tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקטע ה-14 השיג בילבאו את התוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ, מקום רביעי, 14 שניות ממת'יאס פרנק בקטע הררי.
אך לבסוף לא הצליח בילבאו לנצח קטע וסיים את המרוץ במקום ה-78 הכללי.
לאחר מכן התחרה במרוצים חד יומיים באיטליה, והתוצאות הבולטות שלו היו מקום 11 בג'ירו דל'אמיליה ומקום שביעי במילאנו–טורינו, 27 שניות ממיגל אנחל לופס המנצח.
ב-2017 הצטרף לאסטנה הקזחית לאחר שלוש שנים בקאחה–רוראל.
באותה עונה ערך הופעת בכורה בג'ירו ד'איטליה, בקטע ה-19 היה חלק מקבוצת הבריחה המוקדמת של השלב וסיים את הקטע במקום הרביעי, 2:12 דקות ממיקל לנדה המנצח.
הוא סיים את הג'ירו במקום ה-66. בהמשך העונה התחרה גם בוואלטה אספניה ושימש כפועל של מיגל אנחל לופס, התוצאה הטובה ביותר של לופס הייתה מקום עשירי בקטע ה-15, 1:02 דקות מאותו לופס.
בסופו של דבר סיים בילבאו את המרוץ במקום ה-23, כשלופס מסיים שמיני.
את 2018 פתח בילבאו עם מקום שביעי בוולטה אה ולנסיה, 54 שניות מאלחנדרו ולוורדה המנצח, כשבני קבוצתו לואיס לאון סאנצ'ס ויאקוב פוגלסן מסיימים במקומות ה-2 וה-3 בהתמאה.
בהמשך העונה בלט גם ב, כשסיים 4:14 דקות מפרימוז' רוגליץ' המנצח ובמקום השמיני.
בילבאו בלט במיוחד בקטע הראשון במרוץ, כשהוא מוביל דבוקה של 12 רוכבים שהגיעה 23 שניות אחרי ז'וליאן אלאפיליפ ורוגליץ', ומסיים שלישי את הקטע.
לאחר מכן ניצח את הקטע הראשון ב, לאחר בריחת יחיד שבסופה הקדים את בן קבוצתו, לואיס לאון סאנצ'ס ואיוואן רמירו סוסה ב-6 שניות.
בסופו של דבר סיים את המרוץ במקום ה-14, 4:51 דקות מטיבו פינו המנצח, כשהוא מסייע למיגל אנחל לופס לסיים שלישי.
לאחר מכן התחרה בפעם השנייה ברציפות בג'ירו ד'איטליה, בקטע נגד השעון שהזניק את המרוץ בירושלים, בילבאו הגיע שישי, 18 שניות מטום דימולן המנצח, בתוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ.
בילבאו סיים את המרוץ במקום השישי, אך למרות המיקום הגבוה הוא לא היה חלק ממאבקי הדירוג הכללי ושימש כפועל של לופס שסיים שלישי.
בילבאו סיים כ-11:50 דקות מהמנצח כריס פרום.
בהמשך העונה ערך הופעת בכורה בקריטריום דו דופינה וניצח את הקטע השישי במרוץ לאחר בריחת יחיד, 21 שניות מגריינט תומאס ו-23 שניות מדן מרטין.
לאחר מכן התחרה בוואלטה אספניה וסיים במקום ה-27 את המרוץ, כשהוא מסייע ללופס לסיים שלישי.
את 2019 פתח בילבאו בשורה של מרוצי קטעים בספרד והצטיין בהם כשהוא מראה יכולת גבוהה, כשסיים שלישי בוולטה אה ולנסיה, 7 שניות מיון איסאגירה המנצח.
לאחר מכן התחרה בוואלטה מורסיה וניצח את הקטע הראשון במרוץ, בקטע השני והאחרון סיים חמישי ובעקבות כך ירד למקום השלישי הכללי, 10 שניות מבן קבוצתו לואיס לאון סאנצ'ס.
בוואלטה אה אנדלוסיה סיים בילבאו רביעי, 21 שניות מבן קבוצתו יאקוב פוגלסן, לו סייע לנצח את המרוץ.
בהמשך העונה התחרה בפעם השלישית ברציפות בג'ירו ד'איטליה וזה היה הגרנד טור בו הוא הכי התבלט עד כה.
בקטע השביעי היה חלק מקבוצת בריחה קטנה ששרדה עד הסיום, 1.7 קילומטרים לסיום התקיף בילבאו את שאר הרוכבים בבריחה ושרד עד לסיום, כשהוא מקדים את טוני גלופן ודווידה פורמולו ב-5 שניות, ומשיג ניצחון ראשון בקטע בגרנד טור.
גם בקטע נגד השעון השני במרוץ, שהיה הקטע ה-9, בלט בילבאו כשסיים תשיעי, 1:43 דקות מפרימוז' רוגליץ' המנצח.
בקטע ה-20 היה חלק מקבוצת הבריחה, במהלך העלייה האחרונה של הקטע, בה הוא הסתיים, ה"מונטה אוונה", חברה דבוקת הדירוג הכללי לקבוצת הבריחה, ובספרינט הסיום גבר בילבאו על מיקל לנדה ועל ג'וליו צ'יקונה וניצח את הקטע, ובכך השיג ניצחון שני בקטע בגרנד טור.
את הג'ירו סיים בילבאו במקום ה-27, כשהוא מסייע ללופס לסיים שביעי.
בילבאו גם סיים שמיני בקטגוריית ההרים ועשירי בקטגוריית הנקודות.
לאחר מכן התחרה באליפות ספרד וסיים שני במקצה נגד השעון, 49 שניות מג'ונתן קסטרובייחו.
במקצה הכביש באליפות סיים בילבאו במקום השמיני.
