tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'יימס פוקס בתור ריצ'רד פילדינג.
אלק גינס בתור פרופסור נאראיאן גודבול.
נייג'ל האברס בתפקיד רוני הסלופ.
ריצ'רד ווילסון בתור האספן טורטון.
אנטוניה פמברטון בתור גברת טורטון.
מייקל קלבר בתור מייג'ור מקברייד.
סעיד ג'פרי בתור עו"ד חמידולה.
קלייב סוויפט בתור מייג'ור קלנדר.
אן פירבנק בתור גברת קאלנדר.
רושן סת כעו"ד אמרית ראו.
ZH Khan בתור ד"ר פנה לאל.
דינא פתאק בתור בגום המידולה.
אדם בלקווד בתור מר האדלי.
ההמעבר להודו עוסק באיזון העדין בין האנגלים להודים בתקופת הראג' הבריטי.
השאלה מה קרה בפועל במערות נותרה ללא מענה ברומן.
המעבר להודו נמכר היטב וזכה לשבחים רבים בחוגים ספרותיים.
הוא נחשב בדרך כלל כרומן הטוב ביותר של פורסטר, שהפך במהירות לקלאסיקה של הספרות האנגלית.
במשך שנים רבות התעניינו כמה במאי קולנוע להתאים את הרומן למסך הגדול, אך פרסטר, שספג ביקורת עם פרסום הרומן, דחה כל הצעה לזכויות הסרט, מתוך אמונה שכל סרט ברומן שלו יהיה בבחינת שנאה.
הוא חשש שמי שיעשה את זה יטה את הסרט לצד האנגלים או ההודים, והוא רצה איזון.
עם זאת, הוא אפשר לסופרת ההודית סנתה ראמה ראו להתאים אותו לתיאטרון בשנת 1957.
דייוויד לין קרא את הרומן וראה את המחזה בלונדון ב-1960, התרשם, וניסה לרכוש את הזכויות באותה תקופה, אבל פרסטר, שדחה את הצעתה של סנתה רמה ראו לאפשר לבמאי הקולנוע ההודי סאטיאג'יט ריי לצלם סרט, אמר לֹא.
לאחר מותו של פרסטר ב-1970, המועצה המנהלת של העמיתים של קינגס קולג' בקיימברידג' ירשה את הזכויות על ספריו.
עם זאת, דונלד פארי, המוציא לפועל שלה, דחה את כל ההצעות, כולל אלה של ג'וזף לוזי, איסמעיל מרצ'נט וג'יימס אייבורי, ווואריס חוסיין, שאחרי שעיבד את המחזה של סנטה רמה ראו עבור ה-BBC בשנות ה-60 רצה כעת ליצור סרט עלילתי.
עשר שנים מאוחר יותר, כאשר פרופסור ברנרד וויליאמס, חובב קולנוע, הפך למנהל הראשי, הזכויות לעיבוד קולנועי הפכו זמינות.
המפיק ג'ון ברבורן, הידוע גם בשם ג'ון קנאצ'בול, הברון השביעי ברבורן, שאביו היה מושל בומבי ואחר כך מושל בנגל, ושהיה נשוי לבתו של לורד מאונטבאטן, המשנה למלך האחרון, חיפש את זכויות הסרט במשך עשרים שנה.
הוא ושותפו לעסקים, ריצ'רד גודווין, הפיקו את רומיאו ויוליה של פרנקו זפירלי (1968) וסרטים המבוססים על המסתורין של אגתה כריסטי, כולל הרצח באוריינט אקספרס מ-1974. במרץ 1981, ברבורן וגודווין השיגו את הזכויות לעשות עיבוד קולנועי להמעבר להודו.
החוזה קבע שסנתה ראמה ראו תכתוב את התסריט והיא שמרה לעצמה את הזכות לאשר את הבמאי.
"פורסטר נתן לנו אישור מילולי", נזכר גודווין מאוחר יותר, "אבל בן זוגי (ג'ון ברבורן) ואני מעולם לא קיבלנו את זה בכתב.
אז חלפו עוד 10 שנים עד שאחוזת פרסטר סידרה את מכירת זכויות הסרט".
לינדזי אנדרסון טען מאוחר יותר שדחה הזדמנות לביים את הסרט מבוסס הרומן.
ברבורן, מעריץ של הסרט דוקטור ז'יוואגו, רצה שדייוויד לין יביים את הסרט.
החוזה קבע שסנתה ראמה ראו תכתוב את התסריט.
פורסטר, עיבדה בהצלחה את "המעבר להודו" כמחזה, והסופר האשים אותה בשימור רוח הרומן.
עם זאת, לין היה נחוש להפעיל נופך משלו בתהליך הכתיבה.
הוא נפגש עם ראו בברקלי, גלוסטרשייר, ובמשך עשרה ימים הם דיברו על הרומן ודנו בתסריט.
התסריט הראשוני לא שימח לא את המפיק, ג'ון ברבורן, ולא את לין.
הם חשבו שזה עולמי וספרותי מדי, יצירה של מחזאי, ולא מתאים לסרט.
רוב הסצנות התרחשו בתוך הבית ובמשרדים בעוד שלאן חשב לצלם בחוץ כמה שיותר.
עם הודו בכותרת הסרט, הוא נימק, הקהל היה מצפה לראות סצנות רבות שצולמו מהנוף ההודי.
לין הגיב: "התברכנו בכותר סרט משובח, "המעבר להודו", אבל הוא נבנה בסכנה; הוא מקיים הבטחה כזו.
עצם האזכור של הודו מעלה ציפיות גבוהות.
יש לו נפח וגודל והוא מאוד רומנטי".
לין לא רצה להציג את הודו של אדם עני לפני עצמאותו, כאשר תמורת אותו סכום כסף הוא יכול היה להראות את העושר החזותי של המדינה.
במהלך 1982, לין עבד על התסריט.
הוא בילה שישה חודשים בניו דלהי, כדי להרגיש קרוב למדינה בזמן הכתיבה.
מאחר שלא יכול היה להישאר יותר מטעמי מס, הוא עבר לציריך לשלושה חודשים, וסיים אותה שם.
בעקבות אותה שיטה שבה השתמש בעיבוד תקוות גדולות (1946) של צ'ארלס דיקנס, הוא עבר על התסריט המקורי של ראו והעותק שלו של הרומן, בחר את הפרקים שהיו הכרחיים ועבר על אלו שלא קידמו את העלילה.
ליאן הקליד את כל התסריט בעצמו, תיקן אותו תוך כדי, לפי העיקרון שתסריטים לא נכתבים, אלא נכתבים מחדש.
הבמאי ליהק את השחקנית האוסטרלית ג'ודי דייוויס, אז בת 28, לתפקיד מיס קווסטד התמימה לאחר פגישה של שעתיים.
כשדייוויס נתנה לה את הפרשנות למה שקרה במערות - "היא לא יכולה להתמודד עם המיניות שלה, היא פשוט התחרפנה" - לין אמרה שהתפקיד היה שלה.
דייוויס זכתה לתשומת לב בינלאומית בסרט "הקריירה המבריקה" של ג'יליאן ארמסטרונג (1979) והופיעה בסרט "אשה בשם גולדה" (1982) בתור גולדה מאיר הצעירה.
לין רצתה שסיליה ג'ונסון, כוכבת פגישה מקרית, תגלם את גברת מור, אבל היא דחתה את התפקיד ומתה לפני שהסרט יצא לאקרנים.
לאחר מכן הבמאי הציע את התפקיד לפגי אשקרופט, שחקנית במה שהופיעה בסרטים באופן משני בלבד.
היא לא התלהבה כשלין ביקשה ממנה להיות גברת מור.
אף על פי שלאחרונה עבדה בהודו במיני סדרת הטלוויזיה "היהלום שבכתר", היא אמרה, "חשבתי, 'אוי יקיריתי, אני ממש לא רוצה לעשות את זה', אבל זה מאוד קשה לסרב לסרט רזה".
סאטיאג'יט ריי, שקיווה לביים את העיבוד שלו לסרט המליץ על השחקן הבנגלי בן ה-38 ויקטור בנרג'י לתפקיד ד"ר עזיז.
הדמות דרשה שילוב של טיפשות, אומץ, כבוד וכעס.
לאחר היסוס, ליהק לין את בנרג'י, אבל הבמאי נאלץ להתגבר על מגבלות ההון העצמי הבריטי כדי להעסיק שחקן הודי.
לין קיבל את שלו, והליהוק עלה לכותרות בהודו.
"זה היה עניין של גאווה לאומית שלוהק הודי במקום אסייתי מאנגליה", ציין בנרג'י.
פיטר אוטול היה הבחירה הראשונה של לין לשחק בפילדינג.
התפקיד הלך בסופו של דבר לג'יימס פוקס.
אף על פי שהסתכסך עם לין בשנות ה-60 על סרט מוצע על גנדי שבסופו של דבר בוטל, אלק גינס הסכים לגלם את פרופסור גודבול.
היחסים בין שני הגברים הידרדרו במהלך הצילומים, וכשנודע לגינס שחלק גדול מהביצועים שלו נותרו על רצפת חדר העריכה בגלל אילוצי זמן, הוא ראה בכך עלבון אישי.
גינס לא דיבר עם לין במשך שנים אחר כך, והם יישבו את ההדורים רק בשנים האחרונות לחייו של לין.
נייג'ל הות'ורן לוהק לתפקיד טורטון אך חלה והוחלף בזמן הצילום על ידי ריצ'רד ווילסון.
EMI סיפקה קצת כסף ראשוני, אבל לין שילם את הוצאותיו בחיפוש אחר מקומות וכתיבת התסריט.
בסופו של דבר התקציב גויס מ-EMI, קולומביה ו-HBO.
בדצמבר 1984 הציעה Thorn EMI למשקיעים את ההזדמנות להשקיע במספר סרטים על ידי הנפקת מניות בשווי 36 מיליון פאונד.
הצילומים התרחשו מנובמבר 1983 עד יוני 1984.
מערות Marabar מבוססות על מערות Barabar , כ-35 ק"מ צפונית לגאיה, בביהאר.
רזה ביקר במערות במהלך הייצור, ומצא אותן שטוחות ולא מושכות; חששות לגבי שודדים הסתובבו בין אנשי ההפקה.
במקום זאת הוא השתמש בגבעות סבנדורגה ורמדווארבטה במרחק של כמה עשרות קילומטרים מבנגלורו, שם התרחש חלק גדול מהצילומים העיקריים; כניסות למערות קטנות נחצבו על ידי חברת ההפקה.
