tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיום מתומצתים הבשמים בתעשייה לכדי נוזל, המוזלף על העור כחלק מתהליך התקשטות.
במתכונת של גז הוא נקרא בדרך כלל דאודורנט, אותו ניתן להתיז גם בחלל פתוח או על בגדים, שטיחים ווילונות, ובעיקר כמשקל נגד לריחות לא נעימים.
ההיסטוריה של הבשמים עתיקה כדברי ימי האדם: בקברו של תות ענח' אמון נמצאו כלים שהכילו עקבות של משחות מבושמות.
גם בתנ"ך מוזכרים בשמים למיניהם, ובספר שמות יש הוראות ייצור של בושם, המכונה "שמן משחת קודש".
סוגי הבשמים הקדמונים הופקו בעיקר מחלקים שונים של צמחים המכילים שמן אתרי בעל ריח רצוי.
אלו מצויים בפרחים כגון יסמין, ורדים, ופרחי הדר; בעליהם של גרניום, ברוש ומנתה; בקליפות עצים, כמו קינמון ואקליפטוס; בעצה של הארז; בפירות כגון מיני ההדר; ובזרעים, למשל של שקדים, כמון, ואגוז מוסקט.
הקדמונים השתמשו בבשמים שהופקו משרף עצים להרחקת יתושים, פרעושים ושאר מיני חרקים.
בשמים אחרים הופקו מצוף ומפרחים.
בושם סייע לאנשים לעבוד את האלים, להתרפא, ואף כהכנה למוות.
ייצור בשמים, בעיקר כקטורת, החל במסופוטמיה ובמצרים.
לאחר מכן יוצרו בשמים על ידי הפרסים, הרומאים, תושבי עמק האינדוס וארצות נוספות במזרח אסיה.
המצרים הקדמונים השתמשו בבשמים ובמשחות ריחניות דומיננטיות מטעמי דת ומרחו בהם את מתיהם כדי שהגעתם לעולם הבא תתקבל בברכה.
בתנ"ך מוזכרים בשמים שהופקו ממור ומלבונה.
במחקר ב-2023 נמצא הרכב כימי של בושם רומי בריח פצ'ולי בתכולת כדים קדומים מהעיירה קרמונה, באנדלוסיה שבספרד.
בעין גדי התגלתה בחפירות ארכאולוגיות מעבדת בשמים צמודה אל שרידי בית כנסת עתיק מהמאה ה-6 לספירה.
ריחות מוכרים יותר נוצרו בתקופה הרומית וכונו לראשונה פרפיום.
הערבים בימי הביניים היו הראשונים בייצור "מי ורדים".
הם עשו זאת באמצעות זיקוק ואיסוף של אדים שהתקבלו במהלך הבישול של ורדים במים.
בשמים ערביים נתחבבו על נוסעי הצלב, והם הביאו חידוש זה לארצות אירופה, בדרכם חזרה מארץ הקודש.
עד היום מייצרים כמויות גדולות של תמצית מי ורדים, בעיקר באזורים שהיו פעם תחת שלטון המוסלמים.
בעבר ייחסו למיני הבושם חשיבות רבה מאוד, בעיקר משום שהרחצה לא הייתה דבר שבשגרה, והיה צורך לחפות על ריחות גוף בלתי נעימים.
במאה ה-17 השתמשו בבשמים להרחקת ריחות לא נעימים בבתים.
גברים ונשים נהגו להסתיר בשיפולי בגדיהם שקיות קטנות מבושמות והרופאים בתקופה זאת טענו שהבשמים מרחיקים מחלות מבני אדם.
מלכי צרפת במאה ה-18 נחשבו לצרכני בשמים באופן לא מבוקר.
על המלכה מארי אנטואנט סופר שאי אפשר היה להתקרב לחדריה מבלי שתיעצר הנשימה מהריח הכבד.
אולם במרוצת השנים מנהג הרחצה הלך ונעשה נפוץ, ואט אט ירדה קרנם של הבשמים החריפים, עד שלפני כ-150 שנה כמעט חדלו גברים להשתמש בבושם, להוציא מי גילוח ותכשירים נגד זיעה.
מאז תחילת המאה ה-20, התפתחה הכימיה עד כדי כך, שכיום ניתן לייצר באופן מלאכותי כמעט כל ריח רצוי, לחקות ריחות של חומרים טבעיים, ואף לייצר תרכובות בעלות ריחות, שלא היו ידועים עד כה לאדם.
כל זאת בעיקר מחומרי גלם מצויים, כגון מוצרי לוואי של תעשיית הפחם והנפט.
בשנת 2017 הוערך שווי השוק של תעשיית הבשמים העולמית בכ-40 מיליארד דולר.
אמריקה הצפונית היא הצרכנית הגדולה בעולם של מוצרי בישום.
כ-49% מהבשמים המיוצרים בעולם מיועדים להשתלב במוצרי ניקיון ובתכשירים לשימוש ביתי, כ-46% מהבשמים משמשים בתמרוקים, וה-5% הנותרים מיועדים לשימושים אחרים.
בכל שנה, מתווספים כ-400 בשמים חדשים לשווקים ברחבי העולם.
בתוך שלוש שנים ישרדו רק 40 בשמים מהם.
יצרנית מוצרי הבישום והקוסמטיקה הגדולה בעולם היא פרוקטר אנד גמבל (נכון לשנת 2013).
מיון תמרוקי בשמים על-פי ריכוז חומרי הריח
הבשמים המודרניים משווקים בתכשירים שבהן חומרי הריח מומסים בתוך ממס נדיף.
ממס זה, עשוי להיות מימי או אורגני (כוהל לדוגמה) או שילוב של ממסים שונים.
תפקיד הממס הוא לאפשר התזה נוחה של הבושם לקבלת תרסיס.
את תכשירי הבושם נהוג למיין, אם כן, על פי הריכוז הסופי של חומרי הריח בהן:
פרפיום - מכיל 100 אחוז תמציות בושם טהורות המכוהלות ב-96 אחוז אלכוהול, מה שמעניק לבושם ריכוז סופי של 20–40 אחוז.
או דה פרפיום - מכונה לפעמים גם פרפיום דה טואלט.
מכיל 100 אחוז תמציות בושם המכוהלות ב-86 אחוז אלכוהול, מה שמעניק לבושם ריכוז סופי של 10–20 אחוז.
או דה טואלט - מכיל 100 אחוז תמציות בושם טהורות, המכוהלות ב-80 אחוז אלכוהול, מה שמעניק לבושם ריכוז סופי של 5–10 אחוז.
או דה קולון - מכיל 100 אחוז תמציות המכוהלות ב-60 אחוז אלכוהול, מה שמעניק למי קולון ריכוז סופי של 2–3 אחוז.
בדרך כלל, ככל שחומרי הריח נמצאים בריכוז גבוה יותר, כך הם עשויים להישאר זמן ארוך יותר על עור הגוף.
+דוגמאות של תמרוקי בישום על פי ריכוזם (% חומרי הריח)
בושם מורכב משלוש שכבות: תווים עליונים, תווים מרכזיים ותווים בסיסיים.
התווים העליונים, המכונים גם תווי ראש, מתנדפים תוך 20 דקות מרגע ההתזה, בדרך כלל ריחות קלילים המופקים מפרי הדר.
התווים המרכזיים, המכונים לב הבושם, מתפתחים עם הזמן והם יאפיינו, יגדירו את משפחת הבושם, עמידים במשך שעתיים עד ארבע שעות.
התווים הבסיסיים, המכונים נשמת הבושם, העשירים העמידים ביותר ומעניקים לבושם את העומק.
בדרך כלל מתבלינים, פטריות, טחב ועוד.
חלק גדול ממוצרי הבישום המודרניים מיוצרים בשיטות שאינן שונות בהרבה מאלו ששימשו בעת העתיקה.
הן מבוססות על תהליכי מיצוי כימיים של חומרי ריח ממקורות טבעיים כגון: פרחים, פירות, שמנים ובלוטות (למשל איילי מושק).
את חומרי הריח שמוצו, מוהלים בממס נדיף, ומשווקים במארז מתאים (בדרך כלל בקבוקי זכוכית).
עם זאת, בימינו מקובל ונפוץ השימוש בבשמים שיוצרו באופן סינתטי (או חצי סנטתי) בתעשייה הכימית, שהוא, לרוב, זול יותר, ומאפשר ייצור בכמויות עצומות.
הייצור של חומרי ריח סינתטיים, התפתח, בעיקר, מראשית המאה ה-19, ונזקף בעיקר להתפתחות מדע הכימיה האורגנית.
מרבית חומרי הריח הסינתטיים המשווקים כיום, הם למעשה חומרי ריח טבעיים שיוצרו באופן תעשייתי, בתהליכי סינתזה אורגנית, וזהים לחלוטין, מבחינה כימית, לחומרי הטבע שלהן, כך שהשפעתן הביולוגית זהה.
רוב חומרי הגלם המשמשים את הייצור של חומרי הריח הסינתטיים, הם תרכובות אורגניות המתקבלות מהתעשייה הפטרוכימית.
מבין חומרי הריח הנעימים לאדם, ניתן למנות את התרכובות האורגניות ממשפחת האסטרים, תרכובות בהן אטום פחמן קשור בקשר כפול לאטום חמצן, ובקשר יחיד לאטום חמצן אחר.
בתעשייה הכימית הן מיוצרות, בדרך כלל, מתגובה בין כוהל לחומצה קרבוקסילית או לנגזרת של חומצה קרבוקסילית.
מיני בושם הנמכרים כיום, הם לרוב תערובות מתוחכמות מאוד של שמני פרחים וצמחים, בתוספת חומרים מן החי וחומרים כימיים סינתטיים.
+מבחר תרכובות אורגניות המשמשות בתעשיית הבשמיםשם התרכובתניחוחמקור טבעימבנה החומרמשפחה כימיתמתיל בוטאנואטריח פירות של אננס ותפוחאננסאסטראתיל אצטטריח מתוק של ייןמיץ ענבים שעבר תסיסהאסטראיזואמיל אצטטריח פירות של אגס ובננהבננהאסטרפנתיל פנטנואטריח תפוחתפוחאסטרבנזיל אצטטריח של תות שדהתות שדהאסטרסינאמאלדהידריח קינמוןקינמוןאלדהידוניליןריח ונילונילאלדהיד, אתר, כוהל
הללו עשויות להתקבל כחלק מתהליכי מיצוי כימיים ממקורות טבעיים (מיצוי של קינמון, ווניל לדוגמה) או להתקבל ישירות כתוצרים מתהליכי ייצור סינתטיים אורגנים תעשייתיים.
