tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בבריטניה, ההתפתחות העיקרית הייתה הופעתן של קבוצות פורשים מרובות, פרוטסטנטיות רדיקליות, שדחו את המתינות והשמרנות של הכנסייה האנגליקנית הממוסדת והטיפו ל"טיהורה" מהשפעות קתוליות.
סירובן לציית לחוקי הכתר שניסה שוב ושוב לכפות אחידות על הנתינים בדמות ספרי תפילה וסדרים זהים הוביל לרדיפתן ולהצרת צעדיהן.
המוכרים והמשפיעים שביניהם היו הפוריטנים, אם כי היה מגוון של כיתות קטנות וקיצוניות הרבה יותר.
שאיפתן לחופש לנהוג כדרכן הוביל רבים מאנשיהן להגר לעולם החדש, שם שיחקו תפקיד מכריע בהתהוותה של ארצות הברית.
תנועה חריגה נוספת, שהרחיקה לכת מעבר לכל הפרוטסטנטים וגונתה ונרדפה על ידי היתר, הייתה האסכולה של האיטלקי פאוסטו סוציני.
הוא הכחיש את השילוש הקדוש ולימד שהאל הבן לא התקיים טרם הבריאה עם אלוהים האב; תחת זאת, ישו היה אדם שאלוהיותו הייתה נעוצה בבחירתו משמיים ותו לאו.
הסוציניאנים יכלו לפעול בגלוי רק בפולין-ליטא, בה התיישב מנהיגם ב-1579 ושבשיאם היו להם שם 300 קהילות, ובנסיכות טרנסילבניה.
הסוציניאני ג'ון בידל, שפעל בשנות ה-1640 ונאסר מספר פעמים, נחשב אבי האוניטריות באנגליה שקידמה רעיונות דומים.
האוניטרים היו מצויים במחתרת עד שיכלו להתארגן רשמית ב-1774.
ההרס והחורבן של מלחמת שלושים השנים יצרו דחף להתחדשות רוחנית והניעו שיבה למסורות המיסטיות שהאורתודוקסיה הפרוטסטנטית זנחה.
אף על פי שאחרים הקדימו אותו, הדגש על רוחניות והתחדשות פנימית התגלם בפיליפ יאקוב שפנר, שייסד את אסכולת הפייטיזם בתוך הלותרניות בשנות ה-1670. הוא קרא להתמקדות בחוויה האישית והמוסרית ולא להיצמדות לעיקרי אמונה דקדקניים.
הפייטיזם התנגש תכופות עם הממסד הלותרני הרשמי עד שלהי המאה ה-18, והייתה לו השפעה רבה גם מחוץ לזרם.
אחד המפיצים הגדולים היה הרוזן ניקולאוס פון צינצנדורף, בן סנדקותו של שפנר, שהכנסייה המוראבית שייסד התפשטה לבריטניה ואמריקה.
בין אלה שספחו את רעיונות התנועה של שפנר היה ג'ון וסלי, שהוביל תחייה דומה בתוך הכנסייה האנגליקנית.
לאחר מותו ב-1791, פרשו ממנה תומכיו לגמרי והקימו זרם עצמאי, המתודיזם.
באמריקה הצפונית התחוללה בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-18 תנועה אדירה עם מוטיבים דומים, "ההתעוררות הגדולה" (הראשונה), שצמחה ממטיפים כמו ג'ונתן אדוארדס.
הם קראו ליצירת דגם של מעורבות אישית בחיי הדת, אתגרו את הממסד ואת כללי הטקס המדוקדקים והנוקשים והתאפיינו בנימה רגשנית ונלהבת בדרשותיהם.
"התעוררות גדולה" שנייה באמריקה אירעה בסוף המאה ה-18.
מגמה אחרת שקמה מתוך ביקורת נגד האורתודוקסיה הפרוטסטנטית ובניגוד להתעוררות הרוחנית של הפייטיזם הייתה זו שביקשה להכיל ולשלב את שכלתנות הנאורות ואת שיטותיה החדישות בפילוסופיה וחקר הכתובים בתוך הדת.
מגמה זו התבטאה כבר במחצית הראשונה של המאה ה-18 אצל אנשי כנסייה שהושפעו מהפילוסוף כריסטיאן וולף וביקשו לפשר בין מוחלטות ההתגלות להיגיון ולשכל.
מי שנחשב לאביה המייסד של הפרוטסטנטיות הליברלית, התאולוג פרידריך שליירמאכר, פעל בתחילת המאה ה-19: הוא ניסה לגשר בין הפילוסופיה של קאנט לנצרות, והגדיר את האמונה כחוויה של ביטחון ואמונה מלאים בבורא.
בשנות ה-1840 הוביל התאולוג פרדיננד כריסטיאן באור את אסכולת ביקורת המקרא של טיבינגן שתיארה את תולדות הנצרות במושגים הגליאניים.
תלמידו של שליירמאכר אלברכט ריטשל וחניכיו שלו וילהלם הרמן ואדולף פון הרנאק, לצד הוגים בעולם דובר-האנגלית כמו ולתר ראשונבוש והוראס בושנל, ביססו את הפרוטסטנטיות הליברלית כשילוב של קבלת הביקורת ההיסטורית והפילוסופיה, עמעום הצדדים הבלתי-רציונליים ופעילות חברתית, שיכלו ביחד להתקבל על דעת הציבור המשכיל והנאור.
לזרם זה הייתה השפעה מכרעת על הכנסיות הממוסדות משני צדי האוקיינוס, אם כי הוא נדחה על ידי פונדמנטליסטים שדבקו בגישה לפיה כתבי הקודש הם דבר האל כפשוטו.
ברביע השני של המאה ה-20, בייחוד לאחר זוועות שתי מלחמות העולם, הותקפה הליברליות על ידי תאולוגים שראו בה את רידוד האמונה לכדי מוסר חילוני חסר תוכן ועמוד שדרה שאפשר בין היתר לנאצים לגרור את הכנסייה למטרותיהם.
הוגים אלה ניסו לתקף מחדש את מושג ההתגלות ולשוב לאמונה מלאה וישירה, הגם שלא דחו את הפילוסופיה הסובייקטיבית או את המחקר ההיסטורי-ביקורתי.
שאיפותיהם הובילו את חלקם לאקזיסטנציאליזם ותורות דומות בניסיון לשוב ולהנכיח את האל במקרא ובחוויה הדתית.
אלה שדבקו בליברליות האשימו אותם בקנאות ובשמרנות עיוורת, בעוד שהפונדמנטליסטים דחום כשינוי קל ולא-מהותי בגישות שרווחו מאז שליירמאכר.
"תאולוגיה דיאלקטית" (המכונה גם נאו-אורתודוקסיה או "פוסט-ליברליות") זו, כפי שנודעה, יוצגה במיוחד על ידי התאולוג השווייצרי קרל בארת.
הריאקציה לליברליות התבטאה גם בפונדמנטליזם מודע ששלל אותה נחרצות ותחת זאת התמקד בחוויה רוחנית נלהבת ובהתעקשות על תוקפן של אמונות שטושטשו בעידן החדש (כמו חומרת העונש בגיהנום לחוטא).
תגובת-נגד זו הניעה תזוזה ימינה של התנועה האוונגליקלית, ששילבה להט קנאי עם שמרנות חברתית וחתרה להשיב את הפרוטסטנטיות למקורותיה.
תופעה זו צברה השפעה בעיקר בדרום ארצות הברית למן שנות ה-70, בדמותם של מטיפי טלוויזיה כמו פאט רוברטסון.
גילוי דומה ומקביל, שהשפעתו אדירה והוא הכוח הנוצרי הצומח ביותר בעולם, הוא הפנטקוסטליזם על ענפיו.
אלו עלו בראשית המאה ה-20 ופנו להמונים, כשהן מדגישות חוויה רוחנית בלתי-אמצעית, תפילות מלאות רגש, מעשי נסים ואמונה בכוח הנס וכיוצא בזה.
זרמים פנטקוסטליים או קרובים לכך (כולל כריזמטיים, כלומר קבוצות שנותרו בתוך כנסיותיהן הקיימות אך דוגלות בדרך דומה) התפשטו במהירות ומונים כיום מאות מיליונים, הן במעוזיה הוותיקים של הפרוטסטנטיות והן בנחלות החדשות בדרום אמריקה ואפריקה.
לאחר מלחמת העולם השנייה מילאו כנסיות פרוטסטנטיות, בעיקר הליברליות, תפקיד חשוב בתנועה האקומנית העולמית המיועדת לגשר בין פלגי הנצרות לבין עצמם וכלפי דתות העולם האחרות.
הכנסייה הקוֹפְּטִית-אורתודוקסית (בקופטית: Ϯⲉⲕ̀ⲕⲗⲏⲥⲓⲁ ⲛⲣⲉⲙ̀ⲛⲭⲏⲙⲓ ⲛⲟⲣⲑⲟⲇⲟⲝⲟⲥ, "טִיקְלֶסִיַה נְרֶמנכֶמִי נוֹרתוֹדוֹכּסוֹס"; בערבית: الكنيسة القبطية الأرثوذكسية) היא כנסייה עצמאית שבסיסה במצרים המשתייכת לנצרות האוריינטלית.
הכנסייה מזוהה עם העדה הקופטית , צאצאי המצרים הקדומים שלא התאסלמו ושימרו את השפה הקופטית.
מרבית הנוצרים במצרים משתייכים לכנסייה זו, ויש לה נוכחות גם מחוץ למצרים, בעיקר בקרב מהגרים קופטים.
הכנסייה מונהגת על ידי סינוד שבראשו הפטריארך הקופטי-אורתודוקסי של אלכסנדריה, הידוע גם כ"אפיפיור" (בקופטית: Ⲡⲁⲡⲁ, פָּאפָּא).
האפיפיור הקופטי נחשב ליורשו של מרקוס המבשר, אבי הנצרות במצרים, והאפיפיור הנוכחי (נכון ל-2025) הוא תאודורוס השני.
הכנסייה מתנהלת לפי הליטורגיה האלכסנדרונית, ומשמרת את השפה הקופטית כלשון קודש (למרות שהיא נכחדה כשפה מדוברת).
הכנסייה הקופטית, יחד עם הכנסיות האוריינטליות האחרות, התפצלה מיתר הנצרות בשנת 451 בשל הבדלים בכריסטולוגיה: האוריינטלים מאמינים במיאפיזיטיות , כלומר שהטבע האלוהי והטבע האנושי של ישו התמזגו לאחד, בעוד שהקתולים והיוונים-אורתודוקסים מאמינים בדיופיזיטיות.
