tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפסק דין אלכסנדר מוסקלנקו נקבע שהזכות לקיצור יום העבודה תינתן לעובד כאשר היא נהוגה במקום עבודתו, גם אם זכות זו אינה ניתנת במקום העבודה של אשתו.
הפליה מחמת ארץ מוצא בקבלה לעבודה נדונה בפסק דין של בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב, מישל מלכה נגד התעשייה האווירית לישראל, ונפסק שמועמד לעבודה הופלה עקב מוצאו המזרחי, ונפסקו לטובתו פיצויים בסך 50,000 ש"ח בתוספת הוצאות משפט בסך 7,500 ש"ח.
בפסק דין אחר של בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב נפסק שסירוב לקבל מועמדת לעבודה משום שהיא עוטה חג'אב, כפי שמצווה האסלאם, היא אפליה פסולה על רקע דת.
חוק שירות ביטחון [נוסח משולב], התשמ"ו–1986 הוא החוק המסדיר את הגיוס לצה"ל.
החוק הוא ממשיך דרכם של חוק שירות ביטחון, התש"ט–1949 ושל חוק שירות ביטחון [נוסח משולב], התשי"ט–1959. עם חקיקתו של חוק שירות המילואים בשנת 2008, עברו אליו מרבית ההוראות העוסקות בשירות המילואים, ואילו בחוק שירות ביטחון נותרו הוראות העוסקות בשירות סדיר והוראות כלליות שרלוונטיות לשני סוגי השירותים.
"חוק שירות ביטחון" המקורי התקבל בכנסת ב-8 בספטמבר 1949. על פי החוק שירות הגברים היה לשנתיים (בין גיל 18 ל-49) ולנשים שנה (בין גיל 18 ל-34).
בסעיף ההגדרות של החוק מצויות שתי הגדרות שמהן נגזרת תחולתו.
ההגדרה "מיועד לשירות ביטחון" מתייחסת לכל אזרח או תושב קבע שטרם התייצב לשירות סדיר או שירות מילואים.
המדובר בגברים ובנשים בני 16 וחצי ומעלה, שטרם התייצבו לשירות ביטחון, ולא קיבלו פטור משירות ביטחון מחמת גיל.
אזרחים ותושבים אלה הם האנשים שניתן לקרוא להם לרישום ולבדיקה לפני גיוס לצה"ל.
ההגדרה "יוצא צבא" מתייחסת לכל מי שניתן לקרוא לו לגיוס לצה"ל, בין אם לשירות סדיר ובין אם לשירות מילואים.
המדובר בגברים ובנשים בני 18 ומעלה, שלא קיבלו פטור משירות ביטחון מחמת גיל.
הביטוי "יוצא צבא" שאוב מספר במדבר, בו נאמר "מבן עשרים שנה ומעלה, כל-יוצא צבא בישראל-תפקדו אותם לצבאותם, אתה ואהרון" (א', ג').
לחוק מסדיר את אופן חישוב הגילים לצורך הוראותיו השונות, שבהן יש חשיבות לגילו של אדם.
בכל ההוראות שבהן יש התייחסות לעניין הגיל, נקבע הגיל לפי לוח השנה העברי.
בעבר נקבעה חזקה לפיה כל מי שהגיע לגיל מסוים מיום א' בתשרי ועד יום כ"ט באדר יראו אותו כאילו הגיע לאותו הגיל בא' בתשרי, ואילו כל מי שהגיע לגיל מסוים אחרי יום א' בניסן יראו אותו כאילו נולד בא' בניסן.
למעשה, במקרים אלה, נקבע גילו של אדם כמוקדם בתקופה של עד חצי שנה מגילו האמיתי.
ב־2004 תוקן החוק כך שחזקת הגילים לא תחול לגבי ההגדרה "יוצא צבא", כלומר, לגבי הגיל המינימלי בו ניתן לקרוא לאדם לשירות ממש, כדי למנוע שירות של קטינים בצבא ולהתאים את חוקי המדינה לפרוטוקול האופציונלי לאמנת האו"ם בדבר זכויות הילד בעניין מעורבות ילדים בסכסוך מזוין.
ב־2010 בוטלה כליל חזקת הגילים בטענה שאין בה עוד צורך, ומאז החישוב נעשה לפי גילו המדויק של אדם (לפי הלוח העברי), והגיל המינימלי להגדרה "מיועד לשירות ביטחון" הוקדם בהתאם מ-17 ל-16.5 (גיל הגיוס נותר 18).
לחוק מסדירים את הליכי הבדיקה והמיון הקודמים לגיוס עצמו.
החוק מסמיך את שר הביטחון למנות פוקדים, שרשאים לקרוא למיועדים לשירות ביטחון לשם רישום בלשכות הגיוס, ולשם בדיקות רפואיות.
בסיומה של הבדיקה הרפואית, נקבע האם המיועד לשירות ביטחון כשיר לשירות, בלתי כשיר באופן קבוע לשירות, בלתי כשיר ארעית לשירות, או כשיר לשירות בתנאים מיוחדים.
רק מיועד לשירות ביטחון שנמצא כשיר לשירות (כולל בתנאים מיוחדים) יזומן לגיוס.
החוק מאפשר גם לחייב את המועמד בקבלת חיסון נגד מחלות שונות.
בצד זאת, קובע החוק כי מי שנפגע כתוצאה מהחיסון, יוכר כנכה צה"ל, אף שהפגיעה נגרמה לו עוד בטרם החל בשירות.
חובת הגיוס לצה"ל הקדימה אף את חוק שירות ביטחון הראשון מ-1949, והיא נקבעה בתחילה בפקודת צבא-הגנה-לישראל, עליה חתם דוד בן-גוריון כראש הממשלה הזמנית ב-31 במאי 1948. סעיף 2 לפקודה קובע כי "במצב חירום יונהג גיוס חובה לצבא-הגנה-לישראל על כל שירותיו.
גיל חייבי הגיוס יהיה כפי שייקבע על ידי הממשלה הזמנית".
מצב חירום הוכרז עוד קודם לכן (ועודו בתוקף).
באופן פורמלי, מסמיך החוק לקרוא לשירות סדיר גברים מגיל 18 עד גיל 29 ונשים מגיל 18 עד 26, וכן רופאים ורופאי שיניים מגיל 30 עד 38 ורופאות שיניים מגיל 27 עד 38. בפועל, רוב המתגייסים הם בגילאי 18–19.
החוק מאפשר גם גיוס מגיל 17, אם המתגייס עצמו וכן הוריו או האפוטרופוס שלו הסכימו לכך.
לפי לחוק, החל מ-1 ביולי 2015, משך השירות לגבר עומד על 32 חודשים.
במשך עשרות שנים קבע הסעיף שמשך השירות לגבר הוא 30 חודשים, אך בצו של שר הביטחון נקבע שמשך השירות יעמוד על 36 חודשים.
בעקבות עתירה שהגיש אמנון רובינשטיין (בג"ץ 807/89), בטענה שמדובר בהסדר ראשוני שיש לקבעו בחקיקה ראשית, תוקן החוק ב-1995 ונקבע בו במפורש כי משך השירות יעמוד על 36 חודשים.
התיקון נחקק כהוראת שעה לשנתיים, אך מאז הוארכה הוראת השעה בכל פעם עד 30 ביוני 2015 (לאחר מועד זה הועמד משך השירות על 32 חודשים).
באותו סעיף קיימים הסדרים נוספים לגבי מי שהתגייס בגיל מאוחר יותר.
מי שגילו מעל 27, או שהוא רופא עד גיל 34, לשר הביטחון ניתנה הסמכות לקרוא לו לשירות של שנתיים (באותה הוראת שעה הוארכה תקופה זו לשנתיים וחצי), וכן ניתנה לו הסמכות לקרוא לרופאים עד גיל 38 לשירות של שנה (ובהוראת השעה נקבעה תקופה של שנה וחצי).
התקופה המרבית לעולים חדשים שעלו לאחר גיל 27 עומדת על שנה וחצי.
לחוק קובע כי אם חייל נכלא במהלך שירותו בשל פסק דין של בית דין צבאי או קצין שיפוט בכיר, לא תחושב תקופת הכליאה במשך השירות שלו, אלא אם כן נקבע בפסק הדין אחרת.
למעשה, שירותו הסדיר של אותו חייל יוארך בתקופה בה נכלא (בסלנג הצבאי מכונה הארכת התקופה "דפוק").
הוראות דומות חלות לגבי מי שנפקד מהשירות, למשך התקופה בה היה נפקד.
בדיוני הכנסת בנוגע לגיוס הנשים לצבא, סערו הרוחות.
דוברים רבים ניסו לגייס את המשפט העברי לעמדתם.
המתנגדים ציינו את הכלל "לא יהיה כלי גבר על אישה" והתומכים הביאו את דברי רש"י במקום "לא אסרה התורה אלא לבוש המביא לידי תועבה".
בסופו של דבר, הובאו שני פסוקים נוספים שיחדיו מחייבים את שוויון הזכויות והחובות במדינה "ואהבת לרעך כמוך" ו"הקם תקים עמו".
לחוק קובע כי תקופת השירות לנשים תעמוד על שנתיים, ולגבי רופאות מעל גיל 35 נקבעה התקופה המרבית על שנה.
מאחר שהסמכות שהוקנתה לשר היא גבול עליון, הוא רשאי לקבוע גם תקופות קצרות יותר.
ואכן, בתקופות מסוימות נקבע משך השירות לנשים על 21 חודשים.
בשנת 2000 נוסף , שעניינו שוויון בשירות.
את הוספת הסעיף יזמה נעמי חזן בעקבות פרשת אליס מילר, והוא קובע את העיקרון לפיו לכל אישה יש זכות שווה לזכותו של גבר למלא תפקיד כלשהו בשירות הצבאי, אלא אם כן הדבר מתחייב ממהותו ומאופיו של התפקיד.
מאחר שתפקידים רבים דורשים תקופת הכשרה ממושכת, קובע הסעיף כי שר הביטחון יוסמך לקבוע, באישור ועדת החוץ והביטחון, רשימה של תפקידים שאליהם יוכלו נשים להתנדב לתקופה של 3 שנים, כמו עמיתיהן הגברים.
התפקידים, המנויים בתקנות שירות ביטחון (קביעת תפקידים לשירות נשים בהתנדבות), התשס"א–2001, כוללים בין היתר תפקידים אלה: טייסת, לוחמת בחיל התותחנים, לוחמת במשמר הגבול, לוחמת ביחידת עוקץ, פקחית טיסה, כתבת צבאית, תוכניתנית ועוד.