כאשר בַּשָּׂם (בשפה המקצועית: "Nose" – אף), מפיק בושם חדש, הוא משתמש בקבוצות ובתת־הקבוצות הבאות על פי טעמו:
במקרא נזכר הבֹּשֶׂם שלושים פעמים, על פי רוב כשם כללי לסממנים ריחניים שהופקו בדרך כלל מצמחים.
אחד מהאזכורים הראשונים הקשורים למסחר בבשמים, והמצביעים על הבושם כמרכיב חשוב במסחר הקדום, מופיע בפרשת מכירתו של יוסף.
שם מוזכר כי יוסף הורד למצרים בשיירה של סוחרים שהובילו בשמים:רש"י מפרש במקום: "למה פרסם הכתוב את משאם?
להודיע מתן שכרן של צדיקים, שאין דרכן של ערביים לשאת אלא נפט ועטרן שריחן רע, ולזה נזדמנו בשמים שלא יוזק מריח רע".
אזכור נוסף וחשוב של בושם בתורה הוא בעניין עשיית שמן המשחה, אשר מופק משמן זית, מור, קינמון, קידה וקנה בושם.
בשמן זה היו מושחים את הכהנים הגדולים, והמלכים בשעת הכתרתם והמלכתם.
וכן את כלי המקדש ראשונים:האזכור החשוב ביותר לבשמים הוא כנראה בפרשיית "קטורת הסמים".
על פי המתואר בתנ"ך, הקטורת היא תערובת בשמים שהיו הכהנים מקטירים פעמיים בכל יום, בבוקר ובין הערביים על מזבח הזהב, שהיה בהיכל שבבית המקדש.
כמו כן, הכהן הגדול היה מקטיר קטורת בקדש הקדשים ביום הכיפורים.
שמה, קטורת, נתן למזבח הזהב את שמו הנוסף "מזבח הקטורת":
עשיית הקטורת (המכונה "פיטום הקטורת") הייתה מלאכה שדרשה מומחיות מיוחדת.
בימי בית שני הכנת הקטורת נעשתה על ידי משפחת בית אבטינס, ששמרה בקנאות על סוד עשיית הקטורת.
מוצאו של בושם האפרסמון הוא במזרח אפריקה וחצי האי ערב.
לצמח זה שמות רבים, ביניהם: balsamon ביוונית, בלסאן ובשאם בערבית.
כולם כנראה נגזרים מהמילה העברית-כנענית בָּשָֹם, אחותה של בֹּשֶׂם.
תעתיק השֹי"ן ברצף ls מעיד על מבטאו הצדי של עיצור זה בתקופה קדומה.
ברכות הריח על מיני הבשמים
השימוש בבושם מוזכר בספרות חז"ל בהקשרים שונים.
חז"ל תיקנו את ברכות הנהנין על ריחות טובים, ובכלל זה על כל מיני בשמים.
הרמב"ם בספרו "משנה תורה" מסכם את ההלכות אודות הבשמים שעליהן, אין לברך:המונח "מוגמר" מתייחס למנהג שרווח בימי התלמוד לפיו נהגו לברך על מיני בשמים בסיום הסעודה.
את הבשמים הניחו על גחלים בוערות, והללו גרמו להפצת הריחות הטובים.
הגחלים והבשמים שעליהן נקראו יחד בשם "מוגמר".
זהו מקורו של הביטוי "לברך על המוגמר", שנמצא בשימוש גם בעברית המודרנית.
השימוש בבשמים הוא חלק מטקס ההבדלה שנערך במוצאי השבת, בו מברכים את ברכת הנהנין על מיני בשמים.
הבושם מוזכר בדברי חז"ל כדבר ששימושו צריך להיעשות בתבונה, ומתוך חשיבה על הצניעות.
אולם להלכה, בימינו, אין איסור להשתמש בו, כשהבושם מיוחד לאיש, ואין ריחו חריף ומיוחד
בושידו היה דמות בדיונית של גיבור על שהופיע בחוברות הקומיקס הטיטאנים הצעירים ביקום DC קומיקס.
בושידו הוא האלטר אגו של ריוקו אורסונו, מתבגר יפני שנהפך לבושידו לאחר מות אמו, מעשה שמלווה היסטוריה ארוכה של שושלת משפחתית בה חיו גיבורים מכובדים.
הוא פגש לראשונה בקבוצת הטיטאנים הצעירים כאשר אלה הגיעו ליפן כדי לשחרר את חברם לקבוצה ביסט בוי מהשפעתו של השד טנגו.
בהמשך, הוא הצטרף לקבוצת "הטיטאנים ל.א." זמן קצר לפני התפרקותם, ובאירועי "יום הדין" נלחם בשדים שיצאו ממעמקי הגיהנום.
באירועי המשבר האינסופי של שנים 2005–2006, הוא נלחם יחד עם חברי הקבוצה בסופרבוי פריים נטול הרסן, שהשתמש בראיית החום שלו כדי לקרוע אותו לגזרים.
במהלך אירועי "הלילה האפל ביותר", בושידו קם לתחייה כחבר חיל הפקחים השחורים יחד עם גיבורים אחרים שמתו בידי סופרבוי פריים.
הוא עושה את דרכו לעבר כדור הארץ כדי להתעמר בסופרבוי פריים, אך זה האחרון משמיד אותם בעזרת טבעת הכוח השחורה.
בושידו הופיע בעונה החמישית של הסדרה המצוירת הטיטאנים בפרק "קוראים לכל הטיטאנים", שם הוא מתואר כסמוראי צעיר ושקט, כשהוא פוגש את רובין והופך לחבר כבוד בקבוצה.
נראה כי הכוח היחידי שלו הוא מיומנות בחרב, לאחר זמן קצר שבו נהפך בושידו לחבר מכובד הוא נקלע למארב על ידי קאטארוהו.
למרות מיומנותיו בחרב הוא לא מסוגל להביס את קאטרוהו, ומוקפא יחדיו עם הרבה טיטאנים אחרים.
לאחר זמן מה הוא משוחרר עם כל הטיטאנים על ידי מאס ומצטרף לקרב.
בושל היא יחידת מידה המשמשת למדידת נפח של סחורות יבשות בתפזורת (להבדיל מנוזלים) ואשר מחולקת בדרך כלל לשמונה יחידות של גלון במערכת היחידות הבריטית ובמערכת היחידות האמריקאית המקובלת.
זוהי יחידת מידה מקובלת לסחורות יבשות, בדרך כלל סחורות חקלאיות ולא לנוזלים.
הקיצור המקובל ליחידת מידה של בושל היא bsh או bu.
1 בושל במערכת היחידות הבריטית = 36.36872 ליטר = 8 גלון במערכת היחידות הבריטית.
בושל אמריקאי מכונה אף "בושל וינצ'סטר" והוגדר באופן מקורי כנפח של גליל שקוטרו 18.5 אינץ' וגובהו 8 אינץ' (2150.420171...
אינץ' מעוקב); הגדרתו המודרנית היא 2150.42 אינץ' מעוקב בדיוק.
בושל מכיל 8 גלון יבש, אשר נפחו שונה מזה של גלון נוזל המוכר יותר בארצות הברית ואף שונה מזה של גלון במערכת היחידות הבריטית.
לעיתים תכופות משתמשים ביחידת המידה של בושל לביטוי מסה של חומר ולא נפח.
בשוקי הסחורות החקלאיות העולמיים, כמו גם בממגורות תבואה ובדיווחים חקלאיים, נוהגים עדיין להשתמש ביחידת הבושל.
זאת על ידי ייחוס של משקל קבוע ואחיד לבושל של כל סחורה הנמדדת ביחידה מידה זו.
כך שמשקלו של בושל משתנה בהתאם לסחורה אותה מודדים.
מידות המשקל של הסחורות הנמדדות בדרך כלל בבושל הן:
סחורות נוספות הנמדדות בדרך כלל ביחידות בושל הן זרעי חמניות, פירות, ירקות, פחם, שיער, ועוד.
בעבר, כאשר השימוש ביחידת הבושל היה מקובל בארצות הברית, קבעה כל מדינה בחוק את משקל הבושל לכל סוג של סחורה חקלאית.
באופן זה היו לעיתים הבדלים בגודל הבושל בין מדינה אחת לאחרת.
המדיניות הממשלתית בארצות הברית ובבריטניה היא להוציא מכלל שימוש את יחידת המידה של הבושל ולהחליפה בשיטת המדידה המטרית, בה נעשה שימוש לצרכים אלה ואחרים בכל רחבי העולם.
על כן חשובה תמיד ההשוואה בין יחידת הבושל ליחידה המטרית המקבילה וכן לברר האם נעשה שימוש בבושל כיחידת מסה או כיחידת נפח.
שמה של היחידה "בושל" אף תורגם ליחידות מידה דומות בארצות אחרות, כך למשל הייתה יחידת המידה הגרמנית "שפל" (Scheffel).
פרובינציית בושהר (בפרסית: استان بوشهر) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן.
הפרובינציה נמצאת בדרום-מערב איראן, ובירתה העיר בושהר.
שטח הפרובינציה כ-22,743 קמ"ר ומתגוררים בה כמיליון תושבים (נכון לשנת 2011).
מבחינה מנהלית לפרובינציה שייך גם אי ח'ארג שבו נבנה טרמינל ענק לייצוא נפט.
עיר הנמל המחודשת של בושהר, בנדר בושהר, היא הנמל הימי העיקרי השני של איראן, אחרי נמל בנדר עבאס.
מחוז בושהר היה חלקה הדרומי של ממלכת עילם הקדומה.
שמה העילמי של העיר בושהר היה לין או 'hamanu'.
חצי האי עליו בנויה העיר בושהר, נקרא בעבר בפרסית 'רי-שהר', מצודת העיר ושרידים של עתיקות המקום מתקופת ממלכת עילם נמצאים היום בדרום העיר על שפת הים, מדרום לחוף הפרחים וממזרח לנמל התעופה הישן של העיר ומצפון לנמל הישן.
נמלי האזור היו נקודה חשובה בנתיב השייט באזור.
שרידים של נמל עתיק נמצאו באזור סיראף.
באוגוסט 2010 החל לפעול בבושהר הכור הגרעיני הראשון של איראן, והוא היה הכור הראשון שפוקח על ידי הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית.
מחוז בושהר גובל עם מחוזות פארס, הורמוזגאן, כהגילויה ובויראחמד וח'וזסתאן.
