tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל התחקירים הקודמים קבעו שהאוגדה קרסה באותו היום ובמשך שעות לא הצליחה לייצר לכוחות תמונת מצב, ולמרות זאת קבע ראש צוות התחקיר, אל"ם יצחק אלפסי, כי החמ"לים של אוגדת עזה והחטיבה הצפונית "לא חדלו לפעול" אך הוסיף: "הם פעלו, אבל לא פעלו טוב".
על פי התחקיר פשט על המחנה כוח של 60 מחבלים, מפוצלים לשתי קבוצות.
המחנה לא נכבש, אבל מחבלי חמאס הצליחו לקטוע את הפיקוד והשליטה של המפקדים ושל ערוצי הקשר והתצפית.
על אף שמדובר במחנה סמוך לגדר, והאוגדה הוגדרה כיעד אסטרטגי של האויב, המפקדים לא נערכו להגנה על המחנה.
למרות שבמשך השנים ספג מחנה רעים נפילות והיה חשוף לשיגורי רקטות ופצמ"רים, התחקיר מצא "היעדר כשירות למיגון ולתשתיות ההגנה במחנה".
התחקיר מצביע על תרבות מבצעית כושלת של המפקדים, בין השאר ב"מיעוט אוחזי נשק בבסיס, אירוח משפחות במהלך תורנויות, וחדירות גבוהה מבחינת ביטחון מידע בהקשר של הבנת האויב את מבנה הבסיס".
מערכות ההגנה והחירום, כגון כריזה, מצלמות היקפיות וגדר אינדוקטיבית, היו תקולות ולמעלה משנה לא טופלו.
בשעות הראשונות של הקרב לא היה תיאום בין הכוחות הלוחמים.
בזמן שכוחות של יחידת שלדג לחמו בגבורה בשטח המחנה ושילמו בחייהם, שהו במחנה גם כוחות סיירת מטכ"ל וסיירת הצנחנים, שמיעטו להשתתף בלחימה.
הכשירות של חיילים מכוח הגנת המחנה הייתה ירודה, ועל אף שמדובר בשטח לחימה ובקרבת הגבול – רבים מהם לא היו לוחמים ולא עברו אימונים בנשק.
על קרב מחנה רעים נערכו מספר תחקירים עיתונאיים, שהציגו ממצאים דומים.
ביולי 2024 הוצג תחקיר מבצעי אודות קרב בארי, שנערך על ידי מפקד אוגדת עזה לשעבר והאלוף במיל' מיקי אדלשטיין.
הוא הוסיף כי לתחקיר יתווספו השלמות עקב איסוף עדויות חדשות.
במרץ 2025 הוצג תחקיר צה"ל שנערך בראשות אל"ם עברי אלבז על הטבח בנתיב העשרה.
על פי התחקיר, שלושה מחבלים חדרו למושב באמצעות מצנחי רחיפה, ומולם ניצבו 25 חברי כיתת כוננות חמושים, מפקד בכיר וכוח לוחמים קבוע של גולני, בסך הכל 37 לוחמים.
המחבל השלישי נהרג על ידי כוחות צה"ל.
ב-25 בפברואר 2025 הציג מפקד פיקוד העורף האלוף רפי מילוא לתושבי קיבוץ כפר עזה את תחקיר הצבא על אירועי שבעה באוקטובר בקיבוץ.
לפי התחקיר, במשך שעות ארוכות חברי כיתת הכוננות, 14 איש, נלחמו לבדם במחבלים ללא כל עזרה צבאית, ונהרגו כולם.
כוחות צה"ל הגיעו לקיבוץ ללא פיקוד וללא תיאום ביניהם וללא הבנת המתרחש.
הכוחות נכנסו לקיבוץ רק בחלקו הדרומי, פינוי התושבים במקום נעשה מאוחר ובאופן לקוי וכתוצאה מכך מחבלי חמאס חזרו למקום ורצחו וחטפו חברי קיבוץ.
גם חיל האוויר לא פעל כראוי.
האלוף מילוא הודה כי חמאס הפתיע את צה"ל ביכולות שלו.
בהודעה מטעם הקיבוץ נאמר שהתחקיר שהוצג היה מקיף ומעמיק אך לא מספק.
כמה ימים לאחר פרסום תחקיר כפר עזה טענו קצינים במילואים שהיו במקום שלא דיברו איתם במסגרת התחקירים הצבאיים.
אחד הקצינים סיפר שהגיע לכפר עזה באופן עצמאי בסביבות 12 בצהריים, ועסק בפינוי פצועים והרוגים.
לאחר מכן קצין אחר הוביל כוח של 40 איש שעברו בית אחר בית והרגו מספר מחבלי חמאס.
בנובמבר 2024 מונה אלוף ערן ניב לאחראי על ביצוע תחקיר טבח ניר עוז.
על פי התחקיר, בשעות הצהריים הצטרפו למחבלי חמאס 200–400 מחבלים נוספים, שאינם נמנים בכוח מאורגן, מתוך תחושה המשלבת "אקסטזה דתית" ו"נקמה ביהודים".
צוות התחקיר קבע כי מדובר בכשל מערכתי מרמת המטכ"ל ועד השטח, ולא כשל טקטי.
עוד נטען בתחקיר כי היה מצופה מפיקוד הדרום לגבש תמונת מצב אמיתית ולא לצפות לדיווחים.
הרמטכ"ל היוצא, הרצי הלוי, נכח בהצגת התחקיר ואמר לחברי הקיבוץ: "הכישלון של צה"ל בניר עוז היה הכישלון הגדול ביותר בתולדות הצבא".
בפברואר 2025 הציג אלוף דן גולדפוס, יחד עם קצינים נוספים, את התחקיר שנערך בראשות אל"ם (במיל') ירון סיטבון על טבח שבעה באוקטובר בקיבוץ נחל עוז.
נציגי הצבא פתחו את הצגת התחקיר בבקשת סליחה מהתושבים - והודו שצה"ל כשל: "סליחה שנכשלנו בלהגן עליכם".
בתחקיר הוצגו אירועי השבעה באוקטובר לצד תגובת הצבא.
תושבי הקיבוץ ציינו כי "עברו באופן יסודי ומעמיק - ונראה שהתחקיר נעשה במקצועיות ורגישות", אך הם ציפו גם שיתוחקרו האירועים שהתרחשו לפני 7 באוקטובר ובמה שהוביל אליהם, וזה לא נעשה.
כמו כן ציינו בקיבוץ כי בצבא לא הצליחו להסביר למה לקחו לכיתת הכוננות את הנשקים מבתיהם לפני 7 באוקטובר.
לעומת זאת ציינו לשבח את השקיפות בתחקיר שהוצג, שכלל הקלטות קשר וסרטונים שלא נחשפו לפני כן.
אחד הפרטים שנחשפו בתחקיר הוא שתומר ערבה-אליעז, תושב הקיבוץ, נורה למוות בסבירות גבוהה בידי כוח צה"ל, אחרי שנמלט מהמחבלים.
במרץ 2025 הוצג תחקיר צה"ל שנערך בראשות אל"ם עידו קס על קרב מוצב נחל עוז, ובו נקבע כי הוא "אחד הכישלונות הכי גדולים בשבעה באוקטובר".
התחקיר מצביע על שורה ארוכה של כשלים בכל הרמות הצבאיות.
במוצב היו באותו בוקר 162 חיילים ולוחמים, רובם מגדוד 13 של חטיבת גולני שהחזיקו את הגזרה.
רק 90 חיילים וקצינים אחזו בנשק באותו בוקר במוצב, והם לא תרגלו לפני כן תרגולת "הגנת מוצב" במוצב.
התחקיר קובע כי אי קיום פקודות בסיסיות כמו תגבור עמדות סביב המוצב לפני הסתערות המחבלים על המוצב, מחסור בכוח אש וסרבול בתנועת הטנקים בשל זמני כוננות שנקבעו על ידי אוגדת עזה והחטיבה הצפונית - גרמו למפלה.
לוחמי המוצב וחיל האוויר הצליחו במהלך הקרב להרוג 71 מחבלים.
התחקיר מצביע על כשל באופן תפיסת המקום שנמצא מרחק של פחות מ-850 מטרים מגדר הגבול.
המקום היה אמור להיות מוצב קדמי אבל בפועל הוא הפך למחנה עורפי בשל אילוצים כלכליים.
הוא לא נוהל בשגרת מוצב, לא הייתה בו דריכות מבצעית מספקת והוא התנהל כבסיס עורפי מבחינת תפיסת האבטחה: רק שומר אחד בש"ג שפנה לשטח ישראל ולא לרצועה, ושלושה שומרים נוספים שהיו מוצבים בתוך המחנה כדי למנוע גניבות.
לצד הכישלון, התחקיר מצביע על גבורה עילאית של מפקדים ולוחמים שחירפו את נפשם, ומגלה כי התצפיתניות פעלו במקצועיות, נחישות ואומץ לב.
בתחקיר צוינו לשבח גורמים אזרחיים שלקחו חלק בלחימה בקיבוץ, שכללו גם ארבעה אזרחים שאינם חברי הקיבוץ שהגיעו מדרום הר חברון, בהם בניה של מרסל טליה שנרצחה, בצלאל וידידיה, שהגיעו מחוות טליה, ושני חבריו של סגן הרבש"ץ מתן מליחי, שהגיעו מאביגיל.
ב-11 ביוני 2025 הוצג תחקיר צה"ל שנערך בראשות סא"ל צפריר הר שושנים על הטבח ביכיני.
למרחב יכיני חדרה חוליה של שמונה מחבלים אשר ביצעו הרג ופשעים אכזריים נוספים.
בקרב על מושב יכיני נהרגו 6 בני אדם, ולאחר מכן עברה חוליית המחבלים לכביש 34 הסמוך למושב יכיני, והרגה 11 בני אדם נוספים.
בתחקיר צוינו לשבח שיתוף הפעולה בין כוחות צה"ל, ימ"מ, משטרת ישראל ומג"ב, שהרגו את כל שמונת המחבלים שחדרו למושב, וכן את הפלוגה הגזרתית שסיכלה התקפה של עשרות רבות מחבלים בגל השני והשלישי.
בין הכשלים שנמצאו בתחקיר נמנים כשירות כיתת הכוננות ופעולת כיתת הכוננות, שכמעט ולא סייעו לכוחות הלוחמים בלחימה, וכשלו בתיאום בין הכוחות למול הקהילה ובסיוע בהעברת תמונת הנפגעים.
תחקיר חוף זיקים וקיבוץ זיקים
ב-4 במאי 2025 הוצג תחקיר צה"ל שנערך בראשות אל"ם טל קוריצקי על הטבח בחוף זיקים והקרב בקיבוץ זיקים.
