tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הייבוא הפקיסטני כולל גרוטאות ברזל, שנאים חשמליים, חומרי צביעה מלאכותיים, מוצרים דנטליים.
פקיסטן אינה מיוצגת בסנט קיטס ונוויס, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
סנט קיטס ונוויס אינה מיוצגת בפקיסטן, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי סנט קיטס ונוויס–קנדה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין פדרציית סנט כריסטופר ונוויס לבין קנדה.
סנט קיטס ונוויס וקנדה נהנות ממערכת יחסים קרובה, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שתי המדינות כוננו ב-1983. היחסים הטובים של קנדה עם מדינות האיים הקריביים, בהן סנט קיטס ונוויס, נובעים בין השאר מהעובדה שקיים ריכוז גדול של מהגרים מהקריביים בקנדה (דיאספורה).
בין שתי המדינות מתקיים סחר בקנה מידה גדול בהתחשב בגודלה הקטן של סנט קיטס ונוויס הסחר הכולל בין שתי המדינות עמד ב-2017 על שווי של 12.7 מיליון דולר אמריקאי.
הייצוא הקנדי לסנט קיטס ונוויס הוערך בשווי 9.4 מיליון דולר אמריקאי וכלל דגים, מטבעות ומוצרי מזון אחרים.
לעומת זאת, הייבוא הקנדי מסנט קיטס ונוויס עמד על 3.4 מיליון דולר אמריקאי וכלל כימיקלים ומוצרי אלקטרוניקה.
סנט קיטס ונוויס מיוצגת בקנדה בדרג השגרירות באמצעות נציבות גבוהה רשמית שהיא מחזיקה באוטווה, בירת המדינה.
סנט קיטס ונוויס מיוצגת בקנדה גם בדרג הקונסולרי באמצעות שתי קונסוליות שהיא מחזיקה בערים: ויקטוריה וטורונטו.
קנדה אינה מיוצגת בסנט קיטס ונוויס, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
קנדה האמינה את שגרירותה שבברידג'טאון, בירת ברבדוס הסמוכה, על סנט קיטס ונוויס.
יחסי סנט קיטס ונוויס–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין פדרציית סנט כריסטופר ונוויס לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היחסים הדיפלומטיים שבין הקונפדרציה השווייצרית לבין פדרציית סנט כריסטופר ונוויס כוננו ב-1992 - שמונה שנים לאחר קבלת עצמאות מלאה של המדינה מהממלכה המאוחדת.
אין הסכמים מיוחדים בין סנט קיטס ונוויס לבין שווייץ, אם כי המדינות שיתפו פעולה במסגרת מועצת האומות המאוחדות למען זכויות האדם.
על פי מפקד האוכלוסין של סוף שנת 2018, 17 שווייצרים חיו בסנט קיטס ונוויס.
הסחר הכולל שבין המדינות הגיע בשנת 2018 ל-2.3 מיליון פרנקים שווייצרים.
מהם 300,000 ייצוא של סנט קיטס ונוויס לשווייץ ו-2 מיליון ייבוא של סנט קיטס ונוויס משווייץ.
שווייץ אינה מיוצגת בסנט קיטס ונוויס, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
שווייץ האמינה את שגרירותה בסנטו דומינגו, בירת הרפובליקה הדומיניקנית, על סנט קיטס ונוויס.
סנט קיטס ונוויס אינה מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות.
סנט קיטס ונוויס מיוצגת בשווייץ בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה שהיא מחזיקה בעיר ז'נבה.
יחסי סנט קיטס ונוויס–קוריאה הדרומית הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין פדרציית סנט כריסטופר ונוויס לבין הרפובליקה של קוריאה.
בין פדרציית סנט כריסטופר ונוויס לבין הרפובליקה של קוריאה מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין פדרציית סנט כריסטופר ונוויס לבין הרפובליקה של קוריאה כוננו ב-19 בספטמבר 1983. בין שתי המדינות מתקיימים שיתופי פעולה כלכליים מועטים והתקיימו ביניהן ביקורים רמי דרג שהגבירו את הדיאלוג הפוליטי ביניהן.
מסנט קיטס ונוויס לקוריאה הדרומית
נובמבר 1983, אוקטובר 1985 - קנדי סימונדס, ראש ממשלת סנט קיטס ונוויס
נובמבר 2002 - דנזיל דאגלס, ראש ממשלת סנט קיטס ונוויס
סנט קיטס ונוויס אינה מיוצגת בקוריאה הדרומית, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
קוריאה הדרומית אינה מיוצגת בסנט קיטס ונוויס, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
קוריאה הדרומית האמינה את שגרירותה שבסנטו דומינגו, בירת הרפובליקה הדומיניקנית הסמוכה, על סנט קיטס ונוויס.
יחסי סנט קיטס ונוויס–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין סנט קיטס ונוויס לבין הרפובליקה של צ'ילה.
סנט קיטס ונוויס אינה מיוצגת בצ'ילה לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
צ'ילה מיוצגת בסנט קיטס ונוויס באמצעות שגרירותה בקינגסטון, ג'מייקה, ובנוסף מחזיקה קונסוליה בבאסטר.
מדינת סנט קיטס ונוויס והרפובליקה הרוסית אינן מחזיקות נציגויות אחת אצל רעותה, לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
ב-2017 חתמו שתי המדינות על הסכם לביטול דרישת הוויזה לאזרחי שתי המדינות למטרות תיירות עד 90 יום.
יחסי ספרד–סרביה הם יחסי החוץ הדו צדדיים, השיתופיים, הפוליטיים והמדיניים בין סרביה לבין ספרד.
ספרד וממלכת סרביה כוננו יחסים דיפלומטיים ב-14 באוקטובר 1916. לאחר תום מלחמת העולם הראשונה שולבה סרביה בממלכת יוגוסלביה.
לאחר מלחמת האזרחים בספרד וסיום מלחמת העולם השנייה, היחסים נותקו.
יוגוסלביה, תחת ממשלתו של יוסיפ ברוז טיטו, לא הכירה בממשלת ספרד של פרנסיסקו פרנקו ושמרה על יחסים דיפלומטיים משנת 1939 עם ממשלת הרפובליקנים הספרדית בגולה, שהתקיימה עד 1977.
במהלך המלחמה הקרה, ממשלת ספרד של פרנקו טיפחה יריבות ספורטיבית עם המדינות הסוציאליסטיות, בעיקר ברית המועצות.
למרות העובדה שיוגוסלביה וספרד לא הכירו בקיומן הדדי, הן נאלצו להתמודד זו עם זו בשלב זה בתחרויות ספורט רבות.
היריבות הספורטיבית עם יוגוסלביה, הבלתי פורמלית בתקופת הדיקטטורה של פרנקו, הפכה לרשמית והמשיכה לאחר מותו של פרנקו.
בשנת 1991, במהלך פירוק יוגוסלביה, הציע שר החוץ הספרדי פרנסיסקו פרננדז אורדונז למועצה לענייני חוץ של הקהילה הכלכלית האירופית ליזום תהליך מהיר של הכרה והרחבה עם יוגוסלביה כדרך היחידה להימנע מה התפרקות המדינה.
ספרד העדיפה להיתפס כשחקן הנייטרלי באזור במהלך הסכסוך, אך מדיניות החוץ שלה אהדה בדרך כלל את סרביה, שנתפסה כמדינת הליבה של המדינה היוגוסלבית הרב-לאומית והמגוונת לשעבר.
תחת הנהגתו של חוסה מריה אסנאר, במהלך המלחמה בקוסובו, ספרד השתתפה בהפצצות של יוגוסלביה כחברת נאט"ו ובכוח שמירת השלום של האו"ם שנקרא KFOR.
במקביל, כל המפלגות הפוליטיות הספרדיות בפרלמנט, למעט השמאל הרדיקלי שהיו 23 מתוך 350 מושבים, הצביעו בעד השתתפות ספרד בפלישת נאט"ו.
חאבייר סולנה היה מזכ"ל נאט"ו בזמן ההתערבות.
עם זאת, 38% מאזרחי ספרד תמכו בהשתתפותה של ספרד ו-42% מהם התנגדו לה.
בשנת 2008, הכריזה קוסובו באופן עצמאי על עצמאותה, והקימה את הרפובליקה של קוסובו, מה שהוביל לנסיגת הכוחות הספרדיים מ-KFOR.
העיתונות והמומחים מתחו ביקורת על הנסיגה, אך 70% מאזרחי ספרד ראו את הנסיגה מקוסובו כצעד חיובי.
שבועיים לאחר שהודיעה על פרישת KFOR הודיעה ממשלת ספרד על החלטתה להסיג את תשעת השוטרים הספרדים שהיו חלק ממשימת EULEX.
ב-11 בינואר 2009, שר החוץ של ספרד, מיגל אנחל מורטינוס, דחק בממשלת הולנד לבטל את חסימת הסכם הייצוב וההתאחדות של סרביה עם האיחוד האירופי, שבאותה עת כבר נחתם, אך בקשתו נחסמה על ידי הולנד.
בעקבות המלצת המועצה ב-28 בפברואר 2012, קיבלה סרביה מעמד של מועמדת מלאה ב-1 במרץ.
ב-28 ביוני 2013 אישרה המועצה האירופית את מסקנותיה והמלצותיה של מועצת השרים לפתיחת משא ומתן על הצטרפות עם סרביה.
ספרד תומכת בתוקף במשא ומתן על הצטרפות של סרביה.
במהלך הכרזת העצמאות של קטלוניה בשנת 2017, הביעה סרביה פעמים רבות תמיכה חזקה בשלמותה הטריטוריאלית של ספרד ובפעולות ממשלת ספרד.
ספרד היא המדינה היחידה במערב אירופה שאינה מכירה בקוסובו, שכן בספרד יש מחלוקות דומות עם התנועה העצמאית הקטלאנית בקטלוניה, ועם הממלכה המאוחדת על גיברלטר.
סרביה מחזיקה בספרד שגרירות במדריד.
ספרד מחזיקה בסרביה שגרירות בבלגרד.
יחסי ספרד–סרי לנקה הם היחסים הדו-צדדיים בין ספרד ו סרי לנקה.
לסרי לנקה אין שגרירות בספרד, אך יש לה שגריר המוסמך לעניינים עם ספרד בפריז, צרפת, ובנוסף יש לה קונסוליה בברצלונה ובמדריד.