במשך השנים שירתו חיילים גם במסגרות שונות מחוץ לצה"ל, בתפקידים כגון מדריכות טיולים בחברה להגנת הטבע, שוטרים במשטרת ישראל או שוטרים במשמר הגבול.
החל משנות ה-90 התעוררו ספקות באשר לעצם קיומה של סמכות לקרוא לשירות במסגרות מחוץ לצה"ל.
כתוצאה מכך, נערכו מאז 1995 תיקונים שונים בחוק, שהסדירו את הסמכות לקרוא לשירות ביטחון גם מחוץ לצה"ל.
במקביל, תוקן גם , שהסמיך את הממשלה להקים כוחות מזוינים, ונקבע בו כי נוסף על הגנת המדינה, יורשו כוחות אלה לבצע פעולות גם לשם השגת יעדיה הביטחוניים והלאומיים של המדינה.
מסגרות לא צבאיות בתוך צה"ל
מאפשר להקצות שנה משירותו הצבאי של חייל לשם הכשרה חקלאית, ו מסדיר שמירה על גרעינים התיישבותיים.
מכוחם של סעיפים אלה מוסדר השירות בנח"ל.
השילוב בין הגיוס הצבאי לגיוס החקלאי בורך בדיוני הכנסת הן כשילוב שיעודד את רוח ההתיישבות והן בהגדרה והתיחום של מטרות הצבא, שלא יזלוג לאזורים אזרחיים.
יש הסבורים כי נוסחם הארכאי של סעיפים אלה אינם תואמים את פעילותו של הנח"ל כיום, ולמעשה לחלק מפעילויות הנח"ל כיום אין תוקף חוקי.
בשנת 2005 יזמה הממשלה תיקון לחוק שירות ביטחון, שבו הציעה לנסח מחדש סעיפים אלה, כדי שיתאמו את המצב הקיים בפועל.
מסדיר פעילות נוספת שאינה צבאית, במסגרת השירות הצבאי.
הסעיף מאפשר לחיילים שאין להן השכלה יסודית, להשלים את השכלתם במשך שלושה חודשים מתקופת השירות (פרויקט "נערי רפול").
שירות מחוץ לצה"ל במשמר הגבול, משטרה ובתי סוהר
מסדיר את השירות במשמר הגבול.
מטרות פעולותיו של משמר הגבול הן ביטחוניות, אך מבחינה ארגונית הוא אינו מהווה חלק מצה"ל אלא מהמשטרה, ועל כן התעורר הצורך להסדיר שירות זה במפורש.
מאחר שהמשרתים במשמר הגבול מוגדרים כשוטרים, נקבעו ב הוראות שנועדו להבחין בינם לבין יתר השוטרים, ושאינן רלוונטיות אליהם כמי שמשרתים בשירות חובה, כגון הוראות הנוגעות לפיטורים, התפטרות ושחרור מהשירות.
מסדיר את גיוסם של חיילים לשירות במשטרת ישראל (שח"ם).
סעיף זה נוסף ב-1995, ובתחילה, נקבע כהוראת שעה לשנתיים, מתוך ההכרה בכך שיש בעייתיות בגיוס חיילים למטרות שאינן ביטחוניות טהורות.
משום כך, נקבע גם כי ניתן לגייס חיילים רק ליחידות במשטרה שעיקר פעילותן הוא ביטחון המדינה ותושביה, וכן ניתנה האפשרות לחיילים שהוצבו במשטרה לסרב להצבתם בה ולעבור למסגרת פנים-צה"לית.
בנוסף, נקבע כי מספר המוצבים במשטרה יהיה מוגבל, ויובא לאישור הממשלה וועדת החוץ והביטחון של הכנסת.
מאז 1995, הוארכה הוראת השעה 11 פעמים.
מסדירים את גיוסם של חיילים לשירות בתי הסוהר (סוהרי חובה).
הסדר זה נקבע אף הוא כהוראת שעה לשלוש שנים, בשנת 2005, בסמוך להעברת האחריות על בתי הסוהר המיועדים לאסירים ביטחוניים בלבד (קציעות, מגידו ועופר) מצה"ל לשירות בתי הסוהר.
אף שבחוק נקבע כי החיילים יוכלו להיות מוצבים רק בבית כלא ביטחוניים, בפועל, שירתו חיילים רבים גם בבתי כלא אחרים.
זאת, משום שמשיקולים ארגוניים, העביר שירות בתי הסוהר אסירים ביטחוניים רבים לאגפים ביטחוניים בבתי הסוהר בהם כלואים אסירים פליליים.
רק בשנת 2009 תוקן החוק שאפשר את הצבתם של החיילים גם באגפים הביטחוניים של בתי הסוהר המעורבים.
באותו תיקון נקבע גם כי ניתן יהיה להציב חיילים גם בתפקידים של שירותי מינהלה הנוגעים לארגון כוח אדם וטיפול בפרט שיינתנו רק לאותם חיילים, כלומר רכזי כוח אדם ומש"קי ת"ש.
מאז נחקקה הוראת השעה ב-2005, היא מוארכת מדי מספר שנים.
במקביל לתיקון שאפשר שירות במשטרה, נוסף בשנת 1995 גם , המאפשר גיוס ל"שירות מוכר", שהוא אחד משני אלה:
שירות ביחידות צבאיות במסגרת משרד הביטחון ויחידות סמך של משרד הביטחון ומשרד ראש הממשלה שתכלית פעילותן היא ביטחון המדינה ותושביה.
פירוט התפקידים מובא בצו הטעון את אישור הממשלה וועדת החוץ והביטחון של הכנסת.
שירות ביחידות צבאיות במסגרת משרד ממשלתי או במסגרת הארגונית של גוף ציבורי ובפיקוח משרד ממשלתי, שתכליתו להשיג יעד ביטחוני-לאומי באחד התחומים הבאים: עליה וקליטה, חינוך, בריאות, הגנת העורף או פעולות התנדבות למען חיילי צה"ל.
פירוט הגופים והתפקידים מובא אף הוא בצו הטעון את אישור הממשלה וועדת החוץ והביטחון.
בניגוד לצו מהסוג הראשון, במקרה זה, ניתן לגייס לתפקידים כאלה רק אם שר הביטחון שוכנע כי אם לא ימולאו בידי חיילים בשירות חובה, לא יושגו היעדים הביטחוניים-לאומיים.
תיקון לחוק – סעיף 17א
בשנת 2020 נכנס לתוקפו תיקון מס' 23 לחוק – סעיף 17א – שלפיו חייל שהתגייס לצה"ל ונקבע לו פרופיל רפואי של 24, בעקבות תאונה, מחלה או מקרה אחר, ייחשב "לא כשיר זמנית" ושירותו הצבאי יימשך שלושה חודשים נוספים מרגע האבחון.
אפשרות נוספת עבור החייל היא להשתחרר באופן זמני, כלומר להשתייך לרשימה מקובצת (קרי ר"מ 2) עד שישוב להיות כשיר רפואית לשירות צבאי.
שירותם של חיילים במסגרות שאינן צבאיות-ביטחוניות הוא עניין שנוי במחלוקת.
המתנגדים להסדרים אלה סבורים כי פגיעה קשה בחירויות יסוד לתקופה ממושכת, כפי שמתבצעת בגיוס אזרחים בכפייה, יכולה להיות מידתית רק כאשר היא מאוזנת עם האינטרס הביטחוני, אך לא עם מטרות אחרות.
לטענתם של המבקרים את ההסדרים, השיקול האמיתי העומד מאחורי השימוש בחיילים במסגרות אחרות הוא תקציבי (הרבה יותר זול להעסיק חיילת כמזכירה בלשכת שר הביטחון או כמורה בפריפריה, מאשר להעסיק אדם במשרה מלאה), וככזה, אין בו כדי להצדיק שימוש בחיילים.
לחוק הוא סעיף סל, המאפשר לשר הביטחון לפטור אזרחים ותושבים "מטעמים הקשורים בהיקף הכוחות הסדירים או כוחות המילואים של צבא-הגנה לישראל, או מטעמים הקשורים בצרכי החינוך, ההתיישבות הביטחונית או המשק הלאומי, או מטעמי משפחה או מטעמים אחרים" משירות סדיר או משירות מילואים, או לדחות את התייצבותם או שירותם.
בעבר, נעשה שימוש בסעיף זה כדי לדחות את שירותם של בחורי ישיבות, בהסתמך על התיבה "מטעמים אחרים", דחייה שהפכה לפטור משירות כאשר הגיעו לגיל המתאים.
במרוצת השנים הוגשו עתירות רבות לבג"ץ, בטענה כי הסדר זה פוגע בשוויון.
העתירות נדחו מנימוקים שונים, אך בשנת 1998 קיבל הרכב של 11 שופטים עתירה בעניין.
את פסק הדין כתב אהרן ברק, בו הוא קובע: השופט מישאל חשין אף גרס כי פגיעה כזו בשוויון לא תוכל לעמוד גם אם תיקבע בחוק של הכנסת.
בעקבות פסיקת בג"ץ הוקמה ועדת טל, שמסקנותיה הובילו לחקיקת חוק דחיית שירות לתלמידי ישיבות שתורתם אומנותם, התשס"ב–2002 (שנודע בשם "חוק טל"), שהסדיר את דחיית שירותם של בחורי הישיבות במודל דומה.
ב-12 בספטמבר 2017 פסק בג"ץ שיבוטל פרק ג'1 לחוק שירות ביטחון ובטלותו תיכנס לתוקף כעבור שנה ממתן פסק הדין (זמן המאפשר לכנסת לחוקק חוק מתוקן).
הוא סעיף שקובע את גיל הפטור משירות ביטחון.
מאחר שלגבי שירות סדיר נקבעו הוראות ספציפיות, הוא רלוונטי יותר עבור שירות מילואים.
מאז ה-1 באוגוסט 2008 עומד גיל הפטור על 40 לחייל, 45 לקצין, ובמקצועות ובתפקידים מסוימים שקבע שר הביטחון באישור ועדת החוץ והביטחון של הכנסת – 49. בעבר עמד גיל הפטור על 54 לגברים ו-38 לנשים.
מקנה פטור משירות ביטחון לאמהות ולנשים הרות.
נשים נשואות פטורות משירות סדיר, אך לא משירות מילואים.
כמו כן, סעיף קטן ג', מקנה לנשים בלבד אפשרות לקבלת פטור מטעמי מצפון.