ביולי, זינק לראשונה לטור דה פראנס.
במהלך העלייה הסופית של המרוץ יצר קבוצה קדמית ביחד עם סיימון ייטס וגרגור מילברגר, השלושה שמרו על יתרונם גם במישור והירידה, אך בספרינט הסיום בין שלושתם גבר ייטס על בילבאו ומילברגר, כשבילבאו מסיים שני, התוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ.
הוא סיים את הטור במקום ה-54.
ב-2020 לא האריך את חוזהו באסטנה והצטרף לבחריין מקלארן.
בתחילת העונה סיים שישי בוואלטה אה אנדלוסיה, 1:47 דקות מיאקוב פוגלסן המנצח.
בקטע השני בילבאו אף סיים שני, אחרי שנכנע לפוגלסן בספרינט הסיום.
בילבאו זכה באחד מהישגיו הגדולים כשניצח בקטע העשירי בטור דה פראנס של 2023, שהתקיים במסיף סנטראל, לאחר שהיה חלק מבריחה.
פיטר ארנולדוס "פייט" קרוניה (באפריקאנס: Pieter Arnoldus "Piet" Cronjé; 4 באוקטובר 1836 – 4 בפברואר 1911) היה גנרל בורי מרפובליקת טרנסוואל, מן המפקדים הבולטים במלחמת הבורים הראשונה והשנייה.
פייט קרוניה נולד ב-4 באוקטובר 1836 במושבת הכף.
הוא השתתף עם הוריו בטרק הגדול והם התיישבו בטרנסוואל.
בגיל שתים עשרה הוא כבר נכח בקרב על בומפלטס.
ב-24 בדצמבר 1857 נשא לאישה את הסטר סוזנה ויסר בפוטצ'פסטרום.
קרוניה היה מערוב בפרשת בזוידנהוט שקדמה לפרוץ מלחמת הבורים הראשונה.
במהלך המלחמה הוא ועמד בראש הכוחות אשר צרו על חיל המצב הבריטי בפוטצ'פסטרום.
הוא לא הצליח להכניע את חיל המצב הבריטי עד לאחר סיום שביתת הנשק הכללית, והוא הואשם בכך שלא הודיע לחיל המצב על שביתת הנשק בתקווה שיצלח להשיג את כניעתם למרות סיום המלחמה.
הוא פיקד על כוח שהקיף את ג'יימסון בדורנקופ במהלך פשיטת ג'יימסון ב-2 בינואר 1896.
בתחילת המלחמה קרוניה קיבל את הפיקוד על המערכה במערב.
הוא פתח במצור על קימברלי ומאפקינג.
במאפקינג הוא כיתר את העיירה בכוח שנע בין 2,000 ל-6,000 מול 1,200 חיילים ומיליציות רגילות בפיקודו של קולונל רוברט באדן-פאוול.
בכדי לעצור את כוח החילוץ הבריטי שהתקרב לקימברלי חבר קרוניה לגנרל דה לה ריי ובכוחות המשולבים שלהם הדפו בהצלחה גדולה את הכוח הבריטי בקרב מחרספונטיין בתחילת דצמבר 1899, בכך עוצרים את התקדמות הטור הבריטי לצפון למשך חודשיים.
למרות שקורניה היה המפקד הבכיר בשטח זה היה הגנרל דה לה ריי שפיקד בפועל על הכוחות הבורים.
בפברואר 1900 הוא ניסה לעצור את כוח בפיקודו של הלורד רוברטס במחרספונטין, אך לא הצליח למנוע את שחרור קימברלי ונאלץ לסגת לסמוך לפארדברג.
שם הוא הקים מגנן מעגלות שורים והתבצר במקום, מאמין שכוח חילוץ מבלומפונטיין בדרכו לחלץ אותו.
כוחות בריטים בפיקודו של הלורד רוברט הטילו מצור על המגנן של קורניה ולאחר עשרה ימים נאלץ קורניה להיכנע לאחר מאבק עיקש.
הוא נכנע עם 4,150 אנשים מהקומנדו שלו ב-27 בפברואר 1900. הוא נעצר כשבוי מלחמה ונשלח לסנט הלנה, שם שהה עד לסיום שיחות השלום ב-1902.
כגנרל קורניה האמין בכוחה של המגננה ולא ראה את ערך בקרבות תמרון.
בשנת 1904 פרנק פיליס שכנע את הגנרל קרוניה לנסוע לאמריקה כחלק ממה שנקרא קרקס מלחמת הבורים.
בשורות הופעות מול שני מיליון איש ביריד העולמי בסנט פטרבורג.
קרוניה הופיע בשחזורים של הקרבות הגדולים במלחמת הבורים כולל כניעתו בפארדברג.
הדבר נחשב לסוף עצוב לקריירה שלו, עיתונים דרום אפריקאים כינו אותו גנרל הקרקס.
לקראת סוף היריד העולמי והוא נסע לקוני איילנד שם הוצג במופע אחר על מלחמת הבורים.
הוא מת ב-4 בפברואר 1911 בפוטצ'פסטרום שבאיחוד דרום אפריקה.
פייטון אלכס סמית' הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
הוא למד באוניברסיטה החקלאית -מכנית בפלורידה.
הופעתו הראשונה של סמית' בטלוויזיה הייתה בפרק בסדרת הטלוויזיה לילדים "החברים של ברני" משנת 2006.
בשנת 2016 הופיע בפרק בסדרת הטלוויזיה "לוק קייג'".
בשנת 2017 הופיע בסרט הקולנוע "דטרויט" שביימה קתרין ביגלו, כאשר באותה שנה החל להופיע בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "The Quad" ובפרק של הסדרה "Tales".
בשנת 2018 החל לשחק בתפקיד ראשי בעונתה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "מורשות".
