tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1972 הציג אופק תערוכה ביחד עם הפסל ישראל הדני ובה 26 ציורי שמן בביתן הישראלי ביאנלה של ונציה וב-1973 הציג תערוכת יחיד הכוללת 80 ציורי שמן במוזיאון היהודי בניו יורק.
בשנים 1973–1974 זכה אופק בשתי הזמנות נוספות לציורי קיר.
האחת בבית הספר אגרון והשנייה בבית ספר סטון (שני בתי הספר ממוקמים בקריית יובל בירושלים).
שטח הקירות שהוקצה לציורים בשני בתי הספר מצומצם יחסית.
בעוד הציורים בבית הספר ע"ש סטון מתמקדים בדמויות נשיות בעיקר, הרי הציור בבית הספר אגרון מאוכלס בדמויות גבריות.
גם בציור זה שילב אופק בין דימוים תנ"כיים (יונה הנביא) וציוניים-היסטוריים ("חומה ומגדל") לבין דימויים מהווי הילדים.
ציור נוסף הוזמן מאופק בשנת 1976 עבור הקיר המערבי של חלל הכניסה לספריה המרכזית באוניברסיטת תל אביב.
אופק השתמש במוטיבים אשר הופיעו קודם בציוריו, כגון הסירה, וסמלים נוספים של גאולה.
לאחר תקופת מלחמת יום הכיפורים החל אופק בתהליך של חיפוש זהות עצמית מחודשת.
הוא אימץ מחדש את שם המשפחה שלו – "אלג'ם".
באותה עת נחשף אופק לאירועים שונים שהעמיקו את חיפושי הזהות העצמית שלו.
ב-1975 נהרג בנו של הצייר נפתלי בזם בפיגוע בירושלים ודניאל כפרי, פסל וידיד קרוב של אופק, חזר בתשובה.
בנוסף, פוטר אופק ממשרת ההוראה שלו בבצלאל.
ב-1976 הקימו אופק, שמואל אקרמן ומיכאל גרובמן את "לוויתן".
תנועה זו ביקשה לשלב בין סימבוליזם, מטאפיזיקה ויהדות לידי "סגנון לאומי כולל".
במניפסט שפרסמו חברי הקבוצה קראו שלושת האמנים ליצירת אמנות שתשקף שילוב בין ציונות ומיסטיקה יהודית: "שלושת יסודות קובעים את עמדתנו האמנותית: 1. פרימיטיביות.
3. אות." ב-1977 החל אופק ללמוד יהדות ב"ישיבת מרכז הרב".
יצירותיהם של חברי הקבוצה שיקפו את השפעת האמנות המושגית ואמנות האדמה הבינלאומית על האמנות הישראלית, והקבילו בהיבטים שונים לפעולות מושגיות של יצחק דנציגר ושל אמני "פרויקט מצר-מסר" (1972).
בקיץ 1978 יצרו חברי הקבוצה פעולות מושגיות במדבר יהודה ובים המלח.
בין הפעולות שיצר אופק היו הקרנה של אותיות עבריות וצורות נוספות על גבי הנוף המדברי בעזרת השתקפות אור ממראות.
ב-10 באוקטובר, בפעולה של הקבוצה שנערכה קרוב לעין-פשחה, רשם אופק בסיד צורה של אייל או פרה על אדמת המדבר ונעץ בה מוטות עץ.
בפעולה בשם "קישוט לנוף", שהתרחשה ב-12 בפברואר 1979, פרש אופק משולשי בד על האדמה באופן המרמז על מעין חיות.
עבודה מושגית נוספת הייתה יצירת הבגד "גלימה לסקילה", שהיה מעין פסל גוף מודולרי העשוי בד לבן, שנתפר על ידי תלמה אופק ובו שובצו כיסים לחפצים סמליים שונים.
אברהם אופק שיתף פעולה עם הרקדנית והכוריאוגרפים רות אשל לה מסר את "גלימת הסקילה" לאינטרפרטציה תנועתית וקולית, וכן ביצירה "זמנים" שבה צייר עבור הרקדנית/כוריאוגרפיות ארבע ציורים להנחיות פעולה לאינטרפרטציה כוריאוגרפית שלה.
האחרונה הועלתה בפסטיבל ישראל ב-1986.
ב-1978 החל אופק ללמד בחוג לאמנות באוניברסיטת חיפה, ושימש כיושב ראש אגודת אמני ישראל.
במהלך העשור עסק אופק בצורות חדשות של ביטוי יצירתי, כשהוא זונח בהדרגה את האמנות האוונגרדית שאפיינה את יצירתו במסגרת קבוצת "לוויתן".
בסוף שנת 1980 יצר אופק תפאורה ותלבושות עבור הבלט "יוסף ואשת פוטיפר" שבוצע על ידי להקת בת שבע.
הוא עסק במגוון אמנויות דקורטיביות כגון ציור על זכוכית או עיצוב מגזרות נייר.
עבודות אלו שילבו סמלים האופייניים לעבודתו הציורית של אופק.
בנוסף עסק אופק גם בעיצוב ריקמה, טקסטיל ושטיחי קיר שבוצעו על ידי אשתו ועל ידי בתו אפרת.
בין השנים 1981–1983 שימש אופק כיועץ לענייני תרבות ומדע בשגרירות ישראל ברומא.
באיטליה נחשף אופק לאמנות הפוסט-מודרנית, שהייתה קרובה ברוחה אל הסמליות האקספרסיבית של אופק.
עם שובו ארצה ב-1983, חזר לאוניברסיטת חיפה ומונה לפרופסור חבר בה.
ציורי הקיר היו הנדבך המרכזי בתוכנית ההוראה שלו.
ב-1984 הוזמן אופק לצייר את קירות חלל הכניסה בבנין המרכזי של אוניברסיטת חיפה.
הוא עבד על הציורים במשך 4 שנים.
הציור, המכונה "ישראל, החלום ושברו" מכיל דימויים סמליים מתולדות הציונות.
באחד מחלקי הציור מופיע תיאור של יוסף חיים ברנר העומד על רקע שיחי צבר, אוחז טלית אדומה ולצידו מראות מלחמה.
בחלק אחר של הציור מופיע תיאור של שיעור באמנות.
במרכזור מופיע פסלו של יצחק דנציגר "נמרוד" (1939) וברקע מופיע תיאור של ציור מאת מארק שאגאל.
בשנת 1986 נערכה במשכן לאמנות על שם חיים אתר תערוכה רטרוספקטיבית מיצירותיו של אופק בשם "בית, אברהם אופק, עבודות 1956–1986".
התערוכה לוותה בספר בהוצאת ספריית פועלים ובו הציג גדעון עפרת פרשנות ביוגרפית ופסיכולוגית לעבודותיו של אופק.
עפרת תיאר את רבים מציוריו של אופק כעוסקים ביחסים שבין זכריות ונקביות ומבטאים תשוקה, לצד ביטויים של ערגה וכמיהה למשפחתיות.
בשנת 1983 עבר אופק ניתוחים להסרת כיס המרה ולטיפול בקרום הלב.
בשנת 1986 התאבדה אפרת, בתו הראשונה.
יצירותיו מתקופה זו מציגות ניתוק גובר מן האמנות האוונגרדית שאפיינה את קבוצת "לוויתן", וחזרה לציור מסורתי יותר, בעל מאפיינים מטאפיזיים.
בציור "האם אתה רואה מה שאני רואה?" תיאר אופק דמות אנונימית, העומדת ומשקיפה על הר הבית ואל אזור גת שמנים.
היא אוחזת במעין מקל מדידה או מוט החוצה את הציור ומחבר בין שמים לארץ.
לצידה של הדמות מוצג תיש.
הציור הוצג בתערוכה שהציג אופק בשנת 1989 בבית האמנים בירושלים.
ב 13 בינואר 1990 נפטר, לאחר מחלה קשה, בירושלים.
ב 15 נובמבר 2016 נחנך שיקום ציור הקיר של אופק בבית העם בכפר אוריה, עם השקת ספרו של גדעון עפרת " אברהם אופק"
ב31 מאי 2018 הוצגה התערוכה" אברהם אופק: גוף עבודה" במוזאון תל אביב לאמנות, באצירת גליה בר אור.
בתערוכה הוצגו גם רישומים של אופק משנים 1985–1987, המתייחסים למיצג הידוע של יוזף בויס "I Like America and America Likes Me" (1974).
במיצב זה הסתגר בויס במשך שלושה ימים בגלריה, כשלגופו שמיכת לבד בלבד, עם מקל הליכה וזאב ערבות.
על התערוכה נכתב באתר המוזאון: "אופק מוצג כאמן פעולה המתחקה אחר חידת היצירה ומקומו של היוצר, הנוגע ברפלקסיביות של מעשה האמנות ובאמצעותה גם בחיים." על התערוכה כתב מבקר האמנות גדעון עפרת שעמד מופתע ומאותגר מול סדרת הרישומים שהציגו את גרסתו היהודית והאוטוביוגרפית למיצג של בויס.
עוד ציין עפרת את הפתעתו מכך שרישומים אלה חמקו מעיניו במשך כל השנים הללו, במהלך "חיטוטיו" בשפע יצירותיו של אופק שרובן עדיין נמצאות בבית האמן.
1961 - סיור לימודים בספרד ואנגליה
1975 - מנהל מחלקת האמנות, הטלוויזיה, ירושלים
1978-1981 - החוג לאמנות, אוניברסיטת חיפה, חיפה
1984-1990 - פרופסור בחוג לאמנות, אוניברסיטת חיפה, חיפה.