לחוק פוטר משירות ביטחון מיועדת לשירות ביטחון שמצהירה בפני שופט או דיין בבית דין רבני כי: (1) טעמים שבהכרה דתית מונעים אותה מלשרת שירות ביטחון, (2) כי היא שומרות על כשרות ו(3) כי היא אינה נוסעת בשבת.
הקלות בה ניתן להשיג פטור זה הביאה לשימוש נרחב בו לשם הימנעות מגיוס, ואף דובר צה"ל ציין כי "צה"ל ער לכמות ההולכת וגדלה של נשים המקבלות במרמה פטור משירות מטעמי הכרה דתית".
בניגוד לפטורים אחרים, שמרגע שניתנו, ניתן לבטלם בכל עת, פטור מטעמי הכרה דתית ניתן לביטול רק אם מקבלת הפטור הורשעה בכך שהשיגה את הפטור באמצעות תצהיר כוזב.
משכך, ביטול הפטור הוא הליך ממושך, ואכיפתו קשה עד בלתי אפשרית.
בשנת 2012 אושר בכנסת תיקון שיזמה הממשלה לחוק, ולפיו חובת המיועדת לשירות ביטחון שקיבלה פטור לפי סעיף זה, לדווח מיד לפוקד אם חדל להתקיים אחד התנאים שהצהירה עליהם במהלך תקופת הקריאה לשירות סדיר או במהלך שנתיים לאחר מסירת התצהיר.
התיקון הוסיף הוראת שעה לקביעת הליך לביטול הפטור על ידי בקשה של פוקד שתוגש לוועדה מיוחדת, אך טרם הותקנו תקנות ליישום הוראת השעה ולכן היא לא נכנסה לתוקף.
הפטור של ערביי ישראל אינו מוסדר בסעיף בחוק, והוא בא לידי ביטוי בכך שמלכתחילה לא מזמן אותם הפוקד לרישום ולבדיקה.
כאשר ניתנו לראשונה פטורים לאוכלוסייה הערבית ב-1949, התנגדו לכך אף כמה מראשי הציבור הערבי, וחבר הכנסת תופיק טובי ממק"י כינה זאת "אפליה גזעית".
ב-1954 נערך משרד הביטחון לאפשרות גיוסם של ערבים, ואף נמצאו כ-20 אלף ערבים שהביעו עניין בכך, אך הרעיון ירד מהפרק עקב התנגדות זקני העדה.
חובת הגיוס הוחלה על הגברים הדרוזים החל מ-1956 ועל הגברים הצ'רקסים החל מ-1958 (נשים דרוזיות וצ'רקסיות פטורות מגיוס חובה).
קובע כי מי שלא מילא חובה המוטלת עליו בחוק או לפיו וכן מי שמסר ביודעין ידיעה כוזבת, צפוי לעונש של שנתיים מאסר.
לפי , אם העבירה נעשתה בכוונה להשתמט משירות ביטחון, צפוי לעונש מרבי חמש שנות מאסר.
עונש דומה צפוי למי שחיבל או הטיל מום בגופו, או הניח לאדם אחר לחבל או להטיל בו מום, בכוונה לפגוע על ידי כך בכושרו הרפואי.
עבירה נוספת קבועה , ולפיה מי שדרש או עשה שימוש בנתונים שעניינם מידת התאמתו של אדם לשירות הצבאי, או במסמך צבאי הקובע כושר לשירות צבאי או את מידת ההתאמה לשירות, מבלי שהדבר הותר לו בחוק, יהיה צפוי לקנס של עד 28,800 ש"ח.
חוק שירות המילואים, התשס"ח-2008 הוא החוק המסדיר את שירות המילואים בישראל.
עד לחקיקת חוק זה בשנת 2008 הוסדר נושא זה בחוק שירות ביטחון.
בשנת 2004 הקים שר הביטחון, שאול מופז, ועדה ציבורית לבחינת מערך המילואים.
ראש הוועדה היה נשיא אוניברסיטת בן-גוריון, פרופ' אבישי ברוורמן, והיו חברים מנכ"ל משרד האוצר, יוסי בכר; מנכ"ל משרד האוצר לשעבר, דוד ברודט; היועצת המשפטית למערכת הביטחון, עו"ד צביה גרוס; תא"ל אריאל היימן (קצין מילואים ראשי); עו"ד אשר חלד; סגן הרמטכ"ל, דן חלוץ; אלוף (מיל.) שלמה ינאי; ועו"ד אריה נייגר.
הוועדה הגישה את המלצותיה לממשלה, וזו אישרה אותן ב-13 במרץ 2005. עיקרי ההמלצות כללו רפורמה בתפיסת מערך המילואים, שלפיה יש להשתמש במערך המילואים רק למטרות חירום, ולא לשם ביטחון שוטף.
הוועדה הציעה לקבוע באופן מפורש שלא כל החיילים המשוחררים יהיו חייבים בשירות מילואים, אלא רק אותם חיילים שהצבא זקוק להם.
באמירה מפורשת כזו היה משום חידוש, שכן יישומה פירושו ערעור מודל "צבא העם" הנוהג בצה"ל מקום המדינה.
עוד המליצה הוועדה להגדיל את התגמולים המוענקים לחיילי המילואים, להגביל את המשימות שבגינן ניתן לקרוא לשירות מילואים ולצמצם את מספר הקריאות.
במאי 2005 יזמה הממשלה הצעת חוק שנועדה לעגן את המלצות ועדת ברוורמן, אך הכנסת השש עשרה התפזרה בטרם הושלם הליך החקיקה.
בתוך כך החל בצה"ל תהליך של הערכה מחדש של המלצות הוועדה, שהתעצם בעקבות מלחמת לבנון השנייה.
בסופו של דבר, העדיפה הממשלה שלא לקדם את הצעת החוק שהגישה ב-2005, ובמאי 2007 הגישה הצעת חוק חדשה.
עיקרי ההבדלים בין שתי ההצעות היו:
בהצעה המקורית הוצאה תעסוקה מבצעית מגדר המטרות שלשמן ניתן לקרוא לשירות מילואים, ומטרה זו נוספה בהצעת החוק החדשה.
בהצעת החוק המקורית נקבע כי תקופת שירות המילואים המרבית במשך 3 שנים תהיה 42 ימים לחייל ו-70 ימים לקצין, ובהצעת החוק החדשה הועלו התקופות ל-54 ימים לחייל, 70 ימים למש"ק ו-84 לקצין.
בהצעת החוק החדשה נוספו הוראות המאפשרות שירות מילואים במשמר הגבול וביחידות סמך של משרד ראש הממשלה.
לצד החוק שיזמה הממשלה קידמו ארגונים של חיילי מילואים הצעת חוק נפרדת.
את הצעת החוק יזמו בכנסת השש עשרה חברי הכנסת אבשלום וילן, אהוד יתום, איתן כבל ואהוד רצאבי, והיא נוסחה בסיוע יורם דנציגר; ובכנסת השבע עשרה קידמו אותה אבשלום וילן ודני יתום.
בהצעת חוק זו הוצע להמשיך בקיומו של מודל "צבא העם", והיא כללה הוראות רבות נוספות, ובהן הקמת קרן לתגמול חיילי מערך המילואים, הוראות בדבר תשלום פיצויים וקצבאות לחיילי מילואים ובני משפחותיהם, זכויות עובדים, הארכת מועדים, זכויות סטודנטים, הטבות מס ועוד.
הצעות החוק נדונו במשולב בוועדת החוץ והביטחון, ובאפריל 2008 אישרה הכנסת את החוק, המבוסס בעיקר על הצעת הממשלה בשינויים שונים.
בדיוני ועדת החוץ והביטחון בהצעת החוק הוחלט שלא לסגת ממודל "צבא העם", והדבר בא לידי ביטוי בסעיף 4 לחוק, הקובע כי "יוצא צבא, שנמצא כשר לשירות ביטחון לפי חוק שירות ביטחון ושאינו בשירות סדיר, יימנה עם מערך המילואים, אלא אם כן קיבל פטור משירות ביטחון".
כן כולל החוק חידוש שלא היה בחוק שירות ביטחון, ולפיו הרמטכ"ל יקבע בפקודות הצבא את רמת הכשירות הנדרשת ממערך המילואים ואת המדדים לבחינת רמת הכשירות.
רמת כשירות זו תוצג לפני הממשלה אחת לשנה.
עוד נקבע כי על צה"ל להבטיח את רמת הכשירות באמצעות הכשרות, אימונים וציוד הולמים.
החוק מגביל את המטרות שלשמן ניתן לקרוא לחייל מילואים לשלוש מטרות עיקריות: הכשרה ואימון, ארגון וניהול כוח אדם ותעסוקה מבצעית.
עם זאת שר הביטחון הוסמך לקבוע בצו מטרות נוספות, אם שוכנע כי אין חלופה סבירה אחרת לשירות חיילי מילואים.
צו כזה יצא באוגוסט 2008, ובין המטרות הנמנות בו כלולות פעולות הדרכה וחינוך, רפואה, שירותי דת, שירות במערכת המשפטית של צה"ל.
משך שירות המילואים נקבע בהתאם להצעת החוק של הממשלה: בתקופה של שלוש שנים - 54 ימים לחייל, 70 ימים למש"ק ו-84 ימים לקצין.
גם כאן הוסמך שר הביטחון לחרוג מהוראות החוק ולקבוע בצו תפקידים ומקצועות שיש בהם צורך בתקופות הכשרה ואימון ארוכות יותר או שקיים בהם חוסר בכוח אדם, ושלגביהם ניתן יהיה לקרוא ל-108 ימים בשלוש שנים.
כן נקבע כי קריאה לשם תעסוקה מבצעית תהיה לתקופה של עד 25 ימים, והיא תתאפשר רק אחת לשלוש שנים.
תחילתו של סעיף זה נקבעה ל-1 בינואר 2010, ועד אז עמדו בתוקפן הוראות חוק שירות ביטחון הרלוונטיות, המאפשרות קריאה לשירות מילואים ל-36 ימים בשנה.
נוסף על הוראות הקריאה הרגילות, מוסמך שר הביטחון להוציא צווים לשירות מילואים בנסיבות חירום, שאינם מוגבלים בזמן.
צווים אלה מכונים צווי 8, משום שבחוק שירות ביטחון המקורי (מ-1949) עוגנה סמכות זו בסעיף 8. בגרסאות מאוחרות יותר של החוק היא נדדה לסעיפים 26 ו-34, ובחוק שירות המילואים שוב נקבעה בסעיף 8. צווי 8 טעונים את אישורן של הממשלה ושל ועדת החוץ והביטחון.
