tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחילה הוצע שהתעשייה האווירית תרכיב מטוס קרב שתוכנן בחו"ל.
הצעה זו נדחתה כאשר הסתבר שעלות ההרכבה תהיה גבוהה מעלות קניית המטוסים המוכנים בחו"ל.
לפיכך, הוצע לשדרג את מטוסי המיראז' 5 על ידי הוספת מנוע מתוצרת ארצות הברית, מנוע סילון מדגם J-79. הצעה זו יצאה אל הפועל, והתוצר שלה היה מטוס הכפיר (מטוסי המיראז' 5 לא סופקו לישראל בשל האמברגו הצרפתי, אך התוכניות הועברו לישראל בהסכמה שבשתיקה).
שדרוג מטוסי המיראז' נועד להיות השלב הראשון; השלב השני היה ייצור מטוס קרב חדש לגמרי.
חיל האוויר הציג אפיון של מטוס שהיה אמור להיות מטוס קרב חד מושבי קל משקל.
מהירותו המרבית הייתה אמורה להיות 2.4 מאך (כ-2,800 קמ"ש), וגובה הטיסה המרבי היה צריך להיות 75,000 רגל (22,800 מטרים).
טווח המטוס היה אמור להיות 480 ק"מ.
המטוס היה אמור להיות חמוש בתותח בקוטר 30 מ"מ ובטילים.
חליפת האוויוניקה של המטוס כללה מכ"ם, כוונת קסדה – פיתוח חדשני במיוחד באותה תקופה – ומערכת לוחמה אלקטרונית.
למטוס היו אמורים להיות מאפייני חמקנות, ותא טייס משוכלל ובעל ראות מצוינת.
האפיון שהוצג נקרא בשם "חדיש" ואכן היה זה אפיון חדיש מאוד, שגם המטוסים האמריקניים החדישים ביותר, ה-F-15 איגל וה-F-16 פייטינג פלקון לא עמדו בו.
גם צוות התכנון חש שהדרישות גבוהות מדי.
נעשה מאמץ לשתף פעולה עם יצרנית המטוסים דאסו מצרפת, אך גם מהנדסי החברה הצרפתית טענו כי לא ניתן לייצר מטוס שיעמוד באפיונים הללו.
מלחמת יום הכיפורים הפסיקה את עבודת הצוות, וזו חודשה רק ב-1974. אז נבנה צוות חדש, והוחלט ששמו של המטוס החדש ייקרא "אריה".
במקביל הוחל בגישושים לקראת רכישת מטוס קרב חדיש מתוצרת ארצות הברית: F-14 טומקט, F-15 איגל, F-16 פייטינג פלקון או F-17, שהתפתח מאוחר יותר להיות מטוס ה-F/A-18 הורנט.
עבודת התכנון הייתה צריכה להציג מטוס שיהיה טוב יותר ממטוסים אלה.
השלב הראשון בתוכנית היה, כאמור, פיתוח מטוס הכפיר.
על בסיס תכנון זה, הוחל בתכנון האריה.
הסתבר שלא די בהתקנת מנוע משוכלל יותר לכפיר, ויש צורך בתכנון מטוס חדש לגמרי, אך מכל מקום נותרו בתכנון יסודות רבים ממטוס הכפיר, ובעיקר כנפי דלתא וכנפוני קאנארד.
הצוות הציג כמה אפשרויות תכנוניות, שכללו שינוי בזווית המשיכה של הכנפיים, כונסי אוויר בתצורות שונות, וסוגים שונים של הגאי כיוון.
ה"אריה" היה אמור להיות חדשני במיוחד בתחום האוויוניקה.
התכנון היה לצייד את המטוס במערכת בקרת טיסה ממוחשבת, הקרויה טוס-על-חוט (Fly By Wire), שהייתה אז מערכת חדשנית מאוד, ורק יצרניות המטוסים הגדולות ביותר החלו להתנסות בהתקנתה.
בשנת 1975 הסכימה ארצות הברית לספק לישראל מטוסי F-15. משימתם המוגדרת של מטוסים אלה הייתה עליונות אווירית, ולפיכך שונה ייעודו של מטוס ה"אריה" המתוכנן: מעתה נדרשה למטוס יכולת תקיפת מטרות קרקעיות, תוך חדירה לעומק שטח האויב ופעולה בשטח מוגן על ידי טילים נגד מטוסים.
במקביל, היה המטוס אמור להיות בעל יכולת להגן על שמי המדינה מפני חדירת מטוסי אויב, ולהתגונן מהם גם בעת תקיפת מטרות קרקע.
כדי לאפשר למטוס לבצע את משימתו, תוכננו לו מערכות אוויוניקה מתקדמות, שנועדו לזיהוי המטרות בכל מזג אוויר ובכל שעות היממה, וכן מערכות לחימה אלקטרונית מתקדמות.
מערכת ייחודית וחדשנית שתוכננה למטוס הייתה, כאמור, כוונת קסדה; זאת, עשר שנים לפני שמערכת כזו הותקנה במטוס קרב כלשהו בעולם.
תא הטייס של ה"אריה" היה מתקדם מאוד, וכלל תצוגה עילית, מסך מכ"ם, ומוט היגוי מרכזי.
ל"אריה" נועדה להיות חופת בועה שהייתה אמורה לאפשר לטייס ראות מצוינת לכל הכיוונים, בדומה לחופה המותקנת במטוסי F-16. חימוש המטוס היה אמור לכלול תותח 30 מ"מ, טילי אוויר אוויר, ויכולת לשאת עד 7 טון של פצצות ונשק מונחה.
צוות הפיתוח התלבט בשאלה האם לתכנן את ה"אריה" כמטוס דו מנועי או חד מנועי.
הצוות התלבט גם בשאלת המנוע המתאים למטוס.
שתי האפשרויות העיקריות היו מנוע פראט אנד ויטני F-100, מנוע ה-F-15, או ג'נרל אלקטריק F-404, מנוע ה-F-18.
צוות שמנה קרוב ל-100 מהנדסים עבד על פיתוח ה"אריה".
הוצעו יותר מ-30 תצורות שונות.
לוח הזמנים קבע שעד אמצע 1979 יסתיים הפיתוח הראשוני.
עד אז צריך היה להתקבל האישור לעבור לפיתוח ממשי.
עד סוף אותה שנה היה אמור להמריא אב הטיפוס הראשון.
התכנון היה להתחיל לספק את המטוסים לחיל האוויר בסוף שנת 1983, ולהשלים ייצור של מאה מטוסים עד סוף 1985.
התעשייה האווירית קידמה את פרויקט האריה, אך חיל האוויר בראשות מפקדו אז, אלוף בני פלד, התנגדו בתוקף לאריה וטענו שתחזיותיהם של אנשי התעשייה האווירית שהאריה טוב מה-F-16 מוגזמות ולא ריאליות.
לטענת אנשי התעשייה האווירית, מטוס ה"אריה" היה בעל תכונות חמקנות שלא היו למתחרהו האמריקני, שיכולות תקיפת מטרות הקרקע שלו טובות בהרבה מאלה של ה-F-16, ושמערכות הלוחמה האלקטרונית שלו יהיו גם הן טובות בהרבה.
ב-10 במאי 1976 הבהיר בני פלד באופן חד משמעי כי חיל האוויר מעדיף את מטוס ה-F-16. הוא טען שאין תקציב מספיק לפיתוח המטוס, שארצות הברית אינה מוכנה למכור לישראל את המנועים המבוקשים, ומנגד מוכנה ארצות הברית למכור לישראל מטוסי F-16. בסוף 1976 הופסקה התוכנית.
למרות פיזור צוות הפיתוח, המשיך צוות מצומצם לעבוד על הפרויקט במינון נמוך ובעיתונות המשיכו להופיע כתבות שישראל מתכננת לייצר את מטוס האריה כחלופה ל-F-16. בסוף 1977, לאחר המהפך, התעורר לחץ, בין השאר מצד משה ארנס ויוסף רום להמשיך בייצור האריה.
בתחילת 1978 התקיימו דיונים בוועדה משותפת לוועדת הכספים וועדת החוץ והביטחון של הכנסת על המשך ייצור האריה.
הוועדה הגיעה למסקנה שייצור המטוס תעלה מאות מיליוני דולרים יותר מרכישת מטוסים מארצות הברית וכי לא ניתן לממן את הפער מתקציב הביטחון אלא מתקציב הפיתוח, דבר שיחייב דחיית פרויקטי פיתוח אחרים.
התעשייה האווירית בדקה גם אפשרות לייצר את ה"אריה" כיוזמה משותפת של ישראל ושל איראן של השאה, אך המהפכה האיראנית קטעה את הניסיון.
בתעשייה האווירית הבינו מעזר ויצמן שהסיכוי היחיד להמשיך את התוכנית הוא להציע את המטוס כגרסה חד-מנועית קטנה וזולה שתוכל להחליף את מטוסי ה-A-4 סקייהוק ומטוסי הכפיר.
זו הייתה תחילת פרויקט הלביא.
דוּאוּלְקֶט אָרִיאַקָס הוא אחת מהדמויות הזדוניות בעולם הפנטזיה רומח הדרקון.
אריאקס היה איש מלחמה עוצמתי וגם אחז בידע בכישוף אפל, אשר ניתן לו על ידי מלכת האופל.
טאקיזיס ראתה באריאקס את האלוף הנבחר שלה, ומינתה אותו לפקד על צבאות הדרקונים שלה בזמן מלחמת הרומח.
אריאקס (352-312 אחה"ח) מתואר כאדם בעל שיעור קומה גבוה ומבנה גוף שרירי מרשים במיוחד, שיערו שחור וארוך ועיניים שחורות מוצללות.
הוא היה חביבה של מלכת האופל וגם של בתהּ, אלת הים זבואים.
בנוסף, הוא אחז בחרב אגדית אפלה בשם דְרַאקַמַאתָה.
דואולקט אריאקס נולד בארצות הפרא של ארץ כור, בנו של קוֹרְטֶל אריאקס, אשר היה כוהן רב עוצמה של טאקיזיס.
בגיל שנתיים, צפה אריאקס באביו רוצח את אימו (כאשר אביו מודע לכך שבנו צופה במעשה הנפשע) בהתקף של זעם.
דואולקט הצעיר גדל בעיר הבירה ח'וּרִי חַ'אן והתחנך בדרכי לחימה שונים.
