tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זוהי קומדיית מצבים פופולרית מהמאה ה-19. כיום נחשב סרט זה כסרטו הטוב ביותר של רנואר וכאחד הסרטים הטובים ביותר בתולדות הקולנוע.
הסרט הוא פארסה ההופכת לטרגדיה בחלק האחרון.
הסרט עוסק בנושאים השכיחים בסרטיו של רנואר, כגון היחסיות המוסרית, והוקעתו של מוות חסר תוחלת.
הסרט מתחיל כשהטייס אנדרי ז'ירו נוחת בשדה התעופה לה בורג'ה שמחוץ לפריז, בצרפת.
חברו אוקטביוס מקבל את פניו ומתחוור לו שכריסטין, האישה שאנדרי אוהב, לא באה לשדה התעופה לקבל את פניו.
ליבו של אנדרי נשבר, ברגע ששדרן הרדיו עולה לשידור הוא משתתף בתוכנית, מסביר את צערו ומגנה את האישה שנטשה אותו.
כריסטין היא אוסטרית, והיא מקשיבה לשידור מדירתה הפריזאית, בעודה מטופלת בידי המשרתת שלה, ליזט.
כריסטין נשואה מזה שלוש שנים לרוברט דה לה שסנייה.
ליזט נשואה לשומייקר מזה שנתיים, השומר-הצייד באחוזה הכפרית, אולם היא מסורה יותר למאדאם כריסטין.
מערכת היחסים שהייתה לכריסטין עם אנדרי ידועה לבעלה, לעוזרתה, ולחברה אוקטביוס.
לאחר שכריסטין ורוברט משוחחים בעליצות על ההצגה הרגשית של הנאמנות זו לזו, עוזב רוברט את החדר על מנת לעשות שיחת טלפון.
הוא קובע פגישה עם פילגשו ז'נבייב ביום המחרת.
רוברט מכריז בדירתה של ג'נבייב, כי הוא חייב לסיים את היחסים, אולם הוא מזמין אותה לחופשת סוף שבוע באחוזתה הכפרית, לה קולונייר, שלו ושל כריסטין.
מאוחר יותר משפיע אוקטביוס על רוברט להזמין את אנדרי לכפר גם כן.
הם מתלוצצים שייתכן שאנדרי וג'נבייב יהפכו לזוג, על מנת לפתור את הבעיות של כולם.
באחוזה מכין שומייקר את הקרקע ומנסה להיפטר מהארנבים.
מרסו, צייד לא מורשה, מתגנב לאחוזה על מנת להשיב לעצמו ארנב שנלכד באחת ממלכודותיו.
לפני שעולה בידו להימלט, לוכד אותו שומייקר ומתחיל להצעיד אותו מחוץ לאחוזה כשרוברט דורש לדעת מה התחולל.
מרסו מסביר שהוא מסוגל לצוד ארנבים ורוברט מציע לו משרה כמשרת.
בהיותם בתוך הבית מפלרטט מרסו עם ליזט, אשתו של שומייקר.
בנשף מסכות שנערך באחוזה מתהווים קשרים רומנטיים שונים.
בחממה החשוכה והמבודדת של האחוזה, מצהיר אוקטביוס בפני כריסטין כי אף הוא אוהב אותה והם מחליטים באימפולסיביות להימלט יחדיו.
שומייקר ומרסו, שגורשו יחדיו מן האחוזה, מבחינים יחדיו בסצנה המתחוללת בחממה ומזהים בטעות את כריסטין כאשתו של שומייקר, ליזט, זאת מכיוון שכריסטין לובשת את שכמייתה וברדסה של ליזט.
אוקטביוס שב לרגע קט לבית ושם מניאה אותו ליזט מרעיונו לנוס יחדיו עם כריסטין.
כתוצאה מכך, הוא שולח את אנדרי לפגוש את כריסטין.
ברגע שאנדרי נכנס לחממה שוגה שומייקר בזהותו אותו כאוקטביוס, שהוא מאמין שיש בכוונתו לגנוב ממנו את אשתו.
הוא יורה והורג את אנדרי.
לאחר מכן מסביר רוברט לאורחים כי הייתה זו "תאונה".
הסרט גונה מיד בצאתו לאקרנים בשל היותו סאטירה על המעמד העליון הצרפתי והתקבל בלעג על ידי הקהל הצרפתי בהצגת הבכורה.
המעמד העליון מתואר בסרט כגחמני ומסור לתאוותיו, ואינו שת ליבו לתוצאות מעשיו.
הממשלה הצרפתית החרימה את הסרט באותה עת, אולם לאחר המלחמה הוא הוגדר על ידי מבקרים כאחד הסרטים הטובים ביותר בתולדות הקולנוע.
הסרט ראוי לציון בשל שימושו בטכניקת מיקוד עמוק של המצלמה, כך שהאירועים המתרחשים ברקע הם חשובים כמו אלו שבחזית.
רנואר העניק ב-1954 ריאיון לז'אק ריווט ולפרנסואה טריפו, שהודפס ב'ז'אן רנואר', בו הוא אומר: "העבודה על הסרט עוררה בי השראה לעשות הפסקה ולהימלט מנטורליזם לחלוטין, זאת על מנת לנסות לגעת בסוגה מעט קלאסית ופיוטית יותר".
הוא הודה כי הוא כתב את התסריט שוב ושוב, ולעיתים נטש את כוונותיו המקוריות לחלוטין, לאחר שעבודתו עם השחקנים במהלך הסרט עוררו תגובות אותן הוא לא חזה.
כבמאי הוא חיפש: "להתקרב לדרך שבה דמויות יכולות להסתגל לתאוריות שלהן בחיים האמיתיים, בהיותן נתונות למכשולים הרבים בחיים, השומרים עלינו מלהיות תאורטיים ומלהיוותר תאורטיים."
הסרט היה חביב על במאים רבים אחרים, דוגמה אחת לכך היא רוברט אלטמן, שבסרטו גוספורד פארק העתיק רבים ממרכיבי העלילה (סיפורם של אריסטוקרטים בכפר, אצילים ומשרתיהם, רצח) וחולק כבוד לרנואר עם התייחסות ישירה לסצנת הציד הידועה.
חוקי האיחוד הם שני חוקים אשר איחדו מבחינה חוקית את ממלכת אנגליה עם ממלכת סקוטלנד.
הראשון מביניהם נחקק בשנת 1706 על ידי הפרלמנט האנגלי והשני נחקק בשנת 1707 על ידי הפרלמנט הסקוטי.
קודם לחקיקת החוקים, ומאז איחוד הכתרים בשנת 1603, היו אנגליה וסקוטלנד שתי ממלכות עצמאיות שבראשם עומד בית מלוכה אחד – המלוכה הבריטית (אוניה פרסונלית).
החוקים איחדו את שתי הממלכות לממלכה אחת מאוחדת בשם בריטניה הגדולה.
כמו כן הוסדר קו גבול אנגליה-סקוטלנד.
ניסיונות קודמים לאחד את שתי הממלכות (משנים 1606, 1667 ו-1689) לא צלחו ורק בשנת 1707 אוחדו הממלכות מסיבות פוליטיות שונות.
שני החוקים נכנסו לתוקף ב-1 במאי 1707.
הבסיס לחקיקה היה הסכם האיחוד שפרטיו סוכמו בשנת 1706.
לאחר איחוד הכתרים שאפה אנגליה לאחד את שתי הממלכות במטרה למנוע מהפרלמנט הסקוטי לבחור מלך אחר מזה הנבחר על ידי הפרלמנט האנגלי (לכל פרלמנט, בכל מדינה, הייתה יכולת לחקוק חקיקה הקובעת סדר הורשה שונה ובכך להביא למצב בו מולך מלך אחר בכל ממלכה).
עד איחוד הממלכות יכול היה הפרלמנט הסקוטי לבחור במלך קתולי, בעוד שהחקיקה האנגלית דרשה שמלך אנגליה יהיה פרוטסטנטי.
איחוד כלכלי אפשר לסקוטלנד לשקם את מצבה הכלכלי הקשה באותה עת.
חקיקה אנגלית שנחקקה על ידי הפרלמנט האנגלי קודם לאיחוד ובמטרה ללחוץ על הסקוטים להסכים לאיחוד, הקשתה על מעבר סחורות ואנשים בין סקוטלנד לאנגליה.
המפלגות הסקוטיות שהתנגדו לאיחוד היו מפורדות ולא פעלו בצורה מסודרת כנגדו, בעוד שתומכי האיחוד באו בחלקם ממשפחות שנפגעו מתוכנית דריין - תוכנית כלכלית כושלת באותה עת, ואלה קיוו שהאיחוד יביא לשיקום עושרם, ואכן חוק האיחוד העביר סכומי כסף ניכרים באותה עת (398,085 ליש"ט) לכיסוי החוב הלאומי של סקוטלנד.
שוחד היה אחד הכלים לשכנוע חברי הפרלמנט הסקוטים להסכים לאיחוד.
על כך כתב המשורר הסקוטי רוברט ברנס:
הציבור הסקוטי בכללותו התנגד לאיחוד, חתם על עצומות שנשלחו לפרלמנט הסקוטי ונערכו הפגנות רבות משתתפים באדינבורו ובערים אחרות.
בעקבות הפגנות אלה ומחשש לאי סדרים הוכרז משטר צבאי בסקוטלנד.
חוק האיחוד כלל 25 סעיפים, מהם 15 עסקו באיחוד הכלכלי בין המדינות.
הפרלמנט הסקוטי הצביע על כל סעיף וסעיף בנפרד.
הסעיף הראשון עסק באיחוד עצמו בין הממלכות.
סעיף זה, בהצבעה שנערכה ב-4 בנובמבר 1706 זכה לרוב של 116 למול 83. החוק כולו אושר ב-16 בינואר 1707 ברוב של 110 למול 69. על מנת למנוע התנגדות של כנסיית סקוטלנד לאיחוד, הועבר חוק נפרד המבטיח את היות הכנסייה כנסייה פרסביטרית.
בחוק האיחוד נקבע כי סקוטלנד תשלח נציגים לבית הנבחרים הבריטי וכי הלורדים של סקוטלנד ישלחו נציגים לבית הלורדים הבריטי (בשיטה הסקוטית שקדמה לאיחוד, היה בסקוטלנד בית נבחרים אחד, ולא היה בית עליון).
סעיפי החוק איחדו את המכסים בין המדינות ואת המטבע, וכן קבעו כי מלך קתולי לא יוכל למלוך על הממלכות.
