tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוד מתתיהו ליפמן (בזמנו נכתב: ליפמאן; בליטאית: Matys Dovydas Lipmanas; 1888 – 1941) היה חוקר תולדות יהודי ליטא והעיר קובנה, ממייסדי החברה ההיסטורית אתנוגרפית יהודית בליטא, הוגה רעיון לימוד פרק יומי בתנ"ך.
ליפמן נולד בשנת 1888 בעיירה נמוקשט (ביידיש: נעמאָקשט; בליטאית: Nemakščiai ) שבפלך קובנה, בצפון-מערב האימפריה הרוסית (ליטא), בנם של חנה בת שמואל בן אריה בקר ("ר' שמואל טויבה'ש") ויצחק-אייזיק מרדכי ליפמן.
אבי-אביו, ר' זבולון ליב בן יום-טוב ליפמאן, היה אב"ד קהילות דרשונישוק, גודלבה (גודלעווע), פיליפובה (פיליפּאָווע) , קראז' (קראָזש) ופלונגיאן (פלונגה) (באחרונה שימש יותר מעשרים שנה).
בילדותו למד אצל סבו ר' זבולון, ואחר-כך התחנך בישיבת טֶלְז.
לאחר מכן למד רוקחות, נבחן באוניברסיטת דוֹרפַּאט (טַרטוּ) וקיבל תואר רוקח מוסמך.
פעל במחלקה לתרבות של הוועד הלאומי של יהודי ליטא, וייסד בה עם דר' אבא לפין את המדור ההיסטורי, שלימים היה להחברה ההיסטורית אתנוגרפית יהודית בליטא.
בשנת 1925 השתקע בעיירה צ'ייקישוק (צייקישאק; Čekiškė ), ורכש בה בית מרקחת.
את מרבית זמנו הקדיש לחקר תולדות יהדות ליטא.
פרסם שורת מאמרים בנושא בעיתוני יהודי ליטא "די אידישע שטימע", "הד ליטא", "נתיבות" ו-"דאָס וואָרט".
את מאמרו הראשון פרסם בשנת 1920 ב"אידישע שטימע", ובו קרא לציבור היהודי במדינה לאסוף חומר היסטורי-אתנוגרפי.
ממאמריו: "נפוליאון בליטא", "פרטים על הגאון מווילנה", "חיי רי"ס", "תולדות הגאון ר' אלכסנדר לפידות".
חיבר מונוגרפיה "לתולדות היהודים בקובנה וסלבודקה" בשנים 1400–1850, שנועד להיות הכרך הראשון בחיבור שיכסה את ההיסטוריה היהודית בעיר עד מלחמת העולם הראשונה (1915); היה זה החיבור היהודי הראשון שעסק בתולדות קובנה היהודית.
בנוסף פרסם מבוא על תולדות היהודים בזאמוט (ליטא תחתית) ומדור לפולקלור (תרצ"א; נדפס שנית: תרצ"ד).
תוכניתו של ליפמן הייתה להכין סדרת מונוגרפיות היסטוריות על תולדות היהודים בליטא-זאמוט מהעבר הקדום ועד ימיו.
הסדרה נועדה לכלול התמקדות מיוחדת בעיר קובנה ובחבל זאמוט, בפולקלור (אגדות, פתגמים, שירי עם ועוד), וכן לקסיקון ביוגרפי מונומנטלי ל"גדולי ליטא" ב-300 השנים האחרונות, שעבורו ליקט חומר במשך 11 שנה; אולם השואה שמה קץ לתוכניותיו.
ליפמן היה הוגה הרעיון של לימוד פרק תנ"ך יומי, שהתפשט בליטא ולאחר מכן גם בארץ ישראל.
היה נשוי לבתיה לבית כץ ואב לבן, בנציון.
ליפמן ביקר בארץ ישראל ותכנן לעלות אליה.
ליפמן נספה ב-1941 בשואה באקציה של העיירה צ'ייקישוק (בסמוך לה) עם אשתו ובנם בן ה-12.
לתולדות היהודים בקובנה וסלבודקה: מן העת הכי קדומה עד המלחמה העולמית: (לזכר יובל 900 שנה להוסד קובנה, 1030–1930) בצירוף תמונות שונות ועם מבוא בשם "לתולדות היהודים בזאמוט" ומדור מיוחד לפולקלור המכונה "פרפראות", בשני חלקים, קיידאן: דפוס מובשוביץ וכהן, תרצ"א.
(חלק ראשון: 1400–1850; עם מבוא לתולדות היהודית בליטא-זאמוט) (מהדורה ב: תרצ"ד)
דוד משה שטיינברג (כ"א בתשרי ה'תרל"ב, 6 באוקטובר 1871 – ח' בכסלו ה'תש"ב, 7 בנובמבר 1941) היה חזן ומלחין, מורהו של החזן שלמה מנדל.
שטיינברג נולד בבסרביה (היום מולדובה).
בילדותו היה חבר במקהלתו של אביו אברהם.
אביו שלא היה נלהב משאיפותיו המוזיקליות של בנו והעדיף שיעמיק בלימוד תורה, שלח אותו לבסוף לאודסה ללמוד אצל החזן זלמן (סולומון) רזומני.
בשנת 1902 קיבל שטיינברג את משרתו הראשונה בבית הכנסת Ahrele באודסה.
משם המשיך לברדיצ'ב, וילנה ובשנת 1910 שב לאודסה כחזן של בית הכנסת הגדול של אודסה, שם כיהן במשך ארבע עשרה שנה.
בשנת 1924 היגר שטיינברג לארצות הברית שם שימש כחזן של מספר בתי כנסת, לרבות 'הבריסקר' בניוארק, ה'מונטיפיורי' ברובע הברונקס וה-וודרואו אבניו בבוסטון.
בשנת 1929 הציעה חברת סרטי פרמאונט לשטיינברג להשתתף בסרט קולנוע אך הוא סרב.
במהלך סיור קונצרטים בלונדון ב-1932, שוכנע שטיינברג לשוב לוילנא שם התגורר למשך חמש שנים נוספות תוך ביקור לסירוגין בצ'רנוביץ, אוסטריה.
בשנת 1937 שב שטיינברג לניו יורק וכיהן כחזן בבית הכנסת Hebrew Institute of University Heights שברובע הברונקס עד למותו בגיל 70 בשנת 1941.
רבי דוד מקאלוש היה אדמו"ר חסידי, הראשון בשושלת קאליש.
בנו הצעיר של רבי מאיר (הגדול) מפרמישלאן.
בצעירותו למד תורה מפי אביו רבי מאיר, עד פטירתו בשנת תקמ"א, אז ייסד את חצרו בקאלוש.
לאחר פטירתו מילא את מקומו אחיינו, רבי יצחק מקאליש, בנו של רבי אהרן אריה לייב מפרמישלאן.
רבי דוד ככל הידוע היה ערירי.
דוד מרגל הוא מומחה בכירורגיה אורולוגית, פרופסור לאורולוגיה באוניברסיטת תל אביב, אורולוג בכיר במחלקה האורולוגית במרכז רפואי רבין, מייסד ומנהל של השירות האפידמיולוגי לסרטן במרכז דוידוף, עוסק באבחון וטיפול ממוקד לסרטן הערמונית בטכנולוגיה מתקדמת, מחלוצי ניתוחי ננו נייף בישראל
מרגל, יליד הארץ, נשוי ולו 3 ילדים, סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטה העברית ירושלים.
שירת בצה"ל כרופא צבאי במסגרת העתודה האקדמית.
שירת בנח"ל המוצנח ובהמשך בשייטת הצוללות.
בתום ההתמחות ביצע תת-התמחות בת 3-שנים בכירורגיה אורו-אונקולוגית באוניברסיטת טורונטו, בקנדה.
במהלך השתלמותו בטורונטו התמקד קלינית בניתוחים אורו-אונקולוגים, וכן באבחון וטיפול ממוקד לסרטן הערמונית.
השלים תואר PhD באפידמיולוגיה קלינית בדגש על גנטיקה ומניעה.
בשנת 2015 מונה לפרופסור חבר קליני בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
מרגל הוא רופא בכיר במחלקה האורולוגית בית חולים בלינסון.
מרגל מנהל מרפאה רב תחומית לסרטן חודרני של השלפוחית .
במסגרת עבודתו הוא הקים מרפאה ייחודית לבדיקות סקר ומניעת סרטן לגברים נשאי BRCA.
מרגל הוא תלמידו של פרופ' ג'ק בניאל.
מרגל עוסק בביופסיות פיוזן (ביופסיות חכמות בהנחיית MRI).
כמו כן בטיפול הפוקלי בסרטן הערמונית.
מטרת הטיפול הפוקלי היא הרס הסרטן תוך שימור הפונקציה.
מרגל עוסק בטיפולים פוקליים חדשניים בשיטת HIFU, TOOKAD ו-NANOKNIFE.
מרגל פרסם מעל 100 עבודות מחקר.
מרגל עוסק במחקרים אפידמיולוגים עם בסיסי נתונים גדולים בשיתוף פעולה עם המרכז לחקר הסרטן ועם מרכז קופ"ח כללית למחקר.
כן מרגל עוסק במחקרים קליניים פרוספקטיביים ומחקרים קליניים רטרוספקטיביים בתחום המחקר האורולוגי והאונקולוגי.
בשנת 2015 הוענקה מלגת מחקר בגובה 200,000 דולר של האיגוד האונקולוגי האמריקאי לרופא מחוץ לגבולות ארצות הברית: דוד מרגל, אשר מחקרו בתחום גברים הנושאים את המוטציה הגנטית BRCA פורץ דרך.
מלגת מחקר זו הייתה שמורה לרופאים מארצות הברית וקנדה בלבד, ומרגל הוא הרופא הראשון שלא מצפון אמריקה הזוכה במלגה.
ממחקריו של פרופ' דוד מרגל, אתר pubmed
גנטיקה של סרטן הערמונית - מאמר, מחברים : רחלי אוזלבו, דוד מרגל, Israeli Journal of Family Practice
"פִירְמָגוֹן לעומת אנטגוניסטים של LHRH בסרטן ערמונית, לתפקוד כלי דם" (האגודה למלחמה בסרטן), חוקר ראשי בבלינסון דוד מרגל
חבר בוועדה לגילוי מוקדם מטעם ה-אגודה למלחמה בסרטן
רבי דוד משה רוזנבוים (מכונה לעיתים - מוהרד"ם) (י"א בתשרי ה'תרפ"ה, 9 באוקטובר 1924 – ט"ו בתמוז ה'תשכ"ט, 1 ביולי 1969) היה האדמו"ר השלישי של חסידות קרעטשניף, תחת הנהגתו השתקמה חסידות קרעטשניף בארץ ישראל לאחר השואה.
