tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא החל לגלות עניין באסטרונומיה עוד בצעירותו.
כנער הוא גילה עניין מועט בלימודים הפורמליים וכתוצאה מכך סבל מחיכוכים רבים עם מוריו ואף החליף מספר בתי ספר.
לבסוף הוא השתקע בתיכון עיוני בעיירה הסמוכה בינגלי, בסיומו זכה ב-1933 במלגה ללימודי מתמטיקה ואסטרונומיה ב"עמנואל קולג'" שבאוניברסיטת קיימברידג'.
לאחר שסיים את לימודיו בהצטיינות, התקבל הויל כדוקטורנט בקיימברידג', ובשנת 1939 החל לעבוד כחוקר וכמרצה באוניברסיטה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלח לשירות צבאי בצוות המכ"ם של הצי המלכותי הבריטי, ולאחר מכן קודם והמשיך לעסוק בחקר המכ"ם בתור ראש קבוצת מחקר.
במסגרת תפקיד זה נפגש הויל לראשונה עם תומאס גולד והרמן בונדי, שעתידים להיות עמיתי המחקר העיקריים שלו.
עם תום המלחמה החלו הויל, גולד ובונדי לפתח תאוריה חדשה אודות היקום, וב-1946 הגיעו לפריצת הדרך בתחום ופרסמו את מודל המצב היציב, המהווה מודל מתחרה למפץ הגדול.
הויל היה זה שטבע את המונח "המפץ הגדול", המתאר רעיון שלפיו היקום החל בפיצוץ אדיר ממדים.
באופן אירוני, השם התקבל במהירות ונכנס לשימוש על ידי תומכי התאוריה ומתנגדיה כאחד.
לפי מודל המצב היציב של הויל ועמיתיו, היקום קיים מאז ומתמיד כפי שהוא כיום.
כדי להתמודד עם התצפיות (של אדווין האבל ואחרים) שהראו כי הגלקסיות מתרחקות זו מזו, טען הויל שבין הגלקסיות נוצר כל העת חומר יש מאין, וכך מבנה היקום נשאר אחיד.
המודל של הויל התחרה באופן צמוד עם מודל המפץ הגדול, אך לבסוף נדחק הצידה עם ריבוי הגילויים והתצפיות שתאמו את תאוריית המפץ הגדול ולא נמצא להם הסבר משכנע במודל של הויל.
הישג מדעי חשוב שלו שאינו שרוי במחלוקת היה פיתוח תאוריות חשובות בתחום הנוקליאוסינתזה כוכבית (תהליכי היווצרות היסודות הכימיים בכוכבים).
אולם, הישגיו אלו, שנועדו לחזק את תאוריית המצב היציב, תרמו גם למודל המתחרה של המפץ הגדול, שלימים התקבע כמודל העיקרי בקהילה המדעית.
על ההישג הזה זכה שותפו ויליאם אלפרד פוֹלֶר בפרס נובל לפיזיקה ב-1983 (יחד עם סוברהמניאן צ'נדראסקאר), ורבים תמהו מדוע פסחו מעניקי הפרס על הויל.
הויל תמך ברעיון הפאנספרמיה והתכנון התבוני.
הוא טען כי הסיכוי ליצירה של חיים ללא מתכנן, שקול לסיכוי שסופת טורנדו שפוגעת במחסן גרוטאות תיצור מטוס בואינג 747.
הויל הקים בקיימברידג' את המכון לאסטרונומיה תאורטית, ועמד בראשו שנים רבות.
הוא קיבל תואר אבירות ב-1972 על הישגיו המדעיים באסטרונומיה ובקוסמולוגיה.
הויל גם חיבר מספר ספרי מדע בדיוני, שמהם תורגמו לעברית ספריו "הענן השחור" (הוצאת זמורה ביתן, 1983) ו"כוכב הלכת החמישי" (הוצאת כתר).
על שמו נקראו האסטרואיד "8077 Hoyle", וכן זן של בקטריה שהתגלה על ידי הארגון ההודי לחקר החלל (ISRO), "Janibacter Hoylei", וגם רמת הויל (Hoyle level, ראה להלן).
טבע היקום, תרגם ראובן סיוון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1960
פנים חדשות למדע, תרגם אהרן אמיר, ספרית אפקים, עם עובד, 1974
הענן השחור, הוצאת זמורה ביתן, 1983 (מדע בדיוני)
כוכב הלכת החמישי, הוצאת כתר, 1982 (מדע בדיוני)
מספריו המדעיים, ומאמרים נבחרים שלו שאינם שנויים במחלוקת
הויל התפרסם ברעיונותיו השנויים במחלוקת, וביניהם המצב היציב והתכנון התבוני.
הוא מפורסם יותר במאמרים מדעיים רבים ורעיונות אחרים שאינם שנויים במחלוקת, חלקם מבריקים ופורצי דרך, ולזמנם נבואיים, כמו הרעיון בו חזה וחישב בדיוק מדהים רמת עירור של גרעין פחמן שלא הייתה ידועה עד שנבדקה תחזיתו.
רמה זו נקראת על שמו רמת הויל (Hoyle level).
ראה מעט מזעיר דוגמאות מפרסומיו החשובים להלן:
בנוסף לרמת הויל, הוא הציע בפרסומים לעיל ואחרים את מודל קליפות הבצל של שכבות היסודות בכוכבים, ואת הריאקציות הגרעיניות מהליום ומעלה בתוך הכוכבים, והצביע על כך שהן לא מספיקות לייצור כל ההליום הניצפה בעולם, והסביר את התפתחות הכוכבים והציע את ייצור היסודות הכבדים בסופרנובה, והציע מקורות אנרגיה לקוואזרים, ועוד ועוד.
1968 - מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה בבריטניה (RAS)
1970 - מדליית ברוס (Bruce Medal)
1971 - פרס הנרי נוריס ראסל (Henry Norris Russell) של האגודה האסטרונומית האמריקאית (AAS)
1977 - פרס קלאמפקה-רוברטס (Klumpke-Roberts) מטעם החברה האסטרונומית הפסיפית
1994 - פרס באלזן (Balzan Prize) באסטרופיזיקה
1997 - פרס קראפורד של האקדמיה השוודית למדעים באסטרונומיה
פְרֶד (אֶפְרָיִם) מוֹנוֹסוֹן היה תעשיין, נדבן ופעיל ציוני יהודי-אמריקאי מבוסטון, ארצות הברית, שיזם והקים את היישוב נוה מונוסון.
פרדריק אפרים מונוסון נולד במוסקבה שברוסיה לאדולף (אברהם) ולבסי (בת שבע) לבית רבינוביץ', שניהם במקור מן העיר נבהרדק שברוסיה הלבנה.
אביו, שהיה מנכבדי הקהילה היהודית, חלפן כספים עשיר ובעל בנק פרטי קטן, נרצח ב-1892 על ידי שודדים.
אימו, שהייתה בת למשפחת רבנים ידועה, הפכה בעקבות האסון להיות אנטי-דתית, ושבה זמן קצר לאחר הרצח לנבהרדק.
בשנת 1904 החליטה האם להגר עם שלושת ילדיה הקטנים, פרד, איזידור ודוד, לארצות הברית והשתקעה בברוקליין שבמסצ'וסטס.
החיים בארץ החדשה לא היו קלים, ופרד התלמיד עזר לפרנסת המשפחה במכירת עיתונים ובניקוי שלג מהמדרכות.
באותה תקופה החלו מחלקי העיתונים בשביתה גדולה, ומונוסון שימש כמתווך בין השובתים לבין המוציאים לאור.
בדצמבר 1913 נשא לאישה את מיני לבית פולי (1894–1977), ולזוג נולדו שלושה ילדים: אליס, רות ואדולף.
מונוסון החל לעבוד בבית חרושת למעילי רוח, תוך כדי לימודי משפטים באוניברסיטת בוסטון.
מספר שנים לאחר מכן הקים בעצמו מפעל לייצור מעילי גשם – "Cosmopolitan Manufacturing Co" בקיימברידג'.
מונוסון היה מעורב בפעילות ציבורית רחבה בקהילה היהודית והעסקית.
בין היתר שימש כסגן נשיא האיגוד המקצועי של פועלי המחט בבוסטון, כנשיא איגוד יצרני מעילי הגשם וכסגן נשיא ארגון עובדי המתפרות בארצות הברית.
מונוסון עשה את עיקר הונו מייצור מעילי גשם וזכה לכינוי "מלך מעילי הגשם של בוסטון".
הוא היה מהראשונים בתעשייה שהשמיעו מוזיקה לעובדים כדי להנעים את זמנם ולהגביר את פריון העבודה.
במקביל לפעילותו העסקית נרתם מונוסון לפעילות ציונית.
עם תום מלחמת העולם השנייה הוא ביקר במחנות העקורים באירופה וסייע רבות לניצולים.
לפני קום המדינה הוא גייס תרומות ושלח לארץ בגדים חמים, תרופות ומצרכי מזון.
בשנת 1951 נבחר פרד מונוסון כציר לקונגרס הציוני וכיהן כיו"ר המגבית היהודית.
מונוסון שימש כיו"ר קרן קיימת לישראל בארצות הברית וכפעיל בוועד למען החייל.
הוא תרם רבות לגופים אלו וכן לבתי חולים ולילדים חרשים-אילמים בישראל ובארצות הברית.
הוא שימש גזבר הסתדרות ציוני אמריקה היה בין מקימיו של בית ציוני אמריקה וכיהן כיו"ר שלו.
כמו כן הקים פקולטה לחקר ישראלי-אמריקאי של בעיות משפטיות בישראל ליד הפקולטה למשפט באוניברסיטת הרווארד.
מונוסון נהג לבקר פעמיים בשנה בישראל, אחת מהן בערב יום העצמאות כאורח על בימת הכבוד במצעד צה"ל.
דמותו הססגונית בלטה; הוא היה נהג ללבוש מעיל מהודר, ציפורן אדומה או לבנה קישטה את דש מעילו ומטפחת לבנה ששמו נרקם עליה בצבצה מכיס המעיל.
הוא היה מצויד במצלמת סטילס ובמסרטה ותיעד ביסודיות את כל ביקוריו ופועלו.
לאחר מות בנו תרמו נכדיו את אוסף הסרטים שצילם.
