tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החמאה מיוצרת על ידי נענוע השמנת הגולמית עד קריעת הממברנות הפוספוליפדיות, כך ששומני השמנת מתאחדים ויוצרים שכבה נפרדת של זבדה.
בימינו נעשה החיבוץ במחבצת סיבוב, אמצעי ממוכן, אשר מאפשר טלטול מבוקר של חומרי הגלם.
שינויים קלים באופן ההכנה מובילים ליצירת חמאות בהרכבים שונים, בעיקר בשל שוני בהרכב הזבדה וכמותה במוצר הסופי.
החמאה מכילה שומן בשלושה מופעים נפרדים: שומן חופשי, שומן גבישי וזבדה גולמית.
במוצר הסופי, הבדלים בהרכבם ובריכוזם של שלושה מופעים אלו, גורמים למרקם שונה של החמאה.
חמאות המכילות גבישי שומן רבים יותר קשות יותר מחמאות המולעטות בשומנים חופשיים.
במהלך תהליך החיבוץ נוצרים גרגרי חמאה זעירים הצפים על פני השכבה המימית של השמנת.
הנוזל המימי נקרא חובצה, חלב-חמאה; החובצה, שהיא תוצר-לוואי של ייצור החמאה, משמשת כיום כחלב דל-שומן.
בשלב הבא החובצה מופרדת מהחמאה על ידי שפיית המים מן הגרגרים או על ידי ייבושם בחימום.
או-אז, הגרגרים "מעובדים": נלחצים ונילושים יחדו.
בהכנה ידנית מסורתית, תהליך זה נעשה בעזרת לוחות-עץ המכונים מחבטי-חמאה.
תהליך זה מצמק את החמאה למסה מוצקה ומפרק כיסים נסתרים של חובצה או מים לטיפות זערוריות.
החמאה המסחרית מכילה כ-80% שומן ו-15% מים; חמאה הנעשית בצורה מסורתית עשויה להכיל אף 65% שומן ו-30% מים.
החמאה נעשית מעופשת כאשר מולקולות השומן מפורקות על ידי חיידקים לחומצות קרבוקסיליות ולקרבונילים, כגון חומצה בוטירית ודיאצטיל.
צפיפות החמאה היא 0.911 גרם לסמ"ק (דומה לצפיפותו של קרח).
חיבור אבוד הוא יצירה ספרותית או עיונית שידוע כי התקיימה, אך לא שרדה.
עדויות לקיומה של היצירה הן אזכורים ביצירות אחרות שכן שרדו, ולעיתים שרד רק חלק מהיצירה שמלמד על שאר חלקיה.
חיבורים אבדו מכל מיני סיבות.
לעיתים, שורדים חלקים מחיבורים אלה כציטוטים בחיבורים אחרים.
למשל, האנציקלופדיה "תולדות הטבע", מאת פליניוס הזקן, מצטטת חיבורים קדומים יותר.
בין היתר, התבססה האנציקלופדיה על כתביו של מרקוס טרנטיוס וארו - מלומד וסופר רומאי, שחי ופעל כ-100 שנים לפני פליניוס.
מקור אחר הוא מרקוס ויפסניוס אגריפס, שעל מפותיו הסתמך פליניוס בחלק מהכרכים הגאוגרפיים.
בערכים זואולוגיים הסתמך פליניוס על אריסטו, ובתחום הבוטני על תאופרסטוס.
כמו כן, לעיתים שורדים חיבורים אבודים כעתיקות, או כאשר הדפים עליהם הם נכתבו משמשים כמצע לכתבים מאוחרים יותר (פלימפססט).
דוגמה לחיבור שנחשב כאבוד, אך נמצא, הוא "הפלימפססט של ארכימדס", ששרד מתחת לטקסט של ספר תפילה.
רוב החיבורים האבודים החשובים ביותר נכתבו בעידן הקלאסי, מאחר שלפני המצאת הדפוס היו עותקים מעטים מכל כתב יד, אך ישנן דוגמאות מכל תקופות ההיסטוריה, למשל, גם במאה ה-20 אבדו סרטי ראינוע רבים (כ-80% מהם) מאחר שצולמו על חומר בלתי יציב הנוטה להתלקחות, שדרש טיפול מסור על מנת לשמרו.
"ענייני אסיה", "ענייני אירופה", "על ים האירתריאני" מאת אגאתרכידס.
רק קטעים מפרק הראשון שרדו.
"על עשיית ספירות" מאת ארכימדס.
ספר על אסטרונומיה מאת אריסטרכוס מסאמוס, שבו הוא תיאר את התאוריה ההליוצנטרית שלו.
"חיי" (דה וויטא סואה) מאת אוגוסטוס קיסר.
"היסטוריה של בבל" מאת ברוסוס.
תשעה ספרים מאת יוליוס קיסר, וכן מכתבו ושירי אהבתו שנכתבו בנערותו.
היסטוריה של מסעי צבאו של אלכסנדר הגדול, היסטוריה של יוון, והיסטוריה של המלחמה הפיניקית מאת קליסתנס.
זכרונות של סולה, צוטט אצל פלוטרכוס.
מילון השפה האטרוסקית, היסטוריה של קיסרות אוגוסטוס, היסטוריה של קרתגו, ופולמוס בעד קיקרו מאת קאטו הזקן.
היסטוריה של פרס וסוריה ועוד היסטוריה של הודו מאת קטסיאס.
שלושה ספרים על מתמטיקה ואחד על לוגיקה מאת אוקלידס.
ספר על כתבי קאטו הזקן, סאטורנוס שעוסק בטקסי הדת של רומא, אנציקלופדיה שלמה, וספר על הנביאות מאת ווריוס פלאקוס.
"על הטבע" ו"האפיטאפוס" מאת גורגיאס.
שלושה-עשר הספרים מאת לוקאנוס, שאחד מהם חלק ממעגל האפיקות הטרויאנית.
"מדיאה" מאת אובידיוס, רק שני חלקים שרדו.
"היסטוריה של המלחמות בגרמניה", "סטודיוסוס" על הרטוריקה, ו"היסטוריה של תקופתו" מאת פליניוס הזקן.
הספרים הראשון והאחרון צוטטו על ידי טקיטוס.
"היסטוריה של קונסטנטינוס הגדול" מאת פראקסאגורוס.
ארבעה ספרים פילוסופים מאת פרוטגורס.
"על גורמי הרהיטות המושחתת" מאת קווינטיליאנוס.
ספרי הסיבילות, שהיו בסיסה של הדת של רומא הפגנית.
שלושה-עשר ספרים על היסטוריה, דקדוק, ספרות, פילוסופיה, ומשקי יוון העתיקה מאת סווטוניוס.
ספרים של ההיסטוריון אסיניוס קוודראטוס.
ספריהם של כל משוררי המעגל האפי, לבד מהומרוס.
אלה כללו את ששת ספרי מעגל האפי: "סיפריה", "איתיופוס", "האיליאדה הקטנה", "ביזת טרויה", "נוסטוי", וה"טלאגוני".
מתוך 90 שרדו עד ימינו רק שישה.
קטעים מהמחזה "אכיליוס" נתגלו על ידי ארכאולוגים בשנות ה-90 של המאה ה-20 במצרים.
מתוך עשר מגילות שרדו רק כמה ציטוטים.
בשנות ה-60 נתגלו חלקים רבים על ידי ארכאולוגים.
מומחים מניחים שרק חמישית מתוך כל עבודתו שרדה.
חלק מעבודותיו של אריאנוס ההיסטוריון.
רק שישה מתוך כמעט 800 שרדו, כולל כמה חלקים קצרים.
חלקים משבעה ספרים אחרים על הפילוסופיה קיימים היום.
הוא כתב הרבה על האתיקה.
18 מתוך 90 שרדו, וכן קטעים ארוכים מעוד כמה מהם.
הוא כתב יותר מ-100 קומדיות.
רק שירי הניצחון שלו שרדו.
רוב השאר ידוע מציטוטים ומפפירוסים שנתגלו במצרים בעת החדשה.
מספר חיבורים של פילון האלכסנדרוני (למשל, בסדרת "נגד פלאקוס והמשלחת לגאיוס").
שירים ונאומים מאת פליניוס הצעיר.
רק שבעה שרדו מתוך 123.
רק אחד מהם שרד בצורה מלאה.
יש קטעים מעוד כמה שירים שעדיין קיימים.
אין טקסטים שנכתבו על ידיו.
אף-אחד מכתביו לא שרד בגרסה מלאה.
כתריסר כתבי פרשנות פילוסופיים של מטרודורוס מלמפסקוס על דעותיו של אפיקורוס
בין יצירותיה של היפאטיה, שאבדו כולן, פירוש לספרו של דיופנטוס, "אריתמטיקה", פירוש לספרו של אפולוניוס על החרוט, והערות על עבודתו של תלמי.
ידיעותינו על סוקרטס מגיעות מתיאורים חיצוניים, בעיקר מתיאוריו כפי שהוא מופיע ביצירותיו של תלמידיו, אפלטון וקסנופון.
צ'ין שה-חואנג, הקיסר הראשון של סין שרף את רוב הספרים שנכתבו לפני זמנו כחלק מעלייתו לשלטון.
"הקלסיקה של המוזיקה" מאת קונפוציוס.
ספריית אקדמיה בהנלין נהרסה ב-1900 במהלך מרד הבוקסרים ומסמכים עתיקים ייחודיים רבים הושמדו.
מספר ספרים שהוזכרו בתוך ספרי התנ"ך, כמו "ספר הישר", "ספר מלחמות ה'" ומדרשי נביאים שונים.
לפי כמה דעות, נכתבה נבואתו של בלעם בן בעור על ידי משה בספר מיוחד שאבד, בנוסח ארוך יותר מזה המובא בספר במדבר.
"הקספלה", אוסף תנ"כי מאת אוריגנס.
מסמך ה-Q - מסמך היפותטי ששימש כאב-טקסט לברית החדשה.
אחד עשר ספרים מהבשורות האפוקריפיות של הברית החדשה, בהן בשורת חווה ובשורת העברים.
זכרונות הגסיפוס והיסטוריה שלו על כנסייה הנוצרית.
כתביו הושמדו בגלל כפירתו בעיקרי הנצרות האורתודוקסית.
כמה ציטוטים מהספר קיימים בפולמוסים שנכתבו נגדו על ידי אנשי הכנסייה.
שני חיבורים מאת אוסביוס מקיסריה, אחד מאבות הכנסייה.
כ-30 עמודים מהספר של קלס
ה"ארז'נג" - הספר הקדוש של המניכאיזם.
