tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
13 בינואר - שימוש במערכת גראד בהפצצות על יישובים ארמנים בשטח החבל.
22 בינואר - יחידות של צבא ארמניה השלימו השתלטות על סטפנקרט.
28 בינואר - יירוט מסוק אזרי שניסה להעביר אספקה לעיר שושה הנמצא במצור ארמני.
פברואר - יחידות ארמניות הצליחו לכבוש מספר כפרים אזרים בשטח החבל.
26 בפברואר - העיירה חוג'אלי נכבשת על ידי הארמנים.
בעיירה מתבצע טבח חוג'אלי נגד האוכלוסייה האזרית במהלכו נרצחו לפחות 161 אזרים.
21 במרץ - הפסקת אש זמנית.
1 באפריל - ידיעות על נוכחות מתנדבים טורקים בקרב הכוחות האזרים.
מאי - מתקפה ארמנית באזור נחיצ'יבאן.
9 במאי - לאחר מצור ממושך הארמנים כבשו את העיר שושה.
18 במאי לאחר כיבוש העיר לאצ'ין נפתחה הדרך המקשרת את החבל עם ארמניה.
12 ביוני - מתקפה קיצית של האזרים.
במהלך המתקפה הם הצליחו להחזיר שליטה במספר כפרים.
13 ביוני - לאחר הפצצות שנמשכו כ-3 חודשים הארמנים הצליחו ליירט מטוס מדגם סוחוי-25.
אוגוסט - האזרים מחזקים את ההפצצות מהאוויר, הארמנים מנצלים את הדרך היבשתית שנתפחה מהחבל לארמניה ומעבירים מערכות נגד מטוסים.
ינואר - המשך הפצצות של חיל האוויר האזרי.
מערכות נגד מטוסים של הארמנים הצליחו ליירט מספר מטוסים ומסוקים.
3 באפריל - הכוחות הארמנים הצליחו לכבוש את העיר קלבדז'אר.
נסיגה של האזרים מקרבת העיר.
27 ביוני - כיבוש העיר מרדקרט על ידי הארמנים
23 ביולי - לאחר קרבות שנמשכו 40 ימים נכבשה העיר אגדם.
25 באוגוסט - הארמנים הצליחו לכבוש את דג'בראיל והסביבה.
ספטמבר - הכרזה על הפסקת אש.
אוקטובר - לאחר סיום הפסקת האש, הארמנים הצליחו לכבוש אזורים נוספים.
צבא ארמניה קיבל מטוסי קרב מתוצרת סוחוי.
20 בינואר - האזרים הצליחו להחזיר שליטה בחלק מהכפרים.
6 במאי - לאחר קרבות שנמשכו מעל חודשיים הכוחות האזרים החלו בנסיגה מאורגנת.
12 במאי - תחילת הפסקת אש בלתי מוגבלת שנמשכה עד 2020.
לאחר הלחימה בשליטה ארמנית נמצאים כ-11.7 אלף קמ"ר המהווים 13.4% משטח אזרבייג'ן וכ-92.5% משטח החבל כולו ושטחים סמוכים.
לעומת זאת, כ-15% משטח שבמקור הוכרז כמסופח לארמניה נמצא בשליטת אזרבייג'ן.
כ-230,000 ארמנים מאזרבייג'ן וכ-800,000 אזרים מארמניה ומנגורנו-קרבאך נעקרו ממקום מושבם עקב המאבק שהדרדר למלחמה.
במהלך השנים 1995–1997 הושלמו החלפות כל השבויים, החטופים והעצורים.
שני הצדדים ניצלו במהלך המלחמה נשק סובייטי שהיה בשטח המדינות עוד לפני פירוק ברית המועצות.
בנוסף לכך, לצבאות הנלחמים הועבר נשק נוסף גם על ידי רוסיה במסגרת ההסכמים השונים וגם על ידי מדינות אחרות.
האזרים הפעילו לחץ כבד על העיר סטפנקרט על ידי הפצצות האוויר ובאמצעות הפצצות של מערכות גראד.
מלחמת מכמש, על פי המקרא, הייתה מלחמה שנערכה בין צבא ממלכת ישראל בראשותו של שאול המלך, לבין צבא פלשתים, והיא מתוארת בספר שמואל א', פרקים –.
על פי המתואר, צבא ישראל, שבשורותיו היו מאות רגלים חמושים בחימוש מאולתר בלבד, ניצח את צבא פלשתים שמנה אלפי פרשים ורכב, מלבד הרגלים.
הניצחון נזקף לזכותו של יהונתן בן שאול, שיצר אפקט בהלה בקרב הפלשתים.
מלחמה זו, היא המלחמה הראשונה המתוארת בתנ"ך, בה נלחם צבא קבע עברי בפיקודו של מלך כנגד צבא זר.
לאחר מינוי שאול למלך על ישראל הוקם לראשונה בישראל צבא קבע, שחולק לשתי חטיבות - האחת מנתה 2000 לוחמים ומפקדה היה המלך שאול, והחטיבה השנייה - בפיקודו של יונתן בן שאול - מנתה 1000 לוחמים.
מטרת הצבא הייתה להיאבק בכיבוש הפלישתי של הארץ, שהטיל עול ומס כבד על אזור שפלת ההר.
הפעולה המלחמתית שפתחה את המלחמה הייתה התנקשות של יונתן בנציב פלשתים שהוצב בגבע בנימין, עיר בשטח שבטו של שאול.
ההתגרות נחשבה להכרזת מלחמה, וצבאות גויסו משני הצדדים, אולם כאשר ראו הישראלים את סדר הכוחות הפלישתי - שכלל, על פי המתואר, 30,000 רכב, 6,000 פרשים, ו"עם כחול אשר על שפת הים לרב" - נסוגו הישראלים ובהם גם רבים מאנשי צבא הקבע.
עוד מתואר, כי באותה תקופה לא היו לישראלים כלל חרבות או חניתות מקצועיות, בשל מעין סנקציה על החימוש שהטילו הפלשתים על ישראל, ועל כן כלי הנשק היחידים (מלבד שתי חרבות שהיו בידי המלך שאול ובנו יונתן) היו כלי עבודה חקלאית, כמו את או מחרשה, שהוסבו לשימוש צבאי.
הישראלים, אם כן, נסוגו מההר מזרחה, אל עבר הירדן המזרחי, בזמן שהפלשתים עלו אל ההר ונאספו במכמש.
בזמן שהכוחות הפלשתים נאספו לקרב, נעצר שאול בגלגל - יישוב הממוקם הרחק מזרחה, סמוך לנהר הירדן - ושם המתין לבואו של הנביא שמואל, שהבטיח להגיע אחרי שבעה ימי המתנה על מנת להקריב קורבנות לאל ולתת הוראות למלך הטרי.
בזמן ההמתנה המשיכה העריקה מן המחנה, עד שביום השביעי שאול חדל מלהמתין והקריב את הקורבנות, כשבכוונתו לצאת מיד לאחר מכן לקרב.
שמואל, שהגיע מיד לאחר הקרבת הקורבנות, ביקר את שאול על כך שלא קיים את ציוויו, והכריז על עונשו - מלוכתו לא תתקיים כבית מלוכה מתמשך.
עם זאת, על פי המחקר, המקרא נמנע מלהבהיר אם האל אישר שמדובר בחטא גם לשיטתו, ולא הכול מסכימים כי הדבר עלה כחטא גם בעיני האל.
לאחר מכן פקד שאול על מי שנותר בפיקודו, כ-600 לוחמים בלבד, לעלות אחריו לגבע, מול מכמש.
פלשתים, מולו, פיצלו את כוחותיהם לשלושה ראשים, שמטרתם הייתה להשחית את הארץ ולפגוע בכפרים ובתושבים.
יונתן בן שאול היה באותה עת עם נושא כליו מול מכמש.
ביחד עם הנער, הוא ערך בחינה של מצבם הפסיכולוגי של הפלשתים - הוא פסע בוואדי תלול דרך שני הסלע סנה ובוצץ בשעה שחיילים פלשתים חנו בראש הצוק.
הנחתו של יונתן הייתה, כי אם הפלשתים יראו תוקפנות וירדו אל הוואדי על מנת לפגוע בהם, סימן שהם בעלי מוטיבציה חזקה, אבל אם הפלשתים ידרשו מהישראלים הפוסעים בוואדי לעלות אל הצוק - סימן שהם בטוחים בעצמם יתר על המידה וכתוצאה מכך יש בקרבם שאננות ואלוהים יעזור ליונתן ונערו לנצח אותם.
הפלשתים אכן ביקשו מיונתן לטפס אליהם וכך הוא ונערו עשו.
כשהגיע יונתן אל ראש הצוק, החל להכות את הפלשתים בחרבו, בסיוע נושא הכלים.
את המנוסה זיהו אנשי שאול, ניצלו את המצב והחלו לרדוף אחר הפלשתים.
המקרא מציין כי "הָעִבְרִים הָיוּ לַפְּלִשְׁתִּים כְּאֶתְמוֹל שִׁלְשׁוֹם אֲשֶׁר עָלוּ עִמָּם בַּמַּחֲנֶה סָבִיב", כלומר הפלשתים נעזרו במלחמתם גם באנשים מבני ישראל.
עם זאת, גרסת תרגום השבעים היא "עבדים" במקום "עברים".
כך או כך, המשך הפסוק מספר כי גם עברים (או עבדים) אלה הצטרפו לצד הישראלי כשראו כי הוא מנצח.
שאול החליט לנצל את המנוסה הפלשתית, והשביע את הלוחמים לשמור על יום צום - על מנת שהלוחמים יקדישו את כל כולם למלחמה, ולא יעצרו אפילו כדי לאכול.
הפקודה החריגה לא הייתה ידועה ליונתן, שבמהלך המרדף טעם מעט דבש, וכאשר העירו ליונתן בעקבות השבועה, יונתן הגיב שהשבעת העם לצום אינה מעשה חכם.
בתום חלקו הראשון של המרדף, הלוחמים הרעבים עצרו בשביל לאכול מן השלל - בקר וצאן שהפלשתים הותירו מאחור - ועשו זאת בתחילה שלא על פי הלכות השחיטה (אכלו על הדם כלשון הכתוב) עד ששאול עצר אותם וניהל את השחיטה באופן הראוי.
שאול רצה להמשיך את המרדף גם בלילה, אולם כאשר ניסה לשאול על כך את האל באורים ובתומים, הוא לא נענה.
הוא חשד שהסיבה לכך היא שמישהו אכל במהלך היום למרות השבועה.
כדי לזהות את הפושע בוצעה הגרלה, שבה עלה יונתן בן שאול - ועל פי ההתחייבות בפני העם שהעולה בהגרלה יומת, רצה שאול להמית את יונתן.
