tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאוניות המלחמה האיטלקיות יצאו מוניטין על עיצובן המשובח ועל מראן היפה, אך בה בעת הן לקו בעובי השריון ובחימוש נגד מטוסים שלהן ואף חסרו מכ"ם.
יתר על כן, בניגוד למפקדים הבריטיים בים, שנהנו מאמון הממונים עליהם והיו חופשיים לפעול על פי שיקול דעתם, היה הפיקוח של המפקדה הראשית של הצי על מפקדי האוניות האיטלקיים הדוק וחסר פשרות.
גישה זו הובילה להימנעות מקרב גם כשהיה לאיטלקים יתרון ברור, כפי שקרה במהלך מבצע "Hats".
המפקדה הראשית של הצי האיטלקי פעלה כך, משום שידעה כי הבריטים יכולים למלא את מקום האוניות שיאבדו להם בים התיכון, בעוד אשר משאבי הרג'ה מרינה היו מוגבלים.
לאחר מספר קרבות השיגו הבריטים יתרון על אויביהם.
מוצלחת במיוחד הייתה התקפתם על הבסיס הימי בטרנטו (קרב טרנטו, נובמבר 1940), שבמהלכה פגעו מטוסים-מושטים החמושים בטורפדות באוניות המערכה האיטלקיות שנמצאו בנמל.
פעולה זו – בצד גורמים נוספים – העניקה את ההשראה להתקפה היפנית על פרל הארבור בדצמבר 1941.
הרג'ה מרינה ספג תבוסה ניצחת בקרב כף מטפן (Cape Matapan), שבמהלכו יירט הצי הבריטי והשמיד בהתקפה לילית שלוש סיירות כבדות: "זארה" (Zara), "פולה" (Pola) ו"פיומה" (Fiume), כולן מאותו סוג, ושתי משחתות מדגם פואטי (Poeti), ועמן ירדו למצולות למעלה מ-2300 ימאים.
יתרונם של הבריטים היה במידע המודיעיני המוקדם על תנועות הצי האיטלקי ובמכשירי מכ"ם שבהם צוידו אוניותיהם.
אשר על כן, יכלו לאתר ולטווח את אוניות האויב ממרחק ואף לעשות זאת בלילה.
הסיורים היעילים לאין שיעור יותר של מטוסי הצי ושיתוף הפעולה ההדוק שלהם עם אוניות השטח תרמו גם הם תרומה חשובה למפלה האיטלקית.
במסגרת המערכה במזרח אפריקה פעלה באזור הים האדום שייטת הים האדום שניסתה, מבסיסה במאסאווה שבאריתריאה, שהייתה אז חלק ממזרח אפריקה האיטלקית, לפגוע בנתיבי השיט של הבריטים דרך מפרץ עדן לתעלת סואץ.
הצי כלל שמונה צוללות ושבע משחתות, ומספר כלי שיט קטנים נוספים.
עם תחילת הלחימה, ביוני 1940 אבדו ארבע צוללות.
לאחר כיבוש מאסאווה על ידי הבריטים, באפריל 1941 איבדה השייטת את נמל הבית שלה.
ארבע צוללות חמקו לנמל בורדו ויתר הספינות טובעו על ידי צוותן, או הושמדו במתקפת התאבדות חסרת סיכוי על נמל פורט סודאן.
ההתקפה המוצלחת ביותר שביצע הצי האיטלקי בוצעה על ידי צוללים שיצאו מהצוללת שירה ומיקשו אוניות מערכה בריטיות בנמל אלכסנדריה ב-19 בדצמבר 1941. האוניות "קווין אליזבת" (HMS Queen Elizabeth, 1913) ו-"וליאנט" (HMS Valiant) טבעו במים רדודים, אך נמשו לאחר זמן והושבו לשירות פעיל כשנתיים לאחר מכן.
באותו לילה עצמו נלכד כוח K הבריטי (Force K), שכלל שלוש סיירות וארבע משחתות, בשדה מוקשים ימי ליד טריפולי.
כתוצאה מכך אבדו לבריטים הסיירת "נפטון" (HMS Neptune) והמשחתת "קנדהר" (HMS Kandahar), שלוש מאוניותיהם האחרות ניזוקו קשות, ולמעלה מ-900 קצינים ומלחים קיפחו את חייהם.
כוח K, שבסיסו במלטה ואשר במהלך שנת 1941 הטביע אוניות של מדינות הציר בתפוסה של כ-60,000 טון, יצא מכלל פעולה.
היכולות ההתקפיות של הבריטים מבסיסם במלטה קטנו לפיכך למינימום.
בעקבות מפלות הפתע הבריטיות הללו הצליח הרג'ה מרינה להשיג עליונות ימית במרכז הים התיכון, ולמשך חודשים ארוכים נותרו נתיבי האספקה הימיים של איטליה פתוחים ובלתי מאוימים.
הצי האיטלקי ניצל את המצב שהתהווה ופנה למתקפה, כשהוא חוסם את המעבר או משמיד חלק ניכר של שלוש שיירות בריטיות גדולות שעשו דרכן אל נמל מלטה.
על רקע זה התנהלו כמה התנגשויות ימיות – קרב סירטה השני (Sirte), מבצע הארפון (Harpoon) ומבצע פדסטל (Pedestal) – שהסתיימו בניצחון הציר.
ההתקפה על שיירת "הארפון" הייתה הניצחון האמיתי היחיד של הצי האיטלקי, שהצליח להטביע כמה אוניות מלחמה בריטיות ולהסב נזקים לאחרות.
מבין שש אוניות השיירה הבריטית רק שתי אוניות משא הצליחו להגיע אל מלטה.
היה זה גם הניצחון היחיד של שייטת אוניות שטח איטלקית במלחמת העולם השנייה.
ברם, שמחת מדינות הציר הייתה קצרת-ימים.
הדלק והאספקה שהובאו אל מלטה במבצע "פדסטל" באוגוסט, חרף האבדות הכבדות, ופלישת צבאות בנות הברית לצפון אפריקה בנובמבר (מבצע "לפיד") היטו את הכף במלחמה לרעתה של איטליה.
העליונות האווירית והימית של בנות הברית אפשרה להן לפגוע מדי יום ביומו בקווי האספקה של מדינות הציר, ובחלוף שישה חודשים סולקו צבאות גרמניה ואיטליה מלוב ומתוניס.
הצי האיטלקי מילא את תפקידו היטב ובאומץ בהגנה על השיירות אל צפון אפריקה, אך סבל מחיסרון טכני.
אוניותיו שמו את מבטחן ביתרון המהירות, אך היו חשופות לפגיעה קטלנית מפגזי תותחים ומטורפדות בשל שריונן הדק יחסית.
מהלומת המוות הסופית שניחתה על הצי האיטלקי הייתה המחסור בדלק, ואוניותיו הגדולות נאלצו להישאר רתוקות בנמלים משך רוב השנה האחרונה לברית האיטלקית עם גרמניה.
לבקשת גרמניה שלח הצי האיטלקי במאי 1942 אל הים השחור ארבע ספינות טורפדו נגד צוללות (MAS – Motoscafo Anti Sommegibile) בעלות הדחק של 24 טון, שש צוללות מסוג CD, חמש ספינות טורפדו, וחמש סירות נפץ.
כלי השיט הובלו ביבשה אל נהר הדנובה, אל וינה, ומשם הושטו אל קונסטנצה שברומניה.
השייטת, שקבעה את בסיסיה ביאלטה ובפאודוניה, ניהלה מערכה פעילה ומוצלחת.
לימים הועברו כלי השיט הללו לידי הצי הגרמני, אך בסופו של דבר נתפסו על ידי הכוחות הסובייטיים בקונסטנצה באוגוסט 1944.
משביתת הנשק ועד סוף המלחמה
ב-25 ביולי 1943 הודח בניטו מוסוליני מן השלטון, והאיטלקים חתמו על הסכם שביתת נשק עם בנות הברית, ב-3 בספטמבר 1943. על פי תנאי ההסכם נדרש הצי האיטלקי להעביר את אוניותיו אל נמלי בנות הברית.
רוב האוניות הפליגו אל מלטה, שהייתה אז מעוז מבוצר ומוגן של בריטניה, אך שייטת מלה ספציה (La Spezia) עשתה דרכה אל סרדיניה.
האוניות יצאו לדרכן ב-8 בספטמבר, היום בו הודיע דווייט אייזנהאואר על הכניעה, ובו מעשי האיבה בין הגרמנים והאיטלקים, בעלי הברית בעבר, הפכו לגלויים.
תחילת המסע הימי נעשתה ללא חיפוי אווירי, במהלכו הותקפו האוניות על ידי מטוסים גרמניים, ואוניית המערכה "רומא" נפגעה משתי פצצות דואות מונחות מדגם Fritz X וירדה למצולות.
בין 1600 הימאים שאבדו עם טביעתה של "רומא" היה גם המפקד העליון של הצי האיטלקי, אדמירל קרלו ברגמיני (Carlo Bergamini).
ב-10 בספטמבר פגשה השיירה בדרכה בשתי משחתות בריטיות, ואלו המשיכו וליוו את שארית הצי אל נמל מלטה.
יתר האוניות נתפסו בנמל על ידי הגרמנים או הוטבעו על ידי צוותיהן.
לא היה כל שימוש באוניות המערכה שנכנעו.
נאמנות צוותיהן הוטלה בספק, ועל כן הן הוחזקו במשמורת במצרים.
ביוני 1944 הורשו אוניות המערכה פחותות-העוצמה "אנדריאה דוריה" (Andrea Doria), "גאיו דואיליו" (Caio Duilio) ו"ג'וליו צ'זארה" (Giulio Cesare) לשוב אל נמל אוגוסטה (Augusta) שבסיציליה לצורך אימונים.
האחרות, אוניות המערכה "ויטוריו ונטו" (Vittorio Veneto) ו"איטליה" (Italia, מקודם "ליטוריו" - Littorio), נשארו בנמל אסמאעיליה שבתעלת סואץ עד 1947. לאחר המלחמה נמסרה "ג'וליו צ'זארה" לידי ברית המועצות.
בתקופה שבה נלחם הצי האיטלקי לצד בנות הברית, עד יום הניצחון באירופה, השתתפו סיירות קלות איטלקיות במלחמה באוקיינוס האטלנטי נגד הצוללות הגרמניות.
כלי שיט קטנים יותר, בעיקר צוללות וספינות טורפדו, שירתו בים התיכון.
