל ברישניקוב למערב, הוא התחיל להיות פופולרי גם שם.
לודוויג יהודה ווֹלפֶּרט (Ludwig Yehuda Wolpert; 7 באוקטובר 1900, ליד היידלברג, גרמניה – 6 בנובמבר 1981, מנהטן, ניו יורק) היה מעצב, צורף ואמן ישראלי-אמריקאי יליד גרמניה.
מחלוצי הצורפות המודרנית בכלל ובישראל בפרט.
לודוויג וולפרט נולד בעיירה ליד היידלברג שבגרמניה למשפחה דתית-אורתודוקסית קשת יום.
בילדותו סבל מן היחס אל מוצאה המזרח-אירופי של משפחתו, יוצאת יהדות ליטא, ומנידוי של בני גילו בשל היותו בעל שפה וחך שסועים.
עבר עם משפחתו לפולדה, ומשם לפרנקפורט.
בשנים 1916–1920 למד בבית ספר לאמנות ואומנות (Kunstgewerbeschule) בפרנקפורט.
וכן אצל אמן הבאוהאוס כריסטיאן דל.
בעקבות הצגה של עבודותיו בתערוכה "פולחן וצורה" (1930) במוזיאון היהודי בברלין, התפרסמה עבודתו של וולפרט, שהושפעה מן העיצוב של תנועת הבאוהאוס בהימנעות מקישוטיות, בשימוש בצורות גאומטריות ובנטייה למיכון.
בשנת 1933, בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
בארץ ישראל עבד בבית המלאכה "ב.
פרידלנדר" בעיצוב כלי כסף, וכן ייצר, ביחד עם ויקטור שלמה ריס, את פסל "הגמל המעופף" של "יריד המזרח", תחת האדריכל אריה אלחנני.
בשנת 1935 החל ללמד ב"בצלאל החדש" בירושלים, שם עמד בראש המחלקה למתכת ביחד עם הצורף דוד היינץ גומבל (Gumbel).
בהוראתו שם דגש על טיפוגרפיה עברית ועל תשמישי קדושה המעוצבים בקווים מודרניים ובייצור תעשייתי.
במקביל לעבודתו בהוראה המשיך ליצור פריטי יודאיקה מודרניים בסדנאות בית הספר ובשנת 1942 הקים בית מלאכה עצמאי בירושלים.
ב-1949 עיצב ארון קודש שהעניק נשיא המדינה חיים ויצמן לנשיא ארצות הברית הארי טרומן לכבוד יום העצמאות של ארצות הברית.
הוא אייר את ספרו של שמואל בן יעקב "עזי והמנגנים הצעירים", (1946).
בשנת 1956 היגר לארצות הברית, שם עמד בראש "סדנת טובי פאשר לאמנות יהודית מודרנית" (Tobe Pascher Workshop) במוזיאון היהודי בניו יורק.
היה אב לבת, חוה וולפרט-ריצ'רד, אף היא אמנית יודאיקה.
נישא לבטי היינריך לבית ואלפֶר (1915–1997), אלמנה ואם לשניים.
בין עבודותיו הידועות: קערת סדר פסח וגביע (1929), "מעקה 12 השבטים" (1940) בבניין הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, ירושלים, תיק לתורה (1949) שניתן לנשיא האמריקאי הארי טרומן על יד חיים ויצמן, כותרת ושער מכון ויצמן למדע (1951–1952) ועוד.