האווסטה - הספר הקדוש של הדת הזורואסטרית, המאגד בתוכו את כתביה הקדושים אשר נכתבו בשפה האווסטית.
חיבוק חינם הוא שמה של יוזמה, שבמסגרתה אנשים מציעים חיבוקים לאנשים זרים בשטח ציבורי.
מקור הרעיון הוא בסידני שבאוסטרליה, שם קמה תנועת "חיבוק חינם" , ביוני 2004. הקמפיין התפרסם רבות בשנת 2006 באמצעות קליפ ביוטיוב, שצילם וערך חבר בלהקה האוסטרלית Sick Puppies, שאחד משיריה גם מלווה את הסרטון.
הסרטון זכה לתפוצה עצומה של למעלה מ-77 מיליון צפיות נכון לתחילת שנת 2012.
מאז התפשט הרעיון למדינות רבות ובהן
קנדה וישראל, בעיקר הודות לחשיפה התקשורתית הרבה שהוא קיבל.
הקמפיין הוא דוגמה ל"פעולה אקראית של טוב לב" כלומר, פעולה שמטרתה היא אך ורק על מנת לגרום להרגשה טובה לאחרים.
חיבוקים שבורים (בספרדית: Los Abrazos Rotos) הוא סרט קולנוע משנת 2009 שכתב וביים פדרו אלמודובר, והכוכבת הראשית שלו היא פנלופה קרוז.
הסרט עוסק במשולש רומנטי בהשתתפות במאי, שחקנית מתחילה ומפיק, המתרחש על רקע צילומו של סרט.
סצנות הסרט מתרחשות במשולב בשנת 1992, בשנת 1994 ובהווה (שנת 2008).
"הארי קיין" (בגילומו של ליואיס אומאר) הוא תסריטאי עיוור המתגורר במדריד.
הוא מסתייע בסוכנת שלו, ג'ודית גרסייה (בלנקה פורטיו), ובבנה בן ה-22, דייגו (טאמאר נובאס).
להארי נודע מהעיתון על מותו של איש העסקים העשיר ארנסטו מרטל.
צעיר המכנה עצמו ריי איקס מגיע אל הארי ומבקש את השתתפותו, בתשלום, בכתיבת תסריט.
הארי וג'ודית מזהים שריי איקס הוא ארנסטו מרטל הבן, ומבקשים ממנו שלא יקיים יותר קשר עם הארי.
בפלשבק ל-1992, לנה (פנלופה קרוז) היא צעירה נאה העובדת כמזכירתו של ארנסטו מרטל (חוסה לואיס גומז).
בעקבות היחלצותו של מרטל להצלת חיי אביה, הגוסס מסרטן, היא הופכת לפילגשו.
בחזרה להווה, דייגו מאושפז, לאחר ששתה בטעות קולה מעורבת בסמים בעת שעבד כדי-ג'יי במועדון.
הארי מסתיר אירוע זה מג'ודית, הנמצאת בנסיעת עסקים מחוץ לעיר.
בעת שדייגו מחלים, הארי מספר לו על אירועים שהתרחשו 14 שנים קודם לכן, בשנת 1994, ועד כה הוסתרו מדייגו.
הארי, שבשנת 1994 עדיין נקרא בשמו האמיתי, מטיאו בלנקו, הוא במאי קולנוע.
מרטל הוא מאהב קנאי, אך לאור רצונה העז של לנה הוא מסכים להשתתפותה בסרט בשם "נשים ומזוודות", שאותו מביים מטיאו.
מרטל אף מממן את הפקת הסרט.
מרטל עוקב אחר לנה באמצעות בנו, ארנסטו מרטל הבן, המצלם סרט תיעודי על הפקת הסרט "נשים ומזוודות".
חלק ניכר מהסרט התיעודי מצולם בלי קול, אך מרטל מפענח את דיבוריהם של לנה ומטיאו בעזרתה של קוראת שפתיים, ומגלה שמתקיים רומן ביניהם.
לנה, המגלה את המעקב אחריה, מודיעה למרטל על עזיבתה אותו, בסצנה שבה היא נראית פעמיים: כדמות על המסך, המדברת בסרט שצילם מרטל הבן, וכדמות ממשית, העומדת מאחורי מרטל הצופה בסרט (הסצנה).
שתי הדמויות אומרות את אותן המילים.
מרטל, בזעמו, דוחף אותה במורד המדרגות.
בעקבות הנפילה לנה אינה מסוגלת לקום, ומרטל, שחש חרטה, לוקח אותה לבית החולים, שם רגליה השבורות מושמות בגבס.
מטיאו ממשיך בצילום הסרט, ולנה משתתפת בו חרף פציעתה.
עם סיום צילומי הסרט, וטרם עריכתו, לנה ומטיאו נמלטים לנופש באי לנסרוטה, המזרחי שבאיים הקנריים, ומטיאו מציג עצמו בשם הארי קיין.
הם קוראים בעיתון על הקרנת הבכורה של הסרט "נשים ומזוודות", שנקטל בחריפות על ידי הביקורת.
מטיאו מטלפן אל ג'ודית, מנהלת ההפקה שלו, אך אינו מצליח להשיגה.
הוא משאיר לה הודעה במשיבון, כולל מספר הטלפון שלו, אך היא אינה חוזרת אליו.
מטיאו מחליט לחזור למדריד, כדי לברר בעצמו איך הושלם הסרט.
הוא ולנה מתחילים בנסיעתם, ואחריהם עוקב במכוניתו ארנסטו מרטל הבן, המצלם אותם תוך כדי נסיעה, באמצעות מצלמתו המחוברת למושב שליד הנהג.
זמן קצר לאחר תחילת הנסיעה נפגעת מכוניתם של מטיאו ולנה בתאונת דרכים, רגע לאחר שהתנשקו לפרידה.
לנה נהרגת בתאונה, ומטיאו מתעוור.
ג'ודית ובנה בן ה-8, דייגו, באים לקחת את מטיאו מבית החולים ולאסוף את חפציו מהמלון.
מטיאו עומד על כך שמעתה ואילך יקראו לו "הארי קיין".
בחזרה להווה, עם שיבתה של ג'ודית מנסיעת העסקים היא מתוודה בפני הארי שהיא מסרה למרטל את מספר הטלפון שלו, שאפשר את איתורו, ומספרת שמרטל הורה לערוך את הסרט עם הצילומים הגרועים ביותר שנעשו, כנקמה במטיאו, ולהשמיד את יתר הצילומים.
לשאלה שעולה, האם מרטל הבן קשור לתאונה, היא עונה שאין קשר, ומציינת שהוא הראשון שנזעק להושיט עזרה.
בנפרד היא מתוודה בפני דייגו שמטיאו הוא אביו.
לאחר הווידוי של ג'ודית חוזר הארי לשמו המקורי, מטיאו.
הוא פוגש את ריי איקס, המסיים בפגישה זו את צילום הסרט התיעודי שאותו החל לצלם בנעוריו.
דייגו ומטיאו צופים בסרט זה, שלקראת סופו מוצגת נשיקתם האחרונה של מטיאו ולנה.
לבקשת מטיאו, דייגו מקרין באיטיות את רגע הפרידה של לנה ומטיאו, ומטיאו ממשש את המסך, כאילו כדי לראות תמונה אחרונה זו.
ג'ודית, שהייתה מנהלת ההפקה של הסרט "נשים ומזוודות", מגלה למטיאו שכל הצילומים המקוריים של הסרט לא הושמדו, אלא נשמרו אצלה.
מטיאו עורך מחדש את הסרט ויוצר גרסה טובה שלו.
פנלופה קרוז: מגלמת את מגדלנה, הקרויה בעיקר בשם החיבה שלה, לנה.
זוגתו של איש העסקים ארנסטו מרטל, הנוטשת אותו עקב אהבתה למטיאו בלנקו.
קרוז הופיעה בשלושה סרטים קודמים של אלמודובר: "לחזור", "אהבת בשר ודם" ו"הכל אודות אמא".
ליואיס אומאר: מגלם את מטיאו בלנקו, במאי קולנוע שלאחר שהתעוור שינה שמו להארי קיין והפך לתסריטאי.
גילם את הכומר בסרטו של אלמודובר, "חינוך רע".
חוסה לואיז גומז: מגלם את ארנסטו מרטל, איש העסקים הנבגד והנוקם, הצלע השלישית במשולש האהבה שבסרט.
בלנקה פורטיו: מגלמת את ג'ודית גרסייה, מנהלת ההפקה של בלנקו כבמאי, והסוכנת שלו כתסריטאי.
הופיעה גם בסרטו הקודם של אלמודובר, "לחזור", בתפקיד השכנה חולת הסרטן.
טאמאר נובאס: מגלם את דייגו, בנה בן ה-22 של ג'ודית גרסייה.
אלמודובר העיד על עצמו: "תמיד גיליתי עניין בסרטים שמתארים את עולם הקולנוע.
סרטים שעלילתם היא תעשיית הקולנוע עצמה, האנשים שמאחוריה, תפארתה ושפלותה".
עניין זה בולט בסרט "חיבוקים שבורים", שהוא סרט ארס פואטי, משום שבמידה רבה גיבורו של הסרט הוא הקולנוע עצמו.
עלילת הסרט סובבת סביב צילומו והפקתו של סרט, ובה משולב סיפור צילומו של סרט תיעודי אודות הפקת הסרט.
בנוסף, משולבות בסרט מחוות לסצנות נודעות בסרטים רבים.
מבקר הקולנוע יאיר רוה ציין כי זהו "סרט שעוסק ישירות בקולנוע, בכתיבה, ביצירה, באופן בו הקולנוע נכנע לחיים, אבל גם במקום שבו הקולנוע מסוגל לשכתב את החיים, ושיש לו כוחות של השבה לחיים – גם אם רק באופן סמלי"
במידה מצומצמת יותר צילומו של סרט קולנוע נכלל גם בסרטים קודמים של אלמודובר.
סצנת הפתיחה של הסרט "חוק התשוקה" מציגה את צילומה של סצנה, שבה שחקן מקבל הנחיות מדויקות מהבמאי תוך כדי צילום הסצנה.
בסוף סצנת הפתיחה של הסרט "פרח הסוד שלי" מתברר לצופה שהסצנה שראה אינה מייצגת מציאות, אלא היא תרגיל שצולם במצלמת קולנוע לשם צפייה בו במועד מאוחר יותר.
סצנה דומה נכללת בתחילתו של הסרט "הכל אודות אמא".
רעיון דומה לזה שבסרט "חיבוקים שבורים" נכלל בסרט "קשור אותי!
אהוב אותי!", שגם בו חלק מהעלילה מתאר את צילומו ועריכתו של סרט.
