tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף לפנינים, הרקמה הועשרה גם בשני סוגי קונכיות: "צַדַף", שנחתכו בצורות לא סדירות, לרוב בצורת משולשים, והיה להן חור במרכז שדרכו השחילו את החוטים כדי לחבר אותן לבד.
הסוג השני הוא קונכיית "וַדע" או "דַמע דָאוד".
קונכיות אלה היו מוחלקות מהצד האחורי ונתפרו לבד.
סוג זה של קונכיות שימש לקישוט בגדי תינוקות וילדים, בעוד ש"צַדַף" היה פופולרי לקישוט גם לשמלות חגיגיות של נשים יהודיות ומוסלמיות.
עם עלייתם של יהודי תימן לארץ ישראל, הרקמה המסורתית התפתחה לסגנון מודרני.
מוצרי הרקמה כללו בעיקר בגדים חגיגיים ובגדי טקסים לנשים, גברים וילדים, כמו טוניקות ושמלות, גרביים וכיסויי ראש.
הרקמה בדרך כלל מוקמה סביב לקו הצוואר ונמשכה לאורך חלקה הקדמי של הבגד עד הקצה.
ההשראה לרקמה החצי-עגולה סביב הצוואר באה מרקמה בצורת טיפה, האופיינית לבגדי נשים יהודיות בדרום תימן, וכן מתכשיטי הצוואר העשירים.
הארגונים "שני", ויצו ומשכית שיחקו תפקיד מפתח בקידום ושימור הרקמה התימנית בישראל.
קבוצות אלו תרמו לשילוב מסורות הרקמה התימניות בתרבות הישראלית, על ידי מתן הכשרה ומשאבים לנשים מזרחיות ותמיכה פעילה ביצירת סגנון ייחודי המשלב בין טכניקות מסורתיות לדרישות מודרניות.
במיוחד, ארגון הנשים "שני" כלל באופן פעיל את הרקמה התימנית באמנות העממית הישראלית, בעוד שבארגון ויצו הוכשרו נערות מזרחיות בעיקר, כתמיכה בהתפתחות המקצועית שלהן.
גם חברת "משכית" (1954–1994) תמכה בתהליך זה, סייעה בהפצת והכרה ברקמה התימנית כחלק חשוב מהמורשת התרבותית של ישראל.
רקס טודהאנטר סטאוט היה סופר אמריקאי.
הדמויות הידועות ביותר שלו הן הבלש נרו וולף ועוזרו ארצ'י גודווין, שהופיעו ב-33 רומנים ו-39 נובלות או סיפורים קצרים בין 1934 ל-1975. חלקם תורגמו לעברית.
כילד רקס סטאוט היה ילד מחונן.
בגיל 4 הוא קרא את התנ"ך ובגיל 13 הוא היה אלוף המדינה בתחרות איות.
כשהגיע לגיל 21 שירת שנתיים בחיל הים האמריקאי ובשנת 1910 החל את הקריירה הספרותית בכתיבת סיפורים קצרים למגזינים בז'אנרים שונים, ביניהם סיפורים פסיכולוגיים, רומנטיים, הרפתקאות, מדע בדיוני ופנטזיה ותעלומות רצח.
כולל שתי נובלות תעלומת רצח ("Justice Ends at Home" ו-"The Last Drive"), אשר עיצבו מראש אלמנטים מסיפורי נרו וולף.
בין 1929 ל 1933 כתב סטאוט ארבעה ספרים פסיכולוגיים, ולאחר מכן החל לכתוב את הספרות הבלשית הידועה שלו שבה הציג את הדמויות של נרו וולף וארצ'י גודווין.
עד שנת מותו ב־1975 פרסם סטאוט 72 ספרים.
דמותו של נרו וולף תוארה על ידי המבקר וויל קאפי כפלסטאף השייקספירי של הבלשים.
ההיסטוריון הווארד הייקרפט החשיב שניים מהספרים כמשפיעים ביותר על ספרות המסתורין.
ב 1969 איגוד כותבי הפשע בחר בסטאוט כזוכה פרס "פגיון הכסף" עבור "ציד האב", אותו כינה "רומן הפשע הטוב ביותר על ידי סופר לא בריטי, וכינה אותו " אגאטה כריסטי של ארצות-הברית".
ב 2014 נבחר סטאוט להיכל התהילה של הסופרים של מדינת ניו יורק.
מתוך 72 ספרי הבלשים שלו 11 תורגמו לעברית.
ספריו שתורגמו לעברית: סוד חתולת הפרא, עכביש הזהב, התאונה המסתורית, צוואת הבצע, תעלומת חנית המוות, תעלומת רימון הרצח, הלורד בצל המוות, תעלומת הנוסחה הסודית, הרצח בחוות הבקר, אימה בין גברים, רצח בחברה הגבוהה.
פעילותו הציבורית של סטאוט עברה תהליכים שונים ולא תמיד זכתה לאהדה מצד הציבור ומצד הממשל
ב 1925 היה סטאוט חבר באיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות.
בין השנים 1926–1927 היה בין המקימים של מגזין מרקסיסטי רדיקלי בשם "ההמונים החדשים".
בספטמבר 1942 הגן סטאוט על מדיניותו של רוזוולט לשלוח אמריקנים יפנים למחנות ריכוז, באותה שנה תיאר את עצמו כ"פרו-לייבור, פרו-ניו-דיל, פרו-רוזוולט ליברל.
סטאוט היה אחד הסופרים האמריקאים שה-FBI עקב אחריהם.
אדגר הובר החשיב אותו כקומוניסט ופרסומו הטריד אותו במיוחד .
שנים מאוחר יותר לסטאוט הייתה עמדה נצית לגבי מלחמת וייטנאם ובוז לקומוניזם, באחד הספרים שלו מאותה תקופה נרו וולף ועוזרו ארצ'י גודווין מביעים את סלידתם מ"קומוניסטים".
בשנות ה-60 וה-70 של המאה העשרים תורגמו כ-20 מספריו של סטאוט לעברית ובהם:
התאונה המסתורית, תרגם: יהודה הראל, הוצאת מ.
עכביש הזהב, תרגמה: הדסה שפירא-בירמן, הוצאת מ.
רצח בחברה הגבוהה, תרגם: מירון אוריאל, הוצאת מ.
החברה הגבוהה, תרגם: אריה חשביה, הוצאת דשא, 197X
סוד חתולת הפרא, תרגם: ח.
תעלומת הרצח בחוות הבקר, תרגם: מ.
תעלומת חנית המוות, תרגם: א.
תעלומת חרב המוות, תרגם: א.
הלורד בצל המוות, תרגם: עזי אוסטרליץ, הוצאת מ.
תעלומת רימון הרצח, תרגם: משה בן חורין, הוצאת מ.
הנידון ששתק, תרגם: פינחס דנציגר, הוצאת מ.
חטיפת הנרצח, תרגם: פינחס דנציגר, הוצאת רמדור, 1972
ההתערבות הרצחנית, תרגם: פינחס דנציגר, הוצאת רמדור, 1972
אימה בין גברים, תרגם: חיים גיבורי, הוצאת מ.
הרוח של ההר השחור, תרגם: חיים יוסף הלחמי, הוצאת מ.
רוצחים לפני המיקרופון, תרגם: חיים יוסף הלחמי, הוצאת מ.
מסתרי התיבה האדומה, תרגם: מירון אוריאל, הוצאת מ.
תעלומת הנוסחה הסודית, תרגם: מירון אוריאל, הוצאת מ.
רקס הרטוויג היה טניסאי אוסטרלי.
הוא זכה בתחרויות הגברים וזוגות גברים באליפות וימבלדון, אליפות ארצות הברית הפתוחה ואליפות אוסטרליה הפתוחה.
רקס הרטוויג נולד בשנת 1929 בעיירה קלקרן שבניו סאות' ויילס, אוסטרליה.
הוריו היו שחקני טניס ורקס התחיל לשחק בגיל צעיר.
בגיל 10 הוא שיחק בתחרויות זוגות לצד אביו.
בשנת 1947 הרטוויג ניצח בתחרות זוגות באליפות אוסטרליה לצעירים.
בשנת 1952 הוא התחתן לשחקנית טניס ששיחקה בתחרויות לצעירים.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הרטוויג החל להשתתף באליפות אוסטרליה הפתוחה.
בשנת 1954 הוא הגיע לגמר בו הפסיד למרווין רוז.
באותה שנה הוא שיחק בגמר של אליפות ארצות הברית הפתוחה אך הפסיד לויק סיישס.
בתחרויות זוגות גברים הרטוויג השיג מספר הצלחות.
לצד מרווין רוז הוא ניצח באליפות ארצות הברית הפתוחה 1953, אליפות אוסטרליה הפתוחה בשנים 1954 ו-1955 ובאליפות וימבלדון 1954 ואליפות וימבלדון 1955 (ביחד עם לו הוד).
בתחרויות זוגות מעורבים הרטוויג ניצח פעמיים באליפות אוסטרליה הפתוחה והפסיד בגמר באליפות ארצות הברית הפתוחה 1953 ואליפות צרפת הפתוחה 1954.
הרטוויג היה חבר בנבחרת גביע דייוויס של אוסטרליה וזכה איתה בתואר בשנים 1953, 1954 ו-1955.
בנובמבר 1955 הרטוויג חתם על חוזה עם ג'ק קרמר ועבר לטניס מקצועי.
הרטוויג נפטר בשנת 2022 בגיל 93.
רקס מאורר הוא שחיין אמריקאי, אלוף ארצות הברית (2025) במשחה ל-400 מטר חופשי.
באליפות ארצות הברית שמהווה את המבחנים האמריקאים לאליפות העולם שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה בתחילת יוני 2025 הוא זכה ב-4 מדליות, 1 זהב, 1 כסף ו-2 ארד.
מדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא באליפות חדש ובתוצאה הטובה ביותר שנקבעה באמריקה של 3:43.33 דקות, לפני לוקה מיאטוביץ' (3:45.71 דקות) וריאן אריסמן (3:46.01 דקות).
"רקמה אנושית אחת" הוא שיר שכתב והלחין הפזמונאי מוטי המר, שהתפרסם בביצועה של חוה אלברשטיין ויצא לאור באלבומה "הצורך במילה, הצורך בשתיקה" בשנת 1988. את גרסתה של אלברשטיין עיבד והפיק מוזיקלית ירוסלב יעקובוביץ', והוא נכלל באלבום כרצועה השביעית.
האירוע הצית גל של מהומות עדתיות שזעזעו את המדינה והציפו מתחים פנימיים בין עולים מארצות המזרח ובין מוסדות המדינה.