בכך הכנסייה נבדלת מהכנסייה הקופטית-קתולית , שהיא כנסייה קתולית-מזרחית שהתפלגה מהכנסייה הקופטית-אורתודוקסית, והיא דיופיזיטית.
המילה "קוֹפְּטִי" נגזרת מהשם של מצרים ביוונית, אַייגִיפְּטוֹס (Αίγυπτος).
במקור היה משמעה של המילה "קופטי" פשוט "מצרי", אך היום מתייחסת מילה זו אל האוכלוסייה הנוצרית של מצרים.
המילה הקופטית לקופטי היא רֶמנכֵמִי (ⲣⲉⲙⲛⲭⲏⲙⲓ), שבתרגום מילולי היא "איש ממצרים" ("כֵמִי" זה מצרים), ואילו המילה הערבית היא קֻבְּט (قُبْط).
לפי המסורת הקופטית הנצרות הובאה לאלכסנדריה, בירת מצרים הרומית, כבר בשנת 43 לספירה (כעשר שנים לאחר צליבת ישו) על ידי יוחנן-מרקוס, מתלמידיו של פטרוס, שהיה הפטריארך הראשון של אלכסנדריה.
באלכסנדריה הייתה קהילה יהודית הלניסטית גדולה, שסיפקה כר נוח להתבססות האמונה החדשה במצרים, וממנה הנצרות התפשטה גם למצרים המקומיים ברחבי הארץ.
במאה ה-2 נוסדה במצרים אסכולת אלכסנדריה, אחת משתי האסכולות החשובות בעולם הנוצרי (לצד האנטיוכית), שמראשיתה הדגישה את אחדות שני הטבעים של ישו (האלוהי והאנושי).
פעלו בשמה כמה מגדולי המסורת הנזירית, ובראשם אנטוניוס הגדול.
החל מהמאה ה-4 הנצרות הייתה לדת הממלכתית של האימפריה הרומית, ובכללה מצרים.
מנקודה זו הכנסייה הייתה מוגנת מרדיפות הפגאנים, אבל היא הייתה מלאה במחלוקות פנימיות קשות, שרבות מהן עסקו בכריסטולוגיה (כלומר מהו בדיוק טבעו של ישו הנוצרי).
גם הקיסרים הרומיים לקחו חלק במחלוקות האלה, ולעיתים אף רדפו את בעלי העמדות המנוגדות להם.
כך הייתה המחלוקת בין אסכולות אלכסנדריה ואנטיוכיה: בעוד שהאנטיוכיים תבעו להדגיש את הבידול בין האלוהי והאנושי, כדי להבהיר שהאל איננו מושפע מבריאתו ומצוי מעבר לה, האלכסנדרוניים דרשו את ההפך כדי לוודא שטבע האדם החוטא נעטה כולו על ידי ישו ולכן נגאל.
כתגובת נגד לנסטוריאניזם, כומר מקונסטנטינופול שהשתייך לאסכולת אלכסנדריה בשם אוטיכס ניסח משנה כריסטולוגית קיצונית לא פחות, מונופיזיטיזם, שקבעה כי לישו היה טבע אחד בלבד בו התאחדו האלוהי והאנושי.
רעיונותיו של אוטיכס עוררו מחאה קשה אף מאלו שישבו בין המשפתיים עד אותה עת, ובשנת 448 אוטיכס נמלט לאלכסנדריה, אל הפטריארך דיוסקורוס הראשון שתמך בו.
מכל מקום, הוועידה זיכתה את אוטיכס מכל אשמה, והדיחה מספר בישופים שתמכו באסכולה האנטיוכית.
מעט לאחר מכן תאודוסיוס השני נפטר, ובמקומו התמנה לקיסר מרקיאנוס.
הוא הסכים שהתנהגותם של האלכסנדרוניים בוועידת אפסוס השנייה הייתה מתחת לכל ביקורת, וכינס ועידה נוספת כדי ליישב את ההדורים – ועידת כלקדון, שנערכה בשנת 451 בהשגחה קיסרית צמודה ותחת משמר חיילים שנועדו למנוע התפרעויות.
בכלקדון הבישופים שתמכו לפני כן בדיוסקורוס חזרו בהם, בטענה שדיוסקורוס הוא אדם אלים והם פעלו מתוך פחד.
הוועידה הגדירה את טבעו של ישו כדיופיזיטי (מעין עמדת ביניים בין הנסטוריאניזם למונופיזיטיזם), הכריזה על ועידת אפסוס השנייה כבטלה ומבוטלת, הדיחה את דיוסקורוס ממשרתו כפטריארך אלכסנדריה וגזרה עליו עונש מאסר.
ואולם, כמעט כל האוכלוסייה המצרית המשיכה לתמוך בדיוסקורוס, וסירבה לקבל את התאולוגיה של כלקדון ואת הפטריארך החדש שהקיסר שלח לאלכסנדריה.
במצרים פרצו מהומות, וכשדיוסקורוס מת בכלאו בישופי מצרים הכריזו על טימותאוס השני כפטריארך אלכסנדריה, בניגוד לדעתו של הקיסר.
מנקודה זו והלאה, לאלכסנדריה תמיד היו שני פטריארכים, ששניהם מתיימרים להיות יורשיו הלגיטימיים של מרקוס המבשר: פטריארך ביזנטי שדוגל בכריסטולוגיה הדיופיזיטית, ופטריארך קופטי (נקרא גם אפיפיור) שדוגל בכריסטולוגיה המונופיזיטית (או למצער מיאפיזיטית – ההזדהות כמונופיזיטית שנויה במחלוקת).
בכך הכנסייה הקופטית התפצלה מהכנסייה של האימפריה הרומית.
יחד איתה התפצלו גם הכנסייה הסורית-אורתודוקסית והכנסייה האפוסטולית הארמנית, והן מהוות יחד את הנצרות האוריינטלית, המתבססת על ועידת אפסוס השנייה ולא על כלקדון.
רוב המצרים דבקו בכנסייה הקופטית, למרות שהשלטון הרומי רדף אותם בשל כך.
קופטים רבים עונו ומתו, אך בכל זאת נותרו נאמנים למיאפיזיטיות.
לכנסייה הקופטית הייתה נוכחות גם באתיופיה: האבונא של אקסום (ראש הכנסייה האתיופית) היה כפוף לאפיפיור הקופטי באלכסנדריה – ובדרך כלל היה קופטי בעצמו; מצב זה נמשך עד המאה ה-20 – ובעקבותיו גם הנוצרים באתיופיה קיבלו את המיאפיזיטיות.
האימפריה המוסלמית כבשה את מצרים במאה ה-7, ומאז ועד היום מצרים נתונה לשלטון האסלאם.
הקופטים הושמו במעמד של "בני חסות": הותר להם להישאר נוצרים והובטחה להם הגנה, אבל הוטלו עליהם הגבלות מסוימות, כגון תשלום מס הג'יזיה, שהושת על נוצרים ויהודים אבל לא על מוסלמים.
היחס של הקופטים למוסלמים היה מסויג, ורבים העדיפו את השלטון המוסלמי על פני הרומי (שכאמור היה עוין לקופטים מאז כלקדון).
כך, במשך מאות שנים מצרים הייתה ארץ שבה יש רוב דמוגרפי נוצרי-קופטי, אבל שלטון של מיעוט מוסלמי.
השליטים המוסלמים התייחסו לנתיניהם הקופטים בצורות שונות: היו שהפגינו כלפיהם סובלנות והיו שרדפו אותם.
במרוצת השנים שיעור הנוצרים במצרים ירד בהדרגה בעקבות התאסלמויות, אבל מוערך שהם הפכו למיעוט רק במאה ה-12, כ-500 שנה לאחר הכיבוש המוסלמי.
במאה ה-11 האפיפיור הקופטי העביר את מושבו מאלכסנדריה לבירה החדשה, קהיר, אבל תוארו נשאר עדיין "הפטריארך של אלכסנדריה".
במאה ה-17 החלה הכנסייה הקתולית להפעיל מיסיון במצרים במטרה להמיר את הקופטים.
רובם דחו את הקתוליות, אבל היה מיעוט שהסכים לקבל את מרות הכס הקדוש ואת התאולוגיה הקתולית (שהיא דיופיזיטית) במסגרת שבה יוכל לשמר את רוב המסורות הקופטיות.
למענם הוקמה בשנת 1741 הכנסייה הקופטית-קתולית , בהנהגתו של ארכיבישוף קופטי שהמיר דתו לקתוליות.
בהמשך היו גם קופטים שהפכו לפרוטסטנטים, אבל הרוב המוחץ נותרו "אורתודוקסים" (כלומר אוריינטלים).
מעמד הקופטים החל להשתפר תחת השלטון הסובלני יחסית של שושלת מוחמד עלי במאה ה-19. בשנת 1855 מס הג'יזיה הוסר מעליהם, וזמן קצר לאחר מכן הותר להם לשרת בצבא מצרים.
בתקופה זו עלתה הלאומיות המצרית, שלרוב רואה בקופטים חלק בלתי נפרד מהלאום המצרי.
במהומות 1919 במצרים לקחו הקופטים חלק משמעותי, מה שהראה את ההומוגניות של החברה המצרית באותם ימים.
בשנת 1893 הוקם מחדש הסמינר התאולוגי הקופטי בקהיר, שמכשיר כמרים קופטים אבל פונה גם לציבור הרחב ומלמד את המורשת הקופטית: השפה הקופטית, תאולוגיה, היסטוריה ואמנות קופטית (כולל שירה, מוזיקה, איקונוגרפיה ואריגה).
הסמינר קיים עד היום, ויש לו מספר סניפים ברחבי העולם.
הוא רואה עצמו כיורש של אסכולת אלכסנדריה הקדומה.
האפיפיור הקופטי קירילוס השישי העניק לכנסייה האורתודוקסית האתיופית ב-1959 עצמאות (אוטוקפליה), ובכך ויתר על הכוח למנות את האבונא האתיופי (שמעתה נושא בתואר פטריארך) ועל השליטה בכנסייה האתיופית.
האפיפיור שנודה השלישי קיבל לכנסייה הקופטית בשנת 1994 גוף בריטי בשם "הכנסייה הבריטית-אורתודוקסית" , שהפך לדיוקסיה של הכנסייה הקופטית באיים הבריטיים, למרות שאנשי הכנסייה הזו כלל אינם ממוצא קופטי והצטרפו לכנסייה הקופטית רק כדי לקבל לגיטימציה; ב-2015 הם התפצלו מחדש מהכנסייה הקופטית.
