tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למעשה, ממשל קנדי הוציא את טילי ה-MRBM מאיטליה וטורקיה כחצי שנה לאחר סיום משבר הטילים בקובה, ויש ראיות כי הנשיא קנדי הסכים באופן פרטי שאם הסובייטים יסירו את טיליהם מקובה, הוא יסיר את טילי יופיטר מטורקיה ומאיטליה במועד מאוחר יותר.
העסקה שהציע סטיבנסון נשמרה בסוד במשך שנים רבות ולכן סטיבנסון לא קיבל שום קרדיט על הצעתו המקורית לפתרון המשבר.
במהלך כהונתו כשגריר באו"ם, נסע סטיבנסון ברחבי המדינה וקידם את האו"ם בנאומיו.
הוא זכה להתנגדות מצד קבוצות שפקפקו באו"ם.
באוקטובר 1963, נאם בדאלאס, טקסס, כשמפגינים מחו נגדו.
אישה הכתה את סטיבנסון בראשו עם שלט, והוא שאל "היא חיה או בן אדם?" ודרש מהשוטר לא לקחת אותה לכלא אלא לבית הספר.
לאחר מכן הזהיר את הנשיא קנדי ויועציו מהאווירה שחווה בדאלאס, אולם קנדי החליט לבקר בדאלאס בכל זאת בנובמבר 1963.
אחרי שהנשיא קנדי נרצח, המשיך סטיבנסון לכהן כשגריר ארצות הברית באו"ם תחת הנשיא לינדון ג'ונסון.
ככל שהבחירות לנשיאות ארצות הברית 1964 קרבו, הפכה מלחמת וייטנאם לנושא מרכזי וחשוב במסעות הבחירות.
המועמד הרפובליקני, הסנאטור מאריזונה בארי גולדווטר דרש ניצחון מכריע בווייטנאם, וג'ונסון ראה בכך סיכון במלחמה גרעינית.
סטיבנסון לא היווה שחקן מרכזי בסוגיית וייטנאם.
הוא תמך בג'ונסון בפומבי ובפרטי כיוון שהוא האמין בתורת הבלימה, אולם הוא גם רצה לפתוח במשא ומתן עם צפון וייטנאם בתיווך האו"ם, מה שג'ונסון דחה.
ביולי 1965 נסע סטיבנסון לז'נבה שבשווייץ כדי להשתתף בישיבה השנתית של המועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות.
אחרי הוועידה הוא ביקר בלונדון לכמה ימים, שם ביקר אצל ראש ממשלת הממלכה המאוחדת הרולד וילסון.
סטיבנסון שוחח עמו על המצב בדרום וייטנאם ולאחר מכן ראיין אותו אריק סברייד.
באחר הצהריים של 14 ביולי, כאשר טייל בלונדון עם העוזרת שלו (שהייתה גם המאהבת שלו) מריאטה טרי בכיכר גרוונר, סבל סטיבנסון מהתקף לב מאסיבי, ומת מאוחר יותר באותו יום בשל אי-ספיקת לב בבית החולים סנט ג'ורג' הנמצא ברובע וונדסוורת'.
לאחר שנערך לו טקס הנצחה באולם העצרת הכללית של האומות המאוחדות (ב-19 ביולי 1965), בוושינגטון הבירה, בספרינגפילד, ובבלומינגטון, סטיבנסון נקבר על בבית העלמין אוורגרין הנמצא בבלומינגטון, אילינוי.
בהלווייתו האוניטריאניסטית בבלומינגטון השתתפו דמויות לאומיות רבות, בהן הנשיא לינדון ג'ונסון, סגן הנשיא יוברט האמפרי, ונשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ארל וורן.
העיתונאי דייוויד הלברשטאם כתב על סטיבנסון:
בשדה התעופה המרכזי של אילינוי, ליד בלומינגטון, יש פסל בדמותו של סטיבנסון.
הפסל נראה כאילו סטיבנסון יושב על ספסל כשרגליו נשענות על התיק שלו וראשו נשען על ידו, כממתין לטיסתו.
הוא מתואר כנועל נעליים עם חור יחיד, עמן הלך קילומטרים רבים במהלך מסע הבחירות שלו.
הנעל הפכה לסמל של מסע הבחירות שלו.
החווה של עדלי סטיבנסון השוכנת במטאווה שבאילינוי, הייתה ביתו של סטיבנסון בין השנים 1936–1965 והיא רשומה במרשם הלאומי של אתרים היסטוריים של ארצות הברית, ונקבעה כציון דרך היסטורי לאומי.
לאחר מותו, קיבל סטיבנסון את עיטור מסדר לינקולן (עיטור הכבוד הגבוה ביותר באילינוי) על ידי מושל אילינוי ב-1965.
סטיבנסון אוזכר כמה וכמה פעמים בסדרות טלוויזיה ובסרטים.
סטיבנסון אוזכר בסדרה "משפחת סימפסון" בפרק "Lisa the Iconoclast" (פרק 16 בעונה השביעית, שודר לראשונה ב-18 בפברואר 1996) ובפרק "The Secret War of Lisa Simpson" (פרק 25 בעונה השמינית, שודר לראשונה ב-18 במאי 1997).
דמותו של סטיבנסון הופיעה בפרק זה כאשר הארי שירר מדבב את הדמות.
בסדרה "ימים מאושרים", סטיבנסון אוזכר בפרק "The Not Making of the President" (שודר לראשונה ב-28 בינואר 1975).
בסדרת הטלוויזיה "מדע מסתורי 3000" נראה כי סטיבנסון קונה מכונית.
באחד מן הפרקים בסדרה "מרפי בראון", נולד תינוק ומוענק לו השם "עדלי סטיבנסון".
סטיבנסון אוזכר גם בסרטי קולנוע.
פיטר סלרס טען כי תיאורו של הנשיא מרקין מפלי בסרט "דוקטור סטריינג'לאב" מבוסס על אישיותו של סטיבנסון.
אמרתו של סטיבנסון בזמן משבר הטילים בקובה, "אל תחכו לתרגום", לשגריר הרוסי ולריאן זוריוה, עורר דיאלוג בסצנת בית המשפט ב"מסע בין כוכבים 6: הארץ הלא נודעת".
הנאום ההיסטורי עצמו מתואר בסרט "שלוש עשרה ימים".
בסדרה זו, מיכאל פאירמן גילם את סטיבנסון.
בנוסף, גם השחקן ראלף בלאמי מגלם את סטיבנסון בסרט הטלוויזיה "טילי אוקטובר".
סטיבנסון אוזכר גם בסרטים "העולם של ויין 2" (אחת הסצנות מתרחשות בפארק על שמו של סטיבנסון הנמצא באורורה), "בגדים פשוטים" (בית הספר התיכון נקרא על שם סטיבנסון), "הרומן שלי עם אנני" (הדמות של וודי אלן מספרת בדיחת סטנד-אפ על הקמפיינים של סטיבנסון ואייזנהאואר).
עדית שמר (נולדה ב-1961) היא סופרת וחלילנית ישראלית.
שמר, ילידת ירושלים, למדה באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים והמשיכה את לימודיה בארצות הברית, באוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי, ובאנגליה.
בין מוריה היו חנוך תל אורן, אבנר בירון וויליאם בנט.
שמר היא מחלוצות הנגינה בחליל בארוק בישראל.
היא מנגנת בקביעות עם הרכבי הבארוק המובילים בישראל, עם הקונסורט הירושלמי ועם תזמורת הבארוק ירושלים, שניהם מייסודו ובהנהלתו של דוד שמר, עם סולני באך הישראלים ועם אנסמבל בארוקדה וכמו כן ניגנה עם תזמורת הבארוק של אמסטרדם.
הרפרטואר של שמר מקיף יצירות מתקופת הבארוק ועד לימינו אלה, ביניהן יצירות ישראליות שכתבו במיוחד בשבילה מלחינים ישראלים כמו חיים אלכסנדר, עודד זהבי, עודד אסף, ינעם ליף, קלוד אברבנאל ואחרים.
את היצירות האלה ניגנה בביצועי בכורה והן הוקלטו ושודרו ב"קול המוסיקה".
שמר הופיעה ברסיטלים בישראל, באירופה ובארצות הברית וכסולנית עם הסינפונייטה הישראלית באר שבע בניצוח אבנר איתי ועם הקאמרטה הישראלית ירושלים בניצוח רוי גודמן.
היא ניגנה עם אמנים ישראלים, כמו הפסנתרן יונתן זק ונגן הצ'מבלו דוד שמר, ועם מוזיקאים ברחבי העולם, כמו נגנית הצ'מבלו האנגלייה מגי קול, החלילן ההולנדי מרטן רוט והזמרת אמה קרקבי.
שמר עוסקת בהוראת מוזיקה ובשנים האחרונות גם בכתיבה.
שני רומנים פרי עטה יצאו עד כה לאור:
אני לא יכולה שכועסים עלי, בימת קדם לספרות, 2002
אז מה את באמת רוצה, הוצאת כתר, 2003
עדית שמר היא בתם של נורמה ויצחק בר-משה, עיתונאי, סופר ודיפלומט.
אחותה היא המאיירת והסופרת תמי בצלאלי.
עדלי יואינג סטיבנסון הראשון היה סגן נשיא ארצות הברית תחת הנשיא גרובר קליבלנד (בכהונתו השנייה כנשיא; 1893–1897).
בשנת 1900 היה מועמד בשנית לתפקיד לצדו של המועמד לנשיאות ויליאם ג'נינגס ברייאן.
קודם לכהונתו בתפקיד שימש חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת אילינוי והיה עוזר למנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
סטיבנסון נולד לג'ון טרנר סטיבנסון ולאליזה לבית יואינג, צאצאים למהגרים מסקוטלנד ומאירלנד.
בשנת 1813 עברו הוריו מקרוליינה הצפונית לקנטקי, בה נולד וגדל עד מעברם לבלומינגטון שבאילינוי בשנת 1852. מעברם אירע בעקבות פגיעת הקור במטעי הטבק של אביו והקשיים הכלכליים אליהם נקלעו.
באילינוי הפעיל אביו טחנת קמח.
סטיבנסון למד באוניברסיטה המקומית בעיר וסיים לימודיו ב-Centre College שבקנטקי.
בעקבות מות אביו הוא שב לאילינוי וסייע למשפחתו בהפעלת הטחנה.
