tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגמר אוגאווה פגש את דויד קקאליישווילי מברית המועצות שהצליח להטיל אותו פעמיים, קיבל שני ניקודי וואזארי שהשתוו לאיפון וניצח.
באליפות העולם 1993 שנערכה בהמילטון, התחרה אוגאווה בקטגוריית המשקל הפתוח וזכה במדליית ארד.
בקרב הראשון הוא ניצח את ומארוב הקזחי, בשמינית הגמר את יבגני דולינין הבלארוסי, ברבע הגמר ניצח את ארנסטו פרז הספרדי ובחצי הגמר הפסיד לרפאל קובאצקי הפולני.
אוגאווה נשר לקרב על מדליית הארד ובו גבר על אימרה צ'וס ההונגרי.
באותה השנה זכה בשתי מדליות זהב באליפות יפן בקטגוריית המשקל מעל 95 ק"ג ובקטגוריית המשקל הפתוח.
באליפות העולם 1995 שנערכה בצ'יבה, התחרה אוגאווה בקטגוריית המשקל מעל 95 ק"ג וזכה במדליית הארד.
בקרב הראשון גבר על דויד קקאליישווילי, בשמינית הגמר ניצח את הארי ואן ברנוולד הבלגי, ברבע הגמר ניצח את ליו שנגאנג הסיני ובחצי הגמר הפסיד בניקוד יוקו לפרנק מולר הגרמני.
אוגאווה נשר לקרב על מדליית הארד וניצח באיפון את סלים טטארוגלו הטורקי.
באותה השנה הוא התחרה בטורניר "Tournoi de Paris" (כיום גראנד סלאם פריז) וזכה במדליית הארד.
בשנת 1996 אוגאווה השתתף באולימפיאדת אטלנטה, התחרה בקטגוריית המשקל מעל 95 ק"ג וסיים במקום החמישי.
בקרב הראשון גבר על יריב מניקרגואה, בשמינית הגמר גבר על חראלמפוס פאפאיואנו היווני וברבע הגמר ניצח את רפאל קובאצקי הפולני.
בחצי הגמר הפסיד לדויד דוייה הצרפתי ונשר לקרב על הארד שם הפסיד באיפון לפרנק מולר הגרמני כאשר נותרו 2 דקות ו-31 שניות לתום הקרב.
באותה השנה הוא התחרה שוב בטורניר "Tournoi de Paris" וזכה במדליית הזהב כשניצח בגמר את רפאל קובאצקי הפולני.
בין השנים 1997–2001 אוגאווה התחרה בתחרות ההיאבקות "New Japan Pro-Wrestling" .
אוגאווה מנהל בית ספר לג'ודו בעיר צ'יגאסאקי שבמחוז קנאגאווה שביפן, שם הוא מאמן ילדים בריאים וילדים עם מוגבלויות.
נֵאוֹוֵנָאטוֹר (שם מדעי: Neovenator; פירוש השם: "צייד חדש") הוא סוג של דינוזאור תרופוד גדול טורף מקבוצת הקרנוזאורים שהיה קרוב לאלוזאוריים.
הוא חי בקרטיקון התחתון לפני 125 מיליון שנה.
המאובנים התגלו על האי וייט שבבריטניה והוא נחשב לתרופוד הגדול הידוע ביותר מהקרטיקון התחתון באירופה.
אורכו הגיע ל-6–7 מטר והוא שקל 1–2 טונות.
ליצור היה ראש הדומה לראש אלוזאורוס, אך היה בעל כמה תכונות אחרות כמו חלל נחיריים קטן יותר וללא "קרניים" מעל העיניים.
הוא היה הולך על שתיים בעל זרועות קטנות, ובהם 3 טפרים וגוף מגושם.
היצור היה טורף-על בתקופתו, וכנראה צד ממארב טרף של דינוזאורים מתקופתו כמו האיגואנודון, הפולקנתוס והבריוניקס, ואולי צד גם דגים ויצורי ים דומים.
נאוול איגנסיו גוסמאן פלומקה (בספרדית: Nahuel Ignacio Guzmán Palomeque; נולד ב-10 בפברואר 1986 ברוסאריו שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי שמשחק בעמדת השוער בטיגרס המקסיקנית ובנבחרת ארגנטינה.
גוסמאן התאמן בנעוריו בקבוצת ניואל'ס אולד בויס מארגנטינה.
ב-8 באוקטובר 2006 רשם את הופעת הבכורה שלו במדי ניואל'ס אולד בויס מול בלגראנו במסגרת ליגת העל הארגנטינאית; הקבוצה הפסידה 1-0 משער של פרנקו פפינו.
במשך עונת 2006/07 נשאר גוסמאן על הספסל.
ב-1 ביולי 2007 הושאל לקבוצת אינדפנדיינטה ריבדביה מהליגות הנמוכות בארגנטינה.
גוסמאן שיחק באינדפנדיינטה ריבדביה במשך שנתיים והשתתף בשלושים משחקים במסגרת הליגה.
בעונת 2009/2010 חזר לניואל'ס אולד בויס, והמשיך לשמש שוער משנה של הקבוצה.
הוא רשם הופעה אחת במחזור האחרון של הליגה מול סן לורנסו, המשחק הסתיים בהפסד 2-1 לטובת סן לורנסו, שסיימה במקום ה-15 בליגה.
ב-15 בנובמבר 2010 קיבל כרטיס אדום בדקה ה-90 למשחק מול ראסינג קלוב, בעודו יושב על הספסל, והושעה לשני משחקים.
גם בעונת 2011/2012 לא רשם הופעה אחת במדי הקבוצה.
בעונת 2012/13 הוא הפך לשוער המועדף בקבוצה ורשם 44 הופעות בכל המסגרות.
הוא אף שיחק בגביע הליברטדוס והגיע עם הקבוצה עד לשלב חצי הגמר.
ב-30 במאי 2013 שיחק במשחק הגומלין מול בוקה ג'וניורס בשלב רבע הגמר.
המשחק הגיע לשלב בעיטות העונשין שיכריע מי תעפיל לשלב חצי הגמר, והסתיים ב-10-9 בבעיטות עונשין לטובת ניואל'ס אולד בויס.
גוסמאן בעט את הבעיטה שהעלתה את הקבוצה לחצי הגמר.
בעונת 2013/2014 הפך רשמית לשוער הפותח בקבוצה והשתתף בכל המשחקים בעונה.
ב-4 ביולי 2014 חתם בקבוצת טיגרס ממקסיקו.
גוסמאן זכה עם הקבוצה בליגת העל המקסיקנית.
בעונת 2014/2015 העפיל גוסמאן עם הקבוצה לשלב הגמר של גביע הליברטדוס מול ריבר פלייט, גוסמאן הצליח לשמור במשחק הגמר הראשון על שער נקי, אבל במשחק השני של הגמר ספג שלושה שערים וריבר פלייט זכתה בגביע.
בעונת 2015/2016 המשיך להפגין יכולת טובה וזכה עם הקבוצה שוב בליגת העל המקסיקנית.
בעונת 2016/2017 העפיל שוב פעם עם קבוצתו לשלב הגמר של גביע הליברטדוס נגד פצ'וקה המקסיקנית.
בתום שני משחקים הפסידה קבוצתו של גוסמאן.
הוא המשיך להפגין יכולת מרשימה ואף זכה עם הקבוצה באליפות שלישית ברצף בליגת העל המקסיקנית.
ב-21 בפברואר 2018 רשם לראשונה הופעת בכורה במדי הקבוצה עם סמל הקפטן בליגת האלופות של CONCACAF מול הרדיאנו, המשחק הסתיים בתוצאה של 2-2. הקבוצה הודחה משלב רבע הגמר של הטורניר מול טורונטו.
גוסמאן שיחק בנבחרות הצעירות של ארגנטינה בעיקר במשחקי הידידות.
ב-13 באוקטובר 2014 זומן גוסמאן לראשונה לנבחרת ארגנטינה על ידי חרארדו מרטינו.
ב-14 באוקטובר 2014 רשם את הופעת הבכורה של בנבחרת מול נבחרת הונג קונג, המשחק הסתיים בתוצאה 7-0 לטובת ארגנטינה.
ב-18 בנובמבר 2014 זכה לשחק עם נבחרתו באולד טראפורד כחלק ממשחק ידידות מול נבחרת פורטוגל שהסתיים בהפסד ל-1-0 לטובת פורטוגל.
לשמחתו של גוסמאן הוא סומן על ידי מאמן נבחרת ארגנטינה חורחה סמפאולי לסגל לקראת מונדיאל 2018.
לאחר הזימון התגלה שהשוער שהיה צפוי לפתוח במשחקי המונדיאל, סרחיו רומרו, נפצע וסומן על ידי התקשורת שהוא זה שיחליף אותו.
נאוטרוגלה (שם מדעי: Neotrogla) הוא סוג של כני עצים הידוע בזכות היפוך תפקידי הזכר והנקבה בזמן ההפריה, בו הנקבה מחדירה איבר דמוי פין לזכר ולא להפך כפי שקורה בדר"כ.
הנאוטרוגלה חיים במערות יבשות, אנדמיים לברזיל וניזונים בעיקר מגואנו של עטלפים.
נכון ל-2014 ידועים המינים הבאים:
נאוונאטוריים (שם מדעי: Neovenatoridae) היא משפחה של דינוזאורים טורפים מקבוצת התרופודים ועל-משפחת האלוזאורים, אשר חיו בקרטיקון התחתון ובתחילת הקרטיקון העליון לפני 92–130 מיליון שנה.
בצורתם הם דומים לאלוזאוריים מחד ולקרכרודונטוזאוריים מצד שני וייתכן שהייתה משפחת מעבר לשתי המשפחות.
מיני המשפחה היו טורפים בעלי עצמות שת רחבות, כתפיים וגפיים קצרות ולסתות בעלות שורות שיניים מחודדות.
הסוג העיקרי במשפחה הוא הנאוונאטור שחי בבריטניה לפני 125 מיליון שנה.
סוגים נוספים נתונים במחלוקת ומשויכים לעיתים למשפחות אחרות כמו לקרכרודונטוזאוריים, מגלוזאוריים, מטריאכאנטוזאוריים או נואזאוריים.
משפחת המגרפטוריים שויכה לקבוצה בעבר אך כיום היא מהווה קבוצה נפרדת.