בימים האחרונים למלחמה עדיין ניטש ויכוח בין מנהיגי בנות הברית בסוגיה האם צריכות אוניות מערכה וסיירות איטלקיות ליטול חלק במערכה באוקיינוס השקט.
כשחתמה ממשלת איטליה ב-1943 על הסכם שביתת נשק עם בנות הברית, נמצאו כמה מאוניות הצי האיטלקי במזרח הרחוק.
תגובת צוותיהן להסכם הייתה שונה באופן ניכר.
אוניות השטח, ובעיקר אוניות האספקה וסיירות העזר (auxiliary cruiser), הסגירו עצמן בנמלי בנות הברית ("אריטראה" בנמל קולומבו שבציילון), ואם נמצאו בנמלים בשליטה יפנית – הוטבעו על ידי צוותיהן ("קונטה ורדה", "לפנטו" ו"קרלוטו" בשאנגחאי, "קליטאה 2" בקובה שביפן.
ארבע צוללות היו במזרח הרחוק: "קאני" (Cagni) שמעה על שביתת הנשק ונכנעה בדרבן שבדרום אפריקה, "קאפליני" (Cappellini), "ג'וליאני" (Giuliani) ו"טורלי" (Torelli) וצוותיהן הוחזקו במשמורת זמנית על ידי היפנים.
שלוש צוללות אלה הועברו לידי פיקוד הצוללות הגרמני, והמשיכו להילחם בבנות הברית עם צוותים איטלקיים וגרמניים מעורבים.
לאחר כניעת גרמניה במאי 1945 הוסיפו כעשרים ימאים איטלקיים להילחם לצד היפנים.
ה"טורלי", האחרונה באוניות המלחמה של איטליה הפשיסטית, הייתה פעילה עד 30 באוגוסט 1945. ביום זה טובעה במימי יפן על ידי מטוס הפצצה B-25 אמריקאי.
קרב קלאבריה (Calabria), 9 ביולי 1940. ידוע גם בשם קרב פונטה סטילו (Punta Stilo).
קרב כף ספאדה (Cape Spada), 19 ביולי 1940. הסיירת הקלה "ברתולומאו קולאוני" (Bartolomeo Colleoni) טבעה מפגיעת טורפדות.
קרב טרנטו 11 בנובמבר 1940. ידוע גם בשם Operation Judgement.
קרב כף ספרטיבנטו (Cape Spartivento), 27 בנובמבר 1940. ידוע גם בשם קרב כף טאולדה (Cape Teulada).
התקפה על הבסיס הבריטי במפרץ סודה (Suda Bay) שבכרתים על ידי המשחתות "פרנצ'סקו קריספי" (Francesco Crispi) ו"קווינטינו סלה" (Quintino Sella), שנשאו על סיפוניהן סירות נפץ.
אה"מ "יורק" (HMS York) עלתה על החוף וננטשה, ומכלית נפט טבעה.
קרב כף מטפן (Cape Matapan), 27 במרץ 1941. בקרב הוטבעו האוניות "פולה" (Pola), "זארה" (Zara), "פיומה" (Fiume), "ויטוריו אלפיירי" (Vittorio Alfieri) ו"ג'יוסואה קרדוצ'י" (Giosué Carducci).
קרב סירטה הראשון (Sirte), 17 בדצמבר 1941.
הטבעת אה"מ "קווין אליזבת" (Queen Elizabeth) ואה"מ וליאנט בנמל אלכסנדריה על ידי אנשי צפרדע איטלקיים, 19 בדצמבר 1941.
סדרת דואיליו (Duilio): "דנדולו" (Dandolo)
סדרת רה אומברטו (Re Umberto): "סרדיניה" (Sardegna)
סדרת רג'ינה מרגריטה (Regina Margherita): "רג'ינה מרגריטה", "בנדטו ברין" (Benedetto Brin)
סדרת דנטה אליגיירי (Dante Alighieri): "דנטה אליגיירי"
סדרת ויטור פיזאני (Vittor Pisani): "ויטור פיזאני"
סדרת פיזה (Pisa): "פיזה", "אמלפי" (Amalfi)
סדרת סן ג'יאורג'יו (San Giorgio): "סן ג'יאורג'יו", "סן מרקו" (San Marco)
סדרת לומברדיה (Lombardia): "לומברדיה", "ליגוריה" (Liguria), "אלבה" (Elba), "פוליה" (Puglia)
סדרת למפו (Lampo): "אוסטרו" (Ostro), "למפו" (Lampo), "אורו" (Euro), "סטראלה" (Strale), "דרדו" (Dardo)
סדרת נמבו (Nembo): "נמבו", "טורבינה" (Turbine), "אספרו" (Espero), "בוריאה" (Borea), "אקווילונה" (Aquilone), "זפירו" (Zeffiro)
סדרת סולדטי אלפינו (Soldati Alpino): "אלפינו", "פוצ'יליירה" (Fuciliere), "פונטיירה" (Pontiere), "אסקרו" (Ascaro)
סדרת אינדומיטו (Indomito): "אימפטואוסו" (Impetuoso), "אימפווידו" (Impavido), "אינסידיוסו" (Insidioso), "אירקווייטו" (Irrequieto)
סדרת ארדיטו (Ardito): "ארדיטו", "ארדנטה" (Ardente)
סדרת אודאצ'ה (Audace): "אודאצ'ה", "אנימוסו" (Animoso)
סדרת פילו (Pilo): "פרנצ'סקו נולו" (Francesco Nullo)
"אקווילה" (Aquila) - הסבה של אוניית הנוסעים "רומא" (Roma), הבנייה הושלמה אך מעולם לא נעשה שימוש בכלי השיט; "ספרוויירו" (Sparviero) – הסבה של אוניית הנוסעים "אוגוסטוס" (Augustus) שלא הושלמה.
סדרת קונטה די קאבור (Conte di Cavour): "קונטה די קאבור", "ג'וליו צ'זארה" (אוניות מערכה ממלחמת העולם ה-1 שחודשו).
סדרת אנדריאה דוריה (Andrea Doria): "אנדריאה דוריה", "גאיו דואיליו" (אוניות מערכה ממלחמת העולם ה-1 שחודשו).
סדרת ויטוריו ונטו (Vittorio Veneto): "ליטוריו", "ויטוריו ונטו", "רומא", "אימפרו" (Impero, בנייתה לא הושלמה).
סדרת טרנטו (Trento): "טריאסטה" (Trieste), "בולצאנו" (Bolzano).
סדרת זארה (Zara): "זארה", "פיומה", "פולה", "גוריציה" (Gorizia).
סדרת סן ג'יאורג'יו (San Giorgio): "סן ג'יאורג'יו".
סדרת קאדורנה (Cadorna): "לואיג'י קאדורנה" (Luigi Cadorna), "ארמנדו דיאז" (Armando Diaz).
סדרת דוקה דלי אברוצי (Duca degli Abruzzi): "לואיג'י סבויה דוקה דלי אברוצי", "ג'וזפה גריבלדי".
סדרת טרנטו (Taranto): "טרנטו", "בארי" (Bari).
סדרת ספיקה (Spica): 30 ספינות
סדרת אודאצ'ה (Audace): ספינה אחת
סדרת ג'י לה מסה (G.
סדרת פלסטרו (Palestro): 4 ספינות
סדרת ג'נרלי (Generali): 6 ספינות
סדרת קורטטונה (Curtatone): 4 ספינות
סדרת אורסה (Orsa): 20 ספינות
אוניות בעלות הדחק של 672 טון, ובהן "כּימרה" (Chimera)
סדרת אצ'יאיו (600-Serie Acciaio): 13 צוללות – הדחק 715 טון, ובהן "ברונזו" (Bronzo) ו"קובלטו" (Cobalto)
סדרת אדואה (600-Serie Adua): 17 צוללות – הדחק 698 טון, צוללות למימי החופים, ובהן "שירה" (Scire), "אלאגי" (Alagi), "אסצ'יאנגי" (Ascianghi), "אקסום" (Axum), "דגבור" (Dagabur), "דסייה" (Dessiè) ו"סקירה" (Sciré)
סדרת ארגונאוטה (600-Serie Argonauta): 7 צוללות – הדחק 665 טון, ובהן "סלפה" (Salpa)
סדרת פרלה (600-Serie Perla): 10 צוללות – הדחק 700 טון, ובהן "אירידה" (Iride) ו"אמברה" (Ambra)
סדרת סירנה (600-Serie Sirena): 12 צוללות – הדחק 701 טון
סדרת ארכימדה (Archimede): 2 צוללות – הדחק 985 טון
סדרת ארגו (Argo): 2 צוללות – הדחק 794 טון
סדרת בלילה (Balila): 4 צוללות – הדחק 1450 טון, ובהן "אנריקו טוטי" (Enrico Toti)
סדרת בנדיירה (Bandiera): 4 צוללות – הדחק 941 טון
סדרת ברגאדין (Bragadin): 2 צוללות – הדחק 981 טון
סדרת קאני (Cagni): 4 צוללות – הדחק 1708 טון
סדרת קאלווי (Calvi): 5 צוללות – הדחק 1550 טון
סדרת ארה (Classe R): 2 צוללות – הדחק 2210 טון
סדרת פיירמוסקה (Fieramosca): צוללת אחת – הדחק 1556 טון
סדרת פלוטו (Flutto) – סדרה אחת: 8 צוללות – הדחק 958 טון
סדרת פלוטו – סדרה שתיים: 8 צוללות – הדחק 958 טון
סדרת גלאוקו (Glauco): 2 צוללות – הדחק 1055 טון
סדרת לוצי (Liuzzi): 4 צוללות – הדחק 1187 טון, ובהן "בניוליני" (Bagnolini)
סדרת מאמלי (Mameli): 3 צוללות – הדחק 830 טון
סדרת מרצ'לו (Marcello): 11 צוללות – הדחק 1063 טון
סדרת מרקוני (Marconi): 6 צוללות – הדחק 1195 טון, ובהן "ג'וליאלמו מרקוני" (Giulielmo Marconi)
סדרת מיקה (Micca): צוללת אחת – הדחק 1570 טון
סדרת פיזאני (Pisani): 4 צוללות – הדחק 880 טון, ובהן "וטור פיזאני" (Vettor Pisani)
סדרת סטמבריני (Settembrini): 2 צוללות – הדחק 953 טון
סדרת סקואלו (Squalo): 4 צוללות – הדחק 933 טון
הצי היווני או הצי ההלני הוא הצי המלחמתי של מדינת יוון המודרנית.
