tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צבע גופם של זגים צעירים דהוי יותר, צבע מקור צהוב דהוי ורגליהם חומות.
הזג צהוב-המקור קטן מעט מהזג אדום-המקור: אורכו כ-37 עד 39 ס"מ, אורך זנבו כ-12 עד 14 ס"מ, ומוטת כנפיו היא כ-75 עד 85 ס"מ; זאת למרות שזנבו ארוך יותר וכנפיו קצרות יותר מאלה של אדום-המקור.
digitatus גדולים מעט מהפרטים מתת-המין השלט - משקלם כ-191–244 גרם, לעומת 188–252 אצל תת-המין P.
graculus; בנוסף, רגליהם חזקות יותר.
ממצאים אלה מתאימים לכלל ברגמן, שטוען שתת-המינים או המינים הגדולים יותר של בעלי חיים יהיו באזורים קרים יותר, או ברום גבוה יותר.
גפיו של הזג, מקורו ועצמות שורש הרגל שלו גדולים יותר באזורים חמים, מה שעולה בקנה אחד עם כלל אלן.
הטמפרטורה היא הגורם המשפיע החשוב ביותר על השוני בין תכונות גופם של הזגים השונים.
קריאות ה"פריייפ" ו"סוויוווו" של הזג שונות מהקריאות האופייניות יותר למיני העורביים, "צ'ייי-אווו", שאותן משמיעים הקאק והזג אדום-המקור.
הוא גם משמיע קריאת אזהרה, "צ'וווור", וכמה שריקות וציוצים שמושמעים על ידי זגים שנחים או אוכלים.
הזג צהוב-המקור הוא מעופף מצוין, והוא מבצע לעיתים סיבובים, התהפכויות וצלילות מסוגננות, שבמהלכן הוא מקפל את כנפיו, צולל כלפי הקרקע ונוסק למעלה ברגע האחרון.
הוא נצפה מעופף בגבהים שמעל 8,000 מטרים מגובה פני הים.
במחקר של צלילי זגים באזור הפלארקטי, נמצא שיש יחס הפוך בין תדירות הקול של הזגים לבין גודל גופם; משמע, קולם של זגים שגופם קטן גבוה יותר.
הזג צהוב-המקור מצוי ומתרבה באזורים הרריים.
תחום התפוצה שלו מתפרש מספרד מזרחה, לכיוון דרום אירופה והאלפים; משם הוא ממשיך דרך מרכז אסיה והרי ההימלאיה למזרח סין.
קיימות גם אוכלוסיות של זגים בכרתים, קורסיקה ומרוקו.
האוכלוסיות, לכל אורך תחום התפוצה שלו, אינן נודדות; אך ידוע שלזגים במרוקו יש מושבה במאלאגה שבדרום ספרד.
בנוסף, פרטים משוטטים נצפו בצ'כוסלובקיה, גיברלטר, הונגריה וקפריסין.
בישראל הזג הוא חורף נדיר, ונצפה רק באזור החרמון.
הזג מצוי בגבהים של כ-1,260–2,880 מטרים מעל גובה פני הים באירופה, של כ-2,880–3,900 מטרים מעל גובה פני הים במרוקו, ושל כ-3,500–5,000 מטרים מעל גובה פני הים בהרי ההימלאיה.
תועד זג צהוב-מקור שקינן בגובה של כ-6,500 מטרים מעל גובה פני הים, גבוה יותר מכל מין עוף אחר, אפילו מהזג אדום-המקור, שהתזונה שלו אינה מותאמת היטב לחיים בגבהים כאלה.
זגים נצפו גם על ידי מטפסים בהר האוורסט, ברום של כ-8,200 מטרים מעל גובה פני הים.
הוא מקנן בדרך כלל בחרכים ובסדקים בצוקים, למרות שהוא עשוי להשתמש גם בחללים בין סלעים במישורים.
הזגים מחפשים אוכל בעיקר במדרונות הרריים ובמישורים אלפיניים, מעל או מתחת לקו העצים (הקו בהר, שמסמן את המקום הגבוה ביותר בו עצים יכולים לגדול).
בחורף, הם מתקהלים ליד יישובים, אתרי סקי, מלונות ומקומות נוספים שנבנו עבור תיירים.
הזג צהוב-המקור הוא מונוגמי, והזכר מתרבה עם אותה נקבה כל שנה.
עונת הקינון מתחילה בתחילת מאי.
הזגים לא מקננים בלהקות, למרות שקינים של זוגות שונים עשויים להיות קרובים יחסית אחד לשני.
הקינים בנויים משורשים, זרדים וגבעולים, ומרופדים בדשא, זרדים קטנים או שיער.
הם עשויים להיות מוקמים על מדפי סלע, במערות, בסדקים בצוקים או במבנים נטושים.
הנקבה מטילה 3–5 ביצים לבנבנות שגודלן כ-33.9 על 24.9 מ"מ, והן מכוסות בנקודות בצבע קרם, חום-צהבהב או ירוק בהיר ובכתמים חומים.
הנקבה דוגרת עליהן במשך 14–21 ימים.
הגוזלים בוקעים מכוסים בפלומה, בשונה מגוזלי הזג אדום-המקור, שבוקעים כמעט עירומים.
הם מואכלים על ידי הזכר והנקבה, והם יכולים להיות מואכלים גם לאחר שפרחו והצטרפו ללהקה.
הם פורחים מהקן 29–31 ימים לאחר הבקיעה.
הזגים יכולים להתרבות בהרים הגבוהים, מכיוון שיש לביצים פחות נקבוביות יחסית לאלה של מיני השפלה, והן מאבדות פחות מים על ידי אידוי בלחץ אטמוספירי נמוך.
בנוסף לכך, לעובר של הזגים שמתרבים באזורים גבוהים יש המוגלובין מיוחד, עם זיקה גדולה לחמצן שהוגדרה גנטית.
באלפים האיטלקיים המערביים, הזגים צהובי-המקור מקננים במגוון רחב יותר של אתרים מאשר הזגים אדומי-המקור; בין השאר בצוקים ובמבנים נטושים.
לעומתם, הזג אדום-המקור מקנן באזור זה רק בצוקים טבעיים (למרות שהוא מקנן במבנים נטושים באזורים אחרים).
נקבת הזג צהוב-המקור מטילה ביצים חודש אחרי אדום-המקור, למרות שאחוזי ההצלחה של הגוזלים והתנהגות הרבייה זהים בשני המינים.
כנראה שהדמיון ברבייה שלהם בא בגלל שלשניהם יש את אותם לחצים סביבתיים.
מחקר שנעשה באוכלוסיות שונות של הזגים צהובי-המקור הראה שבממוצע, מוטלות 3.6 ביצים בתטולה; מהן בוקעים 2.9 גוזלים, ומהם 1.9 הצליחו להגיע לגיל פריחה מהקן.
אחוז ההישרדות של הבוגרים הוא בין 83% ל-92%, בלי שוני ניכר בין הזכרים לנקבות.
אחוזי ההישרדות של זגים בני שנה היה נמוך יותר, כ-77%.
אספקה זמינה של אוכל מאתרי תיירות אנושיים לא השפיעה על אחוזי ההישרדות.
בקיץ, הזג ניזון בעיקר מחסרי חוליות שהוא תופס בכרי מרעה, כמו חיפושיות, חלזונות, חגבים, זחלים ופגיות זבובים.
בסתיו, בחורף ובתחילת האביב, הזג ניזון בעיקר מפירות; בין השאר מפירות יער, כמו המיש הדרומי וההיפופיאה, פירות ורדים, ופירות מבויתים כמו תפוחים, ענבים ואגסים, כשהוא יכול למצוא אותם.
הזג גם נצפה אוכל את הפרחים של המין Crocus vernus albiflorus (מהסוג כרכום), לרבות העלי - כנראה על מנת להשיג קרוטנואידים.
הזג עשוי להרחיב את תזונתו בחורף במזון שהוא מוצא באתרים שהוקמו עבור תיירים, כמו אתרי סקי, אזורי פיקניק ומטמנות.
במקומות שבהם הזג יכול להשיג כמות רבה של אוכל, הלהקות בדרך כלל גדולות יותר, וכוללות אחוז גדול יותר של פרטים צעירים.
הזגים הצעירים מבקרים בדרך כלל באתרים שבהם הכמות הרבה ביותר של מזון זמינה, כמו מטמנות.
כמו הזג אדום-המקור, הזג צהוב-המקור מסתיר לעיתים מזון בסדקים, ומסתיר את השלל בחלוקי נחל.
הזגים מחפשים מזון בלהקות, שגדולות יותר בחורף מאשר בקיץ, ויש להן מבנה קבוע בכל עונה.
כשמקורות האוכל מוגבלים, הבוגרים ניזונים על חשבון הצעירים, והזכרים ניזונים על חשבון הנקבות.
אתרי חיפוש המזון משתנים במהלך השנה, בהתחשב באקלים, באיכות המזון ובזמינותו.
במהלך עונת הרבייה, הזגים נשארים מעל לקו העצים, למרות שהם עשויים להשיג מזון ממטמנות ומאתרי פיקניק.
המעבר לגבהים נמוכים יותר מתחיל עם ירידת השלגים הראשונים, והזגים מחפשים אוכל ליד, או בתוך המקום הנמוך ביותר בעמקים, למרות שהם חוזרים אל ההרים כדי לישון.
במארס ובאפריל, הזגים מבקרים בתכיפות בכפרים שממוקמים בעמקים, או בנקודות ללא שלג לפני שהם חוזרים לכרי הדשא הגבוהים.
במהלך החיפוש אחר המזון, הזגים עשויים לעבור מרחק של כ-20 ק"מ, בהפרש גבהים של כ-1,600 מטרים.
בהרי האלפים, התפתחות הסקי בגבהים של מעל 3,000 מטרים מאפשרת לזגים להישאר בהרים במהלך החורף.
באזורים בהם תחום התפוצה שלהם חופף, הזגים צהובי-המקור עשויים לחפש מזון במשותף עם הזגים אדומי-המקור, למרות שיש תחרות מועטה על אוכל.
מחקר איטלקי הראה שהחלק בתזונת הזג אדום-המקור בחורף כלל בעיקר פקעות זהבית שהוצאו מהקרקע, בעוד הזגים צהובי-המקור אכלו בעיקר פירות יער ופירות ורדים.
ביוני, הזגים אדומי-המקור אכלו בעיקר זחלים, בעוד הזגים צהובי-המקור ניזונו בעיקר מגלמי טיפולתיים.