ב-19 במרץ 2025 הוצג תחקיר צה"ל שנערך בראשות אל"ם עידו סעד על הטבח בעלומים.
תחקיר מוצב כיסופים וקיבוץ כיסופים
תחקיר הטבח בכיסופים וקרב מוצב כיסופים הוצג בפני תושבי כיסופים ב-14 במאי 2025 ופורסם כעבור שבוע.
התחקיר בוצע על ידי אלוף-משנה טל אלקובי וחברי צוות תחקור נוספים וארך כשנה.
צוות התחקיר הצה"לי לקרבות בקיבוץ כיסופים ובמוצב צה"ל בכיסופים קבע כי צה"ל לא עמד במשימת ההגנה על הקיבוץ ועל תושביו.
כוחות צה"ל וכיתת הכוננות הצליחו להדוף חלק מהמתקפה, אך אלה לא פעלו בהתאם לטכניקה סדורה ואחידה, ולכן טיהור הקיבוץ ממחבלים התארך.
מממצאי התחקיר הצבאי עולה כי למרחב כיסופים חדרו כ-150 מחבלי נוח'בה.
חלקם נהרג בדרך על ידי המקלע של מערכת רואה-יורה.
כ-40 מחבלים הגיעו למרחב המחנה וכ-60 למרחב הקיבוץ.
המחבלים ביצעו מעשי רצח, חטיפה, ביזה ופשעים אכזריים נוספים.
לפי ממצאי התחקיר במהלך הלחימה הרגו כוחות צה"ל במרחב המחנה כ-25 מחבלים, בקיבוץ הרגו כ-30 מחבלים ובמרחב סביב הקיבוץ הרגו כ-50 מחבלים נוספים.
כ-50 מחבלים נוספים נסוגו חזרה לרצועת עזה, כשחלקם פצועים.
בהתקפה על מרחב כיסופים נרצחו תשעה אזרחים תושבי הקיבוץ ואזרח אחד נחטף, נרצח והושב לקבורה במסגרת ההסכם בחודש פברואר 2025. בנוסף, נרצחו שישה עובדים זרים ואזרח אחד תושב הקיבוץ נהרג מירי דו-צדדי.
בקרבות על הגנת המחנה והקיבוץ נהרגו 27 חיילים וחבר אחד מכיתת הכוננות הקיבוצית.
אירועי שבעה באוקטובר במוצב כיסופים מתחלקים בתחקיר לשני שלבים.
בשלב הראשון, מהשעה 06:29 בבוקר עד 13:45, התרחשו קרבות קשים נגד מחבלים שתקפו ממספר רב של כיוונים.
שלב ב' החל עם הגעת כוח מיחידת אגוז שסייע בלחימה, ניהל קרבות מול המחבלים, חילץ שתי תצפיתניות, ועד השעה 22:00 סרק את המחנה ווידא כי אין בו עוד מחבלים חיים.
בקיבוץ כיסופים הרגו המחבלים חברי קיבוץ ועובדי חקלאות רבים, ורק בשעה 13:06 הגיעה לקיבוץ מחלקה מגדוד 450, שסיימה קרבות בצמתים מעון, רעים וגמה.
הכוח ניהל קרבות מול מחבלים עד סביבות השעה 16:00 ובהם המשיכו המחבלים לפגוע ולהרוג בחיילי צה"ל.
פינוי תושבי הקיבוץ החל ב-17:00 אף שמחבלים עדיין שהו בקיבוץ.
לאחר מכן נמשכו הקרבות בקיבוץ במשך מספר ימים, וסריקת שטח הקיבוץ לא בוצעה באופן מקצועי ושיטתי.
רק ביום חמישי 12 באוקטובר 2023 הושגה בו שליטה מבצעית וטיהור ממחבלים.
התחקיר מונה כשלים רבים שהובילו לטבח בכיסופים, בהם:
תרחיש הייחוס אליו נערכו הכוחות היה שגוי מיסודו, ולא תאם לאיום.
הכוחות לא הוכשרו להילחם ביישוב ישראלי רווי מחבלים ובהתאם לא פעלו על פי טכניקה סדורה ואחידה, ולא היו מתורגלים לכך באימונים מקדימים.
במהלך הקרבות כוחות חיל האוויר סייעו לפגוע בכוחות האויב במרחב הלחימה, אך לא היוו גורם משמעותי בבלימת המתקפה.
במהלך הקרב על המחנה הצבאי, הפיקוד והשליטה בוצעו כיאות, אך במהלך הקרב בקיבוץ כיסופים הפיקוד והשליטה היו לא אפקטיביים דיים, והוכנסו כוחות ללא נוהל פקודה מסודרת.
כיתת הכוננות לא הוכשרה למשימתה באופן מספק על ידי צה"ל.
הרכב כיתת הכוננות היה קטן, לא מאומן מספיק וללא תרחיש ייחוס.
המחנה והקיבוץ לא היו ערוכים כראוי להתמודדות עם התקפת מחבלים.
ב-25 באפריל 2025 הוצג תחקיר צה"ל שנערך בראשות תא"ל איתמר בן חיים אודות מתקפת הטרור על ניר יצחק.
כשל בהגנה: צה"ל לא הצליח להגן ביעילות על קיבוץ ניר יצחק ותושביו עקב היעדר נערך למתקפה נרחבת של אלפי מחבלים בעשרות מוקדים בו-זמנית.
תרומת הטנק: שליחת טנק צוות 4 מגדוד 77 בפיקוד סג"ם ע' למרחב הגדר על ידי מפקד פלוגת סופה רס"ן צמצמה משמעותית את מספר המחבלים שהגיעו לקיבוץ, כאשר צוות הטנק חיסל מעל 100 מחבלים, ובכך הגביל את מספר המחבלים שהגיעו לקיבוץ לעשרות במקום מאות.
ב-28 ביולי 2025 הוצג תחקיר צה"ל שנערך בראשות אל"ם שמר רביב אודות הקרב בקיבוץ סופה.
הפעלת הטנק: החלטת מפקד הפלוגה הגזרתית רס"ן לשלוח את צוות טנק 4 מגדוד 77 בפיקוד סג"ם ע', למרחב הגדר בתחילת המתקפה הייתה חשובה ומוערכת.
הלחימה באנדרטת דנגור: לחימת כוח מפלוגת העתודה של סיירת נח"ל באנדרטת דנגור בלמה את התקדמות רוב המחבלים בגל הראשון לעבר הקיבוץ, עיכבה את חדירתם, צמצמה את מספרם והשפיעה מכריעה על תוצאות הקרב.
ב-12 ביוני 2025 הוצג תחקיר צה"ל על קרב פרי גן, שנערך על ידי תא"ל איתמר בן חיים.
לפי התחקיר, המושב פרי גן ניצל בזכות חברי כיתת הכוננות של המושב הסמוך שלומית, בשעה שחיילי צה"ל וחברי כיתת הכוננות של המושב עצמו כשלו במשימתם להגן עליו.
התחקיר מציין לשלילה את חיילי סיירת נח"ל וגדוד קרקל, שהגיעו למושב באיחור ולא חתרו למגע עם האויב במהירות, וכן את העובדה שצה"ל התקשה בגיבוש תמונת המצב.
ב-4 באפריל 2025 הוצג תחקיר צה"ל שנערך בראשות אל"ם אלעד שושן על הטבח בנירים.
מהפרטים שהוצגו נראה שהגל הראשון של המחבלים חדר לקיבוץ ב־6:42, והכוחות המאורגנים של הצבא הגיעו רק ב־13:24. בסך הכל, לפי התחקיר, חדרו לקיבוץ כ-150 מחבלים.
ב-9 באפריל 2025 הוצג תחקיר צה"ל שנערך בראשות אל"ם נתאי עוקשי על קרב שדרות.
ב-2 באפריל 2025 הוצגו חלקים מתחקיר צה"ל שנערך בראשות תא"ל (במיל') עידו מזרחי אודות הטבח בפסטיבל נובה.
בין הנושאים שהוצגו נמנו הליך אישור המסיבה, השתלשלות האירועים ביום האירוע והתנהלות כוחות הביטחון במרחב המסיבה ובחניון רעים.
התחקיר לא כלל את האירועים שהתרחשו מחוץ למרחב מסיבת הנובה, בהם התקפות מחבלים על הצירים בעוטף והטבח במיגוניות המוות, בהם נרצחו עשרות מבלים שנמלטו מהמסיבה.
התחקירים בנוגע לאירועים אלה טרם הושלמו ויוצגו בהמשך.
אף שהמחבלים הצליחו לחדור אל שטח המחנה, הם נסוגו במהרה לרצועת עזה באמצעות רכב האמר שנגנב.
אזרח שפינה חללים מעמדת הש"ג תחת אש צוין לשבח.
הרמטכ"ל, רב-אלוף הרצי הלוי, ניסה בתחילת המלחמה למנות ועדות חקירה חיצוניות בראשות אלופים בדימוס.
נקבע כי יש לתחקר את אירועי המלחמה כדי להפיק לקחים, והתחקור חייב להתחיל ביחידות עצמן ומשם לעלות למעלה.
כמו כן נקבע הליך לתחקור קצינים בכירים.
הודגש כי תחקירים אלו אינם מחליפים מנגנון בדיקה או חקירה חיצונית מלאה, כגון ועדת חקירה ממלכתית.
היוזמה למינוי ועדות חקירה נבלמה על ידי הדרג המדיני, והוועדות לא הוקמו.
ב-27 בפברואר 2025 פורסמו חלקים מתחקירי צה"ל, הכוללים 18 תחקירים מטכ"ליים נושאיים, בהם 4 תחקירי ליבה.
התחקירים אינם כוללים מסקנות אישיות או צעדים פיקודיים.
אחת המסקנות המרכזיות בתחקיר היא שהכישלון וההפתעה היו חמורים יותר ב-7 באוקטובר מאשר במלחמת יום הכיפורים, שפרצה 50 שנים לפני כן.
הסיבה היא שלישראל הייתה אז התרעה למלחמת הפתע, נערכו דיונים מקדימים אם לגייס כוחות מילואים, וחלק מקציני אמ"ן התריעו על המתקפה המתקרבת.
לעומת זאת, ב-7 באוקטובר לא היה אף אחד שראה או שזיהה סימן להתארגנות מוקדמת, ולא הייתה התרעה מודיעינית כלשהי.