המר, שהיה אז בן תשע וחצי, העיד לימים כי חיפה של ילדותו הייתה רוויית אלימות, אך מה שהחריד אותו ביותר היו הביטויים העדתיים והגזעניים בה.
מאוחר יותר סיפר כי "החומרים האלה של ילדותי הניבו את השיר רקמה אנושית אחת.
רציתי לתת ערך לחיי כל אדם, ללא כל קשר למוצאו, לדתו, לעדתו או לארצו".
בשנות ה-80 המוקדמות כתב המר את מילות השיר והלחין אותו בעצמו.
גרסה מוקדמת של השיר הוקלטה בקולו של המר, בעיבוד ובליווי המוזיקאי יוני רכטר, ופורסמה כסינגל בסוף 1983. השיר זכה להשמעות מצומצמות, בעיקר בשעות הלילה המאוחרות.
באחת הפעמים שמעה את ההקלטה חוה אלברשטיין ופנתה אל המר.
בשנת 1988 הקליטה אלברשטיין את השיר לאלבומה "הצורך במילה, הצורך בשתיקה", שיצא בחברת התקליטים CBS ישראל בשנת 1988. את השיר עיבד ירוסלב יעקובוביץ', והוא הוקלט באורך של ארבע דקות ו־18 שניות.
אלברשטיין שילבה את השיר כחלק מתמה כללית של האלבום, העוסקת בזהות, שייכות, כאב אנושי ותקווה.
גרסתה הפכה למזוהה ביותר עם השיר והביאה אותו לתודעת הציבור הרחב.
השיר כתוב בגוף ראשון ומשתמש בדימוי מרכזי של "רקמה אנושית אחת חיה" כדי לבטא קשר הדדי בין בני אדם.
בפזמון החוזר נכתב: "כולנו, כן כולנו, כולנו רקמה אנושית אחת חיה / ואם אחד מאיתנו הולך מעימנו, משהו מת בנו / ומשהו נשאר איתו".
בבית האחרון מופיעה קריאה לרפלקסיה עצמית ולפיוס: "אם נדע איך להשקיט את הזעם / לומר סליחה, להתחיל מהתחלה".
הטקסט מדגיש את הרעיון של אחריות קולקטיבית ואת ההשלכות של אובדן פרטים על המארג החברתי השלם.
התוכן הלירי מציע עמדה מוסרית שוויונית והומניסטית, מבלי להתייחס לאירוע קונקרטי, ובכך מקנה לשיר אופי אוניברסלי.
השיר לא יצא כסינגל ולא דורג במצעדים, אך הפך עם השנים לנכס צאן ברזל בשירה הישראלית.
הוא הושמע בטקסים ממלכתיים ואזרחיים, במיוחד ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, ביום הזיכרון לשואה ולגבורה ובימי זיכרון קהילתיים.
על פי אתר המרכז לטכנולוגיה חינוכית, השיר נלמד בבתי ספר בהקשרים של חינוך לערכים, זיכרון והומניזם.
השיר זכה למעמד של טקסט מייצג לאתוס חברתי-מוסרי, ונמצא בשימוש גם במסגרת יוזמות של פיוס בין מגזרים וקהילות בישראל.
לאורך השנים בוצע "רקמה אנושית אחת" על ידי מגוון אמנים בזירות ציבוריות, טקסיות ובימתיות.
בשנת 2015 ביצע אברהם טל את השיר במסגרת פרויקט "שירים בכיכר" של עיריית תל אביב-יפו.
בשנת 2017 שרה את השיר רוני דלומי בטקס הממלכתי ליום הזיכרון לשואה ולגבורה.
בשנת 2020 בוצע השיר על ידי ריף כהן ועטר מיינר במסגרת פרויקט "צו השעה", אשר ביקש להנגיש קלאסיקות עבריות בעלות מסר חברתי לקהל צעיר.
הגרסה המחודשת הופקה בסגנון אינדי־אלקטרוני, פורסמה בפלטפורמות דיגיטליות ונכנסה לפלייליסט של גלגלצ.
בשנת 2024 בוצע השיר על ידי עומר אדם במסגרת טקס הדלקת המשואות בהר הרצל.
במהלך השנים נרשמו גם ביצועים נוספים על ידי אמנים שונים, ובהם עברי לידר, אמיר דדון ונינט טייב, אשר ביצעו אותו לעיתים קרובות במסגרת טקסים ממלכתיים והפקות טלוויזיוניות.
רַקֶפֶת מְצוּיָה (שם מדעי: Cyclamen persicum) היא גֵּאוֹפִיט בעל פקעת ממשפחת הרַקְפָּתִיִּים.
זהו צמח רב-שנתי בעל שושנת עלים דמויי לב, המסורטטים בדגמים מגוונים, השונים מפרט לפרט.
הפרחים בגוני ורוד עד סגול לעיתים לבן, ועלי הכותרת שלהם מוּפשלים לאחור ופונים כלפי מעלה.
הרקפת המצויה גדלה בבתי גידול מזרח ים-תיכוניים טיפוסיים – בחורש, בבתה, במצוקים ובטרשים.
תחום תפוצתה הטבעי מצומצם ואינו רציף והוא משתרע במזרח הים התיכון ומגיע עד צפון אפריקה, אך אינה גדלה בפרס – אף ששמה המדעי הוא "רקפת פרסית".
המין הובא גם לאיטליה, שם התבסס כמין פליט תרבות.
לרקפת המצויה שימושים מגוונים – ברפואה העממית לטיפול במחלות שונות, וכן כרעל, כתרופה וכמאכל.רקפת מצויה נבחרה בשנת 2007, לקראת תערוכת צמחים בינלאומית שנערכה בבייג'ינג שבסין, לפרח הלאומי של ישראל.
הרקפת מופיעה גם בסמלה של היישוב קריית טבעון.
הפריחה הטיפוסית נמשכת מדצמבר ועד אפריל.
הבחנה בין רקפת מציה לרקפת יוונית
הרקפת המצויה נבדלת מן הרקפת היוונית, הפחות שכיחה, בעיקר בממדי הכותרת ובעוקץ הפרי.
רקפת מצויה (Cyclamen persicum) – אונות הכותרת באורך 25 עד 35 מ"מ, ארוכות פי ארבעה מצינור הכותרת או יותר; עוקצי הפרי ישרים ואינם סלילניים.
הפריחה נמשכת מדצמבר עד אפריל.
זן סתווי של הרקפת המצויה (var.
autumnale) פורח מאוקטובר עד ינואר ונמצא משני עברי בקעת הירדן – בצפון ישראל ובצפון-מזרח ירדן – וכן בלבנון, מדרום-מזרח לביירות.
פרחיו ורודים בהירים עם "אף" ורוד-סגלגל, קטנים מעט מאלה של הזן הטיפוסי, ועל פי רוב מופיעים לפני העלים.
הרקפת המצויה גדלה בבתי גידול מזרח ים-תיכוניים טיפוסיים – בחורש, בבתה ובטרשים.
רקפת מצויה נפוצה מאוד בישראל וסביבתה.
היא מצויה לאורך חוף הגליל, בעמק עכו, בחוף הכרמל, בשרון ודרום משור החוף.
כן מצויה בגליל העליון ובגליל התחתון, בעמק יזרעאל, בכרמל, בשומרון, בשפלה ובהרי יהודה; בבקעת החולה, בבקעת כנרות, בבקעת בית שאן ובגלבוע; וכן במדבר שומרון, בחרמון, בגולן, בגלעד ובמואב.
הרקפת המצויה נדירה מאוד באזורי ספר נעדרת במקומות חמים ויבשים ומאזורים מדבריים מובהקים – הנגב, הערבה והרי אילת – וגבול תפוצתה הדרומי בישראל עובר בקו הרי יהודה והר הנגב הצפוני.
תחום תפוצתה העולמית מצומצם ואינו רציף הוא משתרע מישראל וירדן צפונה דרך לבנון וסוריה אל טורקיה, ומשם מערבה ליוון, קפריסין, כרתים ואיי הים האגאי המזרחיים, ועד לתוניסיה ולאלג'יריה במערב.
במין רקפת מצויה (Cyclamen persicum) מוכרים שלושה טקסונים מקומיים — שני זנים וצורה אחת — שכולם טקסונים תקפים.
הן הזן הסתווי והן הצורה האדמדמה אנדמיים לישראל.
רקפת מצויה זן 'טיפוסי' (var.
persicum) – זן זה מקובל כזן הטיפוסי של המין, ותפוצתו זהה לזו של המין כולו.
רקפת מצויה זן 'סתווי' (var.
autumnale) – פורסם לראשונה בשנת 1997 בספר Cyclamen מאת Grey-Wilson, והוא מקובל כיום.
תחום תפוצתו מצומצם ותחום לצפון ישראל.
רקפת מצויה צורה 'אדמדמה' (f.
puniceum) – פורסמה אף היא בשנת 1997 באותו ספר ונחשבת טקסון תקף.
בחוברת שמות צמחי ארץ-ישראל שנתחדשו או נתבררו (ירושלים, תרע"ז – 1917) הציעו אפרים וחנה הראובני לקרוא לרקפת, ששמה המדעי באותה עת היה Cyclamen latifolium (רקפת רחבת-עלים), בשם "נזר שלמה" או שמא "שושנת המלך" ().
בהערה נכתב בזאת הלשון: "בשם רקפת יכנה אך העיקר, ו'נזר שלמה' הוא שם הפרח".
נראה כי כוונתם הייתה שהשם "רקפת" רווח בפי העם, אך לדעתם השם הראוי הוא "נזר שלמה", שביטא את יופיו ואת מעמדו הסמלי של הצמח, ותאם את האגדה ואחד מן השמות הערביים – תאג' סליימן (تاج سليمان – כלומר כתר שלמה המלך).
הכותרת הכפופה של הרקפת מזכירה תבנית של נזר או כתר, ומכאן מקור השם.
בספרו צמחיאל מביא ברוך צ'יז'יק את האגדה הבאה שכולה שלו:
"כשישב שלמה על כיסא דוד אביו למלוך על ישראל, יצא אל פרחי השדה לבחור לו תבנית לפיה יצווה לעשות את כתרו – כתר המלכות.
וירא את הרקפת החיננית ותמצא חן בעיניו, ויצו על חכמי החרשים אשר לו להכין לו כתר בתבנית הרקפת.
על כן קראו שמה עד היום בשם 'נזר שלמה'.
כאשר חרבה ירושלים, ביום גבר אויב, שלחו האויבים ידיהם בכל אוצרות ירושלים ושכיות חמדתה, ויגלו מירושלים אל ארצות הנכר את כל פארה והדרה וביניהם את כתר המלכות.
נתעצבו הרקפות, שחו כותרותיהן, וכך כפופות הן לאות אבל עד עצם היום הזה."
