tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בט"ז בכסלו ה'תש"י, (4 בנובמבר 1949), הגיע גלמן לארץ וקבע את מושבו לירושלים עד יום מותו.
הוא נבחר ל'נשיא המזרחי העולמי'.
ממשרדו שב'בית מאיר' בירושלים חלש על פעילות התנועה.
במקביל גם היה פעיל במיזמים נוספים, שימש יושב ראש ארגון מפעל התורה שתמך בישיבות.
שימש כיו"ר בישיבת כרם ביבנה, והיה יו"ר הוועדה העליונה של האנציקלופדיה התלמודית וגם היה פעיל באוניברסיטת בר-אילן ברמת גן.
בשנת תשכ"ז הוענק לו פרס שפירא למחשבת הציונות הדתית.
בהנמקת חבר השופטים נאמר בין השאר כי "עשייתו הרבה למעשה ולהלכה בעל פה ובכתב, כרוכים ירדו בכל מלוא מעופו רב הממדים.
יחד עם מסכת מפעליו החשובים בעשייה היום יומית בתנועה, עשה רבות גם בשדה ההסברה בהפצת מעיינותיו חוצה ושר לה שירת הלל וזימרה בכל מלוא כוח הבעתו בנאומיו ובכתביו".
נפטר בתל אביב, ונקבר בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
על פי צוואתו, במקום הספדים, קראו בהלווייתו קטעים מתוך הספר אורות הקודש שנבחרו על ידי הרב צבי יהודה קוק.
גלמן כתב למעלה מעשרה ספרים, שהציגו את עמדות תנועת המזרחי והציונות הדתית.
רובם הגדול של ספריו ראו אור בהוצאת מוסד הרב קוק.
בשנת תשי"ז, כאשר הונחה אבן הפינה להיכל הרפורמי בירושלים, פרסם גלמן את החוברת "על פשעי התנועה הרפורמית".
כעבור כמה שנים, פורסם החיבור שוב לרגל פתיחת הוועידה הרפורמית הראשונה בירושלים.
גלמן היה מעריץ של תנועת החסידות שכמה מאדמו"ריה המפורסמים חיו ופעלו ביאמפולה, מקום לידתו.
כך גם נקשר בדמותו של רבי יחזקאל לנדא ה'נודע ביהודה', שעליו כתב את ספרו הגדול 'הנודע ביהודה ומשנתו'.
אינ'ם קאמף פאר דער אידישער מדינה: געזאמעלטע שריפטען, ניו יורק: מזרחי אָרגאניזאציע פון אמעריקא, תש"ח.
היהדות במאבקה: עיונים במחשבת ישראל ובבעיות המדינה, ירושלים: מוסד הרב קוק שעל יד המזרחי העולמי, תשט"ז.
על פשעי הריפורמה: (חמשה מאמרים), ירושלים: המחלקה להסברה של המרכז העולמי של המזרחי והפועל המזרחי, תשי"ז.
(חוברת) (נדפסה שוב בשנת תשכ"ח תחת הכותרת "על פשעי התנועה הרפורמית, או, היהדות המתקדמת")
: עיונים במחשבת ישראל בנצחיות האומה ובבעיות המדינה, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשי"ח.
המדינה והיהדות הדתית: נאומים והרצאות, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשי"ט.
הנודע ביהודה ומשנתו: (לאור פסקיו ודרושיו), ירושלים: מוסד הרב קוק, תש"ך.
(מהדורה חדשה נוספת ומתוקנת: תשכ"ב; ) (מהדורה ג נוספת ומתוקנת, בצירוף דרושי הצל"ח: בסיוע מוסד הרב קוק, המרכז העולמי של המזרחי והמפלגה הדתית לאומית, תש"ל)
בשבילי היהדות: עיונים בבירור יסודות היהדות, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשכ"ז.
בדרכי נועם: בירורים ועיונים במחשבת היהדות ובבעיות המדינה, ירושלים: (דפוס ווייס); בסיוע מוסד הרב קוק, תשכ"ט.
פ' חורגין, א"ל געלמאן (עורכים), מזרחי: קובץ יובל למלאות כ"ה שנה לקיומה של הסתדרות המזרחי באמריקה (תרע"א–תרצ"ו), ניו יורק: דפוס פאזי-שאולזון, תרצ"ז.
געלמאן, הרב מרדכי קירשבלום, מרדכי נאדלער, קארגע צוויי יאר מזרחי: איבערבליק איבער ציוניסטישע און אָרגאניזאציאָנס-עניינים זינט דער לעצטער קאָנווענשאן פון דער מזרחי אָרגאניזאציע פון אמעריקא ..., ניו יורק: מזרחי אָרגאניזאציע אין אמעריקא, [תש"ג 1943].
(25טער קאָנווענשאן, ז-ט אדר ב תש"ג)
גדליהו בובליק, כתבים נבחרים; בעריכת א"ל גלמן ואהרן פצ'ניק; תרגם מיידיש י"א זיידמן, כרך א: מן המיצר: (עיונים בבעיות היהדות), ירושלים: הוועד לכתבי גדליה בובליק; בסיוע קרן א"י של המזרחי בירושלים ומועצת "ישראל הצעיר" בארצות הברית, תשכ"ב.
אריה ליב גלמן (עורך), עיירה בלהבות / א שטעטל אין פלאמען: פנקס יאמפאלא (פלך ווהלין), מוקדש אל הקדושים והטהורים אנשי העיירה, שנרצחו ונטבחו על ידי מרצחי עמנו .., (ירושלים: דפוס ווייס), [תשכ"ד].
רבי אריה לייב מאמסטרדם (בערך ה'ת"ן, 1690 - שביעי של פסח ה'תקט"ו, 7 באפריל 1755) היה רב ותלמיד חכם בולט ומגדולי יהדות אשכנז.
שימש כראש ישיבה ומרא דאתרא ברישא, גלוגא, לבוב, ובקהילה האשכנזית באמסטרדם.
נולד לרבי שאול בנו של הרבי ר' העשיל מקרקא.
אמו, אסתר, הייתה בתו של אריה לייב "הארוך" מקראקא.
בילדותו למד תורה אצל אביו.
בערך בגיל 15 השתדך עם מרים בתו של החכם צבי שכיהן אז כרבה של המבורג.
באותה עת נקרא אביו רבי שאול לכהן כרבה של אמסטרדם אך נפטר בדרכו לשם ונקבר בעיר גלוגא.
לאחר שנישא למד תורה אצל חמיו החכם צבי - ואף ערך את כתביו.
הצטרף לחמיו כשעבר לאמסטרדם, שם הוציא לאור מחדש את שו"ת הרמ"א.
בהסכמתו של החכם צבי לספר ניכרת הערכתו הגדולה לחתנו.
עם פרסומו הוזמן לכהן בקהילות חשובות, ואכן שימש כרבה של רישא ולאחר מכן בגלוגא ולבוב.
בשנת ה'תק"א החל לכהן כרבה של הקהילה האשכנזית של אמסטרדם משרה בה החזיק כ-15 שנה עד שנפטר.
בי"ז בתמוז ה'תקי"ג נפטרה אשתו מרים, וכשנתיים אחר כך נפטר בערך בן 65 - בשביעי של פסח ה'תקט"ו (7 באפריל 1755).
נספד על ידי גדולי דורו וגיסו רבי יעקב עמדין אף חיבר דרשת הספד מיוחדת בשם "שאגת אריה".
מעבר להיותו רב קהילה נחשב רבי אריה לייב כאחד הרבנים החשובים בדורו.
בפולמוס שהתעורר בעניין רבי משה חיים לוצאטו - בזמן שכיהן כרבה של גלוגא - פנו אליו רבני ונציה לחוות את דעתו.
במחלוקת רבי יעקב עמדין ורבי יהונתן אייבשיץ - נקט עמדה ברורה לצד גיסו.
בתקופה זו נאלץ רבי יעקב עמדין לברוח והתאכסן אצלו באמסטרדם.
כאביו אף הוא הסכים על הרבה מספרי האחרונים שנדפסו בתקופתו אך הוא לא הדפיס את תורתו.
תשובות ממנו מפוזרות בספרי השו"ת של התקופה (שו"ת מאמר מרדכי סימן ס"ב ועוד).
רבי משה מרגלית מחבר הפירוש פני משה לתלמוד הירושלמי.
היה, כאמור, חתנו של החכם צבי וגיסו של רבי יעקב עמדין.
בנו - רבי שאול מאמסטרדם.
כיהן אחריו כרבה של אמסטרדם.
היה חתנו של רבי אברהם כהנא רבה של דובנא.
בנו - רבי צבי הירש לוין.
נישאה לרבי שאול הלוי אב בית דין האג.
נישאה לרבי יצחק בן רבי מרדכי הלוי רבה של קראקא (בנם היה רבי מרדכי סג"ל רבה של טיקטין).
נישאה לרבי משה ב"ר יוסף שהיה פרנס קהילת לבוב.
(בנם היה רבי מרדכי זאב אורנשטיין אב"ד לבוב, אביו של רבי יעקב משולם אורנשטיין מחבר הספר ישועות יעקב).
הרב אריה לייב לנדא (תרנ"ה, 1895 - ניסן תש"ג, אפריל 1943) היה ראש ישיבה בישיבת חכמי לובלין ורב העיירה קולבייל שבפולין.
נולד באיזביצה להרב ישראל איסר שמחה לנדא, רב העיירה.
בשל כישרונו, לא למד במסגרת רשמית, אלא למד באופן עצמאי ועם אביו, עד לנישואיו.
נשא לאישה את בתו של הרב ישעיהו קאליש, בנו של האדמו"ר הזקן מאמשינוב.
לאחר נישואיו דר שנים ספורות בפשיסחה, אז מקום מושבו של חותנו, ולמד באופן עצמאי, כשהוא נסמך על שולחן חותנו.
בשנת תרפ"ב מונה לכהן כרב בעיירה קולבייל, עיירה קטנה הסמוכה לוורשה, בה התגוררו אז כמה מאות משפחות יהודים.
בשנת תרצ"ה, יותר משנה אחרי פטירתו של רבי מאיר שפירא, מונה לכהן תמורתו כראש ישיבה בישיבת חכמי לובלין.
שם נודע בכושר הסברתו והוראתו, הגם שלא למד מעולם בישיבה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, היה בעיירת מגוריו מכיוון שהיו אלו ימי חופשה ולא היה בישיבה.
כשהחלו הפולנים לכבוש את ורשה, גירשו הגרמנים את יהודי העיירות הסמוכות אל עבר מינסק.
עקב חולשתו של הרב ותנאי מזג האוויר כשל כוחו מלכת, ונישא על כתפי בני קהילתו עד למינסק.