כאשר גדל והיה בידו הכוח, דואולקט נקם את מותה של אימו, ורצח את אביו.
מעשה זה לכד את תשומת לבה של אלת הזדון, טאקיזיס.
כדי להסיט את האשמה ממנו, דואולקט תרם להפצת שמועה בה אביו נרצח בעת שירותו בצבא העוגים על ידי עוג בשם שנהב אדום.
בשנת 332 אחה"ח, מסר סוחר בשם הַבָּאר-אַקוּק תליון לדואולקט, המכיל דמות אישה יפה, אשר לטענתו הייתה גבירה בעיר סאנקשיין.
הלוחם החליט לשים פעמיו אל העיר, ומצא עצמו נע בשטחם של העוגים בדרכו לשם.
במסעו, נגלה לעיניו מגדלו של אוֹבֶּרוֹן, אליו הסתנן אריאקס והתיידד עם גמד משבט ההילאר בשם פֶרוֹס אזמל-רוח.
הוא אף גילה כי הגבירה אשר דמותה מופיעה בתליונו כלואה במגדל.
בעזרת ידידו הגמד (אשר שימש כפתיון), הצליח דואולקט לעקור את נוכחות העוגים במגדל ולהצילהּ.
היא חלקה עמו הנאות רבות, ולאחר מכן ביקשה ממנו להרוג אותה.
לאחר שהשתמש בחרב מכושפת כדי להרוג את האישה על פי בקשתה, גופתה נעלמה ובמקומה הופיעה אלת הזדון, טאקיזיס.
מלכת האופל אמרה לאריאקס כי תעניק לו עוצמה ותהילה בתמורה לנאמנותו, אך כל אישה עימה יתנה אהבים תמות בתוך שנה (כאשר יוצאת הדופן היחידה הייתה קיטיארה).
וכך החל אריאקס בעלייתו בסולם הדרגות כאלופהּ הראשון של טאקיזיס והחל בתכנון בניית צבאות הדרקונים עבורה.
בשנת 333 אחה"ח, הגיע אריאקס לסאנקשיין, שם פגש בכוהן העליון של טאקיזיס, אשר הודיע לו על תגלית חדשה אותה גילה במקרה גמד אפל משבט הזקאר - חדר סודי המלא בביצי דרקונים.
הוא סיפר לו כי הביצים החלו להתעוות ולשנות צורה לשיקוצים שונים ומשונים.
הוא ביקש מאריאקס לפגוש בגמד זה וללמוד ממנו יותר אודות התגלית.
מאוחר יותר התגלה לאריאקס כי ברשות הגמד סוג מיוחד של עובש הצומח בממלכת גמדי הזקאר ותורם לתהליך השחתת ביצי הדרקונים, וכי מלכת האופל העניקה לו את מתנת הכישוף.
בשובו למקדש לוּרְקִיזִיס (בו התגורר הכוהן העליון) לספר על ממצאיו, המשיכו הכוהן העליון ומכשף שחור גלימות בשם דְרַאקַארְט בשכלול תהליך עיוות הביצים כדי ליצור מהן לוחמים אימתניים (דבר שקרה מאוחר יותר, בעזרתו של הדרקון האדום הַרקִיאֵל המכופף אשר יתרום לטיוב ושכלול התהליך עד סופו - בו נוצרו הדרגונים).
על מנת להשיג עוד מן העובש כדי לסייע בתהליך יצירת הדרגונים, אריאקס נסע אל ממלכת הגמדים האפלה, שם ביקש את עזרתו של המלך רַקָאס שן-ברזל ברכישת עובש נוסף.
רקאס אפשר לאריאקס להגיע לשטח בו צמח העובש, שם תכנן המלך להתנקש בחיי אריאקס ולהשיג את חרבו.
מלך שבט הזקאר טמן לו מארב והצליח ללכוד את בני לווייתו של אריאקס, כוהנת מלכת האופל וידידו גמד ההרים - בעוד אריאקס עצמו נמלט.
במהלך מנוסתו, אריאקס גילה את הדרקון האדום אש-קבר אשר היה שבוי בשבי הגמדים ושחרר אותו משביו.
בעודו רוכב על הדרקון, המטיר אריאקס גשם אש קטלני על המלך רקאס וגמדי הזקאר.
דבר זה רכש את אמונו של המלך החדש של שבט הזקאר, וּוֶז אבן-לבה אשר הציע לאריאקס כל דבר שיחפוץ בו בתמורה.
אריאקס שב לסאנקשיין והמשיך בבניית צבאות האופל כהכנה למלחמה הממשמשת ובאה.
שנה לאחר מכן, ביקרה אותו אלת הים, זֶבּוֹאִים, אשר כבר הייתה מוקסמת עוד קודם לכן.
היא ילדה לו בן, אריאקן.
במשך השנים הבאות, המשיך אריאקס לבנות ולחזק את צבאותיו בשמה של טאקיזיס, והמשיך לגייס שכירי חרב ולוחמים אפלים, אשר היוו השלמה לעוצמת דרקוני הזדון שהצטרפו לצבא.
בשנת 337 אחה"ח, הוחלט לפצל את הצבא לחמישה אגפים נפרדים ועצמאיים ולהשליט על כל אחד מהם שר דרקונים, במקום לתת לאריאקס לנהל את כל הצבא לבדו.
נבחרו חמישה שרי דרקונים למנהל כל צבא דרקונים כזה (האגפים חולקו על פי צבעם של דרקוני הזדון - לבן, כחול, שחור, ירוק ואדום) כאשר אריאקס היה מפקדם העליון וכינה את עצמו קיסר אנסאלון.
אריאקס גייס צבאות מארצות כמו קֶרְן, ארץ כור, טַמָאן בּוּסוּק, ישימון המזרח ואיי ים הדם - דבר שגרם להגדלת מספרם של יחידות העוגים והמינוטאורים בצבאותיו.
במהלך קיץ שנת 348 אחה"ח, אריאקס הכריז שצבאות הדרקונים מוכנים לפתוח בפלישה ליבשת אנסאלון ושלח את הלהק האדום והלהק הירוק לנורדמאר אשר נחלו הצלחה בכיבוש הממלכה הצפונית.
לאחר מכן הורה ללהק הכחול לכבוש את אזור הים החדש והאי שלסי.
כאשר שר הדרקונים הכחול קַארְטִילָן נהרג, מינה אריאקס את קיטיארה אות-מאטר לתפקיד שר הדרקונים, אחרי שהוכיחה את עצמה בפיקוד על הלהק הכחול לאחר מותו של קודמהּ ובשמירה על כיבושיו של הלהק הכחול.
בזמן הזה, הבטיח אריאקס ללוראק קלדון, מלך אלפי סילבנסטי כי כוחותיו לא יפלשו לממלכה כל עוד לא יתערבו האלפים במלחמה שהחלה.
בשנת 349, אריאקס הורה ללהק הירוק לכבוש את ארץ כור כדי להבטיח את הברית שכרת עם תושבי הארץ תריסר שנים קודם לכן.
תחילה כוחות הלהק הירוק ושר הדרקונים הובסו, אולם לאחר שמינה אריאקס את סלאח-ח'אן לתפקיד שר הדרקונים הירוק, הבטיח אריאקס את ניצחונו על ארץ כור.
לאחר מכן, החליט אריאקס להתכחש להסכם אי ההתקפה אותו כרת עם לוראק, ושלח את הלהק האדום לעבר ממלכת האלפים והכריז מלחמה על סילבנסטי.
לאחר מאבק דמים ממושך, המערכה על סילבנסטי הוכרזה כתיקו, ואלפי סילבנסטי הוברחו מן הממלכה בעוד ששרת הדרקונים האדומה, פאיר קראון, נהרגה על ידי שימוש בקסמה של בועת הדרקון שהייתה נתונה בידיו של מלך האלפים.
השימוש בבועה גם גרם להתפרצות הסיוט הגדול על סילבנסטי.
בשנת 350, אריאקס הפסיק את הלחימה של כל חמשת הלהקים באופן זמני כדי לסרוק את מצב כוחותיו ולבצע מילוי אספקה מחדש לצבאו.
הוא מינה את קטב מרירי לשר הדרקונים של הלהק האדום, גייס אלפי אנשים נוספים לחזק את צבאו וביסס קווי אספקה חדשים.
עד לתחילת שנת 351 אחה"ח, היו צבאות הדרקונים מוכנים להילחם, ואריאקס שלח את כוחותיו לפלוש לסולאמניה, אבנסיניה והארץ הטובה.
שנה זו היוותה השנה המוצלחת ביותר מבחינת כיבושי צבאות הדרקונים, אולם באותה שנה גם עמד אריאקס מול אובדן של שני שרי דרקונים (קטב מרירי מן הלהק האדום ופאל תאס מן הלהק הלבן).
הוא מינה את שר המעט ההובגובלין, טוֹדִי כשר הדרקונים הלבן, בעוד הוא עצמו החליט לעמוד בראש הלהק האדום.
בשנת 352, ציווה אריאקס על שרת הדרקונים קיטיארה לכבוש את צריח הכהונה הראשי בכל מחיר, ושלח את הלהק הכחול לחזית הסולאמנית.
בעודו מנסה לחזק את כוחותיו בכל הלהקים, גילה אריאקס כי כוחות מועצת האבן הלבנה (כוחות הטוב) מפריעים לו בכל החזיתות.
באביב של שנה זו, זימן אריאקס את כל חמשת צבאותיו למפקדתו אשר הייתה בעיר נראקה כדי לצפות בחזרתה של מלכת האופל לעולם.
בעת חזרת הכוחות, גילה גם כי שר הדרקונים הלבן החדש, טודי, נהרג במערכה על באליפור.
במקדש האופל בנראקה, אריאקס ניצח על טקס גדול לכבוד חזרתה של מלכת האופל.
בת מרותו, שרת הדרקונים קיטיארה הורתה לאחד מקציניה לעתיד (תניס חצי אלף, אחד מגיבורי הרומח) להניח את חרבו בפני אריאקס ולהישבע אמונים לקיסר ולמלכת האופל.
בסתר, הורתה קיטיארה לחצי האלף להכות ולהרוג את אריאקס ולמסור לה את כתר העוצמה אותו חבש בתמורה לחייה של אהובתו של תניס, לאורנה.
תניס עלה לכיוון כס השלטון, ובעזרתו (בלא שידע זאת) של רייסטלין מאז'ר וקסמיו, שניטרלו את המגן המכושף של אריאקס, הצליח תניס לקטוע את חייו של קיסר אנסאלון.