החל משנות ה-70, וביתר שאת מאז המהפכה במצרים, אירעו במצרים מספר אירועי אלימות, שבהם הותקפו קופטים בידי מוסלמים קיצוניים.
מאות קופטים נרצחו באירועים כאלה, והעדה הקופטית טוענת לקיפוח ולאפליה מתמשכת מצד השלטונות, והתייחסות מקלה להתקפות פיזיות ומילוליות עליהם.
מאז שנות ה-80 תאולוגים קופטים ויוונים-אורתודוקסים נפגשים על מנת להגיע לעמק השווה לגבי המחלוקות ביניהם.
מאז 1990, הקופטים והיוונים-אורתודוקסים מכירים בהטבלות זו של זו, והחל מ-2001, כנסיות אלה הסכימו להכיר זו בזו בסקרמנט הנישואים שלהן: כיום, אם קופטי/ת ויווני/יה רוצים להתחתן, הם יכולים לערוך את החתונה באחת מהכנסיות וגם השנייה תכיר בו, ואין צורך לערוך שתי חתונות בכל אחת מהכנסיות.
מספר החברים בכנסייה הקופטית-אורתודוקסית אינו ידוע בוודאות.
ידוע שהקופטים מהווים בין 5% (לפי הערכת הממשלה) ל-15% (לטענת נציגי הכנסייה) מכלל אוכלוסיית מצרים, שמונה כיום למעלה ממאה מיליון נפש.
מוערך כי מחוץ למצרים ישנם בין מיליון לשני מיליון קופטים: הם מצויים בעיקר באמריקה הצפונית (כמיליון), סודאן (כ-400 אלף), אירופה, אוסטרליה ולוב.
על אף אפלייתם, הקופטים נוטים להיות עשירים יותר מהמוסלמים במצרים.
העדה הקופטית מחזיקה בנתח של 30%–40% מכלל הכלכלה המצרית, על פי העיתון פורבס, שליש מטבלת האנשים העשירים ביותר במצרים הם קופטים.
הקופטים במצרים מדברים ערבית כשפת אם, והשפה משמשת גם בכנסייה – בדרשות של הכומר, ולעיתים אף בתפילה.
בתפוצות הקופטיות מחוץ לעולם הערבי משתמשים גם בשפות המקומיות.
עם זאת, השפה הקופטית עדיין נמצאת בשימוש בליטורגיה הקופטית, וקופטים רבים לומדים את השפה.
בכנסייה הקופטית אפשר להסמיך רק גברים לכמורה, ועליהם להינשא בטרם ההסמכה, אם הם רוצים להתחתן.
נוהג זה דומה לזה של הכנסייה היוונית-אורתודוקסית.
שמות מן הברית הישנה המופיעים בקוראן יכולים להיות משותפים לקופטים ולמוסלמים, אך שמות מן הברית החדשה הם קופטיים בלבד.
הקופטים משתמשים גם בשמות פרעוניים: مينا (מינא-מנס, נערמר), ويصا (ויצא-בס, אל פרעוני).
קבוצת שמות נוספת המבדילה את הקופטים מן המוסלמים היא של שמות אירופאיים: ميشيل (מישל), جوزيف (ז'וזף), ماريان (מריאן).
עד לדור הקודם השמות הזרים היו ממקור צרפתי, אך כעת ניכרת השפעה אמריקאית: مونيكا (מוניקה), ديفيد (דייוויד), مايكل (מייקל) ועוד.
קבוצת שמות אחרת כוללת שמות המשותפים לקופטים ולמוסלמים, כדי לטשטש את זהותו הדתית של בעל השם (קופטים מדווחים על הפליה בבית הספר ברגע שמתגלית דתם).
בתחום זה מרובים שמות המסתיימים ב-ي: فتحي (פתחי), سعدي (סעדי), عدلي (עדלי) ועוד.
נפוצים גם שמות מהשורש مجد (=תהילה): مجدي (מגדי), ماجد (מאגֶד).
כמו כן נפוצים שמות עם הרכיב عبد (עבְּד, כלומר עֶבֶד): عبد المسيح (עבד-אלמסיח, דהיינו עבד המשיח), عبد النور (עבד-אלנור, דהיינו עבד האור).
שני שמות אחרונים אלה הם קופטיים בלבד.
מרבית הקופטים בישראל מתגוררים בעיר נצרת שבגליל, שבה קהילה קופטית-אורתודוקסית המונה בין 1,500 ל-2,000 נפש.
לרובם ככולם אותו שם משפחה – "קופטי" (قبطي), המציין את השתייכותם לעדה זו.
יש להם כנסייה בעיר, כנסיית הבשורה הקופטית , אשר כפופה באופן ישיר לאפיפיור הקופטי במצרים.
בירושלים יש גם כן קהילה קופטית, שקיימות עדויות לקיומה עוד מהמאה ה-9. מרכז הקופטים בעיר הוא מנזר דיר אנטוניוס שברובע הנוצרי, שבו יושב הארכיבישוף הקופטי של ירושלים , שלהלכה סמכותו משתרעת על כל הקופטים בדרום-מערב אסיה חוץ מסיני.
בדיר אנטוניוס חיים כיום כ-20 נזירים קופטים, ובנוסף כמה עשרות משפחות קופטיות מתגוררות בירושלים, רובן במבנה ברובע הנוצרי בשם "ח'אן הקופטים" (خان أقباط) התוחם מצפון את בריכת חזקיהו.
לכנסייה הקופטית יש חזקה על מספר תאי תפילה בכנסיית הקבר וכמה מקומות אחרים בירושלים, והיא טוענת לבעלות גם על דיר א-סולטאן, השנוי במחלוקת שכן גם הכנסייה האתיופית תובעת אותו לעצמה.
בחיפה מתגוררות כיום כמה משפחות נוצריות הנושאות את שם המשפחה "קופטי", שמוצא רובן מהקהילה בנצרת.
ביפו יש מנזר קופטי בשם מנזר אנטוניוס הקדוש, שכיום גר בו נזיר אחד, ועד 1948 הייתה בעיר קהילה קופטית.
לכנסייה הקופטית יש נכסים גם בבית לחם, ביריחו ובקאסר אל-יהוד.
במרץ 1957 נעצר ראש הכנסייה הקופטית בישראל, הכומר יואכים אל-אנטוני, בחשד לריגול ולאחר מכן הורשע.
הנצרות האורתודוקסית, או הנצרות האורתודוקסית המזרחית, היא קהילה של כנסיות נוצריות אוטוקפאליות (עצמאיות) המתבססת על מסורות נוצריות שהתפתחו בביזנטיון, בניגוד לנצרות הקתולית, אשר מתבססת על מסורות שהתפתחו באימפריה הרומית המערבית.
מקורה ועיקר תפוצתה של האורתודוקסיה בארצות המזרח התיכון ובמזרח אירופה, אך יש לה שלוחות בכל רחבי העולם.
מרכזה ההיסטורי הוא העיר קונסטנטינופול, היא איסטנבול של היום.
בנצרות האורתודוקסית מושם דגש רב יותר מן הנצרות הקתולית על הפן המיסטי והטקסי של הפולחן הנוצרי.
השם "אורתודוקסי" פירושו "ישר האמונה", והוא מכוון לטענת הכנסייה האורתודוקסית לכך, שהיא הקהילה הקרובה ביותר למסורות הנוצריות המקוריות של ישו והשליחים.
הן רואות עצמן כנצרות הלגיטימית ביותר, והשם איננו אלא כינוי אחד שהתקבע עבורן; הן רואות עצמן כ"קתוליות" (כלליות) ממש כשם שהכנסייה המוכרת כקתולית מגדירה עצמה כ"אורתודוקסית".
ראשי הכנסיות האורתודוקסיות (9 פטריארכים, 2 ארכיבישופים ו-3 מטרופוליטנים) כפופים לשלטון האזרחי במדינות בהן הם יושבים (סוג של קיסרופאפיזם).
לעיתים מכונה האורתודוקסיה "נצרות יוונית" בשל המורשת היוונית החזקה שלה, אך אין להתבלבל עם הכנסיות דוברות-היוונית בתוכה.
האמונה הנוצרית התפשטה במהירות בשל פועלם של פאולוס, פטרוס ויתר השליחים, וקהילות גדולות של נוצרים קמו באגן הים התיכון, ובמיוחד בערים המרכזיות רומא, אלכסנדריה, אנטיוכיה וירושלים (מאוחר יותר מחוזות כנסייתיים אלה, יחד עם קונסטנטינופול, יצרו את הפנטארכיה).
קרנה של הנצרות החלה לעלות בשנת 313, עת פרסם הקיסר קונסטנטינוס את צו מילאנו, אשר קבע כי רדיפת הנוצרים בכל רחבי האימפריה הרומית היא אסורה.
אך עם התרחבות מספר המאמינים בנצרות באו גם מחלוקות: מספר רבי מעלה בכנסייה הטיפו לגרסאות שונות מהמקובל של התאולוגיה הנוצרית.
גישות אלה, אשר נדחו על ידי הקהילה הנוצרית בוועידות אקומניות אחרי ניקיאה, הוגדרו כמינויות דתית.
בשנת 431 כונסה ועידת אפסוס, אשר קבעה כי אין להפריד יתר על המידה בין מהויותיו האלוהית והאנושית של ישו, ולכן אמו מריה הבתולה היא יולדת האל.
מתוך קביעה זו צמחה גישה שגרסה כי לא זו בלבד ששתי המהויות של ישו התאחדו בגופו, אלא גם במהותן; גישה זו נודעה בשם "מונופיזיטיות", אף שחסידיה מעדיפים את השם "מיאפיזיטיות" (משום שמונופיזיטיות היא גישה קיצונית יותר).
במהלך המאות ה-9 וה-10, הנצרות האורתודוקסית שלחה מיסיונרים אל העמים הסלאביים אשר התיישבו ברחבי אירופה המזרחית.
בעקבות בקשתו של מלך המוראבים רוסטיסלאב קירילוס ומתודיוס המציאו את האלפבית הקירילי ותרגמו את התנ"ך למה שהפך לסלאבית כנסייתית עתיקה.
לאחר שנתקלו בעוינות מצד מיסיונרים קתולים מהקיסרות הפרנקית, עברו קירילוס ומתודיוס ותלמידיהם לעמים אחרים: כך, מתודיוס הטביל לנצרות את הסרבים, ותלמידיו תרגמו את כתבי הקודש לבולגרית לבקשת המלך הבולגרי אשר חפץ בצמצום ההשפעה היוונית בממלכתו.
