tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקמת המועצה גררה קשיים פנימיים, בשל ההבדלים בין השבטים ביישובים השונים, ועקב כך כאשר הוכרז על בחירות למועצה - אף תושב לא הגיש את מועמדותו.
משרד הפנים הקים ועדה בראשות פרופ' גדעון קרסל, וזו המליצה לפרק את המועצות האזוריות הבדואיות, שוקת ומשוש, ולהחליפן במועצות מקומיות.
בשנת 1996 חתם שר הפנים חיים רמון על צו המורה על פירוק המועצה לשתי מועצות מקומיות: חורה ולקייה.
מועצה אזורית נעמן הייתה מועצה אזורית בגליל המערבי במחוז הצפון בישראל, בין עכו והקריות, שהתקיימה בין 1950 ל-1982, אז אוחדה עם מועצות אזוריות נוספות לתוך מועצה אזורית מטה אשר.
המועצה הוקמה בשנת 1950 ונקראה על שם נחל נעמן הזורם בתחומה.
בעת הקמתה כללה המועצה אקבעה קיבוצים: יסעור, כפר מסריק, משמר הים ועין המפרץ.
בסוף אותה שנה זכתה המועצה לשבח בדו"ח מבקר המדינה, על השקעת משאבים בפיתוח מושב העולים אחיהוד.
בית הספר האזורי שכן בקרבת קיבוץ כפר מסריק.
בשנת 1969 נחנך בסמוך אליו אולם כדורסל מקורה.
החל משנות ה-60 עלו הצעות שונות לאיחוד מועצת נעמן עם מועצות אזוריות סמוכות: מועצה אזורית זבולון, שכנתה מדרום, מועצת געתון, שכנתה מצפון, או עם כל מועצות הגליל המערבי, געתון, סולם צור ומעלה הגליל.
משרד הפנים המליץ לאחד את מועצת נעמן עם מועצת זבולון ואת מועצת סולם צור עם מועצת געתון, אך מועצת געתון התנתה את הסכמתה לאיחוד בכך שתצורף אליו גם מועצת נעמן.
ב-1982 הוחלט לאחד את שלוש מועצות הגליל המערבי: נעמן, געתון ומועצה אזורית סולם צור לכדי מועצה אחת.
ההצעה זכתה להתנגדות של גורמים במועצת סולם צור, וכן של "ברית התנועות הקיבוציות" ששאפה לחבר מועצות אזוריות ב קו רוחבי ולא אנכי: לאחד את המועצות סולם צור ונעמן ליישובי גוש שגב, ללא מועצת נעמן הדרומית יותר.
למרות ההתנגדויות, בשלהי 1982 אוחדו שלוש המועצות לכדי רשות אחת: מועצה אזורית מטה אשר, והמועצה חדלה מלהתקיים.
משמר הים, לימים "אפק" (הקיבוץ המאוחד)
מלבדם, נכללו בתחומי המועצה מעברת "עיר המפרץ" (לימים, שכונת "גבעת הרקפות" בקריית ביאליק) וחוות "יבור" של חברת הזרע.
בשנת 1960 הועלתה הצעה לספח לתחומי המועצה גם את היישובים שגב ויודפת, אך ההצעה לא התקבלה על ידי המועצה.
משרדי המועצה ובית הספר האזורי שכנו ליד קיבוץ כפר מסריק.
מועצה אזורית מָשׂוֹשׂ הייתה מועצה אזורית במחוז הדרום בישראל, בשטח שבין באר שבע, דימונה וערד.
המועצה הייתה המועצה האזורית הראשונה למגזר הבדואי בישראל.
המועצה פורקה בשנת 1996 ובמקומה הוקמו המועצות המקומיות כסייפה, ערערה בנגב ושגב שלום.
כחלק מתוכנית להסדרת התיישבות הבדואים בנגב, הוקמו היישובים שגב שלום, ערוער וכסייפה בשנים 1979, 1981 ו-1982, בהתאמה.
בשנת 1988 הוקמה עבורם מועצה אזורית – משוש, על שמו של תל משוש (ח'רבת אל משאש) שבתחומה.
חברי המועצה מונו על ידי משרד הפנים, ובראשה הועמד אילן שגיא מכפר ורבורג.
כנגד המינוי הוגשה עתירה לבג"ץ בטענה כי חברי המועצה מונו משיקולים פוליטיים בשל היותם מזוהים עם הליכוד (שר הפנים באותו הזמן היה ראש הממשלה ויו"ר הליכוד יצחק שמיר).
בית המשפט דחה את העתירה לאחר שמרבית חברי המועצה הצהירו על חברותם במפלגת העבודה.
הקמת המועצה גררה קשיים פנימיים, בשל ההבדלים בין השבטים ביישובים השונים, ועקב כך כאשר הוכרז על בחירות למועצה – אף תושב לא הגיש את מועמדותו.
משרד הפנים הקים ועדה בראשות פרופ' גדעון קרסל, וזו המליצה לפרק את המועצות האזוריות הבדואיות שוקת ומשוש ולהחליפן במועצות מקומיות.
בשנת 1996 חתם שר הפנים חיים רמון על צו המורה על פירוק המועצה לשלוש מועצות מקומיות: כסייפה, ערערה בנגב ושגב-שלום.
בישראל, מועצה מקומית היא רשות מקומית בעלת אופי עירוני בדרך כלל, שמספר התושבים המתגוררים ביישוב עליה היא אחראית, קטן מכדי להכריז עליה כעל עירייה.
חלק מן המועצות המקומיות החלו כיישוב כפרי במועצה אזורית, אך מספר תושביהן גדל עד שהוחלט להכריז עליהן כרשות עצמאית.
נכון לשנת 2025 ישנן בישראל 121 מועצות מקומיות.
החוק המסדיר את פעולת המועצות המקומיות הוא פקודת המועצות המקומיות.
הסמכות להכריז על מועצה מקומית כעל עירייה נתונה בידי שר הפנים, והוא מתחשב בעניין זה גם ברצון התושבים.
רמת השרון, למשל, נשארה במעמד של מועצה מקומית שנים רבות לאחר שהייתה ראויה למעמד של עירייה.
גם פרדס חנה-כרכור, מבשרת ציון, גדרה, גן יבנה וזכרון יעקב נשארו במעמד של מועצה מקומית ולא הוכרזו כעיר על אף שהן מונות למעלה מ-20,000 תושבים, כדי לשמר להן את התדמית של מושבה קטנה.
בראשית ימי המדינה הוקמו מועצות מקומיות למושבות, גם כאשר הן היו קטנות.
עם השנים הוחלט שלא להקים מועצות מקומיות קטנות חדשות.
חלק מהמועצות הקטנות, כמו מנחמיה, כנרת ושבי ציון, הוכללו במועצות אזוריות סמוכות.
אחרות, כמו גבעת עדה אוחדו עם מועצות מקומיות סמוכות.
המועצות מטולה, מגדל ויסוד המעלה נותרו כמעמד של מועצה מקומית למרות מספר תושביהן הקטן.
מועצת אירופה היא ארגון בינלאומי שמטרתו לשמור על זכויות האדם, דמוקרטיה ושלטון החוק באירופה.
המועצה נוסדה בשנת 1949, וחברות בה 46 מדינות עם אוכלוסייה של כ-675 מיליון איש נכון לשנת 2023. היא פועלת עם תקציב שנתי של יותר מ-600 מיליון אירו.
הארגון נבדל מהאיחוד האירופי, למרות שלעיתים אנשים מבלבלים בין שני הארגונים, בין השאר משום שהאיחוד אימץ את הדגל האירופי המקורי, שתוכנן עבור מועצת אירופה בשנת 1955, כמו גם את המנון אירופה.
אף מדינה מעולם לא הצטרפה לאיחוד האירופי מבלי שהשתייכה תחילה למועצת אירופה.
כארגון בינלאומי, מועצת אירופה אינה יכולה לחוקק חוקים מחייבים, אך יש לה את היכולת לפעול לאכיפת הסכמים בינלאומיים, אליהם הגיעו המדינות החברות בנושאים שונים.
הגוף הידוע ביותר של המועצה הוא בית הדין האירופי לזכויות אדם, הפועל על בסיס האמנה האירופית לזכויות אדם משנת 1953.
שני הגופים הסטטוטוריים של המועצה הם ועדת השרים, המורכבת משרי החוץ של כל המדינות החברות, והאספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה, המורכבת מחברי הפרלמנטים הלאומיים של המדינות החברות.
הנציבות לזכויות אדם הוא מוסד בתוך מועצת אירופה, ומטרתו לקדם מודעות וכיבוד זכויות אדם בתוך המדינות החברות.
המזכיר הכללי של המועצה עומד בראש מזכירות הנציבות.
גופים מרכזיים אחרים של המועצה כוללים את המנהלת האירופית לאיכות התרופות והטיפול הבריאותי ואת המצפה האורקולי האירופי.
המטה של מועצת אירופה, כמו גם בית הדין שלה לזכויות אדם, ממוקם בשטרסבורג שבצרפת.
המועצה משתמשת באנגלית ובצרפתית בתור שתי השפות הרשמיות שלה.
אולם, ועדת השרים, האספה הפרלמנטרית והקונגרס של מועצת אירופה משתמשים גם בגרמנית ובאיטלקית בחלק מעבודתם.
סעיף 1(א) לתקנון קובע כי "מטרת מועצת אירופה היא להשיג אחדות גדולה יותר בין חברותיה לצורך שמירה והגשמה של האידיאלים והעקרונות שהם מורשתם המשותפת ולהקל על התקדמותם הכלכלית והחברתית".
החברות פתוחה לכל מדינות אירופה השואפות להרמוניה, שיתוף פעולה, ממשל תקין וזכויות אדם, המקבלות את עיקרון שלטון החוק ומסוגלות ומוכנות להבטיח דמוקרטיה, זכויות אדם בסיסיות וחירויות.
בעוד שהמדינות החברות באיחוד האירופי מעבירות חלק מסמכויות החקיקה והביצוע הלאומיות שלהן לנציבות האירופית ולפרלמנט האירופי, המדינות החברות במועצת אירופה שומרות על ריבונותן, אך מתחייבות באמצעות אמנות (משפט בינלאומי פומבי) ומשתפות פעולה בנושא הבסיס של ערכים משותפים והחלטות פוליטיות משותפות.
