tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יעדים, שנודעו בעבר כ"הזדמנויות רחבות יותר" או "פעולות רחבות יותר", הם הזדמנויות נסיעה עבור צופות בוגרות יותר.
היעדים מתקיימים בתוך ארצות הברית ובמדינות אחרות.
היעדים הם בעיקר בינלאומיים, פעילויות בחיק הטבע, מדע, אנשים או יעדים בעלי אוריינטציה של התמחות, כמו קיאקים באלסקה, או קריירה כמו לימוד עבודה עבור נאס"א.
"יעד" יכול להיות טיול לאחד ממרכזי WAGGGS העולמיים:
מרכז סנגאם העולמי בפונה, הודו
לתנועת הצופות של ארצות הברית יש מנהגים ומסורות רבים: קמפינג, שירות קהילתי, שירה וגיוס כסף לתמיכה בפעילויותיהן.
לחיצת יד של הצופות ואות השתיקה של הצופות הן שתיים משותפות לארגונים החברים ב-WAGGGS.
מסורות נוספות כוללות את חוג הידידות עם "הסחיטה", לקיחת בנדנות וכיסויי רגליים תוצרת בית לטיולי קמפינג, ומערכת החברים.
"גישור" הוא תהליך של מעבר מרמה אחת לאחרת.
גישור נעשה בדרך כלל ברמת הגדוד, אם כי לעיתים קרובות מתקיימים גישורים באזור.
הבנות שעושות את הגשר הולכות על פני גשר לרמה החדשה שלהן ומתקבלות בלחיצת יד של צופות.
טקס גישור המתקיים בסן פרנסיסקו, כולל בנות צופות ג'וניור שעוברות לקדטות על ידי חציית גשר שער הזהב.
יום המחשבה העולמי ו"יום הצופות" הן מסורות ברחבי עולם הצופות.
יום המחשבה העולמי חל מדי שנה מאז 1926 ב-22 בפברואר, יום הולדתם של רוברט באדן-פאוול ואוליב באדן-פאוול.
ביום החשיבה העולמי, צופות ומדריכות ברחבי העולם חושבות על אחיותיהן בארצות אחרות; מועצות או גדודים מקיימים חגיגה ביום זה או בסמוך לו, שבה כל גדוד משתתף מציג את התרבות והמנהגים של מדינה שנבחרה על ידי הגדוד.
צופות רבות באמריקה חוגגות את יום הולדתה של ג'ולייט גורדון לואו ב-31 באוקטובר, יום המייסדים.
המסיבות כוללות לעיתים קרובות את הבנות מתחפשות בתחפושות ליל כל הקדושים ומגישות עוגת יום הולדת.
טקס בשם "רוח הצופות", בו הבנות מהרהרות ברגשותיהן לגבי הצופות והעולם סביבן.
טקס זה יכול להיות בעל כל נושא, או ללא נושא כלל.
זהו זמן חגיגי הנותן לצופות ליצור רגע משלהן.
ניתן לקיים אותו בכל עת ולכלול את תנועת הבנות או כל מפגש בין-תנועות.
בין הצופות האמריקאיות המפורסמות הרבות נמצאות טיילור סוויפט, סוניה סוטומאיור, דקוטה פנינג, לוסיל בול, קייטי קוריק, אליזבת דול, אן לנדרס וננסי רייגן.
צופות רבות הפכו למנהיגות מצליחות בתחומים מקצועיים רבים כגון משפטים, רפואה, פוליטיקה, עיתונאות ומדע.
החל מלו הובר, הגברת הראשונה המכהנת היא נשיאת כבוד של ארגון הצופות האמריקאי.
לו הובר הייתה גם הנשיאה בפועל של תנועת הצופות בין השנים 1922 ל-1925 ויו"ר מועצת המנהלים הארצית בין השנים 1925 ל-1928 "סקר של כרוניקה לפילנתרופיה" משנת 1994 הראה שתנועת הצופות מדורגת על ידי הציבור כ"ארגון הצדקה/מלכ"ר הפופולרי ביותר באמריקה" בין יותר מ-100 ארגוני צדקה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה והשנייה, הצופות סייעו לכוחות בעלות הברית על ידי מכירת איגרות חוב הגנה, גידול גני ניצחון ואיסוף שומן פסולת וגרוטאות ברזל.
הצופות גם הפיצו את ערכן בקהילותיהן באמצעות פרויקטים של שירות קהילתי כמו בתי תמחוי ומבצעי איסוף מזון.
למעלה מעשרים מהאסטרונאוטיות המקצועיות של נאס"א היו צופות לשעבר.
האישה האמריקאית הראשונה שהלכה בחלל הייתה צופה לשעבר, ד"ר קתרין סאליבן.
תנועת הצופות פרסמה מגזין משלה בין השנים 1917 ל-1979. השם שונה מ"הראלי" (1917–1920) ל"הנערה האמריקאית" (בסופו של דבר, כשהמילה "ה" הוסרה).
כאשר ארגון הצופות הוקם לראשונה, הארגון טען שהוא "לא-עדתי הן בפועל והן בתיאוריה".
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20, נוסדו יחידות צופות קתוליות בניו יורק, פילדלפיה, וושינגטון וערים אחרות.
במהלך תקופה זו, הארגון שמר על סטנדרטים שתואמים את אמונות הדת הקתולית.
מאז הקמתו בשנת 1912, היו בו מדריכות וצופות יהודיות.
מאז 1993, צופות יכולות להחליף את הביטוי "לשרת את אלוהים" בהבטחת הצופות במשהו המתאים לאמונותיהן.
אפשרות זו מופיעה בהנחיות שחולקו למתנדבות בוגרות אך לא בספרי הבנות בפועל.
תיעוד רשמי של המתנדבות מכיל את ההערה הזו:
הערה זו, או גרסה קצרה יותר, מופיעה לעיתים קרובות גם בדפי האינטרנט של המועצות המקומיות.
מתנדבים מתבקשים "להיות רגישים לאמונות הרוחניות של הבנות בקבוצה שלכם ולוודא שכל אחת בקבוצה מרגישה בנוח ומשולבת בתנועת הצופות" ולהרגיש חופשי לשתף את משפחות הבנות במדיניות.
שינוי המדיניות נבע מתביעות משפטיות וניסיונות להיות מכלילים יותר.
הורים אתאיסטים תבעו את צופי אמריקה בשנת 1991 על כך שדחתה את בניהם.
לאור חדשות אלה, ניסתה מועצת הצופות טוטם של סיאטל לשנות את הבטחת הצופות כדי להפוך את אזכור ה"אלוהים" לאופציונלי, מה שיהיה כוללני יותר עבור בנות ילידיות אמריקאיות ובנות דרום מזרח אסיה.
לאחר שהארגון הארצי טען כי לא ניתן לשנות זאת באופן מקומי, מועצת סיאטל דגלה בכך שהשינוי יאומץ ברחבי המדינה.
בנובמבר 1992, הוריה של ניציה קואבס-מסיאס תבעו את אישור בתם להשתתף בצופות אף על פי שסירבה להבטיח לשרת את אלוהים.
ב-23 באוקטובר 1993, בוועידה הלאומית השנתית של תנועת הצופות של ארצות הברית, הצירים הצביעו ברוב של 1,560 קולות "כן" מול 375 קולות "לא" כדי לאפשר לאנשים להחליף את המילה "אלוהים" בהבטחתם במילה או בביטוי אחר.
לתנועת הצופות של ארצות הברית יש סיכת "ההבטחה שלי, האמונה שלי" אופציונלית שבנות בכל הכיתות יכולות לקבל.
בנות יכולות גם להשתתף בתוכניות הכרה דתית ולענוד את הסמל שנוצר על מדיהן; עם זאת, אלה נוצרים ומנוהלים על ידי הארגונים הדתיים ולא על ידי תנועת הצופות ישירות.
תנועת הצופות של אמריקה מקיימת מדיניות של "אל תשאלו, אל תביאו את הבשורה" בנושא מיניות.
הוויכוח בנושא זה מפוצל בין אלו הסבורים כי המדיניות צריכה להימנע ולמנוע אפליה על רקע נטייה מינית, לבין אלו המטילים ספק בהכללת לסביות.
באוקטובר 2011, מועצת הצופות של קולורדו הצהירה בפומבי, "אם ילדה מזדהה כילדה ומשפחתה מציגה אותה כילדה, צופות קולורדו מקבלות אותה בברכה כצופות", כאשר ביטלו את דחייתה של קבוצה מקומית לילדה טרנסג'נדרית בת שבע.
ביולי 2015, החזירו הצופות של מערב וושינגטון תרומה של 100,000 דולר לאחר שהתורמת דרשה כי לא ניתן להשתמש בכסף לתמיכה בשירותים לצופות טרנסג'נדריות.
לאחר מכן, הקבוצה הקימה קמפיין גיוס כספים מקוון כדי להחזיר את הכספים האבודים, ובסופו של דבר גייסה 250,000 דולר.
בינואר 2012, נערה בקליפורניה יצרה סרטון הקורא לחרם על "עוגיות הצופות" בתגובה למדיניות "הכלת בנות טרנסג'נדריות" של תנועת הצופות.
הסרטון הוויראלי הפך לקריאה להתאחדות בקרב תומכים ומתנגדים כאחד לעמדת הקבוצה כלפי חברות טרנסג'נדריות.
בפברואר 2016, רוברט ג'יימס קרלסון, הארכיבישוף הקתולי של סנט לואיס, קרא לקהילת הצופות לנתק את הקשרים שלהן על רקע אימוץ זכויות הלהט"ב על ידי הקבוצה.
תנועת הצופות עצמה הגנה על פעולותיהן נגד כך.
"במשך 100 שנים, תנועת הצופות גאה להיות ארגון מכיל המשרת בנות מכל תחומי החיים.
אנו מטפלים במקרים הקשורים לילדים טרנסג'נדרים על בסיס כל מקרה לגופו, תוך התמקדות בהבטחת רווחתם וטובתם של הילדה המדוברת ושל שאר הבנות בצוות כעדיפות עליונה."
ארגון GSUSA חגג 100 שנה להקמתו באירוע "גשר למאה השנייה" ב-13 בנובמבר 2011, בוועידה הלאומית של GS ביוסטון ובאתרים אחרים ברחבי המדינה.