דו"ח המומחים לבדיקת איכות התחקירים והפקת הלקחים
עם כניסתו לתפקיד של הרמטכ"ל אייל זמיר, מונה צוות מומחים בראשות אלוף במילואים סמי תורג'מן, לבחינת התחקירים שבוצעו בצה"ל לאירועי 7 באוקטובר.
דוח המומחים הצביע על גורמים המסבירים המרכזיים לכישלון 7 באוקטובר:
כישלון תפיסתי - בין המציאות האסטרטגית והמבצעית לבין תפיסת המציאות ביחס לרצועת עזה וחמאס.
כישלון מודיעיני - בהבנת המציאות, בהבנת האיום ובאי מתן הידיעה.
היעדר עיסוק בתוכנית 'חומת יריחו'.
תרבות ארגונית ומבצעית המאופיינת בדפוסים ונורמות מבצעיות לקויות שהשתרשו במשך השנים.
פער מהותי ומתמשך, בכל רמות הפיקוד וגורמי המקצוע, בין איום הייחוס לבין המענה המבצעי.
תהליך קבלת החלטות והפעלת כוח לקויים בליל 7 באוקטובר 2023.
הדוח הצביע על גופים שכשלו והם המטה הכללי, אגף המבצעים, אגף המודיעין, פיקוד הדרום ואוגדת עזה וכן גופים שתרמו לכישלון, חיל האוויר וחיל הים.
כמו כן הצביע הדו"ח על שורה של תחקירים לקויים מאד מצד צה"ל והם התחקירים שבחנו את קבלת ההחלטות בצה"ל, תפקוד חטיבת המבצעים, את הרובד המערכתי והאסטרטגי מול עזה, את העדר תכנון המלחמה בעזה במטה הכללי ואת תחקיר חיל הים.
התחקיר הצבאי על תפקוד צה"ל בליל ובוקר שבעה באוקטובר בוצע על ידי אגף המבצעים ופיקוד הדרום, והוא מבוסס בחלקו על תחקירים מטכ"ליים של אגף המודיעין אודות הרגעים שקדמו ל-06:29 באותו הבוקר, והשלבים הראשונים במאמצי הבלימה של המתקפה.
חלקים מהתחקיר פורסמו ב-4 בינואר 2025. בחלקים אלה מתואר כיצד הצליחו מחבלי חמאס לשבש את פעילות חיל האוויר ולפלוש לשטח ישראל.
ביולי 2024 פורסמו חלקים מתחקיר של אגף המודיעין.
לפי ממצאי התחקיר, מתקפת הפתע של חמאס תוכננה במשך כ-7 שנים, אך באמ"ן הניחו שארגון הטרור מורתע, וכי יחיא סנוואר מעדיף לשפר את מצבם הכלכלי של תושבי הרצועה ולבסס את ממשל חמאס ברצועת עזה.
גורמי המודיעין הניחו שחמאס מורתע ופניו של סינוואר להסדרה, ולכן התעלמו מהסימנים המקדימים למתקפה.
במשך שנים נוצר פער בין הידיעות שנאספו לניתוח שלהן על ידי חוקרי אגף המודיעין.
הפרשנות שלפיה חמאס נמנע מלהשתתף בשני העימותים שקדמו ל-7 באוקטובר כי הוא מתכנן מלחמה - נזנחה באגף המודיעין.
למעשה, חוקרי המודיעין היו שקועים בקונספציה שחמאס "לא רוצה ולא יכול" לצאת למלחמה נגד ישראל, בדומה ל"קונספציה" בדבר תנאי סף מצריים וסוריים ליציאה למלחמה, שגרמה לפרוץ מלחמת יום הכיפורים ללא התרעה משמעותית.
מספר מועט של חוקרים באגף המודיעין היה סבור כי חמאס משתמש במימון המגיע מקטר לתכנון המתקפה, אך הדעה הרווחת בחיל הייתה כי חמאס מורתע.
ראש אמ"ן, אהרון חליוה, קיבל את הקביעות שעלו בתחקיר והתפטר מתפקידו זמן קצר לאחר מכן.
ביחידה 8200 בוצעו מספר תחקירים מבצעיים לבדיקת אירועי מתקפת שבעה באוקטובר, והיחידה הצהירה שהתחקירים "יוצגו לציבור באופן שקוף לאחר שיסוכמו, ובהליך סדור ומקצועי".
בפברואר 2024 פורסם כי הוקם צוות בדיקה בראשות דני הררי, באישור ראש אמ"ן והרמטכ"ל.
לאחר שצוות הבדיקה סיים את התחקיר הוא פרסם דו"ח פנימי בן כ-600 עד 800 עמודים, ובו פירוט הכשלים והליקויים, חלקם חמורים ביותר, שהתגלו בכל הקשור לתהליך עיבוד המודיעין, קבלת ההחלטות ושיטות העבודה של היחידה.
ביולי 2024 הציג מפקד יחידה 8200 יוסי שריאל את התחקיר על תפקוד היחידה באירועי שבעה באוקטובר לראש אמ"ן אהרון חליוה ולקצינים נוספים בחיל המודיעין.
על פי התחקיר, בשעות ובימים שלפני המתקפה היה ברשות היחידה את כל המידע הדרוש לאנשיה, אבל היחידה לא העבירה התרעה נקודתית וברורה.
באותה עת פורסמו קטעים קצרים מהתחקיר, לפיהם בליל 6 באוקטובר הייתה תקלה במערכת מודיעינית שסיפקה מידע על חמאס, וזו תוקנה רק כעבור מספר ימים.
כמו כן פורסם כי במאי 2023 קצין מודיעין של פיקוד הדרום הזהיר שיחידת 8200 לא מכסה טוב את עזה וכי יש "פער איסוף משמעותי", אך הליקויים לא טופלו.
ב-12 בספטמבר 2024 הודיע שריאל כי הוא פורש מתפקידו בתוקף אחריותו למחדל.
במכתב הפרידה הוא מציין כי הושלם התחקור הראשוני על חלקה של היחידה בכישלון המודיעיני.
על פי התחקיר היה בידי היחידה מידע מפורט על תוכניות חמאס והיערכותו, אך אלה לא השפיעו על הבנות היסוד בתוך היחידה ובקרב קהיליית המודיעין.
בנובמבר 2024 פורסמו עיקרי תוצאות התחקיר הצה"לי ביחס לתפקודה של חטיבת המבצעים.
בתחקיר נקבע: "מרכז המבצעים של המטכ"ל לא הצליח לייצר תמונת מצב מדויקת בשעות הראשונות, וחטיבת המבצעים לא הצליחה לפרוץ את השיטה באותו הבוקר.
זה היה אירוע קטסטרופלי וללא מצטיינים, בלי היזון חוזר.
היה קושי לזהות את כשירות המִפקדות באוגדת עזה".
סדר הכוחות הקבוע בעוטף לא היה מספיק ב-7 באוקטובר 2023, אך כך גם היה בשאר הגזרות.
המשמעות היא שיהיה צורך בתגבור כוחות ובמספר גדול יותר של לוחמים בשטח בכל רגע נתון.
מסקנה נוספת שעלתה היא כי יש צורך בכוחות כוננות גדולים יותר בגזרות השונות.
האוגדה שחררה יותר מדי חיילים הביתה באותה שבת, יותר ממחצית מחיילי היחידה, וזאת בניגוד לנהלים.
צוין כי נוהג זה רווח בהרבה אוגדות ולא רק שם.
על פי התחקיר, הכוחות זרמו דרומה במהירות מרגע שהאירוע החל, אך לא בהכרח למקומות הנכונים.
נושא זה שנוי במחלוקת בין אוגדת עזה לבין פיקוד הדרום.
התיאום בין כוחות משטרת ישראל לבין צה"ל ב-7 באוקטובר היה לא טוב.
ביחס לניהול המערכה ממוצב הפיקוד העליון בקריה, צוין כי הוא תפקד במצב של אי-בהירות חלקית, ונדרשו שעות ארוכות כדי לייצר תמונת מצב.
בסיכום התחקיר נכתב כי התנהלות חטיבת המבצעים החל מהשעה 6:29 הייתה טובה וסבירה.
עם זאת, מהתחקיר עולה כי האלוף שלומי בינדר, ראש חטיבת המבצעים, לא הכיר את תוכנית "חומת יריחו" למקרה של פלישה המונית של מחבלים.
התרחיש המסוכן ביותר שאליו נערך, על בסיס הערכות המודיעין, היה ירי רקטי וחדירות ממוקדות.
התחקיר על יום הלחימה עצמו נוהל ללא שיתוף פעולה משב"כ ומהמשטרה, והובעה ביקורת על כך שהתחקיר מתחיל רק בשעה 6:29 בבוקר.
האירועים שהתרחשו בלילה שלפני המתקפה לא נבדקו, וצפוי להיערך עבורם תחקיר נפרד.
תחקיר פיקוד הדרום ואוגדת עזה
באוקטובר 2024 פורסמו עיקרי תחקיר של אוגדת עזה, בו הממצא העיקרי הוא כי סדר הכוחות הקבוע בעוטף לא היה מספיק ב-7 באוקטובר 2023, כ-600 עד 650 חיילים בגזרה, במקום 1,500.
בפברואר 2025 פורסם תחקיר פיקוד הדרום וחטיבת המבצעים, בו כונה הטבח "אירוע קטסטרופלי, בלי מצטיינים".
בתחקיר מצוינות ההכנות שהחלו בעזה בשישי בצהריים ולא זוהו, שגיאות מבצעיות שביצע אלוף הפיקוד, וכשלים מבצעיים נוספים.
ממצאים מתחקיר חיל האוויר פורסמו ב-24 בדצמבר 2024.
בפברואר 2025 פורסמו חלקים מתחקיר חיל הים.
מהתחקיר עולה כי בשבעה באוקטובר פעלו לוחמי החיל – מבקרית החוף ועד מפקדי ולוחמי הספינות הדבורה והצרעה – בנחישות ובמקצועיות מעוררת כבוד והערכה על הדרך בה הם ניהלו את הקרב מול כ-50 מחבלים שהגיעו משטח הרצועה בהפתעה בשבע סירות מהירות.
לוחמי חיל הים הצליחו להשמיד ולפגוע בחמש מהסירות ולחסל 20 מהמחבלים במים ועל החוף אך 18 מחבלים הצליחו להגיע לחוף ולהמשיך ולבצע את הטבח בחוף זיקים ולתקוף את בא"ח פיקוד העורף וחיל הים לא עמד במשימה למנוע חדירה של ספינות מחבלים לחופי ישראל.
כמו כן סוקר התחקיר את חלקו של חיל הים בקרב זיקים ובקרבות נוספים באותו יום.