האריגה היא מלאכת היד המפותחת ביותר בחברה הבדואית, ומשמשת ליצירת בדים חיוניים לצרכים בסיסיים, ולאמנות דקורטיבית (בנוסף לרקמה).
התהליך מתחיל בגזיזת הצמר מהעיזים או הכבשים, ניקוי והכנה לטוויה.
סיבי הצמר המסורק נמשכים מערימת הצמר, עוברים בין הבוהן והאצבע בכף רגלה של הטווה, ומגולגלים כפתיל על פלך ידני המורכב ממוט עץ אחד או שניים מוצלבים יחד.
צורת הצלב של הפלך מאפשרת גלגול הפתיל בצורת X ומניעת הסתבכות החוטים.
לאחר טווית הפתיל הוא עובר לעיתים צביעה.
לפי המסורת הבדואית ישנם חמישה צבעים עיקריים – בז'-לבן, אדום, כחול כהה, שחור וירוק זית.
בעבר היו צובעים את החוטים בצבענים טבעיים שנלקחו משורשי עצים, חרקים ועוד, ברבות השנים התייעלו ועברו לצביעה בציבענים סינתטיים.
חידוש זה חוסך כסף, זמן, ונותן תוצאה עמידה יותר- כך שהצבעים יישארו לאורך זמן.
החוט שהתקבל בתהליך זה, משמש באריגה הבדואית גם כשתי וגם כערב.
לפני תחילת האריגה מתבצע סידור של השתי חוט חוט, המתוחים על שני מוטות עץ.
הסידור מאפשר החלפת חוטים במהלך האריגה ליצירת ארג בד.
לאחר מכן מתבצעת מתיחת השתי על המוטות.
מתיחה זו מתבצעת על ידי שתי נשים היושבות זו מול זו במרחק אורך השתי המבוקש, כאשר לכל אחת מהן מוט עץ לרגליה המוחזק על ידי שתי אבנים.
לאחר הקשירה הראשונה, יעבור ביניהן אדם נוסף, עם פקעת חוט השתי בידיו וכך תתבצע מתיחת השתי משני הצדדים.
את המוטות מקבעים לאדמה לפני תחילת האריגה.
הנול (מיסאג') מחזיק את השתי במתיחות קבועה וחוטי הערב נארגים על ידי האורגת, אחד, אחד, יחד עם חוטי השתי בזווית הנכונה.
הנול הבדואי לא משתמש בעזרים מכניים במהלך פעולת האריגה.
פעולת האריגה היא יחסית פשוטה, אך דורשת מיומנות גבוהה, שמסתמכת על כוח פיזי ודייקנות של האורגת.
האריגה עצמה מתבצעת בישיבה על האדמה, כאשר כל פעם מתקדמת האורגת עם הבד ומתיישבת על החלק שכבר נארג ועל ידי כך מתקרבת לקצה הלא ארוג ובכך גם עוזרת לשמור על מתיחות החוטים.
ההחלפה בין החוטים של השתי, על מנת ליצור את ארג הבד, נעשית אף היא בצורה ידנית בעזרת כישור, ודורשת כוח פיזי בגלל מתיחות החוטים והנטייה שלהם להיקשר אחד בשני.
החוטים עצמם מוחזקים על המוט שעליו מתוחים חוטי ההפרדה (הליצים) ושכבה אחת תמיד נשארת קבועה ומורמת על ידי שתי אבנים או פחיות מצדי המוט, בעוד האורגת מחליפה ביניהם במשיכה ידנית.
באריגה הבדואית משתמשים לרוב בחיבור ארג בד, שהוא חיבור האריגה הפשוט ביותר.
כמו כן משתמשות הבדואיות בחיבור אריגה נוסף הנקרא אריגת פְּנֵי שְׁתִי, הנותנת מראה בו הדוגמה המתקבלת מורכבת מצבעי השתי, וחוטי הערב אינם נראים לעין.
מראה זה נותן דוגמאות רוחביות, לאורך כל האריג.
לרוב מראה זה בעל רקע שחור או לבן.
ליצירת בדים מורכבים ועשירים יותר, משלבות הבדואיות את שתי הטכניקות, אחת שנותנת מראה פְּנֵי שְׁתִי והשנייה נותנת מראה פְּנֵי עֶרֶב.
מראה פני הערב שונה ממראה השתי בכך שהדוגמאות שמתקבלות אורכיות ומופיעות לפרקים בבד חלק.
לעיתים ניתן לראות יריעות המורכבות מרצועות שנארגו בטכניקות שונות, ולאחר הורדה מהנול חוברו יחדיו לכדי יצירת בד חדש.
ליצירת דוגמאות נוספות והחלפת צבעים, משתמשות האורגות בשיטה שנקראת אריגה חלקית – היא מתבצעת על ידי אריגה בקבוצה קטנה של חוטים והחלפת צבעים בהתאם לקבלת הדוגמה הרצויה.
שיטה זו מקנה יותר חופש בבחירת הדוגמאות והצבעים.
בדיגום הבדים ישנם סמלים ודוגמאות מגוונים: יונים, כנפיים, גמלים, סהר וכוכבים ועוד.
הדוגמאות בדרך כלל מועברות על פי המסורת מאם לבת, אך אין מחויבוּת להישאר נאמנים למסורת, ניתן לדגם באופן חופשי לפי נטיית ליבה של האורגת.
רוב האריגים מסתיימים בגימורים מעוטרים.
כל מקבץ חוטים נאגד לכדי צמה צבעונית, לכמה צמות שמתחברות באמצע יחד, או לפונפונים.
ישנה השקעה בגימורים עשירים ודקורטיביים, ואף מושקעת הרבה עבודה בקישוטים רבים מסביב כגון צמות ופונפונים הנקשרים לברכי הגמלים.
מוצרי האריגה הנפוצים בתרבות הבדואית הם אוהלים, שקי אחסון, תיקי אוכף, כריות, שטיחים שמיכות ומוצרי מחייה בסיסיים לחיי נוודות.
למעט במוצרים הארוגים כמו האוהל ומחיצותיו, כריות וכיוצא בזה, כמעט ואין הבדל בין הקבוצות והשבטים השונים בציוד הביתי של הבדואים.
לכל אזור או שבט יש את ההעדפות שלו.
העובדה שלא ניתן לשייך סגנון מסוים לשבט מוגדר, נובעת מהיותם נוודים.
כמו כן נשים הנישאות לגברים משבטים אחרים, מעבירות עימן את הדוגמאות שהן רגילות להן.
בשבטים מסוימים אין אפשרות לארוג את כל האריגים הנחוצים למחיה עקב חיי הנוודות, מפאת חוסר המיומנות באריגה, או חוסר הזמן בשל תחזוק המשק והצרכים הבסיסיים, לכן במקרים אלו יקנו הבדואים את האריגים הנחוצים להם מבדואים אחרים או ממקורות חיצוניים, למעט בדים מיוחדים כמו מחיצת האוהל שבדרך כלל מועברת מדור לדור.
האוהלים הבדואים נארגים מחוטים של שיער כבשים, גמלים, עיזים כותנה וסיבי תמר.
למעט הכותנה שנקנית ממקור חיצוני, שאר הצמרים מגיעים מתוך המשק המקומי.
ישנם שלושה סוגים של שיער עיזים.
החזק והטוב מביניהם הוא שיער עיזים טהור לא מעורב, שהוא הארוך והנקי ביותר משלושת הסוגים.
השימוש לאריגת האוהל בשיער העיזים נובע מהיותו דוחה מים ומבודד תרמי.
עם זאת, הוא אינו שומר על קרירות בקיץ ולכן רוב האוהלים ארוגים בתערובת של שלושת הסוגים ביחד.
אחד מהאריגים החשובים ביותר במסורת הבדואית משמש כמחיצה באוהל היוצרת הפרדה בין הנשים לגברים.
רוב הנוודים הערבים חיים באוהלים שחורים, המורכבים מרצועות בדים עשויות שיער עיזים.
בד האוהל נארג על נול אופקי פשוט שרוחבו כ–70 ס"מ ואורכו בין 12-7 מטר.
ליצירת הגג נתפרות 6-5 רצועות כאלו.
בקישוטי המחיצה מיוצגות דוגמאות של אריגה שטוחה האופיינית לנוודים.
אריגו בקארי (באיטלקית: Arrigo Beccari); (1909 – 2005) היה כומר איטלקי וחסיד אומות העולם.
בקארי פעל בעיירה נוננטולה שליד מודנה באיטליה וביחד עם ג'וזפה מוריאלי, רופא העיירה, הציל 120 יהודים בתקופת מלחמת העולם השנייה, רובם ילדים.
אריגו בקארי לימד בסמינר קתולי בקרבת נוננטולה.
ביולי 1942 הגיעה לנוננטולה קבוצה של 50 ילדים יהודים מאזור הכיבוש האיטלקי בצפון יוגוסלביה, בהדרכת יוסף איתאי (יושקו אינדיג).
בסיוע D.A.E.E – סוכנות הסעד היהודית בה הכירה הממשלה הפשיסטית - שוכנו הילדים ב'ווילה אמה' שבנוננטולה, שם הצטרפו אליהם עוד 50 ילדים פליטים.
ב-8 בספטמבר 1943 כבשו הגרמנים את צפון איטליה.
בקארי לא שאל את הממונים עליו במודנה ושיכן את הילדים בסמינר.
הוא גם סייע בהכנת מזון לילדים אחרים ששוכנו בבתי איכרים בכפרים הסמוכים.
בסוף 1943, כאשר הגבירו הנאצים את חיפושיהם אחר יהודים מסתתרים, סייע ד"ר ג'וזפה מוראלי בהנפקת תעודות זהות מזויפות לכל 120 הילדים ומדריכיהם והילדים הוברחו לשווייץ.
לאחר מכן גילה הגסטפו את בריחת הילדים לשווייץ, תפס את בקארי וחקר אותו כדי שיגלה את שמות המעורבים בפעולת ההצלה ואת מקום מחבואם של יהודים אחרים.
בקרי עמד בעינויים ואחרי חודשים בכלא בולוניה שוחרר.
