tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנובמבר 1957 נסע המלך מוחמד החמישי לוושינגטון הבירה, כדי לקבל שיחת טלפון רשמית מהנשיא דוויט אייזנהאואר.
שנתיים לאחר מכן, סגן הנשיא, ריצ'רד ניקסון, נסע לרבאט כדי להיפגש עם המלך.
ב-1961 עשה המלך חסן השני, יורשו של מוחמד החמישי, מספר ביקורים דיפלומטיים בארצות הברית כדי לנאום עם הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי.
המלך חסן השני מאוחר יותר נסע לוושינגטון ונפגש את הנשיאים לינדון ג'ונסון, ג'ימי קרטר, רונלד רייגן, ג'ורג' הרברט ווקר בוש וביל קלינטון.
במהלך המלחמה הקרה, מרוקו נותרה נייטרלית.
אולם, בניגוד לרוב המדינות הערביות האחרות, הראתה מרוקו אהדה פרו-מערבית.
ואכן, חודש לאחר שניהל תרגילים צבאיים משותפים עם מרוקו מול חופי סהרה המערבית ב-1986, ביקר במרוקו מזכיר ההגנה דאז, קספר ויינברגר, כדי להודות למלך חסן השני על מאמציו בתהליך השלום בין מדינת ישראל ומדינות ערב.
במישור הצבאי, חתמה מרוקו על הסכמים עם ממשלת ארצות הברית, המאפשרים לכוחות המזוינים של ארצות הברית גישה וזכויות מעבר לבסיסי חיל האוויר של ארצות הברית במרוקו.
הנשיא קלינטון טס אישית לרבאט ביולי 1999 כדי להשתתף בהלווייתו של המלך חסן השני, ולהיפגש עם יורשו, המלך מוחמד השישי.
בשיחה בין השניים, הבהיר המלך מוחמד השישי כי הוא רוצה להמשיך את הידידות בת מאות השנים עם ארצות הברית.
בנאומו הראשון כמלך בשנת 1999 תמך המלך מוחמד השישי במדיניותו של אביו להגנה על שלמותה הטריטוריאלית של האומה וחיזוק הקשרים עם מדינות אפריקה, ובנות בריתה של מרוקו באירופה ובאמריקה.
שנה לאחר מכן, קיים המלך מוחמד השישי את ביקורו הרשמי הראשון בוושינגטון.
עם תחילת המאה ה-21, שתי המדינות הפכו לבעלות ברית קרובות במלחמה בטרור.
מרוקו הייתה בין המדינות הערביות והמוסלמיות הראשונות שהוקיעו את פיגועי 11 בספטמבר בארצות הברית והכריזו על הזדהות עם העם האמריקני במלחמה בטרור.
ב-10 בדצמבר 2020, הכריז נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על כוונתו להכיר בריבונות מרוקו על סהרה המערבית.
על אף שההכרזה בוצעה חודש לאחר הפסדו של טראמפ בבחירות לנשיאות שנערכו ב-2020 הודיע הממשל המחליף בראשות ג'ו ביידן כי אין בכוונתם לבטל את ההכרה של ממשל טראמפ בריבונות מרוקו בסהרה המערבית.
יחסי ארצות הברית–סמואה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין מדינת סמואה העצמאית.
על פי מחלקת החוץ האמריקאית היחסים בין שתי המדינות הם "לבביים וחמים".
מאז שנת 1967 ארצות הברית תומכת בסמואה כלכלית וחברתית באמצעות מתנדבים מטעם צבא ארצות הברית המגיעים לסמואה ומגישים עזרה בתחומי החינוך והביטחון.
כיום פועלים בסמואה 30 מתנדבים אמריקאים בלבד, אך בתקופות מתוחות מבחינה פוליטית וקשות מבחינה הומניטרית יכול מספר המתנדבים להגיע ל-1,700. בתחום החינוך השפיעה ארצות הברית על לימוד השפות בבתי הספר, והביאה להוספת לימוד השפה האנגלית לתוכנית הלימודים במדינה כשפה שנייה.
ארצות הברית כמעט ואינה מגישה עזרה לסמואה מלבד בתחומים אלה.
שגרירות ארצות הברית בסמואה היא שגרירות מהסוג הקטן ביותר שקיים בעולם – שגרירות אותה מאייש פקיד אחד בלבד לשירותים קונסולריים.
קיימות שגרירויות "אדם אחד" של ארצות הברית גם במקומות נידחים נוספים.
השגריר האמריקאי הנוכחי לניו זילנד ולסמואה (תושב ולינגטון) הוא דייוויד הואבנר.
בשנת 2012 ארצות הברית וסמואה חתמו על הסכם בנוגע לכל האזור הימי הקרוב לסמואה.
יחסי ארצות הברית – עיראק הם היחסים הדיפלומטים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה העיראקית.
היחסים בין שתי המדינות החלו לראשונה כאשר ארצות הברית הכירה בעיראק ב-9 בינואר 1930 עם חתימת האמנה האנגלו-אמריקאית-עיראקית בלונדון על ידי שגריר ארצות הברית בממלכה המאוחדת.
כיום, בין ארצות הברית לבין הרפובליקה העיראקית מתקיימים יחסים הדדיים.
בנוסף, ארצות הברית מסייעת במיליוני דולרים בשנה לכוחות המזוינים של עיראק ומספקת הכשרה לחיילים.
האינטראקציה המסחרית עם האימפריה העות'מאנית (שכללה את עיראק המודרנית) החלה בסוף המאה ה-18. עם פירוק האימפריה העות'מאנית לאחר מלחמת העולם הראשונה, ארצות הברית תמכה בכך שעיראק תהפוך למדינה עצמאית ולא תישאר כמושבה.
ב-9 בינואר 1930, הכירה ארצות הברית בעיראק לאחר ששגרירה בממלכה המאוחדת חתם על האמנה האנגלו-אמריקאית-עיראקית.
ב-1946, ארצות הברית פתחה את שגרירותה בבגדאד בירת עיראק.
ב-28 במאי 1958, הכירה ארצות הברית באיחוד הערבי שנוצר בין עיראק לממלכה הירדנית האשמית.
היחסים בין ארצות הברית לבין ממשלת קאסם 1958–1963
היחסים בין ארצות הברית לבין עיראק התמתחו לאחר הפלת המלוכה העיראקית ב-14 ביולי 1958, שהביאה להכרזה על ממשלה רפובליקנית בראשותו של תא"ל עבד אל-כרים קאסם.
היחסים בין ארצות הברית לעיראק הפכו למתוחים לאחר הדחת שושלת המלוכה העיראקית ב-14 ביולי 1958, שהובילה להקמת ממשלה רפובליקנית בהנהגת עבד אל-כרים קאסם.
המנהיג החזק ביותר של הממשלה החדשה היה מזכיר מפלגת הבעת', עלי סלאח אל-סעדי, ששלט בצבא וארגן טבח של מאות – אולי אלפי – חשודים בקומוניזם ומתנגדים פוליטיים מיד לאחר ההפיכה.
הקרבות החלו שוב ב-10 ביוני, כשממשלת עיראק – ששלחה 45,000 חיילים אל כורדיסטן – עצרה חברים במשלחת הכורדית והכריזה על שלטון צבאי בצפון עיראק.
ממשלת הבעת' קרסה בנובמבר 1963, בגלל שאלת האיחוד עם סוריה (בה פלג מתחרה של מפלגת הבעת' תפס שליטה במרץ), ופעולותיו הקיצוניות של הצבא העיראקי.
היחסים בין עיראק לבין ממשל ג'ונסון
תחת נשיאותו של עבד א-סלאם עארף, היחסים בין ארצות הברית לבין עיראק היו הקרובים ביותר מאז ההפיכה ב-1958. בעקבות התבוסה הערבית במלחמת ששת הימים ב-1967, נפלה ממשלתו המתונה של עארף.
ב-10 ביוני 1967, עזב שגריר ארצות הברית בבגדאד את עיראק ונסגרה שגרירות ארצות הברית בבגדאד.
לאחר מכן, דיפלומטים אמריקאים זוטרים, עבדו בשגרירות בלגיה בבגדאד.
לאחר זמן קצר, הופסקו לחלוטין היחסים הדיפלומטים בין שתי המדינות ועד 1972, התקיימו מעט מאוד מגעים בין גורמים אמריקאים לגורמים עיראקים.
ביוני 1968, העבירה השגרירות הבלגית לפקידים עיראקים מסר ממחלקת המדינה, לפיה ארצות הברית מוכנה לנרמל את היחסים עם עיראק בתמורה לפיצוי עיראקי על הנזק שנגרם לקונסוליה והשגרירות האמריקאית בעיראק, וקץ לחרם העיראקי על סחורות אמריקאיות שהחל לאחר הניצחון הישראלי במלחמת ששת הימים.
הפעולות האיראניות נגד עיראק והסכם מרץ
כאשר עיראק הוציאה להורג בפומבי 9 יהודים עיראקים בסוף ינואר 1969, ממשל ניקסון ביקש לעכב את ההוצאות להורג על ידי שכנוע בעלות הברית של ארצות הברית.
לאחר ההוצאות להורג, ארצות הברית גינתה בחריפות את המהלך ושגרירה באו"ם פנה למועצת הביטחון של האו"ם.
לאחר שבריטניה נסוגה מהמפרץ הפרסי, ניסה הנשיא ניקסון לבנות דומיננטיות איראנית עם השאה האיראני, מוחמד רזא שאה פהלווי.
השאה ראה במפלגה הבעת' העיראקית "חבורה של בריונים רוצחים".
בעקבות פעולותיה הפרובוקטיביות של איראן בינואר 1969, ביקש השאה להעניש את איראן ואולי אף לזכות בריבונות איראנית חלקית על נתיב המים של שאט אל-ערבי, שעליו העניקה אמנת 1937, ריבונות עיראקית כמעט מוחלטת.
בתחילת מרץ הנחה השאה את בעלי בריתו הכורדים לתקוף את מתקני חברת הנפט העיראקית סביב כרכוכ ומוסול וגרם לעיראק נזק של מיליוני דולרים.
פעולותיו התוקפניות של השאה, הביאו את עיראק לחתור לסיום המלחמה עם הכורדים.
בסוף 1969, נשלח סאדאם חוסיין לנהל משא ומתן עם הכורדים בשם ממשלת עיראק.
