tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סאבטו, אשר היה פעיל קומוניסט נלהב במשך שנים אחדות, עד שהתפכח מהסטליניזם בכנס בריסל בשנת 1935 והתרחק סופית מהמפלגה.
סאבטו סיים לימודי פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת לה פלאטה שבארגנטינה וקיבל תואר דוקטור בפיזיקה גרעינית.
בשנת 1938 נסע לפריז כדי לעבוד כחוקר אטום במעבדת ז'יל-קירי.
הוא הוקסם מזרם הסוריאליזם וזנח את החשיבה המדעית הצלולה לטובת ההתמסרות לתיאור תעצומות הנפש ואפלוליותה באמצעות היצירה הספרותית.
בשנת 1940 חזר סאבטו לארגנטינה אחרי שהות קצרה בארצות הברית והתחיל לעסוק במחקר ובהוראה, אולם התקרבותו לכתב-העת "דרום" ועליית הפרוניזם הפופוליסטי לשלטון בארצו הביאו אותו בשנת 1945 לנטוש אחת ולתמיד את פעילותו המדעית ובמקומה להקדיש את רוב עתותיו להגות ולכתיבה.
בגיל 34 יצא לאור ספרו הראשון, "אחד והיקום" (1945), קובץ מאמרים שיוצרו מתח בו ביקורת נוקבת על המסורת האידאולוגית שהמאה העשרים ירשה מקודמתה.
שני ספרי ההגות שפרסם סאבטו בשנים שלאחר מכן, "גברים וגלגלי שיניים" (1951) ו"הטרודוקסיה" (1951), מקצינים אף יותר את חוד אמירתו של כותבם נגד המדע העקר, אשר לפי תפישת הסופר אינו מסוגל להבטיח שום ידיעה שאינה ארעית, ולכן הוא ממילא מרוחק מעולמו של האדם הסובל ומת.
אופי הטרילוגיה הפילוסופית קודר ופסימי ביותר, והוא מביע נחרצה את אמונת יוצרה, כי מקורו של הדחף למחקר המדעי הוא במונח קדמה, העלול להמיט על האנושות תוצאות הרות אסון.
סאבטו כתב ספרי הגות רבים אך קנה את תהילתו בשלוש יצירות ספרותיות אדירות שבהן הנציח את מעמדו כאחד מגדולי הסופרים הארגנטינאים.
שלושת הספרים רוויים ייאוש עכור, זעם, דכדוך, דיכאון, חוסר-אונים ואלימות:
"המנהרה" (1948; עם עובד, פרוזה אחרת, 2003), - סיפורו של חואן פבלו קסטל שהרג את אהובתו מתוך זעם וייאוש נוראים, מתוך אומללות שהופכת את פרשת האהבה שלו עמה לסיוט, לחלום בלהה שאין מוצא ממנו.
סיפורם של מרטין הצעיר בן ה-17 וברונו המבוגר ממנו האוהבים שניהם את אלחנדרה המסתורית (שיש הרואים בה סמל לארגנטינה).
סיפור אהבהה טראגי, מרתק ומסעיר, שמשולבת בו דמות היסטורית מתולדות עמם: הסרן סלדוניו אולמוס.
בסופו של דבר בורחים גם מרטין גם הסרן ממקומם ובריחתם פורצת את גבולות הזמן והמקום.
רומן זה הוגדר כ"מטאפורה המרכזית האפלה של קיומנו" והקנה לסאבטו את מעמדו כאחד מגדולי המספרים של תקופתנו.
רומן שהוא מעין אוטוביוגרפיה המשולבת עם בדיה.
שני תאריכים חשובים מניעים את הרומן: האחד 1938 בפאריס כאשר האמן דומינגס עוקר את עינו של הצייר האוסטרי בראונר ושנת 1973 בואנוס איירס, כאשר המשטר הצבאי מטיל אימה על אזרחי ארגנטינה.
בנוסף כל גיבורי ספריו הקודמים נפגשים בספר זה עם סאבטו עצמו, המופיע ברומן בשמו המלא.
בשנת 1979 הוענק לסאבטו אות לגיון הכבוד בצרפת, ובשנת 1984 זכה בספרד בפרס מיגל דה סרוונטס היוקרתי.
בסוף 1983 מונה סבאטו ליושב ראש הוועדה הלאומית על היעלמותם של אנשים, שמונתה כדי לחשוף את פשעי המשטר הצבאי בארגנטינה ולנסות להתחקות על עקבותיהם של האזרחים והאזרחיות שנחטפו ונעלמו במהלך המלחמה המלוכלכת.
עבודת הוועדה פורסמה ב-1984 בדו"ח הממלכתי "לעולם לא עוד" (Nunca Más).
בשנת 1989 זכה בפרס ירושלים המוענק לסופר המעלה ביצירותיו את הרעיון של חופש הפרט בחברה.
סאבטו נישא ב-1936 למטילדה קומינסקי ריצ'טר.
הוא נחשב לידיד ישראל, וכבר ב-1960 יצא כנגד גורמים אנטישמיים אשר האשימו את ישראל כפוגעת בריבונות ארגנטינה וזאת בעקבות לכידת אדולף אייכמן.
סאבטו פרסם מאמר בשם "ריבונות הקצבים" ובו טען כי לא הישראלים הפרו את הריבונות הארגנטינאית אלא אדולף אייכמן עצמו, ואם הדבר היה תלוי בו הוא לא רק היה מסגיר את אייכמן לישראל אלא הורג אותו במו ידיו.
בשנותיו האחרונות איבד את ראייתו ודווקא אז החליט להתמסר לציור.
סאבטו נפטר עקב סיבוכים של מחלת הברונכיטיס והוא כמעט בן 100.
דמותו של ארנסטו סבטו מתוארת בספרו של מוחמד מבוגאר סאר "זיכרונם הכמוס ביותר של בני האדם"
ז'וזף ארנסט רֶנָן היה פילוסוף, היסטוריון, פילולוג וארכאולוג צרפתי.
רנן נולד בטרגייה שבברטאן למשפחה של דייגים.
אביו היה רפובליקני מושבע ואילו אמו מלוכנית.
רנן נקרע כל חייו בין תפישות העולם המנוגדות של הוריו.
כשהיה בן חמש מת אביו ואחותו אנרייט בת השבע עשרה הייתה לסמכות המוסרית בבית המשפחה.
בקיץ 1838 זכה רנן בכל הפרסים של בית הספר המקומי.
בעזרת אנרייט, שלימדה בפריז, קיבל רנן בן ה-15 הזמנה מהכומר רב ההשפעה פליקס דופנלו ללמוד במכללה שייסד הכומר, סן ניקולא דו שרדונה, אליו נהרו תלמידי הסמינרים הקתוליים המבריקים ביותר מרחבי צרפת ובני האצולה.
העיר פריז היממה את הנער, שלא יצא קודם לכן מברטאן, ופתחה את עיניו.
הוא למד כי "ידע אינו פריבילגיה של הכנסייה" והחל להתבונן בדת באור ביקורתי יותר.
ב־1840 עזב רנן את סן ניקולא והחל ללמוד פילוסופיה בסמינר שבאיסי־לה־מולינו מתוך התעניינות ערה בסכולסטיקה.
מותש מהרטוריקה של סן ניקולא, ביקש הנער המבריק להעמיק יותר בלימודי התאולוגיה הקתולית.
הפילוסופים אליהם נמשך בתחילה היו ניקולא מלבראנש ותומאס ריד ואחריהם המשיך לקאנט להרדר ולהגל.
הוא החל לראות סתירה בין הדוקטרינה הדתית למדע.
הוא אף לא הסתפק בפילוסופיה: לאנרייט כתב כי הפילוסופיה מרגשת אותו אך מספקת רק מחצית מתאבונו לאמת, וכי הוא "משתוקק למתמטיקה".
מהתכתבותו של רנן עם אנרייט משתקפת אשה השווה לו ביכולתה האינטלקטואלית ואף עולה עליו באופיה ובטבעה.
השפעתה של אנרייט על רנן הייתה רבה ולאחר מותה ב־1861 הוא הקדיש ל"נשמתה הטהורה" את ספרו החשוב על חייו של ישו.
הייתה זאת הפילולוגיה, ולא המתמטיקה, שפתרה לבסוף את ספקותיו הגוברים של רנן.
לאחר שהשלים את חוק לימודיו באיסי למד במכללת סן סולפיס במטרה להשלים תואר בפילולוגיה לפני בואו בנדרי הכמורה.
הוא למד עברית והחל לקרוא את התנ"ך בשפת המקור.
הוא מצא הבדלים בין שני חלקיו של ספר ישעיה, ותיארך את כתיבת התורה, לפי התחביר והתיעוד ההיסטורי, לזמן מאוחר יותר מזה של משה רבנו.
גם את כתיבת ספר דניאל הוא תיארך למאות שנה לאחר האירועים המתוארים בו.
כל אלה כיבו בו את האמונה בכתבי הקודש כלשונם.
רנן איבד את אמונתו בסתר לבו אולם לזמן מה עדיין רצה במסלול חיים של כומר קתולי.
בסופו של דבר זנח אף את כוונותיו אלה.
באוקטובר 1845 עזב את סן סולפיס ועבר ללמוד בסטניסלה, מכללה חילונית.
אף אותה הוא עזב והלך לעבוד כמורה בבית ספר לנערים של קרוזה.
ב-1864 נחשף רנן בקרוזה למדעי הטבע דרך תלמידו, הכימאי מרסלין ברתלו, שנותר ידידו הקרוב עד יום מותו של רנן.
במקביל התקדם בחקר הפילולוגיה השמית: ב־1847 קיבל מהאקדמיה הצרפתית את פרס וולני היוקרתי, על החיבור Histoire générale et systèmes comparés des langues sémitiques שכתב על השפות השמיות.
באותה שנה הצטרף כחבר מן המניין לסגל האקדמי של אוניברסיטת ונדום.
בעקבות מסעו לסוריה ב־1861 הוא החל לכתוב את Vie de Jésus ("חיי ישו"), אשר פורסם ב־1863. ספר זה הוא אחד מהספרים המוקדמים ביותר שנכתבו על חיי ישו מנקודת מבט היסטורית־מדעית טהורה.
בימי חייו רנן נודע יותר מכל כמחברו של רומן היסטורי פופולרי זה.
המחלוקת העיקרית סביב הספר הייתה הנחת היסוד לפיה ניתן לכתוב "ביוגרפיה" על חייו של ישו כמו על כל אדם.