לאחר תקופה הורשה, יחד עם כל יהודי האזור, לחזור לעיירתו.
כאשר הגיעו הגרמנים לפנות את יהודי המקום למחנות השמדה, התחבא יחד עם בתו.
בתשרי תש"ג, הצליחו לברוח כל יהודי המקום לוורשה, בה שהו עד פרוץ מרד גטו ורשה.
באפריל 1943 במהלך המרד, נספה יחד עם החבורה שאיתה הוא למד בוורשה.
רבי אריה לייב קלהורה (נכתב גם: קאלווארי, קולווארי, קליפארי; נפטר בי"ח בכסלו ה'תצ"ז, 22 בנובמבר 1736) היה דיין ומגיד מישרים בפוזנא.
נפטר כתוצאה מעינויים שעבר לאחר שהואשם בעלילת דם.
נולד לרבי יוסף מפוזנא שכונה "רבי יוסף דרשן" מחבר ספר "יסוד יוסף" לעת זקנותו.
אביו היה בנו של רבי שלמה קלהורה מלונטשיץ בן רבי ישראל שמואל קליהרי.
בגיל 13 כבר דרש בבית הכנסת הגדול של פוזנא.
כיהן ברבנות ב ובסמטור הסמוכה לפוזנן.
בשנת ה'תע"ו מונה לדיין בפוזנא.
בכ"ט באלול ה'תצ"ו נמצא תינוק נוצרי מת סמוך לפוזנא.
על פי המסופר, גופת הילד שמת בצורה טבעית נדקרה אחרי מותו בכדי שהחשד יפול על היהודים.
נמצאו עדים שהעידו שהיהודים רצחו את הילד, ובעקבות כך נעצר רבי אריה לייב יחד עם שתדלן בשם יעקב, ושנים נוספים מראשי הקהילה.
רבני הקהילה האחרים הצליחו להימלט, ולפי עדותו של אחד מבני הקהילה בתקופה זו קרוב ל-75% מבני הקהילה ברחו מהעיר.
למרות שרא"ל הוזהר מפני מאסרו, סירב לעזוב את הקהילה בתקופה קשה כזו ולברוח מהעיר.
מסופר שכשנאסר בירך ברבים את ברכת קידוש השם, מחשש שלא יהיו מניין יהודים ביציאת נשמתו.
בעת המאסר עברו רבי אריה לייב והשתדלן הנוסף עינויים קשים ביותר, אך סירבו לכל ניסיונות ההמרה שהוצעו להם בתמורה להצלת חייהם.
על פי המסופר, אף נשלחה אליו משלחת של כמרים ישועים ומומרים מחופשים ליהודים מליטא לתא הכלא, שניסו לשכנע אותו להודות באמונה הנוצרית מן השפה ולחוץ בלבד כדי להינצל.
החוקרים נקטו גם בשיטת עינויים שנועדה לשבור את רוחם של האסורים; ביום ששי ג' בחשון ה'תצ"ז, גילחו את שערות ראשם וזקנם של רבי אריה לייב וידידו בטענה של חשש לכישוף באמצעותם.
על פי המסופר הציע רבי אריה לייב לתליינים שיענוהו חצי שעה נוספת במקום גילוח זקנו עקב האיסור על פי ההלכה, אולם לא נענה.
כך גם נאלץ האסיר השני יעקב לצפות בעינויים שעבר רא"ל בכדי שיישבר ויודה.
לפי המסופר, על אף העינויים הקשים לא נשמעה זעקה מפיו של רבי אריה לייב.
רבי אריה לייב ויעקב שוחררו לביתם לאחר תקופת מאסר, אולם בתוך זמן לא רב נפטרו שניהם כתוצאה מהעינויים הקשים שעברו.
השתדלן נפטר בכ"ז בחשוון, ורבי אריה לייב בי"ח בכסלו ה'תצ"ז.
מנהיגי הקהילה שהצליחו לגייס כמה גויים שנשבעו שעלילת הדם היא שקר, ניסו להעביר את מקום המשפט לוורשה, אולם הכמרים מנעו זאת.
שבעה מנכבדי הקהילה נותרו במאסר עד שנת ה'ת"ק, בסיועם של פרנסי קהילת וינה הועבר המשפט לוורשה, בסיומו הורה לבחור תשעה אצילים, ושלשה מתוכם ישבעו בפני השישה הנותרים שהיהודים אינם אשמים ברצח.
האסירים גם הם יישבעו שבועה חמורה על חפותם כשהם מעוטפים בטלית ולבושים קיטל.
בחודש אב של אותה שנה שוחררו האסירים, ומלך פולין אוגוסט השלישי הוציא פקודה שהעלילה היא שקר, אך היה זה כבר לאחר פטירתם של רבי אריה לייב ויעקב.
בפנקס קהילת ריטשנוולדי נכתבה אזכרה לזכרם של רבי אריה לייב והשתדלן:
כתביו על השולחן ערוך נדפסו תחת השם "כתבי הקדוש" על ידי אחד מצאצאיו, בבני ברק תש"נ, חלק אחר מכתביו נשרפו בפוזנא.
בנו רבי יצחק איציק - אב"ד בפוזנן; מחבר "קרן שמואל".
חתן רבי שלמה זלמן אשכנזי מפוזנן.
בנו רבי אריה לייבוש - דיין ור"מ.
בנו רבי יעקב קאלווארי - דיין בפוזנא.
מחותמי כתב הרבנות לרבי עקיבא איגר בפוזנן.
בנו רבי משה - אב"ד בראקוויץ ובפוזנן.
בנו שלמה - פרנס בקהילת פוזנא.
נינו משה קולווארי-אלון - היגר לטורונטו, הדפיס את הספר "כתבי הקדוש" לרבי אריה לייב קלהורה.
בנו רבי זאב וואלף קאלפארי - דיין.
בנו רבי אליהו מלנדסברג - נולד בפוזנן בשנת ה'ת"ע.
בילדותו נפצע בפוגרום שנערך בפוזנן בחודש אב ה'תע"ו, בו נהרגה טריינה אמו.
נשא את מיכלא (מיכלה) בת רבי צבי הירש מונק אב"ד שוורין ובהמשך אב"ד מזריטש, ואחותו של רבי מאיר פוזנר, בעל ה"בית מאיר".
ישב שנתיים באמסטרדם שם תמך בו ידיד עשיר.
אחרי מות אביו חזר לפולין כיהן ברבנות ב.
אחרי כמה עלילות דם באזור, עקר ללנדסברג.
נפטר בסביבות גיל 90. הגהותיו על שולחן ערוך חלק אבן העזר הודפסו ב"כתבי הקדוש", בני ברק תש"ן (עמ' ס"ז).
בנו רבי יוסף - נולד בשנת ה'תק"י בפוזנן.
למד אצל רבי צבי הירש מפיורדא.
נשא את גיטל נינת סבו רבי אריה לייב (אחיה היה רבי אריה לייב, אביו של רבי יעקב קאלווארי הדיין מפוזנן).
הסכים להתמנות לדיין וראש ישיבה בפוזנן בתנאי שימשיך לשלם את מסי הקהל כרגיל.
בנו הגביר שלמה זלמן פוזנר-לנדסברג מלוברנץ - מחבר הספר "תואר פני שלמה".
בנו רבי משה לנדסברג - דיין בפוזנן (ה'תקס"א-ה'תרל"ד).
נחשב לעשיר; בבעלותו היה בנק.
מתלמידיו המובהקים של רבי עקיבא איגר.
אריה לייב ברנשטיין (1708 - 22 באוקטובר 1788) היה הרב הראשי הראשון והיחיד של גליציה.
ברנשטיין נולד ב-1708 בברודי שבחבר העמים הפולני-ליטאי.
אביו, יששכר בער, היה רב שכיהן כרבה של קהילת החייטים בברודי, היה ראש המדינה של ברודי ונאמן ועד ארבע ארצות.
סבתו מצד אביו, שרה באב"ד, הייתה נינתם של שני חכמים בולטים, השיל מקראקא מצד אביה ושבתי הכהן מצד אמה.
ב-1772, לאחר חלוקת פולין הראשונה והקמת ממלכת גליציה ולודומריה בשטח שהועבר ל, החליטה מריה תרזה על משרת רב ראשי ליהודי גליציה, הרב היה אמור לשבת בבירת גליציה, לבוב.
היו שלושה מועמדים בולטים, יחזקאל לנדא, אריה לייב ברנשטיין והרב של ברלין, צבי הירש לוין.
הרב לנדא היה המועדף, אך קהילתו לחצה עליו להישאר בפראג והוא נענה להם - לאחר שנתיים של לחצים נבחר לתפקיד הרב ברנשטיין.
הרב ברנשטיין היה ריכוזי מאוד וזה עורר תלונות נגדו, תלונות שהביאו לבסוף לביטול התפקיד, אך הוא נשא את התואר של רב ראשי של גליציה עד סוף חייו.
אריה לייב מארכביין (מכונה גם: אריה לייב שוחט; נפטר בי"ח בניסן תרס"ד, 3 באפריל 1904) היה מן החזנים הבולטים בפולין וברוסיה הלבנה במחצית השנייה של המאה ה־19. נודע בקולו הערֵב, בכישרון המוזיקלי יוצא הדופן שלו ובהיותו מקור לחנים ידוע בקרב חזנים רבים בדורו ובדורות שלאחריו.
אריה לייב התייתם מאביו בגיל 11 בעיר באדקע.
כבר בילדותו ניכרו בו כישרונותיו המוזיקליים ובעיקר קולו הערב והמתוק.
בגיל 14 נלקח תחת חסותו של החזן ר' תנחום מהעיר הסמוכה דובנו, שהתרשם מיכולותיו, ולאחר זמן אף השיאו לבתו.
הוזמן לשמש כחזן בבית הכנסת בעיירה מזריטש שבפולין הקונגרסאית של האימפריה הרוסית (כיום בפולין).
לא ידע בתחילה לקרוא תווי נגינה, אולם אף על פי כן נודע כ"מקור של מלודיות".
בשעות בין השמשות נהג לשבת וליצור קטעים מוזיקליים חדשים, ולקח תחת ידיו נערים מבני ה"תלמוד תורה" שהיו בעלי קול טוב.
הוא ייסד מקהלה, שעמה בוצעו לחניו וקטעי חזנות שיצר, ואלה התפרסמו כמבצעים ברמה מופתית.
ביתו היה פתוח לכל: עניים, חולים ואורחים.
היה למדן, וביתו היה מרכז רוחני ומוזיקלי לכל מבקשי חזנות בעירו.
גם עשרות שנים לאחר פטירתו העידו בני דורו כי "תפילתו ולחניו עדיין מרחפים בבית המדרש".