שימוש ראשון בצווים לפי החוק החדש נעשה במבצע עופרת יצוקה בדצמבר 2008. גיוס חירום נוסף מתאפשר לפי סעיף 9 לחוק, במקרים שבהם "קיימים צרכים ביטחוניים חיוניים או כי התרחשה פגיעה חמורה בשלום הציבור, הנפש או הרכוש או כי קיים חשש לפגיעה חמורה כאמור".
צו כזה מוגבל לשירות של 25 ימים, והוא טעון את החלטת הממשלה ואישור ועדת החוץ והביטחון.
לראשונה נעשה שימוש בצו כזה במסגרת מבצע עמוד ענן בשנת 2012.
ההוראות בדבר גיל הפטור משירות מילואים נותרו בחוק שירות ביטחון, אך שונו.
עד לחקיקת החוק ניתן היה באופן פורמלי לקרוא לגברים עד גיל 54 ולנשים עד גיל 38, אף שבפועל הוריד צה"ל בהדרגה את גיל הפטור מיוזמתו.
לפי החוק החדש, הועמד גיל הפטור על 40 לחיילים, 45 לקצינים, ו-49 לתפקידים מסוימים שקבע שר הביטחון בצו באישור ועדת החוץ והביטחון (בעיקר תפקידים במערך הרפואה, נהגי רכב כבד, מכונאים וטכנאים).
שירות מילואים במסגרות שאינן צבאיות
ב-2001 עוגנה לראשונה בחוק שירות ביטחון הסמכות לזמן חיילים לשירות מילואים במשמר הגבול.
הוראה זו נקבעה כהוראת שעה, והיא הוארכה מעת לעת.
בחוק שירות המילואים נקבעה סמכות זו כהוראה קבועה, המותנית בהסכמתו של חייל המילואים או בשירותו במשמר הגבול גם בשירות הסדיר.
כמו כן, נקבעה לראשונה הסמכות לזמן לשירות מילואים ביחידות סמך של משרד ראש הממשלה, כגון שירות הביטחון הכללי ו"המוסד".
אחת ממטרותיו של חוק שירות המילואים הייתה תגמול חיילי המילואים על פעילותם ושיפור זכויותיהם.
ביטוי אחד לתגמול זה ניתן בתגמול כספי.
ב-1997 תוקן חוק שירות ביטחון ונוסף בו תגמול כספי המכונה "תגמול מיוחד", המוענק לחיילי מילואים ששירתו למעלה מ-26 ימים בשנה.
תגמול זה עוגן מחדש בחוק שירות המילואים, ועליו נוסף עוד תגמול, המכונה "תגמול נוסף".
תגמול זה מוענק על ידי רשות המיסים בסכומים שווי ערך לנקודות זיכוי במס הכנסה.
תגמול זה מחולק אף הוא על פי משך שירות המילואים.
מאחר שתוקצב בסכום קשיח, הסכום שמקבל כל חייל משתנה מדי שנה לפי מספר החיילים ששירתו תקופות ממושכות.
הסכום המרבי צפוי להיות שווה ערך ל-2 נקודות זיכוי, שהן 4,728 ש"ח (בערכי שנת 2009).
בסוף 2008 הוענק לראשונה התגמול הנוסף, עבור שירות מילואים שהתקיים ב-2007.
הוראות אחרות בחוק קובעות הקמת ועדת שרים לעניין מערך המילואים ויום הוקרה שנתי, מדי ל"ג בעומר.
עם חקיקת חוק שירות המילואים תוקנו תיקונים עקיפים בחוקים שונים; הבולטים שבהם הם חוק שירות ביטחון (תיקונים שעיקרם ביטול הפרק העוסק בשירות מילואים, תיקון ההוראות בדבר גיל הפטור והתאמות שונות) וחוק הביטוח הלאומי.
פרק י"ב בחוק הביטוח הלאומי עוסק בתגמולים הניתנים לחיילי מילואים מהמוסד לביטוח לאומי בשל שירות המילואים.
שלא כתגמול המיוחד והתגמול הנוסף, שהם מענקים כספיים, התגמול מהביטוח הלאומי נועד לשמש תחליף לשכר.
התגמולים ניתנים לעצמאים ישירות מהביטוח הלאומי, ואילו שכירים מקבלים את התגמולים כחלק ממשכורותיהם, והמוסד לביטוח לאומי מעביר את הסכומים למעסיקים.
עם חקיקת החוק נערכו גם שינויים אחדים באופן קביעת שיעור התגמול.
עד לתיקון השתווה התעריף ליום מילואים לשכר של חודש חלקי 30 - זאת בשעה שהתעריף המקובל ליום עבודה הוא שכר של חודש חלקי 25 או 22. הסיבה לכך היא שבחישוב תגמולי המילואים מובאים בחשבון גם ימי המנוחה השבועית, שהם חלק מתקופת המילואים.
בשירות מילואים קצר, שנמשך פחות משבוע, תגמולי המילואים נמוכים מהשכר שהיה משולם בתקופה זו.
תיקון אחר למדיניות התגמולים קובע את גובה התגמול המזערי.
עד אז הוצמד גובה התגמול המזערי לשכר המינימום, ומי שהשתכר סכום נמוך מכך או שלא עבד כלל קיבל מהביטוח הלאומי תגמול בשיעור שהיה מקבל אילו השתכר שכר מינימום.
בתיקון זה הועלה התגמול המזערי, והועמד על 68% מ"הסכום הבסיסי" - סכום המוגדר בחוק הביטוח הלאומי, ומתעדכן מדי שנה על פי עליית מדד המחירים לצרכן.
נכון לשנת 2008 עומד הסכום הבסיסי על 7,352 ש"ח, ולפיכך, מאז כניסתו לתוקף של החוק, ב-1 באוגוסט 2008, ועד לסוף 2008 עמד התגמול המזערי על 4,999 ש"ח.
כלומר, מי ששכרו נמוך מסכום זה או שאינו עובד כלל, יקבל תגמול כאילו הייתה משכורתו החודשית 4,999 ש"ח.
תיקון שלישי בחוק הביטוח הלאומי קבע שהמוסד לא יוכל לקזז מהתגמול חוב שחייל המילואים חב לו, אלא אם כן החייל הסכים לכך, וזאת כדי למנוע מצב שבו יש למוסד אמצעי לגביית חובות שיכול להפעיל רק כלפי חיילי מילואים.
כן נקבע שביום שבו לא נפגע שכרו של איש מילואים במשך תקופת המילואים (למשל משום שהתייצב למילואים ביום המנוחה השבועי שלו או הגיע לעבודה ביום חופשה מהמילואים), יהיה זכאי לשכרו וגם לתגמול המילואים.
זאת בניגוד לכלל שנהג קודם לתיקון זה, ונקבע בפסיקה של בית הדין הארצי לעבודה, לפיו במצב כזה יקבל איש המילואים רק את שכרו.
תיקון נוסף קבע שבעבור שירות מילואים שתחילתו אחרי השעה 16:00 ושמשכו פחות מ-6 שעות יינתן תגמול בשיעור של חצי יום עבודה (קודם לכן קבעו הוראות חוק הביטוח הלאומי כי יש לתת תגמול בעד יום שלם).
חוק רכישת מקרקעים (אישור פעולות ופיצויים), תשי"ג-1953 (בקיצור: חר"ם) הוא חוק שהתיר למשך שנה ורטרואקטיבית הפקעת קרקעות בידי הממשלה, בעיקר של ערבים, שלאחר מלחמת העצמאות הוקצו ברובם לבסיסי צבא או ליישובים יהודיים.
החוק הסמיך את שר האוצר, למשך שנה אחת, להעביר לרשות הפיתוח קרקעות שב-1 באפריל 1952 לא היו ברשות בעליהם, שימשו לצורכי ביטחון, התיישבות או פיתוח חיוניים בזמן כלשהו בין 14 במאי 1948 ל-1 באפריל 1952 ועדיין דרושים לצורך זה בעת ההפקעה.
החוק קבע שהבעלים זכאים לפיצויים בכסף ואם הקרקע שימשה את הבעלים לחקלאות וזאת הייתה פרנסתו העיקרית, יש להציע לו פיצוי מלא או חלקי בקרקע, בין בבעלות ובין בחכירה.
הפיצוי בכסף ניתן בהתאם להערכת שמאי ממשלתי בדבר שווי הקרקע ב-1 בינואר 1950 בתוספת של 3% ריבית שנתית.
החוק לא הוגבל רק בקרקעות שהיו בבעלות פרטית, וקבע שהוצאת הצו אינה עדות לכך שהקרקע לא הייתה בבעלות המדינה עוד לפני כן.
בסעיף 9 החוק גם הגדיר אפשרות לחסינות מתביעות בגין פעולות שנעשו בקרקע עוד טרם הוצאת הצו.
החוק לא דרש שתינתן לבעלים הודעה על הצו, ולחלק מהבעלים נודע על ההפקעה, לטענתם, רק שנים רבות אחריה.
החל מסוף 1950 החלו ערבים ישראלים להגיש תביעות לבתי משפט בישראל בדרישה להשיב להם קרקעות שהוחרמו מהם.
באוגוסט 1951 הקים שר החוץ משה שרת ועדה לבחינת הבעיה והוועדה המליצה לחוקק חוק שתכשיר באופן רטרואקטיבי את החרמת הקרקעות ללא קשר לשאלה אם הבעלים היו נפקדים.
החוק אושר בכנסת ב-10 במרץ 1953 ברוב של 22 ח"כים מסיעות הקואליציה, נגד 5 ממק"י, סיעת שמאל של משה סנה וג'בר מועדי מהרשימה הדמוקרטית לערביי ישראל.
חברי חרות ואברהם כלפון ממפא"י נמנעו, ואילו חברי מפ"ם (שהייתה באופוזיציה) נעדרו מההצבעה.
הוא פורסם ברשומות ב-20 במרץ 1953. במשך השנה שהחוק חל הוציא שר האוצר 465 צווים שנגעו לקרקעות בשטח שמוערך ב-1,200 קילומטר רבוע.
על פי ההערכות, כ-325,000 דונם היו קרקעות בבכעלות ערבים והשאר היו אדמות מדינה (כולל נכסי נפקדים) וקרקעות בנגב שהיו בשימוש של בדואים.
החוק שימש בין השאר להפקעת קרקעות כפרי איקרית ובירעם.
