tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נישא לבתו של רבי ליפא חיים הכהן אב"ד זמברובה (תקופה קצרה שימש גם אב"ד לומז'ה), נשיא כולל לומז'ה-סובאלק.
לאחר נישואיו התמנה הרב שפירא כרבה של שאקי.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 התמנה כרבה של שצ'וצ'ין, וכיהן בתפקידו כארבעים שנה עד פטירתו.
חידושי תורתו מופיעים בספרי אחיו וחכמים נוספים.
בשנת 1882, לאחר פטירת חמיו רבי ליפא חיים הכהן, התמנה תחתיו כנשיא כולל לומז'ה-סובאלק, שתמך בתושבי ירושלים.
היה ידידו של רבי יהושע לייב דיסקין מירושלים.
בניגוד לאחיו, התנגד לתנועת חיבת ציון.
הרב שפירא הוא אחד הרבנים שנתנו הסכמה על הספר "ליקוטי הלכות" של החפץ חיים.
גיסו, חתן נוסף של רבי ליפא חיים הכהן, רבי דוב מנחם רגנשברג כיהן כרבה של זמברובה קרוב ל־60 שנה עד למלחמת העולם השנייה, נספה בשואה.
חתנו של הרב שפירא הוא רבי יצחק מרדכי קלפפיש.
בנו של רבי יצחק מרדכי, הרב אהרן יעקב קלפפיש, נישא לבתו של רבי דוב מנחם רגנשברג.
הרב אהרן יעקב קלפפיש הביא מתורתו של סבו הרב שפירא בספרו "מנחת אהרן".
יהושע (ישה) זק (26 בספטמבר 1929 – 14 במרץ 2024) היה פיזיקאי ישראלי, פרופסור במחלקה לפיזיקה של הטכניון.
נודע בתרומותיו לתורה הקוונטית של אלקטרונים בגבישים מחזוריים, הגה את החבורה המגנטית וחקר את הצגותיה, הגה הצגה של מרחב הילברט שקרא לה kq - representation (הצגת kq) והידועה גם בשם התמרת זק וגילה פאזה טופולוגית בגבישים חד-ממדיים הידועה בשם Zak phase (פאזת זק).
חתן מדליית ויגנר לשנת 2014, חתן פרס ישראל בחקר הפיזיקה והכימיה לשנת ה'תשפ"ב (2022) וחבר עמית של האגודה הישראלית לפיזיקה, משנת 2018 עד לפטירתו.
נולד בווילנה, פולין (בימינו בליטא), בשנת 1929, ולמד בבית ספר עברי.
עם הכיבוש הנאצי הועבר לגטו וילנה (1941–1943), בגיל 14 נלקח למחנות עבודה באסטוניה ובגיל 15 למחנה הריכוז שטוטהוף.
בגיל 16 השתתף בצעדת המוות משטוטהוף.
עם שחרורו גויס לצבא האדום לשלוש שנים.
באפריל 1948, בגיל 19, חזר לווילנה, השלים תוך שנתיים את לימודיו בבית הספר התיכון, וזכה במדליית כסף על הצטיינות בלימודים.
בשנת 1953 היה אלוף ליטא בשייט קייאקים ל-1,000 מטר ליחידים.
קיבל תואר שני בפיזיקה מאוניברסיטת וילנה בשנת 1955. את ההשתלמות לתואר דוקטור החל באוניברסיטת לנינגרד בהנחיית פרופסור לב עמנואילוביץ' גורביץ והפסיק אותה כדי לעלות לישראל, בעליית גומולקה.
בשנת 1957 נרשם ללימודי דוקטורט בטכניון בהנחייתו של פרופסור נתן רוזן והנחיה משנית של פרופסור יואל רקח בירושלים.
סיים דוקטורט בטכניון ב-1960 בנושא של הצגות של חבורות מרחביות לא סימורפיות.
השתלמות בתר-דוקטורט עשה ב-MIT, ובמהלכה גילה את החבורה המגנטית.
ב-1964 חזר לטכניון כחבר סגל מן המניין.
גילה את הצגת kq, הידועה גם כהתמרת זק בשנת 1967. ערך ספר על הצגות בלתי פריקות של חבורות מרחביות.
בתחילת שנות ה-70 (1970–1973) שימש ראש המכון למצב מוצק בטכניון.
את הפאזה הידועה כ"פאזת זק" גילה בטכניון בשנת 1989.
חבורת ההזזות המגנטיות היא חבורת הזזות במישור הדו-ממדי שאינן מתחלפות (חבורה לא אבלית).
החבורה שימושית בניתוח התכונות הספקטרליות של משואת שרדינגר המתארת גביש דו-ממדי אין סופי, בנוכחות שדה מגנטי הומוגני.
לחבורה הזו יש תפקיד חשוב באפקט הול הקוונטי ובתיאור הפרפר של הופשטטר.
התמרת kq, דומה להתמרת פורייה בהיותה התמרה אוניטרית של מרחב הילברט, אך בעוד שהתמרת פורייה היא התמרה ממרחב של פונקציות עם n משתנים רציפים למרחב פונקציות עם n משתנים רציפים, התמרת זק היא התמרה ממרחב פונקציות עם n משתנים רציפים למרחב פונקציות עם 2n משתנים רציפים עם תנאי שפה מיוחדים.
ההצגה הוצעה במקור כהצגה נוחה לניתוח דינמיקה קוונטית של אלקטרונים בגבישים אבל יש לה שימושים רבים בניתוח אותות.
התכנה Mathematica מכילה מימוש של האלגוריתם להתמרה.
הצגת kq היא שפה אלמנטרית במכניקה קוונטית שמשתמשת בידע חלקי של הקואורדינטה x ובידע חלקי של התנע p.
שני מבודדים חשמלית מובחנים טופולוגית אם אי אפשר לשנות באופן רציף את פונקציית הגל במצב היסוד של הראשון לפונקציית הגל של השני מבלי לעבור דרך פאזה מוליכה חשמלית.
(האפיון נקרא טופולוגי בגלל הדמיון לאפיון הטופולוגי של טבעת מביוס מול טבעת גלילית: כדי ליצור טבעת מביוס מגליל צריך לעבור דרך מישור ההמתקבל מחיתוך הגליל לאורך צירו.) פאזת זק, הקשורה עם הפאזה הגאומטרית הידועה בשם "פאזת Berry", הוצעה באופן תאורטי ב-1989 ואושרה נסיונית 25 שנים לאחר מכן.
2018 – נבחר כעמית של האגודה הישראלית לפיזיקה.
"על תרומותיו לפיזיקה של המצב המוצק ובמיוחד על גילוי החבורה המגנטית, הצגת kq, והגילוי של פאזה טופולוגית של מבנה פסים במוצקים הידועה כ"פאזת זק".
פברואר 2022 – פרס ישראל לחקר הפיזיקה והכימיה.
ורבין נולד באימפריה הרוסית ליוסף ורבין בשנת 1911. הוא עלה עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1913.
בשנת 1929 הוא סיים את לימודיו במקוה ישראל והצטרף להגנה.
במאורעות תרפ"ט עלה לדרגת מפקד כיתה.
בשנת 1936 הצטרף למנגנון הקבע של ההגנה, ועסק בהדרכת מתנדבי ההגנה באזור ראשון לציון, באר יעקב ורחובות.
בשנת 1940 נתמנה למפקד אזור בן שמן, ובשנת 1941 למפקד אזור רחובות.
במרץ 1947 הוא השתתף בהורדת מעפילי שבתאי לוז'ינסקי אל חוף ניצנים.
בניגוד לאחרים, ורבין זוהה על ידי הבריטים כארץ ישראלי, ולכן לא גורש עם המעפילים למחנות המעצר בקפריסין.
במהלך מלחמת העצמאות היה סגן מפקד חטיבת גבעתי.
בדצמבר 1949 הוא מונה למושל הצבאי של מגדל גד (אשקלון), בתפקידו זה הוא ניהל מוניציפלית את העיר, עודד את ההתיישבות היהודית בה.
במקביל הוא פעל לעזיבת התושבים הערבים לרצועת עזה, תוצאה שהוא ראה בה את אחד השיאים המרגשים של פעילותו.
לקראת סוף יולי 1950 הוא העביר את העיר להנהלה האזרחית.
ורבין עבר לכהן כמושל הצבאי של המשולש, בו נטל חלק בהקמת מועצות מקומיות בטייבה ובאקה אל-גרבייה.
בתחילת 1954 היה מושלו הצבאי של הנגב.
במהלך 1956 עבר לכהן כמושל הצבאי של הגליל.
החל מ-1 בינואר 1962 היה ראש הממשל הצבאי על ערביי ישראל.
והועלה לדרגת אלוף-משנה במאי 1966 הוא סיים את תפקידו והוחלף על ידי אליעזר ליף.
ורבין התנגד לביטול הממשל הצבאי וטען שרבים מהערבים לא השלימו עם קיומה של מדינת ישראל.
במלחמת ששת הימים הוא גויס למילואים כסגנו של חיים הרצוג, ועסק בהקמת הממשל הצבאי הישראלי בשטחים במשך מספר חודשים.
נמנה עם חותמי מנשר הפתיחה של התנועה למען ארץ ישראל ישראל ב-22 בספטמבר 1967 .
בתחילת 1968 ארגן פגישה בין מתנחלי חברון, בראשות הרב משה לוינגר, ואלוף הפיקוד עוזי נרקיס, ועודד את המתנחלים לקיים את ליל הסדר בחברון.
במאי 1968 החל לעבוד כעוזר אישי לראש עיריית באר שבע, כדי לרכוש ניסיון לקראת התמודדות על ראשות עיריית רחובות.
במקביל עסק בפעילות ציבורית ברחובות, בין השאר כחבר ועדה להקמת תחנה של מד"א ברחובות.
ב-23 בספטמבר 1969 נבחר על ידי סניף מפלגת העבודה ברחובות למועמדה לראשות העיר.
בבחירות זכה המערך בשישה נציגים מתוך 15 במועצת העירייה.
שמואל רכטמן, נציג גח"ל, שזכתה בחמישה נציגים, הצליח לארגן קואליציה עם המפד"ל, אגודת ישראל ונציג של התימנים, ונבחר לראשות העיר.
ורבין חזר לעבודתו בבאר שבע כמנכ"ל החברה לפיתוח של העיר, עד סגירת החברה בשנת 1974. במקביל עמד בראש האופוזיציה בעירית רחובות.
לקראת הבחירות בסוף 1973 לא התמודד שוב ואף איחל הצלחה לרכטמן.
נפטר בשנת 1995, והובא למנוחות ברחובות.
אחיו הוא בן ציון ורבין ובנו הוא משה ורבין.