ההודעה על המשא ומתן הרגיזה את השאה שביצע בינואר 1970, ניסיון הפיכה כושלת נגד עיראק.
במרץ אותה שנה, ההסכם בין הכורדים לממשלת עיראק, אשר כונה "הסכם מרץ", נחתם, דבר אשר אפשר הקמת אוטונומיה כורדית.
היו טוענים למעורבות אמריקנית בניסיון ההפיכה הכושלת בינואר 1970, אשר היה מורכב גם ממפלגות אופוזיציה בעיראק.
בתגובה להאשמות, הכחישה ארצות הברית את מעורבותה.
לאחר "הסכם מרץ", ניסו גורמים איראנים וישראלים לשכנע את הנשיא ניקסון שההסכם נועד לאפשר לסובייטים לשחרר את הצבא העיראקי על מנת לתקוף את איראן וישראל.
בסוף 1971, יחסי עיראק-ברית המועצות השתפרו במהירות וברית המועצות סיפקה סיוע צבאי של כ-750 מיליון דולרים לצבא עיראק.
ארצות הברית מצדה סיפקה סיוע של כ-20 מיליון דולרים לכורדים.
לאחר הסכם השלום בין מצרים לישראל שהובילה ארצות הברית, עיראק הובילה את ההצעה בליגה הערבית לגרש את מצרים, אך הדאגה למהפכה אסלאמית באיראן ולפלישה הסובייטית לאפגניסטן הובילה את עיראק לבחון מחדש את יחסיה עם ארצות הברית.
דבר זה, הוביל לחמימות ביחסים בין ארצות הברית לעיראק.
כאשר ארצות הברית הובילה ב-1984 אמברגו על איראן, עיראק הובילה מהלכים לסיום המלחמה בינה לבין איראן, דבר שהוביל את ארצות הברית שלא לעשות אמברגו כנגדה ובנובמבר אותה שנה, ארצות הברית חידשה את יחסיה עם עיראק לאחר 17 שנים.
ב-1986, היחסים נהיו מתוחים כאשר התגלה שארצות הברית מכרה נשק בחשאי לאיראן ב-1985 ו-1986 ומשבר נוסף אירע ב-1987, כאשר טייס עיראקי הפציץ ספינה של חיל הים האמריקאי במפרץ הפרסי שחשב בטעות שהוא מעורב במסחר עם איראן.
במהלך כל המלחמה, עיראק האמינה בעמדה כי ארצות הברית חושבת כי המלחמה מתקיימת רק בגלל העקשנות האיראנית.
ב-25 ביולי 1990, לאור המתיחות בין עיראק לכווית, נפגש סאדאם חוסיין עם שגריר ארצות הברית בבגדאד, במגעים האחרונים בין שתי המדינות לפני הפלישה העיראקית לכווית ב-2 באוגוסט 1990.
את הקואליציה הצבאית נגד עיראק לשחרור כווית הובילה ארצות הברית.
בעקבות המלחמה, היחסים בין שתי המדינות הופסקו בפעם השנייה.
ב-2001, הוביל ממשל בוש בקונגרס את הרעיון לפלוש לעיראק מתוך סכנה כי סאדאם חוסיין מפתח נשק להשמדה המונית .
ב-20 במרץ 2003, פלשה ארצות הברית עם הממלכה המאוחדת ובעלי ברית נוספים לעיראק וביולי אותה שנה נפל סאדאם חוסיין וארצות הברית הקימה ממשל חדש בעיראק.
לאחר הקמת המשטר החדש הפרו-מערבי בעיראק, חידשה ארצות הברית את יחסיה עם עיראק.
והקימה את מערכת המבנים שיועדו ל-שגרירות ארצות הברית בבגדאד באזור הירוק.
בדצמבר 2011, נסוגו החיילים האמריקאים מעיראק.
בינואר 2017, הוציא נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ צו האוסר על אזרחים עיראקים להיכנס לארצות הברית.
לאחר ביקורת על הצו, הוציא טראמפ את עיראק מהצו.
בנוסף, צבא ארצות הברית וצבא עיראק שיתפו פעולה במלחמתם נגד המדינה האסלאמית.
בינואר 2024 הכריז ראש ממשלת עיראק מוחמד שיאע א-סודאני על הקמת ועדה דו-צדדית שתביא לנסיגת כוחות הקואליציה הבינלאומית מעיראק.
בעיראק יש עדיין 2,500 חיילים אמריקאים שהוצבו שם ב-2014 במסגרת המלחמה של הקואליציה ב-דאעש וכעת מופקדים על הגנת שדות הנפט בצפון עיראק וצפון סוריה.
ההכרזה של אל-סודאני באה יום אחרי המתקפה של ארצות הברית בבגדד על מפקדת ארגון אל-נוג'בה, ב-4 בינואר.
בספטמבר 2024, פורסם כי הצדדים הגיעו לסיכום על נסיגה.
יחסי ארצות הברית–סוריה הם היחסים הדיפלומטיים בין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה הערבית הסורית.
ארצות הברית השעתה את היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות, בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה שפרצה ב-2012.
היחסים החלו לראשונה כאשר ארצות הברית מינתה קונסול לחלב, שהייתה אז תחת האימפריה העות'מאנית.
ב-7 בספטמבר 1946, הכירה ארצות הברית בסוריה העצמאית.
ב-1957, בעקבות ניסיון הפיכה כושל של ה-CIA להפיל את נשיא סוריה, שוכרי אל-קוותלי, הכריזה סוריה על שגריר ארצות הברית בסוריה, ג'יימס ס.
ביוני 1967 ניתקה סוריה את יחסיה עם ארצות הברית בעקבות מלחמת ששת הימים.
ב-1974 התחדשו היחסים בין שתי המדינות ונשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון ביקר בדמשק.
בראיון שנערך ב-1986 ל-CNN, אמר מזכיר המדינה של ארצות הברית, אלכסנדר הייג, כשנשאל מי היא המדינה הגרועה ביותר בחסות הטרור, אמר "ללא ספק סוריה".
במלחמת המפרץ ב-1990 שיתפה סוריה פעולה בקואליציה תחת ארצות הברית כנגד עיראק.
ב-1991 החליט נשיא סוריה חאפז אל-אסד להשתתף בוועידת שלום במזרח התיכון, שארגן נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש, ולנהל משא ומתן דו-צדדי עם ישראל.
סוריה שיפרה את יחסיה עם ארצות הברית על ידי הבטחת שחרורם של בני ערובה מערביים בלבנון והסרת ההגבלות על ידי יהודי סוריה.
לאורך שנות כהונתו של הנשיא ביל קלינטון, היה ניסיון לערב את הנשיא אל-אסד במשא ומתן לשלום במזרח התיכון.
אלה כוללים כמה פסגות נשיאותיות בין השניים.
האחרונה אירעה כאשר הנשיא חאפז אל-אסד נפגש עם ביל קלינטון במרץ 2000.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, החלה סוריה בשיתוף פעולה מוגבל עם ארצות הברית במלחמה בטרור.
התנגדותה של סוריה לפלישת הקואליציה לעיראק ב-2003 הידרדרה, שכן התעוררה מחלוקת קשה בעקבות אי הצלחת סוריה, למנוע מגורמים זרים לפלוש באמצעות גבולה לעיראק.
ב-2008, ביצע ה-CIA ופיקוד המבצעים המיוחדים של ארצות הברית, פשיטה צבאית על העיירה סוכרייה באבו כמאל.
ארצות הברית החזירה את השגרירה מסוריה בעקבות ההתנקשות בראש ממשלת לבנון לשעבר רפיק אל-חרירי בשנת 2005. הוא הושב לסוריה כעבור כמה שנים.
ממשל אובמה יזם מדיניות של התקרבות לסוריה.
עם זאת, בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה בשנת 2011, היחסים הצטננו וגורמים אמריקאים שונים, כולל אובמה, קראו לנשיא סוריה בשאר אל-אסד להתפטר.
ב-24 באוקטובר 2011, החזירה ארצות הברית את שגרירה מדמשק לאחר מלחמת האזרחים ובשנת 2012 היחסים בין שתי המדינות נותקו.
באוגוסט 2016 נפרסו כוחות ארצות הברית בא-תנף שבסוריה כסיוע לכוחות האופוזיציה הסורית.
היא הובילה את הקואליציה הבין-לאומית נגד דאעש ותמכה באופוזיציה המתונה, במיוחד בכוחות הדמוקרטיים הסוריים (SDF) הכורדים.
למשל, במהלך המערכה על כובאני הכורדים הדפו את המדינה האסלאמית בעזרת תמיכה אווירית מארצות הברית.
עם תחילת כהונתו, הציע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, אזורי ביטחון המיועדים כתחלופה לפליטים הסורים במקום הגירתם לארצות הברית.
ב-30 בינואר 2017, הודיעה ממשלת ערב הסעודית כי היא תומכת בהקמת אזורי ביטחון בסוריה ובתימן.
בתגובה, דחה נשיא סוריה אל-אסד את ההצעה, וטען כי היא "לא מציאותית בכלל".
ב-7 באפריל 2017, תקף הצבא האמריקאי את הבסיס הסורי שביצע את המתקפה הכימית בח'אן שייח'ון.
במרץ 2019 הכריז טראמפ כי ארצות הברית מכירה ברמת גולן, שישראל החילה עליו את ריבונותה ב־1981 אך סוריה טוענת עליו לריבונות, כחלק ממדינת ישראל.
בדצמבר 2024, לאחר נפילת משטר אל-אסד, החל ממשל ביידן לנהל יחסים עם המשטר החדש במדינה והמשיך להאבק בניסיונות המדינה האסלאמית להשתקם במדינה.
דיפלומטים אמריקאים הגיעו למדינה אחרי 12 שנים שכף רגלו של גורם אמריקני רשמי לא דרכה בסוריה בגלוי.
גורמים אמריקניים אמרו ש"החלטות על הכרה דיפלומטית יתקבלו כאשר נראה מעשים מצד המנהיגים החדשים של סוריה".
סוריה נחשבת לדיקטטורה בה רמת זכויות האדם בה הוא ירוד.
סוריה נמצאת ברשימת המדינה המצדדות לטרור של ארצות הברית מאז תחילת הרשימה, ב-1979. אמנם סוריה לא הייתה קשורה ישירות לפיגועי טרור בינלאומיים, אך היא תומכת בקבוצות התנגדות שבהן היא רואה כלגיטימיות.