נאויאסיס דאוגלישקיס (בליטאית: Naujasis Daugėliškis; בפולנית: Daugieliszki Nowe, דאוגיילישקי נובה; ביידיש: דוגאלישוק) היא עיירה קטנה במחוז משנה איגנלינה במחוז אוטנה שבמזרח ליטא.
היא נמצאת על גדות אגם וירקשטה , במרחק 24 ק"מ מהעיר שווינציאן ו-98 ק"מ מווילנה.
בעיירה מתגוררים 275 תושבים (נכון ל-2011).
מקור השם דאוגלישקיס הוא בדוכס הליטאי דאוגירוטיס שחי עד תחילת המאה ה-13.
האזכור הראשון לכפר הוא מסוף המאה ה-18, עת בעלי הקרקעות בדאוגלישקיס החליטו כי האדמות והקרקעות אינן מספיקות על מנת שיוכלו לפתח את התעשייה החקלאית ואת המשק ולכן, הם החליטו להתיישב מחדש כשלושה ק"מ מן העיירה הנוכחית, ליד ערוץ נחל.
המיקום ליד הנחל סיפק להם את האפשרות להשתמש בכוח המים על מנת לסובב את טחנות הקמח, ובכך להפיק יותר קמח.
בזכות המים הם יכלו להאיץ את התעשייה החקלאית בעיירה ולחסוך זמן לשם מטרות מסחריות אחרות.
ביישוב התיישבו בעיקר עובדים של אחוזה באזור.
לאחר מעברם של בעלי הקרקעות מן השטח הישן אל השטח החדש השתנו שמות העיירות.
שם היישוב המקורי שונה מדאוגלישקיס לסנסיס דאוגלישקיס (דאוגלישקיס הישנה), ולשטח החדש שבו הם התיישבו קראו נאויאסיס דאוגלישקיס (דאוגלישקיס החדשה).
היהודים הראשונים התיישבו בעיירה בסוף המאה ה-18. הם עסקו בשלל עבודות: מסחר זעיר בעורות ובזיפי חזיר למברשות, מלאכה לסוגיה, ייצור ומכירת בירה.
יהודי בעל מכונה לסריקת צמר עסק בסריקת צמר לכבשים שהביאו אליו האיכרים.
היהודים לא התחרו בתושבים המקומיים ואלו (הלא-יהודים) אף קיבלו אותם בברכה כיוון שהם תרמו לפיתוח הכלכלה המקומית.
היהודים התגוררו בסמוך לבית המדרש ובחצרות בתיהם גידלו תפוחי אדמה ושאר ירקות.
ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בדאוגלישקיס (הרוב המוחלט בנאויאסיס דאוגלישקיס ומיעוט מצומצם בסנסיס דאוגלישקיס) כ-170 יהודים שהיו כמחצית מכלל התושבים.
עם פרוץ המלחמה בספטמבר 1939, התחוללו בעיירה מהומות ופרעות ביהודים.
התושבים המקומיים פרצו לבתים, וחנויות של יהודים ובזזו את סחורותיהם ואת רכושם.
הצעירים היהודים, שהחלו בהתארגנות להגנה עצמית, הצליחו להרוג מעטים מבין הפורעים שניסו להצית בתים.
ב-17 בספטמבר 1939, נכנס הצבא האדום לתוך דאוגלישקיס והמהומות פסקו באופן מיידי.
בתקופת השלטון הסובייטי ניתנו שלל משרות עבודה לכל התושבים היהודים וגם כן תפקידים מנהלתיים.
ב-22 ביוני 1941, עם פלישת הנאצים לברית המועצות במבצע ברברוסה, נסוג הצבא הסובייטי מהעיירה ואיתו כמה תושבים יהודיים.
צעירים יהודיים מהעיירה שהצליחו לברוח לברית המועצות התגייסו לצבא הסובייטי או לחמו בשורות הפרטיזנים.
באותה תקופה קבוצה של לוחמי מחתרת ליטאים הוציאו להורג בסביבות 16 יהודים שנחשדו כסובייטים.
בסוף יוני 1941, נכבשה העיירה על ידי הצבא הגרמני.
הצבא הגרמני מינה ראש עיר ליטאי בשם קז'מייז' זיבר.
הצבא הגרמני הוציא להורג יהודים שניסו להימלט.
היהודים שנשארו בעיירה הועברו לגטו.
ב-27 בספטמבר 1941 גורשו כל יושבי הגטו אל מחנה המעבר פוליגון, שהיה קודם לכן בסיס צבאי, ביחד עם יהודים רבים מעוד גטאות בסביבה.
ב-7 באוקטובר 1941 ובימים שלאחר מכן, הוצאו להורג כל יושבי המחנה, וביניהם תושבי העיירה שנקברו בקבר אחים בסמוך למחנה.
בשנת 1889 נפתח בית ספר רוסי בעיירה, ששימש לכל העיירות מסביבי.
מורה אחד לימד את כל תלמידי בית הספר.
עדיין היה רק מורה אחד בשביל כל תלמידי בית הספר.
בסביבת העיירה, היו שני בתי עלמין מרכזיים: בית העלמין היהודי, שבו נקברו יהודי העיירה, ובית העלמין הנוצרי "ואשיאוליאלי".
בית העלמין "ואשיאוליאלי" הנוצרי של העיירה שוכן ק"מ אחד ממזרח העיירה, על כביש 112 לאיגנלינה-דידזיאל.
בית העלמין היהודי, נהרס והושחת על ידי תושבים ליטאים מקומיים אשר שיתפו פעולה עם הכוחות הנאצים הפולשים בשנת 1941. לאחר מלחמת העולם הראשונה נבנה בית העלמין באזור השיפוט של מחוז משנה שווינציאן, אך בשנת 1995 הועבר בית העלמין לאזור השיפוט של מחוז משנה איגנלינה.
רבי אליהו גורדון - היגר לארצות הברית
רבי אברהם ליב כץ - לימים דיין בלודז'
רבי ליבר ראוויץ' - כיהן בדאוגלישקי בשנים 1911–1914, ואף הוא היגר לארצות הברית עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה
רבי שניאור זלמן קריס - כיהן בעיירה בשנות השלושים המאוחרות של המאה ה-20
לאון אוחינסקי - רבי יהודי, מלומד והיסטוריון.
סטניסלבאס פילטר - גאוגרף והיסטוריון פולני.
רומאלדאס מלינאוסקאס - איש המחלקה לפדגוגיה ופסיכולוגיה, חבר באגודת הפסיכולוגיה הספורטית הליטאית, משתתף בקונגרסים בינלאומיים לפסיכולוגיה.
אנדריוס רודאמינה - המיסיונר הליטאי הראשון, המכריז על מדע המשיח בסין.
הירש אושפאל - צעיר יהודי שהצליח לברוח מהגרמנים והתגייס לצבא הסובייטי.
אושפאל עצר לבדו, עם מקלע, כוח של גרמנים וזכה בעיטור "גיבור ברית המועצות".
אברהם אביאל - ניצול השואה, סופר ומתעד קורותיו בשואה.
במשפט אייכמן בשנת 1961, הופיע כעד מטעם התביעה.
בעבר העיירה הייתה מקום שבו בני אצולה היו מקיימים אירועי ספורט כגון ציד ומרדף אחר בעלי חיים כאשר הם רכובים על סוסים, או מגיעים אליו על מנת לנפוש במקום רגוע, שקט ופסטורלי.
בשנות האלפיים, העיירה היא אזור אשר מגיעים אליו אנשים אשר מטרתם להתנתק מהטכנולוגיה ומההתפתחות המודרנית ולנפוש במקום שקט ופסטורלי מרוחק מהעיר.
תושבי העיירה מציעים הרבה בקתות לנופשים במקומות מאוד מרהיבים ומרוחקים, במטרה ליצור את ההרגשה של ההתרחקות משאר העולם.
ליד העיירה יש אגם אחד הנמצא שלושה ק"מ מן העיירה ובנוסף העיירה מוקפת בשטחים חקלאיים, יערות, והרים ואדמות לא מעובדות.
נאוזאורופודה (שם מדעי: Neosauropoda; מילולית: "זאורופודים חדשים") הוא ענף של דינוזאורים גדולים מקבוצת הזאורופודים, הכולל מינים רבים של זאורופודים, ולמעשה את המינים הגדולים ביותר מבין הדינוזאורים.
הקבוצה החלה להתפתח ביורה התחתון שלפני 174 מיליון שנה מזמננו, כשהראשון מביניהם היה הלינגוולונג (Lingwulong) מסין, והם נכחדו עם הכחדת הקרטיקון הגדולה לפני 66 מיליון שנה.
הקבוצה הוגדרה ב-1986 בידי החוקר הארגנטינאי חוסה בונפרטה , על סמך מאפייני השלד המשותפים בין דינוזאורים דומים לדיפלודוקוס לדינוזאורים דומים לברכיוזאורוס או סלטזאורוס.
למיני הקבוצה היה צוואר ארוך מאוד, חוליות רחבות ומוגבהות וגפיים כבדים בתחתית גופם.
משקלם הרב הגביל את מהירותם, את יכולתם להזדקף וגם את האזורים בהם קיננו ואכלו, אך הוא עזר להם לעכל ביעילות מזון קשה, להגיע לצמרות עצים ולהתגונן מטורפים.
דינוזאורים אלה התגלו בממצאי מאובנים לאורך העולם, הוכחה להצלחתם היחסית במשך המזוזואיקון.
הכבדים ביותר מביניהם הם הטיטאנוזאורים הגדולים כמו הארגנטינוזאורוס והפטגוטיטאן שהגיעו למשקל של 100 טון ולאורך של 36 מטרים לרבות הזנב.
גם מינים מקבוצות אחרות לרבות הברכיוזאוריים והדיפלודוקיים היו גדולים כמותם, אך היו מספר דינוזאורים קטנים בהרבה כמו המגיארוזאורוס, שהגיע למשקל 1.1 טון והיה קטן מחלק מהפרוזאורופודים, ככל הנראה מגמדיות איים.
סוג ללא מקור בותריוספונדילוס (Bothriospondylus) - מוטל בספק
סוג אולטראזאורוס (Ultrasaurus) - מוטל בספק
נאוול אסקיאל גז'ארדו (בספרדית: Nahuel Ezequiel Gallardo; נולד ב-9 במאי 1998 בבואנוס איירס שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת אתלטיקו קולון מליגת העל הארגנטינאית, בהשאלה מריבר פלייט.