מאידך, ספרד מחזיקה בסרי לנקה שגרירות בקולומבו
ספרד מנהלת יחסים דיפלומטיים עם סרי לנקה מ-10 ביולי 1955. ביקורים הדדיים כוללים את ביקור נשיא סרי לנקה בספרד ב-29 באוגוסט 1979. כמו כן שר החוץ הספרדי מיגל אננגל מורטינוס, שנסע לקולומבו בינואר 2005, במהלך סיור במדינות אסיה שנפגעו בעיקר מהצונאמי האינדונזי ב-26 בדצמבר 2004.
ממשלת ספרד, במסגרת האיחוד האירופי, תמכה מההתחלה במאמצים להגיע לפתרון בשלום לבעיה האתנית הסינהלית, ועודדה את הכוחות הפוליטיים של סרי לנקה להגיע להסכמה לאומית על בסיס תוכנית שלום עם LTTE ("טיגריסי השחרור של טאמיל אילם").
היא גם תמכה בתוכנית הסיוע בשיקום המדינה.
ספרד לא יזמה, נכון לעכשיו, פרויקטים ברמת השלטון המרכזי בתחום שיתוף פעולה בפיתוח בסרי לנקה.
אין TBT שהוקמה במדינה לניהול שיתופי פעולה, וגם סוכנויות שיתוף פעולה אזוריות ברמה הקהילה האוטונומית.
שיתוף הפעולה הספרדי במדינה מנוהל באופן רב צדדי באמצעות ארגונים בינלאומיים שונים המעורבים בפרויקטים של שיתופי פעולה קיימים בסרי לנקה, שרובם מוכנסים למערכת האו"ם.
ישנם כמה ארגונים בינלאומיים לשיתופי פעולה בסרי לנקה בהשתתפות ספרדית: UNDP, קרן האוכלוסין של האו"ם, UNIFEM, UNIDO, UNAIDS, UNESCO, UNICEF, UNHCR, FAO, תוכנית מזון עולמית, ILO, הבנק העולמי, IMF, הוועד הבינלאומי של הצלב האדום.
בנוסף ישנם 9 ארגונים לא ממשלתיים ספרדים הפועלים בשטח סינהאלי.
יחסי ספרד–קוריאה הצפונית הם יחסי החוץ בין ספרד וקוריאה הצפונית.
קוריאה הצפונית פתחה שגרירות בספרד בשנת 2014, אם כי הוא לא מתנהל בעניינים קונסולריים שכן אין כיום אזרחים צפון קוריאנים בספרד.
לספרד אין שגרירות בצפון קוריאה, אך שגרירותה בדרום קוריאה פועלת בנושאים הקשורים לאזרחים ספרדים שמתכוונים לנסוע לצפון קוריאה.
בנוסף, משרד החוץ הספרדי ממליץ על רישום בשגרירות בסיאול, בהינתן האפשרות שהיחסים בין שתי הקוריאות, שכבר כעת עדינים, עשויים להחמיר בכל עת.
לכן ספרד רואה בכל שטח צפון קוריאה אזור סיכון לאזרחים ספרדים הנוסעים למדינה זו.
כל הנושאים הקונסולריים הספרדיים בשטח צפון קוריאה מבוצעים על ידי השגרירות השוודית בפיונגיאנג, במסגרת הסכם דו צדדי שוודי-ספרדי.
ב־15 בדצמבר 2000 נתנה מועצת השרים אור ירוק לכינון יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה העממית הדמוקרטית של קוריאה.
ספרד מנהלת רשמית את היחסים הדיפלומטיים עם פיונגיאנג מאז 7 בפברואר 2001. היחסים נותבו מאז 2006 תחת הסמכה מרובה מצד שגרירות ספרד בסיאול ושגרירות צפון קוריאה בפריז.
צפון קוריאה פתחה שגרירות משלה במדריד באוקטובר 2013.
ספרד תמכה והשתתפה בתוכנית הסיוע ההומניטרי לצפון קוריאה שפותחה על ידי האיחוד האירופי.
בספטמבר 2007 היא גם תרמה להקל על הנזקים שנגרמו על ידי השיטפונות שהרסו את המדינה באוגוסט.
הממשלה חתמה על הסכם עם הצלב האדום הספרדי להפניית סיוע באמצעות סוכנות זו שתעבוד ישירות עם הצלב האדום הצפון קוריאני ובפיקוחו של הצלב האדום הבינלאומי.
ב־11 בדצמבר 2001 ערך סגן שר החוץ, פאר נאם סאן, ביקור רשמי בספרד.
סגן שר החוץ, קונג סוק-ונג, ביקר במדריד (25 באוקטובר 2013) במסגרת הפתיחה הרשמית של שגרירות תושב וקיים פגישות עם מזכיר המדינה לענייני חוץ בצפון אמריקה, אסיה והאוקיינוס השקט.
ב-19 בספטמבר 2017 דיווח שר החוץ הספרדי, אלפונסו דסטיס כי ספרד מתכוונת לגרש את שגריר צפון קוריאה בספרד, קים היוק צ'ול בגלל שיגור טילים לעבר יפן על ידי צפון קוריאה.
אלחנדרו קאו דה בנוס דה לס אי פרס (בקוריאנית: 알레한드로 까오 대 베 노스; טרגונה, ספרד, 1974) הוא פוליטיקאי ועיתונאי ספרדי, המוכר בעיקר בזכות היותו נציג התרבותי המערבי הראשון של קוריאה הצפונית ביחסים עם המערב, כך יש לו מקום של כבוד בצפון קוריאה.
הוא נשיא התאחדות הידידות הקוריאנית (KFA) וממלא מקום קבוע של הרפובליקה העממית הדמוקרטית של קוריאה מאז 1990. הוא ציר כבוד מיוחד של אותה מדינה וציר מיוחד של הוועדה ליחסי תרבות עם מדינות זרות.
בצפון קוריאה הוא ידוע בשם 조선일 Choseon-il ('קוריאה היא אחת').
הוא מתגורר בספרד, שם הוא מבצע פונקציות ייצוג עבור צפון קוריאה.
יחסי ספרד–קוריאה הדרומית הם יחסי החוץ בין ספרד לקוריאה הדרומית.
ספרד מחזיקה בקוריאה הדרומית שגרירות בסיאול.
מאידך, קוריאה הדרומית מחזיקה בספרד שגרירות במדריד וקונסוליה כללית בלאס פאלמאס דה גראן קנריה.
לשתי המדינות מערכת יחסים טובה וידידותית.
היחסים הדיפלומטיים בין ספרד לרפובליקה של קוריאה כוננו במרץ 1950. בשנת 2010 נחגגו 60 שנה לכינון יחסים דיפלומטיים.
מאז ביקורם של משפחת המלוכה באוקטובר 1996 ושל נשיא הממשלה, חוסה מריה אסנאר, באוקטובר 2000, הביאה להתעצמות הקשרים.
ביקור המדינה בספרד על ידי הנשיא מו-היון, בפברואר 2007, סייע לבסס את היחסים הדו-צדדיים בין שתי המדינות, ואיפשר חתימה על הסכמים חשובים כמו מזכר ההבנה של הדיאלוג הפוליטי או ההצהרה המשותפת.
שר החוץ והשיתוף, מיגל מורטינוס, ביקר בקוריאה ב-25 במרץ 2009. במהלך ביקורם נחתם הסכם סיוע שיפוטי בעניינים פליליים והסכם להגנה על מידע צבאי מסווג.
ספרד וקוריאה הדרומית הראו את עצמן כמדינות עם התנהגות, ביחס לתחום ההשפעה שלהן, מעל הממוצע.
הגידול ביחסי הסחר מתרחש באופן לא אחיד, מכיוון שחוסר האיזון המסחרי עולה בהתמדה לטובת קוריאה.
גירעון הסחר של ספרד עם קוריאה הסתכם בשנת 1997 ב-460 מיליון אירו, ואילו בשנת 2005 עמד על 2,569 מיליון אירו.
חלק מהתפתחות זו נובע מהגידול ביצוא הקוריאני מאז 1998, כדרך להתאושש ממשבר 1997, מאז אותה שנה הכלכלה הקוריאנית הייתה תלויה בשווקים זרים לצמיחה.
יחסי ספרד–ערב הסעודית הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין ספרד לערב הסעודית.
היחסים בין המדינות אופיינו באופן מסורתי בלבביות, בסימן אהדה וידידות מסורתיים בין שני בתי המלוכה.
בנוסף, חשיבותה של התיירות הסעודית בספרד, משמשת ככלי להתקרבות בין שתי המדינות, מאחר שזו תיירות של אנשים בעלי הכנסה גבוהה, שכללה בין היתר את פהד, מלך ערב הסעודית, סלמאן, מלך ערב הסעודית, ואנשים נוספים ממשפחת המלוכה.
לרגל הביקור המלכותי כאמור (אפריל 2006) נחתם הסכם למיסוד המגעים הפוליטיים.
ספרד שברה שיא במכירות הנשק לסעודיה בשנה שבה פרצה מלחמת האזרחים בתימן.
מנתונים רשמיים עולה כי בשנת 2015, השנה בה נחתמה גם המכירה השנויה במחלוקת של 400 פצצות שהועברו לריאד, נרשמה פעילות חזקה הרבה יותר במונרכיה הסעודית.
היצוא לאותה מדינה היווה 14% מהסך וכמעט הכפיל (גדל ב-86%) את נתוני 2014. למרות העובדה שחברות ספרדיות מקצות את ייצורן בעיקר למדינות האיחוד האירופי ונאט"ו, המכירות לערב הסעודית ומדינות אחרות בעלות מוניטין בספק לגבי זכויות אדם זינקו בשנים האחרונות.
החוזה, שנחתם בריאד, בינואר 2012, כולל תכנון, הקמה, הפעלה ותחזוקה של הקו והרכבות לאורך שתים עשרה שנים.
הקו יהיה באורך 450 קילומטר וישמש יותר מ-160,000 עולי רגל ביום.
יחסים כלכליים טובים בין שתי המדינות, ובמיוחד מכירת נשק, עוררו ביקורת בגלל האופי השמרני ביותר של סעודיה ומעורבותה במלחמות במדינות הסביבה הערבית כמו מלחמת האזרחים בתימן.
ערב הסעודית מחזיקה בספרד שגרירות במדריד וקונסוליה כללית במאלגה.
ספרד מחזיקה בערב הסעודית שגרירות בריאד.
