tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יש הסוברים, כי שרידיה הנוכחיים של תעלת הניקוז- מהווים חלק ממכלול שלם של תעלת אבן, אשר שימשה להובלה וויסות מי גשמים, כמתואר במסמך "קינְג'וֹ אוֹנקוֹרוֹקוּ".
אפילו כיום, מי גשמים מובלים לחפיר החיצוני של המבצר- באמצעותה של תעלה זו.
אבני התעלה מכילים גרניט בחלקן העליון, ואבן חול קשיחה- בצדדיהן.
על פי הציור, נשתלה אף ערוגת פרחים בקרבת מקום.
שישה בתי תה נבנו במקור בשטח גן הני-נוֹ-מארוּ העתיק, בכללם: "טאשוּן-אֶן", "יאמאשיטָה אוֹ-סֶקי", "יוֹהוֹ-תֵיי" ו-"פוּשין-תֵיי".
שחזור של בית התה "סארוּמֶן" מצוי במוזיאון טוֹקוּגַאווָה.
בית התה הגדול מכולם- "סוֹקֵטסוּ-תֵיי", נבנה בסגנון ה-"סוּקייָה-זוּקוּרי".
במהלך חיפושים אחר ממצאים ארכאולוגיים במקום, נתגלה אתר התואם כמעט במלואו ל-"סוֹקֵטסוּ-תֵיי", בהסתמך על הציור "אוֹ-שירוֹ אוֹ-ניווָה אֶזוּ".
כיום, חלוקי נחל מרצפים את האזור הזה, בסמנם את השטח, בו כנראה הונחו מחצלות "טאטאמי", שברי אבנים וטיח בו ניצב המסדרון המוביל אל בית התה, ואבני חצץ אשר מרצפים את האזורים הנותרים- על מנת לאפשר למבקרים במקום להבין על נקלה- כיצד היה בנוי בית התה המקורי.
בציור "אוֹ-שירוֹ אוֹ-ניווָה אֶזוּ" מתואר אגם יבש, הכולל אבן גדולה הדומה בצורתה לסירה.
על פי הציור, האבן הייתה ממוקמת בגדה הצפונית של האגם.
במרכזו תואר אי, אשר בו סלעים רבים.
במהלך חיפושים אחר ממצאים ארכאולוגיים במקום, לא נמצאו עקבותיה של האבן בצורת הסירה.
לעומתה, יש הטוענים, כי אכן האי המתואר בציור עודנו קיים, והוא מוסתר על ידי שלושה סלעים הנמצאים בו עד ימינו אלה.
דעה מקובלת גורסת, כי האגם המקורי היה עמוק, וכי היה מוקף בסלעים כבדי משקל, אשר נערמו זה על זה; סלעים אלו, על פי דעה זו, היו גדולים הרבה יותר בפועל, מאשר ממדיהם הקטנים יותר- המתוארים בציור.
האוֹ-פוּקאי-מארוּ שוחזר באמצעות עצי אורן וסוגים רבים נוספים של עצים, אשר שימשו לבניית המבצר.
האוֹ-פוּקאי-מארוּ כלל בזמנים עברו בִּיצה, אשר הייתה ממוקמת בקצה הדרומי של רמת נגויה.
כלי נשק ותחמושת, החיוניים להגנה על המבצר, נוסף על אלו שהיו בשימושם האישי של משרתיו האישיים של הפיאודל שליט המבצר- אוחסנו בהתקני אחסנה אשר יועדו למטרה זו, ושמותיהם היפניים היו: "אוֹזוּטסוּ-גוּרָה", "טֵזוּטסוּ-גוּרָה", "מיגאקוֹ-גוּרָה" ו-"אַנָה-גוּרָה".
מחסן מלח, ששמו היפני היה: "שיאוֹ-גוּרָה" ניצב בקצהו המזרחי של האוֹ-פוּקאי-מארוּ.
כבשן נבנה באזור, בסביבות שנת 1670 ואילך.
הכבשן שימש את "בית הקדרות אוֹ-פוּקאי", אשר בו יוצרו יצירות אמנות, השייכות לסגנון הקדרות היפנית הקרוי "סֶטוֹ".
כמעט כל המחסנים בימינו אלה נעלמו כלא היו; את מקומם ממלאים כיום מספר בתי תה, אשר נבנו לאחר מלחמת העולם השנייה.
מכלול החומות ההקפיות של הסאן-נוֹ-מארוּ הוחזק בידי חיל מצב של הצבא הקיסרי, לאחר פריסתו במקום ב-1872. השליטה על מכלול חומות זה הושלמה בשנת 1874. מחסן "נוֹגי" נבנה ככל הנראה בשנת 1880 (מֵייג'י 13), ושימש מחסן תחמושת עבור הכוח הצבאי במקום.
שמו של המחסן נקרא על שמו של הגנרל נוֹגי מארֵסוּקֶה, אשר נשלח מתוקף תפקידו הצבאי- לפקח על הנעשה במקום- במהלך תקופת מֵייג'י המוקדמת (1912-1868).
מחסן זה הוא היחיד מבין מכלול מחסני האוֹ-פוּקאי-מארוּ, ששרד את ההפצצות.
הוא בנוי מלבנים, וקירותיו מטויחים.
בצדיו ישנם ארבעה חלונות קטנים, וגגו, הבנוי בסגנון יפני, עשוי רעפים.
המבנה משתרע על פני 89.25 מטרים ריבועיים (מ"ר): אורכו, המשתרע ממזרח למערב- עומד על 12.28 מטרים; רוחבו, המשתרע מצפון לדרום- עומד על 8.6 מטרים; גובהו 7.68 מטרים.
גודל מכל אבק השרפה הנמצא במבנה עומד על 13.12 מטרים ריבועיים.
מאפייניו המובהקים של המבנה הם כניסתו הקשתית, אזור נסתר הבנוי תחת רצפתו וטיח לבן בקצוותיו.
דלתות המבנה מצופות יריעות נחושת.
אף על פי שמבצר נגויה חרב במהלך מלחמת העולם השנייה, ציורי תקרתו וחלונותיו של ארמון ההוֹן-מארוּ נותרו ללא פגע, בזכות אחסונם במחסן זה.
הצריח הצפון-מערבי, הנקרא גם צריח "אינוּאי", הוא מבנה בעל שלוש קומות, כאשר גג מכסה כל אחת משלוש הקומות.
הגג העליון של המבנה, המעוצב בסגנון "אירימוֹיָה", מכוסה רעפים.
לצורך בניית הצריח, נלקחו חומרי בנייה רבים ממבנים, שהיו שייכים במקורם לטירת קיוֹסוּ; על כן, הוא נקרא גם בשם "צריח קיוֹסוּ".
הצריח הוכר כאתר מורשת תרבותי ממעלה ראשונה.בצדם החיצוני של קירות הצריח, הפונים צפונה ומערבה, והשייכים לקומתו הראשונה- מצויות דלתות סתרים, אשר מהן יכלו לוחמי המבצר ליידות אבנים על כוחות האויב, התוקפים את המבצר.
דלתות אלו מוסוות באמצעות גגות משולשים.
בניגוד לצריחים פינתיים אחרים שעודם קיימים, הצריח הצפון-מערבי כולל גגות משולשים גם בצדיו המזרחי והדרומי, אשר פונים כלפי פנים המבצר.
עובדה זו מעניקה לצריח איזון ויציבות.
בחלקים מסוימים במבצר, כגון מתחם ה"אוֹ-פוּקאי-מארוּ" ומתחם ארמונות ה"נישי-נוֹ-מארוּ", החפיר עובר בסמיכות רבה לחומת המבצר.
זאת, על מנת להעניק יכולת מגננה אופטימלית על המבצר, במקרה של מתקפה עליו.
מאפיין עיצובי זה של החפיר נקרא "צוואר הקורמורן", כיוון שהוא כה ארוך וצר, בדומה לצוואר קורמורן.
סביב אזור המבצר עודם קיימים חמישה חפירים, המעוצבים בסגנון זה.
מתחם גני הני-נוֹ-מארוּ ואזורים אחרים במבצר כגון מתחם האוֹ-פוּקאי-מארוּ עשירים במגוון רחב של צמחייה.
באביב, דובדבן יפני (המכונה "סַאקוּרָה"), וִיסטֵריָה, קַמֵליָה ואדמונית- מלבלבים.
בקיץ מגיע תורם של האירוס, שיח ההדס, ההוֹסטָה (סוג של שושן) וההידרַנגֶ'אָה לפרוח; בסתיו פורחים ההיביסקוס, עץ חבוש יפני ושיח ההדס, ובחורף- שיח אגוז לוז יפני, עץ חבוש יפני, חימוֹנַנת'וֹס ומשמש יפני.
במהלך הקיץ, ניתן לצפות באיילי סיקָה שרועים במתחמי החפירים, אשר בעונה זו הם יבשים ומכוסים בכרי דשא.
מספר ציפורים, כגון ברווזים וזמירים, מאמצים ומאכלסים את אדמות המבצר כמקום מקלטן, במרכזה של העיר נגויה ההומה.
ארמון ההוֹן-מארוּ כיום- מבט מבפנים
כל חדר בארמון ההוֹן-מארוּ מאופיין בעיצוב (דקורציה) שונה.
הדבר בולט במיוחד בציורים על דלתות הזזה ועל מסכים, בכל חדר וחדר, הייחודיים לו.
לכל אחד מציורים אלו ישנה משמעות: נמרים מייצגים את הרוח הלוחמנית של פטרוני האמנות- משפחת "אוֹוַארי-טוֹקוּגַאווָה", שהיא ענף בשושלת היוחסין של שוגונות טוֹקוּגַאווָה; עצי אורן מייצגים אריכות ימים ואיתנות.
חדר ה"אוֹמוֹטֶה-שוֹיין", שהוא האולם הראשי של הארמון, הוא הגדול והמעוצב ביותר בארמון, הכולל תקרה המהודרת בעיטוריה.
הוא כולל בתוכו את החדרים הראשון (והראשי), השני והשלישי.
חדר ה"ג'וֹדאן-נוֹ-מַה", אשר נועד עבור המושל הפיאודלי של המבצר (השוֹגוּן), הוא המפואר ביותר מבין חדרי הארמון, והוא נבנה לשם יראת כבוד והענקת רושם עבור אורחיו.
חדר זה כלל גם את כס המלכות (כס הכבוד), עליו ישב השוֹגוּן בעת קבלת אורחים.
כס המלכות המוגבה מדגיש את מעמדו החברתי הנעלה של השוֹגוּן, ומעניק רשמיות למעמד קבלת האורחים.