מאוחר יותר, במהלך הקיץ, הזגים צהובי-המקור ניזונו בעיקר מחגבים, והזגים אדומי-המקור הוסיפו גלמי טיפולתיים, פגיות זבובים וחיפושיות לתזונה שלהם.
בנובמבר, במזרח הרי ההימלאיה, הזגים מצויים בעיקר ביערות ערער וניזונים מענבי הערער; זאת בשונה מהזגים אדומי-המקור, שבזמן זה של השנה מוצאים את מזונם על ידי חפירה באדמת מרעה.
הבז הנודד, העיט הזהוב והאוח המצוי נמנים עם טורפי הזגים הבוגרים, בעוד העורב השחור ניזון מגוזליהם.
זגים צהובי-מקור נצפו צוללים על שועלים מצויים.
התנהגות "בריונית" זו משמשת, כנראה, כאימון למצב שבו הזגים יצטרכו להגן על גוזליהם מפני טורפים.
הזג צהוב-המקור מהווה בית גידול לפרעוש Ceratophyllus vagabunda, שנפוץ אצל כל הציפורים, לשני המינים Frontopsylla frontalis ו-F.
laetus, שמותאמים במיוחד לזגים אלפיניים, לשרשור Choanotaenia pirinica, ולמינים שונים של כינים, מהסוגים Brueelia, Menacanthus ו-Philopterus.
תחום תפוצתו של הזג צהוב-המקור הוא נרחב, אך לעיתים מקוטע, ומוערך בכ-1 עד 10 מיליון קמ"ר.
אוכלוסייתו של הזג גדולה, ועומדת על כ-260,000 עד 620,000 פרטים באירופה.
אוכלוסייתם של הזגים בקורסיקה עומדת, על פי ההערכה, על כ-2,500 פרטים.
לאורך כל תחום התפוצה שלו, לא נראה שהזג הגיע לגבול ירידת האוכלוסייה של ארגון IUCN (דהיינו, ירידה של יותר מ-30% באוכלוסייה במשך 10 שנים או 3 דורות), ולכן נחשב כמצוי במצב שימור "ללא חשש".
בתקופה שבה היה ההיקף הכי גדול של עידן הקרח האחרון, לפני כ-18,000 שנים, דרום אירופה אופיינה על ידי אזורים פתוחים וקרים, והזג צהוב-המקור היה מצוי באזורים דרומיים כמו דרום איטליה, הרחק מתחום התפוצה העכשווי שלו.
כמה אוכלוסיות נשארו מהתקופה ההיא, והתקיימו עד למאות האחרונות.
בהרי הטטרה הפולניים, שרדה אוכלוסיית זגים מעידן הקרח האחרון, אך לא נראה באזור זג מקנן מאז המאה ה-19. בבולגריה, מספר אתרי הקינון של הזגים ירד מ-77 בין 1950 ל-1981, ל-14 בלבד מ-1996 ל-2006, ומספר הזוגות באתרי הרבייה שנותרו ירד מאוד.
ייתכן שהירידה באוכלוסייה התרחשה בעקבות הפסקת הרעייה באזורים אלה.
איבוד אתרי חיפוש מזון יכול לקרות גם בגלל בניית אתרי סקי ובניינים נוספים לתיירים על כרי דשא אלפיניים.
אוכלוסיות הזגים יציבות או נמצאות בעלייה באזורים שבהם יש עדיין חקלאות מסורתית או בהיקף קטן, ונכחדו מקומית או שנמצאות בירידה במקומות שבהם יש פעילות חקלאית אינטנסיבית, כמו באנגליה, ברטאן, דרום-מערב פורטוגל וסקוטלנד היבשתית.
מספרם של הזגים עשוי לרדת מקומית בגלל הצטברות של חומרי הדברה ומתכות כבדות באדמה האלפינית, גשמים כבדים, יריות או הפרעות אנושיות אחרות, אבל ירידה עולמית באוכלוסייה מתרחשת בעקבות ההתחממות הגלובלית, שעלולה לגרום לאקלים האלפיני לעבור לאזורים אחרים, מוגבלים יותר, או להיעלם לחלוטין.
מאובנים של הזג צהוב-המקור ושל הזג אדום-המקור נמצאו גם באיים הקנריים; ההכחדה שלהם באיים אלה עשויה להיות תוצאה של שינוי באקלים או פעילות אנושית.
זגוז'לץ (בפולנית: Zgorzelec, בגרמנית: Görlitz, בסורבית עילית: Zhorjelc) היא עיירה בצפון-מזרח פרובינציית שלזיה תחתית שבדרום-מערב פולין.
היא שוכנת מול העיר הגרמנית גרליץ, שעד ל-1945 הייתה חלק ממנה.
עד שנת 1945 היו זגוז'לץ והעיירה גרליץ היו עיירה אחת.
תאריך הקמתה של זגוז'לץ אינו ידוע.
היא הוזכרה לראשונה במסמך משנת 1071 בחתימת היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ככפר קטן בשם Gorelic באזור ההיסטורי , זמן קצר לאחר שהפך לחלק מבוהמיה, נכבש היישוב והוחזק באופן זמני על ידי בולסלב הראשון, דוכס פולין במהלך פלישתו ללוזטיה בין השנים 1002–1031, שלאחריה חזר האזור להיות תחת שליטת המרגרייב של מייסן.
הודות למיקומה על דרך הסחר העתיקה מימי הביניים, ויה רגיה, שגשגה גרליץ.
במאות השנים הבאות הייתה גרליץ לחברה עשירה בברית לוזטיה, שכללה את באוצן, גרליץ, קמנץ, לובן, לובאו וזיטאו.
העיר גורליצה בדרום פולין נוסדה ב-1354, בתקופת שלטונו של קזימיר הגדול על ידי מתיישבים גרמנים אתניים מגרליץ.
הרפורמציה הפרוטסטנטית הגיעה לגרליץ בראשית שנות העשרים של המאה ה-16 ועד לסוף המאה הפכה כמעט כל אוכלוסיית האזור סביב לעיירה ללותרנית.
ב-1635 לאחר שסבלה במשך שנים במלחמת שלושים השנים, לוזטיה ואיתו גורליץ עבר לסקסוניה.
עם תום המלחמות הנפוליאוניות העביר קונגרס וינה בשנת 1815 את העיירה מידי ממלכת סקסוניה לידי ממלכת פרוסיה.
בהמשך הייתה גרליץ לחלק משלזיה ולאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה לחלק משלזיה תחתית.
ההסכם של זגוז'לץ, בין פולין ומזרח גרמניה, נחתם במרכז הקהילתי של העיירה בשנת 1950. לאחר מלחמת העולם השנייה, עם הקמתו של קו אודר-נייסה, גורליץ היה חולקה בין שתי המדינות.
החלק הגרמני שמר על שם גורליץ, בעוד החלק הפולני הפך לזגוז'לץ.
האוכלוסייה הגרמנית והסורבית גורשה מזגוז'לץ והוחלפה בפולנים וביוונים.
החל בשנת 1948, כ-10,000 פליטים יווניים ממלחמת האזרחים ביוון, בעיקר פרטיזנים קומוניסטים, הורשו להיכנס לפולין והתיישבו בעיקר בזגוז'לץ.
בעיירה נבנו בתי ספר ובית אבות יווניים.
רוב הפליטים חזרו מאוחר יותר ליוון, אבל חלק נשארו עד עצם היום הזה.
מאז נפילת הקומוניזם בשנת 1989, זגוז'לץ וגורליץ פיתחו מערכת יחסים קרובה: שניים ממספר רב של גשרים מעל נהר נייסה שהופצצו על ידי נסיגת כוחות גרמנים במלחמת העולם השנייה נבנו מחדש, חיבור שתי העיירות מחדש עם קו אוטובוס אחד.
לעיירות יש גם ניהול עירוני משותף ומפגשים שנתיים משותפים.
בשנת 2006 הוחלו במשותף העיירות להיות בירת התרבות של אירופה.
התקווה הייתה שחבר המושבעים יהיו משוכנעים ברעיון של שיתוף פעולה פולני-גרמני, אבל הפרס נפל לאסן (Essen), כשגורליץ וזגוז'לץ במקום השני.
זגוז'לץ שוכנת במחוז זגוז'לץ, בפרובינציית שלזיה-תחתית.
בשנים 1975–1998 היא הייתה חלק ממחוז ילניה גורה.
קבוצת הכדורסל לגברים טורו זגורזלץ משחקת כיום בליגת הכדורסל טאורון.
בשנת 2014 זכתה הקבוצה באליפות טורו הלאומית והצטרפה ליורוליג בפעם הראשונה.
זג אדום-מקור (שם מדעי: Pyrrhocorax pyrrhocorax) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת העורביים, שמצוי באירלנד, בריטניה, דרום אירופה, צפון אפריקה, מרכז אסיה, הודו וסין, והוא מזדמן נדיר לישראל.
בתי הגידול המועדפים עליו הם הרים וצוקי ים.
כל גופו של הזג שחור, מלבד הרגליים והמקור האדומים.
הזגים אמנם נמצאים במצב השימור "ללא חשש", אך האוכלוסייה שלהם נמצאת בירידה, בגלל הסבה של אזורי המחיה שלהם לשטחים חקלאיים.
הזג ניזון בעיקר מנמלים, אך גם עכבישים, חרקים וחסרי חוליות אחרים מהווים חלק חשוב מהתזונה שלו.
הזגים מחפשים את מזונם בעיקר בערבות; לעיתים קרובות הם עושים זאת בלהקות.
centralis ניזון מטפילים של יונקים מבויתים או פראיים.
אף על פי שהזגים ניזונים בעיקר מחסרי חוליות, הם אוכלים לעיתים גם גרעיני דגניים.
הזג אדום-המקור אוזכר לראשונה בספר Systema Naturae שנכתב על ידי לינאוס בשנת 1758, כ-Upupa pyrrhocorax.
המין הועבר לסוג Pyrrhocorax על ידי האורניתולוג הבריטי מרמדיוק טונסטאל, בחיבורו משנת 1771 Ornithologia Britannica.
שמו המדעי של הסוג והמין, Pyrrhocorax, הוא הלחם של המילים πύρρος ("פורהוס"), "בצבע להבה", וκόραξ ("קוראקס"), "עורב".
המינים הקרובים ביותר למינים בסוג זה הם העורבים מהסוג Corvus.