הנחת יסוד שנייה שהייתה כרוכה בכתיבת הספר היא שניתן להתייחס אל כתבי הקודש כאל מסמכים היסטוריים או עדויות ספרותיות, ושניתן אף להטיל בספק באמיתות תוכנם.
הנחות אלה עוררו גל של דיונים ואת זעמה של הכנסייה הקתולית.
על חיבורו זה שילם רנן בהשעיה מכהונתו היוקרתית כפרופסור לעברית ב־Collège de France, השעיה זו בוטלה עם עלייתה מחדש של הרפובליקה ב־1870.
רנן לא הסתגר כל ימיו במגדל השן האקדמי.
מכתביו עולות דאגתו לחברה בה חי והשקפת העולם הליברלית שלו.
ב־1869 הציג את מועמדותו מטעם הליברלים בבחירות הפרלמנטריות.
הליברליות שלו התמתנה עם השנים עד שהיה מוכן להשלים עם קיומה של הקיסרות השנייה ולפעול במסגרתה.
אולם זאת לא האריכה ימים: מלחמת צרפת–פרוסיה שפרצה ב־1870 שמה קץ לשלטונו של נפוליאון השלישי.
המלחמה הייתה נקודת מפנה בחיי רנן.
הוא נאלץ לראות את גרמניה שהעריץ על תרומתה לחשיבה המדעית, כובשת את מולדתו.
בכל זאת לא חדל להיות מושפע מהגרמנים: ב־1871 הוא פרסם את La Réforme intellectuelle et morale, חיבור בו הציע לארצו שיטה פוליטית חברתית שבבסיסה הייתה מונרכיה פאודלית לפי המודל הגרמני המנצח.
כישלונה של הקומונה הפריזאית שכנע אותו עוד יותר שהדרך שהציע היא הנכונה.
משבחרה האומה ללכת בדרך אחרת, הוא שקע לזמן מה במרירות הניכרת בחיבוריו גדושי האירוניה מהתקופה.
אולם רנן לא היה חסיד שוטה ועקשן של רעיונותיו.
משהוכחה הרפובליקה הצרפתית השלישית כהצלחה הוא שינה את דעתו על הדמוקרטיה ונתן ביטוי בכתביו לרעיונות אופטימיים יותר.
ראיית השחורות התחלפה באמונה בקידמה ואף בראייה מפויסת וחיובית יותר, אם לא של האמונה הקתולית עצמה, לפחות של היופי הגלום בתרבות הכנסייתית, באורח החיים ובזכרונות הטובים מילדותו הדתית.
הפילוסוף שהזקין הביט לאחור על נעוריו.
בן כשישים היה כשפרסם ב־1883 את ספרו האוטוביוגרפי Souvenirs d'enfance et de jeunesse (זכרונות ילדות ונעורים).
דווקא ספר זה, שאינו עבודה מדעית, הוא הידוע ביותר מספריו.
הוא זכה לכך משום שציבור הקוראים נשבה בקסמי ההתרפקות הרומנטית של אישיות מפורסמת על עבר מלא תום.
אין לראות, עם זאת, בזכרונות אלה את עיקר מורשתו של רנן.
באותו עשור הוא כתב ספרים אחרים המייצגים יותר את רוחו האופטימית אך מפוכחת.
מעל לכל היה רנן אידיאליסט, והוא קובע כי הדת והמדע יתקיימו כל עוד העולם קיים.
הוא מתאר עולם דמוקרטי, עם חופש מדעי, שוויון ושגשוג.
רנן עבד בשקידה והיה כותב פורה ביותר.
בגיל שישים, לאחר השלמתו של פרויקט מונומנטלי אחד (היסטוריה של הנצרות בשמונה כרכים), הוא המשיך למשימה כבדה לא פחות – כתיבת ההיסטוריה של העם היהודי.
חמישה כרכים של חיבור זה ראו אור, השניים האחרונים מביניהם לאחר מותו של רנן.
חיבור היסטורי זה אינו נקי מטעויות אולם חשיבותו העיקרית היא בעיסוקו בהתפתחות של הרעיון הדתי היהודי.
רנן התחיל גם בפרויקט כתיבת קורפוס הכתובות השמיות שהמשיך לפרסם כרכים חדשים 70 שנה לאחר מותו, והספיק לפרסם בו שני כרכים.
בשנותיו האחרונות זכה רנן לכיבודים רבים, כולל אות לגיון הכבוד.
ב־1892 נפטר לאחר מחלה ממנה סבל מספר שנים.
הוא נקבר בבית הקברות של מונמארטר.
לאחר מותו ראו אור, פרט לשני הכרכים האחרונים בהיסטוריה של עם ישראל, גם אסופת מכתביו לאחותו אנרייט, מכתביו לחברו ברתלו וספר על מדיניותו של פיליפ היפה בענייני דת.
בהרצאה שנשא בסורבון ב־11 במרץ 1882 הציג רנן תשובה משלו לשאלה מהי אומה.
לפי רנן, אומה היא "תוצאה של עבר ארוך, עתיר מאמצים, הקרבות ומסירות", היוצר אצל ילידי אותה תרבות רצון "להוסיף ולקיים את הירושה שקיבלנו בשלמותה".
הגדרה זאת מנוגדת לזאת הגרמנית של פיכטה, שמתיימרת להגדיר אומה במונחים אובייקטיביים של גזע או קבוצה אתנית, והיא נותנת משקל רב להיבט הרגשי המתפתח אצל בני האומה לאורך השנים.
עם זאת, אין לקבל את הניסיון לזהות את רנן עם תאוריות אמנה חברתית המתעלמות מן ההיבט ההיסטורי של האומה.
לדעת רנן, הלאום והאדם "אינו פרי אלתור" אלא תוצר של ההיסטוריה.
"שיתוף האינטרסים יוצר את חוזי המסחר" ואילו בלאום קיים "משהו מן הרגש".
רנן אמר את הדברים בהקשר הפוליטי של הסכסוך בין צרפת לגרמניה סביב הבעלות על אלזס־לורן.
הוא קבע כי עצם קיומה של אומה (הווה אומר, של לאומיות) עומד ל"משאל עם יומי" ותלוי ברצונם של חבריה: "האדם הוא הכל ביצירת הדבר הקדוש הזה, המכונה עם".
עם זאת כאמור הוא איננו רואה בלאומיות חוזה תועלתני בין יחידים אלא מדגיש את הפן הרגשי שבה.
הוא רואה בעבר המשותף מרכיב הכרחי בלאומיות: "זיכרון ביצועם של מעשים גדולים שמומשו יחד בעבר, הצימאון להוסיף ולעשות עוד כמותם – אלה הם התנאים העיקריים להיות עם" וכן "עבר הרואי, אישים גדולים, תהילה – זהו ההון החברתי שעליו יש להשתית רעיון לאומי".
כתבי רנן העוסקים בשפות השמיות ובהיסטוריה שמית נגועים במידה מסוימת של אנטישמיות.
רנן מבחין בין הגזע ההודו־אירופי "העליון" לגזע השמי "הנחות", ומביע דעות קדומות וקביעות לא מדעיות לגבי היהודים.
המונח אנטישמיות עצמו, נטבע לראשונה ככל הנראה על ידי מוריץ שטיינשניידר כביקורת על הגותו של רנן .
בספרו "חיי ישו", תיאר אותו רנן כהומניסט שלא נמצאו בו ה"פגמים" של בני גזעו, עם זאת, רנן עצמו הדגיש לא אחת את אובדן המשמעות של גזעים אצל בני אדם, בהסבירו שההיסטוריה האנושית הולכת ונבדלת מהזואולוגיה ומשמעות הגזעים איבדה את כובדה.
בין אם היה אנטישמי ובין אם לא, לרנן תרומה ניכרת להכרת היהדות בקרב משכילי אירופה, כפי שבאה לידי ביטוי בתרגומיו הרבים, כמו גם ב"היסטוריה של עם ישראל" שחיבר ובחקר השפה העברית עצמה.
ספרו "על לאומיות וזהות יהודית" תורגם לעברית בידי חיים ריינגוורץ וראה אור בהוצאת רסלינג בשנת 2009.
ספרו "אני קהלת: חיבור על תקופתו ועל אופיו של ספר קהלת" תורגם לעברית בידי שי סנדיק ויצא לאור בהוצאת נהר ספרים בשנת 2011.
ארנסט שלינג היה פסנתרן, מלחין ומנצח אמריקאי.
ארנסט הנרי שלינג נולד בבלוודיר, ניו ג'רזי, וגדל כילד פלא.
הוא נכנס לאקדמיה למוזיקה בפילדלפיה בגיל 4. בגיל 7 יצא שלינג לאירופה ללימודים והתקבל לקונסרבטוריון פריז.
בתקופת שהותו באירופה עבד עם רבי-אמן רבים, ביניהם הובר, בארת, מושקובסקי ותאודור לשטיצקי.
שלינג היה המנצח הראשון של הקונצרטים לצעירים בתזמורת הפילהרמונית של ניו יורק.
הקונצרט הראשון התקיים ב-27 במרץ 1924. הקונצרטים נועדו לעודד את אהבת המוזיקה אצל ילדים.
הם שילבו את נגינת התזמורת בהרצאה על היבט זה או אחר של התזמורת או המוזיקה עצמה, בלוויית תמונות או הדגמה, כך שהילדים נחשפו למגוון גירויים.
הקונצרטים התקבלו בהערכה רבה מצד ילדים והורים גם יחד.
שלינג ניצח על הקונצרטים האלה בניו יורק ואף במסעות.
הקונצרטים התארחו בערים כמו פילדלפיה, לונדון, רוטרדם ולוס אנג'לס.
שלינג נישא לראשונה בשנת 1905. לאחר פטירת אשתו בשנת 1938, נישא שילינג לאשתו השנייה בשנת 1939, כשהיא בת 21, הוא בן 63.
ארנסט שלינג מת בביתו בניו יורק.
ארנסט שוסון היה מלחין צרפתי.
שוסון למד משפטים ובתום לימודיו היה לעורך דין בבית הדין לערעורים, אך מעולם לא השלים את תקפת ההתמחות המעשית.
בגיל 25 נכנס ללמוד בקונסרבטואר של פריז והיה תלמידם של ז'יל מאסנה ו- סזר פרנק.
בשלב זה הספיק כבר לחבר כמה קטעים לפסנתר ושירים אחדים, אבל כתבי היד הראשונים שהשתמרו הם אלה, שמאסנה תיקן.
בשנים 1882 ו-1883 יצא אל פסטיבל ביירוית, בפעם הראשונה עם ונסן ד'אנדי לחזות בהצגת הבכורה של פרסיפאל, ובפעם השנייה עם כלתו הטריה, ז'אן אסקודיה.