בשנת 1858 הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצוע, לצדם של עורכי הדין סטיבן דאגלס ואברהם לינקולן.
פעילותו הפוליטית החלה בנטילת חלק בקמפיין הבחירות של דאגלס לסנאט של ארצות הברית בשנת 1858. סטיבנסון גם פעל באופן ציבורי כנגד תנועת "שאינם יודעים דבר".
משרתו הציבורית הראשונה הייתה כעוזר משפטי בבית משפט, בתקופת מלחמת האזרחים.
בשנת 1864 הוא נמנה עם חבר האלקטורים מטעם המפלגה הדמוקרטית, ובאותה שנה נבחר למשרת תובע מחוזי.
בסיום תפקידו, בשנת 1868, עסק בעריכת דין באופן פרטי, במשרד משותף עם בן דודו ג'יימס יואינג.
בשנים 1875–1877 כיהן סטיבנסון בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא כשל בניסיון להיבחר לכהונה שנייה, אך בשנת 1879 נבחר שוב לתפקיד וכיהן כהונה אחת נוספת עד 1881. הוא הציג מועמדותו לבחירה בתום כהונתו, כמו גם בבחירות שלאחריהן, והפסיד בהפרש נמוך של קולות.
בעת כהונתו של גרובר קליבלנד כנשיא, בשנת 1885 היה סטיבנסון העוזר הבכיר למנהל הכללי של הדואר.
בתפקיד זה פיטר כ-40,000 מעובדי רשות הדואר שהיו מזוהים עם המפלגה הרפובליקנית והחליפם בעובדים המזוהים עם המפלגה הדמוקרטית.
החלטתו זו השפיעה מאוחר יותר על אי מינויו למשרת שיפוט, הממונה בידי אישים פוליטיים.
סטיבנסון כיהן כסגן נשיא ארצות הברית בשנים 1893–1897, בכהונתו השנייה של גרובר קליבלנד כנשיא.
הוא זכה לשבחים על תפקודו הממלכתי בתפקיד נשיא הסנאט, אך היה בעל השפעה מועטה על תהליך קבלת ההחלטות של הנשיא עצמו.
בשנת 1896 הוא הציג מועמדותו בבחירות המקדימות לקביעת מועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות והפסיד לויליאם ג'נינגס ברייאן.
ברייאן נותר המועמד לנשיאות בשנת 1900 וסטיבנסון נבחר להתמודד עמו בשנית למשרת סגן הנשיא.
בבחירות אלו ניצח מועמד המפלגה הרפובליקנית ויליאם מקינלי.
לאחר מערכת הבחירות בשנת 1900 שב סטיבנסון לעסוק בעריכת דין.
בשנת 1908 הציג מועמדותו למשרת מושל אילינוי והפסיד בהפרש נמוך של קולות.
בשנת 1914 נפטר בשיקגו והובא לקבורה בחלקת הקבר המשפחתית שבבלומינגטון.
סטיבנסון נישא בשנת 1866 ללטישה לבית גרין והיה אב לארבעה.
לטישה הייתה ממייסדות תנועת בנות המהפכה האמריקנית ושימשה נשיאת הארגון השנייה, לאחר קרוליין הריסון.
בנם, לואיס סטיבנסון, כיהן כמזכיר המדינה של מדינת אילינוי.
נכדם, עדלי סטיבנסון, שימש מושל אילינוי ושגריר ארצות הברית באומות המאוחדות, ונינם עדלי סטיבנסון השלישי כיהן כסנאטור.
עדן הייתה להקת בנים ופופ ישראלית.
הלהקה התפרסמה במיוחד לאחר שייצגה את ישראל באירוויזיון 1999 בשיר "יום הולדת".
את הלהקה הקימו ב-1996 האחים אדי וגבריאל בטלר, מקהילת העבריים מדימונה, וחבריהם רפאל דהן ודורון אורן.
היא נקראה על שם בתו של אדי בטלר מחברתו לשעבר.
ב-1997 פרצה הלהקה בזכות הופעה בתוכנית הטלוויזיה של אמנון לוי.
ב-1999 היא נבחרה לייצג את ישראל בתחרות האירוויזיון שנערכה בירושלים, והגיעה למקום החמישי מתוך 23, בשירה "יום הולדת".
בשנה זו יצא גם האלבום הראשון של הלהקה, שנקרא גם הוא "יום הולדת".
בשנת 2001 התפרק ההרכב, וחבריו יצאו לקריירות עצמאיות.
אדי בטלר ייצג שוב את ישראל באירוויזיון 2006, בשירו "זה הזמן", והגיע למקום ה-23 – שני מהסוף.
אחיו, גבריאל היה חתום בחברת התקליטים של סאבלימינל, "משפחת תאקט".
כמו כן השתתף כזמר ברוב פרקי תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים", כ-50 במספר.
הלהקה הוזכרה בשיר "גם זה יעבור" של הראפר טונה.
יום הולדת (1999) - אלבום הכולל עשרה שירים
עדית המילטון הייתה מחנכת ומחברת אמריקנית.
עיתון הניו יורק טיימס תיארה כחוקרת העת הקלאסית שנתנה ביטוי נהיר ומבריק לתור הזהב של החיים והמחשבה היווניים, בכוח ובפשטות סגנון כשל הומרוס עצמו.
ספרה "מיתולוגיה" (1942) עודו משמש כטקסט המבוא הראשוני לסיפורי המיתולוגיה הקלאסית, ברמת בית-ספר תיכון ואוניברסיטה ברחבי העולם דובר האנגלית.
את יחסה לתרבות יוון העתיקה סיכמה המילטון בראיון בגיל 91, "ליוונים נחשפתי מוקדם, ובהם מצאתי תשובות.
אנשיה הגדולים של יוון הפנו את כל פעולותיהם לנצחיותה של הנפש.
אנחנו לא באמת נוהגים כמאמינים בנצחיות הנפש, ועל כן אנחנו נמצאים היכן שאנחנו נמצאים היום".
עדית המילטון נולדה בדרזדן לגרטרודה פונד-המילטון (Gertrude Pond-Hamilton) ולמונטגומרי המילטון (Montgomery Hamilton).
היא נולדה כשאימהּ ביקרה קרובים בגרמניה, וחזרה עימה לארצות הברית חודשיים לאחר הלידה.
עדית הייתה הבכורה מבין ארבע בנות: אליס (Alice), נוֹרה (Norah) ומרגרט (Margaret).
בשנת 1919 אליס המילטון (1869-1970) הייתה האישה הראשונה ששימשה כמרצה באוניברסיטת הרווארד.
אביה, אדם משכיל וחוקר בשעות הפנאי, הוא שעורר בעדית את העניין בלימודים קלאסיים והדריכהּ בהם.
כשהייתה עדית בת שבע, החל ללמדה לטינית, ואז צרפתית, גרמנית ויוונית.
בתחילת שנות השמונים של המאה ה-19 למדו עדית ואחותה אליס בבית-הספר הפרטי לבנות של מיס פורטר (Miss Porter's School) בקונטיקט.
בהמשך עברה עדית למכללת ברין מאר בפנסילבניה, גם היא מכללה פרטית לנשים, ובשנת 1894 סיימה עדית את לימודיה כשהיא נושאת תואר ראשון ושני בלימודים קלאסיים.
בשנת 1895 יצאה עדית לגרמניה במטרה להשלים את לימודיה לקראת תואר שלישי.
התלוותה אליה אחותה אליס שקיבלה בשנת 1893 תואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת מישיגן, וביקשה ללמוד מיקרוביולוגיה ופתולוגיה באירופה.
תחילה הגיעו האחיות לאוניברסיטת לייפציג, שם מצאו כמות נכבדה של נשים זרות במצב דומה.
בתור נשים, הן יכלו להיכנס להרצאות, אך לא להשתתף באופן פעיל בדיונים.
כשהאחיות למדו שנשים עדיין לא יכולות לזכות בתואר שלישי באוניברסיטת לייפציג, הן פנו לנסות את מזלן באוניברסיטת מינכן, הידועה כמרכז עולמי ללימודים קלאסיים.
על רקע המתח בין קתולים לפרוטסטנטים במחלקת האוניברסיטה ללימודים קלאסיים, ובתמיכת דעת הקהל הפרוטסטנטי, הורשתה לבסוף עדית להשתתף בהרצאות, הגם בנסיבות מקשות.
למרות דבקותה וכוונתה של המילטון להישאר באוניברסיטת מינכן ולזכות בתואר שלישי, תוכניותיה השתנו והוצע לה תפקיד מנהלת בית-הספר ברין מאר , בית-ספר פרטי לבנות שהוקם בשנת 1885 בבולטימור.
המילטון נענתה להצעה, ובשנת 1896 חזרה לארצות הברית ונשארה בתפקידה כמנהלת בית-הספר במשך 26 שנה.
המילטון מעולם לא סיימה את תוארה השלישי.
לעת פרישה, עברה המילטון לניו יורק, שם כתבה ופרסמה מאמרים שונים על התיאטרון ביוון העתיקה.
זה זמן-רב הייתה המילטון קלאסיציסטית הידועה ביותר, אולם רק בגיל 62 היא פרסמה את ספרה הראשון "הדרך היוונית" (The Greek Way, 1930), שנחל הצלחה מיידית.
בספר זה נתנה לראשונה ביטוי לאמונתה ב"צחות הרגועה של המחשבה היוונית", ובכך "שההוגים הגדולים של אתונה היו ללא-עוררין בשליטתם באמת ובנאורות".
גישתה למיתולוגיה היוונית הייתה אך ורק דרך הקלאסיקונים, מאחר שמעולם לא ביקרה ביוון ולא הייתה ארכאולוגית.
בספרהּ ערכה המילטון השוואות אינפורמטיביות בין חיי היומיום ביוון העתיקה לבין החיים ביוון המודרנית.
ספרהּ השני "הדרך הרומית" (The Roman Way, 1932) ערך השוואה מקבילה בין אורח החיים ברומא העתיקה לבין זה ברומא המודרנית.
לאורך שלושת העשורים הבאים המשיכה המילטון לפרסם ספרים נוספים העוסקים בלימודי יוון הקלאסית.
בשנת 1950 הוענק להמילטון תואר דוקטור ספרות לשם כבוד (Doctor of Letters) מאוניברסיטת רוצ'סטר ומאוניברסיטת פנסילבניה.