חדרים נוספים בארמון כוללים את חדר הקבלה- "גֶנקאן", שעל קירותיו מצוירים נמרים; אולם ה"טַאימֵנג'וֹ" ; חדר ההמתנה, "טַאמארי-נוֹ-מַה"; "המסדרון הגדול" המכונה "סַאגי-נוֹ-רוֹקָה"; "אוּמֶה-נוֹ-מַה" ; חדר אשר קרוי "קוּרוֹקי-שוֹיין" ; חדר אחסנה אשר מכונה "נאנדוֹ-מַה"; וחדר המכונה "חדר עץ אורן".
ארמון ההוֹן-מארוֻּ כולל אם כן, על פי הפירוט לעיל, שישה חדרים בסך הכל (חדר כס המלכות, החדרים הראשון, השני והשלישי, חדר האחסנה וחדר עץ האורן).
יצוין כי עקב עבודות השיפוץ והשחזור של הארמון - לא כל החדרים נפתחו עדיין.
החל מתאריך 1.6.2016 נפתחו לקהל הרחב אולם הטַאימֵנג'וֹ, מסדרון האנפה וחדר השזיפים.
חדרים נוספים עדיין סגורים לקהל הרחב עקב שיפוצים, והם עתידים להיפתח ב-2018. חדרים אלו כוללים את ה"ג'וֹראקוּדֵן", חדר הרחצה ("אוֹ-יוּדוֹנוֹ-שוֹיין") וחדר ה"קוּרוֹקי-שוֹיין".
ארמון ההוֹן-מארוּ שונה בטכניקת בנייתו מארמונות רבים אחרים, אשר נבנו בתקופת קֶייצ'וֹ.
לחדר כס המלכות ולשלושת החדרים, מלבד דלתות ההזזה והמסכים שהוזכרו לעיל, התווסף אלמנט ארכיטקטוני יפני, הקרוי "נאגֶשי".
כמו כן, ציורי הר-מים, כמו גם של פרחים וציפורים, צוירו על תקרתו המפוארת של ארמון ההוֹן-מארוּ, באמצעות טכניקות של צביעה בגוונים בהירים ושימוש בדיו.
הציור "ארמון ג'וֹראקוּ" (שוֹגוּנוּת) הושלם בעידן "קַאן-אֵיי", שנת 1634. ארמון ג'וֹראקוּ הוא למעשה ארמון ההוֹן-מארוּ של ימינו.
ציור זה הושלם סמוך למועד ביקורו של השוגון במקום.
הארמון נבנה כמקום מגורים של השוגון במהלך ביקורו במקום, על כן הוא נקרא "הבית המלכותי".
הציורים על דלתותיו וחלונותיו של ארמון ג'וֹראקוּ הם רכוש רשמי של שושלת אוֹוַארי.
סברה מקובלת אפשרית באשר לזהות הצייר אשר צייר תמונה זו, היא העדות של טכניקת ציור ייחודית, הכוללת שימוש במכחול, וציור על שני צדי הדף.
טכניקת ציור ייחודית זו אופיינית לצייר קאנוֹ טאניוּ (1674-1602), אשר היה אחד הציירים היפניים החשובים ביותר של בית הספר "קאנוֹ".
באופן כללי, השתתף בעבודות הציור של ציורי ארמון ההוֹן-מארוּ גם הצייר קאנוֹ סאדאנוֹבּוּ (1597-1623), שאף הוא היה שייך לבית הספר "קאנוֹ".
מבצר לוהאגאר (בהינדית: लोहागढ़ दुर्ग באנגלית: Iron Fort - מבצר הפלדה) הוא מבצר מהמאה ה-18 הממוקם בעיר באראטפור, שבמחוז ראג'סטאן, הודו.
המבצר נבנה בשנת 1733 על ידי קונוואר מהראג'ה סוראג' מאל, שהיה שליט באראטפור ותוכנן כך שיהיה בלתי ניתן לחדירה.
בשנת 1803, ניסה הלורד ג'רארג לייק (Gerard Lake) לפוצץ את המבצר באמצעות תחמושת רבה אך הניסיון נכשל.
בשנת 1805, הטיל הלורד לייק מצור על המבצר שנמשך יותר משישה שבועות.
המבצר נבנה על אי מלאכותי במרכז העיר וכולל מספר מבנים, חומותיו עשויות בוץ עבה שפגזי תותח שקעו בו וכל ניסיונות התקיפה נגדו עלו בתוהו.
אל המבצר ניתן להיכנס דרך שני שערים מרכזיים:
השער הצפוני אשטאדהו (Ashtdhaatu) - נלקח מהמצודה האדומה לאחר כיבוש דלהי בשנת 1764.
השער הדרומי צ'ובוראה (Chowburja) - מורכב מארבעה עמודים.
מבצר סקופיה קייל או מצודת סקופיה קייל (במקדונית: Скопската тврдина Кале) הוא מבצר הנמצא בסקופיה, בירת מקדוניה הצפונית.
המבצר משקיף על הנהר וארדאר, והוא בעל חשיבות אסטרטגית והיסטורית.
המבצר נבנה בימי האימפריה הביזנטית (המאה ה-6), עם קירות אבן באורך 121 מטר.
לטענת ארכאולוגים, האבנים מהם הוקם המבצר נלקחו מהעיר ההרוסה סקופי שמתחתיה.
לאורך השנים, ניזוק המבצר פעמים רבות במסגרת סכסוכים צבאיים ופלישות.
לאחר רעידת האדמה בסקופיה ב-1963, מגדלי המבצר שוחזרו ומוגנו מפני רעידות אדמה.
המבצר הוא אחד מהאתרים הפופולריים ביותר בסקופיה.
מהמבצר ניתן להשקיף על העיר.
בקיץ מתקיימים באזור קונצרטים והופעות תיאטרליות.
חפירות ארכאולוגיות באזור המבצר החלו ב-14 במאי 2007. היקף המחקר הגדול (כ-300 מעורבים) והמיקום החשוף מאוד במרכז סקופיה גרמו להתעניינות רבה בקרב הציבור, התיירים והתקשורת.
מבצר נמהאנסאנסאונג (בקוריאנית: 남한산성, מילולית "מבצר הר האן הדרומי") הוא מבצר הררי היסטורי השוכן 25 קילומטרים דרומית-מזרחית לסיאול, בירת קוריאה הדרומית.
הוא שוכן בגובה של כ-480 מטרים מעל גובה פני הים והוא מיושר עם רכסי ההר להגנה מרבית.
המבצר, שאורך חומותיו כ-12 קילומטרים, מגן על אזור עצום ששימש כעיר בירה לשעת חירום בתקופת שושלת ג'וסון בקוריאה (1392–1910).
העיצוב מבוסס על אדריכלות מבצרים במזרח אסיה, המגלם היבטים של ארבעה סגנונות תרבותיים היסטוריים: ג'וסון מקוריאה, תקופת אזוצ'י-מומויאמה של יפן, ושושלות מינג וצ'ינג מסין.
הוא הורחב במהלך המאות ה-16 עד ה-18, תקופה של לוחמה מתמשכת.
ההתפתחות הטכנית של כלי הנשק והחימוש בתקופה זו, שבה נעשה שימוש באבק שריפה שיובא מאירופה, השפיעה רבות גם על הארכיטקטורה והפריסה של המצודה.
מבצר נמהאנסאנסאונג מפגין כיצד התגבשו התאוריות השונות של מנגנוני ההגנה בקוריאה על ידי שילוב סביבת החיים היומיומית עם מטרות הגנה.
המבצר מראה כיצד הבודהיזם מילא תפקיד משפיע בהגנה על המדינה, והוא הפך לסמל של ריבונות בקוריאה.
הוא ניצב על נמהנסאן (남한산, הר האן הדרומי), ומכיל ביצורים המתוארכים למאה ה-17 ומספר מקדשים.
ניתן להגיע אליו מסיאול דרך תחנת נמהאנסאנסאונג של קו 8 של הרכבת התחתית של סיאול.
המאפיין הברור ביותר של נמהאנסאנסאונג טמון ביתרון הטופוגרפי שלו; הוא מנצל פסגה שטוחה רחבת ידיים בשם גורובונג, עם מרכז נמוך וצדדים גבוהים, בגובה מעל 480 מטרים מעל פני הים.
מההר הגבוה מעל המישורים קל לתצפת על הסביבה.
בשל תכונות אלו שימש נמהאנסאנסאונג כמוצב פיקוד מאז עידן במאה ה-7. ממלכת שילה המאוחדת בנתה את מבצר ג'וג'אנגסאונג שבו יושב כיום מבצר נמהאנסאנסאונג כדי לשכן לוחמים ולצבור אספקה כאשר היא נלחמה בשושלת טאנג במאה ה-7. במאה ה-13, בתקופת (שעל שמה קרוי חצי האי הקוריאני), היה נמהאנסאנסאונג מעוז נגד .
מאז המאה ה-17, נמהאנסאנסאונג ששכן ליד עיר הבירה סיאול, גדל מאוד בגודלו כמבצר הררי, המשמש כבירת חירום למלך ג'וסון.
נמהאנסאנסאונג נוהל באופן שיטתי והופעל במשך יותר מ-300 שנה מאז בנייתו בשנת 1624. באופן ספציפי, זה היה שדה קרב במהלך ב-1636 שנועדה לרכוש הגמוניה במזרח אסיה במהלך מלחמת מינג-צ'ינג בסין.
המלך איינג'ו ברח אל המבצר עם חצרו ו-13,800 חייליו.
כאן הם זכו להגנה טובה והמלך נהנה מהגנתם של שומרי ראש של 3,000 נזירים.
צבא צ'ינג לא הצליח להסתער על המבצר, אך לאחר מצור של 45 ימים אזל מלאי המזון והמלך נכנע בכך שמסר את בניו כבני ערובה וויתר על נאמנותו לשושלת מינג.
אנדרטה הוקמה על הכביש הדרומי מסיאול לנמהאנסאנסאונג כדי להנציח אירוע זה.
מבצר ההר נמהאנסאנסאונג מהמאה ה-17 נבנה כעיר מתוכננת, הן כדי לשמש כעיר בירה לשעת חירום בזמן מלחמה, והן כמרכז מנהלי בשלום.
כפרים מסורתיים היו ממוקמים בדרך כלל על מישורים בצמוד למבצרי הרים שנבנו כמקלט במצבי חירום.
נמהאנסאנסאונג היה מבצר הגנה עצמאי שבו העיר המנהלית המקומית הוקמה בתוך המבצר יחד עם ארמון החירום.
לפיכך, היא ביצעה פונקציות שונות כמו הגנה, מנהל, עסקים וטקסי פולחן אבות מלכותיים.
בניגוד לאלה שנראו באירופה וביפן שנועדו להגן רק על המעמד השליט, היה נמהאנסאנסאונג מבנה הגנתי שבתוכו היו יכולים לחסות גם המעמד השליט וגם פשוטי העם.
מהמאה ה-17, התגוררו בנמהאנסאנסאונג למעלה מ-4,000 אנשים והוא נוהל ונשמר על ידי התושבים במשך דורות.