שמו התפרסם ברחבי פולין, ואנשים היו נוסעים במיוחד כדי לשמוע את תפילתו.
לאחר שבניו סירבו להתגייס לצבא הרוסי נאלץ להימלט מרוסיה במוצאי שבת אחד.
הוא עבר להונגריה ושימש כחזן באזור סמוך למישקולץ.
תשע שנים כיהן שם, אך לאחר "צו החנינה" של הצאר ניקולאי, המשיב את כל הנמלטים משרות צבאי, שב לעירו.
עם שובו התקבל בשמחה גדולה, בתהלוכה מוזיקלית, ושב לכהן כחזן הבית הכנסת.
הוא נפטר בי"ח בניסן (חול המועד פסח) ה'תרס"ד.
אריה לייב השפיע על דור שלם של משוררים וחזנים, ושרידי ניגוניו עוברים עד היום במסורת החזנים במזרח אירופה.
בניו, ר' יעקב משה ותנחום, כתבו את לחניו בתווים ושימרו אותם לדורות.
בשהותו בהונגריה הותיר שלושה בנים:
בנימין מרדכי – חזן שו"ב בהמבורג.
תנחום צבי – היגר לארצות הברית.
אליעזר – היגר לארצות הברית
בנו אלחנן צבי היה זמר אופרה במילאנו, איטליה.
יעקב משה – סוחר בשדליץ, מוזיקאי, ומייסד להקת החזנות "הזמיר".
הרב בצלאל רוזן חבר ועד "אגודת הרבנים" באמריקה.
בנו, אהרן רוזן – מבקר המוזיקה של העיתון היידי "טאגבלאט".
ניגוניו של אריה לייב ממשיכים להתקבל במסורת החזנות, וחלקם מבוצעים עד היום בבתי כנסת ברחבי העולם.
אריה מליניאק (נולד ב-25 באוקטובר 1949) הוא פרשן כדורסל ישראלי שהיה בעברו כדורסלן ומאמן כדורסל.
הוא החל את דרכו כשחקן כדורסל בהפועל תל אביב ובהפועל רמת גן.
היה חבר נבחרת הנוער, נבחרת העתודה, נבחרת ישראל למכביה ונבחרת אס"א בכדורסל.
בגיל 21 סיים קורס מאמנים, ובגיל 26 החל בקריירת אימון כמאמן-שחקן.
אימן בהפועל רמת גן, הפועל גבעתיים, הפועל חולון, הפועל עפולה והפועל גליל עליון עמה העפיל לגמר גביע המדינה.
בעבר אימן גם את נבחרת הנוער של ישראל, היה עוזר מאמן של רלף קליין בנבחרת ישראל בכדורסל, ובשנת 1983, לאחר עזיבתו של קליין לגרמניה, קודם לעמדת המאמן הראשי, כשלתפקיד עוזר המאמן מונה פיני גרשון.
הנבחרת בניהולו כשלה בניסיונה להעפיל לאולימפיאדת לוס אנג'לס (ישראל מעולם לא הצליחה לעלות לטורניר האולימפי בכדורסל).
בעונת 1985/1986 מונה למאמן הפועל גליל עליון, ובעונת 1986/1987 הביא לקבוצה את הכישרון הצעיר נדב הנפלד, וביחד הם העפילו לגמר גביע המדינה מול מכבי תל אביב.
על אף שגליל עליון הובילה ב-20 הפרש במחצית המשחק, מכבי תל אביב הייתה זו שזכתה בגביע.
רמת השרון מהליגה הארצית, שם חבר אליו שוב הנפלד.
לאחר מספר מחזורים התפטר מליניאק מאימון הקבוצה, ולתפקיד המאמן מונה עוזרו ישראל לב.
בשנות ה-80 ניהל מליניאק את בית הספר למאמני כדורסל במכון וינגייט, והקים וניהל את ליגת הקיץ בכדורסל, לשחקנים כחול-לבן, שפעלה במשך עשר שנים.
ב-1976 הקים ברמת השרון את בית הספר הראשון בישראל לקט-סל (כדורסל עם סלים נמוכים לילדים בני 8–12), ומאוחר יותר את ליגת הקט-סל הראשונה באזור תל אביב, שהפכה לליגת קט-סל ארצית, עם שמונה מאות קבוצות ואלפי שחקנים צעירים.
במקביל לעבודתו כמאמן החל לשמש כפרשן במעריב וכן בערוץ 1 בסיקור מכבי תל אביב במשחקיה בגביע אירופה, אך הודח מתפקידו בנובמבר 1991. לאחר מכן חזר בשנת 1993 לעמדת הפרשן בערוץ 2 במשחקי מכבי תל אביב בגביע קוראץ'.
שנה לאחר מכן חזר לערוץ 1 וסיקר את מכבי תל אביב בגביע אירופה עד 1996. שנה אחר כך הגיש בערוץ 2 את תוכנית סיכום המחזור בכדורגל, "הדקה ה-91", לצידו של יורם ארבל.
בהמשך שימש פרשן כדורסל במדורי הספורט היומיים במעריב ובידיעות אחרונות, תפקיד שמילא עד פברואר 2021. בנוסף משמש מליניאק כפרשן וחבר פאנל בתוכניות שונות בערוץ הספורט.
מליניאק הגיש עד תחילת 2009 פעם בשבוע את התוכנית "יש עם מי לדבר" בגלי צה"ל.
כמו כן הגיש במשך 20 שנה פינת ספורט בתוכנית התרבות "בילוי נעים" עם מולי שפירא, ו"ציפורי לילה מאמנות", תוכנית שעסקה באימון (קואצ'ינג) על היבטיו השונים.
מליניאק הוא אחד הקואוצ'רים הוותיקים והמובילים בישראל (מאז 1993).
המציא גישת אימון שמבוססת על ניהול ארגוני באמצעות אבחנות מתחום אימון ספורט, בשיטה שעובדת בהצלחה בחברות וארגונים.
הרעיון המרכזי הוא שכל סיטואציה בחיים היא משחק, יש לה כללים, שחקנים, "מגרש" ו"יציע" - בני אדם הם צופים ופרשנים, או שחקנים פעילים.
בילדותו לקה בשיתוק ילדים (פוליו) והיה משותק בחצי מגופו עד שהחלים.
בסוף חודש יוני 2023 אובחן מליניאק כחולה בסרטן הדם.
לאחר שהתבשר כי הוא זקוק להשתלת מח עצם, נמצא בנו הצעיר, בן ה-19, כתורם המתאים ביותר והוא עבר את תהליך ההשתלה בנובמבר.
מליניאק ידוע באהדתו הרבה לקבוצת הכדורגל הפועל רמת-גן.
(עם טובי פולק) המשחק האמיתי, תל אביב : כנרת, 1991.
ניקוי במקור, גבעתיים : אורנית, 1993.
לנצח זה מקצוע, עורך: יואב קרן, הוצאת טפר, 2018.
אריה מוסקונה (29 ביולי 1947 – 20 בספטמבר 2025) היה שחקן, מדבב וזמר ישראלי, זוכה שני פרסי אופיר: האחד לשחקן הראשי על תפקידו בסרט של יעקב גולדווסר "מעבר לים" והשני לשחקן משנה על תפקידו ב"עפולה אקספרס".
אריה מוסקונה נולד בבולגריה בשם "ז'ול" (בבולגרית: Жул) ליאון מוסקונה, ליצחק וארנסטה לבית בכר, ועלה עם הוריו לישראל בשנת 1949. הוא למד בכפר הירוק.
בשנת 1967, במהלך שירותו הצבאי, הצטרף ללהקת פיקוד צפון והשתתף בתוכניתה ה-14 של הלהקה, "שמח בצפון".
כמו כן הופיע גם בלהקת גולני.
לאחר שחרורו מצה"ל היה חבר בלהקת פיקוד דיזנגוף.
בשנות ה-70 הקליט מספר שירים בולטים כמו "לבוא הביתה", אותו כתב יחד עם מוטי גלעדי, ו"אילאיל" אותו הלחין למילותיו של שאול טשרניחובסקי.
בשנת 1983 ביצע חידוש לשיר "Another Brick in the Wall Part 2" מתוך "החומה" של להקת פינק פלויד בעברית ביחד עם הזמרת מרגלית אנקורי (השיר תורגם כ"מי צריך את בית הספר") במסגרת מופע לילדים בשם "עדלאידע 83".
הגרסה העברית נכתבה על ידי אהוד מנור.
בשנת 1986 שר את שיר הפתיחה של סדרת הטלוויזיה החינוכית "טוב טוב הגמד".
בשנת 1990 הוציא אלבום סולו בשם "אין כיסוי".
לאורך השנים הוא הרבה להופיע עם שירי שנות ה-60 ובעיקר שירי רוק ונשמה אמריקאיים ובריטיים.
בשנותיו האחרונות המשיך מוסקונה להופיע על הבמות עם להקת "חבל על הזמן", וביצע בעיקר קאברים של אותם שירים.
מוסקונה שיחק בסדרה חדווה ושלומיק, כמו כן שיחק במספר רב של סרטים ישראליים (יותר מ-30 סרטים) בשנות ה-70 (בהם "קזבלן", מבצע יונתן, צ'רלי וחצי) וכן בשנות ה-80 ושנות ה-90. הופיע גם בתוכניות טלוויזיה לילדים, בהן "הופה היי".
גילם את "כאילו" בתוכנית הילדים "המחסן של כאילו", אשר שודרה בערוץ הילדים בכבלים.
בעקבות ההצלחה הרבה של סדרה זו, גילם את דמותו של "כאילו" גם בשני מופעים לילדים.
במהלך שנות פעילותו, זכה מוסקונה פעמיים בפרס אופיר: בשנת 1991 זכה בפרס שחקן השנה עבור השתתפותו בסרט "מעבר לים", ובשנת 1997 זכה בפרס שחקן המשנה עבור השתתפותו בסרט "עפולה אקספרס".
בשנת 2000 שיחק ב"שמש" בעונה הרביעית בתור "מרכוס", המנהל החדש של אימפריית השמש, וכן בעונה השנייה והשישית.
ב-2008 שיחק ב"דני הוליווד", ובשנת 2010 שיחק בעונה השנייה של הסדרה "עבודה ערבית", בשנת 2011 שיחק בתוכנית הילדים "בלוגי", בשנת 2012 שיחק בסדרה "גאליס" בתפקיד סיימון, סבא של נינה (ליאור כהן) ובשנת 2013 שיחק מוסקונה במחזמר אלדין לצד הראל סקעת ושירי מימון.
בשנת 2014 שיחק בסדרה "70 מיליון סיבות לעושר" בתפקיד מנשה פירר, בעל משרד עורכי דין ואביה של שרי.
