tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קבורים מאוחרים נמצאו במערות שנוצרו על ידי הפסלים שהופלו בווינאפו ובכמה מתחמים אחרים.
ב-2019 התפרסם מחקר של צוות חוקרים בראשות רוברט ג'.
DiNapoli) שבדק את המיקומים שנבחרו להקמת במות האבן והגיע למסקנה כי הגורם שקבע את בחירת האתרים היה קרבה למקור של מים מתוקים.
מכאן הסיק דינאפולי שהאהו הוקמו במטרה לקבוע שליטה טריטוריאלית על המשאב היקר והנדיר יחסית באי.
מחקר ארכאולוגי הראה שהבמות הטקסיות הורחבו, הוארכו או נבנו מחדש לאורך דורות, ולעיתים קרובות השתמשו מחדש בחומרי בנייה ישנים יותר.
דבר זה מקשה מאוד על תיארוכים של מערכות בודדות.
תיארוכים באמצעות פחמן-14 מצביעים על תקופת ההקמה המוקדמת ביותר בין 1000 ל-1100 לספירה.
ישנם גם תאריכים קודמים, אך לא ניתן לקשרם באופן חד משמעי למבנים.
על פי המחקרים הארכאולוגיים, המוקד העיקרי של פעילות הבנייה היה במאות ה-14 וה-15. כנראה שלא הוקמו מתקנים חדשים לאחר 1650 לספירה.
מתישהו בין גילויו של אי הפסחא על ידי ההולנדי יאקוב רוחבן בשנת 1722 לביקורו של ג'יימס קוק באי ב-1774, החל החורבן השיטתי של אתרי האהו על ידי תושבי האי עצמם.
באמצע המאה ה-19 לא היו עוד במות טקסיות שלא נפגעו באי הפסחא.
למרות מחקר אינטנסיבי, הסיבות עדיין שנויות במחלוקת כיום.
ההשערות שהועלו כוללות את הדברים הבאים:
הידרדרות תרבותית עקב השפעת האירופאים
הרס אקולוגי ואחריו רעב המוני
עלייה לשלטון ידי קאסטה של לוחמים
מעבר לדת אחרת, "פולחן איש הציפור"
רוב המתחמים הטקסיים באי הפסחא עדיין "במקום" כיום, כלומר עם במות שנהרסו פחות או יותר ומואי הפוכים.
חלקם נבנו מחדש באמצעות טכנולוגיה מודרנית מאז שנות החמישים.
שווה לראות במיוחד בחוף הדרומי את אהו טונגריקי, ששוחזר בשנות השישים, עם חמישה-עשר מואי זקופים בגודל מרשים, המתחם הטקסי הגדול ביותר באוקיינוס השקט.
אהו טהירה במתחם וינאפו השמור היטב עם האבנים המותאמות בקפידה הוא דוגמה לארכיטקטורה של התקופה הקלאסית של תרבות אי הפסחא.
המקור הפולינזי של תרבות אי הפסחא מעיד על מבנים מקבילים באיים אחרים באוקיינוס השקט.
הקמת פסלי אבן מונומנטליים ידועה - מלבד האי הפסחא – באיי מרקיז, בפיטקרן, , הוואי וטהיטי.
במות טקסיות ללא פסלים (מאראה) קיימות כמעט בכל איי פולינזיה ובחלק מאיי מלנזיה.
הן מורכבות בדרך כלל ממשטח מפונה ומפולס, במת אבן מוגבהת דמוית טרסה לעיתים מדורגת, הדומה לאהו המלבני ללא פסלים של אי הפסחא, ייתכן שהעיצוב העתיק ביותר.
אהובי הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת ערבייה-ישראלית נסרין קדרי.
השיר יצא לאור ב-19 באפריל 2021, על ידי חברת התקליטים "קדרי הפקות".
זהו הסינגל הראשון של קדרי לאחר שעזבה את חברת התקליטים "ליאם הפקות".
מבקר המוזיקה הישראלי יוסי חרסונסקי כתב על השיר כי .
חרסונסקי העניק לשיר 2.5 כוכבי זהב מתוך חמישה.
גרסת "אהובי - LIVE" עם אושר כהן
אהדן (בסורית־ארמית: ܐܗܕܢ; בערבית: إهدن) היא עיירה נוצרית במורדות הדרום־מערביים של הר מקמל ברכס הר לבנון.
אהדן נגזר מהשפה הארמית, ומשמעותו "בסיס ההר".
מיקומו של אהדן בבסיס הר מאר סרכּיס תומך בהסבר זה.
העיר ממוקמת 1,500 מטרים מעל פני הים, והוא 31 ק"מ מזע'רתא, ו־110 ק"מ מביירות (בירת המדינה).
אהדן הוא אתר נופש ומרכז תיירות מפורסם.
הבישול הייחודי בעיר היא אחת האטרקציות התיירותיות הבולטות ביותר באהדן, במיוחד בקיץ.
העיירה ממוקמת בצד הצפוני המרכזי של הר לבנון, בגובה 1,500 מטר מעל פני הים (בכיכר מידאן).
המקום ידוע באקלים היבש, במקורות המים, וביערות שבהם עצים בני מאות שנים.
שורשי ההתיישבות בעיר נעוצים בתקופה הפרהיסטורית.
בני התרבות שהתיישבו לראשונה במקום התפרנסו מחקלאות באדמות המושקות על ידי מים מנחלי הרים.
אהדן היה בעבר אתר משמעותי לאמונות פוליתאיסטיות שבו נמצאו מקדשים רבים ופסלים עצומים כגון "בעל לבנון", "אל השלג" ו"אלוהי השמש".
בשל הרס גדול שפקד את אהדן לאורך ההיסטוריה, רוב הפסלים והמקדשים האלה נהרסו.
סלעים ענקיים שנותרו פזורים על פסגות הר, כמו גם אבנים גדולות ששימשו לבניית חלק מהכנסיות שלה, עדיין מרמזים על אותה תקופה.
כתובת ביוונית נמצאה על קיר הגן החיצוני של כנסיית מר־מאמא, שם רובה נמחק לאורך הזמן.
שני קווים עדיין נראים בחלק התחתון.
תאריך גלוי גם לשנת אלכסנדר 584, המקבילה ל־282 לספירה.
הכתובת השנייה היא בצורת מספרים יווניים הכתובים על קבר ליד הכנסייה, אך בקושי ניתן היה לזהותם.
כמו כן נמצאה כתובת סורית:
בסוף המאה ה־6 התנצרו בני אהדן.
כוהני הדת המרונים של מרון סייעו להמירם לנוצרים ולשייכם לכנסייה המרונית.
הם בנו מספר כנסיות על גבי המקדש האלילי ההרוס, תוך שימוש באבניו לבניית כנסיית מאר מאמא, מאר בוטרוס, מאר יוהאנה, מאר ע'אלב ומאר איסטפן.
בנוסף, הם הרימו צלבי אבן ענקיים על ראש ההר.
בשנת 1264 תושבי אהדן תמכו בצלבנים במהלך מסעי הצלב בקרב על העיירה טריפולי.
בשנת 1283 פלש צבא הסולטן הממלוכי קלוון להר לבנון ושרף את הכפר כליל.
תיאור קצר של ההיסטוריה של אהדן נמצא על ידי אחד מתושביו שנמלט מהפלישה וההרס הממלוכיים בשנת 1283.
האב לה מונס הישועי קבע כי ישנם שלושה כתבי קודש בכנסיית מאר מאמא, שניים כתובים ביוונית ועוד אחד בסורית.
בשנת 1610 הוקם בית הדפוס הראשון במזרח התיכון סנט אנתוני ממנזר קוּזְחַיַּא ליד אהדן.
תיעוד מהמאה ה־19 על הכפר:
כיום האנשים מתגוררים בבתיהם באהדן בעיקר במהלך חודשי הקיץ.
הגירה שנתית זאת עולה בקנה אחד עם ציון יום הצלב, 15 בספטמבר, ובסביבות זמן חג הפסחא.
בשלהי המאה ה־20 אהדן חוותה תנופת בנייה והתרחבה אל מעבר לגבולותיה הישנים, ונבנו בה וילות ודירות מודרניות.
פותחו כבישים חדשים וישנים שהורחבו כדי להתמודד עם נפח התנועה.
ישנם מרכזי קניות שונים, חנויות מיוחדות, שירותי בריאות הניתנים בבית חולים ציבורי הפועל לאורך כל השנה, בנוסף למרכזים רפואיים, מרכז דואר וטלפון, בתי ספר הפועל בתקופת הקיץ.
אהדן הוא אתר לאירועי אמנות כגון אירוח של גלריות תרבות ואמנות, תיאטרון במה, הצגות באוויר הפתוח, הרצאות ופורומים שנערכים על ידי תושבי זע'רתא והוגים ואינטלקטואלים לבנונים.
הכנסיות הקדומות ביותר באהדן הן הכנסיות שנבנו על מקום מקדש פגני.
מקדש פגאני גדול נבנה על ידי סלאוקוס הראשון, מפקד בצבא אלכסנדר הגדול, שהקים פסל של "אל השמש" בקרבת מקום.
המקדש והפסל נהרסו בסביבות 60 לפנה"ס על ידי המפקד הרומאי פומפיוס.
לאחר התנצרות בני אהדן, בנו מאבני בית המקדש ההרוס חמש כנסיות על מתחמי המקדש כסמל לניצחון הנצרות על הפגאניזם.
במקור נקרא משמעותו של סנט זכייה בסורית "ויקטור".
כנסייה זאת הייתה ליד הפינה שמעל סנט מאמא.
הכנסייה המרונית הוותיקה ביותר בלבנון.
נקרא על שם השהיד הנוצרי הראשון.
כנסייה זאת, שכבר אינה קיימת, הייתה ממוקמת מטרים ספורים שבהם נמצאת כנסיית מאר מאמא הנוכחית.
ישנן מקומות רבים של פולחן נוצרי באהדן, כולל כנסיות, מנזרים, מנזרים ומקדשים, כגון:
כנסיית גבירתנו של ז'ואיט (Jou'it)
כנסיית גבירתנו של המבצר, שנבנתה על שרידי טירה צלבנית בנקודה הגבוהה ביותר של אהדן
כנסיית מריה הקדושה ואבהאי (Ibhay) הקדוש הסורי
כנסיית כנסיית מאמא הקדוש, שנבנתה בשנת 749 לספירה והיא אחת הכנסיות המרוניות הוותיקות בלבנון
מנזר מאר סרכּיס, בראס א-נהר שבאהדן
"אהבתי לך" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם בהשתתפות הצמד סטטיק ובן-אל תבורי.