ראשיתו בספינות שנאספו ונלחמו במלחמת העצמאות של יוון בהנהגת אדמירל מיאוליס ולסקרינה בובולינה.
באותן תקופות בתולדותיה של יוון המודרנית בהן נתקיימה בה מונרכיה (1833-1924 ו- 1936–1973), הוא נודע בשם הצי המלכותי (Βασιλικό Ναυτικό, "ואסיליקו נאפטיקו").
הכוח הימי היווני שהוקם במהפכת 1821 כלל אוניות סוחר מוסבות, שהשתייכו לבעלי אוניות מהאיים והנמלים המורדים בשלטון העות'מאני.
מאחר שמרביתן באו מן האיים אידרה (Hydra), ספטסאי (Spetsai) ופסארה (Psara), הוא כונה בשם "צי שלושת האיים".
חלק מן הכסף שאספו המורדים הוקצה להזמנת אוניות מלחמה מחו"ל, ובהן אוניות קיטור.
אוניות אלה ואחרות היוו את הצי הלאומי שהוקם על ידי יואניס קפודיסטריאס (Ioannis Kapodistrias) ואשר בסיסו נקבע באי פורוס (Poros).
אותון מלך יוון הגדיל את הצי בהזמינו כלי שיט חדשים בחו"ל ובבנותו מספר אוניות עזר בפורוס.
בימיו, בשנת 1845, נעשה גם הצעד הראשון להקמת אקדמיה לקצינים ימיים.
את ארגונו מחדש של הצי המלחמתי נטל על עצמו ראש הממשלה חרילאוס טריקופיס.
הוא הזמין משלחת של מומחים מצרפת כדי לאמן מחדש את קציני הצי, וב-1884 הקים שוב את האקדמיה הימית, ה"סכולה נאפטיקון דוקימון" (Σχολή Ναυτικών Δοκίμων).
כמו כן נקנו 3 אוניות מערכה חדשות ("אידרה", "ספטסאי" ו"פסארה"), שהבטיחו את עליונות הצי היווני על פני הצי העות'מאני.
ברם, במהלך מלחמת יוון–טורקיה (1887) נותר הצי רוב הזמן ספון בנמלים בשל פיקוד כושל.
לאחר ההפיכה הצבאית של 1909 קנתה יוון מספר אוניות, שהנודעת שבהן היא הסיירת המשוריינת "גאורגיוס אוורוף" (Gerogios Averof).
אונייה זו שחררה את איי הים האגאי וניצחה פעמיים את הצי העות'מאני במהלך מלחמת הבלקן הראשונה.
רכישות גדולות נוספות שנעשו בחו"ל ב-1914 כללו שתי אוניות מערכה אמריקניות מיושנות מדגם "מיסיסיפי" - "לימנוס" (Limnos) ו"קילקיס" (Kilkis) - והסיירת הקלה "אלי" (Elli) שנרכשה בסין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוחרם הצי המלחמתי היווני, זו הפעם השלישית בתולדותיו, על ידי בנות הברית.
כשהצטרפה יוון לבסוף למלחמה ב-1917 לצדן של בנות הברית, הוחזרו לה האוניות שנותרו ממנו.
בין שתי מלחמות העולם ובמיוחד לאחר מלחמת יוון–טורקיה איפשר מצבה הכספי של יוון את הזמנתן של אוניות חדשות, בעיקר קלות, כמו צוללות ומשחתות, ודגש מיוחד הושם על הכשרה ואימונים.
בשנות השלושים, בתקופת כהונתו של ראש הממשלה יואניס מטקסאס (Ioannis Metaxas), נעשה מאמץ לשפר את מצבו של הצי, אך הוא נקטע עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ב-15 באוגוסט 1940, ללא הכרזת מלחמה, טרפדה צוללת איטלקית את הסיירת הקלה "אלי" והטביעה אותה.
לאחר פלישת הצבא האיטלקי ליוון ב-28 באוקטובר 1940, עשה הצי היווני יד אחת עם הצי המלכותי הבריטי נגד הרג'ה מרינה; משימתו העיקרית הייתה אבטחת קווי הקשר הפנימיים בים האגאי ומניעת ההספקה דרך הים האדריאטי אל הצבא האיטלקי באלבניה.
בעקבות ההתקפה הגרמנית באפריל 1941 על יוון וכניעתה, נמלטו מרבית אוניות הצי אל אלכסנדריה, ובראשן אוניית המערכה הקשישה "אוורוף", ויחד עם אוניות צי הים התיכון הבריטי הוסיפו להילחם נגד מדינות הציר.
פעולות הצי היווני התמקדו בעיקר בים התיכון, אך אוניותיו נטלו חלק גם בליווי שיירות באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס ההודי ובפלישה לנורמנדי.
עם נסיגת הצבא הגרמני מיוון באוקטובר 1944, שב הצי למולדתו.
פעולות הצי לאחר מלחמת העולם ה-2
הצי, שנותר נאמן לממשלה האנטי-קומוניסטית, השתתף במלחמת האזרחים ביוון (1946-1949).
עם הצטרפות יוון לנאט"ו הלך והתהדק שיתוף הפעולה בינו לבין הצי האמריקני, והדבר בא לידי ביטוי בהסתמכות הולכת וגוברת על ספינות וכלי נשק מתוצרת ארצות הברית.
מאז שנות השישים, בעקבות ההידרדרות המחודשת של היחסים בין טורקיה ליוון, עיקר ייעודו של הצי ההלני הוא להעניק מענה הולם לאיום הנשקף ממדינה זו.
כלי השיט של הצי היווני
סוג דגם כמות שמות כלי השיטפריגטות Meko-200HN 4 "אידרה"
"ניקיפורוס פוקאס" Φ/Γ 'Ελλη, F-450
Κ/Φ Ορμή, P-230שולות מוקשים חופיות 6 "אלקיון"
הצי הקיסרי הגרמני היה הצי המלחמתי של האימפריה הגרמנית.
צעדים אלה עוררו את מרוץ החימוש הימי בין גרמניה והאימפריה הבריטית, שנמשך מהעשור האחרון של המאה ה-19 עד תחילת מלחמת העולם הראשונה.
הצי הגרמני לא נחל הישגים מרשימים במלחמת העולם הראשונה; תוצאת הקרב העיקרי היחיד שלו, קרב יוטלנד, הייתה תיקו, אבל היא שמרה את צי השטח בעיקר בנמל לשארית המלחמה.
צי הצוללות הורחב מאוד ואיים על מערכת האספקה הבריטית במהלך מערכת הצוללות.
מרבית אוניות הצי הוטבעו ב-1919 על ידי אנשיו הוא בסקפה פלו לאחר מפלת הצבא הגרמני בחזית המערבית.
לשמות האוניות הראשיות של הצי נוספה התחילית SMS, ראשי התיבות של Seiner Majestät Schiff – "אוניית הוד מלכותו".
משרד האדמירליות הוקם רשמית ב-1 בפברואר 1872, ובראשו הועמד גנרל חיל הרגלים אלברכט פון שטוש (Albrecht von Stosch).
המפקד העליון של הצי והצבא היה הקייזר.
משימותיו הראשונות של הצי המלחמתי החדש היו הגנת החופים ונתיבי המסחר הימיים של גרמניה, אך עוד קודם לכן הוקמו תחנות תדלוק בפחם עבור אוניותיו בארצות שמעבר לים.
בשנות השמונים של המאה ה-19 נטל הצי חלק בהקמת קולוניות באפריקה, אסיה ואוקיאניה.
בסיסי הצי הראשיים היו וילהלמסהאפן בים הצפוני וקיל בים הבלטי.
ב-1897, בתמיכת הקייזר וילהלם השני, החל המיניסטר החדש של הצי, אדמירל אלפרד פון טירפיץ, בבניית צי מלחמתי מודרני הכולל אוניות מערכה וצוללות.
מאוחר יותר מונה טירפיץ למפקד הצי.
היחידות הלוחמות העיקריות של הצי יהיו לימים צי הים הפתוח (Hochseeflotte) וצי הצוללות (Unterseebootflotte).
הקרבות החשובים בהם נלחם הצי היו:
קרב הלגולנד – בפיקוד סגן אדמירל לברכט מאס (Leberecht Maass).
קרב קורונל – בפיקוד אדמירל משנה מקסימיליאן פון שפה (Maximilian von Spee).
קרב איי פוקלנד – בפיקוד אדמירל משנה מקסימיליאן פון שפה.
קרב דוגר בנק – בפיקוד אדמירל משנה פרנץ פון היפר (Franz von Hipper).
קרב יוטלנד – בפיקוד אדמירל משנה ריינהרד שר (Reinhard Scheer); אדמירל משנה פרנץ פון היפר.
פעולות קטנות מהן כללו את תקיפת הספנות המסחרית (commerce raiding) על ידי הסיירות "אמדן" (SMS Emden) ו"קניגסברג" (SMS Königsberg) ועל ידי אוניית המפרשים "זייאדלר" (SMS Seeadler).
בשרות הצי היו גם מספר ספינות אוויר שנוצלו לצורכי מודיעין ואף הפצצות.
חלק מהם (למשל LZ 61) הופלו בידי הבריטים.
בסוף מלחמת העולם הראשונה הוחזקו במשמורת בסקפה פלו (Scapa Flow) רוב כלי השיט החדישים של הצי.
אוניות אלה, 74 במספר, הוטבעו בכוונה על ידי אנשי צוותן ב-21 ביוני 1919 בפקודת סגן-אדמירל לודוויג פון רויטר (Ludwig von Reuter).
הצי הקיסרי השיג כמה הצלחות מבצעיות בזירה הימית.
בקרב קורונל הוא הנחיל את התבוסה הגדולה הראשונה לצי המלכותי הבריטי מזה מאה שנים ויותר.
הוא נחלץ מקרב יוטלנד לאחר שהצליח להשמיד יותר אוניות משאיבד בעצמו.
קיימת דעה מוטעית, כי צי הים הפתוח לא יצא יותר מנמליו לאחר קרב יוטלנד.
למעשה ביצעו אוניותיו כמה פשיטות ופעולות קטנות-היקף, אם כי הגרמנים לא תכננו מעולם, לא לפני קרב יוטלנד ולא לאחריו, להתייצב אל מול ה"גרנד פליט" הבריטי כולו.
הצי הקיסרי הגרמני היה הראשון שהפעיל בהצלחה צוללות בקנה מידה נרחב בעת מלחמה (עד סופה של מלחמת העולם הראשונה הוכנסו לשירות 375 צוללות) והראשון שעשה שימוש מבצעי בצפלינים.