מסקנות התחקיר מצביעות על הצורך להקים פרימטר ימי בשטח הרצועה שאסורה בו תנועת סירות, והגברת עוצמת האש בסירות החייל, לצד שיפור מערכי גילוי כנגד צוללנים או מערכות תקיפה ימיות.
שירות הביטחון הכללי (שב"כ) ערך שני תחקירים, שלא פורסמו: תחקיר פנימי של שירות הביטחון הכללי, ותחקיר חיצוני שבראשו עמד ה', מי שפיקד בעבר על מרחב ירושלים ויו"ש בשירות, ושימש ראש אגף סיכול ריגול.
עיקרי התחקיר החיצוני הוצגו במרץ 2025.
הפצת התראות על סימנים המעידים על מתקפה
הארגון הסתמך על הקונספציה לפיה חמאס יימנע מתקיפה.
בשעה שלוש וחצי לפנות בוקר נפגשו רונן בר, ראש שירות הביטחון הכללי, ובכירי השב"כ במטה הארגון לאחר שהתקבלו שני סימנים המעידים על מתקפה מתוכננת: הדלקת עשרות סימים ישראליים בעזה, וירידת בכירי הפיקוד הצבאי של חמאס למנהרות.
למרות הסימנים המשיכו אנשי השירות להניח שחמאס לא יתקוף.
ב-2:58 השירות הפיץ הודעת התראה לצה"ל ולמטה לביטחון לאומי, שכפוף לראש הממשלה, על התנהלות חריגה של חמאס שעשויה להצביע על פעילות התקפית.
ב-3:17 הופצה התראה דומה בדרג נמוך יותר, ולאחר מכן לא הופצו עוד הודעות התראה.
בין השעות 4:00–6:00 יצאו הודעות שב"כ בצא'ט המבצעי מול צה"ל ובהן התראות על היערכות חמאס לתקיפה.
לאור התראות אלו הוקפצו שני צוותי טקילה לדרום.
בשעה 5:00 הופצו הנחיות אופרטיביות ובהן המלצה לדחות את ישיבת הקבינט המדיני-ביטחוני שתוכננה ליום ראשון בבוקר, ולהציג את הסימנים המעידים למזכיר הצבאי של ראש הממשלה, אבי גיל.
ההודעה נמסרה לו בשעה 6:13.
בשעה 6:17 עודכן אבי גיל בטלפון האדום אודות הסימים והחשש ממתקפה.
הוא תקשר מיד לרל"ש הרמטכ"ל, ובשעה 6:29 התקשר לבנימין נתניהו.
אימוני יחידת הנוח'בה לא הוגדרו כאיום אסטרטגי.
בשב"כ ייחסו חשיבות גבוהה יותר להימצאות נשק מפר איזון אצל חמאס, כגון טילים מדויקים, כטב"מים איכותיים ויכולות קומנדו ימיות מתקדמות.
כוח הנוח'בה לא הוגדר איום אסטרטגי, כי התפיסה הייתה שאין היתכנות לפשיטה המונית לישראל.
בשירות האמינו שהמכשול נגד מנהרות בגבול רצועת עזה ימנע חדירה לישראל דרך מנהרות.
השירות לא ביצע מעקב שיספק הערכה לאפשרות לפשיטה צבאית דרך הגדר.
בשירות התייחסו בביטול לתוכנית הפשיטה "חומת יריחו" של חמאס, והתעלמו ממנה בדיוני הערכות מצב.
בשנת 2018 נהרג בעזה פעיל חמאס שגייס מחבלים להוצאת פיגועים באזור יהודה ושומרון.
בעקבות כך הורה יחיא סינוואר להרוג כל מי שנחשד בשיתוף פעולה עם ישראל.
סוכני שב"כ רבים נרצחו, ושב"כ נותר כמעט לגמרי ללא סוכני מודיעין אנושי בעזה.
בעקבות חשיפת מבצע פירות טרופיים בח'אן יונס בשנת 2018 למד חמאס כיצד גורמי מודיעין בישראל מאזינים לו, ופיתח יכולת למנוע האזנות.
בעקבות הביקורת, מפכ"ל המשטרה דני לוי הודיע כי יקים צוות מיוחד לתחקור התנהלות המשטרה בשבעה באוקטובר, שנה וחצי לאחר מתקפת חמאס.
הצוות יורכב מבכירים לשעבר במשטרה, ובראשו צפוי לעמוד סגן המפכ"ל לשעבר דוד ביתן, שפיקד על המחוז הדרומי ופרש משירות לפני הטבח.
דו"חות מאוחרים יותר של מבקר המדינה עסקו בהליכי השיקום של נפגעי שבעה באוקטובר.
מספר גופים אזרחיים הוקמו במטרה לתעד ולתחקר את אירועי שבעה באוקטובר, בדרך כלל לבקשת מטה המשפחות להחזרת החטופים והנעדרים ומשפחות שכולות.
ועדת החקירה האזרחית לאסון ה-7.10 היא ועדה שהוקמה ביולי 2024 על ידי ארגונים אזרחיים של נפגעי מלחמת חרבות ברזל בראשות גדעון גינת, לחקר התנהלות הממשלה וכוחות הביטחון בטבח שבעה באוקטובר ובאירועים קודמים שהיוו את התשתית למחדלים הביטחוניים.
הוועדה פועלת בדומה לוועדת חקירה ממלכתית, ומטרתה היא איסוף מידע והסקת מסקנות עד להקמת ועדת חקירה ממלכתית.
מאחר שהיא לא הוקמה על ידי גוף רשמי, אין לה סמכויות הנתונות לוועדה ציבורית, דוגמת כפיית זימון לגביית עדות, ולא מובא בה מידע מסווג.
ב-26 בנובמבר 2024 פרסמה הוועדה דוח המסכם את ממצאיה, בדוח חברי הוועדה אחריות אישית על ראש הממשלה בנימין נתניהו וראשי מערכת הביטחון, ואחריות נקודתית על מספר גורמים נוספים, בהם ראשי הממשלה לשעבר יאיר לפיד ונפתלי בנט, ובני גנץ כרמטכ"ל לשעבר.
דו"ח תיעוד חיילות בחמ"לים קדמיים
בתחילת אוקטובר 2024 פורסם דו"ח תיעוד חיילות בחמ"לים קדמיים, שנכתב על ידי סביונה רוטלוי, אילת הראל ושיר דפנה־תקוע, לבקשת הורי תצפיתניות שנהרגו במוצב נחל עוז ובשבי חמאס.
הדו"ח כולל עשרות עדויות של חיילות, שמעידות על עומק הכישלון ועל ההפקרה שלהן בידי המפקדים ובידי צה"ל וממשלת ישראל, וכן תיעוד סיפורי הגבורה והרעוּת מאותו יום.
תחנת שיבויה (ביפנית: 渋谷駅) היא תחנת רכבת הנמצאת ברובע שיבויה שביפן, בסמוך למעבר החציה של שיבויה המפורסם.
התחנה מהווה מוקד עניין חשוב, הן מפאת גודלה, והן בגלל האזור המרכזי והשוקק שבסביבתה.
התחנה מכילה ארבעה עשר רציפים המשרתים תשעה קווי רכבת.
בתחנה פועלים קווים של ארבע חברות רכבות: חברת הרכבות של מזרח יפן, קיו קורפוריישן, טוקיו קורפוריישן, וטוקיו מטרו.
התחנה מיועדת לשרת כ-3 מיליון נוסעים ביום.
לפי נתונים מ-2010, התחנה נחשבת לתחנת רכבת הנוסעים הרביעית העמוסה ביותר ביפן (לאחר התחנות שינג'וקו, איקבוקורו ווסקה / אומדה).
התחנה משרתת בעיקר נוסעים בין מרכז העיר לפרוורים מדרום וממערב.
ממש מחוץ לתחנה נמצא מעבר שיבויה האייקוני, הידוע כאחד הצמתים העמוסים ביותר להולכי רגל בעולם.
בשנת 2012 החלה תוכנית שיפוצים, במסגרתה עתידים להיבנות תשעה מגדלים רבי קומות.
התחנה נפתחה לראשונה ב-1 במרץ 1885 כתחנה של קו שינאגאווה, קודמו של קו יאמאנוטה של ימינו.
מאוחר יותר, ב-1907, התחנה הורחבה, ונוספה מסילת הרכבת Tamagawa, שנסגרה ב-1969, ואת הקווים טויוקו (1927) וטייטו שיבויה (כיום קו אינוקאשירה).
בתחילת דרכה היו בתחנה מיעוט נוסעים, כ-34 בממוצע ליום.
ההתפתחות המשמעותית של התחנה הגיעה לאחר שאיש עסקים חשב על רעיון לפתוח חנות כלבו שמחוברת לתחנה, דבר שלא היה מצוי באותה תקופה.
ב-1934 נפתחה החנות, והמיזם התברר כרעיון מוצלח: התחנה החלה למשוך אנשים, ומספר המבקרים גדל בהתמדה.
בהמשך נוספו לאזור מרכזי מסחר נוספים: בשנות ה-70, חברת Seibu Railway פתחה בית-כלבו מתחרה, ומתחם אופנה בשם Parco שיועד למשוך צעירים.
בשנת 1979 נוסף גורם משיכה משמעותי, כשבסמוך לתחנה הוקם מגדל "שיבויה 109" על ידי התאגיד TOKYU.
המגדל מתמקד בעיקר באופנה לצעירים, והוא מהווה גורם משיכה בתחום זה.
החל מ-2012 החלה תוכנית שיפוצים, במסגרתה עתידים להיבנות תשעה מגדלים רבי קומות, מתוך מטרה להפוך את האזור לסמל אייקוני, כמו ניו יורק ולונדון.
בצומת שיבויה הסמוכה לתחנה הוקמה כיכר קטנה, בה הוצב פסל ברונזה לזכרו של הכלב האצ'יקו.
האצ'יקו היה כלב שהתפרסם ברחבי יפן, והפך לסמל לנאמנות - ערך מקודש בתרבות היפנית.
הכלב, מסוג אקיטה, אומץ בשנת 1924 על ידי פרופסור הידסבורו אואנו, מרצה לחקלאות באוניברסיטת טוקיו.
הכלב ליווה את בעליו מדי בוקר לתחנה, והמתין לו בשובו אחר הצהריים.
כשנה לאחר מכן, במאי 1925, מת הפרופסור משבץ בעת הרצאה באוניברסיטה, ולאחר מכן אלמנתו עקרה מטוקיו.
אולם האצ'יקו המשיך לחפש את בעליו, ונמלט מספר פעמים מביתו החדש אל הבית הקודם.