האמנות וההחלטות הללו מפותחות על ידי המדינות החברות בשיתוף פעולה במועצת אירופה.
שני הארגונים מתפקדים כמעגלים מרכזיים סביב היסודות המשותפים לשיתוף פעולה והרמוניה אירופיים, כאשר מועצת אירופה היא המעגל הרחב יותר מבחינה גאוגרפית.
ניתן לראות את האיחוד האירופי כמעגל קטן יותר עם רמת אינטגרציה גבוהה בהרבה באמצעות העברת סמכויות מהרמה הלאומית לרמת האיחוד האירופי.
"מועצת אירופה והאיחוד האירופי: תפקידים שונים, ערכים משותפים".
אמנות מועצת אירופה פתוחות לחתימה גם למדינות שאינן חברות, ובכך מאפשרות שיתוף פעולה שווה עם מדינות מחוץ לאירופה.
אחת האמנות המפורסמות ביותר של מועצת אירופה היא האמנה האירופית לזכויות אדם, שאומצה בשנת 1950 בעקבות דו"ח של האספה הפרלמנטרית של המועצה, ובעקבותיה של "ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם" של האומות המאוחדות.
האמנה הקימה את בית הדין האירופי לזכויות אדם בשטרסבורג.
בית הדין מפקח על קיום האמנה האירופית לזכויות אדם ומתפקד כבית המשפט העליון באירופה.
לבית דין זה, האירופיים יכולים להביא תיקים אם הם סבורים שמדינה חברה הפרה את זכויותיהם וחירויות היסוד שלהם.
בין האמנות וההסכמים השונים שאומצו על ידי מועצת אירופה הם:
הוועדה למניעת עינויים, הנציגות האירופית נגד גזענות וחוסר סובלנות
אמנת מועצת אירופה בדבר פעולה נגד סחר בבני אדם
האמנה האירופית להגנה על ילדים מפני ניצול והתעללות מינית
זכויות חברתיות על פי האמנה החברתית האירופית
האמנה האירופית לשלטון עצמי מקומי המבטיח את העצמאות הפוליטית, המנהלית והפיננסית של הרשויות המקומיות
זכויות לשוניות במסגרת האמנה האירופית לשפות אזוריות או שפות מיעוטים
זכויות מיעוטים על פי אמנת המסגרת להגנה על מיעוטים לאומיים
חופש התקשורת על פי סעיף 10 של האמנה האירופית לזכויות אדם והאמנה האירופית לטלוויזיה חוצת גבולות
הגנה על הדמוקרטיה באמצעות בדיקה פרלמנטרית ופיקוח על בחירות על ידי האספה הפרלמנטרית שלה וכן סיוע ברפורמות דמוקרטיות, במיוחד על ידי ועדת ונציה
המוסדות של מועצת אירופה הם:
המזכיר הכללי, הנבחר לתקופת כהונה של חמש שנים על ידי האספה הפרלמנטרית של המועצה, ועומד בראש מזכירות מועצת אירופה.
ת'ורביורן יאגלנד, ראש ממשלת נורווגיה לשעבר, נבחר למזכיר הכללי של מועצת אירופה ב-29 בספטמבר 2009. ביוני 2014, הוא הפך למזכיר הכללי הראשון שנבחר מחדש, והחל את כהונתו השנייה בתפקיד ב-1 באוקטובר 2014.
ועדת השרים, המורכבת משרי החוץ של כל 46 המדינות החברות המיוצגות על ידי הנציגים והשגרירים הקבועים שלהן המוסמכים למועצה.
האספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה, הכוללת חברי פרלמנט לאומיים מכל המדינות החברות.
תוך קבלת החלטות והמלצות לממשלות, האספה מקיימת דיאלוג עם מקבילתה הממשלתית, ועדת השרים, ולעיתים קרובות היא נחשבת ל"מנוע" של הארגון.
המשלחות הפרלמנטריות הלאומיות לאספה חייבות לשקף את הקשת הפוליטית של הפרלמנט הלאומי שלהן, כלומר להכיל מפלגות ממשלה ואופוזיציה.
האספה ממנה חברים כמדווחים בעלי המנדט להכין דוחות פרלמנטריים בנושאים ספציפיים.
חבר הפרלמנט הבריטי דייוויד מקסוול פיף היה המדווח לניסוח האמנה האירופית לזכויות אדם.
קונגרס הרשויות המקומיות והאזוריות, אשר נוצר בשנת 1994 וכולל נציגים פוליטיים מרשויות מקומיות ואזוריות בכל המדינות החברות.
המסמכים המשפיעים ביותר של מועצת אירופה בתחום זה הם האמנה האירופית לשלטון עצמי מקומי משנת 1985 ואמנת המתווה האירופית על שיתוף פעולה חוצה גבולות בין קהילות או רשויות טריטוריאליות משנת 1980.
בית הדין האירופי לזכויות אדם, שנוצר במסגרת האמנה האירופית לזכויות אדם משנת 1950, מורכב משופט מכל מדינה חברה שנבחר לתקופת כהונה אחת, שאינה ניתנת לחידוש של תשע שנים על ידי האספה הפרלמנטרית, ובראשה עומד הנשיא הנבחר של בית הדין.
נשיא בית הדין הנוכחי הוא גווידו ריימונדי מאיטליה.
על פי הפרוטוקול האחרון מס' 14 לאמנה האירופית לזכויות אדם, בוצעו רפורמה וייעול הטיפול בתיק בבית הדין.
אשרור פרוטוקול מס' 14 התעכב על ידי רוסיה במשך מספר שנים, שאשררה את הפרוטוקול רק בפברואר 2010.
נציב זכויות האדם נבחר על ידי האספה הפרלמנטרית לתקופת כהונה של שש שנים שאינה ניתנת לחידוש, מאז ייסוד תפקיד זה בשנת 1999. מאז אפריל 2018, תפקיד זה מוחזק על ידי דוניה מייטוביץ' מבוסניה והרצגובינה.
ארגונים לא ממשלתיים רשאים להשתתף בוועידת הארגונים הלא-ממשלתיים הבינלאומיים של המועצה.
מאז החלטה (2003)8 שהתקבלה על ידי ועדת השרים ב-19 בנובמבר 2003, הם זוכים ל"מעמד השתתפותי".
המועצה המשותפת לנוער של מועצת אירופה.
ועדת ההיגוי האירופית (CDEJ) לנוער והמועצה המייעצת לנוער (CCJ) של המועצה יוצרים יחדיו את המועצה המשותפת לנוער.
ה-CDEJ מפגישה נציגים של משרדים או גופים האחראים לענייני נוער מ-50 המדינות החברות באמנת התרבות האירופית.
ה-CDEJ מטפחת שיתוף פעולה בין ממשלות במגזר הצעירים ומספקת מסגרת להשוואת מדיניות נוער לאומית, החלפת שיטות עבודה מומלצות וניסוח טקסטים קובעי תקן.
המועצה המייעצת לנוער כוללת 30 נציגים של ארגוני נוער ורשתות לא ממשלתיים.
היא מספקת חוות דעת ותשומות מעמותות נוער על כל הפעילויות במגזר הנוער ומבטיחה מעורבות של צעירים בפעילויות אחרות של המועצה.
משרדי מידע של מועצת אירופה במדינות חברות רבות
כמו כן, מערכת המועצה כוללת גם מספר תבניות אוטונומיות למחצה המכונות "הסכמים חלקיים", שחלקם פתוחים גם למדינות שאינן חברות.
מכיוון ש"אירופה" אינה מוגדרת במשפט הבינלאומי, ההגדרה של "אירופה" הייתה שאלה שחזרה על עצמה במהלך ההיסטוריה של המועצה.
טורקיה התקבלה בשנת 1950, על אף היותה מדינה המשתרעת על שתי יבשות, ושוכנת בעיקר באסיה, עם חלק קטן יותר באירופה.
בשנת 1994, האספה הפרלמנטרית אימצה את המלצה 1247, שאמרה כי הקבלה למועצה צריכה להיות "פתוחה עקרונית רק למדינות ששטחן הלאומי נמצא כולו או חלקו באירופה"; אולם מאוחר יותר, האספה הרחיבה את הזכאות להגשת בקשה ולהתקבלות גם עבור אזרבייג'ן, ארמניה, וגאורגיה.
מועצת אירופה נוסדה ב-5 במאי 1949 על ידי איטליה, אירלנד, בלגיה, דנמרק, הולנד, הממלכה המאוחדת, לוקסמבורג, נורווגיה, צרפת ושוודיה.
יוון מצטרפת למועצה שלושה חודשים לאחר מכן, ובשנת 1950 איסלנד וטורקיה מצטרפות בהתאמה.
גרמניה המערבית והפרוטקטורט של הסאר (זארלנד) הצטרפו למועצת אירופה כחברים שותפים בשנת 1950. גרמניה המערבית הפכה לחברה מלאה בשנת 1951, וזארלנד חזרה בה מבקשתה לאחר שהתמזגה לגרמניה המערבית בעקבות משאל העם על מצב זארלנד בשנת 1955. מאוחר יותר הצטרפו אוסטריה (1956), קפריסין (1961), שווייץ (1963), מלטה (1965) ופורטוגל (1976).
ספרד הצטרפה בשנת 1977, כשנתיים לאחר מותו של הרודן פרנסיסקו פרנקו ומעבר המדינה לשלטון דמוקרטי.
במועצה יש כעת 46 מדינות חברות, כאשר מונטנגרו (2007) היא האחרונה שהצטרפה.
למרות שרוב חברות המועצה הן מדינות נוצריות מבחינה מורשתית ברובן, ישנן ארבע מדינות חברות בעלות רוב מוסלמי: בוסניה והרצגובינה, טורקיה, אלבניה ואזרבייג'ן.
המועצה העניקה לכמה מדינות מעמד המאפשר להן להשתתף בפעילויות שלה מבלי להיות חברות מלאות.
ישנם שלושה סוגים של מעמדות שאינם חברות: חברה שותפה, אורחת מיוחדת ומשקיפה.
מעמד "חברה שותפה" נוצר עבור מדינות הציר לשעבר שעדיין לא חזרו לריבונותן מאז תבוסתן במלחמת העולם השנייה.
ככזה, הוא אינו בשימוש עוד, אם כי היו הצעות להפעילו מחדש כדי לאפשר השתתפות מוגברת של המדינות המשקיפות הנוכחיות.