הצי הפרוסי היה הצי המלחמתי של פרוסיה, שראשיתו עוד בימי נסיכות ברנדבורג שקדמה לממלכת פרוסיה.
עיקר כוחה של פרוסיה, בכל תולדותיה, היה צבא היבשה, ואף שמעולם לא חתרה להשגת עוצמה דומה בים, החזיקה תמיד גם צי של אוניות מלחמה.
נסיכות ברנדנבורג, שקדמה לממלכת פרוסיה, החזיקה בחיל ים משל עצמה מהמאה ה-16 ואילך.
החל משנת 1657 לערך, בתקופת פרידריך וילהלם ("האלקטור הגדול"), התפתח חיל זה לכדי כוח ימי התקפי.
האלקטור ראה בספנות ובמסחר הימי מן הנעלות שבמשימותיה של המדינה, והוא חתר במרץ להקמה ולפיתוח קולוניות מעבר לים.
ברם, צאצאי פרידריך וילהלם גילו עניין מועט במיזמים ימיים אלה ובצי המלחמתי.
בנו, פרידריך הראשון, שהיה מלך פרוסיה מ-1701, שמח למכור את הנחלות הקולוניאליות להולנד.
שקיעת הצי המלחמתי הברנדנבורגי החלה עוד קודם שהפכה הנסיכות לממלכת פרוסיה, וקיצו הגיע עם מכירת הקולוניות.
מלכי פרוסיה במאה ה-18 לא התעניינו בהחזקת צי מלחמתי.
בשל מיקומה הגאוגרפי של המדינה, החסרה גבולות טבעיים, נאלצה פרוסיה להשקיע את משאביה בכוחות היבשה.
זאת ועוד, היא יכולה הייתה לסמוך על קשרי הידידות הרבים שלה עם המעצמות הימיות השכנות, דנמרק והולנד.
פרידריך השני ("הגדול") החזיק בדעה, כי אל לה לפרוסיה לחתור לפיתוח צי מלחמתי משל עצמה, שכן לעולם לא ישווה כוחו לציים הגדולים של אנגליה, צרפת, ספרד, דנמרק ורוסיה; הפרוסים, עם אוניותיהם המעטות, תמיד יפגרו אחר המעצמות הימיות הגדולות.
הוא האמין כי רק לעיתים נדירות יכולים קרבות ימיים להכריע את גורל המערכה, והעדיף להחזיק בצבא הטוב ביותר באירופה מאשר בגרוע שבציי המעצמות הימיות.
למרות זאת רצה המונרך הפרוסי ליטול חלק במסחר הימי הבינלאומי, ולצורך כך הקים כמה חברות מסחר, מהן שהצליחו ואחרות פחות.
אחת מחברות אלה, שנוסדה ב-1772 בשם Societé de Commerce maritime, עדיין קיימת בימינו כקרן ושמה Preußische Seehandlung.
לאחר המלחמות הנפוליוניות החלה פרוסיה לבנות אט-אט צי קטן משל עצמה להגנת החופים.
גם הפעם יוחסה חשיבות רבה יותר לצי המסחרי מאשר לצי המלחמתי.
בהקשר זה נועד תפקיד מיוחד לחברת המסחר הימי הפרוסית שנזכרה לעיל.
אוניותיה חומשו בתותחים להגנה מפני פירטים והן הניפו את נס המלחמה הפרוסי.
צי מגנני זה התקיים עד 1850 לערך.
הנסיך אדלברט (Adalbert) היה מן הראשונים שפעל לפיתוח צי מלחמתי פרוסי.
הוא ערך מספר סיורים בארצות שמעבר לים והכיר בחשיבות הצי המלחמתי לאינטרסים המסחריים של המדינה ולהגנת אוניותיה המסחריות.
בתקופת מהפכות 1848–1852, בעקבות המלחמה עם דנמרק, הורה הפרלמנט של פרנקפורט על הקמת צי מלחמתי והטיל את המשימה על הנסיך אדלברט.
לקונפדרציה הגרמנית לא היה למעשה צי מלחמתי, והיא שמה את מבטחה במעצמות ימיות בנות-בריתה: בריטניה, הולנד ודנמרק.
במהלך מלחמת שלזוויג הראשונה (1848–1851) הוכח כישלון קו אסטרטגי זה, מאחר שבריטניה והולנד נותרו נייטרליות בעוד דנמרק הפכה לאויבתה של פרוסיה.
בתוך ימים ספורים עצר הצי הדני את כל המסחר הימי הגרמני בים הצפוני ובים הבלטי.
הצי של אוסטריה, בעלת בריתה של פרוסיה, עגן בנמליו בים התיכון, והיה מסוגל להושיט עזרה רק בשלב מאוחר יותר של המלחמה.
לאחר כישלון מהפכות 1848 יכול היה אדלברט להמשיך בתוכניותיו להקמת צי מלחמתי פרוסי.
הוא החל בבניית אוניות מלחמה ובחינוך והכשרה ימיים.
מאמצע שנות החמישים של המאה ה-19 ניתן היה לראות קורבטות ופריגטות פרוסיות על פני שבעת הימים.
אישים חשובים נוספים בראשית תולדות הצי, מלבד הנסיך אדלברט, היו הקצינים הימיים קרל רודולף ברומי (Karl Rudolf Brommy) ולודוויג פון הנק (Ludwig von Henk), מי שנעשה לימים אדמירל בצי הגרמני הקיסרי.
באותה עת גם הוקם הבסיס הימי הראשון בים הצפוני.
על פי חוזה יאדה (Jade) משנת 1853 נסוגה דוכסות אולדנבורג ממה שמכונה מחוז יאדה של הגבול הפרוסי.
במקום זה צמח בשנים הבאות נמל צבאי גדול, אשר ב-1869 קיבל את השם וילהלמסהאפן (Wilhelmshaven).
בשלב זה כבר חדל הצי הפרוסי להתקיים.
לאחר מלחמת אוסטריה-פרוסיה ("המלחמה הגרמנית") של 1866 התאחדו המדינות הגרמניות הצפוניות תחת הנהגתה של פרוסיה.
צי הקונפדרציה הצפון-גרמנית (Norddeutsche Bundesmarine) צמח מן הצי הפרוסי, ולאחר מלחמת צרפת–פרוסיה (1870–1871) שוב הוחלף שמו והוא נעשה הצי הקיסרי (Kaiserliche Marine) של האימפריה הגרמנית החדשה.
הצי העות'מאני (בטורקית עות'מאנית: دوننماى همايون) היה אחד מציי המלחמה הגדולים בים התיכון, הים השחור, הים האדום, המפרץ הפרסי והאוקיינוס ההודי.
הצי נוסד כאשר העות'מאנים השיגו לראשונה מוצא לים בשנת 1323, בעקבות כיבוש פראנטוס (שנקראה מאוחר יותר קאראמורסל על שם מייסד הצי העות'מאני), האתר של המספנה העות'מאנית הראשונה והגרעין לצי העתידי.
עוד קודם לכן, הצי הטורקי הראשון באנטוליה הוקם בשנת 1081 באיזמיר ומנה 33 אוניות מפרשים ו-17 ספינות משוט.
הסולטן הסלג'וקי של סולטנות רום, קיקובד הראשון, כבש את אלניה והקים בה מחסן נשק ימי, ואלניה הפכה לנמל הבית של צי הסלג'וקי בים התיכון.
מאוחר יותר הקים קיקובד הראשון צי בים השחור שבסיסו הראשי נמצא בסינופ.
הכיבוש של האי אירמלי בים מרמרה בשנת 1308 נחשב לניצחון הימי הראשון של האימפריה העות'מאנית, שנוסדה ב-1299. בשנת 1321 ביצע צי המלחמה העות'מאני את הנחיתה הראשונה שלו בתראקיה בדרום-מזרח אירופה.
בשנת 1351 בנה הצי העות'מאני את המצודות העות'מאניות הראשונות, ובשנת 1352 בנו את המצודה האסטרטגית על חופי מצרי הבוספורוס ליד קונסטנטינופול ושני המעברים הבוספורוס והדרדנלים היו תחת השליטה העות'מאנית.
וכך המשיך הצי העות'מאני בכיבושיו עד שבשנת 1453 הוא כבש את קונסטנטינופול והמשיך וכבש את דוכסות אתונה במוראה, האימפריה של טרפזונטס, ולבסוף האימפריה הביזנטית בשנת 1461.
בשנים 1499–1503 ערכו העות'מאנים סדרה של קרבות ימיים כנגד הרפובליקה של ונציה.
כאשר האימפריה העות'מאנית ניצחה בקרב זונקיו (1499), ובקרב מודון (1500), ועד לשנת 1503 השלימו העות'מאנים את כיבוש הים האדריאטי והים היוני.
בשנת 1516 החלו בכיבוש סוריה ופנו לכיוון צפון אפריקה, כבשו את אלג'יריה ולאחר מכן את מצרים מידי הממלוכים.
עד לשנת 1529 כבשו את תוניסיה.
ניצחון הצי העות'מאני בקרב פרווזה (1538), כנגד הליגה הקדושה שכללה את ספרד, הרפובליקה של ונציה, הרפובליקה של גנואה, מדינת האפיפיור וההוספיטלרים והניצחון בקרב ג'רבה (1560), הפעם כנגד הספרדים, ההוספיטלרים, מדינת האפיפיור, הרפובליקה של גנואה ודוכסות סבוי, אישרו את העליונות העות'מאנית בים התיכון למשך מספר עשורים.
החל מהמאה ה-17 הסתכן צי המלחמה העות'מאני בכניסה לאוקיינוס האטלנטי.
(עוד קודם לכן, האדמירל כמאל ראיס הגיע לאיים הקנריים ב-1501, והאי לנסרוטה נכבש ב-1585 למשך חודש על ידי מוראט ראיס הזקן).
ספינות עות'מאניות הופיעו מאוחר יותר מול חופי צפון אמריקה, ובמיוחד נצפו במושבות אנגליות כמו ניופאונדלנד ווירג'יניה.
ביתר הזמן שבין המאות ה-17 וה-18 התמקד הצי העות'מאני בים התיכון, הים השחור, הים האדום, המפרץ הפרסי והים הערבי.
המלחמה העות'מאנית-ונציאנית הארוכה שהתקיימה בין השנים 1648–1669, הסתיימה בניצחון העות'מאנים, והשלמת כיבוש כרתים.
