tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מכהן כדירקטור בחברה הבנייה לוינסקי-עופר וסיים כדירקטור חיצוני בחברת מפעלים פטרוכימיים בישראל ובחברת לסיכו.
בעל תואר ראשון ושני במדע המדינה וביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי.
ב-2015 הוענק לו אות יקיר העיר חולון.
הרב שמעון וולף אוירבך (סביבות ה'ש"י, 1550 – י"ז בחשוון ה'שצ"ב, 12 בנובמבר 1631, פראג) היה רב בכמה ערים במזרח ומרכז אירופה, בהן טורובין, לובמלא, לובלין, פשמישל, פוזנן, וינה ופראג, מרבני "ועד ארבע ארצות" וראש ישיבה בלובלין.
נולד בשנת ה'ש"י (1550) לערך בווינה או בפוזנן, לאביו ר' דוד טעבל.
לפי מקורות רבים היה חתנו של המהרש"ל, ולפי טענה אחרת היה זה רב אחר בעל שם דומה.
התמנה לכהן כרב בטורובין, לאחר מכן בלובמלא.
בשנת ה'של"ח התמנה לרב וראש ישיבה בלובלין, במקומו של המהרש"ל.
בישיבתו למדו מאות תלמידים, בהם רבי יהושע העשיל חריף מקראקא.
בלובלין הסתכסך עם מהר"ם מלובלין, שעמד אף הוא בראשות ישיבה בעיר, גם אודות חילוקים בשיטת הלימודים מאחר שהמהר"ם תמך בשיטת הפלפול, רבי שמעון התנגד לה.
המהרש"א שהתבקש להכריע המחלוקת, בחר לא להתערב .
בלובלין כיהן עד שנת 1584.
מלובלין עבר לכהן כרבה של פרעמישלא.
אין ידוע בדיוק באילו שנים חי שם.
בשבתו בפרעמישלא כיהן כדיין ב"ועד ארבע ארצות", וחתימתו מופיעה על מסמכים רבים יחד עם גדולי הדור בפולין של אותה התקופה.
מספר שנים לאחר מכן התמנה לרבה של פוזנן והרב הראשי של מחוז "פולין גדול".
בשנת ה'שפ"ט עבר לכהן כרבה של וינה וכל אוסטריה.
זמן קצר לאחר מכן, בסביבות שנת ה'ש"צ, עבר לכהן כרבה של פראג, במקומו של הרב יום טוב ליפמן הלר שהודח מתפקידו על ידי השלטונות.
בתפקיד זה כיהן כשנתיים, עד לפטירתו בי"ז בחשוון ה'שצ"ב (12 בנובמבר 1631).
נקבר בבית הקברות היהודי העתיק בפראג.
שמעון תאודור וינטר (Simon Theodore Winter, MBE, MB ChB (Leeds), DCH (Eng ); 1916 – אוקטובר 1989) היה רופא ילדים ישראלי, מנהל מחלקת ילדים בבית חולים רוטשילד בחיפה (היום מרכז רפואי בני ציון), מנהל המחלקה לאם ולילד במשרד הבריאות ויושב ראש האיגוד לרפואת ילדים בישראל.
שמעון, סם בפי חבריו, נולד בדבלין, אירלנד בשנת 1916 לגרשון ושרה ויינברג, ילידי ביאליסטוק.
הוא גדל בלידס, אנגליה, ואח לימודי הרפואה סיים בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת לידס בשנת 1939. כציוני נלהב ובעל הזדהות יהודית גבוהה היה פעיל בתנועת הבונים (תנועה ציונית מסורתית) וכיהן כיו"ר תא הסטודנטים היהודים באנגליה.
בהגיעו לבגרות הוא שינה את שם משפחתו לוינטר ומצד שני, כסימן להזדהות עם "חזון המדינה", הוסיף את השם תיאודור לשמו לזכרו של בנימין זאב "תאודור" הרצל.
בשנת 1940 גויס לחיל האוויר הבריטי (RAF) והוצב בבסיס ליד קיימברידג', בסיס ממנו יצאו מטוסים להפצצה בגרמניה.
ביולי 1943 אחד המטוסים שחזר ממשימת הפצצה נחת נחיתת חירום ועלה באש.
ד"ר וינטר נכנס למטוס הבוער להציל את הצוות ונכווה קשה בעצמו.
על מעשיו הוענק לו תואר אבירות של חבר במסדר האימפריה הבריטית (MBE) על ידי המלך ג'ורג השישי.
לאחר החלמתו בסוף שנת 1943 ובמשך שנתיים שירת כרופא בחיל האוויר הבריטי בעדן ובלוב.
שם פגש לראשונה יהודי תימן, חלקם במעברות בהן שהו בזמן שהמתינו לעלייתם ארצה.
משלחת של רופאים ואחיות מארץ ישראל הגיעה להעניק טיפולים ועזרה ובראשה פרופסור ישראל יעקב קליגלר והאחות ציפורה מקוב-פריידמן.
תוך זמן קצר התרופות והציוד הרפואי אזלו.
שני חברי המשלחת קיבלו יוזמה ונכנסו לחדר האוכל של הבבסיס הבריטי הסמוך בזמן ארוחת הצהריים וצעקו ביידיש "האם יש כאן מישהו יהודי?" תוך שניות שמעון וינטר ניגש אליהם לשאול מה הם רוצים.
הוא לקח אותם לארונות הציוד הרפואי וסיפק להם את החומרים הדרושים.
ומכאן ואילך הוא התנדב כרופא במעברה בשעות אחר הצהריים לאחר שסיים את עבודתו במחנה הצבא הבריטי.
בהמשך שירת שנה נוספת כרופא במחנה הצבא הבריטי בקהיר ובפלשתינה.
בשנת 1946 נישא לשושנה, בתם של צבי אריה ובלומה ורנר מחיפה.
הוא החל לעבוד במחלקת הילדים בבית החולים הדסה הר הצופים בירושלים ונשלח על ידי ההגנה ובית החולים לטיפול בחולים ופצועים בבית החולים משגב לדך בעיר העתיקה שהיה במצור.
ד"ר וינטר דאג להסדיר שהבריטים יאשרו את כניסת הצוות הרפואי הדסה לעיר העתיקה.
הצוות כלל רופאים, מנתחים ואחיות בחדר המיון.
בשנת 1948 ד"ר חיים שיבא ביקש מד"ר ווינטר להקים שירות רפואי לחיל האוויר הישראלי, מכיוון שהיה הרופא היחיד בישראל עם ניסיון בתחום זה.
הוא קבע את כל ההנחיות כולל הנחיות לבדיקת בריאות של טייס.
הוא התרכז בדאגה לבריאות הצוות, לביטחונם ולתנאי העבודה שלהם.
במשך שנתיים הוא היה חלק מצוותו של אהרן רמז שהקים את חיל האוויר הישראלי.
בשלב זה החליט לחזור לרפואת ילדים.
הוא התמחה בלונדון ושם דגש על רפואה מונעת.
כשחזר לארץ החל לעבוד בבית החולים רמב"ם בחיפה ואחר כך הוביל את מחלקת הילדים בבית החולים רוטשילד (היום מרכז רפואי בני ציון) עד פרישתו בשנת 1984. בין שני התפקידים הללו נשלח לטבריה לטפל בעולים בעיר.
גישתו לעבודה הייתה לעודד חיסון ולחינוך האוכלוסייה המקומית, על ידי האחיות של טיפת חלב, שהעניקו הדרכה לאמהות שלא היו בקיאות בתנאים בישראל.
ד"ר ווינטר היה בין מקימי בית הספר לרפואה בטכניון הפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט.
הוא לימד שם וקיבל תואר פרופסור.
בשנת 1963 הוציא לאור ספר הדרכה ברפואת ילדים.
רפואה מונעת הייתה אחד העקרונות המנחים אותו לאורך חייו המקצועיים.
הרופאים במחלקתו למדו התפתחות ילדים בנוסף ללימוד ערבית כדי לשפר את התקשורת עם מטופליו ומשפחותיהם.
וינטר הקים את המרכז הראשון לייעוץ גנטי בישראל (כיום הוא מכונה מרכז שמעון וינטר לגנטיקה אנושית).
הוא ראה בכך דרך למנוע מחלות ולהעניק הדרכה להורים.
בנוסף הקים בשנת 1975 את מרכז חנה חושי להתפתחות ילדים לצד המחלקה בבית החולים.
הוא חקר את תחום תזונת התינוקות, כולל הוספת ברזל לפורמולות לתינוקות.
פרופסור וינטר שימש יושב ראש האיגוד לרפואת ילדים בישראל בין השנים 1969 ל-1972.
כאשר פרש מעבודתו בחיפה, הוא ואשתו עברו לירושלים שם הקדיש את זמנו להקמת המרפאה לילדים עם ספינה ביפידה בבית חולים אלין.
במקביל קיבל את תפקיד מנהל יחידת אם וילד במשרד הבריאות עד מותו בשנת 1989.
הותיר אחריו מאות תלמידים וכן שלושה ילדים שנולדו לו ולאשתו שושנה.
הרב שמעון ועקנין (ואעקנין) (ה'תרמ"א, 1881 – ג' בכסלו ה'תשכ"ה, 8 בנובמבר 1964) היה רב ישראלי ממוצא מרוקאי, שד"ר, ודיין.
חתנו של הרב אברהם אבוחצירא.
נולד בטבריה בשנת ה'תרמ"ה (1884) לרב דוד ועקנין ולאמו ג'והרה, שעלו ארצה מהעיר דמנאת שבמרוקו.
בילדותו למד תורה אצל אביו ר' דוד, שנפטר לאחר שנים בודדות בשנת 1897. מאז פטירת אביו ועד שבגר היה יחד עם אחיו הקטן הרב מאיר ועקנין בחסות אחיו הגדול הרב יעקב ועקנין.
היו לר' שמעון עוד שני אחים צעירים שנפטרו בגיל צעיר.
את עיקר לימודו עשה אצל הרב אברהם אבוחצירא, בנו של האביר יעקב.
בהמשך נשא לאישה את ביתו של הרב אברהם, מעתוקה זהרה.
ב-1914, שנה לאחר מות חמו, הופרד מאשתו והוגלה לאלג'יריה על ידי השלטון העות'מאני, מכיוון שהיה נתין זר.
בתקופה זו סבל רבות, בעקבות הדוחק שעמו נאלץ להתמודד, ובעקבות הדאגה לשאר המגורשים.
