tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכך השיגה צרפת שני דברים חשובים לדידה: פיזור "המועצה המינהלית", שהסיר את המכשול העיקרי בפני שליטה צרפתית ישירה בלבנון; ועילה לביטול משטרו של פייסל בסוריה: ב-25 ביולי נכבשה דמשק, ובכך הקיץ הקץ על משטרו.
פעולה זאת של השתלטות יזומה, פעילה, על כל אזור סוריה ולבנון הייתה למעשה מימוש המדיניות הצרפתית הצבאית שהתגבשה סופית עם הענקת המנדט הרשמי על סוריה ולבנון לצרפת על ידי ועידת סן רמו באפריל 1920.
כהמשך לעיקרון החלוקה הטריטוריאלית של הסכם סייקס–פיקו, בשלהי אוקטובר 1918 תוחם השטח שהפך תוך שנתיים למדינת לבנון, היא "לבנון הגדולה".
מושג חדש זה ביטא תפיסה חדשה והיה שונה באופן מהותי מן המושג "הלבנון" שהתמסד במאה ה-19. השטח המצומצם של הסנג'ק לא התאים לשמש תשתית של מדינה מודרנית, שכן הר הלבנון נזקק לנמלי החוף, למרכזים אורבניים ולשטחי המזרע של עמק הבקאע (בקעת הלבנון).
התיחום החדש היה גדול בהרבה, וכלל גם את אזורי טריפולי והצפון, ביירות, צידון, ג'בל עאמל, עמק הבקאע וחלק מהרי מול הלבנון.
אולם הרחבת השטח יצרה בעיה דמוגרפית-פוליטית, שכן רבים מהתושבים בו לא הזדהו בהכרח עם מדינת "לבנון הגדולה".
המוסלמים הסונים התנגדו ברובם המכריע לעצם הקמת המדינה, על אחת וכמה התנגדו להשתייך אליה, הגורמים הלאומיים-מודרניסטיים שבקרבם שאפו להשתייך לסוריה, שהיא מדינה ערבית אסלאמית.
המוסלמים השיעים, אף שחששו ממעמד של מיעוט קטן במדינה כמו סוריה, העדיפו גם הם מדינה ערבית אסלאמית על פני מעמדם כמיעוט במדינה נוצרית.
גם הדרוזים, אשר הגבולות החדשים איימו לנתקם מאחיהם שבג'בל א-דרוז (הר הבשן) ובחרמון ועתידים היו לאבד מכוחם במדינה החדשה, בחרו בחלקם הגדול להתנגד לה.
הנוצרים היוונים-אורתודוקסים היססו גם הם להתנתק מאחיהם שבערי סוריה.
היוונים-קתולים היו קרובים יותר מכל עדה אחרת לרעיון כינון מדינה לבנונית בהגמוניה מרונית, והם תמכו במרונים אף על פי שהיו אמורים להפוך למיעוט קטן במדינה החדשה.
מכל הגורמים, רק המרונים הזדהו באופן מלא עם קיומה של לבנון.
בעיה דמוגרפית זו הותירה בעינה את "שאלת לבנון".
העמדות של גנרל גורו ומזכירו הכללי דה-קה בשאלה זו היו חלוקות.
בעוד דה-קה תמך בסיפוח שטחים מצומצמים וספציפיים כמו עמק הבקאע וג'בל עכאר למדינת לבנון הנוצרית וחלוקת שאר השטחים למדינות קטנות יחסית על פי מאפייניהן האתניים הדומיננטיים, גרס גורו כי ניתן להיענות לדרישות המרונים בדבר הקמת לבנון בעלת גבולות רחבים.
לטענתו של גורו, דה-קה לא הפנים את המציאות שהתהוותה עם סילוקו של פייסל.
גורו הושפע גם מ"המפלגה הסורית" ומן המרונים, וכמותם העריך כי בעיתוי הנוכחי לא יתנגדו המוסלמים לסיפוח למדינה הלבנונית החדשה.
בסופו של דבר נכנע מרליאן ללחצם הגובר של גורו והנוצרים הלבנונים, וב-21 באוגוסט 1920 הוא ייפה את כוחו של גורו להרחיב את גבולות לבנון, תוך כדי אזהרה שצירף בדבר הסכנה שבעניין.
ב-30 באוגוסט חתם גורו על צווים שהעניקו אוטונומיה לאזורים מסוימים בלבנון, אך זאת הייתה רק מראית עין.
למחרת, ב-1 בספטמבר 1920, הכריז הנציב העליון אנרי גורו בטקס בביירות על הקמת "מדינת לבנון הגדולה".
מדינה זו קמה בכוח הסכם "סייקס-פיקו", סעיף 22 באמנת חבר הלאומים, והחלטת ועידת סן-רמו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היו לתנועה הלאומית המרונית שלושה יעדים: כינון מדינה לבנונית, הקמתה בגבולות נרחבים, ובשליטה ובנוכחות של כוחות צרפתיים.
בשנתיים שלאחר המלחמה הצליחה תנועה זו להשפיע, עם ניצחונה של "המגמה התרבותית-הדתית" בקולוניאליזם הצרפתי, ולממש עקב כך את שלושת יעדיה.
לבנון הגדולה נוצרה בתנופת הניצחון הפוליטי המשולב של האגפים התקיפים של הלאומיות המרונית ושל חוגי הקולוניאליזם הצרפתי.
שיתוף הפעולה לא המשיך לתת את הטון לגבי המשטר הפנימי בתוך המסגרת הבעייתית שהקימו.
צרפת לא מסרה לידי הלאומיים המרונים את השליטה הפנימית בלבנון, אלא שאפה למסד ככל האפשר איזון בין העדות.
ברוח זו הוקמו מוסדותיה של המדינה החדשה, שהפכה לרפובליקה חוקתית באמצע שנות ה-20. מוסדותיה החוקתיים של הרפובליקה, הבנויים על עקרון הייצוגיות העדתית, אפשרו המשכו של עשור שקט יחסית.
השקט היחסי תחת המנדט הצרפתי לא פתר את בעיות היסוד של לבנון כמדינה, שהוקמה למען הזהות המרונית אך כללה בגבולותיה רוב שאיננו כזה.
ביולי 1920 הורה הנציב העליון אנרי גורו על פירוק "המועצה המינהלית של הר הלבנון", לאחר שחבריה הזדהו עם פייסל.
ב-1 בספטמבר 1920 הוקמה "לבנון הגדולה", וב-22 בספטמבר מינה גורו מועצה מינהלית חדשה, פרו-צרפתית, בת 17 חברים שכללה גם נציגים מן השטחים שסופחו אל לבנון.
למרות היותה של המועצה פרו-צרפתית ועל אף כל מנגנוני ההגנה שבנו הצרפתים, התנגדו לא פעם חברי המועצה להתערבות הישירה של הצרפתים בהחלטותיהם.
במרץ 1922 הוצא צו המורה על החלפת "המועצה המינהלית" ב"מועצה נבחרת" שנקראה גם "המועצה המייעצת" (ישנן עדויות במחקר כי המועצות פעלו תקופת מה במקביל).
למועצה זו נבחרו במאי 1922 30 חברים, בבחירות לא-ישירות, על פי מפתח עדתי שנקבע בהתאם למפקד 1921. הבחירות נערכו על פי אזורי בחירה ששרטטו הצרפתים וחפפו במידה רבה את חלוקת הנפות העות'מאניות.
פעולתה של "המועצה הנבחרת" הייתה רציפה והתבססה על איזון עדתי תחת שלטונו של הנציב השני של סוריה ולבנון, גנרל מקסים וייגאן, אשר תרם רבות לאיזון ולשקט בלבנון והביא אותה לצמיחה כלכלית.
בינואר 1925 פוזרה "המועצה המייעצת" על ידי גנרל מוריס סראי, "הנציב העליון" החדש, אשר התנגד אידאולוגית לרעיון המפתח העדתי, ובמקומה נבחרה "מועצת נבחרים", על פי שיטת בחירות ללא מפתח עדתי, אשר תפקדה עד כינון חוקה בלבנון ב-1926.
בהתאם לכך, בחרה מתוכה "המועצה הנבחרת" ועדת-ניסוח בת 11 איש, לפי מפתח עדתי, שניסחו שאלון בדבר אופי השלטון בלבנון.
תוצאות השאלון היו אחידות ברובן והצביעו על רצון במשטר רפובליקאי-פרלמנטרי שמנוהל על פי מפתח עדתי.
ואכן, בהתאם לרצון זה עוצבה חוקת לבנון שאושרה ב-22 במאי 1926 על ידי "המועצה הנבחרת".
גבולות שטחה עוגנו בחוקה והוכרו על ידי צרפת (המעצמה המנדטורית) ועל ידי "חבר-הלאומים" (מעניק המנדט).
לעיגון שטחה של לבנון בחוקה (על פי סעיף 95) ובחוק הבין-לאומי (על ידי הכרה של "חבר הלאומים" בלבנון) משמעות פוליטית ומשפטית כאחת:
גבולות השטח אינם ניתנים לשינוי ואי-אפשר להעניק חלקים מ"לבנון הגדולה" לאחרים.
קיבוע עובדה זו במשפט הבין-לאומי שירת את רצונה של צרפת להקטין את ציפיות התנועות "הפאן-סוריות".
בחוקה נקבעה גם התלות של לבנון בצרפת, המעצמה המנדטורית.
וזאת לאור רצונה של צרפת לא לאבד את יכולת האחיזה הכלכלית-חברתית-צבאית-פוליטית במזרח התיכון.
לפי החוקה, הממשל נקבע כממשל פרלמנטרי, אך היה זה ממשל רפובליקאי בעל ייחוד: איוש הפרלמנט התבצע לפי מפתח בחירות עדתי.
כלומר: גם בלבנון ניתן משקל יוצא דופן למרכיב ההשתייכות העדתית בקביעת היכולת להשפיע על החיים הציבוריים.
אף-על-פי שלכאורה אומץ "התקן הפוליטי" של המערב, בפועל לא ניכרה התקדמות בעניין קירוב ושיתוף פוליטי בין העדות.
להפך, רשמית נשתמר קיבוע עוצמתן של העדות: מפתח הייצוג על-פי העדות כבסיס לחלוקת השלטון והמשאבים נשאר ונשמר בעינו, גם בלבנון העצמאית.
הוא אפילו קיבל תוקף בין-לאומי משום שלבנון וחוקתה הוכרו על ידי "חבר הלאומים".