סצנות אחרות צולמו ברמנאגאראם (קרנטקה) ובאודהגמנאלאם (טמיל נאדו) ובסרינגר (ג'אמו וקשמיר).
חלק מצילומי הפנים צולמו באולפני שפרטון בסארי ובארמון בנגלור.
הקטע של הסרט הולחן על ידי משתף הפעולה הוותיק של לין מוריס ג'אר.
לדברי ג'אר, הבמאי אמר לו, "מוריס, אני רוצה שתכתוב מוזיקה מהמפשעה שלך לסצנה הארוכה מאוד הזו במערה.
זה לא סיפור של הודו, זה סיפור של אישה.
אני רוצה אותך לכתוב מוזיקה שמעוררת מיניות מתעוררת".
ז'אר כתב 45 דקות של מוזיקה בשבועיים וחצי.
לדבריו, "דייוויד מדבר איתי בתמונות.
אמן קולנוע אף פעם לא מבקש אבוב כדי לחפות על סצנה גרועה; אמן קולנוע לא חושב על מוזיקה כתרופה לסרט חולה.
דייוויד מדבר איתי כמו שהוא היה מדבר.
סרטו האחרון של לין זכה לשבחי ביקורת נרחבים, והפך לחביב המבקרים בשנת 1984. וינסנט קנבי מ"הניו יורק טיימס" כינה אותו "העבודה הטובה ביותר של [לין] מאז הגשר על נהר קוואי ולורנס איש ערב ואולי ההומנית והמרגשת ביותר שלו.
סרט מאז "מפגש קצר", אף על פי שהוא עצום בקנה מידה פיזי ומתרחש על רקע הודי סוער, הוא גם אינטימי, מצחיק ומרגש כמו סרט.
היוצר שולט לחלוטין בחומר שלו...
אף על פי ש-לין הפך את "המעבר להודו" לפחות מסתורי ויותר מסתורי מהספר, הסרט נשאר סיפור פרובוקטיבי להפליא, מלא בדמויות חיות, כולן משוחקות כמעט לשלמות".
רוג'ר אברט מה"שיקגו סאן-טיימס" ציין כי "הרומן של פורסטר הוא אחת מנקודות הציון הספרותיות של המאה הזו, ועכשיו דייוויד לין הפך אותו לאחד מעיבודי המסך הגדולים ביותר שראיתי אי פעם...
[הוא] אומן קפדן, מפורסם בכך שהוא הולך לכל אורך הדרך כדי לגרום לכל צילום להיראות בדיוק כמו שהוא חושב שהוא צריך להראות את השחקנים שלו כאן לתת ביצועים קוליים, מהורהרים, לא נוצצים...
והתסריט שלו הוא מודל של בהירות".
וראייטי כינה את הסרט "נאמן ללא דופי, משוחק להפליא ולעיתים גס רוח" והוסיף, "לין הצליח במידה רבה במשימה הקשה ללכוד את הטון העדין של פורסטר של בלבול רציונלי ואירוניה".
טיים אאוט לונדון חשב שהסרט הוא "רומן צנוע באופן מוזר, כשהוא נוטש את הסגנון האפי החובט באמבטיה בשנותיו המאוחרות של לין.
בעודו דבק אולי ב-80% מהתקרית בספר, לין פונה מאוד מהסימן על שנאתו של א.מ.
פורסטר ל- נוכחות בריטית בהודו, ונופלת הרבה יותר בצד של הבריטים אבל הוא הרכיב את הקאסט החזק ביותר שלו זה שנים...
ושוב לין מפנק את הטעם שלו לנוף, ומפגין יכולת עם קנה מידה עצום שחמקה כמעט מהקולנוע הבריטי לאורך ההיסטוריה שלו, לא עבור טהרנים ספרותיים, אבל אם אתה אוהב את הבידור שלך מותאם היטב, אז תרגיש את האיכות והרוחב".
ערוץ 4 אמר, "לין תמיד היה עסוק בנופים ואובססיבי לצילום המושלם - אבל כאן הקנבס שלו קטן בהרבה מאשר בלורנס איש ערב, למשל...
ובכל זאת, אף על פי שהסיפור חסר שיניים, המעבר להודו בהחלט טוב שווה צפייה עבור מעריצי הסגנון האפי של הבמאי".
ב- Rotten Tomatoes המעבר להודו מחזיק בדירוג של 77% מ-30 מבקרים, עם דירוג ממוצע של 7.20/10. הצוות הביקורתי של האתר קורא, " המעבר להודו הוא חקירה בולטת מבחינה ויזואלית של קולוניאליזם ודעות קדומות, אם כי היא אינה משיגה את הרוחב התמטי של עבודתו הטובה ביותר של הבמאי דייוויד לין".
הסרט מקבל ציון ממוצע של 78 מתוך 100 ב־Metacritic, על סמך 14 ביקורות מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
הסרט זיכה את פגי אשקרופט בפרס אוסקר, פרס באפט"א לקולנוע ופרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
מוריס ז'אר זכה בפרס אוסקר וגלובוס הזהב על פסקול המוזיקה המקורי.
כן זכה הסרט למועמדויות ולפרסים בתחרויות רבות.
Sony Pictures Home Entertainment הוציאה את ה-DVD הראשון ב-20 במרץ 2001. הוא היה בפורמט מסך רחב אנמורפי עם רצועות אודיו וכתוביות באנגלית, צרפתית וספרדית.
תכונות בונוס כללו Reflections of David Lean - ראיון עם התסריטאי/במאי, ביוגרפיות של צוות השחקנים והערות הפקה.
ב-9 בספטמבר 2003, סרטי קולומביה הוציאה את הקופסה The David Lean Collection, שכללה את לורנס איש ערב, הגשר על נהר קוואי והמעבר להודו.
ב-15 באפריל 2008, סוני הוציאה מהדורת Blu-ray HD Collector's Edition עם הדפס משוחזר ומאסטרינג דיגיטלי חדש.
המעבדה האוקיינוגרפית הסקוטית נוסדה ברחוב ניקולסון באדינבורו בשנת 1906. המייסד היה ויליאם ספירס ברוס, שהרבה במסעות באזורי אנטארקטיקה והחוג הארקטי ועמד בראש המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה בשנים 1902 עד 1904. ברוס למד תחילה רפואה באוניברסיטת אדינבורו, אבל עבר למדעי הטבע והודות לניסיון הרב והמגוון שרכש, עשה לו שם כמדען קטבים.
הוא אסף מספר רב של ממצאים בוטניים, ביולוגיים, זואולוגיים וגאולוגיים, לצד כמויות עתק של נתונים מטאורולוגיים ומגנטיים.
המעבדה, שהוקמה באדינבורו בבית ברחוב ניקולסון, סיפקה מקום לבדיקה, אחסון או הצגה של חומרים אלה, משרד שבו יכול היה ברוס לעבוד על הרשומות המדעיות של המשלחת הסקוטית הלאומית, ובסיס לתכנון המשלחות הבאות.
הייתה זו שאיפתו של ברוס, שהמעבדה תתפתח למכון סקוטי לאומי לאוקיינוגרפיה.
ישיבה כונסה לדון באפשרות זו במאי 1914, וההצעה זכתה לתמיכה משמעותית מצד מדענים סקוטיים מן השורה הראשונה.
קמה ועדה מארגנת, אך הנושא נדחק הצידה עם פרוץ המלחמה באוגוסט 1914 ושוב לא עלה לדיון.
בשנת 1919 נאלץ ברוס, מחמת שילוב של חוסר מימון עם בריאות מעורערת, לסגור את המעבדה, שאת ממצאיה השונים, הספרים ושאר החומרים שנאספו בה תרם לאוניברסיטת אדינבורו, להחברה הגאוגרפית המלכותית של סקוטלנד והמוזיאון המלכותי של סקוטלנד.
מחלתו הסתיימה במוות בשנת 1921.
המסרה היא פעולה בין-תחומית (מדיניות, ניהול, חינוך, מוזיאולוגיה, עיצוב ותקשורת) המתבצעת במוזאונים, אתרי מורשת, גנים ושמורות טבע, גנים בוטניים, פארקים, גני חיות ועוד.
מטרת הפעולה היא השגת מפגש מיטבי בין קהל המבקרים לבין האתר, על כל היבטיו.
קהל המבקרים כולל את המבקר הבודד ואת המבקר המאוגד בקבוצות שונות, קרי משפחה, מוסדות חינוך, מקומות עבודה, מועדונים ועוד.
פעולה זו כוללת את כל סוגי המסרים המועברים למבקרים בדרכים ובשיטות מגוונות.
מדובר באמצעי הכוונה והתמצאות, שלטי מידע, עזרי המחשה, הצגה של תקנות ההתנהגות במקום וכדומה, המועברים בשלל אמצעים אנושיים וטכנולוגיים.
אמצעים אנושיים כוללים בין היתר מדריכים, שחקנים, מספרי סיפורים ובעלי מלאכות.
אמצעים טכנולוגיים חזותיים כוללים דף הסבר, ספר, קטלוג, סרט, שלט, אפליקציה, רובוט מדבר, כתוביות, פסל וכו'.
בנוסף, ישנם אמצעים טכנולוגיים שמיעתיים כגון תחנת הסבר קולית.
אמצעי ההמסרה השונים נבחרים גם בהתאם ליכולות וכישורים משתנים של הקהל והם כוללים מלבד הפניה לחושי השמיעה והראיה גם לחושים הנוספים: מישוש, ריח וטעם.
מפגש משמעותי בזמן שהות קצר מותנה בדרך כלל במהות ובאיכות פעולות ואמצעי התיווך של מושגים והקשרים מורכבים, כשאלו מכוונים להשפיע על המבקרים שיכולים להיעזר בהם מרצונם החופשי (אינדיבידואליזציה ולא אינדוקטרינציה או סוציאליזציה).
מושג זה הוגדר והוצג לראשונה בשנות החמישים של המאה העשרים על ידי טילדן פרימן בספרו 'המסרת מורשתנו' (Interpreting our heritage) כ"פעילות חינוכית המיועדת להנגיש משמעויות וזיקות באמצעות גישה ישירה לחפצים מקוריים וגם באמצעים גרפיים, במקום העברת עובדות גרידא".
ב-1976 פורסמה הגדרה נוספת על ידי ארגון ההמסרה הקנדי: "המסרה היא תהליך תקשורתי, המתוכנן להנגיש לציבור משמעויות וזיקות בתוך מורשתו הטבעית והתרבותית, באמצעות היחשפות לחפצים, מוצגים, נופים ואתרים."
תחום ההמסרה הורחב מאז והוא כולל מרכיבים נוספים ובהם:
שיפור חוויית הביקור והגנה על משאבי האתר.