בעונות הבאות שיחק סמית' בתפקיד משני.
בעונתה הרביעית שיחק בסדרה בתפקיד אורח.
בשנת 2022 החל להופיע בתפקיד ראשי בדרמת הספורט "All American: Homecoming".
שנה סרטתפקיד הערות2008לא דופקות חשבון (אנ')דנטהסיכוי קלוש (אנ')שחקן פוטבול2015Carter Highוינסנט 2017 דטרויט לי פורסיית'
שנה סרטתפקיד הערות 2006 החברים של ברני ג'מאל פרק: "Dancing/Singing" 2016 לוק קייג' שונסיפרק: "Code of the Streets"2017Tales מיילספרק: "99 Problems"Tex Brownג'ייקוב הריסוןסדרת רשת; 10 פרקים2017–2018The Quad סדריק הובס תפקיד ראשי (2 עונות); 19 פרקים 2018–2021 מורשות רפאל תפקיד ראשי (עונות 1–2)
תפקיד אורח (עונות 3–4); 37 פרקים 2021All American דיימון סימס פרק: "All American: Homecoming"2021–2023BMFבום3 פרקים 2022–2024All American: Homecoming דיימון סימס תפקיד ראשי (עונות 1–2); 28 פרקים
פייטארי אינקינן (בפינית: Pietari Inkinen; נולד ב-29 באפריל 1980) הוא כנר ומנצח פיני.
הוא החל ללמוד לנגן בכינור ובפסנתר בגיל 4. בצעירותו הופיע גם בלהקת רוק.
הוא למד באקדמיית סיבליוס וסיים תואר ראשון בכינור (2003) ובניצוח (2005).
הוא למד נגינה בכינור בבית הספר הגבוה למוזיקה וריקוד בקלן אצל זכר ברון.
אינקינן מופיע עם כינור קרלו ברגונזי משנת 1732. הוא עומד בראש השלישייה הקאמרית "שלישיית אינקינן".
במאי 2007 מונה למנהל המוזיקלי השני של התזמורת הסימפונית של ניו זילנד.
הוא נכנס רשמית לתפקיד בינואר 2008. באוקטובר 2013, תזמורת ניו זילנד הודיעה על הארכת חוזהו של אינקינן עד עונת 2015. אינקינן סיים את כהונתו בתזמורת הסימפונית של ניו זילנד בסוף 2015, וכעת יש לו את התואר של מנצח כבוד של תזמורת ניו זילנד.
הוא והתזמורת הקליטו מוזיקה של המלחינים איינוג'והאני ראוטווארה ושל ז'אן סיבליוס עבור נקסוס ושל ריכרד וגנר עבור תחנת הרדיו קלאסיק FM באוסטרליה, עבודתו באופרה כללה את הניצוח שלו על טבעת הניבלונג עם האופרה האוסטרלית ב-2013, לאחר התפטרותו של ריצ'רד מילס.
בספטמבר 2009, אינקינן הפך למנצח אורח ראשי של התזמורת הפילהרמונית היפנית.
באפריל 2015, התזמורת מינתה את אינקינן למנצח הראשי הבא שלה, החל מספטמבר 2016, עם חוזה ראשוני של שלוש עונות.
ההארכה האחרונה של החוזה שלו עם התזמורת, שהוכרזה במאי 2021, היא עד אוגוסט 2023. הוא אמור להתפטר כמנצח ראשי של התזמורת הפילהרמונית היפנית באוגוסט 2023.
במאי 2021 הודיעה תזמורת רשות השידור הקוריאנית על מינויו של אינקינן למנצח הראשי הבא שלה, החל מינואר 2022, עם חוזה ראשוני עד סוף 2024.
פייזאבאד (בפשטו: فيض آباد; בפרסית: فیضآباد, תעתיק מדויק: פיץ' אאבאד) היא עיר בצפון־מזרח אפגניסטן ובירת מחוז בדח'שאן.
העיר שוכנת על גדתו הימנית של בגובה 1,254 מטר מעל פני הים, 315 ק"מ צפון-מזרחית לבירה קאבול.
פייזאבאד היא המרכז המסחרי והמנהלי העיקרי של אזור הרי פמיר ועל פי תחזית רשמית לתאריך 21 בספטמבר 2020, התגוררו בה 77,154 בני אדם.
העיר נקראה ג'וז גון (בפרסית: جوزگون دره) עד 1680 בגלל חוות האגוז ("ג'וז") הרבות באזור.
השם שונה לפייזאבאד, שניתן לתרגם באופן גס כ"מעון של שפע אלוהי, ברכה וצדקה", כאשר הגלימה של הנביא מוחמד נמסרה לעיר.
המסורת קובעת שהוא הובא לכאן על ידי מוחמד שייח' זיא ושייח' ניאז לאחר שווייס הקוראן הביא אותו לבלח'.
באותה תקופה העיר החליפה את מונג'אן כבירת בדאקשאן.
מאוחר יותר, בשנת 1768, לקח אחמד שאה דוראני את הגלימה לקנדהאר, והקים שם את מסגד גלימת הנביא מוחמד בשנת 1695 (לספירה).
ה מסמרקנד הוציאו את שריד הנביא מהבירה בשנת 1734. בגדיו שהגיעו מהמערכה הטורקית נלקחו על ידי טמורלן לסמרקנד.
בזמן שהשריד הועבר להודו הוא נתפס על ידי מיר יאר בג שהפקיד אותו בפייזאבאד.
בשנת 1821 נהרסה העיר על ידי , והתושבים עברו לקונדוז.
אך לאחר שסופחה על ידי עבד א-רחמן ח'אן, העיר חזרה לחשיבותה הקודמת, והפכה למרכז מסחר אזורי חשוב.