בשנת 1708 הושלם כיבוש המחוז הספרדי האחרון, העיר אוראן שבאלג'יריה.
תקופה המאה ה-18 הייתה תקופה של קיפאון לצי העות'מאני והתאפיין במספר כישלונות, והיא נאלצה לכבוש מחדש את מולדובה ואזוב מידי האימפריה הרוסית בשנת 1711 וערים נוספות מידי רפובליקת ונציה.
עד שבשנת 1770 הפסיד הצי העות'מאני בקרב צ'סמה שהסתיים בהשמדת הצי העות'מאני.
במאה ה-19 חלה ירידה נוספת בכוחו של הצי העות'מאני.
במהלך מלחמת העצמאות היוונית הובס הצי העות'מאני בידי הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, צרפת ורוסיה, בקרב נאווארינו (1827).
במלחמת העולם הראשונה הובסה האימפריה העות'מאנית יחד עם האימפריה הגרמנית.
"הצי הצהוב" הוא כינוי שניתן לקבוצה של 14 אוניות אשר נלכדו בתעלת סואץ (בקטע העובר באגם המר הגדול) מ־1967 ועד 1975 עקב מלחמת ששת הימים וסגירת התעלה לאחריה, בשל היותה גבול בין ישראל למצרים.
כינוין של האוניות מקורו בשכבת אבק המדבר הצהוב שכיסה אותן לאחר שנים של עגינה ללא תזוזה.
ב־5 ביוני 1967, בעת שפרצו קרבות מלחמת ששת הימים בין ישראל למצרים, היו 14 האוניות בשיירה צפונה דרך תעלת סואץ.
עם פרוץ הקרבות נחסמו לתנועה שני הפתחים של התעלה.
לאחר שלושה ימי לחימה התברר כי התעלה תהיה חסומה למשך זמן ארוך, היות שהוטבעו אוניות בקצותיה, כדי לחסום כל אפשרות של תנועת אוניות.
14 האוניות נאלצו לעגון בחלקה הרחב ביותר של תעלת סואץ, באגם המר הגדול.
בחודש אוקטובר 1967 נפגשו רבי החובלים והצוותים של כל 14 הספינות על סיפונה של הספינה "Melampus" וייסדו את "התאחדות האגם המר הגדול" .
מטרת ההתאחדות הייתה לארגן את התמיכה באוניות הלכודות.
במהלך השנים נפגשו צוותי האוניות באופן קבוע על סיפונה של אחת מהן לצורך אירועים חברתיים שונים.
למשל ימי שיט מפרשיות או "אולימפיאדה" שארגנו, בעת שנערכו משחקי אולימפיאדת מקסיקו סיטי בשנת 1968.
במהלך השנים ארגנו צוותי האוניות שירות דואר, ובו בולים שעיצבו בעצמם וחותמות, אשר הפכו במרוצת השנים לפריטי אספנות מבוקשים בעולם.
בחלוף הזמן פחת מספרם של אנשי הצוות בספינות, וב־1969 נקשרו הספינות יחדיו בכמה קבוצות כדי להפחית עוד יותר את מספר אנשי הצוות הדרוש לצורך תחזוקתן.
לאחר קשירת האוניות החלו לקרוא בולים על שם כמה מהספינות.
כך למשל נוצר בול שנשא את השם MS Müwinikies, שהוא צירוף שמן של הספינות Münsterland, Nordwind, Nippon, Killara ו־Essayons, שנקשרו זו לזו.
ב־1972 נשלחו לביתם אחרוני אנשי הצוות של הספינות הגרמניות, ותחזוקת ספינותיהם הועברה לידי חברה נורווגית.
באביב 1975 נפתחה תעלת סואץ לתנועת ספינות מחדש.
ב־24 במאי אותה שנה הגיעו הספינות Münsterland ו־Nordwind לנמל המבורג, שם התקבלו בתשואות על ידי קהל שמנה כשלושים אלף איש.
על פי דיווחים מאותה עת, היו אלה הספינות היחידות מתוך הקבוצה שעזבו את תעלת סואץ בכוח מנועיהן.
Münsterland השלימה, בכניסתה לנמל המבורג, הפלגה מאוסטרליה שנמשכה שמונה שנים, שלושה חודשים וחמישה ימים.
MS Essayons – (בפרוץ המלחמה נקראה Sindh, בבעלות צרפתית)
SS African Glen – ; הוטבעה ב־1973, במהלך מלחמת יום הכיפורים
אונייה נוספת, ה־15 במספר, נלכדה באגם תמסח.
שמה היה Observer, והיא הניפה את דגל ארצות הברית.
הצי המלכותי הקנדי , לשעבר "מפקדת הכוחות הימיים של קנדה" (Canadian Forces Maritime Command), הוא הזרוע הימית הצבאית של קנדה ואחת משלוש הזרועות של הכוחות הקנדיים.
נכון ל-2012 הצי הקנדי שנחשב לצי מים ירוקים, מפעיל 3 משחתות ו-12 פריגטות, 4 צוללות, 2 ספינות תמיכה, 12 שולות מוקשים ו-11 ספינות סיור/אימון לא חמושות.
הצי המלכותי הקנדי מעסיק 8500 איש בשירות קבע, 5100 איש בשירות מילואים ו-5300 אזרחים.
תת-אדמירל מארק נורמן (Mark Norman) הוא כעת מפקד הצי וראש מטה הצי.
הצי הוקם ב-1910 כ"שירות הימי של קנדה" (Naval Service of Canada), קיבל את הקידומת "מלכותי" (Royal) ב-1911 וב-1923 הוכפף למשרד ההגנה.
ב-1968 אוחד הצי יחד עם צבא קנדה ועם חיל האוויר המלכותי הקנדי ואז שונה שמו למפקדת הכוחות הימיים של קנדה עד 2011, עת נקרא מחדש הצי המלכותי הקנדי.
לאורך ההיסטוריה שלו שרתו כוחות הצי בשתי מלחמות העולם, במלחמת קוריאה, במלחמת המפרץ הראשונה, במלחמת אפגניסטן ובמספר רב של משימות שמירת שלום של האו"ם ומבצעים משותפים עם כוחות נאט"ו.
הצי הוקם על פי "פקודת השירות הימי" (Naval Service Bill) על ידי מי שהיה אז ראש ממשלת קנדה וילפריד לורייה ונקרא בתחילה "השירות הימי של קנדה" .
המטרה הייתה להקים כוח צבאי ימי נפרד לדומיניון של קנדה שיהיה בעת הצורך תחת פיקודו של הצי המלכותי הבריטי.
הפקודה קיבלה את ההסכמה המלכותית ב-4 במאי 1910. שתי ספינות לשעבר של הצי המלכותי נמסרו לצי המלכותי הקנדי, הספינה "ניאוב" (HMCS Niobe) והספינה "ריינבאו" (HMCS Rainbow) והיו לספינות הראשונות שלו.
ב-29 באוגוסט 1911 הוענקה לצי הקידומת "מלכותי" (Royal) על ידי ג'ורג' החמישי, מלך בריטניה.
בראשית מלחמת העולם הראשונה סיירו שש הספינות של הצי לאורך חופיה המזרחיים והמערביים של קנדה כנגד פלישה ימית גרמנית אפשרית.
ספינה שביעית הצטרפה ב-1915. קצת לפני תום המלחמה הוקם "שירות האוויר הימי של קנדה" (Royal Canadian Naval Air Service), כשמטרתו הייתה לבצע פעולות לוחמה נגד צוללות, אך הוא פורק עם סיום המלחמה.
לאחר המלחמה הצי לקח על עצמו חלק מהתפקידים של השירות הימי של משרד התחבורה הקנדי ובהדרגה החל לבנות את צי הספינות שלו, כאשר הספינה הראשונה שנבנתה במיוחד בשבילו הוכנסה לשירות ב-1932. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, היו לצי 11 ספינות מלחמה, 145 קצינים ו-1674 בעלי דרגות אחרות.
במהלך המלחמה התרחב הצי באופן משמעותי ובסופו של דבר לקח על עצמו את האחריות לכל הזירה הימית בצפון מערב האוקיינוס האטלנטי.
בסיום המלחמה הצי הפך להיות הצי השלישי בגודלו מבין הציים של בעלות הברית (אחרי הצי האמריקני והצי המלכותי).
במהלך המערכה באוקיינוס האטלנטי הטביע הצי המלכותי הקנדי 31 צוללות גרמניות, הטביע או שבה 42 ספינות אויב וביצע בהצלחה 25,343 הפלגות אספקה טרנס-אטלנטיות.
הצי איבד 24 ספינות ו-1797 מלחים במהלך המלחמה.
במהלך מלחמת קוריאה משחתות קנדיות הפגינו נוכחות במימי חצי האי הקוריאני, ביצעו הפגזות חופיות ופעולות מנע.
במשך כל המלחמה הקרה, פיתח הצי יכולות ללוחמה נגד-צוללות כמענה לאיום הסובייטי.
בשנות השישים הוציא הצי משירות את רוב הספינות שלו מתקופת מלחמת העולם השנייה והמשיך לפתח יכולות ללוחמה נגד צוללות, כשרכש את מסוק הסיקורסקי CH-124 סי קינג (Sikorsky CH-124 Sea King), שהיה המסוק הגדול הראשון שביצע נחיתות על סיפוניהן של הספינות.
באותה תקופה, הפעילה קנדה נושאת מטוסים שממנה פעלו מטוסי F2H Banshee ומטוסים נוספים ללוחמה נגד צוללות.
ב-1968 ממשלתו הליברלית של לסטר פירסון איחדה את הצי המלכותי הקנדי, את חיל האוויר המלכותי הקנדי ואת צבא קנדה תחת מסגרת על משותפת, הכוחות הקנדיים, שכפופים למשרד ההגנה שהיה אז בראשותו של שר ההגנה פול הלייר (Paul Hellyer).
מיזוג שנוי במחלוקת זה גרם לביטול עצמאותו החוקתית של הצי כיחידה נפרדת.
כל הספינות, המטוסים וכוח האדם של הצי עברו להיות חלק מ"מפקדת הכוחות הימיים של קנדה" (MARCOM), מרכיב של כוחות ההגנה.
המדים המסורתיים של הצי שונו וכל אנשי הזרועות (כולל הצי, חיל האוויר והצבא) חויבו ללבוש את המדים החדשים שהיו בצבע ירוק-זית.