משנת 1886 עד מותו היה מזכיר האגודה הלאומית למוזיקה.
הוא קיבל רבים מן האליטא האמנותית של פריז בסלון שלו, ביניהם פורה, דביסי, מלארמה, טורגנייב, אלבניס ומונה.
כמו כן יצר אוסף חשוב של אמנות אימפרסיוניסטית.
מקובל לחלק את יצירתו לשלוש תקופות.
בראשונה ניכרת השפעתו המובהקת של מאסנה והיא מאופיינת במלודיות זורמות ואלגנטיות.
השנייה מתחילה בשנת 1886 ומצטיינת באופי דרמטי יותר.
תקופה זו יצאה נשכרת מקשריו עם החוג האמנותי שבו חי ופעל.
התקופה השלישית התחילה עם מות אביו בשנת 1894 ובולטת בה השפעתם של המשוררים הסימבוליסטיים והספרות הרוסית שקרא, בעיקר מיצירות טורגנייב, דוסטויבסקי וטולסטוי.
ביצירתו ניכרת השפעתן של מאסנה, פרנק, ריכרד וגנר ויוהנס ברהמס והיא מגשרת על הפער שבין מאסנה ופרנק לדור הבא של מלחינים צרפתיים, כמו דביסי.
בגיל 44 נהרג בתאונת אופניים.
נקבר בבית הקברות פר לשז בפריז.
יצירותיו של שוסון הן בעיקר יצירות קאמריות ושירים, שהידוע בהם הוא "Chanson Pepetuelle" לקול בליווי חמישיית פסנתר.
כמו כן, שוסון כתב גם סימפוניה אחת.
יצירתו המפורסמת ביותר והמנוגנת לעיתים תכופות גם בימינו היא הפואמה לכינור ותזמורת.
ארנסט תלמאן היה פוליטיקאי גרמני מטעם המפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
תלמאן נולד בהמבורג במשפחת פועלים.
בגיל 14 עזב את הבית והחל לעבוד כסבל בנמל המבורג.
לאחר מכן הצטרף לצי הסוחר.
בשנת 1904 הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית שהייתה אז במחתרת.
בשנת 1912 הוא נבחר להיות ראש ועד עובדי התחבורה בהמבורג.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס תלמאן לצבא ונשלח לחזית המערבית.
כלוחם ביחידת תותחנים השתתף בקרב על הסום, קרב קמברה ובמתקפת האביב בשנת 1918. במהלך הקרבות נפצע פעמיים ועוטר בצלב הברזל מדרגה שנייה.
בנובמבר 1918, מיד לאחר פרוץ המהפכה בגרמניה, ערק תלמאן מן הצבא.
בשנת 1918 הוא פרש מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית והצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הבלתי תלויה.
בשנת 1920 הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית.
בשנת 1923 מונה ליו"ר המפלגה הקומוניסטית הגרמנית, כשבמקביל לתפקיד זה היה גם ראש החזית האדומה (Rotfrontkämpferbund) – ארגון צבאי למחצה (מיליציה) של המפלגה הקומוניסטית.
תלמאן האמין כי בשיטה הדמוקרטית שהייתה נהוגה בגרמניה באותה העת ניתן יהיה להשתלט על המדינה.
בבחירות לרייכסטאג במאי 1924 זכתה המפלגה הקומוניסטית בראשותו בכ-10% מקולות הבוחרים.
בבחירות לנשיאות בשנת 1925 הציגה אותו המפלגה הקומוניסטית כמועמדה לנשיאות.
בסיבוב הראשון תלמאן זכה ב-7% מקולות הבוחרים ודורג רביעי מתוך שבעת המועמדים.
הוא הצליח לעלות לסיבוב השני והתמודד מול פילדמרשל פאול פון הינדנבורג, שנהנה מתמיכת הימין, ווילהלם מרקס, שנהנה מתמיכת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת המרכז.
בסיבוב זה הוא זכה ב-6.4% מקולות הבוחרים.
בשנת 1928 נערכו שוב הבחירות לרייכסטאג.
בבחירות אלו זכתה המפלגה הקומוניסטית ב-54 מושבים ודורגה כחמישית בגודלה.
בשנת 1930 כשהוקדמו הבחירות לרייכסטאג עלתה המפלגה ל-77 מושבים, אך יריבתה, המפלגה הנאצית זכתה ב-107 מושבים.
בשנת 1932 התמודד תלמאן בפעם השנייה על נשיאות גרמניה מול הנשיא המכהן פאול פון הינדנבורג, שהיה מועמד המרכז ומול אדולף היטלר מועמד הנאצים.
בבחירות שנערכו בתחילת אותה שנה עלתה המפלגה ל-89 מושבים ובבחירות שנערכו באמצע השנה עלתה המפלגה ל-100 מושבים.
בסיבוב השני של הבחירות לנשיאות זכה תלמאן ב-10.2% מקולות הבוחרים לעומת היטלר שזכה ב-36.8% והינדנבורג שזכה ב-53%.
לאחר מינויו של היטלר לקנצלר גרמניה בשנת 1933 נתפסו המשרדים הראשיים של המפלגה בברלין בפקודה רשמית של הרמן גרינג, שר-הפנים של פרוסיה.
ב-27 בפברואר לאחר שנשרף הרייכסטאג נעצרו בפקודת היטלר כמה צירים של המפלגה הקומוניסטית שהואשמו בשריפת הפרלמנט.
בבחירות הדמוקרטיות האחרונות, שנערכו ב-5 במרץ 1933, הייתה המפלגה הקומוניסטית המפלגה השלישית בגודלה, אך בעקבות קבלת חוק ההסמכה, שהוציא אל מחוץ לחוק את כל המפלגות פרט למפלגה הנאצית, וקבלת סמכויות חירום מהינדנבורג, פורקה המפלגה באופן סופי ורבים מחבריה נשלחו למחנות ריכוז, ובהם תלמאן עצמו.
באוגוסט 1944 הוא הוצא להורג בהוראה מלמעלה, אך באמצעי התקשורת דווח שנהרג בהפצצה של בעלות הברית.
לאחר המלחמה הפך תלמאן לגיבור לאומי במזרח גרמניה, יחד עם רוזה לוקסמבורג וקרל ליבקנכט, ודמותו נעשתה למוקד של פולחן אישיות.
הופיעו בולים רבים עם דיוקנו, סרט תעמולה על שמו הופק אודות חייו, ורחובות רבים נקראו על שמו בגרמניה המזרחית.
בברית המועצות נקראו על שמו כפרים ועיירות.
אנדרטאות לזכרו מוצבות עד היום בגרמניה (בערים ויימאר וברלין) וברוסיה (בערים מוסקבה וקלינינגרד).
בשנת 1973 הממשל של קובה שינה שמו את אחד האיים ל"ארנסט תלמאן" והעביר אותו באופן סמלי לשליטה של מזרח גרמניה.
מנישואין אלו נולדה בתו היחידה, אירמה (1919–2000).
בשנת 1944 שתיהן נעצרו על ידי גסטפו ונשלחו למחנה ריכוז ראוונסבריק.
הן שוחררו מן המחנה באפריל 1945 על ידי הצבא האדום.
לאחר המלחמה האם והבת היו חברות בפרלמנט של מזרח גרמניה.
ארנסטו אנטוניו פאריאס (בספרדית: Ernesto Antonio Farías; נולד ב-29 במאי 1980 בטרנקה לאוקן שבפרובינציית בואנוס איירס, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק כחלוץ.
פאריאס מכונה אל טקלה ("המפתח" בספרדית).
פאריאס החל לשחק באסטודיאנטס לה פלאטה בגיל צעיר.
הוא ערך את הופעת הבכורה בליגה ב-1997 והפך לאחד החלוצים הטובים בליגה ובתולדות המועדון.
הוא סיים כמלך השערים של אפרטורה 2003 עם 12 שערים.
הוא שיחק במדי הקבוצה עד שנת 2004 וכבש עבור הקבוצה 95 שערים ב-205 הופעותיו במדי הקבוצה בליגה.
יכולת ההבקעה המרשימה שלו הביאה את פלרמו מהליגה האיטלקית לרכוש את כרטיסו.
הוא אכזב באיטליה ולא הצליח לכבוש ב-13 משחקיו במדי הקבוצה.
לאחר תקופה קצרה במועדון, חזר פאריאס לארגנטינה והצטרף לריבר פלייט.
עם החזרה לליגה הארגנטינאית שב פאריאס לגלות יכולת גבוהה, הוא הפך לאחד השחקנים החשובים של הקבוצה וכבש עבורה 42 שערים.
ב-2007 ניסתה טולוקה המקסיקנית להחתימו.
אף על פי ששני הצדדים הגיעו להסכמה, שינה פאריאס את דעתו ובחר להצטרף לפורטו איתה חתם על חוזה לארבע שנים.
בעונת הבכורה שלו בקבוצה כבש פאריאס 6 שערים ב-16 משחקים וזכה עם הקבוצה באליפות.
ביולי 2010 חתם לשלוש שנים בקבוצה הברזילאית קרוזיירו, הבקיע את שער הבכורה במועדון ב-9 ביוני נגד פלמיירס בניצחון 3-2. בינואר 2012 הושאל לקבוצה הארגנטינאית אינדפנדיינטה.
ב-2014 נמכר לדאנוביו מליגת העל האורוגוואית וב-2015 לאמריקה קאלי מהליגה השנייה בקולומביה.
פאריאס ערך את הופעתו היחידה במדי הנבחרת הארגנטינאית ב-3 בספטמבר 2005 במשחק מול פרגוואי במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006.
אסטודיאנטס לה פלאטה - מלך שערים (אפרטורה 2003)
האב ארנסט יוהאן שמיץ היה איש-דת קתולי וזואולוג גרמני, מחלוצי המחקר של הפאונה של ארץ ישראל.
הקים אוסף זואולוגי הכולל ציפורים, יונקים וזוחלים שמקורם מארץ ישראל וסביבתה.
אחדים מבעלי החיים המוצגים באוספו נכחדו לחלוטין מהאזור.
האב שמיץ נולד ברייט (כיום שכונה בעיר מנשנגלדבך) שבגרמניה ב-1845. משנת 1864 למד בבית הספר של המיסיון של ונסן דה פול, מן הלזריסטים, והוסמך ככוהן-דת.
בשנת 1873, במסגרת "מאבק התרבות" בגרמניה, החליט ביסמרק כי גרמניה תהיה פרוטסטנטית, ואז גורש האב שמיץ שהיה לזריסט-קתולי.