ערביי ישראל קיימו אספות מחאה כנגד החוק ברחבי המדינה.
רבים מהערבים לא פנו לקבלת פיצוי.
הסבר אחד שניתן לכך היה שהם סירבו לבקש פיצוי מכיוון שראו בכך הכרה בהפקעה.
הסבר אחר שניתן לגבי חלק מבעלי הקרקעות היה שלאור עליית מחירי הקרקעות קיוו הבעלים לפיצויים יותר גבוהים אם ימתינו.
החל משנת 1956 הפעילה הממשלה לחצים על ערבים כדי שיסכימו לקחת פיצוי על קרקעות שהופקעו.
בין השאר הותנו החכרת קרקעות מהמדינה, מתן היתרי בנייה וסיוע בבניית בתים בהסכמה לקבל את הפיצויים.
מתוך זה ניתנו 55,629 דונם קרקעות חילופיות כפיצוי.
החוק תוקן בשנת 1973 כדי לעדכן את גובה הפיצויים, ושינויים נוספים בנוסחת הפיצוי נעשו בשנים 1979, ו-1989.
הפיצוי שניתן בהתאם לערך הקרקע בתחילת 1950 היה נמוך משמעותית מהערך בעת מתן הפיצוי שכן בעת כניסת החוק לתוקפו כבר איבדה הלירה ישראלית 80% מערכה.
על פי הערכות, ערך הקרקע ב-1953 היה פי 14-16 מערכו בשנת 1950, בין השאר בגלל ירידת ערך הלירה.
בשנת 1959 הועלה הפיצוי על סמך מסקנות ועדת הערכה מיוחדת שרוב חבריה היו ערבים והפיצוי הגיע קרוב למחיר השוק בגליל, הגם שבמשולש הפיצוי עדיין היה נמוך משמעותית.
במקרה ספציפי בסוף 1999, הוצע למערערים שהביאו הערכת שמאי שקרקע שווה 92,000 דולר אמריקאי, פיצוי בסך 32,406 ש"ח.
ההצדקה שניתנה לחוק הייתה שהוא פועל בהתאם לחוק המחלול הכלול בחוק הקרקעות העותמאני על פיו מי שקיבל קרקע מכוח חזקה ונטש אותה למשך שלוש שנים איבד את זכותו בקרקע.
נטען שמכיוון שבעלי הקרקעות זכו בקרקע מכוח חזקה הרי שאם אינם משתמשים בה הם איבדו את זכותם, כמו שדייר מוגן מאבד את זכותו אם אינו גר בדירה.
אגודת "איחוד" שהייתה מעין המשך ל"ברית שלום" יצאה במכתב גלוי לוועדת חוקה, חוק ומשפט נגד החוק בו נכתב: "לא על רכישת מקרקעין – כאילו מרצונם הטוב של כל הצדדים — מדובר בו אלא על הפקעת מקרקעין, אשר נתפסו באופן שרירותי ובלתי חוקי ...
החוק הזה נותן גושפנקא חוקית למעשים פליליים".
בנוסף טענה האגודה כנגד חקיקת חוק המפקיע רכוש במליונים בלי לתת לנפגעים זכות ערעור.
על חוק רכישת מקרקעים כתבה השופטת דורית ביניש את הדברים הבאים:
במספר פסקי דין דן בית המשפט העליון במשמעות של הביטוי צורכי פיתוח והתיישבות חיוניים ופירש אותם במובן רחב ככוללים "פעולות לרוב הצריכות לפיתוחה של המדינה בכלל" ובין השאר שמורת טבע, מגורים, תעשייה, חקלאות, מרעה, כבישים ויער.
בית המשפט העליון, בתביעה יונס נגד שר האוצר, קבע שחתימת שר האוצר על צו הפקעה מהווה ראיה לכך שתנאי החוק מולאו ושאין חובה על שר האוצר לתת לבעל הקרקע הזדמנות לטעון את טענותיו.
בנוסף, קבע בית המשפט שהחוק חל על מי שלא יכל לעבד את האדמה בגלל צו שניתן על ידי המדינה.
בית המשפט שב וקבע ש"ערכה ההוכחתי של התעודה שהוציא שר האוצר מכוח סמכותו שבחוק רכישת מקרקעים, הוא מוחלט, ולא ניתן לתקוף את האמור בה".
עם זאת, בשנת 2010 פתח בג"ץ פתח לדיון לגופו של עניין בעתירה כנגד הפקעה על פי החוק, לאחר שנטען שבמשך 50 שנה לא נעשה דבר כדי לממש את ההפקעה.
הסמכות לדון בהשגות על הפקעה על פי החוק נתונה לבג"ץ.
עם זאת, נקבע שבעת ביצוע הסדר מקרקעין בבית המשפט המחוזי, רשאי בית המשפט לדון גם בטענות נגד ההפקעה.
עם זאת, נשיא בית המשפט העליון, אשר גרוניס, ציין:
"ההכרעה לפיה נתונה הסמכות לבית המשפט המחוזי במקרה זה היא במידה רבה בעלת משמעות מוגבלת.
זאת, שכן קשה לקבל שבחלוף עשרות שנים מעת המעשה המינהלי – ההפקעה – ניתן יהיה לתוקפו.
במילים אחרות, אף שהסמכות קיימת, הרי מבחינה מעשית ההכרעה, ככל שמדובר בחר"ם, היא תאורטית במידה רבה."
חוק שימור המטען החשמלי הוא חוק שימור הגורס שלא ניתן ליצור או להשמיד מטען חשמלי, אלא רק להעבירו ממקום למקום.
המטען החשמלי הכולל של מערכת מבודדת נותר קבוע, ללא תלות בשינויים המתרחשים בתוך המערכת.
חוק שימור זה מתקיים בכל התהליכים הידועים בפיזיקה או כימיה, וניתן לגזור אותו (בצורתו המקומית) משדה כיול של פונקציית הגל.
בצורה דיפרנציאלית, שימור המטען מקביל למשוואת הרציפות למטען-זרם.
משוואת הרציפות מתארת מבחינה מתמטית את העובדה שהשינוי המרחבי של צפיפות הזרם יכול לנבוע רק מהשינוי בזמן של צפיפות המטען.
באופן אינטגרלי, השינוי נטו בצפיפות המטען בתוך נפח האינטגרציה שווה לאינטגרל המשטחי של צפיפות הזרם על המשטח , הוא הזרם החשמלי :
על כן, שימור המטען החשמלי, כפי שמבוטא על ידי משוואת הרצף, נותן את התוצאה:
כאן הוא הזרם היוצא נטו דרך משטח סגור, ו- הוא המטען החשמלי הכלוא בנפח המוגדר על ידי המשטח.
חוק שימור המטען החשמלי נובע מסימטריית כיול.
במסגרת חוקי קירכהוף, חוק הזרמים מתבסס על חוק שימור המטען החשמלי.
חוק שיווי זכויות האישה, התשי"א-1951 נועד להבטיח שוויון זכויות לנשים.
החוק בא להוסיף על זכויות האישה ולא לגרוע מהן.
"מטרתו של החוק, כפי ששמו מעיד עליו, היא להשוות אשה לאיש, ולמנוע ולעקור כל אפליה משפטית שהיא לרעת האשה".
החוק הוגש לאספה המכוננת על ידי הממשלה, בהתאם לקווי היסוד של הממשלה הראשונה, שבהם נאמר: "יקויים שוויון מלא וגמור של האשה - שוויון בזכויות ובחובות, בחיי המדינה, החברה והמשק ובכל מערכת החוקים", ואושר בכנסת ב-17 ביולי 1951.
לב החוק ניתן (שלימים הפך לסעיף 1א (א)), המבטיח שוויון בין האשה והאיש: "דין אחד יהיה לאשה ולאיש לכל פעולה משפטית; וכל הוראת חוק המפלה לרעה את האשה, באשר היא אשה, לכל פעולה משפטית - אין נוהגים לפיה".
מבהיר שהנישואים אינם פוגעים בעיקרון שנקבע בסעיף 1: "לאשה נשואה תהיה כשרות מלאה לקנין ולעשיה בקנינים כאילו הייתה פנויה; ואין קניניה שרכשה לפני הנישואין נפגעים על ידי קשר הנישואין".
עוסק בשוויון שבין ההורים ביחס לילדיהם, ועיקרו: "האם והאב כאחד הם האפוטרופסים הטבעיים על ילדיהם".
בהתחשב בכך שנישואים וגירושים מוסדרים בישראל על פי כללי דתם של בני הזוג, כללים שאין בהם שוויון בין המינים, בא ומסייג את שנקבע בסעיפים הקודמים: "אין חוק זה בא לפגוע בדיני איסור והיתר לנישואין ולגירושין".
בנוסח המקורי של החוק נכלל סעיף 6, שכלל הסתייגות נוספת מעקרון השוויון: "אין חוק זה בא לפגוע בכל הוראת חוק הבאה להגן על האשה באשר היא אשה".
סעיף זה בוטל בשנת 2000 והוחלף במספר סעיפים אחרים, בהם סעיף 1ג.
הקובע שהחוק בא להוסיף על זכויות האישה ולא לגרוע מהן.
חוק שיווי זכויות האישה תשי"א-1951 המקורי היה החקיקה הראשונה בנושא שיווי זכויות האישה בישראל.
המטרות המוצהרות של חוק זה היו: להביא לידי כך שיחול דין ומשפט שווה וזהה לכל פעולה שתתבצע על ידי נשים וגברים כאחד, ותחייב את שני המינים לאותן הזכויות והחובות (ובתוך כך דין שווה בדיני ירושה, עיזבון, קניין ואפוטרופסות על הילדים).
כמו כן קבע החוק כי נדרש אישור האישה להתרת קשרי נישואין.
בחוק היו מספר סייגים בתחומי הנישואים והגירושין, שנקבעו שיהיו בטיפול בתי הדין הרבניים.
בשנת 1992 הקימה הכנסת את הוועדה לקידום מעמד האישה, שקיבלה בשנת 1996 מעמד סטטוטורי והתפתחה ב-1998 לרשות לקידום מעמד האישה במשרד ראש הממשלה, מתפקיד ייעוצי בעיקרו לתפקיד ביצועי, ברשות המקיימת כוח אדם ומשאבים.
בכנסת השלוש עשרה ניסו חברי הכנסת אברהם פורז, נעמי חזן וענת מאור להפוך את החוק לחוק יסוד, אך היוזמה נכשלה.
