tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראש הדוכסות הועמד פרידריך אוגוסט, נסיך נסאו-אוזינגן שהיה המבוגר מבין שני השליטים, ומכיוון שלא היו לו ילדים נקבע שפרידריך וילהלם יירש אותו לאחר מותו.
ב-9 בינואר 1816 מת פרידריך וילהלם מנפילה במדרגות, ובנו וילהלם מונה לנסיך נסאו-ויילבורג.
ב-31 ביולי 1788 התחתן פרידריך וילהלם עם לואיזה איזבלה, רוזנת העיר קירכברג, בתם של וילהלם גאורג, רוזן העיר קירכברג, רוזן זיין-הכנבורג ואיזבלה אוגוסטה, נסיכת רויס-גרייץ, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
פרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג בית נסאו נולד:25 באוקטובר 1768 מת:9 בינואר 1816 קרל כריסטיאן נסיכות נסאו-ויילבורג 1788–1816 וילהלם
פרידריך וילהלם, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל (9 באוקטובר 1771 – 16 ביוני 1815), היה דוכס בראונשווייג-וולפנביטל בין השנים 1806–1815.
פרידריך וילהלם נולד בבראונשווייג ב-9 באוקטובר 1771, לקרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ולאוגוסטה, נסיכת בריטניה, בתם של פרדריק, נסיך ויילס ואוגוסטה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג.
בשנת 1789 התגייס פרידריך וילהלם לצבא הפרוסי, ולחם בשורותיו במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
בשנת 1805 מת דודו פרידריך אוגוסט, דוכס אלס, ופרידריך וילהלם ירש את דוכסות אלס בשלזיה, שהייתה כפופה לממלכת פרוסיה.
בשנת 1806 נהרג אביו במהלך קרב ינה-אאורשטדט, ופרידריך וילהלם עלה לשלטון במקומו, מאחר שאחיו הבכור - קרל גאורג אוגוסט, נסיך הכתר של בראונשווייג-וולפנביטל מת ערירי, ואחיו הגדולים היו בעלי פיגור שכלי.
בשנת 1809 הקים פרידריך וילהלם כוח צבאי מכספו הפרטי, שנקרא "שחורי בראונשווייג" על שם מדיהם השחורים, ולחם עמו במהלך מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית.
באוגוסט אותה שנה כבש פרידריך וילהלם את בראונשווייג לזמן קצר, אולם לאחר מכן ברח לבריטניה, שם התארח אצל גיסו ג'ורג', נסיך ויילס.
פרידריך וילהלם קיבל דרגת לוטננט גנרל בצבא הבריטי, ונשלח עם לוחמיו לספרד, שם הושמד רוב צבאו במהלך הקרבות.
ב-1 בנובמבר 1802 התחתן פרידריך וילהלם עם מריה, נסיכת באדן, בתם של קרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן ואמליה, נסיכת הסן-דרמשטדט, ממנה היו לו 3 ילדים:
פרידריך השני, דוכס אנהלט (גרמנית: Friedrich II.
פרידריך נולד ב-19 באוגוסט 1856 בדסאו, לפרידריך, נסיך הכתר של אנהלט-דסאו-קתן ואנטוינטה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתם של אדוארד, נסיך סקסוניה-אלטנבורג ואמליה, נסיכת הוהנצולרן-זיגמרינגן.
בצעירותו יצא פרידריך לטיול עם אחיו לאופולד, נסיך הכתר של אנהלט, וביקרו בז'נבה, בון ומינכן.
לאחר מכן התגייסו השניים לצבא האימפריה הגרמנית, ושירתו בו עד לשנת 1883. בשנת 1886 מת אחיו לאופולד, ופרידריך מונה לנסיך הכתר, והחל להתוודע לצורכי הממשל במדינה.
ב-2 ביולי 1889 התחתן פרידריך עם מריה, נסיכת באדן, בתם של וילהלם, נסיך באדן ומריה מקסימיליאנובה, נסיכת לויכטנברג, אך לא היו לו ילדים ממנה.
בשנת 1904 מת אביו פרידריך הראשון, דוכס אנהלט, ופרידריך עלה לשלטון במקומו.
פרידריך אהב מאוד מוזיקה, ובמהלך שלטונו טיפח מאוד את התיאטרון במדינה.
פרידריך קיבל את תואר אביר מסדר העיט השחור, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה הקים את עיטור צלב פרידריך.
ב-21 באפריל 1918 מת פרידריך בעיר באלנשטדט, ואחיו אדוארד, דוכס אנהלט עלה לשלטון במקומו.
פרידריך וילהלם, דוכס סקסוניה-מיינינגן היה דוכס סקסוניה-מיינינגן בין השנים 1743–1746.
ארנסט לודוויג נולד ב-16 בפברואר 1679 באיכטרסהאוזן שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-גותה, לברנהרד, נסיך סקסוניה-גותה, ולמריה הדוויג מהסן-דרמשטדט, בתם של גאורג השני, רוזן הסן-דרמשטדט וסופיה אלאונורה מסקסוניה.
בשנת 1706 מת אביו ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, ואחיו ארנסט לודוויג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן עלה לשלטון במקומו.
מכיוון שאביו לא ציווה שהוא יירש לבדו, היו אמורים פרידריך וילהלם ואחיו אנטון אולריך לרשת עם ארנסט לודוויג את השלטון במשותף.
בשנת 1724 מת אחיו ארנסט לודוויג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, ובנו ארנסט לודוויג השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן עלה לשלטון במקומו, אולם מכיוון שהיה קטין, מונו פרידריך וילהלם ואחיו אנטון אולריך לעוצרי הדוכסות.
בשנת 1743 מת קרל פרידריך ללא ילדים, ופרידריך וילהלם עלה לשלטון במקומו.
פרידריך וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט (גרמנית: Friedrich Wilhelm von Brandenburg-Schwedt; 17 בנובמבר 1700 - 4 במרץ 1771), היה מרקיז ברנדנבורג-שוודט בין השנים 1711–1771, וחתנו של פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה.
פרידריך וילהלם נולד באורנינבאום ב-17 בנובמבר 1700 לפיליפ וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט ויוהנה שרלוטה, נסיכת אנהלט-דסאו, בתם של יוהאן גאורג השני, נסיך אנהלט-דסאו והנרייטה קתרינה, רוזנת נסאו.
בשנת 1711 מת אביו פיליפ וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט, ופרידריך וילהלם עלה לשלטון במקומו.
פרידריך וילהלם היה ידוע כאדם אכזרי, בעל מזג חם ונימוסים גסים.
הוא התחנך על ידי דודו, פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה, ואחר-כך על ידי דודנו פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה.
הוא היה עצלן ובטלן והטיל אימה על כל סביביו, ובעיקר נהג ללעוג על אנשי הכמורה בחצר.
בבחרותו ביקר פרידריך וילהלם במסגרת הטיול הגדול בז'נבה בשנת 1715, ובאיטליה בשנת 1716. בשנת 1719 חזר לפרוסיה, שם קיבל את עיטור מסדר העיט השחור מבן דודו פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה, ולאחר מכן התגייס פרידריך וילהלם לצבא הפרוסי.
ב-15 ביוני 1723 הועלה פרידריך וילהלם לדרגת גנרל מיור, וב-10 ביולי 1737 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-10 בנובמבר 1734 התחתן פרידריך וילהלם עם סופיה דורותיאה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה וסופיה דורותיאה מהנובר, ממנה נולדו לו 5 ילדים.
נישואי השניים לא היו מוצלחים, ובסופו של דבר נפרדו השניים, והתגוררו בבתים נפרדים, ורק קודם מותה בשנת 1765 השלימו השניים.
פרידריך וילהלם השתדל להרחיב את נחלתו ככל היותר, ואף רכש אדמות נוספות סמוך לממלכתו.
בשנת 1740 עלה פרידריך השני, מלך פרוסיה לשלטון, והוא החל להתרחק מקרוביו מרקיזי ברנדנבורג-שוודט, ואסר על פרידריך וילהלם לבצע עוד רכישות להרחבת נחלתו.
בנוסף, פרידריך השני השפיל בכל הזדמנות את פרידריך וילהלם ואחיו, ואף פיטר את פרידריך וילהלם מתפקידו בצבא הפרוסי.
ב-4 במרץ 1771 מת פרידריך וילהלם בוילדנברוך בפומרניה, כתוצאה מהקור הכבד ששרר, ואחיו פרידריך היינריך, מרקיז ברנדנבורג-שוודט עלה לשלטון במקומו.
ב-10 בנובמבר 1734 התחתן פרידריך וילהלם עם סופיה דורותיאה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה וסופיה דורותיאה מהנובר, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
פרידריך וילהלם, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג , היה אביו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק.
פרידריך וילהלם נולד ב-4 בינואר 1785 בלינדנאו, לפרידריך קרל לודוויג, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק ולפרדריקה, רוזנת שליבן, בתם של קרל לאופולד, רוזן שליבן ומריה אלאונורה, רוזנת להנדורף.
בשנת 1804 נשלח פרידריך וילהלם לדנמרק, שם התגייס לצבא הדני ולחם עמו במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
ב-26 בינואר 1810 התחתן פרידריך וילהלם עם לואיזה קרולינה, נסיכת הסן-קאסל, בתם של קרל, נסיך הסן-קאסל ולואיזה, נסיכת דנמרק, ממנה נולדו לו 10 ילדים.
בשנת 1816 מת אביו פרידריך קרל לודוויג, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק, ופרידריך וילהלם ירש את תאריו ונחלותיו.
ב-17 בפברואר 1831 מת פרידריך וילהלם בטירת גוטורפ, ובנו קרל, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ירש את תאריו ונחלותיו.
בשנת 1863 עלה בנו כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק לשלטון בדנמרק, וצאצאיו שלטו בדנמרק, יוון, נורווגיה, בריטניה וספרד.
ב-26 בינואר 1810 התחתן פרידריך וילהלם עם לואיזה קרולינה, נסיכת הסן-קאסל, בתם של קרל, נסיך הסן-קאסל ולואיזה, נסיכת דנמרק, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
פרידריך השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ , היה הנסיך הבוחר מפפאלץ בין השנים 1544–1556.