ב-1979 הפכה העיירה למוקד של קבוצות גרילה שביקשו להדוף את הפלישה הסובייטית.
פייזבאד נכבשה על ידי הכוחות הסובייטיים ב-1980 והפכה לבסיס לחיל המצב הסובייטי.
ארגונים לא ממשלתיים רבים שפעלו במחוז בדאקשאן לאחר נפילת הטאליבין במסגרת פלישת ארצות הברית לאפגניסטן ב-2001 מיקמו את המטה שלהם בחלק החדש של העיר.
ליד העיר גרמניה הובילה את צוות השיקום המחוזי.
המחנה מבוסס על מנחת סובייטי ישן.
סלומון ויאדה אויוס (בספרדית: Salomón Villada Hoyos; נולד ב-19 באוגוסט 1992), הידוע יותר בשמות הבמה שלו פייד ופרצ'ו (Feid ו-Ferxxo), הוא זמר-יוצר קולומביאני.
הוא נולד במדיין, קולומביה ועבד עם כמה זמרים ידועים כמו ג'יי באלווין, סבסטיאן יאטרה, מנואל טוריזו, מאלומה וקרול ג'י.
פייד נולד ב-19 באוגוסט 1992 במדיין, קולומביה.
הוא בנה של ברטה לוסיה אויוס, גננת ופסיכולוגית.
אביו, חורחה מריו ויאדה, הוא פרופסור באוניברסיטה לאמנויות.
הוא השתתף בקורסים על מוזיקה שהציעה אוניברסיטת אנטיוקיה בעיר מדיין.
בילדותו למד לנגן בקלרינט, שאותו נטש מאוחר יותר לאחר שהחליט שהוא רוצה להתחיל לשיר.
כשהלך ללמוד במכללה, הוא לקח שיעורי שירה ושר בפני חבריו.
הוא גם היה במקהלת המכללה.
לבסוף הוא החליט להתחיל להתמקד ביצירת מוזיקת רגאטון.
הוא גם שר במסיבות קולג', מסיבות יום הולדת ומפגשים חברתיים.
למרות היותו אמן רגאטון, הוא מעדיף היפ הופ ו-R&B ועוקב אחר אמנים כמו דרייק, טי-פיין וכריס בראון.
הוא הפך לאמן רגאטון כי הרגיש שזה פופולרי יותר בקרב הדורות הצעירים.
הוא עבד עם כמה אמנים ידועים כמו ג'יי באלווין וסבסטיאן יאטרה.
הוא גם עזר בכתיבת שיר הרגאטון הפופולרי של באלווין בשם "Ginza".
השיר "Dorado", שבו שיתף פעולה עם המוזיקאים האיטלקים מחמוד וספרה אבסטה, יצא ב-10 ביולי 2020.
הוא קיבל חמש מועמדויות לגראמי הלטיני, כולל אחת לאלבום האורבני הטוב ביותר על האלבום.
ביולי 2023, השיתוף הפעולה שלו עם יונג מיקו Classy 101 הגיע ל-430 מיליון צפיות ביוטיוב.
באפריל 2024, הוציא את המיני-אלבום MANIFESTING 20-05 בשיתוף עם יאנדל.
2019: The Academy (עם ריץ' מיוזיק, סץ', דאלקס ובהשתתפות ג'סטין קווילס, לני טאוורס ופייד)
פייג' קונרס (נולדה ב-9 באפריל 2000) היא מחליקה אמנותית אמריקאית-ישראלית בקטגוריית הזוגות.
יחד עם בן זוגה להחלקה, יבגני קרסנופולסקי, היא זכתה במדליית הארד בתחרות CS Minsk-Arena Ice Star בשנת 2017. היא ייצגה את ישראל באולימפיאדת החורף 2018 בהחלקה אמנותית בקטגוריית הזוגות ובתחרות הקבוצתית בפיונגצ'אנג, קוריאה הדרומית.
קונרס נולדה ב-9 באפריל 2000 בפיטספורד , ניו יורק, ארצות הברית, בתם של קארן (מורה לקריאה) ומרק קונרס (רופא שיניים).
אמה, שמוצאה מבאפלו, היא בעלת אזרחות ישראלית.
מאוחר יותר עברה המשפחה לאדג'ווטר, ניו ג'רזי.
לקונרס יש אזרחות כפולה אמריקאית-ישראלית.
קונרס החלה ללמוד החלקה על הקרח בשנת 2003. היא ייצגה את ישראל בקטגוריית היחידות לנשים, ודורגה במקום ה-27 באליפות העולם לג'וניורים בשנת 2017 בטייפה, טייוואן.
היא אומנה על ידי גלית חייט, ג'ילברטו ויאדנה, ומיכאלה בושטו.
במעבר לקטגוריית הזוגות, קונרס חברה ליבגני קרסנופולסקי הישראלי במרץ 2017. הזוג החליט להתאמן בהקנסאק, ניו ג'רזי, בהדרכתם של גלית חייט ואנטון נימנקו.
בהופעת הבכורה הבינלאומית שלהם, קונרס/קרסנופולסקי דורגו במקום החמישי בתחרות CS U.S.
Classic בספטמבר 2017. מאוחר יותר באותו חודש, הם דורגו במקום השמיני בתחרות CS Nebelhorn Trophy, שהייתה ההזדמנות האחרונה להשיג כרטיס לאולימפיאדת החורף 2018. כתוצאה מהישג זה, ישראל קיבלה מקום בתחרות הזוגות האולימפית.
באוקטובר, השניים זכו במדליית הארד בתחרות CS Minsk-Arena Ice Star.
בנובמבר 2017, קונרס/קרסנופולסקי נבחרו לנבחרת האולימפית של ישראל.
בינואר 2018, הם סיימו במקום התשיעי באליפות אירופה 2018 במוסקבה, רוסיה.