מקורם של זגים צעירים כתום ורגליהם ורודות; צבע המקור והרגליים משתנה לקראת הסתיו הראשון לחייהם.
הזגים מגיעים לבגרות מינית בגיל שלוש שנים, ובדרך כלל מגדלים צאצא אחד כל שנה.
הקן מוקם משורשים ומגבעולי קטניותואברשיים, ומרופד בצמר או שיער; באזור ההימלאיה, הזגים עשויים להשתמש בצמר טאר ההימלאיה.
הקן ממוקם במערה או בסדק בצוק.
באזורים שבהם יש אבן חול רכה, הזגים חופרים לעצמם מחילה, עד לעומק של כמטר.
הנקבה מטילה 3–5 ביצים בתטולה, ודוגרת עליהן במשך 17–18 ימים.
הגוזלים בוקעים מכוסים בפלומה חומה, והזכר מאכיל אותם.
הנקבה מכסה את הגוזלים בגופה במשך כ-10 ימים, ולאחריהם היא והזכר מאכילים את הגוזלים לסירוגין.
הגוזלים פורחים מהקן בגיל 31–41 ימים.
זגורוב (בפולנית: Zagórów) היא עיירה במחוז סלופצה שבפרובינציית פולין גדול בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
האזכור הראשון של זגורוב הוא משנת 1145. בשנת 1407 הוענקו ליישוב זכויות עיר בידי המלך ולדיסלב השני יגיילו.
בעקבות מרד ינואר איבד היישוב את מעמדו העירוני, אך זה הושב לו בשנת 1918, עת הוקמה הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודים ישבו בזגורוב מסוף המאה ה-18, והחזיקו במספר טחנות קמח במקום.
בשנת 1882 נבנה ביישוב בית כנסת חדש.
בשנת 1917 נפתח במקום סניף של ההסתדרות הציונית.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 630 יהודים, כשישית מכלל תושביה.
במהלך שנות השלושים של המאה העשרים סבלו יהודי העיירה מהתקפות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים, וכן מחרם על עסקיהם.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים ב-6 בספטמבר 1939, הוטלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן תשלומי כופר, עבודות כפייה, החרמת דירות ורכוש וחובת ענידת סרט זרוע.
באביב 1940 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודים רבים שגורשו מגולינה ויישובים נוספים בסביבה.
מספר יושבי הגטו הגיע בתחילת 1941 לכ-2,000 איש.
עד אוקטובר 1941 שולחו מאות גברים מהגטו לעבודות כפייה במכרות מלח.
בהמשך חודש זה הובלו היהודים שנותרו בגטו, בעיקר נשים וילדים, ליערות קז'ימייז' ביסקופי, ושם נרצחו כולם.
בשלב זה הוכרזה העיירה רשמית כ"נקייה מיהודים".
זגייז' (בפולנית: , ביידיש: זגערזש) היא עיר בפרובינציית לודז' בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
במאה ה-13 הוענקו לזגייז' זכויות עיר, שאושרו בתחילת המאה ה-15 בידי המלך ולדיסלב השני יגיילו.
בשנת 1643 נבנתה בעיר כנסייה מעץ.
בחלוקת פולין בשנת 1793 נכללה העיר בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.
יהודים ראשונים התיישבו בזגייז' באמצע המאה ה-18. בתחילת המאה ה-19 הוגבלו מגורי היהודים בעיר לרובע מסוים וקטן, וכן הוגבלו תחומי עיסוקם.
בשנת 1862 בוטלו הגבלות אלו.
בשנים שלאחר מכן, נטלו היהודים חלק מרכזי בפיתוחה התעשייתי של העיר.
הרב הראשון של העיר במשך כששים שנה היה רבי שלום צבי הכהן מחסידי קוצק, ניהל במקום גם ישיבה עם תלמידים רבים, (נפטר ו טבת ה'תרל"ז).
בשנת 1911 נוסד בזגייז' ארגון ציוני ראשון.
בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה סבלו יהודי העיר מהתנכלויות אנטישמיות גוברות מצד תושבי העיר הפולנים והשלטונות, תוך קריאות לפיטורי היהודים מהמפעלים בעיר.
בשנים אלה נמנו בעיר כ-4,800 יהודים.
לפני פרוץ המלחמה היו היהודים כרבע מהתושבים, רבע נוסף היו ממוצא גרמני וחצי מהתושבים היו פולנים.
תושבי העיר ממוצא גרמני היו פעילים מאוד בהתנכלות ליהודי העיר.
בעיר פעלה חסידות סטריקוב, ממלחמת העולם הראשונה עד לשואה.
הסופר, העורך, והמבקר דוד פרישמן נולד בעיר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש העיר בידי הגרמנים, ביצעו אלו מעשי רצח אקראיים בקרב יהודיה, ואסרו כמה מאות גברים יהודים בה בכנסייה מקומית, שם הוחזקו יומיים ללא מזון ושתייה, והוכו באכזריות.
כמה ימים לאחר מכן, חטפו הגרמנים יהודים רבים מהעיר לעבודות כפייה משפילות ומבזות.
בד בבד, ביצעו הגרמנים שוד של הרכוש שנמצא בדירות היהודים בעיר, תוך החרמת עסקי היהודים בה, והטלת סכומי כופר גבוהים על הקהילה.
במקרה אחד נקבר יהודי בחיים במהלך שוד רכושו, ובמקרה אחר נצטוו עובדי כפייה יהודים לנקות בתי שימוש ופחי אשפה באמצעות טליתות ותשמישי קדושה אחרים.
כמו כן, התעללו הגרמנים ביהודי העיר בפרהסיה, שרפו ספרי תורה בכיכר השוק בעיר, וגזזו באכזריות את זקניהם של יהודים חרדים.
בנובמבר 1939 שרפו הגרמנים את בית הכנסת ובית המדרש בעיר, תוך שחייבו את היהודים בגין עלויות הדלק ששימש לכך, וחרשו את שטח בית העלמין היהודי בעיר.
בסוף דצמבר 1939 ריכזו הגרמנים את כ-2,500 היהודים שנותרו בעיר, ולאחר שנטלו מהם את מעט הרכוש שהותר להם לקחת עמם, שלחו אותם לגלובנו וללישקוביצה, שם גורלם היה כגורל יתר יהודי המקום.
רב העיר אברהם נתן אלברג נרצח ביחד עם הקהילה.
הזג (שם מדעי: Pyrrhocorax) הוא סוג עופות ממשפחת העורביים שבסדרת ציפורי שיר בתוכו שני מינים.
סוג זה קרוב למיני העורב הנפוץ.
הזגים הם עופות שחורים בעלי מקור שצבעו אדום או צהוב.
הם עפים מעל אזורים הרריים ומחפשים נבלות, בעלי חיים קטנים או אגוזים.
חלקם חיים גם בערבות הגדולות.
הם נחשבים לעופות נבונים באופן יחסי.
הזגים חיים ברחבי אירופה ואסיה וגם בצפון אפריקה באזורים הרריים וניתן לראותם גם בישראל.
שם שם מדעי תמונה אורך משקל זג צהוב-מקור Pyrrhocorax graculusאורך: 37–39 ס"מ משקל: 190–250 גרם זג אדום-מקור Pyrrhocorax pyrrhocoraxאורך: 39–40 ס"מ משקל: 310 גרם
זגאטו זאל (באיטלקית: Zagato Zele) הוא רכב חשמלי מונע מצבר המוגדר כ-מכונית מיקרו, בתצורת 2 דלתות, המיועד ל-2 נוסעים (נהג+נוסע) אשר יוצר על ידי חברת עיצוב הרכב האיטלקית "Zagato Milano s.r.l".
ה"זגאטו זאל 1000" הוצג כאב טיפוס בנובמבר 1972 בסלון המכוניות של טורינו.
המיתלים של דגם ה-"זגאטו זאל" נילקחו מדגמי פיאט 500 ו-פיאט 124.
בארצות הברית הדגם היה קרוי "Elcar".
יבואן הדגם לארצות הברית בנה דגם נוסף, ארוך יותר, 4 מושבים, אשר שווק רק בארצות-הברית בשם "Elcar Wagonette".
ה"זגאטו זאל" יוצר ב-7 צבעים: כתום-אדום, חום, כחול כהה, כחול פסטל, לבן, ירוק, תכלת.
סוללת הרכב: 4 סוללות של 12V עד 8 סוללות של 12V.
בשנת 2015 הרכיבה חברת זאגאטו את דגם הקופה "זאגאטו מוסרו מזארטי".
(לפי הכח החשמלי של הרכב (נמדד בוואט)
זברת ברצ'ל (שם מדעי: Equus quagga burchellii) היא תת-מין של זברה מצויה שבמשפחת הסוסיים והיא הנפוצה בתת-המינים של הזברה.
את שמה קיבלה מהחוקר "ויליאם ברצ'ל" (William John Burchell).
לזברה זו פסים עבים על ירכה וגבה ולפעמים יש לה פסים אפורים בין השחור-לבן.
שני הזוויגים דומים זה לזה, אך הזכרים תוקפניים יותר.
תפוצת זברה זו מבוצואנה עד לנמיביה ולצפון דרום אפריקה.
היא שוכנת סוואנות רחבות ולעיתים גם אזורים יבשים יותר ואף מדבריות ולהקות של זברות עושות את המרחק היבשתי הגדול ביותר ביבשת אפריקה, של 160 ק"מ מנהר קואנדו (Cuando) שבנמיביה לפארק נקסאי פאן (Nxai Pan) שבבוצואנה.
הזברות רועות יחדיו וניזונות מהחלקים העליונים של הצמחייה.
כך היא יכולה לאכול יחד עם אנטילופות כמו הגנו והדלגן הלועסים חלקים נמוכים יותר.
העדרים המשותפים עוזרים לעדרים להתמודד עם טורפים כאשר עיניים רבות יותר מבחינות בו.
ואולם פרטים קטנים או חלשים נטרפים על ידי אריות או צבועים.
זגורסקי שטרוקלי (קרואטית: Zagorski štrukli) הוא קינוח העשוי מבצק המוגש אפוי או מבושל ממטבח הקרואטי, נפוץ במחוז זגרב ובצפון קרואטיה.
המנה מזכירה את השטרוקלג'י, קינוח דומה מן המטבח הסלובני השכן.
הכנת זגורסקי שטרוקלי מבושל או מטוגן מאוד דומות זה לזה.