יחסי ספרד–פפואה גינאה החדשה הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין ספרד ופפואה גינאה החדשה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים לראשונה ב-28 באוגוסט 1978.
אינטראקציות מסחריות בין פפואה גינאה החדשה לספרד מעוגנות במסגרת ההנחיות הכלליות של הסכמי השותפות הכלכלית של הקהילה (EPA) בין האיחוד האירופי לאזור אפריקה-הקריביים-פסיפיק (ACP).
בדצמבר 2009 נחתם הסכם השותפות הכלכלי הזמני של האיחוד האירופי–פפואה גינאה החדשה, שכלל התחייבויות של מדינה זו ביצוא פטור ממכס וללא מכסות; פתיחה הדרגתית וסימטרית של השוק שלה למוצרים קהילתיים, למעט בשר, דגים, פירות, ירקות, אלכוהול, צינורות וברזל.
בנוסף, ההסכם מחייב עמידה בתקנות הקהילה בדבר חסמים טכניים לסחר ואמצעים סניטריים ופיטוסניטריים.
האיחוד האירופי מצדו מציע שיתוף פעולה במכס וכללי מוצא טובים יותר למוצרי דיג בפפואה גינאה החדשה ומדינה זו שומרת לעצמה את הזכות ליישם את אמצעי ההגנה הנדרשים אם המצב מייעץ.
אסטרטגיית האיחוד האירופי 2008–2013 ביחס לפפואה גינאה החדשה מדגישה הפחתת עוני ופיתוח אנושי, כפרי וסביבתי, עם תקציב כולל של 142.3 מיליון אירו.
הפעילויות המתוכנות כוללות תמיכה בתוכניות הפיתוח המסורתיות, השקעות בתשתיות ותקשורת והכנסת פעילויות מניבות הכנסה, שיפור חינוך בסיסי וניהול אחראי של משאבי הטבע.
ספרד מיוצגת בפפואה גינאה החדשה באמצעות שגרירותה בקנברה, אוסטרליה וקונסוליה בסידני.
פפואה גינאה החדשה מיוצגת בספרד באמצעות שגרירותה בבריסל, בלגיה.
יחסי ספרד–קוסטה ריקה הם היחסים הדיפלומטיים בין קוסטה ריקה וספרד.
בספטמבר 1502 הגיע כריסטופר קולומבוס למזרח קוסטה ריקה בהפלגתו הרביעית לאמריקה.
בשנת 1561 הוביל הכובש הספרדי חואן דה קוואלון וארבולדה את המתיישבים הראשונים לקוסטה ריקה.
בשנת 1564 הקימה ספרד את העיר קרטגו, היישוב הראשון שלה במדינה.
במשך כמה עשורים התעלמה קוסטה ריקה מהכתר הספרדי בגלל ריחוקה מהבירה האזורית של הקפטן הכללי של גואטמלה שנמצא באנטיגואה גואטמלה וממקום מושב מלכות המשנה של ספרד החדשה הממוקם במקסיקו סיטי.
המושבה של קוסטה ריקה התפתחה לחברת איכרים ענייה ללא משפחות גדולות בעלות אדמות או אוכלוסייה ילידית גדולה, שרובה נטבחה במהלך הקולוניזציה הספרדית.
רבים מהמתיישבים בשטח עסקו בחקלאות של קקאו וטבק.
בשנת 1808 יובא קפה מקובה לקוסטה ריקה מקובה והפך ליבול העיקרי של המדינה.
כיוון שקוסטה ריקה ורוב מדינות אמריקה המרכזית נשלטו על ידי מקסיקו סיטי; ספרד החדשה הכריזה על עצמאותה מספרד בשנת 1810. בשנת 1821 הכריזה תוכנית איגואלה על מקסיקו כמונרכיה חוקתית.
קוסטה ריקה הכריזה על עצמאותה מספרד ב-15 בספטמבר 1821 ובחרה להצטרף לאימפריה המקסיקנית תחת הקיסר אגוסטין דה איטורביד, מה שגרם למלחמת האזרחים הראשונה, מלחמת אוכומוגו.
במרץ 1823 התפטר אוגוסטין מתפקידו כקיסר ומקסיקו הפכה לרפובליקה.
קוסטה ריקה החליטה להיפרד ממקסיקו ב-1 ביולי 1823. קוסטה ריקה, יחד עם אל סלוודור, גואטמלה, הונדורס וניקרגואה הקימו את הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה.
ב-1839 הפדרציה המרכז אמריקאית התפרקה וקוסטה ריקה הפכה למדינה עצמאית.
ב-10 במאי 1850 כרתו קוסטה ריקה וספרד יחסים דיפלומטיים עם חתימת חוזה הכרה, שלום וידידות.
מאז העצמאות, מהגרים ספרדים רבים היגרו לקוסטה ריקה וחיפשו הזדמנויות טובות יותר במדינה.
במהלך מלחמת האזרחים בספרד, קוסטה ריקה נותרה נייטרלית רשמית במהלך הסכסוך ולא תמכה בשום צד בסכסוך.
כתוצאה מכך מעטים ספרדים היגרו לקוסטה ריקה כפליטים.
בתום המלחמה הכירה קוסטה ריקה רשמית בממשלתו של הגנרל פרנסיסקו פרנקו באפריל 1939.
בספטמבר 1977 ערך חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד ביקור רשמי בקוסטה ריקה.
המלך חזר לקוסטה ריקה באפריל 1991 ושוב בנובמבר 2004 כדי להשתתף בפסגה האיברית-אמריקאית ה-14. נערכו כמה ביקורים רמי דרג בין מנהיגי שתי המדינות.
מתקיימות טיסות ישירות בין שתי המדינות עם חברות התעופה של איבריה.
בשנת 2016 הסתכם המסחר בין קוסטה ריקה לספרד ב-375 מיליון דולר.
הייצוא העיקרי של קוסטה ריקה לספרד כולל: פירות (קליפות הדרים ומלונים); ירקות; מכשירים וציוד לאופטיקה וצילום, וקטניות, צמחים, שורשים ופקעות מזון.
הייצוא העיקרי של ספרד לקוסטה ריקה כולל: דוודים, מכונות, מכשירים ומכשירים מכניים; מוצרי ברזל יצוק או פלדה; מכונות, מכשירים וציוד חשמלי ומוצרים שונים של התעשייה הכימית.
ספרד היא המשקיעה הזרה החמישית בגודלה בקוסטה ריקה עם השקעות בהיקף כולל של 120 מיליון דולר בשנת 2015. חברות רב לאומיות ספרדיות כמו Mapfre, Telefónica וזארה פועלות בקוסטה ריקה.
קוסטה ריקה מחזיקה בספרד שגרירות במדריד.
ספרד מחזיקה בקוסטה ריקה שגרירות בסן חוסה.
יחסי ספרד–קטר הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים והמלאים שבין ממלכת ספרד למדינת קטר.
היחסים הדיפלומטיים בין קטר לספרד כוננו ב-22 בדצמבר 1992. כאשר היחסים כוננו, האינטרסים הקטריים לספרד נוהלו בצרפת והאינטרסים הספרדיים לקטר נוהלו בערב הסעודית, בכל אחת מהמדינות ישב שגריר לא תושב.
מלך ספרד דאז חואן קרלוס הראשון ביקר בקטר בשנת 1980. המלך שב פעמיים לקטר, פעם אחת באוקטובר בשנת 2003, ופעם שנייה באפריל בשנת 2006.
אמיר קטר שב לספרד פעם אחת נוספת בשנת 2011.
יחסי המסחר בין קטר לספרד טובים, אך הם גרועים יחסית למדינות אחרות באיחוד האירופי.
ספרד שולטת ב-3% מייצוא האיחוד האירופי לקטר (מקום שביעי), הרבה מאחורי: גרמניה (27%), בריטניה (23%), צרפת (18%) ואיטליה (12%).
עם זאת, ספרד מייבאת הרבה סחורה מקטר ביחס למדינות אחרות באיחוד, ספרד נמצאת מאחורי בריטניה ואיטליה בלבד הן עם 30% ו-16% בהתאם.
בשנת 2013 חלה עלייה גדולה בייבוא של ספרד מקטר וירידה חדה בייבוא של קטר מספרד, קטר מייצרת מוצרים הכרחיים דוגמת שמנים וגז טבעי, וספרד מייצרת מוצרים שממילא ומילא קיימים בשוק המזרח תיכוני.
קטר היא הספק השלישי בגודלו של גז טבעי בספרד (אחרי אלג'יריה וניגריה) והמקום הנ"ל מעיד על החשיבות של האספקה הקטרית לספרד.
מגמה זו לא תרד בטווח השנים הקצר (לפחות עד 2030).
הייצוא העיקרי של ספרד לקטר הוא בעיקר מינרלים למיניהם.
היחסים בין ממלכת ספרד לבין הרפובליקה של קובה נכונו לפני כ-500 שנים.
קובה הייתה קולוניה ספרדית משנת 1492 עד 1898 כשהיא נכבשה בידי ארצות הברית במלחמת ארצות הברית–ספרד וקיבלה עצמאות.
המגעים הראשונים בין ספרד לקובה התרחשו באוקטובר 1492 כאשר החוקר ומגלה הארצות כריסטופר קולומבוס הגיע לקובה.
היישוב הספרדי בקובה החל בשנת 1511 כאשר הכובש הספרדי דייגו ולאסקס דה קואיאר הקים יישוב באזור ברקואה של היום.
כאשר הוקם בברקואה היישוב, קובה הפכה לנקודת מוצא לחקר ספרדי את אמריקה.
בשנת 1521 הפכה קובה לחלק מהאימפריה הספרדית ומשנת 1525 נשלטה בידי מלכות המשנה של ספרד החדשה שבירתה הייתה מקסיקו סיטי.
במהלך הקולוניאליזם הספרדי בקובה היא הפכה למפיקה משמעותית של קנה סוכר וכדי לענות על דרישות העולם החלה ספרד לייבא לקובה עבדים ממערב אפריקה לעבודה בשדות.
עצם התלותיות בענף אחד (ייצור סוכר) גרם לכלכלת קובה להיות מתנודדת ולא יציבה והיא נחשבה לכלכלה נחשלת יחסית באמריקה בתקופת הקולוניאליזם הספרדי.
במהלך שנת 1868 מדינות רבות באמריקה הלטינית קיבלו עצמאות מספרד.