הוא עבר לאיי מדיירה, שם ניהל הוספיס וקולג' לכוהני-דת, ויסד מוזיאון למדעי הטבע שהפך לאחת האטרקציות המרכזיות באיים.
בשנת 1908 החליטו נציגי "האיגוד הגרמני למען ארץ הקודש" למנות אותו כמנהל המוסדות הקתוליים של האגודה בארץ ישראל, והאב שמיץ בן ה-63 נשלח לארץ.
עם הגיעו לירושלים, שם לו האב שמיץ למטרה להקים אוסף זואולוגי, אשר יכלול את פוחלציהם של כל בעלי החיים מארץ הקודש.
הוא ארגן לעצמו רשת של ציידים בכל רחבי הארץ, על ידי כך שהפיץ בין הבדואים והפלאחים את הידיעה כי הוא מעוניין בכל בעל חיים שהוא, וכי הוא מוכן לשלם בעין יפה תמורת חיות נדירות.
ואכן זכתה קריאתו של האב שמיץ למענה נרחב, וחיות החלו לזרום לאוספו.
בין החיות שהגיעו אליו, וכיום כבר אינן קיימות בארץ, היו ראם, ברדלס, דב סורי, אייל הכרמל, הפרס ואף תנין מנחל תנינים.
בנוסף הקים האב שמיץ סמינר לפרחי כהונה אשר פעל גם הוא לטובת עניינו - הכרת פאונה של ארץ ישראל.
כך כותב האב שמיץ על חניכיו: "...
החניכים של הסמינר מונהגים על ידי טיולים מתמידים וקבועים בסביבה הקרובה והרחוקה יותר, במטרה לשים לב לכל דבר בשטח, ולאסוף חומר מדעי שיוכל להעמיק את ידע עבודת האל בטבע ולמען התפתחות מדעי הטבע בכלל...".
בשנתיים הראשונות לשהותו של האב שמיץ בארץ ישראל נאספו על ידו 40 מיני נמלים, כשעשרה מתוכם היו מינים חדשים למדע (עוד לפני הגיעו לארץ ישראל, איתר האב שמיץ מספר מינים של בעלי חיים חדשים למדע).
שמיץ עשה מאמצים מרובים להבטחת איכות גבוהה של המוצגים באוספו.
על מנת שהפוחלצים שבידו יהיו מעולים, הוא אפילו שלח את העורות שבידיו לברלין, שם הם נחנטו במומחיות ונשלחו חזרה לארץ ישראל.
בנוסף למוזיאון לטבע, מדי פעם הגיח האב שמיץ למסעות ברחבי הארץ שבמהלכם אסף מידע רב על עולם החי.
בין השאר הוא אף התיישב מספר חודשים בכנסייה שבטבחה, על שפת הכנרת, וחקר את החי באגם וסביבו, בגליל ובגולן.
קובץ רשימותיו של האב שמיץ מספר בין היתר גם על מסע לציד דובים בחרמון, ציד תנינים בנחל התנינים, דורסי היום והלילה בפלשתינה ועוד.
על החי בארץ הקודש כתב שמיץ מספר מאמרים ברבעון הגרמני שעסק בארץ הקודש- Das Heilige Land וברבעון הצפרות הגרמני Ornitologisches Jahrbuch, ובעוד כמה כתבי-עת-מדעיים נוספים.
מלבד זאת הוא נהג לרשום ביומנו בדייקנות רבה את כל התצפיות שלו ומידע נוסף שהגיע אליו.
בנוסף לפעילותו הדתית והזואולוגית, הקים בירושלים, בשנת 1908 חוג אספרנטו יחד עם הרופא אהרן מאיר מזי"א.
בערוב ימיו עבר האב שמיץ לחיפה ושם מת בדצמבר 1922.
לאחר מותו אבדו עקבותיו של אוסף הטבע המפורסם שלו.
במשך שנים חיפשו אחריו רבים בישראל המעוניינים בהכרת הפאונה בארץ.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, התגלה האוסף לגמרי במקרה על ידי איש החברה להגנת הטבע, יוסי לשם, שהוזמן על ידי ידידו להצטרף אליו לביקור באכסניית סנט פאולוס הנמצאת בתחילת דרך שכם בירושלים.
במרתף המבנה נמצא האוסף האבוד.
החיות היו מסודרות שורות שורות בתוך ארונות זכוכית מאובקים, וביניהם נמצאו זוחלים, עופות ויונקים שונים.
כיום מוצג האוסף של שמיץ במוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט באוניברסיטת תל אביב.
מין של קרקל (Caracal caracal schmitzi) הנפוץ בארץ ישראל
סוג הנמלים קמפונית, וכן המין Tetramorium schmitzi בסוג זה, אנדמי לארץ ישראל
תת-מין של תנשמת לבנה (Tyto alba schmitzi), אנדמי לאי מדיירה
בשנת 2018 יצא לאור בהוצאת כרטא "האב ארנסט שמיץ – כוהן דת וזואולוג", ספר עיון בעריכת הזואולוג והצפר הישראלי פרופ' יוסי לשם, ההיסטוריון והגאוגרף הישראלי פרופ' חיים גורן והעורכת חנה עמית.
עיקרו של הספר הוא תרגום לעברית של רשימות שפרסם האב שמיץ בכתב העת "ארץ הקודש" (Das Heilige Land) של האגודה הגרמנית לארץ הקודש ("Deutscher Verein vom Heiligen Lande"), ובהן כתיבתו הפופולרית על אודות הפאונה בארץ ישראל ועל רשמיו מנוף הארץ ומתושביה.
יוסי לשם, אוצר זואולוגי - אוסף הפוחלצים של האב שמיץ - נתגלה בירושלים, טבע וארץ כ' (3) 100-105, 1978
אֶרְנֵסטוֹ בֵּקמָן גַיזֶל (בפורטוגזית: Ernesto Beckmann Geisel; 3 באוגוסט 1907 - 12 בספטמבר 1996) היה איש צבא ופוליטיקאי ברזילאי, ושימש כנשיא ברזיל בין השנים 1974-1979. גייזל היה הדיקטטור הצבאי הרביעי בתקופת הדיקטטורה הצבאית בברזיל.
הוא היה הנשיא שהחל בתהליך להחזרת הדמוקרטיה לברזיל, תהליך שהמשיכו הבאים אחריו ואשר בא לידי סיומו בשנת 1985.
גייזל נולד בעיר בנטו גונסלבס, במדינת ריו גראנדה דו סול, ברזיל, למהגר גרמני ולבת של מהגרים גרמניים.
החל ללמוד בבית ספר צבאי בגיל 14, וטיפס במהלך השנים בסולם הדרגות בצבא עד שהיה לגנרל.
שניים מאחיו פנו אף הם לקריירה צבאית והגיעו לדרגת גנרל.
אחיו הבכור, אורלנדו, שימש כשר ההגנה בממשלתו של אמיליו גרסטזו מדיסי.
ב-1940 נישא גייזל ללוסי מרקוס (Lucy Markus), בת לקולונל בצבא ברזיל, ונולדו להם בת (אמליה) ובן (אורלנדו, אשר נהרג בתאונת רכבת ב-1957).
ארנסטו גייזל נטל חלק פעיל בהפיכה הצבאית ב-1964 וכיהן עד 1967 כמזכיר צבאי בממשלת קסטלו ברנקו, הנשיא הצבאי הראשון בתקופת הדיקטטרה הצבאית.
לקראת בחירת יורשו של קסטלו ברנקו (בתקופת הדיקטטורה, שהתקיימה בשנים 1964-1985, נבחר נשיא ברזיל על ידי הצמרת הצבאית) גייזל השתייך למחנה המתנגד למינוי ארטור דה קוסטה אה סילבה.
בסופו של דבר, עם בחירתו של קוסטה אה סילבה לנשיאות, התרחק גייזל מהפוליטיקה.
בקדנציה של אמיליו גרסטזו מדיסי, שהחליף את קוסטה אה סילבה, מונה גייזל לנשיא פטרוברז (חברת הנפט הלאומית של ברזיל).
תמיכתם של הנשיא מדיסי ושל אנשי צבא אחרים, לרבות אחיו (כאמור, שר ההגנה באותה התקופה), פילסה עבור גייזל את הדרך למועמדות לנשיאות מטעם מפלגת ARENA ("ברית החידוש הלאומי", מפלגת השלטון הצבאי).
ב-18 ביוני 1973 אושרה רשמית מועמדותו לנשיאות.
כצפוי, נבחר בהפרש גדול (400 קולות נגד 76 של מועמד מפלגת האופוזיציה MDB אוליסס גִימָרָאִינְס) ב-15 בינואר 1974. גייזל הושבע כנשיא ב-15 במרץ 1974.
גייזל הקדיש את שלטונו לתהליך "הרפיה" (distensão) לקראת חזרתה של ברזיל לדמוקרטיה.
התוכנית שהגה גייזל יחד עם מזכירו הצבאי גולברי דו קואוטו אה סילבה (Golbery do Couto e Silva), חזתה תהליך "איטי, מדורג ובטוח" שבסופו החזרת השלטון לעם.
תוכנית זו והצעדים שננקטו במסגרתה נתקלו בהתנגדות עזה מצד המחנה הניצי של צמרת הצבא.
היא הובילה לפיטוריהם של מפקד כוחות הצבא בסאו פאולו ב-1976 ושר ההגנה סילביו פרוטה ב-12 באוקטובר 1977.
אחד המהלכים החשובים ביותר בממשלת גייזל היה ביטולו ב-1978 של ה"צו המימסדי החמישי" (AI-5), אותו הנחיל קוסטה אה סילבה ב-1969 ואשר היווה אחד הכלים החזקים ביותר שבידי הדיקטטורה הצבאית.
עם זאת, גם גייזל השתמש בעיתויים שונים בכלים אופייניים לאלו של דיקטטורה, וזאת בהתאם לכך שתהליך הדמוקרטיזציה אמור היה להיות איטי ומדורג.
למשל, באפריל 1977 שריין באמצעות צו ממשלתי רוב למפלגת ARENA בבית הנבחרים.
הצו קבע ששליש מהנבחרים יבחרו על ידי הממשלה.
בעקבות משבר הנפט העולמי ב-1973, אשר בעטיו שקעה ברזיל במשבר פיננסי, החל גייזל לשים דגש על חיפוש אחר מקורות אנרגיה חדשים.
ב-1976 חתם עם גרמניה על הסכם לקניית תחנת כוח גרעינית וכן השקיע בפיתוח טכנולוגיית האתנול כדלק.
כמו כן אימץ גייזל מדיניות חוץ פרגמטית יותר מזו של קודמיו.