רק בדרישת העם בוטל המעשה.
בעקבות המלחמה התבססה מלכותו של שאול בהר, והפלשתים נסוגו באופן מלא אל השפלה.
היה זה ניצחון מוגבל, והסכסוך עם הפלשתים נמשך כל ימי שאול עד המלחמה כנגד הפלשתים בהר הגלבוע, שנערכה בסוף ימי שאול, ובה מצא את מותו.
יחס המקרא אל יונתן לעומת שאול במלחמה
קריאה ספרותית בפרקי המלחמה (שמואל א' פרקים י"ג - י"ד) מלמדת אותנו כי יחס המקרא לדמותו של שאול משתנה לאורך סיפור זה, כאשר נקודת המפנה נמצאת בעימות סמוי ובסופו גלוי בין שאול ליונתן.
דרך עימות זה מוצגת לנו דמותו של יונתן באור חיובי יותר לעומת דמותו של שאול.
בתחילת סיפור המלחמה מסופר על פעולתם של שאול ויונתן במקביל.
שאול עמד בראש מחנה, ויונתן עמד בראש מחנה.
יונתן הכה את נציב פלשתים אשר בגבע, ושאול קרא לעם, ואסף אותם למלחמה.
דרך סיפור זה אנו למדים כי שאול ויונתן שווים במעשיהם הטובים במלחמה.
שאול לא מצליח למצוא תשובה מאת ה' במלחמה זו, לעומת יונתן שמקבל סימן מאת ה'.
כפי שמסופר, שאול יצא לתקוף את הפלשתים במכמש, בלי לחכות לדבר ה' מפי הכהן (יד, יח-יט), יונתן, לעומת זאת, טורח לבקש לו אות מאת ה' בטרם עולה עם נערו לתקוף את המוצב הפלשתי (יד, ח-יג).
בזה מוצגת באור חיובי דמותו של יונתן המבקש ומחכה לקבל את עזרת האל במלחמה.
בנוסף, שאול חרד מהתמעטות אנשי חילו וחושש שמא יתקפוהו הפלשתים בגלגל (יג, ח-יב), בהיותו בגבע הוא יושב באפס מעשה, מפני שלא עמדו לרשותו אלא שש מאות לוחמים (יג, טו-טז ; יד, ב).
מזה אנו למדים על עוז רוחו של יונתן לעומת פחדו של שאול.
בסוף הסיפור העימות הסמוי בין שאול ויונתן הופך לעימות גלוי.
יונתן טען ששבועת אביו גרמה לכישלון העם.
בכך מוצג יונתן כדמות המגינה על חייליו, לעומת שאול, שעל ידי קשיחותו גורם לעייפות העם וחוסר הצלחה במלחמה.
ניתן לומר כי הגיבור האמיתי בסיפור המלחמה הוא יונתן.
התיאור החיובי של יונתן מבליט את מגרעות שאול.
אך אין שאול מצויר כדמות שכולה שלילית.
הוא פועל באופן נמרץ נגד אכילת העם על הדם, והוא מקים מזבח לה'.
הוא עוסק בבניית הצבא ובניהול מלחמות נגד אויבי ישראל סביב.
הוא מנהיג צבאי, כפי שהעם ביקש, אך מבחינת התבונה ושיקול הדעת אינו עונה על מה שראוי לצפות ממי שעומד בראש העם.
שחזור המערכה במלחמת העולם הראשונה
במהלך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, ולאחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים בסוף 1917, עבר קו החזית בין הכוחות הבריטיים לכוחות העות'מאנים בין ירושלים לרמאללה, ובסמוך לאזור המערכה העתיקה.
בפברואר 1918, פקד הגנרל אלנבי על הדיוויזיה ה־60 הבריטית להתקדם לעבר יריחו.
צעד מקדים לקראת ההתקפה היה כיבוש הכפר מכמס.
אחד ממפקדי המשנה הבריטיים זיהה את הדמיון בין היישוב הערבי ליישוב העתיק מכמש המוזכר בקרב זה, והציע למפקדו לנסות לפעול באופן דומה ליהונתן בקרב הקדום - איגוף מפתיע באמצעות כח קטן.
כח סיור שנשלח לבדוק את האזור מצא נקודה שהתאימה לסיפור המקראי, שהייתה בה נוכחות צבאית עות'מאנית חלשה.
המפקד הבריטי שלח פלוגה שחצתה בחשאי את נחל מכמש, הכתה את הכח העות'מאני הקטן שעמד בדרכה, והשתלטה על הרמה ממזרח למכמס, הגבוהה מהכפר ושולטת עליו.
בעקבות התקפה זו התמוטט מערך ההגנה העות'מאני באזור, והכפר נכבש במהירות ובמחיר נמוך.
מלחמת מעמדות הוא מונח המתייחס לחיכוכים המתלווים ליחסים חברתיים וכלכליים בין חברי קבוצות או מעמדות חברתיים שונים, למתחים הנסתרים או לניגודים הקיימים בחברה.
השימוש במונח נעשה לרוב על ידי קומוניסטים, סוציאליסטים ואנרכיסטים, אשר מגדירים מעמד לפי הקשר שלו לאמצעי הייצור - כגון מפעלים, קרקעות ומכונות.
מנקודת מבט זו, השליטה החברתית בייצור ובמקומות העבודה היא תחרות בין המעמדות השונים, וחלוקת המשאבים הללו כרוכה בקונפליקט ובהסבת נזק.
לעיתים רבות מלחמת המעמדות מובילה למאבקים אלימים.
מלחמת מעמדות יכולה להתקיים בגלוי, כמו השבתה של עסק שמטרתה למוטט ארגוני עובדים, או שהיא יכולה להתקיים באופן נסתר, כגון האטה לא רשמית בייצור במחאה על שכר נמוך או על תנאי עבודה לא הוגנים.
בעבר השתמשו במונח "מלחמת מעמדות" בעיקר הסוציאליסטים, המגדירים מעמד על פי יחסו לאמצעי הייצור - כגון מפעלים, קרקע ומכונות.
מנקודת מבט זו, השליטה על הייצור והעבודה היא תחרות בין המעמדות, וחלוקת המשאבים המגיעים מאותם אמצעים מובילה בהכרח לסכסוך ולפגיעה, העלולים להסלים לעימותים מסיביים, ובמקרים מסוימים, להוביל אפילו לתבוסה כוללת של אחד מהמעמדות המתחרים.
עם זאת, בתקופה המודרנית המונח מוצא לעצמו הגדרה חדשה בתוך המרחב הקפיטליסטי בארצות הברית ומדינות מערביים אחרים.
האנרכיסט מיכאיל בקונין טען כי המאבק המעמדי של הפועלים, האיכרים והעניים טומן בחובו את הפוטנציאל למהפכה חברתית שתפיל את האליטות השלטוניות, ותיצור סוציאליזם ליברטריאני.
בעוד שזהו רק הפוטנציאל של המאבק, הוא טען כי מאבק אינו תמיד הגורם היחיד או המכריע בחברה, אבל הוא מרכזי.
לעומת זאת, מרקסיסטים טוענים כי מלחמת מעמדות תמיד ממלאת את התפקיד המכריע והמרכזי בהיסטוריה של המעמדות ההיררכיים, כגון קפיטליזם ופיאודליזם.
המרקסיסטים מתייחסים לביטויים הגלויים שלה כאל מאבק שהפתרון לטובת מעמד הפועלים נתפס על ידם כבלתי נמנע תחת הקפיטליזם הפלוטוקרטי.
כאשר החברות מחולקות חברתית על בסיס מעמד, עושר, או שליטה על הייצור החברתי והפצתו, מבנים מעמדיים צומחים, ולכן הם בעצם מתפתחים עם הציוויליזציה עצמה.
תהליך זה מתועד היטב מאז אירופה הקלאסית (במקרים כמו ספרטקוס) ומאז ההתקוממויות העממיות השונות באירופה של ימי הביניים המאוחרים ובמקומות נוספים.
אחד הניתוחים המוקדמים של סכסוכים מסוג זה הוא מאמרו של הפילוסוף והעיתונאי הגרמני פרידריך אנגלס, "מלחמת האיכרים בגרמניה".
אחד הניתוחים המוקדמים של התפתחות המעמד כהתפתחות של קונפליקטים בין המעמדות הצומחים הוא מאמרו של פיטר קרופוטקין "סיוע הדדי" .
בעבודה זו, קרופוטקין מתאר את ההיפטרות מטובין לאחר המוות בחברות כמו הציידים-לקטים, וכיצד הירושה מחוללת מחלוקות וסכסוכים מעמדיים.
ביל מוירס, עיתונאי אמריקאי ששירת כדובר הבית הלבן בממשל לינדון ג'ונסון נשא נאום ב"מרכז ברנאן לצדק" בשנת 2013 בהתייחסו למאבק הנוכחי בין הדמוקרטיה לפלוטוקרטיה בארצות הברית שכותרתו "מלחמת המעמדות האמריקנית הגדולה".
כריס הדג'ס כתב טור עבור האתר "Truthdig" תחת הכותרת "בואו נתחיל את מלחמת המעמדות הזאת", שהיה פרפרזה על שירה של פינק "בואו נתחיל את המסיבה הזאת".
ההיסטוריון סטיב פרייזר, מחבר הספר "עידן ההתמכרות: החיים והמוות של ההתנגדות האמריקאית לעושר ריכוזי וכוח", טוען כי הסכסוך המעמדי הוא בלתי נמנע אם התנאים הפוליטיים והכלכליים הנוכחיים יימשכו, וציין כי: "לאנשים נמאס יותר ויותר...
הקולות שלהם לא מקבלים מענה.
אני חושב שזה לא יכול להימשך זמן רב עד שיופיעו יותר ויותר התפרצויות של מה שנקרא פעם מאבק המעמדות, מלחמת המעמדות."
הדוגמה האופיינית לסכסוך מעמדי היא קונפליקט מעמדי בתוך הקפיטליזם.
קונפליקט מעמדי זה מתרחש בעיקר בין הבורגנות לבין הפרולטריון, בנוגע לדיון על שעות עבודה, שווי השכר, חלוקת הרווחים, עלות מוצרי צריכה, תרבות עבודה, שליטה בפרלמנט, ביורוקרטיה ואי שוויון כלכלי.
יישומן של תוכניות ממשלתיות כגון תוכניות הבראה למקרה אסון, אשר עשויות להיראות מטעמים הומניטריים גרידא, עלולות למעשה להיות סוג של מאבק מעמדי.
