tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, השיטה מאפשרת קבורה משפחתית רב-דורית המחזקת את הקשר הבין-דורי, ונחשבת לפתרון אסתטי ו"ירוק" המפחית את השימוש המסיבי בבטון ומאפשר שילוב צמחייה בבתי העלמין.
מנגד, החיסרון הבולט ביותר הוא המחסום הפסיכולוגי והרגשי הכרוך בפתיחת הקבר והעברת העצמות, פעולה הנתפסת כטראומטית עבור משפחות רבות ואינה מקובלת חברתית כיום.
כמו כן, היוזמה נתקלת בהתנגדות דתית ופוליטית חריפה מצד גורמים חרדיים ומועצת חכמי התורה, המגדירים את המעשה כ"חמור וקשה למת", דבר שבלם את קידום הפתרון במוסדות הרשמיים ובמשרד הדתות.
בנוסף, קיים חשש שחידוש המנהג בישראל ישמש תקדים למדינות באירופה לפינוי בתי עלמין יהודיים עתיקים בשטחן.
יחס הציבור לפתרונות קבורה חדשים
על פי נתוני המכון הישראלי לדמוקרטיה ודו"ח מבקר המדינה, הציבור הישראלי מגלה יחס מעורב כלפי פתרונות קבורה שאינם קבורת שדה (קבורה באדמה).
מצד אחד, קיימת עלייה עקבית בביצוע בפועל של קבורה רוויה (צפופה), ששיעורה כמעט הוכפל בתוך עשור, מ-17% בשנת 2012 ל-35% בשנת 2022. מגמה זו מוסברת על ידי קיומם של תמריצים כלכליים וגאוגרפיים: בעוד שקבורה רוויה ניתנת בחינם במימון המדינה, קבורת שדה באזורי ביקוש כרוכה בעלויות גבוהות מאוד.
בנוסף, בעוד שקבורה רוויה זמינה בתוך הערים, קבורת שדה מחייבת לעיתים נסיעה לבתי עלמין מרוחקים בפריפריה.
השימוש הגובר בשיטות אלו יוצר בהדרגה שינוי בהרגלי הציבור.
מנגד, סקרי עמדות חושפים מחסום תפיסתי ופסיכולוגי משמעותי.
בעוד שרוב הציבור היהודי (51%) מביע הסכמה להיקבר בקבורת מכפלה, קיימת רתיעה משיטות אחרות: פחות משליש מהציבור (כ-30%) מסכימים להיקבר בבניינים (קבורה רמה), בכוכים (קבורת סנהדרין) או בשיטת ליקוט עצמות.
קושי תפיסתי זה משותף לכלל הציבור, חרדים, מסורתיים וחילונים כאחד.
יחד עם זאת, ההתנגדות החריפה ביותר מגיעה מהמגזר החרדי והמסורתי, בעוד הציבור החילוני והדתי-לאומי מגלה פתיחות רבה יותר לשינוי המנהגים.
קבורה במגזרים שאינם יהודים בישראל
בשנת 1986 הוקמה עמותה לקבורה אזרחית בשם "מנוחה נכונה", שמטרתה בין היתר לאפשר לכל אדם בישראל להיקבר בטקס ובצורה התואמים את רצונו, בסמוך למקום מגוריו.
בשנת 1992 קבע בג"ץ בדיונו בעתירה של העמותה כי על המדינה להכיר בעמותה כחברת קבורה ולהקצות לה קרקע עבור בית עלמין.
בשנת 1996, לאחר מאבקים של העמותה, נחקק חוק הזכות לקבורה אזרחית חלופית, התשנ"ו-1996, שבו נקבע כי אדם זכאי להיקבר על פי השקפתו בבית עלמין אזרחי חלופי אם בחר בכך, וכי הבחירה יכול שתהיה בצוואה או בכל דרך אחרת.
עוד נקבע בחוק כי המדינה תקים בתי עלמין לקבורה אזרחית חלופית או תקצה לכך שטחים בבתי עלמין קיימים.
ככל קבורה אחרת, הקבורה בבתי העלמין האזרחיים ממומנת על ידי המוסד לביטוח לאומי.
בהמשך הוקמה ועדת שרים בין משרדית לענייני קבורה, המקצה קרקעות לבתי קברות יהודים ולמי שאינם יהודים ולקבורה אזרחית חלופית.
עד כה הוקמו שלושה בתי עלמין אזרחיים: הראשון בבאר שבע, שנחנך בשנת 1999, והשני בקריית טבעון, שנחנך בשנת 2005, בית העלמין השלישי, מנוחה נכונה כפר סבא, נחנך בשנת 2009 והוא הראשון שהוקם בתוך עיר גדולה.
נכון לאפריל 2024 ל־51 חברות קבורה יש רישיון לקבורה אזרחית.
מתוך אלו, 27 הן חברות קבורה שיש להן רישיון כפול לקבורה דתית ולקבורה אזרחית (רובן מועצות דתיות), ו־24 הן חברות קבורה המספקות שירותי קבורה אזרחית בלבד.
בתי הקברות הצבאיים הוקמו על ידי מדינת ישראל על מנת שיהוו את מקום קבורתם של חללי מערכות ישראל.
קבוצת תיאטרון הייתה קבוצת חברים שפעלה בניו יורק בשנות השלושים של המאה העשרים והניחה את היסודות לאמנות המשחק בארצות הברית על בסיס שיטת סטניסלבסקי.
קבוצת תיאטרון הייתה מורכבת משחקנים, מחזאים, במאים ומפיקים בהם לי סטרסברג וסטלה אדלר.
קאבורק יעקוביאן (נולד ב-1939), ארמני יליד מצרים ששימש סוכן של המודיעין המצרי בישראל.
בצעירותו גילה כישרון לצילום והסתבך בפלילים.
המודיעין המצרי, ששם לב לכישרונו לשפות, הציע לו להתגייס למשימת ריגול תמורת מחילת עוונותיו.
בדצמבר 1959, גויס לשירות המודיעין המצרי, ובמשך שנה עבר קורסים שונים בהם הוכשר לפעילות מודיעינית.
כחלק מהכנת סיפור הכיסוי שלו, עבר ברית מילה בבית חולים, ביקר בבתי כנסת, צויד בצילומים מזויפים של קברי הוריו, ואף למד עברית.
בשנת 1960 יצא למשימה שאליה הוכשר.
בדצמבר באותה שנה, פנה לאו"ם, וביקש לקבל תעודת פליט על שם יצחק (זאכי) קוצ'וק, יהודי יליד טורקיה.
לאחר שקיבל את התעודה, יצא לברזיל, ושם קיבל תעודת זהות המעידה על יהדותו, ועבד בריו דה ז'ניירו כצלם.
שנה לאחר מכן פנה לסוכנות היהודית וביקש לעלות לישראל.
בקשתו אושרה, ובסוף 1961 הגיע לישראל כעולה חדש.
יעקוביאן למד כשישה חודשים באולפן לעברית בקיבוץ נגבה.
במהלך לימודיו התאהב באחת מבנות המשק.
ידיעות שהגיעו לשירותי הביטחון, בין השאר בזכות המידע שנשאב על ידי הפעלתו של "ז'אק ביטון", הביאו אותם לשים את עינם עליו.
בנובמבר 1962 גויס לצה"ל, נשלח לקורס נהגים (באופן מכוון - לתפקיד בלתי מסווג), סיים כחניך מצטיין, והועלה לדרגת טר"ש.
לאחר מכן שימש כנהגו של קצין בכיר.
ב-1963 שוחרר, לבקשתו, משירותו בצה"ל.
בסופו של דבר, נאספו ראיות שווידאו את אשמתו (הוא הצליח להעביר למצרים מספר ידיעות מודיעיניות), וב-19 בדצמבר 1963 נעצר על ידי השב"כ (נתפס פיזית על ידי מרדכי שרון) והועמד לדין באשמת ריגול עבור מצרים.
בית המשפט דן אותו ל-18 שנות מאסר.
ב-29 במרץ 1966 הועבר לידי מצרים יחד עם שני אסירים ביטחוניים אחרים, תמורת שלושה אזרחים ישראלים (עודד מאיר, דוד חנוכה ושמואל חנוכה) שחצו בטעות את הגבול לרצועת עזה (שהייתה אז בשליטה מצרית) בבקשם לקנות שם אבטיחים.
מאז החזרתו למצרים לא נודע עליו דבר.
קבוצת תומאס קוק (באנגלית Thomas Cook Group plc) הייתה חברת תיירות ותעופה בריטית.
קבוצת תומאס קוק הוקמה ב-19 ביוני 2007 כמיזוג של חברת תומאס קוק איירליינס וחברת "מייטראוול" (MyTravel Group plc).
החברה נוסדה ב-1841, על ידי הכומר הבפטיסטי תומאס קוק, שיזם הסעתם ברכבת של תומכי הימנעות משתייה בין הערים לסטר, נוטינגהאם, דרבי וברמינגהאם.
בשנת 1851 ארגן קוק הסעה לתערוכה הגדולה של 1851, בשנת 1855 יזם את הטיולים הראשונים באירופה ובשנת 1865 את הטיולים הראשונים לארצות הברית.
באותה שנה החל בנו של המייסד, ג'ון מייסון קוק, לעבוד בחברה ועם הפיכתו לשותף בה (1871) שונה שמה של החברה ל"תומאס קוק ובנו".
בשנת 1924 הפכה החברה לחברה בערבון מוגבל ובשנת 1928 נמכרה לבעלים חדשים, שהתחלפו מספר פעמים מאז.
כיום בעלי החברה הם חברת הטיולים הגרמנית Öger Tours.
בשנת 2012 ניצלה מפשיטת רגל בזכות הלוואת ענק של 1.2 מיליארד ליש"ט.
ב-23 בספטמבר 2019 פשטה רגל לאחר 178 שנות פעילות
ב-25 בספטמבר 2019 סיפקה ממשלת גרמניה הלוואה כדי להציל את חברת-הבת של תומאס קוק קונדור איירליינס.
חברות תעופה שהיו בבעלות הקבוצה
חברה מספר מטוסים מדינה אזור פעולהתומאס קוק איירליינס 44אנגליה יעדים באפריקה, אמריקה, אסיה ואירופהתומאס קוק איירליינס (בלגיה) 6בבלגיה יעדים באירופה, צפון אפריקה והמזרח התיכוןתומאס קוק איירליינס (סקנדינביה) 12(הנהלה) דנמרק יעדים בצפון אפריקה, אמריקה, אסיה ואירופהקונדור איירליינס 34גרמניה יעדים באפריקה, אמריקה, אסיה ואירופה
"קבורה באורנאן" או "לוויה באורנאן" (1849–1850) הוא ציור מאת הצייר הצרפתי גוסטב קורבה.