למרות היותו שמרן ואנטי-קומוניסט מושבע, חידש את היחסים הדיפלומטיים עם סין והפך את ברזיל למדינה הראשונה אשר הכירה בעצמאות אנגולה, בניגוד לקו הדיפלומטי של ארצות הברית.
הוא גם הידק את הקשרים הכלכליים של ברזיל עם מדינות אחרות באפריקה, אסיה ואירופה.
ליורשו תמך גייזל במועמדות מקורבו ז'ואו פיגיירדו, מי שהיה ראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים של ברזיל בממשל מדיסי.
פיגיירדו אכן נבחר וגייזל סיים את הקדנציה שלו ב-15 במרץ 1979.
השפעתו של גייזל על הצבא המשיכה גם בשנות ה-80. ב-1985 תמך במועמדותו של האזרח טנקרדו נווס לנשיאות ברזיל.
בחירתו של נווס מזוהה בעיני רבים עם תום תקופת הדיקטטורה.
עקב ניסיונו הרב בתחום האנרגיה מונה גייזל לנשיאות חברת נורקיזה, שעסקה בתחום הנפט.
מאז סיים את תפקידו כנשיא ברזיל, עבר גייזל לדירה פשוטה, שם חי עד מותו ב-1996 ממחלה קשה.
ארנסטו מומבלי (באיטלקית: Ernesto Mombelli; 1867, ממלכת איטליה – 1932, ממלכת איטליה), היה פוליטיקאי וגנרל איטלקי, שכיהן כמפקד הגיס של צבא איטליה בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה ובהמשך כיהן כמושל קירנאיקה.
מומבלי הצטרף כצוער לחיל הרגלים האיטלקי, גילה הצטיינות והוסמך לקצונה.
ב-1913 הועלה לדרגת קולונל, מונה להנספח הצבאי האיטלקי לאימפריה העות'מאנית והוצב באיסטנבול.
מומבלי צורף לגיס האיטלקי שלחם בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה תחת פיקודו של קרלו פטיטי די רורטו.
במהלך הלחימה החליף מומבלי את די רורטו כמפקד האוגדה ה-35 האיטלקית.
במאי 1917 מונה די רורטו למפקד ארמייה בחזית האוסטרו-הונגרית שבצפון איטליה, וב-2 ביולי מונה מומבלי למפקד הגיס האיטלקי בחזית.
מומבלי הוביל את כוחותיו במתקפה לאורך עמק הווארדאר בפיקודו הכולל של הגנרל הצרפתי לואי פראנשה ד'אספרה.
מתקפת מדינות ההסכמה הסתיימה בניצחון על כוחות מעצמות המרכז ובראשן ממלכת בולגריה, והיא הובילה לתגובת שרשרת ולהכרעת כל המערכה בבלקן.
לאחר סיום המלחמה הועלה מומבלי לדרגת לוטננט גנרל.
מיד לאחר המלחמה כיהן מומבלי כמפקד יחידות הקרבינרים בשטחים שנכבשו מידי האימפריה העות'מאנית, אשר פעלו למעשה ככוחות שיטור מקומיים מטעם מדינות ההסכמה ופעל להקמת יחידות ז'נדרמריה מקומיות.
ב-5 באוגוסט 1919 הקימו כוחות מדינות ההסכמה בהונגריה מנגנון ממשל צבאי שנוהל בידי 4 גנרלים מטעמן, אחד מהם היה הגנרל מומבלי.
הממשל הצבאי החדש נאלץ להתמודד עם אי השקט הפוליטי שיצרה התפרקותה של האימפריה מחד והפלישה של צבא ממלכת רומניה למדינה, מאידך.
ארבעת הגנרלים פעלו מתוך חילוקי דעות פנימיים כאשר איטליה וצרפת מצדדות בתביעות הרומנים ובריטניה וארצות הברית מתנגדות.
מומבלי אשר זכה לשבחים רבים על אומץ ליבו ותפקודו במהלך המלחמה, מונה ב-1920 לפקד על המסדר הצבאי סבוי.
ב-1922 עוטר הגנרל מומבלי בעיטור המופת של צבא ארצות הברית של חלקו בניצחון מדינות ההסכמה בבלקן ועל היותו חלק מהממשל הצבאי בהונגריה לאחר המלחמה.
בין 1922–1924 כיהן כשלישו של המלך האיטלקי ויטוריו אמנואלה השלישי.
משלהי 1924 כיהן כמושל קירנאיקה ונודע בקשיחותו הרבה והפעלת הכוח הרב בדיכוי ניסיונות מרידה מצג גורמים מקומיים בחבל, שהובילו למספר רב של נפגעים ופגיעה ממשית ביבולי האיכרים המקומיים.
פעולות אילו הובילו להדחתו מתפקידו ב-2 בדצמבר 1926. מומבלי פרש מהחיים הציבוריים והלך לעולמו 6 שנים מאוחר יותר והוא בן 65 שנים.
ארנסטינה לואיזה סימונדי פוטובסקי רוז (Ernestine Louise Rose; 13 בינואר 1810 – 4 באוגוסט 1892) הייתה פמיניסטית יהודיה בת המאה ה-19, אתאיסטית, לוחמת כנגד העבדות ולמען זכויות אדם, מחשבה חופשית, ובעיקר שוויון בזכויות האישה.
נודעה כ"מלכת הבמות" ומהכוחות האינטלקטואלים המובילים את המהפכה הפמיניסטית בארצות הברית ובאנגליה בזכות כתיבתה, נאומיה ומאבקיה הפומביים נגד אפליה ודיכוי.
נולדה בפיוטרקוב טריבונלסקי אשר בפולין ב-13 בינואר 1810 למשפחת תלמידי חכמים בשם סימונדי פוטובסקי.
הייתה בת יחידה לאביה ממנו למדה עברית וכנראה גם גמרא שחידדה את יכולות הטיעון הביקורתי שלה.
הייתה ידועה מקטנותה כמי שמחתה נמרצות ובפומבי כנגד אי-השוויוניות במעמדה של האישה ביהדות.
בגיל 16 מתה עליה אמה ואביה התכוון להשיאה לאדם שלא אהבה.
היא סרבה לנישואים אלה והודיעה זאת לחתנה המיועד.
משסירב החתן לוותר על כספי הנדוניה, שהיו גבוהים במיוחד ומבוססים על ירושת אמה, בת למשפחה יהודית עתירת משאבים, הגישה נגדו תביעה משפטית שנידונה בבית משפט בקאליש, ולא בפיוטרקוב, עקב הסכום הגבוה בו היה מדובר.
רוז סרבה לקחת עורך דין, ייצגה את עצמה וזכתה במשפט.
את כספי הנדוניה החזירה לאביה.
בשנת 1827, עקב נישואי האב עם נערה צעירה, שהובילו למתח רב בבית, עזבה את פיוטרקוב ועברה לברלין.
מאחר שאישורי השהיה בברלין היו קצרים, ביקשה להתקבל לריאיון אצל פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ושכנעה אותו להתיר לה להישאר בברלין לתקופה ממושכת יותר.
בברלין למדה גרמנית ופיתחה בושם שממנו התפרנסה.
בשנת 1829 עזבה את גרמניה, שהתה זמן מה בהולנד ובבלגיה והגיעה ב-1830, ימי מהפכת יולי, לפריז.
באותה שנה פרץ המרד בפולין ורוז ניסתה לחזור לפולין אולם נעצרה על ידי המשטרה והוכרחה לשוב לדרכה.
משם נסעה ללונדון בה רכשה את השפה האנגלית בכוחות עצמה והתפרנסה מהוראת השפות גרמנית ועברית.
בלונדון הכירה את מייסדי הסוציאליזם האוטופי אליזבת פריי ורוברט אואן.
היא הצטרפה לתנועתו והייתה מקורבת אליו מאוד.
הוא כינה אותה "בתי" והמשיך לתמוך בפעילותה במשך שנים רבות.
השניים הקימו יחדיו את "האגודה לכל המעמדות והאומות" שקראה לשוויון עולמי לכל האנשים ללא אפליה על רקע של מגדר, מעמד חברתי, צבע העור, אתניות, לאום או דת.
היא הצטרפה ל"אגודה למען פילנתרופים מוסריים" והייתה פעילה שם כנואמת מחוננת ומבוקשת.
בשנת 1835 הגיעה למעמד נכבד בתנועה.
בתנועה הכירה את בעלה ויליאם אלן רוז (יליד 1813), תכשיטן וצורף ממוצא לא-יהודי.
היא נישאה לו בנישואים אזרחיים.
הזוג נשאר ערירי לאחר שבשנות הארבעים איבד את שני תינוקותיו בסמוך ללידתם.
במאי 1836 היגר הזוג לארצות הברית.
בתחילה הצטרף לקולוניה ניסיונית שאואן הקים אך עד מהרה עזבוה והשתקעו בניו יורק.
הם התפרנסו מחנות שפעלה בביתם ובה מכרו תכשיטים ובושם.
בניו יורק הפכה רוז ללוחמת למען שוויון זכויות לנשים.
בהמשך ליוזמתו של השופט תומאס ברטל ניסתה, ביחד עם פאולינה קלוג רייט דייוויס, לארגן לובי ולאסוף חתימות לקידום חקיקת חוק לשוויון האישה בענייני ירושה ובעלות על רכוש.
מאוחר יותר, בסוף שנות ה-40 ובתחילת שנות ה-50, הצטרפו לכך גם מנהיגות פמיניסטיות נוספות דוגמת סוזן ב.
ב-1849 הצליחה סטנטון בסופו של דבר להעביר את החוק אשר נחשב לאבן דרך בפעילות התנועה הפמיניסטית.
רוז הייתה מעורבת בכל כינוס של תנועת הנשים בארצות הברית והובילה את יצירת הרשת הבין-לאומית שלה עם תנועת הנשים בצרפת, גרמניה ואנגליה.
היא הצליחה לעורר הערכה רבה ותמיכה בטיעוניה ויוזמתה אך בד בבד זכתה גם ובעיקר לקיתונות של ביקורת ולכינויי גנאי בוטים מצד הממסד הגברי על כל שלוחותיו בפוליטיקה ובעיתונות.
בהיותה יהודייה, מהגרת פולניה ואתיאיסטית, נדחתה לא פעם גם על ידי הפמיניסטיות האקטיביסטיות של אותה עת שהשקיעו מאמץ רב בקבלת תמיכה וצידוק למעשיהן מהממסד הפרוטסטנטי.
נשים אלה לא היו נטולות עמדות אנטישמיות וחרדה עמוקה מפני מהגרים.