בארצות הברית, מאבק מעמדות מתואר לעיתים קרובות בסכסוכי עבודה או בסכסוכי ניהול.
עוד בשנת 1933, נציג ארגון הטייסים של חיל האוויר הבריטי ("ALPA") אדוארד המילטון, השתמש במונח "מלחמת מעמדות" כדי לתאר את התנגדותה של הנהלת התעופה בדיוני הוועד הארצי באוקטובר של אותה שנה.
מלבד צורות "יומיומיות" אלו של סכסוכים מעמדיים, בתקופות משבר או מהפכה סכסוכים נוטלים אופי אלים וכוללים דיכוי, תקיפה, הגבלת חירויות אזרחיות, ואפילו אלימות רצחנית וחיסולים.
על אף שהיה מהאבות המייסדים וכיהן כנשיא ארצות הברית במשך 8 שנים, ג'פרסון נפטר כשברשותו חובות רבים.
בנוגע למלחמת המעמדות, כך ציין במכתב לחבר הקונגרס מווירג'יניה, אדוורד קרינגטון:"אני משוכנע שהחברות הללו (כמו האינדיאנים), החיות ללא ממשלה, נהנות במידה רבה יותר של אושר מאשר אלה החיים תחת ממשלות אירופאיות.
מבין החברות האלו, דעת הקהל נמצאת במקום החוק, והיא מרסנת את המוסר בעוצמה חזקה כמו שחוקים הצליחו לעשות בעבר.
מבין החברות האירופאיות, תחת השלטון הם חילקו את אומותיהם לשני מעמדות, זאבים וכבשים.
זו תמונה אמיתית של אירופה.
לכן, הוקיר את רוח העם שלנו, ושמור על תשומת הלב שלהם.
אל תהיה חמור מדי בנוגע לטעויותיהם, אלא תגיב אליהם בהארה ובנאורות.
אם ברגע שהם יהיו קשובים לענייני הציבור, אתה ואני, הקונגרס, שופטים ומושלים, יהפכו כולם לזאבים.
נראה שזה החוק הכללי של הטבע שלנו, למרות חריגים בודדים; הניסיון מצהיר שהאדם הוא החיה היחידה שטורפת את זניה שלה, שכן איני יכול לייחס לממשלות אירופה מושגים יותר עדינים, ואת טרף העשירים את העניים."
המשקיע והמיליארדר והפילנתרופ וורן באפט, אחד מעשרת האנשים העשירים ביותר בעולם, מעריך כי המעמד שלו - "המעמד העשיר" - מנהל מלחמה מעמדית בין שאר חלקי החברה.
בשנת 2005 אמר באפט בריאיון ל-CNN: "זו מלחמת מעמדות, והמעמד שלי מנצח, אבל לא כך צריך להיות." בריאיון לעיתון הניו יורק טיימס בנובמבר 2006, באפט קבע כי "ישנה מלחמת מעמדות, והמעמד העשיר, המעמד שלי, הוא זה שעושה מלחמה, ואנחנו מנצחים בה".
מאוחר יותר תרם באפט יותר ממחצית הונו למטרות צדקה באמצעות תוכנית שפותחה על ידו ועל ידי איל התוכנה ביל גייטס.
בשנת 2011 קרא באפט למחוקקים בממשלה "תפסיקו לפנק את העשירים".
הבלשן והוגה הדעות היהודי-אמריקאי נועם חומסקי כתב כך על מלחמת המעמדות בארצות הברית:"ובכן, מלחמת מעמדות מתנהלת תמיד.
ארצות הברית, במידה יוצאת דופן, היא חברה עסקית, יותר ממדינות אחרות.
המעמדות העסקיים מאוד מודעים למעמדיות שלהם - הם כל הזמן נלחמים במלחמת מעמדות מרה כדי לשפר את כוחם ולמגר את ההתנגדות אליהם.
היתרונות העצומים וזכויות היתר שניתנו לעשירים ביותר הם הרבה מעבר לאלה שניתנים בחברות אחרות בהשוואה, והם חלק ממלחמת המעמדות המתמשכת.
צריך רק להסתכל על שכר המנכ"לים..."
מקס ובר (1864-1920) מסכים עם רעיונותיו הבסיסיים של קרל מרקס, וגם לדעתו הכלכלה גורמת לקונפליקט מעמדי.
אך בניגוד למרקס, הוא טוען שהסכסוך המעמדי יכול לנבוע גם מאלמנטים אחרים, כמו יוקרה וכוח.
ובר טוען כי המעמדות נובעים ממיקומי "רכוש" שונים.
מיקומים שונים אלו יכולים להשפיע במידה רבה על מעמדו של אדם ועל החינוך שהוא יקבל, וכן על האנשים שהוא יתחבר איתם.
לדעתו, יוקרה היא ערך מיוחס שלרוב לא ניתן לשנותו.
הוא מוסיף כי היוקרה מושפעת מסטטוס קבוצתי שונה, ויוקרה זו מבוססת על המעמד החברתי של ההורים.
ובר קובע כי בעקבות כך חילוקי הדעות הובילו להיווצרות מפלגות פוליטיות.
ובר חולק על מרקס בנושא היווצרותם של המעמדות.
בעוד שמרקס סבור כי קבוצות הן דומות בשל מעמדן הכלכלי, ובר טוען כי המעמדות נוצרו במידה רבה בגלל מעמד חברתי.
ובר אינו מאמין שהקהילות נוצרות על ידי מעמד כלכלי, אלא על ידי יוקרה חברתית זהה.
הוא מכירים בכך שיש קשר בין מעמד חברתי, יוקרה חברתית ומעמדות.
רעיון מלחמת המעמדות הוצע לראשונה על ידי הפילוסופים קרל מרקס ופרידריך אנגלס בחיבורם "המניפסט הקומוניסטי".
להערכתם, תתרחש בחברה מלחמה בין המעמדות הכלכליים ובמהלכה יתפסו הפועלים את השלטון ויבטלו את ההבדלים בין המעמדות.
בעקבות כך, יתוקן המצב החברתי המעוות וייבנה עולם חדש שיהיה מבוסס על שוויון וצדק חברתי.
במניפסט טוען קרל מרקס כי המעמד נוצר כאשר חבריו משיגים תודעה מעמדית וסולידריות.
תהליך זה מתרחש בעיקר כאשר חברי אותו מעמד מתחילים להיות מודעים לניצולם בידי מעמד אחר.
או אז המעמדות יבינו את האינטרסים המשותפים שלהם ואת זהותם המשותפת.
לדברי מרקס, המעמדות ינקטו צעדים נגד אלה המנצלים את המעמדות הנמוכים.
מה שמרקס מציין הוא שחברי כל אחד משני המעמדות העיקריים הם בעלי אינטרסים משותפים.
אינטרסים מעמדיים או קולקטיביים אלה מנוגדים לאלה של המעמד האחר בכללותו.
זה בתורו מוביל לסכסוך בין אנשים בודדים ממעמדות שונים.
הניתוח המרקסיסטי-חברתי מזהה שתי קבוצות חברתיות עיקריות:
העבודה (הפרולטריון או העובדים) כוללת את כל מי שמתפרנס ממכירת כוח העבודה שלו ומשולם שכר עבודה או משכורת עבור ימי עבודתו.
אין להם ברירה אלא לעבוד עבור ההון, שכן בדרך כלל אין להם דרך עצמאית לשרוד לבדם.
ההון (הבורגני או הקפיטליסטי) כולל את כל מי שמקבל את הכנסתו לא מעבודה, אלא מהערך העודף שהם "לוקחים" מהעובדים שיוצרים את העושר.
ההכנסה של הקפיטליסטים, אם כן, מבוססת על ניצולם של העובדים (הפרולטריון).
מגוון הוגים טרוצקיסטים ואנרכיסטים טוענים כי קונפליקט מעמדי היה קיים בברית המועצות.
טיעוניהם מתארים את המעמד כשכבה ביורוקרטית שנוצרה על ידי המפלגה הפוליטית השולטת (המכונה נומנקלטורה בברית המועצות, ולעיתים מכונה "מעמד חדש") - השולט ומנחה את אמצעי הייצור.
המעמד השליט הזה נתפס כאופוזיציה לשאר החברה, הנחשבת בדרך כלל לפרולטריון.
סוג זה של מערכת מופנה על ידם כסוציאליזם של המדינה, קפיטליזם ממלכתי, קולקטיביזם ביורוקרטי או אגודות-מעמדות חדשות.
המרקסיזם היה כוח אידאולוגי כל כך בולט באותה תקופה, שעוד במאה ה-19 קמה בברית המועצות קבוצה מרקסיסטית המכונה "מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית".
מפלגה זו נחלקה במהרה לשני פלגים עיקריים; הבולשביקים, ובראשם ולדימיר לנין, והמנשביקים, ובראשם יוליוס מארטוב.
עם זאת, רבים מהמרקסיסטים טוענים כי בניגוד למשטר קפיטליסטי, האליטה הסובייטית לא החזיקה באמצעי הייצור, או יצרה ערך עודף לעושרם האישי, שכן הרווח שנוצר מהכלכלה חולק באופן השואף לשוויוניות בתוך החברה הסובייטית.
אפילו טרוצקיסט כארנסט מנדל, מתח ביקורת על המושג של מעמד שלטון חדש, והגדירו כאוקסימורון.
הוא טען: "ההנחה שבה הביורוקרטיה היא מעמד שלטוני חדש, מובילה למסקנה כי בפעם הראשונה בהיסטוריה אנו מתמודדים עם "המעמד השולט" שאינו היה קיים או מוגדר כמעמד כלל לפני שהוא שלט בפועל."
מלחמת מיתרידטס הראשונה (89 - 85 לפנה"ס) הייתה מלחמה שנערכה בין מיתרידטס השישי, מלך פונטוס לבין הרפובליקה הרומית, הראשונה מבין שלוש התנגשויות בין פונטוס לרפובליקה הרומית.
המלחמה בין מיתרידטס לרומא הייתה תוצאה בלתי נמנעת של שאפתנותו של מיתרידטס להתפשטות טריטוריאלית באסיה הקטנה, שנהייתה פרובינקיה רומית מאז שאטלוס השלישי מלך פרגמון הוריש אותה לרפובליקה הרומית עם מותו בשנת 133 לפנה"ס.
כך ניתנה לרומאים דריסת רגל בצד המערבי של אסיה הקטנה.
ממלכת פונטוס הייתה ממוקמת בפינה הצפונית-מזרחית של אסיה הקטנה, על גדותיו הדרומיים של הים השחור.
תחת שלטונו של מיתרידטס הממלכה גדלה והתרחבה צפונה, ושלטה גם על חצי האי קרים ועל קולכיס בצד המזרחי של הים השחור, כמו גם על מספר שטחים מפוזרים בצד המערבי.