היצירה, הנחשבת לאחת מן העבודות החשובות של הציור הריאליסטי הצרפתי, מציגה תיאור של לוויה כפרית באמצעים מונומנטליים.
הציור מוצג כיום במוזיאון ד'אורסה בפריז.
הציור מתאר סצנה של לוויה כפרית מרובת משתתפים.
הדמויות הרבות ממלאות את המישור הקדמי של הציור.
טור של אבלים, הלבושים שחורים, נע מצידו האחד של הבד אל עברו השני כבמעין אפריז.
לפניהם ניצבת קבוצה של אנשי דת, הניצבים מאחורי בור הקבורה ומנהלים טקס דתי.
אחד מהם אוחז בנס ועליו פסל של ישו הצלוב.
מעברו השני של הבור נמצאת דמות של גבר בחליפה אפורה או חומה ולצידו כלב.
ברקע הציור מצויר נוף פתוח ובו צוקים ושדות.
הוא מתואר בצבעים ירוקים וחומים כהים ועשירים, המעניקים לתיאור אווירה מסתורית או דרמאטית.
חשיבותו הרבה של הציור היה השימוש - החדשני לתקופה - שעשה קורבה בצורת ביטוי המזוהה עם תיאורים היסטוריים, לשם תיאור סצנה כפרית ופרובינציאלית.
חברת תעבורה אחזקות בע"מ היא חברת ההובלה והלוגיסטיקה הגדולה בישראל ומרכזה ברמלה.
קבוצת תעבורה נוסדה בשנת 1955 על ידי אברהם (בונדי) לבנת, יחד עם צבי קדצקי.
בשנת 1957 הצטרף אחיו של אברהם לבנת, יצחק לבנת, כשותף בחברה.
בראשית שנות ה־60 נכנסה החברה לתחום הובלת המלט בתפזורת.
החברה גם נכנסה לתחום הובלת מכוניות (עד אז נהוג היה להוביל את המכוניות מהנמל בנהיגה בהן).
בנוסף, החברה החלה להתמחות בהובלה מיוחדת של מטענים חריגים בגודלם, בעיקר בעבור חברת החשמל.
באותה שנה נכנסה תעבורה לתחום המטענים האוויריים, כאשר רכשה 31% מקבוצת ממן - מסופי מטען וניטול, שהופרטה מספר שנים קודם לכן.
בשנת 2005, החברה נכנסה כשותפה עם אגד בחברת היסעים "אגד פלוס תעבורה" המונה כ־200 אוטובוסים, ב-2006, חברת "אגד פלוס תעבורה" אוחדה עם "אגד אישי" (חברת בת של אגד) והפכה לחברת אגד תעבורה.
בשנת 2002 נכנסה לשותפות עם אי די בי חברה לפיתוח של נוחי דנקנר.
באותה שנה הוכרזה תעבורה תפזורת מונופול בתחום הובלת מלט בתפזורת.
בשנת 1998 רכשה קבוצת תעבורה, בשותפות עם בני גאון, את חברת "המשביר השקעות" מידי האגודה השיתופית המשביר המרכזי.
בשנת 2010 מינה לבנת את ראש הממשלה לשעבר, אהוד אולמרט, ליושב ראש הקבוצה.
לבנת הסביר את המינוי: "הקשר בין אהוד אולמרט למשפחתי החל עוד לפני קום המדינה, עת שימשתי כמדריך בשורות האצ"ל והוצבתי בשוני ליד בנימינה ובהיותי פליט שואה, ללא משפחה גרעינית בארץ, הוזמנתי לא מעט פעמים לסעודות שבת בבית משפחת אביו של אהוד אולמרט בנחלת ז'בוטינסקי.
בשנת 2009 הקימה קבוצת תעבורה את מוזיאון המשאיות והתובלה ברמלה.
מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 מפעילה קבוצת תעבורה את המרכז הלוגיסטי שלה ברמלה, שבמקור היה ממוקם במתחם המשתרע על כחמישים דונמים צמוד לכביש 44 ולרחוב תל חי ברמלה.
בשנת 2008 עברה קבוצת תעבורה למתחם חדש צמוד למחלף נשרים והצטלבות הכבישים 40 ו-44. הצורך במעבר היה עקב שדרוג והכפלת קו הרכבת לוד-נען-באר שבע, שבמקור עוקף בקשת גדולה את מתחם תעבורה הישן מצד דרום, וחייב את הרכבת להאטה משמעותית.
כדי ליישר את התוואי נדרשה העברת המסילה בתוך מתחם תעבורה.
בעבר החזיקה משפחת לבנת ב-63% מהחברה, מכיוון שהייתה לה בעלות חלקית גם בנשר מפעלי מלט ישראליים דרך אחזקתה באי די בי חברה לאחזקות (בשותפות עם נוחי דנקנר) ששלטה ב"משאב" דרך כלל תעשיות.
משפחת לבנת החזיקה ישירות ב-50% מהחברה באמצעות חברת "אברהם לבנת בע"מ", ונשר מפעלי מלט ישראליים החזיקה ב-50%, כאשר המיליארדר לן בלווטניק שולט בנשר מפעלי מלט ישראליים, באמצעות חברת האם "משאב", שנמצאת בבעלותה המלאה (100%) של כלל תעשיות.
כלל תעשיות רכשה את חלקה בחברה ממשפחת לבנת בשנת 1996, תמורת 120 מיליון שקל.
במאי 2019 מכרה כלל תעשיות את אחזקתה בקבוצת תעבורה: 20% ללאומי פרטנרס, 20% לחברת הפניקס, ו-10% למשפחת לבנת, שאחזקתה מגיעה עקב כך ל-60%.
חטיבה להנפה ולהובלה כבדה: עוסקת במתן שירותי מנוף ושירותי הובלה מיוחדים.
חטיבת עפר: חציבה ושינוע במחצבה בהר טוב, וחציבה נשר רמלה
יבוא משאיות מתוצרת דאף, משאיות מתוצרת קנוורס (Kenworth), משאיות מתוצרת טטרה,אוטובוסים מתוצרת VDL וציוד כבד ומנופים מתוצרת ליבהר (Liebherr).
ממן - מסופי מטען וניטול בע"מ (65%) - מפעילת מסוף מטענים אווירי ומספקת מגוון רחב של שירותים לוגיסטיים בישראל ומחוצה לה
חברת יוניברסל משאיות ישראל (50%) - יבואנית ומשווקת משאיות ואוטובוסים איסוזו בישראל ובמספר מדינות באירופה.
תעבורה היסעים - מפעילה שירותי הסעות לחברות, פרטיים ומפעלים
גראנד אוטומוטיב - יבוא והפצה של רכבי פורד ויונדאי בקרואטיה, סרביה, אלבניה, מונטנגרו וקוסובו ומקדוניה.
בשנת 2019 החלה החברה לשמש כיבואן של רכבי ניסאן למדינות הונגריה, צ'כיה וסלובקיה
תמיג - יבואנית בלעדית של צמיגי פירלי ויצרנים אחרים לרכב פרטי, משאיות, מלגזות ועוד.
חרושת חומרי נפץ - יצרנית ומשווקת חומרי הנפץ היחידה בישראל לשוק האזרחי
ישפרא - יצרנית אמצעים לפיזור הפגנות.
הוקמה ב-1969, נרכשה על ידי קבוצת תעבורה ב-2019 ומוזגה עם חרושת חומרי נפץ,
שמרלינג - סינכרו הנדסת אנרגיה - יבוא, הספקה, מכירה והשכרה של גנרטורים, מנועים ומחוללי זרם.
הקמת תחנות כוח והתמחות בסינכרון מערכות גנרציה.
ונטה שווק - יצרנית ומשווקת של מערכות אוורור לתעשייה, לחקלאות ובתים פרטיים.
(מפעלי מטמנות מאוחדים) - הקימה ומתפעלת מטמנת פסולת מוצקה מהגדולות והמתקדמות בישראל באתר דודאים (גני הדס).
חברת גליל מערבי-הנמל החדש-הובלות שרון (100%)
חברת אלדן שירותי דרך (50%)
קבורה בים היא הפעולה של סילוק שרידיו של אדם שנפטר על ידי הטלתם לתוך ים (או גוף מים אחר) או הנחתם בתוכו.
נהוגות שתי צורות עיקריות של קבורה בים:
הטלת גופת אדם לים כשהיא עטופה בכיסוי או נתונה בתוך ארון מתים;
הטלתו לים של אפרו של אדם שגופתו נשרפה, על ידי פיזור האפר, הטלתו לים בתוך מכל, או ערבוב האפר בחומר מתמצק (למשל בטון) והנחת היחידה היצוקה בתוך הים.
הקבורה בים נעשית בדרך כלל מעל סיפוני אוניות, אך גם על ידי הטלת אפר ממטוסים.
היחס של דתות שונות לקבורה בים הוא שונה: בהינדואיזם נהוגה שריפת גופתו של אדם ופיזור אפרו במים.
זרמים נוצריים מסוימים מתירים קבורה בים, והאסלאם מתיר זאת בנסיבות מסוימות.
הבודהיזם מתיר קבורה בים לעיתים רחוקות, ואילו היהדות איננה מתירה קבורה בים.
במדינות שונות קיימים חוקים המגבילים את היכולת לערוך קבורה בים, בעיקר בנוגע להטלת גופות שלמות למים.
בדרך כלל נדרש שהקבורה תיעשה במרחק מינימלי מקו החוף של אותן מדינות, במים שעומקם לא יפחת מעומק מינימלי מסוים, ותוך נקיטת אמצעים להבטיח שהגופה תשקע מיד למעמקים (כלומר הצמדת נטל אליה).
לעיתים נדרש גם היתר לעצם עריכת הקבורה: באוסטרליה למשל לא יינתן היתר לקבורת גופה שלמה בים אלא אם לנפטר הייתה זיקה משמעותית לים המצדיקה את קבורתו בו.
בציי מדינות המערב – ארצות הברית, בריטניה וקנדה - הייתה נהוגה בעבר קבורה בים בעיתות מלחמה, בעיקר עקב אי יכולת מעשית להעביר במהירות את גופות הנופלים לקבורה ביבשה או לשמר אותן עד שדבר זה יתאפשר.
השיפור בתחבורה האווירית הפך את הקבורה בים לבלתי הכרחית בדרך כלל, אך כיום היא עדיין נהוגה לגבי חיילים ואזרחים כאחד, על פי רצונו של הנפטר.