באוקטובר אותה שנה הכריז קרלוס מנואל דה סספדס, בעל מטעי קנה סוכר, על עצמאותה של קובה.
הכרזתו זו הובילה למלחמת עשר השנים עם השלטון הספרדי, מלחמה שהסתיימה בתבוסת המצדדים בעצמאות קובה.
באוגוסט 1879 התפתח מאבק שני בין שני הצדדים, מאבק שהסתיים בספטמבר 1880 ונמשך עד תבוסת התומכים בעצמאות קובה.
בפברואר 1895 החל מאבק חדש לעצמאות קובה, שידוע בשם "מלחמת העצמאות הקובנית" שבראשו עמד המשורר חוסה מארטי, שנהרג בקרב דוס ריוס במאי 1895. המלחמה נמשכה עד 1898, עת ארצות הברית שלחה כוחות לקובה.
באותה שנה, ספינת חיל הים האמריקאית USS מיין (ACR-1) התפוצצה וטבעה בנמל הוואנה, מה שהוביל את האמריקאים לטעון כי ספרד אשמה בתקרית.
התקרית היוותה עילה למלחמת ארצות הברית–ספרד, שהחלה באפריל 1898 עד אוגוסט אותה שנה.
בסוף המלחמה יצאה ארצות הברית מנצחת וזכתה בקובה וספרד הובסה.
התבוסה אף היוותה גורם לקריסתה של האימפריה הספרדית.
בשנת 1902 פרשה קובה מהשלטון האמריקאי והפכה לאומה עצמאית.
הקונסול הדיפלומטי הספרדי הראשון, חוסה פליפה סגרריו, הגיע לקובה ביולי 1899 במהלך הכיבוש האמריקאי באי.
הקונסול של ספרד חואקין מריה טורויה נתמנה לממונה על היחסים לאחר כינונה הרשמי של הרפובליקה הקובנית במאי 1902. באותה השנה, קובה וספרד ייסדו יחסים בילטרליים.
בין 1902 עד 1928, לקובה היגרו יותר מ-1.2 מיליון מהגרים ספרדים.
במהלך מלחמת האזרחים בספרד (1936-1939), הממשלה הקובנית נקטה בעמדה נייטרלית בנוגע למלחמת האזרחים ונטתה לסייע לרפובליקה הספרדית השנייה.
בשנת 1937 אהד נשיא קובה פולחנסיו בטיסטה את משטרו של פרנסיסקו פרנקו, ששיקף את יחסיו המשתנים עם ארצות הברית.
למרות האנטי-קומוניזם של פרנקו, קובה וספרד קיימו יחסים דיפלומטיים גם לאחר שפידל קסטרו עלה לשלטון ב-1959 ב-1960 גירש הנשיא קסטרו את השגריר הספרדי חואן פאבלו דה לוז'נדו איירור לאחר ויכוח בין השניים בטלוויזיה.
תפקיד השגריר הספרדי בקובה יישאר לא מאויש במשך 15 השנים הבאות, אולם היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות המשיכו להתקיים בדרג ממונה על היחסים.
בתקופת כהונתו של פרנסיסקו פרנקו בספרד הנשיא קסטרו קידם בברכה את הרפובליקנים הספרדים, כדגמת דולורס איברורי, אנריקה ליסטר ואלברטו ביו, שלימדו את המהפכנים הקובנים במקסיקו לוחמת גרילה.
כאשר ארצות הברית הטילה אמברגו נגד קובה בשנים 1960–1962, בעלות בריתה של קובה באמריקה הלטינית ובאירופה החליטו ללכת בעקבותיה של ארצות הברית, עם זאת, פרנסיסקו פרנקו החליט שלא לקחת בהטלת האמברגו על קובה.
הלחץ האמריקאי נגד הפרת האמברגו מצד ספרד הוסט בידי המשאים והמתנים בנוגע לבסיסיים הצבאיים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית בספרד ב-1963.
לאחר מותו של פרנקו, בקובה קבעו על קיום שלושה ימי אבל לאומי.
ב-1974 מונו לראשונה מזה כ-15 שנים שגרירים בין שתי המדינות.
לאחר מעבר המשטר בספרד לדמוקרטיה, ביקר ראש ממשלת ספרד אדולפו סוארס בקובה ב-1978.
ביולי 1992 ביקר פידל קסטרו בספרד בפעם הראשונה כדי להשתתף בפסגה האיברו-אמריקאית השנייה במדריד.
בביקורו בספרד, קסטרו גם ביקר בעיר לאנסרה בגליסיה שבה נולד אביו.
קסטרו שב לספרד בשנת 1998 כדי להיפגש עם ראש ממשלת ספרד חוסה מריה אסנאר.
בחודש נובמבר 1999, מלך ספרד חואן קרלוס הראשון ערך ביקור רשמי בקובה והשתתף בפסגה האיברו-אמריקאית התשיעית שנערכה בהוואנה.
המלך חזר לקובה בשנת 2016 כדי להשתתף בהלווייתו של קסטרו.
ישנן טיסות ישירות בין קובה וספרד בחברות התעופה הבאות: אייר אירופה, קובאנה דה אוויאסיון, איבריה איירליינס, אוולופ איירליינס ופלוס אולטרה ליינס.
במהלך השנים חתמו שתי המדינות על מספר הסכמים, כמו הסכם הסגרה (1905); הסכם סחר (1978), (1982); הסכם לשותפות תרבותי וחינוכי (1982); הסכם לשמירה על השקעות (1994); הסכם למניעת כפל מס (1999); הסכם תובלה אווירית (2005) ועוד.
בשנת 2015 ייצאה ספרד לקובה סחורה מגוונת בסך של מיליארד דולר אמריקאי.
באותה השנה ספרד ייבאה מקובה סחורה בסך 134 מיליון דולר אמריקאי שכללה בעיקר: טבק, משקאות חריפים, סוכר גולמי ופירות ים.
וקונסוליות בברצלונה , לאס פלמס , סנטיאגו דה קומפוסטלה וסביליה .
היחסים בין ממלכת ספרד לבין הפדרציה הרוסית הם יחסים היסטוריים שתחילתם במהלך המאה ה-16, ואף שבוטלו לאחר מלחמת האזרחים בספרד, הם חזרו וחודשו בשנת 1953, ובשנת 1977 חזרו לקדמותם, וכיום שתי המדינות מקיימות ביניהם קשרים כלכליים, חברתיים ותרבותיים בשלל תחומים.
בשנת 1519 שלח קרלוס הראשון, מלך ספרד להודיע לואסילי השלישי על עלייתו לכס הקיסרות של האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1523 נשלח יקוב פולושקין על ידי ואסילי לחצר המלוכה הספרדית בוואיאדוליד, ובכך הפך לשליח הרוסי הראשון לספרד.
בשנת 1525 הציגו השליחים הרוסים איוון זאסקין-ירוסלבסקי וסמן בוריסוב את כתבי האמנה שלהם לקרלוס, והם אלו שהביאו את החדשות על גילוי אמריקה למוסקבה.
במהלך המאה ה-16 גילתה הכמורה הרוסית עניין רב באינקוויזיציה הספרדית, ואף ראתה בכך מודל לחיקוי.
בשנת 1667 נשלח פיוטר פוטמקין לספרד, על ידי אלכסיי הראשון, צאר רוסיה, והקים קשר דיפלומטי בין המדינות.
בשנת 1722 נפתחה קונסוליה רוסית בקדיס, והנסיך סרגיי גוליצין כיהן כשגריר רוסיה הראשון בספרד.
עם זאת, לאחר מותו הבלתי צפוי של פיוטר השני, קיסר רוסיה, ספרד הכריזה על עליית אנה, קיסרית רוסיה כבלתי חוקית, ובעקבות כך נותקו היחסים הדיפלומטיים עד לשנת 1759.
בין השנים 1799–1801 ספרד ניתקה את הקשרים עם האימפריה הרוסית, לאחר שפאבל הראשון, קיסר רוסיה נטל לעצמו את התואר ראש מסדר ההוספיטלרים.
בין השנים 1833–1856 סגרה רוסיה את השגרירויות, מפני שלא הכירה בלגיטימיות של איזבלה השנייה, מלכת ספרד.
מלבד שני הסכסוכים הללו, היחסים היו חסרי אירועים; שתי המדינות מעולם לא לחמו במלחמה ישירה זו בזו.
בין השנים 1756–1763 הם היו בעלי ברית במלחמת שבע השנים, ובמהלך המלחמות הנפוליאוניות היו שתי המדינות הן בעלות ברית והן אויבים, אך מעולם לא לחמו זה בזה ישירות.
ברית המועצות כוננה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה הספרדית השנייה ב-28 ביולי 1933. אנטולי לונצ'ארסקי, לשעבר קומיסר החינוך, מונה כשגריר לספרד אך מת בדרך למילוי תפקידו, בצרפת.
המחליף שלו, מרסל רוזנברג והקונסול הכללי ולדימיר אנטונוב-אובסנקו הגיעו למדריד בשנת 1936, כשמלחמת האזרחים בספרד כבר החלה.
שניהם נקראו עד מהרה למוסקבה, והוצאו להורג באשמת טרוצקיזם במסגרת הטיהורים הגדולים — כך אירע גם למחליפו של רוזנברג בתפקיד, ליאון גייקיס.
ברית המועצות תמכה באופן פעיל ברפובליקנים במהלך מלחמת האזרחים עם יועצים צבאיים, "מתנדבים", וכלי נשק שסופקו תמורת עתודות זהב של הבנק של ספרד, שנודעו מאוחר יותר בשם זהב מוסקבה.
אנדרטת המתנדבים הסובייטים במדריד, שנחנכה בשנת 1989 על ידי ראש העיר חואן ברנקו גאיארדו והשגריר הסובייטי סרגיי רומנובסקי, מונה 182 שמות של לוחמים סובייטיים מזוהים שנהרגו במהלך המלחמה.
עם נפילת הרפובליקנים בשנת 1939, ניתקה ברית המועצות כל קשר עם ספרד, שהייתה תחת שלטונו של פרנסיסקו פרנקו.
במהלך מלחמת העולם השנייה החטיבההדיוויזיה הכחולה של מתנדבים ספרדים לחמה נגד הסובייטים בחזית המזרחית, אך פרנסיסקו פרנקו הרחיק את ספרד מהשתתפות ישירה במלחמה.