בסרט משולבות מחוות לסצנות נודעות בסרטים רבים:
באופן גלוי מוצגת בסרט סצנה מסרטו של רוברטו רוסליני, "מסע לאיטליה" - מטיאו ולנה צופים בסרט זה, המוקרן בטלוויזיה, בעת שהם בלנסרוטה.
בסצנה מוצג זוג המבקר בפומפיי, ומדריך הטיולים מצביע בפניהם על בני זוג שהופתעו על ידי הלבה בעת שהיו חבוקים.
לנה צופה בהתרגשות בסצנה זו, ומחבקת את מטיאו תוך הבעת תקווה שגם מותה יגיע בעת שהיא מחבקת את אהובה.
הסרט "נשים ומזוודות" הוא ציטוט של סרטו של אלמודובר עצמו, "נשים על סף התמוטטות עצבים", משנת 1988. פניה של לנה בסרט זה מזכירים היטב את פניה של אודרי הפבורן בסרט "סברינה" (להשוואה: לנה לעומת סברינה).
גם ציורים נודעים זכו למחוות בסרט:
בסרט נכללות שתי סצנות סקס, המוצגות בצורה מרומזת, ללא ראיית העוסקים במעשה.
בשנייה מביניהן נראה זוג עוסק בקיום יחסי מין, אך השניים עטופים בסדין מכפות רגליהם ועד מעבר לראשיהם, ושמץ מגופם אינו גלוי.
רק בתום המעשה נחשפים השניים שעסקו בו.
על פי פול ג'וליאן סמית', צילום זה הוא מחווה לסדרת ציוריו של רנה מגריט, "הנאהבים", שבה פני הנאהבים עטופים בסדין (להשוואה: אחת מהתמונות של מגריט לעומת קטע מהסצנה של אלמודובר הנכלל במקבץ קטעים זה).
כרזת הסרט היא באופן מובהק מחווה ליצירתו של אנדי וורהול, "מרילין מונרו" (להשוואה: מרילין מונרו של וורהול לעומת כרזת הסרט).
"הארי קיין", השם שבו בחר מטיאו להשתמש לאחר התאונה, הוא שם סמלי.
מבקרים אחדים רואים בו שילוב של השמות הארי ליים וצ'ארלס פוסטר קיין - שתי דמויות מפורסמות שגילם אורסון ולס.
מבקר הקולנוע יאיר רוה מצא בשם שלל משמעויות אחרות:
כבר השם הזה גדוש משמעויות מטאפוריות.
"הארי קיין" נשמע כמו "הוריקן", רוח סערה.
"הארי קיין" נשמע גם כמו ערבוב בין שם הדמות "הארי פאלמר" ושם השחקן שהיה מזוהה איתה, "מייקל קיין": וזה משדר לנו חשאיות, חיים כפולים, השתקפויות ובבואות: השחקן והדמות, והדמות שבעצמה מנהלת חיים כפולים.
ועוד אסוציאציה: "הארי קיין" נשמע כמו קרוב משפחה של "ג'יימס קיין", הסופר שכתב את "הדוור מצלצל פעמיים", מאבות המזון של הפילם נואר, שרמזים לעלילתו נמצאים ב"חיבוקים שבורים" שעוסק – בין השאר – באשה, מאהב ובעל נבגד.
סצנות אחדות בסרט עוסקות בהרס, כצעד של נקמה, ובשחזור שנועד לשקם:
מרטל, בהתקף זעם על בגידתה של לנה בו עם מטיאו, במאי הסרט שבו משתתפת, דוחף את לנה, וגורם לשבירת רגליה.
תוצאה זו אינה גורמת להפסקת צילומי הסרט - עלילתו מותאמת למצבה של לנה, והצילומים נמשכים.
אדם, כנראה שליחו של מרטל, מגיע לחדרם של מטיאו ולנה בלנסרוטה וקורע לגזרים את תצלומיהם של זוג האוהבים, במעין טקס כישוף שבא לפגוע באויב באמצעות פגיעה בצלמו.
בהמשך הסרט לוקח דייגו את פיסות התצלומים, ועמל על שחזור התצלומים שנקרעו.
הצלם אלכס ליבק מתאר זאת: "הוא יושב על הרצפה ולפניו מוטלות מאות פיסות צבעוניות, כמו פיקסלים אימפרסיוניסטיים, שאותם הוא מרכיב לשלמויות חדשות-ישנות.
בשמחה הוא מכריז על כך שתצלום אחד הוא כבר הצליח לשחזר.
הסמליות לובשת צורה, וכשהפאזל יושלם גם המציאות תחזור להיות מה שהייתה עם עריכה מסוימת שתנציח את האהבה."
ג'ודית מספרת למטיאו שמרטל הורה לערוך את הסרט שצילם, עם הצילומים הגרועים ביותר שנעשו, כנקמה במטיאו, ולהשמיד את יתר הצילומים.
אך הצילומים המקוריים של הסרט לא הושמדו, אלא נשמרו אצל ג'ודית.
כצעד משקם, מטיאו עורך מחדש את הסרט ויוצר גרסה טובה שלו.
טענה עיקרית של מבקרי הקולנוע היא שאלמודובר לא חידש דבר בסרטו זה.
אורי קליין כתב: "יש בסרטו החדש של אלמודובר משהו עייף, משהו ממוחזר".
מאיר שניצר חזר על טענה זו בכותבו: "כשלעצמו, "חיבוקים שבורים" הוא סרט לגמרי לא רע.
וגם שומר על נימות פרודיות, המקילות על עיכולו כמו גלולות אלקה זלצר.
אבל משהו מעייף, משומש, עצלני וטרחני מנסר ברקע העניינים.
כן, אומר/ת לעצמו/ה הצופה, את חלון הראווה הזה אני מכיר/ה כבר בעל פה; הדקורטור הזה, אשף השמונצעס והפיצ'פקעס, מזיע יותר מדי."
יאיר רוה חיובי יותר ביחסו לסרט: "יש הרבה הדר וברק בסרט, ואלמודובר מוכיח שם שהוא מאסטרו של קולנוע, אשף של חושניות, תותח של חיבורי תמונה וקול, ליהוק ומשחק, ויוצר חריף למדי המלהטט היטב בין מלודרמה, קומדיה ומותחן.
למרות שאין כאן תחושה של יצירת מופת, יש דווקא נעימות, של ההסתופפות בחיקה של וירטואוזיות מרהיבה.
אולי זה סרטו הבורגני ביותר, השבע ביותר והכי פחות מאתגר של אלמודובר, אבל זה גם אחד מסרטיו המהנים ביותר."
החי נושא את עצמו הוא כלל הלכתי (נאמר בעיקרו בהלכות שבת, אך משתמשים בו לפעמים גם בהלכות אחרות) לפיו הנושא חי, אינו נחשב כמי שנושא אותו לגמרי.
לדעת רש"י טעמו של הכלל הוא משום שהנישא עצמו משתתף במשא ומקל על הנושא.
מקור הדין הוא במשנה במסכת שבת, שם נפסק כי .
ואמרו בתלמוד שהטעם שפטור הוא על האדם הוא מאחר ש'החי נושא את עצמו', ועל המיטה פטור מפני שהיא טפלה לאדם.
בביאור הטעם של החי הנושא את עצמו נאמרו בראשונים כמה הסברים:
בתוספות הרא"ש כתב שהטעם הוא שמאחר שאף החי נושא את עצמו יחד עם האדם הנושאו, נחשב הדבר כ'שניים שעשאוה' שדינם שפטורים.
אמנם בשאר הראשונים דחו טעם זה.
מאחר שכל הפטור הוא מטעם ש'חי נושא את עצמו', לכך במקרה והאדם כפות או חולה - שאינו נושא את עצמו, לא נאמר בהם דין זה, לדעת הרב שמואל ירונדי גם באדם כשהוא במצב שינה, לא נאמר דין זה.
בברייתא מובאת מחלוקת בין רוב החכמים לרבי נתן האם הכלל החי נושא את עצמו נאמר גם כאשר אדם נושא בעל חיים: .
אך בתלמוד מוסבר כי המחלוקת היא רק לגבי בעל חיים שמשתמטין מהאדם הנושא את עצמן לכיוון אחר וממילא אינם מסייעים בנשיאתם, אך לא בנושא אדם חי, בו גם חכמים מודים לרבי נתן ופוטרים.
לעומת הקביעה בתלמוד שאין חיוב על הוצאת אדם מרשות לרשות, מובא במקום אחר ביחס לדברי רבא לפיהם אין איסור הוצאה בילד חי שרבא .
ונאמרו כמה דרכים בראשונים לביאור קביעה זו:
לדעת התוספות יש לחלק בין תינוק בן יומו, בו לשיטת רבי נתן פטור ולשיטת חכמים חייב, לבין ילד גדול יותר בו פטור גם לשיטת רבנן.
לדעת בעל המאור קטן בן יומו אינו נחשב "חי נושא את עצמו", וחייבים על הוצאתו גם לשיטת רבי נתן.
ישנו גיל אמצעי בו התינוק מסוגל ללכת אך אינו רגיל ללכת ברגליו, ובאותו גיל לדעת רבי נתן פטורים על הוצאתו ולדעת רבנן חייבים, ובגיל בו התינוק רגיל ללכת פטורים על הוצאתו גם לדעת רבנן.
הריטב"א הסיק שדברי הגמרא "רבא כרבי נתן סבירא ליה" אינם מכוונים לומר שרבא אינו סובר כרבנן, אלא שרבא בעניין זה סובר כסברת רבי נתן (שבאדם גם חכמים מודים לה).
לפי דרך זו ניתן לומר שהפטור על הוצאת אדם לדעת רבנן אינו תלוי בגיל, ופטורים גם על הוצאת קטן בן יומו.
כך כתב שער המלך בדעת הרמב"ם שכתב:"אדם חי אינו משאוי", ולא חילק בגיל האדם.
אף על פי שכלל זה נאמר לעניין שבת, יש מהפוסקים שהביאו אותו לעניין הלכות אחרות.
כך למשל נפסק בפרי חדש ובספר "ברכת יוסף" בשם הרשב"ץ.
שמותר לנידה להעביר תינוק מידה ליד הבעל או ההפך, מכיוון שהחי נושא את עצמו.
ויש שתמהו קצת על כך, שהרי דין החי נושא את עצמו נאמר רק לעניין שבת, ויישבו שניתן לסמוך על כך לכל הפחות לעניין דין הרחקה בנדה שהוא איסור מדרבנן.
במעגל חשמלי, לצורך ניתוח המעגל, ניתן לצמצם את מספר הרכיבים באמצעות חיבור בטור או חיבור במקביל.