רוב עיירות המבצר בקוריאה עברו עיוותים ושינויים משמעותיים במהלך תקופת הממשלה הקולוניאלית היפנית ותקופת התיעוש והעיור, וכתוצאה מכך איבדו את הפריסה והצורות המקוריות שלהן.
עם זאת, נמהאנסאנסאונג שמר על המתווה המקורי שלו מכיוון שהממשלה הקולוניאלית היפנית העבירה ממנו את הפונקציות המנהליות והרסה את המתקנים הצבאיים בשלב מוקדם יותר של הקולוניזציה, והותירה אותו ככפר הררי מבודד לאחר מכן.
המאפיינים של נמהאנסאנסאונג השתנו מאוד במהלך ההיסטוריה שלו.
לאחר מכן, המבצר סבל מאובדן אוכלוסין ואובדן חומרי במהלך מלחמת קוריאה.
כיום, נמהאנסאנסאונג הוא אטרקציה תיירותית, לאחר שעבר שיקום חומות בקנה מידה גדול והוגדר כפארק מחוזי מאז שנות ה-70. מאז שנות ה-80 הייתה עלייה דרמטית במספר המסעדות ומתקני המבקרים השונים.
זה הפך לסמל של ריבונות קוריאנית.".
המבצר מוקף בחומה באורך של כ-12 קילומטרים ובגובה של עד שבעה מטרים, שיש לה מספר שערים.
רוב החומה שוחזרה, בעיקר בדרום, והיא פתוחה למבקרים.
חלקים מסוימים, בעיקר בצפון, ממשיכים להתפורר וגדלים עליהם צמחים.
חומות האבן מזכירות במקצת את החומה הגדולה של סין.
המבצר לא היה בשימוש מתקופת הכיבוש היפני ולאט לאט הלך והתפורר עד שנת 1954 כאשר הוכרז כגן לאומי והחלו עבודות שיקום.
במקור היו במבצר תשעה מקדשים וכן כמה עמדות פיקוד ומגדלי שמירה.
כיום נותרו רק עמדת הפיקוד סאוג'אנגדאה (西 將 台) ומקדש צ'אנגגיאונגסה.
יש כמה מקדשים חדשים יותר בדרך אל השער הדרומי וחומת המבצר.
המלך אינג'ו שהה בעמדת הפיקוד סאוג'אנגדאה במהלך המצור של 1636. הקומה הראשונה נוספה ב-1751 ושם הביתן שונה למומאנגנו "מגדל נשכח".
שם זה מתייחס כנראה לבושה הבלתי נשכחת של כניעה למאנצ'ו של שושלת צ'ינג.
מקדש צ'ונגג'ידאנג מתוארך לאותה תקופה ונבנה לכבודו של יי הו, שהוצא להורג בטעות בשל אחריותו בבניית החלק הדרומי של נמהאנסאנסאונג.
כמה מתקנים פחות משמעותיים מבחינה היסטורית כמו סונגניאולג'און (崇 烈 殿, נבנה ב-1638) וצ'ימגוואג'ונג קשורים לשליט ממלכת פקצ'ה אונג'ו.
לא הרחק מהחומה המערבית ניצב סונגסו-טאפ, מגדל שעליו עוף החול ממתכת, שנבנה ליום הולדתו ה-80 של הנשיא לי סינג-מן בשנת 1955. כאשר ממשלתו הופלה על ידי מחאות סטודנטים ב-1960, המגדל נהרס.
המבצר הפך כיום לאזור פנאי פופולרי, הממוקם כ-30 קילומטרים דרומית-מזרחית לסיאול ונגיש בקלות ברכבת התחתית.
כמעט כל האזור מיוער ומציע נוף פתוח לתושבי סיאול, המתגוררים ברובם בבתי דירות.
בתוך חומות המבצר יש מסעדות למבקרים ומקומות חניה.
הוא נמצא במרחק של כמה קילומטרים מתחנת הרכבת התחתית נמהאנסאנסאונג בקו 8, שממנה אפשר להגיע למבצר ברגל, במונית או באוטובוס.
מבצר מסילחה הוא מבצר שנבנה ב על גדות נהר אל-ג'וז (Nahr el-Jawz) מצפון לעיר בתרון שבלבנון כדי לשמור על הדרך ההיסטורית מביירות לטריפולי.
המבצר שופץ ב-2007 והפך לאתר תיירות.
לאורך ההיסטוריה המוקדמת עברה דרך בין ביירות לטריפולי לאורך החוף.
ב-551 אירעה רעידת אדמה שמרכזה היה בביירות.
הרעידה גרמה, בין השאר, למפולות אבנים ושקיעת האדמה כשבקרבת העיירה ת'יאופרוסופון (מצפון לבתרון) שקעה דרך החוף והתמוטט המצוק לחוף הים וחסם את המעבר בחוף בסלעים גדולים.
אירוע זה הביא להחלטה של השלטונות להסיט את הדרך הראשית מזרחית מחוף הים מזרחה.
בעקבות החלטה זו נולד הצורך לבנות מבצרים שיגנו על הדרך החדשה וביניהם נבנה מבצר מסילחה.
ארכאולוגים מעריכים שהמקום בו הוקם המבצר היה מיושב כבר בתקופת האימפריה הרומית ושימש, בין השאר, למטרות ביטחוניות.
ב, בעקבות הסטת הדרך מזרחה, הוקם במקום המבצר הראשון.
החוקרים מעריכים שהמבצר הנוכחי נבנה ב-1624, בתקופת שלטונו של פח'ר א-דין השני, כשרק שרידים מעטים שהתגלו (בעיקר אבנים גדולות) שויכו לבנייה קדומה יותר.
התיארוך ההיסטורי הזה נתמך ברשומותיו של הנוסע הצרפתי ז'אן דה לה רוקה שסייר במקום חמישים שנה לאחר מותו של פח'ר א-דין ואסף עדויות של מקומיים על המבצר וכן ברשומותיהם של היסטוריונים מקומיים כמו הכומר מנסור אל-חאטוני (Mansour al-Hattouny) וטאנוס אש-חידיאק (Tannous ach-Chidiaq).
ב ביקר בלבנון התייר יוהאן לודוויג בורקהרדט וחיזק את ההערכות על תיארוך הבנייה של המבצר.
המבצר נבנה על צוק לחופו של נהר אל-ג'וז (Nahr el-Jawz) כשגשר עתיק למרגלות המבצר מאפשר לחצות את הנהר.
המבצר נבנה מאבני חול קטנות שנחפרו במחצבה בקרבת המבצר.
בחלק מהמקרים נמצא שאבנים אלו הונחו על גבי אבני חול גדולות יותר שלהערכת הארכאולוגים נותרו ממבנה מוקדם שנבנה במקום.
המבצר כולל שלוש קומות ועובי חומותיו 2-1.5 מטר.
אל המבצר מוליך גרם מדרגות שנחצב בסלע ומוגן על ידי עמדות.
המדרגות הובילו לשער כפול קשתי בכניסה למבצר ואחריו היה אולם כניסה.
המבצר כלל מחסנים ובקומתו התחתונה נחפרו בורות מים.
כמו כן כלל המבצר אפסיס שפנה למכה ונועד לתפילות.
המבצר נמצא כיום בקרבת כביש 51 המחבר את ביירות וטריפולי.
ב-2007 החלו עבודות לשיקום המבצר כדי לחזק את קירותיו ולהפוך אותו למקום בטוח לביקורי תיירים.
במסגרת השיקום הוקף המבצר בגדר בה נקבעו מספר שערים, גרם המדרגות חוזק והותקן בצידו מעקה מתכת, נסלל כביש גישה למבצר, הותקנו מרזבים לניקוז מי גשמים והוכנה גינה.
בנוס, שוחזרה טחנת רוח שנבנתה בסמוך למבצר.
בתהליך השימור היו שותפים הסוכנות האמריקנית לפיתוח בין-לאומי, מכון המחקר SRI , משרד התיירות הלבנוני, משרד התרבות - מינהל העתיקות וחברת התקשורת הצרפתית Ogero .
מבצר עבדים או טירת עבדים היה מבנה ביצורי שנועד לשמש כאזור מוגן שבו ניתן היה להחזיק קורבנות משועבדים עד שהאוניות היו מוכנות להעלותם בכוח ולהעבירם במהלך סחר העבדים האטלנטי.
מבצר עבדים היה למעשה מפעל ממוגן (תחנת מסחר) שהתפתח במקומות שבהם היה לסחר העבדים תפקיד כלכלי משמעותי לאורך חופי אפריקה.
מבצרים אלו נבנו על ידי מדינות או חברות בעלי זיכיון מתשע מדינות אירופאיות שונות.
בשנת 1441, הנרי הספן יזם את חקר חופי אפריקה על ידי פורטוגל.
באמצעות כלי שיט חדש שנקרא קרוולה, הצליחו המגלים הפורטוגזיים להפליג דרומה יותר.
מסעות החקר האלה לוו בחטיפות חוזרות ונשנות, בעיקר של שבטי הברברים, אשר הובלו לשעבוד ונמכרו בשוקי עבדים חדשים בליסבון.
נונו טרישטאו וגונזלו דה סינטרה חקרו את האזור עד למפרץ ארגין, שם הקימו הפורטוגזים תחנת מסחר באי ארגין.
הנרי הורה על בניית "פאקטוריה" (תחנת מסחר ממוגנת) ראשונה במקום בשנת 1448, אם כי קיימות גם עדויות לכך שהמלך אפונסו החמישי הורה על בניית מבצר בשנת 1462.
טירת אלמינה נבנתה בשנת 1482 באזור הנמצא כיום באלמינה, גאנה (שבעבר נקראה חוף הזהב).
זו הייתה הראשונה מבין מבצרי עבדים רבים שנבנו על ידי האירופאים לאורך חוף מערב אפריקה.
ז'ואאו השני החליט לבנות את המבצר זמן קצר לאחר שהפך למלך פורטוגל.
הוא מינה את דיוגו דה אזמבוז'ה לביצוע המשימה, וסיפק לו מבצר טרום-בנוי בערכה, יחד עם 600 אנשים.
תכנון זה הפך את המבצר למבנה האירופי הטרום-בנוי הראשון שנבנה באפריקה שמדרום לסהרה.
פתרון זה התברר כיעיל שכן הילידים המקומיים לא רצו שהפורטוגזים יבנו את המבצר, אף על פי שאזמבוז'ה הצליח תחילה במשא ומתן עמם.
מבצר לטירמון היה אחד ממבצרי קו מאז'ינו שנבנה בצפון צרפת.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה המבצר שותף למאמצי ההגנה על גבולה של צרפת מפני כיבוש צרפת על ידי גרמניה.
המבצר לא הוכנע בקרב אך חייליו נאלצו להיכנע ולמסור את המבצר לגרמנים בעקבות כניעת צרפת.
