tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במסגרת תפקידו היה כהן שותף ומנהיג במאבק ההסתדרותי מול ממשלת המנדט הבריטי ליצירת "חוקי מגן על הנוער העובד".
בין הדרישות שהוצבו להגנה על הנערים היו יום עבודה של 6 שעות שיאפשר התפתחות השכלתית ומנוחה, איסור על עבודת לילה או עבודות המוגדרות כמסוכנות לבריאות ועוד.
בסוף שנת 1927 פורסמה על ידי ממשלת המנדט "חוקת-הגנה על נוער ונשים בעבודה", שכללה חלק מן הדרישות שהוצבו.
יום העבודה הוגבל ל-8 שעות, ונאסרה העסקה של בני נוער בלילה.
חסרונו העיקרי של החוק היה היותו בלתי מפוקח ונאכף.
הפקיד הערבי שהופקד על אכיפת החוק ברמה הארצית, בנוסף לשאר תפקידיו, ביקש מכהן כי ההסתדרות עצמה תפקח על תעסוקת הנוער ותדווח לו על מקרים חריגים, שאותם יגיש בדו"ח לממשלה, וזאת בתנאי שיסופק לו נייר לכתיבת הדו"ח משום שזה אינו כלול בתקציב.
באותם הימים עסק כהן בשכנוע בני נוער עובדים להצטרף לאיגוד, ובמאבק ושכנוע מעסיקים לאפשר את ההתארגנות בעסקיהם.
במסגרת חברותו בתנועה הותיר את קבלת ההחלטות לנוער ושימש רק כיועץ.
הוא עסק בחיפוש מקורות כלכליים לתנועה, איסוף תרומות, וקשירת קשרים בינה לבין חלקים אחרים בתנועת העבודה.
עיתון התנועה, "במעלה", היה מפעל חשוב מאוד בעיניו של כהן, והוא הרבה לכתוב בו מאמרים ראשיים, כתבות ואגדות חסידיות – פעמים רבות בשמות עט, בהם שמואל, אורי ורחל (כשמות ילדיו), חבר, צופה, אחא וכו'.
על אגדותיו היה חותם בשם העט הקבוע "אלקנה".
כהן עודד את הנערים לכתוב על עצמם על מצוקותיהם ושמחותיהם.
הוא היה שוהה רבות במערכת העיתון וחולק מניסיונו העיתונאי לעורכים השונים, משה בן אלול, דב מייזל ומשה מוסינזון.
את העיתון היה נהוג לשלוח לאחר הדפסתו לכל השותפים בכתיבת הגיליון, וכהן היה מצרף לכל כותב דברי הערכה בכתב ידו.
כהן אף יצר את הקשר בין העיתון לקואופרטיב "דפוס אחדות", שפועליו הסכימו לקבל את שכר העבודה תמורתו רק לאחר שיימכרו העיתונים.
עוד יוזמה שטיפח בתנועה הייתה רעיון "העיתון החי", כלומר מעין "עיתון" שהוקרא בעל-פה.
ראשית רווח מנהג זה בסניף תל אביב, ולאחר מכן בסניפים רבים אחרים.
ההקראה כללה דרשות, יצירות, סאטירות וכו'.
כהן נהג להביא את תנועת העבודה לסניפי התנועה ולכינוסיה, להרצאות ולשיחות, בהיותו מאמין גדול של השיחה הישירה וב"תורה שבעל-פה"; כך זכו הנערים למפגשים תרבותיים עם ברל כצנלסון, דוד בן-גוריון, יצחק טבנקין ויוצרים ואנשי רוח מהשורה הראשונה של התקופה כדוד שמעוני, שאול טשרניחובסקי וחיים נחמן ביאליק.
כהן קישר בין חברי קבוצת העבודה של הנוער העובד ברחובות לבין המהפכן היהודי-רוסי מנחם מנדל רוזנבוים, שליח של תנועה יהודית אנרכיסטית שביקשה לרכוש אדמות בארץ-ישראל.
על בסיס קשר זה נקנתה אדמת נענה שלימים הפכה לקיבוץ הראשון שהוקם על ידי נערים בני הארץ – קיבוץ נען.
בהמשך היה כהן שותף לכל הקשרים שנרקמו בין הנוער העובד למרכז החקלאי ולגורמי התיישבות והקיבוץ, בפרט הקיבוץ המאוחד, בתהליך ההשתלבות בקיבוצים הקיימים והעלייה לקרקע של גרעיני התנועה.
הוא המשיך לקיים קשר רציף עם שלל קיבוצי התנועה, והיה נוכח קבוע בטקסי בר המצווה של הנערים בקיבוצים (ואף בחלק מטקסי בר המצווה של מושבים וקבוצות), שבהם הוענקו לנערים "פנקסי חבר" ו"סמלי תנועה" – במקרים רבים על ידו באופן אישי.
נשיא המדינה זלמן שזר התייחס לפועלו של דוד כהן בנאום שנשא במסיבה בבית הנשיא:
משפרש דוד כהן לגמלאות מתפקידו הרשמי בשנת 1971, עבר עם בני משפחתו לגור בקיבוץ אלונים.
המשיך לשמור על קשר עם מפעלי התנועה, והוזמן לחגי התנועה במקומות השונים כאורח כבוד.
באמצע שנות ה-30 נסע כהן לאחיו באירופה, וניסה לשכנע אותו לעלות ארצה עם ילדיו.
הוא אף הזהיר אותו מפני אסון המתקרב לעם היהודי.
האח לא נאות, אולם הסכים ששלושה מבין ששת ילדיו יסעו עם כהן לארץ.
ילדי אחיו חיו בביתם של דוד ולובה, לצד שלושת ילדיהם הביולוגיים.
האח וילדיו שנותרו בגולה נספו בשואה.
לדוד ולובה נולדו שלושה ילדים: מולה, רחל'ה ואורי.
הם למדו בבית חינוך לילדי עובדים, היו חברים בנוער העובד, והתגייסו לפלמ"ח.
בשנת 1971 זכה כהן בפרס העבודה של ההסתדרות על 45 שנות פעילות חינוכית.
דוד כהן נפטר בקיבוצו באוגוסט 1976.
בעשור השני של המאה ה-21 החל הנוער העובד והלומד לציין את יום מותו של דוד כהן בטקס תנועתי באלונים.
הטקס נערך סמוך ליום השנה למותו של כהן, באוגוסט.
את המסורת הזו החל "גרעין המחדשים" "חזון".
מרכז דרכו החינוכית של דוד כהן היה החינוך הבלתי פורמלי, והשיחה הבלתי אמצעית.
הוא האמין כי ההתארגנות צריכה לתת יחס פרטני לכל חבר וחבר.
וכך היה מלווה את החניכים ביוזמותיהם, מנסה לאתר בכל אחד את צדדיו החזקים ומעודדם לבטא את עצמם.
כך היה מלווה באופן אישי את כותבי ועורכי "במעלה".
משהיה מזהה נער במצוקה או בהתלבטות היה מסייע לו בחיפוש מסגרות חינוכיות או מקצועיות, מעיד בבתי משפט ומשחרר בערבות.
בראותו עצמו כ"שַמָּש" עבור בני הנוער, שם את הדגש על האוטונומיה של החניכים עצמם.
תמיד הזכיר כי התנועה קמה מכוח רצונם של הנערים עצמם.
חניכיו מספרים כי מעולם לא התערב בבחירות פנימיות לתפקידים השונים.
במהלך המחלוקות והפילוגים בתנועה ההתיישבותית, השתדל כהן, על אף שהיה בעל זיקה תנועתית ומפלגתית לקיבוץ המאוחד, להצמד אל המשותף והכללי, משום שלדידו הייתה הכלליות בסיסה של התנועה.
כהן נהג לאמר שיש 'לרדת אל הנוער' למקום בו הוא נמצא, 'ויחד איתו לעלות'.
כהן לא האמין בגינונים צבאיים בתנועת הנוער אך האמין בחוויה שיש במפגנים-המוניים, במצעדים, בטיולים, במחנות, בסמינרים ובטקסים הנותנת לנער את תחושת השייכות לארגון, ומבטאת את כוחה של ההתאגדות.
הוא הצטרף לטיולי התנועה כל עוד עמד לו כוחו להליכות הארוכות, ושותף לטקסים בתל-חי ובאחד במאי.
עם זאת הדגיש את הצורך שהחוויה ההמונית תחזק את כוחו של היחיד ולא תקטין אותו.
כהן הרבה לעשות שימוש באגדות בכלל ואגדות חסידיות בפרט בעבודתו החינוכית, בדגש על סיפורים ואגדות בעלי ערך מוסף לחיי חניכיו כנערים עובדים.
סיפוריו שאבו מעולם החסידות ומעולם העבודה והמאבק הפועלי.
גם מרצים אחרים, אמנים, אנשי רוח ומנהיגים היה דוד מביא בפני הנערים לשיחות כדי להרחיב את עולמם.
מרבית ספריו הם אסופות של האגדות אותן שמע וסיפר, ושלהן העניק משמעות חינוכית ראשונה במעלה.
בסיפרו "ביתי בין נערים" הקדיש דוד פרק העוסק בתפיסתו החינוכית ביחס לאגדותיו, ולשילוב של תכנים מעולם החסידות ברעיון הציוני-סוציאליסטי.
דורות דערציילן: (פארצייטיקע און חסידישע לעגענדעס), מינכן: מרכז דרור אין דייטשלאנד, תש"ז.
אגדות כנרת; הציורים: א' גלעדי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תש"ט.
אגדות מתנגנות; רשומים: יוסל ברגנר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשט"ו.
(מהדורה ב: תשי"ט 1959) (אגדות חסידיות)
חסד נעורים: דפים מספר הנוער העובד, תל אביב: עם עובד, תשט"ז.
שבת המלכה ושפרה התופרת; סיפר דוד כהן; ציירה בריגיטה פרנקפורטר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד ('ספרית דרור'), תשי"ט.
שומרים לבֹקר: ספורים ואגדות; רשומים: משה רביב, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"ד 1963.
ל"ו אגדות מפסח עד פסח; ציורים: ה' הכטקופף, תל אביב: מסדה, תשכ"ד.
רִנת נעורים: (מבחר אגדות), תל אביב: תרבות וחינוך, 1964.
שערים נפתחים: אגדות וסיפורים, תל אביב: יבנה, תשכ"ו 1966. (לילדים)
סיפורי חסידים: לשבת, חג ומועד, תל אביב: עם עובד, תשל"ג 1972.
ילדי ישראל קודש: אמרות ואגדות; עריכה: דב סדן, תל אביב: ברונפמן, תשל"ג.