מטוסיה של נושאת המטוסים המשיכו להיות תחת פיקודה של מפקדת הכוחות הימיים וכן הועברה אליה האחריות על המטוסים שביצעו משימות סיור ימיות מבסיסים יבשתיים שקודם לכן היו שייכים לחיל האוויר המלכותי הקנדי.
ב-1975 הוקם בצי פיקוד אווירי וכל המטוסים הימיים הועברו תחת פיקודו.
איחוד הזרועות של שנת 1968 היה הפעם הראשונה שמדינה כל שהיא מאחדת את זרועות האוויר, הים והיבשה שלה תחת פיקוד מאוחד.
בשנות השבעים הצטרפו לצי המשחתות מסדרת "אירוקויס" (Iroquois-class), שמאוחר יותר הוסבו להיות משחתות להגנה אווירית ובסוף שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים נבנו הפריגטות מסדרת "הליפקס" (Halifax-class).
בשנת 1990 שלחה קנדה שלוש ספינות מלחמה שהשתתפו במלחמת המפרץ הראשונה.
בהמשך העשור, נשלחו ספינות קנדיות לסייר בים האדריאטי במלחמות יוגוסלביה ובמלחמת קוסובו.
לאחרונה נשלחו ספינות לטובת המלחמה באפגניסטן ולטובת המלחמה בשוד הימי לחופי סומליה.
ב-16 באוגוסט 2011 החליטה ממשלת קנדה להחזיר את שמו הישן של הצי "הצי המלכותי הקנדי" במקביל לשינוי דומה שנערך בחיל האוויר ובצבא.
מפקדת הצי המלכותי הקנדי שוכנת באוטווה.
מאז 1968 הצי הוא חלק מהכוחות הקנדיים.
מפקדת הכוחות הימיים האטלנטים (MARLANT) ונמלה הבית שלהם ממוקמים ב בסיס הצי בהליפקס.
בנוסף משמש אותם גם בסיס משנה ב-סנט ג'ונס.
למפקדה זו מסופחות כנפות מס' 12 ו-14 של חיל האוויר המלכותי הקנדי שמספקות שירותי אוויר ימיים לפיקוד.
הכוחות הימיים האטלנטים מחזיקים 18 ספינות מלחמה וכמה ספינות עזר והם אחראים על שמירת האזור הכלכלי הבלעדי של קנדה בחוף המזרחי ועל השטחים שעליהם אחראית קנדה באוקיינוס האטלנטי ובחלק המזרחי של האוקיינוס הארקטי.
מפקדת הכוחות הימיים הפסיפיים (MARPAC) ונמל הבית שלהם ממוקמים בבסיס הצי באסקווימלט (Esquimalt) באי ונקובר.
הכוחות הימיים הפסיפים מחזיקים 15 ספינות מלחמה וכמה ספינות עזר והם אחראים על שמירת האזור הכלכלי הבלעדי של קנדה בחוף המערבי ועל השטחים שעליהם אחראית קנדה באוקיינוס השקט ובחלק המערבי של האוקיינוס הארקטי.
כנף מס' 19 של חיל האוויר המלכותי הקנדי יחד עם טייסת מס' 443 שכפופה לכנף 12 (מהחוף המזרחי) מספקות שירותי אוויר ימיים לפיקוד.
מפקדת כוחות המילואים של הצי (NAVRESHQ) ממוקמת בבסיס הצי בקוויבק סיטי ואחראית על 24 דיוויזיות מילואים של הצי ברחבי קנדה.
בסיס זה גם משמש אכסניה לבית הספר הימי של הצי.
כוח האדם של מילואי הצי עומד על 4000 איש.
תמונה יעוד סדרה שמות הספינות/שנת כניסה לשירות/פיקוד פריגטה סדרת "הליפקס" Halifax-class "הליפקס" (HMCS Halifax) – 1992 – הפיקוד האטלנטי
"ונקובר" (HMCS Vancouver) - 1993 – הפיקוד הפסיפי
"ויל דה קויבק" (HMCS Ville de Québec) – 1994 – הפיקוד האטלנטי
"טורונטו" (HMCS Toronto) – 1993 – הפיקוד האטלנטי
"רגינה" (HMCS Regina) – 1993 – הפיקוד הפסיפי
"קלגרי" (HMCS Calgary) – 1995 – הפיקוד הפסיפי
"מונטריאול" (HMCS Montréal) – 1994- הפיקוד האטלנטי
"פרדריקטון" (HMCS Fredericton) - 1994 – הפיקוד האטלנטי
"ווינפג" (HMCS Winnipeg) – 1995 – הפיקוד הפסיפי
"שארלוטטאון" (HMCS Charlottetown) – 1995 – הפיקוד האטלנטי
"אוטווה" (HMCS Ottawa) – 1996 – הפיקוד הפסיפי משחתת סדרת "אירוקויס" Iroquois-class "אירוקויס" (HMCS Iroquois) – 1972 – הפיקוד האטלנטי
"את'באסקן" (HMCS Athabaskan) – 1972 – הפיקוד האטלנטי
"אלגונקווין" (HMCS Algonquin) – 1972 – הפיקוד הפסיפי צוללתסדרת "ויקטוריה" Victoria-class "ויקטוריה" (HMCS Victoria( – 2000 – הפיקוד הפסיפי
"וינדזור" (HMCS Windsor) – 2003 – הפיקוד האטלנטי
" קורנר ברוק" (HMCS Corner Brook) – 2003 – הפיקוד הפסיפי
"צ'יקוטימי" (HMCS Chicoutimi) – 2004 – הפיקוד הפסיפי ספינת סיוע "פרוטקטור" Protecteur-class "פרוטקטור" (HMCS Protecteur) – 1969 – הפיקוד הפסיפי
"פרזרבר" (HMCS Preserver) – 1970 – הפיקוד האטלנטי ספינת משמר חופים סדרת "קינגסטון" Kingston-class "קינגסטון" (HMCS Kingston) – 1996 – הפיקוד האטלנטי
"גלייס ביי" (HMCS Glace Bay) – 1996 – הפיקוד האטלנטי
"נאנאימו" (HMCS Nanaimo) – 1997 – הפיקוד הפסיפי
"אדמונטון" (HMCS Edmonton) – 1997 – הפיקוד הפסיפי
"שאוויניגאן" (HMCS Shawinigan) – 1997 – הפיקוד האטלנטי
"וייטהורס" (HMCS Whitehorse) - 1998 – הפיקוד הפסיפי
"ילוונייף" (HMCS Yellowknife) – 1998 – הפיקוד הפסיפי
"גוז ביי" (HMCS Goose Bay) – 1998 – הפיקוד האטלנטי
"מונקטון" (HMCS Moncton) – 1998 – הפיקוד האטלנטי
"ססקאטון" (HMCS Saskatoon) – 1998 – הפיקוד הפסיפי
"ברנדון" (HMCS Brandon) – 1999 – הפיקוד הפסיפי
"סאמרסייד" (HMCS Summerside) – 1999 – הפיקוד האטלנטי
הצי הישראלי הוא הצי הימי של מדינת ישראל ובכללו כלי השיט של צה"ל, משטרת ישראל וחברות השיט והדיג הרשומות במרשם האניות הישראלי ברשות הספנות והנמלים של משרד התחבורה (רשם האניות, חיפה), ונמלי הבית שלהן בישראל.
הצי הישראלי מפליג תחת דגל ימי.
כלי שיט של צי הסוחר מניפים את דגל צי הסוחר הישראלי ודגל המדינה.
חיל הים הישראלי מפליג בדגל חיל הים בלבד.
בעגינה, מניף כלי שיט צבאי בחרטומו גם את דגל המדינה.
כלי שיט של משטרת ישראל מפליגים תחת דגל המשטרה.
הצי הישראלי עוגן בעיקר בנמלי הבית שלו בחיפה, אשדוד ואילת.
לצי אניות מלחמה צוללות ספינות וסירות המשמשות למסחר ולהגנה על מדינת ישראל שגבולה הימי ברובו מאורך וחופיו רדודים.
בעולם, "צי סוחר של מדינה ריבונית", מכיל כלי שיט שנמל הבית שלו באותה המדינה, והוא מחויב להקרא באות זיהוי ובדגל, על פי רישום זה.
במדינת ישראל, כיום, מקובל על אנשי ענף הספנות הוותיקים ובכלל, לראות גם בכלי שיט "בבעלות ופיקוד ישראלי" כלי שיט של "צי הסוחר הישראלי", גם אם הוא רשום בנמל בית זר ומניף דגל זר מטעמים שונים.
תחילת פעילותו של צי סוחר ישראלי, הייתה עם הכרזת העצמאות של מדינת ישראל ביום ה' באייר ה'תש"ח, 14 במאי 1948. לפני כן נקראו ביישוב כל כלי השיט הקיימים בו, צי עברי.
'צי הסוחר הישראלי' נבנה על מסד רעוע של צבר אניות וספינות מיושנות, כגרוטאות שנקנו כ'מכל הבא ליד' להצלת שארית הפליטה וחילוצה מאירופה הדוויה.
אניות צי הצללים שמצבן היה סביר, הושמשו על ידי חברת "אוניות וספינות" למטרות הקמת 'זרוע ימית' ושילובה בצה"ל בימיו הראשונים והקמת חיל הים ו'משמר החופים הישראלי'.
חלקן שימש שנים רבות בחיל הים וכשנמכרו היו בשימוש אזרחי.
אחרי מלחמת העולם השנייה, לא נותר בעולם מגוון סביר של כלי שיט תקינים.
הטכנולוגיה שפותחה בשנות המלחמה, הפכה את הגרוטאות הישנות מראשית המאה, לחסרות ערך ממשי, ואלה שימשו בעיקר לשרותי נמל וחוף.
חברת צים נוסדה בשנת 1945 והצליחה לרכוש במאמץ רב את אנייתה הראשונה רק בנובמבר שנת 1947, על ידי שותפות עם חברת ביטוח בריטית.
צים מוזגה עם חברת "אוניות וספינות" ששיקמה וניהלה את אניות 'צי הצללים', ואלה הועברו לצים עם סיום המנדט הבריטי.
חששן של מדינות וצי כלי השיט שלהן, להגיע לאזור המלחמה במימי ישראל, הכתיב כורח מציאות להקמת צי סוחר ישראלי.
'הסכם השילומים' מול ממשלת גרמניה, איפשר הזרמת כספים גם למימון הקמת צי סוחר.