פרידריך נולד ב-9 בדצמבר 1482 בנוישטאדט אן דר ויינשטראסה, לפיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ ולמרגרטה מבוואריה, נסיכת הבוחר מפפאלץ, בתם של לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה ואמליה מסקסוניה, דוכסית בוואריה.
פרידריך גדל בצעירותו בהולנד לצד פיליפ היפה מבית הבסבורג, ולאחר מכן העמיד עצמו לשירות המשפחה הקיסרית.
בין השנים 1505–1522 שימש פרידריך בעוצר של רוזנות פפאלץ-נויבורג, בשם אחיינו אוטו היינריך, רוזן פפאלץ-נויבורג.
בשנת 1508 מת אביו פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ואחיו לודוויג החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1517 ניהל פרידריך רומן עם אלאונורה מאוסטריה, בתם של פליפה הראשון, מלך קסטיליה וחואנה, מלכת קסטיליה, אולם אחיה קרל, דוכס בורגונדיה גילה זאת וגירש את פרידריך מהחצר הקיסרית.
בשנת 1520 מונה פרידריך למושל פפאלץ העילית, והעביר את בירתה בחזרה מאמברג לנוימרקט.
ב-29 בספטמבר 1535 התחתן פרידריך עם דורותיאה מדנמרק, נסיכת הבוחר מפפאלץ, בתם של כריסטיאן השני, מלך דנמרק ואיזבלה מאוסטריה, אך לא היו להם ילדים.
פרידריך הבטיח לחותנו שיעזור לו לחזור לשלטון בדנמרק, ממנו הודח בשנת 1523, ואף הבטיח לו תמיכה מקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם עקב סערה הספינות ששלחו הוא וקרל לא הגיעו לנורווגיה, ובעקבות כך כשל המרד.
פרידריך שירת כמה שנים בחצרו של פרדיננד הראשון, מלך בוהמיה והונגריה, ואף מילא כמה תפקידים דיפלומטיים ברומא, מדריד ופריז.
בשנת 1544 מת אחיו לודוויג החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ופרידריך עלה לשלון במקומו.
פרידריך הוביל את הרפורמציה הפרוטסטנטית באופן רשמי בפפאלץ, ומשום כך הוצא אל מחוץ לחוק על ידי קרל החמישי.
אולם פרידריך נשאר נאמן לקרל החמישי, ועל ידי כך הציל את שלטונו.
בשנת 1551 החרים פרידריך כמה מנזרים באישור האפיפיור יוליוס השלישי, והשתמש בהם לטובת אוניברסיטת היידלברג.
ב-23 בפברואר 1556 מת פרידריך באלציי, ואחיינו אוטו היינריך, הנסיך הבוחר מפפאלץ עלה לשלטון במקומו.
פרידריך וילהלם, נסיך הסן-קאסל , היה נסיך גרמני מבית הסן, והטוען לתואר הנסיך הבוחר מהסן בין השנים 1875–1884.
פרידריך וילהלם נולד ב-26 בנובמבר 1820 בקופנהגן, לוילהלם, נסיך הסן-קאסל וללואיזה שרלוטה, נסיכת דנמרק, בתם של פרדריק, נסיך הכתר של דנמרק ונורווגיה וסופיה פרדריקה, דוכסית מקלנבורג-שוורין.
בשנת 1837 התגייס פרידריך וילהלם לצבא נסיכות הבוחר מהסן, ובשנת 1839 החל את לימודיו באוניברסיטת בון, שם למד במשך שנתיים.
בשנת 1842 חצה פרידריך וילהלם את הים התיכון לעבר קונסטנטינופול על גבי פריגטה דנית, בשנת 1843 הועלה לדרגת גנרל מיור ובשנת 1851 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
בשנת 1843 ביקר פרידריך וילהלם ברוסיה והתאהב שם באלכסנדרה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ושרלוטה, נסיכת פרוסיה, על אף שמלכתחילה הציעו לו את אחותה אולגה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, וב-28 בינואר 1844 התחתנו השניים בסנקט פטרבורג.
בשנת 1849 הוצב פרידריך וילהלם כצוער על אה"מ קלאופטרה (1835), ולאחר מכן הוצב בסינגפור על אה"מ מיינדר (1840), ובהמשך הוצב על אה"מ ריינרד (1848).
ב-26 במאי 1853 התחתן עם אנה, נסיכת פרוסיה, בתם של קרל, נסיך פרוסיה ומריה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך, ממנה נולדו לו 6 ילדים.
פרידריך וילהלם לא נקשר אף פעם רגשית לאשתו השנייה, עקב צערו על מות אשתו הראשונה, שמכך לא התאושש עד מותו.
בשנת 1875 מת פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מהסן, ומכיוון שילדיו היו מנישואים מורגנטיים ירש פרידריך וילהלם את תאריו.
ב-14 באוקטובר 1884 מת פרידריך וילהלם בפרנקפורט, ובנו פרידריך וילהלם, נסיך הסן ירש את תאריו.
ב-28 בינואר 1844 התחתן פרידריך וילהלם עם אלכסנדרה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ושרלוטה, נסיכת פרוסיה, ממנה נולד לו רק ילד אחד שמת תוך זמן קצר:
ב-26 במאי 1853 התחתן פרידריך וילהלם עם אנה, נסיכת פרוסיה, בתם של קרל, נסיך פרוסיה ומריה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
פרידריך השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג , היה הדוכס של דוכסות בראונשווייג-לינבורג בין השנים 1434–1457 ובין השנים 1464–1471.
פרידריך נולד בשנת 1418, לברנהרד הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג ולמרגרטה מסקסוניה, בתם של ונצל הראשון, דוכס סקסוניה-ויטנברג וססיליה מקרארה.
בשנת 1434 מת אביו ברנהרד הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ופרידריך ואחיו אוטו הרביעי, דוכס בראונשווייג-לינבורג ירשו את נחלותיו, אולם בשנת 1446 מת אחיו אוטו, ופרידריך תפס את השלטון לבדו.
פרידריך הוביל רפורמות בדוכסות, ושיפר את מצב האיכרים, ובשנת 1452 בנה מנזר שהשתייך למסדר הפרנציסקני.
בשנת 1457 מסר פרידריך את השלטון בדוכסות לבניו ברנהרד השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג ואוטו החמישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג, אולם בשנת 1464 מת ברנהרד ללא ילדים, ואוטו תפס את השלטון לבדו.
בשנת 1471 נהרג אוטו במהלך טורניר אבירים בצלה, ופרידריך חזר לשלוט בדוכסות.
ב-19 במרץ 1478 מת פרידריך, ונכדו היינריך הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג ירש את נחלותיו.
ב-14 בספטמבר 1430 התחתן פרידריך עם מגדלנה מברנדנבורג, בתם של פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג ואליזבת מבוואריה, נסיכת הבוחר מברנדנבורג, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
ברנהרד השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג (1437–1464)
אוטו החמישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג (1439–1471)
מרגרטה מבראונשווייג-לינבורג (1442–1512), התחתנה עם היינריך, דוכס מקלנבורג-שטארגארד
פרידריך השני, רוזן צולרן היה רוזן צולרן בין השנים 1125–1145.
פרידריך היה הבן הבכור של פרידריך הראשון, רוזן צולרן, והפך לרוזן צולרן לאחר מות אביו סביב 1125
פרידריך תמך בלותאר מזיפלינגנבורג, מלך גרמניה, לימים קיסר האימפריה הרומית הקדושה, משנת 1125 עד מות לותאר בשנת 1137 נגד בית הוהנשטאופן, אולם לאחר מותו חבר לקונראד השלישי, מלך גרמניה מבית הוהנשטאופן נגד בית ולף.
פרידריך הצליח להגדיל באופן משמעותי את נחלותיו בדרום-מערב גרמניה של היום, לעבר הריין והדנובה העליונה, וכן רכש שטחים באלזס ועל הנהר נקר.
כל השטחים הללו הפכו לפייף שנוסף על הנחלות הקדומות של רוזנות צולרן.
בשנת 1145 מת פרידריך, ובנו פרידריך השלישי, רוזן צולרן ירש את נחלותיו.
לפרידריך היו לפחות שני בנים:
פרידריך השלישי, רוזן צולרן (1139–1204), מאוחר יותר הפך לרוזן העיר נירנברג, כפרידריך הראשון
פרידריך השני, מרקיז מייסן היה מרקיז מייסן בין השנים 1323–1349.
פרידריך נולד ב-30 בנובמבר 1310 בגותה, לפרידריך הראשון, מרקיז מייסן ולאליזבת מלובדבורג-ארנשאוגק, בתם של הרטמן האחד עשר, רוזן לובדבורג-ארנשאוגק ואליזבת, רוזנת ויימאר-אורלאמינדה.
פרידריך השני הגביל את עצמו כדי לבסס את שלטונו ולהגן מפני הסכנה שיצאה מקרל הרביעי.
בפגישה שנערכה בין השניים בשנת 1348 בבאוצן, שניהם הכירו בחזקת השטחים המוחזקים בידיהם.ב-18 בנובמבר 1349 מת פרידריך בווארטבורג, ובניו פרידריך, וילהלם, בלתזר ולודוויג (בישוף במברג) ירשו במשותף את רוזנות תורינגיה ומרקיזות מייסן.
בשנת 1323 התחתן פרידריך בנירנברג עם מתילדה מבוואריה, מרקיזת מייסן, בתם של לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ובאטריצ'ה משוויידניץ, ממנה היו לו 9 ילדים:
אליזבת ממייסן (1329–1375), התחתנה עם פרידריך החמישי, רוזן העיר נירנברג.
פרידריך השלישי, רוזן תורינגיה (1332–1381)
פרידריך וילהלם, נסיך הוהנצולרן , היה ראש בית הוהנצולרן-זיגמרינגן במשך 45 שנים.
פרידריך וילהלם נולד ב-3 בפברואר 1924 בארמון אומקירך, והיה הבן הבכור של פרידריך, נסיך הוהנצולרן ומרגרטה קרולה, נסיכת סקסוניה, בתם של פרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה ולואיזה, ארכידוכסית אוסטריה.
