tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לואי פרטרידג' הוא דוגמן ושחקן אנגלי, הידוע בעיקר בתפקידו בתור וויקונט טיוקסברי בסרט "אנולה הולמס" (2020) מבית היוצר של נטפליקס ובהמשכו "אנולה הולמס 2" (2022), ובשל הופעתו בתור סיד וישס במיני-סדרה "פיסטול" (2022) מבית FX.
פרטרידג' נולד ב-3 ביוני 2003 ברובע וונדסוורת' בלונדון.
הוא ממוצא וולשי מצד אמו.
יש לו אחות גדולה יותר ואחות צעירה יותר.
פרטרידג' למד בבית הספר היסודי מכינת דולוויץ' (אנ').
הוא שיחק רוגבי בצעירותו במועדון הספורט של באטרסי איירונסייד.
לאחר מכן למד בבית הספר התיכון Alleyn's School, שם הצטיין במגמות צרפתית ואנגלית, והצטיין אף בלימודי קולנוע.
פרטרידג' דגמן בתצוגות רבות בין היתר עבור המותג פראדה.
בשנת 2014 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק בסרט הקצר "Beneath Water".
פרטרידג' היה אחד הקמעות של אנגליה במשחק גביע העולם ברוגבי 2015 נגד ויילס, שנערך באצטדיון טוויקנהאם.
בשנת 2017 הוא הופיע בסרט הקולנוע "פדינגטון 2".
בשנת 2019 הוא זכה להכרה בדמותו של פיירו דה מדיצ'י בעונה השלישית של סדרת הדרמה ההיסטורית "מדיצ'י" של רשת הטלוויזיה האיטלקית Rai 1.
בשנת 2020 פרטרידג' הופיע בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "אנולה הולמס" לצד מילי בובי בראון.
בינואר 2021 לוהק פרטרידג' לתפקיד סיד וישס במיני סדרת הטלוויזיה "פיסטול" שביים דני בויל עבור רשת FX.
המיני-סדרה עלתה לשידור בבכורה ב-31 במאי 2022. באוקטובר אותה שנה לוהק לתפקיד במיני סדרה "Disclaimer".
בשנת 2022 שיחק בסרט ההמשך "אנולה הולמס 2".
באותה שנה הופיע בסרט "The Lost Girls" בתפקיד פיטר פן.
בשנת 2025 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה בית גינס.
באותה השנה גם נודע שפרטרידג' יחזור לגלם את דמותו של טוקסברי בסרט "אנולה הולמס 3" שייצא בקיץ 2026.
פרטרידג' יצא עם השחקנית האמריקאית סידני צ'נדלר מיוני 2021 עד ספטמבר 2023 לאחר שפגש אותה על הסט של "פיסטול".
מאוקטובר 2023 היה פרטרידג' במערכת יחסים עם הזמרת והשחקנית האמריקאית אוליביה רודריגו.
שנה סרט תפקיד הערות 2015 פן כורה פחם 2017 Amazon Adventure הנרי בייטס הצעיר פדינגטון 2 G man 2020 אנולה הולמס ויקונט טיוקסברי 2022 The Lost Girls פיטר פןאנולה הולמס 2ויקונט טיוקסברי2024ארגיילארגייל הצעיר2025Jay KellyTBAאנולה הולמס 3ויקונט טיוקסבריFerryman
שנה סדרה תפקיד הערות 2014 Boomers אלף פרק: "#1.4" 2019 מדיצ'י פיירו דה מדיצ'י (אנ') 4 פרקים2022פיסטולסיד וישסמיני סדרה2024כתב ויתורג'ונתן בריגסטוק7 פרקים2025בית גינסאדוארד גינס (אנ')תפקיד ראשי; 8 פרקים
לואי צ'ארלס כריסטופר קריגר היה חוקר פטריות ומאייר בוטני אמריקאי שנחשב לצייר הטוב ביותר של פטריות של צפון אמריקה.
נולד בבולטימור, מרילנד ב-11 בפברואר 1873, קריגר קיבל את השכלתו המוקדמת מבתי הספר הלותרניים בעיר הזו.
הוא הראה כישרונות אמנותיים בגיל צעיר, ובגיל 13 נרשם לבית הספר לאמנות ועיצוב של מכון מרילנד.
קריגר המשיך את לימודיו במועדון הפחם של בולטימור ובבית הספר לאמנויות יפות.
הוא התחתן עם אנייס צ'קלי קיגלר ב-1904; היא מתה בשנת 1939. הייתה להם בת אחת.
בגיל 18, קריגר החל לעבוד כעוזר אמן בחטיבה למיקרוסקופיה במחלקת החקלאות, ובילה זמן בציור פטריות שנמצאו באזור מחוז קולומביה.
כששר החקלאות, יוליוס סטרלינג מורטון, סגר את המחלקה ב-1895, בילה קריגר שנה במינכן באקדמיה המלכותית של בוואריה לאמנויות יפות.
לאחר שחזר לאמריקה ב-1896, הוא הפך למורה לרישום וציור במכללה לאמנות ועיצוב של מכון מרילנד.
אף שפיתח מוניטין של צייר דיוקנאות, קריגר לא נהנה במיוחד מהעבודה הזו, מצא אותה משעממת.
בשנת 1902 החל קריגר לעבוד כמאייר בוטני עבור חוקר הפטריות ויליאם גילסון פארלו באוניברסיטת הרווארד, תפקיד שנמשך עשור שנים.
במהלך תקופה זו, הוא התמסר לעבודתו, וצייר למעלה מ-350 תמונות של פטריות.
הוא גם החל להכין אינדקס את ספרות הפטריות בעולם, פרויקט שנמשך ב-30 השנים הבאות.
בשנת 1912 קיבל קריגר תפקיד במשרד החקלאות של ארצות הברית, קליפורניה.
כאן, תחת פיקוחו של דייוויד גריפית'ס, הוא הפיק סדרה של תמונות על מינים של הסוג Opuntia קקטוס.
קריגר חזר לאייר פטריות ב-1918 כשחזר לבולטימור כדי לעבוד אצל הווארד א.
קלי, עבורו הפיק למעלה מ-300 ציורים של פטריות.
הוא גם סייע לקלי ביצירת אינדקס לספרייה המיקולוגית שלו, אשר כלל כ-12,000 פריטים ומוערכת ב-100,000 דולר, ונחשבה לאחת הספריות המיקולגיות הנרחבות ביותר במדינה.
קלי תרם את ספרייתו ואת אוספי הפטריות שלו לאוניברסיטת מישיגן.
במהלך 10 השנים הבאות, קריגר פרסם כמה מאמרים מדעיים שהופיעו ב-Mycologia ובכתבי עת אחרים, כולל הנשיונל ג'יאוגרפיק במאי 1920, שהציג 16 מהלוחות הצבעוניים שלו.
קריגר היה אמן בקרן למחקר צמחים טרופיים בקובה בשנים 1928–1929, שם אייר מחלות קנה סוכר.
הוא היה זמן קצר מיקולוג במוזיאון מדינת ניו יורק, והכין ספר על הפטריות באזור ניו-יורק, שפורסם בסופו של דבר ב-1935.
בשנות ה-30 הוא צייר כ-80 צבעי מים של פירות עבור USDA, בעיקר תפוחים, הדרים ופירות אחרים.
הציורים נמצאים כעת באוסף צבעי המים של הספרייה החקלאית הלאומית.
לואי פיזר היה כימאי אמריקאי.
בין הישגיו הבולטים פיתוח נפאלם בשנת 1942.
לואי פיזר נולד בקולומבוס ובשנת 1920 קיבל תואר בכימיה מויליאמס קולג'.
בשנת 1924 הוא סיים עבודת תואר שלישי באוניברסיטת הרווארד בהדרכת ג'יימס בריאנט קונאנט.
בשנים 1924–1925 פיזר עבד באוניברסיטת אוקספורד ובאוניברסיטת פרנקפורט.
בהמשך הוא חזר לארצות הברית ולימד בקולג' לבנות בפנסילבניה.
שם הוא פגש את אשתו לעתיד מרי פיטרס פייזר.
בשנת 1930 הזוג עבר להרווארד.
בהיותו בהרווארד הוא כתב ביחד עם אשתו סדרה של ספרים בנושא כימיה אורגנית שכונו "פיזר ופיזר".
בשנת 1937 פיזר מונה לפרופסור ועבד עד לשנת 1968.
בשנת 1939 הוא חקר ויטמין K.
בשנים 1941 ו-1942 הוא היה מועמד לפרס נובל לכימיה, אך בשנים אלו הפרס לא הוענק.
בעת מלחמת העולם השנייה פיזר פיתח נוסחה לייצור נפאלם.
פיזר הדריך מספר עבודות דוקטורט לרבות דונלד ג'יימס קראם, חתן פרס נובל.
בנוסף לספרים פיזר פרסם כ-300 מאמרים.
במהלך עבודתו הוא קיבל מספר פרסים.
לוּאִי פּוֹל קַיֶטֶה היה פיזיקאי וממציא צרפתי.
קייטה נולד ב, במחוז קוט-ד'אור.
קייטה, שהתחנך בפריז, חזר לשאטיון כדי לנהל את מפעל כלי הברזל של אביו.
במאמץ לקבוע את הגורם לתאונות שהתרחשו בעת חיסום ברזל מחושל באופן חלקי, מצא קייטה כי חימום הברזל הכניס אותו למצב מאוד לא יציב, עם גזים מומסים בו.
לאחר מכן הוא ניתח את הגזים מתנור רם, מה שעזר לו להבין את תפקיד החום בשינויי המצבים (שלבים) של מתכות.
זה הביא אותו לעבודת הנזלת הגזים השונים.
קייטה הצליח לייצר טיפות של בשנת 1877 בשיטה שונה מזו של הכימאי והפיזיקאי השווייצרי : הוא השתמש באפקט ג'ול-תומסון; חמצן עבר קירור בעודו דחוס מאוד, ואז הורשה להתפשט במהירות, מה שקרר אותו עוד יותר, וכתוצאה מכך לייצור טיפות קטנות של חמצן נוזלי.
בין שאר הישגיו, קייטה התקין מנומטר בגובה 300 מטרים במגדל אייפל; ערך חקירה של התנגדות אוויר על גופים נופלים; ערך מחקר על מכשיר נשימה עם חמצן נוזלי לעליה לגובה; ופיתח מכשירים רבים, כולל מצלמות אוטומטיות, מד גובה וקולטי דגימות אוויר למחקרי כדורים פורחים של האטמוספירה העליונה.