תיקון 1 לחוק נחקק בשנת 1995. מטרת התיקון הייתה להביא לשוויון זכויות תחת חוקי הירושה והעיזבון, והרחבת הזכויות במעמד דין.
זאת תוך הכללת מעמד וזכויות בת זוג נוספת, או ידועה בציבור לעיזבון מתחת חוקי הירושה.
בנוסף לשמירה על זכויות קניין לאישה נשואה כפנויה, שוויון מבחינה האפוטרופסות על ילדים.
חקיקה זו נקבעה בהמשך לייסוד החוק הפלילי הבריטי משנת 1936, שדן ל-5 שנות מאסר אדם המבטל את נישואיו לאישה ללא הסכמתה.
בנוסף אסר על נשים לעבוד ולצאת מביתן לאחר השעה 22:00. באותה השנה הקים נציב שירות המדינה, בהתאם לתיקון מס' 7 לחוק שירות המדינה (מינויים), את האגף לקידום ושילוב נשים בנציבות שירות המדינה.
לפי חוק הירושה, תשכ"ה-1995 נקבע מעמד חוקי לעיזבון בני זוג "ידועים בציבור (שאינם נשואים לאחרים)", במקרה של אדם הנשוי ליותר מאישה אחת - תתבצע חלוקה שווה של העיזבון בין הנשים.
תיקון 2 נחקק בשנת 2000 וביקש לוודא שוויון מלא בין המינים לפי עקרונות מגילת העצמאות, תוך הרחבת זכויות האישה מהתחום המשפטי ובתחומים נוספים כמו: קיום בכבוד אנושי, עבודה, חינוך, השכלה, בריאות, דיור, איכות סביבה ורווחה חברתית.
בנוסף נקבע כי לנשים קיימת זכות מלאה על גופן.
בנוסף זכות להגנה מפני אלימות, הטרדה מינית, ניצול מיני וסחר גוף.
בתחום הביטחון נקבע כי לאישה זכות שווה למלא כל תפקיד.
בתחום הציבורי נקבע ייצוג הולם של נשים בוועדות המכרזים והמינויים למשרות ובדירוגים השונים בקרב ההנהלה, הדירקטוריון והמועצה, זאת תוך קידום העדפה מתקנת לנשים.
בתיקון זה הפך סעיף 1 לסעיף 1א, ולפניו בא סעיף הצהרתי, הקושר את החוק להכרזת העצמאות (צעד דומה נעשה בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ובחוק יסוד: חופש העיסוק): "חוק זה מטרתו לקבוע עקרונות להבטחת שוויון מלא בין האישה לבין האיש, ברוח העקרונות שבהכרזה על הקמת מדינת ישראל".
כן נוספו לחוק סעיפים אחדים:
בא להבטיח שחוק זה לא יפגע בזכויות יתר שניתנו לנשים: "הוראות חוק זה באות להוסיף על זכויות האישה לפי כל דין, הסכם קיבוצי, חוזה עבודה או חוזה אחר, ולא לגרוע מהן".
סעיפים נוספים באו להגן על האשה:
: "לכל אישה זכות מלאה על גופה; אין בהוראת סעיף זה כדי להתיר איסורים שנקבעו בדין".
: "לכל אישה זכות להגנה מפני אלימות, הטרדה מינית, ניצול מיני וסחר בגופה".
בנוסף לכל הסעיפים הללו, אלה שבנוסח המקורי ואלה שנוספו בשנת 2000, שנועדו למנוע אפליה של נשים ובכך להבטיח להן שוויון זכויות, נוספו בשנת 2000 שני סעיפים המעודדים פעולה לשם הגברת השוויון:
המתיר העדפה מתקנת של נשים.
המחייב חתירה לייצוג הולם לנשים בגופים ציבוריים.
בשנת 2000 נקבע כי תמונה יועצת לקידום מעמד האישה בתחום הרשות המקומית.
בשנת 2001 החילו את "ישיבת ועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי" שפועל מדי פעם עד היום.
בשנת 2005 נחקקו תיקונים 3–4 לחוק שיווי זכויות האישה.
בעקבות החלטת האו"ם 1325, התקבל תיקון מספר 4 לחוק, ובו הקובע כי: "בוועדה ציבורית ובצוות שמינו הממשלה, ראש הממשלה, שר, סגן שר או מנהל כללי של משרד ממשלתי (להלן - גוף ממונה) יינתן ביטוי הולם בנסיבות העניין לייצוגן של נשים ממגוון קבוצות האוכלוסייה".
כלומר, קביעה למתן ביטוי וייצוג הולם לנשים ממגוון קבוצות האוכלוסייה בוועדות וצוותים ציבוריים שמונו על ידי ראש הממשלה, הממשלה, שר, סגן שר או מנהל כללי של משרד ממשלתי.
בנוסף נקבע כי כל גוף האחראי על הקמת ועדות או צוותים יאלץ לדווח לרשות לקידום מעמד האישה על המינויים וקביעתם לפני תחילת פעילות הוועדות, זאת תוך התחשבות בחוק ובצורך לנתינת ייצוג הולם לנשים בוועדות הציבוריות.
כך שבמקרה והרשות לקידום מעמד האישה תחליט כי לא ניתן ייצוג הולם לנשים, הרשות תפנה לגוף הממנה ותפרט את עמדתה בנושא ולמה זה קרה.
בנוסף נקבע כי הרשות תמסור דין וחשבון שנתי על המינויים ביחידתם לוועדה לקידום מעמד האישה בכנסת, ובו יפורט עמדת הרשות על הייצוג ההולם ואופן הטיפול בו לפי חוקי הרשות לקידום מעמד האישה.
תיקון 5 מאותה השנה קבע שאין לפגוע בהוראות שהתייחסו לנשים תחת .
תיקון 6 משנת 2007 בא להבטיח בחינת השלכות מגדריות של חקיקה מוצעת עוד בתקופת הליכי החקיקה.
כמו כן נקבע כי יש להגיש חוות דעת מגדריות על כל הצעת חוק וחקיקה אשר עתידות להיות להן או שיש להן השלכות על השוויון בין נשים לגברים.
או הנוגעות לאחת מתחומי פעולתה של הרשות.
ובתוך כך שעל הרשות לקידום מעמד האישה להגיש דין וחשבון הכוללים חוות דעת מגדרית טרם כל דיון המתנהל באחת מוועדות הכנסת בנושאי הצעות חוק וחקיקה.
תיקון 7 משנת 2008 תחת "חוק לתיקון פקודת הסטטיסטיקה (מס' 2) התשי"א-1951" שם לו למטרה להבטיח איסוף, עיבוד ופרסום מידע סטטיסטי בנושאי מגדר בגופים הציבוריים.
בתוך כך נקבע כי יש להסמיך לכל לשכה או גוף ציבורי, לרבות הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה עובד שיהיה אחראי על עיבוד ועריכת הנתונים הסטטיסטים.
זאת תוך שילוב התייחסות למגדר וניסיון לבחינה ואבחנה של פעולות ונהלים שעלולים להיות בעלי ההשלכות המגדריות או עניינים שעלולים להיות להם השלכות מגדריות, בסייג לאם יש טעמים המצדיקים שלא לעשות זאת.
בנוסף נקבע כי הלמ"ס יכיל בתחומי מחקריו גם מגדר ויפרסם אחת לשנה דין וחשבון שיכלול פעילות סטטיסטית המתייחסת למגדר.
בנוסף באותה השנה נקבע החוק לעידוד של שילוב וקידום של נשים בעבודה ושל התאמת מקומות עבודה לנשים.
תיקון 8 נקבע בשנת 2008 ומטרתו הבטחת ציון שני שמות ההורים לילד בטפסים ובמסמכים הרשמיים, ככל שהדבר ידוע לאותו אדם.
תיקון 9 נחקק בשנת 2011 ובא לקדם את מימוש חובת הייצוג ההולם של נשים בוועדות בחוקי הרכבת הוועדות וההרכבים המדינתיים השונים.
שהתווספו אליהם: ועדות החקירה של בית המשפט העליון וועדת בדיקה ממשלתית.
בנוסף נקבע כי לצורך מימוש חובת הייצוג הנשי בוועדות, הרשות לקידום האישה תאגד תחתה מאגר קורות חיים של נשים בעלות כישורים מתאימים שונים וזאת בהסכמתן ופנייתן לצורך הגשת מועמדותן למרכיבי הוועדות הציבוריות השונות.
כך שבמקרה וגוף הממונה על הרכבת ועדה ציבוריות לא הצליח לאתר אישה שתשתלב בוועדה, יפנה אותו גוף לרשות לקבלת רשימת מועמדות לבחינה.
תיקון 10 נחקק בשנת 2014 ובא לקבוע התייחסות לפי מין בפרסום המכרזים, במשרות למכרז, חקיקת מינוי, חוזה, שכר ונושאי משרה.
תיקון 11 אושר ביולי 2018, והוא קובע שברשות ציבורית או במקום ציבורי (כהגדרתם בחוק) תינתן עדיפות בתור לאישה בהיריון, לפי בקשתה.
שופט בית המשפט העליון, משה זילברג, תיאר חוק זה:
לא הרי חוק זה כהרי חוק רגיל אחר!
לפנינו חוק אידאולוגי, מהפכני, משנה-סדרי-חברה, אשר שמו וסעיפו הראשון, ה"פרוגרמטי", מעידים עליו כי הוא - פרט לסייג אשר בסעיף 5 - ביקש לעקור מן השורש כל עניין בו קיים, לפי החוק הקיים, קיפוח משפטי כל שהוא של האשה.
המשנה לנשיא בית המשפט העליון, מנחם אלון, ביטא את הרמה החוקתית של חוק זה בדבריו: "כידוע, וכפי שנוכחנו מהדיון שהתנהל בוועדת החוקה, חוק ומשפט, אין המחוקק שש לתקן חוק יסוד מסוג חוק שיווי זכויות האשה".
מאוחר יותר התייחס לחוק שופט בית המשפט העליון, אהרן ברק:
חוק שיווי זכויות האשה הוא חוק "מלכותי".
הוא מעגן בחקיקתה של המדינה את עקרון השוויון.
עיקרון זה מוזכר במפורש בהכרזת העצמאות, הקובעת כי מדינת ישראל תקיים שוויון בין אזרחיה "בלי הבדלי דת, גזע ומין".
עיקרון זה הוא מעקרונותיה הבסיסיים של שיטת המשפט הישראלית.
חוק שיווי זכויות האשה נותן לבוש של דבר חקיקה לעקרון ההלכתי.