ביתי בין נערים; כינס ורשם אבשלום צורף; ערך אהרון מאירוביץ, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ו.
("סיפור קורותיה של הסתדרות הנוער העובד")
בהגיעם למצוות: הוספתי וסיפרתי; ערך והביא לבית הדפוס אהרן מאירוביץ, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ז.
תרגום של ספורים מובחרים מתוך: "אשר שמעתי וסיפרתי":
דוד לביא (נולד ב-19 בפברואר 1956) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
לביא גדל בנתניה והחל לשחק כדורגל בקבוצת הנערים של מכבי נתניה.
לקבוצת הבוגרים הגיע באמצע שנות ה-70, וזכה עימה בתוארי אליפות ובגביע המדינה.
בנתניה שיתף פעולה עם עודד מכנס ויחד היו לצמד החלוצים הפורה ביותר בליגה הראשונה מסוף שנות ה-70 ועד אמצע שנות ה-80.
לביא הבקיע שערים רבים בנגיחות ראש ולכן זכה לכינוי "ראש פז".
בסה"כ הבקיע לביא 158 שערים ב-362 משחקים בליגה העליונה והוא מדורג במקום השמיני בטבלת מלך השערים של ליגת העל בכל הזמנים.
בנוסף למכבי נתניה, שיחק לביא בבית"ר תל אביב ותקופה קצרה במכבי השקמה/רמת חן ולאחר מכן פרש.
ללביא שתי הופעות בנבחרת ישראל, שתיהן במשחקי ידידות מול .
הרב דוד יצחק מן (י"ב באב תש"ד, 1 באוגוסט 1944 - י"ד בסיוון תשע"ב, 4 ביוני 2012) היה ראש ישיבת כנסת חזקיהו שבכפר חסידים.
נולד בתל אביב לרב מרדכי מן, ראש ישיבת בית הלל שבבני ברק, ולמרים, בתו של הרב הלל ויטקינד, ראש ישיבת בית יוסף-נובהרדוק בתל אביב.
ונקרא על שם אבי סבתו הרב דוד יצחק מגן.
בגיל 9 נכנס, על פי עצת החזון איש, לישיבת תפארת ציון ולאחר מכן לישיבת פוניבז' לצעירים, ובגיל 13 המשיך אל הישיבה הגדולה.
בשנת תשכ"ז (1967) נישא לשרה מישקובסקי, בתו הגדולה של הרב אליהו אליעזר מישקובסקי, ראש ישיבת כנסת חזקיהו בכפר חסידים ורבו של היישוב.
לאחר נישואיו הצטרף לכולל של ישיבה זו.
בשנת תשל"ג (1973) התמנה כר"מ בישיבה.
עם פטירת הרב מישקובסקי, בשנת תשמ"א, התמנה לראש הישיבה.
הרב מן חיבר ספרים על התלמוד, על משנה תורה לרמב"ם ועל פרשת השבוע, המבוססים על דרך הלימוד הליטאית.
עקב מצב בריאותו בי"ב באדר תשע"ב נוסף לשמו השם "ירוחם".
נפטר בסיוון תשע"ב ונקבר בכפר חסידים.
גיסו, הרב שמשון פינקוס מאופקים
אחיו הרב חיים מן ראש ישיבת באר התלמוד באלעד, ורב קהילת שדרות יחזקאל, חבר ועדת הרבנים לענייני חינוך של דגל התורה
חתנו, הרב יעקב פרבשטיין, דיין בבית הדין של הרב ניסים קרליץ בבני ברק ובנו של הרב משה מרדכי פרבשטיין
חתנו, הרב חנוך אלבק, רב קהילה ברמת בית שמש ובנם של פרופ' שלום ופליאה אלבק
בנו, הרב יהושע, ממלא את מקומו כראש הישיבה, כהוראתו בצוואתו.
בנו, הרב משה, מכהן כר"מ בישיבת דברי מרדכי לצעירים בבני ברק.
חתנו, הרב נפתלי שטרן, מכהן כר"מ בישיבה לצעירים בחיפה.
הרב דוד כהן (נולד בכ"ט באדר ה'תש"י, 18 במרץ 1950) הוא ראש ישיבת חברון כנסת ישראל בירושלים, ומראשי ישיבת מאור התורה בעיר.
חבר מועצת גדולי התורה של מפלגת דגל התורה וחבר נשיאות איחוד בני הישיבות.
נולד בירושלים, לרב יוסף כהן שהיה אב"ד בירושלים ודיין בבית הדין הרבני הגדול, ולאסתר, בתם של תנחום בן הרב צבי פסח פרנק ושושנה בת שלמה יצחק שטמפפר.
למד בישיבת תפארת צבי ובישיבת חברון.
לאחר נישואיו התגורר ביישוב תפרח במשך כשנה.
בשנת תשל"ט החל לכהן כר"מ בישיבת עטרת ישראל.
בשנת ה'תשמ"ח, בעצה אחת עם הרב שך, מונה כר"מ בישיבת חברון, יחד עם הרב שלמה כץ אשר שימש כר"מ בישיבת אור אלחנן.
בכך נוצר תקדים של מינוי ר"מים שאינם מבני המשפחה של ראשי הישיבה, לראשונה מאז ייסוד הישיבה.
לאחר פטירת ראש הישיבה הרב אברהם פרבשטיין, בשנת תשנ"ז, התמנו השניים לעמוד בראשות הישיבה, יחד עם בנו של הרב פרבשטיין, הרב משה מרדכי פרבשטיין.
אחת לשבוע הוא מוסר שיעור כללי בישיבת מאור התורה.
בקיץ תשע"ד מונה לנשיא ישיבת תורת זאב בירושלים, לצד ראש הישיבה הרב ברוך סולובייצ'יק, עם מעברה לבית שמש הפסיק את תפקידו שם.
באב תשע"ב מונה לחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה.
בשל תמיכת הרב דוד כהן בבניית מגדלים במתחם ישיבת חברון בגבעת מרדכי הרב יוסף אפרתי (רב) התפטר ממועצת גדולי התורה של דגל התורה.
נשוי לאסתר לבית פרבר ואב לשמונה.
בנו, הרב צבי פסח, הוא חתנו של הרב משה מרדכי חדש.
חתניו הם הרב פנחס זלבנסקי בנו של רבי חיים זליבנסקי המשמש כר"מ בישיבת מיר ברכפלד.
והרב גינזבורג בנו של הרב דניאל גינזבורג ראש ישיבת בית מאיר.
שיטת לימודו מושפעת בין היתר מהרב נחום פרצוביץ והרב משה שמואל שפירא, והיא מתאפיינת בדיוקים בדברי הראשונים.
לצד הלמדנות הישיבתית עוסק הרב כהן בתחום האגדה והוא פרסם כמה ספרים בנושא.
הוא נחשב לבעל ידע בתורת הגר"א והרמח"ל והוציא עם בנו את ביאור הגר"א על שיר השירים.
הוא מוסר 'ועדים' בספר דרך ה' בביתו לבני הישיבה.
מדה טובה – על מסכת בבא קמא פרק מרובה, כולל קונטרס מדה מרובה וקונטרס מילי דמיטב, תשנ"א
ימי חנוכה – ליקוטים מתורת רבותינו גדולי הדורות, עם ביאורים, הארות ועיונים, תשס"ה
ביאור הגר"א: שיר השירים, תשס"ח
לדוד מכתם – שיעורים על מסכת יבמות (נכתב ונערך על ידי תלמידו שמעון כהן), תשס"ג
לדוד מכתם – שיעורים על מסכת בבא מציעא (נכתב ונערך על ידי תלמידו שמעון כהן), תשס"ט
זמן שמחתנו – על חג הסוכות
ימי הפורים – על פורים
חוקת הפסח – שיעורים על מסכת פסחים (נכתב ונערך על ידי תלמידו שמעון כהן)
הוצאות שבת – שיעורים על מסכת שבת (נכתב ונערך על ידי תלמידו שמעון כהן)
קיום שטרות – על סוגיית שטרות במסכת כתובות
מזמור לדוד – מאמרים על סדר פרשיות השבוע ומועדי השנה התשע"ב
מאמר החכמה – הארות על ספרו של הרמח"ל, בנושא תפילות ראש השנה.
בשלם סוכו – שיעורים על מסכת סוכה תשע"ד
תשלומי נדרים – שיעורים על מסכת נדרים תשע"ח
הוצאת השבת – שיעורים על מסכת שבת תשע"ח
משכיל לדוד – מאמרים על ספר דרך ה' תשע"ז
ספר תמורת איל, חידושים על מסכת קידושין מאת הרב אברהם יהודה לייב פעסין, עם הגהות הרב דוד כהן.
מונסי: הוועד להוצאת כתבי רבינו, תשפ"א.
לקח דוד – ליקוט שיחות על ענייני פרשיות השבוע והמועדים תשפ"ב
חמדת ימים – מאמרים על מעלת השבת
מראש צורים – מאמרים על סדר פרשיות השבוע ומועדי השנה
זמן חרותנו – על חג הפסח
רשפי אש – שיחות וועדים לפי סדר פרשיות התורה
דוד לאזר (7 באוקטובר 1902 – 27 בנובמבר 1974) היה עיתונאי, עורך המוסף הספרותי ב"מעריב", זוכה פרס סוקולוב לשנת 1960.
דוד לאזר נולד בקרקוב שבגליציה, האימפריה האוסטרו הונגרית, לאביו שמעון מנחם לאזר, שהיה עיתונאי ועורך ב"המגיד" ובשנים 1904–1914 הוציא לאור את "המצפה", ואמו בריינדל.
הוריו דיברו איתו עברית מילדותו.
הוא למד במחזור הראשון של בית הספר העברי בקרקוב ולאחר מכן בגימנסיה הממשלתית.
בגיל 13 הצטרף לשומר הצעיר והשתתף בכינוסים של התנועה בווינה במאי 1918 ובטרנבה באוגוסט 1918.
באותה שנה פרסם מאמר ראשון בשבועון של אביו, ועם סיום לימודיו בגימנסיה במאי 1921 החל לעבוד כחבר מערכת בעיתון היומי הציוני בפולנית Nowy Dziennik ("נובי דזֶ'ניק") בקרקוב.
משנת 1934 עד פרוץ מלחמת העולם השנייה היה לעורך בפועל של העיתון, ופרסם בו מאמרים כמעט מדי יום.
בנוסף הוא פרסם מאמרים ב"הײַנט" ("היום"), שיצא בוורשה, ב-"Chwila" ("כווילא"; פולנית: "רגע"), שיצא בלבוב, בשבועון של משה סנה, "אופיניה" וב"דער טאָג" שיצא בניו יורק.