מטרתו הבאה של מיתרידטס הייתה השטח שבין פונטוס לפרובינקיה הרומית, בעיקר קפדוקיה בדרום ופפלגוניה וביתיניה במערב.
בשנת 108 לפנה"ס פלש מיתרידטס לפפלגוניה, יחד עם ניקומדס השלישי מלך ביתיניה.
שני המלכים חילקו את השטח ביניהם, והתעלמו מהשגריר הרומי שציווה עליהם לסגת משם.
בשנת 104 לפנה"ס ניצל מיתרידטס את העובדה שרומא הייתה עסוקה במלחמת הקימברים והטווטונים וכבש את גלטיה.
כל עוד היה עסוק באויביו הצפוניים, העלים הסנאט עין מהמתרחש באסיה הקטנה.
מדיניות זו לא נראתה בעין יפה למריוס.
בשנת 103 לפנה"ס השתדל סטורנינוס, מחסידיו של מריוס, לגרום למלחמה על ידי העלבת שליחיו של מיתרידטס ששהו ברומא.
בשנת 100 לפנה"ס העביר סטורנינוס חוק שלמראית עין יועד לקדש מלחמה כנגד שודדי הים, אך למעשה נועד לסלול את הדרך להתקפה של מריוס על מיתרידטס.
חוקיו של סטורנינוס בוטלו וכתוצאה מכך גם שליחות רשמית למלחמה עם מיתרידטס שרצה בה.
למרות זאת יצא מריוס לסיור בקרה באסיה הקטנה בשנת 99 לפנה"ס, בעילה של הקרבת זבח שנדר להקריב לאלה קיבלי במקדש בפסינוס שבפריגיה; אך לא ניתנה לו סמכות רשמית והוא נאלץ להסתפק בדברי נזיפה שאמר למיתרידטס בשיחה פרטית איתו.
בשנת 102 לפנה"ס פלש ניקומדס לקפדוקיה.
באותו הזמן נשלטה קפדוקיה על ידי לאודיקה, אחותו של מיתרידטס, שהייתה העוצרת לתועלת שני ילדיה הקטנים (אריארתס השביעי ואריארתס השמיני) עד שיגדלו.
ניקומדס נשא לאישה את לאודיקה והשתלט על קפדוקיה.
מיתרידטס הגיב בפלישה לקפדוקיה, והביא את הכתר לאחיינו אריארתס השביעי.
הסידור הזה נמשך רק שנה אחת, ואז מיתרידטס שם לשליט קפדוקיה כנגד אריארתס את גורדיוס, שרצח את אביו, אריארתס השישי.
שני הצדדים נערכו למלחמה, אבל במהלך המשא ומתן שלפני הקרב נרצח המלך הצעיר.
מיתרידטס שם את אחד מבניו, אריארתס התשיעי, למלך על קפדוקיה כשגורדיוס משמש כעוצר.
כך זה נמשך 4–5 שנים.
שני הטוענים לכתר של קפדוקיה, מיתרידטס וניקומדס, שטחו את טענותיהם בפני רומא.
המצב נעשה מסובך עוד יותר, כאשר בערך בשנת 97 לפנה"ס התקוממו תושבי קפדוקיה כנגד מיתרידטס וקראו לשלטון ניקומדס.
מיתרידטס הגיב בפלישה נוספת לקפדוקיה, והשיב את בנו לשלטון.
ניקומדס ניסה להשיג את תמיכת הסנאט ברומא.
הרומים ציוו הן על ניקומדס והן על מיתרידטס להסיג את כוחותיהם מפפלגוניה וקפדוקיה.
קפדוקיה בחרה לעצמה מלך חדש, אריוברזנס הראשון, שאושר על ידי לוקיוס קורנליוס סולה, הנציב הרומאי של קיליקיה (בערך בשנת 95 לפנה"ס).
הסידור הזה נמשך לתקופה קצרה מאוד.
בשנת 96 או 95 לפנה"ס נעשה טיגרנס הראשון למלך ארמניה, ואחר כך לחתנו ובעל בריתו של מיתרידטס.
בשנת 94 לפנה"ס מת ניקומדס, והוריש את ממלכתו לבנו, ניקומדס הרביעי.
כעת היה המצב נוח מבחינת מיתרידטס - נוסף לו בעל ברית חדש, מת יריבו החזק, ורומא הייתה עסוקה לגמרי בפרוץ מלחמת האזרחים באיטליה.
בשנת 91 לפנה"ס פלש טיגרנס לקפדוקיה וגירש את אריוברזנס שברח לרומא.
מיתרידטס ניסה לרצוח את ניקומדס, וכשהניסיון נכשל הוא פלש לביתיניה.
למרות מלחמת האזרחים והמצב באיטליה, החליט הסנאט ששני המלכים שהודחו יחזרו לכיסאותיהם, ושלח משלחת שבראשה עמד מניוס אקוויליוס בשביל לוודא זאת.
כמו כן, הסנאט ציווה על הנציב של הפרובינקיה אסיה להעמיד את צבאו לרשות אקוויליוס.
פעם נוספת התקפל מיתרידטס, ונסוג בלי קרב.
מבלי ששאל ושלא לרצון הסנאט, אקוויליוס דרש מניקומדס שכר בתמורה לכך שהחזיר אותו לכסאו.
הסכום שקבע היה גדול מכדי שניקומדס יוכל לשלמו, ולכן אקוויליוס לחץ עליו לפלוש לפונטוס.
ניקומדס נענה והתקיף את מיתרידטס.
מיתרידטס שלח שליח לאקוויליוס ודרש לרסן את ניקומדס או להרשות לו להתקיף בחזרה.
אקוויליוס לא הסכים, ומיתרידטס הגיב בפלישה לקפדוקיה.
שוב שלח שליח לאקוויליוס, אך הפעם השליח נעצר ונשלח חזרה למיתרידטס עם מסר שייסוג מיידית מקפדוקיה ולא יתנגד לניקומדס.
סבלנותו של מיתרידטס פקעה ומאחר שהגיע למסקנה שהרומאים מנסים לכפות עליו מלחמה, החליט להנחית את המהלומה הראשונה - פלישה לביתיניה.
הכוח הצבאי של הרומאים באסיה הקטנה היה מורכב מלגיון אחד בלבד, ולכן לא הייתה ברירה אלא לגייס גדודים מקומיים.
הכוח הרומאי חולק לשלושה כוחות: כח אחד בפיקוד אקוויליוס התמקם בדרך הראשית שבין ביתיניה לפונטוס; הכוח השני בפיקוד גאיוס קסיוס, נציב הפרובינקיה אסיה, התמקם בגבול ביתיניה וגלטיה; הכוח השלישי בפיקודו של ק.
אופיוס התמקם בהרים של קפדוקיה.
גם ניקומדס התקדם עם צבאו לפפלגוניה.
לפי אפיאנוס, כל אחד מהכוחות הרומאיים מנה 40,000 איש, בזמן שלניקומדס היו 50,000 רגלים ו-40,000 פרשים.
ככל הנראה כל המספרים הללו מוגזמים, אך בכל זאת אפשר לקבל אינדיקציה שהכוחות הרומאיים היו קטנים יותר ופחות מנוסים מהצבא של מיתרידטס.
הקרב הראשון במלחמה התרחש בפפלגוניה וביתיניה.
בזמן שמיתרידטס וצבאו העיקרי נע מזרחה לפלוש לביתיניה, ניקומדס וצבאו נע מזרחה לפפלגוניה.
צבא ניקומדס והצבא הפונטי, בפיקוד ארכלאוס ואחיו נאופטולמוס, נפגשו בנהר אמניאס.
לאחר מכן נע מיתרידטס לתוך ביתיניה, שם, בקרב בפרוטופקיום, הנחיל נאופוטלמוס תבוסה לצבא רומי בפיקודו של מניוס אקוויליוס.
אקוויליוס ברח לפרגמון ומשם ללסבוס, אבל לאחר מכן הוא הוסגר על ידי תושביו למיתרידטס והוצא להורג בהרקת זהב מותך לתוך גרונו.
קסיוס ברח עם צבאו לפריגיה ומשם לרודוס.
אופיוס הגיע לעיר לאודיקיאה על הליקוס, אבל כשמיתרידטס הגיע הוא שכנע את התושבים להסגיר לידיו את אופיוס בתמורה לחנינה.
שלא כמו אקוויליוס, אופיוס שרד את תקופת השבי שלו ואת המלחמה בכלל.
מיתרידטס הגיע למצב שבו שלט על רוב הפרובינקיה אסיה, ומינה אנשים מטעמו שישלטו על הכיבושים החדשים.
רוב שערי הערים בפרובינקיה נפתחו לפניו ברצון, מאחר שהבטיח להם הקלות במיסים למשך 5 שנים, מלבד כמה נקודות בחוף הדרומי וכן העיר רודוס.
השמועות על המפלות האלו הגיעו לרומא כנראה באביב 89 לפנה"ס, והפיקוד במזרח נמסר ללוקיוס קורנליוס סולה.
אולם כתוצאה ממלחמת האזרחים שהשתוללה ברפובליקה הרומית, סולה נאלץ להתעכב וצבאו הגיע ליוון רק 18 חודשים לאחר מכן (87 לפנה"ס), לאחר שהמצב באיטליה התייצב דיו.
במהלך שנת 88 לפנה"ס גילה מיתרידטס את אופיו האכזרי.
במטרה לקשור את תושבי הפרובינקיה אליו, ציווה על כל הערים להרוג כל רומאי ואיטלקי המתגורר שם.
מעריכים שכ-80,000 רומאים נהרגו בפקודתו, אבל ודאי הוא שרוב הערים מילאו את הפקודה בחפץ לב.
מעשי טבח אלו הם ההוכחה המשכנעת ביותר למידת אי הפופולריות שרכשו התושבים לשלטון הרומי בפרובינקיות, שניצלו את הפרובינקיה להשגת עושר.
מיתדרידטס הורה על התחלת ספירה חדשה לציון שחרור הערים משלטון רומא.
כמו כן הוא התחיל להשתמש בכינויים "האדיר" ו"מלך המלכים".
בקיץ 88 לפנה"ס המלחמה גלשה גם אל יוון, גם היא פרובינקיה רומית.
ההצלחה שלו באסיה בעילה של שחרור מיד הכובשים הרומיים, משכה אותו גם אל יוון.
הוא היה מודע לכך שהיוונים לא רכשו חיבה רבה לרומאים, ובעזרת היווני אריסטיון שנשלח כסוכנו, הצליח מיתרידטס להטות לצידו את אתונה.