תיקון לחוק שנחקק זמן קצר לאחר מכן איחד את מערכת המשפט, והורה על מינוי שופטים לבתי משפט שלום בכל מחוזות סקוטלנד.
בשנת 1999 הוקם מחדש הפרלמנט הסקוטי בעקבות משאל עם שנערך בשנת 1997. לפרלמנט זה סמכויות פנימיות בלבד, ואין הוא מהווה יורש של הפרלמנט הסקוטי שבוטל בעקבות האיחוד.
כמו כן לפרלמנט הסקוטי החדש אין סמכויות לבטל את האיחוד עם אנגליה.
חוקי הדגן היו חוקים שקבעו שיעורי מכס גבוהים ומגבלות אחרות על ייבוא של דגן (בעיקר חיטה) לבריטניה על מנת להגן על יצרני החיטה המקומיים.
חוקי הדגן היו בתוקף בין השנים 1846-1815 והיוו דוגמה מובהקת למדיניות מרקנטיליסטית של בריטניה.
חוקי הדגן הגדילו את הרווחים של בעלי האחוזות על חשבון הפועלים, התעשיינים והסוחרים שהתנגדו לחוקים.
בתקופת מלחמתה של בריטניה נגד צרפת של נפוליאון, ייבוא דגן מאירופה לא היה אפשרי ומחירי הדגן היו גבוהים.
אולם בעלי האחוזות שגידלו חיטה בבריטניה, והיו כח דומיננטי בבית הנבחרים הבריטי, חששו מירידת מחירים כאשר המלחמה תסתיים.
בשנת 1813 המליצה ועדה של בית הנבחרים הבריטי למנוע ייבוא דגנים כאשר מחירם בבריטניה נמוך מסף מינימום של 80 שילינג ליחידת נפח, שנחשב על ידי מגדלי הדגן למחיר הוגן.
לאחר סיום המלחמה בין צרפת לבריטניה, עם כניעת נפוליאון בונפרטה, קרסו מחירי הדגן ממעל 126 שילינג ליחידת נפח ל-65 שילינג ליחידת נפח, והממשלה בראשות הלורד ליברפול, מהמפלגה הטורית, חוקקה את חוק הדגן של 1815, אשר אסר ייבוא דגן במחיר נמוך מ-80 שילינג.
התמיכה בחוק הדגן הגיעה בעיקר מהחקלאים וממעמד בעלי הקרקעות האריסטוקרטים, שייצוגם בפרלמנט הבריטי היה גדול בהרבה מחלקם באוכלוסייה.
ההתנגדות לחוק הגיעה מהערים, מהתעשייה, ממעמד הסוחרים, ומהמעמדות הנמוכים.
תומכי החוק טענו שהגברת הייבוא וצניחת מחירי התבואה יביאו להתמוטטות של החקלאות הבריטית ולהסתמכות מסוכנת על הספקה של מזון ממדינות זרות.
מתנגדי החוק טענו שהוא מביא לעלייה לא סבירה במחירי המזון, דבר שיכול להביא לרעב ולמצוקה כלכלית.
התעשיינים טענו שעלייה במחירי הדגן תביא לדרישה להעלאת שכר הפועלים ולפגיעה בתעשייה עקב ירידה בכוח הקנייה של בני המעמד הבינוני והנמוך.
תומכי הסחר החופשי טענו שהחוק יביא לעיוות של מאזן המסחר הבינלאומי.
הם סברו שבשנים של מחסור מדינות חקלאיות לא יוכלו להיענות לעלייה פתאומית בביקוש הבריטי לדגן ושהחוק יביא מדינות מתחרות להתמקד בתעשייה, התחום בו לבריטניה יש יתרון, במקום בחקלאות.
התמיכה בחוק נשענה בחלקה על עמדתו של הכלכלן תומאס מלתוס.
ב-1814 מלתוס כתב פמפלט ששקל את היתרונות מול החסרונות של חוקי דגן והביע תמיכה מסויגת בסחר חופשי.
אולם, ב-1815 הוא פרסם פמפלט נוסף בו הוא הביע תמיכה בחוקי דגן.
הסיבה המרכזית שהוא מציע כתמיכה בחוק היא שהגנה על החקלאות המקומית תפחית משמעותית את התלות של בריטניה ביבוא ממדינות אחרות.
מלתוס טען שההיסטוריה מראה שבשעת מחסור מדינות נוטות להטיל מגבלות על יצוא של דגן.
כלומר, בדיוק בשנים בהן בריטניה תזדקק לדגן זר היא תתקשה לייבאו.
מנגד, דייוויד ריקארדו התנגד לחוקי הדגן.
הוא טען שחוקים אלה מעלים באופן מלאכותי את התמורה (רנטה) לאמצעי הייצור החקלאים ושעל בריטניה להשקיע את משאביה בייצור דברים בהם היא יכולה להתחרות במדינות אחרות.
השילוב של חוק הדגן של 1815 ושל שנים קשות לחקלאות הבריטית (ביניהן השנה ללא קיץ ב-1816) הביא למהומות של המעמדות הנמוכים בלונדון וברחבי בריטניה.
בשנת 1819 נהרגו בין 11 ל-15 מפגינים וכחמש מאות נפצעו בטבח פיטרלו במנצ'סטר, בין השאר על רקע הדרישה לבטל את חוקי הדגן.
בשנת 1820 הוגשה לבית הנבחרים הבריטי עצומה של סוחרים בדרישה לבטל את חוקי הדגן.
ראש הממשלה, הלורד ליברפול, אמנם הביע הזדהות עם הדרישה וטען שהחוק מזיק לאינטרס הבריטי, אולם בפועל הוא לא פעל לביטול החוק.
בשנת 1828 בית הנבחרים הבריטי, בהנהגת ראש הממשלה הטרי, הלורד וולינגטון, הקל מעט את חוקי הדגן, בכך שאפשר ייבוא דגן ללא מכס במחיר של 73 שילינג, והטיל מכס שעלה באופן הדרגתי בהתאם למחיר הדגן, כך שבמחיר של 52 שילינג הוטל מכס של 34 שילינג.
אולם מחירי הדגן עדיין נשארו גבוהים והשפעת ההקלה לא הייתה משמעותית.
בשנת 1832 הועבר חוק הרפורמה של 1832 אשר העניק זכות בחירה לחלק נכבד ממעמד הסוחרים, אשר התנגדו לחוקי הדגן.
החל מ-1836 החלו להופיע אגודות מקומיות נגד חוק הדגן וב-1838 הוקמה הליגה נגד חוקי הדגן.
הליגה איגדה קבוצות שארגנו מפגשים, הפגנות, עיתונים (כגון האקונומיסט שנוסד כדי לתמוך בהתנגדות לחוק ובסחר חופשי) ופעילויות אחרות נגד החוקים.
על אף שהליגה לא הייתה הגורם המרכזי לביטול החוקים, היא היוותה מודל לקבוצות לחץ פוליטיות אחרות בבריטניה ובמדינות דמוקרטיות אחרות.
בשנת 1846 ראש הממשלה השמרן, רוברט פיל, הודיע על תמיכתו בביטול חוקי הדגן למורת הרוח של חלק ניכר ממפלגתו.
את ההתנגדות לביטול החוקים הוביל בנג'מין דיזראלי.
אולם, פיל הצליח להביא לביטול החוק בתמיכת הרדיקלים, הוויגים, וכשליש מחברי מפלגתו (שכונו peelites).
הפיצול במפלגה השמרנית סביב ביטול חוקי הדגן הביא לנפילת הממשלה של פיל ולעליית הוויגים לשלטון.
חוקי הדתות הם חוקים שנקבעו במסגרת דתית כלשהי ובהתאם לכללי החקיקה המוסכמים והמקובלים באותה מסגרת דתית.
בהקשר למסורת הדתית במובנה היהודי אורתודוקסי, חקיקה דתית היא, למעשה, פסיקת הלכה המתבצעת על ידי רב המוסמך לפסוק הלכה.
תפקידי ההנהגה הדתית: חקיקה ופסיקה
בעקבות ביטול התוקף של מצוות רבות שמופיעות בברית הישנה כדוגמת: דיני הקרבת קורבנות, איסורי אכילה אין בנצרות מערכת מפורטת של מצוות.
עם זאת, יש חיוב לאדם המאמין לקיים את המצוות המוסריות שמופיעות בברית הישנה כגון: איסורי עשרת הדיברות – רצח, גנבה וכן, איסור גילוי עריות – איסור נישואים עם קרובי משפחה.
החוק הנוצרי, הקרוי "חוק קנוני", נקבע במועצת הבישופים.
מועצות הבישופים הן ועידות המתכנסות מאז ראשית הנצרות ועד זמנינו – לעיתים כל כמה עשרות שנים ולעיתים בהפרשי זמן רחבים יותר.
החוקים הנחקקים בוועידות אלה, בהן משתתף לעיתים גם האפיפיור, מופצים בכל קהילה ומשמשים תשתית לעבודת בית הדין שבראשות הבישוף.
מקור החקיקה נוצרית היא מן הברית הישנה, מן הברית החדשה ומכתבי האבות הכנסייה.
לדוגמה, איסור על נישואים של קרובי משפחה מדרגת קרבה מסוימת, מבוסס על האיסור של גילוי העריות המופיע בברית הישנה ומרחיב אותו.
רבים מן החוקים הקנוניים עוסקים בחלוקת הסמכויות בין אנשי הכנסייה בדרגות השונות ובכללי ההתנהגות המחייבים אותם.
לדוגמה, "נאסר על כמרים לארח בבתיהם נשים, בגלל החשד שעשוי לעלות, מלבד אמם, אחותם או נשים שהן מעבר לכל חשד"; צריך לבדוק היטב את אורח חייהם של המועמדים לבישוף ורק לאחר מכן יוכלו לעבוד.
פוסק ההלכה באסלאם הוא המֻפְתִי.
כדי לשמש מֻפְתִי חייב אדם להיות מוסלמי ובקי בהלכה.
בדרך-כלל, המופתי פוסק פסק הלכה (פתווה) בתשובה לשאלה של אחד המאמינים, או לשאלת השליט.
פסקי ההלכה עוסקים באופן קיום המצוות, בענייני ירושה, בדיני משפחה ועוד.
במדינות המוסלמיות המודרניות, ישנה הסמכה של בתי הדין השרעיים לדון בענייני אישות ואפוטרופסות, המדינה מעסיקה פוסקי הלכה מטעמה.
תפקידם של פוסקי הלכה אלה הוא להנחות את שופטי בתי הדין השרעיים שבתחומה.
