tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשוולך כותבת עלילה מחיי היומיום של משפחה חרדית ופריד מוסיפה קטעי הנחיה מקצועיים.
הופקו בשיתוף עם אחותה שרה קיסנר.
לאה אֵלֵן סֵדוּ-פורנייה דה קלוזון (; נולדה ב-1 ביולי 1985), המוכרת בשם האמנותי לאה סֵדוּ, היא שחקנית קולנוע צרפתייה.
זכתה להכרה בזכות הופעותיה בסרטים "רובין הוד", "משימה בלתי אפשרית 4: קוד הצללים", "חצות בפריס", "כחול הוא הצבע החם ביותר", "מלון גרנד בודפשט" ובסרטי ג'יימס בונד "ספקטר" והמשכו "לא זמן למות".
לאה סדו נולדה בפריז שבצרפת, למשפחה מרקע נוצרי.
היא בתם של איש העסקים אנרי סדו, והנדבנית ואלרי סדו.
סדו היא נכדתו של המפיק הצרפתי ז'רום סדו וקרובת משפחתו של בעליה של חברת ההפקה "Gaumont" ניקולא סדו.
היא החלה את דרכה בתחום המשחק בקומדיה "Mes copines" ובדרמה "מאהבת זקנה", ופרצה לתודעה בצרפת בזכות הופעה ראשית בשנת 2008 בדרמה "הנשמה הטהורה" (La belle personne), שבה גילמה את הנערה ז'וני.
על הופעתה הייתה סדו מועמדת לפרס פריצת השנה של פרס סזאר.
ב-2009 היא הופיעה בדרמה האוסטרית המצליחה "לורדס" והופיעה בהופעת הבכורה ההוליוודית הקצרה שלה בסרטו מעורר המחלוקת של קוונטין טרנטינו "ממזרים חסרי כבוד", שבו הופיעה, בתחילתו, בתפקיד אחת מתוך שלוש בנותיו של מר פייר לפטיד, אשר מסתיר משפחה יהודית מתחת לרצפת ביתו.
ב-2010 השתתפה בסרטו של רידלי סקוט "רובין הוד" בתפקיד איזבל מאנגולם, אשתו של המלך ג'ון.
כמו כן, הייתה מועמדת בפעם השנייה לפרס פריצת השנה של פרס סזאר על הופעתה בסרט "פרודנס היקרה".
ב-2011 הופיעה בסרט הפעולה שובר הקופות "משימה בלתי אפשרית 4" בתפקיד המתנקשת הצרפתייה סבין מוראו, ובסרטו של וודי אלן "חצות בפריס" בתפקיד גבריאלה, מוכרת תקליטים איתה מתיידד גיבור הסרט גיל (אוון וילסון).
ב-2014 זכתה בפרס לומייר על הופעותיה בסרט "כחול הוא הצבע החם ביותר" וב-"Grand Central".
בשנת 2016 שיחקה לצד מריון קוטיאר בסרט "זה רק סוף העולם" של הבמאי הקנדי קסבייה דולן.
בספטמבר 2016 סיידו פרסמה שהיא ובן זוגה אנדרה מאייר מצפים לילד ראשון יחד.
ביולי 2021 סיידו נמצאה חיובית ל-SARS-CoV-2, הייתה אסימפטומטית ומבודדת בביתה בפריז.
האבחנה גרמה לה לדלג על פסטיבל הקולנוע בקאן ב-2021.
ביוני 2024 חתמה סיידו על עצומה המופנית לנשיא צרפת עמנואל מקרון בדרישה שצרפת תכיר רשמית בפלסטין כמדינה.
במאי 2025 חתמה סיידו על מכתב גלוי המבקר את ה"פסיביות" של תעשיית הקולנוע במהלך העימות המתמשך בעזה.
לאה קמחזי (נולדה ב-11 באוגוסט 1977) היא שחקנית וזמרת ישראלית.
לאה קמחזי נולדה וגדלה בגבעתיים לרפאל ואהובה קמחזי.
אמה היא דור שישי בארץ, למשפחת ברזובסקי שהתגוררה בירושלים ובשורשיהם הרחוקים היו מרוסיה הלבנה.
אביה נולד בתל אביב למשפחה שמוצאה בדמשק שבסוריה.
לאה היא הצעירה מבין שלושת ילדיהם.
החליטה להיות שחקנית כשקראה את "הענק וגנו" בחוג לדרמה בהיותה בת שמונה.
בגיל ארבע עשרה החלה את צעדיה הראשונים בעולם המשחק והייתה סולנית ושחקנית בלהקת נעורי גבעתיים.
עשתה את שירותה הצבאי בבית החולים איכילוב במסגרת חיל הרפואה ובמקביל למדה במכינה למשחק בבית צבי.
לאחר שחרורה מצה"ל למדה לאה קמחזי במסלול התלת-שנתי בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין (2003-2000).
בתקופת לימודיה בסטודיו זכתה במלגה לשנתיים על בימוי ועבודת משחק עם קשישים במועדון – קהילתי בשכונת התקווה.
לקראת סיום לימודיה השתתפה בהצגה "נסיכות וחיילים" מאת גיא בירן בבימויו של יובל לירון שהציגה בפסטיבל עכו והייתה פרויקט משותף לסטודיו למשחק ולתיאטרון אקי"ם.
השתתפה בהצגות נוער בתיאטרון הכרכרה, בקליפים (דניאל סלומון) ובפרסומות.
שרה בהרכב הקאברים הנשי volgirls וכתבה מחזה קצר – "ראשונים".
בשנים 2007–2009 גילמה תריסר דמויות שונות בהצגה "אנה קארנינה" בבימויו של אילן רונן בתיאטרון הבימה.
היא שיחקה לצידם של יבגניה דודינה, רמי הויברגר ואלכס אנסקי.
היא נסעה עם ההצגה לפסטיבל אירופה בבוקרשט, רומניה.
הופיעה בערב מחזאות פולנית בהצגה "ארגו", שיתוף פעולה בין הבימה לתיאטרון תמונע.
בסרטם הקצר של עדי אורן ורועי גוטמן "עורי" (2010) גילמה קמחזי את דמותה של אורנה.
בחורה שנאנסה על ידי אביה, בורחת מהבית ומולידה ילד.
הסרט השתתף בפסטיבל קולנוע נשים ברחובות ובפסטיבל קולנוע דרום.
קמחזי שיחקה בסרט הפנטזיה הקצר "רדיום" (2010).
מספר על חיידק קטלני שמתפשט בתל אביב, ועקב כך העיר נמצאת בהסגר.
בסרט גילמה את דמותה של בחורה שנכנסת לעיר הסגורה כדי למצוא את אהוב ליבה.
הסרט השתתף בפסטיבל פנטיסטיקו בברזיל, פסטיבל אייקון בישראל ובפסטיבל International Horror Sci-Fic, ארצות הברית.
קמחזי שיחקה בסרט הקצר "עוגת חתונה" שהוקרן בערוץ 2 בשנת 2011. מבוסס על סיפורו האוטוביוגרפי של אמו של במאי הסרט אלעד אלאשוילי, שחיתנו אותה בגיל 16. באותה שנה שיחקה בתפקיד קטן בסרט "הערת שוליים".
מאז 2012 ועד 2013 שיחקה לאה קמחזי בתפקיד הנשי הראשי בהצגה "אברם" פרי עטו של דוד לוין, בבימויו של עודד קוטלר, בתיאטרון אנסמבל הרצליה.
ההצגה מתרחשת בין התחנה המרכזית החדשה לתחנה המרכזית הישנה בתל אביב.
היא מספרת על אברם (גבי עמרני) שרוצה לחתן את רחל (קמחזי), בתו היחידה, עם פקח עירוני (יואב הייט), בעוד שליבה נוטה אחר פושע זעיר (אלי מנשה).
חברה ב-Actors Studio בהדרכתם של עודד קוטלר ואמנון מסקין.
לאה לדרמן פלטשר-איילון (30 באוגוסט 1916 - 1 בינואר 2012) הייתה אתלטית ישראלית.
חברת המשלחת הארצישראלית למשחקים העולמיים לנשים (לונדון 1934) וסגנית אלופת ארץ ישראל הראשונה (1935) בהטלת כידון ובזריקת דיסקוס.
פלטשר נודעה גם כחלוצה בהוראת נימוסים והליכות בישראל ומנחת דוגמניות ומלכות יופי.
עיסוקה הקנה לה את הכינוי "אמילי פוסט" הישראלית.
פלטשר נולדה באודסה שבאוקראינה בשם לאה לדרמן, בת זקונים למשפחה ציונית בת 12 נפשות.
אביה, מרדכי לדרמן, היה רופא וכונה "מוטל המרפא".
בעקבות פרעות פטליורה נמלטה משפחתה של פלטשר מאוקראינה לארץ ישראל, והשתכנה ביפו.
פלטשר למדה בגימנסיה בלפור, והצטיינה במיוחד בספורט.
ב-1932, כשהייתה בת 16, השתתפה במכביה הראשונה בתחרויות לנערות וזכתה במדליות זהב בהטלת כידון (19.82 מטר) וזריקת כדור תלי (28.35 מטר).
ב-1934, בהיותה בת 18, השתתפה פלטשר במשלחת הישראלית למשחקים העולמיים לנשים שנערכו בלונדון.
בנות המשלחת הישראלית השתתפו בארוחות ואירועים רשמיים רבים, ביניהן ארוחת ערב פורמלית שערך לכבודן הלורד מלצ'ט.
ארוחה זו הפכה לאירוע המכונן בחייה של פלטשר, שהבחינה בהבדלים הניכרים בין גינוני השולחן של המשלחת הישראלית לאלו של שאר המשלחות.
אז החליטה פלטשר כי תלמד נימוסים והליכות, ואף תעביר את הידע שצברה לישראלים אחרים, על-מנת שאיש מהם לא יבוא במבוכה בעת שהוא מייצג את מדינת ישראל.
במכביה השנייה שנערכה באפריל 1935 זכתה פלטשר לכבוד לשאת את דגל ישראל במצעד המשלחות והייתה לנושאת דגל אישה היחידה מבין כל המשלחות.