בהקדמתו לספרו "דור"ש סמוכים", הוא מספר כי החליט שעסק התורה יהיה לו למרפא לנקות את ראשו מהסבל והדאגה, ושם חיבר כמה מחיבוריו.
לפי עדותו היה מחוץ לארץ ישראל כל ימי המלחמה.
כמו אחיו ואביו, ר' שמעון היה שד"ר מטעם כוללות רבי מאיר בעל הנס בטבריה ומטעם העדה המערבית בירושלים.
על פי כתבי השד"רות שלו ר' שמעון כיהן מספר פעמים כשד"ר בקהילות בצפון אפריקה: אלג'יריה, מרוקו ותוניסיה.
לראשונה בשנת 1927 (ה'תרפ"ז) מטעם כוללות רמב"ה, בשנת 1929 (ה'תרפ"ט) מטעם העדה המערבית בירושלים ומטעם כוללות רמב"ה, ובשנת 1938 (ה'תרצ"ח) מטעם כוללות רמב"ה.
במסעותיו לצפון אפריקה התקבל בכבוד ובהערכה גדולה.
כאשר הגיע בשנת ה'תרפ"ט לעיר פאס שבמרוקו, באותה שנה נפטר הרב שלמה אבן דנאן, ורבני הקהילה שהכירו את ר' שמעון ואת גדולתו, נתנו לו את הכבוד להספיד את ר' שלמה, והוא היה זה שהספיד אותו בבית העלמין בשעת ההלוויה.
באחד ממסעותיו למרוקו, הגיע לנטיפה ופגש את רב שלמה בן חמו והתכתב עמו הרבה כאשר חזר לארץ.
חודש אחר כך, בי"ז חשוון תשי"א, נפטרה אשתו, מרת מעתוקה.
צאצאיה מעידים כי הרבנית לא יכלה לשאת את הצער בעקבות מות בנה וזה הדבר אשר שהביא לפטירתה.
לאחר מות אשתו נשא ר' שמעון אישה נוספת ושמה שֹוּלטנא.
14 שנה אחר כך, ביום ג' בכסלו ה'תשכ"ה, הלך לעולמו והוא בן 83. ביום הלווייתו פורסמו מודעות אבל מטעם המשפחה, רבנות טבריה וכוללות רבי מאיר בעל הנס בעיר, בהן הציבור התבקש לחלוק כבוד עם הצדיק, להגיע ללווייתו ולסגור את החנויות בשעת הלוויה.
רבים מאנשי טבריה השתתפו במסע לווייתו, החנויות נסגרו כבקשת רבני העיר והעיר שבתה.
בין הסופדים בלווייתו היו אחיו ר' מאיר ועקנין והרב יעקב חי זריהן, ראש אבות בתי הדין של טבריה.
לרבי שמעון נולדו בת ושני בנים מאשתו הראשונה, הרבנית מעתוקה:
"בכורה" אסתר – נישאה בתחילה לר' בצלאל מכסומוף, ובשנית לר' אליהו זרח.
ר' ניסים ועקנין – שאב את תורתו מסבו ר' אברהם אבוחצירא.
המשיך לכהן בבית הכנסת של אביו "מטה שמעון", ולהנהיג את הקהילה במקום.
לימים עזב את טבריה וכיהן כרב שכונת הבוכרים בתל אביב.
ר' משה ועקנין – נפטר בטרם עת, 1950. היה נשוי לרינה בת אחי אביו רבי מאיר ועקנין.
בתם מרים נישאה לרב חיים דוד הלוי
ספרים שכתב ר' שמעון ועקנין:
דור"ש סמוכים – דרושים על התורה, יצא לאור בשני חלקים לראשונה בשנת ה'תרצ"ג בירושלים.
נאה דור"ש – חידושים על אגדות הש"ס.
יצא לאור בשנת ה'תשט"ז בירושלים.
דבר השו"ה – דרושים וחידושים נוספים על התורה שחידש בזמן תפקידו כשד"ר.
יצא לאור בשנת ה'תשי"ח בג'רבה שבתוניסיה.
עמק השו"ה – פירוש על הנ"ך.
כנראה נשלם במקביל ל"דבר השוה", אך לא יצא לאור.
ילקוט בן דוד – חיבור על הספר "מאיר בת עין"– ליקוטי אמרות ואגדות על רבי מאיר בעל הנס.
הוציא אותו ביחד עם חיבורו של אביו "ילקוט דוד", גם הוא על "מאיר בת עין".
בכמה מספריו הכניס ר' שמעון פיוטים שכתב, ואת הקדמותיו נהג לכתוב בחרוזים.
בשמות ספריו רמז את שמו ושם הוריו בראשי התיבות, כך לדוגמה הוא מסביר בהקדמות לשניים מספריו:
נאה דור"ש – נאום אני הצעיר שמעון ואעקנין רבי דוד.
דבר השו"ה – בן רבי דוד הצעיר שמעון ואעקנין הי"ו.
הוציא לאור יחד עם אחיו ר' מאיר ועקנין את ספרו של אביהם ר' דוד, שו"ת "וידבר דוד".
לספריו הסכמות מרבנים חשובים, ביניהם רבה הראשי של מרוקו הרב רפאל אנקווה, הרה"ר הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, הרה"ר הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הראשון לציון הרב יצחק ניסים, הראשון לציון הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל והרב רפאל הכהן קוק, רבה של טבריה.
שמעון חורש (31 באוגוסט 1926 – 7 בינואר 2004) היה איש מודיעין וביון ישראלי, מאנשי המחלקה הערבית בפלמ"ח, מסתערב ומרגל שפעל בזהות בדויה בלבנון ובסוריה.
לאחר הקמת המדינה שירת באמ"ן, במוסד ובשירות הביטחון הכללי.
היה בין מניחי התשתית לפעילות הביון הישראלי בארצות ערב, ובהמשך מורם ומחנכם של דורות מלוחמי קהילת המודיעין הישראלית.
חורש נולד בשם שמעון דוד יעקב הרוש בשכונת מנשייה שבגבול תל אביב-יפו.
הוריו, אברהם ורחל הרוש, היו ילידי יפו העתיקה ממוצא מגרבי, והשפה המדוברת בביתם הייתה ערבית פלסטינית בניב יפואי.
בעת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, כששמעון היה בן 12, עברה המשפחה להתגורר בשכונת נווה צדק.
שמעון החל את לימודיו בתלמוד תורה, המשיך בבית ספר הצרפתי-קתולי קולג' דה פרר ביפו, לאחר מכן עבר לבית הספר לבנים של אליאנס בנווה צדק, וסיים את לימודיו התיכוניים ב.
ב-1945 התגייס לפלמ"ח, ובשל שליטתו בערבית צורף למחלקה הערבית 'השחר' שעסקה בפעולות הסתערבות בין ערביי ארץ ישראל.
הוא וחבריו למחלקה עברו הכשרה אינטנסיבית שכללה, בצד אימוני לוחמה ונשק, גם לימודי אסלאם, קוראן ואורחות חיי הערבים, תחת הנחייתו הצמודה של "אבי המסתערבים" שמעון סומך ("סמעאן").
לקראת פרוץ מלחמת העצמאות שלח יגאל אלון את שמעון חורש, יחד עם חברו למחלקה יעקובה כהן, לקוניטרה שבסוריה להביא משם ידיעות על הצבא הסורי המתכונן לפלישה.
השניים הגיעו לקוניטרה בכיסוי של לוחמים ערבים-פלסטיניים היוצאים להצטייד לקראת המלחמה ביהודים, הצליחו ליצור קשר עם חיילים מצבא סוריה המתארגנים לפלישה ולשאוב מהם ידיעות על הערכותם וכוונותיהם.
הם אף הגדילו לעשות והגיעו עד דמשק לאיסוף ידיעות נוספות, וחזרו בשלום לבסיסם.
עם הקמת מדינת ישראל בשנת 1948, הוחדר חורש ללבנון כנהגו של איש כמורה בכיר שהורשה לחצות את הגבולות, והגיע לביירות שם חבר עם יצחק שושן (אבו סחיק), חבקוק כהן וגמליאל כהן שכבר שהו בביירות והפעילו בה תא ריגול בכסות של פליטים פלסטינים.
הוא צייד אותם במכשיר קשר שהביא עימו, ובכך אפשר יצירת קשר אלחוט סדיר עם מטה המודיעין לשידור הידיעות שאספו ולקבלת הוראות.
עם חבריו בביירות השתתף במבצע דוד, בו הוטמנו מוקשים באונייה גרמנית שעגנה בביירות והיה חשש שתשמש למטרות התקפיות נגד ישראל.
כאשר נשלח לביירות מכשיר קשר נוסף בדרך הים, יצא איתו חורש לדמשק, וגם שם הקים תא ריגול ותחנת שידור.
בדמשק עסק בתצפיות על בסיסי הצבא הסורי ועל נמל התעופה של דמשק, כשהוא מתחזה לפליט פלסטיני המחפש את משפחתו האובדת.
התקופה הייתה סוערת בסוריה, ושלוש הפיכות צבאיות התרחשו במדינה במהלך שהותו בה.
פעילותו של חורש בדמשק הניחה את התשתית להמשך פעולת המודיעין הישראלי בסוריה.
בשנת 1950 הוחזר לארץ, עבר קורס קצינים והוצב כקת"ם ביחידה 154 שעסקה בהפעלת סוכנים ומודיעים מעבר לגבול.
ב-1951 נשא לאשה את יהודית (אודיקה) כ"ץ, ונולדו להם שלוש בנות.
ב-1956 יצא עם משפחתו לטורקיה בשליחות המוסד.
כשחזר ב-1960 נשלח לרכז את בסיס יחידה 154 (היחידה להפעלת סוכנים) בירושלים, למד באוניברסיטה וסיים תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון וערבית.
הוא ניהל גם את הקורס הראשון של מדריכים למודיעין.
ב-1969 השתחרר מצה"ל וקיבל תפקיד אזרחי של קמ"ט מיסים בממשל הצבאי של אזור יהודה ושומרון.
באותה תקופה הצטרף לשב"כ, ולאורך 35 שנה עסק בהדרכה באולפן ערבית של השירות שם שימש במשך השנים כמורה, מחנך ומנהל.
הוא ראה שליחות עליונה בהנחלת השפה הערבית ותרבותה לאנשי כוחות הביטחון, ורבים מאנשי השב"כ, בכיריו ומפקדיו עברו תחת ידיו.
הוא המשיך בפעילות זו גם לאחר צאתו לגמלאות, עד יומו האחרון.