אמצעי המסרה כוללים שלטי הכוונה, התמצאות, מידע, המחשה ועזרים, בשלל אמצעים: אנושיים (מדריך, איש צוות, שחקן, מספר סיפורים) ולא אנושיים (חומרי דפוס, או וקול, אמצעים דיגיטליים).
המסרה יוצרת מפגש וחיבור רגשי ואינטלקטואלי של הציבור למשמעויות המקום.
בישראל מקובל להכליל את כל צורות התקשורת עם המבקרים תחת המונח 'המסרה'.
על בסיס גישה זו העברת המסר היא תהליך המערב שותפי תכנון וביצוע רבים: מנהלים, אדריכלים, אוצרי תוכן, מעצבי מוצר, אנשי מדיה, אנשי חינוך והדרכה וגורמים העוסקים בניהול קהל, ועל כן זהו מעשה מורכב ביותר.
מאחר שפעולת ההמסרה היא פעולה בין תחומית הרי שגם תהליכי התכנון, הפיתוח וההפעלה של הפעולה מחייבים עבודה בין-תחומי.
בחירת היסוד המארגן את העבודה המערכתית של צוות ההמסרה נעשית באמצעות בחינת העיקרון המוביל מתוך מודלים תאורטיים קיימים, כגון "15 העקרונות" הכוללים את המרכיבים הבאים:
גישה נוספת לבחירת יסוד מארגן היא באמצעות הצבת גבולות בטיחות תחילה ובכך גם קביעה של מרחב שלם בתוכם עם חופש פעולה ויצירה.
ייתכנו מצבים של המסרה דינמית כעבודת מטה, דהיינו, לאחר שנקבע יסוד מארגן וכל בעלי העניין מתייחסים אליו, מגיעים למסקנה שיש לחדדו או להחליפו באחר.
מאז הקמת המדינה קיים עיסוק בהמסרה, תחילה בגנים הלאומיים ובשמורות טבע ובהמשך במוזיאונים ובאתרי מורשת נוספים.
כמו כן, נפתח חוג לימודי.
באוניברסיטת חיפה וכן נפתח מסלול לימוד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
כנס המסרה ראשון יתקיים בדצמבר 2017 במוזיאון ארצות המקרא ירושלים, בחסות המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, רשות הטבע והגנים, רשות העתיקות, אוניברסיטת חיפה ומוזיאון ארצות המקרא בירושלים.
המעבדה היא תוכנית רדיו יומית, שעוסקת בנושאים אקדמיים מגוונים.
בשעה 06:00 ובשעה 13:00 ברשת כאן תרבות, השייכת לתאגיד השידור הישראלי.
המשדרים (הפרקים), הנעים בין 35 דקות לשעה (תלוי בנושא ובחוקר), נערכים במתכונת של שיחה בין מגישת התוכנית לבין חוקרים וחוקרות מהאקדמיה.
התכנית הוגשה ונערכה על ידי גיל מרקוביץ, מעלייתה לאוויר ב-15 במאי 2017, בפתיחת שידורי התאגיד ועד מרץ 2021. החל ממאי 2021 את התכנית מגישה רונה גרשון תלמי.
נושאי "המעבדה" נבחרו מכל תחומי הדעת, למשל פיזיקה, מדעי המוח, פסיכולוגיה, ביולוגיה, ספרות, אמנות, וסוציולוגיה.
הנושאים מתמטיקה, כימיה, מדעי המחשב וכלכלה כוסו פחות.
את כל המשדרים עדיין ניתן גם לשמוע בפודקאסט (תוכן שמע on demand) בעמוד הפודקאסטים של רשת כאן תרבות.
המעבדה הוא סרט קולנוע תיעודי ישראלי משנת 2013 שביים יותם פלדמן והפיקה חברת "גם סרטים".
בסרט מראיין יותם פלדמן מספר אנשי מפתח בתעשיית ייצוא הביטחון הישראלית בנושא המוסריות של מכירת כלי נשק ומוצרים הקשורים לביטחון בשוק הבינלאומי.
זהו סרט בעל אמירה פוליטית והוא מתריס כנגד תעשיית הנשק בישראל.
בסרט, הבמאי יותם פלדמן, יחד עם הצלם פיליפ בלאיש (Philippe Bellaïche), מביאים נקודת מבט מתוך תעשיית ייצוא הנשק בישראל.
הם מראיינים אנשי מפתח בתעשיית הנשק בישראל ובצה"ל וחוקרים את מעשי הסחר בנשק של חברות ישראליות למדינות רבות בעולם.
במהלך הסרט, מתשאל פלדמן את אנשי המפתח הנ"ל לגבי רגשותיהם כלפי הרצח שנגרם עקב קניית הנשק מהם.
רוב התשובות יצאו כנגד הגישה השלילית של השאלה או התחמקו ממנה.
בנוסף, חלק חשוב בסרט הוא הדגשת רווח המדינה ממלחמות, ומניסיון הנשק המפותח בהן, בעזה בפרט.
מראיונותיו של פלדמן עולה המסקנה כי קוני נשק רבים מעדיפים לרכוש מישראל משום שכלי הנשק המפותחים בה נבדקו בשטח.
פלדמן מתייחס לעובדה שכלי הנשק נבדקו בשטח במלחמה בעזה ומתייחס למבצע "עופרת יצוקה" בהקשר זה.
במאי הסרט, יותם פלדמן, הוא בנו של אביגדור פלדמן, פעילי משפטי וחברתי בנושא זכויות האדם.
עוד מילדות, התעסק פלדמן בנושא זכויות האדם, ובהתאם לכך החל בבגרותו לכתוב ולנהל תחקירים עבור עיתון "הארץ".
במהלך עבודתו על תחקיר בנושא הפליטים מאפריקה בשנת 2010, ניסה פלדמן לתעד את מלוא חוויתם, ובמסגרת כך גם העביר מספר ימים במעצר במצרים, בגין ניסיון הסתננות לשטח ישראל.
סרט ביכורים הטוב ביותר - פסטיבל דוקאביב 2013
פרס אדוארד סנודן בפסטיבל Signes de Nuit 2014
הסרט מדגיש השקפת עולם שמטילה בספק את ישירות מערכת הביטחון של ישראל ושל תעשיות הביטחון בישראל ככלל.
הוא עושה זאת באמצעות שאלות טעונות והתמקדות בנזקים הנגרמים על ידי מדיניות הסחר בנשק הישראלית.
כתוצאה מכך, התעוררו תגובות רבות המגנות את הסרט.
מצד שני, יש שרואים את הסרט כ"חושף אמת" ומציג ידע, ועל כך משבחים אותו.
באפריל 2017 ביקשה שרת התרבות, מירי רגב, במכתב רשמי לעיריית ירושלים למנוע את הקרנת הסרט באירוע בסינמטק בעיר.
בקשה זו נדחתה על ידי העירייה וזכתה לתגובות רבות מהציבור.
רגב טענה כי הסרט חותר נגד "המדינה, ערכיה וסמליה" ומשמיץ קצינים ובכירים בצה"ל העוסקים במסחר נשק.
לטענה זו השיב פלדמן כי הצגת אנשי צה"ל שסוחרים בנשק כ"סוכני מוות", בפי רגב, היא אמת אובייקטיבית.
הוא הרחיב ואמר כי הוא מקווה שסוחרי הנשק האלו, ביחד עם רגב, יבואו על דינם.
בנוסף, בהקרנה של הסרט בפרייבורג, גרמניה, ב-2014 הטמינו קבוצת פעילים אנטי-גרמנים פצצת זמן מדומה באולם במחאה על הסרט שתואר על ידיהם כאנטישמי.
בריאיון למגזין "טיים-אאוט", פלדמן גם מציין כי מטרתו בסרט אינה לשפוט ולהעביר ביקורת, אלא לגרום לצופה לגבש בעצמו את דעתו על המצב..
המעבדה הלאומית לפיזיקה בישראל פועלת במסגרת משרד הכלכלה והתעשייה ומחזיקה את אבות המידה (יחידות המידה הרשמיות) של ישראל בתחומים: אורך, מסה, טמפרטורה, מתח חשמלי, התנגדות חשמלית, לחץ, ואקום, כמות החומר וזמן.
המעבדה הוקמה ב–1951 על ידי צבי תבור, שניהל אותה במשך 25 שנים.
בשנים הראשונות פעלה המעבדה במרתף של בניין ג'נרלי בירושלים, ממנו עברה למחנה שנלר ובשנת 1960 עברה למשכנה הנוכחי בקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית בירושלים.
במעבדה פועלים מכשירי מדידה מדויקים, המאפשרים מתן שירות לתעשייה בתחומי כיול ודיוק.
בהתאם לחוק קביעת הזמן המעבדה קובעת בישראל את הזמן האוניברסלי המתואם.
עד תחילת המאה ה-21 העסיקה המעבדה 40 עובדים, אך בהמשך הצטמצמה פעילותה ובשנת 2017 הועסקו בה שלושה עובדים בלבד.
בשנת 2009 איבדה המעבדה את ההכרה של הלשכה הבינלאומית למידות ולמשקלות (BIPM), ועקב כך היא מוגבלת בשירותיה, והתעשייה הישראלית רוכשת שירותים מסוג זה בחו"ל או מספקים פרטיים בישראל.
המעבדה הטכנולוגית לגילוי ואיתור מנהרות היא יחידה טכנולוגית של צה"ל לגילוי ואיתור מנהרות תת-קרקעיות.
המעבדה כפופה ארגונית ומקצועית לחטיבה טכנולוגית ליבשה (חט"ל) ופועלת בפיקוד הדרום תחת אוגדת עזה בשיתוף חיל ההנדסה הקרבית.
המעבדה כוללת מגוון מומחים, מהנדסים וקצינים מתחומים שונים המנתחים מידע מודיעיני וטכנולוגי שנאסף על ידי אגף המודיעין, טכנולוגיות חישה, החיילים בשטח ועבודות הנדסיות יזומות, ובאמצעותו הם מגלים מנהרות, חללים תת-קרקעיים וחפירות.
הוקמה ב-2016 ומאז הקמתה איתרה 15 מנהרות אותן השמידו כוחות פיקוד הדרום, חיל ההנדסה הקרבית וחיל האוויר הישראלי.
המעבדה, בפיקוד קצין בדרגת רס"ן, כוללת מומחים וקצינים מתחומים שונים בהם קציני מודיעין, קציני הנדסה קרבית, קציני מחשבים ואגף התקשוב וההגנה בסב"ר, ומדענים ומהנדסים מתחומי הפיזיקה, הגאולוגיה, ההנדסה ובפרט הנדסה אזרחית והנדסת מכונות.
