tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שביל ישראל – מסלול הליכה רגלי העובר באתרים רבים בארץ מצפונה ועד דרומה – נבחר כאחד מ-20 מסלולי ההליכה הטובים ביותר על ידי נשיונל ג'יאוגרפיק, ותואר על ידי צוות השופטים כמשלב טבע, היסטוריה, מורשת ותרבות עם "נופים תנ"כיים בקנה מידה גדול וכן נופים מחיי היום-יום של הישראלים המודרניים".
ישראל ממוקמת ביבשת אסיה, במזרח התיכון.
מצפון היא גובלת עם לבנון; במזרח עם ירדן; בצפון־מזרח עם סוריה; בדרום נמצא הים האדום; במערב: מצרים והים התיכון.
רוחבה המרבי של המדינה נמצא בקו הישר הדמיוני העובר בין דרום ים המלח לגבול מצרים והוא כ-109 ק"מ.
בישראל אקלים ים תיכוני, כלומר – הקיץ ארוך, בהיר, חם ויבש, ואילו החורף מתון, בהרים ובצפון קר יותר.
גיוון גאוגרפי וגאולוגי זה נובע ממיקומה הייחודי של ישראל על קו הבקע הסורי־אפריקני ועל היותו גשר בין המדבר לאקלים הממוזג של דרום אירופה והאקלים הים-תיכוני.
חופי ישראל: קו החוף הים תיכוני בישראל משתרע לאורך כ־190 ק"מ, מצפון לדרום.
מלבד מפרץ חיפה, קו החוף ישר ומתעקל בהדרגה: בדרום כיוונו צפון־מזרח–דרום־מערב, ובצפון – כמעט צפון–דרום.
קו החוף ברובו חלק וחולי, ובמקומות מסוימים יש רכסים סמוך לחוף.
קו החוף הקעור של ישראל חותך מערכת זו של רכסים ושקעים בזווית קלה.
אי לכך בקו החוף בצפון הארץ יש רצועות רכסי חוף לא שחוקים, ואילו רכסי החוף במרכז קו החוף שחוקים ויוצרים צוקי חוף בולטים.
אורכה של רצועה זו חמישים ק"מ, והיא ידועה בשם "מדרון השרון".
הצוקים והרכסים בה הם הגבוהים ביותר.
ככל שמדרימים, הרכסים מיושרים פחות בבירור ויוצרים קטעי צוקים לא־אחידים, וביניהם רווחים גדולים.
קווי החוף במרכז ובצפון, בפרט באזורי הגליל המערבי והכרמל, הם אתרים חשובים לקינון צבים, בעיקר צב הים (Caretta caretta), אך מלבד אלה מבחר המינים בהם הוא דל.
מאידך, דיונות החול הנודדות והיציבות למחצה משמשות בית גידול למינים מגוונים, ובהם מספר גדול של מיני זוחלים.
משאבי מים בישראל: ישראל גובלת בשני ימים: הים התיכון במערב והים האדום בדרום.
בערים חיפה, אשדוד ואילת ישנם נמלים המהווים חלק חשוב בכלכלת ישראל.
מקווי המים העיקריים בישראל נמצאים בבקעת הירדן: ים כנרת, ימת מים מתוקים בצפון הארץ, וים המלח, ימת מים מלוחים במיוחד במזרח מדבר יהודה.
לימות אלה חשיבות רבה בכלכלת ישראל ובמשק המים הלאומי.
בעבר הייתה מצפון לכנרת ימת החולה וסביבה ביצות נרחבות אך הן יובשו וממנו נותרו רק שני מקווי מים (שמורת החולה ואגמון חולה) המהוות שמורות טבע ואתרי צפרות חשובים.
הנחלים הגדולים בארץ הם נהר הירדן ונחל הירקון, הזורמים איתן כל ימות השנה.
בישראל נחלים רבים שהם נחלי אכזב, הזורמים רק בימי בגשמים בחורף ויבשים בשאר ימות השנה.
גאולוגיה של ישראל: הגאולוגיה עשירה ומורכבת מאירועים גאולוגיים רבי עצמה שהשאירו את חותמם בסלעים ובגאומורפולוגיה המקומית, בין היתר בקמטי הקשת הסורית המצויים לכל אורכה של ישראל.
אירועים אלה אינם רק נחלת ההיסטוריה – מיקומה בנקודת המפגש בין שלושה לוחות טקטוניים מותיר אותה חשופה להשפעתם של תהליכים המתקיימים גם כעת, אשר מתבטאים בעיקר ברעידות אדמה.
ארץ ישראל, ומדינת ישראל בתוכה, נמצאת במזרח החבל הים תיכוני המקיף את אגן הים התיכון.
באזור זה שורר אקלים ים־תיכוני המתאפיין בשתי עונות עיקריות: חורף קצר וגשום וקיץ ארוך, חם ושחון.
החבל הים תיכוני משתרע על מרבית חלקה הצפוני של ארץ כישראל.
הוא מגיע במישור החוף עד לאשקלון ובחבל ההר – עד לדרום הרי יהודה, להוציא את מדרונותיהם המזרחיים של הרי השומרון והרי יהודה – באזורים אלה מתחלף החבל הים תיכוני בשוליו המערביים של האזור האירנו־טורני.
גם רצועות רחבות בחרמון ובנגב התיכון נחשבות כחלק מהאזור האירנו-טורני.
ברוב חלקי האזור הזה שורר אקלים יבשתי וקיצוני ביותר: החורף קר ומושלג, אביב וסתיו גשומים וקיץ חם ויבש, אך בישראל התנאים האלה כמעט שאינם מורגשים כיוון שהיא נמצאת בשולי האזור ונתונה להשפעה הממתנת של הים התיכון.
הצמחייה עשירה מאוד במספר מיניה והצומח הוא של יער ערבתי דליל, בתות וערבות דגניים, וכן צומח ים תיכוני.
מדרום לחבל האירנו־טורני וממזרח לו משתרע החבל הסהרו־ערבי.
בישראל הוא כולל את מדבריות יהודה והנגב.
האקלים באזור זה הוא דו־עונתי.
כמות הגשמים בו מועטה ביותר ומאפשרת חקלאות בסיסית בלבד.
ברוב שטחיו לא קיים צומח אלא בערוצים ובשקעים, האוגרים את המים היורדים מהרמות.
צמחיית האזור היא ענייה, ומספר מיניה נאמד ב־1,400 בלבד.
הצומח הוא מדברי קיצוני ומקורו באזורי הסהרה, סיני וערב.
החבל הסהרו־ערבי הוא הגדול ביותר בשטחו מבין החבלים הגאוגרפים בישראל, אך מספר המינים בו קטן.
החל מההאזור האירנו־טורני המאפיין את צפון ישראל וכלה באקלים המדברי של הנגב.
צורות הצומח הנפוצות בארץ ישראל הם החורש הים־תיכוני, הבתה והגריגה.
בארץ ישראל פרחים רבים, כאשר האהובים והידועים ביותר ביניהם הם כלנית מצויה, רקפת מצויה, אירוסי ההיכל, צבעוני (בעיקר צבעוני ההרים וצבעוני השרון), נרקיס מצוי, תורמוס ההרים ושושן צחור – כולם צמחים מוגנים בישראל.
לצידם פורחים בשפע גם חרציות, סביונים, לוטם, פרג אגסני, חרדל השדה, פשתה שעירה, מרגנית השדה ומספר מינים פולשים בהם חמציץ נטוי, לנטנה ססגונית וטיונית החולות.
יש מספר מינים המזדמנים לישראל לעיתים כגון הפלמינגו המצוי, שניתן לראותו בבריכות המלח שליד אילת, והפלמינגו הזוטר שנצפה בפעם האחרונה בישראל ב־2006. בישראל מצויים 33 מיני עטלפים, מהם 32 מיני עטלפי חרקים בסכנת הכחדה ואחד עטלף פירות מצוי הנפוץ בכל הארץ.
במפרץ אילת חיים 1,270 מיני דגים, מעל 3,000 מינים של חסרי חוליות ואלמוגים, עשרות מיני עופות, ארבעה מיני צבי ים, ומעל 10 זנים של יונקים ימיים.
ממדיו מגיעים לכדי 1% משטחו הכללי של הים האדום, שאף הוא איננו גדול בממדים עולמיים.
כמותו הוא עמוק – 1,860 מטר – ופתחו אל הים האדום עצמו רדוד וצר.
טמפרטורות המים גבוליות: פחות מ־20 מעלות בחורף, וגם המליחות קיצונית, 4.1% מלחים.
שני אלה מגבילים את תפוצת החי והצומח שבו.
למרות כל אלה, שוניות הים האדום ומפרציו ידועות בעושרן והמגוון הביולוגי שלהן, והאחוז הגבוה של מינים אנדמיים (30%–35%).
עיקר העושר הביולוגי במפרץ אילת הוא בשונית האלמוגים, שכיום תחומה בעיקר בשטח שמורת חוף האלמוגים בדרום אילת.
ישראל נמצאת על נתיב נדידת עופות רבים, בהם כחל מצוי, עגורים, חסידות, שקנאים ומיני ברווזים.
בשנות האלפיים, התרבו בישראל מינים פולשים – בעיקר עורב אפור, מיינה מצויה ודררה מצויה, הפוגעים באוכלוסיית העופות המקומית ובחקלאות עקב אופיים האגרסיבי.
מספר רב של מינים נכחדו או שנמצאים על סף הכחדה בגלל הרס בית גידול; דוגמאות לכך: ייבוש החולה, כריית חול על חופי ישראל (המפריעה לצבי ים להטיל ביצים) ובניית ערים, כפרים וקיבוצים למיניהם.
בעלי החיים נעלמים גם מסיבות אחרות: ציד בלתי חוקי, סחר, והשתלטות של מינים פולשניים אשר לא אמורים להיות בארץ וברחו מגני חיות ומחזיקי סחר בלתי חוקי.
בעבר חיו בארץ ישראל תנינים, אריות ודובים – אך הם נכחדו עקב ציד וכיום נמצאים בה רק בשבי.
בנובמבר 2011 נתגלתה מחדש הצפרדע עגלשון שחור גחון, שנחשבה לנכחדת מאז ייבוש ביצת החולה.
העץ הלאומי של ישראל הוא עץ הזית, הפרח הלאומי הוא הכלנית, הציפור הלאומית היא הדוכיפת, הנחש הלאומי הוא צפע מצוי והעקרב הלאומי הוא נבו יריחו.