הוא נהרג בתאונת דרכים קטלנית בדרכו מהאולפן לביתו ברחובות בינואר 2004.
שמעון וֶגָה (ט' במרחשון תש"ד, 14 בנובמבר 1943 – י"ב בכסלו תשפ"ב, 16 בנובמבר 2021) היה פיזיקאי כימי ישראלי, פרופסור מן המניין בפקולטה לכימיה במכון ויצמן למדע.
מומחה עולמי בתחום התהודה המגנטית הגרעינית (NMR).
שמעון וגה נולד בשם סימון וגה (Simon Vega) בכפר אודרקרק אאן דה אמסטל המצוי לדרומה של אמסטרדם, אח צעיר ללקס ורבקה.
הוריו היו יהודה-לו וגה ואסטלה וגה לבית פרינס.
משפחתו, שהייתה נצר ליהדות פורטוגל, הייתה המשפחה היהודית היחידה בכפר, ואביו שימש כשומר בית העלמין היהודי במקום.
כתינוק בן שישה שבועות נשלח להסתתר אצל משפחת שוגט (Schogt) באמסטרדם, אשר מנתה שלוש נפשות: האב הרמן, האם יוטה והבת ליקה.
אבי המשפחה היה קפטן על אוניה בזמן המלחמה, בעוד יוטה טיפלה במסירות בשמעון והייתה לו כאם.
לאחר המלחמה התאחדו הוא ושני אחיו יחד עם הוריהם באודרקרק.
וגה השלים את לימודי התואר הראשון והשני בפיזיקה באוניברסיטת אמסטרדם, ובשנת 1969 עלה לישראל יחד עם רעייתו.
בישראל, עשה את לימודיו לתואר שלישי בהנחייתו של פרופ' זאב לוז במכון ויצמן למדע, בתחום התהודה הגרעינית הקוואדרופולית.
בשנת 1974 יצא לארצות הברית ושהה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי כעמית הבתר-דוקטורי הראשון של פרופ' אלכסנדר פיינס.
עם חזרתו לישראל הצטרף וגה לסגל הפקולטה לכימיה במכון ויצמן למדע.
בשנים 1986–1989 כיהן כראש המחלקה לחקר איזוטופים, ובשנים 2004–2010 כיהן כראש המחלקה לפיזיקה כימית.
שימש מספר פעמים כפרופסור אורח במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) ובאוניברסיטת וושינגטון.
וגה היה נשוי למרגריט ואב לילדים, התגורר בעיר רחובות.
בן-דודתו היה הרב אורי דסברג.
בתקופת היותו עמית בתר-דוקטורי בארצות הברית, ביצע וגה תגליות חלוציות בתת-תחום מתפתח של תהודה מגנטית גרעינית, ששמו multiple-quantum NMR, ופיתח את הבסיס לפורמליזם המכונה "ספין-חצי מדומה" (Fictitious ½ -Spin).
פורמליזם זה הוא כלי עיקרי בהבנת תהודה מגנטית גרעינית במוצקים ובנוזלים עד לימינו אלה.
בהיותו חבר סגל צעיר במכון ויצמן, הרחיב את תחומי העניין המחקריים שלו גם לחקר גרעינים קוואדרופולריים חצי-שלמים, צורונים המהווים את מרבית הגרעינים בטבלה המחזורית.
בראשית שנות ה-80 וגה החל לבצע מדידות בתחום המכונה "סחרור בזווית הקסם" (Magic Angle Spinning, ובראשי תיבות MAS).
עד אותה העת, המחקר בתחום זה התבססו על נקודת מבט שעיקרה גלים רציפים.
וגה הבחין כי ישנן תלויות-בזמן מורכבות יותר המצויות בבסיס תחום זה, והשתמש בתורת פלוקה על מנת לתת תיאור עיוני מורחב ומדויק יותר.
מתובנות אלה צמחו רבים מניסויים הספין-חצי בני ימינו.
בהמשך, תובנות אלה הורחבו והתפתחו לכדי תיאור תהליכים נוספים תלויים בזמן מתחום התהודה המגנטית, ואלה אפשרו את הבסיס הרעיוני לניסויי תהודה מגנטית גרעינית במצב מוצק (ssNMR).
בעשור האחרון לחייו עסק וגה בהבנת מנגנון המכונה פולריזציה גרעינית דינמית (Dynamic Nuclear Polarization, ובראשי תיבות DNP)
והגיע לכלל מסקנות משמעותית שהתקבעו והיו לעקרונות מפתח בתת-תחום זה.
ברבות השנים העמיד וגה דורות של חוקרים שהגיעו לעמדות מפתח בתחום התהודה המגנטית הגרעינית בישראל, ביניהם: פרופ' אשר שמידט מהטכניון, פרופ' אמיר גולדבורט מאוניברסיטת תל אביב, פרופ' גיל גובס מאוניברסיטת בר-אילן, פרופ' מיכל לסקס ממכון ויצמן, וד"ר דפנה שמעון מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
חלק ממאמריו של וגה נכתבו יחד עם אחיו לקס (אלכסנדר-יעקב), בעצמו מדען בתחום ה-NMR שהיגר לארצות הברית.
כמו כן, שיתף פעולה רבות עם עמיתיו החוקרים לוסיו פרידמן ודניאלה גולדפרב ממכון ויצמן.
פרס המדען המצטיין של החברה הישראלית לכימיה (2003)
פרס ISMAR, החברה הבינלאומית לתהודה מגנטית (2015)
מדליית הזהב של החברה הישראלית לכימיה (2018)
שמעון ואנונו הוא סופר, היסטוריון וחוקר בתחום תולדות הקהילות היהודיות ורבני ארצות המזרח ומשגיח בישיבת חיי תורה בירושלים.
נולד ליעיש וציפורה ואנונו שעלו מהעיר רבאט במרוקו והתיישבו בירושלים.
ואנונו כתב ספרים רבים בכל תחומי מחשבת ישראל והיסטוריה יהודית, חלק גדול מהם עוסק בשימור והנצחת זכרם ודבריהם של רבני ובני קהילות יהודיות בארצות המזרח ובצפון אפריקה ובליקוט ואספה של התנאים והאמוראים ותולדותם, כן ערך וכתב ספרי קריאה לילדים על צדיקי הדורות.
ספריו יצאו לאור בהוצאות הספרים יפה נוף, הוצאת יריד הספרים ובהוצאה עצמית.
באנציקלופדיה "ארזי הלבנון" שחיבר, הוא מסקר כ-7000 דמויות שכיהנו בתפקידים רבניים בספרד ובארצות המזרח, מתקופת הגאונים ועד לימינו.
בנוסף ואנונו משמש כמשגיח בישיבת "חיי תורה" בירושלים.
שמעון וינקלברג (26 בספטמבר 1924 – 29 בספטמבר 2004) היה סופר, מחזאי ותסריטאי יהודי-אמריקאי.
הוא נודע בעיקר בזכות המחזה "קטאקי" שעלה בברודוויי בשנת 1959 בכיכובם של ססואה הייאקאווה ובן פיאצה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון הוא נמלט עם משפחתו לארצות הברית בסוף שנות ה-30. הקריירה שלו כסופר החלה עם סיפור קצר שפרסם ב-1953. הוא המשיך לכתוב סיפורים למגזינים כמו הרפרס בזאר, הניו יורקר ופאנץ'.
המחזה קטאקי פרי עטו היה מבוסס על הניסיון האישי שלו במודיעין הצבאי של ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1962 כתב מחזה נוסף בשם "חלונות גן עדן" שהוצג בתיאטרון המלכותי בסטוקהולם.
הוא כתב גם ספרים, חלקם במשותף עם אשתו אניטה, וכן היה שותף לכתיבתם של למעלה מ-100 תסריטים לטלוויזיה בשנות ה-60 וה-70. את מרבית התסריטים כתב תחת שמות עט ביניהם "סיימון וינקלברג", "סיימון וינוולברג", "ש.
בין היתר הוא אחראי לרעיון "מיזוג המוחות" הוולקני שהופיע לראשונה בפרק שכתב עבור העונה הראשונה של הסדרה "מסע בין כוכבים".
כיהודי, שימש וינקלברג מודל לדוגמה עבור שחקנים יהודיים דתיים בהוליווד.
התסריטים שלו כללו לעיתים קרובות נושאים יהודיים, ותיארו טקסים יהודיים והלכה יהודית דתית בדייקנות.
וינקלברג נפטר בבית אבות בלוס אנג'לס בגיל 80.
שמעון וייס (נולד ב-20 במאי 1956) הוא פרופסור במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, ישראל.
וכן פרופסור לכימיה, ביוכימיה ופיזיולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ארצות הברית.
עבודתו מתמקדת בחקר תחום הביופיזיקה של מולקולות בודדות.
שמעון וייס נולד בחיפה, ישראל.
הוא סיים את לימודיו בטכניון - מכון טכנולוגי לישראל בשנת 1989 וביצע את מחקר הפוסט דוקטורט שלו במעבדות נוקיה בל בשנים 1989 ו-1990. בשנים 1990 עד 2001 היה חבר סגל במעבדה הלאומית לורנס ברקלי שבארצות הברית.
משנת 2001 הוא פרופסור לכימיה, ביוכימיה ופיזיולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס כאשר משנת 2011 הוא פרופסור מן המניין.
משנת 2015 הוא משמש כפרופסור לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן.
מחקרו של שמעון וייס מתמקד בחקר הביופיזיקה של מולקולות בודדות ובננו ביו-טכנולוגיה, תחומים שהוא ממייסדם.
ביופיזיקה של מולקולות בודדות עוסקת בחקר הפעולות והאינטראקציות של ביומולקולות בודדות.
בניגוד לשיטות קונבנציונליות בביופיזיקה, בהן נחקרים צברים של מולקולות ומתקבלות תכונות ממוצעות, ביופיזיקה של מולקולות בודדות מאפשרת לצפות בתכונות של כל מולקולה בודדת וחושפות מידע רב על המולקולות שלא היה ניתן לגלות אחרת.
תחום זה מאפשר למדענים לענות על שאלות שלפני כן לא היה ניתן לענות אליהן ויש לתחום השפעה משמעותית ויישומים בתחומים רבים ומגוונים כגון אופטיקה קוונטית ופיזיקה של פולימרים.
קבוצתו של שמעון וייס מתמקדת בפיתוח של כלים ושיטות לחקר ומדידה של תופעות ברמת המולקולה הבודדה.