נכדו עברי ורבין, סא"ל במילואים מחיל השריון ומומחה לאחריות תאגידית, נשוי לאיילת נחמיאס-ורבין.
יהושע "יוש" זרקא (נולד ב-10 באפריל 1964) הוא דיפלומט ישראלי אשר מכהן כשגריר ישראל בצרפת.
יהושע זרקא נולד ב־1964 בפריז, בן יחיד למשפחה ציונית שמקורה בתוניס.
זרקא ומשפחתו עלו לארץ בשנת 1975 והשתקעו בירושלים.
זרקא בוגר תואר ראשון אוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במדיניות ציבורית באוניברסיטת חיפה.
יהושע זרקא נשוי לאסתר, אב ל־4 ילדים.
בשנת 1991 התקבל זרקא לקורס הצוערים של משרד החוץ, ובסיומו הצטרף לסגל שירות החוץ והחל במילוי תפקידים בישראל בנציגויות ישראל בעולם:
בין השנים 1993–1995 שירת כנציג בשגרירות ישראל באבידג'אן.
בין 1995–1998 היה קונסול בקונסולית ישראל במונטריאול.
זרקא ייצג את ישראל שנים רבות במדינות המפרץ הפרסי, הן כראש הנציגות הישראלית בבחריין (2009–2011) והן כפרויקטור מיוחד (1998–2002).
ב-2002–2006 יצא לשליחות בשגרירות ישראל לאו"ם בז'נבה בתור נציג לענייני בקרת נשק.
מ־2007 עד 2009 הושאל לוועדה לאנרגיה אטומית, שם שימש בתור מנהל קשרי החוץ של הוועדה.
ב-2011 החל את תפקידו בתור ציר לענייני קשר עם הקונגרס בשגרירות ישראל בוושינגטון, תפקיד אשר מילא עד שנת 2015. כהוקרה על שירותו חבר הקונגרס מארק מדוז ציין את פועלו ברשומות בית הנבחרים.
בשנת 2015 השתתף כחניך במחזור מ"ג של המכללה לביטחון לאומי.
בין השנים 2018–2024 שימש כסמנכ"ל אגף לעניינים אסטרטגיים, ונחשב למומחה בינלאומי לגרעין האיראני.
במסגרת תפקיד זה קיים מפגשים רמי דרג עם דיפלומטים מארצות הברית, רוסיה וסין.
בנובמבר 2023 אישרה ועדת המינויים של משרד החוץ את מינויו לשגריר ישראל בצרפת, ובפברואר 2024 מונה על ידי ממשלת ישראל השלושים ושבע לתפקיד.
זרקא התחיל את תפקידו כשגריר בפריז בחודש מאי 2024.
יהושע ויסמן (26 בינואר 1927 – 4 במרץ 1948) היה כדורסלן, כדורגלן ומאמן כדורסל ששיחק בקבוצות הכדורסל והכדורגל של הפועל ירושלים בשנות ה-40 ונחשב לכוכבה הראשון של הקבוצה.
ויסמן היה חבר בנבחרת ישראל הראשונה בכדורסל, ששיחקה ב-1947 בטורניר הפסטיבל הדמוקרטי בפראג.
בנוסף להיותו שחקן, אימן במועדון הכדורסל של הפועל ירושלים.
ויסמן נולד בירושלים לאסתר ואברהם.
בנעוריו למד בבית הספר "תחכמוני", ולאחר מכן בבית-החינוך התיכון לילדי עובדים.
בגיל צעיר החל לעבוד על מנת לסייע לכלכלת משפחתו.
ויסמן היה חבר באגודת הספורט "הפועל", בה שיחק כדורסל וכדורגל, ואף אימן בכדורסל.
הוא היה חבר בנבחרת ישראל הראשונה, שייצגה את ישראל בטורניר הפסטיבל הדמוקרטי שנערך בפראג ב-1947.
בגיל 16 הצטרף לנוטרות, ועבר בהצלחה קורס מדריכי נוטרים בכפר ילדים.
הצבא הבריטי לא הסכים לקבלו לשורותיו עקב גילו הצעיר, וויסמן הצטרף לקורס מפקדים, אף על פי שלא היה מעוניין בתפקיד פיקודי.
ב-1947, עם קבלת תוכנית החלוקה, התגייס להגנה.
בשירותו בהגנה הוצב בעיר העתיקה, השתתף בפעולות פיצוץ ברוממה, בקרב ליד הרטוב, בחיפוש אחר מחלקת הל"ה, ובקרב ליד עטרות.
ב-4 במרץ 1948 יצא עם מחלקה מגדוד "מוריה" לסיור אחר כנופיות ערביות באזור הכפרים ביתוניא ורפק.
במהלך הלילה אותרה המחלקה על ידי צופים ערבים, שהזעיקו את תושבי הכפר לקרב.⁩
ויסמן נלחם עם מקלע ברן, אך בסופו של דבר נפל בקרב, שבו שרדו רק שלושה מאנשי המחלקה.
ויסמן נקבר תחילה בבית הקברות סנהדריה ששימש כבית קברות צבאי זמני, אך ב-6 בספטמבר 1951 הועברה גופתו יחד עם גופותיהם של לוחמים נוספים ונקברה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
החל משנת 1949 החלה אגודת הפועל לקיים טורניר כדורסל לזכרו של ויסמן בהשתתפות קבוצות הפועל השונות, בוגרים ונוער.
לקבוצות המנצחות הוענק מגן עץ עליו נחרט "לזכרו של יהושע ויסמן ז"ל".
המגן עבר בין המנצחות בטורניר, והוענק מדי שנה על ידי בני משפחתו של ויסמן.
נודע בזכות עיסוקו רב-שנים בשחזור תבנית בית המקדש ובניית דגמים מפורטים של מבנים מקראיים ומונומנטים בירושלים, אשר פורסמו בספרו "בניין אריאל".
הרב כלבו נולד בבריסק ככל הנראה ב-1807 (על פי אתר "קדם") או ב-1817 ליעקב מנחם.
עסק בתחילה בלימוד תורני מקיף.
במחצית השנייה של חייו הקדיש את עיקר זמנו ומרצו לשחזור תבנית בית המקדש בירושלים, על יסוד מקורות יהודיים ולועזיים, כולל ספרות חז"ל, ראשונים ואחרונים, וכתבים נדירים שאסף במהלך מסעותיו באירופה – לרבות בספריות ברומא, שם עיין (לדבריו) בכתבי יוסף בן גוריון שבותיקן.
עבודתו הגדולה באה לידי ביטוי בספרו "בניין אריאל", שנדפס בווינה בשנת תרמ"ג (1883).
מצב ירושלים – תיאור חלקי העיר ירושלים.
בניין אריאל – תיאור בית המקדש וכליו.
משמרת כהונה – סקירה של כהנים מבית אהרן עד חורבן הבית, לרבות תיאור בגדי כהונה.
הרב כלבו שילב בספרו שרטוטים וציורים של כלי המקדש כגון ים הנחושת, שולחן הפנים, מזבח הקטורת, ארון הברית ומנורת שבעת הקנים.
לדבריו, הוא טרח על מלאכה זו במשך עשר שנים, ונסע ארבע פעמים לרומא כדי ללמוד את תבנית המקדש וכליו.
הספר תורגם ליידיש ויצא לאור בניו יורק תשכ"ט.
מלבד פעילותו המחקרית והאומנותית, נודע הרב כלבו גם כמי שהצטיין ביחסי ציבור.
הוא צירף לספרו הסכמות מ-42 רבנים חשובים ממזרח אירופה (ביניהם: רבי אברהם יעקב מסדיגורא, רבי צבי הירש אורנשטיין, ר' יצחק שמלקיס ועוד) והיה מקובל על חצרות נשיאים, מלכים ונסיכים ברחבי אירופה ואמריקה.
דגמיו הוצגו בערים רבות וזכו לשבחים.
הוא אף קיבל שלושה תוארי כבוד, ביניהם תואר "פרופסור".
בשנותיו האחרונות הגיע לאנגליה, שם ביקש המוזיאון הבריטי לרכוש ממנו את דגמיו בתמורה למלגה חודשית קבועה של שמונה לירות שטרלינג – הצעה שהתקבלה על ידו.
לאחר מכן עלה לארץ ישראל והתיישב בשכונת ימין משה בירושלים.
בשכונה העלה יוזמות חברתיות-כספיות שונות.
הרב כלבו ניהל ויכוחים הלכתיים והיסטוריים סביב מיקומו המדויק של הכותל המערבי.
בספרו טען כי מדובר בכותל העזרה.
טענתו נידונה בפולמוס הלכתי שבו השתתפו חכמים שונים.
הרידב"ז חלק עליו אך חלק לו כבוד רב, ובספרו "שו"ת בית רידב"ז" (סימן לח) כתב עליו:"הרב החריף ונקי ירא שמים מצוין בדורנו...
המצוין הראשון בתבל בחכמה זו בתבנית הבית וכליה כידוע לכל ישראל".אברהם משה לונץ הגיב לטענותיו, במאמר שפורסם בעיתון השקפה בשנת 1906.
בירושלים היה מעורב גם בפולמוס עם המזרחן והאדריכל הגרמני קונרד שיק.
ב-13 בנובמבר 1908 פרסם זלמן בן-טובים בעיתון החבצלת מאמר בו הוא מבקר את פועלו החברתי של הרב כלבו, הוא גם מערער על תקפות תואר הפרופסור שנשא.
ביקורת זו גברה ביתר שאה לאחר פטירתו, ונטען שחלק מסיפוריו הומצאו על ידו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה חדלו התשלומים מן המוזיאון הבריטי, עקב המלחמה בין בריטניה לאימפריה העות'מאנית.
הרב כלבו, שהיה אז כבן 100 או יותר, הצליח לשרוד את תקופת המלחמה הקשה.
לאחר כיבוש הארץ בידי הבריטים, חודשה העברת הקצבה.
בשנת 1920 חלה, ופרעות תר"ף בירושלים, שפרצו בפסח של אותה שנה, פגעו קשות ברוחו.
הוא נפטר בירושלים בכ"ח בתמוז ה'תר"ף (28 ביולי 1920).
קול משמיע ישועה, ירושלים תרס"ז
יהושע וידר (י"ז בשבט ה'תרס"ו, 12 בפברואר 1906 – י"ד באלול ה'תשכ"ג, 22 באוגוסט 1963) היה חזן, בעל קול מרשים ומלחין, יהודי-הונגרי מהחזנים הבולטים בדור שאחרי השואה.
נודע בסגנון ביצוע מרגש, קול מתוק ורך, וביכולת ייחודית להבעה טקסטואלית ולפרשנות מוזיקלית מעמיקה לפי רוח התפילה.