באליפות ארץ ישראל הראשונה באתלטיקה שנערכה ב-28 בדצמבר אותה שנה היא זכתה ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליות כסף, בהטלת כידון בתוצאה של 23.38 מטר, אחרי חברתה לאגודה ויקטוריה לרנר (25.27 מטר) ולפני מרגלית ספיר ממכבי רחובות (19.85 מטר) ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 22.07 מטר, אחרי ויקטוריה לרנר (23.56 מטר) ולפני עליזה שורנר ממכבי רחובות (19.74 מטר).
באליפות ארץ ישראל שנערכה במאי 1942 היא זכתה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 20.76 מטר, אחרי פרידה ליכטבלאו ממכבי תל אביב (21.55 מטר) ולפני רות מנדלה ממכבי חיפה (20.75 מטר) ובהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 7.13 מטר, אחרי פרידה ליכטבלאו (9.48 מטר) ורות מנדלה (9.43 מטר).
לאחר שובה לישראל הכירה פלטשר את הארי פלטשר, יהודי ציוני ממוצא בריטי שהיה פעיל בהגנה, ונישאה לו.
לבני הזוג נולדו 3 בנות: תמר לוריא, אשת עסקים; דורית מילשטיין, אשת עסקים אף היא; וד"ר רותי פלטשר-לנג (ז"ל), מומחית למחלות זיהומיות שהקימה את היחידה למחלות זיהומיות, המרפאה למטייל ומרפאת האיידס בבית-החולים "מאיר".
בעקבות עבודתו של הארי פלטשר כנציג הבונדס, עברו בני הזוג פלטשר לניו-יורק לאחר נישואיהם.
בניו-יורק השתלמה לאה פלטשר באיפור וטיפוח, ומשם המשיכה לבריטניה, בה התמחתה בנימוסים והליכות.
לאחר מכן עברה פלטשר לצרפת, שם למדה הוראת דוגמניות.
באמצע שנות ה-50, לאחר שובם של בני הזוג לארץ, החלה פלטשר ללמד נימוסים והליכות לצד טיפוח חן.
תוכנית הלימודים כללה נימוסי שולחן, יציבה והליכה נכונה, התנהגות נאותה בחברה והיגיינה.
פלטשר אף לימדה את הנערות התעמלות למטרות חיטוב והרזייה.
בהמשך הוציאה פלטשר תקליט ל"התעמלות עצמית לבריאות ויופי" שנועד להתעמלות והרזייה ביתיים.
משגבר זרם התלמידות פתחה פלטשר את בית-הספר הישראלי הראשון לנימוסים והליכות, במתכונת ה"Finishing School" שראתה בחו"ל.
בית-הספר נקרא "אולפן לאה פלטשר לטיפוח החן והנימוסים, דוגמנות והתעמלות", ומוקם ברחוב אבן גבירול בתל אביב.
בראשית שנות ה-60 החלה פלטשר ללמד משלחות נוער וגדנ"ע שהשתתפו בתוכניות חילופי תלמידים בארצות זרות.
פלטשר התמקדה בנימוסי שולחן ונימוסים כלליים, לצד הלכות הופעה בחברה.
בנוסף לימדה פלטשר את התלמידים על מנהגים מקומיים המקובלים בארצות היעד על-מנת שיימנעו מהתנהגות שמבלי דעת עלולה לפגוע במארחים.
פלטשר התמחתה גם בהוראת דוגמניות, שכללה גם לימודי נימוסים והליכות, ולצדם הליכת מסלול, עמידה מול מצלמה וכולי.
פלטשר הכינה דוגמניות לתחרויות בדרך קבע, החל מ"מלכת המים", תחרות היופי הראשונה שארגן שבועון "העולם הזה" ב-1958, ועד לתחרויות מלכות היופי של השבועון "לאישה" עד סוף שנות ה-80. לאולפנה של פלטשר הגיעו גם נערות ששאפו לדגמן.
פלטשר, שייצגה בארץ את סוכנות הדוגמניות האמריקאית "פורד" של איילין פורד גילתה, בין היתר, דוגמניות כאילנה שושן, תמי בן-עמי, יהודית מזור, חני פרי ורבות אחרות.
בהמשך, לאחר שחדלה מללמד דוגמניות, שימשה פלטשר כשופטת בתחרויות היופי של "לאישה".
בשנות ה-60 הגיעו גם דיילי אל-על לאולפנה של פלטשר, שהלימודים בו היו חובה וחלק אינטגרלי מתוכנית הלימודים בקורס הדיילים של אל-על.
הדיילים, שנתפסו אז כנציגים רשמיים של ישראל בשחקים ובחו"ל, למדו כיצד להתאפר, ללכת, לפנות לנוסעים וכולי.
בעקבות הדיילים, הגיעו אל פלטשר גם טייסי החברה, שלימודיהם התמקדו בנימוסים והליכות.
גם צה"ל שלח קצינים בכירים ללימודים אצל פלטשר בטרם צאתם לתפקיד רשמי בחו"ל.
בסוף שנות ה-70, עם ההבנה שלאלו המייצגים את מדינת ישראל בחו"ל יש צורך של ממש בלימודים כאלו, הגיעו אל פלטשר גם דיפלומטים רבים.
5 שנים לאחר מכן נישאה פלטשר בשנית לאלוף במיל.
צבי איילון, סגן הרמטכ"ל במלחמת העצמאות ולימים שגריר ישראל ברומניה.
פלטשר, שראתה בחינוך הישראלים לנימוסים והליכות נאותים פעילות ציונית של ממש, הייתה נחושה להנחיל ערכים אלו לאנשים רבים ככל האפשר.
בשל כך הרבתה להתנדב ומראשית ימיו של "אולפן לאה פלטשר" תרמה הרצאות בכל רחבי הארץ ובפני כל שכבות החברה.
בין היתר הרצתה פלטשר בהתנדבות בפני קציני וחיילי צה"ל, נשות ויצו, מיח"א, האגודה למלחמה בסרטן, ועוד.
בנוסף נמנתה על מקימי עמותת "עם יפה עם אחד", שנוסדה ב-1976 במטרה לקרב בין כל חלקי העם ולסייע לנזקקים.
פלטשר המשיכה להרצות וללמד כמעט עד יומה האחרון.
לאה פלדבלום (Laja (Léa) Feldblum; 1 ביולי 1918 בוורשה, פולין – 1989 בתל אביב) הייתה ניצולת השואה היחידה מהמעון שבו עבדה, ובו היו ילדי איזייה, לאחר שבחרה להתלוות לילדים בדרכם למחנה השמדה.
לאה פלדבלום נולדה בוורשה למשפחה יהודית בה היו לה עוד אח ואחות.
בשנת 1929 עברה המשפחה לאנטוורפן שבבלגיה, שם הייתה פלדבלום חברה בתנועת השומר הצעיר.
לאחר שגרמניה הנאצית כבשה את בלגיה, נמלטה המשפחה לצרפת והתגוררה ב-Le Bousquet-d'Orb שבקרבת מונפלייה בדרום צרפת.
הוריה נפטרו בנפרד כשמונה חודשים לאחר מכן.
אחיה ואחותה גורשו לאושוויץ ב-12 בספטמבר 1942.
פלדבלום החלה לעבוד כמורה וכיועצת במעונות של OSE, ותקופה מסוימת גם במטה של OSE בשאמברי שבאזור האיטלקי.
בסופו של דבר הצטרפה לסגל המעון באיזייה.
בשנת 1944 עבדה פלדבלום במעון לילדים יהודים באיזייה שבמחוז איין, 70 ק"מ מזרחית לליון, למרגלות הדרומיים של הרי היורה.
דיירי המעון היו בני 5 עד 17, כולם יהודים שרוב הוריהם גורשו, ועברו לטיפול הארגון היהודי OSE.
על מנת להסתיר אותם מסר אותם OSE למעון.
פלדבלום נקשרה לחניכים שהיו בטיפולה.
היא גורשה מתחנת בוביני למחנה הריכוז דראנסי ומשם לאושוויץ בשיירה מספר 71 מיום 13 באפריל 1944 (אותה השיירה שבה גורשה סימון וייל) יחד עם 44 ילדים ושישה מטפלים נוספים מאותו המעון, ובכלל זה המנהל מירון זלטין.
ברשותה של פלדבלום היו מסמכים מזויפים שאיפשרו לה להינצל מהגירוש לאושוויץ.
לאחר שפעמיים סירבה לנצל הזדמנויות לעבור לשווייץ, היא העדיפה לחשוף בתחנת המעבר בדראנסי את זהותה האמיתית, כדי להישאר עם חניכי המעון.
ב-15 באפריל 1944 הם הגיעו לאושוויץ.
היא הובילה את טור הילדים לנקודת הסלקציה, אך כשהודיעה לאנשי ה-SS שאלה ילדי מעון, היא הופרדה מהם.
הילדים נשלחו להשמדה, והיא נשלחה למחנה האסירים.
היא נבחרה לעבור ניסויים רפואיים, שגרמו לה נזקים רבים.
הפרידה הפתאומית מהילדים, המחשבות על גורלם האכזר, וחייה הקשים במחנה הותירו את רישומם הקשה עליה עד סוף ימיה.
פלדבלום הייתה היחידה מבין הילדים והמטפלים במעון הילדים באיזייה שניצלה.
בינואר 1945 היא שוחררה וחזרה לצרפת דרך אודסה.
ב-1946 היא עלתה לארץ ישראל, ובאותה שנה התחתנה.
שנתיים לאחר מכן התאלמנה, כשבעלה נהרג במלחמת העצמאות.
פלדבלום נשאה בתוכה את זכרם של אותם 44 הילדים עד יום פטירתה.
בשנת 1987, במשפטו של מי שהיה מפקד הגסטפו בליון קלאוס ברבי, שהוביל את פשיטת הגסטפו על המעון, היא מסרה עדות מרגשת מאוד ומזעזעת על גירושם וגורלם של הילדים מהמעון באיזייה.
בין היתר אמרה: "זוהי חובתי להעיד נגד קלאוס ברבי בשם 44 הילדים שלי שנרצחו באושוויץ, משום שמדי לילה הם עומדים מול עיני".
סיפורה מופיע בסרט הטלוויזיה הצרפתי "La Dame d'Izieu".
הסרט "סבתא לילי", בבימויו של זיו רובינשטיין, מספר את סיפורה של פלדבלום.
לאה מירון כצנלסון (15 בינואר 1888 – 30 במרץ 1967) הייתה פעילת מפלגת פועלי ציון ברוסיה, מאנשי העלייה השנייה שהתיישבו בחוות כנרת.