היא התחרתה עבור ישראל באולימפיאדת החורף 2018 בהחלקה אמנותית בקטגוריית הזוגות (בה סיימה במקום ה-19) ובתחרות הקבוצתית בפיונגצ'אנג, דרום קוריאה.
עונהתוכנית קצרההחלקה חופשית2017–2018 Ghost the Musical רשימת שינדלר
עונהתוכנית קצרההחלקה חופשית2016–2017 נושא האהבה Now We Are Free
בינלאומיאירוע2017–18אולימפיאדה19אליפות עולם19אליפות אירופה9Ice Star3Nebelhorn Trophy8U.S.
פַייט שְׁטוֹס היה פסל מוביל גרמני שעבד בעיקר עם עץ.
הקריירה שלו השתרעה על הרצף שבמעבר בין האמנות הגותית המאוחרת לרנסאנס הצפוני.
סגנונו הדגיש פאתוס ורגש, בסיוע גילופו הווירטואוזי של וילונות מתנפנפים.
סגנון זה כונה "בארוק גותי מאוחר".
הייתה לו סדנה גדולה, ובנוסף ליצירותיו שלו קיימות גם מספר עבודות של תלמידיו.
הוא ידוע בעיקר בזכות קישוט המזבח בבזיליקת מריה הקדושה בקרקוב שבפולין.
על פי חוזים ומסמכים רשמיים אחרים שנכתבו במאות החמש עשרה והשש עשרה, שטוס נולד במקום ששמו נהגה "הורב" או "הורבן".
רוב החוקרים מזהים מקום זה עם ליד שטוטגרט בגרמניה.
עם זאת, ישנם מאפיינים אמנותיים המצביעים על כך שחינוכו המוקדם של שטוס יכול להתקיים באזור שווייץ של ימינו.
יתר על כן, אחיו נולד בוודאות באראו בצפון שווייץ, דבר המצביע על כך שמשפחתו של האמן התגוררה באזור, וכי שטוס נולד דווקא בעיירה הורבן, הממוקמת 30 ק"מ דרום-מזרחית לאראו.
תאריך לידתו המדויק אינו ידוע, אם כי הוא בוודאי היה זמן קצר לפני 1450. שום דבר על חייו אינו ידוע בוודאות לפני 1473, אז עבר לנירנברג בפרנקוניה ונישא לברברה הרץ.
בנם הבכור אנדראס נולד שם לפני 1477, כאשר שטוס עבר לקרקוב, בירתה המלכותית של פולין, שם הוזמן לייצר את קישוט המזבח העצום הצבעוני (Ołtarz Wita Stwosza) בבזיליקת מריה הקדושה בקרקוב.
בנו שנולד בקרקוב בשנה שלאחר מכן היה גם הוא פסל.
שטוס חי ועבד בקרקוב כמעט עשרים שנה, בין השנים 1477–1496. בפולנית הוא נקרא ויט סטווש (Wit Stwosz).
קישוט המזבח בקרקוב הושלם בשנת 1489, והיה הטריפטיכון הגדול ביותר בתקופתו.
כמו עבודותיו הגדולות האחרות של שטוס, להכנת הקישוט נדרשה סדנה גדולה שכללה ציירים ומְזַהֲבִים (מקשטים בזהב) מומחים.
עבודות חשובות נוספות מתקופתו של שטוס בפולין היו בקתדרלת ואוול, קבר השיש של בגנייזנו, וקישוט המזבח של סטניסלב הקדוש.
חצר המלכות הפולנית הייתה מודעת יותר לסגנונות איטלקיים מאשר עשירי נירנברג באותה תקופה, וחלק מעבודותיו הפולניות של שטוס השתמשו בעיטורים קלאסיים מתקופת הרנסאנס.
במהלך מלחמת העולם השנייה, פורק קישוט המזבח בהוראת הנס פרנק מושל אזור זה של פולין הכבושה.
המזבח המפורק נשלח לגרמניה הנאצית בסביבות 1941. הוא התגלה מחדש בשנת 1945 בבוואריה, כשהוא מוסתר במרתף של טירת נירנברג שהופצצה קשות.
קישוט המזבח הגדול עבר עבודות שיקום נרחבות בפולין והוחזר למקומו בבזיליקה עשר שנים לאחר מכן.
בשנת 1496 חזר שטוס לנירנברג עם אשתו ושמונת ילדיו.
הוא השיב לעצמו את אזרחותו תמורת שלושה וחזר לעבוד שם כפסל.
בין השנים 1500 ו-1503 גילף מזבח, שכיום אבד, עבור כנסיית הקהילה של שוואץ בטירול, של "עליית מריה השמיימה".
בשנת 1503, הוא נעצר בגין זיוף החותם והחתימה של קבלן רמאי ונידון לצריבת סימן קבוע על שני לחייו באמצעות מתכת מלובנת, ונאסר עליו לעזוב את נירנברג ללא אישור מפורש של מועצת העיר.
הוא זכה לחנינה בשנת 1506 ממקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וזכויות האזרח שלו הוחזרו לו.
למרות האיסור הוא נסע ל בשנת 1504, כדי לצבוע ולהזהיב את המזבח שטילמן רימנשניידר השאיר בעץ לא צבוע עשר שנים קודם לכן, כנראה על פי חוזהו (בניגוד לשטוס, הסדנה שלו לא כללה ציירים ומזהיבים).
השארת פיסול עץ ללא צבע הייתה אופנה חדשה באותה תקופה, ו"אולי טעמם של מועצת העיר היה קצת פרובינציאלי".
הוא גם יצר את קישוט המזבח עבור קתדרלת במברג ופסלים שונים אחרים בנירנברג, כולל "הבשורה" ו"טוביאס והמלאך".