נולד במישקולץ שבהונגריה, למשפחה שעסקה רבות בחזנות.
אביו, ר' אשר אריה וידר, מחסידי סיגט, שימש כשוחט בעיר והיה חזן ידוע, וכך גם אחיו.
משפחת וידר נחשבה ל"שושלת חזנים" ששירתה בבתי הכנסת המרכזיים בהונגריה.
כאשר יהושע היה בן שנתיים עברה המשפחה לעיר נאנאש, ומשום כך נודע אביו בכינוי "אשר נאנאשער".
בילדותו ניכר כישרונו הקולי יוצא הדופן, והוא זכה לחינוך דתי ומוזיקלי עשיר.
למד את רזי החזנות מהחזנים המובילים בהונגריה, ובצעירותו כבר הופיע בקונצרטים, שידורי רדיו ואף הוכתר כילד פלא מוזיקלי.
בסביבות גיל 18 עבר לווינה, שם למד שירה ופיתוח קול אצל המורים אפרים שלפאק, יהודה לייב מילר ועמנואל פרנקל.
מוריו זיהו את יכולותיו הקוליות הגבוהות ועודדוהו לפתח קריירה מקצועית בשירה קלאסית וחזנות.
בשנת 1925 נישא, וקיבל משרת חזנות ראשונה בעיר דברצן.
לאחר מכן שימש חזן גם בבודפשט, בווינה, ולבסוף במישקולץ, שם שירת מ־1931 כחזן ראשי של בבית הכנסת הגדול.
חזן שני בבית הכנסת היה יוסף פיש.
במהלך השואה, בשנת 1944, גורש עם משפחתו לאושוויץ.
אשתו חנה ושלושת ילדיהם הצעירים נרצחו במחנה.
וידר עצמו שרד יחד עם שלושת ילדיו הנותרים: חנוך (אלימלך), שרה־בלומה ופייגה.
רוב שאר בני משפחתו נספו.
לאחר תום המלחמה שימש כחזן בעשרות מחנות עקורים ברחבי גרמניה, והיה לדמות רוחנית חשובה בקרב שורדי השואה.
בין השנים 1945–1949 שימש חזן קבוע במינכן.
בשנת 1949 היגרו ילדיו לארצות הברית ווידר הצטרף אליהם.
הוא מונה לחזן ראשי של בית הכנסת "תלמוד תורה ד'פלטבוש" בברוקלין, ושירת שם עד 1954. לאחר מכן שימש חזן בקהילת "אוהב צדק" בניו יורק עד 1957.
בעקבות בעיות נשימה שנגרמו לו משהותו באושוויץ (חול שנכנס לריאותיו), המליצו רופאיו על מגורים באוויר הרים.
הוא עבר למונטריאול שבקנדה, וקיבל משרת חזנות בבית הכנסת בשכונת סנודון.
בשנת 1963 לקה בהתקף לב ונפטר במהלך כהונתו.
הוא נטמן בבית העלמין היהודי במונטריאול.
וידר הלחין וביצע עשרות פיוטים ותפילות, רבות מהן מושרות עד היום בבתי כנסת אשכנזיים.
הלחנים שלו מתאפיינים בעדינות, רגש רב, ותחושת תחנונים עמוקה.
יש תקליטים מסחריים ו־CD הכוללים שירים אלה, כמו "פניני חזנות" מ־2003.
הרב יהושע יונתן רובינשטיין היה רב ומקובל חסידי ירושלמי מתלמידיו של רבי אהרן ראטה בעל שומר אמונים, שימש כחבר הנהלת בד"ץ העדה החרדית, יו"ר אגודת משמרת הקודש וממונה מטעם כולל שומרי החומות.
הרב יהושע יונתן נולד בסיגעט לאביו ולאמו הצדקנית אסתר.
היה מתלמידיו של האדמו"ר רבי חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים בעל הקדושת יום טוב מחסידות סיגעט.
כאשר הוצעה לו משרת רבנות עזב את חו"ל עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים, שם דבק ברבי דוד צבי שלמה בידרמן מלעלוב, ואחר כך היה לתלמידו של רבי אהרן ראטה בעל השומר אמונים.
השקיע את ימיו בלימוד התורה ובגמילות חסדים, והיה אחד מרבני ישיבת חתם סופר בירושלים ומומחה במצוות התלויות בארץ.
בבחירות הפנימיות בבד"ץ העדה החרדית בשנת ה'תרפ"ד נתמנה לחבר הנהלה והחזיק בתפקיד זה עד שנת ה'תרצ"ח.
בשנת ה'תר"צ הדפיס בדפוס יהודה וירושלים את ספרו זכרון יעקב יוסף הכולל אלף וחמש מאות ענייני סגולות וקמיעות.
יחד עם ספרו הדפיס גם את ספר הפרכוס מאת רב האי גאון.
על ספרו קיבל את הסכמת רבה של ירושלים - רבי יוסף חיים זוננפלד ואת הסכמת בד"ץ העדה החרדית בראשות הרב דוד צבי קרלנשטיין, הרב גרשון יהודה זילברמן והרב יצחק פרנקל וכן את הסכמת רב קהילת ארם צובה רבי יוסף ידיד הלוי והרב יצחק יעקב ווכטפוגל.
הספר נדפס בשנית בשנת ה'תשנ"ז על ידי הוצאת ספרים יריד הספרים.
בשנת ה'תרצ"א הקים חבורה ללחום נגד שליחת תוצרת יהודית של שומרי שמיטה למכירה בחו"ל.
מידי ערב שבת בשובו מהמקוה היה לובש תכריכים ומעליהם את בגדי השבת והיה יוצא להזהיר בשווקים על סגירת החנויות.
כחלק ממאבקי השבת וההפגנות נגד חילולי השבת, היה בין 5 אסירי ההפגנות הראשונים (שנאסרו בידי המשטרה הבריטית) בהפגנת הזעם של הגאון רבי יוסף חיים זוננפלד.
בנוסף, עסק גם במכירת ספרי קודש נדירים.
בליל שבת קודש ה' בטבת ה'תש"ד (בהיותו בן 53), נפטר.
ספר זכרון יעקב יוסף - כולל 1,500 ענייני סגולה.
רבי חיים דוד רובינשטיין - מנהל התלמוד תורה של חסידי תולדות אהרן, חתנו של הרב מנחם נחום יצחק אייזיק חנון (מחשובי חסידי חב"ד בירושלים).
רבי מרדכי אלעזר רובינשטיין - מחשובי חסידי ברסלב בירושלים.
הרב מאיר יהושע מגנס (נולד בשנת 1951) הוא ר"מ בישיבת מרכז הרב, מתלמידיו הקרובים של הרב אברהם שפירא.
כיהן כרב שיכונים א'-ב'-ג' של הפועל המזרחי בבני ברק.
מייסדה ורבה של אולפנית בני עקיבא בתל אביב, מייסד והרב של מדרשת בת ציון.
נולד בארצות הברית לרב משה מרדכי, במקורו מחסידי אלכסנדר בעיירה ז'עלוב בפולין, ונקרא על שם סבו, אבי אמו, הרב מאיר יהושע רוזנברג, בנו של הרב יהודה יודל רוזנברג.
דודו הוא ד"ר ישראל שלמה בן-מאיר.
למד בישיבת הדרום ובישיבת מרכז הרב, שבה למד שנים בחברותא עם הרב יעקב שפירא, ראש הישיבה כיום.
החל מכניסתו לישיבה נקשר לראש הישיבה הרב אברהם אלקנה שפירא, וכן לרב שלום נתן רענן, לחתנו הרב מרדכי פרום, ולרב שאול ישראלי, עמו למדו בקביעות מדי יום שישי הוא והרב יעקב שפירא.
לאחר נישואיו ליפה צוקרמן (אחייניתו של הרב אברהם צוקרמן) ועם פטירת חמיו, הרב שלום צוקרמן, כיהן הרב מגנס כרב שיכונים א'-ב'-ג' של הפועל המזרחי בבני ברק, כיורשו של חמיו.
לאחר כעשר שנים הזמינו הרב אברהם שפירא לירושלים לשמש כר"מ במרכז הרב.
במסגרת תפקידו בישיבה הוא גם אחראי לקבלת התלמידים לישיבה.
הרב מגנס מלבד היותו ר"מ המעביר שיעורים יומיים בגמרא לכיתה מתלמידי שיעור ג בישיבת מרכז הרב, גם מעביר שיעורים באמונה לשכבות הגיל השונות בישיבה, סדרת שיעורים הכנה לשידוכין לבני הישיבה, ונחשב לדמות בכירה ברבני הישיבה.
הרב מגנס עומד בראש תוכנית "הסדר מרכז", שבמסגרתה מתגייסים לשירות מקוצר בחורים מן הישיבות הגבוהות הציוניות.
עד לשנת תשע"ה כיהן הרב מגנס כרב אולפנית בני עקיבא תל אביב, שנוהלה על ידי אשתו, הרבנית יפה מגנס, וכמחנך אחת מכיתות י"א שבאולפנית.
בשנת תשע"ה פרשו שניהם מניהול האולפנית.
הרב מגנס הוא הרב של מדרשת "בת ציון" שייסד עם אשתו בשכונת קריית משה.
הוא חבר בוועדת פרס הרב קוק, באיחוד הרבנים למען ארץ ישראל, ובאיחוד רבני תורת הארץ הטובה.
הרב מגנס נשוי לרבנית יפה ומתגורר בירושלים בבניין דירות של ישיבת מרכז הרב.
בן דודו הוא הרב יהושע בן מאיר.
במשנתו בולטת ההערכה למסורת התורנית המועברת מגדול דור אחד למשנהו, ובפרט המסורת המועברת בין ראשי ישיבת מרכז הרב לדורותיה, מהרב קוק עד לרב אברהם שפירא.
לאור זאת הוא מדגיש את חשיבות דרכה של ישיבת מרכז הרב, לעומת מגמה שקיימת לדבריו בחלקים מהציבור הציוני דתי לחדש דרכים שאינן מסתמכות על גדולי הדור ומנוגדות להדרכתם.
הרב אברהם שפירא היה מפנה את תלמידי הישיבה לשאול אותו שאלות הלכתיות, כיום פוסק הרב מגנס בשאלות ההלכתיות בישיבה.
תורת העולה - ביאור לסימני ליל הסדר בספר "עולת ראיה" של הרב קוק, תשס"ו.
מהדורה שנייה מורחבת יצאה בתשע"ח.