כצנלסון הייתה מנהיגת פועלות, נציגתן בארגוני עובדים וייסדה את משק פועלות בשכונת בורוכוב בגבעתיים.
הייתה בת זוגו של ברל כצנלסון, אם כי לא נישאה לו רשמית, והייתה פעילה בשימור מורשתו.
לאה נולדה בבוברויסק שברוסיה לאברהם וציפורה מירון.
משפחתה הייתה אמידה, והיא בחרה ללמוד תפירה.
היא הייתה פעילה במפלגת פועלי ציון.
במסגרת פעילותה הציונית הכירה פעילים אחרים שליוו אותה בהמשך דרכה כמו שרה שמוקלר, רחל כצנלסון (אשתו של זלמן שזר), בתיה ברנר (אחותו של יוסף חיים ברנר) ובתיה שיין (אשתו של אליעזר שיין) וכמובן ברל כצנלסון, בו התאהבה.
בהיותה בת 16 השתתפה עם שמוקלר בחוג לדיון בבעיות העם היהודי והסוציאליזם, שניהל ברל בעיר הולדתם.
ידידותה עם ברל התפתחה לאהבה, אולם כשהייתה בת 17 מצא אותו אביה בביתם, גירש אותו משם' ואסר עליה להיפגש איתו.
עלתה לארץ בחורף תר"ע (1909) במסגרת העלייה השנייה, מספר חודשים לאחר שעלה ברל.
וזמן קצר לאחר בואו של ברל לחוות כנרת ב-1914, הצטרפה לקבוצה בכנרת כאחת מחמש הבחורות ב"חבורת החברות", שארבע מהן היו בנות העיר בוברויסק: מירון, שמוקלר, שיין, כצנלסון וברנר.
"קבוצת בוברויסק" הובילה בחווה את עבודת גן הירק.
בחווה התחממו היחסים בין ברל אהובה לבין שרה שמוקלר, אך היא שיתפה פעולה, ואף פינתה את חדרה המשותף עם שרה כשהזוג רצה להתבודד.
גם כששרה עברה לטפל בחולים ביסוד המעלה, היא שמרה אתה על קשר, ובמאי 1919 מיהרה לבית החולים בצפת לסעוד אותה, והחזיקה אותה בידיה כששרה נפטרה.
לאחר פטירתה של שרה שמוקלר ב-1919 התהדקו שוב היחסים בין לאה וברל, והם חיו כזוג.
תחילה חיה לאה בין חוות כנרת ליפו, עד שהחליטה לעזוב את החווה, וניסתה להתיישב בנוריס (עין חרוד).
תחילה גרו בשכונת עג'מי ביפו ואחר עברו לרחוב מזא"ה 65 בתל אביב.
בתקופה זו הייתה ממייסדי הסתדרות העובדים הכללית, ייסדה משק פועלות בשכונת בורוכוב בגבעתיים, וניהלה אותו במשך שנים רבות (עד 1927).
הייתה חברת הוועד המרכזי של ההסתדרות ב-1920. ב-1921 השתתפה בוועידה הראשונה של הפועלות בא"י שנערכה בבלפוריה.
הזוג מעולם לא התחתן, אולם ב-1921 הוציא עבורה ברל פנקס חבר של ההסתדרות, ובו ציין כי היא נשואה לו.
כאשר הייתה כבת 34, החליט הזוג לחיות יחד חיי משפחה של קבע.
בתקופה חייה המשותפים עם ברל (1920–1944) קיבלה לאה את חשיבות תפקידו של ברל כמנהיג פועלים, נרתמה לשירותו, ובדרך כלל ויתרה על עצמאות דרכה.
בסוף ימיו כשהיה חולה, סעדה אותו לאה על מיטת חוליו.
מתוך הבנה לאהבתו לשרה, הסכימה לאה שברל ייקבר לידה.
לאחר מותו של ברל ב-1944 הייתה בין הפעילים לשימור מורשתו של ברל (למשל הייתה חברת הנהלת הקרן להקמת בית מדרש למדריכי נוער ופעילי התנועה על שם ברל כצנלסון), כשהיא ממשיכה לגור בדירה ברחוב מזא"ה.
בסופו של דבר הורישה לאה את הבית על כל תכולתו לתנועת העבודה.
למרות היותה יורשת של כתבי בעלה סירבה לקבל דמי סופרים.
ב-1959 עברה לגור עם אחותה בלומה (אשתו של אליעזר משה סלוצקין) בעין חרוד איחוד.
בערוב ימיה עברה לבית אבות בחיפה ולמוסד בשער מנשה.
נפטרה ב-1967 בבית החולים בעפולה, ונקברה בבית הקברות של קבוצת כנרת ליד קברו של ברל.
לאה כ"ץ-קסן (נולדה ב-18 בינואר 1947) היא פרופסור אמריטה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ממייסדי המחלקה לעבודה סוציאלית ע"ש שפיצר בבן-גוריון, הייתה ראש המחלקה, ראש מועצת העובדים הסוציאליים, שימשה נשיאת מכללת לוינסקי לחינוך וראש מועצת ראשי המכללות האקדמיות לחינוך (רמ"א).
היום מכהנת, בהתנדבות, כיו"ר האגף לגיל הרך בוועד המנהל של ויצו העולמית.
לאה כ"ץ-קסן נולדה וגדלה במושב נירה (היום מאוחד עם מושב בית יצחק).
אביה, יוסף (יוז'י) כ"ץ, יליד הונגריה ואמה, תמר כ"ץ-גולן (שם נעוריה: סטלה קליינר), ילידת פרוסטיוב בצ'כוסלובקיה.
בעת שירותה בצה"ל (1967-1965) שימשה קצינת ניהול בבית הספר לטיסה ושלישה של טייסת מסוקים בהקמה, השתחררה בדרגת סגן.
עשתה את כל לימודיה הגבוהים, מתואר ראשון עד השלישי בבית הספר לעבודה סוציאלית ע"ש פאול ברוואלד, באוניברסיטה העברית בירושלים.
הקימה את השירות הסוציאלי בכפר הנוער ניצנים (1973-1971).
עבדה כעובדת סוציאלית במרכז הרפואי סורוקה וכיהנה כמנהלת בפועל של השירות בשנתיים האחרונות לעבודתה במקום (1982-1973).
ב-1982 הקימה את המחלקה לעבודה סוציאלית ע"ש שרלוט ב' וג'ק ג' שפיצר באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ביחד עם פרנסיס אקרמן (פרני) ופרופ' ריצ'רד ישראלוביץ'.
בשנת 1994 סיימה את לימודי הדוקטורט, ב-1998 התמנתה למרצה בכירה, ב-2007 לפרופסור חבר ובשנת 2014 לפרופסור מן המניין.
שהתה כמרצה ופרופסור אורח באוניברסיטאות וושינגטון בסיאטל, ארצות הברית; אוניברסיטת ניו-קסל באוסטרליה ואוניברסיטת מאסי בצפון פלמרסטון ווולינגטון, ניו זילנד.
כיהנה כיו"ר מועצת העובדים הסוציאליים וכיועצת לשרת העבודה והרווחה ח"כ אורה נמיר (1996-1993), בתקופת כהונתה חוקק חוק העובדים הסוציאליים - התשנ"ו - 1996. הקימה וניהלה את המרכז הישראלי למחקר איכותני (2008-1996) באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (היום בשמו: המרכז הישראלי למחקר איכותני של האדם והחברה).
המרכז תרם להטמעת המחקר האיכותני כפרדיגמה למחקר מדעי והוא משמש סניף של מרכזים דומים בארצות הברית ובקנדה.
מדי שנתיים מארגן המרכז כנס ארצי באוניברסיטת בן-גוריון בו לוקחים חלק כ-500 חוקרים.
היום עומדת בראש המרכז פרופ' מיכל קרומר-נבו ופרופ' קסן משמשת כראש המועצה המדעית שלו.
הוזמנה לסייע בהקמת מחלקות חדשות לעבודה סוציאלית במכללות ספיר ורופין ושימשה כיועצת למל"ג בהערכת תוכניות חדשות לעבודה סוציאלית במכללות צפת, תל חי ואחרות.
עמדה בראש התוכנית "מורים חוקרים" במכון מופ"ת (2009-2008).
חברה בוועד המנהל של עמותת מט"ב (מאז שנת 2006).
כנשיאת מכללת לוינסקי לחינוך נבחרה קסן לתפקיד יו"ר מועצת נשיאי המכללות האקדמיות לחינוך – רמ"א (2015-2012).
ברמ"א חברים נשיאים של 21 מכללות אקדמיות לחינוך.
בעת כהונתה נחתם הסכם בין משרד החינוך לבין המל"ג\ות"ת: המתווה להסדרת מעבר כולל של האחריות לתכנון ותקצוב מערך ההכשרה האקדמית להוראה ממשרד החינוך למועצה להשכלה גבוהה ולוועדה לתכנון ותקצוב (פברואר 2015).
החל משנת 2023 מכהנת בהתנדבות כחברה בוועד המנהל של ויצו העולמית.
במסגרת זו היא מכהנת כיו"ר האגף לגיל הרך המקיף כ 161 מעונות יום לפעוטות (לידה עד שלוש) בכל רחבי הארץ ובכל מגזרי האוכלוסייה.
החל מתקופת הקורונה ובמהלך מלחמת חרבות ברזל, האגף פתח מעונות יום רבים בתוך בתי החולים, במטרה לאפשר לצוותים הרפואיים לעשות את עבודתם בשקט ובידיעה שילדיהם נמצאים במקום בטוח.
בשנת 2024 יזמה את פתיחתה של תוכנית השכלה אקדמית למטפלות-מחנכות במעונות היום ביחד עם המרכז האקדמי לוינסקי-וינגייט.
לתוכנית שתי מטרות מרכזיות: 1) שיפור איכות החינוך והטיפול בפעוטות במעונות היום.
ממצאי מחקר עדכניים מצביעים על גיל ינקות כגיל קריטי לעתיד התפתחותם של בני-האדם.
הלומדות, שלהן ניסיון רב בטיפול בפעוטות, משלימות בלימודי התואר את הידע הנדרש למרכיב הפדגוגי- חינוכי.
2) קידום נשים (רוב הלומדות הן דור ראשון ללימודים אקמיים במשפחותיהן).