לעיתים נקבר אדם בים בשל רצון להימנע מקיום מיקום מוגדר בו הוא נקבר - בעיקר כשמדובר בפושעים ידועים (כגון אדולף אייכמן או אוסאמה בן לאדן).
פרנסיס דרייק – ימאי אנגלי במאה ה-16
ארתור אדוארד קנדי - מושל קולוניאלי בריטי
ולס – סופר מדע בדיוני בריטי
ג'ניס ג'ופלין – זמרת אמריקנית
מריה קאלאס - זמרת יווניה
אלפרד היצ'קוק – במאי קולנוע בריטי
סטיב מקווין – שחקן אמריקני
רוק הדסון – שחקן אמריקני
רוברט היינליין – סופר מדע בדיוני אמריקני
ג'ין קלי - שחקן אמריקני
רוברט מיצ'ם – שחקן אמריקני
ג'ון קנדי ג'וניור – אמריקני, בנו של הנשיא קנדי
אדמונד הילרי – ניו זילנדי, מטפס הרים
ניל ארמסטרונג – אסטרונאוט אמריקני
אדולף אייכמן – גרמני, ממובילי הפתרון הסופי, הוצא להורג בישראל
אוסאמה בן לאדן – סעודי, ראש ארגון הטרור אל-קאעידה, נהרג על ידי ארצות הברית
רובין ויליאמס – קומיקאי ושחקן אמריקני
ליו שיאובו – אינטלקטואל ופעיל זכויות אדם סיני
אבו בכר אל-בגדאדי - מנהיג דאעש משנת 2010 ועד מותו
במאי 1962 הוצא להורג אדולף אייכמן בתלייה בישראל.
גופתו נשרפה ואפרו פוזר מחוץ לתחומי המים הטריטוריאליים של המדינה.
בשנת 2014 התיר בית המשפט המחוזי בתל אביב בצעד תקדימי ולאחר מאבק משפטי ארוך לאזרח ישראלי להיקבר בים, זאת לפי בקשתו של האזרח, שהוגשה על-פי השקפת עולמו.
בית המשפט פסק שהקבורה תיעשה מחוץ לתחום המים הטריטוריאליים של ישראל.
קבורת בנימין זאב הרצל בישראל נערכה ביום רביעי, 17 באוגוסט 1949, כ"ב באב תש"ט.
ארונו של הרצל הובא מאוסטריה לישראל ב־16 באוגוסט, הוצב בכיכר הכנסת לחוף ימה של תל אביב ובירושלים, ונקבר בטקס ממלכתי ברחבת הר הרצל שנמצאת בפסגתו של ההר הקרוי על שמו.
הרצל נפטר באדלך, כפר הסמוך לעיר וינה שבאוסטריה, ב־3 ביולי 1904, כשהיה בן 44. הוא נקבר באחוזת הקבר של משפחת הרצל בבית העלמין דבלינג בווינה.
הרצל ציווה כי גם הוריו ואחותו יובאו לקבורה שם.
לאחר הקמת מדינת ישראל, בשלהי מלחמת העצמאות, ניגשו שלטונותיה לקיים את צוואת הרצל.
לשם כך הוקמה בחודש נובמבר 1948 ועדה משותפת של ממשלת ישראל, הכנסת, ההנהלה הציונית, הוועד הפועל הציוני, קרן קיימת לישראל, קרן היסוד וחברי הקונגרס הציוני הראשון.
כיושב ראש הוועדה שימש שר הפנים יצחק גרינבוים, ונשיא הכבוד שלה היה נשיא המדינה חיים ויצמן.
שאלה שעלתה על הפרק הייתה היכן ייקבר הרצל בישראל.
היו שטענו כי רצונו של הרצל היה להיקבר על הר הכרמל, וזאת על פי מילים ששם בפיו של גיבור ספרו "אלטנוילנד".
הוועדה המשותפת בחנה על סמך המקורות הנוגעים לדבר האם חפץ הרצל באתר קבורה מסוים בארץ ישראל, וקבעה כי הוא לא ביקש להיקבר באתר שכזה.
הוועדה החליטה כי המקום הראוי לקבורתו הוא בבירת ישראל ירושלים.
כאתר לקבורת הרצל בירושלים נבחרה פסגתו של ההר המתנשא ממערב לשכונת בית וגן, אשר קיבל את השם הר הרצל.
הסדרת העברת עצמותיו של הרצל לישראל הייתה כרוכה בהכנות ומגעים מרובים והבשילה רק באביב 1949. ב־17 ביוני קבעה הוועדה כי ארונו של הרצל ייטמן בירושלים ב־10 באוגוסט (מועד שנדחה לאחר מכן).
ב־10 באוגוסט 1949 הובאה לפני הכנסת הצעת חוק העלאת עצמותיו של הרצל והחוק נתקבל על ידה בו ביום.
החוק קבע כי צוואת הרצל תקוים בירושלים ב־17 באוגוסט 1949. לקראת הקבורה נמסרה לוועדה המשותפת פרוכת שהוכנה באוסטריה בשנת 1936 לקראת הבאת ארון הרצל לארץ ישראל.
הפרוכת, בצבע תכלת ולבן, הייתה רקומה בזהב בעיצובו של האדריכל סטורנט.
נרקם עליה אריה בתוך מגן דוד, ולצדו שבעה כוכבי זהב – כאזכור כוכבי הזהב שהציע הרצל לדגל המדינה היהודית.
מעליהם נרקמו מילות הצוואה של הרצל – .
נשות וינה הציוניות השתתפו ברקימת הפרוכת.
לאחר השימוש בפרוכת, היא נמסרה למנחם אוסישקין ונשמרה מאז בחדר הרצל שבבניין הקרן הקיימת.
בליל 14 באוגוסט 1949 יצא מישראל מטוס אל על (מדגם דאגלס C-54 סקיימאסטר) ובו המשלחת לקבלת ארונו של הרצל בווינה.
נכללו בה שר התחבורה דוד רמז, חבר הנהלת הסוכנות היהודית יצחק גרינבוים, האלוף יוסף אבידר ושבעה קצינים נוספים של צה"ל.
באותו בוקר נפתח הקבר המשפחתי של משפחת הרצל בווינה והוצאו ממנו ארונו של הרצל וארונות הוריו יעקב וז'נט הרצל.
ארון אחותו, פאולינה, הובא לפני כן מבודפשט לווינה.
ארונו של הרצל כוסה בפרוכת שהוכנה לקראת המאורע.
בטקס בבית הקברות השתתפו נציג ישראל באוסטריה קורט לוין ונכבדי הקהילה היהודית המקומית.
ארבעת הארונות הועברו לבית הכנסת הגדול של וינה.
ארון הרצל הוצב מול ארון הקודש כשארונות הוריו משני צידיו וארון אחותו למרגלותיו.
אלפי יהודים מבני קהילת וינה, רבים מהם ניצולי השואה, עברו על פני הארונות, ונערך טקס דתי.
באותו יום גם נערך טקס זיכרון ופרידה להרצל באולם קונצרטים בעיר – אותו אולם שבו נערך הקונגרס הציוני ה־14 בשנת 1925. השתתפו בטקס הנציג קורט לוין, מזכירו של הרצל איזידור שליט, חברים בממשלת אוסטריה, ראש עיריית וינה וקצינים מכוחות הכיבוש של בעלות הברית באוסטריה.
הטקסים עוררו עניין רב גם בקרב לא־יהודים בווינה.
הטקסים תוארו בהרחבה על ידי ד"ר עזריאל קרליבך, עורך עיתון מעריב, שיצא לווינה לקראת העברת הארונות.
משמר הכבוד של ישראל נועד להשתתף בטקסים, אך בשל תנאי מזג האוויר נאלץ מטוס המשלחת הישראלית לסטות לפריז ואיחר להגיע לווינה.
על כן ייצג את ישראל בטקסים רק נציגה קורט לוין.
בטקס באולם הקונצרטים נמסרה לו מגילה חתומה על ידי 24 חברי ועד קהילת יהודי וינה, שבה נכתב כי הקהילה מוסרת את ארונו של הרצל לידי מדינת ישראל.
המגילה נטמנה בהמשך בישראל יחד עם ארונו של הרצל.
מטוס אל על ובו המשלחת הגיע לשדה תעופה צבאי אמריקני ליד וינה ב־15 באוגוסט בשעה 22:00. נערך טקס קצר בגשם שוטף, שבו הוקראו המגילה של קהילת וינה ומסר מאת ראש ממשלת ישראל ויושב ראש הנהלת הסוכנות, שבו הודו לקהילה על 45 שנות שמירת הארון.
נשאו דברים גם יצחק גרינבוים ונשיא קהילת וינה.
הארונות הועלו למטוס והוא המריא לדרכו בשעה 1:00.
ב־16 באוגוסט בשעה 13:30 הגיע המטוס הנושא לחופי ישראל.
המטוס וארבעה מטוסי קרב שהמריאו ללוותו חגו במשך מספר דקות בשמי העיר חיפה.
העיר קידמה את פניהם בירי כבוד של תותחי אוניות חיל הים שבנמל ובצפירות של צופרי האזעקה וצופרי האוניות.
מגג בניין העירייה הופרחו לשמיים עשר יונים.
לאחר מן פנה המטוס דרומה ונחת בשעה 14:00 בשדה התעופה לוד.
המטוס נתקבל בשדה התעופה על ידי קהל שכלל את ממלא מקום נשיא המדינה יוסף שפרינצק, מרבית שרי הממשלה, חברי כנסת, ראשי רשויות מקומיות, צירים מהקונגרס הציוני הראשון וקציני צבא.
חצי שעה לאחר הנחיתה הורד ארון הרצל מהמטוס ונתקבל בטקס צבאי על ידי משמר שבו נכללו חיילי כוחות היבשה, חיל האוויר וחיל הים.
הוא הועלה על כלי רכב צבאי עטוף שחורים בלוויית חיילי משמר הנושאים חרבות שלופות.
מלווה אופנועים ושיירה של עשרות מכוניות נסע הארון דרך מחנה תל השומר ורחוב ז'בוטינסקי לתל אביב.
המונים צפו מצידי הדרך במסע הארון.
ארונות הוריו ואחותו של הרצל הורדו גם הם מן המטוס והוחזקו בשדה התעופה עד לטקס הקבורה שלהם, שנערך שלושה ימים מאוחר יותר.
בשעה 12:00, טרם הגעת הארון, נתכנסה לישיבה חגיגית הכנסת, שמקום מושבה היה אז בבניין קולנוע קסם בתל אביב.