ב-1951 שופץ המבצר, במהלך המלחמה הקרה, כדי להתגונן מפני הגישה ההתקפית של ברית ורשה אך ננטש לאחר מספר שנים ומאז אינו מתוחזק וחלקים בו מוצפים כך שאינו פתוח לביקורי תיירים.
התכנון הובל על ידי "ועדת ארגון האזורים המבוצרים" (CORF) כשמבצר לטירמון היה אחד ממבצרי קו זה שתוכנן על ידי הוועדה.
המבצר נבנה על גבעה בין הכפרים אוגני ובזילה כ-55 ק"מ מצפון מזרח לעיר מץ וכ-20 ק"מ מגבול לוקסמבורג.
מחוז מרט ומוזל, חבל גראנד אסט.
המבצר חולק בין האזור המבצעי, שכלל בלוקים של ארטילריה, מקלעים ותצפית, ונבנה במפלס פני הקרקע ואזורי השירות שנבנו בעומק של 30 מטר באדמה.
למבצר היו שתי כניסות בחלקו המערבי: כניסת חיילים וכניסת תחמושת.
הכניסות הוגנו על ידי עמדות מבוצרות שכללו מקלעים, רומי רימונים ותותחי נ"ט 47 מ"מ.
מעליות הותקנו בצד שער התחמושת להובלת ארגזי התחמושת בעוד שבכניסת החיילים הותקנו מדרגות עבור החיילים.
המדרגות והמעליות הובילו לתחתית המבצר שם נבנו מנהרות תת-קרקעיות באורך של כ-1,200 מטר שהובילו לאזור הבלוקים ולאזורי השירות.
התנועה במנהרות נעשתה בעזרת טרזינה חשמלית שנעה על פסים ברוחב 60 ס"מ שמטרתה העיקרית הייתה להוביל תחמושת מהמחסן הראשי (M1) למחסני התחמושת של הבלוקים (M2).
אזור השירות כלל מחסני תחמושת, מגורי חיילים, מרפאה, מטבח וחדרי אוכל, מכלי מים ודלק, מחסני מזון, מערכת אוורור ותחנת כוח של ארבע גנרטורים.
מתוך שמונה בלוקי הלחימה המתוכננים נבנו לבסוף רק שישה בלוקים.
שלושה מהבלוקים יועדו לחיילי חיל רגלים ונבנו בקדמת המבצר ושלושת הבלוקים הנוספים יועדו לארטילריה ונבנו בקו האחורי של המבצר:
בלוק 1 יועד ליחידת חיל רגלים וכלל שני צריחי מקלעים כפולים וצריח תצפית עם מקלע.
בלוק 2 יועד גם הוא ליחידת חיל רגלים וכלל צריח עם מקלע בודד, צריח עם מקלע כפול, צריח תצפית עם מקלע וצריח תצפית (כולל משקפת מבוססת פריסקופ).
בלוק 3 יועד גם הוא ליחידת חיל רגלים וכלל צריח למקלע וצריח נוסף לתצפית ומקלע.
בלוק 4 יועד ליחידות חיל רגלים וארטילריה והוא כלל צריח למרגמת 81 מ"מ, עמדה מבוצרת למקלע כפול, עמדה מבוצרת לתותח נ"ט 47 מ"מ, צריח למקלע כפול וצריח לתצפית ומקלע.
בלוק 5 יועד ליחידת ארטילריה והוא כלל עמדות מבוצרות לשלושה תותחי 75 מ"מ, שני צריחים משולבים לתצפית ולמקלע וצריח לרומה רימונים.
בלוק 6 יועד גם הוא ליחידת ארטילריה וכלל שלוש עמדות מבוצרות לתותחי 75 מ"מ ושני צריחים משולבים לתצפית ולמקלע.
בניגוד לשאר הבלוקים, שפנו צפונה ומזרחה, כלי הנשק של בלוק זה פנו מערבה.
שני בלוקים נוספים, שלא נבנו בגלל בעיות תקציב, יועדו ליחידות ארטילריה ותוכננו להכיל תותח 135 מ"מ ומספר תותחי 75 מ"מ.
מבצר לטירמון נבנה במחוז מרט ומוזל שבחבל גראנד אסט שבצפון צרפת.
המבצר נבנה על גבעה (398 מטר) שימשה את צבא צרפת במלחמת העולם הראשונה ונחפרה כולה בתעלות קשר ועמדות שאת חלקן ניתן עדיין לראות לצד המבצר.
האישור העקרוני לבניית המבצר ניתן על ידי ועד CORF באוגוסט 1930, התכנון העקרוני שלו הוגש בדצמבר 1930 ובינואר 1931 ניתן האישור התקציבי כשחריגות בתכנון הביאו לדחיית בניית שני בלוקים לשלב ב' (שלא קרה).
ביולי 1931 הוגש התכנון המפורט של המבצר.
חוזה בניית המבצר נמסר לחברת קמפנון-ברנרד (CAMPENON-BERNARD) תמורת 39 מיליון פרנק צרפתי.
בניית המבצר החלה ב-1931 והסתיימה ב-1935 בעלות של 88 מיליון פרנק ישן שהיוותה חריגה משמעותית מהתקציב המתוכנן.
הוא כונה A3 ותוכנן לכלול שמונה בלוקי לחימה.
המבצר היה חלק מסקטור מבצרי קרון שכלל מבצרים נוספים בקרבתו כמו מבצר פרמון (A2) ומבצר פרם-שאפי (A1).
לפי עקרונות בניית קו מאז'ינו תמך מבצר לטירמון במבצר פרמון השוכן ממערב לו.
עם סיום בנייתו אוכלס המבצר על ידי 580 חיילים ו-21 קצינים מהרגימנט ה-149.
אש זו נורתה ישירות על הכוחות הגרמנים או כסיוע למבצרים שכנים.
החל ממאי 1940, במהלך הפלישה של גרמניה לצרפת, עמד המבצר מול התקפה גרמנית ישירה שכללה ירי של תותחי 201 מ"מ ו-305 מ"מ.
במקביל ירה המבצר אש ארטילרית על מבצר פרמון כדי להבריח את תוקפיו.
ב-5 ביוני 1940 גרמה אש גרמנית לפציעתם של חמישה חיילים צרפתים שעבדו על פני השטח בבלוק 4.
מתקפה גרמנית זו לא הביאה לנפילת המבצר אך בסופו של דבר נכנעה ממשלת צרפת לגרמניה והורתה לחיילים שהחזיקו במבצרי קו מאז'ינו להיכנע כשחיילי מבצר לטירמון נכנעו ב-27 ביוני 1940.
ב-1951, לאחר תום המלחמה, שיפץ צבא צרפת את המבצר כחלק מההערכות למערכה נגד ברית ורשה במסגרת המלחמה הקרה.
ב-1964 אישר צבא צרפת לצבא גרמניה המערבית לאחסן תחמושת במבצר.
כשהתפוגג החשש של צרפת מפלישת ברית המועצות ועם פיתוח הנשק הגרעיני שלה ירדה חשיבותו של קו מאז'ינו ומבצר לטירמון ננטש.
לאחר נטישתו נסגר המבצר לביקורים.
חלק מהציוד שבו הוצא לטובת הצגתו במוזיאונים השונים שהוקדשו לקו מאז'ינו.
עם השנים נפגמה האטימה החיצוני של המבצר ומי גשמים ומי תהום הציפו את החלקים הנמוכים שלו.
מבצר מוּבֵה֫-בּוּאָה֫ הוא אחד ממבצרי קו מאז'ינו שהוקמו בצפון מזרח צרפת לאחר מלחמת העולם הראשונה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה המבצר מעורב במאמצי ההגנה על גבולה של צרפת מפני פלישת גרמניה למדינה.
המבצר ספג אש ארטילריה גרמנית אך לא הוכנע בקרב ובסופו של דבר נאלצו חייליו להיכנע ולמסור את המבצר לגרמנים בעקבות כניעת צרפת.
כיום נמבצר בבעלות פרטית ואינו פתוח לציבור.
התכנון הובל על ידי "ועדת ארגון האזורים המבוצרים" (CORF) כשמבצר דו מובה-בואה היה אחד ממבצרי קו זה שתוכנן על ידי הוועדה.
המבצר נבנה במחוז מרט ומוזל, חבל גראנד אסט, בקרבת הכפרים לייקס ווילאר לה מונטניה .
בנייתו הושלמה ב-1931 והוא יועד ליחידת חיל רגלים.
מספרו של המבצר הוא A4 (בין מבצר לטירמון – A3 והמבצרים בואה-דו-פור – A5 ובראאן – A6).
בהתאם לעקרונות בניית מבצרי קו מאז'ינו, נבנה המבצר כך שיגן באש על שני המבצרים השכנים כשבמקביל משני צדדיו הוגן המבצר על ידי עמדות חיל רגלים.
המבצר עצמו הוגן על ידי ארבעה תותחי 75 מ"מ של מבצר בראאן (A6) ושלושה תותחי 75 מ"מ של מבצר לטירמון (A3).
בניית המבצר תוכננה בשני שלבים כששלב ב' (שלא התממש מחוסר תקציב) כלל כניסה כפולה מרוחקת (לתחמושת וחיילים) ושני צריחי תותחי 75 מ"מ.
עם סיום הבנייה הוצבה במקום יחידת רגלים שמנתה שני קצינים ו-124 חיילים מרגימנט הרגלים ה-139 ומבטליון המהנדסים ה-142.
במאי 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, היה המבצר שותף בהגנה על גבול צרפת במסגרת המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה וב-23 באותו חודש ספג ירי ארטילרי של כ-100 פגזים מתותחי 150 מ"מ גרמנים.
המבצר נפגע מההפגזות אך רוב הנזקים תוקנו במהלך המלחמה.
על אף ההפגזות המבצר לא עמד בפני התקפה חזיתית ובסופו של דבר חייליו נאלצו להיכנע במסגרת כניעת צרפת לגרמנים.
ב-1951, לאחר תום המלחמה, שיפץ צבא צרפת את מבצרי קו מאז'ינו כחלק מההערכות למערכה נגד ברית ורשה במסגרת המלחמה הקרה.
ברוב המקרים היו אלו איכרים שרכשו את השטחים למטרות עיבוד חקלאי של פני הקרקע ובחלק קטן מהמקרים התארגנו אגודות פרטיות שרכשו את המבצרים לצורכי שימור מורשתם (כמו במקרה של מבצר פרמון)
מבצר מובה-בואה היה בין המבצרים שנמכרו לגורמים פרטיים והעסקה התבצעה ב-1974. זמן קצר לאחר הרכישה הוציא הקונה את רוב הציוד שהיה על פני השטח ובמרתפי המבצר ומכר אותו למיחזור וסגר אותו למבקרים.