אלו כוללים פיתוח ושיפור שיטת מעבר אנרגיה בתהודה פלואורסצנטית במולקולות בודדות (smFRET), יישום של נקודות קוונטיות למדידה, ופיתוח של חיישנים המשלבים תכונות כמו יכולת מדידת פוטונים בודדים, רזולוציית זמן גבוהה ויכולות הדמיה רחבות-שדה.
קבוצתו של שמעון וייס גם חוקרת את התהוותן והתפתחותן של גידולים סרטניים ברמת התא הבודד, תחת תנאים גנטיים וסביבתיים שונים.
קבוצתו של שמעון וייס הייתה הראשונה לפתח ולהדגים את שיטת מעבר אנרגיה בתהודה פלואורסצנטית במולקולות בודדות (smFRET).
ראשית הודגמה השיטה על מולקולות DNA נייחות על משטח ולאחר מכן הורחבה השיטה גם עבור מולקולות בתמיסה.
בעזרת שיטה זו הצליחה קבוצתו של שמעון וייס למדוד מגוון רחב של תופעות כגון תגובות של קיפול חלבונים במולקולות בודדות והשלבים הראשונים בתחילת שעתוק על ידי האנזים RNA פולימראז.
שיטה זו אומצה על ידי קבוצות מחקר רבות מאז פיתוחה.
קבוצתו של שמעון וייס הייתה גם הראשונה להשתמש בנקודות קוונטיות עבור יישומים בביולוגיה.
בשיתוף פעולה עם קבוצתו של פרופסור אליביסאטוס מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי הם פיתחו טכנולוגיה של שימוש בנקודות קוונטיות כגששים פלורצנטיים ביישומים ביולוגיים ואף הקימו את החברה Quantum Dot Corp אשר נמכרה לתרמו פישר סיינטיפיק.
שימוש בנקודות קוונטיות בצורה זו הוכיח את עצמו כטוב יותר משימוש בצבעים כימיקלים קונבנציונליים.
הם קטנים יותר, יציבים יותר, וניתן לכוונן את ספקטרום העירור שלהם.
קבוצתו של וייס גם משתמשת בנקודות קוונטיות לפיתוח של חיישני מתח ננומטריים למדידת מתח בתאים ברמת החלקיק הבודד.
הנקודות הקוונטיות עוררו מהפכה בתחום ההדמיה הביולוגית הן ביישומים מסחריים והן בתחום המחקר.
שמעון זאב (וולף) רוטשילד, או בשמו הלועזי וילהלם קרל פון רוטשילד (בכתיב יידי: ראטשילד או ראהטשילד; ג' בסיוון תקפ"ח, 1828 - ה' בשבט תרס"א, 25 בינואר 1901) היה איל הון ופילנתרופ יהודי אורתודוקסי, היחידי מבני משפחת רוטשילד בדור השלישי ששמר על אורח חיים דתי ברוח היהדות אורתודוקסית.
הודות למעשי הצדקה שלו ותמיכתו במוסדות תורניים-יהודיים וביישוב הישן, לצד אדיקותו הדתית, כונה "הברון הצדיק" או "השר הצדיק".
נולד בנפולי לקלמן מאיר (קרל) רוטשילד , בנו השלישי של מאיר אנשל רוטשילד ומייסד הסניף בנאפולי, ולאָדֶלהֵייד לבית הֶרְץ.
בנערותו נשלח לפרנקפורט לאחיו הבכור של אביו, אנשל מאיר רוטשילד, שהיה חשוך בנים, והיה אדוק בשמירת מצוות.
שם הכיר את אליעזר ברגמן בשנת 1837, שהתרים את דודו אנשל עבור כולל הו"ד, ולמד יהדות עם רבי פנחס זליגמן פרום, חתנו של רבי יצחק דב במברגר.
בשונה מרוב בני משפחת רוטשילד היה שמעון זאב יהודי אדוק בחייו ובהשקפתו.
הוא התנגד לתנועת הרפורמה היהודית שיוצגה בפרנקפורט על ידי הרב הליברלי לאופולד שטיין, ותמך באורתודוקסים בקהילה.
אך למרות זאת הוא לא עזב את הקהילה עם התפלגותה בשנת 1851, ונותר חבר בקהילה הכללית, אם כי תמך במינויו של הרב האורתודוקסי רבי שמשון רפאל הירש ובבניית בית הכנסת לקהילה הנפרדת באמצעות תרומות נדיבות.
החל משנת תרט"ו, עם פטירת דודו אנשל ואביו, ניהל יחד עם אחיו אדולף (מאיר) קרל את הסניף של בנק רוטשילד בפרנקפורט.
עם מות אחיו ב-1886 נותר לבדו כמנהל הסניף.
בבעלותו היו נכסים שונים בפרנקפורט ובסביבתה, שחלקם קיימים עד היום.
בתחילה התגורר בבית המגורים ברחוב האופנתי זייל 34 אותו רכש דודו אנשל בשנת 1834 והעמידו לרשות בני הזוג עם נישואיהם בשנת 1849, ובו התגוררו עד למחצית שנות ה-60 של המאה ה-19. בשנת 1903 אחרי פטירתו של שמעון זאב, הקימה בו האלמנה חנה מתילדה פון רוטשילד בית אבות לכ־25 רווקות יהודיות.
בית האבות הוחרם על ידי הנאצים בשנת 1941.
שמעון וולף ירש מדודו אנשל מאיר גם את הארמון הקלאסי ברחוב בוקנהיימר לנדשטראסה 10. הארמון והפארק השתייכו לימים לחתנו מקסימיליאן, שבשנת 1937 או 1938 נאלץ למכור אותם למינהל העיר הנאצי תמורת חלק קטן משווי השוק.
בשנת 1877 ירש את ארמון גרינבורג והפארק שסביבו מדודנו וחותנו אנסלם סלומון רוטשילד.
נכס זה הוריש לבתו מיננה קרולינה (מינקה).
בשנת 1935 אילץ ממשל העיר הנאצי את היורש דאז אלברט פון גולדשמידט-רוטשילד, להעביר לרשותו את הארמון והפארק.
משפחת גולדשמיט-רוטשילד הצליחה להגר לחו"ל.
במלחמת העולם השנייה נהרסה הווילה בהפצצה.
בלוח הזיכרון המנציח את הבניין היום אין התייחסות לגורלם של הבעלים הקודמים בני משפחת רוטשילד.
לווילהלם קרל הייתה מעון קיץ שנבנה בקניגשטיין בשנים 1888–1894, מעון הקיץ החדש שימש את וילהלם קרל כדי לקבל את פני האצילים ואנשי העסקים הבכירים.
פתיחת הבית הייתה אירוע חברתי שכלל את הקיסרית האלמנה ויקטוריה (הקשר המיוחד שהיה לרוטשילד עם הקיסרית שבנתה את ארמון המגורים שלה ה"שלוס פרידריכשוף" , בקרונברג-שנברג הסמוכה , מוסבר על ידי העובדה שלזוג רוטשילד שהתגורר בסמוך הייתה גישה נוחה אל משכן האצולה - "זוננהוף" של ימינו), ואת אחיה אדוארד נסיך ויילס.
בשנת 1938, עם התגברות החוקים האנטישמיים בגרמניה הנאצית, נמלטה משפחת רוטשילד לשווייץ.
הבניין הוחרם על ידי מינהל הכספים של הרייך, נמכר מחדש בשנת 1939 ושימש את ה"רייכסגרופה בנקן".
עם תום המלחמה, בשנת 1945, הועברה בתחילה הווילה לשימוש מדינת הסן, ושימשה כמקום ועידה עבור המועצה הכלכלית של גרמניה המערבית בין השנים 1947–1949. במהלך תקופה זו, התכנסה בו המועצה הפרלמנטרית , והמקום נחשב כערש "החוקה של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית".
בהמשך הושב הנכס למשפחת רוטשילד, ובשנת 1955 הוא נמכר על ידה לעיריית קניגשטיין שהסבה אותו לבית מלון יוקרתי.
כיום שוכן בשטח האחוזה גם בית ספר תיכון מקומי.
למרות עושרו, היה אורח חייו של הברון אדוק מאוד ונוטה לפרישות וסגפנות.
הוא בנה בביתו מקווה פרטי בו הרבה לטבול.
בבית הכנסת שבביתו החזיק "עשרה בטלנים".
את דרכו לבית הכנסת לתפילת שחרית עשה כשהוא עטוף בטלית ותפילין.
האדר"ת, כאשר דן בדקדוק הלכתי בשילוח הקן, מציין את הנהגתו בעניין של .
ההיסטוריון היהודי-גרמני פאול ארנסברג הגדיר אותו כאחד שראוי לסקירה מעבר למסגרת הרגילה "הוא היה קטע מההיסטוריה של פרנקפורט, מיסטיקן כמעט דמוי נזיר, ועמוד תווך בהקפדה על הישן המחמיר ביותר".
קשריו עם רבני דורו, והערכתו
הברון היה מגדולי התומכים בקהילה הנפרדת של רבי שמשון רפאל הירש.
הברון קיים קשרי ידידות הדוקים עם כמה מגדולי הרבנים בדורו כמו רבי אברהם שמואל בנימין סופר ("הכתב סופר") שאף התארח בביתו בביקורו בפרנקפורט בסביבות שנת תרכ"ה, ה"כתב סופר" מצידו העריכו ביותר והוא כותב עליו:
גם עם רבי ישראל מאיר הכהן מראדין היה בקשרי מכתבים.
ההיכרות עמו נוצרה דרך רבי אליעזר ליפמן פרינץ.
בין אלו שהתארחו בביתו היה רבי ברוך מנדלבוים מטורוב מגדולי חסידי קרלין בירושלים שהתארח בביתו שבוע ימים בשנת תרנ"א, ורבי גרשון תנחום ממינסק.
בשנת תרנ"ח, במלאת לו 70 שנה, חגגו בירושלים לכבודו, הודות לתרומתו לשכונת בתי מחסה, בית החולים "עזרת נשים" ושאר תמיכותיו הרבות לתושבי ירושלים.
הרב מנחם שם טוב הכהן חסיד ערך תפילה חגיגית בחצר משגב לדך ולאחריה פרסם מודעה בחוצות העיר:
בתי הכנסת ובתי המדרש שבעיר קושטו לכבודו, ונערכו בהם כינוסי תפילה לשלומו ולאריכות ימיו, ואלו שגרו בבתיו שבנה בבתי מחסה אף יצאו לקבר רחל להתפלל עבורו שם.
הברון התפרסם בעיקר הודות לכספי הצדקה שחילק ביד רחבה.