תורת ישעי - ביאור לסדר העבודה "אמיץ כח" על סדר עבודת הכהן הגדול ביום הכיפורים, תשס"ט
ביאור תורת המערכה ל"מערכה הגדולה" על הלכות שבת מאת רבי עקיבא איגר, תשע"א
תורת שבת הארץ - ביאור על המבוא לספר שבת הארץ של הרב קוק העוסק בהלכות שמיטה ובפרט בביסוס היתר המכירה, תשע"ד
וכונן מקדשך - על ענייני ימי בין המצרים.
ימי שמונה - שיחות על חג החנוכה.
בשוב ד' ציון - שיחות על מועדי אייר.
מבקשי פניך - שיחות על הימים הנוראים.
התפילה המתמדת - על התפילה, על "ענייני תפילה" בהקדמה לעולת ראיה.
דרך אמונה בחרתי - חשיבותה, דרך לימודה ובניין האמונה, סביב דברי הראי"ה קוק ב"מעט צרי".
יהושע כהן (22 ביוני 1922 – 8 באוגוסט 1986) היה איש הלח"י ומפקדו בתקופה שאחרי רצח אברהם שטרן (יאיר), ממייסדי שדה בוקר, שומר ראשו של דוד בן-גוריון ואיש חינוך.
יהושע כהן נולד ב-1922 במושבה פתח תקווה, הבכור משני בניהם של בלומה ויעקב כהן.
לאחר מספר שנים עבר עם משפחתו לכפר סבא.
בנערותו הצטרף לאצ"ל ועם הפילוג עבר עם הפורשים ללח"י.
ב-1942, אחרי שהבריטים עצרו את רוב מפקדי הארגון ורצחו את מפקדו והעומד בראשו אברהם שטרן (יאיר) עמד הארגון בפני סכנת פירוק.
יהושע כהן ניהל את הארגון באותה התקופה, תוך שהוא מסתתר בפרדסי כפר סבא.
בת זוגו באותם ימים, נחמה (נחה), לימים אשתו, סייעה לו באמצעות אספקת מים, מזון והעברת הודעות, אך רוב הזמן הוא חי רק מאכילת תפוזים שגדלו בפרדס.
למרות התנאים הקשים, הוא גם ביצע בתקופה זו פעולות מרי, שבראשן מלכוד רכבו של מפכ"ל המשטרה הבריטי.
המפכ"ל נתן למשרתו הערבי להתניע את הרכב והרכב התפוצץ.
המשרת נהרג אך המפכ"ל ניצל.
הבריטים הציעו פרס של 1,000 לא"י למי שיסייע בתפיסתו.
יהושע כהן עמד בראש הארגון וניהל אותו עד שהצליח יצחק שמיר להימלט מהכלא הבריטי ונטל את הפיקוד לידיו.
גם אחיו, , שכונה "יחזקאל", הצטרף אליו לארגון ועסק בין השאר בקבלת פעילים חדשים.
בין הפעילים אותם קיבל היה עזרא יכין, שמתאר בספרו את המפגש.
מנחם נאסר בלטרון, ברח משם, נתפס בשנית, וגורש יחד עם גולי אצ"ל ולח"י למחנות המעצר באריתריאה.
אחרי הכרזת העצמאות שוחרר מנחם, הצטרף לצה"ל, ונפל בקרב בבית ג'יברין במלחמת העצמאות.
בשנת 1944 פיקד על ניסיון התנקשות בחיי הנציב העליון הרולד מקמייקל.
באוקטובר 1944 נעצר בידי הבריטים ונשלח למחנות המעצר באפריקה.
עם קום המדינה שוחרר וחזר לישראל, והיה השותף העיקרי בפעולת ההתנקשות של אנשי הלח"י ברוזן פולקה ברנדוט, המתווך שבא לארץ מטעם האו"ם.
בתקופה שלאחר קום המדינה התקשה להסתגל לחיים הלא-מחתרתיים, ועבד כפקיד בחברת "רסקו".
בשנת 1952, לאחר שהצבא לא אישר לו להמשיך בשירות קבע עקב השתייכותו בעבר ללח"י, הצטרף לקבוצה המייסדת של שדה בוקר יחד עם אשתו ובנו בן השלוש חמי.
הקבוצה דגלה בהקמת קיבוץ א-פוליטי יחד עם בוגרים של כל המחתרות ללא הבדלים.
הם התמודדו עם תנאי החיים הקשים ולמדו לנצל את משאבי הנגב ולהתמודד עם המחסור במים ובצרכי חיים בסיסיים נוספים.
הוא אף עסק בביטחון היישוב ובקשר עם הבדואים שסביבו.
כשבא דוד בן-גוריון להתיישב בשדה בוקר מונה יהושע כהן כאחראי על אבטחתו, חרף עברו בלח"י.
בהליכותיו הארוכות של בן-גוריון בשבילים שסביב שדה בוקר, ליווה אותו יהושע כהן כשהוא נושא נשק ומקפיד להסתיר מעיני בן-גוריון את כוחות האבטחה הנוספים שפעלו מסביבם.
הם אף שוחחו ארוכות והפכו לידידים קרובים.
על פי התיעוד של הביוגרף של בן-גוריון, מיכאל בר זהר, בן-גוריון ידע בוודאות וגם כתב ביומנו שיהושע כהן הוא זה שרצח את ברנדוט.
הוא רק לא ידע שידידו ומאבטחו בשדה בוקר הוא אותו האדם.
רק לאחר שבר זהר העמיד את בן-גוריון על הדבר, הוא זימן את כהן לשיחה ארוכה ובסופה שניהם ביקשו מבר זהר לשמור על הסוד.
בר זהר אכן שמר עליו, ופרסמו רק לאחר מותם של כהן ובן-גוריון.
היה ממקימי בית ספר שדה שדה בוקר, והשתתף בחפירות הארכאולוגיות במצדה ובעבדת.
אחרי מלחמת ששת הימים היה ממייסדי בית ספר שדה כפר עציון והפך לאיש חינוך.
בשיחותיו עם בני נוער התמקד בעיקר בשלושה סיפורים של גבורה יהודית: מצדה, הגנת גוש עציון ונפילתו והעמידה היהודית בשואה.
כשהוחלט על הנסיגה מסיני שבת רעב במחאה על ההחלטה.
בשנת 1983 נמנה עם מדליקי המשואות בפתיחת חגיגות יום העצמאות.
יהושע כהן נפטר באופן פתאומי מדום לב בקיץ 1986, בגיל 64, כשנה אחרי מות אשתו נחמה.
בנו, חמי כהן, יליד 1949, חקלאי בעין הבשור, התפרסם ב-2018 במחאת היחיד שקיים נגד המשך היאחזות האו"ם בארמון הנציב, המהווה לדעתו הפרה של הריבונות הישראלית בירושלים.
על שמו נקראו בית ספר שדה בשדה בוקר ורחוב בהתנחלות חוות יאיר שבשומרון.
יהושע מאיר גרינץ (ראדום, פולין, 1911 – ירושלים, 1976, א' באייר תשל"ו), היה חוקר מקרא ותקופת בית שני, מראשוני המרצים באוניברסיטת תל אביב.
גרינץ השתתף בכתיבת ערכים שונים באנציקלופדיה העברית, אנציקלופדיה יודאיקה ובאנציקלופדיה מקראית.
במחקריו על תקופת המקרא יצא גרינץ נגד דעות מקובלות במחקר המקרא (בפרט מבית מדרשו של ולהאוזן) באשר לקדמותו ומהימנותו ההיסטורית, ואת טענותיו תמך בראיות לשוניות וארכאולוגיות רבות.
כך, בספרו "ייחודו וקדמותו של ספר בראשית" הראה גרינץ על קשרים רבים בין עולם המנהגים והריאליה המתואר בספר בראשית, לבין התקופה שאליו הוא מיוחס במקרא, כפי שעולה מהשוואות למסמכים ותעודות בנות התקופה.
גרינץ תקף את תורת התעודות וטען שאין לה כל בסיס, וכי טיעוניה הופרכו לאור התגליות הארכאולוגיות של המאה ה-20. אחת מן הדוגמאות הבולטות בדבריו היא סיפור המבול.
תורת התעודות חילקה את הסיפור לשני חלקים עיקריים המשולבים זה בזה, אך גרינץ הראה כי בסיפור הבבלי המקביל שני החלקים נמצאים יחד.
על הטענה כי הסיפור הבבלי השתנה בכנען השיב גרינץ בפשטות: בכנען לא היה סיפור על מבול כלל (מה שלטענתו הפריך גם את התאוריה כי עם ישראל התפתח מתוך תושבים מקומיים בכנען או כעם נוודים שהתיישב בארץ וקיבל את התרבות הכנענית).
כנגד הטיעון של מצדדיה של תורת התעודות בכך שישנם מילים שונות במקרא לאותו מושג, שמלמד לדעתם על מקורות שונים, טען גרינץ שאין אלו אלא מילים נרדפות וגיוון ספרותי רגיל.
על טענות כי בספרי המקרא ישנם אנאכרוניזמים שונים, השיב עניינית על כל טענה, וניסה להראות כי אין היא נכונה.
כך, נטען כי ביות הגמל התרחש לאחר התקופה המיוחסת לספר בראשית, ואם כן הופעתם של גמלים בספר היא השלכה מתקופה מאוחרת - אך גרינץ הראה כי ביות ספורדי [=אקראי] של גמלים היה גם לפני כן, וכי התמונה המשתקפת בספר, של גמלים מעטים, מדויקת.
במחקר שערך הראה גרינץ כי בספר ויקרא ישנם מונחים רבים אשר מקורם במצרית עתיקה, מה שמעיד לדבריו על שהותם של בני ישראל במצרים, כמתואר במקרא.
גרינץ יצא גם נגד התאוריה של מ"ד קאסוטו על כך שבישראל היו רווחים שירי עלילה קדומים, שאליהם מרמזת התורה ואשר חלק מהם הופיעו מאוחר יותר, אצל הנביאים.
טענתו הייתה כי תאוריה זו, הגם שאין לשלול אותה לכתחילה, אין לה כל ביסוס בכתובים מלבד קישורים מאולצים בין פרשיות שונות.
ארץ ישראל במשנתו של גרינץ
בדומה לגישה האחדותית שנקט גרינץ בנוגע לאחדות המקרא, גם גישתו לנושא מרחבי ארץ ישראל וגבולותיה הגאוגרפיים-היסטוריים, היא גישה אחדותית.
בספרו "מוצאי דורות", שהוא האוסף העיקרי של מאמריו בנושא "קדמוניות המקרא וראשית תולדות ישראל וספרותו", מנסה גרינץ להפריך את התאוריות המצמצמות את גבולות הארץ והממעטות ומסתייגות מִפּשַט הכתובים.