גז'ארדו גדל במחלקת הנוער של ריבר פלייט מליגת העל הארגנטינאית.
ב-29 באוקטובר 2017 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 4-0 לטאז'רס במסגרת עונת בליגה.
בין השנים 2020–2021 הושאל גז'ארדו לדפנסה וחוסטיסיה מליגת העל הארגנטינאית.
ב-1 בנובמבר 2020 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-0 לאתלטיקו קולון במסגרת עונת בליגה.
ב-22 באפריל 2021 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בגביע ליברטדורס, בניצחון 3-0 על אוניברסיטריו דה דפורטס במסגרת עונת 2021. הוא ערך 11 הופעות ליגה במדי המועדון בתקופת ההשאלה, וחמש הופעות בגביע ליברטדורס.
ב-15 ביולי 2021 הושאל לאתלטיקו קולון מליגת העל הארגנטינאית.
ב-18 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על ריבר פלייט במסגרת עונת בליגה.
גז'ארדו הוא בנו של כדורגלן העבר ומאמן הכדורגל מרסלו גז'ארדו.
נאוול מולינה לוצ'רו (בספרדית: Nahuel Molina Lucero; נולד ב-6 באפריל 1998) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת המגן הימני באתלטיקו מדריד ובנבחרת ארגנטינה.
מולינה גדל במחלקת הנוער של בוקה ג'וניורס.
ב-18 בפברואר 2016 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון במשחק הליגה נגד סן מרטין דה סן חואן.
בינואר 2018, הושאל לדפנסה וחוסטיסיה עד לסיום העונה.
בעונה שלאחר מכן הוא הושאל לרוסאריו סנטראל.
ב-15 בספטמבר 2020 חתם באודינזה מהסרייה א' בהעברה חופשית עד 2025. ב-3 בנובמבר הוא ערך את הופעת הבכורה בהפסד 0–1 לרומא.
ב-25 באפריל 2021 הוא כבש שער בכורה בניצחון 2–4 על בנוונטו.
ב-28 ביולי 2022 חתם באתלטיקו מדריד תמורת 20 מיליון אירו.
ב-15 באוגוסט ערך הופעת בכורה, בניצחון 0–3 על חטאפה.
מולינה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארגנטינה ב-3 ביוני 2021 במשחק מוקדמות מונדיאל 2022 נגד צ'ילה.
נאוטילוס היא סדרת טלוויזיה בריטית מסוגת דרמת הרפתקאות, שנכתבה על ידי ג'יימס דורמר עבור שירות הסטרימינג דיסני+.
הסדרה מבוססת על ספרו של ז'ול ורן, "20,000 מיל מתחת למים".
באוגוסט 2021, פורסם שדיסני+ הזמינה, סדרת טלוויזיה בת עשרה פרקים, אודות קפטן נמו והצוללת בפיקודו, נאוטילוס.
ג'יימס דורמר הוא תסריטאי הסדרה, ומשמש גם כמפיק בפועל עם חאבייר מרצ'נד, אנאנד טאקר וג'והנה דוורו.
מייקל מתיוס הצטרף כבמאי בנובמבר 2021. קמרון ולש הצטרף כמפיק הסדרה וכריס לאוול הצטרף כמפיק בפועל בפברואר 2022.
בנובמבר 2021 לוהק שזאד לטיף לתפקיד קפטן נמו.
בפברואר 2022, לוהקו ג'ורג'יה פלאד, תיירי פרמונט, פאצ'רו מזמבה, ארלו גרין, טיירון נגטאאי, לינג קופר טאנג, אנדרו שו, אשאן קומאר, צ'אם אהלפולה, סלין מנוויל, קיידן פרייס ודמיאן גארווי.
מוקי זוביס, בנדיקט הארדי, ג'ייקוב קולינס-לוי ולוק ארנולד לוהקו באותו חודש.
הצילומים החלו באמצע פברואר 2022 באולפני "Village Roadshow" בגולד קוסט, קווינסלנד.
הצילומים אמורים להתסיים בינואר 2023. הצילומים היו אמורים להתחיל בדצמבר 2021.
פטריסיו נאוון פרס (בספרדית: Patricio Nehuén Pérez; נולד ב-24 ביוני 2000 בהרלינגהאם שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הבלם בפורטו מליגת העל הפורטוגלית ובנבחרת ארגנטינה.
פרס גדל במחלקת הנוער של ארחנטינוס ג'וניורס.
ב-3 ביולי 2018 חתם באתלטיקו מדריד מלה ליגה.
בין השנים 2018–2022 הושאל פרס לארחנטינוס ג'וניורס מליגת העל הארגנטינאית, לפמליקאו מליגת העל הפורטוגלית, לגרנדה מלה ליגה ולאודינזה מהסרייה א'.
ב-29 ביולי 2022 חתם פרס על חוזה קבוע לחמש עונות באודינזה מהסרייה א'.
ב-30 באוגוסט 2024 הושאל פרס לפורטו מליגת העל הפורטוגלית לעונה אחת עם אופציית רכישה.
ב-6 במאי 2025 מומשה אופציית הרכישה ופרס הפך לשחקן של פורטו.
פרס היה חלק מסגל הנבחרת האולימפית של ארגנטינה לטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו בשנת 2021.
ב-23 בספטמבר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארגנטינה, בניצחון 3-0 על נבחרת הונדורס במשחק ידידות.
פלטפורמה זו משתמשת בטכנולוגיית סופראנטיגן ממוקד גידול (Tumor Targeted Superantigen, TTS) כדי להפעיל תגובה חיסונית חזקה נגד תאי סרטן על ידי קישור רכיבים חיידקיים לפני השטח של הגידול, מה שמשפר את זיהוי הגידול על ידי מערכת החיסון.
נאוטקס החלה את דרכה ב-2014, וב-2016 רכשה רישיון ל-NAP מחברת אקטיב ביוטק AB, חברה נוספת בתחום האימונותרפיה.
ב-2019, החברה השלימה סבב גיוס הון מסדרה C בהיקף של 45 מיליון דולר, שהביא את סך המימון הכולל שלה ליותר מ-60 מיליון דולר.
בשנת 2022, נאוטקס הרחיבה את יכולותיה עם רכישת חברת InterX האמריקאית, חברת גילוי תרופות המשתמשת בכלים מתקדמים של חישוב ביומולקולרי, כולל טכנולוגיות מבוססות על עבודתם של זוכי פרס נובל כמו מיכאל לויט.
רכישה זו הוסיפה זרוע גילוי תרופות מבוססת מחשב (CADD) לפעילותיה הקליניות והקדם-קליניות.
החברה עוסקת בפיתוח התרופה נאפטומומאב אסטאפנטוקס (NAP), כחלק מגישה אימונו-אונקולוגית שמטרתה לסייע למערכת החיסון לזהות ולהשמיד תאים סרטניים.
אחד הניסויים הקליניים המרכזיים שמובילה החברה נמצא בשלב 1b ומתקיים בשיתוף עם חברת התרופות אסטרהזניקה.
ניסוי זה בוחן את השפעת השילוב של NAP עם התרופה דורוולומאב, המעוררת את פעילות מערכת החיסון נגד תאים סרטניים.
מטרת המחקר היא להעריך את בטיחות השימוש בשתי התרופות יחד ואת השפעתן על התגובה החיסונית של המטופלים.
הטכנולוגיה שפותחה בחברה מבוססת על חלבון המאפשר למערכת החיסון לזהות טוב יותר את הגידול הסרטני ולתקוף אותו.
גישה זו נועדה לתת מענה למצבים שבהם טיפולים חיסוניים קיימים אינם פועלים ביעילות נגד סוגים מסוימים של סרטן מתקדם.
בשלב הראשון של הניסוי נבדקו מינוני התרופה, והשלב הזה הושלם מבחינת גיוס המשתתפים.
החברה ממשיכה לחקור את יעילות השילוב הטיפולי במטרה להרחיב את אפשרויות הטיפול הקיימות עבור חולי סרטן.
פאקונדו נאוול טנאליה (בספרדית: Facundo Nahuel Tenaglia; נולד ב-21 בפברואר 1996) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדות המגן הימני והבלם בדפורטיבו אלאבס מהלה ליגה.
בשנת 2014, הצטרף טנאליה למחלקת הנוער של אתלטיקו אטלנטה.
שנתיים לאחר מכן, באוקטובר 2016, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים במשחק נגד סן טלמו.
ב-23 באוגוסט 2017, חתם טנאליה בטאז'רס.
טנאליה ערך את הופעת הבכורה שלו בטאז'רס ב-10 בדצמבר 2017, בניצחון 2–0 בחוץ על קולון במסגרת ליגת העל הארגנטינאית.
הוא כבש את שערו הראשון בקבוצה ב-29 בספטמבר 2019, בהפסד חוץ 3–2 לאינדפנדיינטה.
ב-12 בינואר 2022, הושאל טנאליה לאלאבס ל-18 חודשים.
ב-20 באוגוסט 2023, לאחר שסייע לקבוצה בחזרתה לליגה הבכירה, הוא חתם בה על חוזה קבוע לארבע שנים.
נוואף מוחמד סאלם אל-חאזמי היה טרוריסט סעודי שהיה אחד מחוטפי טיסה 77 של אמריקן איירליינס, שהתנגשה בבניין הפנטגון.
נוואף אל-חאזמי נולד במכה שבערב הסעודית, ב-9 באוגוסט 1976. אל-חאזמי וחבר ותיק, חאלד אל-מיח'דאר, עזבו את בתיהם בסעודיה ב-1995 כדי להילחם למען המוסלמים במלחמת בוסניה מאוחר יותר נסע אל-חאזמי לאפגניסטן כדי להילחם עם הטליבאן נגד הברית הצפונית של אפגניסטן.
הוא חזר לסעודיה בתחילת 1999.
אל-חאזמי ואל-מיח'דאר, שכבר היו שותפים ותיקים לאל-קאעידה עם ניסיון רב בלחימה, נבחרו על ידי אוסאמה בן לאדן למזימת טרור שאפתנית להטיס מטוסים מסחריים למטרות ייעודיות בארצות הברית.