על-פי השָרִיעָה, אין באסלאם היררכיה של פוסקי הלכה.
כל מֻפְתִי רשאי להוציא פסקי הלכה כתשובות לשאלות המופנות אליו.
עם זאת, היו בכל תקופה פוסקי הלכה שהשפעתם הייתה גדולה משל עמיתיהם, וזאת משום הידע הרב שיוחס להם.
חלקם עסקו בהוראה בבתי-ספר ידועים, וחלקם עסקו בפסיקה בלי לקבל שכר והתפרנסו ממסחר ומלאכה.
חוקי הדיפוזיה של פיק (או חוקי הפעפוע של פיק, באנגלית Fick's laws of diffusion) הם שני חוקים המתארים את תופעת הפעפוע, הקרויים על שם הרופא והפיזיולוג הגרמני אדולף פיק ב־1855.
שני החוקים מתארים את תנועתו של חומר המיוחסת למנגנון הדיפוזיה.
פיק, שהושפע מעבודתו של הכימאי תומאס גרהאם , מדד ריכוזים ושטפים של מלח, המפעפע בין שני מאגרים דרך צינורות מים, ועל בסיסם ניסח את החוקים הנקראים על שמו.
עבודתו של פיק התרכזה בדיפוזיה בנוזלים, משום שבאותה תקופה דיפוזיה של מוצקים לא נחשבה לאפשרית.
כיום, חוקיו של פיק נמצאים בלב ההבנה של תופעת הדיפוזיה במוצקים, בנוזלים ובגזים גם יחד.
חוק זה קובע כי הקשר בין השטף של חומר מסוים לריכוז שלו הוא קשר של נגזרת - השטף עומד ביחס ישר לגרדיאנט (נגזרת מרחבית) של הריכוז.
במערכת בעלת מימד אחד נקבל:
כאשר הוא השטף הדיפוזיוני של כמות החומר, הוא קבוע הדיפוזיה, הוא ריכוז החומר כתלות במקום, ו- הוא המיקום.
במערכות בהן ריכוז החומר משתנה במספר ממדים, יש צורך להשתמש בפונקציות אשר מכלילה את הנגזרת הראשונה ולקבל:
, כאשר הוא הגרדיאנט של הריכוז.
קבוע הדיפוזיה מתכונתי למהירות החלקיקים הדיפוזיוניים.
מהירות החלקיקים תלויה בטמפרטורה, בצמיגות הנוזל ובגודל החלקיקים (על פי משוואת איינשטיין-סטוקס).
בתמיסות מהולות, קבוע-הדיפוזיה של מרבית היונים דומה ונע בטמפרטורת החדר בתחום שבין 0.6x10-9 ובין 2x10-9 m2/s.
עבור מולקולות ביולוגיות דוגמת חלבונים קבוע הדיפוזיה נע בין 10-11 ובין 10-10 m2/s.
הכוח המניע של הדיפוזיה במערכת דיפוזיה חד-ממדית מבוטא על ידי:
בתמיסה אידיאלית ביטוי זה מבטא את מפל הריכוזים.
בתמיסות שאינן אידיאליות או בתערובות, הכוח המניע לדיפוזיה של כל צורון הוא מפל הריכוזים של אותו צורון.
במקרה כזה חוק הראשון של פיק (במימד אחד) יכול להיכתב כ:.
כאן האינדקס i מסמל את הצורון המסוים, c הוא הריכוז, R הוא קבוע הגזים, T היא הטמפרטורה ו-μ הוא הפוטנציאל הכימי.
החוק השני של פיק מתאר מערכות שבהן ריכוז של חומר משתנה בזמן.
כאשר הוא ריכוז החומר, הוא הזמן, הוא קבוע הדיפוזיה ו- הוא המיקום.
ניתן לגזור את החוק השני של פיק מתוך החוק הראשון תוך שימוש במשוואת רציפות:
בהנחה שקבוע הדיפוזיה D אינו משתנה במרחב, ניתן לקבל את ניסוחו של חוק פיק השני, כפי שמופיע בראשית הפסקה.
במקרה הכללי בו הדיפוזיה איננה חד-ממדית אלא בעלת שני ממדים או יותר, החוק ינוסח בעזרת אופרטור הלפלסיאן:
כאשר קבוע הדיפוזיה קבוע במרחב, המשוואה הדיפרנציאלית תצטמצם לצורה הפשוטה יותר:
דוגמה חשובה היא המקרה שבו נמצא בשיווי משקל.
במקרה כזה הריכוז איננו משתנה עם הזמן ולכן כל האגף השמאלי במשוואה שווה לאפס.
במערכת המתוארת כבעלת ממד אחד כאשר קבוע הדיפוזיה הוא קבוע, הפתרון לריכוז הוא ליניארי (תלות ליניארית של הריכוז במיקום).
בשני ממדים או יותר מתקבלת משוואת לפלס: , שהפונקציות המקיימות אותה נקראות פונקציות הרמוניות.
נדגים את המקרה של דיפוזיה משתנה בזמן במימד אחד (ציר x, בלי הגבלת הכלליות), של חומר שריכוזו נתון על ידי ממשטח גבול הממוקם ב-, כאשר הריכוז על הגבול מוחזק בגודל קבוע (חומר חצי-אינסופי).
erfc היא פונקציית השגיאה המשלימה.
הגודל נקרא אורך הדיפוזיה, והוא גודל אופייני הקשור לעומק שאליו פעפע החומר בזמן t.
חוקי האזרחות בארצות הברית הם אוסף חוקים הקובעים את התנאים לקבלת אזרחות בארצות הברית.
מדי פעם נעשים שינויים בחוקים אלה על ידי הקונגרס של ארצות הברית.
רק אזרחיה הבגירים של ארצות הברית, תושבי אחת ממדינות ארצות הברית או של מחוז קולומביה, הם בעלי זכות חוקית להשתתף בבחירות לעמדות הממשל הפדרלי של ארצות הברית, כמו גם בבחירות במדינה בה הם גרים או בבחירות לשלטון המקומי.
אזרחי ארצות הברית זכאים לקבל סיוע והגנה מחוץ לגבולות ארצות הברית (דרך שגרירויות ארצות הברית והקונסוליות האמריקאיות), ורשאים לגור בארצות הברית וכמו גם בטריטוריות אשר בשליטתה - ללא כל צורך בקבלת ויזת הגירה לצורך מעבר למדינה אחרת בתחומי ארצות הברית.
אזרחי ארצות הברית מחויבים להתייצב, במידה ויקבלו זימון, לבית המשפט המקומי כדי לשמש חברים בחבר מושבעים.
בנוסף, אזרחי ארצות הברית מחויבים לשלם מס הכנסה ולהגיש דו"ח שנתי לשירות הכנסות הפנים (IRS), כולל על הכנסות אותן הרוויחו בזמן ששהו מחוץ לגבולות ארצות הברית (ללא תלות באורך השהייה מחוץ לארצות הברית).
אזרחי ארצות הברית גם חייבים לצאת את גבולותיה ולהיכנס לשטחה תוך הצגת דרכון האמריקאי גם כאשר האזרח מחזיק באזרחות נוספת.
כל האזרחים הזכרים של ארצות הברית (כולל אלו אשר שוכנים באופן קבוע מחוץ לגבולות ארצות הברית ו/או בעלי אזרחות כפולה) נדרשים בין הגילאים 18 עד 26 למסור את פרטיהם לגורמים האחראים על גיוס החירום לכוחות המזוינים של ארצות הברית.
אף על פי שמשנת 1973 ועד היום אף אחד בארצות הברית לא גויס בצו חירום, ההרשמה נמשכת לשם גיוס כולל אפשרי עתידי.
ישנן מספר דרכים בהן מוענקת אזרחות אמריקאית:
לידה בתוך גבולות ארצות הברית
חוק זה נתון לוויכוחים רבים, שכן הורים רבים אשר הגיעו לארצות הברית כמהגרים לא חוקיים, נכנסו לארצות הברית במטרה להוליד ילדים, כדי שילדיהם יחשבו אזרחי ארצות הברית.
תעודת לידה נחשבת עדות קבילה לקבלת אזרחות.
מדיניות זו שונה באופן מהותי מהמדיניות הקיימת ברוב העולם המערבי.
החוק המקנה לילדיהם של המהגרים הלא חוקיים אזרחות אמריקאית חוקק בשנת 1898 בטענה כי הם זכאים לכך לפי התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.
על אף שבקונגרס נעשו מאמצים רבים לאורך השנים לשנות את החוק או להגביל את השפעתו, דרך תוספת חדשה לחוקה או חקיקת חוקים חדשים, שום ניסיון לא עבר בהצלחה עד היום.
לידה מחוץ לגבולות ארצות הברית לשני הורים אמריקאים
ברוב מקרים, הפונה יחשב לאזרח ארצות הברית במידה ושלוש הדרישות הבאות נכונות:
שני ההורים היו אזרחי ארצות הברית בעת לידת הילד.
לפחות הורה אחד חי בארצות הברית לפני לידת הילד.
בנוגע לסעיף השני לפי החוק האמריקאי מגורים גם לזמן קצר נחשבים, ואין את חובת החמש שנים שיש כאשר רק אחד מבני הזוג אמריקאי.
תעודת הלידה של הילד מארץ מוצאו נחשבת עדות קבילה בקונסוליות או השגרירות האמריקאיות לקבלת אזרחות.
הוא או היא יכולים גם להגיש בקשה לקבלת דרכון או מסמך רשמי שיכיר בזכאותו כאזרח אמריקאי.
לידה מחוץ לגבולות ארצות הברית להורה אמריקאי
ברוב המקרים, הפונה יחשב לאזרח ארצות הברית במידה ושלושת הסעיפים הבאים נכונים:
אחד ההורים היה אזרח ארצות הברית בעת לידת הילד.
ההורה האזרח חי לפחות חמש שנים בארצות הברית לפני שהביא לעולם את הילד.
לפחות שנתיים מתוך חמש השנים הללו, התקיימו לאחר יום הולדתו ה-14 של ההורה האזרח (בתנאי שהילד נולד לאחר 1986. אם הוא נולד קודם לכן, על ההורה לשהות 5 שנים לאחר גיל 14).
תעודת הלידה של הילד אשר מקורה בארץ מוצאו של הילד נחשבת עדות קבילה בקונסוליות או השגרירות האמריקאיות לשם קבלת אזרחות.
הוא או היא יכולים גם כן להגיש בקשה לקבלת דרכון או מסמך רשמי אשר יכירו בו כאזרח אמריקאי.