לאחר שהבין כי אואנו לא מתגורר עוד בבית, החל להתייצב בתחנת הרכבת בשעה שבה נהג לקבל אותו בשובו.
כך, המשיך לפקוד את התחנה מדי יום במשך עשר שנים, עד שמת ב-8 במרץ 1935. המקרה זכה לכתבות רבות בעיתונות ולפרסום רב, והאצ'יקו הפך לסמל לנאמנות.
באפריל 1934 הוצב פסל של האצ'יקו, בנוכחות הכלב בעצמו.
לאחר מותו, ב-8 במרץ 1935, גופתו פוחלצה והיא מוצגת במוזיאון הלאומי למדע בטוקיו.
מדי שנה, ב-8 באפריל, נערך בתחנה טקס לזכר האצ'יקו ונאמנותו.
פסלו של האצ'יקו נחשב לנקודת המפגש הפופולרית ביותר ביפן.
בשנת 2009 יצא הסרט "האצ'יקו", בכיכובו של ריצ'רד גיר, המבוסס על הסיפור.
נכון ל-2013, תחנת JR East שימשה 378,539 נוסעים מדי יום (נוסעים עולים בלבד), מה שהופך אותה לתחנה החמישית העמוסה ביותר של רשת הרכבות המזרחית של טוקיו תחנת Keio שימשה בממוצע 336,957 נוסעים מדי יום (נוסעים יוצאים ונכנסים), מה שהופך אותה לתחנה העמוסה ביותר בקו אינוקאשירה.
תחנת המטרו של טוקיו גינזה שימשה בממוצע 212,136 נוסעים מדי יום ותחנות המטרו של טוקיו Hanzōmon ו-Fukutoshin שימשו בממוצע 731,184 נוסעים מדי יום.
(שעוברים בתחנה, גם אם לא ירדו או עלו בה).
תחנת Tokyu Toyoko Line שימשה בממוצע 441,266 נוסעים מדי יום ותחנת Den-en-toshi Line שימשה בממוצע 665,645 נוסעים מדי יום.
תחרות הזמר של האירוויזיון (; ; לעיתים נכתב כקיצור: Eurovision או ESC) היא תחרות זמר שנתית שמארגן איגוד השידור האירופי.
משתתפים בה תאגידי השידור הממלכתיים החברים באיחוד האירופי, והיא משודרת בטלוויזיה וברדיו ברחבי העולם באמצעות שידורי לוויין ורשת כבלים.
תחרות הזמר של האירוויזיון, שמבוססת על פסטיבל סן רמו האיטלקי, משודרת מדי שנה מאז 1956 במדינה אירופאית שונה.
החברות הקבועות והזמניות באיגוד השידור האירופי דוגמת צרפת, ישראל וגרמניה, רשאיות להשתתף בו ולארחו.
עד 2021 התחרו באירוויזיון חמישים ושתיים מדינות.
כל רשות שידור המשתתפת בתחרות שולחת שיר מקורי באורך שלוש דקות, שיבוצע בשידור חי על ידי אמנים בגיל 18 שנים ומעלה.
עם תום הביצועים מעניקות המדינות המשתתפות 1–8, 10 ו-12 נקודות לעשרת השירים הטובים ביותר.
כוח הניקוד של כל משתתפת מתחלק ביחס שווה בין חבר השיפוט לבין ציבור המדינה.
השיר שצבר את מספר הנקודות הגבוה ביותר זוכה בתחרות ולהכרה בין-לאומית ענפה.
לאורכה נערכות מספר הופעות ביניים, שלעיתים מסמלות מוטיבים מרכזיים של המדינה המארחת.
התחרות, שנערכה במקור בלילה אחד, התרחבה במרוצת השנים וזכתה לפרסום רב ברחבי העולם.
עם הצטרפותן של מדינות מזרח אירופה לאירוויזיון, הנהיג איגוד השידור האירופי שלב סינון מקדים, המפחית את מספר המדינות המשתתפות.
בשנות ה-2000 הוחלף השלב בחצאי גמר.
גרמניה היא המדינה שהשתתפה במספר המהדורות הגבוה ביותר של התחרות (68).
אירלנד ושוודיה מחזיקות בתואר "שיאניות הזכיות של האירוויזיון" עם שבעה ניצחונות.
באופן מסורתי, המדינה הזוכה בתחרות מארחת את האירוע העוקב.
המדינה המארחת מקבלת הזדמנות לשווק את עצמה לבין 150 ל-200 מיליון צופים ברחבי אירופה.
אלפי צופים ועיתונאים מגיעים ליעד המדינה המארחת כדי לסקרה, לצפות בחזרותיה, לראיין את האמנים המתחרים ולבלות באירועים שנלווים לה.
הלוגו הקבוע של התחרות מתלווה לסלוגן ונושא ייחודי שמאופיין בסממניה של המדינה המארחת.
במרוצת השנים שודרה בכל יבשות העולם בטלוויזיה ומשנת 2000 משודרת הן באינטרנט והן ביוטיוב; התחרות היא אחת מאירועי התרבות המסוקרים ביותר בעולם.
רוב משתתפי האירווויזיון נחשבים לאמנים של להיט אחד.
אם כי לחלק מהאמנים שהשתתפו בה היא הייתה מקפצה לקריירה בינלאומית מרשימה מקרים בולטים הם להקת אבבא, סלין דיון, חוליו איגלסיאס אוליביה ניוטון-ג'ון ומונסקין.
האירוויזיון זכה לביקורות רבות על איכות השירים המשתתפים, ועל היבטו הפוליטי.
לאורך השנים נשלחו לתחרות שירים רבים, המשלבים סגנונות אתניים והופעות גרנדיוזיות ומשוכללות, בעלי קטעי ריקוד ופירוטכניקה מתקדמת.
חלק מהמשתתפות נחשדו במניעים פוליטיים שהשפיעו לעיתים על תוצאות התחרות.
בהווה, צובר האירוויזיון פופולריות גדולה בקרב קהילת הלהט"ב המזוהה עמו.
בניסיון ליעל את הכנסות התחרות, הקים איגוד השידור האירופי מספר תחרויות דומות כשהמוכרת מביניהן היא אירוויזיון הילדים.
המונח "אירוויזיון" הוא הלחם בסיסים של מילות הלעז "Europe" ("אירופה") ו-"Vision" ("חזון").
המונח נטבע בשנת 1951, על ידי הכתב הבריטי ג'ורג' קמפיי בעיתון "איבנינג סטנדרד", בניסיון לקרוא למנהיגי היבשת לפתח חזון מוזיקלי משותף, שיאחה את השסעים הפוליטיים של מלחמת העולם השנייה.
אולם משנת 1968 קוצר שמה האנגלי של התחרות ל-"Eurovision Song Contest" (בעברית: "תחרות הזמר של האירוויזיון") במטרה להנגישו לאנאלפביתיים.
במרוצת השנים נלוו אל שמה המלא של התחרות כמה קיצורים, דוגמת "אירוויזיון" וראשי התיבות "ESC".
שמן של ארבע מהדורות בלבד לא היה בשפה האנגלית או הצרפתית; באירוויזיון 1965 ו-1991, שהתקיימו באיטליה, הוחלף שם התחרות לשפה האיטלקית ("Gran Premio Eurovisione della Canzone" ו-"Concorso Eurovisione della Canzone" בהתאמה), ובשנים 1976 ו-1980, כשהולנד אירחה את התחרות, שונה שמו ל-"Eurovisiesongfestival".
ב-14 בנובמבר 2023 הוחלט שהסלוגן הרשמי של התחרות הוא United by Music ("מאוחדים באמצעות מוזיקה") – סלוגן זה התחיל בשנת 2023 בליברפול לתחרות אחת בלבד, אך שנה מאוחר יותר הוחלט שסלוגן זה יישאר לתמיד (בין השנים 2002–2023 לכל אירוויזיון היה סלוגן משלו חוץ מאירוויזיון 2009 שבו לא נבחר סלוגן לתחרות).
היסטוריית התחרות שלובה באיחוד הרשויות הממלכתיות והקמת איגוד השידור האירופי.
הכמיהה העזה לקידום התרבות האירופאית תוך שיתוף פעולה הדוק בין מדינות אירופה, ששקעו בסכסוכים פוליטיים בעקבות מלחמת העולם השנייה, הניעה לאיחוד רשויות השידור הלאומיות לכדי ארגון אחד.
בשנת 1950 הוקם באופן רשמי איגוד השידור האירופי.
לאחר תקופת הרצה מוצלחת בה שידרו רשויות השידור החברות בו כמה אירועים בין-לאומיים הקים האיגוד בינואר 1955 ועדה שהואמנה על פיתוח יוזמות ושיתופי פעולה חדשים בין המדינות.
הוועדה, בראשותו של מרסל בזנסון, הציעה להקים תחרות שירים אירופית, שתחבר מגוון רחב של סגנונות מוזיקליים.
האספה הכללית נעתרה לבקשת הוועדה, וההכנות לארגון התחרות החלו באוקטובר באותה השנה.
בדצמבר 1955 הציעה רשות השידור השווייצרית לארח את האירוע הראשון של האירוויזיון בעיר לוגאנו, באביב 1956. פסטיבל סן רמו האיטלקי שימש לאיגוד כבסיס לארגון התחרות, תוך התחשבות באופייה הבין-לאומי והשיתופי.
תחרות האירוויזיון הראשונה התקיימה ביום חמישי, ב-24 במאי 1956, בתיאטרון "קרוסל" שבלוגאנו, שווייץ.
באירוע זה השתתפו שבע מדינות, איטליה, בלגיה, גרמניה, הולנד, לוקסמבורג, צרפת ושווייץ.
כל מדינה יוצגה על ידי שני שירים – דבר ייחודי ל-1956. הממלכה המאוחדת, אוסטריה ודנמרק תכננו גם הן להשתתף באירוע, אך החמיצו את מועד ההרשמה האחרון.
בניגוד לשאר תחרויות האירוויזיון, ההצבעה הייתה חשאית ונערכה בחדר צדדי סמוך לאולם.
בנוסף, פרט לזוכה, לא הוכרזו תוצאות התחרות.
במהדורה זו ניצחה ליס אסיה השווייצרית עם השיר "Refrain" ("פזמון חוזר").
התחרות הבאה כללה מתכונת שידור שונה ומספר חוקים חדשים.
היא נערכה ב-3 במרץ 1957, באולם זאנדלזן בעיר פרנקפורט שבגרמניה.
השתתפו בה עשר מדינות, שכל אחת מהן שלחה שיר אחד בלבד.
