tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקצה הדרום-מזרחי של הפרובינציה חלק ממדבר המלח סאלינאס גראנדס, המשתרע גם על אזורים נרחבים בפרובינציות הסמוכות, לה ריוחה, קורדובה וסנטיאגו דל אסטרו.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על נוכחות בני אדם באזור מזה כ-2,000 שנה.
באותה העת היו התרבויות בדרום אמריקה בעיצומו של תהליך של מעבר ליישובי קבע, חקלאות וחברות היררכיות.
לפחות מאז המאה ה-11 חיו באזור בני הדיאגיטה, ולצדם עמי הקפז'אן, האולונגסטה והאטקמניו.
בין 1480 ל-1535 שלטה במערב הפרובינציה דהיום אימפריית האינקה.
השרידים השמורים ביותר בתקופה זו מצויים במצודת אקונקיחה, במורדותיו המערביים של הר בולסון.
האירופאי הראשון שהגיע לאזור היה דייגו דה אלמגרו, ב-1536. אלמגרו סייר בעמקי קלצ'קי (בפרובינציית סלטה של ימינו) וחצה את הרי האנדים במעבר סן פרנסיסקו.
ב-1554 ייסד פרנסיסקו דה אגירה את העיר סן פדרו מרטיר, אך זו ננטשה עד מהרה.
יישוב נוסף, לונדרס דה לה נואבה אינגלטרה ("לונדון שבאנגליה החדשה") הוקם ב-1558 בהוראת מושל צ'ילה, חואן פרס דה סוריטה, כאות הוקרה למלכת אנגליה מרי הראשונה, רעייתו של מלך ספרד פליפה השני.
בעקבות התקפות בני הדיאגיטה, הועתקה לונדרס ממקומה ב-1561, ושמה שונה לוויאגרה.
ב-1563 הוכפף אזור קטמרקה לשליטתה של טוקומן, שהייתה חלק ממלכות המשנה של פרו, וב-1607 נוסדה סן חואן באוטיסטה דה לה פאס, במקום בו שוכנת כיום העיר בלן.
עם הקמת מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה ב-1782 סופחה אליה קטמרקה, שהייתה עדיין כפופה לטוקומן, וב-1783 הייתה לחלק מאינטנדנסיה בשם סלטה דה טוקומן, שכללה גם את הערים סלטה, חוחוי וסנטיאגו דל אסטרו.
בירתה של האינטנדנסיה הייתה בתחילה בטוקומן, וב-1792 הועברה לסלטה.
במהלך מלחמת העצמאות הארגנטינאית, חולקה סלטה דה טוקומן ב-1814, וקטמרקה, כמו גם סנטיאגו דל אסטרו, שבה והייתה לחלק מטוקומן.
ב-22 במרץ 1820 הכריז מושל טוקומן, ברנבה אראוס, על הקמת הרפובליקה של טוקומן בשטח האינטנדנסיה.
ב-25 באוגוסט 1821 חדלה הרפובליקה להתקיים, ובמקומה הוקמו הפרובינציות הארגנטינאיות טוקומן, קטמרקה וסנטיאגו דל אסטרו.
מחלוקות טריטוריאליות בין ארגנטינה לבין בוליביה וצ'ילה בשנות ה-90 של המאה ה-19 הביאו להסכם בוררות ב-1899. לפי ההסכם, הועברו שטחים ממזרח לקו פרשת המים של אמריקה בהרי האנדים מצ'ילה לארגנטינה.
ב-1900 הוקמה בהם הטריטוריה הלאומית לוס אנדס, שב-1943 חולקה לשלושה וסופחה לפרובינציות קטמרקה, סלטה וחוחוי.
קטמרקה היא אחת הפרובינציות הפחות מאוכלסות בארגנטינה.
בשנת 2001 התגוררו בקטמרקה כ-334 אלף תושבים, ורק בלה פמפה, לה ריוחה, סנטה קרוס וטיירה דל פואגו היו פחות תושבים.
עד שנות ה-70 של המאה ה-20 גדלה האוכלוסייה בפרובינציה בשיעור איטי מאשר ביתר חלקי המדינה.
ב-1869 היוו תושבי קטמרקה 4.60% מתושבי ארגנטינה, וב-1970 ירד חלקם באוכלוסייה ל-0.74% בלבד.
מאז עלה מעט חלקם באוכלוסייה, וב-2001 עמד על 0.91%.
מעט יותר ממחצית תושביה של קטמרקה חיים בעיר הבירה עצמה, וכולל פרווריה, חיים בעיר כ-60% מתושבי הפרובינציה.
כ-74% מהתושבים חיים ב-13 הערים שבפרובינציה, השיעור הנמוך ביותר של אוכלוסייה עירונית בארגנטינה.
צפיפות האוכלוסין בקטמרקה נאמדה ב-2001 בכ-3.3 תושבים לקמ"ר.
באותה שנה היו ערים אלה הגדולות בפרובינציה:
כלכלתה של קטמרקה היא הקטנה בכלכלות ארגנטינה.
בשנת 2006 נאמד התוצר בה ב-1.7 מיליארד דולרים, שהם כ-5,820 דולר לנפש, שיעור הנמוך בכ-40% מהממוצע הארצי.
כריית מחצבים שונים תורמת כ-20% לתוצר בפרובינציה.
במכרה הגדול ביותר, באחו דה אלומבררה, בו מועסקים 1,000 עובדים, כורים מדי שנה כ-600 אלף אונקיות זהב וכ-190 אלף טונות נחושת.
חקלאות מעולם לא הייתה מפותחת במיוחד בפרובינציה, וכיום היא תורמת כ-5% לתוצר.
ברחבי הפרובינציה כ-200 אלף ראשי בקר, כ-150 אלף עזים וכ-100 אלף כבשים.
ענפים חקלאיים נוספים כוללים עץ, זיתים, הדרים, כותנה, טבק וגפנים ליין.
בהלכה, קטנה היא בת, מיום הולדתה עד גיל שתים עשרה לאחר מכן מעמדה משתנה לנערה.
לאב יש זכויות על בתו הקטנה, בהן הזכות להשיאה, למוכרה לאמה עבריה ואף בעלות ממונית על מעשה ידיה.
חז"ל הגבילו וסייגו הלכות אלו.
דינים אלו אינם נהוגים היום.
קידושין - מדין התורה קטנה אינה יכולה להתקדש לגבר (כלומר להנשא לו), אך אביה יכול לקבל את קידושיה בשבילה.
זכות עקרונית זו של האב היא חד-פעמית, ואם הבת התגרשה בהיותה קטנה, היא אינה חוזרת לרשות אביה ומעמדה החדש הוא יתומה בחיי אביה, ואין אביה יכול להשיאה שוב.
על אף שזכותו של האב לקדשה, חכמים הגבילו הלכה זו ואמרו: .
מכירה לאמה עבריה - בתורה מובא זכותו של האב למכור את הבת לזר כאמה עבריה.
לאחר מכירתה, התורה גם מצווה שהאדון או בנו ישאו את האמה העבריה לאישה, בהליך מיוחד הנקרא ייעוד, ובכך יעלה מעמדה של ה'אמה' לאישה, אין האדון זקוק להסכמתו של האב לנישואין אלו, שכן הסכמה זו כלולה במכירתה לאמה עבריה.
חז"ל הגבילו זכות זו של האב והתירו לאב למכור את ביתו רק באופן שהאב הגיע לרמת עוני שאפילו אין לו בגד ללבוש כמו כן מיד שמכרה הטילו על האב חיוב לפדותה.
מעשי ידיים - מעשי ידיה של הבת הקטנה וכן הנערה שייכם לאביה דין זה נלמד בלימוד קל וחומר מזה שיכול למכרה (בקטנה).
ובנערה מהיקש לזכותו של האדון במעשה ידי אמתו.
מציאה: חכמים תקנו שהאב זוכה בכל מציאה של בתו הקטנה, בתלמוד מובא טעם לתקנה זו משום 'איבה'.
הפרת נדרים - בתורה מובא זכותו של האב להפר את נדרי ביתו.
זכות בתשלומי קנס - במשנה מובא דעת רבי מאיר הסבור כי לקטנה אין תשלומי קנס כלל, ותשלומי הקנס ניתנים לאביה רק החל מהיותה נערה אולם בתלמוד מובא שחכמים חולקים על דבריו וסוברים שיש לקטנה קנס וזכות זו שייכת לאביה.
הרמב"ם מסכם דין זה: .
לטובתה של הבת תיקנו חכמים שעד שתגדל הבת ותהפוך לנערה, היא יכולה למחות על הנישואין הראשונים ולהודיע כי אינה חפצה בהם, ובכך היא עוקרת את הנישואין למפרע, מחאה זו נקראת "מיאון", והיא נעשית על ידי כל גילוי דעת שהוא מצד הבת, ולא דווקא מיאון מפורש.
הגמרא מספרת על כלתו של אבדן, תלמידו של רבי יהודה הנשיא, שמיאנה בבעלה, וחכמים שלחו לבודקה אם אכן מיאנה בו.
כאשר הגיע בעלה לשעבר, אמרו לה החכמים: "הנה בעלך", הגיבה הנערה: "שיהיה הבעל שלכם..." אמרו חכמים: אין לך מיאון גדול מזה.
חכמים אמרו, שגם כאשר היא באמצע מעשה מסוים המוכיח שהיא חפצה בבעלה, כגון שהיא משמשת אורחים שבאו לבית בעלה, אם אמרה להם "איני חפצה בבעלי", נחשב הדבר למיאון, ואף אם היא נוסעת באפריון מביתה לבית בו נערכת החתונה ואומרת במעמד זה שאינה חפצה בבעלה, נחשב הדבר למיאון והקידושין בטלים.
קטנה שהושאה על ידי אביה, היא אשת איש מהתורה, ולכן כדי להתגרש מבעלה עליה לקבל ממנו גט.
אך לשוטה או ילדה קטנה, אין את הדעת להבין דבר זה, ואף אין להם את הבושה שלא להיכנס שוב לביתו של בעלה הקודם לאחר שגירשה.
לעומת זאת, אם יש לבת אב שפוי שמשגיח עליה, במקרה כזה ניתן לגרש אותה, שכן למרות שהיא עצמה אינו יכולה לשמר את עצמה, אביה משמרה, ולכן מתקיים הפסק "ונתן לה ספר כריתות ושלחה מביתו".
קטנה נזכרת במשנה כאחת ממסולקות הדמים: .
בתלמוד הבבלי מובאת ברייתא שבה נקבע שקטנה נחשבת למסולקת דמים עד שתראה 3 פעמים הופעת וסת.
כלומר, אם קטנה תעבור 3 וסתות היא תחשב כבוגרת לעניין קביעת וסת.