המעבדה פועלת בשיתוף פעולה עם חטיבה טכנולוגית ליבשה, פיקוד הדרום (אוגדת עזה), חיל ההנדסה הקרבית ואגף המודיעין.
קיומה של המעבדה הותר לפרסום בסוף 2017 וב-15 באפריל 2018 נחשפה במהלך יזום של דובר צה"ל.
המעבדה מנתחת מידע שאוספים החיילים בשטח ומידע שנאסף בטכנולוגיות חישה ייחודיות פרי פיתוח ישראלי, וכן מנתחת מידע שמספקים מערך המודיעין, חיל האיסוף הקרבי, יחידת סמו"ר של יהל"ם ומערך הצמ"ה של חיל ההנדסה הקרבית.
מערך הצמ"ה – שמפעיל את פלוגות הצמ"ה הסדירות אבירי הפלדה וחתולי הפלדה, ואת גדוד הציוד המכני ההנדסי במילואים של פיקוד הדרום – מבצע עבודות עפר, חישוף, חפירות וקידוחי עומק באמצעות דחפורים (כולל דחפורי D9 משוריינים), מחפרים ומקדחי-בורות (כולל טאטרה-דרילר).
באמצעות עבודות אלו אוסף מערך הצמ"ה מידע על הקרקע ומה שמתחתיה, ומעבירו למעבדה לצורכי ניתוח.
בנוסף, מערך הצמ"ה חושף פירים ומנהרות, הן באופן מקרי או יזום, והן על-פי מידע שמתקבל מהמעבדה.
הוא גם מבצע עבודות עפר וקידוחים לפי הנחיות המעבדה הטכנולוגית.
יחידת סמו"ר של יהל"ם ממפה וחוקרת את המנהרות שנתגלו ומעבירה את המידע למעבדה לצורכי ניתוח, לימוד והפקת מודיעין.
בעקבות איום מנהרות הטרור חודרות הגדר סביב רצועת עזה, ותרחיש שבו מחבלים פלסטינים יחדרו דרכן לשטח ישראל ויבצעו פיגוע מיקוח, חטיפת חיילים או טבח ביישובי עוטף עזה, שם צה"ל דגש רב על לוחמת מנהרות ובפרט על פיתוח שיטות ואמצעים טכנולוגיים לגילוי ואיתור המנהרות, ולאחר מכן – לנטרול יעיל שלהן.
ב-2015 פורסם כי טכנולוגיית חישה מסווגת לאיתור מנהרות וחללים תת-קרקעיים שפיתחה "אלביט מערכות" הגיעה לבשלות מבצעית, ושהחלה פרישתה בגבול ישראל – רצועת עזה.
ב-2016 הוקמה רשמית המעבדה הטכנולוגית לגילוי ואיתור מנהרות שמטרתה לנתח את המידע שאוספים הטכנולוגיה הנ"ל, אגף המודיעין וכוחות ההנדסה הקרבית בשטח, כדי לגלות ולאתר מנהרות ופעולות חפירה מתחת לפני הקרקע.
היא החלה את פעולתה בגזרת רצועת עזה, תחת פיקוד אוגדת עזה, אך כפופה ארגונית ומקצועית לחטיבה טכנולוגית ליבשה (חט"ל).
באפריל 2016 הותר לפרסום שבאמצעות המערכת החדשה אותרה מנהרה שחפר חמאס לאחר מבצע צוק איתן, והיא נוטרלה בידי חיל ההנדסה הקרבית.
בחורף 2017 החלה פעילות המעבדה להניב תוצאות, כאשר צה"ל חשף ונטרל באופן שיטתי מנהרה אחרי מנהרה.
בפיצוץ מנהרת הטרור ליד כיסופים נהרגו 14 מחבלים מהג'יהאד האסלאמי הפלסטיני וחמאס, ובעקבות כך עבר צה"ל לנטרול המנהרות באמצעים שקטים יותר ואלימים פחות, שטיבם לא הותר לפרסום.
ב-2017 החלה ישראל בניית המכשול נגד מנהרות בגבול רצועת עזה, שבו משולבים אמצעי חישה וטכנולוגיה מסווגת לצד ביצורים, חומת בטון מזוין וקיר שיגומים.
ב-26 ביוני 2018 זכו אנשי המעבדה ומפתחי הטכנולוגיה בה משתמשת המעבדה בפרס ביטחון ישראל.
בעקבות הצלחתה, הוקמה בפיקוד הצפון יחידה דומה על סמך המודל והניסיון המבצעי של המעבדה הדרומית.
המעבדה של פיקוד הצפון נחשפה בדצמבר 2018 בעקבות מבצע מגן צפוני לגילוי, איתור וניטרול המנהרות שחפר חזבאללה בגבול ישראל–לבנון.
היחידה לקחה חלק גם במלחמת חרבות ברזל ואיתרה תשתיות ותוואי תת-קרקע של חמאס.
חיילי היחידה גם נכנסו לתוך רצועת עזה על מנת לאתר מנהרות ולסמן לכוחות ההנדסה הקרבית איפה לחפור כדי לחשוף את המנהרות.
באפריל 2016 נחשפה מנהרה שחפר חמאס באזור כרם שלום לאחר מבצע צוק איתן אשר דופנה במלט ובטון.
היא נחשפה באמצעים מודיעניים, ללא טכנולוגיה לאיתור מנהרות, בעומק 40 מטרים והיא חדרה 150 מטרים לתוך ישראל.
המנהרה נוטרלה על ידי חיל ההנדסה הקרבית.
במאי 2016 חשף חיל ההנדסה, תחת אש מרגמות של חמאס, מנהרה נוספת שחדרה לשטח ישראל.
ב-30 באוקטובר 2017 ביצע צה"ל את פיצוץ מנהרת הטרור ליד כיסופים: כוחות צה"ל פוצצו מנהרת טרור שחפר הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני אל תוך שטח ישראל, לעבר קיבוץ כיסופים, ואותרה באמצעות טכנולוגיה מתקדמת.
בפיצוץ המנהרה נהרגו 14 מחבלים, מהג'יהאד האסלאמי ומחמאס.
ב-10 בדצמבר 2017, הודיע דובר צה"ל שכוחות צה"ל איתרו ונטרלו מנהרת טרור של חמאס, שחדרה לתוך שטח ישראל והגיעה סמוך לקיבוץ נירים.
לפי ההערכות, עקב קרבתה לצינורות גז וסולר, המנהרה יועדה לביצוע פיגוע תופת במעבר כרם שלום ולפוצצו על יושביו.
ב-18 במרץ 2018 נטרלו כוחות צה"ל שתי מנהרות טרור: מנהרה אחת הופצצה מהאוויר ומנהרה שנייה, שחודשה על ידי חמאס באזור רפיח, סוכלה על ידי חיל ההנדסה הקרבית תוך שימוש בציוד מכני הנדסי ואמצעים נוספים.
ב-14 באפריל 2018 סיכלו חיל ההנדסה הקרבית ופיקוד הדרום, בשיתוף אמ"ן, חיל האוויר הישראלי ומפא"ת, מנהרת טרור מסועפת שחפר חמאס מג'באליה וחדרה לשטח ישראל.
המנהרה היא הארוכה ביותר שסוכלה, אורכה למעלה מ-9 ק"מ והיא מתחברת לרשת מנהרות מסועפת מתחת לג'באליה.
המנהרה נוטרלה באמצעות הזרקת חומרים שטיבם לא פורסם.
ב-12 במאי 2018 בערב תקף חיל האוויר הישראלי בצפון רצועת עזה עמדה של חמאס ומנהרת טרור שחפר חמאס אל כיוון מעבר ארז.
ב-20 באוקטובר 2020 חשפו כוחות הנדסה של פיקוד הדרום ופלוגת הצמ"ה אבירי הפלדה מנהרת טרור שחפר חמאס מח'אן יונס לתוך שטח ישראל.
המנהרה אותרה במהלך עבודות על המכשול נגד מנהרות בגבול רצועת עזה.
המעבדה לציפה נייטרלית היא מתקן של מנהל האווירונאוטיקה והחלל הלאומי של ארצות הברית, המיועד לאימון של אסטרונאוטים בתנאים המדמים חוסר משקל, באמצעות פעילות בתוך ברכת מים לציפה נייטרלית.
המתקן ממוקם בסמוך למרכז החלל ג'ונסון בעיר יוסטון שבטקסס.
המעבדה ממוקמת במתקן האימון על שם סוני קרטר ביוסטון.
הפעילות העיקרית במעבדה מתרחשת בברכת מים השוכנת במבנה מקורה.
ממדי הברכה הם 61 מטר לאורך, 31 מטר לרוחב ו-12.34 מטר לעומק (מהם 6.17 מטר מתחת למפלס הקרקע).
היא מכילה 23.5 מיליון ליטר מים.
היא הברכה הגדולה ביותר בעולם מסוגה.
מי הברכה מוחזקים בטמפרטורה קבועה של 30 מעלות צלזיוס.
ההחלטה על הקמת המתקן התקבלה בשלהי שנות השמונים, לאחר שמתקן דומה (ה-WETF - ראו להלן) במרכז החלל על שם ג'ונסון נמצא כקטן מכדי להתאים למשימות האימונים החדשות של נאס"א.
הברכה החדשה נועדה להיבנות בממדים של 72 מטר לאורך, 41 מטר לרוחב ו-18 מטר לעומק.
ממדיה הוקטנו כדי שאפשר יהיה לבנות אותה בתוך מבנה קיים ביוסטון, שנאס"א רכשה בראשית שנות התשעים מחברת מקדונל דאגלס.
הקמת המתקן החלה בשנת 1995.
האסטרונאוטים מתאמנים בברכה כשהם עוטים חליפות הדומות לחליפות המיועדות לפעילות חוץ-רכבית ונושמים תערובת נייטרוקס.
הם מוכנסים לברכה באמצעות מנוף.
לאחר כניסתם למים נבדק משקלם ומוספות להם משקולות על מנת שיהיו במצב של ציפה נייטרלית (כלומר ללא נטייה לצוף כלפי מעלה וגם ללא נטייה לצלילה כלפי מטה).
גם מכשירי האימון שבהם משתמשים האסטרונאוטים, כמו כלי עבודה, נבנו במיוחד על מנת שתהיה להם ציפה נייטרלית.
האימון בתוך הברכה נמשך לעיתים מספר שעות ברצף.
הוא נערך בפיקוחם של צוללי עזר המשתמשים בציוד נשימה סטנדרטי.