ממשלת ארצות הברית הטילה מספר של סנקציות כלכליות על סוריה.
הצורה העיקרית של הסנקציות גורמת להכללתה ברשימת המדינות המממנות טרור.
לאחר נפילת משטר אסד, נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הודיע כי הורה להסיר את כל העיצומים שהוטלו על סוריה.
זאת, לקראת פגישתו עם הנשיא אחמד-שרע.
בין השאר, הסנקציות כוללות איסור על אמריקאים לעשות עסקים עם ממשלת סוריה, איסור על ייבוא נפט מסוריה ואיסור על אנשים אמריקאים להשקיע בסוריה.
ב-2006, חוקקה ארצות הברית סנקציות נגד בנק המסחר של סוריה וממשל בוש חוקק חוק בשנת 2004, האוסר על ייצוא לסוריה, למעט תרופות ומזון.
יחסי ארצות הברית–נורווגיה הם היחסים הדו-צדדיים בין ארצות הברית של אמריקה לבין ממלכת נורווגיה.
למהפכה האמריקאית ב-1776 הייתה השפעה עמוקה על נורווגיה, והאידיאלים הדמוקרטיים של חוקת ארצות הברית שימשו כמודל למחברי חוקת נורווגיה ב-1814.
הקשר ההדוק בין שני העמים התחזק עם ההגירה המסיבית של נורווגים לארצות הברית בין השנים 1825–1940, בהן היגרו כ-850 אלף נורווגים לארצות הברית.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, הן תוכנית מרשל והן המחויבות החזקה לברית נאט"ו תרמו לקשר החזק בין שתי המדינות.
היחסים התחזקו עוד יותר עם ביקורו של נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון בנורווגיה ב-1999. ביקורו של קלינטון היה ביקורו הראשון של נשיא ארצות הברית מכהן בנורווגיה.
כיום, ישנם יותר מ-4.5 מיליון אמריקאים ממוצא נורווגי בארצות הברית.
מתוכם, לשלושה מיליון נורווגיה היא המוצא היחיד או העיקרי שלהם.
קצת יותר מ-2% מהלבנים בארצות הברית, הם ממוצא נורווגי.
רובם חיים במערב התיכון: במינסוטה, מערב ויסקונסין, צפון איווה ודקוטה.
אמריקאים-נורווגים נוהגים לשמור על מורשתם במובנים רבים.
חלק גדול מהם משתייכים לכנסייה הלותרנית-אוונגליסטית.
כמו כן הם שומרים על מורשתם הקולינרית, תלבושות מסורתיות וחגים נורווגים.
האמריקאים ממוצא סקנדינבי מונים כ-11–12 מיליון נפשות בארצות הברית, מייצגים כ-6% מהאוכלוסייה הכללית וכ-25% מהאוכלוסייה הלבנה במערב ארצות הברית.
רוב האוכלוסייה הנורווגית בארצות הברית משויכת לכנסייה הלותרנית, אם כי מיעוטים מהם משתייכים לכנסייה הקתולית או לכתות פרוטסטנטיות אחרות.
יש יותר אנשים ממוצא נורווגי בארצות הברית מאשר נורווגים בנורווגיה.
שיעור הלידות הגבוה של האמריקאים-נורווגים במאה השנים האחרונות גרמו להכפלת האוכלוסייה הנורווגית בארצות הברית פי 4 תוך 100 שנים.
לארצות הברית ישנה שגרירות רשמית באוסלו, ולנורווגיה ישנה שגרירות רשמית בוושינגטון די.
לנורווגיה יש 4 קונסוליות בארצות הברית - בניו יורק, במיניאפוליס, ביוסטון ובסן פרנסיסקו.
בשנת 1906, פתחה נורווגיה קונסוליה במיניאפוליס, מינסוטה.
הקונסוליה הפכה לקונסוליה כללית בשנת 1946.
ב-2001, תכננה ממשלת נורווגיה לסגור את הקונסוליה, אך לבסוף היא נשארה פתוחה בעקבות מאמץ קבוצות נורווגיות לגרום לממשלת נורווגיה לא לסגור את הקונסוליה.
בשנת 2007, הודיעה ממשלת נורווגיה שוב על כוונתה לסגור את הקונסוליה ולהחליף אותה בקונסוליה של כבוד.
לאחר שהקונסוליה נהפכה לקונסוליה של כבוד, סגן נשיא ארצות הברית לשעבר וולטר מונדייל הסכים לשמש כקונסול של כבוד.
נכון לשנת 2015 אלבינד הייברג, מנכ"ל ארגון "בני נורווגיה" שדואג לשימור המסורת של אנשים ממוצא נורווגי בצפון אמריקה, משמש כקונסול של כבוד של נורווגיה במיניאפוליס.
בעבר הייתה קונסוליה נורווגית במיאמי, שנסגרה ב-2003. הקונסוליה שימשה את פלורידה, אלבמה, ג'ורג'יה, צפון קרוליינה, דרום קרוליינה והקריביים.
יחסי ארצות הברית–סרי לנקה הם היחסים הדו-צדדיים בין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה הדמוקרטית הסוציאליסטית של סרי לנקה.
ארצות הברית וסרי לנקה נהנות מקשרים לבביים, המתבססים בעיקר על המסורות הדמוקרטיות המשותפות.
המדיניות האמריקאית כלפי סרי לנקה מאופיינת בכבוד לעצמאותה, בריבונותה, במדיניות החוץ המתונה שלה, בשמירה על אחדותה של המדינה, תמיכה במוסדותיה הדמוקרטים ועידוד התפתחותה החברתית והכלכלית.
ארצות הברית תמכה בפיוס האתני בסרי לנקה ובתהליך השלום שהחל במדינה בדצמבר 2001.
בשנת 2004, הוזמן ראש ממשלת סרי לנקה, רניל ויקרמסינגה, לביקור רשמי בבית הלבן.
זאת הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה שראש ממשלת סרי לנקה הוזמן באופן רשמי לבית הלבן.
הסיוע האמריקני לסרי לנקה הגיע ליותר משני מיליארד דולר מאז עצמאותה של סרי לנקה ב-1948.
באמצעות הסוכנות האמריקאית לפיתוח בינלאומי, ארה"ב תרמה לצמיחתה הכלכלית של סרי לנקה, עם פרויקטים שנועדו לצמצם את האבטלה, לפתח את הדיור, לשפר את בורסת קולומבו, לחדש את מערכת המשפט ולשפר את התחרותיות.
בוועידת התורמים בטוקיו שהתקיימה ביוני 2003, התחייבה ארה"ב להעביר 54 מיליון דולר לסרי לנקה, 40.4 מיליון דולר מתוכם במימון הסוכנות האמריקאית לפיתוח בינלאומי.
בעקבות הצונאמי בסרי לנקה ב-2004, ארה"ב סיפקה 135 מיליון דולר כסיוע בהקלה ובשיקום.
בנוסף, רשות השידור הבינלאומית (IBB), מפעילה תחנת שידור רדיו בסרי לנקה.
תחת הנשיא מהינדה ראג'פקסה, היחסים עם ארה"ב היו מתוחים.
אך הם השתפרו ב-2015, עם עליית הנשיא מאטריפלה סיריסנה וראש הממשלה, רניל ויקרמסינגה.
במאי 2015, ביקר מזכיר המדינה האמריקאי, ג'ון קרי בביקור רשמי בסרי לנקה.
יועצה האמריקאי של מחלקת המדינה, תומאס שאנון, ביקר בסרי לנקה בדצמבר 2015 ונועד לשפר את שיתוף הפעולה בין הממשלות, שיתוף פעולה כלכלי, ביטחוני ובינלאומי.
ארצות הברית הציעה סיוע לסרי לנקה על מנת להפוך אותה לרכזת כלכלית באוקיינוס ההודי.
הכוחות המזוינים של ארצות הברית שומרים על יחסים צבאיים מוגבלים עם סרי לנקה.
ארצות הברית וסרי לנקה החלו לשפר את יחסי הביטחון ביניהן מעבר למכירות צבאיות, ומתקני האימון הורחבו כאשר סרי לנקה הייתה במאבק פנימי.
במהלך כהונתו של רניל ויקרמסינגה כראש ממשלה ב-2002, נחתמו הסכמים צבאיים בין סרי לנקה לארצות הברית, אשר אפשרו לסרי לנקה לקבל סיוע בתחום האימונים הצבאיים, הטכנולוגיה הצבאית, המודיעין, ההכשרה המיוחדת למלחמה בטרור והסיוע הכספי הישיר לפיתוח צבאי.
במהלך הפסקת האש בסרי לנקה, צוות הערכה של פיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית, ערך מחקר בין ה-12 בספטמבר 2002 ל-24 באוקטובר 2002. המחקר העניק מספר המלצות לשיפור היכולות של צבא סרי לנקה, במקרה של כישלון תהליך השלום במדינה.
לאחר שחקר את חולשותיו של הצבא, המליץ המחקר לשימוש בפצצות מצרר (הפצצות לא נאסרו עד 2010), להשמדת מטרות שטח לא מזויפות, ולחימוש כלי טיס של חיל האוויר בעת התקפה נגד כוחות האויב.
בנוסף, נמסר כי פיקוד האוקיינוס השקט של צבא ארצות הברית סיפק מידע מודיעיני לסרי לנקה בעת מלחמת האזרחים במדינה, כדי לצות צוותי LTE וארבע ספינות.
זה אושר על ידי הנשיא מהנדה ראג'פקסה, שממשלתו הייתה עוינת לארצות הברית.
יחסי ארצות הברית – ספרד הם היחסים הבילטרליים בין ספרד וארצות הברית ברמה הרשמית.
הבסיס ליחסים בין מדינות הונח עוד בימי הקולוניזציה של האימפריה הספרדית באמריקה.
הספרדים היו הראשונים ליישב את פלורידה ולאחריה גם את ניו מקסיקו, קליפורניה, אריזונה, נבדה, טקסס, לואיזיאנה.
ההתנחלויות הספרדיות הראשונות מצפון למקסיקו, אשר נודעו אז כ"ספרד החדשה" היו של אותם הכוחות אשר הובילו בהמשך את הבריטים לאזור זה.