כיום ניתן לראות בצילום אוויר את שלושת הבלוקים כשמסביבם כל השטח מעובד.
המבצר יועד ליחידת חיל רגלים וכלל שלושה בלוקי לחימה שבלטו מעל פני הקרקע:
בלוק 1 היווה את הכניסה למבצר וכלל עמדות מבוצרות למקלע כפול ולתותח נ"ט 47 מ"מ, צריח פלדה למקלע כפול ושני צריחים שכל אחד מהם שימש לתצפית ולמקלע ואחד מהם כלל מערכת פריסקופ.
בלוק 2 כלל עמדות מבוצרות למקלע כפול ולתותח נ"ט 47 מ"מ, צריח פלדה למקלע כפול ושני צריחים שכל אחד מהם שימש לתצפית ולמקלע.
בלוק 3 כלל צריח מקלע ושני צריחים שכל אחד מהם שימש לתצפית ולמקלע.
שאר המערכות התומכות נחפרו מתחת לאדמה וכללו מחסני תחמושת, מכלי מים, מכלי דיזל, מחסני מזון, מגורי חיילים, מערכות אוורור וסינון ותחנת כוח שכללה שני גנרטורים.
מבצר לרנקה הוא טירה השוכנת בחוף הדרומי של קפריסין.
הוא נבנה כדי להגן על החוף הדרומי של קפריסין ועל עיירת הנמל לרנקה ושימש מאוחר יותר כעמדת ארטילריה, כלא ומוזיאון.
קיים ישוב באזור לרנקה החל מהמאה ה-14 לפני הספירה.
מחקר ארכאולוגי שנערך באזור המבצר, מצביע על כך שהבנייה הראשונית החלה בסוף המאה ה-12 לספירה.
העיר קיבלה חשיבות בתקופת ימי הביניים לאחר שהג'נובים כבשו את הנמל הראשי של המדינה, פמגוסטה, והתעורר הצורך בעיירת נמל חדשה.
זמן קצר לאחר מכן הפכה לרנקה לאחד הנמלים העיקריים של ממלכת קפריסין, והתעורר הצורך בטירה המגנה על העיר והנמל.
בשנים 1382–1398, בתקופת שלטונו של ג'יימס הראשון, שודרג הביצור הביזנטי הקטן שנמצא ליד הנמל למבצר משמעותי יותר.
במאה ה-18 המבצר החל לאבד חשיבות.
במחצית הראשונה של המאה ה-18, מגלה ארצות מפורסם, אב המנזר ג'ובאני מריטי, ציין שהמבצר איבד מיופיו וחוזקו, אך עדיין היה בשימוש.
לאורך כל השלטון הבריטי שימש המבצר כבית כלא בו התקינו גרדום להוצאת אסירים להורג.
ההוצאה להורג האחרונה התרחשה בשנת 1948. גם במהלך הסכסוך הקפריסאי שימש המבצר כבית סוהר.
המבצר הוסב למוזיאון, המציג עתיקות מקפריסין הקדומה הנוצרית, הביזנטית והפוסט-ביזנטית, ציורי קיר ביזנטיים, וכלי חרס מימי הביניים.
מבצר ליוביל הוא מבצר צבאי שנבנה בצפון מזרח צרפת בשלהי המאה ה-19 כדי להגן על עמק נהר המז (הממוקם במשולש הערים ורדן, מץ וטול) בפני תקיפה של גרמניה ממזרח.
המבצר היה שייך למערכת הביצורים סרה דה ריבייר .
במהלך מלחמת העולם הראשונה הופגז המבצר בארטילריה כבדה ונפגע משמעותית אך לא נכבש.
המבצר שוקם בחלקו ומשמש כיום כאתר הנצחה לקרבות מלחמת העולם הראשונה באזור.
הפסד זה הביא את צרפת להכין תוכנית לחיזוק גבולה המזרחי כדי להתמודד עם מערכה עתידית מול גרמניה.
תוכניתו של סרה ריבייר ראתה את קו החזית, בצפון מזרח צרפת, כקו אסטרטגי שיש לחזק את ההגנות עליו.
לפי תוכנית זו הוקמו צבר מבצרים סביב הערים האסטרטגיות בזירה זו (כמו ורדן וטול) ובין הערים הוקמו מבצרים קו שנועדו להגן על המרווחים בין הערים.
המבצר נבנה על גבעה, בגובה 380 מטר מעל פני הים, בחבל ליוביל , מחוז מז בצפון מזרח צרפת, כחמישה ק"מ מדרום לעיירה אפרמון-לה-פורה וכ-45 ק"מ מדרום לוורדן.
המבצר נמצא כעשרה ק"מ מזרחית לנהר המז והוא מגן על הגישה אליו ועל עמק המז הפרוש ממזרח לנהר.
המבצר נקרא "מבצר ליובל" על שם חבל הארץ בו נמצא המבצר, חבל ליוביל .
בינואר 1887 הורה שר המלחמה של צרפת, ז'ורז' בולנז'ה, לשנות את שמותיהם של כל מבצרי סרה דה ריבייר כך שיישאו שמות של גיבורי צבא צרפתים.
השם שנבחר עבור מבצר ליובל היה "מבצר סטנגל" על שם אנרי כריסטיאן מישל סטנגל שהיה גנרל בצבא צרפת ונהרג בקרב מונדובי ב-1796. השם החדש אף נחרט מעל שער הכניסה למבצר.
באוקטובר 1887 הוחלף בולנז'ה על ידי תאופיל פרון שביטל את החלטת בולנז'ה והורה להחזיר את שמות המבצרים לקדמותם.
ברוב המבצרים ניתן עדיין לראות את השם הזמני הזה מעל השער.
בניית המבצר החלה ב-1876 והסתיימה ב-1878. במהלך הבנייה הסירו הצרפתים את אדמת הגבעה ובנו את חדרי המבצר מאבנים מקומיות ומלבנים.
תהליך חיזוק המבצר נמשך גם לאחר 1878. כך למשל ב-1881 נבנה צריח עילי וב-1890 נחפר בתחתית המבצר מרתף תחמושת חדש,
בשלהי המאה ה-19 בחן צבא צרפת את חוזקם של מבצרי סרה דה ריבייר לאור התפתחות הארטילריה.
לשם כך נבחר אחד ממבצרי המערכת (מבצר מלמייזון ) ועליו הומטרה אש ארטילרית כבדה.
תוצאות הירי הצביעו על נזקים משמעותיים שנגרמו לקירות ולגגות שנבנו מאבן והוגנו בשכבת אדמה.
המסקנות מבדיקות אלו היו שיש לחזק את ההגנה על המבצרים על ידי שימוש בבטון מזוין והחל תהליך כזה במבצרים שכבר נבנו (כולל מבצר ליוביל) כשמבצרים חדשים נבנו מלכתחילה מבטון מזוין.
פרויקט חיזוק מבצר ליוביל התבצע בשנים 1910-1904 כשבתקופה זו הוסרה שכבת האדמה שכיסתה אותו ובמקומה הונחה שכבת חול בעובי מטר ועליה נוצקה תקרה חדשה מבטון מזוין.
כמו כן שונה מבנה התעלה ההיקפית שהגנה על המבצר.
הארכיטקטורה של המבצר שונה ממבצרים אחרים של קו סרה דה ריבייר עקב השימוש בקשתות בסגנון גותי בפתחי הכניסה הפנימיים ובחלונות.
עם סיום הבנייה הוצבו במקום כ-700 חיילים.
במלחמת העולם הראשונה היו מבצרי סרה דה ריבייר אמורים לבלום את מתקפת הגרמנים לתוך צרפת.
ב-23 בספטמבר 1914 החלו הגרמנים להפגיז את המבצר בתותחים כבדים בקטרים של 210 מ"מ ו-305 מ"מ שגרמו נזק רב למבצר ולהרס של אחד הצריחים בו פעל תותח 175 מ"מ .
ב-30 בספטמבר 1914 החליט מפקד המבצר לפנות את חייליו ממנו ועד 1918 שימש המבצר כעמדת תצפית בלבד.
בספטמבר 1918 שימש המבצר כמקום מחסה לחיילי חיל המשלוח של ארצות הברית במהלך קרב סן-מייל שהתחולל מדרום מזרח לוורדן.
מנהל האגודה, ז'קי ברונטו (Jackie Bruneteau), הזדהה עמוקות עם החיילים ששירתו בצבא הצרפתי בתחילת המאה ה-20 ולכן עבר לגור במבצר במשך ארבע שנים ללא חשמל ומים.
בתקופה זו עבד, יחד עם חברי האגודה, על שיחזור המבצר עד פטירתו ב-1992.
כיום המבצר פתוח לביקורים תיירים והכניסה אליו בתשלום.
אגודת השימור מקיימת במקום סיורים מודרכים.
מבצר סלהר (במראטהית: साल्हेर) זהו אתר הממוקם ליד כפר סלהר ב שב במהאראשטרה, הודו.
שמו ההקודם של סלהר היה גאוואלגאר (Gavalgarh).
זהו האתר של המבצר הגבוה ביותר בהרי גהט המערביים, והפסגה השנייה בגובהה, עם 1,567 מטרים, אחרי במהאראשטרה, והפסגה ה-32 בגובהה בהרי גהט המערביים.
זה היה מבצר של האימפריה המראטהית.
הכסף שנרכש לאחר הפשיטה על סוראט הובא למבצר זה תחילה, בדרכו למבצרי הבירה של המראטהה.
פסגת סלהר ממוקמת בצפון מהאראשטרה סמוך לגבול עם מדינת גוג'ראט; במרחק של כקילומטר אחד (בקו אווירי) נמצאת פסגת סלוטה הנמוכה במעט.
העיר נאשיק, המונה כמיליון תושבים, נמצאת כ-120 ק"מ (בנסיעה ברכב) דרומה.
הכפר סלהרוואדי (Salherwadi), הנמצא כ-2 ק"מ (ברגל) מדרום-מערב לפסגה ובגובה של כ-1,000 מטר, מהווה בדרך כלל את נקודת המוצא לסיורים לפסגה.
הסכם השלום שנחתם ב (1665) קבע כי האימפריה המראטהית תעביר 23 מבצרי גבעה לידי האימפריה המוגולית; אולם, התעוררו מחלוקות לגבי אילו מבצרים צריכים להיות אלה.
מחלוקות אלו הגיעו לשיאן ב בפברואר 1672, שבו ניצח צבא האימפריה המראטהית את צבא האימפריה המוגולית.
כתוצאה מניצחון זה נשאר מבצר הגבעה הקטן ליד הפסגה, יחד עם מבצרים אחרים בהרי גהט המערביים, בידי המראטהה.
המבצר כולל שרידים של חומת המבצר, שערי אבן מונוליתיים חצובים בסלע, מצוקים תלולים, מאגרי מים ומבני עזר.