תרגם לפולנית את Ulrike Woytich ליעקב וסרמן (בשם "Zemsta losu", 1931) ואת "אמיל והבלשים" לאריך קסטנר (1933).
במקביל לעבודתו בעיתון למד באוניברסיטת קרקוב פילוסופיה, ספרות ולשונות המזרח, ובשנת 1931 קיבל דוקטורט על עבודה בנושא "ההשפעות המזרחיות בספרות הרומנטית הפולנית".
בקיץ 1937 ביקר לאזר בארץ ישראל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט עם משפחתו לווילנה, ומשם ברח דרך רוסיה, איראן ועיראק לארץ ישראל, שאליה הגיע בראשית 1941.
בארץ ישראל הוא כתב סדרת מאמרים ב"הארץ".
ב-1945 ערך את העיתון "הזמן" של יצחק גרינבוים.
בהמשך עבר לעבוד ב"ידיעות אחרונות" והיה בין עובדי העיתון שעזבו כדי להקים את "מעריב".
במעריב" כתב דיוקנאות של אישים שונים תחת שם העט "ד.
דיוקנאי" וערך את המוסף הספרותי.
בשנת 1960 זכה בפרס סוקולוב על ספריו "ראשים בישראל" ו"מסע לארץ אבזקאדי".
באוקטובר 1967 היה יו"ר חבר השופטים בתחרות הכתבה הטובה ביותר על מלחמת ששת הימים.
במשך תקופה מסוימת היה המזכיר של הוועד הישראלי של ארגון הסופרים הבינלאומי.
התגורר בבית מגורי העיתונאים, בניין מגורים בשכונת יד אליהו בתל אביב שבו התגוררו כמה עיתונאים בולטים, ובהם יוסף לפיד, יגאל לב, לוי יצחק הירושלמי וברוך אדלר.
במותו ציווה את גופתו למדע.
ראשים בישראל / דוד לאזר (ד.
דיוקנאי), 2 כרכים, תל אביב: עמיחי, תשי"ד-תשט"ו.
מסע לארץ אבזקאדי, תל אביב: מסדה, תשי"ח.
פגישות משני עברי המסך, רמת גן: מסדה, 1968. (פגישות עם סופרים, אמנים ואנשי מדע בשולי מסעות משני עברי "מסך הברזל".)
מסה ומריבה: פיליטונים ספרותיים, תל אביב: המנורה, תשל"א 1971.
לחסד ולשבט: פיליטונים ספרותיים, תל אביב: המנורה, תשל"ג.
המשכו של ספרו: "מסה ומריבה".)
ידידי היער / מאת דוניה רוזן (תרגם מכתב יד ד' בן-שם [=דוד לזר]), ירושלים: קרני, תשי"ד.
מיתולוגיה: אגדות יוון ורומא / יאן פאראנדובסקי (Parandowski); תרגם לעברית דוד לאזר, תל אביב: כתבים, תשי"ד.
מדינת היהודים / מאת בנימין זאב הרצל (תרגום דוד לאזר), ירושלים: עופר, תש"ו.
אבי נחום סוקולוב / פלוריאן סוקולוב (תרגום: אסתר בלומנצויג; עריכה: דוד לאזר), ירושלים: הספרייה הציונית על-יד הנהלת ההסתדרות הציונית, תש"ל.
(נכתב על ידי בנו של סוקולוב, בפולנית.)
דוד לביא (נולד ב-17 בפברואר 1988) הוא זמר, מפיק מוזיקלי ושחקן ישראלי.
הגיע למקום השני בעונה התשיעית של תוכנית הטלוויזיה "כוכב נולד".
דוד לביא נולד בבאר שבע, וגדל במושב בני דרום בבית דתי.
הוא החל לשיר בתקופת בית הספר היסודי.
בגיל צעיר יצא בשאלה, אך המשיך לשמור על קשר הדוק עם משפחתו.
מאוחר יותר עבר להתגורר בירושלים וגר עם סבתו.
בגיל 17 החל לכתוב שירים ולהלחין אותם.
במהלך שירותו הצבאי התקבל ללהקה צבאית, אך בחר שלא ללכת אליה, ולבסוף שירת בקריה בתל אביב בחיל האוויר.
באוגוסט 2015, מספר ימים לאחר פיגוע הדקירה במצעד הגאווה בירושלים, יצא מהארון כהומוסקסואל.
במהלך שירותו הצבאי, הקליט אלבום שלם שהיה אמור להיקרא "מתפרק לאותיות" ביחד עם שי סעדיה, מפיק מוזיקלי מירושלים, מלהקת missflag.
זמן קצר לפני השתתפותו בתוכנית "כוכב נולד" הוציא לאור מהאלבום סינגל ראשון, שנקרא "עוגות".
בשנת 2011 השתתף בעונה התשיעית של התוכנית "כוכב נולד" והגיע בה למקום השני.
רבים מביצועיו במהלך התוכנית זכו לאהדת השופטים והקהל.
זכורים משם בעיקר ביצועיו לשירים "לוח וגיר" של שמוליק קראוס, "היא חזרה בתשובה" של מתי כספי ו"הכניסיני תחת כנפך" של ריטה, אותם בחר לבצע, לדבריו, עם קשר כזה או אחר לתהליך חזרתו בשאלה.
במשדר הגמר של התוכנית ביצע את השיר "מבול" של רונה קינן, אותו ביצע גם באודישן לתוכנית, ואת השיר "פנים ושמות" של דני רובס.
ב-23 בנובמבר הופיע עם רוני דלומי כחלק מ"פסטיבל הפסנתר" 2011. המופע הצליח וזכה לביקורות טובות ולכן דלומי ולביא המשיכו עם המופע גם אחרי "פסטיבל הפסנתר".
ב-6 בפברואר 2012 הוציא לאור את סינגל הבכורה שלו לרדיו הישראלי, "Straight Away".
השיר נכתב והולחן בידי לביא.
בראיון איתו סיפר לביא על השיר ועל תהליך כתיבתו, אך בולטת ההתייחסות העמומה למגדר מושא השיר.
כך מתואר השיר: "השיר מדבר על מעשה שעשה לביא כבחור צעיר שנמצא עדיין בגיל ההתבגרות עם מישהי או מישהו בערב חג המולד (טקסט שמתאים גם להפצה בחו"ל), מעשה שהוא מתלבט לגביו - האם לספר עליו להוריו או לא, כי אם יספר הם יגיעו וייקחו אותו משם באופן מיידי."
ביום הזיכרון 2012 השתתף בפרויקט "עוד מעט נהפוך לשיר" של גלי צה"ל, ובו הלחין ושר את השיר "אדם יודע" שכתב סגן , שנפל כמה חודשים לאחר תום מלחמת יום הכיפורים לאחר שהמוצב תל ענתר, שבו שימש כסגן מפקד פלוגה, ספג הפצצה של כוחות סוריים.
בתאריך 13 בינואר 2013 הוציא לאור לביא גרסת כיסוי לשיר "צוללת" של אפרת בן צור, לקראת הופעת הבכורה שלו שהתקיימה ב-15 בינואר ב'אוזןבר' בתל אביב, שפתחה את סיבוב ההופעות הקצר הראשון שלו.
ב-20 במאי 2013 הוציא לביא סינגל בשם "שני חדרים", שנכתב והולחן על ידו והופק על ידי צח דרורי.
השיר הוא בעצם דיאלוג של דוד עם אלוהים.
בנובמבר 2013 הופיע לביא בפסטיבל הפסנתר, במסגרתו ארח את דני בסן.
בשנת 2014 שיחק בדרמת הנעורים של הערוץ הראשון "עמוק במים".
במאי 2016 הוציא לביא את אלבום הבכורה שלו, שהעבודה עליו ארכה מספר שנים, וחלק מהמימון שלו הגיע מפרויקט מימון המונים שבוצע באמצעות אתר "הדסטארט".
הדיסק כולל קאבר לשיר "הכניסיני תחת כנפך" (שביצע לביא בתחרות "כוכב נולד"), שירים שכתב לביא בתחילת דרכו כזמר ויוצר, ושירים שנכתבו בשנים האחרונות (כולל כאלה שיצאו כסינגלים מוקדמים עוד במהלך תקופת העבודה על האלבום, כמו "שני חדרים").
האלבום נחשב מגוון מבחינה סגנונית, וזכה לשבחים רבים ממבקרי המוזיקה.
ביולי 2017 השתתף לביא בפרויקט מחווה ללהקת רדיוהד, שהופק על ידי יואב קוטנר בגלגלצ לקראת שובה הצפוי אחרי שנים רבות להופעה בארץ, וביצע במסגרתו גרסת כיסוי (גרסה קולית בליווי פסנתר) לשיר "Lotus Flower".
במאי 2020 הפיק וביצע גרסת כיסוי לשיר "החולמים אחר השמש" של יורם טהרלב בדואט עם הזמרת תמר פילוסוף.
השיר הועלה לערוץ של לביא באתר יוטיוב, וזכה לכתבת טלוויזיה על תהליך הפקת השיר, בהשתתפות יורם טהרלב.
בינואר 2021 הלחין וביצע את שירו של המשורר עמיחי חסון "הקפה ראשונה".
דוד לביא הפיק מוזיקלית את הפסקול של סדרת הדרמה "ריקוד האש", סדרת טלוויזיה ישראלית שכתבה רמה בורשטין אשר עלתה לשידור ב-24 באפריל 2022 ביס.
את הפסקול הלחין דניאל זמיר בשיתוף עם לביא.
לביא גם ביצע מספר שירים, וכן כתב והלחין את השיר "לא רואה טוב".
חלקו הראשון של הפסקול יצא לאור במהלך חודש יוני 2022.
באפריל 2024 השתתף דוד ב-"אתיופיזיון", תחרות מוזיקה סאטירית בהשתתפות שירי בינה מלאכותית של הפודקאסט "הפעם הגזמתם".
בתחרות הוא סיים במקום השני, אחרי השיר המנצח "אור בכל פישפש".
דוד (דוביד) כץ (נולד בשנת 1946) הוא תת-אלוף בדימוס בצה"ל.
שירת כראש מה"ד תו"ל וכמפקד חטיבת גולני.
יזם כמח"ט גולני את מרוץ גולני ב-1979. יזם כיו"ר מורשת גולני את שביל גולני ב-2016.
נולד בגרמניה ובגיל שלוש עלה לישראל.
בשנת 1964 התגייס לצה"ל ושובץ בחטיבת גולני.
עם סיום הקורס שב לחטיבה כמפקד מחלקה בגדוד 51 ולחם כקמב"ץ גדוד 51 במלחמת ששת הימים.