בשנת 1506 הוא נעצר בפעם השנייה.
בשנת 1507, הקיסר מקסימיליאן כתב מכתב חנינה.
הטענה היחידה הייתה על גאונותו.
מועצת העיר הקיסרית החופשית של נירנברג סירבה להודיע על כך בפומבי.
אך התערבותו של מקסימיליאן הצילה אותו מבור הכלא ומכריתת ידיו.
הוא הצליח להתיישב בנירנברג החל משנת 1506, אך נדחה על ידי המועצה, ומאז ואילך קיבל מעט עבודות גדולות בלבד.
בשנת 1512 ביקש הקיסר משטוס לסייע בתכנון אנדרטת הקבר שלו, אשר בסופו של דבר הוצבה ב באינסברוק.
נראה שניסיונותיו של שטוס ליצוק אותה בפליז לא צלחו.
בין השנים 1515–1520 קיבל פייט שטוס הזמנה לפסלים מאת רפאלה טוריג'אני, סוחר פלורנטיני עשיר.
בשנת 1516 הוא יצר את "טוביאס והמלאך" (כיום במוזיאון הלאומי הגרמני, נירנברג), ופסל של רוכוס הקדוש עבור בפירנצה.
פסל עץ זה מייצג את הקדוש באופן מסורתי: בלבוש של עולה רגל, מרים את טוניקתו כדי להדגים את פצעי הדבר בירכו.
אפילו ג'ורג'ו וזארי, שלא העריך במיוחד אמנים מצפון להרי האלפים, שיבח אותו בספרו "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר" וכינה אותו "נס בעץ", אף על פי שייחס אותו באופן שגוי לאמן אחר.
פייט שטוס נקבר בבית הקברות זנקט יוהאניס בנירנברג.
את מורשתו האמנותית המשיך בנו סטניסלב.
פייט שטוס מופיע באופרה "העכביש השחור" מאת .
הוא אחד הפסלים המזמרים במערכה 3, תמונה 2 בתוך קתדרלת ואוול.
הוא מוצג כשהוא מפסל את קברו של קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין.
קיים ספר פולני (1913) וסרט (1961) בשם "Historia żółtej ciżemki" ("סיפור הנעל הצהובה") על פייט שטוס בקרקוב.
מרשל פייטרו באדוליו (באיטלקית: Pietro Badoglio ; 28 בספטמבר 1871 – 1 בנובמבר 1956), דוכס אדיס אבבה הראשון, היה איש צבא ומדינאי איטלקי, שימש כראש ממשלת איטליה לאחר נפילת מוסוליני.
באדוליו נולד בעיירה גרצאנו מונפרטו (Grazzano Monferrato), שלימים נקראה על שמו, גרצאנו בדוליו, במחוז אסטי באיטליה.
לאחר שלמד באקדמיה הצבאית בטורינו, התגייס בשנת 1892 לצבא האיטלקי כסגן בחיל הארטילריה.
הוא השתתף במערכות באריתריאה ב-1896 ובלוב בשנת 1912, והצטיין בקרב ובמילוי תפקידיו.
עם כניסתה של איטליה לצד מדינות ההסכמה למלחמת העולם הראשונה היה בדרגה המקבילה לסגן-אלוף בצה"ל, ולאחר שניצח על כיבוש מונטה סבוטינה במאי 1916 מונה לגנרל.
ב-27 באוקטובר 1917 השתתף בתבוסה האיטלקית החמורה בקרב קפורטו, אך למרות זאת מונה ב-1918 לעוזר ראשי לראש המטה הכללי.
לאחר המלחמה נבחר לסנאטור, אך נותר בשירות הצבאי ונשלח לשליחויות ברומניה ובארצות הברית ב-1920 וב-1921. בתחילה התנגד לבניטו מוסוליני, ולאחר שזה עלה לשלטון, נשלח באדוליו להיות שגרירה של איטליה בברזיל.
לאחר זמן מה השלים עם מוסוליני, ושב לתפקיד בכיר במטה הכללי של צבא איטליה ב-4 במאי 1924. בין 1929 ל-1933 שימש כמושל לוב.
כאשר החלה הפלישה לאתיופיה ב-1935 פיקד אמיליו דה בונו על הצבא האיטלקי, אך לאחר מספר חודשים, בינואר 1936 הוחלף בבאדוליו, שכן התקדמותו של דה בונו נראתה כאיטית, ומוסוליני חשק בניצחונות מהירים.
בתחילה הביא באדוליו להדיפת מתקפת נגד של צבא אתיופיה, אשר הייתה למעשה חסרת סיכוי אל מול העליונות הצבאית והטכנולוגית של האיטלקים.
ב-20 בינואר 1936 חידשו האיטלקים את המתקפה, תוך שימוש בלוחמה כימית ובגז חרדל הן בפגזי ארטילריה והן בהפצצות מהאוויר.
באדוליו אישר אישית את השימוש בנשק זה, על אף שאיטליה הייתה חתומה על אמנת ז'נבה משנת 1925 שאסרה שימוש בגז חרדל.
השימוש בלוחמה הכימית לא הוגבל לשדה הקרב, ונעשה בו שימוש גם נגד אזרחים.
צבא הכיבוש האיטלקי באתיופיה, בפיקודו של באדוליו, נהג כלפי האוכלוסייה באכזריות, העביד שבויים במחנות כפייה, הוציא להורג מתנגדים באופן פומבי, ורצח בני ערובה.
ב-31 במרץ 1936 ניצח צבאו של באדוליו במערכה החשובה האחרונה במלחמה, קרב מאיצ'ו, וב-2 במאי נמלט הקיסר היילה סלאסי לגלות, וכוחותיו של באדוליו נכנסו אל עיר הבירה אדיס אבבה.