בתום הלימודים הן תהיינה זכאיות לתואר ראשון ותעודת הוראה לחינוך בגיל הרך.
המחזור הראשון מונה 25 מטפלות-מחנכות- סטודנטיות ומטפל-מחנך אחד והמחזור השני בנפתח השנה מונה 26 מטפלות-מחנכות.
הפרויקט המלווה בצוות מחקר והערכה.
לאה קסן נשואה לאלי קסן (טייס ומנהל בכיר בכי"ל לשעבר, והיום צייר), אם ל-5 ילדים וסבתא לנכדים.
במשך שנים רבות התגוררו בני הזוג בעומר והיום גרים בתל אביב.
לאה קסן חוקרת נושאים שונים, שמשלבים מחקר תאורטי ומעשי ומחקר כמותי ואיכותני.
תחומי המחקר המרכזיים שלה הם:
מאז 1995, רוב מחקריה והמחקרים שערכו תלמידי המחקר שלה נעשו תוך שימוש בשיטות מחקר איכותניות, או משולבות עם שיטות מחקר כמותיות.
רבים ממחקריה עוסקים, מעבר לחקר הנושא, גם בפיתוחן של שיטות מחקר איכותניות.
אחת מהשיטות לניתוח נתונים נרטיביים שפיתחה מבקשת ממספרי הנרטיב לתת כותרת לסיפורם.
הכותרת מכוונת את החוקרים למשמעות שהנחקרים נותנים לנרטיב שלהם.
בכך יש מעין שיתוף של הנחקרים בניתוח הנתונים.
מאמר על השיטה פורסם בעברית בספר בעריכתה (עם פרופ' מיכל קרומר-נבו): ניתוח נתונים איכותניים (2010) ובאנגלית בכתב העת IJQM (2002).
ב-1996 ייסדה קסן את הסניף הישראלי של מכון המחקר הבינלאומי למחקר איכותני של אוניברסיטת אלברטה (IIQM), על מנת להעלות את רמת המחקר האיכותני בישראל.
ב-1999 נהפך הסניף למרכז מחקר באוניברסיטת בן-גוריון.
קסן עמדה בראשו עד שנת 2009 ובמסגרת זו אף זכתה למענק מהקרן הלאומית למדע (ISF), לצורך הקמת המעבדה למחקר איכותני.
עמדה בראש כנסים בישראל בשיטות מחקר איכותניות (2004, 2006) והייתה יו"ר-שותפה של כנס שלישי במרץ 2008. הייתה שותפה בהקמת האגודה הישראלית למחקר איכותני ב-2006 (עמותה שנסגרה).
ב-2010 הייתה עורכת שותפה בספר על ניתוח נתונים איכותניים, שהיה הראשון לתאר את הניסיון הישראלי בשטח זה.
היא ערכה את החלק הישראלי של כתב העת האלקטרוני International Journal of Qualitative Methods (IJQM), שמפרסם מאמרים מתודולוגיים בשפות שונות והיא חברת מערכת של כתב העת International Journal of Qualitative Methods (QHR).
נושא זה מהווה תחום מרכזי של מחקר (ופרקטיקה) בעבודתה של קסן.
היא בחנה את יישומן של שיטות בעבודה בקבוצה, פיתחה מודל לתכנון וסיווג של קבוצות בעבודה סוציאלית, בחנה את יעילותן של קבוצות תמיכה בהפגת חרדות של חולי לב ואוכלוסיות אחרות, פרסמה את ניסיונה בעבודה קבוצתית בחברה רב תרבותית, חקרה תהליכים קבוצתיים ופיתחה טכניקות חדשות בהנחיה של קבוצות.
היא עורכת-שותפה (עם פרופ' רחל לב-ויזל) של ספר בשם "עבודה קבוצתית בחברה רב-תרבותית" ומחברת-שותפה (עם לב ויזל) של ספר בשם "מסע של חוויות", שעיקרו תרגילים בעבודה עם קבוצות קטנות.
היבטים פסיכו סוציאליים של חולי
מחקריה בנושא זה עסקו בקשר שבין חרדה, מתח וחולי אצל חולים לאחר התקף לב ראשון, אצל חברי צוות רפואי בעת מלחמת המפרץ ואצל אנשים שפוטרו מעבודתם.
בתמיכת האגודה למלחמה בסרטן, בחנה היבטים התנהגותיים של חולי סרטן, בכללם תהליכי קבלת החלטות של חולים בנוגע לקבלת טיפול.
אלו היו מחקרים בינלאומיים השוואתיים ביחד עם קבוצות מאוסטרליה ומארצות הברית.
במחקר אחר, בחנה את המאפיינים של השיח המוסדי בין עובדים סוציאליים אונקולוגיים ובין עמותה שהפעילה קבוצות לעזרה עצמית לחולי סרטן.
עם תמר דרייפוס, סטודנטית לתואר שני, (בהדרכה משותפת עם פרופ' ג'ולי צוויקל), נעשתה עבודה על אומדן עיכובים באבחון סרטן השד.
ביחד עם תלמידתה, ד"ר מירב רבינוביץ', פרסמה מספר מאמרים מבוססים על מחקר מטה-סינתזה המשווה בין טיפולים המבוססים על גישה פסיכותרפית וגישה התנהגותית.
נושא זה מקיף חלק ניכר ממחקריה ופעילותה הציבורית של קסן.
היא חקרה את הדינמיקה של אלימות בין בני זוג בעיקר בקרב עולים מאתיופיה.
ממצאיה הולידו מדריך לטיפול ומניעת אלימות המיועד לאנשי מקצוע העובדים בקהילה.
היבטים תרבותיים וכשירות תרבותית של עובדים סוציאליים
אלו נושאים שנוגעים לכל מחקריה.
פרסומיה בנושא זה עוסקים בעולים מאתיופיה, בדואים, עולים מרוסיה ומחקרים משווים בין אוסטרליה, ישראל וארצות הברית.
התמודדות הורים עם גיוסם ילדיהם לצבא
מאמרה משנת 1993 אודות קשייהם של הורים בהתמודדות עם גיוסם של ילדיהם ליחידות קרביות בצה"ל, מתעמת עם הטאבו שהיה אז בחברה הישראלית בנוגע לנושא זה.
המאמר צוטט בעיתונות מספר פעמים; קסן רואיינה בכלי התקשורת והטקסט הופץ על ידי המעסיקים במספר חברות למשפחות של המתגייסים החדשים בקרב עובדיהם.
אחת מתלמידותיה לתואר השלישי (שרון דרייפוס) בוחנת את הפרדוקס אצל אימהות מהמגזר הדתי-לאומי שבנן הבכור התגייס לצה"ל ממש לפני ההתנתקות ועוקב אחרי אימהות עד שנתיים לאחר ההתנתקות.
2000. שלב השיגור – התמודדות המשפחה עם גיוס ילדיה, מכון הנרייטה סאלד, ירושלים (80 עמ').
2004. מקבץ, כתב העת הישראלי על פסיכותרפיה.
2004. הסמכות החינוכית של משפחות יוצאות אתיופיה בישראל.
באר שבע, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, המרכז הישראלי למחקר איכותני, ביחד עם ג'וינט ישראל ומשרד הרווחה (150 עמ').
2006. אלימות בין בני זוג בקרב משפחות יוצאות אתיופיה בישראל.
באר שבע, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, המרכז הישראלי למחקר איכותני, ביחד עם ג'וינט ישראל ומשרד הרווחה (125 עמ').
2002. עבודה קבוצתית בחברה רב-תרבותית.
קריית ביאליק: הוצאת אח (222 עמ').
2005. מולועלם: נשים ונערות יוצאות אתיופיה במרחבים עולמות ומסעות בין תרבותיות.
מודיעין: הוצאת לשון זהה (285 עמ').
הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (314 עמ').
2010. ניתוח נתונים במחקר איכותני.
באר שבע: הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (500 עמ').
2010. ליצור מחקר לחקור יצירה.
הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (284 עמ').
אשתו של איש העסקים ופעיל הציבור שאול חנא קוק (אחיו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק) ואחותו של הנדבן אלעזר משה סלוצקין.
לאה סְלוּצְקִין נולדה ב-23 בנובמבר 1880 בעיר קריצ'ב שבפלך מוהילוב של רוסיה (רוסיה הלבנה; כיום בבלארוס) בבית תורני.
אביה, רבי אריה ליב סלוצקין, היה תלמיד חכם, למד בישיבת נובהרדוק ומיזג את תורת המוסר של הישיבה עם חסידות חב"ד.
את רוב זמנו העביר בלימוד תורה, בעסקנות ציבורית ובמתן צדקה.
אמה, פרומה גישה לבית באייבסקי, ניהלה מסחר סיטוני של תעשייה זעירה ופרנסה את המשפחה.
אחיה, אלעזר משה סלוצקין, היה לימים נדבן, מאנשי העלייה השנייה.
אביה עודד את השכלתה הרחבה ולימד אותה תורה יחד עם אחיה.
היא למדה בגימנסיה הרוסית ולמדה עברית, אנגלית וצרפתית
בשנת 1898 עלתה לארץ ישראל עם הוריה.
המשפחה התיישבה בעיר יפו והתכוננה לעלות על הקרקע במושבה חדרה.
האב לימד תורה ברבים, ייסד מכספו קופת גמילות חסדים ומוסדות צדקה ביפו ובירושלים, אמה הייתה ממייסדות עזרת נשים ומנהלותיה ובזמן מגפת החולירע ביפו סייעה לנזקקים ולנגועים.
לאחר גירוש היהודים מיפו במלחמת העולם הראשונה עברה המשפחה לרחובות.
בשנת 1905 נישאה לשאול חנא קוק, פעיל ציבור, איש עסקים, תלמיד חכם וחוקר יהדות, חבר במרכז הארצי של המזרחי ועסקן בהפועל המזרחי.
כיהנה כמזכירת-כבוד של "עזרת נשים" ביפו שנוסדה ביוזמת פרידה רבינוביץ, צינה דיזנגוף ופרלה שלוש.
במלחמת העולם הראשונה נמנתה עם מייסדות החוג התרבותי לנשי תל אביב במסגרתו הועברו שיעורי ערב לעברית.
נשי החוג לימדו תנ"ך ונתנו הרצאות בתולדות ישראל.
מדי שבת כל חברה העבירה בביתה שיעור.