קטן הוא ילד שטרם נעשה מבחינה הלכתית כגדול.
הקטן פטור מקיום המצוות, והושווה לאדם שאין בו דעת ולכן אינו יכול למכור את רכושו או לקדש אישה, כמו כן פטור הקטן מלשלם עבור נזקים שגרם.
הגדרת קטן תלויה בגיל ובהתפתחות הגופנית.
קטן הוא אדם שלא מלאו לו שלוש עשרה שנים.
גם אם הגיע לגיל 13, כל עוד לא הביא שתי שערות נחשב לקטן מהתורה, בהלכות מסוימות מסתמכים על חזקה דרבא ומניחים שקטן שהגיע לגיל 13 גם הביא שתי שערות, ומחשיבים אותו לגדול.
אדם שעקב בעיות הורמנליות לא הביא שתי שערות, ייחשב לגדול מבחינה הלכתית כשהגיע לשנתו ה-20 פחות 30 יום, אם יש אינדיקציות נוספות למצבו (סימני סריס, במינוח ההלכתי).
אף שמהתורה הקטן פטור מהמצוות, חכמים חייבו את אביו לחנכו ולהרגילו לקיים מצווה כאשר הוא מסוגל לקיים אותה כפי הבנתו, כך למשל כאשר הוא מבין את משמעותה של השבת יש לחנך אותו שלא לעבור על איסורי שבת, כאשר הוא יכול ללבוש ציצית יש לקנות לו ציצית, וכן בכל המצוות.
מצווה זו מוטלת לפי רוב הדעות רק על האב ולא על האם.
חיוב הקטן בשבע מצוות בני נח
איסור ספייה הוא איסור הלכתי על אדם לצוות או לגרום לקטן, לעשות פעולה שיש בה איסור.
חכמים תיקנו כי קטן שהגיע לגיל "עונת הפעוטות", שהוא הגיל בו הילד - כל אחד לפי חריפותו ושכלו - מבין את משמעותו של מקח וממכר, זכאי ויכול להקנות ולמכור לאחרים, תקנה זאת נעשתה כדי שבמקרה ואין מי שיפרנס אותו, הוא יוכל להתפרנס מעצמו.
הקטן יש בכוחו לקנות, כלומר הוא מסוגל לקנות לעצמו חפצים, אך מהתורה אינו מסוגל להקנות לאחרים.
יש שהסבירו זאת בכך שמעשה קניין נעשה על ידי גמירות דעת מצד הקונה והמקנה, וגמירות דעתו של קטן אינה רחבה דיה כדי שיקנה ויוותר על הטובין שקנה לטובת אחרים בלב שלם, אך כדי לקנות לעצמו דבר הוא יכול לקנות שכן דעת המקנה גומרת בדעתו להקנות לו ודי בכך.
לפיכך קטן שמצא מציאה מקנה אותה לאביו.
חכמי הגמרא הסבירו זאת בעובדה שקטן כאשר הוא מוצא מציאה הוא מריץ אותה לאביו, ומכאן ההוכחה שהוא הגביה אותה כדי להקנות אותה לאביו.
במקרה של קטן, הבעיה היא שאינו יכול להקנות חזרה את ארבעת המינים, ולכן הוא לא יוצא ידי חובתו ב"מתנה על מנת להחזיר", שכן מכיוון שאין לו את הכוח להחזיר, בטלה המתנה למפרע.
מסיבה זו יש להקנות לקטן רק לאחר שיצא ידי חובתו ביום הראשון.
בימים האחרים של חג הסוכות אפשר לצאת ידי חובה גם בארבעת מינים שאינם של מי שיוצא בהם ידי חובתו, אלא אף בשאולים.
קטמנדו (נקראה בתחילה "קהילת קודש קטמנדו") היא סדרת דרמה ישראלית, שעלתה במאי 2012 ושודרה בערוץ 2 תחת רשת השידור רשת, ובהמשך שודרה בשידור חוזר בערוץ 20. הסדרה עוסקת בזוג חב"דניקים הנוסע לשמש בשליחות לנפאל להקים שם בפעם הראשונה בית חב"ד בבירה קטמנדו.
הסדרה, המבוססת ברובה על סיפורים אמיתיים שהתרחשו, עוקבת אחרי התמודדות הזוג עם הקמת הבית חב"ד.
ב-1 באפריל 2024 עלתה הסדרה לשירות הסטרימינג נטפליקס.
בפרק הראשון, עוברים הזוג החרדי שמוליק (מיכאל מושונוב) ומושקי (ניצן לברטובסקי) לקטמנדו שבנפאל.
שם מקימים הזוג בית חב"ד מול גסטהאוס של ישראלי לשעבר בשם גיאני (לירון לבו) שעזב את ישראל לפני 12 שנה.
כשהם מגיעים לקטמנדו, הם לא מוצאים את המפתח לדירה, שמוליק פורץ לדירה והם נעצרים.
מושקי משוחררת מהכלא בעוד שמוליק נשאר, והיא נאלצת לארגן לבדה את סדר הפסח הראשון בקטמנדו.
הסדרה עוקבת אחרי הזוג במהלך שהותם בקטמנדו והתמודדות עם הסיטואציות היום יומיות - התמודדות עם תיירים ישראליים שמגיעים לבית חב"ד, דאגה לצורכי היום יום, צניעות, כשרות וחתונה.
בנוסף, הסדרה עוקבת גם אחרי מספר ישראלים נוספים - ימית (גל גדות) שמגיעה לקטמנדו לחפש אחרי אחותה, אופירה, (קרן ברגר) אשר נמצאת במערכת יחסים עם אחד ממפקדי המחתרת המאואיסטית, תומר (רועי גוראי), תייר ישראלי אשר מתחבר לזוג ועוזר להם בניהול הבית חב"ד.
בסוף הסדרה, מושקי לא מחזיקה מעמד, ושניהם מחליטים לחזור לישראל ושליח אחר מגיע להחליפם.
בסוף הפרק האחרון, מושקי משנה את דעתה ונרמז שהם החליטו להישאר כשלוחים בקטמנדו.
שיר הנושא של הסדרה הוא עיבוד ייעודי (ללא מילים) לשיר "שירת העשבים" של נעמי שמר.
שמוליק שווארצבארד (מיכאל מושונוב) - חב"דניק צעיר הנשוי למושקי.
מגיע לקטמנדו ויחד עם אשתו בשליחות הרבי מליובאוויטש מקים את בית חב"ד הראשון בקטמנדו.
חיה מושקא "מושקי" שווארצבארד (ניצן לברטובסקי) - חב"דניקית צעירה הנשואה לשמוליק.
מגיעה לקטמנדו ויחד עם בעלה מקימה את בית החב"ד הראשון בקטמנדו.
בתו של הרב וייס ואחותה של חלי.
גיאני (לירון לבו; במקור אברי) - ישראלי לשעבר החי בקטמנדו 12 שנה לאחר חקירה צבאית שנשפט עליה בתור "שעיר לעזאזל", אחריה ירד בדרגה ואיבד קשר עם סביבתו.
מנהל גסטהאוס הממוקם ממול לבית חב"ד ורגשותיו אמביוולנטים כלפיהם.
מתאהב בימית ועוזר לה למצוא את אחותה.
ימית בראלי (גל גדות) - ישראלית המגיעה לקטמנדו על מנת לחפש אחרי אופירה.
מנהלת יחסים עם גיאני העוזר לה למצוא את אחותה.
אופירה בראלי (קרן ברגר) - אחותה של ימית, חברתו של מאואיסט נפאלי שנמצאת בהריון ממנו.
מנתקת קשר עם הבית אך לאחר שימית מחפשת אחריה היא עוזבת את החבר הנפאלי וחוזרת למשפחתה.
תומר (רועי גוראי) - תייר ישראלי, בחור שרמנטי ומצחיק, חבר של שמוליק ומושקי ועוזר להם בניהול בית חב"ד.
מתאהב באוריה אך היא עוזבת מאחר שאינו דתי.
לאחר מאמצים מצידו היא חוזרת אליו לבית חב"ד.
הרב וייס - (דורון תבורי) - רב ומשגיח (מכונה "שווער") בישיבת חב"ד ואביהם של מושקי וחלי.
שידך את שמוליק ומושקי ומייעץ להם במהלך השליחות.
חלי - (שמרית לוסטיג) - אחותה הגדולה של מושקי הדואגת לה יתר על המידה.
דיני (דינה סנדרסון) - חברתה הנלהבת של מושקי המתחתנת ומזמינה אותה מנפאל לחתונה.
לבסוף מושקי מפספסת את החתונה.
בנימין בראלי (צחי גראד) - אביהן של ימית ואופירה, תושב אשקלון שפונה מגוש קטיף, איבד מאז את שמחת החיים ומתייחס בזלזול וציניות לסובבים אותו.
גברת בראלי (חני פרץ) - אשתו של בנימין ואמם של ימית ואופירה.
מסתייגת מהיחס של בעלה לאנשים סביבו.
אוריה (סדיס צוף כהן) - מטיילת ישראלית דתייה.
כבשה את ליבו של תומר המנסה להתקרב אליה אך נדחה.
לאחר סרטון שהעלה תומר היא חוזרת אליו לבית חב"ד.
יואב (אלדד פריבס) - ישראלי ששירת עם גיאני בצבא.
גרוש טרי הנישא להגר בידי שמוליק בקטמנדו.
בהמשך חוזר לארץ ועוזב את הגר בלי להתגרש עם חברה חדשה.
הגר (נועה וולמן) - בחורה צעירה המתחתנת עם יואב בקטמנדו.
בהמשך היא נפרדת ממנו בלי להתגרש עם חבר חדש.
תייר (דניאל סבג) - תייר ישראלי הנשלח לכלא על אחזקת סמים.
שמוליק משחרר אותו אחרי מאמצים גדולים.
ירון (רואי אלסברג) - נער חילוני ישראלי רוסי שאביו נפטר המגיע לנפאל יחד עם אמו.
חוגג בר מצווה בבית חב"ד.
קטיה (אוולין קפלון) - ישראלית רוסיה שהתאלמנה ואמו של ירון.
מתנגדת לדת ולחב"ד אך לאחר שנפצעה חגגה לבנה בר מצווה בבית חב"ד.
שמחה (אבישי עזרא) - השליח המחליף של שמוליק ומושקי בקטמנדו.
מעצבן את מושקי עקב השינויים שהוא עושה בבית.
נטע (הילה וידור) - מטיילת ישראלית יחד עם בעלה, אלון.
היא נפרדת ממנו אך חוזרת אליו להודיע שאביו נפטר.
אלון (עדי אייזנמן) - מטייל ישראלי עם אשתו נטע, חולם לסיים את הטרק בהרי נפאל.