כך קובע גרינץ כי מוצאם של בני שם הוא מצפון מסופוטמיה, ולא מחצי האי ערב, וכי ארץ הייעוד המובטחת במקרא לעם ישראל חופפת למעשה ובפועל את ארץ כנען לכל מרחביה הכוללת את כל סוריה של היום, ופניקיה, שהיא לבנון של היום.
לדעתו ארץ כנען היא גם ארץ הכנעני והיא כולה כלולה בהבטחת ה' לעם ישראל.
אחרי מלחמת ששת הימים הצטרף ל וכתב מאמרים רבים בהם תבע הקמת יישובים בכל רחבי ארץ ישראל.
גרינץ כחוקר תקופת בית שני
גרינץ נודע לתהילה במהדורתו של ספר יהודית ("ספר יהודית: תחזורת הנוסח המקורי, בליווי מבוא ופירושים", 1957), שבו תרגם מחדש את הספר בשאיפה להגיע לנוסח הקרוב ככל האפשר לזה המקורי, ולמעשה היווה מחקר מקיף בנושא.
רבים מדבריו שם, שיצאו כנגד המקובל עד אז בתחום חקר תקופת הבית השני, התקבלו במחקר כיום.
טיעונו המרכזי היה שבניגוד למקובל עד אז, ספר יהודית נתחבר בתקופה הפרסית, וכי הוא מבוסס על מאורעות היסטוריים.
פרקים בתולדות בית שני, ירושלים, 1969.
מבחר הספרות המצרית, תל אביב, 1958.
מוצאי דורות - מחקרים בקדמוניות המקרא, ירושלים, 1969. על הספר זכה בפרס קוגל ב-1971.
מבואי מקרא - שיעורים בהתהוות ספרי המקרא, תל אביב, 1972.
סיפורים, מזמורים ומשלים מספרות מצרים העתיקה, ירושלים, 1975.
ייחודו וקדמותו של ספר בראשית, ירושלים, 1983.
אחיו הוא ישראל יצחק גרינץ.
הרב יהושע ישעיה נויבירט (י"ד באדר א' תרפ"ז, 16 בפברואר 1927 – ג' בתמוז תשע"ג, 11 ביוני 2013) היה רב וראש ישיבה בירושלים, מחבר הספר "שמירת שבת כהלכתה" על הלכות שבת ויום טוב.
נולד בהלברשטאדט שבגרמניה לרב ד"ר אהרן נויבירט, ששימש רב במיינץ, הלברשטאדט, ברלין ואמסטרדם, ושרה חיה לבית במברגר (נינתו של הרב יצחק דב במברגר ושל הרב יעקב אטלינגר בעל הערוך לנר).
לאחר ליל הבדולח נשלח עם אחיו ואחותו במשלוח ילדים מברלין לבלגיה.
מאוחר יותר עברו הוריו לאמסטרדם, שם התאחדו חלק מבני המשפחה ושרדו את מלחמת העולם השנייה והשואה תוך תלאות קשות.
בין השאר הסתתרו כשלוש שנים בדירה אחת, שניים מאחיו נספו בשואה.
בשנת ה'תש"ו עלה לארץ ישראל בעלייה בלתי-ליגאלית בספינה ביריה שיצאה ממרסיי.
עם בואו ארצה נכלא במחנה המעצר בעתלית, שוחרר לאחר מספר חודשים והחל ללמוד בישיבת קול תורה בירושלים אצל הרבנים יחיאל מיכל שלזינגר וברוך קונשטט, ובהמשך אצל הרב שלמה זלמן אוירבך.
הוריו עלו ארצה רק לאחר קום המדינה.
בשנותיו ב"קול תורה" התקרב אל הרב אוירבך, היה לתלמידו המובהק, והתייעץ עמו רבות בכתיבת ספרו "שמירת שבת כהלכתה".
שתי מהדורותיו הראשונות של הספר נכתבו על פי פסקי הרב אוירבך.
על ספר זה זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית.
בשנת תשע"א הוציא לאור מהדורה שלישית ומורחבת שבה הכניס מאות נושאים נוספים.
לאחר שהרב שמואל אליעזרי נתמנה לדיין בשנת ה'תשי"ח, החל הרב נויבירט לשמש כרב בפועל של שכונת בית וגן.
הרב נויבירט ייסד בבית וגן את הישיבה לצעירים "פני שמואל" ואת הישיבה הגבוהה חכמת שלמה (שתיהן מכונות "ישיבת הרב נויבירט") וכן את הישיבה הגבוהה 'נתיבות חכמה' שבראשה עומד גם הרב דניאל וולפסון.
הרב נויבירט העביר שיעורים בקביעות בעיקר בהלכה גם בישיבת קול תורה.
במשך עשרות שנים מסר שיעורי דינים ושיעור בהלכות שבת במכון בית יעקב למורות.
הרב נויבירט שימש כפוסק ההלכה של המרכז הרפואי שערי צדק (משנת תשע"ג - עם הרב אשר וייס).
כן שימש כרב ארגון "החובש הר נוף".
הוא נפטר בגיל 86 בבית החולים שערי צדק, ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
נשא לאשה את פרומט חוה לבית זאהן (נפטרה א' בטבת תשפ"ה) ונולדו להם תשעה ילדים.
לאחר פטירתו, ירשו בניו את מקומו בראשות הישיבות: הרב שמחה בישיבת חכמת שלמה והרב ברוך בישיבת נתיבות חכמה.
אחיו היה הרב יוסף נויבירט, מנהל גמ"ח נויבירט בבני ברק.
אחותו יוכבד גולד ברחה ב-1938 לארץ ישראל, שם התגוררה בקיבוץ סעד ושימשה כאחות הקיבוץ עד פרישתה.
בנו רבי ברוך יחיאל הוא ראש ישיבת נתיבות חכמה (וולפסון) בירושלים.
שמירת שבת כהלכתה - הלכות שבת ויום טוב
אהל שרה - דיני טהרת המשפחה
חנוך הבנים למצוות ודיני קטן
מדריך הלכתי לאחיות בבתי חולים לשבתות וחגים
יהושע לדרברג , היה ביולוג מולקולרי אמריקאי יהודי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1958 על מחקרו על המבנה הגנטי והתפקוד במיקרואורגניזמים.
לדרברג זכה במחצית הפרס ואילו במחציתו השנייה התחלקו אדוארד לורי טטום וג'ורג' וולס בידל.
בנוסף לתרומותיו בשטח הביולוגיה, לדרברג ערך מחקרים מקיפים בתחום הבינה המלאכותית, כולל עבודה בנאס"א בתוכניות ניסיוניות לייסוד חיים על כוכב מאדים.
לדרברג נולד בעיירה מונטקלייר ניו ג'רזי לרב צבי לדרברג ואשתו אסתר, זמן קצר לאחר שהיגרו לארצות הברית מארץ ישראל המנדטורית.
בגיל 15 סיים לימודי תיכון בעיר ניו יורק.
לאחר סיום לימודיו הורשה לבצע ניסויים במעבדת המכון האמריקאי למדע.
בשנת 1941, בגיל 16, הוא החל לימודיו באוניברסיטת קולומביה וסיים תואר ראשון בזואולוגיה בשנת 1944. בתקופת לימודיו עבד במעבדת בית חולים של הצי האמריקאי בביצוע בדיקות דם וצואה לגילוי טפיל המלריה.
לדרברג החל לימודי רפואה באוניברסיטת קולומביה, אולם המשיך במקביל לעבוד במעבדה.
השראתו הייתה גילוי חשיבות ה-DNA על ידי אוסוולד אייברי.
לדרברג העלה השערה כי, בניגוד לדעה הרווחת, חיידקים אינם מעבירים עותקים זהים של המידע הגנטי, דבר שהיה הופך את כל החיידקים באותו הקו לשיבוטים, זה של זה.
לאחר שלא הצליח להתקדם במחקר זה באוניברסיטת קולומביה, הוא כתב לטטום והציע כי ישתפו פעולה במחקר.
בין השנים 1946–1947 הפסיק לדרברג את לימודי הרפואה ועבר לאוניברסיטת ייל, כדי לחקור יחד עם טטום.
לדרברג וטטום הראו כי החיידק Escherichia coli נכנס לשלב מיני במהלך חייו שבו הוא יכול לחלוק מידע גנטי בדרך של זיווג חיידקי.
לאור תגלית זו ומיפוי חלק מן הכרומוזום של החיידק Escherichia coli, הוענק ללדרברג תואר דוקטור באוניברסיטת ייל בשנת 1947, הוא היה בן 22 באותה עת.
בשנת 1946 בעת שהייתו באוניברסיטת ייל, הכיר את אסתר צימר והיא הייתה לאשתו ולשותפתו במחקריו.
לזוג לא נולדו ילדים והם התגרשו מאוחר יותר.
במקום לשוב ללימודי הרפואה, לדרברג קיבל משרת הוראה בגנטיקה באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
בשנת 1952 הראו לדרברג ותלמידו נורטון זינדר כי בקטריופאג'ים יכולים להעביר מידע גנטי בין חיידקי סלמונלה.
הליך זה, הנקרא טרנסדוקציה גנטית, הסביר כיצד חיידקים מסוגים שונים יכולים לפתח עמידות לאותה תרופה אנטיביוטית באופן מהיר מאוד.
בשנת 1957 ייסד לדרברג את המחלקה לגנטיקה רפואית באוניברסיטת ויסקונסין.
מחקר לאחר קבלת פרס נובל
בשנת 1958, בגיל 33 בלבד, קיבל לדרברג פרס נובל על הישגיו ועבר לאוניברסיטת סטנפורד, שם ייסד מחלקה לגנטיקה.
הוא שיתף פעולה עם פרנק מקפרלן ברנט במחקר על נוגדנים וירליים.
לאחר שיגור הלוויין ספוטניק בשנת 1957, לדרברג גילה דאגה בהשפעות הביולוגיות של חקר החלל.
הוא כתב בעניין זה לאקדמיה הלאומית האמריקאית למדעים ופרס את דאגותיו באשר לסכנת כניסה של מיקרובים חוצניים לכדור הארץ על גבי חלליות.
דבר שעלול לגרום לאסון עולמי.
הוא טען גם שזיהום מיקרובי של לוויינים מעשי-אדם, עלול לפגוע במאמצים למצוא חיים מחוץ לכדור הארץ.
הוא הציע כי אסטרונאוטים השבים מן החלל לכדור הארץ יושמו בבידוד וייעשה טיהור מוחלט של הציוד הנשלח לחלל.
לדרברג חבר לקארל סאגאן, כדי לתרום להרחבת תחום הביולוגיה בנאס"א.
בשנות השישים הוא שיתף פעולה עם אדוארד פייגנבאום במחלקת מדעי המחשב בסטנפורד כדי לפתח את מערכת המומחה DENDRAL.