כל גבולו המערבי של המחוז הוא חוף עם המפרץ הפרסי.
בבושהר קבור המקובל רבי אברהם שלום חמוי (ה'תרמ"ח),שחיבר למעלה מחמישים ספרים, כולל ספרים על קבלה מעשית.
כ -70,000 מהנדסים וטכנאים זרים עובדים כיום באזור תעשייה זה, שנמצא 270 ק"מ מדרום לבירה המחוזית בושהר.
אזור תעשייה זה נמצא סמוך לשדה הגז המפורסם של דרום פראס בו השקיעה איראן מאות מיליוני דולרים בתשתיות.
שדה הגז דרום פארס הוא שדה הגז הטבעי הגדול ביותר בעולם.
אזור התעשייה של אסאליה נחשב כה רווחי, שאפילו חברות אמריקאיות כמו American Allied International Corp ו-Halliburton עקפו את הסנקציות האמריקאיות כדי להיות מעורבות באזור.
ב-9 באפריל 2013 התרחשה רעידת אדמה בעוצמה 6.1 בסולם ריכטר במחוז בושהר.
ברעידה נהרגו לפחות 37 בני אדם ונפצעו כ-850.
בית הכנסת בושאייף נמצא במושב זיתן, ומשמש כבית כנסת חשוב ליוצאי לוב.
בית הכנסת הוא העתק מדויק של בית הכנסת בזליתן שבלוב והוקם לפי מודל ששוחזר והועבר להנהלת המושב.
בית הכנסת בושאייף נבנה ע"י הקבלן עמוס דואן בשנות ה-60. בית הכנסת קרוי על שמה של בושאייף, שלפי מסורת יהדות לוב, הייתה צדיקה בימי בית שני בעלת יכולות ריפוי מיסטיות ובתו של רבי ישמעאל כהן גדול.
בשנים האחרונות בית הכנסת שופץ והוחלפו ההיכל והתיבה.
סיפור שעובר מדור לדור במסורת הלובית, מספר על רבי ישמעאל כהן גדול שגורש מבית המקדש לאחר חורבן בית שני והגיע לאפריקה.
לרבי ישמעאל היו שלוש בנות צדיקות, אחת בשם גריבה (על שמה בית הכנסת אלגריבה באי ג'רבה שבתוניסיה), השנייה אום שוויכה (על שמה בית כנסת בטריפולי) והשלישית הייתה בושאייף שעל שמה בית הכנסת בזליתן ועל שם העתקו בישראל שבזיתן.
האגדה מספרת שלבושאייף לא היו ילדים ובאחת מתפילותיה הובטח לה שהיא תזכה להזכר על ידי העדה כולה.
לפי החוקר עופר רגב, בית הכנסת נקרא על שם הזוג בושאייף שהיו עשירים מופלגים ונדבנים.
כשמת האדון בושאייף מצאה אלמנתו כי ברשותו הייתה כברת קרקע שרכש מערביי זליתן.
היא הקימה במקום בית כנסת מפואר לזכרו שהיה למקום עלייה לרגל ליהודים ולמי שאינם יהודים.
ב-1870 נשרף בית הכנסת והסולטן הטורקי נתן הוראה להקים אותו מחדש על חשבון האוכלוסייה המוסלמית בזליתן.
בחול המועד סוכות תשכ"ז, אוקטובר 1966, הונחה אבן פינה לבית הכנסת.
בית הכנסת נבנה כהעתק בית הכנסת בזליתן.
פעמיים בשנה: בסוכות ובל"ג בעומר, נערכת הילולה דתית של יוצאי לוב בבית הכנסת בושאייף, ובה במה עם תזמורת נגני העדה הלובית אליה מגיעים ח"כים, שרים, רבנים ואישי ציבור, דוכני מזון של העדה הלובית, חדר הדלקת נרות ושמן.
מנהג ההילולה התחיל כבר בבית הכנסת בושאייף בזליתן שבלוב ומתקיים עד היום בבניין שהוקם בישראל.
בקרב יהודי-לוב נפוץ השיר "אל-עאדה יא טראבלסיה" (המנהג, הטריפוליטאים), בו קורא המשורר שלומה וולד וואסי לבני העדה "זורו בושאייף" - בקרו בבושאייף.
בושם על עורי הוא אלבום האולפן ה-15 של הזמרת ירדנה ארזי, שיצא ב-12 באוקטובר 2009, 14 שנים לאחר אלבומה הקודם.
באלבום 12 שירים חדשים שכתבו בין השאר אהוד מנור, רחל שפירא, חיים קינן ויואב גינאי.
יהודה פוליקר הלחין והפיק את כל השירים באלבום, וכן כתב את המילים של מחצית מן השירים.
שם האלבום היה אמור להיות "כשאתה זה אני" על פי השיר השביעי באלבום, אך בעקבות האהדה הרבה בתחנות הרדיו לסינגל הראשון "בושם על עורי" שכתבה רחל שפירא, הוחלט לשנות את שם האלבום ל"בושם על עורי".
באוגוסט יצא לאור לרדיו הסינגל השני מתוך האלבום, "הייתה לי ארץ", שכתב אהוד מנור מספר שבועות לפני מותו.
בתחילת אוקטובר יצא לרדיו השיר "מה קורה אחי" שכתב פוליקר על פי מאמר של פרופסור עוז אלמוג, שזכה להשמעות רבות ברדיו.
השיר כלל עיבוד אלקטרוני של "Tomer G".
ב-12 באוקטובר יצא האלבום המלא לחנויות.
בעקבות האלבום יצאה ארזי לסיבוב הופעות בעיבוד אורי זך.
בושם על עורי (רחל שפירא/יהודה פוליקר)
הייתה לי ארץ (אהוד מנור/יהודה פוליקר)
מה קורה אחי (יהודה פוליקר על פי מאמר של עוז אלמוג/יהודה פוליקר רמיקס TOMER G)
שבילי הרגש (יהודה פוליקר/יהודה פוליקר)
אשה חדשה (חיים קינן/יהודה פוליקר)
מתה לחיות (יהודה פוליקר/יהודה פוליקר)
כשאתה זה אני (יהודה פוליקר/יהודה פוליקר)
תל אביב מגג לגג (חיים קינן/יהודה פוליקר)
מלכודת אש (יהודה פוליקר/יהודה פוליקר)
הילד בעיניך (רחל שפירא/יהודה פוליקר)
מה יהיה עלינו (יהודה פוליקר/יהודה פוליקר)
הודעה נמסרה למשפחה (יואב גינאי/יהודה פוליקר)
בושם על עורי - סינגל הבכורה יצא ב-26 ביולי 2009. הגיע למקום ה-6 במצעד השבועי ברשת ג'.
הייתה לי ארץ - הסינגל השני יצא ב-23 באוגוסט 2009. הסינגל הגיע למקום ה-23 במצעד השבועי של רשת ג'.
מה קורה אחי - הסינגל השלישי יצא ב-2 באוקטובר 2009. הגיע למקום ה-3 במצעד השבועי של רשת ג'.
כשאתה זה אני - הסינגל הרביעי יצא ב-17 בנובמבר 2009. הוא הגיע למקום ה-17 במצעד השבועי של רשת ג'.
הודעה נמסרה למשפחות - הסינגל החמישי יצא ב-14 באפריל 2010 לרגל יום הזיכרון ונכתב לזכרו של סמ"ר אורי גרוסמן שנפל במלחמת לבנון השנייה.
יהודה פוליקר - עיבודים והפקה מוזיקלית, גיטרה חשמלית, גיטרה אקוסטית, גיטרה בס, בוזוקי, אקורדיון, קלידים, מלודיקה, חליל אלט, כלי הקשה, אפקטים, תכנות וקולות.
אלי חדד - תופים בשיר "הודעה נמסרה למשפחה" וקולות
גיא יפה - הפקת שירה וקולות
נתן תומר - מפיק וקולות
TOMER G - עיבוד אלקטרוני, קלידים ותכנותים נוספים לשיר "מה קורה אחי"
בּוּשָׁאר לה בָּארְבּי היה מייסדו של בית מונמורנסי, אחד מבתי האצולה החשובים בהיסטוריה של צרפת.
בושאר לה בארבי היה בנם של בושאר מִבּרה-סיר-סן ושל אילדגאר מבלואה.
ב- 978 לחם לצדו של לותר, מלך צרפת נגד אוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הוא נמנה עם האצילים שהיו בני לווייתו של איג קאפה, מלך צרפת והיה עד להכתרתו של מלך זה.
בושאר לה בארבי, שהופקד על האי סן-דני שבנהר הסן צפונית לפריז, נהג להטיל מס על כל כלי השיט שעברו בתחומי שלטונו, ואפילו על הנזירים של מנזר סן-דני, שהתלוננו עליו בפני רובר השני, מלך צרפת (בנו של איג קאפה).
נערך משפט מלכותי שבו ויוויאן, אב מנזר סן-דני, תבע לדין את בושאר לה בארבו.
המלך הציע לבושאר את הריסות ארמון מונמורנסי (כיום בפרבר מונמורנסי של פריז) בתמורה לוויתורו על השליטה באי סן-דני, וכדי להענישו ולהרחיקו מחצר המלכות.
הייתה זו תחילתו של בית מונמורנסי, שהעמיד מתוכו שישה שלישים למלכי צרפת (שהיו למעשה מפקדי צבאו של המלך), שנים-עשר מרשלים של צרפת וארבעה אדמירלים של הצי הצרפתי.
במרוצת המאה השתים-עשרה החלו אצילי בית זה לשאת את שם האצולה דה מורמורנסי.
לבושאר לה בארבי היו ארבעה ילדים, ובהם בושאר השני, שהמשיך את שושלת בית מונמורנסי.
העיירה בושטינה (באוקראינית: Буштино, ברוסית: Буштына, בגרמנית: Buschtyno; במקורות היהודיים בושטינא או בישטינע) היא יישוב עירוני במערב אוקראינה במחוז זקרפטיה.
כ-10 ק"מ צפונית לעיר טייצ'יב.
המקום נזכר לראשונה בשנת 1389. בושטינה שוכנת באזור ההיסטורי של רוזנות מרמורש שהייתה תחת השלטון האוסטרו הונגרי עד סוף מלחמת העולם הראשונה.
אז עבר האזור לשליטת הרפובליקה של צ'כוסלובקיה.
בשנת 1940 השלטון עבר לידי הונגריה ששלטה בו עד סוף מלחמת העולם השנייה.