קייטה היה חבר האקדמיה הצרפתית למדעים וזכה במדליית דייווי ב-1878.
לוּאִי קַפֶּל היה כומר ומלומד צרפתי פרוטסטנטי.
קאפל שהיה הוגנוט, נולד בסנט אלייר (St Elier), ליד סדאן.
הוא למד תאולוגיה ב וב, וערבית באוניברסיטת אוקספורד, שם שהה שנתיים.
בגיל עשרים ושמונה קיבל את הקתדרה לעברית בסומיר וכעבור עשרים שנה מונה לפרופסור לתאולוגיה.
בין חבריו המרצים היו ו.
כתביו על הטקסט המקראי העברי
הוא פרסם את מסקנותיו בעילום שם, אך בתמיכתו המפורשת של תומאס ואן ארפה, בספרו Arcanum punctuationis revelatum .
דעותיו של קאפל לא היו חידוש מוחלט.
כמעט מאה שנה קודם לכן, אליהו בחור (1469–1549) הוכיח ב-1538 שלא הירונימוס ולא התלמוד לא הראו היכרות כלשהי עם הניקוד, המצאה יהודית עדכנית יחסית.
בתגובה לטענה שהפרוטסטנטים, למרות טענתם שלא ללכת אחר דבר מלבד כתבי הקודש בלבד (sola scriptura), היו לפיכך תלויים במציאות במסורת היהודית, הצהירו פרוטסטנטים רבים שהניקוד הוא למעשה עתיק ומהווה חלק מהותי מכתבי הקודש בהשראת אלוהית.
עיקרם של תומכי דעה זו היו יוהאן בוקסטורף האב ובנו יוהאן בוקסטורף הבן.
בספר זה, קאפל לא רק העלה שאלות לגבי גיל הניקוד בתנ"ך העברי: הוא הכחיש שאפילו הטקסט העברי העיצורי ששרד שימר את הכתב המקורי של כתבי הקודש.
הוא הבדיל בין התוכן בהשראה האלוהית של כתבי הקודש לבין התהליך האנושי לחלוטין של העברתו בטקסטים המופקים בידי אדם עם גרסאות הנובעות יותר מכל משגיאות כתיב ושצריכים תיקון בעזרת השוואת גרסאות והעלאת השערות.
ההבדלים בין הטקסטים וההבדלים בין הנוסחים העתיקים לבין נוסח המסורה שכנעו אותו שרעיון שלמות הטקסט העברי, כפי האמינו בו הפרוטסטנטים, אינו בר קיימא.
זה הסתכם בהתקפה על ההשראה המילולית של הכתובים.
עם זאת, עד כמה שההתנגדות לדעותיו הייתה מרה, לא עבר זמן רב עד שתוצאותיו התקבלו על דעת החוקרים.
קרופורד האוול טוי וקארל היינריך קורניל מצהירים באנציקלופדיה היהודית: "לזכותו המתמשכת של קאפל יאמר שהוא היה הראשון שהעז לבצע, בבהירות, בהתעמקות ובשיטתיות מופתיים, טיפול פילולוגי ומדעי טהור של הטקסט של התנ"ך".
קאפל היה גם מחברם של Annotationes et commentarii in Vetus Testamentum ("ביאורים ופירושים לברית הישנה") וחיבורים מקראיים אחרים, וכן של מספר מסות נוספות על עברית, ביניהם ה-Diatribe de veris et antiquis Ebraeorum literis ("דיבור על האותיות האמיתיות והעתיקות של העברים"; 1645).
הספר Commentarius de Capellorum gente ("הערות על משפחת קאפל"), המכיל דיווח על משפחת קאפל שאליה השתייך, פורסם על ידי אחיינו ז'אק קאפל (Jacques Cappel; 1639–1722), שבגיל שמונה עשרה הפך לפרופסור לעברית בסומיר, אך בשל ביטול האדיקט של נאנט, נמלט לאנגליה.
לואי פטרי הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת רויאל אוניון סן-ז'ילואז מליגת העל הבלגית.
פטרי גדל במחלקות הנוער של סטנדרד לייז' ולוון.
בשנת 2021 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של לוון במסגרת ליגת העל הבלגית.
הוא ערך 41 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-8 ביולי 2023 חתם פטרי באנדרלכט מליגת העל הבלגית.
ב-28 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–2 לרויאל אוניון סן-ז'ילואז במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת .
פטרי נכלל בסגל נבחרת בלגיה עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2023, וערך הופעה אחת בטורניר.
לואי פולר , הייתה רקדנית אמריקאית וחלוצה בתחום המחול המודרני וטכניקות תאורה תיאטרלית.
היא נחשבת לאחת הדמויות המרכזיות בתנועת הארט נובו.
אוגוסט רודן אמר עליה: "לואי פולר סללה את הדרך לאמנות העתיד".
לואי פולר נולדה בשם מארי לואיז פולר בעיירה פולרסבורג, אילינוי, ארצות הברית.
אביה היה כנר ומארגן הרקדות, ואמה חובבת אופרה.
מגיל 4 הופיעה במחזות, ועם השנים הופיעה גם במופעי וודוויל ומופעי קרקס.
פולר פיתחה טכניקות תנועה טבעיות ושיטות אימפרוביזציה, ושילבה כוריאוגרפיה עם שמלות משי ותאורת במה צבעונית, שאותה עיצבה בעצמה.
פולר התפרסמה בזכות "ריקוד הסרפנטין" (Serpentine Dance), מחול בעל תנועות פיתול רבות, שאותו הציגה לראשונה בשנת 1891 בניו יורק.
הריקוד שילב תנועות גוף גליות עם תלבושות משי ארוכות ותאורה צבעונית.
לאחר סיבוב הופעות מוצלח בארצות הברית עברה פולר לאירופה ביוני 1892, והפכה לדמות בולטת בפריז ובתנועת הארט נובו.
היא הופיעה באופן קבוע במועדון הפולי ברז'ר בפריז עם היצירה "ריקוד האש" (Fire Dance) ויצירות דומות נוספות.
חלק ממופעיה של פולר תועדו בסרטים מוקדמים של האחים לומייר.
בשנים 1921–1927 השתתפה פולר בשלושה סרטים שבוימו על ידי בת זוגה, .
אחד הסרטים, "שושן החיים", מבוסס על חייה של מריה מאדינבורו, מלכת רומניה, שהייתה מיודדת עם פולר.
במהלך עבודתה של פולר כאמנית היא התיידדה עם אמנים ומדענים צרפתים רבים, בהם אנרי דה טולוז-לוטרק, אוגוסט רודן, ז'אן-לאון ז'רום, פרנץ פון שטוק, מוריס דני, קולומן מוזר וסטפאן מלארמה.
כמו כן הייתה מיודדת עם איזדורה דאנקן והן נהגו לרקוד זו בפני זו ולדון בנושאים הקשורים לכוריאוגרפיה.
פולר הייתה חלוצה בתחום התאורה התיאטרלית.
היא רשמה על שמה פטנטים על שימוש בחומרים כימיים ליצירת ג'ל צבעוני, ועל שימוש במלחים כימיים כאביזרים לתאורה זוהרת.
כמו כן ניסתה להגן על יצירתה הכוראוגרפית באמצעות זכויות יוצרים, אך נתקלה בקשיים משפטיים.
לואי פולר חייתה במשך כ-30 שנה בזוגיות עם במאית הקולנוע גב סורר.
הן גרו בפריז, אך היא נסעה מפעם לפעם לארצות הברית כדי לביים הופעות של תלמידותיה, שזכו לכינוי "פולרט" או "המוזות".
פולר כתבה ספר זיכרונות בשם "Fifteen Years of a Dancer's Life" שפורסם באנגלית בשנת 1913. היא חיה בעיקר בפריז, שם הקימה בית ספר למחול ושלחה להקות מחול לסיורים ברחבי אירופה.
היא נפטרה בפריז מדלקת ריאות בגיל 65, ב-1 בינואר 1928. גופתה נשרפה ושרידיה נטמנו בקולומבריום של בית הקברות פר לשז בפריז.
לואי פולר נחשבת לאחת החלוצות של המחול המודרני והשפיעה רבות על תחום התאורה התיאטרלית.
יצירותיה ממשיכות לעורר השראה בקרב אמנים ומעצבים.
בין השאר, ריקודיה מוזכרים בספר של הפילוסוף ז'אק רנסייר כאחת ההשפעות האסתטיות הבולטות בזרם הארט נובו, ומונצחים באחד מסרטיו של קלוד שברול.
בית הספר למחול שייסדה בפריז קרוי על שמה, ולהקת הבלט של בית הספר הופיעה בתל אביב בשנת 1959.
בשנת 2016 הופק הסרט "הרקדנית" אודות חייה של פולר, בכיכובה של סוקו בתור לואי פולר, ולילי-רוז דפ בתפקיד איזדורה דאנקן.
הסרט פתח באותה שנה את פסטיבל הקולנוע בקאן.
סיבוב ההופעות Reputation Tour של טיילור סוויפט משנת 2018 כלל קטע שהוקדש לפולר.
במהלך ההופעה בשיר "Dress" בסיבוב ההופעות, מספר רקדנים שחזרו את ריקוד הסרפנטין של פולר.
בסרט ההופעה מוצגת בשיר זה כתובית שבה מצוין שהשיר מוקדש ללואי פולר.
בשנת 2025 הופק הסרט התיעודי "Obsessed with Light", המתעד את חייה ומורשתה של לואי פולר.
לואי שארל דה לה בורדונה היה שחמטאי אמן צרפתי, בן המאה ה-19, שנחשב לשחקן השחמט החזק ביותר בעולם בתקופתו, ובדיעבד לאלוף עולם בלתי רשמי בין השנים 1821 ל-1840. עד היום הוא נחשב לגדול שחקני צרפת, מלבד פילידור.
לה בורדונה נולד באי ראוניון שבאוקיינוס ההודי למשפחה עשירה ומיוחסת.
סבו, ברטרנד פרנסואה דה לה בורדונה היה אדמירל מפורסם ומושל בראוניון (שנקרא בורבון עד 1793) ובמאוריציוס.
ב-1814 נשלח ללמוד בפריז, שם למד לשחק שחמט.
לה בורדונה נדבק בתאווה ל"משחק המלכים" והיה משחק בכל יום, ולעיתים אף על סכומי כסף פעוטים.
ב-1821 היה לשחקן השחמט החזק בעולם, לאחר שהביס את מורו אלכסנדר דשאפל.