על פי החוקה הלבנונית שהתקבלת בשנת 1926, בראש המדינה עומד נשיא (הראשון שבהם היה היווני־אורתודוקסי שארל דבאס, שמונה על ידי הנציב העליון) והיא מושתתת על פרלמנט דו-ביתי: סנאט (בית עליון) שחלק מציריו מונו על ידי הנשיא, ומתחתיו – בית הנבחרים.
כעבור שנה, ב-1927, בוטל הסנאט, הבית העליון, ונקבע כי הנשיא ימנה שליש מהצירים.
הממשלה שמינה הנשיא פעלה תחת ניהולם ופיקוחם של יועצים צרפתים.
שני התיקים שלא עברו בשלב זה לשליטה לבנונית היו תיקי החוץ וההגנה.
הללו נשארו עדיין בידי "הנציב העליון" הצרפתי, שהושארה בידיו גם זכות הווטו.
ב-1929 השיג הנציב העליון אנרי פונסו מן הפרלמנט הלבנוני הסכמה להארכת כהונת הנשיא שארל דבאס.
דגל הרפובליקה הורכב מה"טריקולור" הצרפתי וארז הלבנון.
קיבוע המפתח העדתי כבסיס עיקרי לחיים הציבוריים ב"לבנון הגדולה"
המאבק עסק בשאלה אם כדאי לוותר על "הרפתקת לבנון הגדולה" או אם יש להמשיך ולהחזיק בה.
ההתגוששות הבין-סיעתית והפנים-עדתית הביאה לכך שבשנת 1932 פיזר "הנציב העליון", שרל דמין דה מרטל, את הפרלמנט והקפיא את החוקה.
הסיבה הרשמית לצעד רדיקלי זה הייתה תפקוד לקוי של הממשל על פי החוקה.
אך למעשה, החוקה מיום הענקתה לא השביעה את רצונם של הצרפתים, כיוון שהניחו בפועל לשררה לחמוק מבין אצבעותיהם.
בינואר 1932 נערך בחסות הצרפתית מפקד האוכלוסין המקיף הראשון והאחרון בתולדות לבנון.
מפקד זה עתיד לקבוע את גורל לבנון וחלוקת העוצמה הפוליטית-חברתית בתוכה, גם לשנים שלאחר קבלת העצמאות.
עד לשנות מלחמת האזרחים השנייה בלבנון, התבססו כל מוסדות הממשל על תוצאות מפקד זה לצורך איוש המשרות כמקובל גם בלבנון, על-פי "המפתח העדתי".
הסיבה שבעטיה חששו כל השנים הנוצרים בכלל והמרונים בפרט מעריכת מפקד אוכלוסין חדש הייתה ירידתם הדמוגרפית העצומה מול השיעים.
הסיבות לשינוי הדמוגרפי היו הגירה וילודה.
אין ספק שאם ייערך כיום מפקד חדש יתברר רשמית מה שידוע עובדתית: הנוצרים לעדותיהם הפכו למיעוט בהשוואה למוסלמים לעדותיהם.
למעשה, כל עוצמתם הרשמית של הנוצרים מושתתת על נתונים דמוגרפיים לא עדכניים, שכבר אין להם ביסוס עובדתי בשטח.
שנתיים לאחר המפקד, בשנת 1934, הנשיא עדיין עמד בראש ממשלת פקידים ולא הוכפף לכל פיקוח פרלמנטרי.
הצרפתים מינו נשיא חדש והכריזו על חוקה זמנית.
הצעד עצמו נראה כצעד להפשרת היחסים ולא נראה כי צמחה ממנו תועלת ישירה כלשהי.
בשנת 1936 הוחזרה לפרלמנט הזכות החוקתית לבחור בנשיא המדינה, ולנשיאה החדש של לבנון נבחר אמיל אדה.
כאשר הופשרה החוקה כעבור שנה, בשנת 1937, הוקמה ממשלה הכפופה לפרלמנט.
בשנת 1936 השיגו הלבנונים הסכם חשוב לדידם: "חוזה ברית וידידות" עם צרפת.
אומנם, המסמך מעולם לא אושרר על ידי אף אחד מהצדדים, אך חשיבותו המעשית לא פחתה עקב כך.
חשיבות המסמך היא בכך שבזכות קיומו יכלו הלבנונים בבוא העת לסיים את המנדט הצרפתי ולהקים מדינה עצמאית, בלי מהומות מיותרות והתגרויות אלימות משני הצדדים.
צרפת חדלה לגלות עניין בנעשה בלבנון בעיקר משתי סיבות:
ערכם וקדושתם של המוסדות הציבוריים הפועלים בלבנון ירד בעיני צרפת בעקבות דחייתו וביטולו של הסכם הידידות.
החשש הצרפתי ממלחמה כוללת נוספת הממשמשת וקרבה.
שעת החירום הגדילה את כוחם של האוטוריטריים, בעלי השררה, דבר שגרם להתייחסות הומנית פחותה למושבות שבשליטת צרפת.
אולם מאחר שהפרלמנט והממשלה שהוקמו לא היו מיומנים דיים בשלטון עצמי, התהוו עד מהרה חיכוכים מקומיים רבים.
בתקופה זאת של חתימת הסכם הברית והידידות חלה תסיסה עדתית חזקה בקרב הלבנונים וקמו ארגונים צבאיים-למחצה, שנועדו להגן על העדות השונות והאינטרסים שלהן.
הארגונים ניסו לשוות לעצמם אופי מדיני-ציבורי רגיל, אבל ברור היה מה טיבם האמיתי.
החשובים הם ה"פלאנגות" (אל-כתאיב) הנוצריות-מרוניות וארגון "א-נג'אדה" המוסלמי.
תנועה פשיסטית נוספת שצמחה באותה תקופה הייתה "המפלגה הסורית הלאומנית", אשר הוצאה מחוץ לחוק זמן קצר לאחר הקמתה.
זוהי מפלגה פאן-סורית פשיסטית אשר הוקמה על ידי אנטון סעאדה, והיא מהווה דוגמה לחוסר האחדות הלבנונית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1939, פוזר הפרלמנט הלבנוני, פוטרה הממשלה, הוקפאה החוקה על ידי הנציב העליון, גבריאל פואו, וניהול ענייני המדינה הועבר אל "מזכיר מדינה" ממונה בעוד הנשיא עדיין נשאר בתפקידו.
בשנת 1941 התפטר אדה והוא הוחלף באלפרד ג'ורג' א-נקאש.
דנץ שיתף פעולה עם הגרמנים במהלך מרד רשיד עאלי אל-כילאני בעיראק והבריטים חששו כי סוריה ולבנון יהפכו לבסיס גרמני פעיל נגדם.
ביוני 1941 יצאו כוחות בריטיים וכוחות צרפת החופשית למבצע לכיבוש סוריה ולבנון, שהסתיים בכיבוש סוריה ולבנון על ידי הבריטים, והשלטת אנשי צרפת החופשית במקום אנשי צרפת של וישי.
ב-15 באוגוסט 1941, לאחר כיבוש סוריה ולבנון על ידי בריטניה ו"צרפת החופשית", הכריז הגנרל ז'ורז' קאטרו על עצמאות ארצות הלבנט.
ההכרזה לא מומשה בפועל באותו מועד, עקב המשך מלחמת העולם השנייה ולאור רצונה של צרפת לחתור לחתימת הסכם המבטיח גם בעתיד את האינטרסים שלה באזור.
ב-1942 התחדש "הגוש החוקתי", בהנהגת בשארה אל-ח'ורי, כמיל שמעון המרוני, אנרי פרעון היווני-אורתודוקסי, סלים תכלא היווני-קתולי, מג'יד ארסלאן הדרוזי וצברי חמאדה השיעי.
הגוש חתר לניסוח "אמנה לאומית" המבוססת על פיוס כל-לבנוני של מנהיגי האליטות העדתיות.
הנוצרים קיימו הידברות עם מנהיגי הסונים שבראשותו של ריאד א-סולח.
הם ויתרו על ההישענות על צרפת והסכימו לחזק את זיקתם לעולם הערבי, ואילו המוסלמים הכירו בבכורתם היחסית של הנוצרים במערכות הפנים, והסכימו על המשך קיומה של לבנון כמדינה נפרדת.
על בסיס רעיונות אלו תוקנה חוקת 1926: "חוקת 1943" קבעה כי מוסדות המדינה יאוישו בכפולות של 11, ביחס של שישה נוצרים לחמישה לא נוצרים.
כמו כן, מוסד שוב הנוהג שהנשיא יהיה נוצרי, ראש הממשלה סוני ויושב ראש הפרלמנט שיעי.
ב-21 בספטמבר 1943 נערכו בחירות, בהן זכה "הגוש החוקתי" בניצחון גדול על האגף הנוצרי הלוחמני בראשות אמיל אדה.
אל-ח'ורי נבחר לנשיאות וא-סולח לראשות הממשלה.
לאחר הבחירות החלו ממשלת "הגוש הלאומי" בדמשק ו"הגוש החוקתי" ובעלי בריתו בביירות לתאם את מדיניותם מול צרפת.
שרי הממשלה החדשה החלו להיאסר, אולם הנוער הלבנוני נרתם למאבק: הארגונים הצבאיים למחצה של הפלנגות הנוצריות ו"א-נג'אדה" של המוסלמים יזמו שביתה כללית.
כמה שרים נמלטו ממעצר והוכרז על ממשלת מרי זמנית.
דה-גול האשים את הבריטים בהסתה למרד, והבריטים הגיבו באולטימטום בדרישה לשחרר את השרים שנותרו בכלא.
בעקבות האולטימטום, ב-22 בנובמבר 1943, נאלצו הצרפתים להדיח את אמיל אדה ולהחזיר את ממשלת "הגוש החוקתי", ויום זה הפך ליום העצמאות הרשמי של הרפובליקה הלבנונית.
בינואר 1944 הלכה ממשלת "הגוש הלאומי" בדמשק בדרכה של ממשלת לבנון.
לאורך שנת 1944 פעלה ממשלת לבנון כגוף ריבוני, ובין היתר החלה לקשור קשרים בין-לאומיים.
בדצמבר 1945 הסכימו הבריטים והצרפתים על פינוי צבאותיהם מסוריה ומלבנון.
פינוי הכוחות הזרים מלבנון הושלם באוגוסט 1946.
לבנין הכרוב (שם מדעי: Pieris brassicae) הוא פרפר ממשפחת הלבניניים.
לבנין הכרוב הוא פרפר בינוני שאפשר לראותו רוב השנה (למעט בימים החמים והקרים במיוחד) והוא אחד הפרפרים הנפוצים המעופפים בגינות הנוי.