ב-1964 העניק יד ושם לבקארי ולד"ר ג'וזפה מוראלי את התואר "חסידי אומות העולם"
אריה (בודה) בודנהיימר (1944 – 20 בנובמבר 2017, ג' כסלו התשע"ח) היה סופר ומחנך, מנהל בית הספר התיכון האזורי ´ברנר´ בגבעת ברנר, ממייסדי ארגון בינה ומנהלה במשך שנים, מורה בישיבה החילונית בתל אביב.
כתב בשנת 2010 את ספרו "בזכות החבר מפלונסק", המגולל את סיפורו של שלמה צמח, ובתוכו גם סיפור הידידות והמחלוקת עם דוד בן-גוריון ובשנת 2017 יצא לאור ספרו "אלם קרב", המגולל את סיפורם של מילואימניקים לאחר מלחמת יום הכיפורים ודרכם את סיפור הישראליות של דור שלם.
פרסם 4 חוברות, ביניהן "דיבור המתחיל הולך ונמשך" ו"קריאה אישית בארון הספרים" - המכילות שיחות על ספרות עברית וספרות חז"ל השזורים אלה באלה.
זוכה פרס שר החינוך ליוצרים בתחומי התרבות היהודית לשנת תשס"ח.
נולד ב-1944, להוריו יעל (ארנה) לבית קונהיים ויצחק (יוליוס) בודנהיימר, בשכונת רמת חן בגבעתיים.
כבר בבית הספר היסודי ובתיכון נחשב לתלמיד מצטיין, אריה סיים את לימודיו בגבעתיים והיה חבר בתנועה המאוחדת והנוער העובד במשך כל שנות לימודיו.
היה חבר פעיל בגרעין שהתארגן לצאת לקיבוץ צרעה והיה מזכיר הגרעין.
שרת בנח"ל והשתתף במלחמת ששת הימים, בקרב על שחרור ירושלים, שם גם נפצע.
אחר כך השתתף גם במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת שלום הגליל.
סיים את אוניברסיטת בר-אילן בתואר ראשון ושני, בלימודי יהדות ופילוסופיה יהודית.
את עבודת המוסמך שלו הקדיש לנושא הזהות הישראלית והשואה.
עבודתו ניסתה לבחון מיתוסים וערכים בחברה הישראלית.
חבר קיבוץ צרעה, שם חי מאז שחרורו מהצבא.
עבד שנים רבות ברפת, ריכז את חברת הנעורים והיה מזכיר הקיבוץ.
ניהל את בית הספר התיכון האזורי בגבעת ברנר, היה ממקימי ארגון בינ"ה והישיבה החילונית בתל אביב ושימש כמנהל הארגון במשך כחמש שנים.
במשך שנים רבות לימד בישיבה החילונית של בינ"ה בתל אביב.
בודנהיימר היה נשוי לריקי, אב לשלושה.
כתב את הספר "בזכות החבר מפלונסק", ספר שעוסק בחייו של שלמה צמח ויחסיו עם דוד בן-גוריון, ספר שזכה להערכה רבה.
ב-2017 יצא לאור ספרו השני "אלם קרב".
כתב תוכניות לימוד וחוברות עיון שהתפרסמו בהוצאת בינ"ה, העוסקות במקורות היהדות ובארון הספרים היהודי.
כמו כן הפיק ספר מחווה לסופר ולמחנך מוקי צור.
נפטר ב-20 בנובמבר 2017, לאחר מאבק במחלת הסרטן.
הובא למנוחות בבית העלמין שבקיבוצו צרעה.
אריארתס השביעי פילומטור (ביוונית עתיקה: Ἀριαράθης Φιλομήτωρ, Ariaráthēs Philomḗtōr; שלט בין 110-111 לפנה"ס) היה מלך קפדוקיה, בנו של אריארתס השישי מלך קפדוקיה ואשתו לאודיקה מקפדוקיה.
לאריארתס השביעי הייתה אחות מבוגרת יותר בשם נייסה ואח צעיר יותר - אריארתס השמיני.
בשנים הראשונות (116-111 לפנה"ס) הוא מלך כשאמו לאודיקה, אחותו הגדולה של מיתרידטס השישי, מלך פונטוס, משמשת כעוצרת.
במהלך הזמן הזה עברה קפדוקיה תחת שלטונו של ניקומדס השלישי מלך ביתיניה שנשא לאישה את לאודיקה.
מיתרידטס השישי גירש את ניקומדס השלישי מקפדוקיה ושם את אריארתס השישי למלך קפדוקיה; אך לאחר שנה החליט מיתרידטס לתת את השלטון בקפדוקיה לגורדיוס, רוצחו של אריארתס השישי ובעל בריתו של מיתרידטס.
אריארתס השישי נערך לקרב בתמיכת ניקומדס השלישי, אך במהלך המשוא ומתן שלפני הקרב הוא נרצח על ידי מיתרידטס.
יורשו היה אריארתס התשיעי, בנו של מיתרידטס.
אריארתס השמיני אפיפנס (ביוונית עתיקה: Ἀριαράθης Ἐπιφανής, Ariaráthēs Epiphanḗs; שלט בשנים 101-96 לפנה"ס לערך) מלך קפדוקיה ובנו השני של אריארתס השישי ואשתו לאודיקה מקפדוקיה.
לאריארתס השמיני הייתה אחות מבוגרת יותר בשם נייסה וכן אח מבוגר יותר - אריארתס השביעי מלך קפדוקיה.
הוא עלה לשלטון לאחר מרד אצילים בקפדוקיה כנגד מיתרידטס השישי, מלך פונטוס ובנו המלך-הינוקא בן השמונה שנים אריארתס התשיעי.
הרקע למרד היא הטענה לכתר קפדוקיה של שני מלכים - מיתרידטס וניקומדס השלישי מלך ביתיניה, שתמך באריארתס השביעי ולאחר הירצחו באריארתס השמיני.
האצילים הקפדוקאיים העדיפו את ניקומדס והתמרדו כנגד מיתרידטס.
בזמן הזה היה אריארתס השמיני למלך קפדוקיה, אך הורד מכיסאו לאחר שמיתרידטס דיכא את המרד.
זמן קצר לאחר מכן הוא מת מוות טבעי.
אריארתס השישי פילופטור (ביוונית עתיקה: Ἀριαράθης Ἐπιφανής Φιλοπάτωρ) היה מלך קפדוקיה בשנים 130-126 לפנה"ס, בנו של אריארתס החמישי מלך קפדוקיה ונייסה, מלכת קפדוקיה.
אריארתס השישי עלה לשלטון בגיל צעיר, ומסיבה זו השלטון בפועל היה נתון בידי אימו נייסה ששימשה כעוצרת הממלכה.
בנקודה מסוימת הרעילה נייסה את חמשת אחיו של אריארתס, אך אריארתס עצמו ניצל הודות לאנשים הנאמנים לשושלת שהרגו את נייסה.
נסיבות אלו הובילו את מיתרידטס החמישי, מלך פונטוס לנסות להשיג שליטה בקפדוקיה.
הוא חיתן את ביתו לאודיקה, עם אריארתס השישי בתקווה לשלוט באמצעותו על קפדוקיה.
לאודיקה הולידה לו בת אחת ושני בנים: נייסה שנישאה לניקומדס השלישי מלך ביתיניה; אריארתס השביעי פילומטור ואריארתס השמיני אפיפנס.
כיוון שנראה שקפדוקיה לא ממש עברה לשליטת פונטוס, החליט מיתרידטס השישי, מלך פונטוס (בנו ויורשו של מיתרידטס החמישי) לרצוח את אריארתס השישי באמצעות אציל קפדוקי בשם גורדיוס.
לאחר מותו שלטה בקפדוקיה אלמנתו לאודיקה, אך לאחר מכן כבש ניקומדס השלישי את קפדוקיה ונשא את לאודיקה לאישה.
ניקומדס השלישי גורש מקפדוקיה על ידי מיתרידטס השישי, שנתן את כתר השלטון לאריארתס השביעי, בנו הבכור של אריארתס השישי.
אֶרידוּ הייתה עיר שוּמֶרִית קדומה, היום "תל אבו שהרֵין" (تل أبو شهرين), ששכנה בדרום מסופוטמיה בעיראק במחוז ד'י קאר של היום.
העיר נחשבת במשך זמן רב כעיר הקדומה ביותר בדרום מסופוטמיה ויש הטוענים שהיא העיר הקדומה ביותר בעולם.
העיר שוכנת כ-12 ק"מ דרומית-מערבית לאור.
היא הייתה אחת מקבוצת ערים שומריות עתיקות שנוסדו בקרבת ערים אחרות.
במיתולוגיה השומרית העיר מופיעה כעירו של האל אנכי שנחשב כמייסד העיר.
המקדש לאל נקרא א-אָבְּזוּ (E-Abzu) שמשמעותו היא "מים עמוקים" והאמונה הייתה שהאל חי במים שהיו מקור לכל המים הטריים.
השם ארידו (ובתעתיק נוסף: ארידוג) משמעותו היא "מקום אדיר" או "מקום הנחיה".
ברשימת המלכים השומרית ארידו מופיעה כמקום משכנו של המלך השומרי הראשון אלולים.
רשימת המלכים השומרית מציינת תקופות מלוכה ארוכות למלכים ששלטו לפני המבול.
הרשימה מראה איך מרכז הכוח עבר לאטו מאזור הדרום צפונה.
אדאפה או-אן (Adapa U-an), שהיה האדם הראשון והיה חצי אל חצי אדם, כונה אבגאלו של ארידו (אבגאלו פירושו: אב=מים, גאל=גדול, לו=אדם).
הוא נחשב כמי שהביא את הציוויליזציה לעיר מדילמון (המזוהה אולי עם בחריין) ושרת את אלולים.
על פי המיתולוגיה השומרית, בארידו שכן מקדש אבזו שהיה מקדשו של האל אנכי, שהוא מקבילו של האל האכדי אאה.
כמו כל האלים השומריים הבבלים אנכי/אאה החל כאל מקומי, שלאחר מכן חלק ביחד עם האלים אנו אלוהי השמים ואנליל אלוהי הרוח האוויר והסער, את השליטה על היקום.
ממלכתו היו המים שהקיפו את העולם ושכנו מתחתיו.
האלה איננה, שהייתה האלה של העיר ארך ששכנה מצפונה של ארידו, תוארה כמי שנדרשה ללכת לארידו כדי לקבל שם את מתנות הציוויליזציה.