המוסדות הציבוריים, כמו משרדי הממשלה, הכנסת וחקיקותיה נדרשים להתאים עצמם למציאות העולמית המתפתחת, ובכלל זה בנושאי שיווי זכויות האישה.
עם ההכרזה על עצמאותה של מדינת ישראל, נקבע כי לנשים תינתן זכות ההצבעה.
לאחר שישראל הצטרפה לאו"ם בשנת 1949, בשנת 1951 נחקק בישראל חוק שיווי זכויות האישה שביקש להחיל ולקדם שוויון בין המינים.
החוק תחילה החיל שוויון בפני החוק ובדיני הירושה בין המינים ומאז התפתח להכיל תחומים נוספים ורבים אחרים.
זאת על רקע העובדה כי החקיקה הישראלית התבססה על זו הבריטית שנותרה מתקופת המנדט, והייתה בעלת מאפיינים לא-שוויוניים כלפי האישה.
בשנת 1979 העצרת הכללית של האו"ם אימצה את "האמנה בדבר ביטול אפליה נגד נשים לצורותיה" לאחר שאמנות האו"ם הרוולונטריות לא עבדו בצורה אפקטיבית מספיק למיגור האפליה המינית.
ישראל חתמה על אמנה זו בשנת 1980 ואשררה אותו בשנת 1991. בשנת 1995 התקיים כנס הנשים הרביעי של האומות המאוחדות בבייג'ינג, בו נוסח מצע המלצות אפשרי לפעולה, ולפיו יש לחיוב ממשלות לבצע Gender Impact Assessment, כלומר Regulatory Impact Assessment בנושאים הקשורים למין.
לבחון את היתרונות, העלויות וההשפעות של מדיניות מוצעת ובכלל זה חקיקה, בהתייחס להשפעתן על נשים.
משמע בחינת ההשלכות האפשריות של רגולציה מוצעת על הנשים טרם מועד העמדתן, בצורה כזו שתוביל לקביעת רגולציה מושכלת וטובה יותר ופחות בעייתית.
בהשפעת מצע בייג'ינג הלא מחייב, החל משנת 2002 שיטה זו אומצה באיחוד האירופי ומספר מדינות אירופאיות נוספות (דירקטיבה 2002/73/EC).
בשנת 2007 הוחל בישראל תיקון מספר 6 לחוק שיווי זכויות האישה, שמינה את הרשות לקידום מעמד האישה במשרד ראש הממשלה כאחראית על הגשת חוות הדעת המגדריות להצעות החוק המוצעות בכנסת.
בשנת 2008 נכנס לתוקף תיקון מספר 7 לחוק שיווי זכויות האישה, כתיקון עקיף במסגרת תיקון מספר 2 לפקודת הסטטיסטיקה, שהמליץ לאסוף, לעבד ולפרסם מידע סטטיסטי לפי מגדר בכלל הגופים הציבוריים, ובהם: אגפי משאבי האנוש במשרדי הממשלה וביחידות הסמך הממשלתיות.
זאת בהתייחסות למקרים שעלולים להוביל להשלכות מגדריות.
עם זאת שני החוקים לא נקבעו כמחייבים אלא כהמלצה וכנתונים לשיקול דעת הרשות לקידום מעמד האישה והחוקר הממשלתי.
גישת המערכות הפתוחות הייתה לגורם מכריע בתהליך החקיקה הנשית בישראל וכי רבות מפעולותיה של מדינת ישראל בתחום המתייחס לנשים ומגדר עוצב והושפע מהסביבה הבינלאומית בה פועלת ישראל, ובמיוחד מהאומות המאוחדות.
המניעים הארגוניים שיכולים להשפיע על החלטת המדינה בעידוד שילוב ניתוחים בהתייחס למגדר בדוחות ובמחקרים הממשלתיים, כמו יכולים להיות בעלי השפעה על רמת הפרט.
פול ואנדרו (2004) מסווגים את השינויים הארגונים לשני סוגים עיקריים: הראשון, שינוי מתוכנן – שינוי שנקבע ישירות על ידי ההנהלה ואנשי מקצוע לאור אי שביעות רצונם מההתנהלות הקיימת ורצונם לשפר את המצב, זאת תוך הגדרת מטרה סופית רצויה.
והשני, שינוי לא-מתוכנן – שינוי שמונע לרוב משינוי חיצוני או פנימי בסביבה, המחייב את תגובת הארגון.
ניתן גם לאפיין ולאחד את שני סוגי שינויים אלו, כששינוי מתוכנן יכול לנבוע מניסיון התאמת ארגון יחיד ליתר השינויים שהתקיימו במבנה הרחב של הארגונים אליו הארגון המדובר משויך.
בהתאם לנאמר, דמג'יו ופאוול (1983) זיהו שלושה מנגנונים מוסדיים המניעים שינוי ובהם:
(1) כפייה מלמעלה על ידי חקיקה, המתקשר לשינוי המתוכנן.
(2) חיקוי מוסדות אחרים כתוצאה מאי-ודאות.
(3) אימוץ נורמטיבי המקושר למקצועיות, המתקשרים לשינוי הלא-מתוכנן.
ניסיון להחיל שינוי לרוב מוביל להתנגדות לשינוי, לא בהכרח מתוך ההתנגדות לשינוי עצמו אלא מתוך הצורך בוויתור על הדפוסים המוכרים והנוחים, כך שהתנגדות לשינוי יכולה גם להתרחש במקרה של שינוי לטובה.
דנט וגולדברג (1999) מזהים מספר מניעים היכולים לעורר התנגדות בתהליך החדרת השינוי בקרב הפרטים העובדים בארגון, ובהם:
(1) התנגדות עיוורות: הרגשת איום מכל צורת שינוי, ירידה בנוחות, העדפת המצב הקיים.
(2) התנגדויות פוליטיות: פחד מאובדן או החלשת הסטאטוס והמעמד, ירידה בשכר, הצורך לבחור בין ה"חזון החדש" לאינטרס העצמי.
(3) התנגדות אידאולוגית: תפיסות עולם שונות, תפיסה שונה בעניין הצורך בשינוי - בין אם העדפת שינוי חלופי או היצמדות למצב הקיים.
(4) סיבה אפשרית נוספת להתנגדות לשינוי היא תגובת התסכול של הפרט לשינוי הנכפה עליו על ידי קבוצה זרה חזקה המשרה כוח.
בהתאם לנאמר, מאייר ורוואן (1977) מזהים שלושה גורמי השפעה המניעים את הפרט בהתייחסותו לשינוי: חינוך, רקע אישי, וכללי התנהגות בלתי כתובים.
על מנת למנוע או להוריד מרמת ההתנגדות לשינוי המוצע שראשי הארגון מנסים להחיל, קוץ' ופראנץ' מציעים לשלב את כלל העובדים בשיקולים ובשינויים שהארגון מנסה להחיל, תוך ביצוע השינוי באופן איטי ומכווין שיאפשר הסתגלות וכן ימנע התנגדות - בהתאם לגישה התוספתית שכוללת את גישת הצפרדע המתבשלת.
כלומר, לפי הגישה התוספתית יש לקדם מדיניות ושינוי גדול, תוך קידום שינויים קלים שבסופם יביאו למטרה הסופית של החלת השינוי הגדול.
שינוי שיוחל מתוך שיתוף, פשרה והסכמה של כלל המעורבים.
הלוי וברקוביץ' (2005) מחדדות כי על-מנת למנוע את ההתנגדות לשינוי ולהחיל שינוי ארגוני מוצע באופן מוצלח יש ליצור מחויבות פנימית של כלל העובדים לשינוי תוך שיתופם בשינוי.
ארגונים כלליים ובפרט ארגונים ממשלתיים מעצבים את מדיניותם בהשפעת הסביבה והזירה הבינלאומית בה הם פועלים בהתאם לגישת המערכות הפתוחות; וכן בהשפעת הפריטים המרכיבים אותה, בהתאם לגישת הפוליטיקה הבירוקרטית-ארגונית הטוענת כי המדיניות הנקבעת והמוחלת מבטאת את האינטרסים הפרטיים של עובדי הארגון.
המניעים והגישות שהוצגו לעיל הרכיבו את המניעים שהשפיעו על חקיקת, אימוץ והחלת השינוי שהוצע על ידי הכנסת בחקיקת ב"תיקון מספר 7 לחוק שיווי זכויות האישה".
תיקון שהחלתו ואימוצו הושפע רבות מתפיסת עובדי הארגון את השינוי וכן שהושפע רבות הזירה הבינלאומית בה פועלת ישראל, ובפרט האומות המאוחדות.
הסיבה לכך נעוצה במידה רבה מהצורך התמידי של הארגונים לסגל ולהתאים עצמם לזירה הבינלאומית המשתנה.
עניין זה לידי ביטוי בחיקוי מוסדות אחרים כתוצאה מאי-ודאות ואימוץ נורמטיבי המקושר למקצועיות הבאים לידי ביטוי בכפייה ממשלתית מלמעלה דרך חקיקה.
משתנים שונים יכולים להשפיע ולהוביל לנטיות קונפורמיות שונות בקרב העובדים השונים בארגון.
השערת המחקר היא כי רמת הקונפורמיות והנכונות לשינוי תהיה גבוה יותר בקרב הנשים מבקרב הגברים; וכי גורמים אישיים כמו כללי התנהגות בלתי-כתובים יהיו לגורמים דומיננטיים יותר בהחלטת החוקרת לשלב ניתוחים בהתייחס למין ומגדר בדוחותיה, ואילו בקרב החוקרים הגורמים הדומיננטיים יהיו קשורים לתחום המקצועיות.
רבים מהשינויים שהוחלו ועודם מוחלים במדינת ישראל בנושא נשים מקורם בזירה הבינלאומית, ובמיוחד האו"ם ואירופה.
כשהמדינה מנסה להחיל שינוי, ישנם גורמים המשפיעים יותר או פחות לאימוץ השינוי ולעומתם ישנם גם מניעים המעודדים התנגדות.
בהתייחס לשינוי שהוצע על ידי הכנסת ב"תיקון מספר 7 של חוק שיווי זכויות האישה" השפעת גורמים כמו דחף אישי, היכרות עם חקיקה מסדירה, וראיית הדבר כהכרח מנקודת מבט נשית יהיו בעלי חשיבות והשפעה הרבה יותר מכרעת בקרב הנשים.
זאת בהחלטתן לאמץ את השינוי ולשלב במחקריהן התייחסות למגדר ומין.