הוא יצא לאור ב-6 במרץ 2022, על ידי חברת התקליטים די-מיוזיק, כרצועה השנייה מתוך המיני-אלבום המשותף שלהם לכאורה.
הוא נכתב על ידי לירז רוסו וירדן פלג, שגם הפיק אותו.
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-430 אלף השמעות.
השיר הגיע למקום השישי במצעד הסינגלים הישראלי של העשירייה.
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-6 במרץ 2022, ביום צאת השיר.
נכון לספטמבר 2025 לשיר יש למעלה מ-2.1 מיליון צפיות ביוטיוב.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורעולם6 במרץ 2022הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתדי-מיוזיק
אהובה יובל היא שחקנית ישראלית.
יובל הופיעה בתיאטרון הבימה משנות השבעים ועד שנות השמונים, ב-1971 הופיעה בתיאטרון המרתף במחזות הרופא וגרושתו (בתפקיד דינה) ופרנהיים.
ב-1976 גילמה את אביגיל בסרט הטלוויזיה האמריקאי "The Story of David" העוסק בסיפורו המקראי של דוד המלך, ב-1977 שיחקה בסרט הגן שהוקרן בפסטיבל קאן, ב-1978 שיחקה בסרט הטלוויזיה "חפיף" ששודר בערוץ הראשון, ב-1983 גילמה את אמא של רוני בסרט בחינת בגרות.
בטלוויזיה גילמה את אמא של נוגה (איילת זורר) בסדרה עניין של זמן, גילמה שופטת בסיטון, שיחקה בסדרת הדרמה "קו 300" בבימויו של אורי ברבש המבוססת על פרשת קו 300, היא גם הופיעה בסדרה טירונות.
אהובה שרמן (16 ביוני 1926 – 5 במרץ 2023) הייתה ציירת ואמנית ישראלית.
שרמן נולדה בתל אביב ב-1926, ובשנת 1939, בגיל 13, עברה להתגורר בחיפה עם משפחתה
בנעוריה למדה אמנות אצל מנחם שמי ושמואל רעיוני.
את לימודיה התיכוניים עשתה במחלקה לאופנה בבית הספר ויצו חיפה.
ב-1946 למדה אמנות אצל הניק ומשה גת, ובשנים 1961–1963 למדה קורס לאמנות בטכניון בהנחיית דאלי בהט.
לאחר סיום לימודיה עבדה בתחום האופנה.
חולצה רקומה שעיצבה זכתה בתחרות לעיצוב חולצה לאומית מטעם הירחון "לאשה".
שרמן הייתה חברה באגודת הציירים והפסלים בישראל, ונמנתה עם אגודת האמנים slmm – אמנות הרבדים במולטימדיה בארצות הברית.
אוספיה של שרמן מוצגים במוזיאון ההעפלה וחיל הים ובמוזיאון הכט, שניהם בחיפה.
החל משנות ה-60 הציגה בתערוכות יחיד רבות בישראל ובעולם.
בנוסף למוזיאונים יצירותיה מוצגות במבנים שונים.
ציורה "ירושלים" מוצג במשכן הכנסת, וסדרת ציורים מוצגת במרכז הרפואי כרמל.
שטיח קיר "יפה נוף משוש תבל", שאורכו 18 מטר, תלוי על קיר בחברת תדיראן בתל אביב, ושטיח קיר אחר שלה תלוי באולם המועצה המקומית כפר תבור.
ציורי שמן שלה נתרמו ללשכת ראש העיר חיפה, למרכז הרפואי בני ציון ולבית החולים פלימן בחיפה.
הציור "מעגן הספינות" מוצג בשגרירות יוון בישראל, שטיח קיר באורך של עשרה מטרים בשם "מדן ועד אילת" מוצג בבניין רבין בקריית הממשלה, והציור "המתלה" מוצג בבית הלוחם.
אחת מהעבודות הבולטות ביותר שלה היא קיר אמנותי מחימר טרה קוטה בחזית בית בשדרות אבא חושי בחיפה.
יצירותיה מוצגות גם ברחבי העולם.
אחת מעבודותיה נתרמה על ידי משפחת ברונפמן להיכל "שער ציון" במונטריאול, ואחרת מוצגת בבית הכנסת "שערי צדק" במונטריאול.
אוסף האמנות של ביאטריקס, מלכת הולנד כולל שתי עבודות של שרמן שנרכשו במהלך תערוכה באמסטרדם, ועבודה אחרת שלה נמצאת באוסף של הליידי ג'יימס דה רוטשילד בלונדון.
עיקר יצירתה של שרמן הוא במדיום הציור.
ציורי הנוף שלה מאופיינים בגישה ריאליסטית-אקספרסיבית.
לצד זאת יצרה שטחי קיר ועבודות במדיה נוספות.
היא נהגה לצייר בחומרים כמו צבעי שמן ופסטל, אך גם ליצור קולאז'ים.
נדבך נוסף בעבודתה הוא יצירת שטיחי קיר אמנותיים בטכניקה ייחודית של תבליט.
היא נהגה לשאוב השראה מנופי חיפה, הרי הגליל, ערבות הנגב, ירושלים והים התיכון, אלו יצרו בעבודתה דיאלוג בין הצורה לבין התכנים הפנימיים.
1965 – פרס בחירת הקהל, בית ציוני אמריקה, ארצות הברית
1979 – פרס האמנות ע"ש הרמן שטרוק מטעם עיריית חיפה
1998 – פרס מיוחד בתערוכה שנערכה בקובה והיגאשי, יפן, לרגל יובל למדינת ישראל
2000 – מדליה מטעם עיריית חיפה כאחת מ-25 הנשים הבולטות בתחומן
2013 – אות יקירת העיר חיפה
בשנת 2020 שרמן התאלמנה מבעלה משה, ובמאי 2021 איבדה את בתה אירית שנפטרה בגיל 71 לאחר מאבק קצר במחלת הסרטן.
היא הותירה אחריה בן, יובל.
היא נפטרה ב־5 במרץ 2023 בביתה בחיפה.
1999 – ניו יורק, גלריה מונסרט
2005 – אינטלקט – פסטיבל אמנות הארץ
2005 – חיפה, תערוכת ההדפס – בית שאגאל
"אהובי" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אגם בוחבוט.
הוא יצא לאור ב-27 ביוני 2023, על ידי חברת התקליטים גאגא בוקינג, כסינגל המוביל מתוך המיני-אלבום הראשון שלה, Sold Out בלב.
השיר נכתב על ידי אור חיים כהן, רון ביטון ומאור שטרית, שגם הפיק אותו.
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה ממאה אלף השמעות.
במהלך השיר מרמזת בוחבוט על האפשרות שתתקיים בקרוב אירוע חתונה עם בן-זוגה, הדוגמן בר ברימר.
לדבריה, "אהובי" יצא לאור כמעין מחווה לזמרת מוג'דה, שאליה משפחתה נהגה להשוות אותה כשהייתה קטנה.
הווידאו קליפ הרשמי פורסם ביום צאת השיר.
את בן-זוגה מגלם אברהם ארנסון.
נכון ליולי 2023 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-1.3 מיליון צפיות.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורעולם27 ביוני 2023הזרמת מוזיקהגאגא בוקינג
"אהובה שלי" הוא שיר של הזמר-יוצר הישראלי עדן חסון.
השיר נכתב והולחן על ידי עדן חסון, עובד והופק בידי חסון ויעקב למאי ויצא לאור כסינגל ב-10 בדצמבר 2023.
ב-9 בדצמבר 2023 פרסם הזמר-יוצר הישראלי עדן חסון את עטיפת הסינגל "אהובה שלי" תוך שהוא מודיע שהוא עתיד לצאת "מחר בבוקר".
השי יצא לאור כסינגל למחרת ב-10 בדצמבר, הוא נכתב והולחן על ידי עדן חסון ועובד והופק בידי חסון ויעקב למאי.
בווידאו קליפ של השיר נראה חסון כשהוא שר את מילות השיר בהיכל התיאטרון קריית מוצקין.
לקראת סוף הקליפ, נראית אמו, כשהיא יושבת לבדה ביציע ודומעת מהתרגשות, כשבסיום הקליפ מופיע הכיתוב: .
הקליפ בוים על ידי אביב לוסקי והופק בידי שחר לוסקי.
נכון לנובמבר 2025, לשיר יש למעלה מ-3 מיליון צפיות ביוטיוב.
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי כתב כי בשיר זה עדן כתב בצורה ישירה, אמוציונאלית, ומכוון לסערה רגשית אצל המאזין תוך שהוא משתמש בדימויים בנליים.
הוא הוסיף כי לא ברור אם מדובר בשיר לאהובה שנפקדת, אהובה שבדמיון.
אהדה, או סימפתיה, היא התפיסה, ההבנה והתגובה למצוקה או לצורך של צורת חיים אחרת.
שורשי המילה סימפתיה הם המילים היווניות , שפירושן "ביחד" ופאתוס המתייחס לתחושה או לרגש.
לפי הפילוסוף דייוויד יום, הדאגה הסימפתית נובעת משינוי בנקודת המבט מנקודת מבט אישית לנקודת המבט של קבוצה או פרט אחר שזקוק לעזרה.
היום הסביר כי זהו המצב משום ש"הנפשות של כל האנשים דומות בתחושותיהן ובפעולותיהן" וכי "התנועה של אחד מתקשרת לשאר" כך שכאשר "הרגשות עוברים בקלות מאדם לאדם...
אדם סמית וארתור שופנהאואר, עבדו על להגדיר טוב יותר את הסימפתיה.
דייוויד יום היה מוכר בעיקר בגין תורת ההכרה שלו, סמית' היה מוכר בשל תאורייתו הכלכלית, ושופנהאואר בשל פילוסופיה של הרצון.
המילה אמפתיה משמשת לעיתים קרובות לסירוגין עם המונח סימפתיה.
אמפתיה פירושה ליתר דיוק שאדם מסוגל להרגיש את רגשותיו של אחר.
חמלה ורחמים הם גם מושגים קשורים.
תנאים מוקדמים לחוש סימפתיה כוללים: תשומת לב לנושא, האמונה שנושא נמצא במצב של צורך, והבנת ההקשר של מה שקורה בחיי הנושא.
כדי להרגיש סימפתיה כלפי אדם או קבוצה, עליך להקדיש להם תשומת לב ראשונה.
כאשר מישהו מוסח הדעת, זה מגביל באופן חמור את יכולתו לייצר תגובות רגשיות עזות.