במשך למעלה מעשור שנים, ושלא כמקובל באותה עת לגבי נשים, רוז כתבה והרצתה, ללא חת, בכל רחבי הארץ, נגד רכוש פרטי ודת מאורגנת, הדגישה את חשיבות החינוך, מחשבה חופשית וזכויות האישה.
בתחילה התבססה על משנת אואן ואחר כך על זו של תומאס פיין.
הייתה האישה הראשונה שנבחרה להיות הנשיאה של "החברה הניו יורקית ע"ש תומאס פיין" אשר עסקה בקידום חירות, שוויון, צדק ודמוקרטיה.
מ-1850 ואילך הגבירה את מעורבותה בקידום זכויות נשים ומחשבה חופשית והצביעה על מבנה המערכת הדתית והכלכלית כגורם המרכזי במצבן של הנשים.
לדעתה שינוי במצבן של הנשים יתאפשר אם הן תתארגנה לפעילות משותפת ותמיכה הדדית בדגם המקובל במועדוני גברים.
עד תום מלחמת האזרחים האמריקנית ב-1865 הייתה רוז מעורבת בתנועה למען זכויות נשים והוערכה רבות על ידי מנהיגות התנועה, אליזבת קדי סטנטון וסוזן ב.
אנטוני, אשר נחשבו כרדיקליות כמוה.
הן תמכו בבחירתה של רוז לנשיאת הכנס הלאומי לזכויות נשים ב-1854, על אף ההתנגדות הרבה כלפיה.
בכך ניסו להדגיש את החשיבות של רעיון הפלורליזם האתני בתוך תנועת הנשים.
השלוש לחמו יחדיו להענקת זכות בחירה לנשים.
אולם הערות גזעניות של סטנטון ואנטוני להצדקת מתן זכות בחירה לנשים לפני גברים אפרו-אמריקאים שהוענקה ב-1870, גרמה לה להיפרד מהן.
עקב קשיים כלכליים, ובסמוך לקבלת האזרחות האמריקאית, חזרה רוז ב-1869 עם בעלה לאנגליה.
שם המשיכה ללחום למען שוויון אזרחי ללא הבדל דת, גזע ומין והייתה מעורבת בקידום זכות הבחירה לנשים בארץ זו.
כעשר וחצי שנים לאחר פטירת בעלה, בינואר 1882, נפטרה רוז בברייטון ב-8 באוגוסט 1892. השניים קבורים בבית הקברות הייגאט בלונדון.
ב-1998 ייסדה פאולה דורס ווטרס, באוניברסיטת ברנדייס, חברה לזכרה של ארנסטינה רוז.
לקראת יום השנה ה-110 למותה הוסיפה דורס ווטרס את שמה של רוז לרשימת הנקברים המכובדים שהופיעה בדף ההסבר לבית הקברות בלונדון והקימה מצבה חדשה לזכרם של השניים.
על מצבתה מופיע טקסט המחבר את הטקסט של המצבה המקורית עם ציטוטים מדבריה של רוז.
פיוטרקוב - ספר זיכרון פיוטרקוב טריבונאלסקי והסביבה.
תל אביב: ארגון יוצאי פיוטרקוב טריבונאלסקי והסביבה.
ארנסט שרדר (Ernst Schröder; 25 בנובמבר 1841 מנהיים, באדן – 16 ביוני 1902 קארלסרוהה, גרמניה) היה מתמטיקאי גרמני הידוע בעיקר עקב עבודתו בלוגיקה אלגברית.
הוא דמות ראשית בהיסטוריה של הלוגיקה המתמטית (ביטוי שאולי הוא המציא), על ידי תמצות והרחבה של העבודות של ג'ורג' בול, אוגוסטוס דה מורגן, יו מק'קול ובמיוחד צ'ארלס פירס.
הוא ידוע בעיקר בעקבות Vorlesungen über die Algebra der Logik (הרצאות על האלגברה של הלוגיקה), בשלושה כרכים, אשר הכינו את הדרך לפריחתה של הלוגיקה המתמטית כתורה נפרדת במאה ה-20 על ידי איחוד למערכת אחת את המערכות השונות של הלוגיקה הפורמלית של ימינו.
ארנסטו נתן (Ernesto Nathan; 5 באוקטובר 1848, לונדון - 9 באפריל 1921) היה מדינאי ופוליטיקאי יהודי איטלקי, שכיהן כראש עיריית רומא שש שנים, מנובמבר 1907 עד לדצמבר 1913.
נולד בלונדון למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני.
אמו, שרה לוי, הייתה אנגליה ואביו, מאיר משה נתן, היה ממוצא גרמני.
הוריו היו תומכים של ג'וזפה מציני.
אביו נפטר כשהיה בן 14. את נעוריו בילה בפירנצה, לוגאנו, מילאנו ובסרדיניה, שם ניהל אביו מפעל כותנה.
באותן שנים הושפע מאוד מרעיונות רפובליקניים-איטלקיים ומהפוליטיקאי האיטלקי ג'וזפה מציני.
בשנת 1870, כשהיה בן 25, עבר לרומא, שם ניהל את העיתון של מציני, La Roma del Popolo.
ביתו באיטליה נהפך למרכז של סופרים ואינטלקטואלים.
בשנת 1877 נבחר לפרלמנט האיטלקי ובשנת 1888 קיבל אזרחות איטלקית.
בשנת 1889 ייסד נתן את אגודת דנטה אליגיירי, אשר שמה למטרה לקדם את התרבות האיטלקית.
הוא נבחר לראשות עיריית רומא בשנת 1907. במהלך הקדנציה ניסה לקדם את ההשכלה החילונית על פני מערכת ההשכלה שנוהלה בעיקר על ידי הכנסייה הקתולית עד אז.
כמו כן הוא פיקח על פתיחתם של 150 גני ילדים.
בדעותיו היה ליברל, פרוגרסיבי ואנטי-קלרקלי וניסה להחליש את כוחו של האפיפיור באיטליה.
בנאום בשנת 1911 ביריד האמנות הבינלאומי ברומא, הוא השווה בין רומא המודרנית, שהיא "עיר שהיא דוגמה ומופת לחופש מחשבה" לבין רומא של האפיפיור שהיא "מבצר של דוגמה דתית, היכן שמאמצים רבים נעשים כדי לשמור על שלטון של בורות".
בשנים 1914–1915 שימש כשליח המפלגה הליברלית האיטלקית בארצות הברית וליריד הבינלאומי שנערך לחגיגות השלמת תעלת פנמה.
בשנת 1887 הצטרף למסדר האיטלקי של הבונים החופשיים ועמד בראשו בין השנים 1896-1904 ו-1917–1919. העובדה שנולד בחו"ל ולא באיטליה, היה יהודי, בונה חופשי, ורפובליקאי, יחד עם דעותיו הליברליות והתקפותיו על הממסד הקתולי הפכה אותו למטרה לחצי הביקורת של הקתולים השמרנים.
ארנססו ארנצ'ה איזבל מריה סאנצ'ס ויקאריו (בספרדית: Aránzazu "'Arantxa" Isabel Maria Sánchez Vicario; נולדה ב-18 בדצמבר 1971, בברצלונה) היא טניסאית עבר מספרד.
דורגה במקום הראשון בעולם בדירוג ה-WTA בשנת 1995.
סאנצ'ס ויקאריו זכתה ב-14 טורנירי גראנד סלאם, 4 ביחידות, 6 בזוגות נשים ו-4 בזוגות מעורבים.
בשנת 1989 בהיותה בת 17 שנים וחצי הייתה לטניסאית הצעירה ביותר שזכתה באליפות צרפת הפתוחה לאחר ניצחון על שטפי גראף מגרמניה (1 בעולם) ב-3 מערכות (7–6(6), 3–6, 7–5).
מוניקה סלש שברה את השיא לאחר שנה כשזכתה בטורניר בהיותה בת 16 שנים וחצי.
היא זכתה באליפות סבב ה-WTA בשנת 1992 בטורניר הזוגות ביחד עם הלנה סוקובה מצ'כוסלובקיה.
נוסף לכך, היא זכתה ב-4 מדליות אולימפיות, 2 כסף ו-2 ארד.
לאחר שפרשה סאנצ'ס ויקאריו מטניס מקצועני בשנת 2002 חזרה לשחק בשנת 2004 מספר משחקי זוגות והשתתפה באולימפיאדת אתונה (2004) ובכך הייתה לטניסאית היחידה בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים שהשתתפה ב-5 אולימפיאדות.
בשנת 1989 הגיעה סאנצ'ס ויקאריו לשלב הגמר, ביחד עם קונצ'יטה מרטינס ונבחרת ספרד בטניס נשים, במסגרת גביע הפדרציה, אך הן הפסידו לנבחרת ארצות הברית בטניס נשים (כריס אוורט, מרטינה נברטילובה, זינה גריסון ופם שרייבר) 3-0 .
בשנת 1990 הייתה שותפה סאנצ'ס ויקאריו ביחד עם אחיה הבכור אמיליו סאנצ'ס לזכייתה של ספרד בגביע הופמן לאחר ניצחון בגמר 1-2 על נבחרת ארצות הברית שכללה את ג'ון מקנרו ושרייבר.
בשנת 1993 הגיעה סאנצ'ס ויקאריו ביחד עם אמיליו לשלב הגמר, אך הם הפסידו 2-0 לנבחרת גרמניה שכללה את גראף ומייקל שטיך.
בשנת 2002 הייתה שותפה סאנצ'ס ויקאריו ביחד עם טומי רוברדו לזכייתה של ספרד בפעם השנייה בגביע הופמן לאחר ניצחון בגמר 1-2 על נבחרת ארצות הברית שכללה את יאן-מייקל גמביל ומוניקה סלש.
ארנסטו תאודורו מונטה (באיטלקית: Ernesto Teodoro Moneta; 20 בספטמבר 1833 – 10 בפברואר 1918) היה עיתונאי איטלקי וחתן פרס נובל לשלום לשנת 1907, במשותף עם לואי רנו הצרפתי.
מונטה קבע את הביטוי "In varietate unitas", אשר שימש כהשראה למוטו של האיחוד האירופי - In varietate concordia ("מאוחדים בגיוון").
ב-1848, כנער בן 15, מונטה השתתף בניסיון הפיכה כנגד השלטון האוסטרי, שנודע בשם "חמשת הימים של מילאן".
לאחר מכן היה חניך באקדמיה הצבאית באיווריאה.
ב-1859 הצטרף למסע האלף של גריבלדי, וכמו כן לחם בשורות הצבא האיטלקי במלחמת העצמאות האיטלקית השלישית נגד האוסטרים ב-1866.