בתחילה אנכי האל של ארידו ניסה לשמור אותם לעצמו כי הם היו מקורות הכוח שלו, אבל לאחר מכן הוא מסר אותם ברצון תוך קבלת העובדה שארך היא עכשיו מרכזה של הארץ.
זהו סיפור מיתולוגי המשקף את העברת מרכז השלטון צפונה.
טקסטים בבליים מספרים גם על הקמת ארידו על ידי האל מרדוך כעיר ראשונה "עיר הקודש, מקום משכן העונג של האלים האחרים".
בחצר המלוכה של ממלכת אשור, רופאים מיוחדים שהוכשרו על פי המסורת העתיקה של ארידו, ניבאו את מהלכה הצפוי של המחלה אצל אדם מסוים באותות ובמופתים על גופו של המטופל, תוך שימוש בלחשים מתאימים וקסמים ששימשו למרפא.
בספרות השומרית נמצאו חמש קינות על ערי קודש ומקדשים.
קינות אלו מבכות את חורבנן של ערים מרכזיות בשומר עם נפילתה של השושלת השלישית של אור בסוף האלף ה-3 לפנה"ס או תחילת האלף ה-2 לפנה"ס.
קינות הערים חוברו כנראה במחצית המאה ה-20 לפנה"ס בתקופת מלכותו של אישמה-דגן המלך הרביעי בשושלת איסין.
אחת הקינות היא "הקינה על ארידו".
בקינה מסופר על סערה שהחריבה את העיר לאחר נטישתה על ידי האל הפטרון אנכי.
הסערה חיללה את המקדש, אוצרותיו נבזזו והכוהנים טומאו.
על פי רשימת המלכים השומרית, ארידו הייתה העיר הראשונה בעולם, והייתה אחת מחמש הערים שנבנו לפני המבול.
ארידו הייתה כנראה היישוב הקדום ביותר באזור, היא נוסדה בשנת 5400 לפנה"ס לערך בסמוך למפרץ הפרסי ליד שפך הפרת.
בגלל הצטברות של סחף בקו החוף במשך אלפי שנים, שרידי העיר שוכנים עכשיו במרחק מה מהמפרץ.
על פי החוקרת גואנדלין לייק (Gwendolyn Leick), ארידו הוקמה בנקודת מפגש של שלוש מערכות אקולוגיות נפרדות, שתמכו בשלוש תרבויות נפרדות שהגיעו להסכמה לגבי גישה משותפת למים מתוקים בסביבה מדברית.
התרבות החקלאית שדמתה לתרבות סאמרא בצפון, התבססה כנראה על חקלאות אינטנסיבית שהתאפיינה בבניית תעלות השקיה ובתים מלבני בוץ.
תרבות של ציידים-דייגים שמקורה בחוף הים הערבי הייתה אחראית כנראה לערמות הכלים שנמצאו בקו החוף הערבי, ואולי היו השומריים המקוריים.
הם ישבו כנראה בבקתות מקנים.
התרבות השלישית שתרמה לבנייתה של ארידו היו רועים נוודים ממוצא שמי, שהיו בעלי עדרי כבשים ועזים והתגוררו באוהלים באזורים המדבריים למחצה.
נראה ששלוש התרבויות היו מעורבות בשלבים הראשונים של גיבוש והקמת העיר.
היישוב העירוני התרכז במתחם המקדש הגדול שהיה בנוי מלבני בוץ, בתוכו היה שקע קטן שאפשר למים להצטבר.
העיר הקדומה מהאלף השישי לפנה"ס גדלה במשך הזמן והפכה לעיר גדולה שנבנתה מלבני בוץ וקנים.
היא הגיעה לשיא גדולתה בתקופת השושלת השלישית של אור.
בשנת 2050 לפנה"ס העיר ירדה מגדולתה.
יש מעט מאוד עדויות לאחר תאריך זה.
באתר נמצא מקדש זיקורת שבנייתו לא הסתיימה.
נמצאו באתר 18 קומות מלבני בוץ.
הזיקורת נבנה על ידי המלך אמר-סין שחי באמצע המאה ה-21 לפנה"ס.
באתר נמצאו גם שרידים רבים של עצמות דגים המראים את ההמשכיות של כת הפולחן לאבזו שנקשר מאוחר יותר לאלים אנכי ואאה.
בתקופתו של אור-נמו שהיה המייסד של השושלת השלישית של אור, ארידו נחשבה מרכז דתי ונמל חשוב.
הוא ציווה לחפור תעלה מאור לארידו, ששימשה גם להשקיה וגם לחיבור אור עם המפרץ הפרסי.
שינוי במסלול הפרת בתחילת האלף הראשון לפנה"ס, גרם לכך שהאזור הפך ליבש ובלתי מיושב.
כמו כן השינוי הזה היה גם מה שהוביל בסופו של דבר לנטישת העיר.
ארידו נעזבה למשך שנים רבות עד שננטשה סופית ושרידיה הפכו להריסות במאה ה-6 לפנה"ס.
השפעת דיונות החול ששכנו בקרבתה ועליית מפלס המים המלוחים הגבילו את הבסיס החקלאי של היישוב.
בתקופה הנאו-בבלית נבנה באתר מקדש וזאת כדי לכבד ולקדש את ההיסטוריה הקדומה של העיר.
מיקום אפשרי של מגדל בבל
הניתוח שלו התבסס על הסיבות הבאות:
שרידי הזיקורת של ארידו הם גדולים ועתיקים יותר מכל הזיקורתים שנמצאו באתרים אחרים.
גם התיאור שלו כמגדל שבנייתו לא הסתיימה מתאים יותר לסיפור המקראי.
שם אחר של ארידו בכתב יתדות בוטא "נון.כי" "NUN.KI" (מקום אדיר בשומרית), בתקופה מאוחרת יותר הביטוי "נון.כי" יוחס לעיר בבל.
בגרסה מאוחרת של רשימת המלכים, שנכתבה בתקופה ההלניסטית בידי ברוסוס, מוזכרת בבל - במקום שבו צוין השם ארידו בגרסאות קודמות של רשימת המלכים - כעיר העתיקה ביותר, שבה ירדה המלוכה מהשמיים.
רוהל גם מזהה את נמרוד, המתואר במקרא כבונה הערים ארך ובבל, עם אנמרכר המופיע ברשימת המלכים השומרית כמלך בשושלת ארך הראשונה, שנאמר עליו שבנה מקדשים בעיר הבירה שלו ארך ובארידו.
לפי רוהל, משמעות הרכיב "כר" בשם אנמרכר היא "הצייד", בדומה לנמרוד המתואר כ"גיבור ציד לפני ה'".
במחקרים אחרים עלה קשר נוסף אפשרי בין השם בבל לארידו.
בלוחות שנמצאו נאמר שסרגון מאכד שחי במאה ה-24 לפנה"ס חפר את העיר בבל המקורית ובנה אותה מחדש ליד העיר אכד.
אף על פי שיש הטוענים שהכוונה בכתובות היא לסרגון השני שחי במאה ה-8 לפנה"ס.
האתר הארכאולוגי שנמצא ליד בצרה נחפר לראשונה על ידי ג'ון ג'ורג' טיילור (John George Taylor) בשנת 1855. חפירה נוספת התקיימה בשנת 1918 על ידי ר.
Campbell Thompson) מטעם המוזיאון הבריטי, ובשנת 1919 על ידי הנרי רג'ינלד הול (Henry Reginald Hall).
החפירות חודשו בשנת 1946 והן נמשכו עד שנת 1949 בראשותם של פואד ספאר וסיטון לויד ממחלקת העתיקות והמורשת של עיראק.
מרכז העיר ארידו היה המקדש של אנכי.
המתחם נקרא בתחילתו "בית מי תהום", ומאוחר יותר שונה שמו ל"בית המים".
בת זוגו של אנכי הייתה נינחורסג (Ninhursag), שמקדשה שכן בעיר סמוכה בעובייד.
במקדש נמצאו 18 שכבות, שהקדומה בהן מתוארכת ל-5300 לפנה"ס, והמאוחרת לתקופה הקדומה של ארך 3200 לפנה"ס.
אריה (רוסית: Ария, אַרִיָה) היא להקת הבי מטאל רוסית.
נוסדה בברית המועצות ב-1985 ונחשבת לאחת מלהקות הרוק הרוסיות המצליחות ביותר.
רבים מחברים לשעבר הקימו להקות משלהם (כגון מאסטר, קיפלוב, מארווין, ארטריה, ארטור ברקוט), להקות אלו נקראות יחדיו "משפחת אריה" על יד המעריצים.
כל שירי הלהקה הם בשפה הרוסית וחלק ניכר מהטקסטים נכתבו על ידי הפזמונאים והמשוררים מרגריטה פושקינה ואלכסנדר ילין.
מייסדי הלהקה, ויטלי דובינין וולדימיר חולסטינין (באסיסט וגיטריסט בהמשך) נפגשו בזמן לימודיהם במכללה בתחילת שנות ה-80. השניים ייסדו הרכב בשם "וולשבניה סומרקי" (רוסית: Волшебные Сумерки).
בלהקה זו דובינין היה הסולן וגם הבאסיסט, אך בהמשך ארטור ברקוט הצטרף בתפקיד הסולן.
ב-1982 דובינין עזב את הלהקה לטובת השלמת השכלתו וברקוט עבר ללהקה אחרת.
חולסטין יחד עם הבאסיסט אליק גרנובסקי הצטרפו ללהקה בשם "אלפה" שניגנה רוק כבד.
באותן השנים בברית המועצות להקות רוק היו בלתי רשמיות (ואף לבלתי חוקיות במקרים מסוימים) והחברים נאלצו לעבוד במקביל גם בהרכבים מוזיקליים רשמיים (רוסית: ВИА, קיצור של Вокально-инструментальный ансамбль .
מנהל ההרכב הרשמי "פוישיה סרדצה" (רוסית: ВИА Поющие сердца) ויקטור ווקשטיין חיפש מוזיקאים צעירים לצורך הקמת פרויקט המנגן בסגנון מודרני.
כך ב-1983 הצטרף אליו ויטלי דובין ( שעזב את ההרכב זמן קצר לאחר מכן).
ב-1985 הצטרפו ל[ויקטור ווקשטיין הנגנים ולדימיר חולסטינין ואליק גרנובסקי וגם הסולן העתידי של אריה ולרי קיפלוב.
חברי אריה העתידים החלו לנגן בסגנון הבי מטאל כפרויקט צד של ההרכב "פוישיה סרדצה".