יום השנה נחגג גם בהשתתפות במצעד טורניר הוורדים המפורסם בעולם בפסדינה, קליפורניה, בשנת 2012, בו נערך מצעד 100 שנה לצופות, שעוצב וקושט על ידי תנועות הצופות.
נשיא ארצות הברית ברק אובמה חתם על "חוק מטבעות הזיכרון של צופות ארצות הברית" לרגל חגיגות 100 שנה.
החוק אישר את הטבעת 350,000 מטבעות כסף דולר לכבוד הצופות והישגיהן של 50 מיליון נשים שהושפעו מתנועת הצופות במהלך 100 השנים האחרונות.
קולורדו ניהלה קמפיין נמרץ ליצירת לוחית רישוי מיוחדת לכבוד מאה שנה לצופות.
תנועת הצופות של מינסוטה ועמק נהר ויסקונסין אירחה את "התכנסות הבנות הגדולה", חגיגת מאה שנה ב-10 וב-11 במרץ 2012 עבור 140,000 בנות במול אוף אמריקה בבלומינגטון, מינסוטה.
לסדנת Build-A-Bear היו דובות ותלבושות במהדורה מוגבלת של תנועת הצופות לציון 100 שנה.
מועצת הצופות של בירת המדינה בוושינגטון די.סי.
אירחה אירוע שירה בציבור לציון 100 שנה במול הלאומי, ב-9 ביוני 2012, תחת הכותרת "צופות רוקדות את המול: שירה בציבור לציון 100 שנה".
אירוע "רוקדות את המול" משך יותר מ-200,000 איש למול הלאומי כדי לחגוג את תנועת הצופות ועלותו 2 מיליון דולר.
תנועת הצופות של סיטרוס בגודל טבעי, בשיתוף פעולה עם וולט דיסני וורלד, ערכה אירוע גישור מיוחד לציון 100 שנה לארגון ב-25–28 במאי 2012. אירוע "גישור אל המאה הבאה" מספק לצופות מכל רחבי הארץ הזדמנות לחגוג את רוח הצופות באפקוט.
מרכז המוזיאון של סינסינטי קיים אירוע בשיתוף פעולה עם תנועת הצופות של מערב אוהיו, אשר עיצבה תערוכה מאוהיו, שהוצגה בחינם עד 13 במאי 2012. התערוכה הציגה מדים ישנים, ספרות ודנה בתפקידן של תנועות הצופות ב-100 השנים האחרונות.
GSUSA הכינה עוגייה חדשה בשם Savannah Smiles לציון יום השנה.
ארגון Camp Fire Girls נוסד בשנת 1910, שנתיים לפני תנועת הצופות, על ידי כמה ממייסדי תנועת הצופים של אמריקה.
בשנת 1975, הקבוצה הפכה לקבוצה משותפת, וזמן קצר לאחר מכן שינתה את שמה ל"Camp Fire Boys and Girls".
קבוצות דתיות שונות הקימו מועדוני נוער משלהן, כגון Missionettes (כיום Mpact Girls) עבור אסיפות האל.
מועדון הבנות Little Flowers הוא מועדון בנות המתמקד בקהילה הקתולית.
מועדוני הבנות GEMS הם קבוצה לא-דנומינציונית עם רקע קלוויניסטי /רפורמי.
בנות החלוץ התחילה כקבוצה מתודיסטית אך אינה דנומינציונית.
לשכת הבונים החופשיים, הדורשת אמונה בישות עליונה, מחזיקה בארגוני שירות משלה המכוונים לנערות צעירות ומתבגרות, המסדר הבינלאומי של הקשת לבנות ובנות איוב הבינלאומיות.
קבוצת נוער אחת שהוקמה במפורש כחלופה נוצרית לתנועת הצופות היא ארגון American Heritage Girls (AHG), שהוקם בשנת 1995 בווסט צ'סטר, אוהיו, על ידי קבוצת הורים ממורמרים מארגוני הצופות.
AHG הוא ארגון נוצרי הקובע שהוא "ארגון ללא מטרות רווח המוקדש למשימה של בניית נשים בעלות יושרה באמצעות שירות לאלוהים, למשפחה, לקהילה ולמדינה".
נכון לשנת 2020, הוא טוען לחברים (מבוגרים ונוער) של למעלה מ-50,000.
תנועת הצופים (Scout Movement), נוסדה בשנת 1907 על ידי באדן פאואל בלונדון, בירת בריטניה.
מאז התפשטה התנועה והפכה לתנועת הנוער הגדולה בעולם, וכיום קיימות בעולם לפחות 520 תנועות צופים לאומיות או אזוריות.
רובן חשו צורך ליצור ארגוני צופיות בין-לאומיים כדי לקבוע סטנדרטים לצופיות ולתאם פעילויות בין התנועות השונות.
כתוצאה מכך הוקמו שישה ארגוני צופיות בין-לאומיים שמשרתים 437 מהתנועות הלאומיות בעולם.
שני הארגונים הגדולים ביותר מורכבים מ-362 תנועות לאומיות חברות, שכוללות את הרוב הגדול של הצופים בעולם.
ארבעה ארגונים בין-לאומיים אחרים כוללים כ75 תנועות (רובן קטנות), וישנן לפחות 83 תנועות קטנות נוספות (רובן גרמניות) שנשארות עצמאיות ואינן חברות באף תנועה בין-לאומית.
כיום התמונה שמצטיירת מן הצופיות בעולם היא די מורכבת בגלל אובדן ההבחנה הישנה בין תנועת הצופים לבנים ותנועת הצופים לבנות.
באדן-פאוול ייסד את שתי התנועות, אך היו קבוצות מעורבות כבר מההתחלה.
מאז 1970 לערך, הנטייה לעבר צופיות מעורבת גדלה, והיום צופיות מעורבת מקובלת במדינות רבות.
שינוי זה יצר קשיים לשני ארגוני הצופיות הבין-לאומיים הגדולים ביותר: "הארגון העולמי של תנועת הצופים" (WOSM-World Organization of the Scout Movement), שבעבר ייצג רק תנועות לבנים, ו"האגודה העולמית של מדריכות בנות וצופות בנות" (WAGGGS-World Association of Girl Guides and Girl Scouts), שבעבר ייצגה רק תנועות לבנות.
כיום, WOSM מחשיב למעלה ממיליון בנות כחברות הארגון, ושינה את הצהרת המטרות שלו כדי לייצג יעדים ל"אנשים צעירים" במקום ל"בנים וגברים צעירים".
WAGGGS עדיין מציגה את יעדיה במונחים של "בנות ונשים צעירות", אף על פי שהיא מחשיבה מספר קטן של בנים וגברים צעירים כחברי האגודה (11,000 לערך).
WOSM ו-WAGGGS דנו בעבר בדרכים של התמזגות, אבל תהליך זה צפוי לקחת שנים רבות (שאר ארבעת הארגונים הבין-לאומיים הם כולם מעורבים).
התנועות שמעדיפות לא להשתייך ל-WOSM או ל-WAGGGS נוטות לעשות זאת מהסיבות הבאות:
חלקן מאמינות ש-WOSM והתנועות הלאומיות שלו סטו מתפישתו של באדן-פאוול את הצופיות.
חלקן מתנגדות למדיניות ה"תנועה-לאומית-אחת-למדינה" של WOSM (המכריחה תנועות צופיות לאומיות רבות מאותה מדינה להתמזג או ליצור "התאחדות מטרייה" שתייצג אותן ב-WOSM).
חלקן שואפות לממש את ספרו של באדן-פאוול "צופיות לבנים" ואת תוכניתו ומדיו המקוריים מ-1908 במידה הרבה ביותר האפשרית, עם השינויים המינימליים הנדרשים מהבטיחות המודרנית, ומשיקולים בריאותיים וסביבתיים.
חלקן קשורות באופן עמוק לכנסייה, וחלקן מחזיקות במדיניות של קבלת נוצרים בלבד.
להלן פרטים על ששת ארגוני הצופיות הבין-לאומיים (לנוער), מסודרים על פי הגודל.
הארגון העולמי של תנועת הצופים (WOSM)
WOSM היושב בז'נבה שבשווייץ, מייצג את הרוב המכריע של צופי הבנים בעולם, וכמעט 13% מצופי הבנות.
ישנן 197 תנועות צופים לאומיות בWOSM, ובנוסף 20 "התאחדויות מטריה" (מאחר ש-WOSM מכירה רק בתנועת צופים אחת בכל מדינה, מדינות בעלות מספר תנועות הצופים המבקשות להצטרף ל-WOSM חייבות ליצור ולממן "התאחדות מטריה" לאומית שתייצג אותן ב-WOSM).
התנועות הלאומיות ב-WOSM נמצאות ב-153 מדינות (פלוס הרשות הפלסטינית), ובנוסף ישנן 3 תנועות עם שלוחות ב-8 מדינות נוספות.
החל מ-1908, תוכניות צופים במדינות מחוץ לאנגליה שאבו השראה וביקשו הדרכה מהמטה של באדן-פאוול בלונדון.
אבל ככל שהצופיות נפוצה והתפתחה, הצורך לארגון מטרייה בין-לאומי הפך להיות גלוי, וב-1922 מספר תנועות צופים לאומיות יצרו את WOSM.
חלק מהתנועות המעורבות החברות ב-WOSM אפשרו לארגון לייצג את כל חבריהן, וחלקן אפשרו ל-WOSM לייצג רק את החברים הבנים בעוד הן מאפשרות ל-WAGGGS לייצג את החברות הבנות.
חמשת התנועות הגדולות ביותר ב-WOSM (אינדונזיה, תנועת הצופים בארצות הברית, הפיליפינים, הודו ותאילנד) כוללות 81% מכלל החברים בארגון.
"התאחדות הצופים והצופות בישראל", המאגדת את כל תנועות הצופים בישראל, חברה ב-WOSM.
כיום יו"ר "ועד הצופים העולמי", הגוף המנהל של WOSM, הוא הרמן הוי מהונג קונג.
מזכ"ל WOSM הוא ד"ר אדוארדו מיסוני מאיטליה.
האגודה העולמית של מדריכות בנות וצופות בנות (WAGGGS)
WAGGGS נוסדה ב-1928, 201 תנועות חברות ב-145 מדינות ו-3 טריטוריות, 10 מיליון חברים.
WAGGGS היא המקבילה ל-WOSM של מדריכות וצופות.
