tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ציות להוראות הרבנים המתנגדים לגיוס
תפיסה שלילית בחברה החרדית כלפי מתגייסים, הנתפסים כבעלי מעמד חברתי נמוך יותר מתלמידי ישיבה.
במשך מספר עשורים נעשה ניסיון לשכנע חרדים להתגייס מרצון תוך גיבוש מערכת של חיזוקים וסנקציות עבור מתגייסים/נמנעים מגיוס, ורווחים וסנקציות עבור המגזר כולו.
דוגמאות לסנקציות הן הפסקת מימון ממשלתי לישיבות שאינן שולחות תלמידים שאינם לומדים להתגייס, ומשפט צבאי לנמנעים מגיוס.
דוגמאות לתמריצים הן יצירת מסלולי שירות מותאמים לחרדים, מענקים כספיים אישיים, פיצוי כספי לישיבות שמעודדות תלמידים להתגייס.
נכון לשנת 2024 צה"ל מפעיל מספר אסטרטגיות התמודדות עם תופעת הסרבנות במגזר החרדי:
צה"ל מבצע התאמות שונות על מנת לאפשר לצעירים חרדים לשרת תוך שמירה על אורח חייהם הדתי: מפגש עם מאבחנים ורופאים גברים בלבד, הקמת בתי כנסת גדולים בבסיסים, אפשרות לחזור הביתה ללא מדים והתאמת זמני תפילות וכשרות מחמירה.
הקמת מסגרות ייעודיות: בסוף 2024 צפויה להיפתח חטיבה חרדית חדשה שתוכל להכיל כ-4,000 חיילים חרדים במגוון תפקידים.
החטיבה מותאמת לצורכי המגזר החרדי ותכלול בתי כנסת גדולים ותשתיות מתאימות
פיתוח מסלולים מותאמים: מסלול חרב ללוחמה, המשלב שירות קרבי עם שמירה על אורח חיים חרדי, הקמת חמש ישיבות הסדר חרדיות נוספות, מסלולי "אקדמיזציה" לשילוב לימודים אקדמיים עם שירות צבאי, תוכנית "קודקוד" לשירות ללא מדים ביחידות טכנולוגיות מתקדמות,
פתיחת מסלולים טכנולוגיים לציבור החרדי: באגף מודיעין, חיל אוויר, חטיבה טכנולוגית של זרוע היבשה ואגף התקשוב
ניהול שיחות וקשרים עם גורמים בהנהגה החרדית המעוניינים לשמוע על ההתאמות והמסלולים.
גמישות בשליחת צווי גיוס: הימנעות מזימון מרוכז של מועמדים חרדים ושליחת צווי גיוס באופן מדורג.
בהקשר זה יש לציין את תוכנית עמינח אשר פותחה על ידי תת-אלוף (במיל') ראם עמינח, על פי התוכנית יחול גיוס חובה לחרדים בגיל 18 בדומה לשאר האוכלוסייה, וחלק מהחרדים המגויסים ילמדו באופן מלא בישיבות שיוקמו בצה"ל.
באופן זה לדעתו ניתן יהיה לבטל את התחושה של "סוג ב" שעלולה להיווצר אצל המגויסים במקרה שיגויסו רק חלקם.
גם על פי תוכנית עמינח תהיה שמירה על אורח החיים החרדי במהלך השירות הצבאי, ללא פגיעה בערכים ובאמונות.
תוכנית עמינח לא התקבלה על ידי צה"ל
אסטרטגיות אלה טרם הביאו לשינוי משמעותי בשיעורי הגיוס של חרדים.
סירוב עקרוני לשרת בכל צבא שהוא מטעמי פציפיזם.
סירוב לשרת בשטחי יהודה, שומרון וחבל עזה מתוך התנגדות לכיבוש.
סירוב להשתתף בפעילות צבאית הנוגדת לכאורה את המשפט הבין-לאומי.
"יש גבול" היא הוותיקה והבולטת בתנועות הסרבנות בישראל.
התנועה הוקמה ב-1982 עם תחילתה של מלחמת לבנון הראשונה.
במהלך מלחמה זו חתמו כ-3,000 חיילי מילואים על סירוב לשרת בשטח לבנון: "נשבענו להגן על שלומה וביטחונה של מדינת ישראל.
על כן אנו פונים אליכם לאפשר לנו לקיים את שרות המילואים בתחומי מדינת-ישראל ולא על אדמת לבנון".
את העצומה הגישו לראש הממשלה ושר הביטחון בשם "יש גבול".
מתוכם כ-150 נשפטו במשפט צבאי על סירוב פקודה.
התנועה אינה מאמינה בסרבנות מוחלטת וגורפת מצה"ל, אלא מעודדת כל אדם ואדם במדינת ישראל לבחור את הקווים האדומים שלו.
עם הסכמי אוסלו הפסיקה התנועה את פעילותה הפוליטית אך המשיכה (וממשיכה גם כיום) לתמוך בחיילים הרוצים לסרב לשירות חלקי/מלא בצה"ל.
החל מיום העצמאות תשנ"ח מקיימת תנועת יש גבול ערב הדלקת משואות אלטרנטיבי ברחבת אמיל גרינצוויג שמול משרד ראש הממשלה בירושלים.
במהלך האינתיפדה השנייה הגישה התנועה תביעות נגד קצינים בכירים בצה"ל בבית הדין הפלילי הבין-לאומי באשמת "פשעי מלחמה"; ונגד אחד מהם, דורון אלמוג, אף הוצא צו מעצר בבריטניה בעקבות תביעה זו, שלבסוף בוטל.
פרופיל חדש - תנועה לאזרוח החברה בישראל היא תנועה שקמה בשנת 1998 הקוראת נגד חובת הגיוס לצה"ל, ומציעה עזרה לנמנעים מגיוס וסרבני מצפון, ללא קשר להשתייכותם הפוליטית.
התנועה מציגה את החברה בישראל כסובלת ממיליטריזם, ומנסה לצמצם זאת.
התנועה מערערת על נחיצות חובת השירות הצבאי בישראל, ומציגה אפשרויות בחירה אחרות לשירות המדינה, כגון שירות לאומי.
התנועה מוחה על מצבו המהותי הנוכחי של הצבא, הגורם לטענתה נזקים גופניים ונפשיים לחיילים.
אחת החלופות המוצעות היא מעבר לשיטת צבא לאומי מקצועי.
התנועה רואה את מצב המלחמה שישראל שרויה בו כנובע גם מהחלטות של ממשלת ישראל, ובין השאר קוראת לחזרה לגבולות הקו הירוק.
התנועה מנסה להפיג את החשש מהסטיגמות שמקנה פרופיל 21.
בינואר 2002 חתמו 51 חיילים וקציני מילואים על "מכתב הלוחמים".
חותמי המכתב הודיעו על סירובם לשרת בשטחים מטעמי מצפון, והקימו את תנועת "אומץ לסרב".
מאז חתמו על המכתב 650 לוחמים וקצינים במילואים.
תנועת "אומץ לסרב" מתנגדת לסירוב מלא לשרת בצה"ל ומתפארת בכך שרבים מחבריה הם קצינים לוחמים בצה"ל, אשר מוכנים ברצון לשרת בצבא, אך לא בפעולות אשר, לדידם, כל תכליתן היא דיכוי העם הפלסטיני.
ססמת התנועה היא "סירוב לכיבוש זו ציונות".
מכתב שנשלח לראש הממשלה, גולדה מאיר, ב-8 באפריל 1970, על ידי קבוצה של 56 תלמידי תיכון ירושלמים העומדים לפני גיוס, שכללה את בנו של שר הבריאות ויקטור שם-טוב (מפ"ם), ובו הסתייגו חותמיו מכיבוש השטחים, ממלחמת ההתשה, ומהימנעות הממשלה מנקיטת צעדים שיובילו לסיום הלחימה.
במרץ 1970 שלח נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, הזמנה לנשיא הקונגרס הציוני, נחום גולדמן, לבוא לקהיר כדי לדבר.
גולדמן, כאזרח ישראל, פנה בשלהי אותו חודש לראש הממשלה, גולדה מאיר, וביקש רשותה לנסיעה, אולם היא סירבה.
פרשת "גולדמן־נאצר" פורסמה ב-6 באפריל ובעקבות זאת פנו תלמידי כיתה י"ב שעמדו להתגייס לצה"ל באותה השנה ושאלו "על מה הם הולכים להיהרג בתעלה?" וכי אם אין כוונה לשלום אין סיבה למות למענה.
המכתב התקבל במשרד ראש הממשלה ב-12 באפריל, ובמקביל נשלח העתק ממנו לעיתון "הארץ".
במהלך הסערה הציבורית שהתעוררה, חזרו בהם כמה מחותמי המכתב.
ב-5 במאי הוזמנו כמה מהחותמים, ובהם שמואל שם-טוב, בנו של שר הבריאות, לפגישה עם שר החינוך, יגאל אלון.
האורחים הדגישו כי אין בכוונתם לסרב לשרת בצבא וכי הם רק מממשים את זכותם האזרחית להביע את דעתם.
בדברי התשובה של אלון, הוא דחה את הטענה לפיה ישראל היא האחראית למלחמת ששת הימים, טען כי ניתן "למנות למעלה משנתיים של יוזמות שלום ישראליות" ואמר כי "החיים המדיניים אינם רק קביעת עמדות או חתימה על עצומות".
בהתייחסו ליוזמת גולדמן, אמר כי "אין צד שלישי שהוא במקום הישראלים והוא נושא ונותן בשמם" וטען כי גם במקרה הזה "לא החמצנו שום שלום".
מכתב השמיניסטים שימש כבסיס לעמדותיהם הפוליטיות של אחדים מגיבורי הסרט הישראלי בלוז לחופש הגדול (1987), המבוסס על אירועים שחווה הבמאי רנן שור, בן המחזור.
הסרט השפיע על צעירים רבים ועל ניסוחם של מכתבי שמיניסטים נוספים.
בינואר 1978 שלחו 80 שמיניסטים מכתב לראש הממשלה מנחם בגין, ובו קריאה לקדם במקביל לשיחות השלום עם מצרים, שיחות שלום עם שאר מדינות ערב, לסגת מהשטחים ולמנוע את המלחמה הבאה.
המכתב לא קרא לסירוב אך עורר דיון ציבורי ומספר מכתבי תגובה.
ביניהם גם את "מכתב הקצינים" שהביע עמדה דומה.
ביולי 1979 שלחו 27 תיכוניסטים ותיכוניסטיות, תלמידי שביעית ושמינית מכתב לשר-הביטחון שבו הודיעו על סירובם לשרת ב"שטחים הכבושים".