מעמד "אורחת מיוחדת" שימש כמעמד מעבר למדינות הסובייטיות לשעבר שביקשו להצטרף למועצה לאחר נפילת חומת ברלין ואינו נפוץ עוד.
מעמד "משקיפה" מיועד למדינות שאינן אירופיות המקבלות את עקרון הדמוקרטיה, שלטון החוק וזכויות האדם, ורוצות להשתתף ביוזמות המועצה.
ארצות הברית הפכה למדינה משקיפה בשנת 1995. נכון להיום, יחד עם ארצות הברית, הכס הקדוש, יפן, מקסיקו וקנדה הן מדינות משקיפות, בעוד ישראל היא משקיפה באספה הפרלמנטרית.
התקנון של מועצת אירופה קובע פרישה מרצון, השעיה בלתי רצונית והדרה של חברות.
סעיף 8 לתקנון קובע כי ניתן להשעות כל חברה ש"הפרה באופן חמור" את סעיף 3 מזכויות הייצוג שלה, וכי ועדת השרים רשאית לבקש שחברה כזו תפרוש מהמועצה לפי סעיף 7. (החוק אכן לא מגדיר את הביטוי "הפרה חמורה".
לפי סעיף 8 של החוק, אם מדינה חברה לא תפרוש לפי הבקשה, הוועדה רשאית להפסיק את חברותה, בהתייעצות עם האספה הפרלמנטרית.
המועצה השעתה את יוון בשנת 1967, לאחר הפיכה צבאית, והחונטה היוונית פרשה ממנה.
יוון התקבלה מחדש למועצה בשנת 1974.
מועצת גדולי התורה היא מועצת רבנים המהווה את הסמכות הדתית העליונה בתנועת אגודת ישראל.
לאחר התפצלות תנועת דגל התורה מאגודת ישראל, הקימה התנועה החדשה מועצת גדולי תורה נוספת, שהיא הסמכות הרוחנית העליונה בתנועה זו.
מועצת גדולי התורה הוקמה בעקבות הקמתה של אגודת ישראל, בקטוביץ בשנת תרע"ב (1912).
הוחלט אז שתוקמנה לתנועה שתי מועצות: מועצת בעלי בתים ומועצת רבנים שבה יהיו חברים גדולי התורה בעולם.
באותו מעמד התמנתה מועצה זמנית של רבנים.
מבחינת סמכויות המועצה הוצעו הצעות בסגנון: "כל שאלה העומדת ושתעמוד על הפרק תיפתר אך ורק על פי חוות דעת מועצת גדולי התורה" ו"היא תהיה המנהלת הרוחנית אשר תעמוד בראש אגודת ישראל.
דעת הוועד הזה תהיה מכרעת כשעלינו למדוד את הפעולות המעשיות באמת המידה של התורה ולהתוות להן דרך".
בכנסייה הגדולה בווינה בשנת תרפ"ג (1923) אושרו חברים קבועים במועצה.
באותו מעמד הכריז יצחק ברויאר בשם הוועד הפועל של אגודת ישראל שמועצת גדולי התורה עומדת "מעל לכנסייה הגדולה בכל השאלות החשובות".
לקראת הוועידה המתוכננת בבאד הומבורג באוגוסט 1914, שלא יצאה אל הפועל בגלל פרוץ מלחמת העולם הראשונה, פנתה הוועדה המארגנת אל רבנים ברחבי העולם היהודי בבקשה שיצביעו על גדולי הדור "היותר מצוינים בתורה ובחכמה" ממדינתם הראויים להיות חברים במועצה.
למעט פנייה זו, בדרך כלל הרבנים החברים במועצה הם המצרפים אליה חברים חדשים.
בקטוביץ טרם הוחלט על שם למועצת הרבנים, והרב יצחק אייזיק הלוי התנגד בשנת 1913 להצעת הרב שלמה ברויאר: "ועד גדולי הרבנים".
לקראת הוועידה בבאד הומבורג ב-1914 השתמשה הוועדה המארגנת בשם "מועצת חכמי התורה".
היה גם שימוש בשם "מועצת גדולי ישראל".
עם זאת, השם "מועצת גדולי התורה" כבר תפס אחיזה בדיונים מסוף שנת 1912.
עמדת המועצה לגבי תוכנית החלוקה ורעיון הקמת המדינה
אחת ההחלטות החשובות והידועות של מועצת גדולי התורה התקבלה במהלך הכנסייה הגדולה השלישית שהתקיימה במרינבד שבצ'כוסלובקיה בשנת תרצ"ז (1937), כאשר חברי המועצה החליטו לדחות את תוכנית ועדת פיל לחלוקת ארץ ישראל בכתבם: .
מאידך, לגבי השאלה העקרונית של הקמת מדינה יהודית, הוכרז לאחר פולמוס ארוך, כי הכנסייה הגדולה ומועצת גדולי התורה אינם דוחים את רעיון הקמת מדינה יהודית, בתנאי שתקום על פי חוקת התורה ותתנהל לפי שלטון התורה.
ההחלטה התקבלה בתמיכת כל האדמו"רים וכן הרבנים סורוצקין, כהנמן, בלוך, צירלסון, לוין ועוד.
לעומת זאת היו רבנים בעיקר מליטא וצ'כוסלובקיה וביניהם הרבנים וסרמן, קוטלר ורוטנברג שטענו כי אסור להקים מדינה יהודית לפני ביאת המשיח.
בעבר שימשה המועצה כסמכות העליונה של מפלגת אגודת ישראל.
החלטות המועצה התקבלו על פי רוב, וסדר היום נקבע על ידי יושב-הראש ומזכיר המועצה.
המועצה קבעה את זהות חברי הכנסת של המפלגה ומינויים פוליטיים נוספים, ונדרשה להחלטות באשר לנושאים הנוגעים לסדר היום הציבורי והחרדי בישראל.
המועצה הובילה בשנות ה-50 קו של התנגדות לשותפות בממשלה והתנגדות לשותפות עם המפלגות הדתיות לאומיות, והצליחה לכפות את דעתה בנושא.
לקראת הבחירות בשנת 1965 הרב זלמן סורוצקין הוביל קו מתבדל יותר, שמנע ריצה משותפת עם פועלי אגודת ישראל, כנגד עמדת הרבי מגור, והרב יחזקאל סרנא שדרשו ריצה משותפת.
בראש מועצת גדולי התורה עמד הרב איסר זלמן מלצר ולאחר מכן הרב זלמן סורוצקין.
לאחר פטירתו של הרב סורוצקין נבחר לתפקיד הרב משה יחיאל הלוי אפשטיין (הרבי מאוז'רוב).
עם זאת, החברים הדומיננטיים בה היו הרבי ישראל אלתר מגור והרב שך.
מחלה שפקדה את הרבי מגור צמצמה עוד יותר את פעילות המועצה.
לאחר המהפך והצטרפות אגודת ישראל לקואליציה, ניהלה מועצת גדולי התורה ישיבות תכופות שבהן עקבו אחר קיום ההסכם הקואליציוני.
באותה תקופה הובילו את המועצה האדמו"ר החדש מגור – הרב שמחה בונם אלתר והרב שך.
הרבי מגור שימש כיו"ר המועצה עד שחלה בשנת תשמ"ה, אז נתמנה לצדו כנשיא המועצה האדמו"ר מוויזניץ הרב משה יהושע הגר, עד לפטירתו בה'תשע"ב.
בשנות השמונים התגלע קרע בין חסידים וליטאים במועצה ופעילותה הצטמצמה מאוד.
בשנת תשמ"ט (1988), עם התפלגותה של אגודת ישראל והקמת מפלגת דגל התורה על ידי הפלג הליטאי, הוקמה מועצת גדולי תורה מקבילה, של מפלגת דגל התורה.
באותה תקופה התרעננה גם פעילות מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
בשנים שקודם הפיצול התנהלו במועצה דיונים בעיקר בין קבוצת האדמורי"ם בהנהגת האדמו"ר מגור לבין קבוצת ראשי הישיבות הליטאיים בהנהגת הרב שך, והכרעות המועצה התקבלו בדיונים בין הרבי מגור לרב שך.
לאחר פרישת "קבוצת הרב שך" מהמועצה, בשנת 1984, והקמת מועצת דגל התורה בתשמ"ט, קיבל הרבי מגור את ההכרעות באגודת ישראל בהתייעצות עם חברי המועצה, והרב שך קיבל את ההכרעות בדגל התורה.
לאחר היחלשות הרב שך, החל תהליך הדרגתי שבסופו מילא הרב שטינמן את מקומו כיושב ראש המועצה של דגל התורה וההכרעות התקבלו בעיקר על פי הרב אלישיב והרב שטינמן.
כינוס משותף נדיר של המועצות התקיים בכ"ח בתמוז תשס"ט (22 ביולי 2009), בעקבות מאבק השליטה על מוסדות החינוך העצמאי, במטרה לשנות את מעמדו החוקי של ארגון זה מאגודה עות'מאנית לעמותה.
בכינוס השתתפו חברי מועצות גדולי התורה בישראל ובארצות הברית, מלבד החברים המזוהים עם חסידות גור.
בשנת ה'תשע"ב חודשה פעילות המועצה של דגל התורה בראשות הרב שטינמן ובצירוף חברים חדשים.
בשנת ה'תשע"ח לאחר פטירת הרב שטיינמן, החל הרב גרשון אדלשטיין לשמש בפועל נשיא למועצת גדולי התורה (לא מונה רשמית).
בשנת ה'תשע"ג הוקמה מחדש גם המועצה של אגודת ישראל.
מלבד המועצות הישראליות, קיימת גם מועצת גדולי התורה באמריקה, שבה חברים הן חסידים והן ליטאים.
למועצה בארצות הברית הייתה פחות השפעה בציבור החרדי האמריקאי, עקב כך שרוב החסידויות שם אינן משתייכות לאגודת ישראל (כגון חסידות סאטמר ונספחיה, חסידות באבוב, חסידות צאנז-קלויזנבורג וחסידות חב"ד), וכיום גם משום שרבים מרבני הציבור הליטאי בארצות הברית הם תלמידי בית בריסק המתנגדים לאגודת ישראל.
בנשיאות מועצת גדולי התורה בארצות הברית עמד הרב ראובן גרוזובסקי, ולאחריו הרב אהרן קוטלר, הרב משה פיינשטיין, הרב אליהו שווי ורבי יעקב פרלוב, האדמו"ר מנובומינסק.