בתחילה, נוצרו בעיות הנובעות מהעסקת מאות ואף אלפי יהודים מארצות דוברות שפות שונות, תחת פיקודם של קציני ים דוברי שפות שונות, שבאו מאסכולות אקדמיות ימיות שונות.
כל אלה, יצרו היתוך מהיר שאיפשר משאבי אנוש צמיחת צי מסחרי.
הימאים, קציני-ים וחובלים בכל הרמות, שירתו כמילואים על כלי שיט שהוסבו לצבאיים עבור חיל הים הצעיר.
מאות זרמו להכשרה ימית, ובית הספר הימי בעכו החל בשיתוף פעולה עם מערכת הביטחון הישראלית לחנך ולייצר קציני-ים לצי הסוחר, ומשנת 1958 גם הכין קורס חובלים של קציני שיט ומכונה לחיל הים.
תחרות עולמית גוברת, ודרישות שכר סבירות של צוותי ימאים ישראלים, יצרו מבוכה, והוחלט במשרד התחבורה בין היתר, לחקור כל רובד ופלח בתחום הספנות, להקיש ולהתאים את צורכי הספנות הישראלית בהווה ובעתיד ליכולתיה, בשימוש בצי סוחר על כל רבדיו, ובעקר, פיתוח ושמירה על מאגר אנושי מיומן.
אחרי 25 שנה, בשנות ה-70 הוקם על ידי ד"ר נפתלי וידרה מכון מחקר, ומשרד התחבורה החל להזמין מחקרים.
עם מותו של וידרה, הפך המכון חלק מאוניברסיטת חיפה.
עם הזמן, ממשלת ישראל החליטה על הפרטה של חברותיה, ובמסגרת זו נמכרה צים בשנת 2004, ובכך הסתיים פרק אחד ארוך ומפואר בהיסטוריה של עם ישראל בעת החדשה, אך גם של חיכוכים בלתי פוסקים, בין הממשלה כבעלים מחד ומאידך כמעסיק של סווריו בנמלים.
עם מכירת צים והפיכתה ל'צים שרותי ספנות משולבים בע"מ' , הצי המסחרי הישראלי התכווץ לצי כלי שיט, וכלי שיט לדיג בבעלות פרטיים וחברות רבים.
בצי ספינות שרות לגרר, מנוף ושירותים ימיים, כמו תדלוק ואספקה.
מעט כלי שיט לתחבורה ולתובלה ימית, רשומים בנמלי ישראל, בעיקר עקב מגבלות מעבר במדינות עוינות, ויתרונות שיש בארגונים ריכוזיים גדולים כקבוצות, ותקני חבויות מס נוחים במדינות אחרות.
כיום רשומים בנמליה של מדינת ישראל מאות כלי שיט, שרובם משמש לשרותי חוף, נמל ולדיג, ונחשבים לצי הסוחר.
מעטים כלי השיט הרשומים בישראל מתחום אניות המכולה, המטען, הצובר ומכליות הדלקים.
אין אניות נוסעים ישראליות מאז מכירת האניה "מולדת" בשנת 1970.
חיל הים הוא הזרוע הימית של צה"ל.
בראש זרוע הים עומד קצין בדרגת אלוף.
תפקיד חיל הים הוא להבטיח שיט בטוח לכלי שיט ישראלים, וכן לאבטח את חופי המדינה.
חלק ניכר של הסחורות הנכנסות לישראל מגיעות בדרך הים (על פי אמדן - 98% בעיתות שלום), מאחר שמדינת ישראל מצויה באזור עוין, קיימת חשיבות רבה להבטחת הביטחון בנתיבי המסחר הימיים שלה.
גם אבטחת החופי המדינה היא משימה ראשונה במעלה, מאחר שרוב אוכלוסיית ישראל מרוכזת באזור החוף וכן מרכזי הכלכלה שלה.
היחידות המבצעיות בחיל הים הישראלי הן: שייטת ספינות הטילים (שייטת 3), פלגות הדבורים, שייטת הצוללות (שייטת 7), הקומנדו הימי (שייטת 13), היחידה למשימות תת-מימיות (ילת"ם) ויחידת סנפיר.
בעבר הייתה לחיל הים גם שייטת נחתות "שייטת 11" ו"השייטת הגדולה", שייטת 1.
מבחינה מספרית הצי הצבאי הישראלי גדול יחסית לרוב הציים באגן המזרחי של הים התיכון (הצי המצרי היה גדול יותר רוב השנים מאז 1948 וכן הצי הטורקי).
במונחים גלובליים הצי הישראלי קטן מאוד, הן מבחינת גודלו הכללי והן מבחינת דחי (שמשמעותו משקל כלי השיט) ספינותיו - הספינות הגדולות ביותר בו הן בגודל קורבטה (ספינת טילים מדגם סער 5).
רק כשלושה אחוזים מתקציב הביטחון של מדינת ישראל מוקצים לחיל הים.
כמו כן עוסק חיל הים במשימות של ביטחון שוטף לאורך חופי ישראל, והיה שותף פעיל בכל מלחמות ישראל.
בשנת 1949 הוקמה במשטרת ישראל יחידת משמר החופים שפעלה בתאום ובשיתוף חיל הים של צה"ל.
שמה היה 'משמר החופים הישראלי'.
בסיס הפיקוד היה בנמל חיפה ובסיסים בנמל אשדוד, אילת ובכנרת.
הגבול הימי של מדינת ישראל היווה ב-1949 כ-80% מקו גבול ישראל עם שכנותיה.
חלוקת התפקידים המבצעית הייתה ברורה.
צה"ל עוסק בהגנה על קווי השיט המסחרי.
משמר החופים עוסק בהגנה על המים טריטוריאליים (הריבוניים) של ישראל.
אופי הפעילות המבצעית דרש כלי שיט גדולים באורך של כ-30 עד 50 מטר ולאלה נדרשו צוותים של כ-10 ימאי שיטור.
על פי החלטת ממשלת ישראל משנת 1977 שונתה ההגדרה וחולקו תחומי אחריות מחדש.
'משמר החופים הישראלי' בוטל והאחריות הביטחונית במים הריבוניים של מדינת ישראל הוטלה גם היא על זרועו הימית של צה"ל, על חיל הים.
משטרת ישראל ממשיכה ופועלת על פי הגדרת תפקידה בפקודת המשטרה, בים כמו ביבשה, רק בתחומי הסדר הציבורי והפלילי.
הוחלט על ביטול 'משמר החופים הישראלי' והקמת 'יחידת השיטור הימי'.
מפרסום ההחלטה, הוקמה יחידת שיטור ימי במשטרת ישראל.
משימתה "ביצוע תפקידי המשטרה ברצועת מימי החופים של ישראל ככלל, ואכיפת החוקים הנוגעים לכלי שיט בפרט".
כוחות השיטור הימי משתמשים בכלי שיט מותאמים למשימות שיטור.
סירות, המופעלות על ידי צוות שיטור של זוג עד שלושה 'ימאי משטרה' (זה השם המגדיר שוטרים ימיים).
תפקידי היחידה: שמירת הסדר הציבורי ברצועת מימי החופים של מדינת ישראל.
בעת הצורך, ביצוע פעולות הצלה בים (למעט בחופי רחצה ציבוריים) וסיוע לגורמים אחרים הפועלים בים לביצוע הצלה.
אכיפת החוק בעניין שימוש בכלי שיט קטנים, הפועלים בחופי רחצה מורשים וחובת רישוי כלי השיט ומפעיליהם.
מניעת כניסתם ויציאתם של אנשים לישראל וממנה, בכלי שיט (למעט אוניות) שלא דרך תחנות הגבול בנמלים.
עריכת סיורים למניעת הברחות סמים, דברי ערך ואמצעי לחימה בכלי השיט הקטנים.
יחידות השיטור הוצבו בשישה בסיסים:
בים כנרת, הוצב הבסיס המשטרתי בדרומו, בשפך אל נהר הירדן.
בסיסי השיטור הימי פועלים פיקודית תחת מחוז משטרה או מרחב משטרתי בו הם נמצאים, בהתאם לנהלים והנחיות מקצועיים הנובעים מהחלטות המטה הארצי.
מקצועית הבסיסים כפופים למדור שיטור ימי במטה הארצי.
מדור העוסק בכתיבת והפצה של תורת הפעלה ונוהלי עבודה.
עורך הדרכות לימאי המשטרה ומסמיך אותם לתפקידים השונים.
בתחום אחריותו תיקון ותחזוקת כלי השיט תוך פיתוח ושיפור אמצעים.
נמל חיפה - הוותיק שבהם כנמל פעיל
נמל אילת והמרינה של העיר אילת.
נמלי עכו (לדיג ומרינה לעגינת יאכטות)
נמל קישון - נמל ייעודי לספנות כימיקלים, ולמספנות ישראל .
בנוסף משמש כנמל כלי שיט לדיג ומרינה לסירות פרטיות ויאכטות.
מעגן אוניות האספקה לחברת חשמל בחדרה.
נמל תל אביב (לתיירות רציף)
נמל עזה - בשנות ה-70 של המאה ה-20 הפעילה מדינת ישראל את הנמל לאחר שהייתה צפיפות בנמלי אשדוד וחיפה.
שתי נקודות מעגן לסירות דיג ותיור בטבריה ובקיבוץ עין גב
בעקבות בקשת ישראל להלוואה מהבנק העולמי לטובת הקמתו של נמל אשדוד, נדרשה ישראל להקים את רשות הספנות והנמלים שתפקידיה העיקריים לדאוג ליעילותם של הנמלים ולהבטיח את פיתוחם התמידי, בהתאמה להיקף תנועת המטענים.
ראשיתו בשלהי המאה העשרים עם חלומם של עברים ציוניים שהגיעו אל ארץ אבות לבנותה.
חזונם מחד ועקשנותם מלאת התושייה הביאה להיווצרותו של צי עברי החל משנת 1920 עת הוקמה ביישוב חברת ספנות עברית למטרת ייצוא וייבוא מטען בדרך הים תוך הימנעות משימוש במקורות זרים, כפעילות כיבוש הים לבניית ספנות עברית ופיתוח כלכלי של היישוב.
עם בואו של הקצין הימי היהודי, הראשון לארץ ישראל קפיטן ז' פרנקפורטר הוקמה בהתייעצות עמו, חברת המניות החברה לאסדות וספנות חופית בע"מ וזו קנתה אסדת משא, הסבה אותה לאונית משא שנקראה 'החלוץ' וזו החלה בעבודתה שנמשכה כשנה.