בשנת 1978 הוא התמנה לנשיא אוניברסיטת רוקפלר ושירת בתפקיד עד לפרישתו בשנת 1990. אז הפך לפרופסור בדימוס באוניברסיטה בתחום גנטיקה מולקולרית ואינפומטיקה.
החל משנת 1950 ובמשך כל חייו המקצועיים לדרברג שימש כיועץ לממשלת ארצות הברית.
תחילה היה חבר בוועדות ייעוץ מדעיות שונות לנשיא ארצות הברית.
בשנת 1979 הוא הפך חבר בוועדת מומחים בנושאי מדע וביטחון המייעצת למשרד ההגנה והיה אף יושב ראש הוועדה לסרטן במינויו של הנשיא ג'ימי קרטר.
בשנת 1989 הוענקה לו המדליה הלאומית למדעים.
בשנת 1994 הוא עמד בראש כוח משימה של משרד ההגנה על נזקי הבריאות של מלחמת המפרץ ואשר חקרה את סינדרום מלחמת המפרץ.
לדרברג היה אף יועץ של ארגון הבריאות העולמי (WHO)
בחודש יוני 2005, בגיל שמונים, כתב לדרברג לאתר פרס נובל כי שינה לאחרונה את מוקד מחקרו ועתה הוא מתמקד בשאלה: "מהו קצב הגידול המהיר ביותר לתא חיידק ומדוע?"
ב-2006 העניק לו הנשיא ג'ורג' בוש את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה בארצות הברית.
ב-2 בפברואר 2008, בגיל 82, נפטר לדרברג מדלקת ריאות בביתו שבניו יורק, ארצות הברית.
יהושע מצא (8 באוגוסט 1931 – 30 בדצמבר 2020) היה חבר הכנסת מטעם הליכוד ושר הבריאות בממשלת ישראל.
בהמשך כיהן כנשיא ארגון הבונדס וכיושב ראש קרן מרכז מורשת מנחם בגין.
מצא נולד ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים למשפחה שעלתה לישראל מיואנינה, יוון.
בגיל 14 הצטרף למחתרת לח"י בהשפעת משפחתו, ובמסגרת חברותו בה חילק עלונים אנטי-בריטיים וסייע בהחבאת נשק.
במהלך מלחמת העצמאות השתתף במבצע קדם, פעולה שמטרתה הייתה לאפשר ללוחמי הלח"י לפרוץ לעיר העתיקה בירושלים באמצעות הנחת פצצה מחוץ לשער החדש, אך הפעולה נכשלה בשל תקלה בפצצה.
מצא שירת בצה"ל בחיל התותחנים והיה קצין בדרגת סרן.
לאחר גמר שירותו למד חשבונאות והחל לעבוד כמבקר חשבונות.
מצא היה פעיל בכדורגל הירושלמי מטעם בית"ר.
בשנת 1971 מונה מצא ליו"ר הנהלת בית"ר ירושלים לאחר ראובן ריבלין.
בשנת 1965 מצא נבחר למועצת העיר ירושלים מטעם מפלגת חרות.
הוא כיהן כחבר מועצת העיר במשך 20 שנה.
בתחילה היה יו"ר ועדת השיכון.
לאחר מלחמת ששת הימים ניהל מאבקים מתוקשרים נגד הצהרות פוליטיות של ראש העיר טדי קולק, בין השאר כאלו שהשתמע מהן כוונה לחלק את ירושלים.
לאחר הבחירות בשנת 1969, גבר בהתמודדות פנים סניפית על י.
רבינוביץ ומונה לסגן ראש העיר תחת טדי קולק מטעם גח"ל.
בתפקיד זה כיהן עד שנת 1979 ופעל להקמת גנים ופארקים ציבוריים.
בשנת 1978 הפסיד בהתמודדות על ראשות העירייה מול טדי קולק (באותה שנה החלו בפעם הראשונה לבחור לראשות העירייה בבחירות ישירות).
מצא התמודד תחת הסיסמה "מצא מוצא חן בעיניי".
מצא נבחר לראשונה לכנסת ה-11 בשנת 1984 מטעם מפלגת הליכוד.
במהלך כהונתן של הכנסות ה-12 וה-13 כיהן כיושב ראש ועדת הפנים ואיכות הסביבה.
בשלהי 1996 מינה אותו בנימין נתניהו לתפקיד שר הבריאות, במקום צחי הנגבי שמונה לשר המשפטים, והוא מילא את התפקיד עד לסיום כהונתה של הממשלה ב-1999.
בכנסת ה-15 יזם מצא תיקון לחוק יסוד: ירושלים בירת ישראל, ולפיו יש צורך ברוב מוחלט על מנת לשנות את הסעיפים הנוגעים לשטח תחום ירושלים ולאיסור העברת סמכויות השלטון עליה.
אף שהיה מתומכיו הנאמנים של אריאל שרון, שרון לא מינה את מצא לשר בממשלה העשרים ותשע, עם הקמתה ב-2001.
בשנת 2002 מונה מצא לנשיא ארגון הבונדס, העוסק במכירת איגרות חוב של ממשלת ישראל ליהודי התפוצות.
לשם כך התפטר מצא מן הכנסת באותה שנה (ואת מקומו שם תפס אלי כהן).
בשנתו הראשונה כנשיא גייס הארגון סכום שיא של כספים, מעל 1.3 מיליארד דולר אמריקאי.
בשנת 2011, סיים את תפקידו כנשיא הארגון והוחלף על ידי ישראל תפוחי.
יהושע מונדשיין (ט' בשבט ה'תש"ז, 30 בינואר 1947 – ב' בטבת ה'תשע"ה, 24 בדצמבר 2014) היה היסטוריון, ביבליוגרף, וחוקר חסידות בכלל וחסידות חב"ד בפרט.
עבד כספרן מומחה במחלקת כתבי-היד והארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
נולד בתל אביב למרדכי שמואל ולחיה מונדשיין, משפחה דתית-ציונית.
אחיו הוא פרופסור אהרן מונדשיין, מהמחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן.
אחיינו הוא הרב פנחס מונדשיין.
מונדשיין למד בישיבת היישוב החדש.
כילד קרא את שיחות לנוער וזכה בספר תניא, בעקבות זה נחשף לחסידות חב"ד, עבר ללמוד בשנת תשכ"ד בישיבת תומכי תמימים בכפר חב"ד, שם היה תלמידו של הרב שלמה חיים קסלמן.
בתשכ"ז נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים במרכז חב"ד העולמי.
בכסלו תשכ"ט נשא את רחל לאה, בתו של דוד ברוומן, יו"ר ועד כפר חב"ד.
בשנת תשס"ה התאלמן ונשא את דבורה קווין-אלטהויז.
אחר נישואיו השתתף בקורס לספרנים חרדים שהתקיים בספריית הרמב"ם בתל אביב.
לאחר תקופת מגורים קצרה בכפר חב"ד ובשכונת חב"ד בקרית מלאכי, עבר לירושלים והחל לעבוד כספרן בספרייה הלאומית.
מונדשיין היה בעל תואר שני בלימודי ספרנות.
נפטר בב' בטבת, "זאת חנוכה" ה'תשע"ה, בגיל 67, לאחר כמה חודשים שבהם סבל מסרטן.
מונדשיין התמקד בשלושה תחומים עיקריים:
ביבליוגרפיה – הוא תרגם את ספרו של הביבליוגרף חיים ליברמן, הוציא לאור שני כרכים מתורת חב"ד – ביבליוגרפיה, ופרסם מאמרים בנושא.
תולדות החסידות בכלל וחסידות חב"ד בפרט – ערך מהדורה מדעית של "שבחי הבעש"ט".
בשנים תשמ"ז–תשנ"ב ערך והוציא לאור ארבעה כרכים של "כרם חב"ד", שהוקדשו לעיון ולחקר משנת חב"ד ותולדות החסידות.
הוא הקדיש מחקרים רבים לבירור מקורותיהם, אימותם, וגלגולי הגרסאות של סיפורי חסידים.
בנושא זה פרסם באתר "שטורעם" סדרה בת עשרות פרקים בשם "סיפורים וגלגוליהם".
במחקרים אלו חשף כי מספר סיפורים שהשתרשו כ"סיפורי חסידים" הם "צ'יזבטים גמורים", כלשונו, ולא יכלו להתרחש מבחינה כרונולוגית או גאוגרפית, או שהם גלגול של סיפור שסופר על אנשים אחרים.
מנהג – במשך כארבעים שנה עסק מונדשיין בליקוט ורישום מדויק של מנהגי אדמו"רי חב"ד והשוואתם למנהגי חצרות אחרות ועדות ישראל.
הוא פרסם מאמרים בעניין ובשנת ה'תשנ"ה כינס וערך מחדש, בסיוע בנו, את מנהגי החגים ומועדי השנה בשני כרכי "אוצר מנהגי חב"ד".
פרסם כ-200 פרסומים ומאמרים, חלקם בכתבי עת מדעיים (כדוגמת "תרביץ", "ציון", "קתדרה", "בקורת ופרשנות" ו"עלי ספר") וחלקם בקבצים תורניים (כדוגמת "מוריה", "קובץ בית אהרן וישראל", "אור ישראל" ו"היכל הבעש"ט").
על אחדים ממאמריו חתם בשם העט יהושע ד' לבנון.
בנוסף עסק בהוצאה לאור של ספרי חסידות מכתבי יד ומהדורות חדשות מוערות.
הוא היה שותף בעריכתם של עשרות ספרים מכתבי אדמו"רי חב"ד, בייחוד כתבי האדמו"ר האמצעי מחב"ד, חתנו "הצמח צדק" והרב הלל מפאריץ'.
משנת תשמ"ט היה חבר ועורך ראשי במכון "אהלי שם - ליובאוויטש", שבמסגרתו הוציא לאור כתבי יד וההדיר ספרים שחיברו חסידי חב"ד לדורותיהם.
בתשס"ח ובתשע"ג יצאו לאור לרגל בר המצווה של נכדיו ספרי 'תשורה' שבהם קובצו בין השאר עשרות מכתבים שהחליף עם הרבי מלובביץ', משנת 1960 ואילך.
הוא הותיר אחריו כתבים רבים.
לאחר פטירתו הקימו בני משפחתו את מכון "כרמים" להוצאה לאור של כתביו.
מונדשיין החזיק בדעות בלתי מקובלות בקרב רבים מן החסידים, שלעיתים קוממו עליו חסידים אחרים.
כך למשל לגבי סיפורי חסידים מקובלים, כמתואר לעיל.
הוא לעג לנוהג שהשתרש בקרב חסידי חב"ד "לשלוח" פתקאות שאלה לרבי מלובביץ' על ידי הכנסתן לאוסף מכתביו בספרי "אגרות קודש" והתייחסות למה שנכתב בעמוד בפתיחה אקראית כתשובה מאת הרבי.