בקטוביץ מונו לחברי המועצה האדמו"ר מגור בעל ה"אמרי אמת", רבי שלום דובער שניאורסון האדמו"ר מחב"ד, הרב חיים סולובייצ'יק, הרב יצחק אייזיק הלוי, הרב מאיר שמחה מדווינסק, רבי חיים עוזר גרודזנסקי, רבי איצלה מפוניבז', הרב שלמה זלמן ברויאר, הרב זאב פיילכנפלד מפוזן, הרב דוד צבי הופמן והרב קופל רייך מבודפשט.
בכנסייה הגדולה בווינה בשנת תרפ"ג (1923) נכללו במועצה: החפץ חיים, האדמו"ר מגור, האדמו"ר מצ'ורטקוב, רבי חיים עוזר גרודזנסקי, רבי מאיר אריק, האדמו"ר מסוקולוב, האדמו"ר מראדזין, הרב מאיר דן פלוצקי, הרב משה מרדכי אפשטיין, הרב מאיר שפירא מלובלין, הרב אברהם מנדל שטיינברג מברוד, הרב קלמן ובר מפישטיאן והרב שלמה זלמן ברויאר.
נשיא המועצה היה הרב חיים עוזר גרודז'נסקי.
בעיצומה של מלחמת העולם השנייה בשנת תש"ג, במהלך ועידת אגודת ישראל באנגליה, נבחרה מועצת רבנים שתמלא את מקומה של מועצת גדולי התורה, אך ככל הנראה היא לא תפקדה.
בכ"ד בסיוון ה'תש"ד התכנסה הוועידה הארצית של אגודת ישראל, והוכרז על הקמת מועצת גדולי תורה כסמכות העליונה של אגודת ישראל בארץ ישראל.
בשנת ה'תש"ו הוחלט להקים מועצות נפרדות בישראל, אירופה וארצות הברית.
החברים הראשונים במועצה בישראל היו רבי אברהם יעקב פרידמן מסדיגורה, הרב אברהם יצחק קליין, רבי ברוך הגר האדמו"ר מסרט ויז'ניץ, רבי דב בריש וידנפלד, הרב זלמן סורוצקין, הרב יוסף כהנמן והרב מאיר קרליץ, והם התכנסו שוב בשנת תש"ט.
לקראת הכנסייה הגדולה של אגודת ישראל בשנת 1950 אורגנה מחדש מועצת גדולי התורה בראשות הרב איסר זלמן מלצר.
לאחר פטירת הרב סופר בשנת ה'תש"ך, מילא את מקומו בנו, הרב אברהם שמואל בנימין, למשך שנתיים, עד לפטירתו.
לאחר פטירתו של הרב סורוצקין כיהנו בתפקיד נשיא המועצה ברוטציה הרב שך ורבי ישראל אלתר מגור.
לאחר פרישת הליטאים מאגודת ישראל בשנת תשמ"ט והקמת דגל התורה שימשו כנשיאי המועצה הרבי מגור, רבי שמחה בונם אלתר, והרבי מוויז'ניץ, רבי משה יהושע הגר.
כחברי הנשיאות שימשו הרב פנחס מנחם אלתר (אז ראש ישיבת שפת אמת), הרב יוחנן סופר מערלוי והאדמו"ר הרב אברהם יעקב פרידמן מסדיגורה.
גם האדמו"ר רבי אליעזר הגר מסרט ויז'ניץ צורף למועצה באופן רשמי, אולם בשל מחלתו לא השתתף באופן פעיל בדיוניה עד לפטירתו.
בנו, רבי יעקב, צורף למועצה.
לאחר פטירת האדמו"ר רבי יוחנן סופר מערלוי צורף למועצה בנו רבי משה סופר, כשנה לאחר פטירת האדמו"ר רבי בן ציון רבינוביץ מביאלה צורף למועצה בנו רבי יצחק יוסף דב, לאחר פטירת רבי ישראל משה פרידמן מסדיגורה לא מונה לו מחליף.
מועצת גדולי התורה של דגל התורה
הרב יוסף שלום אלישיב והרב חיים קניבסקי צורפו למועצה באופן סמלי אך למעט מקרים מיוחדים לא השתתפו בישיבותיה, עקב כך לאחר פטירתו של הרב שך שימש הרב שטיינמן כראש ההרכב בפועל.
בשנת ה'תשס"ג במהלך משותף של הרבנים אלישיב ושטיינמן, צורפו חברים נוספים למועצה: הרב גרשון אדלשטיין, הרב שמואל אוירבך, הרב מאיר צבי ברגמן, הרב נסים טולדנו, הרב נתן צבי פינקל, הרב ברוך רוזנברג והרב יצחק שיינר.
באב ה'תשע"ב, אוגוסט 2012, בצלו של הפילוג בדגל התורה, התווספו חברים חדשים למועצה זו.
מלבד החברים הוותיקים (הרבנים שטינמן, קרליץ, אדלשטיין, אוירבך, ברגמן ושיינר), נוספו: הרב ברוך דב פוברסקי, הרב יצחק זילברשטיין, הרב אריה פינקל, הרב ברוך מרדכי אזרחי, הרב משה יהודה שלזינגר, הרב יהודה עדס, הרב דב יפה, הרב משה הלל הירש והרב דוד כהן.
מאוחר יותר פרש הרב עדס מהמועצה, בנימוק של בעיות בריאותיות.
בעקבות הרחבה זו, שנעשתה בניגוד לדעתו של הרב שמואל אוירבך, פסק הרב אוירבך מלהשתתף בישיבותיה.
כיום, זקן חברי המועצה הוא הרב מאיר צבי ברגמן, והחבר הדומיננטי בה הוא הרב משה הלל הירש.
מועצת גדולי עולם התורה – הפלג הירושלמי
באדר ה'תשע"ח, לאחר פטירת הרב שמואל אוירבך, הוקמה "מועצת גדולי עולם התורה", של הפלג הירושלמי.
במועצה חברים הרב ברוך שמואל דויטש, הרב צבי פרידמן, הרב עזריאל אוירבך, הרב יהושע גרשון ארנברג, הרב בן ציון בורודיאנסקי, הרב דב אהרון זלזניק, הרב שמואל מרקוביץ, הרב צבי רוטברג, הרב זבולון שוב והרב משה שמידע.
כמו כן היו חברים בה עד לפטירתם הרב אשר דויטש והרב צבי שינקר.
הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק היה חבר במועצה, פרש ממנה ועבר לתנועת המזרחי, אך שמר על קשרים טובים עמה.
בפולין כיהן הרב מנחם מנדל כשר כמזכיר המועצה.
בישראל כיהנו הרב שמואל שצ'דרוביצקי, הרב שלמה זלמן מוזס ואחריו הרב ישראל גרוסמן ראש ישיבת קרלין, הרב שלום חיים פרוש, הסופר דוד זריצקי.
מאז התפלגות המועצה בשנת ה'תשמ"ט, המזכירים של מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל משתייכים לחסידות ויז'ניץ.
תחילה מונה הסופר שמואל אבישי שטוקהמר ולאחריו כיהן בתפקיד יעקב ולצר.
עם התחדשות המועצה בשנת ה'תשע"ג מונה למזכיר מרדכי שטרן.
במועצת גדולי התורה של דגל התורה כיהן כמזכיר הרב אפרים צמל (משגיח בישיבת אור שמח), ומסוף שנות ה-90 הרב אברהם רובינשטיין (לשעבר ראש עיריית בני ברק).
לפני קום המדינה ולאחריה הוקמו מועצות אזוריות שאיגדו בתוכן מספר יישובים.
לאחר מספר שנים חלק מהמועצות האזוריות אוחדו ממספר סיבות:
עם הזמן חלק מהיישובים שבתחומן קיבלו מעמד של מועצה מקומית והמועצה האזורית קטנה כל הזמן ואוחדו יחד מספר מועצות אזוריות קטנות יחדיו לאחת.
כתוצאה ממשברים כלכליים במועצות אזוריות כאלה או אחרות הוחלט לאחד אותן יחדיו מטעמי חיסכון.
מספר מועצות אזוריות בוטלו לאחר פינוי תושביהן.
מועצה אזורית אבו בסמה - פורקה בשנת 2012 למועצות האזוריות נווה מדבר ואל קסום.
מועצה אזורית מרכז הגליל - פורקה בשנת 1990, ויישוביה התפצלו לשתי מועצות מקומיות, ומועצה מקומית תעשייתית אחת.
מועצה אזורית משוש - התקיימה בין השנים 1988 - 1996. פורקה למועצות המקומיות כסייפה, ערערה-בנגב ושגב שלום.
מועצה אזורית נוף הגליל - פוצלה בשנת 2000 וחלקה מתקיים במועצה אזורית אל-בטוף.
מועצה אזורית שוקת - פורקה למועצות המקומיות חורה ולקיה.
מועצה אזורית נחל עירון - התקיימה בין השנים 1992 - 1996. פוצלה למועצה מקומית מעלה עירון ולמועצה מקומית בסמ"ה
מועצה אזורית הגליל העליון - בשנת 1991 פוצלה ממנה מועצה אזורית מבואות החרמון
איתם - אגודה שיתופית שהוקמה ב־1978 כמועצה אזורית ליישובי חבל ימית (11 יישובים הצטרפו אליה, בעוד 3 לא).
בוטלה במסגרת הסכם השלום עם מצרים ופינוי חבל ימית.
מועצה אזורית חוף עזה - בוטלה במסגרת חוק יישום תוכנית ההתנתקות והיישובים בה פונו עם ביצוע תוכנית ההתנתקות.