בשנת 1965 מת אביו הנסיך פרידריך, ופרידריך וילהלם ירש את תאריו.
ב-16 בספטמבר 2010 מת פרידריך וילהלם בזיגמרינגן, ובנו קרל פרידריך, נסיך הוהנצולרן ירש את תאריו.
ב-3 בפברואר 1951 התחתן פרידריך וילהלם עם מרגריטה, נסיכת ליינינגן, בתם של קרל, נסיך ליינינגן, ומריה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, ממנה היו לו שלושה ילדים:
ד"ר פרידריך ובר היה מדריך לרפואה וטרינרית באוניברסיטת מינכן.
במלחמת העולם הראשונה שירת בגדוד הפרשים הכבד המלכותי של בוואריה "הנסיך קרל מבוואריה".
הוא היה מנהיג הפרייקור ליגת האוברלנד, ודורג לצד אדולף היטלר, אריך לודנדורף, ארנסט רהם והרמן קריבל כאחד הקושרים הראשיים של הפוטש במרתף הבירה בנובמבר 1923. הוא הורשע יחד עם היטלר בשנת 1925 אך המשיך לעמוד בראש ליגת האוברלנד עד שנת 1929.
לאחר שחרורו מהכלא, הקים מרפאה וטרינרית פרטית במינכן והמשיך להיות בקשר הדוק עם היטלר.
בעקבות קשר זה, קיבל ובר תפקיד משתלם בברלין לאחר עלייתו של היטלר לשלטון בשנת 1933. הוא הפך לווטרינר צבאי בסוף מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה נקנס בקנס חמור בגין רווחי מלחמה, אך המשיך לעסוק ברפואה וטרינרית עד מותו בשנת 1954.
פרידריך ויינרב (או בשמו העברי אפרים פישל יהושע ויינרב; בגרמנית: Friedrich Weinreb; 18 בנובמבר 1910, לבוב – 19 באוקטובר 1988, ציריך) היה פרופסור לכלכלה וסטטיסטיקה מתמטית והוגה דתי יהודי.
בנוסף, הוא היה מרצה וחוקר במכון ההולנדי לכלכלה ודיקן המחלקה לכלכלה באוניברסיטה באנקרה.
במהלך מלחמת העולם השנייה ויינרב היתל בגרמנים והצליח להשיג אישור מהשלטונות הגרמניים וההולנדיים לערוך רשימות של יהודים ("רשימות ויינרב") ועל ידי כך לעכב את מועד שליחתם לגטו.
"רשימות ויינרב" הצילו אלפי יהודים ממוות.
עם זאת, תרומתו של ויינרב שנויה במחלוקת משום שהוא גם הסגיר יהודים לשלטונות הנאצים.
ויינרב נולד בשנת 1910 בעיר לבוב בירת גליציה (אז האימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום אוקראינה) למשפחה ממוצא חסידי.
כשהיה בן שש, בראשית מלחמת העולם הראשונה, היגרה משפחתו להאג בהולנד, שם חי עד סוף שנות השבעים.
היה בן למשפחה ממוצא חסידי.
אף על פי שהוריו התרחקו מהדת, החליט ויינרב, בגיל 13 להמשיך לחיות כאדם דתי.
הוא למד באופן עצמאי פילוסופיה, תלמוד וקבלה ובמקביל למד כלכלה במכללה ברוטרדם.
ויינרב השיג תואר המקביל ל-מ.א ומאז 1932 עבד במכון הכלכלי ההולנדי, שם שימש כמרצה וחוקר.
במסגרת המכון הוא עבד רבות על נתונים כלכליים-סטטיסטיים של גרמניה.
ב-14 במאי 1940 נכבשה הולנד בידי הנאצים.
עקב זה בשנת 1941 פוטר מהמכון בשל היותו יהודי.
לאחר שפוטר מילא בשנת 1942 תפקיד משני באחת משלוחותיה של המועצה היהודית המקומית בהאג.
זמן לא רב לאחר שויינרב פוטר מהמכון הכלכלי ההולנדי, כאשר הוא עוד מילא תפקיד משני באחת משלוחותיה של המועצה היהודית המקומית בהאג, החל להפיץ שמועה שניתנה לו הזדמנות לארגן הגירה חוקית למשפחתו ושלושים משפחות שמקורבות לו.
ההזדמנות ניתנה לו כביכול בהסכמת שלטונות הכיבוש.
משפחתו והשלושים האחרות היו אמורות להגר מהולנד לאזור החופשי בדרום צרפת, יעד שהוחלף מאוחר יותר בפורטוגל.
ויינרב המציא לשם כך סיפור דמיוני, כאילו עלה בידו להציל גנרל גרמני בוורמאכט ששמו פון-שומאן מתאונת דרכים וכאות תודה הבטיח הגנרל להסדיר את ההגירה.
דמי ההרשמה היו מאה פלורינים הולנדיים לנפש, סכום נמוך מאוד בזמן שעורכי דין דרשו אלפי פלורינים בעד טיפול בענייני יהודים אצל מוסד גרמני.
ויינרב לא הגביל את ההרשמה שהתחילה אצל מקורביו והתפשטה מהר מאוד.
בחודשי מאי-יוני הקיפה "הרשימה" הדמיונית בין שלושת אלפים לארבעת אלפים איש.
ויינרב שחרר אמנם נזקקים וחסרי כל מחובת התשלום, אולם קיבל סכומים ניכרים מאנשים עשירים בעד "החלפת הזכות לנסוע מרכבת מאוחרת לרכבת הראשונה".
הנחת המחקר היא שויינרב הרוויח מעסקים אלו קרוב ל-40,000 פלורינים, סכום מאוד גדול של כסף בימים אלו.
חוץ מהכסף הרב שהרוויח הייתה לו עוד טובת הנאה: הוא דרש מכל משתתף לעבור בדיקה רפואית אצל רופא ששכר למטרה זאת, והוא עצמו ביצע לעיתים קרובות את הבדיקה "הגניקולוגית" אצל נשים צעירות.
הסיפור שויינרב המציא נשמע כל כך אמין שלא רק הנרשמים האמינו לו אלא גם גורמים הולנדיים ואפילו גרמנים התייחסו ברצינות לעניין.
היו אפילו מקרים שבהם שוחררו אנשים מהגירושים על פי דברתו של ויינרב בלבד.
בספטמבר 1942 נעצר ויינרב על ידי הגסטאפו, שגילה מהר מאוד כי "הגנרל" לא היה קיים מעולם.
אולם, למזלו של ויינרב חוקרי הגסטאפו חשבו שהוא נפל קורבן למזימותיו של נוכל שהתחזה לגנרל.
הם סברו שהנוכל ניצל את ויינרב כדי להרוויח כסף ממצוקת היהודים.
משום כך ויינרב שוחרר ואיפשרו לו להמשיך לשקר ואף נתנו לגיטימציה מסוימת לרשימותיו כדי שיהיה אפשר ללכוד את המתחזה לקצין הגרמני.
ויינרב המשיך להטעות את הגרמנים ארבעה חודשים לאחר שחרורו מהמעצר, אך לבסוף נתפס כאשר אדם שנשכר על ידו כדי לגלם את אחד מעוזריו של הגנרל נשבר בחקירה.
לאחר שהגרמנים הבינו שוויינרב שיקר להם, הם כל כך התרשמו מערמומיותו ויכולותיו שהחליטו להשתמש בו כמעין סוכן כפול.
הם הטילו עליו לערוך רשימה חדשה כדי לגלות יהודים שהסתתרו עם רכושם, וכן כדי לחדור לנתיבי הבריחה לבלגיה וצרפת.
ככל הנראה ויינרב הסגיר בנסיבות אלה 107 יהודים, בהם אחות הולנדית.
כ-70 מבין המוסגרים נספו במהלך המלחמה.
ההיסטוריון והסופר היהודי-ההולנדי ז'אק פרסר טען לחפותו של ויינרב.
בספרו על שואת יהודי הולנד, טוען פרסר שוויינרב הקפיד למסור רק שמות של אנשים שעל פי המידע שהיה בידו כבר ממילא הספיקו להסתתר.
ויינרב עצמו הצליח בשלב מסוים לרדת למחתרת עם משפחתו עד לתום המלחמה, וכך הם ניצלו חוץ מבנו הבכור דוד, שנספה במחנה הריכוז וסטרבורק כאשר הם שהו שם בשנת 1942.
המחלוקת סביב פעילותו ותרומתו של ויינרב
לאחר המלחמה, ביוני 1945 נעצר ויינרב על ידי השלטונות ההולנדיים ולאחר חקירה ממושכת נשפט לשש שנות מאסר בעוון הונאה ונכלא, אך ב-1948 הוא זכה בחנינה לרגל חגיגות היובל למלכה וילהלמינה.
הוא הואשם בהסגרת יהודים לגרמנים, ועל כך שכביכול, כל התרמית שרקם נועדה למען בצע כסף, ולמעשה לא היה בכוחו להציל יהודים ממוות.
יתר על כן, כמה נשים טענו נגדו כי במסגרת הבדיקות הרפואיות שהיו מחויבות לעבור עשה בהן ויינרב מעשים מגונים.
טענה זו הוכחשה מכל וכל על ידי בנו ותומכיו.
למרות החלטת בית המשפט, בתקופה זו היו גם אנשים רבים שטענו כי לויינרב נעשה עוול.
לאחר שהשתחרר מהכלא, נשלח ויינרב בשליחות ממשלת הולנד לעבוד ככלכלן באינדונזיה.
ב-1952 עבד ויינרב כפרופסור לסטטיסטיקה בג'קרטה בירת אינדונזיה.
אחר כך עבר לקולקטה שבהודו, וב-1958 התמנה לדיקן המחלקה לכלכלה באוניברסיטה חדשה שנפתחה באנקרה בירת טורקיה.
לאחר ההפיכה הצבאית בטורקיה ב-1960, עזב את המדינה לטובת משרה במכון הבינלאומי לעבודה של האו"ם בז'נבה.
באותה תקופה התפנה ויינרב לכתיבת ספרי הגות יהודית וקבלה.
בשנת 1964, הוא חזר להולנד.