בעוד מכתב השמיניסטים של 1970 הביע פקפוק בצדקת השירות הצבאי, מכתב ה-27 היה מכתב הסירוב הקולקטיבי הראשון, ובעקבותיו הפך הסירוב הקולקטיבי לתופעה מוכרת המעוררת דיון ציבורי נוקב.
כמה מחברי הקבוצה נשפטו לתקופות מאסר קצרות בעקבות סירובם; חלק מחברי הקבוצה לא נשלחו לשטחים, וכמה מהם שוחררו מצה"ל.
הידוע בחברי הקבוצה, גדי אלגזי, סירב שבע פעמים לשרת בגדה המערבית לאחר שהשלים את הטירונות.
לאחר שורת תקופות מאסר קצרות, הועמד בדצמבר 1980 בפני בית-דין צבאי.
בפסק דין שעורר דיון ציבורי נרחב קיבל בית הדין חלק ניכר מטיעוניו המוסריים והמליץ להתחשב בהם בעתיד, אך גזר עליו שנת מאסר.
בפברואר 1981 נדחה ערעור שהגיש, ובאפריל החליט הרמטכ"ל רפאל איתן לשחרר את אלגזי משירות צבאי בטענה ש"אינו ראוי לשרת בצבא היהודי".
בספטמבר 1987 שלחו קבוצה של 16 תיכוניסטים ותיכוניסטיות מכתב לשר הביטחון יצחק רבין, בו הודיעה על סירוב לשרת בשטחים.
אחת מחותמות המכתב הסבירה: .
שלושה שבועות אחר כך שלחה קבוצה של 50 שמיניסטים גם מכתב בו הודיעו על סירוב לשרת בשטחים.
במהלך האינתיפאדה השנייה נשלחו מכתבים דומים על ידי בני נוער לראשי ממשלה ואישים אחרים.
בספטמבר 2001 שלחו 62 בני נוער מכתב לראש הממשלה אריאל שרון, ובו הם מודיעים על סירובם של חלקם לשרת בשטחים ושל חלקם האחר לשרת בצה"ל בכלל.
בני נוער נוספים, ובהם דפני ליף, הצטרפו לחותמי המכתב שנשלח שנית ב-2002 ומספרם הגיע לכ-350. מכתב השמיניסטים בגרסת שנות האלפיים נכתב מתוך כוונה שכמה שיותר סרבנים וסרבניות יחתמו עליו.
בתוך זמן קצר החלו חותמי מכתב השמיניסטים לעמוד בהצהרתם ולהימנע או לסרב לשרת בשטחים או בצה"ל.
בעקבות הסירוב המוצהר של חלקם נכלאו בכלא הצבאי מספר חותמי מכתב השמיניסטים.
באפריל 2003 הועמדו לדין צבאי חמישה מחותמי המכתב, שריצו עד אז מספר חודשים כל אחד כעונשים משמעתיים.
משפטם ידוע בשם "משפט הסרבנים", והוא נמשך כתשעה חודשים במהלכם שהו במעצר.
בינואר 2004 הורשעו כל החמישה בסירוב פקודה ונשלחו כל אחד לשנת מאסר נוספת.
לאחר תשעה חודשים בכלא שוחררו החמישה מצה"ל מטעמים של אי-התאמה.
כתגובה למכתבים אלה התארגנה קבוצת שמיניסטים מבני הציונות הדתית (מחזור 2002) וכתבה מכתב שמיניסטים משלה.
במכתב זה כתבו השמיניסטים שהם ישמחו לשרת את המדינה בשירות צבאי או לאומי ככל שיצטרך.
בשנת 2005, נשלח אל ראש הממשלה אריאל שרון, שר הביטחון שאול מופז, הרמטכ"ל בוגי יעלון ושרת החינוך לימור לבנת, מכתב שמיניסטים חדש ובו מצהירים 250 תלמידי י"א וי"ב שלא יתגייסו לצבא, שכן הם מסרבים "לקחת חלק במדיניות הכיבוש והדיכוי".
עם זאת, בני הנוער החתומים על העצומה לא פסלו סוגים אחרים של שירות: "אנו מבקשים לתרום לחברה בדרך חלופית, אשר אינה כוללת פגיעה בבני-אדם".
גורמים רבים, מנשיא המדינה משה קצב ועד התאחדות הסטודנטים, גינו את המכתב.
בנוסף לכך, נכתב מכתב שמיניסטים נגדי, אשר התנגד לסרבנות על כל צורותיה, והדגיש את השירות הצבאי כ"זכות וחובה מוסרית לכל אזרח ואזרח במדינת ישראל".
לאחר יציאת המכתב ישבו בכלא הצבאי 10 מבין חותמיו בשל סירובם להתגייס לצבא.
חלקם ישבו תקופות שמצטברות למספר חודשים ונשפטו שוב ושוב על סירוב פקודה.
ב-2008 יזמו בני נוער את "מכתב השמיניסטים 2008 – מסרבים לכיבוש".
במכתב מצהירים בני הנוער על סירובם לשרת את "מדיניות הכיבוש", מביעים מחאתם ביחס לדיכוי הפלסטינים וזכויותיהם, ולצידה תקווה לדרך של שלום.
לדברי החותמים על המכתב, "לא ניתן להיות מוסריים ולשרת את הכיבוש".
בין חותמי המכתב היו סהר ורדי, פעילה ירושלמית, ואודי ניר.
תשעה מחותמי מכתב השמיניסטים התפרסמו בכך שהעבירו את משכורתם הצבאית, אותה קיבלו בתקופה הקצרה בה נחשבו לחיילים, לטובת שיקום רצועת עזה, שנפגעה במבצע עופרת יצוקה.
בכך, לדבריהם, "הכסף יגיע לפחות למי שמגיע לו".
ב-2009 פרסמו קרוב ל-90 בני נוער מכתב נוסף.
במכתב הם מוחים כנגד הכיבוש, וטוענים שאינו יכול להתקיים בצד שאיפה למוסריות.
בנוסף, בני הנוער טענו כי אומנם יש מי שמחשיבים אותם כ"סרבנים", אך "ממשלת ישראל היא הסרבנית העקבית ביותר – סרבנית השלום.
הצבא הישראלי אינו 'צבא הגנה', אלא צבא של כיבוש ותוקפנות.
ממשלת ישראל אינה שוחרת שלום, אלא מקיימת מדיניות לאומנית ואלימה".
ב-2014 חתמו 58 שמיניסטים על עצומה הקוראת לאי גיוס לצבא, ובה הצהירו כי הסיבה העיקרית לסירובם הוא כיבוש השטחים בידי הצבא, היוצר לדבריהם מצב שאינו שוויוני ואינו צודק.
בזמן חתימת העצומה, סרבן הגיוס הדרוזי עומר סעד היה בתקופת מעצרו החמישית, והסרבן נתן בלנק שוחרר לא מכבר.
הסרבנים ביקרו את המילטריזציה בבתי הספר בישראל, ואת מקומו של הצבא ביחס לקבוצות מוחלשות כמו יוצאי אתיופיה.
מארגני העצומה סיפרו כי השתחררו משרות צבאי בתואנות רפואיות, ואף היו שטענו כי מעשה זה רדיקלי יותר מישיבה בכלא מכיוון שלטעמם בכך הם דוחים את אידיאל ההקרבה.
ב-24 בספטמבר 2003, פורסם "מכתב הטייסים", אשר עליו חתמו 27 מטייסי חיל האוויר – טייסי מילואים וכאלה שכבר היו פטורים משירות מילואים, ובהם תא"ל (מיל.) יפתח ספקטור.
שניים מביניהם היו טייסי מסוקי קרב (הכלים העיקריים המופעלים במסגרת הסיכולים הממוקדים).
החותמים הבהירו שאין הם שוללים את השירות בצה"ל: .
הרמטכ"ל הודיע שחותמי המכתב יקורקעו ולא יוכלו להדריך עוד פרחי טיס בבית הספר לטיסה.
לפי תא"ל (מיל.) יצחק אמיתי, לשעבר ראש להק כוח אדם, חלק מהטייסים לא ידעו כי הם חתומים עליו, וכן רבים חזרו בהם והסירו חתימתם מהמכתב.
בדצמבר 2003 פורסם "מכתב לוחמי סיירת מטכ"ל" על ידי 13 לוחמים המשרתים במילואים – מתוכם 9 מסיירת מטכ"ל, 2 שהודחו כבר ממילואים ביחידה בעקבות סרבנות קודמת ועוד 2 לוחמים מיחידות אחרות – ובו הודיעו כי יסרבו לשרת בשטחים.
במכתב, שהופנה לראש הממשלה אריאל שרון, ציינו החותמים כי ימשיכו להגן על ביטחון מדינת ישראל מול אויביה, אך לא יתנו ידם לדיכוי הפלסטינים בשטחים ולשלילת זכויות האדם מהם ולא ישמשו חומת מגן להתנחלויות.
נימוקם: "זה מכבר חצינו את גבול הלוחמים על צדקת דרכם, ובאנו אל גבול הלוחמים לדיכוי עם אחר".
מכתב הסרבנות, שהוגש שלושה חודשים לאחר מכתב הטייסים, עורר גינוי חריף מצד פוליטיקאים מהימין ומהשמאל גם יחד.
בשמאל המתון גילו אומנם הבנה למניעי החותמים, אך גינו את מעשה הסרבנות.
כך למשל, ח"כ אבשלום וילן ממרצ אמר: .
ואילו בימין גינו בחריפות את המעשה ואף האשימו את השמאל הקיצוני בהמרדה.
כך למשל, ח"כ צבי הנדל מהאיחוד הלאומי אמר: .
הרמטכ"ל ורה"מ לשעבר אהוד ברק (שפיקד בעברו על סיירת מטכ"ל) קרא לחותמים לחזור בהם מיד וציין שאין מקום לנהל מאבק פוליטי על גב הצבא.שר הביטחון, שאול מופז, טען שהחותמים מנצלים את המוניטין של יחידתם על מנת לתקוף את מדיניות הממשלה.
בתגובה למכתב הודיע צה"ל כי חותמי המכתב שלא יחזרו בהם יודחו מיחידתם ומצה"ל.
מכתב חיילי מילואים של יחידה 8200
ב-12 בספטמבר 2014 פרסמו 43 חיילי מילואים בעבר ובהווה מיחידה 8200 של אגף המודיעין מכתב סרבנות ובו כתבו כי הם מסרבים לקחת חלק בפעולות נגד פלסטינים "ומסרבים להמשיך ולהיות כלי להעמקת השלטון הצבאי בשטחים הכבושים".