באפריל 1963 החליפו חרושצ'וב ופרנקו מכתבים על פירוק נשק ועל גורלו של חוליאן גרימאו.
עד לשנת 1969 נשמרו יחסים בלתי רשמיים ביחסים, באמצעות שגרירויות סובייטיות וספרדיות בצרפת.
בשנת 1967 הסכימו הנציגים הספרדים והסובייטים לפתוח את נמלי הים שלהם לאוניות נושאות דגל של המדינה האחרת;, ובשנת 1969 פתחה חברת משלוחי הים השחור משרד במדריד - הממסד הסובייטי הראשון בספרד מאז מלחמת האזרחים.
משרד זה, שהיה מאויש על ידי דיפלומטים מקצועיים, ובראשו סרגיי בוגומולוב, שעבר למדריד מפריז, הפך לקונסוליה הסובייטית דה פקטו.
בשנת 1972 חתמו שתי המדינות חתמו על הסכם סחר החוץ, ובשנת 1973 הקימו משימות מסחר קבועות, והמשרדים הללו נטלו על עצמם חובות קונסולריות.
איגור איוואנוב, שר החוץ של רוסיה, שירת במדריד בין השנים 1973–1983. לאחר מותו של פרנקו בשנת 1975, חידשו שתי המדינות את היחסים דיפלומטיים המלאים ביניהם ב-9 בפברואר 1977. בוגומולוב קיבל את תואר השגריר סובייטי והציג את כתב האמנתו לחואן קרלוס הראשון, מלך ספרד ב-5 במאי אותה שנה.
היחסים במהלך התקופה הזאת לא היו בדיוק ידידותיים, ונפגעו עם גירוש הדדי של מרגלים לכאורה שפעלו בחסינות דיפלומטית.
המצב נעשה גרוע יותר כאשר ספרד התקבלה לנאט"ו בשנת 1981, פעולה שהוגדרה על ידי ברית המועצות כ"הפרת אינטרסים סובייטיים".
ספרד יצרה יחסים דיפלומטיים עם הפדרציה הרוסית ב-9 בדצמבר 1991, ואיגור איוואנוב, ותיק השגרירות הסובייטית במדריד, מונה לשגריר רוסיה לספרד, ושירת במדריד עד לשנת 1994. באפריל 1994 הנשיא בוריס ילצין הפך לראש המדינה הרוסי הראשון שביקר בספרד.
המלך הספרדי חואן קרלוס ביקר ברוסיה ב-2002, 2006, 2008 ו-2012. חודשיים לאחר הביקור הלא רשמי בשנת 2006, דיווחו אמצעי התקשורת כי המלך ירה בדוב מאולף (במהלך מסע ציד), אך דוברת המלך והרשויות הרוסים הכחישו את הידיעה
בדצמבר 2000 היחסים בין המדינות נהיו מתוחים, לאחר שספרד סירבה להסגיר את הבנקאי ואיש התקשורת הנמלט ולדימיר גוסינסקי.
גוסינסקי, שנעצר ושוחרר בספרד, עלה לישראל באפריל 2001.
חלקה של ספרד בסחר החוץ הרוסי בתחילת שנות ה-2000 היה רק קצת מעל 1% מכלל היצוא הרוסי (בעיקר נפט וחומרי גלם); הייצוא הספרדי לרוסיה היה נמוך משמעותית (2001: 488 מיליון דולר, לעומת 890 מיליון דולר).
בשנת 2008, על פי דמיטרי מדבדב, סחר החוץ בין המדינות עמד על 2 מיליארד אירו (פחות מ-1% מסחר החוץ של המדינה), ואילו בין רוסיה למדינות אחרות הוא נמדד בעשרות מיליארדי אירו.
חלקה של ספרד בהשקעות זרות ישירות לכלכלה הרוסית נותר חסר משמעות, וההשקעה הגדולה ביותר (נכון לשנת 2003), הסתכמה ב-319 מיליון דולר, ונעשתה על ידי חברת Segura Consulting.
במהלך ביקורו המדיני האחרון של רוסיה דמיטרי מדבדב בספרד, במרץ 2009, שתי המדינות חתמו על הסכם אנרגיה, אשר נותן לחברות ספרדית גישה טובה יותר לדלקי מאובנים מרוסיה, בתמורה להקלה בתקנות הספרדית לגבי רכישת חברות אנרגיה ספרדיות על ידי עסקים רוסים.
לדברי ראש ממשלת ספרד חוסה לואיס רודריגס ספאטרו, "ההסכם פירושו ביטחון רב יותר באספקת האנרגיה של ספרד, והוא מבטיח גישה טובה יותר לחברות שלנו ליתרות אנרגיה רוסיות".
ספרד מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה, ו-6 קונסוליות בקאזאן, נובוסיבירסק, רוסטוב על הדון, סנקט פטרבורג ויקטרינבורג.
מאידך, רוסיה מחזיקה בספרד שגרירות במדריד וקונסוליות בברצלונה וסביליה.
יחסי ספרד–צרפת הם היחסים הדיפלומטיים שבין ממלכת ספרד והרפובליקה הצרפתית.
שתי המדינות חולקות גבול משותף בהרי הפירנאים.
שתי המדינות הן חברות באיחוד האירופי, אשר משתמשות במטבע האירו, והם גם חברות בנאט"ו ובאיחוד הלטיני.
שתי הממלכות היו החזקות ביותר באירופה בעת החדשה המוקדמת, והן נלחמו ביניהן במשך 24 שנים במלחמת צרפת-ספרד (1635–1659) עד חתימת הסכם הפירנאים ב-1659. האמנה נחתמה על אי הפסיון בין שתי המדינות, אשר מאז נמצא בניהול משותף.
המדינות שיתפו פעולה נגד הקבוצה הבדלנית אט"א, אשר נלחמה על עצמאות חבל הבסקים משתי המדינות.
גאליה והיספניה היו פרובינציות של האימפריה הרומית, אשר הושפעו רבות מהתרבות הלטינית.
מאפיין חשוב של היחסים המוקדמים בין המדינות, היה שיתוף הפעולה של קטלוניה ונווארה, אשר לחמו כתף אל כתף עם המלכים הפרנקים (בתקופת השושלת הקרולינגית), כדי להגן על אירופה מפני ממלכת אל אנדלוס המוסלמית.
ברצלונה הייתה רוזנות של האימפריה הפרנקית, תחת הגנה של המלך הפרנקי.
קטלוניה ונווארה נשארו וסאלים של האימפריה הפרנקית עד לשנת 985. אולם, לאחר שלותר, מלך צרפת לא הצליח להגן על ברצלונה מהערבים, הפכה רוזנות ברצלונה לעצמאית, וממנה הוקמה בהמשך ממלכת אראגון.
למרות היותה עצמאית מצרפת ומשולבת בכתר אראגון, ברצלונה נותרה באופן חוקי כמדינה של צרפת, ומלך צרפת שמר על זכותו דה יורה להצביע בבתי המשפט הקטלאניים במאות הבאות.
בשנת 1635 פרצה מלחמת צרפת-ספרד, בשל חששותיו של לואי השלושה עשר, מלך צרפת מבית הבסבורג ששלטו הן באוסטריה ובאימפריה הרומית הקדושה והן בספרד.
בשנת 1659 הסתיימה המלחמה בהסכם הפירנאים, שבו ויתרה ספרד על מחוז רוסיון לצרפת, אשר תמך בנסיכות קטלוניה במרד נגד הכתר הספרדי, ובמערב פלנדריה, על מחוז נור.
אולם, כחלק מההסכם העיר לייביה נשארה תחת שלטון ספרדי, ולכן נשאר בידי ספרד עד ימינו כמובלעת בתוך צרפת.
האמנה נחתמה על אי הפסיון, שהיה לא מיושב, ובעקבות כך נשאר האי תחת שלטון משותף של שתי המדינות, ובכל 6 חודשים הוא עובר מריבונות של אחת לשנייה.
כמו כן, כחלק מההסכם מריה תרסה, נסיכת ספרד, בתו של פליפה השני, מלך ספרד, התחתנה עם לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
בשנת 1700, לאחר מותו של מלך ספרד האחרון מבית הבסבורג, קרלוס השני, בית בורבון הצרפתי, בראשותו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, הציגו תביעה לכס המלוכה הספרדי, ובעקבות כך פרצה מלחמת הירושה הספרדית.
המלחמה הסתיימה בשנת 1713, ופיליפ, דוכס אנז'ו הוכר כמלך ספרד, ובית בורבון נשאר על כס המלוכה הספרדי עד היום.
צרפת המהפכנית וספרד הבורבונית חתמו על אמנת סן אילדפונסו בשנת 1796 כחלק מהמאבק המשותף שלהם נגד בריטניה.
היחסים בין המדינות הדרדרו לאחר התבוסה בשנת 1805 בקרב טרפלגר, ובשנת 1808 הקיסר הצרפתי נפוליאון המליך את אחיו ז'וזף בונפרטה למלך ספרד, כחלק מתוכניתו לפלוש לפורטוגל, שהייתה בעלת ברית של בריטניה.
פרננדו השביעי, מלך ספרד היה כלוא על ידי נפוליאון, עד לחזרתו לכס המלכות בשנת 1813, לאחר שבריטניה ופורטוגל ניצחו (במידה רבה על ידי עזרה מחיילים ומורדים ספרדים) במלחמת חצי האי.
כאשר הכוחות הלאומניים של הגנרל פרנסיסקו פרנקו ניצחו במלחמת האזרחים בספרד בשנת 1939, התעורר דיון על העיר לייביה, עיר ספרדית קטנה המהווה מובלעת ספרדית בצרפת, הועלתה האפשרות שהמובלעת תהיה תחת שלטון הרפובליקנים, אולם לבסוף נתנו הצרפתים ללאומנים לכבוש את העיר.
עם החזרתה של ממשלת צרפת לקראת סיום מלחמת העולם השנייה, היחסים בין ספרד וצרפת נעשו מורכבים יותר.
הקומוניסטים הספרדים הגולים הסתננו לצפון ספרד מצרפת דרך אזור ואל ד'ארן, אך נהדפו על ידי כוחותיו של פרנקו.
הגבול בין שתי המדינות נסגר באופן זמני על ידי הצרפתים ביוני 1945, וב-1 במרץ 1946 הוא נסגר ללא הגבלת זמן, בעקבות הוצאתו להורג של לוחם הגרילה הקומוניסטי כריסטינו גרסיה בספרד.