בפסגה נמצא מקדש קטן המוקדש לווישנו בצורתו כ (האווטאר השישי של וישנו).
אתר המורשת העולמית כולל גם את המבצר הכפול סלוטה.
מבצר לוהאגד (במראטהית: लोहगड) הוא אחד מבין מבצרי גבעה רבים במהאראשטרה, הודו.
הוא שוכן ברמת דקאן, סמוך להרי גהט המערביים קרוב ליישוב ההררי ובמרחק 52 ק"מ צפון-מערבית לפונה.
לוהאגד מתנשא לגובה של 1,033 מטרים מעל גובה פני הים.
המבצר מחובר ל הסמוך באמצעות רכס קטן.
מבצר לוהאגד שוכן ליד הכפר לוהגאדוואדי (Lohagadwadi), כ-10 ק"מ (מרחק נסיעה) דרומית-מערבית לעיירה לונוואלה.
מתחנת הרכבת הקטנה של מנאוולי (Manavli), זוהי הליכה של כ-5 ק"מ, העוברת על פני מנזר המערות הבודהיסטי של בהאג'ה.
המבצר, הממוקם לא רחוק מנתיב סחר עתיק, הוא בעל היסטוריה ארוכה המשתרעת עוד מתקופת שושלת סאטווהאנה.
גם שליטי שושלות צ'לוקייה, רשטראקוטה ו הותירו את חותמם.
בתקופה האסלאמית הוא השתייך לזמן מה לשטח של עד שנכבש על ידי מנהיג המראטה, שיוואג'י (שלט בערך בשנים 1657–1680), אשר בתורו נאלץ לוותר עליו זמנית (1665–1670) לאויבו הגדול ביותר, הקיסר המוגולי אורנגזב.
בשנת 1818 כבשו הבריטים את מבצר ויסאפור הסמוך ומשם הפגיזו את מבצר לוהגד הנמוך יותר.
המבנים הנראים כיום הם ככל הנראה ברובם תוצאה של בנייה מראטהית, אף שאדריכלות המבצרים שלהם שונה במעט מזו של המוגולים.
המבצר, הממוקם כ-200 מטרים מעל מפלס הקרקע של הכפר לוהגאדוואדי, נגיש באמצעות גרם מדרגות שנבנה באמצע המאה ה-20. המבצר עצמו ממוקם על פסגת גבעה צרה בגובה של 1,032 מטרים; מולו נמצאים מספר באסטיונים נמוכים יותר ובסך הכל ארבעה שערים – אחד מהם כולל שני תבליטי אריות קטנים.
השילוב ההדוק בין הסלע הטבעי לאדריכלות מעשה ידי אדם הוא יוצא דופן.
המתחם כולל גם את הקבר הקטן (קובה) של דמות בלתי ידועה – אולי מפקד מבצר.
בסמוך, נמצאים מבצר ויסאפור הגדול יותר, אך הפחות שמור, וכן מנזרי המערות של בדסה וקרלה.
מבצר סובארנאדורג (במראטהית: सुवर्णदुर्ग) הוא מבצר הממוקם בין מומבאי לגואה, על אי קטן בים הערבי, ליד שבקונקן, לאורך החוף המערבי של הודו, במדינת מהאראשטרה.
המשמעות המילולית של סובארנאדורג במראטהית היא "מבצר הזהב", שכן הוא נחשב לגאווה או ל"נוצה בכובע הזהב של המראטהה".
המבצר, שנבנה על ידי צי עאדל שאה למטרות הגנה, כלל גם מספנה.
המטרה הבסיסית של הקמת המבצר הייתה להתמודד עם התקפות אויבים, בעיקר מצד המעצמות הקולוניאליסטיות של אירופה, וגם מצד ראשי השבטים המקומיים.
בעבר, מבצר היבשה ומבצר הים היו מחוברים באמצעות מנהרה, אך זו אינה פעילה כעת.
הגישה הנוכחית למבצר הים היא רק באמצעות ספינות מנמל הרנאי שעל לשון היבשה.
המבצר כולל גם מבצר יבשתי קטן נוסף בשם קנאקאדורגה בבסיס לשון היבשה של נמל הרנאי, על החוף.
בניית המבצר מיוחסת לצ'הטרפטי שיוואג'י מהאראג', מייסד האימפריה המראטהית, בשנת 1660. לאחר מכן, ביצרו צ'הטרפטי שיוואג'י מהאראג', אחרים ובני שושלת האדמירלים ממשפחת אנגרה את המבצרים עוד יותר למטרות הגנה.
המבצר ממוקם על אי בים הערבי בחוף המערבי, בתחום השיפוט של , מול מבצר קנאקאדורג ודרומית ללשון היבשה של נמל הרנאי.
העיירה הקרובה ביותר היא , עיירה הררית (ליד ), הנמצאת 17 קילומטרים מהרנאי.
קנאקאדורג, מבצר הנמל, שנבנה במקור כקישור אסטרטגי למבצר הים, כולל מגדלור.
הרנאי, שליד מבצר קנאקאדורג ההרוס למחצה, הוא נמל חשוב, הנמצא ממש בקצה לשון היבשה הבולטת אל הים הערבי.
זהו נמל טבעי הידוע בדיג ובשיווק בקנה מידה גדול.
משערים כי מבצר קנאקאדורג ומבצרי יבשה נוספים כמו , מבצר פטאגאד ומבצר גואה נבנו בעיקר כמבצרי תצפית לאבטחתו של מבצר סובארנאדורג.
אין מזח עגינה במבצר סובארנאדורג.
עם זאת, הנחיתה מתבצעת בחופי החוף החולי של האי הסלעי.
מאפיין נוסף של האזור הוא שערוץ צר מפריד בין מבצרי גואה, קנאקאדורג ופאטהגאר שביבשה.
, הידוע בכינויו "סמודרטאלה שיוואג'י" (שיוואג'י של הים), היה האדמירל של הצי המראטהי.
בשנת 1696, הצי הימי של קאנהוג'י הוצב כאן, אך המבצר נמסר לו רשמית בשנת 1713 על ידי שאהו ראג'ה.
אנגרה מונה בשנת 1698 לאדמירל הצי הימי המראטהי על ידי ה.
הייתה לו שליטה מלאה על החוף המערבי, ממומבאי ועד ונגורלה, למעט , שנשאר בשליטת ה (במשך 200 שנה).
בתמורה לשמירה על "נאמנות" למשפחתו של שיוואג'י, הוענקו לו 26 מבצרים וכפרים תלויים בהם, שכללו גם את סובארנאדורג.
בשנים שלאחר מכן, מבצרים אלו הפכו למעוזים לפיראטיות.
לפי היסטוריונים הודים של , כמו אניל אתלה, וכיום גם היסטוריונים מערביים רוויזיוניסטים כמו ג'ון קיי וסיימון לייטון.
לאחר מותו של קאנהוג'י השתלט בנו, טולאג'י אנגרה, על סובארנאדורג, שהפך למרכז כוחו.
אולם, הוא הסתכסך עם הפשוואות ונחשב למורד.
במלחמה נגד טולאג'י, הפשוואות זכו לתמיכת הבריטים.
המצור המשותף על המבצר נמשך מ-25 במרץ עד 2 באפריל 1755. ב-12 באפריל 1755, כבש הקומודור הבריטי את המבצר ומסר אותו רשמית לפשוואות.
עם זאת, תמיכה זו התגלתה כמזיקה לפשוואות, שכן הבריטים דרשו כתגמול שליטה על מבצר בנקוט, ואפשרו לפשוואות לשלוט רק על סובארנאדורג.
בשנת 1818 תקף קפטן ויליאם את המבצר בראש כוח בריטי, והשתלט עליו במלואו ב-4 בדצמבר 1818. זמן קצר לאחר מכן גם מבצרים אחרים עברו לשליטה בריטית.
בני משפחת אנגרה זכן להכרה לא רק על חיזוק המבצר, אלא גם על הקמת מספנה בסובארנאדורג, ועל יצירת צי גדול של ספינות מלחמה.
זאת, במטרה לאבטח את החוף המערבי, חוף קונקן, מפני פלישות של חברות הודו המזרחית הבריטית, הצרפתית וההולנדית.
ניתן גם להסיק כי המבצרים הקטנים (גואה, קנאקאדורג, בנקוט, פטאגד ומבצר גובה) נבנו על ידי קאנהוג'י אנגרה בעיקר כדי להגן על סובארנאדורג מפני כל התקפת אויב מהיבשה.
מבצר סובארנאדורג ממוקם בחוף המערבי של הודו על אי סלעי בים הערבי.
הוא משתרע על פני שטח של 3.2 הקטאר ונמצא במרחק של כ-1.5 קילומטר מהיבשה.
כפי שמקובל במבצרים דומים אחרים, הוא מוקף בחפיר יבש.
המבצר הולך וצר לכיוון דרום, משם מבצר קנאקאדורג נראה בבירור.
החומות נחצבו רובן ככולן מתוך סלעי האי החשופים.
עם זאת, חלק מחומות המבצר בנוי מגושי אבן גדולים רבועים בגודל 3.0–3.7 מטר.
למבצר שתי כניסות או שערים: "המאהה דארוואזה" ("השער הגדול"), מעל קו הגאות, בצד מזרח וה"צ'ור דארוואזה" ("שער הגנבים") בצד מערב.
השער הראשון פונה ליבשה והאחרון פונה לים.
ניתן להיכנס למבצר סובארנאדורג רק בזמן שפל.
הכניסה הנוכחית מהשער המזרחי הראשי חסומה בשיחים קוצניים, אך ניתן לגשת אליו דרך כניסה צרה המכונה מקומית "דבדיס" (devdis).
בכניסה הראשית, נראים גילופים של האנומן חרוטים על הקיר, וצב מגולף על אחת המדרגות המובילות.
שער הים מציג דמויות מגולפות של טיגריס, נשר ופילים.
המבצר מבוצר בבאסטיונים רבים, הכוללים גם חדרים קטנים בנויים.
בחלק המרכזי של המבצר ישנם שני מחסני תבואה ובניין מתפורר.
מ"צ'ור דארוואזה" (שער הגנבים), מדרגות מובילות אל המבצר.
מיקומם של ארמונות עתיקים בשטח המבצר נלמד ממספר רב של בסיסי יסוד הנראים באזור המבצר.
בניין אבן בשטח המבצר זוהה כמחסן תחמושת.
כמו כן, אותרו במבצר חמישה עשר תותחים ישנים.
במבצר סובארנאדורג ישנם מספר מקורות מים ראויים לשתייה (מכלים, בריכות ובארות); עם זאת, אלה מתייבשים בחודשי הקיץ.
ישנה באר מדרגות שיש בה שפע של מים.
מבצר קנאקאדורג, המכונה "מבצר לשון היבשה", בולט אל תוך הים, גובל בנמל הרנאי ומשתרע על שטח של 0.25 הקטאר.