1959 – פרס נורמן, קרן תרבות אמריקה – ישראל
1969 – פרס ירושלים, לציור
1990 – פרס מפעל חיים ע"ש מרדכי איש-שלום
1957 – בית הנכות בצלאל, ירושלים
1959 – ארמון סטרוצי, פירנצה
1968 – גלריה בינט, ירושלים
1970 – בית האמנים, ירושלים
1972 – הגלריה לאמנות, אוניברסיטת חיפה
1972 – הביאנלה לאמנות של ונציה (ביחד עם ישראל הדני)
1973 – המוזיאון היהודי של ניו יורק, ארצות הברית
1973 – המוזיאון לאמנות חדישה, חיפה
1974 – גלריה בן אורי, לונדון
1977 – בית האמנים, ירושלים
1979 – בית האמנים, ירושלים
1988 – תערוכת רישומי ההכנה לציור הקיר "ישראל – חלום ושברו", הגלריה האוניברסיטאית, אוניברסיטת חיפה; מוזיאון הרצליה לאמנות
1989 – בית האמנים, ירושליםתערוכות יחיד לאחר מותו של אברהם אופק
1991 – "אשמורת אחרונה: ציורים אחרונים של אברהם אופק", הגלריה האוניברסיטאית, אוניברסיטת חיפה; המוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן; משכן הכנסת
1993 – גלריה רוזנפלד, תל אביב
1995 – "סירות", הגלריה לאמנות, מרכז ההנצחה, קריית טבעון
1995 – "אופק נתן לחברים", קפה טעמון, ירושלים
2000 – "שולחן לשניים" – אברהם אופק ומיכה אולמן", בית טיכו, ירושלים
2001 – "אברהם אופק, מקיר לקיר", המוזיאון הפתוח, גני התעשייה תפן ועומר
2004 – "אברהם אופק, הדפסים", מכללת דוד ילין, ירושלים
2006 – "אברהם אופק ומשה שק – עבודות", קיבוץ נירים
2007 – "נופי געגוע", מוזיאון ישראל, ירושלים
2008 – "ההולכים אל ההר, אברהם אופק: רישומי עקדה", בית אבי חי, ירושלים
2010 – "חלום שנפתר בתוך חלום, אברהם אופק/אבישי אייל", גלריה לאמנות במכללה האקדמית לחינוך אורנים
2016 – "הלקסיקון האופְקי: ההדפסים של אברהם אופֶק", המשכן לאמנויות, אוניברסיטת חיפה, חיפה
2017 – "כלים שלובים: הצלחות והזכוכיות של אברהם אופק", בית האמנים, ירושלים
2018 – "אברהם אופק: גוף עבודה", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו.
1970 – ציור קיר, בית העם, כפר אוריה
1972 – ציור קיר, בית הדואר המרכזי, ירושלים
1973 – ציור קיר, בית ספר אגרון, ירושלים
1975 – "ירושלים הרים סביב לה", ציור קיר, בית ספר תל"י, בית וגן (לשעבר "סטון"), ירושלים (עבר רסטורציה ב-2016)
1976 – "שיבת ציון", ציור קיר, ספריית אוניברסיטת תל אביב
1982 – "הלל בן שחר", פסל אבן, גן הרכבת (גן וולבולסקי קרני), תל אביב (לא במצב המקורי שלו)
1986 – "עקדת יצחק", פסל אבן, גן דניאל, ירושלים (הוצב בעבר בהרצליה)
1986 – "מחווה לאשר", פסל אבן, המוזיאון הפתוח, תפן
1986-1987 – "ישראל, חלום ושברו", ציור קיר אוניברסיטת חיפה
1987 – פסל אבן, גן הפסלים במוזיאון תל אביב לאמנות.
אברהם אופק: אשמורת אחרונה: ציורי הגואש האחרונים, אוניברסיטת חיפה, 1991
אופק, הגלריה לאמנות, אוניברסיטת חיפה, 1972
קמפף (עורך), אברהם אופק ציור קיר באוניברסיטת חיפה, חיפה 1987
רונן, אברהם אופק, בית נכות בצלאל, ירושלים, 1958.
רונן, אברהם אופק, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1989
רונן, אברהם אופק, ציורי קיר בכפר אוריה, מועצה אזורית מטה יהודה, ירושלים, 1971
רונן, אברהם אופק – שיבת ציון, ציור קיר בספרייה המרכזית ע"ש שוורסקי, אוניברסיטת תל אביב, 1984
אברהם אופק, בית האמנים, ירושלים, 1971
גלריה אורית, ירושלים, אפריל 1966
לוויתן, מוזיאון נחושתן, אשדות יעקב, 1978
מחברת רישומים ("אין איש אדמה" וכו'), ירושלים, 1977
קבוצת לוויתן, בית האמנים, ירושלים, 1979
אופק, אברהם, ' נופי געגוע : מוקדם ומאוחר ביצירתו של אברהם אופק', ירושלים, מוזאון ישראל, 2007
אברהם אורלי (13 בינואר 1930 – 8 בנובמבר 1981) היה אלוף בצה"ל, מראשוני הצנחנים בצבא, כיהן כמתאם פעולות הממשלה בשטחים בשנים 1976 עד 1979.
אורלי נולד בצ'כוסלובקיה בשם אברהם ארליך.
ב-1944 עלה לארץ ישראל באוניית המעפילים "פנצ'ו", והצטרף לאצ"ל.
היה מראשוני הצנחנים, השתתף בהקמת בית ספר לאימון צנחנים באחוזת שמואל שבחיפה ושימש כמדריך צניחה.
שירת בגדוד 890 והשתתף ברוב פעולות התגמול בשנות ה-50. במבצע קדש שימש כמפקד פלוגה בגדוד הנח"ל המוצנח 88. לאחר המלחמה שימש כמפקד קורס צניחה בבית הספר לצניחה ולוחמה זעירה ובשנים 1957–1960 שירת כמפקד בית הספר.
אורלי שימש כמדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ובשנים 1968 עד 1971 כנספח צבאי באתיופיה.
ב-1973 התמנה למפקד אזור רצועת עזה וקודם לדרגת תת-אלוף.
בעקבות מלחמת יום הכיפורים מונה, בנוסף לתפקידו, לטפל בניהול האוכלוסייה האזרחית המצרית שנותרה בשטח שכבש צה"ל.
ב-1975 התמנה לראש מינהל הסגל באגף כוח האדם.
ב-1976 התמנה כאלוף למתאם הפעולות בשטחים וכיהן בתפקיד עד 1979. ב-1977 עמד בראש ועדת חקירה לבחינת אסון הנ"ד.
השתחרר מצה"ל בפברואר 1979, והצטרף לחברה שעסקה בקשרי סחר בין ישראל למצרים.
אורלי נפטר במרכז הרפואי "שיבא" לאחר מחלה קשה, בגיל 51. הניח אשה, 3 בנות ובן.
לאחר ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל, בנובמבר 1977, החל סבב שיחות בין ישראל למצרים.
האלוף אורלי הגיש לשר הביטחון עזר ויצמן מספר הצעות שמטרתן הייתה שילוב הפלסטינים במשא ומתן בין ישראל למצרים, בהן ארגון קבוצות של פלסטינים שיצורפו לשיחות בין ישראל למצרים ודיכוי קבוצות התומכות באש"ף.
ויצמן שקל את קבלת ההצעות, אולם תהליך השלום בין ישראל למצרים עלה על שרטון והציבור הפלסטיני הפסיק לתמוך בו.
תצהיר אורלי בבג"ץ בית אל
תצהיר של אברהם אורלי מנובמבר 1978 שימש כצידוק משפטי לתפיסה הביטחונית לפיה ההתנחלויות מהוות חלק ממערכת ההגנה המרחבית של צה"ל.
בשנת 1975 הפקיע מפקד אזור שכם קרקע חקלאית מעובדת של פלסטינים לצורך הקמת ההתנחלויות בית אל ובקעות.
ב-23 בנובמבר 1978 עתרו 25 פלסטינים מבעלי הקרקע לבג"ץ, נגד ההפקעה.
זהו ציר החדירה הנוח ביותר מירדן לישראל, ובאזור בוצעו מאות חדירות של חוליות מחבלים".
בג"ץ קיבל את הדברים ודחה פה אחד את העתירה.
התצהיר של אורלי צורף גם למענה לבג"ץ אלון מורה, מספר חודשים מאוחר יותר.
השופט משה לנדוי דחה את הטענות כאילו הטיעונים הביטחוניים שהעלה אורלי באים לכסות על מניעים פוליטיים.
רבי אברהם אזולאי (ה'ש"ל, 1570 – כ"ד בחשון ה'ת"ד, 1643; יש הטוענים כי נפטר בכ"א בחשוון) היה מקובל ופוסק, סב סבו של החיד"א.
נולד למרדכי אזולאי בפאס שבמרוקו, למשפחה שעל פי המסורת מקורה בחבל קסטיליה שבספרד.
בשנת שס"ו (1606) לערך, בעקבות צרות שעברו יהודי פאס משכניהם המוסלמים, וכן רעב ומגפות, החליט לעלות לארץ ישראל.
בדרכו ארצה, טבעה האונייה עם כתביו, אך הוא ניצל.
כאות תודה לקב"ה החל לצייר מאז את חתימתו בצורת אונייה.
עם הגעתו ארצה התיישב בחברון.
בשנת 1619 (ה'שע"ט) נאלץ לעזוב את העיר ולעבור להתגורר בירושלים, בשל מגפת דבר שפרצה בחברון.
לאחר תקופה בירושלים, פרצה המגפה גם בה, אז עזב את העיר ועבר להתגורר בסביבות העיר חברון לתקופה קצרה, שם נדר נדר שאם יזכה לשוב לעירו חברון יפרסם בה את חידושי התורה שכתב במשך השנים "בשקידות העיון ובטירחא יתירה".
הישועה הגיעה לו ממקום אחר, כאשר פסקה המגפה בעזה .
בי"ט אב אותה שנה עבר רבי אברהם להתגורר זמנית בעיר, ושם כתב את ספריו "חסד לאברהם" ("לזכור חסדי ה' אשר גמלני ומחרב מלטתני") ו"בעלי ברית אברם".
בעיר שימש אז המשורר רבי ישראל נג'ארה כרב הקהילה היהודית, שאף כתב שיר קצר לכבוד אחד מספריו.
עם סיום המגפה חזר לחברון, שם בילה את שארית חייו.
למד את תורת הקבלה אצל רבי חיים ויטאל, וגם עם בנו, רבי שמואל ויטאל.
הושפע רבות גם מתורת הקבלה של הרמ"ק.
לפי המסופר בהקדמת הספר אוצרות חיים, רבי אברהם אזולאי ורבי יעקב צמח נסעו לקברו של רבי חיים ויטאל בסוריה, שם עשו ייחודים עד שקיבלו מרבי חיים ויטאל רשות לחפור בקברו ולהוציא משם את כתביו הגנוזים.
אחד הכתבים שהוצאו היה הספר אוצרות חיים, שהוא בעצם מהדורה בתרא לספר עץ חיים.
בספריו מתאר פעמים רבות את המעלות הרוחניות של הישיבה בארץ ישראל, ובפרט בעיר חברון.
מסופר כי בדרכו לארץ ישראל נקלעה הספינה לסערה בים התיכון והתפרקה, כל רכושו אבד ועמו כל כתביו, ואך נפשו נותרה לו לשלל בדרך נס.
כהוקרה על הנס שינה את חתימתו לחתימה בצורת ספינה, וכך נהגו צאצאיו מספר דורות אחריו, וביניהם נינו רפאל יצחק זרחיה אזולאי ובן נינו החיד"א.
על פטירתו נפוצה אגדה, שמופיעה גם בספר "זיכרון ירושלים".