ממשלת פרנקו ביקרה את הפעולה, והעירה כי פליטים רבים מצרפת השתמשו באותו הגבול כדי להימלט למקום מבטחים בספרד במהלך המלחמה.
כמה ימים לאחר סגירת הגבול, פרסמה צרפת מכתב דיפלומטי עם ארצות הברית ובריטניה וקראה להקמת ממשלה זמנית חדשה במדריד.
בנוסף, יחסי ספרד עם איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית במהלך המלחמה הובילו לחשדות והאשמות.
כמה נאצים צרפתים משתפי פעולה ברחו לספרד לאחר תום המלחמה, בינים פייר לאוואל, שהוסגר לידי בעלות הברית ביולי 1945. דו"ח צרפתי טען כי 100,000 נאצים ומשתפי פעולה היו מוגנים בספרד.
ברית המועצות הכריזה כי 200,000 נאצים נהנים מחסותו של פרנקו ספרד, וכי פרנקו מייצר נשק גרעיני, אשר נועד לפלישה לצרפת בשנת 1946.
עם תחילתה של המלחמה הקרה, השתפרו היחסים בהדרגה, והגבול נפתח מחדש בפברואר 1948. מספר חודשים מאוחר יותר צרפת (יחד עם בריטניה) חתמו על הסכם מסחרי עם ממשלת פרנקו.
היחסים השתפרו עוד יותר בשנות ה-50 כאשר ממשלת צרפת, אשר חששה מחתרנות בינלאומית, אילצו את המפלגה הקומוניסטית הספרדית לעזוב את צרפת.
היחסים בין המדינות הדרדרו, עם עלייתו לשלטון של שארל דה גול, במיוחד כאשר הגנרל הצרפתי המורד ראול סאלאן מצאו מקלט בין פלנחיסטים בספרד במשך שישה חודשים בשנים 1960–1961. עם זאת, כמה קשרים מסחריים התקיימו ושר האוצר הצרפתי ביקר במדריד באפריל 1963 וחתם שם על הסכם מסחרי חדש.
כאשר ספרד הייתה בראשות הגנרל פרנסיסקו פרנקו, הצרפתים האמינו כי מטרות מתקפות הבסקים היו הפלת הממשלה של פרנקו, ובשל כך לא סייעו לספרד במאמציה נגד המחתרת, ואף סיפקו להם מקלט בצרפת.
עם זאת, כאשר ההתקפות המשיכו לאחר מותו של פרנקו, צרפת התחילה בשיתוף פעולה עם ממשלת ספרד נגד המחתרת הבסקית.
בשנים האחרונות, עקב שיפור הכלכלה בספרד, האיזון בין צרפת לספרד השתנה במקצת, וכן המצב השתנה גם בגלל הליברליזציה של החברה הספרדית מאז מותו של פרנקו ב-1975.
צרפת היא אחת משותפות הסחר הגדולות של ספרד.
במרץ 2015 פליפה השישי, מלך ספרד בחר לבקר בצרפת בתור הביקור המדיני הראשון שלו, והביקור היווה אבן דרך ביחסים הדו-צדדיים בין צרפת לספרד.
ספרד וצרפת יחד עם גרמניה, איטליה, בריטניה ופולין הם חברי G6, קבוצה של שש המדינות החשובות ביותר של מדינות האיחוד האירופי.
דרך ה-G6, צרפת וספרד משתפות פעולה בתחומי הגנה, פיתוח כלכלי והחוקה האירופית.
כ-122,385 אזרחים צרפתים חיים בספרד, ואילו 128,000 אזרחים ספרדים חיים בצרפת.
מלחמת האזרחים בספרד והמצוקה לאחר מכן דרבנה הגירה ספרדית אל צרפת שהייתה יותר מפותחות ודמוקרטית, וסבלה ממחסור בעובדים, בעקבות מלחמת העולם השנייה.
האמן הספרדי פבלו פיקאסו, היה תושב פריז מאז 1901, ועל אף שסירב לקבלת אזרחות צרפתית, נשאר בפריז עד מותו בשנת 1973.
ספרד מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז, ו-16 קונסוליות בביון, בזנסון, בורדו, דיז'ון, לה רושל, לה האבר, ליון, מרסיי, מונפלייה, ניס, פו, פרפיניאן, רן, סטרסבור, טולון, טולוז.
מאידך, צרפת מחזיקה בספרד שגרירות במדריד ו-21 קונסוליות בא קורוניה, אלגסיראס, אליקנטה, ברצלונה, בילבאו, חיחון, גירונה, גרנדה, איביזה, לאס פאלמאס דה גראן קנריה, ליידה, מאלגה, מלייה, מורסיה, פלמה דה מיורקה, פמפלונה, סנטה קרוס דה טנריפה, סביליה, ולנסיה, ויגו וסרגוסה.
יחסי ספרד–פולין הם יחסי החוץ שבין ספרד לפולין.
תחילת הקשר בין התרבויות החל עוד בימי הביניים המאוחרים.
בתקופה זו נסעו סוחרים ונזירים רבים בין שתי המדינות.
דיפלומטים פולנים הגיעו לספרד עוד במאה ה-16. ספרד הייתה המדינה הראשונה שמחאה על חלוקת פולין הראשונה שבוצעה בשנת 1772. לאחר סיום החלוקות בשנת 1795 השגריר הספרדי היה מהאחרונים שעזבו את ורשה בירת פולין.
למרות זאת, במלחמת חצי האי שהתרחשה בשנים 1809–1814 בין ספרד לכוחות נפוליאון בונפרטה, היו מתנדבים פולניים דווקא בצבאותיו של נפוליאון.
במהלך מלחמת האזרחים בספרד התנדבו פולנים רבים למלחמה.
יחסי החוץ הנוכחיים בין המדינות החלו בשנת 1919, לאחר מלחמת העולם הראשונה.
רק בשנת 1977, כ-32 שנה לאחר מלחמת העולם השנייה, שוקמו היחסים בין המדינות, לאחר שהשלטון הפולני לא הכיר במשטרו הפשיסטי של פרנסיסקו פרנקו.
בשנת 1992, לאחר סתיו העמים וסיום השלטון הקומוניסטי בפולין, נחתמו חוזים חדשים בין המדינות אשר חיזקו את שיתוף הפעולה.
כיום ספרד ופולין משתפות פעולה פעמים רבות במסגרת האיחוד האירופי והן נחשבות לידידות חמות.
לספרד הייתה השפעה משמעותית על התרבות הפולנית, במיוחד על הספרות.
יצירות ספרדית רבות תורגמו לפולנית.
אחד מן המשוררים הלאומיים של פולין, יוליוש סלובצקי הושפע מן התרבות הספרדית.
ספרד נחשבת ליעד תיירותי פופולרי עבור פולין.
בסוף שנת 2011, היחסים הכלכליים בין המדינות הסתכמו ב-6.25 מיליארד אירו.
ספרד היא המשקיעה הזרה ה-11 בגודלה בפולין, עם השקעות בשווי 4 מיליארד אירו.
יחסי ספרד–קרואטיה הם יחסי החוץ שבין ספרד לקרואטיה.
שתי המדינות (ששתיהן בעלות אוכלוסייה קתולית) הן בעלות יחסים טובים ביותר, וחברות באיחוד האירופי ונאט"ו.
לקרואטיה יש שגרירות במדריד וקונסוליות בברצלונה, פלמה דה מיורקה, סביליה ופמפלונה.
לספרד יש שגרירות בזאגרב ובקונסוליה בדוברובניק.
יחסי המדינות החלו עוד במאה ה-16, כאשר האימפריה הספרדית תמכה בקרואטיה בעימותיה כנגד האימפריה העות'מאנית.
בזמן מלחמת האזרחים בספרד, קרואטים רבים התנדבו לשרת במלחמה, במיוחד לטובת הכוחות הרפובליקניים, בהם יוסיפ ברוז טיטו שלימים הנהיג את יוגוסלביה.
התקשורת הקרואטית סיקרה רבות את המלחמה.
גופים קומוניסטים ופשיסטיים קרואטים הביעו תמיכה בכוחות השונים שנלחמו.
יחסים דיפלומטיים אלו החלו ב-9 במרץ 1992 לאחר עצמאותה של קרואטיה מיוגוסלביה.
בשנת 2013 ספרד פעלה למען הצטרפותה של קרואטיה לאיחוד.
נשיא קרואטיה, סטייפן מסיץ' ביקר בספרד פעמיים (בשנים 2000 ו-2005).
בשנים 1997 ו-2001 ביקר ראש הממשלה הקרואטי בספרד.
בשנת 2000 ביקר ראש ממשלת ספרד, חוסה מריה אסנאר בקרואטיה.
מלבד ביקורים אלו, התקיימו ביקורים רבים של שרי החוץ משני הצדדים.
בשנת 2013 סחורות בשווי 40.8 מיליון אירו יוצאו מקרואטיה לספרד וסחורות בשווי 234 מיליון אירו יוצאו מספרד לקרואטיה.
יחסי ספרד-פקיסטן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין ממלכת ספרד לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
פקיסטן וספרד נהנות מיחסים ידידותיים ולבביים.
המגעים הראשונים בין פקיסטן לספרד התקיימו בשנות החמישים המוקדמות של המאה העשרים.
היחסים בין המדינות כוננו בין השנים 1955–1960.
שגרירות פקיסטן בספרד מואמנת גם על יחסיהן של פקיסטן ואנדורה.
פקיסטן מיוצגת בספרד בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה במדריד, בירת המדינה.
פקיסטן מיוצגת בספרד גם בדרג הקונסולרי באמצעות שתי קונסוליות שהיא מחזיקה בערים: ברצלונה, ובילבאו.
ספרד מיוצגת בפקיסטן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה באסלאמבאד, בירת המדינה.
ספרד מיוצגת בפקיסטן גם בדרג הקונסולרי באמצעות שתי קונסוליות שהיא מחזיקה בערים: לאהור, וקראצ'י.
יחסי פרגוואי-ספרד מתייחסים ליחסים העכשוויים וההיסטוריים בין פרגוואי וספרד.
שתי המדינות הן חברות באגודת האקדמיות לשפה הספרדית וארגון המדינות האיברו-אמריקניות.
בשנת 1524 הגיע אליקסו גרסיה, חוקר פורטוגלי בשירות ספרד, לפרגוואי.