אחרי מלחמת העולם הראשונה השתתפה בהקמת חברת גמילות חסדים של נשי תל אביב והייתה מזכירת הכבוד הראשונה של החברה.
השתתפה בייסוד הסתדרות נשים עממית, שהקימה מטבח ובית לימוד מלאכה לבנות, וייצגה אותה באספת הנבחרים השנייה.
יחד עם פעילות ציבור נוספות, ביניהן שרה עזריהו, השתתפה בהקמת החברה "חלוקת לחם בסתר", שסיפקה מזון ומצרכים למשפחות של נצרכים לומדי תורה ובייסוד שותפות "הירקן" לכיבוש מקום בשוקי תל אביב ליבול המשקים העבריים.
הקמת הסתדרות נשי המזרחי והנהגתה
בשנת 1929 נמנתה עם מקימות הסתדרות נשי המזרחי בתל אביב ועמדה בראשה.
מטרת הארגון הייתה לפעול ולייסד בארץ ישראל חברה ציונית עם דגש ערכי תורני, ולעסוק בגמילות חסדים ועזרה הדדית:
הקמת ההסתדרות של נשי המזרחי ענתה על הצורך לגשר על הפער בו הייתה שרויה הפועלת הדתית בארץ, שהייתה למעשה בעלת נחיתות כפולה: החברה הדתית דחתה אותה כי הייתה חריגה במעשיה, והחברה הכללית דחתה בשל אורח חייה התורני.
בתחילה נסובה הפעילות סביב שיפור מצבן של הפועלות הדתיות גם בצורה חומרית וגם בצורה רוחנית.
בשנת 1940 נמנו עם שורותיה מאות חברות.
בהמשך הוקם מרכז ארצי שפעל בתחומים התנדבותיים שונים, בעיקר בפעילויות חסד, תמיכה בקליטת עולות חדשות, מרכזי חינוך והכשרה מקצועית.
פעלה בתחום החינוך להנחלת ערכי תורה ועבודה הן לגברים והן לנשים.
לתפיסתה, התרבות של היהודים ביישוב היהודי בארץ חייבת להתבסס על המסורת היהודית והתורנית, על בסיס הקשר הערכי בין תורת ישראל, ארץ ישראל ועם ישראל.
היא הצביעה על חשיבות הדבר ועסקה במימושו בכל פעילויותיה הציבוריות.
בעיניה, השבת מילאה מקום מרכזי בתרבות המתהווה בקרב היישוב העברי בארץ ישראל.
בשנת 1935 נאמה באספת נשים למען השבת וקראה לציבור הנשים להתעורר ולשמור על הצביון המסורתי במולדת המתחדשת, תוך דגש על תפקידי הנשים בהתוויית המסגרת המשפחתית: .
לטענתה, לנשים תפקיד חשוב ומרכזי בשמירת הצביון הדתי ביישוב היהודי בארץ.
כשעמדה בראש הסתדרות נשי המזרחי בתל אביב נאמה באספת היסוד של סניף הצפון להסתדרות נשי מזרחי בתל אביב ודיברה על תפקידה של האישה הדתית בארץ.
בנאומה פנתה אל האמהות וביקשה מהן להשריש בלב בנותיהן את הרגש הדתי לאומי ולעזור למורים ולמחנכים לפעול כדי לבלום את ההשפעה של הציבור החילוני בתל אביב.
לדבריה, "עלינו גם להשתדל לשפר את אווירת הרחוב בעיר העברית שתהיה יותר דתית".
בנאומיה הדגישה את הצורך להרחיב את השפעת התורה על היישוב, בנימוק שאז היישוב ישפיע מרוחו על יהדות הגולה.
באספה השנתית של הסתדרות נשי המזרחי ב-1939 העלתה את סוגיית החינוך הדתי לדור הצעיר בכלל ובפרט לבנות, שהיוו מבחינתה קהל יעד שווה.
נפטרה בט' באדר א' תשכ"ה, 11 בפברואר 1965, נטמנה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב, לצד בעלה.
לאה פילובסקי (נולדה ב-13 בינואר 1970) היא משוררת ישראלית.
פילובסקי נולדה בבית חילוני בירושלים, לאם היסטוריונית ואב מורה ליידיש, ובילדותה עברה לקריית ביאליק.
היא בעלת תואר ראשון בספרות עברית, תואר שני בסוציולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים וכן בעלת תעודת הוראה בתחום החינוך המיוחד ממכללת גורדון.
פילובסקי מתגוררת בקריית חיים, ומאז 1998 חיה, לטענתה, כדתיה, אך אינה מגדירה עצמה כחוזרת בתשובה.
פילובסקי היא בוגרת המחזור הראשון של כיתת השירה בהליקון ושיריה ראו אור בכתבי עת רבים, ביניהם הליקון, שבו, עכשיו, מאזנים והמוסך.
שיריה אוטוביוגרפיים ברובם ועוסקים בין השאר בנושאי דת ואמונה, קשיים נפשיים, זוגיות וגירושין, וארס פואטיקה.
בשנת 2009, לאחר 18 שנות פרסום בכתבי עת, יצא ספר הביכורים שלה "אמנות זה" בהוצאת פרדס, במסגרת הסדרה לשירה "כבר" בעריכת ליאת קפלן.
ספר זה גם זיכה אותה בפרס טבע לשירה לשנת 2010 במסגרת פסטיבל מטולה לשירה ובפרס הליקון על שם רמי דיצני לשנת 2013.
בשנת 2013 יצא ספרה השני "מקשיב גם לי דווקא עכשיו" בהוצאת קשב לשירה.
הספר זכה לשבחי המבקרים וזיכה אותה בפרס רמת גן לספרות לשנת 2015.
פילובסקי זכתה בפרס היצירה מקרן ראש-הממשלה ע"ש לוי אשכול לשנת תשע"ז 2017.
לאה קולדצקי (נולדה ב-י"ב באדר ה'תשי"ז, 13 בפברואר 1957) היא רבנית חרדית-ליטאית, הפועלת בבני ברק.
בתם של הרב חיים קניבסקי והרבנית בת-שבע קניבסקי, אשר לאחר פטירת אמה ירשה את מקומה בקבלת נשים לעצה וברכה ובקיום טקסי הפרשת חלה.
בתם השנייה של הרב חיים קניבסקי והרבנית בת-שבע קניבסקי.
נולדה וגדלה בבני ברק ולמדה בסמינר הרב וולף בעיר.
בשנת ה'תשל"ו (1976) נישאה לרב יצחק קולדצקי, מבוגרי ישיבת חברון כנסת ישראל בירושלים.
בתחילת שנות נישואיה עבדה כגננת.
קולדצקי סייעה לאמה בקבלת נשים לייעוץ וברכה, בטקסי הפרשת חלה ובקריאת שמות הזקוקים לישועה בבית הכנסת.
לאחר פטירתה הפתאומית של אמה בסוכות תשע"ב (2011), התבקשה על ידי אביה למלא את מקומה.
בחשוון באותה שנה החלה לקבל נשים רבות לעצה וברכה בביתו של אביה בזמני קבלת קהל מסודרים.
מאוחר יותר, בעקבות העומס שנוצר, עברה לקבל קהל בחדר שיוחד לכך בסמוך לעזרת הנשים של בית הכנסת לדרמן הסמוך לבית אביה, שם גם החלה לקיים מדי שבוע, בימי חמישי, טקס הפרשת חלה לכ־300–500 נשים, שבסיומו היא מברכת את המשתתפות.
קולדצקי נוהגת להביא דברי חיזוק מאביה לכינוסי נשים המוניים המתקיימים בחודש אלול ובימי חיזוק שונים ברחבי הארץ.
בתקופת מגפת הקורונה בישראל עודדה חיסונים בכנס נשים טלפוני ובצילום סרטונים המעודדים נשים להתחסן.
לאחר פטירת אביה בט"ו באדר ב' ה'תשפ"ב (18 במרץ 2022), הרחיבה את פעילותה הציבורית, יזמה מסרי חיזוק מצולמים וכינוסים טלפוניים, וכן פגשה בביתה משפחות של חטופי צה"ל שנשבו והוחזקו ברצועת עזה במהלך מלחמת חרבות ברזל, על מנת לחזק ולעודד אותן.
קלודצקי נישאה ב-1976 לרב יצחק קולדצקי – מגיד מישרים מוכר במגזר החרדי, ולזוג 13 ילדים.
לאה פולונסקי (נולדה ב-25 במאי 2002) היא שחיינית ישראלית.
אלופת אירופה (בלגרד 2024) ושותפה לשיא הישראלי במשחה שליחות 4x200 מטר, סגנית אלופת אירופה (בלגרד 2024), זוכת מדליית ארד באליפות המכללות של ארצות הברית (2025) וזוכת מדליית ארד באליפות אירופה לנוער בשחייה (קאזאן 2019) במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
שיאנית ישראל במשחה ל-200 מטר פרפר ובעבר שיאנית ישראל במשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
אלופת ישראל במשחים ל-100 מטר פרפר, 200 מטר פרפר, 100 מטר חזה, 200 מטר חזה, 200 מטר מעורב אישי ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
פולונסקי השחיינית הישראלית הראשונה שזכתה במדליה באליפות המכללות של ארצות הברית.
אחיה הבכור, רון פולונסקי, אף הוא שחיין מצטיין ואלוף ישראל בשחייה לגילו.
בצעירותה השתתפה בחוג ריקודים סלוניים.
היא מתאמנת בקבוצת מכבי חיפה בהדרכתם של חנן שטרלינג ופקה נוקד.
בתחרות רב אומות לנוער שנערכה בלימסול, קפריסין באפריל 2016 זכתה פולונסקי ב-4 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בשיא ישראלי חדש לגילאי 14 של 1:12.71 דקות ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:21.46 דקות.
מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי חדש לגילאי 14 של 2:38.07 דקות ומדליית ארד, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:03.33 דקות.
בתחרות השחייה "גביע קומן" (תחרות שחייה לנוער של מדינות אגן הים התיכון) שנערכה במלטה ביוני אותה שנה זכתה פולונסקי ב-4 מדליות, 1 זהב ו-3 ארד.
מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בשיא גילאי 14 חדש של 1:12.29 דקות ומדליות ארד, במשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי חדש לגילאי 14 של 2:37.21 דקות, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:21.99 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:01.95 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה ביולי 2016 זכתה פולונסקי ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף.