מועצה אזורית אפעל - פורקה בשנת 2007 וחולקה בין הערים רמת גן, אור יהודה וקריית אונו
מועצה אזורית אבן העזר - אוחדה למועצה אזורית מטה יהודה
מועצה אזורית גיזו - אוחדה למועצה אזורית מטה יהודה
מועצה אזורית הרי יהודה - אוחדה למועצה אזורית מטה יהודה
מועצה אזורית האלה - אוחדה למועצה אזורית מטה יהודה
מועצה אזורית געתון - אוחדה למועצה אזורית מטה אשר
מועצה אזורית נעמן - אוחדה למועצה אזורית מטה אשר
מועצה אזורית סולם צור - אוחדה למועצה אזורית מטה אשר
מועצה אזורית תל מונד - הפכה למועצה אזורית הדר השרון, שלימים אוחדה למועצה אזורית לב השרון
מועצה אזורית הדר השרון - אוחדה למועצה אזורית לב השרון
מועצה אזורית השרון הצפוני - אוחדה למועצה אזורית לב השרון
מועצה אזורית הירקון - אוחדה למועצה אזורית דרום השרון
מועצה אזורית השרון התיכון - אוחדה למועצה אזורית דרום השרון
מועצה אזורית מפעלות אפק - אוחדה למועצה אזורית דרום השרון
מועצה אזורית יזרעאל - אוחדה למועצה אזורית עמק יזרעאל
מועצה אזורית קישון - אוחדה למועצה אזורית עמק יזרעאל
מועצה אזורית שלחים - אוחדה למועצה אזורית מרחבים
מועצה אזורית אונו - הפכה למועצה אזורית אפעל.
מועצה אזורית עזתה - הפכה למועצה אזורית שדות נגב.
מועצה אזורית בקעת בית שאן - הפכה למועצה אזורית עמק המעיינות.
מועצה אזורית עמק לוד - הפכה למועצה אזורית שדות דן.
מועצת הארבע מאות הייתה מועצה ששלטה באתונה במשך תקופה קצרה במהלך המלחמה הפלופונסית; מיוני עד ספטמבר 411 לפנה"ס.
המועצה הייתה אוליגרכיה, והחלפת השלטון הדמוקרטי בשלטונה של המועצה נבעה מהבטחתו של אלקיביאדס בקיץ 412 לפנה"ס להשיג עזרה פרסית במלחמה נגד ספרטה, אם אוליגרכיה תשלוט באתונה במקום הדמוקרטיה, ומרצונם של קבוצת אתונאים רבי השפעה לחתור לשלום עם ספרטה.
הבטחתו של אלקיבידיאס התבררה כחסרת סיכוי, אולם מובילי התנועה לאוליגרכיה באתונה בחרו להמשיך בתוכניתם להשלטת אוליגרכיה על אתונה.
פעילות זו כונתה "המהפכה האוליגרכית".
במאי 411 לפנה"ס נחלצה האספה של אזרחי אתונה לבחור חמישה אנשים אשר יבחרו מועצה של 400 איש שישלטו באתונה.
כשנודע הדבר לצי של אתונה הם מרדו בשלטונות אתונה בטענה שהשלטון מרד בהם.
זמן קצר לאחר השלטת הארבע מאות, נוצרו חילוקי דעות בתוך האוליגרכיה בין קיצונים לבין מתונים.
המתונים דרשו להחליף את הארבע מאות בקבוצה יותר רחבה של חמשת אלפים איש.
הקיצונים העדיפו להמשיך כרגיל ולפתוח בשיחות שלום עם ספרטה.
הקיצונים נחשדו שהם מעוניינים לעזור לספרטנים במלחמה, בדמות ביצורים שהחלו בהקמתם בפיראוס.
מנהיג הקיצונים נרצח על ידי מתנקש, המתונים עצרו את המפקד של הקיצונים בפיראוס, ולאחר קרב בין המחנות, ההופליטים הרסו את הביצורים בפיראוס.
לאחר כמה ימים, ה-400 בחרו בקבוצה של חמשת אלפים והעבירו אליהם את השלטון.
החמשת אלפים שלטו באתונה למשך מספר חודשים.
המועצות הבודיהסטיות הן סדרה של מפגשים שנערכו לאורך ההיסטוריה של הבודהיזם.
המועצה הבודהיסטית הראשונה (המאה ה-5 לפני הספירה)
המועצה הבודהיסטית הראשונה נערכה זמן מה לאחר הנירוואנה של הבודהה תחת חסותו של המלך אג'גטאסטרו (Ajatasatru), ונוהלה על ידי הנזיר מאהאקסיפא (Mahakasyapa) בראג'אגהא (כיום ראג'גיר, בצפון מזרח הודו).
מטרתה הייתה לשמר את אמרותיו של הבודהה (סוטה) ואת המנהג הנזירי (וינאיה).
הסוטות דוקלמו על ידי אננדה, והוינאיה דוקלמה על ידי אופאלי.
כמו כן הסנגהה הגיעו פה אחד להחלטה לקיים את כל החוקים של הוינאיה, אפילו השוליים שבהם.
המועצה הבודהיסטית השנייה (383 לפני הספירה)
העדויות ההיסטוריות למה שמכונה "המועצה הבודהיסטית השנייה" נובעות בעיקר מהוינאיה הקוני של זרמים שונים בבודהיזם.
ברוב המקרים, הרשומות נמצאות בסוף החלק 'סקאנדהאקא' של הוינאיה.
בעוד שאין הסכמה על נקודות שונות, הטקסטים השונים מסכימים באופן כללי על המתואר להלן.
100 (או 110) שנים לאחר הניבאנה של הבודהה, נזיר בשם יאסה, בזמן ביקורו בואסאלי, הבחין בכמה נוהגים נרפים בקרב הנזירים המקומיים.
ניתנת רשימה של 10 נקודות.
הראשונה שבהן היא שהנזירים בואסלי, המכונים ואג'יפוטטקאים, הסכימו לקבל כסף.
כאשר יאסה סירב ללכת בנוהג זה, התפרצה מחלוקת משמעותית.
הואג'יפוטטקאים העמידו אותו לדין, והוא הגן על עצמו על ידי ציטוט בפומבי של מספר פסקאות מהקאנון הפאלי המוקיעות את השימוש בכסף בידי נזירים.
כדי ליישב את העניין, הוא אסף את תמיכתם של נזירים מאזורים אחרים, בעיקר מהדרום והמערב.
קבוצה של נזירים הסכימה ללכת לואסאלי כדי ליישר את ההדורים.
לאחר תמרונים רבים, התקיימה פגישה, בה נכחו 700 נזירים.
הוקמה ועדה של 8 נזירים, כדי לשקול את הנושא.
הוועדה הורכבה מ-4 נזירים מקומיים ו-4 "מערביים"; אבל חלק מהמקומיים שוכנעו מראש ובסתר לצד ה'מערבי'.
הוועדה פסקה כנגד נזירי הואג'יפוטטקא.
היא הציגה ממצאים אלו לאספה, אשר הסכימה פה אחד.
רשומות האספה נגמרות בנקודה זו.
המועצה הבודהיסטית השלישית (בסביבות 250 לפני הספירה)
בניגוד בולט לתעוד האחיד של המועצה השנייה, ישנם תעודים לגבי כמה 'מועצות שלשיות' אפשריות.
הגרסאות השונות משתמשות כדי לתת תוקף רשמי יותר לייסוד של זרם זה או אחר.
לפי הפרשנות והכתבים של זרם הטהרוואדה, המועצה הבודהיסטית השלישית כונסה על ידי המלך המאורי אשוקה (260-218 לפני הספירה) בפאטליפוטרה (כיום פטנה) תחת הנהגתו של הנזיר מוגאליפוטה טיסה.
מטרתה הייתה לטהר את התנועה הבודהיסטית, במיוחד מפלגים אופרטוניסטים שנמשכו לחסות המלכותית.
המלך שאל את הנזירים החשודים מה לימד הבודהה, והם טענו שהוא לימד נקודות השקפה כמו אטרנליזם (העבר, העתיד וההווה אמיתיים באותה המידה), וכו'.
נקודות השקפה אלו הוקעו על ידי הטקסט ברהאמגאלה סוטה.
המלך שאל את הנזירים ההגונים, והם אמרו שהבודהה היה 'מורה של אנליזה' (ויבהג'אוואדין), תשובה שקיבלה את אישורו של מוגאליפוטה טיסה.
המועצה המשיכה לסקור את הטקסטים פעם נוספת, והוסיפה את הספר של מוגאליפוטה טיסה, הקאטהוטהו, דיון בין
כמה נקודות מבט בודהיסטיות מנוגדות שכיום נמצאות באבהידהמה פיטאקה, החלק השלישי של הקאנון הפאלי.
כמו כן, נשלחו שליחים לארצות שונות כדי להפיץ את הבודהיזם.
שליחים אלו הגיעו אפילו עד ממלכות יוון במערב (במיוחד הממלכה השכנה היוונית-בקטרינאני, ואולי אפילו רחוק יותר על פי הכיתוב שאשוקה השאיר על עמודי אבן).
שרידים של חלק מהנזירים האלה נחפרו בוודיסה (Willis, 2001).
המסיונר המפורסם ביותר ועיקר העניין עבור ההיסטוריונים הטהרוודים האלה הוא מהינדה, שנסע לסרי לנקה שם הוא ייסד את הזרם שמוכר לנו כיום כטהרוואדה.
2 המועצות הבודהיסטית הרביעיות (30 לפני הספירה, ו-100 לספירה)
הכינוס הראשון של אחוות הבודהיסטים העולמית 1950
בשנת 1950 היה המפגש הראשון מאז המועצה השלישית של נציגי נזירים ושל מאמינים שאינם נזירים, של כמעט כל זרמי הבודהיזם השייכים למהיינה, לטהרוואדה ולוג'ריאנה.
הנציגים, הגיעו מ-27 מדינות מאסיה, אירופה וצפון אמריקה, כדי להקים את "אחוות הבודהיסטים העולמית" (WFB).
1. לקדם בקרב החברים שמירה ותרגול של ההדרכה שנתן הבודהה.
2. להבטיח את האחדות, הסולידריות, והאחווה בקרב בודהיסטים.
3. להפיץ את מכלול ההשקפות האצילות של הבודהה.
4. לארגן ולהמשיך בקיומן של פעילויות בתחומי החברה, החינוך, התרבות ועוד שירותים הומניטריים.
5. לפעול למען אושר, הרמוניה, ושלום בעולם ולשתף פעולה עם ארגונים נוספים הפועלים לשם אותן מטרות.
המועצה הבודהיסטית השישית התכנסה ביאנגון ב-1954, 83 שנים לאחר המועצות הבודהיסטיות החמישית, שהתקיימה במנדליי.
כנס המועצה השישי נפתח ב-17 במאי 1954 ונמשך שנתיים.
הכנס נחתם בוסאק, ב-24 במאי 1956. המועצה השישית נתמכה על ידי ממשלת בורמה בראשות ראש הממשלה או נו, בודהיסט אדוק.