על הפונה לבקשת אזרחות מכח סעיף זה לשלם סכום כספי המשתנה מפעם לפעם ($600 נכון ל-2015), להמציא תעודות שונות המוכיחות את אזרחותו של ההורה, והמפורטות במבוא למסמך N600k, למלא את המסמך הנ"ל, לשלוח את המסמכים לאחד המקומות שמטפלים בנושא זה, שם יזמנו אותו לפגישה עמם לצורך קבלת האזרחות.
במידה וההורה לא עומד בסעיף 2 ו/או 3 בקשת האזרחות יכולה להיות מבוססת על אזרחותם האמריקאית של האב ו/או האם של ההורה.
במקרה זה על ההורה האזרח להיות נוכח יחד עם ילדו בראיון באחד ממשרדי ההגירה בארצות הברית לאחר שהגיש בקשה.
אדם אשר אינו אזרח מלידה של ארצות הברית יוכל להשיג אזרחות אמריקאית רק דרך תהליך התאזרחות.
הם צרכים להימצא יחד באופן ממשי לפחות 30 חודשים מתוך 60 חודשים לפני התאריך בו תויקה בקשתם.
גם במשך 60 החודשים הללו, במידה ותושב הקבע החוקי היה מחוץ לארצות הברית במשך תקופה אשר נמשכה מעל שישה חודשים או יותר נפסלת אפשרותם להתאזרח.
הפונה חייב להיות "אדם מוסרי וטוב" וחייב לעבור מבחן על ההיסטוריה של ארצות הברית ועל הממשלה של ארצות הברית.
רוב הפונים חייבים להיות בעלי ידע בשפה האנגלית למעט חריגים, בעלי נכויות מנטליות או פיזיות.
דרישה זו להפגנת יכולת קריאה, כתיבה, ודיבור בשפה האנגלית איננה מכבידה מדי משום שהמבחן דורש רק שהפונים יפגינו יכולות בסיסיות לקרוא ולכתוב משפטים פשוטים באנגלית, כגון "ארצות הברית היא דמוקרטיה" ("The United States is a democracy").
הפונים לקבלת אזרחות נשאלים עשר שאלות, כאשר הם חייבים להשיב נכונה לפחות על שש שאלות מתוכן.
שרותי ההגירה והאזרחות של ארצות הברית (USCIS) מפרסמים רשימה אשר מכילה 96 שאלות לדוגמה (עם תשובות).
לרוב השאלות אשר יישאלו נלקחות מתוך רשימה זו.
הרשימה כוללת בין השאר את השאלות הבאות:
מי בוחר את נשיא ארצות הברית?
כמה שינויים, או תוספות קיימים בחוקת ארצות הברית?
כמה חברים בעלי זכות הצבעה ישנם בבית הנבחרים של ארצות הברית?
מי אמר, "תנו לי חירות או תנו לי מוות"?
מי היה הנשיא הראשון אשר שימש גם כמפקד העליון של הכוחות המזוינים של צבא ארצות הברית ושל הצי האמריקני?
ציין מהם תיקוני החוקה אשר מקנים או עוסקים בזכויות ההצבעה.
באיזו שנה נכתבה חוקת ארצות הברית?
כמה פעמים ברציפות יכול סנאטור או חבר קונגרס להיבחר מחדש?
איזה מסמך של שרותי ההגירה והאזרחות של ארצות הברית (USCIS) משמש להגשת מועמדות לקבלת אזרחות אמריקנית?
מהי הזכות החשובה ביותר אשר ניתנת לאזרחי ארצות הברית?
ניתן לקרוא את הרשימה המלאה של השאלות ב"מדריך לקבלת אזרחות" ("A Guide to Naturalization") אשר מופץ בחינם על ידי שרותי ההגירה והאזרחות של ארצות הברית.
על מנת להפוך לאזרחי ארצות הברית חייבים המתאזרחים החדשים בהצהרת נאמנות (Oath of Allegiance).
לפי חוק ההגירה והאזרחות משנת 1953, שבועה זו חייבת לכלול את חמשת העקרונות הבאים:
התכחשות לנאמנות לכל מדינה זרה לה היה המתאזרח חייב בנאמנות קודם להתאזרחותו בארצות הברית
הגנת החוקה כנגד אויבים "זרים ומבית"
הבטחה לשרת בצבא ארצות הברית כאשר יידרש לכך על פי חוק
הבטחה לקיים חובות אזרחיות בעלות "חשיבות לאומית" כאשר יידרש לכך על פי חוק
אזרח אמריקאי מתוקף התאזרחות זכאי לכל הזכויות של אזרח אמריקאי מלידה, למעט הזכות להיבחר לנשיאות ארצות הברית או לסגן נשיא ארצות הברית, המוקנים רק לאזרחים מלידה.
למעשה, המינוח "אזרח מלידה" לא מוגדר בשום מקום בחוקה עצמה ובית המשפט העליון של ארצות הברית מעולם לא דן במשמעויות השונות של המינוח.
משום כך, יש הטוענים שאפילו ילדי אזרחי ארצות הברית אשר נולדו מחוץ לגבולות ארצות הברית אינם זכאים להתמודד בבחירות לנשיאות, משום שחוק אותו חוקק הקונגרס האמריקני כגון חוק האיזרוח לא יכול לפסוק נגד חוקת ארצות הברית.
אזרחות לילדים - פקודה שנכנסה לתוקף בשנת 2000
החל מה-1 באפריל 1995, נכנס לתוקפו חוק אזרוח הילדים (Child Citizenship Act of 2000) אשר קובע כי ילד אשר איננו אזרח ארצות הברית (מתחת לגיל 18) בעל הורה אזרח ארצות הברית, ואשר נמצא על פי החוק תחת השגחתו של הורה זה, זכאי באופן אוטומטי לאזרחות אמריקנית.
במקרה זה הזכאות לאזרחות האמריקנית מחייבת כי התנאים הבאים יתקיימו:
לילד יש לפחות הורה אחד עם אזרחות אמריקנית.
הילד מתגורר כעת באופן קבוע בארצות הברית תחת השגחתו של ההורה בעל האזרחות האמריקנית.
הילד הגיע בתחילה כתושב קבע חוקי לארצות הברית.
בית המשפט העליון של ארצות הברית אשר הסתמך על תקנה של מחלקת המדינה של ארצות הברית בדבר האזרחות הכפולה (7 FAM 1162), פסק כי את האזרחות הכפולה היא "סטטוס אשר מוכר בחוק" וש"אדם יכול לממש את זכויותיו האזרחויות בשתי מדינות ועדיין להיות כפוף לחובותיהן של שתי המדינות.
עצם העובדה שאדם עומד על זכויות של אחת מן האזרחויות לא אומר כי עליו להתכחש לאזרחות השנייה" (Kawakita v.
בשנת 1964 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי אדם אשר קיבל אזרחות אמריקנית דרך תהליך אזרוח רשאי לחזור לארץ המוצא שלו ולחדש את האזרחות הקודמת שלו, ואף על פי כן מעשה זה לא יגרום לו לאבד את אזרחותו האמריקנית גם אם לעולם לא יחזור לארצות הברית.
חוק ההגירה והאזרחות (INA) איננו מגדיר מהי אזרחות כפולה ויחד עם זאת גם איננו לוקח עמדה חד-משמעית בעדה או נגדה.
עד כה לא חל שום איסור כנגד החזקת אזרחות כפולה, אך תנאים מסוימים של ה- INA וחוקי האזרחות אשר התקיימו בעבר ניסו להקטין את האפשרויות בהם אנשים יחזיקו באזרחות כפולה.
אף על פי שהאנשים אשר עוברים תהליך אזרוח נדרשים לשאת שבועה בה הם מתכחשים לנאמנויות הקודמות שלהם, השבועה איננה מכריחה את המתאזרחים לבטל את האזרחות המקורית שלהם.
אף על פי שממשלת ארצות הברית לא מעודדת בהחזקת אזרחות כפולה לפי המדיניות שלה, היא כן מכירה בקיום של אזרחות כפולה והיא כן מאפשרת לאזרחיה להחזיק בשתי אזרחויות.
בעבר, כאשר אזרחי ארצות הברית בעלי אזרחויות כפולות נדרשו למלא את חובותיהם כלפי המדינה האחרת, אותם האזרחים לעיתים מצאו עצמם במצבים בהם ההתחייבויות שלהם כלפי המדינה האחרת עמדה בניגוד לחוקים של המדינה השנייה.
אף על פי כן, משום שכיום פחות מדינות מחייבות את אזרחיהם לשרת בצבא, וברוב המדינות החובות של המדינה מתבססות על תשלום מיסים, לפי תושבות ולא לפי אזרחות, הסכסוכים הללו הפכו לפחות תדירים.
כתוצאה, חל גידול דרמטי בשנים האחרונות במספר האנשים המחזיקים באזרחות אמריקנית במדינות אחרות.
בעבר היו מקרים שונים בהם יכלה המדינה ליזום ביטול אזרחותו של אזרח אמריקני כגון אזרוח במדינה זרה, שירות בצבא זר, והצבעה בבחירות במדינה זרה.
אף על פי כן, בעקבות שורה של פסיקות של בית המשפט העליון האמריקני משנות השישים של המאה ה-20 ועד היום אשר הגבילו את יכולת הממשל לבטל אזרחויות במקרים בהם אדם פעל באופן מסוים בידיעה כי הוא יאבד את האזרחות שלו בעקבות פעולה זו או אחרת.
בעקבות סדרה של שינויים מנהליים שאומצו על ידי מחלקת המדינה האמריקנית במהלך אמצע שנות התשעים, כיום למעשה בלתי-אפשרי לאבד את האזרחות האמריקנית ללא הצהרה מפורשת על כך בפני קצין קונסולרי.
במקרים מסוימים האזרחות האמריקנית תישלל על בסיס הרשעות שונות, כגון: בגידה בארצות הברית.
חוקי המשחק היא קומדיית מצבים אמריקאית מצליחה, שנוצרה על ידי טום הרץ ומופקת על ידי אדם סנדלר.
הסדרה שודרה ברשת CBS, ובישראל בערוץ Xtra HOT ולאחר מכן בערוץ HOT Family ו-yes stars Base.
העונה הראשונה של הסדרה שודרה בשנת 2007, ובעקבות הצלחתה הופקה עונה נוספת בסוף אותה שנה.
בסוף שנת 2008 החלו צילומי העונה השלישית, ששודרה החל מ-2 במרץ 2009.
עלילת הסדרה מתמקדת במערכות היחסים של שלושה חברים המתגוררים בניו יורק – האחד נשוי, השני מאורס והשלישי רווק.