בקרב גברים השפעת כלל הגורמים יהיו מועטות, כשניתן לייחס זאת לכך שגברים אינם רואים בתחום זה כנוגע אליהם אישית ועל כן אינם בעלי זיקה או דחף מהותי לפעול לקידום שינוי זה.
לכן אלמנטים כמו מקצועיות וחינוך ישפיעו עליהם יותר בהתייחס לאימוץ השינוי המוצע.
לאור השוני שנמצא בין המינים, בהתייחס לאופן תפיסת השינוי, ניתן להסיק כי גברים פחות פתוחים לשינוי זה מנשים.
כשקבוצת המיקוד קבוצת החוקרות הממשלתיות היו בעלות הסיכוי הגבוה ביותר לאמץ, לקדם ולהרחיב את השימוש בתיקון וחוק שיווי זכויות האישה.
שכן כבר קיים בקרבן פתיחות לשינוי ולכן לצורך אימוצו המלא, נדרש רק הטריגר והתמריץ - שיכול להיות היכרות עם "תיקון מספר 7 לחוק שיווי זכויות האישה" והכוונה דרך הממונה הישיר.
על מנת למנוע התנגדות לשינוי, שיכול להתעורר מצד הגברים במשרדים הממשלתיים, יש לדאוג לשלב גם אותם בתהליך השינוי, תוך קידום השינוי באופן איטי שיאפשר הסתגלות ויבהיר כי מעמדם לא יפגע בעקבותיו.
גורם מהותי שנמצא כמשותף בין המינים באימוץ השינוי, היה המקצועיות: קביעת חקיקה או כללי עבודה המגדירים זאת כדרישה מקצועית.
לכן ניתן להסיק כי במידה ויהיה עניין בקידום החלת וחיוב "תיקון מספר 7 לחוק שיווי זכויות האישה" כנורמה, השיטה האפקטיבית ביותר להחלתה בקרב כלל עובדי הממשלה יהיה בהרחבת ההיכרות עם "תיקון מספר 7 לחוק שיווי זכויות האישה".
תוך העברת המסר בין כלל הדרגים המקצועיים והדגשת הצורך והחשיבות שבשינוי, ובמיוחד בקרב הנשים.
אוסיף כי לאור ממצאי המחקר המדובר, ניתן להסיק מסקנות לגבי האופן האולטימטיבי להחלת השינוי הרצוי בתחום זה, אך גם שינויים מקבילים בתחומים אחראים.
חוק שיקום נכי נפש בקהילה, התש"ס–2000 (תוקן לחוק שיקום מתמודדי נפש בקהילה ביום 18.7.2024).
הוא החוק המסדיר את זכאותם של אנשים עם פגיעה נפשית לשירותי שיקום בקהילה.
מטרתו של החוק היא "לשקוד על שיקומם ושילובם בקהילה של נכי הנפש כדי לאפשר להם להשיג דרגה מרבית אפשרית של עצמאות תפקודית ואיכות חיים, תוך שמירה על כבודם ברוח חוק-יסוד כבוד האדם וחירותו".
החוק מתייחס להסדרת השירותים בתוספת השנייה לחוק הקרויה סל שיקום, וכן מסדיר ומגדיר את הרכבה של המועצה הארצית לשיקום.
חוק שיקום נכי נפש בקהילה ותהליך האל-מיסוד בישראל
חוק שיקום נכי נפש בקהילה 2000 מהווה חלק מתהליך אל-מיסוד (Deinstitutionalization) תהליך שתכליתו היא העברת מרכז הכובד בטיפול באנשים עם מגבלה נפשית מבית החולים הפסיכיאטרי לקהילה.
חוק זה נועד למעשה להיות חלק מהרפורמה המבנית בשירותי בריאות הנפש.
בעבר המענה לצרכיהם של אנשים החולים במחלת נפש קשה היה ממוקד בבית חולים הפסיכיאטרי.
החוק היה שיאו של מהלך רחב יותר, שהסיט את עיקר המענים מבית החולים לקהילה.
עד לחקיקת החוק, מתמודדים בתחום בריאות הנפש מצאו את עצמם מאושפזים לתקופות ארוכות של שנים ולעיתים עשרות שנים.
החוק נועד לספק למתמודדים אלו כלים שיאפשרו להם להשתלב בקהילה.
אחת ההשלכות המיידיות של החוק הייתה שחרור מאשפוז של חולים רבים ששהו בבית החולים לאורך חודשים ושנים, לעיתים בהיעדר מענה אחר בקהילה.
חלק מאנשים אלה נקלט בהוסטלים, וחלקם הסתייע במסגרות דיור אחרות כמו דיור מוגן.
צד נוסף של האל-מיסוד בישראל היה צמצום הדרגתי של מספר המיטות בבתי החולים הפסיכיאטריים.
מהלך האל מיסוד הישראלי היה אמור להיות מלווה בסגירה של בית החולים הפסיכיאטרי אבארבנאל בבת ים (בשנת 2022 שר הבריאות ניצן הורביץ סיפח את אברבנאל לבית החולים איכילוב).
כמו כן הוא היה אמור להיות מלווה בהקמה של מחלקות פסיכיאטריות בבתי חולים כלליים (דבר שקרה במידה פחותה בהרבה מהצפוי).
את הצעת החוק הגישה חברת הכנסת תמר גוז'נסקי, כאשר היזמה הגיעה מארגוני האנשים עם מגבלה נפשית והמשפחות.
החוק הוא חוק מבוסס-זכויות: כל אדם העונה לתנאים המנויים בחוק זכאי לשירותי סל שיקום, הנקבעים על ידי ועדה מקצועית (ועדת סל שיקום).
המשמעות היא שלא ניתן להגביל את זכאותם של מתמודדים לשיקום משיקולים תקציביים או משיקולים לא-מקצועיים אחרים.
חוק שיקום נכי נפש בקהילה כולל מגוון כלים לשילוב אנשים עם מגבלה נפשית בקהילה, במגוון תחומים.
החל מתעסוקה, דיור, חברה, פנאי, השכלה, ועד טיפולי שיניים וכדומה.
המגמה לעתיד היא להתאים לכל אדם הצריך את הסיוע, את מערכת השיקום המתאימה לו.
עיקר מטרת מתן סל השיקום היא לאפשר לנפגעי הנפש לעבור מטיפול מתמיד במסגרות רפואיות כמו בתי חולים פסיכיאטריים ומרפאות לבריאות הנפש, לשילוב בקהילה.
בייסודו של החוק עומדת ההנחה שאנשים המתמודדים עם מחלה נפשית יכולים להשתלב בקהילה ולהגיע להחלמה ולעצמאות באמצעות שימוש הזכאי בכלים העומדים לרשותו מתוך סל השיקום.
סל שיקום הוא מערך של שירותי שיקום פסיכיאטרי אשר אותו זכאים לקבל אנשים המתמודדים עם מגבלה נפשית בישראל אשר להם שיעור נכות רפואית נפשית של 40% ומעלה.
שירותי השיקום על פי החוק צריכים להינתן בשבעה תחומים: תעסוקה, דיור, השכלה, פעילות חברתית ופנאי, עזרה למשפחות נפגעי הנפש, רפואת שיניים, ותיאום כל השירותים הניתנים לזכאים.
מסגרת סל שיקום נקבעה בתוספת השנייה לחוק שיקום נכי נפש בקהילה 2000.
על המבקש סל שיקום לפנות לוועדת השיקום האזורית.
ועדות אלו פועלות בכל אחד ממחוזות משרד הבריאות, במסגרת לשכת הפסיכיאטר המחוזי.
ועדת השיקום האזורית מורכבת ממתאמי שיקום (עובדות או עובדים סוציאליים, לעיתים גם פסיכולוגיים, פסיכיאטרים, מרפאים בעיסוק או אחים ואחיות).
המבקש מופיע בפני הוועדה, ויכול לצרף בני משפחה או גורמים תומכים אחרים לפי בחירתו.
מחוז הצפון (כולל את אצבע הגליל, אזור טבריה ובקעת הירדן וכן עמק זבולון כולל נהריה ועכו)
מחוז חיפה 1: כולל את חיפה, הקריות, נשר, טירת כרמל ויישובי חוף הכרמל.
מחוז חיפה 2 (נפת חדרה) כולל את חדרה וסביבתה באזור השרון הצפוני
מחוז תל אביב כולל את העיר תל אביב וסביבתה.
זהו המחוז הקטן ביותר מבחינת שטח האחריות שלו.
מחוז המרכז (נפת צפון) כולל את ערים ויישובים בשרון הצפוני (כפ"ס, הרצליה, רעננה וכדומה)
מחוז מרכז (דרום) כולל את יישובי השפלה (לוד, רמלה וסביבתן) וכן יישובי דרום השרון.
מחוז ירושלים - כולל את ירושלים וסביבתה
מחוז הדרום : כולל את באר שבע וכל יישובי הנגב.
זהו המחוז הגדול ביותר מבחינת שטחו הגאוגרפי.
לצורך פנייה לוועדה יש למלא טופס פנייה, ולצרף אליו את המסמכים היכולים להעשיר את המידע המגיע לוועדה, הטופס ממולא על ידי האדם ועל ידי הגורם המפנה היכול להיות המטפל הפרטי, מטעם בית החולים ואחר, התחנה לבריאות הנפש, משירותי הרווחה, ממסגרת שיקומית בה משתף או מטפל פרטי.
בני משפחה יכולים גם כן להיות חלק מתהליך זה, כשותפים או כמתאמי התהליך בהסכמת האדם עצמו.
הוועדה מחליטה על תוכנית השיקום המתאימה למשתקם, ומחליטה על סוג השירות הנדרש.
לאחר מכן צריך לבחור את המסגרות בהן יממש את החלטות הוועדה מבין המסגרות המוצעות באזור מגוריו.
מתאם השיקום יקבל את הבקשה ויזמן ועדה בה יוחלט איזה שירות יינתן ממתי וכיצד.
בסוף התהליך יקבל המשתקם או הגורם המטפל בו אישור שהוא למעשה התחייבות כספית למימון שירות הניתן למשתקם.
עם אישור זה יכול המשתקם לפנות לאחד או מספר מספקי שירותי שיקום בתחום השיקום המסוים עליו הוחלט בוועדה.
ניתן לפנות לוועדת סל שיקום באמצעות פורטל ייעודי הפניה אמורה להתבצע על ידי גורם מקצועי בלבד (עו"ס פסיכולוג רופא וכדומה)