בשנת 1957 היא נבחרה כחברה באקדמיה האמריקנית לאמנות ולספרות (American Academy of Arts and Letters).
בשנת 1957 הוזמנה המילטון בת התשעים ליוון.
בטקס שנערך באודאון הרודס אטיקוס, העניק פאולוס, מלך יוון להמילטון את צלב הזהב של מסדר החסד (Order of Benefaction), ובכך נעשתה אזרחית כבוד של אתונה.
הדרך היוונית (The Greek Way, 1930)
שלושה מחזות יווניים (Three Greek Plays, 1937)
תרגום לעברית: רמת גן, הוצאת מסדה, בתרגום אלה אמיתן, 1957. אחר כך בהוצאת מודן.
מיתולוגיה: סיפורים אל-זמניים של אלים וגיבורים (Mythology: Timeless Tales of Gods and Heroes), שיצא לאור ב-1942, הוא ספרהּ המפורסם והמשפיע ביותר של עדית המילטון.
הוא מגולל את סיפורי המיתולוגיה של יוון ורומא בהישען על המקורות הקלאסיים.
עם השנים נעשה ספר זה לאחד המפורסמים בתחומו, והוא משמש במקומות רבים כטקסט מבוא בבתי ספר ובאוניברסיטאות.
(1) האלים, בריאת העולם וגיבורי קדם; (2) אגדות על אהבה והרפתקה; (3) הגיבורים הגדולים לפני מלחמת טרויה; (4) גיבורי מלחמת טרויה; (5) המשפחות הגדולות במיתולוגיה; (6) האגדות הפחות חשובות; (7) המיתולוגיה הנורדית.
כמבוא לספר צירפה המילטון מסה קצרה שבה היא מסבירה את ייחודה ואת קסמה של המיתולוגיה הקלאסית לעומת מיתוסים אחרים.
בין השאר מעמידה המילטון את ייחודה של המיתולוגיה הקלאסית על אנושיותם של האלים ושל העולם בכלל, על מציאותם של היצורים המיתולוגיים, על רגישות אסתטית הקשורה קשר עמוק עם היגיון וחוכמה, ועל דמותם העגולה של האלים.
בנוסף לכך, מקדימה המילטון ומפרטת מיהם הסופרים הקלאסיים שעליהם נשען הספר, ולצד כל סופר - מאפייני סגנונו.
ייחודו של הספר, בניגוד לספרים מקבילים לו כגון ספרו של גוסטאב שוואב (1792–1850) בגרמנית או ספרו של אהרן שבתאי (נולד ב-1939) בעברית, הוא נאמנותה של המילטון לסגנון המקורי בו נשמרו סיפורי המיתולוגיה.
במשפט הפתיחה לספר מצהירה המילטון על ההטרוגניות של מקורות המיתולוגיה: "שונים סיפוריהם זה מזה כ'סינדרלה' מ'המלך ליר'.
במקום לעשותם למקשה אחת, ובמקום לספרם מחדש כפרפרזה אישית (כפי שעשו שוואב ושבתאי), בחרה המילטון להעביר לקורא כל סיפור בסגנונו המקורי: אם בפשטות ובתמימות ואם בשנינות ובליטוש.
המילטון אכן הפרידה ופירקה את הכתבים הקלאסיים על-פי נושאיהם וצירפה יחדיו כמה כתבים כדי להביא בפני הקורא סיפור מסוים בשלמותו, ואולם בראש כל קטע היא דאגה לציין את מקורותיה.
באופן זה רוכש הקורא לא רק ידע על המיתולוגיה, אלא גם מושג על הסופרים הקלאסיים.
התרגום יצא לאור לראשונה בשנת 1957 בתרגום אלה אמיתן ובהוצאת מסדה.
לאחר שהוצאת מסדה סגרה שעריה, החל הספר לצאת בהוצאת מודן.
למהדורה העברית, בדומה למרבית המהדורות בעולם, מצורפים ציוריו של המאייר האמריקני סטיל סבג' (Steele Savage).
עִדית זֶרְטַל היא היסטוריונית, חוקרת תרבות, מסאית ומתרגמת ישראלית.
מחקריה עוסקים בנושאי השואה, הציונות ומדינת ישראל, זיכרון קולקטיבי ולאומיות והגותה של חנה ארנדט.
נמנית עם קבוצת "ההיסטוריונים החדשים".
פרופסור חברה במכון למדעי היהדות באוניברסיטת בזל.
בת קיבוץ עין שמר, בתו של משה (מְיֶיטֶק) זרטל (זילברטל), ממנהיגי "השומר הצעיר" בוורשה ובארץ ישראל, מבקר ספרות, עיתונאי ועורך, ואחותו הצעירה של הארכאולוג אדם זרטל, פרופסור לארכאולוגיה של ארץ ישראל והמזרח הקדום באוניברסיטת חיפה.
החל בשנות ה-60 הייתה עיתונאית ב"דבר" וכן ב"הארץ" וב"חדשות".
ב-1979 הייתה ממייסדי הרבעון להיסטוריה של אוניברסיטת תל אביב, "זמנים", והייתה העורכת שלו במשך 17 שנותיו הראשונות (1979–1996).
כן יסדה יחד עם יוסי שריד את כתב העת לתרבות, פוליטיקה וחברה "פוליטיקה", וערכה אותו בשנותיו הראשונות.
אחרי פוסט-דוקטורט במכון הבינלאומי לחקר השואה ביד ושם ושנת מחקר במכון לשלום של ארצות הברית בוושינגטון, החלה בשנת 1998 ללמד בבית הספר לממשל שבמרכז הבינתחומי הרצליה ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
מאז 2006 לימדה במכון למדעי היהדות באוניברסיטת בזל ובאוניברסיטאות נוספות בשווייץ היסטוריה יהודית חדשה ומחשבה פוליטית.
כן שימשה פרופסור אורח באוניברסיטת שיקגו ובבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז, והיא מוזמנת להרצות דרך קבע באוניברסיטת ברצלונה.
הייתה עמיתת מחקר במכוני מחקר באירופה ובארצות הברית.
מחקריה ראו אור בשפות רבות.
זרטל תרגמה ספרים רבים לעברית.
ב-2010 ראה אור ספרה הקלאסי של חנה ארנדט, "יסודות הטוטליטריות" (1951), שתרגמה, הקדימה לו מבוא וערכה.
זרטל היא חברת מרצ, ובבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2013 הוצבה ברשימתה במקום ה-86.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש ב-2022 הוצבה במקום ה-92 ברשימת מרצ.
ועוד קודם לכן לקראת הבחירות המקדימות לראשות המפלגה שנערכו באוגוסט באותה שנה היא הביעה תמיכה בזהבה גלאון.
זהבם של היהודים (1996), תורגם לאנגלית ולצרפתית;
לא יכולה אחרת: שולמית אלוני משוחחת עם עדית זרטל (1997), אור יהודה: הוצאת מעריב-הד ארצי.
האומה והמוות: היסטוריה זיכרון פוליטיקה (2002), ראה אור באנגלית, בצרפתית, בגרמנית, בספרדית, באיטלקית, בקטלנית ובפולנית2008.
אדוני הארץ, המתנחלים ומדינת ישראל (2004), שכתבה עם העיתונאי עקיבא אלדר, ושתורגם לאנגלית, לגרמנית ולצרפתית.
סירוב: חובת הציות וזכות המצפון (2018).
חנה ארנדט, חצי מאה של פולמוס, קובץ מאמרים, תל אביב: סדרת קו אדום, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005 (עריכה יחד עם משה צוקרמן).
חנה ארנדט, כתבים יהודיים, תל אביב: תרגום: איה ברויר, סדרת קו אדום, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2012.
מייקל ברליי, הרייך השלישי: היסטוריה חדשה, יבנה: הוצאת זמורה-ביתן, 2008.
ג'ון לה קארה, המרגל שחזר מן הכפור, יבנה: הוצאת זמורה-ביתן, 2013.
ג'ון לה קארה, התלמיד המכובד, מועדון קוראי מעריב: הוצאת זמורה-ביתן, 1981
ג'ון לה קארה, כל אנשי סמיילי, מועדון קוראי מעריב: הוצאת זמורה-ביתן, 1982
עדיף תקשורת בע"מ היא חברת תוכן ישראלית הפועלת בתחום הביטוח והחיסכון ארוך הטווח.
החברה עוסקת בהפצת מידע בתחומים אלה באמצעות ניוזלטר יומי, כתב עת, הדרכה וכנסים.
החברה הוקמה בשנת 1998 על ידי עופר נוריאל, המשמש כעורך הראשי.
שם החברה שאול משמה של פוליסת ביטוח חיים, שהייתה נפוצה בעת הקמת החברה.
החברה החלה דרכה בשליחת עיתון פקס שבועי לפעילים בענף הביטוח והפנסיה.
בשנת 2006 הקימה את "מכללת עדיף", בה נלמדים מקצועות הביטוח, הפנסיה והפיננסים.
החברה מפעילה באינטרנט אתר חדשות בתחומי פעילותה, מוציאה לאור מגזין מודפס בשם "מגזין עדיף", עיתון שבועי ומדריכים מקצועיים המכסים נושאים שונים המשיקים לתחומי הביטוח והפנסיה.
מדי שנה מפיקה החברה חמישה כנסים מקצועיים קבועים.
במסגרת הוועידה השנתית המרכזית בוחרים עיתונאי הביטוח וגולשי האתר את נבחרי השנה בתחום.
עדלי סטוק (1960 – 16 בספטמבר 2025) היה מעצב גרפי ישראלי, מנכ"ל משותף ומנהל קריאטיבי בחברת המיתוג "Adlai & Partners".
נולד בארצות הברית ב-1960. למד בתיכון בגימנסיה העברית רחביה (סיים ב-1978).
בוגר המחלקה לתקשורת חזותית, בצלאל לשנת 1985. זכה בפרס רוזה מרקין עבור עבודת הגמר המצטיינת באקדמיה.
המשיך ללימודי תואר שני באוניברסיטת אאיצ'י לאמנות ומוזיקה, יפן, אותם סיים בהצטיינות יתרה.
משנת 2007 שימש מרצה בכיר במחלקה לתקשורת חזותית באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
בין השנים 1990–1996 היה המעצב ומנהל הקריאטיב במשרדיה הראשיים של חברת שיסיידו בטוקיו, יפן.