נשא דברים יושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק, שקרא מסר מאת הנשיא ויצמן.
אחריו נאם ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שאמר כי: .
בקרבת בניין הכנסת הוקמה במה שחורה מוגבהת בשטח של 130 מטרים מרובעים בקצה רחוב אלנבי, מטרים אחדים מהטיילת שליד הים.
בגב הבמה הפונה לים הוצבו שבעה עמודי עץ גבוהים שעליהם מנורות.
בקרבת הבמה הוצבו 46 תרנים ועליהם דגלים.
לקראת השעה 16:00 הגיע הארון לרחבת הכנסת.
הוא הועלה על הבמה ולידו התייצב משמר כבוד של חיילי חיל האוויר וחיל הים, כשחרבותיהם שלופות ומופנות כלפי מטה לאות אבל.
שני רבנים ניצבו מאחורי הארון ולמדו משניות כל משך שהותו שם.
ממלא מקום הנשיא, חברי הממשלה והכנסת, הרמטכ"ל, הרבנים הראשיים, חברי מועצת עיריית תל אביב ונכבדים אחרים עברו על פני הארון.
בשעה 18:00 החל מעבר הקהל הרחב על פני הארון, והוא נמשך עד לשעה 04:00 לאור זרקורים שהאירו את הרחבה.
על פי הערכת המשטרה עברו על פני הארון בתל אביב 200,000 איש.
ב־17 באוגוסט בשעה 05:00, לאחר טקס דתי, הועלה ארונו של הרצל על רכב צבאי פתוח, כשלידו ניצבים שישה אנשי משמר כבוד.
בשעה 5:30 יצא הארון לדרך לירושלים בראש שיירה בת כשמונים כלי רכב, שנשאה גם את נכבדי המדינה שיצאו להלוויה בבירה.
השיירה עשתה את דרכה לירושלים בנתיב שבו נסע הרצל לעיר בעת ביקורו בארץ ישראל בשנת 1898 – מקוה ישראל, בית דגן, ראשון לציון, נס ציונה, גדרה, מסמיה, כביש הגבורה, נווה אילן, מעלה החמישה ומוצא.
המוני אנשים ובידיהם דגלים וכרזות קידמו את פני השיירה, והיא האטה את מהלכה במקומות היישוב השונים כדי לאפשר לקהל שם להלך לצד הארון.
מסע השיירה לירושלים נמשך עד השעה 08:30. בירושלים נסעה השיירה על פני קהל גדול דרך רחוב יפו ורחוב המלך ג'ורג' עד לבניין המוסדות הלאומיים.
במהלך מסע השיירה נסגרו כבישים רבים באזורים שבהם נעה וכן רחובות רבים בירושלים עצמה.
שיירה אחרת ובה כ־1,500 מוזמנים להלוויה יצאה מתל אביב לקראת השעה 12:00 ונסעה ישירות להר הרצל.
ליד בניין המוסדות הלאומיים המתין קהל אלפים לארון.
הוא הורד מכלי הרכב שבו הוסע, הובל על ידי קבוצת קצינים בראשותו של הרמטכ"ל יעקב דורי דרך שער כבוד והועלה על במה מוגבהת שהוקמה בחצר הבניין.
נכבדי המדינה עברו ראשונים על פני הארון ועלו על מרפסת בית המוסדות הלאומיים.
לאחר מכן החל מעבר הקהל הרחב על פני הארון, והוא הופרע רק בעת שיושב ראש הנהלת הסוכנות ברל לוקר קרא מעל המרפסת את מנשר ההסתדרות הציונית לכבוד האירוע.
מעבר הקהל על פני הארון נמשך עד קרוב לשעה 16:00. אז הועלה הארון על כלי הרכב הנושא אותו ויצא בנסיעה אל הר הרצל.
לאורך שדרות הרצל משיכון "המקשר" ועד להר הרצל הונחו גדרות תיל לאורך שני צידי הכביש, על מנת שלא יחסמו הולכי רגל את מסע הארון.
אלפים צפו במסע משני צידי הדרך.
בהר הרצל נחפר בעוד מועד בור הקבר להרצל בראש ההר.
מעליו הוקמה סככה מלבנית חגיגית ומקושטת.
מולם ניצבו 350 אנשי משמר הכבוד, בהם נכבדי המדינה, אנשי הארגונים הציוניים וראשי רשויות מקומיות.
סביב הוקמו 44 תרני דגלים, לציון מספר שנות חייו של הרצל.
מסביב הוצבו ספסלים ליתר משתתפי ההלוויה, שמנו 6,000 איש.
משמר צבאי מכל החילות התייצב באתר הקבורה.
לאחר הגעת הארון החל בשעה 17:05 טקס הקבורה.
הארון הוצב על במה מעל בור הקבר.
מקהלה שרה את מזמור תהילים מ"ט.
הארון הורד אל הבור באמצעות מנוף.
לאחר שתי דקות דומייה ניגשו אל הבור, בתהלוכה שנמשכה כ־20 דקות, נציגי יישובים מכל רחבי הארץ, שהביאו עמם שקיקי בד שמולאו בעפר מאדמת יישוביהם, והטילו לתוך הבור.
לאחר מכן נאמר קדיש מפי הרב זאב גולד והושמעה תפילת אל מלא רחמים.
לאחר ששרה המקהלה את השיר "לזכרו של הרצל" מאת ליבושצקי נסתיים הטקס בשעה 17:30 בשירת ההמנון הלאומי התקווה.
בהתאם לצוואתו של הרצל לא נישאו בהלוויה נאומים.
הנרטיב שאפיין את סיקור העלאת עצמותיו הרצל בעיתונות העברית היה נטול ביקורת, ממלכתי ומאדיר וביטא את תחושות הסולידריות של הקהילה העיתונאית עם המפעל הציוני.
הרצל הוצג כמנהיג חכם, חשוב וכריזמטי.
השבחים להם זכה בעיתונים היו יוצאי דופן והגיעו לשיא כאשר כתבים שיבחו והיללו את מראהו החיצוני תוך שימוש באוצר מילים אקסקלמטיבי ובגוף ראשון.
לדוגמה, בעיתון "דבר" נכתב על הרצל: "איש יפה תואר ויפה מראה.
פניו מאירים כפני מלאך האלוהים, עיניו הטובות, העמוקות והשחורות כלילה מאירות כמאור הגולה אשר ברקיע השמיים.
מצחו — מצח אצילים, וכולו אומר הוד ויופי, כבוד ותהילה".
ארונות הוריו של הרצל ואחותו נקברו בקרבת קברו בפסגת הר הרצל ב-19 באוגוסט 1949.
רק באביב 1960 הוצבה על קבר הרצל מצבת קבע – מצבת בזלת במשקל של כ־16 טון בתכנונו של האדריכל יוסף קלארווין.
טקס גילוי המצבה נערך בי"ט בתמוז תש"ך, 14 ביולי 1960.
קבורת ישו היא אירוע בתולדותיו של ישו לאחר שנצלב.
על פי הבשורות, הוא הורד מהצלב ונקבר על ידי יוסף הרמתי.
על פי כל ארבע הבשורות, פנה יוסף הרמתי אל פונטיוס פילאטוס לפנות ערב ביום הצליבה וביקש ממנו את גווית ישו.
פילטוס הסכים, ויוסף הרמתי הורידו מן הצלב, עטף אותו בסדין והניחו בקבר.
על פי הבשורה על-פי יוחנן, עזר לו נקדימון לעטוף את הגווייה בסדין ולבשמה.
בשאר הבשורות לא מוזכר נקדימון ולא בישום הגווייה.
הבשורות מתארות את הקשר בין יוסף הרמתי לישו בצורה שונה זו מזו.
על פי לוקס ומרקוס, הוא מתואר כיועץ נכבד ואדם צדיק, אך לא כתלמיד של ישו.
על פי יוחנן הוא היה תלמידו של ישו בסתר ומתי מתאר אותו בפשטות כתלמיד ישו.
הבדל נוסף בין הבשורות הוא בתיאור רמת הקבורה.
מרקוס מספר שיוסף קנה סדין חדש שישמש כתכריך, אך לא מתאר את הקבר מעבר לעובדת היותו חצוב בסלע.
על פי לוקס ומתי היה זה קבר חדש שלא נטמן בו אדם לפני כן ומתי מוסיף שיוסף חצבו לצורך זה.
על פי יוחנן הגופה והתכריכים בושמו "כמנהג היהודים" והקבר היה בתוך גן.
מרקוס ומתי מוסיפים שלאחר הקבורה, הניח יוסף אבן גדולה על פתח הקבר.
אירוע הקבורה הוא אחד מהאירועים החשובים בתולדות ישו ובעיקרי האמונה הנוצרית.
באיגרת הראשונה אל הקורינתים מזכיר פאולוס את הקבורה כחלק מהצהרת הבשורה שלו.
הקבורה גם מוזכרת בתפילת אני מאמין כבר מגרסת השליחים.
קטכיזם היידלברג מהמאה ה-16 מסביר שהקבורה נועדה להעיד שישו אכן מת, ולפיכך תחייתו היא אמיתית.
קבורת ישו היא נושא פופולרי באמנות שהחל להתפתח במאה ה-10 במערב אירופה.
בתחילה הופיעה הקבורה כחלק מסדרות ציורים או ויטראז'ים של "חיי ישו", לאחר ההורדה מהצלב או האבל על ישו.
מהרנסאנס ואילך היא הופיעה בפני עצמה.
ביצירות מופיעות בדרך כלל דמויותיהם של יוסף הרמתי, מרים, אם ישו ומריה מגדלנה ולעיתים דמויות נוספות.
מהיוצרים הבולטים שעסקו בנושא ניתן למנות את מיכלאנג'לו, רפאל, דירק בוטס, טיציאן, קאראווג'יו ורוחיר ון דר ויידן.
קבור הוא סרט מתח הישרדות ספרדי-אמריקאי בשפה האנגלית שיצא לאקרנים בספטמבר 2010. את הסרט ביים רודריגו קורטס, ומככב בו ראיין ריינולדס.
התסריט נכתב על ידי כריס ספארלינג.
"קבור" הוא סיפורו של נהג משאית ואזרח אמריקאי בשם פול קונרוי (מגולם על ידי ריינולדס), אשר אחרי שהותקף, מוצא את עצמו קבור וחי בארון קבורה מעץ.
ברשותו מצת זיפו, טלפון נייד מסוג בלקברי, בקבוק, פנס, סכין, סטיקלייטים ועט.