ארכלאוס נשלח בראש צבא לאתונה, ובדרך לשם השתלט על האיים הקיקלאדיים ועל דלוס.
בהגעתו ליוון החלו הספרטנים ורוב תושבי בויאוטיה להתקומם כנגד הרומאים, אבל המבצר של העיר דימיטריאס החזיק מעמד, כמו גם חלקים של האי אביה וכן מגנסיה, שהתנגדה בעקשנות לניסיונותיו של מיתרידטס להכניעה, וארכלאוס עצמו נפצע במהלך המצור עליה.
המטרה הבאה של מיתרידטס הייתה האי רודוס, שהייתה כוח ימי חשוב ומקום המקלט האחרון לרומאים ואיטלקים בים האיגאי.
באביב של 88 לפנה"ס הגיע מיתרידטס לאי, ולמרות אבדות כבידות שהסב לו הצי של רודוס, היה חזק מספיק בשביל לתקוף את העיר רודוס.
הרומאים החזיקו 2 לגיונות בלבד באזור, ושניהם היו במוקדון בקרבות כנגד שבטים תראקיים.
סנטיוס, המושל הרומי של מקדוניה, היה יכול לשלוח נגד ארכלאוס רק כוח צבאי קטן בפיקוד ברוטיוס סורה.
סורה הצליח להדוף את מֶטרוֹפָאנֶס, אחד ממפקדיו של ארכלאוס, ואף לעמוד בהצלחה במשך שלושה ימים מול צבאו האדיר של ארכלאוס.
לבסוף, אם בשל הגעת הלאקֵדָימוֹנים והאכַאים לסייע לארכלאוס או כתוצאה מההוראה שקיבל סורה מלוקולוס, לפיה עליו לסגת ולהשאיר את המערכה נגד מיתרידטס לצבאו של סולה, שהיה בדרכו מרומא, שני הצבאות ניתקו מגע.
באיחור זמן, בשנת 87 לפנה"ס, נחת סולה בראש 5 לגיונות (30,000 חיילים) כפי הנראה באטוליה, ולאחר מכן התקדם מזרחה דרך בויאוטיה לעבר אתונה.
הדבר אילץ את סולה לבצע מצור גם על אתונה וגם על פיראוס בעת ובעונה אחת.
לפיראוס הייתה דרך גישה מן הים והיה באפשרותו של מיתרידטס לשלוח להם אספקה, אך אתונה הייתה מבודדת לגמרי תחת מצור.
באביב 87 לפנה"ס ריכז את עיקר מאמציו כנגד פיראוס.
בתחילה ניסה סולה תקיפה ישירה של החומות, אך לאחר מכן המשיך במצור רגיל.
למרות כל מאמציו, הצליח ארכלאוס להחזיק בעיר עד לבואו של החורף, אז נאלץ סולה לשכן את רוב חייליו במחנות בעיר אלאוזיס.
סולה שלח כוח שמנה 6,000 חיילים בפיקודו של הלגיונר הורטנסיוס שיקיימו את המצור באתונה.
באביב 86 לפנה"ס עמדה לפני סולה בעיה נוספת.
הצבא הפונטי העיקרי בפיקודו של ארקתיאס, בנו של מיתרידטס, החל להתקדם דרך תראקיה ומקדוניה.
אם המגנים באתונה ופיראוס יחזיקו מעמד זמן רב נוסף, ייאלץ סולה להפסיק את המצור בשביל להתמודד עם הצבא הפונטי, אך אם יעשה זאת - יהיה חשוף מהעורף לתקיפה של ארכלאוס.
למזלו הצבא הפונטי התעכב והעדיף בראש ובראשונה את ביצור כיבושיו מאשר שיתוף פעולה עם ארכלאוס ביוון בזמן המצור עליו.
כשהגיע הצבא הפונטי לכלקיס, נוכחו הרומאים שנתהוותה סכנה ממשית לחיל המשלוח הרומי מפני הצבא הפונטי, והיה ברור שאם יגיעו למצב של קרב עם הצבא הפונטי יובס הורטנסיוס עם צבאו הזעיר.
באתונה היה הרעב כעת בגדר סכנה מוחשית.
ב-1 במרץ באותה שנה פרצו הכוחות הרומים לעיר, ואריסטיון ותומכיו נסו לאקרופוליס ואתונה נבזזה בברוטליות.
כיבוש אקרופוליס לקח מספר שבועות נוספים, אך סולה היה רשאי לרכז את מאמציו בפיראוס.
זמן לא רב לאחר מכן, כוחות רומיים כבשו את העיר ואילצו את ארכלאוס לפנות את פיראוס תוך כדי קרבות נואשים שהפכו את העיר לחורבות.
ארכלאוס הצליח לברוח בדרך הים לתסליה ומשם לתרמופילאי.
במהלך המסע של הצבא הפונטי, מת ארקתיאס וארכלאוס החליף אותו כמפקד הצבא.
משם סולה התקדם עם צבאו צפונה בשביל להתמודד עם הצבא הפונטי העיקרי, והשאיר כוח באקרופוליס לסיים את המצור.
סולה נכנס עם צבאו לבויאוטיה, כאשר הוא בנחיתות מספרית לעומת ארכלאוס.
על פי אפיאנוס, כוחו של סולה עמד על 40,000 איש והורכב בעיקר מ-5 לגיונות רומיים אך גם ממספר גדודים יוונים שערקו לשורותיו, כאשר כוחו של ארכלאוס בקרב זה נאמד ב-120,000 איש בקירוב והורכב בין היתר מגדודים תראקים, סקיתים, קפדוקים, ביתיניים, גלטיים ופריגים.
שני הצבאות נפגשו בפילובויאוטיוס, בקצה הדרומי של העיר היוונית אלטאה.
היה זה שטח מישורי וסולה התחמק מלהילחם עם ארכלאוס שם.
בקרקע מישורית שכזאת היה יכול ארכלאוס לנצל את הפרשים והמרכבות שלו בצורה יעילה למדי, ואת זאת ביקש סולה למנוע.
לבסוף ריכזו שני הצבאות את כוחותיהם לקרב שנערך ליד כירוניאה (Χαιρώνεια), במישור צר המשתרע בין הרכסים הקדמיים של הרי בויאוטיה.
כשהוא נשען על יתרונו המספרי הורה ארכלאוס למרכבות החרמש ולחיל הרגלים שלו להעסיק את המרכז הרומי, ובו בזמן פוררו פרשיו את האגפים הרומיים.
מרכבותיו של ארכלאוס היו בלתי יעילות בקרב זה כיוון שהקרקע הייתה סלעית ולא מתאימה.
סולה הטיל כוח עתודה בן 5 קוהרטות למערכה עד שהצליח לבלום את הפרשים הפונטיים בשני אגפיו.
בשלב הסופי ערך סולה על האגף השמאלי של ארכלאוס התקפת נגד חזקה, שהכריעה את הקרב.
צבאו של ארכלאוס הושמד למעשה, מלבד 10,000 חיילים איתם נס ארכלאוס.
האבדות הרומיות בקרב זה אינן ידועות.
פלוטרכוס ואפיאנוס מביאים את דברי סולה שהאבדות הרומיות הסתכמו ב-14 איש, כשלבסוף 2 חזרו בחשיכה והעמידו את מספר האבדות על 12 איש.
מספרים אלו נמוכים מכדי להאמין להם, כיוון שבקרבות רגלים שיעור האבדות הרבה יותר גבוה.
לאחר מכן נחת המצביא הפונטי דורילאוס (Dorylaeus) בכלקיס עם צי גדול שהעביר 80,000 חיילים בקירוב.
דורילאוס שאף לפתוח הגיע בקרב הכרעה כנגד סולה באופן מיידי, וסולה אכן שיתף פעולה והגיע להתמודד עם האיום החדש.
לאחר התנגשות בין הצבאות, החליט דורילאוס שעדיף לנסות לשחוק את הצבא הרומי מאשר קרב הכרעה.
מהצד השני, ביטחונו של ארכלאוס בכוחו נסק, כיוון שראה שהשטח ליד אורכומנוס הוא מישורי וניתן יהיה לנצל את הפרשים ביעילות רבה.
בזמן שארכלאוס נותן לחייליו לנוח לאחר שניצבו בעמדותיהם שליד העיר אורכומנוס (Ὀρχομενός) הממוקמת כ-12 ק"מ בלבד מכירונאה, סולה הורה לחייליו לחפור חפירות שבאמצעותם קיווה לבטל את איום הפרשים של ארכלאוס.
ארכלאוס הבין את כוונת סולה וביצע מספר תקיפות במהלך החפירות.
בתקיפה האחרונה הצליח סולה להניס את הצבא הפונטי ולכבוש את המחנה שלהם.
הצבא הפונטי חוסל ופוזר לכל עבר.
על פי פלוטרכוס, מאות שנים לאחר מכן עוד ניתן היה למצוא כלי נשק במקום בו התנהל הקרב.
לאחר הקרבות בכירונאה ואורכומנוס, שליטתו של מיתרידטס באסיה החלה מתערערת.
בתחילת המלחמה לקח מיתרידטס בשבי 60 אצילים גלטיים לפרגמון, ולאחר שהידיעות על המפלה בקרב השיגו אותו הוא ציווה לטבוח בהם.
רק 3 מהם שרדו והצליחו לברוח, אך הם הספיקו בשביל לעורר מרד נגדו בגלטיה.
הרודנות והפרנויה של מיתרידטס עוררו מרידות נוספות ברחבי אסיה הקטנה, ואף שכמה מהם נכבשו ונענשו, חלקם הצליחו להחזיק מעמד.
המצב נעשה יותר גרוע בגלל הגעתו של צבא רומי לאסיה הקטנה.
מדובר בכוח שנשלח על ידי לוקיוס קורנליוס קינה, בפיקודו של לוקיוס ולריוס פלאקוס.
למרות שפלאקוס קיבל הוראות חשאיות להפנות את כוחותיו נגד סולה, וגם הגיע לתסליה בעקבותיו, לא הסכימו חייליו להילחם כנגד סולה.
הם חשבו שזה לא יהיה צעד פטריוטי וחכם ללחום כנגד חיילי סולה לאחר הניצחון בכרוניאה, ואילצו אותו לשנות כיוון.
במקום להפריע לסולה ערב קרב אורכומנוס, הקדים פלאקוס את סולה במסע למקדוניה, אותה כבש לאחר התנגדות קלה ומשם לאסיה.
כוח זה של פלאקוס הגיע לעיר ביזנטיון, אך שם פלאקוס נרצח על ידי עוזרו גאיוס פלוויוס פימבריה שנטל את הפיקוד.