ממוקמת בלונדון, אנגליה, WAGGGS מייצגת תנועות לבנות בלבד שאינן חברות ב-WOSM, וגם מייצגת את החברות הבנות ב-55 תנועות צופים לאומיות ו"התאחדויות מטריה" שבוחרות להיות חברות גם ב-WOSM וגם ב-WAGGGS.
זה אומר, שגברים ונשים באותה תנועה מעורבת יכולים להיות מיוצגים על ידי שני ארגונים בין-לאומיים שונים (כמו במקרה של התאחדות הצופים והצופות בישראל).
בנוסף, WAGGGS מונה כ-11,000 בנים וגברים צעירים בקרב 9 מיליון חבריה הצעירים (לערך), למרות יעדה המוצהר להיות ארגון המתמקד ב"צרכים של בנות ונשים צעירות".
חמש התנועות הגדולות ביותר ב-WAGGGS (תנועת הצופים בארצות הברית, הפיליפינים, הודו, אנגליה וקנדה) כוללות 76% מכלל החברות באגודה.
WOSM ו-WAGGGS אינם קשורים בדרך כלשהי, אך הם משתפים פעולה בנושאים בעלי אינטרס משותף.
למרות החיכוך כתוצאה מהנטייה כלפי צופיות מעורבת, WOSM ו-WAGGGS ערכו פגישות בהן דנו באפשרות של מיזוג.
WAGGGS מחלקת את העולם לחמישה אזורים ומפעילה ארבעה מרכזים בין-לאומיים.
הארגון חבר מלא ב European Youth Forum, ועובד בצמוד למועצת אירופה ולאיחוד האירופאי.
FSE הוקמה ב-1956 על ידי קבוצה של מנהיגי נוער נוצרים גרמנים וצרפתים, והיא נותרה נוצרית בלבד.
FSE כוללת בתוכה 19 תנועות חברות מ-15 מדינות אירופאית ומקנדה:
בלגיה - Guides et Scouts d'Albanie (קבוצת גולים אלבנית, ממוקמת בבלגיה).
הונגריה - תנועת הצופים בהונגריה,
CES נוסדה ב-1978, 16 תנועות חברות ב-7 מדינות.
ידועה באנגלית כ"קונפדרציית הצופים האירופאיים", CES נוצרה בבריסל, בלגיה, ב-1978, ומושבה בצרפת.
חבריה מדגישים את "הממד האירופאי" של הקונפדרציה ואת זה שהם מספקים "צופיות אותנטית לפי באדן-פאוול".
נדמה שישנה חפיפה ניכרת בין CES ל-FSE.
CES מאגדת 15 תנועות חברות ו"התאחדות מטריה" אחת, ב-7 מדינות אירופאיות:
"התאחדות מטריה" של 8 תנועות איטלקיות
ההתאחדות העולמית של צופים עצמאיים (WFIS)
ההתאחדות העולמית של צופים עצמאיים (WFIS) נוצרה בלאובך שבגרמניה, ב-1996 על ידי לאורי דרינג (Lawrie Dring), סייר בריטי מטעם אגודת צופי באדן-פאוול העצמאיים (BPSA).
BPSA, שמושבה בבריטניה, נוסדה ב-1970, והיא ככל הנראה הגדולה ביותר מבין תנועות הצופיות העצמאיות הללו.
BPSA נוצרה, לפחות באופן חלקי, בתגובה ל"דוח הקבוצה המתקדם" של תנועת הצופים הבריטית, שפורסם ב-1966. מחקר זה הוביל שינויים מהותיים בצופיות הבריטית שגרמו לכמה צופים וסיירים בריטיים לחפש אלטרנטיבות שהם הרגישו שהן יותר קרובות לתוכנית המקורית של באדן-פאוול.
WFIS פתוחה לכל תנועת צופיות שאינה קשורה לאיזשהו ארגון בין-לאומי אחר.
WFIS דורשת שהתנועות החברות "ינהגו על פי, וישתמשו, בתוכנית, המסורות, המדים, המורלים, האתיקות והמבנה המקוריים של באדן-פאוול כפי שהם מפורטים ב'צופיות לבנים'", עם שינויים רק מ"סיבות בריאותיות, סביבתיות, עזרה-ראשונה ובטיחות".
על אף שיש מידע מסוים הטוען שב-WFIS חברות 49 תנועות ב-27 מדינות, מחקר הצליח למצוא עדויות רק ל-37 תנועות ב-18 מדינות.
OWS נוסד ב-1911 והתחיל פעילות מחודשת ב-1991. יש בו שלוש תנועות חברות, בשלוש מדינות.
ב-1909, קבוצת שבטים פרשה מתנועת הצופים הבנים של באדן-פאוול והקימה את "הצופים הבנים הבריטיים" (British Boy Scouts-BBS), כנראה עקב חשש שתנועתו של באדן-פאוול רשמית ומיליטריסטית מדי.
כשחלק מהשבטים הפכו להיות מעורבים, מחאה ציבורית גרמה להם להתפצל-חלקית ל-BBS ול-British Girl Scouts (BGS).
תנועת ה-BBS\BGS התפשטה במהירה למדינות חבר העמים הבריטי.
כתוצאה מכך, ב-1911, חברים ב-BBS שהונהגו על ידי סר פרנסיס ונה (בכיר לשעבר בתנועת הצופים הבנים של באדן-פאוול) ארגנו את מסדר הצופים העולמיים.
למסדר הייתה הצלחה ראשונית, אך לאחר מכן הוא התרסק ברובו לאחר שמייסדו ומממנו העיקרי הכריז על פשיטת-רגל ב-1912. המסדר נעלם ברובו במשך כמעט 80 שנים, עד שחודש בתחילת 1991.
חוקת המסדר דורשת מכל החברים "להדגים בעזרת הוראה ודוגמה מהחיים את האמונה הנוצרית".
מסדר הצופים העולמיים, היושב באנגליה, כולל בתוכו 3 תנועות ב-3 מדינות:
שתי התנועות קשורות זו בזו בשבטים מעורבים, בהם הבנים שייכים ל-BBS והבנות ל-BGS.
ייתכן שישנן מספר קבוצות בקנדה הקשורות ל-BBS.
בעוד שלרוב המדינות יש שתיים או שלוש תנועות או התאחדויות צופיות המאגדות את הצופים במדינה, ישנן שש מדינות שבהן הצופיות מחולקת להפליא, וחלק מהתנועות לא חברות באף ארגון בין-לאומי.
תנועות אלה זכו לכינוי "צופיות מחולקת" (Fragmented Scouting) או "צופיות לא-מזדהה" (Non-Aligned Scouting):
גרמניה - 40 תנועות (ובנוסף עשרות קבוצות בודדות עצמאיות ולא-מסונפות)
כיום קיימות בעולם כ-480 תנועות צופים לאומיות עם "חברי נוער", ועוד 20 "התאחדויות מטרייה" המאגדות תנועות כאלה, ולהן עצמן אין "חברי נוער".
בסך הכל קיימים 520 ארגוני צופיות ב-165 מדינות.
4 התאחדויות ו-52 תנועות משתייכות גם ל-WOSM וגם ל-WAGGGS.
הצופים או תנועת הצופים היא תנועה חברתית ותנועת נוער כלל עולמית.
מטרתה היא לפתח אנשים צעירים גופנית ורוחנית כך שהנוער יוכל לקחת מקום מועיל יותר בחברה.
מטרה זו מושגת באמצעות חינוך בלתי פורמלי עם דגש על פעילויות מעשיות בחוץ, בטבע.
כיום כוללת התנועה למעלה מ-42 מיליון חברים ב-217 מדינות וטריטוריות.
בשנים 1906 ו-1907 כתב רוברט באדן-פאוול, לוטננט גנרל ב, ספר לנערים על סיור וצוֹפִיּוּת.
ספר זה, "צופיות לבני הנעורים", היה מבוסס על ספריו הקודמים אודות צופיות צבאית, בהשפעה ותמיכה של פרדריק ראסל ברנהאם (ראש הצופים באפריקה הבריטית), ארנסט תומפסון סטון מתנועת הוודקרפט האינדיאנים, ויליאם אלכסנדר סמית' מה - Boys' Brigade, והמו"ל שלו פירסון.
באמצע שנת 1907 קיים באדן-פאוול מחנה באי בראונסי באנגליה כדי לבדוק רעיונות לספרו.
מחנה זה ופרסום "צופיות לבני הנעורים" (לונדון, 1908) נחשבים בדרך כלל כתחילתה של תנועת הצופים.
שני ארגוני הגג הגדולים ביותר של תנועת הצופים הם ארגון הצופים העולמי (WOSM), הכולל ארגונים לבנים בלבד וארגונים מעורבים בחינוך משותף, ואגודת המדריכות והצופות העולמית (WAGGGS), הכוללת בעיקר ארגונים לבנות בלבד אך גם מקבלת ארגונים בחינוך משותף.
שנת 2007 ציינה את שנת המאה של תנועת הצופים ברחבי העולם, וארגוני צופים רבים תכננו אירועים כדי לחגוג זאת.
התנועה דוגלת בשיטת החינוך הצופית, תוכנית חינוך בלתי פורמלי עם דגש על פעילויות חוץ מעשיות, הכוללות מחנאות, עמלנות, ספורט מים, טיולים, ספורט ועוד.
מאפיין בולט נוסף של התנועה הוא התלבושת הצופית, אשר מטרתה היא להסתיר כל הבדל של מעמד חברתי במדינה וליצור שוויון.
התלבושת כוללת עניבת צופים ותגים שונים (טלאי זרוע).
סמל תנועת הצופים העולמי הוא שילוב של הפלר דה ליס (במקור סמל הצופים הבנים) ועלה התלתן (במקור סמל הצופות).
הטריגר להקמתה של תנועת הצופים היה פרסומו של הספר "צופיות לבני הנעורים" שנכתב על ידי רוברט באדן-פאוול.
עוד כשלמד ב-Charterhouse, אחד מבתי הספר הציבוריים המפורסמים באנגליה, התעניין באדן-פאוול בחיק הטבע.
מאוחר יותר, כקצין צבאי, באדן-פאוול הוצב בהודו הבריטית בשנות ה-80 של המאה ה-19, שם התעניין בתחום הסיור ובשנת 1884 פרסם את הספר Reconnaissance and Scouting.