ב-1824 ביקר באנגליה כדי להתמודד מול מיטב אמני השחמט האנגליים, אותם הביס.
אז הוכרז כגדול שחקני השחמט של אירופה.
במשך 10 שנים האנגלים הכירו בנכונות תיאור זה, עד שבאה ההזדמנות להעמידה למבחן בשנת 1834.
ב-1827 פרסם את זכרונותיו של סבו הידוע וב-1833 את Nouveau Traité du jeu des échecs, ספר על יסודות משחק השחמט (ספר זה תורגם אחר כך לרוסית).
בספר זה לראשונה נכתבו עצות כיצד לעבוד במקביל עם ספר שחמט וללמוד כיצד לחשב וריאנטים בראש.
לה בורדונה למד את ספרו של פילידור "ניתוח משחק השח" Analyse du jeu des Échecs.
למרות זאת שיחק בסגנון שונה, סגנון התקפי אינטואיטיבי, בהתאם למזגו.
במילים של אלוף העולם עמנואל לסקר "ללא קשר לדרך שבה היריב בחר להזיז את כוחותיו, לה בורדונה לחם על מרכז הלוח באומץ ובדמיון".
יעקב ניישטאט כותב בספרו האלופים הבלתי מוכתרים כי "המשחק הטקטי של לה בורדונה, תוך הבטחה של קידום החיילים החופשיים שלו יוצר רושם עז".
"משחק זה חושף בעוצמה רבה עוד יותר את היתרון האסטרטגי על פני יריבו.
התחבולות של לה בורדונה מבוססות על יסודות עמדתיים מבוססים"
אלו היו הצעדים הראשונים של האסטרטגיה שהודגמה בצורה מבריקה בסוף שנות ה-50 של המאה ה-19 על ידי פול מורפי.
עמדת הסיום של המשחק מקדונל - לה בורדונה לאחר מסע השחור 37...
ה2 נחשבת לאחת מעמדות הסיום המרשימות ביותר של המאה ה-19. פילידור בוודאי היה נהנה לראות הסתערות מרהיבה כל כך של החיילים השחורים.
דו-קרב מקדונל - לה בורדונה
הם גם כללו חידושים רבים, אשר חלקם עדיין משוחקים היום.
לבסוף הופסק הדו-קרב המרתוני משום שלה בורדונה נאלץ לחזור לצרפת כדי לטפל בענייניו הפיננסיים, תחום בו ידע כישלונות חוזרים ונשנים (הוא אף איבד מספר שנים קודם לכן את ירושתו בעסקת נדל"ן מפוקפקת).
גם כך, אם כוללים את כל שש ההתמודדויות השונות, זהו הדו-קרב הארוך ביותר בהיסטוריה של המשחק.
חידוש הדו-קרבות בין צרפת ואנגליה המתין עד למשחקים בין אוורד סטאונטון ל-פייר סט.
ב-1836 ייסד את כתב העת לשחמט "לה פלמיד" (Le Palamède) על שם הגיבור מהמיתולוגיה היוונית, אחד מהמשתתפים במלחמת טרויה.
הירחון הראשון בעולם שהוקדש למשחק והיוצא לאור בצרפת עד היום.
בנוסף כיהן בשנותיו האחרונות כמזכיר מועדון השחמט של פריז.
התמוטטותו של המועדון הייתה בין הסיבות לכך שלה בורדונה מצא את עצמו שוב חסר כל, ונאלץ למכור את חפציו האישיים ואפילו את בגדיו.
ב-1840 שב ללונדון בעקבות משרה שהוצעה לו.
שם נפטר בסוף אותה שנה, בן 45 (או 43) בלבד, מבצקת.
לואיג'י בוקריני (באיטלקית: Luigi Boccherini;
19 בפברואר 1743 – 28 במאי 1805) היה מלחין וצ'לן איטלקי מהתקופה הקלאסית.
בוקריני נולד בשנת 1743 בלוקה, למשפחה של אמנים ומוזיקאים מוכשרים.
בוקריני גילה כישרון בנגינה בצ'לו כבר מגיל צעיר, וכשהיה בן שלוש עשרה, אביו שלח אותו ללמוד אצל המאסטרו די קפלה של סאן פייטרו, ומאוחר יותר אף הגיע לחצר המלכות בווינה בליווי אביו.
בשנת 1764 נסע בוקריני למילאנו וביקר שם אצל המלחין ג'ובאני בטיסטה סמרטיני, וחזר מאוחר יותר לעיר הולדתו בשביל לנגן בתזמורת התיאטרון.
הוא הרבה להלחין ואף הקים רביעיית מיתרים.
בשנת 1766 נסע בוקריני למסע הופעות ברחבי אירופה עם הרביעייה שהקים.
כשהגיע לפריז, בשנת 1767, זכה לקבלת פנים חמימה במוסד הקונסר ספיריטואל, שאפשרה לו להוציא לאור רביעיות, סונאטות ושלישיות.
בשנת 1769 קיבל בוקריני משגריר ספרד בפריז הזמנה לבקר בספרד.
בוקריני נעשה למלחין בחצר הספרדית, והמשיך לכתוב שם יצירות רבות.
מאוחר יותר עבד בוקריני תחת חסותו של נסיך פרוסיה, וילהלם.
אחרי מותו של הנסיך, חזר בוקריני לספרד.
בשנת 1800 ארגן בוקריני קונצרטים רבים וכתב יצירות בשביל אחיו של נפוליאון בונפרטה, לוסיאן.
למרות פופולריותו הרבה של בוקריני, שאף התבטאה בכך שהמו"ל שלו הוציא לאור רביעיות של מלחינים אחרים תחת שם בוקריני, הוא מת חסר כל במדריד בשנת 1805 ממחלת השחפת.
כשהתחיל בוקריני להלחין, הוא היה מלחין טיפוסי לתקופתו וגם צ'לן וירטואוז, דבר שניכר בקונצ'רטי שכתב לצ'לו.
הוא כתב גם יצירות רבות לגיטרה הספרדית (שלעיתים אף חיקה את צליליה בכלי הקשת האחרים), שהנודעת שבהן היא ה"נסיגה ממדריד", חמישיית גיטרות בדו מז'ור.
בחמישיות שכתב הוא נהג לצרף שני צ'לי במקום צ'לו אחד וגם קונטרבס.
הוא גם כתב יצירות קאמריות אחרות, כמו שמינייה בסול מז'ור, רביעיית מיתרים בסול מז'ור וכו'.
כמו כן הוא גם כתב שמונה עשרה סימפוניות, כמו הסימפוניות ברה מינור ("ביתו של השטן") ובלה מז'ור.
בוקריני הושפע מהאלגנטיות האיטלקית, והושפע גם בצעירותו מרוח "הסער והפרץ" כשביקר בווינה.
אך בוקריני הושפע בעיקר מימי שהותו באנדלוסיה (ספרד), שם הושפע מהריקודים הספרדיים ומוזיקת הגיטרה המורכבת.
כל השפעותיו אלה הפכו את סגנונו האישי של בוקריני למקורי ומרתק, שהשפיעו על הדורות הבאים.
מפרצון בוקריני באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של לואיג'י בוקריני.
לואי-ג'וזף שברולה היה נהג מרוצים ומייסדה של חברת המכוניות "שברולט", כיום המותג המפורסם ביותר של ג'נרל מוטורס.
נולד בעיר לה שו-דה-פון בקנטון נשאטל שבשווייץ.
שם פיתח שברולה את יכולותיו המכניות והתעניינותו במרוצי מכוניות.
הוא עבד בחנות במכניקה "רובלין" בין השנים 1895 ו-1899 בזמן ששהה בפריז.
ב-1900 עבר למונטריאול שבקוויבק, קנדה.
שנה לאחר מכן, עבר לניו יורק שם שכרה אותו חברת פיאט.
בזמן שעבד בחברת המכוניות ביואיק למד עיצוב מכוניות והחל לעצב מנוע משלו למכונית חדשה ב-1909. זמן קצר לאחר מכן הצטרף אליו ויליאם דוראנט והם הקימו את חברת "שברולט" בדטרויט, מישיגן.
לשברולה ודוראנט היו חילוקי דעות על העיצובים וב-1915 מכר דוראנט את חלקו בחברה.
כעבור שנה, מוזגה החברה לתוך ג'נרל מוטורס של דוראנט.
חוץ מהיותו גאון מכני ללא כל חינוך רשמי, לואי היה אחיו הגדול של גסטון שברולה, שזכה באינדיאנפוליס 500 של שנת 1920 במכונית שבנה לואי, שבעצמו התחרה במירוץ ארבע פעמים, כשב-1919 הגיע למקום השביעי.
אחיו הגדול, ארתור שברולה, התחרה גם הוא פעמיים.
לואי שברולה קבור בבית הקברות "ג'וזף הקדוש" באינדיאנפוליס, אינדיאנה.
לואי קלוד דאקן היה מלחין צרפתי ממוצא יהודי, שכתב בסגנונות בארוק וגאלאנט.
דאקן היה וירטואוז בנגינת עוגב וצ'מבלו.
לואי קלוד דאקן נולד בפריז, למשפחה יהודית מומרת מקארפנטרה, שבאה במקור מאיטליה (שם היה שמם ד'אקואינו).
אחד מאחי סבו היה פרופסור לעברית מן הקולז' דה פראנס.
דאקן היה ילד פלא מוזיקלי, שהופיע בחצר המלך לואי ה-14 כבר בגיל שש.
במשך זמן מה היה תלמיד של לואי מרשאן.
בגיל 12 התקבל לעבודה כנגן עוגב ב"סנט שאפל" וכעבור שנה התמנה למשרה דומה בכנסיית פטי סן אנטואן.
בשנת 1727 התמנה דאקן לנגן עוגב בכנסיית סן פול בפריז, לאחר שגבר על ז'אן-פיליפ רמו בתחרות על המשרה.
חמש שנים אחר כך היה לנגן עוגב, כמחליפו של לואי מרשאן, בקורדיליר.
בשנת 1739 היה לנגן העוגב של המלך.
בשנת 1755 החליף את אנטואן קאלווייר כנגן עוגב בשם בלבד בקתדרלת נוטרדאם בפריז.
שמו של דאקן יצא ברבים כרב-אמן מזהיר בכלי המקלדת.
הוא זכה להוקרה רבה בחוגי האצולה ומיומנותו שאין לה שיעור בנגינה בעוגב משכה המונים לשמוע אותו.