ג'ף בינגהאם (פטריק וורברטון) – ג'ף נשוי לאודרי מספר שנים.
בדרך כלל הוא לא נוטה להפגין את רגשותיו, ולעיתים הוא אף אגואיסט.
במהלך הסדרה מנסים ג'ף ואודרי להיכנס להיריון.
אודרי בינגהאם (מייגן פרייס) – אשתו של ג'ף וחברתה הטובה של ג'ניפר.
מנסה להתחבר עם זוגות נשואים אחרים, אך לא מצליחה, לרוב בגלל ג'ף.
אדם רודס (אוליבר הדסון) – אדם מאורס לג'ניפר וגר איתה מול דירתם של ג'ף ואודרי.
עובד בחברה שבבעלות אביו של ראסל.
הוא הגבר הרגיש מבין השלושה.
ג'ניפר מורגן (ביאנקה קייליך) – ארוסתו של אדם וחברתה הטובה של אודרי.
יצאה עם מספר רב של גברים.
ראסל דנבר (דייוויד ספייד) – רווק.
כמעט בכל פרק הוא מחזר אחר אישה אחרת.
אחת הבחורות היחידות בהן התאהב היא אחותה של אודרי, ברברה (הת'ר לוקליר).
עובד בחברת נדל"ן שבבעלות אביו.
לעיתים נוהג לנצל את אדם, שעובד תחתיו.
חוקי המשיכה (באנגלית : The Rules of Attraction) הוא סרט שמכיל סאטירה וקומדיה שחורה, שיצא בשנת 2002, ומבוסס על רומן באותו השם שיצא ב-1987. הסרט מתמקד בחבורת סטודנטים פרועים בקולג', ובעיקר במשולש אהבים של שלושה מהם.
ברט איסטון אליס, כותב הרומן, ציין שהסרט, בבימויו של רוג'ר אייברי, הוא הקרוב ביותר למקור מבין הסרטים שנעשו בהתבסס על ספריו.
הסרט מתמקד בשלושה סטודנטים במכללת קאמדן הדמיונית שבניו אינגלנד, ובמשולש האהבים שלהם והשפעותיהם אחד על השני, כשברקע המסיבות הפרועות ומלאות הסקס, והשימוש הרב בסמים שקורים בקמפוס.
חוקי ג'ים קרואו היו חוקי מדינה פדרליים, וכן חוקים מקומיים, בעיקר במדינות דרום ארצות הברית.
הם נחקקו לאחר תקופת השיקום שלאחר מלחמת האזרחים האמריקנית ואפשרו - ואף דרשו - הפרדה גזעית בכל המרחב הציבורי, לכאורה תוך הענקת סטטוס נפרד אבל שווה לאמריקאים שחורים.
בפועל, חוקים אלה הובילו למתן שירותים נחותים ויחס מפלה לעומת אלה שקיבלו אמריקאים לבנים, ויצרו נחיתות כלכלית, חינוכית וחברתית שיטתית.
במרבית מדינות הדרום התירו חוקים אלה שלילת זכות הבחירה משחורים, דבר שאפשר לפוליטיקאים, בדרך כלל מהמפלגה הדמוקרטית, להיבחר בזכות קולות הלבנים.
חלק מהפוליטיקאים מן המפלגה הדמוקרטית נקטו הפחדה ודיכוי של פעילים שחורים שעודדו אמריקאים שחורים אחרים להצביע.
עקב כך רבים מהשחורים בארצות הברית לא הצביעו כלל, מה שהקשה על ביטול חוקי ג'ים קרואו.
החוקים נאכפו עד שנות ה-60 של המאה ה-20.
החוקים נקראו על שם "ג'ים קרואו", שהיה כינוי לעגני לאדם שחור בארצות הברית.
כינוי זה מבוסס על שיר-ריקוד קריקטוריסטי משנות ה-30 של המאה ה-19 בשם "ג'ים קרואו מקפץ" .
ג'ים קרואו היה שם סטריאוטיפי לדמות עבד שחור עליז, הרוקד ושר במופע מינסטרל.
דוגמאות לחוקי ג'ים קרואו: הפרדה בין שחורים ללבנים בלימודים בבתי הספר הציבוריים, בשהייה במרחב הציבורי, בשימוש בתחבורה ציבורית, בגישה לשירותים ציבוריים, בכניסה ובילוי במסעדות ובשימוש בברזיות ציבוריות.
נישואים בין-גזעיים היו אסורים ולעיתים אף התרועעות חברתית בין-גזעית הייתה אסורה.
רשויות מקומיות רבות שיתפו פעולה עם ארגונים שדגלו בהפרדה גזעית והיו כופות, לעיתים באמצעות איומים ואלימות, על בעלי עסק לבנים להימנע מלשרת שחורים.
כתוצאה מכך, בסיטואציות רבות אמריקאים שחורים היו נוסעים במושב האחורי של האוטובוס אל מחוץ לעיר כדי לרכוש עודפי מזון במחיר כפול.
היו מקרים בהם אמריקאים שחורים נכנסו בטעות לשכונה לבנה או לעסק שבעליו לבנים, ואז הם הותקפו על ידי המקומיים.
באותן שנים היה נפוץ ליישם 'רדליינינג' - מדיניות שסללה את דרכם של שחורים לחיים בגטאות.
גם צבא ארצות הברית היה מופרד גזעית עד פרסומו של צו נשיאותי 9981 על ידי הנשיא הארי טרומן ב-1948.
לא יינשא אדם לבן לאישה שאינה לבנה, נישואין המפרים סעיף זה יבוטלו
לא ייקבר אדם שחור באדמה המשמשת לקבורת לבנים
בבית חולים, לא יוכל אדם לדרוש מאישה לבנה לטפל במחלקה או בחדרים שבם שוכבים שחורים
לא יספר ספר שחור נערות או נשים לבנות
תיאסר החלפת ספרים בין בתי ספר לשחורים ובתי ספר ללבנים.
הספרים ימשיכו להישאר בשימוש תלמידים בני הגזע שהשתמש בהם מלכתחילה
חוקים אלה הם שהובילו לתחילת מחאת השחורים בהנהגתו של מרטין לותר קינג ב-1954, אם כי הללו היו שונים מחוקי השחורים של 1800–1866, שאף הם הגבילו את זכויות האזרח ואת חירויות הפרט של אפרו-אמריקאים.
ההפרדה הגזעית בבתי ספר הממומנים על ידי המדינה הוכרזה בלתי חוקתית על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1954 בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
שאר חוקי ג'ים קרואו בוטלו על ידי חוק זכויות האזרח (1964) וחוק זכות ההצבעה (1965).
חוקי המרקיז מקווינסברי או בקיצור חוקי קווינסברי הוא שמם של כללי התנהגות הנהוגים בענף האגרוף.
החוקים קרויים על שמו של ג'ון דאגלס, המרקיז התשיעי של קווינסברי, שנודע כמי שאימץ את יישום החוקים, אף שהוגה החוקים היה ספורטאי בשם ג'ון גראהם צ'יימברס.
חוקי קווינסברי היו הראשונים לשלב את השימוש בכפפות אגרוף כחלק מהאגרוף המודרני.
החוקים נועדו לשמש הן לאגרוף מקצועי והן לאגרוף חובבני, מה שמבחין אותם מחוקי המשחק שהונהגו באמריקה, ואשר נועדו באופן מפורש לצורכי אגרוף חובבני בלבד.
כיום, משמש המושג 'חוקי קווינסברי' בשפה האנגלית בעיקר כדי לתאר פעולות המשקפות 'משחק הוגן' או רוח ספורטיבית.
חוקי האגרוף האמורים נכתבו בידי ג'ון גרהאם צ'יימברס מויילס, וטיוטה שלהם נכתבה בלונדון בשנת 1865, לפני שפורסמו באופן רשמי בשנת 1867 תחת השם "חוקי קווינסברי לספורט האגרוף".
חוקים אלה החליפו את 'חוקי זירת האגרוף המחודשים של לונדון' משנת 1853, אשר בעצמם החליפו את 'חוקי זירת האגרוף של לונדון' משנת 1743. חוקים אלה התייחדו בכך ששכנעו את המתאגרפים כי "אל לכם להילחם רק כדי לנצח; לחימה ללא חוקים ומגבלות היא אינה הדרך; אתם חייבים לנצח לפי החוקים".
בשנת 1889, חוקי קווינסברי הוכנסו לשימוש גם בארצות הברית ובקנדה.
יש לנהל משחק אגרוף הוגן בזירה ברוחב 7.315 מטר (24 רגל), או כמה שיותר קרוב לגודל הזירה הזה.
אסור להתגושש או להיצמד ליריב.
כל סבוב יימשך 3 דקות, ותתקיים הפסקה של דקה אחת בין סיבוב לסיבוב.
כאשר אחד מהמתמודדים נופל בשל חולשה או בשל סיבה אחרת, עליו לקום ללא סיוע תוך פחות מ-10 שניות, בזמן שהמתמודד השני יושב בפינתו, וכאשר המתמודד שנפל עומד שוב על רגליו יש להמשיך בסיבוב עד תום 3 הדקות.
אם אחד המתמודדים נפל ולא הצליח לקום תוך 10 שניות, לשופט תהיה הסמכות להעניק את הניצחון לזכות המתמודד האחר.
מתמודד הנשען על החבלים חסר ישע, כאשר בהונות רגליו אינן נוגעות בקרקע, ייחשב כאילו נפל.
לא ייערכו חילופים ולא ייכנס כל אדם אחר לזירה במהלך הסבבים.
אם התחרות תיפסק בשל נסיבות בלתי צפויות, השופט יקבע את הזמן והמקום הסמוכים ביותר לצורך המשך התחרות, וזאת כדי להכריע את המשחק, אלא אם המהמרים על המשחק מוכנים לבטל את ההימורים שלהם.
כפפות האגרוף יהיו בגודל הסטנדרטי, מהאיכות הטובה ביותר ובמצב חדש.
אם כפפת אגרוף נקרעת או נשמטת, יש להחליפה באופן שיספק את רצונו של השופט.
מתמודד על ברך אחת נחשב כמי שנפל ואין להכותו, ואם איסור זה מופר ייחשב כמי שניצח לצורך ההימור על המשחק.
אין להכניס נעליים או מגפיים שמוצמדים אליהן מסמרים.
כל יתר ההיבטים של התחרות ינוהלו לפי "חוקי זירת האגרוף של לונדון".