מאז הפרמיירה בפסטיבל הסרטים סאנדנס, הסרט זכה לתשבחות ולביקורות חיוביות.
הסרט "קבור" מיוחד בכך שכל האירועים והסיפור בו מתרחשים בתוך ארון קבורה.
ב־23 באוקטובר 2006, פול קונרוי, אזרח אמריקאי, נהג משאית העובד בעיראק, מתעורר ומוצא את עצמו קבור בארון עץ.
הוא כפות עם מחסום לפיו כאשר ברשותו מצת זיפו, עט ומכשיר טלפון נייד מסוג בלקברי.
למרות שאין לו מושג בהתחלה כיצד הוא הגיע לשם, הוא מתחיל להרכיב את הפאזל אודות מה שקרה לו.
הוא נזכר שטרוריסטים ארבו לו ולנהגי משאית נוספים, שגם הרגו את הקולגות שלו.
הוא הוכה באמצעות אבן לראשו והתעלף.
הוא מקבל שיחת טלפון מהחוטף שלו, ג'אביר, הדורש ממנו שישלמו עבורו כופר של חמישה מיליון דולר עד לשעה 9 באותו ערב, אחרת הוא יוותר בארון למות.
קונרוי מתקשר למשרד המדינה בארצות הברית, ושם אומרים לו שבהתאם למדיניות הממשל לא לשאת ולתת עם טרוריסטים, הם לא ישלמו את הכופר, אך כן ינסו לחלץ אותו משביו.
הם מקשרים אותו עם דן ברנר, ראש הקבוצה לשחרור בני ערובה.
ברנר אומר לקונרוי שהם עושים את מרב המאמצים על מנת לאתר אותו.
החוטף מתקשר לקונרוי שוב ודורש ממנו לעשות סרטון כופר כאשר הוא מאיים עליו שיוציא להורג את אחד מחבריו נהגי המשאית ששרדו את ההתקפה.
קונרוי מתעקש שאיש לא ישלם עבורו את הכופר בגובה חמישה מיליון דולר, כך שהחוטף מסכים להוריד את סכום הכופר למיליון אחד בלבד.
למרות שיתוף הפעולה שלו ויצירת סרטון הוידאו, החוטפים של קונרוי מוציאים להורג את אחת מחבריו ושולחים לו את ההקלטה על כך, בה הוא צופה באימה.
זמן קצר לאחר מכן, הוא שומע פיצוצים מרחוק, המרעידים את האזור והפוגעים בארון הקבורה שלו, כך שלאט לאט מתחיל לחדור אליו חול מבחוץ ולמלא אותו.
קונרוי ממשיך לנסות ולהתקשר באופן אקראי, בין היתר לסוכן ברנר, כאשר הוא סקפטי בקשר להבטחות הסיוע שלו.
הסוכן מספר לו על מרק וואיט בן ה-26 שחולץ ושהיה שבוי באופן דומה שלושה שבועות קודם לכן, ושכעת הבחור נמצא חופשי, שמח וטוב לבב בחיק משפחתו.
בהמשך, קונרוי מקבל שיחת טלפון מהמעסיק שלו, המודיע לו שהוא מפוטר מעבודתו כתוצאה מכך שניהל קשר רומנטי אסור עם אחת הקולגות שלו (האחת שהוצאה להורג מוקדם יותר), כך שהוא ומשפחתו לא יזכו לקבל את ההטבות וכספיי הפיצויים המגיעים לו ושאותם הרוויח במשך שנות עבודתו בחברה זו.
הסוכן ברנר מתקשר אליו שוב ומסביר לו שהפיצוצים שפגעו בארון הקבורה שלו, היו בעצם התוצאה של הפצצות מטוסיי F-16 ושחוטפיו כנראה נהרגו.
קונרוי מתחיל לאבד תקווה ועושה צוואה בצורת סרטון וידאו אחרון, בו הוא מוריש לבנו את כל בגדיו ולאשתו את כל חסכונותיו.
החוטף ג'אביר שוב מתקשר אליו ודורש מקונרוי לצלם בווידאו כיצד הוא כורת את אצבעו.
הוא מאיים על משפחתו אשר במישיגן, ומספר שאיבד את כל ילדיו.
קונרוי נענה לשיחה ומצלם את עצמו כורת לעצמו את אחת מאצבעותיו ושולח את הווידאו לג'אביר.
זמן קצר לאחר יצירת סרטון הווידאו, הטלפון מצלצל שוב.
קונרוי מתחיל לשמוע אתי חפירה ופעולות הסחה.
הקולות ברורים יותר ויותר האומרים לו לפתוח את ארון הקבורה שלו.
מתברר שהוא כנראה מדמיין והוזה את כל המפגש הזה.
לאחר מספר דקות, הסוכן ברנר שוב מתקשר ומודיע לקונרוי שהוא וצוותו איתרו את מיקומו ונוסעים למצוא אותו.
אז מתקשרת אשתו של קונרוי לינדה בעוד הוא מנתק את השיחה עם ברנר.
היא בוכה ומתחננת ממנו להבטיח לה שהוא ישוב הביתה.
הוא מבטיח אך מנתק בגלל הצורך לענות לשיחה נכנסת נוספת.
ברנר מדווח לו שהם מצאו את האתר בו הוא קבור.
הקבוצה מתחילה לחפור לכיוון ארון קבורה אך קונרוי לא שומע שום קולות חפירה.
כשהם פותחים את הארון, מתגלה לנגד עיניהם העובדה שמדובר בארונו של מארק וואיט ולא של קונרוי, המעיד על כך שמארק וואיט מעולם לא שוחרר משביו.
קונרוי מתחיל לבכות תוך כדי שהוא מבין שהוא לא יחולץ משביו.
החול ממשיך למלא את הארון תוך כדי שהוא מתחיל להיחנק.
הדבר האחרון שהוא שומע זה את הסוכן ברנר חוזר ואומר "אני מצטער פול, אני מצטער." והמסך מחשיך.
הסרט זכה לציון 87% באתר הביקורות Rotten Tomatoes, בהתבסס על 151 ביקורות (131 מתוכן "טריות", בעוד 20 מתוכן "רקובות").
האתר מציין את העובדה שהסרט "דחוס" במידה לא מבוטלת של דרמה האוחזת בצופה, דרך רמה גבוהה של קלאוסטרופוביה המופגנת בתוכו.
קבור הוא סרט מורט עצבים המביא לידי ביטוי את כישרונו המיוחד של השחקן ראיין ריינולדס.
פרס קטגוריה מועמד תוצאה פרס על שם אנטוני גאודי עריכה רודריגו קורטס פרס על שם אנטוני גאודי פרס על הסרט הטוב ביותר בשפה הלא קטלנית אדריאן גרה, פיטר ספרן פרס על שם פרנסיסקו דה גויה עריכה רודריגו קורטס פרס Fangoria Chainsaw השחקן ראיין ריינולדס פרס Strasbourg European Fantastic
Film Festival הסרט האירופאי הטוב ביותר אדריאן גרה, פיטר ספרן
קבורה המונית או קבר אחים הוא קבר המכיל מספר גופות אדם.
לעיתים מזוהות הגופות לפני הקבורה, אך במקרים אחרים לא בהכרח באופן מלא.
קבורה המונית יכולה לשמש במקרים של קרבות או עימותים גדולים, או באירועים המוניים של רעב, מגפה, או אסון טבע.
קבורה המונית (ביהדות נקראת "קבר אחים") אמנם שונה מקבורה רגילה, אך הייתה מקובלת בתרבות האנושית מאז ומתמיד, ומקובלת גם כיום במקרים מסוימים.
קבר אחים לשמירה על כבוד המתים
החלוקה אינה בהכרח דיכוטומית, ולעיתים קבורה המונית מתקיימת מכמה סיבות ביחד.
אחת הסיבות העיקריות בהיסטוריה לקבורה המונית היא אפידמיולוגית.
לעיתים מדובר בתמותת מספר גדול של אנשים, עקב מגפה או אסון טבע, בהיעדר אפשרות להחזיק בגופות רבות לאורך זמן, ונוצר הצורך לקברם במהירות מסיבות תברואתיות ועל מנת למנוע התפשטות מגפות.
דוגמה לקבורה המונית אפידמיולוגית, ניתן לראות בקטקומבות של פריז, שם הועברו לקבורת המונים כנראה מיליוני גופות עוד בתקופת לואי השישה עשר בבית העלמין פר לשז, לאחר שנפטרו ממחלת הדבר.
קיימת מחלוקת בקרב האפידמיולוגים בנוגע לקבורה המונית לאחר אסון טבע, האם קבורה המונית אכן מסייעת בהפחתת מגפות באופן משמעותי.
הטענה הרווחת היא, כי במקרים של גופות הפזורות בשטח ללא יכולת פינוי משמעותית, לדוגמה לאחר אסון טבע, הנותרות בחום במשך ימים, חשופות לפגעי מזג האוויר, עלול להתפתח ריקבון הבשר, שבתורו יעודד זבובים להטיל רימות בבשר, ולהעביר זיהומים מהגופות תוך זמן קצר.
הטענה היא, כי דבר זה עלול להגדיל את הסיכון להתפרצות של דיזנטריה, שלשול, דיפתריה או טטנוס, מחלות שהיו עלולות בעבר לסכן חיים.
כיום, למרות אי הנוחות שבכך, יש הטוענים כי הזיהומים האפשריים אינם מסכנים חיים, והסיכון הבריאותי לאחר אסונות טבע מוגבל, ואינו מחייב קבורה המונית מיידית.
מנגד, באזורי אסון שהנגישות אליהם מוגבלת, ייתכן כי מחלות אלה כן עלולות לסכן חיים.
קבורה המונית פלילית (criminal mass grave) מוגדרת על ידי האומות המאוחדות כאתר קבורה המכיל שלושה או יותר קורבנות של רצח.
דוגמה קיצונית לכך הייתה ברצח העם בקמבודיה, שבמהלכו הוציאו הקמר רוז' להורג כל מי שהיה בעל קשרים למשטר הישן, ומספר הנרצחים מוערך ב-1.7 מיליון איש, כחמישית מאוכלוסיית קמבודיה, שרובם נרצחו ונקברו בקבורת המונים.
דוגמה קיצונית ידועה יותר היא קבורת ההמונים של יהודים שנרצחו בשואה, בבאבי יאר, בפונאר, ובבורות הריגה נוספים.
דוגמה לרצח וקבורת המונים מסוף המאה העשרים היא טבח סרברניצה, שבו נרצחו ונקברו בבורות ירי, כ-8,000 בוסנים, על ידי כוחות סרבים.