השם "רקפת" נקבע לראשונה רשמית במילון ילקוט הצמחים (1930, הערות 444 ו־645), בנימוק: "מסורית, מקובל בארץ ישראל." כלומר, מחברי המילון אימצו את השם העממי שהיה רווח בארץ, ותמיכה לכך מצויה בשפה הסורית ארמית במילה "רקף".
החלופה "נזר שלמה", שהציעו הראובנים, הוזכרה רק כהצעה ולא התקבלה לשימוש.
ייתכן כי באותה תקופה לא היה השם "רַקַף" בשימוש בקרב ערביי הארץ; השמות העממיים הנפוצים היו זַעְמַטוּט (زَعْمَطُوط), סַאבּוּנֶת א-רַעִי (صَابُونَة الرَّاعِي – סבון הרועים), עַצַא א-רַעִי (عَصَا الرَّاعِي), בַּכְּחוּר מַרְיַם (بَخُّور مَرْيَم) וקַרְן אֶל-עַ'זַאל (قَرْن الغَزَال) ואף ע'ליוּן אל-קאדי שמשמעותה מקטרת הקאדי.
כן נזכרים גם השמות מְנוּם אֶל-חוּת (منوم الحوت – מרדים הלוויתן) ומְנוּם אֶל-סַמַכּ (منوم السمك – מרדים הדגים).
רשימה מלאה של השמות הערביים מצויה בספרם של אמוץ דפני וסאלח עקל ח'טיב – שורשים, שושנים ומלכים.
השם "רקפת" אושר רשמית על ידי ועד הלשון העברית במילון צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים (1946, סעיף 284).
ושמות המינים המצויים בישראל – רקפת מצויה ורקפת יוונית (Cyclamen coum) – וכן שם המשפחה הרַקְפָּתִיִּים (Primulaceae) נקבעו במילון שמות צמחי ארץ ישראל (2003).
עם זאת, שם המשפחה הלועזי נגזר מן הסוג Primula, שהוא הסוג הטיפוסי של המשפחה, ובו נכלל הצמח הידוע בשם בְּכוֹר-אָבִיב, הנמנה עם קרוביה של הרקפת.
שם המין "מצויה" מרמז לא רק על שכיחותה הרבה לעומת רקפת יוונית, אלא גם על כך שהיא, יחד עם מרגנית השדה (Lysimachia arvensis), נמנית עם צמחי הבר רחבי התפוצה ביותר בארץ.
השם הלטיני Cyclamen מקורו במילה היוונית κυκλάμινον (kykláminon), שפירושה „מתעגל" או „נע במעגל", ונגזר מן κύκλος (kýklos) – "מעגל" או "עיגול".
השם מתייחס ככל הנראה לצורת הפקעת של הצמח, שהיא כדורית ודחוסה, אך ייתכן שגם לתנועת ההתלפפות הספירלית של עוקץ הפרי לאחר ההאבקה – שתי תכונות בולטות של מיני הרקפת.
מן השם היווני נגזר השם הלטיני Cyclamen, ששימש בבוטניקה הקלאסית והמודרנית לציון כל בני הסוג.
שם הסוג Cyclamen אינו חדשני ואינו נוצר במיוחד עבור הרקפת המצויה (Cyclamen persicum), אלא הוענק כבר בימי הבוטנאים הקלאסיים על סמך מין אחר של רקפת, שכנראה היה מוכר ונפוץ באירופה – קרוב לוודאי Cyclamen europaeum (הנקרא כיום C.
שם המין persicum פירושו „פרסי" (מן הלטינית persicus – פרסי, שמוצאו מפרס).
למעשה, תחום תפוצתה של רקפת מצויה הוא מזרח ים-תיכוני, והיא אינה גדלה בטבע באיראן.
בימי קדם נהגו להפיק מהצמח מגוון שיקויים ותרופות, למגוון מחלות.
בנוסף, דייגים נהגו לכתוש את פקעת הרקפת, להוסיף לתערובת מעט קמח, לשפוך לנחל - הרעלנים היו משפיעים על הדגים והאחרונים היו צפים על פני מים, ואז הדייגים אספו אותם.
בפקעת הרקפת חומרים מקציפים היכולים להוות תחליף לסבון.
אחד מהם מכונה 'ציקלמין' והוא נגזר מהשם הלטיני של הצמח.
הרועים הערבים נוהגים לחתוך את פקעת הרקפת ולשפשף בה בד שהרטיבו קודם לכן כדי לייצר צבּוּנָת אֶל רָאעִי ('סבון הרועים').
הרקפת היא צמח רב שנתי בעל פקעת גדולה, עגולה ושטוחה.
צבע פרח הרקפת נע מלבן עד סגול עז וכולל הרבה גוני ורוד, והיא פורחת בחודשים אוקטובר עד אפריל.
בישראל יש למין זה שני אקוטיפים פנולוגיים שונים.
האחד, הנפוץ יותר, גדל בדרך כלל בבתי גידול מוצלים בחבל הים-תיכוני, ופורח בחודשים ינואר עד אפריל, לאחר הופעת העלים.
האקוטיפ השני נדיר יותר, גדל בדרך כלל על מצוקים חשופים במפנים מערביים ודרומיים או באזור חגורת הספר, ופורח בחודשים אוקטובר עד נובמבר, לפני הופעת העלים.
בניסוי שערכו החוקרים רחלי שוורץ-צחור, אמוץ דפני ודן אייזיקוביץ באזור רמת הנדיב, הועתקו פרטים של כל אחד מהאקוטיפים אל בית גידולו של האקוטיפ השני.
למרות השינוי שחל בתנאי הסביבה, לא היה שינוי במועדי הפריחה והופעת העלים בפרטים המועתקים.
תוצאות אלה מעידות כי ככל הנראה קיימים הבדלים גנטיים בין שני האקוטיפים, האחראים להבדלים בפנולוגיה.
הצמח נפוץ בצפון ובמרכז ישראל, בעיקר באזורי ההר, ונדיר יותר בדרום הארץ, באזור הר הנגב.
מקום ידוע בו צומחות רקפות הוא "גבעת הרקפות" שברמות מנשה, בסמוך לקיבוץ גלעד; גבעה קטנה זו, המתכסה באלפי רקפות למשך כמה שבועות בלבד בשלהי החורף ובאביב, מושכת אליה המוני מטיילים.
הרקפת היא מן הפרחים הידועים והמקובלים ביותר בארץ, בזכות תפוצתה הרחבה והצורה המיוחדת של פרחיה, ועליה דמויי הלב.
פקעת אחת יכולה לשאת עשרות פרחים.
הרקפת המצויה היא פרח מוגן ואסור לקטוף אותה, אם כי ניתן להשיגה כצמח נוי ביתי המשווק כפקעות על ידי מגדלים מורשים, ומופצת בחנויות ומשתלות.
לעיתים קרובות היא צומחת בין סלעים, המסתירים אותה קמעה.
מסיבה זו מואנשת הרקפת לעיתים קרובות בספרות ובאמנות, ומוצגת כצנועה וביישנית.
לוין קיפניס כתב עליה את שיר הילדים הפופולרי "רקפת" ("מתחת לסלע צומחת לפלא רקפת נחמדת מאוד...").
רַקֶּפֶת הוא יישוב קהילתי בגליל התחתון בתחומי המועצה האזורית משגב.
גובה היישוב הוא כ-340 מטרים מעל פני הים.
היישוב נמצא בקרבת העיר סח'נין, ובסמוך אליו נמצאים המרכז האזורי בו מצויים המועצה האזורית, מרכז הספורט, מועדון כפרי משגב, המרכז לטיפוח יזמות, בתי הספר, יער שגב ועוד.
היישוב החל את דרכו בשנת 1981 כמושב שיתופי ובאוגוסט 1989, עם הפרטת אמצעי היצור, הפך המושב ליישוב קהילתי.
מקור שם היישוב הוא פרח הבר שנפוץ מאוד באזור.
נכון ל-2018, מתגוררות ביישוב כ-220 משפחות, להן למעלה מ-300 ילדים.
כאשר היישוב יסיים את התפתחותו צפויות להיות בו כ-350 משפחות.
היישוב נמצא כ-29 ק"מ מחיפה, 21 ק"מ מקרית מוצקין, 15 ק"מ מכרמיאל ו-20 ק"מ מעכו.
ברקפת ישנן שלוש גבעות, עליהן צומחים צמחים חד-שנתיים ורב שנתיים כגון רקפות, כלניות, סחלבים פרפרניים, דבורניות, אצבעוניות, סתווניות, בני חצב יקינתוניים, צהרון מצוי, דודאיים, צבעונים, נוריות, אדמומיות, כרמליות, נורית אסיה, צמחי חורש נפוצים, תלתן תריסני, בוצין מפורץ, טופח, דם-המכבים האדום, פרגים, סייפנים, תגיות, ולנסיה, לוף ועוד.
היישוב בעל מבנה של אגודה שיתופית להתיישבות קהילתית, שהקהילה בו מנהלת ואחראית לרוב פעילויותיה.
האספה הכללית היא הגוף העליון באגודה המונה את כל החברים באגודה.
האספה הכללית מתכנסת על פי דרישת ועד ההנהלה או ועדת הביקורת, ודנה בנושאים אשר על סדר היום.
האספה הכללית בוחרת את ועד ההנהלה, הוועדות השונות ומאשרת את תקציב האגודה.
ועד הנהלה אחראי על ניהול היישוב בפועל.
לשם כך נעזר במספר ועדות משנה כגון ועדת ביקורת, ועדת קליטה, ועדת נוער, ועדת תרבות, ועדת בינוי וגינון, ועדת חיילים ועוד.
האגודה מעסיקה מספר עובדים בשכר: שתי מזכירות היישוב, רכז נוער, מנהלת מערכת החינוך וקבלנים שונים.
תקציב האגודה מאושר על ידי האספה הכללית ועל פיו נקבעים גובה מיסי החבר החודשיים.
ביישוב התקיים בעבר "כפר נופש רקפת", אשר פעל במתכונת מלאה והציע חדרי אירוח, בריכת שחייה ומסעדה.
לאחר שהסתיים הזיכיון להפעלת האתר הוא חדל לפעול.
כיום שוכרות משפחות את בתי כפר הנופש, בעת שיפוץ בתיהן הקבועים או לטווח ארוך.
בנוסף ליד האתר ישנה מכולת, אשר הייתה פתוחה שבעה ימים בשבוע, לאחר סגירת כפר הנופש, המכולת נסגרה בשבת.
במבני כפר הנופש לשעבר פועל גן אנתרופוסופי.
ביישוב קהילה מפותחת, המציינת יחדיו אירועים וחגים בלוח השנה העברי.