לאחר מריבה עם אשתו נפרד ממנה אך מתאחד איתה ושומע שאביו נפטר.
ניר (צק ברקמן) - יהודי שהפך לנזיר בודהיסטי.
נקלע לוויכוח דתי עם שמוליק בעת עוצר.
אלגוריתם קטמול-קלרק הוא אלגוריתם בגרפיקה ממוחשבת שמטרתו ליצור משטחים חלקים באמצעות חלוקה חוזרת של משטח התחלתי.
האלגוריתם הוצג לראשונה ב-1978 על ידי שני מדעני המחשב האמריקניים אדווין קטמול וג'יימס קלרק.
האלגוריתם פועל בצורה רקורסיבית כשבכל שלב נעשה עידון בצורה הבאה:
מתחילים ממודל של פאון, וכל הקודקודים בו נקראים קודקודים מקוריים.
על כל פאה מוסיפים נקודת פאה (face point) שהיא נקודת שיווי המשקל הממוצעת בין הקודקודים המקוריים של הפאה.
על כל צלע מוסיפים נקודת צלע (edge point) שהיא ממוצע שתי נקודות הפאה הסמוכות ושתי נקודות הקצה המקורית של הצלע.
לכל נקודת פאה מוסיפים צלע המקשרת לצלעות הפאה.
כלומר צלע המקשרת את נקודת הפאה עם נקודות הצלע המתאימות.
לכל נקודה מקורית מגדירים את להיות ממוצע נקודות הפאה שיצרנו שנוגעות ב-, ומגדירים את להיות ממוצע נקודות האמצע לצלעות הנוגעות ב-.
כל נקודה מקורית מוזזת ל.
מחברים בצלע כל קודקוד לנקודות הצלע של כל הצלעות המקוריות שבהן היה הקודקוד המקורי.
מגדירים את הפאות החדשות בעזרת הצלעות שנוספו בבנייה.
הפעלה חוזרת של האלגוריתם מחלקת צורה עם מעט פאות לצורה עם הרבה פאות ומחליקה את הקצוות ה"חדים" וה"משוננים" למשטח שמשתנה בצורה הדרגתית וחלקה יותר.
קֶטֶן היא עיר בגרמניה, בירת המחוז אנהלט-ביטרפלד שבמדינת סקסוניה-אנהלט.
היא שוכנת כ-30 קילומטר צפונית מן העיר האלה.
בקטן נמצאת אוניברסיטה אזורית של מדעים יישומיים, הנודעת במיוחד בתחום טכנולוגיית המידע.
העיר נמצאת בפרשת הדרכים קווי הרכבת בין מגדבורג ובין לייפציג, והיא מחוברת במסילות ברזל גם עם דסאו ועם אשרסלבן.
קטן שוכנת באזור פורה בעל אדמה שחורה עשירה המתאימה לגידול סלק הסוכר.
קיימת בעיר תעשיית היי-טק, מפעל למנופים, וכמו כן מפעלים כימיים, למזון ותעשיית דפוס.
שמה של העיר נקשר בשמו של המלחין יוהאן סבסטיאן באך, שחי ויצר בה למשך תקופה של כשש שנים.
היא מוכרת גם כמרכז של הרפואה ההומאופתית מיסודו של סמואל האנמן.
האזור יושב על ידי בני אדם עוד מתקופת האבן, לפני 250,000 שנה, הודות לאדמתו הפוריה במיוחד.
ראיות על ההתיישבות המוקדמת במקום נמצאו בשפע בחפירות הארכולוגיות ובאוספים של המוזיאון הפרהיסטורי בעיר.
התעודה הראשונה המציינת קיומה של העיר Cothene היא משנת 1115. בשנת 1194 כשהפכה למושבם של נסיכי אנהלט, קטן הייתה ידועה מזמן כעיר שווקים.
בסביבות שנת 1280 הוקמו בה חומות מבוצרות.
במשך למעלה ממאתיים שנה (1847-1603) קטן הייתה בירת הנסיכות הגרמנית העצמאית (החל משנת 1806 - דוכסות) אנהלט-קטן.
קטן נודעה לאוהבי המוזיקה הקלאסית באירופה כמקום שבו יצר יוהאן סבסטיאן באך כמה מיצירותיו החילוניות החשובות ביותר, לרבות הקונצ'רטי הברנדנבורגיים והפסנתר המושווה.
המלחין עבד בקטן בשנים 1717–1723 כקפלמייסטר של חצר לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-קתן.
בעיר פעלה גם משפחת המוזיקאים אבל, שאחד מנציגיה, קארל פרידריך אבל, יליד קטן, ייסד יחד עם יוהאן כריסטיאן באך (בנו של באך) את ה"קונצרטי באך-אבל" בלונדון, הקונצרטים הראשונים במסגרת מנוי באנגליה.
ארמון קטן שופץ במלואו פרט לאגף אחד שהופצץ מהאוויר בשנת 1944. אחת האטרקציות המרכזיות היא אולם המראות, שבו מנגנים תכופות מוזיקה של באך.
החל משנת 1967 מתקיים בקטן פסטיבל באך דו-שנתי.
הפסטיבל מתנהל באולמות השונים של הארמון ובכנסיות המקומיות.
בשנת 2008 הוקם במתחם הארמון אולם קונצרטים חדש.
סמואל האנמן, מייסד ההומיאופאתיה, עבד בקטן בשנים 1834-1821 ובתקופה זו פרסם הרבה מספריו הידועים.
בשנת 1855 תלמיד שלו, ארתור לוצה, פתח את הקליניקה ההומיאופאתית של הארמון.
ביתו של האנמן פתוח לתיירים וכולל קליניקה הומאופתית פעילה.
בקטן הוקמה הספרייה ההומיאופאתית האירופית, בה מתקיימים כנסים בתחום הרפואה ההומיאופתית.
לפי מפקד האיחוד האירופי ב-2011 תושבי העיר התחלקו לפי הקהילות הדתית כדלהלן:
11.5% – נוצרים אוונגליים (לותרנים)
81.4% – השתייכו לקהילה דתית אחרת או לא נרשמו לאף קהילה דתית
Jakob) (סביבות 1400) עם אגן טבילה שעוצב על ידי ברטל תורוואלסן, קריפטה עם סרקופגים של נסיכי אנהלט-קטן, העוגב שיוצר על ידי פרידריך לאדגסט, האתר שבו התקיימה ב-23 -24 במרץ 1729 אשכבה עבור הנסיך לאופולד, ושבה ניצח באך את הקנטטה שלו רי"ב 244א (Klagt, Kinder, klagt es aller Welt)
Agnus) (1699), שבה ניהל באך את המוזיקה הליטורגית.
ניתן לראות בכנסייה ציור "הסעודה האחרונה" (1555) מאת לוקאס קראנאך הבן, תמונה לתורמת (1713) מאת אנטאן פן ועוגב שיוצר על ידי וילהלם ריהלמן.
הכנסייה הקתולית מריה הקדושה (1830), שנבנתה על ידי גוטפריד בנדהאור, נחשבת לאחד ממבני הדת הבולטים ביותר במאה ה-19 בצפון גרמניה.
בכנסייה יש עוגב שיוצר על ידי אנטון פיית (1929-1872), וקריפטה עם הסרקופג של הדוכס האחרון היינריך של אנהלט-קטן.
ארמון קטן, ארמון נסיכי קטן (1597), בימינו מוזיאון, המאכסן, בין השאר, אולם מראות בסגנון ורסאי (1722).
המוזיאון ההיסטורי של העיר והאזור
בתיהם של אייכנדורף ושל האנמן
סן פרננדו דל וז'ה דה קטמרקה (בספרדית: San Fernando del Valle de Catamarca), או בקיצור קטמרקה היא בירת פרובינציית קטמרקה בארגנטינה.
העיר ממוקמת על נהר ריו וז'ה, במרחק של 1,130 ק"מ מהבירה בואנוס איירס.
התיישבות ראשונית ולא קבועה בשם לונדרס הוקמה ב-1558 על ידי קולוניאליסטים ספרדים.
התיישבות הקבע הוקמה ב-1683 על ידי פרננדו דה מנדוסה אי מטה דה לונה.
מקור השם "קטמרקה" הוא בשפת הקצ'ואה, ומשמעותו היא "מבצר על המדרון".
לעיר, שהיו בה 8,000 מתיישבים בלבד ב-1882, הגיע קו רכבת ב-1888. העיר צמחה באטיות רבה, והאזור נותר עני אפילו באמצע המאה ה-20.
חקלאות היא הענף הכלכלי המרכזי בקטמרקה, זאת למרות ירידת גשמים מועטה דורשת השקיה.
ענף נוסף הוא ייצור פונצ'ואים בעבודת יד.
כותנה ובקר הם גם ענפים חשובים, ונוספים עליהם מכרות זהב, כסף, נחושת ובדיל.
העיר מהווה את מרכז התיירות של הפרובינציה, עם הארכיטקטורה הקולוניאלית שלה, ומהווה מרכז למספר אטרקציות תיירותיות.
צליינים רבים באים לעיר כדי לבקר בכנסיית "בתולת העמק", שנבנתה ב-1694, וכוללת פסל של Nuestra Señora del Valle (נואסטרה סניורה דל וז'ה, משמעות: גבירתנו של העמק).
נמל התעופה הבינלאומי קורונל פליפה ורלה ממוקם כ-15 ק"מ מדרום למרכז העיר ומשרת אותה.
נפת קטנא היא נפה במערב מחוז ריף דמשק שבסוריה.
העיר המרכזית בנפה היא העיר קטנא.
הנפה ממוקמת ממערב לעיר דמשק, בין הפרברים שלה לבין המדרונות הדרום-מזרחיים של הר החרמון ודרום גבול לבנון–סוריה.
הנפה מאופיינת באזור כפרי והררי ברובו, כאשר בחלקה הדרומי עובר הכביש המהיר מס' 7, אשר עובר בין דמשק לקו הגבול והעיר קוניטרה.
משום שאזור זה מהווה את הנתיב הקצר ביותר בין הגבול הישראלי-סורי לבין עיר הבירה דמשק, הוא מאופיין בנוכחות צבאית רבה, בסיסים ומערכי הגנה מסוגים שונים.
במהלך מלחמת יום הכיפורים, שטחי הנפה היו חלק במובלעת הסורית שנכבשה על ידי צה"ל.
הנפה מחולקת ל-3 תת-נפות (נאחיות; נתוני האוכלוסייה לשנת 2004):
בגאומטריה, קטנואיד הוא משטח ישרים תלת־ממדי, אחרי המישור, הקטנואיד הוא המשטח בעל שטח קטן ביותר, עובדה זו הוכחה על ידי לאונרד אוילר בשנת 1744. הקטנואיד הוא גם משטח סיבוב.