על פי נתוני האו"ם ל־2011, ישראל נחשבת לאחת המדינות הצפופות ביותר בעולם, עם 343.91 נפש לקמ"ר.
בפועל הצפיפות גבוהה יותר, שכן רק 50% משטח ישראל בגבולות הקו הירוק מיושב או מעובד.
חלק הארי של השטח הבלתי מיושב הוא מדבר הנגב.
רוב הקרקעות הבלתי מיושבות או הבלתי מעובדות משמשות שטחי אימונים לצה"ל.
בין המדינות הצפופות יותר מישראל: הודו, לבנון, יפן, בלגיה והולנד.
6% משטח מדינת ישראל מיוער ו־27% משטחה הוא חקלאי.
מאז שנות ה־70 העיר הגדולה ביותר היא ירושלים, שבה מתגוררת כעשירית מאוכלוסיית המדינה.
הערים הגדולות ביותר בישראל מבחינת אוכלוסייה, שבהן יותר מ־200 אלף תושבים, הן ירושלים, תל אביב, חיפה, ראשון לציון, אשדוד, פתח תקווה, נתניה, באר שבע ובני ברק.
ישראל 50 הוא ספר בפורמט אלבומי שיצא לאור בשנת 1997, לקראת חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל, ובו מובאים בקצרה אירועים מרכזיים שאירעו במדינה או שהשפיעו עליה, מקום המדינה ועד שנת החמישים.
הספר יצא לאור בהוצאת מעריב על ידי 'אלפא תקשורת'.
עורכיו הראשיים הם יהודה שיף ודני דור, עורכים נוספים הם בן כספית, אילן כפיר ושרה שריג.
האחראי על עריכת הצילומים הוא משה מילנר.
תוכן הספר עוסק באירועים המרכזיים בחמישים שנותיה הראשונים של המדינה משנת 1948 ועד שנת 1998.
הספר ערוך כך שכל שנה מתפרסת על פני ארבעה עמודים, ובהם מתומצתים האירועים של אותה שנה לפי הסדר הכרונולוגי.
האירועים החשובים בולטים יותר ומלווים בצילומים.
האירועים המופיעים בספר לקוחים מכל ההווי הישראלי: ביטחון, כלכלה, פוליטיקה ודומיהם.
אף על פי שחלק מן האירועים אינו שייך למדינה, כדוגמת מות הנסיכה דיאנה, ונחיתת האדם על הירח נכללו גם הם בספר כיוון שהשפיעו על הלך הרוח בישראל באופן קיצוני.
בתחילת הספר מובאים כל ראשי הממשלות והנשיאים שכיהנו במדינה עד שנת החמישים שלה.
ספר בסגנון זה יצא גם בהוצאת ידיעות אחרונות ובעריכתו של ניסים משעל הנקרא "ואלה שנות 50 למדינת ישראל", וכן בשנת 2008 יצא ספר המשך הגולל עשר שנים נוספות הנקרא "ישראל 60".
הרב ישראל אבא ציטרון (עיברת את שמו לקיטרוני; ט"ו בשבט תרמ"א, ינואר 1881 – י"ב באלול תרפ"ז 9 בספטמבר 1927) היה רבה של פתח תקווה (תרע"א-תרפ"ז).
חתנו של רבי יוסף רוזין, הרוג'אצ'ובי.
נולד בדווינסק לגרשון ציטרון, שהיה מצאצאי הרב רפאל זיסקינד הכהן מהמבורג.
דודו היה הסופר והעסקן הציוני שמואל ליב ציטרון.
בילדותו עבר עם הוריו לקרייזנבורג שם למד, כנהוג אז, בחדר ובמקביל בבית ספר עממי.
החל מגיל 14 למד בישיבות טלז ווולוז'ין, בגלגולה המאוחר.
בהמשך חזר לעיר והיה תלמידו של הרב מאיר שמחה הכהן ותלמידו וחתנו של הרב יוסף רוזין, מדרך לימודו המיוחדת אף הושפע מאוד.
נוסף על לימוד התורה השתלם בלימודים כלליים, קיבל תעודת בגרות ממשלתית ולמד לשונות צרפתית, רוסית, אנגלית וגרמנית.
למרות שקיבל הזמנות רבות להיות רב בקהילות בחוץ לארץ, בחר להתמנות בקיץ תרע"א לרבה של פתח תקווה, באומרו: "מוטב להיות רב בכפר קטן בארץ ישראל מבכרך גדול בחוץ לארץ".
הרב ציטרון נבחר על ידי קהילת פתח תקווה על פני מועמדים אחרים ובהם הרב מאיר בר-אילן ואחד מאחיו של הרב קוק.
מכיוון שבאותה תקופה לא הכיר השלטון העות'מאני בקיומה של פתח תקווה, התנהלו כל ענייני המושבה על ידי הקהילה בלבד בניצוחו של הרב, וכך היה הרב ציטרון מעורב בטיפול בסכסוכי שכנים והוא היה אחראי לעגן על פי חוקי התורה את ההסדרים המשפטיים של המושבה.
עבודה זאת הייתה בנוסף לעניינים הרגילים של רב בכל קהילה ולטיפול במצוות התלויות בארץ הייחודיות לארץ ישראל.
הרב ציטרון היה גם פעיל בענייני חינוך ועמד בראש הוועד המפקח על בתי הספר של המזרחי בפתח תקווה.
הוא גם היה פעיל בפיקוח על הבנקים בפתח תקווה.
היה פעיל בענייני צדקה בהמשך לנוהגו מנעוריו לחלק מקצבת הקיום שקיבל מהוריו לחברים נזקקים.
הדמות המרכזית עמה התייעץ הרב ציטרון היה הרב אברהם יצחק הכהן קוק אשר מאגרותיו ניכר שגם הוא העריך מאוד את הרב ציטרון.
לעומת זאת, לא נמצאו בין תשובותיו של הרוגוצ'ובר תשובות הלכתיות לחתנו, אשר העריצו, יש הסוברים שהדבר נבע מחילוקי הדעות ביניהם לגבי היחס ליישוב המתחדש בארץ ישראל.
הרב ציטרון היה שותף לרב קוק בהקמת הרבנות הראשית לישראל ותמך עמו בהקמת בית דין לערעורים, בניגוד לרבנים רבים שהתנגדו לכך.
היה ממייסדי תנועת המזרחי בארץ ישראל וייצג את התנועה בשני קונגרסים ציוניים (י"ג-י"ד).
תקופה מסוימת אף שימש כראש "המזרחי" בארץ ישראל.
הרב ציטרון היה שחמטאי מצטיין, והתפרסם כאחד מגדולי השחקנים בארץ.
הוא ניצל את המשחק ליצירת קרבה עם בני עדתו ולמנוחה מעבודתו.
ניצח פעם את מושל ירושלים, רונלד סטורס, במשחק השחמט וכך הם התיידדו.
הרב ציטרון היה אדם חולה ולמרות זאת לא הרפה מעבודתו הציבורית והרבה בנסיעות בארץ ישראל ולחוץ לארץ.
ביום שישי, י"ב באלול תרפ"ז, בהיותו בן 46 בלבד, נפטר בפתאומיות, ללא בנים.
ההלוויה התארגנה במהירות בגלל קדושת השבת והוא נקבר בבית הקברות סגולה ליד הרב אהרון אורלנסקי אותו החליף ברבנות פתח תקווה.
מועצת המושבה הכריזה על אבל כללי בכל ימי השבעה אשר במהלכו התקיימו שתי עצרות הספד, בהן נאמו, בין השאר, הרב קוק והרב שלמה אהרונסון.
לאחר מותו הוציאה אלמנתו קובץ מאמרים וחידושים של הרב ציטרון, חידושי מהרי"א (תל אביב תר"צ), אותם ערך הרב אברהם יעקב ניימרק, שכיהן כרב בתל אביב.
כתבים נוספים נותרו בכתב יד והמשפחה מתכננת להוציאם לאור.
יצא לאור בטבת התש"ע קובץ מאמרים בעריכת הרב אורי רדמן מכולל רצון יהודה שבפ"ת.
מכיוון שלא היו לו ילדים, אלמנתו נזקקה לחליצה.
אולם שני אחיו של הרב ציטרון היו רחוקים מתורה ומצוות והיא נותרה בעגינותה עד שנרצחה על ידי הנאצים בדווינסק שם התגוררה במטרה להוציא לאור את כתבי אביה.
פרשת הניסיון להשיג לה חליצה עורר פולמוס רבני מכיוון שאחד האחים, ממנו בקשו ראשונה לחלוץ, היה משומד.
על שמו רחוב קיטרוני בפתח תקווה.
ישראל (או אסראל) היה קיסר אקסום בשנת 590 לערך.
הוא ידוע בעיקר דרך המטבעות שנטבעו בתקופת מלכותו.
בכברה נגסט ובמסורת האתיופית מצוין שלכלב, מלך אקסום היו שני בנים: גברה מסקל וישראל.
מאנרו האי מפקפק בכך שמדובר באותו ישראל, אולם, לדבריו, ייתכן שזכרו של ישראל השתמר בצורה טובה יותר מהמלכים שמלכו בינו לבין כלב (או גברה מסקל) ולכן הם אינם מופיעים ברשימת המלכים.
ריצ'רד פאנקהארסט מביא את השם ישראל כדוגמה להשפעות יהודיות מוקדמות בתרבות אתיופיה.
ישראל אבן-זהב (12 באוגוסט 1946 – 2 ביוני 2024) היה אתלט וקשת פאראלימפי ישראלי ושחקן כדורסל כיסאות גלגלים זוכה מדליות.
אבן-זהב לקה בילדותו בשיתוק ילדים.
בשנות השישים החל להתאמן במרכז הספורט לנכים והיה פעיל בתחומי כדורסל, אתלטיקה קלה וחץ וקשת.
בשנת 1964 השתתף לראשונה ב.
ב התחרה בזריקת דיסקוס וזכה במדליית ארד כחבר נבחרת ישראל בכדורסל.
עם נבחרת הכדורסל זכה במדליית זהב באליפות העולם לשנת 1966.
ב זכה במדליית זהב עם נבחרת הכדורסל ובמדליית כסף בזריקת דיסקוס.
במהלך האולימפיאדה השתתף גם בתחרויות הדיפת כדור ברזל, זריקת אלה, קרב חמש וקליעת חץ וקשת.
משנת 2010 שימש יועץ נגישות והיה חבר הנהלה במטה מאבק הנכים בישראל.