בנוסף מתקיימות חגיגות סוף הקיץ לכבוד הילדים העולים לכתה א', ובספטמבר או אוקטובר מתקיים חג המעלות מטעם תנועת הנוער הנוער העובד והלומד הפועלת ביישוב.
רַקַּפְתִיִּים (שם מדעי: Primulaceae) היא משפחת צמחים עשבוניים, מסדרת האברשאים השייכת למחלקת הדו-פסיגיים.
המשפחה מונה כ-57 סוגים וכ-3280 מינים, רובם עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים (ולעיתים רחוקות דו-שנתיים), ובחלק מהמינים בסיס הגבעול מתעצה.
בישראל, המהווה חלק מהאזור הים-תיכוני, מיוצגת המשפחה על ידי שמונה מיני בר בלבד כולם עשבוניים, השייכים לארבעה סוגים: רקפת, מרגנית, אנדרוסק וערידה.
הבולטים והנפוצים שבהם הם רקפת מצויה (Cyclamen persicum) ומרגנית השדה (Lysimachia arvensis).
בני המשפחה נפוצים ברחבי העולם, בעיקר באזורים הממוזגים והקרים, ולאחר הרחבת גבולות המשפחה גם באזורים הטרופיים, ובהם הסוגים Myrsine (מִירְסִין), Ardisia (אַרְדִּיסִיָה) ו־Maesa (מֵיסָה).
הרחבת המשפחה נעשתה בעקבות רפורמת המיון APG IV (2016), שבמסגרתה אוחדו עִמה שלוש משפחות לשעבר — המִירְסִינִיִּים (Myrsinaceae), התֵּאוֹפְרַסְטִיִּים (Theophrastaceae) ו־Maesaceae.
לפיכך, במובנה הרחב (Primulaceae sensu lato), כוללת המשפחה גם שיחים ואף עצים קטנים, בעיקר באזורים הטרופיים והסובטרופיים של העולם.
במינים מן הסוגים (Hottonia, Primula) קיים מנגנון למניעת האבקה עצמית הבנוי על רב-צורתיות של איברי המין (הטרוסטיליה) שנחקרה לראשונה בסוג בכור-אביב (Primula).
אף כי רוב מיני המשפחה שונים מאוד במראיהם מן הרקפת, נקבע שמה העברי – רַקַּפְתִּיִּים – על שם הצמח הנפוץ והבולט בישראל, רקפת מצויה (Cyclamen persicum).
לעומת זאת, שמה המדעי של המשפחה נגזר מן הסוג Primula (בְּכוֹר-אָבִיב), שהוא הסוג המרכזי במשפחה וכולל כ-577 מינים, שרובם גדלים באזורים ממוזגים ותת-טרופיים, וחלקם אף באזורים הרריים טרופיים.
בעבר נחשב בְּכוֹר-אָבִיב סִינִי (Primula boveana) למין היחיד מן הסוג Primula באזורנו, אך במחקרים טקסונומיים מאוחרים הועבר לסוג Evotrochis, ושמו התקף כיום הוא Evotrochis involucrata.
לפיכך, בישראל גופה אין כיום נציג טבעי לסוג בכור-אביב, והמשפחה מיוצגת בה בידי סוגים אחרים בלבד, ובראשם הרקפת.
צמח בעל שורש ראשי מסתעף; העלים עשבוניים, בעלי עורקים מסועפים וללא לוואים.
הפרחים דו-מיניים ובעלי סימטריה רדיאלית ועטיף כפול.
חלקי הפרח (גביע, כותרת ואבקנים) ערוכים בדרך כלל בחמישיות: עלי הגביע מאוחים בבסיסם, ועלי הכותרת מאוחים בינם לבין עצמם לצינור ונושרים כיחידה אחת שלמה.
האבקנים חמישה, ניצבים מול עלי הכותרת ומאוחים לצינור הכותרת.
השחלה עילית ובה מגורה אחת ושיליה מרכזית חופשית.
הפרי לרוב מסוג הלקט, הנפתח בקשוות או במכסה, ולעיתים רחוקות בית-גלעין (כגון אַרְדִּיזְיָה חֲרוּקָה – Ardisia crenata) או ענבה (כגון בּוֹנֵלְיָה דּוֹקְרָנִית – Bonellia macrocarpa).
הזרעים בעלי אנדוספרם רב, עשיר בחלבונים ובשומנים אך חסר עמילן.
המאפיינים הללו מתוארים ביתר פירוט בפרק 'מאפיינים מורפולוגיים' שלהלן.
בני המשפחה הם צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים (לעיתים רחוקות דו-שנתיים).
בכמה מיני בכור-אביב (Primula) בסיס הגבעול מתעצה; חלקם נושאים קנה-שורש, ואחרים מתפשטים בעזרת שלוחות.
במינים אחדים של בכור-אביב מצויות שערות בלוטיות המפרישות חומר גבישי היוצר ציפוי קמחי אופייני.
במיני אנדרוסק (Androsace) אחדים הצמח בשרני במקצת, ובסוג רקפת (Cyclamen) מצויה פקעת תת-קרקעית.
המידע שלהלן מתייחס למשפחת הרַקְפָּתִיִּים במובנה הצר (Primulaceae sensu stricto), שבה נכללים אך ורק צמחים עשבוניים – חד-שנתיים או רב-שנתיים – ולעיתים נדירות דו-שנתיים.
אין בה עצים או שיחים, וכל נציגיה בעלי מבנה עשבוני מובהק.
מאז רפורמת המיון של APG IV (2016) אוחדו במשפחה זו שלוש משפחות לשעבר – Myrsinaceae, Theophrastaceae ו-Maesaceae – ולכן, במובנה הרחב (Primulaceae sensu lato), כוללת המשפחה כיום גם שיחים ואף עצים קטנים, בעיקר באזורים הטרופיים והסובטרופיים של העולם.
העלים פשוטים, נגדיים או מסורגים או ערוכים בדורים, בעיקר כשושנת בבסיס הגבעול, ופטוטרתם קיימת או חסרה בהתאם לסוג.
הפרחים בודדים או ערוכים בתפרחות מסוג אשכולות או שיבולים או סוככים או מכבדים.
בלוטות צוף אינן קיימות, אך לעיתים מצויות שערות מפרישות צוף בבסיס צינור הכותרת, בעיקר במיני בכור-אביב.
הפרחים נכונים, דו-מיניים, בעלי עטיף כפול ושחלה עילית, לעיתים קרובות חיקיים.
איברי הפרח בכל דור זהים.
מספרם על פי רוב 5. הפרחים הומוסטילים (פרחים בעלי אורך עמוד שחלה אחיד באוכלוסייה) או פרחים הטרוסטילים (פרחים בעלי 2 או 3 אורכי עמוד שחלה שונים בתוך אוכלוסייה).
הגביע משתייר ובעל 5 עלים או אונות, שמאוחים בבסיסם.
הכותרת סימטרית רדיאלית, בעלת צינור קצר או ארוך ואוגן המחולק ל-5 אונות המאוחות בבסיסן.
הכותרת דמוית פעמון או מסמר.
האבקנים, שמספרם 5, כמספר עלי הכותרת, מאוחים לעלי הכותרת, קבועים מול עלי הכותרת ולא ביניהם.
אבקנים עקרים נעדרים, לפעמים נמצא אבקנים עקרים דמויי קשקש לסירוגין עם האבקנים (למשל בערידת הביצות).
הזירים מופרדים או מאוחים בבסיסם בצינור הכותרת, שעירים או קירחים.
השחלה עילית, לעיתים רחוקות תחתית למחצה (כמו במיני ערידה), בעלת חמישה עלי שחלה מאוחים, ללא מחיצות פנימיות, ובתוכה מגורה אחת בלבד.
בראש השחלה עמוד שחלה אחד (לעיתים קצר מאוד או יושב), הנושא צלקת כדורית ולעיתים קטומה.
השיליה מרכזית חופשית, דהיינו השליה מתפתחת על עמוד מרכזי שאינו מחובר לאורכו לדופן השחלה.
הפרי מסוג הלקט שנפתח באמצעות (לדוגמה במיני זעריר) או לעיתים רחוקות במכסה (לדוגמה מרגנית השדה).
כאשר הפתיחה על ידי שיניים הפונות החוצה הפתיחה היא באמצעות קשוות.
במרגנית הפתיחה היא היקפית על ידי סדק רוחב, באופן שנוצר מכסה.
הקרע בין המכסה לקופה נוצר לאורך רקמת הניתוק שמתפתחת כטבעת מסביב להלקט.
הפרי לעיתים רחוקות בית-גלעין (כגון אַרְדִּיסִיָה חֲרוּקָה – Ardisia crenata) או ענבה (כגון בּוֹנֵלְיָה דּוֹקְרָנִית – Bonellia macrocarpa).
הזרעים מעטים או רבים ומספרם בפרי נע בין אחד לעשרות ואף מאות, בהתאם לסוג.
בישראל וסביבתה מיוצגת משפחת הרַקְפָּתִיִּים לפי שיטת המיון העכשווית על-ידי תשעה מיני בר, המשתייכים לחמישה סוגים: רַקֶפֶת (Cyclamen), אַנְדְּרוֹסָק (Androsace), לִיסִימַכְיָה (Lysimachia) ועֲרִידָה (Samolus).
הסוגים מַרְגָּנִית (Anagallis) וזַעֲרִיר (Asterolinon), שהוכרו בעבר כעצמאיים, אוחדו על-פי שיטת המיון החדשה תחת הסוג ליסימכיה.
בישראל עצמה נחשבת המשפחה לקטנה יחסית, ורוב מִינֶיהָ נדירים מאוד.
הבולטים והמוכרים שבהם הם רַקֶפֶת מְצוּיָה ומַרְגָּנִית הַשָּׂדֶה, שהם מן הצמחים הנפוצים ביותר בצמחיית הארץ.
בנוסף, בסיני גדל מין נוסף ממשפחת הרקפתיים – בְּכוֹר-אָבִיב סִינִי – צמח עשבוני רב-שנתי, אנדמי להרי דרום סיני ונדיר מאוד.
אנדרוסק (Androsace) כולל כ-177 מינים והוא מיוצג על ידי אַנְדְּרוֹסָק חַד-שְׁנָתִי (Androsace maxima).
מין זה הוא צמח עשבוני חד-שנתי נמוך (עד 7 ס"מ), נדיר מאוד ונמצא בסכנת הכחדה בישראל.
עליו ערוכים בשושנת, ופרחיו ערוכים בסוכך; צבע הכותרת לבן או ורוד בהיר.
הגביע משתייר, ואונותיו מתארכות עד פי שלושה בפרי.
הצמח גדל בשומרון, בהרי יהודה, במדבר יהודה, בהר הנגב ובאדום, ופורח מסוף פברואר עד תחילת מאי.