בנובמבר–דצמבר 2015 השתתף ב"היי סקול פסטיגל" בתפקיד מנהל "תיכון גל".
ב-2017 השתתף בסדרת הדרמה "מתים לרגע" ב-HOT.
ב-2018 השתתף בסדרה צומת מילר" בתור אבא של מאיה וגולן.
מוסקונה כיכב גם בהצגות תיאטרון.
השתתף באופרת הרוק האייקונית "מאמי", מאת הלל מיטלפונקט, והיה היחיד מחברי הקאסט המקורי (1986), שהשתתף גם בהפקה השנייה (2002).
הוא גילם את פרדי מינץ, עיתונאי במקומון הד הדרום, את פרופסור קופמשין ודמויות נוספות.
ב-1985 גילם את דמות האב בהצגת "משחיז הסכינים הסיני".
ב-1987 השתתף במחזמר "בני בום", עם ריקי גל.
ב-1998 גילם בתיאטרון חיפה את איש העסקים וייסקופ במחזה "גטו" מאת יהושע סובול.
בתיאטרון הבימה שיחק ב-2003 את עורך דין זקהיים ב"קופסה שחורה", ב-2005 הופיע ב"זמן אמת" מאת יהושע סובול ושנה אחר כך שיחק את אביה של דורותיאה ב"תקופת הסתגלות" מאת טנסי ויליאמס.
בשנת 2019 הופיע בהצגת הבידור "זקנים חסרי מנוח" לצד זאב רווח ועירית ענבי.
ב-1988 דיבב את קולונל האטי הפיל ב"ספר הג'ונגל", ואת טיטו ב"אוליבר וחבורתו".
מאוחר יותר דיבב את פיט השחור בחלק מסרטוני מיקי מאוס וב-1991 את ג'ים העורב ואת קייסי ג'וניור בסרט "דמבו הפיל המעופף".
בשנת 1992 דיבב דמויות שונות בסדרה "אגדות המלך שלמה" ואף דיבב את רה בקלטת "דו רה מי פה".
בשנת 2006 דיבב בעברית את מייטר בסרט "מכוניות" ("מַטוֹר" בדיבוב העברי), אותו שב לדבב גם בסרטי ההמשך "מכוניות 2" ו"מכוניות 3", וכן בסרט הקצר "מטור ואור הרפאים" ובסרטוני "מכוניות מצוירות: הצ'יזבטים של מטור" ששודרו בישראל בערוץ דיסני.
היה נשוי לעדינה ואב לארבע בנות.
התמודד עם מחלת הסרטן והתגבר עליה.
בספטמבר 2025 נפטר לאחר החמרה במחלת ריאות חסימתית כרונית, שהובילה לקריסת מערכות..
קזבלן (1973) – בתפקיד נער מנערי קזבלן
צ'רלי וחצי (1974) – בתפקיד מלצר במסעדה
גבעת חלפון אינה עונה (1976) – בתפקיד שולקה
מבצע יונתן (1977) – בתפקיד בן משפחת בלום שנשאר בארץ
חייך אכלת אותה (1980) – סרט מתיחות
קומפוט נעליים (1985) – בתפקיד לנסקי
המובטל בטיטו (1987) – בתפקיד גדליה
המיועד (1990) – בתפקיד אמרגנו המפולפל של שמעיה בן-דוד
נשיקה במצ"ח (1990) – בתפקיד קולומבו
מעבר לים (1991) – בתפקיד מנחם גרינברג
מקס ומוריס (1994) בתפקיד זביש הפולני
הכל מתחיל בים (2008) בבימוי של איתן גרין
הופה היי (1992) – דמויות שונות ובהן: דודו של אבי שהיה רס"ר משמעת בחיל הים וטכנאי קטרים ברכבת ישראל.
שמש (2000) – בתפקיד מרכוס עמק, מנהל המסעדה מטעם הקוריאנים
החצר (2003) – בתפקיד ר' משולם, הגביר הנדבן
עבודה ערבית – בתפקיד יוס'קה מוועד הבית
בלוגי (2011) – בתפקיד ברוך הסב, אשר עובד כהיסטוריון במוזיאון לונדוני
גאליס (2012) – בתפקיד סיימון איש הצבא הרשע
70 מיליון סיבות לעושר (2014) – בתפקיד מנשה פירר, בעל משרד עורכי דין המסובך בפלילים.
מחסן ההפתעות (1995) – בתפקיד "כאילו" מהתוכנית "המחסן של כאילו"
מסביב לעולם בשמונים יום (2012)
בני בום (1978) – השיר הידוע ששר מתוך המופע "הכל בסדר".
אין כיסוי, 1990 – תקליט סולו ראשון
ד"ר אריה מורגנשטרן (נולד בשנת 1937) הוא היסטוריון של תולדות היישוב היהודי בארץ ישראל בעת החדשה, במיוחד של העליות וצמיחת היישוב הישן, במאות ה-18 עד ה-20.
נולד בתל אביב לזכריה ומרים.
למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב ולאחר מכן בישיבת חברון בירושלים.
בהמשך למד לתואר ראשון בסוציולוגיה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית, תואר שני אותו קיבל בשנת 1973 ותואר דוקטור לתולדות עם ישראל במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית.
שימש כמנהל התיכון בישיבת בני עקיבא בנתניה.
בשנים 1972–1974 שימש כמנהל המחלקה לחינוך ולתרבות תורנית בארצות הברית ובקנדה.
היה המפקח הראשון על הוראת ההיסטוריה במערכת החינוך הממלכתית-דתית במדינת ישראל בין השנים 1994–1975. במקביל שימש כמרצה בכיר לתולדות עם ישראל במכללת ירושלים ובמכללת אורות ישראל באלקנה.
לימד היסטוריה בשלוחת האוניברסיטה העברית ברחובות ובטורו קולג' בירושלים.
היה חוקר בכיר ב"מרכז דינור", המרכז לחקר תולדות ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים, בשנים 1982–1999, על בסיס מענקי מחקר מטעם האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ו"הקרן לירושלים".
משנת 2000 הוא עמית בכיר במרכז שלם ירושלים.
תחומי מחקרו של ד"ר מורגנשטרן הם התנועות המשיחיות בתולדות עם ישראל, והזיקה שבין העם היהודי וארץ ישראל במאות ה-18 וה-19.
במחקריו, שראו אור במאמרים בכתבי עת ובספרים, מבקש מורגנשטרן להוכיח כי הלאומיות היהודית אינה נטע זר אשר יובא אל היהדות במהלך המאה ה-19, כי אם חלק אינטגרלי של המחשבה הרבנית והקבלית לפחות מאז המאה ה-13; וזאת, בניגוד לדעה רווחת בחלק מההיסטוריוגפיה הישראלית.
על פי תפיסתו, ייסודו של היישוב היהודי החדש בארץ ישראל נובע מהתעוררות משיחית שהחלה בראשית המאה ה-19, ושבעקבותיה עלו אלפי יהודים לארץ ישראל.
כתוצאה מתנועת עלייה זו, הפכו היהודים בירושלים ממיעוט נרדף לרוב בקרב תושבי העיר, תוך תקופה של יובל שנים.
בניגוד להנחה שהייתה מקובלת בספרות המחקר (יש הסוברים, בהשפעתו של פרופ' גרשם שלום), כי בעקבות המשבר המשיחי-השבתאי דעכה הציפייה המשיחית בעם ישראל, ד"ר מורגנשטרן טוען בעקבות מחקריו שהמשבר השבתאי דווקא הגביר ביהדות המסורתית את הציפיות לגאולה.
ד"ר מורגנשטרן מתרכז במחקריו בעיקר בציפיות המשיחיות שהתחוללו לקראת שנת ת"ק (1740) ושנת ת"ר (1840).
הרבנות הראשית לארץ-ישראל – ייסודה וארגונה, ירושלים, הוצאת שרשים, תשל"ג
משיחיות ויישוב ארץ-ישראל: במחצית הראשונה של המאה הי"ט, ירושלים, הוצאת יד בן צבי, תשמ"ה
בשליחות ירושלים: תולדות משפחת פ"ח רוזנטל, 1816–1839, הוצאת רבקה וינגרטן, ירושלים, תשמ"ז–1987
גאולה בדרך הטבע: תלמידי הגר"א בארץ-ישראל 1800–1840, ירושלים, תשנ"ז
מיסטיקה ומשיחיות – מעליית הרמח"ל עד הגאון מווילנא, ירושלים, תשנ"ט
השיבה לירושלים: חידוש היישוב היהודי בארץ ישראל בראשית המאה התשע-עשרה, ירושלים: הוצאת שלם, תשס"ז
עם ראובן גפני ודוד קאסוטו, החורבה: שש מאות שנים של התיישבות יהודית בירושלים, הוצאת יד יצחק בן צבי, התש"ע–2010
דוחקי הקץ: משיחיות לאחר המשבר השבתאי, ירושלים, הוצאת "מאור", התשע"ה
הגאון מווילנה והשפעתו ההיסטורית על תהליך הגאולה, ירושלים: הוצאת מאור, תשע"ח
משיח בן יוסף ובניין ירושלים מחוץ לחומות: מיסטיקה ריבלינית ומציאות היסטורית, ירושלים: הוצאת מאור, תשפ"ב
ציפיות משיחיות בצפת לאחר חורבן "החצר" הירושלמית בשנת 1720, מורשת ישראל, 8, המרכז האוניברסיטאי אריאל, 2011, עמ' 92–119
אחדותו הארגונית של כולל הפרושים בארץ-ישראל, 'ציון', מ"ז, תשמ"ב, עמ' 294–310
בין בנים לתלמידים: המאבק על מורשת הגר"א ועל האידאולוגיה, תורה מול ארץ-ישראל, דעת, 53, אוניברסיטה בר-אילן, תשס"ד, עמ' 83–124
הגביר יוסף אמזלג – מעמדו ופעולתו למען יהודי ירושלים, אסופות, ג', תשמ"ט, עמ' שצז–תיר
המחלוקת בקהילת מינסק בשאלת ביאת המשיח בשנת ת"ר, ציון, נ"ג, תשמ"ח, עמ' 190–199
הסכם ראשון שנעשה בין הספרדים והפרושים בירושלים, אסופות, ו', תשנ"ב, עמ' ריא–רמו
הפרושים, החברה המסיונרית הלונדונית, והקמת הקונסוליה הבריטית בירושלים, שלם, ה', תשמ"ז, עמ' 115–137
חורבת ר' יהודה החסיד – מחצר-מושב לחצר הקהילה, אסופות, א, תשמ"ז, עמ' שעט–שצה
מברודי לארץ-ישראל וחזרה – סיפור מצבתה של מלכה בת הנגיד ר' יצחק באב"ד, ציון, נ"ח, תשנ"ג, עמ' 107–113
מקומם של עשרת השבטים בתהליך הגאולה: מהגאון מווילנה עד הראי"ה קוק, בתוך: הגר"א ובית מדרשו, הוצאת אוניברסיטה בר-אילן, תשס"ג, עמ' 209–235
ציפיות משיחיות לקראת שנת ה'ת"ר, בתוך: משיחיות ואסכטולוגיה, ירושלים תשמ"ד, עמ' 343–364
שתי מסורות על ראשית עליית תלמידי הגר"א, שלם, ו', תשנ"ב, עמ' 195–222
תיק החקירה של ש"ז פלונסקי והפרושים בארץ-ישראל, ציון, ס"א, תשנ"ו, עמ' 455–476
רבי אריה לייבוש הלברשטאם (כ"ה באלול ה'תרע"ב, 7 בספטמבר 1912 – י"ז בטבת ה'תשס"ז, 7 בינואר 2007) היה אדמו"ר בחסידות צאנז-ז'מיגראד.