היה פעיל במסגרת רשות ההסתדרות לצרכנות ואף מונה מטעמה לוועדות תקינה של מכון התקנים הישראלי.
בין היתר שימש יו"ר ועדת המומחים לתקן הנגישות הישראלי (ת"י 1918).
בנוסף הוביל מאבקים להנגשת המרחב הציבורי - לשיפור הנגישות במערכת המשפט, ותביעה נגד רשת מלונות שנמנעה מהנגשת מתקניה.
אבן-זהב היה נשוי לנאורה הלזינגר, גם היא ספורטאית ספורט נכים.
הרב ד"ר ישראל אברהם רבין (Rabin; 1882, פרוסקורוב, האימפריה הרוסית (אוקראינה) – 18 בספטמבר 1951, חיפה) היה היסטוריון חוקר יהדות שלזיה וחוקר הספרות העברית העתיקה.
רבין נולד בי"א בחשוון תרמ"ג (אוקטובר 1882) בפרוסקורוב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום חמלניצקי, באוקראינה) למשפחת רבנים, וקיבל חינוך מסורתי.
נסמך לרבנות בליטא בגיל צעיר, ולאחר מכן למד היסטוריה ושפות שמיות בגרמניה ובשווייץ.
בשנת 1907 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת ברן.
לראשונה עלה לארץ ישראל בשנת תרס"ט (1909), ושימש מורה בבית המדרש למורים של "עזרה" בירושלים.
באותה תקופה הצטרף לוועד הלשון העברית, והיה מחבריו הראשונים.
כעבור שנתיים, בשנת 1911, עזב את הארץ כדי לעמוד בראשות ישיבת "יבנה", הישיבה של חיים טשרנוביץ ("רב צעיר"), באודסה.
הוא גם שימש בה מורה להיסטוריה וספרות עברית עד 1914,
אז עזב את אודסה והתיישב בגרמניה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שימש כמרצה לספרות חז"ל ב.
ב-1919 החל ללמד באוניברסיטת פרנקפורט.
ב-1921, בעקבות פטירתו של , החל לעבוד בבית המדרש לרבנים בברסלאו.
שם לימד היסטוריה של עם ישראל, מקרא, תלמוד וספרות עברית.
הוא גם היה ספרן בספריית המוסד.
בימיו בבית המדרש בברסלאו נחשף לכתביו של חיים שאול הורוביץ (שנפטר ב-1921) וערך את המהדורה מדעית שחש"ה הכין של המכילתא דרבי ישמעאל, ווהוציא אותו לאור בשנת תרצ"א (1931).
ב-1933 החליף את הרב מיכאל גוטמן כרב של בית המדרש, עד לעלייתו לארץ ב-1935.
היה פעיל ב ובתנועת המזרחי, וממייסדי הברית העברית העולמית בברלין.
בשנת 1935, בעקבות עלייתו של היטלר לשלטון, חזר לארץ ישראל לצמיתות, התיישב בחיפה וכיהן כמנהל בית ספר ממ"ד "נצח ישראל" בעיר.
אחרי שפרש מעבודת החינוך היה ראש המועצה הדתית של חיפה.
נפטר בי"ז באלול תשי"א (ספטמבר 1951) ונקבר בבית הקברות חוף הכרמל בחיפה.
אשתו הראשונה הייתה מרטל (לבית וולודרסקי).
פרופ' חיים - פרופסור לבלשנות וחוקר הלשון העברית והלשונות השמיות.
אשתו השנייה הייתה אסתר, פעילת ציבור וסופרת ילדים ישראלית.
ישראל (ישרוליק) אבן נור (11 בנובמבר 1911 – 17 ביוני 1990) היה סופר ועורך ישראלי.
ממקימי מפעלי האשלג בים המלח והיישובים בית הערבה וכברי.
אבן נור נולד בבסרביה, חבל ארץ של רומניה שהיה בימים ההם תחת שליטת הרוסים, היה הבן החמישי בין ששת הבנים של משפחתו.
בשנת 1913, יצאה המשפחה למסע לארץ ישראל והתעכבה בעיר הנמל גלץ שברומניה, שם חיכתה לבואה של הספינה בה התכוונה להפליג.
ב-1914, פרצה מלחמת העולם הראשונה, מה שאילץ את המשפחה להישאר בעיר גלץ לעוד 4 שנים עד שנסתיימה.
בשנת 1918, בעת סיום המלחמה, עלו שני אחיו הבוגרים של אבן נור לארץ והתמקמו בקבוצת חולדה עד שגם שאביהם עלה בסוף שנת 1919. המשפחה קנתה חלקה במושבה עין גנים.
האזור היה שומם ומלא בביצות שנוצרו ממימי נחל הירקון שזרם בקרבה, מה שיצר ריבוי של יתושי מלריה.
בראשית 1920, המשיכה שאר המשפחה את המסע לארץ ישראל.
אבן נור התחיל יחד עם אחיו הצעיר ללמוד בבית הספר בפתח תקווה, לשם היו מגיעים רכובים על גבו של סוסם 'לבן'.
בבית המשפחה חיו 8 נפשות והייתה להם רפת עם 35 פרות אותם היו חולבים בידיהם.
בכל מספר חודשים היו מתקיפים את המושבה השכנים הערבים, והם היו יוצאים עם רוביהם להילחם בהם ולגרשם.
אבן נור התחיל את לימודיו בכיתה ב', אך מכיוון שהצטיין קפץ ישירות לכיתה ד'.
בגיל 13 סיים את לימודיו בבית הספר בפתח תקווה ובגיל 14.5 נרשם לבית הספר החקלאי "מקוה ישראל".
למשפחתו באותם ימים לא היה די כסף לשלם את לימודיו, ונאמר לו שאם יצטיין בבחינות הכניסה, יזכה לקבל מלגת לימודים מאת הברון רוטשילד.
לאחר סיום לימודיו, כעבור 3 שנים, חזר אבן נור לעבוד יחד עם אחיו בפרדס המשפחה.
פתח תקווה לא נשאה חן בעיניו ולכן החליט לעבור לקיבוץ.
ביחד עם חברו יצחק צבי, הגיע לקבוצת החוגים בעמק יזרעאל, אל כפר יחזקאל.
אותה קבוצה שיסדה לאחר מכן את קיבוץ בית השיטה.
מכפר יחזקאל ירדו לגור ליד מעיין עין חרוד ומכיוון שלא מצאו עבודה נדדו למקומות שונים.
אבן נור השתתף בהקמת תחנת הכוח בנהריים.
כשנגמרה הקמת המפעל ב-1932, נדד יחד עם קבוצת חברים לרעננה, שם יסדו את קבוצת החוגים שלאחר מכן התיישבה במעוז חיים.
בית הערבה התפתחה במשך 9 שנים והיו בה כ-200 חברים וכ-60 ילדים.
בשנת 1948, כשנוסדה מדינת ישראל, פרצה מלחמת העצמאות והמדינה הותקפה על ידי כל מדינות ערב.
הלגיון הערבי של עבר הירדן וחטיבה של הצבא העיראקי הקיפו את בית הערבה ותכננו לכבוש אותה.
חברי בית הערבה התפלגו ל-2 קבוצות שהתרכזו בגליל המערבי.
אבן נור יחד עם עוד מספר חברים הקימו בשנת 1949 את קיבוץ כברי הנמצא מזרחית לנהריה.
אבן נור התגורר עם משפחתו בקיבוץ עד לפטירתו ממחלת ריאות בשנת 1990.
אבן נור התחתן עם בטי הלר שעבדה יחד איתו במפעל האשלג.
בשנת 1940 נולדה בתם מיכל (רמות) ובשנת 1945 נולד בנם יעקב.
מיכל הייתה הילדה הראשונה שנולדה בבית הערבה.
בין השנים 1944–1948 ערך את העיתון הקיבוצי "צרור המכתבים" בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בין השנים 1950–1954 ערך את שבועון הקיבוץ המאוחד "בקיבוץ".
בין השנים 1954–1960 היה בין עורכיו של ביטאון מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון "למרחב".
בשנת 1970, ערך ועיצב את הספר "יפתח אחוזת הסופה", סיפורה של חטיבת יפתח-פלמ"ח.
בין חברי המערכת היו רחבעם זאבי ומולה כהן, ואת הספר כולו אייר הצייר שמוליק כץ.
רוב ספריו מספרים על המסע לסדום, על הקמת מפעלי האשלג וקיבוץ בית הערבה.
סיפוריו עוסקים ברובם בסיפורי ההתיישבות בארץ ישראל, סיפורים על היישוב הקיבוצי בארץ שכתובים בצורה שנונה והומוריסטית.
ספרו הראשון שראה אור בשנת 1944 "מסדום לבית הערבה", מספר את סיפור המסע הנפלא להקמת היישוב הפורח בתוך השממה.
ספרו על הימים הראשונים בסדום "הרפתקה בקצה העולם" וסיפוריו השנונים מבית הערבה בספר "בית מול הר נבו", מציירים בצורה יפה את ימי ההתיישבות הראשונים ואת המאבק הקיבוצי להקמת ישוב קבע בארץ ישראל.
סיפרו "נפש אדם בסלע" מתאר את סיפור חייו של יאנק בן-יהודה שהיה מנהלה של חברת כימיקלים לישראל (כי"ל) ונפטר בעת מילוי תפקידו.
הספר "הפרשים דהרו כל הלילה" מתאר את סיפור ילדותם שלו ושל אחיו חיימקה, הספר אויר על ידי אבא פניכל.
ספרים נוספים שהוא ערך וכתב עוסקים במחלוקת סביב הצעת החלוקה של ועדת פיל, בסיפורו של קיבוץ איילת השחר ובמפעל צינורות הפלדה בישראל.
מסדום לבית הערבה, הוצאת עם עובד, 1944.
יפתח אחוזת הסופה: סיפורה של חטיבת יפתח-פלמ"ח (עורך), 1970.
המחלוקת סביב הצעת החלוקה של ועדת פיל, הוצאת יד טבנקין, 1973.
הרפתקה בקצה העולם: סיפורים מן הימים הראשונים בסדום, הוצאת עם עובד, 1974.
עורקים לאדמה: כ"ה שנים ליצור צינורות פלדה בישראל, 1975.
נפש אדם בסלע: סיפור חייו של יאנק בן-יהודה, הוצאת חלמיש בסיועה של חברת כימיקלים לישראל בע"מ, 1976.
הפרשים דהרו כל הלילה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1979.
בית מול הר נבו: מסיפורי בית הערבה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1981.