בשנת 1896 שובץ באדן-פאוול לאזור מטאבלנד בדרום רודזיה (כיום זימבבואה) כראש המטה של האלוף פרדריק קרינגטון במהלך מלחמת המטאבל השנייה.
ביוני 1896 הוא פגש ופתח בידידות לכל החיים עם פרדריק ראסל ברנהאם, ראש הצופים בצבא הבריטי באפריקה, יליד אמריקה.
זו הייתה חוויה מכוננת עבור באדן-פאוול לא רק מכיוון שנהנה מאוד לפקד על משימות סיור לשטח האויב, אלא מכיוון שרבים מרעיונותיו לבסיסה של תנועת הצופים מקורם בתקופה זו.
במהלך סיורי הצופים המשותפים שלהם להרי מטובו, ברנהאם הרחיב את כישורי היצירה בעץ של באדן-פאוול, נתן לו השראה וזרע זרעים גם לתוכנית החינוכית וגם לקוד הכבוד שפורסם בהמשך בספר "צופיות לבני הנעורים".
אומנות היצירה בעץ של אנשי הספר ושל המערב הישן של אמריקה ועמים ילידים ביבשת אמריקה, הייתה בדרך כלל לא מוכרת לצבא הבריטי אך ידועה היטב לאיש הצבא האמריקני ברנהאם.
מיומנויות אלה היוו בסופו של דבר את הבסיס למה שמכונה כיום עמלנות או scoutcraft, חלק מיסודות תנועת הצופים.
שני הגברים הכירו בכך שהמלחמות באפריקה משתנות באופן ניכר והצבא הבריטי נדרש להסתגל; כך שבמהלך משימות הצופים המשותפות שלהם, דנו באדן-פאוול וברנהאם על הרעיון של תוכנית אימונים רחבה בתחום כלי העץ לגברים צעירים, העשירים בחקר, גישוש, שדאות והסתמכות עצמית.
במהלך תקופה זו בהרי מטובו באדן-פאוול החל לראשונה לחבוש את הכובע (כובע מערכה) שהפך לחתימה שלו כמו זה שלבש ברנהאם, ורכש את קרן הקודו שלו, מכשיר המלחמה של הילידים המקומיים, בו השתמש אחר כך בכל בוקר באי בראונסי כדי להעיר את חניכי הצופים הראשונים ולקרוא להם יחד בקורסי הכשרה.
שלוש שנים לאחר מכן, בדרום אפריקה במהלך מלחמת הבורים השנייה, באדן-פאוול שהה בעיירה הקטנה מאפקינג, עליה הוטל מצור על ידי צבא בורים גדול בהרבה.
חיל הצוערים של מאפקינג היה קבוצת נערים שתמכו בכוחות באמצעות העברת מסרים, ששחררו את הגברים לתפקידים צבאיים ושמרו על הנערים עסוקים במהלך המצור הארוך.
הנערים לבשו בגדי חאקי וביצעו משימות תומכות לחימה כמו סיור, העברת ידיעות וטיפול בפצועים.
פעילות הצוערים עזרה בהגנה המוצלחת על העיר במהלך מספר חודשים.
חיל הצוערים הצליח היטב, סייע להגנת העיר (1899–1900), והיו אחד הגורמים הרבים שהיוו השראה לבאדן-פאוול להקים את תנועת הצופים.
העמידה המוצלחת במצור והסרתו העלו משמעותית את מצב הרוח של הצבא הבריטי והפכו את באדן-פאוול לגיבור לאומי.
באדן-פאוול אמנם לא היה מעורב בפעילות הצוערים, אך התרשם מתרומתם של בני הנוער המתנדבים וכתב עליה מאוחר יותר בספריו.
כל חבר קיבל תגית שהמחישה נקודת מצפן וראש חנית.
הלוגו של התג היה דומה לראש החץ בצורת פלר דה ליס שאותו אימצו הצופים אחר כך כסמלם הבינלאומי.
המצור על מפקינג היה הפעם הראשונה מאז ילדותו שבאדן-פאוול, חייל קבע, נכנס לסביבה של "אזרחים" - נשים וילדים - וגילה בעצמו את התועלת של בנים מאומנים היטב.
כתוצאה ממעמדו כגיבור לאומי כתב באדן-פאוול חוברת אימון צבאי בשם Aids to Scouting ("עזרים לצופיות").
בשנה בה נכתבה, עוד בשנת 1899, הייתה החוברת לרב-מכר ונעשה בה שימוש על ידי מורים וארגוני נוער בכל רחבי אנגליה.
בשנת 1906 שלח ארנסט תומפסון סטון, קנדי שנולד בבריטניה וגר בארצות הברית, לבאדן-פאוול את ספרו The Bichbark Roll of the Woodcraft Indians.
לאחר מכן נפגשו השניים ושיתפו רעיונות של תוכניות אימון לנוער.
באדן-פאוול קיבל עידוד לכתוב מחדש את "עזרים לצופיות" כדי שתתאים לקהל קוראים צעיר יותר.
עד 1907 הוא סיים טיוטה שנקראה Boy Patrols ("סיירות בנים").
על מנת לבחון חלק מרעיונותיו הוא אסף 21 בנים מרקע סוציאלי שונה וקִיים מחנה למשך שבוע.
המחנה התחיל ב-1 באוגוסט באותה שנה והתקיים באי בראונסי שבנמל פול, דורסט, אנגליה.
השיטה הארגונית שלו נודעה כ-"שיטת הסיור" והיוותה חלק חשוב באימון כיוון שאפשרה לבנים לארגן את עצמם לקבוצות קטנות עם מנהיג סיור נבחר.
בכך הקים למעשה באדן-פאוול את תנועת הצופים העולמית.
בסתיו של 1907, אחרי פרסום הטיוטה שלו ומחנה מוצלח מאחוריו, נסע באדן-פאוול לסיבוב נאומים נרחב שאורגן על ידי המוציא לאור שלו, פירסונס, כדי לקדם את ספרו.
הטיוטה יצאה לבסוף כשש כתבות נפרדות בירחון דו-שבועי לבנים החל מינואר 1908. החלקים שהופיעו בכתבות פורסמו בסופו של דבר בספר שנקרא Scouting for Boys ("צופיות לבני הנעורים").
הספר נחשב כיום לגרסה הראשונה של המדריך לצופה (Boy Scout Handbook) שנמצא בשימוש בעיקר בארצות הברית.
כוונתו של באדן-פאוול הייתה שהספר יספק רעיונות לארגונים קיימים ומבוססים, בפרט ארגון בריגדת הבנים שבה החזיק בתפקיד סגן נשיא לזמן מה.
עם זאת, נערים ייסדו באופן ספונטני סיירות צופים והציפו את באדן-פאוול בבקשות לעזרה.
הוא עודד אותם, והתנועה התפתחה מעצמה.
ככל שהתנועה התפתחה יותר, כך הצטרפו לתוכניות שלה יחידות ייעודיות כגון צופי האוויר וצופי הים.
באדן פאוול לא היה יכול לייעץ לבדו לכל הנוער שביקש את עזרתו.
על מנת לספק מנהיגות בוגרת, נדרש אימון מתאים.
קורס תג היער פותח כבסיס לאימון מדריכים מבוגרים.
ב-1919, נרכש פארק גילוול שעל יד לונדון על מנת שישמש אתר הדרכה וכמחנה צופים.
באדן-פאוול אף כתב ספר הדרכה למדריכים בצופים שנקרא Aids to Scoutmastership ("עזרים למדריך בצופים") בשנת 1919.
בשנת 1909 ביקר באדן פאוול אצל קבוצת צופים שנקראה Girl Scouts ("בנות צופות", "בנות סיירות" או "צופים לבנות").
בתחילה, באדן פאוול תמך ברעיון לאפשר לבנות להצטרף לצופים (בגדודים נפרדים), אך שינה את דעתו עקב הלחץ מצד החברה.
זה לא נחשב נכון שנערות צעירות יסתובבו בטבע, יקימו מחנות ויעשו טיולים רגליים.
הוא טיפל בבעיה דרך הקמת תנועת האחות "הבנות המדריכות" (Girl Guides) בשנת 1910, עם עזרתה של אחותו, אגנס באדן-פאוול ואחר-כך עם עזרתה של אשתו, אוליב.
לאלמנטים רבים של הצופיות המסורתית יש מקור בהשכלה ובחינוך הצבאי של באדן-פאוול עצמו.
אולם, יש לזכור כי הרעיונות שאותם קידם היו מהפכניים בתחום החינוך בתקופתו.
הוא היה גנרל צבאי בגיל פרישה שיכול היה לעורר השראה ולהלהיב אלפי בני נוער, מכל חלקי החברה, במטרה לערב אותם בפעילויות חדשות.
הארגון היחיד שאותו ניתן להשוות לצופים (בחיי דוברי האנגלית), בריגדת הבנים, מעולם לא הצליח להתפתח ולצמוח כמו תנועת הצופים.
מספר מאפיינים של התנועה ספגו ביקורת בטענה כי הם בעלי אופי צבאי.
מאפיינים כמו מדים בסגנון צבאי, דרגות, טקסי דגלים ותזמורות התקבלו בברכה בשנים המוקדמות מכיוון שהיו חלק מהחברה של אותה תקופה, אך מאפיינים צבאיים רבים ננטשו בשנים מאוחרות יותר.
תנועות נוער פופולריות רבות אחרות אימצו לעצמן תכונות צבאיות דומות בהצלחה.
השפעה מקומית הייתה אף היא חלק גדול מאוד בתרבות התנועה.
בשל אימוץ ושינוי השקפות עולם ושיטות מקומיות, התקבלה תנועת הצופים במגוון רחב של חברות.
בישראל, לדוגמה, שמה לה תנועת הצופים העבריים מטרה להשתתף בבניין הארץ, בחלוציות ובהוויה הישראלית.
עצם שם התנועה עצמה מראה את אימוץ השקפות העולם המקומיות.
תנועת הצופים החלה להתפשט במהירות ברחבי בריטניה ואירלנד לאחר פרסום הספר "צופיות לבנים".
התנועה המוכרת הראשונה מעבר לים נוסדה (קיבלה זיכיון) בגיברלטר ב-1908, וזמן קצר אחריה נוסדה גם יחידה במלטה.
קנדה הפכה לדומיניון הראשון מחוץ לבריטניה עם תוכנית צופים בנים מאושרת, ואחריה אוסטרליה, ניו זילנד ודרום אפריקה.