קבר אחים למען כבוד המתים
במקרים אחרים, קבורה המונית משמשת כאשר לא ידועה זהות כל הגופות, או חלקיהן השונים, ומתוך רצון להביא את המתים לקבורה מכובדת.
קבורת המת תוך שמירה על זהותו וכבודו היא ערך חשוב ביהדות, וכן בתרבויות אחרות.
בקבר אחים ניתן לקבור את המתים במשותף, תוך ציון שמותיהם על גבי הקבר המשותף, ובכך לשמור על זהותם וכבודם.
דוגמה אחת, מתוך רבות, לצורך בקבורה המונית (קבר אחים) לצורך שמירה על כבוד המת, היא במקרה של הטבח בטבריה בשנת 1938. פורעים ערבים פרצו לבתי מגורים יהודיים ולבית כנסת, הכו את תושביהם עד אובדן הכרה ושרפו אותם בעודם בחיים.
בבית אחד נרצחו אם וחמשת ילדיה, בבית אחר נרצחה משפחה של ארבע נפשות, ובבית הכנסת נרצחו מתפללים.
עקב מצב הגופות השרופות, לא ניתן היה לזהות את הגופות, והן נקברו בקבר אחים בבית הקברות היהודי העתיק בטבריה.
דוגמה נוספת: אפרם של 12 לוחמים מיחידת הפרטיזנים ע"ש מרדכי אנילביץ' שנפלו בקרב עם הגרמנים נטמן בקבר אחים בבית קברות אוקופובה בוורשה.
על הקבר הוקמה אנדרטה הכוללת סלע גרניט ועליו נחצבה הכתובת: "פה טמון אפרם של הגיבורים הלוחמים מגטו ורשה, הפרטיזנים של היחידה על שמו של מ.
העלאת עצמותיו של זאב ז'בוטינסקי שהיה מנהיג ציוני, סופר, משורר, מתרגם, פובליציסט ומכונן הציונות הרוויזיוניסטית, נערכה בכ"ט בתמוז ה'תשכ"ד - 9 ביולי 1964 בחלקת משפחת ז'בוטינסקי בהר הרצל בירושלים, בנוכחות קהל רב ואישי ציבור מכובדים.
בזמן מלחמת העולם השנייה יצא ז'בוטינסקי לארצות הברית במשלחת הסברה של הצ"ח למען הקמת צבא עברי.
אז ביקר במחנה קיץ של בית"ר באזור ניו יורק, ובכ"ט בתמוז ת"ש, 3 באוגוסט 1940, נתקף באוטם שריר הלב ונפטר.
העיתון "הגה" דיווח על מותו:
לפי העיתון "דבר" מ-8 באוגוסט, משטרת ניו יורק דיווחה על מסע הלווייתו כי .
ב-3 באוקטובר או ב-3 בנובמבר 1935 ערך ז'בוטינסקי צוואה ובה נכתב בין היתר:
בשנת 1948 קמה ממשלה עברית כאמור, אך בראשה עמד דוד בן-גוריון, יריב מר של ז'בוטינסקי משכבר הימים.
בן-גוריון טען פעמים רבות כי העלאת עצמותיהם של מנהיגים ציוניים היא מיותרת וכי יש להעלות יהודים חיים לארץ ישראל, אך בו בזמן הועלו עצמותיהם של מנהיגים רבים בתנועה הציונית.
הסערה הציבורית בדבר העלאת עצמותיו של ז'בוטינסקי לישראל התעוררה לראשונה בדצמבר 1951, כאשר העלה חבר הכנסת מרדכי נורוק שאילתה בכנסת לראש הממשלה דאז, דוד בן-גוריון, בשאילתה זו הוזכרו גם וולפסון, סוקולוב וצ'לנוב.
בתשובה ענה ראש הממשלה בין היתר:
באוגוסט 1953 קיבלה ועידת ההסתדרות הציונית באמריקה (ZOA) החלטת פנייה לממשלת ישראל, למען תעלה עצמותיו של ז'בוטינסקי לארץ ישראל.
פנייה זו הועברה לשר החוץ דאז משה שרת, שהעביר הפנייה לראש הממשלה, יחד עם חוות דעתו האישית, שיש להיענות לבקשה זו, אך גם אז סירב בן-גוריון להעלות את עצמות יריבו הפוליטי המר לארץ.
ביוני 1954 העלה שר הפנים דאז, ישראל רוקח, הצעה לסדר יומה של הממשלה בדבר זאב ז'בוטינסקי, אך זו הועלתה לדיון רק בדצמבר אותה שנה.
הממשלה קיבלה החלטה, שלפיה תורכב ועדה משותפת עם יו"ר ההנהלה הציונית, שתקבע את רשימת ראשי התנועה הציונית ומבשריה, אשר את עצמותיהם יש להעלות לישראל.
בינתיים, הפנו בקשות רבות לנשיא המדינה דאז יצחק בן-צבי, כדי שיפעל מול בן-גוריון.
נשיא המדינה הביע תמיכה במהלך של העלאת עצמותיו של ז'בוטינסקי, הן בעל-פה בהזדמנויות שונות והן במכתבים אל דוד בן-גוריון ומשה שרת.
באחד ממכתבים אלו המליץ בן-צבי לבן-גוריון על העלאתם של המנהיג הציוני-סוציאליסטי דב בר בורוכוב והמשורר הציוני שלום שבזי.
בן-גוריון המשיך בעמדתו העיקשת נגד העלאת עצמות לארץ-ישראל, אלא של בנימין זאב הרצל (שנקבר בשנת 1949 בארץ-ישראל) ושל אדמונד ג'יימס דה רוטשילד (שנקבר בשנת 1954 בארץ-ישראל).
ב-3 ביוני 1956 כתב לבן-צבי: "הנהפוך ארצנו לארץ הקברים?".
הסערה הציבורית דעכה עם הזמן עד שיוסף שכטמן, עוזרו הקרוב של ז'בוטינסקי, העלה מחדש את הנושא במכתב ששלח לבן-גוריון בספטמבר 1956. במכתב ששלח שכטמן, הוא ביקש מבן-גוריון לדון מחדש בשאלת קבורתו של ז'בוטינסקי בארץ.
בן-גוריון השיב לו במכתב מ-3 באוקטובר 1956:
ב-23 באוקטובר אותה שנה השיב שכטמן לבן-גוריון במכתב לאמור:
מכתבו זה של שכטמן הגיע לידיו של בן-גוריון זמן קצר לפני פרוץ מלחמת סיני.
בינתיים ביקר שכטמן בישראל ושוחח בעניין זה עם ראש הממשלה, שהמשיך לדבוק בעמדתו הנוקשה.
לאורך כל תקופת כהונתו כראש הממשלה, התעקש בן-גוריון שלא למלא את בקשת ז'בוטינסקי בצוואתו.
בשנת 1963, התפטר בן-גוריון מראשות הממשלה ופרש בשנית לשדה בוקר, מחליפו בתפקיד היה לוי אשכול.
אשכול ביצע תפנית במדיניות המפלגתית שרווחה עד אז בלשכת ראש הממשלה.
הוא ניפץ את תורת "בלי חרות ומק"י" ונפגש עם מנחם בגין, מנהיג תנועת החרות, ממנו שמע על צוואתו של ז'בוטינסקי.
שנים לאחר הפגישה סיפק בגין על התרשמותו העמוקה של ראש הממשלה מהאמונה של ז'בוטינסקי במדינה היהודית שבדרך.
אמונה זו, טען בגין לימים, היא שהובילה את אשכול להניח בצד כל שיקול פוליטי ומפלגתי ולפעול להעלאת עצמותיו של ז'בוטינסקי ארצה.
במרץ 1964 התקבלה החלטת הממשלה הקובעת כי הממשלה נענית לבקשתו של ז'בוטינסקי בצוואתו ותביאו לקבורה בארץ-בארץ ישראל.
בן-גוריון חשש כי העלאת העצמות תעניק ל"חירות" לגיטימציה בציבור הרחב ובאפריל תקף את ההחלטה באמצעות סדרת מאמרים חריפים ב"דבר", בהם תקף את ז'בוטינסקי.
ההחלטה על העלאת עצמותיו של ז'בוטינסקי לארץ עוררה הדי שמחה ואחדות בישראל.
אתר הקבורה בהר הרצל נבחר בקפידה, כך שיהיה במרחק סביר מקברו של הרצל.
ראש הממשלה אשכול הגיע בעצמו לבחון את אתר הקבורה ואישר אותו.
ארונותיהם של זאב ויוענה ז'בוטינסקי הובאו מניו יורק לישראל במטוס.
המטוס עצר בפריז, שם נערך טקס בהשתתפות ראש הממשלה, שנבצר מלהגיע לטקס עקב ביקורו שם.
בטקס בפריז, שנערך בשדה התעופה אורלי ושאורגן על ידי שלמה פרידריך, נציג תנועת החרות בפריז ומזכ"ל הוועד למען ברית ישראל צרפת, השתתפו נציגי הקהילה היהודית בצרפת ופוליטיקאים צרפתים בכירים, ביניהם הגנרל פייר קניג שהגיע במדים צבאיים ושהצדיע לארונו של ז'בוטינסקי.
עם הגיעו של המטוס לישראל, הוצבו הארונות בכיכר הרברט סמואל בתל אביב, שם השתרך תור ענק של אנשים שבאו לעבור על ארונו של המנהיג הציוני הדגול.
התור השתרך עד כיכר המושבות.
טקס הקבורה נערך בכ"ט בתמוז ה'תשכ"ד, 9 ביולי 1964. מבצע הקבורה נקרא: "זאב ז'בוטינסקי שב למולדת".
הארונות הועלו לחלקת הקבורה כאשר הקהל עמד במקומו בדומייה, עם כניסת ארונות הקבורה לחלקה הורכנו דגלי המדינה לחצי התורן.
לאחר הצבת הארונות מעל לקבר הפתוח, הסיר מנחם בגין את חרבו של ז'בוטינסקי מעל ארונו ומסר אותה למשמרת במכון ז'בוטינסקי.
אחרי כן הסירו יצחק ילין, חיים לנדאו, הרי הורוביץ ויוסף שכטמן את הדגלים מארונות הקבורה ומסרו אותם למשמרת במכון ז'בוטינסקי.
יחידת צה"ל דגלה את נשקה והארונות הורדו לקברם.