מאז עבר האזור לשליטת ברית המועצות ומאז עצמאותה השטח בשליטת אוקראינה.
רוב תושבי העיירה הם רוסינים עם מיעוט הונגרי.
בשנת 1957 הוכרז המקום כישוב עירוני.
ישוב יהודי במקום התבסס מאוחר יחסית, עקב התנגדות האצולה המקומית.
קהילה מאורגנת הייתה קיימת במקום החל משנות החמישים של המאה ה-19. רוב יהודי המקום היו חסידים שהשתייכו בעיקר לחצרות של חסידות סיגט וחסידות ספינקא.
בגלל המתח בין החצרות מעולם לא הוסכם על רב למקום, והקהילה השתייכה לגליל של רב העיר טייצ'ב הסמוכה.
המקום התפרסם בעולם עם התיישבותו של האדמו"ר רבי מרדכי מנדבורנה בערך בשנת תר"ל (1870).
ר' מרדכי ישב במקום עד פטירתו בשנת תרנ"ה (1894), אליו נהרו אלפים, ושם נקבר.
כשלושים שנה לאחר פטירתו התיישב במקום נכדו, האדמו"ר רבי איתמר לייפר שכונה האדמו"ר מבישטינא.
הוא ישב במקום עד ימי השואה בה נספה.
רבי איתמר גם כיהן כרב העיר הבלתי רשמי והיה מקובל כל תושביה היהודים של העיר.
לקראת סוף שנות השלושים של המאה העשרים נוסדו בעיירה התארגנויות של תנועות נוער יהודיות ובהם בית"ר, והחלוץ הצעיר.
צעירי החרדים התארגנו במסגרת צעירי אגודת ישראל.
יהודי בושטינה עברו את מוראות השואה כמו שאר יהודי המחוז.
עם תחילת השלטון ההונגרי, גויסו צעירים רבים לעבודות כפייה בצבא ההונגרי, מהם רובם לא חזרו.
בכ"ב בניסן תש"ד (15 באפריל 1944) הוגלו יהודי העיירה לגטו בעיר מאטסלקה, שם הם שוכנו בצפיפות מרובה עם עוד כ-5,000 יהודים מהאזורים הסמוכים.
ביום טוב שני של שבועות נשלחו יהודי בושטינה למחנה אושוויץ שם הושמדו רובם.
מהשרידים חזרו מעטים לעיירה לאחר השחרור, אך רובם עלו סמוך לאחר מכן לישראל.
מגיעים אלפי יהודים לעיירה, כדי לפקוד את קבר רבי מרדכי מנדבורנה ומשפחתו בבית הקברות היהודי, שם הוקם אוהל על מצבתם והכנסת אורחים לעולים ליד.
בושינטנג (בקוריאנית: 보신탕; 補身湯) או מרק כלב הוא מרק מהמטבח הקוריאני המכיל בשר כלב כמרכיב עיקרי.
מסורות קוריאניות מייחסות למרק יכולת להגברת כוח הגברא, וכן הגברת יופיין של נשים.
בשר הכלב מורתח, ומבושל עם בצל ירוק, כרישה, יינית חרוזה, פרילה, מחית פלפלים חריפים מותססת (고추장) ומחית שעועית (된장), וכן תבלינים כגון רוטב סויה.
מאכל זה נאכל בקוריאה החל מהתקופה הפרה היסטורית.
חפירות ארכאולוגיות גילו בהתיישבות נאוליתית במחוז צל'נגניונג (창녕) עצמות כלב אשר שימשו למאכל.
ציור קיר שהתגלה במערך הקברים של גוגוריו (고구려 고분군) במחוז הוונגהאה (אתר מורשת עולמית של ארגון אונסקו) מתאר כלב שנשחט ותלוי במחסן לאכילה.
בשירו של המשורר ג'אונג האק יו (정학유; 丁學遊) משנת 1816 לערך, מתאר את אורח החיים של המשפחות החקלאיות בקוריאה, ומזכיר אישה המביאה להוריה במתנה מרק כלב, עוגת אורז ויין אורז.
המתכון הקדום ביותר למרק זה מופיע ב"דונגוק סשיגי" (동국세시기; 東國歲時記) ספרו של המלומד הקוריאני הונג סוק מו (홍석모) משנת 1849.
במהלך אולימפיאדת סיאול שנערכה בקוריאה בשנת 1988, אסרה ממשלת קוריאה על שיווק המרק, בעקבות לחץ בינלאומי של ארגוני זכויות בעלי חיים בגין היחס לכלבים ואכילתם; בעקבות האיסור גרסאות של המרק המכילות בשר בקר הפכו נפוצות בקוריאה, אולם מסעדות רבות המשיכו לשווק את המרק על אף האיסור.
רוברט בוש GmbH (גרמנית: Robert Bosch GmbH) (ידוע בשם הקיצור: בוש) הוא תאגיד טכנולוגיה גרמני רב תחומי אשר עוסק בייצור מערכות וחלקים לתעשיית הרכב, ציוד תעשייתי, ציוד לבנייה, כלי עבודה ומכשירי חשמל ביתיים.
החברה נוסדה בשנת 1886 על ידי המהנדס והממציא הגרמני רוברט בוש בעיר שטוטגרט.
חברת בוש היא ספקית החלקים והרכיבים לתעשיית הרכב הגדולה בעולם, אשר בין היתר מייצרת החברה מערכות היגוי, מערכות דלק, מערכות בלימה, מערכות ABS, מערכות בקרת יציבות, מערכות בקרת משיכה ומתנעים למנוע.
בנוסף מייצרת החברה מצתים, רכיבים אלקטרוניים וחיישנים רבים למרכב המכונית, למערכת קירור המנוע, למגבים, למושבים, לדלתות ולחלונות.
חברת בוש מייצרת בנוסף מחוללים, משאבות חום למבנים, מערכות חשמליות, היידראוליות ופנאומטיות לשימוש תעשייתי.
ורכיבים לתאים סולריים ולטורבינות רוח.
בנוסף מייצרת החברה כלי עבודה לבנייה, נגרות וגינון.
ומכשירי חשמל ביתיים כגון מכונות כביסה, מקררים, תנורים וכדומה.
בשנות ה-80 החברה פיתחה CAN-bus שמהווה עתה תקן חובה בתעשיית הרכב.
נכון לשנת 2011 מעסיקה החברה כ-300,000 עובדים ופועלת ב-300 מיקומים שונים ב-60 מדינות שונות ברחבי העולם.
מטה החברה שוכן בעיר גרלינגן בגרמניה.
בושה הוא סרט דרמה בריטי משנת 2011 בבימויו של סטיב מקווין ובכיכובם של מייקל פסבנדר וקארי מאליגן.
התסריט לסרט נכתב על ידי מק'קווין ואבי מורגן והוא הפקה משותפת של Film4 ו-See-Saw Films.
בשל סצנות המין המפורשות שבו, הסרט הוגבל לצפייה לגילאי 17 ומעלה בארצות הברית.
Fox Searchlight Pictures, חברת-בת של פוקס המאה ה-20, שילמה כ-$400,000 בעבור הזכויות להפצת הסרט בארצות-הברית.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית בתאריך ה-2 בדצמבר 2011 בערים נבחרות.
ברנדון סאליבן (מייקל פסבנדר) הוא גבר בשנות ה-30 לחייו, מצליח, נאה, מתגורר ועובד בניו יורק.
ללא ידיעתם של הסובבים אותו, הוא נאבק בהתמכרות שלו למין.
ברכבת התחתית הוא מפלרטט עם אישה זרה, אשר מפלרטטת עמו בחזרה.
יש לה טבעת נישואין על אצבעה, וכאשר השניים יוצאים מהרכבת - היא נעלמת בהמון.
ברנדון יוצא ביחד עם הבוס שלו דייוויד (ג'יימס באדג' דייל) ועם קולגות נוספים על מנת להכיר נשים במועדון.
דייוויד מנסה להתחיל עם אחת מהנשים במועדון, אך היא מסרבת לו ובסופו של דבר מקיימת יחסי מין עם ברנדון בסמטה אפילה.
ברנדון חוזר לביתו ומגלה כי מישהו נמצא בתוך דירתו.
הוא מניח כי זהו גנב, אולם בסופו של דבר הוא מגלה אישה עירומה במקלחת - אחותו סיסי (קארי מוליגן), צעירה מוטרדת שנרמז כי בעבר ברנדון פגע בה.
למחרת, ברנדון ודייוויד יוצאים למועדון יוקרתי, בו מופיעה סיסי.
היא שרה גרסת ג'אז עצובה מאוד לשירו המפורסם של פרנק סינטרה "ניו יורק, ניו יורק".
לאחר ההופעה סיסי מצטרפת לשולחנם של ברנדון ודייוויד.
דייוויד מתחיל עם סיסי, ובהמשך הערב השניים מקיימים יחסי מין על מיטתו של ברנדון, אשר עוזב בזעם את דירתו ויוצא לרוץ ברחובות העיר, כשהוא מאזין באוזניות לפסנתר המנגן באך.
ברנדון מנסה לחזר אחר מריאן (ניקול בהארי), קולגה במקום עבודתו, ומזמין אותה לארוחת ערב.
הם נפרדים בסוף הערב, והולכים כל אחד לביתו לבד.
כאשר סיסי חוזרת לדירתו של ברנדון, היא נכנסת לחדר האמבטיה ותופסת אותו כשהוא מאונן.
מאוחר יותר היא מוצאת את המחשב הנייד שלו, שעליו סוגים שונים של פורנוגרפיה.
ברנדון מתפרץ על סיסי ומאשים אותה בתוקפנות כי היא מרגלת אחריו.
לאחר מכן, ברנדון לוקח את כל הפורנוגרפיה שהוא מחזיק בדירתו, ממלא מספר רב של שקיות זבל וזורק הכל החוצה.
למחרת בעבודה, באמצע היום, ברנדון ניגש אל מריאן ומפתה אותה.
הוא לוקח אותה לחדר בבית מלון והשניים מנסים לקיים יחסי מין, אולם ברנדון סובל באותו הרגע מהפרעה בזקפה.
מריאן עוזבת, וזמן קצר לאחר מן ברנדון מקיים יחסי מין עם אישה אחרת, אלמונית, באותו חדר בית מלון.
כאשר ברנדון חוזר הביתה הוא משוחח עם סיסי, אשר אומרת לו שהם בני משפחה ולכן אמורים לעזור אחד לשני.
ברנדון, מצידו, אומר שהוא לא רוצה שום קשר איתה, כי כל מה שהיא עושה זה לגרור אותו למטה.