המשוואה הפרמטרית של קונואיד היא:
כאשר v,u הם מספרים ממשים ו-c הוא ממשי ששונה מאפס.
המשוואה הפרמטרית של קטנואיד בקואורדינטות גליליות היא:
כאשר c הוא מספר ממשי כלשהו (ללא קשר ל-c הנ"ל)
קיימת פונקציה רציפה ואיזומטרית בין קטנואיד למשטח בורגי, שהיא בעל המשוואה הפרמטרית הבאה:
האינואיטים בונים את האיגלו שלהם בצורה של קטנואיד כך שיהיה יחס אופטימלי בין הגובה לקוטר, כך שלא יהיה חשש לקריסה של המבנה.
קַטנַה הייתה עיר-מדינה עתיקה, ממלכה אמורית שבמאה ה-18 לפנה"ס הייתה מרכז מדיני חשוב בסוריה.
העיר מזוהה באתר הארכאולוגי תל אל־מֻשרִפה בסוריה.
האתר שוכן בוואדי זוראת, שהוא יובל של נהר האורונטס, כ-18 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר חומס.
שטח האתר הוא 1,000 דונם, והוא אחד האתרים הגדולים מתקופת הברונזה במערב סוריה.
התל נמצא בקצה רמה הבנויה אבן גיר של מדבר סוריה, שלאחריו נמצא המישור הפורה של חומס.
תחילת היישוב באתר בתקופת הברונזה הקדומה בשנים 2600-2700 לפנה"ס.
הממצאים מתקופה זאת בתל אינם רבים והם מאופיינים במבני מגורים, שנמצאו בהם כלי אחסון וכירות אש.
שלב האכלוס הבא של האתר היה בתקופת הברונזה הקדומה IV 2000-2400 לפנה"ס.
באותה עת עבר האזור שבו שכנה קטנה תהליך עיור אינטנסיבי, שבא לידי ביטוי ברובע מגורים גדול שנמצא בחלקו הצפוני של האקרופוליס (החלק הגבוה בתל), ובקבר פיר שנמצא בצדו המערבי.
ממצאי הקבר כללו 40 שלדים, מעל 200 כלי נשק עשויים נחושת וברונזה, תכשיטים שונים עשויים מפיאנס מצרי, חרוזים מקרנליאן ו-292 כלי חרס.
ממצאים אלה מצביעים כי בקבר נטמנו אנשים ממעמד חברתי גבוה.
אזור האחסון הגדול של דגנים, שנמצא על פסגת האקרופוליס, מצביע על ניהול מרכזי.
באזור סביב התל נמצאו 17 אתרים קטנים מתקופה זו, שאולי קשורים בעלייתו של מרכז עירוני גדול בתל.
היישוב באותה עת היה בעל מבנה מעגלי, גודלו היה כ-250 דונם והוא דומה במבנהו לאתרים אחרים של ערים שהיו קיימים באותה עת בסוריה, כמו אבלה ואתרים נוספים.
בתקופת הברונזה התיכונה חל שינוי במבנה העיר: התוכנית המעגלית נזנחה, העיר גדלה והשתרעה על שטח של 1,100 דונם, סביבה הוקמו חומות ושערי עיר שתחמו את שטחה ובמרכז העיר נבנתה כיכר גדולה.
בפסגת האקרופוליס נבנו מבני ציבור גדולים שהחליפו את שטחי האחסון שהיו בה ומפעל גדול לייצור כלי חרס.
היה זה המפעל הגדול ביותר והשלם ביותר לייצור המוני של כלי חרס, הכולל את כל שלבי תהליך הייצור, הידוע מהאלף השני לפנה"ס בסוריה.
תמורות אלה שיקפו את השינוי שחל בתפקיד העיר, שהפכה לבירת הממלכה, ואת התמורות הפוליטיות, שחלו באזור מערב סוריה במחצית הראשונה של האלף השני לפנה"ס.
היה זה חלק מתהליך שהתרחש באותה עת, של התעצמות שושלות מלכים ממוצא שמי מערבי, שהקימו ממלכות ברחבי מסופוטמיה.
שמו של ישעי־הדּו (, באמורית Išʿi-haddu), המלך הראשון של קטנה, ידוע מהארכיון של העיר מָרי.
הוא היה ממוצא אמורי, והיה בברית עם שמשי־הדו הראשון, שהיה מלך אשורי בתקופת הממלכה הקדומה ומלך במאה ה-19 לפנה"ס.
שמשי־הדו הראשון כבש את מרי ושלט בה.
לאחר ישעי־הדו, מלך בנו אמות־פי־אל, שהיה המושל של נַזַלַה (היום העיר אל-קריתין בסוריה ).
הוא מלך בתקופתו של חמורבי מלך בבל (1792–1750 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה התיכונה).
בֶּלתוּם (משמעות המינוח "גבירה"), אחותו של אמות־פי־אל ששמה היה דַמחוּרַצי, נישאה בשנת 1782/1783 לפנה"ס לישמע־הדו ממרי, שהיה בנו של שמשי־הדו הראשון.
חוזה הנישואים ביניהם הגדיר אותה כאשתו הראשית, אף על פי שישמע־הדו כבר היה נשוי לבתו של יעדון־ליאְם שהיה בעבר מלך מרי.
ייתכן ואמה של בלתום הייתה למאשי-אשור מאשור או מאֶכַּלַתוּם, שהייתה עיר ממלכה אמורית בצפון מסופוטמיה.
מטרת הנישואים הייתה לחזק את הברית בין הממלכות.
שומו-יפוע (1780–1810 לפנה"ס), מלכה של יַמחַֿד, לא היה מרוצה מהברית הזאת ותקף את אזור הספר של קטנה.
שמשי־הדו הראשון הבטיח לישעי־הדו, שלאחר שיסיים את המלחמה באזור הדיאלא יבוא לסייע לקטנה יחד עם בני בריתו מלכי אורשו, חשום וכרכמיש בטקסטים שנמצאו במרי, מופיעה משלחת ששלחה קטנה למרי לרגל חגיגות חג הקורבן לאלה אשתר שהתקיים בחודש טבת, שנת 1777/8 לפנה"ס.
לאותן חגיגות הגיעו משלחות מערים נוספות שהיו בתחום השפעתו של שמשי־הדו הראשון: חשום, כרכמיש ונזלה.
לאחר מותו של שמשי־הדו הראשון עלה לשלטון במרי המלך זמרי-לים, שנשא בשנת 1774/5 לפנה"ס לאישה את דַמחוּרַצי, שהייתה לפני כן אשתו של ישמע־הדו.
היא הייתה אשתו הראשית והנישואים היו חלק מהברית בין שתי הממלכות.
קטנה נשארה ממלכה עצמאית, אך לאחר שאיבדה את בעל בריתה שמשי־הדו הראשון נאלצה להפסיק את כיבושיה ולעמוד לבדה מול כוחה של ימחֿד, שהייתה ממלכה חזקה באותה עת.
מלכה אמות־פי־אל, כרת ברית בתיווכו של זמרי-לים, עם ירים־ליאְם הראשון מלך ימחֿד, בתחילת שלטונו של חמורבי (עמורפיא) הראשון מלך ימחֿד, לאחר ששיווה-פאלאר-הופאק מלך עילם פלש בשנת 1763/1764 לפנה"ס לבבל.
ברית נכרתה בין בבל, ימחֿד ומרי לסייע לבבל.
אמות־פי־אל מלך קטנה נקט בדיפלומטיה משלו וניסה לכרות ברית עם מלך עילם, אבל זמרי-לים מלך מרי הזהיר את חמורבי הראשון, ושליחי עילם נתפסו על הגבול כשניסו לחזור לארצם.
מותו של שמשי אדד הראשון הביא לחלוקת מסופוטמיה בין מספר מעצמות שוות בכוחן, מכיוון שבניו לא היו חזקים מספיק כדי להחזיק תחת שליטתם את כל השטחים שנכבשו על ידו.
במרי נמצאה איגרת שבה נכתב:
בשיא גודלה, נפרש שטחה של קטנה בין תדמור במזרח, שם גבלה בשטח שלטונה של מרי, ועד ממלכת אמורו במערב.
לאחר חורבן מרי על ידי חמורבי בשנת 1759 לפנה"ס, התמעטו המקורות העוסקים בקטנה.
מצפון, הייתה הממלכה האמורית ימחֿד (בירתה הייתה חלב) לשכנתה החזקה ביותר של קטנה, ובתקופת מלכותו של ירים־ליאְם השלישי, שמלך במאה ה-17 לפנה"ס בימחֿד, הוא יצא למלחמה נגד קטנה, שתוצאותיה אינן ידועות.
עם הפיכתה של הממלכה החורית מיתני לאימפריה במאה-16 לפנה"ס, נכנסה קטנה לתחום השפעתה.
השטח שבו שכנה הממלכה היה בקצה אזור השפעתה של מצרים, למרות זאת הייתה קטנה כנראה נאמנה למיתני.
בחפירות הארכאולוגיות בקטנה נמצאה כתובת במקדש נין-אגל (חלק מהארמון המלכותי), שמראה שמיתני שלטה באזור.
קבוצות חוריות שחדרו לאורך הנהר אורונטס הגיעו גם לקטנה, כמו לערים נוספות כמו קדש, תּוניפּ ונוּחַֿשֶה ותפסו בהן את השלטון.
פרעוני מצרים, אמנחותפ הראשון (1546–1526 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה התיכונה) ותחותמס הראשון שמלך אחריו (1525–1512 לפנה"ס) ניהלו מסעות מלחמה לסוריה וייתכן שהגיעו לעיר.
במקדש לאל אמון בכרנך על גבי הפילון השביעי, ציין המלך תחותמס השלישי (1450-1490 לפנה"ס) שהוא שהה בשטח ממלכת קטנה בשנה ה-33 למלכותו.
העיר מוזכרת באנלים מימי המלך המצרי אמנחותפ השני, שמלך במחצית המאה ה-15 לפנה"ס.
אמנחותפ השני יצא לשלושה מסעות כיבוש לכנען ולצפון סוריה.
במסעו השני (שהוא מכנה הראשון), עלה לאורך דרך הים והגיע לבקעת הלבנון, משם המשיך ל"ארץ ניי" והגיע לאוגרית.
הוא חצה את האורונטס ליד קטנה וחזר באותו מסלול.
קטנה מוזכרת שוב ברשימות מצריות עד תקופתו של רעמסס השלישי, שמלך במאה ה-12 לפנה"ס.
בחפירות הארכאולוגיות בקטנה בשנת 2002, נמצא מתחת לארמון המלכותי לוח בכתב יתדות, המציין מלך בשם אידנדה שמלך בסביבות 1400 לפנה"ס.
שמו של מלך זה לא היה ידוע לפני כן.