נולד בתשרי תרפ"ה כבן הזקונים של האדמו"ר השני מקרעטשניף, רבי אליעזר זאב רוזנבוים ולחיה ביילא בתו של רבי ניסן חיים לנגנויער (חתן רבי אהרן אריה לייב לייפר).
בשנת ה'תש"ד, כשנשלח עם אביו למחנה השמדה באושוויץ, הסמיכו אביו לממשיך דרכו, והבטיח לו כי ינצל מהשואה היות שעם ישראל זקוק לו.
לאחר השואה הגיע לעיר סיגעט, שם מונה על ידי תלמידיו לאדמו"ר.
בשנת ה'תש"ו התחתן עם אסתר רחל, בת אחותו סימא רייזל וגיסו רבי חיים מרדכי רוזנבוים מנדבורנה (נפטרה בחודש כסלו ה'תשל"ה בתאונת דרכים).
בסוף שנת 1946 (ה'תש"ז) עלה לישראל והתגורר בירושלים.
במלחמת העצמאות נהרס ביתו מהפצצות הלגיון הירדני.
לאחר שהתייעץ על כך עם רבי אהרון מבעלזא ועם "החזון איש" והם הסכימו לכך הוא עבר בתחילת שנות ה-50 לרחובות.
הקים בעיר את ישיבת "שער אליעזר" על שם אביו, ואת מוסדותיו.
כיום המקום הפך לקריית קרעטשניף.
התפרסם במיוחד במופתיו והמונים נהרו אליו כדי לזכות להתברך מפיו.
כמו כן נודע בדרכו המיוחדת להלביש את המופתים בדרך הטבע ונהג לתת מרשמים לתרופות למרות שלא היה לו כל הכשרה רפואית לכך.
רבי מנחם מנדל שניאורסון אמר עליו:
בכ"ב בסיוון ה'תשכ"ט נסע לפקוד את קברי אבותיו ברומניה, במהלך ביקורו חש ברע ונפטר בפתאומיות ביום שלישי ט"ו בתמוז.
ארונו הובא ארצה, קודם הלווייתו הוכתרו בניו רבי מנחם אליעזר זאב ורבי ישראל ניסן רוזנבוים לאדמו"רים.
הוא נטמן בחלקת קרעטשניף בבית הקברות ברחובות.
על קברו הוקם אהל, ורבים פוקדים את המקום במשך כל השנה, לתפילה וישועה ובפרט ביום ה'יארצייט' ט"ו תמוז.
על שמו נקראים רחוב "האדמו"ר מקרעטשניף" ברחובות וכן הת"ת של החסידות בקריית קרעטשניף.
רבי מנחם אליעזר זאב רוזנבוים, ממלא מקומו.
רבי ישראל ניסן רוזנבוים, האדמו"ר מקרעטשניף - קריית גת.
רבי זיידא שמואל שמעלקא (י"ד בטבת ה'תשי"ב - כ"א באדר ב' ה'תשע"ד), האדמו"ר מביטשקוב.
רבי מאיר רוזנבוים, האדמו"ר מפרמישלאן.
רבי יוסף שלמה, אב"ד קרעטשניף מונסי.
יצחק (נפטר בב' בחשוון ה'תשע"ב, ללא צאצאים).
רבי יעקב יואל ראזענבוים, היה נשוי לאחייניתו מלכה בת אחיו הבכור רבי מנחם אליעזר זאב, התגרש ונישא בשנית והתגורר בקריית שמונה, לאחר ה-7 באוקטובר עבר לקנדה.
הרבנית אדל הורוויץ (הרבנית משענדישוב), בתו הצעירה של רבי דוד משה, נשואה לאדמו"ר משענדישוב בפלטבוש.
רבי שלום מאיר טברסקי, האדמו"ר מפאלטישאן.
רבי יוסף דוד טייטלבוים, האדמו"ר מסאסוב.
רבי מרדכי יצחק לייפר, האדמו"ר מקאליש.
רבי פנחס הורוויץ, האדמו"ר משנדישוב בפלטבוש.
רבי מאיר הורוויץ, האדמו"ר מדז'יקוב מונסי.
רבי דוד דב מייזליש, מוייטצען.- רעייתו, הרבנית שפרה טויבא מייזליש - נפטרה כ"ג מנחם אב תשפ"ה.
הרב דוד משה ליברמן (כ"א בניסן ה'תרפ"ה, 15 באפריל 1925 – כ"ה בשבט ה'תשפ"ב, 26 בינואר 2022) היה רב וגאב"ד קהילת "שומרי הדת" באנטוורפן, בלגיה, ממייסדי וחבר נשיאות מרכז רבני אירופה.
נולד בעיר קלן, גרמניה, לרב יצחק אייזיק ושרה הינדא ליברמן, בהיותו בן שנה עברה משפחתו לאנטוורפן, בלגיה.
למד בבית הספר יסודי התורה בעיר אנטוורפן.
בשנת תרצ"ו עבר ללמוד בישיבת עץ חיים בעיירה היידה שבבלגיה, בראשות הרב שרגא פייבל שפירא, שם שמע שיעורים מאת הרב מרדכי פגרמנסקי, ומהרב אלחנן וסרמן ששהה בבלגיה תקופה קצרה ואף בחן אותו.
בתחילת מלחמת העולם השנייה ברח עם אמו ואחיו לצרפת, שם נלקח לבית יתומים של הרב שניאור זלמן שניאורסון.
בניסן תש"ו הגיע הרב ליברמן לאמריקה והתחיל ללמוד בישיבת לייקווד אצל הרב אהרן קוטלר, בשנת תש"ז עבר ללמוד בישיבת תומכי תמימים המרכזית - 770.
בשנת תש"ט הוא נשלח על ידי האדמו"ר יוסף יצחק שניאורסון לשיקגו ולשמש רב בקהילת "בני ראובן".
בטבת תשי"א התחתן עם חיה בת הרב יהודה חיטריק .
קיבל סמיכה לרבנות מהרב ישראל זאב גוסטמן ומהרב משה פיינשטיין.
בשנת תשט"ו התחיל לשמש רב בקהילת "אור חדש" בשיקגו.
בשנת תשכ"ז עבר לעיר דטרויט, שם החל לשמש כרב קהילת "בני יהודה" ומנהל של בית הספר היהודי במקום.
בשנת תש"ם הוא שב לאנטוורפן והוכתר לאב"ד ורב קהילה "שומרי הדת".
בשנת תש"ס (2000) יסד יחד עם רבנים נוספים את מרכז רבני אירופה ושימש כחבר ועד הנשיאות של המרכז עד לפטירתו.
בשנת תשע"א קיבל הרב ליברמן, במשרדי העיר בהשתתפות אישי ציבור מטעם ממשלת בלגיה, מדליה על פעלו למען הכלל ובמתן עזרה וסיוע לכלל תושבי העיר.
בכ"ה בשבט ה'תשפ"ב נפטר והוא בן 96.
בהלווייתו השתתפו קהל רב והוא נטמן בערב שבת בחלקת חב"ד בהר הזיתים בירושלים ליד אשתו.
בנו, הרב מנחם מנדל, רב קהילת חב"ד ושליח חב"ד הראשי באשקלון
בנו הרב צבי הירש, שליח חב"ד ורב קהילה "עדת ישראל" בלונדון
חתנו, הרב יוסף יצחק חיטריק, שליח חב"ד ומנהל סמינר בית חנה בצפת
נכדו, הרב מנדי חיטריק רב הקהילה האשכנזית בטורקיה, ויושב ראש איחוד הרבנים במדינות האסלאם.
חתנו, הרב אריה ליב קפלן, היה שליח חב"ד הראשי ומייסד קהילת חב"ד בצפת
חתנו, הרב שלמה וילהלם, שליח חב"ד ורב הראשי לז'יטומיר ומערב אוקראינה.
חתנו, הרב שמואל פינסון, שליח חב"ד ומרבני העיר בריסל.
חתנו, הרב מרדכי צבי קרסניאנסקי, שליח חב"ד ומרבני העיר מלבורן, אוסטרליה.
הרב דוד נחמיאש (ה'תקצ"ג, 1833, מרוקו - ח' באלול ה'תרצ"ב, 9 בספטמבר 1932, ירושלים), היה אב בית הדין ורב העיר טנטא שבמצרים במשך 40 שנה.
נולד בשנת ה'תקצ"ג (1833) במרוקו לסולטנה ולאברהם.
בילדותו עלה עם הוריו לארץ ישראל והשתכן בירושלים, שם למד בישיבתו של הרב דוד בן שמעון ('הצוף דב"ש').
נישא לאסתר, ויחד נולדו להם חמישה ילדים: אברהם, יעקב (ז'אק), אסתר, רחל ושרה.
לאחר שנסמך לרבנות, עבר לטנטא שבמצרים, לשמש כאב בית הדין וכרב העיר.
באותה תקופה, בתי הדין הגדולים שבאלכסנדריה ובקהיר היו בעלי הסמכות הבלעדית לעסוק בענייני קידושין וגירושין במצרים, אך הרב רפאל אהרן בן שמעון, רבה הראשי של קהיר, שהכיר את הרב נחמיאש וידע על גדלותו בתורה, עוד מימי לימודיו בישיבתו של אביו, התיר לו באופן מיוחד לעסוק בעניינים אלו.
הרב נחמיאש כיהן בתפקידו במשך כארבעים שנה.
בערוב ימיו חזר לירושלים, ונפטר בה בהיותו בן 99 שנה בח' באלול ה'תרצ"ב (1932).
נקבר בהר הזיתים, ואשתו קבורה בסמוך.
ספרו מחנה ד"ן - חידושים על התורה, הש"ס, פוסקים ודרשות שונות, יצא לאור בדפוס צוקרמן בירושלים, בשנת ה'תרפ"ז (1927).
דוד נבו (נולד ב-22 ביוני 1939) הוא פרופסור אמריטוס בבית הספר לחינוך ע"ש חיים וג'ואן קונסטנטינר באוניברסיטת תל אביב, כיהן כראש בית הספר לחינוך וכמדען הראשי של משרד החינוך.
בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת אוהיו בהערכה פדגוגית.
חוקר את משמעות השילוב של הערכה פנימית וחיצונית של בית הספר כעמית בתוכנית מדיניות החינוך של מרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל.
בסוף שנת 2003 התפטר נבו מתפקיד המדען הראשי בין השאר בעקבות חילוקי דעות סביב מבחני המיצ"ב.
למרות שתמך עקרונית במבחני הערכה ובחינוך הישגי, דרך היישום של המבחנים הייתה לדבריו בעייתית מכיוון שהמבחנים שימשו כשוט כלפי המנהלים, במקום להיות כלי עזר עבור המשרד.
דוד מרגלית (11 בספטמבר 1888 – 14 בספטמבר 1977) היה רופא ישראלי, ממייסדי קופת חולים מאוחדת.