אל-חאזמי ואל-מיח'דאר קיבלו שניהם ויזות תייר לארצות הברית בחודש אפריל 1999. אל-חאזמי התאמן במחנה אימונים של אל-קאעידה בסתיו 1999 ונסע למלזיה לפסגת אל-קאעידה בשנת 2000.
אל-חאזמי הגיע ללוס אנג'לס, מבנגקוק, ב-15 בינואר 2000, יחד עם אל-מיח'דאר.
השניים התיישבו בסן דייגו, ושהו בדירות פארקווד עד מאי 2000. בזמן שהותם בסן דייגו, הם הלכו למסגד, בהנהגת אנוואר אל-עוולקי.
השניים לקחו שיעורי טיסה בסן דייגו, אך בשל כישורי האנגלית הירודים שלהם הם לא הצליחו במהלך שיעורי הטיסה שלהם ומדריך הטיסה שלהם התייחס אליהם כחשודים.
אל-מיח'דאר עזב את אל-חאזמי בקליפורניה לתימן ביוני 2000. אל-חאזמי נשאר בקליפורניה עד שנפגש עם האני חנג'ור בדצמבר 2000, ושניהם נסעו לאריזונה.
מאוחר יותר הם עברו לווירג'יניה, באפריל 2001, שם החלו שאר החוטפים להצטרף אליהם.
אל-חאזמי נפגש לעיתים קרובות עם מוחמד עטא, מנהיג הפיגועים, במהלך קיץ 2001.
ב-10 בספטמבר יום לפני הפיגועים, אל-חאזמי, אל-מיח'דאר וחנג'ור עשו צ'ק-אין במלון בהרנדון, וירג'יניה.
בבוקר 11 בספטמבר 2001 אל-חזמי עלה עם אחיו על טיסה 77 של אמריקן איירליינס מנמל התעופה הבין-לאומי לוגן בבוסטון.
אל-חזמי התאבד יחד עם עוד 18 טרוריסטים באותו היום.
נאום גטיסברג הוא הנאום המפורסם ביותר של נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן, ואחד הנאומים המפורסמים ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
הוא נישא בהקדשה של בית הקברות הלאומי לחיילים בגטיסברג, פנסילבניה, ב-19 בנובמבר 1863, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, ארבעה וחצי חודשים אחרי קרב גטיסברג, מן הקרבות המכריעים של מלחמה זו.
נאומו של לינקולן, שהיה באותו טקס משני לדברים אחרים, נחשב בסופו של דבר לאחד הנאומים הגדולים בהיסטוריה האמריקנית.
בפחות מ-300 מילים, שנישאו במשך שתיים עד שלוש דקות, פרש לינקולן את עקרונות השוויון האנושי, שעוגנו אף בהכרזת העצמאות של ארצות הברית.
הוא הגדיר את מלחמת האזרחים כ"לידה חדשה של חירות", שתביא שוויון אמיתי לכל אזרחי ארצות הברית, במאבק מתמשך, שאינו רק למען האיחוד, אלא גם מאבק הבוחן את יכולתה של כל אומה "שהוגה בחירות, ומוקדשת לטענה שכל בני האדם נבראו שווים" להתקיים לאורך זמן.
במילים שפתחו את הנאום, "לפני ארבע שנות עשרים ועוד שבע שנים" (כלומר, לפני שמונים ושבע שנים) התייחס לינקולן לאירועי המהפכה האמריקנית.
הוא תיאר את הטקס בגטיסברג כהזדמנות לא רק להקדיש את אדמות בית הקברות, אלא גם להקדיש את החיים למאבק, המיועד להבטיח כי "שלטון על העם, בידי העם, למען העם, לא יאבד מן הארץ".
למרות מקומו הבולט של הנאום בהיסטוריה ובתרבות של ארצות הברית, הנוסח המדויק של הנאום שנוי במחלוקת.
חמשת כתבי היד הידועים של הנאום שונים זה מזה במספר פרטים ושונים גם מההדפסות המחודשות בנות זמננו של הנאום על ידי העיתונים.
אף שנאום זה נחשב כיום לאחד מהנאומים המפורסמים והגדולים שנישאו אי פעם, לינקולן עצמו לא היה בטוח כלל באותו רגע שנאומו היה מוצלח, ואחד העיתונים אף כינה אותו למחרת: "מטופש, שטחי ונדוש".
מאידך, אדוארד אברט, פוליטיקאי אמריקני שנחשב לגדול הנואמים של אותה תקופה והקדים את נאום לינקולן בדברים שארכו זמן רב, אמר לו לאחר מכן: "הלוואי שהייתי מצליח להביע בשעתיים את הרעיונות שהצלחת לבטא בשתי דקות".
ציטטות מן הנאום חקוקות על אנדרטת לינקולן בוושינגטון, בירת ארצות הברית, ובאחת מהן גם המילים שהביעו בצורה כה נאה ותמציתית את האידיאל של הדמוקרטיה: "ממשל של העם, בידי העם, למען העם, לא יאבד מן הארץ".
קרב גטיסברג (1-3 ביולי 1863) נחקק לנצח בדמותה של העיירה הקטנה גטיסברג, במדינת פנסילבניה.
בשדה הקרב נותרו גופותיהם של יותר מ-7,000 חיילים מתים מארמיית הפוטומק של האיחוד ומהארמייה של צפון וירג'יניה של הקונפדרציה, ולצדם כמה אלפי סוסים מתים.
צחנת הגופות הנרקבות גרמה לזיהום ולתחלואה רבה בקרב תושבי העיירה בשבועות שאחרי הקרב, וקבורה מכובדת ומסודרת של המתים קיבלה עדיפות עליונה בקרב תושבי גטיסברג.
תחת ניהולו של דייוויד וילס, משפטן אמיד בן 32, רכשה פנסילבניה 17 אקרים (69 דונם) עבור בית קברות לאלה שנפלו בקרב.
וילס תכנן להקדיש את בית הקברות החדש ביום רביעי, 23 בספטמבר 1863, והזמין את אדוארד אברט, שכיהן בעבר כמזכיר המדינה של ארצות הברית, סנאטור, חבר בבית הנבחרים, מושל מסצ'וסטס ונשיא אוניברסיטת הרווארד, להיות הדובר המרכזי.
באותו זמן נחשב אוורט לנואם הגדול ביותר של ארצות הברית.
אוורט מסר לווילס ולוועדה המארגנת של הטקס כי לא יספיק להכין נאום ראוי בזמן שנותר, וביקש שתאריך ההקדשה יידחה.
הוועדה הסכימה, והטקס נדחה ליום חמישי, 19 בנובמבר 1863.
נהוג לספר כי וילס והמארגנים נזכרו להזמין לאירוע את לינקולן, כמעט בדרך אגב.
במכתבו של וילס נכתב, "מתבקש כי אחרי הנאום אתה, כראש ממשל האומה, תקדיש רשמית את האדמות הללו לשימושן הקדוש על ידי מעט הערות הולמות".
תפקידו של לינקולן באירוע היה אפוא משני, ומעמדו חגיגי וסמלי בעיקר.
לינקולן הגיע לגטיסברג ברכבת ב-18 בנובמבר ושהה בלילה כאורח בביתו של וילס בכיכר העיירה של גטיסברג.
שם, ערב הטקס, הוא סיים לערוך סופית את הנאום, שאותו כתב בוושינגטון.
בניגוד למעשייה העממית, לינקולן לא השלים את נאומו כשהיה ברכבת ולא כתב אותו על גב מעטפה.
בבוקר 19 בנובמבר, ב-9:30 בבוקר, הצטרף לינקולן, כשהוא רכוב על סוס ומשני צדדיו מזכירי המדינה והאוצר בממשלו, לתהלוכה שצעדה אל בית הקברות המיועד, ובה הלכו יחדיו נכבדים שונים, אלמנות הקרב ותושבי גטיסברג.
לפי ההערכות, כ-15,000 עד 20,000 איש נכחו בטקס, כולל מושלים מכהנים של שש מתוך עשרים וארבע מדינות האיחוד: אנדרו גרג קורטין מפנסילבניה, אוגוסטוס ברדפורד ממרילנד, אוליבר מורטון מאינדיאנה, הוריישיו סימור מניו יורק, ג'ואל פארקר מניו ג'רזי, ודייוויד טוד מאוהיו.
המיקום המדויק של הטקס, בשטח בית הקברות, שנוי במחלוקת.
תהליך העברתן וקבורתן מחדש של הגופות, שהחל מספר חודשים אחרי הקרב, היה עדיין בעיצומו ביום הטקס.
התוכנית ו"נאום גטיסברג" של אוורט
התוכנית שאורגנה לאותו יום על ידי וילס והוועדה שלו כללה:
מוזיקה, על ידי להקתו של בירגפילד
מוזיקה, על ידי להקת מארין
נאום, מאת אדוארד אוורט הנכבד
מוזיקה, פיוט מאת אדון ב.
הערות להקדשה, מאת נשיא ארצות הברית
קינה, מושרת על ידי מקהלה שנבחרה לאירוע זה
מה שנחשב ל"נאום גטיסברג" באותו יום הוא לא הנאום הקצר שנישא על ידי הנשיא לינקולן, אלא הנאום בן השעתיים של אוורט.
נאומו בן 13,609 המילים של אוורט, שכיום מצוטט רק לעיתים רחוקות, התחיל כך:
והסתיים שעתיים אחר כך במילים:
זמן לא רב אחרי נאום זה של אוורט, דיבר לינקולן במשך שתיים עד שלוש דקות.
"מעט ההערות ההולמות" של לינקולן מסכמות את המלחמה בעשרה משפטים ו-272 מילים, ומקדישות מחדש את האומה למאמץ המלחמתי ולרעיון שאף חייל בגטיסברג לא מת לשווא.
למרות המשמעות ההיסטורית של נאומו של לינקולן, מלומדים מודרניים לא מסכימים על הנוסח המדויק שלו, ותעתיקים בני זמננו שפורסמו בדיווחים עיתונאיים של האירוע ואפילו העתקים כתובים על ידי לינקולן עצמו שונים בנוסחיהם, פיסוקם, ומבניהם.
לנאום חמש גרסאות: טיוטת ניקולאי, טיוטת היי, עותק אוורט, עותק באנקרופט ועותק בליס .
מבין גרסאות אלו, גרסת בליס נהייתה הטקסט הסטנדרטי.
זוהי הגרסה היחידה שלה הוסיף לינקולן את חתימתו, ועל פי הידוע, האחרונה שהוא כתב.