בפסטיבל האולימפי האירופי לנוער שנערך בגיור, הונגריה ביולי 2017 זכתה פולונסקי בשתי מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:16.19 דקות.
תוצאה שמהווה שיא ישראלי לגילאי נוער ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב (2 שחייניות ו-2 שחיינים) בתוצאה של 3:59.99 דקות.
בתחרות "גביע האיגוד" שנערכה באפריל 2018 קבעה פולונסקי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי שיא ישראלי חדש של 4:49.41 דקות, שיפור לשיא בן ה-7 שנים של מרדית בודנר (4:50.69 דקות).
שיא זה החזיק מעמד כשנה ונשבר על ידי אנסטסיה גורבנקו (4:47:58 דקות).
נוסף לכך, היא קבעה במשחה ל-100 מטר פרפר שיא אישי חדש של 1:01.09 דקות ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי שיא אישי חדש של 2:14.76 דקות.
בתחילת יולי אותה שנה ייצגה פולונסקי את ישראל באליפות אירופה לנוער וחודש לאחר מכן באליפות אירופה.
באוקטובר אותה שנה היא ייצגה את ישראל באולימפיאדת הנוער.
באליפות אירופה לנוער שנערכה בקאזאן, רוסיה זכתה פולונסקי במדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 2:14.29 דקות, אחרי זואי ווגלמן מגרמניה (2:13.78 דקות) ואנסטסיה גורבנקו מישראל (2:13.81 דקות).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביוני 2022 סיימה במקום 17 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:13.26 דקות, 6 מאיות השנייה איטי מעלייה לשלב חצי הגמר ובמקום עשירי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם אנסטסיה גורבנקו דריה גולובטי ואביב ברזלי בתוצאה של 3:43.59 דקות.
כשחיינית שלישית היא שחתה את סגנון הפרפר ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 59.42 שניות.
באליפות ארצות הברית הפתוחה שנערכה בגרינסבורו, קרוליינה הצפונית, ארצות הברית ב-2 בדצמבר היא סיימה במקום תשיעי לאחר שניצחה את גמר ב', בתוצאה הרביעית בטיבה באליפות, במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 2:10.80 דקות, שיפור לשיא בין 7 השנים של קרן זיבנר (2:11.04 דקות).
מדליות זהב וכסף באליפות אירופה וקריטריון אולימפי
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד ביוני 2024 זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם אנסטסיסה גורבנקו, דריה גולובטי ואיילה ספיץ בשיא ישראלי חדש של 7:51.83 דקות, לפני הונגריה (7:52.92 דקות) וטורקיה (8:01.58 דקות), כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:58.08 דקות.
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 2:11.18 דקות, אחרי אנסטסיה גורבנקו (2:09.75 דקות) ולפני ברבורה סימנובה מצ'כיה (2:11:48 דקות) ולראשונה בתולדות השחייה הישראלית שתי שחייניות זוכות בשתי המדליות, זהב וכסף וקביעת הקריטריון האולימפי לאולימפיאדת פריז (2024).
מדליית ארד באליפות המכללות של ארצות הברית
באליפות המכללות של ארצות הברית שנערכה בפדרל ויי , וושינגטון ב-20 במרץ 2025 כשחיינית של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי זכתה במדליית ארד במשחה ל-200 יארד מעורב אישי בתוצאה של 1:51.51 דקות, אחרי טורי הסק (1:49.67 דקות) ואלכס וולש (1:50.14 דקות) ובכך הייתה לשחיינית הישראלית הראשונה שזכתה במדליה במסגרת זו.
נוסף לכך, סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 יארד חופשי בתוצאה של 1:41.85 דקות
לאה צמל (נולדה ב-19 ביוני 1945) היא עורכת דין ישראלית, המייצגת אסירים ביטחוניים ופלסטינים המואשמים בפעולות טרור וכן ישראלים ופלסטינים המואשמים באלימות כנגד כוחות צה"ל ומתנחלים.
לאה צמל נולדה בחיפה לצבי ופניה צמל, ילידי פולין ואנשי העלייה החמישית.
למדה משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
במהלך מלחמת ששת הימים התנדבה במסגרת צה"ל לפינוי עולים מאזור הקרבות בירושלים.
אחרי המלחמה השתתפה בסיור של צה"ל ביהודה ושומרון, במסגרתו ראתה פליטים פלסטינים, ולדבריה התפתחה אצלה תודעה פוליטית.
בסוף 1970, הייתה ממקימות התנועה לשחרור האישה.
צמל הייתה חברת מצפן ושם פגשה את מיכאל ורשבסקי בן זוגה לחיים ולהם שני ילדים.
ב-1971 עשתה צמל את ההתמחות אצל עורכת הדין פליציה לנגר.
ב-1972 ייצגה לראשונה קבוצה של פלסטינים וישראלים תומכי אש"ף, שהואשמו שנסעו לסוריה לאימוני גרילה.
המפורסם מחברי הקבוצה הוא אודי אדיב.
צמל מתארת שבמהלך המשפט כונתה בוגדת והותקפה מילולית.
ביולי 1977, בית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ (בג"ץ 139/77) קבע כי צמל לא יכולה לייצג בבתי דין צבאיים מאחר שהיא חלק מ, ומשכך ישנה בעיה בחשיפתה למידע ביטחוני מסווג.
צמל ייצגה, במהלך 40 שנה, ישראלים ופלסטינים בבתי דין צבאיים ואזרחיים ובהם מבצעי הלינץ' ברמאללה, אחמד סעדאת, עזרא נאווי ואחרים.
לפי תפיסתה, לקוחותיה הפלסטינים הם .
ב-1993 סרבה לגנות פגיעה במתנחלים ואמרה שאינה מתנגדת לפגיעה בחייהם.
ב-1992 ייצגה את 415 אנשי החמאס שגורשו ללבנון בעתירות לבג"ץ.
העתירה הראשונה השהתה את הגירוש ולאחר הדיון השני הגירוש אושר.
צמל הייתה אחת העותרות בעתירות לבג"ץ נגד עינויים שהביאו בסופו של דבר על איסור שימוש בסדרה של שיטות חקירה אלימות ובבג"ץ בנושא מתקן הכליאה והמאסר 1391.
ייצגה את אחמד מנאסרה ב-2015. ייצגה את חבר הכנסת באסל גטאס מבל"ד שהורשע בעסקת טיעון בהברחת טלפונים ניידים לאסירים ביטחוניים בשנים 2016–2017. בשנת 2019, ייצגה את משפחת רוצחה של אורי אנסבכר, שערערה על הכוונה להרוס את ביתו.
בפברואר 2022 בפסק הדין של בג"ץ ביקר השופט יוסף אלרון את צמל שייצגה את משפחת המחבל שרצח את יהודה דימנטמן, בשל השוואה שערכה בין אם הרוצח ואלמנתו של דימנטמן.
צמל חברה ב"בית הדין העממי הקבוע" , כחברה מפלסטין.
במערכות בחירות אלו הצבתה הייתה סמלית ובמקומות לא ריאליים במכוון.
ב-1996 קיבלה צמל, יחד עם המרכז הפלסטיני לזכויות האדם, את הפרס "חירות, שוויון, אחווה", פרס זכויות האדם החשוב ביותר שניתן על ידי ממשלת צרפת.
ב-2005 זכתה צמל ביחד עם עורך דין מוחמד נעאמה בפרס על שם הנס ליטן מטעם איגוד עורכי הדין הדמוקרטיים הגרמנים והאירופאיים.
בשנת 1999 הופק סרט ששמו "פרקליטה ללא גבולות", המתעד את מפעל חייה.
בפסטיבל דוקאביב 2019 זכה סרט תעודה אודותיה, "לאה צמל, עורכת דין" בפרס הסרט הטוב ביותר.
הסרט, ובמיוחד הזכייה שלו, גרמו לסערה ציבורית.
עיקר המחאה כוון נגד מפעל הפיס אשר העביר מענק בסך 150 אלף ש"ח ליוצרי הסרט במסגרת תמיכתו במפעלי תרבות ישראליים.
אחרי מספר ימים של מחאות בפתח משרדיו, מפעל הפיס הודיע כי יבחן את המענק לסרט ויבטל את המענקים לסרטים הזוכים בשנים הבאות.
הסרט זכה בפרס אמי לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 2021.
ב-2019 שר המשפטים, אמיר אוחנה (הליכוד), הורה לבדוק את חוקיות העסקתה של לאה צמל בסנגוריה הציבורית.
בעקבות הפניה, קבע יועץ השר עו"ד משה שוחטמן, שלשר אין סמכות בעניין אולם הוא בוחר להעביר את הפנייה לסניגור הארצי שיבחן התבטאויות אלו.
שנה לאחר מכן, לאה צמל הייתה אמורה להתמנות לכהונה נוספת כיושבת ראש ועדת בתי המשפט הצבאיים של לשכת עורכי הדין במחוז ירושלים, אולם הוחלט להקפיא את המינוי.
לאה פורת-גור (1922 – 8 בספטמבר 1980) הייתה קריינית ועורכת רדיו, קונסול לענייני תרבות וראשת המועצה לתרבות ואמנות במשרד החינוך והתרבות.
לאה פורת-גור נולדה בצ'רנוביץ, רומניה ועלתה לארץ-ישראל בשנת 1935. גדלה בירושלים ולמדה באוניברסיטה העברית.
החלה לעבוד ברדיו ב-1943: כעורכת תוכניות לנוער וכקריינית ברשת הרדיו המנדטורית שירות השידור של פלשתינה (א"י) - קול ירושלים והמשיכה לעבוד ברדיו בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל.
ב-1951 התמנתה למפקחת קול ישראל בתל אביב וב-1955 התמנתה לסגנית מנהל התוכניות.
ב-1961 התמנתה למנהלת התוכניות, עד לפרישתה ב-1968. בתפקידיה בקול ישראל פרצה דרך בהיותה האישה הראשונה בתפקידי ניהול שונים שמילאה.
בשנים 1970-1968 כיהנה כקונסולית לענייני תרבות בארצות הברית.
בין השנים 1970 ל-1980 כיהנה כמנהלת האגף לתרבות ולאמנות ויו"ר המועצה הציבורית לתרבות ואמנות במשרד החינוך והתרבות.
פורת-גור הייתה יו"ר המועצה הציבורית הראשונה של להקת בת-שבע.