צ'ילה הייתה המדינה הראשונה מחוץ לדומיניון הבריטיים בעלת תוכנית צופים מוכרת.
אספת הצופים הראשונה נערכה בארמון הזכוכית בלונדון בשנת 1910. היא משכה אליה 10,000 בנים ומספר בנות, שהתכנסו כולם למען תערוכה זו של צופיות.
עד 1910 תנועת הצופים התפשטה גם להודו, סינגפור, שוודיה, דנמרק, צרפת, רוסיה, פינלנד, גרמניה, נורווגיה, מקסיקו, ארגנטינה, יוון ותנועת הצופים בארצות הברית.
בשנת 1910 הוקם ארגון הצופים של בריטניה.
בשנת 1921 הוקם ארגון צופי עיראק, בין הראשונות במדינות ערב.
כיום מהווה ארגון הצופים העולמי (WOSM) הגוף המושל של הזרם העיקרי של תנועת הצופים.
בנוסף להיותו הגוף המושל הוא מארגן את הג'מבורי העולמי אחת ל-4 שנים.
ישנם למעלה מ-42 מיליון חברים, מ-217 מדינות וטריטוריות, הרשומים בארגון הצופים העולמי.
15 המדינות בעלות מספר הצופים הגבוה ביותר (החברות בארגון הצופים העולמי) הם (מהגדולה לקטנה): תנועת הצופים בארצות הברית, אינדונזיה, הודו, הפיליפינים, הממלכה המאוחדת (בריטניה), קוריאה הדרומית, יפן, קנדה, קניה, גרמניה, טנזניה, צרפת ואיטליה.
רק ב-5 מדינות בעולם אין צופים: קובה, בורמה, לאוס, צפון-קוריאה ואנדורה.
ב-7 באוגוסט 2007 הצופים הוכרו רשמית כתנועת הנוער הגדולה ביותר בעולם.
כמעט לכל תנועות צופים בעולם יש שבועה, סיסמה ומידות, המחייבות את כל הצופים החברים בתנועה באשר הם.
את השבועה, המכונה שבועת הצופים או הבטחה צופית, נושאים בגילאים שונים, בדרך כלל בין גיל הכניסה לצופים עד גיל 18. סיסמת הצופים היא Be Prepared, ובעברית "היה נכון".
צופיות היא שיטה חינוכית, שמטרתה לפתח נפשית וגופנית את הנוער עם דגש על מיומנות היחיד ושיתוף פעולה קבוצתי תוך התנסות במיומנויות ובתפקידים שאינם עוסקים בהם ביומיום, למשל - מחנאות, שדאות, עמלנות, הפעלת מערכות גלגלות, מעבר בתחנות אתגר, תכנון מבנה ובנייתו, ניווט והתמצאות, בישולי שדה ועוד, תוך יצירתיות מחשבתית ומעשית.
תנועות נוער רבות בארץ משתמשות בשיטה זו בפעולות במחנות ובטיולים.
לצופיות שלושה מרכיבים: קבוצה קטנה (הדרכה), חיק הטבע ולמידה בהתנסות / אתגר.
הרעיון העומד מאחורי השיטה הוא הצבת אתגרים (פיזיים, חשיבתיים, אישיים וקבוצתיים) לקבוצה, שלא בסביבתה הטבעית, תוך רכישת מיומנויות חדשות ועיבוד התהליך הקבוצתי.
צוות או קבוצה הם שותפויות בעלות פוטנציאל.
סדנאות צופיות מאפשרות לפוטנציאל זה לבוא לידי ביטוי תוך עיסוק בתקשורת בין אישית, מנהיגות, אחריות אישית וקבוצתית, ניהול זמן, בניית אמון, היחיד בקבוצה ועוד.
הצופיות מגבירה ומפתחת את הקשר לטבע ולסביבה.
שדאות ויציאה אל הטבע מפתחים תושייה ויכולת התמצאות טובה כמו גם פיתוח יוזמה ויכולת התמודדות אישית וקבוצתית.
מאז פרסום הספר "צופיות לבני הנעורים" בשנת 1908, חברי תנועת הצופים בעולם כולו עשו "הבטחה צופית" או "הצהרה" שמעתה הם יחיו על-פי עקרונות התנועה ויהיו כפופים לחוקי הצופים.
המילים "הבטחה צופית" או "שבועת הצופים" משתנות ממקום למקום וממדינה למדינה.
בזמן אמירת ההבטחה מצדיע הצופה עם יד ימין את הצדעת הצופים.
בישראל החניכים עוברים את טקס ההבטחה בכיתה ח' (מבטיחים) ומאז הם נחשבים כחברים בתנועת הצופים באופן רשמי.
בספרו המקורי על תנועת הצופים, באדן פאוול הציג את ההבטחה הצופית כך:
תוכן ההבטחה בהתאחדות הצופים והצופות בישראל מעודכן לפי שנת 2010:
תוכן ההבטחה בהתאחדות הצופים והצופות בישראל מעודכן לשנת 2016:
מאז פרסום הספר "צופיות לבני הנעורים" בשנת 1908, כל הצופים והצופות מסביב לעולם, ביחד עם ארגונים ותנועות נוער אחרים, קיבלו על עצמם את ההבטחה הצופית, התחייבו לחיות על פי האידיאלים של התנועה וחתמו על חוקת הצופה, אשר תורגמה בעברית למידות הצופה.
מילות ההבטחה ומידות הצופה השתנו קלות לאורך הזמן ובקרב ארגוני הצופים השונים.
בישראל, תנועות השומר הצעיר ולאחר מכן המכבי הצעיר וגורדוניה ביססו את עשר המידות של התנועות על אלו.
מקורן של מידות הצופה נובע מההתפתחות המקבילה של תוכניות חוץ וטבע בצפון אמריקה ובבריטניה.
כשכתב את הספר צופיות לבני הנעורים, באדן פאוול שאב השראה מעבודתו של ארנסט תומפסון סיטון, שייסד את תנועת ה-Woodcraft האינדיאנית בקנדה ובארצות הברית בשנת 1902, ולאחר מכן סייע רבות להפיץ את הצופיות ברחבי צפון אמריקה.
באדן פאוול, בעידוד סיטון בשנת 1904, החל להקים את הצופים הבנים באנגליה.
חוקיו של סיטון במדריך של Woodcraft משנת 1907 נראים לא קשורים למידות הצופה, מכיוון שהם מהווים רשימה פרקטית של איסורים ("אסור למרוד", "אסור להדליק אש מתפשטת" וכו'.) ולא הגרסה האידיאלית, החיובית ויפת הנפש של הצופים.
עם זאת, בצורה הפרימיטיבית הזו היה המקור לרעיון של סדרת קודים עבור מידות הצופה.
עשר המידות על פי צופי ישראל:
הצופה רע לכל אדם ואח לכל צופה.
הצופה אינו נופל ברוחו, ובצר לו מצטחק.
תג החברות העולמי (World Membership Badge) הוא חלק מהמדים הרשמיים של הצופים בכל חלקי העולם (עם זאת, בישראל הוא נענד בעיקר על ידי בעלי תפקידים בכירים בתנועת הצופים).
זהו סמל סגול בצורת עיגול, עם סמל דמוי פרח השושן (fleur-de-lis) במרכזו, אשר מוקף חבל קשור בקשר שטוח.
זהו סמל עתיק שאומץ ושונה לשימושי התנועה.
ראש החץ מסמל את הקודקוד הצפוני במצפן, והוא מיועד כדי להנחות צופים בדרך לשירות ואחדות.
שלושת הקודקודים מסמלים במקור את תפקידי הצופה: לאלוהים, לעצמו ולאחרים.
שני הכוכבים המחומשים מסמלים אמת וידע, ואילו עשרת הקודקודים שלהם מסמלים את עשר מידות הצופה.
הקשר בבסיס הפרח מראה את אחדות הצופים.
החבל המקיף מסמל את האחדות ואת המשפחה של תנועת הצופים העולמית.
תג החברות העולמי (בצבעים הפוכים) משמש כסמל של WOSM, ארגון הצופים העולמי.
אלמנטים חשובים של הצופיות המסורתית נוצרו בעקבות חוויותיו של באדן פאוול בחינוך ובהכשרה הצבאית.
כאשר ייסד את תנועת הצופים הוא היה גנרל צבא בדימוס בן 50, ורעיונותיו המהפכניים היוו השראה לאנשים צעירים מכל חלקי החברה, להיות מעורבים בפעילויות שרובם מעולם לא שקלו להצטרף אליהן לפני כן.
ארגונים מקבילים שהיו קיימים בעולם דובר האנגלית הם "בני הבריגדה" והתנועה הלא-צבאית של ה-Woodcraft Folk; עם זאת, הם מעולם לא התפתחו וגדלו כמו תנועת הצופים.
היבטים של המתודה הצופית זכו לביקורת כמיליטריסטיים מידי.
מדים בסגנון צבאי, דרגות, טקסי דגל, ותזמורות כלי נשיפה היו מקובלים מאוד בשנים הראשונות, כי הם היו חלק מחברה רגילה, אך מאז הצטמצמו או ננטשו הן בתנועת הצופים והן בחברה.
תנועת הרוח הקדושה היה ארגון מורדים אוגנדי בראשות אליס אומה, מדיום אשר טענה כי היא מודרכת בעזרת הרוח לקוונה.
אליס, אוגנדית ממוצא אצ'ולי, טענה כי באוגוסט 1986 לקוונה הדריכה אותה להקים את הארגון.
באופן רשמי קיימת הבחנה בין תנועת הרוח הקדושה שהיא הזרוע הפוליטית של ארגונה של אליס ו"הכוח הנייד של הרוח הקדושה" שהוא הזרוע הצבאית - אך למעשה אין הבדלה ביניהם.
בנובמבר 1986, לאחר שאספה סביבה קבוצת מאמינים, שכנעה אליס את הצבא הדמוקרטי של אזרחי אוגנדה להעביר חלק מחייליו תחת פיקודה.
בנובמבר ודצמבר 1986, גברה התנועה על כוחות צבא ההתנגדות העממי בשני ניצחונות לא צפויים.
הניצחונות הללו הרחיבו את התמיכה בתנועה בשבט האצ'ולי בפרט ובשבטים צפוניים בכלל ומשכו לתנועה מצטרפים חדשים.