הוא טען שרוב מכתבי הרבי נפתחים במילים "מאשר קבלת מכתבכם", והצביע על כך שחסידים רבים מקבלים זאת כאישור למה ששאלו בפתקה שהכניסו לספר האגרות.
כמו כן הוא חלק בחריפות על הפלג המשיחיסטי בחב"ד.
מונדשיין קבל על כך שכל השקפה ימנית נקלטת בחוגים החב"דיים ללא ביקורת.
לדוגמה, הוא הביא את האמונה שהופצה בחוגי הימין ערב תוכנית ההתנתקות, שהתוכנית לא תבוצע, כיוון שמשמיים ימנעו את מימושה.
לטענתו, אנשים רבים בחב"ד האמינו בכך, אף על פי שאין מקור לאמונות מסוג זה בתורת היהדות בכלל ובתורת חב"ד בפרט.
מאותה סיבה התנגד מונדשיין לסיסמה "לא נשכח לא נסלח" שנופפו בה לאחר ביצוע תוכנית זו וראה בה התרסה כלפי האמונה בהשגחתו הפרטית של הבורא.
הוא גם תמה על מנהגם של תלמידים, חסידים וליטאים – להשמיט בהדפסת כתבי רבותיהם דברים שסברו שאינם "לכבודם" וכדומה.
תרגם מיידיש את אהל רח"ל, חלק שני מאת חיים ליברמן, ונדפס בתור: אהל רח"ל, חלק שלישי, ניו יורק, התשמ"ד, 1984
בכסלו תשכ"ט נשא את רחל, בתו של דוד ברוומן, יו"ר ועד כפר חב"ד.
בנו הרב דוד, משלוחי חב"ד במוסקבה ומנכ"ל 'קרן אור אבנר' - חב"ד
בנו הרב לוי יצחק, שליח חב"ד ורב העיר סמולנסק
בנו הלל, עורך במכון הישראלי לפרסומים תלמודיים
בתו חיה נשואה לרב יצחק אהרן אקסלרוד, מראשי ישיבת תומכי תמימים - הבוכרים בכפר חב"ד, בנו של הרב גדליהו אקסלרוד
בתו דינה נשואה לרב שניאור זלמן סגל, משפיע ומנהל רוחני בישיבת תומכי תמימים ברינואה, צרפת
איש-ברוריה, היה פעיל בתנועת הציונים הרוויזיוניסטים ומהראשונים להצטרף לברית הבריונים, מייסד ומוציא לאור את כתב העת "חזית העם", עיתונאי ועוסק בנדל"ן.
ליכטר נולד ברוסיה, בעיירה יהודית שידעה פוגרומים מידי האוקראינים.
הוא למד רפואה באוניברסיטה בקייב וניהל ב-1919 את גדוד הדזינפקציה של הצלב האדום האוקראיני.
ליכטר, שנמלט מאוקראינה בגלל המהפכה ומלחמת האזרחים שפרצה בעקבותיה עלה ארצה ב־1921, לגדוד העבודה בעין חרוד.
הוא לא מצא שם את מקומו.
ליכטר הסיק את המסקנות ויחד עם אשתו שפגש בגדוד, עבר לתל אביב, ב-1923, היישר אל זרועות המפלגה הרוויזיוניסטית.
בתל אביב עבד ליכטר בעירייה כפקיד במחלקת הסניטציה והיה שותף במלחמה נגד מלריה.
מנהליו שיבחו את יכולותיו המקצועיות.
מלריה קשה שחלה בה, אילצה אותו להפסיק את עבודתו ולנסוע לשנה לאירופה.
כשחזר ארצה, ליכטר התחיל לעסוק בשני התחומים שמאפיינים אותו: עסקים ופעילות בתנועה.
בתנועה הרוויזיוניסטית, הענייה במשאבים, אדם כמו ליכטר נחשב לנכס.
הוא צבר ממון וניסיון, ויחד עם התנועה כולה הקצין ימינה בעקבות מאורעות תרפ"ט.
ב-1931 נמנה עם החוג שייסד את ברית הבריונים.
ליכטר, מילא את הפונקציה החיונית שהייתה חסרה בברית: הארגון והמימון.
הוא העניק לברית את נשקה העיקרי, הביטאון שלה "חזית העם".
"חזית העם" יצא מספר פעמים בשבוע באלפיים עותקים, מספר גבוה באותם הימים.
הכותבים היו אחימאיר, אצ"ג ואחרים, והעורך יהושע ייבין.
העיתון היה קיצוני מאוד, אנטי בריטי, אנטי ערבי, אנטי הסתדרותי.
ההפצה והמכירה של העיתון היו בעייתיות, לעיתים מלוות באלימות.
ובכל זאת, ההשפעה שלו הייתה רבה.
ליכטר היה האיש שמימן את השוד הראשון למטרות לאומיות בארץ ישראל בשנת 1937.
בני ברית הבריונים שדדו בכוח שומר בנק הפועלים שנשא 5,400 לירות ישראליות, אך לאור צעקות השומר התאסף קהל רב, בני הברית נבהלו וזרקו את התיק.
לאחר רצח ארלוזורוב הכריז הממשל הבריטי על ברית הבריונים כעל "ארגון בלתי-חוקי", ושבעת בכירי חברי הארגון (אב"א אחימאיר, יהושע ייבין, חיים דבירי, משה סבוראי, יעקב אורנשטיין, יוסף כצנלסון ויהושע ליכטר עצמו) נדונו ביוני 1934 לעונשי מאסר.
בעוד שחבריו הוענשו לפרקי זמן ארוכים עד מאוד, ליכטר נידון למאסר של שלושה חודשים בזכות הרושם המוצלח שיצר אצל השופט.
באותם ימים הורשו אנשים אשר נשפטו למאסר של עד שלושה חודשים לרצות את עונשם בעבודת שירות.
גם ליכטר קיבל עבודות שירות אך הקלה זו נתפשה בעיני חבריו כאילו יש לו קשרים עם המשטרה.
כאשר נודע לו על כך, התייצב בבית הסוהר ביפו וריצה את עונשו במאסר יחד עם חבריו.
במהלך מאסרו בבית הסוהר ביפו הכיר ליכטר אדם אשר היה אחד הבעלים של אדמה בין תל אביב ליישוב הערבי סלמה (שכונת התקווה של היום).
ליכטר התמקח איתו והצליח להחכיר את שטח זה למשך 9 שנים.
לאחר שהשתחרר עם חוזה החכירה בידו, ליכטר הצליח להשיג מימון לעסק בעזרת כישורי המיקוח המוצלחים שלו ובכך החלה מכירת המגרשים של השכונה ובנייתה.
בשל הריחוק ממרכז העיר, המגרשים נמכרו תחילה בעיקר לתושבים עניים אשר היו חסרי ברירה, רבים ראו במהלך העסקי של ליכטר ניצול של התושבים העניים.
תחילה תושבי השכונה סבלו ממחסור בתנאים בסיסיים, עוני מחפיר ומתקיפות של ערביי סלמה.
ליכטר נתן למקום את השם שכונת התקווה וסופה שהפכה לסיפור הצלחה.
שכונת התקווה אינה גאולת הקרקעות היחידה שלו.
ליכטר רכש אדמות גם ליד טבריה, היה שותף בתוכנית ל' וחבל יתיר.
לאחר קום המדינה רכש ליכטר יחד עם משה סמילנסקי קרקעות באזור באר שבע.
ליכטר האמין כי יצא מהעסקה ברווח גדול אך הזהירו אותו שכנראה שלא יצליח למכור אדמות במדבר.
העסקה כשלה ומוטטה אותו כלכלית.
בעקבות ההתמוטטות הכלכלית שלו נכנס לחובות גדולים והדרדר נפשית.
ליכטר, שמסר את חייו ואת כספו לתנועה הרוויזיוניסטים, שביצע עבורה הרבה מאוד עסקאות אפלות, גילה עם הקמת מדינת ישראל, שנשאר לבדו.
בנובמבר 1958 נמצא ליכטר מת במלון בירושלים.
נסיבות מותו היו לא ידועות, בכיס מעילו נמצאה הפניה לרופא בשל כאבים בחזהו ועל השולחן פתק בכתב ידו מופנה אל בני משפחתו.
רופאים קבעו כי יש סבירות זהה להתאבדות ולמוות טבעי מהתקף לב.
ליכטר בחר למסור את גופתו למדע בשל עברו ברפואה.
שנתיים לאחר מותו, נטמן ליכטר בהר המנוחות בירושלים.
כיהן כרב העיר מרקש שבמרוקו, ולאחר עלותו לארץ ישראל, כיהן כרב הקהילה הספרדית וחבר לשכת הרבנות בעיר נהריה, אב בית הדין בעיר באר שבע, וחבר בית הדין הגדול לערעורים.
בערוב ימיו כונה "זקן רבני יהדות מרוקו".
גולת הכותרת של יצירתו ההלכתית היא סדרת ספריו "עמק יהושע".
נולד בעיר צפרו שבמרוקו לרב רפאל עמרם מאמאן, בן הרב רחמים יוסף, ראש ישיבת "תחכמוני" בצפרו ומחבר הספר "חירג"א דיומא", בן לשושלת רבנים מצאצאי הרמב"ם.
בצעירותו למד והתחנך אצל הרב דוד עטר.
בישראל נמנה זמן מה בין חכמי ישיבת פורת יוסף בירושלים.
בשנת ה'תשכ"ח (1968) החל לשמש כרב הקהילה הספרדית וחבר לשכת הרבנות בנהריה.
בשנת ה'תשל"ח (1978) עבר לשמש כדיין, ובהמשך כאב בית הדין הרבני האזורי בעיר באר שבע עד שנת 1988. בשנת ה'תשמ"ח התמנה לדיין בפועל בבית הדין הרבני הגדול לערעורים, תפקיד בו כיהן עד שנת ה'תשס"ט.
הוא חזר להתגורר בירושלים בשכונת מקור ברוך, ובמקביל לתפקידו שימש כראש כולל לפנסיונרים בשכונתו ומחנה יהודה.
בזקנותו סיים את ספר הזוהר בפעם המאה.
בינואר 2018 נחלש ואושפז בבית החולים שערי צדק, ובכ"ו בטבת ה'תשע"ח (13 בינואר 2018) נפטר בביתו בירושלים, מפלגת ש"ס ומועצת חכמי התורה פרסמו הודעת אבל, והראשון לציון הרב יצחק יוסף הורה לבחורי הישיבות להשתתף בהלווייתו.