הגישה אליו היא דרך גרם מדרגות.
המבצר כיום חרב, למעט כמה בורות מים, שני באסטיונים רעועים (אחד בכל קצה), מגדלור על גבעה מוגבהת, וגם בית מגורים לשומר.
הוא שימש בעבר כמחנה צבאי.
במבצר תשע בריכות מים עם אספקת מים בשפע, מתוכן שמונה מופרדות בקירות אבן והבריכה התשיעית נמצאת במרחק מה לכיוון מערב.
מומבאי נמצאת במרחק של 230 קילומטרים מהרנאי.
הרנאי, הממוקמת במפרץ סלעי, כוללת כביש שמיש בכל מזג אוויר המחבר אותה לדאפולי ולקהד.
הגישה היחידה למבצר סובארנאדורג היא באמצעות ספינות מהרנאי.
את הספינות יש לתאם דרך הדייגים המקומיים.
זהו נמל עגינה עבור אוניות חופיות ומרכז שיווק חשוב המשגשג של דיג.
תחנת הרכבת הקרובה ביותר נמצאת בקהד.
שדה התעופה הקרוב ביותר נמצא במומבאי.
מבצר סינדהודורג (במראטהית: सिंधुदुर्ग) הוא מבצר היסטורי המשתרע על אי קטן בים הערבי במרחק של כקילומטר מחוף אזור קונקן שבמהאראשטרה במערב הודו.
המבצר נבנה בין השנים 1664 ל-1667 בהוראת צ'הטרפטי שיוואג'י מהאראג'.
המבצר שוכן מול חופי נפת שב באזור קונקן של מהאראשטרה, 510 קילומטרים מדרום למומבאי, ו-130 קילומטרים צפונית לגואה.
הוא מונומנט מוגן תחת הסקר הארכאולוגי של הודו.
מבצר הים סינדהודורג נבנה תחת צ'הטרפטי שיוואג'י מהאראג', מייסד האימפריה המראטהית.
אבן היסוד למבצר הונחה ב-25 בנובמבר 1664. על הבנייה פיקח , שקיבל סיוע ממהנדסים פורטוגזים מגואה.
מטרתו העיקרית של המבצר הייתה להתמודד עם ההשפעה הגוברת של הסוחרים האנגלים, ההולנדים, הצרפתים והפורטוגזים בחוף קונקן, ולרסן את עליית ה של .
המבצר נבנה על אי קטן המכונה האי קורטה.
המבצר נתפס לזמן קצר על ידי הבריטים ב-1765 ושמו שונה על ידם ל"פורט אוגוסטוס" (Fort Augustus).
מאוחר יותר, בשנת 1818 לספירה, הבריטים פירקו את מבני ההגנה של המבצר.
צ'הטרפטי שיוואג'י מהאראג' הביא 200 מבני קאסטת ה כדי לבנות את מבצר זה.
הבנייה החלה ב-25 בנובמבר 1664. המבצר הימי, שנבנה במשך שלוש שנים (1664–1667), משתרע על פני שטח של 19.42 הקטאר, עם חומה באורך 4 ק"מ, וקירות בגובה 9.1 מטר ובעובי 3.7 מטר, הכוללת 42 באסטיונים.
מעל 1,800 קילוגרם עופרת שימשו ביציקה, ואבני היסוד קובעו היטב בעופרת מותכת.
מלבד האבנים העצומות, חומר הבנייה כלל גם כ-72,000 קילוגרם של ברזל לצורך הקמת החומות המחברות בין הבאסטיונים.
הקירות המסיביים תוכננו לשמש כגורם מרתיע בפני אויבים מתקרבים וכן בפני הגלים והגאות של הים הערבי.
הכניסה הראשית מוסתרת באופן כזה שאף אחד לא יכול לזהות אותה מבחוץ.
בתוך המבצר יש מקדשים, מכלי מים ושלוש בארות.
מספר התושבים הקבועים המתגוררים במבצר נמצא בירידה מאז נטישתו.
רוב התושבים עברו משם עקב חוסר הזדמנויות תעסוקה, אך כמה משפחות נותרו.
המבצר סגור לתיירים בעונת הגשמים עקב גאות גבוהה.
מבצר מולבאנז' הוא אחד מהמבצרים הגדולים של קו מאז'ינו.
הוקם בצפון מזרח צרפת לאחר מלחמת העולם הראשונה.
המבצר הופגז על ידי הגרמנים במהלך כיבוש צרפת ביוני 1940 אך לא נכבש.
לאחר המלחמה בוצעו בו שיפוצים והוא המשיך לשמש הן את צבא צרפת והן את ברית נאט"ו עד נטישתו בתחילת המאה ה-21. כיום הוא נמצא עדיין ברשות צבא צרפת ומאז שנעזב הוא נעול.
עדויות מצולמות מתוך המבצר מעידות שהנעילה לא הייתה הרמטית ושמבקרים הצליחו לחדור פנימה ולהותיר אחריהם נזקים רבים.
התכנון הובל על ידי "ועדת ארגון האזורים המבוצרים" (CORF) כשמבצר מולבאנז' היה אחד ממבצרי קו זה שתוכנן על ידי הוועדה.
מבצר מולבאנז' נקרא על שם הכפר מולבאנז' הנמצא כקילומטר מצפון לו.
המבצר נבנה מול גבול לוקסמבורג במחוז מוזל שבחבל גראנד אסט.
המבצר נועד להגן על המישור שממערב ל נהר המוזל והוא נבנה בחלקו המערבי של "סקטור מבצרי ת'יונויל" שהגן על מץ.
המבצר מוספר כ-A9 ובהתאם לעקרונות ועדת CORF נבנה כך שהוגן על ידי אש תותחים ממבצר רושונווילה A8 וממבצר סטריש A11. כמו כן נבנו בסביבותיו מצדיות מבוצרות לחיילי רגלים שהגנו על המרווחים עד המבצרים הבאים (כמו מצדית פטרסברג ומקלט פטרסברג ).
כמו רבים ממבצרי קו מאז'ינו נחלק מבצר מולבאנז' לשלושה חלקים:
שערי הכניסה שנבנו בחלקו הדרום מערבי של המבצר.
שערים אלו נחלקו לכניסת החיילים וכניסת התחמושת.
שער כניסת החיילים הוגן על ידי עמדה מבוצרת למקלע כפול, עמדה מבוצרת לתותח נ"ט 47 מ"מ וצריח משולב למקלע ותצפית.
שער כניסת תחמושת הוגן על ידי עמדה מבוצרת למקלע כפול, עמדה מבוצרת לתותח נ"ט 47 מ"מ ושני צריחים משולבים למקלע ותצפית.
מסילות הרכבת נבנו כך שניתן היה להוביל קרונות למעלית המשא ולהוריד אותן למנהרות ולמחסני התחמושת.
מערך השירות התת-קרקעי כלל מגורי חיילים וקצינים, מטבח, מחסן מזון, שירותים, מרפאה, מכלי מים וסולר, מתקני אוורור וסינון אוויר, מחסני תחמושת (אחד מרכזי שנקרא M1 ומספר מחסנים בקרבת הבלוקים שנקראו M2) ותחנת כוח של ארבעה גנרטורים.
לכל אורך המנהרות הותקנו מסילות ברזל.
בלוקי הלחימה כללו עשרה בלוקים כשמעל כל אחד מהם נבנו צריחי פלדה עבור תצפיתנים וכלי הנשק:
בלוק 1 היה בלוק רגלים שכלל צריח תצפית עם פריסקופ, צריח למקלע כפול וצריח משולב למקלע ותצפיתן.
בלוק 2 היה בלוק רגלים וכלל צריח מקלע כפול דגם 1935 ושני צריחים משולבים למקלע ותצפיתן.
בלוק 3 היה בלוק ארטילריה שכלל צריח לתותח 81 מ"מ מדגם 1932 , צריח משולב למקלע ותצפיתן וצריח עבור רומה רימונים .
בלוק 4 היה בלוק ארטילריה שכלל צריח תותח 132 מ"מ דגם 1932 וצריח משולב למקלע ותצפיתן.
בלוק 5 היה בלוק ארטילריה שכלל צריח לתותח 75 מ"מ דגם 1932 .
בלוק 6 היה בלוק רגלים שכלל צריח מקלע בודד, צריח למקלע כפול וצריח משולב למקלע ותצפיתן.
בלוק 7 היה בלוק תצפית שכלל צריח תצפית עם פריסקופ וצריח משולב למקלע ותצפיתן.
בלוק 8 היה בלוק ארטילריה שכלל צריח תותח 75 מ"מ דגם 1933 ושני צריחים משולבים למקלע ותצפיתן.
בלוק 9 היה בלוק ארטילריה שכלל צריח תותח 75 מ"מ דגם 1933, צריח משולב למקלע ותצפיתן וצריח עבור רומה רימונים .
בניית מבצר מולבאנז' הושלמה ב-1930 והוא אוכלס על ידי 701 חיילים חוגרים ו-24 קצינים מרגימנט הרגלים ה-169 ומרגימנט הארטילריה ה-151 .
בסופו של דבר נאלצו החיילים הצרפתים להיכנע, במסגרת חתימת ממשלת צרפת על הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת, וללכת לשבי.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה שמר צבא צרפת את בעלותו על רוב מבצרי כהגנה מפני פלישה אפשרית של חברות ברית ורשה למערב אירופה.
לשם כך השקיע בשיפור המיגון של המבצרים (ומבצר מולבאנז' ביניהם).
מבצר מולבאנג' עצמו נשמר בבעלות הצבא שערך בו התאמות מבניות.
ב-1961 נמסר המבצר (יחד עם מבצר רושונווילה ומבצר סטריש) לשימושה של נאט"ו שהשקיעה כ-320 מיליון פרנק כדי להפוך את המבצרים למרכז פיקוד עבור מפקדת חילות האוויר הטקטיים הרביעיים של בעלות הברית.
ב-1967 עבר פיקוד האוויר של נאט"ו לבסיס רמשטיין והמבצר הועבר לאחריות רגימנט התקשורת ה-40 של צבא צרפת.
להתאמת השימוש במבצר הפך בלוק 7 לחדר תקשורת.
פעילות הצבא במקום נמשכה עד 1999 אז עבר הרגימנט לטיונוויל והמבצר ננטש (על אף שהמשיך להיות בבעלות הצבא).
ב-2006 פורקו הצריחים בבלוק 5 כדי להציגם במוזיאון הצמוד למבצר פרמון.
מבצר סטריש הוא מבצר גדול שנבנה כחלק מקו מאז'ינו, על גבולה של צרפת עם מדינת לוקסמבורג.
מבצר סטריש לא השתתף במערכה זו וביוני 1940 נאלצו לוחמיו להיכנע עם כניעת צרפת.