בהמשך שירת כמפקד פלוגה א' בגדוד 51. בשנת 1969 מונה למפקד סיירת גולני ופיקד על עשרות פעולות בלבנון, בהן הפשיטה על כפר חלתא, בירדן ובסוריה.
במלחמת יום הכיפורים ולאחר קרב החרמון הראשון התמנה למפקד גדוד 17 שהורכב ממפקדי בסיס האימונים החטיבתי של גולני ופלוגה מגדוד 17. הגדוד כבש את חרפא, השתתף בקרב החרמון השני (מבצע קינוח) והשתתף בכיבוש מוצב החרמון הישראלי, כץ דיווח "תחנות כל העולם החרמון בידי גולני".
בסיום המלחמה התמנה למפקד גדוד 17. בשנת 1974 שימש כראש לשכת הרמטכ"ל, מרדכי גור.
בשנת 1976 התמנה למפקד חטיבת יפתח המשורינת.
לאחר מכן השתלם בלימודים בארצות הברית.
בשנת 1978 מונה למפקד חטיבת גולני.
בתפקידו זה יזם בין השאר את "מרוץ גולני" מהחרמון ועד אילת.
לאחר מכן השתלם במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
ב-1981 התמנה למפקד אוגדת שריון 49 בדרגת תא"ל, בתפקידו זה, פיקד על האוגדה במלחמת לבנון הראשונה.
בשנת 1986 השתחרר מצה"ל ופנה לעסקים פרטיים.
בשנת 2016, כיו"ר מורשת גולני, יזם את שביל גולני, שמשתרע לאורך 1,200 ק"מ מהחרמון ועד אילת.
זהו שביל טיולים ארצי רצוף והארוך ביותר בארץ המחבר את אתרי המורשת של גולני ואתרים מרכזיים במורשת ישראל.
דוד ישעיהו זִילבֶּרבּוּש (בכתיב יידי: זילבערבוש; David Yeshaya Silberbusch; א' בכסלו תרט"ו 22 בנובמבר 1854 – 1 במרץ 1936) היה סופר ועיתונאי עברי ויידי יליד גליציה המזרחית.
זילברבוש נולד בשנת 1854 בזאלשצ'יקי (Zaleszczyki) שבגליציה המזרחית, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום Заліщики, באוקראינה).
בשנת 1866 ירד אביו צבי מנכסיו, ולכן למד זילברבוש לבדו ב"קלויז" הסדיגורווי.
בהיותו בן 20 עבר להתגורר בביתו של חוכר עשיר, במטרה להיות חתן לבתו, שם גם רכש את השכלתו בגרמנית ועברית.
בשנת 1876 חזר לעיר הולדתו בעקבות פטירת אשתו, ומקץ חצי שנה נשא אשה שנייה ועבר להתגורר בקולומיאה.
את יצירתו הראשונה, "תמה אהבה", פרסם בשנת 1878 ב"המביט" של פרץ סמולנסקין.
לאחר מכן פרסם מאמרים אחדים בנושאי תעשיית המשי וקופי אדם.
בה בעת פרסם סקירה כללית על "היהודים בגליציה", בעיתון "השחר".
זילברבוש היה עוזרו של אברהם גינצלר בעיתון "התור" בקולומיאה (שם כתב בשם העט "איש יהודי"), ובשנת 1881 עבר לבירה וינה, שם עבד במהלך הקיץ כעוזר למגיה ועורך מכתבי עורך המערכת ב"השחר".
בתחילת תרמ"ב ייסד ברומניה את הירחון "האור", יחד עם צבי אלעזר טלר.
מעל במה זו פרסם את סיפורו "מוציא אסירים".
בשלהי תרמ"ג קיבל על עצמו את משרת מורה הדת היהודית בבית הספר בקולומיאה, ומילא אותה במשך עשור.
בתקופת ההוראה פרסם מסיפוריו, "זכרונות" (תרמ"ה), מקבץ ספורים "חדשים גם ישנים" (תרמ"ח) ושימש כעוזר בעיתון "השמש".
ב-1891 ערך את העיתון היידי "פאָלקסבלאַט".
במהלך השנים פרסם מאמרים וציורים בעיתונים "המליץ", הצפירה, "המגיד הקרקובאי ו"היהדות".
כן פרסם את סיפוריו "נפש אחת מישראל" (תרנ"ד), ומבחר מכתביו תחת "מחזות ושברי מחזות" (תר"ס), וכן ב"ספר השנה" של נחום סוקולוב.
בשנת 1906 עבר ללבוב (לֶמבֶּרג), והיה חבר במערכת "נייעס לעמבערגער טאגעבלאַטט" ו"העת".
ב-1914 חזר לווינה, והתגורר בה עד 1918. בשנת 1920, עם תום מלחמת העולם הראשונה, הוציא את הכרך הראשון של "כתבים נבחרים", את הסיפור "מעשה באשה אחת" (תרפ"ג) ואת ספריו ביידיש: "שטרעכאלעך פון דער מלחמה צייט: תרע"ד–תרע"ו", ו"סקיצען און הומארעסקען" ('סקיצות והומורסקות') בהוצאת "חובבי הספרות" בווינה.
זילברבוש היה הראשון שפרסם בעיתונות את התחדיש "סביבון": הפרסום הופיע בעיתון "הצפירה" ביום 24 בדצמבר 1897, במאמר שבו ייחס לעצמו את החידוש הלשונאי:
בארץ פרסם מציוריו ופרקי זכרונות בעיתונות והרבה בכתיבת נקרולוגים על אודות הוגים, סופרים ומחנכים, בהם שמשון רוזנבאום, מיכאל ברקוביץ ונתן בירנבוים.
ביובל השמונים לחייו נוסד ועד להוצאת כתביו, ובשנת 1936 יצא הקובץ "מפנקס זכרונותי".
כחודש לאחר מכן ב-1 במרץ, חלה ונפטר.
נקבר בבית הקברות הישן של תל אביב.
מוציא אסירים: או, אהבה שאינה תלויה בדבר, לבוב: דפוס A.
זכרונות: ספור, לבוב: דפוס Wajdowicz, תרמ"ה 1885.
חדשים גם ישנים : או תמונות וספורים, קרקוב: דפוס י' פישער, תרמ"ח 1888.
דמעת עשקים: או, היהודים ברומניה, קרקוב: דפוס י' פישער, תר"ן 1890.
נפש אחת מישראל, ורשה: בן אביגדור, תרנ"ד 1894.
מחזות ושברי מחזות, קרקוב: דפוס פישר, תר"ס 1900.
מחזות וספורים, קרקוב: (הוצאת המחבר), תרס"ה 1905.
שטרעכאלעך פון דער מלחמה צייט: תרע"ד–תרע"ו, וינה: הוצאת המחבר, 1916.
כתבים נבחרים, וינה: חובבי הספרות, תר"פ 1920.
סקיצען און הומארעסקען, וינה: ליטעראטור פריינד, 1921.
מעשה באשה אחת: ספור, וינה: חובבי הספרות, תרפ"ג, 1923.
מענשען[!] און געשעהנישען, וינה: ליטעראטור פריינד, ?193.
מפנקס זכרונותי, תל אביב: דפוס הפועל הצעיר, תרצ"ו 1936.
האור: יאיר אור על דרכי עמנו מיום היותם עד היום הזה (ירחון, יחד עם צבי אלעזר טלר), בוטושאן: דפוס פרעסבורג לאווי ואלקאלאי-לעמבערג אננא וואידאוויט, תרמ"ב–תרמ"ג 1882.
העם: מכתב עתי לחדשות והליכות עולם, לספרות ומדעים, קולומיאה: [חמו"ל], תרנ"ב 1892.
הרב ד"ר דוד כהנא (15 במרץ 1903 – 24 בספטמבר 1998) היה רב ומנהיג ציוני של תנועת המזרחי בלבוב מ-1930, ניצול השואה, שבמהלכה חי בגטו לבוב.
באחרית ימיו היה רבה של שכונת צהלה בתל אביב.
כהנא נולד בעיירה גז'ימאלוב שבמחוז טרנופול במזרח גליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בבית יהודי דתי.
למד אצל רב העיר הרב יצחק ווידנפלד (בנו של הרב יעקב ווידנפלד).
בשנת 1929 הוסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים בווינה ובשנת 1929 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת וינה.
בסוף שנת 1929 חזר לגליציה, כעת בתחומי המדינה הפולנית, והתיישב בעיר לבוב, שם עסק בהוראה במקצועות דת ויהדות.
בשנת 1930 התמנה כרב בית הכנסת סיקסטוסקה בלבוב וניהל בו מכון ללימודי תנ"ך.
במהלך מלחמת העולם השנייה שהה בגטו לבוב, היה אסיר בינובסקה, ולאחר מכן הסתתר בצד הארי, בין היתר במנזרים, בעזרתו של הארכיבישוף המטרופוליטני של הכנסייה היוונית קתולית האוקראינית אנדריי שפטיצקי.
אז כתב ולימים פרסם את "יומן גטו לבוב", שבו תיעד את זוועות השואה שעברו עליו ועל משפחתו, ועל שנאלץ לשלוח את בתו למנזר על מנת להצילה.
ביולי 1944, לאחר שחרור לבוב על ידי הצבא האדום, נותר עוד כמה ימים במחבואו במנזר עד שיצא ממחבואו, ונכנס להתגורר במשרד ששימש קודם את הגרמנים.
הוא הקים ועד יהודי והחל לנהל רישום של ניצולי השואה בעיר.
בסוף יולי 1944 הוא מונה על ידי השלטונות הסובייטיים לרב בית הכנסת חדשים ששרד, ולאחראי על הספרייה היהודית בעיר.
הוא גם פעל להוציא ילדים מידי משפחות נוצריות ששמרו עליהם בזמן השואה.
בנובמבר 1944 יצא ללובלין לפי הזמנתו של אמיל זומרשטיין, חבר יהודי בממשלה הפולנית הזמנית, שהציע לו להתמנות לרב הראשי של צבא פולין.
בהמשך עבר לבירה ורשה, כיהן בשנים 1945–1949 כרב הראשי של צבא פולין הקומוניסטית בדרגת לוטננט קולונל ועסק בשיקום חיי הקהילות היהודיות בפולין.
לימים פרסם את זיכרונותיו מתקופה זו.
בשנת 1950 עלה לישראל, התגייס לצה"ל, ובשנים 1950–1964 כיהן כרבו של חיל האוויר.
בימי עליית גומולקה עמד בראש בית דין לגיור של הרב שלמה גורן שגייר רבים מהעולים.