בתוך הברכה משוקעים דגמים של רכבי חלל, אשר האסטרונאוטים מתאמנים בטיפול בחלקיהם על פי צורכי נאס"א וסוכנויות החלל שעמן היא משתפת פעולה.
כיום (2018) מתאמנים אסטרונאוטים בברכה בעיקר על דגם חלקי של תחנת החלל הבינלאומית.
דגמים נוספים של חלליות שהובאו לברכה לצורך אימונים היו של הסוכנות היפנית לחקר החלל (חללית HTV) וסוכנות החלל האירופית (חללית ATV) ודגמי החלליות דרגון וסיגנוס.
בעבר התאמנו אסטרונאוטים בברכה על דגמים של מעבורת החלל של ארצות הברית ושל טלסקופ החלל האבל, אך דגמים אלו הוצאו מן הברכה לאחר שהסתיים הצורך באימונים עליהם.
אחד החסרונות של אימונים בברכת ציפה נייטרלית הוא כוח הגרר של המים שבתוכה.
כוח זה מקשה על הכנסת עצם לתנועה ומקל על השארתו במצב נייח - ההפך מהמתרחש בסביבה אמיתית של חוסר משקל.
כמו כן, כיוון שעל המתאמנים פועל כוח כובד, חשוב שהם לא ייטלטלו בתוך חליפות האימונים שלהם.
דבר זה מושג על ידי התאמה מדויקת שלה למידות גופם.
לפני הפעלת המעבדה לציפה חיובית הפעילה נאס"א מספר ברכות ציפה נייטרלית אחרות.
מתקן האימון הראשון מסוג זה - הסימולטור לציפה נייטרלית (Neutral Buoyancy Simulator) (NBS) - נמצא במרכז טיסות החלל על שם מרשל במדינת אלבמה.
הוא היה פעיל בשנים 1967-1997. היו בו שלושה מכלי אימון:
מכל עגול בקוטר של 2.4 מטר ובעומק של 2.4 מטר
מכל עגול בקוטר של 7.6 מטר ובעומק של 4.6 מטר.
מכל עגול שהוסף ב-1968 בקוטר של 23 מטר ובעומק של 12 מטר.
המתקן האימון השני היה מתקן הטבילה במים (Water Immersion Facility) (WIF) ששכן בבניין 5 במרכז החלל על שם ג'ונסון ביוסטון.
הייתה זו ברכה עגולה בקוטר של 7.6 מטר ובעומק של 4.9 מטר.
המתקן השלישי שכן בבניין 29 במרכז החלל על שם ג'ונסון.
מתקן האימון בסביבה חסרת משקל (Weightless Environment Training Facility) (WETF) היה ברכה מלבנית באורך של 24 מטר, ברוחב של 10 מטר ובעומק של 7.6 מטר.
המתקן היה פעיל בשנים 1980-1998. משום שהברכה הייתה קטנה מלהכיל דגמים של רכבי החלל החדשים - תחנת החלל פרידום ותחנת החלל הבינלאומית - נבנתה במקומה המעבדה לציפה נייטרלית.
ב-1980 נפתחה במרכז האימונים לקוסמונאוטים על שם גגארין בסטאר סיטי שברוסיה ההידרו לאב (Hydro Lab) - ברכה עגולה בקוטר של 23 מטר ובעומק של 12 מטר.
הברכה נבנתה בין השאר לאחר ביקור של קוסמונאוטים בסימולטור לציפה נייטרלית של נאס"א
מתקן לציפה נייטרלית (Neutral Buoyancy Facility) ממוקם במרכז האימונים של תוכנית החלל הסינית בבייג'ינג.
מצויה בו ברכה עגולה בקוטר של 23 מטר ובעומק של 10 מטר
מתקן לציפה נייטרלית ממוקם במרכז האסטרונאוטים האירופי בקלן שבגרמניה.
מצויה בו ברכה מתומנת באורך של 22 מטר, ברוחב של 17 מטר ובעומק של 10 מטר.
במרכז החלל צוקובה באיברקי שביפן הייתה ממוקמת ברכת ציפה נייטרלית (Weightlessness Environment Test System).
הברכה הייתה עגולה, בקוטר של 16 מטר ובעומק של 10.5 מטר.
היא נפתחה ב-1997 והושבתה ב-2011 בעקבות נזקים שנגרמו לה ברעידת אדמה.
באוניברסיטת מרילנד בארצות הברית ממוקם מתקן המחקר בציפה נייטרלית (Neutral Buoyancy Research Facility), ברכה עגולה בקוטר של 15 מטר ובעומק של 7.6 מטר, שנבנתה ב-1992. המתקן הוא חלק מהמעבדה למערכות חלל, שהייתה ממוקמת במקור במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
הברכה הוקמה במרילנד בנפרד מ-MIT לאחר שנאס"א העניקה למעבדה למערכות חלל מענק לבניית הברכה והתברר שאין ב-MIT מקום מספיק להקמתה.
המעגל האדום הוא סרט פשע צרפתי-איטלקי משנת 1970 בבימוי של ז'אן-פייר מלוויל שגם כתב את התסריט, עם אלן דלון, ג'אן מריה וולונטה, איב מונטן ובורביל בתפקידים הראשיים.
רוב סרטיו של מלוויל עוסקים בפשע וזה אחד מהבולטים ביניהם.
זהו סרט פשע מסוגנן בעל אווירה קודרת ואפוקליפטית.
בפתח הסרט מביא מלוויל משפט של בודהא שאמר לאחר שצייר מעגל עם גיר אדום: "אם אנשים שלא הכירו מקודם, נפגשים יום אחד במקום אחד לא משנה מה עלה בגורלם ומה הייתה דרכם עד כה, הם כעת בתוך מעגל אדום".
הסרט מתאר שלושה עבריינים – אסיר משוחרר, אסיר נמלט ושוטר עבריין שנפגשים יום אחד במעגל דמים אדום ממנו לא יצאו.
האסיר קורי (אלן דילון) משתחרר מבית סוהר במרסיי לאחר חמש שנים.
אחד הסוהרים נותן לו אינפורמציה בקשר לחנות תכשיטים יוקרתית בפריז.
קורי מגיע לדירת עמיתו לפשע, ריקו החייב לו כסף ובאיומי אקדח נוטל ממנו את הכסף, הולך לשחק סנוקר והורג שם עבריין ששלח ריקו לרצחו, קונה רכב וממשיך לעבר פריז.
באותו זמן מוביל קצין המשטרה מטאי (בורביל) עצור בשם ווז'ל (ג'אן מריה וולונטה) לפריז, בקרון שינה, כבול למיטתו באזיקים.
בלילה מצליח ווז'ל לנתק עצמו ולזנק מהרכבת.
מטאי רודף אחריו אך לשווא.
מתארגן כוח גדול של שוטרים וכלבים למרדף.
קורי סועד במסעדת דרכים ומבחין בווז'ל הנכנס לתא המטען של מכוניתו.
הוא מתחיל לנסוע ומצליח לעבור מספר מחסומי משטרה.
כעבור זמן הוא עוצר במקום מבודד, ומוציא את ווז'ל מתא המטען.
לאחר עימות קצר הם מתוודעים אחד לשני, ושניהם ממשיכים לפריז, עם ווז'ל בתא המטען.
בדרך עוצרים אותם שני רוצחים שכירים מאנשי ריקו, לוקחים את הכסף מקורי, ועומדים להוציאו להורג אך ווז'ל מפתיע אותם מתא המטען, ורוצח את שניהם.
הם מגיעים לפריז וקורי מתחיל לתכנן את שוד חנות התכשיטים.
לשם כך הוא מצרף את ז'נסן (איב מונטן), שוטר בדימוס שמוכר כצלף מיומן וכעת הוא אלכוהוליסט במצב קשה עם הזיות על רמשים הזוחלים על גופו.
ז'נסן מפסיק לשתות, מצטרף אליהם, מתאמן בצליפה, ומארגן רובה וקליעם מיוחדים כדי לשתק את מתג האבטחה בירייה מדויקת מרחוק, מבקר בחנות כלקוח ובוחן את מערכת האבטחה.
השוד המסובך עובר ללא תקלות אך הסוחר ברכוש גנוב שהיה אמור לקבל מקורי את התכשיטים מסרב לקבל אותם לאחר שהוזהר מצד ריקו.
הוא שולח את קורי לבעל מועדון לילה מפוקפק בשם סנטי, המשתף פעולה עם קצין המשטרה מטאי ומעודכן בהתפתחויות.
מטאי נפגש עם קורי ומתחזה לסוחר בסחורה גנובה.
הוא קובע עם קורי פגישה בבית מבודד.
קורי מאמין לו ומגיע למקום עם הסחורה.
אלא שווז'ל וז'נסן עוקבים אחריו, וכשקורי מציג למטאי את הסחורה הגנובה ווז'ל פורץ למקום באקדח שלוף, ומורה לו לעזוב את המקום.
השלושה נסים ביחד אך נהרגים מיריות מטאי והשוטרים.
המעבדה הטכנולוגית לגילוי ואיתור מנהרות (פיקוד הצפון) היא יחידה טכנולוגית של צה"ל לגילוי ואיתור מנהרות תת-קרקעיות הפועלת בפיקוד הצפון.
המעבדה כפופה ארגונית ומקצועית לחטיבה טכנולוגית ליבשה (חט"ל) ופועלת בפיקוד הצפון תחת עוצבת הגליל בשיתוף חיל ההנדסה הקרבית.
דבר קיומה של המעבדה הותר לפרסום ב-10 בדצמבר 2018 בעקבות פתיחת מבצע מגן צפוני לאיתור וניטרול מנהרות הטרור שחפר חזבאללה לשטח ישראל מדרום לבנון.
ביולי 2019 זכתה בפרס ביטחון ישראל על חלקה בגילוי מנהרות הטרור של חזבאללה ומבצע מגן צפוני לניטרולן.
המעבדה, בפיקוד קצין בדרגת סרן, כוללת מומחים וקצינים מתחומים שונים בהם קציני מודיעין, קציני הנדסה קרבית, קציני מחשבים ואגף התקשוב וההגנה בסב"ר, ומדענים ומהנדסים מתחומי הפיזיקה, הגאולוגיה, ההנדסה ובפרט הנדסה אזרחית והנדסת מכונות.
המעבדה פועלת בשיתוף פעולה עם חטיבה טכנולוגית ליבשה, פיקוד הצפון (עוצבת הגליל), חיל ההנדסה הקרבית ואגף המודיעין.
היא הוקמה לפי המודל והניסיון של המעבדה הטכנולוגית לגילוי ואיתור מנהרות שפועלת בפיקוד הדרום.