בין היצירות המוזיקליות שנשארו אחריו ארבע סוויטות לצ'מבלו, מוזיקה לפסטוראלות לחג המולד (נואל), קנטטה ושיר שתייה ( air à boire).
בין המפורסמות שביצירותיו "חג מולד שווייצרי" (נואל סוויס) ו"הקוקייה" (לה קוקו).
לואי סבסטיאן ת'רו הוא דוקומנטריסט ומגיש טלוויזיה בריטי-אמריקאי.
ת'רו נולד בסינגפור, אמו בריטית שעבדה בשרות ה-BBC ואביו הסופר האמריקאי ומחבר ספרי המסע פול ת'רו, בן דודו של השחקן ג'סטין ת'רו.
הוא למד בבית ספר העצמאי וסטמינסטר וסיים לימודים לתואר ראשון בהיסטוריה מודרנית באוניברסיטת אוקספורד
את הקריירה העיתונאית שלו החל בשבועון בסאן חוזה שבקליפורניה.
את הפריצה לטלוויזיה עשה ככתב בתוכנית "TV Nation" של היוצר השערורייתי האמריקאי מייקל מור.
בפינתו חקר ת'רו נושאים אזוטריים כגון תסמונת ירושלים ואת ניסיונות הקו קלוקס קלאן למתג את עצמם מחדש כלוחמי זכויות אדם של לבנים.
לאחר שהתוכנית ירדה מן המסך, לקח ת'רו את הפורמט של הדוקומנטריה האזוטרית מהפינה שלו אצל מייקל מור, ופיתח אותו לסדרת תוכניות בשם "סוף שבוע פרוע עם לואי ת'רו", ב-BBC.
בשנת 2005 הוציא ספר שבו הוא חוזר לארצות הברית ומתאר את חייהם של חלק מהמשתתפים בתוכנית הראיונות שלו.
בשנת 2007 ביים סרט על הכנסייה הבפטיסטית וסטבורו, שנקרא "The Most Hated Family in America".
בין 2010 - 2011 ביים סרט על ההתנחלויות שנקרא "The Ultra Zionists" .
לואיג'י גלווני (באיטלקית: Luigi Galvani; 9 בספטמבר 1737 – 4 בדצמבר 1798) היה רופא, פילוסוף ופיזיקאי איטלקי, פרופסור לאנטומיה באוניברסיטת בולוניה שבאיטליה.
במחקריו על פעילות העצבים והשרירים, הוא תיאר לראשונה את קיומם של תהליכים חשמליים באורגניזם החי, ובכך הפך גלווני לאחד ממייסדי הביופיזיקה והאלקטרופיזיולוגיה.
התגלית הראשונית שלו הייתה מקרית: כאשר ניצוץ של התפרקות חשמל סטטי במעבדתו גרם להתכווצות רגל של צפרדע מתה שהייתה מונחת בקרבת מקום.
העובדה המסקרנת מבחינתו הייתה שלא מצא התאמה בין עוצמת ההתפרקות החשמלית ובין ההתכווצות של השריר, מה שגרם לו להניח שמקור החשמל הוא ברקמה הביולוגית.
מכאן והלאה הוקדשו חייו להוכחת הטענה.
בני עירו של גלווני כינו אותו בשם "מורה הריקודים של הצפרדעים".
לואיג'י גלווני נולד בבולוניה בשנת 1737 כבנם של דומניקו גלווני, צורף זהב במקצועו, ושל ברברה קטרינה פוסקי, אשתו הרביעית.
הם לא היו בני אצולה אך הרשו לעצמם לשלוח את ילדיהם ללמוד באוניברסיטה.
בהתחלה ביקש לואיג'י גלווני להיות כומר ולכן בגיל 15 נרשם למוסד חינוכי דתי, "אורטוריו דיי פאדרי פיליפיני" (Oratorio dei Padri Filippini).
עמד לקבל את ההסמכה לכמורה כשהוריו שכנעו אותו להימנע מכך.
בערך בשנת 1755, אחרי לימודי דקדוק ו"ספרות יפה" הוא נרשם ל"פקולטה לאמנויות" של אוניברסיטת בולוניה ובחר בלימודי פילוסופיה ואחר כך רפואה.
לימודים אלה נמשכו 4 שנים והתאפיינו בהיצמדות לספרי אבות הרפואה מימי הקדם וימי הביניים - היפוקרטס, גלנוס ואבן סינא.
גלווני למד במקביל גם כירורגיה שנחשבה אז מקצוע בפני עצמו, למד את תורתה ואת יישומה.
אין פרטים רבים על כך, אבל ידוע כי התוודע דרכה לניסויים בבעלי חיים.
גלווני למד גם באקדמיה למדעים של המכון (ה"איסטיטוטו") של בולוניה ( או"אקדמיה בנדטינה") בקורסים לפיזיקה, כימיה ו"היסטוריה של הטבע".
בשנת 1759 סיים גלווני את תאריו ברפואה ופילוסופיה.
אחרי שב-21 ביוני 1761 הציג את עבודת הגמר שלו De Ossibus ("על העצמות") בשנת 1762 התקבל למשרה של אנטומיסט קבוע ומרצה "לשם כבוד" (ללא שכר) לכירורגיה באוניברסיטה.
בו זמנית עבד ככירורג בבתי החולים של העיר וכרופא פרטי.
באותה שנה הוא התחתן עם לוצ'יה גליאצי, בתו המלומדת של המורה שלו לפיזיקה, האנטומיסט הידוע דומניקו גוזמאנו גליאצי, אישיות חשובה בחוגים האקדמיים בבולוניה.
גלווני עבר לגור בבית חמיו וסייע למחקריו.
כשמת גליאצי בשנת 1775 התמנה גלווני לפרופסור לכירורגיה במקומו.
בתמיכת גליאצי, בשנת 1766 קיבל גלווני משרה של מרצה לאנטומיה מעשית באקדמיה למדעים של בולוניה.
בתוקף תפקיד זה היה עליו לנהל נתיחת גופות (במיוחד בעונת הקרנבל השנתי שהתחולל בכל חורף באמפיתיאטרון האנטומי בפלאצו דל ארקיג'נאזיו) ולעשות שימוש בדגמי השעווה האנטומיים המפורסמים.
ההצלחה בתפקיד הביאה לו קידום למשרה של מרצה בשכר ברפואה לצד חמיו.
כחבר האקדמיה החל מ-1766, התחייב גלווני להציג בישיבותיה לפחות מחקר אחד בשנה והוא עשה כן עד יום מותו.
ביטאון המוסד פרסם מבחר עבודות מחקר שהוצגו בו ונשלח לכל המוסדות המדעיים והאקדמיות ברחבי העולם.
קצב הפרסום היה איטי למדי ולעיתים התנהלו דיונים על בחירת הנושאים המועדפים לפרסום.
אחד הדיונים, שבהם השתתף האנטומיסט אנטוניו סקרפה, גרם לגלווני לוותר על שטח המחקר שעניין אותו במשך ארבע שנים רצופות - דהינו, על חוש השמיעה של הצפורים, בעלי החיים והאדם.
גלווני דיווח בדיונים לאקדמיה על תגליותיו בתחום זה אך לא הספיק לפרסמן.
לעומת זאת היו חשדות כי סקרפה שנכח בהרצאותיו, ניכס לעצמו כמה מהתגליות של גלווני מבלי להזכיר את שמו.
מעמדו של גלווני הוכר בשנת 1771 על ידי בחירתו לקולגיום הרופאים בבולוניה וב-1772 נבחר לנשיא האקדמיה למדעים של בולוניה.
באותה תקופה העניין שלו בסוגיית תנועת השרירים בא לידי ביטוי במחקר על "האיריטביליות לפי האלר".
אחרי מותו של גליאצי בשנת 1775 גלווני התמנה במקומו לפרופסור לאנטומיה מעשית באקדמיה.
הוא המשיך לעסוק בנתיחות ובמחקרים על הלב ועל העצבים של בעלי חיים.
בשנת 1782 עבר ללמד, במסגרת האקדמיה, את מקצוע המיילדות, לא רק לסטודנטים לרפואה אלא גם ליולדות.
החל משנת 1779 הוא הצטרף לאגף הלא נזירי של מסדר הפרנציסקנים - Terz'Ordine Francescano.
עקרונותיו הפוליטיים והדתיים הניעו אותו, בשנת 1797, בדומה לעוד מספר פרופסורים, שלא להישבע אמונים לחוקת רפובליקה הציסאלפינית שהקים נפוליאון בונפרטה באיטליה הכבושה.
מעשה אמיץ זה גרם להרחקתו מכל המשרות האקדמיות והציבוריות שהחזיק ולאיבוד כל אמצעי הפרנסה.
עם זאת שמו נרשם עדיין בפנקס הפרופסורים ה"אמריטי" אך כנראה הוא לא ידע על כך ולא נהנה מכך.
מדוכא ומרושש, חזר לגור בבית הוריו שהשתייך לאחד מאחיו, והלך שם לעולמו ב-4 בדצמבר 1798. הובא לקבורה במנזר קורפוס דומיני לצד קבר אשתו לוצ'יה.
ב-24 במאי 1802 התכנסה האקדמיה למדעים של בולוניה באספה והוקירה את זכרו.
אלסנדרו וולטה, פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת פאביה, היה בין הראשונים שניסו לחזור ולבדוק את הניסויים של גלווני.
בתחילה הוא אימץ את הרעיון הבסיסי לפיו מקור ההתפרקות החשמלית היה ברקמה, אבל במהרה החל להטיל ספק במסקנות אלו.
במקומן, הוא האמין שמקור התכווצות השריר היה בגירוי על ידי המתכת בה השתמש גלווני ליצור מגע בין סיבי העצב והשריר.
הוא טען שמדובר בתופעה פיזיקלית הנגרמת על ידי שפשוף עור הצפרדע והמגע עם המתכת.
הניסויים של וולטה הוליכו אותו לפיתוח המודל הראשון של הסוללה, שהיה בנוי מערימה של זוג מתכות ונוזל אלקטרוליטי ביניהן (ה'ערימה הוולטאית').
לאורך השנים המשיך וולטה לשלול את הרעיון של 'חשמל ביולוגי', בעודו מדגים את השימוש בסוללה שהמציא לפני קהלים מכובדים.
גלווני נאבק על צדקת רעיונו, כאשר הוא מנסה לבודד את התכווצות השריר מכל מגע עם מתכת.