לאחר חוסר שביעות הרצון מהליך הכרזת התוצאות ב-1956, החליטו המארגנים שלה לחשוף את הצבעות המשתתפות לצופים.
את הניקוד מסרו נציגי רשויות השידור הממלכתיות בשיחת טלפון קצרה עם המנחה, אניד איפליקיאן.
הזוכה, קורי ברוקן ההולנדית, ביצעה את שירה "Net als toen" בהדרן.
בהתאם לחוקי התחרות, אירוויזיון 1958 נערך על אדמת הולנד, בעיר הילברסום.
אירוויזיון 1960 היה אמור להתקיים בהולנד, זוכת השנה הקודמת.
בשל מגבלות כספיות שהטילה הממשלה על רשות השידור הממלכתית, היא ויתרה על האירוח.
לבסוף, האירוע התקיים באולם הפסטיבלים המלכותי בלונדון, בירת הממלכה המאוחדת ביום שלישי.
הייתה זאת הפעם האחרונה בה התחרות התקיימה באמצע השבוע.
ז'קלין בואייה הצרפתייה, ביצעה את השיר "Tom Pillibi", והגיעה למקום הראשון עם 32 נקודות.
בניגוד לתחרויות הקודמות, גביע הניצחון הוענק לבואייה על ידי זוכת אירוויזיון 1959, טדי סחולטן.
לאחר כמה שבועות נכנס השיר למספר מצעדי מוזיקה ברחבי היבשת.
בשנת 1962 שונתה שיטת ההצבעה, וארבע מדינות הגיעו לראשונה למקום האחרון עם 0 נקודות ("nul point").
בשיטה החדשה רשאי כל שופט להעניק 1–3 נקודות לשלושת השירים הטובים ביותר.
מאירוויזיון 1964 החל איגוד השידור האירופי למנות מפקח מטעמם על תוצאות התחרות.
באותה השנה זכה השיר "Non ho l'età" בביצועה של הזמרת האיטלקייה ג'יליולה צ'ינקווטי.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבלגי (הן בפלנדריה והן בוולוניה), הצרפתי והאיטלקי.
באמצע שנות השישים חל שינוי בסגנון השירים שנשלחו לאירוויזיון.
את מקומן של בלדות שאנסון רומנטיות תפסו שירים קצביים, בעלי קטעי מחול וסגנון מוזיקלי אתני ומסורתי.
בשנת 1965 שודרה התחרות למדינות מזרח אירופה באמצעות ארגון הרדיו והטלוויזיה הבין-לאומי .
מדרוג אירוויזיון 1965 קבע שיא של 150 מיליון צופים.
השיר הזוכה, "Poupée de cire, poupée de son" של פראנס גל, זכה להצלחה רבה באירופה ובמזרח אסיה.
במהלך השנים נמנה "Poupée de cire, poupée de son" בין השירים המוכרים ביותר מהתחרות.
הוא הגיע למקום השישי במצעד הסינגלים היפני והסינגפורי.
בנוסף, נכתבו לו מספר גרסאות כיסוי בשפות שונות דוגמת עברית ("אל תכעסי זה לא אסון") וערבית ("دمية من الشمع ، ودمية من نخالة").
אירוויזיון 1968 הייתה התחרות הראשונה שצולמה בצבע, אולם רק שש מדינות מתוך 17 המשתתפות החזיקו בטכנולוגיה המאפשרת את שידורה בצבעים, והיתר נאלצו לשדרה בשחור-לבן.
אירוויזיון 1969 זכור כנקודת מפנה בהיסטוריית התחרות.
הוא נערך במדריד, בירת ספרד, ב-29 במרץ.
לראשונה, זכו ארבע מדינות (ספרד, צרפת, הולנד והממלכה המאוחדת) במקום הראשון עם 18 נקודות.
מארגני האירוע, שלא התכוננו לתרחיש של שוויון, הכריזו על ארבע המדינות כזוכות.
איגוד השידור האירופי ספג ביקורות רבות הן מצופי התחרות והן מרשויות השידור השונות.
הוא קבע כי במקרה של תיקו, המנצחת היא המדינה שקיבלה פעמים רבות יותר את מרב הנקודות (12 נקודות).
אם טרם התקבלה ההכרעה, תנצח המדינה שקיבלה 10 נקודות יותר פעמים וכן הלאה.
תקנה זו הופעלה רק פעם אחת ב-1991.
החל מאירוויזיון 1970 הוקרן סרטון קצר בשם "גלויה" לפני כל הופעה.
הגלויה מציגה את המבצע על רקע נופים שונים ומוכרים בארץ המארחת.
אורך כל גלויה נע בין 40–60 שניות.
התחרות נערכה באמסטרדם שבהולנד, לאחר הגרלה שנעשתה על ידי איגוד השידור האירופי בין ארבע הזוכות בתחרות הקודמת.
לאחר "מחדל השוויון המרובע" באירוויזיון 1969, החרימו ארבע מדינות את האירוע ופרשו ממנו.
הזוכה האירית, דנה, רשמה את הניצחון הראשון מתוך שבעה לאירלנד.
בתחרות העוקבת זכתה מונקו, עם השיר "Un banc, un arbre, une rue" בביצועה של סברין.
העול הכספי אילץ את מונקו לוותר על אירוחה בשטחה, ובמקומה הממלכה המאוחדת התנדבה להפיק את התחרות בשטחה בשיתוף עם הממשל המונגאסקי.
ישראל הצטרפה לתחרות בשנת 1973. אילנית, עם השיר "אי שם", הגיעה למקום הרביעי עם 97 נקודות.
לוקסמבורג, שזכתה באירווזיון הקודם, הגיעה למקום הראשון ב-1973, והפכה למדינה השנייה שמנצחת בשתי תחרויות רצופות.
באירוויזיון 1974 זכתה להקת אבבא, עם השיר "Waterloo".
לאחר התחרות התפרסם השיר ברחבי אירופה ובארצות הברית; הוא הגיע למקום השישי בבילבורד הוט 100, ולמקום הראשון במצעד הסינגלים הדני, הפיני, הנורווגי וההולנדי.
במהלך השנים נמנה "Waterloo" בין השירים המוכרים והאהובים ביותר בתחרות.
באירוע היובל לאירוויזיון הגיע השיר למקום הראשון.
באירוויזיון 1975 שונתה מתכונת ההצבעה לשיטה המכונה "שתים עשרה הנקודות", שהיא מערכת הניקוד שבה משתמשים גם בימינו.
כל חבר שופטים מעניק 1–8, 10 ו-12 נקודות לעשרת השירים שאהב.
בשנת 1978 זכתה ישראל בפעם הראשונה בתולדותיה עם השיר "אבניבי" בביצוע יזהר כהן ולהקת אלפא-ביתא.
בעקבות הניצחון, אירוויזיון 1979 נערך בירושלים.
טורקיה תכננה להשתתף בתחרות, אולם כמה ימים טרם המופע הודיעה על פרישתה.
כמה מומחי מוזיקה ברחבי העולם מעלים סברה כי המדינות החברות בליגה הערבית, שפועלת להחרמת ישראל, הפעילו לחץ פוליטי על הממשל הטורקי.
בתחרות הזו זכתה ישראל בפעם השנייה ברציפות, עם השיר "הללויה" בביצוע גלי עטרי וחלב ודבש.
לאור העלות הגבוהה של אירוח התחרות ב-1979 ישראל ויתרה על האירוח באירוויזיון 1980. ספרד שהגיעה למקום השני ב-1979, והממלכה המאוחדת שהוגדרה על איגוד השידור האירופי כברירת מחדל לאירוח, סירבו לארח.
כחצי שנה לפני שידורה נענתה רשות השידור ההולנדית לבקשת האיגוד, ואירחה את התחרות בהאג, על אף שהולנד הגיעה באירוויזיון 1979 למקום ה-12. רשות השידור ההולנדית קיימה אירוע צנוע, ללא חידושים טכנולוגיים וללא תפאורות גרנדיוזיות.
באירוע זה זכה ג'וני לוגן האירי, עם השיר "What's Another Year".
לוגן עתיד לנצח גם באירוויזיון 1987, ובאירוויזיון 1992 ככותב השיר "" בביצוע לינדה מרטין.
בשנת 1983 הוכנס לתחרות חידוש טכנולוגי מרכזי – אושר השימוש במיקרופונים אלחוטיים.
לפני כן, חויבו מבצעי השירים להשתמש במיקרופון הנתמך במוט או להחזיקו בידם.
בשנת 1986 זכתה הזמרת הבלגית סנדרה קים, עם השיר "J'aime la vie".
בעת ביצועה גילה של הזמרת עמד על 13 וחצי שנים.
משכך, קים היא הזוכה הצעירה ביותר בתולדות התחרות.
"J'aime la vie" זכה להצלחה הדרגתית ברחבי אירופה; תחילה הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הפלנדרי, ואחר כך כבש את מצעדי המוזיקה באוסטריה, צרפת והולנד, ואף הגיע למקום ה-16 באירופה הוט 100. משנת 1987 הגביל איגוד השידור האירופי את מספר המדינות המשתתפות ל-22, במטרה להגביל את משך שידור התחרות לשלוש שעות.
זכייתה באירוויזיון 1988, היוותה נקודת מפנה בקריירת המוזיקה של סלין דיון, ששרה את "Ne partez pas sans moi".
הזמרת שרשמה עד אז הצלחה בעיקר בקנדה, הפכה בן רגע למוקד התעניינות בעיתונות ובכלי התקשורת באירופה.
נכון ל-2023, "Ne partez pas sans moi" הוא השיר הזוכה האחרון שבוצע בשפה הצרפתית.
גילם של שניים מהזמרים המשתתפים באירוויזיון 1989 (נטלי פאק וגילי נתנאל) לא עלה על 12 שנים.
לכן, החליט איגוד השידור האירופי לתקן כלל חדש בנידון.
מעתה ואילך, על המשתתפים להיות בני שש עשרה שנים לפחות ביום התחרות.
אירוויזיון 1991 היה האירוע השני בו נקבע שוויון נקודות במקום הראשון.
צרפת ושוודיה הגיעו יחדיו ל-146 נקודות.
על פי חוק שובר השוויון, המנצחת היא המדינה שקיבלה פעמים רבות יותר את תריסר הנקודות.
אם טרם התקבלה ההכרעה, תנצח המדינה שקיבלה יותר פעמים 10 נקודות מחברי השיפוט וכן הלאה.
שתי המדינות קיבלו את 12 הנקודות ארבע פעמים.
לבסוף הוכרזה הזמרת השוודית קרולה כזוכה.