בחיבור בטור כל הרכיבים מקבלים אותו זרם חשמלי, ולעומת זאת, בחיבור במקביל כל הרכיבים מקבלים אותו מתח חשמלי.
את המתח והזרם במעגל מחשבים בדרך כלל דרך רכיב שקול, שהוא רכיב שיכול להחליף כמה אחרים יחד, תוך שהמעגל כולו נשאר זהה.
החוקים המשמשים לחישוב המתח, הזרם והרכיב השקול, נובעים מחוקי קירכהוף למעגלים חשמליים.
ברכיבים פשוטים כגון נגד, סליל השראה, קבל או מקור מתח, יש שתי אפשרויות לחוקי החיבור: הרכיב השקול שווה לסכום ערכם של הרכיבים, או שווה להופכי של סכום אחד חלקי הערכים הבודדים .
אם הערכים מחוברים בהופכי, הערך השקול קטן מערך כל הערכים הבודדים, בניגוד לחיבור ערכים שבו הערך השקול גדול מכל אחד מהערכים הבודדים.
לדוגמה, עבור נגדים המחוברים במקביל, הנגד השקול יהיה קטן מכל אחד מהנגדים הבודדים.
במעגל מורכב יותר, שאינו כולו בטור או במקביל, ניתן לעיתים לבנות בשלבים את הרכיב השקול: לדוגמה באיור למעלה, הקבל והסליל מחוברים במקביל זה לזה, ושניהם יחד מחוברים בטור לנגד ולמקור המתח.
במעגל שבו שני רכיבים בלבד, הם מחוברים גם בטור וגם במקביל.
קיימים גם מעגלים חשמליים שלא ניתנים לפירוק בטור ובמקביל.
גשר ויטסטון הוא דוגמה למעגל פשוט מסוג זה.
בתחומי פיזיקה אחרים גם ניתן לחבר במקביל או בטור אלמנטים, לדוגמה קפיצים במכניקה, או צינורות בזרימה.
בחיבור טורי הזרם בכל האלמנטים שווה, והמתח הכולל בהדקים הקיצוניים שווה לסכום המתחים על כל אלמנט בנפרד.
מתוך שיקולים אלה ניתן לחשב את האלמנט השקול עבור סוגים שונים של רכיבים.
דוגמה למעגל טורי: 4 סוללות של 1.5 וולט המחוברות בטור, ויחד נותנות מתח של 6 וולט.
דוגמה נוספת: 10 נורות קטנות המחוברות בשרשרת - המתח על כל נורה יהיה 220 וולט חלקי 10, כלומר 22 וולט, והזרם בכולן יהיה שווה.
כאשר מספר רכיבים מחוברים בטור, נתק בכל אחד מהם יגרום לנתק בכולם.
לדוגמה: אם כמה נורות מחוברות בטור, ואחת מהן נשרפת, כולן מפסיקות לפעול (אבל לא נשרפות).
בחיבור נגדים בטור, ההתנגדות השקולה שווה לסכום ההתנגדויות הבודדות:
בחיבור משרנים בטור, ההשראות השקולה שווה לסכום ההשראויות הבודדות:
בחיבור מקורות מתח בטור, המתח השקול שווה לסכום המתחים הבודדים, אך צריך לחבר או להחסיר על פי כוון המתח.
בחיבור קבלים בטור, הקיבול השקול שווה להופכי של סכום ההופכיים של הקיבולים הבודדים:
בחיבור מקבילי המתח על כל האלמנטים שווה, והזרם הכולל בהדקים הקיצוניים שווה לסכום הזרמים בכל אלמנט בנפרד.
דוגמה למעגל מקבילי: מערכת החשמל בבית פרטי בנויה באופן מקבילי, כך שכל השקעים מקבלים מתח 220 וולט ישירות מרשת החשמל.
הזרם שרושם מד-הזרם בבית מתחלק על כל הצרכנים (מכשירי החשמל) בבית.
במעגל מקבילי קצר של אחד הרכיבים יגרום לקצר בכל המעגל.
לדוגמה: במעגל בבית, קצר בקומקום החשמלי (או בכל מכשיר אחר) יגרום לקפיצת המאמ"ת (מפסק אוטומטי מגנטי תרמי) בלוח החשמל.
אם היה קצר להארקה יופעל מפסק פחת, מכיוון נוצרת זליגת זרם להארקה מצב המדמה התחשמלות.
בחיבור קבלים במקביל, הקיבול השקול שווה לסכום הקיבולים הבודדים:
בחיבור נגדים במקביל, ההתנגדות השקולה שווה להופכי של סכום אחד חלקי ההתנגדויות הבודדות:
בחיבור משרנים במקביל, ההשראות השקולה שווה להופכי של סכום אחד חלקי ההשראויות הבודדות:
חיבור מקורות מתח במקביל לא אמור להתבצע שכן הוא יגרום לפריקה של אחד מהם.
אפשר למצוא רכיב שקול למעגל שבו מקורות מחוברים במקביל רק כאשר יש גם התנגדויות למקורות, כלומר נוסף נגד למעגל.
חיבורים בטור ובמקביל של רכיבים חשמליים אחרים, יכולים לתת תוצאות נוספות בעלות שימושים.
מקורות מתח - חיבורם בטור שקול למקור מתח אחד בעל סכום המתחים.
מקורות זרם - חיבורם במקביל שקול למקור זרם אחד בעל סכום הזרמים.
מתגים חשמליים - חיבורם במקביל מממש שער לוגי מסוג OR, וחיבורם בטור מממש שער לוגי מסוג AND.
כיום מתגים ממומשים לרוב באמצעות טרנזיסטורים, וחיבורם באופן כזה מהווה טכניקה יסודית בבנייתם של מעבד ומחשב.
חיבוק ראשון היא עמותה העוסקת בטיפול בתינוקות נטושים ובודדים בבתי החולים בישראל.
נכון לשנת 2021 מכהנת בתפקיד יו"ר העמותה מיכל קוריאט.
מנכ"לית העמותה היא אפרת יסעור.
עמותת חיבוק ראשון (עמותה רשומה), הוקמה במטרה לטפל בתינוקות הנטושים והבודדים ישראל, על ידי צוות של מתנדבות מסורות שרצו לעזור לשפר את מצבן הנפשי הירוד של התינוקות בעקבות נטישת ההורים.
עמותת "חיבוק ראשון" הוקמה בשנת 2004 על ידי מיכל קוריאט, מנכ"ל ובעלים של חברת "טרנסקום גלובל", לאחר שנחשפה לפרסום באינטרנט שעסק בתינוקות נטושים.
במדינת ישראל נולדים מדי שנה כ-300 תינוקות שננטשים על ידי הוריהם בבתי החולים, ונשארים שם עד להחלמתם המלאה או עד למציאת פתרון מתאים למצבם, לפעמים למשך חודשים ארוכים.
תינוקות אלו זוכים לטיפול פיזי ורפואי מסור על ידי צוות בית החולים, אך בשל עומס העבודה אין באפשרותם להעניק טיפול רגשי רציף לו הם זקוקים.
העמותה שמה לה למטרה למלא את החלל הנוצר בהיעדר הטיפול ההורי, ולספק עד כמה שניתן את הצרכים הרגשיים והקוגניטיביים החיוניים כל כך להתפתחותו התקינה של התינוק.
העמותה מטפלת גם בתינוקות הסובלים מהיעדר נוכחות הורית מספקת (הנובעת מאילוצים שונים), החיונית להחלמתם ובריאותם הנפשית.
העמותה פעילה ב-22 מתוך כ־35 בתי-חולים ומוסדות מדינה מוכרים ברחבי ישראל, ונותנת מענה לכל תינוק באמצעות הפעלת מערך מתנדבות המונה כ־500 נשים.
מתנדבות העמותה המלוות את התינוקות באופן יומיומי מדמות למעשה עבורם את ההורה הביולוגי החסר ויוצרות עימם קשר אנושי קבוע, מחייכות אליהם, מחבקות אותם ודואגות לכל צורכיהם.
פעילות עמותת חיבוק ראשון, מתקיימת מכספי תרומות של אנשים פרטיים.
העמותה מעסיקה מערך סוציאלי, המשמש לזרוע המקשרת בין העמותה לבין בתי החולים.
כל מקרה של תינוק נטוש הוא מקרה רווחה מורכב והטיפול מתבצע בין עובדת סוציאלית של העמותה לבין עובדת סוציאלית מבית החולים.
כמו כן המערך הסוציאלי מבצע את הסינון, המיון, ההכשרה והליווי של המתנדבים.
שנת 2008 - ארנסט אנד יאנג בשיתוף "דה מרקר" בוחרים במיכל קוריאט, מייסדת ויו"ר חיבוק ראשון, לאחת מעשרת יזמי השנה
שנת 2009 - מגן שר הבריאות למתנדב
שנת 2010 - אות הנשיא למתנדב מוענק על ידי הנשיא שמעון פרס למיכל קוריאט על תרומתה הייחודית לטובת המדינה והחברה בישראל.
שנת 2013 - אות אומ"ץ מוענק על ידי תנועת אומ"ץ לעמותת חיבוק ראשון על פועלה למען קידומן וטיפוחן של אוכלוסיות חלשות.
"חי פארק" הוא גן חיות ומרכז לימודי הפועל מאז שנת 2002 בקריית מוצקין.
החי פארק הוקם בשנת 2002 על שטח בן 100 דונם.
המתחם כולל, מלבד גן החיות, מגרש משחקים לילדים, תיאטרון בלתי-מקורה (מכונה "אמפיפארק"), אגם ברבורים, פינות ישיבה מוצלות, פארק מתנפחים ומתקני לונה-פארק לגיל הרך, מזנונים ומסעדה.
ב"אמפיפארק" נערכים, מדי שנה, מופעים שונים, כולל אלה של יום העצמאות וטקס הסיום של בית ספר התיכון "אורט קריית מוצקין".
בגן החיות ניתן לצפות בלמעלה מ-1,000 פרטים של בעלי חיים, בתצוגות ובבתי גידול המדמים את סביבתם הטבעית.
ב-2006 הגיעה לחי פארק להקה של 25 פינגווינים.
ב-2014 הצטרפו שישה פינגווינים חדשים ל-18 שנותרו.
החי פארק מוכר כאתר תיירותי על ידי החברה הממשלתית לתיירות בישראל (חמ"ת) והוא חבר בעמותת התיירות גליל מערבי, חבר בארגון גני החיות הישראלי, האירופאי, הרוסי והעולמי.