למעשה הוכיח גלווני שאינו זקוק למקור חשמלי חיצוני או מגע עם מתכת כדי להביא להתכווצות של השריר, אבל ההכרה הגיעה במידה רבה לאחר מותו.
ביתו של גלווני נשמר במרכז העיר בולוניה.
בכיכר שנקראה על שמו בבולוניה, הוקם פסל של המדען מול בניין הארקיג'נאזיו, מושבה הישן של אוניברסיטת בולוניה.
הפסל, עשוי שיש, מראה את גלווני בעת אחד ניסוייו בצפרדעים.
בית הספר התיכון המפורסם שהוקם בבולוניה בשנת 1860 נקרא על שמו (Liceo Ginnasio Luigi Galvani)
שמו נשמר במונחים הקשורים במישרין או בעקיפין לתגליתו הראשונית: תא גלווני, גלוונומטר, פוטנציאל גלווני, טיפול בזרמים גלוונים (גלוונותרפיה), קורוזיה גלוונית, גלוון.
מכתש על הירח נקרא על שמו.
האגודה האיטלקית לכימיה מעניקה את פרס גלווני למחקרים בתחום האלקטרוכימיה.
לואי שפור היה מלחין, כנר ומנצח גרמני.
שמו המקורי היה לודוויג שפור, אך מחוץ לגרמניה הוא מוכר בהגייה הצרפתית של שמו.
שפור נולד בבראונשווייג אשר בדוכסות בראונשווייג-לינבורג, לקרל היינריך שפור ויוליאנה ארנסטינה לואיזה הנקה.
מילדות גילה כישרון לנגינה בכינור.
בגיל 15 הצטרף לתזמורת הדוכס וכעבור שלוש שנים נשלח, בתמיכת הדוכס מבראונשווייג, למסע לימודים של שנה בסנקט פטרבורג, עם הכנר הווירטואוז .
יצירותיו הראשונות הראויות לציון של שפור, כולל הקונצ'רטו הראשון שלו לכינור, מקורן בתקופה זו.
אחרי שובו הביתה, שחרר אותו הדוכס מעבודתו כדי שיוכל לצאת למסע קונצרטים בגרמניה הצפונית.
קונצרט בלייפציג בדצמבר 1804 הביא עמו תגובה נלהבת ביותר מצד מבקר המוזיקה רב־ההשפעה, פרידריך רוכליץ, לא רק מנגינתו של שפור אלא גם מיצירותיו.
קונצרט זה פרסם בן לילה את שמו של המוזיקאי הצעיר בכל העולם דובר הגרמנית.
אחרי מותם של בטהובן ושוברט בשנים 1827 ו־1828 ועד לעלייתם אל מודעות הקהל של שומאן ומנדלסון, נחשב שפור לגדול המלחינים.
ב־1805 התקבל שפור למשרת כנר ראשי בחצר של גותה, שם נשאר עד 1812. בתקופת שהותו בגותה פגש את דורטה שיידלר בת ה־18, נבלנית ופסנתרנית וירטואוזית, בתו של אחד מזמרי החצר, והתאהב בה.
השניים נישאו כעבור שנה והופיעו יחד בהצלחה כצמד כינור ונבל, בסיורי קונצרטים באיטליה (1816–1817), באנגליה (1820) ובפריז (1821), אבל בהמשך ויתרה דורטה על קריירה של נבלנית והתרכזה בגידול ילדיהם.
מותה, בשנת 1834, הסב לשפור צער עמוק.
בשנים 1813–1815 עבד שפור כמנצח בתיאטר אן דר וין בווינה, שם התיידד עם בטהובן; לאחר זאת היה מנהל בית האופרה של פרנקפורט (1817–1819), שם התאפשר לו להעלות את האופרות שלו עצמו – הראשונה בהן, "פאוסט", נדחתה בווינה.
תקופת עבודתו הממושכת ביותר של שפור, משנת 1822 עד מותו בקאסל, הייתה כמנהל מוזיקלי בחצר של קאסל, משרה שהוצעה לו בהמלצת ובר.
בקאסל, ב־3 בינואר 1836, נשא את אשתו השנייה, מריאנה פפייפר בת ה־29, שהאריכה ימים אחריו, עד 1892.
שפור היה חבר פעיל, בדומה להיידן, מוצרט, בטהובן ובן זמנו המבוגר ממנו מעט, הומל, במסדר הבונים החופשיים.
שפור, שהיה מלחין פורה, חיבר יותר מ-150 יצירות הנושאות מספרי אופוס, נוסף ליצירות רבות שאינן ממוספרות.
הוא כתב מוזיקה בכל הסוגות.
בתשע הסימפוניות שלו (הייתה עשירית, שלא הספיק לסיים, אך היא הושלמה בידי אז'ן מינו ונוגנה בביצוע בכורה על ידי תזמורת הנוער של ברגן ) ניכרת התקדמות מן הסגנון הקלאסי של קודמיו אל המוזיקה התוכניתית של הסימפוניה התשיעית, Jahreszeiten ("עונות השנה").
בין 1803 ל-1844 כתב שפור יותר קונצ'רטי לכינור מכל מלחין אחר בן זמנו, בסך הכול שישה עשר.
אחדים מהם יוצאי דופן מבחינה צורנית, כמו הקונצ'רטו השמיני בן הפרק היחיד, הכתוב בסגנון של אריה אופראית ועודנו מבוצע מדי פעם (בעידוד יאשה חפץ).
לאחרונה הקליטה אותו הילרי האן ב-2006. עוד כתב שני קונצ'רטי כפולים לשני כינורות.
כיום מוכרים יותר ארבעת הקונצ'רטי לקלרינט, שנכתבו כולם למען הווירטואוז יוהאן סימון הרמשטדט, Johann Simon Hermstedt, ומקומם מובטח ברפרטואר של כלי זה.
במכלול המוזיקה הקאמרית של שפור יש סדרה של 36 רביעיות מיתר, לצד ארבע רביעיות כפולות, להרכב של שתי רביעיות מיתר.
כמו כן כתב מבחר רביעיות אחרות, דואטים, שלישיות, חמישיות ושישיות, שמינייה אחת ותשיעייה אחת, יצירות לכינור סולו ולנבל סולו ואחרות לכינור ולנבל, שנועדו לנגינה משותפת שלו ושל אשתו.
כיום אין משמיעים עוד את האופרות של שפור, אך הטובות בהן, "פאוסט" (1816), "זמירה ואזור" (1819) ו"יסונדה" (1823) נכללו ברפרטואר הפופולרי במשך כל המאה ה-19 ואל תוך המאה ה-20, עד שהנאצים אסרו על השמעתה, משום שתיארה אהבת גיבור "אירופי לנסיכה הודית.
שפור כתב גם עשרות שירים, שרבים מהם נאספו בקובץ "שירים גרמניים" (Deutsche Lieder) וכן מיסה ויצירות כוראליות אחרות.
האורטוריות שלו, בייחוד Die letzten Dinge משנת 1825, התקבלו בהתפעלות רבה במשך המאה ה-19. שפור היה פופולרי כל כך בתקופה הוויקטוריאנית, שגילברט וסאליבן מזכירים אותו בנשימה אחת עם באך ובטהובן במערכה השנייה של "המיקאדו" בשיר של גיבור המחזמר.
שפור היה כנר נודע והמציא את משענת הסנטר של הכינור בסביבות 1820. כמו כן עשה לו שם כמנצח, בהיותו אחד הראשונים שהשתמש בשרביט ניצוח ובאותיות בדפי התווים המשמשים לחזרות, כך שהמנצח יכול להורות לנגנים או לזמרים להתחיל ממקום מוגדר בציון האות המבוקשת.
נוסף למוזיקה, כתב שפור אוטוביוגרפיה משעשעת ומחכימה, שיצאה לאור לאחר מותו ב-1860. בקאסל יש מוזיאון המוקדש לזכרו.
לואיג'י דאלאפיקולה (באיטלקית: Luigi Dallapiccola; 3 בפברואר 1904 - 19 בפברואר 1975) היה מלחין איטלקי, נודע ביצירותיו הליריות הכתובות בשיטת שנים-עשר הטונים.
דאלאפיקולה נולד בפיזינו ד'איסטריה (כיום פאזין, קרואטיה), להורים איטלקים.
שלא כמלחינים רבים, שנולדו בסביבות עתירות מוזיקה, ראשית הקריירה המוזיקלית של דאלאפיקולה הייתה בלתי סדירה, במקרה הטוב.
סכסוכי גבולות באזור הולדתו, איסטריה, שהיה אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, הובילו לחוסר יציבות ולמעברים תכופים.
אביו היה מנהל בית ספר איטלקי - היחיד בעיר - שנסגר בראשית מלחמת העולם הראשונה.
המשפחה, שנחשבה לחתרנית פוליטית, הושמה במחנה בסגר בגראץ, אוסטריה, שם לא הייתה למלחין המלבלב אפילו גישה לפסנתר, אך הוא הלך להצגות בבית האופרה המקומי, שחיזקו את תשוקתו לעסוק בהלחנה כקריירה.
אחרי שובו לעיר הולדתו פיזינו לאחר המלחמה, הרבה בנסיעות.
דאלאפיקולה סיים את לימודי הפסנתר בקונסרבטוריון של פירנצה בשנות ה-20' של המאה ה-20 והתמנה לפרופסור במוסד זה ב-1931; עד לפרישתו ב-1967 עשה את כל ימיו בהוראת פסנתר ככלי משני ותפס את מקום מורו, ארנסטו קונסולו כשמחלתו של זה מנעה אותו מלהמשיך בעבודתו.
דאלאפיקולה למד גם הלחנה אצל ויטו פראצי בקונסרבטוריו לואיג'י כרוביני.
בין תלמידיו היו אברהם זלמן ווקר, לוצ'אנו בריו, ברנרד ראנדס, דונלד מרטינו, חלים אל-דאב, ארנסטו רובין דה צ'רווין, ארלן זלמן, נואל דה קוסטה וריימונד וילדינג-וייט.
התנסויותיו המוקדמות של דאלאפיקולה בתקופת המשטר הפאשיסטי של בניטו מוסוליני נתנו אותותיהן בהשקפתו למשך שארית חייו.
תחילה האמין בתעמולה ותמך במוסוליני, ורק בשנות ה-30' פיתח השקפות פוליטיות נלהבות, במחאה על המערכה באתיופיה ומעורבות איטליה במלחמת האזרחים הספרדית.