בשנים 1969–1970 פרסם ויינרב שלושה כרכים של זיכרונותיו, שעוררו סערה ציבורית.
כותרתם של הכרכים הייתה "שיתוף פעולה והתנגדות - ניסיון לדה-מיתולוגיזציה".
בעקבות פרסום זה, הוקמה ועדת חקירה בהולנד לטיהור שמו ובמשך 6 שנים התנהלה חקירה על ידי המכון ההולנדי לתיעוד מלחמת העולם השנייה, שבמהלכה נגבו עדויות באירופה, צפון אמריקה וישראל.
ויינרב לא חיכה לתוצאותיה וכבר ב-1968 ברח שוב - הפעם לישראל.
ב-1973 הוא שוב נדד - מישראל לציריך שבשווייץ, שם חי עד מותו ב-1988.
בשנת 1976 פורסמו מסקנות ועדת החקירה.
חברי הוועדה מצאו שוויינרב הוא שרלטן חולה נפש שבגד ביהודים רבים וגרם למותם של כ-70 נפשות.
ב-1976 סיימה ועדת החקירה את עבודתה בהמלצה להרשעה מחודשת של ויינרב.
אלמלא חי בשווייץ, סביר להניח שהיה עומד שוב לדין.
במהלך חייו ויינרב כתב כ-40 ספרים.
תקופת יצירתו השתרעה מסוף שנות השישים של המאה העשרים ועד למותו.
בספריו ויינרב כתב על זכרונותיו אך גם בעיקר על נושאים שקשורים ליהדות כגון לוח השנה העברי.
הוא גם כתב ספרים על כתבי הקודש העבריים, למשל על מגילת אסתר.
חוץ מספרים על יהדות, וינרב כתב ספרים אחדים על אותיות האלף-בית, ספר על אסטרולוגיה וספרים העוסקים בברית החדשה על-פי המתודה הפרשנית הכוללת שלו.
לפי ישראל קורן, במאמרו "תודעה מיתית בפרספקטיבה היסטורית במשנתו של פרידריך ויינרב":
ויינרב היה נשוי לאסתר ולהם ארבע בנות המתגוררות בשווייץ ובלגיה, בן אחד המתגורר בישראל ובן אחד שנספה בשואה.
מלבד הבן הזה כל משפחתו שרדה את השואה.
פרידריך השני, דוכס שוואביה (1090 – 6 באפריל 1147), המכונה בעל העין האחת, היה דוכס שוואביה משנת 1105 ועד מותו, השני משושלת הוהנשטאופן.
אחיו הצעיר קונרד נבחר למלך הרומאים ב-1138.
פרידריך השני היה בנם הבכור של פרידריך הראשון, דוכס שוואביה ואשתו אגנס מווייבלינג, בתו של הקיסר הסליאני היינריך הרביעי.
הוא ירש את אביו בשנת 1105 ויחד עם אחיו קונרד המשיך בהרחבה ובאיחוד של אחוזות הוהנשטאופן.
לפרידריך הוקמו טירות רבות לאורך נהר הריין ובאזור אלזס.
פרידריך ליווה את המלך היינריך החמישי במסעו נגד קלמן, מלך הונגריה ב-1108. בשנת 1110, הוא והיינריך החמישי יצאו למסע לאיטליה, שם ברומא אכף היינריך את הכתרתו על ידי האפיפיור פסקליס השני.
בתורו, מינה הקיסר את קונרד לדוכס פרנקוניה ואת שני האחים לעוצרים גרמנים כשיצא למסע הבחירות השני שלו באיטליה בשנת 1116, לדכא מרד של הארכיבישוף אדלברט ממיינץ.
בערך בשנת 1120 התחתן פרידריך עם יודית מבוואריה, בתו של היינריך התשיעי, דוכס בוואריה וחברה בבית ולף החזק.
בנם הראשון פרידריך נולד בשנת 1122.
עם מותו של הקיסר היינריך החמישי בשנת 1125, השושלת הסליאנית נכחדה.
פרידריך השני, אחיינו של היינריך, עמד לבחירה למלך הרומאים בתמיכת אחיו הצעיר קונרד וכמה בתי נסיכות.
עם זאת, הוא הפסיד בסבב הבחירות הסוער, בראשות הארכיבישוף אדלברט ממיינץ, לדוכס הסכסוני לותאר השני.
פרידריך עשה תחילה כבוד למלך החדש, אולם הוא סירב לשבועה הפיאודלית והתעקש על הירושה של אחוזות משפחת סליאן לאורך הריין התיכון.
בדיאטת הופטאג ב-1125 ברגנסבורג, ביקש המלך רשמית את המסירה של רכוש סליאן.
לאחר שהטיל חרם קיסרי על בני הוהנשטאופן, פרץ סכסוך בין פרידריך ותומכיו, לבין לותר: בעידודו של הארכיבישוף אדלברט וכמה נסיכים, כבש המלך את אדמות הוהנשטאופן בלורן עילית ובאלזס.
עם זאת, התקפה של כוחות ולף על שטח הליבה השוואבי נכשלה, כמו המצור על נירנברג על ידי לותר ב-1127. פרידריך שחרר את המצור ויותר מכך זכה לתמיכת אחיו קונרד, שחזר זה עתה ממסע עלייה לרגל לארץ הקודש.
במהלך הלחימה, פרידריך איבד עין, ולאחר מכן לא היה כשיר עוד כמלך גרמניה.
בדצמבר 1127 הכריז קונרד על עצמו כמלך הרומאים, בעוד שבשנה שלאחר מכן כבש הדוכס פרידריך השני את העיר הסאליאנית שפייר.
הניסיון של היינריך העשירי, דוכס בוואריה ללכוד את גיסו פרידריך במהלך המשא ומתן נכשל.
אולם לאחר מכן זכו תומכיו של לותר במספר ניצחונות הן בגרמניה והן באיטליה.
שפייר (1129), נירנברג (1130) ואולם (1134) נתפסו; יתרה מכך, בת זוגו של פרידריך יודית מבוואריה מתה ב-1130. אשתו השנייה, אגנס מזארבריקן, הייתה אחייניתו של אויבו הוותיק אדלברט ממיינץ; פרידריך נישא לה בערך בשנת 1132.
לאחר שלותר הוכתר כקיסר ב-1133, ראה פרידריך את עצמו תקוע בין הכוחות הסקסונים והבוואריים.
בסופו של דבר הוא נכנע לו באביב 1135 בבמברג.
שניהם התפייסו לבסוף והקיסר לותר ויתר על התקפות נוספות נגד בית הוהנשטאופן.
לאחר מותו של לותר ב-1137 ובחירתו של קונרד למלך הרומאים לאחר מכן, תמך פרידריך באחיו במאבק עם הוולפים.
לפי אוטו מפרייזינג, פרידריך היה "אביר נאמן כל כך לריבונו וכל כך חבר מועיל לדודו, עד שבגבורה הוא תמך בכבוד המטלטל של הממלכה, ונלחם בגבריות נגד אויביו.
הדוכס פרידריך השני מת בשנת 1147 באלזי.
הוא נקבר במנזר הבנדיקטיני של וולבורג באלזס.
בנו פרידריך ירש אותו כדוכס שוואביה ונבחר למלך גרמניה (כפרידריך ברברוסה) בשנת 1152.
פרידריך התחתן עם יודית מבוואריה, בתו של היינריך התשיעי, דוכס בוואריה, ממנה נולדו לו הילדים הבאים:
פרידריך השלישי ברברוסה (1122–1190), דוכס שוואביה וקיסר האימפריה הרומית הקדושה
ברטה מלורן (1123–1195), התחתנה עם מתיאס הראשון, דוכס לורן
לאחר מכן התחתן עם אגנס מזארבריקן בתו של פרידריך, רוזן זארבריקן, ממנה נולדו לו:
יוטה (1135–1191), התחתנה עם לודוויג השני, מרקיז תורינגיה
פרידריך וילהלם, רוזן ברנדנבורג היה בנו הלא חוקי של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה ופוליטיקאי, שכיהן כראש ממשלת פרוסיה מ-1848 ועד מותו.
פרידריך וילהלם נולד ב-24 בינואר 1792 בבירת פרוסיה, ברלין, והיה בנו של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה מנישואיו המורגנטיים עם סופיה פון דהנהוף.
הוא ואחותו הצעירה יוליה קיבלו את התואר המסורתי פון ברנדנבורג ב-1794, וגדלו עם בניו של הופמרשל ולנטין פון מאסוב.
אחותו נישאה לפרידריך פרדיננד, דוכס אנהלט-קתן ב-1816.
ב-18 באפריל 1806, פרידריך וילהלם התגייס לצבא הפרוסי והצטרף לרגימנט משמר החיים, ומהשנה לאחר מכן השתתף במלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית.
בשנת 1812 הוא קודם לדרגת ריטמייסטר במטה של לודוויג יורק פון וארטנבורג, שהוביל את כוחות העזר הפרוסיים בתמיכה בפלישה הצרפתית לרוסיה.
בשנת 1839 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט ומונה למפקד הקורפוס השישי.
עד 1848, הוא השתתף בכמה קרבות והועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
במהלך המהפכות הגרמניות של 1848–1849, בנובמבר 1848, קרא לו אחיינו למחצה פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה לחזור לברלין כדי לרשת את ארנסט פון פפול כראש ממשלת פרוסיה.
המינוי שיקף את כוונת המלך לדכא את ההתקוממויות המתמשכות.
יחד עם שר הפנים אוטו תאודור פון מנטויפל, הוא דיכא את האספה הלאומית הפרוסית המהפכנית ופיזרה ב-5 בדצמבר, בזמן שנקבעה חוקה ריאקציונרית.
באוקטובר 1850, הוא נסע לוועידת ורשה כדי להיפגש עם ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ולשמוע את העמדה הרוסית ביריבות אוסטריה-פרוסיה.
על אף שתמך בתחילה ביישום איחוד ארפורט בהנהגת פרוסיה, הוא נמנע מסכסוך מזוין עם אוסטריה מכיוון שקנצלר המדינה פליקס, נסיך שוורצנברג הצליח לחזק את הברית עם האימפריה הרוסית המבודדת את הצד הפרוסי.