ברנדון מגיע לבר, שם הוא מנסה להתחיל עם אישה על הבר, אך בסופו של דבר הוא חוטף מכות מהחבר שלה.
משם הוא ממשיך למועדון, אך השומר בכניסה לא מאפשר לו להיכנס.
במקום זאת, הוא נכנס לבר להומואים.
בעודו משוטט במסדרונות המקום, ניגש אליו אדם, מנשק אותו ולאחר מכן מבצע בו מין אוראלי.
לאחר מכן, ברנדון נראה בחדר בית מלון זול, במהלך קיום יחסי מין עם שתי נשים בו-זמנית.
כשהוא יוצא מבית המלון, הוא שומע הודעה קולית שהשאירה לו סיסי.
באמצע הדרך, ברנדון נאלץ לרדת מהרכבת התחתית, בשל עיכוב שככל הנראה נגרם כתוצאה מניסיון התאבדות של אדם כלשהו שקפץ על המסילה.
ברנדון ממהר לחזור הביתה, ומגלה על רצפת חדר האמבטיה את סיסי, לאחר שזו חתכה את ורידיה.
בהמשך, ברנדון נראה כשהוא מבקר את סיסי בחדר בבית חולים, לאחר ששרדה את ניסיון ההתאבדות.
ברנדון יוצא מבית החולים, מתמוטט לרצפה ובוכה בגשם.
זמן מה לאחר מכן, ברנדון נראה יושב על מושב ברכבת התחתית, אותה אישה מתחילת הסרט יושבת מולו, עדיין עונדת את טבעת הנישואים שלה.
הוא מנסה להסיט את מבטו, אבל היא כל הזמן בוהה בו ומחייכת.
היא עומדת לעזוב את הרכבת, מצפה כי ילך בעקבותיה כמו בפעם האחרונה.
ברנדון, יושב במקומו, ממשיך להביט בה.
הסרט נגמר ללא כל ידיעה אם הלך אחריה או לא.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותמיכאל פסבנדרברנדון סאליבןאחיה של סיסיקארי מאליגןסיסי סאליבןאחותו של ברנדוןניקול בהארימריאןקולגה לעבודה של ברנדוןג'יימס באדג' דיילדייווידהבוס של ברנדוןהאנה ויירסמנתה
הבמאי סטיב מקווין עבד בעבר עם המפיק איאן קנינג על הסרט "רעב" בשנת 2008. השניים התאחדו שוב לצורך יצירת סרט זה, בשיתוף אמיל שרמן - הבעלים של חברת ההפקות הבריטית "See-Saw Films".
השחקן הראשי של מקווין בסרט "רעב", מיכאל פסבנדר עטור השבחים על הופעתו הקודמת, היה הבחירה הראשונה והיחידה לשחק את התפקיד הראשי בסרט "בושה".
השחקנים קארי מאליגן וג'יימס באדג' דייל לוהקו בדצמבר 2010, על מנת לגם את הדמויות של האחות והבוס של דמותו של פסבנדר, בהתאמה..
הצילומים היו אמורים להתחיל בניו יורק בינואר 2011, אולם בראיון מאוחר יותר ציין פסבנדר כי הצילומים החלו רק בחודש מרץ.
בסוף חודש מאי של אותה השנה הסתיימו הצילומים, והחלה עבודת הפוסט-פרודקשן.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות באופן כללי ולציון 80% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 176 ביקורות.
בְּוּש דֶה נוֹאֶל (נהגה עם U שורקת, שנשמעת לחלק מהישראלים כמו חיריק או כמו "יוּ", בצרפתית: Bûche de Noël - "גזע עץ של נואל" - או "גזע חג המולד") הוא קינוח מסורתי המוגש בחג המולד בצרפת ובמדינות שהיו בעבר מושבות צרפת.
הקינוח נקרא על שם המנהג להדליק בחג המולד גזע עץ שנקרא "גזע חג המולד" באח הבית.
הקינוח עשוי מעוגת ספוג, ז'נואז המגולגלת לרולדה כשהיא ממולאת בקרם חמאה בטעם שוקולד ומצופה בקרם זה על מנת להידמות לגזע עץ.
לעיתים מצפים את העוגה בציפוי אבקת סוכר על מנת לשוות לה מראה של גזע עץ מכוסה שלג.
בגרסאות מודרניות של העוגה נעשה שימוש בעוגת שוקולד ולעיתים בגנאש במקום קרם החמאה, או בהוספת טעמים לקרם כגון טעמי קפה.
לעיתים משתמשים בפירות יער (אוכמניות, דומדמנית ודובדבנים) על מנת לעטר את העוגה.
כמו כן לעיתים נעשה שימוש במרציפן או מרנג לעיטור.
לא ידוע מקורה של העוגה, אולם קיים תיעוד היסטורי של הכנתה באמצע המאה ה-19.
בורשטין (באוקראינית: Бурштин; בפולנית: Bursztyn; בגרמנית: Bernstein) היא עיר באוקראינה, כ-60 ק"מ מדרום מזרח ללבוב.
פירוש שמה של העיר באוקראינית הוא "ענבר".
אזכורה הראשון של העיר הוא משנת 1596, במסמכי תיעוד של העיר הסמוכה האליץ', בהם כונתה "Nove Selo", כלומר "כפר חדש", ובהם מצוין שתאריך ייסודה של העיר הוא 1554.
במהלך התקופה הסובייטית התפתחה העיר במהירות, בפרט בין השנים 1962-1944, והייתה לעיר הגדולה ביותר במחוז, ובה אוכלוסייה כפולה בגודלה מאוכלוסיית עיר המחוז האליץ'.
עם זאת, רק לאחר התקופה הקומוניסטית, בשנת 1993, זכה היישוב למעמד של עיר.
בעיר עוברת מסילת רכבת ובה קיימת כנסייה קתולית עתיקה, ששופצה בתחילת המאה ה-21. אחד ממאפייני ההיכר הבולטים של העיר הוא תחנת הכוח שלה, המונעת בדלק מאובנים.
העיר שוכנת לחופי אגם, ובה חוות דגים.
פרנץ קסאפר וולפגנג מוצרט, בנו של וולפגנג אמדאוס מוצרט, התגורר בבורשטין ב-1809, כשהעיר הייתה חלק מהאימפריה האוסטרית.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בבורשטין הוא מהמחצית הראשונה של המאה ה-17. בראשית המאה ה-18 התארגנה בעיר קהילה עצמאית, וקודש בה בית עלמין, וכעבור מספר שנים נבנה במקום בית כנסת.
מאמצע המאה ה-19 ישבו בעיירה אדמו"רים מחסידות סטרטין, וכן ישבו בה חסידי בלז וחסידי צ'ורטקוב.
בשנת 1898 הוקם בעיר בית ספר יהודי מיסוד קרן הברון הירש, ובשנת 1909 הוקם בה בית ספר עברי.
בסוף המאה ה-19 הוקם בעיר איגוד חובבי ציון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נמלטו מהעיר רבים מיהודיה, בשל חשש מגייסות הרוסים, ויהודי העיר הנותרים נפגעו מפרעות החיילים הרוסים, ולאחר מכן הקוזקים.
כמו כן, רבים מבתי העיר נשרפו, ובשנת 1918 פרצו בה מגפות שהפילו חללים רבים.
לאחר תום המלחמה, נרצחו בעיר 11 יהודים בעת פרעות פטליורה.
בעקבות מאורעות אלו עזבו את העיר רבים מיהודיה.
בסיוע יוצאי העיר בארצות הברית ומוסדות עזרה הדדית, השתקמה הקהילה בעיר.
בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 הוקמו בעיר סניפי המזרחי והרוויזיוניסטים, ופעלו בה תנועות הנוער גורדוניה, בית"ר והנוער הציוני.
בין מלחמות העולם נמנו בבורשטין כ-1,800 יהודים, למעלה ממחצית מסך תושביה באותה עת.
עם כיבוש האזור בידי הצבא האדום בספטמבר 1939, הולאמו עסקי היהודים בעיר, והוגלו ממנה פעילי המפלגות ותנועות הנוער הציוניות.
לאחר פלישת הגרמנים ובעלות בריתם לברית המועצות במבצע ברברוסה ביוני 1941, כבשו את העיר כוחות של צבא הונגריה.
באוגוסט 1941 עברה העיר לשלטון גרמני.
בתקופת הביניים ערכו תושבי המקום האוקראינים פרעות ביהודי העיר.
באוגוסט 1941 הוקם בעיר יודנרט, בראשות ליפא שומר, אשר נדרש להעביר לגרמנים תשלום כופר גבוה וחפצי ערך.
בספטמבר 1941 צוו יהודי העיר לעבור לגטו, תוך שנאסר עליהם ללכת על מדרכות העיר, והם חויבו בענידת סרט עם מגן דוד על זרועם.
כמו כן, יהודי העיר נלקחו לעבודות כפייה, שבמהלכן מתו עשרות.
בחורף 1942-1941 מתו רבים מיהודי העיר כתוצאה מרעב.
קבוצות צעירים מהעיר שניסו להימלט לרומניה נתפסו ברובן, ונרצחו.
בסתיו 1942 הועברו יהודי העיר לגטו רוהאטין ולבוקאצ'יבצי, שם נרצחו במקום או הועברו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
שוטרים גרמנים ואוקראינים, בסיוע איכרים מקומיים, ערכו מצוד אחר יהודים שניסו להימלט ליערות הסביבה.
ביער סמוך לעיר פעלה קבוצת פרטיזנים, שחלקם היו יהודים מהעיר, אשר אחת מפעולותיה הייתה מתקפה על תחנת המשטרה בבורשטין והוצאת נשק מהמקום.
לאחר שחרור העיר בידי הצבא האדום ב-27 ביולי 1944 נמצאו בה 13 יהודים שהסתתרו.
בתי הכנסת של העיר הוסבו בשנות החמישים למחסני תבואה.
בבורשטין ישנו בית עלמין יהודי שנוסד במאה ה-18, והוא השריד האחרון לקיומה של הקהילה היהודית בעיר.
ככל הידוע, הקבורה האחרונה בו הייתה ב-1940.
בורשצ'יב (באוקראינית: Борщів, בפולנית: Borszczów, בורשצ'וב, ביידיש: באָרשטשיוו) היא עיר במחוז טרנופול אוקראינה.
האזכור הראשון של העיר מתייחס ל-1456, אז העיר השתייכה למשפחת דודינסקי.
ב-1629 העיר קיבלה זכויות מגדבורג.