פרפר בינוני בעל מוטות כנפיים של כ-55 מ"מ.
צבעו לבן וקצה הכנף הקדמית שחור.
הנקבה גדולה מהזכר ולה שתי נקודות שחורות בולטות על הכנף הקדמית.
צבע הכנף מצידה האחורי לבן ולעיתים ירקרק.
לבנין הכרוב נפוץ בכל האזור הפליארקטי (אירופה, צפון אפריקה ואסיה הממוזגת).
בישראל הוא נפוץ בכל הארץ למעט המדבר הקיצוני בכל ימות השנה ואפשר לראותו גם בימי חורף חמימים.
הנקבה מטילה את הביצים (כ-230 ביצים לנקבה אחת) בקבוצות גדולות על עלי כרוב, כרובית או מיני מצליבים נוספים, וכן על צמחי הצלף וכובע הנזיר (הרוצה לגדלו בגינות הנוי יכול לשתול את כובע הנזיר).
הסיבה להטלה על צמחים אלו היא משום שהזחלים ניזונים מעליהם.
טמפרטורה שבין 15 ל-17 מעלות צלזיוס היא האופטימלית להטלת הביצים.
בקיעת הזחלים מתרחשת בין 3 ל-13 ימים, בהתאם לטמפרטורה.
אם הטמפרטורה יורדת אל מתחת ל-10 מעלות או שהיא עולה מעל 26 מעלות - כל הביצים מתות.
הזחלים הבוקעים מהביצים צבעם צהוב-ירקרק וראשם כהה.
לאחר בקיעתם מהביצה הזחלים אוכלים את קליפות הביצים הריקות ואחר כך מתחילים לכרסם בעלים.
בימיהם הראשונים הם חיים יחד, ועם גדילתם הם מתפזרים על פני הצמח שעליו הם חיים.
במקום שבו מצויים זחלים אפשר לראות עלים שלמים מכורסמים, עד שלא נותרו אלא העורקים בלבד.
צבע הזחלים הגדולים הוא אפור-ירוק ועל צדיהם נקודות שחורות וקווים צהובים.
זחלים רבים מותקפים על ידי הצרעה הטפילית ברקונאי הלבנין.
תקופת התפתחותם של הזחלים היא מ-12 ל-50 ימים, בהתאם לטמפרטורה, והם מתנשלים עד 5 פעמים.
בהגיע הזחלים לגודל של כ-40 מ"מ הם מתגלמים על השיח או בקרבתו.
הגולם צבעו צהוב-חום, ואורכו עד 24 מ"מ ורוחבו עד 6 מ"מ.
תקופת ההתגלמות תלויה מאוד במזג האוויר (מעשרה ימים בקיץ ועד חודשיים-שלושה בחורף).
בתום תקופת ההתגלמות יוצא מהגולם פרפר צעיר.
מחוז לבנטינה (איטלקית: Distretto di Leventina) הוא אחד משמונה מחוזות של קנטון טיצ'ינו, הקנטון היחיד שתושביו דוברי איטלקית בשווייץ.
המחוז שוכן בחלקו הצפוני ביותר של הקנטון, על שטח של 479.9 קמ"ר, המתחיל במעבר סנקט גוטהרד ומסתיים בעיירה ביאסקה.
במרכזו של המחוז שוכן עמק לבנטינה, שלאורכו זורם נהר טיצ'ינו והוא מהווה ציר תנועה ראשי, דרכו עוברות האוטוסטרדה ומסילת הרכבת המוליכות למרכז שווייץ ולאיטליה.
אוכלוסיית המחוז מונה 9,834 תושבים (דצמבר 2009).
בירת המחוז היא העיר פאידו (Faido) והעיר הגדולה ביותר היא אירולו (Airolo).
המחוז מחולק לארבע מועצות אזוריות (באיטלקית: circoli) ול-18 מועצות מקומיות.
בהרים של מחוז לבנטינה, שהם חלק מרכס הרי האלפים, מספר אתרי סקי קטנים ומאות קילומטרים של מסלולי הליכה ואופניים.
בתחומי המחוז עשרות אגמים קטנים ומספר אגמים מלאכותיים, המשמשים ליצור חשמל.
אגם ריטום שמצפון לאירולו משמש לייצור חשמל למנהרות הרכבת וכלי הרכב העוברים מתחת לרכס סנט גוטהרד.
לַבְנוּן הירקון (שם מדעי: Acanthobrama telavivensis, 'לַבְנוּן תל אביב') הוא מין דג מים מתוקים השייך למשפחת הקרפיוניים.
המין הוגדר ב-1973 על ידי מנחם גורן, לב פישלזון ואתלווין טרוואבאס (Ethelwynn Trewavas).
לבנון הירקון הוא מין אנדמי לישראל.
זהו דג קטן: אורכו עד 120 מילימטרים.
הוא נוהג לשחות סמוך לקרקעית הנחל.
הוא ניזון מחסרי חוליות קטנים ומאצות.
עונת הרבייה שלו היא בין החודשים מרץ לאוגוסט.
את ביציו הוא נוהג להטיל על אבנים או על צמחים שבנחל.
הפרויקט החל ביזמת ד"ר מנחם גורן מאוניברסיטת תל אביב בשיתוף עם רשות נחל הירקון, הגן הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב ורשות הטבע והגנים.
הצלחת הפרויקט הייתה חלקית: הדגים שרדו וגדלו, אך לא העמידו דור חדש.
ממצאי מחקר שהתקיים במעבדה האיכטיולוגית שבאוניברסיטת תל אביב הביאו לתכנון מערך החזרה חדש שבנבחן בשטח בפרק הירקון.
כיום הוא מוגדר כבמצב שימור פגיע.
לַבְנוּן הַחוּלָה (שם מדעי: Acanthobrama hulensis) הוא מין נכחד ממשפחת הקרפיוניים שהיה אנדמי לישראל.
לבנון החולה היה מצוי בביצות - כגון החולה, אך נכחד כליל מהעולם.
לבנון החולה היה דג קטן דמוי סרדין.
לבנון החולה היה מין אנדמי שתפוצתו הוגבלה לעמק החולה.
אוכלוסיית הדג נכחדה כמעט לחלוטין לאחר ייבוש האגם.
לאחר ייבוש הביצה חדרו פרטים אחדים של המין לשפכי הנחלים, ואוכלוסייה קטנה שרדה בשמורת החולה במשך שנים רבות לאחר הייבוש.
בסוף שנות ה-60 החלה הנהלת השמורה להפסיק את השימוש במי מעיין בתחום המחייה של הלבנון, וכתוצאה מכך התמעטה האוכלוסייה ונכחדה תוך שש שנים מתחילת הפעולה, ועמה נכחד המין; כאשר התצפית האחרונה בו נערכה ב-1975.
כיום נותרו רק פרטים משומרים במוזיאונים שונים.
לבנית כהה (שם מדעי: Egretta ardesiaca), מכונה גם אנפת הצל היא מין של עוף מים בסוג לבנית ממשפחת האנפתיים שמצויה באפריקה שמדרום לסהרה ובמדגסקר, ומזדמנת קבועה באיי כף ורדה.
נצפתה פעם בודדת בישראל על ידי ישפה כהן ב-1982 בשדות קיבוץ אילות.
הלבנית הכהה ניזונה בעיקר מדגים אך גם מחרקים, חסרי חוליות ודו-חיים.
היא ידועה בשל שיטת הציד הייחודית שלה: פרישת הכנפיים וסגירתן בצורת עיגול מעל המים, פעולה היוצרת עיגול של צל.
הדגים נמשכים אליו ונאכלים על ידי הלבנית.
בנוסף, הצל חוסם את האור השמש ומאפשר ללבנית לראות את הדגים טוב יותר.
התנהגות זו נתנה ללבנית הכהה את שמה השני "אנפת הצל".
הן צדות לעיתים קרובות לקראת השקיעה, ביחידות או בקבוצות של כ-50 פרטים.
המספר הגבוה ביותר שנצפה של לבניות כהות שצדות כקבוצה הוא 200 פרטים.
אורכה של הלבנית הכהה הוא 52 עד 55 ס"מ, ומשקלה הוא כ-300 גרם.
כל גופה של האנפה שחור, מלבד רגליה הצהובות.
צבע גופן של אנפות צעירות דהוי יותר, ונוצותיהן קצרות יותר.
בתי הגידול הטבעיים של האנפה הם אגמים, בריכות וביצות.
אנפה זו שקטה בדרך כלל, אך משמיעה צליל שמזכיר קרקור כשהיא צדה בקבוצה.
הקן נבנה מזרדים וממוקם על עצים או על סוף, כששה מטרים מעל פני המים.
הנקבה מטילה 2–4 ביצים כחולות.
לבנית גדולה (שם מדעי: Ardea alba) היא מין של אנפה בעלת נוצות לבנות הנפוצה ברוב העולם.
אף על פי שמה היא אינה קרובה ללבנית הקטנה הדומה לה במראה אך שייכת לסוג אחר לבנית (Egretta).
היא מזכירה את האנפה האפורה וכן את האנפה הכחולה הגדולה (Ardea herodias) מאמריקה הצפונית, אך בעלת צבעים לבנים.
בניגוד ללבנית הקטנה צבע המקור שלה צהוב והוא גדול בהרבה ביחס לאורך הגוף.
היא בעלת גוף גדול ולבן, ראש צר ומוארך בעל פנים ועיניים צהובות.
אנפות אלה מותאמות למגוון בתי גידול בכל היבשות למעט אנטארקטיקה.
הן מסתגלות למים מלוחים ולחופים פתוחים וחוליים וכן לנהרות, ביצות, ערבות רטובות, יערות גשם ואפילו לאזורי קרח.
כמו שאר האנפות זוהי טורפת מארב חזקה המחפשת בשולי המים דגים, צפרדעים, פרוקי-רגליים וחולייתנים קטנים נוספים.
היא נועצת את מקורה במהירות במים ושולה את הקורבן.
חלק מהלבניות גם מפתות את הדגים להתקרב באמצעות פיתיון כמו עלה או על ידי ניעור הרגל במים בעדינות.
הן חיות בלהקות גדולות ומקננות על עצים יחד עם אנפות נוספות וגם עם חסידות, קורמורנים ומגלנים.