שורש ונוף, הוצאת קיבוץ איילת השחר בסיועה של הוצאת הקיבוץ המאוחד 1982.
ישראל: כתב עת לחקר הציונות ומדינת ישראל - היסטוריה, תרבות, חברה הוא כתב עת מדעי בעברית.
החל משנת 2002 בהוצאת "המכון לחקר הציונות וישראל ע"ש חיים ויצמן" בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב.
"ישראל" החל את דרכו לאחר שנסגר כתב העת הציונות.
הוא יוצא לאור בדרך כלל פעמיים בשנה.
עורכי "ישראל" הסבירו כי בכתב העת החדש תפיסת עולם חדשה ואינטרדיספלינרית לחברה הישראלית על היבטיה השונים, בתחומי הסוציולוגיה, ספרות, מגדר, אמנות, יחסי חוץ ועוד.
הגיליון הראשון שיצא באביב תשס"ב, 2002. בין עורכיו הקודמים נמנים שלום רצבי ומאיר חזן, נכון ל-2019 עורכת את כתב העת רונה יונה.
בכריכה של כל חוברת מוצגת יצירת אמנות של אמן ישראלי.
ישראל, למה (צרפתית: Pourquoi Israël) הוא סרט תעודי משנת 1973, סרטו הראשון של קלוד לנצמן, יוצר הסרט שואה.
הסרט בוחן את החיים בישראל בעשרים וחמש השנים שחלפו מאז קום המדינה.
לנצמן מראיין, בין היתר, מהגרים יהודים מגרמניה, אינטלקטואלים, פועלי נמל, שוטרים, אסירים ועולים חדשים.
בין השאר מראיין לנצמן בסרט את רן כהן, וצ'רלי ביטון.
את הסרט מימנו באופן חלקי משרד החוץ וההסתדרות.
שם הסרט מתפרש לעיתים קרובות כשאלה - "למה ישראל?", בעוד כוונתו של לנצמן הייתה בעצם התשובה לשאלה זו מנקודות מבט שונות.
הסרט הוקרן לראשונה בישראל שלושה ימים בלבד לאחר מלחמת יום הכיפורים, במוזיאון ישראל בירושלים, באירוע בנוכחות שר החוץ אבא אבן.
בנו גרינבוים - חבר קיבוץ גן-שמואל
יגאל ידין - ארכאולוג, ורמטכ"ל.
רפאל יהודה צבי ורבלובסקי - פרופסור להיסטוריה של הדתות באוניברסיטה העברית בירושלים.
אברהם שנקר - חבר הנהלת הסוכנות היהודית
ז'אק ברקת - עובד נמל
זושי פוזנר - חסיד חב"ד
אברהם יפה - אלוף במילואים, ותומך ארץ ישראל השלמה.
רן כהן - אז מזכיר קיבוץ גן שמואל.
פאול יעקובי - עורך דין יליד קניגסברג.
שמואל בוגלר - ניצול אושוויץ שהפך למפכ"ל המשטרה
מיכאל פלדמן - ראש המחלקה לביולוגיה מולקולרית במכון ויצמן, חבר האקדמיה הלאומית למדעים.
ליאון רויש - אוצר מוזיאון דימונה
שמחה פלפן - היסטוריון ופעיל שלום, יליד פולין
דולף מיכאליס - בנקאי, סופר, כלכלן ואמן, שהיגר מגרמניה בשנת 1938
ברוך נחשון - אמן שהתנחל בחברון
רבי ישראל אברהם פורטוגל (פרטיגול; י"ח בסיוון ה'תרפ"ג, 2 ביוני 1923 – כ"ה באדר ב' ה'תשע"ט, 1 באפריל 2019) היה האדמו"ר השני מחסידות סקולען, מחבר ספר מאור ישראל.
עסק בשחרור יהודים ממאסר בתקופת השלטון הקומוניסטי.
נולד בעיירה סקולן שבמולדובה על גבול רומניה, לרב אליעזר זוסיא פורטוגל ולרבנית שיינא רחל.
בגיל 9 נסע ללמוד בישיבת דמשק אליעזר בעיירה וויז'ניצא אצל האדמו"ר רבי אליעזר הגר, שם הסתופף בצל האדמו"ר מויז'ניץ רבי ישראל הגר ואף היה מתכבד בטישים, בעודו ילד, לשיר מניגוני בית אבותיו.
בגיל 15 עבר ללמוד בעיר קישינב בישיבתו של רבי יהודה לייב צירלסון.
בי' בשבט ה'תש"י נישא לריזל, בתו של רבי מנחם זאב שטרן אב"ד וישווה שברומניה (ולאחר מכן רבה של גבעת שאול) והרבנית פייגא רויזא.
החתונה התקיימה בביסטריץ ולאחר מכן עבר להתגורר בבוקרשט.
לאחר שעבר לצ'רנוביץ יחד עם אביו וכל משפחתו, פעל במרץ לחיזוק היהדות בעיר.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה נכלא יחד עם אביו ומשפחתו בתחומי הגטו שהוקם על ידי הנאצים בעיר, וסבל את נחת זרועם של הנאצים ושל הרוסים ששלטו חליפות על העיר במשך המלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה פעל עם אביו להצלת ילדים יתומים בשואה, בעיקר ברומניה.
בית אביו התמלא במאות יתומים.
לאחר החרפת המצב בקרב יהודי העיר צ'רנוביץ שבאוקראינה בשל רדיפות הבולשביקים הבריחו יחדיו את הילדים לבוקרשט.
אביו נכלא ברומניה בשל הצלת הילדים ולאחר ששוחרר חזר לפעילות זו.
הרב אליעזר זוסיא נכלא שוב, במשך חמישה חודשים, וכן נכלא בנפרד גם הרב ישראל אברהם.
בשנת ה'תשי"ט בערב שבת נחמו, הם שוחררו, אך נותרו לשבת בכלא עוד כמה ימים מכיוון שלא רצו לחלל את השבת.
שנה לאחר ששוחרר עם אביו מהכלא הרומני, עזבו את רומניה והיגרו לארצות הברית, שם התגורר אביו בשכונת קראון הייטס בברוקלין שבמדינת ניו יורק.
בקראון הייטס פתח ביחד עם אביו בית כנסת קהילתי והמשיך בהצלת היהודים מהשואה.
לאחר פטירת אביו בל' באב, ה'תשמ"ב הוכתר הרב ישראל אברהם לאדמו"ר השני מסקולען.
הוציא את כתבי סבו רבי ישראל אברהם בספר "שם ושארית ישראל".
בית המדרש המרכזי של חסידות סקולען בראשותו שוכן בבורו פארק.
בתקופות החגים היה האדמו"ר שוהה בשכונת וויליאמסבורג בקרב חסידיו.
חסידי סקולען מתגוררים גם בבני ברק, בלונדון, בויליאמסבורג, במונסי ובליקווד.
בחודשים האחרונים לחייו חלה ואושפז בבית החולים בבולטימור, בכ"ה באדר ב',ה'תשע"ט נפטר.
בהלווייתו שיצאה מבית מדרשו 'ישועות ישראל' שבבורו פארק, השתתפו עשרות אלפים.
נקבר סמוך לציון אביו בבית הקברות במאנסי.
הוליד שלוש בנות וחמישה בנים:
הרב ישעיה יעקב, כיהן כממלא מקומו באדמו"רות סקולען ובנשיאות מוסדות 'חסד לאברהם' (שאר האחים הוכתרו לרבני הקהילה במקומות מושבותיהם וכסגני נשיאים במוסדות 'חסד לאברהם').
לפני הכתרתו שימש כרב קהילת "מאור הגולה" במונטריאול.
היה נשוי לסילקא בת רבי מאיר גרינוואלד, אב"ד קהילת טעטש.
הרב מאיר, אדמו"ר מסקולען בווילימסבורג.
הרב אפרים חיים יודא, אדמו"ר מסקולען במונסי, נשוי לשרה רבקה בת רבי משה רוזנר, רב קהילת פאפא במונסי ואב"ד טערצאל.
הרב צבי נח, אדמו"ר מסקולען בלייקווד, נשוי לרוחמה בת רבי מאיר אברהם אילאוויטש, אב"ד סאו פאולו.
הרב שמואל מרדכי, אדמו"ר מסקולען בירושלים, נשוי לשיינא רחל בת גיסו רבי חיים דב שטרן מבני ברק.
הרבנית לאה ליבא, נשואה לרב חיים דב שטרן, רב ביהמ"ד סקולען בבני ברק, בנו של רבי יצחק יהודה, אב"ד קהילת ביליץ בני ברק.
הרבנית חיה שרה, נשואה לרב שמעון יואל וויינברגר אב"ד סקולען וויליאמסבורג, בן רבי משה דב רב קהילת פאיא.
הרבנית נחמה נשואה לרב דוד לייב קלוגהויפט, רב בית המדרש סטרעליסק וראש כולל סקולען בבורו פארק.
ישראל היה עיתון שבועי יהודי-מצרי ציוני תלת-לשוני שיצא לאור בקהיר בשנים 1920–1939. היה מהחשובים שבעיתונים היהודים במצרים במחצית הראשונה של המאה ה-20, ויצא לאור בשלוש מהדורות; צרפתית, עברית וערבית.
מייסד העיתון היה ד"ר אלברט מוצרי, בן האליטה היהודית הוותיקה במצרים ומראשי התנועה הציונית בארצו.
העיתון ביטא את מגמת מייסדו שתמך הן בציונות והן בלאומיות המצרית, וסבר שהתנועה הלאומית היהודית יכולה להתקיים בשלום הרמוניה ושוויון עם התנועות הלאומיות האחרות במזרח התיכון.
הגישה הציונית של העיתון באה לידי ביטוי בתמיכה ברפורמות בקהילה היהודית במצרים ונתינת צביון עברי ולאומי יותר למוסדותיה, וכן תמיכה בבניין היישוב היהודי בארץ ישראל.
המהדורה העברית של העיתון שאבה השראה מהעיתונות העברית המודרנית של ארץ ישראל, והייתה בעלת חשיבות סמלית רבה בתור כזו המשתמשת בעברית בתור שפה מדוברת מודרנית ומפיצה אותה בקרב יהודי מצרים.
המהדורה הערבית של העיתון כוונה לא רק לקהל היהודי המצרי אלא גם לקהל הכללי של קוראי עיתונות במצרים.
העיתון הופץ אף לקהילות יהודיות בארצות צפון אפריקה והמזרח התיכון האחרות, ואחד מיעדיו המוצהרים היה להיות עיתון של כלל הקהילות היהודיות בארצות המזרח.