בינואר 2021 נגזרו 9 חודשי עבודות שירות וכן קנס על דב נוי, ספק של הגן, אשר שיחד את מנהל הגן, יגאל פדידה.
על פדידה נגזר עונש של 16 חודשי מאסר בפועל ותשלום קנס.
באפריל 2021 נערך בבית משפט השלום בחיפה דיון בבקשתה של עמותת "תנו לחיות לחיות" לסעד זמני, שימנע מהחי פארק להמשיך בפעילות הרכיבה על סוסי פוני וגמלים, תוך עבירה על תקנות צער בעלי חיים.
בקשת העמותה עסקה גם בתנאי המחיה הקשים שמהם סובלים, לטענתה, בעלי החיים בחי פארק, המנוגדים לחוק צער בעלי חיים והתקנות שהותקנו מכוחו.
בית המשפט דחה את בקשת העמותה והיא הודיעה שתתבע את הפארק.
פניית עמותת "תנו לחיות לחיות" לבית המשפט הגיעה בעקבות דיווחים על כך שמאות אנשים מדי יום רוכבים על סוסי הפוני והגמלים.
אורנגאוטן בורנאי - זכר בשם "תום" ונקבה בשם "סלאטן"; זוג זכרים נוסף הועבר ב-2019 לגן החיות התנכ"י.
אוצלוט - נקבה שהגיעה מצרפת ב-2025.
אריה אפריקני - באפריל 2025 הגיעו לגן החיות שישה גורי אריות זכרים ונקבות, שקודם לכן נמצאו מוחזקים בצורה לא חוקית, לאחר שהוברחו לארץ.
לאחר טיפולם של גורי האריות נפתחה תצוגה חדשה במקום מרווח ומשודרג בגן החיות ביולי 2025. תצוגת האריות נקראת "עם כלביא", שהוקמה לאחר "מבצע עם כלביא" במהלך יוני 2025, שמות האריות נקראו על שמם של חיילים ואזרחים שנהרגו במהלך "מלחמת חרבות ברזל", כאזכור וגבורה.
ארנבון מצוי - למען רווחת בעלי החיים, הופסק ליטוף הארנבונים.
בינטורונג - זוג: נקבה "מיומי" שהגיעה ב-2019 מצרפת וזכר "קומאי" שגם הגיע מצרפת אך ב-2021.
גיבון צהוב-לחיים - זכר "טונקין", נקבה "ננסי" ו-4 צאצאים
ג'ירף מרושת - נוכחים בתצוגה נכון ל-2024: נקבה בשם "קיאנגה".
זברה מצויה - זכרים בלבד.
כבש יעקב - זוג: "יעקב" ו"רחל"
לוטרה חסרת-טופר אסייתית - זכר, נקבה ושני גורים.
למור זנב-טבעת - מספר פרטים
עצלן דו-אצבע של לינאוס - זוג: זכר בשם "טיקו" שהגיע ב-2019 מהולנד ונקבה בשם "טיקה" שהגיעה ב-2019 מאוסטריה
פיל אסייתי - שתי נקבות: "פולה" ו"לולה", שהגיעו מהספארי ברמת גן
אמו - זכר ושתי נקבות
קורמורן גדול - 3 זכרים מגן החיות התנכ"י
אליגטור אמריקני - זכר ונקבה
לונה חי פארק בגן פועל לונה פארק, אשר כניסה אליו כרוכה בתשלום נוסף.
יש בו משחקי שעשועים לילדים, מתקנים חשמליים, מתקני ענק, מכוניות מתנגשות ועוד, וכן סיור רכבת חשמלית סביב גן החיות, המיועד להורים וילדים.
חִיאֵל בֵּית הָאֱלִי הוא דמות מקראית, שמו מופיע ב.
בונה העיר יריחו בימי אחאב מלך ישראל, שנתקיימה בו קללת יהושע בן נון.
לאחר שהעיר יריחו נכבשה ונהרסה, הטיל יהושע קללה על מי שיבנה את העיר: .
בעת מלכות אחאב בנה את העיר חיאל ועל פי המסופר בספר התגשמה בו קללת יהושע.
בעת שהניח את יסודות העיר מת בנו הבכור אבירם ובעת שהציב את שערי העיר מת בנו הצעיר, שְׂגוּב: ייתכן כי חיאל היה נציב בימיו של מלך ישראל, אחאב שהוטלה עליו משימת ביצור העיר יריחו ובנייתה.
שמו ומוצאו של חיאל בית האלי
לפי כינויו, נראה כי מוצאו של חיאל הוא מהעיר בית אל, בנחלת שבט אפרים.
חיאל הוא שם תאופורי שפירושו 'האל הוא אחי'.
השמטת האות א' היא תופעה לשונית מוכרת גם בשמות פיניקים כמו חירם.
בשטח G בחפירות עיר דוד, התגלה בית ארבעת המרחבים ובו אוסטרקאות בעברית קדומה עם השמות חיאל ואחיאל.
רד"ק סבור, בעקבות התלמוד הירושלמי, שהקביעה מתייחסת למעשה ליהושפט, והוסבה לאחאב כדי לא לפגוע בכבודו של המלך הצדיק.
רבי יהושע בן קרחה דרש: "והלא חיאל משל יהושפט (בתחום שבט יהודה) ויריחו משל בנימין ולמה נתלה באחאב?
לדעת מנחם נאור, גם מיקומה המקורי של קביעה זו היה בהקשר של מעשי יהושפט, והיא נעקרה ממקומה.
ייתכן שגם מקום מוצאו של חיאל איננו מבית אל המוכרת שבממלכת ישראל, אלא יישוב אחר ביהודה שנקרא באותו שם.
מגמתו של הסיפור על חיאל בית האלי
נראה כי מטרת הסיפור אודות חיאל בית האלי קיימים כמה הסברים.
יש הרואים בסיפור אודות חיאל יסודות אטיולוגיים.
אחד היסודות האלו מסביר את העובדה מדוע לא קמה יריחו במשך כל התקופה הישראלית.
יש הסוברים כי סיפורו של חיאל בית האלי נועד להסביר את ישיבתם של בני הנביאים ביריחו, את ישיבתו של אליהו ביריחו לפני עלותו השמיימה וסיפור אלישע ומעשי הריפוי שלו ביריחו.
לדעת משה גרסיאל, המחבר המקראי הקדים את סיפור הקללה, בפתיחה לסיפורי אחאב כי ראה קשר בין חטאי עם ישראל בימי יהושע לאלה, בימיו של אחאב.
יצחק מגן טוען, כי לא הייתה כוונה לבנות את העיר.
לשיטתו מדובר באדם בעל אמצעים אשר פיתח ושיקם את אזור יריחו על ידי הקמת תעלות מים וביצורה של העיר.
חיאל בית האלי בספרות האגדה
בילקוט שמעוני מסופר כי חיאל לא שמר את מצוות האל והסית לעבודת האל בעל, שקיימה איזבל בהר הכרמל :.
בין ציורי הקיר בבית הכנסת דורה אורופוס נמצא ציור קיר המתאר את המסופר באגדה בילקוט שמעוני.
ייתכן כי הצייר ביקש לשלב את המסופר במסורת האגדה ובין הכתוב בסיפור בספר מלכים א'.
הציור צויר במאה השלישית לספירה ולכן יש הסוברים כי זו מסורת קדומה יותר שהשתרשה בספרות האגדה, היות שחיבורו של ילקוט שמעוני מתוארך למאה ה-13.
יהודית קגן כתבה סיפור קצר בשם "רוח קדים" שהיה מועמד בקטגוריית הסיפור הקצר בפרס גפן 2020. בסיפור, שגוב היא ביתו הצעירה של חיאל בית האלי (ולא בנו הצעיר).
על מנת לברוח מגורל הקללה, שגוב נישאת טרם הוצבו שערי יריחו, ובכך התממשה הקללה.
חיבור מטריצות הוא פעולה במתמטיקה בה מחברים שתי מטריצות על ידי חיבור הרכיבים התואמים של כל אחת מהן.
קיימות פעולות חיבור נוספות (סכום ישר וסכום קרונֶקֶר) המוסברות בהמשך.
על שתי המטריצות להיות עם אותו מספר שורות ועמודות.
סכום המטריצות A ו־B המסומן ב־A + B, הוא מטריצה בעלת מספר שורות ועמודות זהה, בו כל רכיב הוא סכום הרכיבים התואמים ממטריצות המקור:
באופן דומה ניתן לחסר מטריצה אחת מחברתה כל עוד ממדיהן זהים (כמו בחיבור).
הפעולה A − B מבוצעת על ידי חיסור הרכיב ב־B מהרכיב התואם ב־A.
לפעולת חיבור זו על מטריצות , ו־ שאיבריהן שייכים לשדה הממשיים (למשל) יש מספר תכונות:
איבר יחידה – יהי מטריצת אפסים, אז ו
סימטריה – תהי המטריצה בה קיים איבר נגדי לכל איבר תואם ב־, אזי ו .
פעולת חיבור אחרת, פחות בשימוש, היא סכום ישר שמצוינת ב־⊕.
משתמשים בסימן זה גם לפעולת החיבור סכום קרונקר וניתן ללמוד מההקשר באיזו משתי הפעולות מדובר.
הסכום הישר של שתי מטריצות: A בגודל m × n ו־B בגודל p × q הוא מטריצה שגודלה (m + p) × (n + q):
הסכום הישר של מטריצות הוא למעשה סוג של מטריצת בלוקים.
בפרט הסכום הישר של מטריצה ריבועית הוא מטריצת בלוקים אלכסונית .
באופן כללי, סכום ישר של n מטריצות הוא:
האפסים הם בלוקים של אפסים, כלומר מטריצות אפסים.
כל רכיב בסכום הישר של שני מרחבים וקטוריים של מטריצות יכול להיות מוצג כסכום ישר של שתי מטריצות.
מטריצת השכנות של איחוד גרפים זרים או מולטיגרף היא סכום ישר של מטריצות השכנות שלהם.
כאמור, גם סכום זה מסומן ב־⊕.
הוא מוגדר באמצעות שימוש במכפלת קרונקר המסומנת ב־⊗ עם חיבור מטריצות רגיל.
אם A הוא בגודל n × n ו־B בגודל m × m ו־ מציין את מטריצת הזהות k × k, סכום קרונקר מוגדר על ידי:
חי מזרחי (1936 – 24 בספטמבר 2020) היה כדורגלן ישראלי, ששיחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת בית"ר ירושלים בשנות ה-50 וה-60.
מזרחי נולד בירושלים ועלה לקבוצת הבוגרים של בית"ר בסוף עונת 1953/1954.