שינויים במישור הטריטוריאלי במפת אירופה בעקבות נפילת מסך הברזל והתפרקות יוגוסלביה, גרמו לעלייה חדה בביקוש להשתתפות באירוויזיון.
בהתאם לכך, הרחיב איגוד השידור האירופי את מספר המדינות המשתתפות לעשרים וחמש.
בנוסף, הוחלט כי עשרים ושתיים מהמתחרות באירוויזיון 1992, יקבלו כרטיס אוטומטי להשתתפות בתחרות העוקבת.
שלושת המקומות האחרונים לאותה תחרות יתחרו לצד המדינות החדשות המעוניינות להצטרף לתחרות על זכות ההשתתפות באירוע הבא.
המדינות שלא צלחו להעפיל משלב הסינון יאלצו להמתין עד לשנה הבאה.
מלחמת בוסניה שהתרחשה באפריל 1992 גבתה קורבנות רבים.
כחודש לפני התחרות נכבש רוב שטח המדינה, כולל הבירה סרייבו, על ידי הצבא הסרבי.
המשלחת הבוסנית חוותה קשיים בעזיבת המדינה והטסתה למילסטריט, אירלנד.
כדי להימנע מירי צלפים סרבים בעת העלייה למטוס, נאלצו חברי המשלחת לנסוע אל שדה התעופה בליווי הצבא הבוסני.
באירוויזיון 1994 הונהג כלל חדש שיסדיר את מספר המשתתפות בתחרות: שש המדינות שסיימו במקומות האחרונים, יאבדו את זכותן להשתתף בשנה שלאחר מכן.
בשנת 1997 אפשר איגוד השידור האירופי לצופים במדינות גרמניה, אוסטריה, הממלכה המאוחדת, שוודיה ושווייץ, להצביע לשירים בתחרות באמצעות מסרון טלפוני, ולהשפיע על תוצאותיה.
קולות הצופים שוקללו לשיטת "12 הנקודות", והוצגו ביחס שווה להצבעות חברי השיפוט בכל מדינה.
ניסוי הצטרפותו של הקהל לתוצאות התחרות נחל הצלחה, ובאירוויזיון 1998 הוא הצביע לבדו, ללא ניקוד מהשופטים.
באותו האירוע זכתה הזמרת הישראלית דנה אינטרנשיונל – הטרנסג'נדרית הראשונה שזוכה באירוויזיון.
בשנת 1999 תבע האיגוד את המושג "ארבע המדינות הגדולות" (ספרד, גרמניה, צרפת והממלכה המאוחדת), שזכו למקום אוטומטי בגמר התחרות, ללא קשר לתוצאותיהם בתחרות הקודמת.
איטליה, ששבה לתחרות בשנת 2011, הצטרפה לקבוצת המדינות.
בנוסף, חדלו המבצעים להתלוות למנגינות התזמורת, אלא לפלייבק, שהופק טרם השידור.
עם פתיחת האלף השלישי החלו מארגני תחרויות מוזיקה נוספות להשתמש בטכנולוגיה מתקדמת, כדי לשפר את חוויית הצפייה של הקהל.
דנמרק, שזכתה באירוויזיון 2000 עם השיר "Fly on the Wings of Love" בביצוע האחים אולסן, אירחה את האירוויזיון הבא בבירה קופנהגן.
חזונה של רשות השידור הדנית שולב בתשוקה עזה להתעלות על המופע הקודם שנערך בשוודיה הסמוכה, ובשימוש בטכנולוגיות ופירוטכניקות חדשות שטרם נראו בתחרות.
היא נערכה באצטדיון פארקן במרכז העיר.
35,000 צופים השתכנו באצטדיון המופע – מספר הצופים הגדול ביותר במופע בהיסטוריית התחרות.
אולם הקהל לא שבע רצון מסידורי מקומות הישיבה, שכן רובו לא ראה את המבצעים בבירור.
באירוויזיון 2004, שנערך בעיר איסטנבול שבטורקיה, בוטלה שיטת הסינון המקדים שנחקקה על ידי איגוד השידור האירופי ב-1993. את מקומה תפס שלב חצי הגמר; אל התחרות מעפילים אוטומטית חברי "ארבע הגדולות" והמדינות שהגיעו לעשרת המקומות הראשונים באירוע הקודם.
שאר המדינות נאלצו לעבור את שלב חצי הגמר, ששודר כיומיים לפני ערב הגמר.
בסיום השלב העפילו עשר המדינות שקיבלו את הציונים הגבוהים ביותר.
התחרות ב-2004 התלוותה ללוגו חדש, שיוצג בכל הסמלילים הבאים של התחרויות.
בשנת 2008 הוכפלה שיטת חצי הגמר היחיד, ורק המדינה המארחת וחברי "ארבע הגדולות" זכו לכרטיס אוטומטי לגמר התחרות.
מאירוויזיון 2009 חולק ניקוד השופטים והקהל ביחס שווה של 50 אחוזים.
בניסיון לפתח את שיטת חצאי הגמר, הסדיר איגוד השידור האירופי הגרלה המחלקת את המדינות המשתתפות לשישה "סלים".
הסלים הבטיחו פיזור הוגן של מדינות שכנות או בעלות קשר היסטורי הדוק, שדפוסי הצבעתן דומים.
בנוסף, החל מאותה שנה במוסקבה, התחיל להתקיים כל שנה טקס חגיגי בתחילת אירועי האירוויזיון.
העיר המארחת מקדמת בברכה את המשתתפים באירוע של יחסי ציבור, שמטרתו לשווק את התחרות ואת העיר המארחת, ולהציג את המשתתפים לאמצעי התקשורת.
טקס הפתיחה מתקיים בדרך כלל ביום ראשון שפותח את שבוע אירועי האירוויזיון.
ב חל שינוי באופי ההופעות של המדינות בתחרות.
שימוש במסכי לד עצומים, מנורות מהבהבות, זיקוקים וגימיקים נוספים, העלה את סיכוי הזכייה של המדינות.
הקהל, ששם דגש על שימוש בעזרים טכנולוגיים, הפך לקול מכריע בהצבעה.
בשנת 2014 הגיעה קונצ'יטה וורסט למקום הראשון – מלכת הדראג הראשונה שזוכה בתחרות.
זכייתה עוררה עניין בעיתונות האירופית, שכן פניה מכוסות בזקן גברי.
קונצ'יטה, שדמותה הפכה לאייקונית בקהילת הלהט"ב, קיבלה ביקורות נוקבות על הופעתה; ראש ממשלת פולין לשעבר ירוסלב קצ'ינסקי מחה על הניצחון, וטען כי וורסט הפכה לסמל שגוי וקלוקל של אירופה, והפוליטיקאי הרוסי ולדימיר ז'ירינובסקי אף כינה את וורסט "ילדה מזוקנת".
זכייתה של נטע ברזילי באירוויזיון 2018 עם השיר "Toy", הביאה לישראל את ניצחונה הרביעי בתחרות.
על התחרות העוקבת, שהתקיימה בתל אביב-יפו, הוטחו החרמות מצד ארגון ה-BDS.
כ-140 אמנים בין-לאומיים חתמו על עצומה המגנה את החלטת איגוד השידור האירופי לקיים את האירוע במדינה.
על אף ההחרמות, התחרות התקיימה כמתוכנן, וזכתה לשבחים מפי מבקרי המוזיקה העכשווית.
אולם במהלך חשיפת תוצאות הקהל, הניפה הלהקה האיסלנדית הטארי דגל פלסטין.
בנוסף, בעת הופעת הביניים של מדונה הוצגו שני רקדנים, זכר ונקבה, שעל גבם דגל פלסטין ודגל ישראל.
מגפת הקורונה שהחלה בשלהי פברואר 2020, הובילה לביטול התחרות לראשונה מאז 1956. בניסיון למצוא חלופה לשידור האירוע, שודרה התוכנית "אירוויזיון: Europe Shine a Light".
במהלך התוכנית ביצעו זוכי התחרות לדורותיהם דוגמת קתרינה לסקאניץ' ודאנקן לורנס כמה משיריהם המוכרים.
אירוויזיון 2021 נערך במתכונת שונה, המותאמת למגבלות המגפה; קיבולת הקהל באולם ירדה, ועל המשתתפים בתחרות לעטות מסכה רפואית לארכה.
בתחרות זו זכתה הלהקה האיטלקית מונסקין, בביצוע השיר "Zitti e buoni".
לאחר הניצחון האיטלקי נערך אירוויזיון 2022 בטורינו.
41 מדינות אישרו את השתתפותם באירוע, כולל ארמניה ומונטנגרו ששלחו את נציגם האחרון לתחרות ב-2019. רוסיה, שהופיעה תחילה ברשימת המדינות המשתתפות, הושעתה על איגוד השידור האירופי עקב הפלישה הרוסית לאוקראינה.
כתוצאה מכך ירד מספר המדינות ל-40. אוקראינה רשמה את ניצחונה השלישי בתחרות הזמר של האירוויזיון.
שירה היה "Stefania" בביצוע להקת קאלוש.
הממלכה המאוחדת וספרד הגיעו למקום השני והשלישי בהתאמה – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיעו מאז שנות ה-90.
37 מדינות אישרו את השתתפותן באירוויזיון 2023. תחילה ניסה איגוד השידור האירופי לקיים את האירוע בשטח אוקראינה, אולם בעקבות מלחמת אוקראינה–רוסיה נאלץ לחפש מדינה מארחת אחרת.
מספר מדינות, לרבות בלגיה, איטליה, הולנד, פולין, ספרד, ושוודיה הביעו עניין לאירוח התחרות במקום אוקראינה.
לבסוף, ב-25 ביולי 2022 הודיע איגוד השידור האירופי יחד עם ה-BBC ו-UA:PBC כי אירוויזיון 2023 יתקיים בליברפול ש.
זו הייתה הפעם הראשונה מאז 1980 בה לא התקיימה המסורת השנתית של אירוח האירוויזיון.
בתחרות זו ניצחה לורן עם השיר "Tattoo".
היא רשמה מספר הישגים עם זכייתה: השוותה את מספר הניצחונות של אירלנד ושל שוודיה באירוויזיון (שבע כל אחת), והפכה לאמן השני (אחרי ג'וני לוגן) ולאישה הראשונה שזוכה בשתי תחרויות שונות.
אותו מספר מדינות התחרה גם באירוויזיון 2024, שנערך במאלמה שבשוודיה.
אולם ב-11 במאי, ביום גמר התחרות, הודיע איגוד השידור האירופי על הדחתה של הולנד לאחר שהוגשה תלונה על כך שיוסט קליין, נציג המדינה, איים על אחת מעובדות ההפקה לאחר חצי הגמר.