בין 1672–1683 העיר השתייכה לטורקים.
אחרי חלוקת פולין העיר עברה לידיה של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בין 1809–1815 הייתה העיר חלק מן האימפריה הרוסית, ואז חזרה לידיה של אוסטריה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, בין השנים 1914–1917, נכבשה העיר על ידי הרוסים, ולאחר מכן הייתה זמן קצר חלק מהרפובליקה העממית של מערב אוקראינה.
עד ספטמבר 1939 הייתה חלק מפולין, ואז נכבשה על ידי הצבא האדום.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיר הוא מסוף המאה ה-17. מהמחצית השנייה של המאה ה-19 התפתחה הקהילה בעיר, וישבו בה חסידויות שונות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הגיעו לעיר מאות פליטים יהודים מיישובי הסביבה.
ארגונים ציוניים פעלו בעיר מסוף המאה ה-19, ובשנת 1909 הוקם בה בית ספר עברי מרשת שפה ברורה.
בין מלחמות העולם פעלו בעיר תנועות נוער ציוניות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו לעיר פליטים יהודים ממערב פולין, והקהילה המקומית התגייסה לעזרתם.
ב-17 בספטמבר 1939 נכנס לעיר הצבא האדום, ומוסדות הציבור היהודיים במקום נסגרו.
ב-7 ביולי 1941, לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכנסו לעיר כוחות צבא הונגריה.
באותה עת הובאו לעיר מאות פליטים יהודים מאזור הקרפטים, והוועד המקומי התגייס לסייע להם.
עם העברת השלטון בעיר לידי הגרמנים, צוו יהודיה לשאת סרט עם מגן דוד על זרועם, ובני 14 עד 60 חויבו בעבודות כפייה.
כמו כן, הוגבלה תנועת היהודים בעיר, ומונה בה יודנרט, אשר נצטווה להעביר לגרמנים תשלומי כופר וחפצי ערך.
ראש היודנרט הראשון בעיר, וולף הס, נרצח לאחר שהגרמנים סברו שאינו צייתן דיו.
בחורף 1942-1941 נחטפו צעירים יהודים מהעיר למחנות עבודה באזור טרנופול, שם הועבדו במחצבות, ונרצחו בסופו של דבר.
באפריל 1942 הוקם באזור העני של העיר גטו, בו רוכזו היהודים בצפיפות.
לגטו הועברו יהודים רבים מיישובי הסביבה, ומעת לעת אירעו בו מעשי רצח בידי הגרמנים.
ב-26 בספטמבר 1942 בוצעה בגטו אקציה ראשונה, במהלכה כ-100 יהודים, רובם קשישים וחולים, נרצחו במקום, וכ-800 יהודים שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
קבוצת צעירים הועברה למחנה ינובסקה, שם נרצחו.
לאחר אקציות שנערכו ביישובי בסביבה, הועברו לגטו בעיר יהודים נוספים רבים מהאזור, ואלו סבלו במהלך חורף 1943-1942 מרעב וממגפות.
יהודים רבים שניסו להימלט מהגטו נתפסו, ונרצחו.
ב-3 במרץ 1943 שולחו כ-400 יהודים נוספים מהגטו למחנות ההשמדה, וב-19 באפריל, ערב פסח, אספו שוטרים גרמנים ואוקראינים כ-800 יהודים מהגטו, ורצחו אותם בבית העלמין היהודי בעיר.
ב-5 ביוני 1943 נרצחו כ-700 יהודים נוספים בבית העלמין בעיר.
ב- 9 ביוני 1943 החלה אקציה נוספת, בת חמישה ימים, במהלכה נרצחו כ-1,800 יהודים נוספים בבית העלמין בעיר, והעיר הוכרזה רשמית כ"נקייה מיהודים".
קבוצה של כ-60 יהודים הושארה בעיר לצורך סידור רכוש הקורבנות.
ב-14 באוגוסט 1943 נרצחו כ-360 יהודים שהסתתרו ביערות הסביבה, והתפתו להודעות הגרמנים כי אם יסגירו עצמם לא יאונה להם כל רע.
המצוד אחר יהודים מסתתרים נמשך עד לתום תקופת הכיבוש הגרמני ב-27 ביולי 1944.
קבוצת פרטיזנים יהודים מהעיר, שנודעה בשם "בארשטשיווער באנדע" (כנופיית היהודים), ביצעה מספר פעולות נגד המשטרה האוקראינית, וב- 17 בנובמבר 1943 ביצעה פעולה לשחרור הכלואים בבית הסוהר בעיר, ובהם 20 יהודים.
במהלך היתקלות עם הגרמנים בדצמבר 1943 התפזרה הקבוצה, וחלק מחבריה שמו קץ לחייהם כדי לא ליפול בידי הגרמנים.
שינוי אוכלוסייה יהודית לאורך השנים:
בוש-דו-רון הוא מחוז בדרום צרפת.
זהו המחוז המאוכלס ביותר בחבל פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור.
קוד הדואר וה-INSEE של המחוז הוא 13.
ההיסטוריה של האזור קשורה קשר הדוק לזה של פרובנס.
פיתוחו של האזור החל עוד בעת העתיקה, עם פיתוחה של מרסיי תחת השלטון הרומי של יוליוס קיסר.
המחוז הוא אחד מ-83 המחוזות המקוריים שנוצרו לאחר המהפכה הצרפתית ב-4 במרץ 1790. מיד לאחר היווסדותו, המחוז תמך בעקרונות המהפכה.
רוב הכמרים במחוז קיבלו על עצמם את הכפפת הכנסייה לשלטון האזרחי.
התמיכה בשמאל המשיכה גם במהלך המאה ה-20, ובמיוחד בפרברים הצפוניים של מרסיי, העיר הגדולה במחוז.
המחוז הוא חלק מחבל הארץ פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור.
הוא גובל בוואר ממזרח, בווקלוז מצפון, בגאר ממערב, והים התיכון מדרום.
האזור הוא די עירוני, עם למעלה מ-28 יישובים שבהם מתגוררים לפחות 10,000 תושבים (נכון לשנת 2008).
במהלך המאה ה-19, כתוצאה מגל מהגרים גדול, התפתח מעמד פועלים רחב ועצמתי- דבר שחיזק את הכוחות הסוציאליסטיים.
האוכלוסייה הכפרית נוטה דווקא לתמוך במפלגות הימין.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 המחוז החל לתמוך באופן כללי בימין הפוליטי, דבר שבא לידי ביטוי אף בהתחזקות מפלגת הימין הקיצוני החזית הלאומית.
מועצת המחוז מורכבת מ-60 נציגים.
המפלגה החזקה היא המפלגה הרפובליקנית עם כ-25 נציגים.
לאחר מכן ישנן המפלגה הסוציאליסטית עם כ-15 חברי מועצה.
מבין המפלגות הנוספות ניתן למנות את המפלגה הקומוניסטית (5 נציגים) והחזית הלאומית (2 נציגים).
בּוֹשֶׁה או בּוֹסֶה (בהולנדית: Bossche bol, "כדור בושה", או chocoladebol, "כדור שוקולד") הוא מאפה הולנדי שמקורו בעיר דן בוס.
הבושה דומה מאוד לקרמבו, הוא ממולא בקצפת ומצופה בשוקולד אך הוא גדול ממנו.
קוטרו של כדור בושה הוא 12 סנטימטרים, כדור הגדול יותר מכדור טניס.
כדורי הבושה נאכלים כחטיף או כממתק לצד משקה חם כגון כוס קפה או כוס תה, ולא כמנת קינוח נפרדת.
את המאפה נהוג לאכול בהולנד עם הידיים דווקא ולא להשתמש בסכין או במזלג.
האכילה מתבצעת לרוב מלמעלה, מהציפוי, מטה אל תחתית הכדור.
עוד לפני תחילה המאה העשרים, היה קיים מאכל דומה בהולנד.
אופה בשם למברמונט פתח קונדיטוריה בשם "דה קאט" (החתול) והחל להכין גרסה של הבושה הממולאת בחביצה מתוקה.
כדור הבושה הראשון נוצר בשנת 1920. אופה מהאג בשם הנרי ואן דר זיידה (van der Zijde) פתח קונדיטוריה ובה הגיש בושה ממולא בקצפת ומצופה בשוקולד.
מתחרהו, למברמונט שחנויותיהם היו קרובות יחסית זו לזו, החל לאמץ גם הוא את אופן הכנה זה.
"בושם צרפתי" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית שרית חדד.
השיר יצא לאור בדצמבר 2005, כסינגל השני מתוך אלבומה ה-13 מיס מיוזיק, על ידי חברת התקליטים אבי גואטה הפקות בע"מ.
השיר הגיע למקום ה-4 במצעד של רשת ג', ה-3 במצעד של גלגלצ.
בשנת 2006 קיבל הסינגל את תואר "רינגטון הזהב" על 20,000 הורדות.
השיר נכתב על ידי זאב נחמה, הולחן על ידי נחמה ותמיר קליסקי והופק על ידי שי ראובני.
ב-12 באוגוסט 2012, פרסמו מאקו את גרסתה של הדר עמרם לשיר.
עמרם הופיעה עם גרסה זו בתוכנית "כוכב נולד".
יוסי חרסונסקי סקר את השיר ואמר כי הפקתו בדומה לשאר השירים מתוך האלבום טובה.
הווידאו קליפ המלא שצולם עבור השיר בוים על ידי טל פיטל, ופורסם לראשונה ביוטיוב ב-26 באוגוסט 2010. הקליפ מציג את חדד תחילה, מחוץ לבניין משרדים.
לאחר מכן, ניתן לראות את תוך הבניין ואת המשרד בו מתמקד הקליפ.
נכון ל-16 באוגוסט 2018, מונה הצפיות של האודיו והקליפ שפורסמו עבור השיר, עומדים על למעלה מ-600 אלף צפיות.
בושרא אל-מותווכל היא צלמת תימניה.
עבודתה מתמקדת בתפישות לגבי ערבים ומוסלמים בעולם, ובפרט בנושאים של מגדר, וייצוגים של נשים מוסלמיות וערביות, והביגוד שלהן.
אל-מותווכל התגוררה בארצות הברית בזמן פיגועי 11 בספטמבר, חוויה שהובילה אותה להתמקד בתפיסות, הן חיוביות והן שליליות, של ערבים ומוסלמים.
היא עסקה במיוחד בהערותיה של הסופרת והפמיניסטית המצרית נוואל א-סעדאווי שאמרה ש"נשים שלובשות חג'אב או ניקאב הן כמו נשים ששמות איפור במובן שהן מסתירות את זהותן האמיתית".