מצב השימור של אנפה זו הוא ללא חשש.
modesta - מצויה בהודו, דרום-מזרח אסיה ואוקיאניה
לבנים אנגלו-סקסים פרוטסטנטים הוא מונח בלתי רשמי בארצות הברית ובמדינות נוספות לתיאור קבוצה הנחשבת לבעלת דומיננטיות גבוהה בקרב המעמד הגבוה האמריקני.
עם קבוצה זאת נמנים אנשים שהם לבנים בגזעם, אנגלו-סקסים במוצאם ופרוטסטנטים בדתם.
לעיתים כוללים תחת מונח זה גם אוכלוסיות בעלות מוצא צפון אירופי באופן כללי, ולאו דווקא אנגלו-סקסי.
קבוצה זאת מוצגת לעיתים בתור האליטה אשר ייסדה את ארצות הברית, וככזאת שעומד לרשותה כוח והשפעה משמעותיים במסדרונות הגבוהים של הפוליטיקה, הכלכלה והתרבות במדינה.
לצד ארצות הברית, לבנים אנגלו-סקסים פרוטסטנטים משמש גם כביטוי לקבוצות אליטה במדינות אנגלו-סקסיות אחרות, מדינות כדוגמת אוסטרליה וקנדה.
המונח נקשר לא פעם בדימויים שליליים של לעג, זלזול וביקורת.
חוקרים רבים מסכימים כי השפעתה של קבוצה זאת נחלשה משמעותית מאז תום מלחמת העולם השנייה, לנוכח השפעתן הגואה של קבוצות חברתיות אחרות.
לפי מחקר אמריקני משנת 2014, כ-32% מאוכלוסיית ארצות הברית נכון לשנה זאת הם לבנים פרוטסטנטים.
נתונים רשמיים מאותה השנה מצביעים על כך שמוצאם האתני של כ-20% עד 30% מאוכלוסיית ארצות הברית נטוע באיים הבריטיים, וכי מוצאם של 20% נוספים הוא מארצות צפון-אירופיות אחרות.
רוב האליטה הלבנה אנגלו-סקסית פרוטסטנטית משתייכת לכנסייה האפיסקופלית והכנסייה הפרסביטריאנית הפרוטסטנטית.
כקבוצה, אפיסקופלים ופרסביטריאנים אמריקאיים נוטים להיות משכילים יותר ולהרוויח יותר מאשר אמריקאים בכללותם.
בנוסף, רבות מהדמויות הבולטות בארצות הברית, כמו בנקאים, אנשי תעשייה ועסקים חברים בכנסייה האפיסקופלית והכנסייה הפרסביטריאנית, ורבות מבין המשפחות האמריקאיות האמידות ביותר, כגון משפחת ואנדרבילט, אסטור, רוקפלר, דו פונט, רוזוולט, מורגן ומשפחת פורבס הם אפיסקופלים ופרסביטריאנים.
סימן נוסף של השפעת הכנסייה האפיסקופלית והכנסייה הפרסביטריאנית היא העובדה שיותר מרבע מכל נשיאי ארצות הברית השתייכו לזרמים אלו.
על פי ספר האליטה המדעית: חתני פרס נובל בארצות הברית של הרייט צוקרמן, כ-72% מהאמריקאים זוכי פרס נובל בין 1901 ל-1972 היו מרקע פרוטסטנטי, לעומת 67% מכלל האוכלוסייה במהלך תקופת זמן זו.
בסך הכל בין 1901 ל-1972, כ-84.2% מכלל האמריקאים זוכי פרס נובל לכימיה, ו-60% מזוכי פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, ו-58.6% מזוכי פרס נובל לפיזיקה היו נוצרים פרוטסטנטים.
לבני-עין (שם מדעי: Zosteropidae) הם משפחה של עופות מסדרת ציפורי שיר החייים באזורים טרופיים באפריקה שמדרום לסהרה, מזרח אסיה ודרום-מזרח אסיה וצפון אוסטרליה.
כמו כן הם חיים בכמה איים בתוך האוקיינוס ההודי.
סימן ההיכר המובהק של ציפורים אלה הוא עיניהן הבולטות המוקפות בעיגול לבן ומקורן הקצר, השקוע בין הנוצות.
צבע הנוצות הוא ירוק בהיר או זהוב, כשהראש יותר בולט מאשר שאר הגוף והבטן יכולה להיות לבנה.
ציפורים אלה חיות בלהקות גדולות וניזונות מחרקים אך גם מפירות ומצוף של פרחים שונים.
הן מקננות בעצים ומצויות בעיקר ביערות, באזורים חמימים ולחים.
סוג Zosterops - הסוג הגדול במשפחה ומונה מעל 75 מינים, ביניהם לבן-עין מרוסן.
לבנית (שם מדעי: Egretta) היא סוג של עופות מים ממשפחת האנפתיים.
לא כל המינים המכונים "לבנית" שייכים לסוג זה.
למשל, לבנית גדולה שייכת לסוג אנפה.
הלבנית היא עוף שצבעו לבן, אפור או סגול בהיר.
היא מצויה לחופי ימים, ביצות או אגמים.
היא בעלת רגליים עם קרומי שחייה ומקור צהוב, ארוך וחד, באמצעותו היא חוטפת דגים וצפרדעים מהמים.
לחלק מהלבניות נוצות ראש פרועות.
הלבניות חיות ברחבי כל היבשות.
כמה מינים חיים גם בישראל.
מיני אנפית הבקר שויכו בעבר לסוג אך כיום שייכים לסוג נפרד בעוד המינים לבנית גדולה ולבנית בינונית הועברו לסוג אנפה.
לבנית אדמדמה (שם מדעי: Egretta rufescens) היא מין של עוף מים בסוג לבנית ממשפחת האנפתיים החי בביצות במערב אמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית וגם באיים הקריביים, איי בהאמה, מקסיקו ודרום ארצות הברית.
הצעירים של הלבנית חומים בכל גופם אך הבוגרים מתחלקים לשתי קבוצות: חלקם לבנים כמו הלבנית הקטנה ואילו אחרים בעלי צוואר אדמדם, גוף כחול ופנים כחולות.
נוצות הראש והצוואר שלהם סומרות ומוגבהות, בעיקר בעונת הרבייה.
הלבנית חיה בביצות, נהרות ובריכות מתייבשות, לעיתים יחד עם עוד עופות מים.
הלבנית מחכה לטרף שיתקרב ואז מסתערת עליו במהירות.
היא ניזונה מדגים, צפרדעים, חרקי מים וסרטנים שונים.
מצב השימור של אנפה זו הוא קרוב לסיכון.
על פי דיווח ממשלתי, נשארו רק 1,500-2,000 זוגות מקננים בארצות הברית, רובם בטקסס, שם ננקטות פעולות ממשלתיות להגנה על מין זה.
לבנית ים סוף (מכונה גם לבנית שונית מערבית כדי לא לבלבל עם לבנית שונית פסיפית; שם מדעי: Egretta gularis) היא מין של עוף מים בסוג לבנית ממשפחת האנפתיים החיה בביצות ובחופי ימים.
היא נפוצה באירופה, אפריקה ודרום אסיה עד להודו וכן בישראל.
היא בעלת נוצות אפורות-סגולות עם לחיים וגרון וכן בטן לבנים והמקור והרגליים צהובים וארוכים.
הבוגרים לבנים ומזכירים במראם לבנית קטנה אך המקור כתום והם קטנים יותר.
הלבנית מעופפת באגמים, בריכות, ביצות וחופי ימים רדודים בסביבות שוניות אלמוגים וזה מקור שמה באנגלית (Western reef heron).
היא לוכדת יצורי מים קטנים לרבות דגים, סרטנים ורכיכות שונות.
הלבנית מחבבת במיוחד את היבשתנים העולים לחוף.
היא צדה את הטרף הן מהמים והן מהיבשה אך היא אינה יכולה לשחות.
הלבניניים (שם מדעי: Pieridae) הם משפחה גדולה של פרפרים עם כ-76 סוגים הכוללים כ-1,100 מינים, בעיקר באפריקה הטרופית ובאסיה הטרופית ובחלק מהאזורים בצפון אמריקה.
רוב הפרפרים הלבניניים הם בצבע לבן, צהוב, או כתום, בדרך כלל עם כתמים שחורים.
הפיגמנטים שמעניקים את הצבעים הייחודיים מופקים מפסולת שמיוצרת בגופם של הפרפרים ומאפיינים את המשפחה.
קיימת סברה שמקור השם האנגלי "butterfly" (מעופף חמאה) הגיע ממין מהמשפחה הזו, לימונית אירופית, Gonepteryx rhamni, שנקרא על ידי חוקרי טבע בריטים "מעופף בצבע חמאתי".
בדרך כלל ישנם הבדלים בין הזכרים לנקבות, לרוב ההבדלים הם בעיצוב כנפיהם ובמספר הסימנים השחורים שלהם.
הפגיות (זחלים) של חלק ממינים אלה, כגון לבנין הכרוב ולבנין הצנון, נראים לעיתים קרובות בגינות, ניזונים מצמח הכרוב, ונחשבים מזיקים לחקלאים רבים.
בישראל נפוצים כ-25 מינים, מתוכם לבנין המרואה, הנחשב לפרפר מוגן בישראל.
ללבניניים וריד מחוגי על כנפיו הקדמיות עם שלוש או ארבע התפלגויות ולעיתים נדירות חמש התפלגויות.
רגליהם הקדמיות מפותחות היטב בשני המינים, בשונה מהנימפתיים, וציפורני עצמות שורש הרגל שלהם מפוצלות לשתיים, בשונה מהצבעוניים.
בדומה לצבעוניים, גם גולמם של הלבניניים מוחזק בזווית על ידי חגורת משי, אך המשי מלופף סביב קטע הבטן הראשון, בשונה מהליפוף סביב החזה שנצפה אצל הצבעוניים.
הלבניניים מחולקים לארבעת תתי-המשפחות הללו:
Dismorphiinae (שישה סוגים), נפוצים בעיקר באזור הנאוטרופי; קבוצה זו מכילה מספר מינים כוזבים.
הצמחים הפונדקאים של המינים האלו שייכים למשפחת הקטניות.
Pierinae (55 סוגים), לבנים, צהובים, עם קצוות כתומים; מינים רבים מאלו הם נודדים לעיתים תדירות.
צמחיהם הפונדקאים של מינים אלו שייכים למשפחות: הצלפיים, המצליבים, הסנטליים וההרנוגיים.
Coliadinae (14 סוגים), בצבע צהוב וצהוב גופרתי; מינים רבים מאלו הם בעלי דו-צורתיות זוויגית.