מניחים שכבה שטוחה ומאוד עבה של בצק על השולחן.
יוצקים שכבה דקה של קוטג' עם ביצים, שמנת חמוצה ומלח בישול באופן אחיד.
את הבצק מגלגלים לרוחב משני הקצוות עד ששני הרולים נפגשים, את התוצר חותכים לחתיכות בגודל של 10 עד 20 סנטימטרים.
כדי לקבל זגרוסקי שטרוקלי אפוי, מניחים את חתיכות הבצק בתבנית אפייה, מצפים אותם בנדיבות בשמנת, אופים את התבנית במשך 45 דקות עד שהבצק מקבל גוון אדמדם מלמעלה.
עבור הגרסה המבושלת, מניחים את יריעות הבצק במחבת מעל סיר עם מים רותחים.
מטגנים מעט בצל ופטרוזיליה בנפרד ומוסיפים אותם למחבת.
את השטרוקלי מבשלים במשך כעשרים דקות.
המאכל נחשב למנה לאומית של קרואטיה, שכן בשנת 2007 הוא התווסף לרשימת המורשת התרבותית הבלתי מוחשית של קרואטיה.
זג'ווסאנטו (בהונגרית: Zagyvaszántó) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בזג'ווסאנטו מספר התושבים נמצא בירידה.
באזור נמצאו ממצאים מתקופת הברונזה ומאז הוא מיושב לסירוגין.
שמו הוזכר לראשונה בתעודות משנת 1299.
יהודים חיו בזג'ווסאנטו במאה ה-18 ובמאה ה-19. בשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
זגוניקו (באיטלקית: Sgonico) היא קומונה בנפת טריאסטה שבמחוז פריולי-ונציה ג'וליה שבצפון איטליה, הממוקמת כ-12 ק"מ צפונית-מערבית לטריאסט בקרבת גבול עם סלובניה.
היא ממוקמת באזור קראס שמחולק בין סלובניה לאיטליה.
באזור קיימות עדויות של התיישבות אנושית עוד מתקופה הפרהיסטורית.
היישוב לראשונה הוזכר בשנת 1309. שם העיר הוא ממילה סלאבית zvonik - "פעמון", ככל הנראה תוך התייחסות לכנסייה גדולה שנבנתה במהלך המאה ה-15 וכוללת מגדל בגובה 36 מ'.
גם כיום כנסייה זו מהווה ציון חשוב של היישוב.
תקופה ארוכה האזור היה חלק של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה הוא סופח לאיטליה.
לאחר מלחמת העולם השנייה האזור היה במחלוקת בין איטליה ליוגוסלביה.
בסופו של דבר בהתאם להסכם אזור העיירה נותר חלק של איטליה.
ההסדר סוכם סופית רק בשנת 1975 במסגרת אמנת אוזימו.
העיירה מקושרת לעיר טריאסט עם כביש מהיר ומסילת ברזל.
בהתאם למפקד אוכלוסין שנערך בשנת 1971 כ-82% מאוכלוסיית העיר הם סלובנים.
בשנת 2022 בעיירה התגוררו קצת פחות מ-2000 תושבים.
בעיירה ממוקמים משרדים של חברות טליט תקשורת ו-u-blox.
בקרבת העיירה נמצא אתר מערת גרוטה ג'יגאנטה שהיא אתר תיירותי פופולרי.
סוס קדום זה היה קרוב של הזברה (על פי מבנה הגולגולת והגוף הדומה) והיה גדול יחסית לקרובותיו החיות.
גובה כתפיה הגיע ל-150 עד 200 ס"מ ומשקלה ל-400 ק"ג בממוצע, דומה מעט לסוס הבית.
מספר חוקרים החשיבו את מין זה כתת-מין של זברה מצויה וקרוב של הקואגה, אך מחקרי DNA ממספר דגימות מוזיאון שלו הציגו שהיה מין עצמאי קדום יותר, אשר תפוצתו השתרעה גם על צפון אפריקה הקדומה, אשר הייתה לחה יותר מכיום.
זה הוא ספר אימה משנת 1986 מאת סטיבן קינג.
זהו ספרו ה-22 של קינג, וה-18 שכתב בשמו האמיתי.
הספר מתאר את חוויותיהם של שבעה ילדים בעיירה הדמיונית דרי שבמדינת מיין, אשר נרדפים על ידי ישות שמתחזה לפחדים הכמוסים של קורבנותיה, על מנת לצוד אותם ביעילות.
הישות שנקראת "זה", בפי הילדים, מציגה עצמה לרוב בצורה של ליצן, כדי לגשת בקלות לקורבנות המועדפים עליה, ילדים.
הסיפור מוצג בשני צירי זמן, האחד ב-1958, בו הילדים נתקלים לראשונה ב"זה" ויוצאים להילחם בו, וציר השני ב-1985, 27 שנה אחרי ההתקלות הראשונה שלהם עם "זה", הילדים כולם הפכו למבוגרים שלרוב חיים מחוץ לדרי.
הסיפור משלב בין שני צירי הזמן וקופץ אחורה וקדימה, ובכך מדגיש את השינויים הרבים שעברו על הילדים, וכיצד הם התפתחו וגדלו.
הספר מציג את נושאים, שיעסיקו את קינג רבות בספריו הבאים: כוחו של הזיכרון, טראומות ילדות וההדהוד שלהם בחיי הבוגר, הכיעור שאורב בתוך מראית העין של עיירה מנומנמת וידידותית והתגברות על רוע באמצעות אמון הדדי ושיתוף פעולה.
בספר מוצגות מחאות נגד בריונות, הומופוביה, אנטישמיות, שמנופוביה ואלימות כנגד נשים.
קינג סיפר שהוא התחיל לחשוב על הרעיון לספר ב-1978 והתחיל לכתוב אותו ב-1981. הוא הסביר שבהתחלה הוא רצה שהדמות הראשית תהיה של טרול, בדומה לסיפור ילדים בשם "שלושת עזי בילי גראף", ששולט במערכת הביוב המקומית ולא רק בגשר.
הוא גם ידע מראש שהוא רוצה שהסיפור ישלב בין הסיפור של הילדים ושל המבוגרים שהם גדלו להיות.
הספר זכה בפרס הפנטזיה הבריטי ל-1987, וקיבל מועמדויות לפרס לוקוס ופרס הפנטזיה העולמי של אותה שנה.
הספר הוכתר על ידי העיתונות בארצות הברית כספר הנמכר ביותר ב-1986. בשנת 1990 הופקה מיני-סדרה באותו השם, המבוססת על הספר, ובשנת 2017 יצא החלק הראשון של הספר בתור עיבוד קולנועי שהצליח בקופות, ובעקבותיו הופק החלק שני שיצא ב-2019 - שני הסרטים זכו להצלחה קופתית וביקורתית.
הספר מביא את סיפורם של שבעה חברים מהעיר הדמיונית דרי (Derry) שבמיין.
העלילה מתחלפת בין שתי תקופות זמן שונות.
קו עלילה אחד מתרחש בשנות ה-50 המאוחרות, כאשר הגיבורים היו בני 11. כל אחד מהילדים נתקל במפלצת המגלמת את פחדיו העמוקים ביותר.
הם מבינים כי מדובר במפלצת אחת, שמשנה את צורתה, ואורבת בעיקר לילדים.
צורתו הנפוצה ביותר של "זה" היא הליצן, ומשכנו תעלות הביוב מתחת לעיר.
הילדים עוזרים אחד לשני, ולבסוף מחליטים לנסות ולהרוג אותו.
הם יורדים למערכת הביוב, מביסים את "זה" אך לא הורגים אותו.
באותו הלילה הם נשבעים שבועת דם, שאם "זה" יחזור - הם יתאחדו להילחם בו מחדש.
אחרי המאבק הנורא שעברו, כולם, פרט לאחד, עוזבים את דרי ושוכחים את כל אירועי אותו הקיץ.
קו העלילה השני שמסופר במקביל, מתחיל כשאחד מהם, מייק הנלון, שנשאר בעיירה ועובד בה בתור ספרן, קורא להם לחזור בשנת 1985. מייק נשאר בדרי, ולא נותן לעצמו לשכוח את האירועים.
כשמתחיל גל נוסף של רציחות, הוא מתקשר לחבריו ומזכיר להם את השבועה שנשבעו.
כל אחד מהשישה זוכר את השבועה, ואת האימה שעמדה מאחוריה, אך בלי לזכור בדיוק את פרטי האירועים שהתרחשו.
חמישה מחבריו של מייק עוזבים את הכל, וחוזרים על מנת לסיים את הריגת המפלצת.
השישי, סטאנלי יוריס, נמצא מת באמבטיה שלו באטלנטה.
הוא התאבד רגעים ספורים לאחר שהרים את שפופרת הטלפון.
חמשת החברים מגיעים לדרי, ולאט מתחילים להיזכר בקסם, ובאימה ששוררים בדרי.
"זה" יודע כי מדובר בחבורה חזקה, ומנסה לתקוף אותם לפני שזיכרונם יחזור אליהם לגמרי.
החבורה מצליחה לברוח, מלבד מייק שנפגע והובהל לבית החולים.
חמשת החברים הנותרים, יורדים למערכת הביוב, ונלחמים ב"זה".
על אף שהיו חמישה במקום שבעה (המספר שבע הוא בעל משמעות בספר), ועל אף ש"זה" הצליח לפצוע ולהרוג חלק מהם, בסוף הם מצליחים להתגבר על המפלצת ולהכניע אותה סופית.
במהדורה המחודשת משנת 2017 שיצאה לכבוד הסרט נעשה שימוש בשני סוגי גופנים שונים כדי להבחין בעלילה הנעה בין הזמנים.
הגופן דוד משמש לרוב כדי לתאר את ציר הזמן של 1986 או כאשר יש מעבר חד בין שני צירי הזמן והגופן Times New Roman משמש לציר הזמן של 1957. כמו כן, ישנה הבחנה בין המפלצת "זה" לבין המילית עצמה.
"זה" מסומן גם כן בגופן דוד.
הספר זכה בפרסים רבים, ונחשב במרוצת השנים לאחד מספריו החשובים והמוערכים ביותר של קינג.
"זה" היה ספר הבדיון הנמכר ביותר בארצות הברית ב-1986 יחד עם ההצלחה המסחרית והביקורות המהללות, ישנם גם ביקורות על מוטיבים מסוימים בספר, ובפרט על הסצנה החותמת את התמודדות מועדון הלוזרים עם "זה" בילדותם, אשר מתארת מין קבוצתי של ששת הנערים והילדה היחידה בחבורה.