פימבריה הוכיח את עצמו כמפקד מוכשר אך אכזרי, מנהל מערכה מוצלחת בביתיניה ולאורך החוף של אסיה הקטנה.
כל עיר שהתנגדה נבזזה, למשל הערים ניקומדיה וקיזיקוס, בעוד שהעיר איליום שבאפירוס נבזזה למרות שקיבלה בברכה את פניו של פימבריה.
מיתרידטס ארגן צבא גדול כנגד פימבריה, ושם אותו בפיקוד אחד מבניו, גם הוא בשם מיתרידטס.
צבא פונטי זה ניסה לחסום את הרומאים על גדות הנהר רינדקוס אך הובס על ידי פימבריה.
מיתרידטס הבן ברח אל אביו, אך שניהם נרדפו על פימבריה עד שנלכדו בחוף העיר פיתאן.
דרך היבשה הייתה חסומה להם, ולכן ניסו לברוח בדרך הים.
כאן הייתה לפימבריה ההזדמנות לתפוס את שניהם כיוון שלוקיוס ליקיניוס לוקולוס, מפקד הצי של סולה, עבר בקרבת מקום עם שייטת בפיקודו, אך הוא לא רצה לשתף פעולה עם אויבו הפוליטי של סולה וכך יכול היה מיתרידטס לברוח דרך הים.
לאחר חתימת השלום הדביק סולה את צבאו של פימבריה.
בצבאו של פימבריה הייתה עריקה כללית אל צבאו של סולה ופימבריה עצמו התאבד.
הצי של מיתרידטס מילא תפקיד מפתח בכיבוש יוון.
מיתרידטס שלח את ארכלאוס וצבאו ליוון, ובתחילה הוכנעו איי הים האגאי, כשהמטרה הייתה הבטחת עליונותו הימית של הצי הפונטי בזירה זו.
תושבי האיים לא התנגדו למרוּת החדשה שנכפתה עליהם, ובמהרה האיים הקיקלדיים, דלוס ואובויה נכבשו.
המטרה הבאה של הצבא הפונטי הייתה האי רודוס, מקום המקלט האחרון לרומאים ואיטלקים בים האיגאי.
באביב של 88 לפנה"ס הגיעו הפונטים בעזרת הצי שלהם לרודוס, ולמרות אבדות כבידות שהסבו להם ספינות הצי של רודוס, הם הצליחו להנחית את הכוחות שלהם.
בחורף 87 לפנה"ס הטיל סולה על לוקיוס ליקיניוס לוקולוס להקים צי.
כשברשותו רק 6 ספינות, הצליח לוקולוס לתפוס את כרתים וקירנה, אך איבד את רוב ספינותיו בדרכו לאלכסנדריה כששודדי ים תקפו אותו.
בקיץ 85 לפנה"ס הצליח לוקולוס להקים צי נוסף, אליו חובר הצי של רודוס, במטרה ליצור איום משמעותי על עמדתו של מיתרידטס.
הצי הרומאי-יווני הצליח להניס את הצי הפונטי מקוס, קנידוס, קולופון וכיוס.
משם הפליג לוקלוס אל הדרדנלים, ובדרך סירב לעזור לפימבריה לשבות את מיתרידטס .
בהמשך היו ללוקולוס שני ניצחונות חשובים נוספים - האחד על שייטת פונטית ליד לקטום, והשני, ניצחון חשוב יותר, ליד טנדוס.
בשלב הזה, מיתרידטס לא רצה עדיין להסגיר את הצי שלו ולוותר על כיבושיו, אך לאחר התבוסה של צבאו מול פימבריה ותבוסת הצי שלו מול לוקולוס, הוא נכנע סופית.
יש להוסיף ולציין שסולה עצמו היה שותף ברצון לסיים את מעשי האיבה בינו לבין מיתרידטס, כך שהראשון יוכל להפנות את מרצו ותשומת לבו לאויביו הפוליטיים ברומא.
הערים באסיה הקטנה שתמכו במיתרידטס וערכו טבח ברומאים קיבלו עונש קשה.
הם נדרשו לשלם סכום עצום של 20,000 כיכרות, שהוא שיעור המס של 5 שנים שלא שולמו לרומאים, וכן את הוצאות המלחמה.
ערים שהתנגדו נטבחו ונמכרו לעבדים.
בשנת 84 לפנה"ס עזב סולה את אסיה וחזר לרומא, כשהוא משאיר את לוקיוס ליקיניוס מורנה כנציב אסיה.
מלחמת מלכי הדרום או מלחמת גבעון היא סיפור מקראי על מלחמה בין עם ישראל והכנענים.
המלחמה התרחשה בחבל יהודה במסע מלחמה אחד בלבד.
תיאור הקרבות נמצא בפרק י בספר יהושע.
לאחר כיבוש העי, כל מלכי כנען התקבצו והחליטו להילחם בישראל.
יוצאים מכלל זה הגבעונים, שהערימו על ישראל וכרתו איתם ברית.
כששמע על כך אדוני צדק מלך ירושלים, הוא ועמו חששו שגבעון, שהיא עיר גדולה, ואנשיה, שהם גיבורים כולם, יעלו וילחמו בהם כתוצאה מכך.
לכן הוא שלח לקרוא לארבעה מלכים אחרים מהסביבה - הוהם מלך חברון, פראם מלך ירמות, יפיע מלך לכיש ודביר מלך עגלון - וביחד הם עלו לצור על גבעון ולהילחם באנשיה.
הגבעונים מיהרו לבקש עזרה מבני בריתם הישראלים, ויהושע נעתר לבקשה והכין את אנשי הצבא בגלגל.
ה' הבטיח ליהושע את הנצחון, והלה הצעיד את צבא ישראל כל הלילה מהגלגל ועד גבעון, כדי להגיע אל מחנה הכנענים בהפתעה.
צבא האויב נמלט דרך מעלה בית חורון וישראל רודפים אחריהם עד עזקה ומקדה.
במהלך הירידה ניתך עליהם מטר פלאי של אבנים גדולות מהשמים והרג רבים מהם.
במהלך המלחמה, יהושע הכריז וגרם לשמש שתעמוד במקומה עד סוף המלחמה.
המקרא מדגיש את הייחודיות של הפעם הזו, שבה ה' שמע בקול איש.
כשיהושע, שחזר למחנה בינתיים, שמע שחמשת המלכים נסו ושהם מתחבאים במערה במקדה, הוא הורה לסתום את פתח המערה באבנים ולהציב עליה שומרים, ואת הצבא הוא ציווה להמשיך ולרדוף אחרי האויבים הנמלטים.
לאחר שכל שאר צבא כנען הושמד, יהושע הוציא להורג את מלכי כנען הלכודים בטקס גדול, ותלה אותם על עץ עד הערב.
עם שקיעת השמש הורדו המלכים מהעצים, כדי לקיים את המצווה שציווה משה , וגופותיהם נקברו באותה מערה, שנסתמה שוב.
באותו יום, שהיה ארוך בשל עצירת השמש הניסית, לאחר חיסול הצבא הכנעני כבשו הישראלים את מקדה ואת לבנה (עיר מקראית).
הם הרגו את כל אנשי הערים ועשו מללכיהם כמו שעשו למלך יריחו.
למחרת, צבא ישראל עשה אותו הדבר ללכיש.
הורם מלך גזר התערב במלחמה כדי לעזור ללכיש, ויהושע השמיד גם אותו ואת צבאו.
באותו יום עברו יהושע וחילו להילחם בעגלון, בחברון ובדביר, והשמידו את הערים ואת יושביהן כמו שעשו לערים הקודמות.
לאחר שלכדו את כל ערי דרום ארץ כנען במסע מלחמה אחד, חזרו חיילי ישראל אל הגלגל.
המקרא מתאר שהארץ הכבושה היא מקדש ברנע עד עזה, יחד עם גבעון וכל ארץ גושן.
המקרא מציין שבזמן ההוצאה להורג של חמשת מלכי כנען, אף לא חייל אחד מצבא ישראל.
בתגובה לנצחון הישראלים במלחמה, יבין מלך חצור פותח במלחמת מלכי הצפון.
בתיאור המלחמה אפשר להבחין בהיגיון אסטרטגי ברור.
מההר הצפוני (גבעון) ירד יהושע אל השפלה (מקדה, לבנה, לכיש ועגלון), ממנה הוא חזר אל ההר הדרומי (חברון), וממנו אל הנגב (דביר, הנמצאת על הגבול בין ההר לנגב).
נראה שהתערבות מלך גזר במלחמה היתה מטעמים אסטרטגיים.
העיר לכיש ניצבת בפתח מבואות השפלה הדרומיים, וכיבושה חשף את העיר גזר ישירות אל מול פני האויב.
על יד היישוב מבוא חורון ניצבת גבעה שעליה מחשוף של אבני צור גדולות שנראות כאילו הוטלו מהשמים.
הסיפור העממי מזהה אותן בתור האבנים הניסיות שנפלו מהשמים במלחמת מלכי הדרום, והתלמוד פוסק להלכה שיש לברך על ראייתן את ברכת הניסים:
על פי המדרש, מקור האבנים שנפלו על צבאות חמשת המלכים במורד בית חורון, היה באבני הברד ממכות מצרים.
האבנים שהיו באמצע ליפול בזמן שנפסקה המכה, נשארו באוויר עד המלחמה, ורק אז הותר להן ליפול.
מלחמת מלכי הצפון היא סיפור מקראי על מלחמה בין עם ישראל והכנענים.
המלחמה התרחשה בעמק יזרעאל, הגליל ולבנון, והיא המלחמה האחרונה המוזכרת בספר יהושע.
תיאור הקרבות נמצא בפרק יא בספר.
בעקבות נצחון ישראל במלחמת מלכי הדרום, יבין מלך חצור גייס מלכים מצפון ארץ כנען - מלכי מדון, שימרון ואכשף, ועוד מלכי ממלכות קטנות ששמם לא נזכר - והם כינסו את צבאותיהם במקום בשם 'מי מרום' כדי להילחם בישראל.
במחנה ישראל, שר צבא ה' התגלה אל יהושע בן נון מנהיג העם, וציווה עליו שלא לפחד מצבא כנען, כי ה' יתן אותם בידו למחרת, ואז הוא יעקור את פרסות הסוסים וישרוף את מרכבותיהם.
צבא ישראל הפתיע את האויב במי מרום, והם ברחו מזרחה אל צידון רבה, משרפות מים ובקעת מצפה.
ישראל רדפו אחרי הכנענים והיכו בהם עד תום, כשהם עוקרים את פרסות הסוסים כמו שציווה ה'.