המכתב הוא הצהרתי ולא לווה בסרבנות בפועל, מה עוד שחלק מהחותמים כבר לא נמנים עם מערך המילואים.
המכתב ספג גינויים חריפים במערכת הפוליטית והצבאית.
בתגובה חתמו מאות מחיילי 8200 על מכתב המגנה את הסרבנים ומאשים אותם בביזוי והכפשת היחידה.
בעקבות המכתב הודחו 43 הסרבנים מהיחידה.
הפסקת התנדבות על רקע הרפורמה המשפטית
עד אמצע מרץ 2023 נמנע ראש הממשלה בנימין נתניהו מלהתערב בהליכי הרפורמה המשפטית, עקב הנחיה של היועצת המשפטית לממשלה.
ב-23 במרץ הכריז: "עד היום ידיי היו כבולות.
אם הייתי נכנס לאירוע הייתי מוצא לנבצרות.
לכן הערב אני מודיע: עד כאן.
קריאה זו עוררה חרדה וכעס רב בקרב חיילים בסדיר ובמילואים אשר חששו מפני פגיעה משמעותית בדמוקרטיה.
עיקר המחאה הייתה של אנשי מילואים שהודיעו על הקפאת ההתנדבות אם החוקים יקודמו.
בנוסף, כ-100 חיילים בשירות סדיר פרסמו הצהרה, בה נאמר: "לא נשרת תחת דיקטטורה ...
זו לא סרבנות אלא נאמנות למגילת העצמאות ולערכי צה"ל.
ב-22 ביולי כ-10,000 אנשי מילואים חתמו על מכתב בו הם מצהירים על הפסקת התנדבותם לשירות במילואים אם החקיקה לא תיפסק.
בין הקוראים להפסקת התנדבות על רקע הרפורמה המשפטית היה ארגון אחים לנשק.
בתחילת אוקטובר 2024, לאחר שנה של לחימה, שלחו 130 חיילים וחיילות, שלקחו חלק במלחמה, מכתב לראש הממשלה בנימין נתניהו, לשר הביטחון יואב גלנט ולרמטכ"ל רב-אלוף הרצי הלוי ובו הודיעו כי לא ימשיכו לשרת אם הממשלה לא תפעל לקידום עסקה להשבת החטופים הביתה.
סירוב עקרוני לשרת בצבא הכפוף לממשלה המיישמת מדיניות של מסירת חלקים מארץ ישראל.
סירוב להשתתף בפינוי התנחלויות וכן סירוב ביצוע כל משימה שיש בה כדי לפגוע בריבונות היהודית על שטח מארץ ישראל.
סירוב להשתתף בפעילות צבאית הנובעת ממניעים פוליטיים ולא ביטחוניים עקב אי הסכמה פוליטית או אידאולוגית עם מהלכים אלו, או אי הסכמה לשימוש בצבא ככלי ליישמם.
חננו היא עמותה שהוקמה בשנת 2001 ומעניקה סיוע משפטי בין השאר לסרבנים מימין בכל הנוגע לפינוי בכוח של אזרחים מבתיהם בהתנחלויות.
כך למשל סייעה העמותה לחיילים שסירבו ליטול חלק ביישום תוכנית ההתנתקות בשנת 2005.
העמותה עסקה בעיקר בסיוע משפטי לחיילים ושוטרים שנמצאו בהליכים משמעתיים בכל הנוגע לסירובם למשימות הפינוי מגוש קטיף ועמונה.
נוסף על משימות הסיוע, עסקה העמותה בהסברה, הכוללת חלוקת פליירים ועלונים לחיילים, בעיקר באזור התחנה המרכזית בירושלים.
ארגון הלב היהודי קשור לארגון הגג הבית הלאומי, העוסק בסיוע לכלל העצורים במהלך ההתנגדות לפינויים השונים של אזרחים ישראלים מביתם ביו"ש.
תנועת הלב היהודי מעודדת שירות בצה"ל ככלל, אך קוראת לסרב למלא פקודות שלדעתה "דגל שחור מתנוסס עליהן" ואינן נובעות משיקולי ביטחון אלא משיקולים פוליטיים.
בספטמבר 2005, עם סיומה של תוכנית ההתנתקות, שלחו כמאה בני נוער תלמידי כיתות י"ב מכתב תחת הכותרת: "לא מתגייסים לצה"ל, צבא הגירוש והחורבן".
במכתב שהופץ ברחבי הארץ ונשלח לחברי כנסת מימין ומשמאל, נכתב בין היתר: "לנו, החתומים מטה, אין כוונה ומוטיבציה לשרת בצבא שאחראי לגירוש 15 אלף אנשים מביתם, להחרבת יישובים ושרפת בתי כנסת וישיבות".
המכתב עורר הד רב וחשש כבד לגל השתמטויות וסירובים מקרב בני הנוער שהשתתפו בהתנגדות לתוכנית ההתנתקות.
חברי הכנסת ואישי ציבור מהימין בישראל התנערו מהמכתב וטענו כי הוא מייצג תופעה של פוסט טראומה שיש לקחת אותה בפרופורציה ולטפל בה בהבנה ורגישות.
לעומתם, אישים אחרים, ובהם ערן שטרנברג, דובר יישובי גוש קטיף לשעבר, טען, כי מדובר בצעד ראשון של "התפכחות מהתמימות הילדותית שאפיינה את הציבור הכתום עד לקיץ האחרון".
לשליחת המכתב לא הייתה משמעות בפועל, ואירועי מלחמת לבנון השנייה הראו כי לא היה הד נרחב למכתב וכי רוב הציבור הדתי-לאומי התגייסו לצה"ל ולכוחות המילואים.
בשנת 2009, בעקבות ידיעות על התחייבות ממשלת ישראל לפינוי מאחזים ביהודה ושומרון, פנו אחדים מתושבי המאחז קידה לרמטכ"ל במכתב בו כתבו:
במרץ 2017 פרסם בצלאל סמוטריץ' מאמר בעיתון בשבע בכותרת "מצילים את צה"ל – לא מתגייסים".
במאמר קרא סמוטריץ', שכיהן אז כחבר כנסת מטעם מפלגת הבית היהודי, לתלמידי הישיבות והמכינות הקדם צבאיות הדתיות שלא להתגייס למשך "כמה חודשים" על מנת להפעיל לחץ על הצבא שלא להמשיך לקדם שירות מעורב של גברים ונשים בצה"ל.
יו"ר מפלגת הבית היהודי דאז נפתלי בנט גינה את דבריו של סמוטריץ' בתוקף.
סוגיית הסרבנות נדונה בערכאות שונות:
כבר בפסק הדין של בג"ץ 470/80 אלגזי נ' שר הביטחון נקבע כי סרבנות סלקטיבית איננה חוקית.
"שום מערכת צבאית אינה יכולה להשלים עם קיומו של עקרון כללי שעל פיו יוכלו חיילים אלה או אחרים להכתיב לה היכן ישרתו, בין מטעמים כלכליים או חברתיים ובין מטעמי מצפון".
בשנת 1983 בעקבות מאסרו וסירובו לשרת טען יעקב שיין בבג"ץ 734/83 נגד שר הביטחון ששהות צה"ל בלבנון אינה חוקית.
השופט אלון דן בכך בבית המשפט וכן כתב מאמר על כך לפי המשפט העברי.
זוהי סרבנות גיוס, שיסודה בנימוקים אידאולוגיים-פוליטיים שלא להילחם במקום מסוים, וההכרה בה פוגעת בתקינות ההליך הדמוקרטי של המערכת השלטונית בישראל בקבלת החלטותיה, וגורמת היא לאפליה בתחום הגיוס הצבאי.
סרבנות סלקטיבית זו לא תוענק לה הכרה גם באותן מדינות, המכירות בזכות הסרבנות הכללית כגורם לפטור משירות צבאי, וקל וחומר שאין מקום להכרה בסרבנות גיוס סלקטיבית זו במערכת המשפט הישראלית, שאינה מעניקה הכרה לסרבנות גיוס, כזכות, לשחרור גבר יוצא צבא מהשירות הצבאי...
בפסק הדין מפרט השופט אלון את מגוון הדעות במשפט העברי.
אומנם במשפט העברי ישנן דעות המאפשרות פטור משירות צבאי מסיבות מצפוניות, אך אלה תקפות רק במלחמת רשות, אך לא במלחמת מצווה ועל כן נדחתה העתירה.
"מקובל על שר הביטחון ועל העושים מטעמו כי...
יוצא צבא יכול שייפטר מחובת שירות סדיר אם סרבן מצפון הוא המתנגד באורח אידאולוגי-עקרוני למסגרת של שירות צבאי"
בסוף 2002 סיכם בג"ץ את התקדימים בעניין זה, על פיהן סרבנות מוחלטת לשירות בצבא מטעמי מצפון היא צעד לגיטימי, אך סרבנות סלקטיבית למילוי פקודות מסוימות אינה לגיטימית.
"החומרה שבמתן פטור מקיום חובה המוטלת על הכול בולטת לעין.
תופעת הסרבנות המצפונית הסלקטיבית היא מטבעה רחבה יותר מזו ה"מלאה", והיא מעוררת במלוא העצמה את תחושת ההפליה בין "דם לדם".
אך מעבר לכך: יש לה השלכות על שיקולי הביטחון עצמם, שכן עניין לנו בקבוצה שיש לה נטייה לגדול.
מעבר לכך, בחברה פלורליסטית כשלנו, ההכרה בסרבנות המצפון הסלקטיבית עשויה לרופף את החישוקים המחזיקים אותנו כעם.
אתמול ההתנגדות הייתה לשרת בדרום לבנון.
היום ההתנגדות היא לשרת ביהודה והשומרון.
מחר ההתנגדות תהיה להסרת מאחזים אלו או אחרים באזור.
הצבא של העם עשוי להפוך לצבא של עממים המורכבים מיחידות שונות שלכל אחת מהן תחומים שבהם מותר לה לפעול מצפונית, ותחומים אחרים שבהן נאסר עליה מצפונית מלפעול.
בחברה מקוטבת כשלנו, זהו שיקול כבד משקל."
בכך דחה בג"ץ את העתירה שהגישו דוד זונשיין, מראשי אומץ לסרב, ו-7 קציני מילואים כנגד משרד הביטחון.
ב-4 בינואר 2004 גזר בית דין צבאי עונשי מאסר של שנה אחת על חמישה צעירים: אדם מאור, מתן קמינר, נעם בהט, שמרי צמרת וחגי מטר שסירבו להתגייס לצה"ל.