מאוחר יותר, בשנת 988 מיסיונרים מביזנטיון שבאו לקייב ביוזמת הנסיך ולדימיר הטבילו לנצרות את הסלאבים המזרחיים, אבות הרוסים, האוקראינים והבלארוסים של היום.
החל מתקופה מסוימת החל צל של פילוג בין המזרח למערב לרחף מעל לנצרות.
הסיבות לכך היו הן תאולוגיות - הכנסייה האורתודוקסית טענה כי הקתולים סילפו את הקרדו על ידי הוספת פסוקית "ומן הבן" (filioque), והן פוליטיות - הקתולים טענו כי לבישוף של רומא, הלא הוא האפיפיור, עליונות על שאר הפטריארכים, ולכך ההייררכים האורתודוקסים לא הסכימו.
על חילוקי דעות אלה נוספו הבדלי מנהג, לשון ותרבות ועלבונות מן העבר - למשל, בוועידת קוויניסקסט הקהילה המזרחית ניסתה לכפות את מנהגיה על הקהילה המערבית.
המתח בין המזרח למערב הגיעו לשיאו בשנת 870, כאשר הקהילה המזרחית והמערבית כמעט ונפרדו שנית מהסיבות הנזכרות לעיל במהלך ועידת קונסנטינופוליס הרביעית, שהעילה המיידית לכינוסה הייתה ויכוח על כס פטריארך קונסטנטינופול.
ציון דרך נוסף בפילוג קרה בשנת 1054 עת הכריזו מנהיגים נוצרים משני המחנות נידוי אלה על אלה.
ניסיונות לאחות את הקרע לא צלחו, ולאחר מסע הצלב הרביעי (1204) שבו הצלבנים הקתולים בזזו את קונסטנטינופול ופירקו את הקיסרות הביזנטית הדבר הפך לבלתי-אפשרי.
בשנת 1453 העות'מאנים כבשו את קונסטנטינופול, השריד האחרון של האימפריה הביזנטית, וכעבור זמן לא רב כבשו גם את סרביה האורתודוקסיות (יוון ובולגריה נכבשו עוד קודם לכן); השלטון העות'מאני היה סובלני כלפי הכנסייה האורתודוקסית.
בעקבות נפילת קונסטנטינופול, מוסקבה (בראשות הנסיך איוואן השלישי) הכריזה על עצמה כעל יורשתה הרוחנית והתרבותית של העיר, וכונתה "רומא השלישית".
בשנת 1917 התחוללה מהפכת אוקטובר, ברוסיה השתרר כאוס, ואורתודוקסים רבים, כמרים ועמי-הארץ כאחד, ברחו מפני הבולשביקים.
בשנת 1920 פטריארך מוסקבה טיחון שיגר הוראה שאמרה כי מחוזות אשר נותקו מהפטריארכיה של מוסקבה צריכים להתנהל באופן עצמאי עד אשר ניתן יהיה לחדש את הקשר עם הפטריארכיה.
הדבר הפך את המחוז הכנסייתי של צפון אמריקה לכנסייה אוטונומית דה פקטו, ובשנת 1970, לאחר חידוש הקשר עם מוסקבה, ניתן לה מעמד של כנסייה עצמאית (אוטוקפלית).
עם זאת, חלק מהכנסיות האוטוקפליות האחרות אינן מכירות במעמדה זה, אך עדיין מחשיבות אותה לחלק מהקהילה האורתודוקסית.
ב-5 בינואר 2019 הכריז הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול, ברתולומאוס, על הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית ככנסייה בעלת מעמד אוטוקפאלי (עצמאי) ובך הפריד את פטריארכיית קייב ואוקראינה מהתלות בפטריארכיית מוסקבה, אליה הייתה כפופה משנת 1686.
כמו כמעט כל הכנסיות האחרות, הקהילה האורתודוקסית מאמינה בשילוש הקדוש, דהיינו שהאל הוא אחד בשלוש פנים (היפוסטאזיס).
האל האב הנצחי הוא מקור האלוהות, וממנו נובעים האל הבן שהתגשם בישו ורוח הקודש, שגם הם נצחיים כמו האב.
השילוש הוא שלוש צורות אלוהיות נפרדות שאינן מתערבבות ואינן חופפות, אך כולן נובעות ומרכיבות את המהות האלוהית.
הכריסטולוגיה שבה מחזיקה הקהילה האורתודוקסית היא הדיופיזיטיות שנקבעה בוועידת כלקדון: ישו, שהוא התגלמות בן האלוהים בגוף אדם, מורכב משתי מהויות מושלמות, אלוהית ואנושית.
כנגזר מכך, כמו הקתולים, מאמינים האורתודוקסים בדיותליטיות, כלומר בקביעה שלישו היו שני רצונות נפרדים ומושלמים, אלוהי ואנושי, אשר תמיד נמצאו בהסכמה מלאה.
בניגוד לקתולים, מאמינים האורתודוקסים כי רוח הקודש נובעת מהאל האב, בלי קשר לבן .
המחלוקת אודות רוח הקודש היא הסוגיה התאולוגית העיקרית המפרידה בינם לנצרות המערבית.
גם אמו של ישו, מריה הבתולה, זוכה לכבוד רב בכנסייה האורתודוקסית, שכן דרכה ובאמצעותה נולדה התגלמותו הארצית של ישו.
כיוון שהתגלמות זו היא הן אלוהית והן אנושית, נקראת מרים לעיתים בשם "תאוטוקוס" (יולדת האל).
בנוסף לכך, בכנסייה האורתודוקסית מכבדים (אך לא עובדים) את הקדושים, שהם אישים נוצריים שבהגותם או במעשיהם מהווים דוגמה ומופת לשאר המאמינים.
הכנסייה האורתודוקסית רואה את עצמה כממשיכתה של המסורת הנוצרית כפי שנוסדה בידי ישו והשליחים ונמסרה מדור לדור במסורה הקדושה.
היא גורסת כי אין להסתמך על כתבי הקודש הנוצריים לבדם, וכי הדרך היחידה להבינם כהלכה היא לאור מסורת הפרשנות הנוצרית.
מקורות עיקריים למסורת הם החלטותיהן של ועידות אקומניות וכתביהם של אבות הנצרות.
האורתודוקסים דוחים את הדוגמות על צדקתו ועליונותו של האפיפיור על פני הכנסייה.
במקום המגיסטריום הקתולי, הסכמה רחבה בכנסייה היא המעניקה תוקף החלטות וקביעות חדשות, ובשל כך הקנוניזציה של הכרעות והוגים שונים היא תהליך איטי וממושך.
כמו כן הם דוחים את הדוגמה על כור המצרף.
הפולחן האורתודוקסי דומה במהותו לפולחן הנוצרי הקתולי, אך יש לו גם מאפיינים ייחודים משל עצמו:
סקרמנטים • טבילה • וידוי • סעודת האדון • צלב • איקונין • תפילה • קדושים • שרידי קדושים • הצטלבות (נצרות) • צום, עלייה לרגל
כמו כן, הכנסייה האורתודוקסית ידועה בהתנגדותה לשימוש בכלי-נגינה בתפילה, מסורת עתיקה מימי אבות הכנסייה כמו יוחנן כריסוסטומוס, שגינו את השימוש במוזיקה כבלתי-צנוע וחושני.
הטענה שכלים כמו עוגב וכינור שימשו את הלויים במקדש נענתה בכך שכשם שפעולות סמליות מקדימות אחרות מן הברית הישנה לא עברו אל הברית החדשה (כמו הקרבת חיות), כך גם כלי שיר.
באורתודוקסיה מותרת שירת א קפלה בלבד, ויש לה מסורת עשירה ומפותחת של זמרת מקהלה.
הקהילה האורתודוקסית מכירה באותם שבעה סקרמנטים, או פעולות-מסתורין, כמו הקהילה הקתולית, ואלו הם: טבילה, אישוש, סעודת האדון, וידוי, משיחה בשמן, נישואים והסמכה לכמורה.
הטבילה היא הסקרמנט המצרף את האדם אל הכנסייה האורתודוקסית.
במהלך הטקס כל גופו של האדם נטבל במים שבאגן הטבילה שלוש פעמים (בניגוד לכנסייה הקתולית, שלשיטתה די בהזלפת מים על גוף הנטבל), וניתן לו שמו.
מי שהיה בעברו נוצרי אורתודוקסי ועבר לדת אחרת, אינו נזקק לטבילה כדי להפוך שוב לאורתודוקסי, ודי לו בטקס האישוש; ברם, מי שנטבל לנצרות על ידי כנסייה מקהילה אחרת, צריך להיטבל מחדש אם ברצונו להצטרף לקהילה האורתודוקסית.
האישוש משלים את קבלתו של אדם לכנסייה האורתודוקסית.
בטקס האישוש האורתודוקסי, מי שנטבל נמשח בשמן הקודש, ומשנמשח, רשאי ליטול חלק בסקרמנט סעודת האדון.
סקרמנט סעודת האדון הוא, בדומה לרוב העולם הנוצרי, החלק המרכזי בתפילה האורתודוקסית, והוא כולל אכילה של לחם הקודש ושתיית יין הקודש, שהם, על-פי האמונה האורתודוקסית, הופכים לגופו ולדמו של ישו.
את סעודת האדון רשאים לקבל רק מי שטבלו ואוששו, וכן צמו, התוודו והתפללו קודם לכן.
הווידוי נועד לנוצרי אורתודוקסי שחטא ושב, ורוצה להחזיר את נשמתו לטוהרה הראשוני שקדם לחטא.
לשם כך עליו להתוודות (בדרך כלל בפני כומר), אשר לאחר מכן קורא תפילה מיוחדת ולעיתים גוזר על המתוודה עונש מיוחד, אשר בא להבהיר את מהות החטא ואת הדרך להתמודד עמו להבא.
לעיתים קרובות העונש כולל הרחקה זמנית מקבלת סעודת האדון, שכן, על-פי האמונה האורתודוקסית, קבלת סעודת האדון דורשת טוהר פנימי רב.
המשיחה ניתנה בעבר בעיקר לאנשים שעל ערש דווי כחלק מהטקסים שלפני המוות (last rites), אף שהדבר מעולם לא היה ייעודה היחיד.
את משיחת השמן ניתן לבצע על כל מי שצריך ריפוי גופני או נפשי, ובלבד שהלה התוודה לפני כן.
כמו כן היא ניתנת לכל המאמינים ביום ד' החל לפני חג הפסחא ובחגים מרכזיים.