ליסימכיה (Lysimachia) כוללת כ-277 מינים והיא מיוצגת בישראל על ידי ארבעת המינים הבאים:
זַעֲרִיר כּוֹכְבָנִי (שם מדעי: Lysimachia linum-stellatum, שם קודם: Asterolinon linum-stellatum) הוא צמח חד-שנתי זעיר וזקוף, נדיר בישראל, שמוצאו מזרח ים-תיכוני ואירנו-טורני.
הפרחים יחידים וחיקיים וצבעם ירוק או לבן ועוקציהם כפופים מטה.
הכותרת בעלת צינור קצר דמוי פעמון, והגביע משתייר וארוך פי שלושה עד ארבעה ממנה.
ההלקט עטוף בגביע ונפתח לחמש קשוות, ובו שניים או שלושה זרעים בלבד.
גדל בבתי גידול פתוחים, בתות ובין סלעים.
תפוצתו נמשכת מעכו ועד דרום מישור החוף, מהגליל העליון ועד הר הנגב, וכן מבקעת החולה ועד בקעת בית-שאן; נמצא גם בגולן, בגלעד, בעמון, במואב ובאדום.
הפריחה נמשכת מסוף ינואר עד תחילת מאי.
לִיסִימַכְיָה מְסֻפֶּקֶת (Lysimachia dubia Aiton) היא צמח עשבוני חד-שנתי נדיר הגדל בבתי גידול לחים.
תפוצתה בישראל אינה רציפה, בעקבות היעלמות מרבית בתי הגידול הלחים.
היא נמצאת בעמק עכו ובשרון, וכן באתרים מפוזרים בגליל העליון, בעמק יזרעאל ובשומרון; בבקעת החולה ובבקעת כנרות.
הכותרת ורדרדה חיוורת, העלים מסורגים והפרחים ערוכים באשכולות.
הנקודות הכהות בטרף העלה ותופעת השנשון העדין בקצה עלה הכותרת שנצפו בליסימכיה זו, מופיעים גם במרגנית השדה.
הפריחה נמשכת מסוך ינואר עד תחילת יוני.
מַרְגָּנִית הַשָּׂדֶה (שם מדעי: Lysimachia arvensis, שם קודם: Anagallis arvensis) היא צמח עשבוני חד-שנתי קטן נפוץ כמעט בכל חבלי ישראל.
הפריחה נמשכת מסוף פברואר עד תחילת מאי ועיקרה במרץ ובאפריל.
מַרְגָּנִית קְטַנָּה (שם מדעי: Lysimachia foemina, שם קודם: Anagallis foemina) היא צמח עשבוני חד-שנתי נדיר הגדל בשפלה ובהרי יהודה.
פרחיו כחולים בהירים, וקוטרם קטן מזה של מרגנית מצויה.
עוקץ הפרח אינו ארוך מן העלה שמחיקו הוא יוצא.
הפריחה נמשכת מסוף מרץ עד תחילת יולי ועיקרה אפריל ומאי.
ערידה (Samolus) כוללת כ-14 מינים והיא מיוצגת בישראל על ידי עֲרִידַת הַבִּיצּוֹת (Samolus valerandi).
מין זה הוא צמח עשבוני רב-שנתי (בן-קיימא) נדיר, הגדל בגדות נחלים, בביצות ובמעיינות.
תפוצתה נמשכת מעכו ועד דרום מישור החוף, מהגליל העליון ועד הר הנגב, וכן מבקעת החולה ועד בקעת בית-שאן; נמצאת גם במואב ובאדום.
עליו ערוכים בשושנת, ופרחיו הלבנים מסודרים באשכולות בחיק החפים.
הפריחה נמשכת מסוף מרץ ועד תחילת נובמבר.
הסוג רקפת (Cyclamen) כוללת כ-25 מינים והיא מיוצגת בישראל על ידי רקפת מצויה ורקפת יוונית.
ראו על הסוג ועל מִינָיו בערכים הייעודיים להם.
בְּכוֹר-אָבִיב (Primula) מיוצג באזורנו על ידי בְּכוֹר-אָבִיב סִינִי (Primula boveana), צמח עשבוני רב-שנתי שפרחיו צהובים, אנדמי לאזורים הקרים של הרי דרום סיני, נדיר מאוד ונמצא בסכנת הכחדה.
בעבר נחשב מין זה לנציג היחיד של הסוג Primula בישראל ובסביבתה, אך במחקרים טקסונומיים מאוחרים הועבר לסוג Evotrochis, הכולל שבעה מינים, ושמו התקף כיום הוא Evotrochis involucrata.
לפיכך, בישראל גופה אין כיום נציג טבעי לסוג בכור-אביב.
למשפחת הרַקְפָּתִיִּים ערך כלכלי מצומצם, והיא אינה כוללת מינים בעלי חשיבות של ממש לתעשיות העץ, הסיבים או המזון.
עם זאת, אחדים ממיניה נחשבים לצמחי נוי מהחשובים והאהובים ביותר באזורים הממוזגים.
הסוגים רקפת (Cyclamen) ובכור-אביב (Primula) הם מצמחי הנוי הנפוצים ביותר במשפחה.
מינים תרבותיים של בכור־אביב – בהם בכור־אביב שסוע, בכור־אביב חרוטי, ובכור־אביב מצוי – משמשים כצמחי נוי ביתיים ונפוצים גם בגינות נוי באירופה.
בישראל, רקפת מצויה ורקפת יוונית נמנות עם צמחי הנוי המרכזיים ביותר בשוק המקומי, ונמכרות במשתלות הן כפרחי בית והן כפרי גינה.
מיני תרבות נוספים ממשפחת הרקפתיים שפותחו למטרות נוי כוללים את אַרְדִּיסִיָה חֲרוּקָה (Ardisia crenata), בּוֹנֵלְיָה דּוֹקְרָנִית (Bonellia macrocarpa subsp.
pungens), מִירְסִינָה אַפְרִיקָנִית (Myrsine africana), וכן מינים אחדים מן הסוג לִיסִימַכְיָה (Lysimachia), ובהם ליסימכיה צפופת־פרחים (L.
ערכה הכלכלי של המשפחה מועט.
פקעות הרקפת למשל, שימשו למאכל אחר קלייתן.
מינים שונים של רקפת שימשו בעבר להכנת פיתיון לציד דגים על ידי הרעלתם.
את הפיתיון ("דֵּיְיסָה") היו מכינים מפקעת כתושה שמעורבבת בקמח או בלחם, ומפזרים אותה על פני המים.
החומר הפעיל, ציקלמין (Cyclamin), המצוי בפקעות הרקפת, וכן תרכובות ספונינים המצויות במיני המשפחה האחרים (כגון במרגנית המצויה), גורמים לפגיעה באפיתל של אברי הנשימה של דגים ובעלי חיים אחרים בעלי דם קר, וכתוצאה מכך לחנק.
שיטה זו הייתה רווחת בעבר באזורים כפריים, אך כיום אינה בשימוש עוד ונאסרה בישראל, הן מטעמי שמירת טבע והן משום שהיא נחשבת לציד אכזרי ובלתי סלקטיבי.
בשל תכולת הספונינים הגבוהה - חומרים היוצרים קצף במגע עם מים - שימשו מינים אחדים ממשפחת הרקפתיים גם כתחליף טבעי לסבון וכחומר ניקוי עממי, בעיקר באזורים כפריים.
תכונה זו משתקפת גם בשם העממי הערבי של הרקפת "סַאבּוּנֶת א־רַעִי" (صَابُونَة الرَّاعِي, "סבון הרועים").
רקפת יוונית (שם מדעי: Cyclamen coum) היא גאופיט ממשפחת הרקפתיים, שממדיו קטנים יותר מאלה של הרקפת המצויה.
תפוצתו מזרח ים-תיכונית ומערב אירנו-טורנית, ולמרות שמו העברי, המין אינו גדל ביוון עצמה.
גדל בישראל בין סלעים וסביב עצים.
שכיח בחרמון ברום 1,300–1,900 מטר, וביער אודם שבצפון הגולן.
במרום הגליל קיימות מספר אוכלוסיות קטנות, על פסגות ההרים.
אוכלוסיות אלה הן ככל הנראה שריד (רליקט) מתקופה קדומה, בה שרר באזור אקלים קר יותר.
אוכלוסיות אלה הן גם גבול התפוצה הדרומי של המין, ולכן חשיבותן לשימור גדולה במיוחד.
מבחינה מורפולוגית, המין נבדל מהרקפת המצויה במספר מאפיינים:
העלים קטנים יותר, צורתם כמעט עגולה ופחות דמוית-לב, ושפתם חלקה.
הגבעולים הנושאים את הפרחים קצרים יותר.
הפרחים קטנים יותר, וצבעם ורוד עז, עם כתם ארגמני בבסיסם.
אונות הכותרת קצרות ורחבות והן מפותלות ככנפי מאוורר.
עוקץ הפרח קצר והוא מסתלסל מאוד משחונט הצמח את פריו.
הצמח פורח בעיצומו של החורף, בחודשים ינואר-מרץ.
מגדלים בעציצים טיפוסים שתורבתו כנראה ממין זה.
רקפת יוונית היא פרח מוגן בישראל.
רקפת, או בשמה הרשמי 105mm APAM-MP-T M117/1 Cartridge (APAM-MP-T – ראשי תיבות של Anti-Presonnel Anti-Material Multi-Purpose Tracer) היא כדור טנק רב-תכליתי מתוצרת תעש, שנועד להחליף את הפלאשט.
הרקפת נמצאת בשימוש בטנקים עם תותחים בקוטר 105 מ"מ כמו מרכבה סימן 2 וטנקי מגח במילואים.
גרסה נוספת לפגז המותאמת לתותחים בקוטר 120 מ"מ הנמצאים בטנקים חדישים יותר נקראת "כלנית".
השימוש המבצעי הראשון בפגזי הרקפת נערך במלחמת לבנון השנייה על ידי טנקים מחטיבה 7.
הרקפת נועדה לשמש הן כפגז נ"א (נגד אדם) והן כפגז נפיץ, וזאת על מנת לחסוך בפגזים ובשטח אחסון בטנק.
הפגז מכיל שישה מטענים בצורת דסקיות, וניתן לירות בארבעה מצבי ירי, שניתן לכוונם באמצעות מנגנון הנמצא על קצה הרש"ק, בדומה לפלאשט.
נפיץ: כל שש הדסקיות מתפוצצות עם הפגיעה במטרה.
משמש נגד מטרות רכות (ג'יפים, נגמ"שים וכו').
נגד מסוקים: הדסקיות מתפזרות בנקודה שנקבעה מראש ומתפזרות ברדיוס קטן על מנת לפגוע ברוטור המסוק.