ב-19 בספטמבר 2004 הם שוחררו מצה"ל בשל "אי התאמה" .
בכך התקבלה, למעשה, דרישתם לא לשרת בצה"ל מסיבות מצפוניות.
מאז מתרחשים אירועים דומים מדי שנה.
בנוסף למישור השיפוטי נוקט צה"ל בדרכים שונות לצמצום תופעת הסרבנות.
לדוגמה, בספטמבר 2017 נערכה פגישת עבודה בין שר הביטחון אביגדור ליברמן ומפקד גלי צה"ל שמעון אלקבץ, בה סוכם כי זמרים שלא התגייסו לשירות צבאי מטעמי מצפון לא יושמעו בשידורי התחנה, וככלל מי שהיו סרבני מצפון לא ירואיינו בה.
בתקופת המחאה נגד תוכנית ההתנתקות הוביל חבר הכנסת אהוד רצאבי לחקיקת תיקון לחוק השיפוט הצבאי המטיל איסור על ציון דרגה ושם יחידה בפרסום המעודד סרבנות.
סֵרג' טַנקיַאן (Serj Tankian; נולד בביירות ב-21 באוגוסט 1967) הוא אקטיביסט, מוזיקאי, כותב, נגן, משורר ופעיל פוליטי, ממוצא ארמני-אמריקאי.
ידוע בעיקר כסולן הראשי, כותב ונגן הקלידים של להקת המטאל זוכת פרס גראמי – סיסטם אוף אה דאון.
ב-2002, הקימו טנקיאן והגיטריסט של להקת רייג' אגיינסט דה מאשין טום מורלו ארגון פוליטי ללא מטרת רווח שנקרא "אקסיס אוף ג'סטס" (בתרגום חופשי: ציר הצדק).
במהלך הקריירה המוזיקלית שלו, טנקיאן הוציא 5 אלבומים עם להקת סיסטם אוף אה דאון, אלבום נוסף עם המוזיקאי הארמני ארטו טונקבויאקייאן (serart) ושני אלבומי סולו (Elect the Dead ו-Imperfect Harmonies) אשר פרט לכתיבה ולהלחנה, גם נוגנו כמעט במלואם על ידי טנקיאן.
טנקיאן נבחר למקום ה-26 כ"סולן המטאל של כל הזמנים" במגזין "היט פאראדר".
סרג' טנקיאן נולד ב-21 באוגוסט 1967, למשפחה ארמנית אשר בביירות, לבנון.
הוא ומשפחתו היגרו ללוס אנג'לס בשנת 1975.
סויל וסיסטם אוף אה דאון
בשנת 1992 פגש סרג' את דארון מאלכיאן באולפן חזרות שהם חלקו, אף על פי שהיו חלק משתי להקות שונות.
סרג' ניגן בקלידים באותה הלהקה, ודארון היה סולן בלהקה השנייה.
לאחר ההיכרות הם הקימו ביחד להקה חובבנית בשם "סויל" (Soil).
סרג' היה הסולן ונגן הקלידים, ודארון הגיטריסט.
יחד איתם היו בהרכב דומינגו לארניו (תופים) ודייב יאקופיאן (באס).
באותם הימים סרג' ודארון הכירו את שאבו אודאג'יאן (Shavo Odadjian), אשר לימים היה נגן הבאס בלהקת סיסטם אוף אה דאון.
לאחר שנה מיום הקמת הלהקה, ב-1994, דייב ודומינגו עזבו את הלהקה, מכיוון שחשבו שהלהקה נועדה להיכשל.
לאחר מכן הלהקה התפרקה, וסרג' ודארון הקימו להקה חדשה יחד עם שאבו בשם "סיסטם אוף אה דאון" (System of a Down).
מקור השם בפיוט שכתב דארון שנקרא "Victims of the Down".
שאבו טען שהמילה 'מערכת' (System) תהיה קליטה יותר מ 'קורבנות' (Victims).
נוסף על כך חברי הלהקה רצו שהדיסקים שלהם בחנויות התקליטים יהיו ליד להקת "סלייר".
שאבו היה במקור מנהל הלהקה, אבל בסופו של דבר נכנס להרכב הלהקה כנגן באס.
דארון לאחר מכן פנה אל חברו, אשר ניגן עמו בלהקה חובבנית עוד בגיל 15, כדי להצטרף ללהקה כמתופף.
בסופו של דבר פגיעת יד אילצה את דארון להחליפו במתופף הנוכחי ג'ון דאלמיאן.
במהלך שנות הפעילות של סיסטם אוף אה דאון סרג' היה פעיל כסולן זמני בלהקות נוספות כגון: "משרום קולט" (Mushroom Cult) של "דוג פאשיון דיסקו" (Dog Fashion Disco).
סרג' גם שר כסולן ליווי בלהקת "הד פי" (Hed PE) לשיר שנקרא "פיל גוד" (Feel Good).
היום סרג' פעיל גם כמפיק אלבומים, והפיק את האלבום "Enter the Chicken" על ידי האמן באקטהד, וגם שימש כזמר רקע לחלק משריו כגון: We Are One, Coma, ו Waiting Hare.
לסרג' יש גם חברת הפקת אלבומים הנקראת Serjical Strike Records, אשר באמצעותה סרג' מאפשר לאמנים אשר נדחו על ידי החברות הגדולות להוציא אלבומי מוזיקה.
האמנים אשר מבקשים להוציא אלבום דרך Serjical Strike Records הם אמנים אשר לא נחשבים לחלק מהזרם הרגיל של המוזיקה, "המיינסטרים", ולרוב זאת הסיבה שבגללה נדחו מלכתחילה.
האלבום הראשון שיצא תחת חברתו של סרג' היה האלבום Serart, אלבום של סרג' עצמו ומוזיקאי ארמני בשם ארטו טונקבויאקייאן.
בשנת 2005 השתתף ברצועה "Coma" עם עזאם עלי, שנכללה אחר כך ב-Enter the Chicken של באקטהד.
ב-2007 סרג' הלחין וכתב את The Essence of Tequila ו-Chicakong לפסקול משחק המחשב "סטרנגלהולד" (Stranglehold).
כמו כן סרג' שר עם ההרכב הצרפתי "לס ריטה מיטסוקו" את השיר Terminal Beauty.
נוסף על כך, סרג' שר עם הלהקה Fair to Midland במהלך מופע חי את השיר Walls of Jericho (חומות יריחו), שיר שר נחשב ללהיט גדול מאוד בקרב המעריצים.
חבר טוב של סרג' הוא דיראן נובואר, במאי צרפתי אשר לוקח חלק בפרויקטים של סרג'.
דיראן ניגן בגיטרה בשיר של סרג' Saving Us מאלבום הסולו של סרג' Elect the Dead, וביים את הקליפ לשיר Baby.
לסרג' אלבום סולו נוסף, שני במספרו.
אלבום זה רחוק מהמטאל ומרוק כבד, וקרוב יותר לסגנון ג'אז וסימפוניה.
סרג' הוציא לאור שיר חדש בשם "פחדים" (Fears) בנובמבר 2008.
סרג' אמר בריאיון ל"פעימות הרדיו" ("The Pulse of Radio") שרגעי השיא בשמונת החודשים האחרונים שלו בדרכים יתועדו לDVD, יחד עם מופע חי ו"מאחורי הקלעים".
סרג' גם הוציא לאור דיסק DVD שלו במופע חי יחד עם "סימפונית אוקלנד", תחת השם Elect the Dead Symphony.
בימים אלו סרג' כותב ביחד עם המחזאי סטיבן סאטר מחזה מוזיקלי מבוסס על הטרגדיה "יוון העתיקה".
לכבוד העונה האחרונה של משחקי הכס (סדרת טלוויזיה), הקליט סרג' ביצוע מיוחד לשיר Rains of Castamere יחד עם מלחין פסקול הסדרה, ראמין דג'וואדי.
בשנת 2014, הקליט סרג' ביחד עם הדי ג'יי האיטלקי בני בנאסי את השיר "Shooting Helicopters"
להקת ה-F.C.C – Flying Cunts of Chaos היא להקת הליווי של סרג' בהופעות חיות בלבד, שמופיעה איתו עד היום.
ארווין קהקיקאן – קלידים, פסנתר, סינתיסייזר
סרג' עוסק גם בפעילות פוליטית.
יחד עם טום מורלו הם הקים את הארגון Axis of Justice (ציר הצדק) שמטרתה הרשמית היא להילחם למען צדק חברתי.
סרג' הוא תושב ניו זילנד, ובבעלותו מגורים נוספים.
בעבר נפוצו שמועות מוטעות בנוגע לכוונותיו של סרג' להישאר בניו זילנד, עד סיום המלחמה בעיראק, אבל הוא הצהיר רשמית בראיון שאין לו כוונה לעשות זאת.
לעיתים קרובות מאוד סרג' מתבטא בראיונות, ובפלטפורמות חברתיות כגון טוויטר, פייסבוק ואינסטגרם בנושאי אלימות ואי צדק בעולם.
התמקדות האקטיביזם שלו הייתה ועודנה בצדק למען העם הארמני ולקיפוחו בקרב מדינות העולם, מדי פעם מתבטא על פוליטיקה אמריקאית, ומחזיק דעות מאוד ליברליות.
בראיון בארצות הברית נשאל במי הוא תומך פוליטית: הוא ענה שאף פוליטיקאי לא באמת משביע את רצונו ואם יצטרך לבחור פוליטיקאי שמייצג אותו, הכי קרוב לכך יהיה ברני סנדרס.
הוא לא מתבייש לדבר בצורה קשה מאוד על טורקיה, אזרבייז'ן, ארצות הברית וישראל והוא מבקר נחרצות את תרומתם לסבל מדינת ארמניה כיום, בעיקר בעקבות מלחמת נגורנו קרבאך השנייה.
אין לו שנאה כלפי אזרחים של מדינות כגון טורקיה או ישראל באופן ספציפי, אלא כנגד הממשלות "הרקובות".
יש לו חילוקי דעות קשים אך מתורבתים עם חברו ללהקה, ג'ון דולמאיאן, שדוגל בדעות מאוד שמרניות ואף צידד בטראמפ מספר פעמים ברשתות החברתיות,
בשנים האחרונות טנקיאן תורם ופעיל בארגונים למען זכויות בעלי חיים.
כמו כן הפך לצמחוני, ומחזיק בדעות נגד הקמת בתי מטבחיים תעשייתיים.