בעקבות פעילותו הענפה כנדבן וציוני נלהב זכה מונוסון לכבוד ולהערכה מראשי המדינה, ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שרת העבודה גולדה מאיר ושר החוץ משה שרת.
גולת הכותרת של פעילותו למען מדינת ישראל החלה בשנת 1953, כשבאחד מביקוריו הרבים בארץ פגש בשדה התעופה לוד את עובד המכס אריק וולף, שבשיחה עִמו ספר לו שבכל יום הוא מגיע לעבודה מנתניה הרחוקה.
תגובתו הראשונה של מונוסון הייתה: "אם כך, למה שלא נקים יישוב קרוב לשדה התעופה שייועד לעובדי השדה?".
גרסה שונה של סיפור הקמת היישוב סיפר המשפטן חיים כהן: לפי גרסתו, בעת ביקור בארצות הברית בשנת 1951, העניק לו מונוסון כמתנה תריסר מעילי גשם, וכהן דחה אותו.
מונוסון שאלו בנושא, וכהן השיב שלדעתו אין זה מכובד שעובדיה של מדינת ישראל יקבלו מתנות.
הוא הציע להביא לו מתנה, במקום שיקבל מתנה מהנדבן.
לאחר שראה כהן שאין בביתו של מונוסון תנ"ך, העניק לו תנ"ך במתנה.
הדבר הרשים את מונוסון וגרם לו להחליט לתרום את הסכום הדרוש להקמת יישוב בישראל על שמו.
מכל מקום, עובד המכס וולף גייס חמישה אנשים: חבריו לעבודה במכס אברהם וינר ואברהם קרסין, נציג מהמשטרה אברהם ויינרב ונציג של עובדי אל על שלמה עפרוני.
פרד מונוסון הבטיח שיפעיל את קשריו להקמת היישוב בתנאי שייקרא על שמו.
מונוסון גייס את הקק"ל תוך זמן קצר יחסית, ולאחר בדיקת שלוש חלופות נקבע שהיישוב הכפרי "נווה אפרים מונוסון" יקום באזור שבין אור יהודה ליהוד.
ב-12 בנובמבר 1953 הונחה אבן הפינה ליישוב בנוכחות מונוסון ואישים נכבדים.
התושבים החדשים זכו להלוואות בתנאים נוחים מאוד מפרד מונוסון.
פרד מונוסון יחד עם מימי אשתו דאגו מאוד לטיפוח היישוב הצעיר; הוא הקפיד על ניקיון היישוב, דאג להביא שתילי ציפורן מארצות הברית כדי להפריח את היישוב, תרם כספים לנושאי חינוך ותרבות וגייס תורמים נוספים.
בכל חורף שלח לילדי היישוב מעילי גשם, סוודרים ואימוניות (טרנינגים).
מונוסון נהג גם לתרום מעילי גשם לחיילים, ולפעמים היה מצפין כרטיס טיסה באחד המעילים, כך שחייל יזכה באקראי בפרס יקר.
בעקבות הבטחתו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון לבוא לקוקטייל בבית שיקים בישראל, נענה מונוסון לאתגר והקים ביישוב בית מפואר, ששימש אותו במהלך ביקוריו בארץ.
לאחר מותו החליטה משפחתו של מונוסון לתרום את ביתו למועצה המקומית נווה מונוסון.
מאז, משמש הבית כבית המועצה המקומית (כיום המִנהלת המקומית) של נווה מונוסון.
למונוסון היה חשוב מאוד ששם היישוב יהיה נווה מונוסון ולא נווה אפרים (כפי שהובטח לו על ידי דוד בן-גוריון).
הדרישה של ועדת השמות הממשלתית לשם פרטי בלבד, שהוחלפה בשלב מאוחר יותר לדרישה לשם עברי ולא לועזי, קוממה אותו.
בשנת 1962 הוסב שם המועצה המקומית לנווה אפרים מונוסון להבדיל משם היישוב שנשאר נווה אפרים.
בשנת 2004 אחרי האיחוד עם יהוד במסגרת איחוד הרשויות, נקראה העיר המאוחדת בשלב הראשון בשם יהוד-נווה אפרים (מיזוג השם הרשמי של שני היישובים המתאחדים).
למרות בקשת פרנסי היישוב לשמר את השם מונוסון, המליצה ועדת השמות הממשלתית לקרוא ליישוב המאוחד בשם יהוד.
שר הפנים דאז אופיר פז-פינס קבע לבסוף שהעיר המאוחדת תקרא יהוד-מונוסון וועד הרובע העירוני (שעליו הוכרז במקביל), ייקרא המִנהלת המקומית נווה מונוסון.
מונוסון נהג לצלם במצלמת הקולנוע הצבעונית שלו את מסעותיו ברחבי הארץ והעולם.
לאחר שנים רבות נתגלה ארכיון הסרטים שלו בבית בנו, ומהסרטים שבו הוכן הסרט "אני הייתי שם בצבע" של הבמאי אבישי כפיר, שהוקרן בערוץ הראשון במסגרת סדרת התעודה "הסיפור האמיתי".
פרדריק פיליפס ברוּקס היה חלוץ בתחום הנדסת תוכנה.
ברוקס נודע בעיקר כמי שניהל בחברת IBM את הפיתוח של מערכת ההפעלה OS/360, שהייתה ציון דרך משמעותי בתחום הנדסת התוכנה.
בספר The Mythical Man-Month, שהפך עם השנים לקלאסיקה, כתב ברוקס בפתיחות על הניסיון, הקשיים והלקחים מהפרויקט.
ברוקס נודע גם בשל המאמר No Silver Bullet ("אין קליע כסף") שכתב, העוסק בעתיד הנדסת התוכנה.
ברוקס הוא זוכה פרס טיורינג לשנת 1999.
ברוקס נולד בעיר דרהאם שבמדינת קרוליינה הצפונית ולמד לתואר ראשון באוניברסיטת דיוק שבעיר הולדתו.
הוא קיבל תואר דוקטור במתמטיקה שימושית מאוניברסיטת הרווארד בהנחיית האוורד אייקן.
ב-1956 הצטרף לחברת IBM וב-1964 עבר לאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל והקים שם את המחלקה למדעי המחשב.
באמצע-סוף שנות ה-80, הוביל ברוקס את כוח המשימה של משרד ההגנה האמריקאי לבחינת הכשלים הרבים שאירעו בפרויקטים גדולים לפיתוח תוכנה באותה העת.
כוח המשימה הגיע למסקנה שיש לעבור לשיטה של בנייה ואספקה מחזורית והדרגתית של תוכנה, ולזנוח את מודל מפל המים ותקן DoD-STD-2167. המלצות אלה היו הגרעין ממנו צמחו בהמשך מתודולוגיות הפיתוח האיטרטיביות, ו-Unified Process בפרט.
בספר The Mythical Man-Month, טבע ברוקס את האמרה הבאה, שכיום ידועה כחוק ברוקס:
אבחנה זו משמעותה למעשה שלא ניתן להמיר שנות אדם בשנים "סתם", כשמחשבים את אורכו של פרויקט לפיתוח תוכנה.
במילותיו של ברוקס: "היריון נמשך תשעה חודשים ולא משנה כמה נשים נוספות הוקצו לו".
מחוק ברוקס משתמע שיעיל יותר לפתח תוכנה בצוות קטן של מתכנתים מוכשרים, מאשר בצוות גדול של מתכנתים מוכשרים פחות.
פרד דרסט הוא ראפר, זמר, כותב שירים, שחקן ובמאי קולנוע אמריקאי, והסולן של להקת הנו מטאל לימפ ביזקיט.
רבים מחשיבים אותו כדמות שנויה במחלוקת, הן בתחום המוזיקה והן בחייו האישיים.
פרד דרסט נבחר למקום 71 כסולן המטאל הטוב ביותר בכל הזמנים על ידי מגזין המוזיקה "Hit Parader" .
פרד דרסט נולד בג'קסונוויל, פלורידה.
אביו נטש את המשפחה כאשר היה בן כמה שבועות, והוא גדל לבד עם אמו אשר לא עבדה.
השניים חיו בעוני רב וגרו בקומה העליונה של הכנסייה המקומית ואף נידבו אוכל.
כאשר דרסט היה בן שנתיים, נישאה אימו לביל, שוטר.
אמו העידה כי היה ילד תלותי, אהב לשמוע מוזיקה ולרקוד.
לדרסט נולד אח למחצה בשם קורי.
המשפחה עברה לגזטוניה, צפון קרוליינה כדי להיות קרובים למשפחתה של אמו, אשר גרו בדאלאס, צפון קרוליינה.
בנעוריו, התעניין דרסט בברייקדאנס ובמוזיקת היפ הופ.
הוא הקים להקת ברייקדאנס שנקראה "Reckless Crew".הוא החל להתחבר לראפ, כתב שירים רבים, והתאמן כמה שהיה יכול.
הוא התחיל להשתתף בתחרויות ראפ, שם היה האדם היחיד שעורו לבן, דבר שעודד אותו להתחבר עם אפרו-אמריקאים.
לאחר מכן, דרסט וחבריו התחילו להתעניין בסקייטבורדינג.
התעניינות זו הפכה לתרבות שלמה, בה הוא קנה בגדים חדשים והאזין למוזיקה חדשה, פאנק הארדקור.
הוא סיים את לימודיו בתיכון ב-1988 והתגייס לצי האמריקני.
לאחר שנתיים, דרסט השתחרר מהצי, בגלל פציעה בפרק כף היד, אשר נגרמה מתאונת סקייטבורד.
הוא החל לעבוד בכמה עבודות מזדמנות, כגון: די ג'יי, עבודה במסעדות מזון מהיר, בסקייטפארק וכדומה.
לאחר שהשתחרר מהכלא, חזר לצפון קרולינה.
הוא חזר לסצנת ההיפ הופ, והקים צמד ראפ עם חברו שהיה די-ג'י.
הם צילמו עצמם עושים קטע ראפ והתגובות היו שליליות.
הוא חזר לגור בג'קסונוויל והפך לאומן קעקועים.
הוא קיבל מחמאות על עבודתו, ואנשים ייעצו לו לפתח קריירה בתחום, במקום להמשיך בקריירה מוזיקלית.
הוא קעקע את סולן להקת קורן, ג'ונתן דייוויס, אשר הציג לו את עולם המוזיקה.