הוא אישר את בניית פגודת הקאבה איה (Kaba Aye) ואת המהפאסנה גוה (Mahapasana Guha) או "המערה הגדולה" שבה התכנסה המועצה.
כנס המועצה הבודהיסטית השישית נועד בין היתר, לזכור ולהזכיר את המערה בה התקיימה, לפי האמונה הרווחת המועצה הבודהיסטית הראשונה, זמן קצר לאחר מותו של הבודהה במאה החמישית לפני הספירה.
המערה הגדולה נחצבה בתוך סלע שנבנה באופן מלאכותי.
לצורך הבניה השתמשו ב-12,000 טון של מלט וב-380 טון של פלדה.
למערה יכלו להיכנס 7,500 צופים, בנוסף על 2,500 נזירים שהגיעו מרחבי העולם הבודהיסטי כדי להשתתף במהלך מושב המועצה ביקר של או נו בישראל, ראש ממשלת החוץ הראשון שעשה זאת, וזכה לביקור של משה דיין.
דוד בן-גוריון היה אמור לבקר מאוחר יותר והוא ואו נו פיתחו מערכת יחסים חמה, כאשר בן-גוריון בילה שבוע במדיטציה במקדש בודהיסטי.
כמו במועצות הקודמות, מטרתה של המועצה השישית הייתה לאשר ולשמר את הדהאמה והווינאיה האמיתיים.
במהלך השנתיים שבהן התכנסה המועצה, נבחנו הטיפיטקה (Tipitaka) והספרות הקשורה אליה בכל השפות בקפידה עם כל חוסר עקביות שצוין ותיקונים.
לאחר שהמועצה אישרה רשמית את כתבי הקודש, המכסים 52 חיבורים ב-40 כרכים, הם הוכנו להדפסה בכל שפה בדפוסים מודרניים.
עבודתה של מועצה זו הייתה הישג ייחודי בהיסטוריה הבודהיסטית.
המועצה הגיעה לסיומה עם עליית הירח המלא בערב ה-24 במאי 1956, יום השנה ה-2500 להשגת ההארה והחופש של הבודהה מהקיום הפיזי ומייסוריו.
מועצת האומות המאוחדות לזכויות האדם היא גוף בינלאומי במסגרת האומות המאוחדות.
לפי הצהרת הארגון, הוא אחראי להגן על זכויות האדם ולקדם אותן ברחבי העולם.
המועצה היא הגוף המחליף את ועדת האו"ם לזכויות אדם.
העצרת הכללית של האומות המאוחדות החליטה על יצירת מועצת זכויות האדם ב-15 במרץ 2006. להקמת המועצה התנגדו ארבע מדינות חברות בלבד: ארצות הברית, איי מרשל, פלאו וישראל.
שגריר ישראל לאו"ם דני גילרמן נימק את החלטת ישראל במליאה באומרו כי:
שלוש מדינות נמנעו בהצבעה על הקמת המועצה: בלארוס, איראן וונצואלה.
ונצואלה הביעה הסתייגויות למספר סעיפים בהחלטה שלדעתה פותחים את האפשרות להתערבות בענייניהן הפנימיים של מדינות.
במועצה 47 מושבים, לעומת 53 מושבים בוועדת האו"ם לזכויות אדם אותה החליפה.
המועצה היא גוף הכפוף לעצרת הכללית.
47 המושבים במועצה מחולקים בין האזורים העולמיים השונים ממנו באות המדינות החברות באומות המאוחדות, באופן הבא: 13 מושבים למדינות אפריקה, 13 מושבים למדינות אסיה, 6 למדינות מזרח אירופה, 8 למדינות אמריקה הלטינית והקריבים, 9 למדינות מערב אירופה ומדינות אחרות (ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד, ישראל וטורקיה).
נכון לשנת 2025 המדינות המרכיבות את מועצת זכויות האדם הן:
אפריקה: אלג'יריה, בנין, בורונדי, קמרון, חוף השנהב, אריתריאה, גמביה, גאנה, מלאווי, מרוקו, סומליה, דרום אפריקה, סודאן.
אסיה: בנגלדש, סין, הודו, אינדונזיה, יפן, קזחסטן, כוויית, קירגיזסטן, מלזיה, האיים המלדיביים, קטר, איחוד האמירויות הערביות, וייטנאם.
מזרח אירופה: אלבניה, בולגריה, גאורגיה, ליטא, מונטנגרו, רומניה.
דרום אמריקה והקריביים: ארגנטינה, ברזיל, צ'ילה, קוסטה ריקה, קובה, הרפובליקה הדומיניקנית, הונדורס, פרגוואי.
מערב אירופה ומדינות אחרות: בלגיה, פינלנד, צרפת, גרמניה, לוקסמבורג, הולנד.
בניסיון לתקן את חולשות ועדת האו"ם לזכויות אדם, שספגה ביקורת בין השאר על כך שבשנת 2003 העמידה בראשה את לוב, קובעת ההחלטה על יסוד המועצה כי "חברות הנבחרות למועצה חייבות לקיים את הסטנדרטים הגבוהים ביותר בקידום ובשמירה על זכויות אדם" והן תהיינה נתונות לבדיקה תקופתית.
קיימת חובה לאשר באופן נפרד כל מדינה חברה ברוב (96 מתוך 191) חברות האספה הכללית, בהצבעה חשאית.
החברות במועצה מוגבלת לשתי תקופות כהונה בלבד וניתן להשעות כל מדינה חברה במועצה בהצבעת רוב של שני שלישים מקולות העצרת הכללית.
ב-16 ביוני 2006 סיימה ועדת האו"ם לזכויות אדם את עבודתה ומועצת האו"ם לזכויות אדם התכנסה לראשונה ב-19 ביוני 2006.
תת הוועדה המייעצת היא גוף המורכב מ-18 מומחים לזכויות אדם שנבחרו לתפקידם לצורך עריכת מחקרים וכתיבת המלצות כדי להבטיח שמירת זכויות אדם.
בשנת 2010 נבחרה לוב כחברה במועצה, חרף יחסה לאזרחיה.
בשנת 2011, בעקבות טבח מאות מאזרחי לוב במהומות שהתחוללו במדינה, הודיעה ארצות הברית שיש להוציא את לוב מהמועצה, ולמחרת התפטרו נציגי לוב מהמועצה.
במאי 2023 נבחר שגריר איראן לאו"ם, עלי בחריני לתפקיד יו"ר הפורום החברתי במועצת זכויות האדם, חרף מצב זכויות אדם באיראן.
בשנת 1993 החליטה ועדת האו"ם לזכויות אדם למנות דווח מיוחד לשטחים הפלסטיניים הכבושים.
משנת 2006 ממנה מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם את בעלי תפקיד זה.
המועצה ידועה בביקורתה כלפי ישראל, ובעיקר בנושא סכסוך הישראלי-פלסטיני.
מאז הקמתה ב-2006 (ועד לתחילת 2014) הוציאה הוועדה 50 הודעות גינוי לישראל, שהן כמחצית ממספר הודעות הגינוי לכל מדינות העולם יחדיו.
לאור פעילות זו הואשמה הוועדה על ידי מזכ"ל האו"ם ונציגים רשמיים של מדינות רבות לא אחת בפעילות מכוונת כנגד ישראל.
המועצה, שהוקמה בשנת 2006, הספיקה במהלך קיומה לגנות את ישראל 9 פעמים על הפרות זכויות אדם מתוכן 8 בשנה אחת, בעוד שאף דיקטטורה בעולם לא גונתה בה יותר מפעם בשנה.
ארצות הברית, האיחוד האירופי, המזכירים הכלליים של האומות המאוחדות קופי אנאן ובאן קי-מון וכן העיתונות העלו תהיות מדוע המועצה מתמקדת אך ורק בישראל, לנוכח מצב זכויות האדם במדינות כגון סודאן, קוריאה הצפונית, מיאנמר ומדינות נוספות בעולם.
בשנת 2009 הקימה את "ועדת גולדסטון" שתפקידה היה לבחון את אירועי מבצע עופרת יצוקה ולאחר פרסום דוח הוועדה אישרה המועצה כי ישראל ביצעה פשעי מלחמה.
ב-1 באפריל 2011 פרסם גולדסטון מאמר בעיתון "וושינגטון פוסט" תחת הכותרת "שקילה מחדש של דו"ח גולדסטון על ישראל ופשעי מלחמה", ובו טען כי אילו היה שיתוף פעולה מצד ישראל ואילו "ידע אז מה שיודע היום", מסקנות הדו"ח היו שונות, במיוחד ההאשמות על "פשעי מלחמה אפשריים" שהופנו נגד ישראל.
במרץ 2012 זימנה מועצת זכויות האדם חבר פרלמנט מטעם ארגון הטרור חמאס כדי שירצה בפני המועצה על הפרת זכויות אדם בידי ישראל, ובפרט מעצר חברי הפרלמנט של חמאס בעקבות חטיפת גלעד שליט.
צעד זה של המועצה גרר ביקורת קשה וחריפה ביותר מצד ישראל.
המועצה נמנעה לגנות את החמאס על הירי לאוכלוסייה בישראל ועל שימוש בתושבי עזה כמגן אנושי.
בישראל גינו את ההחלטה בחריפות.
שר החוץ אמר בתגובה "המועצה לזכויות אדם הפכה מזמן למועצה לזכויות הטרוריסטים".
ב-22 ביוני 2015 פרסמה מועצת זכויות האדם של האו"ם את הדו"ח על מבצע צוק איתן ובו טענה שישראל וחמאס ביצעו פשעי מלחמה במבצע זה.
הדו"ח ניקה את חמאס כמעט מכל אשמה וקבע שמנהרות החדירה של חמאס וירי המרגמות שביצעו הפלסטינים (כולל הירי ממנו נהרג ילד ישראלי בן 4) היו התקפות לגיטימיות על מטרות צבאיות.
הדו"ח ספג גינויים חריפים מכל גוני הקשת הפוליטית.
ב-13 בפברואר 2020 פרסמה המועצה את רשימת העסקים עם קשר להתיישבות ביהודה ושומרון, מזרח ירושלים ורמת הגולן.
בעקבות הפרסום, הנחה שר החוץ ישראל כ"ץ לנתק כל קשר עם הנציבות.