בתקופת מסע המלחמה לסוריה של המלך החתי שופילוליומש הראשון, שמלך בין השנים 1323-1358 לפנה"ס, ביקש אַכִּיזִי מושל קטנה את עזרתו של אמנחותפ הרביעי.
הפנייה מופיעה במכתבי אל-עמארנה, מכתבים 52, 53, 55, 56. הוא מציין שהוא נשאר נאמן למלך מצרים, אבל המלך החתי עומד לתקוף אותו.
הוא מבקש שיישלח אליו צבא סדיר.
הוא גם מתלונן שהמלך החתי לקח את פסלי האל שמש, שהיה האל של אביו, והוא מבקש שישלח לו זהב כדי לפדות את הפסלים.
המצב הגאופוליטי המסוכן ומיקומה של קטנה בגבולות השליטה בין מצרים ומיתני, אילץ את שליטיה לנסות ליצור שורה של בריתות עם ערי מדינה אחרות במטרה לשמור על עצמאותה עד כמה שזה היה אפשרי.
למרות המצב, נבנו בעיר בנייני פאר.
המרכז העירוני של העיר על האקרופוליס נבנה מחדש.
מבני הציבור מהתקופה הקודמת ננטשו, ובצפון האקרופוליס, במקום בו שכן לפני כן בית קברות, נבנה ארמון מלכותי מונומנטלי.
מדרום לו נבנה מבנה מנהלי גדול ששימש למטרות טקסיות ומנהליות, ומקום מגורים לעוסקים בפעילות זאת.
בטקסט שנמצא בחפירות הארכאולוגיות בתל שבו שכנה העיר אֶמַר, שהייתה ממלכה אמורית, מתואר איך קטנה הותקפה בתקופת הברונזה המאוחרת על ידי שבטים ארמיים.
הטקסטים שנמצאו באתר נכתבו בין המאה ה-14 למאה ה-12 לפנה"ס.
במחצית הראשונה של האלף הראשון לפנה"ס, איבדה קטנה את תפקידה כעיר-מדינה.
העיר שימשה כמרכז עירוני פוליטי בחלק הדרום-מזרחי של הממלכה הארמית של חמת.
התל היה מיושב גם בתקופת הנאו בבלית (המאות ה-7 ו-6 לפנה"ס).
באתר נחפר בית חילני מתקופה זאת.
אבל חשיבותה של העיר בתקופה זאת ירדה בעקבות עלייתה של העיר הסמוכה חומס, שהשתלטה על נתיבי המסחר.
מקומה של קטנה בסחר הבינלאומי
באלף השני לפנה"ס התפתחו דרכי סחר בינלאומי שקישרו בין מסופוטמיה במזרח וקפריסין, כרתים ומצרים.
קטנה ישבה בקצה הדרך שקישרה בין מרכז עמק נהר הפרת, עברה דרך מרי ותדמור והגיעה לים התיכון.
תעודה שנמצאה במרי מימיו של שמשי אדד הראשון, מתארת דרך שהחלה בתֶרקַה שעל נהר הפרת, עברה דרך המדבר והגיעה לקטנה.
דרך אחרת החלה בחלב, עברה דרך אמר, קטנה, חצור והגיעה למצרים.
עמק חומס אפשר ליצור מעבר לים התיכון ליד נמל גבל וטריפולי שבלבנון של היום.
היא עברה בין לבנון להרי אנסריה.
קטנה מופיעה בטקסט העוסק בסחר בדיל, שהחל במרי ועבר בקטנה לים התיכון.
טקסטים ממרי מציינים סחר בבד, בגדים, קשתות מסוג מסוים, תכשיטים, עצים, יין ושתי מרכבות בעלות 2 גלגלים שהגיעו למרי, עברו דרך קטנה וחלק הגיע לגבל.
היישוב בתל נוסד בקצה המזרחי של העמק הפורה של הנהר אורונטס.
האזור בסביבת התל הפך בהדרגה לערבה צחיחה למחצה.
בשל מיקומו, שימש האזור כממשק טבעי שקישר בין מערכות אקולוגיות שונות וייחודיות, שהביאו גם לדפוסי התיישבות שונים.
מערכות התיישבות של קבע שעסקו בחקלאות והשקיה בעמק הנהר, וחקלאות בעל, עם חיים של חצי נוודים וכלכלה של רעיית עדרים.
העיר העתיקה שוכנת במרכזו של מישור גלי מעט.
המישור נחתך על ידי שלושה ואדיות קטנים, שהם יובלים של הנהר אורונטס.
היום הוואדיות האלה יבשים רוב השנה, וגם בעונת הגשמים, כמות הגשמים היא קטנה ביחס לכמות המים היכולה לעבור בוואדיות האלה.
מחקרים שנעשו מראים שבעבר היה האזור לח יותר, כמות הגשם וזמינותם של המים היו גדולים יותר.
תנאים אלה שררו באזור בין השנים 600-3000 לפנה"ס, והם אפשרו התיישבות צפופה יותר.
בסקר ארכאולוגי שבוצע באזור על ידי המשלחת האיטלקית, אותרו באזור 24 אתרים ארכאולוגים.
20 אתרים שוכנים בשני הוואדיות המשניים בעורף התל.
לאורך הוואדי המרכזי (ואדי זוראת) בו נמצא התל, נמצא במעלה הוואדי אשכול של ארבעה אתרים.
כל האתרים שנסקרו יושבו בעיקר בתקופת הברונזה הקדומה IV (2000-2400 לפנה"ס) ותקופת הברונזה התיכונה (1600-2000 לפנה"ס).
ההתיישבות בהם נמשכה עד תקופת הברזל (600-1200 לפנה"ס) ובמספר מקרים עד התקופה הרומית וגם המוסלמית.
כדי להבין את השפעת הרחבת העיר העתיקה בתקופת הברונזה התיכונה על הנוף, בוצע גם מחקר בתוך השטח העירוני בתוך החומות וגם בתעלות הצפוניות והמערביות שמחוץ לחומות.
הממצאים הראו השקעת אדמת אגם בבסיס המילוי של התעלות הצפוניות והמערביות.
ממצא זה מצביע על גוף מים שהוזן באופן קבוע על ידי נהרות ומערכת של מעיינות קרסטיים שנבעו מתוך סלע הגיר בצדם הדרומי, המערבי והצפוני של העיר.
בעת בניית החומות בתקופת הברונזה התיכונה, השתמשו הבונים באבן ואדמה שלקחו מתוך הסלע המקומי.
החומות המערביות והצפוניות נבנו בתוך שטח שנכבש מתוך האגם שהיה שם.
האגם היה מחולק על ידי סוללות לשני חלקים.
חלק קטן יותר היה לכוד בתוך מתחם העיר, והוזן על ידי מים מתוך מעיינות קרסטיים שנבעו למרגלות הצד הצפוני של האקרופוליס.
רובו של האגם שימש כמאגר מים במעלה הוואדי כשהוא נחסם על ידי סוללת עפר.
שני האגמים שימשו כנראה כמאגרי מים לתושבי העיר, לבעלי החיים, להשקיית השדות וכן לתושבי הסביבה.
לאגם, שניזון מרשת של מעיינות קרסטיים, הייתה חשיבות אסטרטגית למיקום של קטנה בתקופת הברונזה.
ניתוח משקעי אבקת הפרחים בתוך הסדימנטים של האגם, מצביע על שינוי משמעותי בצמחייה בתקופת הברונזה התיכונה.
שינוי זה של הסביבה הטבעית קשור כנראה בפעילות האנושית היצרנית שהתקיימה במקום.
בתקופה זאת יש ירידה חדה של החורש הפתוח שהתאפיין בעצי ערער ואלון.
לעומת זאת יש עלייה בדגנים וסרפדים.
החורש מסביב לעיר נכרת כדי להכשיר שטח לחקלאות אינטנסיבית שתאפשר תמיכה באוכלוסייה הצומחת.
מבקרים ונוסעים החלו להגיע לאתר עוד במאה ה-19. בין הנוסעים היו הארכאולוג והבלשן הישועי סבסטיאן רונזוואל הצרפתי , הארכאולוג הצרפתי שארל קלרמון-גנו וההיסטוריון והאפיגרף השווייצרי מקס ואן ברכם .
תל אל-מושריפה נחפר לראשונה בשנת 1924 ולאחר מכן במשך 3 שנים בין 1927–1929 על ידי הארכאולוג וההיסטוריון הצרפתי רובר דו מניל דו בואסו .
באותה עת סוריה הייתה תחת שלטון המנדט הצרפתי.
בואסו חפר חלק מהארמון המלכותי מתקופת הברונזה, שלושה שערים וקברים על המדרון שבין העיר העליונה והתחתונה.
מחלקת העתיקות של סוריה חפרה את הגבעה המרכזית ואת השערים.
תוצאות חפירותיו של בואסו פורסמו מדי שנה בכתבי עת מדעיים בצרפת ודוח סופי יצא בפריז בשנת 1935. הדוח שעסק בארמון מלכותי מהאלף השני לפנה"ס בסוריה, היה ייחודי באותה עת.
חשיבותו של האתר אושרה לאחר גילוי ופענוח הארכיון המלכותי של מרי.
מאמרו של הארכאולוג ואשורולוג הבלגי ז'ורז' דוֹסן , "ממלכת קטנה במאה השמונה עשרה לפני הספירה מהארכיון המלכותי של מרי", פורסם בשנת 1954 ומשמש עד היום מקור חשוב לידע על תולדות קטנה.
בשנת 1994 חודשה החפירה על ידי מחלקת העתיקות והמוזיאונים הסורית.
בשנת 1999 הצטרפו לחפירות אוניברסיטת אודינה האיטלקית ואוניברסיטת טיבינגן הגרמנית.
בשנת 2002 התגלו הקברים המלכותיים ולוחות בכתב יתדות.
בשנת 2004 החל מבצע של שימור ושחזור הארמון המלכותי במטרה להנגיש את האתר לתיירות.
בתוך הארמון נמצאה קרמיקה מיובאת מקפריסין, שמתוארכת לתקופת הברונזה התיכונה.
בחפירות החדשות נמצאה גם קרמיקה מייצור מקומי, שתוארכה לתקופות סוריה הקדומה (1550-2000 לפנה"ס) וסוריה התיכונה (1200-1550 לפנה"ס).
אחד הממצאים החשובים בתל הוא ספינקס מתקופת השושלת ה-12 של מלכי מצרים העתיקה.
הספינקס היה שייך לנסיכה איתה, בתו של המלך אמנמחת השני, שמלך במאה ה-19 לפנה"ס.
הספינקס נמצא בפסולת של ארמון מתקופת הברונזה המאוחרת, המתוארך למאות ה-12-16 לפנה"ס.