קיומה של המעבדה פורסם על ידי דובר צה"ל ב-10 בדצמבר 2018.
מערך הצמ"ה – שמפעיל את פלוגות הצמ"ה הסדירות אבירי הפלדה וחתולי הפלדה, ואת גדוד הציוד המכני ההנדסי במילואים של פיקוד הצפון – מבצע עבודות עפר, חישוף, חפירות וקידוחי עומק באמצעות דחפורים (כולל דחפורי D9 משוריינים), מחפרים ומקדחי-בורות.
המעגל הוא סרט קולנוע שיצא לאקרנים בשנת 2017. הסרט בוים על ידי ג'יימס פונסולדט, ומבוסס על ספר המדע הבדיוני בעל אותו שם מאת דייב אגרס, שיצא לאור בשנת 2013 והיה לרב מכר.
בסרט מככבים אמה ווטסון, טום הנקס וג'ון בויגה.
הסרט עוסק בסוגיה של חדירת הטכנולוגיה לחיי האנושות בעידן הרשתות החברתיות, באופן שהופך אותם לחסרי גבולות ושקופים לכל.
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה בפסטיבל הסרטים טרייבקה ב-26 באפריל 2017, והוא יצא לאקרנים ב-28 באפריל 2017. הוא זכה לביקורות שליליות אך הכניס 40 מיליון דולר ברחבי העולם מול תקציב של 18 מיליון דולר, והפך לסרט הרווחי ביותר של הבמאי פונסולדט.
מיי הולנד (אמה ווטסון) מתקבלת לעבודה בחברת "המעגל" בעקבות חברתה אנני (קארן גילאן).
"המעגל" היא חברת טכנולוגיה ומדיה חברתית גדולה, המנוהלת על ידי אמון ביילי (טום הנקס).
"המעגל", היא מגה־חברת טכנולוגיה המפעילה רשת חברתית ומוכרת מוצרים נוספים המאפשרים מעקב מתמיד אחרי המשתמשים שלה.
את החברה מוביל מנהל כריזמט אימון ביילי, שהמוטו שלו הוא: "לדעת זה טוב, אבל לדעת הכל זה טוב יותר".
הוא מממש את החזון שלו באמצעות תוכנת מעקב ההופכת את חיי העובדים וחוויותיהם לזמינים לכל.
בתחילת הסרט ביילי נואם בפני קהל עובדים והמעריצים שלו ואומר: "אנחנו נראה הכל ונדע הכל", "אין סודות, הכל פתוח, וכך נמצה את הפוטנציאל של הטבע האנושי".
בסרט, גישתו הקיצונית של ביילי מאותגרת על ידי אלה השואפים לשמור על עולם מוסרי שיש בו גבולות.
המעבדה המטלורגית באוניברסיטת שיקגו הוקמה בפברואר 1942 כדי ללמוד ולהשתמש ביסוד הכימי החדש שהתגלה, הפלוטוניום.
היא חקרה את הכימיה ואת המטלורגיה של הפלוטוניום, תכננה את הכורים הגרעיניים הראשונים בעולם שהפיקו את היסוד, ופיתחה תהליכים כימיים שבאמצעותם ניתן היה להפריד את הפלוטוניום מיסודות אחרים.
באוגוסט 1942 הצליחו כימאי המעבדה לראשונה אי-פעם להפריד כימית ולייצר כמות זעירה של פלוטוניום.
ב-2 בדצמבר 1942 הצליחה המעבדה לייצר תגובת שרשרת גרעינית נשלטת, שוב לראשונה אי-פעם, בכור שכונה "שיקגו פייל-1" , שהוקם מתחת לטריבונות של אצטדיון הפוטבול הישן של האוניברסיטה.
המעבדה המטלורגית הוקמה כחלק מהפרויקט המטלורגי, שנודע גם כ"פרויקט פייל" (Pile, ערמה) או "פרויקט X-10", בראשותו של פרופסור אוניברסיטת שיקגו ארתור קומפטון, חתן פרס נובל בפיזיקה לשנת 1927. הפרויקט המטלורגי היה חלק מפרויקט מנהטן, שבו פיתחו וייצרו בעלות הברית, בהובלת ארצות הברית, את פצצות האטום הראשונות במהלך מלחמת העולם השנייה.
במעבדה עבדו, בין היתר, המדענים זוכי פרס נובל בפיזיקה: אנריקו פרמי, ג'יימס פרנק, יוג'ין ויגנר, וזוכה פרס נובל בכימיה: גלן סיבורג.
בתחילת 1944 נבנה בה הכור הראשון בעולם שהשתמש במים כבדים כממתן נייטרונים.
הכור הפך קריטי במאי 1944, והופעל לראשונה בעוצמה מלאה ביולי 1944. המעבדה המטלורגית של שיקגו שימשה כגוף המחקר העיקרי שסיפק תמיכה מדעית במהלך המלחמה לאתר הגרעיני הענק באוק רידג' שבטנסי.
כחלק מפרויקט מנהטן היא תכננה כורי פלוטוניום עבור אתר אוק רידג' (כור הגרפיט X-10), ועבור אתר הנפורד שבמדינת וושינגטון (כור הפלוטוניום B).
אף שנעשה על הפלוטוניום גם מחקר מטלורגי, המעבדה נקראה "מטלורגית" בעיקר כשם כיסוי לעבודתה המרכזית בתחום הגרעין הצבאי.
המעבדה חקרה את הכימיה של הפלוטוניום, ועבדה עם חברת דופונט על פיתוח תהליך פוספט-ביסמוט, שבאמצעותו בוצעה הפרדת הפלוטוניום מהאורניום.
כשהתברר שכורים גרעיניים מערבים חומרים רדיואקטיביים בכמויות גדולות, החל חשש גדול בהיבטים בריאותיים ובטיחותיים, וחשיבות המחקר על ההשפעות הביולוגיות של קרינה גדלה.
התגלה כי הפלוטוניום הרדיואקטיבי, כמו הרדיום, מצטבר בעצמות, מה שהופך אותו למסוכן במיוחד.
ב-1 ביולי 1946 הפכה המעבדה המטלורגית למעבדה הלאומית הראשונה בארצות הברית, ונקראה "המעבדה הלאומית ארגון" .
גילוי הביקוע הגרעיני של אורניום על ידי הכימאים הגרמנים אוטו האן ופריץ שטרסמן בדצמבר 1938, וההסבר התאורטי שלו על ידי ליסה מייטנר ואוטו פריש זמן קצר לאחר מכן, פתח את האפשרות שנייטרונים הנוצרים בביקוע ייגרמו לתגובת שרשרת גרעינית מבוקרת ונשלטת.
באוניברסיטת קולומביה, החלו אנריקו פרמי ולאו סילארד לחקור כיצד ניתן לבצע הלכה למעשה את תגובת השרשרת המבוקרת.
באוגוסט 1939 ניסח סילארד מכתב חסוי לנשיא ארצות הברית, פרנקלין רוזוולט, בו תיאר את הפוטנציאל הצבאי הכביר הטמון בתגלית, התריע על אפשרות לפרויקט נשק גרעיני גרמני-נאצי, ושכנע את חברו הוותיק אלברט איינשטיין לחתום על המכתב לנשיא.
זה הביא לתמיכת הנשיא והממשל הפדרלי במאמצי המחקר על ביקוע גרעיני.
באפריל 1941, ביקשה "ועדת המחקר להגנה לאומית בנושא אורניום" (NDRC) מארתור קומפטון, פרופסור לפיזיקה מאוניברסיטת שיקגו וזוכה פרס נובל, לדווח על תוכנית האורניום.
נילס בוהר וג'ון וילר תיארו איזוטופים כבדים עם מספרים אטומיים מוזרים, כמו פלוטוניום-239, כחומרים הניתנים לביקוע גרעיני.
אמיליו סגרה וגלן סיבורג ייצרו 28 מיקרוגרם של פלוטוניום בציקלוטרון 60 האינץ' של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי במאי 1941. הם גילו שלפלוטוניום-239 יש חתך פעולה ללכידת נייטרונים תרמיים הגדול פי 1.7 מזה של אורניום-235. אף שניתן לייצר בציקלוטרון כמויות קטנות של פלוטוניום-239, לא ניתן להשתמש בו לייצור פלוטוניום בכמויות גדולות.
קומפטון שוחח עם יוג'ין ויגנר מאוניברסיטת פרינסטון על האופן בו ניתן לייצר פלוטוניום בכור גרעיני, ועם הפיזיקאי רוברט סרבר מאוניברסיטת אילינוי על האופן שבו ניתן יהיה לבצע אחר כך הפרדה כימית של הפלוטוניום שנוצר בכור מהאורניום, שהיה חומר המוצא בתהליך.
ב-20 בדצמבר, זמן קצר לאחר ההתקפה היפנית על פרל הארבור שהכניסה את ארצות הברית למלחמה, מונה קומפטון לראש פרויקט הפלוטוניום.
מטרות הפרויקט היו לייצר כורים להמרת אורניום לפלוטוניום, למצוא דרכים להפרדה כימית של הפלוטוניום מהאורניום, ולתכנן ולבנות פצצת אטום המבוססת על פלוטוניום.
אף שטרם נבנה כור מוצלח בגודל הנדרש, מדענים כבר פיתחו מספר עקרונות תכנון שונים אך מבטיחים.
על קומפטון היה מוטל לבחור ולהחליט מהי הדרך שבה יש להמשיך.
הוא הציע לוח זמנים שאפתני, שמטרתו להשיג תגובת שרשרת גרעינית מבוקרת עד ינואר 1943, ופצצה אטומית מוכנה לפעולה עד ינואר 1945.
קומפטון הרגיש כי צוותי המדענים באוניברסיטאות קולומביה, פרינסטון, שיקגו וברקלי, יצרו כפילויות רבות ומצבים של שיתוף פעולה בלתי מספק, והחליט לרכז את המחקר במקום אחד.
איש לא רצה לזוז ממקומו, וכולם טענו בעד האוניברסיטה שלהם.
בינואר 1942, זמן קצר לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, החליט קומפטון לרכז את המחקר והפיתוח במקום שבו עבד, באוניברסיטת שיקגו.
הוא ידע שבה יש לו תמיכה רחבה ובלתי מסויגת של הנהלת האוניברסיטה, בעוד שלדוגמה אוניברסיטת קולומביה עסקה בתמיכה מדעית במאמצי העשרת האורניום, והיססה לקחת על עצמה פרויקט סודי נוסף.
גורמים נוספים שתרמו להחלטה היו מיקומה המרכזי של שיקגו, וזמינותם של מדענים וטכנאים במערב התיכון שטרם נלקחו לעבודות מלחמה.