בראיון שנתן לארגון אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים סרג' גם הצהיר שהשינוי שלו נבע גם מ"סבב הופעות וזבל אכיל ונגיש הנלווה לכך" סרג' גם הרגיש שאכילת אוכל מהיר "אינסטינקטיבי במקצת".
לטענתו של סרג' הוא מרגיש את הצורך לכבד את שאר הבריות.
ביולי 2009 סרג' חתם על עצומה מטעם PETA נגד שיטות השחיטה של תרנגולות בבתי השחיטה של KFC (עוף מטוגן בסגנון קנטקי).
טנקיאן אמר בראיון כי יש לו "אותה דת כמו העץ ההוא שם".
לדבריו, "זה שילוב של רעיונות אינדיאנים, בודהיסטים וטרנסצנדנטליים.
אני אוהב לחשוב על כדור הארץ כאמא.
אני אוהב לחשוב על שמים כסבא.
אלוהים שימש כדרך לרצות מניעים נסתרים." בראיון אחר הוא אמר, "אני מאוד מאמין שלאוכלוסיות הילידים הייתה הבנה ממש אינטואיטיבית למה אנחנו כאן.
ואנחנו מנסים להשיג את אותה הבנה באמצעות פסיכולוגיה ואינטלקט בציוויליזציה המודרנית."
2002 – להקת System of a Down הייתה מועמדת לפרס גראמי בקטגוריית ביצוע המטאל הטוב ביותר לשיר Chop Suey!
2003 – להקת System of a Down הייתה מועמדת לפרס גראמי בקטגוריית ביצוע הארד רוק הטוב ביותר לשיר Aerials
2005 – להקת System of a Down זכתה בפרס Europe Music Awards בקטגוריה ביצוע אלטרנטיבי הטוב ביותר
2006 – להקת System of a Down זכתה בפרס גראמי בקטגוריית ביצוע הארד רוק הטוב ביותר לשיר B.Y.O.B
2006 – השיר "Toxicity" הגיע למקום ה-14 ברשימת 40 שירי המטאל הטובים ביותר (VH1 Top 40 Metal Songs list)
2007 – להקת System of a Down הייתה מועמדת לפרס גראמי בקטגוריית ביצוע הארד רוק הטוב ביותר לשיר Lonely Day
סרבנות גט הוא מצב שבו אדם מסרב לסיים נישואים על פי ההלכה על ידי מתן גט, אף על פי שבן או בת הזוג ביקש זאת מבית הדין.
המניעים העיקריים לסרבנות גט הם אלימות, נקמה ובעיקר ניסיונות מצד הבעל לסחוט את האישה, בפרט בנושאי כספים ומשמורת ילדים.
מצב זה מכונה לעיתים סחטנות גט.
התורה מחייבת שגירושין יתבצעו על ידי מתן גט מהבעל לאישה.
על פי ההלכה הגט חייב להינתן על ידי הבעל מרצונו ואם הבעל נותן את הגט שלא מרצונו הגט עלול להחשב גט מעושה שהוא פסול.
מדינת ישראל כיום היא המדינה היחידה בעולם שבה אסור לגבר לגרש אישה בעל כרחה.
בשאר העולם זכותו של כל גבר לגרש את אשתו מבלי רצונה, וכן להפך.
בקרב חוקרי ההיסטוריה של המשפט מקובל לומר שהחוק הנ"ל נחקק בהשראה פמיניסטית תוך תמיכת הרבנות שביסודה חוקיה נוסדו על ההלכה האשכנזית, כך שבמקרה זה יצא ש"זה נהנה וזה לא חסר", ושני הממסדים - הן הדתי והן החילוני מרוצים ממנו כל אחד מזווית ראות עיניו.
אשר לכך, בתי דינים בחו"ל אינם מחויבים לקיום חוק זה מכיוון שאינם כפופים לחוק הישראלי בנושאים אלה.
הפסיקה הספרדית לעומת זאת, המשיכה בפסיקה התלמודית ולא קיבלה את חרמו של רבי גרשום שהיה בסמוך לדורו של הרמב"ם, הרמב"ם עצמו לא הכיר את החרם הזה ופסק שמותר לגרש אשה בלא רצונה.
פסיקה ברוח זו המשיכה אף בתקופתו של רבי יוסף קארו שהכיר את החרם ולא קיבל אותו, וכך הוא פסק בספרו שולחן ערוך (אבן העזר הלכות גיטין סימן קיט סעיף ו): "יכול לגרשה בלא דעתה".
למרות זאת, הרבנות ביסודה קיבלה את פסקי עדות אשכנז בדברים רבים, ובין היתר גם את חרמו של רבי גרשום.
דבר שחשף ועדיין חושף אותה לביקורת מצד אנשי עדות המזרח אשר טוענים כי הרבנות כופה עליהם הלכות שהתאימו לרוב מייסדיה האשכנזים.
אף הפסיקה האשכנזית, וחרמו של רבי גרשום בכללה, אינם אבסולוטיים, ומאפשרים לפעמים לגרש אישה בעל כרחה.
בשולחן ערוך אהע"ז סימן קי"ז סעיף יא:
"מי שנודע לו שאשתו נכפית, ורוצה לגרשה ואינו משיג כדי כתובתה, כופין אותה לקבל גט ואין בזה משום תקנת רבנו גרשום, ויתן הנמצא בידו לכתובתה, והמותר כשתשיג ידו, ואם תמאן לקבל גט, ימנע ממנה שאר כסות ועונה.
על פי ההלכה ועל פי חוקי מדינת ישראל מסורבי הגט נותרים נשואים, ועל כן אינם יכולים להתחתן בשנית.
אומנם לגבי גברים ישנה אפשרות של היתר מאה רבנים, בו מתירים לאיש לשאת אישה שנייה על פני הראשונה.
לפי ההלכה, אישה נשואה, ובכלל זה מסורבת גט, המקיימת יחסי מין עם בן זוג אחר, עוברת עם בועלה על איסור ניאוף, והם נאסרים להינשא זה לזה אף לאחר סיום הנישואים הנוכחיים.
בנוסף, צאצאים הנולדים כתוצאה מיחסים אלו יחשבו לממזרים ואפשרות הנישואים שלהם תוגבל משמעותית.
הבעל או האישה יכולים להשתמש בהגדרת בן הזוג כנואף או נואפת כדי לנסות להשיג הישגים ממוניים בבית הדין.
לעומת האישה, הגבר יכול לקיים יחסי אישות עם אשה אחרת בלי שהדבר יחשב לניאוף הלכתי, אך כן ייחשב לחטא.
מאידך, גבר נשוי ובכלל זה מסורב גט, מחויב במזונותיה של אשתו כל עוד הם נשואים, אפילו אם נפרדו.
האישה גם עשויה לנצל את חובות הבעל כלפיה בדין ההלכתי והאזרחי כאמצעי לחץ עליו לשם השגת הסכמתו לוויתורים שונים בהסכם הגירושים.
סיבה נפוצה לסרבנות גט היא "סחטנות גט", אשר בהם גברים ונשים אינם מסרבים קטגורית לתת גט או לקבלו, אלא מציבים תנאים מוקדמים, לעיתים קשים, לכך, למשל מתוך רצון לשפר את מעמדם במאבק הרכוש בסכסוכי גירושין, או את מצבם בסכסוכים על ענייני משמורת וילדים.
תביעת שלום בית משמשת לעיתים כאמצעי לאכוף את המשך הנישואין על הצד האחר או כטקטיקה במסגרת ניסיונות להשיג עמדות יותר טובות בהסכם הגירושין.
האפשרות לסחטנות גט ירדה משמעותית בשנים האחרונות היות שהמחוקק ובתי הדין הרבניים ניתקו את התלות שהייתה בעבר בין קבלת הגט להסדרת ענייני הרכוש והילדים.
סיבות נוספות לסרבנות גט הן נקמנות או קנאה כלפי בן הזוג, או התנגדות עקרונית למתן גט הלכתי, למשל במקרה של אדם שהמיר את דתו.
פעמים שהסרבנות נובעת מרצון כן של בן הזוג להגיע למצב של שלום בית.
סיבה נוספת לסרבנות גט מצד נשים זו הזכאות לקבלת מזונות אישה עד למועד מתן הגט.
אלו תשלומים שמקבלת אישה מבעלה כל עוד חייב לזון ולפרנס אותה, זאת על פי הדין האישי (הדתי), במועד מתן הגט תשלומים אלו יפסקו.
לעיתים הדבר מביא לסרבנות גט על רקע כלכלי, מתוך חשש אמיתי של האישה לפגיעה ברמת חייה.
מספרן של מסורבות הגט שנוי במחלוקת, עקב הבדלים בהגדרות של מי היא מסורבת גט.
בהתאם להגדרה זו, נכון לינואר 2024 היו 67 תיקי סרבנות גט פתוחים.
מערכות המידע של הנהלת בתי הדין הרבניים אינן מאפשרות לזהות את מין הסרבן, אלא רק את מינם של פותח התיק ושל הנתבע בתיק.
על פי נתונים אלה ב-64% מתיקי סרבנות הגט הפתוחים תביעת הגירושין הוגשה על ידי אישה כנגד גבר.
נציין כי על פי הנהלת בתי הדין הרבניים, בבדיקה פרטנית שנערכה נמצא שברוב המקרים הנתבע בתיק הגירושין הוא מי שמסרב לתת את הגט או לקבלו.
כנגד הגדרה זאת הופנתה ביקורת של ארגוני נשים בטענה שיש נשים רבות הסובלות מסחבת של הבעל המסרב לתת גט ובתי הדין אינם נותנים החלטה של חיוב גט.
מבקר המדינה הצטרף לביקורת והציע להוסיף להגדרת מסורבות הגט גם נשים שניתן בעניינן המלצה או הצעה לתת גט.
הרבנית מרים גולדפישר מאמונה ציינה שעל פי הגדרה מורחבת כזאת יש להוסיף עוד כמה מאות נשים למספר מסורבות הגט.
לפי הגדרה אחרת, מתן פסק דין המחייב בגירושין כמוהו כהכרזה על מקרה של סרבנות גט.
לכן הגדרה כזו כוללת את כל המקרים שבהם ניתן פסק דין המחייב בגירושין.
על פי נתוני בתי הדין הרבניים, נכון לנובמבר 2024, 194 תיקים שבהם ניתן פסק דין המחייב בגט נותרו פתוחים והזוגות לא התגרשו.
הגדרה נוספת כוללת במקרי סרבנות גט גם תיקים שמתמשכים זמן רב, גם אם לא ניתן בהם פסק דין.
נכון לנובמבר 2024, 343 תיקי תביעות גירושין היו פתוחים למעלה משנתיים.