נולד בעיר ז'מיגראד לרחמה (לבית רובין) ורבי סיני הלברשטאם בנו של רבי ברוך הלברשטאם מגורליץ.
היה תלמידו של אב בית הדין של טשעבין שבגאליציה, רבי דב בריש ווידנפלד וכן למד כשלוש שנים בישיבת חכמי לובלין בה היה תלמידו המובהק של רבי מאיר שפירא מלובלין.
במסגרת לימודיו בישיבה שמע גם שיעורים אצל רבי שמעון מזליכוב.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה ברח עם אביו אל העיר לבוב שהייתה אז תחת שליטת ברית המועצות.
האב והבן, לצד חצי מיליון יהודים אחרים, הוגלו על ידי השלטונות לסיביר וכך ניצלו חייו מהשמדה בשואה.
בסיביר, ניצל מעבודת כפייה על ידי העלאה מכוונת של הדופק וכך שוחרר מעבודה על ידי הרופא.
כשהשתחרר ממחנה העבודה לאחר המלחמה עלה לארץ ישראל והתיישב בעיר פתח תקווה שם הקים את בית המדרש 'דברי חיים'.
בהמשך עבר לגור ביפו ועם השנים עבר לבני ברק.
חיבר את סדרת הספרים 'אריה שאג' בת שבעה כרכים.
ביום י"ז בטבת ה'תשס"ז נפטר בלניאדו - מרכז רפואי צאנז בנתניה ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים.
נישא לאסתר מרים הדסה בתו של הרב יהודה צבי ברנדוויין ממנה נולד לו בנו הגדול, אך היא נפטרה לאחר מעט זמן והוא נישא בשנית לבתו של הרב מנחם מנדל בורנשטיין (בנו של רבי מאיר, אחיו וחתנו של ה"אבני נזר").
בנו הגדול רבי סיני מבורו פארק.
רבי צבי יעקב יהושע אדמו"ר באנטוורפן
רבי חיים נפתלי אהרן מילא את מקומו כאדמו"ר בבני ברק.
נפטר בפתאומיות, בגיל 64, בכ"א בכסלו תשע"ז.
רבי אברהם יחזקאל שרגא מוויליאמסבורג, רב בית המדרש בית שלמה
בתו לאה רחמה אשת הרב חנניה יום טוב ליפא רייך מבני ברק
אריה מימון היה היסטוריון ישראלי ממוצא יהודי-גרמני.
עמד בראש פרויקט "Germania Judaica" באוניברסיטה העברית בירושלים.
נולד בשם הרברט פישר (Herbert Fischer) ב-4 בספטמבר 1903 בברסלאו שבגרמניה.
אביו היה יצרן בגדים, שלחם במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1921 סיים מיימון את לימודיו התיכוניים.
הוא היה חבר בצופים בברסלאו, אולם נאלץ לפרוש עקב האנטישמיות בארגון, ולאחר מכן הצטרף לתנועת הנוער היהודית "Deutsch-Jüdischen Wanderbund Die Kameraden".
הוא למד היסטוריה כללית, לימודים גרמניים ופילולוגיה שמית באוניברסיטת ברסלאו.
בשנת 1931, כשהיה בן 28, סיים את עבודת הדוקטור, בהנחיית ריכרד מיכאל קבנר, אשר עסקה במצב המשפטי של היהודים בערים בגרמניה במאה ה-13.
באפריל 1933 סולק מיימון מתפקידו כמרצה בגימנסיה בברסלאו, עקב החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, שנחקק בעקבות עליית הנאצים לשלטון.
בעקבות כך הוא עזב את גרמניה, ולימד בצ'כוסלובקיה ובפולין.
באותן שנים החל להיות ציוני.
בשנת 1938 ברח לקוסטה ריקה, ושם ניסה לעבוד בחקלאות, אך נכשל.
אחר כך הקים בסן חוזה בית ספר לילדים יהודים.
משם המשיך לאורוגוואי שם עסק בשילחויות על אופניים ואחר כך היה מורה לגרמנית וספרדית.
בשנת 1949 עלה לישראל, והיה חבר קיבוץ מעברות.
אחר כך עזב את הקיבוץ ועבר לתל אביב, ובין השנים 1961 ל-1970 היה מורה למבוגרים בתל אביב.
בשנת 1970 מונה לעמוד בראש פרויקט "Germania Judaica" ב.
מיימון נפטר ב-1988 ונקבר בהר המנוחות.
בשנת 1998 נקרא על שמו מכון אריה מיימון להיסטוריה יהודית באוניברסיטת טריר שבגרמניה.
אריה לינדנבאום (לין) (Arieh Lindenbaum; נולד ב-1929) הוא עיתונאי, סופר ובולאי ישראלי.
לינדנבאום נולד בעיירה בז'זנה, אז תחת שלטון פולין.
הוריו ושני אחיו נספו בשואה, והוא מצא מקלט אצל אוקראינית בשם אולגה רומנישינה (שב-24.08.2000 הוכתרה על ידי מוסד יד ושם כחסידת אומות העולם).
עלה לארץ ישראל מאיטליה עם ילדי סלבינו בשנת 1946. הוגלה למחנה המעצר בקפריסין, ועלה שנית לקבוצת משמר השרון, ממנה התגייס לפלמ"ח ונפצע קל בסביבת הקסטל.
יחד עם חברים מהכשרת משמר השרון יצא להתיישבות בקיבוץ צאלים בנגב.
בעל השכלה פדגוגית עם השתלמות אוניברסיטאית במִנהל חינוכי.
בשנים 1975–1977 פעל בשליחות מטעם הסוכנות היהודית באורוגוואי.
בין השנים 1983–1995 היה מנהל היחידה להשכלה בהסתדרות העובדים בתל אביב, וממייסדי מפעל המכללות לגמלאים בתל אביב רבתי.
עבד שנים רבות בעיתון "דבר" וערך כמה מדורים.
פרסם מספר ספרים בנושא בולאות, בעברית ואנגלית.
ערך והוציא לאור מגזינים בולאיים: "הירחון הישראלי לבולאות" (ביטאון התאחדות אגודות הבולאים בישראל), "בולים" (הירחון הישראלי לבולאות) ו"שבֶל" (מגזין הבולאים בישראל).
שנים משמש יו"ר אגודת אספני יודאיקה.
אריה לינדבאום (עורך), יודאיקה: יהודים על בולים / Judaica, Jews on stamps, תל אביב: יסוד, תשי"ח.
(אלבום עם הסברים בעברית ואנגלית)
דגוני, מדריך יודאיקה לאספני בולים, תל אביב.
נכטיגל, חותמות אירוע של דואר ישראל - חלק ד' 1948-1998, תל אביב.
האקדמיה ללשון העברית בשיתוף התאחדות בולאי ישראל, מילון למונחי הבולאות.
אריה לינדנבאום, קטלוג בולי שנת הפליט העולמית.
אריה לינדנבאום, אלבום בולי ישראל 1970-79, תל אביב: עם עובד בשיתוף בנק הפועלים
הרב אריה לֶייבּ שפירא (ידוע בכינוי: ר' לייבלי קובנר; תקמ"ז, 1787 - י"ח בשבט ה'תרי"ג, 26 בינואר 1853) היה רבה של קובנה ואב בית הדין הראשון שלה.
נולד בעיר איבניץ למשפחת רבנים מתנגדים מיוחסת.
אביו, ר' מנחם זונדל (בן שלמה), היה רב העיר.
אמו, גיטל, הייתה בתו של הרב אליעזר שפירא, אב בית דין ורב העיר לובץ'.
סבו הרב אליעזר שפירא היה בנו של הרב אריה לייב שפירא (וילנה), אב"ד וילנה בתקופת הגר"א, מחבר הספרים "נחלת אריאל" ו"מעון אריות" על מסכת סופרים.
אביו נפטר בהיותו בן שמונה והוא גדל בבית סבו בלובץ', ואימץ את שם משפחת הסב.
בצעירותו למד אצל ר' מנשה מאיליה ונחשב תלמידו המובהק.
נמנה עם קבוצת התלמידים הראשונה של ישיבת וולוז'ין והיה מגדולי תלמידיו של ר' חיים מוולוז'ין.
(בהמשך נהיה מחותן של רבו דרך נכדו רבי רפאל )
בשנת תקע"ה (1815), בגיל פחות משלושים, נתמנה כרב בעיירה ואשילישוק.
בשנת תקע"ז (1817) התמנה כרב באיליה, כעבור מספר שנים התמנה כרבה של סמרגון, לאחר שרבו ר' מנשה ויתר על רבנות העיר עבורו.
שם ישב כשתים עשרה שנה, ולאחריה כיהן כרב בקלווריה.
בשנת תר"ט 1849 התמנה לרבה של קובנה, ושימש בה ברבנות עד מותו בשנת תרי"ג (1853).
בתקופה זו התפרסם שמו והוא נחשב אחד מגדולי הרבנים שהנהיגו את היהדות החרדית בליטא.
נין ניו רבי אליהו ברוך פינקל זצ"ל החזיק ספר יוחסין של משפחת שפירא עד רש"י ועד רבי יוחנן הסנדלר ועד דוד המלך
בתקופת כהונתו של הרב שפירא ברבנות קובנה החלה להתפתח תנועת המוסר, שמחוללה היה הרב ישראל ליפקין מסלנט (ר' ישראל סלנטר), תלמידו המובהק של הרב יוסף זונדל מסלנט.
בראש ההתנגדות לשיטת המוסר ולפעולותיו של ר' ישראל עמד ר' אריה לייב ועמו הרב מרדכי אליאשברג (רבה של בויסק בלטביה, קודמו של הרב קוק) ורבנים נוספים.
ההתנגדות לשיטת המוסר באה לידי ביטוי במאבק תעמולתי.