בשנת 1536, היישובים הספרדיים הראשונים בפרגוואי הוקמו על ידי דומינגו מרטינס דה איראלה באזור אסונסיון ובתחילה, מתיישבים ספרדים חיו בשלום בקרב אנשי גווארני.
בשנת 1542, פרגוואי הפכה רשמית לחלק של האימפריה הספרדית ונשלטה על ידי מלכות המשנה של פרו החדשה שבסיסה לימה.
בתחילת המאה ה-16, מיסיונרים ישועיים החלו להגיע לפארגוואי והקימו משלחות כדי להמיר את אנשי גוארני המקומיים לקתוליות.
תקופה זו הייתה ידועה בשם הפחתת הישועים.
במשך 150 השנים הבאות, הישועיים פיתחו אזור אוטונומי משלהם בתוך פרגוואי אשר הוביל סכסוך עם הממשל הספרדי של המושבה.
בין 1721–1735, בעלי קרקעות ספרדיים ניהלו מאבק להפיל את המונופול הישועי של סחר ועבדות בהודו.
כוחות ספרדים ופורטוגלים הצטרפו יחד כדי להפיל את הדומיננטיות הישועית באזור אשר הביאה את הישועים להיות מגורשים מפרגוואי ומהמושבות הסמוכות בשנת 1767.
בשנת 1776 נוצרה מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה כשהבירה שלה בבואנוס איירס ופרגוואי נכללה בה.
בתחילת המאה ה-19, רוח של עצמאות פשטה ברחבי אמריקה הספרדית.
במאי 1810, התרחשה מהפכה בבואנוס איירס שהחלה את מלחמת העצמאות של ארגנטינה.
תהליכים אלו השפיעו על המתרחש בפרגוואי, אף על פי שמנהיגים בפרגוואי סירבו לקבל את הכרזת העצמאות הארגנטינאית.
אף על פי שבתחילה פרגוואי הייתה נגד עצמאות מספרד, בחודש מאי 1811 נוצרה חונטה באסונסיון בראשות פולחנסיו יירגוס, שהכריזה על עצמאות פרגוואית.
ביולי 1811 שלחו מכתב לבואנוס איירס, ובו הביעו את רצונם ליצור קונפדרציה עם ארגנטינה, אולם באוקטובר 1812 התפזרה הקונפדרציה לאחר שארגנטינה התכוונה להשתמש בכוחות פרגוואים לעצמאותה שלה.
באוקטובר 1812 הכריזה פארגוואי על עצמה כעל רפובליקה עצמאית.
ב-10 בספטמבר 1880 חתמו פרגוואי וספרד על הסכם שלום וידידות ובכך כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
במהלך מלחמת האזרחים בספרד (1936-1939), שמונה אזרחי פרגוואי נלחמו במלחמה כחלק מהבריגדות הבינלאומיות עבור הסיעה הרפובליקנית והם השתתפו בקרב האברו.
פרגוואי קיימה יחסים דיפלומטיים בכל רחבי השטח של הגנרל פרנסיסקו פרנקו.
היחסים בין פרגוואי לספרד התחזקו תחת נשיאותו של אלפרדו סטרסנר.
ביולי 1973 ביקר הנשיא סטרסנר בביקור רשמי בספרד ונפגש עם הגנרל פרנקו.
באוקטובר 1990, מלך ספרד חואן קרלוס הראשון ערך את ביקורו הרשמי הראשון בפרגוואי.
המלך ביקר בפרגוואי שוב בשנת 2006 ועוד פעם בשנת 2011 להשתתף בפסגה האיברו אמריקאי שנערכה בבירת פרגוואי.
ביוני 2015, נשיא פאראגוואי, הוראסיו קארטס, ביקר ביקור רשמי בספרד.
חברת התעופה אייר אירופה מפעילה טיסות ישירות בין שתי המדינות.
הייצוא העיקרי של פרגוואי לספרד כוללים: שמן צמחי, עצים, בשמים, טבק ורהיטים.
היצוא העיקרי של ספרד לפרגוואי כולל: בשמים, מכונות, נייר, מכוניות ומשאיות, ציוד חשמלי ומטוסים.
באותה שנה, ספרד השקיעה בשווי של 29,000,000 דולר בפרגוואי.
חברות רב לאומיות ספרדית כגון Banco bilbao Vizcaya Argentaria ו Mapfre פועלות בפרגוואי.
לפרגוואי יש שגרירות במדריד ובקונסוליות-כלליות בברצלונה ובמאלגה.
יחסי ספרד–פורטוגל מתארים את היחסים בין ממשלות הרפובליקה הפורטוגזית לממלכת ספרד.
שתי המדינות מהוות את הרוב המכריע של חצי האי האיברי וככאלה, מערכת היחסים בין השניים ידועה לעיתים כיחסים האיבריים.
בשנים האחרונות שתי המדינות נהנו מקשר ידידותי בהרבה.
יחד שתי המדינות חברות מלאות של האיחוד האירופי, גוש האירו, אזור שנגן ונאט"ו.
פורטוגל וספרד היו מעצמות ים מתחרות כבר במאה ה-14. בתחילה הייתה פורטוגל בעמדה לחקור את האזור הפונה לאוקיינוס האטלנטי וצמוד לחופי אפריקה.
בעשותה זאת בהצלחה גילתה כי אפריקה הייתה המקור העיקרי בעולם לזהב, שהובא על ידי שיירות גמלים ברחבי סהרה.
גילוי זה הניע את הנסיך אנריקה הספן לשלוח משלחות דרומה יותר לאורך חוף אפריקה.
ברטולומאו דיאס ואנשי צוותו מצאו את עצמם מפליגים בחוף המזרחי של אפריקה לאחר סערה דרום אטלנטית שהרסה את ספינותיהם סביב קצהו הדרומי של יבשת אפריקה.
קטע זה ידוע כיום בשם כף התקווה הטובה.
משלחת בראשותו של ואסקו דה גאמה נשלחה למשימה דיפלומטית וסחר להודו.
הוא הלך בדרכו של דיאס עד שהגיע למאלינדי (קניה) במזרח אפריקה.
פורטוגל הצליחה להקים עמדה מסחרית בקוצ'ין, עיר נמל בדרום-מערב הודו.
בשנת 1509 הגיע חוקר פורטוגזי נוסף, דייגו לופס דה סקיירה, למלאקה, מרכז סחר חשוב בדרום מזרח אסיה.
ספרד נכנסה לזירה כמה שנים אחר כך.
לאחר שהביסו לחלוטין את המעוז המורי (המוסלמי) האחרון בחצי האי האיברי, המלך פרדיננד והמלכה איזבלה הפנו את תשומת ליבם לחיפוש אחר שטחים חדשים מעבר לים.
ספרד הייתה משוכנעת שהיא הגיעה לאסיה עם המשלחת שביצע כריסטופר קולומבוס, משלחת זו הייתה חשובה ביותר מכיוון שהגיעה לאמריקה, שטח אדיר ובלתי ידוע שהחל עידן של תגליות שהחוקרים הספרדים שלו קראו לאנשי המשלחת: 'הכובשים', במהלכו הם בחנו חלק גדול מהשטח הפנימי של העולם החדש.
וסקו נונייס דה בלבואה הספרדי הגיע לאוקיינוס השקט וחצה לראשונה את פנמה.
פרדיננד מגלן, נווט פורטוגזי, שכנע את קרלוס הראשון, מלך ספרד לממן משלחת לחקר האוקיינוס השקט.
מגלן נהרג במקטאן (כיום לאפו-לאפו, הפיליפינים) על ידי הילידים, אך החוקר הספרדי חואן סבסטיאן אלקנו וצוותו המשיכן את ההפלגה, בעקבות תוכניתו של מגלן.
בהיותה האומה הראשונה בחצי האי האיברי, פורטוגל נוסדה מוקדם יותר מספרד והתגבשה כממלכה ב-24 ביוני 1128 לאחר שניצחה ב במאמץ שהובל על ידי אפונסו אנריקס, שהכריז על עצמו כמלך פורטוגל ב-25 ביולי 1139 לאחר שהביס את המורים בקרב אוריקה, כולם בתוך הרקונקיסטה.
אנריקס הוכר ככזה בשנת 1143 על ידי המלך אלפונסו השביעי, מלך לאון ובשנת 1179 על ידי האפיפיור אלכסנדר השלישי.
ספרד החלה על ידי איחוד כתרי קסטיליה ואראגון בשנת 1479, אם כי רק בשנת 1516 היה להם מלך אחד.
עד אז המילה היספניה הייתה רק מיקום גאוגרפי המתייחס אך ורק לחצי האי האיברי.
רק בחוקת 1812 אומץ השם "ספרדאס" (ספרדים) למדינה יחד עם השימוש בתואר "מלך הספרדים".
חוקת 1876 אימצה לראשונה את השם "ספרד" לממלכת ספרד, ומאז ואילך המלכים השתמשו בתואר "מלך ספרד".
פורטוגל, קסטיליה ואראגון היו בעלות ברית ברקונקיסטה שבה כבשו אדמות מהמורים המוסלמים בדרום חצי האי האיברי.
כיבושה מחדש של פורטוגל הושג במלואו עד 1249, ואילו קסטיליה סיימה את כיבושה מחדש בשנת 1492.
התקוות לאחד את כל ממלכות ימי הביניים האיבריות נעלמו במותו של מיגל דה פז, נסיך פורטוגל, נסיך אסטוריאס, נסיך גירונה ונסיך ויאנה, בשנת 1500.
חוזה טורדסיאס (1494) חילק את העולם החדש בין פורטוגל לקסטיליה.
במהלך המאה ה-15 בנתה פורטוגל ציי ספינות גדולות, והתחילה לחקור את העולם שמעבר לאירופה, תוך שהיא שולחת חוקרים לאפריקה ואסיה.
קסטיליה עקבה אחר כך אחרי עשרות שנים.
לאחר המסע הספרדי הראשון של כריסטופר קולומבוס לקריביים בשנת 1492, שתי המדינות החלו לרכוש שטחים בעולם החדש.
כתוצאה מהסכם טורדסיאס משנת 1494, רכשה פורטוגל את המושבה החשובה ביותר שלה, ברזיל (חלק גדול מיבשת דרום אמריקה), כמו גם מספר נכסים באפריקה ובאסיה, ואילו קסטיליה תפסה את שאר דרום אמריקה וחלק גדול מצפון אמריקה כמו גם מספר נכסים באפריקה, אוקיאניה ואסיה ובכלל זה את המושבה החשובה של הפיליפינים.