הלווייתו יצאה מישיבת פורת יוסף בגאולה, בין מספידיו היו הרבנים יצחק יוסף, שלמה משה עמאר, בן ציון מוצפי, משה צדקה ויצחק אזרחי.
בספריו התכתב הרב מאמן עם הרבנים שלום משאש, הרב הראשי לירושלים, והראשון לציון הרב עובדיה יוסף.
עם הרב משאש התדיין והתפלמס רבות, לפעמים נטה לחזק את דעת הרב עובדיה יוסף.
בשנת ה'תשמ"ג, זכה בפרס הרב טולידאנו לספרות תורנית, ובפרס הרב עוזיאל לספרות תורנית, על ספרו "עמק יהושע" חלק א'.
בשנת ה'תש"ע, זכה באות "יקיר ועד העדה המערבית בירושלים" על פועלו והשפעתו בקהילה בירושלים.
בשנת ה'תשע"ה, (2015) קיבל את אות יקיר ירושלים.
הרב מאמאן היה נשוי לחנה מרים (לבית זיני, נפטרה בטבת ה'תשס"ו).
בנו, הרב ד"ר רפאל עמרם מאמן
בנו, הרב אברהם מיכאל מאמאן הוא רב שכונת דרום בבאר שבע, וראש ישיבת "תורה אור" שהוקמה בשנת 2000, על שם ספרו של סבו.
נכדו, אריאל ממן הוא שופט בבית המשפט לענייני משפחה במחוז דרום.
בתו, פאני נשואה לשמעון מרציאנו מנהל בית ספר "אוצר התורה" בקרטיי.
נכדו, הרב יאיר בן מנחם - דיין בבית הדין הרבני בתל אביב, ומחבר ספרי "יאיר משפט"
בתו יפה נשואה לרב יעקב מונסנגו מנהל התיכון היהודי "אוצר התורה"
נכדתו, מרים מונסונגו, נרצחה ב־19 במרץ 2012 בפיגוע ירי בטולוז.
שתי ידות – יד חרוצים – דרושים וחידושי תנ"ך ונושאי כליהם, ג'רבה התש"ח (נדפס בשנית בירושלים בשנת התשנז, ובשלישית כספר שדה יהושע).
שתי ידות – יד רמה – ג'רבה ה'תש"ט, מתורת אביו הרב רפאל מאמן.
עמק יהושע – שאלות ותשובות על השולחן ערוך, 7 חלקים (חלק א, חלק ב, חלק ג (ירושלים התשמ"ח), חלק ד (ירושלים התשנ"ד), חלק ה (ירושלים התשנ"ז), חלק ו (ירושלים התשס"א), חלק ז (ירושלים התשס"ו).
שער יהושע השלם – מושגים בהלכה ובאגדה בסדר אלפבית, ירושלים ה'תשע"א, על ידי בנו רפאל.
הגדה של פסח עם ב' פירושים – ויוגד ליוסף ויוגד ליהושע – עם פירושו של הרב מאמאן ופירוש סבו, ירושלים ה'תשס"ט, על ידי בנו רפאל.
ניצוצי אור – חידושים ופלפולים וביאורים בתנ"ך ובתלמוד ובפוסקים.
מצפה יהושע – כולל דרושים ומאמרים, ונושאי דרושים לנפטרים וחידושי תנ"ך.
כתבי יד רבים שלו עוד לא באו בדפוס ובנו הקים מכון להדפסתם.
"מגבלות גיל לנבחרי ציבור" - הופיע בספר בצומת התורה והמדינה כרך א', הוצאת מכון צומת.
יהושע כספי (נולד ב-29 באוגוסט 1929) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל.
כספי נולד בגאלאץ שברומניה ובמאי 1946 עלה לארץ ישראל על ספינת המעפילים מקס נורדאו, אשר נוסעיה נכלאו במחנה המעצר בעתלית.
כספי שוחרר כעבור שלושה חודשים.
תחילה הצטרף לקיבוץ שער הגולן וכעבור שבועות ספורים עבר לקיבוץ מסילות.
בפברואר 1948 גויס עם חבריו להכשרת הנוער לפלמ"ח והיה חבר פלוגה א' של הגדוד הראשון בחטיבת יפתח.
במלחמת העצמאות לקח חלק במבצע מטאטא, קרב מלכיה וקרבות החטיבה בנגב.
בתפקידו האחרון שימש נשק גדודי בדרגת סמל ובאפריל 1949 שוחרר.
במאי 1949 התגייס למשטרת ישראל.
כספי שירת בתפקידים שונים במשטרה, בקיץ 1958 השתתף בדיכוי המרד בבית סוהר שיטה.
על פי עדותו, הוא ירה למוות בשני אסירים שניסו לפרוץ למחסן הנשק של הכלא.
בשנת 1959 סיים קורס קצינים.
שירת כמפקד תחנת המשטרה בנצרת ומפקד תחנת המשטרה בעפולה.
בסוף שנות ה-60 היה ראש הלשכה לתפקידים מיוחדים בנפת חיפה, במקביל ללימודי מזרחנות באוניברסיטת חיפה.
ב-1969 הצליח לפרק מטען חבלה שהוטמן בבנין מגורים בחיפה, על אף שלא הוכשר כחבלן.
על כך זכה ב-1974 בעיטור האומץ של המשטרה.
בשנת 1973 מונה לקצין מודיעין במטה הארצי.
בשנים 1975–1977 שירת במחוז דרום של המשטרה כאחראי על נושא המודיעין והחקירות.
בשנת 1977 שימש רכז הוועדה לבדיקת תופעת הפשע בישראל ובנובמבר 1977 מונה לראש המחלקה לתפקידים מיוחדים באגף החקירות והמודיעין.
בספטמבר 1978 מונה לסגן מפקד מחוז דרום תפקיד בו בין השאר היה אחראי על מבצע סוגר לתפיסת שמונת הבורחים מכלא רמלה.
בשנת 1981 הועלה כספי לדרגת ניצב ומונה למפקד מחוז דרום.
בתקופת כהונתו עסק המחוז בחקירת רצח אמיל גרינצווייג ובשדרוג אבטחת הר הבית לאחר שנתפסה כת ליפתא שבקשה לפוצץ את כיפת הסלע.
בעקבות התפיסה שהתבצעה ברגע האחרון על הר הבית, האשימו גורמים במשטרה את כספי בכך שלא עצר מוקדם יותר את חברי הכת על פי מידע מודיעיני שהועבר ממחוז תל אביב.
האשמות אלו הביאו לעימות ממושך במשטרה בין המפכ"ל ותומכיו מצד אחד, לאסף חפץ וצבי בר מצד שני.
אחר כך היה נציג המשטרה בארצות הברית (בשנים 1984–1988) וראש אגף החקירות והמודיעין (ב-1988–1990).
במהלך שירותו במשטרה, השלים כספי השכלה גבוהה, כולל דוקטורט.
הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה של ארצות האסלאם ומדעי המדינה (1972), תואר שני בקרימינולוגיה (1982) ודוקטורט במדעי המשטרה מאוניברסיטת העיר ניו יורק (1991).
כספי הקים את תוכנית הלימודים לתואר ראשון בקרימינולוגיה ואכיפת החוק המשותפת למכללת בית ברל והאוניברסיטה הפתוחה.
הרב יהושע מנחם (יהושע מענדיל) אהרנברג (י"ב בטבת תרס"ה, 20 בדצמבר 1904 – כ"ד באדר ב' תשל"ו, 26 במרץ 1976) היה רב חסידי, פוסק הלכה ואב בית דין בתל אביב.
כיהן כרב ראשי במחנות המעצר בקפריסין.
נולד בעיירת קעמעטש (Kemecse) שבהונגריה ליצחק-אריה לייב ושרה אהרנברג, שהיו במקור מגורליץ שבגליציה.
בצעירותו למד אצל הרב נפתלי הירץ בומבך אב"ד סמבור ומחבר ספר 'גבעת הלבונה', ולאחר מכן אצל הרב מאיר אריק אב"ד טורנא שאף הסמיכו לרבנות, כמו כן נסמך לרבנות על ידי הרב הורביץ מפרובוז'נא והרב פירר מקראסנו, ועוד.
בשנת תרפ"ה נישא להינדא-לאה בירנבוים מקרקוב (מתלמידותיה הראשונות של שרה שנירר), שם המשיך בלימודיו.
עבר טלטולים רבים בזמן השואה.
נכלא בגיטו בוכניה והצליח להימלט לסלובקיה ומשם להונגריה.
הרב אהרנברג ושתי בנותיו הם מניצולי "רכבת קסטנר" שבאמצעותה הגיעו בשנת 1944 לשווייץ, שם שוכנו במלון, שהפך למתקן אכסון לפליטים, בעיירה קו (Caux) הסמוכה למונטרה.
כמו רוב ניצולי הרכבת עלה לארץ ישראל בספטמבר 1945 (אלול ה'תש"ה) והתיישב בירושלים.
רבות מתשובותיו ההלכתיות שפרסם בספרו דבר יהושע עוסקות בשאלות הלכתיות העוסקות בשואה.
בשנת תש"ז (1947) התבקש על ידי הרב הראשי הרב הרצוג לשמש כרב ראשי במחנות הגולים בקפריסין.
הוא שהה בקפריסין עד חיסול המחנות, ושם עסק בעיקר בבעיות אישות ועגינות.
הוא גם יסד שם ישיבה שבה למדו כשמונים בחורים.
עם חיסול המחנות בשנת תש"ט בקפריסין חזר לארץ ישראל, ונתמנה לראש אב בית הדין ביפו ולאחר מכן בתל אביב.
היה בקי בכל שטחי ההלכה, אך בעיקר נודע במומחיותו בדיני אבן העזר (אישות).
בתחום זה יעץ לרב הראשי הרב אונטרמן.
נמנה עם חסידות בלז היה מחשובי החסידות וממקורביו הבולטים של האדמו"ר רבי אהרן רוקח.
נפטר בערב שבת והלווייתו התקיימה במוצאי שבת בתל אביב ובירושלים.
בהלווייתו נספד על ידי האדמו"ר מבלז בהיכל ישיבת בלז ברחוב אגריפס בירושלים.
בתו שרה נישאה לעסקן החסידי ר' יחזקאל שרגא פרנקל.
בתו ליבא נישאה לר' דוד ארליך.
בתו ריבה נישאה לאברהם חנוך אברמוביץ, בנו של העסקן האגודאי ר' יהודה מאיר אברמוביץ.
שו"ת דבר יהושע (שישה כרכים)
אסור להחזיר שטחים שנכבשו על ידי ישראל בכל צורה שהיא (חלק ב סימן מח).
מותר לפתוח בקבוקים בשבת ויום טוב (חלק ב סימן מה).