בנוסף, הדיור בה היה זמין יותר, וכעיר היבשתית היא הייתה חשופה פחות להתקפת אויב.
מוסד המחקר החדש הוקם לבסוף בפברואר 1942, ונקרא "המעבדה המטלורגית" או "מט לאבּ".
בין 15 בספטמבר ל-15 בנובמבר 1942 הקימו קבוצות בראשות וולטר צין והרברט אנדרסון שישה עשר כורים ניסיוניים (שנקראו באותה עת "ערמות", באנגלית Piles).
פרמי תכנן כור אורניום וגרפיט חדש שניתן להביאו לתגובת שרשרת גרעינית מבוקרת המקיימת את עצמה.
בניית הכור, שכונה שיקגו פייל-1 (CP-1), החלה ב-16 בנובמבר 1942. העבודות בוצעו במשמרות של שתים-עשרה שעות, עם משמרת יום תחת צין ומשמרת לילה תחת אנדרסון.
מבנה הכור היה בצורת אליפסה, גובהו 6.1 מטר, ורוחבו בציר האורך 7.6 מטר.
הוא כלל 5.4 טונות מתכת אורניום, 45 טונות תחמוצת אורניום, ו-360 טונות גרפיט.
עלות הבנייה הייתה כ-2.7 מיליון דולר (במחירי 1942).
ב-2 בדצמבר 1942 הוא השיג תגובה גרעינית מבוקרת ראשונה.
ב-12 בדצמבר 1942 הוגדלה תפוקת הכוח שלו ל-200 ואט, המספיקה להדליק נורה.
בהיעדר מיגון מכל סוג שהוא, הקרינה מהכור היוותה סכנה לכל הסביבה.
לאחר מכן, נמשכו הניסויים בעוצמה נמוכה מאוד של 0.5 ואט בלבד.
פעולת הכור הראשון, שיקגו פייל-1, הופסקה ב-28 בפברואר 1943. הכור פורק, הועבר לארגון, פרוור של שיקגו, ונבנה מחדש כ'שיקגו פייל-2', תוך שימוש בחומרים ובחלקים מהכור שפורק.
במקום המבנה המעוגל-אליפטי של הכור הראשון, הכור החדש נבנה בתכנון דמוי קובייה, שגובהה 7.6 מ', ובסיסה ריבוע שצלעו כ-9.1 מ'.
הכור הוקף בקירות בטון בעובי של 1.5 מ', שנועדו להגן בפני זליגת קרינה רדיואקטיבית.
גג הכור נבנה משילוב של עופרת בעובי 15 ס"מ ושל עץ בעובי 130 ס"מ.
הכור השתמש בכמות גדולה יותר של אורניום - 47 טונות, ובהתאם, היה צורך בכמות גדולה הרבה יותר של גרפיט כחומר ממתן - 428 טונות.
לא הותקנה מערכת קירור, מכיוון שהכור תוכנן להפיק רק קילוואטים ספורים.
כבר במרץ 1943 הפך הכור שיקגו פייל-3 החדש לפעיל.
כור שני, שכונה שיקגו פייל-3 (CP-3), נבנה ב"אתר ארגון" בתחילת 1944. היה זה הכור הראשון בעולם שהשתמש במים כבדים כחומר ממתן נייטרונים.
מים כבדים לא היו זמינים בעת בניית CP-1, אך כעת סופקו בכמויות הדרושות הודות לפרויקט P-9 שבוצע כחלק מפרויקט מנהטן.
הכור היה בנוי ממכל אלומיניום גדול בקוטר של 1.8 מטרים, שהיה מלא במים כבדים, ושקל כ-5.9 טונות.
הכיסוי היה מנוקב בחורים במרווחים קבועים, שדרכם 121 מוטות אורניום עטויים באלומיניום הוחדרו למים הכבדים.
המכל הוקף ברפלקטור נייטרונים עשוי מגרפיט, והוקף במיגון עופרת ובטון.
המיגון בחלקו העליון של הכור כלל שכבות של לבנים נשלפות ריבועיות (30 ס"מ), שנבנו משכבות של ברזל ומזוניט .
המים הכבדים קוררו באמצעות מחלף חום שקורר במים.
המעבדה לפיזיקה יישומית הוא מרכז מחקר מוסדי ללא כוונת רווח, המסונף לאוניברסיטת ג'ונס הופקינס, מחוז האוורד , מרילנד, ארצות הברית שנוסד בשנת 1942. המעבדה משמשת כמשאב טכני אסטרטגי של מחלקת ההגנה של ארצות הברית, נאס"א וסוכנויות ממשלתיות אחרות ומעסיקה מעל 8,300 (80% מקצועיים טכניים) עובדים.
היא מספקת שרותי הנדסה, מחקר ופיתוח מערכות טכנולוגיות רבות בתחומי הגנת אוויר והטילים, לוחמה ימית ותת-ימית, אבטחת מחשבים, מדעי החלל ובניית חלליות.
המעבדה נוסדה בשנת 1942 במהלך מלחמת העולם השנייה תחת משרד המחקר והפיתוח המדעי כחלק ממאמץ הממשלה לגייס את המומחיות המדעית וההנדסית של האומה באוניברסיטאותיה.
המעבדה הייתה מעורבת מאוד במחקר בזמן מלחמת העולם השנייה.
עם סיום המלחמה, לבקשת הממשלה המשיכה האוניברסיטה לקיים את המעבדה כשירות ציבורי.
בתחילת דרכה של המעבדה, היא שכנה במוסך משומש בשדרת ג'ורג'יה 8621, בסילבר ספרינג, מרילנד.
המעבדה עברה ללורל החל משנת 1954, עם הקמת בניין של שני מיליון דולר והרחבת אגף של 700,000 דולר בשנת 1956. הצוות הסופי עבר למתקן החדש בשנת 1975. המקום כלל מנהרת רוח שגא קולית שהתפנתה בשנת 1963 והדמיות הטיסה הועברו ללורל.
מקור שם המעבדה במלחמת העולם השנייה, אולם נקודות החוזק העיקריות של המעבדה לפיזיקה יישומית הן הנדסת מערכות ויישומי טכנולוגיה.
יותר משלושה רבעים מהצוות הם אנשי מקצוע טכניים, ו-25% הם בעלי תארים במדעי המחשב ומתמטיקה.
המעבדה עורכת תוכניות במחקר בסיסי ויישומי, פיתוח חישה מרחוק מתקדם, מבחן והערכה, הנדסת מערכות ואינטגרציה.
למעבדה שלושה קמפוסים עיקריים; בלורל, במדינת מרילנד ובמונטפלייר במדינת ורמונט וקמפוס דרום.
בנוסף לכך המעבדה מחזיקה במספר משרדים ברחבי ארצות הברית; בארלינגטון, ובפיירפקס, מדינת וירג'יניה, בפארק לקסינגטון, מדינת מרילנד, באל סגונדו, מדינת קליפורניה ובראלי, מדינת קרוליינה הצפונית.
המעבדה לפיזיקה יישומית מהווה חטיבת מחקר ופיתוח ופחות מוסד אקדמי של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
בית הספר להנדסה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס ותוכניות הכשרה בבולטימור-וושינגטון משמש להסמכת תארים מתקדמים בלימודי הנדסה ובמדעים יישומיים המעניק תוארי הסמכה בחמישה עשר תחומי לימוד.
בבית הספר יש שבע מחלקות בהנדסה, מדעים מדויקים ומדעי הטבע.
בנוסף, הוא מהווה קורת גג למכוני מחקר, תחומי הנדסה מקצועיים וחינוך.
במכון שנים עשר תחומים ייעודיים:
המעגל היא תוכנית מציאות אמריקאית, שהופקה על ידי סטודיו למברט וקבוצת Motion Content, המבוססת על סדרה בריטית בעלת אותו שם.
הסדרה שודרה לראשונה בנטפליקס בחודש ינואר 2020. בנוסף לגרסה האמריקאית, לסדרה יצאו שתי גרסאות אחרות בצרפת ובברזיל, כחלק משותפות בין נטפליקס לAll3Media.
בשנת 2024 לתוכנית יצאה עונה שישית ושביעית.
המשתתפים נמצאים בדירות מבודדות בבניין מגורים מסוים, כאשר הקשר היחידי ביניהם הוא דרך ישומון התכתבויות ייעודית הנקרא "המעגל", תוכנת מחשב אשר מתמללת את הודעתם הקוליות של המשתתפים להודעות טקסט.
בתחילת התחרות המשתתפים בונים באפליקציה את הפרופיל שלהם, בשלב זה המשתתפים יכולים להחליט אם ברצונם לבנות פרופיל אמיתי המכיל מידע ותמונות שלהם או ליצור פרופיל פיקטיבי להחלטתם.
מדי פעם מתבקשים המתמודדים לדרג את שאר המשתתפים במשחק, כאשר המתמודדים המובילים בדירוג הכללי נהפכים למשפיעים של המעגל, והם מחליטים מי מהמתמודדים ייחסם (יודח) מהתחרות.
אותו מתמודד שנחסם מקבל הזדמנות לפגוש את אחד המתמודדים פנים מול פנים.
יום לאחר החסימה, הודעת וידאו של השחקן המודח נחשף ושאר השחקנים מגלים אם השחקן היה פיקטיבי או אמיתי.
במהלך התחרות מצרפים למתמודדים שחקנים חדשים.
בסיום הסדרה, המתמודדים האחרונים שנותרו במעגל נפגשים פנים מול פנים.
המנצח הוא המתמודד שדורג במקום הראשון בדירוג האחרון של המתמודדים ויזכה בפרס של $100,000. בנוסף, מעריצי הסדרה יכולים להצביע למתמודד האהוב עליהם והמתמודד שיקבל את רוב ההצבעות יזכה בפרס של $10,000.
מתמודדגילפרופילהצטרף בפרקסיים בפרקמקוםג'ואי סאסו25עצמופרק 1פרק 12מנצחשובם גואל23עצמופרק 1פרק 12מקום שניסמנתה "סמי" סימארלי24עצמה, אבל כרווקהפרק 1פרק 12מקום שלישיכריס ספיר30עצמופרק 1פרק 12מקום רביעיסברן ויליאמס29"רבקה", בחורה רווקה בת 26.פרק 1פרק 12מקום חמישיאד איזון23עצמו
הגיע לתחרות עם אמא שלו, תמי איזון, בת 52פרק 8פרק 11מודח שמינישון טיילור25עצמה, אבל השתמשה בתמונת חברתה הרזה בפרקים 6–9.