לאחר מכן, בין השנים 1996–2003, פעל בחברה שהקים, "עדלי דיזיין", ושימש חבר הנהלה בקבוצת מקאן אריקסון.
במקביל, בין השנים 2001–2003, היה המנכ"ל של חברת FutureBrand Israel - נציגות חברת המיתוג הבינלאומית בארץ.
בין השנים 2003–2019 היה מנכ"ל משותף ומנהל קריאטיבי בחברת המיתוג "Adlai & Partners".
בראיון עמו משנת 2013 במגזין "זמן דיגיטלי" נשאל על יצירת שפה עיצובית ישראלית וענה:
סטוק נפטר ב-16 בספטמבר 2025 בגיל 65, והובא למנוחות בבית העלמין מנוחה נכונה בקריית טבעון .
- המחלקה לתקשורת חזותית, בצלאל
- אוניברסיטת אייצ'י לאמנות ומוזיקה, יפן
1997 - אקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, המחלקה לתקשורת חזותית
2000-1998 - מכללת עמק יזרעאל, בי"ס גורן לתקשורת חזותית
1995 - מקום רביעי- המעצב המבטיח של השנה מטעם איגוד הגרפיקאים היפני JAGDA
1995 - מדליית ארד- עבור פרומושון ווידאו- NEW YORK FESTIVALS
1997 - מדליית כסף "כוכב ישראל" עבור אריזת מטרנה פרימיום- מוצרי מעברות
2001 - פרס ראשון לעיצוב אריזת "אקמול צינון" בתחרות "כוכב ישראל"
2003 - מדליית זהב עבור אריזת Esc בתחרות Golden Drumstick
2004 - שמונה פרסים בתחרות חתך הזהב
2010 - מקום ראשון עבור תווית יקב טפרברג רזרב בתחרות Windigo 2010
מנסור התחנך והשלים לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קהיר ב-1967, והשלים דוקטורט שנתיים לאחר מכן.
למד כלכלה ומדעי ניהול ב-1970 והמשיך את לימודיו ב-1977 בבית הספר הלאומי לניהול בצרפת (École nationale d'administration).
הוא בעל תואר שני במשפטים ובמדעי הניהול.
בשנים 1983–1990 נשלח מנסור לערב הסעודית לשמש כיועץ משפטי למשרד התעשייה והמסחר הסעודי, במסגרת הקשרים בין מצרים לערב הסעודית.
ב-1992 חזר למצרים ומונה לחבר סגל בבית המשפט העליון לחוקה.
אחר כך שירת כסגן יושב ראש בית המשפט העליון לחוקה עד יולי 2013, עת מונה לנשיא בית המשפט העליון לחוקה, במינוי שאושר ב-19 במאי 2013 על ידי נשיא מצרים דאז, מוחמד מורסי.
ב-1994 הפך לסגן יושב ראש מועצת המדינה (הגוף המשפטי הבכיר במצרים), ולסגן נשיא בית המשפט העליון לחוקה במצרים.
ב-3 ביולי 2013 הוכרז על ידי צבא מצרים כמחליפו של הנשיא המודח מורסי, עקב ההתקוממות העממית שדרשה את התפטרותו של מוחמד מורסי.
מינויו הוכרז בטלוויזיה על ידי שר ההגנה עבד אל-פתאח א-סיסי.
מיד לאחר מכן מונה לנשיא זמני, ולמחרת הושבע רשמית לתפקיד הנשיא עד לכינון בחירות חדשות לנשיאות מצרים.
לאחר מינויו לנשיא, הוא ביצע צעדים לפיטורי מקורביו של מורסי, הנשיא הקודם.
הוא פיזר את מועצת השורא, הבית העליון בפרלמנט ופיטר את ראש המודיעין הכללי שמונה על ידי מורסי, ראפת שחאתה ובמקומו מינה את מוחמד פריד תוהאמי.
ב-9 ביולי הוא מינה את הכלכלן חאזם אל-בבלאווי לראש ממשלת מצרים הזמני והכריז על תוכנית חירום לפיה הבחירות לפרלמנט המצרי ייערכו בינואר 2014, ועל קיום בחירות לנשיאות מצרים.
בעת כהונתו פעל מנסור לבטל צווים נשיאותיים של קודמו.
בין השאר ביטל חוק לפיו העלבת הנשיא גוררת עונש מאסר.
הוא נשוי ולו בן ושתי בנות.
עדינה מור-חיים (נולדה ב-1944) היא משוררת, מבקרת שירה, עורכת לשונית, מביאה לדפוס ומורה.
עדינה (סניורה-אוז'ני) מור-חיים נולדה בבורסה, טורקיה והגיעה מאיסטנבול לישראל באוניית משא.
עלתה עם הוריה לישראל ב-1948. כצאצאי מגורשי פורטוגל שמרו הוריה על מורשת שפת הלאדינו ותרבות יהדות ספרד.
בוגרת בית הספר התיכון לאזור רמלה-לוד.
ב-1968 שיחקה בהצגה "רימון בין לבבות" מאת משה עמיאל.
ב-1970 שיחקה בהצגה "פרנהיים" מאת ש"י עגנון, בעיבודו ובבימויו של יורם פאלק בתיאטרון המרתף.
היא בעלת תואר ראשון בספרות עברית ותיאטרון מאוניברסיטת תל אביב.
מאמריה ושיריה פורסמו ב"מאזנים", "מעריב" ו"דבר".
ערכה ספרי סיפורת, מחקר, וחינוך ב"ספרית פועלים" וב"פפירוס", הוצאת הספרים ליד אוניברסיטת תל אביב.
במהלך השנים עבדה כמורה בכירה בהוראת כישורי שפה, כתיבה יוצרת ודרמה.
בשנים 2008 -2011 עסקה בהעלאת חומרים לאתר של "איגוד כללי של סופרים בישראל".
בנוסף לכך לקחה חלק בהוצאתן לאור של חוברות "גג" וספרים שיצאו בהוצאה שלו, הוצאת "ספרא", בתקופה זו בעריכה, הגהה וניקוד.
את התואר השני סיימה מור חיים בהצטיינות יתרה בשנת 2021 במחלקה לספרות עם ישראל של אוניברסיטת בר-אילן.
בעבודת המוסמך בהנחיית ד"ר ורד טוהר היא טבעה כלי לקריאת שירה בשם פיזיופואטיקה באמצעות שירתו של רפי וייכרט.
המחקר נקרא "פיזיופואטיקה ככלי פרשני: מרחב, זמן וטריטוריה בשירת רפי וייכרט שנכתבה בין השנים 1994–2019".
3. המצב והרוח, שירים (תל אביב: ספרי עיתון 77, 2014), בסיוע אקו"ם לשירה
4. עד הנשימה הבאה, שירים (תל אביב: 2015 חבר לעט, הוצאה לאור) ציור העטיפה (פחם ואקריליק על בד): סופי יונגרייז
5. בדרך לביתי, (2015) (Camino a Casa) - במתכונת דו לשונית, עברית ספרדית, בהוצאת Verbum הספרדית בשיתוף עם הוצאת ספרא בסיוע שגרירות ישראל ואקו"ם (התרגום לספרדית מאת פלורינדה גולדברג.
6. חוצה שערים למאה אחרת, קריאה ביצירתו של אשר רייך: שירים ותרגומים (תל אביב: ספרי עיתון 77, 2016)
7. פרדוקס הדופי: עיון ביצירתו של חיים נגיד (הוצאת ספרא ואסף מחקרים אוניברסיטת תל אביב.
8. המרחב שבינינו: קריאה בשירת רפי וייכרט (תל אביב: הוצאת רסלינג 2023)
גנוסר, ורדה, "קריעת כיוון", קריאה בשירי עדינה מור-חיים עם הופעת ספרה המצב והרוח, גג, כתב עת לספרות, ביטאון איגוד כללי של סופרים בישראל, 2014, גיליון מס' 34, עמ' 143
בן דוד, יערה, יונה לבנה, בנוצותיה מלחמה, על ספר שיריה החדש של עדינה מור-חיים עד הנשימה הבאה, גג, כתב עת לספרות, ביטאון איגוד כללי של סופרים בישראל, 2015, גיליון מס' 37, עמ' 123
"מעברית לספרדית: שירה חדשה בעברית ובספרדית".
נגיד, חיים, גג, כתב עת לספרות, ביטאון איגוד כללי של סופרים בישראל, 2015, גיליון מס' 36, עמ' 62
מצד זה, על חוצה שערים למאה אחרת, קריאה ביצירות אשר רייך, על השירים הגנוזים של דליה רביקוביץ ועוד.
עיתון 77 גיליון 393. שבט אדר תשע"ז.
"יהודים על הים", סיפור קצר, גג, כתב עת לספרות, ביטאון איגוד כללי של סופרים בישראל, 2008, גיליון מס' גיליון מס' 17, עמ' 81.
"האנליזנט", פרק מרומן בתהליך כתיבה, גג, כתב עת לספרות, ביטאון איגוד כללי של סופרים בישראל, חורף 2012, גיליון מס' 28, עמ' 72–74.
"בשבח השיר הבודד", על ספרה של פרופ' אביבה דורון, נפלאות שיר, גג, כתב עת לספרות, ביטאון איגוד כללי של סופרים בישראל, חורף 2012, גיליון מס' 28, עמ' 74
"בין הזמן הריאלי למופשט" - על ספרה של יערה בן דוד איזון שביר - כיוונים חדשים, כתב עת לענייני ציונות, יהדות, מדיניות, חברה ותרבות, דצמבר 2016, עמ' 199
"על השפע ועל החסר", על בפגיית התכלת השמיימית של גד קינר (קיסינג'ר), גג, כתב עת לספרות, ביטאון איגוד כללי של סופרים בישראל, 2016, גיליון מס' 38, עמ' 139
על מתעברת עם הזמן מאת אביבה חזק.
נגיב מחפוז, קבצן, בתרגום חניתה ברנד, הוצאת פפירוס, 1978.
פרופ' גוטהולד אליקים, וייל, מיכאל שוורץ, תשובת הרמב"ם, הוצאת פפירוס, 1979.
ריבה דותן, פרבום, הוצאת ספרית פועלים, 1980.
צבי לוז, אצל גנסין, ספרית פועלים, 1980
נורית ישראלי, שי אינו שומע, ספרית פועלים, 1981.
יהודית כפרי, לאהוב לווייתן כחול, ספרית פועלים, 1982.