לפי המסופר, בשנת ה'ת"ד (1643), בא פחה מאיסטנבול לבקר בחברון ובמערת המכפלה, וכשהציץ פנימה למערה התת-קרקעית נפלה חרבו היקרה לתוכה.
הפחה הוריד אל המערה את משרתיו באמצעות חבלים, אולם הם מתו לפני שהספיקו להשיב את החרב.
בשל כך גזר על היהודים להיכנס להוציא את החרב מהמערה.
היהודים ערכו גורל, ורבי אברהם אזולאי נבחר לבצע את המשימה.
הוא טבל במקווה ובמשך לילה שלם למד ועסק בקבלה.
לקראת הבוקר ביקש מחבריו שיתפללו עליו שלא יאונה לו רע והלך למערה, שם קשרו אותו בחבל וירד פנימה.
לאחר שמצא את החרב, קשר אותה אל החבל והחזירה למעלה.
הוא נכנס עמוק יותר למערה, שהיא אחד מפתחי גן עדן, וראה שם את אליעזר עבד אברהם.
זה האחרון הובילו פנימה אל גן עדן, ושם ראה את האבות.
בשל הפחד שאפף אותו, הוא התעלף, ולאחר שהריח בשמים, קם וסיפר לאבות על סיבת בואו.
מכיוון שראה כי זהו גן עדן, לא רצה לצאת מתוכו, והאבות אמרו לו ש"זה אינו אפשר.
עכשיו צא ומחר אתה עמנו".
רבי אברהם אזולאי הועלה מהמערה בחבלים, ושב לביתו שמח, וכל הלילה דרש בפני חבריו בקבלה.
עם שחר טבל במקווה, לבש תכריכים, קרא "שמע ישראל", ונפטר.
בן נינו רבי חיים יוסף דוד אזולאי לא מזכיר את האגדה בחיבוריו.
נקבר בבית העלמין העתיק בחברון.
רעייתו שמחה הייתה אחותו של רבי נחמיה דנינו אב"ד חברון
בנו רבי יצחק, מקובל, סופר וממנהיגי חברון.
בעל "זרע יצחק" נפטר בקושטא.
בנו רבי ישעיה אזולאי, ראש ישיבה בירושלים, נפטר תצ"ב 1732.
בנו רבי רפאל יצחק זרחיה אזולאי נשא את שרה בת ר' יוסף מביאלא שעלה לירושלים.
בתו חנה אשת בנימין זאבי.
בנם רבה של חברון רבי אברהם ישראל זאבי.
בנם הראשון לציון רבי אברהם בן דוד יצחקי.
כתב חיבורים רבים בנגלה ובנסתר.
שמו יצא בעיקר הודות לתפוצתם הרחבה של ספריו הקבליים (בפרט הספר "חסד לאברהם"), שנדפסו לאחר פטירתו.
בעשרות השנים האחרונות נדפסו גם ספריו בהלכה ובמשנה.
אהבה בתענוגים - פירוש למשנה
בעלי ברית אברם - פירוש לתנ"ך
הגהות על הרמב"ם (בכתב יד)
זהרי חמה - ביאור על הזוהר קיצור ספר ירח יקר לרבי אברהם גלאנטי (תוספת והשלמה לאור החמה).
חסד לאברהם - ספרו המפורסם ביותר
כנף רננים - על כוונות האר"י
מעשה חושב - על כוונות האר"י (כנראה ח"ב מכנף רננים)
אור הלבנה - הגהות על הזוהר.
בהקדמתו לספר אור החמה כתב ר' אברהם כי ספר אור הלבנה ה'וא המאור הקטן המאיר לאדם ה הולך באשון חשך הטעיות וחילוף הנוסחאות אשר נפלו בספר הזוהר'.
חלקו של הספר המתייחס לזוהר בראשית נדפס בפשעמישל בשנת 1899.
אור החמה – פירוש על ספר הזוהר.
הספר כולל סיכומים של ארבעה פירושים קודמים על הזוהר: א.
פירוש ר' משה קורדוברו (הרמ"ק); ב.
פירושו של ר' חיים ויטל (הרח"ו), אשר כלשונו של ר' אברהם 'חידש הוא נר"ו קודם שלמד עם האלהי הרי"א (הר' יצחק [לוריא] אשכנזי, הוא האר"י) זלה"ה', ג.
פירושו של ר' אברהם גאלנטי, תלמיד מובהק של הרמ"ק; ד.
על פי תיאורו של ר' אברהם אזולאי בהקדמתו לספר פירושים אלו הם 'לשונות הזוהר הבלתי עמוקים', או 'פשטי הזוהר', ועם זאת הם הכרחיים, שכן הם משמשים כסולם לעלות בו אל עולם הקבלה, כמתואר בשיר הפותח את ספר אור החמה
אור הגנוז – פירוש לשונות הזוהר העמוקים על דרך הסוד, כלומר על פי קבלת האר"י, כפי שנכתבו על ידי האר"י עצמו או על ידי תלמידו המובהק, ר' חיים ויטאל .
ספר זה נחשב אבוד אולם חלק ממנו (הפירושים לזוהר בראשית, ג ע"בֿ-רלה ע"א) נתגלה על ידי רונית מרוז בכתב יד ניו יורק, בית המדרש לרבנים, Mic 2155.
אברהם אולנו מנסנו (בספרדית: Abraham Olano Manzano; נולד ב-22 בינואר 1970 באנואטה, גיפוסוקה) הוא רוכב אופניים ספרדי.
הישג השיא בקריירה שלו הוא זכייה באליפות העולם במרוצי כביש בשנת 1995, וכן הוא זכה באליפות העולם נגד השעון בשנת 1998.
אולנו החל לרכב בגיל 11 בבית ספר מיוחד לאופניים, וניצח מספר מרוצי אופני כביש חשובים בדרגת הנערים.
מאוחר יותר עבר אולנו לענף אופני מסלול, והפך לאלוף ספרד במספר סוגי מקצים, כדוגמת מרוץ מרדף.
הוא חזר מאוחר יותר לאופני כביש, ורכב בתור חובבן עבור קבוצות Kauku ו-AVSA.
הוא התמחה בשנים אלו כמאיץ.
בשנת 1992 החל אולנו את הקריירה המקצוענית שלו, כאשר חתם בקבוצת CHCS.
הקבוצה נסגרה זמן קצר לאחר מכן, והוא עבר עוד באותה שנה לקבוצת לוטוס.
במדי לוטוס הוא ניצח לראשונה במרוץ מקצועני, ה"גראן פרמיו דה וילפרנקה דה אורדיסיה" שהתקיים במקום הולדתו, גיפוסוקה.
ב-1993 אולנו עבר לקבוצת CLAS קייסטור, שהתאחדה מאוחר יותר עם מאפיי והפכה לקבוצת "מאפיי-קלאס".
בקבוצה זו הוא החל לזכות במרוצים חשובים, כדוגמת הוואלטה אסטוריאס.
הוא ניצח גם במרוץ הכביש ובמרוץ נגד השעון שהתקיימו במסגרת אליפות ספרד באופני כביש.
ב-1995 הוא זכה במרוץ הכביש באליפות העולם באופניים בקולומביה, לאחר שהקדים את מיגל אינדוראין שהיה המועמד הבכיר לניצחון.
באותה שנה הוא ניצח בשלושה קטעים בוואלטה אספניה, אחד משלושת הגרנד טורס.
לאחר הצלחות אלו נחשב אולנו על ידי אוהדי אופניים רבים כממשיך דרכו של מיגל אינדוראין, שזכה חמש פעמים בטור דה פראנס.
ב-1996 הוא החל לממש את יכולותיו גם במרוצי קטעים, כאשר זכה בטור דה רומאנדי, סיים במקום השלישי בג'ירו ד'איטליה (לאחר שהוביל את המרוץ מהקטע השני עד לקטע האחרון שבו), ובמקום התשיעי בטור דה פראנס.
באולימפיאדת אטלנטה הוא זכה במדליית הכסף במרוץ נגד השעון.
ב-1997 הוא הגיע למקום הרביעי בטור דה פראנס.
בשנת 1998 הפך אולנו פעם נוספת לאלוף עולם, הפעם במרוץ נגד השעון.
הוא זכה באותה שנה גם בוואלטה אספניה, ובכך היה זה הגרנד טור הראשון והיחיד בו זכה בקריירה שלו.
בשנת 1999 אולנו עבר לקבוצת הספרדית ONCE, ונשאר בקבוצה למשך שלוש שנים.
ההישג החשוב ביותר שלו בשנים אלו היה המקום השני בג'ירו ד'איטליה של שנת 2001. בסיום עונת המרוצים של 2001 פרש אולנו מרכיבה מקצוענית.
ב-2014 הופיע שמו של אולנו ברשימה שפרסם הסנאט של צרפת שכללה רוכבים שנמצאו חיוביים לבדיקת סמים בבדיקות שנלקחו בטור דה פראנס ב-1998 ונבדקו מחדש (לאחר שפותחה בדיקה שמסוגלת לגלות את החומר האסור EPO) ב-2004.
מקום שני במרוץ האולימפי נגד השעון
מקום תשיעי בטור דה פראנס
מקום רביעי בטור דה פראנס
רבי אברהם אחי הגר"א (ה'תפ"ב, 1722 - ד' בניסן ה'תקס"ד, 16 במרץ 1804), היה מקובל ודרשן, מחבר ספר המוסר מעלות התורה שהודפס במהדורות רבות וזכה לפופולריות רבה.
נולד בשנת ה'תפ"ב (1722) לרבי שלמה זלמן וטריינא, כשנתיים לאחר לידת אחיו, רבי אליהו, הגאון מווילנא.
עוד בהיותו צעיר התמנה למגיד מישרים תחילה בעיר שקלוב בה התגוררו תלמידי חכמים מפורסמים, בהם רבים מתלמידיו של אחיו, ואחר כך בראגאלא אשר באזור ז'מוט שבצפון מערב ליטא (על שמה נקרא אברהם רגולר-ראגאלער).
אחיו, הגר"א תיאר אותו כ"נשמה בלי גוף" מחמת ריחוקו מכל ענייני העולם הזה.
בשנותיו האחרונות התגורר בעיר חדש (ניישטאט סוגינד) שם כיהן בנו, רבי אליהו, כאב בית דין.
הספר מעלות התורה, "קטן הכמות ורב האיכות", עוסק ב"גדולות ונוראות שבח תהלות מעלות התורה ולומדיה" ו"משובצים בו פנינים אמרות הגר"א".
המחבר הביא מאמרי חז"ל רבים מהתלמוד, מדרשים ומספר הזוהר המדברים על מעלת התורה ויקרתה.