1916–1920 – לימודי פיסול, בית הספר לאמנות ואומנות, פרנקפורט, גרמניה
1925–1928 – לימודי צורפות, בית הספר לאמנות, פרנקפורט, גרמניה
ראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, פרס מטעם חברת נחושתן, בית הנכות הלאומי בצלאל, ירושלים
1976 – דוקטור לשם כבוד, הקולג' ללימודי יהדות על שם ספרטוס, שיקגו, ארצות הברית
1930 – "פולחן וצורה" (Kult und Form), תערוכה קבוצתית, המוזיאון היהודי, ברלין, גרמניה
1939 – ביתן היודאיקה, תערוכה קבוצתית, התערוכה העולמית של ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית
1953 – תערוכת יחיד, בית הנכות הלאומי בצלאל, ירושלים
1976 – רטרוספקטיבה, המוזיאון היהודי, ניו יורק, ארצות הברית
1976 – רטרוספקטיבה, הקולג' ללימודי יהדות על שם ספרטוס, שיקגו, אילינוי, ארצות הברית
1977 – "וולפרט: רטרוספקטיבה", מוזיאון סקירבול, היברו יוניון קולג', לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית
2012 – "וולפרט וגומבל, חלוצי הצורפות המודרנית בישראל", מוזיאון ישראל, ירושלים
פטר לודוויג מיידל סילו (בנורווגית: Peter Ludvig Meidell Sylow; 12 בדצמבר 1832 - 7 בספטמבר 1918) היה מתמטיקאי נורווגי שהוכיח תוצאות יסודיות בתורת החבורות, הנקראות משפטי סילו.
סילו נולד וגדל בכריסטיאנה (כיום אוסלו).
בשנים 1898-1858 שימש כמורה בבית ספר תיכון בהלדן שבנורווגיה.
ב-1862 שימש מרצה מחליף באוניברסיטת אוסלו, שם לימד את תורת גלואה.
בתקופה זו פיתח את התוצאות המכונות כיום משפטי סילו שהתפרסמו ב-1872. את שמונה השנים הבאות הקדיש לעריכת כתביו של המתמטיקאי נילס הנריק אבל.
ב-1898 מונה לפרופסור באוניברסיטת אוסלו.
לודוויג אוגוסט ריטר פון בנדק , הידוע גם בשמו ההונגרי לאיוש בנדק (בהונגרית: Lovag Benedek Lajos), היה איש צבא אוסטרי מוערך.
קרנו ירדה לאחר שב-1866 נוצח בקרב קניגרץ בידי הגנרל הפרוסי הלמוט פון מולטקה הזקן.
בנדק נולד בשופרון ב-14 ביולי 1804 כבן לרופא.
הוא הוכשר באקדמיה הצבאית בווינה, ובשנת 1822 התגייס לצבא האוסטרי, והוצב ברגימנט הרגלים ה-27. בשנת 1835 הועלה לדרגת האופטמן, ובשנת 1840 הועלה לדרגת מיור, ונעשה עוזרו של מפקד הכוחות בגליציה, ובתפקיד זה דיכא התקוממות באזור.
בשנת 1843 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ובשנת 1846 הועלה לדרגת אוברסט.
באוגוסט 1847 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-33 באיטליה, וב-5 באפריל 1848 מונה למפקד חטיבה בת 2 גדודים, ופיקד עליה במהלך מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה.
ב-3 באפריל 1849 הועלה בנדק לדרגת גנרל מיור, ומונה לראש אגף האפסנאות של הארמייה השנייה באיטליה.
עם פרוץ ההתקוממות בהונגריה נשלח בנדק לשם כראש המטה של גנרל יוזף רדצקי פון רדץ, ולאחר דיכוי ההתקוממות חזר לאיטליה.
בשנת 1853 הועלה בנדק לדרגת פלדמרשל-לוטננט, ובשנת 1854 מונה למפקד הקורפוס ה-4 בלמברג.
בשנת 1857 החליף בנדק את רדצקי בפיקוד על הקורפוס ה-2, ובאביב 1859 מונה בנדק למפקד הקורפוס ה-8 ולחם עמו במלחמת אוסטריה-סרדיניה.
ב-27 במאי 1859 הועלה בנדק לדרגת פלדצוגמייסטר.
ב-24 ביוני בעוד הקיסר פרנץ יוזף נחל תבוסה בקרב סולפרינו ניצח בנדק בקרב סן מרטינו, וחיפה על נסיגת שאר הצבא האוסטרי מסולפרינו.
ב-30 בינואר 1860 מונה לראש אגף האפסנאות במטכ"ל, ב-19 באפריל מונה למושל הונגריה, וב-20 באוקטובר מונה למפקד הכוחות האוסטרים בוונציה ובהרי האלפים.