לאחר שובו, התבטא פרידריך וילהלם נגד גיוס הצבא הפרוסי כפי שדרש שר החוץ יוזף פון רדוביץ.
זמן קצר לאחר מכן, חלה במחלה קשה ומת, כך מספרים מההשפלה של נטישת הצאר את מדיניות ארפורט.
הוא נקבר בקריפטה של קתדרלת ברלין.
פרידריך וילהלם פון ברנדנבורג התחתן עם מתילדה אורורה פון מאסנבך ב-24 במאי 1818 בפוטסדאם.
פרידריך וילהלם גוסטב (1820–1909), דיפלומט פרוסי בבריסל ובליסבון
וילהלמינה שרלוטה פרדריקה יוליה אלכסנדרינה (1821–1902), גברת כבוד ב-Heiligengrabe
לואיזה יוליה (1823–1884), גברת כבוד ב-Heiligengrabe
פרדריקה וילהלמינה אליזבת מתילדה (1825–1900), התחתנה עם ארדמן אלכסנדר גאורג פון פוקלר
פרדריקה וילהלמינה גאורגינה אליזבת (1828–1893)
אלכסנדרה פרדריקה וילהלמינה מריאנה (1834–1885), היא הייתה הגברת המשרתת של הקיסרית אוגוסטה
פרידריך וילהלם, נסיך זולמס-בראונפלס היה גנרל מיור פרוסי וחבר בבית זולמס-בראונפלס.
פרידריך וילהלם נולד ב-22 באוקטובר 1770 בבראונפלס, והיה בנם הרביעי של פרדיננד, נסיך זולמס-בראונפלס וסופיה כריסטינה וילהלמינה, רוזנת זולמס-לאובאך.
הוא נודע בעיקר בזכות נישואיו לנסיכה פרדריקה ממקלנבורג-שטרליץ.
היא הייתה אלמנתו של לודוויג קרל, נסיך פרוסיה.
כשהיא נכנסה להריון ב-1798, הוא התחתן איתה כדי למנוע שערורייה.
הבת נפטרה זמן קצר לאחר הלידה.
נטען כי פרידריך וילהלם נטה מאוד לצרוך אלכוהול ונאלץ להפסיק את השירות הצבאי בשנת 1805 מסיבות בריאותיות.
הוא גם איבד את הכנסתו ואפילו אחיו יעץ לפרדריקה להתגרש.
היא הייתה נגד זה בתחילה, אך כאשר ב-1813 פגשה את ארנסט אוגוסטוס, דוכס קמברלנד וטביוטדייל, גם היא רצתה להתגרש.
אולם לפני שהם הגיעו לזה, פרידריך וילהלם מת ב-13 באפריל 1814 בסלאוויצ'יצה.
מנישואיו לדוכסית פרדריקה ממקלנבורג-שטרליץ, ידועים הילדים הבאים:
פרידריך וילהלם, דוכס קורלנד היה דוכס קורלנד וסימגליה מ-1698 עד 1711. בתקופת שלטונו נכבשה הדוכסות על ידי שוודים ואחר כך על ידי חיילים רוסים.
פרידריך וילהלם קטלר נולד ב-19 ביולי 1692 במיטאו, והיה בנם של פרידריך קזימיר, דוכס קורלנד ואשתו השנייה אליזבת סופיה, נסיכת ברנדנבורג.
בגיל שבע, לאחר מות אביו, ב-22 בינואר 1698 הוא מונה לדוכס קורלנד וסימגליה, עם זאת, עד לבגרותו המדינה נשלטה על ידי אמו ודודו פרדיננד קטלר, שהתגורר בדנציג.
כאשר ב-1701 נכבשה סימגליה על ידי השוודים, פרידריך וילהלם ואמו הלכו לדודו פרידריך, שלימים הוכתר למלך הראשון בפרוסיה.
הוא שהה בפרוסיה עד 1709, כאשר, לאחר ניצחונות רוסים נגד שוודיה, בגיל 17 הוא התארס לאנה, בתו של הצאר איוואן החמישי, שבעצמו היה אחיו למחצה של פיוטר הגדול.
מועצת הדוכסות בשנת 1709 הכירה בפרידריך וילהלם כמבוגר והדוכס הצעיר הגיע לליבאו בשנת 1710.
הוא התחתן עם אנה מרוסיה ב-11 בנובמבר 1710 (31 באוקטובר, על פי הלוח הישן) בחתונה מפוארת שנערכה בבירה הרוסית החדשה סנקט פטרבורג, שהציגה את כוחה של האימפריה הרוסית המתהווה ואת זוהר החצר שלה.
אולם בדרך חזרה מסנקט פטרבורג מת פרידריך וילהלם ב-21 בינואר 1711 בתחנת הדואר, ואלמנתו אנה, יחד עם גופת הדוכס, הגיעו למיטאו רק ב-4 במרץ.
לאחר מותו, אנה קיבלה על עצמה את העוצרות של הדוכסות.
בשנת 1730 היא הפכה לקיסרית רוסיה והדוכסות עברה לדודו של פרידריך וילהלם פרדיננד קטלר, אך נשלטה בפועל על ידי רוסיה.
היא הפכה לעצמאית מחדש בשנת 1737, כאשר היא עברה למאהב של הצארינה אנה, ארנסט יוהאן פון בירון.
במקביל בדוכסות החלה המגפה הגדולה, שהרגה חלק גדול מהאוכלוסייה.
פרידריך השני, מרקיז באדן (נפטר ב-22 ביוני 1333) היה המרקיז השליט של באדן-אברשטיין מ-1291 ועד מותו.
הוא היה בנם של הרמן השביעי, מרקיז באדן-באדן ואגנס מטרונהנדינגן (נפטרה לאחר 15 במרץ 1309).
הוא התחתן לפני 16 באוקטובר 1312 עם אגנס מויינברג (נפטרה ב-3 במאי 1320).
לאחר מותה נשא לאישה את מרגרט מווייהינגן (נפטרה ב-1348).
הרמן התשיעי (נפטר ב-13 באפריל 1353), התחתן לפני 3 ביוני 1341 למתילדה מווייהינגן (נפטרה ב-13 באפריל 1381)
אגנס, (נפטרה ב-1361), אם מנזר ליכטנטל
מריה, נזירה נוספת במנזר ליכטנטל
בנו הרמן התשיעי היה מנישואיו הראשונים.
לא ברור לאיזה נישואים נולדו הילדים האחרים.
פרידריך וילהלם יוזף פון שלינג היה פילוסוף גרמני.
היסטוריונים של הפילוסופיה ממקמים לרוב את שלינג כחוליה המגשרת בהתפתחות האידיאליזם הגרמני, בין מורו יוהאן גוטליב פיכטה לבין ידיד נעוריו ויריבו האקדמי גאורג וילהלם פרידריך הגל.
ברבות השנים דעך מעמדה של הפילוסופיה של שלינג.
בין הגורמים לכך ניתן למנות את הדומיננטיות של הפילוסופיה של הגל, שבעבודותיו המאוחרות הציג את שלינג כלא יותר מאשר הערת שוליים זניחה בהתפתחות תולדות הפילוסופיה.
בנוסף, "פילוסופיית הטבע" של שלינג ספגה ביקורת בגלל נטייתה לאנלוגיות, ובשל היעדר ביסוס אמפירי.
עם זאת, בשנים האחרונות חלה התעניינות מחודשת בפילוסופיה של שלינג בשל ביקורתו המאוחרת על הגל, שהשפיעה על קירקגור, פוירבך, מרקס ואחרים; הסובייקטיביות האנטי-קרטזיאנית שלו, שהשפיעה על ניטשה, היידגר ולאקאן; ועיסוקו ביחס האדם לטבע, שנעשה רלוונטי על רקע משבר האקלים.
פרידריך וילהלם שלינג נולד בלאונברג ליד שטוטגרט ב-27 בינואר 1775. הוא פקד סמינרים פרוטסטנטים בטיבינגן (כיום גרמניה) בשנים 1790–1795, והיה מוערך בקרב פילוסופים דגולים רבים כגון: הגל, והמשורר האידיאליסט פרידריך הלדרלין.
ב-1797 עבר ליינה שבגרמניה ושם התוודע לראשונה לחלק מהרעיונות של הרומנטיקה של ינה ופגש משוררים רבים שהיו בכנסים באוניברסיטה של ינה.
במשך הזמן למד בפקולטה בגרמניה והגיע לדרגת פרופסור.
אף על פי שהרצאותיו בברלין היו בנוכחותם של משוררים דגולים, יצירותיו הפילוסופיות לא התקבלו ולא נחשבו בעיניהם לדבר משמעותי שיש להתייחס אליו ברצינות.
למרות זאת, כיום ידוע שחשיבותו הפילוסופית והאידיאליזם שחקר משפיעה על רבים שדחו אותו, בעיקר בגלל חוגי הפוליטיקה והקבוצות הנמנות איתה.
שלינג נפטר ב-20 באוגוסט 1854 בשווייץ.
שיטת האידיאליזם הטרנסצנדנטאלי תרגום: משה שוורץ, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1980. 965-226-008-8 ISBN
מכתבים פילוסופיים על דוגמטיזם וביקורתיות, תרגום: עמית קרביץ, הוצאת מאגנס, 2015
על היחס בין האמנות הפלסטית לטבע, תרגום: מיכל סגל.
פרידריך וילהלם מורנאו היה במאי קולנוע, מפיק סרטים ותסריטאי גרמני.
הוא היה אחד מחשובי במאי הקולנוע של עידן הסרט האילם במסגרת הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני וביים כמה מהסרטים המשפיעים ביותר של אותה תקופה.
חלק ניכר מיצירותיו של מורנאו מעידן הסרט האילם אבדו, ורק מעטות מהן שרדו עד היום.
פרידריך וילהלם פלומפה (Friedrich Wilhelm Plumpe) נולד בבילפלד שבגרמניה, ולמד פילוסופיה באוניברסיטת ברלין ומאוחר יותר תולדות האמנות באוניברסיטת היידלברג.
אז שינה את שמו ל"מורנאו" על שם עיר בגרמניה.
במלחמת העולם הראשונה שירת כטייס קרב.