היסטוריית היחסים של ספרד וארצות הברית הוגדרה לא פעם כ"יחסי אהבה-שנאה".
על פי דוח המנהיגות העולמי של ארצות הברית משנת 2012, 34% מהספרדים מאשרים את הנהגת ארצות הברית, כ-33% מסתייגים ו-34% לא בטוחים.
על פי סקר ה-BBC העולמי לשנת 2013, 43% מהספרדים רואים את השפעת ארצות הברית באופן חיובי, כאשר רק 25% מביעים דעה שלילית.
עם זאת, סקר שנערך ב-2017 על ידי מכון המחקר פיו הראה ש-60% מהספרדים היו בעלי השקפה שלילית על ארצות הברית, ורק 31% היו בעלי דעה חיובית.
מחקר זה הראה גם כי רק ל-7% מהספרדים בוטחים בנשיא ארצות הברית הנוכחי, דונלד טראמפ, בעוד ש-70% לא בוטחים בו.
במהלך המהפכה האמריקאית ספרד הכריזה מלחמה על בריטניה כבעלת ברית של צרפת, וסיפקה אספקה ותחמושת לכוחות האמריקאים.
ככזו, ספרד בחרה לסייע לשלוש עשרה המושבות במלחמת העצמאות של ארצות הברית ולהילחם לצידם נגד בריטניה.
עם זאת ספרד לא הייתה בת ברית של הפטריוטים.
היא לא רצתה להכיר בעצמאותה של ארצות-הברית, משום שלא האמינה במהפכנים.
ההיסטוריון תומאס ביילי כותב על ספרד: "אף כי היא הוקסמה מהסיכוי למלחמה [נגד אנגליה] ולהשבת נקמה, אך היא נחרדה מצל הבלהות של רפובליקה אמריקנית חזקה ורבת עוצמה.
מדינה חדשה כזו עשויה להגיע אל האלגייני ועמק המיסיסיפי ולתפוס טריטוריה שספרד רצתה לעצמה.
גרוע מכך, היא עלולה בסופו של דבר לתפוס את המושבות של ספרד בעולם החדש".
בין הספרדים הבולטים ביותר במהפכה האמריקנית היה ברנרדו דה גאלבס ממדריד, רוזן גאלבס, שהביס בשנת 1779 את המעילים האדומים במנצ'אק, בבאטון רוז' ובנאצ'ז.
הוא שחרר את עמק המיסיסיפי התחתון מהכוחות הבריטיים והפיג את האיום על בירת לואיזיאנה, ניו אורלינס.
בשנת 1780, הוא כבש מחדש את מוביל ובשנת 1781 הוא תפס את ימת פנסקולה וחופיה, מה שהותיר את האימפריה הבריטית ללא בסיסים במפרץ מקסיקו.
כהוקרה על מעשיו למען האינטרס האמריקאי, לקח אותו ג'ורג' וושינגטון לימינו בתהלוכת ה-4 ביולי, יום העצמאות האמריקאי, והקונגרס של ארצות הברית ציין את עזרתו של גאלבס במהפכה.
תורם בולט נוסף היה דון דייגו דה גרדוקי, אשר מונה לשגריר הראשון של ספרד בארצות הברית בשנת 1784. גרדוקי הכיר היטב את ג'ורג' וושינגטון, וצעד איתו במצעד הבכורה לאחר שנבחר לראשונה.
קרלוס השלישי, מלך ספרד המשיך את הקשר עם וושינגטון, ושלח לו מתנות כמו חיות משק מספרד אותם וושינגטון ביקש בשביל החווה שלו במאונט ורנון.
ספרד וארצות הברית בסוף המאה ה-18
שגריר ארצות הברית הראשון בספרד היה ג'ון ג'יי, אשר מונה ב-27 בספטמבר 1779. משימתו הייתה להשיג סיוע כספי, אמנות מסחריות והכרה בעצמאות האמריקאית.
בית המשפט המלכותי של ספרד סירב לקבל את ג'יי באופן רשמי כשגריר ארצות הברית, שכן הוא סירב להכיר בעצמאות האמריקנית עד 1783, מחשש כי הכרה כזו עלולה לעורר מהפכה במושבות שלהם.
עם זאת, ג'יי, שכנע את ספרד להלוות 170 אלף דולר לממשלת ארצות הברית.
הוא עזב את ספרד ב-20 במאי 1782. יורשו של ג'יי, ויליאם קרמייקל, התחתן עם אישה ספרדייה ונקבר בבית הקברות הקתולי במדריד.
כמו כן נרקמו כמה קשרים ידידותיים: ג'ורג' וושינגטון הקים את תעשיית גידול הפרדות של ארצות הברית באמצעות חמורים גדולים באיכות גבוהה שנשלחו אליו ממלך ספרד (כמו גם מהמרקיז דה לה פאייט).
אמנת פינקני, הידועה גם בשם "חוזה סן לורנצו" או "חוזה מדריד", נחתמה בסן לורנצו דה אל אסקוריאל ב-27 באוקטובר 1795 והוציאה מן הכוח אל הפועל את כוונות הידידות בין ארצות הברית לספרד.
היא גם הגדירה את הגבולות בין ארצות הברית למושבות הספרדיות והבטיחה את זכויות השייט של ארצות הברית בנהר המיסיסיפי.
היחסים בין ספרד לארצות הברית הדרדרו במהלך המאה ה-19 שכן שתי המדינות התחרו על טריטוריה ועל משאבים בעולם החדש.
סכסוכים פוליטיים והבדלי תרבות השפיעו על היחסים בין שני העמים ויצרו מסורת של קונפליקט בעל אופי לא ידידותי.
מורשת של בעיות, דימויים עוינים וחשדות הדדיות השפיעו עמוקות על היחסים בין הצדדים.
במלחמת חצי-האי שני מלכים יריבים נאבקו על השליטה בספרד.
הראשון פרננדו השביעי מבית בורבון ומנגד אחיו של נפוליאון, ז'וזף בונפרטה, שזכה לחסותו של ז'וזה הראשון.
לאורך כל המלחמה דאגה ארצות הברית לשמור על עמדה נייטרלית.
השגריר לואיס דה אוניס שהגיע לניו יורק ב-1809, שייצג את ממשלתו של פרננדו השביעי, סירב לקהל להציג את אמנתו לנשיא ג'יימס מדיסון.
הוא הוכר רשמית על ידי ממשלת ארצות הברית רק בשנת 1815, לאחר תבוסתו של נפוליאון - אם כי בינתיים הוא התבסס בפילדלפיה וניהל באופן לא רשמי פעילות דיפלומטית ענפה.
שתי המדינות מצאו את עצמן בצדדים מנוגדים במהלך מלחמת 1812. עד 1812 המשך קיומן של מושבות ספרדיות ממזרח לנהר המיסיסיפי גרם לטינה בארצות הברית.
עבדים נמלטים הלכו לשם והתחמשו.
ספרד הפסיקה להחזיר עבדים נמלטים בשנת 1794. עם תמיכה חשאית מוושינגטון, המתיישבים האמריקאים בפלורידה מרדו נגד השלטון הספרדי וספרד איבדה את מערב פלורידה.
בין 1806 ל-1821, האזור המכונה "מדינת סבין החופשית" היה אזור בין טקסס הספרדית לטריטוריית לואיזיאנה של ארצות הברית ששני הצדדים הסכימו לשמור על נייטרליות עקב מחלוקות על האזור.
הסכם אדמס-אוניס בין שתי המדינות נחתם בשנת 1819. האמנה הייתה תוצאה של מתיחות גוברת בין ארצות הברית וספרד בנוגע לזכויות טריטוריאליות בתקופה של כוח ספרדי מוחלש בעולם החדש.
עד אמצע שנות ה-20 של המאה ה-19 האמינו הספרדים שארצות הברית רוצה לשלוט בעולם החדש כולו על חשבון ספרד, בהתחשב בתנועות העצמאות באמריקה הלטינית כהוכחה לכך.
ב-1821 כתב ספרדי שהאמריקאים "רואים את עצמם עדיפים על כל אומות אירופה".
בארצות הברית, ספרד נתפסה כמדינה נחשלת, גסה ורודנית שהתנגדה לדוקטרינת מונרו ולגורל המובהק.
עם זאת, ספרות מסע על ספרד נמכרה היטב בארצות הברית, וכתביו של וושינגטון אירווינג, ששימש כשגריר ארצות הברית בספרד, יצר איזו רוח ידידותית בארצות הברית כלפי ספרד.
המתיחות נמשכה לאורך המאה ה-19. המלכה איזבלה השנייה, אשר שלטה בין 1833 ל-1868, הפכה לדמות דומיננטית ביחסי ספרד–ארצות הברית.
ב-1839 היא התערבה בפרשת אמיסטד, על רקע גורלה של הסקונר לה אמיסטאד ו-53 העבדים שנשאה.
איזבלה הייתה אחת מכמה טוענים לבעלותם, וגם לאחר החלטתה ב-1841, בעקבות החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית, המשיכה ממשלת ספרד ללחוץ על פיצוי.
היא עירבה את ארצה במלחמת איי צ'ינצ'ה (1864–1866), שהעמידה את ספרד מול נחלותיה לשעבר של פרו וצ'ילה.
השגריר האמריקני לצ'ילה, יו ג'דסון קילפטריק, היה מעורב בניסיון לבוררות בין הצדדים במלחמת איי צ'ינצ'ה.
הניסיון נכשל, וקילפטריק ביקש ממפקד הצי האמריקני קומנדר רוג'רס להגן על הנמל ולתקוף את הצי הספרדי.
האדמירל קאסטו מנדז נונייז הגיב באופן מפורסם: "אאלץ להטביע את [הספינות של ארצות הברית], כי גם אם תישאר לי ספינה אחת אמשיך בהפגזה.
ספרד, המלכה ואני מעדיפים כבוד ללא ספינות מאשר ספינות ללא כבוד." (" España prefiere honra sin barcos a barcos sin honra".) במהלך מלחמת איי צ'ינצ'ה, האדמירל הספרדי פארחה הטיל מצור על הנמלים הראשיים של צ'ילה.
אולם, החסימה של נמל ולפראיסו, גרם נזק כלכלי כה גדול לאינטרסים של צ'ילה ולאינטרסים זרים, עד שהממשלות הבריטיות והאמריקניות הגישו מחאה רשמית.