הוא אף ציווה לבני משפחתו שיסיימו את הספר לפחות פעם אחת בחודש.
החיבור הודפס במהדורות רבות, לעיתים בכריכה אחת עם ספרי מוסר נוספים.
בשנת תר"מ (1880) הודפס הספר בירושלים בתוספת פירוש "אור תורה" מאת רבי יצחק אייזיק חבר תלמידו של רבי מנחם מנדל משקלוב.
בהקדמה מבאר המחבר את מטרת חיבורו.
לדבריו הדרך המרכזית לעשיית תשובה היא על ידי לימוד תורה, ובפרט בזמן הזה שדרך התעניות והסיגופים מתאימה פחות לרוב הציבור.
משום כך כתב את חיבורו שיש בו כדי להביא את הקורא ללימוד תורה, לתשובה ולהנהגות טובות וישרות.
בנו, רבי אליהו, אב"ד עיר חדש (נישטט-שוגינט).
מצאצאיו הרב יונה ראם ואחיו הרב אליהו ראם, הרב רפאל יונה טיקוצ'ינסקי, והרב אליהו לוינזון.
בנו, רבי גרשון, מחבר הספר 'עבודת הגרשוני'
בנו, רבי שמואל ("רבי שמואל הקטן"), אב"ד שאט.
נכדו, רבי שלמה זלמן, מחבר הספר 'בית אבות' ואב"ד עיר חדש
נכדו, רבי מאיר, מחבר הספר 'נחלת אבות'
נכדו, רבי ישכר בער, המגיד מריטובה.
נינו, רבי מאיר מיכל רבינוביץ, "המאיר לעולם"
נינו, רבי אליהו ברוך קמאי
אברהם אוֹסְטְשֶגָה (או אוֹסְצֶ'גָה; בכתיב יידי: אָסטזשעגאַ; בפולנית: Abraham Ostrzega; 1889–1942) היה פסל יהודי-פולני מפורסם בפולין שבין מלחמות העולם, שנודע בפיסולי המצבות שיצר.
אוסטשגה נולד בכפר אוֹקוּנְיֶיב, כ-20 ק"מ ממזרח לוורשה, ב-1889. רכש את הכשרתו בפיסול בסדנאותיהם של הנריק קונא (Kuna) ואדווארד ויטיג (Wittig).
בתקופה שבין מלחמות העולם היה אוסטשגה ממובילי התרבות היהודית בפולין; בין היתר היה אחד ממייסדי "האגודה היהודית לאמנות יפה" (יידישער געזעלשאפט צו פארשפרייטן קונסט; Żydowskie Towarzystwo Krzewienia Sztuk Pięknych) ב-1923. ברחוב מילנה 9 שבוורשה פעל הסטודיו שלו ושל הצייר-תפאורן ולדיסלב ויינטרוב, שבו היו מכינים מצבות אמנותיות.
בעת הכיבוש הנאצי, אז חי אוסטשגה בגטו ורשה, הסבו הוא וויינטרוב את הסדנה שלהם למפעל לייצור אבני השחזה, להשחזת סכינים, ואמנים רבים הועסקו בו.
באוגוסט 1942 נשלח אוסטשגה לטרבלינקה, שם נספה.
מרבית יצירותיו של אוסטשגה אבדו במהלך הכיבוש הנאצי; כיום נותרו בעיקר המצבות המפוסלות שבבית העלמין היהודי בוורשה.
הידועה שבהן היא "מאוזוליאום שלושת הסופרים" (מכונה גם "אוהל פרץ" – המונומנט שמעל קברם של י"ל פרץ, יעקב דינזון וש.
אנ-סקי); וכן המצבה על קברו של זיגמונט ביחובסקי; קברה של פרנצ'ישקה אייגר; קברו של אדולף פרץ; קברו של יוסף איזביצקי; קברו של הירש דוד נומברג וכן זה של אורי ניסן גנסין.
באוניברסיטה העברית בירושלים בספרייה הלאומית מצויות שתי פרוטומות מעשי ידיו: האחת בדמות הרמב"ם, שנשלחה על ידי בוריס סטבסקי (שעמד בראש שוחרי האוניברסיטה בפולין) כמתנה לאוניברסיטה עם הנחת אבן הפינה ב-1925 (מוצגת בבניין הפקולטה למשפטים), והשנייה בדמותו של סטבסקי.
אברהם אהוביה (1921 – 1 בספטמבר 2015) היה איש חינוך ישראלי, יוצרו של תנ"ך רם.
אברהם אהוביה נולד בכפר קוזלוב (Kozłów) שבפולין בשנת 1921. בגיל 17 עבר לקרקוב והצטרף לתנועת "דרור".
הוריו ואחותו נספו בשואה, והוא ושני אחיו נלקחו למחנה עבודה.
נמנה עם מייסדי גרעין "קיבוץ בוכנוואלד", שנוסד על ידי אסירי מחנה הריכוז בוכנוואלד לאחר שחרורם, ובמסגרתו עלה לארץ ישראל בסוף שנת 1945. גרעין זה יסד את קיבוץ נצר סרני, שבו היה אהוביה חבר עד לפטירתו.
בשנים תש"ט–תש"י למד הוראה בסמינר הקיבוצים בתל אביב, ומאז ועד 1976 היה מורה, מחנך ומנהל של בית הספר היסודי בקיבוצו.
בשנת 1968 סיים בהצטיינות לימודים לתואר ראשון בחוגים למקרא ולשון עברית באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1969 החל להרצות על נושאי מקרא בתוכנית הרדיו "פרקי היום בתנ"ך" של "קול ישראל", והמשיך בכך כ-10 שנים.
מ-1976 עד 1986, אז פרש לגמלאות, עבד אהוביה במשרד החינוך כמפקח על בתי ספר ממלכתיים, תחילה בשרון ואחר כך בפתח תקווה וסביבתה.
הוא נפטר בשנת 2015, ונקבר בבית העלמין שבקיבוצו נצר סירני.
ככל הכתוב - הארות על כתובים במקרא, ספרית פועלים, 1977.
ביאור לתורה נביאים וכתובים, הוצאת עדי, תשנ"א.
תנ"ך לבית הספר, לכיתות ב' עד ה', הוצאת מסדה.
בנוסף תרגם וערך ספרים אחדים.
אברהם אדגך (געז: አቡርሃም አድገሀ ; 1910–1975) אחד מתלמידי יעקב פייטלוביץ', היה בעל תפקידים בממשלה האתיופית ופעל למען ביתא ישראל.
אדגך נולד בכפר צ'רביטה שבווגרה ב-1910 והעביר את ילדותו ברעיית צאן.
בגיל 11 או 12 ברח אדגך מביתו כשמטרתו ללמוד בבית הספר היהודי באדיס אבבה.
בליווי סוחר הגיע אדגך לוולו, שם הוא שהה בביתו של מושל המחוז, שהיה אביו של אלעזר דסתה.
מאוחר יותר ברחו אדגך בודסתה לאדיס אבבה במסע רגלי שארך כשלושה חודשים.
בבית הספר למדו לימודי קודש וחול, ביניהם עברית, געז, צרפתית, אמהרית, תנ"ך, תושב"ע, היסטוריה ותרבות יהודית, אריתמטיקה, גאוגרפיה ועוד.
ב-1925 נבחרו אדגך ודסתה, יחד עם מכונן לוי להישלח ללימודים באירופה.
החבורה הגיעה ב-26 במרץ 1926 לנמל מרסיי שבצרפת, משם נסעה לפריז והתארחה בביתה של לאה, אחותו של פייטלוביץ'.
בנקודה זו נפרדה החברה: אדגך ומכונן נשלחו ללונדון שבבריטניה, שם אומצו על ידי משפחות יהודיות-חרדיות ממוצא גרמני שהשתייכו להתאחדות קהלות החרדים.
אדגך עצמו אומץ על ידי משפחת לוין שהייתה משפחה אמידה ושאב המשפחה, ראלף, התפרנס כרופא שיניים.
אברהם למד במכללת סנט ג'ורג' היוקרתית שבהייבורי לימודים כלליים ובבית הספר העברי "עדת ישרואל" לימודי יהדות.
הסביבה תיארה את אדגך כאדם חברותי וכאחד שנטמע בתרבות האנגלית.
ב-1935 חזר לאתיופיה כדי להשתתף בלחימה נגד האיטלקים וביקר בכפר אמבובר.
באמבובר נשא לאישה את בתו של הקס טואבה מלקו ונולדה להם בת.
את רוב שהותו העביר בעיר אדיס אבבה כמדריך ומורה בבית הספר היהודי, תחת הנהלת פרופ' תאמרת עמנואל.
כאשר פרצה המלחמה נשלח למאסאווה ושימש כמתורגמן.
ב-1939 מונה לתפקיד בכיר בעיריית גונדר ובמסגרת תפקידו עשה לקהילתו.
לאחר ששב השלטון האתיופי ובעקבות חילוקי דעות עם מושל בגמדר עבר לאדיס אבבה ומונה לתפקיד במשרד המסחר ומתרגם החוק הבריטי לאמהרית.
ב-1940 הועבר לעיר הרר ובשנות ה-60 הועבר לאריתראה, שם נישא בשנית לאישה מקומית ונולדו לו בן ובת.
לאחר מכן העובר לאדיס אבבה ומונה לראש חטיבת התחזוקה והרכישה של העירייה.
בתפקיד זה החזיק עד 1972, שבה אולץ התפטר בגלל דעותיו הפוליטית על הקיסר.
כאשר פרצה המהפכה האתיופית תמך בה ושמח שפרצה.
אדגך נפטר ב-1975 ונקבר בבית הקברות היהודי באדיס אבבה.
על קברו ישנו מגן דוד.
בתו, מלכה אברהם, הייתה אחת מנערי ביתא ישראל שהתחנכו בכפר בתיה.
אברהם אזולאי (מנדלבוים; כ"ו בסיוון תרמ"ו, יוני 1886 – ז' בתמוז תשי"ז, 6 ביולי 1957) היה עסקן ציבור בתל אביב, יושב ראש ועד שכונת נוה שלום, ממייסדי שכונת מאה שערים בתל אביב וחבר מועצת העיר בארבע המועצות הראשונות.
נולד בשכונת מאה שערים בירושלים, לרב יעקב מנדלבוים, ראש השוחטים בירושלים, ולפייגה, בת הרב בכור חיים יוסף דוד אזולאי בן רבי יהודה זרחיה אזולאי.
נשא את שם משפחת אמו - אזולאי.
למד בישיבת עץ חיים ובישיבת תורת חיים.
לאחר נישואיו עבד כשוחט בכפר תבור וכמשגיח כשרות בראשון לציון ולאחר מכן ביפו.