בשנת 1919 ביים את סרטו הראשון: "Der Knabe in Blau".
אולם סרטו המפורסם ביותר הוא "נוספרטו" – עיבוד שעשה בשנת 1922 לספרו של ברם סטוקר "דרקולה".
מורנאו נתבע על ידי יורשיו של סטוקר על הפרת זכויות יוצרים והפסיד, ובית המשפט הורה להשמיד את כל העותקים, אולם מספר עותקים לא-חוקיים הוחבאו ונשמרו ועל כן הסרט נותר ברשותנו.
"נוספרטו" נתן את ההשראה לוורנר הרצוג לביים גרסה חדשה בשנת 1979.
סרט חשוב נוסף של מורנאו הוא "Der Letzte Mann" ("הצחוק האחרון", 1924).
את התסריט כתב קרל מאייר וכוכב הסרט היה אמיל יאנינגס.
בסרט לראשונה הוצגה נקודת המבט הסובייקטיבית של המצלמה, בה המצלמה "רואה" דרך עיניה של דמות קולנועית ומשמשת כדי להעביר לצופה את מצבה הפסיכולוגי.
מורנאו גם היה המבשר של תנועת ה-"Cinéma Vérité" והחומרים בהם עסקה.
מורנאו עבר להוליווד בשנת 1926, שם הצטרף לאולפני פוקס המאה ה-20. הוא ביים את הסרט "Sunrise: a Song of Two Humans" שנחשב לאחת מפסגות הקולנוע של שנות העשרים.
הסרט זכה להצלחה עצומה בקופות וזכה במספר פרסי אוסקר בטקס חלוקת הפרסים הראשון שנערך בשנת 1927, ביניהם הפרס על "הסרט הטוב ביותר – ייחודי ואמנותי" – "Best Picture, Unique and Artistic Production".
בפרס עבור "ההפקה הטובה ביותר" ("Best Production") זכה הסרט "כנפיים".
כיום נהוג להזכיר את "כנפיים" כזוכה הסרט הטוב ביותר, ולא את "זריחה".
שני סרטיו הבאים של מורנאו, "Four Devils" ו-"City Girl", הותאמו לעידן החדש של סרטים מדברים ולא נתקבלו באהדה על ידי הציבור.
הכישלון הקופתי הביא להתפכחותו של מורנאו, והוא עזב את אולפני פוקס ויצא למסע בדרום האוקיינוס השקט.
שם, יחד עם חלוץ הקולנוע הדוקומנטרי רוברט פלאהרטי יצר את הסרט "טאבו".
פלהארטי עזב לאחר שנתגלעו ביניהם חילוקי דעות על רקע אומנותי ומורנאו סיים את הפקת הסרט לבדו.
הסרט צונזר בארצות הברית כיוון שכלל צילומים של נשים פולינזיות חשופות חזה.
מורנאו לא הספיק לצפות בהקרנת הבכורה של סרטו האחרון.
הוא נהרג בתאונת דרכים בסנטה מוניקה שבקליפורניה בשנת 1931. הוא נקבר בברלין.
רוברט פלהארטי, אמיל יאנינגס וגרטה גרבו נכחו בהלוויה, ופריץ לנג נשא את ההספד.
בשנת 2003 הוענק למורנאו פרס טדי מיוחד וזאת אף על פי שנטייתו המינית ההומוסקסואלית נותרה בגדר שמועה בלבד.
פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה (15 באוקטובר 1795 – 2 בינואר 1861), היה בנו הבכור של מלך פרוסיה פרידריך וילהלם השלישי ושל אשתו לואיזה ממקלנבורג-שטרליץ.
לאחר מות אביו הוכתר ב-7 ביוני 1840 למלך פרוסיה, ומלך עד ליום מותו.
מסיבות בריאותיות מונה אחיו וילהלם הראשון ב-7 באוקטובר 1858 לעוצר הממלכה במקומו.
בצעירותו נחשב פרידריך וילהלם לבחור ביישן, וילדותו המוגנת עברה עליו בבית הוריו באווירה כמו-בורגנית.
הוא נחשב למלך רומנטיקן אשר הושפע מהאידיאלים הימי-ביניימים של האימפריה הרומית הקדושה, וראה עצמו כעמוד התווך של הממלכה וכמלך פטריארכלי.
פרידריך וילהלם נולד בשנת 1795, כשאביו היה עדיין יורש העצר של פרוסיה.
הוא נטבל בארמונו של יורש העצר (Kronprinzenpalais) בשדרות אונטר דן לינדן בברלין ב-28 באוקטובר 1795. לאחר מות סבו פרידריך וילהלם השני, ירש אביו את כס המלוכה הפרוסי, ופרידריך וילהלם בן השנתיים התמנה ליורש העצר.
הוריו בחרו לו מורים אישיים מובחרים, שאיתם נקשר בקשרי ידידות במהלך כל חייו.
בזכותם זכה פרידריך וילהלם לחינוך מקיף, היה בקי באמנויות, וידיד האמנים.
את המשבר הגדול הראשון בחייו של יורש העצר הצעיר הביאה תבוסתו של הצבא הפרוסי מול כוחותיו של נפוליאון בונפרטה בקרב ינה ב-14 באוקטובר 1806. משפחת המלוכה נמלטה לפרוסיה המזרחית, לממל.
מבין ילדיו של המלך היה רק פרידריך וילהלם הרביעי מבוגר דיו להבין את הטרגדיה שבמנוסתו של בית המלוכה, והדבר נחקק בזכרונו.
בעוד אחיו הצעירים שמחו על המסע המפתיע, הבין עתה פרידריך וילהלם את גודל האחריות שבמלוכה, והלקח ליווה אותו בבגרותו.
ב-29 בנובמבר 1823 נשא פרידריך וילהלם את הנסיכה אליזבת לודוויקה מבוואריה לאישה.
הנסיך הבחין בה במהלך נסיעה שנועדה אך ורק לצורך מציאת כלה, והחל בתחרות על ידה.
אף שלנישואים היו יתרונות פוליטיים גם לפרוסיה וגם לבוואריה, ניצבו בפניהם קשיים דתיים, משום שאליזבת סירבה להצטרף לנצרות הפרוטסטנטית, בעוד שמלך פרוסיה פרידריך וילהלם השלישי סירב לנישואי בנו יורש העצר עם נסיכה קתולית.
פרידריך וילהלם הרביעי הצהיר שדווקא דבקותה של בחירת לבו בעקרונותיה מעלה את קרנה בעיניו.
רק לאחר מאמצים דיפלומטיים נרחבים של שני הצדדים נמצאה נוסחת פשרה, לפיה תשמור אליזבת על דתה, אבל תסכים להתעמק בעקרונות האמונה הפרוטסטנטית ותימנע מלתת ביטוי נרחב לאמנותה הקתולית.
לאחר חיים ממושכים בחצר הפרוסית הצטרפה לבסוף אליזבת מרצונה לאמונה הפרוטסטנטית, שאפיינה את בית הוהנצולרן.
לפי כל העדויות היו נישואיהם של פרידריך וילהלם ושל אליזבת מאושרים, אך בני הזוג נותרו חשוכי ילדים.
כבר כיורש העצר הייתה לפרידריך וילהלם השפעה גדולה על האדריכלות הפרוסית בת זמנו, שבה נחשב לבקי גדול.
הוא התכתב עם שורה של גדולי האדריכלים בני התקופה והתייעץ איתם בעניינם של בניינים שונים שתכנן לבנות בעיר הבירה ברלין ובמושב בית המלוכה בפוטסדם.
בהקשר הזה ראויים להיזכר קרל פרידריך שינקל, תלמידיו פרידריך אוגוסט שטילר, לודוויג פרזיוס וכריסטיאן דניאל ראוך.
תחת שלטונו של אביו, פרידריך וילהלם השלישי, הונהגה בפרוסיה מדיניות רסטורציה, לאחר הניצחון על נפוליאון.
תחת השפעתו של מטרניך הונהגה צנזורה של העיתונות, ודוכאו השאיפות הבורגניות לחירות פוליטית ולאחדות גרמנית לאומית.
בשנת 1836 לבדה נעצרו 204 סטודנטים שנחשבו לחותרים.
חוקים משנת 1825 בעניין נישואים בין פרוטסטנטים לקתולים הובילו למתיחות עם הכנסייה הקתולית.
החוקים האלה קבעו שילדים הנולדים לנישואים שכאלה ישתייכו לכנסייה של האב.
בישופים רבים התנגדו לחוק הזה, וחלקם נעצרו, מה שהחריף את המתיחות עם הכס הקדוש.
כמו כן יצא חוצץ נגד זכותם של הנבחרים להתבטא ולהשמיע את דעתם, בהסבירו כי המלך מולך בפרוסיה לפי חוק אלוהי, ואינו יכול או רשאי למשול לפי דעת רוב מקרי.
בשנת 1850 סופחו הנסיכויות הדרומיות הוהנצולרן-זיגמרינגן והוהנצולרן-הכינגן לפרוסיה כמחוזות חדשים.
אשתו אליזבת לודוויקה דאגה שאחיו וילהלם הראשון יתמנה לעוצר הממלכה במקומו, ב־7 באוקטובר 1858.
העדות על מותו של המלך נמסרה מפי שלישו הנסיך קראפט פון הוהנלוהה-אינגלפינגן, שהיה אחראי גם להודיע על כך לקרוביו של המלך.
זה הזדרז לדווח לאחי המלך, וילהלם הראשון, כבר בחצות הלילה של מפנה השנה, על מותו הקרוב של המלך.
כל משפחת המלוכה הזדרזה להגיע מברלין לארמון סנסוסי, והדבר עורר תשומת לב רבה בציבור.
ב־2 בינואר שם שבץ אחרון סוף לייסוריו של המלך.
לפי צוואתו, נקבר המלך בכנסיית השלום (Friedenskirche) בפוטסדם, אבל רק לאחר שלבו הוצא מגופו ונקבר בנפרד בכניסה לקבר משפחתו בארמון שרלוטנבורג, מקום קבורת הוריו, בברלין.
פרידריך וילהלם השלישי (גרמנית: Friedrich Wilhelm III; 3 באוגוסט 1770 - 7 ביוני 1840) היה מלך פרוסיה החל משנת 1797 ועד יום מותו ב-1840.