זדנייק מאצאל (בצ'כית: Zdeněk Mácal; 8 בינואר 1936 – 25 באוקטובר 2023) היה מנצח צ'כי.
הוא בנה לו קריירה מבטיחה בצ'כוסלובקיה, אך לאחר שהכיבוש הסובייטי מחץ את האביב של פראג ב-1968, עזב את המדינה.
תחילה פנה לגרמניה, שם מצא עבודה בתזמורת הסימפונית של קלן.
בהמשך היגר לארצות הברית, שם היה מנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של מילווקי ושל התזמורת הסימפונית של ניו ג'רזי.
בשנת 2003 התמנה למנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית הצ'כית.
מאצאל היה גם המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של סידני, אך החוזה שלו בוטל באמצע הקדנציה, עקב סכסוכים עם נגנים ועם ההנהלה.
זדנק גריגרה (בצ'כית: Zdeněk Grygera; נולד ב-14 במאי 1980) הוא כדורגלן עבר צ'כי ששיחק בעמדות הבלם, המגן הימני ושחקן הכנף.
גריגרה שיחק עבור הנבחרת הצ'כית במהלך יורו 2004 ומונדיאל 2006 שנערך בגרמניה.
גריגרה היה צפוי לעזוב את קבוצתו הקודמת אייאקס אמסטרדם כבר במהלך קיץ 2006 ולעבור ליובנטוס, אולם בגלל השערורייה שהתחוללה באותו הזמן בכדורגל האיטלקי מעברו בוצע סופית רק בקיץ 2007 כאשר חתם באיטליה כשחקן חופשי.
באוגוסט 2006, התרוצצו שמועות שקשרו את גריגרה למעבר אל טוטנהאם האנגלית, למרות שהגיב להשערות אלו בהתעקשות שאינו רואה את עתידו בכדורגל האנגלי.
ב-10 בינואר 2007, המנהל הטכני של אייאקס, מרטין ואן חאל, אישר סופית שגריגרה יעבור ליובנטוס במסגרת חוק בוסמן בהעברה חופשית כאשר חוזהו באיאקס יפוג ביוני 2007. גריגרה הספיק כבר להודות על העונג שנעשה לו בעקבות היותו באותה הקבוצה בה משחק עמיתו הצ'כי פאבל נדבד.
בשנת 2011 עבר לשחק בקבוצת פולהאם.
בדצמבר 2012 פרש ממשחק הכדורגל.
זדז'יסלב בלסיצ'מן (בפולנית: Zdzisław Belsitzmann; 1890–1920) שחמטאי יהודי-פולני.
בלסיצ'מן חי בוורשה, שם שיחק במספר תחרויות עם צמרת השחמטאים בפולין.
בשנת 1913 סיים בתיקו דו-קרב עם סלומון לאנגלבן (+1 –1 =2) (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
בלסיצ'מן חלק מקום 4-5 ו-3-4 (בשני המקרים עם אלכסנדר פלמברג ובשני המקרים אחרי עקיבא רובינשטיין ומשה לובצקי.
התוצאה הטובה ביותר שהשיג בלסיצ'מן הייתה בשנת 1920 כאשר ניצח בתחרות ורשה, ובעקבותיו אלכסנדר פלמברג, עקיבא רובינשטיין, דויד פז'פיורקה ואחרים.
זמן קצר לאחר מכן נפטר במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית.
זדולבונוב (באוקראינית: Здолбунів, ברוסית: Здолбунов, בפולנית: Zdołbunów, ביידיש: זדאָלבּאָנאָוו) היא עיר במחוז רובנו בחבל ווהלין במערב אוקראינה.
השם זדולבונוב נזכר לראשונה בשנת 1497 בשטר מקרקעין, שבו העביר דוכס ליטאי גדול מספר כפרים באזור לנסיך רוסי.
אחד הכפרים ששמם נקוב בשטר הוא זדולבונוב.
העיר החלה להיקרא באוקראינית, שפת בני המקום - זדולבוניב (Zdolbuniv) החל משנת 1629. העיר הייתה עד לתקופה המודרנית בשליטתם של נסיכים שונים והשלטון בה ובסביבותיה עבר מיד ליד, בהיותה שוכנת על קו התפר שבין אוקראינה, פולין וגליציה.
בעקבות חלוקתה השלישית של פולין, סופח חבל ווהלין לאימפריה הרוסית ב-1795, והפך לחלק מתחום המושב.
מתקופה זו ועד מלחמת העולם השנייה, היו ברוב הערים והעיירות של ווהלין, וזדולבונוב בכללן, קהילות יהודיות גדולות יחסית, דוברות יידיש.
בהסכם חולק חבל ווהלין כך שרובו, לרבות זדולבונוב, עבר לידי פולין.
ברפובליקה הפולנית התקיים משטר קפיטליסטי, שהנהיג יזמה פרטית ומסחר חופשי, בניגוד למשטר הסובייטי שהונהג באותה עת ביתר חלקי אוקראינה.
ב-1939, ערב מלחמת העולם השנייה, קיבלה זדולבונוב מעמד של עיר.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1939, בעת שהוורמאכט פלש לפולין, נכנס הצבא האדום למזרח פולין עד לנהר הבוג המערבי, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב שבין רוסיה וגרמניה.
חבל ווהלין סופח לברית המועצות וזדולבונוב נמצאה שוב בשלטון רוסי.
הסובייטים הנהיגו בווהלין את משטרם הכלכלי, האוסר מסחר חופשי ואת משטר הדיכוי של הנ.ק.ו.ד..
עם ראשית פלישת הנאצים לברית המועצות ביוני 1941, במבצע ברברוסה, נכבש ווהלין על ידי הוורמאכט, וזדולבונוב נמצאה תחת שלטון הדיכוי והרצח הנאצי.
עם התהפכות גלגל המלחמה שבו הסובייטים וכבשו את ווהלין בשנת 1944. העיר זדולבונוב נכללה בתחומי ברית המועצות עד להתפרקותה בשנת 1991 וכינון הרפובליקה העצמאית של אוקראינה.
העיר שוכנת על צומת מסילות ברזל.
בעיר יש מפעלים למלט, לבטון, למכוניות ולמוצרי מזון.
הקהילה היהודית המוקדמת ביותר בזדולבונוב הייתה במאה ה-15. ההיסטוריה של יהודי העיר שזורה במעשי טבח ורציחות שבוצעו על ידי שכניהם האוקראינים.
רבים מיהודי העיר נטבחו בימי גזירות ת"ח ות"ט (1648–1649), בעת מרד אוקראינים בפולנים בהנהגתו של בוגדן חמלניצקי.
בשנת 1768 נערכו פרעות ביהודים על ידי כנופיות של קוזאקים שנודעו בשם היידמקים.
רציחות נוספות היו במלחמת האזרחים ברוסיה בשנים 1918–1920, כאשר לאומנים אוקראינים בהנהגתו של סמיון פטליורה ערכו פרעות ביהודי אוקראינה.
ב-1939, ערב מלחמת העולם השנייה, היו בזדולבונוב כ-1,500 יהודים.
בפרוץ המלחמה, בעת שהוורמאכט פלש לפולין, נכנס הצבא האדום למזרח פולין עד לנהר הבוג וזדולבונוב נמצאה בשלטון סובייטי.
הסובייטים אסרו מסחר חופשי דבר שפגע קשות בפרנסתם של יהודי העיר.
עם ראשית פלישת הנאצים לברית המועצות, ביוני 1941, נכבשה ווהלין על ידי הוורמאכט ויהודי זדולבונוב מצאו עצמם נתונים לשלטון האימים שהנאצים הנהיגו לגבי היהודים.
בתחילה היו נתונים לרדיפות והשפלות ונחטפו לעבודות כפייה.
במרץ 1942 נכלאו יהודי זדולבונוב בגטו.
בספטמבר 1941 הגיע לזדולבונוב המהנדס הגרמני הרמן גרבה, שניהל באוקראינה פעולות בנייה עבור חברה גרמנית.
בעיר שכן משרדו הראשי של גרבה, וממנו ניהל את פעולות הבנייה של חברתו ברחבי ווהלין ואף במזרח אוקראינה.
גרבה, שלימים יוכרז חסיד אומות העולם, גילה יחס אנושי לעובדיו היהודים תושבי זדולבונוב ורובנו.
ככל שהתרבו הרדיפות, ההתעללויות והרציחות של היהודים הפך יחסו של גרבה לעובדיו היהודים וליתר יהודי ווהלין ליחס מגונן והוא החל בפעולות שתדלנות והצלה.
גרבה הצליח ליצור לעצמו מעמד רב השפעה אצל גאורג מרשל (Georg Marschall), מפקד המחוז הנאצי (Gebietskommissar) של זדולבונוב ובחוגי השלטון הנאצי בעיר רובנו ששימשה כבירה המנהלית של אוקראינה הכבושה.
הוא הציג עצמו כמבצע עבודות חיוניות עבור הוורמאכט ובכך תורם לניצחון גרמניה במלחמה.
הוא הצליח לבטל מס גולגולת וכופר מזון שהוטלו על יהודי זדולבונוב וגם להקטין קנסות רבים שהוטלו על היהודים.
השמדת יהודי ווהלין בירי לבורות החלה במאי 1942. בשלב הראשון חוסלו ונרצחו האנשים שהוגדרו על ידי הנאצים כבלתי מועילים.
בשלב השני שהחל באמצע יולי חוסל הגטו של רובנו.
בעת פינוי יהודי רובנו להשמדה (מה שכונה על יד הנאצים "אקציה") חש גרבה מזדולבונוב לרובנו, כשבידיו תעודה שהצליח להוציא מידי השלטונות המקנה לו את הזכות להוציא מגטו רובנו את פועליו היהודיים כחיוניים לצורכי הצבא.
מפקד האס דה ברובנו ציווה על גרבה להוציא את עובדיו מן הגטו עד הבוקר.
גרבה לא חיכה לבוקר והצעיד 150 יהודים ברגל בלילה לזדולבונוב, הרחוקה כ-3 מיל מרובנו, כשהוא צועד בראשם ואקדחו השלוף בידו.
בשלב השלישי של חיסול יהודי ווהלין, בחודשי אוגוסט - אוקטובר 1942, בוצע החיסול הרצוף והעיקרי של יהדות ווהלין בערים השונות במקביל וזדולבונוב בכללן.