ב-18 באפריל 1861 מונה לחבר ברייכסראט - הבית העליון של בית הנבחרים האוסטרי.
עם פרוץ המלחמה האוסטרו-פרוסית מונה למפקד צבא האימפריה האוסטרית התפקיד הוצע לו שלוש פעמים בהם דחה את ההצעה.
רק עם פרוץ המלחמה והתקדמות הפרוסים לאוסטריה הסכים להתמנות לתפקיד.
מצבה של אוסטריה היה בכי רע בעלות בריתה הנובר, הסן-קאסל וסקסוניה הובסו כולם בידי פרוסיה.
אוסטריה קיוותה לקבל תמיכה מצרפת אולם קנצלר הברזל ביסמרק הבטיח לנפוליאון השלישי מצעד ניצחון לכבודו בברלין אם ישמור על עמדה נייטרלית.
בנדק לא הספיק לארגן את כוחותיו והפרוסים פלשו לבוהמיה האוסטרית.
האוסטרים נסוגו והצבא הפרוסי ספג אבדות מעטות בלבד.
כוח פרוסי גדול עשה את דרכו לכיוון סדובה, משם קיווה שר המלחמה הפרוסי הלמוט פון מולטקה הזקן לחדור לאוסטריה.
בנדק ראה את חוסר היעילות של הצבא האוסטרי ואת היעילות של הצבא הפרוסי, והתחנן בפני הקיסר פרנץ יוזף הראשון להפסיק את המלחמה ולעשות שלום עם פרוסיה, אולם הקיסר התעלם ממנו
לבנדק לא נותרה ברירה אלא להמשיך להילחם.
שתי ארמיות פרוסיות חנו בסדובה, ואילו לרשותו של בנדק עמדו 190,000 לוחמים אוסטרים ו-25,000 סקסונים.
בנדק תכנן להתקיף אותם, וכך לסלק את הכוחות הפרוסים מצ'כיה.
בתחילת הקרב נראה שבנדק מנצח בזכות היתרון המספרי, אולם בהמשך ארמייה שלישית בפיקודו של נסיך הכתר פרידריך וילהלם הצטרפה לקרב, וכעת מנו הפרוסים 220,000 לוחמים, ובכך הוכרע קרב קניגרץ לטובת הפרוסים.
זמן קצר לאחר מכן נכנעה אוסטריה.
הכישלון מצא את אוסטריה במצב קשה, הקיסר היה עדיין אכול אשמה על שלא שמע לבנדק מלכתחילה, ושאר השרים ומפקדי הצבא חיפשו אדם שעליו יוכלו להפיל את האשמה.
בנדק פוטר מתפקידו ב-26 ביולי של אותה שנה, והוא עבר חקירה על נסיבות ההפסד בקרב, שהופסקה לאחר מכן בהוראת הקיסר.
בנדק חי בשלווה עוד 15 שנים, ונפטר בגראץ ב-27 באפריל 1881.
יוהאן דוד לודוויג, גראף יורק פון וארטנבורג היה פילדמרשל פרוסי שלקח חלק פעיל במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
וארטנבורג נולד בפוטסדאם, שבממלכת פרוסיה (כיום בגרמניה).
הוא התגייס לצבא הפרוסי, אולם הוא היה עצמאי מדי ולא פעם מתח ביקורת על הממונים עליו ועקב כך סולק מן הצבא.
וארטנבורג התגייס לצבא הולנד ושירת במושבות ההולנדיות באמריקה.
לאחר מותו של פרידריך הגדול הותר לו לחזור לצבא.
הוא טיפס בסולם הדרגות ונודע כאסטרטג מבריק.
וארטנבורג גילה אומץ לב כאשר פיקד על כוח פרוסי, שהשתתף בדיכויו של המרד שהצית תדיאוש קושצ'ושקו בפולין.