הצום בנצרות נתפש כאופן שבו האדם, אשר קיבל טבע גשמי לאחר החטא הקדמון והגירוש מגן עדן, מתגבר על נטיותיו הגשמיות ובכך מתקרב אל העולם הרוחני.
בניגוד לעולם היוני-רומי בו שלטה התפיסה של אחדות בין צורכי הגוף והנפש, הדתות המונותיאסטיות, ובכללן הנצרות-אורתודוקסית הניחו כי התנזרות גופנית מעלה את האספקטים הרוחניים באדם.
על-פי רוב הצום הנוצרי האורתודוקסי איננו צום מלא והוא כולל הימנעות מאכילת בשר, דגים, מוצרי חלב ושאר מאכלים שמוצאם מן החי, שמן זית ויין, וכן הימנעות מקיום יחסי מין.
תקופות שבהן נהוג לצום הן:
התענית הגדולה, שהיא 40 הימים שלפני יום א' לפני פסחא;
צום השליחים, הנמשך מיום ב' שאחרי יום א' הראשון אחרי פנטקוסט ועד ל-29 ביוני, יום פטרוס ופאולוס;
צום עליית מרים, הנמשך שבועיים לפני חג עליית מרים;
צום המולד, שהוא 40 הימים שלפני חג המולד.
כמו כן, אלה הרוצים לקבל את סעודת האדון אינם אוכלים או שותים מחצות הלילה ועד לטקס עצמו; צום מלא נדרש מכל הנוצרים ביום שישי הגדול וביום שבת הקדוש (החלים בשבוע שלפני חג הפסחא), ברם ככלל צום מלא נאסר בימי א' ושבתות.
הגברים נכנסים לכנסייה בגילוי ראש, והנשים שמות כיסוי ראש.
שני המינים מתפללים יחדיו לרוב בעמידה כביטוי לכבוד.
בחלק מהכנסיות האורתודוקסיות אין מקומות ישיבה.
קוליבה היא "עוגה" המורכבת מחיטה ודגנים.
השימוש בקוליבה הוא לרוב לכבוד חגי קדושים וטקסי לוויות והשכבות.
קדוש הוא אדם אשר הוכרז כקדוש על ידי הכנסייה האורתודוקסית בתהליך הגלורפיקציה.
הכרזתו של קדוש היא הרמה הרוחנית הגבוהה ביותר, שאליה אדם מאמין נוצרי יכול לשאוף.
פולחן הקדושים התפתח עוד מראשית הנצרות על ידי הכנסייה אשר קידשה מרטירים, שהיו אנשים שקיפחו את חייהם למען האל, וסביבם התפתח פולחן קברי קדושים, והשראה לסיפורי קדושים.
לרוב הקדושים מיוצגים על ידי איקונין כאשר אורתודוקסים רבים נוהגים להתפלל למען קרובי משפחתם על ידי תפילה ותחנונים מול תמונה של הקדוש ובתמורה לעזרתו נוהגים להדליק לכבודו נרות ולשים ליד צלמו לוחיות, פתקי משאלה, צלבים ופרחים.
שרידי קדושים הם חפצי פולחן עיקריים אשר מייצגים את הקדוש בימי הביניים והם כיום נחשבים לחפצי קודש יקרי ערך בידי הנוצרים המאמינים אשר רואים בשרידי הקודשים כמסוגלים להעניק סגולה ולבצע ניסים.
הכנסייה האורתודוקסית מציינת את יום כל הקדושים ביום ראשון שאחרי חג פנטקוסט.
בכנסיות מזרחיות אלה, מרכז הכנסייה מופרד באופן טיפוסי מהמזבח בעזרת "איקונוסטסיס", קיר של איקונין.
הקדוש הנוצרי ג'ון מדמשק ציין כי האייקונוקלאסטים, שתקפו את השימוש באיקונין, מצאו את עצמם מכחישים את הטוב שבעולם החומר (וזוהי, על־פי האמונה הנוצרית, כפירה, משום שישו עצמו הופיע בעולם החומר, וחזר לחיים כבשר ודם).
הימים החגיגיים של הכנסייה האורתודוקסית הם ימי החג בלוח השנה של עבודת האלוהים.
ימים אלו נועדו בדרך כלל לציון אירוע בחייו של ישו, אמו מרים, או קדושים חשובים אחרים.
בשל חשיבותם של הימים החגיגיים, שלא כמו בימי חג מסורתיים, הימים החגיגיים עולים בחשיבותם על חשיבותו של יום ראשון ונחגגים אם הם חלים ביום ראשון.
אנשי הכנסייה האורתודוקסית (להוציא את יוון), חוגגים את אותם חגים מרכזיים של הנוצרים הקתולים כמו חג המולד וחג הפסחא אך בניגוד אל הנוצרים הקתולים האורתודוקסים מציינים אותו בתאריכים שונים על פי הלוח היוליאני כך שבפועל חג המולד האורתודוקסי נחגג ב-7 בינואר, בניגוד לחג המולד הקתולי שנחגג ב-25 בדצמבר.
הקהילה האורתודוקסית המזרחית כוללת בתוכה 14 כנסיות אוטוקפאליות (עצמאיות), שחלקן כוללות בתוכן כנסיות אוטונומיות:
הכנסייה האורתודוקסית של קונסטנטינופול, שתחתיה נמצאת
הכנסייה האורתודוקסית של ירושלים, שתחתיה נמצאת
הכנסייה הרוסית (הנקראת גם "פרבוסלבית"), שתחתיה נמצאות
הכנסייה האורתודוקסית הרומנית, שתחתיה נמצאת
בראש כל כנסייה אוטוקפאלית עומד פטריארך או ארכיבישוף, ותחתיו פועל כנס (סינוד) של בישופים מהכנסייה הזו.
בנוסף לכך, הקהילה האורתודוקסית יכולה להחליט ולזמן ועידה אקומנית - כנס של בישופים מכל הקהילה, לשם קבלת החלטות שתחייבנה את כל הכנסיות בה.
לפטריארך של קונסטנטינופול, אף שהוא נחשב למכובד מבין ראשי הכנסיות ונקרא "הפטריארך האקומני" אין עליונות על ראשי הכנסיות האחרים, בניגוד לאפיפיור של הכנסייה הקתולית, הנחשב לראש הקהילה הקתולית כולה הן בתואר והן בפועל.
קיימת דרגת ביניים של מיטרופוליט, תואר בכיר מהבישוף ונמוך מהפטריארך.
בראש כל מחוז כנסייתי בכנסייה אוטוקפאלית או אוטונומית עומד בישוף.
בנוסף קיימת נצרות אורתודוקסית מערבית.
בישראל העדה המזרחית-אורתודוקסית היא אחת מהעדות הדתיות המוכרות על פי התוספת השנייה של דבר המלך במועצה על ארץ ישראל.
נצרות יוונית-אורתודוקסית מונה את כל הכנסיות בתוך הנצרות האורתודוקסית ששפת התפילה שלהן או לפחות אחת מהמשמשות בהן היא יוונית-קוינה ושסדריהן שואבים מהנהוג במורשת הביזנטית.
הן נבדלות מהכנסיות האורתודוקסיות הסלאביות והאחרות, כמו הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, אך חולקות עמן הכרה בעליונותו הטקסית של פטריארך קונסטנטינופול וגישה דתית זהה לחלוטין.
הכנסיות היווניות מונות ארבעה מתוך חמישה כסים מטרופוליטניים בפנטארכיה הישנה – קונסטנטינופול, אלכסנדריה, אנטיוכיה וירושלים – את הכנסיות האוטוכפאליות של יוון, קפריסין ואלבניה ומספר אפארכיות ברחבי העולם.
לעיתים משמש השם לכינוי כלל הכנסיות האורתודוקסיות, ללא תלות בשפה.
הדבר נובע מהמורשת היוונית החזקה המשפיעה על כולן.
הכנסיות היווניות-אורתודוקסיות אינן מהוות גוף ארגוני נפרד בשום צורה בתוך כלל הנצרות האורתודוקסית.
אפיונן ככאלו מתייחס אך ורק לשפת התפילה ולמסורת הטקסית המשותפת.
הן מצויות באחדות (קומוניון) מלאה עם יתר הכנסיות האורתודוקסיות ומבחינה טכנית, רשאים מאמיניה של כל אחת להשתתף בתפילות, בסעודת האדון וכולי של האחרות.
הכנסיות היווניות בתוך האורתודוקסיה מונות את העתיקות והחשובות ביותר, אם כי לא הגדולות ביותר.
הפטריארכיה של קונסטנטינופול, הניצבת סמלית בראש הדת כולה, היא יוונית וכמוה גם שלוש כסים מטרופוליניים אחרים מן הפנטארכיה הישנה: הכנסייה האנטיוכית (שהתפצלה בשעתו מהסורים האוריינטלים), הכנסייה היוונית-אורתודוקסית של מצרים (שהתפלגה מן הכנסייה הקופטית) והפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים.
גם הכנסייה הלאומית של יוון והכנסייה הלאומית של קפריסין חולקות מסורת זו.
הכנסייה הלאומית של אלבניה מכילה קהילות רבות המשתמשות ביוונית.
לכל אלו יש גם את האפארכיות שלהן מעבר לים, כמו הפטריארכיות היווניות-אורתודוקסיות באמריקה ובאוסטרליה (להבדיל מהאפארכיות הרוסיות-אורתודוקסיות וכולי שם, הגדולות יותר) הכפופות ישירות לקונסטנטינופול.
במזרח התיכון עד המאה ה-19 עמדו בראש הפטריארכיות ובראש הכמורה הבכירה אישים ממוצא יווני, אם כי רוב המאמינים של הפטריארכיות באנטיוכיה ובירושלים היו ערבים.
מאז המאה ה-19 בירושלים מתחולל בקצב איטי שינוי בהרכב ראשי הכנסייה ובשפת התפילה.
בפטריארכיה של דמשק הוחלפה ההנהגה במנהיגות ערבית ושפת התפילה שונתה ברוב התפילות מיוונית לערבית.
בראש הפטריארכיה בירושלים עומד הפטריארך הנוצרי-יווני-אורתודוקסי.
למרות השם, רוב חברי הקהילה בארץ הם ערבים-ישראלים ולא יוונים.
סמלה של הכנסייה הוא הטאפוס (Τάφος, ביוונית: - "קבר") - סמל שנוצר משילוב של האותיות היווניות "טאו" ו"פי"; הסמל מציין את הקבר הקדוש ומופיע בחזית של מרבית הבניינים תחת בעלות נוצרית-יוונית-אורתודוקסית בארץ ישראל.