כל אחד מחמשת כתבי היד הידועים של נאום גטיסברג נקרא על שם האדם שקיבל את כתב היד מלינקולן.
לינקולן נתן עותק לכל אחד מהמזכירים הפרטיים שלו, ג'ון ניקולאי וג'ון היי.
שתי הטיוטות האלו נכתבו סמוך לנאום עצמו, בעוד שלושת העותקים האחרים של הנאום, עותקי אוורט, באנקרופט ובליס, נכתבו על ידי לינקולן למטרות צדקה אחרי 19 בנובמבר.
עותק בליס הוא המקור הנפוץ ביותר לשעתוקים של נאום גטיסברג, בין השאר מפני שלינקולן נתן כותרת לעותק בליס, חתם ותיארך אותו.
יש בלבול מסוים ומחלוקת באשר לשתי הטיוטות המוקדמות ביותר של הנאום בנוגע לקיומן ולמקורן.
במכתב ללינקולן כותבת הלן ניקולאי: "מר היי סיפר לי זמן קצר אחרי ההעברה שנעשתה כי אביך נתן לאבי את כתב היד המקורי של נאום גטיסברג".
בחיפושו של לינקולן התגלה עותק בכתב יד של נאום גטיסברג בין דפיו של ג'ון היי - עותק שידוע כיום כ"עותק היי".
עותק זה שונה מהגרסה, אשר פורסמה על ידי ג'ון ניקולאי ב-1894, בנייר, במספר המילים לשורה, במספר השורות ובתיקוני העריכה, שנעשו על ידי לינקולן כתוצאה של בדיקתו מחדש.
במרץ 1916 דווח, כי כתב היד הידוע כ"עותק ניקולאי" נמצא בחזקתה של אליס היי וואדסוורת', נכדתו של ג'ון היי.
עותק זה נמצא, כשהוא עולה בקנה אחד עם זיכרונותיה של הלן ניקולאי ועם המאמר של אביה.
עותק ניקולאי נקרא לעיתים קרובות "הטיוטה הראשונה", כי סבורים שהוא העותק המוקדם ביותר שקיים.
מלומדים חלוקים בשאלה האם עותק ניקולאי היה הדף, שממנו קרא לינקולן בעת הנאום עצמו.
ניקולאי, שהיה לאפוטרופוס על כתביו של לינקולן, כתב מאמר שהתפרסם ב-1894, שכלל שעתוק של העותק הזה.
לפי מאמר זה, לינקולן הביא לגטיסברג את החלק הראשון של הנאום, שנכתב בדיו על נייר של ה-Executive Mansion (" בית המגורים הרשמי של הנשיא" - הבית הלבן), והוא כתב את הדף השני בעיפרון על נייר שורות לפני ההקדשה בגטיסברג ב-19 בנובמבר.
קיפולים תואמים עדיין ניכרים על דפים אלה ומעלים את האפשרות כי זה העותק, שלינקולן, לדברי עדי ראייה, הוציא מכיס מעילו וקרא בטקס.
אחרים סוברים שטקסט הנאום אבד, כי כמה מהמילים ומהביטויים של עותק ניקולאי אינם תואמים תעתיקים בני זמננו של נאומו המקורי של לינקולן.
המילים "תחת אלוהים", לדוגמה, נעדרות בעותק ניקולאי מהמשפט "שלאומה הזאת (תחת אלוהים) תהיה לידה חדשה של חירות...".
אם עותק ניקולאי היה דף הקריאה, כי אז או שהתעתיקים בני זמננו היו בלתי מדויקים, או שלינקולן, שלא כדרכו, סטה מהטקסט הכתוב שלו בזמן הנאום.
העותק הזה של נאום גטיסברג נותר כנראה בחזקתו של ג'ון ניקולאי עד מותו ב-1901. אז, הוא עבר לידידו ולעמיתו לעבודה, ג'ון היי, ואחרי שנים שבהן הציבור לא ידע מה עלה בגורלו, דווח שהוא נמצא במרץ 1916. כיום, עותק ניקולאי נמצא בתצוגה כחלק מתצוגת האוצרות האמריקניים של ספריית הקונגרס בוושינגטון הבירה.
עותק היי, שעובדת קיומו נודעה לראשונה לציבור ב-1906, תואר על ידי ההיסטוריון גרי וילס כ"מעורפל ביותר מבין חמשת העותקים שלינקולן כתב".
בעותק זה מספר רב של השמטות ותוספות, והוא נראה כטקסט שהועתק בחופזה.
הדבר בולט במיוחד לאור העובדה שחלק ניכר מהשמטות אלו הן קריטיות למשמעות הבסיסית של המשפט, ולא רק מילים שנוספו על ידי לינקולן כדי לחזק או להבהיר את משמעות הדברים.
העותק הזה, שלפעמים מתייחסים אליו כ"טיוטה השנייה", נעשה או בבוקר הנאום, או זמן קצר אחרי חזרתו של לינקולן לוושינגטון.
אלה שגורסים שהעותק הושלם בבוקר הנאום, מצביעים על העובדה שהעותק מכיל ביטויים מסוימים שאינם נמצאים בטיוטה הראשונה, אך נמצאים בדיווחים על הנאום, כפי שנמסרו בעותקים המאוחרים יותר שנכתבו על ידי לינקולן.
הם מסיקים שכמו שנכתב בהערה המסבירה המצורפת לעותקים המקוריים של הטיוטות הראשונה והשנייה בספריית הקונגרס, הייתה זו הטיוטה השנייה שאותה לינקולן החזיק בידו כשהוא נשא את הנאום.
לינקולן נתן לבסוף את העותק הזה למזכירו האישי, ג'ון היי, שצאצאיו תרמו גם את העותק הזה וגם את עותק ניקולאי לספריית הקונגרס ב-1916.
עותק אוורט, הידוע גם כעותק "אוורט-קֶיֶס", נשלח על ידי הנשיא לינקולן לאדוארד אברט בתחילת 1864, לפי בקשתו של אוורט.
אוורט קיבץ את הנאומים שנישאו בהקדשה בגטיסברג לכריכה אחת, לשם מכירתם על מנת לאסוף כסף לחיילים נפגעים ביריד צדקה בניו יורק.
הטיוטה שלינקולן שלח היא העותק החתום השלישי, והיא מוחזקת כיום על ידי הספרייה ההיסטורית של מדינת אילינוי בספרינגפילד.
שם, היא מוצגת כיום בגלריה של הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם אברהם לינקולן.
עותק באנקרופט של נאום גטיסברג נכתב על ידי הנשיא לינקולן באפריל 1864 לפי בקשתו של ג'ורג' באנקרופט, ההיסטוריון המפורסם ביותר בימיו.
באנקרופט תכנן לכלול את העותק הזה בלקט המסמכים החתומים Autograph Leaves of Our Country's Authors, שאותו התכוון למכור ביריד צדקה בבולטימור.
באנקרופט הורשה לשמור עותק זה, אחר שהוא נמצא בלתי ראוי למטרה זו, כי הטקסט שלו נכתב על שני צידי הדף.
כתב היד הזה הוא היחידי, שנלוו אליו המכתב מלינקולן, המוסר את כתב היד, והמעטפה המקורית, ממוענת וחתומה בחותמת שמבטיחה פטור מבולים.
העותק הזה נשאר במשפחת באנקרופט במשך שנים רבות עד שנתרם לספריית קארל א.
זהו היחיד מבין חמשת העותקים, שהבעלות עליו היא פרטית.
משגילה לינקולן, כי העותק הרביעי, שיועד ל-Autograph Leaves of Our Country's Authors של ג'ורג' באנקרופט, אינו יכול להיות בר שימוש, הוא כתב טיוטה חמישית, שהתאימה למטרה המבוקשת.
עותק בליס הוא הטיוטה היחידה, שלה הוסיף לינקולן את חתימתו.
עותק בליס היה שייך פעם למשפחתו של הקולונל אלכסנדר בליס, בנו החורג של באנקרופט והמוציא לאור של Autograph Leaves of Our Country's Authors.
נראה כי זה היה העותק האחרון של נאום גטיסברג, שנכתב על ידי לינקולן.
בגלל תשומת הלב הגלויה שהייתה בהכנתו, וגם בגלל שלינקולן סיפק כותרת לעותק זה, חתם עליו ותיארך אותו, עותק זה היה לגרסה הנפוצה של הנאום.
עותק בליס משמש כמקור לרוב השעתוקים של נאום גטיסברג.
העותק תלוי כיום ב"חדר לינקולן" שבבית הלבן, מתנה מאת אוסקר ב.
סינטאס, שגריר קובה בארצות הברית לשעבר.
סינטאס, אספן אמיד של אמנות וכתבי יד, רכש את עותק בליס במכירה פומבית ב-1949 ב-54,000 דולר, המחיר הגבוה ביותר ששולם אי פעם תמורת מסמך במכירה פומבית.
גרי וילס, שזכה ב-1993 בפרס פוליצר בקטגוריה של יצירה תעודית כללית על "לינקולן בגטיסברג: המילים שיצרו מחדש את אמריקה", הגיע למסקנה שעותק בליס "עדיף בסגנונו על פני אחרים בדרך משמעותית אחת: לינקולן הסיר את 'כאן' מ'למטרה שלשמה הם (כאן) נתנו...'.
ה'כאן' השביעי נמצא בכל הגרסאות האחרות של הנאום.".
וילס ציין את העובדה שלינקולן "היה בכל זאת עושה שיפורים כאלה" על אף שהיה מעוניין בטקסט מושלם ולא בטקסט 'מקורי'.
מקור אחר של הטקסט הוא השדר של Associated Press, שהועתק מהקצרנות של הנאום שנכתבה על ידי הכתב ג'וזף ל.
הטקסט של מקור זה שונה, בדברים משניים, מטקסט הטיוטות.
דיווחים של עדי ראייה שונים זה מזה, בהתאם להשקפת העדים על הופעתו של לינקולן.
ב-1931, זיכרונותיה של גברת שרה א.
קוק מאיירס, שבגיל 19 הייתה נוכחת בנאום גטיסברג, מעידים על דממה מכובדת אחרי נאומו של לינקולן: "אני הייתי קרובה לנשיא ושמעתי את כל הנאום, אבל הוא נראה קצר.