אותה פעילות הגיעה לשיאה בתקופת במאורעות תר"פ (1920) ופרעות תרפ"א (1921) שהביאו את הנהגת היישוב לתובנה כי חובה על היישוב לפתח את הימאות והספנות העברית, לצורך קיום בארץ ישראל.
התהוות צי דיג ימיה ומחקר
בשנות העשרים החל להתפתח מחקר ימי ואף להתפרסם בעולם (1927).
צי דיג בארץ ישראל החל נבנה, בעיקר מקבוצות דיג שבאו מהים הכספי הים השחור רובם סובוטניקים וגרים, חלקם התגיירו בא"י וחלקם זרים שבחרו במקום.
מעט ימאים יהודים הגיעו כספנים בעלי מקצוע.
חובלים מנוסים בודדים החלו להגיע בהם גם רבי חובלים של אוניות משא, נוסעים ואוניות מלחמה.
חלק הגיע לפלשתינה-א"י משום שנמלט מרדיפות פוליטיות ממהפכות ותהפוכות, לעיתים נשאר ואף התגייר.
חלק אחר הגיע מאמונתו ותפיסתו הציונית.
גם מאזור הים התיכון הגיעו כמה קבוצות דיג מנוסות.
משנת 1920 ועד 1934 התפתחה מודעות לצד ספנות דיג והתיישבות מבוססת דיג, קמו והתפתחו תנועות הנוער הימיות כמו: 'זבולון', 'הפועל' ו'צופי ים'.
לראשונה ביישוב, הוקם בשנת 1928 בית ספר ימי ומועדון לימאות ושיט בבית הספר הימי זבולון בתל אביב והתפתחה פעילות הגנתית, שהחלה בהסוואת פעילותן של התנועות.
במקביל, התפתחה פעילות סיוע בעלייה, ההגנה הצבאית הפכה ליחידות ימיות של ההגנה, בית"ר ואצ"ל, ואלה סייעו לעלייה ולהעפלה באירופה ולאורך חופי ארץ ישראל.
לקראת מחצית שנות השלושים הוקמו מוסדות לימוד ימאות על ידי בית"ר בחו"ל.
העיקרי היה בית הספר הימי בצ'יוויטווקיה באיטליה בשנת 1935, שמטרתו הכשרת ימאים עברים ובעקר הכשרת קציני ים עברים, רחוק מעינם של הבריטים.
במחציתן השנייה של שנות השלושים, החלה ההנהגה ביישוב לקחת אחריות ולהקים מוסדות לפתוח הימאות והספנות העברית ולממנה.
הוקם החבל הימי לישראל בשנת 1936 הוקם
בית ספר ימי ליד הטכניון בבסמ"ת בשנת 1938 וזה התפתח בשנת 1939 ועבר לעכו.
במקביל החלה מואצת התיישבות מבוססת דיג לאורך חופי הים התיכון, באילת ובכנרת.
בשנת 1941 הוקם הפלמ"ח ובחודש נובמבר שנת 1943 הוקמה הפלוגה העשירית שלו "פלוגה י'" והפכה לפלוגה ימית.
כל הארגונים העבריים סייעו בעלייה ובהעפלה באירופה ולאורך חופי הארץ אף בפעילות התקפית, למניעת פעילות הצבא הבריטי במניעת העלייה.
לימודי הימאות הגבירו את הכלכלה מספנות בתחומי המטען והדיג והחלה התפתחות התחבורה הימית להסעת נוסעים בקווים קבועים, שהתפתחה בניסיונות של פרטים ומוסדות היישוב.
את הכרזת העצמאות קיבל היישוב באופן שיכול היה להגן על עצמו לאורך גבולה הימי הפתוח של מדינת ישראל ומלחמת הקוממיות היוותה כור היתוך של כל גופי הימיה העברית, לייסוד הצי הימי של מדינת ישראל.
בתי ספר ימיים פעילים בישראל
בישראל פועלים 3 בתי ספר תיכוניים (במסגרת משרד החינוך) להכשרה ימית:
בית הספר לקציני ים עכו
בית הספר מבואות ים, מכמורת
בית הספר לקציני ים - אורט ימי אשדוד
בית הספר הטכני של חיל הים בחיפה צור-ים
פעילות ימית ענפה מתבצעת בחופים גם במסגרות תנועת נוער כמו "צופי ים" ותנועות ימיות של מכבי, הפועל וזבולון.
פעילות נרחבת ומתפתחת, מקיימת במועדוני שיט סירות ויאכטות בגדלים שונים, בהם מועדונים לסקיפרים להם כתות לימוד להסמכת משיט של משרדי התחבורה והתקשורת.
הכשרת משיטים (משיט- הסמכת משרד התחבורה להשיט כלי שיט מאופנוע ימי עד סירת מנוע.
המכללה הימית מבואות ים מכמורת לתואר BSc במדעי הים
לימודי מדעי הים באוניברסיטאות תל אביב, חיפה וירושלים
הצי המלכותי האוסטרלי (ב-אנגלית: Royal Australian Navy – RAN) הוא הזרוע הימית של כוחות ההגנה של
אחרי איחוד אוסטרליה ב-1901, הספינות והמשאבים של הכוחות הימיים של המושבות השונות אוחדו לכוח לאומי: "הכוח הימי של הדומיניון" בהיותו במקור מיועד להגנת המדינה, קיבל הצי את השם "הצי המלכותי האוסטרלי" והפך בהדרגה להיות אחראי על ההגנה הימית של האזור.
הצי המלכותי הבריטי המשיך לתת תמיכה לצי המלכותי האוסטרלי וסייע בהגנה בים הפתוח באזור האוקיינוס השקט עד לשנים הראשונות של מלחמת העולם השנייה.
אז נרכשו במהירות ספינות שטח גדולות ונבנו ספינות מלחמה קטנות רבות.
בעשור שלאחר המלחמה רכש הצי מספר קטן של נושאות מטוסים שהאחרונה מבניהן יצאה מהשירות ב-1982.
כיום סדר הכוחות של הצי עומד על 51 כלי שיט ועל כוח אדם של 16,000 איש.
הצי הוא אחד הגדולים והמתוחכמים ביותר מבין חיילות הים שבמרחב הפסיפי, עם נוכחות משמעותית באוקיינוס ההודי ומבצע משימות קרביות ומשימות שמירת שלום ברחבי העולם.
מפקד הצי הנוכחי הוא תת-אדמירל טים ברט (Tim Barrett).
ב-1 במרץ 1901, חודשיים בדיוק לאחר איחוד אוסטרליה, הוקמו הכוחות הימיים של הדומיניון.
ב-10 ביולי 1911 העניק המלך ג'ורג' החמישי לצי את שמו הנוכחי, הצי המלכותי האוסטרלי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הצי היה אחראי בעיקר על כיבושן של רבות ממושבותיה של גרמניה בדרום האוקיינוס השקט והגנה על הספנות של אוסטרליה מפני התקפותיו של הצי הקיסרי הגרמני.
בשלב מאוחר יותר של המלחמה רוב רובן של ספינות הצי העיקריות הופעלו כחלק מהצי המלכותי הבריטי בפעולות בים התיכון בצפון האוקיינוס האטלנטי.
במרוצת שנות העשרים והשלושים של המאה העשרים הוקטן גודלו של הצי באופן דרסטי.
אך המתיחויות הבינלאומיות של שנים אלה גרמו לצי להתפתח ולהפוך לצי מודרני.
בראשיתה של מלחמת העולם השנייה, שוב הופעלו ספינות הצי המלכותי האוסטרלי במסגרת הצי המלכותי הבריטי, והן שירתו בהצטיינות בים התיכון, בים סוף, על חופיה המערביים של אפריקה, במפרץ הפרסי ובאוקיינוס ההודי.
עם פרוץ המלחמה באוקיינוס השקט ונפילתו של הצי המלכותי הבריטי באסיה, הצי המלכותי האוסטרלי פעל בצורה יותר עצמאית או כחלק מהצי האמריקני.
עם סיומה של המלחמה הפך הצי המלכותי האוסטרלי לחמישי בגודלו בעולם.
אחרי המלחמה הוקטן שוב גודלו של הצי, אך עם זאת רכש לעצמו יכולות חדשות עם הכנסתן לשירות של שתי נושאות מטוסים.
הצי השתתף בהרבה מערכות בתקופת המלחמה הקרה, בייחוד באלה שהתרחשו במרחב האסייני-פסיפי ופעל לצדו של הצי של ארצות הברית לחופי קוריאה, מלזיה ווייטנאם.
עם סיומה של המלחמה הקרה הפך לחלק מכוחות הקואליציה הבינלאומית במפרץ הפרסי ובאוקיינוס ההודי ונעשה למרכיב חשוב בפעולות של אוסטרליה במזרח טימור ובאיי שלמה.
המבנה הפיקודי האסטרטגי של הצי המלכותי האוסטרלי השתנה בשנים האחרונות.
המפקדה הראשית של הצי נמצאת בקנברה.
הסמכות המקצועית העליונה בצי היא מפקד הצי (Chief of Navy – CN), שמחזיק בדרגת תת- אדמירל (Vice-Admiral).
מפקדת הצי אחראית ליישום מדיניות משרד ההגנה ועל בקרה על נושאים טקטים ומבצעיים שבתחום הפעולה של יחידות הצי.
למפקדת הצי כפופות שתי מפקדות משנה שבראש כל אחת מהן עומד קצין בדרגת אדמירל משנה (Rear admiral):
פיקוד הצי - אחראי על יחידות הצי, ועל מוכנותם למלחמה.
כוח ספינות השטח (בדרך כלל פריגטות).
כוח לוחמה במוקשים ימיים, שירות הידרוגרפי, משמר חופים, יחידת צוללנים וכוח ספינות קרב קטנות.
הפיקוד האסטרטגי הימי - הגורם המנהלי שאחראי על נושאי ההדרכה ועל תמיכה טכנית ולוגיסטית.
נכון לינואר 2013 מחזיק הצי המלכותי האוסטרלי 51 כלי שיט, כולל פריגטות, צוללות, ספינות משמר וספינות סיוע.
לפני שמותיהן של הספינות מופיעה הקידומת HMAS, שמשמעותה היא His/Her Majesty's Australian Ship.
שני הבסיסים הראשיים של הצי נמצאים בסידני ובפרת'.
בסיסים משניים שמשמשים כנמל הבית של רוב צי הספינות הקטנות נמצאים בדרווין בקיירנס ובסיס נוסף בסידני.