דרסט הביא לו דמו של להקתו לימפ ביזקיט, ודייוויס לקח אותו לחברת התקליטים שלו.
דרסט היה אחד ממקימי להקת לימפ ביזקיט בשנת 1994. הלהקה פרצה לתודעה עם האלבומים "Significant Other" ו"Chocolate Starfish and the Hot Dog Flavored Water".
בעקבות הצלחת הלהקה הפך לאחד מכוכבי הרוק הגדולים של שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000.
בשנת 2000, הופיע לצידה של כריסטינה אגילרה בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV.
בשנת 2001, הופיעה הלהקה בפסטיבל בסידני.
הקהל הסתער לכיוון הבמה ונערה בשם ג'סיקה מיקליק מתה מחנק.
דרסט כתב את רוב שירי הלהקה, ואף באלבום Results May Vary,היה שותף להלחנה של רוב שירי האלבום, דבר שלא עשה מאז האלבום הראשון של לימפ ביזקיט.
בתור מפיק גילה להקות רוק מצליחות כמו פאדל אוף מאד וסטיינד.
בנוסף לפעילותו כסולן הלהקה, דרסט ביים את רוב הקליפים של לימפ ביזקיט, וכן קליפים של הלהקות קורן וסטיינד.
באחד מהראיונות שערכו עמו, דרסט אמר ששאף להיות במאי קולנוע לפני שהתחיל בקריירה המוזיקלית שלו, וב-2006 ביים את הסרט The Education of Charlie Banks ("חינוכו של צ'ארלי בנקס"), ובשנה זו גם השתתף בסרט המסתורין "אוכלוסייה 436".
ב-2019 ביים סרט נוסף, "The Fanatic", סרט מותחן פסיכולוגי בכיכובו של ג'ון טרבולטה.
בשנת 2024 שיחק דרסט בסרט האימה הקווירי "ראיתי את הטלוויזיה זוהרת" בתפקיד פרנק, אביו של אוון.
ב-1990, בזמן שירותו בצי, התחתן עם אשתו הראשונה.
הם עברו לקליפורניה, ונולדה להם בת בשם אדריאנה ב-3 ביוני אותה שנה.
הזוג התגרש לאחר שדרסט גילה שאשתו ניהלה רומן.
הוא נאסר למשך חודש לאחר שתקף את מאהבה של אשתו.
מאוחר יותר יצא עם השחקנית ג'ניפר תאייר ונולד להם בן בשם דאלאס ב-30 באוגוסט 2001. בשנת 2009, נישא לאסתר נזרוב והם התגרשו לאחר שלושה חודשים.
ב-2012, נישא למאפרת קסניה בריאזינה והם התגרשו בספטמבר 2018.
במהלך שרפות היער בקליפורניה (2018), ביתו של דרסט נשרף כליל והוא איבד את רוב רכושו.
דרסט הוא טבעוני מאז 2013.
פרדריק ויליאם בירדסלי היה כדורגלן אנגלי הנמנה עם מייסדי מועדון הכדורגל ארסנל.
בירדסלי, יליד נוטינגהאם, החל לעבוד בצעירותו במפעל תחמושת בצ'ילוול, לונדון.
בזמנו החופשי שיחק כדורגל בעמדת השוער, והשתתף כשחקן חובב במשחקי נוטינגהאם פורסט.
ב-1884 שמר על שער נקי בחצי גמר גביע ה-FA נגד קווינס פארק ריינג'רס, והמשחק החוזר שנערך באדינבורו הסתיים בהפסד של פורסט בתוצאה 0 - 3. בירדסלי פוטר ממשרתו כיוון שלקח חופשה ללא רשות, וכתוצאה מכך עבר ללונדון והחל לעבוד במפעל התחמושת רויאל ארסנל שוולוויץ'.
מאוחר יותר הצטרף אליו מוריס בייטס, שהיה גם כן שחקן בפורסט.
בירדסלי היה מעוניין להמשיך לשחק כדורגל, והצטרף לניסיון המקומי להקים מועדון כדורגל; ב-1884 הוא שיחק בקבוצה בשם וולוויץ' יוניון במשך תקופה קצרה, אך הקבוצה התפרקה זמן קצר לאחר הקמתה.
לאחר הגעתם למפעל של חובבי כדורגל נוספים, כגון דייוויד דנסקין וג'ק האמבל, נעשה ניסיון נוסף להקים מועדון כדורגל; תחת הנהגתו של דנסקין הם הקימו קבוצת פועלים שנקראה דיאל סקוור; הקבוצה הפכה בסופו של דבר למועדון הכדורגל ארסנל.
בירדסלי היה השוער במשחק נגד איסטרן וונדררס ב-11 בדצמבר 1886, שהיה גם המשחק הראשון בתולדות המועדון; תוך זמן קצר שונה שם המועדון לרויאל ארסנל, אך בירדסלי המשיך לשחק כשחקן אורח במשחקי נוטינגהאם פורסט, ושותפו לקבוצה בייטס סייע כשופט.
באחת הפעמים שבירדסלי ובייטס נסעו לנוטינגהאם הם הצליחו להשיג סט של מדי משחק אדומים.
המדים הללו הוענקו לארסנל, ומאז הצבע האדום מאפיין את המועדון הלונדוני.
בירדסלי שיחק ברויאל ארסנל עד עונת 1890/1891, והוחלף על ידי אדמונד בי; הוא השתתף ב-67 משחקים רשמיים בליגות ובטורנירי הגביע האזוריים בתקופה שקדמה לצירוף ארסנל לפוטבול ליג.
כמו כן, בירדסלי היה השוער בשני משחקי גביע ה-FA, כולל המשחק הראשון של ארסנל בטורניר נגד לינדהרסט ב-5 באוקטובר 1889. בירדסלי היה השוער בניצחונות במשחקי הגמר של גביע קנט בכדורגל ומגן הצדקה של לונדון ב-1890.
בירדסלי היה שחקן חובב לאורך כל הקריירה שלו, והמשיך לעבוד כמהנדס, בין היתר בחברת סימנס, ממנה פוטר לאחר שלקח יותר מדי חופשות על מנת לשחק כדורגל.
בירדסלי כיהן כחבר הנהלה בארסנל בזמן ששיחק שם, ולאחר פרישתו ב-1891 הוא נבחר למשרת סגן היושב-ראש.
הוא היה חבר בהנהלת וולוויץ' ארסנל (השם החדש של המועדון) במשך שני העשורים הבאים, ועסק במקביל באיתור כישרונות.
הקשר בין בירדסלי לארסנל הסתיים ב-1910 לאחר שהמועדון נקלע לקשיים כספיים; המועדון נרכש על ידי קבוצת אנשים בראשות סר הנרי נוריס, ובירדסלי לא הצטרף להנהלה החדשה של ארסנל.
בירדסלי הצטרף להנהלת צ'רלטון אתלטיק לאחר המעבר של ארסנל לאצטדיון הייבורי ב-1913, אך עזב בעקבות מחלוקת על סגנון המשחק של המועדון שנחשב בעיניו כהגנתי מדע.
בסופו של דבר הוא פתח חנות למכירת טבק בשכונת וולוויץ', והתגורר בפלאמסטיד עד למותו ב-1939.
פרדריק לורנס גרנדי הוא שחקן ופוליטיקאי אמריקני.
גרנדי התפרסם בעיקר בשל תפקידו בסדרת הטלוויזיה "ספינת האהבה".
לשיא הקריירה הפוליטית הגיע כשנבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1987 כנציג איווה.
גרנדי נולד בעיר סו סיטי שבאיווה, וב-1970 סיים לימודי אנגלית באוניברסיטת הרווארד.
בהמשך, עסק בכתיבת נאומים לחבר בית הנבחרים ויילי מיין.
ב-1973 החל בקריירת משחק, כשתפקידו הראשון היה תפקיד אורח בסדרה הקומית "Love, American Style".
ב-1977 החל לגלם את תפקידו של הכלכל ברל "גופר" סמית', בסדרת הטלוויזיה "ספינת האהבה".
הוא גילם תפקיד זה עד שהסדרה ירדה מהמרקע ב-1986. במקביל, גילם תפקידים קטנים יותר ותפקידי אורח במספר סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע.
בסמוך לאחר ירידתה של "ספינת האהבה" מהמרקעים, התמודד על מקום בבית הנבחרים האמריקני מטעם המפלגה הרפובליקנית, כנציג מחוז הבחירה השישי של מדינת איווה.
הוא גבר על יריבו הדמוקרטי ברוב דחוק של 51%, והחל לכהן בבית הנבחרים ב-3 בינואר 1987. הוא נבחר לכהונות נוספות ב-1988 (ברוב של 64%) וב-1990 (ברוב של 72%).
ב-1992 נבחר כנציג מחוז הבחירה החמישי של איווה, לאחר שהיה המועמד היחיד.
במהלך כהונתו בבית הנבחרים היה חבר, בין היתר, בוועדות החקלאות, החינוך, העבודה ובוועדה לענייני מיסוי.
ב-1994 עזב את בית הנבחרים, והתמודד בפריימריז של המפלגה הרפובליקנית לקראת הבחירות לכהונת מושל איווה.
הוא הפסיד למושל המכהן, טרי ברנסטד, שגם נבחר מאוחר יותר לכהונה נוספת.
עם תום הקריירה הפוליטית שלו, מונה גרנדי ב-1995 למנכ"ל Goodwill Industries, מלכ"ר המספק השכלה והכשרה מקצועית לאנשים עם מוגבלויות.
הוא מילא תפקיד זה עד שנת 2000. במקביל, שימש כפרשן פוליטי ברדיו הציבורי של ארצות הברית (NPR) ושימש כמרצה אורח באוניברסיטת מרילנד.
ב-2003 החל להנחות תוכנית בתחנת רדיו בוושינגטון, לצדו של השדרן הוותיק אנדי פרקס.
באותה שנה הופיע גם בהופעת אורח בסדרת הטלוויזיה "חוק וסדר", 17 שנים לאחר הופעתו הטלוויזיונית הקודמת.
פרדריק "פרד" אדואר רובר דבורגרייב Edouard Robert Deburghgraeve נולד ב-1 ביוני 1973) הוא שחיין עבר בלגי.
האלוף האולימפי הראשון של בלגיה בשחייה, שיאן עולם ואלוף עולם שהתמחה בסגנון החזה.