לפגיעה בתוך מבנה: הדסקיות מועפות קדימה מעבר לטווח שנקבע (בדרך כלל החלון) ויוצרות רסס בתוך המבנה.
רַקֶפֶת (שם מדעי: Cyclamen) היא סוג גאופיט ממשפחת הרקפתיים, הנפוץ בעיקר באזורים הקרים והממוזגים של כדור הארץ מאירופה ועד איראן עם מין אחד בסומליה.
הרקפות הן צמחיים רב-שנתיים בעלי פקעת שאינה מתחלפת שנה בשנה, כפקעת של הסתוונית, הכרכום וכדומה.
אלא מתקיימת שנים רבות, כאשר היא מגדילה את נפחה מדי שנה.
בתום עונת הגשמים, כאשר נובל העלה האחרון היא נכנסת לתקופת מנוחה ואינה מתעוררת שוב אלא עם בא הסתיו או האביב תלוי במין ומצמיחה שורשים כלפי מטה, ועלים בשושנת צמודה לקרקע ופרחים כלפי מעלה.
העלים לא פחות יפים מן הפרחים והם העלים ערוכים בשושנת קרקעית, לרוב משוישים בגווני ירוק כהה ובהיר, ולעיתים צדם התחתון סגלגל או ארגמני.
הפרחים בולטים ומיוחדים: הם נישאים כל אחד על עוקץ דק וארוך היוצא מן הפקעת, רוכנים מטה, ואילו אונות הכותרת כפופות לאחור כלפי מעלה.
מבנה זה מגן על אברי הרבייה מגשם בחורף ומבליט אותם בפני המאביקים.
לאחר ההאבקה מתפתחת השחלה להלקט כדורי, המוקף בעוקץ המתלפף לצורת סליל דמוי שבלול סביב הפרי.
אצל מרבית המינים ההאבקה נעשית בידי חרקים, בעיקר דבורים קטנות ולעיתים גם עש וחיפושיות.
בחלק מן המינים תועדה האבקה ברטט (buzz pollination): המאביק מרעיד את האבקנים באמצעות רטט שרירי התעופה, וגורם לגרגרי האבקה לנתר החוצה.
המונח העברי הרווח "האבקת זמזום" עלול להטעות, שכן פעולת ההאבקה אינה קשורה לצליל או לאקוסטיקה אלא לרטט האבקנים עצמם.
הזרעים מופצים בעיקר על ידי נמלים: הם נושאים תוספת בשרנית שומנית ודביקה, המושכת נמלים הנושאות אותם אל קיניהן (myrmecochory).
לאחר הנביטה מפתח הנבט פקעת זעירה, והוא נובט בפסיג אחד בלבד, אף שהעובר דו־פסיגי.
בתחילת התהליך יוצא השורשון מתוך קליפת הזרע, ואילו הפסיג השני נותר כלוא בתוך הזרע, צמוד לאנדוספרם, ואינו פורץ החוצה מסיבות מורפולוגיות־מרחביות.
עוד לפני שהפסיג הגלוי יוצא מקליפת הזרע, מתחיל התת־פסיג (היפוקוטיל) — חלק הגבעול שמתחת למפרק הפסיגים — להתעבות ולהיווצר כפקעת צעירה.
בשלב שלאחר מכן נפרש טרפו של הפסיג הגלוי, וקליפת הזרע נושרת ממנו.
בשנתו הראשונה מפתחת הפקעת בדרך־כלל עלה יחיד בלבד, הוא אותו פסיג מתפתח.
בשנים השנייה והשלישית מתפתחים מספר עלים אמיתיים נוספים, ורק כעבור שלוש עד ארבע שנים מגיע הצמח לבגרות מינית ולפריחה.
ברוב המינים הפקעת מכילה חומרים רעילים, ובהם ציקלמין, ששימשו בעבר ברפואה עממית ולעיתים גם לסימום דגים.
עם זאת, לאחר בישול ממושך חלק מן החומרים הללו מתפרקים.
בישראל גדלים בבר שני מיני רקפת: רַקֶּפֶת מְצוּיָה (Cyclamen persicum) ורַקֶּפֶת יוָנִית (Cyclamen coum).
רקפת מצויה היא המין הנפוץ והמוכר, שגדלה ברוב אזורי הארץ הים-תיכוניים: בגליל, בגולן, בכרמל, בשומרון, ביהודה ובהרי הנגב הצפוני, בעיקר ביערות וחורשים, בבתות ובסדקי סלעים מוצלים.
רקפת יוונית נדירה יותר בישראל, וידועה מאזורי הרמה הגבוהים והקרירים יותר בצפון-מזרח הארץ, בעיקר בחרמון וברמת הגולן, שם היא פורחת בחורף באזורים מושלגים.
נוסף על שני מיני הבר, מגדלים בישראל כצמחי נוי גם מינים וזנים נוספים של רקפת, ובהם רַקֶּפֶת קִיסּוֹסִית (Cyclamen hederifolium), שלעיתים הפכה לפליטת תרבות בגנים ובמטעים.
הרקפת היא צמח מוגן על פי חוק בישראל, ואסור לקטוף אותה או לפגוע באוכלוסיות הבר.
הסוג רַקֶפֶת כולל כיום 25 מינים, ונראה שמספר זה משקף את העושר המקסימלי הידוע של הסוג.
שני המינים האחרונים שתוארו למדע - רַקֶפֶת בְּרוּלּוֹ (Cyclamen brulloi), אנדמית לסיציליה ותוארה בשנת 2024, ורַקֶפֶת כְּרִיתִית (Cyclamen confusum), אנדמית לכרתים ותוארה בשנת 2009 - מדגימים היטב שמרבית התגליות החדשות בסוג מתייחסות למינים מקומיים מאוד, בעלי תפוצה זעירה ומוגבלת לאיים או לרכסי הר בודדים.
מכאן עולה כי אם יתגלו בעתיד מיני רקפת נוספים, סביר להניח שגם הם יהיו מינים אנדמיים בעלי אוכלוסיות קטנות ומקומיות, ולא מינים רחבי-תפוצה.
לפיכך, מניין המינים של הסוג צפוי להישאר יציב יחסית סביב כ-25 מינים.
כ-20 מינים מתוך 25 מיני הרקפת הם אנדמיים או תת-אנדמיים, הגדלים באיים, בהרים מבודדים או ברצועות אקלימיות צרות, ואופייניים במיוחד לבתי גידול גירניים מוצלים וקרירים.
לעומתם, חמישה מינים בלבד מתאפיינים בתפוצה רחבה יחסית שניים מהם גדלים בישראל: רקפת מצויה ורקפת יוונית ועוד שלושה באירופה הקרירה: רקפת דמוי-קיסוס (C.
מרבית מיני הרקפת גדלים באזורים בעלי אקלים ים-תיכוני טיפוסי — קיץ חם ויבש וחורף חמים וגשום — לרוב במדרונות גירניים מוצלים, ביערות נשירים או בחורש פתוח.
מינים אחדים חיים גם באקלים ממוזג-הררי (במיוחד בטורקיה, הקווקז והבלקן), ומין אחד יוצא דופן, רקפת סומלית, מותאם לאזור הררי-מדברי יבש שבו קיימת רצועת ערפילים המספקת לחות.
השמות העבריים המופיעים כאן הם שמות ארעיים, עד לקביעת שמות רשמיים.
להרחבה, לתיאורים מורפולוגיים מפורטים ולסקירות בתי גידול של כל מין, ראו את האתר The Cyclamen Society — המאגר הבוטני המקיף ביותר לסוג רקפת.
המין רַקֶפֶת בְּרוּלּוֹ (Cyclamen brulloi) תוארה למדע בשנת 2024 ועדיין לא שולבה במאגר זה.
רַקֶּפֶת אַפְרִיקָנִית (Cyclamen africanum) היא מין ים-תיכוני טיפוסי, אנדמי לצפון-מערב אפריקה (אלג'יריה ותוניסיה).
פריחתה בסתיו מספטמבר עד נובמבר, בהתאם לתחילת הגשמים הראשונים, בפרחים ורודים-ורדרדים, ולעיתים נודף מהם ריח עדין המזכיר סִגָּל.
תפוצתה משתרעת בעיקר בין אלג'יר לתוניס, מן החוף ועד רכסי פְּטִיט קַבִּילְיָה שבאלג'יריה וקְרוּמֵרִיֶה שבצפון-מערב תוניסיה, שבהם כמות משקעים מספיקה לקיום מיני רקפת.
יש מקורות המזכירים מציאותו גם במרוקו, אך עדויות חד-משמעיות לכך אינן קיימות.
דרומה משם, באזורי צל-הגשם של ההרים ובסמוך לשולי הסהרה, הלחות דלה מדי ולכן המין נעדר מאזור זה.
רַקֶּפֶת הֲרָרִית (Cyclamen alpinum) היא מין ים-תיכוני טיפוסי, אנדמי לדרום-מערב טורקיה.
פריחתה באביב המוקדם, מינואר עד אפריל, לרוב עם הפשרת השלגים ובהתאם לרום הגאוגרפי.
צבעי הפרחים נעים מלבן, דרך גוני ורוד, ועד ארגמן כהה; ולעיתים נודף מהם ניחוח עדין המזכיר בכור-אביב.
תפוצתה משתרעת במחוזות אנטַלְיָה, בּוּרְדוּר, דֶנִיזְלִי, אִסְפַּרְטַה ומוּגְלָה, מחצי-האי מרמריס–דטצ'ה ועד לרכס דֶדֶגוֹל, מן חופי הים ועד אזורי ההרים.
בית גידולה ים-תיכוני טיפוסי, אך מגוון מאוד, והוא משקף טווח גבהים רחב, מרום פני הים ועד 1,700 מ'.
במדרונות הנמוכים היא גדלה בצל עצים ושיחים נשירים, בשולי גריגה ים-תיכונית ובין עצי אורן פתוחים; ובאזורים הגבוהים יותר בדשאים הרריים, בין חורשות ארז או במפולות ובמדרונות גיריים מוצלים ולחים הפונים צפונה.
רַקֶּפֶת בַּלְאֶרִית (Cyclamen balearicum) היא מין ים-תיכוני טיפוסי, אנדמי למערב הים התיכון.
פריחתה באביב, מפברואר ועד מאי.
פרחיה לבנים, ולעיתים קִצותיהם ורדרדים חיוורים, ונודף מהם ריח מתוק וחזק.
תפוצתה משתרעת בדרום-מזרח צרפת, באיים הבלאריים — מיוֹרְקָה, מֶנוֹרְקָה, אִיבִיזָה, קַבְּרֵרָה ודרַגּוֹנֵרָה — וכן באי קורסיקה.