עם פרוץ המלחמות הנפוליאוניות השתתף וארטנבורג בקרבות רבים ולאחר השפלתה של פרוסיה בחוזה טילזיט חבר לשרנהורסט וגנייזנאו, שבדקו את סיבות הכישלון וחיזקו מחדש את הצבא הפרוסי.
כאשר נפוליאון פלש לרוסיה, נשלח כוח פרוסי לסייע לו.
בראש הכוח עמדו וארטנבורג וגנרל בשם גראוורט.
השניים לא היו תמימי דעים ושונים באידאולוגיה.
גראוורט העריץ את נפוליאון בעוד שווארטנבורג, כפטריוט פרוסי, תיעב אותו וסייע לו בעל כורחו.
במהלך המסע נפל גראוורט מסוסו ושבר את רגלו, ווארטנבורג נותר המפקד היחיד של כוח המתנדבים הפרוסי.
אולם הוא כמו גם המצביא האוסטרי קרל פיליפ שוורצנברג לא עודד את חייליו לא נתן דוגמה אישית ולא עשה יותר ממה שנדרש ממנו.
לאחר שהצרפתים נסוגו ממוסקבה מיהר וארטנבורג וחזר לפרוסיה, הוא התקבל בכבוד רב בברלין והמלך הציע לו לחזור לשירות.
הוא קיבל את ההצעה ויחד עם הגנרלים פון בילוב ופון בליכר הנחילו לנפוליאון תבוסה אחר תבוסה.
וארטנבורג לקח חלק פעיל בקרב לייפציג ואחר כך בכיבוש פריז.
לאחר מכן פרש וחי את שארית חייו בשלזיה.
המלחין הלאומי לודוויג ואן בטהובן הלחין עבור המיליציות הצבאיות של חבל הארץ בוהמיה של הקיסרות האוסטרית את הצעד הצבאי יורק, שנקרא על שמו.
לימים אחד מצאצאיו, פטר יורק פון וארטנבורג, היה ממנהיגי קשר העשרים ביולי נגד אדולף היטלר.
לודוויג מָרוּם היה פוליטיקאי יהודי-גרמני, שהיה מקורבנותיה הראשונים של המפלגה הנאצית.
לודוויג מרום נולד בעיר פרנקנטל שבדרום-מערב גרמניה להורים בני המעמד הבינוני-גבוה.
לאחר שלמד משפטים באוניברסיטת היידלברג ובמינכן, החל לעבוד כעורך דין בקרלסרוהה, שם נשא לאישה את יוהנה (יהודית) בנדיקט.
ב-1914 הצטרף ל-מפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD).
בסיום מלחמת העולם הראשונה, עם כינונה של רפובליקת ויימאר, מונה לשר המשפטים ברפובליקת באדן.
במסגרת תפקידו והכשרתו כעורך דין, פעל מרום רבות למען זכויות עובדים והתמקד בעיקר בזכויות של אימהות חד-הוריות ובזכויות של הורים לילדים עם מוגבלויות.
כמו כן תמך בביטול עונש מוות ובשיויון בשכר בין גברים לנשים.
בשנת 1928 נבחר לחבר הרייכסטאג מטעם קרלסרוהה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון המשיך מרום בפעילותו הפוליטית, אך בעקבות אירועי שריפת הרייכסטאג נעצר, וב-16 במאי 1933, נשלח יחד עם עוד שישה נציגי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ברייכסטאג למחנה הריכוז קיסלאו, שם נרצח על ידי אנשי SS ב-29 במרץ 1934, בגיל 51.
מרום הותיר אחריו אישה ושלושה ילדים.
בתו הצעירה אווה (1919 – 30 במרץ 1943) נרצחה במחנה ההשמדה סוביבור.
אשתו יוהנה, בתו אליזבת ובנו האנס קארל שרדו את השואה והמשיכו לחיות בגרמניה לאחר המלחמה.
לודוויג אלכסנדר פרידריך אוגוסט פיליפ פון פלקנהאוזן , היה גנרל גרמני, שפיקד על קורפוס ואחר כך על ארמיות בחזית המערבית.