לחלקם, כגון ה-Colias, תבניות כנפיים הניתנות לצפייה רק תחת קרני אולטרה סגול.
Pseudopontia כולל רק סוג אחד והוא Pseudopontia, שבעבר נחשב לבעל מין אחד.
המינים של סוג זה, בעבר המין היחיד בסוג זה, הם אנדמיים למערב אפריקה.
לבנין הצנון (שם מדעי: Pieris rapae) מכונה גם לבנין הכרוב הקטן הוא מין של פרפר ממשפחת הלבניניים.
תפוצתו של לבנין הצנון היא רחבת היקף וניתן למצוא אותו ברחבי אירופה, צפון אפריקה, אסיה, אמריקה הדרומית ובממלכה המאוחדת.
הוא גם הובא בשוגג לאמריקה הצפונית, אוסטרליה וניו זילנד.
בישראל הוא נפוץ בכל הארץ, מלבד המדבר הקיצוני, בכל ימות השנה.
זחלי הפרפר נחשבים לרוב כמזיקים בחקלאות המסחרית.
לבנין הצנון הוא פרפר קטן עד בינוני המאופיין בצבעו הלבן עם כתמים שחורים קטנים על כנפיו.
קיים דמיון גדול בינו לבין לבנין הכרוב, ובאזורים שונים בעולם נוהגים אף לכנותו בתור "לבנין הכרוב הקטן", בשל גודלו הקטן יותר משל לבנין הכרוב.
כנפיו הקדמיות לבנות ברובן וקצוותיהן העליונות שחורות.
לנקבה, בנוסף לכתמים שבחלק התחתון של הכנף הקדמית, ישנם גם שני כתמים עגולים במרכז בחלקן העליון של כנפיה הקדמיות.
צבע כנפיו האחוריות הוא צהבהב עם נקודות שחורות זעירות.
בגלל מראהו הפשוט לכאורה, פעמים רבות מניחים בשוגג שהוא עש.
למין זה תפוצה טבעית ברחבי אירופה, אסיה וצפון אפריקה.
בערך בשנת 1860, הוא הובא בטעות לקוויבק, קנדה, והתפשט במהרה ברחבי אמריקה הצפונית.
המין התפשט בכל אזורי המחיה באמריקה הצפונית מהחלק הדרומי התחתון עד קנדה.
הערכות מראות שנקבה אחת של מין זה יכולה להגיע לעד כמיליון צאצאים תוך מספר דורות.
רק לעיתים נדירות, או כאשר הוא טועה או נאבד בדרך, ניתן למצוא אותו באזורים מדבריים או מדבריים למחצה (מלבד לאזורים העוברים השקיה).
הוא לא נמצא צפונה ממרחב המחיה הקנדי, וגם לא באיי התעלה מחוץ לחוף קליפורניה הדרומית.
עד 1898, הספיק לבנין הצנון להגיע עד להוואי; עד שנת 1929, כבר הספיק להגיע עד ניו זילנד ולאזור מלבורן, אוסטרליה ומצא את דרכו עד לעיר פרת' כבר בשנת 1943.
ניתן למצוא מין זה בכל אזור פתוח בעל צמחייה.
הוא נפוץ ביותר בקרבת אדם, בגינות נוי ובשטחי חקלאות.
בדרך כלל ניתן לראותו בערים, אך גם בחיק הטבע, בדרך כלל בעמקים.
למרות הימשכותו למקומות פתוחים, לבנין הצנון נצפה במספר קרחות יער קטנות בשנים האחרונות.
נקבת לבנין הצנון מטילה באופן מהיר את ביציה על צמחים מתורבתים וצמחי בר ממשפחת המצליבים, כמו חרדל השדה, תודרה רפואית, כרוב הגינה וצנון.
הנקבה מטילה ביצה אחת בכל פעם על הצמח הפונדקאי.
הביצה מאופיינת בצבע צהבהב ו-12 שקעים ארוכים לאורך הביצה ואורכה כ-1 מ"מ.
תהליך יצור הביצה לוקח עד כשבוע לאחר גדילה במעבדה והנקבה יכולה לחיות עד כ-3 שבועות לאחר ההטלה.
נקבות מטילות בדרך כלל פחות ביצים על צמחים סבכיים מאשר על צמחים מבודדים.
לאחר שבוקע הזחל מהביצה, הוא אוכל את קרום הביצה וצבעו לאחר הבקיעה הוא צהוב ולאורך גבו פס ירוק עם גדילתם משתנה צבעם לירוק-כחלחל, עם נקודות שחורות זעירות ופסים צהובים לאורך גבו.
בשיא גודלו מגיע לאורך של כ-25-30 מ"מ.
גודלו של הגולם כ-20 מ"מ וצבעו ירוק או חום בהיר.
תקופת הגולם תלויה מאוד במזג האוויר (משבוע בקיץ ועד לחודש בחורף).
מחקרים בבריטניה הראו שציפורים הן האויב העיקרי של לבנין הצנון באזורים עירוניים בבריטניה, ובאזורים כפריים האויבים העיקריים שלו הם דווקא פרוקי הרגליים.
בין הציפורים נמנים: דרור הבית, חוחית וזרעית השדה.
נוסף על כך, קיימת צרעה טפילית ממין ברקונאי הלבנין (באנגלית, Cotesia glomerate) שתוקפת את זחלי הפרפרים ממשפחת הלבניניים.
יש להדגיש כי הצרעה אינה ניזונה מהזחלים בעצמה, אלא משתמשת בהם כמצע מזון עבור זחליה שלה.
היא מטילה ביצים לתוך גוף זחל הפרפר שמהווה מעין רחם מזין עבורם.
הביצים בוקעות וזחלי הצרעה ניזונים מזחלי הפרפרים כשהם עוד בחיים, עד שהם גדלים מספיק כדי לפרוץ מתוך גוף הזחל, מה שמוביל למותו.
לבנית בינונית (שם מדעי: Ardea intermedia) היא מין של אנפה קטנה החיה בעולם הישן, באפריקה, דרום אירופה, הודו, דרום-מזרח אסיה ואוסטרליה.
בעבר היא הייתה שייכת לסוג לבנית ובהמשך שויכה למין יחיד בסוגו.
כיום היא שייכת לסוג אנפה יחד עם הלבנית הגדולה.
בישראל נצפתה פעם בודדת בנובמבר 2004.
כפי ששמה מרמז, מבחינת גודלה היא ממוקמת בין הלבנית הגדולה ללבנית הקטנה.
בדומה ללבנית גדולה, מקורה צהוב, אך ראשה עגלגל יותר לעומתה.
בנוסף, העור החשוף בבסיס המקור נעצר מתחת לעין, בעוד אצל הלבנית הגדולה הוא נמשך עד מאחורי העין.
היא מצויה סביב ביצות, גדות נהרות, אגמים ומישורים פתוחים לחים ואף בקרבת החופים.
היא משוטטת לאורך מקווי המים ואורבת לטרף כמו צפרדעים, דגים וחרקים אותם היא תופסת במקורה.
לבנון הכנרת הוא דג קטן הנמנה עם משפחת הקרפיונים.
הלבנון הוא המין הנפוץ ביותר בכנרת, וכבוגר הוא בלהקות במים הפתוחים, שם הוא ניזון מזואופלנקטון ומהווה כ-80% מסך כל הדגים באגם.
לעיתים דג זה נקרא גם "סרדין", בשל הצורה הדומה, על אף שאין לו קשר למשפחת הסרדיניים.
צורתו של לבנון הכנרת כצורת סרדין, עיניו גדולות, פיו חסר שינים, משוש והפה נוטה במקצת כלפי מעלה.
צבעו של הדג, כסף מבריק, גבו כהה יותר וגופו ארוך וצר.
קשקשיו מרובות וקטנות וסנפיר גבו קצר.
סנפירי החזה לעומת אלו של לבנון הירקון אינם מגיעים עד אל סנפירי הגחון.
אורכו המרבי מגיע עד 20 סנטימטר.
הלבנון משיג את מזונו באמצעות סינון המים וקליטת פלנקטון במסרקות הזימים המפותחות שלו.
בחורף מתחברים הלבנונים ללהקות גדולות לצורך רבייה, בעונת החורף הנקבות מטילות את ביציהן על סלעים במים רדודים והזכרים מפרים אותן.
הדגיגים בוקעים כעבור 5–7 ימים אין כל טיפול בצאצאים ורבים נטרפים ולא מגיעים לבגרות.
בישראל מצויים שלושה מיני לבנון שכולם חיים בסביבת מים מתוקים: לבנון הכנרת הוא היחיד שיש לו ערך מסחרי חי בכנרת ונדוג בה בשוק מוכר דג זה גם בשם "סרדין הכנרת" דג הדומה ללבנון.
תפוצתו העיקרית של לבנון הכנרת היא באגם הכנרת ובירדן, נוסף לכך הוא נצפה לעיתים באגמים נוספים בישראל לבנון הכנרת הוא מין אנדמי לארץ ישראל, כלומר זהו מין אשר תפוצתו מוגבלת לארץ ישראל בלבד.
בכנרת 19 מיני דגים טבעיים לאגם ועוד שמונה מינים זרים שאוכלסו בה.
המין הנפוץ ביותר באגם הוא הלבנון הידוע גם כסרדין הוא דג קטן שחי כבוגר בלהקות במים הפתוחים.
שם הוא ניזון מזואופלנקטון ומהווה כ-80% מסך הכל הדגים באגם הכנרת מהווה מקור דגה לדייגים מקצועיים וחובבים.
מדי שנה נידוגים כ-2,000 טון דגים בכנרת כשליש מתוכם הוא לבנון הכנרת.
מאז שנות ה-90 סובלת הכנרת מתנודות מפלס קיצוניות כגון: הבצורת של השנים 1999–2001 ובשנים 2008–2011 המערכת האקולוגית של הכנרת מצויה במצב רגיש והיא סובלת מחוסר יציבות כתוצאה מפעילות אדם הבאה לידי ביטוי במופעים אקולוגים שונים: אצות כחוליות המייצרות רעלנים שפלשו לכנרת והן פורחות מדי שנה בקיץ.
לאחרונה ככל הנראה עקב ירידת המפלס באגם הידלדלה בצורה משמעותית אוכלוסיית דגי הלבנון באגם הכנרת.
גורמי פיקוח שונים בדקו את הסיבות להתדלדלות זו וגילו כי ירידת המפלס הכנרת מצמצמת באופן משמעותי את שטחי הרבייה של דג זה.