בית גידולה ים-תיכוני טיפוסי, מרום פני הים ועד כ-1,400 מ'.
היא גדלה לרוב בקרקעות גיר, במדרונות מוצלים הפונים צפונה, בין אלון ירוק-עד, בחורשות אורן פתוחות, בבתות ירוקי-עד, או בנקיקי סלע ובערוצי הרים מוצלים.
רַקֶּפֶת בְּרוּלּוֹ (Cyclamen brulloi) רַקֶּפֶת בְּרוּלּוֹ (Cyclamen brulloi) היא מין ים-תיכוני טיפוסי, אנדמי לכמה אתרים במערב סיציליה (איטליה), ושם היא גדלה על סלעים קַרבּוֹנָטִיִּים (גיר ודולמיט) ובסדקים ובנִקִיקי סלע מוצלים.
המין תואר למדע בשנת 2024, והוא קרוב סיסטמטית לשני מינים ים-תיכוניים אחרים, לרקפת קיסוסית (C.
africanum), אך נבדל מהם בתכונות מיקרו-מורפולוגיות של גרגרי האבקה ובמאפיינים כרומוזומליים (מספר כרומוזומים: 2n = 4x = 68).
המידע האקולוגי והסיסטמטי על מין זה עדיין חלקי, והוא מצוי בשלב זה בהערכה.
רַקֶּפֶת קִילִיקִית (Cyclamen cilicium) היא מין ים-תיכוני טיפוסי, אנדמי לדרום טורקיה.
פריחתה בסתיו, מספטמבר עד נובמבר, בהתאם לרום; צבעי הפרחים נעים מלבן ועד ורוד חזק, ולעיתים נודף מהם ניחוח מתוק המזכיר דבש.
תפוצתה מוגבלת למחוזות אַדַנָה, אַנְטַלְיָה, אִיגֶ'ל (Icel), אַסְפַּרְטָה, קָרַאמָאן וקוֹנְיָה, לאורך רכס הרי הטאורוס.
זהו מין הררי הגדל בטווח גבהים רחב, מרום של 200 ועד כ-2,000 מטר.
הוא מצוי בעיקר בקרקעות חרסיתיות–חוליות שמעל סלעי גיר.
בית הגידול האופייני הוא יערות נשירים, חורשים מחטניים דלילים וגריגות; ולעיתים גם במדרונות סלעיים מוצלים, בעיקר באתרים שבהם נעלם הכיסוי הצמחי.
רַקֶּפֶת קוֹלְכִּית (Cyclamen colchicum) היא מין אנדמי לאזורי ההרים הממוזגים והלחים של דרום-מערב הקווקז.
פריחתה מסוף הקיץ ועד סוף הסתיו, מיולי ועד אוקטובר, בפרחים ורודים וריחניים מאוד.
תפוצתה מוגבלת למספר אזורים קטנים בדרום-מערב רכס הקווקז.
בית גידולה האופייני הוא מדרונות מיוערים של נקיקי נחלים ובכיסי קרקע עשירה בחומר אורגני שבין סלעי גיר במדרונות קניונים מוצלים.
רַקֶּפֶת דמוית-קיסוסית (Cyclamen confusum) היא מין ים-תיכוני טיפוסי, אנדמי לצפון-מערב האי כרתים.
פריחתה בסתיו, בעיקר באוקטובר ובנובמבר ולעיתים אף מאוחר יותר, בהתאם לתחילת גשמי הסתיו.
פרחיה בגווני ורוד-ורדרד ובריח מתוק וחזק.
תפוצתה מצומצמת מאוד ומרוכזת ברצועה הצפון-מערבית של האי, במיוחד במחוז קיסאמוס (Kissamos) ובסביבת הכפרים טוֹפּוֹלִיאָה (Topolia) ופוֹלִירִינְיָה (Polirinia).
לעיתים מציינים פרטים דומים בחצי-האי דטצ'ה (Datça) שבדרום-מערב טורקיה, אך שיוכם המיני טרם הוכרע.
בית גידולה ביערות מעורבים (נשירים ומחטניים), חורשות זית ותיקות, וכן מצוקים ומדרונות מוצלים בעמקים ובנקיקי נחלים מיוערים.
ברבים מאתרי הגידול היא חיה בצמידות, אך באוכלוסיות נפרדות, עם רקפת קיסוסית (C.
hederifolium), שלעיתים דומה לה מאוד; ומכאן גם שמה המדעי confusum ("מבלבלת").
רַקֶּפֶת יוָנִית (Cyclamen coum) היא מין ים-תיכוני–אירנו-טורני, שתפוצתו הטבעית משתרעת ממזרח בולגריה, דרך טורקיה אל הקווקז בצפון, ועד ישראל בדרום.
פריחתה בחורף, מדצמבר ועד אפריל, לרוב עם הפשרת השלגים ובהתאם לרום ההרים.
צבע פרחיה נע מלבן, דרך גוני ורוד, ועד מג'נטה (ורוד-סגלגל), וברוב המקרים הם חסרי ריח.
מין זה גדֵל בשני אזורים גאוגרפיים נפרדים: 1) לאורך האזור החופי וההרים המקיפים את הים השחור — מדרום לדנובה בבולגריה, דרך טורקיה, הקווקז ועד חצי-האי קרים; 2) בהרים הגובלים בצפון-מזרח הים התיכון — מטורקיה ועד ישראל.
חלק מן הבוטנאים סבורים שניתן להכיר ביותר משני תת-מינים בתוך מכלול אוכלוסיות זה.
על אף שמה העברי, רַקֶפֶת יוָנִית (Cyclamen coum) כלל אינה גדֵלה ביוון.
בין מיני הרקפת, רַקֶפֶת יוָנִית היא מן המינים בעלי התפוצה הצפונית ביותר, מיד לאחר רקפת ארגמנית.
תחום תפוצתה משתרע עד לאזורי האקלים הממוזג של מזרח אירופה ודרום רוסיה, בעוד שצפון ישראל הוא גבולה הדרומי ביותר.
רקפת יוונית גדֵלה באזורים שבהם הקיץ קריר ולח יותר מן האקלים הים-תיכוני הטיפוסי, עם משקעים חורפיים מרובים.
בית גידולה משתרע בטווח גבהים רחב, מרום פני הים ועד כ-2,150 מטר.
זהו מין האופייני ליער פתוח, מחטני, נשיר או מעורב, בתנאי שיש קרקע עשירה בחומר אורגני.
בנוסף הוא מצוי במקומות לחים בתוך גריגה ובשטחים סלעיים; ובגבהים גבוהים יותר, שבהם כמות הגשמים רבה, הוא גדֵל אף במחשופי קרקע פתוחים של מרבדי עשב אלפיניים.
רַקֶּפֶת כְּרֵתִית (Cyclamen creticum) היא מין ים-תיכוני טיפוסי, אנדמי לאי כרתים ולאי קַרְפַּאתוֹס שבים התיכון.
פריחתה באביב, ממרץ עד מאי, עם פרחים לבנים, לעיתים ורדרדים קלות.
בית גידולה משתרע בטווח גבהים רחב, מרום פני הים ועד כ-1,300 מ'.
מין זה מצוי במקומות מוצלים ולחים יחסית: בערוצי נחלים, בשולי פלגי מים, על מדרונות הפונים לצפון, במחשופי סלע, בחורשים דלילים ובין שיחים ולעיתים גם באזורים פתוחים ומופרים.
רַקֶּפֶת קפריסאית (Cyclamen cyprium) היא מין ים-תיכוני טיפוסי, אנדמי לאי קפריסין.
פריחתה בסתיו ובראשית החורף, מספטמבר ועד ינואר עם פרחים לבנים, ולעיתים ורדרדים-חיוורים שמפיצים ריח חזק, נעים ומתוק.
בית גידולה משתרע בטווח גבהים רחב, ברום שבין 100 ל-1,950 מטר, הן במחשופי גיר והן בסלעים געשיים.
מין זה גדל לרוב במקומות מוצלים ולחים במדרונות צפוניים, בין עצים ומתחת לשיחים; וברום גבוה יותר גם בחורשות אורן פתוחות.
בנוסף, הוא מופיע בנקיקי הרים מוצלים ולחים של נחלי אכזב.
רַקֶּפֶת נָאֲה (Cyclamen elegans) היא מין ים-תיכוני ממוזג, אנדמי לצפון איראן ולדרום אזרבייג'ן, לאורך חופי דרום הים הכספי ובהרי טַלִש ואלְבּוֹרְז.
פריחתו בחורף ובראשית האביב, מדצמבר ועד מרץ, לרוב עם הפשרת השלגים; הפרחים ורודים בהירים וללא ניחוח.
בית גידולה באזורים לחים וקרירים יחסית לאקלים הים-תיכוני, עם קייצים מתונים ולחים וחורפים גשומים (ובגבהים – מושלגים).
מין זה מופיע מרום פני הים ועד כ-1,450 מטר, ביער נשיר פתוח, בקרקעות עשירות בחומר אורגני, ולעיתים אף על כרי אזוב לחים ועל גזעי עצים מכוסי טחב.
רַקֶּפֶת גְּרֵקִית (Cyclamen graecum) היא מין ים-תיכוני טיפוסי, שתפוצתו הטבעית משתרעת ברוב חלקי יוון הדרומית והמרכזית, בפֶּלוֹפּוֹנֵס, מארכיפלג האיים הקיקלאדיים שבים האגאי, במספר איים בים האגאי המזרחי (אך לא ברודוס) ובשטח מצומצם בצפון-מערב כרתים.
תת-מין candicum אנדמי לכרתים ופריחתו בסתיו, מספטמבר ועד נובמבר (ולעיתים אף מאוחר יותר, בהתאם לגשמי הסתיו הראשונים).
צבעי הפרח ורודים בהירים עד ורודים-ארגמניים כהים, ולעיתים רחוקות טיפוסים בעלי פרחים לבנים לחלוטין.
ריח הפרחים חלש או נעדר.
בית גידולה מגוון וים-תיכוני מובהק: מרום פני הים ועד 800 מטר, לרוב במקומות פתוחים מעל סלעי גיר ואדמת טרה רוסה, בכיסי סלע ובסדקים שנחרצו בידי מים, אך גם תחת גריגה, במטעי זית ותיקים ואף בצל כבד.
שם המין המדעי Cyclamen graecum פירושו המילולי „הרקפת היוונית", אך בעברית שם זה אינו ניתן לשימוש, משום שהשם „רַקֶּפֶת יוונית" כבר נקלט בישראל כשמו העברי של מין אחר — Cyclamen coum, אשר גדל בארץ.