פון פלקנהאוזן נולד ב-13 בספטמבר 1844 לפרידריך וילהלם פון פלקנהאוזן שהיה גנרל לוטננט בצבא הפרוסי ולאשתו קתרין לבית רואנט, בגובן שהשתייכה לממלכת פרוסיה.
ב-1862 התגייס לצבא הפרוסי ולחם בשורותיו במלחמת שלזוויג השנייה, במלחמת אוסטריה–פרוסיה ובמלחמת פרוסיה צרפת.
לאחר מכן מילא בצבא תפקידי פיקוד ומטה, בשנת 1895 מונה למנכ"ל משרד המלחמה, בשנת 1897 מונה למפקד דיוויזיית המשמר ה-2, ובשנת 1899 מונה למפקד הקורפוס ה-13 (וירטמברג).
בשנת 1902 פרש פון פלקנהאוזן מהצבא, ועבד על מחקרי מדע צבאיים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פון פלקנהאוזן ב-18 באוגוסט 1914 למפקד קורפוס התחלופה שהיה חלק מהארמייה השישית ולחם בחזית המערבית.
ב-18 בספטמבר 1914 הפך הקורפוס שבפיקודו לפלגת הארמייה A - פלקנהאוזן, שהגנה באזור לורן, במקום הארמייה השישית שהועברה צפונה.
על הצלחתו בקרבות קיבל פון פלקנהאוזן ב-23 באוגוסט 1915 את העיטור פור לה מריט, וב-15 באפריל 1916 קיבל פון פלקנהאוזן תוספת עלי אלון לעיטור הפור לה מריט.
ב-17 באפריל 1916 עבר פון פלקנהאוזן לפקד על מפקדת הגנת החופים, ופיקד עליה עד ה-28 באוגוסט 1916.
ב-28 באוגוסט 1916 מונה פון פלקנהאוזן למפקד הארמייה השישית במקום רופרכט, נסיך הכתר מבוואריה שעבר לפקד על קבוצת הארמיות רופרכט.
ב-9 באפריל 1917 הותקפה הארמייה השישית בידי כח בריטי-קנדי משולב בקרב רכס וימי, במהלך קרב אראס.
הארמייה בפיקודו של פון פלקנהאוזן ספגה יותר מ-20,000 אבדות ונהדפה מן הרכס, אותו החזיקו הגרמנים קרוב לשלוש שנים, לאחור.
בעקבות הכישלון בקרב רכס וימי, הודח גנרל פון פלקנהאוזן מתפקידו כמפקד הארמייה, ובתחילת מאי 1917 מונה למושל הכללי של בלגיה במקום גנרל מוריץ פון ביסינג, ושימש בתפקיד זה עד לסיום המלחמה.
בנובמבר 1918 לאחר שביתת הנשק, פרש פון פלקנהאוזן משירות צבאי.
פון פלקנהאוזן נפטר בגרליץ ב-4 במאי 1936 והוא בן 92 שנים.
גנרל לודוויג פון רדלמייר היה מפקד בכיר ב שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון רדלמייר נולד ב-27 באוקטובר 1887 בפרייזינג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, לגנרל לודוויג פון רדלמייר, ולתרזה לבית זנגר.
בשנת 1906 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-10 (מלך), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה.
ב-30 בנובמבר הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-17 בינואר 1917 הועלה לדרגת האופטמן.
ב-30 במאי 1917 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט, ב-14 בינואר 1918 מונה לקצין מטה בדיוויזיית המילואים הבווארית ה-5, וב-12 ביוני מונה לקצין מטה בקורפוס הבווארי ה-3. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פון רדלמייר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-10 בינואר 1933 מונה למפקד הרגימנט הממונע ה-2, וב-1 באפריל 1933 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1 באפריל 1935 הועלה לדרגת אוברסט, וב-10 באוקטובר 1935 מונה למפקד רגימנט הפאנצר ה-1. ב-6 בינואר 1938 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד חטיבת הפאנצר ה-6.
עם פרוץ המלחמה היה פון רדלמייר מפקד חטיבת הפאנצר ה-6, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין, כחלק מהדיוויזיה הקלה ה-2 במסגרת הקורפוס ה-15, וב-5 בספטמבר 1939 נפצע במהלך הקרבות ופרש מתפקידו.