את הסכמתו לגיורים הסביר: "יהודי העולה לישראל - בעצם המעשה הזה הוא כבר מביע הזדהות עם עם ישראל ועם תורת ישראל, אפילו אינו מקיים עדיין את התורה כולה במלואה".
בתחילת 1966 נבחר למשרת הרב הראשי של ארגנטינה.
במרץ 1966 יצא לשמש רבה הראשי של יהדות ארגנטינה, על פי חוזה לשלוש שנים.
החוזה הוארך עד 1975. בימי שבתו בארגנטינה תמך באיסור הגיור שהותקן על ידי הרב שאול סתהון, אך ביצע באופן מוגבל גיורים על סמך זה שהוא שליח הרבנות של ישראל.
בשנת 1975 שב לישראל וכיהן כרב שכונת צהלה בצפון תל אביב עד לפטירתו.
לקראת יום העצמאות בשנת 1989, נבחר הרב כהנא להשיא משואה בטקס בהר הרצל.
הטקס עמד בסימן עליה וקליטה.
מסיבות בריאותיות נעדר הרב כהנא מהטקס ואת המשואה השיאה בשמו נכדתו בת ה-14.
יומן גיטו לבוב, ירושלים: יד ושם, תשל"ח.
יהודים ויהדות בספרות הפולנית של המאה התשע עשרה: תולדות בעיית היהודים בפולין, תל אביב: הארגון הישראלי של חיילים משוחררים ולוחמי כל החזיתות במלחמת העולם השנייה, תשמ"א.
אחרי המבול: ניסיון להחיות את הקהילות הדתיות בפולין שלאחר מלחמת העולם השנייה (1944–1949), ירושלים: מוסד הרב קוק (מזכרת נורוק לידיעת חיי תורה ויהדות באירופה וחרבנם בשואה), תשמ"א 1981.
פרקים בתולדות היהודים בפולין, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשמ"ג 1983.
--- הגולה אינה מקום של קברים בלבד ---; עריכה, צילום ועיצוב: פלטיאל הורוביץ, תל אביב – צהלה: בית הכנסת "עתירת יצחק", 1993.
תאדיאוש זאדרצקי [Zaderecki], במשול צלב הקרס בלבוב: חורבן הקהילה היהודית בעיני מחבר פולני (תרגם מפולנית צבי ארד; מבוא: הרב דוד כהנא; הערות: אהרן וייס, דוד כהנא), ירושלים: יד ושם; בשיתוף עם איגוד יוצאי לבוב, תשמ"ב 1982.
שיחק לאורך רוב הקריירה שלו שיחק במדי מועדון בית"ר ירושלים, ושימש כקפטן הקבוצה בתקופה בה זכתה לראשונה בתולדותיה בגביע המדינה, בשנת 1976.
ישי נולד בשכונת מלחה בירושלים להורים עולי תוניסיה.
הוא החל את הקריירה בקבוצת הנוער של הפועל ירושלים, ובלט במשחק הראש שלו.
אברהם לוי, מנהל בית"ר ירושלים באותם ימים, התרשם מיכולתו, והוא עבר לשחק בקבוצת הנוער של היריבה העירונית.
בעונת 1972/1973 ערך ישי את הופעתו הראשונה במדי קבוצת הבוגרים של בית"ר, ושימש בה בתפקיד קשר ימני.
בעונת 1973/4 החל לשחק באופן קבוע בהרכב.
בעונת 1975/1976 הוביל את הקבוצה כקפטן כאשר הגיעה למקום השני בליגה ולזכייה ראשונה בתולדותיה בגביע המדינה.
בסיום העונה שלאחר מכן נפצע ישי פציעה קשה, ונאלץ לפרוש ממשחק למשך שלוש שנים.
בזכייתה של קבוצת בית"ר ירושלים בגביע המדינה השני בעונת 1978/1979, היה חלק מסגל הקבוצה, אך לא שותף בשל פציעתו.
בתום אותה עונה ירדה הקבוצה לליגה הארצית (הליגה השנייה אז), וישי עבר לשחק בקבוצת בית"ר רמלה, בה נשאר עד לסיום קריירת המשחק שלו.
בסך בכל ערך ישי 162 הופעות במדי בית"ר ירושלים, במשך שבע עונות.
הוא כבש לאורך השנים 17 שערים.
לאחר פרישתו, בשנת 1991/1992, שימש ישי בתפקיד מנהל בית"ר ירושלים למשך עונה אחת.
בשנות הארבעים לחייו לקה ישי בהתקף לב תוך כדי משחק במסגרת הליגה למקומות עבודה.
מספר שנים לאחר מכן לקה בדום לב ונפטר בגיל 49.
על שמו נקראת קבוצת הוותיקים של בית"ר בשם "בית"ר נורדיה דוד ישי ירושלים".
בכל שנה נערך לזכרו משחק דרבי בין ותיקי בית"ר ירושלים לבין ותיקי הפועל ירושלים, מסורת שבשנת 2015 הוחלפה במשחק בין ותיקי בית"ר ירושלים לבין בית"ר נורדיה ירושלים.
בצור הדסה קיים לזכרו מגרש כדורגל (מגרש דדו) ובית ספר לכדורגל לילדים בשם "אריות דדו- צור הדסה"
דוד ("דודיק") כרמון (11 ביולי 1921 – 23 בדצמבר 1969) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, ראש מחלקת המחקר באגף המודיעין ונספח צה"ל בארצות הברית.
כרמון נולד בשכונת בית הכרם בירושלים, בנם של משה ומרים.
הוריו היו מראשוני המורים בגימנסיה רחביה.
הוא למד בגימנסיה והיה חבר בתנועת הצופים ובארגון ההגנה תחת הדרכתו של יגאל ידין.
בהגנה היה פעיל בשמירה על מפעל האשלג הארץ ישראלי.
ב-1941 סיים קורס מפקדי מחלקות והצטרף לפלמ"ח.
במקביל סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1944 הצטרף למערכת כתב העת מערכות.
במלחמת העצמאות לחם בקרבות פריצת הדרך לירושלים ובמבצע נחשון.
לאחר הקמת צה"ל מונה לסגן עורך במערכות ועסק בתחקירים על המלחמה.
לאחר קורס קצינים בכירים עבר למחלקת ההדרכה, הוא עמד בראש ועדת חקירה לבדיקת קרב תל מוטילה.
ב-1953 היה חבר בצוות ההקמה של המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, מונה למדריך ראשי ובהמשך לסגן מפקד המכללה.
ב-1955 מונה לסגן מפקד חטיבת גבעתי, במלחמת סיני לחם כסגן מפקד חטיבת גולני ופיקד על כיבוש רפיח.
ב-1957 עבר לאגף המודיעין, מונה לראש מחלקת המחקר וקודם לדרגת אלוף-משנה.
עסק בחקר השריון בצבאות ערב ודוקטרינת המלחמה הסובייטית, מחקרים שתרמו להכנה וניצחון צה"ל במלחמת ששת הימים.
ב-1966 מונה לסגן ראש אמ"ן ושירת בתפקיד בתקופת מלחמת ששת הימים.
ב-1968 היה מהקצינים הראשונים שקיבלו דרגת תת-אלוף בדרגה אישית ומונה לנספח צה"ל בארצות הברית ובקנדה.
במהלך שירותו בוושינגטון נפטר מהתקף לב.
נקבר בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
היה נשוי לצפורה ואב לברוריה, טליה ומשה.
על שמו פרס לעבודת מחקר מצטיינת לתואר מוסמך/דוקטור בתחום היחסים הבינלאומיים, המזרח התיכון וביטחון ישראל המוענק על ידי המכון ליחסים בינלאומיים ע"ש לאונרד דייוויס באוניברסיטה העברית בירושלים.
שירת כמפקד סיירת גולני ואוגדת יהודה.
עם גיוסו לצה"ל, ב-1959, שובץ בחטיבת גולני.
בתום הקורס שימש מפקד מחלקה ובהמשך שימש מפקד פלוגה בגדוד 12 (ברק).
בשנת 1965 מונה למפקד סיירת גולני, בין היתר בפעולות התגמול.
לאחר מכן שימש כמדריך בבה"ד 1. במלחמת ששת הימים הצטרף לכוח הסיירת ולחם בין היתר בקרב תל פאחר.
לאחר מכן שימש כמפקד גדוד 51 של חטיבת גולני במלחמת ההתשה.
בדצמבר 1969 פיקד על מבצע פלצור - פשיטה גדודית כנגד יעדי מחבלים בהר דב (ג'בל רוס) ובדצמבר 1970 הוביל פשיטה גדודית על הכפר יאטר שבלבנון.
במלחמת יום הכיפורים לקח חלק במבצע דוידקה.
בתום המלחמה קיבל את הפיקוד על מחוז מירון בגבול לבנון מהר דב מערבה, ובמסגרת תפקידו פיקד על הכוחות שהרגו את המחבלים שביצעו את הפיגוע בקריית שמונה.
לאחר מכן פיקד על חטיבת כרמלי.
דוד כנעני (18 בספטמבר 1912 – 22 במרץ 1982) היה סופר, מבקר ספרות, עורך ספרותי, מסאי ומתרגם ישראלי, איש קיבוץ מרחביה וחבר מערכת ספריית פועלים.
עוד מנעוריו היה פעיל בתנועת השומר הצעיר.
בשנת 1932 החל לפרסם בשבועון השומר הצעיר בוורשה.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל ומאז היה חבר קיבוץ מרחביה.
בשנת 1939 היה ממייסדיה של הוצאת "ספריית פועלים", שנוסדה במרחביה.
כנעני פרסם מאמרים ומסות בענייני סוציולוגיה וחברה, יהדות, ספרות והתנועה הקיבוצית.
בפרט ידוע כעורכה של "האנציקלופדיה למדעי החברה", עליה זכה בפרס נפתלי למדעי הכלכלה והחברה עם צאת הכרך השלישי שלה ב-1967. בשנת 1961 זכה בפרס קוגל למדעי היהדות על ספרו "בתי מידות: מסות על חיי שיתוף".
לנוגה עץ רקב: לבחינת שירתו של א.
גרינברג, ספרית פועלים, הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1950
בינם לבין זמנם: מסות על הספרות העברית החדשה, ספרית פועלים, הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1955
בתי מידות: מסות על חיי שיתוף, ספרית פועלים, 1960
ש"י עגנון בעל-פה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ב 1971
העלייה השנייה העובדת ויחסה לדת ולמסורת, המכון לחקרי עבודה וחברה וספרית פועלים, תשל"ז 1976
מבית: אסופה של מסות ופרקי זכרונות, ספרית פועלים ועל המשמר, תשל"ז
הבתים שהיו: פרקים בהוויית המשפחה היהודית בדורות האחרונים בספרות העברית והיידית; הקיבוץ בסיפורת העברית, ספרית פועלים, תשמ"ו 1986
כל הספרים בהוצאת ספריית פועלים אלא אם צוין אחרת.