לא ברור מהממצאים מתי הפסל הגיע לקטנה.
ב-2002 נמצא פסל מבזלת של אדם.
הפסל נמצא בתוך בור אשפה, שתוארך לתקופת הברונזה המאוחרת I (1400-1550 לפנה"ס).
הפסל עוטה מעיל סורי טיפוסי, שמאפייניו מצביעים שמקורו בבית המלוכה.
ב-2002 נמצאו 63 לוחות בכתב יתדות, במסדרון תת-קרקעי שנמצא מתחת לחדר הכס.
הם היו מכוסים בשרידי שרפה של התקרה.
ייתכן והם הוסתרו שם במהלך הפלישה החתית.
הטקסטים היו שייכים כנראה לארכיון המלך אידנדה.
הם הכילו דוחות מודיעין על המצב הפוליטי הנואש בצפון סוריה, האיום החתי, ונושאים אדמיניסטרטיביים מקומיים.
הטקסטים נכתבו בשפה מעורבת של אכדית והשפה החורית.
אחד הממצאים הוא חותם גליל הנושא את שמו של המלך ישעי־הדו.
החותם כלל כתובת שנכתבה על גבי שלוש שורות.
באחד מחדרי הארמון הצפון-מערבי נמצא חותם עם שמו של אמנחותפ הרביעי.
זה היה הממצא הראשון בקטנה המציין את שמו של מלך זה, והוא מעיד על קשרי מסחר שהתקיימו בין קטנה ומצרים.
בחודשים אוקטובר 2009 - מרץ 2010 הוצגו ממצאים שנמצאו בחפירות באתר, בתערוכה גדולה במוזיאון המדינה של וירטמברג בגרמניה.
המוצגים השייכים למוזיאון הלאומי של דמשק, הושאלו למוזיאון על ידי משרד התיירות של סוריה.
באתר נשמרו שרידים של עיר מוקפת חומה.
בחלקם הם מתנשאים לגובה של 20 מטר.
הם מורכבים מלבני בוץ ואבני אבן גיר.
בחזית החומה נמצאה תעלה מלאכותית.
החומה סוגרת על אזור מרובע.
באמצע של כל צד בחומה היה שער.
בצידי השערים נמצאו אורטוסטטים מאבן גיר לבנה ובזלת שחורה.
היסודות נחצבו בחלקם לתוך הסלע.
הכניסה הייתה ברוחב של 4 מטר.
במרכז העיר הייתה גבעה שאולי שימשה כאקרופוליס.
הארמון המלכותי שכן בפינה הצפונית-מערבית של העיר העליונה.
הארמון המלכותי הוא אחד המבנים הגדולים הידועים בסוריה מתקופת הברונזה.
בזמן החפירות הראשונות חלק מקירות לבני הבוץ הוסרו.
החופרים השאירו רק קירות בנויים מאבן או קירות שהופרדו על ידי רצפה קשה.
תוכנית הארמון בקטנה דומה לתוכנית הארמון המלכותי במרי.
השרידים כוללים מספר גדול של בסיסי עמודים עשויים בזלת.
שימוש דומה נעשה גם בארמון המלכותי של ירים־ליאְם באללחֿ בשכבה VII.
חלק מהחדרים היו בעלי ממדים גדולים.
חדר הכס הגיע ל-20 מטר מצד לצד.
ייתכן והתקרה נבנתה מקורות עץ הארז.
הארמון תוארך לתקופה הסורית הקדומה.
ייתכן וזה היה ארמונו של המלך ישעי־הדו.
בצדו הצפוני של מרכז התל התגלה בשנת 2002 מבנה ארמון נוסף.
ייתכן וארמון זה שימש למגורי המשפחה המלכותית.
בארמון המלכותי שבעיר נמצאה מערת קבורה מלכותית בקבורה פתוחה (גופות המתים לא מכוסות בעפר או מכסה ארון), שממצאיה לא נבזזו.
כניסה צדדית באולם הכניסה של הארמון הובילה למדרגות שבסופן מסדרון משופע, ובקצהו קבר פיר בעומק חמישה מטרים, שככל הנראה ירדו אליו עם סולם.
בתחתית הפיר הייתה דלת, שמשני צדיה היו פסלים זהים של אבות קדומים יושבים על כס ומחזיקים כד קטן בשמאלם.
הכניסה הובילה לחדר ראשי, ממנו היו כניסה לשלושה חדרים משניים.
תפקידו המרכזי של החדר הראשי היה הסעודות, ובו נעשו רוב הקבורות והטקסים.
מאות חרוזי זהב וזכוכית בקברים מצביעים על כך שהגופות נקברו מקושטות, ועל העצמות נמצאו שרידים של מספר שכבות של בדים, צבועים בצבעים שונים, וכן חגורות זהב.
לאורך אחד מקירות החדר נמצאו עשרות כדים וקערות – בכדים ככל הנראה אוחסנו המזון והשתייה, שנאכלו מהקערות.
בחדר נמצאו ספסלים ריקים ממצאים ששימשו לישיבה בעת המרזח, ומתחתיהם נמצאו עצמות בעלי חיים שנזרקו לשם בזמן הסעודות.
בחדר הצדדי הגדול ביותר, הוא החדר שעמד מנגד לפתח הפיר, לא נמצאו עצמות אדם, אך היה בו ספסל עץ על הקיר הרחוק מפתחו, ולמרגלותיו נמצאו קערות מנחיות סמליות, שככל הנראה הוגשו למלך המת.
בחדר הצדדי הימני נעשה הקבורה הראשית.
בימינו היה ספסל אבן שעליו שכב השלד היחיד בכל המערה שנותר שלם ותקין מבחינה אנטומית, ככל הנראה הנקבר החדש ביותר, היחיד שהספיקו להזיז.
החדר השמאלי היה חדר הקבורה המשנית, אליו הגיעו העצמות מהחדרים האחרים למנוחת עולמים.
בחדר נמצאו עצמות אדם וחיות, וכן קערות מנחה, מה שמעיד שגם שרידי המתים הקדומים ביותר קיבלו מנחות.
הטקסים שהתקיימו באתר מזוהים ככיספום.
קטנגה הייתה מדינה בלתי מוכרת אשר הכריזה על עצמאותה מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ב-11 ביולי 1960 בהנהגת מואיז צ'ומבה, אשר עמד בראש מפלגת CONAKAT.
ממשלת קטנגה לא נהנתה מתמיכה מלאה בכל רחבי המדינה.
עם התפרקות המדינה הפך שטחה למחוז קטנגה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
קטנגה שרדה כשנתיים וחצי בלבד ובחודש ינואר 1963 הכריזה על כניעתה ואוחדה מחדש עם קונגו.
הכרזת העצמאות נעשתה בתמיכת בלגיה מתוך אינטרסים עסקיים ובעזרת מעל 6,000 חיילים בלגים.
צ'ומבה היה ידוע כמקורב לחברות תעשייתיות בלגיות אשר כרו מרבצים עשירים של נחושת, זהב ואורניום באזור זה.
קטנגה הייתה אחד האזורים העשירים והמפותחים ביותר בקונגו.
ללא קטנגה, קונגו הייתה מאבדת חלק גדול מאוצרות הטבע שלה ומהכנסותיה.
ממשלת קונגו וחלק גדול ממדינות העולם ראו בהכרזת עצמאותה של קטנגה ניסיון בלגי להקים מדינת חסות לצורך ניצול המכרות שבאזור.
אולם אפילו בלגיה לא הכירה באופן רשמי במדינה החדשה, אף על פי שהעניקה לה סיוע צבאי.
כוח צבאי אשר כונה בשם הז'נדרמריה של קטנגה, הוקם על ידי ממשלת צ'ומבה, בתחילתו הוא אורגן ואומן על ידי קצינים בלגים ולאחר מכן על ידי שכירי חרב ממדינות שונות באירופה.
זמן קצר לאחר פירוקה של קונגו הבלגית בתוהו ובוהו שנוצר, הכריז הנשיא מואיז צ'ומבה על עצמאותה של קטנגה, אחד המחוזות העשירים בקונגו אשר תרם כמעט חמישים אחוז מהכנסות המדינה של קונגו.
לגרסת צ'ומבה ועוזריו, צעד זה נועד להרחיק את האזור מהכאוס ששרר בקונגו ומכיוון שראש ממשלת קונגו פטריס לומומבה פנה לעזרת משטרים קומוניסטים.
ממשלת קטנגה פנתה לסיוע צבאי בלגי כדי לתמוך בהצהרת העצמאות החד-צדדית.
צ'ומבה אף פנה לעזרת ארצות הברית, כיוון שחש כי קיימת דאגה אמריקאית מכך שברית המועצות תנצל את המשבר בקונגו לצורך הרחבת השפעתה באפריקה.
הדעה הנפוצה בשנת 1961 בין מדינות האו"ם הייתה כי פרישת קטנגה נתנה ביטוי לזהות הלאומית של תושבי האזור.
אולם הנחה זו הייתה נכונה בחלקה בלבד.
המנהיגים הפוליטיים של צפון קטנגה התנגדו באופן פעיל לעצמאות ובשום שלב לא נעשתה פנייה לאוכלוסייה לבחינת דעת הציבור.
במציאות, הכרזת העצמאות באה כדי לשמר את עושרו של אזור זה ואת היציבות באזור.
צ'ומבה אף פעל לגיוס תמיכה של המתיישבים האירופים באזור, כיוון שביניהם היו אנשי המקצוע שאיפשרו את המשך קיום תעשיית המחצבים.
בתוך שבוע מעת הכרזתה החד-צדדית של קטנגה על עצמאותה, שלח ראש ממשלת קונגו לומומבה מברק למזכיר הכללי של האו"ם, והתעקש כי ינקטו צעדים בעניין "תוקפנותה הצבאית של בלגיה" בארצו והגיבוי שבלגיה מעניקה לפרישתה של קטנגה.
לומומבה ביקש סיוע צבאי דחוף עקב חוסר יכולתה של הממשלה בלאופולדוויל לשמור על הסדר בשטחיה הגדולים של המדינה.
הוא האשים את תככיה של בלגיה בקונגו לאחר שזו קיבלה עצמאות.
היחס לקטנגה באו"ם היה מעורב.
בריטניה ואיתה צרפת נשארו נייטרליות.
הבריטים סיפק בתחילה סיוע לכוח שמירת השלום של האו"ם בקונגו אולם סירבו לשתף פעולה עם יוזמות להתמודד עם משטרו של צ'ומבה.
פורטוגל ודרום אפריקה התנגדו מלכתחילה לפעילות האו"ם בקונגו ולכל התערבות נגד קטנגה.
במשך חודש אוגוסט נערך מרוץ נגד הזמן במטרה לבנות ז'נדרמריה קטנגית יעילה פחות או יותר בטרם יסוגו הכוחות הבלגים.