למרות השקפתו הלאומנית החזקה, הפך מונטה בהדרגה לפעיל שלום בינלאומי, ובשנת 1887 ייסד את הליגה הלומברדית לשלום (באיטלקית: Unione Lombarda per la Pace e l'Arbitrato).
מונטה קרא לפירוק מנשק, וראה בחזונו יצירת ארגון בינלאומי לשלום בדומה לחבר הלאומים.
ב-1907 זכה מונטה בפרס נובל לשלום, ביחד עם לואי רנו.
בשנות חייו האחרונות חידש מונטה את משנתו הלאומנית והביע תמיכה פומבית בכיבוש האיטלקי בלוב ב-1912, ובהשתתפותה של איטליה במלחמת העולם הראשונה ב-1915.
ארנסטו קהלר היה חלילן ומלחין איטלקי.
קהלר נולד במודנה שבאיטליה, שם כיהן אביו, ונצסלב יוזף קהלר, כחלילן ראשון בתזמורת של דוכס מודנה.
יוזף קהלר היה מורו הראשון של ארנסטו.
בשנת 1869, לאחר שהחל בקריירה שלו כחלילן, עקר קהלר לווינה ומשם, בשנת 1871, המשיך לסנקט פטרבורג שברוסיה, שם נשאר עד סוף חייו כנגון בתזמורת האופרה הצארית.
קהלר הופיע גם כסולן, היה מלחין, לימד במכון ע"ש הנסיך אולדנבורג וניצח על תזמורת המכון הצארי להנדסה.
קהלר חיבר למעלה מ-100 יצירות לחליל: אטיודים, דואטים ויצירות סולו.
כמו כן הלחין אופרה וכמה בלטים.
הוא מוכר לחלילנים כמחבר "Flöten-Schule", שיטה פופולרית ללימוד החליל, שפיתח בסביבות 1880.
קהלר נודע בסדרה של שלושה ספרי הדרכה לחלילן בשם "התקדמות בנגינת חליל", מן הקל אל המתקדם.
ארנסטו קהלר מת בסנקט פטרבורג ב-17 במרץ 1907.
ארנסטו סמפר פיסאנו (בספרדית: Ernesto Samper Pizano; נולד ב-3 באוגוסט 1950) היה נשיא קולומביה בשנים 1994–1998.
סמפר נולד ב-3 באוגוסט 1950 בבוגוטה למשפחה בעלת שורשים עמוקים בהיסטוריה של קולומביה.
הוא סיים את לימודי הכלכלה באוניברסיטת ג'בריאנה בבוגוטה בשנת 1972. שנה מאוחר יותר השלים תואר במשפטים מאותה אוניברסיטה.
ב-1989 הוא נפצע כאשר עמד לשוחח עם פעיל באיגוד הפטריוטי.
סמפר הצטרף למפלגה הליברלית של קולומביה ב-1974. הוא נבחר למועצת העיר בוגוטה ואחר כך, ב-1982 שימש כמנהל הקמפיין של אלפונסו לופס מיקלסן לנשיאות.
מיקלסן הפסיד באותן בחירות למועמד השמרני בליסריו בטנקור.
אבל סמפר עצמו נבחר באותה שנה לסנאט, וכיהן כסנאטור עד 1990.
ב-1990-1991 כיהן כשר לפיתוח כלכלי בקבינט של סזאר גביריה טרוחיו ואחר כך (1991-1993) כשגריר ארצו בספרד.
כששב מהשליחות בספרד נבחר להנהיג את מפלגתו והתמודד בשמה בבחירות לנשיאות.
הוא זכה ב-50.3% מהקולות ונבחר ב-1994 לנשיא קולומביה.
מיד עם תחילת כהונתו החלו שמועות על תרומות כספיות שקיבלה מפלגתו מקרטל הסמים סנטיאגו דה קאלי.
בין השאר נחשפו הקלטות של שיחות בין מנהיגי הקרטל לגזבר הקמפיין שלו על תרומות אלה.
ב-1995 היועץ המשפטי לממשלה, הודיע כי משרדו מתחיל בחקירה רחבת היקף של הקשרים בין הקרטל והממשלה.
בסוף 1995 הוגש כתב אישום נגד מספר פקידים במפלגה, בהם שר הביטחון פרננדו בוטרו זיאה, שכיהן גם כמנהל הקמפיין של סמפר.
ב-1996 החליטה ועדה של בית הנבחרים הקולמביאני לנקות את סמפר מחשד שידע אישית על התרומות, ובכך מנעה גם את חקירתו בנושא.
ההחלטה גרמה לגל של הפגנות ומחאות מצד האופוזיציה.
ב- 1998, עם סיום כהונתו כנשיא, הודיע סמפר על התפטרותו ולא הציג את מועמדותו לתפקיד פעם נוספת.
הוצע לו לכהן כשגריר ארצו בצרפת, אולם גם לנוכח הביקורת הציבורית על ההצעה הוא החליט שלא להיענות לה.
בהמשך היה פעיל בארגונים שונים ללא מטרות רווח, ובשנים 2014-2017 היה מזכ"ל UNASUR, ארגון שנועד לייצר שיתופי פעולה בין מדינות דרום אמריקה.
ארנסטו סדייו פונסה דה לאון (בספרדית: Ernesto Zedillo Ponce de León; נולד ב-27 בדצמבר 1951) הוא כלכלן ופוליטיקאי מקסיקני, שכיהן כנשיא מקסיקו בין השנים 1994 ל-2000. סדייו היה האחרון ברצף נשיאים מטעם המפלגה המוסדית המהפכנית (PRI), ששלטה במקסיקו מאז 1929. סדייו נולד במקסיקו סיטי, ובבגרותו למד כלכלה במכון הפוליטכני הלאומי.
לאחר מכן החל לעבוד בבנק המרכזי של מקסיקו.
בשנת 1987 התמנה לסגן השר לתכנון ובקרה תקציבית, ובשנת 1988 היה לשר במשרד זה.
ב-1992 התמנה לשר החינוך בממשלו של קרלוס סלינס.
לאחר רצח לואיס דונלדו קולוסיו ב-1994, היה סדייו למועמד ה-PRI לתפקיד הנשיא.
הוא גבר על יריביו ממפלגת הפעולה הלאומית וממפלגת המהפכה הדמוקרטית, זכה ב-48.69% מהקולות וניצח בבחירות.
ימים ספורים לאחר כניסתו של סדייו לתפקיד, פרץ במקסיקו המשבר הכלכלי הגדול ביותר בהיסטוריה של המדינה.
המשבר הסתיים לאחר שורה של רפורמות ופעולות שנקט סדייו, ולאחר שארצות הברית העניקה למקסיקו הלוואה בסך 50 מיליארד דולרים.
ארנסטו סדייו נולד ב-27 בדצמבר 1951 במקסיקו סיטי.
את כל ילדותו בילה בעיר מקסיקלי, על גבול ארצות הברית–מקסיקו.
הוא חזר למקסיקו סיטי כדי ללמוד בגרויות ותואר בכלכלה בבית הספר הגבוה לכלכלה של המכון הפוליטכני הלאומי.
הוא היה חבר ב"אגודת אמיליאנו ספאטה" והשתתף בהפגנות הסטודנטים במהלך שנת 1968 נגד הנשיא גוסטבו דיאס אורדס.
בהמשך למד באוניברסיטת ייל בזכות מלגה מטעם ממשלת מקסיקו; הוא קיבל בסיום לימודיו דוקטורט במדעי הכלכלה.
לאחר מכן החל לעבוד בבנק הלאומי של מקסיקו.
בשנת 1988 ארנסטו סדייו הצטרף לקבינט של הנשיא, קרלוס סלינס דה גורטרי, בתור מזכיר התכנות והתקציב, תפקיד אשר אותו הוא מילא במשך ארבע שנים.
בתפקיד זה שיתף פעולה בניסוח תוכנית פיתוח לאומית ובהקמת מדיניות כלכלית שהפחיתה את שיעור האינפלציה הגבוהה של מקסיקו מזה עשרות שנים, לכדי אינפלציה שנתית של ספרות בודדות.
הצלחת התוכנית נפלה מהשפעתה כאשר נוסד הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה (NAFTA).
בשנתיים האחרונות של נשיאות סלינס כיהן סדייו בתפקיד שר החינוך הציבורי וזה מילא תפקיד חשוב בהסדר מחודש של מערכת החינוך הפדרלית, והחזיר את השליטה לממשלות המדינה ובכך התמודד עם השפעת איגוד המורים הארצי החזק.
כחבר המפלגה המוסדית המהפכנית (PRI), שהייתה בשלטון מאז 1929, זוהה סדייו עם קבוצה של צעירים טכנוקרטים שהתמודדו עם מנהיגי המפלגה הוותיקים יותר על תמיכתם בצעדים לרפורמה כלכלית, כולל: הפרטה ציבורית של חברות והפחתת מכסי הסחר עם מדינות אחרות, התומכות באישור הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה.
במרץ 1994, לאחר שנרצח לואיס דונלדו קולוסיו (מועמד ה-PRI לבחירות לנשיאות), סדייו מונה למועמד ה-PRI החדש.
במירוץ משולש לנשיאות נאלץ סדייו להתמודד עם התנגדות נוקשה מצד היריב המסורתי, מפלגת הפעולה הלאומית (PAN), מפלגת מרכז-ימין שמרנית שהונהגה על ידי דייגו פרננדז דה סוואלוס, ונגד מפלגה שזה עתה נוסדה; מפלגת המהפכה הדמוקרטית, שהייתה מפלגת המרכז-שמאל, בראשותו של קאוהטמוק קרדנאס.
סדייו, כקודמיו, ניצח בבחירות לנשיאות דרך הונאת בחירות שהייתה חלק מהשחיתות השלטונית הרבה שהייתה קיימת במקסיקו תחת ה-PRI.
באוגוסט 1994 נבחר ארנסטו סדייו לנשיא הרפובליקה.
ב-1 בדצמבר 1994 הושבע לנשיא.
מאותו רגע שהושבע היה עליו לעמוד בפני משבר כלכלי חריף אשר החמיר עם הזמן, כאשר משקיעים זרים ופנימיים איבדו את אמונם בפסו המקסיקני מוערך יתר על המידה, וגרמו, בתוך שבועות ספורים בלבד מהשבעו של סיידו, לירידת שוויו ביותר מ-40% מול הדולר האמריקאי.
ההלוואה הכלכלית שניתנה על ידי ארצות הברית, בתמיכת ארגונים בינלאומיים ומדינות אחרות, סיפקה הקלה מיידית לשווקים הפיננסיים ולממשלת סיידו.