במהלך אמצע המאה ה-19, דיפלומט אמריקאי אחד הכריז:
ההיסטוריון הרומנטי וושינגטון אירווינג (1783–1859) מונה לשגריר על ידי הנשיא ג'ון טיילר בשנים 1842–1846. ההיסטוריה, המנהגים והתחרות של ספרד פיתו את אירווינג.
הוא העריץ את ראש המדינה בפועל, יורש העצר באלדומרו אספרטרו, ואז הסתבך במאבק כוחות עם הקורטס חנרלס הספרדי.
הדיווחים הרשמיים של אירווינג על מלחמת האזרחים והמהפכה שלאחר מכן הביעו את הקסם הרומנטי שלו עם יורש העצר כמגן האבירים של המלכה הצעירה איזבלה, הוא כתב בהטיה אנטי-רפובליקנית, לא דיפלומטית.
למרות שאספרטרו, שהודח ביולי 1843, נותר גיבור שנפל בעיניו, אירווינג החל להסתכל על ענייני ספרד בצורה מציאותית יותר.
אבל סוגיית קובה היא ששלטה ביחסים בין ספרד לארצות הברית בתקופה זו.
במקביל לכך שארצות רצתה להרחיב את הסחר וההשקעות שלה בקובה בתקופה זו, פקידים ספרדים אכפו שורה של תקנות מסחריות שנועדו להרתיע את יחסי הסחר בין קובה לארצות הברית.
ספרד האמינה שהפלישה הכלכלית האמריקאית תביא לסיפוח פיזי.
של האי; הממלכה עיצבה את מדיניותה הקולוניאלית בהתאם.
במכתב ליו נלסון, שגריר ארצות הברית לספרד, תיאר שר החוץ ג'ון קווינסי אדמס את הסבירות של "סיפוח קובה" לארצות הברית בתוך חצי מאה למרות המכשולים: "אבל יש חוקים של כבידה פוליטית כמו גם של כבידה פיזית; אם תפוח מנותק על ידי הסערה מהעץ, הוא אינו יכול לבחור אלא ליפול ארצה.
קובה, מנותקת בכוח מהקשר הבלתי טבעי שלה עם ספרד, ואינה מסוגלת לתמיכה בעצמה, יכולה להימשך רק לכיוון האיחוד הצפון אמריקאי, אשר באותו אופן חוק הטבע אינו יכול לגרש אותה מחיקו."
קוויטמן, מושל מיסיסיפי, פנה אל הפיליבסטר נרסיסו לופז כדי להוביל את משלחת הפיליבסטר שלו לשנת 1850 לקובה.
קוויטמן דחה את ההצעה בגלל רצונו לכהן בתקופת כהונתו כמושל, אך כן הציע סיוע ללופז בהשגת אנשים וחומר למשלחת.
בשנת 1854 הוכנה הצעה סודית המכונה מניפסט אוסטנד על ידי דיפלומטים אמריקאים לרכוש את קובה מספרד תמורת 130 מיליון דולר, ובכך להקים מדינת עבדים חדשה.
המניפסט נדחה עקב התנגדויות חריפות של פעילי ביטול העבדות כאשר התוכניות התפרסמו.
כאשר הנשיא ג'יימס ביוקנן נאם בקונגרס ב-6 בדצמבר 1858, הוא מנה כמה תלונות נגד ספרד, שכללו את היחס לאמריקאים בקובה, היעדר תקשורת דיפלומטית ישירה עם הקפטן הכללי של קובה, תקריות ימיות וחסמים מסחריים לשוק הקובני.
"האמת היא שקובה", קבע ביוקנן, "במצבה הקולוניאלי הקיים, היא מקור מתמיד לפגיעה ולעצבנות לעם האמריקאי".
ביוקנן המשיך לרמז כי ייתכן שארצות הברית תיאלץ לרכוש את קובה והצהיר כי הערך של קובה לספרד "חסר חשיבות יחסית".
הנאום זעזע את פקידי ספרד.
ספרד ומלחמת האזרחים האמריקאית ולאחריה
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, האיחוד היה מודאג מסיוע אירופי אפשרי ל וכן מהכרה דיפלומטית רשמית ברפובליקה המתפרקת.
בתגובה להתערבות אפשרית של ספרד, הנשיא אברהם לינקולן שלח את קרל שורץ, שלדעתו היה מסוגל ונמרץ, כשגריר לספרד.
תפקידו העיקרי של שורץ היה לחסום את ההכרה הספרדית בקונפדרציה וסיוע לה.
חלק מאסטרטגיית האיחוד בספרד היה להזכיר לבית המלוכה הספרדי שהיו אלה תושבי הדרום, כיום הקונפדרציה, שלחצו לסיפוח קובה.
שורץ הצליח במאמציו; ספרד הכריזה רשמית על נייטרליות ב-17 ביוני 1861. עם זאת, מאחר שהאיחוד והקונפדרציה לא חתמו על הסכם רשמי המבטיח שקובה לעולם לא תאוים, מדריד נשארה משוכנעת שהאימפריאליזם האמריקני יתחדש ברגע שמלחמת האזרחים תסתיים.
הורציו פרי היה מזכיר הנציגות האמריקאית במדריד.
אשתו הספרדייה, קרולינה קורונדו (1820–1911), אחת המשוררות הידועות ביותר שכתבו בספרד באמצע המאה ה-19, מילאה תפקיד.
היא גם ניהלה משא ומתן עם משפחת המלוכה הספרדית בפרטיות ובאמצעות סדרה של שירים שפורסמו בהרחבה, קידמה את מטרותיו של ממשל לינקולן, במיוחד את ביטול העבדות.
בתקופה שבה נשים לא הוזמנו לשיחות פוליטיות פומביות, קורונדו הצליחה לטעון באופן משכנע נגד המורשת האימפריאלית של ספרד ולעודד תמיכה לתקן את הטעויות הקולוניאליות בעבר של מדינתה, במיוחד את הכנסת העבדות ביבשת אמריקה.
הנשיא יוליסס גרנט גילה עניין רב; וברור שהוא העדיף שקובה תקבל עצמאות מספרד.
הוא הציע מדיטציה אמריקאית, אך ספרד סירבה והמרד התפוגג אט אט.
למזכיר המדינה של גרנט, המילטון פיש, הייתה גישה מאוזנת יותר.
פיש גם פתר את פרשת וירג'יניוס בשנים 1873–1875.
מלחמת ארצות הברית–ספרד החלה באפריל 1898. פעולות האיבה נעצרו באוגוסט של אותה שנה, והסכם פריז נחתם בדצמבר.
דיפלומטים אמריקאים נענו לדרישות הקהילה העסקית להתרחבות מעבר לים.
השגריר האניס טיילור ניסה לתמוך בעסקים אמריקאים בנוגע לקובה.
התעלמו ממנו במידה רבה, והוא האשים את חוסר הכשירות של מדריד.
ביוני 1897, הנשיא ויליאם מקינלי מינה את סטיוארט ל.
וודפורד לתפקיד השגריר בספרד, בניסיון אחרון לשכנע את ממשלת ספרד למכור את מושבותיה.
ספרד סירבה וניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם ארצות הברית ב-21 באפריל 1898.
המלחמה הייתה הסכסוך הראשון שבו התרחשה פעולה צבאית על ידי מעורבות תקשורתית.
המלחמה צמחה מתוך עניין של ארצות הברית במאבק למהפכה בין הצבא הספרדי לאזרחי המושבה הקובנית שלהם.
עיתונות צהובה אמריקאית עוררה את להבות העניין במלחמה על ידי יצירת זוועות במהלך מלחמת העצמאות של קובה, כדי להצדיק התערבות במספר מושבות ספרדיות ברחבי העולם, כמו פוארטו ריקו, הפיליפינים, גואם ואיי קרוליין.
סיפורים רבים נופחו, הוצגו בצורה שגויה או שונו לחלוטין על ידי עיתונאים כדי לשפר את האפקט הדרמטי שלהם.
תאודור רוזוולט, שהיה עוזר מזכיר הצי בתקופה זו, רצה להשתמש בסכסוך הן כדי לעזור לרפא את הפצעים שעדיין טריים ממלחמת האזרחים האמריקאית, והן כדי להגביר את כוחו של הצי האמריקני, ובו זמנית לבסס את ארצות הברית כמעצמה על הבמה העולמית.
רוזוולט הפעיל לחץ על הקונגרס של ארצות הברית לבוא לעזרת העם הקובני.
הוא הדגיש את החולשה והנשיות הקובנית כדי להצדיק את ההתערבות הצבאית של ארצות הברית.
מהומות בהוואנה על ידי "Voluntarios" הפרו-ספרדיות נתנו לארצות הברית את התירוץ המושלם לשלוח את ספינת המלחמה USS Maine.
לאחר הפיצוץ הבלתי מוסבר של ה-USS Maine, המתח בקרב העם האמריקני הועלה בעקבות הקמפיין האנטי-ספרדי שהאשים את ספרד בזוועות נרחבות, והסעיר את דעת הקהל האמריקאית.
המלחמה הסתיימה לאחר ניצחונות ימיים מכריעים של ארצות הברית בפיליפינים ובקובה, רק 109 ימים לאחר פרוץ המלחמה.
הסכם פריז, שסיים את הסכסוך, העניק לארצות הברית בעלות על המושבות הספרדיות לשעבר של פוארטו ריקו, הפיליפינים וגואם.
ספרד פנתה למורשת המשותפת לה ולקובנים.
ב-5 במרץ 1898, רמון בלאנקו אי ארנס, מושל קובה הספרדי, הציע למקסימו גומז שהגנרליסימו הקובני והחיילים יצטרפו אליו ואל הצבא הספרדי בהדיפת ארצות הברית מול מלחמת ארצות הברית–ספרד.
בלנקו פנה למורשת המשותפת של הקובנים והספרדים, והבטיח לאי אוטונומיה אם הקובנים יעזרו להילחם באמריקאים.
בלנקו הכריז: "כספרדים וקובנים אנו מוצאים את עצמנו מתנגדים לזרים מגזע אחר, בעלי אופי תופס...
הגיע הרגע העליון שבו עלינו לשכוח את חילוקי העבר, ועם ספרדים וקובנים מאוחדים למען למען הגנתם שלהם, להדוף את הפולש.