כאשר אינם מוסחי הדעת, אנשים יכולים להתמקד ולהגיב למגוון רחב של נושאים וחוויות רגשיות.
הצורך הנתפס של אדם או קבוצה מעורר סימפתיה.
מצבים שונים של צורך (כמו תחושת פגיעות או כאב נתפסים) דורשים סוגים שונים של תגובות, כולל אלה שנעות מתשומת לב לסימפתיה.
לדוגמה, אדם עם סרטן עשוי לעורר תחושה חזקה יותר של סימפתיה מאשר אדם עם הצטננות.
בהתאם לנסיבות, הדרך שבה הסימפתיה מתבטאת עשויה להשתנות עקב המצב הנתון.
גסטות של סימפתיה יכולות גם להתפרש כתגובה חברתית למשבר.
דעות על ראויות אנושית, התלות ההדדית והפגיעות מניעות סימפתיה.
אדם שנתפס כ"ראוי" לעזרה סביר יותר שיקבל סיוע.
האמונה בהתלות ההדדית בין בני אדם מזינה התנהגות סימפתית.
סימפתיה גם נחשבת כמבוססת על העיקרון של החזקים עוזרים לפגיעים (הצעירים, הקשישים, החולים).
גם מצבי רוח, חוויות קודמות, קשרים חברתיים, חידוש, בולטות וקרבה מרחבית משפיעים על חווית האהדה.
אנשים שחווים מצבי רוח חיוביים ואנשים שיש להם חוויות חיים דומות נוטים יותר להביע הזדהות עם אלה שמאוהבים איתם.
אנשים הנמצאים בקרבה מרחבית או גאוגרפית (כגון שכנים ואזרחים של מדינה מסוימת) נוטים יותר לחוות אהדה זה כלפי זה.
הקרבה "החברתית" מתנהלת באותו דפוס: חברי קבוצות מסוימות (למשל קבוצות גזעיות) אוהדים יותר אנשים שהם גם חברים בקבוצה.
קרבה חברתית קשורה למצב בתוך קבוצה/חוץ קבוצה.
אנשים בתוך אותה קבוצה קשורים זה בזה וחולקים הצלחות וכישלונות ולכן חווים יותר אהדה זה כלפי זה מאשר לחברים מחוץ לקבוצה, או אאוטסיידרים חברתיים.
מצבים חדשים ומעוררים רגשית גם מגבירים רגשות אמפתיים, כמו אהדה.
נראה שאנשים מתרגלים לאירועים דומים בתוכן ובסוג וחוזק הרגש.
האירוע הנורא הראשון שצפוי בו יעורר תגובה אוהדת גדולה יותר בהשוואה לחוויות הבאות של אותו אירוע מחריד.
התפתחות הסימפתיה קשורה לפיתוח של אינטליגנציה חברתית: מגוון רחב של התנהגויות והכישורים הקוגניטיביים הקשורים אליהן, כמו יצירת קשרים זוגיים, יצירת היררכיות חברתיות, ויצירת בריתות.
חוקרים מניחים כי רגשות אמפתיים, או אלה הקשורים לרגשות של אחרים, צמחו בשל אלטרואיזם הדדי, קשר בין אם לילד, והצורך להעריך באופן מדויק את פעולות העתיד של בעלי חיים מאותה מין.
רגשות אמפתיים התפתחו מהצורך ליצור קשרים שהם הדדיים ומועילים ולהבין טוב יותר את רגשות האחרים שיכולים למנוע סכנה או לעודד תוצאות חיוביות.
קבוצות קטנות של אנשים התלויים זה בזה בחברה עשויות לפתח דאגות אמפתיות, ולאחר מכן סימפתיה, אם מתקיימים תנאים מסוימים.
אנשים בקהילה זו חייבים להחזיק מעמד במשך זמן מספיק ארוך כדי להיתקל במספר הזדמנויות להגיב בסימפתיה.
קשרי טיפול הורי, בריתות במהלך קונפליקטים, ויצירת היררכיות חברתיות קשורים להופעת הסימפתיה באינטראקציות אנושיות.
התנהגות סימפתית הופיעה במקור במצבים מסוכנים, כמו צפייה בטורפים, ורגעים שבהם נדרשה עזרה לחולים ו/או לפצועים.
התפתחות הסימפתיה כזרז חברתי ניתן לראות הן במיני קופים אחרים והן בהתפתחות האינטליגנציה האנושית.
תקשורת מילולית היא אחת הדרכים שבהן אנשים מתקשרים רגשות אהדה.
אנשים יכולים להביע אהדה על ידי התייחסות לרגשות המורגשים על ידי עצמם ואחרים מעורבים ועל ידי הכרה בתנאים הסביבתיים הנוכחיים מדוע אהדה היא התגובה המתאימה.
תקשורת לא מילולית כוללת אינטונציה של דיבור, הבעת פנים, תנועות גוף, מגע פיזי מאדם לאדם, התנהגות קולית לא מילולית, עד כמה אנשים ממקמים את עצמם זה ביחס לזה, יציבה ומראה.
צורות ביטוי כאלה יכולות להעביר מסרים הקשורים לרגש כמו גם דעות, מצבים פיזיים (למשל עייפות) והבנה.
אנשים מייצרים הבעות פנים ספציפיות לרגש, שלעיתים קרובות זהות מתרבות לתרבות ולעיתים קרובות משוכפלות על ידי צופים, מה שמקל על ההבנה של המתבוננים בעצמם את הרגש ו/או המצב.
ישנם שישה רגשות אוניברסליים: אושר, עצב, פחד, הפתעה, גועל וכעס.
רמזים לתקשורת לא מילולית הם לרוב תת-מודעים וקשים לשליטה.
ויסות מכוון של רגש וביטוי לא מילולי הוא לרוב לא מושלם.
גם מחוות והבעות פנים לא מילוליות מובנות בדרך כלל טוב יותר על ידי הצופים מאשר על ידי האדם שחווה אותן ממקור ראשון.
לתקשורת באמצעות מגע פיזי יש את היכולת הייחודית להעביר מידע רגשי בעת מגע.
הפרשנות של מידע זה תלוית הקשר.
מגע היד בכתף במהלך הלוויה עשוי להיות השיטה המהירה ביותר להעברת הזדהות.
טפיחה של אדם על הגב, זרועותיו או ראשו למשך מספר שניות יכולה לשדר ביעילות רגשות אהדה בין אנשים.
נראה שתקשורת לא מילולית מספקת תקשורת אמיתית יותר של אהדה, מכיוון שקשה לשלוט בביטויים לא מילוליים ולכן קשה להיות לא כנה במתכוון במדיום הזה.
השילוב של תקשורת מילולית ולא מילולית מקל על ההכרה וההבנה של אהדה.
אנשים מקבלים החלטות על ידי שקלול עלויות מול תוצאות פוטנציאליות.
מחקר על קבלת החלטות מבחין בין שני מנגנונים, המכונה לעיתים קרובות "מערכת 1" (או "בטן") ו"מערכת 2" (או "ראש").
מערכת 1 משתמשת ברמזים רגשיים כדי להכתיב החלטות, בעוד שמערכת 2 מבוססת על היגיון ותבונה.
לדוגמה, החלטה היכן לגור על סמך התחושה של הבית החדש תהיה החלטה של מערכת 1, בעוד שהחלטה על סמך ערך הנכס וחסכון אישי תהיה החלטה של מערכת 2.
סימפתיה היא סוכן מערכת 1. הוא מספק אמצעי להבנת החוויה או המצב של אדם אחר, טוב או רע, תוך התמקדות ברווחתו.
לרוב קל יותר לקבל החלטות על סמך מידע רגשי, מכיוון שלכל האנשים יש הבנה כללית של רגשות.
הבנה זו של רגשות היא שמאפשרת לאנשים להשתמש באהדה כדי לקבל את ההחלטות שלהם.
סימפתיה עוזרת להניע התנהגות פילנתרופית, או מתן סיוע, כגון תרומות או שירות לקהילה.
ניתן להפריד את הבחירה לתרום, וההחלטה שלאחר מכן כמה לתת, לשני תהליכי קבלת החלטות מונעי רגשות: ניהול מצב הרוח, או איך אנשים פועלים כדי לשמור על מצב הרוח שלהם, משפיעים על ההחלטה הראשונית לתרום בגלל חששות אנוכיים (כדי למנוע חרטה או להרגיש טוב יותר).
עם זאת, איך אדם מרגיש לגבי זכאותו של המקבל קובע כמה לתרום.
אהדה אנושית בהתנהגות תרומה יכולה להשפיע על כמות הסיוע שניתן לאנשים ואזורים הזקוקים לכך.
הגדלת מידת הרגש של התיאור, הצגת מקרים בודדים במקום קבוצות גדולות, ושימוש בפחות מידע ונתונים מספריים יכולים להשפיע לטובה על התנהגות הנתינה.
אֲהֲוָא הוא שם מקום בבבל, הנזכר ב (בפסוקים ט"ו, כ"א, ל"א), כמקום כינוס לעולים שעלו לארץ ישראל עם עזרא.
הנהר על יד אַהֲוָא נקרא בפסוק כ"א בשם הַנָּהָר אַהֲוָא ובפסוק בשם נְּהַר אַהֲוָא.
מכיוון שדרכו של עזרא לארץ ישראל אינה ידועה, קשה לקבוע את מקומה של אֲהֲוָא.
אם המילה הַנָּהָר בפסוק כוונתה לנהר פרת, ואם כיוון הדרך היה לפי חופי הפרת, ייתכן אולי שאֲהֲוָא היא איהי (או איהי דקירא; עיין קידושין ע"ב א'), אשר נקראת באשורית בשם אִד או אִט, ונזכרת אצל הרודוטוס, א, 179.
לפי דעה אחרת יש לזהות אַהֲוָא בעיר אוונא שעל נהר חידקל, הנזכרת בתלמוד (קידושין ע"א, ב').
אהוד ברק (במקור: ברוֹג; נולד ב־12 בפברואר 1942, כ"ה בשבט ה'תש"ב) הוא איש צבא, פוליטיקאי ואיש עסקים ישראלי, שכיהן כראש ממשלת ישראל העשירי (1999–2001).
ברק היה חבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה ומפלגת העצמאות ועמד בראשן.
במהלך כהונתו בראשות ממשלת ישראל העשרים ושמונה נסוג צה"ל מדרום לבנון, פרצה האינתיפאדה השנייה (לאחר כישלון המשא ומתן המדיני עם הרשות הפלסטינית בוועידת קמפ דייוויד וב), וישראל ניהלה שיחות שלום עם סוריה בוועידת שפרדסטאון.