קו התיחום הזה היה בערך באמצע הדרך בין איי כף ורדה (בשליטה פורטוגזית) לבין האיים שגילה קולומבוס עבור קסטיליה במסעו הראשון.
אף על פי שחוזה טורדסיאס ניסה לברר את גבולות האימפריות שלהם, נדרשו אמנות רבות אחר כך לביסוס הגבולות המודרניים של ברזיל והיה צורך בחוזה סרגוסה משנת 1529 כדי לתחום את נחלותיהם האסייתיות.
בשנת 1578 נפטר סבשטיאו, מלך פורטוגל בקרב אל-קסר אל-כביר נגד המרוקאים והטורקים.
מאחר שמת בלי יורשים, הוא הוחלף על ידי דודו אנריקה, מלך פורטוגל, אשר מלך עד מותו (31 בינואר 1580).
גם לאנריקה לא היו יורשים ומותו עורר משבר ירושה, בו התובעים העיקריים לכתר היו פליפה השני, מלך ספרד ואנטוניו, אב המנזר של קראטו.
לאחר הניצחון הספרדי במלחמת הירושה הפורטוגזית הוכתר פליפה מספרד למלך בשנת 1581, והחל באיחוד אישי בין שתי המדינות המכונה האיחוד האיברי, שהביא לדעיכה של האימפריה הפורטוגזית בתקופת האיחוד.
האיחוד האיברי נמשך כמעט שישים שנה עד שנת 1640, אז החלה מלחמת השבת הכתר הפורטוגזי נגד ספרד, ופורטוגל הקימה מחדש את השושלת הפורטוגזית תחת בית ברגנסה.
במהלך מלחמות המאה ה-18, שלעיתים נלחמו על ידי המעצמות הגדולות לשמירה על מאזן הכוחות האירופי, ספרד ופורטוגל מצאו את עצמן לרוב בצדדים מנוגדים.
הפורטוגזים בשל בריתם רבת השנים התייצבו לצד בריטניה הגדולה, ואילו ספרד, באמצעות "ברית בית בורבון", התייצבה בברית עם צרפת.
בשנת 1762, במהלך מלחמת שבע השנים, השיקה ספרד פלישה לא מוצלחת לפורטוגל .
בשנת 1777 התרחש סכסוך בין שתי המדינות על גבולות רכושם בדרום אמריקה.
מלחמת התפוזים (פורטוגזית: Guerra das Laranjas; צרפתית: Guerre des Oranges; ספרדית: Guerra de las Naranjas) היה סכסוך קצר בשנת 1801 בו כוחות ספרדים, שנתמכו על ידי ממשלת צרפת, ובסופו של דבר נעזרו על ידי הצבא הצרפתי פלש לפורטוגל.
זה היה הניצן המבשר למלחמת חצי האי, וכתוצאה ממנו הסכם בדחוס, אובדן השטח הפורטוגזי, ובסופו של דבר היווה את הדרך לפלישה מוחלטת לחצי האי האיברי על ידי הכוחות הספרדים והצרפתים.
בשנת 1807 פלש קרלוס הרביעי, מלך ספרד ובני בריתו הצרפתים לפורטוגל בהצלחה ומהירה בצורה יוצאת דופן, תוך שימוש במסלול שחצה את שטח ספרד.
עם זאת, הצרפתים החליטו להשתלט על שתי המדינות, והפילו את מלך ספרד ואילצו את בית המלוכה הפורטוגלי לברוח למושבה הפורטוגזית של ברזיל.
לאחר מכן ספרד ופורטוגל הפכו לבעלות ברית לראשונה זה מאות שנים, וביחד עם צבא בריטי תחת סר ארתור וולסלי, הסיגו את הצרפתים חזרה לגבול בשנת 1813 לאחר סכסוך ממושך ואכזרי המכונה מלחמת חצי האי.
לאחר נפילת נפוליאון שתי המדינות התקרבו למלחמה מספר פעמים במהלך ראשית המאה ה-19. שתיהן איבדו את מושבותיהן האמריקאיות זמן קצר לאחר תום מלחמת חצי האי, מה שהחליש את כוחן העולמי בצורה קשה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 קמו משטרים דומים בעלי נטייה ימנית, סמכותית ולאומנית בשתי המדינות.
בפורטוגל הקים אנטוניו דה אוליביירה סלזאר את אסטדו נובו בשנת 1933. בשנת 1936, פרנסיסקו פרנקו חולל מרד נגד הממשלה הספרדית, ולאחר שלוש שנים של מלחמת אזרחים, הלאומנים השתלטו על המדינה.
שתי המדינות נותרו נייטרליות במלחמת העולם השנייה, אם כי לספרד הייתה נטייה יותר לגרמניה הנאצית.
פורטוגל גם ניהלה מערכת יחסים ידידותית עם גרמניה הנאצית, וסיפקה לה משאבים מרכזיים רבים כמו טונגסטן.
עם זאת, בזכות הברית של המאה ה-14 עם פורטוגל עם אנגליה, היא גם סיפקה לבריטניה שירותים שונים, ולכן בעוד הגרמנים נאלצו לשלם מיידית, לבריטניה היה חשבון פתוח לרוב המלחמה.
מלחמת העולם השנייה הסתיימה בשנת 1945, כאשר בעלות הברית ניצחו, שתי המדינות פורטוגל וספרד התבודדו יותר ויותר כשממשלותיהן מושרשות במלחמה הישנה, כדיקטטורות סמכותיות, ולא הדמוקרטיה שהוקמה או הוקמה מחדש בכל שאר אירופה המערבית.
בעוד שאר המעצמות הקולוניאליות האירופיות, כמו צרפת, בריטניה והולנד, ויתרו על האימפריות הקולוניאליות שלהן בשנים שלאחר המלחמה, ספרד ופורטוגל נצמדו לנחלותיהם ברחבי העולם.
פורטוגל נלחמה במלחמה קולוניאלית יקרה באפריקה, ובשנת 1961 נחלתה בגואה נכבשה על ידי הודו.
למרות האינטרס העצמי ההדדי לכאורה שלהם, היה מעט מאוד שיתוף פעולה בין ספרד לפורטוגל בכל הקשור להגנת האימפריות שלהם.
בשנת 1974 הסתיימה הדיקטטורה של אסטדו נובו על ידי הפיכה צבאית המכונה "מהפכת הציפורנים".
זה הותיר את ספרד מבודדת יותר ויותר משאר אירופה, בידוד שנמשך עד מותו של פרנקו שנה לאחר מכן, ולאחר מכן ספרד חזרה להיות מונרכיה חוקתית ואימצה את הפרלמנטריזם.
PREC שבאה אחרי מהפכת הציפורנים בפורטוגל הסתיימה בשנת 1976 ופורטוגל גם הפכה לדמוקרטיה.
שתי המדינות העניקו עצמאות למושבותיהן לשעבר, ופתחו בצעדי ליברליזציה על כלכלתן, והחלו בתהליך הגשת בקשה לחברות בקהילה הכלכלית האירופית.
בשנת 1986 שתי המדינות נכנסו רשמית לקהילה, הידועה כיום כאיחוד האירופי, בעקבות אשרור אמנת ליסבון.
היחסים הנוכחיים בין ספרד לפורטוגל טובים מאוד.
הם משתפים פעולה במאבק בסחר בסמים ובשרפות יער (הנפוצות בחצי האי האיברי בקיץ), למשל.
יחסים קרובים אלו מתחזקים על ידי ממשלות דומות; כמו הממשלות השמרניות של חוסה מריה אסנאר וז'וזה מנואל ברוזו והממשלות הסוציאל-דמוקרטיות של חוסה לואיס רודריגס ספאטרו וז'וזה סוקרטש ובין פדרו סנצ'ס ואנטוניו קושטה.
סוקרטש אף טוען שיש לו את אחד היחסים האישיים הטובים ביותר עם ספאטרו בקרב מערכות יחסים פוליטיות בינלאומיות.
בשנת 1998 חתמו שתי המדינות על אמנת אלבופיירה, הסכם על שיתוף נהרות חוצה גבולות כמו הדורו, הטחו והגוודיאנה.
הוועידה החליפה הסכם קודם על הדורו, שנחתם בשנת 1927, והורחב בשנים 1964 ו-1968 לכלול יובלים.
אמנת אלבופיירה מסדירה את השימוש השוויוני במים ובבעיות סביבתיות.
בשנת 2009 הגישו שתי המדינות הצעה משותפת לא מוצלחת לארח את מונדיאל 2018 או מונדיאל 2022.
ספרד מחזיקה בפורטוגל שגרירות בליסבון, ו-8 קונסוליות בקוימברה, אלבאש, פונשל, לייריה, פונטה דלגדה, פורטימאו, פורטו וסטובל.
פורטוגל מחזיקה בספרד שגרירות במדריד, ו-13 קונסוליות בא קורוניה, בדחוס, ברצלונה, בילבאו, קסרס, סאוטה, לאס פאלמאס דה גראן קנריה, לאון, מאלגה, אורנסה, סנטה קרוס דה טנריפה, סביליה, וויגו.
יחסי ספרד–קומורו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ממלכת ספרד לבין האיחוד של איי קומורו.
היחסים שבין ספרד לקומורו כוננו ב-1 במרץ 1983.
הנוכחות הכלכלית העיקרית של ספרד בקומורו היא של ציי אוניות דייג טונה שב.
האוניות העוגנות בקומורו נהנות מתוצאותיו של הסכם הדייג של המדינה עם האיחוד האירופי.
בקומורו רואים במגזר התיירות כמגזר פוטנציאלי מאוד לפיתוח.
חברות מלונות ספרדיות שכבר פועלות באזור בוחנות הקמת מלונות גם בקומורו.
ניתן להגיד את אותו הדבר לגבי תחום הגז והנפט המתפתח במדינה.
אף על פי העובדה שקומורו לא זוכה להתייחסות רבה מצד התוכניות לשיתוף פעולה של ספרד, ספרד משתפת פעולה עם קומורו דרך האיחוד האירופי.
קומורו אינה מיוצגת בספרד, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
קומורו האמינה את שגרירותה שבפריז, בירת צרפת, על ספרד.
ספרד אינה מיוצגת בקומורו בדרג השגרירות.