התנועה הייתה ידועה בכך שאיננה פוגעת ומתעללת בחייליה (בניגוד לממשלה ולארגוני המורדים האחרים) ועובדה זו הקנתה לה תמיכה ציבורית.
תנועת הרוח הקדושה נלחמה כמו כל צבא - באמצעות כיבוש שטח ושליטה עליו וניהול קרבות - אך היו לה מספר תחומי פעילות אשר נתפסו כחריגים.
"שליטים" רוחניים שולבו בכל יחידה.
חברי התנועה נדרשו לשפוך שמן מבורך על חיילים במטרה למנוע מכדורים לפגוע בחייל (אם נפשו טהורה).
אבנים בורכו כך שהם יתפוצצו כרימונים וחיילים צעדו לקרב בתצורה המזכירה צלב, תוך שירת תפילה.
למרות שהיו לתנועה הפסדים קשים, בייחוד כאשר הארגון תקף חיילים המצוידים במקלעים, חלק מהשיטות בהן השתמשה הוכחו כיעילות.
יחסי הידידות אשר שררו בין הצבא הדמוקרטי של אזרחי אוגנדה וארגון הרוח הקדושה לא שרדו לאורך זמן.
בתחילת 1987, ניסה הצבא הדמוקרטי לכבוש את בסיס האספקה האזרחי של הארגון.
חרף הסכסוכים עם שאר ארגוני המורדים, התנועה החלה במהלך צבאי נרחב באוגוסט 1987 שמטרתו הסופית הייתה כיבוש הבירה קמפלה והקמת "גן-עדן עלי אדמות", לדברי אליס אומה.
בנובמבר 1987, כוחותיו של הארגון התקדמו לאזורים בהם לא הייתה לו תמיכה והשפעה.
לאחר סדרת הפסדים, התנועה הובסה באופן סופי במהלך קרב אשר בו השתמשו כוחות צבא ההתנגדות בנשק ארטילרי כבד.
הקרב התרחש ביער המרוחק כ-70 ק"מ צפונית לקמפלה.
לאחר התפרקות התנועה, מספר קבוצות ששרדו ממנה ניסו לשמר את מטרתה.
רוב הקבוצות הללו הפכו לקבוצות שודדים, אך התפרקו לאחר שרבים מחבריהן פרשו או הובסו בידי הממשלה או ארגוני מורדים אחרים.
למרות זאת, אחת מן הקבוצות הללו הפכה לצבא ההתנגדות של האל אשר פועלת עד היום באזור אצ'ולילנד.
תנועת הצופים והצופות היהודים בצרפת (.E.E.I.F - Eclaireuses et Eclaireurs Israélites de France) היא תנועת צופים יהודית הפועלת בצרפת אשר הוקמה בשנת 1923 וכוללת כיום כ-4,000 חניכים.
התנועה משויכת להתאחדות הצופים והצופות הצרפתית ולפורום הבינלאומי של הצופים היהודים.
התנועה הייתה מבין תנועות הנוער הפעילות ביותר בקרב יהדות צרפת לפני כיבוש המדינה על ידי הגרמנים במלחמת העולם השנייה, ועסקה בפעילות חינוך.
עם תחילת הכיבוש הגרמני ירדו חברי הצופים היהודים למחתרת והחלו לעסוק בפעולות מגוונות להצלת יהודי צרפת מידי הנאצים ומשטר וישי ששיתף עימם פעולה.
בזמן זה שם התנועה היה ה- E.I.F (תנועת הצופים היהודים בצרפת)
ה-E.I.F הייתה הוותיקה מבין תנועות הנוער שהיו קיימות בצרפת ערב מלחמת העולם השנייה.
תנועת נוער זו הוקמה בשנת 1923 על ידי רובר גמזון, צעיר בן 17, תלמידו של אדמון פלג (Edmond Fleg), בעל רקע של פעילות חברתית ופוליטית ענפה ביותר בחוגי החברה היהודית.
גמזון, אשר נודע גם בכינויו 'קסטור', למד הנדסת אלקטרו-אקוסטיקה.
בבגרותו התגלו בו יכולות הנהגה וכריזמה, אשר מספר שנים מאוחר יותר הפכוהו לאחת מדמויות המפתח המשפיעות ביותר בהתארגנות הלחימה וההתנגדות היהודית בצרפת כנגד הגרמנים ומשתפי הפעולה עמם.
גמזון, אשר החל את פעילותו באלזס בה התגורר, חש בחסרונה של תנועת נוער צופית בקהילה היהודית, והחל לגייס את חבריה הראשונים ממעון-ילדים בקרבת אזור מגוריו.
אט-אט הצטרפו גם אחרים, והתנועה התחילה לצמוח.
לקבוצה הצטרפו גם בני נוער ממשפחות יהודיות-צרפתיות ותיקות (דהיינו, לא מהגרים ממזרח-אירופה) שעבורם היהדות הייתה שייכות דתית פורמלית הכפופה ללאומיות הצרפתית.
איתם לא דובר על כך שלתנועה יש "שליחות לאומית למען העם היהודי", אלא שזאת תנועה הרואה את צרפת כמולדת היחידה, בשילוב הפעילות הצופית.
בני נוער רבים החלו להצטרף לתנועה, ביניהם גם תלמידי הסמינר לרבנים ובני משפחות מהגרים יהודים שאכלסו את הרבעים העממיים.
כך נפגשו בתנועה חוגים מן הציבור היהודי שקודם לכן לא נפגשו כלל זה עם זה.
בני הנוער שבאו מרקע שונה הביאו עימם מקורות שונים והשקפות-חיים שונות, ותוך השפעה הדדית התגבשה דמות חדשה של נוער יהודי אשר כלל בתוכו יהודים צרפתים מאלזס (מזרח צרפת שהיה נתון להשפעות גרמניות), ומהגרים ממזרח אירופה ואף מצפון-אפריקה.
כולם חיפשו שפה משותפת, ואותה ניסה אחר-כך להעביר בהדרגה לקהילה כולה.
משמעות המילה "Israélite" בשמה של התנועה הייתה שנויה במחלוקת.
היו שאמרו כי פירושה הוא שצריך לחנך את הילדים בראש ובראשונה בדרכי הדת היהודית, ואחר-כך כל היתר (במובן של זיקה דתית פורמלית, לא חינוך לשמירת מצוות; הציבור היהודי הרחב בצרפת היה מחולן לגמרי, ואת שייכותו הדתית הבין במושגים של אתיקה ואוניברסליזם).
ה"איזראיליטים" הוותיקים ראו את צרפת כמדינתם היחידה, בעוד שהמהגרים המזרח-אירופאים היו בעלי תפישה לאומית יהודית.
על-פי עדותו של פרדריק- שמעון המל, ("שמו")שכיהן במהלך מלחמת העולם השנייה כסגן יו"ר התנועה, הייתה תנועת ה-E.I.F במהלך עשר שנותיה הראשונות תנועה "פריזאית", כלומר: פעילותה התרכזה בפריז ובפרבריה.
ערב מלחמת העולם השנייה נשאה תנועת הצופים היהודים אופי פלורליסטי-מסורתי וקראה לכל ילד וילדה, נער ונערה יהודים להצטרף לשורותיה.
בהתחלה היו אלה בני החוגים של ילידי צרפת אשר לקחו חלק בפעילות השוטפת, ואילו לאחר מכן, בזכות אותו קו פלורליסטי - הצטרפו לשורות התנועה בני כל החוגים וההשקפות לצד ציונים שראו בארץ ישראל כביתו היחידי של העם היהודי ופטריוטים צרפתים.
כתוצאה מכך הפכה תנועת "הצופים היהודים" ליחידה מבין תנועות הנוער בה פעלו צעירים מכל החוגים בשיתוף פעולה יוצא מן הכלל.
ניתן לומר כי המסגרת הצופית-יהודית ניתצה את המחיצה החברתית בין 'האיזראיליטים' לבין המהגרים המזרח-אירופאים.
לאחר חתימת הסכם מינכן היה ברור לראשי התנועה בפריז שהרגיעה לא תארך, וכי צרפת עלולה להיכנס לעימות צבאי עם הגרמנים.
בשל כך החלו פעילי ה-E.I.F להכין את הקרקע לשעת חירום.
לדעתם, נדרשה קודם כל תחנת מעבר במרחק כמה עשרות קילומטרים מפריז לקליטה ראשונית של ילדים יהודים במקרה של מלחמה.
בינתיים נמשכה שיגרת פעילותה של התנועה בפריז ובערי השדה ללא שינוי.
התנועה התבססה בשנת 1939 בקרב יהודי פריז, במזרח צרפת (אזור אלזס-לורן) ובקהילות ספורות אחרות.
מדריכים צעירים, ובעיקר מדריכות, התנדבו ללוות את קבוצות הילדים שהחלו לעזוב את פריז בראשית דצמבר אותה שנה.
לפני כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית ביוני 1940 במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה הקימה תנועת הצופים מספר בתי ילדים ליהודים צעירים (בעיקר לבני הקהילות מפריז ומהסביבה הקרובה לה), שנפלטו ממסגרת ביתית בשל מקרי מוות של אחד ההורים, בעיות כספיות או הזנחה.
לבני המהגרים אשר אבותיהם גויסו לצבא הצרפתי, היו הבתים שהציעו להם "הצופים היהודים" בגדר אפשרות יחידה להתרחק מן המרכזים העירוניים ולשכוח מהשגרה הבלתי מקילה עימה נפגשו במקומות מגוריהם, שם שררה עוינות כנגד הזר בכלל וכנגד היהודי בפרט.
תנועת הצופים פעלה למען הקרן הקיימת לישראל, ושילבה במהלך הפעילות של חבריה שירים ארץ-ישראליים שהיו חלק בלתי נפרד מההווי החינוכי שלה.
רוב היהודים שחיו בצרפת ערב המלחמה נטמעו כמיטב יכולתם זמן רב לפני כן וחסרו כל עניין בדתם.
בשל הצורך לשימת דגש על חינוך יהודי ובשל לחץ מזרם אידאולוגי-ציוני בתוך התנועה שהטיף לעלייה לארץ ישראל, החלו מדריכי התנועה בשנת 1938 בהכשרתם של הילדים לצורת חיים שונה - בקבוצות ובחוות חקלאיות, כדי שילמדו כיצד לקיים את עצמם בשעת סכנה וכדי שצורות התיישבות מסוג זה ישמשו כמקומות מקלט במידת הצורך.