מזרחי שיחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצה והחליף את המגן עזרא מזרחי לקראת העלייה לליגה הבכירה.
נחשב למגן קשוח וחסון והיה מעורב רבות בעבירות משמעת כנגדו.
מזרחי הצטיין בייחוד בעונה הבודדת ששיחק בליגה הראשונה, 1954/1955, אשר אחריה חזרה בית"ר ירושלים לליגת המשנה ולא הצליחה עוד להעפיל לליגה הבכירה בזמן שהותו בקבוצה, עד סוף עונת 1964 אז פרש ממשחק פעיל.
שיחק בבית"ר 11 עונות, בהן ערך 229 משחקים וכבש שער אחד בלבד, בסוף עונת 1960/1961 במשחק נגד הפועל באר שבע.
מזרחי נפטר בין כסה לעשור התשפ"א, ב-24 בספטמבר 2020, בגיל 84.
חיבוקים עם באלי ושלוק היא סדרת טלוויזיה חינוכית לילדים המשודרת בערוץ הופ!.
את שיר הפתיחה מבצע לירון זייד, ואת שיר הסיום מבצעים דליק ווליניץ ואבי יקיר.
בכל פרק באלי ושלוק נעזרים בסבא יואל וסבתא ריבה בכל בעיה, שרים ורוקדים איתם.
סבא יואל (גבי עמרני) - סבא ובעלה של סבתא ריבה.
סבתא ריבה (רבקה מיכאלי) - סבתא ואשתו של סבא יואל.
חיבוק של שבת או חיבוק של שבת עם סבא טוביה היא סדרת טלוויזיה ישראלית המשודרת בערוץ הופ!
בכל פרק שני הנכדים של סבא טוביה מגיעים אליו כדי לקבל יחד את השבת, לפעמים הדברים קצת משתבשים.
ודווקא אז, סבא נזכר בסיפור, והשלושה עוזבים הכל, פותחים את ארגז התחפושות ונכנסים לסיפור ומסיימים את הפרק בשיר.
סבא טוביה (טוביה צפיר) - הסבא של הנכדים בסדרה.
בכל פרק הוא נזכר בסיפור, והשלושה עוזבים הכל, פותחים את ארגז התחפושות.
גיא (מל מלכה) - נכדו של סבא טוביה, מגיע אליו כדי לקבל יחד את השבת.
רוני (יסמין כלפון) - נכדתו של סבא טוביה, מגיעה אליו כדי לקבל יחד את השבת.
יונתן (יונתן גוטליב) - נכדו של סבא טוביה, מגיע אליו כדי לקבל יחד את השבת.
שירה (שירה שטרן) - נכדתו של סבא טוביה, מגיעה אליו כדי לקבל יחד את השבת.
חי רמון היה גן חיות קטן במצפה רמון.
גן החיות נסגר לתצוגה החל מ-2022, עקב החלטת רשות הטבע והגנים.
חי רמון מכיל כארבעים מינים של בעלי חיים, רובם מדבריים, ביניהם: לטאות, נחשים, צבים, עופות כמו בזים, קיפודים ומכרסמים כמו דרבנים, פסמון ועוד.
במקום גם גן בוטני שבו מוצגים שישה בתי גידול שונים המאפיינים את הר הנגב וחלקו משמש כגן מקלט למיני צומח המצויים בסכנת הכחדה.
מעל גן החיות עובר שביל ישראל ליד מרכז המבקרים לזכרו של אילן רמון.
החל מיוני 2022 עקב החלטת רשות הטבע והגנים שלא להחזיק בעלי חיים בשבי לצורך תצוגה נסגר האתר למבקרים.
חיבוק הנחש (בספרדית: El Abrazo de la serpiente) הוא סרט דרמה והרפתקאות בהפקה בינלאומית משנת 2015 בבימויו של סירו גרה, ונכתב על ידי גרה וז'אק טולמונדה וידאל.
הסרט, שצולם כמעט כולו בשחור-לבן, עוקב אחר שני מסעות שעשה השמאן היליד קרמקטה בהפרש של שלושים שנה בג'ונגל האמזונס הקולומביאני, האחד עם תיאו, אתנוגרף גרמני, והשני עם אוון, בוטנאי אמריקאי, שניהם מחפשים את הצמח הנדיר "יאקרונה".
הסרט נוצר בהשראת יומני המסע של תיאודור קוך-גרונברג וריצ'רד אוונס שולטס, והוקדש לתרבויות האמזונס האבודות.
"חיבוק הנחש" הוקרן בבכורה ב-15 במאי 2015 במסגרת "שבועיים של במאים" בפסטיבל הקולנוע בקאן, שם זכה בפרס הקולנוע האמנותי.
הסרט יצא לאקרנים בקולומביה ב-21 במאי באותה שנה, וברחבי העולם במהלך שנים עשר החודשים הבאים.
הוא זכה להערכה אוניברסלית מהמבקרים, ששיבחו את הצילום ואת נושא הסיפור- הרס יער הגשם באמזונס ואורח החיים על ידי הקולוניאליזם הלבן.
הוא זכה בפרסים רבים, כולל פרס אלפרד פ.
סלואן בפסטיבל סאנדנס 2016, פרס חבר השופטים הגדול לסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ריביירה 2017, ושבעה פרסים בטקס הפלטינו השלישי להכרה בסרט האיברו-אמריקאי הטוב ביותר, כולל פרס פלטינו לסרט האיברו-אמריקאי הטוב ביותר.
בשנת 2016 הסרט הוגש כמועמד של קולומביה לקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר בטקס האוסקר ה-88 ונכלל בין חמשת המועמדים האחרונים, והיה לסרט הקולומביאני הראשון אי פעם שקיבל מועמדות לפרס אוסקר.
הסרט מספר שני סיפורים בהפרש של שלושים שנה, שניהם מציגים את קרמקטה (Karamakate), שמאן שחי באמזונס והניצול האחרון משבטו.
הוא נוסע עם שני מדענים, תחילה עם הגרמני תיאו פון מרטיוס ב-1909 ולאחר מכן עם אמריקאי בשם אוון ב-1940, כדי לחפש את צמח היאקרונה הנדיר והקדוש (צמח בדיוני).
המדען הראשון, תיאו, אתנוגרף מטיבינגן שמתגורר באמזונס כבר כמה שנים, הוא חולה מאוד והוא שט בקאנו עם יומני המסע שלו ועם מקומי בשם מנדוקה אותו הציל משעבוד במטע גומי.
הוא ומנדוקה מחפשים את קרמקטה כי שמעו שהוא יודע איפה ניתן למצוא את צמח היאקרונה שיוכל לרפא את תיאו ממחלתו.
קרמקטה מסרב תחילה, הוא מלא שנאה לאדם הלבן שהביא חורבן על שבטו, אבל מנדוקה אומר לו שתיאו שונה מהלבנים האחרים ותיאו עונד שרשרת מסורתית של שבטו של קרמקטה ומבטיח לקחת אותו אל השורדים האחרונים מבני השבט אם יעזור לו.
באותו הלילה, נושף אבקה לבנה הנקראת "זרע השמש" (אולי חומר הזיה העשוי מווירולה) במעלה אפו של תיאו, הוא מסרב לקבל כסף מתיאו אבל ניאות למשימה מתוך שליחות והשלושה יוצאים לקאנו כדי לחפש את צמח המרפא.
שנים רבות לאחר מכן, אוון, בוטנאי אמריקאי חותר אל קרמקטה שהזדקן מאז המסע עם תיאו, הוא הספיק לשכוח את רוב המנהגים של בני עמו.
אוון אומר שהוא מקווה להשלים את מסע החיפוש של תיאו ומבקש את עזרתו וקאראמאקטה שוב מסרב תחילה אבל אוון מראה לו איך להכין 'ממבה', מין מנהג שבטי אותו קרמקטה שכח ואחרי זה שוב באי רצון, הוא נענה אבל אומר שהידע שלו נשכח.
לאוון יש ספר על המסע האחרון של תיאו, שעוזרו שלח בחזרה לאירופה, מכיוון שהוא לא שרד את הג'ונגל.
הספר כולל תמונה של קרמקטה, שאליה הוא מתייחס כ- צ'ולצ'אקי (chullachaqui) שלו, כינוי שבטי לשד חלול- גוף חסר נפש.
קרמקטה מסכים לעזור לו רק אחרי שאוון מתאר את עצמו כמי שהתמסר לצמחים, אם כי מטרתו האמיתית של אוון היא למעשה להבטיח עצי גומי נקיים ממחלות, שכן אספקת הגומי של ארצות הברית מדרום מזרח אסיה התדלדלה עקב התקדמות יפנית בזמן המלחמה.
בשני המסעות נתקלים הנוסעים בהתיישבות ספרדית קתולית לצד יובל אמזונס, המנוהלת בשנת 1909 על ידי כומר ספרדי סדיסטי בודד שמכה נערים יתומים על כל התנהגות "פגנית", ובשנת 1940 על ידי צעיר ברזילאי משוגע שמאמין שהוא המשיח.
הוא סומך על המבקרים בהיסוס כיוון שהוא מאמין שהם שניים משלושת השליחים, אבל קרמקטה זוכה לאמונו המלא כשהוא מרפא את אשתו.
ילדי ההתיישבות שפגש קרמקטה ב-1909 גדלו להיות אחים מופרעים ואלימים שמצייתים לברזילאי המשוגע.
בשנת 1909,תיאו, מנדוקה וקרמקטה בורחים מהמיסיון ומגיעים לעמדת גבול רגע לפני פלישת החיילים הקולומביאנים במהלך פרץ הגומי של האמזונס, שם קרמקטה מוצא את השורדים מבני שבטו, הוא מזדעזע לגלות שהם משתמשים ביאקרונה כסם בניגוד מוחלט למסורת הסרט שקידשה את הצמח קרמקטה זועם ושורף את עץ היאקרונה.
בשנת 1940, קרמרטה מוביל את אוון אל מקור הצמח בהרים וחושף פרח יאקרונה אחד שנמצא על הצמח האחרון – הוא הרס את כל האחרים – ומכין אותו עבור אוון.
אוון מגלה לקרמקטה שהוא רצה להשתמש בעץ הגומי כנשק וקרמקטה אומר לו שהיה צריך לחנך אותו ולא את בני שבטו, הוא מתייחס בכך לאוון כגלגול נשמות של תיאו, אותו לא ריפא.
הוא אומר לו שהיאקרונה תביא אותו לחיבוק הנחש שייקח אותו ויגלה לו את סודות הקיום.
הכנת היאקרונה, בהיותה הזייתית, מעבירה את אוון חוויה על חושית.