חוקי הזרים וההמרדה (Alien and Sedition Acts) הם סדרה של ארבעה חוקים שחוקקו ביוני ויולי 1798 על ידי הרוב בקונגרס שהשתייך למפלגה הפדרליסטית על רקע המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת ונועדו לטענת תומכי החוק למנוע ניסיונות לקרוע את ארצות הברית מבפנים על ידי מהגרים ממדינות עוינות.
החוקים זכו לביקורת קשה מצד חברי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית שהציגו אותם כמכוונים למטרות פוליטיות וכפגיעה בחופש הביטוי.
החוקים היו מאוד לא פופולריים בעיני הציבור והיה להם חלק מרכזי בדעיכתה של המפלגה הפדרליסטית אשר הפסידה בבחירות לנשיאות, לסנאט ולבית הנבחרים בבחירות של 1800 ולא התאוששה עוד.
(18 ביוני 1798) תיקון לחוק ההתאזרחות שהאריך את השהות המינימלית בארצות הברית על מנת להתאזרח, מחמש שנים, לארבע עשרה שנים.
(25 ביוני 1798) חוק הזרים המסמיך את נשיא ארצות הברית כהוראת שעה למשך שנתיים לגרש זרים המסכנים את שלום וביטחון ארצות הברית".
החוק לא דרש מהנשיא לנמק את הגירוש ולא העניק למגורש זכות שימוע.
(6 ביולי 1798) חוק בנוגע לזרים ממדינות אויב המסמיך את נשיא ארצות הברית לעצור ולגרש תושבים של ארצות הברית שהם נתיני מדינות הנלחמות בארצות הברית.
החוק אושר ב-6 ביולי 1798 ונשאר בתוקפו עד היום.
(14 ביולי 1798) חוק ההמרדה שהכליל בחוק העונשין פעולות של פרסום שקרים וכתיבה עוינת נגד הממשלה ופקידיה.
החוק אושר כהוראת שעה ב-14 ביולי 1798 עם תוקף עד 2 במרץ 1801, היום האחרון לכהונתו של נשיא ארצות הברית אז, ג'ון אדמס.
בתחילת שנת 1798 יחסי ארצות הברית וצרפת עלו על שרטון ובקרב המפלגה הפדרליסטית שהייתה בשלטון עלו חששות מפני שליחים צרפתים שיפעלו להתפוררות השלטון בארצות הברית, כפי ששליחים צרפתים פעלו באיטליה ובמדינות אחרות.
לכך הצטרף החשש של הפדרליסטים מפני המהגרים שהגיעו באותה תקופה מאירלנד שהיו בעיקר תומכים של המפלגה הרפובליקנית-דמוקרטית ורבים מהם היו בוגרי מרידות נגד השלטון הבריטי באירלנד ועל כן נחשדו בפעילות דומה בארצות הברית.
בעקבות זאת בקשו חלק מהפדרליסטים לסיים את ההגירה החופשית לארצות הברית ולמנוע התאזרחות של מהגרים.
אולם משחוק למטרה זאת לא עבר בקונגרס, הסתפקו הפדרליסטים בחוק שהאריך את משך התושבות הנדרש לצורך קבלת אזרחות, מחמש שנים ל-14 שנים.
חוק זה עבר בבית הנבחרים ברוב דחוק של 41-40.
החוק השני, המסמיך את הנשיא לגרש זרים, עלה בסנאט בסוף אפריל 1798, ואושר בסנאט ב-8 ביוני 1798. בבית הנבחרים הוא נתקל בהתנגדות עיקשת של הרפובליקנים בהובלת אלברט גלטין ואדוארד ליוונגסטון, שטענו לשרירותיות ואי חוקתיות של החוק.
החוק אושר בבית הנבחרים ב-21 ביוני 1798 ונחתם על ידי הנשיא ב-25 ביוני 1798.
החוק השלישי המסמיך את הנשיא לגרש זרים ממדינות אויב הנמצאים במלחמה עם ארצות הברית עבר בהסכמת רב חברי המפלגה הרפובליקנית דמוקרטית.
הוא עבר בבית הנבחרים ב-26 ביוני 1798, בסנאט ב-3 ביולי 1798 ונחתם כחוק על ידי הנשיא ב-6 ביולי 1798.
חוק ההמרדה נוצר בעקבות חוק דומה באנגליה.
תומכי החוק הפדרליסטים ראו בו חוק שאינו פוגע בחופש הביטוי על פי הגדרתם.
החוק כפי שנחקק היה מצומצם בהיקפו יחסית לחוק האנגלי בכך שהוא התיר פרסומים אמיתיים, דרש הוכחת כוונת זדון לערער את הכבוד לשלטון ובכך שהמשפט נוהל בפני חבר מושבעים.
הרפובליקנים, לעומת זאת, ביקרו את החוק כפוגע קשות בחופש הביטוי והציגו לראשונה הגדרה רחבה של המושג "חופש הביטוי".
הגם שחוקי הזרים הביאו לעזיבתם של כמה מהגרים צרפתים את ארצות הברית, איש לא גורש על ידי הנשיא ג'ון אדמס מתוקף חוקי הזרים.
מכיוון שלחימה עם צרפת לא פרצה, לא נעשה כמובן שימוש בחוק שאפשר גירוש זרים ממדינות אויב.
25 אנשים נעצרו בקשר לחוק ההמרדה, 11 הועמדו לדין ו-10 הורשעו, בהם חבר קונגרס מהמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
לאחר שנבחר לנשיא, תומאס ג'פרסון חנן את המורשעים על פי חוקי ההמרדה, שעדיין היו בכלא.
החוקים לא הועמדו לביקורת שיפוטית, שכן בית המשפט העליון של ארצות הברית טרם ביסס את סמכותו לפסול חוקים, אולם הסברה המקובלת היא שחוק ההמרדה לא היה עומד במבחן החוקתיות והיה נפסל על פי הסטנדרטים שנוצרו מאז.
החוקים זכו לביקורת קטלנית מצד תומאס ג'פרסון ואנשי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית שטענו שמטרת החוקים הייתה לפגוע במפלגתם.
החוקים גם היו לנושא מרכזי במערכת הבחירות של 1800 ומוזכרים כאחת הסיבות להפסדו של ג'ון אדמס בבחירות.
חוקי המרפי של מיילו היא סדרת אנימציה אמריקאית מהיוצרים של פיניאס ופרב, דן פוונמיר וג'ף "סוומפי" מארש.
המדבבים הראשיים של הסדרה הם וירד אל ינקוביק, סברינה קרפנטר ומקאי קורטיס.
הסדרה עלתה לראשונה ב-3 באוקטובר 2016 בדיסני XD ולאחר מכן גם בערוץ דיסני.
הסדרה משודרת בערוץ דיסני ישראל החל מ-2 ביולי 2017.
הסדרה עוקבת אחרי מיילו מרפי (וירד אל ינקוביק), צאצא של אדוארד א' מרפי ג'וניור, שעל שמו נקרא חוק מרפי אשר קובע כי כל דבר שיכול להשתבש, אכן ישתבש.
ביחד עם חבריו מליסה (סברינה קרפנטר) וזאק (מקאי קורטיס) ועם כלבו דיוג'י (די בראדלי בייקר), מיילו מתמודד עם חוק מרפי ומנסה לחיות איתו.
שילוב הסדרה עם הסדרה "פיניאס ופרב"
• באוגוסט 2018 שודר פרק פרק כפול בפתיחת העונה השנייה, שנקרא אפקט הפיניאס ופרב, שכלל שיתוף פעולה של "חוקי המרפי של מיילו" עם סדרת האנימציה הפופולרית- "פיניאס ופרב".
יוצרי הסדרה "חוקי המרפי של מיילו" (דן פוונמיר וג'ף "סוומפי" מארש), הם גם יוצרי הסדרה פיניאס ופרב, והם תכננו את השילוב הזה מתחילת חוקי המרפי של מיילו, כי הוא משתלב לעלילת העונה הראשונה (אפוקליפסת הפיסטוקים).
אנו מגלים שני נוסעי זמן במשימה להציל את צמח הפיסטוק מהכחדות בעתיד, קוונדיש ודקוטה, בפרק "המורה המחליפה" הם אכן מצליחים להציל את הצמח לאחר כישלונות קודמים, אבל הצמח שניצל כוסה בנוזל חי.
בפרק "מיילו האבוד" מיילו נתקע בלימוזינת זמן עם קוונדיש ודקוטה בלי תיק הגב שלו, הם נוסעים לעתיד ומגלים שהצמח שקוונדיש ודקוטה הצילו עבר מוטציה, והשתלט על העתיד עם צבא של מפלצות פיסטוק, והופך ל"מלך הפיסטוקים".
הם נרדפים על ידי הפיסטוקים ברחבי הזמן ומגיעים להווה.
הם נפגשים שם ובעזרת תיק הגב של מיילו הם מנצחים את מפלצות הפיסטוק, ודיוג'י משתין על צמח הפיסטוק מהווה, שיגדל להיות מלך הפיסטוקים, ובכך משמיד את ההתקיימות של כל צמחי הפיסטוק, והם נעלמים.
אך אחד מצמחי הפיסטוק נשאר בציר הזמן במהלך המרדף, ונפל ממנו ל-1955.
בפרק "שובם של הפיסטוקים" מיילו נוסע שוב בזמן עם קוונדיש ודקוטה ל-1965 כדי לתת לאורטון מלאסון את המכתב שייתן למליסה וזאק.
הם מספרים לו על התוכנית שהוא ייצור, ומהסיפורים שלהם הוא מקבל את ההשראה לייצור את התוכנית הזאת, ד"ר זון.
מתמחה כולא את אורטון בארון, ומתחזה אליו בעזרת מסכת גומי בדמותו.
מיילו מחליף את אחד השחקנים, וזה למה הוא מופיע בפרק האבוד.
בזמן שהוא משחק, כל התפאורה נופלת בגלל חוק מרפי, ומיילו וקוונדיש ודקוטה מגלים שאורטון המתחזה הוא המתמחה, ושהתמחה הוא בכלל דרק, הפיסטוק שנפל מציר הזמן.
התוכנית שלו להשתלטות על העולם, היא להחליף כל אדם בפיסטוק שלובשים מסכות גומי בדמות אותו האדם.
קוונדיש דקוטה ומיילו וגם אורטון, בורחים ממנו להווה, ורכב הזמן שלהם מתקלקל.
הם מגלים שמליסה וזאק, הוחלפו בפיסטוקים, יחד עם חצי המעיר וכולם כלואים בעולם השומן.