במהלך כהונתו כשר הביטחון תקף חיל האוויר את הכור הגרעיני בסוריה, והוצאו לפועל מבצע עופרת יצוקה ומבצע עמוד ענן.
ברק נולד וגדל בקיבוץ משמר השרון, הבכור מבין ארבעת ילדיהם של אסתר (לבית גודין) וישראל מנדל ברוג.
ב־1912 נרצחו הורי אביו על ידי שודדים בביתם בליטא (אז חלק מהאימפריה הרוסית), וכך נותר אביו יתום בגיל שנתיים וחצי.
ב־1930 עלה ישראל ברוג לארץ ישראל והיה ממקימי קיבוץ משמר השרון.
אמו של ברק, אסתר, נולדה בוורשה, פולין, למשפחה של חסידי חב"ד, והייתה חברה בתנועת הנוער "גורדוניה".
ב־1936 עלתה לארץ ישראל והצטרפה אל חבריה בוגרי התנועה ב"משמר השרון", שם הכירה את אביו.
הוריה של אסתר נספו בשואה במחנה ההשמדה טרבלינקה.
אחיו של ברק, אבינועם ברוג, הצעיר ממנו בכשלוש שנים, הוא הבעלים והמנכ"ל של המכון למחקרי שווקים "Market Watch".
בגיל 17, עקב חוסר משמעת, במקום כיתה י"ב, נשלח מטעם הקיבוץ לעבוד על טרקטור בשדות מושב פטיש בנגב.
ב־8 בנובמבר 1959 התגייס לצה"ל והחל את שירותו בגדוד 9 של החרמ"ש.
לאחר מספר חודשי שירות איתר אותו אברהם ארנן וצירפו לסיירת מטכ"ל המתגבשת.
ברק עבר ביחידה מסלול הכשרה כלוחם בצוות של יחיאל אמסלם.
לאחר כשנה יצא לקורס קציני חי"ר.
הוא סיים את הקורס בהצטיינות וקיבל את הדרגות מסגן הרמטכ"ל, יצחק רבין.
לאחר סיום הקורס במחצית 1962, חזר ליחידה כמפקד צוות מבצעי.
בפעולותיה הראשונות של סיירת מטכ"ל פיקד על הטמנת ציוד האזנה בסוריה ובמצרים.
את הצל"ש הראשון שלו קיבל בגין פעולה בסוריה ב־1962. ב־1963 חתם קבע עד שנת 1965 ומונה לפקד על המבצעים המיוחדים ביחידה.
באותה שנה יצא לקורס קומנדו בצרפת והיה החניך הישראלי הראשון שהשתתף בו.
ב־1965 השלים את הבגרויות במהלך שירותו הצבאי.
באותה שנה השתחרר מצה"ל, עזב את הקיבוץ והחל ללמוד תואר ראשון בפיזיקה ובמתמטיקה ב.
במהלך לימודיו עבד במשרד חקירות פרטי, במשרד פרסום מקומי כקופירייטר, וכן שירת במילואים בפעילויות מבצעיות של סיירת מטכ"ל.
בעקבות אחת הפעולות הללו, הועלה ב־1967 לדרגת סרן.
לימודיו באוניברסיטה נקטעו כשהתגייס לשירות במלחמת ששת הימים.
הוא קיבל פיקוד על צוות של חיילי מילואים ותיקי הסיירת, שסופח כיחידת סיור לחטיבה 7 וחטיבה 60 בגזרת סיני ואחר כך ברמת הגולן.
לאחר המלחמה השלים את לימודיו ועבד במכון ויצמן כעוזר מחקר.
באותה שנה גויס חזרה לשירות קבע בסיירת מטכ"ל ויצא לחופשת לימודים.
במרץ 1968 השתתף עם סיירת מטכ"ל במבצע כראמה.
עם סיום לימודיו התמנה לסגנו של מפקד הסיירת, עוזי יאירי.
בסוף 1969 התמנה מנחם דיגלי למפקד היחידה.
בינואר 1970 פיקד ברק על מבצע של סיירת מטכ"ל, שבו הותקנו "האמצעים המיוחדים" לאיסוף מודיעין אותות בעומק מצרים.
בשובו מהמבצע הועלה לדרגת רב־סרן.
ברק עשה קורס הסבה לשריון וכן קורס מפקדי פלוגות בשריון, שאותו סיים בהצטיינות.
לאחר מכן שימש כמפקד פלוגת טנקים מחטיבה 401 בגזרת תעלת סואץ לקראת סוף מלחמת ההתשה, עד מרץ 1971.
ב־1 באפריל 1971 הועלה לדרגת סגן-אלוף וקיבל את הפיקוד על סיירת מטכ"ל.
כמפקד הסיירת פיקד על כוחות היחידה בפעולת ההשתלטות על מטוס סבנה במאי 1972, והיה מהלוחמים שהגיעו למטוס בסרבלים לבנים במסווה של טכנאים.
ביוני 1972 פיקד על מבצע ארגז במהלכו חטפו לוחמי היחידה קציני צבא סוריים למטרת מיקוח.
באפריל 1973, השתתף ב"מבצע אביב נעורים", שבו חוסלו מנהיגי הטרור הפלסטיני בלב ביירות, במהלכו התחפש לאישה, בשל קומתו הנמוכה.
ב־1 ביוני 1973 העביר את הפיקוד על הסיירת לגיורא זורע.
הרמטכ"ל דוד אלעזר העניק לו צל"ש על פעילותו ביחידה, החמישי שלו.
במהלך שירותו הוענקו לברק מספר רב של עיטורים: הוא קיבל את עיטור המופת וכן ארבע פעמים את צל"ש הרמטכ"ל.
עיטור המופת הוענק לו ב־1973 במקום אחד הצל"שים שקיבל על חלקו בהובלת המבצעים "חלוץ" ו"שרקרק" בשטח מצרים ב־1963 וב־1964. את הצל"ש הראשון קיבל על הנהגת חוליה של סיירת מטכ"ל במהלך פעילות איסוף מודיעין בסוריה, נסיבות קבלת שאר העיטורים הן חסויות.
בנוסף, עוטר ברק בהיותו רמטכ"ל באות לגיון ההצטיינות של ארצות הברית בדרגת מפקד.
באוגוסט 1973 הגיע ברק עם משפחתו לאוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית.
לפני צאתו עברת את שם משפחתו מ"ברוג" ל"ברק".
חודשיים לאחר מכן, עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, שב לישראל ופיקד על גדוד טנקים מאולתר (גדוד 100) שהקים בהגיעו לארץ.
גדוד 100 עסק בין השאר, עם כוחות קטנים יותר מיחידות אחרות, בחילוץ החיילים והנפגעים של גדוד הצנחנים 890 בפיקודו של איציק מרדכי, שהוכה בקרבות החווה הסינית.
ב־1974 הועלה ברק לדרגת אלוף-משנה ומונה לפקד על חטיבה 401 ועל קורס מפקדי טנקים.
בהמשך מונה לסגן ראש מחלקת המחקר באגף המודיעין.
ב־1975 מונה לתפקיד המטה הראשון שלו – עוזר ראש אמ"ן למבצעים, במקום עוזי יאירי שנהרג בפעולת החילוץ במלון סבוי.
במסגרת תפקיד זה, היה ממתכנני מבצע אנטבה.
במבצע עצמו נשלח לקניה כדי לפקח על ההתארגנות לתדלוק המטוסים בדרכם חזרה לישראל.
בתחילת 1977 עזב את מחלקת המבצעים ונסע שוב לסטנפורד, וכעבור שנתיים סיים בהצטיינות תואר מוסמך לניתוח מערכות.
עם שובו מארצות הברית ב־1978, קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד אוגדת המילואים המשוריינת עוצבת עמוד האש, ואחר כך למפקד עוצבת סיני.
במקביל כיהן כמפקד קורס מג"דים.
ב־1 בדצמבר 1981 קודם ברק לדרגת אלוף (הצעיר ביותר במטכ"ל) ומונה לראש אגף התכנון בצה"ל.
במסגרת תפקידו ניסח ברק ב־1982 מסמך הממליץ על בחינת אפשרות למלחמה יזומה בלבנון, מעבר לגבולות תוכנית אורנים כדי לקיים מציאות אזורית טובה יותר.
במקביל לתפקידו כראש אג"ת, מונה לסגנו של מפקד גיס 446, אביגדור בן-גל.
במלחמת לבנון הראשונה ב־1982 היה הגיס אחראי על הגזרה המזרחית של בקעת הלבנון.
בשנת 1983 מונה לראש אגף המודיעין.
בתחילת 1985 החליטה מערכת הביטחון על נסיגת צה"ל מלבנון והקמת רצועת הביטחון בדרום לבנון.
אולם בניגוד לרוב במטה הכללי, התנגד ברק להקמת אזור ביטחון שיתבסס על מוצבים, והציע להקים בלבנון שלוש מיליציות: דרוזית במזרח, נוצרית במרכז ושיעית במערב.
בינואר 1986 מונה ברק למפקד פיקוד המרכז.
בזמן כהונתו היה אחראי על הקמת יחידה מיוחדת ללוחמה בטרור בשטחי יהודה ושומרון – יחידת דובדבן.
ב־1987 מונה ברק לתפקיד סגן הרמטכ"ל.
במהלך כהונתו, התנגד להמשך פרויקט הלביא ועמד בראש הצוות המתכנן של מבצע הצגת תכלית ב־1988, במהלכו חוסל אבו ג'יהאד.
הוא אף הצטרף לכוחות אשר הפליגו לתוניסיה ופיקד על המבצע מתוך חפ"ק באחת הספינות.
לקראת סוף כהונתו ב־1991, פרצה מלחמת המפרץ.
אף שצה"ל לא התערב בלחימה, היה עליו להתמודד עם התקפות טילי הסקאד מעיראק על העורף האזרחי, ולתכנן את המענה המבצעי של צה"ל.
אף שברק המליץ לדרג המדיני לבצע את תוכנית התקיפה של צה"ל בעיראק, קיבל ראש הממשלה יצחק שמיר את המלצת הרמטכ"ל דן שומרון שלא לבצעה.
טרם קבלת ההחלטה, נלווה ברק לפגישה סודית בין שמיר לחוסיין, מלך ירדן ברובע קנסינגטון, שבה ביקשו ממנו שחיל האוויר הירדני לא יתערב כאשר יעברו המטוסים הישראלים במרחב האווירי הירדני.
מאוחר יותר, בהמלצת קולין פאוול ובאישור הנשיא ג'ורג' בוש (האב), קיבל ברק עיטור אמריקאי על תרומתו למאמץ המלחמתי ולהצלחת המלחמה במפרץ.