מרגרט פישר, קרקס הבננות, בתרגום עודד בארי, ספרית פועלים, 1982.
מרים גולן, קריאה כהרפתקה, ספרית פועלים, 1983.
מיכאל זיו, שמואל אטינגר, יעקב.
לנדאו, דברי הימים, תולדות זמננו, כרך ד', הוצאת רכגולד, 1991.
גרשון פרייס, המוזיקה לעזרת הילד, ספרית פועלים, 1983.
נורית זרחי, אם את לא יכולה לדבר יפה – תשתקי, ספרית פועלים.
דן אוריין, המסיכה בדרמה ובתיאטרון, ספרית פועלים, 1983.
רפאל גבעון, עקבות פרעה בכנען, ספרית פועלים, 1984.
עדית קידר (נולדה ב-22 במאי 1967) היא דיקנית הפקולטה להנדסת חשמל ומחשבים בטכניון.
היא מדענית מחשב ופרופסור מן המניין בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון.
קידר עוסקת בתחום מדעי המחשב ומתמקדת בעיקר בנושאי אלגוריתמים ומערכות מבוזרות ועיבוד מקבילי.
בנוסף היא ממלאת את תפקיד ראש מעבדת NSSL בטכניון וחברה בוועדה המארגנת של הכנס הבינלאומי בנושא מחשוב מבוזר DISC.
עדית קידר נולדה ב-22 במאי 1967. בשנת 1985 התנדבה לשנת שירות בצופים, בהמשך התגייסה לצה"ל, מילאה תפקידי תכנות וראש צוות והשתחררה קצינה, לאחר כ-4 שנים.
בשנת 1992 סיימה קידר תואר ראשון במדעי המחשב ומתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר מכן המשיכה לתואר שני במדעי המחשב, גם כן באוניברסיטה העברית, אותו סיימה בשנת 1994. את הדוקטורט במדעי המחשב ביצעה באוניברסיטה העברית בהנחיית פרופ' דני דולב והשלימה אותו ב-1998. את לימודי הפוסט דוקטורט ביצעה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס-MIT.
קידר החלה את דרכה כמרצה ועוזרת מחקר בפקולטה למדעי המחשב באוניברסיטה העברית בשנת 1992. באוקטובר 1998 המשיכה לתפקיד עמית מחקר במעבדת MIT למדעי המחשב אשר ממוקמת במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בשנת 2002 הצטרפה לסגל הטכניון כמרצה זוטרה בפקולטה להנדסת חשמל.
ב-2007 קודמה לתואר פרופסור חבר בפקולטה, וב-2012 לפרופסור מן המניין.
תחום המחקר של פרופ' קידר הוא עיבוד מקבילי וחישוב מבוזר.
כלומר, היכולת של מחשב לבצע עיבוד במספר ליבות במקביל או חלוקת משימת חישוב בין מספר מחשבים במקביל תוך שמירה על קשר בין החלקים השונים.
העבודה בתחום זה שמה דגש על עמידות לכשלים (Fault tolerance), מדרגיות והתמודדות עם תופעות דינמיות שונות.
בתחום החישוב המבוזר קידר עוסקת בנושאי אחסון דינמי מבוזר עבור מרכזי מחשוב גדולים, מערכות דינמיות מבוזרות, אחסון ענן, חישה דחוסה (Compressed sensing) מבוזרת, שכפול ותיאום בין מערכות מבוזרות ועוד.
בתחום העיבוד המקבילי התמקדה במבני נתונים מקביליים, מעבדים רבי ליבות, זיכרון טרנזקציוני ועוד.
כמו כן, הייתה בין החלוצים בנושא אתחול (reconfiguration) דינאמי של שירותי אחסון אשר לא היה מפותח כלל כשהחלה את מחקרה בנושא.
בנוסף לעבודה האקדמאית, מילאה קידר מספר משמעותי של תפקידים בחברות שונות בתעשייה.
היא עבדה כיועצת מחקר במיקרוסופט, יועצת ל-BBN Technologies וכן יועצת ובהמשך חברת הנהלה בקמינריו (Kaminario), תפקיד אשר היא ממלאת עד היום (נכון ל-2014).
פרופסור קידר פרסמה יותר מ-130 מאמרים שונים העוסקים בתחומי המחקר שלה החל משנת 1994 אשר צוטטו למעלה מ-3900 פעם.
ערך h-index שלה הוא 23. היא אף זכתה בפרס SPAA למאמר הטוב ביותר על מאמרה בנושא ארכיטקטורת מעבדים מרובי ליבות בשנת 2008.
כמו כן, משנת 2012, היא עורכת חברה בפורום IEEE לארכיטקטורות מחשבים (CAL) אשר מתפרסם בגרסתו המודפסת פעמיים בשנה.
בנוסף היא מתנדבת כעורכת טור בעלון ACM SIGACT המפרסם חדשות בתחום המחשוב המבוזר.
פרס ינאי למצוינות בחינוך אקדמאית, 2013
פרס SPAA למאמר הטוב ביותר, 2008.
עָדית פּאנק (4 במאי 1952 – 13 באוקטובר 2021) הייתה ציירת, פזמונאית, מעצבת תפאורה, עיתונאית וסופרת ישראלית.
פאנק נולדה וגדלה בתל אביב בשם עדית סופר.
בשנת 1971 שיחקה בסרט "חסמבה ונערי ההפקר" בתפקיד שולמית החובשת.
ב־1972 סיימה את לימודיה במדרשה לאמנות בבית ברל.
הגישה פינה קבועה של אמנות עם ילדים בתוכנית "תופסים ראש" לצד נתן דטנר.
הרצתה בתחום הפסיכותרפיה הגופנית במכללת רידמן.
ציוריה הוצגו בתערוכות קבוצתיות רבות.
כמו כן, הציגה במספר תערוכות יחיד, בהן בשנת 1980 בתיאטרון הקאמרי ושנה אחר כך בתיאטרון הלאומי הבימה.
איירה עשרות ספרים ואף עמלה על תפאורה למופעים.
קיבלה את פרס האיור לספרי ילדים מטעם אוניברסיטת חיפה.
כתבה שירים, שרבים מהם הולחנו והושרו על ידי אמנים מוכרים, ובהם אריק סיני, שלומי שבת, יוני רועה, דין דין אביב, טל סונדק, רמי קלינשטיין ועידן רייכל.
בין פזמוניה: "הימים שעוד נכונו לנו" (לחן וביצוע: חנן יובל) ו"הניחי לי" (רמי קלינשטיין).
לאלבומה של גלי עטרי "צעד אחד לפני הנהר", שיצא בשנת 1988, כתבה פאנק את השיר "קסמים".
השיר דורג במקום ה־20 במצעד השנתי תשמ"ח, והוא המצליח ביותר של פאנק במצעדים.
שירה "איזה ילד", שהלחין וביצע טל סונדק הפך להמנון של "עמותת חיים".
בנובמבר 2011 נערך בנמל תל אביב מופע משיריה של פאנק, אירוע התרמה למען ארגון בקול, בהנחיית צביקה הדר בו השתתפו שלומי שבת, גלי עטרי, רמי קלינשטיין, דין דין אביב, מיטל טרבלסי, רונית שחר, אריק סיני, חנן יובל, לאה שבת ורוני גינוסר.
המופע נוהל מוזיקלית על ידי ערן מיטלמן.
בדצמבר 2019 הקליט יהורם גאון את שירה "אם רק תסכימי" ללחן של עידן רייכל.
בינואר 2021 הלחין והקליט חנן יובל את שירה "כל מילה".
פאנק כתבה בעיתונות הכתובה ובעיתונות האינטרנטית בידיעות אחרונות, במעריב, במגזין הורים וילדים ובאתר nrg.
פאנק הייתה נשואה לאבי פאנק ולהם שני ילדים ונכדות.
פאנק נפטרה ב-13 באוקטובר 2021 בגיל 69, כתוצאה ממחלת כליות כרונית.
כל כך רציתי גור, הוצאת ידיעות אחרונות, מכיל 34 עמודים
רומן עם הרוח (עם קובי נחושתן), יצא לאור על ידי קוד, בשנת 1998, 239 עמודים
מגע ישיר (עם קובי נחושתן), הוצאת ידיעות אחרונות, בשנת 2003, מכיל 261 עמודים
גם כאן אותו דבר, הוצאת תמוז
מילים שלא צירתי, הוצאת ספרית פועלים, בשנת 1980
עדיקה סטייל בע"מ, המוכרת במותג Adika, היא חברה פרטית ישראלית, הפועלת ברחבי העולם, למכירת מוצרי אופנה.
החברה החלה בהפעלת אתר אינטרנט למסחר אלקטרוני המכוון בעיקר לקהל נשי בגילאי 18–40, ומציע מוצרים מיובאים מתאילנד, מסין ומהונג קונג לצד פריטים המיוצרים בלעדית לאתר.
המחלקות השונות מציעות בגדים, אביזרי אופנה, תכשיטים ונעליים.
האתר מיועד לקהל העולמי כולו.
משרדי האתר ומחסניו שוכנים בתל אביב.
בהמשך דרכה פתחה החברה גם חנויות בקניונים בישראל, ובשנת 2020 היו לה תשע חנויות בישראל.
נכון ל-2025 כל החנויות נסגרו, והמותג ממשיך למכור בגדים באתר.
בתחילת שנת 2012 נוסד אתר האינטרנט של עדיקה על ידי דדי שוורצברג ועדי רונן ונמכרו בו בגדים בלבד.
בהמשך השנה נוספו לאתר קטגוריות תיקים ונעליים וכן הושקה קולקציית ה-Exclusive.
בשנת 2013 נפתח בוטיק הפופ-אפ של עדיקה.
בשנת 2013 השיקה עדיקה סרטוני וידאו עם דוגמניות המציגות את פרטי הלבוש שבאתר.
האתר החל להציג סרטון וידאו של כל פריט באתר, כך שניתן לראות את הפריט בתנועה.
בשנת 2014 נתנה עדיקה חסות לתחרות "Upcoming designers" בשבוע האופנה בתל אביב.
בשנת 2014 נוצר שיתוף פעולה של עדיקה עם חברת PUMA במסגרתו נמכרה באתר קולקציית בגדי ספורט.
בינואר 2015 רכשה קבוצת גולף א.ק.
75% מהבעלות בעדיקה בכ-40 מיליון ש"ח.