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-19 התיישב בקובנה ר' ישראל סלנטר מייסד תנועת המוסר.
הרב אריה לייב שפירא לא הניח אחריו חידושי תורה בכתובים.
תשובה יחידה ממנו נדפסה בסוף שו"ת בית לוי מאת בנו.
הלכה בשמו מצטט ר' ישראל מאיר הכהן מראדין בספרו "משנה ברורה".
ר' לייבל'ה הותיר אחריו שישה בנים מפורסמים:
הרב מנחם זונדל שפירא, רבה של איליה, אביו של רבי חיים יעקב שפירא, דיין בקובנה ואב"ד בירושלים.
נכדתו נישאה לרבי מורדכי דוד לוין ר"י עץ חיים ומח"ס דרכי דוד, וחתנו של הרב לוין רבי משה פינקל (בן רבי אליעזר יהודה בן הסבא מסלבודקא) ובן של רבי משה רב אליהו ברוך ר"י מיר
הרב שלמה שפירא - רבה של פערם
הרב נח חיים אברהם שפירא - רבה של סמרגון (רבו של הרב קוק כשלמד שם)
הרב לוי שפירא, רבה של נובו-אלכסנדרובסק - מחבר ספר שו"ת בית לוי
הרב רפאל שפירא - ראש ישיבת וולוז'ין.
(שהיה חתן של הנצי"ב נכד הגר"ח מוולוזין)
חתנו הגאון רבי חיים סלובייציק רבה של בריסק ובנו הגרי"ז
הרב משה שמואל שפירא - רבה של בוברויסק
חתנו רבי משה שלמה גינצבורג מאיליה
רבי אלעזר משה הורוויץ - רבה של פינסק, מגדולי ליטא, מחבר "אהל משה" והגהות בש"ס וילנא
הרב ראובן הלוי לוין - רבה של דננבורג, מחבר "ראש לראובני"
רבי גרשון אנצילביץ - רבה של מאזיר
אריה ליפשיץ (ח' בכסלו תרס"ב, 19 בנובמבר 1901 – אוגוסט 1986) היה חלוץ וחבר בגדוד העבודה, סופר, מסאי ועורך עברי.
ליפשיץ נולד בעיר קרקוב שבגליציה, אז תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בפולין).
עלה לארץ ישראל ב-1920, בתקופת העלייה השלישית.
הוא היה חלוץ, חבר בגדוד העבודה, ועבד בחקלאות, בניין ובסלילת כבישים.
ליפשיץ החל לפרסם מיצירתו בשנת 1928 בעיתון "דבר", ואחר כך במבחר כתבי עת ועיתונים.
הוא היה עורך ומייסד השבועון "ספרות צעירה", והמוסף הספרותי של העיתון "זמנים".
רוב שנותיו התגורר אריה ליפשיץ בירושלים.
בעבודתו במזכירות מחלקת עליית הנוער של הסוכנות היהודית החל בשנת 1939.
משנת 1923 היה נשוי לרבקה לבית הורביץ.
היה אב ליאיר יָלִיף ולאילנה ניר.
בשנת 1976 זכה לאות יקיר ירושלים.
בשנת 1981 זכה בפרס ירושלים לספרות על שם עגנון.
נקבר בבית הקברות גבעת שאול בירושלים.
אדון לגורלו: סיפורים, תל אביב: אגודת הסופרים בישראל ליד הוצאת מסדה, 1964.
אורי צבי גרינברג: משורר אדנות האומה, תל אביב: הוצאת גחלת, תש"ו-1946.
בחמדה גדולה: סיפורים מימי גדוד העבודה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ב-1981.
דרך עקובה (רישומים: חנה לרנר), תל אביב: הוצאת עם עובד - תרבות וחינוך, תשל"ח-1978.
הווייתה של תקופה: יצירות ודיוקנאות בספרות העלייה השלישית, תל אביב: הוצאת אגודת הסופרים העברים בישראל : יחדיו, תש"ם-1980.
הנריטה סאלד: המחנכת בעלית הנער, ירושלים: המחלקה לעלית ילדים ונוער - הסוכנות היהודית לארץ ישראל, תשי"א, תשט"ו.
מפעל עלית הנוער : דרכו בקליטה ובחנוך, ירושלים: המחלקה לעלית ילדים ונער - הסוכנות היהודית, תש"י-1950.
רחוק מהיום וקרוב: סיפורים, רמת גן: מסדה, 1970.
יחיד ברשות הרבים: מנחה למשה קול בהגיעו ל-75, תל אביב: הוצאת יסודות, תשמ"ו-1986.
(עם שרה יעקובובסקי), בעל פה ובכתב: ספר ללימוד עברית למתחילים באולפנים ובאולפניות: לפי תוכנית הלימודים החדשה של משרד החינוך, תל אביב: חמו"ל, 1984.
ילקוט סיפורים / יצחק שנהר, תל אביב: יחדיו ואגודת הסופרים העברים בישראל, 1967, 1971.
ירושלים: שנתון לדברי ספרות והגות, ירושלים: אגודת שלם, תשכ"ה.
עד שבאו הביתה: סיפורים לבני הנעורים, ציורים: יהודה בקון, ירושלים: הוצאת ראובן מס, 1984.
אריה מזרחי (נולד ב-11 בספטמבר 1942) הוא איש עסקים ומנהל ישראלי, היה מנכ"ל משרד הבינוי והשיכון ויו"ר התעשייה הצבאית.
השתחרר מצה"ל בדרגת תת-אלוף, בתפקידו האחרון שירת כקצין תותחנים ראשי.
מזרחי נולד בבית השומר, סמוך לנען, בנם של בלה ומרדכי.
בהיותו בן שנה וחצי עברה משפחתו לכפר סבא.
אביו היה מראשוני אגודת השומרים והושפע בעיקר מאחד ממנהיגיה, אריה אברמסון, שעל שמו נקרא מזרחי.
הוא למד בבית ספר אוסישקין ובתיכון כצנלסון.
התגייס לצה"ל ב-1960 התנדב לקורס טיס אך עזב את הקורס עקב בעיות ראייה, ועבר לחיל התותחנים, שם שירת במשך 23 שנים.
מזרחי עבר מסלול לוחם, השלים קורס קצינים ועם סיומו שב לגדוד.
פעולתו הצבאית הראשונה הייתה בפעולת סמוע, מספר חודשים לפני מלחמת ששת הימים.
מזרחי היה קצין תצפית קדמי בסיירת צנחנים, במלחמת ששת הימים היה מפקד סוללה, שירת כקצין סיור ומדידות גדודי בגדוד 404, ולחם בגזרת סיני.
במהלך המלחמה נהרג הסמג"ד ומזרחי מונה לתפקיד במקומו.
במלחמת ההתשה שירת בשורה של תפקידי תותחנות בקו ובעורף.
לאחר המלחמה יצא ללימודים במשך שנתיים והשלים תואר ראשון במזרחנות.
ב-1972 מונה למפקדו הראשון של גדוד 412, גדוד מילואים של תומ"תי M-107. במלחמת יום הכיפורים היה מפקד גדוד 405. עם פרוץ הקרבות שימש כמפקד הסיוע הארטילרי של חטיבה 7 ולחם עימה בקרבות ברמת הגולן.
לאחר המלחמה פיקד על ענף קצינים בבה"ד 9.
ב-1975 יצא ללימודים בבית הספר לתותחנות שדה של צבא ארצות הברית בפורט סיל שבאוקלהומה, שם השלים קורס גבוה בתותחנות, ובסיומם מונה ב-1976 למפקד בית הספר לתותחנות שדה, בשנת 1978 מונה למפקד התותחנים בפיקוד הצפון.
ב-1980 מונה לקצין תותחנים ראשי בדרגת תת-אלוף, בין פעולותיו הייתה הכנת החיל לקראת פעולה בלבנון, הוא שירת בתפקיד זה במלחמת לבנון הראשונה, בעקבות ההסתבכות בקרב סולטאן יעקוב, נטל על עצמו גם את תפקיד מפקד הסיוע הארטילרי של הגיס הלוחם בפיקודו של יאנוש בן גל, תחתיו פעל גם במלחמת יום הכיפורים.
לאחר שחרורו הקים ב-1984 את חברת "ארמז" (ראשי תיבות של שמו), שעסקה בתחום הייעוץ ההנדסי והביטחוני.
בין השאר סיפקה ייעוץ למדינות באמריקה הלטינית.
הוא נחשד שקיבל עמלה מחברה אמריקאית אותה יצג, לאחר שהמליץ על הציוד שלה עוד שהיה קצין תותחנים ראשי, אך הוא הכחיש את הדבר.
היה פעיל למען בחירתו של יצחק רבין ב-1992, ומונה למנכ"ל משרד הבינוי והשיכון תחת השר בנימין בן אליעזר, בתקופת כהונתו שנמשכה עד 1995, ריכז את פרויקט הקמת העיר מודיעין ופרויקטים של תשתיות תחבורה ברחבי ישראל.
ב-2002 מונה על ידי בן-אליעזר ליו"ר התעשייה הצבאית, תקופתו התאפיינה בקיצוצים נרחבים בכוח אדם, הפרטת חלק ממפעלי החברה וגידול משמעותי במכירות ובייצוא.
בעל תואר ראשון בהיסטוריה ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב.
הרב אריה לייב שפירא (מווילנה) (תס"א, 1701 – ט"ו באייר תקכ"א, 19 במאי 1761) היה ספרא דדיינא בעיר וילנה שבליטא, אב"ד קהילת וילנה ומחבר "נחלת אריאל" ו"מעון אריות" על מסכת סופרים.
דור עשרים לרש"י ואבי סבו של אריה לייב שפירא, ר' "ליבלי קובנר".
רבי אריה לייב שפירא נולד בשנת תס"א (1701) בעיר דרוהוביץ, דור עשרים לרש"י, מצד יוכבד בתו הבכורה של רש"י ודרך בנה הריב"ם.
הוא גם היה נצר לאחת המשפחות העתיקות ביהדות אשכנז, , שמוצאה מתחיל מהרב שמואל שפירא מהעיר שפייר שבאשכנז (גרמניה) וחתנו של רבי מתתיה טריוויש שהיה "ראש רבני צרפת" (ע"ש עיר הולדתו של רש"י - טרויש, כיום טרואה).
אביו הרב יצחק שפירא, מחבר הספר "אלף המגן" וספרים נוספים, נולד במינסק וכיהן כרב העיר דרוהוביץ ואב"ד של קהילתה.
סבו היה הרב אליעזר שפירא ממינסק – "הרא"ש, שחיבר את הספר "פי' הרא"ש על העברונות" (כנראה לא נדפס מעולם).