פרד דבורגרייב נולד בפולקאפלה, מערב ולאנדרן, בלגיה.
הוא גדל ברוזלרה, שם החל להתאמן בגיל 8 בקבוצת השחייה המקומית.
אביו אימן אותו במשך 8 שנים.
לאחר מכן שחה תחת הדרכתו של המאמן ההולנדי רונלד גאסטרה, בתנאים מאוד לא אידיאליים עבור שחיין על.
מאמנו גר כ-100 ק"מ ממנו ולכן הוא נפגש איתו פעם בשבוע ויתר האימונים הועברו דרך הטלפון, כשהאב מעבירם בפועל.
דבורגרייב היה השחיין הבוגר היחידי בקבוצה ובמרבית האימונים אף התאמן לבדו, מה שמעצים את הישגיו.
דבורגרייב השתתף לראשונה באליפות אירופה לנוער בשחייה בשנת 1990 וזכה בשתי מדליות ארד במשחים ל-100 מטר ול-200 מטר חזה.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1991 סיים דבורגרייב במקום השמיני ב-100 מטר חזה בתוצאה של 1:03.34 דקות, ראשון היה נורברט רוז'ה מהונגריה שקבע תוצאה של 1:01.49 דקות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) השתתף דבורגרייב בשלושה משחים.
במשחה ל-200 מטר חזה הוא סיים במקום ה-19 בתוצאה של 2:16.93 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב הוא וחבריו סיימו במקום ה-16 בתוצאה של 3:47.64 דקות, הזמן שקבע ב-100 מטר חזה ב"זינוק שליחים" היה 1:02.89 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשפילד, אנגליה בשנת 1993 סיים דבורגרייב במקום הרביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:02.54 דקות, ראשון סיים קארוי גיוטלר מהונגריה שקבע תוצאה של 1:01.04 דקות, בשלב המוקדמות גיוטלר קבע שיא עולם חדש בתוצאה של 1:00.95 דקות והיה לשחיין הראשון בהיסטוריה שיורד מתחת ל-61 שניות.
במשחה ל-200 מטר חזה הוא סיים במקום השמיני בתוצאה של 2:16.72 דקות, ראשון סיים ניק גילינגהם מבריטניה (2:12.49 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה 1994, זכה דבורגרייב במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:01.79 דקות, המנצחים במשחה היו השחיינים מהונגריה, רוז'ה (1:01.24 דקות), ושיאן העולם גיוטלר (1:01.44 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה בשנת 1995 זכה דבורגרייב בשתי מדליות, זהב וארד.
הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:01.12 דקות, לפני שיאן העולם גויטלר (1:01.38 דקות) ואנדריי קורנייב מרוסיה (1:01.78 דקות).
בנוסף, הוא סיים במקום החמישי יחד עם חבריו במשחה ל-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:44.14 דקות, ראשונה סיימה הרביעייה מרוסיה (3:38.11 דקות).
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה דבורגרייב במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.65 דקות, לפני ג'רמי לין מארצות הברית (1:00.77 דקות) ומארק ורנקה מגרמניה (1:01.33 דקות).
בשלב המוקדמות קבע דבורגרייב שיא עולם חדש בתוצאה של 1:00.60 דקות.
גם התוצאה שקבע בגמר הייתה טובה יותר משיא העולם שלפני תחילת התחרות.
במשחה ל-200 מטר חזה, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:16.10 דקות בלבד, שהציבה אותו במקום ה-15 ולא הצליח להתברג לשלב הגמר, לכן נימחק מגמר ב' ודורג לבסוף במקום ה-17.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת' 1998 זכה דבורגרייב במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:01.34 דקות, לפני זנג קוואליאנג מסין (1:01.76 דקות) וקרוט גרוט מארצות הברית (1:01.93 דקות).
באליפות ארצות הברית הפתוחה לבריכות קצרות שנערכה בסוף שנת 1998 קבע דבורגרייב שיא עולם חדש בתוצאה של 58.79 שניות.
דבורגרייב פרש משחייה תחרותית לאחר שלא הצליח להעפיל לאולימפיאדת סידני (2000).
מאז הוא עובד למחייתו במכירת נעליים ופעיל במועצה המקומית של לנגמארק-פולקאפלה.
דבורגרייב שיפר את השיא העולמי במשחה ל-100 מטר חזה 3 פעמים.
דבורגרייב זכה בתואר ספורטאי השנה בבלגיה בשנים 1995, 1996 ו-1998.
בשנת 2008 זכה דבורגרייב להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
פרד גרופה , מעבד מוזיקלי, פסנתרן ומלחין אמריקאי.
לעיתים חתם את שמו בצורה Ferdie Grofe.
נולד בניו יורק כ-Ferdinand Rudolph von Grofé, ממוצא הוגנוטי (פרוטסטנטי-צרפתי).
בן למשפחה בת ארבעה דורות של מבצעי מוזיקה קלאסית.
אביו היה זמר בריטון ואמו הייתה צ'לנית.
לאחר מות אביו ב-1899 לקחה אותו אמו ללייפציג לשם לימודי פסנתר, ויולה והלחנה.
ייחודיותו של גרופה הייתה שליטתו בכלי נגינה רבים ושונים, הוא ניגן בנוסף לפסנתר גם בכינור, בריטון (כלי נשיפה), קורנט ועוד.
היכרותו האינטימית עם כלי הנגינה הכשירה אותו לעבודה כמתזמר ומעבד.
גרופה חזר לניו יורק והחל לעבוד לפרנסתו בגיל 14, בין היתר עבד כפועל בבית חרושת, כנער מעלית, חלבן, מחלק עיתונים ועוד.
במקביל ניגן כפסנתרן בבארים ועם תזמורות ריקודים ועבד גם כיצרן גלילי-נגינה (Piano Rolls, סרטים מנוקבים עבור פסנתר מכני, סוג של תיבת נגינה משולבת בפסנתר המנגן באופן אוטומטי את המוזיקה המנוקבת בסרט).
יצירת הסרט התבצעה תוך כדי נגינת יצירה, כך שבמהלך הנגינה קלידי הפסנתר ניקבו את הסרט, ששימש מאוחר יותר להפעלת הפסנתרים המכניים.
חלק סרטי הנגינה שהפיק עבור חברת (American Piano Company (Ampico השתמרו ומהווים עדות יחידה לכישרונו בנגינה ולעושר הצליל, בעל אופי תזמורתי, שהפיק מהפסנתר.
בשנת 1920 שכר אותו מנצח התזמורת פול וייטמן "מלך הג'אז" כפסנתרן ומעבד.
גרופה שימש כמעבד הראשי של תזמורתו של וייטמן בין השנים 1920 - 1932, בתפקיד זה תיזמר את יצירתו של ג'ורג' גרשווין רפסודיה בכחול, עיבודו הצבעוני והעשיר קנה לו שם בקרב מוזיקאי ג'אז.
הוא תזמר את היצירה מספר פעמים להרכבים משתנים ותזמר יצירות נוספות של גרשווין עבור וייטמן כגון הקונצ'רטו בפה מז'ור.
כמעבד ומתזמר ובייחוד בעקבות עבודתו עם וייטמן, פיתח גרופה רגישות לצדדים הלוגיסטיים והכלכליים של התזמורת.
שלא כמו מלחין, המתזמר חייב לדעת שמנגן סקסופון, למשל, אפשר לדרוש לנגן בקלרינט, משום שהיצע הסקסופוניסטים בשוק רב יותר ועליהם להילחם יותר על מישרתם.
בשנת 1932 כינה אותו הניו יורק טיימס "ראש הממשלה של הג'אז".
לחניו כוללים מספר סוויטות תזמורתית על נושאים הלקוחים מהגאוגרפיה של ארצות הברית בהן "מיסיסיפי", "מפלי ניאגרה", "נהר הדסון" "הטבלואיד" ואופרה המבוססת על סיפור של אדגר אלן פו (מפלת בית אשר).
כמו כן נבחר לחבר נעימה עבור התערוכה העולמית של ניו יורק (1939) ובאוקטובר 1940 התקיים יום לכבודו בביתן האמריקאי במסגרת עונתה השנייה של התערוכה.
בניגוד ליכלתו כמעבד ומתזמר מוכשר, הלחנתו המקורית לא זכתה לשבחים.
רק "סוויטת הקניון הגדול" נחשבה טובה למדי והוקלטה על ידי התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית בניצוחו של ארטורו טוסקניני (קרנגי הול; 1945), מאז הוקלטה עוד מספר פעמים.
בשנות השלושים ניצח על תזמורת בתוכנית רדיו בשם "המופע של פרד גרופה" (The Ferde Grofé Show) וניצח על מספר קונצרטים בקרנגי הול.
בשנת 1937 היה מבין נושאי ארונו של ג'ורג' גרשווין וניצח באותה שנה על התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק בקונצרט לזכרו שנערך באצטדיון לוינסון (Lewisohn Stadium) בניו יורק בפני 20,223 צופים.
החל מ-1930 ביצע גרופה עיבודים בהוליווד, בין היתר עבור הסרט The King of Jazz אודות פול וייטמן ותזמורתו וכתב מספר פסקולים לסרטים כמו Minstrel Man (1944), Time Out of Mind (1947), Rocketship X-M (1950) ו-The Return of Jesse James (1950).
בשנת 1944 הפך לחבר סגל בבית הספר ג'וליארד שם לימד תזמור אולם ב-1945 עבר להתגורר באופן קבוע בלוס אנג'לס בה התגורר עד מותו.
פרד פרידריך אוטו דוּנקֶל היה עיתונאי, איש עסקים וקולנוען גרמני, ומחלוצי תעשיית הקולנוע בארץ ישראל לפני קום המדינה.
דונקל נולד בעיר ארפורט שבגרמניה למשפחה פרוטסטנטית.
את לימודיו עשה בציריך ובמילאנו, ובשנת 1913 החל לעבוד בהפקת סרטים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה גויס לשרת כנהג בצבא הגרמני.
בתפקיד זה נשלח במסגרת חיל המשלוח הגרמני לארץ ישראל, וחזר ממנה לגרמניה מוקסם כולו.
בתום המלחמה שב לעבוד בתעשיית הסרטים בברלין, ואף נשא לאישה את צילה אנדרמן, יהודייה אמידה, בעלת רשת של חנויות שוקולד בברלין, שבהן נהג לבקר בתכיפות.