לאחר שכל צבאות האויב חוסלו, צבא ישראל פנה לכבוש את ערי המדינה שהשתתפו במלחמה.
הם הרגו את יבין, כבשו את עירו חצור ושרפו אותה.
המקרא מציין שחצור היא העיר היחידה שנשרפה במהלך ההתנחלות.
לאחר שרפת חצור, צבא ישראל עבר לתפוס את שאר המלכים המשתתפים במלחמה וללכוד את עריהם.
את הערים האלה יהושע לא שרף, ולאחר שכל תושביהם נהרגים שלל הערים נבזז.
המלכים שהשתתפו במלחמה מוזכרים בשמותיהם בסיכום המלכים הנהרגים בפרק יב, יחד עם מלכי ערים אחרות בצפון הארץ - תענך, מגידו, קדש, יקנעם, דור, גויים ותרצה, מה שמראה שגם הם נהרגו במלחמה.
הגבול הצפוני של נחלות ישראל לאחר המלחמה מגיע עד בעל גד שבבקעת הלבנון תחת הר חרמון.
הזיהוי של "מי מרום", שבו נאסף הצבא הכנעני, איננו ברור.
הדעה הרווחת מצביעה על הכפר מארון א-ראס, שבקרבתו מצויים מעיינות רבים ובשמו נשתמר אולי השם "מרום".
בשל התיאור של השימוש הבולט במרכבות במהלך הקרב והאופי ההררי של סביבת מארון א-ראס שאינו מתאים לתמרוני מרכבות, הציע החוקר יצחק מייטליס לזהות את מי מרום באזור אגם החולה השוכן בעמק, ועל יד הר מירון.
מסורת שיעית על אתר הקרב השתמרה בשמו של הכפר נבי יושע (=הנביא יהושע), השוכן ליד המושב רמות נפתלי.
במהלך תיאור המלחמה, המקרא מציין שיהושע וצבא ישראל שרפו את העיר חצור עד היסוד והרגו את יבין מלכה.
בספר שופטים, לעומת זאת, מוזכר "יבין מלך כנען אשר מלך בחצור" ששיעבד את ישראל במשך עשרים שנה עד מלחמת סיסרא שבה צבאו הושמד.
בקרב הפרשנים וחוקרי המקרא קיימות כמה גישות ליחס בין האזכורים הללו, כאשר הסברות נעות בין שני מלכים משושלת אחת ששרדה את חורבן העיר, מלחמה ארוכה ומתמשכת שתחילתה ביהושע וסופה בשופטים, הקדמת מלחמת סיסרא למלחמה מי מרום, או העמדת אחד הסיפורים על דיאכרוניזם השואב השראה מהסיפור השני.
הרב עקיבא ויתקין והרב נתן ארונס טענו שמקורו הקדום של מזמור סח בתהילים הוא במזמור המתאר את המלחמה במי מרום.
המזמור, המספר על גשם פלאי שמשמש ככלי נשק, שופך אור, לטענתם, על הדרך שבה ניצח חיל הרגלים הישראלי את המרכבות של צבא מלכי הצפון.
מלחמת נאביס הייתה מלחמה קצרה שהתנהלה במהלך שנת 195 לפנה"ס, בה לחמה קואליציית מדינות יווניות בהנהגת הרפובליקה הרומית, נגד עיר המדינה ספרטה.
המלחמה נקראת על שם שליט ספרטה, נאביס.
בשנת 210 לפנה"ס מת ליקורגוס מלך ספרטה, ובנו פלופס עלה לשלטון.
מכיוון שפלופס היה קטין, מונה מאכאנידס כעוצר עבורו.
אולם מאכאנידס נהרג בקרב מנטיניאה (207 לפנה"ס) מול הליגה האכאית, ולפיכך מונה נאביס כעוצר החדש.
עם זאת, בשנת 199 לפנה"ס נפטר נאביס מפלופס ושלט בספרטה כשליט יחיד.
המקורות העתיקים העוינים כולם את נאביס, מכנים אותו "טיראן", אולם במטבעות הספרטניים מאותה תקופה הוא מכונה "מלך" (μονάρχης - בזילאוס).
הוא הרשה לשומרי ראשו לבזוז מכל הבא ליד, ונתן מקלט לאנשים ש"לא הורשו לדרוך בארצותיהם בשל פשעיהם נגד אלוהים ואדם".
הוא מימן פיראטים בכרתים תמורת השתתפות ברווחים, וכן שודדי דרכים ובוזזי מקדשים.
נאביס הוביל מדיניות חוץ אנטי-אכאית מובהקת: הוא חתם על ברית צבאית עם הליגה האיטולית, אליס ומסיניאה.
מדיניות זו הובילה אותו בהכרח נגד מוקדון, בעלת בריתם המובהקת של האכאים.
הוא צידד ברפובליקה הרומית במהלך המלחמה המוקדונית הראשונה נגד פיליפוס החמישי, מלך מוקדון, ונזכר בין החותמים על שלום פויניקי (בשנת 205 לפנה"ס) שסיים את המלחמה.
עם זאת, עם פרוץ המלחמה המוקדונית השנייה, הצטרף נאביס אל מוקדון, שכן הברית עמה נראתה מבטיחה יותר.
בשל כך, העניק פיליפוס מלך מוקדון את העיר ארגוס באופן זמני לנאביס, והבטיח לו שבמקרה וינוצח בידי הרומאים העיר תישאר שלו, אולם במקרה שלא, העיר תוחזר למוקדון.
סוכם אף שבניו של נאביס ינשאו לבנותיו של פיליפוס.
אולם לנאביס היו תוכניות משלו, ומיד כשקיבל את העיר לידיו ערך בה רפורמות מהסוג שערך בספרטה.
לאחר מכן פנה אל מפקד הכוחות הרומאיים בזירה, טיטוס קווינקטיוס פלמינינוס, בהצעת שלום.
פלמינינוס הביא עמו למפגש גם את אטאלוס הראשון, מלך פרגמון, וניקוסטראטוס, סטרטגוס האכאים.
אטאלוס וניקוסטראטוס תמכו בהענקת ארגוס לאכאים, אולם פלמינינוס החליט להשאיר אותה בידיו של נאביס והבטיח לבדוק שוב את הנושא לאחר שתיגמר המלחמה בפיליפוס.
לאחר סיום המלחמה פנו האכאים אל פלמינינוס בבקשה שיקיים את הבטחתו.
לרומאים עצמם לא היה עניין מיוחד בנושא, אולם הם רצו להבטיח שאף מדינה יוונית לא תצבור יותר מדי כוח, בין אם זו ספרטה ובין אם אלו האכאים.
פלמינינוס כינס בתחילת שנת 195 לפנה"ס בקורינתוס ועדה של כל נציגי הערים היווניות, אשר נועדה לדון בשאלת ארגוס.
מרבית הנציגים תמכו בהצעה להכריח את נאביס למסור את העיר לידי האכאים, אולם היא נתקלה בהתנגדות הליגה האיטולית - אויבתה המושבעת של הליגה האכאית, אשר הציעה שהגייסות הרומאיים יעזבו את יוון מיד.
על פי הצעת האיטולים, היה אמור לקום מוסד משותף שידון ב"עניין המשותף" של כל היוונים.
באם אותו מוסד יחליט על מסירת ארגוס לאכאים, הבטיחו האיטולים שהם עצמם יילחמו למען כך.
עם זאת, הצעה זו נדחתה, ובהצבעה שנערכו הצביעו מרבית הנציגים בעד הכרזת מלחמה על נאביס.
לנוכח סירובו העיקש של נאביס לוותר על ארגוס, באביב 195 החל צבא הקואליציה הרומית-יוונית להתארגן בקלאונאי שבצפון חצי האי הפלופונסי.
כמו כן החלה הקואליציה בארגון צי מלחמתי שכלל 40 ספינות מהצי הרומי, 18 מרודוס, 10 מפרגמון ועוד 30 ספינות פרגמוניות קטנות יותר.
נאביס מצדו הפריש 15,000 חיילים מכלל כוחותיו והציב אותם בארגוס תחת פיקוד גיסו פיתגורס, שהיה בן ארגוס בעצמו.
קבוצת ארגיבים ממתנגדי השלטון הספרטני נפגשו עם פלמינינוס וטענו שאם יזיז את מחנהו קרוב יותר לארגוס, הם יוכלו להסגיר לידיו את העיר.
פלמינינוס שלח קבוצת רגלים ופרשים לאזור ארגוס כדי לחפש מקום מתאים למחנה החדש.
אולם הרומאים נתקלו בקבוצת חיילים ספרטנים שיצאה גם היא לסיור, ובקרב שהתפתח אילצו הרומאים את הספרטנים לסגת.
פלמינינוס בחר באזור הקרב כמקום למחנהו החדש.
הוא חיכה שהספרטנים יתקפו אותו, אולם הם לא עשו דבר.
פלמינינוס קיבל את המלצתו של הסטרטגוס האכאי אריסטאינוס, ובחר שלא להטיל מצור על ארגוס אלא לצעוד ישר אל ספרטה.
פלמינינוס חדר אל לאקוניה, ושם קיבל תגבורות שכללו צבא של גולים ספרטנים ממתנגדי נאביס וכן 1,500 מוקדונים ששלח פיליפוס החמישי, מלך מוקדון ו-400 פרשים תסאלים.
הצי הרומי בפיקוד אחיו של פלמינינוס, לוקיוס, התקדם במקביל להתקדמות היבשתית.
נאביס מצדו גייס במהירות 10,000 חיילים, ושכר עוד 3,000. בעלי בריתו בכרתים, אשר הרוויחו מהבסיסים שהקים בשטחם, שלחו לעזרתו 1,000 לוחמים, בנוסף ל-1,000 לוחמים כרתים שכבר נמצאו בשטח ספרטה.
פלמינינוס התקדם לכיוון סאלסיה, בעוד נאביס עושה מאמצים לעצור אותו באמצעות התקפות פתע.
צבא הקואליציה המשיך והתקדם אל אמיקלה, תוך שהוא משים את הכפרים מסביב.
הצי הרומי התקדם במקביל, והרס את עיירות החוף והנמלים הספרטניים.
מצור הוטל מהים ומהיבשה על עיר הנמל הספרטנית החשובה גיתיון.
מכונות המצור הרומאיות הסבו נזק רב לעיר ולמתקניה, אולם חיל המצב הספרטני התגונן היטב.
על חיל מצב זה פיקדו שני מפקדים: דקסגורידס וגורגופאס.
דקסגורידס החליט בחשאי להיכנע לרומאים, אולם גורגופאס התנגד ורצח את דקסגורידס במו ידיו.