מדי שנה נערכת תחרות הפרס על שם לאה פורת-גור ללהקות חובבים באמנויות הבמה, מטעם מינהל התרבות במשרד התרבות והספורט, החברה למתנ"סים ומשפחת פורת-גור.
על שמה רחוב בבאר שבע ובירושלים.
הייתה נשואה ליצחק גור, אמם של נמרוד ואפרת.
לאה רפאלי (צנציפר) (ה'תרס"א, 1901 - י"ח באב ה'תשל"ט, 11 באוגוסט 1979) הייתה שחקנית, אמנית תיאטרון, קריינית, משוררת וכותבת פיליטונים רוסייה-ישראלית.
פעילת צעירי ציון והחלוץ ואסירת ציון.
במקצועה עסקה כרוקחת והייתה מחלוצי הרוקחות בארץ ישראל.
נולדה בנוול למנחם מנדל ליין (ממשפחת חן) בן משה לייב ליין בנו של הרב פרץ חן, ולחנה בת איסר קלאצקין, אחיו של הרב אליהו קלאצקין, משפחת חסידי חב"ד.
למדה בגימנסיה עד 1917, ואז נסעה לפטרוגראד, שם השתלמה ברוקחות באקדמיה המדיצינית הצבאית.
ב-1919 נבחנה לתיאטרון היהודי הממלכתי אצל אלכסיי גרנובסקי והתקבלה עם עוד מספר שחקנים מתוך 75 נבחנים.
לאה לא התחברה להגותו של גרנובסקי, שקידש את התנועה הפיזית החיצונית כעיקר התיאטרון, ולאחר זמן נטשה אותו.
בהמשך נבחנה לסטודיו לאמנות התיאטרון על שם שלום עליכם בראשות אלכסיי דיקי, שם למדה שנתיים.
ב-1921 נאסרה באשמת פעילות של צעירי ציון והחלוץ בדירתה המשותפת עם אחותה מרים.
היא הוגלתה לאוראל, וכעבור שנה וחצי ב-1926 הורשתה לעזוב את ברית המועצות ולעלות לישראל, בה עברה את קשיי הקליטה של החלוצים.
באותה שנה נישאה לאריה רפאלי (צנציפר).
היא עסקה כרוקחת בקופת חולים בתל אביב, וכשרכשה את השפה העברית עסקה בקריינות בנשפים אמנותיים, ברדיו ובהופעות יחיד שערכה כערבי שירה ומשחק.
ב-1964 שהתה בארצות הברית ובקנדה, שם ערכה ערבים והופיעה ברדיו בניו יורק ומונטריאול.
במוסקבה כתבה שירים ופרודיות על גירוש מוסקבה והם נפוצו בעיתונות המקומית, בישראל כתבה פיליטונים בעיתונים שונים כ"איתנים" ו"בינינו".
לאה קוק (נולדה ב-1 באוגוסט 1959) היא רבנית ודרשנית חרדית ישראלית.
נולדה וגדלה בבני ברק, לרב יצחק זילברשטיין ולרבנית עליזה שושנה, בתו של הרב יוסף שלום אלישיב.
הושפעה מאמה ומדודתה הרבנית בת-שבע קניבסקי.
נישאה לרב דב איסר הכהן קוק בנו של הרב נחום קוק תלמיד ישיבת פוניביז', לאחר נישואיו פנה גם ללימודי קבלה והפך למקובל מפורסם.
בשנות ה-80 עברה יחד עם בעלה לטבריה.
הם אימצו הגייה ספרדית בנוסח התפילה והחלה במסירת שיעורים בקירוב תלמידות ובהחזרה בתשובה.
מרבית תלמידותיה ושומעות לקחה הן בעלות תשובה.
היא אם ל-14 ילדים, ביניהם הרבנית בת שבע קוק, גם היא דרשנית בולטת הנוקטת בקו עדכני יותר.
הסרט התיעודי "התיקון" צולם על חייה והיא עומדת במרכזו.
לאה פדידה בן-שיטרית (נולדה ב-6 בספטמבר 1968) היא פוליטיקאית ישראלית שכיהנה כחברת כנסת מטעם מפלגת העבודה, כמשנה לראש עיריית יקנעם עילית ובכירה בקרן הקיימת לישראל.
פדידה נולדה בחיפה לאם שהייתה עולה חדשה מרומניה ולאב שעלה לישראל ממרוקו.
היא גדלה בשכונת נוה פז ברחוב חטיבת כרמלי בעיר והייתה חברה בתנועת הנוער בית"ר.
את שירותה בצה"ל עשתה כמדריכת נוער בגדנ"ע.
ב-1990 עברה להתגורר ביקנעם עלית.
היא בעלת תואר ראשון במדעי החברה והרוח מהאוניברסיטה הפתוחה ותואר שני בהצטיינות יתרה במדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב.
ב-1988 החלה לעבוד בקק"ל כמדריכת טיולים.
בהמשך, מונתה למנהלת תחום חינוך במרחב הצפון של הקרן, מנהלת במדור קהילה ויער במרחב צפון, ומרכזת פרויקטים ארציים.
בדצמבר 2016 מונתה לדוברת הקרן קיימת לישראל.
ב-2017 קודמה לתפקיד חדש במסגרת עבודתה בארגון ומונתה לניהול אגף קשרי ציבור וקהילה ויו"ר מינהלת שנת ה-115 של הקרן.
באופן זה, למעשה, הקרן הקיימת שימשה מקום עבודתה היחיד בשכר, מאז השתחררה מהצבא ועד לכניסתה לכנסת.
ב-1999 נבחרה למועצת יקנעם עלית, בסיעתו של סימון אלפסי.
במסגרת התפקיד הובילה ועדות שונות: ועדת החינוך, הוועדה לתכנון ובניה, הוועדה לקידום מעמד האישה והוועדה לאיכות הסביבה.
כיהנה בהתנדבות כמשנה לראש העיר, יושבת ראש דירקטוריון רשת המרכזים הקהילתיים של יקנעם, יושבת ראש מועצת הנשים העירונית, ודירקטורית בחברה הכלכלית של יקנעם.
בנוסף הייתה בין היוזמים להקמת היחידה לקידום והעצמת נשים ביקנעם ובאזור העמקים "פורום נשות העסקים", ועמדה בראש היחידה.
כחברת מועצה יזמה תוכנית להתאמת שעות פעילות הצהרונים במועצה לבין שעות העבודה במשק ונמנתה עם יוזמי הקמתה של שלוחת האוניברסיטה הפתוחה ביקנעם.
עומדת בראש אגף החברות של מפלגת העבודה והייתה ב-2007 ממקימות חוג חברות המפלגה "עת נשים".
בנוסף כיהנה כחברת הנהלה ודירקטוריון בגופים ציבוריים שונים: עמותת כ"ן, ועדת היגוי ארצית לזכויות אזרחים ותיקים, מרכז השלטון המקומי ודירקטורית קרן ברל כצנלסון.
ביולי 2017 נבחרה לכהן כחברה בבית נבחרי ההסתדרות כנציגת סיעת העבודה.
משמשת כראש אגף נשים במפלגת העבודה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-19 התמודדה בפריימריז ונבחרה במקום ה-32 ברשימת העבודה לכנסת.
היא קודמה למקום ה-31 בשל התפטרותו של עמיר פרץ מן הרשימה, אולם לא נכנסה לכנסת.
בפריימריז במפלגת העבודה שנערכו לקראת הבחירות לכנסת העשרים ב-2014, הגיעה פדידה למקום ה-27 ברשימת המחנה הציוני וגם בפעם הזאת, לא נכנסה לכנסת לאחר הבחירות.
יומיים לאחר מכן החלה פדידה את כהונתה כחברת כנסת.
בבחירות לכנסת ה-21 שובצה במקום ה-19 ברשימת העבודה ולא נכנסה לכנסת.
לקראת הבחירות המוניציפליות של 2023 (שנדחו ל-2024), הודיע ראש העיר הוותיק של יקנעם, סימון אלפסי, שלא יתמודד שוב.
פדידה הודיעה אז על ריצה לראשות העיר מטעם מפלגת העבודה, במסגרת הסיעה של אלפסי.
בהמשך הודיעו גם מפלגות "הליכוד" ו"תקווה חדשה" על התמיכה בפדידה.
פדידה נשואה ואם לבן ולבת.
לאה נוּדֶלמן (נולדה ב-11 במאי 1955) היא שחמטאית ישראלית שזכתה במדליית זהב קבוצתית ואישית (לוח עתודה ראשון) באולימפיאדת השחמט כחברת נבחרת ישראל (חיפה 1976).
לאה נודלמן נולדה בסימפרופול שבחצי האי קרים, אוקראינה הסובייטית.
היא התאמנה בשחמט אצל ולדימיר אלתרמן .
בשנים 1968–1970 זכתה באליפות אוקראינה בשחמט בהתכתבות.
בינואר 1972 סיימה במקום שביעי באליפות ברית המועצות לנוער שנערכה בצ'רניהיב שבאוקראינה.
בהמשך אותה שנה, בגיל 17, עלתה לישראל עם משפחתה והתגוררה בבאר שבע.
במאי 1976, בתחרות שנערכה בשוודיה, גברה נודלמן על טטיאנה פומינה, סגנית אלופת ברית המועצות שזכתה בתחרות עצמה.
בשנים האחרונות היא מתגוררת בצרפת.
לאה עוז (26 ביוני 1965, כ"ט בסיוון ה'תשכ"ה – 29 בדצמבר 1996, י"ט בטבת ה'תשנ"ז) הייתה שדרנית רדיו ומנחת טלוויזיה ישראלית.
נולדה כלאה אוזבכר לישראל אוזבכר.
בילדותה השתתפה בפעילות "בימת הנוער" ברחובות, שהפעילה איה לביא.
הייתה בזוגיות עם חיים צינוביץ' ולאחר מכן נישאה לצדוק מלר, והשניים התגוררו בכפר אביב.
ב-29 בדצמבר 1996 לב שמה קץ לחייה, ונקברה בבית העלמין הישן ברחובות.
בשנים 1985–1988 הגישה את התוכנית "לא על הלוף לבדו" בגלי צה"ל.
בין השנים 1990–1993 הגישה את התוכנית "סיאנס" ברשת ג'.
בשנים 1994–1996 הגישה את התוכנית "קולה של אמא" בגלי צה"ל ובמקביל את התכנית "גלגלאה" בגלגל"צ.