נולד באוקראינה לשלמה נתן ולחיה מרגלית.
ד"ר מרגלית קיבל בביתו חינוך דתי וכללי.
הוסמך לרב בישיבת "רב צעיר" באודסה, תחת הנחייתם של הרב חיים טשרנוביץ והמשורר חיים נחמן ביאליק.
במקביל היה פעיל בתנועה הציונית.
היה בין מייסדי הוועד הציוני בגולובנסק, מזכיר הוועד העירוני של הציונים בבאקו, מזכיר הוועד המרכזי של ההסתדרות הציונית בקווקז ויו"ר הוועד של הקרן הקיימת בבאקו.
ב-1914 נישא לגיסה (גוסתא), בתו של הרב זאב גרנר.
לאחר שהחליט לעלות לארץ ישראל, ולאחר שנודע לו על מחסור ברופאים שם, החל ללמוד רפואה באוניברסיטת אודסה והתמחה כרופא ילדים.
עלה עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1927. בהגיעו ארצה עבר הסמכה קצרה במחלקת הילדים בית החולים הדסה בחיפה, והוצב בהמשך ביישובים כמטולה, חברון, ראש פינה וצפת.
במהלך מאורעות תרפ"ט התגורר בצפת.
במשך המהומות שהתחוללו המתפרעים פרצו לביתו ולקליניקה שלו, אך מאחר שהתפנה מהמקום מבעוד מועד בסיוע קשריו הטובים עם שכניו הערבים, הצליח להינצל יחד עם משפחתו מהטבח.
לאחר המאורעות הוצב מרגלית באזור כפר סבא ושירת גם את גוש תל מונד כנציג רפואי של הדסה ביישובים מוכי הקדחת בתקופה זו, וזאת טרם הקמת קופות חולים מקומיות במושבות ובמושבים השונים באזור זה.
על מנת להגיש עזרה רפואית היה מרגלית לעיתים מתנייד על גבי חמור או עגלה רתומה לסוס.
בזמן שהותו בכפר סבא היה ד"ר מרגלית בין מייסדי מגן דוד אדום, וכן כיהן כיו"ר הסניף של התאחדות הציונים הכלליים.''
בשנת 1934 נפתח המשפט של נאשמי רצח ארלוזורוב, וד"ר מרגלית מצא עצמו מעורב בפרשיה שהסעירה את היישוב היהודי.
בעקבות הרצח המשטרה עצרה מספר חשודים, ואחד מהנאשמים טען בביהמ"ש לאליבי שביום הרצח ביקר במרפאתו של ד"ר מרגלית שכן ידו הייתה פגועה.
וכך מצא עצמו מרגלית מופיע כעד ונחקר במשפט הרצח של ארלוזורוב, שבמהלך מתן העדות אישר שאכן הנאשם היה פצוע וטופל במרפאתו בזמן הרצח, ובשל עדותו זוכה ושוחרר אותו הנאשם מאשמת רצח.
לאחר כמה שנים עבר מרגלית לתל אביב, והקים פרקטיקה פרטית והמשיך להעניק טיפול רפואי ציבורי דרך קופת חולים עממית שם התמנה כיו"ר הוועד הארצי של רופאי הקופה וחבר הנהלה.
מרגלית היה פעיל בארגון ההגנה עד להקמת המדינה והתפרקות הארגון.
בפולקלור של תל אביב ישנו סיפור על כך שהיה מעורב בשחרורם של פעילי אצ"ל שנפצעו בפעולה במהלך שנות ה-40'.
מרגלית הגיש קפה מהול בסם הרדמה לשוטרים הבריטים שהגיעו לעצור את אנשי האצ"ל, שקיבלו טיפול באותו הזמן בביה"ח הדסה בת"א.
לאחר שנרדמו השומרים ברחו אנשי האצ"ל מבלי שנלכדו.
היה מומחה ברפואת ילדים וכן הקדיש את חייו לחקר תולדות הרפואה ביהדות.
היה ממייסדי החברה הישראלית לתולדות הרפואה ומדעי הטבע.
ייסד יחד עם יהושע ליבוביץ את כתב העת "קורות" לתולדות הרפואה ומדעי הטבע והיה העורך הראשי של כתב העת.
מרגלית גם היה ממייסדי קופת חולים מאוחדת וכן עמד בראש הוועדה שנתמנתה לקבוע שם חדש לבית החולים סרפנד, הידוע עד היום בשם שהוועדה קבעה - "אסף הרופא".
בשנת 1947 היה מרגלית לאחד ממייסדי החברה הישראלית לתולדות הרפואה והמדע ובמשך כ-10 שנים ארגן את כנסי החברה וכן היה המזכיר הכללי שלה וגזברה.
ב-1952 ייסד יחד עם פרופ' יהושע ליבוביץ' את כתב העת "קורות" – שנתון לתולדות הרפואה ומדעי הטבע.
מרגלית היה עד למותו העורך הראשי של כתב העת.
בשנות ה-50 היה חבר בוועדה שהחליטה על שמות בתי חולים ממשלתיים, וראש הממשלה דאז בן-גוריון אישר את הצעות הוועדה לשמות בתי החולים כגון ביה"ח "רמב"ם" ו- "אסף הרופא".
בנוסף לפעילות הקלינית והמחקרית שלו, לימד במשך 15 שנה בקורס הראשון בתולדות הרפואה ביהדות באונ' בר-אילן, עם פתיחתה של אוניברסיטת בר-אילן ב-1955.
מרגלית נפטר ב-1977 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
מרגלית הקדיש הרבה ממחקרו בתולדות הרפואה בחז"ל ובפרט באסף הרופא בן ברכיהו (הידוע כ-"אסף הרופא").
פרסם מאמרים רבים בנושאים שונים ומגוונים ברפואה ובהיסטוריה של הרפואה ביהדות בכתבי עת שונים בשפות האנגלית והעברית, לדוגמה:
בנוסף כתב ספרים רבים בנושאים קליניים ותולדות הרפואה ביהדות, הבולטים שבהם:
יסודי הבריאות; מדריך להנהגת האדם בענייני בריאות משע, 1976
דרך ישראל ברפואה - יחודה המוסרי, ממקור ישראל, 1970
בנוסף פרסם במשך 20 שנה טור קבוע בעיתון הצופה בשם "רפואה ובריאות", בהם עדכן את קוראי העיתון בנושאים אקטואליים וחדשניים בנושאי רפואה.
ראו: ד"ר דוד מרגלית (כפר סבא): על החוסן נגד מלריה (הוזמן לוכוח, 1 ביוני)
דוד אברהם נחמה (1900 – 7 בפברואר 1984) היה חזן ופייטן יווני וארץ ישראלי, שפעל גם בצרפת ובאיטליה.
נולד בעיר סלוניקי שביוון לאברהם שהיה בעל איטליז, ולפרלה.
בהיותו ילד קטן נפטרה אמו.
אביו נישא בשנית, לאישה בשם שמחה (סונחולה) והם הביאו לעולם שני בנים: מרדכי (מנטש) ושמואל, ובת בשם בלה.
בנעוריו למד אצל אביו את מקצוע הניקור ועבד אתו באיטליז.
כישרונו המוזיקלי בלט בקרב הקהילה היהודית בסלוניקי, ונשלח מטעמה בשנות העשרים לווינה על מנת ללמוד פיתוח קול.
לאחר שסיים הכשרתו, שימש כחזן בעיר הולדתו בסלוניקי ואחר תקופת זמן הוזמן לשמש כחזן בחגים בערים פריז ורומא.
בשנת 1932 עלה לארץ ישראל והשתקע בשכונת פלורנטין (אז בשטח המוניצפלי של יפו) עבד באטליזים ביפו ובתל אביב, כמנקר בשר, ושימש כחזן בבית הכנסת.
בשנת 1934 נישא לדודון לבית מולכו והתגורר בשכונת פלורנטין.
בשנת 1940 נולדה לו בת יחידה (סימה).
כבר מגיל צעיר, היה מצטרף לדודו אליהו נחמה שהיה בין הפייטנים משכימי קום ל"שירת הבקשות" בימי שבת (לפני תפילת השחרית).
הוא ואחרים היו משתתפים בתפילה ובזמרה ומלמדים את השירים לקהל המתפללים, ומשמיעים פזמונים ופיוטים חדשים.
במקביל לעבודתו באטליז למד דוד נחמה עם המורה למוזיקה צדיק גרשון, שלימד אותו וגם אחרים פיוטים ומוזיקה דתית במסגרת אגודת הפייטנים "נעים זמירות" בסלוניקי.
דוד נחמה היה אהוד ומקובל בקהילתו, ושימש כחזן בבית הכנסת "בית שאול" בסלוניקי, בחגים שימש כחזן בבית הכנסת "יהודי המזרח" בפריז.
כאשר הגיע לארץ ישראל שימש כחזן בבית הכנסת "יוסף ובנימין שושנה" והיה שותף לאגודת הפייטנים "הלל וזימרה להלבשת יתומים" בספר הקהילה, מצוין כי דוד נחמה היה "אחרון החזנים המצוינים שקמו לשלוניקי".
דוד אברהם נחמה היה שותף ליוזמות מוזיקליות רבות בשנות החמישים והשישים במסגרת הקלטות סקר של קול ישראל בתחום הזמר המזרחי, השתתף בהקלטות של מזמורים דתיים כמו גם שירים עממיים, בעברית ובלדינו.
במאמר משנת 1967 סוקר דוד נחמה את יסודות הפיוט הסלונקאי ויהודיי המזרח ומציין: "המוזיקה הדתית מושפעת בהרבה מהמוזיקה הטורקית הערבית [ ...] שמקורה בפרס...אך גם מארצות היעד בפזורה היהודית".
לדבריו, עולמם התרבותי הושפע השפעה יסודית ובמידה רבה מכרעת על פי תפוצתם של יהודי ספרד.
לדבריו, אף על פי שאחד המרכיבים בליטורגיה היהודית הוא הפיוט, ולכאורה מדובר בשירה דתית, נדמה כי יהדות סלוניקי הידרה ומיקצעה את השירה (פיוט) והשרים אותה (הפייטנים והחזנים) והוסיפה רבדים נוספים.
במהלך שנות השלושים הוקמה בשכונת פלורנטין "אגודת הלל וזמרה להלבשת יתומים" כהמשך לאגודת פייטנים "הלל וזמרה" שבסלוניקי, על מנת לעזור לעניי שכונת פלורנטין ושפירא.
פעילותם הועצמה במיוחד בתום מלחמת העולם השנייה, והם סייעו לשורדי השואה, יוצאי יוון והבלקן שהגיעו לארץ ישראל.
פעילותם התעצמה גם בשנות החמישים, עת העלייה הגדולה ומשטר הצנע שהונהג בישראל.