ספרד לא תשכח את העזרה האצילית של בניה הקובניים, וברגע שהאויב הזר יגורש מהאי, היא, כמו אם אוהבת, תחבק בזרועותיה בת חדשה בקרב אומות העולם החדש, שמדברות באותה שפה, נוהגות באותה אמונה, ומרגישה את אותו דם ספרדי אציל זורם בעורקיה." גומז סירב לדבוק בתוכנית של בלנקו.
בספרד, גל תרבותי חדש בשם "דור 1898" הגיב לטראומה העמוקה שגרמה המלחמה ההרסנית הזו, וסימן את רנסאנס התרבות בספרד.
למרות שרבים מהשקרים והקונוטציות השליליות נגד ספרד והעם הספרדי הוכחו ככוזבים, תוצר של התעמולה של מלחמת ארצות הברית–ספרד, לקח זמן רב לאחר תום המלחמה עצמה עד שהשקרים התגלו, והם תרמו במידה רבה לשחזור חדש של המיתוס של האגדה השחורה נגד ספרד.
המלחמה גם הותירה שריד של סנטימנט אנטי-אמריקאי בספרד, שאזרחיה חשו תחושה של בגידה מצד המדינה שלה הם עזרו להשיג את עצמאותם.
היסטוריונים ועיתונאים רבים הצביעו גם על אופייה המיותר של מלחמה זו, מכיוון שעד לאותו זמן, היחסים בין ספרד וארצות הברית תמיד נהנו מתנאים ידידותיים מאוד, כאשר שתי המדינות פתרו את המחלוקות ביניהן בהסכמים הדדיים שהועילו לשני הצדדים, כגון מכירת פלורידה לפי תנאי הסכם האמינות.
אף על פי כן, בתקופה שלאחר המלחמה, ספרד שיפרה את עמדת הסחר שלה על ידי פיתוח קשרים מסחריים הדוקים יותר עם ארצות הברית.
שתי המדינות חתמו על שורה של הסכמי סחר בשנים 1902, 1906 ו-1910. הסכמי סחר אלו הובילו להגדלת החלפה של מוצרים מיוצרים ומוצרים חקלאיים.
תיירים אמריקאים החלו להגיע לספרד בתקופה זו.
ספרד, תחת אלפונסו ה-13, נותרה נייטרלית במהלך מלחמת העולם הראשונה, והמלחמה הועילה מאוד לתעשייה וליצוא הספרדיים.
במקביל, ספרד קלטה כוח גרמני קטן בגינאה הספרדית בנובמבר 1915 וגם פעלה להקלה על סבלם של שבויי מלחמה.
ספרד הייתה חברה מייסדת של חבר הלאומים ב-1920 (אך פרשה במאי 1939).
שתי המדינות היו מעורבות במלחמת מכסים לאחר שתעריף פורדני-מק'מבר הועבר ב-1922 על ידי ארצות הברית; ספרד העלתה את המכסים על סחורות אמריקאיות ב-40%.
בשנת 1921, הזהירו בארצות הברית מפני חוק פורדני, ובניו יורק טיימס נכתב ש"צריך לזכור שהספרדים הם עם שמרני.
הם קשורים לדרכיהם ויש להתגבר על אינרציה רבה לפני שהם יאמצו מכונות ומכשירים כמו שמיוצאים ברובם מארצות הברית.
אם המחיר של מכונות מודרניות, שאינו מיוצר בספרד, מוגדל בצורה מוגזמת במכסים גבוהים, הנטייה של הספרדים תהיה פשוט להסתדר בלעדיו, ואסור להעלות על הדעת שהם ירכשו אותו בכל מקרה כי צריך להשיג אותו מאיפשהו".
בשנת 1928, קלווין קולידג' בירך את המלך אלפונסו בטלפון; זה היה השימוש הראשון של הנשיא בקו טלפון טרנס-אטלנטי חדש עם ספרד.
מבחינה תרבותית, במהלך שנות ה-20, הרגשות הספרדיים כלפי ארצות הברית נותרו אמביוולנטיים.
מאמר ב"ניו יורק טיימס" מ-3 ביוני 1921, שנקרא "איך ספרד רואה את ארצות הברית", ציטט עיתון ספרדי (אל סול) שהכריז כי "ארצות הברית היא אומה צעירה, אדירה ובריאה".
המאמר באל סול גם הביע את הדעה כי "ארצות הברית היא אומה של מציאות, המצהיר כי ספרד במדיניות החוץ שלה אינה בעלת איכות זו".
העיתון הספרדי, בדיון על היחסים בין ספרד לארצות הברית, טען גם "שבעיית רכישת עמדה דומיננטית ברפובליקות הדרום אמריקאיות צריכה להיחקר במרץ על ידי ספרד".
בשנת 1921, לואיס ארקוויסטיין כתב ספר בשם El Peligro Yanqui ("סכנת היאנקי"), שבו הוא גינה את הלאומיות האמריקאית, המיכון, האנטי-סוציאליזם ("סוציאליזם הוא כפירה חברתית שם") ואדריכלות, ומצא פגם מיוחד בגורדי השחקים של המדינה, שלדעתו הפחיתו את האינדיבידואליות והגדילו את האנונימיות.
עם זאת, ארצות הברית הפעילה קסם ברור לסופרים ספרדים במהלך שנות העשרים.
בהיותו בארצות הברית, פדריקו גרסיה לורקה שהה, בין היתר, בניו יורק, שם למד זמן קצר בבית הספר ללימודים כלליים של אוניברסיטת קולומביה.
הנשיא פרנקלין רוזוולט מינה את ההיסטוריון האהוב עליו קלוד באוורס (1878–1958) כשגריר בספרד, 1933–1939. באוורס ניבא שחוסר הנכונות של וושינגטון לנקוט בפעולה במהלך מלחמת האזרחים בספרד יהפוך מלחמה רחבה יותר לבלתי נמנעת, אולם השפעתו הייתה מינימלית בוושינגטון.
כאשר פרצה מלחמת האזרחים בספרד ב-1936, ארצות הברית נותרה נייטרלית ואסרה על מכירת נשק לשני הצדדים.
זה עלה בקנה אחד עם מדיניות הנייטרליות האמריקאית, והן עם הסכם כלל-אירופי לא למכור נשק לשימוש במלחמת האזרחים בספרד פן תסלים למלחמת עולם.
הקונגרס אישר את האמברגו בהצבעה כמעט פה אחד.
רק על חימוש הוטל אמברגו; חברות אמריקאיות יכלו למכור נפט ואספקה לשני הצדדים.
רוזוולט העדיף בשקט את ממשלת השמאל הרפובליקנית, אך לחץ עז מצד הקתולים האמריקאים אילץ אותו לשמור על מדיניות של נייטרליות.
הקתולים זעמו על העינויים השיטתיים, האונס וההוצאה להורג של כמרים, בישופים ונזירות על ידי גורמים אנרכיסטיים של הקואליציה הנאמנה.
הלחץ המוצלח הזה על רוזוולט היה אחד מקומץ ההצלחות במדיניות החוץ שנרשמו בלחצים הקתוליים על הבית הלבן במאה ה-20. גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית סיפקו אמצעי לחימה, סיוע אווירי וחיילים ללאומנים, בראשות פרנסיסקו פרנקו.
ברית המועצות סיפקה סיוע לממשלת הנאמנים, וגייסה אלפי מתנדבים להילחם, ביניהם כמה מאות אמריקאים בגדוד אברהם לינקולן.
לאורך כל הדרך תמכו כוחות הצבא הספרדי בלאומנים, והם דחקו בהתמדה את כוחות הממשלה אחורה.
אולם עד 1938, רוזוולט תכנן לשלוח בחשאי מטוסי קרב אמריקאים דרך צרפת לנאמנים הנואשים.
הדיפלומטים הבכירים שלו הזהירו שהדבר יחמיר את המשבר האירופי, ולכן רוזוולט נמנע מכך.
הלאומנים, בראשות פרנסיסקו פרנקו, קיבלו תמיכה חשובה מכמה גורמים בעסקים האמריקאיים.
חברת הנפט ואקום שבבעלות אמריקאית בטנג'יר, למשל, סירבה למכור לאוניות רפובליקניות, ועם פרוץ המלחמה, חברת הנפט של טקסס הפנתה את מסלולי מכליות הנפט שהיו לכיוון הרפובליקה לעבר נמל טנריף שבשליטת הלאומנים, וסיפקה טונות של בנזין באשראי לפרנקו עד תום המלחמה.
יצרניות הרכב האמריקאיות פורד, סטודיבייקר וג'נרל מוטורס סיפקו סך של 12,000 משאיות ללאומנים.
לאחר שהמלחמה הסתיימה, חוסה מריה דוסיניאג, שהיה באותה עת תת-מזכיר במשרד החוץ הספרדי, אמר, "ללא נפט אמריקאי ומשאיות אמריקאיות, והקרדיט האמריקאי, לעולם לא היינו יכולים לנצח במלחמת האזרחים".
המפלגה הקומוניסטית האמריקאית גייסה במרץ חיילים להילחם נגד פרנקו בגדוד אברהם לינקולן.
משוררים אמריקאים כמו אלווה בסי, ויליאם לינדזי גרשם, ג'יימס נויגאס ואדווין רולף היו חברים ב.
וואלאס סטיבנס, לנגסטון יוז, עדנה סנט וינסנט מילי, רנדל ג'רל ופיליפ לוין כתבו גם תגובות פיוטיות למלחמת האזרחים בספרד.
שירתו של קנת פורטר מדברת על "בידוד על ידי אוקיינוס ו-2,000 מיילים של שאננות", ומתארת את האמריקנים "הגברים משדות החיטה / ספרד הייתה שמש זועמת אשר משכה אותם לאורך שבילי האור".
ארנסט המינגוויי היה בספרד בעת המלחמה כעיתונאי וב-1940 התפרסם ספרו למי צלצלו הפעמונים המתרחש על רקע המלחמה.
ספרד הפרנקואיסטית הזדהתה עם מדינות הציר במהלך מלחמת העולם השנייה.
בעודה נייטרלית באופן רשמי, מכרה ממשלתו של הגנרל פרנקו ציוד ניכר, במיוחד טונגסטן, לשני הצדדים, כולל גרמניה הנאצית.
אלפים התנדבו ב, שנלחמה למען הציר.
ככל שגרמניה נחלשה, ספרד צמצמה את מכירותיה.