ההלוואה עם זאת לא הצליחה להתגבר מעל המיתון הקיים.
את כוונותיה של ממשלת סיידו ערערה התסיסה החברתית הגוברת, שהונעה מהירידה בערך חייהם של מקסיקנים רבים ועל ידי תנועה מהפכנית חדשה, זו של ה'ספאטיסטים', אשר רוכזה במדינת צ'יאפס, בדרום המדינה.
סדייו נחשב, בבחינת מורשתו, לאדריכל הפתיחות הדמוקרטית הפוליטית המקסיקנית שאפשרה, ביולי 1997, את איבוד הרוב של ה-PRI בלשכת הצירים, רוב שהיה קיים עוד מסוף שנות העשרים.
סדייו נשאר בתפקידו כנשיא עד 30 בנובמבר 2000. הוא הוחלף בנשיאות על ידי ויסנטה פוקס מטעם מפלגת הפעולה הלאומית.
לאחר פרישתו מהפוליטיקה, כיהן סדייו במועצה המבצעת של כמה חברות שיתוף פעולה מסחרי אמריקאיות.
בנוסף, הוא ניהל את המרכז לחקר הגלובליזציה באוניברסיטת ייל וניהל את קרן ביל ומלינדה גייטס.
במהלך שנת 2010 מונה למנהל האיגוד הכלכלי העסקי PRISA.
סדייו נשוי לנילדה פטרישיה ולסקו.
הם הורים לחמישה ילדים: ארנסטו הבן, אמיליאנו, פטרישיה, רודריגו וקרלוס.
ארנסטו ואלוורדה טחדור (בספרדית: Ernesto Valverde Tejedor; נולד ב-9 בפברואר 1964) הוא מאמן כדורגל, בעברו כדורגלן ספרדי ששיחק בעמדת החלוץ וכיום מאמן את אתלטיק בילבאו.
ואלוורדה שיחק בשש קבוצות ספרדיות במהלך הקריירה, בהן אספניול, ברצלונה ואתלטיק בילבאו כמאמן, זכה ואלוורדה פעמיים בדאבל ביוון והעפיל לגמר גביע אופ"א עם אספניול.
כמו כן זכה ואלוורדה בשתי אליפויות ספרד וכן בגביע הספרדי עם ברצלונה.
ואלוורדה החל את קריירת המשחק במדי דפורטיבו אלבס מליגת המשנה בעונת .
באותה עונה ירד ואלוורדה עם קבוצתו לליגה השלישית.
לאחר שתי עונות נוספות בקבוצה, עבר בעונת בחזרה לליגת המשנה כשחתם בקבוצת ססטאו.
בעונה זו היה ואלוורדה שחקן הרכב קבוע בקבוצה ממרכז הטבלה, וכבש שש פעמים ב-32 הופעות ליגה.
לקראת עונת עבר לראשונה בקריירה לליגה הבכירה, לאחר שעבר ואלוורדה בן ה-22 לאספניול, שאומנה על ידי חבייר קלמנטה.
ואלוורדה הפך לשחקן חשוב במערך של קלמנטה, ורשם עונת בכורה מוצלחת, אישית וקבוצתית.
הוא כבש שבעה שערי ליגה ב-43 הופעות וסייע לקבוצתו להפתיע ולהתברג במקום השלישי בטבלה.
על הופעותיו באותה עונה זכה ואלוורדה בפרס דון בלון לפריצת העונה.
עונה אחר כך, אך על פי שכשלה בליגה הספרדית וסיימה רק במקום ה-15, העפילה הקבוצה עד לגמר גביע אופ"א, תוך שהיא מדיחה בדרכה בין היתר את בורוסיה מנשנגלדבך, מילאן ואינטר.
ואלוורדה פתח בהרכב קבוצתו במשחק הביתי, הראשון בצמד מפגשי הגמר מול באייר לברקוזן, בו ניצחה אספניול 0–3 והתקרבה לזכייה בתואר.
במשחק הגומלין היה ואלוורדה בשלבי התאוששות מפציעה, והמאמן קלמנטה החליט שלא לסכן אותו, בין היתר בעקבות הסכם מתגבש על העברתו לברצלונה בסיום העונה.
ללא ואלוורדה, נוצחה אספניול 0–3 והפסידה את התואר בדו-קרב בעיטות עונשין.
לקראת עונת חתם ואלוורדה בברצלונה של המאמן יוהאן קרויף.
הוא סבל מפציעות רבות בתקופתו בקבוצה, שהגבילו אותו להופעות מעטות בלבד.
כבר בעונת הבכורה שלו זכה עם קבוצתו בגביע אירופה למחזיקות גביע, אף על פי שרשם רק 13 דקות משחק במהלך הטורניר, במשחק מול לך פוזנן.
גם עונה אחר כך סבל ואלוורדה מפציעות רבות, אך הצליח להפגין יכולת טובה במשחקים המעטים בהם שותף.
בליגה, כבש ואלוורדה שישה שערים ב-12 הופעות, כולל שני צמדים רצופים בניצחונות 0–2 על ספורטינג חיחון ו-1–2 על ולנסיה.
באותה עונה זכה ואלוורדה עם ברצלונה בגביע הספרדי לאחר ניצחון 0–2 בגמר על ריאל מדריד.
ואלוורדה נכלל בסגל אך לא שותף במשחק הגמר.
לקראת עונת , לאחר שתי עונות קשות בברצלונה, חזר ואלוורדה לשתף פעולה עם קלמנטה, כשחתם במדי אתלטיק בילבאו.
הקבוצה ידועה במדיניות של החתמת שחקנים בסקים בלבד, ואף על פי שואלוורדה נולד בחבל אקסטרמדורה, הוא עבר עם משפחתו לחבל הבסקים כבר כשהיה תינוק, מה שאפשר את החתמתו במקביל למדיניות המועדון.
קלמנטה אמנם עזב את הקבוצה במהלך העונה, אך ואלוורדה נותר בה למשך שש עונות מלאות, יותר מבכל קבוצה אחרת בקריירה שלו.
לקראת עונת , בתום שש עונות במדי בילבאו, חזר ואלוורדה לליגת המשנה, כשחתם במדי מיורקה של המאמן ויקטור מוניוס.
באותה עונה, סייע לה להעפיל בחזרה לליגה הבכירה, ובסיום העונה פרש ממשחק פעיל בגיל 33.
אף על פי שזומן לסגל כבר בשנת 1988, ואלוורדה רשם הופעה אחת בלבד במדי נבחרת ספרד, ב-10 באוקטובר 1990. המאמן לואיס סוארס מירמונטס העלה את ואלוורדה מהספסל ל-20 דקות, בניצחונה של ספרד 1–2 על במסגרת מוקדמות יורו 1992.
מיד עם פרישתו, חזר ואלוורדה לאתלטיק בילבאו והחל לאמן במחלקות הנוער של המועדון.
הוא נותר בתפקיד במשך ארבע שנים, עד שקודם לתפקיד מאמן קבוצת המילואים.
לקראת עונת , לאחר עונה אחת בקבוצת המילואים, קודם ואלוורדה לתפקיד מאמן הקבוצה הראשונה בליגה הבכירה.
ואלוורדה הוביל את הקבוצה במשך שתי עונות, כשבראשונה הוא מוביל אותה למקום החמישי בטבלה ולהשתתפות בגביע אופ"א, ובשנייה הוא צולח עימה את שלב הבתים במפעל עד להדחה על ידי אוסטריה וינה בסיבוב הראשון של שלב הנוקאאוט.
לקראת עונת , לאחר עונה מחוץ למגרשים, התמנה ואלוורדה לתפקיד מאמן אספניול, קבוצתו הראשונה כשחקן בליגה הבכירה.
כבר בעונת הבכורה שלו הצליח, 19 שנים לאחר שעשה זאת כשחקן, להוביל את הקבוצה עד לגמר גביע אופ"א.
קבוצתו סיימה ראשונה בשלב הבתים, לפני אייאקס אמסטרדם, והדיחה בדרכה את ליבורנו, מכבי חיפה, בנפיקה ליסבון וורדר ברמן.
במשחק הגמר פגשה אספניול את בת ארצה סביליה.
לאחר שחזרה מפיגור 0–1 במחצית הראשונה, נותרה אספניול בעשרה שחקנים במהלך המחצית השנייה.
בתוך ההארכה נקלעה אספניול לפיגור נוסף, אך למרות החיסרון המספרי השיגה שוויון חמש דקות לסיום.
בסופו של דבר נכנעה אספניול בדו-קרב בעיטות עונשין, כפי שקרה לה 19 שנים קודם לכן.
ב-26 במאי 2008 התפטר ואלוורדה מתפקידו כמאמן אספניול.
יומיים אחר כך, מונה ואלוורדה לתפקיד מאמן אולימפיאקוס מליגת העל היוונית.
כבר בעונת הבכורה שלו בקבוצה, הוביל אותה לזכייה בדאבל המקומי, לאחר שסיימה ראשונה בטבלה בפער של שמונה מפאוק סלוניקי, וזכתה בגביע היווני לאחר משחק מותח מול א.א.ק.
כבר בדקה השמינית של המשחק עלתה אתונה ליתרון 0–2, ממנו הצליחה אולימפיאקוס לחזור בדקה ה-72. בדקה ה-90 עלתה א.א.ק ליתרון 2–3, אך שש דקות בתוך תוספת הזמן השיגה קבוצתו של ואלוורדה שוויון נוסף, והפכה את התוצאה בתוך ההארכה.
הפעם היה זה תורה של א.א.ק להשיג שוויון, 4-4, והמשחק עבר להכרעה בפנדלים.
לאחר דו-קרב שכלל 17 בעיטות לכל קבוצה, כבש אנטוניוס ניקופולידיס את הפנדל המכריע שהעניק לקבוצתו של ואלוורדה את הגביע.
על אף ההצלחה של ואלוורדה באותה עונה, החליטה הנהלת המועדון להיפרד ממנו בסיום העונה בעקבות מחלוקות כספיות.
לקראת עונת חתם ואלוורדה בוויאריאל כמחליפו של מנואל פלגריני, שעבר לאמן בריאל מדריד.
ב-31 בינואר 2010, בעקבות הפסד ביתי 0–2 לאוסאסונה וכשהקבוצה במקום העשירי בטבלה, פוטר ואלוורדה מתפקידו.
ב-9 באוגוסט 2010 חזר ואלוורדה לאולימפיאקוס, מחזורים ספורים מפתיחת העונה.
כבר בעונת הבכורה המחודשת שלו זכה עם אולימפיאקוס באליפות פעם נוספת, ועונה אחר כך זכה עימה בדאבל שני בקריירה.