לאחר החלמתו מונה פון רדלמייר ב-23 באוקטובר 1939 למפקד חטיבת הפאנצר ה-5, וב-11 בפברואר 1940 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-4. במהלך המערכה על צרפת לחם פון רדלמייר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-16 במסגרת הארמייה השישית, והשתתף עימה בקרב ז'מבלו.
ב-8 ביוני 1940 פרש פון רדלמייר מתפקידו, ויוהאן יואכים שטפר מונה במקומו למפקד הדיוויזיה, וב-1 ביולי 1940 מונה לתפקיד פיקודי במשרד החימוש.
ב-18 באוקטובר 1943 מת פון רדלמייר בבית חולים בטגרנזי בעקבות מחלה.
לודוויג פון גבסטל (; 15 בינואר 1857 – 20 בספטמבר 1930) היה גנרל גרמני, שפיקד על קורפוס (גיס) במלחמת העולם הראשונה.
פון גבסטל נולד ב-15 בינואר 1857 לאביו ויקטור אמיל פרייהר פון גבסטל, שהיה מרשל הבית של מלכת יוון האלמנה, ולאשתו אמה לבית פון גוטנברג, בווירצבורג שהשתייכה לממלכת בוואריה.
ב-1871 התגייס לצבא הבווארי והצטרף לרגימנט האולנים הבווארי ה-1. בהמשך מילא תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1900 נשלח פון גבסטל לסין כקצין מטה חיל המשלוח לדיכוי מרד הבוקסרים, ולאחר מכן המשיך למלא תפקידי מטה שונים.
בשנת 1907 הועלה לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1910 הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
בשנת 1911 מונה פון גבסטל למפקד הדיוויזיה הבווארית ה-2, ובשנת 1911 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים, ומונה למפקד הקורפוס הבווארי ה-3.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון גבסטל מפקד הקורפוס הבווארי ה-3 שהיה חלק מהארמייה השישית ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק בקרב לורן.
לאחר מכן לחם כחלק מפלגת הארמייה C, ולאחר מכן לחם בקרב שמפאן השני ובקרב על הסום.
פון גבסטל המשיך להילחם בקרבות השונים עד סוף המלחמה, ואף קיבל עיטורים רבים וביניהם את עיטור הפור לה מריט.
פון גבסטל נפטר במינכן ב-20 בספטמבר 1930 והוא בן 73 שנים.
לודוויג יסלזון (Ludwig Jesselson; 29 באוגוסט 1910, נקרבישופסהיים, הקיסרות הגרמנית – 3 באפריל 1993, ירושלים, ישראל) היה תעשיין ואיש עסקים יהודי אמריקאי, נדבן שתרם הון רב בעיקר בארצות הברית ובישראל.
יסלזון נולד ב-1910 בעיירה נֶקַרבּישוֹפְסְהַיים שבדרום-מערב גרמניה.
החל את דרכו כתעשיין מתכת במולדתו, ובשנת 1937, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, העביר את עסקיו להולנד ובהמשך היגר לארצות הברית והשתקע בה.
עיקר עיסוקו היה מסחר בחומרי גלם (קומודיטיס).
הוא השקיע בתחום מסחרו אך גם בנדל"ן ותחומים נוספים.
הונו של יסלזון נאמד במאות מיליוני דולרים.
הוא תרם רבות למוסדות בישראל, ראשי ממשלת ישראל: יצחק רבין, שמעון פרס ויצחק שמיר היו מיודדים עמו, וכך גם השר יוסף בורג.
ב-1980 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן לה תרם רבות.
יסלזון נפטר בירושלים באפריל 1993. אשתו אריקה נפטרה במרץ 2008.
ילדיו מנהלים את עסקי המשפחה לאחר פטירתו: מיכאל הבן הבכור, דניאל בעל עסקים בתחום המתכת כאביו, ובנימין (בן) יסלזון המתגורר בירושלים ומנהל את עסקי המשפחה בישראל.