ב־1 באפריל 1991 הועלה לדרגת רב-אלוף ומונה לרמטכ"ל ה־14 של צה"ל.
במהלך כהונתו היה אחראי ליישום הסדרי הביטחון וליציאת כוחות צה"ל מעזה ומיריחו במסגרת מימוש הסכם אוסלו א'.
כרמטכ"ל מילא תפקיד מכריע בהחלטה על ההתנקשות במזכ"ל חזבאללה ב־1992, עבאס מוסאווי.
בזמן כהונתו אירע אסון צאלים ב' ב־5 בנובמבר 1992, שבו נהרגו חמישה חיילים ועוד שישה נפצעו באימון של סיירת מטכ"ל לקראת מבצע שנועד לחסל את נשיא עיראק, סדאם חוסיין.
ברק וקציני מטכ"ל נוספים, שבאו לצפות באימון, נכחו באזור.
לאחר פרישתו מצה"ל ולפני תחילת הקריירה הפוליטית, התפרסם ב"ידיעות אחרונות" תחקיר שלפיו ברק נטש את המקום לפני הגשת עזרה לפצועים.
הפרשה העיבה על כניסתו לחיים הפוליטיים, וברק נלחם על שמו הטוב בריאיון סוער עם ניסים משעל, שבו העיד על עצמו כי ראה לאויביו את "הלבן של העיניים".
יריביו הפוליטיים ניסו להדביק לו את ההאשמה בהפקרת פצועים, וצחי הנגבי כינה אותו בנאום בכנסת "אהוד ברח".
ב־15 במרץ 1999 פורסם דו"ח מבקר המדינה, אליעזר גולדברג, שקיבל את טענות ברק וניקה אותו מכל אשמה בנימוק כי "הרמטכ"ל נשאר במקום 45 דקות לפחות אחרי האסון".
בינואר 1993 הופיע ברק בפני בית המשפט העליון כטוען המרכזי מטעם מדינת ישראל בדיון על גירוש פעילי החמאס ללבנון.
באותה שנה פיקד על מבצע דין וחשבון בדרום לבנון נגד ארגון חזבאללה.
בשנת 1994 העיד לפני ועדת שמגר לגבי טבח מערת המכפלה.
באותה שנה הורה על תכנון וביצוע מבצע עוקץ ארסי, שבמהלכו חטפה סיירת מטכ"ל בליל 21 במאי את מוסטפא דיראני מביתו בדרום לבנון.
ב־14 באוקטובר אותה שנה, אישר ראש הממשלה יצחק רבין בהמלצת ברק את פעולת ההשתלטות של סיירת מטכ"ל על הבית בכפר ביר נבאלא שבו הוחזק החייל החטוף נחשון וקסמן.
כוח הסיירת נכשל בניסיון החילוץ של החייל, ובפעולה נהרג וקסמן וכן קצין היחידה ניר פורז.
בשנה זו גם לקח חלק בגיבוש הצדדים הצבאיים של הסכם השלום עם ירדן, והיה שליחו של רבין לשיחות עם סוריה ולבנון.
בנובמבר אותה שנה נפגש בוושינגטון עם שגריר סוריה בארצות הברית, וליד מועלם, ועם הרמטכ"ל הסורי חיכמת שיהאבי, ובכך היה הרמטכ"ל הישראלי הראשון שנפגש עם הרמטכ"ל של סוריה.
ב־1 בינואר 1995 סיים ברק את תפקידו כרמטכ"ל.
בחודש מרץ השתחרר מצה"ל ובמקביל יסד עם גיסו חברה עסקית בשם "Essence" ונסע לוושינגטון, שם הועסק במרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים (CSIS).
הוא פנה לעסקים פרטיים, אך כבר ביולי אותה שנה, לאחר תקופת צינון בת שלושה חודשים, מינה אותו ראש הממשלה יצחק רבין לשר הפנים בממשלה ה־25. אחת הפעולות שהספיק לעשות כשר פנים היא ההחלטה על הענקת אזרחות ישראלית ליונתן פולארד.
לקראת השלב הסופי של הדיונים על הסכם אוסלו ב', נמנע בהצבעה על ביצוע ה"פעימות".
לאחר רצח רבין, עזב ברק ב־23 בנובמבר 1995 את משרד הפנים ומונה לשר החוץ בממשלה ה־26 בראשות שמעון פרס.
מספר ימים אחר כך, ב־27 בנובמבר, השתתף ב"ועידת ברצלונה" וחתם בשם מדינת ישראל על "הצהרת ברצלונה" שהובילה להקמתו של ארגון איחוד מדינות הים התיכון.
בקבלת הפנים למשתתפי הוועידה בארמונו של מלך ספרד, נפגש ברק לראשונה עם יאסר ערפאת.
בדצמבר 1995 נפגש בבודפשט עם שר החוץ של תוניסיה, חביב בן יחיא והחל לנהל משא ומתן על כינון יחסים דיפלומטיים עם תוניסיה, שבסופו נפתחו באפריל ובמאי 1996 משרדי אינטרסים בשתי המדינות.
בינואר 1996 ביקר במרוקו, שם נפגש לשיחה עם המלך חסן השני ונתקבל על ידי ראשי הקהילה היהודית המקומית.
בסוף מאי 1996 נערכו הבחירות לכנסת ה־14, שבעקבותיהן נותרה מפלגת העבודה באופוזיציה.
ברק נעשה חבר הכנסת ומונה מטעם המפלגה לחבר בוועדת החוץ והביטחון.
ב־3 ביוני 1997 נבחר ברק בבחירות המקדימות לתפקיד יו"ר מפלגת העבודה ברוב של מעט יותר מ־50%, כשהוא גובר על יוסי ביילין, שלמה בן עמי ואפרים סנה.
בספטמבר אותה שנה, לקראת כינוס מיוחד של ועידת מפלגת העבודה בעיירת הפיתוח נתיבות, הודיע ברק כי הוא "מבקש סליחה בשם מפלגת העבודה ומפא"י על כל דורותיה", על הטעויות שנעשו בעבר, לטענתו, בתהליך קליטתם של בני עדות המזרח בישראל.
במאי 1999 התמודד ברק בבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה בראש תנועת ישראל אחת שהורכבה ממפלגת העבודה, ממפלגת גשר וממפלגת מימד.
ברק זכה בבחירות לראשות הממשלה ברוב של 56% מול בנימין נתניהו.
ישראל אחת זכתה ב־26 מושבים בכנסת (מתוכם 23 מושבים למפלגת העבודה, התוצאה הנמוכה ביותר עד לאותה עת) והייתה הרשימה הגדולה ביותר בכנסת ה־15, אולם לגוש השמאל־מרכז לא היה רוב.
בליל הבחירות נשא ברק את נאום "זהו שחר של יום חדש" המפורסם, שכתב משה גאון, לקול קריאות הקהל "רק לא ש"ס".
ב־6 ביולי 1999 הושבעה בכנסת הממשלה ה־28, בראשותו.
בקואליציה שהרכיב ברק היו חברות ישראל אחת, ש"ס, מרצ, מפד"ל, יהדות התורה וישראל בעלייה.
בנוסף לתפקיד ראש הממשלה, החזיק ברק גם בתיק הביטחון.
שר האוצר היה אברהם בייגה שוחט ושר החוץ דוד לוי.
כמנכ"ל משרד ראש הממשלה מינה ברק את יוסי קוצ'יק, כמנהל לשכת ראש הממשלה מינה את חיים מנדל שקד ולתפקיד יועץ התקשורת מינה את גדי בלטיאנסקי, שהושאל ממשרד החוץ.
ניצחונו בבחירות היה כרוך ב"פרשת העמותות", כאשר במהלך הבחירות הקימו תומכי ברק עמותות אחדות, חלקן פיקטיביות, ודרכן מימנו את הקמפיין האישי שלו, תוך ניצול מה שהוא כינה, בעקבות אליקים רובינשטיין, "הלקונה בחוק".
מבקר המדינה קנס את מפלגת העבודה בקנסות כבדים בגין עבירות על חוק מימון מפלגות.
ברק נחקר באזהרה, אולם בשלב מוקדם הוחלט שלא להעמידו לדין.
רבים מאנשיו של ברק שנחשדו בפרשה, בהם בלט מזכיר הממשלה יצחק הרצוג, שמרו על זכות השתיקה.
לבסוף החליטה פרקליטות המדינה שלא להעמיד איש לדין, בשל קושי לגבש כתבי אישום.
מיד לאחר הבחירות הצליח ברק להקים ממשלה רחבה אולם עד מהרה התגלו קשיים ניכרים בקואליציה.
ב־5 בספטמבר 1999 פרשה יהדות התורה מהקואליציה וזאת בשל פרשת העברת המשחן, חלק מטורבינה של חברת החשמל, בשבת.
בעיה משמעותית יותר החלה במרץ 2000, כאשר הקואליציה התפוררה למעשה, תוך שרבים מחבריה הפורמליים מצביעים בניגוד למשמעת הקואליציונית.
שר התחבורה וסגן ראש הממשלה יצחק מרדכי הסתבך בתחילת 2000 בפרשה של עבירות מיניות, ונאלץ לפרוש בסוף מאי 2000. בנוסף על כך שורה של סכסוכים חמורים בנוגע לסמכויות המוענקות לסגן שר החינוך מש"ס, משולם נהרי, על ידי יוסי שריד הביאו לפרישה של מרצ בסוף יוני, לאחר שברק נטה לטובת ש"ס.
בתקופה זו כיהן אהוד ברק למשך חודשים אחדים גם כשר החינוך, כשר החקלאות ועוד.
לקראת סוף כהונת ממשלתו, לאחר שפרשה ש"ס מן הקואליציה, ניסה ברק להוביל מהלך שכינה "מהפכה אזרחית", שהוא יישום חלקי של הפרדת הדת מהמדינה, כולל הפעלת תחבורה ציבורית בשבת ואת חברת התעופה הלאומית אל על.
אולם לאור התנגדות שותפיו לקואליציה ממפלגת מימד, והקדמת הבחירות נגנזה התוכנית.
במהלך כהונתו הוקמה ועדת טל, שבעקבות פעולתה חוקק – בתקופת ממשלתו של אריאל שרון – "חוק טל", שעוסק בהסדרת גיוס בני הישיבות לצה"ל.
שגשוג ענף ההיי טק בעולם ובישראל הביא לצמיחה כלכלית מהירה בישראל, שעלתה עד לקצב שנתי של יותר מ-7%, תוך יציאה מהמיתון שהמדינה הייתה מצויה בו מאז ספטמבר 1997. גם חגיגות שנת 2000 סייעו לכלכלה, תוך שהן גורמות לצליינים רבים להגיע לישראל.