סקר שיזמה העלה שמספר הנשים בישראל העונות להגדרה זו בשנת 2005 הוא כ-75,000, אולם מאחר שהערכה זו גובשה ב"דרך המעטה", העלתה אותה למאה אלף.
הערכה זו אומצה בידי יושבת ראש הוועדה לקידום מעמד האישה, אתי לבני.
אולם נציגות אחרות של ארגוני נשים נוהגות לנקוב במספרים של אלפי מסורבות גט.
למשל, אלה גרא, מנכ"ל שדולת הנשים, נקבה במספר 5,000 מסורבות גט ובכנס של ארגוני נשים שאורגן על ידי פרופ' הלפרין-קדרי הועלתה הערכה שיש מעל 10,000 מסורבות גט בישראל.
כנגד מספרים אלו טען מנהל בתי הדין הרבניים הרב אלי בן דהן שאין בינם ובין המציאות כלום, וחבר הכנסת אברהם רביץ טען שמדובר בהגזמות של ארגוני הנשים להדגיש את חשיבות קיומן, אך מזיקות לפתרון הבעיה של מסורבות הגט האמיתיות.
תופעה שזוכה להרבה פחות הד תקשורתי זו התופעה של גברים מסורבי גט.
הכלל היסודי של "כופים אותו עד שאומר רוצה אני" הוא הבסיס ההלכתי של הצבת סנקציות על סרבן הגט: "...וכן אתה אומר בגיטי נשים כופין אותו עד שיאמר רוצה אני" (בבלי, מסכת ערכין, דף כ"א, עמוד א).
ההלכה דורשת שהפעלת הסנקציות תהיה כזו שלא תישלל לחלוטין זכות הבחירה שכן גט שניתן שלא מבחירה, עלול להיכנס בקטגוריה של "גט מעֻשֶׂה", ולהיפסל משום כך.
הרב שלמה דיכובסקי והרב ציון בוארון כתבו באחד מפסקי דינם: "במשך מאות בשנים, אם לא למעלה מכך, היו בתי הדין הרבניים ברוב תפוצות הגולה מוגבלים מאוד ביכולתם לפעול נגד סרבני גט שניתן נגדם פסק דין לגירושין, יהיה זה בגדר המלצה, מצווה, חובה או כפייה לגרש.
חוסר האונים הזה הביא בצדו לצמצום מסוים של השיח ההלכתי בכל הקשור לדרכים העומדות בפני בתי הדין להביא לאכיפת פסקי דין לגירושין על פי ההלכה."
בימי המנדט הבריטי הסכימו השלטונות לכפות צווים כספיים של בתי הדין הרבניים, אך לא את שאר הצווים, אף על פי שבאופן תאורטי היה בסמכותם של בתי הדין לתת את הצווים.
במדינת ישראל ניתנה בידי בית הדין הרבני האפשרות לכפות מתן גט על ידי עונש מאסר.
בשנת 1995 חוקק חוק המרחיב את מגוון הסנקציות שניתן בידי בית הדין להפעיל כנגד סרבני גט.
מזונות עונשיים: הסנקציה המרכזית, והקלה ביותר להפעלה כנגד סרבני גט גברים היא קביעת מזונות אישה גבוהים (מזונות עונשיים) אותם יצטרך לשלם לאשתו, שמצידה תוכל להשתמש בחובה זו כקלף מיקוח לקבלת הגט.
אין סנקציה דומה כנגד סרבניות גט.
ביטול זכאות למזונות: גבר יכול לנסות להתגונן מהצורך לשלם מזונות אישה, ובכך לעקר אולי את הסיבה לסרבנותה, באמצעות בקשה לבית הדין הרבני להכריז על אשתו שהיא מורדת, כלומר, מסרבת לגור עמו, מסרבת לקיים עמו יחסי אישות, או שאינה ממלאה את תפקידה בכלכלת הבית.
אלא, שדי לאישה להביא "אמתלה קלה כנוצה" (משמע מתן צידוק מינימלי לעזיבתה), כדי שבית הדין ידחה את הבקשה להכריז עליה כמורדת.
הרחקות דרבנו תם: שורה של סנקציות שניתן להפעיל על הבעל הסרבן, הכוללות נידוי חברתי של הסרבן, איסור על עלייתו לתורה, צירופו למניין, לימודו תורה, מילת בניו, קבירת בני משפחתו בקבר ישראל, ושאר איסורים.
רוב הפוסקים סוברים כי הרחקות דרבנו תם אינן בגדר חרם ונידוי.
שכן, בעוד שחרם ונידוי מכוונים ישירות כלפי הנדון ויש בהם פגיעה בבעל עצמו, הרחקות דרבנו תם מופנות אל הציבור ולא אל הבעל, ועיקרן הוא בהימנעות בני הציבור מלעשות טובה עם הבעל, על ידי התרחקותם ממנו.
הרחקות דרבנו תם לא הופעלו כדבר שבשגרה, ועל כך כתב המהריב"ל בשו"ת "תעלומות לב", ח"ב סימן יח, "לא ראינו לרבני הדור הזה שנהגו בכך", אלא במקרים מתאימים.
על מנת להתמודד עם סרבנות גט העניק המחוקק הישראלי לבתי הדין הרבניים מגוון סמכויות להטלת סנקציות על סרבני גט.
חוק בתי דין רבניים (קיום פסקי דין של גירושין), תשנ"ה-1995, מאפשר להם לאכוף פסקי דין לגירושין באמצעות מתן צווי הגבלה (סנקציות) על הצד המסרב להתגרש.
על גבר המסרב לתת גט בית הדין יכול להטיל סנקציות על פי שיקול דעתו ולפי סדרי הדין, אבל על מנת להטיל סנקציה על אישה המסרבת לקבל גט, על בית הדין לקבל את אישור נשיא בית הדין הרבני הגדול.
החוק אינו מבחין בין הלשונות השונות של פסקי הדין לעניין אכיפתם ואף מציין בפירוש כי "אין נפקה מינה אם ננקטה בפסק הדין לשון של כפיה, חובה, מצווה, הצעה או לשון אחר".
כלומר, בתביעת גירושין שבית הדין פסק בה כי על הזוג להתגרש, לבית הדין סמכות להטלת סנקציות ולא משנה אם ההחלטה מנוסחת בלשון מקילה כמו המלצה או מצווה או בלשון מחמירה כמו חיוב או כפייה.
בית הדין יכול גם להטיל צווי הגבלה על אדם שכבר נמצא בכלא כמו בידוד, שלילת שחרור על תנאי או שחרור מינהלי, הגבלת תנועה, הגבלת עבודה, שלילת הטבות כמו חופשות, ביקורים, החזקת חפצים וכדומה, ושלילת הטבות הנובעות מאורח חיים דתי כמו השתתפות בשיעורים תורניים, החזקת חומרי לימוד וקבלת אוכל בכשרות מהדרין.
חלק מהגבלות אלו נוספו לחוק רק בשנת 2017.
בשנת 2023 הוטלו 215 סנקציות בנוסף ל-11 צווי מאסר על 51 סרבני גט, מתוכם אישה אחת.
ביוני 2011 הורה בית הדין הרבני בירושלים באופן תקדימי להאריך את מעצרו של סרבן גט לתקופה בלתי מוגבלת, בעקבות המשך סירובו לתת גט לאשתו גם לאחר שסיים לרצות תקופת מאסר של עשר שנים.
במרץ 2016 הטיל בית הדין הרבני עונש מאסר על אביו של סרבן גט, לאחר שקבע שהאב עומד מאחורי הסרבנות של בנו.
בספטמבר 2022, הוציא בית הדין הרבני הגדול צו למאסר סרבנית גט, לאחר שלא התייצבה לדיונים במשך 4 שנים.
זאת הפעם הראשונה שהסנקציה מופעלת נגד אישה.
ביטול קבלת קצבאות מביטוח לאומי: הביטוח הלאומי רשאי בנסיבות מסוימות בהם "במקרי עגינות קשים אשר בהם דרכי הכפייה הרגילים המצויים בחוק בתי דין רבניים (קיום פסקי דין של גירושין), התשנ"ה-1995 אינם אפקטיביים", למנוע מסרבן הגט קצבאות אותן הוא רשאי לקבל מהביטוח הלאומי.
בנובמבר 2016 פרסם פרקליט המדינה הנחיה חדשה, שהסמיכה את הפרקליטות להגיש כתב אישום פלילי בגין "אי קיום צו שיפוטי של בית הדין הרבני למתן או קבלת גט".
ההנחיה התבססה על הבנה, לפיה סרבנות גט, בניגוד להוראת בית הדין מהווה "הפרת צו שניתן לשם הגנה על חייו, גופו או שלומו של אדם אחר", שהיא עבירה פלילית שדינה 4 שנות מאסר.
לפי הנחיית פרקליט המדינה, כתב אישום מסוג זה יוגש רק בכפוף להתייעצות עם מערכת בתי הדין, וזאת כדי למנוע חשש לגט מעושה.
בשנת 2017 אישר הרכב של בית הדין הרבני בירושלים, בראשות הרב אוריאל לביא לפתוח הליכים פליליים נגד סרבן גט.
ארגונים 'אזרחיים' הביעו התנגדות להנחיית הפרקליט, בטענה שהיא מערבת הליכים פליליים בעניין דתי ביסודו, אך לפי עמדת פרקליט המדינה, מערכת אכיפת החוק מכירה בעוול המוחשי שנגרם בגין הכלא הווירטואלי של העגינות וצריכה גייס את כל הכלים המשפטיים כדי למנוע זאת.
ברוב המקרים בעלים נענים לסנקציות ומוסרים לאישה גט, אף לפני הפעלתם.
אולם היו גם מקרים בהם גברים התמידו במשך שנים בסירובם לתת גט.
ידוע המקרה של יחיא בן יחיא אברהם, אשר רק מותו לאחר שלושים ושלוש שנות מאסר בגין סרבנות גט שחרר את אשתו מעגינותה.
אל מול בעיית הסרבנות, עלו טענות שונות לגבי הסיבות לאי היענות הבעלים לסנקציות.
בית הדין הרבני הגדול, בפסק דין מיום 17 בספטמבר 2008 מתאר את הקשיים שהציב המחוקק על אכיפת פסקי דין של בתי הדין הרבניים, ומנסה לבור בין אלו את הדרך המשפטית הראויה לשם אכיפת פסק דין לגט, תוך הרחבת סמכויות אלו אף מעבר לאלו שניתנו לבתי הדין במפורש בחוק.