החינוך בצופים היה תערובת של צופיות ומסורת יהודית, במובן הדתי או במובן הלאומי הקרוב לציונות.
אף על פי שהתנועה ספגה לעיתים קרובות ביקורת מצד הרבנים, ביקשו בני הקהילה האורתודוקסית להצטרף לשורות הצופים היהודים.
בשביל קבוצה זו במיוחד נפתחה קבוצה ששמה היה "ישורון", ובה שולבו תכנים בעלי זיקה הדוקה יותר ליהדות, למסורת ולקיום המצוות.
מעדותם של דניז סיקירסקי, פעילת צופים במרסיי ושל ד"ר לוסיאן לזר, פעיל תנועת הצופים בעיר ליון, ניתן להצביע על מכנה משותף בערכים החינוכיים שהעבירה תנועת הצופים היהודים לחניכיה, וזאת על אף הריחוק הגאוגרפי של הערים השונות ברחבי צרפת בהן התקיימה הפעילות הצופית-היהודית.
ד"ר לזר טוען כי בין פעילי הצופים למדריכיהם התפתחו יחסים של 'תלות חניך-מדריך'.
תנועת הצופים היהודים דיברה על פיתוח ערכים של חזרה לעבודת-כפיים וטוהר מידות.
ד"ר לזר מספר כי החניכים הצעירים האמינו באותם ערכים ובכוחם להצלת צרפת מהמצוקה שבה הייתה שרויה ערב המלחמה.
חניכי התנועה האמינו כי הפעילות בתוך תנועת הנוער נבנתה כתרומה למאמץ הלאומי, למען חידוש הכבוד והגדולה של המולדת הצרפתית.
בשונה משאר תנועות הנוער הציוניות אשר מדריכיהן גויסו למאמץ המלחמתי, בתנועת ה-E.I.F נשארו מדריכות רבות בעורף, והן המשיכו בפעילותה הסדירה של התנועה, בכך שנטלו על עצמן את תפקידי המדריכים הבוגרים.
ה-E.I.F החל להוציא באופן שיטתי את הילדים היהודים מן הערים הגדולות, בשל החשש לגורל המצפה ליהודים עם הכיבוש הגרמני.
האירועים של פרוץ מלחמת העולם עוררו את רובר גמזון, מייסד ה-E.I.F, לפעול לפי המטרה אותה הציב הארגון רגע לפני תחילת המלחמה.
המטרה הייתה להוציא את הילדים מהערים הגדולות, להעניק להם חינוך לערכים אנושיים ורוחניים כנגד אנטישמיות וגם חינוך מקצועי-חקלאי שיוכל להבטיח להם קיום בכל מקום אליו יגיעו.
מיד לאחר מפגש ראשי התנועה בעיר קלרמון-פארן (Clermont-Farrand), בדרום-מרכז צרפת של וישי, החלו בחיפוש אחר מקומות שיתאימו כדי לפתוח בהם את מרכזי החינוך והחקלאות.
הפעולה הארגונית לא הייתה מסובכת במיוחד, שכן כבר לפני כן הייתה תנועת הצופים מאורגנת לפי מחוזות: באזור הסן שוכנו 600-700 ילדים ובני נוער; באזור ליון ומרסיי - 200; באזור המזרח (אלזס-לורן) - 300-400; בצפון אפריקה (אלג'יריה-תוניסיה) - 500-600 ילדים.
רבים ממדריכי תנועות הנוער ומדמויות המפתח שלהן איבדו את חייהם במלחמה, ואילו אלה שהצליחו להישאר בעורף, היו חייבים להתרגל לאורח חיים שונה מזה שידעו לפני כן.
צרפת הפכה ממדינה ליברלית ודמוקרטית לאדמת כיבוש, וממשל צבאי גרמני שהושלט בחלקו גם על "האזור החופשי".
חברי תנועות הנוער לא יכלו להישאר פסיביים אל מול הדיוויזיות הגרמניות שנכנסו בהמוניהן דרך שער הניצחון לפריז.
הם הבינו כי מרגע זה ואילך יש צורך בצורת פעילות חדשה, ובמקרים מסוימים פעילות קיצונית, כולל התנגדות פיזית לגרמנים.
הילדים שנזקקו להמשך לימודיהם במוסדות חינוכיים גרמו לבעיה חריפה אצל מדריכי ה-E.I.F.
הם נאלצו לאלתר, ולנסות את כוחם כמורים בעזרת ציוד מאולתר.
עד מהרה נתקלו חברי ה-E.I.F במחסור בכיתות, בנוסף למחסור במורים.
רוב הילדים היו מפריז, ובשלב מאוחר יותר הגיעו גם מספר ילדים משטראסבורג.
לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית לצרפת ב-22 ביוני 1940 החלו הילדים ללמוד באופן שגרתי ומסודר.
בינתיים הוריהם של הילדים החלו להטיל ספק בצורך בפינוי שבוצע זה מכבר.
בשל כך, ההורים קראו להחזיר את ילדיהם לבתיהם.
המדריכים ניסו לשכנע את ההורים כי השקט המדומה ששורר עתה בגבולות הוא מטעה בלבד, וכי בעתיד הקרוב יתברר כי אקט הפינוי הוא מוצדק לחלוטין.
הספקנות לא ארכה זמן רב, שכן מחודש מאי החלה החזית לנוע במהירות.
התארגנות תנועת הצופים היהודים באזור החופשי
ברגעים האחרונים לפני פרוץ המלחמה החלה תנועת הצופים היהודים בארגונה לקראת הבאות.
התארגנות זו העניקה לצופים יתרון בכך שהחזרה מהמלחמה הייתה "חלקה" יותר, ולא נוצרה הפסקה משמעותית בפעילות התנועה עם חזרת המדריכים מקו החזית.
בשל חשש מהפצצות הגרמנים הכינו הצופים היהודים מבעוד מועד מקומות התיישבות באזורים חקלאיים, לצורך המשך פעילות תקינה.
הבעיה הכלכלית תהיה פחות קשה באזורים אלה, כך האמינו מדריכי התנועה, מאחר שלפחות מזון היה שם.
שובם של המדריכים המגויסים אפשר את הגשמתו של רעיון ההכנה לחיים מקצועיים יצרנים.
על פי הצעתו של אדוארד (בולי) סימון, אחד ממדריכיה הבכירים של התנועה, הוקמו בתי מלאכה לעבודות עץ ומתכת, כריכת ספרים ועבודות מחט.
ב-19 ביולי 1940 נפגש גמזון בעיר קלרמון פארן עם ראש הצופים היהודים של שטרסבורג, פרדריק-שמעון המל ("שמו"), וביחד הם יזמו תוכנית רשמית שאושרה ב-18 באוגוסט על ידי ראשי ה-E.I.F בעיר מואסאק (Moissac).
הם החליטו להגדיל את מספר בתי הילדים, ליצור קבוצות צופים בכל ערי האזור הדרומי ולפתוח מרכזים חקלאיים ללימוד מקצועות פרודוקטיביים.
המטרות היו להוציא את הצעירים היהודים מהערים, לתת להם הכשרה המדגישה את הערכים ההומאניים והרוחניים של היהדות ולכוון אותם למקצועות פרודוקטיביים.
לבה של תנועת הצופים היהודים החל להתלכד סביב מואסאק - בה הוקם עם הכיבוש הגרמני המרכז המנהלי של מכלול מוסדות לילדים יהודים שאיבדו את הוריהם במהלך המלחמה, ומרכז תנועת ה-E.I.F עצמה.
כדי להכשיר מדריכים ארגן ה-E.I.F באמצע ספטמבר 1940 מחנה בוויארוז (Viarose) שחלק ממשתתפיו היו ותיקי התנועה.
פעילות הקמת סניפים התרחבה ביתר שאת ברחבי האזור הדרומי, ולא בכדי.
ביולי 1941 הוכרו הצופים היהודים על ידי משטר וישי כארגון לגיטימי המשרת את המטרות המוצהרות של וישי, ובעיקר את אידיאל "השיבה אל הקרקע".
ההכרה בחוקיות התנועה לוותה בהזרמת התקציבים לפעילותה באופן סדיר וקבוע.
בכל עיר גדולה נפתח מטה תנועה, ובו פעלו קבוצות של חניכים ומדריכים יהודים.
אופוריה זו הסתיימה עם פרסום הצווים הגרמנים לביטול התארגנות יהודית והקמת ארגון גג במתכונת של יודנראט יהודי, ה-UGIF.
הצופים היהודים הפכו לתנועה בלתי לגאלית אשר פעילותה הייתה אסורה על פי החוק.
על אף האיסורים התארגנה הפעילות של הצופים במסווה של פעילות במועדוני נוער.
הפעילות התבצעה ברובה על ידי מדריכים ופעילים מתנדבים של הצופים עצמם בשיתוף ובתמיכה של "הג'וינט", ארגון סעד כספי של יהודי ארצות הברית.
העבודה הבלתי לגאלית של תנועת הצופים קדמה לירידתה הרשמית למחתרת עם הקמת קבוצת המחתרת- "השישית".
הצופים קיימו פעילויות חברתיות וסיעודיות בקרב ילדי מחנות ההסגר ברחבי צרפת, כשהעיקרי ביניהם הוא מחנה המעצר גירס.
פעילות זו הייתה פעילות שגרתית, וניתן היה לראות במחנות נוכחות מתמדת של נערים ונערות לבושי מדים שנתנו תקווה וסייעו בכל דרך אפשרית ליושבי המחנות הצעירים שחיו בתנאים לא תנאים והיו בסכנת חיים מתמדת מדי יום.
עם תחילת הגירוש של יושבי המחנות בשנת 1942 למחנה המעבר 'דראנסי' הבינו ראשי הצופים כי יש לפעול בצורה חשאית להברחת יהודים, בעיקר ילדים, אל מחוץ למחנות.
דניס סיקירסקי מספרת על אחד הניסיונות לעזור ליהודי המחנה 'לה במיל' באזור העיר מרסיי.
כאשר נשלחו היהודים על ידי הרופא למרסיי, הם נפגשו עם הגורמים שהיו אחראיים להסתרתם במרפאה העירונית, והועברו במהרה להסתרה בבתי נוצרים, במוסדות שונים שסייעו לתנועת הנוער בהצלה, במנזרים ובבית מלון מקומי, אשר לבעליו היה הסכם עם התנועה שאפשר לשכן בו לזמן קצר את היהודים המוסתרים.