במרץ 2018 הונפקה עדיקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב ושווי החברה נקבע על 167 מיליון ש"ח.
באותו חודש פורסם כי הכנסות הרשת ברבעון הרביעי של 2017 גדלו ב-51% בהשוואה לתקופה המקבילה ב-2016, ל-21.3 מיליון שקל.
במאי 2019 דווח שהחברה מרחיבה את פעילותה מחוץ למדינת ישראל.
בשלב הראשון גויס צוות ייעודי במטה החברה תל אביב, והוקם אתר באנגלית תחת הכתובת adika.com.
לחברה יש חברה בת בבעלות מלאה שהתאגדה בסין.
נכון ל-2019 הפרזנטוריות של Adika הן מאיה קיי ואנה זק.
בנובמבר 2020 פרסמה כוכבת הטיקטוק צ'ארלי ד'אמליו פוסט בו היא מציינת לשבח את עדיקה, וגרמה לבהלת ביקוש שהקפיצה את המנייה במעל 30% (עליית ערך של מעל 55 מיליון ש"ח).
בחודש נובמבר 2022 הושלם המיזוג עם חברת גולף יעד בע"מ, והחברה הפכה להיות חברה פרטית בבעלות קבוצת גולף.
בוטיק הפופ-אפ של עדיקה הוא אירוע מכירה שמתקיים פעמיים בשנה בחללים משתנים.
באירוע מוצעים למכירה פריטים מהאתר לצד פריטים חדשים שטרם עלו לאתר.
לאירוע הפופ-אפ שהתקיים בפסח 2014 במתחם התחנה בתל אביב הגיעו מעל 20,000 מבקרים.
עדית צבי (נולדה ב-1 במאי 1945) היא פסנתרנית, מנהלת אומנותית, מוזיקאית ומנהלת התחרות הבינלאומית לפסנתר ע"ש ארתור רובינשטיין.
בעלת תואר שני מהאקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב ובית ספר מאנס למוזיקה.
במשך שנים עסקה בקידום ופיתוח המוזיקה בישראל בכלל והמוזיקה הקאמרית בפרט.
עדית צבי הייתה עיתונאית ועורכת תוכניות ומפיקה בכירה ב-"קול המוסיקה" במשך 35 שנים, בשנים 1975–2010. היא שמשה כיועצת מוזיקלית למנהל פסטיבל ישראל בשנים 1991–1992, במהלכם ארגנה וניהלה את "פיקניק מוצרט" - חגיגות יום הולדתו ה-200 של מוצרט בעין כרם.
ב-1985 הקימה את פסטיבל "קול המוסיקה הקאמרית בגליל העליון", וכיהנה כמנהלת אמנותית ומפיקה של הפסטיבל במשך עשר שנים רצופות.
בשנים 1995–2000 שימשה גם בתפקיד מנכ"ל התזמורת הקאמרית הישראלית.
בשנת 2003 מונתה לתפקיד מנהלת התחרות הבינלאומית לפסנתר ע"ש ארתור רובינשטיין.
הקימה שלישיית פסנתר עם חברי התזמורת הפילהרמונית ובהרכב זה הופיעה במשך למעלה מעשרים שנה.
כמו כן הדריכה אנסמבלים קאמריים ופסנתרנים.
כפסנתרנית הופיעה ברסיטלים, ניגנה עם תזמורות בארץ, באירופה ובארצות הברית, הקליטה לתחנות שידור בארץ, ל-BBC לונדון ולתחנות הרדיו של שטוטגרט, זארבריקן וברלין, הופיעה בסיורי קונצרטים בישראל, קנדה, אלסקה, ארצות הברית ואירופה כסולנית, בקונצרטים קאמריים וכמלווה של זמרים.
במשך מספר עונות יזמה וניהלה הפקות מיוחדות, בהן שידור רדיופוני חגיגי של תחרות רובינשטיין וחגיגת שבוע הוברמן, בשיתוף עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
זכתה בפרסים, בהם פרס מיוחד למצוינות שהוענק לה על ידי קרן התרבות אמריקה-ישראל על הקמת "קול המוסיקה הקאמרית בגליל העליון" בכפר בלום ועל הצלחת האירוע, ובפרס מנהל הרדיו על הפקת השידורים של שבוע הוברמן ותחרות רובינשטיין.
עדן אביטל (נולדה ב-25 במרץ 1997) היא כדורגלנית ישראלית, המשחקת כקשרית בקבוצת הפועל ע' פתח תקווה בליגת העל, ובנבחרת ישראל משנת 2014.
אביטל נולדה בתל אביב לאמא שנית ולאבא אודי יש לה אח אחד בשם איתי והם מתגוררים בדרום תל אביב שכונת התקווה.
היא הצטרפה בגיל 10 כילדה לקבוצת הבנים של בני יהודה תל אביב.
בגיל 13, עברה לקבוצת הנערות של אס"א תל אביב.
שנה לאחר מכן כבר שולבה במקביל גם בקבוצה הבוגרת.
בגיל 15 צורפה לאקדמיה לכדורגל בנות ולמעשה בעונה זו הייתה חלק משלוש קבוצות שונות שהתחרו בליגות שונות: ליגת ילדים א' עם האקדמיה, ליגת נערות וליגת נשים ראשונה עם אס"א תל אביב.
כתוצאה מכך שותפה בכ-60 משחקים במהלך העונה.
בשתי העונות הבאות שיחקה במדי האקדמיה בלבד כשהאחרונה שבהן בליגת נשים ראשונה.
לאח מכן עזבה את האקדמיה וחזרה לאס"א תל אביב לשלוש העונות הבאות.
בעונת 2018/2019 שיחקה בקריית גת ובעונה שלאחריה עברה לשחק בקבוצת ASPTT Albi מהליגה השנייה בצרפת.
בעונת 2020/2021 חתמה בקריית גת וזכתה בטרבל אליפות, גביע המדינה וגביע אתנה.
בעונת 2021 חתמה עדן בקבוצת "סוויו" ASJ Soyaux-Charente שבליגה הראשונה של צרפת.
בכך עשתה אביטל היסטוריה כשחקנית הישראלית הראשונה שחותמת בליגה הראשונה בצרפת, אחת הליגות הבכירות בעולם הכדורגל הנשים.
עם פתיחת עונת 2023/2024, חתמה אביטל בהפועל ע' פתח תקווה מליגת העל.
מגיל צעיר השתייכה לסגל הזהב של אתנה ושיחקה 11 משחקים במסגרת נבחרת נשים עד גיל 17 ולאחר מכן גם 15 משחקים בנבחרת נשים עד גיל 19, כולל השתתפות באליפות אירופה עד גיל 19 והבקעת השער הראשון, היחיד וההיסטורי של הנבחרת בטורניר זה.
את הופעת הבכורה שלה בנבחרת הבוגרת ערכה ב-2014 נגד נבחרת שווייץ ומאז שייכת לסגל ומשתתפת בקמפיינים השונים.
נכון ל-5 ביוני 2025 רשמה 50 הופעות במדי הנבחרת.
עדית סולברג (נולדה ב-15 במרץ 1969) היא פרופסור חבר (מסלול מומחים) לכלכלה, שכיהנה כסגנית הרקטור באוניברסיטת אריאל בשומרון (2020-2024).
הקימה עם בעלה את חברת סולברג ייעוץ בע"מ, והיא מכהנת כיו"ר שלה.
סולברג נולדה ב-15 במרץ 1969 ליעל וד"ר שאול יוטב.
היא גדלה במשפחה דתית בבני ברק.
בשנים 1985–1986 עשתה שירות לאומי בשבי שומרון.
בשנים 1987–1990, למדה לתואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1993 סיימה תואר שני בכלכלה באוניברסיטת תל אביב, עם התמחות במימון.
את התיזה כתבה בהנחיית פרופ' אלכס צוקרמן בנושא "אינפלציה יזומה".
סולברג מתגוררת באלקנה, נשואה לעו"ד שי סולברג ואם לחמש בנות.
בשנים 1992–2008 עבדה במחלקת המחקר של בנק ישראל ככלכלנית ובשנת 2003 קודמה לכלכלנית בכירה.
התמחתה בתחום שוק העבודה ושוק ההון: ההסדרים הפנסיונים והתפתחות השכר.
שימשה כיו"ר ועד העובדים הארצי של בנק ישראל במשך כ-4 שנים (1998–2002).
במהלך תקופה זו השביתה את בנק ישראל תקופה ארוכה.
בשנת 2008 הצטרפה לאוניברסיטת אריאל (שנקראה באותה עת "המרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון") כמרצה בכירה במסלול המומחים במחלקה לכלכלה ומנהל עסקים.
בנוסף הייתה ראש משותף, עם יעל ברנדר-אילן, של המרכז לחקר מדיניות כלכלית באוניברסיטה (2012–2013), וראש משותף של מרכז לרווחת הגיל השלישי, עם פרופ' שרה בן דוד (2016-2020).
היא עומדת בראש הוועדה האקדמית של תוכנית Top-Ariel, תוכנית הסטודנטים המצטיינים של האוניברסיטה.
בשנים 2016 עד 2020 ניהלה את המחלקה לכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטה.
ב-2018–2020 פעלה להקמת מרכז היזמות והחדשנות של האוניברסיטה, שהיא משמשת כראש האקדמי שלו.
בשנת 2019 מונתה לפרופסור חבר במסלול הנלווה.
ב-2020 מונתה לסגנית הרקטור, פרופ' אלברט פנחסוב.
מחקריה אמפיריים בתחומי הערכה של מדיניות מקרו כלכלית, הגיל השלישי, התפתחות השכר, המגזר הציבורי, כלכלה בימי קורונה.
סולברג הייתה חברת ועדת ההשקעות בקרן קסם, ובשנים 2011 עד 2013 כיהנה כיו"ר הקרן.
היא הייתה שותפה לדיונים ולוועדות מקצועיות בתחום החינוך הפיננסי וקרנות מפעליות (משרד האוצר), הוראת כלכלה בתיכונים (משרד החינוך) ועוד.
בשנת 2011 הקימה עם בעלה שי, את חברת סולברג ייעוץ בע"מ, הנותנת ייעוץ כלכלי והנדסי בעיקר למגזר הציבורי, והיא יו"ר החברה.
היא נתנה מספר חוות דעת בתחום דיני נזיקין: לוועדת מצא (משרד המשפטים) בתחום הולדה בעוולה ולוועדת קמיניץ (ועדה בין משרדית) בתחום ריבית ההיוון הראויה בתיקי נזיקין.