היא ביקשה לפרש את רעיונותיה של א-סעדאווי באמצעות הצילום.
סדרתה "החיג'אב" בוחנת תפיסות של נשים בפרט, וכוללת תמונות של בובות "פולה", בובות צעצוע דומות ברבי המשווקות לילדות מוסלמיות.
א-מותווכיל גם בוחנת באמצעות עבודתה את האופנים בהם נשות תימן כיסו את גופן בהיסטוריה ובהווה.
א-מותווכיל אומרת על עבודתה, "אני רוצה להיות זהירה לא לחזק את הסטריאוטיפים והדימויים השליליים הנפוצים לגבי החיג'אב והרעלה בתקשורת המערבית.
במיוחד לא את הרעיון שרוב או כל הנשים שלובשות חיג'אב או רעלה, חלשות, מדוכאות, בורות, ופרימיטיביות".
פרויקט נוסף שלה מציג נשים בלבוש גברים מסורתי; א-מותווכיל מסבירה: "הלבוש הגברי המסורתי מאוד דומה לבגדי נשים – ארוכים, משוחררים, צנועים, לעיתים קרובות עם כיסוי ראש.
אך המיקוד בתקשורת המערבית היא תמיד על איך נשים לבושות אז רציתי לאתגר את הרעיון הזה."
היא עבדה כצלמת עבור המועצה הבריטית, CARE והאו"ם; וכן עבדה בשביל שגרירות תימן בוושינגטון כיועצת לענייני תרבות, ועבור המשרד לזכויות אדם של מדינת תימן, תוך התמקדות בסוגיות של נשים.
עבודות שלה נרכשו על ידי המוזיאון הבריטי והמוזיאון לאמנות של בוסטון.
אל-מותווכל נולדה בשנת 1969 בצנעא שבתימן.
היא עברה לפריז בשנת 2013, ומתגוררת בניי-סיר-סן, פרוור של פריז, עם בעלה וארבע בנותיהם.
בושטיאן נאכבר (בסלובנית: Boštjan Nachbar; נולד ב-3 ביולי 1980 בסלובן גראדץ, סלובניה, יוגוסלביה) הוא כדורסלן עבר סלובני ששיחק רוב הקריירה שלו ב-NBA וביורוליג בעמדות הפאוור פורוורד והסמול פורוורד.
נאכבר, המתנשא לגובה של 206 ס"מ, נחשב לאחד מגדולי הכדורסלנים הסלובנים וסייע לנבחרתו להגיע למקום הרביעי באליפות אירופה בכדורסל בשנת 2009 וזכה במדליית הזהב באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 20, בשנת 2000 במקדוניה.
נאכבר החל את הקריירה המקצועית שלו בקבוצת אולימפיה לובליאנה, במדיה שיחק ביורוליג וקבע ממוצעים של 7 נקודות ו-2 ריבאונדים למשחק.
בשנת 2000 זכה עם נבחרת סלובניה עד גיל 20 באליפות אירופה כשבגמר ניצחה נבחרתו את נבחרת ישראל בתוצאה 65–66.
בשנת 2001 חתם בקבוצת בנטון טרוויזו והיה לשחקן הצעיר ביותר בליגה האיטלקית.
בעונתו הראשונה בטרוויזו העמיד ממוצע של 4 נקודות ו-2 ריבאונדים למשחק ביורוליג, אך בעונתו השנייה שיפר את הממוצע ל-13 נקודות ו-4 ריבאונדים והוביל את הקבוצה לפיינל פור.
בשנת 2002 נבחר בדראפט במקום ה-15 על ידי יוסטון רוקטס, במדיה שיחק 3 עונות אך זכה רק ל-10 דקות בממוצע למשחק.
בשנת 2004 עבר לניו אורלינס הורנטס, במדיה קלע 8 נקודות ב-21 דקות למשחק.
בעונת 2005–2006, לאחר שהתקשה לתפקד כשחקן ספסל, הועבר בטרייד לקבוצת ניו ג'רזי נטס, בה היה השחקן השישי ועימה הגיע עד חצי גמר המזרח, שם הפסידו לקליבלנד קבלירס.
ב-20 ביולי 2008 חתם נאכבר על חוזה עתק של 9.6 מיליון אירו ל-3 עונות בקבוצת דינמו מוסקבה.
בעונת 2008–2009 שיחק ביורוקאפ והעמיד ממוצעים מרשימים של 16.1 נקודות, 4.8 ריבאונדים, 2.2 אסיסטים ו-1.4 חטיפות למשחק ונבחר לחמישיית היורוקאפ.
כבר בסיום עונה זו ניצל נאכבר סעיף יציאה בחוזהו על מנת לחתום לשנתיים בקבוצת אפס פילזן.
בעונתו הראשונה בטורקיה העמיד ממוצע של 6.7 נקודות ו-1.9 ריבאונדים ביורוליג ובעונתו השנייה שיפר את הממוצע ל-8.3 נקודות ו-2.8 ריבאונדים.
ביוני 2011 נאכבר פרסם בטוויטר כי לא ימשיך לעונה נוספת באפס פילזן.
נאכבר החמיץ את פתיחת עונת 2011–2012 עקב פציעה בקרסול ולאחר שלא הצליח להשיג חוזה בקבוצת NBA חתם ב-2012 עד לסיום העונה בקבוצת אוניקס קאזאן אך לא היטיב לשחק במדייה וקלע רק 3.3 נקודות למשחק בליגה הרוסית.
ביולי 2012 חתם נאכבר בקבוצת במברג הגרמנית והוביל אותה לאליפות הליגה המקומית וכן לטופ 16 של היורוליג כאשר הוא מסיים במקום השני ברשימת הקולעים ביורוליג עם 16.1 נקודות למשחק.
בשנת 2013 חתם לשתי עונות בברצלונה וזכה עימה באליפות ספרד.
בשנת 2015 חתם לעונה אחת בקבוצת סביליה אך למעשה שיחק במדייה עד שנת 2017 ובמאי 2018 הודיע על פרישה ממשחק.
נאכבר שיחק בנבחרת סלובניה בכדורסל והשתתף בטורניר אליפות אירופה בכדורסל בשנים 2003, 2005, 2009 ו-2013 ובאליפויות העולם ביפן ב-2006 ובטורקיה 2010.
באליפות אירופה ב-2005 העמיד ממוצע של 11 נקודות ו-5 ריבאונדים.
לאחר סיום אליפות אירופה בכדורסל ב-2013, שנערכה בארץ הולדתו סלובניה פרש נאכבר מהנבחרת הלאומית.
לאחר שפרש ממשחק פעיל נשכר נאכבר על ידי קבוצת דטרויט פיסטונס כסקאוט.
נאכבר נשוי ואב לשתי בנות.
בושקו שוטאלו (בקרואטית: Boško Šutalo; נולד ב-1 בינואר 2000) הוא כדורגלן קרואטי, המשחק בעמדת הבלם בקרקוביה קרקוב.
בשנת 2015, שוטאלו הצטרף למועדון הכדורגל RNK ספליט לאחר ששיחק בקבוצתו הראשונה בקריירת הנוער, NK נרטבה.
כעבור שנתיים, הוא הצטרף למחלקת הנוער של אוסייק וב-20 באוקטובר 2018 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הקרואטית בניצחון 1–4 על רודס.
ב-30 בינואר 2020, שוטאלו חתם בשורות אטאלנטה האיטלקית בסכום של חמישה מיליון אירו.
ב-21 באוגוסט 2025 הושאל לקרקוביה קרקוב.
בושהר (בפרסית: بوشهر; באנגלית: Bushehr; ) הידועה גם בשם בנדר בושהר (בפרסית: بندر بوشهر; באנגלית: Bandar Bushehr) היא עיר הבירה של מחוז בושהר, איראן.
בושהר שוכנת במישור לאורך אזור החוף על חוף המפרץ הפרסי בדרום מערב איראן.
העיר ממוקמת כ-1,218 ק"מ דרומית לטהראן הבירה.
בושהר הייתה מרכז הסחר הראשי של איראן במאות השנים האחרונות.
מבני העיר הם בסגנון מסורתי, צנועים בפרופורציות שלהם ובעלותם.
בגלל היעדר חיבור תחבורתי למרכז המדינה והמעגן הרדוד שלה, היא איבדה את מעמדה כנמל העיקרי של איראן.
דרום העיר הייתה שייכת בשנות ה-3000 לפני הספירה לממלכת עילם.
בתקופת הממלכה הסלאוקית היוונית המקדונית הוקמה העיר מחדש כאנטיוכיה בפרס על ידי סלאוקוס הראשון.
כעבור כמה עשורים נבנתה העיר מחדש על ידי בנו, אנטיוכוס הראשון.
גם המלך אנטיוכוס השלישי שהה שם זמן מה בשנת 205 לפנה"ס לאחר מסעו לפרובינציות המזרחיות (212-205 לפנה"ס).
אנטיוכיה נותרה תחת שלטון אנטיוכוס היווני עד 170 לפנה"ס.
היה זה אחד הנמלים החשובים ביותר של הצי הסאסאני , ונקרא על שמו של המלך הראשון בשושלת זו, ארדשיר הראשון.
המיקום האסטרטגי של בושהר היווה את הסיבה העיקרית להקמת נמל בושהר.
המפרץ הפרסי וכתוצאה מכך פרובינציית בושהר נהנים ממצב יוצא דופן עם סחר בנוסף למצבה המדהים בנוגע לענייני צבא.
מסיבות אלה האירופאים היו מעוניינים להשתלט על האזור ועל העיר בושהר.
הפורטוגזים, פלשו לעיר בשנת 1506 לספירה וניסו לתפוס את מקומם של הסוחרים המצרים שהיו דומיננטיים באזור.
במאה החמישית לספירה, בושהר הייתה מקום מושבה של ההתרחבות הנוצרית הנסטוריאניזם לדרום איראן.
בשנת 1734 בחר נאדר שאה מהשושלת האפשארית בעיר כאתר לבסיס ימי של הצבא האיראני.
בתקופת זו, האזור היה מקום לאתגרים פוליטיים בין מדינות וקבוצות פוליטיות שונות.
כאשר שושלת קג'אר החליפה את השושלת האפשארית, הייתה להם פחות שליטה על אזור המפרץ הפרסי, ולכן ההשפעה הבריטית באזור גדלה בהדרגה.