במסגרת זאת המשיכו דוד אברהם נחמה וחבריו במסורות הפיוט כמו גם ציון חגיגות בר מצווה ליתומים וחלוקת בגדים לילדים אלה פעם בשנה בשבת הגדול.
כמו כן חיתנו זוגות רבים.
בשנות השישים היה שותף ליוזמה שנקראה "מטבח זול" (בית שאלתיאל - ברחוב לוינסקי 94).
במסגרת זו, חולקו ארוחות מוזלות לתושבים דלי אמצעים בתל אביב.
יוזמה זו הייתה המשך לפעילותה של "אגודת הלל וזמרה להלבשת יתומים".
בכל אותה עת המשיך דוד אברהם נחמה לעסוק בתחום ניקור הבשר לפרנסתו.
דוד מרדכי אפלבאום (פולנית: Mieczysław Apfelbaum) היה לוחם יהודי פולני במלחמת העולם השנייה.
אפלבאום היה ממנהיגי אצ"י בעת מרד גטו ורשה.
נהרג ב-28 באפריל 1943 לאחר פציעה קשה באחד מקרבות המרד.
אפלבאום שירת בצבא הפולני בעת הפלישה הנאצית לפולין בדרגת לוטננט, ולחם בקרב על הגנת ורשה.
כפעיל בתנועת בית"ר הצטרף לאחר כיבוש העיר לארגון הצבאי היהודי (אצ"י) והצליח להשיג קשר עם קצינים פולנים שעזרו לחברי המחתרת.
בשנת 1942 פיקד על פלוגה של כ-50 אנשי מחתרת שהיו מצוידים היטב בנשק מסוגים שונים שהוברח אל תוך הגטו מהצד הארי.
אפלבאום לקח חלק פעיל בקרבות המרד ובהעלאת רוח הלוחמים, ביניהם הוביל קבוצת לוחמים שתקפה נאצים ברחוב מוראנובסקה ופגעה במספר נאצים ללא שנגרם פגע לאחד מחייליו.
ב-26 באפריל 1943 הגיעה ידיעה למפקדה שאפלבאום נפצע קשה בקרב עם נאצים, למחרת בבוקר מת מפצעיו.
ישנם חוקרים המפקפקים בקיומו של אפלבאום.
לא ידועים פרטים ביוגרפיים על אפלבאום קודם למלחמה, בנוסף לא מוכרת תמונה שלו, וכן הוא מושמט מחלק מעדויות אנשי אצ"י.
לטענתם הפולנים המציאו את דמותו כדי לייצר אתוס של מורד פולני שהצליח למרוד במשטר הנאצי.
מנגד, הסוברים שמדובר בדמות אמיתית טוענים שעקב מיעוט השורדים מקרב אצ"י חסר מידע על דמותו של אפלבאום, בניגוד למורדים מאי"ל עליהם יש מידע רב עקב ריבוי הניצולים היחסי.
בורשה ישנה אנדרטה לזכרם של אפלבאום ופאוול פרנקל ברחוב סטניסלבה, כחלק מאבני ההנצחה של "נתיב הזיכרון לשואה ולגבורת היהודים".
בנוסף קיימת כיכר בעיר לזכר אפלבאום ברובע וולה (Wola) בין הרחובות: סמוצ'ה, פאוויה, דזילנה.
משה ארנס, דגלים מעל הגטו - סיפורו של מרד גטו ורשה, ידיעות ספרים, 2009
חיים לזר, מצדה של ורשה: הארגון הצבאי היהודי במרד גיטו ורשה Z.Z.W., תל אביב: מכון ז'בוטינסקי, 1963.
הרב דוד משה הכהן רבינוביץ (ה'תרס"ו (1905/6) – י"ח באב ה'תש"ב, 1 באוגוסט 1942) היה ראש רשת הישיבות כתר תורה של חסידות ראדומסק וראש ישיבת קיבוץ גבוה בסוסנוביץ.
דוד משה נולד בעיירה קרימילוב לרבי נתן נחום הכהן רבינוביץ האדמו"ר מקרימילוב בנו של רבי אברהם ישכר בער הכהן רבינוביץ מראדומסק, כילד הוכר כעילוי, וכמתמיד.
הוא לא למד בישיבה, או מפי רב מסוים, אלא באופן עצמאי.
נישא לרייזל, בתו היחידה של האדמו"ר רבי שלמה חנוך רבינוביץ מראדומסק, ועבר לגור בסמוך לחותנו בעיר סוסנוביץ.
רבי משה דוד היה מגיד שעור בכל יום בקיבוץ גבוה, ופעמים אחדות בכל שבוע לפני התלמידים ב"כתר תורה" בסוסנוביץ.
בהיותו כלוא בגטו ורשה, רבי דוד משה היה מגיד שיעור קבוע לחמשה בחורים מחסידי ראדזין.
בשבת י"ח אב תש"ב (1 באוגוסט 1942), בשעה 4, פרצה פלוגת חיילים לבית ברחוב נובוליפקי 30, עברה מדירה לדירה והרגה באותו בית 150 איש, וביניהם רבי דוד משה.
שבחי כהן - על התורה ועניינים בש"ס, ניו יורק תשי"ג (כולל גם חידושים מחותנו האדמו"ר מראדומסק)
ברכת שלמה - על התורה ועניינים שונים בש"ס.
וצילום ירחוני כתר תורה שיו"ל בישיבת כתר תורה לפני השואה, ניו יורק תשל"ח (כולל גם חידושים מחותנו האדמו"ר מראדומסק)
זיכרון כהן, ירושלים תשע"ה (נערך על ידי הרב דוד אברהם מנדלבוים)
בנו יחידו, אברהם אלימלך יחזקאל אהרן רבינוביץ, נפטר בשנת ה'תרצ"ז בגיל ארבע ונטמן בבית החיים בעיר סוסנוביץ.
אחיו, רבי שלמה אלימלך רבינוביץ, שכיהן כרבה של זוויירצ'ה, בעת שכיהן שם אביו באדמורו"ת.
הוא היה חתן דודו רבי יחזקאל רבינוביץ מראדומסק בעל הכנסת יחזקאל.
אחיו, רבי אברהם ישכר מאיר רבינוביץ, חתנו של רבי שמואל צבי דנציגר מאלכסנדר.
אחיו, רבי יעקב יחזקאל רבינוביץ, חתנו של רבי יצחק מנחם מנדל דנציגר מאלכסנדר.
אחותו, אסתר פרומט, אשת רבי ישעיהו אנגלרד, אחד של הרבנים בעיר סוסנוביץ.
אחותו, חיה שרה, אשת רבי ישעיהו שפירא, האדמו"ר החלוץ.
אחותו פריידל, אשת רבי חנוך העניך בורנשטיין, האדמו"ר הרביעי בחסידות סוכטשוב.
הרב יעקב מנחם לאנגער, מו"ל ספרו "תורת העולות"
דוד נוטמן (13 ביוני 1895 – 7 באוקטובר 1963) היה איש עסקים, קבלן, חקלאי ועסקן ספורט ישראלי, אשר רכש מידי הבריטים את בסיסי הצבא הבריטי בגן יבנה, בכפר ביל"ו, ברחובות וכן את אדמת בסיס תל נוף.
נוטמן נולד בשנת 1895 ברחובות, ולמד בחדר ולאחר מכן בבית ספר עממי סמילנסקי.
למד בבית הספר למל, אולם שב לרחובות לאחר שהתקשה ללמוד בגרמנית.
בשנת 1913 נסע לאוסטרליה, שם עבד במכרות נחושת ופחם עד שנת 1924, אז חזר לארץ ישראל.
בארץ ישראל עסק בסלילת כבישים והיה לקבלן עצמאי בתחום.
במקביל, הקים משק חקלאי גדול ברחובות, שכלל מטע, פרדס וכרם.
בימי מלחמת העצמאות, רכש נוטמן את קרקעות הבסיסים של הצבא הבריטי בגן יבנה, בכפר ביל"ו וברחובות.
לאחר שבסיס תל נוף הועמד למכירה, פנה בן ציון הורוביץ אל נוטמן והפציר בו לנצל את קשריו עם אנשי המנדט הבריטי על מנת לרכוש את הקרקע.
נוטמן רכש את קרקעות הבסיס תמורת 67,000 לא"י.
בעת המצור על ירושלים ארגן משלוחי מזון מרחובות ומגדרה אל העיר הנצורה.
היה פעיל של תנועת מכבי, והקים במסגרת זו מגרשי ספורט, בריכות ומתקנים נוספים.
ב-1924 נשא לאישה את שרה, ולזוג נולדו ארבעה ילדים.
ב-7 באוקטובר 1963 הלך לעולמו בגיל 69 ונקבר ברחובות, עיר הולדתו.
רבי דוד משה רוזנבוים (נולד בה'תשל"ג, 1973) הוא האדמו"ר הנוכחי מקרעטשניף קריית גת.
רבי דוד משה בנם הבכור של רבי ישראל ניסן רוזנבוים האדמו"ר מקרעטשניף קריית גת, ויוטל מירל נולד בתשל"ג.
בברית שנערכה בהשתתפות סבו רבי איתמר רוזנבוים נקרא דוד משה, על שם סבו רבי דוד משה מקרעטשניף.
בילדותו למד בתלמוד תורה בקוממיות, בישיבה קטנה למד בישיבה שהקים אביו בראשות רבי אברהם הורביץ (מתלמידי הסטייפלר, מחבר הספר ארחות רבנו) בישיבה גדולה למד בישיבת כוכב מיעקב - טשעבין.
נישא לבת-שבע, בת הרב חנניה יוסף עקיבא רבינוביץ', האדמו"ר מפוריסוב.
לאחר נישואיו התגורר בקריית גת.
רבי דוד משה לומד רבות בתורת חב"ד ומוסר שיעור שבועי בספר התניא.
היה נוסע להתוועדויות אצל רבי מנחם מנדל שניאורסון, ואף קרא לבנו על שמו.
גם היה נוסע לבני ברק לשיעוריו של שמואל הלוי ואזנר בעל "שבט הלוי".
רבי דוד משה ניהל את הקמת המוסדות של אביו בשכונת 'רמות דוד' - קרעטשניף בקריית גת.
בשנת תשע"ד סיים לבנות את בית המדרש הגדול, הכולל גם שטיבלאך, מקווה טהרה מפואר, היכל תורה ומקווה כלים.
בית המדרש משמש כמרכז הרוחני הגדול באזור.
הקים מכון בשם 'יקירא קדישא' להוצאת דברי תורתו של אביו ושל שאר אדמור"י השושלת.
במהלך הלוויית אביו בט"ז בחשוון תש"ף, הוכתר על ידי דודו רבי מנחם אליעזר זאב רוזנבוים לממלא מקום אביו בקריית גת.