מנהל ההרכב אפשר ביצוע הקלטות באולפן הרשמי.
שמה של הלהקה נבחר על ידי חולסטינין.
ווקשטיין יחד עם חולסטינין וגרנובסקי התחילו בחיפוש מוזיקאים לפרויקט צד זה.
ב-1985 נקבע הסולן ולרי קיפלוב, המתופף אלכסנדר ליבוב, והקלידן קיריל פוקרובסקי.
אלבומה הראשון, מאניה וליצ'יה (רוסית: Мания величия, שיגעון גדלות) ראה אור ב-31 באוקטובר 1985. האלבום הוקלט על קלטת ודמה בסגנונו במידה רבה ללהקות מטאל ותיקות באותה התקופה, איירון מיידן ובלאק סבאת'.
באלבום זה השתתף גיטריסט אחד בלבד, חולסטין.
להופעות חיות הצטרף ללהקה הגיטריסט אנדריי בולשקוב והמתופף איגור מולצ'נוב החליף את ליבוב (שהיה טכנאי קול בזמן ההופעות).
הופעתם הראשונה הייתה בתחילת 1986 כמופע חימום עבור ההרכב "פוישיה סרדצה" (שחברי הלהקה היו חברים גם בו).
באותה השנה השתתפו במספר מופעים ותוכניות טלוויזיה.
הופעותיהם היו חצי-רשמיות, והיוו חלק מהופעתה של הלהקה "פוישיה סרדצה".
בספטמבר של אותה השנה הלהקה קיבלה אישור רשמי ממשרד התרבות לנגן את שיריהם.
הייתה ללהקת המטאל הראשונה שהקונצרט שלה אושר באופן רשמי בברית המועצות.
אלבומה השני של הלהקה "ס קם טי?" (С кем ты, עם מי אתה?) ראה אור ב-1986 והכיל שירים שכתבו בעיקר על ידי הגיטריסט בולשקוב, דבר לא היה לרוחו של מייסד הלהקה חולסטין.
הטקסטים לשירים נכתבו על ידי הפזמונאי אלכסנדר ילין.
אלכסנדר ליבוב השתתף כטכנאי קול בהקלטה.
הלהקה זכתה להצלחה רבה בשנת 1986, אך בולשקוב וגרנובסקי היו לא מרוצים מהנהלת ההרכב, משכר נמוך ומחוסר אפשרות לפעול ללא אישור.
קונפליקט אישי בין חולסטין לבין בולשקוב גרם לקרע בלהקה.
בולשקוב, גרנובסקי, מולצ'נוב ופוקרובסקי עזבו את ההרכב והקימו להקה חדשה בשם מאסטר.
אלבומה הראשון של מאסטר הכיל בין היתר שירים שנועדו לאלבום חדש של אריה.
בהמשך הלהקה שיתפה פעולה עם אריה במספר הזדמנויות.
הסולן ולרי קיפלוב והגיטריסט ולדימיר חולסטינין הם היחידים שנשארו בלהקה.
אליהם הצטרף הבאסיסט ויטלי דובינין, שניגן עם חוסלטין ב"וולשבניה סומרקי" מספר שנים לפני.
נוסף גיטריסט חדש סרגיי מברין ומתופף מקסים אודלוב.
בולשקוב שעזב את הלהקה דרש שאריה לא תנגן יותר את השירים אותם הוא הלחין.
שירים אלו היו לשירים מזוהים מאוד של הלהקה ולכן היא נקלעה לבעיה.
ההרכב החדש נאלץ באופן מהיר לכתוב חומר מקורי.
האלבום שראה אור ב-1987 נקרא "גרוי אספלטה" (רוסית: Герой асфальта.
"גיבור האספלט") הוצא על ידי הרשויות באופן רשמי.
לכן הוא עבר צנזורה גם בשם, גם בעיצוב העטיפה וגם בטקסטים.
הלהקה בהרכבה החדש זכתה להצלחה גדולה מאוד ועשתה סיבוב הופעות בברית המועצות ובגרמניה בשנים 1987–1988. הנהלת הלהקה לפי החוזה קיבלה שלושת רבע מהרווחים של הלהקה, דבר שגרם לחברי הלהקה לתסכול.
המתופף אודלוב טען שסגנון הלהקה מיושן ביחס לזמנו והגיטריסטים דובין וחולסטין היו מעוניינים להקליט אלבום חדש.
עם זאת, ווקנשטין, מנהל הלהקה העדיף להמשיך בהופעות וטען שאין טעם להוציא אלבום נוסף בסגנון מטאל ויש לעבור לסגנון משתלם יותר כלכלית.
ב-1988 אודלוב פורש מהלהקה ומקומו נתפס על ידי אלכסנדר מניקין.
עקב אי הסכמה עם ההנהלה, כל חברי הלהקה עברו למנהל חדש- יורי פישקין.
בשנת 1989 יוצא אלבום נוסף, "איגרה ס אוגניום" (Игра с огнём, משחק באש).
ווקנשטין, המנהל הקודם, שמר על הזכויות על שם להקה ולכן האלבום יצא עם שם להקה "אריה -89".
ווקנשטין עצמו נהרג בתאונה כשנה לאחר מכן והלהקה משתמשת בשם המקורי מאז אותה התקופה.
בתחילת שנות ה-90 הפופולריות של הלהקה ירדה בצורה ניכרת וחברי הלהקה נאלצו למצוא מקורות פרנסה חיצוניים.
ב-1991 יצא לאור אלבום חמישי בשם "קרוב זה קרוב" (Кровь за кровь, דם תחת דם).
ב- 1994 חתמו על חוזה עם חברת ההפקה Moroz Records והקימו אולפן הקלטות משלהם בשם ARIA Records.
באולפן זה הוצאו מחדש אלבומים ישנים של אריה.
ב-1994 העבירה הלהקה סבב הופעות בגרמניה, אבל עקב בעיות של הנהלה הסבב לא הביא להכנסות.
הדבר גרם לקונפליקטים בתוך הלהקה.
ולרי קיפלוב, הסולן, החל להשתתף בהופעות של להקת מאסטר, כך שבפועל כמעט שלא היה פעיל באריה.
חולסטינין התחיל לחפש לקיפלוב מחליף, אך ניסיונותיו לא צלחו.
בהמשך קיפלוב עצמו טען שעבד עם מאסטר רק מסיבות כלכליות ולא היה לו רצון לפרוש מאריה.
עקב אי השתתפותו של קיפלוב בחזרות, ב-1995 הגיטריסט סרגיי מברין עזב את ההרכב.
את מקומו תפס סרגיי טירנטייב.
במקביל לאריה, קיפלוב ומארווין עשו מספר הופעות עם שירי הלהקה וגרסאות כיסוי לשירים מוכרים אחרים.
למרות המשבר, ההפקה Moroz Records דרשה שדווקא קיפלוב ישיר באלבום החדש, כיוון שחששו שבלעדיו האלבום לא יזכה להצלחה.
האלבום החדש הוקלט ב-1995 ושמו היה נוצ' קורוצ'ה דניה (Ночь короче дня, הלילה ארוך מהיום).
הקלטה הייתה מוצלחת והפיגה את המתח בין חולסין לקיפלוב.
קיפלוב הסכים לחזור לפעילות מלאה עם אריה.
ב-1997 שוב כפרויקט צד קיפלוב יחד עם מברין הקליטו אלבום נוסף בשם "סמולטנויה וורמיה" (Смутное время, תקופת הצרות).
באלבום זה השתתף גם אליק גרנובסקי.
באותה השנה גם דובינין וחולסטינין הקליטו אלבום יחדיו, בשם "אווריה" (АвАрия, תאונה) בו דובין שר כסולן.
סרגיי טרנייב שהחליף את מארווין החל להלחין שירים ותפס חלק חשוב בלהקה.
ב-1998 הוציאה הלהקה אלבום נוסף בשם "גנרטור זלה" (Генератор зла, מחולל הרוע).
המתופף מניקין לא השתתף בסבב ההופעות עקב פציעה והוא הוחלף זמנית במקסים אודלוב, המתופף הקודם של הלהקה.
בשנת 2000 ספר בשם "אריה:האגדה על דינוזאור" (Ария.
הספר מתאר את תולדות הלהקה, לרבות חיכוכים פנימיים.
למרות הפופולריות הרבה של הלהקה בקרב מאזיני מטאל דוברי הרוסית, היא לא זכתה לחשיפה תקשורתית רחבה בטלוויזיה והרדיו הרוסים.
במהלך השנים רק מספר בודד של שירי הלהקה הושמעו בתוכניות וערוצי המוזיקה.
ב-1999 הלהקה פרצה לתודעה הרחבה עם גרסת הכיסוי לשירם של להקת Golden Earring - Going to the run שתורגם לרוסית, שהושמע ברדיו.
לאחר שיר זה, שירים רבים אחרים של הלנקה (בעיקר בלדות רוק) החלו להופיע ברדיו וערוצי מוזיקה.
אודו דירקשניידר סולנה לשעבר של להקת אקספט השתתף כזמר אורח במספר הופעות של הלהקה ואף הקליט יחד עם אריה שיר בשם "שטיל" (Штиль, ים שקט).
שיר זה גם זכה לגרסת כיסוי על ידי הלהקה הגרמנית רמשטיין.
הלהקה הגיע כהד-ליינר למספר פסטיבלים, לרבות הופעה המשלבת תזמורת סימפונית.
משבר שלישי - התפצלות הלהקה
בשנת 2001 המתחים בין חברי הלהקה הגיעו לשיאים חדשים.
קיפלוב פנה לדובינין וחולסטינין עם הצעה לפירוק זמני של הלהקה לטובת פרויקטים אחרים.
השניים סירבו להצעה בטענה שקיים חומר לא מוקלט שיספיק לאלבום נוסף.
קיפלוב סירב להשתתף בהקלטת האלבום החדש.
ברעיון מ-2002 חולסטינין ודובינין טענו שבאלבומם הבא ישיר סולן אחר מקיפלוב.
הגיטריסט סרגיי טירנטייב, המתופף אלכסנדר מניקין וגם מנהלת הלהקה העדיפו להישאר עם קיפלוב.
עלתה השאלה לגבי בעלות על השם "אריה".
ולרי קיפלוב הסכים לא להשתמש בשם זה בלהקתו החדשה שנקראה פשוט על שמו קיפלוב.