שנת 2000 הייתה שנת התיירות הטובה ביותר עד אז במדינת ישראל, וביקרו בה כ־2.7 מיליון תיירים.
הנושא המדיני בכהונתו כראש הממשלה
ב־3 בינואר 2000 החלה ועידת שפרדסטאון, שבה התקיימו שיחות מרתוניות בין ישראל לסוריה בשפרדסטאון שבמערב וירג'יניה.
ברק הוביל את המשלחת הישראלית ושר החוץ הסורי, פארוק א-שרע, הוביל את המשלחת הסורית.
הוועידה התקיימה בחסות אמריקאית, ונכחו בה נשיא ארצות הברית ביל קלינטון ומזכירת המדינה מדליין אולברייט.
השיחות הגיעו למבוי סתום, וב־11 בינואר הופסקו עם כוונה לחדשן במועד אחר.
למרות התקוות, השיחות לא חודשו לאחר שפרדסטאון.
לאחר מותו של נשיא סוריה חאפז אל־אסד ב־10 ביוני 2000, עלה בנו בשאר לשלטון.
ההערכה בעקבות חילופי ההנהגה בסוריה הייתה כי האפשרות להשיג שלום עם סוריה נדחתה לתקופה בלתי מוגבלת, מפני שבשאר אלחאפז אל-אסד היה צריך לבסס את מעמדו כנשיא, ולכן לא היה יכול להגיע לפשרות בשיחות עם ישראל.
חלק מרכזי ממסע הבחירות של ברק היה הבטחה שבתום שנה לכהונתו כראש הממשלה, יוציא את צה"ל מרצועת הביטחון בדרום לבנון, תוך הנחה שהפתרון למשבר הביטחוני יוכל לבוא רק על ידי הסכם שלום עם סוריה.
אף שהשיחות עם סוריה עלו על שרטון, כאמור לעיל, החליט ברק לקחת את הסיכון שבהוצאת צה"ל מלבנון ללא הסכם.
על סמך ההבטחה לסגת מלבנון שנה לאחר הקמת ממשלתו, הציפיות היו שהנסיגה תתקיים ב־6 ביולי 2000. בסופו של דבר התבצעה הנסיגה ב־24 במאי, שישה שבועות לפני המועד הצפוי.
הסיבה העיקרית להקדמת מועד הנסיגה הייתה התפוררותו של צבא דרום לבנון.
כחלק מהשיחות עם סוריה עמד ברק על כך שצד"ל ישולב בצבא לבנון לאחר נסיגת ישראל מלבנון.
מכיוון שהשיחות עם סוריה נכשלו, הייתה תחושה בצד"ל שהארגון לא יוכל לשרוד לאחר הנסיגה.
עם התקרבות מועד הנסיגה, מרבית חיילי צד"ל עזבו את עמדותיהם.
חלקם העדיפו לברוח לישראל מאשר לסכן את גורלם בלבנון, וחלקם בחרו להישאר בלבנון ולתת לממשלת לבנון למצות איתם את הדין.
באוקטובר 2000 התרחשה חטיפת החיילים בהר דב.
ביולי 2000 יצא ברק למשא ומתן אינטנסיבי עם יושב ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת בקמפ דייוויד, בחסות נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון.
יציאתו של ברק לקמפ דייוויד מוטטה למעשה את הקואליציה, כאשר המפד"ל, ש"ס וישראל בעליה פרשו ממנה ואילו בקואליציה נותרו רק ישראל אחת, שגשר פרשה ממנה לאחר השיחות, ומפלגת המרכז שהייתה בתהליכי התפוררות מתקדמים.
במהלך המשא ומתן בקמפ דייוויד הסכים ברק לכונן מדינה פלסטינית על שטח של יותר מ־90% משטחי רצועת עזה ויהודה והשומרון, ואף לוותר על ריבונות ישראל בשכונות הערביות שבמזרח ירושלים.
כמו כן הציע ברק לפלסטינים ריבונות דתית בהר הבית ו"מסדרון בטוח" מהשכונות הערביות אליו.
ברק האשים את ערפאת בסירוב לבצע כל ויתור או להעלות הצעה נגדית להצעות שהעלו ברק וקלינטון.
בגרסתו של ברק תמכו גם הנשיא קלינטון והנסיך הסעודי בנדר.
פרוץ האינתיפאדה השנייה והקדמת הבחירות
בשל כישלון השיחות בקמפ דייוויד, ולאחר עליית ראש האופוזיציה אריק שרון להר הבית, החלה האינתיפאדה השנייה.
באוקטובר 2000 התרחשו פרשת מדחת יוסף (בראש השנה) והלינץ' ברמאללה (לאחר יום כיפור) שעוררו ביקורת על צה"ל ובפרט על ברק.
במקביל החלו אירועי אוקטובר 2000, שורת הפגנות אלימות ביישובים הערבים שכללו חסימות צירים מרכזיים, בעיקר בגליל ובמרכז הארץ.
במהלך דיכוי ההפגנות, נורו ונהרגו בהתפרעויות 13 ערבים, (12 אזרחים ושוהה בלתי חוקי) מאש המשטרה במחוז הצפון.
אזרח יהודי אחד נהרג בכביש החוף ליד חדרה, כתוצאה מיידוי אבנים, וכן נפצעו אזרחים עוברי אורח יהודים רבים.
בעקבות אופן טיפולו בהפגנות כולל הוראה לירי באש חיה, הודח מפקד מחוז הצפון במשטרה אליק רון והוקמה ועדת אור.
לנוכח הרוב שהסתמן בכנסת להקדמת הבחירות, והעובדה שלמעשה מן הקואליציה הרחבה שהקים אהוד ברק בראשית שלטונו לא נותר כמעט דבר, הודיע ברק ב־10 בדצמבר על התפטרותו מראשות הממשלה ועל עריכת בחירות מיוחדות לראשות הממשלה עד סוף הקדנציה של הכנסת.
בינואר 2001 יזם עם שר החוץ שלמה בן עמי, שהחליף את דוד לוי, את ועידת טאבה, שנועדה להשיג שלום עם הפלסטינים וספגה ביקורת רבה מהימין, שהציג אותה כתעלול בחירות.
הבחירות, שבהן נבחר ראש הממשלה ישירות ובנפרד ממפלגתו, נערכו ב־6 בפברואר ומול ברק התמודד אריאל שרון.
רוב האזרחים הערבים החרימו את הבחירות ואחוז ההצבעה הכללי היה הנמוך ביותר מאז הקמת המדינה, ועמד על 62.28%.
לאחר ההפסד בבחירות הישירות, התפטר ברק מתפקידיו כיו"ר מפלגת העבודה וח"כ, והודיע על עזיבת החיים הפוליטיים.
לאחר שהתפטר פנה ברק לעולם העסקי, וחבר לאילי הון ולאנשי עסקים בולטים בישראל ובעולם.
הוא ערך הרצאות בתשלום ברחבי ארצות הברית ושימש מקדם מכירות, יועץ ושותף במספר חברות, בהן בעלות אופי ביטחוני, למשל חברה לפיתוח שרוולי הצלה ממגדלים.
הוא היה שותף בקרן ההשקעות SCP וכיהן כנשיא חברת גילת סאטקום שעוסקת בתקשורת לוויינים.
בין החברות עמן היה קשור הייתה חברת המחשוב EDS וחברות הקשורות לעופר גלזר שמטרתן לנצל פצלי שמן בירדן ובנגב.
עם שובו לפעילות פוליטית, העביר את עסקיו לבעלות בנותיו.
מבקר המדינה ציין ב־2011 כי הליך ההעברה לקה בפגמים ושפעולות ברק לא עלו בקנה אחד עם הנורמות המצופות משר.
בשנים 2004–2006 קיבל ברק כ־2.3 מיליון דולר מקרן וקסנר, בתמורה למחקר בן 267 עמודים בנושא הסכסוך הישראלי־פלסטיני ומחקר נוסף שלא הושלם בנושא מנהיגות.
המשטרה והפרקליטות החליטו כי אין מקום לפתוח בחקירה פלילית נגד ברק בפרשת קבלת הכסף מקרן וקסנר, משום שברק היה אזרח פרטי באותה תקופה, וגם אם עבר עבירות, חלה עליהן התיישנות.
לצד עסקיו לא זנח ברק את הפוליטיקה: הוא חבר להיסטוריון בני מוריס ויחד הם ענו (בצורת ראיון) למאמר של רוברט מאלי וחוסיין אגא שהאשים את ברק בכישלון שיחות קמפ דייוויד.
ברק נקרא להעיד בוועדת אור, שחקרה את אירועי אוקטובר 2000. במסקנות הביניים הוועדה "הזהירה" אותו בשישה סעיפים ולבסוף קבעה שהוא אחראי רק בשניים מהם, שנגעו להתייחסות כללית למצב לפני אירועי אוקטובר 2000 ולאי־מתן הוראה למתן את תגובת המשטרה.
הוועדה מצאה שאיננו אחראי כלל לליקויים בארבעת הסעיפים האחרים.
בסופו של דבר, בשל היותו נבחר ציבור לא התקבלו נגד ברק המלצות אישיות.
בנובמבר 2004 הודיע ברק על שובו לחיים הפוליטיים ועל כוונתו להתמודד שוב על הנהגת מפלגת העבודה.
לאחר בעיות עם מפקד העבודה ולאחר שנוכח כי אין לו סיכוי רב להיבחר לראשות העבודה קרא ברק ב־2 בספטמבר 2005 לכל המתמודדים להתייצב מאחורי שמעון פרס.
אף שקריאתו לא נענתה, הודיע ברק על פרישתו מהמרוץ לראשות המפלגה ב־11 בספטמבר.
ב־2006, במהלך הרכבת הממשלה ה־31, עלתה האפשרות ששרי מפלגת העבודה ייבחרו על ידי מרכז המפלגה.
ברק הודיע אז כי יתמודד על כל תפקיד שר אפשרי.
לפי ההערכות שנשמעו באותה תקופה, סיכויו להיבחר לתפקיד שר היו גבוהים, אך לבסוף, נבחרו השרים על ידי יו"ר המפלגה, עמיר פרץ, ולא על ידי המרכז, וברק נשאר מחוץ לממשלה.
ב־7 בינואר 2007 הודיע ברק על כוונתו להתמודד בבחירות לראשות מפלגת העבודה.