אהדת מוסוליני להשקפות של היטלר בנושא הגזע, שאיימו על אשתו היהודייה של דאלאפיקולה, לאורה לוצאטו, הקשיחו את עמדותיו עוד יותר.
"שירי בית כלא" ו"האסיר" מבטאים את חרדתו הנוקבת; "שירי בית כלא" הייתה יצירת המחאה הראשונה שלו.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נמצא דאלאפיקולה במעמד המסוכן של מתנגד לנאצים, אף כי ניסה להמשיך בקריירה שלו כרגיל ואף הצליח, במידת מה.
פעמיים נאלץ להסתתר למשך חודשים אחדים.
הוא המשיך לצאת למסעות רסיטלים - אך רק במדינות שלא נכבשו על ידי הנאצים.
אף כי רק לאחר המלחמה הגיעו יצירותיו לידיעת הציבור הרחב (והאופרה "האסיר" הייתה הניצוץ שחולל את תהילתו), דווקא אז הגיע לשלווה יחסית בחייו.
הוא יצא למסעות תכופים בארצות הברית, שכללו הופעות בטנגלווד בקיץ 1951 ו-1952 וכמה עונות הוראה של קורסים בהלחנה בקווינס קולג', ניו יורק, החל ב-1956. הוא היה מרצה מבוקש בכל אירופה המערבית ובאמריקות.
האופרה של דאלאפיקולה משנת 1968, "אוליסס", הייתה לשיא הקריירה שלו; תפוקת יצירתו אחריה הייתה דלילה ושנותיו המאוחרות הוקדשו ברובן לכתיבת עבודות ולא להלחנה.
לדאלאפיקולה לא היו עוד יצירות גמורות אחרי 1972 מפאת בריאותו הרעועה.
הוא מת בפירנצה בשנת 1975 בשל בצקת בריאות.
עם זאת, יש מספר קטן מאוד של טיוטות וקטעי יצירות לא גמורים מתקופה זו, בהם יצירה ווקאלית לא גמורה, שהניח שעות ספורות לפני מותו.
של פרוצ'ו בוזוני יתפסו מקום חשוב ביצירתו בשנים הבאות, אבל ההשפעה הרבה ביותר תבוא מרעיונות האסכולה הווינאית השנייה, שאליה התוודע בשנות ה-30, בעיקר מאלבן ברג ומאנטון וברן.
יצירותיו של דאלאפיקולה משנות ה-20 נגנזו, בלוויית הוראה שלא לבצען לעולם, אם כי עודן מצויות לגישה מבוקרת לצורך מחקר.
יצירותיו עושות שימוש נרחב בסריאליזם, שאליליו פיתחו ואימצו לשימושם; הוא היה, למעשה, האיטלקי הראשון שכתב בשיטה זו, וראשון התומכים בה באיטליה, והוא פיתח טכניקות סריאליות, שאפשרו כתיבה בסגנון לירי וטונאלי יותר.
במשך שנות ה-30 התפתח סגנונו מסגנון דיאטוני עם פרצי כרומטיות להשקפה סריאלית במודע.
הוא עבר משימוש בשורות של שנים-עשר טונים
בחומר מלודי לבניית יצירות סריאליות בשלמות.
בד בבד עם הסריאליות שאימץ לכתיבתו, לא איבד מעולם את החוש לקו מלודי, הבולט בהיעדרו, לטענת רבים משוללי האסכולה הווינאית השנייה, במוזיקה מודרנית דודקפונית.
דאלאפיקולה כתב בשיטת שנים-עשר הטונים באופן עצמאי משנת 1938, בלי קשר עם חברי האסכולה הווינאית השנייה, עד 1942, כאשר יצר קשר עם ארנולד שנברג.
אכזבתו ממשטר מוסוליני הביאה לשינוי בסגנונו: אחרי המערכה באתיופיה טען, שכתיבתו לא תשוב עוד לעולם לקלילות וחוסר הדאגה שהיו בה בעבר.
על אף חריגים בהמשך, בעיקר "קונצ'רטו קטן למוריאל קוברו", לפסנתר ותזמורת, כך אכן היה.
חוקי האפליה הגזעית של מוסוליני דחפו אותו לכתיבת מוזיקה לתפילה של מרי סטיוארט, שאליה התוודע בקריאת הביוגרפיה של שטפן צווייג, שנאסרה להפצה בהתאם לחוקי המשטר הפאשיסטי.
כוונתו בכתיבת היצירה הייתה לפנות אל קהל רחב ככל האפשר, אל כל הסובלים באשר הם.
הוא הוסיף ליצירה, "שירי בית כלא", קטע מאת הפילוסוף בואתיוס בן המאה השישית וכן דברי הגות של ג'ירולמו סבונרולה.
"שירי בית כלא" הושמעה לראשונה ברומא ביום שמוסוליני הכריז מלחמה על ארצות הברית, 11 בדצמבר 1941, ונאסרה מיד להשמעה.
Liriche Greche (1942-45), לקול סולו וכלים, היא יצירתו הראשונה הכתובה כל-כולה בסגנון זה של שנים-עשר טונים, והיא חוברה במקביל ליצירתו האחרונה המקורית הדיאטונית לחלוטין, הבלט "מרסיה" (1943).
העשור הבא הציג עידון בטכניקת הכתיבה שלו והשפעה גדלה והולכת של יצירות וברן.
לאחר זאת, משנות ה-50' ואילך, הסגנון המעודן, המהורהר שפיתח מאפיין את תפוקתו, בניגוד ליצירות הגולמיות והרגשיות יותר של נעוריו.
רוב יצירותיו הם שירים לקול סולו וליווי כלי.
מגעו בכתיבה כלית ראוי לציון בחושניותו האימפרסיוניסטית ובמרקמיו הרכים, המשתהים בכבדות על צלילים ממושכים בכלי נשיפה מעץ ובכלי קשת (בייחוד בגובה האמצעי, כמו קלרינט וויולה).
"שירי בית כלא", הטעון פוליטית, למקהלה והרכב כלי, מהווה את ראשיתו של שילוש רופף בנושאים האישיים מאוד של עוול וכליאה; האופרה במערכה אחת "האסיר" והקנטטה "שירי שחרור" משלימות את הטרילוגיה.
מבין השלוש, "האסיר" (1944-48) הייתה ליצירתו הנודעת ביותר של דאלאפיקולה.
היא מספרת את סיפורו המצמרר של אסיר פוליטי, שהסוהר שלו, במחווה של התחשבות ואחווה לכאורה, מאפשר לו להימלט מתאו.
ואולם ברגע שהוא זוכה בחירות, מתברר לו שנפל קורבן להלצה אכזרית, כשהוא רץ היישר אל זרועותיו של האינקוויזיטור הגדול, המוביל אותן בחיוך אל המוקד, שעליו יישרף חיים.
השקפתה הפסימית של האופרה משקפת את התפכחותו המלאה של דאלאפיקולה מאשליות הפאשיזם (שבו תמך בנאיביות כשמוסוליני עלה לשלטון) והמוזיקה היא, בראש ובראשונה, עוכרת שלווה, עם כל יופייה.
האופרה האחרונה שלו, "אוליסס", ללברית שכתב בעצמו לפי האודיסאה, הייתה שילוב של מפעל חייו.
הוא כתב אותה במשך 8 שנים, כלל ופיתח בה נושאים מיצירותיו המוקדמות יותר, והייתה זו יצירתו הגדולה האחרונה.
"טיסת לילה" (1938), אופרה במערכה אחת
"שירי בית כלא" (1938-41), למקהלה, שני פסנתרים, 2 נבלים וכלי הקשה
"קונצרט קטן למוריאל קוברה" (1938-41), פסנתר ותזמורת קאמרית
ארבעה שירים של אנטוניו מאקאדו (1945), סופרן ופסנתר
"שירי שחרור" (1951-55), למקהלה מעורבת ותזמורת
"שירי גתה" (1953), למצו סופרן, קלרינט פיקולו, קלרינט וקלרינט בס
"טרטיניאנה סקונדה" (1955-56), כינור ותזמורת
חמישה שירים (1956), בריטון ו-8 כלים
"שלוש שאלות ושתי תשובות" (1962)
Preghiere (1962), בריטון ותזמורת קאמרית
Commiato (1972), סופרן והרכב כלי
"דאלאפיקולה על אופרה", מבחר כתבים של לואיג'י דאלאפיקולה, כרך 1, הוצאת טוקאטה (1987)
"דאלאפיקולה על מוזיקה ומוזיקאים", מבחר כתבים של לואיג'י דאלאפיקולה, כרך 2, הוצאת טוקאטה
ריימונד פרן, "המוזיקה של לואיג'י דאלאפיקולה".
אדוארד וילקינסון, "פרשנות הסריאליזם ביצירות לואיג'י דאלאפיקולה", עבודת דוקטורט, רויעאל הולוויי, 1982
בן ארל, "מודרניזם מוזיקלי באיטליה הפאשיסטית: דאלאפיקולה בשנות השלושים", עבודת דוקטורט, קיימברידג', 2001
לואיג'י גָלֶיאַני (איטלקית: Luigi Galleani; 1861 - 4 בנובמבר 1931) היה אנרכיסט איטלקי, פעיל פוליטי בארצות הברית משנת 1901 ועד לגירושו ממנה בשנת 1919. ידוע כמי שהטיף לפעול בדרכים אלימות כנגד מוסדות, כולל התנקשות ב"רודנים" ו"אויבי העם".
חסידיו, המכונים "גלאניסטים" (Galleanists), ביצעו סדרת פיגועים מ-1914 ועד 1932, שכללו הנחת פצצות והתנקשויות.
הקבוצה חשודה שהייתה אחראית לפיצוץ בוול סטריט ב-1920 שבו נהרגו 38 איש.
גלאני מסווג כיום כאנרכו-קומוניסט וכאנרכו-מרדן.
גלאני נולד בוורצ'לי שבמחוז פיימונטה באיטליה להורים מהמעמד הבינוני.
הוא הפך אנרכיסט עוד בטרם מלאו לו 20, כשלמד משפטים באוניברסיטת טורינו שבצפון איטליה.
הוא פרש מלימודים בטרם השלים את התואר, והחל לקדם את דעותיו על אנרכיזם והאידיאלים של האנרכיסטים.
ב-1880 הוא נמלט לצרפת לאחר שהמשטרה בטורינו ביקשה לאוסרו.
גלאני שהה בצרפת במשך קרוב ל-20 שנים.
הוא שהה זמן קצר בשווייץ כשחבר לאנרכיסט והגאוגרף הצרפתי אליזה רקלו (Élisée Reclus).