ילקוט מפות להיסטוריה כללית: משקיעת הקיסרות הרומית ועד מלחמת העולם הראשונה, 1954
מאה שנה: חיי היהודים במאה התשע עשרה: אנתולוגיה ספרותית, 1954
ששת ימים: אדם ועמלו: אנתולוגיה ספרותית, 1955
ישראל צינברג, תולדות ספרות ישראל: מן הפייטנים הראשונים ומשוררי ספרד עד תקופת ההשכלה ברוסיה (7 כרכים), י.
שרברק, 1955–1971. בשיתוף שלמה זלמן אריאל וברוך קרוא
לא אמות כי אחיה: כ"ד סיפורים מספרות יידיש בברית המועצות, 1957. בשיתוף אריה שמרי
ספר מרחביה: קיבוץ השומר הצעיר, 1961
אנציקלופדיה למדעי החברה (5 כרכים), 1962–1970 + כרך מילואים (תשמ"א)
אלעזר פרי, מבחר כתבים, 1971
אריך נסאו, המטפלת: מורה-דרך לעובדות בתי-הילדים ולאמהות, ספרית פועלים, הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1945
פרופ' א' וו' ייפימוב, הזמן החדש: 1789–1870, משמר העמק, חברת הילדים של השומר הצעיר, תש"ה; הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשי"א
קרל קאוטסקי, תנועות קומוניסטיות בימי הביניים / ק.
קאוטסקי (מרחביה : ספרית פועלים, הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1949)
דוד (לולו) ירקוני (16 ביולי 1928 – 9 באוגוסט 2013) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, כיהן כמפקד אגד ארטילרי 9222.
ירקוני נולד ב-16 ביולי 1928 בטרנסילבניה, ב-1944 נשלח עם משפחתו לאושוויץ, הוריו נרצחו בשואה והוא הועבר למחנה הריכוז דכאו בו שהה עד שחרור המחנה על ידי צבא ארצות הברית.
ב-1948 עלה לארץ ישראל, התנדב לארגון ההגנה ובמלחמת העצמאות נלחם במסגרת גדוד 62 של חטיבת עציוני.
לאחר המלחמה הצטרף לחיל התותחנים, שימש קצין תצפית קדמי במבצע כנרת ובמבצע אלקיים.
שירת כמפקד סוללה ג' בגדוד 402 ומלחמת סיני לחם כקצין ניהול אש בגדוד 402. ב-1963 מונה למפקד גדוד 334, גדוד תותחנים של חטיבת גולני ושירת בתפקיד עד 1964. במלחמת ששת הימים שירת כמפקד גדוד 335, גדוד מכמ"ת 160 מ"מ ומפקד הסיוע החטיבתי של חטיבת עודד ולחם עמה בגזרת ג'נין ושכם.
לאחר המלחמה הדריך בקורס מפקדי פלוגות.
במלחמת יום הכיפורים שירת כראש מטה באגד ארטילרי 282 שלחם בחזית הסורית.
בספטמבר 1974 השתחרר משירות הקבע.
בשירות המילואים מונה ב-1975 למפקד עוצבת התקומה, אגד ארטילרי במילואים.
כמו כן נשלח לסינגפור לאימון הצבא המקומי.
ירקוני עבד במשרד הביטחון וכיהן כממונה על מרחב אסיה-אפריקה בסיב"ט.
נפטר ב-2013 ונטמן בבית העלמין בגבעת השלושה.
דוד בן יצחק כהנא (31 במאי 1838–24 באוגוסט 1915) חוקר והיסטוריון עברי, ומהדיר ספרות תורנית.
נולד באודסה ובילדותו קיבל חינוך דתי.
בגיל 14 התחיל ללמוד תרבות ימי הבינים ושפות מודרניות, באודסה עבד כ"גבאי בתלמוד תורה".
בתקופה זה חיבר מאמרים וספרים ללמד את נערי ישראל.
התפרסם במאמריו בהם הגן על המסורת היהודית, ועל מחקריו בקבלה, שבתאות, וחסידות.
את מאמרו הראשון פרסם בהמליץ בשנת 1866, מבין הכותבים בהשחר, ומאוחר יותר בספר השנה "כנסת ישראל" של שפ"ר והשילוח, יצירתו העיקרית במחקר היא שני כרכים תולדות המקובלים, השבתאים והחסידים.
ההדיר את כתבי הרב אברהם אבן עזרא.
חלק מספריו נדפסו בהוצאת אחיאסף בווארשה.
אבן נגף: והוא תולדות המקובלים הרבים מצפת ומירושלים, וויען, תרל"ג [1873]
ספר אבן התועים: והוא תולדות המשיח השקר שבתי צבי וסיעתו, וויען, תרל"ג [1873]
אמרי חכמה ומוסר, אדעסא, תרל"ט / 1879
ספר מחקרי קהלת בן דוד: והוא מבוא לספר קהלת, ווילנא, תרמ"א / 1881
ספר דבר אסתר: והוא מבוא למגלת אסתר, ווארשא, תרמ"א / 1881
ספר מסרת סיג למקרא, וויען, תרמ"ב [1882]
מבוא לפרשת בלעם, לעמבערג, תרמ"ג / 1882
ספר תולדות שלמה: והוא תולדות שלמה המלך, וויען, תרמ"ג [1883]
ראש פתנים: ספור קורות אייזענמענגער, ס.
שם ושארית לגאון נעלם: ...
על דבר גאון קדמון ...
תולדות המקובלים, השבתאים והחסידים, 2 כרכים, אודיסה: מוריה, תרע"ג–תרע"ד [1913–1914]
ספר חכמת יהודה: והוא ויכוחים שונים בין יהודים ונוצרים, נויארק, תרמ"ט [1889]
רבי דונש בן לברט: קובץ שיריו נערך עם תולדות המשורר, ווארשא: אחיאסף, תרנ"ד / 1894
רבי אברהם אבן עזרא: קובץ חכמת הראב"ע: שיריו ומליצותיו, חידותיו ומכתמיו, 2 כרכים, ווארשא: אחיאסף, תרנ"ד / 1894
מגלת ספר, לרב יעקב עמדין, ווארשא: אחיאסף, תרנ"ז / 1896
שאלות עתיקות, מהגניזה הקהירית, ברדיטשוב, תרס"ו [1906]
חכמת שמעון בן סירא: ספר בן סירא במקורו העברי ...
עם מבוא ופירוש, ורשה: תושיה, תרע"ב (1912)
הרב דוד יצחק שפירא (נולד תש"ח) הוא ראש ישיבת באר יעקב וחבר נשיאות מפעל הש"ס העולמי.
נולד בתל אביב, לרב משה שמואל שפירא ולציפורה בת הרב אהרן ווינשטיין, ראש ישיבת בית יוסף בתל אביב (חתנו של הרב דוד יצחק מגן שעל שמו נקרא).
בילדותו עקרו לבני ברק שם למד בתלמוד תורה תשב"ר ולאחר מכן בישיבת פוניבז' לצעירים אצל הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן.
אחר כך למד אצל אביו ואצל המשגיח הרב שלמה וולבה בישיבת באר יעקב.
במשך שנה למד בישיבת בריסק אצל הרב יוסף דב סולובייצ'יק.
תקופה מסוימת למד בישיבת פוניבז' אצל ידידו הקרוב של אביו מישיבת לומז'ה, הרב שמואל רוזובסקי.
בשנת תשל"ג נישא לרחל לאה (נפטרה בסיוון התשפ"ד, יוני 2024), בת הרב משה מאיר פראג ראש כולל שומרי החומות (חתן הרב חיים יהודה לייב אוירבך) והחל ללמד בישיבת באר יעקב.
עם פטירת אביו בחודש אייר תשס"ו מונה תחתיו לראשות הישיבה וכחבר בנשיאות מפעל הש"ס העולמי.
נשוי לרחל לאה (לבית פראג)
הרב שמעון - חתנו של הרב יוסף מאיר ברונפלד מבני ברק - עומד לימינו בישיבת באר יעקב.
הרב אריה - ראש ישיבת שערי שמועות בבית חלקיה, חתנו של הרב ברוך דב ליכטשטיין ראש ישיבת קמניץ בירושלים.
הרב אהרן - חתנו של הרב דוד דבליצקי בן הרב שריה דבליצקי מבני ברק.
חתנו הרב אליעזר דומב - ראש כולל זיכרון משה מאיר במודיעין עילית.
חתנו הרב יהודה קסטנר - משמש כר"מ שיעור ב' בישיבת באר יעקב.
הרב חיים יהודה - משמש כחוזר על שיעוריו בזמן קיץ לבני הקיבוץ.
דוד (צבי) כהן (27 בפברואר 1927 – 7 במאי 1984) היה מהנדס מחשבים, ממייסדי, ממפתחי וממקדמי תחום המחשוב בישראל ומהמחנכים הראשונים בתחום.
היה המהנדס הראשון של מחשב מערכת הביטחון וצה"ל (ממר"ם), מנכ"ל ויו"ר הנהלת חברת יבמ ישראל, ונשיא לשכת מסחר ותעשייה ישראל-אמריקה.
דוד כהן נולד בתל אביב וגדל בירושלים.
עם סיום לימודי התיכון לחם בחי"ש (חיל השדה של "ההגנה"), עם חטיבת הראל של הפלמ"ח בפריצת הדרך לירושלים, ובקרבות על העיר העתיקה.
השתתף במבצע דני (שחרור רמלה-לוד) ובכיבוש אילת במבצע עובדה.
עם הקמת צה"ל התמנה לקצין המודיעין של פיקוד המרכז, והיה חבר בוועדת שביתת הנשק ירדן–ישראל.
בשנת 1950 השתחרר מצה"ל בדרגת רב-סרן, ויצא ללימודים בארצות הברית.
הוא סיים בהצטיינות לימודי הנדסת אלקטרוניקה - תואר ראשון מאוניברסיטת קולומביה ב-1954, ותואר שני מאוניברסיטת פרינסטון ב-1956.
בארצות הברית התוודע לעולם המחשבים בראשיתו, ובמיוחד למערכות שעסקו בעיבוד נתונים בתחום המסחרי.
במשך שלוש שנים עבד בחברת RCA האמריקאית כמהנדס בצוות שתכנן מערכות אוטומטיות במחשב "Bizmac", ואחר-כך כמנהל פרויקט לפיתוח ולבנייה של מחשב משוכלל שיועד לחנויות כלבו.