בעוד המהדורות העברית והערבית שרדו רק חלק משנות העיתון, המהדורה הצרפתית הייתה מהדורתו המרכזית והממושכת ביותר.
העיתון נוהל על פי המודלים של העיתונות המערבית והעיתונות הערבית המודרנית של מצרים בתקופתו.
בשיאו העיתון יצא לאור בכ-2,000 גיליונות.
בעיתון הופיעו מאמרי מערכת, כתבות ומדורים שונים, והוא שימש דוגמה לעיתונים יהודים שנוסדו אחריו.
שורה של עיתונאים צעירים שהתחילו את דרכם בעיתון התבלטו בהמשך דרכם בזירות עיתונאיות וציבוריות אחרות.
למהדורות השונות של העיתון היו עורכים שונים.
את המהדורה הערבית ערך לתקופה ממושכת סעד מלכי, עיתונאי יהודי-מצרי ופעיל ציוני.
את המהדורה העברית ערכו בדרך כלל עיתונאים שהגיעו מהיישוב היהודי בארץ ישראל.
לאחר פטירתו של ד"ר אלברט מוצרי בשנת 1933, אשתו מזל (מתילדה) מוצרי לקחה לידיה את ניהול העיתון, והייתה לאחת הנשים הראשונות במצרים שעמדו בראשות עיתון.
מזל מוצרי הייתה ילידת חברון, בת למשפחת מני הידועה מהעיר.
העיתון תחת ניהולה ובעריכתה התפרסם במהדורתו הצרפתית במשך 6 שנים נוספות עד שנת 1939, והמשיך במגמות של תמיכה בלאומיות יהודית לצדה של אהדה ללאומיות המצרית.
השנים שבהם מזל מוצרי עמדה בראשות העיתון היו שנים של תעמולה פשיסטית איטלקית וגרמנית עזה במצרים, והעיתון התבלט בהתנגדותו לתעמולה הפשיסטית.
בשנת 1939 העיתון נתבע דיבה על ידי הקונסוליה האיטלקית בקהיר בגין מאמריו הבוטים כנגד הפשיזם האיטלקי.
מוצרי חשבה להילחם בתביעה באמצעים משפטיים, אך בהבינה שאין באפשרות העיתון להמשיך להתקיים באווירה המשתנה במצרים ובמצבו הכלכלי המתדרדר, החליטה לשוב לארץ ישראל ולהשתקע בה.
לפני נסיעתה היא דאגה למזג בין העיתון לבין עיתון יהודי-ציוני צעיר אחר בשם לה טריבון ז'ואיב (La Tribune Juive), שבמידה רבה היה ממשיך דרכו של "ישראל".
בשנות האלפיים העיתון עבר סריקה והעלאה לרשת האינטרנט כחלק ממיזם עיתונות יהודית היסטורית, וכעת גיליונותיו בצרפתית בשנים 1922–1932, 1935–1939 נגישים לצפייה מלאה באתר המיזם.
הגיליונות באתר הן מאוספה הפרטי של ד"ר הגר הלל אשר הייתה החוקרת המרכזית של העיתון ושל העיתונות היהודית-מצרית.
ישראל היא קומדיית מצבים ששודרה בערוץ 10 בת 8 פרקים, הפרק הראשון שודר ב-4 בנובמבר 2013, והאחרון ב-16 בדצמבר 2013. הסדרה נמכרה לרשת ABC האמריקאית ותופק על ידי SONY.
הסדרה מבוססת על הזוג ישראל (ישראל קטורזה) ואשתו ורד (הילה סורג'ון פישר), בכל פרק מבקרים במקום אחר ששם מתבססות הסצנות.
במקום מתרחשים אירועים מוזרים, משעשעים ומצחיקים.
בכל פרק מופעים מפורסמים שונים : נדב אבוקסיס, מוני מושונוב, איציק זוהר, פיני בלילי, יובל המבולבל, עינת שרוף ועוד
ישראל (ישראל קטורזה): אב המשפחה.
נשוי לורד, קמצן שתמיד אומר את האמת בפנים, חברו הטוב ביותר של אלי.
ורד (הילה סורג'ון פישר): אם המשפחה.
נשואה לישראל, חכמה וצינית ותמיד רגועה ומפויסת, מתווכת דירות.
אלי (שלומי קוריאט): חברו הטוב ביותר של ישראל, גרוש ומתגורר אצל אמו.
הוא וישראל חברים מהתיכון, תמיד נדחף אצל ישראל וורד ביציאות משפחתיות, מתקין צלחות לוויין.
עידן (עידן קטורזה): אח של עדן, ליבי ודור.
עדן (עדן קטורזה): אחות של עידן, ליבי ודור.
ליבי (ליבי רוקח): אחות של עידן, עדן ודור.
דור (רועי מעוז): אח של עידן, עדן וליבי.
ישראל אברהמס היה חוקר של מדעי היהדות באוניברסיטת קיימברידג', מחשובי החוקרים בזמנו.
אברהמס נולד בלונדון ולמד בקולג' היהודי (Jews' College), שהיה בניהולו של אביו ברנט אברהמס ולאחר מכן בקולג האוניברסיטאי של לונדון ובאוניברסיטת לונדון.
למרות הסביבה האורתודוקסית בה גדל ועבד בראשית חייו, בהמשך עבר להיות תומך נודע של יהדות ליברלית המדגישה ערכים אוניברסליים.
למשך כ-25 שנה כתב אברהמס טור שבועי פופולרי בעיתון ג'ואיש כרוניקל על ענייני ספרות.
לאחר מכן עבר לכתוב לעיתון ג'ואיש גרדיאן הליברלי יותר.
בשנת 1895 שיתף פעולה עם קלוד מונטיפיורי בחיבור הספר "היבטים של היהדות" (Aspects of Judaism).
ספרו הידוע ביותר של אברהמס הוא "החיים היהודים בימי הביניים" (Jewish Life in the Middle Ages, 1896), שסוקר את החיים היהודים בימי הביניים מהיבטים מגוונים.
מסקנתו של אברהמס היא כי בימי הביניים הנוצרים הותירו חותם מתמשך על היהודים בעיקר בכך שהם העמיקו את בידודם מהחברה שמסביבם.
ספר ידוע אחר שלו הוא "פרקים על הספרות היהודית" (Chapters on Jewish Literature, 1898) בו סקר את הספרות היהודית מחורבן בית שני עד ימיו של הפילוסוף משה מנדלסון.
אברהמס פרסם עוד עשרות ספרים, תרגומים ומאות מחקרים נוספים העוסקים בכל תחומי מחשבת ישראל וההיסטוריה היהודית.
בשנת 1899 ייסד ביחד עם קלוד מונטיפיורי את כתב-העת Jewish Quarterly Review, מכתבי-העת החשובים ביותר בתחום מדעי היהדות, ושימש כאחד מעורכיו הראשונים.
הוא כתב ערכים רבים לאנציקלופדיה בריטניקה (1911) ואנציקלופדיה ביבליקה (1903).
בשנת 1902 ירש את תפקידו של שניאור זלמן שכטר כפרופסור לספרות רבנית ותלמודית באוניברסיטת קיימברידג' לאחר שזה עזב לארצות הברית.
את תפקיד זה מילא עד פטירתו.
לצד זאת הוא היה חבר פעיל בהתאחדות האנגלו-יהודית, בחברה היהודית להיסטוריה ובמוסדות נוספים של הקהילה היהודית.
בשנת 1922 הוא קיבל את הכבוד להציג את מחקריו בסדרת "הרצאות שווייך על ארכאולוגיה מקראית" באקדמיה הבריטית.
הרצאותיו עסקו בכיבוש ארץ ישראל בידי אלכסנדר הגדול ולאחר מכן פורסמו כספר (Campaigns in Palestine from Alexander the Great, 1922).
לאחר פטירתו, חוקרים ומכרים פרסמו לזכרו קובץ גדול של מחקרים במדעי היהדות וכן מאמרי הספד וביבליוגרפיה של כתביו (Jewish Studies in Memory of Israel Abrahams, 1927).
Judaism, Archibald Constable, 1907. (גרסה סרוקה של הספר באתר ארכיון האינטרנט)
רבי ישראל אברהם מזל מצ'רני-אוסטראה (ה'תקל"ה - כ"א בטבת ה'תקע"ד) בנו של רבי משולם זושא מאניפולי, היה רב ואדמו"ר חסידי בעיר צ'רני-אוסטראה.
נולד באניפולי שבאוקראינה לרבי זושא מאניפולי, והענדיל, אשתו מהזיווג השני.
נישא לרבנית ציזיא חנה בתו של רבי זאב וולף מצ'רני-אוסטראה, לאחר נישואיו עבר להתגורר בעיר חמיו צ'רני-אוסטראה.
הוא כינה את משפחתו מז"ל על שם אביו בראשי תיבות: משולם זושא בן ליפא.
בשנת ה'תק"נ לאחר עליית חמיו לארץ ישראל מונה לממלא מקומו ברבנות העיר ובאדמו"רות.
בשנת ה'תקנ"ד הדפיס מחדש את ספרו של דודו רבי אלימלך מליז'נסק - נועם אלימלך, עם הסכמת אביו.
בהקדמת ספרו של אביו מנורת זהב שנכתבה על ידי נכדו בשלהי המאה ה-19, מובא כי אביו, רבי זושא, טען כי נשמתו הועברה אליו מנשמת חזקיהו מלך יהודה.
נפטר בכ"א בטבת ה'תקע"ד בגיל 42 ונטמן בעירו צ'רני-אוסטראה.
לאחר פטירתו מילאה אשתו ציזיא חנה את מקומו באדמו"רות, ובנו רבי פנחס מילא את מקומו ברבנות העיר צ'רני אוסטראה.
תורותיו ותולדותיו נדפסו בקונטרס "נזר ישראל ועטרת אברהם" שבספר "תקיפא דארעא ישראל".
בין תלמידיו היה רבי לייבוש מאושיצא.
לרבי ישראל אברהם היו ארבעה בנים ובת.
רבי פנחס, חתן רבי משה מסלאוויטא, ממלא מקום אביו.
רבי יחיאל מיכל מזל חתן בזיווג ראשון של רבי מנחם מנדל מקוסוב.
יענטע דבורה אשת רבי דוד טברסקי מטולנה.
ישראל (איזראיל) יוסיפוביץ' אָגול (עגול) היה גנטיקאי ופילוסוף סובייטי יהודי יליד בלארוס, שפעל ברוסיה ובאוקראינה.