בשנים 1987–1988 הנחתה נקודת שידור בתוכנית הטלוויזיה "רואים 6/6" בטלוויזיה החינוכית.
ב-1991 הנחתה בערוץ הראשון את תוכנית הטלוויזיה "עד פופ".
היא פוטרה מהגשת התוכנית אחרי זמן קצר.
לאה צמל, עורכת דין הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 2019 מאת רחל לאה ג'ונס ופיליפ בלאיש, המתעד את עורכת הדין הישראלית לאה צמל.
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה עולמית בפסטיבל הסרטים סאנדנס בשנת 2019, בו היה מועמד לפרס הסרט התיעודי העולמי הטוב ביותר.
הסרט הוקרן בפסטיבלי קולנוע שונים נוספים ברחבי העולם.
בישראל, הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל דוקאביב לשנת 2019. ב-30 ביוני 2019 הסרט שודר לראשונה בערוץ HOT8.
ב-29 בספטמבר 2021, זכה הסרט בפרס לסרט התיעודי הטוב ביותר בטקס האמי ליצירה חדשותית.
לאה צמל היא עורכת דין ישראלית ותיקה המייצגת מחבלים פלסטינים בבתי המשפט בישראל במשך כחמישה עשורים.
לעיתים קרובות, צמל מוצאת עצמה סופגת ביקורת חריפה בעיתונות ובדעת הקהל הישראליים, אך לדבריה היא נותרת איתנה ואופטימית באמונתה שניתן יהיה לשרת את הצדק.
הסרט עוקב אחר פעולותיה של צמל במסגרת אחדים מתיקיה, לרבות הגנה על קטין בן 13 המואשם בניסיון רצח, וכן הגנה על בעלה מיכאל ורשבסקי שהואשם בבגידה במדינה.
קטעי אנימציה מסתירים את זהותם של הנאשמים.
בפסטיבל דוקאביב לשנת 2019 זכה בסרט בפרס הסרט הטוב ביותר.
הסרט זכה בפרס הווארד גילמן בשווי 70 אלף ש"ח, ובמענק מטעם מפעל הפיס בסך 150 אלף ש"ח.
הסרט היה מועמד לשני פרסי אמי לחדשות ולתעודה ל.
וזכה בפרס סרט התעודה הטוב ביותר.
הסרט מחזיק בדירוג של 100% ביקורות חיוביות באתר Rotten Tomatoes, על פי 7 ביקורות, בהן בהוליווד ריפורטר וב-Sight & Sound.
הסרט הוקרן בפסטיבלי קולנוע שונים נוספים ברחבי העולם, לרבות בהונג קונג, ז'נבה, טורונטו, מוסקבה, מינכן, סלוניקי, קופנהגן וקרקוב.
בישראל זכה הסרט בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל דוקאביב לשנת 2019. ב-30 ביוני 2019 הסרט שודר לראשונה בערוץ HOT8.
היו שהחרימו את הסרט בטענה שמי שתומכת ומגנה על מחבלים אינה ראויה לסרט שיתמוך בה.
ארגון "בצלמו" פנה לשרת התרבות מירי רגב ולראש עיריית מעלות-תרשיחא בבקשה לבטל את הקרנת הסרט בהיכל התרבות בעיר, וההקרנה בוטלה.
בעקבות פנייה של האגודה לזכויות האזרח בישראל קבעה המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, דינה זילבר, שביטול הקרנת הסרט אינו חוקי, ומהווה פגיעה בחופש הביטוי.
כתחליף להקרנה שבוטלה הוקרן הסרט בקיבוץ כברי הסמוך.
הקרנת הסרט במעלות, מחוץ להיכל התרבות, הופסקה לבקשת המשטרה, עקב הפרעות של מפגינים אנשי ימין.
גם הקרנה שתוכננה להיערך בחולון בוטלה בעקבות לחץ ציבורי.
סערת ביטול התמיכה של מפעל הפיס בדוקאביב
זכייתו של הסרט בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל דוקאביב בשנת 2019 עוררה סערה ציבורית, עקב פעילותה של צמל כעורכת דין המייצגת אסירים ביטחוניים וטרוריסטים פלסטינים.
עיקר המחאה כוון נגד מפעל הפיס, שהעביר מענק בסך 150,000 ש"ח ליוצרי הסרט, במסגרת תמיכתו במפעלי תרבות ישראליים.
אחרי מספר ימים של מחאות בפתח משרדיו, בהובלת ארגון "אם תרצו", ב-27 ביוני 2019 הודיע מפעל הפיס כי יבחן את המענק לסרט וכי החליט לבטל את המענקים לסרטים הזוכים בשנים הבאות.
ב-19 בספטמבר 2019 הודיע מפעל הפיס כי הוא חוזר בו מההחלטה להפסיק את התמיכה בפסטיבל דוקאביב, ומארגני הפסטיבל הודיעו כי יעבירו אותו לקמפיין האוסקר של הסרט "לאה צמל, עורכת דין".
ב-17 בדצמבר 2019 פורסם כי האקדמיה האמריקאית לקולנוע החליטה לכלול את "לאה צמל, עורכת דין" ברשימת 15 הסרטים שמועמדים לפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר בטקס שהתקיים בפברואר 2020. סך הכל 159 סרטים הגישו מועמדות, מתוכם 15 עברו את הסינון הראשוני.
לאה שלנגר (10 בפברואר 1932 – 7 במרץ 2023) הייתה שחקנית, זמרת, עיתונאית, שדרנית רדיו, ומתרגמת ישראלית.
נולדה לחיה וברל שלנגר בקאליש שבפולין.
בגיל 7, אחרי פלישת הגרמנים לפולין, ברחה משפחתה מזרחה.
בשנת 1946, חזרה לפולין, לביילבה שבשלזיה תחתית.
כישוריה של שלנגר כזמרת וכשחקנית התבלטו כבר בהיותה נערה, כאשר שרה כסולנית במקהלה ושיחקה בחוג דרמה.
ההצגה הראשונה בפולנית בה שיחקה את התפקיד הראשי, נקראה ZAGŁADA ESKADRY (חורבן צי המלחמה).
שלנגר למדה תיאטרון ובימוי אצל מורים מהאקדמיה הממלכתית לתיאטרון וקולנוע בקראקוב.
ב-1955 קיבלה שלנגר ממשרד התרבות והאמנות בוורשה את תעודת סיום הלימודים והתקבלה רשמית לאיגוד השחקנים.
כמו כן, למדה שלנגר זימרה ופסנתר באקדמיה למוזיקה בוורוצלב.
שלנגר הקליטה שירים בפולנית ששודרו ברדיו הפולני.
בין השנים 1953–1957 הופיעה שלנגר בתיאטרון הממלכתי ע"ש אסתר-רחל קמינסקה בפולין בשפת היידיש ושיחקה בהצגות "צוליב א שמעק טאבעק" (בגלל הרחת טבק) מאת י.ל.
פרץ, "די באבע דערציילט" (הסבתא מספרת), "ארשין מאלאלאן", "די ברויט מיל" (טחנת הקמח), "טוביה החולב" ועוד.
בשנת 1957 עלתה שלנגר לישראל.
בישראל המשיכה לשיר ולשחק ביידיש תפקידים ראשיים לצדם של אמנים כמו יוסף בולוף, שמעון דז'יגאן וישראל שומאכר, זיגמונט טורקוב ויעקב בן עמי.
הופעתה הראשונה בעברית הייתה שבוע לאחר עלייתה באוהל-שם בתל אביב, מול קהל של 800 איש.
לאורך השנים, הוציאה שלנגר מספר אלבומים עם שירים ביידיש, בפולנית ובעברית, כן יצאה לסיבובי הופעות בכל העולם.
נעמי שמר תרגמה ליידיש את השיר "ירושלים של זהב" במיוחד עבורה ולאה הקליטה אותו עם תזמורת קול ישראל באישורה.
שלנגר הוזמנה לככב בלונדון במחזמר ביידיש "זמר הג'ז" ויצאה לסיור הצגות בארגנטינה, ברזיל, ונצואלה, אורוגוואי, מקסיקו, קנדה ועוד.
בשנת 1970 שיחקה שלנגר בתיאטרון של אברהם דשא פשנל.
לאחר מכן, המשיכה לשחק בעברית בתיאטראות: הבימה, תיאטרון חיפה, תיאטרון באר שבע והקאמרי.
בנוסף, העלתה הצגת יחיד עם "שיר השירים" של שלום עליכם והופיעה עמה בפסטיבל ישראל בירושלים ובפסטיבלים בינלאומיים בברלין, קראקוב, מינכן, ציריך, אדינבורו ועוד.
כמו כן שיחקה שלנגר בסרטים וכן בפרסומות בטלוויזיה וברדיו.
שלנגר עבדה כ-30 שנה בקול ישראל כעורכת ומגישה של תוכניות ביידיש על אמנות ותרבות ("הכול ביידיש") ושידרה גם תוכניות ביידיש לרדיו בניו יורק.
לתוכניות אילו ראיינה בין היתר פוליטיקאים, סופרים ומשוררים.
שלנגר הייתה כתבת בעיתונים ביידיש "המילה היידית" בוורשה (דאס יידישע ווארט), "THE YIDDISH DAILY FORWARD" בניו יורק ובהמשך כתבה בעיתון האינטרנטי "Yiddish Branzhe" / "יידיש בראנזשע".
בנוסף לכך, תרגמה שלנגר מספר מחזות ליידיש ואת מדריך השמע עבור המוזיאון לתולדות יהודי פולין בוורשה.
נתנה הרצאות בסמינרים ליידיש בישראל ובמחוצה לה והקליטה עבור הספרייה לעיוורים 300 ספרים ביידיש.
נישאה לשחקן אברהם שוואלב, שנפטר בשנת 1987 מהתקף לב.
ב-7 במרץ 2023, בגיל 91, היא נפטרה במרכז רפואי מאיר בכפר סבא.
צוליב א שמעק טאבעק (בגלל הרחת טבק)
די באבע דערציילט (הסבתא מספרת)
די ברויט מיל (טחנת הקמח)
טוביה דער מילכיקער (טוביה החולב)
דער טויט פון א וואיאז'אר (מות הסוכן)
שיקאגא ביי נאכט (שיקגו בלילה)
שא, שא, דער שלום גייט (שקט, שקט, השלום מגיע)