להקתו החדשה הורכבה מנגנים שפרשו יחד איתו וגם את סרגיי מארווין (שפרש מאריה שנים לפני כן ושיתף פעולה עם קיפלוב) והבאסיסט אלכסיי חרקוב.
עלתה הצעה לשנות את שמה של אריה ל"כימרה", אך הצעה זו נדחתה.
אלבומה האחרון בהרכב הישן ראה אור ב-2002 ושמו היה "שטיל" (Штиль, ים שקט).
האלבום הכיל גרסות כיסוי וחומר שהוקלט, אך לא פורסם לפני כן.
באוגוסט 2002 הלהקה נתנה את הופעתה האחרונה בהרכבה הישן.
בנובמבר 2002 הודיעה אריה על הרכבה החדש.
סרגיי פופוב בעמדת גיטרה וארטור ברקוט הסולן הצטרפו ללהקה.
המתופף מקסים אודלוב שפרש ב-1988 והיה מחליף זמני ב-1998 חזר אל הלהקה.
הלהקה הוציא סינגל בשם "קוליזי" ( Колизей, קולוסיאום) ולאחריו אלבום בשם "קרישנייה אוגניום" (Крещение огнём, טבילה באש ).
האלבום זכה להצלחה לצד ביקורת שלישית על קולו של הסולן.
בשנים 2005–2006 אריה יזמה סבב הופעות לכבוד יום הולדתה ה-20 של הלהקה, בו השתתפו נגני עבר.
להקות מארווין ומאסטר הסכימו להשתתף, אך קיפלוב לא השתתפו עקב הופעות משלהם.
הלהקה החליפה את חברת ההפקדה שלה ל- CD-Maximum והוציאו אלבום חדש בשם "ארמגדון" (Армагеддон, ארמגדון) ב-2006. בשנים 2006–2007 עשו עוד סבב הופעות בו השתתפו כאורחים ולרי קיפלוב וסרגיי מארווין.
ב-2010 ארגנו אריה פסטיבל בשם "אריה-פסט" בו השתתפו רוב חברי העבר של הלהקה.
ב-2011 יצא סינגל "פולה ביטבי" (Поле битвы, שדה קרב).
באותה השנה הוכרז כי ברקוט עוזב את הלהקה.
דובינין טען בראיון כי ברקוט לא התאים לסגנון האלבום אותו אריה מתכוונת להוציא.
ארטור ברקוט שהקים להקה משלו לאחר עזיבת אריה שר בהופעות חיות שירים שנכתבו על ידי אריה, דבר שגרם לאיום משפטי מצדם ותביעה לאחר מכן.
לצורך הקלטת האלבום החדש הצטרף ללהקה סולן חדש, מיכאיל ז'יטנייקוב, שהיה סולן של להקה אחרת באותה התקופה.
האלבום "פניקס" (Феникс, הפניקס) יצא ב-2011. האלבום זכה לביקורת חיובית רבה והכיל אלמנטים רבים של פאוור מטאל ורוק כבד בנוסף לסגנונה הרגיל של הלהקה.
ב-2012 יצא אלבום בשם Live in studio בו הוקלטו מחדש שירים ישנים יותר בהשתתפותו של ז'יטנייקוב.
ב-2013 ביצעה סבב הופעות בארצות הברית וקנדה.
ב-2014 הוציאה אלבום ב-12 שלה, "צ'רז וסיה וורמנה" (Через все времена, דרך כל הזמנים).
מסיבות בריאותיות חולסטינין התחלף במיכאיל בוגייב בהופעות חיות באופן זמני וחזר לתפקוד מלא לאחר הטיפול.
הלהקה נחשבת לאחת מלהקות המטאל המצליחות ביותר בשפה הרוסית.
הלהקה מופיעה רבות ברוסיה, במדינות חבר העמים וגם בישראל ואירופה.
סגנונה המוזיקלי מושפע במידה רבה מהלקות הגל החדש של ההבי מטאל הבריטי וקיים דמיון בין סגנון הופעתם לבין להקות כמו איירון מיידן וג'ודס פריסט.
הדמיון גרר ביקורת בטענה שאריה למעשה משכפלת את איירון מיידן ולכן לא מקורית.
הגיטריסט ולדימיר חולסטין שהלחין את מרבית שירי הלהקה ענה בתגובה שהם אינם מעתיקים שירים, ושהדמיון נובע מכך שהם עובדים באותו הג'אנר.
הבאסיסט ויטלי דובין טען שהוא מקבל השווה זו כמחמאה.
הלהקה הקליטה וניגנה כמות לא גדולה של גרסות כיסוי לשירי להקות מצליחות כמו Manowar, Golden Earring, Iron Maiden וWhite Lion.
גם גרסות כיסוי זכו לביקורת כפלגיאט, על אף שהמקור צוין במפורש.
חולסטין טוען שמנגינותיו מושפעות מהמוזיקה הקלאסית ושירי הלהקה מכילים ציטוטים של אלכסנדר בורודין וניקולו פאגאניני.
למרות סגנונם הכבד, אריה ידועה בבלדות רוק אטיות ורומנטיות, שתרמו רבות לפרסום הלהקה בקהל הרחב.
נושאי השירים די אופייניים להבי מאטל.
חלק גדול מהטקסטים נכתבים על ידי פזמונאים קבועים שעובדים עם הלהקה.
בין הנושאים הפופולריים ניתן למצוא מלחמה, אהבה, מיסטיקה, היסטוריה, פילוסופיה, אפוקליפסה, נושאים נוצריים ואנטי-נוצריים ואף נושאים סוציאליים.
מיכאיל ז'יטנייקוב (Михаил Житняков) - שירה
ולדימיר חולסטינין (Владимир Холстинин) -גיטרה
ויטלי דובינין (Виталий Дубинин) - גיטרת בס, שירת רקע
סרגיי פופוב (Сергей Попов) - גיטרה
מקסים אודלוב (Максим Удалов) - תופים
אליק גרנובסקי (Алик Грановский) - גיטרת בס
קיריל פוקרובסי (Кирилл Покровский) -קלידים
איגור מולצ'נוב (Игорь Молчанов) - תופים
אנדרי בולשקוב (Андрей Большаков) - גיטרה
סרגיי מארווין (Сергей Маврин) -גיטרה
ולרי קיפלוב (Валерий Кипелов) -שירה
אלכסנדר מניקין (Александр Манякин) -תופים
סגריי טירנטייב (Сергей Терентьев) - גיטרה
ארטור ברקוט (Артур Беркут) - שירה
רבים מחרבים לשעבר באריה הקימו להקות נפרדות.
חלקם מנגנים בסגנון דומה מאוד לאריה, חלקם בסגנונות כמו טראש מטאל ופאוור מטאל.
להקות אלו שומרות על קשר עם אריה ומשתפות איתה פעולה לעיתים וחבריהם משתתפים בהופעות של אריה באירועים מסוימים כמו פסטיבלים או הופעות לציון היום הולדת של הלהקה.
איגרה ס אוגניום (Игра с огнём) - 1989
נוצ' קורוצ'ה דניה (Ночь короче дня)- 1995
קרשינייה אוגיום (Крещение огнём) -2003
אריברט, נסיך אנהלט (גרמנית: Aribert von Anhalt; 18 ביוני 1866 - 24 בדצמבר 1933), היה העוצר של דוכסות אנהלט לתקופה קצרה בשנת 1918.
אריברט נולד ב-18 ביוני 1866 בוורליץ, לפרידריך, נסיך הכתר של אנהלט-דסאו-קתן ואנטוינטה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתם של אדוארד, נסיך סקסוניה-אלטנבורג ואמליה, נסיכת הוהנצולרן-זיגמרינגן.
ב-6 ביולי 1891 התחתן אריברט עם מריה לואיזה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין, בתם של כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין והלנה, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת בקפלת סנט ג'ורג' שבטירת וינדזור.
בן דודה של מריה לואיזה, וילהלם השני, קיסר גרמניה, היה פעיל מאוד בהסדרת השידוך.
עם זאת, הנישואין היו בלתי מאושרים ולא הניבו צאצאים.
שנים לאחר מכן נטען שאריברט היה למעשה הומוסקסואל ואף נתפס במיטה עם משרת, על ידי מריה לואיזה או על ידי אביו.
בדצמבר 1900 עשה אביו שימוש בזכותו כדוכס אנהלט, וביטל את הנישואין.
הנסיכה מריה לואיזה, ששהתה אז בביקור רשמי בקנדה, שבה מיד לבריטניה.
בזיכרונותיה היא התייחסה לשבועת הנישואין שלה כמחייבת והיא מעולם לא נישאה שנית.
יחד עם זאת, היא מתייחסת בזיכרונותיה בזעם לנישואיה וברור שהיא סלדה מבעלה לשעבר.
ב-21 באפריל 1918 מת אחיו אדוארד, דוכס אנהלט, ובנו יואכים ארנסט, דוכס אנהלט עלה לשלטון במקומו, אולם מכיוון שהיה קטין, שימש אריברט כעוצר הדוכסות.
ב-12 בנובמבר 1918 התפטר יואכים ארנסט מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה התגורר אריברט במינכן, עד למותו ב-24 בדצמבר 1933.
אריה הוא כלי שיט קטן, דמוי טורפדו, שהיה בשלבי פיתוח בשנות ה-60 של המאה ה-20, והיה אמור להציג תפיסה מקורית.
יוחאי בן-נון, בהיותו מפקד חיל הים, יזם פיתוח של כלי שיט מודרני קטן, דמוי טורפדו, שיהיה מונהג על ידי לוחם בודד.
ה"אריה" תוכנן להיות בעל טווח שיט גדול, ומסוגל לפעול גם בתנאי ים קשים.
ה"אריה" היה מבוסס על עיקרי ה"חזירים" וסירות הנפץ, שהיו בשימוש בשייטת 13, אולם נועד להיות משופר בהרבה.
החידוש ב"אריה" היה שיוטו במצב של חצי צלילה: הגוף שקוע במים אולם המפעיל יושב בתא חיצוני מעל פני הים.
היתרון הברור הוא שהכלי נמוך וקשה לגילוי בעוד שהוא מופעל על ידי מנוע שרפה פנימית, מה שמגדיל במידה רבה את טווח פעולתו.
אבי הרעיון היה פרופ' מרטין אבקוביץ, מהמחלקה להנדסה ימית במכון הטכנולוגי במסצ'וסטס (MIT) – שם השתלם בזמנו בן-נון.