המלך ויטוריו אמנואלה השלישי הוכרז כקיסר, ושטחן של סומליה, אריתריאה ואתיופיה הפך לטריטוריה אחת שכונתה "מזרח אפריקה האיטלקית".
באדוליו הוכתר כמשנה למלך באתיופיה, וקיבל את התואר "דוכס אדיס אבבה הראשון".
באדוליו התנגד לברית הפלדה שכרת מוסוליני עם אדולף היטלר, והיה פסימי בדבר סיכויי הברית במלחמת עולם, ובדבר הצלחתה של איטליה בכל מלחמה שהיא באירופה.
בדצמבר 1940 התפטר מכל תפקידיו בעקבות התצוגה המחפירה של צבא איטליה במלחמתו עם יוון.
בעקבות פלישת בעלות הברית לסיציליה בשנת 1943, כונס הגוף השלטוני "המועצה הפאשיסטית העליונה" ב-24 ביולי 1943. במהלך הכינוס הציע שר החוץ לשעבר דינו גראנדי כי מוסוליני יודח מכל תפקידיו.
לאחר ישיבה מרתונית שנמשכה כתשע שעות, התקבלה ההצעה.
מוסוליני קבע פגישה למחרת היום עם המלך ויטוריו אמנואלה השלישי.
במהלך הפגישה הודיע לו המלך כי הוא מוחלף בתפקידו כראש ממשלה על ידי באדוליו, והביא למעצרו.
באדוליו קיבל על עצמו את התפקיד, והכריז על משטר צבאי.
כאשר קיבל באדוליו את התפקיד היה מצבה הצבאי של איטליה כלאחר ייאוש.
הצטרפותה של איטליה למלחמה לצד גרמניה כילתה את משאביה הצבאיים של איטליה בשדות מלחמה רחוקים בהן המערכה בצפון אפריקה וקרב סטלינגרד שנערך בסוף שנת 1942 נהרגו ונשבו עשרות אלפי איטלקים, במערכה רחוקה ולא פופולרית.
פלישת בעלות הברית לסיציליה נראתה כמבשרת פלישה לאיטליה עצמה.
באדוליו ראה עצמו כאנוס לקיים משא ומתן עם בעלות הברית על כניעתה של איטליה.
ב-3 בספטמבר 1943 חתם נציגו של באדוליו, הגנרל קסטלאנו, על הסכם הכניעה של איטליה, בעיירה קאסיבילה שבסיציליה הכבושה בידי בעלות הברית.
מבחינה רשמית הייתה עדיין איטליה קשורה בברית עם גרמניה, אך באדוליו עדיין לא סיפר על דבר הכניעה כך לבעל בריתו הרשמי, קנצלר גרמניה והפיהרר אדולף היטלר משפורסם כתב הכניעה, ב-8 בספטמבר לאחר פרסום הצהרת באדוליו הורה היטלר על כניסתם של כוחות גרמניים לשטחה של איטליה.
באדוליו וממשלתו נסו בתחילה לפסקארה ולאחר מכן לברינדיזי שהייתה בשליטת בעלות הברית.
נוסח מפורט יותר של הסכם הכניעה נחתם על ידי באדוליו באופן אישי במלטה ב-23 בספטמבר.
חתימת הכניעה הביאה לכניסת הכוחות הגרמניים לאיטליה, סיפוח חלקים מאיטליה הצפונית לגרמניה, והקמתה של ממשלת בובות בשם "הרפובליקה של סאלו", בה שלט מוסוליני בחסותו של היטלר, בחלקי איטליה שלא סופחו על ידי גרמניה מצפון, או נכבשו על ידי בעלות הברית שנחתו בדרום.
ממשלה זו פעלה במקביל לממשלתו של באדוליו.
ממשלתו של באדוליו בברינדיזי לא הייתה עצמאית יותר מזו של מוסוליני בסאלו.
באדוליו והמלך פעלו תחת פיקוח הדוק של בעלות הברית, ותחום סמכותם האפקטיבי הסתכם, כדברי ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, וינסטון צ'רצ'יל, בתחומי בניין הממשל בעיר ברינדיזי.
האזורים באיטליה שנכבשו על ידי בעלות הברית לא ניתנו לשליטת ממשלת באדוליו, אלא הושמו תחת ממשל צבאי של בעלות הברית.
ב-13 באוקטובר 1943 הכריזה ממשלת באדוליו מלחמה על גרמניה.
לאחר שחרורה של רומא, ביוני 1944, הוחלף באדוליו באיוונואה בונומי, שהיה אנטי-פאשיסט.
לאחר שפרש ממשרת ראש הממשלה, פרש באדוליו גם מן הפוליטיקה, ואת שארית חייו בילה בחברת משפחתו.
פייטרו באדוליו מת בשנת 1956.
פייטרו ד'אבנו (איטלקית Pietro d'Abano).
סביב 1250–1316 היה פילוסוף, אסטרולוג ופרופסור לרפואה איטלקי.
ד'אבנו נולד באבאנו באני, עיירה באיטליה, סמוך לפדובה.
לאחר מכן היגר לקונסטנטינופול אשר בטורקיה, על מנת ללמוד יוונית.
משם היגר לפריז, בה למד רפואה ומתמטיקה וזכה בתואר דוקטור לפילוסופיה.
הוא ערך מסעות באנגליה ובסקוטלנד, אך נקרא לשוב לפדובה ובשנים 1303–1304 שימש בה כפרופסור לרפואה באוניברסיטת פדובה.
שמו נפוץ ברחבי ארצו ושכרו היה גבוה.
יחד עם האסטרונומיה, למד אף אסטרולוגיה ועסק אף בכשפים.
בשנת 1306 הועמד לדין על ידי האינקוויזיציה כמכשף ועונה במעצרו לשם הודאה, אך לבסוף הצליח לטהר את עצמו מאשמת הכישוף.