זו הייתה הפעם הראשונה בתולדות התחרות בה הודחה מדינה לאחר שהעפילה לשלב הגמר.
המנצח/ת באירוע היה/הייתה נציג/ת שווייץ, נמו, שהפך/ה לזוכה הא-בינארי/ת הראשון/ה באירוויזיון.
האירוויזיון מופק על ידי איגוד השידור האירופי, לצד הרשות הממלכתית של המדינה המארחת.
עליו מפקח מרטין אסטרדאל, שמונה על ידי יושב ראש האיגוד לאחר התפטרותו של יון אולה סאנד.
הוא אחראי על כשירות הליך ההצבעה והצגתו בסדר קבוע.
תפקיד זה מאפיין עקבי של התחרות מאז התחרות הראשונה.
משנת 2011 מפקח תחרות הזמר של האירוויזיון מנהל גם את הגרסאות השונות דוגמת אירוויזיון הילדים, האירוויזיון למוזיקאים צעירים והאירוויזיון למקהלות.
לצד אסטרדאל מכהנת ועדה המורכבת מנציגי רשויות השידור החברות באיגוד.
הנציגים מובילים את משלחת ארצם לתחרויות השונות ומשמשים כאיש תווך בין הרשות למנהלי האירוע.
במשלחות מכהנים אנשי תקשורת ועיתונאים, משתתפי עבר, כותבים, מלחינים ופוליטיקאים.
הנציגים יוזמנו לפגישה כמה חודשים לפני קיום התחרות, ויקבלו מידע אודותיה הכולל את עיצוב הבמה, התאורה והסאונד.
איגוד השידור האירופי קובע תאריך לפרסום השירים המשתתפים בתחרות.
שיר שיצא לאור לפני המועד שנקבע נפסל מהשתתפות.
בתחילה נקבע 1 בספטמבר בשנה שלפני קיום המהדורה למועד פתיחת פרסום השירים.
אולם במרוצת השנים השתנה המועד כמה פעמים, וכיום הוא נאמד בכמה שבועות לפני המופע.
בדרך כלל שיר ונציג נבחרים עד אמצע-סוף חודש מרץ.
בראשית שנותיו יצאו השירים המשתתפים לאור באופן מסחרי רק אחר שידור גמר התחרות.
הנגישות המתפתחת לשירים הובילה את האיגוד לקדמם בערוץ היוטיוב הרשמי שלהם, ובפלטפורמות נוספות דוגמת אינסטגרם, טוויטר ופייסבוק ובשנים האחרונות גם בטיקטוק שנותנים חסות לתחרות.
מחאות מצד רשויות השידור על ההופעה של איטליה באירוויזיון 1957, שנמשכה כחמש דקות, הובילה לקביעת מגבלה של שלוש דקות למשך הזמן המרבי של השירים המשתתפים.
בהופעות המדינות על הבמה ישתתפו עד שישה אנשים, כולל המבצע, ללא בעלי חיים.
משנת 1990 על המשתתפים להיות בני שש עשרה שנים לפחות ביום התחרות.
התזמורות שליוו את המבצעים היוו מהמאפיינים הבולטים באירוויזיון בין השנים 1956–1998. מוזיקת שהוקלטה מראש הושמעה לראשונה באירוויזיון 1973. בשנת 1997 אפשר האיגוד להכין הקלטה אינסטרומנטלית ולהשמיעה בבמה, אולם לא חוקק זאת כתנאי מחייב, והמדינה המארחת נדרשה לשכור תזמורת חיה.
בשנת 1999 ביקשה רשות השידור שלא לספק תזמורת בניסיון לחסוך בעלויות התחרות.
זו הייתה התחרות הראשונה בה כל המדינות השתמשו בהקלטה אינסטרומנטלית, וכל התחרויות מאז נערכו ללא תזמורת או נגינה חיה.
כיום אף נאסר על המשתתפים להשתמש בכלי נגינה על הבמה.
מראשית שנותיה של התחרות אסר איגוד השידור האירופי לשלוח יצירות אינסטרומנטליות גרידא.
אולם באירוויזיון 1995 זכה השיר הנורווגי "Nocturne" ("לילית"), שהכיל עשרים וארבע מילים.
חלק מהמדינות המשתתפות הגישו ערעור על הזכייה, אך אלו נדחו על ידי האיגוד.
בשנים 2003 ו-2008 שלחה בלגיה שני שירים בשפה מתוכננת, "Sanomi" ו-"O julissi" בהתאמה.
ראשית מגבלות השפה אירעו בשנת 1964, כשחויבו המדינות המשתתפות לשיר בשפתן הרשמית.
המגבלות בוטלו באירוויזיון 1973, ובשנים 1974–1975, זכו לראשונה שירים שלא בוצעו בשפה רשמית, "Waterloo" של אבבא ו-"Ding-a-dong" בביצוע להקת טיץ'-אין, בהתאמה.
בשנת 1977 הוחזר חוק השפה על כנו.
בלגיה וגרמניה, שהשתתפו באותה שנה, קיבלו היתר מיוחד לשיריהם שנכתבו בשפה האנגלית.
חוק השפה בוטל באופן רשמי בשנת 1999. חופש השפה אפשר למדינות לשלוח שירים גם בשפות בין-לאומיות נוספות, דוגמת ערבית, סווהילית ויפנית.
השפה הצרפתית איבדה את יוקרתה, ואילו האנגלית הפכה למוטיב מרכזי בתחרות; מאז שהחוק בוטל בשנת 1999 רק חמישה שירים שזכו באירוויזיון (נכון לשנת 2023) לא בוצעו בשפה האנגלית.
וכ-80% מהשירים הנשלחים לאירוע מאז הם בשפה זאת.
סדר ההופעות של המדינות המשתתפות בתחרות נקבע באמצעות הגרלה, הנערכת בשידור חי בערוץ היוטיוב של האירוויזיון.
מ-2013 נקבע סדר ההופעות בגמר על ידי מפיקיו.
על פי איגוד השידור האירופי, השיטה החדשה לקביעת סדר ההופעות מספקת חוויה טובה יותר לצופי הטלוויזיה.
שירי יורודאנס קצביים מופיעים לרוב בקצוות לוח ההופעות, והבלדות מבוצעות באמצעה.
השיטה החדשה גררה שלל תגובות על אמינותה, שטענו כי האיגוד יכול להבליט מדינה מסוימת לזכייה.
את סדר ההופעות בחצאי הגמר קובעת הגרלה שהוסדרה על ידי מפקחי האירוויזיון.
באותו אירוע נערכת מסיבת עיתונאים וטקס חילופי המפתחות המסורתי, בין עיריית העיר המארחת לבין זו הקודמת.
סדר ההופעות נחשב לגורם חשוב ביכולת הזכייה: ניפויים סטטיסטיים קובעים כי לשירים שבוצעו בסוף התחרות סיכוי גדול יותר לניצחון.
בארבעים שנותיה הראשונות של התחרות, נקבעה זהות המנצח על ידי חברי השיפוט של המדינות השונות, שהורכבו מאנשי מקצוע בתחום המוזיקה, המשחק והתקשורת.
עם פיתוחה של טכנולוגיית הטלקומוניקציה, בשנת 1997 אישר איגוד השידור האירופי להעניק לצופי התחרות הזכות להשפיע על תוצאותיה.
הדבר הוצע כפיילוט בן חמש מדינות בלבד.
התוצאות היו מרשימות; מספר הצופים באירוויזיון באותן מדינות זינק, והוא הפך למושא מהדורות החדשות ברחבי אירופה.
בעקבות זאת, בשנה העוקבת בוטלו חברי השיפוט, ולקהל הייתה השפעה מוחלטת על זהות המדינה המנצחת, להוציא שלוש מדינות שהורשו להשתמש בצוות שיפוט מטעמים טכניים.
כך היה גם ב-1999 וב-2000. בתחרויות שנערכו ב-2001 וב-2002 ניתן למדינות המשתתפות החופש לבחור אם לתת להצבעת הצופים בלבד לקבוע את הצבעתן או להצביע לפי חישוב של 50% להצבעת הקהל ו-50% להצבעת חבר שופטים, ורוב המדינות בחרו לדבוק בהצבעת קהל בלבד, ללא צוותי שיפוט.
החל מ-2003 המדינות המשתתפות חויבו להשתמש בהצבעת קהל.
בין השנים 2010–2015 כל מדינה מסרה ניקוד שחושב לפי נוסחה של 50% הצבעות צוותי השיפוט ו-50% הצבעות הקהל.
החל מאירוויזיון 2016 מערכת ההצבעה של התחרות פועלת על בסיס הצבעת דירוג, בה הבוחרים מדרגים את המועמדים בהתאם להתרשמותם משיריהם, ולבסוף מוכרזת זהותו של הזוכה שקיבל את מרבית הקולות.
כל מדינה מעניקה שתי מערכות ניקוד; האחת מבוססת על קולות חברי השופטים שהוקמו בשיתוף בין רשויות השידור הממלכתיות של המשתתפות לבין האיגוד, והשנייה על הצבעות הקהל.
כל מערכה מנקדת את עשרת השירים הטובים ביותר לפי 1–8, 10 ו-12 נקודות.
שיטת שתים עשרה הנקודות הונהגה על ידי איגוד השידור האירופי מאירוויזיון 1975. חברי השיפוט והקהל אינם רשאים להצביע למדינתם.
בגמר מצביעים הקהל והשופטים במתכונת הקיימת עד כה, 50% הצבעות צוותי השיפוט ו-50% הצבעות הקהל.
בשנת 2024 שונה מועד פתיחת ההצבעה במשדר.
מעתה, ניתן יהיה להתחיל להצביע כשהשיר הראשון בסדר ההופעות מבוצע.
זאת בניגוד לשנים הקודמות בהן נפתחה ההצבעה רק לאחר כל ההופעות.
את המדינות המשתתפות באירוויזיון מייצגים שירים מקוריים, שנכתבו כמה חודשים טרם שידורו.
הזמרים מופיעים על בימת התחרות בשידור חי המשודר ברחבי העולם באמצעות לוויין התקשורת "Eurovision".
מדינה שברשותה איגוד שידור ציבורי, החבר באופן קבוע או חלקי באיגוד השידור האירופי, זכאית להשתתפות בתחרות.
משנת 2008 שידור האירוויזיון מחולק לשלושה ערבים; שני חצאי הגמר שנערכים בימי שלישי וחמישי, וערב הגמר שנערך במוצאי שבת.
מכל חצי גמר מעפילות עשר מדינות, שמצטרפות למדינה המארחת ול"חמש הגדולות" בגמר.