שאר אחיו הוכתרו לאדמו"רים מטערבישאן, טשרנוביץ ומיאלען.
באלול ה'תשפ"ב הקים ישיבה חסידית לזכר אביו ועפ"י צוואתו, ישיבת "תורת ישראל" לצעירים מצוינים.
תומך באגודת קדושת ציון ודבריו הופיעו במספר גליונות של העלון החודשי של האגודה.
חתנו הרב צבי נחמן טברסקי, בן רבי אברהם יהושע העשיל טברסקי מטשרנוביל אשדוד.
בנו הרב חיים מרדכי, חתן הרב יהושע מנחם שטרן רב קהילת רחמסטריווקה בבני ברק.
חתנו הרב חיים שלום דייטש, בן הרב מתתיהו דייטש רב בשכונת רמת שלמה.
בנו הרב יחזקאל שרגא, חתן הרב מנחם הורונציק.
בנו הרב מנחם מנדל חתן הרב יהודה משה דנציגר בן רבי ישראל צבי יאיר מאלכסנדר.
בנו בנימין משודך עם בת הרב ישראל יצחק סאפרין בן האדמו"ר רבי אליעזר צבי מקאמארנא בית שמש.
דוד ניב (David Niv; נהגֶה דֶייוויד) (6 באוגוסט 1950 – 6 בפברואר 2007) היה רופא ישראלי, פרופסור לרפואה ומומחה בולט בתחום רפואת הכאב.
ניהל את המחלקה לטיפול בכאב במרכז הרפואי תל אביב ע"ש סוראסקי (בית החולים איכילוב) במסגרת עבודתו הקים וניהל את המרפאה הראשונה לטיפול בכאב בצה"ל, היה מרצה וחבר כבוד של בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, היה ממקימי ארגון הכאב העולמי וממנהליו וכיהן כנשיא השלישי של פדרציית הכאב האירופית (EFIC).
כתב ופרסם בחייו יותר מ-120 מאמרים בתחומי הרפואה.
ב-6 בפברואר 2007 נורה למוות בידי אלמונים.
רוצחיו טרם נתפסו ותיק הרצח נשאר פתוח.
ניב נולד בסופיה, בירת בולגריה, לאב רופא ולאם לבורנטית.
משפחתו עלתה לישראל בדצמבר 1950 כשהיה בן שלושה חודשים.
תחילה גרו במעברה ובהמשך עברו לתל אביב, שם גדל והתחנך.
היה חבר בתנועת צופי הים של יפו והתאמן בקראטה בבית הספר להגנה עצמית של ד"ר דניס הנובר ("דניס הישרדות") והגיע לדרגת חגורה שחורה.
בשנת 1968 התגייס לצה"ל ועד שנת 1971 שירת בחיל הרפואה.
באותה שנה החל בלימודי רפואה באוניברסיטת בולוניה באיטליה.
עם סיום לימודיו חזר לישראל ועבר שנת התמחות באיכילוב ובהדסה.
בין השנים 1980–1983 עבר התמחות באוניברסיטת תל אביב בתחום ההרדמה והטיפול הנמרץ ובמקביל החל לעבוד כרופא באיכילוב.
ב-1982 התגורר חצי שנה בלונדון כחלק מתהליך הכשרתו ועבר התלמדות בתחום ההרדמה ב בבירה.
עם חזרתו ארצה החל פרופ' ניב להדריך תלמידים לרפואה באוניברסיטת תל אביב והפך לבוחן ומרצה במחלקה להרדמה וטיפול נמרץ.
פרופ' ניב החל לעסוק בתחום רפואת הכאב, שבאותן שנים היה בתחילת דרכו בעולם, ובפרט בכאב כרוני.
עבד בבית החולים איכילוב במרפאת הכאב הראשונה בישראל – לימים יחידה – שהוקמה בידי פרופ' מרדכי חן.
בשנת 1988 נתמנה למנהל היחידה וכיהן בתפקיד זה עד שנרצח.
כעבור שבע שנים ייסד את ארגון הכאב העולמי (World Institute of Pain).
בין השנים 1999–2002 כיהן בתפקיד הנשיא השלישי של פדרציית הכאב האירופית .
ב-9 באוקטובר 2001 ניסח ניב הצהרה בדבר החשיבות של הסדרת הטיפול בכאב ברמה המדינית, האקדמית, הכלכלית והבריאותית והציג אותה לפני הפרלמנט האירופי בפגישה שנערכה בבית הפרלמנט במרחב לאופולד אשר בבריסל, בירת בלגיה.
בתקופה שקדמה להירצחו עמל על המיזם האחרון שלו, הפורום הבין-לאומי לרפואת כאב.
מפעל חייו של פרופ' ניב היה קידום תפיסת הכאב כמחלה ולא כסימפטום וסיוע בהקלת סבלם של חולים עם כאב כרוני.
שבוע לפני הירצחו חגגה יחידת הכאב באיכילוב, שבראשה עמד, את יובל ה-40 לפעילותה.
פרופ' ניב כתב לרגל האירוע את הדברים האלה: "במרבית המקרים הטיפול שלנו נועד להביא לאיזון הכאב, הפחתתו אל מתחת לסף הסיבולת של המטופל, מתוך ידיעה כי לא ניתן לעשות הרבה מבחינת הגורם לכאב, אלא רק לטפל בכאב כמחלה בפני עצמה".
ב-6 בפברואר 2007 בשעה 01:15 יצא פרופ' ניב ברכבו ממרפאתו הפרטית ברחוב פרישמן בתל אביב.
ניב עשה דרכו אל ביתו שבסביון, וסמוך לשעה 01:30 הגיע למחלף אלוף שדה ברמת גן.
כאשר הגיע לרמזור בצומת הרחובות אלוף שדה ורזיאל התקרב אליו רכב ובו כמה אלמונים – והם פתחו עליו בירי מטווח קצר.
פרופ' ניב נפצע אנושות בפלג גופו העליון ובראשו, רכבו עלה על אי תנועה ונבלם לאחר שהתנגש בעץ.
מותו נקבע במקום בידי פרמדיק של מד"א.
בשעה 01:30 בלילה, בין יום שני לשלישי, התקבל דיווח במשטרת ישראל על תאונת דרכים אשר אירעה זמן קצר לפני כן ברחוב אלוף שדה.
השוטרים שהגיעו לזירה הבחינו מיד כי מדובר באירוע ירי.
מפקד מחוז המרכז, ניצב דוד צור, הטיל את החקירה על היחידה המרכזית (ימ"ר) של מחוז תל אביב.
תחילה טענה משטרת ישראל כי מדובר ברצח אשר נגרם מטעות בזיהוי, אך טענה זו הופרכה במהרה.
נבדקו כיווני חקירה רבים והמשטרה התקשתה להצביע על מבצעי הרצח.
שנה ושבעה חודשים לאחר הרצח, בספטמבר 2008, הגיעו חוקרי המשטרה לפריצת דרך בחקירה ועצרו ארבעה חשודים – סלים אל-באז, עימאד מוגרבי, מני בן דוד וסמי אל-מוגרבי.
האחרון היה החשוד המרכזי בפרשה.
החשודים, תושבי רמלה ולוד, בעלי עבר פלילי, שמרו על שתיקה בחקירותיהם ולא שיתפו פעולה עם חוקרי המשטרה.
לאחר שבועיים במעצר וללא התקדמות של ממש בחקירה החשודים שוחררו לביתם מבלי שהוגשו נגדם כתבי אישום.
תיק חקירת הרצח נותר פתוח.
פרופ' ניב הניח אישה, ושלושה ילדים.
מענק המועצה הבריטית למחקר מעבדתי, בית הספר המלכותי לרפואה מתקדמת, בית החולים האמרסמית', לונדון, בריטניה
מענק בני ברית למחקר מעבדתי, בית הספר המלכותי לרפואה מתקדמת, בית החולים האמרסמית', לונדון, בריטניה
פרס מאגודת המרדימים בישראל למחקר הטוב ביותר שהוצג בקונגרס הבינלאומי ה-13 של אגודת המרדימים בישראל
מענק שאודר למחקר מעבדתי (בעלי חיים) במחלקה לפרמקולוגיה ופיזיולוגיה, אוניברסיטת תל אביב, בית הספר לרפואה סאקלר
1984 – מענק שאודר למחקר מעבדתי במחלקה לפרמקולוגיה ופיזיולוגיה, אוניברסיטת תל אביב, בית הספר לרפואה סאקלר
1989 – מענק מקרן ג'ובאני ורון להקלה על כאבים, תל אביב
1990 – פרס הפוסטר הטוב ביותר, הקונגרס האירופי השמיני להרדמה, ורשה, פולין
1991 – מענק משרד הקליטה למחקר, ישראל
1992 – מענק מהקרן הלאומית למדע, ישראל
1992 – חבר כבוד, האגודה הישראלית לכאב
1996 – חבר כבוד, האגודה הרומנית לחקר הכאב
1997 – חבר כבוד, האקדמיה האירופית לרפואה טבעית
1982 – מענק המועצה הבריטית למחקר מעבדתי בבית הספר המלכותי לרפואה מתקדמת, בית החולים האמרסמית', לונדון, בריטניה
1983 – פרס המחקר הטוב ביותר - הקונגרס הבינלאומי ה-13 של אגודת המרדימים הישראלית
1990 – פרס המחקר הטוב ביותר - הקונגרס האירופי השמיני להרדמה, ורשה, פולין
1992 – חבר כבוד - האגודה הישראלית לכאב (סניף של IASP)
1996 – חבר כבוד - אגודת הכאב הרומנית (סניף של IASP)
1999 – הוענק על מנת להעביר את הרצאת התואר השני על שם סאקלר באוניברסיטת טאפטס, בוסטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית
פרס אגודת הכאב האיטלקית (AISD) על מצוינות בהובלת יוזמת אירופה נגד כאב
תעודת עמית ברפואה התערבותית (FIPP)
חבר כבוד, אגודת הרופאים האמריקאית לכאב התערבותי
הוענק על מנת להעביר את הרצאת הכבוד ע"ש מריו טיינגו
פרס מארק צ'איין הראשון על מצוינות בחקר וניהול כאב
חבר כבוד - האיגוד הבולגרי לחקר וטיפול בכאב (סניף של IASP)
פרס על מצוינות בתחום חינוך לכאב, אגודת הכאב הקולומביאנית (סניף של IASP)
פרס WIP על מצוינות בהובלת המכון העולמי לכאב
פרס על תרומה לחיים לחקר וטיפול בכאב מוענק על ידי AILD
הרב דוד משה אברהם איש טרויש אשכנזי (ה'ת"ם 1680 בערך - י"ח בחשוון תק"ו, 13 בנובמבר 1745), ובקיצור: רבי אד"ם, היה רבה של רוהטין שבגליציה ומחבר פירושים על מדרשי ההלכה.