מזכירו לענייני התרומות היה אליהו רוזנהיים אביו של יעקב רוזנהיים, בין פעולותיו הבולטות היו בניית בית רוטשילד בשכונת בתי מחסה בירושלים בשנת 1857 ("בתי מחסה והכנסת אורחים על מכון הר ציון בירושלים").
היסטוריון האדריכלות והארכיטקט דוד קרויאנקר רואה בבית רוטשילד "את הבניין האדריכלי החשוב ביותר בירושלים על ידי בונים יהודים במאה ה-19".
מפעל הבנייה היה רק חלק מתמיכה רחבה שהעניק לכולל הו"ד.
ביום נישואי בתו אדליידה עם אדמונד ג'יימס דה רוטשילד תרם לצדקה סכום של 300,000 מארק.
גם למבצעים ספרותיים העניק הברון מכספו.
הוא תמך ב"המאסף" של הרב בן ציון קואינקה, תרם להדפסת פירוש הרידב"ז על הירושלמי, הוא גם מימן את נסיעתו של חיים ברודי לאוקספורד במטרה להעתיק את שיריו של רבי יהודה הלוי מכתב יד, וכנראה גם תמך בהדפסת ספר דורות הראשונים לרבי יצחק אייזיק הלוי שהנציח את זכרו באחד מהחלקים.
פעילות הצדקה שלו נגדעה עם פטירתו, ויורשיו לא המשיכו בה.
הברון נפטר בה' בשבט ה'תרס"א ונקבר בפרנקפורט.
בירושלים נערך עליו הספד המוני בו הספידו אותו הרבנים רבי שמואל סלנט, רבי שניאור זלמן פרדקין, רבי יעקב שאול אלישר ורבי ליפמן דוד שובקס.
עם פטירתו נסגר הסניף של בנק רוטשילד בפרנקפורט לאחר יותר ממאה שנות פעילות עסקית, מכיוון שלא היו לו יורשים זכרים.
את הבנק רכש בנק "דיסקונט גשנשאס" .
רבי מנחם מנדל קרנגל, "שערי דמעות", פודגוז'ה תרס"א.
שמעון ראבי, "שדה בוכים", קראקא תרס"א.
חיים שאול לויטן, "שם משמעון", וילנה תרס"א.
אחותו שרלוטה - נישאה לברון ליונל דה רוטשילד.
אשתו מתילדה (חנה) (1832-1924) - בתו של בן דודו אנסילם (אנשל) סלומון מווינה (בנו של סלומון מאיר רוטשילד מייסד הסניף של בנק רוטשילד בוינה).
השניים נישאו בשנת 1849, תר"י.
בתו הבכורה ג'ורג'ינה (שרה) (1851) נפטרה בבאדן-באדן בשנת 1869. לזכרה הקימו ההורים את "קרן ג'ורג'ינה שרה פון רוטשילד", ובית חולים לילדים.
בתו אדלהייד (עדה) (1853-1935) - נישאה ב-1877 לבן דודה "הנדיב הידוע" אדמונד ג'יימס דה רוטשילד.
בתו קרוליין (מינקה) (1857-1903) - נישאה ב-1878 למקסימיליאן גולדשמידט בן למשפחת בנקאים בפרנקפורט.
אגדות רבות נכרכו סביב דמותו של הברון האדוק שהיה דמות בלתי שגרתית בנוף משפחתו, כך מסופר על פגישותיו עם רבי שלמה מבאבוב, רבי שמעון סופר ועוד רבים.
אחת האגדות המפורסמות היא על סופר סת"ם מומחה שהביא הברון מרוסיה שיכתוב עבורו ספר תורה.
לאחר תקופת מה הם ערכו ביניהם חשבון על גובה התשלום המגיע לסופר, והסופר מנה בקול את חודשי עבודתו לפי החדשים הלועזיים.
משנוכח בכך הברון, שילם לסופר על עבודתו למפרע ופיטר אותו ממשרתו מכאן ולהבא, לפי שלא הייתה דעתו נוחה בכך שהסופר מונה לפי חודשים לועזיים.
על פי אגדה זו, הברון אף לא רצה להשתמש ביריעות שכבר כתב אותו הסופר.
בין הסופרלטיבים שנקשרו לשמו הוא הפסוק "ידע שו"ר קונהו" המרמז על ראשי התיבות של שמו שמעון וולף רוטשילד.
קיימת גם אגדה על חדר מיוחד שבו היה ארון קבורה ותכריכים, והברון היה מתבודד בו בכל ערב ראש חודש, לובש את התכריכים, נכנס לארון ואומר בבכי את כל התהילים.
סיפור פולקלורי המבטא את מעמדו הרם כבן למשפחת רוטשילד לצד הקפדתו על קיום התורה והמצוות בשלמות, הוא הסיפור על רב שפגש בו בשבת וראה ששערותיו אינן מסורקות, העיר לו הרב כי מי שצריך למלכות הותר לו לסרק בשבת, השיב לו הברון: "אינני צריך למלכות אלא המלכות צריכה לי"
שמעון וונדה (נולד ב-1 בפברואר 1989) הוא אמן פלסטי ישראלי אוטודידקט, צייר גרפיטי וצייר קירות הידוע בשם האמנותי Shimda.
וונדה נולד בשנת 1989 בקריית ים להורים יוצאי אתיופיה.
הוא למד בבית ספר יסודי דתי ובתיכון הדתי לוינסון, במגמת אלקטרוניקה.
מגיל צעיר החל להתעניין באמנות וללמוד עצמאית.
לאחר התיכון המשיך ללימודי עתודה כהנדסאי אלקטרוניקה באקדמית כנרת, ובשירותו הצבאי עסק בתחום האלקטרוניקה והמחשבים בחיל האוויר.
ציורי הקיר של וונדה מעטרים חללים ציבוריים ברחבי ישראל, בין השאר בחיפה, אשדוד, בקריית אתא, בנשר, בהר חברון, ובעיר הולדתו.
וונדה שואב השראה מההיסטוריה של העלייה האתיופית לישראל, ומושפע עמוקות מחוויותיהם האישיות של הוריו, אשר עלו לישראל בהליכה ברגל דרך סודאן ובהמשך בטיסה במסגרת מבצע של חיל האוויר להעלאת יהודי אתיופיה.
אמנותו מתאפיינת בצבעים עזים וצורות מופשטות.
יצירותיו הופיעו בתערוכה "100 זריחות ביממה" ברחבי העיר חיפה.
מתגורר בחיפה ועובד ויוצר בסטודיו פירמידה, המרכז לאמנות עכשווית בואדי סאליב בחיפה.
רבי שמעון (יהושע) חיררי (י' בתמוז ה'תרפ"ו, יוני 1926 – י"ט באדר, ה'תשע"ה, מרץ 2015) היה רב תוניסאי, מחבר ספרים, רב בית כנסת אלגריבה של יוצאי ג'רבא בכפר שלם בדרום תל אביב מייסד מוסדות פיתוחי חותם וראש כולל שער שמעון בתל אביב.
נולד בי' בתמוז ה'תרפ"ו (1926) בעיר גאבס שבתוניס לאביו רבי אברהם ולאמו בחריה.
למד בתוניס אצל הרבנים רבי יוסף סוסו הכהן, רבי חיים חורי, רבי מכלוף עידאן ורבי סעיד חדאד.
בשנת ה'תש"ח (1948), מונה על ידי רבי חיים חורי לרב העיר תמזרט.
בשנת ה'תשי"ז, עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
מונה לשמש כרב בית כנסת אלגריבה של יוצאי ג'רבא בכפר שלם בדרום תל אביב.
ייסד את מוסדות פיתוחי חותם הכוללים תלמוד תורה, בית ספר, גנים ובית מדרש עם למעלה מ-700 תלמידים.
היה ראש כולל שער שמעון.
עסק בתורת הנסתר ויזם את מפעל לימוד הזוהר היומי.
מדי שנה היה עורך אירוע גדול לסיום הזוהר בהשתתפות זמרים, רבנים ואישי ציבור ביניהם הרב שלום ארוש ועוד.
היה חברו של הראשון לציון הרב הרב עובדיה יוסף שכינה אותו "צדיק יסוד עולם".
חיבר ספרים רבים בעיקר ספרי שו"ת ופרשנות על התנ"ך.
הסכמות לספריו קיבל מהרב עובדיה יוסף, הרב מרדכי אליהו, רבו יוסף סוסו הכהן, הרב שלום משאש הרב יעקב בצלאל ז'ולטי, הרב חיים דוד הלוי והרב רפאל כדיר צבאן.
הדפיס את כתבי רבו רבי סעיד חדאד בספר סיחה נאה.
ציווה לכתוב על מצבתו את התואר "הזקן הפשוט" בלבד ללא כל תואר רבני כל שהוא, נפטר ביום י"ט אדר ה'תשע"ה (2015), ונטמן בבית העלמין הישן בבאר שבע על יד רבו יוסף סוסו הכהן.
בנו, ר' דב חיררי - פעיל בעיריית תל אביב לשעבר
בנו, ר' יוסף חיררי - ניהל את מוסדות "פיתוחי חותם" לאחר פטירת אביו, נפטר באדר ה'תשפ"ד (כממלא מקומו התמנה בנו ר' שמעון חיררי).
בנו ר' ברוך חיררי ראש ישיבת בית רבי בתל אביב
בנו ר' פרץ חיררי - גבאי בית כנסת אלגריבה
נכדו ר' רונן כהן -ממשיך דרכו בהנהגת בית הכנסת והקהילה
הרב אברהם שושן, ראש כולל "היכל הקודש" בבני ברק.
הרב חיים פוקס, ראש מכון סגולת אמת בבני ברק
הרב שמעון יוסף חיים חירארי, מחבר ספר אור שמח על מסכת פסחים
הרב שמעון חי אלוף (נולד ב-1 במאי 1959) הוא רב וחזן ספרדי.
שימש כמה עשורים כרב קהילת "אהבה ואחווה" ליהודים יוצאי מצרים בברוקלין.
כיום רב בשכונת רחביה בירושלים.
נולד בשכונת קריית היובל בירושלים, להורים יוצאי עיראק.
אביו, יהודה, נכלא בבית הסוהר אבו גרייב, באשמת ציונות, שם עבר עינויים, מהם סבל כל חייו.
אמו גדלה בירושלים, אביה ודודיה היו מבאי בית מדרשו של רבי צדקה חוצין.
בילדותו הושפע מהרב סלמן חוגי עבודי, שהתגורר באותם ימים בשכונת קריית היובל.