בשנת 1932 צילם את מסע הבחירות של אדולף היטלר.
במסגרת החוק להגנת הדם הגרמני והכבוד הגרמני שהנהיגו הנאצים נדרש דונקל לגרש את אשתו היהודייה.
הוא החליט להימלט מגרמניה, אולם לא רצה להותיר מאחור את כספיהם.
הוא משך מחשבון הבנק שלהם סכום כסף גדול, ובעקבות כך נשאל על ידי השלטונות אם הוא מתכנן להוציא את הכספים מגרמניה, פעולה שהייתה בלתי חוקית.
חוקרי הגסטפו לא קיבלו את טענתו של דונקל, שהכסף נדרש לו להוצאות שוטפות ולכיסוי חובותיו, והאשימו אותו בכוונה להוציא את הכסף לחשבון הבנק שלו בשווייץ.
דונקל הודה כי יש לו חשבון כזה, אך טען כי הוא שריד ממסע עסקים שערך בעבר.
הוא הציע לגסטפו לנסוע איתו לשווייץ ולהוכיח את טענותיו.
החוקרים התרצו וליוו אותו ואת משפחתו אל מעבר לגבול.
רק לאחר שנמצאו בטריטוריה שווייצרית גילו הגרמנים כי דונקל החביא את הכסף באחת המזוודות, אולם לא היו יכולים לעצור אותו.
הוא המשיך משם לארץ ישראל, והמשטר הנאצי הכריז עליו כעריק.
בארץ ישראל המנדטורית התיישבה משפחת דונקל ברחוב גורדון בתל אביב.
דונקל פתח בביתו את מעבדת הפילם הראשונה בארץ שעסקה בסרטים מדגמי 16, 9 ו-8.5 מ"מ.
הוא הקים חברת הפקות בשם "הפילם הארצישראלי" ("פא"י").
בשל העובדה שלא למד עברית מעולם, התיידד בארץ בעיקר עם דוברי גרמנית, בקרב חברי הבוהמה שברחו ארצה מפני רדיפות הגרמנים.
הוא הכיר את הלמר לרסקי, במאי הסרטים "עבודה ואדמה", את הקולנוען ירושלים סגל ואת הצלם זולטן קלוגר.
על פי עדותו של הצלם רולף קנלר, שאף דונקל להיות "אחד מאיתנו, אבל לא הלך לו כל כך".
בתחילת שנות הארבעים נפטרה אשתו צילה כתוצאה מסיבוך בניתוח.
דונקל נישא שנית ב-1943 למרתֶה הרשמן, פליטה יהודייה מפראג, שניצלה מטביעה בפיצוץ אוניית הגירוש "פאטריה".
בתחילת 1948 נולדה בתם, רותי.
דונקל השקיע מאמצים רבים בהבטחת ביטחונן הכלכלי של בנות משפחתו, והרבה לצלם את בתו בחודשי חייה הראשונים.
ב-16 במאי 1948, יומיים לאחר הכרזת מדינת ישראל, תקפו מטוסים מצריים את תל אביב.
שתי פצצות הוטלו בסמוך לבית משפחתו.
מעוצמת הרעש לקה דונקל בלבו והתמוטט ליד מיטתה של בתו התינוקת.
למרות העובדה שנרשם בתעודת הזהות הארצישראלית שלו כיהודי, לא התגייר דונקל מעולם.
בשל כך סירבו אנשי חברה קדישא לקבור אותו בבית עלמין יהודי.
ולכן נקבר בבית הקברות הקתולי "טֶרָה סַנטָה" ביפו, בלוויה חפוזה שנערכה תחת אש.
במעבדה שהקים בביתו עסק פרד דונקל בסרטים מסוג 16, 9 ו-8.5 מ"מ.
הייתה זו המעבדה הראשונה בארץ שעסקה בסרטי 16 מ"מ, ודונקל, אשר נחשב כחלוץ בתחום זה, פעל רבות לקידום השימוש בסרטים אלו, מטעמי נוחיות, חיסכון ובטיחות.
בין השנים 1944-1939 עבד בשיתוף פעולה עם קרן קיימת לישראל בהפקת כמה מסרטי הקרן.
דונקל היה היחיד בארץ שהחזיק ברשותו מלאי של חומר גלם וציוד המתאימים להפקת סרטי 16 מ"מ.
יצאו לו מוניטין של מי שיכול "לספק את הסחורה" במהירות, ואכן, בעת הצורך היה יכול להשלים פיתוח סרט בתוך יומיים מסיום הצילומים.
הוא היה קנאי לשם שיצא לו, וכדי להגן עליו, נמנע מעבודה עם מתחרים פוטנציאליים וכן בשל כמות מוגבלת של חומר גלם מתאים, סירב לאפשר ליוצרים מקצועיים אחרים להשתמש במעבדתו לצורך פיתוח סרטים.
בשל כך הפסיקה הקרן הקיימת לישראל את שיתוף הפעולה איתו, ומשנת 1944 נאלץ לעבוד כצלם משפחתי בלבד.
תל אביב - סרט קצר, מהראשונים שצולמו בצבע בארץ ישראל על ידי קולנוענים מקומיים.
הסרט מציג את העיר העברית ומראותיה: ספינות בנמל תל אביב, סצנות רחוב, בית הכנסת המרכזי, כיכר דיזנגוף, שיט בירקון וגמלים פוסעים בחולות.
יהודה נדיבי, מזכיר העיר תל אביב, הציג את הסרט בסיור הסברתי במזרח הרחוק וכתב לדונקל: "ברצוני לציין כי הסרט עשה רושם גדול על הצופים, יהודים ולא יהודים, בייחוד בערים בומבי, קלקוטה, רנגון וסינגפור.
הסרט של תל אביב הרהיב את העיניים ביופיו ובצבעיו ועורר בלב האנשים געגועים גדולים לתל אביב ולארץ".
אביב בגליל - סקירת ההתיישבות היהודית בגליל העליון כפי שצולמה בידי דונקל באביב שנת 1940. הסרט מציג נופים ומקומות שונים מצפון הארץ, כמו העתיקות בכפר נחום, דייגים לחוף הכנרת, העיר צפת, ראש פינה, מחניים, קיבוץ עין גב וקיבוץ עמיר, האחרון שהוקם במסגרת יישובי חומה ומגדל כמה חודשים לפני צילום הסרט.
השיבה הביתה – סרט הסברה המציג את תלאותיהם של פליטים יהודיים בני אותה תקופה – גירוש מגרמניה הנאצית, העפלה בספינה רעועה וקליטה בארץ ישראל.
הסרט, אשר הופק בשיתוף עם קרן היסוד וצולם בידי פרד דונקל, מפנה אצבע מאשימה כלפי המשטר הנאצי.
משולבות בו סצנות מבוימות ואותנטיות של התנכלויות ליהודי גרמניה.
בהתנדב עם – סרט הסברה נוסף, המציג את עבודתם של החקלאים היהודיים בארץ ישראל, המעבדים את אדמתם ולוחמים להגן עליה.
בין נופים פסטורליים של עבודה בשדה, רעיית צאן ומטעים מלבלבים, ניתן לראות גם צילומים נדירים של אימוני פלוגות הלילה, כח לוחם מיוחד של ארגון ההגנה בפיקודו של הקצין הבריטי אורד וינגייט, וכן צילום של משה דיין בעל שתי עיניים בריאות, קודם התקרית בסוריה שבה איבד אחת מעיניו.
באוסף סרטיו של פרד דונקל, אשר הופקד בארכיון הסרטים היהודיים ע"ש סטיבן שפילברג בידי בתו של דונקל, רותי גזית, מצויים גם סרטים המתארים את משחקי המכביה, את האונייה פאטריה הטובעת מול נמל חיפה, את מפעלי ים המלח בקלי"ה ותמונות מנמל תל אביב.
כמו כן ישנם סרטים ביתיים רבים שצולמו בידי דונקל בחודשי חייו האחרונים, ובהם מככבת בתו התינוקת.
פרד לזין הוא פרופסור למדעי המדינה וחבר במחלקה לפוליטיקה וממשל באוניברסיטת בן-גוריון.
לזין נולד ב-2 ביוני 1943 בבוסטון וגדל בעיר שרון במסצ'וסטס למשפחה קונסרבטיבית.
בנעוריו היה חבר בתנועת הצופים והגיע לדרגה הגבוהה ביותר, Eagle Scout.
בתיכון שימש כנשיא האזורי של תנועת הנוער יהודה הצעיר ואחרי התיכון בילה בישראל שנה במסגרת התנועה.
הוא החל ללמוד לתואר ראשון במדעי המדינה והיסטוריה באוניברסיטת מסצ'וסטס.
לאחר שנה, נסע לישראל ולמד כחצי שנה כלכלה באוניברסיטת העברית.
אולם, החליט לחזור לארצות הברית ושם סיים את התואר בהצטיינות יתרה (1966).
הוא היה נשיא מקומי של ארגון הלל.
אחר כך סיים תואר שני (1969) ושלישי (1973) במדעי המדינה מאוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1975 עלה לישראל, הצטרף לסגל ההוראה באוניברסיטת בן-גוריון והתגורר ביישוב עומר.
הוא לימד באוניברסיטת ניו יורק, אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, אוניברסיטת העיר ניו יורק ובאוניברסיטת קורנל.
פרד הולנד דיי היה צלם ומו"ל אמריקאי.
הוא היה הצלם הראשון בארצות הברית שתמך בהכרה בצילום כאמנות.
דיי נולד בבוסטון לאב סוחר, ולאורך כל חייו היה בעל אמצעים כלכלים.
קשרו הראשון לאמנות היה כשהתחיל להתאמן בציור.
אורח חייו של דיי היה שנוי במחלוקת.
מרבית נושאי הצילום שלו היו נערים עירומים.
פאם רוברטס כתבה: "דיי מעולם לא נישא, ונטייתו המינית, שההנחה היא שהיה הומוסקסואל, כמו האינטרסים, נושאי הצילום שלו, התנהגותו הכללית היו נושאים מאוד פרטיים שלו."
דיי הקדיש זמן רב לילדי מהגרים עניים בבוסטון, חנך אותם ולימד אותם קריאה.