בתפקידו זה נזקפו לשמו פטנטים רבים.
עם שובו לישראל הביא עמו ידע חשוב וניסיון בתחום המחשוב, שעשה את צעדיו הראשונים בארץ ובעולם.
הוא נמנה עם מקימי מערכת המחשבים במשרד הביטחון, יצא לארצות הברית מטעם המשרד ב-1958 כחבר במשלחת בראשותו של מרדכי קיקיון, שתפקידה היה לבחון את האפשרות להביא לישראל מחשב שיענה על דרישות מערכת הביטחון וצה"ל (עד אז פעל בישראל מחשב אחד בלבד במכון ויצמן - "ויצאק").
כהן נשלח לארצות הברית על מנת לעשות את כל שנדרש על מנת להתאים את המחשב לצרכיה הייחודיים של ישראל, וכדי להכשיר את הצוות שיפעיל אותו.
בשנת 1961 הגיע המחשב ארצה והופעל בממר"ם.
דוד כהן היה המהנדס הראשי, מנהל יחידת התפעול והביצוע של יחידת המחשב בממר"ם, ותרם רבות להנחת היסודות להתפתחות השימוש במחשבים בארץ.
בשנת 1963 עזב את ממר"ם ועבר לעבוד בחברת יבמ ישראל, שהייתה אז בראשית הרחבת פעילותה לתחום המחשבים האלקטרוניים.
הוא היה ממונה על פיתוח מוצרים, ובהמשך מנהל השיווק.
בשנת 1967 מונה למנכ"ל החברה, ומשנת 1981 היה גם יו"ר הנהלת החברה.
היה מנכ"ל יבמ ישראל במשך 17 שנה, עד מותו במאי 1984. דוד כהן נחשב לאחד מבכירי וממצטייני המנכ"לים במשק.
כהן הצעיד את החברה לשורה הראשונה בקרב סניפי IBM באירופה (האזור אליו היא הייתה שייכת), ופעל למען ייצור בישראל של רכיבים עבור מחשבי IBM בעולם.
הוא עודד את מעורבות החברה בשיפור החיים בקהילה.
בתקופתו הוקמה ב-1972 מעבדת המחקר של IBM בחיפה.
במרכז מדעי זה, מהטובים מסוגו בעולם, עוסקים עד היום אנשי מקצוע במחקר ופיתוח בתחומי מחשוב, מתמטיקה ומדעים.
כהן תמך בהוצאה לאור של כתב העת "מחשבות" בעריכת צבי ינאי, שעסק במדע, פילוסופיה ואומנות, ושהפך לאחד מנכסי צאן הברזל של התרבות בישראל.
בסוף שנות ה-70 הוביל את הקמת בית יבמ בתל אביב, שבו שכנו משרדי החברה בשנים 1979–1999.
לאחר מותו נקראה על שמו סדרת הרצאות פומביות בחסות יבמ ישראל.
בין הנושאים שהועלו בהרצאות: הנדסה גנטית - סיכויים וסיכונים וחילוקי דעות על דרכי טיפול בפוריות האישה.
יו"ר אגודת הסטודנטים הישראלים בארצות הברית
נשיא לשכת מסחר ותעשייה ישראל-אמריקה
חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב והאוניברסיטה העברית בירושלים
חבר הנהלת איגוד ישראלי לעיבוד אינפורמציה (איל"א)
חבר הנהלת המרכז הישראלי לניהול (המי"ל)
1983 - פרס על "הישג יוצא דופן" של יבמ אירופה על "תרומה בולטת לחברה, גילוי יוזמה והצטיינות יוצאים מגדר הרגיל"
2006 (אחר פטירתו) - אות הוקרה מטעם לשכת מנתחי מערכות מידע בישראל על "ראשוניות בתחום המחשבים וטכנולוגית המידע ליוזמי ומקימי מערך המחשוב בצה"ל".
היה נשוי עד לפטירתו לעיתונאית צביה כהן (ברגנר), ואב לאייל כהן ולתמר ברנדויין.
דוד (דודו) ישראלי (23 בדצמבר 1938 – 7 באוקטובר 1973) היה קצין שריון ישראלי, אשר שימש כסגן מפקד חטיבה 188 עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים ונפל במהלכה בקרב ברמת הגולן.
הוא עוטר בעיטור העוז על לחימתו.
ישראלי נולד ב-23 בדצמבר 1938, בבצרה שבעיראק, בנם הבכור של חנה וישראל, למשפחה בת שבעה ילדים.
הוא החל את לימודיו בבית-הספר היסודי "אליאנס".
בשנת 1950, בגיל 11, עלה לישראל עם משפחתו.
למד בבית ספר יסודי ממלכתי-דתי "בית-יעקב" בירושלים, ובבית ספר תיכון ערב וזאת על מנת לעבוד ולסייע בפרנסת משפחתו.
בנובמבר 1957 גויס לחיל השריון, כאיש צוות טנק בגדוד "הבוקעים".
בשנת 1959 סיים קורס מפקדי טנקים ושב לשרת בגדוד.
לאחר מכן סיים קורס קצינים וקורס קציני שריון, והוצב כמדריך בבית הספר לשריון ובהמשך כשליש בגדוד טנקים.
באפריל 1961 החל את שירותו כקצין קבע.
היה מפקד פלוגת חרמ"ש וסיים בשנת 1963 קורס מפקדי פלוגות שריון.
הוא קיבל לפיקודו פלוגת מ"כים בגדוד חרמ"ש.
בתפקיד זה שילב פעילות מבצעית בהדרכת לוחמים והכשרתם כמפקדים בשריון.
בשנת 1964 הועלה לדרגת סרן,
בשנת 1966, השתתף בפשיטת צה"ל על חרבת-ג'נבא, שנערכה במקביל לפשיטה על הכפר סמוע.
במרס 1967 נשלח לסיור באירופה יחד עם קצינים אחרים מחיל השריון.
לאחר חזרתו מונה לסגן מפקד גדוד 9, גדוד החרמ"ש של חטיבה 7, במסגרתו לחם במלחמת ששת הימים, באוגדת ישראל טל, בקרבות לכיבוש צפון סיני.
הגדוד שלו השתתף בקרב הג'יראדי ובכיבוש אל-עריש, ובסיום הקרבות הגיע לתעלת סואץ.
עם תום הקרבות נשאר הגדוד באזור קנטרה והשתתף בקרבות מלחמת ההתשה.
עם תום המלחמה, ב-10 ביוני 1967, קודם ישראלי לדרגת רב-סרן.
בשנת 1968 שירת כקצין אג"ם של חטיבת טנקים ובהמשך היה לעוזר קצין אג"ם של אוגדת סיני.
בזכות הצטיינותו במילוי תפקידו מונה להיות עוזר קצין אג"מ באוגדת טנקים בסיני.
למד במכללה לפיקוד ומטה ובמקביל למד גאוגרפיה באוניברסיטת תל אביב.
פיקד על קורס מפקדי פלוגות שריון.
בספטמבר 1970 הועלה לדרגת סגן-אלוף.
למד בקורס קציני שריון מתקדם ובהמשך היה למדריך ראשי בבית הספר לשריון.
באוגוסט 1971 החל לשרת כמפקד גדוד 77 בחטיבה 7. הוא שימש בתפקיד במשך שנתיים.
במאי 1973 מונה לסגן מפקד חטיבת השריון 188. הוא פעל בין השאר לאימוץ תושבי העיירה חצור הגלילית בחטיבה.
התושבים התארחו בחטיבה וישראלי ערך מסיבת בר מצווה לשלושה עשר מילדי העיירה, וארגן בשבילם טיול לירושלים.
ישראלי התחתן בשנת 1963. לאשתו ולו נולדו שלושה ילדים.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים הגנה חטיבה 188 על גזרת רמת הגולן.
בפתיחת המלחמה היו ישראלי והמח"ט יצחק בן-שהם בחדר המלחמה במחנה נפח שברמת הגולן.
במהלך הלילה עסק ישראלי בהכשרת טנקים פגועים שהגיעו לנפח ובארגון הצוותים.
מעט לאחר 4:30 יצא ישראלי עם שישה טנקים מנפח וחבר לכוח צביקה על ציר הנפט, מדרום לנפח.
ישראלי לקח פיקוד על הכוח המשותף שמנה 14 טנקים, ביניהם שמונה טנקי מילואים מחטיבה 179, והורה לצוותים לבצע תיאום כוונות באור ראשון.
הכוח נכנס לקרב מול טנקים מחטיבה 51 הסורית והצליח לבלום אותם.
בסביבות 9:30 בבוקר הצטרף לכוח גם המח"ט בן-שהם ויחד המשיכו לבלום את הטנקים הסורים מלהתקדם על ציר הנפט צפונה.
בשעה 11:30 נפגע הטנק של ישראלי, והוא לקח פיקוד על טנק המילואים של סגן .
במקביל, הצליחו טנקים סורים מחטיבה 91 לפרוץ על הציר המקביל, ציר "פלא", ולהתקדם אל נפח.
גדוד נוסף מחטיבה 43 הסורית איגף את כוח המח"ט והסמח"ט ממזרח והמשיך אל נפח.
סמוך לשעה 13:15 דווח כי טנקים סורים על מחנה נפח.
15 הטנקים של כוח המח"ט פנו לנפח.
ישראלי החל הסתערות על הטנקים הסורים בנפח, כשבטנק שלו נותר פגז אחד בלבד.
בערך בשעה 14:00 פגע פגז סורי בטנק של ישראלי.
אנשי הצוות נחלצו מהטנק, אולם ישראלי וברקאי נהרגו מאש מקלעים.
שאר אנשי הצוות הצליחו להחלץ לאחור.
זמן קצר לאחר נפילתו של ישראלי נהרג בקרב גם מפקד החטיבה, יצחק בן-שהם, ובני קצין, קצין האג"ם שלה.
מח"ט 679 אל"ם אורי אור שנשלח בבוקר לקוניטרה נקרא לסיוע עם כ-20 טנקים.
הטנקים של 679 הפתיעו את הטנקים הסורים מהאגף, ובלמו את המתקפה.
לאחר המלחמה הובא ישראלי לקבורה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
במאי 1975 עוטר ישראלי לאחר מותו בעיטור העוז, בתארו את מעשיו, אמר הרמטכ"ל דאז רב-אלוף מרדכי גור:
שמו של דוד ישראלי הונצח על גבי מספר אנדרטאות, וביניהן אנדרטת חטיבה 188 ברמת הגולן, אנדרטת יד לשריון ובאנדרטה שהוקמה במקום נפילתו, סמוך למחנה נפח על ציר הנפט.