פסק דין זה אף ממליץ למחוקק כי יתיר לבתי הדין הרבניים לאסור סרבן גט אף ליותר מעשר שנים.
יש הטוענים כי בית הדין הרבני מהסס יתר על המידה טרם הפעלת סנקציות.
כך למשל אומר הרב יובל שרלו:
"העובדה כי התורה קבעה שהאיש מגרש את אשתו רק מרצונו בונה ביסודה את קדושת המשפחה, אולם אין היא נותנת לבעל כל זכות מוסרית והלכתית כדי לנצל הלכה זו ולסחוט את האישה.
בשעה שהדיינים אינם מונעים זאת, והם ממשיכים לחייב אישה לדור עם נחש בכפיפה אחת, אין הם נוהגים בדרכה של הלכה ובדרכה של תורה."
טענה דומה מושמעת גם בכתב העת המדעי "זעקת דלות" בהוצאת מכון שכטר ללימודי היהדות, המוסיף וטוען כי יש הרכבים המסרבים באורח שיטתי להפעיל אמצעי כפייה אזרחיים והלכתיים (הרחקות דרבנו תם).
בגיליונות אחדים של כתב העת מופיע ניתוח הלכתי מדוקדק של מקרים של פסיקה של בתי הדין הרבנים, וטענה כנגדם כי בתי הדין הרבניים אינם משתמשים בכלים הלכתיים כמו "קידושי טעות", ו"קידושי אונס" העומדים לרשותם כדי להתיר עגונות.
עוד נטען בכתב העת כי בתי הדין הרבניים מפרים כללים דיוניים הלכתיים כגון העיקרון של כיבוד סמכות ופסיקה של בתי דין אחרים, והפיכה של פסיקה קודמת של בית הדין הרבני, באופן שמעגן נשים.
הרב אשר רוט, היועץ המשפטי לשיפוט רבני, טוען כנגד הניתוח ההלכתי כי הוא מסתמך על התלמוד והרמב"ם בלבד תוך התעלמות מהפסיקה המאוחרת.
מאידך, יש הטוענים כי המאבק למען העגונות מנוצל ככלי "לניגוח התורה".
עוד נמתחה ביקורת על בית המשפט העליון על כך שהוא מגביל את סמכויותיו של בית הדין הרבני, ובכך מקשה עליו להתיר עגונות.
ביקורת נוספת נמתחה על כך שהמאבק למען העגונות ומסורבות הגט מנוצל לשם פגיעה מכוונת בגברים מסורבי גט.
בפסק דין של בית הדין הרבני הגדול, אמר הרב שלמה דיכובסקי כי: "אני חייב לציין, שהחוק הנ"ל (החוק לכפיית פסקי דין של גירושין) הוא חוק מפלה במכוון.
ישבתי בשעתו בוועדת הכנסת למעמד האישה, וחברות הכנסת הנכבדות הצהירו במפורש על רצונן להכניס בחוק סעיף שבו "אפליה מתקנת" לטעמן, לטובת הנשים.
אני מתקשה מאוד להבין את פשר האפליה "הלא מתקנת" הזו.
מה בצע להכביד על גבר מסוים שגורלו המר הביא אותו בברית הנישואין עם אשה סרבנית גט, כדי ללמד לקח גברים אחרים המתעמרים בנשותיהן?
במה יתוקן מעמד האישה, אם נאמלל גבר שזכה בתביעת הגירושין כנגד אשתו, כדי ללמד לקח גברים אחרים סרבני גט?"
עוד נאמר כי המאבק למען העגונות ולמען מסורבות הגט, מנוצל באורח ציני לשם הצדקת חוקים המפלים מגדרית נגד גברים.
ואכן, פסק דין של השופטת נילי מיימון, שעליו נמתחה ביקורת, שעסק במקרה בו 3 ילדים היו במשמורת האב וילד אחד במשמורת האם, והטיל תשלום מזונות בסך 1,600 ש"ח על האב עבור הילד שאצל האם, ואילו על האם הטיל מזונות בסך 500 ש"ח בלבד עבור כל 3 הילדים שאצל האב.
את אי-השוויון ההלכתי בין גברים לנשים הצדיק פסק הדין באומרו: "כמו כוח המיקוח של האיש בענייני רכוש העולה על זה של האישה, כתוצאה מכך שהאישה אינה יכולה להתגרש ללא הסכמת האיש ושיתוף פעולה מצידו.
האישה, בניגוד לאיש, גם אינה יכולה לקבל היתר נישואין כאשר בעלה מסרב להתגרש ממנה או במקרים בהם הוא חסר דעה".
סמכות לכפות גט אינה נתונה לבתי דין רבניים מחוץ לישראל, שבשונה מבישראל, אינם זוכים לחיזוק על ידי חוקי המדינה שבה הם פועלים.
כתחליף לכך, מחוץ לישראל נפוצים מאוד הסכמי קדם-נישואין או עשיית קידושין 'על תנאי' במטרה להתמודד עם מקרים של סרבנות.
כאשר מערכת המשפט אינה דנה לפי דין תורה, נוצרים מצבים בהם מערכת המשפט קובעת שזוג עבר גירושין, בעוד מבחינת התורה הזוג נחשב לנשוי.
מערכות משפט שונות דנו בתביעות של נשים גרושות בדין האזרחי, אך מסורבות גט, לכפות על בעליהן לתת להן גט.
היו שופטים שסירבו לכפות את מתן הגט על הבעל, מכיוון שמדובר בטקס דתי, בעוד אחרות כפו את מתן הגט בגלל הנזק הנגרם לאשה.
לא קיים מנגנון הלכתי המתיר לאישה נשואה לשאת בעל נוסף, והיתר למסורבת גט להינשא יכול להיעשות רק באמצעות קביעה הלכתית כי קידושיה היו בטלים מלכתחילה.
לעומת זאת, גברים מסורבי גט היו רשאים בעבר לשאת אשה נוספת, אך על פי חרם דרבנו גרשום התקף לאשכנזים, והתחייבות בכתובה של בני עדות המזרח, כמו גם חוקי מדינת ישראל ומרבית המדינות, הם מנועים עתה מלעשות כן.
עם זאת, עגינותו של גבר מסורב הגט ניתנת להתרה על ידי פסק דין של בית דין רבני המתיר את החרם, והזוכה להסכמה של מאה רבנים משלוש מדינות.
ניתן רק בתנאי שהעגון ישליש גט לאשתו בבית הדין ויפקיד לה את כתובתה (אם היא זכאית לכך).
אם הפסק מאושר גם על ידי נשיא בית הדין הרבני הגדול, הרי הוא גובר על איסור הביגמיה, שבסעיף 176 לחוק העונשין.
פסק דין המתיר לאיש לשאת אשה שנייה, והשגת הסכמת מאה רבנים לפסק, צריכים לגבור על מכשולים הלכתיים משלושה סוגים :
קיימת מחלוקת הלכתית בין הסוברים כי חרם דרבנו גרשום נועד רק להגן מפני מצבים שבהם גבר רוצה לגרש אישה החפצה בו, ובין הגורסים כי החרם תקף גם למקרים שבו האישה מסרבת לקבל את הגט מטעמי נקמנות גרידא.
על פי האחרונים, לא ניתן להתיר את החרם כלל.
גם לדעת מי שסבור כי את החרם ניתן להתיר במקרים בהם האישה רוצה להחזיק בבעלה כבן ערובה, נדרשת זהירות מופלגת בטרם יעשה כן.
החשש מפריצת גדרות החרם מביא למסקנה כי יש להגביל היתרים כאלו למקרים נדירים ביותר ("מילתא דלא שכיחא"), של פירוד בו ניכר כי אין סיכוי לחידוש הקשר בין בני הזוג (למשל בפרידה של עשר שנים ויותר).
אף אם מתברר כי אין סיכוי לחידוש הקשר בין הבעל והאישה, נדרש לקבוע כי מאיסת הבעל באשתו נובעת מסיבה ממשית ("אמתלה מבוררת").
מכשול לא הלכתי אך משפטי הוא החלטת בית המשפט העליון
מכשול טכני אחר הוא קביעת הרב הראשי לישראל, ישראל לאו משנת 2002 כי "גבר הנשוי לסרבנית גט, לא יוכל לשאת אשה חדשה, לפני שעל אשתו יופעלו דרכי כפייה לקבל ממנו גט" .
על כך נוסף החוק לקיום פסקי דין של גירושין, שבסעיף 1 ד קובע כי "הוצא צו הגבלה כנגד אשה...
לא תידון בקשת הבעל ליתן לו היתר נישואין עד תום שלוש שנים מיום הוצאת צו ההגבלה", כלומר "בעל אינו יכול לפעול בשני המסלולים בעת ובעונה אחת.
הוא אינו יכול לדרוש הפעלת צוי אכיפה כנגד אשתו סרבנית הגט, ולחלופין היתר נישואין.
עליו לבחור באפשרות אחת בלבד, ובחירה זו תקפה לשלוש שנים, מבלי אפשרות לחזרה.
בדרך כלל, נאלצים רוב הבעלים להעדיף את האפשרות ה"קלה" יותר של בקשת "היתר נישואין", על פני האפשרות הכבדה יותר של הפעלת צווי אכיפה."
היתר לשאת אישה שנייה אינו פוטר את הבעל מלשאת במזונות אשתו, שכן ההיתר אינו מבטל את הנישואין הראשונים.
ועל כן הוא מועיל פחות למסורב גט הסובל מהחובה לזון את אשתו על אף שקשר הנישואין מתקיים ביניהם בעל כורחו, מאשר למסורב גט המתקשה ליצור קשר זוגי חדש עקב קשר נישואין מעגן.
כמו כן, לא תמיד היתר כזה מספק מסורב גט, שכן מעמדו כנשוי עשוי להרתיע בנות זוג פוטנציאליות.
בתי המשפט למשפחה בישראל קבעו כי ההיתר לשאת אישה שנייה אמנם מסיר את המניעה להינשא, אך אינו מסיר את יתר הנזקים, ובהם פגיעה בחופש הבחירה והזכות להשתחרר מקשר כפוי (תמ"ש 21162/07, תמ"ש 18561/07).
היתר לשאת אישה שנייה עשוי להפוך את משוואת הכוחות, ולהפוך סרבנית גט לעגונה.
היתר לשאת אישה שנייה ניתן על כן לאחר השלשת גט והפקדת הכתובה של המבקש.
בשנים תשע"ד (2013/14)-תשפ"ג (2022/23) ניתנו בסך הכול 51 היתרים לגברים להינשא על בסיס היתר זה (5.1 היתרים בממוצע לשנה).