פרידריך נולד בפוטסדאם ב-3 באוגוסט 1770 להוריו פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה ופרדריקה לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטדט.
בשנת 1786 מונה פרידריך וילהלם ליורש העצר, בזמן שאביו עלה לשלטון בפרוסיה.
בתור ילד, פרידריך קיבל חינוך פרטי ובילה את זמנו בארמון פרץ.
היה ידוע כילד ממורמר אך גדל בתור אדם אדוק לדתו והוגן.
פרידריך קיבל אימון של נסיך פרוסי רגיל בצבא ועלה לדרגת סגן ב-1784, מונה לקולונל ב-1790, ונלחם נגד צרפת במסגרת הצבא הפרוסי בשנים 1792-1794. ב-24 בדצמבר 1793 נישא ללואיזה ממקלנבורג-שטרליץ, נסיכה שנודעה ביופייה.
פרידריך הוכתר למלך פרוסיה ב-16 בנובמבר 1797. ניסה לקצץ את ההוצאות של בית המלוכה, פיטר את שריו של אביו וניסה להנהיג רפורמות במדינתו.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות פרוסיה לא הצטרפה לקואליציה שלישית, אך הלחץ של רעייתו ודיפלומטים זרים דחפו את פרידריך למלחמה באוקטובר 1806. פרידריך כרת ברית עם רוסיה ומדינות נוספות המכונה הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית ב-14 באוקטובר 1806 הובסו כוחותיו של פרידריך בקרב ינה וקרב אאורשטדט וצבאו של פרידריך רוסק לחלוטין.
בקונגרס וינה הצליחו נציגיו של פרידריך להשיג טריטוריות חשובות לשטחה של פרוסיה, ששטחיה חזרו אליה עם תבוסת נפוליאון.
בעקבות המלחמה, הוביל פרידריך ריאקציה במדינתו.
למרות שב-1813, הכריז כי יכתוב חוקה חדשה למדינתו.
פרידריך וילהלם מת ב-7 ביוני 1840, ובנו הבכור פרידריך וילהלם הרביעי עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1793 התחתן פרידריך וילהלם עם לואיזה ממקלנבורג-שטרליץ, שמיד כשראה אותה התאהב בה בעקבות יופייה הרב.
לואיזה וילהלמינה אוגוסטה אמליה (1808–1870), התחתנה עם פרדריק, נסיך הולנד
פְרִידְרִיךְ וֵלֶר היה כימאי גרמני, מגדולי הכימאים של המאה ה-19. ולר מכונה "אבי הכימיה האורגנית" הוא ידוע בעיקר בשל הצלחתו בהפקת שתנן במעבדה, אך לזכותו נזקפות גם הצלחות בבידוד כמה יסודות.
ולר נולד באֶשֵרְסְהַיים (Eschersheim) שליד פרנקפורט.
בשנת 1823 סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת היידלברג, אך בהשפעת לאופולד גמלין, שהיה אחד ממוריו, עבר לכימיה.
גמלין אף ארגן לוולר השתלמות בנושא במעבדה של הכימאי הנודע ביותר בתקופה זו, השוודי יונס יעקב ברצליוס, בסטוקהולם.
תקופה זו תוארה על ידי ולר עצמו בשנת 1875 בספר "Jugenderinnerungen eines Chemikers" ("זכרונות־נעורים של כימאי").
בין ברצליוס לבין ולר התפתחה ידידות עמוקה וגם כשחזר ולר לגרמניה ב-1825 המשיכו השניים בהתכתבות ביניהם עד למותו של ברצליוס.
חליפת המכתבים בין השניים מהווה מקור חשוב להבנת התפתחות הכימיה במאה ה-19. ולר לימד כימיה מ-1825 ועד 1831 במכון הפוליטכני בברלין, ואחר־כך במכון הפוליטכני הגבוה בקאסל עד לשנת 1836. משנת 1836 ואילך היה ולר פרופסור מן המניין לכימיה באוניברסיטת גטינגן, שם התגורר עד מותו.
בשנת 1828 חימם ולר במעבדתו אמוניום ציאנט, בהנחה שהחימום יגרום לפליטת ציאניד, אך התוצאה התגלתה כשונה מהמצופה, האמוניום ציאנט הפך לשתנן, בתהליך המכונה כיום "סינתזת ולר".
בתקופה זו שלטה בכיפה התאוריה המכונה "ויטליזם", על פיה נדרש כוח מיוחד, "vis vitalis" (מלטינית "הכוח החיוני"), על מנת ליצור חומרים אורגניים (כדוגמת "הפרוטופלזמה") בגופם של בעלי חיים וצמחים.
בכך שהצליח להפיק שתנן מחומרים אנאורגניים הפריך ולר תאוריה נפוצה זו, והפך לחלוץ בכימיה אורגנית.
הסינתזה של השתנן הייתה חיונית לביוכימיה משום שהראתה כי ניתן להפיק מחומרים דוממים, במעבדה בתנאים מבוקרים, תרכובת שהיה ידוע כי רק אורגניזמים ביולוגיים יכלו לייצר.
על תגלית זו, ששמה קץ לתאוריה מדעית ששורשיה במאה ה-17, כתב ולר לברצליוס כי היה עד ל"טרגדיה מדעית גדולה, רצח של השערה יפהפייה בידי עובדה מכוערת".
בהפקת השתנן התגלתה תופעה כימית חשובה נוספת.
ולר הראה כי ניתן להפוך בחימום אמוניום ציאנט לשתנן, תהליך ששינה את הסדר הפנימי של האטומים בלבד מבלי שבתהליך נגרע או נוסף למשקל החומר.
זו הייתה הדוגמה הראשונה ואחת הטובות לתופעת האיזומריה (שם שטבע ברצליוס).
גם תגלית זו הרסה את ההשקפה הוותיקה כי לא ייתכן שוויון בהרכב של שני חומרים השונים זה מזה בתכונותיהם הפיזיות והכימיות.
בשנה שבה הפיק שתנן, בהיותו בן 28, התמנה ולר לפרופסור.
שנתיים אחר־כך, ב-1830, פרסם ולר ביחד עם יוסטוס פון ליביג, את תוצאות מחקרם על חומצה ציאנית וחומצה ציאנורית ועל שתנן.
ברצליוס, בדיווחו לאקדמיה השוודית המלכותית למדעים, תיאר מחקר זה כמחקר החשוב ביותר בתחומי הפיזיקה, הכימיה והמינרלוגיה שהודפס באותה שנה.
תוצאות המחקר היו בלתי צפויות וסיפקו עדות נוספת לחיזוק השערת האיזומריה.
ולר וליביג הפכו ידידים לכל ימי חייהם, וחלק מעבודת־חייו של ולר בתחום הכימיה נעשה תוך שיתוף הדוק עם ליביג.
כך, למשל, ב-1832 גילו ולר וליביג את המבנה של החומצה הבנזואית.
בשנת 1834 פרסמו ולר וליביג מחקר על השמן המופק משקדים מרים.
בניסיונותיהם הם הוכיחו כי קבוצה של אטומים של פחמן, מימן וחמצן יכולה להתנהג כמו יסוד, לתפוש מקום של יסוד, ויכולה להחליף יסודות בתרכובות כימיות.
בתגליות אלה הונח היסוד לדוקטרינה של רדיקלים של תרכובת, דוקטרינה שהייתה לה השפעה עמוקה על התפתחות הכימיה.
ב-1837 הפיקו ולר וליביג במשותף את הבנזאלדהיד.
בהמשך גילה ולר את התרכובות הפנוליות כינון והידרוכינון.
ולר פעל גם בתחומי הכימיה האנאורגנית.
בין התגליות שגילה בתקופה שבה שהה בקאסל הייתה הדרך להפקת המתכת ניקל בצורה טהורה, ובעזרה משני ידידים הקים שם בית חרושת להפקת ניקל בשיטה זו.
מאז גילוי האשלגן על ידי האמפרי דייווי הייתה קיימת ההשערה כי התרכובת אלומינה, הבסיס לחרסית, מכילה מתכת בצירוף חמצן.
דייווי, אורשטאט וברצליוס ניסו לבודד מתכת זו, אך כשלו.
ולר עבד גם הוא על נושא זה ועל ידי חימום אלומיניום כלורי באשלגן הצליח לגלות את המתכת אלומיניום (1827).
לוולר מיוחסים גם בידודם של היסודות איטריום (1828), בריליום (1828) וטיטניום, ואת התגלית כי צורן יכול להתגבש.
ולר היה בין הראשונים להפיק את קרביד הסידן.
והיה הראשון לגלות כי כמה אבני מטאוריטים מכילות חומר אורגני.
הוא בחן מספר מטאוריטים ובמשך שנים כתב את התמצית על ספרות המטאוריטים בשנתון "Jahresbericht der Chemie" (שנתון הכימיה).
במשך השנים צבר ולר את האוסף הפרטי הטוב ביותר של אבני מטאוריטים.
ולר והגאולוג הצרפתי שארל סנט-קלר דוויל (Charles Joseph Sainte-Claire Deville) גילו את התצורה הגבישית של בורון, ולר ובוף (Buff) גילו את תרכובות הצורן עם מימן ותחמוצת הצורן.
לתגליות של ולר הייתה השפעה גדולה על ההיסטוריה של הכימיה.
ולר חיבר כמה מספרי הלימוד בכימיה החשובים ביותר בדורו ואף השתתף בקביעות בכתיבת מאמרים לביטאונים מקצועיים.
הביטאונים המקצועיים מכל שנה בין 1820 ל-1881 מכילים מאמרים שתרם.
נאמר עליו כי "אמנם בגין שניים או שלושה ממחקריו הגיע לו הכבוד הרם ביותר שיכול מדען לקבל, אך מעבר לכך, סך כל עבודתו מדהים.
אילולא נולד, חזות הכימיה הייתה שונה מאוד ממה שהיא כיום".
Lehrbuch der Chemie (ספר לימוד כימיה), דרזדן, 1825, 4 כרכים.
פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה מבית הוֹהֶנצוֹלֶרן, היה מלך פרוסיה מ-1713 ועד מותו.