הסתרה זו הייתה לפרק זמן קצר בלבד, שכן לא ניתן היה להשאירם לזמן רב בגבולות העיר מחשש שייתפסו בידי הגסטאפו הגרמני או המיליציה הצרפתית.
מאוחר יותר הועברו רוב האנשים לאזורים כפריים, והוסתרו שם בבתי איכרים ומשפחות אחרות.
מרבית נותני המחסה הוכרו לאחר המלחמה כחסידי אומות העולם.
תחילת פעילותה של רשת המחתרת 'השישית' (Sixième) הייתה במחציתו של אוגוסט 1942, כאשר רובר גמזון הוזהר על ידי פקיד בכיר במשרד הפנים של וישי מפני פעולות המצוד הצפויות בדרום.
לאחר היוודע הדבר הורה גמזון מיד על כוננות כללית בכל סניפי הצופים בדרום מפני מעצרים המוניים של היהודים ברחבי 'האזור החופשי'.
כינויה של רשת מחתרתית זו ניתן לה בשל שיתוף הפעולה בין אנשי ה-E.I.F לבין ארגון ה-אוז'י"ף, שתיפקד למן ההתחלה כ"יודנראט" יהודי בצרפת.
בחסותו של ה-אוז'י"ף התאפשרה פעילות ההצלה המחתרתית על ידי הצופים, כאשר המחתרת עצמה נחשבה כאחד מגופיו של היודנראט.
למנהיג 'השישית' מונה מארק אגנו (Haguenau), אשר נתפס והוצא להורג על ידי הגסטאפו בעיר גרנובל בפברואר 1944.
לפני הקמת המחלקה 'השישית' ב-UGIF, פעלה במסגרתו 'מחלקת השירות הסוציאלית לנוער', שהייתה מחלקתו החמישית במספר.
הן בקרב חברי הצופים והן בקרב עמיתם מה-אוז'י"ף שרר קונצנזוס לגבי החשיבות של עיסוק בפעילות הצלה פיזית של יהודים, ולא רק בעזרה סוציאלית.
מטרות 'השישית' שהוגדרו כבר בימיה הראשונים של רשת המחתרת היו:
איסוף וריכוז מידע בדבר המדיניות האנטי-יהודית, ונקיטת צעדים לצמצום מרבי של תוצאותיהן
מילוט יהודים דרך גבולות שווייץ וספרד
קישור בין הורים מסתתרים לבין ילדיהם
אספקת פנקסי מזון חודשיים, אמיתיים או מזויפים, לנזקקים להם
שיתוף הפעולה בין תנועת הצופים היהודים לבין תנועות הצופים הצרפתיות - הפרוטסטאנטיות, הקתוליות, והניטראליות, חסרות השתייכות דתית - היה חשוב מאוד.
ממשל וישי, שלא נרתע מחיסול כל רשת מחתרתית שפעלה נגד מדיניות הממשל הצרפתי החדש והפיקוד הגרמני, ובוודאי מחיסולה של רשת יהודית, חיפש בעזרת המשטרה הצרפתית ובסיוע המשטרה החשאית הגרמנית, הגסטאפו, אחר רשתות כמו "השישית".
ההסתמכות על מסירותה של תנועת הצופים הצרפתיים הלא יהודים שנתן בה ממשל וישי בנוגע להמשך פעילותה לאחר חלוקת צרפת וכינון הממשלה החדשה אפשר לה לתת סיוע לעמיתיהם היהודים ברשת ההצלה החדשה שהוקמה ללא ידיעת הרשויות.
חלק מן הצופים הנוצרים שימשו הארגון ופקידיו.
'השישית' בנתה מערך קשרים מסועף, בעיקר עם שאר הרשתות היהודיות ועם ארגוני המחתרת השונים.
לכל אחראי על חוליה היו מקורות משלו, שהיו בלתי תלויים במודיעין המרכזי של הרשת, ולפי הצורך שיתף במידע שהגיע אליו את הרשת כולה.
בינואר 1943 נשלח למשרדי ה-UGIF מכתב נזיפה מטעמו של ראש ממשלת צרפת לואי דרקייה דה פלפואה (Pellepoix).
במכתבו הוא תקף את הארגון על כך שלא דאג לפירוקה של תנועת הצופים, שהוצאה מחוץ לחוק, כאשר ממשל וישי הורה לבטל את חוקיותם של כל הארגונים היהודים.
דה פלפואה, שנודע בקיצוניותו ובמזגו הקר, הורה כתוצאה מה"מחדל" של ה-UGIF לפרק את המחלקה הרביעית - מחלקת הנוער.
למעשה, באזור פריז לא פעלה "השישית" באופן רציני עד לשנת 1943. בשנה זו נפגשו חבריה עם מנהיגי ה-MJS שבאזור הצפוני והקימו בפריז את ה-EI, גוף משותף שתפקידו היה להקים מסגרת לפעילות בדומה לזו שבדרום.
דו"ח סודי של המשטרה הצרפתית, הנוגע בין השאר בהעברות ילדים חשאיות, מציין ש"היהודי גמזון" (הכוונה כמובן ל רובר גמזון), בעת שהותו בפריז, נטל חלק פעיל ביותר במעשים.
הפעילות בפריז הייתה קשה יותר מאשר בדרום, הן בגלל לחץ השלטונות הגרמניים והן בשל פעילותן של קבוצות מחתרת רבות, עובדה שהעמידה את כוחות הכיבוש בכוננות גבוהה ביותר.
אך דווקא בשל ריבוי המחתרות וריכוז הארגונים באזור הדרום, מצאו חברי "השישית" וה-M.J.S צורך בשיתוף פעולה בין השניים.
"השישית" הפריזאית פעלה מהרובע הלטיני של העיר.
ברחובות הבירה הכבושה פעלו כ-60 עובדים של ההתנועה מחתרתית, ועיקר פעילותם היה הצלת יהודים.
"השישית" הקימה בפריז שלוש מחלקות עיקריות:
המחלקה לזיופים: מעבדה שפעלה לייצור מסמכי זיהוי מזויפים, כרטיסי מזון, תעודות לידה או הטבלה ועוד.
העבודה הייתה בניהולו של מדריך צופים צעיר, סם קוגל ('נוטריה'), שהיה בעל כישרון רב בציור.
שירותיה היעילים מאוד של מחלקה זו הועמדו באפריל 1944 לרשות תנועת המחתרת הצרפתית M.L.N ("תנועת השחרור הלאומית").
המחלקה לאיתור בעיות סוציאליות: מחלקה זו סיפקה מסמכים, כספים ומקומות מסתור לפליטי המצוד אחר היהודים.
מרק אמון, ממדריכי הצופים בפריז, עמד בראשה עד למעצרו ביולי 1944. הוא מת במחנה ריכוז.
מחלקה להסתרת ילדים יהודים אצל איכרים: מחלקה זו דאגה להסתרת צעירים באזורים חקלאיים.
ראש המחלקה הייתה ז'ו דז'ן, אשר נעזרה פעמים רבות בעובדות סוציאליות לא-יהודיות.
אנשי השישית יצרו בהדרגה, מתחילת פעילותם בצפון ועד לסיום המלחמה, קשר עם יתר ארגוני ההצלה בצפון - עם "ועד אמלוט" ועם ד"ר מינקובסקי, נציג "המפעל להצלת ילדים יהודים".
שיתוף פעולה הדוק במיוחד נוצר עם גב' שטרן, עובדת בכירה ב-UGIF, אשר פעלה בסתר למען הארגונים המחתרתיים.
שטרן ארגנה ביחד עם חברי "השישית" חטיפות ילדים ממעונות ה-UGIF.
לילדים אלה ייעדו הגרמנים והשלטונות הצרפתיים עתיד רע ומר, ומחלקה זו בסיוע של חוגים קתוליים דאגה להסתירם במנזרים נוצריים.
העובדות הסוציאליות היו כוח משמעותי ביותר בין פעילי "השישית", הן בדרום והן בצפון, ומשימותיהן היו מרובות ומגוונות.
פעילותן הדחופה ביותר הייתה לאתר מקומות מסתור בטוחים לצעירים שהופקדו בידיהן.
לעיתים קרובות מצאו אותם העובדות הודות לשיתוף הפעולה האמיץ של מנהלי מוסדות החינוך השונים, שגילו נכונות לשיתוף פעולה מיוחד במינו עם צעירות הארגון.
לא פעם ניאותו חקלאים לקלוט את הבחורים הצעירים אשר היו בטיפולן של עובדות "השישית", כדי להסתייע בהם בעבודתם.
אמנם חסרה להם הכשרה מקצועית, אבל הם היוו כח-אדם זול ביותר.
אשר לצעירות עם היגוי זר, העובדות הסוציאליות נעזרו רבות בתנועות צופים לא-יהודיות, וכן בנזירות "מסדר ציון" בעיר גרנובל, שהודות להן עלה בידי בנות "השישית" לסדר צעירות אחדות כעוזרות בית במשפחות.
בערים ווארון ואנסי הצליחו העובדות הסוציאליות להסתיר צעירים במחנות קבועים של "קומפניון דה פראנס", תנועת נוער שהקימו שלטונות וישי כדי לקרב את הנוער הצרפתי לחקלאות, למאמץ ולמשמעת.
אין ספק שבין מנהלי המחנות נמנו אנשי מחתרת, שמצאו בהם מסתור גם לעצמם.
לקראת סיום המלחמה השתלבו אנשים רבים של "השישית" בקרבות לשחרור צרפת, גם במסגרת המאקי וגם במסגרת ההתקוממות בערים.
88 סוכנים קבועים - מתוכם גורשו 26, ונורו 4.
150-200 סוכנים לא קבועים - מתוכם 56 נורו או גורשו.
לאחר מלחמת העולם היוו מדריכי התנועה הבסיס להקמת בית הספר ז'ילבר בלוך באורסיי, שנועד להכשיר מחדש את שדרת הפעילים והמנהיגים של הקהילה היהודית בצרפת שאחרי המלחמה.
כיום שם התנועה איננו תנועת הצופים היהודים בצרפת אלא תנועת הצופות והצופים היהודים בצרפת.