בעבר דגו בכנרת כ-1,000 טון לשנה של מין זה, אך בשנים האחרונות הביקוש ללבנון פחת והשלל השנתי שלו ירד בסדר גודל.
כיום הלבנון כבר לא נמצא בסכנת הכחדה.
לבנטיניזציה הוא מונח המשמש בהקשרים שונים לתיאור השפעות תרבותיות לא-אירופיות בארצות האימפריה העות'מאנית לשעבר.
המונח נושא לעיתים קרובות קונוטציות שליליות.
בישראל, לצורך הדוגמה, המונח בשימוש בשיח שעוסק בהשפעה האפשרית של יהודים מזרחים, או לא-אירופיים, על התרבות הישראלית.
בהקשרים אחרים המונח שימש לעיתים בהקשר אנטי-אסלאמי במיוחד כלפי מה שנתפס במערב כ"זיהום תרבותי" של "ערכים אירופאים" דרך "השפעות לבנטיניות מנוונות".
סריניוואס ארואמודאן מתאר לבנטיניזציה כ"דפורמציה אסטרטגית של מנגנוני הייצוג של האוריינטליזם".
ארואמודאן כותב כי "לבנטיניזציות מצביעות על כך שניתן לאתר פּוֹעֲלוּת (agency) במספר אופנים וצורות, לפעמים בתוך האוריינטליזם עצמו".
מכתבים מהלבנט של ליידי מרי וורטלי מונטגו, שפורסמו לראשונה ב-1763, כיתבו אנשים בעלי שם וחשיבות היסטורית כמו ליידי מאר, אבי קונטי ואלכסנדר פופ, כאשר בעלה שימש כשגריר בקונסטנטינופול בתחילת המאה ה-18.
חוקרים טענו כי מונטגו מערבבת את המושגים של "יורוצנטריות וסמכותנות" אשר אדוארד סעיד ראה בו כקורא תיגר על התפיסה הבינארית של תרבות מזרחית ותרבות מערבית.
ארואמודאן טוען שהלבנטיניזציה של מונטגו, כפי שהוא מכנה זאת, "מדגימה את האמביוולנטיות והפלסטיות של טופולוגיות אוריינטליסטיות".
על בסיס ניתוח המכתבים שעשה ארואמודאן, הוא טוען כי מונטגו כותבת מתוך "עמדה אנתרופולוגית חילונית ביחס לתרבויות" - גישה שלדבריו היא מאפיין של ערכי הפוסט-רנסאנס, שנוטים להתמודד ללא חשש עם "הנורמות השרירותיות בבסיס המשמעות והזהות התרבותית".
ארוואמודן אומר שנקודת המבט ממנה חיברה מונטגו את מכתביה "מחליפה את ההטיה המוכרת של אתנוצנטריות פשוטה לטובת תרבותו של הצופה במין רלטיביזם אקלקטי".
ארוואמודן מאמין שבבסיס כל זאת עומדת התחושה של המחבר עצמו כאשר הוא מנוכר מתרבותו שלו.
כבר באמצע שנות ה-30 החששות מאובדן האופי היהודי פינו את מקומם למערכה נגד מה שכונה "הלבנטיניזציה של תל אביב".
במלאת 25 שנה להקמת העיר ב-1934 אמר חיים נחמן ביאליק "סכנה גדולה ניצבת בפני תל אביב שלנו, שהיא תהפוך לעיר לבנטית, כמו ערי חוף אחרות".
באותה שנה אמר מאיר דיזנגוף "היא מתפתחת לעיר רועשת, לעיר לבנטינית פראית, כאילו תושביה אינם הנינים של אבותיהם שרגליהם ניצבו על הר סיני וכאילו הציבור התל אביבי אינו לגמרי יהודי ומתורבת".
לא כל התושבים היו שותפים לחששות הללו.
אחדים, בהזכירם את ברלין וורשה, ערים אירופאיות בהן שגשגה האנטישמיות, הביאו אותן בתור דוגמאות לערים שאין צורך לחקות.
עבור היהודים האשכנזים המונח לבנטיניזציה ייצג מספר מאפיינים תרבותיים שנתפסו מאיימים על רעיון המודרניות המערבית, ובתוך כך, על ערכי היסוד של החברה הישראלית - ערכים שכללו שימוש בשפת היידיש, לבישת בגדים מסורתיים וזרמים מסוימים של מחשבה דתית.
עזיזה כאזום תארה זאת כך:
מפלגת שינוי, שהוקמה על ידי יוסף לפיד, שהוגדר כ"אירוצנטרי, שוביניסטי ואנטי-מזרחי", ראתה בלבנטיניזציה איום על קיומה של מדינת ישראל, יחד עם החרדים, הפלסטינים והשפעות תרבותיות דומות של הרוסיפיקציה ואוריינטליזציה.
לפיד טען: "לבנטיניות" היא שכבה דקה של הילה של אירופאיות הנפרסת על דקדנס מזרחי.
ותחת השלווה הלבנטינית, הלבה של הלאומיות הערבית והפונדמנטליזם האסלאמי רותחת.
אין לנו מה לחפש בתרבות הזו ואין לנו סיבה להשתוקק לזה.
במונחים סטריאוטיפיים, מהגרים אלו נתפסו כבעלי אותנטיות יהודית תנ"כית פרה-מודרנית מסוימת, אם כי באותו זמן נתפסו כאגרסיביים, אלכוהוליסטים, ערמומיים, בלתי מוסריים, עצלנים, רועשים וחסרי היגייניות.הסופרת המצרית-ישראלית, ז'קלין כהנוב, תיארה את עצמה כ"לבנטינית טיפוסית בכך שאני מעריכה באותה מידה את מה שירשתי ממוצאי המזרחי ואת מה שכיום שלי בתרבות המערבית".
כהנוב אומרת כי היא מוצאת בהפריה הצולבת התרבותית "העשרה ולא התרוששות", למרות התווית השלילית של "לבנטיזציה" שהודבקה לתופעה בישראל."כשאני לעצמי הריני לבנטינית טיפוסית, במובן זה שאני מעריכה במידה שווה מה שקבלתי ממוצאי המזרחי ומה שהוא עתה נחלתי בתרבות המערבית.
הפראה הדדית זו שבישראל קוראים לה 'לבנטיניזציה', אני רואה בה העשרה ולא דילדול, ומתוך נקודת-מבט זו אולי מותר לי לנסות ולהגדיר את המחלה המורכבת, המשולבת של שתי העדות הגדולות במדינת ישראל".
לבנית לואיזיאנה או לבנית טריקולור (שם מדעי: Egretta tricolor) היא מין של עוף מים בסוג לבנית ממשפחת האנפתיים החי בביצות בדרום אמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית, הקריביים ובחלק הצפוני של אמריקה הדרומית.
לרוב היא חיה באזור הטרופי שמדרום לארצות הברית, אך לעיתים מגיעה גם לטקסס וקליפורניה ודרומה עד ברזיל ופרו.
אנפה זו תוארה ב-1776 בידי החוקר הגרמני פיליפ לודוויג סטטיוס מולר , אשר נתן לה את שמה המדעי עקב שלושת הצבעים העיקריים של נוצותיה: כחול, ורוד ולבן.
אורכה של האנפה 56 עד 76 ס"מ, מוטת כנפיה הממוצעת 86 סנטימטרים.
משקל הזכרים גדול במעט ממשקל הנקבות ומגיע ל-415 גרם לעומת 334 גרם בממוצע אצל הנקבות.
האנפה בעלת נוצות כחולות-אפורות לאורך גופה כשהבטן לבנה והחזה כחול אך בעל פס לבן-ורדרד לאורכו היורד מקצה המקור האפור.
בסיס המקור ותחתית העיניים צהובים ומוקפים בעור ורוד ומאחורי הראש ציצה לבנה והרגליים ארוכות ואפורות.
האנפה מצויה סביב אגמים, נהרות רדודים וביצות ולעיתים גם בחופים של אמריקה הטרופית.
האנפה חיה לצד אנפות אחרות ודגה יחד אתן במים הרדודים.
היא חוטפת את מזונה – סרטנים או דגים קטנים – במכת מקור מהירה.
אנפה זו מקננת על עצים, בזוגות ולא בלהקות.
הנקבה מטילה 3 עד 7 ביצים.
לבנית אפרורה (שם מדעי: Egretta vinaceigula) היא מין של עוף מים בסוג לבנית ממשפחת האנפתיים החי באפריקה הדרומית ובמרכז אפריקה והיא מצויה בסכנת הכחדה בטבע.
אנפה זו מזכירה במראה גרסה כהה של לבנית כהה, אך בעלת מספר הבדלים קטנים, בעיקר במראה הצעירים.
אנפה זו קטנה יחסית ומגיעה לאורך ממוצע של 43 ס"מ ולמשקל ממוצע של 250-340 גרם.
צבע הנוצות כחול-אפור כהה עד שחור.
היא בעלת צוואר חום-אדמדם היורד בפס ישר עד אמצע החזה.
הרגליים צהובות וארוכות והמקור ישר ואפור-כהה עם בסיס צהוב.
האנפה מצויה לאורך גדות נהר, אגמים ובסוואנות לחות וביצות לאורך אפריקה הדרומית, בעיקר בזמביה, צפון נמיביה ובוטסואנה במספר אזורים ופארקים לאומיים כמו באגן האוקוונגו.
היא לעיתים נודדת לאזורים נוספים כמו לצפונה של דרום אפריקה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ואולי גם במוזמביק, זימבבואה (סמוך לזמבזי) אנגולה ומלאווי.
זוהי אנפה נדירה יחסית, כשבטבע נמצאים לפי ההערכות רק 3,000 עד 5,000 פרטים בוגרים.
האנפה היא פעילת יום החיה סמוך למקווי מים או על הצמחייה הקרקעית, לעיתים סמוך לאנטילופות כמו קובוס המשקפיים ושם צדה דגים, בעיקר אמנוניים קטנים, אך גם צפרדעים, סרטנים וחרקים.
היא מקננת על עצים נמוכים כמו דקליים, שיטה, פיקוס ואף על קנים סמוך למים.
הקן עשוי מצמחייה ונמצא בקרבה למים ובו הנקבה מטילה 1 עד 4 ביצים.
אוכלוסיית המין הזה מתמעטת עקב ייבוש של כמה נהרות ויצירת סכרים באפריקה הדרומית.
גורמים נוספים הם שריפות טבע, רמיסות של אתרי הרבייה על ידי פילים נודדים וטריפה של צעירים על ידי עופות דורסים כמו עיטם קולני.