המכון הגבוה לתורה ע"ש לודביג ואריקה יסלזון באוניברסיטת בר-אילן, נבנה בעזרתו ונקרא על שמו ועל שם רעייתו אריקה.
מדרשיית עמליה בגבעת מרדכי שבירושלים, קרויה על שם אמו של לודוויג יסלזון, שתרם את ההון הראשוני להקמת המוסד ותמך בו במשך שנים ארוכות.
ארון הקודש בהיכל ישיבת פוניבז', שוקם ועבר רסטורציה במימונו של יסלזון.
פרס יסלזון לעיצוב אמנות יהודית בת-זמננו, המוענק בידי מוזיאון ישראל.
יסלזון תרם למוזיאון פריטי אמנות ויודאיקה יקרי ערך.
בית הכנסת "אהל אהרן" בטכניון, נתרם על ידי יסלזון על שם אחיו אהרן יסלזון
לודוויג אנדריאס פון פויֶרבַּך היה פילוסוף ואנתרופולוג גרמני.
ידוע בעיקר בשל ספרו "מהות הנצרות", שסיפק ביקורת על הנצרות ועל הגל.
פוירבך השתייך להגליאנים השמאליים ודגל בליברליזם, אתאיזם ומטריאליזם.
מחשבתו השפיעה על התפתחות המטריאליזם הדיאלקטי.
הוא נחשב להוגה המגשר בין הגל לקרל מרקס.
פוירבך ידוע בין היתר גם בשל אמירתו "Der Mensch ist, was er ißt" (מילולית: "האדם הוא מה שהוא אוכל").
לודוויג פוירבך היה בנו השלישי של המשפטן הגרמני המפורסם פאול יוהאן אנסלם פון פוירבך.
פוירבך למד תאולוגיה בהיידלברג אך לא היה מרוצה.
בשל כך עבר לברלין, שם למד אצל פרידריך הגל.
הוא שלח מכתב להגל וטען שחסר משהו חושי וחומרי במערכת ההגליאנית.
בנוסף, הוא דחה את הזהות הדיאלקטית בין פילוסופיה ותאולוגיה.
למעשה, פוירבך טען כי הגל לא באמת דחה את עקרונות הדת, אלא קיפל אותם בתוך תורתו הדיאלקטית.
לטענת פוירבך, באמצעות הפילוסופיה ניסה הגל להציל את הדת מפני האתאיזם הגובר באירופה.
פוירבך ראה את נקודת ההתחלה של הפילוסופיה בחומרי, הסופי, והאמיתי - ולא באלוהים או ביש אבסולוטי כלשהו.
אותו יש סופי וחומרי הוא האדם.
פוירבך ראה קשר בין דחיית האל לבין חיוב האדם - כל מה שיוחס בעבר לאל, יש לחשוב אותו במונחים אנתרופולוגיים.
לטענתו, אם ציפור הייתה יכולה להעלות בדעתה את האל, הוא ככל הנראה היה בעל כנפיים, משום שזוהי צורת הקיום הנעלה ביותר שהציפור מכירה.
באותו אופן, כל התארים שהאדם ייחס לאל - מקורם באדם עצמו.
על כן, יהיה זה מגוחך לדבר על האל כשלעצמו: כל מה שיוחס לאל נמצא כבר בתוך האדם.
עם זאת, פוירבך קיבל את המערכת הדיאלקטית של הגל, וראה בפרוטסטנטיזם את השלב הבא של הנצרות.
הוא התייחס לקטע של לותר מהמאה ה-16, שבו לותר כתב כי קבלת הרעיון שהאדם חופשי, משמעה דחיית קיום האל.
פוירבך טוען שלותר צדק, אלא שהוא קיבל את האפשרות הראשונה - האדם החופשי, ולכן האל לא קיים.
זאת הסיבה כי שם ספרו הוא "מהות הנצרות": פוירבך רצה לקחת את האלמנטים המיוחסים לאל הנוצרי ולתת לאדם.
גישה זו נקראת בשם אנתרופוצנטריזם (או הומניזם).