הכנסיות האוריינטליות האורתודוקסיות (ידועות גם ככנסיות שלוש הוועידות ולא-כלקדוניות) הוא השם המודרני המקובל למספר כנסיות נוצריות שמקורן במזרח התיכון, הדוחות את ההגדרה הכריסטולוגית שנקבעה בוועידת כלקדון ב-451. בשל עמדתן זו הן נודעו בכינוי "מונופיזיטיות", אם כי זו איננה השקפתן והן מיאפיזיטיות או נמנעות משאלות כריסטולוגיות.
הן כוללות את הכנסייה הקופטית, הכנסייה הארמנית, הכנסייה הסורית-אורתודוקסית, הכנסייה האורתודוקסית האתיופית ועוד כמה שלוחות.
בסך הכול יש בעולם כשבעים מיליון נוצרים אוריינטלים, והם מהווים את הדת החשובה ביותר בארמניה, אריתריאה ואתיופיה.
ראשית ההפרדה בין הנצרות המזרחית הקדומה לנצרות הקתולית ולנצרות האורתודוקסית היא במינות המונופיזיטית של אוטיכס, אשר גרס כי לישו היה רק טבע אחד, הטבע האלוהי.
בשנת 449 ועידת אפסוס השנייה בראשות פטריארך אלכסנדריה דיוסקורוס דחתה אמנם את הקביעה התאולוגית הזאת, אך בו-בזמן זיכתה את אוטיכס, אשר בינתיים חזר בו ואילו פלביאנוס, פטריארך קונסטנטינופול, אשר גרס כנגד אוטיכס שלישו שתי מהויות נפרדות לאחר ההתגלמות האלוהית, גונה והודח.
אולם, האפיפיור, לאו הראשון, סירב לקבל את הכרעות הוועידה ודרש ועידה נוספת.
קיסר הביזנטיני דאז, מרקיאנוס תמך בדרישת האפיפיור, וכך בשנת 451 כונסה ועידת כלקדון, שבה נקבעה הדוקטרינה הדיופיזיטית, שעל-פיה לישו היו שני טבעים שונים, הנפרדים מהותית אך בלתי-נפרדים גשמית, אלוהי ואנושי, אשר נמצאים בגוף אחד.
כמו כן דיוסקורוס הוחרם והודח, ואוטיכס הוחרם אף הוא.
אולם, לדעת בישופים רבים מהמזרח, הדוקטרינה הדיופיזיטיות שהתקבלה בוועידה הייתה שקולה כנגד קבלת המינות הנסטוריאנית שגונתה אך 20 שנה קודם לכן בוועידת אפסוס, ולכן הם דחו את החלטות ועידת כלקדון ופרשו מהכנסייה, ובראשם דיוסקורוס.
כנסיות פורשות אלה אימצו את הדוקטרינה המיאפיזיטית של קירילוס האלכסנדרוני, אשר גורסת כי שני טבעיו של ישו התאחדו לתוך טבע אחד, ששומר על תכונותיהם של זה ושל זה, ודחו את המונופיזיטיות הקיצונית של אוטיכס.
כיום, הקהילה הנוצרית האוריינטלית האורתודוקסית כוללת את:
הכנסייה הקופטית – מייחסת את עצמה לשליח מרקוס וטוענת כי נוסדה במאה ה-1 לספירה (בערך בשנת 42).
מרכזה במצרים ושפתה כיום ערבית על אף שבמקור שפת התפילה הייתה קופטית (ניב של המצרית הקדומה).
בראש הכנסייה הקופטית עומד "הפטריארך של אלכסנדריה" שמושבו בקהיר.
כנסייה זאת נחשבת למנהיגה הרוחנית של הזרם האוריינטלי והכוללת את:
הכנסייה הקופטית הבריטית – באופן מקורי, הכנסייה הבריטית נוסדה בשנת 1866 והייתה כפופה לבישוף שהוקדש על ידי הכנסייה הסורית על מנת להקים מחדש את הדעה האורתודוקסית במערב.
אך במהלך השנים המשלחת איבדה קשר, אבל בשנת 1994 לאחר דיונים עם הכנסייה הקופטית הפכה הכנסייה הבריטית כחלק ממנה.
הכנסייה הארמנית – הארמנים לא השתתפו בוועידת כלקדון בשל קרב שניהלו באותה שנה נגד הפרסים.
בשל כך, הם לא קיבלו את החלטות הוועידה.
בשנת 551 כינס המנהיג הדתי הארמני, הקתוליקוס בבקן, סינוד שהכריז על אי הסכמה לעקרונות הדיאופיזיטים שנקבעו בכלקדון ועל ניתוק הכנסייה הארמנית משלטון הכנסייה בקונסטנטינופול.
הארמנים רואים עצמם לא-כלקדוניים (אלה שלא קיבלו עליהם את החלטות ועידת כלקדון) על אף שלא קיבלו השקפתו של אוטיכס אלא את זו של קיריליוס מאלכסנדריה שעל פיה היה ישו עצמות אלוהית שלבשה טבע אנושי.
הכנסייה הסורית – הכנסייה התפתחה מהכנסייה של אנטיוכיה ואורגנה על ידי יעקב בראדאיוס ולכן יש המכנים כנסייה זו כ"יעקוביטית" (אף על פי שחסידי הכנסייה מתנגדים לכנות את הכנסייה על שם אדם).
שפת התפילה של כנסייה זו היא ארמית.
כיום מצויים מרבית המאמינים של כנסייה זו בהודו, לאחר שנוצרים מכנסייה זו ייסדו במאה ה-17 במלבר את הכנסייה הסורית-אורתודוקסית של הודו.
בראש הכנסייה עומד "הפטריארך של אנטיוכיה" היושב בדמשק.
הכנסייה האורתודוקסית האתיופית – נוסדה במאה ה-4 ועד שנת 1948 הייתה כפופה לבישוף קופטי שנשלח ממצרים.
כיום עומד בראשה פטריארך שמושבו באדיס אבבה.
הכנסייה האריתראית אשר נפרדה ממנה
"נצרות קדומה" הוא מושג המתייחס לתקופה בתולדות הנצרות בה עוצבו הקווים הבסיסיים של תנועה דתית, חברתית, אינטלקטואלית ופוליטית שהפכה לדת הנוצרית חובקת העולם.
תיחום גבולותיה של תקופה זו משתנה לפי האסכולות והחוקרים השונים העוסקים בה.
הרוב מציין את תחילתה עם מותו של ישו בצליבה, בשנת 30 לספירה.
יש המציינים את תום תקופת הנצרות הקדומה בוועידת ניקיאה בשנת 325, ועידה בה נקבעו, באופן אחיד, יסודות האמונה הנוצרית הקתולית.
אחרים רואים את תום התקופה בשנת 400, תקופתו של אוגוסטינוס הקדוש מחשובי הוגי הדעות הנוצרים.
אחרים מאריכים את התקופה עד לשנת 632, שנת מותו של הנביא מוחמד ותחילת התפתחות האסלאם.
לבסוף, יש המגיעים עד לשנת 800, תקופתו של המלך קרל הגדול כאשר מרכז הנצרות עבר למערב, פיזית והגותית.
אחת השאלות הבסיסיות ביותר במחקר הנצרות הקדומה היא השאלה מתי נפרדו דרכיהן של היהדות והנצרות וזו האחרונה הפכה לדת חדשה ועצמאית?
מתחילת חקר הנצרות הקדומה ועד לעשורים האחרונים הדעה השלטת הייתה שמתחילת שליחותו של פאולוס ועד לכתיבתן של הבשורות (סוף המאה הראשונה ותחילת המאה ה-2 לספירה) או בתקופה בין חורבן הבית השני בשנת 70 לספירה ומרד בר-כוכבא בשנת 135 לספירה, חלה בהדרגה הפרדות בין היהדות לנצרות עד לניתוק מוחלט.
אדריכל פעולת ניתוק זו היה פאולוס אשר הוגדר כמייסד הנצרות, כמנתקה משורשיה בארץ ישראל ומעבירה לעולם ההלניסטי-רומי.
תהליך זה מכונה "היפרדות הדרכים".
במחקרים חדשים של העשורים האחרונים, הולכת ונקבעת דעה אחרת.
בשלהי הבית השני לא הייתה בישראל יהדות הומוגנית אלא צורות יהדות שונות שחיו בצוותא, בחברה מעורבת של כיתות וזרמים.
בתוך כלל זרמים יהודיים אלו, ניתן למצוא גם קבוצה מסוימת של יהודים המאמינים במשיחיותו של רבם, הלא הוא ישו.
לאחר המרד וחורבן הבית השני, החלה הפרדה הדרגתית בתוך זרמים אלו.
הפרדה זו לא הייתה מהירה אלא נמשכה מאות שנים.
במשך מאות שנים אלו, רוב זרמי היהדות התחברו יחדיו לזרם שהפך, לבסוף, ליהדות הרבנית.
הזרם היהודי של מאמיני ישו החל פונה לכוון שונה אך עדיין הכנסייה ובית הכנסת היו אחיות, השפיעו אחת על השנייה וההפרדה המלאה חלה רק במאה ה-4 עם ועידת ניקיאה והפיכת הנצרות לדת הרשמית בקיסרות הרומית ועם פרסום כתביו של אוגוסטינוס בסוף אותה מאה.
במחקרים אלו, פאולוס כבר לא מתקבל כמייסד דת חדשה אלא כיהודי בלידתו ובמותו, אשר ניסה לבצע רפורמה משמעותית ביהדות.
גם משמעות המושג "יהודים-נוצרים" השתנה במחקר של העשורים האחרונים.
עד אז, החוקרים חילקו את המאמינים בישו לשתי קבוצות:
קבוצה של מאמינים בהנהגת יעקב, אחיו של ישו, והשליח פטרוס שפעלה בייחוד בירושלים ויהודה והמשיכה, ביחד עם האמונה במשיחיותו ותחייתו של ישו, לשמר את מצוות התורה, כולל את ברית המילה והכשרות.
קבוצה של מאמינים בהנהגת פאולוס, שפעלה בייחוד מחוץ לארץ יהודה, אשר התנתקה, בהדרגה, מהתורה ומצוותיה.
בשלב מאוחר יותר, אבות הכנסייה התייחסו אליה כאחת מקבוצות המינים ונלחמו בה בכל כוחם.
הקבוצה השנייה היא זאת שממנה צמחה הנצרות ה"אמיתית".
המחקרים המודרניים שוללים חלוקה זו.