ב-27 במאי 2021 החליטה המועצה להקים ועדת חקירה לבדיקת פשעי מלחמה שביצעה ישראל במבצע שומר החומות.
ביוני 2024, בעקבות מלחמת חרבות ברזל, פרסמה המועצה דו"ח המאשים את ישראל ואת חמאס בביצוע פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
הדו"ח מאשים את ישראל בכך שפגעה במכוון באזרחים, הפעילה אלימות מינית, ופגעה במכוון בתשתיות האזרחיות ברצועת עזה, במטרה לרוקן אותה מאוכלוסייה.
בפברואר 2025, בעקבות השפעות מלחמת חרבות ברזל, הודיע שר החוץ גדעון סער על פרישת ישראל ממועצת זכויות האדם של האו"ם.
ביקורת על פעילותה ביחס לישראל
כנגד המועצה נמתחה ביקורת על כך שהיא מתמקדת יתר על המידה בישראל ללא פרופורציה להפרות זכויות האדם המבוצעות בעולם, בעיקר במדינות לא-דמוקרטיות .
הביקורת באה גם מצד ארצות הברית שקראה למועצת זכויות האדם להפסיק את ההטייה כנגד ישראל.
ביקורת חריפה נוספת נמתחה על ריצ'רד פאלק, הדווח המיוחד לשטחים הפלסטיניים הכבושים.
במאמר שכתב הצהיר פאלק שחמאס איננו ארגון טרור.
כמו כן, טען שישראל מבצעת ג'נוסייד בפלסטינים והשווה את מעשיה למעשי הנאצים וטען שישראל מתכננת לבצע שואה בפלסטינים.
ביולי 2011 פרסם קריקטורה אנטישמית בבלוג שלו, ובעקבות ביקורת קשה שנמתחה עליו הסיר את הקריקטורה ונאלץ להתנצל.
פאלק הואשם על ידי יצחק לבנון, חבר המשלחת הישראלית באו"ם, בהצדקת פיגועי התאבדות בטענה ש"זו הדרך היחידה של הפלסטינים להיאבק נגד ישראל".
כתוצאה מכך, הוכרז פאלק כ"פרסונה נון גראטה" בידי ישראל ונאסרה כניסתו לתחומיה וליהודה, שומרון ועזה.
ב-14 בדצמבר 2008 נחת פאלק בנמל התעופה בן-גוריון במטרה לבצע שליחות מטעם המועצה, אך עוכב ל-30 שעות ולבסוף גורש בחזרה לז'נבה.
ריצ'רד גולדסטון, שעמד בראש ועדת גולדסטון, פרסם ב-1 באפריל 2011 מאמר בוושינגטון פוסט, בו חזר בו מהאשמותיו כלפי ישראל, ובנוסף טען שמועצת זכויות האדם של האו"ם מוטה לרעת ישראל.
יושב ראש הכנסת ראובן ריבלין מתח ביקורת חריפה על המועצה וקרא לנציגי ארצות הברית והאיחוד האירופאי לפרוש ממנה.
הוא אמר כי בין היתר מתח ביקורת על כוונת המועצה לצרף את סוריה כחברה בשעה שהיא טובחת באזרחיה.
באותו החודש החליטה המועצה על הקמת ועדת חקירה של האפשרות להפרת זכויות אדם פלסטינים ב"שטחים הפלסטינים הכבושים, כולל מזרח ירושלים" (הוועדה הוקמה לבסוף ביולי 2012).
ראש הממשלה בנימין נתניהו אמר בתגובה לצעד זה כי "מדובר במועצה צבועה עם רוב אוטומטי נגד ישראל.
זו מועצה שצריכה להתבייש בעצמה.
למועצת זכויות האדם של האו"ם אין דבר וחצי דבר עם זכויות אדם.
עד היום קיבלה הוועדה 91 החלטות: 39 מהן עסקו בישראל, 3 בסוריה ואחת באיראן".
משרד החוץ הישראלי בתגובה החליט כי מדינת ישראל תנתק את קשריה לאור ההתנהלות המתמשכת של המועצה כנגד מדינת ישראל ושתיקתה כנגד הפרות של זכויות אדם בוטות במדינות המזרח התיכון.
ב-2017 הצטרפה לביקורת גם הממלכה המאוחדת (בריטניה) וגינתה את המועצה על ההטייה וחוסר הפרופורציות שלה נגד ישראל ועל סירובה לגנות את הטרור הפלסטיני.
היא איימה שאם ההטייה תימשך היא תצטרף לארצות הברית ותצביע אוטומטית נגד כל ההחלטות המגנות את ישראל.
ביוני 2018 הודיעה ארצות הברית על פרישתה ממועצת זכויות האדם בשל יחסה המוטה כנגד ישראל, אולם בפברואר 2021 ממשל ביידן הודיע על שובה של ארצות הברית למועצה, אך ב-3 בפברואר 2025 דווח שנשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, יפרוש שוב ממועצת זכויות האדם של האו"ם בשל יחסה המוטה כנגד ישראל.
בפברואר 2025 חתם נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ על צו נשיאותי לפרישת ארצות הברית מהארגון.
יום לאחר פרישת ארצות הברית מהארגון, הודיע גם שר החוץ הישראלי, גדעון סער בטוויטר שישראל תפסיק להשתתף בדיונים של UNHRC..
מאחר שישראל מעולם לא הייתה חברה במועצה אלא הגיעה לעיתים לדיונים במעמד של משקיפה היא איננה יכולה לפרוש כפי שעשתה זאת ארצות הברית.
מועצה דתית היא רשות ממלכתית אשר תפקידה לספק את שירותי הדת לתושבים היהודים ברשויות המקומית בישראל.
פעילות המועצה הדתית משתרעת על פני תחומים רבים בחיי הקהילה כגון: כשרות, נישואין, קבורה, מקוואות, פעילות תרבות תורנית, עירובין ועוד.
מדינות דמוקרטיות רבות מעניקות לעדות דתיות תמיכה תקציבית ומעמד רשמי, אך מדינת ישראל היא היחידה המספקת שירותי דת באופן אקטיבי ובאמצעות גופים ציבוריים ייחודיים שהוקמו לשם כך.
במסגרת המועצה הדתית פועל רב העיר המהווה את הסמכות ההלכתית על המועצה הדתית, כאשר לעיתים, בהתאם לגודל הרשות המקומית, ממונים לעיר שני רבנים: אשכנזי וספרדי.
רעיון המועצה הדתית נוסד כשני עשורים לפני הקמת המדינה במסגרת כנסת ישראל, שמה הרשמי של העדה היהודית המוכרת בארץ ישראל.
מועצות שחיטה אלו הן למעשה הגלגול הראשון של המועצות הדתיות.
מספרן של המועצות הדתיות השתנה במרוצת השנים, וכיום הוא עומד על כ-129 מועצות.
תחום האחריות הגאוגרפי של רובן המוחלט חופף לתחומה של רשות מקומית.
עם זאת, יש כמה עשרות רשויות מקומיות, רובן מועצות אזוריות, שאין בהן מועצה דתית.
בחלק מהרשויות הללו מועצה דתית סמוכה מספקת את שירותי הדת, ובאחרות פועלת מחלקת דת ברשות המקומית המספקת את שירותי הדת.
כיום המועצות הדתיות פועלות על-פי חוק שירותי הדת היהודיים התשל"א-1971, התקנות שהותקנו לפיו וחוזרי מנכ"ל המשרד לשירותי דת.
נכון לשנת 2022 עמד תקציב כלל המועצות הדתיות ביחד על 952 מיליון ש"ח ומספר העובדים בהן עמד על 3,698, לא כולל משגיחי כשרות המועסקים באופן פורמלי על ידי בתי עסק אף שהמועצות הדתיות ממנות אותם לתפקיד ומשבצות אותם לבתי העסק.
החוק בישראל קובע כי מועצת הרבנות הראשית לישראל, רב שהיא הסמיכה לכך או רב מקומי — הם שרשאים לתת תעודת כשרות לבית אוכל ולכל מקום שבו עוסקים במכירה של מצרכים או בהגשתם, ובכלל זה מפעלים, בתי מלון ומסעדות.
למעשה, מלבד במקרים חריגים, הרבנות הראשית אינה מעניקה תעודות כשרות ואינה מסמיכה רבנים לעשות זאת, ובפועל הנושא מצוי בסמכות הרבנים המקומיים במועצות הדתיות.
הרב המקומי ממונה על הנורמות ההלכתיות של הכשרות והמועצה הדתית מוציאה לפועל את מדיניותו על ידי משגיחי הכשרות הפרוסים בעסקים השונים.
גופי כשרות פרטיים רשאים להעניק תעודות כשרות משלהם רק לבתי עסק המחזיקים בתעודת כשרות מטעם הרב המוסמך.
המועצה הדתית אחראית לפתיחת תיק נישואין לזוגות יהודיים, להדרכה לפני החתונה, להקצאת רב לעריכת טקס הנישואין מקרב עובדי המועצה ולמתן כתובה ואישור נישואין לזוג.
על אף שלכל זוג שנרשם לנישואין ישנה הזכות לקבל רב לעריכת הנישואין ללא תשלום נוסף, בפועל רוב הנרשמים לנישואין מוותרים על שירות זה ומעדיפים לבחור בעצמם רב המוסמך לעריכת נישואין שאינו מהמועצה הדתית.
בעבר בני זוג היו רשאים להירשם לנישואין אך ורק במועצה הדתית במקום מגוריהם או במקום שבו אמור להיערך טקס נישואיהם.
תיקון לחוק שעבר בשנת 2013 ונודע בכינוי "חוק צהר" קבע כי בני זוג יוכלו להירשם בכל אחת מהמועצות הדתיות ברחבי הארץ.
בשנת 2022 התחתנו דרך הרבנות 37,135 זוגות של יהודים, מתוכם 9% נרשמו לנישואין דרך ארגון צהר.
שירותי הקבורה הציבוריים ליהודים בישראל ניתנים על ידי חברות קדישא עצמאיות, רשויות מקומיות, מועצות דתיות, מושבים, קיבוצים וחברות קבורה אזרחיות.
במרבית הערים, בייחוד הגדולות שבהן, מטפלות בשירותי הקבורה בעיקר חברות קדישא עצמאיות, כך שרוב שירותי הקבורה בישראל אינם מסופקים על ידי מועצות דתיות.