אז הייתה דממה מרשימה כמו במפגש ידידים [במפגשי ידידים של הקווקרים, הידידים ממתינים בדממה ל"מסר אלוהי"].
לא היו תשואות כשהוא הפסיק לדבר.".
לפי ההיסטוריון שלבי פוט, אחרי הופעתו של לינקולן, התשואות היו מעוכבות, פזורות, ו"בקושי מנומסות".
בניגוד לכך, מושל פנסילבניה קורטין טען ש"הוא ביטא את הנאום בקול שכל ההמון שמע.
הקהל החריש בדממה כי הנשיא עמד לפניהם...זה היה כה מרשים!
זו הייתה ההבחנה המשותפת לכולם.
כזה נאום, כמו שהם אמרו שזה היה!".
במכתב ללינקולן, שנכתב יום לאחר הנאום, אוורט הילל את הנשיא על נאומו הרהוט והתמציתי, באומרו, "הייתי שמח לו הייתי יכול להחמיא לעצמי שהגעתי ללב הרעיון המרכזי של האירוע, בשעתיים, כמו שאתה הגעת בשתי דקות.".
לינקולן היה שמח לדעת שהנאום לא היה "כישלון מוחלט".
שאר התגובות לנאום היו על בסיס מפלגתי.
ביום שאחרי הנאום העיר ה"שיקגו טיימס", ש"הלחי של כל אמריקאי בוודאי נעקצת בבושת פנים כשהוא קורא את הצהרותיו הטיפשיות, השטחיות והנדושות של האיש המוצג לכולי עלמא כנשיא ארצות הברית.".
בניגוד לכך, הניו יורק טיימס החמיא לנאום.
עיתון ממסצ'וסטס הדפיס את הנאום כולו וקבע כי הנאום היה "עמוק ברגש, מגובש במחשבה ובביטוי, ובעל טעם טוב ומעודן בכל תג ותג.".
לינקולן עצמו, בחלוף הזמן, שינה את דעתו על "הנאום הקטן שלי".
זכרונות מוקלטים של עד ראייה
ראת'בון הוא עד הראייה הידוע היחידי הן להגעתו של לינקולן לגטיסברג והן לנאום עצמו, שהשאיר תיעוד מוקלט של זיכרונותיו.
ראת'בון, שהיה ילד בן תשע כשראה את לינקולן בגטיסברג, הפך לאיש עסקים מקולורדו, מרצה מצוין ושרת כגזבר של כנסייה נוצרית-מדעית בבוסטון, מסצ'וסטס.
הוא ביצע הקלטה באיכות מצוינת ב-1938, שכללה הקראה של הנאום עצמו על ידיו.
עותק של התקליט שעליו הוקלטו הזכרונות התגלגל לידי הרדיו הציבורי הלאומי במהלך פרויקט של הרדיו בסוף שנות ה-90, ומשודר על ידיו בתכיפות בסביבות יום הולדתו של לינקולן.
לינקולן השתמש בנאום גטיסברג במילה "אומה" חמש פעמים (ארבע פעמים כשהוא התייחס לאומה האמריקאית, ופעם אחת כשהוא התייחס ל"כל אומה שכך הוגה ולכך מוקדשת"), אך לא השתמש אפילו פעם אחת במילה "איחוד", שיכולה להתייחס רק לצפון.
יתר על כן, השבת האומה לאחדותה הייתה חשובה ביותר.
הטקסט של לינקולן התייחס לשנת 1776 ולמלחמת העצמאות של ארצות הברית, וכלל את המילים המפורסמות של הכרזת העצמאות של ארצות הברית, ש"כל בני האדם נבראו שווים".
לינקולן לא התייחס לחוקת 1789, שהכירה במובלע בעבדות ב"פשרת שלוש החמישיות", וכן נמנע מלהשתמש במילה "עבדות".
הוא גם לא הזכיר את הנושאים הפוליטיים של התקופה שקדמה למלחמת האזרחים.
בספרו "לינקולן בגטיסברג: המילים שיצרו מחדש את אמריקה", גרי וילס מציע את האפשרות, שהנאום היה מושפע מ"התחייה היוונית" בארצות הברית וכן מסגנון הנאום הקלאסי של אתונה.
כמו כן, הושפע הנאום מהטרנסצנדנטיות של הכומר האוניטארי והתומך בביטול העבדות תאודור פארקר (הוגה הביטוי "שלטון על כל העם, למען כל העם, בידי כל העם") ומהטיעון החוקתי של דניאל ובסטר.
סקירתו של המחבר והמומחה למלחמת האזרחים האמריקנית ג'יימס מקפירסון את ספרו של וילס מצביעה על קווים מקבילים בין נאום גטיסברג לנאומו של פריקלס במהלך המלחמה הפלופונסית, כפי שתואר על ידי תוקידידס.
מקפירסון מונה את נקודות הדמיון הבאות: נאומו של פריקלס, כמו נאום גטיסברג, מתחיל בהכרה באבות קדמונים שזוכים לכבוד ויקר.
בהמשך, משבח פריקלס את הייחודיות של מחויבות המדינה לדמוקרטיה; הוא מכבד את הקרבת ההרוגים; וממליץ לחיים להמשיך במאבק.
סמית', ב-Criticism of Political Rhetoric and Disciplinary Integrity, מעלה את האפשרות, שנאומיו המפורסמים של דניאל ובסטר השפיעו על השקפת הממשל, כפי שהובעה על ידי לינקולן בנאום גטיסברג.
הדבר בולט במיוחד בנאום "המענה השני להיין" של ובסטר, אשר כלל את הביטוי "הוקם עבור העם, הוקם בידי העם, ואחרי כלפי העם", והקדים את נאומו של לינקולן.
עוד ציין ובסטר (בהתייחסו אל הממשל הפדרלי): "שלטון זה, אדוני, הוא תולדה עצמאית של רצון הציבור.
הוא אינו יצירתם של מחוקקי המדינות; אדרבה, אם עלינו לומר את האמת לאמיתה, העם הוא שהביא לקיומו, כונן אותו, ותמך בו עד עתה, בין היתר, למטרה המפורשת של הטלת מגבלות מסוימות על ריבונותן של המדינות".
היו שציינו את השימוש של לינקולן בדימויים של לידה, חיים ומוות בהתייחסות לאומה ש"הובאה", ש"הוגה" ושלא "תאבד".
אחרים, כולל המחבר אלן ק.
גואלזו, הציעו את האפשרות, שניסוחו של לינקולן "four score and seven" היה הרמז למזמור בתהילים בתנ"ך של המלך ג'יימס, שלפיו תוחלת חייו של אדם היא "threescore and ten" (כלומר, שבעים) שנים.
הסופר הנרי לואיס מנקן מתח ביקורת על הטיעון המרכזי של לינקולן לדידו, שחיילי האיחוד בגטיסברג "הקריבו את חייהם למען הגדרה עצמית".
מנקן טען ש"קשה לדמיין משהו יותר שקרי.
חיילי האיחוד בקרב לחמו למעשה נגד הגדרה עצמית; אלה היו אנשי הקונפדרציה שלחמו למען זכות עמם למשול בעצמו.".
על פי אחד המיתוסים הנפוצים, אחרי שהשלים את הנאום פנה לינקולן אל שומר ראשו, וורד היל לאמון, והעיר שהנאום שלו "לא הבריק".
לפי גרי וילס, להצהרה הזאת אין בסיס עובדתי, ומקורה במידה גדולה הוא מזיכרונות בלתי מהימנים של לאמון.
לפי דעתו של וילס, "(לינקולן) עשה מה שהוא רצה לעשות (בגטיסברג)".
מיתוס אחר גורס כי לינקולן חיבר את נאום גטיסברג כשהוא נסע ברכבת מוושינגטון לגטיסברג וכתב אותו על גב מעטפה.
סיפור זה נראה כבעל מהימנות נמוכה לאור קיומן של כמה טיוטות מוקדמות ולנוכח הדיווחים על כך, שלינקולן ביצע את העריכה הסופית של הנאום כשהיה אורח של דייוויד וילס בגטיסברג.
נוסף על כך, ישנו מיתוס לפיו הנאספים בגטיסברג ציפו כי לינקולן ישא דברים באריכות רבה יותר מכפי שנשא.
כולם שם ידעו (או היו אמורים לדעת), שתפקידו של הנשיא הוא משני.
העותקים של נאום גטיסברג שבספריית הקונגרס סגורים במכלים אטומים, שתוכננו במיוחד ושהטמפרטורה בהם נשלטת, עם גז ארגון, במטרה להגן על המסמכים מהתחמצנות ומהתיישנות.
החשיבות של נאום גטיסברג בהיסטוריה של ארצות הברית מובלטת על ידי נוכחותו התמידית בתרבות האמריקנית.
נוסף על מקומו הבולט באנדרטת לינקולן שבוושינגטון הבירה, שם הוא חקוק באבן על הקיר הדרומי של האנדרטה, נאום גטיסברג נזכר לעיתים תכופות ביצירות תרבות.
הדוגמאות לנוכחות של הנאום בתרבות, כוללות את המחזמר של מרדית' וילסון משנת 1957, "איש המוזיקה", שבו ראש העיר של ריבר סיטי מתחיל בעקביות לנאום במילים "...
Four score" עד שהנאום האמיתי שלו נמסר לו.
במחזמר משנת 1964, "הלו, דולי!", השיר "תחי האימהות" כולל בחובו אזכורים רבים, ובאופן כללי מדבר נאום גטיסברג, עם זאת, בתרגומו העברי של חיים חפר, מרבית הציטוטים של הנאום הושמטו והוחלפו בטקסט אחר.
במחזמר שיער, משנת 1967, אחד השירים הנקרא "Abie Baby/Fourscore" מתייחס להתנקשות בחייו של לינקולן ומכיל חלקים מנאום גטיסברג, שנמסרים באופן אירוני.
בסרט משנת 1989, "ההרפתקה המצוינת של ביל וטד", אברהם לינקולן נחטף מן העבר על ידי גיבורי הסרט הנוסעים בזמן ונואם לתלמידי תיכון סאן דימאס במילים "לפני ארבע-עשרים ושבע דקות...".
בסרט משנת 1999 "דיק", הדמויות בטסי וארלין אומרות "לפני ארבע-עשרים ושבע שנים אב-אבותיי עשה משהו שאני לא יודעת...", דוגמה לאיך מילותיו האמתיות של לינקולן, "אבותינו", מצוטטות באופן בלתי מדויק לעיתים תכופות.