עסק בין היתר בסוגיות פילוסופיות בתחום הביולוגיה.
משנת 1929 היה חבר ב"אקדמיה הקומוניסטית" ומשנת 1934 חבר האקדמיה הלאומית למדעים של אוקראינה.
נפל קורבן לרדיפות נגד מדע הגנטיקה ולטיהורים הגדולים הסטליניסטים.
ישראל (איזראיל) אגול נולד בשנת 1891 במשפחה יהודית מרובת ילדים בשכונת פועלים דוברי יידיש בעיר בוברויסק וגדל בה בבית ברחוב פוליצייסקאיה.
אביו, יוסיף אגול, היה נגר שוחר קריאה וידע, ואמו הייתה אישה קשת יום ולא ידעה קרוא וכתוב.
הוריו עשו מאמצים כדי לשלוח לפחות אותו ואת אחותו אסתר לבית ספר רוסי.
גם בבית הספר וגם ברחוב היה אגול עד מנעוריו לתופעות של אנטישמיות ואף לפוגרום נגד תושבי שכונתו היהודים.
הוא עצמו התגייס להתארגנות יהודית להגנה עצמית.
חברו הטוב ביותר ואהובתו הראשונה נורו למוות על ידי הפורעים הקוזאקים.
כדי לעזור בפרנסת המשפחה עבד ישראל בעבודות פיזיות בנמל ובזמן הפנוי קרא ספרים מרקסיסטיים וכתב שירה.
את לימודי התיכון עשה בעיר וילנה.
בשנים 1909–1916, בעקבות אחותו, אסתר, היה פעיל בתנועה הסוציאל-דמוקרטית היהודית "הבונד", ואחר כך הצטרף לבולשביקים.
אחותו נעצרה והוגלתה לסיביר בגלל פעילותה המהפכנית.
במלחמת העולם הראשונה נלחם במסגרת צבא האימפריה הרוסית ונפצע פעמיים.
בהמשך השתתף במלחמת האזרחים ברוסיה, במסגרת הצבא האדום, בעיקר בקרבות נגד היחידות הגרמניות במדינות הבלטיות ובבלארוס.
בשנת 1919 היה אגול חבר בוועדת הבחירות המרכזית בבלארוס.
בשנות ה-1920 התגורר במוסקבה בקרמלין בגלל עבודת אשתו הראשונה, מריה, כמזכירה בלשכתו של לנין.
הוא היה עורך בכמה עיתונים של המפלגה – "פראבדה" ו"טְרוּד" ( "העמל").
בשנים 1923–1924 חבר לזמן קצר לאופוזיציה ה"שמאלית" נגד סטלין.
אחרי לימודי רפואה וביולוגיה באוניברסיטת מוסקבה עד שנת 1923, עבד זמן קצר כפסיכיאטר.
בשנים 1924–1928 למד ב"מכון להוראה האדומה", קודם בפקולטה לפילוסופיה, אצל ההוגה המרקסיסטי אברם דבורין, ואחר כך גנטיקה בפקולטה למדעי הטבע.
בשנת 1925 עבד ביחד עם ו"נ סלֶפּקוב במעבדתו של בוריס זבדובסקי באוניברסיטה הקומוניסטית ע"ש סברדלוב במחקרים על הורשת התכונות הנרכשות אצל אקסולוטל מקסיקני ותרנגולות.
ב-1926 פרסם מספר מאמרים שבהם ביקר את ההשקפות האידיאליסטיות והמכניסטיות בתחום, בעיקר את הנאו-ויטליזם.
משנת 1926 עבד במכון הזואו-ביולוגי ע"ש טימיריאזב במוסקבה ובשנת 1928 התמנה למנהל המכון.
התוועדותו עם הגנטיקאי אלכסנדר סרברובסקי גרמה לו (ולסולומון לֵויט ) לוותר על ההשקפות הנאו-למארקיסטיות ולהפוך למבקר חריף שלהן.
בתוקף תפקידיו במכון סילק משם את תומכי הנאו-למארקיזם, עזר לסרברובסקי להקים שם מעבדה לגנטיקה וסייע לו במחקריו בתחום המוטגנסיס והתחלקות הגנים.
הם התמקדו, בין השאר, בשחזור מחקריו של הרמן מולר, שהשתכנע ממקורם הטבעי של הגנים והוכיח את יצירת מוטציות גנטיות בהשפעת גורמים חיצוניים.
בעקבות מולר חקר אגול מוטציות בזבובוני דרוזופילה בהשפעת קרני רנטגן.
הוא ערך חקר מקורי על התלת-ממדיות של הגן והפך לאחד הגנטיקאים הסובייטים החשובים.
ב-1929 נבחר ל"אקדמיה הקומוניסטית", ובכנס שלה באפריל 1929 קרא לגינוי רשמי של הנאו-למארקיזם ולסילוקם מהאקדמיה של חסידי תאוריה זו.
אגול היה משוכנע שהמנדליזם והמורגניזם הם-הם התגשמות המטריאליזם הדיאלקטי בביולוגיה.
בשנים 1929–1930 כיהן אגול כפרופסור בחוג למטריאליזם היסטורי ואתנולוגיה באוניברסיטת מוסקבה.
בשנים 1930–1932, בעזרת מלגת רוקפלר, עבדו אגול וסולומון לויט במעבדת הגנטיקה של הרמן ג'וזף מולר באוניברסיטת טקסס.
על אף שהוזמנו להמשיך את מחקריהם בארצות הברית, שניהם שבו ב-1932 לברית המועצות, ובה נפלו קורבן לטיהורים הגדולים של סטלין.
גם אסכולתו הפילוסופית של מורו, דבורין, נרדפה והואשמה ב"מנשביזם אידיאליסטי".
בשנותיו האחרונות, 1934–1936, עבד אגול באוקראינה כמנהל המחלקה לגנטיקה של אקדמיית המדעים האוקראינית.
בתקופה של עליית קרנו של טרופים ליסנקו הוא הותקף ללא הרף על רקע פעילותו המדעית לצד גנטיקאים אחרים.
במאמר ב-1937 כתב הביולוג האופורטוניסט איזאק פרזנט כי "אגול, אורנובסקי וניקולאי בוכארין הם נציגי "כוחות האפלה" המתנגדים לכיוון היצירתי של הביולוגיה הסובייטית.
הבנדיטים והטרוצקיסטים האלה כנראה מכרו בסיטונאות ובקמעונאות את האינטרסים של המדע הסובייטי".
אגול גם הואשם בתמיכה בטרוצקיזם, ונעצר בקייב כ"אויב העם" בדצמבר 1936, בימי משפט הראווה השני במוסקבה, שבו ידיד ותיק שלו, איזאק ריינגולד, שימש כעד מרכזי.
אגול הוצא להורג ב-1937, בגיל 46. זמן קצר אחריו נשפטו גם הגנטיקאים סולומון לויט (שמת בכלא) ומקס לוין.
בנו מאשתו הראשונה, מריה, היה חוקר הפוליו ואדים אגול (יליד 1929).
בעקבות חשיפת פשעי הסטליניזם בקונגרס ה-20 של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית ב-1957, של אגול.
1927 – Диалектический метод и эволюционная теория ("השיטה הדיאלקטית ותורת האבולוציה" – ספר שנכתב עדיין בהשראת הנאו-למארקיזם)
Автобиографическая повесть ("רוצה לחיות: סיפור אוטוביוגרפי")
ישראל הוא אחד משלושה מעמדות בעם ישראל על פי ההלכה: כהן, לוי, וישראל.
חלוקה זו נובעת ממצוות קידוש שבט לוי וקידוש זרעו של אהרן מתוך שבט הלוי, המעניקות ללויים ולכהנים חובות וזכויות המיוחדות להם.
לפיכך כל המשתייכים לאחד מיתר שבטי ישראל נקראים "ישראלים" כדי להבדילם ממעמדם ההלכתי של בני שבט לוי.
חלוקה זו התבטאה בעבר במעמדות בית המקדש ונשמרת עד היום בסדר קריאת התורה בבתי הכנסת.
כמו כן, מצוות פדיון הבן מיוחדת לישראל ומתקיימת רק כאשר האב והאם שניהם ישראלים, מכיוון שלא ניתן לפדות לוי או כהן מקדושתו.
ישראל היא להקת רוק ישראלית שהוקמה בירושלים בשנת 1988 ופעלה ברציפות מאז ועד שנת 2010.
הלהקה הוקמה בשנת 1988 על ידי גבריאל בן-חורין (גיטרה) ונבו סבוראי (גיטרה, שירה), ההרכב הראשון של הלהקה כלל גם את סטיבן (ג'ק) ג'ייקובס, עולה חדש מאנגליה בתופים.
סבוראי היה ממקימי להקת מע"צ וסולנה הראשון.
מע"צ הייתה להקת ניו וויב תל אביבית שהוקמה בשנת 1982 כלהקת מחאה על רקע פרוץ מלחמת לבנון הראשונה.
הטקסטים של מע"צ עסקו בדיכוי בשטחים ובמחאה נוקבת כלפי הממסד וכלפי קיפוח חברתי-כלכלי.
מע"צ הוציאו אלבום בשם "שבת אחים", בהוצאת "האוזן השלישית" בשנת 1988, בפורמט של קסטה, לאחר שסבוראי עזב את הלהקה.
ההופעה הראשונה של הלהקה נערכה בתיאטרון פרגוד בפברואר 1988. את הלהקה ליותה השקפה אידאולוגית רדיקלית.
בזמן ההופעות נהגו לחלק מנשר תחת הכותרת "מגילת העצמאות של עם ישראל", בו נכתב בין השאר: "עם ישראל נקרא בשם ישראל בגלל משמעותה של מילה זו (ברית-מילה זה לא רק חתך), אשר מכילה בתוכה את רעיון מחשבת תקומת האדם בשלמותו.
על ידי חיבור רוחו כגופו, עם חיבור שם העם לאדמתו, תקום רוחו ותחיה.
רוח עם ישראל שואפת לקיומו ללא גבולות דתיים, פוליטיים, גזעניים, צורניים ושרירותיים, שנועדו להכתיב עליונותו של פרט אחד על פרטים רבים.
שמכם ישראל כי שריתם עם אנשים ואלוהים ויכולתם, כי חוברתם חלקים שונים לאחד שלם".
בתחילת 1989 הקליטה הלהקה את אלבומה הראשון - "יהוה".