אמצעים נוספים שהוצעו להתמודדות עם סרבנות גט:
חתימה על הסכם טרום נישואין, כגון ההסכם לכבוד הדדי, לתשלום דמי מזונות גבוהים על ידי מי שיעכב את הגירושים (אם יגיעו בני הזוג למצב זה), ובכך לתת תמריץ לבן הזוג שלא לעכב את הגירושין.
עם זאת, יש הטוענים כי מזונות עונשיים הנקבעים בהסכם קדם נישואין, מעוררים חשש בדבר הרצון החפשי של מי שהגט נכפה עליו באמצעי זה, ועל כן פוגעים בכשרות הגט.
כתחליף, הציעו המתנגדים את ההסכם לכתובה הדדית, שגם הוא הסכם קדם נישואין הבא לפתור את תופעת סרבנות גט, אך מתנה זאת בקבלת מרות בית הדין וכן תנאים נוספים המבטיחים את כשרותו של הגט.
הפקדת גט על-תנאי שייכנס לתוקף רק במקרים מוגדרים מראש.
פתרון זה אינו נפוץ בארץ, אולם הוא נפוץ בקרב קהילות קונסרבטיביות מחוץ לישראל.
הכרזה על הנישואים כבטלים מעיקרם מתוקף פגם כלשהו, כך שממילא מתבטל הצורך בגט.
הפקעת ממון הקידושין, מה שמבטל את הנישואין בדיעבד, ואת הצורך בגט.
ברוב מדינות המערב, שבהן נהוגים נישואים אזרחיים, בתי המשפט מוסמכים לסיים נישואים גם בהיעדר שיתוף פעולה של שני בני הזוג.
עם זאת, אם אישה יהודייה ומעוניינת להינשא בנישואים הלכתיים, היא תיתקל בכל הבעיות הכרוכות בעגינות, ובתי המשפט לא יציעו לה סעד.
יש הטוענים כי המאמצים הציבוריים לפתרון בעיית מסורבי הגט (להבדיל ממסורבות גט) מועטים מידי.
תביעת נזיקין כנגד סרבני גט
בינואר 2001 נתקבל לראשונה העיקרון שניתן לתבוע סרבן גט על הנזק שבאי מתן גט, כאשר השופט בן ציון גרינברגר סירב לדחות תביעה כזאת על הסף.
את המהלך יזמה עו"ד סוזן ווייס, שהקימה בשנת 2004 את עמותת מרכז צדק לנשים.
פסק דין ראשון המחייב סרבן גט בתשלום על נזקים שגרם ניתן על ידי השופט מנחם הכהן בדצמבר 2004. גובה הפיצוי היה 425,000 שקלים.
מאז ניתנו כמה וכמה פסקי דין בנושא.
היו שטענו כנגד פסקי דין אלו שאין להם בסיס בדיני הנזיקין של מדינת ישראל.
בית הדין הרבני הגדול קבע בפסק דין שנתן במרץ 2008 קבע שלא ניתן לתת גט לאישה שקיבלה פסק דין נזיקי מבית משפט לענייני משפחה שכן גט כזה יהיה גט מעושה.
כתב בית הדין: "ומה שלא מגרש היום תולה יהבו בביטול פסק-הדין בית המשפט לענייני משפחה, אחרת היה בא להתגרש בעל כורחו שלא בטובתו על רקע חרבן עולמו בהטלת דמי נזיקין גבוהים.
ומה גם כנגזרת מפסק-הדין בית המשפט לענייני משפחה הנ"ל עלולה ידו של בית משפט להיות נטויה בהטלת עונש כספי נוסף עליו כל עוד האישה לא מקבלת גט, באופן שהעישוי עלול להיות מתמשך ואין לך עישוי גדול מזה, ודומה למי שקיבל מכה כדי לתת גט, ונתן גט.
אפילו שהמכות כבר קיבל, נחשב גט מעושה מחשש שיקבל מכות נוספות, או שגם מצד המכות הראשונות נחשב לגט מעושה מאחר שהובילו אותו לגט על רקע מצב בלתי נסבל ואיבוד עשתונות."
בשנת 2008 קבע בית המשפט שהפיצויים ישולמו במקרים מסוימים גם עבור התקופה שקדמה לחיוב בית הדין את הבעל לתת גט.
בית המשפט הזהיר את האישה שפסק דין על נזקים שבסירוב לתת גט עלול למנוע ממנה לקבל גט, אך לא נמנע מלדון בתביעה עקב כך.
במאי 2010 קבע השופט איתי כץ פיצויים לגבר שאשתו סירבה לקבל ממנו גט.
העילות הנזיקיות המשמשות לתביעת סרבני הגט
רשלנות: חובת הזהירות בין בני זוג כבר הוכרה על ידי בתי-המשפט לענייני משפחה ככוללת חובה לנהוג בבן-הזוג בכבוד, בהגינות, באנושיות וברגישות, לא לצער אותו ולא להתעלל בו נפשית ובאופן שלא יאפשר לו ניהול של אורח חיים תקין וסביר.
סרבנות הגט הוכרה בתנאים מסוימים כהפרת אותה חובת זהירות מתוך שהיא מפרה את החובות הללו, שכן רשלנות חלה, על-פי הפסיקה הישראלית, אף על מעשים מכוונים.
הפרת חובה חקוקה: עוולת הפרת חובה חקוקה רלוונטית בייחוד באשר להפרת החובה הפלילית שבסעיף 287 לחוק העונשין, "הפרת הוראה חוקית", אם מדובר במקרה שבו חויב הבעל לתת גט על ידי בית-הדין הרבני בתביעת הגירושין וסירב לעשות כן.
שאלת הפרת הוראה חוקית פלילית זו נמצאת במחלוקת בין שופטי בית המשפט לענייני משפחה, מסיבות שונות, בין היתר עקב אופייה הפלילי ושאלת מטרת חקיקתה.
בחלק מפסקי-דין הייתה מוכנות לקבל גם הפרת חובה חקוקה של סעיפים בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, אם כי הדבר לא נעשה לאחר דיון מעמיק במהלך זה.
סרג' לנדסמן (ידוע גם כ"ישראל בן-ארצי", 1928–2000) היה מהנדס חשמל ישראלי הנחשב לאבי תורת המכ"ם בישראל.
זוכה פרס ביטחון ישראל ופרסים רבים נוספים.
נולד בווינה להורים מתבוללים ולאחר השואה עבר לאיטליה.
בשנת 1951 סיים לימודי הנדסה באוניברסיטת רומא וקבל תואר מהנדס.
ב-1952 החל לעבור בחברת מיקרולמבדה ועסק בפיתוח המכ"מים הראשונים שפיתחו האיטלקים לאחר מלחמת העולם השנייה - SGB ו-TPSID.
לאחר מספר שנים הפך להיות מנהל מחלקת המחקר ופיתוח בחברה.
בשנת 1959 עבר לעבוד בחברת SISPRE ובשנת 1961 היגר לצרפת והתקבל לעבודה בחברת CSF (תומפסון) כאחד ממנהלי ההנדסה של החברה.
בתפקיד זה עסק בין היתר בפיתוח מכ"ם סירנו עבור מטוס המיראז' 3.
בתקופת ההמתנה שקדמה למלחמת ששת הימים חל מהפך בנפשו של לנדסמן - הוא התחבר ליהדותו וחש הזדהות עמוקה עם העם היהודי ומדינת ישראל הנלחמת על חייה.
כשנה לאחר המלחמה, ב-1968, עלה לישראל והחל מיד לעבוד בחברת אלתא.
בעבודתו זו התגלה כמומחה בינלאומי בתורת המכ"ם, ותרם תרומה מכרעת להתפתחות הטכנולוגית בתחום המכ"ם בחברה ובמדינת ישראל.
למרות הצלחתו, הוא התקשה להסתגל לבירוקרטיה ולעבודת מטה קפדנית במפעל גדול, ובשנת 1973 פרש להקים חברה משלו - חברת מא"ל (מעבדה אלקטרונית לנדסמן).
מאוחר יותר הוא הקים שתי חברות נוספות - אסטרס ואלפין.
בנובמבר 1982 העביר את חברת מא"ל לחברת אלתא.
במשך כ-20 שנה (עד שנת 1993) המציא מספר רב של המצאות בתחום המכ"ם והלוחמה האלקטרונית, שחלק מהן עדיין מסווגות.
במהלך השנים זכה בפרס ביטחון ישראל (1974), פרס חיל האוויר (1982), בציון לשבח של פרס ביטחון ישראל (בשנת 1984) ובפרס ראש מפא"ת לחשיבה יוצרת (בשנת 1994).
פרויקטים רבים שבשימוש מערכת הביטחון כיום, החלו ברעיונות ובפיתוחים של לנדסמן.
מעבר לתרומתו הטכנית מבצעית, תרם לנדסמן תרומה חשובה בטיפוח דור המשך של מהנדסים ומדענים צעירים שממשיכים כיום את דרכו ורעיונותיו.
לנדסמן התחתן עם לינה פיסטויה (רחל בן ארצי) בשנת 1957, והיה אב לשלושה ילדים, סב לשבעה נכדים.
סרג'ו דלה-פרגולה (באיטלקית: Sergio Della Pergola; נולד ב-7 בספטמבר 1942) הוא סטטיסטיקאי ודמוגרף ישראלי.
מומחה לדמוגרפיה של הקהילות היהודיות בעולם, בדגש על מערב אירופה, צפון אמריקה, אמריקה הלטינית וישראל.
דלה-פרגולה משמש פרופסור אמריטוס במכון ליהדות זמננו על שם אברהם הרמן באוניברסיטה העברית בירושלים, ובעבר שימש כראש המכון.
בנוסף, הוא מופקד על הקתדרה על שם שלמה ארגוב ליחסי ישראל-תפוצות.
דלה-פרגולה נולד בטריאסטה שבאיטליה ב-1942. הוא בנו של מאסימו דלה-פרגולה, שהיה עיתונאי ספורט, ונכדו של הרב רפאל דלה-פרגולה.
עלה לישראל ב-1966 לאחר שקיבל תואר שני במדעי המדינה מטעם אוניברסיטת פאביה שבאיטליה, וב-1973 קיבל תואר דוקטור מטעם האוניברסיטה העברית.
הוא חקר את ההיסטוריה הדמוגרפית של היהודים, המשפחה היהודית, הגירות היהודים וקליטתם בישראל ובארצות המערב, תחזיות אוכלוסייה בתפוצות, בישראל ובירושלים, וההיבטים הכמותיים של החינוך היהודי.