גדל שם לצד בני משפחת סבתו, אביהם דוד, וסבם הרב אהרן שויקה, מהם קיבל ממורשת יהדות מצרים ויהדות ארם צובא.
לומד בקביעות עם הרב ד"ר ניסים סבתו (מחכמי יד הרב ניסים).
בבחרותו למד בישיבת מרכז הרב, שמע שיעורים מראשי הישיבה.
רוב לימודו היה באופן עצמאי בספריית הישיבה.
בלילות למד בישיבת חברת אהבת שלום, שם נקשר לראש הישיבה, הרב יעקב משה הלל.
עמד בקשר עם הרב מרדכי אליהו, הרב בן ציון אבא שאול הרב מאיר מאזוז ועוד.
כאשר הרב עובדיה יוסף חיפש חזן לבית מדרשו, בחר בו לחזנו האישי, בעקבות בקיאותו הרבה בחזנות ובתורת המקאם, ומאז דבק ברב עובדיה, שהיה מחבבו מאוד ומסר לו דרכי הנהגה והלכה.
כמה מחילופי שו"ת בינו לבין הרב עובדיה יוסף, נדפסו בשו"ת יחווה דעת.
נחשב כיום לאחד מגדולי הבקיאים בחזנות, וסרטונים רבים מביצועיו מתפרסמים ברשת, חלקם לצד רבו, הרב עובדיה יוסף.
בהיותו צעיר לימים לימד גמרא בעיון בשיטת העיון הספרדית בישיבת אור החיים.
כאשר חלתה אשת הרב מאיר מאזוז, בחר בו הרב מאזוז להחליפו במשך כשנה באמירת שיעור העיון בישיבת כסא רחמים.
בשנת ה'תשמ"ה, בהמלצת רבו הרב עובדיה יוסף, החל לכהן כרב וחזן בקהילת "אהבה ואחוה" של עדת יהודי מצרים בניו יורק.
במשך עשרות שנות כהונתו, הפכה הקהילה לאחת הקהילות היהודיות החשובות והמשפיעות בניו יורק.
התפרסם בקרב הקהילות הספרדיות בעיר, ניהל את בית הספר "מגן דוד" לעדת החלבים בניו יורק, ומסר שיעורים ב-Sephardic Rabbinical College.
ערך את הסידור של קהילת שערי ציון לעדת יהודי ארם צובא בניו יורק.
במשך שנות פעילותו התרים רבים מחברי קהילתו לפרויקטים יהודיים שונים בארץ ובעולם, וסייע למאות מחברים להוציא לאור את חיבוריהם.
מתגורר בשכונת רחביה בירושלים ומשמש כרב בית הכנסת "אהל אברהם" בשכונה, עם זאת שומר על קשר עם קהילת אהבה ואחוה בניו יורק, ומדי יום מעביר שיעורים באופן מקוון.
בנו, הרב עובדיה, מכהן תחתיו כרב הקהילה בניו יורק.
מוסר שיעורים בכל שבוע בכמה ממקצועות התורה: בגמרא עיון בארבעה טורים ובית יוסף, במורה הנבוכים ובאגרות הרמב"ם.
וכן שותף לשיעור בכתבי רס"ג, מתוך המקור הערבי, יחד עם ידידו הרב ד"ר נסים סבתו.
בקי בערבית ספרותית, ובכמה להגים של ערבית יהודית.
פסקים ממנו נדפסו בספרי רבני דורו, ביניהם הרב שלמה משה עמאר, הרב משה לוי, הרב דוד ברדא ואחרים.
סדור קול יעקב השלם, ניו יורק תש"ן
מחזור שלום ירושלים לראש השנה, ניו יורק תשנ"ה
מחזור שלום ירושלים ליום כיפור, ניו יורק תשס"ה
כמו כן ערך סידורים ומחזורים באנגלית בנוסח קהילת יהודי חלב.
אחיו הוא הרב גולן אלוף, דיין בבית הדין הרבני, ומראשי הכוללים ב"יחוה דעת".
נשוי לאילנה ואב למספר ילדים ביניהם הרב עובדיה המשמש כרב קהילת אהבה ואחווה בברוקלין.
שמעון כהן (נולד ב-14 באוקטובר 1937) הוא מלחין, פסנתרן, מעבד ומנצח ישראלי, מהמעבדים והמנצחים הבולטים בזמר העברי.
סיים את האקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב.
למד הלחנה אצל אלכסנדר אוריה בוסקוביץ' ופאול בן-חיים ונגינה בפסנתר אצל אמה גורוכוב.
החל את דרכו כפסנתרן, אך במשך הזמן עבר להלחנה, לעיבודים ולניצוח, תחילה ב"קול ישראל".
בין השירים שהלחין: "דברים של לא כלום", "רוח שטות" ו"שיר ערש לכבשה".
ביצירותיו חיבורים סימפוניים, קונצ'רטי לכלי סולו, מוזיקה קאמרית, מוזיקה לתיאטרון ובה להצגות "אות בארץ הפלאות", "במזל דגים", "הנסיך הקטן" ועוד.
מוזיקה לסרטים "שני קוני למל", "פרקי אליק" וסרטים דוקומנטריים.
יצירותיו מנוגנות ומושמעות בארצות הברית, באירופה ובישראל, וזכו לביצועים של מיטב התזמורות, לרבות בניצוחו, ובהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, תזמורת הטיילת של בוסטון, התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, התזמורת הסימפונית של לונדון, התזמורת הסימפונית של סנטה ברברה, התזמורת הסימפונית של גואטמאלה ועוד.
כהן ערך וניצח על עשרות מופעים ברדיו ובטלוויזיה כשהבולטים ביניהם אירועי ההוקרה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית למלחינים משה וילנסקי וסשה ארגוב בהגיעם לגבורות וכן תוכניות רבות של מחזמר.
ליווה בפסנתר את הזמרת שושנה דמארי במשך שנים רבות.
בפסטיבל הזמר והפזמון 1966 זכה השיר שעיבד "ליל הסתיו" למילים של חיה כהן וללחן של חיים צור בביצוע של אריק איינשטיין ויפה ירקוני בביצועים שונים.
בשנת 1967 יצא לראשונה תקליט ובו אוסף נעימות ישראליות מנוגנות בפסנתר בלווית התזמורת הסימפונית ירושלים שנקרא "נעימות זהב לפסנתר".
הביצוע הבולט בתקליט הוא הלחן "כלניות", שהפך להיות הסמל המסחרי שלו.
בפסטיבל הזמר והפזמון 1967 זכה השיר שעיבד "מי יודע כמה" למילים של רימונה די-נור וללחן של יעקב הולנדר בביצוע של מייק בורשטיין.
בפסטיבל הזמר והפזמון 1969 זכה השיר שעיבד "בלדה לחובש" למילים של דן אלמגור וללחן של אפי נצר ובביצוע של יהורם גאון.
כהן גם עיבד את השיר "עץ האלון", שכתב יורם טהרלב והלחין מוני אמריליו, בביצועו של גאון שזכה במקום השני באותו פסטיבל.
בשנים 1970 עד 1974, ניצח על תזמורת פסטיבל שירי הילדים, מהראשון ועד לחמישי.
בין השירים עליהם ניצח: "למה ככה" (אבי טולדנו ועירית ענבי), "אן דן דינו" (יפה ירקוני), "איזה יום שמח" (שולה חן), "חג יובל" (אבי טולדנו), "מפרשי זהב" (לואיג'י ורדרמה), "שרה שרה שיר שמח" (אף אוזן גרון) ו"שובב עם לב זהב" (ששי קשת).
בעיבודיו בולטת טביעת האצבעות שלו כמו בשיר של הזמרת אסנת פז "שיר שלכת אדומה", שבפתיחה כהן מבצע בפסנתר את הקטע הווירטואוזי.
בשנת 1988 הוא הקים יחד עם מאיר ניצן את התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון והיה מנהלה המוזיקלי ומנצחה בשנתיים הראשונות.
בשנת 1992 הוא ייסד את התזמורת הקאמרית אשדוד (כיום תזמורת האופרה הקאמרית) והיה מנהלה המוזיקלי ומנצחה (1992 - 1994).
שמעון כהן הוא חתן פרס "עיל"ם" ו"אשכולות" לשנת 1998 על מפעל חיים ופרס אנגל של עיריית תל אביב-יפו לשנת 2001. בשנת 2015 זכה בפרס אריק איינשטיין בקטגוריית מוזיקה אמנותית.
שמעון כהן (נולד ב-18 בדצמבר 1950 ביפו) הוא שחקן ומדבב ישראלי.
בתיאטרון לנוער "מעלה קרחות", בתיאטרון הסימטה "פלישות קטנות", בתיאטרון החאן "צוואתו של כלב", בתיאטרון בית ליסין "ז'קו", בתיאטרון חיפה "הבוגר" ובמת"ן "בניטו".
בשנים 2011–2012 שיחק ב"הזוג המוזר", "שלמה המלך ושלמי הסנדלר", "החותנת" ו"קוויאר ועדשים".
שיחק ב"החייל האמיץ שווייק", קו-פרודוקציה בין הבימה לתיאטרון חיפה.
ביולי 2016 החל לשחק במחזה "סיפור פשוט" על פי סיפור שכתב שמואל יוסף עגנון וביימה שיר גולדברג ועלה בתיאטרון הבימה.
ב-2017 החל לשחק ב"תמונתו של דוריאן גריי", עיבוד לספרו של אוסקר ויילד שיצר יחזקאל לזרוב.
באותה שנה החל לגלם גם את מרדכי הורוביץ המבוגר (לסירוגין עם דב רייזר) במחזמר "סימני דרך", המבוסס על הביוגרפיה של נעמי שמר, בתיאטרון הבימה.
בשנת 2022 גילם את קצין המחוז במחזמר "כנר על הגג", בבימויו של נתן דטנר.
כהן הוא חתן פרס טנא לתיאטרון לשנת 1978.
בשנת 1975 שיחק לראשונה בסדרת הטלוויזיה "גם אנו שופטים" ששודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית.
בשנת 1977 גילם שוטר בסרט "הגונב מגנב פטור" ושיחק בסרטים "מסע אלונקות" ו"פנטזיה על נושא רומנטי".
בשנת 1979 שיחק בסרט "אל תשאלי אם אני אוהב" המבוסס על ספרו של עמוס קולק.
בשנת 1983 גילם את ז'וז'ו בסרט "קוני למל בקהיר".