גרבה הצליח בשתדלנות כלפי השלטונות באמתלא של צורך חיוני ביהודי העיר לצורכי המאמץ המלחמתי להשהות את ההשמדה, עד אשר לא היה הדבר יותר ביכולתו, ויהודי זדולבונוב הוצאו להורג בירי לתוך בורות ב-13 באוקטובר 1942. זאת מתארת בעדותה מזכירתו הפולניה של גרבה:
כל יהודי זדולבונוב הושמדו, למעט אותם 25 ניצולים שנותרו בחיים בתום המלחמה.
בזאת בא הקץ על קהילה יהודית בת קרוב לחמש מאות שנה.
"זה אני" הוא אלבומו ה-12 של הזמר אייל גולן, שיצא לאור ב-9 במרץ 2009. כעבור חודש וחצי הגיע האלבום למעמד אלבום פלטינה מרובעת על מכירות של למעלה מ-150,000 עותקים בנקודות מכירה בישראל.
מתוך האלבום יצאו הסינגלים "זה אני", "יפיופה", "לנצח בני", "למות מקנאה" ו"מטורף".
"לנצח בני" הוא גרסת כיסוי לשירה של אביבה אבידן, שכתבה נורית בת שחר-צפריר והלחין עוזי חיטמן.
השיר הושמע רבות בתקופת מבצע עופרת יצוקה.
באלבום נכלל גם חידוש לשירו של שימי רון "שעת פרידה".
השיר "זה אני" נבחר כ"שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' ובעוד שלושה מצעדים שונים.
תוכנית "זה"ב בגן" היא תוכנית ארצית להתנדבות של גמלאים בגני ילדים בנושא בטיחות בדרכים.
התוכנית מופעלת על ידי תנועת של"מ, החברה למתנ"סים ועמותת אור ירוק בשיתוף משרד החינוך.
בשנת 2021, התוכנית עברה למסגרת "באים לטוב"- תוכנית המערך הלאומי להתנדבות אזרחים ותיקים של המשרד לשוויון חברתי.
במסגרת התוכנית, מגיעים המתנדבים לגן, משתלבים בפעילות הגן ומובילים יוזמות בתחום בטיחות בדרכים.
התוכנית פועלת משנת תשס"ה, ובשנת הלימודים תשע"ב לוקחים בה חלק כ-70 יישובים וכ-1500 מתנדבים.
המתנדבים מהווים דמויות משמעותיות עבור הילדים ומשמשים מודל לחיקוי והערכה.
המסרים שאותם הם מביאים בעקביות, בדרך חווייתית מסייעים להטמעה של דרכי התנהגות בדרך.
הילדים משמשים כ"שגרירים" לנושא ומעבירים את המסרים להורים ולשאר בני המשפחה.
התכנים מבוססים על דמות הנקראת "ללה" - כל הכללים מתחילים בלה או בלה: לעצור, להביט לכל הכיוונים, להקשיב לקולות התנועה, לתת יד למבוגר, לחצות את הכביש, לשבת על כיסא בטיחות, לחגור חגורת בטיחות, לרדת לכיוון המדרכה, לחבוש קסדה, לשים מגנים, לשחק במקום מותר.
התוכנית מזמנת מפגש משמעותי בין מתנדבים בקהילה, לבין ילדי הגן וצוות הגן.המתנדבים פועלים אחת לשבוע בגן ילדים קבוע, ומעבירים מפגש תוכן בנושא שנבחר על ידי המתנדב והצוות.
בטיחות בדרכים הוא אחד הנושאים המרכזיים בתוכנית.
הפעילות מתבצעת במליאה, בקבוצות או באופן פרטני, בהתאמה לצורכי גן הילדים ובתיאום עם הצוות החינוכי.
המתנדבים משתלבים בגנים ממלכתיים, גנים ממלכתיים דתיים וגנים של החינוך המיוחד.
התוכנית פועלת בכל המגזרים, מצפון ישראל ועד דרומה.
כל מתנדב שייך לקבוצת למידה של תוכנית "זה"ב בגן" הפועלת, לרוב, במתנ"ס.
המתנדבים נפגשים ל'קמפוס', שבמסגרתו הם מקבלים ידע וכלים, המסייעים להם להצליח בתפקידם, מרכז התוכנית, הפועל גם הוא בהתנדבות.
התוכנית מחולקת ליישובים, כשבכל יישוב יש רכז יישובי מתנדב, האחראי על גיוס המתנדבים ביישוב, בשיתוף רכז המתנדבים במתנ"ס ורכז התוכנית.
הרכזים היישוביים מחולקים לחמישה מחוזות, כשבכל מחוז מתקיימים מספר הכשרות בשנה, ששם הם רוכשים ידע ומקבלים חומרים בנושא זה"ב בגן.
אחת לשנה, מתקיים כנס ארצי, שמוקדש ללמידת עמיתים, חלוקת תעודות והעשרה.
זדונסקה וולה (בפולנית: Zduńska Wola) היא עיר במרכז פולין, בפרובינציית לודז', על אחד מיובליו של הנהר ורטה.
בעיר מספר פארקים ציבוריים ואגמים, ובעיר נעשים ניסיונות בניצול אנרגיה גיאותרמית.
בעיר מספר מוזיאונים למדע ולהיסטוריה, מספר מנזרים וכנסיות וכן אתרי הנצחה דתיים והיסטוריים, בין היתר לזכר יוזף פילסודסקי, האפיפיור יוחנן פאולוס השני, תדאוש קושצ'ושקו, ניקולאוס קופרניקוס ועוד.
בעיר כעשרים בתי ספר ציבוריים, בהם בתי ספר לאלקטרוניקה, למוזיקה ולאמנות, וכן מוסדות אקדמיים בתחומי האלקטרוניקה, הניהול, המסחר ועוד.
זדונסקה וולה מוזכרת במקורות היסטוריים מהמאה ה-14. עד 1816 השתייכה לממלכת פרוסיה ומאז – לממלכת פולין תחת שלטון האימפריה הרוסית.
בשנת 1825 קיבלה זדונסקה וולה זכויות עיר עקב התפתחות המסחר, התעשייה והמלאכה בה.
מהמאה ה-19 הייתה העיר מרכז של תעשיית טקסטיל ולפני מלחמת העולם השנייה – צומת רכבות מרכזי.
עם פלישת גרמניה לפולין, ב-1939, צורפה זדונסקה וולה לוורתגאו ברייך הגרמני ושמה שונה ל"Freihaus".
מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 הורחבה העיר וכפרים סמוכים סופחו אליה.
היהודים הגיעו לזדונסקה וולה ב-1788. כשזכתה זדונסקה וולה במעמד עיר, הותר ליהודים לגור רק בשני רחובות ובפינת השוק, ליד בית-הכנסת.
היהודים היו פעילים בהתפתחות תעשייתה של העיר.
הקהילה היהודית בזדונסקה וולה נוסדה רשמית ב-1828, והורשתה להקים בית קברות.
עד אז קברו יהודי העיר את מתיהם בלאסק הסמוכה.
עד סוף המאה ה-19 נבנו בעיר בית כנסת, בית מדרש ועשרה שטיבלך.
בעיר פעל רבי אלימלך מנחם מנדל לנדא, הרבי הראשון מסטריקוב.
רבה האחרון של הקהילה היה הרב יששכר דב בֶּר (בנו של הרב דוד בר), שנספה בשואה עם בני הקהילה.
היהודים בעיר הורשו לבחור נציג משלהם למועצת העירייה.
רובם התפרנסו ממסחר ומתעשיית טקסטיל.
הם החזיקו בעיר כ-70 מפעלי טקסטיל.
בעיר פעלו סניפים של אגודת ישראל ושל מפלגות ציוניות.
עם כיבוש העיר בספטמבר 1939 הרסו הגרמנים את בית הכנסת הגדול והקימו בו אורווה, סגרו את מוסדות לימוד התורה ובתי התפילה, החלו ברצח יהודים וחברי האינטליגנציה הפולנית ודרשו כופר בתמורה לאי גירוש יהודי העיר.
חלק מיהודי העיר פונו מדירותיהם ורכושם הוחרם.
ב-8 בספטמבר 1939, בשעה 11:00, נכנסו קצין ושני חיילים גרמנים לעליית הגג בדירתו של אברהם עוזורוביץ ברחוב שירדזקה 4, בה ישב עם שני יהודים אחרים, אברהם הירשברג והרב מרדכי מנדל סטריקובסקי - שלושתם עטורי זקן ופאות (ככל הנראה חסידי סטריקוב) - שהתעמקו בסוגיות בגמרא תוך התעלמות מהמהומה השוררת בעיר.
הקצין הגרמני הופתע משליטתו המוחלטת של רב מנדל סטריקובסקי בשפה הגרמנית ושאל למעשיהם.
רב מנדל ענה כי הם לומדים תלמוד.
הקצין המשיך ושאל לחומר לימודם.
רב מנדל ענה: "אנו לומדים סוגיה שאומרת כי לחסידי אומות העולם יש חלק בעולם הבא." הקצין הזעיף פניו וענה: "זהו שקר!
בספר הזה [תלמוד] לא כתוב דבר כזה!" רב מנדל ענה: "אני נותן לך את מילת הכבוד שלי בתור חייל לשעבר בצבא הקיסר ונשבע כי לא שיקרתי לך".
"Ihr Juden seid Schweinehunde (יהודים ממזרים)" צעק לפתע הקצין וציווה כי רב מנדל ושני היהודים האחרים יילקחו למאסר באשמת קשירת קשר נגד הרייך.
למחרת אספו הגרמנים כמה יהודים בכיכר העיר, לשם הובלו רב מנדל, אברהם עוזורוביץ ואברהם הירשברג.
שלושתם הוצאו להורג בירייה באשמת היותם אויבי הרייך.
רב מנדל, אברהם עוזורוביץ ואברהם הירשברג נקברו בבית הקברות היהודי בעיר.
במאי 1940 הוקם גטו בעיר, וכ-9,000 יהודים אולצו להיכנס אליו.
בספטמבר 1940 נסגר הגטו בגדר תיל.
בגטו הוקמה הנהגה יהודית בהנהגתו של דר.
יעקב למברג וכן בית משפט יהודי.
המינהל היהודי בגטו השתדל למצוא עבודה לתושבי הגטו ולהשיג למענם מזון.