הוא חולל רפורמות נרחבות במדינה ובצבא הפרוסיים, ובשל עיסוקו הרב בפיתוח הצבא כונה "המלך החייל" (der Soldatenkönig).
פרידריך וילהלם נולד בברלין ב-14 באוגוסט 1688, בנם של פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מברנדנבורג וסופיה שרלוטה מהנובר, בתם של ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג וסופיה, נסיכת פפאלץ.
מסירותו לענייני הצבא, תוך זלזול בצורכי החיים האזרחיים ומנעמיהם, התבטאה גם בהפיכת הגן המלכותי לוסטגארטן למגרש מצעדים צבאי.
פרידריך וילהלם גם פרסם תקנות דקדקניות ומחמירות לפקידי השלטון, שהתפרסו על פני 35 פרקים ו-297 סעיפים.
כך, למשל, נקבע כי פקיד ציבור שייעדר מישיבת ועדה ייקנס בסכום השווה לשישה חודשי עבודה, ואם יחזור על העברה יסולק מן השירות.
ב-31 במאי 1740 מת פרידריך וילהלם בברלין, ובנו פרידריך השני, מלך פרוסיה עלה לשלטון במקומו.
ב-28 בנובמבר 1706 התחתן פרידריך וילהלם עם סופיה דורותיאה מהנובר, בתם של ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה וסופיה דורותיאה, דוכסית בראונשווייג-צלה, ממנה נולדו לו 14 ילדים:
הברון פרידריך וילהלם פרייהר פון ארדמנסדורף היה אדריכל ותאורטיקן גרמני בתחום האדריכלות, ואחד מהמייצגים הבולטים של האדריכלות הנאו-קלאסית בגרמניה.
ארדמנסדורף נולד בדרזדן לברון ארנסט פרדיננד ולאשתו הנרייטה מרגריט פון הסלר.
לאחר שהשלים את לימודיו באקדמיית קווליאר בדרזדן (1750–1754) הוא החל ללמוד באוניברסיטת האלה-ויטנברג, שם פגש את הנסיך פרנץ פון אנהלט-דסאו, והחל לעבוד עבורו החל מ-1758. בהתאם לאידיאלים של עידן האורות רצה הנסיך להפוך את אדמותיו ל"ממלכת גן" (גרטנרייך) אחידה.
בנוסף להגברת היופי של הנוף היו אמורים להיבנות מבנים רבים, כגון מקדשים וגשרים, שיהיו נגישים עבור כולם.
הוא העסיק את ארדמנסדורף על מנת לבצע את התכנון של השטח.
בין 1761 ל-1775 הוא ערך סיורים רבים באיטליה, הולנד, אנגליה, צרפת ושווייץ, ובמהלכם ספג השראה לתכנון ממלכת הגנים של דסאו-ורליץ.
הוא התלווה לנסיך, והכיר את סגנונם של האדריכלים הסקוטיים רוברט וג'יימס אדם, וצפה גם בסגנון הבנייה של האדריכל ויליאם צ'יימברס.
בעת ששהה ברומא הוא התוודע להיסטוריון של תולדות האמנות.
האמנות והתרבות של אנגליה באותה תקופה השפיעו על ארדמנסדורף ועל הנסיך פרנץ.
האדריכלות הפלדיאנית של אנגליה, ששורשיה הם בין היתר מהווילות הפלדיאניות בוונטו, באה לידי ביטוי ביצירותיו המאוחרות של ארדמנסדורף והייתה אחת ההשפעות החזקות על עבודתו לצד האדריכלות של עיצוב פנים מתקופת רומא העתיקה.
הוא בנה את הבית הכפרי בוורליץ בסגנון זה.
למרות שארדמנסדורף העדיף את הסגנון האדריכלי הזה, הוא הקים מבנים גם בסגנון התחייה הגותית שהיה חביב על הנסיך פרנץ.
בין היתר הוא המיר את ההשפעות שספג במהלך טיולו באנגליה לכדי מעשה במהלך בניית הבית הגותי באדמות ורליץ.
ב-1781, בעת שהותו באנהלט-דסאו, הוא נישא לווילהלמינה פון אהלימב.
ב-1786 זומן ארדמנסודף על ידי המלך פרידריך וילהלם השני מפרוסיה, על מנת שיעצב מחדש את הקישוטים בחדרי השינה והעבודה שלו בארמון סנסוסי שבפוטסדאם, כמו גם בברלינר שטאדשלוס.
הוא נשאר בברלין ובפוטסדאם עד 1789, והתמנה לחבר כבוד באקדמיה המלכותית לאמנויות ומדעים מכניים בברלין.
מעבר לעבודתו זו הוא היה פעיל בברנדנבורג כיועץ בתחומי האמנות, תרבות וחינוך.
בין 1789 ל-1790 הוא התגורר באיטליה פעם נוספת, שם התוודע למספר ציירים ופסלים.
לאחר טיול בוויימאר ב-1791 ביחד עם הנסיך פרנץ, הוא ביקר בחצרות המלוכה של גותה, קאסל וקרלסרוהה.
ב-1796 הוא החל לעבוד בחברה בדסאו שמטרתה להפוך יצירות אמנות לפופולריות באמצעות תצריבים.
בתקופה זו הוא גם הרצה בבית הספר לאדריכלות של ברלין, בו לימד בין השאר את פרידריך גילי, לימים מורו של קארל פרידריך שינקל.
ארדמנסודף מת בדסאו בגיל 63, ונקבר בבית הקברות החדש של העיר.
ארנסט פרידריך וילהלם מדר היה סופר ילדים ונוער גרמני.
נולד ב-1866 בניס למשפחה דוברת גרמנית.
לאחר מכן עברה משפחתו להיילברון שם סיים מדר את לימודיו בבית הספר התיכון ב-1884. מדר למד תאולוגיה באוניברסיטת טיבינגן ולאחר מכן שימש ככומר פרוטסטנטי בין 1897 ל-1917.
בשנים אלו החל לפרסם ספרים לבני הנעורים.
הצלחתו כסופר הביאה לכך שמשנת 1917 התמקד בכתיבה, והיה סופר פעיל עד לשנת 1942. ספריו עסקו בהרפתקאות ביבשות רחוקות כאפריקה או דרום אמריקה, ולעיתים אף כתב מדע בדיוני.
לעיתים קרובות הושווה לקרל מאי ואף כונה "קרל מאי השוואבי".
מדר הוא הסופר הראשון הידוע שתיאר,עוד בשנת 1911, בספר "עולמות פלא" ( Wunderwelten) מסע בחללית למערכת הכוכבים אלפא קנטאורי, בספר השלישי של הטרילוגיה שלו מ-1911 הכוללת את "אל הררי סהר" ואת "אופיר" על גיבורים הנודדים ביבשת אפריקה ולאחר מכן יוצאים לחלל החיצון .
פרידריך וילהלם הרוזן פון בילו .
היה גנרל בצבא הפרוסי, בתקופת המלחמות הנפוליאוניות.
בילו מוכר במיוחד בזכות ניצחונותיו על הצרפתים בגרוסבירן (Großbeeren) ובדנביץ (Dennewitz) במערכה של 1813. היה לו גם תפקיד חשוב בניצחון בווטרלו.
נולד ב-16 בפברואר 1755, בפלקנברג, ממלכת פרוסיה (כיום במדינת סקסוניה-אנהלט בגרמניה), והיה אחיו הבכור של פרייהר דיטריך היינריך פון בילו.
לאחר שקיבל חינוך באיכות גבוהה, התגייס בשנת 1768 ל.
הוא השתתף במלחמת הירושה הבווארית בשנת 1778, ולאחר מכן התמסר ללימודי המקצוע הצבאי, המדעים והאומנויות.
במשך כל חייו, בילו היה מסור למוזיקה, יכולתו המוזיקלית הגדולה הביאה אותו לידיעתו של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה, וב-1790 הוא כבר היה בולט בחוגים האופנתיים ביותר של ברלין.
עם זאת, הוא לא הזניח את לימודיו הצבאיים, ובשנת 1792 מונה למדריך צבאי של לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה הצעיר, והפך במקביל להאופטמן מן המניין.
הוא השתתף במסעות 1792–1794 על הריין, וקיבל על אומץ לב במהלך המצור על מיינץ את עיטור פור לה מריט וקידום לדרגת מיור.
לאחר מכן בילו הלך לשרת חיל המצב בזולדאו.
בשנת 1802 נשא לאישה את בתו של קולונל פון אואר, ובשנה שלאחר מכן הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, ונשאר בזולדאו עם החיל שלו.
הגחמות וחוסר המזל של אחיו דיטריך השפיעו על האושר שלו כמו גם על הונו.
לאחר אובדן שניים מילדיו, בשנת 1806, מותה של אשתו, ומקור נוסף לאכזבה היה הדרת הגדוד שלו מצבא השדה שנשלח נגד נפוליאון בשנת 1806. הוא ביצע שירות מצוין בפיקודו של אנטון וילהלם פון ל'סטוק בחלק האחרון של המלחמה, נפצע בפעולה, ולבסוף יועד לפיקוד חטיבתי במסגרת הכוח של גבהרד לברכט פון בליכר.
בשנת 1808 התחתן בילו עם אחותה של אשתו הראשונה, שהייתה בת שמונה עשרה.
הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור באותה שנה, ומכאן ואילך הוא התמסר במלואו להתחדשות פרוסיה.
עוצמת הפטריוטיות שלו הביאה אותו לעימות אפילו עם בליכר והובילה לפרישתו הזמנית; אולם בשנת 1811 הוא חזר שוב לשרת בצבא.
בימים הקריטיים שקדמו למלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית, בילו שמר על חייליו מבלי להתחייב לשום צעד בלתי הפיך עד לקבלת ההחלטה.
ב-14 במרץ 1813, הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט.
הוא נלחם נגד ניקולא אודינו בהגנה על ברלין, ובקיץ עבר לפיקודו של ברנדוט, נסיך הכתר של שוודיה.
בראש חיל צבאי, בילו בלט מאוד בקרב גרוסבירן, ניצחון שיוחס כמעט כולו למנהיגותו.