מצב השימור של מין זה מוגדר כפגיע.
לבנית דימורפית (שם מדעי: Egretta dimorpha) היא מין של עוף מים בסוג לבנית ממשפחת האנפתיים החיה באיים קומורו, מדגסקר, מיוט, סיישל שבמערב האוקיינוס ההודי וכן בקניה וטנזניה, ולעיתים גם דרומה עד מוזמביק, לאורך ביצות מלוחות ואגני מים סמוכים לחופים למשל בין מנגרובים ובלגונות.
האנפה תוארה ב-1914 בידי החוקר הגרמני ארנסט הארטרט , כשבתחילה נחשבה עקב דמיונה לתת-מין של לבנית ים-סוף או של לבנית קטנה.
אורכה של האנפה 55–65 סנטימטרים, עם מוטת כנפיים של 86–104 סנטימטרים.
גופה עוטה 2 הופעות: חלקם בעלי נוצות לבנות ברובו, כשהמקור והרגליים שחורים והעיניים וסביבתם צהובים וחסרי נוצות.
אחרים בעלי כסות כחולה-שחורה למעט הרגליים והמקור וסביבתו גם צהובים.
אנפה זו מצויה לרוב בבדידות או בקבוצות קטנות המחפשות מזון לאורך החופים והיא מלקטת במקורה טרף של דגים, חרקים מימיים וסרטנים.
בדומה לקרובותיה היא מקננת על עצים, כשבקן הנקבה מטילה 1 עד 3 ביצים.
לבנית בירנבאום (שם מדעי: Leucocoprinus birnbaumii) היא מין של פטריית זימים במשפחת הפקועתיים.
עם זאת, באזורים ממוזגים, היא מופיעה לעיתים קרובות בחממות ובעציצים, ולכן מכונה גם עציצית לימונית.
לבנית בירנבאום היא פטריה רעילה למאכל, העלולה לגרום לקלקול קיבה שכן מנגנון הרעל שלה מגרה את מערכת העיכול.
אוניברסיטת צפון קרוליינה סטייט מסווגת את המין כבעל מאפייני רעל בדרגת חומרה בינונית בעוד שאוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט טוענת שלא נעשה מספיק מחקר בנושא כדי לקבוע את הרעילות המדויקת.
אסור לאכול את הפטריות האלה.
כיום לבנית בירנבאום נפוצה בחממות ועציצים בכל רחבי העולם לאחר שהופצה בעזרת פעילות אנושית.
כאשר האירופים החלו לחקור את האזורים הטרופיים ולהחזיר מיני צמחים אקזוטיים למחקר או טיפוח, הם החזירו איתם גם אדמה שהכילה תפטיר או נבגים של לבנית בירנבאום.
התצפית הראשונה של מין זה נעשתה מחממה באנגליה בסוף שנות ה-1700 ותיאור המין מתחילת המאה ה-18 בפראג העניקה לו את השם בירנבאום birnbaumii על שם הגנן שמצא אותה.
לפיכך ניתן להבין שמין זה התפשט באירופה כבר לפני כמה מאות שנים.
למרות שמין זה רגיל לשגשג באזורים טרופים וכנראה אינו מסוגל לשרוד בטבע במדינות ממוזגות, לאור הטמפרטורות הקרות, הוא ממשיך להתפשט באמצעות פעילות אנושית.
החום והלחות של חממות או עציצים יוצרים כנראה בית גידול שבו מין זה יכול לשגשג.
כאשר גנים מרכזיים ומשתלות המשמשים כמוקדים להפצה בכל רחבי אירופה.
גנים בוטניים משמשים כאמצעי נוסף להתפשטות שכן מבקרים עלולים שלא ביודעין לאסוף נבגים על בגדיהם ולהכניס אותם לבתיהם.
לבנית בירנבאום יכולה להופיע לפתע בעציץ שלא הראה סימנים קודמים לפטריה, אז אין זה אומר שהעציץ נדבק בה רק לאחרונה, סביר יותר שתפטיר הפטרייה היה מצויה באדמה כבר מרגע רכישת הצמח (או הקומפוסט) וכי התנאים להפריה התקיימו רק לאחרונה.
צמיחת הפטריה מעל האדמה מתרחשת רק כאשר תכולת הלחות של האדמה ולחות האוויר מספקת.
גם כאשר לא נראות פטריות התפטיר עדיין יכול למשגשג מתחת לאדמה במשך זמן רב ולחכות להזדמנות הבאה לפרוח.
כמין ספרוטרופי לבנית בירנבאום איננה מזיקה לצמחים.
הנוכחות של פטרייה זו באדמה עשויה לשמש לשיפור איכותה שכן היא יכולה לסייע בפירוק חומר אורגני ולספק חומרי הזנה שהצמחים דורשים.
עם זאת, אם הפטריות מופיעות באופן קבוע, זה יכול להיות סימן לכך שהאדמה לחה מדי ושייתכן שהצמח מושקה יתר על המידה.
בעוד שלבנית בירנבאום עצמה אינה מזיק לצמחים, תנאי הלחות הגבוהים בהם היא משגשגת יכולים להזמין שורה של פטריות ועובש מיני אחרים אשר עלולים להזיק לצמח ולגרום לריקבון שורשים.
בהקשר זה לבנית בירנבאום יכולה לשמש אינדיקטור שימושי כדי להבטיח שהצמחים יישארו בריאים.
לַבְנִין הָרִכְפָּה (שם מדעי: Pontia daplidice) הוא פרפר קטן ממשפחת הלבניניים, המורכבת מפרפרים לבנים וצהובים, שחי באזור הפלארקטי.
הוא נפוץ במרכז ובדרום אירופה, נודד צפונה מדי קיץ, ולעיתים קרובות נודד לדרום סקנדינביה ולפעמים לדרום אנגליה.
הוא נפוץ בישראל בכל חלקי הארץ בכל ימות השנה ומקים מספר דורות בשנה.
לבנין הרכפה הוא פרפר לבן קטן עם מוטת כנפיים של כ-45–50 מ"מ.
מין זה מקיים דו-צורתיות זוויגית.
הכנפיים הקדמיות העליונות לבנות, קרוב למרכז כתם שחור מרובע הנחצה על ידי פס לבן דק, קצה הכנף בעל שחורה עבה המכילה כתמים לבנים עגלגלים.
גבול הכנף מפוספס בקווים שחורים אפרפרים.
הנקבה בעלת כתם שחור אנכי בחלק התחתון של הכנף העליונה, הנעדר אצל הזכר.
הכנפיים הקדמיות התחתונות בצבע לבן אחיד, בתחתית הכנף הקרובה לגבול כתמים לבנים עם גוון מעט שונה הנראים באופן חלש.
קצות הכנפיים בעלי שיערות לבנות דקיקות.
הנקבה בעלת כתמים שחרחרים פזורים וקשקשים שחרחרים באזור הכנף הקרוב לגוף.
הכנפיים האחוריות העליונות בעלות סידור כתמים דומה לכנפיים הקדמיות, אך עם מרכז ירקרק בכתמים.
בקודקוד הכנף כתמים ירוקים גדולים ושורת כתמים ירקרקים בסמוך לגבול הכנף.
הכנפיים האחוריות התחתונות בעלות תבנית גלית של כתמים ירקרקים, האופיינית למין זה ומבדילה אותו בקלות ממיני לבניניים אחרים.
ורידי הכנפיים לעיתים בצבע צהבהב חיוור.
הנקבה בעלת כנפיים אחוריות דומות אך עם כתמים מעט רחבים יותר.
קצות המחושים בצבע שחור כהה ויתר המחושים בצבע לבן מפוספס בשחור.
גופו העליון שחרחר, חלקו התחתון כולל הבטן, בית החזה, אזור פי הטבעת והרגליים לבנות.
מין זה דומה מעט למין לבנין הרכפתן ההבדל העיקרי בין השניים הוא הכתמים הירקרקים הגליים על הכנפיים האחוריות התחתונות המאפיינות מין זה וורידים שאינם צהובים בשונה מלבנין הרכפתן.
פרפר זה נפוץ במרכז ודרום אירופה, אסיה הקטנה, איראן ואפגניסטן, הוא נודד צפונה בקיץ.
במרכז אסיה, לבנין הרכפה נודד בין בלוצ'יסטן, פשאוור, צ'יטרל, קשמיר ולאורך הרי ההימלאיה מעבר מרכז ההימלאיה ועד לדרג'ילינג.
נראה שהפרפר מרחיב את תפוצתו מערבה לאורך הרי ההימלאיה.
הוא נמצא בדרך כלל על מדרונות יבשים וקרקע מחוספסת עם מעט צמחייה.
הצמחים הפונדקאים של הזחלים הם ממשפחת המצליבים ומשתנים לפי אזור.
הנקבה מטילה את ביציה על מיני שונים ממשפחת המצליבים, ביניהם הרכפה שעל שמה קיבל מין זה את שמו, בעיקר על ניצני הפרחים.
הביצה בצבע לבן קרמי ומשנה את צבעה לפני הבקיעה לחום אדמדם.
הזחל בעל גוף וראש שחור.
הוא מתגלם בהגיעו לגודל של כ-35 מ"מ.
תקופת הגולם תלויה בטמפרטורה ויכולה לארוך בין שבוע לשלושה שבועות.
Pontia daplidice daplidice (מאוריטניה, צפון ניז'ר, צפון צ'אד, צרפת, דרום מערב אירופה, צפון אפריקה) – נפוץ בכל רחבי ישראל
Pontia daplidice laenas (פרוהסטורפר, 1908) – נצפה וסווג לראשונה בפלשתינה.
לא ידוע הרבה על הבדלים מורפולוגיים של תת-המין וההבדל הוא גנטי בעיקרו.
Pontia daplidice aethiops (דה יואניס & וריטי, 1913) (אזורים גבוהים באתיופיה, דרום מערב חצי האי ערב, מזרח אסיה, אפגניסטן)
Pontia daplidice moorei (רואבר, 1907) (ג'אמו וקשמיר עד קצה צפון הודו, יונאן)
האוסף האנטומולוגי של הופ במוזיאון לתולדות הטבע של אוניברסיטת אוקספורד מכיל דגימה של מין זה משנת 1702, שהיא הדגימה האנטומולוגית הקדומה ביותר שקיימת עדיין על הסיכה המקורית.
לבנים ללא תבן הוא ביטוי, המתייחס למשימה שיש לבצעה ללא משאבים מתאימים.
בשמות פרק ה' נפגשים משה ואהרון עם פרעה ומעבירים את בשורת "שלח את עמי".