מפקד הז'נדרמריה החדשה, מיור קרבסור, קרא לקצינים לשעבר אשר שרתו במשמר העם ואשר עזבו את קונגו לאחר המהומות בחודש יולי." גודל הכוח החדש היה בתחילה כ-1,500 מתנדבים אשר גויסו מבין בני השבטים שתמכו בקטנגה וכן מטוסים שהיו חלק ממשמר העם.
ב-14 ביולי 1960, בתגובה לפניית ראש הממשלה לומומבה, מועצת הביטחון של האו"ם אימצה את החלטה 143. בהחלטה נקראה בלגיה להוציא את כוחותיה הצבאיים מקונגו וכן נקבע כי האו"ם יושיט "עזרה צבאית" לכוחות קונגו כדי שיוכלו למלא את משימותיהם.
לומומבה דרש כי בלגיה תפנה את כוחותיה באופן מיידי ואיים כי אם לא יתפנו בתוך יומיים, יפנה לעזרת ברית המועצות.
האו"ם הגיב במהירות והקים את כוח שמירת השלום של האו"ם בקונגו (ONUC).
כוחות האו"ם הראשונים הגיעו למדינה למחרת היום וכמעט באופן מיידי פרצה מחלוקת בין לומומבה ובין האו"ם באשר למנדט של הכוח שנשלח לסיוע.
כיוון שצבא קונגו היה במצב של תוהו ובוהו, לומומבה ביקש לעשות שימוש בכוחות האו"ם כדי לחסל את פרישת קטנגה ובזאת ברוח החלטת האו"ם.
חילוקי הדעות באשר למשימות כוח האו"ם לקונגו המשיכו במהלך כל שהותו במדינה, על אף שמועצת הביטחון קיבלה שתי החלטות נוספות בעניין זה.
ב-22 ביולי 1960 קיבלה מועצת הביטחון את החלטה 145 אשר אישרה כי קונגו צריכה להיות מדינה מאוחדת וחזרה על הקריאה לבלגיה לסגת מן המדינה.
ב-9 באוגוסט קיבלה מועצת הביטחון את החלטה 146, בה הוזכרה קטנגה לראשונה בשמה, ואשר התירה לכוח האו"ם להיכנס לתחום קטנגה אולם אסרו על הכוח להתערב או להשפיע על תוצאות סכסוך פנימי.
מעורבותה של בלגיה בקטנגה עוררה מחלוקת רבה.
ממשלת בלגיה לא תכננה או עודדה את מואיז צ'ומבה להוביל את פרישת קטנגה ממדינת קונגו, אולם סיפקה סיוע טכני, כלכלי וצבאי כדי לאפשר יציבות בקטנגה.
הבלגים אף הודיעו על התנגדותם להתערבות כוח האו"ם נגד קטנגה.
באותה עת הודיע שר החוץ הבלגי, פייר ויניי, לארצות הברית, צרפת ובריטניה כי ממשלתו מתנגדת לתככיו של צ'ומבה ומביעה דאגה באשר להשפעות הכלכליות ארוכות הטווח של פרישתה של קטנגה מקונגו.
בספטמבר 1960 הוצאו רוב כוחותיה הצבאיים של בלגיה מקטנגה כשהם מותירים אחריהם כמאתיים חיילים אשר פרשו מצבא בלגיה והפכו שכירי חרב בז'נדרמריה המקומית.
נכון לסוף שנת 1963 עדיין נערכו חיפושים אחר חלק מן החיילים הללו.
בקטנגה נותרו אף אזרחים בלגים ויועצים פוליטיים.
חוסר הנכונות של כוח האו"ם להתערב בפרישת קטנגה הניעו את ממשלת קונגו לנסות ולהשתלט על השטח באמצעות כוחותיה.
ב-27 באוגוסט נכנסו כוחות צבא של קונגו לקטנגה, כשהם נוסעים בכלי רכב שונים מתוצרת סובייטית.
הכוחות, אשר פתחו במסע אונס ורצח של כפרים בהם עברו, נסוגו עד מהירה לנוכח כוחות צבא קטנגה בפיקוד קצינים אירופים.
מבצע צבאי זה הוביל להידרדרות נוספת ביחסים שבין קונגו לקטנגה.
בחודש נובמבר 1960 השתלט מובוטו ססה סקו על קונגו בהפיכה צבאית.
ב-17 בינואר 1961 הוא שלח את לומומבה לאליזבתוויל בקטנגה, שם עונה ונירצח זמן קצר לאחר הגיעו.
על רקע הרצחו של לומומבה התכנסה מועצת הביטחון של האו"ם ב-21 בפברואר 1961 ואימצה את החלטה 161, אשר קראה לנקיטה בכל הצעדים המתאימים למניעת מלחמת אזרחים בקונגו, כולל שימוש בכוח אם יש בכך הכרח.
ההחלטה דרשה את פינוי כל כוחותיה של בלגיה מקונגו וכן את כל שכירי החרב, אך לא הטילה על כוחות האו"ם לבצע פעולות התקפיות.
אולם כוח האו"ם בקונגו פירש את ההחלטה כמצדיקה פעולה צבאית לסיום פרישתה של קטנגה.
במשך ששת החודשים הראשונים לאחר ההחלטה לא נקטו כוחות האו"ם בפעולות צבאיות גדולות והתרכזו בעידוד משא ומתן מדיני.
החל משלהי 1960 הייתה סדרת עימותים בין כוחות הנאמנים לצ'ומבה לבין בני שבט בלבואה, אשר מנהיגיו היו נאמנים למשטר המרכזי בלאופולדוויל והתנגדו לפרישת קטנגה.
לכוחות האו"ם שהיו בנחיתות מספרית לא הייתה אפשרות מעשית למנוע פריצת מלחמת אזרחים.
לאור זאת מועצת הביטחון הורתה על תגבור כוחות האו"ם באליזבתוויל.
עד למחצית שנת 1961 הרגו כוחות קטנגה כמעט 7.000 מבני בלבואה.
תגבור כוחות האו"ם רק העלה את ההתנגדות בקרב בני בלבואה אשר החלו להתקיף אף את כוחות האו"ם.
בחודש פברואר 1961, בניסיון לחזק את שלטונו, גייס צ'ומבה יותר ויותר שכירי חרב ממדינות שכנות כדי לתגבר את הז'נדרמריה.
"בעיית שכירי החרב", כפי שכונתה בקהילה הבינלאומית, הפכה למקור דאגה מרכזי לכוחות האו"ם בקונגו.
בצבא קטנגה היו כבר קצינים בלגים וכוח של למעלה ממאה מתנדבים ממוצא בלגי היוו כוח מיוחד בשליטתו הישירה של צ'ומבה.
כוחות אלה קיבלו חיזוק של כחמש מאות שכירי חרב מבריטניה, רודזיה, צרפת ודרום אפריקה.
רבים מהם התמנו למפקדים בז'נדרמריה ואחרים הצטרפו לכוח שכונה "הפלוגה הבינלאומית", שבה לוחמים לבנים דרום אפריקאים היוו רוב.
בין שכירי החרב הצרפתים היו חיילים מקצועיים שלחמו במלחמת אלג'יריה.
עד מהירה פרצו קרבות בין אזרחים קטנגים וכוחות שכירי החרב לבין כוחות האו"ם, לאחר שהאו"ם שלח כוח של כ-5,000 חיילים מבריגדה 99 של צבא הודו לעיר הבירה.
ב-5 באפריל 1961 גינה מזכיר האו"ם את שכירי החרב הבלגים על מעשיהם בקטנגה ואת צ'ומבה על שהסית את הציבור בקטנגה נגד כוחות האו"ם.
שלושה ימים אחר כך פרצו עימותים נוספים כאשר כוחות שכירי חרב בלגים ודרום אפריקאים תקפו את העיירה קבלו, בצפון קטנגה, השייכת לשבט בלבואה ואף את כוחות האו"ם מצבא אתיופיה שהוצבו בעיירה.
במהלך הקרבות נתפסו כשלושים שכירי חרב ופורקו מנשקם.
רק ב-30 באפריל הסכים הממשל בקטנגה להפסיק את הפעולות הצבאיות נגד כוח האו"ם.
בחודש יוני 1961 נאסר הנשיא צ'ומבה לאחר שהשתתף בכינוס מנהיגים בקונגו, זאת ביום שבו עמד לעלות למטוסו כדי לשוב לקטנגה.
הוא הושם במאסר בית והואשם בהסתה למרד נגד ממשלת קונגו, בשימוש לא חוקי בנשק ובכלי טיס ובהדפסת כסף מזויף.
מאוחר יותר חתם צ'ומבה על הסכם לשוב ולאחד את קטנגה עם קונגו ושוחרר לדרכו.
אולם בחודש אוגוסט התברר כי לצ'ומבה לא הייתה כל כוונה למלא את חלקו בהסכם, לאחר שהכריז בנאום שנשא כי יגן על זכויותיה של קטנגה כמדינה עצמאית ויעשה הכל כדי להמשיך את המצב הקיים על אף ההתנגדות.
בחודשים אוגוסט וספטמבר ביצעו כוחות האו"ם שני מבצעים צבאיים כדי לאסור שכירי חרב ויועצים פוליטיים בלגיים ולהשיבם לארצותיהם.
זאת לאחר שנקבע כי הכוחות הזרים הם עמוד השדרה של המשטר בקטנגה.
המבצע הראשון בוצע על ידי כוח האו"ם של צבא הודו והסתיים בתפיסת כ-400 שכירי חרב, מבלי שנורתה ירייה אחת.
אף שקונסול בלגיה בקטנגה קיבל הוראה להשיב לארצו את אזרחי מדינתו, הוא השיב שהוא חסר סמכות לעשות זאת וכי הוא יכול להורות רק לאנשי הקונסוליה ולאנשי צבא בלגי לשוב לבלגיה.
בעקבות המבצע גורשו מקונגו כ-300 שכירי חרב, חלקם שבו מאוחר יותר לקטנגה.
צ'ומבה הופתע מפעילות האו"ם והמתיחות במדינה עלתה.
ב-11 בספטמבר הודיעו כוחות האו"ם על דרישתם כי כל האזרחים הזרים המשרתים כקצינים במשטרת קטנגה יעזבו את המדינה, אולם הנשיא צ'ומבה סירב להיעתר לדרישה.
הסיכוי למילוי הדרישה בדרכי שלום אבד לאחר שנודע כי חלק מכוחות האו"ם תכננו לסייע להוריד את צ'ומבה מן השלטון, לתפוס את תחנת הרדיו באליזבתוויל ולשבות את הז'נדרמריה.
לאחר שנחשפה התוכנית עימת צ'ומבה את האו"ם עם האשמותיו והציג ראיות לתוכנית.