האב, הרב יצחק שפירא נפטר בכ"ה אדר ה'תע"א (1711), בק"ק לבוב, כששפירא היה כבן תשע בלבד, וקרוב משפחה לקח את הילד תחת חסותו והביאו לווילנה.
כשהגיע הרב אריה לייב שפירא לגיל 13 הוא שודך לבתו של הקצין רבי מרדכי בן הקצין רבי עזריאל מחשובי העדה בווילנה, שדאג לפרנסתו בכבוד ואפשר לו לימודים בלי דאגות כלכליות.
בשנת תצ"ב (1732), כשהיה רבי אריה לייב בן שלושים, הוא הוציא לאור את "מסכת סופרים" עם שני ביאוריו: "נחלת אריאל" (בפשט) ו"מעון אריות" (בפלפול).
בהקדמת המחבר המופיעה בשער הספר, נכתב: "...ובמעט חכמת הנדסה ודקדוק ומסורת והגיון בללתיו", ומכאן אנו למדים שהיה לו ידע גם במקצועות כלליים אלה ולא רק בלימודי קודש.
הספרים עשו רושם גדול על גאוני התורה בווילנה וסללו את דרכו של רבי אריה לייב שפירא, להפוך לאב"ד של קהילת וילנה, תפקיד בו כיהן עד יום פטירתו בט"ו אייר תקכ"א – 1761.
כתבים ידועים נוספים שלו שנותרו עד היום הם: "קבוצת כסף", ספר דקדוק עברי שהוא הוציא לאור ב-1741 ואחת מתשובותיו מ-1754 במסגרת השו"ת, בספר "תשובת שמואל" של רבי שמואל מאינדורה, שיצא לאור ב-1859.
הרב אליעזר שפירא – היה רבה של העיר לובץ' שבליטא (כיום בלארוס) ואב"ד בקהילתה ונינו היה רבי אריה לייב שפירא (1787–1853) – ר' "ליבלי קובנר", אב"ד הראשון של קובנה.
בתו שרה, נשאה לר' אהרן מהורדאנא.
וילדה לו ארבעה בנים ובת אחת.
מ' העסא (בעלה ר' משה יעקב מסמארגאן).
ואחרי מות בעלה, נשאה שרה הנ"ל להגאון ר' משה אבד"ק דאלהינוב בן רבי יחיאל היילפרין בעל סדר הדורות.
אריה לייביש-ליִש (20 בינואר 1929, רומניה - 2016, ישראל) היה סופר, שחקן תיאטרון ומלחין ישראלי.
אריה ליש נולד בעיירה סטניששט שברומניה.
למד ב"חדר" בעיירה, בבית הספר היהודי ובתלמוד תורה בעיר בקאו.
בגיל 15, במלחמת העולם השנייה, נלקח לעבודות כפייה במחנה עבודה גרמני.
לאחר המלחמה החל לכתוב מערכונים ביידיש.
התקבל כשחקן לתיאטרון הממלכתי היהודי.
במסגרת פעילותו הספרותית אף התקבל לבית הספר הגבוה לספרות ע"ש אמינסקו בבוקרשט.
הצלחתו נקטעה באבה כאשר הודיע על כוונתו לעלות לישראל.
והיה פעיל במחלקה ליידיש של שידורי ישראל.
בעל תואר "מורה בכיר" מהמדרשה למורים למוזיקה, ותואר נוסף מאוניברסיטת בר-אילן.
הוציא לאור מחזות, קובץ שיריה של רעייתו המנוחה המשוררת סימאלה שניידר, ביידיש בעברית וברומנית, ולחנים פרי עטו.
כתב שני ספרים, בסדרה מתוכננת של שלושה, בהם הוא מתאר את התקופות השונות בחייו.
ספרו הראשון "בצל העיירה" מתאר את חייו ברומניה קודם עלייתו ארצה, בעיירה, בעיר במחנה הכפייה ובצל השואה.
בספרו השני "סימאלה שלי", מספר את חייה של אשתו המנוחה, סימאלה שניידר, מילדותה בעיר צ'רנוביץ, תלאותיה בתקופת המלחמה, פגישתם המשותפת ועלייתם ארצה.
הספרים פורסים יריעה רחבה ומרתקת של חיים יהודיים ולעולם התרבות היהודית בצל השואה.
אריה לֶרנֶר (7 בפברואר 1909, תרס"ט – 29 באפריל 1973, תשל"ג) היה מבקר אמנות ישראלי, מבקר האמנות של עיתון "דבר" במשך שנים ועורך המוסף דבר לספרות ואמנות, ומתרגם פורה, בעיקר של ספרות ילדים.
מפעילי אגודת הציירים והפסלים בישראל.
לרנר נולד בט"ז בשבט תרס"ט (1909) בעיירה זְדוֹלְבּוּנוֹב שבפלך ווהלין של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), בנו של המשורר העברי בן דור התחייה יעקב לרנר.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל ולמד בגימנסיה "הרצליה" (במחזור י"ג, יחד עם נתן אלתרמן ונחום בוגר לאחר סיום לימודיו נסע ללמוד מדעי הרוח באוניברסיטת לונדון, וקיבל תואר ראשון.
במהלך לימודיו עבד באגודות הנוער היהודי מטעם ההסתדרות הציונית ובתלמוד תורה עברי, וכן התמנה כעוזרו של משה קליינמן, עורך עיתונה של ההסתדרות הציונית, "העולם", ובו החל לפרסם מאמרים על אמנות.
נישא לציירת חנה לרנר לבית רובינשטיין (תרס"ט–תשנ"ח 1997).
בשנת 1937 שב לארץ ישראל, והחל לעבוד בעיתון "דבר", שבו עבד במשך 35 שנה, עד פרישתו לגמלאות בשנת 1971. תחילה עבד כמתרגם מברקי-חדשות מאנגלית ומצרפתית, ולאחר מכן היה עורך חדשות ולבסוף מבקר האמנות של העיתון.
במשך עשר שנותיו האחרונות בעיתון היה עורך מוסף "דבר לספרות ואמנות".
לרנר היה פוליגלוט, ששלט, פרט לעברית ויידיש, אנגלית וצרפתית, גם ברוסית, בפולנית, באיטלקית, בספרדית, בגרמנית ובלטינית.
בין תרגומיו: אנתולוגיה מדברי וינסטון צ'רצ'יל, "הנסיך הקטן" לאנטואן דה סנט-אכזופרי, "קורות האמנות" לארנסט גומבריך, "עליזה בארץ הפלאות", מחזות ופרקי יומן מאת אז'ן יונסקו, וספרוני ילדים רבים.
לרנר היה חבר הוועדה לקביעת תערוכות אמנים באגודת העיתונאים בתל אביב, ופעיל במיוחד באגודת הציירים והפסלים.
ב-1948, מיד לאחר כיבוש צפת על ידי "ההגנה" במלחמת העצמאות, היה מהאבות המייסדים של קריית האמנים צפת, ויחד עם אשתו, הציירת חנה לרנר, היה בין חמשת מייסדיה ומתיישביה הראשונים.
לאחר שחרור ירושלים במלחמת ששת הימים פעל לרנר לשיכון אמנים בעיר העתיקה, והוא עצמו עזב את ביתו בצפת ואת דירתו בתל אביב וקבע עם אשתו את משכנם ברובע היהודי בעיר העתיקה.
כן יזם את הקמת בית הסופר ע"ש חיים הזז ברובע היהודי.
נפטר מהתקף לב בכ"ז בניסן תשל"ג (1973) בביתו שבירושלים.
נטמן בבית העלמין בהר הזיתים.
אנציקלופדיה מעין; העורך: ז' אריאל, כרך י: אמני-מופת בחייהם וביצירתם: [א]: מג'וטו עד ורמיר, תל אביב: י' שרברק, 1957.
שרה ארליכמן, בידי טמאים: מכתבים לאחות מעמק הבכא; תורגם מכתב יד פולני על ידי נ' רבן; ערוך בידי אריה לרנר, תל אביב: הוצאת המשמרת הצעירה למפלגת פועלי ארץ ישראל, תש"ו.
אריה רזניק, פסלים: מבחר מיצירותיו (1942–1962); עריכה ומבוא: אריה לרנר ; צילומים: י' צפריר, תל אביב: אמנים בישראל, תשכ"ג.
אריה לרנר (עורך); (המלביה"ד: משה פרידמן), ספר קוסטופול: חייה ומותה של קהילה, תל אביב: ארגון יוצאי קוסטופול בישראל, תשכ"ז.
תמונות פנים באמנות הולאנד: בצירוף מבוא ודברי הסבר מאת טנקרד בורניוס; מאנגלית: אריה לרנר, תל אביב: לאם ('אוצר האמנות לפבר'), תש"ח.
דגא: בצירוף מבוא ודברי הסבר מאת ר"ה וילנסקי; עברית: א' לרנר, תל אביב: לאם ('אוצר האמנות לפבר'), [תש"-י].
וינסטון צ'רצ'יל – מנהיג במערכה: פרקי זכרונות, מסות, מאמרים ונאומים בהם עיקרי דבריו על הציונות וארץ ישראל; ערוך ומתורגם בידי אריה לרנר, תל אביב: דבר, תש"א.
אנטואן דה סנט-אכזופרי, הנסיך הקטן; תרגם מצרפתית אריה לרנר; הציורים מאת המחבר, תל אביב: עם עובד ('לילד'), תשי"ב.
גומבריך, קורות האמנות; מאנגלית: חנוך קלעי ואריה לרנר, תל אביב: עם עובד, תשט"ז.
אז'ן יונסקו, הווה עבר עבר הווה: פרקי יומן מקוטע; תרגם מצרפתית וצירף מבוא ואחרית-דבר אריה לרנר, ירושלים: שוקן, תשל"א 1971.
אז'ן יונסקו, השיעור: ומערכונים אחרים; תורגם מצרפתית על ידי אריה לרנר, ירושלים: אריאל, [1985?].
(התוכן: "השיעור"; "הרביעייה"; "תצוגת מכוניות"; "בתולה שהגיעה לפרקה"; פגם בהשכלה")
אופל וילר וסביל דויצ'ר, הקוסם בנגינות: מוצרט; ספר בעברית אריה לרנר; הציורים: מרי גרינולט, תל אביב: מ' ניומן ('ספרית יובל'), תש"ה 1945.
אופל וילר וסביל דויצ'ר, פרנץ שוברט וחבריו העליזים; ספר בעברית אריה לרנר; ציורים: מרי גרינולט, תל אביב: מ' ניומן, תש"ז 1946.
אופל וילר וסביל דויצ'ר, בטהובן הלוחם בנגינות; מאנגלית - אריה לרנר; ערוך בידי ירחם לוריא; ציורים: מרי גרינולט, תל אביב: מ' ניומן ('יובל'), תש"י.