פרעה לא רק מסרב, אלא גם מעניש את בני ישראל באומרו לממונים מטעמו על עבודת העברים ולמנהלי העבודה מבני ישראל: "לא תאספון לתת תבן לעם ללבן הלבנים כתמול שלשם הם ילכו וקששו להם תבן", אך עדיין דורש את אותה תפוקה יומית של לבנים כמו לפני הגזירה.
בני ישראל מתלוננים בפני משה ואהרון שעכשיו החמירו את הגזירה איתם, ומשה בתורו מתלונן בפני ה' שבכל פעם שהוא הלך לפרעה בשם בני ישראל, המצב החמיר עבורם.
ה' משיב למשה שיבוא הזמן שבו פרעה עצמו יגרש את בני ישראל ממצרים; וכי יגאל ה' את בני ישראל "ביד חזקה ובזרוע נטויה", למען יכירו אותו.
מוצרי חימר רבים דורשים תוספת של חומרים אחרים כדי להוסיף חוזק ועמידות.
במקרה של לבנים במצרים במקרא - חימר נהר מורכב בדרך כלל מחלקיקים עדינים מאוד ולכן היה מתייבש לאט - הוספת קש "תפתח" את החימר, מה שמאפשר לו להתייבש ביתר קלות בשמש.
בנוסף לסיוע בייבוש, האופי הליניארי של הקש מוסיף יציבות ללבנת החימר, באותה צורה שבה ברזל או רשת תיל מחזקים בטון מודרני.
לבנים שנעשו ללא תבן היו נשברים ומתפוררים בקלות.
לבני טיט המשמשות ברחבי העולם, מיובשות בדרך כלל רק בשמש, אך לחימר מוסיפים עשבים, קש וחומרים אחרים מאותן סיבות בסיסיות.
ניתן לראות את תהליך ייצור הלבנים העתיק בציורי קברים ודגמים מצריים.
הביטוי 'לבנים ללא תבן' מופיע בסרט זוכה פרס האוסקר "עשרת הדיברות", כאשר רעמסס השני (בגילומו של יול ברינר) גוזר על כך שמשה "ישא את [המטה שלו] בפני אנשיו [שלו] שיבקשו מהם [בני ישראל] לעשות לבנים ללא תבן".
הביטוי "תֶּבֶן אֵין נִתָּן - וּלְבֵנִים אוֹמְרִים עשׂוּ!" נלקח מתוך שמות פרק ה פסוק טז ופירושו דרישה לבצע דברים ללא האמצעים הנדרשים לביצוע.
לבנונים הם האנשים הגרים בלבנון או שמקורם במדינה זו.
המונח עשוי לכלול גם קבוצות שאכלסו את הר הלבנון והרי מול הלבנון לפני הקמת מדינת לבנון המודרנית.
מכיוון שהשיעור היחסי של הקבוצות האתניות והדתיות השונות בלבנון הוא רגיש מבחינה פוליטית, לא התקיים במדינה מפקד אוכלוסין מאז שנת 1932, אז נערך מפקד על ידי רשויות המנדט הצרפתי.
לפיכך, אין בנמצא ניתוח דמוגרפי מדויק של החברה הלבנונית.
לפי הערכה משנת 2017, הקבוצות הדתיות הגדולות בלבנון הן מוסלמים שיעים ("מתואלים", 27%), מוסלמים סונים (27%), נוצרים מרונים (21%), נוצרים יוונים-אורתודוקסים (8%), נוצרים מלכיתים (5%), דרוזים (5.2%), ונוצרים פרוטסטנטים (1%).
רוב הלבנונים חיים כיום בפזורה הלבנונית מחוץ למדינה, בקהילות באמריקה הצפונית, אמריקה הדרומית, אירופה, אוסטרליה ואפריקה.
רוב הלבנונים בפזורה הם נוצרים.
לפי הסברה המקובלת, הריכוז הגדול ביותר של לבנונים הוא בברזיל, שבה חיים לפי הערכות שונות בין מיליון ל-7 מיליון לבנונים.
אוכלוסיות לבנוניות גדולות מתגוררות גם בקולומביה, ארגנטינה וונצואלה.
הזהות הלבנונית נטועה בהיסטוריה ובתרבות משותפת, הכוללת מסורות קולינריות, מוזיקה, ספרות ואמנות, שהושפעו גם ממיקומה של לבנון, בדומה לארץ ישראל, בצומת הדרכים של אזור הלבנט, במזרח הים התיכון.
מיקום זה הביא לכך שבמקום נפגשו תרבויות, דתות ומסורות שונות.
בקרב הלבנונים המרונים, הארמית עדיין נותרה השפה הליטורגית של הכנסייה המרונית, אם כי בניב ארמי מזרחי (השפה הסורית), הנבדל מהארמית המערבית שדוברה בלבנון לפני הכיבוש הערבי.
פיניקיזם היא צורה של לאומיות לבנונית שאומצה על ידי לבנונים רבים, בזמן הקמתה של לבנון הגדולה.
הפיניקיזם מזהה את הלבנונים המודרניים עם הפיניקים הקדומים.
הפיניקים היו עם כנעני קדום שישב לחופי הים התיכון באזור לבנון, סוריה וכן בגליל המערבי ובמישור החוף הצפוני של ארץ ישראל: מלטקיה שבסוריה של ימינו עד אזור דור.
הפיניקים עצמם הזדהו ככנענים או כצידונים (כינוי המופיע גם מספר פעמים במקרא), וכינו את ארצם בשם כנען.
הם חלקו שפה משותפת, מנהגים דתיים, מוצא אתני ותרבות סחר ימית.
הפיניקיזם נפוץ בקרב נוצרים מרונים, הרואים את הלבנונים כבעלי זהות נפרדת מהתרבות הערבית השלטת באזור (ובלבנון עצמה).
הם טוענים שהערביזציה מייצגת מעבר לדיבור בשפה הערבית בלבד, ולא שינוי ממשי בזהות אתנית והתרבותית, או במוצא האוכלוסייה.
מרונים הרואים עצמם כממשיכי הפיניקים מצביעים על כך שהתרבות הפיניקית שכללה את האמונה באלים כמו אל, בעל, עשתרת ואדון עדיין התקיימה באזור עד שלהי העת העתיקה, והוחלפה בהדרגה בידי הנצרות במאות ה-4 וה-5 לספירה, כמה מאות לפני הכיבוש הערבי-אסלאמי של האזור.
בין המפלגות הפוליטיות המתיימרות לייצג את הפיניקיות היא מפלגת הכתאאב, המפלגה הלאומית הליברלית והכוחות הלבנוניים.
לפי מחקרים גנטיים שבוצעו על האוכלוסייה הלבנונית, העם הלבנוני חולק יותר מ־90% מהגנטיקה המשותפת שלו עם הכנענים הקדומים.
סך האוכלוסייה הלבנונית מוערכת ב-8 עד 18 מיליון איש.
מתוכם, הרוב המכריע, בין 4 ל-14 מיליון, מהווים חלק מהפזורה הלבנונית, כאשר בלבנון עצמה מתגוררים כ-5.3 מיליון איש.
בלבנון חיים כ-5.3 מיליון אזרחים, ובנוסף כמיליון עובדים זרים (בעיקר סורים), וכן 470,000 פליטים פלסטינים.
בלבנון מתגוררים גם ארמנים, כורדים, טורקמנים, אשורים, איראנים כמה קבוצות אירופיות (יוונים, איטלקים, צרפתים), וכן מספר קטן של צועני דום נוודים.
לפי הסברה המקובלת, הריכוז הגדול ביותר של לבנונים הוא בברזיל, בה חיים לפי הערכות שונות בין מיליון ל-7 מיליון ברזילאים ממוצא לבנוני.
עם זאת, במפקד רשמי שערך המכון הברזילאי לגאוגרפיה וסטטיסטיקה פחות ממיליון ברזילאים טענו שמוצאם מהמזרח התיכון.
בדרום ובמרכז אמריקה ישנן קהילות לבנוניות גדולות בארגנטינה, מקסיקו (400,000), צ'ילה, קולומביה, וונצואלה, וכן קהילות קטנות יותר במדינות נוספות באזור.
גם באמריקה הצפונית ישנן קהילות לבנוניות גדולות, בעיקר בארצות הברית (489,702) ובקנדה, בה חיו, נכון לשנת 2011, 190,275 איש ממוצא לבנוני (שלם או חלקי).
ביבשת אפריקה, במדינות גאנה וחוף השנהב גרים למעלה מ-100,000 לבנונים.
ישנן אוכלוסיות לבנוניות משמעותיות במדינות אחרות ברחבי מערב ומרכז אפריקה.
באוסטרליה חיים יותר מ-180,000 לבנונים.
כ-400,000 לבנונים חיים במדינות המפרץ הפרסי.
במדינת ישראל מתגוררות, נכון לשנת 2023, 650 משפחות של יוצאי צד"ל – כ-3,000 איש.
כיום לבנון אינה מעניקה אזרחות באופן אוטומטי למהגרים שאיבדו את אזרחותם לאחר שקיבלו אזרחות במדינה אחרת, וגם לא לצאצאי מהגרים שנולדו מחוץ למדינה.
מצב זה משפיע בעיקר על לבנונים נוצרים.
לאחרונה קרא מוסד המהגרים המרוני ליצור מסלול שיאפשר לצאצאי מהגרים לבנונים בפזורה לקבל אזרחות במדינה, וכן למהגרים שאיבדו את אזרחותם לקבל אותה חזרה.
המחקרים הגנטיים על לבנונים, בדומה לקבוצות אחרות, מתמקדים בשלושה תחומים שונים: חקר שושלות אבהיות, המתבסס על כרומוזום Y העובר מאב לבנו; חקר שושלות אימהיות, המתבסס על הגנום המיטוכונדרי העובר בהורשה אימהית; וחקר הכרומוזומים האוטוזומליים, המועבר באופן שווה משני ההורים.
במחקר גנטי שבחן את הגנטיקה הזכרית של כרומוזום Y של הקבוצות הדתיות השונות בלבנון, לא נמצאו הבדלים משמעותיים בקבוצות ההפלוגרופ השכיחות יותר בקרב המרונים, הנוצרים היוונים-אורתודוקסים, הנוצרים היוונים-קתולים, המוסלמים הסונים, השיעים והדרוזים שחיים במדינה.
בקרב קבוצות ההפלוגרופ הפחות נפוצות, נמצאו הבדלים משמעותיים בין הקבוצות הללו.