ב-1987 שיחק בסדרת הטלוויזיה בת חמשת הפרקים, "מאש"ה" בערוץ 1, המספר על משרד ממשלתי לשיפור תדמיתי (משרד איחוי שברי העם).
בשנת 1989 גילם את הבובה רמו האריה בתוכנית הטלוויזיה "זנב לחדשות" בערוץ הראשון.
ב-1990 השתתף בתוכנית הטלוויזיה לילדים "קריאת כיוון" ושיחק בסדרת הקאלט "זהו זה!" באותה שנה.
בין השנים 1990–1991 גילם את עצי העץ בתוכנית הטלוויזיה לילדים "מסיבת גן", ששודרה בערוץ 1.
בשנת 2001 שיחק בדרמת הטלוויזיה "חוצלארץ" ששודרה בערוץ 2.
ב-2002 השתתף בסרט של ערוץ הילדים בשם "אח שלי הגדול" שנושאו יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
בסרט זה, גילם את דמותו של אב במשפחה שכולה.
בשנת 2003 שיחק בסדרה "תיק סגור" בערוץ עשר, בסדרה "הילדים מגבעת נפוליאון" בערוץ הילדים ושיחק בסרט "הדמעות של אמסלם", בדמותו של חיים מהמכס.
בין השנים 2003–2004 גילם את ויקטור הטלפון בתוכנית הטלוויזיה לילדים ששודרה בערוץ הופ!
ב-2004 גילם את רומירו בעונה השנייה של הטלנובלה "אהבה מעבר לפינה".
ושיחק בסדרה "אדומות" בערוץ הילדים.
ב-2005 שיחק בסדרה "החיים זה לא הכל".
בשנת 2009 גילם את מנחם בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "רמזור" בקשת, ערוץ 2.
בין השנים 2016־2019 גילם את שלום בסדרה הקומית "צומת מילר".
בשנת 2021 גילם את עמרם בסדרה "השוטרים".
בשנת 2023 שיחק בסרטו של אקי אבני "כולם מחכים רק לי".
כהן דיבב סדרות של הטלוויזיה החינוכית מהקמתה.
היה שותף, בין השאר, בדיבוב התוכניות "הדרדסים", "הלב", "הקוסם מארץ עוץ", "קיד וידאו", "נילס הולגרסון", "פיטר פן", "היי!
בינבה", "עליסה בארץ הפלאות", "מסיפורי המלך בבר", "הנעלולים", "ברני הכלב", "מקרון 1", "פיף ותלתול", "המומינים", "רובימא", "כח המחץ", "אגדות אנדרסן", "נילוס איש החלומות", "טיפת גשם", "ספיידרוומן", "טוק טוקאן", "בילבי" ועוד.
היה אלוף-משנה בצה"ל ושימש מנכ"ל אתר גבעת התחמושת ויו"ר העמותה העוסקת בתפעול אתר הזיכרון והנצחת מורשת הקרב שנערך במקום.
קצ'ה נולד במושב רשפון והיה בנם הבכור מבין שלושה לבני הזוג אידה ואשר כהנר, עולים ציוניים מהעיר ניז'ין שבאוקראינה.
כבר מילדותו היה חברו הקרוב ובן כיתתו של מאיר הר-ציון, ויחד היו עושים תעלולי אתגר עוד מילדות, כשהם שותפים לתפיסה ש"לא מוותרים ויהי מה".
לאחר סיום לימודיו התגייס בספטמבר 1952 והחל לשרת בנח"ל.
לאחר הטירונות שירת במחלקת הנח"ל בקיבוץ נווה איתן.
במהלך קורס מ"כים ב-1953 גויס על ידי חברו מאיר הר-ציון ליחידה 101, שהוקמה על ידי רס"ן אריאל שרון.
כהנר השתתף בחלק ניכר מן הפעולות שביצעה היחידה, ובכלל זה במבצע כפפות משי.
בהמשך השלים קורס קצינים עבר לצנחנים לגדוד 890, בעת ששרון שימש כמפקדו
ב-1955 השתתף במסגרת שירות המילואים כמפקד מחלקה בפעולה באזור ניצנה, במהלך הקרב נפצע באורח אנוש בבטנו, שהה בשיקום במשך כחצי שנה ונותר נכה.
במלחמת ששת הימים שירת במילואים כמפקד פלוגה בחטיבת הצנחנים "חוד החנית", ובמהלך הקרבות לשחרור ירושלים קודם לסגן מפקד גדוד.
כהנר שימש כסמג"ד בשירות המילואים ולחם במלחמת ההתשה.
במלחמת יום הכיפורים לחם כמפקד גדוד 48 של הצנחנים, והוביל אותו במבצע אבירי לב ובקרבות בגזרת אסמאעיליה.
בהמשך פיקד על חטיבה 172 בתקופת מלחמת לבנון הראשונה ובשירות המילואים שירת כסגן מפקד אוגדה.
במקביל לשירותו הצבאי, קצ'ה הקדיש את עצמו לחקלאות ועבד במשך שנים רבות בגידול הבקר של קיבוץ נווה איתן.
הוא הקים את חוות הבקר של הקיבוץ באזור יהודיה ברמת הגולן והמקום כונה החווה של קצ'ה.
ובהמשך גם נעשה בעלים של חוות בקר בגלבוע ("חוות יערות הגלבוע"), שנוהלה על ידו ועל ידי בני משפחתו.
בתפקידיו הנוספים להיותו חקלאי ואיש צבא, קצ'ה היה מזכיר ארגון מגדלי בקר לבשר, מרכז הקליטה ביישובי עמק בית שאן בעת גל העלייה הגדול בתחילת שנות ה-90, ומנכ"ל אתר גבעת התחמושת.
שימש בהתנדבות כיו"ר אתר ועמותת גבעת התחמושת והיה חבר במועצה הלאומית למען הגולן ובקעת הירדן.
קצ'ה היה חבר קיבוץ נווה איתן, והיה גם למזכירו.
נפטר ב-27 בינואר 2020 ונקבר בקיבוצו.
הותיר אחריו אישה, רותי, ארבעה ילדים ושבעה נכדים.
שמעון כנוביץ' (6 ביולי 1900 – 25 ביולי 1961) היה רופא ואיש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם המפלגה הפרוגרסיבית והמפלגה הליברלית.
כנוביץ' נולד בשנת 1900 באינסטרבורג שבפרוסיה המזרחית.
הוא למד רפואה באוניברסיטאות קלינינגרד, פרנקפורט וטיבינגן והתמחה ברפואת ילדים.
בנעוריו החל לפעול בתנועה הציונית בגרמניה ולאחר מכן בארגוני הסטודנטים הציונים, וכיהן כמזכיר ההסתדרות הציונית בגרמניה.
בשנת 1933 עלה כנוביץ' לארץ ישראל.
הוא החל לעבוד כרופא בקופת חולים, נבחר לסגן יו"ר ההסתדרות הרפואית והמשיך לעסוק ברפואה באופן פרטי.
כן שימש כמרצה בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית ובחוג לפיסוכלוגיה חינוכית בסמינר הקיבוצים.
במקביל המשיך בפעילותו הציבורית, נמנה בין מייסדי מפלגת "עלייה חדשה" ועם הקמת המפלגה הפרוגרסיבית, היה בין חבריה.
הוא נבחר מטעם המפלגה הפרוגרסיבית לכהן בכנסת הרביעית והיה חבר ועדת הפנים וועדת השירותים הציבוריים.
במהלך כהונתו בכנסת הוקמה המפלגה הליברלית הישראלית כאיחוד של המפלגה הפרוגריבית והציונים הכלליים, וכחבר המפלגה הפרוגרסיבית הוא נמנה עם חבריה.
הוא ידוע בעיקר בגלל החוק למניעת מפגעים שנחקק בשנת 1961 והגדיר שלושה מצבים שייחשבו מטרד ליחיד: גרימת רעש, ריחות וזיהום אוויר.
החוק הזה נקרא "חוק כנוביץ" והוא משמש בסיס לחקיקת חוקים בנושא איכות הסביבה.
שבועות ספורים לפני שלהי הכנסת הרביעית נפטר.
שמעון ישראלי (3 בדצמבר 1932 – 15 בדצמבר 2023) היה זמר-יוצר, מלחין, פזמונאי, שחקן קולנוע ותיאטרון, קומיקאי, תסריטאי, מחזאי, סופר ובמאי ישראלי.
נודע בשל נוכחותו הבימתית וקולו הרועם והוא האמן הראשון שהעלה מופעי יחיד בישראל.
ישראלי נולד בשנת 1932 בשם שימק (שמעון) פוססורסקי (Szymon Posesorski) בוורשה בירת פולין.
הוריו היו ישראל ואסתר לבית קולנברג והוא היה הצעיר מבין חמישה ילדים.
לאחר הפלישה הנאצית לפולין הצליחה משפחתו לברוח אל החלק שנכבש בידי ברית המועצות, לעיר ברנוביץ' ומשם עבר עם אחותו לסטולפצה.
לאחר הכיבוש הגרמני ב-1941 נכלא עם שאר היהודים בגטו סטולפצה.
בסוף 1942 נרצחו רוב תושבי הגטו, אך אמו הצליחה להבריח אותו.
אחיו הגדול, צבי-הרש, הנהיג קבוצה של מאות יהודים שהצטרפו לפרטיזנים, וישראלי ואחותו הניה הצטרפו אליהם.
מכל משפחתו רק הוא ואחותו הניה שרדו את השואה.
הוא שהה עם אחותו בבית הילדים באוטבוצק, ולאחר מכן עברו השניים לגרמניה.
בשנת 1946 עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער ועיברת את שם משפחתו לישראלי, על שם אביו.
בארץ חי אצל משפחה מאמצת במושב כפר חיטים, ומאוחר יותר עבר להתגורר בתל אביב, ובה מצא עבודה בחנות ספרים.
בשנת 1950 סיים את לימודיו בסטודיו הדרמטי של תיאטרון האוהל, ובתקופת שירותו הצבאי בצה"ל שירת בלהקת הכרמל.
לאחר שחרורו מצה"ל בשנת 1953 החל לשחק בתיאטרון הקאמרי ובתיאטרון הבימה, בין היתר בהצגות "זעקי, ארץ אהובה" (1953), "הנפש הטובה מסצ'ואן" (1955) ו"הוא הלך בשדות" (1956).
ב-1957 חבר לאריק לביא ולצבי בורודו, והשלושה הקימו יחד את ההרכב "שלושת המיתרים" (טריו ערבה).
כבר בתקופה זו נודע ישראלי בקול הבס העמוק שלו, ובשל כך דבק בו הכינוי "פול רובסון הישראלי".