האלבום הוקלט ברובו באולפני קשת ירושלים, למעט המילה "יהוה" שהוקלטה באולפני טיוב בתל אביב, מאחר שטכנאי ההקלטות בירושלים סירב להקליט אותה.
האלבום יצא בפורמט תקליט ויניל בהפקה עצמאית.
האלבום זכה לחשיפה בתוכניות של יואב קוטנר בגלי צה"ל, אך הופץ ב-100 עותקים בלבד שעטיפתם צוירה ידנית באמצעות שבלונה וספריי, ב-2001 יצא שוב כתקליטור בהוצאת פאקט והיום הוא זמין להורדה בחינם באתר Bandcamp.
מאז הקמת הלהקה היא מוציאה אלבום חדש מדי שנתיים לערך עם מוזיקאים שונים, בהוצאה שהקימו בשם "הוצאת מ.ר.י.
מקום רוחני ישראלי", במקביל לעיסוקים נוספים של חבריה.
סבוראי עוסק באמנות וכתיבה, בן-חורין ניהל מספר שנים את תיאטרון פרגוד.
המוטיבים המרכזיים של יצירות הלהקה הם "ישראל" ו"יהוה".
לטענת בן-חורין (שאף שינה את שמו לזמן מה ל"בן יהוה"), הסיבה שבגינה הוא מתעקש לומר את המילה נובעת בעיקר מהצורך לנפץ טאבו יהודי.
ישראל בהופעה בפרגוד (1988) יצא לאור על קלטת בהוצאה עצמאית
יהוה (1989) - יצא לאור על תקליט בהוצאה עצמאית והופיע על דיסק בהוצאת פאקט
ישראלים (1991) - הוקלט בהופעה ויצא לאור בהפקה עצמאית
גבריאל בן-חורין - שירה וגיטרה
נבו סבוראי - שירה וגיטרה
ישראל (איסי) דורון (נולד ב-18 במרץ 1962) הוא משפטן וגרונטולוג, דיקן הפקולטה למדעי הרווחה והבריאות, מלמד בחוג לגרונטולוגיה (מדעי הזיקנה), בבית הספר לעבודה סוציאלית ובפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה.
כיהן כיו"ר האגודה הישראלית לגרונטולוגיה, שימש כראש החוג לגרונטולוגיה באוניברסיטת חיפה וכיום הוא ראש המרכז לחקר ולימוד הזיקנה באוניברסיטת חיפה, שימש בעבר כעמית מחקר במרכז טאוב ונכון ל-2024 משמש כיו"ר עמותת המשפט בשירות הזקנה תחומי התמחותו מתמקדים במשפט וזקנה, זכויות הקשישים, ובאתיקה וזקנה, במדיניות חברתית ובגילנות.
דורון יליד ירושלים, גדל בשכונת רסקו (1962).
הוא בנם של חוה ופרופ' אברהם דורון.
בילדותו למד בבית הספר היסודי יוסף לוריא ולאחריו בתיכון ליד האוניברסיטה.
הוא שירת כקצין בחיל השריון במלחמת לבנון הראשונה.
דורון בוגר תואר ראשון ותואר שני במשפטים באוניברסיטה העברית בשנת 1989, התמחה במחלקת הבג"צים בפרקליטות המדינה (תחת האימון של עו"ד עוזי פוגלמן, ועו"ד מני מזוז) וכן אצל עו"ד נעמי וייל.
הוא המשיך ללימודי תואר שני נוסף במשפטים מוושינגטון קולג' למשפטים באמריקן יוניברסיטי, בשנת 1993. בשנת 2000 השלים את לימודי הדוקטורט בבית הספר למשפטים (Osgoode Hall Law) באוניברסיטת יורק, טורונטו.
דורון מחברם של מאמרים רבים שפורסמו בכתבי עת ישראלים ובין-לאומיים.
נוסף על עבודתו האקדמית דורון פעיל במגוון ארגונים לא-ממשלתיים, והוא אחד המייסדים של עמותת המשפט בשירות הזִקנה.
נכון ל-2024 מכהן כחבר בוועד מנהל העמותה וכיו"ר שלו, בעבר היה חבר בוועד מנהל של האגודה הישראלית לגרונטולוגיה.
בשנת 2012 פרסם את הספר "זיקנה בהיכלים של צדק: זקנים וגילנוּת בפסיקת בית המשפט העליון", אודות יחסו של בית המשפט העליון לתופעת ההזדקנות והגילנות, כסמכות משפטית עליונה שפסיקותיה הן אבני דרך חוקתיות וציבוריות, ועמדותיה כלפי זכויות הזקנים היא בעלת משקל רב.
בשנת 2013 פרסם את הספר "זקנים בסיכון: היבטים משפטיים, טיפוליים ואתיים", העוסק בחוקי הגנה על זקנים ובאופן שבו ניתן לעשות בהם שימוש בטיפול באוכלוסיות בסיכון.
הספר מציג קשת רחבה של בעיות חברתיות וסוגיות, שאנשי מקצוע המטפלים בזקנים נדרשים להתמודד עמן.
הספר מציע לאנשי המקצוע ידע זמין, אמין ומוסמך ברמה התאורטית וברמה המעשית.
בין השנים 2024-2019 היה העורך הראשי של כתב העת "ביטחון סוציאלי", שמפרסם מינהל המחקר והתכנון בביטוח לאומי.
דורון הקים בשנת 2002, יחד עם עמיתים נוספים, את "עמותת המשפט בשירות הזיקנה".
במסגרת עמותה זו ניהל דורון יחד עם עמיתיו סדרה של מאבקים משפטיים לקידום זכויותיהם של אזרחים ותיקים וזקנים במדינת ישראל.
מרבית המאבקים המשפטיים העקרוניים התנהלו כנגד אפליה מטעמי גיל, וכנגד הסדר חובת הפרישה הגילאית.
משפט צדק וזיקנה, אשל - האגודה לתכנון ולפיתוח שירותים למען הזקן בישראל, 2008.
זקנים בסיכון: היבטים משפטיים, טיפוליים ואתיים (עם שרה אלון, פאני יוז ומיכאל שינדלר), אשל - האגודה לתכנון ולפיתוח שירותים למען הזקן בישראל, 2013.
זיקנה בהיכלים של צדק: זקנים וגילנות בפסיקת בית המשפט העליון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2013.
גילנות בחברה הישראלית: הבניה חברתית של הזיקנה בישראל, הקיבוץ המאוחד, 2013.
בין חוק זכויות החולה לחוק החולה הנוטה למות: התקדמות או הליכה לאחור?
גילויי גילנות בקהילה ההומו-לסבית בישראל (עם ארנה מרי-אש), גרונטולוגיה: כתב-עת בנושאי הזיקנה לח (2–3) 2011, עמ' 107–129.
חווייתם של זקנים במפגש עם בתי המשפט (עם איה בן-אליעזר), גרונטולוגיה: כתב-עת בנושאי הזיקנה לח (1), 2011, עמ' 71–89.
על הגירה וזקנה: דוגמה לזווית משפטית, גרונטולוגיה כתב-עת בנושאי הזיקנה 40(3-2), 2013, עמ' 19–22.
יפויי כוח לקבלת החלטות רפואיות: משמעותו והשלכותיו מנקודת מבטן של באי הכוח (עם יערה שטולברג), רפואה ומשפט 47, 2013
חוק ההגנה על חוסים ואשפוזם של זקנים חוסים במסגרות מוסדיות: בין מצוי לרצוי (עם מיקי שינדלר), משפט רפואי וביו-אתיקה 5, 2013, 108-55.
היבטים מעשיים במתן ייעוץ משפטי לזקנים ולבני משפחותיהם (עם מיטל סגל רייך), גרונטולוגיה מעשית: מבט רב מקצועי לעבודה עם זקנים כרך א' 2015, עמ' 65–90.
זכויותיהם של חברי הקהילה הגאה בזקנה בישראל, בתוך: זכויות הקהילה הגאה בישראל: משפט, נטייה מינית וזהות מגדרית (בעריכת: עינב מורגנשטרן, יניב לושינסקי ואלון הראל), 2016, עמ' 369–394.
אקטיוויזם בזקנה: קורס מעורב אקדמיה, קהילה ואזרחים ותיקים (עם: מעיין אגמון ושולמית ערגון), גדיש: ביטאון לחינוך מבוגרים 16, 2016, עמ' 196–206.
התעללות והזנחה כלפי זקנים שאינם חסרי ישע מצד צאצאיהם: עיון ביקורתי בהתמודדות החוקית במסגרת חוק למניעת אלימות במשפחה (עם מיכאל שינדלר), המשפט: כתב עת לענייני משפט 22, 2016.
משמעות ההחלטה להמשיך לעבוד לאחר גיל הפרישה בקרב מטפלות סיעודיות בזקנים בעמותת מטב (עם אלי פוליאקוב), גרונטולוגיה וגריאטריה מג 2016
קצבאות הזיקנה בישראל בראי פסיקת בית הדין הארצי לעבודה (עם זהבית קורבר), ביטחון סוציאלי: כתב עת לדיון בנושאי רווחה וביטחון סוציאלי 99, 2016
"היבטים משפטיים בפסיכוגריאטריה" (עם ירמיהו הייניק), בתוך: פסיכוגריאטריה: פרקים נבחרים (בעריכת: ירמיהו הייניק וצבי דוולצקי), ג'וינט - מכון ברוקדייל לגרונטולוגיה והתפתחות אדם וחברה, 2015, עמ' 530–555.
הרב ישראל אביחי (נולד בכ"ה באייר תש"כ - 22 במאי 1960) הוא ראש ישיבת המקובלים בית אל בעיר העתיקה.
נולד וגדל בירוחם לשלמה ועליזה חריקר.
למד בישיבה התיכונית 'בית יהודה' בכפר מימון ובישיבת מרכז הרב.
בגיל 21, בהיותו אברך בישיבת מרכז הרב, בעקבות המלצת חברו הרב פינחס רובינשטיין נפגש עם הרב מאיר יהודה גץ.
בעקבות אותה הפגישה החליט לעבור לישיבת המקובלים בית אל, שם למד בחברותא עם הרב רובינשטיין, ולימד במשך עשרות שנים.
הרב אביחי הוא תלמידו המובהק של הרב גץ.
באחרית ימיו מינהו הרב גץ לממשיך דרכו בראשות הישיבה.
משנת ה'תשנ"ה מכהן הרב אביחי כראש ישיבת המקובלים בית אל.
נשוי לוורדית, ולהם 12 ילדים.