נכון לשנת 2024 סיפקו 85 מהמועצות דתיות שירותי קבורה בהיקפים שונים, והמועצות הדתיות היו מופקדות על קבורתם של 35% מהנקברים היהודים בקבורה דתית.
במסגרת שירותי הקבורה המועצה הדתית אחראית על הקצאת חלקה בבית העלמין, טיהור וטיפול בגופה ותיאום עם חברה קדישא.
הרשויות המקומיות ממונות על בניית המקוואות, אולם המועצות הדתיות ממונות על שיפוץ המקוואות ועל התחזוקה וההפעלה השוטפת שלהם.
מלבד המקוואות שמפעילות המועצות הדתיות ישנם גם מקוואות פרטיים שאינם מצויים תחת פיקוח של המשרד לשירותי דת והמועצות הדתיות.
נכון לשנת 2022 הפעילו המועצות הדתיות 906 מקוואות: 732 מקוואות נשים ו-174 מקוואות גברים, ו-192 מקוואות נוספים הופעלו על ידי רשויות מקומיות.
סך הטבילות הכולל במקוואות של המועצות הדתיות עמד בשנת 2022 על 1.67 מיליון טבילות במקוואות נשים ו-1.31 מיליון טבילות במקוואות גברים.
מלבד השירותים הישירים, המועצות הדתיות מקצות גם תקציבים לפעילויות תרבות תורנית וכן לתמיכה במוסדות דת ובנזקקים.
במסגרת פעילויות התרבות התורנית המועצות הדתיות מתקצבות שיעורי תורה, פעילות הסברה דתית, ערבי שירה וחזנות ועוד.
במסגרת תקציבי התמיכה המועצות הדתיות מעבירות תמיכות ישירות לגופים תורניים כדוגמת בתי כנסת ומוסדות תורה, או תמיכות עקיפות באמצעות מימון תשמישי קדושה.
הן אף מעניקות תמיכות לנזקקים ולעמותות חסד – חלק ניכר מהן כחלק ממבצעי קמחא דפסחא הנערכים לקראת חג הפסח.
בשנת 2022 עמד סך התקציב הכולל שהקצו המועצות הדתיות לצורכי תמיכות ותרבות תורנית על 54 מיליון שקלים, כ-6% מתקציב המועצות הדתיות.
המועצות אחראיות גם לקיומו של עירוב לצורך טלטול בשבת בתחום היישוב, והן מממנות את הוצאות ההתקנה והתחזוקה של העירוב.
נכון לשנת 2022, האורך הכולל של קווי העירוב ברשויות המקומיות שיש בהן מועצה דתית עומד על 5,788 קילומטרים.
חוק שירותי הדת היהודיים קובע כי אחת לחמש שנים, לאחר הבחירות לרשויות המקומיות, ימונה הרכב חדש למועצה הדתית.
החוק מגדיר את דרך המינוי של המועצה הדתית: הרשות המקומית ממנה 45% מחברי המועצה הדתית, השר לשירותי דת ממנה 45% והרבנים המקומיים ממנים 10%.
חברי המועצה הדתית בוחרים את יו"ר המועצה הדתית שהוא המנהל בפועל של המועצה.
הליך זה מורכב במיוחד מכיוון שכל אחד משלושת הגופים הממנים את חברי המועצה הדתית צריך לתת את הסכמתו גם למינויים של הגופים האחרים.
גם רבני שכונות נחשבים לחלק מהמועצה הדתית.
בשנת 2003 פסק בג"ץ שיש למנות גם נציגים מהתנועה הרפורמית.
ושר הדתות יצחק לוי החליט שכל מינוי חבר מועצה דתית ובכלל זה של רב שכונה ידרוש אישור של משרד הדתות.
לאחר הבחירות לרשויות המקומיות שנערכו באוקטובר 2018 לא הורכבה שום מועצה דתית בטווח של שנה מעת הבחירות המקומיות ורק חמש מועצות דתיות הורכבו עד לאוקטובר 2020, שנתיים לאחר הבחירות.
עד לסוף הקדנציה הורכבו בסך הכול 58 מועצות דתיות (45%), כלומר ב־71 מועצות דתיות כיהנו ממונים מטעם השר לשירותי דת במהלך כל הקדנציה.
לאחר הבחירות לרשויות המקומיות שנערכו בפברואר 2024, מתוך 123 רשויות רשויות מקומיות שפועלת בתחומן מועצה דתית ונערכו בהן בחירות ב־25 רשויות הורכבה מועצה דתית חדשה (20%).
גם כאשר מתמנה הרכב על פי הנוהל התקין, מורכבות ההליך והעובדה שהשר לשירותי דת הוא המנהל אותו, גורמת לכף השר לשירותי דת מצליח בדרך כלל למנות את המועמדים המועדפים עליו.
במענה לעתירה לבג"ץ משנת 2010 של חמי דורון נגד מינוי יושב ראש המועצה הדתית של ראשון לציון, הוסכם שהמשרד לשירותי דת יקבע לעתיד תנאי סף לגבי הכישורים המנהליים הנדרשים מיו"ר המועצה הדתית.
בחוזר מנכ"ל משנת 2014 הוגדרו קריטריונים למינויים מטעם השר והוחלט על התנייתם באישור ועדת מינויים.
חברים שאינם אורתודוקסים: סעיף 3 לחוק שירותי הדת היהודיים קובע כי שלושת הגופים הממנים את המועצה הדתית – הרשות המקומית, השר לשירותי דת והרבנות המקומית - יחוו דעתם על המועמדים לחברות במועצה מבחינת התאמתם לשמש חברי המועצה.
סעיף זה נוגע לשאלת המאבק סביב מינוי מועמדים חילונים או מועמדים קונסרבטיביים ורפורמיים למועצות הדתיות, דיון שהתעצם בעיקר בשנות התשעים וכלל מספר עתירות לבג"ץ.
בינואר 1996 קיבלה מועצת הרבנות הראשית החלטה שמכיוון שהמועצה הדתית היא הזרוע המבצעת של הרבנות הראשית במתן שירותים דתיים "אין כלל להעלות על הדעת שילובם של אנשים ו/או גופים אשר אינם נאמנים להלכה ואף יוצאים חוצץ כנגדה", ובשנת 1999 קבעה ש"אין לשבת עם הרפורמים והקונסרבטיביים במועצות הדתיות".
למרות זאת, בג"ץ קבע בדצמבר 1998 כי מאחר שהמועצה הדתית היא גוף מינהלי אשר בסמכותו מתן שירותים דתיים בלבד, ולא הכרעות הלכתיות דתיות, אין לפסול מועמדים מטעמים שבהשקפת עולם אישית, כדוגמת מועמדים חילוניים, קונסרבטיביים ורפורמיים, אלא אם כן הם אנטי דתיים.
בינואר 1999, זמן קצר לאחר פסיקת בג"ץ, התקבל תיקון לחוק שירותי הדת היהודיים שלפיו חבר מועצה דתית יתחייב בין היתר לקיים את החלטות המועצה הדתית, והמועצה הדתית וחבריה יפעלו לפי פסיקת הרבנות המקומית והרבנות הראשית לישראל בכל עניין שבתחום תפקידיה.
עם זאת, בעקבות פסיקות בג"ץ הבהיר חוזר מנכ"ל של המשרד לשירותי דת משנת 2014 כי חילוניותו של אדם, גם אם היא חילוניות אידאולוגית כדוגמת אתאיזם, אינה הופכת אותו ל"אנטי־דתי" הפסול מלכהן במועצה דתית.
בפועל, בשנת 2012 מונתה רבה רפורמית להרכב המועצה הדתית במבשרת ציון, ובשנת 2014 מונתה חברת התנועה הרפורמית להרכב המועצה הדתית ברעננה.
נשים: החל מהקמת המועצות הדתיות ועד לשנות השמונים של המאה העשרים לא כיהנו נשים כחברות בהרכבי המועצות הדתיות, בין היתר מחמת מהתנגדות כללית לכהונה של נשים בתפקידים ציבוריים או התנגדות ספציפית לכהונה במועצה הדתית בשל תפיסת מוסד זה כבעל סמכות דתית-הלכתית השמורה לגברים בלבד.
בשנת 1986 בחרה המועצה המקומית בירוחם את לאה שקדיאל למועצה הדתית.
שר הדתות סירב לאשר את המינוי, ובעקבות זאת עתרה שקדיאל לבג"ץ.
בג"ץ קבע כי המועצה הדתית היא גוף מינהלי שמופקד על מתן שירותי הדת ואינו נדרש להכרעות הלכתיות דתיות, ולכן אין להפלות נשים בבחירת ההרכבים של מועצות דתיות.
בפסק דין נוסף משנת 2011 קבע בג"ץ כי לא רק שאין להפלות נשים בבחירת ההרכבים של המועצות הדתיות, אלא גם שראוי שבכל מועצה דתית שתורכב יפעל השר לשירותי דת למען מינוי נשים.
עד השנים האחרונות כהונה של אישה בתפקיד ראש המועצה הדתית הייתה אירוע נדיר ביותר.
בין היתר, כהנא מינה את רבקה עזריאל לעמוד בראש המועצה הדתית בבנימינה.
עזריאל היא האישה החרדית הראשונה העומדת בראש מועצה דתית, והיא האישה הראשונה שמונתה על ידי שר דתות לתפקיד.
מבחינה מינהלית מחולקת מלטה ל-68 מועצות מקומיות (Kunsill Lokali), מהן 11 מכונות באופן מסורתי כערים.
עם זאת אין הבדלי מעמד או סמכות בין 11 הערים ליתר המועצות המקומיות, וההבדל נובע מהעובדה ההיסטורית שהערים זכו בעבר לתואר זה (cittá), אשר הוענק להן על ידי האבירים ההוספיטלרים ובמקרה אחד על ידי השלטון הבריטי.
חלוקה זו עומדת בתוקפה מאז שנת 1993:
מועצה מקומית תעשייתית בישראל היא רשות מקומית המנהלת אזור תעשייה בין עירוני הכולל כמה מפעלים בעלי תשתית ומערכות ציבוריות משותפות.
קיימות שתי מועצות מקומיות תעשייתיות: נאות חובב בדרום ומגדל תפן בצפון.
המועצה היא בת תשעה חברים.
יושב ראש המועצה הוא נציג של שר הפנים, שאינו מקרב עובדי המדינה.