בין אותם נערים היה גם בן מהגרים לבנונים, בשם ח'ליל ג'ובראן, אשר גדל להיות אחד מגדולי משוררי לבנון.
דיי ייסד ותמך כלכלית בחברה בשם "קופלנד ודיי", אשר עסקה בהוצאה לאור.
משנת 1893 עד 1899 החברה הוציאה כמאה ספרים.
החברה הושפעה מתנועת האמנויות והאומנויות.
החברה הייתה המו"ל האמריקאי של המחזה "שלומית" של אוסקר ויילד, שאויר על ידי אוברי בירדסלי.
בתחילת המאה ה-20, הפופולריות וההשפעה של דיי היו גדולים אף יותר מאשר אלפרד סטיגליץ, והוא היה בשיא הקריירה שלו.
הוא היה אחראי לארגון תערוכת הצילומים באגודה הממלכתית לצילום בשנת 1900. "בית הספר החדש של צילום אמריקאי" הציג באותה תקופה תערוכה של 375 צילומים שצולמו על ידי 42 צלמים, ו-103 מתוך כל הצילומים היו של דיי, ומשכו תגובות טובות מאוד, אך גם ביקורת מלגלגת רבה מצד המבקרים.
המגזין הפופולרי "חדשות הצילום" הכריז כי התמונות נובעות מ"דמיון חולה, שטופח על ידי חבורה של מטורפים...
דיי השתייך לקבוצת הפיקטוריאליזם, אשר חבריה ראו בצילום אמנות ואשר לעיתים קרובות כללו דימויים רבים בתמונותיהם.
קבוצה בשם "פרושי הצילום" אשר דגלו בקידום הפיקטוריאליזם כזרם המרכזי בצילום הזמינו אותו להצטרף אליהם, אך הוא דחה את ההצעה.
כפי שהיה מקובל באותה עת, התצלומים שלו מתייחסים אל האמנות הקלאסית העתיקה, הן בקומפוזיציה והן בנושאי הצילום.
בשנים 1896–1898 הוא התנסה בצילום נושאים נוצריים, כשהוא משתמש בעצמו כמודל לישו.
שכניו בנורווד, מסצ'וסטס, עזרו לו לביים ולצלם סצנה של צליבת ישו.
השיא היה סדרה של פורטרטים עצמיים בשם "שבע מילים", כשבכל אחת מהתמונות מופיעה אחת משבע המילים האחרונות של ישו.
לעיתים קרובות הדפיס דיי רק עותק אחד מן התשליל.
הוא השתמש רק בהדפס פלטינום, ולא היה מרוצה מאף שיטה אחרת.
כאשר הפלטינה נעשתה בלתי מושגת בעקבות המהפכה הרוסית, הוא איבד עניין בצילום.
דיי תרם רבות לצילום, אך ממספר סיבות הוא כמעט ונשכח.
הוא הואפל על ידי אלפרד סטיגליץ, שצילם בסגנון דומה.
כמו כן, הסגנון בו צילם יצא מהאופנה לחלוטין עם התקדמותה של האמנות לעבר המודרניזם.
2,000 מההדפסים והתשלילים שלו נהרסו לחלוטין בשריפה בשנת 1904. המאות שנשארו נשלחו אל האגודה הממלכתית לצילום בשנות ה-30 ושם שומרו.
מאז 1990 יצירתו של דיי זוכה לפופולריות מחודשת, עבודותיו נכללות בתערוכות גדולות במוזיאונים ורטרוספקטיבה שלו הוצגה במוזיאון בוסטון לאמנויות בשנים 2000/2001. כן הוצגו תערוכות יחיד שלו באגודת הממלכתית לצילום באנגליה ובמוזיאון פלור לאמנות.
מאמרים רבים נכתבו על הדיוקנאות ההומו-אירוטיים שלו ועל הדמיון בינו לבין תומאס אייקינס ו-וולטר פיטר.
ביתו במסצ'וסטס משמש גם הוא כמוזיאון לעבודותיו.
פרד ליבו (במקור: אפרים פישל ליבוביץ; באנגלית: Fred Lebow, ארד, טרנסילבניה 3 ביוני 1932 – ניו יורק 9 באוקטובר 1994) היה יזם, ומארגן מרתון ניו יורק.
נולד למשפחה חרדית בעיר ארד בטרנסילבניה בשם פישל לייבוביץ'.
בשנות הארבעים היגר עם משפחתו לארצות הברית, והתגורר בקליבלנד.
הוא היה מעורב בתחומי עיסוק שונים, בין השאר היה מנהל מועדון לילה בעיר, וניהל אורח חיים פרוע.
בסוף שנות השישים שינה את אורח חייו והתחיל לנהל אורח חיים בריא, ואף החל בריצה כתחביב.
ליבו הצטרף בשנת 1970 ל"מועדון רצי הרחובות של ניו יורק", מועדון שמנה אז כמאתיים ושבעים חברים.
שנתיים אחר כך מונה ליבו לנשיא המועדון, שכיום מונה יותר מרבע מיליון חברים.
בתפקיד זה הוא שימש במשך 20 שנה.
הוא יזם וארגן את ריצת המרתון בניו יורק וכך הפך את ריצת המרתון, מענף אולימפי זניח למדי, לענף ספורט עממי חובק עולם.
בריצה הראשונה בניו יורק השתתפו 127 רצים ורק 55 מהם סיימו את המסלול.
ליבו עצמו סיים את המסלול בזמן של 4:12:09 שעות.
במשך השנים התווספו המוני רצים למרתון ניו יורק, עד שהמספר עומד כיום על 35,000 איש, זאת כאשר רבים מהמבקשים להצטרף למירוץ, נדחים מחמת חוסר מקום.
עם הפופולריות הרבה של מרתון ניו יורק, ביקשו ערים רבות בעולם את עזרת ליבו בארגון מרוץ בעירם.
הוא עזר ותמך בארגון עשרות מרוצים ברחבי העולם, ואף השלים 69 מרתונים ב -32 מדינות שונות.
בין השאר עזר בארגון מרתון תל אביב.
ב-1 בנובמבר 1992, בזמן חגיגת יום ההולדת ה-60 שלו, לאחר שאובחן כחולה בסרטן המוח, השלים ליבו את המרתון האחרון בחייו בניו יורק בזמן של 5:32:35 שעות.
במכביה של שנת 1993 רץ ליבו את המרוץ האחרון של חייו, למקצה של חצי מרתון.
ליבו נפטר ממחלת הסרטן ב-9 באוקטובר 1994. באזכרה שנערכה לו בסנטרל פארק על קו הסיום של מרתון ניו יורק, הגיעו 3,000 אבלים – המספר הגדול ביותר שהגיע לאזכרה במקום מאז האזכרה שנערכה שם לג'ון לנון.
לכבודו של ליבו, הוצב בסנטרל פארק פסל בדמותו, שנוצר על ידי הפסל ג'זוס אינסיו דומינגז.
הפסל מראה את ליבו מביט בשעונו בזמן הזנקת רצים.
הפסל הועבר ממקומו הראשון למקום קו הסיום של מרתון ניו יורק.
לזכרו של פרד ליבו הוקמה קרן צדקה על ידי ספורטאים.
קרן זו גייסה עד כה 42 מיליון דולר.
הקרן תומכת בספורטאים ועוסקת גם במחקר מחלת הסרטן.
פרד בראון הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הרכז והקלע בקבוצת סיאטל סופרסוניקס.
בראון שיחק במדי הקבוצה במשך 13 עונות רצופות והוא השחקן השני ברשימת הקלעים של הסופרסוניקס בכל הזמנים (14,018 נקודות), אחרי גארי פייטון.
בראון נולד וגדל במילווקי, ויסקונסין, ארצות הברית.
הוא שיחק במדי תיכון לינקולן בעיר בו למד ואף שימש כקפטן הקבוצה בשנת 1967. יכולת הקליעה שלו מרחוק זיכתה אותו בכינוי דאון-טאון פרדי (Downtown Freddie), כינוי שהמשיך ללות אותו לאורך כל הקריירה.
בשנתו האחרונה באוניברסיטת איווה קלע ממוצע של 27.6 נקודות למשחק.
הוא נבחר על ידי קבוצת קנטקי קלוניאלס בדראפט של ליגת ה-ABA ובמקום השישי על ידי סיאטל סופרסוניקס בדראפט ה-NBA בשנת 1971.
בעונת הרוקי שותף רק ב-33 משחקים בהם קלע ממוצע של 4.2 נקודות.
בעקבות הטרייד ששלח את לני וילקינס לקליבלנד קאבלירס בעונת 1972/73 עלה מספר הדקות שקיבל ובשתי העונות הבאות קלע ממוצע של 13.5 ו-16.5 נקודות, בהתאמה.
הטרייד ששלח את דיק סניידר לקליבלנד בעונת 1974/75 שיפר שוב את מעמדו והוא הפך לרכז המוביל בקבוצה והעלה את ממוצעי הנקודות שלו ל-21 נקודות למשחק.
בעונת 1975/76 נבחר למשחק האולסטאר.
בראון המשיך להיות הרכז הפותח גם בתחילת עונת 1977/78, אך לאחר מינויו של לני וילקינס למאמן הוא העדיף לצרף לקבוצה את גאס ויליאמס ודניס ג'ונסון ובראון חזר לשחק כשחקן מחליף.
בעונת 1978/79 היה קפטן הקבוצה, באותה שנה זכתה הקבוצה באליפות היחידה בתולדותיה.
בסיום עונת 1983/84 פרש ממשחק פעיל.
בנובמבר 1986 נתלתה גופייתו בתקרת האולם והמספר 32, איתו שיחק לאורך הקריירה הוצא לגמלאות.
בראון הוא אחד הפעילים הבולטים להחזרת הסופרסוניקס לעיר לאחר מעבר הקבוצה לאוקלהומה ושינוי שמה.
פרדריק קרייסט "פרד" טראמפ היה יזם נדל"ן ופילנתרופ אמריקאי, ואביו של דונלד טראמפ, לימים נשיא ארצות הברית ה-45 וה-47.
אביו של פרד טראמפ, פרידריך, נולד בקלשטאט שבממלכת בוואריה, שבהמשך התמזגה לתוך הקיסרות הגרמנית.