תוכנית כזו עמדה בניגוד מוחלט להתחייבות האו"ם להישאר כוח נייטרלי בקטנגה ולא להתערב בענייניה הפנימיים של המדינה.
האירועים התדרדרו למחרת היום לאחר שכוח או"ם המורכב מ-155 חיילים אירים אשר הגנו על אזרחים בג'דוטוויל כותר על ידי כוח עדיף של ז'נדרמריה ובו שכירי חרב רבים.
למרות זאת החיילים האירים סירבו להיכנע ובקרב שפרץ נגרמו אבדות קשות לכוחות הז'נדרמריה אף שזכו לסיוע מחיל האוויר של קטנגה.
לנוכח התפתחויות אלה הסכימו מפקדי כוח האו"ם לאמץ תוכנית חדשה לחיסול השלטון העצמאי בקטנגה.
על פי התוכנית על כוחות האו"ם היה לתפוס שכירי חרב, להשתלט על סניפי דואר ותחנות רדיו באליזבתוויל ולאפשר לנציגי המשטר המרכזי בקונגו לקבל שליטה בעיר.
ניסיון זה נתקל בהתנגדות אלימה של הז'נדרמריה.
הניסיון להשתלט על סניפי הדואר כשל.
באותו היום פתחו כוחות קטנגה בהתקפה על כוחות האו"ם.
הקרב בעיר נמשך שמונה ימים ובמהלכו נהרגו 11 מחיילי האו"ם.
מחלקה של כוחות אירים בג'דוטוויל נפלה בשבי.
צבאו של צ'ומבה נהנה מעליונות אווירית מוחלטת ומטוסיו השתתפו במשימות תקיפה והפצצה על עמדות כוחות האו"ם.
לכישלון המבצע הצבאי של האו"ם תרמה גם נחיתותו בציוד.
הז'נדרמריה הייתה מצוידת ברובים אוטומטיים, מקלעים כבדים, מרגמות וכלי רכב משוריינים, בעוד שלכוחות האו"ם היו רובים מיושנים וכלי רכב אזרחיים שמוגנו באופן חובבני.
במהלך הקרבות הציעה ממשלת קטנגה הפסקת אש, הצעה שנדחתה מיד על ידי כוחות האו"ם.
אולם התברר עד מהירה כי הניסיון לסילוקו של צ'ומבה מן השלטון כשל.
ממשלות בריטניה, בלגיה וצרפת מתחו ביקורת על פעולות כוחות האו"ם בקונגו והתערבותם בענייניה הפנימיים של המדינה וקראו להפסקת אש מיידית.
מנגד, ברית המועצות מחתה על כך שלא גויס כוח צבאי גדול יותר להשלטת סדר בקטנגה ולאיחודה עם ממשלת מובוטו בקונגו.
לאחר הקרבות החל משא ומתן מוגבל, במהלכו נהרג מזכיר האו"ם האמרשלד בהתרסקות מטוסו בצפון רודזיה.
תחת לחץ צבאי של כוחות האו"ם הסכים צ'ומבה לתוכנית שלושה שלבים שהוצעה על ידי ממלא מקום מזכיר האו"ם או תאנט לאיחודה מחדש של קטנגה עם קונגו.
אולם ההסכם נותר על הנייר בלבד.
ממשלת קטנגה התעקשה כי אם ההסכם יקוים במלואו, תינתן לצ'ומבה האפשרות להשתתף בניסוח מחדש של חוקת קונגו והוא יוכל לבחור את נציגיו לפרלמנט.
אולם שני הצדדים החלו להביע הסתייגויות מן ההסכם בתוך שבוע ימים.
לנוכח זאת החליט האו"ם לאמץ תוכנית חדשה ולפיה תאומץ חוקה פדרלית לקונגו בתוך שלושים יום, יושם קץ למרד בקטנגה, יאומץ מטבע אחיד בכל קונגו והכנסות המכרות בקטנגה יחולקו חצי בחצי בין קטנגה ובין הממשלה המרכזית.
או תאנט שעמד בראש התוכנית תבע גם כי צ'ומבה ישחרר ללא תנאי את יריביו הפוליטיים אותם החזיק במאסר.
בלגיה וארצות הברית אשר קיוו כי התוכנית החדשה תסייע לשינוי פניה של קונגו, תמכו בתוכנית.
בעקבות ההצעה החלו שיחות חדשות בסיוע האו"ם, אולם לא הניבו תוצאות ממשיות.
או תאנט שראה בממשלת קטנגה כמי שגוררת רגליה בשיחות, הטיל סנקציות כלכליות על קטנגה.
בתגובה, פרש צ'ומבה מן השיחות ב-19 בדצמבר 1962.
לקראת סוף שנת 1962 גברה נוכחות כוחות האו"ם בקטנגה, תוך שאו תאנט שוקל שימוש בכוח כדי לסיים שלטונו של צ'ומבה.
כוחות הז'נדרמיה המשיכו להתעמת עם כוח האו"ם והמתח גבר.
כך, בעת שאזרחי קטנגה ציינו את יום עצמאותם, חסמו כוחות האו"ם את כבישי הגישה לעיר הבירה מחשש שמשמר כבוד של 2,000 חיילים יצעד במצעד העצמאות שתוכנן.
צעד זה הביא להפגנת אלפי אזרחים נגד כוח האו"ם.
חודשיים אחר כך החרימו שלטונות קטנגה מספר קרונות רכבת שבהם היה ציוד המיועד לכוח האו"ם ומספר חיילי גורקה של כוח האו"ם נפצעו לאחר שעלו על מוקשים בגבול קטנגה.
בדו"ח שפרסם מכון ברוקינגס מיד לאחר האירועים נקבע כי המשטר בקטנגה רכש מטוסי קרב חדשים ותכנן להגדיל את כוחו של הצבא וכי לרשות הצבא עמדו 40,000 חיילים ואנשי ז'נדרמריה, לפחות 400 שכירי חרב ו-20 מטוסים.
משרד המזכיר הכללי של האו"ם הגיב בהגברת הגבלות המסחר, אולם מספר חברות במועצת הביטחון, בראשון בריטניה, המשיכו להתנגד לשימוש בכלי האמברגו כדי לכפות פתרון מדיני.
ב-20 בדצמבר הודיעה מחלקת המדינה של ארצות הברית כי תשלח משלחת צבאית לקטנגה, הודעה שזכתה לגינוי צד לבנים ושחורים בקטנגה והביאה להפגנה של כמאה סטודנטים מול הקונסוליה האמריקאית באליזבתוויל.
ממשלת קונגו והגוש המזרחי הביעו אף הם הסתייגות מן הצעד האמריקאי.
עד מהירה התברר כי ניסיונה של קטנגה לזכות בהכרה בינלאומית נידונה לכישלון.
נוצר לחץ אדיר לפעולה ישירה מצד בעלי אינטרסים כלכליים אמריקאיים, זאת לצד הגישה המיליטנטית של מפקדי כוח האו"ם בקונגו והתחייבותה של בלגיה להפסיק את הסיוע שהושיטה לממשלת קטנגה.
כל אלה הביאו לפעולה צבאית של האו"ם נגד מואיז צ'ומבה.
ב-24 בדצמבר 1962 התנגשו כוחות האו"ם ואנשי ז'נדרמריה קטנגים סמוך לנקודת תצפית של האו"ם ליד עיר הבירה.
במהלך התקרית הופל מסוק של האו"ם והנשיא צ'ומבה הביע צער על מה שהיה נראה בתחילה כתקלה הנובעת מחוסר הבנה, תוך שהוא מבטיח כי יורה לכוחותיו להפסיק לפעול.
אבל האש המשיכה עד 27 בדצמבר.
קציני כוח האו"ם הודיעו למליאת האו"ם כי הם ינקטו בכל הצעדים המתחייבים להגן על הכוח, אלא אם כן תוכרז הפסקת אש מיידית.
למחרת צעדו כוחות האו"ם לתוך אליזבתוויל כדי לנטרל את כוחות הז'נדרמריה.
בתוך שלושה ימים השתלטו כוחות האו"ם על העיר אליזבתוויל.
חלק מאנשי הז'נדרמריה נתפסו ויתרתם נסוגו דרומה.
שכירי החרב נפוצו לכל עבר.
מטוסי קרב בשרות האו"ם ביצעו מספר גיחות נגד חיל האוויר הקטנגי וכל מטוסיו, למעט שניים, הושמדו על הקרקע.
צ'ומבה נמלט מעיר הבירה, תוך שהוא מאיים לפתוח בהתקפת-נגד אם האו"ם לא יפסיק את הפעולה.
הוכרזה שביתת נשק עד 1 בינואר 1963, אולם במעשה של הפרת פקודה מפורשת ממטה האו"ם בניו יורק, חיילים מכוח האו"ם התקיפו את ג'דוטוויל.
חיילי קטנגה הרסו את הגשר על נהר לופירה כדי למנוע את התקדמותם, אולם כוח האו"ם חצה את הנהר על הריסות הגשר ולמרות אש צלפים.
מאוחר יותר נתלה האשם בפעולה זו בתקשורת לקויה ואיטית בין כוחות האו"ם בקטנגה ובקונגו כולה.
כיבושה של ג'דוטוויל מנע מנאמני צ'ומבה אחיזה בעיר כפי שתכננו.
לאחר נפילתה של ג'דוטוויל התרחשו מספר מקרים מעוררי מחלקות בהם היו מעורבים כוחות האו"ם ואזרחים מן השורה.
שתי נשים בלגיות שנסעו ברכב נהרגו בירי של שומרים הודים, בנקודת ביקורת של האו"ם.
היו אירועים נוספים בהם נהרגו אזרחים.
בעקבות אירועים אלה הורה מזכיר האו"ם לכוח להפסיק כל פעולה צבאית בעוד ששליחים בריטים ובלגים פתחו בשיחות עם צ'ומבה בניסיון לשכנעו להיכנע.
ב-11 בינואר נכנס כוח שמירת השלום של האו"ם לסקניה, סמוך לגבול הרודזי.
כוחות הז'נדרמריה הקטנגית הסתלקו מהמקום ובהם שכירי החרב אשר נמלטו מהמדינה לאנגולה.
ב-21 בינואר הכיר צ'ומבה בתבוסתו והסכים להתיר לכוחות האו"ם להיכנס לקולווזי, מעוזו האחרון.
מטעני נפץ ומוקשים הוסרו מן הדרך וכוחותיו קיבלו הוראה להיכנע ולהניח את נשקם.
בנאום האחרון שנשא בפני נאמניו אמר צ'ומבה לפי הדיווחים: "במהלך השנתיים וחצי האחרונות לחמתם פעמיים בגבורה נגד האויב.