הוא סייע לרקלו בהכנת עבודת חייו "הגאוגרפיה החדשה" (La Nouvelle Geographie) וגם בארגון הפגנת הסטודנטים באוניברסיטת ז'נבה ב-1887 לזכרם של ההרוגים במהומות היימרקט בשיקגו.
מסיבה זאת הוא נאסר וגורש משווייץ.
לאחר שחזר לצרפת הוא גורש גם מארץ זו כמה שנים אחר-כך.
הוא חזר לאיטליה, וכמה שנים אחר כך נאסר והורשע בקשירת קשר, ונידון ל-5 שנות מאסר בכלא.
החל מ-1894, בהיותו בן 31, הוא בילה יותר מחמש שנים בכלא ובגלות פנימית (domicilio coatto), בעיקר באי פנטלריה דרומית לסיציליה.
בפנטלריה הוא פגש ונשא לאישה את מריה, שכבר הייתה אם לבן, סלווטורה.
במשך השנים נולדו לזוג ארבעה ילדים.
אמה גולדמן טוענת בזיכרונותיה כי פגשה את גלאני בבארה (Barre) שבוורמונט ב-1899, אך טענה זו אינה נכונה משום שבשנה זו שהה עדיין גלאני בפנטלריה, ממנה נמלט למצרים ב-1900.
במצרים הייתה קהילה גדולה של איטלקים גולים, וגליאני שהה במחיצת עמיתים אנרכיסטים במשך כמה חודשים.
לאחר שהשלטונות במצרים דיווחו לו כי החלו דיונים בטיפול בצו ההסגרה שלו בחזרה לאיטליה, עזב גלאני את מצרים בחטף.
הוא נסע לארצות הברית דרך לונדון והגיע ליעדו ב-1901 כשהוא בן 40.
זמן קצר לאחר שהגיע לארצות הברית התבלט גלאני בחוגים אנרכיסטים רדיקליים כנואם כריזמטי שהאמין שאלימות הכרחית על מנת לסלק מהשלטון את הקפיטליסטים, המדכאים את האדם העובד.
גלאני התיישב בפטרסון שבניו ג'רזי ופעל כעורך "השאלה החברתית" (La Questione Sociale), כתב עת איטלקי אנרכיסטי מוביל בארצות הברית באותה תקופה.
הוא התגאה בגלוי כי הוא חתרן, תועמלן מהפכני שחייו מוקדשים לחתירה תחת אושיות המוסדות והממשלה הקיימים באמצעות הפצת פילוסופיה פוליטית המבוססת על פעולה ישירה אלימה.
על פי כל התיאורים בני זמנו היה גלאני נואם מוכשר וסנגור אפקטיבי מאוד של מדיניות האלימות המהפכנית.
קרלו בודה (Carlo Buda), אחיו של מריו בודה, גלאניסט שייצר פצצות, אמר על גלאני.
"היית שומע את גלאני נואם והיית נכון לרצוח את השוטר הראשון שנקרה בדרכך".
ב-1902 פתחו עובדי מפעל המשי בפטרסון בשביתה, גלאני השתמש ביכולות הנאום שלו וניסה לשכנע את העובדים להכריז על שביתה כללית וליזום מהפכה שתפיל את החברה הקפיטליסטית האמריקנית.
כשהמשטרה פתחה באש על השובתים נפצע גלאני בפניו ומאוחר יותר הורשע בהסתה למרד.
הוא נמלט לקנדה, אך זמן קצר אחר כך נאסר על ידי השלטונות שם והם גירשו אותו מיד בחזרה מעבר לגבול.
גלאני מצא את מקומו בקרב הקהילה האיטלקית בעיירה בארה (Barre) שבורמונט, שם המהגרים מאיטליה מצאו עבודה כסתתים במחצבות המקומיות.
עובדים אלו היוו את עיקר קהיליית הסוציאליסטים והאנרכיסטים בבארה.
גלאני השתתף במפגשי אנרכיסטים מקומיים, תקף סוציאליסטים "רכים", נשא נאומי חוצבי להבות, והמשיך לכתוב מאמרים ומסות פולמוסיות.
הוא התפרסם כדוגל ב"תעמולה באמצעות מעשים" (לשון נקייה לפעולות טרור), והיה המייסד והעורך של עלון החדשות "כרוניקה חתרנית" (Cronaca Sovversiva), שהוא הדפיס ושלח בדואר ממשרדים בבארה.
גלאני הדפיס את העלון האנרכיסטי במשך 15 שנים עד שהממשל הפדרלי של ארצות הברית סגר את העלון מתוקף "החוק נגד הסתה" של 1918.
כל גיליון של "כרוניקה חתרנית" כלל לא יותר מ-8 דפים.
בשלב מסוים נטען בעלון כי יש לו 5,000 מינויים.
העלון הציג נקודות השקפה על מגוון נושאים רדיקלים, כולל טענות כנגד קיומו של אלוהים, תמיכה באהבה חופשית, והתנגדות לרודנות ההיסטורית ובת זמננו של המדינה, כמו גם לסוציאליסטים פסיביים מדי.
לעיתים קרובות כלל העלון רשימת כתובת ופרטים אישיים של אנשי עסקים, "מרגלים קפיטליסטיים", שוברי שביתה, ומגוון של "אויבי העם".
כמה ספרים מפרי עטו של גלאני, דוגמת "הסוף לאנרכיזם?" (?La Fine dell'anarchismo), הם הרחבה של מאמרים שהופיעו קודם לכן ב"כרוניקה חתרנית" או אפילו קטעים נבחרים מהם.
בדפי ה"כרוניקה חתרנית" הרחיב גלאני את תורתו בדבר פעולה ישירה ותעמולה באמצעות מעשים.
הוא שיבח את פעולותיו של גאטנו ברשי (Gaetano Bresci), חסיד נוסף של פעולה ישירה שעזב את ארצות הברית לאיטליה במטרה להתנקש בחייו של אומברטו הראשון, מלך איטליה.
ספרו של גלאני "אנחות והתייפחויות: דיוקנים" (Aneliti e Singulti: Medaglioni), שהודפס לאחר מותו, נאסף ממאמרים שפרסם ב"כרוניקה חתרנית" שבהם הוא פיאר כמה ממניחי הפצצות והמתנקשים כגיבורי האנרכיזם.
אחת התוספות המעניינות ל"כרוניקה חתרנית" בגיליונותיו האחרונים הייתה פרסומת שהציעה לרכוש ספרון בעל השם התמים "הבריאות היא בתוכך!" (!La Salute è in voi) במחיר של 25 סנט.
במודעה נכתב כי הספרון חייב להימצא בכל משפחה פרולטרית.
ההקדמה לספרון, שהודפס לראשונה ב-1905, הסבירה בצורה ברורה את כוונתו.
לתקן את "השגיאה" של המלצה על אלימות מבלי לתת לחתרנים את האמצעים הממשיים בהם ישתמשו להרוס מוסדות ופקידי ממשל.
בפועל היה הספרון "הבריאות היא בתוכך!" מדריך מפורט להכנת פצצות, שבו, בין השאר, סיפק גלאני לקוראיו את הנוסחה הכימית לייצור ניטרוגליצרין כפי שהתקבל מחבר ומומחה לחומרי נפץ, פרופ' אטורה מולינרי (Ettore Molinari).
הספרון נבחן על ידי יחידת ניטרול הפצצות במשטרת ניו יורק ונמצא מדויק ומעשי, אם כי טעות שביצע גלאני בעת שהעתיק את הנוסחה של מולינרי לייצור ניטרו גליצרין גרמה להתפוצצויות מוקדמות, כאשר יצרני הפצצות לא הבחינו בטעות (גלאני פרסם אזהרה ואת הנוסח הנכון בגיליון 1908 של ה"כרוניקה חתרנית").
גלאני הלך והקצין בדעותיו שמשכו אחריו קבוצה גדולה של חסידים ממוצא איטלקי שקיבלו את הכינוי "גלאניסטים" (Galleanists), שהידועים בהם היו ניקולה סאקו וברתולומאו ונצטי.
גלאני וקבוצתו קידמו אנרכיזם רדיקלי באמצעות נאומים, עלונים, הסתה לשביתות, מחאות פוליטיות, פגישות חשאיות ומעל לכל, פעולה ישירה.
בחלוף הזמן עברו חסידיו של גלאני לפצצות ואמצעים אלימים אחרים על מנת להעביר את המסר שלהם, דרך פעולה שגלאני תמך בה במופגן, אך כנראה שלא שהשתתף בה בעצמו מעולם, למעט כתיבת המדריך ליצירת פצצות !La Salute è in voi.
ההיסטוריונים מאמינים שחסידיו של גלאני החלו בשימוש בפצצות ב-1914, באותה שנה בה הדפיס גלאני את ספרו Faccia a Faccia col Nemico ("פנים אל פנים מול האויב"), שבו שיבח רוצחים אנרכיסטים כקדושים מעונים וכגיבורי המהפכה.
גלאניסטים היו מעורבים בלפחות שני פיצוצים בניו יורק לאחר שהמשטרה פיזרה בכוח הפגנה מול ביתו של ג'ון ד.
במהלך החודשים הבאים התרחשו פיצוצים במוסדות שונים בניו יורק: תחנות משטרה, כנסיות ובתי משפט.
בינואר 1915 חשפה המשטרה מזימה לפוצץ את קתדרלת פטריק הקדוש, והיא נקשרה לגלאניסטים לאחר שעותק של המדריך לייצור פצצות !La Salute è in voi נתגלה בביתו של אחד החשודים.
עד הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה יזמו גלאניסטים מספר אירועים אלימים שכללו, הנחת פצצות, דקירת שוטר, והחמור מכולם - ניסיון הרעלה באמצעות הוספת ארסן למרק שהוכן לאורחים בסעודה חגיגית ב-1916 שבה השתתפו תעשיינים, אנשי עסקים, אנשי כספים ועורכי דין.
איש לא מת, אך רבים סבלו ייסורים.
המרעיל, נסטור דונדוליו (Nestor Dondoglio) הצליח להתחמק וחי עד מותו ב-1932 במסתור בבתיהם של גלאניסטים אחרים.
עם הצטרפות ארצות הברית למלחמה והנהגת גיוס החובה, עודד גלאני את חסידיו לעקור למקסיקו.
במקסיקו, כך טען, יוכלו לחכות למהפכה הקרבה, וגם להימלט מהגיוס.