יש הסבורים כי הוא אדם בעל שם.
יעקב פרנק, ממשיכו של שבתי צבי, הגיע ב-1756 לרוהטין, ואסף שם קהל נאמנים, בראשם אלישע שור מרוהטין ומשפחת שור בכללה.
הרב אד"ם נאבק בו בתוקף, ועקב כך היה קרבן להלשנה.
מסופר שהבעל שם טוב ביקר בביתו כאות תודה על מאבקו.
פירוש מרכבת המשנה על המכילתא.
נדפס לראשונה בלמברג תרנ"ה, על ידי צאצאי המחבר, בעידודו של רבי יהושע רוקח מבלז, ושוב בירושלים תשכ"ד.
פירוש תולדות אדם על הספרי לחומש במדבר ודברים.
נדפס לראשונה מכתב יד המחבר על ידי מוסד הרב קוק, תשל"ב, בשני כרכים.
פירושיו על מדרשי ההלכה רחבי יריעה, ועוסקים גם בסוגיות התלמוד המאזכרות את מדרשי ההלכה.
שער המשנה, פירוש על ספרי "עבודה" ו"קרבנות" במשנה תורה לרמב"ם.
היה בכתב יד שאבד ולא נדפס.
תפארת שיבה, חידושים על התלמוד ודרשות.
גם הוא היה בכתב יד שאבד.
נולד בקיוסטנדיל, בולגריה, ועלה לישראל לבדו כמדריך בשומר הצעיר בשנת 1948. לחם ונפצע קשה בדרדרה, במלחמת העצמאות.
בתום שירותו הצבאי החל ללמוד פיסול במדרשה לאמנות בתל אביב, אצל הפסל משה שטרנשוס, מאנשי קבוצת האמנים "אופקים חדשים", ולאחר מכן המשיך ללימודי ציור במכון אבני, בין היתר אצל הציירים יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי.
בתחילת שנות ה-60 נסע לפריז והמשיך בלימודי האמנות בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות ("הבוז-אר של פריז"), שם הציג במספר תערוכות, בין היתר בבינאלה של פריז ב-1961 וב-1963, בסלון הסתיו בשנת 1963 ובסלון הצייר הצעיר בשנת 1964.
במקביל, הציג בין השנים 1959–1964 שש תערוכות יחיד בגלריה לאמנות כ"ץ בתל אביב וכן בתערוכה הכללית של אמני ישראל במוזיאון תל אביב לאמנות.
בשנת 1966 הציג תערוכת יחיד במוזיאון בית דיזנגוף, ובשנת 1970 שב להציג בפריז בגלריית Serret-Fauveau.
לאורך שנות ה-60 וה-70 לימד ציור ומלאכה בבית ספר היסודי "יוסף הגלילי" בתל אביב, וכן לימד ציור ופיסול במוזיאון תל אביב בחוגים לילדים.
בשנות ה-80 לימד ציור במכון אבני ובחוגים פרטיים בביתו.
עסק בהוראה וביצירה, וכן המשיך להוציא לאור ספרי אמנות, עד לפטירתו בשנת 1987.
סמלים ודמיון, עמותת הציירים והפסלים, תל אביב, 1972
תערוכת הגרפוטק הישראלי, ספרית שער ציון, בית אריאלה, תל אביב, 1979
בית פתוח ותערוכת אמנות, בית משפחת ד'לוגוף, ניו יורק, ארצות הברית, 1980
אוסף רוז'ה ואריה דוברון, מוזיאון יד לבנים, פתח-תקוה, 1982 ו-1983
בריאות ואריכות ימים – גילויי הומור באמנות הישראלית, ספרית שער ציון, בית אריאלה, תל אביב, 1990
העשור הראשון – הגמוניה וריבוי, המשכן לאמנות על שם חיים אתר, קיבוץ עין חרוד, 2008
משולם פרסם שישה ספרים בנושא אמנות:
פסלים ורישומים (אלבום פיסול), תל אביב: כתובות, 1970
רישומים, תל אביב: שער פאר, 1972
רבע אור על חצי צל (רישומים), תל אביב: יהודית, 1977
Posteriors, תל אביב: לוין, 1983
פרופיל שמאל, תל אביב: ציפורה ראובן, 1987
רוב יצירתו של משולם היא בסגנון סוריאליסטי.
הוא השתייך לדור הציירים "הפיגורטיביים החדשים" של שנות ה-50, וביסס את דמות האדם ביצירותיו על סגנון ההולם סיטואציה מסוימת, דבר שאפשר לו לפתח סיטואציות הנעות בין הקומי, הטראגי והאבסורדי.
הוא נותר נאמן לסגנון זה גם מעבר לתמורות סגנוניות ולתמורות קיצוניות בתפיסה הציורית עצמה.
עם עזבונו האמנותי של דוד משולם נמנים כאלף ציורים, פסלים וליטוגרפיות, וכן ספרים ואלבומים של יצירותיו.
משולם זכה על יצירותיו בפרס דיזנגוף לציור בשנת 1963, וכן בפרס אויגן קולב לגרפיקה ישראלית מטעם מוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 1965.
דוד מערבי (1896 – 23 במאי 1945), היה פסל, צייר, מלחין, ואחד מחלוצי החינוך לציור ולמוזיקה בארץ ישראל.
דוד מערבי נולד ב-1896 ביקטרינוסלב, רוסיה (כיום דניפרו, אוקראינה).
אביו היה בן ציון מורובניי.
הוא למד בבית ספר ממשלתי ואצל אביו, שעסק כמורה לעברית, רכש את השפה העברית וידע ביהדות.
כבר בילדותו גילה כישרונות אמנותיים מרשימים ולמד עברית מאביו.
בגיל 15, עזב את ביתו ועלה לארץ ישראל, שם התקבל ללימודים בבצלאל תחת הדרכתו של מייסד בצלאל בוריס שץ.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, שימש כשומר בתל אביב ולאחר מכן נדד ברחבי הארץ כפועל חקלאי.
התעניינותו במוזיקה הובילה אותו להשתלם בקומפוזיציה אצל יואל אנגל.
בהמשך החל לעסוק כמורה לציור ולמוזיקה, תפקיד שביצע במשך 25 שנים, רובם בתל אביב.
חיבר מעל לשמונים שירי ילדים, אותם לימד וביצע בבתי הספר בהם הורה.
חלק משיריו הפכו לשירי עם מוכרים.
הוא גם חיבר לחנים למילותיו של לוין קיפניס בספרו "מחרוזת", כמו "ט'ו בשבט" ו"גינה לי".
בתחום החינוך המוזיקלי, מערבי תרם תרומה גדולה בפיתוח והנחלת הסולפג' והקונצרטינה, כלי נגינה פופולרי באותה תקופה.
בנוסף, הוא ייסד וניהל מקהלות שונות, שהציגו בהפעלות פומביות ובחגים, תוך שהפך את ביתו למרכז תרבותי חם ופתוח לאוהבי אמנות.
דוד מערבי נפטר ב-23 במאי 1945 ממחלת לב, והותיר אחריו מורשת עשירה שהשפיעה רבות על התרבות הישראלית בתחומי האמנות והמוזיקה.
הרב דוד משה טברסקי (נולד בי"א בטבת תשי"ט, דצמבר 1958) הוא האדמו"ר מרחמסטריווקא בבורו פארק.
נולד בניו סקוור לרב חי יצחק טברסקי ולמרים, בת רבי יעקב יוסף טברסקי האדמו"ר מסקווירה.
אביו היה בן רבי יוחנן, האדמו"ר מרחמסטריווקה, ולימים מילא את מקומו בארצות הברית.
גדל והתחנך בשיכון סקווירא (ניו סקוור) בצל סבו רבי יעקב יוסף טברסקי, ואחר כך בצל דודו רבי דוד טברסקי.
נישא לשיינדל חנה, בת רבי יעקב יצחק הורוביץ, האדמו"ר מדומברובה, והתגורר בבורו פארק.
כיהן כראש כולל וכרב הקהילה בבורו פארק.
אחיו הגדול, רבי מרדכי טברסקי, נפטר באופן פתאומי בשנת תשנ"ב (1992), ומאז סומן הוא כממשיך.
לאחר פטירת אביו בשנת תשפ"ג (2023) התמנה לאדמו"ר במקומו, לצד אחיו הצעירים ממנו שמונו בקהילות רחמסטריווקא בערים אחרות.
תחת הנהלתו מוסדות חינוך, ישיבות וכוללי אברכים.
גיסו הוא הרב מרדכי דוד אונגר, האדמו"ר מבאבוב 45.
הרב מרדכי פנחס טברסקי מכהן כראש הישיבה של החסידות, חתן דודו רבי מנחם מנדל הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ קיימישא לייק.
הרב אברהם יהושע אשר, חתן רבי יוסף חיים מוסקוביץ האדמו"ר משאץ מונסי.
הרב יוחנן, חתן הרב יוסף טייטלבוים אב"ד נעפלעמיץ.
הרב חיים בן ציון, חתן הרב אלעזר שלאגער.
הרב יחיאל מיכל, חתן אחותו וגיסו הרב פנחס אלימלך שטיין
הרב נחמן יוסף, חתן רבי פנחס שלום אייכנשטיין האדמו"ר מחודרוב בשיקגו, חתן רבי אליהו שטרנבוך.
הרב צבי אלימלך טייטלבוים, רב בית המדרש 'תפלה למשה - סאטמר' בבורו פארק, בן רבי חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים אב"ד בית אהרן.
הרב מאיר יוסף רובין, דומ"ץ בחסידות, בן רבי יעקב ישראל רובין האדמו"ר מסוליצה.
הרב פנחס אלימלך שטיין, בן רבי יוסף שטיין האדמו"ר מפאלטישאן.
הרב נפתלי אביש וייס, בן רבי מאיר אלעזר וייס האדמו"ר מספינקה 18.
הרב יוסף הלברשטאם, בן רבי יצחק מרדכי הלברשטאם האדמו"ר מקיוויאשד.
הרב שלום יחזקאל שרגא רובין, בן הרב חיים יעקב רובין אב"ד צישנוב.
דוד נובודבורסקי (בפולנית: David Nowodworski; 1916 – 1 ביולי 1943) היה פעיל במסגרת המחתרות נגד הצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה, והיה מהיחידים שהצליחו להימלט ממחנה ההשמדה טרבלינקה.
דוד נובודבורסקי נולד בוורשה בשנת 1916, למשפחה של עובדים.
אביו נפטר כאשר דוד היה ילד, ואמו מתה בשנת 1941 ממחלת הטיפוס.
במהלך נערותו עבד בחנות ברחוב גאנשא.