מעל לארונות נשפכה אדמה מקברותיהם של שרה אהרונסון, יוסף טרומפלדור, שלמה בן-יוסף, חיילי הבריגדה העברית שנפלו באירופה, עולי הגרדום, פורצי כלא עכו, חללי אלטלנה, אמו של ז'בוטינסקי, חוה, אחותו של ז'בוטינסקי, תמר וכן אדמה מהר ציון ומהר הזיתים.
לאחר מכן כוסו הארונות בלוחות והקבר כוסה על ידי המכובדים, הוקראו מזמור קמ"ד בתהילים, קדיש ואל מלא רחמים.
זרים הונחו על ידי בית"רים ומשלחות והושר המנון המדינה.
בסיום הטקס יצא נשיא המדינה מן הרחבה והקהל עבר על הקברים.
נימת הסיקור הכללית שהוצגה בעיתונות העברית בהעלאת ארונו של זאב ז'בוטינסקי, הייתה של האדרה והירתמות למען המפעל הציוני.
על פי רוב הוצג נרטיב מפאר, מהלל ומעריץ.
עם זאת, העלאת ארון ז'בוטינסקי גררה פולמוסים ששיקפו שסעים חברתיים־פוליטיים וחשפו מתחים בין דבר לבין חרות בפרט ובין השמאלי המפא"יניקי לבין הימין הרוויזיוניסטי בכלל.
ליתר פירוט, עיתון דבר דיווח על ז'בוטינסקי באופן לקוני ומצומצם ביותר.
לעומתו, עיתון חרות כיסה את העלאת ארונו של ז'בוטינסקי בפירוט רב יותר, מקיף ומעריץ.
אפשר לייחס מגמה זו לעובדה שחרות ראה בז'בוטינסקי אב רוחני ומכונן.
ביום השנה ה-26 למותו של ז'בוטינסקי נערך בהר הרצל טקס קביעת המצבה.
קבורת חללים זמנית במלחמות ישראל התקיימה בחמש ממלחמות ישראל: מלחמת העצמאות, מלחמת סיני, מלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים ומלחמת חרבות ברזל; כשבראשונה ובאחרונה נעשתה גם קבורה זמנית של אזרחים ישראלים.
הקבורה הזמנית במלחמת העצמאות נערכה כי נסיבותיה לא אפשרו לעיתים קבורת קבע ומשום שטרם התפתחו סדרי הקבורה הצבאית ביישוב ובמדינת ישראל.
בארבע המלחמות האחרות לא אפשר מצב החירום קבורה צבאית מסודרת של חללי צה"ל כבימי שגרה.
לאחר שוך הקרבות בארבע המלחמות, הוכרזו חלק מהקברים הזמניים לקבועים ואילו מהיתר הועברו גופות החללים למקומות קבורה קבועים.
בפרוץ מלחמת העצמאות טרם התגבשו סדרי הקבורה הצבאית ביישוב.
על כן נקברו חללי הקרבות בחלקי הארץ השונים ללא מדיניות אחידה ויד מכוונת.
בחלק מהמקומות הוקצו לחללי המערכה חלקות קבורה נפרדות - "חלקות קדושים" - בבתי הקברות האזרחיים.
היה זה לפי מנהג שהחל כבר במהלך המאורעות בשנות השלושים.
במקומות אחרים החלו לקבור את החללים באתרי קבורה חדשים שאותרו לצורך כך.
בין אלו היו ראש פינה, צפת, כפר תבור, דגניה א', בן שמן, קריית ענבים (בית קברות של חטיבת הראל), נען (שבו נקברו חללי חטיבה 7 בקרבות לטרון) ונגבה.
לקראת תום המלחמה ויסוד הרבנות הצבאית והמחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון הוחל בגיבוש מדיניות מסודרת להקמת בתי קברות צבאיים, אשר מצאה את ביטויה בחוק בתי קברות צבאיים, שנחקק ב-1950. אז הוכרזו חלק מאתרי הקבורה המלחמתיים וחלקות הקדושים כבתי קברות צבאיים קבועים.
מקצתם, הקטנים יותר, פונו כליל.
כך, החללים שנקברו בבן שמן ובנען הועברו מהם לבית הקברות הצבאי נחלת יצחק שבתל אביב.
פונה גם אתר הקבורה שהוקם בכפר תבור.
כארבעים חללי המלחמה נקברו ב-1951 בבית הקברות הצבאי החדש בקריית שאול.
בנובמבר 1949 נפתח בירושלים בית הקברות הצבאי בהר הרצל.
אז הועברו אליו בהלוויה המונית 323 חללים של המלחמה.
בהם היו כל חללי מחלקת הל"ה, שארונותיהם הועברו מהחלקה שבה נקברו בכפר עציון לאחר נפילתם.
יחד עמם נקברו בהר הרצל חללים משדות הקרב של גוש עציון, לטרון, גבעת הרדאר ונווה יעקב, שרובם לא זכו לפני כן לקבורה מסודרת ושרידיהם נאספו משדות הקרב על ידי הרב הצבאי הראשי, שלמה גורן, ואנשיו.
עד 1953 נערכו בהר הרצל עוד 13 הלוויות המוניות ל-663 חללים מהמלחמה, שהועברו ממקומות קבורתם המקוריים בירושלים ובחלקים אחרים של הארץ.
מצב הקבורה בירושלים בימי המלחמה היה החמור ביותר ביישוב, לחיילים ולאזרחים גם יחד.
בית הקברות היהודי העירוני נמצא בהר הזיתים, כשלושה קילומטרים ממזרח לשכונות היהודיות בעיר.
מראשית המלחמה סבלו מסעות ההלוויות אליו מהתנכלות בעת מעברם בשכונות הערביות ובמיוחד במהלך טקסי ההלוויה עצמם.
בשל ההתנכלויות נערכה הקבורה בהר הזיתים בליווי צבאי בריטי, שחייליו נאלצו בדרך כלל לפתוח באש כנגד הערבים התוקפים.
הקבורה בהר הזיתים צומצמה על ידי הבריטים לשני מועדים בשבוע עד שפסקה כליל בשל ההתקפות הערביות העזות בשלהי פברואר 1948. באותו מועד נותרו יהודי העיר ללא בית קברות פעיל.
הצורך לקבור את קרבנות הפיגוע ברחוב בן-יהודה ב-22 בפברואר חידד עוד יותר את הצורך באיתור אתר קבורה חלופי ליהודי העיר.
כצעד של יאוש הוצע לקבור את המתים בגן ברחוב המלך ג'ורג' בעיר, דבר שלא נעשה לבסוף.
לאחר חיפושים רבים אותר שטח מתאים בחוות ניסיונות חקלאית בריטית בצפון העיר.
במקום נוסד בית הקברות סנהדריה.
הוא פעל במשך 11 שבועות מפברואר ועד מאי 1948, אך מיד לאחר תום המנדט הבריטי נאלצו יהודי ירושלים להפסיק את השימוש בו.
היה זה לאחר שהלגיון הערבי תפס שטחים שולטים על בית הקברות - בית הספר לשוטרים וגבעת התחמושת - וירה מהם על האתר (במהלך ארבעת שבועות ההפוגה הראשונה שוב נערכו בו הלוויות).
במקביל עלה מספר החללים בעיר שנזקקו לקבורה לאחר שהלגיון החל להפגיז אותה בתותחים.
ב-23 במאי 1948 יצא קצין הנדסה של "ההגנה" לחפש אתר חלופי לבית קברות.
בעמק הסמוך לשכונת נחלאות (גן סאקר) הלך ונבנה באותו עת מסלול טיסה למטוסי חיל האוויר.
בסיוע הפועלים שעבדו במקום איתר הקצין בשוליים המערביים של העמק מחצבה נטושה.
היא הייתה מלאה בפסולת אבן ולפיכך ניתן היה לרוקן ולהכשיר אותה במהירות כבור קבורה.
בנוסף היה האתר מוגן על ידי הרכס שמעליו מפני אש ערבית מכיוון דרום-מערב.
השימוש במחצבה לקבורה החל מיד בעזרת הפועלים שבנו את מסלול הטיסה.
הקבורה בה הוגדרה כזמנית והיה מדובר למעשה בקבר אחים.
לכן הוחלט לקבור שם את כל הנפטרים בתוך ארונות, הגם שהדבר לא היה נהוג על פי ההלכה.
הארונות הונחו בבור המחצבה בשתי קומות וכוסו במעטה דק של עפר ואדמה.
המקום כונה בית הקברות שייח' באדר (על שם הכפר הערבי ששכן בסמוך).
כ-1,050 חללים ונפטרים נקברו במחצבה בשיח' באדר.
בשלהי המלחמה, כשהתברר שלא יהיה לעיר פתרון קבורה קבוע בקרוב, החלה שם קבורת שדה רגילה בחלקה שמדרום למחצבה.
זו נמשכה עד נובמבר 1951.
בקיץ 1950 החלה העברת כל ארונות החללים והנפטרים מהמחצבה בשיח' באדר.
ארונות 229 חיילים הועברו בשלוש הלוויות לקבורת קבע בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
כמו כן הועברו מהמחצבה כ-800 ארונות של אזרחים לקבורת קבע בבית הקברות העירוני החדש שנפתח בהר המנוחות.
בחלקה הדרומית בשייח' באדר נותרו קבורים בקברים רגילים 2,400 אזרחים.
במהלך השנים 1951–1953 הועברו מבית הקברות סנהדריה ארונותיהם של למעלה ממאה חיילים.
הם נקברו בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בשש הלוויות המוניות.
בפרוס מלחמת סיני החליטה הרבנות הצבאית לקבור את חללי המלחמה בבתי קברות ארעיים, שכן תנאי המלחמה לא איפשרו קיום הלוויות צבאיות מסודרות בבתי הקברות הצבאיים הקבועים.
לצורך כך אותרו שטחים לשני בתי קברות ארעיים בקרבת הגבול עם מצרים.
האחד הוקם ליד קיבוץ בארי שבנגב המערבי, על גבי גבעה המוכרת בקיבוץ כ"גבעת שולה".
בית הקברות הארעי האחר הוקם בשלח שליד ניצנה.
בשלח נקברו בסופו של דבר 83 חללים ובבארי נקברו עשרות.
כמו כן נקברו 11 חללים באילת; מרביתם היו חיילי חטיבה 9, שנעה במלחמה לאורך חופו המזרחי של חצי האי סיני עד לשארם א-שייח'.
קבורת החללים הארעית נעשתה בארונות.
בבתי הקברות הארעיים תוחמה כל חלקת קבר בלבנים לבנות.
בראשה הוצב שלט עץ פשוט שעליו הופיע סמל צה"ל ונרשמו שם החלל, מספרו האישי והמילים "נפל בקרב".