המינהל הצליח להשיג הפעלת בתי חרושת וסדנאות שייצרו למען הצבא הגרמני פרוות, מוצרי טקסטיל ונעליים מסוגים שונים.
תושבי הגטו השתדלו לעבוד במפעלים אלה בגלל השכר והמזון ומשום שסברו שבתור עובדים יהיו מוגנים מגירוש למחנות עבודה.
הגרמנים הרשו ליהודים לקיים חווה חקלאית ציונית בגטו, בה הוכשרו עשרות בחורים ובחורות.
התוצרת החקלאית שימשה את יושבי הגטו.
ב-24 באוגוסט 1942 החלה אקציה בה נשלחו יהודי זדונסקה וולה למחנה ההשמדה חלמנו.
מיעוט מקרב יהודי הגטו נשלחו למחנות עבודה באזור פוזנן.
עם חיסול גטו לודז' נשלחו רובם לאושוויץ ולמחנות אחרים.
התלייה הפומבית הראשונה - פורים 1942
יומיים לפני חג הפורים 1942, ביום ראשון בבוקר, נקראו באופן פתאומי כל הנגרים היהודיים למחלקת הבנייה הגרמנית.
בשעה 16:00 נודע כי הם נקראו להקים גרדום תלייה בשוק העיר שעליו ייתלו מספר אנשים.
בשעה 19:00 הגיעו אנשי גסטאפו לד"ר למברג, מנהיג היודנרט בעיר, והורו לו לבחור עשרה יהודים לתלייה מבין פושעי הגטו שנאסרו.
לשאלתו של למברג מה פשעם, נענה שזה כנקמה על תלייתו של המן.
ד"ר למברג סירב לציית להוראה ועל כן הוכה במקום.
נאמר לו גם שהמוציאים להורג יהיו כל בני משפחתו.
את המצב הציל ראש המשטרה הפלילית של העיר שהכיר את ד"ר למברג ומסר לידי ריכטר (ראש הגסטאפו) רשימה של 10 פושעים יהודים (מבריחים וכדומה).
בכיות ויללות נשמעו מכל בית בגטו בלילה הזה.
היודנראט התבקש לבחור בעצמו עשרה שוטרים מהמשטרה היהודית שיבצעו את התלייה.
בתחילה סירבה המשטרה היהודית להשתתף בתלייה מפחד הנקמה בהם ובבני משפחתם ("איננו רוצים להכתים את שם ילדינו, שיצביעו שאבותיהם הרגו ותלו יהודים"), אך לאחר שנאמר להם כי אם לא יבצעו זאת ייתלו הם בעצמם, הוחלט כי יפילו גורל בין השוטרים היהודים הרווקים.
אך ד"ר למברג לא ויתר.
הוא הלך לגרמנים והציע למסור קילו של זהב כפדיון נפש בעד כל אחד מעשרת היהודים בצירוף 20,000 מארק, וכן לעבוד 3 חודשים חינם לגמרי, רק שלא ייתלו היהודים הללו.
הגרמנים סירבו להצעה, והמפקד, שכעס על התעקשותו של ד"ר למברג, אמר כי אם הוא ושאר חברי היודנראט ימשיכו לעשות צרות, כל יהודי העיר יישלחו למוות.
זה היה או שיהרגו את עשרת היהודים שנבחרו או את הקהילה כולה.
ד"ר למברג הצטווה לבקר את עשרת היהודים בכלא ולהודיע להם על הוצאתם להורג המתוכננת.
הוא אמר להם כי זה או הם או הקהילה כולה.
העשרה ראו את מותם כמוות על קידוש השם וקיבלו על עצמם את רוע הגזירה.
בבוקר חג הפורים, יום שלישי, 3.3.1942, בשעה 09:00, נכנסו הגרמנים לגטו ואספו את כולם, כולל ילדים, לרחבת השוק בה הותקן גרדום.
כ-5000 יהודים התקבצו שם; כולם עומדים ללא נשימה מאובנים, עיניהם בוהות בגרדום מבלי יכולת אפילו לבכות.
נוכחות היהודים במחזה הייתה חשובה לגרמנים למען יראו וייראו ובעיקר על מנת לענות את נפשותיהם.
פולנים וגרמנים רבים הצטופפו בכיכר לשמוח לאיד ומסביב התהלכו אנשי גסטאפו שצהלו משמחה.
בשעה 11:00 הובלו הגיעו עשרת היהודים במכונית שלוותה בכמה מכוניות משוריינות של אנשי גסטאפו וקצינים.
ריכטר, ראש הגסטאפו, עלה על ספסל התלייה, ניסה את החבלים והכריז ש"הכל בסדר" ושאפשר להעלותם על הגרדום.
השוטרים קשרו להם את הידיים מאחור ושמו את חבלי התלייה על צוואריהם.
ד"ר למברג נקרא אל קציני הגסטאפו שלחשו לו משהו באוזן.
לאחר מכן, הוא עלה על ספסל התלייה כשהוא רועד כולו, הרים את ידו כסימן שהוא רוצה לומר משהו, ובקול מטורף הכריז ביידיש: "יהודים.
נצטוויתי להגיד לכם שעשרת האנשים מובלים לגרדום וייתלו מפני שעסקו בחבלה ולא צייתו לפקודות הנאצים...".
ד"ר למברג התעלף פעמיים בעודו נושא דברים אלו.
הוא הוקם פעמיים והורה להמשיך בדבריו.
הוא ביקש מהקהל היהודי להיות חזק ולא לבכות.
הנידונים למוות ביקשו מהשוטרים שיהדקו היטב את הלולאה על צווארם כדי שמותם יהיה מהיר.
כאשר עמדו כולם בשורה אחת, מוכנים למשיכת המשטח מתחת לרגליהם, הם הכריזו: "יהודים, אל תבכו אחים יקרים!
לאחר מכן נשמעה במקהלה הקריאה: "שמע ישראל ה' אלוהינו ה' אחד".
בשעה 12:00, כשכל הקהל ענה להם "שמע ישראל", יצאו נשמותיהם.
רק עם רדת הלילה הורדו הגופות מהגרדום ונקברו בקבר אחים.
היודנראט ביקש לקבור אותם בקבר ישראל, אך הגרמנים סרבו.
התלייה הפומבית השנייה - שבועות 1942
באביב 1942, ממש לקראת חג השבועות, נאסרו עשרה יהודים דתיים מידועי הקהילה, ביניהם שלמה ז'ליכובסקי מחסידי גור.
כמו במקרה של חג הפורים, הורו על ד"ר למברג ללכת לבית הכלא ולבשר ליהודים על תלייתם המתוכננת לחג השבועות.
"מה עלי לומר להם היא הסיבה לתלייתם?" שאל ד"ר למברג את המפקד.
"אמור להם שהם נתלים עקב הברחה ופשעים נוספים כנגד האומה הגרמנית".
ובכן, היום אני בחרתי בהם בשם הפיהרר.
הכומר יידע אותי שבשבועות חוגגים את עשרת הדיברות, ולכן זה יום ההולדת של העם היהודי.
ביום הזה, ימות מניין זה של אנשים מרומים [שהלכו שולל] ויהירים.
באותו ערב, ד"ר למברג ביקר את עשרת היהודים בבית הכלא וסיפר להם את החדשות ואת הנימוק אותו נתן המפקד.
ד"ר למברג הצטער על כך שהוא לא היה יכול לעשות יותר עבורם, וכן על כך שבתור יו"ר היודנראט הוא לא הצליח להגן עליהם ולא הצליח למלא כראוי את האחריות שהוטלה עליו.
"אל תדאג, ידידי", ענה לו שלמה ז'ליכובסקי.
"עשית כל מה שאפשר לעשות." שלמה ביקש מד"ר למברג לנסות להבריח לתא המאסר כל מה שצריך בשביל תפילת חג השבועות ויום הכיפורים.
ד"ר למברג הבטיח שינסה, ושאל בפליאה: "יום כיפור?
יש עוד הרבה זמן עד יום כיפור." הוא נענה: "אנו נקיים את תפילת נעילה של יום כיפור.
זה אולי לא יום כיפור על פי לוח השנה, אך זהו יום הדין שלנו.
אנו נשאר ערים כל הלילה של ערב שבועות ונתפלל.
מחר בלילה אנו נכריז בפני אלוהים שאנו מוכנים לכפר על כל החטאים של העם היהודי." למחרת בערב חזר ד"ר למברג עם כל הדברים המבוקשים, כולל שופר.
ואכן, לאחר ששלמה ז'ליכובסקי ערך את תפילת חג השבועות הוא החל בתפילת הנעילה של יום כיפור.
מילה אחר מילה, תפילה אחר תפילה, ערכו עשרת היהודים את תפילת יום הכיפורים.
לפני שהגיעו לאחת מהמנגינות היפות ביותר של תפילת נעילה, אֵל נורָא עֲלִילָה.
בִּשְׁעַת הַנְּעִילָה, עצר שלמה ז'ליכובסקי את התפילה.
הוא פנה לתשעת היהודים האחרים ואמר: "בואו נפסיק לשיר ונשמור את המנגינה הזו למחר כאשר נצעד אל הגרדום." הם הסכימו.
בדיוק בחצות הלילה תקע שלמה ז'ליכובסקי בשופר.
כמו שנעשה בבוקר חג הפורים, הגרמנים אספו בכיכר את כל יהודי העיר.
פולנים ופולקסדויטשים רבים הגיעו, ואף יש אומרים כי חלקם הגיעו עם נשיהם.
שוב היו הגרמנים שמחים לאיד.
בשעה המתוכננת הובאו עשרת האנשים על ידי המשטרה היהודית.
שקט נפל על הקהל כשהעשרה הובאו לכיכר כשידיהם קשורות מאחורי גבם.
ואז החלו להישמע מלמולים, שכן העשרה נראו שלווים ובראשם שלמה ז'ליכובסקי שחייך ופניו קורנות.
בחזרה השנייה של הפזמון הצטרפו אליו יהודים מהקהל.
בחזרה השלישית כל אלפי היהודים החלו לשיר.
עשרה כיסאות הונחו מתחת לעשרה חבלים, שכן הגרמנים רצו לתלות כל אדם בנפרד על מנת להאריך כמה שיותר את הטקס הזוועתי.
שלמה ז'ליכובסקי ניגש לכיסא הראשון ועלה עליו כשהוא מחייך לעבר החיילים הגרמנים ומשטרת הגטו, ושאל: "נו?".