במלחמת העולם הראשונה גורש למצרים.
בתום המלחמה שב ליפו והחל בעסקנות ציבורית מקומית.
היה יושב ראש ועד שכונת נוה שלום.
ארגן את השכונות נווה שלום, נוה צדק, אהל משה ומחנה יוסף למועצה אחת ופעל לסיפוחן לתל אביב.
בין השנים 1919–1935 היה חבר ועד קהילת יהודי יפו ותל אביב ושימש יושב-ראש של כמה מוועדותיו.
במקביל שימש באותן שנים חבר מועצת עיריית תל אביב.
היה ממייסדי שכונת מאה שערים בתל אביב, וכמו כן השתתף בייסוד השכונות נווה שאנן, נורדיה ומונטיפיורי.
היה פעיל בארגון בעלי הבתים בתל אביב וחבר הנהלת בנק בעלי הבתים העירוני.
היה פעיל בהתארגנותו של הציבור החרדי בתל אביב, וכן היה פעיל בתחומי החינוך הדתי, השבת והכשרות בעיר.
הקים בתי כנסת ומקווה בשכונת מאה שערים וייסד את "משמרת השבת" בתל אביב.
הצטרף לתנועה הרוויזיוניסטית, ופעל במסגרתה להקמת אגף חרדי בשם "אחדות ישראל".
בשנת 1935 נבחר כציר לקונגרס היסוד של "ההסתדרות הציונית החדשה" שהתכנס בווינה.
רכש אדמות ליד ראשון לציון מערבי מקומי, והתכונן להקים עליהן יישוב יהודי בשם "תל אלימלך", לזכר האדמו"ר רבי אברהם אלימלך פרלוב מקרלין.
היה בעל אוסף של כתבי יד עתיקים, חלקם ירושה מזקנו החיד"א, ומסר אותם לבית הספרים הלאומי.
אברהם אוּרי בן צבי (ארקדי גריגוריביץ') קובנֶר (בכתיב היידי, שנהג בתקופתו: קאָוונער; ברוסית: Ковнер, בכתיב של תקופתו: Ковнеръ; 1842, וילנה – 1909, לומז'ה) היה פובליציסט ומבקר ספרות יהודי ליטאי בן תקופת ההשכלה, הנחשב לאבי ביקורת הספרות העברית המודרנית.
בשנות חייו המאוחרות התארס עם נוצרייה והמיר את דתו לנצרות.
אחיו הבכור, ד"ר שאול (סאוולי, סאוועלי) גריגורייביץ' קובנר (Савелий Григорьевич Ковнер; 1837–1896), היה רופא יהודי רוסי והיסטוריון של הרפואה.
קובנר נולד ב-1842 בעיר וילנה, מרכז התרבות היהודית שבצפון-מערב האימפריה הרוסית, בשם אברהם אורי (ארקדי) גריגוריביץ' קובנר.
אביו צבי הירש (גריגורי) היה מורה, ואמו ניהלה עסק קטן.
משפחתו הענייה נתמכה כלכלית בידי אחי אביו, מרדכי לייזר.
הוא למד בישיבות באזור מינסק, ובתקופה זו התוודע ליצירות של הספרות הרוסית, הצרפתית והגרמנית.
לאחר נישואיו עבר משבר אישי ואינטלקטואלי, שינה את שמו לאלברט קובנר וברח דרומה לקייב, כשהוא נוטש את אשתו ובתו.
בקייב נחשף לרעיונות הצדק והחירות שנשבו באוניברסיטאות ברוסיה בהשפעת הרפורמות במערב אירופה.
לאחר שנים אחדות עבר לעיר הנמל הקוסמופוליטית אודסה, והחל לפרסם מאמרי ביקורת בעברית בעיתון "המליץ".
בשנת 1865 פרסם קובץ מאמרי ביקורת בשם "חקר דבר", שבו האשים סופרים עבריים בפרובינציאליות, ניתוק מהמציאות החברתית, מליציות ריקה והתגנדרות.
בכך עורר עליו את זעמם של אלו והוחרם על ידיהם.
בעקבות פרסום "חקר דבר" קמו לו מבקרים.
שלום יעקב אברמוביץ' ("מנדלי מוכר ספרים") טען כי עולמו הרוחני של קובנר מלא סתירות: הוא מחבר יצירות ספרותיות בעברית, ובו בזמן מערער על ערכה של השפה העברית.
בין מבקריו החריפים של קובנר היה אברהם בר גוטלובר, שפרסם כתגובה ל"חקר דבר" את החוברת "אגרת צער בעלי חיים" (ז'יטומיר תרכ"ח), שבה יצא "להשיב דברים נכוחים אל אחד השועלים הקטנים המחבלים כרם ספרותנו [=קובנר]...
וידבר סרה על גדולי סופרינו מזמן העבר וההוה במכתב פלסתר שלו...
ספרי תנ"ך, הוא אומר שילדי הדמיון הם...
ונמשך העניין לדבר דבר בעתו על הניהיליזמוס ...
אשר השחית את דרך בני הנעורים." אחד הבודדים שתמכו בקובנר היה המבקר יוסף יהודה לרנר (לערנער), שיצא להגנתו בחוברת "דורש אל המתים" (אודסה תרכ"ח 1868), שנכתבה כתגובה ל"אגרת צער בעלי חיים" לגוטלובר.
כתגובה לביקורות הוציא קובנר בשנת תרכ"ח (1868) קובץ מאמרי ביקורת נוסף, בשם "צרור פרחים".
בין השנים 1872–1873 פרסם קובנר פיליטונים ביומון הרוסי הפוליטי־הספרותי הליבראלי "גוֹלוֹס" (Голос, 'הקול'), מן העיתונים החשובים ברוסיה בזמנו.
לאחר שהסתכסך עם העורך אנדריי קראייבסקי (Краевский), החל בשנת 1874 לעבוד כפקיד בבנק של אברהם זק בסנקט פטרבורג.
באפריל 1875 נעצר קובנר לאחר שזייף את חתימתו של מעסיקו על המחאה של 168 אלף רובל.
במשפטו, שנערך במוסקבה ועורר סערה רבה בעיתונות הכללית וגם היהודית, טען קובנר שפעל על רקע אידאולוגי.
הוא הורשע ונידון למאסר של 4 שנים.
מתאו בכלא במוסקבה החל קובנר להחליף מכתבים עם הסופר פיודור דוסטויבסקי, שעסקו בעיקר בשאלות תאולוגיות.
קובנר גינה את הדעות הקדומות האנטישמיות של הסופר, אך בו בזמן הסתייע בו בפרסום הכתבים שחיבר בכלא.
דוסטויבסקי אף התייחס להשקפותיו של קובנר על "השאלה היהודית" בסדרת מאמרים שפרסם בקובץ כתביו "יומנו של סופר" (Дневника писателя, "דנֶווניק פִּיסַטֶליה", 1877).
באותה שנה הוגלה לסיביר, לאחר שהומתק עונשו.
בשנים 1881–1893 עבד כמנהל חשבונות עבור לשכת הצנזורה בטומסק, והשיב לעצמו את זכויותיו האזרחיות אך היה מנוע מלשוב לתוך לב רוסיה.
בתקופה זו חיבר רומן ומסה על אתאיזם בשם "מדוע אינני מאמין?" (Почему я не верю?).
בשנת 2017 פרסמה ד"ר סווטלנה נטקוביץ (בעברית) את יומנו הבלתי מצונזר של קובנר, ובו תיאורים רבים שלו על מעשי אונס שביצע ואף על יחסים אינטימיים עם בתו
בשנת 1893 המיר את דתו לנצרות לאחר שהתארס לנוצרייה, ומעתה פעל בשמו הרוסי, ארקדי גריגורביץ' קובנר.
עם זאת הוא נשאר אתאיסט.
בשנת 1894 חזר לרוסיה האירופית, ומ-1897 עבד כצנזור בלומז'ה.
קובנר נפטר בשנת 1909, ונקבר בחלקה הסלאבית של בית הקברות הקתולי בעיר.
קזנובה מווילנה מכון הקשרים, הוצאת דביר, ינואר 2017. עם מבוא מאת סווטלנה נטקוביץ ובתרגומה.
חקר דבר: והוא קבוצת מאמרים שונים, לרוח הזמן בשפת עבר, ורשה: דפוס א' בוימריטטער וי' ראטהבלאטט, תרכ"ו 1865.
צרור פרחים: והוא קבוצת מאמרי בקרת שונים, אודסה: דפוס מ' בילינסון, תרכ"ח 1868. (גרסה סרוקה לצפייה ולהורדה בארכיון האינטרנט)
כל כתבי אברהם אורי קובנר; הכין לדפוס וצירף מבוא: ישראל זמורה, תל אביב: מחברות לספרות, תש"ז 1947.
הרב אברהם אהרן יודלוביץ (ה'תר"י - 1850 - ה' בשבט ה'תר"ץ - 1930) שימש כרב במנצ'סטר ובבוסטון ולימים היה רב ואב בית דין לאנשי בית הכנסת קהל עדת ישורון של אנשי לובץ' בניו יורק, רב הכולל לאגודת הקהילות בניו יורק ונשיא אגודת הרבנים המטיפים של ארצות הברית וקנדה.
התפרסם רבות בזכות ספריו, אך בעיקר בעקבות פסיקה חדשנית בדיני חליצה.
נולד לשאשא ולר' בנימין בונם בנובהרדוק שברוסיה הלבנה.
אמו הייתה אחותו של הרב מאיר מארים שאפיט (נפטר ב-1873), רבה של קוברין ומחבר הספר "ניר", פירוש על התלמוד ירושלמי וכן ספר "לולאות" על שני התלמודים.
כמו כן, היה צאצא של המהר"ם פדובה ושל המהרש"ל, הרמ"א ומהר"י מינץ.
הרב יודלוביץ למד אצל דודו הרב מאיר מארים שאפיט מגיל 11, במשך חייו הרבה להדגיש ייחוס זה.
לאחר כשש שנים הלך ללמוד בישיבת וואלוז'ין שם שהה כשנה.
נסמך לרבנות על ידי הרב יום טוב ליפמן הלפרין, מחבר ספר "עונג יום טוב".
החל משנת 1874 שימש הרב יודלוביץ בערים רוסיות אחדות כקונסטנטניה , משם עבר למנצ'סטר, ולאחר שש שנים עבר לבוסטון והיה לראב"ד בבית מדרש שערי תפילה.
ועקב קשיי פרנסה נאלץ לבסוף לעבור לניו יורק.