בשנת 1737 פתחה חברת הודו המזרחית ההולנדית עמדת מסחר בבושהר, שנמשכה עד 1753.
בשנת 1763 העניק המושל הערבי של בושהר שייח' נסר אלמדקור לחברה המזרחית של הודו את הזכות לבנות שם בסיס ומסחר.
זה שימש כבסיס ידי הבריטים הצי המלכותי הבריטי במאה ה-18 המאוחרות.
במאה ה-19 הפכה בושהר לנמל מסחרי חשוב.
היא נכבשה על ידי כוחות בריטיים בשנת 1856, במהלך המלחמה האנגלו-פרסית 1856–1857. בושהר נכנעה לבריטים ב-9 בדצמבר 1856, אך בשנת 1913 האיראנים ניצחו בקרב ארוך.
בריטניה העבירה את מרכזה הדיפלומטי והמסחרי על פני המפרץ הפרסי לבחריין בשנת 1946. העיר הייתה מדוכאת כלכלית עד לשנות ה-60 של המאה העשרים כאשר הממשלה יזמה תוכנית פיתוח גדולה.
בשנת 1975 החלה הממשלה בבניית תחנת כוח גרעינית בבושהר.
מתקן זה הושלם רק באופן חלקי עד אשר הופצץ והושמד על ידי עיראק במהלך מלחמת איראן-עיראק (1980–1988).
כשגרמניה, התומכת הראשית במפעל, סירבה להשלים אותו לאחר המלחמה, איראן ניסתה להשיג סיוע ממדינות אחרות והשיגה אותו ב-1995 על ידי רוסיה.
נמל בושהר הוא אחד הנמלים החשובים במפרץ הפרסי ובו נמל התעופה של בושהר וכבישים מהירים המחברים את העיר לאהוואז בצפון מערב ולשיראז בצפון מזרח.
בחלק הישן של מרכז בושהר ישנן דוגמאות רבות לאדריכלות מסורתית של המפרץ הפרסי מהתקופה של בין 1870 עד 1920.
בושהר היא גם יצואנית לתוצרת החקלאית של פרובינציית פארס השכנה והפורייה.
ענפיה של בושהר כוללים שימורי פירות ים, מפעלים לעיבוד מזון וחברות הנדסה.
בבושהר אקלים צחיח למחצה, אקלים ים-תיכוני.
בושהר מרוחקת 12 קילומטרים מאתר תחנת הכוח הגרעינית בושהר שנבנתה בשיתוף פעולה עם רוסיה.
העבודה החלה על ידי סימנס אשר הייתה מעורבת בבניית שני כורים גרעיניים על בסיס חוזה בשווי 4 עד 6 מיליארד דולר, שנחתם בשנת 1975.
העבודות הופסקו בינואר 1979, כאשר כור אחד הושלם ב-50%, והכור השני הושלם ב-85%.
לדבריהם, הם הפסיקו את פעולתם בעקבות בעיות אי תשלום של 450 מיליון דולר מצד האיראנים.
החברה קיבלה 2.5 מיליארד דולר מהחוזה הכולל.
עיקר ביטולם בא בעקבות המהפכה האיראנית בשנת 1979. לאחר מכן איראן ביקשה מסימנס לסיים את הבנייה, אך סימנס סירבה.
זמן קצר לאחר מכן פלשה עיראק לאיראן ותוכנית הגרעין הופסקה עד סוף המלחמה.
הכורים ניזוקו מהתקפות אוויריות מרובות של צבא עיראק בין מרץ 1984 ל-1988.
ב-1995 חתמה רוסיה על חוזה לאספקת כור קל (החוזה מוערך בין 700 מיליון דולר ל-1.2 מיליארד דולר).
ההסכם קורא להעביר דלק גרעיני חזרה לרוסיה לעיבוד מחדש.
המפעל החל להוסיף חשמל לרשת הלאומית ב-3 בספטמבר 2011 ונפתח רשמית ב-12 בספטמבר 2011.
שני מועדוני הכדורגל הגדולים המייצגים את העיר הם FC Shahin Bushehr, הקבוצה משחקת בליגת העל האיראנית ו-F.C.
Iranjavan Bushehr אשר משחקת בליגת המשנה האיראנית .
בּוֹרְשסֶם יַנְקוֹ שפירושו בהונגרית "ינקו גרגר פלפל" (בהונגרית: Borsszem Jankó); היה כתב עת היתולי, שיצא לאור בבודפשט בין 1868 לבין 1938. קהל היעד שלו היה בעיקר הבורגנות הגבוהה העירונית ובמיוחד יהדות פשט ולאחר האיחוד בין פשט לבין בודה, בודפשט.
כתב העת, שבועון, היה המוביל במשך תקופת הופעתו בהצלחה הגדולה מבין שלושה - ארבעה מגזינים היתוליים ועם תפוצה של כ-2,000 עותקים בכל מהדורה, שלעיתים אף עבר את המספר הזה.
כתב העת יצא לראשונה ב--5 בינואר 1868 בעריכתו של אדולף אגאי שהיה גם מייסד העיתון, ופרסם בו כתבות בשם הבדוי: צִ'יצֶ'רִי בוֹרְש (Csicseri Bors) משהו בדומה ל"גרגר חומוס".
הגיליונות הראשונים נכתבו על ידי גרבן ואש, פאל דיולאי, ולאיוש הבשי ועוד, אך גם המשורר יאנוש אראן עבד בעיתון.
האיורים הראשונים היו של קולארץ וקצלר הווינאים ומאוחר יותר של קַרֵל קליץ', הצייר והמאייר הצ'כי בעל הכישרון יוצא הדופן, שהתגורר זמן רב בהונגריה.
לאחר ניהולו האמנותי של קליץ', המשיך הצייר יאנוש ינקו, גם הוא וירטואוז ובעקבותיו יוז'ף פראגו (קודם:פרנקל) היו המאיירים הראשיים של העיתון.
אחרי זמן מה דז'ה בר (קודם:בהר-Behr) הפך למנהל האמנותי ולצידו היה הנריק מאיור, שלימים עשה קריירה מוצלחת מחוץ להונגריה.
לאחר מותו של דז'ה באר, אנטאל גאשפאר הפך למנהל האמנותי של השבועון.
הבורשסם ינקו היה השבועון ההיתולי המוביל בתקופתו, והשני אחריו היה האישטקש (Üstükös - שפירושו בהונגרית שביט) ששנוסד על ידי הסופר מור יוקאי.
יותר מאחת מהקריקטורות של קרל קליץ' בשבועון הפכו למפורסמות בעולם כולו, כמו הקריקטורה המצוירת שלו של קיסר פרוסיה.
עד סוף שנות ה-70 של המאה ה-19 היה השבועון העיתון ההיתולי של האגודה שנקראה "קונסורציום הסופרים" של פאל דיולאי.
חבריה התכנסו בעיקר בבית קפה בשם "מעיין הקפה" (Kávéforrás).
הצוות הקבוע של השנים הראשונות, בעת הקמת העיתון, הורכב מאינטלקטואלים בורגנים צעירים מוכשרים ומלומדים בני עשרים.
אך לא מומשו התקוות שתלו בהם.
חלקם מתו צעירים והרוב התפזר וניהל קריירה לא כל כך מוצלחת כל אחד בכוחות עצמו.
ביניהם היה גם ולאיוש דוצי (קודם:דוקס) שהיה יוצא דופן מהם בקריירה מוצלחת עד קבלת תואר אצולה ותואר ברון.
עם הזמן נעלמה מהשבועון הרוחניותה הרעננה, הצעירה, עם ההומור האלגנטי, אם כי השבועון הצליח לשמור על הרוח ההיתולית החלוצית שלו לאורך כל הדרך, מה שהפך אותו לעיתון ההיתולי הפופולרי ביותר במאה ה-19. לאחר מלחמת העולם הראשונה מספר העותקים של העיתון פחת משמעותית והוא התקיים אז בעיקר מעברו היוקרתי.
בנוסף לכתבים מתארי הדמויות והיחסים האופייניים בחברה, העיתון פרסם גם קריקטורות, והיה אחד ה"מוסדות המגדירים" בתקופתו.
הוא נתן פרנסה קבועה ובטוחה לציירים ומאיירים רבים, לגרפיקאים או כפי שכונו בזמנו אמני רישום.
הצייר לאיוש מארק גם הציג כמה קריקטורות שלו בגיליון יחיד.
לעיתון היה כוח מניע בתחום הגרפיקה היישומית ההונגרית, הגרפיקה הפרסומית, מה שאפשר לה להדביק את הפיגור של עשרות שנים מהטובים באירופה, לפחות מבחינת העיצוב האמנותי, הרעיון המקורי והנוסח האינטלקטואלי.
השבועון הופיע בפעם האחרונה בשנת 1938. הוא איבד חלק גדול מהפופולריות שלה כבר בשנות ה-20 של המאה ה-20.
שמות הדמויות בלתי ניתנים כמעט לתרגום.
הם מצחיקים מעוותים או נלעגים כמו השוטר להלן ששמו הפרטי ומשפחה בתרגום חופשי: אנדראש "מה יוצא לי מזה" או "מה ארוויח מזה".
להלן מודגשת בסוגריים מהות הדמות:
Lengenádfalvay Kotlik Zirzabella (גברת בעלת חזה שופע, גברת פטריוטית מהשמאל הקיצוני)
ונדל שאניארו (עובד מדינה) האיור שלו מוצג בערך זה.
שפיציג איציג (תיאורו נכתב היתולית כ"פאתריות ידואה ובאל משפכה" = פטריוט ידוע ובעל משפחה )
טמב סילארד (בתרגום חופשי:גוש יצוק) (פרופסור)
בושמת (שם מדעי: Impatiens) הוא סוג של צמחי נוי עשבוניים, חד-שנתיים או רב-שנתיים, המוכר בישראל בזכות פרחיו הצבעוניים הפורחים לאורך כל השנה.
משפחת הבושמתיים (Balsaminaceae), אליה משתייך הסוג, אינה כוללת נציגים טבעיים בצמחיית ישראל.
בושמת הוא אחד משני סוגים במשפחה, והוא כולל כ-1,120 מינים.
תפוצתו הטבעית משתרעת על פני העולם הישן (אירופה, אסיה ואפריקה), וכן בצפון ומרכז אמריקה.
בָּשְׂמַת היא סוג רב-גוני ביותר הכולל צמחים הנפוצים במגוון רחב של אזורי אקלים וסביבות גידול, החל מיערות גשם טרופיים ואזורים סובטרופיים ועד לאזורים הרריים ממוזגים.