דקוטה וקוונדיש מציעים ללכת לבית של פרופסור זמן, האדם שבעוד 12 שנים מתקופה זו ימציא את המסע בזמן, ולבקש ממנו להמציא את מכונת זמן מוקדם יותר, כדי שהם יוכלו לחזור בזמן ולתקן את הכל.
הם מגיעים לביתו של פרופסור זמן, ומגלים שהוא בעצם- דוקטור היינץ דופנשמירץ מפיניאס ופרב.
בפרק "אפקט פינאס ופרב" דופנשמירץ מסביר להם שהוא כבר בנה מכונת זמן, אבל היא לא תעבוד בלי רכיב מהעתיד בשם "מיץ זמן".
וקוונדיש אומר בעתיד השעונים ממולאים במיץ זמן.
דקוטה נזכר שהוא נתן למיילו שעון מהעתיד.
פרי הפלטיפוס מופיע מהתקרה וחוק מרפי גורם למכונת הזמן של דוף להימחץ מתחת למערכת המיזוג.
אז מיילו, פרי הפלטיפוס ודיוג'י הולכים להביא את השעון מהבית של מיילו, בזמן שדופנשמירץ מתקן את המכונה.
בינתיים מליסה וזאק מחפשים דרך להימלט מעולם השומן, והם פוגשים את בלג'יט וביופורד.
ביופורד מזהה את זאק בתור הזמר של להקת לאמברזאקס, וכולם מבצעים את השיר של הלהקה כדי להסיח את דעת השומרים בזמן שאבא של מיילו עומד ליד עז שגורמת לחוק מרפי בשרשרת של אסונות, ששוברת את הכלוב ונותנת למליסה זאק, ביופורד ובלג'יט לברוח.
בינתיים מיילו דיוג'י ופרי חוזרים לבית של דוף, ומביאים לו את השעון, אך מפלצות פיסטוק מנסות להיכנס לבית, אז מיילו מסיח דעתם ונותן להם לרדוף אחריו, בזמן שדוף, אורטון, קוונדיש, דקוטה ופרי, נוסעים בזמן.
זאק ביופורד בלג'יט ומליסה בורחים מהפיסטוקים ונתקלים בדרק, שבמשך 50 שנה עדיין התחפש לאורטון, ומשום שהוא ניהל את התוכנית ד"ר זון, היא לא הצליחה, ואף אחד לא זוכר אותה בציר זמן הזה.
אורטון קוונדיש דופנשמירץ פרי, ודקוטה נוסעים בזמן ל-1965 ומגיעים למפעל מיץ תפוזים מוגז, משום שדוף רוצה לשתות אותו והפסיקו לייצר אותו עד לתקופה הזו, משום שהוא הרס את הסביבה, ודופנשמירץ הוא לא הסביבה, לכן לא אכפת לו ממנה.
הם לא מצליחים במשימה, ורק לוקחים איתם מיץ תפוזים, וחוזרים בנחיתת חרום להווה, ומתרסקים על אי בודד.
ביופורד בלג'יט מליסה וזאק, בורחים מהפיסטוקים ופוגשים את קנדיס, והם כולם מוקפים בפיסטוקים.
כשאין שום מוצא, מגיע פתאום רובוט ענק עם מחבטי טניס שמעיף את הפיסטוקים, אלה פיניאס ופרב.
כולם עולים על הרובוט ועורכים הכרות, ואז הרובוט מתקלקל בפתאומיות ומיילו מופיע.
בינתיים על האי, קוונדיש כועס על דוף כי זו אשמתו שהם לא הצליחו במשימה, וקוונדיש מאוכזב ממנו, כי הוא אמור להיות פרופסור זמן.
דופנשמירץ נעלב, והולך ביחד עם אורטון, והם דנים על כך שיש מהם צפיות להיות האדם שהם עוד לא.
קוונדיש מגלה שהאי מלא במאות כפילים של דקוטה, והוא דורש מדקוטה הסבר לכך.
דקוטה מסביר שקוונדיש מת מאות פעמים, ובכל פעם דקוטה חזר בזמן והציל אותו, אבל זה יצר דקוטה מיותר בציר הזמן, אז כל הדקוטים האבודים גרים באי הזה.
דוף מגלה שהם מייצרים את מיץ התפוזים המוגז שהורס את הסביבה, ומתכנן תוכנית.
מיילו, מליסה, זאק, פיניאס, פרב, קנדיס, ביופורד ובלג'יט, הולכים למפעל חלליות ישן של פיניאס ופרב כדי לתכנן איך לחלץ את אנשי העיר מעולם השומן.
אבל חוק מרפי הורס את רוב הציוד של המפעל.
קנדיס חושבת שכדאי להוציא משם את מיילו, כדי שחוק מרפי לא יהרוס הכל, והיא לוקחת אותו החוצה.
מליסה וזאק רואים שקנדיס לוקחת את מיילו, וחושבים שהיא פיסטוק בתחפושת בגלל אורך הצוואר שלה.
במחבוא קנדיס מסבירה למיילו שהסיכויים שלהם לנצח קלושים גם בלי כל הכאוס של חוק מרפי, ולכן עדיף שהוא לא יהיה שם.
אבל בזמן שהיא מסבירה את זה, מיילו מוציא מהתיק שלו דברים כדי להתמודד עם חוק מרפי, והוא מכוון אותו לפגוע בפיסטוקים.
מליסה וזאק מגיעים אליהם ומבינים שקנדיס היא לא פיסטוק.
וקנדיס ומבינה שאפשר להשתמש בחוק מרפי כדי לנצח את הפיסטוקים.
הם חוזרים למפעל וקנדיס מספרת את מה שהיא הבינה לגבי חוק מרפי.
בלג'יט עורך בדיקות על מיילו, ומגלה שחוק מרפי זה יונים הסתברותיים שליליים שיוצאים ממיילו.
והוא גם מסביר שבדיוק כמו מיילו מפיניאס ופרב יוצאים יונים הסתברותיים חיוביים.
לכן למיילו יש השפעה על ההסתברות של דברים להשתבש, ופיניאס ופרב יש השפעה על ההסתברות של דברים ללכת על הצד הטוב ביותר.
וגם שיונים שליליים וחיוביים לא יכולים להתקיים באותו החלל, לכן, אם מקיפים את מיילו בפיניאס ופרב, אפשר לדחוף את היונים השליליים לכיוון מסוים ולכוון את חוק מרפי.
הם בונים חליפת חוק מרפי, רובוט ענק בדמות מיילו, אבל לפני שהם מספיקים להשתמש בה, הפיסטוקים נכנסים ועוצרים אותם.
הפיסטוקים מובילים אותם למכונה שהופכת בני אדם לצמחים, אבל שנייה לפני שהם יורים בהם, דקוטה, קוונדיש דופנשמירץ אורטון וכל הדקוטים האבודים מגיעים ברחפנים ויורים על הצמחים מיץ תפוזים מוגז, שממס אותם, כי הם הסביבה.
איזבלה ובנות הצופים מגיעות ומשחררות את כל מי שקשור, וגם מביאות את חליפת חוק מרפי אל עולם השומן, פיניאס, פרב ומיילו משתמשים בחליפה בהצלחה, אבל כמה פיסטוקים מטפסים על תיק הגב אז מיילו מכוון את הראש כלפיהם, וחוק מרפי פוגע בחליפה.
הם מתקנים את החליפה עם אבטיח רדיואקטיבי, אבל הם מגלים שהפיסטוקים הפכו את שרה, בריג'יט, מרטין, לינדה, לורנס, איזבלה, ברדלי, ארווינג, (וראש התינוק הענק המעופף) למפלצות פיסטוק, והם לא יכולים לירות עליהם כי אלה המשפחה והחברים שלהם.
הם בורחים מהחליפה וכולם עולים על שאריות הרכבת, ולא יכולים לצאת, הפיסטוקים מקפים אותם.
אבל דופנשמירץ מתחיל לנאום על כך שהוא פרופסור זמן, ואורטון כותב את זה בספר הזיכרונות שלו, דופנשמירץ מעיר שהוא יקרא את הספר הזה, ואז מבין שהוא רק צריך לזכור.
ואז דופנשמירץ מהעתיד, פרופסור זמן, מגיעה במכונת הזמן שלו, ומסביר שהוא קרא את הספר של אורטון, ואורטון גם מוסיף את החלק הזה.
פרופסור זמן מעלה את אורטון למכונת הזמן שלו, ומיילו מעביר לו את המכתב, ומבקש ממנו לא הביא את המכתב למליסה זאק ושרה בעוד 50 שנה, לפני שבועיים, כדי שהמכתב יגיע אליהם בפרק "מיילו האבוד".
פרופסור זמן ואורטון חוזרים ל-1955 ומשמידים את דרק במיץ תפוזים מוגז, וככה מתקנים את רצף הזמן, כל הפיסטוקים נעלמים, וגם האנשים שהפכו לפיסטוקים חוזרים לבני אדם, חוץ מהיד של ברדלי, שבאופן בלתי מוסבר נשארת יד של צמח.
הכל חוזר להיות כמו שצריך, אבל הבניין של דופנשמירץ מתרסק בגלל חוק מרפי, והוא עובר לגור בבית של מיילו.
בעונה שנייה קוונדיש ודקוטה מפוטרים מסוכנות הנסיעות בזמן בפרק "דרך השלג" ונידונים למשפט על כל עברות הזמן שבצעו.
בפרק "יום צילום" הם מתקבלים לעבודה בארגון בשם חב"ר- חקירות בלתי רגילות למחלקה בתוך הארגון שגם נקראת חב"ר- חייזרים בעלי רפש, והתפקיד שלהם הוא ללקט אשפת חייזרים שנשארת על כדור הארץ, הבוס שלהם הוא מר בלוק, סבא-רבא-רבא-רבא-רבא של מר בלוק הבוס הקודם שלהם.
קוונדיש ממש לא מרוצה מהתפקיד, הוא רוצה להציל את העולם ולא לאסוף אשפה.
דופנשמירץ גר בבית של מיילו והוא מחליט לוותר על הרוע ומכין טרונים שיעזרו לאנושות ולא יפגעו בה בפרק "השעון המתקתק", אבל בגלל חוסר היכולת שלו הוא גורם נזק בכך שהוא רוצה לעזור, ואלרת"ם שולחים את פרי שיעצור את דוף מלפגוע באנשים בלי כוונה.
דוף מגלה את זה ונעלב שפרי מסתובב איתו לא בגלל שהם חברים, והוא רק שומר עליו שלא יעשה נזק, ואז דוף ופרי מפסיקים להיות חברים.