בתחילה שימש כר"מ וראש ישיבה בישיבת רבי יצחק אלחנן, ולאחר מכן כרב קהילת בעיאן - הסמוכה לניו יורק, עד שבשנת ה'תרע"ט התקבל כרב "קהל עדת ישורון, קהילה של בני לובץ'.
שם הוא כיהן כשתים עשרה שנה, עד פטירתו.
בית הכנסת המפואר של קהילתו הפך ברבות השנים למוזיאון.
היה סופר פורה בכל מקצועות התורה, ונערץ על ידי רבים.
כך במכתב לספרו "בית אב" כתב הגדול ממינסק כי .
בשנת ה'תר"ן שלח הרב יום-טוב ליפמן לוין - מלפנים רבה של מיר ורב בברוקלין, את נכדיו ודייניו אל אכסנייתו כדי לשמוע ממנו דברי תורה.
כן היה מיודד עם האדר"ת.
בספר שדי חמד מצטט פעמים רבות מספריו.
לרב יודלוביץ היו חידושים ייחודיים בתחום הפסיקה ההלכתית, כך בנידון שליחת שם חולה לצדיק בשבת, תוך איסור אמירה לעכו"ם בשבת, כתב באחת מתשובותיו:
כך התיר שריפת גופת המת - אם ציווה על כך קודם מותו, או אם רשויות המדינה דורשות זאת, עם זאת הסתייג וכתב:
אולם חידושו הגדול ביותר הוא פסק הלכה הנוגע לדיני חליצה, פסיקה שעוררה ויכוח גדול, ובעקבותיה הוציא את ספרו "אב בחכמה" לגיבוי פסיקתו, הספר יצר תהודה רבה:
בספר ביטויים חריפים על אחדים מהחולקים עמו, בעיקר על הרב יוסף רוזין.
לימים סיפר הרב ראובן כ"ץ, שאמר לו הרב יודלוביץ בערוב ימיו שחוזר הוא מפסיקתו.
בנו בכורו הרב חיים מאיר מארים יודלוביץ - חתנו של הרב אליהו משה לוין מחבר ספר "יד אליהו" ורבה של ז'לודוק שברוסיה.
כיהן בתחילה כרב בבית כנסת 'סטריינזשוויס' שבמנצ'סטר, ולאחר מכן כיהן כרבה של סויטהנד שבאנגליה, רבים מחדושיו נדפסו בספרי אביו בשמו.
בן נוסף הוא בנימין בייניש.
יצחק לייב (נפטר צעיר), וכן ד"ר ירחמיאל יודלוביץ, בפליינפילד שבניו ג'רזי.
חתנו הוא הרב שלמה שלאסברג במנצ'סטר.
יד צר - על מגילת איכה, באתר hebrewbooks
המצפה - כתב עת (ירחון) תורני, שיצא לאור בעריכתו של הרב יודולביץ בשנים תר"ע - תרע"א.
בית אב רביעאי על יורה דעה
בית אב שתיתאי על חושן משפט
בית אב שביעאי חלק ב על אבן העזר.
חבת אב על הגדה של פסח.
ביאורים על ספר פסקי ריקנאטי ישורון, ניו יורק-ירושלים, אדר תשנ"ז.
כתב הסכמות לכמה וכמה ספרים אחד מהם מופיעה בראש הספר ישועה גדולה של הרב גדליה סילברסטון (נדפס בתרס"ד).
- נפטר בי"א בחשוון ה'תקמ"ז, 7 בנובמבר 1786) היה רב בגרמניה ומחבר ספרים.
עבד כעורך ומגיה בדפוס האחים פרופס באמסטרדם, וכתב הגהות על ספרים רבים.
נולד במנהיים ליהודה לייב אופנהיים.
לאחר מכן עבר להתגורר באמסטרדם.
חיבר שני ספרים: מרגניתא שפירא על הלכות שופר, נדפס לראשונה באמסטרדם, תקכ"ז; ואשל אברהם על באר היטב, נדפס לראשונה באמסטרדם תקי"ד בשולחן ערוך אורח חיים, וגם בדובנא תק"פ.
במהדורת באר היטב לחלק יורה דעה משנת ה'תקל"ח ערך את הספר מחדש בצורה יסודית ושילב בין חיבוריהם של רבי זכריה מנדל מבעלז ורבי יהודה אשכנזי לספר אחד.
גרסה זו היא המצויה במהדורות השו"ע כיום.
ש"י פין בספרו כנסת ישראל כותב שהוא נפטר שׂבע ימים.
על מצבתו נכתב "בבית המדרש פה למד כשם ועבר".
אברהם אורטליוס, או אברהם אורטל (בהולנדית: Abraham Ortelius; 14 באפריל 1527 – 28 ביוני 1598), היה קרטוגרף וגאוגרף פלמי, שהשאיר את חותמו בתחום ההיסטוריה של הקרטוגרפיה, בעיקר הודות לאטלס המודרני הראשון, מעשה ידיו: Theatrum Orbis Terrarum (התיאטרון של העולם).
האטלס יצא לאור בשנת 1570, תורגם במהלך השנים ל-7 שפות והופץ - בהמשך, ב-31 מהדורות.
בשנת 1575 אברהם מונה לגאוגרף של מלך ספרד, פליפה השני.
חותם מיוחד הותירו גם המפות שצייר; מפות אלה הן פריטים מבוקשים בידי אספנים ושוויין נאמד כיום בעשרות אלפי דולרים.
אורטליוס נחשב גם לאבי התאוריה המדעית הגורסת שבעבר הרחוק כל היבשות היו מאוחדות, וכי במשך הזמן התרחשה נדידתן והיפרדותן זו מזו.
תאוריה זו שפותחה בהמשך על ידי אלפרד וגנר, נחשבת כאחת המהפכות המדעיות החשובות במאה העשרים.
אורטליוס נולד כבן הבכור במשפחה קתולית בבלגיה, בעיר אנטוורפן, אז - חלק מממלכת הבסבורג, ששלטה על 17 מחוזות.
משפחתו הגיעה במקור מהעיר אאוגסבורג, באותה עת עיר קיסרית עצמאית באימפריה הרומית הקדושה, לכן נהג לעיתים להציג עצמו כ-Belgo Germannus (בלגי-גרמני).
אביו, ליאונרד אורטל, היה סוחר אמיד שסחר בעתיקות.
עם מות האב ב-1535 נקלעה המשפחה לקשיים כלכליים; עקב כך, חזר דודו של אורטליוס -Jacobus Van Meteren מאנגליה, לסייע בטיפול בו ובאחיו הצעירים.
הדוד היה איש בעל ממון ונודע כמוציא לאור של המהדורה האנגלית המוקדמת של התנ"ך.
בשנת 1547, בהיותו בגיל 20 הצטרף אורטליוס, שהתמחה כבר בייצור תחריטי מפות, כמאייר מפות לאגודת האמנים של אנטוורפן - Guild of Saint Luke.
הוא השלים את הכנסתו מרכישת מפות יקרות ערך, הדפסתן על בדי קנבס, צביעתן ומכירתן מחדש, וכן עסק בסחר של ספרים, הדפסים ומטבעות עתיקים.
עיסוקים אלה היוו אחת הסיבות למסעותיו הארוכים ברחבי גרמניה, אנגליה, אירלנד, צרפת ואיטליה.
בשנת 1554 נפגש אורטליוס ביריד הספרים השנתי של פרנקפורט עם גרארדוס מרקטור, וכמה שנים אחר כך יצאו למסעות משותפים על פני יבשת אירופה, שהובילו את אורטליוס - בעידודו של מרקטור, להקדשת זמנו לקריירה של גאוגרף וקוסמוגרף.
החל מ-1564, עם הוצאתה לאור של מפת העולם, החל אורטליוס - במקביל לפרסום מפות - לעבוד על יצירת האטלס המודרני הראשון - Theatrum Orbis Terrarum.
בהמשך הוא הוציא לאור עשרות מפות, שיצר בעצמו ושיצרו אחרים, והתאימן לרוח התקופה; הוא גם שיתף פעולה עם מול"ים שונים בפרסום ספרי מפות וגאוגרפיה.
ב-1575 מונה כגאוגרף של מלך ספרד פיליפ השני, בהמלצתו של אריאס מונטנוס (Arias Montanus), שערב בפני המלך על נאמנותו לקתוליות.
בתקופה מאוחרת יותר של חייו, הקדיש אורטליוס את זמנו ללימודים קלאסיים.
הוא נפטר באנטוורפן בשנת 1598, ונטמן שם בכנסיית Præmonstratensian Abbey church על שם מיכאל הקדוש.
על מצבתו נחקקו מילותיו של יוסטוס ליפסיוס: "Quietis Cultor sine bit, uxore, prole", שפירושן בתרגום חופשי: "שרת בצנעה, ללא אישה וללא צאצאים".
משנת 1570 עד 1600, הייתה אנטוורפן אחת מהמרכזים המובילים באירופה להדפסת מפות והוצאתן לאור.
יתרון זה סיפק לאורטליוס את התנאים האופטימליים ליצירת מפות בפורמטים שונים.
בשנת 1564, הוציא לאור את המפה הראשונה שיצר - Typus Orbis Terrarum - מפת עולם המורכבת מ-8 גליונות, שפורסמה לראשונה בפורמט מוקטן בשנת 1570, באטלס Theatrum Orbis Terrarum.
מפה זו בתחילת דרכה, לא שקפה בנאמנות את קווי המתאר של יבשת אמריקה, אך היא שמשה במהלך השנים כבסיס בידי אורטליוס וקרטוגרפים רבים לשינויים שהופיעו בה לאיטם במהדורות השונות של האטלס.
מיום פרסומה בשנת 1570, היא הופיעה ב-31 מהדורות במשך 43 השנים הבאות.
בין השנים 1565 – 1579, הוציא לאור את מפת מצרים - 2 גליונות, את מפת אסיה - 8 גליונות ואת מפת ספרד - 6 גליונות.
בשנת 1568 הוציא לאור את התוכנית של טירת בריטנבורג שנבנתה באזור שפך הריין בגרמניה.
קירות המבנה המאסיביים על מגדליו העגולים, כפי שבאים לידי ביטוי בתרשים, מרמזים כנראה על טירה שהוקמה במאה הרביעית לספירה.
"הארכאולוגים המודרניים לא הצליחו לאתר את חורבות המבנה, שהפך לאחת מהתעלומות המפורסמות והרומנטיות ביותר של הארכאולוגיה ההולנדית", שכן מיקומו המדויק שנוי במחלוקת עד עצם היום הזה.
אורטליוס יצר קשרים באנגליה עם היסטוריונים וקרטוגרפים, ביניהם האמפרי לויד (Humphrey Llwyd), שתרם לאורטליוס את מפת אנגליה וויילס,
שהופיעה במהדורה של האטלס Theatrum שיצאה לאור בשנת 1573.