תנאי החיים במקסיקו היו קשים ולכן בסוף 1917 חזרו מרביתם לארצות הברית וחידשו את הפעולות האלימות.
פצצות התפוצצו בניו יורק, בסן פרנסיסקו ובוושינגטון די.
האירוע החמור ביותר היה בנובמבר 1917 במילווקי שם נהרגו תשעה שוטרים ואזרחית.
בפברואר 1918 פשטו הרשויות על משרדי ה"כרוניקה החתרנית", סגרו אותם ואסרו את העורכים.
כתוצאה מהאלימות ואי השקט החברתי העביר הקונגרס של ארצות הברית באוקטובר 1918 תוספת לחוק ההגירה שקיבלה את הכינוי "חוק הרחקת האנרכיסטים".
התוספת לחוק אפשרה לפקח על תושבים זרים הפעילים בארגונים פוליטיים אנרכיסטיים או מהפכניים.
בתגובה הכריזו גלאני ותומכיו מלחמה על ממשלת ארצות הברית והדפיסו את האיום: "גירוש לא יעצור את הסופה מלהגיע לחופים אלו.
הסערה היא פנימית ובקרוב תקפוץ עליכם, ותכריע ותחסל אתכם בדם ואש..
הם מימשו את האיום בסדרה של פיצוצים במהלך 1919, שבשיאה, ביוני 1919, הצליחו הגלאניסטים לפוצץ שמונה פצצות באותו יום בסמוך לבתיהם של פוליטיקאים שתמכו בהצעת החוק, תובעים שפעלו כנגד אנרכיסטים ושופטים שדנו אנרכיסטים למאסר.
איש מבין הקורבנות המיועדים לא נפגע, אבל שני עוברי אורח נהרגו, ובאחד המקרים התפוצצה הפצצה שנשא הגלאניסט קרלו ולדינוצ'י, עורך לשעבר של "כרוניקה חתרנית", בטרם זמנה והוא נהרג.
אל הפצצות צורף עלון שאיים במלחמת מעמדות ובכוונת האנרכיסטים להרוס את כל המוסדות השלטוניים.
המשטרה הצליחה לאתר את בית הדפוס שהדפיס את העלון ואסרה שני גלאניסטים שעבדו בו.
אחד מהם קפץ (או נדחף) אל מותו מהקומה הארבעה העשר, והשני הודה באחריותו להדפסת העלון, אך סירב לדבר ומכיוון שלמשטרה לא היו הוכחות נוספות הוא גורש לאיטליה.
בתמיכת דעת הקהל והעיתונות בארצות הברית, שדרשו פעולה כנגד האחראים לפיגועים, הורה אלכסנדר מיטשל פאלמר, התובע הכללי של ארצות הברית, לפקידי ממשל להתחיל בחקירות נמרצות.
הם השתמשו במגוון דרכים שכללו בין השאר האזנות סתר בלא היתר וסקירה של רשימות התפוצה של כתבי עת רדיקליים על מנת לחקור אלפי אנרכיסטים, קומוניסטים ורדיקלים אחרים.
לאחר שהצליחו להשיג הוכחות הם אסרו ואחר כך גירשו מארצות הברית את המספר הרב ביותר של רדיקלים שאפשר להם חוק ההגירה, פעולות שכונו פשיטות פאלמר.
לואג'י גלאני ושמונה מחסידיו גורשו לאיטליה ביוני 1919, שלושה שבועות לאחר גל הפיגועים של ה-2 ביוני.
על אף שלא היו בידי השלטונות הוכחות מוצקות להאשים את גלאני, הם יכול לגרשו משום שהיה תושב זר שעודד בגלוי את הפלת הממשלה בדרכים אלימות וכתב את המדריך לייצור פצצות הקרוי La Salute è in voi!
עם הגיעו לאיטליה הוא נשלח בפקודת השלטון האיטלקי לגלות פנימית באי מול חופי איטליה.
לאחר שמוסוליני עלה לשלטון היה גלאני נתון למעקב משטרתי.
מאוחר יותר הותר לו לחזור לאיטליה גופא, אך המעקב המשטרתי אחר תנועותיו נמשך.
גלאני מת מהתקף לב בשנת 1931 כשהוא בן 70.
לאחר גירושו של גלאני והרשעתם של סאקו וונצטי ברצח המשיכו הגלאניסטים בפעולותיהם הרצחניות.
אבל בסופו של דבר גורשו כל הגלאניסטים הפעילים מארצות הברית.
רובם בחזרה לאיטליה, חלקם לארגנטינה, וגל הפיגועים פסק.
לואי רֶנוֹ היה משפטן צרפתי, וחתן פרס נובל לשלום לשנת 1907, במשותף עם ארנסטו תאודורו מונטה האיטלקי.
רנו נולד בעיר אוטן אשר בחבל בורגון בצרפת.
החל משנת 1868 שימש כפרופסור בפקולטות למשפטים של האוניברסיטאות בדיז'ון ופריז.
ב-1890 מונה ליועץ המשפטי של משרד החוץ הצרפתי, ועיקר עבודתו התמקדה בבחינת מדיניות החוץ של צרפת באור המשפט הבינלאומי.
במסגרת תפקידו השתתף רנו בשתי ועידות השלום בהאג ב-1899 וב-1907. באותה שנה זכה להכרה על פועלו כשהוכרז כחתן פרס נובל לשלום, ביחד עם ארנסטו תאודרו מונטה.
רנו שימש גם כבורר ומפשר בסכסוכים בינלאומיים וחיבר מספר דו"חות בתחום, כמו בפלישה הגרמנית לבלגיה ולוקסמבורג ב-1917.
לואיג'י מריו הוא דמות מרכזית בסדרת משחקי האחים מריו של חברת נינטנדו.
לואיג'י הוא אחיו התאום של מריו, והצעיר מבין השניים.
נחשב פחדן ביחס לאחיו אך אתלטי יותר.
בתחילת דרכו שימש כשחקן שני ויכולותיו לא היו שונות משל מריו.
בהמשך דמותו של לואיג'י הוגבלה למשחקי ספין אוף כגון מסיבת מריו , מריו טניס ומריו קארט .
קיבל תפקידים ראשיים במשחקים אחרים: הסדרה "אחוזתו של לואיג'י" , בהם הוא בדרך-כלל הגיבור הנקרא להציל את אחיו מריו מצרות.
לואיג'י נודע בשפם בולט ובכובעו הירוק, עליו מופיעה האות האנגלית L.
הופעתו החיצונית כוללת גם לבוש סרבל כחול ומתחתיו חולצה ירוקה.
על הסרבל שני כפתורים צהובים.
נעליו חומות וגדולות והוא עוטה כפפות לבנות.
לואיג'י גבוה במעט ממריו ורזה ממנו.
במשחקים המוקדמים של האחים מריו, דמותו של לואיג'י הייתה העתק דמותו של מריו, בצבעים מנוגדים.
כובעו וסרבלו היו ירוקים, חולצתו שחורה ונעליו סגולות.
מאוחר יותר, כובעו הפך ירוק עם עיגול לבן וסרבלו הפך כחול-שחור.
חולצתו הפכה ירוקה ונעליו חומות, וה-L על כובעו נצבעה ירוק.
בסדרת הטלוויזיה "האחים סופר מריו: המשימה הגדולה להציל את הנסיכה פיץ'" (יפנית: פיצ'י הימה קיושוטסו דאי סאקוסאן") ששודרה ביפנית, היו סרבלו וכובעו של לואיג'י כחולים כהים, וחולצתו הייתה צהובה.
ברוב המשחקים לואיג'י קופץ גבוה יותר מאחיו, אך נוטה להחליק בעת עצירה מריצה.
בשנת 1983 הופיע לואיג'י לראשונה כמשתתף במשחק הווידאו "האחים מריו", בו הופיע כשחקן שני, כשהוא נבדל מאחיו מריו רק בצבעיו המנוגדים.
במשחק זה האחים היו זהים בצורתם וביכולותיהם.
במשחק הווידאו, לואיג'י ומריו הופיעו כשרברבים, המנסים להיפטר מצבים משוריינים ומיצורים מפלצתיים.
בפרסומת למשחק "האחים מריו", שחקן אלמוני גילם את דמותו של לואיג'י.
בפרסומת זו הצטייר לואיג'י כפחדן, אך לא ברור אם הופעה זו ייחסה לו את התכונות שמזוהות עמו כיום.
משחק פופולרי זה (בתרגום חופשי: "גלקסיית סופר מריו") נועד למכשיר Wii בשנת 2007, ובו ללואיג'י היו יכולות ייחודיות לו, כגון קפיצה לגובה ולמרחק, ריצה מהירה והחלקה.
ניתן לבחור בלואיג'י כדמות שחקן רק לאחר שמשיגים את 120 הכוכבים הראשונים כמריו, אך העובדה שהוא לואיג'י לא משנה את אופן המשחק: על השחקן להשיג שוב 120 כוכבים, הפעם בדמותו של לואיג'י.
בנוסף, כששביטים קוסמיים מופיעים בעת שהשחקן בדמותו של לואיג'י, מופיע לואיג'י קוסמי, שנראה חכם יותר ממריו הקוסמי, משום שהוא בוחר בדרכי קיצור ומתמהמה פחות מאחיו.
מסיבה לא ברורה, כאשר השחקן הוא בדמותו של לואיג'י משימתו היא עדיין להציל את לואיג'י, אך לואיג'י "השני" גבוה יותר וכהה יותר, והוא קורא לשחקן "אני", במקום "אחי".
עוד במשחק זה, רוזלינה (דמות מפתח במשחק) מכנה את לואיג'י השני "התאום שלך".
במשחק המשך זה, שראה אור בשנת 2010, ניתן לשחק כלואיג'י לאחר שמנצחים את באוזר.
החל מאותו רגע, יש שתי אפשרויות בחירה: לשחק את לואיג'י כדמות פעילה במקום מריו, או להישאר מריו.
יכולותיו של לואיג'י במשחק זה הן, כמו בקודמו, ריצה מהירה, קפיצה גבוהה יותר, החלקה וקפיצה צידית.
לאחר שהשחקן צירף לצוותו את הנסיכה פיץ' ובאוזר, הוא נתקל באיום חזק וגדול מתמיד, מר L.
מר L הוא אחד הבוסים החזקים במשחק והוא והרובוטים שלו (Brobot) מופיעים מספר פעמים.
בשלב 6 נראה כי מר L נהרג על ידי דימנטיו, שלא היה מרוצה מעבודתו.