פרידריך היגר לארצות הברית ב-1885, ואינגלז את שמו הפרטי לפרדריק כשקיבל אזרחות אמריקאית ב-1892. בתקופת הבהלה לזהב ב-1897 הוא בנה שלוש מסעדות ומלון בדרכם של כורי הזהב שנהרו לקלונדייק שבקנדה, וכך הרוויח את הונו הראשון.
הוא חזר לעיר מולדתו ב-1902, פגש את שכנת הילדות שלו, אליזבת (לבית קרייסט), ונישא לה.
הם עברו לעיר ניו יורק באוגוסט באותה שנה, אך בשל געגועי אליזבת למולדתה, חזרה המשפחה למקום הולדתם.
כשחזרו, קבעו הרשויות הגרמניות שפרדריק היגר לארצות הברית כדי להימנע מתשלומי מס ומשירות צבאי בצבא הקיסרות הגרמנית, וכן שהפר חוק שאוסר על הגירה לאמריקה הצפונית.
בעקבות כך בוטלה אזרחותו הגרמנית.
ערעוריו נכשלו, ובשנת 1905 חזר בלית ברירה עם משפחתו לארצות הברית.
פרד טראמפ, בנם של פרדריק ואליזבת', נולד ברובע הברונקס שבניו יורק.
בשנת 1918 מת אביו מדלקת ריאות.
זמן קצר לאחר מכן, בגיל 13, החל לעבוד בעבודתו הראשונה: סחיבת בולי עץ באתר בנייה.
בשנת 1920, בגיל 14 בלבד ובשל היותו קטין, הקים עם אמו אליזבת את חברת הבנייה "Elizabeth Trump & Son".
בתחילה עסקה החברה בבניית מוסכים בבתים פרטיים ובהמשך החלה לעסוק בבניית בתים פרטיים ברחבי העיר ניו יורק.
בשנת 1927 דיווח עיתון "הניו יורק טיימס" כי נעצר בקווינס בזמן עצרת של ארגון ה"קו קלוקס קלאן" שבה השתתפו כאלף בני אדם.
ברבות השנים הכחיש בנו, דונלד טראמפ, פרט זה בנוגע לאביו וטען כי המידע אינו נכון וכלל לא הוגשו כתבי אישום בפרשה.
בשנת 1936 התחתן פרד עם מרי מקלוד ולזוג נולדו חמישה ילדים.
במהלך מלחמת העולם השנייה עסק פרד טראמפ בבניית מבני צבא ודירות לחיילי הצי האמריקאי לאורכו של החוף המזרחי בארצות הברית.
תחת ניהולו, התפתחה החברה והפכה במהלך השנים לקונצרן החולש על נדל"ן רב.
ככלל, הייתה אחראית החברה לבנייתן של 27,000 דירות ברחבי ניו יורק וכיוצא מכך השפיעה רבות על עיצובה האורבני של העיר, לרבות באזור ברוקלין וקווינס.
עד לשנות ה-90 נהג לומר למכריו כי מוצא הוריו משוודיה, שכן רבים מדייריו היו יהודים, ולטענתו "לא היה זה דבר טוב להיות גרמני באותם ימים".
בשנת 1999 הוערך הונו האישי של טראמפ בכ-250–300 מיליון דולר, והועבר בירושה לילדיו, ובהם דונלד טראמפ, שהשקיע הון זה, הקים חברות, פשט רגל והתעשר בעיקר בזכות מוכרותו הציבורית שהייתה לנכס שיווקי.
על אף חשיבותו של פרד בניהול חברת הבנייה, שמו מונצח רק במתחם המגורים "טראמפ וילג'", הקרוי על שמו.
פרדריק כריסטיאן "פרד" הויברג הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל אמריקאי.
שיחק בליגת ה-NBA בין העונות –, ורשם במהלכן ממוצעים כוללים של 5.4 נקודות, 2.7 ריבאונדים ו-1.6 אסיסטים למשחק.
בין העונות – שימש כמאמן קבוצת שיקגו בולס.
הויברג נולד בעיר לינקולן שבנברסקה, וגדל באיימס הסמוכה לדה מוין באיווה.
בנעוריו הצטיין הן כשחקן פוטבול והן כשחקן כדורסל, ובשנת 1991 הוביל את קבוצת הכדורסל של "תיכון איימס" לזכייה באליפות ליגת התיכונים של איווה.
בסיום אותה עונה זכה בתואר שחקן התיכונים המצטיין של המדינה ("Iowa Mr.
בין השנים 1991–1995 למד באוניברסיטת המדינה של איווה, וב-4 עונותיו בקבוצת הכדורסל שלה קלע כ-15.8 נקודות בממוצע למשחק.
בעונתו האחרונה נבחר לחמישיית העונה של "מחוז ה-Big Eight" לאחר שקלע 19.9 נקודות למשחק והוביל את קבוצתו לשלב "32 הגדולות" של טורניר אליפות המכללות, בפעם השלישית בלבד בתולדותיה.
הויברג נלקח בבחירה ה-52 של דראפט ה-NBA 1995, על ידי אינדיאנה פייסרס.
ב-4 עונותיו באינדיאנה סבל מפציעות רבות והשתתף ב-139 משחקים בלבד מתוך 328 משחקי קבוצתו.
בתקופה זו שימש כשחקן ספסל וקלע 3.9 נקודות בממוצע למשחק, תחת המאמנים לארי בראון ולארי בירד.
לקראת עונת חתם על חוזה בשיקגו בולס, במדיה שיחק ב-4 העונות הבאות.
בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה הציג יכולת טובה ורשם ממוצעים של 9.1 נקודות, 4.0 ריבאונדים ו-3.3 אסיסטים למשחק, אך את שתי העונות סיימה שיקגו עם מאזן הניצחונות הנמוך ביותר באזור המזרחי (עם 20.7% ו-18.3%, בהתאמה).
ב-3 במרץ 2001 קבע שיאי קריירה הן בנקודות (28) והן באסיסטים (13) במשחק קבוצתו מול מילווקי באקס.
בקיץ 2003 חתם הויברג על חזה לשנתיים במינסוטה טימברוולבס.
בעונת העפיל עם מינסוטה לשלב גמר המערב, בו הפסידה ללוס אנג'לס לייקרס בתוצאה 2–4. לאורך אותו הפלייאוף השתתף בכל 18 משחקי קבוצתו, וקלע 6.4 נקודות בממוצע למשחק.
במהלך העונה העוקבת הוביל הויברג את כל שחקני ה-NBA באחוזי קליעה לשלוש, עם 48.3%.
ביוני 2005 עבר ניתוח באבי העורקים, ובאפריל 2006, לאחר שלא הצליח לחזור לשחק כדורסל, הודיע על פרישה.
לקראת עונת 2010/2011 מונה הויברג לאמן את קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת המדינה של איווה, בה שיחק בעבר כסטודנט.
בסיום עונת 2011/2012 זכה בתואר מאמן העונה במחוז ה-Big 12, לאחר שקבוצתו רשמה מאזן ניצחונות חיובי 23–11 והעפילה לטורניר אליפות המכללות.
באפריל 2013 חתם על הארכת חוזה בקבוצה ל-10 עונות נוספות עבור כ-20 מיליון דולר, עם אופציית יציאה ל-NBA בסך 500,000 דולר.
בעונת 2013/2014 העפילה הקבוצה לשלב שמינית הגמר של טורניר אליפות המכללות ("NCAA Sweet Sixteen"), בפעם הרביעית בלבד בתולדותיה והראשונה מאז 2000, בהובלת דיאנדרה קיין.
ביוני 2015 מונה הויברג למאמן קבוצת שיקגו בולס, כמחליפו של טום ת'יבודו.
בעונתו הראשונה בשיקגו רשמה הקבוצה מאזן ניצחונות 42–40, ולא העפילה לשלב הפלייאוף לראשונה מזה 8 עונות.
בעונה העוקבת חתמו בקבוצה שני השחקנים הוותיקים דוויין וייד וראז'ון רונדו, אשר סייעו לבולס להעפיל לפלייאוף מהמקום השמיני במזרח.
בפלייאוף עצמו הפסידה הקבוצה לבוסטון סלטיקס בסיבוב הראשון, על אף שניצחה את שני המשחקים הראשונים של סדרה בבוסטון.
בעונת עזב את הקבוצה שחקן האולסטאר ג'ימי באטלר, והבולס רשמו את מאזן הניצחונות הנמוך ביותר של הקבוצה מזה 14 שנים, 27–55 (32.9%).
לאחר שפתחה את עונת עם מאזן שלילי 5–19 פיטרה שיקגו את הויברג מתפקידו, ומינתה במקומו את עוזר המאמן ג'ים בוילן.
פרדריק אדמונד "פרד" ואנווליט הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת יוסטון רוקטס מליגת ה-NBA, בעמדת הרכז.
ואנווליט נולד וגדל בעיר רוקפורד שבאילינוי, ובין השנים 2012–2016 למד באוניברסיטת המדינה של ויצ'יטה אשר בוויצ'יטה, קנזס.
בעונתו הראשונה כשחקן קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה העפיל עמה לשלב חצי גמר טורניר אליפות המכללות, בפעם השנייה בלבד בתולדות המועדון.
ב-3 העונות הבאות שימש כרכז הפותח של הקבוצה, ורשם ממוצעים של 12.5 נקודות ו-5.4 אסיסטים למשחק.
לאורך קריירת המכללות קבע את שיאי המועדון עבור אסיסטים (637) וחטיפות (225) בקריירה.
לאחר שלא נלקח על ידי אף קבוצה בדראפט ה-NBA 2016, השתתף ואנווליט בליגת הקיץ של ה-NBA כשחקן טורונטו ראפטורס.
לקראת עונת חתם על חוזה לא-מובטח בקבוצה הבכירה, ולאחר שהרשים במשחקי קדם העונה זכה למקום קבוע בסגל.
לאורך עונת הרוקי נשלח מספר פעמים לקבוצת הבת של הראפטורס מליגת הפיתוח, ראפטורס 905, וזכה עמה באליפות הליגה.
ב-16 המשחקים בהם השתתף בליגת הפיתוח רשם ממוצעים של 16.9 נקודות ו-7.6 אסיסטים למשחק.
בעונתו השנייה ב-NBA השתתף ב-76 משחקים עבור הראפטורס, ושימש כרכז המחליף הבכיר של קייל לאורי.