בתקופת המלחמה הקרה הועבר המבצר לרשות נאט"ו, שופץ ושימש כמפקדה.
כיום המבצר אינו בשימוש אך נמצא עדיין בבעלות צבא צרפת.
ב-1997 ערם הצבא ערימות עפר על הכניסות של המבצר כדי למנוע ממבקרים להיכנס אליו.
המבצר נבנה בסמוך לעיירות אטאנז'-גרנד וסטריש (ממנה קיבל את שמו) שבמחוז מוזל, חבל גראנד אסט.
המבצר קיבל את המספר A11 ובהתאם לדיסציפלינה בה נבנה קו מאז'ינו קיבל הגנה ארטילרית ממבצרים בסביבתו כמו מבצר אימרהוף A10, מבצר בואה-קאר A12, מבצר רושונווילה A8,מבצר מולבאנז' A9 ומבצר קובנבוש A13.
מעליות רגילות ומשא הובילו את החיילים והציוד מהכניסות לחלקו העמוק של המבצר.
בלוקי הלחימה כללו שישה בלוקים כשמעל כל אחד מהם נבנו צריחי פלדה עבור תצפיתנים וכלי הנשק:
בלוק 1 היה בלוק רגלים שכלל צריח מקלע מדגם 1935 , צריח למקלע כפול מדגם 1930 וצריח משולב למקלע ולתצפיתן דגם 1930 .
בלוק 2 היה גם הוא בלוק רגלים שכלל צריח מקלע מדגם 1935, צריח תצפית וצריח משולב למקלע ולתצפיתן דגם 1930.
בלוק 3 היה בלוק משולב לארטילריה ורגלים וכלל עמדה מבוצרת למקלע כפול, עמדה מבוצרת לתותח נ"ט 47 מ"מ, עמדה מבוצרת למקלע כפול, שתי עמדות מבצרות למרגמות 81 מ"מ דגם 1932 ושני צריחים משולבים למקלע ותצפית.
בלוק 4 היה בלוק ארטילריה שכלל צריח מדגם 1932 לתותח 135 מ"מ וצריח משולב למקלע ולתצפיתן.
בלוק 5 היה בלוק ארטילריה שכלל צריח מדגפ 1932 לתותחי 75 מ"מ וצריח משולב למקלע ולתצפיתן.
בלוק 6 היה בלוק ארטילריה שכלל צריח לתותחי 75 מ"מ, צריח משולב למקלע ולתצפיתן וצריח לרומה רימונים .
המבצר נבנה בשנים 1930–1935 ועם סיומו הוא אוכלס על ידי 20 קצינים וכ-580 חוגרים מרגימנט הרגלים ה-168 ומרגימנט הארטילריה ה-151 .
במהלך הפלישה של גרמניה לצרפת, במאי ויוני 1940, ספג המבצר אש ארטילרית של תותחים גרמניים אך לא נערך במקום קרב משמעותי.
בסופו של דבר, במסגרת חתימת ממשלת צרפת על הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת בשלהי יוני, נאלצו החיילים הצרפתים במבצר להיכנע וללכת לשבי.
גם מבצר סטריש נכלל בתוכנית זו ושופץ, למעט בלוקים 5 ו-6 מהם פורקו התותחים ב-1953.
ב-1960 נמסר המבצר לארגון נאט"ו כמרכז פיקוד ובקרה.
במסגרת הכוונה להעבירו לשימוש נאט"ו השקיעה ממשלת צרפת 54 מיליון פרנקים כדי להשמיש אותו כשבעיקר שוקמו הכניסות ומערכות השירותים התת-קרקעיות על חשבון בלוקי הלחימה.
את מבצר סטריש שמר צבא צרפת ברשותו אך תקופה ארוכה התאפשר לחובבי היסטוריה להיכנס אליו.
ב-1997 ערם הצבא עפר על הכניסות למבצר כדי למנוע כניסת אזרחים אל פנים המבצר אולם אתרים באינטרנט מדווחים שעדיין ניתן להיכנס.
הבלוקים עצמם מוקפים ביער סבוך שמקשה לזהות את המבנים העל קרקעיים.
המבצר הפטרופאבלי או מבצר פֶּטְרוֹפַּבְלוֹבְסקיה הוא המבצר המקורי של העיר סנקט פטרבורג ברוסיה ונמצא ברובע פטרוגרד בעיר.
תוכנן על ידי דומניקו טרזיני ונבנה בשנת 1703.
המבצר מעולם לא תפקד כמעוז להגנת העיר בפעילות צבאית.
לעומת זאת כבר בשנת 1718 הוא שימש כלא לעצירים פוליטיים, ובהדרגה הפך לכלא פוליטי ראשי של האימפריה.
הדמות היהודית המוכרת ביותר שנכלאה במקום הוא מייסד חסידות חב"ד רבי שניאור זלמן מליאדי, שנכלא עקב הלשנה כי הוא עוזר ליהודי ארץ ישראל ובכך לטורקיה - האויבת המרה של רוסיה - ששלטה בארץ.
במקום הוצבה גם בובה בדמותו יחד עם בובות של האסירים המוכרים ביותר שנכלאו במבצר.
המבצר כולל מספר מבנים, ביניהם קתדרלת פטר ופול, ששם נקברו כל הצארים הרוסיים מפטר הגדול עד אלכסנדר השלישי.
בנוסף, שאריותיהם של הצאר ניקולאי השני ומשפחתו נקברו שם לאחר שנמצאו.
מבנים אחרים הם מטבעה, מצודת טרובטסקוי, אולם תת-קרקעי ומוזיאון להיסטוריה של סנקט פטרבורג.
ביוני 2011 נחנך משמר כבוד במבצר הפטרופאבלי, שיבצע חילופי משמרות קבועים, בדומה לחילופי המשמרות שמשמר הקרמלין מבצע במתחם הקרמלין במוסקבה.
משמר הכבוד החדש, הוחזר למבצר, לראשונה מאז פירוק האימפריה הרוסית ב-1917.
קתדרלת פטר ופול או קתדרלת פֶּטְרוֹפַּבְלוֹבְסקיה היא קתדרלה פרבוסלאבית הממקומת בתוך המבצר.
זוהי נקודת הציון העתיקה ביותר בסנט פטרסבורג, שנבנתה בין 1712–1733 ב"אי הארנבים" לאורך נהר הנייבה.
הקתדרלה נבנתה במקור על ידי פיוטר הגדול ועוצבה על ידי דומניקו טרזיני.
צריח הקתדרלה הוא צריח הכנסייה הרוסית הפרבוסלאבית הגבוה ביותר.
מאז שמגדל הפעמונים לא בנפרד אלא חלק מהקתדרלה עצמה, נחשבת הכנסייה לגבוהה ביותר מבין הפרבוסלאביות בעולם.
זה גם המבנה הגבוה בעיר עד היום (נכון למאי 2012).
קיפרוס הוא מבצר מימי הורדוס שנקרא על שם אימו.
היה אחד משבעת מבצרי המדבר שבנו החשמונאים ושופצו על ידי הורדוס.
המבצר חרב במרד הגדול של היהודים ברומאים (בין השנים 66 ל-70 לספירה), כנראה בידי הקנאים היהודים.
שרידי המבנה נמצאו בתל אל-עקבה המתנשא מעל נחל פרת, כשלושה ק"מ דרום-מערבית ליריחו, בחפירה שנערכה ב-1974. כמו כן, נמצאה מערכת המים שלו.
קיפרוס נבנה על חורבות מבצר חשמונאי ששמו לא ידוע, אך משערים שמדובר באחד משני המבצרים החשמונאיים תרקס וטאורוס המתוארים על ידי סטראבון כמצויים במעברים המוליכים ליריחו ונהרסו בידי המצביא הרומאי פומפיוס, בעת מסעו לירושלים בשנת 63 לפנה"ס.
החשמונאים בנו כמה מבצרי מדבר, והורדוס עמד על מעלותיהם הרבות: הוא בנה אותם מחדש באופן מורחב ומפואר, ויצר רשת של שבעה ארמונות-מבצר מדבריים - כולם קשורים זה לזה בקשר עין.
כך גם בנה את קיפרוס: "מעל יריחו בנה מבצר מוקף חומה המצטיין בחוסנו וביופיו, הקדישו לאמו וקרא לו קיפרוס".
בימי הורדוס המבצר לא נצרך למלחמה, אך חזר לשמש כמבנה צבאי בימי המרד הגדול של היהודים ברומאים (70-66 לספירה).
המורדים הכירו את שיטת הלחימה החשמונאית ומיהרו לכבוש את מבצרי המדבר מידי הרומאים.
יוסף בן מתתיהו מתאר את נפילתו: "כבשו המורדים מבצר מעל יריחו הנקרא קיפרוס, טבחו את חיל המצב [שבו] והרסו עד היסוד את ביצוריו".
באתר נמצאו שרידי שרפה בחדרים רבים, המעידים על חורבן זה.
בתקופה הביזנטית ישבו באתר נזירים נוצרים.
ייעודו של קיפרוס בפרט ושל מבצרי הורדוס בכלל, נתון במחלוקת - האם נועד למלחמה או לתפקיד מנהלי.
י' צפריר מתייחס למבנה כאל מבצר-מצודה.
הוא מסכים על תפקידו המנהלי כמרכז שליטה על חבלים חקלאיים, אך מדגיש שתכליתו העיקרית צבאית - להבטיח מפלט לאחר שאבדה התקווה לגבור על האויב בשדה פתוח.
הוא מנמק זאת באמצעות מיקומו הנישא והמבודד מסביבתו הקרובה.
את הממצאים הלא-צבאיים שנמצאו, הוא מסביר בכך שתקופת הורדוס התאפיינה בימי שלום.
ע' גורי-רימון מתייחסת למבנה כאל ארמון-מבצר.
היא לא מתעלמת מהפן הצבאי של המבנה, אך טוענת ששימש בראש ובראשונה בתפקיד מנהלי - כארמון, כמחסן, כבית אוצר, וכמרכז מנהל לאדמות המלך.
היא נסמכת על הפאר הרב שאפיין את המבצר, וכן על ניתוח לשוני של המושגים השונים בהם משתמש יוסף בן מתתיהו לתיאור המבצרים.
החפירות באתר נערכו ב-1974, נוהלו בידי אהוד נצר ועמנואל דמתי וממצאיהן פורסמו לציבור באופן רשמי בשנת 1975. החפירות התמקדו בפסגת ההר וכן במשטח הנמוך ממנה בכ-30 מ', בכיוון דרום-מזרח.
מהתקופה החשמונאית התגלו שרידים מעטים בפסגת ההר - כמה חדרים, מתקני מים וכן קטע מהחומה החיצונית.
בנוסף, התגלה יסוד של מגדל עגול במשטח התחתון - כנראה מבנה הגנתי.