בשנת 1929, בגיל 13, הצטרף לתנועת הנוער "השומר הצעיר", והתבלט כחניך בעל מרץ רב וכישרונות ארגון, והדריך את הקבוצות של תלמידים מהתנועה.
נובודבורסקי היה חבר בגדוד "גלעד" בשומר הצעיר ולימים הפך לגזבר הקן, והיה אחראי על פעילות קרן קיימת לישראל.
לאחר שהצבא הגרמני כבש את וורשה בשנת 1939, ברח נובודבורסקי לשטח פולין שהיה בשליטת הצבא הסובייטי.
כעבור זמן קצר חזר לוורשה ונהיה אחד ממארגני תנועת "השומר הצעיר" במחתרת בגטו ורשה.
בקיץ 1942 נתפס באקציה הראשונה בגטו ורשה, ונשלח למחנה ההשמדה טרבלינקה, אך כעבור שבוע הצליח לברוח משם וכאשר חזר לגטו ורשה סיפר על הזוועות המתבצעות במחנה.
הצטרף למחתרת הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) בגטו ומונה למפקד פלוגה לוחמת.
במרד גטו ורשה של אפריל 1943, נלחם עם פלוגתו ברחובות הגטו.
היה על פלוגתו למקש את הרחוב נובוליפיה, הרחוב בו הם ילחמו, אך במוקשים שלהם לא היה זרם חשמלי ולכן הם נלחמו ללא עזרתם.
ב-29 באפריל 1943, לאחר שמפקדת האזור בו נלחם הגיעה למסקנה כי אין שום אפשרות להמשיך להילחם בין הבתים, הוחלט לחפש דרך מפלט להצלה ולהמשיך את המאבק מחוץ לגטו.
הדרך היחידה שנותרה לנובודבורסקי ופלוגתו הייתה יציאה דרך תעלות הביוב.
הוא הוביל את פלוגתו דרך תעלות הביוב לחלק הארי של וורשה ובסיוע קשרי ארגונים למאבק נוספים, לחורשה בלומיאנקי במרחק של כ-7 ק"מ מהעיר וורשה.
היחידה הפרטיזנית על שם מרדכי אנילביץ'
ב-11 במאי התמקמה בחורשה לא רחוק מהם קבוצה נוספת בת שלושים ושמונה מלוחמי המרד היהודיים.
מטרתם הייתה לצאת משם ולהתחבר אל תנועת הפרטיזנים האחרים שהיו ביערות, כדי לחבר את כוחם ולהעלות את הסיכויים שלהם לשרוד.
ב-20 במאי הועבר נובודבורסקי עם אנשיו ליער וישקוב, על גדות נהר "בוג", במרחק של כ-60 ק"מ מוורשה, על-ידי המחתרת הפולנית "ארמייה לודובה".
הנהגת המחתרת הפולנית היססה לסייע ללוחמי הגטו.
למרות ההיסוס של המחתרת, ניתן להם סיוע בעקבות ההקרבה לורשה ומשום שאנשי המחתרת הפולנית רצו השפעה באזור הזה, בו לא הייתה להם השפעה, אך הלוחמים היהודים לא הכירו את האזור, האוכלוסייה המקומית לא שיתפה פעולה עם הפרטיזנים, וזה גרם לסכסוך עם התאים המקומיים של מחתרת אחרת.
הלוחמים היהודים לא ידעו כל זאת ושמחו על העובדה שנתנו להם להילחם במסגרת פרטיזנית.
נובודבורסקי ולוחמיו קראו לעצמם היחידה הפרטיזנית על שם מרדכי אנילביץ', והתארגנו בארבע פלוגות בנות כ־15–20 לוחמים פרטיזנים.
שתי פלוגות פעלו בצדו המערבי של הבוג ושתיים בצדו המזרחי כשהמרחק בין פלוגה לפלוגה כ־15 ק"מ.
הפלוגות בצעו פעולות רבות; חבלה במסילות הברזל והורדת רכבות גרמניות מן המסילה, החרמות וחבלות ברכוש גרמני, מבצעים להשגת מזון, הפצת כרוזי תעמולה, פעולות נגד משתפי פעולה עם הגרמנים ועוד.
הפעולות הודרכו על ידי הפרטיזנים הסובייטים מהצבא האדום, שהיו בעלי מסורת לחימה ביערות, והכירו היטב את הדרכים בתוכם.
בתחילה היה יחסם של המקומיים אל הפרטיזנים היהודים נייטרלי ולפעמים הם סיפקו להם מזון ולבוש אך המצב הלך והחמיר.
בתחילת יולי 1943, לאחר רציחת פלוגת מרדכי גרובאס על ידי חברי הארמייה קריובה, והתדרדרות במצב רוחם של הלוחמים שנותרו, החליט נובודבורסקי לרכז את שרידי הלוחמים ולארגן אותם מחדש.
לשם כך נאלצו חלק מן הלוחמים שהיו מעברו המזרחי של הבוג לשוב לצדו המערבי, אך זה היה כרוך בקשיים גדולים מאוד, מכיוון שבכל האזור התמקם הצבא הגרמני במטרה לחסל את יחידות הפרטיזנים.
הגרמנים שמו מצור על הדרכים ועל הכפרים ושמו משמרות במעברי הבוג.
נובודבורסקי העמיד תצפיתנים על הגבעות כדי לעקוב אחרי תנועות הצבא ואלה הודיעו יום אחד שהגרמנים יצאו מן האזור.
לאחר קבלת הדו"ח החליט נובודבורסקי להתפטר, משום שלא ניתן יותר לפעול באזור כפרטיזנים.
חברי המחתרת שכנעו אותו לחזור לתפקידו, אך לאחר זמן קצר הוא ומספר מהלוחמים החליטו לנסות ולהבקיע להם דרך להונגריה, על מנת להגיע משם לארץ ישראל.
הוא חזר לחורשה בלומיאנקי וניסה להגיע לכתובתו של האיש אשר הוביל את שתי קבוצות הלוחמים לחורשת לומיאנקי עם צאתם מהגטו, אולם הם טעו בדרך ושאלו אדם שזיהה כי זו הייתה קבוצת פרטיזנים יהודים והזעיק את הגרמנים אשר היו בסביבה.
כאשר הגיע הצבא הגרמני לאזור הם מצאו את נובודבורסקי ואנשיו, ופרץ קרב בו נהרגו כל הלוחמים.
דוד פבלו נלבנדיאן (בספרדית: David Pablo Nalbandian נולד ב-1 בינואר 1982) הוא טניסאי עבר ארגנטינאי מקצועי, דורג בשיאו במקום השלישי בעולם (20 במרץ 2006).
ב-1 באוקטובר 2013 פרש מטניס מקצועי.
רגעי השיא שלו בקריירה כוללים זכייה בטורניר אליפות סבב המאסטרס העולמי בשנת 2005, הופעה בגמר ווימבלדון בשנת 2002, חצי גמר באליפות אוסטרליה הפתוחה בשנת 2006, חצי גמר באליפות צרפת הפתוחה בשנת 2004 ו-2006, וחצי גמר באליפות ארצות הברית הפתוחה בשנת 2003.
דוד נלבנדיאן נולד בעיר קטנה בשם אונקיז'ו שבפרובינציית קורדובה שבארגנטינה, לאב בשם נורברטו שהלך לעולמו, ואם בשם איידה.
לדוד שני אחים: חאבייר ודאריו, שהוא מאמן טניס במקצועו.
בילדותו בנה לו סבו מגרש טניס שבו החל לשחק מגיל 5 ביחד עם אחיו הגדולים.
בצעירותו זכה בטורניר וימבלדון לנוער והגיע לגמר אליפות צרפת הפתוחה.
סגנונו של דוד נלבנדיאן מתבסס על משחק מכל חלקי המגרש.
נלבנדיאן מצטיין בחבטת גב יד בשתי ידיים, ומשחק קו בסיס אגרסיבי.
שילובן של חבטות חזקות מקו הבסיס יחד עם בחירה בחבטות בעלות סיכון נמוך, עבודת רגליים טובה ומשחק אינטליגנטי יוצרות שילוב מנצח.
חולשתו העיקרית היא בחבטת ההגשה, שעל אף יציבותה - חסרה את העומק והעוקץ הנוסף.
נלבנדיאן נחשב גם כאחד ממחזירי ההגשה המצטיינים שבסבב.
ביכולתו לחסום את הגשת היריב על מנת לבנות את הנקודה מקו הבסיס, או להחזיר בצורה אגרסיבית את ההגשה על מנת להעביר את השליטה על הנקודה בחזרה אליו.
דוד נלבנדיאן משתמש במחבטים מבית היוצר של יונקס.
הדגם הספציפי שבו הוא משתמש נקרא RDiS 100 Midplus בשילוב עם גידי Luxilon Big Banger 16. ספונסר הביגוד ונעלי הטניס שבהם הוא משתמש - גם כן של חברת יונקס.
נלבנדיאן החל לשחק כמקצוען בשנת 2000, בגיל 18. כמרבית השחקנים, גם הוא החל את דרכו בסבב הצ'לנג'ר, ואט אט עלה בדירוג העולמי.
באוגוסט 2001 השתתף לראשונה בטורניר גראנד סלאם, זה קרה באליפות ארצות הברית הפתוחה, שם העפיל עד לסיבוב השלישי.
בתחילת אוקטובר הגיע נלבנדיאן לגמר הראשון שלו בטורניר פלרמו שבאיטליה, שם הפסיד לפליקס מאנטילה.
את שנת 2001 סיים נלבנדיאן לראשונה ברשימת חמישים הטניסאים המובילים - כמדורג במקום ה-47 בעולם.
שנת 2002 הייתה שנת הפריצה של דוד נלנבדיאן.
בתחילת חודש אפריל זכה בטורניר הראשון שלו בקריירה באשטוריל, פורטוגל.
בנוסף הגיע לשני גמרים שהחשוב מביניהם הוא בטורניר ווימבלדון, שם הפסיד ללייטון יואיט בשלוש מערכות 2-6 ,3-6 ,1-6. הגמר השני היה בטורניר בזל בשווייץ שבו ניצח את פרננדו גונזאלס.
באליפות אוסטרליה הפתוחה הודח בסיבוב השני, באליפות צרפת הפתוחה הגיע לסיבוב השלישי, ובאליפות ארצות הברית הפתוחה הודח כבר בסיבוב הפתיחה.
את שנת 2002 סיים כמדורג במקום ה-12 בעולם.
נלבנדיאן פתח טוב את עונת 2003. ההעפלה לרבע הגמר באליפות אוסטרליה הפתוחה הכניסה אותו לראשונה בקריירה לדירוג עשרת הטניסאים המובילים בעולם.
עם זאת, הוא לא הצליח להתמיד ביכולת הטובה, ורשם מס' הפסדים מאכזבים בהמשך העונה, כגון ההפסד בסיבוב השני של אליפות צרפת הפתוחה.