ב-28 בינואר 2018 קלע שיא קריירה של 25 נקודות במשחק מול לוס אנג'לס לייקרס.
לאורך אותה עונה קלע ואנווליט 8.6 נקודות בממוצע למשחק, ובהצבעות לפרס השחקן השישי של העונה ב-NBA סיים במקום השלישי, אחרי לו ויליאמס ואריק גורדון.
לקראת עונת חתם על הארכת חוזה בטורונטו לשתי עונות נוספות, עבור כ-18 מיליון דולר.
ב-11 בדצמבר 2018 חילק שיא קריירה של 14 אסיסטים במשחק מול לוס אנג'לס קליפרס.
בפלייאוף 2019 גברה טורונטו על אורלנדו מג'יק (4–1), פילדלפיה 76' (4–3), מילווקי באקס (4–2) וגולדן סטייט ווריורס (4–2) בדרך לזכייתה הראשונה אי פעם באליפות ה-NBA.
בסדרת הגמר מול הווריורס הצטיין ואנווליט עם ממוצע של 14.0 נקודות למשחק.
בעונת הפך לשחקן חמישייה קבוע בטורונטו, קבע שיאי קריירה של 17.6 נקודות ו-6.6 אסיסטים בממוצע למשחק, וסייע לראפטורס להשיג את המאזן השני בטיבו באזור המזרחי.
ב-3 באוגוסט 2020, במשחק השני של הראפטורס מאז חידוש הליגה לאחר הפסקתה בעקבות משבר הקורונה, קלע שיא קריירה של 36 מול מיאמי היט.
בפלייאוף 2020 הוביל ואנווליט את קלעי קבוצתו עם 19.6 נקודות למשחק, אולם הראפטורס הודחו כבר בסיבוב השני, על ידי בוסטון סלטיקס.
לקראת עונת חתם בטורונטו על הארכת חוזה ל-4 עונות נוספות, עבור כ-85 מיליון דולר.
בפברואר 2022 נבחר בפעם הראשונה למשחק האולסטאר של ה-NBA, ובכך הפך לשחקן הרביעי בהיסטוריה של ה-NBA שהגיע לאולסטאר מבלי להיבחר בדראפט.
פרד וגנר, היה אחד הציירים המוקדמים מבין האימפרסיוניסטים בפנסילבניה.
בילה את רוב חייו בפילדלפיה בציור הנמלים, הגשרים, הפארקים, תחנות הרכבת והנמלים שלה.
וגנר למד אצל תומאס אייקינס באקדמיה לאמנויות פנסילבניה החל משנת 1878. לפני שסיים את לימודיו, נבחר וגנר ללמד לצד אייקינס בקורס האנטומיה החל משנת 1882.
עבודותיו של וגנר היו בתערוכות השנתיות של האקדמיה בפנסילבניה לראשונה בשנת 1882 ובאופן עקבי מדי שנה בין השנים 1906–1940, ובתערוכות הדו-שנתיות של גלריית קורקורן לאמנות, וושינגטון הבירה, בין 1907 ל-1935. הוא זכה בפרס מלגת האקדמיה בפנסילבניה בשנת 1914, ובשנת 1922 זכה למקום מכובד בתערוכה הבינלאומית של מכון קרנגי בפיטסבורג.
וגנר עזב את ההוראה באקדמיה בפנסילבניה בשנת 1886 כדי לערוך סיור בעיירות המערב ולצייר דיוקנאות.
עם שובו לפילדלפיה הוא עבד כמאייר בעיתונות עד 1902. אחר כך התבקש ללמד בבית הספר בצ'סטר ספרינגס, תפקיד אותו מילא במשך שבע שנים.
אחר כך התחיל ללמד בבית ספר באדינגהאם בשנת 1912. כמה מתלמידיו הבולטים של וגנר היו: אליזבת וושינגטון (1871–1953) וג'ון וייגנד (1869–1951).
בית ספר הזה התקיים יותר מעשרים וחמש שנים, ובסופו של דבר נערכו שיעורים בבניין פולר בפילדלפיה.
וגנר הפך לחבר במועדון הסקיצה של פילדלפיה בשנת 1897 ונשאר שם חבר לכל החיים.
ואגנר היה חבר בברית האמנות בפילדלפיה במשך שנים רבות והיו תערוכות שהוקדשו לעבודותיו שם לפני ואחרי מותו.
ואגנר התחתן עם אווה וילמוט בשנת 1913, הדוגמנית שלו במספר לא ידוע של ציורים כולל אחד שכותרתו "ליידי מעשנת." זו הייתה גם השנה של תערוכת הארמורי הידועה בעיר ניו יורק שבה התקבלו שתיים מיצירותיו של וגנר.
בקיץ שבין 1903 ל־1913 התגורר וגנר באי הייטס, ניו ג'רזי, שם ג'יימס מור בראיינט תמך בו.
בראיינט היה חרט שוגנר פגש במועדון הסקיצה בפילדלפיה.
בתקופות קיץ אחרות הם בילו באושן סיטי, ניו ג'רזי, שם צייר דיוקנאות של אחייניתו, מרגריט ברנדלינגר וחמש בנותיה, יחד עם סצנות של האוקיינוס והחוף.
פרד וגנר צייר כל חייו, אף על פי שהתפרנס בצניעות כאמן, יצירותיו הוכנסו והתקבלו לכמה מתערוכות האמנות היוקרתיות ביותר באותה תקופה.
הוא זכה בפרסים רבים על עבודתו וציוריו היו (או נמצאים) במוזיאונים רבים כולל מוזיאון פילדלפיה לאמנות, מוזיאון רדינג, מוזיאון האמנות של ג'יימס א.
מיכנר, מוזיאון האמנות של סנט לואיס, מוזיאון לאמנות אמריקאית, מוזיאון האמנות של פרנסוורת' ומוזיאון אוניברסיטת פן סטייט.
פרד הטזל הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1965–1971, לאחר שנבחר בבחירה הראשונה של דראפט 1965. ממוצעיו הכוללים לאורך 6 עונותיו בליגה הם 11.2 נקודות, 5.9 ריבאונדים ו-1.1 אסיסטים למשחק.
הטזל נולד וגדל בוושינגטון די.
סי., ובין השנים 1961–1965 למד במכללת דייווידסון אשר בקרוליינה הצפונית.
לאורך תקופתו בקבוצת הכדורסל של המכללה ("דייווידסון ויילקטס") שיתף פעולה עם השחקן דיק סניידר, תחת המאמן חבר היכל התהילה של הכדורסל לפטי דריסל.
בכל 3 העונות זכה בפרס השחקן המצטיין של המחוז הדרומי, עם ממוצעים כוללים של 25.7 נקודות ו-13.8 ריבאונדים למשחק, ובסיום עונתו האחרונה נבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות (First-team All-American), לצדם של ריק בארי, ביל בראדלי, גייל גודריץ' וקאזי ראסל.
בדראפט ה-NBA 1965 נבחר הטזל בבחירה הראשונה, על ידי סן פרנסיסקו ווריורס, אשר צירפו עם הבחירה השנייה בדראפט את ריק בארי.
בעונתו השנייה עם הווריורס רשם הטזל ממוצעים של 12.2 נקודות ו-8.3 ריבאונדים למשחק, וסייע לקבוצתו להעפיל לגמר ה-NBA בפעם החמישית בתולדותיה.
לאורך סדרת הגמר, מול פילדלפיה 76', קלע 9.3 נקודות למשחק כמחליפו מהספסל של טום משרי, אך קבוצתו הפסידה בתוצאה 2–4. בעונה העוקבת הפך לאחד השחקנים המובילים של הקבוצה, לצדם של נייט ת'ורמונד, רודי לרוסו וג'ף מאלינס, קלע שיא קריירה של 19.0 נקודות למשחק, והעפיל עם הווריורס לגמר האזור המערבי.
בדראפט ההרחבה של שנת 1968 נבחר הטזל על ידי מילווקי באקס, והצטרף אליה לקראת עונת הבכורה של המועדון.
לאחר 53 משחקים במילווקי, בהם תרם 15.9 נקודות ו-8.9 ריבאונדים בממוצע למשחק, הועבר בטרייד לסינסינטי רויאלס בתמורה לרוקי זאיד עבדול-עזיז.
עד לסיום עונת קלע 11.9 נקודות למשחק עבור הרויאלס.
בין השנים 1969–1971 שיחק עבור פילדלפיה 76' ולוס אנג'לס לייקרס, בהן שימש כשחקן ספסל, ובסיום עונת פרש הטזל ממשחק, בגיל 28.
פרדריק מור וינסון היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן בתפקידים בכל שלוש זרועות הממשלה הפדרלית של ארצות הברית.
הוא החל בקריירה משפטית ושירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה הוא שימש כתובע של המחוז השיפוטי ה-32 של קנטקי עד אשר ב-1924 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
ב-1928 לא עלה בידו להיבחר מחדש, אך ב-1930 הוא נבחר שוב וכיהן בבית הנבחרים עד 1937. במהלך תקופת כהונתו בקונגרס, הוא היה ליועצו ואיש סודו של הסנאטור ממיזורי, הארי טרומן.
ב-1937 מינה אותו הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט כשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה.
מתפקיד זה הוא התפטר ב-1943, כאשר הוא מונה כמנהל המשרד ליציבות כלכלית.
ב-1945, לאחר שטרומן ירש את רוזוולט כנשיא, הוא מינה את וינסון כמזכיר האוצר של ארצות הברית.
וינסון ניהל את המשא ומתן על תשלום ההלוואה שהעמידה ארצות הברית לבריטניה והיה יושב הראש של גופים רבים בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, כולל הבנק הבינלאומי לשיקום ולפיתוח של הבנק העולמי וקרן המטבע הבינלאומית.
ב-1946, לאחר מותו של נשיא בית המשפט העליון הרלן סטון, מינה הנשיא טרומן את וינסון במקומו.
נכון ל-2020, וינסון הוא נשיא בית המשפט העליון האחרון שמונה על ידי נשיא מהמפלגה הדמוקרטית.
וינסון היה בדעת המיעוט בפסק דין "יאנגסטאון פחים וצינורות נגד סויר" , שהיווה פסיקה נגד שליטת ממשל טרומן בתעשיית הפלדה של ארצות הברית במהלך שביתה.