הוא הכיר את רובסון אישית ואחד השירים שנהג לבצע היה שירו של רובסון "Ol' Man River" .
ב-1958 הופיעה הלהקה בצרפת וזכתה להצלחה כבירה, בהופיעה באולם "אולימפיה" שבפריז לצד זמרים כשארל אזנבור וז'אק ברל.
הלהקה ביצעה בעיקר שירי בוקרים, בהם "שיר הבוקרים" ("ערבה, ערבה אין קץ").
לאחר התפרקות הלהקה, ולאחר תקופה קצרה בתיאטרון סמבטיון, הצטרף ישראלי בשנת 1959, ביוזמתו של אפרים קישון, ללהקת "בצל ירוק", בתוכניתה "אף מילה למורגנשטיין".
שירים בולטים בהם השתתף בשירה הם "ונצואלה" ו"אדוני השופט" ("אינני אשם, אינני אשם").
בשנת 1960 יצא ישראלי במסגרת "מועדון התיאטרון" במופע היחיד "סתם יום של חול", ובכך היה מחלוצי מופעי היחיד בישראל.
במופע שר ישראלי שירים שהלחין וכתב, ובהם "סתם יום של חול" ו"כך בראו את העולם".
המופע זכה להצלחה קופתית, ולאחריו הופיע בתשעה מופעי יחיד נוספים, בהם המופע "שני השינים" לצד שייקה אופיר (1964).
בין השירים הנוספים שהלחין: "שיירת הרוכבים" ל"דודאים" למילים של נעמי שמר, "כך בראו את העולם" ו"האורקסטרה של ראשון" שכתב דן אלמגור ועוד.
ישראלי הוציא מספר אלבומים של שירים בביצועו, ובהם "ערב ישראלי" ו"סתם יום של חול".
בתחום התיאטרון והקולנוע, עסק ישראלי, מעבר להיותו זמר ושחקן, גם בבימוי ותסריטאות.
הוא ביים מופעים והצגות תיאטרון, ובין היתר ביים את אחת מתוכניותיה של להקת פיקוד צפון, ואף הלחין חלק משיריה (בהם "עמק דותן" ו"טנגו אלף הפרצופים").
הוא השתתף בכתיבת תסריטים לסרטי קולנוע עלילתיים ("לופו בניו יורק", "אדון ליאון" ו"בלפר") וסרטי מתיחות ("חייך אכלת אותה").
ב-1962 גילם את אורי בסרטו של אילן אלדד "סיניה", לצד דינה דורון ויפתח ספקטור.
ב-1963 כתב עם יעקב מלכין את התסריט ל"המרתף", סרט ישראלי בבימויו של נתן גרוס.
הסרט היה הראשון שעסק בנושא השואה וסיפר על צעיר יהודי ונקמתו בקצין נאצי.
הסרט זכה בפרס כינור דוד ובפרס הצעירים בפסטיבל ברלין, אך נחל כישלון קופתי.
בשנת 1968 עבר ישראלי לחיפה בהזמנת אבא חושי כדי להקים בה תיאטרון נוער, והחל לשחק בתיאטרון העירוני חיפה.
גם בתיאטרון חיפה שימש כבמאי למספר הצגות.
בשנת 1970 נסע ישראלי לדרום אפריקה למשך שנה, שם גילם את דמותו של טוביה החולב במחזמר "כנר על הגג".
בשנת 1977 שיחק בסרטו של מנחם גולן "מבצע יונתן" ובשנת 1984 שיחק בסרטו של יקי יושע "מכת שמש".
בשנת 1992 שיחק במחזה "תינוקות לילה" מאת אברהם ב.
בשנת 1994 שודרה בערוץ 2 הסדרה הקומית "פאפא" על פי תסריט שכתב.
בשנת 1999 שיחק בסרטו של רם לוי "איש משטרה".
בשנת 2001 הוציא לאור את ספרו "הגועל והנפש - מקאמות הומוריסטיות" הכולל 39 מקאמות העוסקות בחברה הישראלית בשנות ה-80 של המאה ה-20.
בשנת 2002 שיחק בסרטו של אייל שיראי "בת קול".
בשנת 2007 שיחק בסרט "אסקימוסים בגליל", על פי תסריט מאת יהושע סובול.
בשנותיו האחרונות, ישראלי הופיע בערבי זמר מיוחדים ברחבי הארץ, בליווי אירית, בתו הפסנתרנית.
בשנת 1963 כתב עם יעקב מלכין את התסריט והשתתף בסרט "המרתף" שזכה בפרס כינור דוד ובפרס הצעירים בפסטיבל ברלין.
בשנת 1998 הוענק לו תואר "יקיר העיר חיפה".
בשנת 2004 זכה ב"פרס התיאטרון הישראלי" על מפעל חיים.
בשנת 2015 זכה בפרס מפעל חיים מטעם אשכולות ואקו"ם.
בשנת 2022 זכה בפרס אריק איינשטיין לאומנויות, על פועלו בתחום התיאטרון.
ישראלי היה נשוי לאלה, ולהם שני ילדים.
נפטר בביתו שבחיפה ב-15 בדצמבר 2023, בגיל 91. נקבר בקיבוץ מבוא חמה.
שמעון (שמעל'ה) כהן (נולד ב-15 באוקטובר 1942) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק במספר קבוצות בישראל, בליגה האמריקאית ובנבחרת ישראל.
כהן גדל במחלקת הנוער של הפועל תל אביב, ובמדי הקבוצה הבוגרת של המועדון ערך 13 הופעות בליגה הבכירה.
בשנת 1961 עבר לקבוצת שמשון תל אביב, ובמדיה שיחק לאורך כמעט עשור, למעט הפסקה אחת - בשנת 1967 עבר כהן לשחק בקבוצת בולטימור בייז שבליגת הכדורגל האמריקאית NASL, יחד עם הבלם דוד פרימו.
כהן השתתף ב-15 משחקים בליגה האמריקאית, בהם כבש 4 שערים, וזכה לכבוד מפוקפק בעת שהיה למורחק הראשון בליגת הכדורגל האמריקאית שיצאה לדרך באותה שנה.
ב-1969 שב לישראל והצטרף חזרה לשמשון תל אביב.
בשנת 1970 הצטרף להפועל פתח תקווה, במדיה ערך 22 הופעות וכבש 4 שערים, ושנה לאחר מכן עבר לקבוצת בית"ר תל אביב, במדיה סיים את הקריירה בשנת 1976. בסך הכל שיחק בליגה העליונה בישראל 213 משחקים בהם כבש 59 שערים.
כהן נמנה עם סגל נבחרת הנוער של ישראל, ושיחק 11 משחקים בינלאומיים בשורות הנבחרת הבוגרת במחצית הראשונה של שנות ה-60. משחקו הראשון היה מול נבחרת אתיופיה באוקטובר 1962 ומשחקו האחרון היה מול נבחרת רומניה בדצמבר 1966. לזכותו של כהן שער אחד במדי הנבחרת, בניצחון 2–0 על נבחרת יוגוסלביה באוקטובר 1964.
שמעון "לומק" רוטנר (לאומי) (26 ביולי 1898, וינה – 21 בינואר 1964) היה שחקן ומאמן כדורגל ישראלי, שפעל בעיקר בתקופה שקדמה להקמת מדינת ישראל.
לאומי נולד בעיר וינה והחל את הקריירה שלו בקבוצת הכח וינה, אחת מקבוצות הכדורגל היהודיות הידועות ביותר באירופה באותה תקופה, ועזב אותה רק כאשר עלה לארץ ישראל בתחילת שנת 1920. בתקופה זו דבק בו הכינוי "לומק".
מקור הכינוי הוא במקס רוטנר, אחיו הקטן, שלא היה מסוגל להגות בצורה נכונה את השם "שמעון" ובמקום זאת היה נוהג לומר "שומק".
היה זה כינויו של לאומי בשנותיו הראשונות, אך כאשר הצטרף להכח וינה סירבו חבריו לקבוצה להשתמש בשם זה ובמקום זאת החלו לקרוא לו "לומק".
בתחילת דרכו בארץ ישראל עבד לאומי בסלילת כבישים, אך תוך זמן קצר חתם במכבי תל אביב, בה שימש כמאמן וכשחקן.
הוא אף עברת את שם משפחתו ל"לאומי", אך היה ידוע תמיד כ"לומק".
הוא נחשב לאחד הכדורגלנים הטובים ביותר בארץ ישראל בשנות ה-20, והיה זה שעיצב את שיטת המשחק הראשונה של מכבי תל אביב.
בנוסף לכך קבע לאומי כי בכל שבוע ייערכו שלושה אימונים לכל הפחות, ופעל להנחלת שיטות ההתנהלות של הכדורגל האירופאי במכבי תל אביב.
השתתף במסעות משחקים שערכה קבוצתו באוסטריה, בצ'כוסלובקיה ובפולין.
בזכות יכולתו הגבוהה במגרש הוא הוזמן לשמש כשחקן אורח במסעות משחקים שערכו מכבי "הגיבור" חיפה בארצות הברית ומכבי חשמונאים ירושלים במצרים.
לאחר שסיים את הקדנציה שלו במכבי תל אביב עבר לשחק במכבי "אבשלום" פתח תקווה.
לאומי היה גם אחד מראשוני השחקנים היהודים בנבחרת ארץ ישראל/פלשתינה, שייצגה את טריטוריית המנדט הבריטי בארץ ישראל.
הוא היה אחד מששת השחקנים היהודים שהשתתפו במשחקים הראשונים בהיסטוריה של הנבחרת, ואף הבקיע את השער הראשון בתולדותיה בהפסד 2–5 לנבחרת הצבא הבריטי בקהיר בשנת 1930.
לאחר פרישתו החל לעבוד כמאמן בהפועל פתח תקווה, ולאחר שסיים את הקדנציה שלו שם חזר למכבי תל אביב, הקבוצה שבה התפרסם כשחקן.
לקראת המשחקים מול נבחרת מצרים במוקדמות מונדיאל 1934 מונה לאומי למאמן הנבחרת.
הוא זימן לסגל 16 שחקנים, רובם מהפועל תל אביב, וקבע לנבחרת משחקי אימון אחדים נגד קבוצות של יחידות הצבא הבריטי שחנו באזור.
לומק היה מודע לאיכותה המקצועית הגבוהה של מצרים, והורה לשחקנים להיזהר במיוחד מפני החלוץ מוחמד מוכתר מקבוצת "ארסנל קהיר".