בפרק "מה יש בשם" אנחנו מגלים שיש זן חייזרים שעוקבים אחריי מיילו בגלל הסתברות היונים השליליים הנפלטת ממנו, הם עוקבים אחריו בחללית עם מנגנון הסוואה שהופך אותה לבלתי נראית ומתכננים לחטוף את מיילו.
קוונדיש ודקוטה מקבלים קריאה מעובד של סלאשי דוג, ג'רמי, שאומר שיש בשביל הגישה של המסעדה מכשיר שמוחק לאנשים את הזיכרון, קוונדיש ודקוטה מושפעים מהמכשיר כמה וכמה פעמים עד שהם מצליחים לסתום אותו והם לוקחים את המכשיר הזה אליהם לדירה.
בפרק "יום מחלה" החייזרים מנסים להשיג דגימת דנ"א של מיילו, אנחנו לומדים בפרק הזה שהחייזרים יכולים לשנות צורה לכל דבר שהם נוגעים בו אם יעצרו את הנשימה, הם משיגים את הדגימה וחוזרים לחללית שלהם.
מליסה זאק ודוף מגלים שמיילו הוחלף על ידי רובוט, ואחריי שדוף מתכנת מחדש את הרובוט הוא מספר להם שחייזרים חטפו אותו.
(הוא היה היה החטוף שקוונדיש ראה קודם.) דוף יוצר גלאי יונים הסתברותיים שלילים מהדנ"א של מיילו שנמצא על הרובוט הזה והם מחפשים את מיילו.
על החללית החייזרים מהססים להכניס את מיילו לתוכה בגלל הנזק של חוק מרפי, ובסוף הם מכניסים אותו, ואכן דברים משתבשים במבנה של החללית.
בגלל תקלה במתרגם שלהם מחוק מרפי, מיילו חושב שהן הולכים לאכול אותו, והוא מצליח לברוח למערכת האוורור.
הצוות של הספינה מפחדים ממיילו ומתחילים להפיץ סיפורים על בני אדם כאילו הם מפלצות נוראיות שיואכלו אותם וכל אנשי הצוות של החללית שהלכו אחריו לא חזרו והם חושבים שמיילו תפס אותם.
בסוף מתברר שחוק מרפי גרם להם להיתקע בכל מיני מכשירים בחללית ומיילו עזר להם להיחלץ.
המפקדת של החללית מתרשמת מהכישורים של מיילו בהתמודדות עם יונים הסתברותיים שלילים.
אבל לפני שהם יכולים לצאת מהאטמוספירה של כדור הארץ, חוק מרפי מפיל את מיילו מחוץ לחללית, והיא מתרסקת במקום מרוחק.
החייזרים בורחים בתא מילוט ומליסה זאק ודוף תופסים את מיילו והוא מספר על כל מה שקרה לו בחללית.
בפרק "תראו את החללית" קוונדיש מוצא את החללית המרוסקת, והוא מנסה להראות אותה לכל מיני גופי חדשות ללא הצלחה, ואז הוא מגלה שהחייזרים ניסו לחטוף את מיילו באופן ספציפי, ולפני שהוא הולך להעביר את המידע הזה למיילו, הוא מוקפא בטעות בתוך החללית ונתקע שם.
בפרק יציאה דקוטה מבקש מדוף עזרה במציאת קוונדיש, ולהיכנס לראש שלו כדי להבין לאן הוא הלך, דופנשמירץ יוצר בשבילו שיבוט של הראש של קוונדיש על גוף של פלטיפוס שנקרא "קוונפוס".דוף יצר אותו כי רצה להריץ את התהליך של יצרת השיבוט, וכבר היה לו דנ"א של פלטיפוס.
קוונפוס אומר לדקוטה לבדוק מה קוונדיש חיפש כדי לדעת לאן הוא הלך.
דקוטה נזכר שקוונדיש חיפש חללית, והוא נפגש עם מיילו וחברים שלו ומספר להם על זה, והם אומרים שהם ראו חללית.
בפרק "מיילו בחלל" כולם הולכים לחללית המרוסקת הזאת ומוצאים את קוונדיש קפוא, הם משחררים אותו, והוא מספר להם שהחייזרים באים בשביל מיילו, כמה שניות אחר כך, מרחפות 6 חלליות חייזרים מעליהם וחוטפות את מיילו בקרן גרירה, פרי הפלטיפוס מופע ומנסה להציל את מיילו אבל הוא לא מצליח.
על החללית דקוטה מתעצבן על קוונדיש שברח ומחק לו את הזיכרון, וקוונדיש אומר שזה היה רק בשביל להגן עליו והם משלימים.
דופנשמירץ כועס על פרי שהוא הסתובב איתו רק בתור עבודה, ופרי מאה לו שהוא הפקיד את המשכורת שלו מהעבודה לקרן של דופנשמירץ תעשיות טוב, וכל זה בגלל שהוא דואג לו והם גם משלימים.
הם כולם מצליחים להתניע את החללית המקולקלת ולעקוב אחרי שאריות ההרס של החלליות של החייזרים בשביל לעקוב אחריי מיילו שנחטף.
החייזרים הביאו 6 חלליות כדי לחטוף את מיילו כדי להעביר אותו מחללית לחללית כשהחללית שהוא עליה תהרס בגלל חוק מרפי, בסוף גם החללית השישית נהרסת, ומיילו נראה מרחף בחלל אחרי הפיצוץ ודוף, פרי, קוונדיש דקוטה, מליסה וזאק מוצאים אותו ומכניסים אותו לחללית.
בפרק "פחד וסיבוב בחלל החיצון" הם רואים שמי שהם הכניסו לחללית הוא בכלל לא מיילו, אלא חייזר שהשתנה לצורה של מיילו כדי לשרוד בחלל אחרי הפיצוץ.
הוא מספר להם שהחייזרים לוקחים את מיילו לאוקטליה, כוכב הבית שלהם, כדי שהוא ילחם נגד "ספרת הפורענות".
באוקטליה, המפקדת של החללית מסבירה למיילו על ספרת הפורענות, שזו ספרה של יונים הסתברותיים שלילים שגורמים לאסונות כבדים ברחבי הכוכב, ואם הספרה לא תיעצר בזמן, היא תכלה את הכוכב כולו.
דוף, פרי, קוונדיש, דקוטה, מליסה וזאק נוחתים גם על אוקטליה ומחפשים את מיילו.
מיילו נכנס לספרת הפורענות ולא מצליח להילחם נגדה, הוא נפצע ומתרסק, אבל לפני שהוא יוצא מהספרה הוא מצליח לראות שיש בתוכה ילדה חייזרית.
דוף, פרי, קוונדיש, דקוטה, מליסה וזאק מוצאים מיילו ולוקחים אותו למרפאה שם הוא מספר להם וגם למפקדת של הספינה על מה שהוא ראה שם.
המפקדת אומרת שהילדה הזו היא הבת שלה, אורגלוט, וממנה נובעת הספרה.
בזכות הטכנולוגיה החייזרית מיילו מרתפה בתוך שניות, והוא מתחיל לתכננן תוכנית.
הוא מסביר שבכדור הארץ, לכולם יש קצת יונים הסתברותיים שלילים שנודפים מהם, לחלק מהאנשים יש יותר יונים כאלה מאחרים, וזה מה שגורם לחוק מרפי.
באוקטליה, לאף אחד אין שום יונים הסתברותיים שלילים חוץ מלאורגלוט, ולכן נוצרה ספרה ענקית של פורענות סביבה.
הם הולכים להילחם נגד הספרה, וכשהמצב נראה חסר סיכוי, כל החייזרים משנים צורה למיילו, ומקבלים השראה ממנו להילחם אחרי שהם כבר התייאשו.
הם מגיעים למרכז הספרה ופוגשים את אורגלוט, והחייזרים כולם משתנים אליה כדי לספוג קצת מהמבנה המולקולרי שלה ולפזר את חוק אורגלוט, ובכך הם מביסים את ספרת הפורענות והיא נעלמת.
כל בני האדם חוזרים לחללית ונוסעים חזרה לכדור הארץ.
מיילו מרפי (וירד אל ינקוביק/יהונתן מגון ): בן 13. מיילו הוא צאצאו של אדוארד א' מרפי ג'וניור, שעל שמו נקרא חוק מרפי שקובע שכל דבר שעלול להשתבש, ישתבש.
מיילו מתמודד מדי יום עם חוק מרפי ומנסה לחיות איתו, ביחד עם חבריו הטובים מליסה וזאק.
מיילו הוא אופטימיסט שמנסה למצוא את הצד הטוב בכל מצב, הוא ערוך לכל מצב שחוק מרפי יוצר בעזרת תיק הגב שלו.
יש לו כלב בשם דיוג'י, שבכל פעם הוא אומר לו "דיוג'י, לך הביתה", אך כל פעם בסופו של דבר הוא בא אל מיילו ולפעמים מציל אותם מהאסון שחוק מרפי כפה עליהם הפעם.
יש לו אחות גדולה בשם שרה, איתה מעריץ את הסדרה הבדויה "הזמן של ד"ר זון".
מקים הלהקה "לגמרי חדשים" עם מליסה וזאק, ואף מנגן בה על אקורדיון.
מליסה צ'ייס (סברינה קרפנטר/ספיר דרמון): בת 13. חברתו הטובה והוותיקה של מיילו, אוהבת לבלות איתו למרות מזלו הרע.
למליסה יש טראומה מרכבות הרים ופחד מהחלקה על גלגיליות.
אביה עובד כמפקח האש המקומי של דנוויל.
מליסה היא ילדה קשוחה ויצירתית שלא מתייאשת ברגעים מסוימים.
בעונה השנייה עוברת שיעור ריגול אצל סוואנה.
מנגנת על בס בלהקה שלה ושל חבריה "לגמרי חדשים".
זאק אנדרווד (מקאי קורטיס/עידו דנקנר/תומר לוי): בן 13. הילד החדש בדנוויל.
ביומו הראשון בבית ספרו החדש הוא פוגש את מיילו מרפי ומסתבך איתו בצרות, והופך להיות חברם הטוב של מליסה ומיילו.
זאק הוא חששן לעיתים בצרותיו של מיילו, ונוטה להיות האדם האחראי והישר ביותר מבין השלושה.
בעברו, היה חלק מלהקת בנים בשם "לאמבר-זאקס" בביתו הקודם.
כיום, הוא הזמר של הלהקה "לגמרי חדשים" שהקים עם חבריו לאחר שהם גילו שזאק היה בעבר בלהקת בנים.