וודל (1939–1942) הצליח לפתור מחלוקת על חברת הטלפונים הלאומית, חברה בבעלות אמריקאית (ITT) שניהלה את מערכת הטלפונים של ספרד.
הוא ושר החוץ רמון סראנו סונייר לא אהבו מאוד זה את זה.
הרבה יותר מוצלח היה ההיסטוריון קרלטון ג'יי הייז ששימש כשגריר מ-1942 עד 1945. הוא הותקף בזמנו משמאל בשל היותו ידידותי יתר על המידה עם פרנקו, אך מקובל לדעת כי הוא מילא תפקיד חיוני במניעת כניסת פרנקו לצד מדינות הציר במהלך המלחמה.
ביוקנן טוען שהייז הפך את ספרד ל"בעלת בריתה השקטה של וושינגטון".
ג'ון פ' וילסון טוען שהייז ארגן וזירז מאמצי סיוע לפליטים יהודים שנעו בספרד.
מועצת פליטי המלחמה של ארצות הברית דגלה במדיניות דינמית יותר של הצלה ולא רק סיוע.
תקוות המועצה התאכזבו יותר מהרתיעה הספרדית מאשר מהייז.
ההיסטוריונית אמט קנדי דוחה את הטענות שהייז היה מעריץ של פרנקו.
במקום זאת הוא היה "מבקר קשוח של ה'פשיזם' של הקאודיו".
הייז מילא תפקיד מרכזי בהצלת 40,000 פליטים - צרפתים, בריטים, יהודים ואחרים מהיטלר.
הוא עזר להם לחצות את הרי הפירנאים לספרד והלאה לצפון אפריקה.
הוא הפך את ספרד ל"מקלט מהיטלר".
בפרישתו, גילה קנדי, הייז דגל בדיפלומטיה סבלנית, במקום בנידוי או חתרנות לספרד של פרנקו.
זו הייתה המדיניות שאימץ הנשיא דווייט אייזנהאואר כשפרנקו הוביל את ספרד לברית עם ארצות הברית בשנות ה-50. ועדת ההפצה היהודית האמריקאית פעלה בגלוי בברצלונה.
עם תום מלחמת העולם השנייה סבלה ספרד מההשלכות הכלכליות של בידודה מהקהילה הבינלאומית.
ספרד נחסמה מהצטרפות ל, בעיקר על ידי הגוף הקומוניסטי הגדול בצרפת.
לעומת זאת, הפקידים האמריקאים ב-1946 "שיבחו את ה'טרנספורמציה' החיובית שהתרחשה ביחסי ארצות הברית–ספרד".
ארצות הברית נזקקה לספרד כבעלת ברית הממוקמת אסטרטגית ב נגד ברית המועצות לאחר 1947.
הנשיא הארי טרומן החזיר את השגריר האמריקאי מספרד (אך היחסים הדיפלומטיים לא נותקו רשמית), הרחיק את ספרד מהאו"ם ודחה כל סיוע של תוכנית מרשל לספרד.
עם זאת, ככל שהמלחמה הקרה הסלימה, התמיכה בספרד עלתה בחדות ב, בקונגרס, בקהילה העסקית ובגורמים משפיעים אחרים, במיוחד קתולים ומגדלי כותנה.
ההתנגדות הליברלית לספרד דעכה לאחר שגורם השמאלני הנרי וולאס נפרד מהמפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות ב-1948; קונגרס ארגוני התעשייה הסיר את התנגדותו החריפה והפך פסיבי בנושא.
כששר החוץ דין אצ'יסון הגביר את הלחץ שלו על טרומן, הנשיא עמד לבדו בממשל שלו שכן הממונים הבכירים שלו רצו לנרמל את היחסים.
כאשר סין נכנסה למלחמת קוריאה ודחקה את הכוחות האמריקאים לאחור, הטיעון לבעלי ברית הפך לבלתי ניתן לעמוד בפניו.
טרומן הודה ש"נשלט ונשחק", התרצה ושלח שגריר והעמיד הלוואות בסוף 1950.
היצוא לספרד עלה מ-43 מיליון דולר ב-1946 ל-57 מיליון דולר ב-1952; היבוא לארצות הברית עלה מ-48 מיליון דולר ל-63 מיליון דולר.
ברית רשמית החלה עם החתימה על הסכם מדריד ב-1953. ספרד התקבלה לאומות המאוחדות ב-1955.
בהקשר של הסכסוך הישראלי-ערבי מילאה ספרד את תפקיד המתווך בין מדינות ערב (כגון הרפובליקה הערבית המאוחדת של נאצר) לבין ארצות הברית.
הדיפלומטיה הספרדית, בראשות פרננדו מריה קסטיאלה, הראתה התעלמות ממה שספרד ראתה כתמיכה הבלתי מותנית של ארצות הברית במדינת ישראל ומהניסיון האמריקני לזרוע מחלוקת בין מדינות ערב.
בין 1969 ל-1977, התקופה של הנרי קיסינג'ר כיועץ לביטחון לאומי וכשר החוץ של ארצות הברית בתקופת ממשלי ניקסון ופורד, מדיניות החוץ של ארצות הברית כלפי ספרד הושפעה מהצורך האמריקאי להבטיח גישה לבסיסים עבור הצבא על אדמת ספרד.
מתקנים צבאיים של ארצות הברית בספרד שנבנו בתקופת פרנקו כוללים את תחנת הצי רוטה ובסיס האוויר מורון, ומתקן חשוב היה קיים בטוריון דה ארדוז.
טוריון עבר לשליטה ספרדית ב-1988. רוטה נמצא בשימוש מאז שנות ה-50. חיוני לאסטרטגיית המלחמה הקרה, הבסיס אכן היה מוצב עליו במשך זמן מה, ובשיא גודלו, בתחילת שנות ה-80, היה ביתם של 16,000 מלחים ובני משפחותיהם.
נוכחותם של בסיסים אלו בספרד הייתה מאוד לא פופולרית בקרב העם הספרדי (לפי סקר מ-1976 של לואי האריס אינטרנשיונל, רק 1 מכל 10 ספרדים תמך בנוכחות האמריקאית במדינה); מדי פעם נערכו הפגנות נגדם, כולל הפגנה במהלך ביקורו של הנשיא רונלד רייגן בספרד ב-1985.
במהלך דמדומי הדיקטטורה של פרנקו ומאוחר יותר בתקופת המעבר, קיסינג'ר, הקשור לאסכולה הריאלית, תמך ברעיון של שינוי משטר מסודר לספרד, ובכך לא יסתכן בגישה לבסיסים וכן יקל על שילוב מלא של ספרד במערב, ובעקבות כך, שם כמעט את כל הביצים על הסל של חואן קרלוס הראשון.
הנשיא ריצ'רד ניקסון ספד לפרנקו ולאחר מותו של פרנקו ב-1975, הצהיר: "הגנרל פרנקו היה ידיד נאמן ובעל ברית של ארצות הברית".
ב-1976 חתמו ספרד וארצות הברית על הסכם ידידות ושיתוף פעולה (Tratado de Amistad y Cooperación), במקביל למערכת הפוליטית החדשה בספרד, שהפכה למונרכיה חוקתית בראשותו של חואן קרלוס הראשון, עם קרלוס אריאס נבארו כראש הממשלה.
חואן קרלוס כבר יצר קשרי ידידות עם ארצות הברית.
בתור נסיך, הוא היה אורח של ניקסון ב-26 בינואר 1971. ניקסון סיכם את הביקור במילים אלו:
נוצר מתח קצר ביחסים לאחר ניסיון ההפיכה הספרדית ב-1981 של גורמים נאו-פרנקואיסטים במשמר האזרחי ובצבא הספרדי, שמזכיר המדינה אלכסנדר הייג כינה "פרשה פנימית".
חודש לאחר דיכוי ההפיכה, ביקר הייג במדריד כדי לתקן את היחסים עם המלך, ראש הממשלה לאופולדו קלבו-סוטלו ומנהיג האופוזיציה פליפה גונזלס כדי למנוע מניסיון ההפיכה להפריע לכניסתה של ספרד לנאט"ו.
הייג גם ניסה ללא הצלחה לגרום לספרד להתנגד לנוכחות הקומוניסטית במרכז אמריקה, כולל ממשלת הסנדיניסטה בניקרגואה.
בשנת 1987, חואן קרלוס הראשון הפך למלך ספרד הראשון שביקר במושבה הספרדית לשעבר של פוארטו ריקו.
באותה שנה, חואן קרלוס הקדיש פסל של קרלוס השלישי, מלך ספרד מאת פדריקו קולאו-ואלרה ברחוב אולברה, לוס אנג'לס.
קרלוס הורה על הקמת העיר שהפכה ללוס אנג'לס.
הסכם על שיתוף פעולה ביטחוני נחתם על ידי שתי המדינות בשנת 1989 (הוא תוקן בשנת 2003), במסגרתו אישרה ספרד לארצות הברית להשתמש במתקנים מסוימים במתקני הכוחות המזוינים הספרדיים.
ב-7 ביוני 1989 נחתם הסכם על שיתוף פעולה תרבותי וחינוכי.
ראש הממשלה חוסה מריה אסנאר תמך באופן פעיל בג'ורג' וו.
בוש ובראש ממשלת בריטניה טוני בלייר ב.
אסנאר נפגש עם בוש בפגישה פרטית לפני הפלישה לעיראק ב-2003 כדי לדון במצב במועצת הביטחון של האו"ם.
העיתון הספרדי אל פאיס הדליף תמליל חלקי של הפגישה.
אסנאר עודד ותמך באופן פעיל במדיניות החוץ של ממשל בוש ובפלישה האמריקנית לעיראק ב-2003, והיה אחד החותמים על מכתב השמונה, שהאמין לקיומן של ראיות לכאורה להפצת הגרעין של ממשלת עיראק.
רוב האוכלוסייה הספרדית, כולל כמה מחברי ה-Partido Popular של אסנאר, היו נגד המלחמה.
לאחר הבחירות הכלליות בספרד ב-2004, שבהן קיבלה מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית יותר קולות מהצפוי כתוצאה, מלבד נושאים אחרים, מהטיפול של הממשלה בפיגועי 11 במרץ 2004 במדריד, חוסה לואיס רודריגס ספאטרו ירש את אסנאר כראש הממשלה.