האטלס 'תיאטרון העולם', שיצא לראשונה לאור בשפה הלטינית בשנת 1570, סימן את תחילתו של תור הזהב בתחום הקרטוגרפיה הפלמית וההולנדית שהסתיים בסוף המאה ה-17. שמו מרמז כי העולם שהיה ידוע באותם זמנים, אינו ניתן רק לצפייה באטלס זה, אלא מהווה גם מעין במה לתגליות האדם.
הוא היה שונה במהותו מכל ספרי המפות שיצאו לאור לפניו.
בטרם יציאתו של האטלס לאור, נכרכו יחדיו במשך השנים, מסמכים שתיעדו את הגילויים של הפורטוגזים במאה ה-14 ובמאה ה-15 ומפות קיר שונות, שהופיעו בפורמטים שונים כספרי מפות, אך הם חסרו את המעוף, את המחשבה השיטתית ואת החידושים שבאו לידי ביטוי באטלס שיצר אורטליוס.
הוא העניק משקל שווה לכל האלמנטים המופיעים באטלס.
הן המפות, הן הנרטיב ההיסטורי והן המקורות בהם השתמש, הוצגו באופן אחיד.
הדיוק במפות היה אחד הגורמים המכריעים בבחירתן.
כאשר היו בידי אורטליוס מספר מפות מאותה מדינה, הוא בחר להציג את המפות העדכניות ביותר.
הוא פיתח גם גישה חדשנית בהתייחסותו ליוצרי המפות, בכך שדאג להעניק קרדיט לכל יוצר ויוצר.
אם שמותיהם של יוצרים מסוימים לא אוזכרו במפות, הוא השקיע מאמצים רבים בהכנת גלופות חדשות, על-מנת לשלבם בהן ולהעניק ליוצרים את הכבוד הראוי להם.
כמי שהתייחס לגאוגרפיה כאל אשנב להיסטוריה, הוסיף אורטליוס נספח לאטלס (Catalogus auctorum tabularum geographicarum), מעין מילון גאוגרפי המאזכר את שמותיהם העתיקים של המדינות והערים לצד שמותיהן המודרניים.
כמו כן הוסיף לאטלס קטלוג של מפות (tabularum geographicarum), בו מופיעים גם שמותיהם של 91 מיוצרי המפות שחיו לפני שנת 1570. אזכור שמות היוצרים בקטלוג, מהווה עד היום תרומה מכרעת להיסטוריה של הקרטוגרפיה, שכן זהו המקור היחיד לשמותיהם.
אברהם אוליצור (אוליצקי) (21 בדצמבר 1891 - 23 ביולי 1948) היה מנהל מחלקת הכספים של קרן היסוד מיום היווסדה ב-1921 ועד מותו.
אוליצור נולד בסקווירא אוקראינה, התחנך בבית ספר תיכון למסחר בלודז' ועלה לארץ ישראל ב-1908. ב-1914 יסד וניהל את אגודת הרצל של חניכי הגימנסיה בתל אביב ובירושלים.
ב-1917 החל לעבוד במשרד הארץ ישראלי ואחר כך בוועד הצירים כמזכירו של ארתור רופין.
הוא נמנה עם מייסדי מגן דוד אדום, מועדון החיילים היהודים, מרכז אגודת ציון בירושלים, ועד ההצלה לנגועי הפרעות באוקראינה ופולין, וארגונים נוספים.
היה ממקימי שכונת תלפיות בירושלים.
הוא מונה לראש המנגנון, ולאחר מכן מנהל הלשכה לתעשייה ועבודות ציבוריות, של ההנהלה הציונית בירושלים.
בין השנים 1920–1926 היה מזכיר הכשרת הישוב בלונדון.
בלונדון ייסד קלוב אנגלו-ארץ ישראלי.
אוליצור שימש חבר הנהלה מטעם קרן היסוד והסוכנות בהנהלות של חברת קהילת ציון, חברת הכשרת מפרץ חיפה, חברות המים "גלבוע", "יזרעאל", לויד ארץ ישראל ומצרים ועוד.
הוא חיבר ספרים ומאמרים על קרן היסוד ובענייני כלכלה של היישוב טרם הקמת המדינה.
נשא לאישה את יעל (אולה) לבית סמיטיצקי.
אב לשמעון (מוני), מיקרוביולוג בטכניון, וזיוה (סיון), גרפיקאית וציירת.
הוא נפצע בפיצוץ בית המוסדות הלאומיים ב-11 במרץ 1948, ונפטר ב-23 ביולי 1948.
עשרים שנות קרן היסוד: עובדות ומספרים: תרפ"א-ת"ש, 1921-1940, הלשכה הראשית של קרן היסוד
מפעל היסוד: כ"ה שנות פעולה של קרן היסוד: עובדות ומספרים תרפ"א-תש"ו 1921–1946, הלשכה הראשית של קרן היסוד, 1946
להתפתחות החינוך והתרבות בארץ-ישראל: על חלקו של ההון הלאומי בהחזקת החנוך העברי ובהתפתחותה של התרבות העברית בארץ-ישראל, המחלקה לנוער של הלשכה הראשית לקרן היסוד
ההון הלאומי ובנין הארץ : עובדות ומספרים: תרע"ח - תרצ"ז, 1937 - 1918, הלשכה הראשית של קרן היסוד, 1939
כיהן כמנכ"ל משרד האוצר ומנכ"ל חברת דלק.
במלחמת העולם השנייה שהה בברית המועצות.
ב-1947 עלה לארץ ישראל באוניית המעפילים מולדת יחד עם אמו ואחיו, הספינה נתפסה על ידי הבריטים, אגמון נפצע ואושפז בחיפה, ואילו אמו ואחיו גורשו למחנות המעצר בקפריסין.
במלחמת העצמאות התגייס לגדוד 50 של חטיבת גבעתי, לחם בקרבות בנגב ונפצע פעם נוספת.
ב-1950 השתחרר מצה"ל והחל בלימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים, הוא הצטרף למפא"י וכיהן כיו"ר התאחדות הסטודנטים בישראל בשנים 1953-1954. כמו כן עבד כפקיד במשרד הדואר ובמשרד האוצר.
ב-1956 מונה למזכיר שני בשגרירות ישראל במוסקבה והיה פעיל בלשכת הקשר נתיב לסיוע ליהודי ברית המועצות.
ב-1958 שב לישראל ועבד כממונה על תקציבי הביטחון באגף התקציבים.
ב-1960 מונה למזכיר הראשון בשגרירות ישראל בפולין ואחר כך שירת כמזכיר ראשון בשגרירות ישראל במוסקבה עד אוגוסט 1964. בשובו מונה לסגן ראש אגף התקציבים וב-1968 לראש האגף.
בינואר 1970 מונה למנכ"ל משרד האוצר, הוא כיהן בתפקיד עד 1975 ולאחר מכן שימש יועץ לממשלה בנושא המאבק בחרם הערבי ויו"ר המועצה המייעצת לרשות ללוחמה כלכלית.
ב-1976 מונה למנכ"ל חברת דלק וכיהן בתפקיד עד פטירתו ב-1992, בתקופתו ייסד את פעילות ייבוא הרכב בחברה.
היה חבר מרכז מפלגת העבודה, יו"ר הוועד הפועל של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, יו"ר הוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב, יו"ר אגודת הידידים של מכון ויצמן למדע, יו"ר הנהלת הבימה, יו"ר המרכז הישראלי לניהול, מראשי יד לוי אשכול ויו"ר מבצע הקש בדלת ב-1984.
היה נשוי לדבורה ואב לשני בנים, גיל אגמון בעלי דלק רכב ועו"ד צבי אגמון.
אברהם אוחיון (נולד בכ"ד בחשון תשל"ז, 17 בנובמבר 1976) הוא סופר, מחבר ספרי ילדים, ומחבר ספרי קודש, ומו"ל ספרים רבים.
אוחיון נולד בישראל לדוד ומלכה אוחיון, לאחר נישואיו היה אברך בכולל אברכים, לאחר מכן שימש כמשגיח ומנהל בישיבה שפתח "אוהלי אברהם" לבעלי תשובה בירושלים .
אוחיון הוציא לאור קרוב ל-600 ספרים בעברית בעיקר לציבור החרדי.
חלק מספריו תורגמו לאנגלית וליידיש.
הוא כתב ספרים בנושאי המועדים ושבתות, ספרי מוסר ואגדות, וספרים העוסקים בחינוך.
הוא מתמקד בספרות ילדים, והתפרסם בעיקר בשל ספריו שהוציא על רבנים גדולי ישראל, כרבי מנחם מנדל שניאורסון – הרבי מליובאוויטש, רבי ישראל אבוחצירא – באבא סאלי, הרב מרדכי אליהו, הרב עובדיה יוסף, הרב שלמה זלמן אוירבך והרב בן ציון אבא שאול.
את סדרת המאור הגדול איירו אבישי חן, תמר צייטלין ודן בר לב.
על ספריו נכתבה ביקורת על דמיון יתר.
הרב אוחיון כתב גם בערך 140 ספרי לימוד תורנים כדוגמת נקודה אל אמת על הש"ס ועל התורה ועוד
הרב אוחיון כתב למעלה מ-530 ספרים להלן רשימה חלקית מספריו.
אוחיון פתח סדרת 'מיני קומיקס'.
היא סדרה שבועית שניתן לקנות בכל חנויות הספרים המובחרות.
בסדרה יש את סיפוריו דוד החקיין בקומיקס.
עד עכשיו: 2 סיפורים במיני קומיקס.
וכן הוציא ספרים המבוססים על סיפוריו של דוד החקיין:
וזאת התורה – פרשת השבוע לילדים (7 כרכים)
אגדתא קומיקס – מעשיות הגמרא (11 כרכים)
בנתיבות התנאים – מעשיות הזוהר (3 כרכים)
מסכת אבות עם גדולי הדורות (2 כרכים)
מסילת ישרים לצאן קדושים - 6 כרכים
חובת הלבבות לצאן קדושים - 4 כרכים
ליקוטי מוהר"ן לצאן קדושים – 10 כרכים
אורחות צדיקים לצאן קדושים – 8 כרכים
עולם נקי – 3 כרכים
אוחיון נשוי ואב ל-11 ילדים.
מתגורר בשכונת פסגת זאב בירושלים.
אברהם אברהם (נולד ב-16 במאי 1959) הוא משפטן ישראלי שכהן מדצמבר 2015 ועד פברואר 2022 כנשיא בית המשפט המחוזי בנצרת.
אברהם נולד בסוריה למשה ודריה אברהם.