חוות דעת עקרונית שהוגשה לבית המשפט העליון על ריבית היוון, וצוטטה בפסק הדין, אך בית המשפט פסק כנגדה.
בין הוועדות המשמעותיות בהן הייתה חברה: חברת הוועדה המייעצת לנתוני אשראי בבנק ישראל, נציגת ציבור בוועדה לבחירת חברי הוועדה המוניטרית של הבנק, חברת הוועדה לבחינת תקציב הביטחון ובניין הכוח ("ועדת נגל" 2024), כמו כן היא חברת מליאה ברשות ניירות ערך ובמועצת מכבי.
ב-2013 הייתה נציגת ציבור בוועדה לבחירת הרבנים הראשיים ומועצת הרבנות הראשית לישראל.
סולברג הייתה יו"ר הוועד המנהל של המוסד האנתרופוסופי לילדים בפיגור עמוק (בשנים 1998 עד 2003).
עדלאן קדיורה הוא כדורגלן עבר אלג'יראי-צרפתי ששיחק בעמדת הקשר.
קדיורה נולד בלה רוש-סור-יון, שבצרפת לנאצר קדיורה כדורגלן ממוצא אלג'יראי ששיחק אז בצרפת ולאם ממוצא ספרדי.
קדיורה התחיל לשחק כדורגל בגיל 7 בקבוצת הילדים של ראסינג פריז ושיחק בכל קבוצות בגיל של המועדון.
בגיל 19, הצטרף לסדאן במדיה לא רשם ולו דקת משחק אחת.
שנה לאחר מכן, הצטרף לאולימפיק נואי-לה-סק במדיה רשם 15 הופעות וכבש שער אחד.
שנה לאחר מכן חתם באנטנטה.
בשנת קדיורה חתם בקרטיי מהליגה הצרפתית השלישית.
בקיץ חתם לשנתיים בקורטרייק מליגת העל הבלגית.
ב-16 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 2-2 נגד רולסארה.
ב-2 בפברואר 2009 חתם לשנה וחצי בשרלרואה.
בינואר הושאל לוולברהמפטון וונדררס מהפרמייר ליג וכעבור יממה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד ליברפול.
ב-9 במאי 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד סנדרלנד.
בסיום העונה, חתם לשלוש שנים במועדון.
ב-26 בספטמבר 2010 קדיורה שבר את השוקה במהלך משחק הליגה נגד אסטון וילה ונעדר כחצי שנה.
ב-30 במרץ, קדיורה חזר למגרשים במשחק הליגה נגד בלקפול.
ב-30 בינואר 2012 קדיורה הושאל לנוטינגהאם פורסט מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ עד לסיום העונה.
יממה לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-0 לברנלי.
ב-20 במרץ הבקיע את שערו היחיד לעונה זו בקבוצה בניצחון 3-7 נגד לידס יונייטד, אותו הבקיע ממרחק של 35 מטרים ואף זכה בתואר שער העונה של המועדון.
ב-23 ביולי 2012 חתם על חוזה לשלוש שנים במועדון.
ב-3 בספטמבר 2013, קדיורה חזר לפרמייר ליג וחתם בקריסטל פאלאס לשלוש שנים.
ב-26 בנובמבר 2014 הושאל לווטפורד עד לסיום השנה הקלנדרית.
במשחקו האחרון בקבוצה הבקיע בניצחון 2-4 נגד קארדיף סיטי.
ב-27 בפברואר 2015 הושאל בשנית למועדון, וב-1 בספטמבר חתם לשלוש שנים בו.
ב-31 בינואר 2017, קדיורה חתם לשנתיים וחצי במידלסברו.
ב-31 בינואר 2018 חזר לקדנציה שנייה בנוטינגהאם פורסט וחתם בה לשלוש וחצי שנים.
ב-13 בספטמבר 2021 הצטרף לשפילד יונייטד מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-1 בפברואר 2022, שוחרר מהמועדון.
ב-19 בפברואר ניהל משא ומתן מול אוראן האלג'יראית, אך כעבור שישה ימים חתם בבורטון אלביון עד לסיום העונה.
קדיורה זומן לראשונה לסגל נבחרת אלג'יריה לקראת מונדיאל 2010. ב-28 במאי 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 3-0 ל.
קדיורה השתתף עם הנבחרת בשלושת המשחקים במסגרת של הבתים.
ב-3 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד .
קדיורה היה שותף לזכייה של הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2019 ואף נכלל בין מצטייני הטורניר.
נבחרי גביע אפריקה לאומות 2019
עדן אַבִּיטְבּוֹל (נולד בט"ו בתמוז ה'תשנ"ב, 16 ביולי 1992) הוא משורר, תסריטאי ובעל טור ישראלי.
אביטבול נולד בירושלים להורים שהיו בתהליך חזרה בתשובה.
הוא למד בישיבות מיר לצעירים ו"דרך חכמה" בירושלים.
לאחר מכן, עבר ללמוד וללמד במדרשת זיו בשכונת שערי חסד בעיר, המיועדת לסטודנטים ואמנים.
בשנים 2012–2015 פרסם טור חודשי בכתב העת אדרבה בשם "אדרבה – הדור הבא" תחת שם העט "עדן חיים".
הטור עסק בחוויותיו של בן להורים חוזרים בתשובה.
בשנים 2017–2019 למד תסריטאות במעלה - בית הספר לקולנוע ולטלוויזיה.
בשנת 2018 הצטרף אביטבול לכתיבת העונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "שבאבניקים" בתור יועץ תוכן.
בנוסף, כתב על בסיס חוויה אישית את התסריט לפרק 11 בעונה, בו מתארח בקולו הזמר שלמה ארצי.
בשנת 2020 ערך, יחד עם אלחי סלומון ואסתי שושן, אנתולוגיה ליצירה וספרות חרדית עבור כתב העת "יהי".
בעקבות פרסום האסופה, הקים בבית אורי צבי בירושלים את "נו נו", סלון חרדי לאמנות ולתרבות.
החל משנת 2020 מפרסם טור שבועי במוסף מוצש של העיתון מקור ראשון בשם "סיפורים מהישיבה".
בשנת 2023 היה עמית בתוכנית למנהיגות בתרבות יהודית של מכון מנדל למנהיגות.
סרטו "חצי פגישה" זכה בקטגוריית הסרט הקצר הטוב ביותר בטקס פרסי הקולנוע הישראלי (2025).
נשוי לשולי, בתה של הרבנית ימימה מזרחי, ולהם שני ילדים.
נועדנו לגדולות אחרות, הוצאת טנג'יר, עורך רועי חסן, 2019
כובעים וחליפות – סיפורים מהישיבה, ידיעות ספרים, 2025
עדינה פורת (נולדה ב-1927) היא שופטת בית הדין הארצי לעבודה והשופטת הראשית בבית הדין האזורי לעבודה בתל אביב בדימוס.
נולדה לד"ר משה אופיר (זולוטרבסקי) ד"ר לאה אופיר, מחנכת, סופרת וביתו של הרב שמואל שפירא ממייסדי המושבה מסילה חדשה ליד איסטנבול.
בילדותה יצאה המשפחה לצורך לימודי האם בפקולטה לספרות עמי המזרח בקושטא.
המשפחה שבה ארצה בשנת 1934. לימים שימש אביה כמושל הצבאי של יפו.
בשנת 1945 סיימה את לימודיה התיכוניים בגימנסיה העברית הרצליה.
בשנת 1953 סיימה בהצטיינות לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, בשנים 1953–1954 התמחתה בבית המשפט המחוזי בתל אביב ולאחר מכן הוסמכה כעורכת דין.
בשנת 1955 שימשה כיועצת המשפטית של מועצת פועלי תל אביב בהסתדרות.
בשנים 1955–1959 עבדה בביקורת במשרד מבקר המדינה, ולאחר מכן עד שנת 1973 עבדה כעורכת דין עצמאית.
החל משנת 1974 כיהנה כרשמת בבית הדין האזורי לעבודה בתל אביב, וב-1975 מונתה לשופטת בבית הדין.
ביולי 1990 מונתה לתפקיד סגנית שופט ראשי בבית הדין, ובנובמבר 1991 לשופטת ראשית.
באפריל 1992 מונתה לשופטת בבית הדין הארצי לעבודה.
ב-5 בפברואר 1995 פרשה לגמלאות.
לאחר פרישתה שימשה כיו"ר ועדת הבחירות של ארגון המורים.
ב-2002 מונתה לעמוד בראש בין דין פנימי לעבירות משמעת שהוקם בחברת בזק.
בשנת 2004 מונתה כבוררת מוסכמת בין חברת תדירן מערכות להסתדרות בנוגע לפיטוריהם של 70 עובדים קבועים בחברה.
בעלה, חיים פורת, ממנו התאלמנה ב-2023, היה אף הוא שופט אשר כיהן כסגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב.
בנה אריאל פורת הוא נשיא אוניברסיטת תל אביב.
עדלאי יואינג סטיבנסון השלישי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מטעם המפלגה הדמוקרטית שייצג את אילינוי בסנאט של ארצות הברית בין השנים 1970 ל-1981. כחבר למשפחת סטיבנסון הבולטת, שימש גם בתור חבר בבית הנבחרים של אילינוי וגזבר אילינוי.
הוא התמודד ללא הצלחה על משרת מושל אילינוי בשנים 1982 ו-1986. הוא זכה במסדר האוצר הקדוש של יפן עם כוכבי זהב וכסף והיה פרופסור לשם כבוד של אוניברסיטת רנמין, סין.
ראשית חייו, השכלה וקריירה מוקדמת (1930–1964)
עדלי סטיבנסון השלישי נולד בשיקגו, והיה בנם של אלן בורדן והמועמד פעמיים לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית עדלי סטיבנסון השני.
הוא למד באקדמיית מילטון במסצ'וסטס, בבית הספר הארו באנגליה ובקולג' של הרווארד.
הוא קיבל תואר במשפטים בשנת 1957 מבית הספר למשפטים של הרווארד.
סטיבנסון הוסמך כקצין בדרגת לוטננט בחיל הנחתים האמריקאי ב-1952, שירת בקוריאה והשתחרר מתפקיד פעיל ב-1954. הוא המשיך לשרת במילואי הצי והשתחרר ב-1961 כקפטן.