מתגורר ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים.
ישראל אביר (20 בנובמבר 1926 – 14 במרץ 1997) היה מהנדס אלקטרוניקה, ששירת בחיל הים ליווה פיתוח מערכת הנשק ובניית ספינות סער בתפקידו האחרון היה ראש מספן הציוד בדרגת תא"ל.
אביר נשלח למפעל "אוטו מלרה" באיטליה כקצין פרויקט מטעם חיל הים בנושא פיתוח וייצור תותחי 76 מ"מ עבור ספינות הסער של חיל הים.
בשנת 1970 מונה אביר כראש צוות "תכלית" לפיקוח על פרויקט בניית ספינות הטילים במספנות ישראל עבור חיל הים, עליו קיבל בשנת 1973 את פרס ביטחון ישראל.
במלחמת יום הכיפורים היה אביר במספן הציוד כעוזר ראש המספן עקיבא פגי בדרגת אל"ם.
לאחר יציאתו לגמלאות בשנת 1978 הקים אביר חברה פרטית שייצגה מפעלים זרים בישראל, והיה לו גם תפקיד ברפא"ל.
שימש מנכ"ל חברת "סבקל" בכרמיאל שייצרה מנועי ונקל.
היה נשוי לרינה ואב לבן ובת.
התגורר עם משפחתו בשכונת רוממה בחיפה.
אביר הלך לעולמו ב-14 במרץ 1997 לאחר מחלה.
ישראל הוא שם פרטי ושם משפחה שמקורו במקרא.
הוא מופיע בספר בראשית כשמו השני של יעקב אבינו, שקיבל אותו לאחר מאבקו עם המלאך.
על פי הפשט, משמעות השם היא מלשון "שררה", שכתוב .
צאצאיו של יעקב נודעים כבני ישראל, שהקימו את ממלכת ישראל, שממנה הגיע שמה של מדינת ישראל.
השם "ישראל ישראלי" משמש כביטוי לתיאורו של אדם ממוצע או פלוני בישראל.
ישראל: סיפור הצלחה הוא ספר עיון העוסק בהיסטוריה, כלכלה, ופוליטיקה של מדינת ישראל.
הספר נכתב על ידי אדם רויטר ונגה קינן ויצא לאור במאי 2017 בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
הספר טוען להפרכה של מה שהוא רואה כדעות הקדומות שהתקבעו ביחס למדינת ישראל ותושביה באמצעות הטיעונים הבאים:
לא, המיסים בישראל נמוכים מאשר ברוב המדינות המפותחות.
היא מצוינת בכל השוואה בינלאומית.
המחברים, הכלכלנים אדם רויטר ונגה קינן מציגים שורה ארוכה של נתונים כלכליים המצביעים על מגמה ברורה: המשק הישראלי צומח בשיעורים מרשימים ומוכיח חוסן כלכלי ויציבות, למרות כל האתגרים הקשים.
התיזה המרכזית שלהם היא כי המצב בישראל טוב בהרבה מכפי שמצטייר באמצעי התקשורת, ביחס למה שקורה במדינות המפותחות.
רויטר וקינן הישוו בין ישראל לבין המדינות המפותחות, במשך שבע השנים שקדמו ליציאת ספרם לאור.
הם הוסיפו ציטוטים מתוך פגישות אישיות שערכו עם יותר ממאה מומחים ישראליים בתחומים שונים ומגוונים והם מצאו כי ישראל עולה על מרבית המדינות המפותחות, הן בכלכלה והן בביטחון, בבריאות, בחינוך ובמדע.
הצמיחה מרשימה, האוכלוסייה בגידול מתמיד, יתרות המט"ח גבוהות, יחס החוב מתכווץ, האבטלה נמוכה, האזרחים מאושרים יותר, חלה עלייה בתוצאות בחינות הבגרות כמו גם בשוויון המגדרי ויש אף פריחה בהופעות מחו"ל.
לטענתם, חלק גדול מההצלחה אפשר לייחס לאופיו של העם היהודי, כפי שהתפתח לאורך הדורות, ולאופן שבו הוטמע האופי הזה בישראל.
והם מוסיפים לכך, שמדינת ישראל חוזרת וממציאה את עצמה מחדש כל הזמן.
מסקנתם הסופית מתבטאת בשמו של הספר, ישראל היא סיפור הצלחה, שאף ילך ויגדל עם השנים.
ב-2019 המחברים עדכנו את הספר לאור ההתפתחויות שעברו ישראל והעולם בשנים שלאחר צאתו לאור ובאפריל 2021 שבו ופרסמו עדכון נוסף הכולל גם את השפעות הקורונה.
ישראל 60 הוא ספר מאת העיתונאי נסים משעל, הספר יצא לאור בשנת 2008, לקראת חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל.
תוכן הספר עוסק באירועים המרכזיים בשישים שנותיה הראשונים של המדינה משנת 1948 ועד שנת 2008.
ספר בסגנון זה יצא גם בהוצאת מעריב ובעריכתם של יהודה שיף, דני דור ואחרים הנקרא "ישראל 50".
4,556 אנשים שקראו את הספר דירגו אותו כ"ספר מעולה".
באפריל 2018, לרגל חגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל, יצא ספר נוסף של משעל ושמו "ישראל 70 - להיות ישראלי".
ישראל 2020 היא תוכנית אב למדינת ישראל בעשור הראשון של המאה ה-21. התוכנית מהווה בסיס לרבדי התכנון הסטטוטוריים של ישראל.
שורשי התוכנית הוא בטכניון, בשנת 1988. יוזם התכנית היה פרופסור אדם מזור, אדריכל ומתכנן ערים.
הצטרפו ליוזמה זו, אגודת האדריכלים ומתכנני הערים בישראל, לשכת המהנדסים האדריכלים והאקדמאיים במקצועות הטכנולוגיים בישראל, הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים והטכניון מכון טכנולוגי לישראל.
כ-250 חוקרים עבדו במשך כשש שנים והגישו תוכנית המקיפה אלפי עמודים של התוויית דרך והצהרת כוונות הצופה אל ישראל של שנת 2020.
תוכנית ישראל 2020, לא הייתה תוכנית מתאר רשמית, אלא תוכנית רעיונית שביקשה להציג פתרונות לשלוש הבעיות העיקריות של מדינת ישראל לקראת המאה ה-21: גידול אוכלוסייה מואץ, מחסור בקרקע, וסגירת הפער הכלכלי בין ישראל למדינות המפותחות.
התוכנית פרשה את סוגיות התכנון השונות של ישראל, ואת תסריטי העל לדמותה העתידית של המדינה.
ישראל 2020 הגדירה באמצעות סדרת חלופות, את מרחב האפשרויות מתוכו עוצבה "תמונת העתיד" הכלכלית, החברתית והסביבתית המשולבת לישראל בשנות האלפיים, תוך הצבעה על אמצעי המדיניות להגשמתה.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, המסקנות העיקריות של התכנית אומצו על ידי ממשלת ישראל.
סיכומי הביניים של התוכנית פורסמו בשנת 1994 והיא פורסמה במלואה בשנת 1997. התכנית חלחלה לתוך תמ"א 31 שגובשה אז והפכה לתמ"א 35, תוכנית המתאר הארצית שהכינו שמאי אסיף ואריה שחר (שהיה ממובילי "ישראל 2020").
ישראל (לוליק) קמחי (נולד ב-1938) הוא מתכנן ערים, לשעבר מנהל אגף התכנון בעיריית ירושלים וחוקר בכיר במכון ירושלים למחקרי מדיניות.
בשנת 2010 זכה באות "יקיר ירושלים" ובשנת 2023 זכה באות "יקיר התכנון" מטעם איגוד המתכננים בישראל.
ישראל קמחי (לשעבר: ישראל אריה מילהלטר) נולד בשכונת כרם אברהם בירושלים.
אביו עבד בסוכנות היהודית ואימו הייתה מורה לפסנתר.
בעל תואר ראשון בגאוגרפיה והיסטוריה כללית ותואר שני בגאוגרפיה ותכנון עירוני, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1964–1972 היה חבר בצוות התכנון של תוכנית אב ירושלים 1968, תוכנית האב הראשונה מאז ימי המנדט הבריטי.
בשנים 1974–1986 עמד בראש האגף למדיניות תכנון בעיריית ירושלים ועבד תחת טדי קולק.
בהנהלתו נקבעה דמותה של ירושלים המורחבת, הכוללת שכונות "חיצוניות", שימור מתחמים ומבנים, בניית מבני תרבות ועוד.
תוכניות האב הרבות שהכין קיבלו תוקף סטטוטורי ואומצו כתוכניות הקובעות את עקרונות הפיתוח העירוני.
בין השנים 1965-2015 שימש מרצה בחוג לגאוגרפיה ובמכון ללימודים עירוניים ואזוריים באוניברסיטה העברית.
החל משנת 1983 שימש חוקר בכיר ומרכז מחקרי ירושלים במכון ירושלים למחקרי מדיניות, ובמסגרת עבודתו כתב וערך עשרות מאמרים, ספרים ופרסומים מחקריים על פיתוחה ועתידה של ירושלים ועל שימור נכסי המורשת בעיר.
ב-1986 החל לשמש יועץ עצמאי בנושאי תכנון עירוני ואזורי, ובעבודת המחקר הניח את היסודות לשימור נכסי המורשת הבנויה בירושלים.
בעקבות מחקריו נבחר ליושב ראש המועצה לשימור אתרים בירושלים.
לאורך השנים עמד בראש צוות התכנון של תוכנית המתאר המחוזית למחוז ירושלים (תמ"מ 1/30), והשתתף בצווי תכנון רבים נוספים, ובהם – צוות התכנון לעיר העתיקה, צוות התכנון למערכת החינוך במזרח ירושלים, צוות התכנון לספריות הציבורית בישראל וצוות התכנון לאגן נחל קדרון.
כמו כן, שימש יועץ למועצה לביטחון לאומי בעניין גדר הביטחון בירושלים; חבר בצוות החשיבה על הסדרי שלום בירושלים; מייסד תוכנית אב לתרבות לאוכלוסייה החרדית בירושלים ומייסד תוכנית אב למערכת החינוך במזרח ירושלים.
בשנת 2010 (תש"ע) הוענק לו אות "יקיר ירושלים" מטעם עיריית ירושלים.
בשנת 2023 זכה באות "יקיר התכנון" מטעם איגוד המתכננים בישראל.
אטלס ירושלים, מסדה, 1973 (עם דוד עמירן ואריה שחר)