ג'קסון, תבת הצעצועים; ציורים מאת א.
פיֶר פרובסט, שלשה אריונים; עברית: א' לרנר, תל אביב: עמוס ('ספרית ורד'), תשכ"ב.
וולט דיסני, שלגיה: על פי אגדות גרים; עברית: א' לרנר, תל אביב: עמוס ('ספרית פז'), תשכ"ג.
מ' ריד וא' אוסולד, הבה נספרה; נסח עברי: א' לרנר ; ציורים מאת ו' לא-מון, תל אביב] : עמוס ('ספרית פז'), תש"ל.
מריון קונג'ר, יום בגן החיות; ציורים מאת טיבור ג'רג'לי; נסח עברי: א' לרנר, תל אביב: עמוס ('ספרית פז'), תש"ל.
ג'ן ורנר, עליזה בארץ הפלאות; העבוד והציורים: וולט דיסני; עברית: א' לרנר, תל אביב: עמוס, תש"ל.
ל' וודקוק, מצעד השלישיות; ציורים: א' וילקין; נסח עברי: א' לרנר, תל אביב: עמוס ('ספרית פז'), תש"ל.
וולט דיסני, היפהפייה הנרדמת; עברית: א' לרנר, תל אביב: עמוס ('ספרית פז'), תש"ל.
קתרין ובירון ג'קסון, גם אלו תינוקות; ציורים מאת אדל ורבר; עברית: א' לרנר, תל אביב: עמוס ('ספרית פז'), תש"ל.
מעשה בילד קטן שלא היה אכלן; סֻפר וצֻיר בידי אליזבת ברוזובסקה; עברית: א' לרנר, תל אביב: עמוס, [תש"ל לערך].
הרב אריה מלכיאל קוטלר (נולד ה'תשי"א, 17 באפריל 1951) הוא ראש ישיבת לייקווד בניו ג'רזי וחבר במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארצות הברית.
נולד לרישל ולרב שניאור (בנו של הרב אהרן קוטלר).
בנם השני מתוך 9 ילדים.
נקרא על שם אבי אמו, הרב אריה מלכיאל פרידמן.
מצד אביו הוא נינו של רבי איסר זלמן מלצר.
למד בישיבת בית התלמוד בברוקלין ובישיבת בריסק בישראל.
נישא להינדה, בתם של ליפשא (בת הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק) והרב יחיאל מיכל פיינשטיין.
הם היו נשואים במשך עשר שנים והתגוררו בירושלים.
בתקופה זו למד בישיבת בריסק.
לאחר פטירת אביו, בשנת 1982, מונה בגיל 32 לעמוד בראשות ישיבת "בית מדרש גבוה" בליקווד, הישיבה הגדולה בארצות הברית.
הרב אלעזר מנחם מן שך הכריז על מינויו בהלוויה של אביו.
אשתו הינדה סירבה להגר עמו לארצות הברית בשל איסור שהטיל סבה, הרב יצחק זאב, על צאצאיו שלא להגר למדינה זו.
בלחצה של משפחתה סירבה גם להתגרש.
הוא השאיר עבורה גט למקרה שתתרצה, בבית הדין של הרב ניסים קרליץ אך היא סירבה לקבלו.
בסופו של דבר קיבל הרב קוטלר היתר מאה רבנים כדי להינשא בשנית, בשנת ה'תשמ"ה (1985) וכעבור מספר חודשים נישא לחנה לאה לבית טיקוצקי.
בני הזוג מתגוררים בלייקווד ונולדו להם בת ובן.
הינדא עברה להתגורר בבית הוריה בבני ברק וממשיכה בסירובה לקבל את הגט.
הפרשה עוררה סערה גדולה בין המחנות במגזר החרדי-ליטאי ושימשה רקע למחזהו של אמנון לוי "שיינדלה".
הרב קוטלר משמש כראש הישיבה, לצד גיסו הרב דוד שוסטאל ובני דודיו הרב ירוחם אולשין והרב ישראל ניומאן.
קונטרס הגות תשובה, על הלכות תשובה לרמב"ם, ה'תשס"א.
ספר ביני עמודי על מסכת יבמות, תשפ"ה.
רבי אריה לייבוש הלברשטאם (ה'תקצ"ח - אדר א' ה'תרס"ח) היה רבה של העיר דוקלה ונכדו של רבי חיים הלברשטאם, מייסד שושלת צאנז.
נולד בגליציה בשנת ה'תקצ"ח לרבי דוד הלברשטאם (בנו השני של רבי חיים מצאנז, ומייסד חסידות קשאנוב) ולעכסה גיטל בתו של רבי יוסף זאב מטניגרד.
נישא למרים בתו של רבי אביגדור הלברשטאם רבה של דוקלה, ועם פטירתו בשנת ה'תרל"ז נבחר רבי אריה לייבוש למלא את מקומו.
אולם בשל גילו הצעיר (פחות מגיל שלושים) היו הרבה מערערים על סמכותו כרב, ולבסוף הוסכם שיהיה בהדרכת דודו רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינאווא.
רבי אריה לייבוש נפטר בחודש אדר א' בשנת ה'תרס"ח.
רבי מנחם מענדל הלברשטאם, חתן דודו זקינו רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינאווא וממלא מקום אביו בדוקלה.
נפטר בכ"א באדר ב' תרפ"ו.
ברכה רעכל בריינדל, אשת רבי יחיאל נתן הלברשטאם מברדיוב
חיה, (נפטרה ה'תרפ"ט), אשת רבי משה דוד טייטלבוים ממודיור-לופוש
אריה מסאי (שם מדעי: Panthera leo nubica; קרוי גם אריה נובי או אריה מזרח-אפריקני), הוא אחד מתת-המינים של האריה החי במרכז ומזרח אפריקה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1848 על ידי הזואולוג הצרפתי הנרי מייר בליינוילי מפרט שניצוד באזור נוביה, וזהו המקור לשמו המדעי.
תת-מין נוסף שתואר על בסיס אריה שניצוד בטריטורית טנגניקה ונקרא P.l.massaica, אוחד לבסוף עם תת-מין זה.
בשנת 1914, זואולוג אמריקאי תיאר תת-מין בשם אריה חבשי (P.l.roosevelti) על בסיס אריה זכר שניצוד על ידי תאודור רוזוולט לכאורה באזור אדיס אבבה; לא ברור האם הפרט שניצוד ייצג תת-מין נפרד שחי באתיופיה, או שמדובר בפרט מתת-המין המסאי.
הטווח ההיסטורי של האריה המסאי השתרע מדרום מצרים עד זימבבואה, אולם כיום הטווח שלו הצטמצם בלמעלה מ-80% והוא מצוי בעיקר בקניה וטנזניה; עם זאת, האריה המסאי נמצא במצב טוב יחסית ולא צפויה לו סכנת הכחדה, בשל הנוכחות הגדולה שלו באזורים מוגנים.
האריה המסאי תואר על ידי אוסקר נוימן הגרמני כבעל גב ורגליים פחות מעוקלים משל תת-מינים האחרים.
לזכרים יש קווצות שיער בינוניות על מפרק הברך ובבית השחי, והרעמה שלהם אינה מלאה לגמרי ונראית לעיתים כמסורקת לאחור.
הרעמה מתחילה להתפתח בגיל שנה על הקודקוד, הלחיים והחזה, ותמשיך לגדול ולהקיף את כל אזור הצוואר והאוזניים עד גיל ארבע או חמש.
האריות המסאים שחיים באזורים הררים מעל 800 מטר, מגדלים רעמות כבדות וגדולות יותר מאשר האריות בשפלה.
ישנה אוכלוסייה מסוימת של אריה מסאי הקרויה אריה צאבו על שם התפוצה שלהם בפארק הלאומי צאבו שבמזרח קניה, והללו מתייחדים בכך שהזכרים מתאפיינים ברעמה קצרצרה דלילה שלעיתים קרובות נעדרת כמעט לגמרי.
צבע הרעמה הוא חום קפה-כהה באזור הצוואר ובית השחי, וזהוב או אדמוני באזור המצח והלחיים.
פרוותו של האריה דקה, חלקה וצמודה לגוף, וצבעה הוא צהבהב-חאקי בהיר.
מעל העיניים יש לאריה כתמים כהים עגלגלים, ומתחת לעיניים יש רצועה לבנה דקה.
האף אדמדם-שחרחר עם נחיריים רחבים ומשולשים בקצוות, והלוע גדולו ושחור.
בצידי החוטם יש זיפים בהירים ובסנטר יש זקנקן לבן קצרצר.
הזנב כהה בקצהו עם ציצת שיער מעוגלת ומאחורי הרגליים יש כתמים כהים דהויים.
מבנה גופו של האריה שרירי ומוצק, ויש לו רגליים עבות וחזקות עם טפרים גדולים ומעוקלים.
ראשו וחרטומו עבים, והאוזניים קצרות ומעוגלות.
הכתפיים רחבות והזנב ארוך ועבה.
האריה המסאי מגיע בדרך כלל לאורך של 3-2.5 מטר מהחוטם עד לקצה הזנב.
הלביאות קטנות יותר ואורכן 2.6-2.3 מטר.
הן הזכרים והן הנקבות מגיעים לגובה של 90–110 ס"מ, כשהזכרים לרוב גבוהים יותר.
התפוצה של האריה המסאי בתחילת המאה ה-20 השתרעה על פני קניה, טנזניה, מוזמביק, מלאווי, זמביה, אתיופיה, דרום סומליה, מרבית דרום סודאן דרום סודאן, ומזרח אוגנדה.
הטווח ההיסטורי כלל גם את ג'יבוטי, אריתריאה, מרבית חלקי סומליה וסודאן ואפילו בדרום מצרים ובאזור הדרומי של הנילוס.
התפוצה העיקרית כיום היא בצפון ומרכז טנזניה, דרום ומכרז קניה, ואוכלוסיות קטנות ובינוניות בעיקר באתיופיה, מוזמביק וזמביה.
בית הגידול של האריה המסאי הוא בעיקר סוואנות יבשות עם צומח בגובה קצר עד בינוני כדוגמת סוואנת סרנגטי, ובמידה פחותה גם סוואנות שיחים-דוקרניות, חורשות דלילות, "יערות מיומבו", מדרונות הרריים כדוגמת הר קניה והרי באלה, ובעבר גם אזורים סלעיים ומדבריים בקרן אפריקה וצפון-מרכז אפריקה.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 250 מילימטר לשנה.
האריה המסאי חי בקבוצות משפחתיות של עד 15 פרטים, המורכבות בעיקר מלביאות וזכר אחד עד שלושה זכרים המגנים יחד על הטריטוריה לתקופה ארוכה.