במקרה אחר, מרטין לותר קינג פותח את נאום "יש לי חלום" שלו, שהוא בעצמו אחד הנאומים המוכרים ביותר בהיסטוריה האמריקנית, עם התייחסות ללינקולן והרמז למילותיו: "לפני חמש-עשרים שנה, אמריקאי דגול, שבצלו הסמלי אנו עומדים היום, חתם על הצהרת שוויון הזכויות".
מרטין לותר קינג נשא את הנאום הזה על מדרגות אנדרטת לינקולן.
נאוּם הוא העברת מסר לקבוצה של שומעים, באמצעות דברים הנישאים באוזניהם על ידי הנואם.
בעבר נישאו נאומים רק בדרך של מפגש פנים אל פנים בין הנואם לשומעיו, ועקב כך היה מספר המאזינים מוגבל, אך התפתחות הטכנולוגיה מאפשרת נשיאת נאום גם באמצעות הרדיו, הטלוויזיה והאינטרנט, למספר בלתי מוגבל של מאזינים.
במסגרת זו לעיתים ניתן הנאום רק באמצעות אמצעי התקשורת, כלומר הנואם מגיע לאולפן ונושא את נאומו ללא קהל, ולעיתים משולבות שתי השיטות: הנואם נושא דבריו אל מול קהל, ובנוסף משודר הנאום באמצעי התקשורת.
בניגוד להרצאה, הנעשית בטכניקה דומה לזו של נאום אך מטרתה העיקרית העברת מידע לשומעים, נאום נועד לשכנע את השומעים בצדקתו של הדובר.
נאום גם שונה משיחה בכך שהוא בעיקרו מונולוג (רק הדובר מדבר) ולא דיאלוג או מוליטילוג (דיון בו משתתפים כמה).
כתוצאה מכך לנואם יותר דומיננטיות והשפעה מאשר לדובר המשתתף בדיון.
בדמוקרטיה האתונאית ביוון העתיקה, כל אזרח שרצה להגיש תביעה משפטית או להתגונן מפניה נדרש לנאום בשם עצמו.
לאזרחים רבים לא היו הכישורים הדרושים לשם כך והם נעזרו בכותבי נאומים, אשר המפורסם שבהם היה דמוסתנס, ובלימודי רטוריקה.
לרטוריקה הייתה לא רק חשיבות תכליתית אלא גם תרבותית, שמקורה באופי הדמוקרטי של הפוליס ובחשיבות דעותיהם של האזרחים.
הביקוש הגבוהה ליכולות רטוריות הוביל הוגים שונים לכתוב ולפתח תורות בתחום זה.
אריסטו הציע לחלק את מרכיבי הנאום לשלושה: אתוס, פאתוס ולוגוס.
האתוס הוא המרכיב המעשי בנאום, ותפקידו העיקרי הוא ההנעה לפעולה.
הפאתוס הוא המרכיב הרגשי בנאום וכולל בעיקר את הסגנון המילולי והבלתי-מילולי (שפת גוף).
הלוגוס הוא הצד השכלי בנאום וכולל בעיקר את התוכן, את ההיגיון וכן את העובדות והדוגמאות.
חלוקה זו, מהווה בסיס תאוריטי למבנה של נאום עד היום.
בטרם פותחו אמצעי תקשורת מתקדמים, נאומים גדולים או קטנים הועברו בזמן אמת למספר מצומצם ונבחר של אנשים, בעוד שאר אזרחי העולם נסמכו על סופרים, כתבים, ומאיירים על מנת להפיץ את תוכן הנאום, אווירתו ומשמעותו.
במהלך המאה ה-20, עם המצאת דרכי תקשורת מידית ארוכות טווח (רדיו, טלוויזיה), נאומים תפסו מקום משמעותי יותר בעיצוב ההיסטוריה ודעת הקהל הגלובלית.
במבט על ההיסטוריה של המאה ה-20 ניתן למצוא מספר רב של נאומים בעלי חשיבות היסטורית גדולה, ביניהם כאלה שתוכנם ומשמעותם מהדהדים גם היום.
על נאומים אלה ניתן למנות את נאומו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט "נאום הקלון", שאותו נשא לאחר המתקפה על פרל הארבור, כמו גם את נאומו של קיסר יפן הירוהיטו ב-15 באוגוסט 1945, בו, הכריז על כניעת האימפריה היפנית לאחר הטלת פצצת האטום על נגאסאקי.
במשך אלפי שנים הנואמים בחברה היו בעיקר בני המעמד השליט – גברים, בעיקר ממוצא אצולה.
במשך מאות שנים לא היה מקובל כי נשים ישאו דברים באופן ציבורי, הן בכתב (כתיבה בעיתון, הוצאת ספר) והן בעל פה – נשיאת נאומים בציבור או אפילו דיבור בפורום שיש בו מספר גברים.
במשך מאות שנים גם הלימוד והשכלה של נשים שלהן הוגבלו.
נשים מדעניות היו דבר נדיר וכך גם היכולת שלהן לדבר בפומבי.
פריצת הדרך בנושא הייתה בזמן הרנסאנס האיטלקי.
לאורה באסי (1711–1778) הייתה מדענית איטלקייה חברת האקדמיה האיטלקית במכון למדעים, ויושבת הראש של המכון לפיזיקה ניסויית.
היא קיבלה תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת בולוניה במאי 1732, שהיה התואר האקדמי השלישי שהוענק מעולם לאישה על ידי אוניברסיטה אירופאית.
היא האישה הראשונה בעולם שזכתה במשרה אוניברסיטאית בתחום המדעים וכן האישה הראשונה שלימדה באופן רשמי באוניברסיטה באירופה ואף זכתה לתואר פרופסור.
נשים פרופסוריות ואקדמאיות היו חלוצות בתחום חופש הביטוי לנשים וזכו לחופש רב יותר לעומת רוב הנשים בתקופתן, כמו כן הן היו דבר נדיר עד לאמצע המאה ה-20.
ההערכה היא שכ-1,500 איש קנו כרטיסים על מנת לראות אותה ולהקשיב לה מספרת על מעלליה כחייל, בתקופה בה "אישה ישבה בבית ותפרה, טוותה או חבצה חמאה".
ב-1853, בעת הכינוס הבין-לאומי למאבק במשקאות משכרים בניו יורק, דרשה סוזן ב.
שנים לאחר מכן טענה אנתוני כי:
עד היום בחלק מהחברות השמרניות לא מקובל כי נשים נושאות תפקידים ציבוריים או פוליטיים, ונשים לא נאומות כלל או רק לעיתים נדירות.
במשך אלפי שנים הומואים נרדפו בשל נטייתם המינית.
הומואים הוצאו להורג על רקע הנמקה כי הדבר מהווה חטא דתי.
במהלך המאה ה-19 וה-20 היחס להומואים השתנה בחברות המערביות – במקום לראות בהומוסקסואליות חטא דתי, היחס עליהם היה כאל חולי נפש.
דעה זו חוזקה באמצעות דעות קדומות וכן על במספר מחקרים מוטים, שבדקו הומואים שנכלאו בבתי סוהר או פנו לטיפול פסיכולוגי על רקע בעיה נפשית.
ערעור על גישה זו החל הן בכתביו של פרויד ובעיקר בעקבות דוחות קינסי לחקר המיניות מאמצע המאה ה-20 ומחקריה של אוולין הוקר.
עם זאת רוב הפסיכאיטרים והפסיכולוגים המשיכו לראות בהומואים, לסביות וטרנסים אנשים הסובלים ממחלה נפשית.
הללו חששו לדבר בפומבי הן מפחד עונשים שהיו קבועים בחוק והן בגלל פחד מסטיגמה חברתית שהייתה מלווה לעיתים קרובות בפיטורים או סנקציות אחרות.
פעולה זו באה לאחר הפגנות של פעילים חברתיים למען זכויות להט"ב, בכנס השנתי של ה-APA, בשנים 1970 ו-1971. בפתח נאומו אמר פרייר : "אני הומוסקסואל.
אני פסיכיאטר." והוא המשיך ותיאר את חייהם של הפסיכיאטרים ההומואים הרבים ב-APA שנאלצו להסתיר את נטייתם המינית השונה מעמיתיהם מחשש לאפליה.
כתוצאה מהנאום והמאבק הציבורי, APA החלה בתהליך של לימוד השאלה המדעית האם הומוסקסואליות צריכה להיחשב כהפרעה פסיכיאטרית.
כשנה לאחר הנאום של פרייר, ב-11 בדצמבר 1973, לאחר פרסום סקירה מקיפה של הספרות, חבר הנאמנים של ה-APA הצביע בעד הסרת הומוסקסואליות מספר האבחנות הפסיכיאטריות.
נאום בעל חשיבות מיוחדת הוא נאום לאומה שאותו נושא השליט, ומטרתו לספק מידע על מדיניותו של השליט, על הישגיו ועל תוכניותיו.
לעיתים נאום זה ניתן באופן סדיר אחת לשנה, בהתאם למנהג או לחוק (כגון הנאום מן הכס או נאום מצב האומה), ולעיתים הוא ניתן בעקבות אירוע רב חשיבות, המצריך העברת מסר ישיר מהשליט לעמו.
את הנאום יוצר הנואם לעיתים תוך כדי נאומו, ופעמים אחרות הנאום נכתב מראש, על ידי הנואם או על ידי כותב נאומים, ומוקרא מן הכתב.
ההסתייעות בכותב נאומים מקובלת בקרב אישים עסוקים מאוד, כגון ראש ממשלה או שר, וגם על ידי אנשים עסוקים פחות, המעוניינים בנאום באיכות טובה יותר מזו שהם מסוגלים לחבר בעצמם.
נאום (Neum) היא עיר נמל בבוסניה והרצגובינה על חוף הים האדריאטי.
נאום היא עיר החוף היחידה על פני 21 קילומטרים של חוף שיש לבוסניה והרצגובינה.
קטע החוף, שנלקח מהאזור הקרואטי, צורף לבוסניה והרצגובינה במסגרת הסכם דייטון כדי לאפשר לה יציאה לים.
בנאום יש פחות מחמשת אלפים תושבים, כמעט כולם קרואטים ועוד כחמשת אלפים מיטות לאירוח תיירים.