בעוד שרוב הסרט הוא בשחור-לבן, חלק מהחוויה הזו מוצגת בצבע כדי לציין את עוצמתה.
הסרט מסתיים באוון שעבר שינוי עומד לבדו ומסביבו מתעופפת מקבוצת פרפרים.
במגזין "Cineaste", התסריטאי והבמאי של הסרט סירו גרה ציין כיצד תהליך מציאת שחקן שיכול להעביר בהצלחה את הסיפור של הסרט היא משימה קשה.
לאחר ניסיונו להגיע למגוון של מקומיים באזור האמזונס, הוא גילה שהדור המבוגר היה מנותק לחלוטין מהתקופה המתוארת בסרט.
באמצעות צפייה בסרט לפני יותר מ-10 שנים בסדנה עם משרד התרבות של קולומביה, גרה הצליח למצוא את השחקן המושלם, אנטוניו בוליבר.
נוכחותו של בוליבר בת שתי דקות בסרט הקצר השפיעה מאוד על גרה, ועודדה אותו להמשיך ולמנות אותו לתפקיד קאראמאקטה ואמר ש"לא היה אף אחד אחר שיכול לשחק את הבחור הזה.
הוא אחד מאנשי אוקיינה האחרונים שנותרו.
נשארו רק כשש עשרה מהם."
נילביו טורס בתפקיד קרמקטה הצעיר
אנטוניו בוליבר בתפקיד קרמקטה הזקן
הסרט בוחן את הייצוג של שבטי האמזונס הילידיים.
בסרט מדוברות בשפות מרובות: אוקאינה (Ocaina) (המדוברת בתדירות הגבוהה ביותר), יאקונהTicuna, Bora, Andoque,(Jukuna) ו-Muinane .
הסרט מציג את העמים הילידים שסבלו מידי קולוניאליסטים, מבקר הקולנוע והסופר הקולומביאני פדרו אדריאן זולואגה קובע כי גרה מדגיש זאת על ידי "צילום גאוגרפיות פריפריה...
והבאת למרכז הנרטיב דבר בלתי נמנע.
דניאלה ברגהאן, פרופסור ללימודי קולנוע ברויאל הולווי, אוניברסיטת לונדון, מציינת כיצד בחלוף זמן, גרה מדגישה את ביזת יער הגשם של האמזונס על ידי כובשים, מיסיונרים וברוני גומי, וגם את השעבוד וההשפלה של העמים הילידים, שהתנצרו – מנדוקה שהיה גם משועבד וגם אימץ את דרכי המערב – במחיר המסורות והאמונות שלהם.
באופן דומה, ניקולס קדנה כתב עבור NACLA כי יצירת הסרט של גרה ממחישה כיצד "הידע של האדם הלבן, המובע באמצעות סמלים כמו המצפן והדמויות של תיאו ואוונס, מוציא את הרוח, המסורת והאנושיות של התושבים הילידים בדומה לגומי שמפיקים ברוני הגומי מהעצים האמזוניים".
הצילום בשחור-לבן דומה לצילום הדאגרוטיפ של חוקרים בתחילת המאה העשרים שתיעדו בתחילה את האמזונס והיוו השראה לסרט.
לפני תחילת ההפקה, הבמאי הקדיש שנתיים וחצי לחקר האמזונס הקולומביאני.
הוא גילו חלק מהג'ונגל בצפון מערב שעדיין לא הושפע מאוד מתיירות או מסחר ולאחר שקיבל אישור מהקהילה המקומית, הוא החליט על המיקום.
ההכנות להפקה והצילום התקיימו במהלך שלושה חודשים בסיוע של כ-40 אנשים מחוץ לאמזונס ו-60 אנשים מקהילות ילידים בתוך האמזונס.
הבמאי שיתף פעולה באופן נרחב עם הקהילה והזמין אותם להשתתף ולשתף פעולה הן מול המצלמה והן מאחוריה.
כדי להימנע מכל בעיה שנגרמה על ידי הסביבת הג'ונגל הקשה, הילידים לימדו את הצוות כיצד לעבוד עם הג'ונגל וערכו טקסים להגנה רוחנית.
לא היו תאונות או מחלות והצילומים התנהל בצורה חלקה.
בנוסף, כדי לשפר את הדיוק, אנשים ילידים עבדו עם גרה כדי לתרגם ולשכתב חלקים מהתסריט.
"חיבוק הנחש" צולם באזור האמזונס בקולומביה.
שבעה שבועות בילה הצוות בצילומים במחוז הוואפה, ושבוע אחד במחוז גואיניה.
Cerros de Mavicure – שלושה תלים המהווים חלק מהחלק המערבי ביותר של מגן גיאנה בצפון דרום אמריקה.
נהר Vaupés – יובל של נהר האמזונס המהווה חלק מהגבול הבינלאומי בין קולומביה לברזיל.
סירו גרה – במאי ותסריטאי
גרסיה – מעצב פסקול, מקליט מחדש ומלחין
אנג'ליקה פראאה – מפיקה בפועל
קאטרין רודריגז – מעצבת הלבשה
אנדרס בריאנטוס – הדרכת שחקנים
אלבום הפסקול של הסרט יצא לאור על ידי חברת פלאזה מאג'ור ב-22 בינואר 2016 ומכיל תשעה שירים שהלחין נאסקוי לינארס.
הסרט כולל גם "את הבריאה" מאת ג'וזף היידן.
הסרט זכה להערכה אוניברסלית מהמבקרים.
האתר Rotten Tomatoes מעניק לו דירוג של 96%, על סמך 145 ביקורות, עם ציון ממוצע של 8.3/10. הקונצנזוס הביקורתי של האתר אומר, "עד כמה שהוא עשיר מבחינה ויזואלית כמו הנושא, "חיבוק הנחש" מציע חגיגה של חושים לחובבי סרטים המחפשים מנה של מקוריות מחזקת".
ב-Metacritic, המקצה דירוג מנורמל, לסרט יש ציון של 82 מתוך 100 על סמך 31 מבקרים, מה שמצביע על "שבחים אוניברסליים".
ג'סיקה קיאנג "של אינדיוויר" העניקה לסרט דירוג A, וכינתה אותו "תגלית מלאת נשמה, מוזרה ומהממת".
היא גם תיארה את דמותו של קרמקטה כ"דיוקן ללא רבב של הבדידות הבלתי נתפסת ואשמתם המוחצת של השורדים שמגיעים להיות האחרונים מסוגם".
ג'ורדן מינצ'ר "מהוליווד ריפורטר" תיאר את הסרט כ"חקירה מהפנטת חזותית של האדם, הטבע וכוחות ההרס של הקולוניאליזם" והשווה אותו "לטאבו" של מיגל גומס (2012).
הוא גם שיבח את הצילום בשחור-לבן ואת עיצוב הסאונד שלדבריו "גורם לג'ונגל באמת להתעורר לחיים".
ג'סטין צ'אנג "מ"וראייטי"" נתן ביקורת חיובית על הסרט.
הוא כתב: "בבת אחת מפוצץ ופיוטי, לא רק מחקר אתנוגרפי אלא גם מעשה בולט של עדות קולנועית.
על הנרטיב המקביל הוא כתב שהוא "מספק ביקורת מקיפה למדי על הרס תרבויות ילידים בידי פולשים לבנים".
וויל לורנס "מהאימפריה" העניק לסרט ארבעה כוכבים מתוך חמישה ואמר כי "אם כי בהשראת יומנים מהחיים האמיתיים, הסרט של גוארה מעביר אותנו לתחום המיסטי והסוריאליסטי".
מאמר הווידאו קוגונדה הצביע לסרט בסקר של מגזין "Sight & Sound" לסרט הטוב ביותר לשנת 2015, וקבע כי "'חיבוק הנחש' הוא הישג מהפנט של קולנוע.
גררה לקחה אותי בפריים הראשון."
הסרט התקבל בהצלחה על ידי קהילת האמזונס המופיעה בסרט.
הקרנה מיוחדת נערכה בג'ונגלים של קולומביה, בבית קולנוע מאולתר.
כשאנשי שבטים מכל האזור הגיעו, לא כולם יכלו לשבת.
לאחר סיום הסרט הם ביקשו להקרין שוב.
כיוון שהסרט נחגג, הבמאי סירו גרה הדגיש שאסור להשתמש בסרט כניסיון לחלוק ידע מסורתי על השבטים, שכן מה שרואים בסרט "הוא אמזון מדומיין כי האמזונס האמיתי לא יכול לעבור בסרט אחד".
הסרט הוקרן במסגרת שבועיים של הבמאים בפסטיבל קאן 2015 שם זכה בפרס הקולנוע האמנותי.
הסרט זכה בפרס הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ירוואן 2015, ארמניה, עבור הסרט העלילתי הטוב ביותר; פרס חבר השופטים המיוחד בפסטיבל אודסה, וגביע הספונדילוס בפסטיבל לימה.
מושל מחוז גואיניה עיטר את סירו גרה בעיטור פרח האינרידה על "העלאת הכבוד והערך של האוכלוסיות הילידים, כמו כן העניק למחלקת הכרה בתיירות ותרבות".
הסרט נבחר להגשה של קולומביה לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 2016, והיה בין חמשת המועמדים האחרונים, זהו הסרט הקולומביאני הראשון שהיה מועמד לפרס.
ב- "The Observer" מארק קרמודה כלל את "חיבוק הנחש" ברשימת עשרת הסרטים הטובים ביותר שלו לשנת 2016. "חיבוק הנחש" מדורג במקום השני ברשימת "סרטי השפה הזרה המדורגים ביותר" של Rotten Tomatoes 2016, ובמקום ה-23 ברשימת "100 הסרטים המובילים של 2016".
הוא גם נבחר לסרט ה-12 הטוב ביותר של 2016 על ידי "Esquire" ."Sight & Sound" דירג אותה במקום ה-21 עם שבעה קולות.
כמה רשימות מובילות אחרות שבהן היה רשום "חיבוק הנחש" הן:
רנדי מאיירס, סן חוזה מרקורי ניוז
סטיבן הולדן, הניו יורק טיימס
"חיבוק" הוא ספר ילדים מאת דויד גרוסמן שאויר על־ידי מיכל רובנר.
הספר יצא לאור בפברואר 2011 על־ידי הוצאת עם עובד.
הספר מדבר על מחמאה שנותנת האם לבנה, וכתוצאה מכך נוצרת סערה המתפרסת על הסיפור כולו.
הספר "חיבוק" מדבר על אם ובנה, הנקרא בן, שהולכים ביחד אל השדה ואיתם הכלבה שנקראת פלא.