הוא הראה עם ראשו את החבל שמעליו ומתח את צווארו לעברו.
לפתע, מתוך השקט, הרים שלמה ז'ליכובסקי את קולו לעבר השמיים והחל לשיר "שמע ישראל".
כולם היו במצב רוח מרומם.
לאחר תליית עשרת היהודים, קהל היהודים לא התפזר.
הם עמדו בשקט ובהערכה לזכר אותם קרבנות - קדושים מעונים – וכאי ציות לגרמנים.
לבסוף, לאחר איומי רובים מצד הגרמנים ובעזרת משטרת הגטו, עזבו כולם את הכיכר.
בניגוד לעשרה שנתלו בחג הפורים, עשרת היהודים הללו לא הושארו תלויים כל היום.
הגרמנים אישרו להורידם ולקבור אותם בקבורת ישראל.
כולם היללו את העשרה, ובייחוד את שלמה ז'ליכובסקי שהפך לגיבור רוחני.
בסוף המלחמה, באחד מהארכיונים הסודיים של גטו ורשה, נמצא שיר שנכתב על ידי יצחק קצנלסון בשם "השיר על שלמה ז'ליכובסקי".
ב-1954 הקים ועד ארגון יוצאי זדונסקה וולה בישראל גל-עד לזכרם של חללי העיירה בבית הקברות טרומפלדור בת"א, בו הוטמן אפר הרוגי מחנה ההשמדה חלמנו (אליו גורשו יהודי העיירה באוגוסט 1942), שהובא ארצה, על ידי זליג פרנקל יליד זדונסקה וולה.
כיום עומד בראש ארגון יוצאי זדונסקה וולה מר צבי שטרן.
הארגון מקיים 2 טקסי זיכרון מדי שנה: למרגלות האנדרטה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב וביד ושם בירושלים.
אנטון זסלבסקי , הידוע בשם הבמה שלו, זד (Zedd), הוא מוזיקאי, מפיק מוזיקלי ודי ג'יי רוסי-גרמני יהודי.
מרבית השירים שהוא מפיק ויוצר הם בסוגה המוזיקלית אלקטרו האוס, אך הוא יצר לעצמו סגנון משלו, המושפע גם מפרוגרסיב האוס, מדאבסטפ וממוזיקה קלאסית.
הוא גם קיבל פרס גראמי עבור הפקת הדאנס הטובה ביותר בטקס פרסי גראמי ה-56 עבור השיר "Clarity".
אנטון זסלבסקי נולד בסראטוב שברוסיה ב-2 בספטמבר 1989 למשפחה יהודית, ולו אח גדול בשם ארקדי ואח קטן חורג בשם דניאל.
הוא עבר לגרמניה בגיל 3 וגדל בקייזרסלאוטרן.
הוא נולד להורים מוזיקאים - אביו איגור זסלבסקי הוא גיטריסט ומורה בבית ספר, ואמו מרינה ולדימירובה זסלבסקי היא מורה לפסנתר.
הוא התחיל לנגן בפסנתר בגיל 4 ובתופים בגיל 12.
ב-2002 התחיל זסלבסקי לנגן בלהקת הדת'קור הגרמנית "דיאורמיק" (Dioramic).
זסלבסקי החל להתעניין בהפקת מוזיקה אלקטרונית אחרי שהוא שמע את האלבום "Cross" של הצמד האלאטרוני הצרפתי "ג'אסטיס", הוא התחיל להפיק מוזיקה אלקטרונית ב-2009.
בשם 'zedd', זסלבסקי הפיק מגוון רחב של רמיקסים ושל שירים מקוריים, הוא זכה בשתי תחרויות רמיקס של ביטפורט (Beatport) ב-2010; השיר המקורי הראשון שלו, "The Anthem", יצא לאור ונכנס למצעד ביטפורט אלקטרו האוס בטופ 20.
הרמיקס שלו ל-"Scary Monsters and Nice Sprites" של סקרילקס גם הוא נכנס למצעד של ביטפורט, והגיע למקום השני.
לאחר מכן הפיק רמיקסים לשירי אמנים מוכרים, כמו ג'סטין ביבר, ליידי גאגא, בלאק אייד פיז ואחרים.
ב-2012 חתם זד באינטרסקופ רקורדס.
הוציא מספר רמיקסים, ואף כתב והפיק יחד עם מקס מרטין את השיר "Beauty and a Beat" מאלבומו של ג'סטין ביבר, "Believe".
ב-12 באוקטובר 2012 הוציא זסלבסקי את אלבום הבכורה שלו, "Clarity".
הסינגל "Clarity", הנושא את שם האלבום ובו הוא מארח את הזמרת-יוצרת פוקסס, יצא בפברואר 2013 כסינגל השלישי מהאלבום.
הוא זכה להצלחה מסחרית, והגיע לראשי מצעדים בארצות הברית וברחבי העולם.
הוא מכר 2,238,000 עותקים וזכה למעמד פלטינה, ובכך היה לשיר המצליח ביותר של המוזיקאי עד אותו זמן.
בדצמבר 2013 ערך זד סיבוב הופעות עבור האלבום.
הוא עבד גם עם נמיאה אמורו, והפיק שירים מאלבומה "Feel".
שיר נוסף שהוציא, "Stay the Night" (שבו הוא מארח את היילי ויליאמס), מגרסת הדלוקס של אלבומו, זכה גם הוא להצלחה במצעדים ובמכירות, אך ספג ביקורות על המילים חסרות הכוח והייחודיות.
הוא היה לסינגל פלטינה גם הוא.
זד הפיק ב-2013 מספר שירים מאלבומה של ליידי גאגא, "Artpop", שיצא בנובמבר 2013. ביולי 2014 הוציאה אריאנה גרנדה שיר בשם "Break Free" שבו השתתף זד.
השיר הגיע למקום הרביעי במצעד הבילבורד, ולמקום הראשון במצעד שירי הדאנס והמוזיקה האלקטרונית החמים; כן היה מועמד לאחד מפרסי בחירת הנוער.
לאחר שישה חודשים שבהם לא יצר מוזיקה, הודיע זד על יציאת אלבומו השני, "True Colors", בפברואר 2015 הוציא שיר משותף עם סלינה גומז בשם "I Want You to Know".
השיר, שנכתב על ידי זד, ראיין טדר מוואן ריפאבליק ו-KDrew, זכה להצלחה במצעדים והועמד למספר פרסים.
הוא זכה למעמד פלטינה לאחר שמכר מעל מיליון עותקים.
במאי הוציא את הסינגל השני מאלבומו העתידי, "Beautiful Now" שבו השתתף ג'ון בליון , וחמישה ימים לאחר מכן יצא האלבום המלא.
האלבום הגיע למקום הראשון במעד שירי הדאנס של בילבורד, וגם לראשי מצעדי העולם.
ביולי יצא הסינגל השלישי מהאלבום, "Papercut", שבו אירח את טרוי סיון.
בעקבות האלבום יצא לסיבוב הופעות באוגוסט-נובמבר 2015, באסיה, בצפון אמריקה ובאירופה.
ב-26 בפברואר 2016 הוציא את הסינגל "Candyman", יחד עם אלו בלאק.
ב-22 ביולי 2016, הוא התארח עם גריי בסינגל "Starving" של היילי סטיינפלד.
השיר הגיע למקום החמישי במצעד 40 שירי המיינסטרים ובמצעד הסינגלים הבריטי.
זד הוציא בספטמבר 2016 שיתוף פעולה עם Riot Games, עבור אליפות הליג אוף לג'נדס של אותה שנה, שנשא את השם "Ignite".
בדצמבר 2016 הוציא רמיקס לשיר "Let Me Love You" של ג'סטין ביבר ודי ג'יי סנייק.
בפברואר 2017 הוציא שיתוף פעולה עם אלסיה קארה, "Stay", שהגיע לראשי מצעדים שונים.
בשנת 2018 הוציא יחד עם שון מנדס את השיר Lost in Japan.
בהמשך הוציא את הסינגל "The Middle", ביחד עם הזמרת-יוצרת מארן מוריס והצמד גריי.
בפברואר 2019 יצא הסינגל "365", בשיתוף הזמרת קייטי פרי.
הנסיך זדז'יסלב לובומירסקי (בפולנית: Zdzisław Lubomirski; נהגה: ; 4 באפריל 1865 – 31 ביולי 1943) היה נסיך פולני מבית לובומירסקי, אציל ובעל קרקעות, עורך דין, פוליטיקאי שמרן ופעיל חברתי.
הנסיך מילא תפקידים משמעותיים בפוליטיקה הפולנית שבין מלחמות העולם.
ב-1915 כיהן כיו"ר "הוועד האזרחי המרכזי של ורשה" ; בין 1916–1917 כיהן כראש העיר ורשה.
בין 1917–1918 היה אחד משלושת חברי "מועצת העוצרים" שניהלה את המדינה (לצד יוזף אוסטורבסקי ואלכסנדר קקובסקי).
לאחר מלחמת העולם הראשונה כיהן כחבר הסנאט של פולין וכיו"ר מועצת בעלי הקרקעות.
יחסו ליהודים היה עוין, ש.
בספטמבר 1939, בעת המצור על ורשה, השתתף לובומירסקי באופן פעיל בוועדה האזרחית, בראשותו של סטפן סטרזינצקי.
בחודשים הראשונים של הכיבוש הגרמני בפולין, חתר ליצירת ממשלת-מחתרת בהנהגת הגנרל יוליוס רומל, שבה היה אמור לשמש כשר חוץ.
התוכנית ירדה מעל הפרק כאשר התקבלה ההחלטה להקים את הממשלה הפולנית הגולה בפריז, ומקיץ 1940, בלונדון.
לובומירסקי החליט להישאר בפולין הכבושה.
ב-10 בנובמבר 1942 הוא נעצר על ידי הגסטפו, ובילה חודשים בכלא.
במהלך תקופה זו, התדרדרה בריאותו והוא מעולם לא התאושש.
זדרבקו קוזמנוביץ' (בסרבית: Здравко Кузмановић, נולד ב-22 בספטמבר 1987) הוא כדורגלן עבר סרבי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
קוזמנוביץ' נולד בתון שבשווייץ למשפחה שהיגרה מיוגוסלביה.
קוזמנוביץ' התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של פ.צ.
בזל אלייה הגיע מיאנג בויז ברן.
כבר בגיל צעיר הוכיח את יכולותיו וסומן כהבטחה גדולה.