משמעותה של הקבורה הארעית הייתה בין היתר שהחללים הובאו לקבורה ללא נוכחות בני משפחתם.
בדצמבר 1956, במלאת שלושים לנפילת חללי מלחמת סיני, נערכו בשלושת אתרי הקבורה הזמניים טקסי אזכרה.
בטקס בבארי הבטיח הרב הצבאי הראשי שלמה גורן כי הקבורה בשלושת האתרים היא ארעית וכי החללים יועברו משם לקבורה באתרים לפי רצון משפחותיהם.
גם ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל במאי 1957 נערכו טקסי זיכרון בשלושת האתרים.
בהתאם להלכה היהודית הועברו החללים מהאתרים הזמניים לקבורת קבע לקראת מלאת שנה לנפילתם.
מקום קבורת הקבע שלהם נבחר על ידי בני משפחותיהם.
העברתם מהנגב לבתי הקברות הצבאיים והחלקות הצבאיות הקבועים ברחבי ישראל החלה בספטמבר 1957. התהליך הגיע לשיאו בשלוש הלוויות צבאיות המוניות:
54 חללים נטמנו בהר הרצל בירושלים ב-23 באוקטובר 1957, במעמד קהל גדול ובנוכחות ראש הממשלה דוד בן-גוריון, אשת נשיא המדינה רחל ינאית בן-צבי והרמטכ"ל משה דיין.
21 חללים נקברו בחיפה ב-30 באוקטובר.
מאות תושבים השתתפו בטקס ונכחו בו שר המשפטים פנחס רוזן וראש העירייה אבא חושי.
32 חללים נטמנו בקריית שאול ב-6 בנובמבר.
בהלוויה נכחו למעלה מאלף איש ובהם שר הפנים ישראל בר-יהודה ואלוף פיקוד המרכז צבי צור.
תהליך פירוק בתי הקברות הארעיים והעברת החללים הושלם בסוף ינואר 1958, עת הועברו 11 החללים שבאילת לקבורת קבע.
גם במלחמת ששת הימים ערכה הרבנות הצבאית קבורה ארעית של חיילים.
אתר בית הקברות בבארי נוצל פעם נוספת: נקברו בו 293 חיילים שנפלו במלחמה ברצועת עזה ובסיני.
חללי חזית הצפון וצפון השומרון נקברו ארעית בבתי הקברות הצבאיים בעפולה (140 חללים) ובנהריה.
כ-180 חללים מהקרב על ירושלים נקברו ארעית בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
לאחר המלחמה נקבע כי בית הקברות בבארי יפונה כולו, ואילו בשלושת האתרים האחרים יוכלו בני משפחות החללים לבחור להותיר את קבריהם במקומם או להעבירם לקבורת קבע באתר אחר.
בולטת העובדה שלבקשת בני משפחותיהם הושארו בהר הרצל קברי כ-150 מתוך 182 חללי הקרב על ירושלים.
ב-4 ביולי נערך טקס רב רושם בבית הקברות בבארי, במלאת שלושים לנפילת חללי המלחמה, בנוכחות קהל של כ-5,000 איש, רובם בני המשפחות השכולות.
בטקס נכחו אלוף פיקוד הדרום ישעיהו גביש, מפקדי שלוש האוגדות שלחמו בסיני - האלופים ישראל טל, אברהם יפה ואריאל שרון, ראש אגף כח אדם האלוף שמואל איל והרב הצבאי הראשי האלוף שלמה גורן.
למחרת, ב-5 ביולי 1967, נערך טקס אזכרה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל, בנוכחות קהל אלפים.
בטקס נשאו דברים ראש הממשלה לוי אשכול, אלוף פיקוד המרכז עוזי נרקיס והרב גורן.
ב-10 ביולי השתתפו כעשרת אלפים איש וביניהם אלוף פיקוד הצפון דוד אלעזר באזכרה שנערכה בבית הקברות הצבאי בעפולה.
ב-2 במאי 1968, יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, נערכה אזכרה המונית נוספת בבית הקברות בבארי בנוכחות שר הביטחון משה דיין, אלוף פיקוד הדרום גביש ושלושת מפקדי האוגדות שלחמו בסיני.
העברת החללים לקבורת קבע במאות יישובים ברחבי הארץ החלה במאי 1968, ימים אחדים לאחר יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
נערכה שורה של הלוויות קבוצתיות (הרשימה שלהלן אינה מלאה):
ב-7 במאי הועברו 89 חללים מאתר בארי לבית הקברות בהר הרצל בירושלים.
הם נקברו שם לצד חללי הקרבות בירושלים.
ב-9 במאי הובאו 13 חללים לקבורת קבע בבאר שבע.
ב-14 במאי הועברו 87 חללים מאתר בארי לבית הקברות הצבאי בקרית שאול.
ב-22 במאי נקברו בנתניה 11 חללים.
ב-23 במאי נקברו בקבורת קבע בחדרה תשעה חללים.
באותו יום נערכו הלוויות קבוצתיות לחללים גם בהרצליה, רעננה, כפר סבא ונהריה.
ב-19 ביוני נקברו בחיפה בקבורת קבע 39 חללים.
ב-18 ביולי נקברו בעפולה תשעה חללים.
ההלוויות נערכו בנוכחות נציגי הממשלה וצה"ל והשתתף בהן קהל אלפים.
בהלוויה בהר הרצל השתתף ראש הממשלה לוי אשכול.
בעת הלוויה זו נגרמה עגמת נפש למשפחות השכולות: עקב מספרם הרב של החללים שנקברו שם בו זמנית הוצב סביב החלקה משמר חיילים, שמנע מבני המשפחות השכולות לגשת אל הקברים עד לאחר סתימת הגולל עליהם.
מחסום זה גרם להתמרמרות רבה.
לבסוף הוא נפרץ, חלק מבני המשפחות נהרו לתוך החלקה והשתררו בה מהומה וצפיפות שהכבידו על סתימת הגולל, העיבו על הטקס וגרמו סבל נוסף לאבלים.
מספרם הרב של החללים שנפלו במלחמת יום הכיפורים חייב היערכות נרחבת לקבורתם הארעית.
בימי המלחמה סגרה הרבנות הצבאית את בסיס הקבע שלה והקצתה כמעט את כל חייליה לפעולות זיהוי וקבורה.
בחזית הדרום נקברו בשבועות הראשונים למלחמה למעלה מאלף חללים.
אתר בארי נוצל בפעם השלישית ונקברו בו 460 חללים.
מלבדו נקברו חללים מחזית זו גם באתרים ארעיים בבאר שבע (206 חללים) ובמשמר הנגב.
בחזית הצפון נקברו החללים בנהריה (400 חללים) ובעפולה (221 חללים) וכן באתר ארעי שנפתח ליד היישובים לוחמי הגטאות ושבי ציון בגליל המערבי (146 חללים).
נערכה קבורה ארעית גם בבית הקברות הצבאי בקריית שאול.
בסך הכל נקברו ארעית במלחמה זו 1,850 חללי צה"ל.
מספר חללים בחזית הדרום נקברו במעוזי התעלה על ידי חבריהם לנשק תוך כדי הלחימה.
גופותיהם הועברו משם לישראל חודשים ולעיתים שנים לאחר תום המלחמה.
הקבורה הארעית נמשכה עד 28 באוקטובר 1973, ואז שב צה"ל לקבור את החללים בבתי הקברות הצבאיים הקבועים.
ב-7 בנובמבר 1973 ובימים שלאחריו נערכו אזכרות לנופלים בשבעת בתי הקברות הארעיים במלאת שלושים לנפילתם.
בין המשתתפים באזכרות היו רעיית נשיא המדינה נינה קציר, אלוף פיקוד הדרום שמואל גונן, אלוף פיקוד המרכז יונה אפרת, האלוף רפאל איתן והרב הצבאי הראשי מרדכי פירון וכן אנשי ציבור רבים.
מבצע ההעברה לקבורת קבע של החללים בקיץ 1974 היה הגדול בתולדות המדינה.
הוא תוכנן והוצא לפועל בקפדנות והופקו בו הלקחים מניסיון העבר.
הוא נמשך שישה שבועות, מ-6 באוגוסט ועד 15 בספטמבר.
החללים הועברו לקבורת קבע ב-224 בתי קברות קבועים וחלקות צבאיות ברחבי הארץ.
מדי יום נערכו עד 100 הלוויות.
במקום הלוויות המוניות כבעבר נערכו באתר אחד לכל היותר שתי הלוויות במקביל מדי שעה וחצי.
באופן זה ניתן לקרובי החללים לגשת אל ארונותיהם ואל חלקות הקבר ללא הפרעה.
בהלוויות השתתפו מאות אלפי אזרחים.
באתר בית הקברות הארעי בבארי הוצבה אנדרטה לזכר הנופלים שנקברו שם.
מאז מלחמת יום הכיפורים לא נקברו חללי צה"ל בקבורה זמנית.
בעקבות מספר הנרצחים האזרחים הגבוה במתקפת הפתע בתחילת המלחמה, המשרד לשירותי דת אישר קבורה זמנית לנרצחים תושבי עוטף עזה בבית העלמין ירקון.
בהמשך המלחמה החלה העברתם לקבורה קבועה.
צה"ל בחילו: אנציקלופדיה לצבא ולביטחון: המשטרה הצבאית; הרבנות הצבאית; הג"א; הפרקליטות הצבאית, תל אביב: רביבים, 1982.
מירון בנבנשתי, עיר המנוחות: בתי העלמין של ירושלים, ירושלים: כתר, 1990.
רמי יזרעאל, "לתולדותיהם ולאופיים של בתי הקברות הצבאיים בישראל", אריאל מס' 26 (171–172), עמ' 83–94.
קבורה אזרחית בישראל היא קבורה שאינה מתבצעת על ידי גופי קבורה דתיים, הפועלים לפי ההלכה (כפי שנעשה במרבית בתי הקברות בישראל), אלא מתבצעת על פי השקפת העולם והאמונה של המנוח ובני משפחתו.
קבורה אזרחית אינה בהכרח קבורה חילונית, והיא יכולה לכלול מרכיבים מהקבורה האורתודוקסית, הקונסרבטיבית, החילונית וכל שילוב אחר.
ככלל, הקבורה בישראל נערכת על ידי גופים דתיים אשר הוסמכו על ידי אחת מהרשויות הדתיות בישראל.
יוצאים מהכלל הם הקיבוצים שבחלקם מתבצעת קבורה חילונית, אולם הקבורה בהם למי שאינו תושב המקום הייתה, לא תמיד אפשרית.