חשפה את תמונותיה האמיתיות בפרקים 9–10.פרק 6פרק 10מודחת שביעיאלכס לייק32"אדם", בחור רווק בן 27.פרק 4פרק 9מודח שישיביל קראנלי27עצמופרק 6פרק 9מודח חמישימירנדה ביסונט26עצמהפרק 2פרק 8מודחת רביעיתקארין בלנקו37"מרצדס", ביסקסואלית בת 27.פרק 1פרק 6מודחת שלישיתאנטוניו דפינה24עצמו, אבל כרווקפרק 1פרק 4מודח שניאלנה דובל25עצמהפרק 1פרק 1מודחת ראשונה
+מתמודדגילפרופילהצטרף בפרקסיים בפרקמקוםג'יימס אנדרה ג'פרסון30עצמו אבל כרווק613מנצחמת'יו פאפאדיה29אשלי החברה הכי טובה שלו אבל ביסקסואל113מקום שניסופיה ליין22איזבלה אחותה הגדולה313מקום שלישיקישה קאי גוסט המלכה33עצמה113מקום רביעיניק אהלנהות'271. עצמו אבל כמתופף
2. "וינס" צייד רוחות - פרופיל מזויף113מקום חמישיג'קי ג'ינג33עצמה912מודחת שביעיתדניאל קוסימאנו20עצמו111מודח חשישירוקסנה קרול35עצמה19מודחת חמישיתרייצ'ל וורד24גקסון החבר של החברה הכי טובה שלה39מודחת רביעיתקלווין קינג קרוקס30עצמו17מודח שלישיאווה מריה קאפרה251.את עצמה אבל הגיעה לתחרות עם אחותה הגדולה שאנל מריה קאפרה בת ה-42
2. שכפול של מישל14מודחת שנייהמישל רידר52עצמה13מודחת ראשונה
+מתמודדגילפרופילהצטרף בפרקסיים בפרקמקוםבראיין קלארק47בריטני הבת שלו14מודח ראשוןבילי ג'ין בלאקט25ברונו האקס שלה16מודחת שנייהשובאם גואל26סשה בולגרית בת 2358מודח שלישימרווין אצ'י27עצמו111מודח רביעיטום האטון36עצמו212מודח חמישיאוליבר טויסט26עצמו713מודח שישיברט רובינסון28ברט - עצמו
סאנת'י - עצמה אבל כ"גננת"
פרופיל משותף: "גניפר" מאמנת כלבים בת 51113מקום חמישיסאנת'י פרדיקומאטיס25113טג'יה לזלי28טאמירה קוסמטיקאית בת 22513מקום רביעירייבון סוטון 26עצמה, עם פריס המתרגמן שלה113מקום שלישיפריס מקטיציק?צ'אז לאורי28עצמו113מקום שניסאם קארמונה34עצמו113מנצחת
המעבדה הלאומית לורנס ליברמור , הוא מכון מחקר של מחלקת האנרגיה של ארצות הברית, הממוקם ליד העיר ליברמור במדינת קליפורניה שבארצות הברית.
המכון הוא אחד ממכוני המחקר הבין-תחומיים הגדולים והחשובים בעולם, והוא מעסיק 9,000 עובדים עם תקציב של כ-2.7 מיליארד דולר.
מעבדת ליברמור נוסדה בשנת 1952 כסניף של המעבדה הלאומית לורנס ברקלי.
היא התפצלה ממנה בשנת 1971 וקיבלה את המעמד הנוכחי בשנת 1981. אדוארד טלר וארנסט לורנס היו יוזמי הרעיון להקים את התא החדש.
במהלך המלחמה הקרה במעבדה פותחו ראשי נפץ שונים שהותקנו בין היתר על טילים כמו MGM-52 Lance וספרטן LIM-49. לאחר התפרקות ברית המועצות הוסכם על הפסקת פיתוח נשק גרעיני.
בעקבות כך עובדי המעבדה התרכזו בפעולות שימור, פיתוח ניתוח מצב הנשק ללא עריכת ניסוי והערכת חיים של דגמי נשק קיימים.
תחום נוסף בו עוסקים עובדי המעבדה הוא מחקרים שונים על פלוטוניום.
במשך שנים המעבדה עשתה מחקרים שונים בתחום ביטחון לאומי והיבטים שונים של שימוש בנשק גרעיני.
בתחום פיזיקה עובדי המעבדה עושים מחקרים בתחום ננוטכנולוגיה, פיזיקה של חומר מעובה, היתוך גרעיני ועוד.
במעבדה פותחה מודל לניתוח תופעה התחממות עולמית.
עובדי המעבדה היו שותפים לגילוי וחקר ניהוניום, פלרוביום, מוסקוביום, ליברמוריום (שנקרא לכבוד המעבדה), טנסין ואוגאנסון.
לצורך ניתוח היקפים גדולים של מידע כבר באפריל 1953 במעבדה הותקן מחשב UNIVAC I.
בהמשך במעבדה הותקנו מחשבים גדולים מסוגים שונים, פותחה שפה ייעודית Yorick והיא מובילה פיתוח של ZFS.
בשנת 2018, במעבדה הותקן מחשב-על SIERRA שאז היה המהיר בעולם עם יכולת של 94,640 פטהפלופס.
בשנת 2009 נבנה מרכז לאומי לחקר היתוך גרעיני.
בדצמבר 2022 הודיעו מדענים במעבדה הלאומית לורנס ליברמור, בפריצת דרך לטכנולוגיית , שהם השתמשו בטכניקה של היתוך בכליאה אינרציאלית כדי להשיג הפקה נקיה של אנרגיה.
(NIF) הפך לכור ההיתוך הראשון שהגיע לאיזון ב-5 בדצמבר 2022, עם ניסוי שהפיק אנרגיה מתקבלת של 3.15 מגה-ג'ול מהשקעת אנרגיה של 2.05 מגה-ג'ול של אור לייזר שהביא לרווח נטו באנרגיה של כ-1.5 מגה-ג'ול.
המעבדה האירופית לביולוגיה מולקולרית (European Molecular Biology Laboratory-EMBL) היא ארגון בין-לאומי המוקדש לחקר ביולוגיה מולקולרית ונתמך על ידי 27 מדינות חברות, שתי מדינות פרוספקט ומדינה חברה אחת.
EMBL נוצר בשנת 1974 וממומן מכספי מחקר ציבוריים מהמדינות החברות בה.
המחקר ב-EMBL מבוצע על ידי כ-110 קבוצות מחקר ושירות עצמאיות וצוותים המכסים מגוון תחומים בביולוגיה מולקולרית וביואינפורמטיקה.
ניתן למצוא את רשימת הקבוצות והצוותים ב-EMBL בכתובת .
המעבדה פועלת משישה אתרים: המעבדה הראשית בהיידלברג, ואתרים בהינקסטון (המכון האירופי לביואינפורמטיקה (European Bioinformatics Institute-EBI), באנגליה), גרנובל (צרפת), המבורג (גרמניה), רומא (איטליה) וברצלונה (ספרד).
קבוצות ומעבדות EMBL מבצעות מחקר בסיסי בביולוגיה מולקולרית ורפואה מולקולרית וכן מעבירות הכשרה למדענים, סטודנטים ומבקרים.
הארגון מסייע בפיתוח שירותים, מכשירים ושיטות חדשות וטכנולוגיה במדינות החברות בו.
ישראל היא המדינה החברה המלאה היחידה שנמצאת מחוץ לאירופה.
הקמת EMBL הייתה רעיון של ליאו סילארד, ג'יימס ווטסון וג'ון קנדרו.
מטרתם הייתה ליצור מרכז מחקר בינלאומי, בדומה ל-CERN, כדי להתחרות בתחום הביולוגיה המולקולרית הנשלטת מאוד על ידי אמריקאים.
קנדרו שימש כמנהל הכללי הראשון של EMBL עד 1982, והחליף אותו לנרט פיליפסון.
מ-1993 עד 2005 כיהן פוטיס קפאטוס כדירקטור וירש אותו איאן מאטאג ', המנהל הרביעי של EMBL, מ-2005 עד 2018. בינואר 2019 הפכה אדית הרד למנהלת החמישית של EMBL ולאישה הראשונה שמחזיקה בתפקיד זה.
לכל אתר EMBL יש תחום מחקר ספציפי.
ה-EMBL-EBI הוא מרכז למחקר ושירותי ביואינפורמטיקה, פיתוח ותחזוקה של מספר רב של מאגרי מידע מדעיים ללא תשלום.
בגרנובל ובהמבורג, המחקר מתמקד בביולוגיה מבנית.
אתר EMBL רומא מוקדש לחקר האפיגנטיקה והנוירוביולוגיה.
מדענים ב-EMBL ברצלונה חוקרים כיצד רקמות ואיברים מתפקדים ומתפתחים, בבריאות ובמחלה.
במטה בהיידלברג פועלות יחידות בביולוגיה וביופיזיקה של התא, ביולוגיה התפתחותית, ביולוגיה של גנום וביולוגיה מבנית וחישובית, כמו גם קבוצות שירות המשלימות את תחומי המחקר הנ"ל.
פריצות דרך מדעיות רבות נעשו ב-EMBL.
הניתוח הגנטי השיטתי הראשון של ההתפתחות העוברית בזבוב הפירות נערך ב-EMBL על ידי כריסטיאן נוסליין-וולהרד ואריק ווישאוס, שעליו הוענק להם פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה ב-1995. בתחילת שנות ה-80, ז'אק דובושה וצוותו ב-EMBL פיתחו מיקרוסקופיה אלקטרונית קריוגנית עבור מבנים ביולוגיים.
הם זכו בפרס נובל לכימיה לשנת 2017.
EMBL זיהתה כמשימת ליבה אספקת שירותי ניסויים ונתונים מתקדמים לחוקרים חיצוניים, כולל ביולוגיה מבנית, מתקני הדמיה וריצוף בחמשת האתרים האירופיים שלה.
בשנת 2021 השלימה EMBL מרכז חדש למיקרוסקופיית אור ואלקטרונים ברזולוציה גבוהה במטה היידלברג שלה - מרכז ההדמיה של EMBL.
המרכז פתוח למדענים מבקרים ברחבי העולם ומספק מתקן שירות ייחודי למדעי החיים באמצעות שילוב של טכנולוגיות ההדמיה העדכניות ביותר עם ייעוץ על ידי מומחים ופיתוחים מובילים בתעשייה שטרם זמינים באופן אחר.
הכשרה מתקדמת היא אחת מחמש משימות הליבה של EMBL.
במהלך השנים הקימה המעבדה מספר פעילויות הכשרה.