עבודת התכנון החלה בשנת 1962, במסגרת פנימית.
לאחר בניית אבטיפוס וניסויי ים מוצלחים, הוצג דגם ניסיוני ב-1965 לפני ראשי מערכת הביטחון.
הוחלט בפורום זה להעביר את המיזם להמשך פיתוח ותכנון לתעשייה האווירית.
עם פרישתו של בן-נון, שהיה היוזם והכוח המניע, מפיקוד על חיל הים, נעצר המיזם.
בשנת 1979 נכנס לשימוש דגם מתקדם של "חזיר" שנקרא "רם", ושימש להובלת לוחמים.
שימוש מבצעי ראשון בדגם זה נעשה לשם טיבוע אוניית מחבלים בשם "טארק" במעגן צור, ב-26 באפריל 1979. לא נמסר עד כמה מבוסס ה"רם" על תכנון ה"אריה".
אריארן טיטמוס היא שחיינית אוסטרלית, פעמיים ברציפות האלופה האולימפית (טוקיו 2020 ופריז 2024), פעמיים אלופת העולם (קוואנגג'ו 2019 ופוקואוקה 2023) ושיאנית עולם בעבר במשחה ל-400 מטר חופשי.
האלופה האולימפית (טוקיו 2020) ושיאנית העולם במשחה ל-200 מטר חופשי.
טיטמוס נולדה וגדלה בלונסטון, טסמניה.
בשנת 2015 היא עברה עם משפחתה לקווינסלנד על מנת לשפר את רמת האימונים ולהתקדם יותר בשחייה.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 2017 זכתה טיטמוס במדליות ארד, במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:48.51 דקות, אחרי ארצות הברית (7:43.39 דקות) וסין (7:44.96 דקות), כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:56.61 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:04.26 דקות, במקום 14 במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:37.10 דקות ובמקום 17 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:58.79 דקות.
במשחקי חבר העמים שנערכו בגולד קוסט, קווינסלנד בתחילת אפריל 2018 היא זכתה ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא משחקים ושיא אוקיאניה חדש של 4:00.93 דקות, במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 8:20.02 דקות ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בשיא משחקים חדש של 7:48.04 דקות, כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:55.59 דקות.
מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:54.85 דקות, אחרי טיילור ראק מקנדה שקבעה שיא חבר העמים הבריטי חדש של 1:54.81 דקות ולפני בת ארצה אמה מקיאן (1:56.26 דקות).
שיאנית ואלופת עולם (בריכת 25 מטר)
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 זכתה טיטמוס ב-4 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 1:54.27 דקות.
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:54.66 דקות, אחרי פדריקה פלגריני מאיטליה (1:54.22 דקות) ולפני שרה שסטרם משוודיה (1:54.78 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:15.70 דקות, אחרי קייטי לדקי (8:13.58 דקות) וסימונה קואדרלה מאיטליה (8:14.99 דקות).
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכתה טיטמוס ב-4 מדליות, 2 זהב 1 כסף ו-1 ארד.
מדליית כסף במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא אוקיאניה חדש נוסף של 8:13.83 דקות, אחרי קייטי לדקי (8:12.57 דקות) ולפני סימונה קואדרלה (8:18.35 דקות).
מדליית ארד במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם אמה מקיאן, מדיסון וילסון וליאה ניל בתוצאה טובה משיא העולם הקודם ושיא אוקיאניה חדש של 7:41.29 דקות, אחרי סין שקבעה שיא עולם חדש של 7:40.33 דקות וארצות הברית (7:40.73 דקות), כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 1:54.51 דקות.
במבחנים האוסטרלים לאליפות העולם שנערכו באדלייד, אוסטרליה ב-22 במאי 2022 קבעה במשחה ל-400 מטר חופשי שיא עולם חדש של 3:56.40 דקות, שיפור לשיאה בן 6 השנים של קייטי לדקי מארצות הברית (3:56.46 דקות).
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי 2023 היא זכתה ב-4 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
במשחקים האולימפיים עצמם היא זכתה ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף.
מדליות כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:53.81 דקות, אחרי מולי אוקלהן שקבעה שיא אולימפי 1:53.27 דקות ולפני שיבון הוהי מהונג קונג (1:54.55 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:12.29 דקות, אחרי קייטי לדקי (8:11.04 דקות) ולפני פייג' מאדן מארצות הברית (8:13.00 דקות).
באוקטובר 2025 הודיעה טיטמוס על פרישה.
בשנת 2022 זכתה טיטמוס בתואר שחיינית השנה בעולם.
אריה הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת הישראלית יסמין מועלם.
האלבום יצא לאור ב-27 בפברואר 2020, על ידי חברת התקליטים תקליטי יהלום.
האלבום הופק על ידי מפיקים שונים, בהם מועלם עצמה, אמיר ובן, די ג'יי מש ושקל, שמשתתף בסינגל השלישי מתוך האלבום, "מסיבה", שהגיע למקום ה-39 במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ לשנת תש"ף.
סער גמזו מישראל היום ביקר את האלבום בחיוב: "צריך להתעכב על המילים של מועלם.
הכתיבה שלה טובה, ממש טובה, אבל זה לא הדבר הכי מסקרן בה.
הכתיבה שלה מגוונת לא פחות מהסגנונות שבהם היא פועלת.
לא רק ברמה המבנית (שירי פופ מול קטעי ראפ), אלא ביכולת לכתוב כמה קולות של עצמה.
היא חזקה ושבירה, אוהבת ומשחררת, מקנאה ומחייכת, תמימה ומלאת ניסיון.
אולי פה נמצא הכוח הגדול ביותר של "אריה" - ביכולת שלו לגרום לי לראות, אפילו אחרי האזנות ספורות, את היוצרת שלו כדמות עגולה, שלמה ומסקרנת מאוד".
גם בן שלו מהארץ ביקר את האלבום בחיוב, באומרו כי "יסמין מועלם היא השתקפות מדויקת של הרגע הנוכחי בפופ".
"אריה" - יצא לאור ב-14 בספטמבר 2018, כסינגל הראשון מתוך האלבום.
"ככה עדיף לי" - יצא לאור ב-1 בדצמבר 2019, כסינגל השני מתוך האלבום.
"מסיבה" - יצא לאור ב-14 בינואר 2020, כסינגל השלישי מתוך האלבום.
"כמה מתוק" - יצא לאור ב-20 בפברואר 2020, כסינגל הרביעי מתוך האלבום.
אריאס עם טוויסט הוא מחזה, שנוצר משיתוף פעולה בין הדראג קווין ג'ואי אריאס לבין הבובאי בזיל טוויסט.
הופעת הבכורה של המחזה נערכה ב-12 ביוני 2008 במרכז HERE Arts Center שבתיאטרון דורותי ב.
אף על פי שההצגה מוגדרת כמופע יחיד בכיכובה של אריאס, משתתפים בה גם שישה מפעילי בובות בלתי נראים, שמפעילים מריונטות מסורתיות, בובות ידיים ועוד.
ההצגה הייתה מועמדת לפרס Drama Desk Award לשנת 2009, בקטגוריה "חוויה תיאטרלית ייחודית".
המחזה נפתח עם הופעה של להקה הכוללת ארבע מריונטות, שכל אחת מהן מנגנת בכלי נגינה שונה; פסנתר, תופים, חצוצרה ובס.
לאחר שיר קצר, הקהל מתוודע לג'ואי אריאס.
אריאס נחטפת על ידי חייזרים ובזמן שהיא נמצאת תחת בדיקות רפואיות, היא מבצעת גרסת כיסוי לשיר Kashmir של לד זפלין.
לאחר שהחייזרים מסיימים את עבודתם, הם משליכים אותה אל מחוץ לחללית שלהם והיא מוצאת עצמה בג'ונגל, ככל הנראה בכדור הארץ.
היא מבצעת את השיר המקורי Jungle of Eden שנכתב על ידי אלכס גיפורד מלהקת Propellerheads.
אריאס מחפשת מזון, ומוצאת פטריה שגורמת לה להזיות.
כשהיא חווה את הזיותיה, תמונות מוקרנות על מסך שבקדמת הבמה, בעוד אריאס שרה מחרוזת שירי הביטלס הכוללת את Lucy in the Sky with Diamonds ואת Within You Without You.
לאחר מכן, אריאס מוצאת עצמה במקום לא ברור, בו חפצים מרחפים באוויר על רקע מונולוג של אריאס על השוגר דדי שלה.
לאחר מכן היא נשלחת אל הגיהנום, שם היא מבצעת קטע מוזיקלי, הכולל רמיזות מיניות, עם שתי בובות שטן ענקיות.
אריאס שרה את All by Myself, שירו של אריק כרמן, ונעמדת מול בובת דופלגנגר בדמותה, שמעודדת אותה לחזור הביתה לניו יורק.
אריאס מבצעת שיר מקורי נוסף של גיפורד, Lately.
כאשר אריאס חוזרת לניו יורק, היא מגיעה בדיוק בזמן להופעה יחד עם להקת הבובות שהנראתה בתחילת המופע.
פישר וכן שיר מתוך שיגיונות זיגפלד, You've Gotta Pull Strings.
המחזה מסתיים עם קטע מוזיקלי בהשראת יצירותיות של באזבי ברקלי, הכולל שימוש במראות וצילומי וידאו קליידוסקופיים על פניב של אריאס.
ג'ואי אריאס - בתפקיד עצמה
תלבושות: טיירי מוגלר, כריס מארץ'
עיבודים מוזיקליים: אליוט דוגלס, ז'אן הולי פרנסואז
אריה אברהם אריה (ברומנית: Arie Avram Arie: 12 במאי 1921 – 18 בספטמבר 1999) היה מהנדס יהודי-רומני, מומחה בתחום האלקטרו-אנרגטיקה.
הוא עסק בנושא רשתות החשמל, בין שאר היה חלוץ ברומניה בקידום הובלת החשמל בחיבורים של זרם ישיר.
כיהן כפרופסור ראש הקתדרה לרשתות חשמל באוניברסיטה הפוליטכנית של בוקרשט אחרי פרישת מורו, מרטין ברקוביץ'.
אריה אברהם אריה נולד בשנת 1921 במשפחה יהודית בבוקרשט, רומניה.
למאיר לייבוּ ולוטה זלאטה ציפרה, שמוצאה היה בעיר קראיובה.