לפני שנבחר, ספאטרו התנגד למדיניות האמריקנית ביחס לעיראק שנקט אסנאר.
במהלך מסע הבחירות הבטיח ספאטרו להסיג את החיילים אם השליטה בעיראק לא תועבר ל לאחר ה-30 ביוני (תאריך הסיום של ההסכם הצבאי הספרדי הראשוני עם הקואליציה הרב-לאומית שהפילה את סדאם חוסיין).
ב-19 באפריל 2004 הודיע ספאטרו על נסיגת 1,300 החיילים הספרדים בעיראק.
ההחלטה עוררה תמיכה בינלאומית ברחבי העולם, למרות שהממשלה האמריקאית טענה שהטרוריסטים יכולים לתפוס אותה כ"ניצחון שהושג עקב פיגועי 11 במרץ 2004 במדריד".
ג'ון קרי, המועמד הדמוקרטי לנשיאות ארצות הברית, ביקש מספאטרו לא להסיג את החיילים הספרדים.
כמה חודשים לאחר הסגת הכוחות, ממשלת ספאטרו הסכימה להגדיל את מספר החיילים הספרדים במלחמה באפגניסטן ולשלוח חיילים להאיטי כדי להראות את נכונותה של ממשלת ספרד להוציא משאבים במשימות בינלאומיות שאושרו על ידי האו"ם.
הנסיגה גרמה לשפל של ארבע שנים ביחסים בין וושינגטון למדריד.
קרע נוסף נגרם בשל העובדה שספאטרו תמך בגלוי במתמודד הדמוקרטי ג'ון קרי ערב הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004. ספאטרו לא הוזמן לבית הלבן עד החודשים האחרונים של ממשל בוש, וגם בוש לא הוזמן ללה מונקולה.
אסנאר ביקר בוושינגטון מספר פעמים, והפך לראש ממשלת ספרד הראשון שנאם בפגישה משותפת של הקונגרס, בפברואר 2004. עמיתו הרפובליקני של בוש, והמועמד ל, ג'ון מקיין, סירב להתחייב לפגישה עם ספאטרו אם הוא ייבחר.
ספרד תחת ספאטרו הפנתה את המיקוד שלה לאירופה מארצות הברית, כשהיא רודפת דרך ביניים בהתמודדות עם המתחים בין מעצמות המערב ואוכלוסיות אסלאמיות.
בראיון עם אל פאיס במאי 2007, דניאל פריד, עוזר המזכיר לענייני אירופה ואירופה, בהתייחס למערכת היחסים הכוללת בין ספרד לארצות הברית, הצהיר: "אנחנו עובדים טוב מאוד בכמה נושאים.
אני חושב ש מערכת יחסים ספרדית-אמריקאית יכולה להתפתח יותר.
אני חושב שכמה פקידים ספרדים הם אנשי מקצוע בעלי ידע ומיומנים מאוד ואנחנו עובדים איתם טוב מאוד.
הייתי רוצה לראות את ספרד פעילה בעולם, עובדת דרך נאט"ו, פעילה באפגניסטן.
אתה עושה הרבה ב כי מורטינוס יודע הרבה על זה.
אבל ספרד היא מדינה גדולה והכלכלה שלך ענקית.
אני חושב שספרד יכולה להיות כוח לביטחון ולשלום ולחופש בעולם.
אני מאמין שלספרד יש את הפוטנציאל הזה, וכך הייתי רוצה לראות את יחסי ספרד-ארצות הברית מתפתחים."
בשנת 2007, קונדוליזה רייס מתחה ביקורת על ספרד על כך שלא עשתה יותר כדי לתמוך במתנגדי משטר בקובה הקומוניסטית.
פקידים אמריקאים נרתעו מהעובדה שמיגל אנחל מורטינוס, שר החוץ, בחר שלא להיפגש עם מתנגדים קובנים במהלך ביקור בארצות הברית באפריל 2007. "אין שום סוד שהיה לנו חילוקי דעות עם ספרד במספר נושאים, אבל היה לנו גם שיתוף פעולה טוב מאוד עם ספרד במספר נושאים", ציינה רייס.
מורטינוס הגן על החלטתו, והאמין שעדיף לעסוק במשטר הקובני מאשר לבודד אותו.
"ארצות הברית קבעה את האמברגו שלה", הוא ציין.
"אנחנו לא מסכימים עם זה אבל אנחנו מכבדים את זה.
מה שאנחנו מקווים זה שהם יכבדו את המדיניות שלנו", ציין מורטינוס.
"מה שספרד לא מוכנה לעשות זה להיעדר מקובה.
ומה שארצות הברית צריכה להבין הוא שבהינתן שאין להם יחסים עם קובה, עליהם לבטוח בבעל ברית נאמן ומוצק כמו ספרד".
על היחסים בין קובה וספרד, דניאל פריד, עוזר מזכיר ארצות הברית לענייני אירופה ואירופה, העיר בשנת 2007 כי:
בנוסף להבדלי המדיניות כלפי קובה, ארצות הברית וספרד היו חלוקות במגעיהם עם ונצואלה תחת הוגו צ'אווס ובוליביה תחת אבו מוראלס, שניהם סוציאליסטים.
ספרד תחת ספאטרו הייתה ידידותית בתחילה לשני המשטרים.
עם זאת, התוכנית של מוראלס להלאים את מגזר הגז של בוליביה גרמה למתיחות עם ספרד, שכן ל-Repsol, חברה ספרדית, יש אינטרסים גדולים באותה מדינה בדרום אמריקה.
בהתייחס לוונצואלה, ספאטרו גם הסתכסך עם ממשלתו הסוציאליסטית הנבחרת של צ'אווס.
יחסי ספרד עם ונצואלה הוחמרו עוד יותר בעקבות התקרית ב-10 בנובמבר 2007 בפסגה האיברו-אמריקאית בסנטיאגו, צ'ילה, שבה המלך חואן קרלוס אמר לצ'אווס "לסתום את הפה".
למרות תמיכתה ההולכת ופוחתת בצ'אווס, ספרד הצהירה במאי 2007 כי היא תמשיך בחוזה של 1.7 מיליארד אירו, או 2.3 מיליארד דולר, למכירת מטוסים וסירות לא חמושים לוונצואלה.
בשנת 2006, יותר מ-200,000 עובדים הועסקו על ידי למעלה מ-600 חברות אמריקאיות הפועלות בספרד.
הם נמשכו על ידי המיסים הנמוכים של אותה מדינה, חברות בבעלות ממשלתית שהופרטו והכלכלה הליברלית.
יתר על כן, כ-200 חברות ספרדיות פעלו בארצות הברית, במיוחד בתחום הבנייה והבנקאות.
שלושה ימים לאחר שברק אובמה נבחר לנשיא הוא זכה לברכה בשיחת טלפון קצרה מספאטרו.
שר החוץ מיגל אנחל מורטינוס ביקר בוושינגטון לפגוש את שרת החוץ הילרי קלינטון חודש לאחר השבעת הממשל האמריקאי החדש.
מורטינוס אמר לכתבים שספרד מוכנה לקבל כמה שבויים ממחנה המעצר שנסגר במפרץ גואנטנמו, בתנאי שהתנאים המשפטיים יהיו מקובלים.
מורטינוס גם העיר כי "נפתח שלב חדש ביחסים בין ארצות הברית וספרד שהוא אינטנסיבי יותר, פרודוקטיבי יותר".
אובמה וספאטרו נפגשו פנים אל פנים בפעם הראשונה ב-2 באפריל 2009, בפסגת ה-G20 בלונדון.
שני המנהיגים השתתפו בפסגת נאט"ו בשטרסבורג-קהל, שם הוסיפה ספרד 450 חיילים נוספים ליחידה הצבאית הקודמת שלה, שמנתה 778 חיילים באפגניסטן.
פרשנים אמרו כי ייתכן שההחלטה נבעה בחלקו על ידי רצונה של ממשלת ספאטרו להיענות לממשל החדש בוושינגטון.
ימים לאחר מכן בפסגת האיחוד האירופי-ארצות הברית בפראג השניים ערכו פגישה של 45 דקות, ולאחר מכן שיתפו צילום לעיתונות, שם כינה אובמה את ספאטרו כחבר ואמר כי הוא חושב ששתי המדינות יקיימו מערכת יחסים חזקה עוד יותר בשנים הבאות.
זו הייתה הפגישה הרשמית הראשונה בין ראשי ממשלות ספרד וארצות הברית מאז 2004.
בפברואר 2010, אובמה נפגש עם ספאטרו בקפיטול של ארצות הברית כמה ימים לאחר שאובמה הודיע כי לא ישתתף בפסגת האיחוד האירופי-ארצות הברית במדריד במאי.
שבועיים לאחר מכן, אובמה נפגש עם המלך חואן קרלוס הראשון.
חואן קרלוס הראשון היה ראש המדינה האירופי הראשון שנפגש עם אובמה בבית הלבן, שם נפגש עם ג'ון קנדי ב-1962, ג'רלד פורד ב-1976, רונלד רייגן ב-1987, וביל קלינטון ב-1993.
ביוני 2018 המלך פליפה השישי וז'וזפ בורל, שר החוץ, שיתוף הפעולה והאיחוד האירופי, ערכו ביקור רשמי בארצות הברית.
הם פגשו את הנשיא דונלד טראמפ ב-19 ביוני.
בינתיים, קיים בורל פגישה עם שר החוץ מייק פומפאו, שם הראתה המשלחת הספרדית דאגה לסחף הפרוטקציוניסטי של ארצות הברית ונמצאו אי-התאמות בין שתי המדינות בכל הנוגע לגישתן למדיניות ההגירה.
ארצות הברית מחזיקה בספרד שגרירות במדריד וקונסוליות בברצלונה, ולנסיה, לאס פאלמאס דה גראן קנריה, פואנחירולה, פלמה דה מיורקה וסביליה.
ספרד מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די.סי.
וקונסוליות בבוסטון, שיקגו, יוסטון, לוס אנג'לס, מיאמי, ניו יורק, סן פרנסיסקו וסן חואן.
יחסי ארצות הברית–סיירה לאון הם היחסים הדו-צדדיים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ארצות הברית והרפובליקה של סיירה לאון.
יחסי ארצות הברית עם סיירה לאון החלו בפעולות מיסיון במהלך המאה התשע עשרה.