בבחירות אלה נבחר ברק ליו"ר מפלגת העבודה, לאחר שניצח בסיבוב שני את עמי אילון, ברוב של 51.3% מקולות הבוחרים וזאת לאחר שהתחייב לפרוש מן הממשלה, מיד לאחר פרסום הדו"ח הסופי של ועדת וינוגרד לבדיקת אירועי מלחמת לבנון השנייה, אם אהוד אולמרט לא יקדים אותו ויתפטר מתפקידו.
לאחר מכן הוזמן על ידי ראש הממשלה, אהוד אולמרט, להחליף את עמיר פרץ ולכהן כשר הביטחון.
הוא הושבע כשר ביטחון וכסגן ראש הממשלה ב־18 ביוני 2007 על רקע עימות חמאס–פת"ח ברצועת עזה.
מספר חודשים אחר מינויו של ברק, ב-6 בספטמבר 2007, תקפה ישראל את הכור הגרעיני בסוריה, ברק נכנס לתפקידו תוך כדי תכנון המתקפה, והוא פעל על מנת לדחותה בחודשים אחדים.
ב־3 בפברואר 2008, לאחר פרסום הדו"ח הסופי של ועדת וינוגרד, הודיע ברק כי לא יפרוש מהממשלה בשל האתגרים בפניהם ניצבת ישראל, כאשר הוא התייחס ספציפית לרצועת עזה, לבנון וחזבאללה ואמר כי הוא "נשאר בממשלה כדי לתקן את הליקויים" כפי שהתבטאו בדו"ח הסופי ובשיקום צה"ל והדרג המדיני.
עוד אמר כי "דו"ח וינוגרד הוא דו"ח קשה, ויש ממנו גם השלכות וגם מסקנות לא פשוטות במישור האישי והערכי.
בכוונתי לחזור ולהתמודד עם מסקנות אלה בבוא העת ולקבוע מועד לבחירות".
ברק שימש כשר הביטחון גם במהלך מבצע חורף חם.
בתחילת 2008 מינה את "ועדת שמגר", ועדה ציבורית בראשותו של נשיא בית המשפט העליון לשעבר מאיר שמגר, לקביעת עקרונות לניהול משא ומתן לפדיון שבויים ונעדרים.
זמן קצר לאחר מינויו של ברק, החל סבב לחימה חדש בין ישראל לחמאס ושאר ארגוני הטרור המרכזיים ברצועת עזה.
הלחימה התבטאה בסיכול ממוקד של צה"ל של פעילי חמאס וירי של 42 רקטות לעבר שדרות ואשקלון ותגובת צה"ל בפתיחת מבצע חורף חם, שבסיומה הוחלט על הסכם רגיעה (תהדיאה), בת שישה חודשים, בין ישראל לבין חמאס ברצועת עזה, שהוצאה לפועל בתיווך מצרי.
התהדיאה נשברה ב-5 בנובמבר 2008 במבצע אתגר כפול שבו גדוד הסיור של הצנחנים (שרף) השמיד בית ממולכד ומנהרה שחפר החמאס שלוש מאות מטרים מעבר לגדר הגבול עם רצועת עזה.
המנהרה הייתה אמורה לשמש לפעילות טרור.
בתגובה להשמדת הבית ממולכד והמנהרה החל ירי רקטי מסיבי של חמאס, שעיקרו כיוון למרכזי אוכלוסין אזרחיים.
ירי הרקטות נמשך כל אורך נובמבר והמשיך גם לחודש דצמבר.
בתגובה הורה ברק על סגירת המעברים עד שהירי יפסק.
לנוכח ההסלמה הביטחונית החלו הכנות למבצע עופרת יצוקה, שהחל ב-27 בדצמבר 2008. בשנת 2023 צייץ חיים רמון בטוויטר כי ברק ניסה למנוע את היציאה למבצע, ולאחר שהחל המבצע פעל להפסיקו.
מטרת המבצע הייתה "לפגוע קשה בממשלת חמאס על מנת לגרום למציאות ביטחונית טובה יותר לאורך זמן סביב רצועת עזה, תוך חיזוק ההרתעה וצמצום ירי הרקטות ככל שניתן".
בסופו של דבר הוגדרו שלושה יעדים למבצע: הראשון - ליצור רגיעה ביטחונית שתשרוד לאורך זמן; השני - למנוע את יכולת חמאס להתחמש; והשלישי - להחזיר את החייל החטוף גלעד שליט.
היעד האחרון לא הוגדר חד משמעית ולא הושלם.
המבצע החל בהפצצה אווירית של צה"ל על מטרות אסטרטגיות ברחבי הרצועה, ולמחרת פתיחתו ברק אישר העברת 100 משאיות עמוסות במזון ותרופות כסיוע הומניטרי לתושבי רצועת עזה.
באותו היום אישרה הממשלה את הצהרתו של ברק על מצב מיוחד בעורף ביישובי עוטף עזה, וכן הפעלת משק לשעת חירום.
כמו כן הוחלט לא לחדש את הלימודים באזורי העימות בדרום בתום חופשת החנוכה.
במהלך היום פגעו רקטות ביישובים שונים.
במבצע נעשה אחוז שימוש גבוה בפצצות מונחות והוצאה לפועל גם סדרת סיכולים ממוקדים של מפקדים ובכירים בארגוני הטרור.
ב-3 בינואר, בחסות הפגזה ארטילרית של צה"ל לעבר מטרות טרור, החלה כניסת כוחות קרקע, בדמות חי"ר, הנדסה קרבית ושריון, לתוך רצועת עזה.
במקביל החל גיוס חיילי המילואים - הקבינט המדיני-ביטחוני אישר גיוס של עשרות אלפי חיילי מילואים מהמערך הלוחם והתומך, אף שלמעשה קיבלו פחות מ-10,000 חיילי מילואים צו 8. במהלך המבצע הופנתה ביקורת בינלאומית נגד ישראל, בין היתר על השימוש בפצצות זרחן, ולאחר המבצע פסק השימוש בהם.
חלק ניכר מהלחימה התנהל בשטח מיושב, כשאנשי החמאס פועלים בקרב אזרחים, מנצלים אותם בתור מגן אנושי ומסכנים אותם.
לדברי חיים רמון, במהלך הלחימה היה אפשר לחסל את כל צמרת חמאס, שהתחבאה בבית החולים "שיפא", אולם אהוד ברק מנע זאת.
ב-17 בינואר, סמוך לשעה 23:00, הכריז ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט במסיבת עיתונאים על הפסקת אש חד-צדדית שתכנס לתוקפה החל מהשעה 2:00 בלילה.
עם כניסת הפסקת האש לתוקפה, החל צה"ל לדלל את כוחותיו ברצועת עזה.
ראש הממשלה אולמרט, שר הביטחון ברק והרמטכ"ל אשכנזי הכריזו שיעדי המבצע הושגו, חמאס הוכה קשות ונוצרו תנאים לשינוי מהותי במציאות הביטחונית בדרומה של מדינת ישראל.
אחרוני הכוחות יצאו מהרצועה ב-21 בינואר, לאחר ההשבעה של ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית.
המבצע הסתכם ב-13 הרוגים ישראלים (10 חיילים ו-3 אזרחים), מעל לאלף הרוגים בצד של החמאס, מתוכם לפחות 800 פעילי טרור, ופגיעה משמעותית במערך הצבאי של החמאס.
שלושה ימים טרם מינויו לשר הביטחון העביר ברק את מניותיו בחברת אהוד ברק בע"מ לבנותיו, זאת בניגוד לכללי ניגוד העניינים, ומבקר המדינה מתח עליו ביקורת בשל כך.
לחברה היו הכנסות של מיליוני ש"ח לאחר מינויו לשר, אך ברק טען כי מדובר בכספים על שירותים שנתן קודם מינויו.
ב-2008 נחשף כי רעייתו של ברק, נילי פריאל, הקימה חברה בשם "טאורוס" שנועדה לתווך בין לקוחותיה לגורמים משפיעים בישראל, עבור השירות דרשה החברה שכר בסיס של 30 אלף דולר לשנה, וחלוקה ברווחים כתוצאה מעסקאות שיופקו.
טיוטות חוזים של החברה שנחשפו ב"ידיעות אחרונות" כללו שמות של שניים מתורמיו של אהוד ברק בבחירות להם הוצעו שירותי החברה.
בעקבות החשיפה החברה נסגרה והושבו הכספים ששולמו ללקוחות לאחר דרישת מבקר המדינה.
העיתונאי בן כספית חשף כי בין עסקיו של אחד התורמים, ריצ'רד גרסון, שתרם לברק 30 אלף ש"ח, הייתה גם חברת אורסקום המצרית, לה ניסה ברק לסייע לרכוש בעלות בחברת פרטנר בעודו באזרחות.
מבקר המדינה מתח ביקורת אף על פרשה זו, אך קבע שנוכח סגירת החברה והחזרת הכספים אין צורך לעסוק בפרשה.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה שנערכו בפברואר 2009, נחלה מפלגת העבודה בראשות ברק תבוסה בקלפי: מ־19 מנדטים ירדה ל־13 מנדטים, ובפעם הראשונה הייתה למפלגה הרביעית בגודלה בכנסת (אחרי קדימה, הליכוד וישראל ביתנו).
ברק הצהיר כי גזר דינו של הבוחר קבע שעל מפלגת העבודה להישאר באופוזיציה, אך החל להיפגש עם המיועד לראשות הממשלה, בנימין נתניהו, הגיע עמו להסכמות על הצטרפות של מפלגת העבודה לממשלתו, והתמנה לשר הביטחון בממשלת ישראל השלושים ושתיים.
בשנת 2009 פרסם מבקר המדינה, מיכאל לינדנשטראוס, דו"ח שהצביע על כשלים ארגוניים חמורים במשלחת מערכת הביטחון לסלון האווירי בפריז ביוני אותה שנה.
המשלחת נדרשה לשלם הוצאות גבוהות, ובכלל זה סוויטה שבה השתכן שר הביטחון, אהוד ברק, במלון אינטרקונטיננטל בעלות של 2,500 אירו ללילה.
בין ברק לרמטכ"ל גבי אשכנזי שררה מערכת יחסים עכורה, שלימים תיאר אותה המבקר לינדנשטראוס כ"אווירת מלחמה".
בתחילת אפריל 2010 הודיע ברק כי לא יאריך את כהונתו של אשכנזי בשנה נוספת.
מערכת יחסים עכורה זו הגיעה לשיא כאשר לאחר פרישת אשכנזי האשים אותו ברק בלקיחת שוחד, בסיוע במתן שוחד ובעבירות נוספות.