חציה השני של העונה היה טוב יותר - עם שמינית גמר בווימבלדון, וחצי גמר באליפות ארצות הברית הפתוחה.
בנוסף העפיל נלבנדיאן לשני גמרים נוספים : בטורניר מונטריאול (משטח קשה}, ובטורניר בזל (משטח קשה), אך הפסיד בגמר לאנדי רודיק וג'יזרמו קוריה בהתאמה.
עקב הישגים אלו העפיל נלבנדיאן לראשונה לאליפות סבב המאסטרס העולמי, שם רשם שני הפסדים וניצחון אחד על חואן קרלוס פררו.
את שנת 2003 סיים נלבנדיאן כמדורג במקום ה-8 בעולם.
שנת 2004 נפתחה באותו מומנטום של סיום העונה שעברה.
נלבנדיאן העפיל עד שלב רבע הגמר באליפות אוסטרליה הפתוחה, שם הפסיד לאלוף הטורניר באותה שנה, רוג'ר פדרר.
עונת החימר בישרה טובות עם רבע גמר במאסטרס במונטה קרלו, רבע גמר בטורניר ברצלונה, גמר במאסטרס רומא והישג השיא - חצי גמר באליפות צרפת הפתוחה, שם נעצר רק על ידי אלוף הטורניר באותה שנה, גסטון גאודיו.
הישגים אלו הובילו את נלבנדיאן לראשונה בקריירה לדירוג מרשים במיוחד של המדורג רביעי בעולם בתחילת חודש יוני.
המשך העונה היה פחות טוב וכלל הדחה כבר בסיבוב השני של אליפות ארצות הברית הפתוחה, אך חודש וחצי לאחר מכן העפיל נלבנדיאן לגמר בטורניר המאסטרס במדריד (משטח קשה), שם הפסיד למאראט סאפין בשלוש מערכות.
את שנת 2004 סיים נלבנדיאן כמדורג במקום ה-9 בעולם.
שנת 2005 הייתה שנת השיא עבור דוד נלבנדיאן.
בטורנירים הגדולים של השנה, טורנירי הגראנד סלאם העפיל נלבנדיאן לשמינית גמר באליפות צרפת הפתוחה, ורבע גמר באליפות אוסטרליה הפתוחה, ווימבלדון, ובאליפות ארצות הברית הפתוחה.
בתחילת מאי זכה נלבנדיאן בתואר השלישי שלו בקריירה, כניצח בגמר טורניר מינכן, על משטח החימר, את אנדריי פאבל הרומני בשתי מערכות.
בנובמבר רשם נלבנדיאן את הישג השיא בקריירה : ניצחון בטורניר אליפות סבב המאסטרס העולמי, בשאנגחאי.
נלבנדיאן נכנס לטורניר כמחליף במקום אנדי רודיק, ובשלב הבתים רשם שני ניצחונות (נגד ליוביצ'יץ' ונגד קוריה, הפסד מול פדרר).
בשלב חצי הגמר ניצח את הטניסאי הרוסי, ניקולאי דווידנקו ובגמר גבר על רוג'ר פדרר בחמש מערכות, לאחר שכבר היה בפיגור שתי מערכות.
את 2005 סיים נלבנדיאן כמדורג במקום ה-6 בעולם.
בשנה זו קיבל את פרס ספורטאי השנה בארגנטינה ("אולימפיית זהב").
הכושר הטוב של שנת 2005 המשיך גם בפתיחת שנת 2006. באליפות אוסטרליה הפתוחה העפיל עד שלב חצי הגמר, שם הפסיד רק במערכה חמישית לפיינליסט אותה שנה, מרכוס בגדאטיס.
נלבנדיאן העפיל גם לחצאי הגמר בטורנירים במיאמי (משטח קשה), וברומא (משטח חימר).
בעונת החימר זכה בטורניר אשטוריל (משטח חימר) על אדמת פורטוגל, ובאליפות צרפת הפתוחה הודח רק בשלב חצי הגמר, שם למרות משחק טוב מול רוג'ר פדרר, נאלץ לפרוש עקב בעיה בקיבה.
המשך השנה לא האיר פנים לנלבנדיאן.
הוא רשם הדחה מוקדמת כבר בסיבוב השלישי של ווימבלדון, ובסיבוב השני של אליפות ארצות הברית הפתוחה, וכן הדחות מוקדמות במס' טורנירים נוספים.
עם זאת, נלבנדיאן רשם הישג מכובד שהעפיל עד שלב חצי הגמר בטורניר מדריד, שם הפסיד לרוג'ר פדרר בשתי מערכות.
באוגוסט רשם נלבנדיאן את דירוג השיא שלו : המקום השלישי בעולם שהוא בפיגור רק אחרי פדרר במקום הראשון, ונדאל במקום השני.
באליפות סבב המאסטרס העולמי הודח נלבנדיאן בשלב חצי הגמר על ידי האמריקאי ג'יימס בלייק.
את שנת 2006 סיים נלבנדיאן כמדורג במקום ה-6 בעולם.
שנת 2007 נפתחה בצורה לא טובה מבחינת נלבנדיאן.
הפסד בשמינית הגמר באליפות אוסטרליה הפתוחה, והפסדים מוקדמים במרבית הטורנירים כולל בשמינית הגמר של אליפות צרפת הפתוחה הובילו אותו ליציאה מדירוג עשרים הטניסאים המובילים בעולם ראשונה מאז שנת 2003. הוא סבל מפציעות רבות שהיוו את הבסיס ליכולת החלשה שלו בתחילת העונה.
שינוי המומנטום היה בטורניר המאסטרס במדריד.
שם ניצח את שלושת המדורגים הבכירים בעולם, רפאל נדאל (דורג שני בעולם), נובאק ג'וקוביץ' (דורג שלישי בעולם) ורוג'ר פדרר (דורג ראשון בעולם), בזה אחר זה בדרך לזכייה בתואר.
למעשה היה השחקן השלישי בלבד בהיסטוריה שמצליח לנצח את שלושת הבכירים בעולם באותו טורניר, כשהאחרון היה בוריס בקר הגרמני.
היכולת הטובה נמשכה גם בטורניר המאסטרס הבא בפריז.
בסיבוב השלישי של הטורניר ניצח שוב את המדורג ראשון בעולם, רוג'ר פדרר בשתי מערכות.
במשחק הגמר ניצח את המדורג שני בעולם, רפאל נדאל בשתי מערכות 6-0 6-4.
בעקבות תוצאות אלו שב נלבנדיאן אל דירוג עשרת הטניסאים המובילים בעולם.
את שנת 2007 סיים נלבנדיאן כמדורג במקום ה-9 בעולם.
שנת 2008 הייתה מלאה בעליות ומורדות עבור נלבנדיאן.
מחד בטורנירי הגראנד סלאם לא נחל הצלחות מרשימות עם הדחות בסיבוב השלישי באליפות אוסטרליה הפתוחה, בסיבוב השני באליפות צרפת הפתוחה, בסיבוב הראשון בווימבלדון, ובסיבוב השלישי באליפות ארצות הברית הפתוחה.
מאידך רשם זכיות בשני תארים : בטורניר בואנוס איירס (משטח חימר), ובטורניר סטוקהולם (משטח קשה באולם), שם גבר על המקומי רובין סודרלינג בשלוש מערכות.
בנוסף רשם עוד שלוש הופעות בגמרים : בטורניר אקפולקו שבמקסיקו (משטח חימר), בטורניר בזל, ובטורניר המאטסרס שבפריז.
את שנת 2008 סיים נלבנדיאן כמדורג במקום ה-11 בעולם.
נלבנדיאן פתח את שנת 2009 ברגל ימין עם זכייה בטורניר סידני שבאוסטרליה, כשגבר על ירקו ניימינן בשלוש מערכות.
עם זאת הודח כבר בסיבוב השני של אליפות אוסטרליה הפתוחה.
שאר העונה לא הניבה בשורות מעודדות מבחינתו והישג השיא, מלבד הזכייה, היה חצי גמר בטורניר בואנוס איירס על משטח החימר.
בחודש מאי הודיע נלבנדיאן שיאלץ לעבור ניתוח עקב פציעה בירך, דבר שגרם לו להחמיץ את השתתפותו בטורנירי גראנד סלאם וכן את השתתפותו בגביע דייוויס ויתר הטורנירים בהמשך השנה.
את שנת 2009 סיים נלבנדיאן כמדורג במקום ה-64 בעולם.
בדומה לשנת 2009, גם שנה זו הייתה מרובה בפציעות מטרידות.
פציעות בברכיים ובבטן גרמו לנלבנדיאן לפתוח את שנת 2010 באיחור.
הוא חזר לסבב רק בפברואר, בטורניר הביתי שלו בבואנוס איירס, אך לא נחל הצלחה שפרש ברבע הגמר עקב פציעה ברגל ימין.
בעונת החימר רשם העפלה לרבע הגמר בטורניר המאסטרס במונטה קרלו, שם הודח על ידי נובאק ג'וקוביץ'.
פציעה נוספת ברגל ימין גרמה לו להחמיץ את הרולאן גארוס ואת ווימבלדון.
הוא שב לפעילות בחודש יולי, שעזר לנבחרתו במסגרת גביע דייוויס להעפיל לשלב חצי הגמר אחרי ניצחון 3-2 על נבחרת גביע הדייוויס של רוסיה.
בחודש אוגוסט רשם את התואר היחיד שלו לעונה זו שזכה בטורניר וושינגטון, כשניצח בגמר את מרכוס בגדאטיס בשתי מערכות (4)7-6 ,6-2.
אף על פי כן, לא רשם הצלחה גדולה באליפות ארצות הברית הפתוחה שהודח כבר בסיבוב השלישי על ידי הספרדי פרננדו ורדאסקו.
את שנת 2010 סיים נלבנדיאן כמדורג במקום ה-27 בעולם.
פתיחת השנה בישרה טובות עבור נלבנדיאן עם הופעה בגמר טורניר אוקלנד שבניו זילנד, שם נוצח על ידי הספרדי דוד פרר בשתי מערכות.
למרות זאת, התוצאות הטובות לא ידעו המשכיות עם הדחה בסיבוב השני של אליפות אוסטרליה הפתוחה, למרות ניצחון במשחק צמוד ומותח על המקומי לייטון יואיט.
את מרבית עונת החימר פספס נלבנדיאן עקב קרע בשריר הירך ובקע מפשעתי, מה שגרם לו לפספס גם את טורניר אליפות צרפת הפתוחה.
המשך העונה לא הניב תוצאות מרשימות מבחינתו שהודח בסיבוב השלישי של ווימבלדון על ידי רוג'ר פדרר, ובאליפות ארצות הברית הפתוחה על ידי רפאל נדאל.