הרב דוד כטורזה (כטורזא) (ה'תרל"ז, 1876 - י"ט בכסלו ה'ת"ש, 30 בנובמבר 1939) היה הרב הראשי ליהדות תוניסיה וראש ישיבת "חברת התלמוד" בתוניס.
נולד בשנת ה'תרל"ז בתוניס לאביו ר' סעדאני כטורזא.
בן לקהילה האיטלקית יוצאי ליבורנו ("גראנה").
למד בישיבת "חברת התלמוד" בתוניס אצל ר' שלמה דאנה, בעל "שלמי תודה".
לאחר פטירת רבו מילא את מקומו בראשות הישיבה.
בשנת ה'תרצ"ד (1934), עם פטירת רבה הראשי של תוניסיה יוסף גג', התמנה לכהן תחתיו כרב ראשי, עד לפטירתו בי"ט בכסלו ה'ת"ש.
תנובות שדי – (ח"א; ח"ב) על הלכות שחיטה וטריפות, ג'רבה, תרצ"ו.
נכתב יחד עם חברו לספסל הלימודים הרב ישועה אלמליח.
עיני דוד – על שולחן ערוך חלק אבן העזר, ג'רבה, תשי"ט.
/ רבי דוד כטורזא ; הועתק ונסדר לראשונה מכתב יד קדשו, עם ליקוט חידושי ש"ס מספריו, ותשובות המפוזרות בספרי חכמי תונס / על ידי העורך והמסדר נסים מזגני.
בני ברק : מכון הרב מצליח, תשפ"ד.
תשובות ופסקים ממנו מובאים בספרי חכמי תוניס וג'רבה, בהם הרב ישראל זיתון כלפון משה הכהן, הרב רחמים חי חויתה הכהן ועוד.
דוד יפרח (נולד ב-1 בינואר 1951) הוא מגשר וטוען רבני.
בעבר שימש כמורה וכיועץ לענייני מועצות אזוריות עבור שר הפנים, סגן הממונה על מחוז הדרום במשרד הפנים, חבר בוועדה המרכזית של ההסתדרות, יושב ראש סיעת ש"ס בהסתדרות וראש מועצת קריית יערים בשנים 1993–1996.
נולד במרוקו למאיר ולתמו בכ"ג בטבת ה'תשי"א.
בפברואר 1955 עלה ארצה עם משפחתו.
נישא לעשירה יפת, ויחד נולדו להם שישה ילדים.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, שימש כיועץ לענייני מועצות אזוריות לשר הפנים אריה דרעי.
בספטמבר 1990 נחקר כחלק מחקירות שעבר דרעי.
לאחר ההכרזה על קריית יערים כמועצה מקומית בשנת 1992, ב-7 בינואר 1993 מונו חברי המועצה הראשונים, בהם יפרח, שבאותו מעמד מונה לראש המועצה הראשון.
בשנת 1996 פרש מתפקידו, ומאז מילא מספר תפקידים בהסתדרות מטעם ש"ס, בהם מנהל אגף הרווחה ומנהל הרשות להגנת הצרכן.
באפריל 2010, נגזרו עליו במסגרת הסדר טיעון שישה חודשי עבודות שירות בגין הטרדה מינית של שלוש נשים בעת עבודתו בהסתדרות בין השנים 2000–2007.
בין סוף העשור הראשון ועד אמצע העשור השני של שנות ה-2000 שימש כראש ועד היישוב אלומה.
מאז הוא מנהל ברחבי ישראל כוללים רבים המיועדים לשומרי שמיטה.
דוד ס' כ"ץ (נולד בשנת 1953) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב, שם הוא לימד משנת 1978 עד לפרישתו בשנת 2019. החל משנת 2019 הוא מכהן כפרופסור אורח במחלקה להיסטוריה באוניברסיטת ברנדייס.
דוד כ"ץ נולד בעיר ניו יורק.
את תוארו הראשון עשה כ"ץ באוניברסיטת קולומביה, ואת הדוקטורט קיבל מאוניברסיטת אוקספורד בשנת 1978.
בשנים 2019-1978 שימש כפרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב בחוג להיסטוריה כללית, וכיהן פעמיים כראש החוג.
החל משנת 2019 הוא משמש כפרופסור אמריטוס.
בין שאר תפקידיו באוניברסיטת תל אביב שימש כמנהל המכון להיסטוריה של אירופה ותרבותה על שם פרד ו.
לסינג וכמנהל המרכז לחקר התפוצות על שם גולדשטיין-גורן.
בין השנים 2017-2011 נבחר כ"ץ על ידי הסטודנטים כאחד מ-14 המרצים המצטיינים באוניברסיטה (מתוך למעלה מאלף מרצים).
החל משנת 2019 הוא משמש כפרופסור אורח באוניברסיטת ברנדיס אשר בבוסטון, ארצות הברית.
בשנת 1993 נבחר כעמית בחברה ההיסטורית המלכותית של בריטניה.
תחומי המחקר של דוד כ"ץ הם ההיסטוריה של הרעיונות, היסטוריה של הדתות, היסטוריה של אנגליה ויהודי אנגליה.
דוד כ"ץ כתב וערך כעשרה ספרים, ופרסם עשרות מאמרים בתחומי מחקרו.
דוד כהן די לארא (1602 בהמבורג, באמסטרדם או בליסבון – 1 באוקטובר 1674 בהמבורג) היה רב ספרדי בהמבורג, פילולוג, מילונאי, וחוקר.
חיבר המילון התלמודי "כתר כהונה" כהשלמה לספר הערוך.
הוסמך לרבנות באמסטרדם ופעל שם כדרשן בישיבת "די לוס פינטוס".
מאז 1637 התגורר בהמבורג, שם היה בשנת 1639 רבה של קהילת "נווה שלום", אחת משלוש קהילות הספרדים בהמבורג.
כששלושתם הצטרפו יחד בשנת 1652, מונה הרב דוד לרבם.
בשנת 1656 הוחלף על ידי הרב יצחק ישורון ואז חזר לאמסטרדם.
לאחר פטירתו של הרב יצחק ישורון בשנת 1665, חזר להמבורג בתקווה להחזיר את תפקידו הקודם, אך לא מונה מחדש.
היה מתנגד נחרץ לתנועתו של משיח השקר שבתי צבי, שהיו לו חסידים רבים בקהילה הספרדית בהמבורג.
בשיאה של תנועה זו חזר לאמסטרדם בשנת 1666, וחזר להמבורג רק זמן קצר לפני פטירתו.
נפטר בהמבורג, ונקבר בבית הקברות היהודי באלטונה.
תרגם מספר חיבורים מעברית לספרדית, כולל חיבורי הרמב"ם.
כתר כהונה, המבורג שנת זכ"ר ר"ב; MDCLXVIII (ה'תכ"ט; 1668), מילון תלמודי.
עבודתו העיקרית, עליה עבד 40 שנה.
המילון נשאר לא גמור ומשתרע רק עד סוף האות יוד.
Tratado Del Temor Divino, אמסטרדם, ה'שצ"ג (1632 / 1633) בהוצאת מנשה בן ישראל (תרגום חלקי של "ראשית חכמה" מאת רבי אליהו די וידאש)
דוד כהן (דבנטר, 31 בדצמבר 1882 – אמסטרדם, 3 בספטמבר 1967) היה פרופסור להיסטוריה יהודי הולנדי, ואחד משני יושבי ראש המועצה היהודית במהלך מלחמת העולם השנייה.
כהן החל את דרכו כמורה בהאג, המשיך כמרצה פרטי באוניברסיטת ליידן, ובשנת 1924 הפך לפרופסור במינוי מיוחד באותה אוניברסיטה.
שנתיים לאחר מכן מונה לפרופסור מן המניין להיסטוריה עתיקה באוניברסיטת אמסטרדם.
בנוסף, כהן היה ממייסדי "הרמנאוס", כתב עת חודשי לתרבות עתיקה שיוסד בשנת 1928, בו היה גם העורך הראשי.
במהלך מלחמת העולם השנייה, מונה כהן, יחד עם אברהם אשר, ליושב ראש המועצה היהודית באמסטרדם.
בספטמבר 1943 שניהם נעצרו ונשלחו למחנה המעבר וסטרבורק.
כהן גורש לגטו טרזין ושם שרד את המלחמה.
לאחר המלחמה ספג ביקורת על תפקידו במועצה היהודית.
בשנת 1947 אסרה על כהן "מועצת הכבוד היהודית" למלא תפקיד בקהילה היהודית, אך החלטה זו בוטלה בשנת 1950. כהן חזר לתפקידו כפרופסור באוניברסיטת אמסטרדם עד אשר פרש בשנת 1953.
הוא היה אביו של האדריכל הרמן כהן, ואחיו של הסופר יוסף כהן.
כהן היה אחיו של הסופר יוסף כהן, ואביו של האדריכל הרמן כהן (1914–2005), ממובילי הבנייה בארץ ישראל ובמדינת ישראל בשנים 1939–1967. אחד מנכדיו הוא רוב אודקרק, רופא ופוליטיקאי מטעם מפלגת העבודה ההולנדית.
אימן את נבחרות הגברים והנשים בכדורעף בשנות השבעים של המאה ה-20.
כפרי החל לשחק כדורעף בגיל 15 בקבוצת הנוער של הפועל שריד.
לאחר כשנה עלה לקבוצה הבוגרת.
באותה שנה, 1956, הוזמן לנבחרת ישראל בכדורעף, שאותה אימן מיכה שמבן.
כשחקן, הוביל דוד את הפועל שריד לזכייה היסטורית באליפות המדינה ב-1958. בשנת 1961, צורף להפועל עין-שמר למשחק יחיד באליפות אירופה לקבוצות מול גלאטטראיי הטורקית.
סך הכל זכה ב-5 אליפויות ו-6 גביעים בליגה הישראלית.
בשנות השבעים אימן את נבחרות הגברים והנשים של ישראל.
בשנות השמונים אימן את נבחרת הנוער של ישראל ואף הגיע עימה ב-1988 לגמר אליפות אירופה.
אימן גם את הפועל בת-ים, הפועל קריית אתא ומכבי רעננה.
כיהן כמדריך הראשי בבית הספר למאמנים ולמדריכי כדורעף במכללה האקדמית בווינגייט.
דוד לבהרי (24 בספטמבר 1935 – 20 בינואר 2023) היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים ומומחה בינלאומי בתחומי הצמיחה הכלכלית על בסיס מודלים מתמטיים, וכלכלה בתנאי אי ודאות.