ארבע החירויות הן ארבעה יעדים שנוסחו והוצבו על ידי נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט בנאום מצב האומה שנשא בקונגרס האמריקאי ב-6 בינואר 1941.
הנאום נודע בשם נאום ארבע החירויות.
רוזוולט הציע ארבע חירויות בסיסיות שלדבריו כל אדם זכאי ליהנות מהן בכל מקום בעולם.
החירויות היו: חירות הביטוי וההבעה, חירות הדת, חירות ממחסור וחירות מפחד.
הכללתן של שתי החירויות האחרונות הוסיפה על הערכים המסורתיים עליהם נשענה ארצות הברית כפי שתואר בתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית.
הנאום אימץ לחיקו נקודת מבט אינטרנציונליסטית למדיניות החוץ של ארצות הברית שהפכה עם השנים לאחת העמדות המרכזיות במדיניותה של ארצות הברית.
אלינור רוזוולט נטלה על עצמה משימה אישית להביא ליישום עיקרון ארבע החירויות של בעלה בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות אדם של ארגון האומות המאוחדות.
המשימה נחלה הצלחה, וארבע החירויות נטמעו בתוך ההכרזה שבה נכתבו הדברים הבאים: "בעוד שהתעלמות וזלזול בזכויות אדם הביאו למעשים ברברים שקוממו את מצפונה של האנושות, עולם שבו בני אדם יוכלו ליהנות מחירות הביטוי, האמונה, וחירות מפחד ומחסור, הוכתר כשאיפתם של האנשים הפשוטים."
מצד אחד קרא רוזוולט לפירוק כלל-עולמי מנשק בעתיד, מהצד השני קרא להתחמשות מסיבית של ארצות הברית עקב צו השעה.
רוזוולט טען כי על מנת ליצור את העולם שהוא ראה בחזונו יש צורך להגן על הדמוקרטיות מפני תוקפנות ולעזור להן על ידי הספקת נשק.
ב-4 ביוני 2009, נשא נשיא ארצות הברית ברק אובמה נאום מתוקשר שכותרתו A New Beginning (בעברית: התחלה חדשה) באוניברסיטת קהיר שבמצרים בפני סטודנטים, פקידי ממשל וראשי השלטון המצרי.
מטרת הנאום העיקרית הייתה להפגין את שינוי המדיניות של הממשל האמריקאי החדש כלפי העולם הערבי והמוסלמי והוא נתפס על ידי רבים כתפנית משמעותית ביחסים בין ארצות הברית לעולם המוסלמי.
הנאום נערך בין היתר בשל הבטחה אותה נתן אובמה במהלך הקמפיין שלו לנשיאות לפיה הוא מתכוון לשאת נאום בפני העולם המוסלמי מעיר בירה מוסלמית במהלך החודשים הראשונים של כהונתו כנשיא.
דובר הבית הלבן רוברט גיבס ציין כי מצרים נבחרה משום שהיא "מדינה אשר במובנים רבים מייצגת לב העולם הערבי".
כמו כן, מצרים נחשבת גם לגורם מרכזי בתהליך השלום במזרח התיכון והיא גם מקבלת סיוע צבאי וכלכלי ניכר מארצות הברית.
כתב רויטרס רוס קולבין דיווח כי הנאום היה ניסיון לתקן את יחסי ארצות הברית עם העולם המוסלמי, אשר לטענתו "נפגעו באופן קשה" במהלך נשיאותו של ג'ורג' בוש הבן.
במהלך נאומו קרא אובמה להבנה הדדית ולשיפור היחסים בין העולם המוסלמי לעולם המערבי, ציין כי יש לעשות יותר על מנת להתמודד עם אלימות וקיצוניות.
עם זאת, קריאתו של אובמה להשכנת שלום בין ישראל לבין הפלסטינים זכתה לעיקר תשומת הלב בכלי התקשורת.
הנאום התחלק לשבעה חלקים: האלימות והקיצוניות, הסכסוך הישראלי-פלסטיני, נשק גרעיני (עם התייחסות מפורשת לאיראן), הדמוקרטיה, חופש הפולחן, זכויות הנשים והפיתוח הכלכלי.
בתחילת הנאום ניסה אובמה להדגיש את המשותף בין המוסלמים לארצות הברית.
אובמה תיאר את התרומות של המוסלמים לתרבות המערבית כאשר הזכיר בין היתר את פיתוח הוראת האלגברה, פיתוח המצפן המגנטי וכלי ניווט, המצאת העט הנובע וההשפעה של האדריכלות האיסלאמית.
הוא תיאר את הקשר האישי שלו לאסלאם, כולל העובדה שיש לו בני משפחה מוסלמים, שהוא גדל באינדונזיה, מדינה בעלת רוב מוסלמי ושהוא זוכר כיצד נהג לשמוע את קולו של המואזין בילדותו, כמו כן אובמה ציין כי כאשר הוא עבד בקהילות בשיקגו נוכח לראות ש"רבים מצאו כבוד ושלווה באמונתם המוסלמית".
במהלך החלק בנאום שעסק בסכסוך הישראלי-פלסטיני, הצהיר אובמה כי הוא תומך בפתרון שתי מדינות לשני עמים לסיום הסכסוך.
כמו כן אובמה ציין כי הברית של ארצות הברית עם ישראל היא "בלתי שבירה", אך ציין כי המצב בו לעם הפלסטיני אין מדינה הוא מצב "בלתי נסבל" וכי שאיפותיהם של הפלסטינים למדינה ולכבוד לגיטימיות באותה המידה כפי שרצונה של ישראל להיות בית לאומי לעם היהודי היא לגיטימית.
אובמה קרא להפסקת הבנייה בהתנחלויות הישראליות בגדה המערבית וקרא להשכנת שלום בין הפלסטינים לישראלים.
במהלך החלק בנאום שעסק בזכויות הנשים הצהיר אובמה כי יש לשמור על השוויון בין גברים לנשים, וכי נושאים הקשורים לשוויון נשים בשום אופן אינם עניין רק לאסלאם וכי המאבק לשוויון נשים ממשיך בהיבטים רבים של החיים האמריקאיים, ובמדינות רבות מסביב לעולם.
כמו כן אובמה ציין כי זכותן של נשים לחינוך הוא תנאי בסיסי לשוויון בין המינים.
במהלך החלק בנאום שעסק בפיתוח הכלכלי, אובמה הזכיר מספר תוכניות מלגות ושותפויות שונות אשר מטרתם לתמוך בחינוך, בפיתוח טכנולוגי טוב יותר ובטיפולים בריאותיים טובים יותר במדינות בעלות רוב מוסלמי.
לקראת הנאום אובמה נפגש ב-21 באפריל עם המלך עבדאללה בירדן ולאחר מכן ב-5 במאי עם נשיא ישראל שמעון פרס.
ב-19 במאי 2009, נפגש אובמה עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בבית הלבן, שם דן עמו בסכסוך הישראלי-פלסטיני ובהתנחלויות הישראליות בגדה המערבית.
על אף שאובמה ציין כי הממשל האמריקני רואה בפתרון שתי מדינות לשני עמים כדרך העדיפה לסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני, נתניהו סירב להסכים מראש באופן מפורש להקמת מדינה עצמאית פלסטינית וטען בתוקף כי לישראל הזכות להמשיך את הבניה בהתנחלויות, בעוד שאובמה קרא להקפאת הבנייה בהתנחלויות.
בנוסף לכך, אובמה ציין גם כי ישנם עדיין מגוון של צעדים אותם ניתן לנקוט נגד איראן במידה ואיראן תמשיך את תוכנית הגרעין שלה.
ב-28 במאי נפגש אובמה עם הנשיא הפלסטיני מחמוד עבאס.
גם בפגישה זו אובמה הביע את תמיכתו בהקמת מדינה פלסטינית עצמאית והדגיש כי חובתה של ישראל תחת הסכם מפת הדרכים משנת 2003 להקפיא את המשך הבנייה בהתנחלויות ולהבטיח את הקמתה של מדינה פלסטינית בת קיימא.
סבב הפגישות של אובמה שהתקיים במקביל לנאום
בדרכו לקהיר, אובמה נשאר ללון בחוותו של עבדאללה מלך סעודיה הנמצאת מחוץ לריאד.
בעודו שם, שני המנהיגים דנו בתהליך השלום במזרח התיכון ובפיתוח הכלכלי.
ב-4 ביוני, לפני שאובמה נשא את הנאום, נפגש אובמה עם נשיא מצרים חוסני מובארכ באחד מארמונותיו אשר ממוקם צפונית לקהיר.
נשיא ארצות הברית אמר בהמשך על השיחות עם מובארק: "שוחחנו על המצב בין ישראל לפלסטינים.
דנו כיצד נוכל להתקדם בתהליך באופן פרודוקטיבי אשר יביא שלום ושגשוג לכל תושבי האזור".
הוא ציין כי ארצות הברית מחויבת לעבוד בשיתוף פעולה עם המדינות במזרח התיכון.
לאחר מכן ביקר אובמה במסגד הסולטאן חסן בלב קהיר ומשם המשם לאוניברסיטת קהיר לשאת את הנאום.
לאחר הנאום, המשיך אובמה לגרמניה שם ביקר במחנה הריכוז בוכנוואלד על מנת לחלוק כבוד לקורבנות השואה.
כמו כן, במהלך ביקורו בגרמניה נפגש אובמה עם קאנצלרית גרמניה אנגלה מרקל בדרזדן ב-5 ביוני.
הנאום, אשר ציפו לו רבים בעולם המוסלמי, זכה בהמשך לשבחים רבים ברחבי העולם המוסלמי.
עם זאת, מוסלמים רבים העבירו גם ביקורת רבה על הנאום, הן לפני והן אחרי שהוא נמסר.
ב-3 ביוני 2009, ארגון אל-קאעידה פרסם סרטון וידאו בו אוסאמה בן לאדן העביר ביקורת חריפה על מדיניות החוץ של ממשל אובמה במזרח התיכון.
בן לאדן ציין כי אובמה "המשיך את דרכו של קודמו בתפקיד בכך שהוא משניא את המוסלמים...
הנשיא אובמה ספג ביקורת גם מהאייתוללה עלי ח'אמנאי, המנהיג העליון של איראן, אשר מספר שעות לפני נאומו של אובמה בקהיר נשא נאום לציון יום השנה ה-20 למותו של האייתוללה רוחאללה ח'ומייני.