ב־6 בינואר 2013 פרסם מבקר המדינה, יוסף שפירא, את הדו"ח הסופי שלו בפרשת "מסמך הרפז", ובו ביקורת על התנהלותם של גבי אשכנזי וברק.
ב־5 בספטמבר 2010 המליץ ברק למנות את יואב גלנט לרמטכ"ל והממשלה אישרה את המלצתו, אך בעקבות עתירה לבג"ץ נגד המינוי, נאלץ ברק לבטל את המינוי, ולמנות את בני גנץ לתפקיד.
ב־17 בינואר 2011 הביא ברק לפילוג מפלגת העבודה כאשר פרש ממנה עם ארבעה ח"כים נוספים כדי להקים את סיעת "העצמאות".
מפלגת העבודה נותרה עם שמונה חברי כנסת.
סוגיה מרכזית שבה עסק ברק בכהונה זו היא סוגיית תקיפתם של מתקני הגרעין באיראן.
הוא ציין כי: "על הגרעין האיראני מתנהל דיון ציבורי מזה שנים בישראל, ישנם אינסוף ראיונות ודיונים ציבוריים, אנחנו לא מסתירים את מחשבותינו.
עם זאת, יש סוגיות מבצעיות שלא דנים בהן באופן ציבורי, כי אז לא ניתן יהיה לבצע אותן".
לדעת ברק, איראן גרעינית מסוכנת יותר מאשר תקיפה באיראן אך הערכות פרשנים לגבי עמדתו שונות מאוד זו מזו.
בנובמבר 2012 חלה הידרדרות ביטחונית מחודשת בגזרת הדרום, ובעקבותיה הוחלט להוציא לפועל את מבצע עמוד ענן.
ההחלטה על היציאה למבצע התקבלה בישיבה של המטבחון הממשלתי ב-13 בנובמבר.
בעת ההכנות למבצע, כאשר הוחלט כי מהלך הפתיחה של המבצע יכלול בנוסף לפגיעה בתשתיות החמאס גם מהלך של סיכול ממוקד, התעקש הרמטכ"ל כי אחמד ג'עברי יהיה היעד הנבחר, על אף הקושי לאתר את מיקומו.
על מנת להונות את החמאס וכדי לסייע בהשגת יתרון ההפתעה בעת פתיחת המבצע, הועברה לכלי התקשורת דיסאינפורמציה שכללה מסרים מפייסים שנושאם היה תום סבב הלחימה, וכן הצהרות כלליות בלבד של ברק על תגובה עתידית של ישראל.
בבוקר יום פתיחת המבצע יצאו ברק וראש הממשלה נתניהו לסיור ברמת הגולן, מה שנתפס מאוחר יותר כמצג שווא לפיו נושא הגזרה הסורית הוא הנושא המרכזי שעומד בראש סדר היום בישראל, ולא נושא הירי מרצועת עזה.
לאחר תחילת המבצע תיאר ברק את מטרותיו: "חיזוק ההרתעה, פגיעה קשה במערך הרקטות, פגיעה כואבת בחמאס ובארגוני הטרור, צמצום הפגיעה בעורף האזרחי שלנו".
ביום הראשון למבצע החלו הפצצות אוויריות, הסיכול הממוקד בג'עברי צלח, חיל הים השתתף גם כן בהפגזות וברק הודיע בפומבי כי הושמדו רוב רקטות הפג'ר 5. כמו כן, לאחר החיסול הכריז שר הביטחון על מצב מיוחד בעורף בטווח של 40 ק"מ מרצועת עזה.
הממשלה אישרה הכרזה זו לתקופה של חודש.
בעקבות פעולות אלו הגיב החמאס בירי של קסאמים באזור עוטף עזה וגראדים לעבר באר שבע ובהמשך לעבר מרכזי אוכלוסין נוספים בכל דרום הארץ ואף ירושלים וגוש דן.
לקראת ערב היום השני נערך משאל טלפוני בין שרי הממשלה לאישור עקרוני לגיוס 75 אלף חיילים שאושר פה אחד.
בפועל, גויסו במהלך כל המבצע כ־57,000 חיילים.
המבצע נמשך שמונה ימים, במהלכו בוצע בין היתר ניסיון סיכול כושל של מנהיג חמאס, אסמאעיל הנייה.
בהוראת שר הביטחון הוצבה סוללת כיפת ברזל נוספת, חמישית במספר, כחודשיים מוקדם מן הצפוי, להגנת גוש דן.
הסוללה ירטה רקטה ראשונה כשעה בלבד לאחר שהפכה למבצעית.
עם ההחלטה על הפסקת האש ב-21 לחודש, מסיבת עיתונאים התקיימה בירושלים בהשתתפות נתניהו, ברק ושר החוץ ליברמן, שהודיעו על תמיכתם בהסכם להפסקת האש.
הפסקת האש נכנסה לתוקף בשעה 21:00 אך בפועל גם בשעות שלאחר כניסת הפסקת האש לתוקף שוגרו לעבר יישובי הדרום רקטות ופצצות מרגמה, ולמחרת לא התקיימו לימודים ביישובים שבטווח 40 ק"מ מרצועת עזה.
המבצע הסתכם בשישה הרוגים ישראלים, 155 פעילי טרור הרוגים ו-68 אזרחים עזתים הרוגים.
ב־26 בנובמבר 2012 הודיע ברק על פרישתו מהחיים הפוליטיים בשנית ועל כך שלא יתמודד בבחירות לכנסת התשע עשרה.
כעבור שלושה ימים, ב־29 בנובמבר, ביקר ברק בפנטגון.
במהלך הביקור העניק לו מזכיר ההגנה לאון פנטה את מדליית מחלקת ההגנה לשירות ציבורי מצטיין.
בעקבות פרישתו החליטה סיעת העצמאות לא להתמודד בבחירות לכנסת התשע עשרה שנערכו ב־22 בינואר 2013, וכהונתו של ברק הסתיימה עם השבעת ממשלת ישראל השלושים ושלוש ב־18 במרץ וכניסתו לתפקיד של משה יעלון.
כחודשיים לאחר פרישתו הודיעה נציגות בנק יוליוס בר השווייצרי בישראל, כי שכרה את ברק לתפקיד יועץ מיוחד.
בינואר 2014 מונה כדירקטור בחברת CIFC האמריקאית הנסחרת בנאסד"ק.
בנובמבר 2014 הורה היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, לבדוק טענה של ראש הממשלה לשעבר, אהוד אולמרט, לפיה ברק קיבל שוחד, ונחקרו בעניין אהוד אולמרט ובאופן חריג גם העיתונאי בן כספית.
בינואר 2016 החליט ויינשטיין לגנוז את הבדיקה.
בשנת 2015 מונה ליו"ר חברת קרביין.
בשנת 2016 מונה ליו"ר דירקטוריון חברת ההזנק REPORTY, לאחר שגם השקיע בה.
ב־16 ביוני 2016, ברק נשא נאום בכנס הרצליה 2016 במכון למדיניות אסטרטגית במרכז הבינתחומי הרצליה בו ביקר את ממשלת ישראל השלושים וארבע ואמר: "אם הממשלה לא תתעשת - יש להפילה במחאה עממית".
בשנת 2018 נמנה ברק עם מייסדי חברת ההזנק Toka.
בספטמבר 2018 מונה ליו"ר פעיל של חברת הקנאביס הרפואי קנדוק/אינטרקיור.
ושימש בתפקיד עד פברואר 2025.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים בשנת 2019 הודיע ברק כי בכוונתו להקים מפלגה בשם ישראל דמוקרטית.
יפעת ביטון, יאיר גולן וקובי ריכטר הודיעו על הצטרפותם למהלך.
לקראת מועד סגירת הרשימות לבחירות הצטרף ברק לרשימה משותפת בשם המחנה הדמוקרטי יחד עם מרצ והתנועה הירוקה.
על פי ההסכם הוא הוצב במקום העשירי ברשימה.
הרשימה קיבלה חמישה מנדטים והוא לא נכנס לכנסת.
ביולי 2022 מונה ברק ליו"ר משותף (יחד עם יריב אלרואי) של חברת שחל טלרפואה.
שימש כדירקטור ובעל מניות בחברת הסייבר ההתקפי פאראגון שנמכרה בדצמבר 2024 תמורת 500 מיליון דולר במזומן ועוד 400 מיליון דולר המותנים בעמידה ביעדים.
לברק היו קשרים עסקיים ואישיים הדוקים עם ג'פרי אפשטיין, ואלה נמשכו גם לאחר שאפשטיין הורשע בשידול נערה לזנות, עבירה עליה ריצה 13 חודשים ב"מעצר בתנאי שחרור לעבודה" כחלק מעסקת טיעון.
בשנת 2019 הודיע כי משהתברר שלא מדובר היה במעידה חד פעמית אלא בדפוס, הוא מנתק את קשריו עם אפשטיין.
ברק הגיש תביעות לשון הרע אחדות על פרסומים נגדו.
באפריל 2025 חויב אחד הנתבעים, פעיל הימין אשר תורג'מן, לפרסם התנצלות ולפצות את ברק ב-65 אלף ש"ח.
ביולי 2025 נפסק כי פעיל הליכוד צבי אליה ישלם 120,000 ש"ח לברק בעקבות פוסטים מכפישים שכתב עליו באמצעות פרופילים פיקטיביים ברשתות החברתיות.
ב־1968 קיבל ברק תואר ראשון בפיזיקה ובמתמטיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, וב־1978 קיבל תואר שני בניתוח מערכות מאוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה.
במהלך שירותו הצבאי הכיר את נאוה לבית כהן, מורה לאנגלית.
במרץ 1969 הם התחתנו ונולדו להם שלוש בנות.
ברק התגורר במשך שנים רבות בכוכב יאיר, ולאחר גירושיו עבר להתגורר בתל אביב.
הוא נשוי בשנית, לנילי פריאל.
במאי 2018 יצא בארצות הברית ספרו האוטוביוגרפי באנגלית "My Country, My Life: Fighting for Israel, Searching for Peace" (ארצי, חיי: לחימה למען ישראל, חיפוש אחר שלום).
הספר זכה ב בקטגוריית אוטוביוגרפיות לשנת 2018.
במרץ 1998 אמר בריאיון לעיתונאי גדעון לוי: "אני משער שאם הייתי (פלסטיני) בגיל המתאים, בשלב מסוים הייתי נכנס לאחד מארגוני הטרור".
עם זאת, הוא הוסיף שלדעתו "פעולות ארגוני הטרור הפלסטיני, הפוגעות בנשים וילדים הן חמורות, נבזיות ושפלות".