לדעתם, גם הנצרות הנוכרית, הפאולינית, כללה יהודים שהמשיכו לשמר את המצוות או חלקן, נוכרים שקיבלו את האמונה בישו אך ביחד עמה גם מנהגים יהודיים וחלק מהמצוות ונוכרים שקיבלו רק את האמונה בישו אך חיו בקהילות מעורבות עם שאר סוגי המאמינים.
על כן, בתקופה הנדונה, אין לדבר על "יהודים-נוצרים" ו"נוצרים" כשתי קהילות נפרדות אלא כקהילה אחת המאמינה בישו המשיח אך רוב מרכיביה מושפעים עדיין, במידה זו או אחרת, מהיהדות.
המייחד את הנוצרים הראשונים מהיהודים או הפגאנים שסביבם, היא האמונה בישו כמשיח שהוצא להורג, קם לתחיה ועלה השמימה.
האמונה הזאת, היא האמונה הבסיסית והמכוננת של הנצרות.
המושג "משיח" היה קיים גם לפני ישו.
לדעת רוב החוקרים, מקורו של מושג זה הוא יהודי, ארץ ישראלי.
הוא הפך למושג היסוד באמונה הנוצרית הקדומה, עד כדי כך ששמו של המשיח שונה מישוע בן יוסף לישו המשיח (Christus) והמאמינים הפכו ל"משיחיים" ברוב השפות.
משמעות המושג "משיח" אינה אחידה ועברה שינויים במשך הדורות.
במובנו הראשוני המשיח הוא אדם שממונה לתפקיד מנהיגותי.
התפקיד יכול להיות חילוני - כמו משיחת אדם למלוכה, דתי - כמו משיחת אדם לכהונה או רוחני כמו משיחתו (הרוחנית) של אדם לנבואה.
בהדרגה, המושג השתנה והפך למשיח עתידי שיופיע בעתיד הרחוק וימלא את תפקידו המיועד.
עם הזמן, עתיד זה הלך והתרחק ונוצר מושג חדש של משיח, משיח שיופיע בקץ הימים, לאחר סוף ההיסטוריה האנושית, אחרי האפוקליפסה.
משיח זה של אחרית הימים יהיה בעל שלושת התפקידים - מלך (בן דוד), כהן (בן אהרון) ונביא.
ניתן לראות את תחילתו של ישו כמשיח בהטבלתו בירדן על ידי יוחנן המטביל.
יוחנן קרא ליהודים לבוא לטבול בירדן כדי להטהר מחטאיהם ולהיות מוכנים למשיח ולגאולה שיגיעו בקרוב.
ישו נטבל על ידי יוחנן ולאחר הטבילה ראה את השמיים נפתחים מעליו, ראה את רוח הקודש בצורת יונה צחורה ושמע את קול האל האומר לו "אתה בני אהובי, בך חפצתי" (מרקוס, א' 11).
באירוע זה רואים את המשיחה הרוחנית ההופכת את ישו לנביא (הכוונה במילה "בני" היא כנראה "הנבחר" או "המועדף שלי").
את המשיחה המלכותית מקבל ישו בלידתו בבית לחם, עירו של דוד המלך ובשושלת היוחסין שלו המגיעה עד לדוד המלך.
את הצד הכהני במשיחיותו מספקת אמו, מרים, קרובת משפחתו של יוחנן המטביל, בנו של כהן.
חמוש בשלושת תפקידים אלו, ישו הארצי מתגבר על השטן במדבר, מבצע נסים, מחייה מתים ומפרש את דברי התורה ודברי הנביאים שקדמו לו.
אך כאן אירע המשבר החמור של קהילת המאמינים הראשונים.
ישו המשיח אינו מביא גאולה לעמו ולמאמיניו, אינו מחדש את מלכות ישראל ואינו בונה בית מקדש חדש (כפי שהבטיח).
לעומת זאת, הוא מוצא להורג ומת מוות נורא על הצלב.
הקהילה המאמינה הייתה חייבת להתגבר על משבר מתסכל זה כדי להמשיך ולהתקיים.
הפתרון נמצא במטמורפוזה בה ישו הופך (בדרשות השליחים, בייחוד פטרוס ופאולוס) ממשיח ארצי ל"בן האדם".
"בן האדם" (מושג שישו לקח מחזיונו של הנביא דניאל) הוא ישו המשיח החדש, משיח שמת על הצלב, הוקם לתחייה על ידי אלוהים, עלה השמימה ושם יושב לימינו של האל.
בעתיד הוא יחזור, רכוב על "ענני שמים" וייסד את מלכות האלוהים של אחרית הימים.
מכאן שהגאולה כבר לא תהיה מיידית, בידי משיח ארצי, אלא בעתיד מעורפל, בידי משיח שמימי.
עיכוב מתסכל זה בגאולה מתורץ על ידי השליחים בזה שנחוץ זמן כדי להכשיר את לבותיהם של האנשים, לפני שהגאולה המשיחית תבוא.
השינוי הבא במהותו של ישו מופיע בדרשותיו של פאולוס השליח.
דרשות אלו נועדו ברובן למאמינים מחוץ לארץ ישראל, אנשים שנושא המשיח היה פחות מוכר וחשוב להם.
בדרשותיו נוצר הנדבך הנוסף של הנצרות הקדומה - הכפרה.
נדבך זה נוצר עקב השאלה המתסכלת של המאמינים היא שאלת סיבת מותו של ישו.
פאולוס החל מעלה את היסוד האמוני שמותו של ישו נועד לכפר על החטא הקדמון המוטבע בבני האדם מימי בראשית ובכך, לאפשר את גאולתם בעתיד, לאחר שהם יטהרו לבם מחטאיהם הנוכחיים.
עקרונות אלו הוו את יסוד האמונה הנוצרית בתחילתה, האמונה לה הטיפו השליחים ותלמידיהם.
תקופת השליחים וראשית הכנסייה העולמית
תקופת השליחים, המכונה גם "התקופה האפוסטולית", מתוארת בספר מעשי השליחים המיוחס לסופר ולרופא לוקאס, כותב הבשורה על שמו.
בתחילת הספר, ישו מתגלה לשליחים, לאחר מותו, ואחר כך עולה השמימה.
השליחים חוזרים לירושלים, רוח הקודש יורדת עליהם והם יכולים לבצע נסים, להתנבא ולהפיץ את בשורת ישו בכל הלשונות.
ההנהגה היהודית הצדוקית בירושלים, אינה מקבלת בעין יפה את דרשותיהם של השליחים ופטרוס בראשם, ומתחילה לרדוף אותם.
בהתחלה, הקהילה הקטנה של השליחים ותלמידיהם מנתה בסך הכל כ-120 אנשים (מעשי השליחים א' 15).
הם חיו חיי שיתוף וחלוקת נכסים.
אך גם בקהילה זו, שגדלה בהדרגה, הופיעו חילוקי דעות.
הוויכוח הגדול הראשון היה בין שני מרכיבים של קהילה זו, המרכיב ה"עברי" (כנראה השליחים המקוריים ותלמידיהם, ילידי ארץ ישראל) ו"ההלניסטים" או "דוברי היוונית" (כנראה מאמיני ישו מחוץ לארץ ישראל שעלו לרגל אליה ונשארו בה).
נושא הוויכוח היה האם הקהילה צריכה לעסוק רק בענייני קודש (כדעת "העבריים") או גם לדאוג לעניינים החומריים של הקהילה (כדעת "דוברי היוונית").
כתוצאה מהוויכוח מתמנים בעלי התפקידים הראשונים בקהילה (כנסייה, Ecclesia) הנוצרית, אלו הם שבעת השמשים (דיאקונים ביוונית).
כל השבעה הם בני תפוצות מחוץ לארץ ישראל.
דבר זה הוא בעל חשיבות רבה ביותר משלוש בחינות:
הכנסייה (קהילה) הנוצרית הופכת לעולמית (אוניברסלית) ולא ארץ ישראלית.
כניסת הנוכרים להנהגת הכנסייה מסמלת את תחילת היפרדותה של כנסייה זו מהיהדות הארץ ישראלית ופנייתה לכוון הנוכרי.
התחלת ניצחונו של הקו הפאוליאני (המיוצג על ידי פאולוס) הגורס שהטפת הבשורה החדשה צריכה להיות מופנית כלפי העולם היווני-רומי ולא כלפי היהודים.
בראש ההנהגה החדשה הזאת עומד הדיאקון סטפנוס.
הוא נעצר על ידי הסנהדרין באשמת נשיאת דברים נגד בית המקדש ונגד משה.
בעומדו בפני הסנהדרין, נושא סטפנוס נאום בו הוא תוקף את היהודים על בגידתם בתורת משה בעבר ובישו המשיח בהווה.
עקב כך הוא מוצא אל מחוץ לעיר ונסקל באבנים עד מותו.
על כן, נחשב סטפנוס לנוצרי הראשון שמת על קידוש האמונה ("עד אמונה", מרטיר) ומכונה בשם פרוטומרטיר כלומר, המרטיר הראשון.
הוא גם מסמל את המשך ההתנתקות של הנוצרים מהיהדות - מנהיג נוכרי, נרדף ומוצא להורג על ידי היהודים שבגדו בישו ובבשורתו.
מכאן שהיהודים אינם ראוים יותר לבשורתו של ישו ויש להעביר בשורה זו מעם ישראל לאומות העולם.
אך המנהיג הראשי של המאמינים הראשונים, הוא המנהיג שישו מינה בעצמו כיורשו, הלא הוא פטרוס, השליח שקיבל מידו של ישו את מפתחות מלכות השמיים.
במשך כל ההיסטוריה של הנצרות, פטרוס נחשב כמנהיג הפלג הארץ ישראלי או ה"עברי" של הנוצרים החדשים, זה שדורש להמשיך לשמור על המצוות ולהפיץ את הבשורה רק בקרב היהודים.
אך עד מהרה קם המנהיג החדש והדומיננטי, פאולוס ותופס את מקומו.
הברית החדשה אינה מתארת את תולדותיו של פטרוס לאחר מכן.
לפי כתבים נוצריים חיצוניים (שלא נכללו בברית החדשה), פטרוס מגיע לבסוף לרומא ומייסד שם קהילת מאמינים שהוא עומד בראשה.
על כן הוא נחשב גם לאפיפיור הראשון.
לפי האגדה הוא נאסר ומוצא להורג ברומא ויורשו הוא לינוס, האפיפיור השני.