לטענת פוירבך, ההבדל בין האדם לחיה לא נמצא רק בתבונה, אלא גם בחושים האנושיים.
אמנם חושי האדם יעילים פחות משל חיות אחרות, אבל לאדם יש מקום מיוחד בקיום, המאפשר לו להתעלות מעבר לפרטיקולריות ולקחת חלק באוניברסלי.
ליכולת זו קרא פוירבך "אינטואיציה".
באמצעות אינטואיציה (וללא מושגים) ניתן לפגוש באמת.
אם כן, לשיטתו של פוירבך, את ה"אני חושב" ניתן להחליף ב"אני חש".
פוירבך טען כי ככל שיש יותר אנשים, יש יותר כוח בהיסטוריה.
במקום הרוח של הגל, הכוח המניע את ההיסטוריה הוא האנושות.
אינטרסובייקטיביות וקשר הדדי בין אנשים, הם מרכזיים אצל פוירבך.
"השילוש הקדוש" הוא אני, אתה וחברה אנושית.
הרעיון הוא שמחשבה לא אפשרית ללא קיום של אחרים וללא דיאלוג עמם.
בניגוד להגל, אצל פוירבך אין תכלית שאליה מתקדמת ההיסטוריה.
מה שיש הם המעשים הקונקרטיים שיוצרים משהו אנושי כולל.
עם זאת, ישנה התקדמות: האדם נהיה מושלם ואלוהי יותר.
כמו כן, הדתות מתקדמות לאורך ההיסטוריה, כך שבכל פעם יותר מן המושלמות האלוהית מיוחסת למין האדם.
על כן, ניתן לומר שהיום ישנה יותר חוכמה מאשר בעבר, והמצב הזה התאפשר באמצעות מעשים קונקרטיים.
קרל מרקס ביקר את פוירבך בטענה שהמטריאליזם שלו מוביל למסקנה רדיקלית (יסודית).
בחיבורו תזות על פוירבך, מרקס כתב שפוירבך לא מספק תשובות לגבי מקורות הנצרות והסדר החברתי העכשווי.
לטענת מרקס, פוירבך הפנים את עקרונות הנצרות לתוך המערכת המטריאליסטית שלו.
ביקורת נוספת של מרקס היא שפוירבך לא מציע דרך להתגברות על המצב הזה.
במילים אחרות, מרקס רואה את הגותו של פוירבך כלא מהפכנית מספיק וחסרת פרקסיס.
עם זאת, פוירבך היווה אבן דרך משמעותית בקפיצה בין הדיאלקטיקה ההגליאנית למטריאליזם הדיאלקטי של מרקס.
לודוויג פיישר הוא ג'ודוקא אוסטרי אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג.
פיישר התחרה ארבע פעמים במשחקים האולימפיים בשנים 2004, 2008, 2012 ו-2016. בבייג'ינג 2008 הוא זכה במדליית הכסף בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג לאחר שהגיע עד לשלב הגמר והפסיד לצ'ה מין-הו הדרום קוריאני.
פיישר מחזיק בשתי מדליות מאליפויות העולם, מדליית כסף (2005) ומדליית ארד (2007).
באליפויות אירופה הוא זכה בשבע מדליות.
במהלך הקריירה פיישר זכה במדליות רבות בתחרויות מהסבב העולמי וביניהן מדליית זהב בטורניר פריז היוקרתי ומדליית זהב בטורניר מוסקבה.
לודוויג פוגל היה צייר שווייצרי, המזוהה עם תנועת הנצרתיים.
בראשית דרכו פוגל הלך בעקבות אביו והפך לקונדיטור.
עם זאת, הוא הראה יכולת מוקדמת לציור, שנתמכה על ידי משפחתו, והחל לקבל שיעורים כבר בשנת 1794. מאוחר יותר, אף שעדיין לא קיבל החלטה סופית להיות אמן, הוא למד אצל הנרי פוסלי והנס יעקב עורי.
לאף אחד מהם לא הייתה השפעה משמעותית על סגנונו.