ב-1957, סטיבנסון הלך לעבוד כפקיד אצל שופט בית המשפט העליון של אילינוי ועבד שם עד 1958 כשהצטרף למשרד עורכי הדין בראון ופלאט.
סטיבנסון נבחר לבית הנבחרים של אילינוי בבחירות לבית הנבחרים של אילינוי בשנת 1964, שנערכו ככלל עקב כישלון המדינה בחלוקה מחדש.
הוא שירת בבית הנבחרים של אילינוי מ-1965 עד 1967. במהלך שהותו בבית הנבחרים של המדינה, הוא זכה בפרס המחוקק הטוב ביותר מטעם הבוחרים העצמאיים של אילינוי.
בשנת 1966, סטיבנסון נבחר לגזבר של אילינוי.
כגזבר המדינה, הוא הכפיל פי ארבעה את הרווחים מהשקעת כספי המדינה תוך קיצוץ התקציב מדי שנה.
לאחר מותו של הסנאטור האמריקני המכהן אוורט דירקסן, שמת ב-1969, סטיבנסון התמודד על המושב.
הוא התמודד בבחירות הכלליות מול נציג המדינה לשעבר ראלף טיילר סמית', שמונה על ידי המושל ריצ'רד אוגילבי.
סטיבנסון ניצח את סמית' בבחירות מיוחדות ב-1970 בהפרש של 57%-42% כדי למלא את כהונתו שטרם פגה של דירקסן.
ב-1974 התמודד סטיבנסון לבחירה מחדש, והתמודד מול הרפובליקני ג'ורג' בורדיט בבחירות הכלליות.
הוא ניצח את בורדיט בפער גדול של 62%-37%.
סטיבנסון הושבע לסנאטור ב-17 בנובמבר 1970.
בסנאט כיהן סטיבנסון בוועדת המסחר (יו"ר ועדת המשנה למדע, טכנולוגיה וחלל), ועדת הבנקאות (יו"ר ועדת המשנה למימון בינלאומי) וועדת המודיעין (יו"ר ועדת המשנה לאיסוף וייצור מודיעין).
הוא היה היו"ר הראשון של ועדת האתיקה של הסנאט שהופקדה על יישום קוד אתי שהוא עזר בניסוחו.
סטיבנסון היה גם יו"ר ועדה מיוחדת של הסנאט שהובילה את הארגון מחדש הגדול הראשון של הסנאט מאז שמערכת הוועדות שלו הוקמה בתחילת המאה ה-19.
הוא גינה את מדיניות הודו-סין של הנשיא הדמוקרטי לינדון ב.
ג'ונסון ואת טקטיקות המשטרה האלימות בוועידה הלאומית הדמוקרטית בשיקגו ב-1968, חידש את התקפותיו על העמדה לדין של הנשיא הרפובליקני ריצ'רד מ' ניקסון במלחמה.
הוא גם הציג חקיקה המחייבת להפסיק את כל סיוע החוץ לדרום וייטנאם עד ה-30 ביוני 1975.
סטיבנסון מתח ביקורת רבה על הנשיא הרפובליקני ריצ'רד מ' ניקסון במהלך שערוריית ווטרגייט.
הוא קרא לניקסון לתת מענה למען היושרה של מנהיגי המדינה.
"לכולנו - לרפובליקנים ולדמוקרטים - יש אינטרס לנקות את המערכת", אמר שנה לפני שניקסון התפטר בבושת פנים.
"אמונה של האנשים במערכת שלהם ושל מנהיגיהם - אמונה שכבר התערערה מספיק - מונחת על כף המאזניים".
סטיבנסון חיבר את חוק הבנקאות הבינלאומית משנת 1978, את חוק החדשנות הטכנולוגית של סטיבנסון-וידלר משנת 1980 והמלווה שלו, חוק באי-דול, כדי לטפח מחקר שיתופי, לארגן מעבדות לאומיות לניצול ומסחור טכנולוגיה, ולהתיר אינטרסים של המגזר הפרטי בממשל- מחקר ממומן.
הוא היה היו"ר הראשון של ועדת האתיקה של הסנאט של ארצות הברית שהופקדה על יישום קוד אתי שהוא עזר בניסוחו.
סטיבנסון היה גם יו"ר ועדה מיוחדת של הסנאט שארגנה מחדש את הסנאט וכיהנה בוועדת המדיניות הדמוקרטית של הסנאט של ארצות הברית.
הוא גם ערך את המחקר המעמיק הראשון של הקונגרס על הטרור כיו"ר ועדת המשנה לאיסוף וייצור מודיעין, שהוביל להנהגת חוק המלחמה בטרור המקיף משנת 1971. התיקון שלו קיבל שבעה קולות.
סטיבנסון היה תומך נלהב של ישראל, אך היה ביקורתי על השפעתה של הוועדה האמריקאית לענייני ציבור (AIPAC) על הפוליטיקה האמריקאית.
לסטיבנסון היו חילוקי דעות חריפים עם השדולה הישראלית בנושאים הנוגעים למזרח התיכון, כולל הצבעה ב-1979 לקיצוץ הסיוע הצבאי לישראל ב-10% ותמיכה במכירת נשק ב-1978 לסעודיה.
איפא"ק מתחה ביקורת גם על פגישתו עם מנהיג אש"ף יאסר ערפאת.
במכתב למנהיג היהודי היימן ספרבינדר ב-1980, כתב סטיבנסון:"השדולה הישראלית הזאת, בראשות איפא"ק, שאני מצר עליה.
זה לא שהיא מדברת בשם כל היהדות, כולל יהדות ישראל.
עם זאת, היא מפעילה מידה מוגזמת של השפעה על פקידי ציבור חלשים.
אני מצר על כניעותם לגחמותיה של ממשלה זרה".
סטיבנסון קיבל עידוד להתמודד לנשיאות ב -1976, אשר ניזון על ידי ריצ'רד ג'יי דיילי משיקגו, שהתרעם על הרפורמות הליברליות של הסנאטור, אך הכיר בסטיבנסון כמגנט קולות.
הסנאטור סירב לצאת לקמפיין, אך כאשר תהליך המועמדות יצא לדרך, כוחות דיילי הריצו אותו כמועמד הבן המועדף.
למרות זאת, המושל לשעבר ג'ימי קרטר מג'ורג'יה נעל את המועמדות לפני הוועידה הלאומית הדמוקרטית ב-1976 בניו יורק.
עם זאת, סטיבנסון היה אחד המועמדים הסופיים לסגן הנשיא בוועידה, אם כי בסופו של דבר קרטר בחר בסנאטור האמריקני וולטר מונדייל ממינסוטה.
סטיבנסון בחר שלא להתמודד לבחירה מחדש ב-1980 ושב לאילינוי כדי לעסוק בעריכת דין.
סטיבנסון התמודד על מושל אילינוי ב-1982 וב-1986, והפסיד בשתי הבחירות לג'יימס ר.
במערכת הבחירות של 1982, סטיבנסון התלונן כי תומפסון ניסה להציג אותו כאליטיסט לא יעיל על ידי הצהרה מפורסמת, "הוא אומר 'אני בחור קשוח', כאילו הוא רומז שאני סוג של טמבל".
ספירת הקולות הראשונית הראתה שסטיבנסון מנצח; עם זאת, הספירה הרשמית הסופית הראתה שהוא מפסיד ב-0.14 אחוז.
סטיבנסון עתר מיידית לבית המשפט העליון באילינוי לספירה חוזרת והציג ראיות לאי-סדרים נרחבים בבחירות, כולל ראיות למערכת כרטיסי ניקוב כושלת לטבלת הצבעות.
שלושה ימים לפני השבעת המושל, בית המשפט דחה את הספירה החוזרת בפסיקה של 4-3, וטען כי חוק הספירה החוזרת של אילינוי אינו חוקתי.
בפריימריז הדמוקרטיים ברחבי המדינה ב-1986, בוחרים דמוקרטים הציעו את בעלי בריתו של לינדון לרוש לסגן מושל ומזכיר המדינה.
סטיבנסון התנגד למצע שלהם וסירב להופיע על אותו כרטיס.
במקום זאת, הוא ארגן את מפלגת הסולידריות של אילינוי כדי לספק טופס הצבעה חלופי למושל, סגן מושל ומזכיר המדינה, אשר אושרה על ידי המפלגה הדמוקרטית של אילינוי.
שכנוע הדמוקרטים להצביע עבור רוב טופס ההצבעה הדמוקרטי וכן את מועמדי הסולידריות לתפקיד המושל, סגן המושל ומזכיר המדינה הייתה אסטרטגיה לא שגרתית; עם זאת, סטיבנסון והמועמד לתפקיד סגן מושל, מייק האולט, זכו ב-40% מהקולות.
לאחר שעזב את הסנאט, סטיבנסון היה פעיל בקשרים עסקיים ותרבותיים עם מזרח אסיה.
כמו כן מילא תפקידים רבים בעמותות בתחום זה.
הוא כיהן כיו"ר אגודת יפן-אמריקה של שיקגו, התאחדות המערב התיכון של ארצות הברית–יפן, והתאחדות המערב התיכון של ארצות הברית–סין, וכנשיא הוועדה האמריקנית של המועצה לשיתוף פעולה כלכלי באוקיינוס השקט (PECC).
הוא גם היה יו"ר משותף של פרויקט פיתוח השוק הפיננסי של PECC, חבר במועצת ויסמן של ארצות הברית–קוריאה, וישב במועצת המנהלים של המכון של קוריאה למדיניות כלכלית בינלאומית.
הוא גם היה יו"ר המרכז הבינלאומי עדלאי סטיבנסון לדמוקרטיה השוכן בבית המשפחה, ציון דרך היסטורי לאומי, ליד ליברטיוויל, אילינוי .
ב-8 בדצמבר 2012, בגיל 82, סטיבנסון אישר את ההצעה לאספה הפרלמנטרית של האו"ם (UNPA), אחד משישה אנשים בלבד ששירתו בקונגרס של ארצות הברית שעשו זאת אי פעם.
סטיבנסון מת מסיבוכים של מחלת לואי בביתו בשיקגו ב-6 בספטמבר 2021, בגיל 90. בזמן מותו היה לו גם דמנציה.
סבא רבא של סטיבנסון עדלי א.
סטיבנסון הראשון היה סגן נשיא ארצות הברית (1893–1897) במהלך כהונתו השנייה של גרובר קליבלנד.