משפחתו עלתה לישראל בשנת 1965 והתיישבה בחיפה.
את לימודיו התיכוניים עשה בבית ספר תיכון עירוני ג' בחיפה שאותם סיים בשנת 1977. בין השנים 1977—1981 שרת כקצין בצה"ל.
למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ומאז 1988 עסק בעריכת דין, מקצוע ששימש בו עד למאי 1997, אז נבחר לכהן כשופט בבית משפט השלום בטבריה כשבאותו הזמן הוא מסיים לימודי תואר ראשון בפקולטה למדעי המחשב בטכניון.
במרץ 2000 התמנה לכהונת שופט בפועל בבית המשפט המחוזי בנצרת, ובינואר 2001 התמנה בנוסף לכהונת רשם בית המשפט.
בחודש יולי 2002 קיבל מינוי של קבע כשופט של בית המשפט המחוזי בנצרת.
בנובמבר 2006 סיים בהצטיינות לימודי מוסמך במשפטים באוניברסיטת חיפה.
ב-1 בינואר 2010 התמנה לכהונת סגן נשיא בבית המשפט המחוזי בנצרת.
בנובמבר 2011 היה מועמד לכהונת שופט של בית המשפט העליון.
ביולי 2013 קיבל תואר דוקטור למשפטים באוניברסיטת חיפה.
במרץ 2015 מונה לכהונת נשיא של בית המשפט המחוזי נצרת לתקופה של שנה.
בדצמבר 2015 מונה על ידי שרת המשפטים איילת שקד לכהונת נשיא בית המשפט המחוזי בנצרת.
באוקטובר 2015, בשיא גל הטרור שהחל בחודש תשרי, אישר אברהם מעצר מנהלי לצעירה ערבייה-ישראלית בת 19 בעקבות מסרונים ששלחה לקרוביה על רצונה להיות "שהידית".
את חשיפת המסרונים, ובקשת המעצר, הגיש אביה, וזהו למעשה המעצר המנהלי הראשון שאושר עקב בקשת אזרח.
אברהם מתגורר ביישוב שמשית שבגליל התחתון, נשוי לאורית ולהם שלושה ילדים.
אברהם אורן (28 באוגוסט 1936 – 23 בדצמבר 1992) היה איש חינוך ומורה, מחבר ספרי לימוד.
היה מנהל בית ספר אורט רוגוזין במגדל העמק בין השנים 1967–1992.
נולד בשכונת מאה שערים בירושלים.
בנם התשיעי, בן הזקונים, של דוד אהרונוביץ וחנה לבית הורוויץ.
אמו בת למשפחת איש הורוויץ (הורביץ), נינה של ישראל זאב הלוי איש הורביץ מקאליב, משפחה שאילן היוחסין שלה מתועד מספרד במאה ה-11 דרך רבני פראג במאות ה-16–17.
למד בישיבת בני עקיבא בכפר הרוא"ה ולאחר מכן בבית הספר תיכון דתי "מעלה" בירושלים.
בשנת 1955 סיים קורס קציני חי"ר ושירת כקצין בחטיבה.
במהלך השירות נישא לתמר קניאל לבית מונזון (1937–2013).
עם סיום שירותו עבד כמדריך גדנ"ע וכמדריך חברתי ב"רמת הדסה" בטבעון.
החל לשמש מורה ומחנך בבית הספר "גורדון" בקריית חיים, ובגיל 27 התמנה למנהל בית הספר "גימנסיה הומנית" בחיפה.
בשנת 1967 קיבל את ניהול בית הספר "רוגוזין" במגדל העמק, שבשנת 1987 הצטרף לרשת אורט והפך ל"אורט רוגוזין".
במאי שנת 1992, בעת טקס סיום שנה בבית ספרו, חש ברע.
הוא אובחן כחולה בסרטן בשלב מתקדם, עבר טיפולים אגרסיביים, ובספטמבר אותה שנה אף חזר לבית הספר.
המחלה פרצה מחדש ביתר שאת והוא נפטר בגיל 56. נטמן בבית העלמין בבית לחם הגלילית.
אורן ראה בבית הספר חלק משמעותי בהתפתחות אישיות התלמיד ומוסד מרכזי בקהילה שבה הוא נמצא.
מעקרונותיו החינוכיים: אינטגרציה חברתית אמיתית מושתתת על כבוד והערכה ומבוססת על היכרות רחבה ועמוקה בין בני אדם; בית הספר הוא מוסד דמוקרטי.
התלמידים צריכים לקחת חלק בעיצובו כשותפים פעילים; נשירת תלמידים על רקע לימודי היא כישלון חינוכי של בית הספר ומנהלו.
תרגום ערכים ותפיסות אלו לשפת המעשה בא לידי ביטוי בתחומים הבאים: שילוב בית הספר בתוכנית הורחב מהיעוד המקורי של אינטגרציה בין עדות, לזו שבין תלמידים כבני אדם.
הוכנסה "שעת פעילות" שמיקודה ביטוי יוזמות התלמידים.
נקבעה במערכת "שעת חינוך שכבתית" שבה יש מקום גם לדיון בקשיים, לאפשר היכרות ולהגביר סובלנות.
חלוקת הכיתות נערכה באופן הטרוגני והפעילויות החברתיות שילבו תלמידים מכיתות שונות.
שותפות ופתיחות – הוקמה מועצת תלמידים בבחירות דמוקרטיות, שלקחה חלק, עם הצוות וההנהלה, בהחלטות הנוגעות לבית הספר.
חינוך חברתי-ערכי – יוחדו "שעת פעילות", ישיבות ציונים שעוסקות במכלול, תעודות הכוללות ערכים והישגים ודף חינוך.
מכיוון שבית הספר נחשב קשור לקהילה ומסוגל להשפיע ולתרום לה, כל תלמיד תרם שעתיים בשבוע מזמנו בשעות הבוקר ומילא תפקיד בגני ילדים, קופות חולים, במחלקה הסוציאלית בבתי הספר היסודיים ובמעונות היום, ועוד.
ראיית הצוות החינוכי כגורם מרכזי ומוביל עודדה מורים רבים להיות פעילים, לקחת חלק, ליזום ולעצב את בית הספר המתחדש.
בית הספר הציב לעצמו מטרה לחקור את עצמו, ושילב בשנות ה-80 שאלונים, תצפיות וראיונות כדי לבדוק את ההלימות בין תפיסת בית הספר למימושה במציאות.
בשנת 1978 זכה בית הספר "רוגוזין" בפרס חינוך ארצי מטעם משרד החינוך.
בית הספר הוכר בשנת 1979 כאחד משמונת בתי הספר המצטיינים והייחודיים בישראל.
אורן עם הצוות המסור של בית ספרו זכה בפרסי חינוך ומשך אליו אנשי חינוך ואנשי אקדמיה שרצו להכיר, לקחת חלק וללמוד את העשייה החינוכית שנוצרה ברוגוזין.
במהלך השנים פעל בית הספר בניהולו כחממה לחדשנות בחינוך: בשנת 1975 הוכנסה תוכנית לחינוך מיני, ולאחר מכן מסגרות קבועות של שיעורי מחנך שכבתיים לקירוב נושאי אקטואליה לנוער.
בסוף שנות ה-70 החל אורן ליישם תוכנית יוצאת דופן של מעורבות בקהילה.
התוכנית התרחבה מרוגוזין למקומות נוספים, והפכה לתוכנית אזורית.
בשנת 1980 הכיר משרד החינוך בתוכנית החינוכית הקהילתית יע"ף – יעדי עיירות פיתוח, והחל ליישמה ברחבי הארץ.
כיום, על יסודות תוכנית זו, נהוגה בכלל בתי הספר בישראל תוכנית להתנדבות בקהילה, תחת השם "פרויקט מחויבות אישית".
בנוסף השתלב בית הספר בתוכניות ארציות חדשות כמו של"פ (שמיניסטים לעיירות פיתוח) ועוד.
עבודתו של אורן זכתה להכרה.
הוא שיתף פעולה ועמד בקשרים עם אנשי אקדמיה במכללת אורנים, באוניברסיטת חיפה ובמקומות נוספים.
בשנת 1987 זכה בפרס על טיפול בנוער מיוחד.
בשנת 1991, יחד עם צוות מורי האנגלית, זכה בית הספר בפרס החינוך של רשת אורט ישראל.
אורן כתב ספרי לימוד לכיתות הגבוהות במתמטיקה ובגאוגרפיה.
למד והכשיר מורים דרך אוניברסיטת חיפה, בשיתוף פעולה עם רחל הרץ לזרוביץ, ועם יובל דרור, שעמד בראש מכללת אורנים ובראש בית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
אורן כתב את עבודת התזה שלו על החינוך בבית הספר, "סיפורו של בית-הספר המקיף רוגוזין במגדל העמק: טיפוח חברתי-ערכי כדור לקידום הישגי-אקדמי של תלמידים" בשנת 1983, בהנחיית הרץ לזרוביץ.
עם פטירתו, ובעקבות השפעת פועלו וההערכה הרבה שרכשו לו רבים, נכתב בשנת 1995 הספר "הפואמה הפדגוגית של אברהם אורן".
בספר משולב סיפור דרכו החינוכית של אברהם אורן המופיע בשער הראשון, ולאחריו שני שערים שבהם אוסף מאמרים בחינוך, הוראה ויהדות של עמיתיו, אנשי חינוך שתרמו לספר מיצירתם.
הכותבים: יובל דרור, רחל הרץ-לזרוביץ, יוסף פריאל, שלמה שרן, מיכאל חן ואודרי אדי-רקח, דבורה קלקין-פישמן, עמנואל גרופר, שלמה צדקיהו וכנרת תמיר, אילנה פלזנטל וישראלית רובינשטיין, עודד שרמר, ישעיהו תדמור, רפאל ירחי, שמעון אורן.
עיריית מגדל העמק הקימה בשנת 1993 את "גן אורן", ובתוכו אנדרטה שיצר אחד המורים לזכרו.
בית הספר מקיים מדי שנה, משנת 1992 ועד היום, יום לקראת תחילת הפעילות ההתנדבותית, ובו מוקדש מקום לרוחו החינוכית ופועלו.
בטקס לוקחים חלק תלמידים, צוות מורים, אישי ציבור והמשפחה.
עבודתו החינוכית של אברהם אורן משפיעה ומונצחת ברוח בית הספר אורט רוגוזין בתוך אתר בית הספר.
אורן היה חבר מרכז החרות וחבר הנהלת התנועה.
בשנת 1978 הוביל יוזמה להפסקת שביתת מורים, מתוך חשש שתפגע באפשרויות שילוב התלמידים במוסדות האקדמיים.