לכן נקבע השם „רַקֶּפֶת גְּרֵקִית", המשמר את משמעות השם המדעי (graecum = יווני), אך מבדיל את המין באופן חד וברור ממין הרקפת בעל השם העברי המושרש.
רַקֶּפֶת קִיסוֹסית (Cyclamen hederifolium) היא מין ים-תיכוני ממוזג רחב תפוצה, הגדֵל בדרום-מזרח אירופה ומערב אסיה.
מין זה הוא אחד הנפוצים ביותר בסוג רקפת.
פריחתו בסתיו מאוגוסט עד אוקטובר בהתאם לתחילת גשמי היורה.
תפוצתו משתרעת מדרום-צרפת ושווייץ, דרך איטליה, יוון, אלבניה, בולגריה וצפון-מערב הבלקן, ועד מערב וטורקיה ובאיי הים התיכון: קורסיקה, סרדיניה, סיציליה, כרתים ורבים מאיי הים האגאי.
בית גידולו בצל יערות נשירים, לעיתים גם בין עצי אורן, בבתות ובין סלעים בגריגה; מרום פני הים ועד כ-1,300 מטר.
רַקֶפֶת קִיסּוֹסִית מוכרת כצמח נוי בישראל, והיא משתייכת לאותה קבוצה יחד עם רקפת אפריקנית ורקפת דמוית-קיסוסית.
קבוצה זו כוללת מינים דומים מאוד, הפורחים בסתיו, והמאופיינים בפקעת בעלת קליפה עבה, שאינה משרישה מבסיסה אלא שורשיה יוצאים מחלקה העליון ומן הדפנות.
העלים בצורת לב עד חנית, ובעלי שוליים זוויתיים או משוננים.
הפרחים, שלעיתים גדולים יחסית, נושאים אוזניות (auricles) מפותחות ובולטות.
רַקֶּפֶת חד-גונית (Cyclamen intaminatum) היא מין ממוזג, אנדמי למערב ולדרום-מערב טורקיה.
פריחתה בסתיו מספטמבר עד נובמבר.
צבעי הפרח לבן-קרמי עם עורקים אפורים, ולעיתים מופיעות צורות ורדרדות בעלות עורקים ורודים כהים; תפוצתה משתרעת במחוזות בילֶג'יק (Bilecik), בורסה (Bursa), אֶסקישֶהִיר (Eskişehir) וקוּתָהְיָה (Kütahya) שבצפון-מערב טורקיה.
בית גידולו באזור הקריר והלח יחסית בשוליו המזרחיים של האזור הים-תיכוני, עם קייצים מתונים ולחים וחורפים גשומים (ובגבהים הם מושלגים).
מין זה גדל ברום 300 עד 1,800 מ', על קרקעות חרסיתיות עשירות בחומר אורגני: ביער נשיר מעל סלעי גיר, או ביער מעורב מחטני-נשיר מעל אבן חול; בגבהים הגבוהים יותר הוא מופיע גם במקומות פתוחים.
רַקֶּפֶת לְבָנוֹנִית (Cyclamen libanoticum) היא מין ים-תיכוני טיפוסי, אנדמי ללבנון, וגדֵל רק בג'בל מוסא שבעמק נהר אבראהים.
פריחתה באביב, מסוף פברואר ועד ראשית אפריל עם פרחים ורודים טהורים, וריח חריף, מעין ניחוח פלפל.
ביער אלון נשיר ואלון ירוק, בגבהים 600 עד 950 מ'.
באזור זה יורדים הגשמים בעיקר מדצמבר עד מרץ, ובשאר השנה יש לחות גבוהה מן הים התיכון.
בית הגידול לרוב מוצל מאוד ולח: מדרונות צפוניים וצפון-מערביים, קרקע גירנית עמוקה, בין שכבות עלים עבים או אזורי אזוב ומתחת לצומח צפוף של שיחים ועצים.
רַקֶּפֶת חוֹפִית (Cyclamen maritimum) מין ים-תיכוני טיפוסי.
פריחתו בסתיו, מספטמבר עד נובמבר (ולעיתים מעט מאוחר יותר), בהתאם לתחילת הגשמים.
הפרחים בגווני ורוד שונים, חסרי ריח או בעלי ריח חלש בלבד.
תפוצתה הטבעית משתרעת מאיי הים האגאי — בראשם רודוס — אל חופי דרום-מערב ודרום טורקיה, ומזרחה עד סיליפקה (Silifke) שבקיליקיה.
בנוסף היא מצויה באזור מצומצם בצפון-מערב קפריסין.
בית גידולה מגוון ומשקף אקלים ים-תיכוני חם: בית גדולה משתרע מרום פני הים ועד כ-1,000 מטר, לרוב במקומות פתוחים על אדמת טרה רוסה מעל סלעי גיר, בכיסי סלע ובסדקים חשופים לשמש, אך היא עשויה להופיע גם תחת גריגה, במטעי זית ישנים ואף במקומות מוצלים מאוד.
רַקֶּפֶת מוּפְלָאָה (Cyclamen mirabile) היא מין ים תיכוני ממוזג, אנדמי לדרום-מערב טורקיה.
פריחתו בסתיו, באוקטובר ובנובמבר, בפרחים בצבע שבין לבן לוורוד עמוק, ולעיתים בעלת ניחוח המזכיר קוקוס.
בית גידולה משתרע מרום 150 עד 1,150 מטר על קרקעות חוליות גרגיריות, אך גם מעל קונגלומרט ולפעמים מעל סלעי גיר.
רַקֶּפֶת זעירת-פרחים (Cyclamen parviflorum) היא מין ממוזג, אנדמי לצפון-מזרח טורקיה.
פריחתה באביב, מאפריל ועד יוני, לרוב עם הפשרת השלגים; צבעי הפרח ורודים בעלי גוון תכול עדין, ולעיתים עם ניחוח חלש.
תפוצתה בהרי פּוֹנְטוֹס (Pontus), המשתרעים לאורך חופי הים השחור בצפון-מזרח טורקיה.
בית גידולה מצוי באזור המאופיין בשלגים מרובים, במשקעים גבוהים ובערפילים המגיעים מן האוויר הלח מעל הים השחור, ברום 750 עד 2,400 מטר: תת-המין subalpinum גדל ביער פתוח, מחטני, נשיר או מעורב, בקרקע עשירה חומר אורגני; ותת-המין parviflorum גדל ברום גבוה יותר, כצמח אַלְפִּינִי אמיתי, במישורי עשב קצרים ופתוחים.
רַקֶּפֶת מְצוּיָה (Cyclamen persicum) היא מין ים-תיכוני טיפוסי.
תפוצתה הטבעית משתרעת בצפון אפריקה, באיי האגאיים המזרחיים ובפינה הצפון-מזרחית של האזור הים-תיכוני.
למרות שמה המדעי, היא אינה גדלה באיראן.
פריחתה נמשכת מהסתיו ועד שלהי האביב: הזן 'סתווי' פורח מאוקטובר ועד ינואר, בהתאם למועד תחילת גשמי הסתיו, ואילו הזן 'טיפוסי' פורח מדצמבר ועד מאי.
צבעי הפרחים נעים מלבן ועד ארגמן עז, עם טבעת בולטת סביב פתח הכותרת בגווני ורוד כהה, מג'נטה (ורוד-סגלגל) או סגול; ידועים גם טיפוסים בעלי פרחים לבנים לחלוטין.
הפרחים מפיצים ריח חזק ונעים.
תחום תפוצתה כולל את אלג'יריה ותוניסיה שבדרום אגן הים התיכון; את האיים כרתים המזרחית, קרפתוס, רודוס, סימי וכיוס; את קפריסין; וכן את חופי הים האגאי של טורקיה ואת חלקה הדרום-מזרחי של טורקיה היבשתית, וממנה דרך סוריה, לבנון אל ישראל ואל ירדן בקצהו הצפון-מזרחי של הים התיכון.
בית גידולה משתרע מרום פני הים ועד 1,200 מ'.
היא נפוצה בעיקר במקומות פתוחים, על קרקעות טרה רוסה מעל סלעי גיר, לעיתים קרובות בכיסים או גומות טבעיות שנוצרו בסלע כתוצאה משחיקה של מים או בסדקים שבסלע החשוף, אך היא גדֵלה גם מתחת לשיחים ובמטעי זיתים ותיקים.
רַקֶּפֶת ההרים (Cyclamen pseudibericum) היא מין הגדל באזורים ממוזגים, אנדמי לדרום-מזרח טורקיה.
פריחתה באביב ממרץ ועד מאי וצבעי הפרחים ורוד-ארגמן עד מגנטה כהה; מוכרים גם טיפוסים ורודים בהירים ואף לבנים.
תפוצתו מוגבלת להרי אַמָּנוּס ולרכס אַנְטִי-טָאוּרוּס שבפינתה הצפון-מזרחית של התחום הים-תיכוני, בתחומי המחוזות אדנה, גזיאנטפ, חטאי, קַהְרַאמַנְמָרַש ואוּסְמָאנְיֶה.
בית גידולה ביערות נשירים לחים של אלון, אשור וקרן-החוזרר, ולעיתים גם ביער אורנים פתוח או בין סלעים מוצלים.
הוא גדֵל ברום 500 עד 1,650 מטר, באזור בעל משקעים גבוהים יחסית, המבחינים אותו מן האזורים היבשים יותר של טורקיה וסוריה שמסביבו.
המין צומח על קרקעות מינרליות, לרוב עשירות בחומר אורגני, המכוסות שכבת עלים עבה ושומרת לחות, מעל סלעי גיר, שיסט ואף אבן חול.
רַקֶּפֶת אַרְגְּמָנִית (Cyclamen purpurascens) היא מין של אזורים ממוזגים, רחב תפוצה יחסית בהשוואה לרוב מיני הרקפת.
זהו המין הצפוני ביותר בסוג, ותחום תפוצתו משתרע מהאלפים ועד דרום גרמניה ומרכז אירופה.
פריחתה ממושכת במיוחד, מיוני ועד אוקטובר; צבעי הפרח ורוד-ארגמני עד ארגמן אדמדם, והפרחים ריחניים מאוד בריח מתקתק.
תפוצתה הטבעית משתרעת על פני מרכז אירופה ודרומה: באוסטריה, צ'כיה–סלובקיה, צרפת, גרמניה, הונגריה, איטליה, שווייץ, פולין, סלובניה, קרואטיה וכן בצפון-מערב הבלקן.
בית גידולה ביערות נשירים או מעורבים (נשירים–מחטניים), לרוב תחת שכבת עלים עבה ובכיסי קרקע עשירים חומר אורגני מעל סלעי גיר.
עם זאת, היא יכולה להופיע גם בשטחים פתוחים: בשדות מפולת סלעים, בדשא דליל ואף מעל קו היער.