האם מדברת אל בנה ואומרת לו "אתה כזה חמוד, אין עוד כמוך בכל העולם!",
ומשפט זה מעורר דאגה אצל בן מכיוון שמפחידה אותו המחשבה שהוא היחידי מסוגו בעולם.
המסר החינוכי הוא משמעות ה"לבד" וה "ביחד", והאם בהכרח עצמאות מובילה לבדידות?
כמו כן ניתן לראות זאת לפי דמותו של בן בכך שהוא נחרד לגלות שכולם בודדים, ומתקשה לראות את היתרון שביחידאיות ואת הביטחון שמעניקות נוכחותם וקרבתם של אחרים.
הספר מתאים לטווח הגילים הצעיר וכן לטווח הגילים הבוגר יותר (בני נוער).
צבעו של הספר הוא בז', הוא נראה כמו מחברת אישית או פנקס סקיצות, וגופנו דק ובעל טקסטורה דמוית כתב יד.
שגיא גרין מעיתון "הארץ" ביקר את הסיפור ואמר כי מדובר בסיפור זעיר, כמעט חסר דרמה או עלילה, אך חזותו תואמת להפליא את תוכנו.
לילך וולך כתבה באתר "וואלה" כי הסיפור אינו בהכרח פשוט או קליל במשמעותו, העלילה מתארת התמודדות עם המעט שאפשר לעשות מול תחושת חוסר האונים.
נוסף לכך, העיתונאי יותם שווימר טוען כי סיפור זה יעזור לקוראים להבין כי סגנון הביטוי הוא כשל משל פילוסופי, הכתוב בפשטות ומתפתח לאט, מבלי שיקרו מהפכים דרמטיים בעלילה.
"חיבוק אחרון" הוא שיר שכתבה, הלחינה וביצעה הזמרת־יוצרת הישראלית ענבל ביבי.
השיר יצא לאור כסינגל ב־7 בדצמבר 2023.
ביבי כתבה את השיר בקיץ 2023 על זוגיות שחוותה, אך עידכנה את המילים לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל.
לפני טבח שבעה באוקטובר הייתה ביבי נתונה בעיצומה של תקופה מוצלחת בקריירה שלה.
השיר "אף פעם לא לבד" זכה להאזנות רבות בשירותי הסטרימינג והצליח במצעדי המוזיקה.
בנובמבר הייתה אמורה ביבי להשיק מופע ולהוציא אלבום, אך אלה הושעו בעקבות הטבח ופרוץ מלחמת חרבות ברזל.
כמו רבים בישראל, גם את ביבי הכתה המתקפה בהלם: "ביומיים הראשונים לא יצאתי מהמיטה", סיפרה.
אחר כך התגוררה בבתי חברים במשך כמה ימים, מכיוון שבביתה אין מרחב מוגן.
היא הופיעה בפני חיילים, בפני פצועים מהמתקפה ובפני מפונים מעוטף עזה.
"היה כל כך חסר אונים לשבת בבית ולא לעשות כלום, ולהיות איתם היה הרבה יותר טוב בשבילי", אמרה.
בשלב מסוים רצתה לבטא את תחושותיה בעקבות המתקפה, ועידכנה את מילות השיר.
אחיו של מעבד ומפיק השיר צוק אלגזי הוא ניצול מהטבח בפסטיבל נובה.
ביבי ביצעה את השיר לראשונה בכלִי תקשורת במשדר של מצעד "העשירייה" עם מאיה אלקולומברה, שנערך בתחנת כאן גימל ב־30 בנובמבר 2023. הסינגל יצא באופן רשמי ב־7 בדצמבר 2023 בחברת יוניברסל מיוזיק ישראל.
בדצמבר גם חזרה ביבי להופעותיה במופע המוזיקלי "לילות ברודוויי" בתיאטרון "הבימה".
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי נתן לשיר ציון 4 מתוך 5. הוא כתב ש"הטקסט משמש כבסיס לטכניקת כתיבה חופשית שבה ביבי פותחת ומערבת מיני סיטואציות שלכאורה אינן מתחברות כמו תחושת האנטי שלה כלפי בתי חולים, בסיסים ומקלטים, נשק חם בבית, האובססיה למסכים, יחס העולם למצב.
השיר כתוב ספונטני, חסר עוגן ומיקוד, ורק המוזיקה מסדרת אותו כרישום תחושתי ערב לאוזן המשדר את נפשה של הזמרת".
חרסונסקי סיכם כי "המהלך אסתטי מאוד, כולל ניואונס מוזיקלי מיוחד, אבל אינו מייצר אחידות בין הטקסט והמוזיקה".
צוק אלגזי – קולות רקע
רועי בן אורי – פסנתר
הפקה ומיקס – צוק אלגזי
חיבאריטו (בספרדית: Jibarito), הוא כריך העשוי מבננות ירוקות לבישול (Cooking banana).
בננות אלה מטוגנות ומשוטחות במקום לחם, איולי או מיונז בטעם שום, והמילוי שלהן כולל בדרך כלל בשר, גבינה, חסה ועגבנייה.
לחיבאריטו המקורי היה מילוי של סטייק, וזה נשאר המגוון הרגיל, אבל מרכיבים אחרים, כגון עוף ובשר חזיר, נפוצים גם הם.
המסעדן מהעיר שיקגו חואן "פיטר" פיגרואה הציג את החיבאריטו במסעדת Borinquen, מסעדה פורטוריקנית בשכונת הומבולדט פארק, בשנת 1996, לאחר שקרא על כריך פורטוריקני שנוצר ב-Plátano Loco ב-1991 במקום.
הפופולריות של הכריך התפשטה עד מהרה למסעדות לטינו-אמריקאיות אחרות ברחבי שיקגו, כולל מוסדות מקסיקניים, קובניים וארגנטינאים וכעת ניתן למצוא חיבריטוס גם בכמה מסעדות מיינסטרים.
כריכים אחרים באמריקה הלטינית שהוגשו על בננות לבישול מטוגנות קודמו לחיבאריטו.
הם כוללים התמחות מטבח ונצואלה בשם patacones ואת ההמצאה משנת 1991 של חורחה מוניוז וקוקי פליסיאנו המוגשת במסעדה שלהם, Plátano Loco, באגואדה, פוארטו ריקו.
האתר The Daily Meal כלל את החיבאריטו במאמר "12 כריכים משני חיים שלא שמעתם עליהם".
חיאת מירשאד היא עיתונאית פמיניסטית לבנונית שנאבקת להבטיח שלבנות ולנשים תהיה גישה לצדק, מידע, הגנה וזכויות אדם.
היא מפיצה את מסריה באמצעות אמצעי תקשורת שונים.
מירשאד היא בעלת תואר ראשון בספרות אנגלית מהאוניברסיטה הלבנונית ובהמשך למדה לימודי מגדר וסיוע הומניטרי באוניברסיטה האמריקאית בביירות.
בשנת 2012 מירשאד ייסדה והייתה עורכת ראשית של תוכנית הרדיו הפמיניסטית הראשונה בלבנון: "שותפה, אבל..." (شريكة ولكن), במובן: "שותפה, אבל לא שווה".
התוכנית שודרה בתחנת הרדיו הלבנונית והועברה בשנת 2015 לפלטפורמה מקוונת והיא מנהלת האינטרנט והתוכן.
בשנת 2013 יחד עם עוד כ-10 עיתונאיות פמיניסטיות צעירות, מירשאד הקימה את הקולקטיב הפמיניסטי, ללא מטרות רווח, FE-MALE שדוגל בעולם צודק, משוחרר מפטריארכיה ונאבק בעד זכויות להט"ב ונגד הנצחת סטריאוטיפים בתקשורת ובפרסומות.
מירשאד משמשת מנהלת משותפת בקולקטיב.
מירשאד עובדת בתוכנית לשוויון מגדרי במשרדים האזוריים של האו"ם האזורי לנשים במדינות ערב, פרויקט הממומן על ידי הסוכנות השוודית לשיתוף פעולה ופיתוח בינלאומי (Swedish International Development Cooperation Agency), כדי לחקור את הסיבות לאי-שוויון מגדרי באזור ולטפל בהן.
בנוסף היא פעילה בארגון הפמיניסטי הירדני תָּקָאטוּעָאת (تقاطعات) שפירושו "צמתים".
בעבר הייתה ראש תחום התקשורת במפגש הדמוקרטי לנשים בלבנון (Lebanese Women Democratic Gathering).
בראיון לעיתון אל ג'זירה בפברואר 2021 התייחסה מירשאד, בין היתר, לכמה נושאים:
הארגונים הפמיניסטיים בלבנון רשמו עלייה של 200 אחוז במספר התלונות על אלימות במשפחה שקיבלו דרך "קווים חמים".
בשנת 2020 הייתה בלבנון עלייה של 59 אחוזים במספר מקרי רצח נשים בלבנון, בהשוואה לשנה הקודמת.
לדעתה קיימים בלבנון חוקים מספקים להגנת נשים, אך הבעיה נעוצה ביישומם וכן ב"קיומן של פרצות חוקיות המאפשרות לעבריינים להימלט מעונש על רקע כבוד...".
להערכתה, חלק מהגידול במקרי הרצח נבע מאובדן מקומות עבודה ושחיקת ערך המשכורות, שהחריפו את הלחצים בתוך המשפחה.
חקירה נגד חיאת מירשאד (2023)
החל משנת 2020 הועלו חשדות נגד הבמאי ג'ו קדיח (جو قديح) שלכאורה הטריד מספר תלמידות שלו ופיתה אותן להגיע לביתו.
במרץ 2023 הודיעה הנהלת "תיאטרון מונו" (مسرح مونو) על הצגת מחזה של קדיח, תוך התעלמות מעדויות ומעל 15 תלונות שהוגשו נגדו.
מירשד ואחרים כתבו מאמרים על אודות הנושא, ההצגה בוטלה וקדיח הגיש תביעת לשון הרע והשמצה נגד מירשאד.
במאי 2023 זימן פרקליט המדינה של לבנון את מירשאד לחקירה בלשכה המשפטית למאבק בעבירות מידע והגנת קניין רוחני".
פרקליטה של מירשאד הודיע לפרקליטות המדינה על החלטה שלא להופיע לחקירה, מאחר שהיא עיתונאית ולכן רשאית לפרסם "תלונות של נשים, שרובן קטינות".
התפתחותי כפמיניסטית צעירה בלבנון, פרק בספר "עלייתן של נשים ונערות: התקדמות והתנגדות ברחבי העולם" 2015 (تطوري كنسوية شابة في لبنان، فصل في كتاب «نهوض النساء والفتيات: التقدم والمقاومة حول العالم»).