אין שום הוכחה על הגעתו של פטרוס לרומא ויש הסבורים שמדובר באגדה של קהילת נוצרים רומאית קדומה שרצתה להראות שמוצאה ומוצא האפיפיורים היא מהשליחים עצמם.
לאחר מותו בסקילה של סטפנוס, התפזרו הדיאקונים ואנשיהם ה"הלניסטים" ברחבי הקהילות שבמזרח ים התיכון, הפכו למנהיגי הקהילות הנוצריות שהחלו להיווצר במרחב זה והיו הצעד הראשון ביסוד ההירארכיה הכנסייתית הנוצרית.
על פי הסיפור המובא ב"מעשי השליחים", היה זה בעיר אנטיוכיה שתלמידי ישו כינו עצמם לראשונה "משיחיים" ("כריסטיאנים", ביוונית: Χριστιανοί).
כאמור, הדמות הדומיננטית של תקופת השליחים היא השליח פאולוס.
בניגוד לפטרוס שהטיף ליהודים בארץ ישראל, פאולוס נחשב זה שהעביר את הטפת הבשורה של ישו לאומות העולם, מחוץ לארץ ישראל.
במחקר המודרני עלתה דעה חדשה.
דעה זו טוענת שאכן פאולוס פנה אל הנוכרים אך אלו לא היו פגאנים גמורים שהפכו, בשל ההטפה, לנוצרים.
חלק גדול ממאמינים אלו היו במידה זו או אחרת יהודים.
בין המתנצרים הראשונים אנו מוצאים שומרונים שלא נחשבו ליהודים אך שמרו על תורת משה.
מחוץ לגבולות הארץ נשא פאולוס את דרשותיו אל יהודים שרצו להכיר את הבשורה החדשה, גויים שקודם התגיירו ולאחר מכן פנו אל הנצרות, גויים שהחלו לשמור חלק ממצוות ומנהגי היהודים, פגאנים שמדי פעם ביקרו בבתי הכנסת של היהודים וגם פגאנים שחיפשו אמונה חדשה.
ב"מעשי השליחים" אנו רואים שפאולוס נושא את רובן הגדול של דרשותיו בבתי כנסת שם היו מגיעים היהודים, אך גם גויים שנמשכו אל היהדות.
מה הייתה ייחודיותו של פאולוס?
הוא היה יהודי בעל תרבות הלניסטית, אשר נולד מחוץ לארץ ישראל ובעל אזרחות רומית.
הוא לא הכיר אישית את ישו ואת דבריו ומעשיו ידע רק מהסיפורים ששמע מתלמידיו.
לאחר שנטבל והפך למאמין בבשורת ישו, הוא בילה זמן מועט, יחסית, עם הקהילה הנוצרית הקדומה והוותיקה בירושלים.
שם נתגלו ויכוחים קשים בינו ובין קהילה זו, בייחוד עם יעקב אחי ישו.
אף על פי שהברית החדשה מנסה להפחית במאוד את ממדיו של ויכוח זה, אנו רואים שבכל זאת, הוויכוח היה קשה מאוד עד כדי מעצרו של פאולוס ככופר ומסית וכמעט הוצאתו להורג.
על מה נסב ויכוח קשה זה?
פאולוס לא ראה עצמו כפוף להנהגה הוותיקה של המאמינים הראשונים - פטרוס (שמונה על ידי ישו עצמו) ויעקב אחי ישו.
על כן הוא פיתח דרך עצמאית ויחודית משלו שהפכה, במהרה, לדרכה של הנצרות הקדומה.
פאולוס דגל בביטול המצוות והחלפתן בתפילה ובאמונה בבשורתו של ישו ותחייתו.
ההנהגה הוותיקה התנגדה לכך נמרצות בטענה שגם ישו עצמו התנגד לכך.
פאולוס האמין שישו כיפר במותו על החטא הקדמון של האדם וחטא זה אינו קיים יותר.
המצוות הוטלו על האדם על ידי האל בגלל חטא קדמון זה כסוג של ענישה.
משבוטל החטא הקדמון נחתמה "ברית חדשה" בין האל והאדם (המאמין).
בקשר הזה כבר אין מקום לעונש ולפחד מאי קיום העונש.
את מקומם של אלו תפסו האהבה והחופש - האהבה ההדדית בין האל והאדם והחופש לאדם להשתחרר מעול המצוות.
סיבה נוספת, מעשית יותר, לביטול המצוות, הייתה שפאולוס, אזרח רומאי בעל תרבות הלניסטית, ידע שיקשה מאוד על הגויים לקבל על עצמם אמונה חדשה הקשורה בכל כך הרבה קושי, ויתורים וקרבנות.
מצוות כמו ברית המילה והכשרות נחשבו לקשות מנשוא ואף לבלתי מוסריות בעיני הפגאנים.
פאולוס תמך מאוד בהטפת הבשורה לגויים בעוד שההנהגה בירושלים דגלה בהטפה רק בקרב היהודים.
בנושא זה, ההנהגה הוותיקה התפשרה והסכימה לדרכו של פאולוס.
לפי האגדה, כאמור, אפילו פטרוס עצמו הגיע בסופו של דבר לרומא, שם נצלב.
בהופכו למנהיג הדומיננטי של הנצרות הקדומה, פאולוס היה גם לתאולוג הראשון שלה.
דבריו הופצו, בעזרת הטפותיו, תלמידיו ואיגרותיו לקהילות המאמינים (שמחוץ לארץ ישראל) ועיקרם היה:
הברית החדשה - פאולוס ראה בעם ישראל עם סגולה.
אלוהים בחר בעם זה מכל העמים וכרת עמו ברית במעמד הר סיני.
ברית חוזית זו אומרת שעם ישראל מתחייב למלא את כל המצוות שהאל ציווה והאל מתחייב להיטיב עם עם זה מאוד אם הוא ישמור את הברית או להענישו, אם יפר אותו.
בני ישראל הפרו פעמים רבות את הברית, לעיתים נענשו ולעיתים, בהיות האל רחום וחנון, ההפרה נסלחה להם.
נביאים שונים חזו, לדעת פאולוס, את בואו של המשיח הגואל, הלא הוא ישו.
אך עם ישראל, עם "קשה עורף" התכחש למשיח כאשר זה הגיע וסירב להכיר בו כמשיח, לאחר מותו.
זאת הייתה הפרה חמורה של הברית בין האל והיהודים, חמורה עד כדי כך, שבעטיה הברית התבטלה.
נוצרה ברית חדשה, ברית בין עם סגולה חדש (המאמינים בישו) ואלוהים.
עם חדש זה הוא כעת עם ישראל ה"אמיתי".
היהודים, צאצאיו של אברהם נשארים אמנם עם התואר "עם ישראל" אך הם עם ישראל "שבבשר", עם חומרי שהברית שבינו ובין האל בוטלה.
הנוצרים הם עם ישראל החדש "שברוח", העם שהאל כרת עמו ברית חדשה.
החטא הקדמון - האל ברא את האדם בצלמו ונתן לו את השליטה על כל הבריאה האלוהית.
ניתן להם רק איסור אחד והוא האיסור לאכול מפרי עץ הדעת.
אך אדם וחווה אכלו מפרי עץ זה והפרו את הצוו האלוהי.
עקב כך הם גורשו מגן העדן, הפכו לבני תמותה ונאלצו לעמול קשה לשם קיומם ולהתמודד עם רוע, אסונות, מלחמות וכו'.
בני האדם כבר לא היו מסוגלים לעשות רק טוב ומעשי הרוע שלטו בעולם.
מכאן נובע, לפי פאולוס, שהחטא הקדמון טימא את נפש בני האדם עד סוף הדורות והפך אותם לבלתי ראויים לגאולת הנשמה, גאולה שתפתח בפני נשמתם את שערי השמים ושערי גן העדן.
אך בין התכונות העיקריות של האל יש למנות את האהבה והרחמים.
תכונות אלו גרמו לאל להתחרט על מצבו האומלל של המין האנושי.
ההתגשמות בבשר - כאשר האל התחרט על מצבו של האדם, הוא ירד אליו בלובשו צורת בשר ודם.
בתור בשר ודם הוא סבל את הלעג וההשפלה ולבסוף את המוות הנורא על הצלב.
ייסוריו ומותו של ישו היו על כן, רצון האל, חלק מתהליך הגאולה.
מכאן שהיהודים, לפי פאולוס, אינם אשמים במותו של ישו אלא רק באי ההכרה בו כמשיח ועל ידי כך, בעיכוב הגאולה.
שה האלוהים - לפי פאולוס האל ירד ארצה (או שלח את בנו ארצה) כדי לשמש כקרבן.
אדם חוטא מעלה שה לקרבן כדי לכפר על חטאו.
ישו היה, על כן, ל"שה האלוהים" שקורבנו יביא לכפרת החטא הקדמון.
בצורה זו התגבר פאולוס על אחת הבעיות הקשות ביותר שעמדה בפני הנהגת הנוצרים והיא כיצד להסביר את מותו של המשיח על הצלב?
כאמור לעיל, קרבן זה של ישו, ביטל את החטא הקדמון ועל כן גם ביטל את הצורך בקיום המצוות.
מלכות השמיים - אמנם החטא הקדמון בוטל אך בני האדם אינם ראויים עדיין לגאולה.
ישו חזר השמיימה ויושב לימינו של האל.
העולם נשאר עולם רע וקשה, עולם של חטא וסבל.
אך האל לא שכח את ברואיו.
בעתיד ישו יחזור שוב, רוכב על ענני השמיים, הפעם כמלך המשיח ויקים את מלכות השמיים שבה בני האדם יחזרו לחיות כמו אדם וחווה בגן העדן.
זו, בקיצור נמרץ, האמונה החדשה אותה הפיץ פאולוס, אמונה שהפכה לדת חדשה.
בדורות הבאים תורה זו הלכה והתרחבה, השתנתה והתפשטה בעזרת הכנסייה, ועידותיה ואבותיה.
חוקרים רבים טוענים שהנוצרים הראשונים התנגדו למקדש ולפולחן הקרבנות המתקיים בו, או לכל הפחות לא ראו בו חשיבות כלשהי.
איל רגב בחן במאמרו את יחסם של הנוצרים הקדומים למקדש במאה הראשונה לסה"נ.
בדיון זה, ביקש להבחין בין יחסם לבית מקדש השני, על כל מאפייניו, לבין יחסם לעצם הרעיון של מוסד המקדש והקרבנות.
מעשה "טיהור המקדש", המיוחס לישו, מתאר שישו גירש מהמקדש את המוכרים והקונים, הפך שולחנות חלפני הכספים ואף קרא למקום "מערת פרצים".