גורגופאס הגן על העיר בפראות, עד שאל פלמינינוס הגיעה תגבורת נוספת של 4,000 חיילים רעננים.
לגורגופאס לא נותרה ברירה אלא להיכנע, אולם תנאי הכניעה אפשרו לו ולאנשיו לחזור בשלום לספרטה.
בשל נפילת גיתיון, שלח נאביס שליח אל פלמינינוס כדי לברר מה יהיה מחיר הכניעה.
בני בריתו של פלמינינוס לא היו מוכנים להתפשר על פחות מהדחה מוחלטת של נאביס, אולם פלמינינוס הצביע בפניהם על הקשיים שבהטלת מצור ממושך.
כמו כן הוא חשש שבשנה הבאה יבוא קונסול חדש ויגזול ממנו את פירות הניצחון.
פלמינינוס דרש ויתור מלא על ארגוס ולהחזיר לאזרחי מסניה כל שהיה שייך לה לרבות עבדים.
ספרטה תוותר על נמליה והצי הספרטני יפורק ויצומצם לכדי 2 ספינות קלות בלבד.
יהיה על נאביס להשיב גולים ושבויים מהערים שהן בנות ברית של רומא, והוא יאפשר לנשים וילדים ספרטנים להתאחד עם אבותיהם שמחוץ לעיר.
ייאסר על נאביס לבנות מבצרים או חומות אפילו בתוככי ספרטה.
הוא יאלץ למסור לרומא חמישה בני ערובה, ביניהם בנו, וישלם מאה כיכרות כסף מיד ועוד ארבע מאות בתשלומים שנתיים.
כמו כן יאסר עליו לכרות ברית עם כל עיר בכרתים.
משום מה, נאביס סבר שהוא בעמדת מיקוח.
ייתכן שהוא השתעשע ברעיון שהליגה האיטולית והממלכה הסלווקית יבואו לעזרתו.
התנאים נראו לו קשים מדי, והוא החל להתכונן למצור ממושך.
פיתגורס עזב את ארגוס והופיע בספרטה עם עוד 3,000 חיילים.
פלמינינוס, להוט לסיים את המלחמה מהר ככל האפשר, החליט לוותר על הטלת מצור רגיל, ולאחר שהביס בקרב את הצבא הספרטני ליד חומות העיר, פתח בהסתערות ישירה על העיר.
לאחר שנפרצו החומות, התקדמו הרומאים באיטיות אל תוך העיר.
הרחובות הצרים בתחילת העיר הקשו על ההתקדמות, אולם ככל שהתקדמו הפכו הרחובות לרחבים יותר והספרטנים נאלצו לסגת יותר ויותר לתוך מרכז העיר.
פיתגורס הורה לחייליו להצית את הבתים ולהשליך חלקי פסולת בניין על הרומאים, וגרם בכך לאבדות כבדות.
הספרטנים הצליחו לעכב את הרומאים שלושה ימים, ונאביס הבין שהמצב אבוד.
הוא שלח את פיתגורס למחנה הרומי בבקשת כניעה.
בתחילה סירב פלמינינוס לפגוש אותו, אולם בפעם השנייה שפיתגורס בא הוא הסכים.
ההסכם החדש כלל את אותם תנאים שהיו בהצעה הקודמת והוא אושר עד מהרה בידי הסנאט הרומי.
מלחמת נאביס הייתה למעשה סיום הקמפיין הרומאי ביוון.
לאחר שחזרו הלגיונות הרומאיים לאיטליה, האמינו מנהיגים יווניים רבים שהם חופשיים לעשות כרצונם.
בשנת 192 לפנה"ס הציעו האיטולים ברית לנאביס, ופיתו אותו לנסות ולהגדיל מחדש את תחומי השפעתו.
נאביס, שהיה כעת שליט של ספרטה בלבד, ניצל את העובדה שדעתה של רומא מוסחת בשל המלחמה הקרבה עם אנטיוכוס השלישי, והסיק שבעזרת האיטולים יוכל לגבור על האכאים.
הוא תקף את גיתיון, ואף הביס את האכאים בקרב ימי קטן, אולם פילופוימן האכאי הנחיל לו מפלות ניצחות ביבשה, והשמים את האדמה מסביב לספרטה.
הוא אף היה יכול להטיל מצור על ספרטה עצמה, אולם אז התערבו הרומאים ודרשו מנאביס ומפילופוימן להגיע להסדר.
פילופוימן הצליח להגיע להסדר עם נאביס, שהיה הוגן מאוד מבחינת האכאים וגם שימר את שלטונו של נאביס.
אולם אז הגיע לספרטה גיס בן 1,000 איש ששלחו האיטולים.
נאביס קיבל אותם בכבוד, אולם סירב להמשיך במלחמה.
כתגובה רצחוהו האיטולים והכריזו על עצמם כ-"משחררים".
אולם הספרטנים גרשו את האיטולים, והכתירו נער מזרע המלוכה בשם לאקוניקוס כמלך.
פילופוימן הבין שנקרתה לפניו הזדמנות שלא תחזור, הוא עלה על ספרטה עם כל צבאו, והדיח את לאקוניקוס.
הוא כונן ממשלת בובות שמיד הכריזה על הסתפחות לליגה האכאית.
מלחמת מטבעות או פיחות תחרותי הוא מצב בכלכלה ויחסים בינלאומיים שבו מדינות מנסות להשיג יתרון בסחר בינלאומי על פני מדינות אחרות באמצעות הפחתת שער החליפין של המטבע שלהן ביחס למטבעות אחרים.
בהיעדר התערבות של מדינות במסחר במטבע חוץ, נקבע שער המטבע של מדינה על פי כוחות השוק של היצע וביקוש.
מדינות עשויות להתערב בשוק, כדי להשיג יעדים מוגדרים, כדוגמת שימור מאזן תשלומים או כדי לסייע ליצואנים בסחר בינלאומי.
כאשר פוחת ערך המטבע של מדינה, הייצוא ממנה הופך לתחרותי יותר לעומת מדינות אחרות והייבוא למדינה הופך ליקר יותר, מה שמסייע לייצור המקומי כתוצאה מגידול ההכנסה היחסית במטבע המקומי.
עם זאת העלאת המחירים של מוצרים מיובאים (או נסיעות לחוץ לארץ) פוגעים בכוח הקנייה של האזרחים, וכאשר מדינות רבות מאמצות מדיניות שכזו היא עשויה להפחית את הסחר הבינלאומי.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 במסגרת צעדים ליציאה מהשפל הגדול נעשו צעדים של מלחמת מטבעות ומדינות ביצעו פיחות במטבע על מנת לתמרץ את כלכלתן.
בישראל הונהג פיחות בשנות ה-70, ה-80 ותחילת שנות ה-90 כשהייתה אינפלציה גבוהה.
באופן היסטורי השימוש בפיחות יחד עם השפעותיו הוא נדיר.
על פי הכלכלן האמריקאי ריצ'רד קופר פיחות ניכר הוא מדיניות "טראומטית" שממשלה יכולה לאמץ - היא עשויה להביא להתמרמרות ולקריאות להחלפת הממשלה.
פיחות עלול להוביל להפחתת רמת החיים של האזרחים בשל פגיעה בכוח הקנייה שלהם כשהם קונים מוצרים מיובאים או מטיילים בחו"ל.
פיחות עשוי לתרום ללחץ אינפלציוני.
פיחות עשוי להפוך את תשלום הריבית בחובות בינלאומיים ליקר יותר כאשר החובות נקובים במטבע זר, ועלול להרתיע משקיעים זרים.
לפחות עד המאה ה-21 מקובל היה לראות במטבע חזק כסימן ליוקרתה של הכלכלה ואילו פיחות כסימן לממשלה חלשה.
עם זאת כאשר מדינה סובלת מאבטלה גבוהה או מעוניינת בקידום מדיניות של צמיחה מבוססת ייצוא, שער חליפין נמוך עשוי להיחשב כמועיל.
מאז תחילת שנות ה-80 הציעה קרן המטבע הבינלאומית להנהיג פיחות כפתרון אפשרי למדינות מתפתחות שמוציאות באופן קבוע יותר על ייבוא מאשר הן מרוויחות על ייצוא.
ערך נמוך יותר של המטבע המקומי מגדיל את מחיר הסחורות המיובאות והופך את הייצוא לזול יותר.
כתוצאה מכך יש העדפה לייצור מקומי, שמגדיל את התעסוקה ואת התוצר המקומי הגולמי - אף על פי שהשפעה זו עשויה שלא להיות מיידית בשל תנאי מרשל-לרנר.
פיחות עשוי להיות פתרון לאבטלה כאשר אפשרויות אחרות כדוגמת הגדלת ההוצאות הציבוריות אינן אפשרויות למשל בשל חוב גבוה, או כאשר יש למדינה גירעון במאזן התשלומים.
מדינה המעוניינת להנהיג פיחות או לבדוק את הערכת המטבע שלה צריכה לפעול במסגרת מגבלות הרווחות במערכות מטבע בינלאומיות.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 הייתה באופן יחסי יותר שליטה ישירה למדינות על שער המטבע שלהן באמצעות פעולות של הבנקים המרכזיים.
בעקבות התפרקות מערכת ברטון וודס בתחילת שנות ה-70 התגברה משמעותית השפעתם של השווקים כששערי המטבע נקבעים בעיקר על פי כוחות השוק במספר גדל והולך של מדינות.
יחד עם זה הבנק המרכזי של מדינה עדיין מסוגל להתערב בשווקים כדי להשפיע על פיחות - אם הבנק מוכר את המטבע שלו כדי לרכוש מטבעות אחרים הוא יכול להפחית את ערך המטבע.
הרחבה כמותית יכולה גם היא להוריד את ערך המטבע באופן עקיף, אפילו אם הבנק לא רוכש בצורה ישירה נכסים זרים.
צעד נוסף שעשוי להשפיע על ערך המטבע הוא הפחתת ריבית.
מלחמת סיאם–צרפת ב־1893 הייתה סכסוך בין הרפובליקה הצרפתית השלישית לבין ממלכת סיאם.
אוגוסט פאווי, סגן הקונסול הצרפתי בלואנג פרבאנג ב־1886, היה הסוכן הראשי בקידום האינטרסים הצרפתיים בלאוס.
התככים שלו, שניצלו את החולשה הסיאמית באזור ופלישות תקופתיות של המורדים הווייטנאמים מטונקין, הגבירו את המתיחות בין בנגקוק לפריז.
בעקבות הסכסוך הסכימו הסיאמים לוותר על לאוס לצרפת, פעולה שהובילה להתרחבותה המהותית של הודו-סין הצרפתית.