בשנת 1315 הואשם שוב בכישוף והובא לדין, אולם מת בגיל 66, לפני שיצא פסק דינו.
החקירה נמשכה גם אחרי מותו.
הוא נמצא אשם וגופתו נשרפה.
ד'אבנו כתב ספרים בפילוסופיה וברפואה ותירגם מספריהם של סופרי העולם העתיק ושל הסופרים הערבים.
הוא נחשב לרופא המשכיל בדורו.
ספריו בתחום הרפואה היו נפוצים ושימשו ללימודי רפואה עד למאה ה-16. פייטרו תמך ברעיונות הרפואיים והפילוסופיים של אבן רושד ואבן סינא, בספרו Conciliator differentiarum quae inter philosophos et medicos versantur שנכתב בין השנים 1303 ל-1310 הוא מנסה ליישב בין הרפואה הערבית לתורת הטבע היוונית על ידי עיסוק בסוגיות אנטומיות ופיזיולוגיות.
פייטרו ד'אבנו הרבה לעסוק באסטרולוגיה ובפרט התעניין בתנועת "ספירת כוכבי השבת" שלפי המודל הגאוצנטרי של תלמי היא הגלגל האחרון (אחרי שבתאי).
לפי דעתו, כאשר נוצרת התאמה בין מזלות טלה ומאזניים המציינים את ימי השוויון והמזלות ה"טרופיים" סרטן וגדי המציינים את היום הארוך והקצר בגלגלי כוכבי הלכת מתאימים בדיוק למזלות אלו בגלגל כוכבי השבת מופיע "תור זהב" בו בני האדם חזקים יותר ומאריכים ימים.
תור זהב כזה נמשך 500 שנים לפני ואחרי זמן ההתאמה המושלמת בין המזלות והוא אירע בעת העתיקה כך שהופיעו מנהיגים כאלכסנדר הגדול ויוליוס קיסר וענקי רוח כאפלטון, אריסטו, אוקלידס וכו'.
כשגדלה אי ההתאמה בין כוכבי הלכת לכוכבים הקבועים מדרדר טבע האדם, יורדת תוחלת החיים, יורד ערכן של האמונה והחוק, השלטון נעשה מושחת ובני האדם מדוכאים.
חשיבות רבה מיוחסת בכתביו לצרופים של כוכבי לכת: כאשר צדק ושבתאי מופיעים יחד בתחילת מזל טלה תיווצר אישיות מאוזנת היטב אך לא יותר מאדם אחד באותו זמן.
אדם כזה יכול להיות נביא, מחוקק, מייסד דת ומורה דרך לאנושות.
פייטרו מקשר בין משך הזמן בו יישמר הצירוף האסטרולוגי הזה למשך חייו של ישו.
פייטוריה (בפורטוגזית: Feitoria) הוא הכינוי השגור בפורטוגזית לתחנות סחר - מושבות זעירות, בעלות אופי מסחרי בעיקר, שהוקמו בארצות נוכריות.
נוסדו בהן נציגויות האמונות על הטיפול השוטף בעסקים ובאינטרסים של האימפריה הפורטוגזית באותה הארץ.
הפייטוריה הראשונה הוקמה במערב אפריקה - טירת מינה (Castelo da mina), ב-1482. בהמשך הקימו בתת-היבשת ההודית ובסין פייטוריות-קולוניאליות, למטרות הן מסחריות והן צבאיות.
אלה שהוקמו במערב אפריקה הוקדשו רובן ככולן לסחר בעבדים.
ביבשת אירופה, הייתה לפורטוגזים פייטוריה בפלנדריה - פייטורית אנטוורפן, שהוקמה ב-10 במאי 1293, על ידי מלך פורטוגל דיניז, בהסכמה עם המקומיים, במטרה להסדיר את פעילות הסוחרים הפורטוגזים שכבר פעלו באזור מ-1267, ולגבות מהם מס, בהתאם לכמות הסחורות שהועמסה על הספינות.
הייתה זו הפייטוריה הראשונה שהקימה פורטוגל בניכר.
בברזיל, הוקמה ב-1504 הפייטוריה הראשונה בקאבו פריו (Cabo frio).
הורדו מהספינות 24 איש, שהקימו אותה ונשארו במקום להשגיח על הפעילות.
במהרה, הוקמו גם פיירטוריות במקומות נוספים כמו ריו דה ז'ניירו, איגאראסו ואיטמאראקה (בפרנמבוקו).
הקמת הפייטוריות הראשונות בברזיל היה הניסיון הראשון לממש חלוקה מנהלית בקולוניה ברזיל.
עם זאת, ישנה מחלוקת בעניין, כי לפני הקמת פייטוריית קבו-פריו, כבר עמדו על תילן בחופי צפון מזרח ברזיל מספר פייטוריות צרפתיות, שהוקמו בידי מתיישבים שבאו מנורמנדי.
אלה עסקו בהברחה ובסחר לא חוקי של עץ-ברזיל, בעיקר באזור איטמאראקה.
הפורטוגזים ניהלו מאבק בסוחרים הצרפתיים באותו אזור, ומשסילקום משם, הרחיבו את ריבונות פורטוגל צפונה, אל מעבר לאזור פרנמבוקו של היום, בו הוקמה מאוחר יותר קפיטניית פרנמבוקו.
פייטון ויליאמס מאנינג הוא שחקן פוטבול מקצועני לשעבר אשר שיחק בתפקיד קוורטרבק בקבוצות אינדיאנפוליס קולטס ודנוור ברונקוס מליגת הפוטבול המקצוענית האמריקאית (NFL).
נחשב לאחד השחקנים הטובים בתפקידו בכל הזמנים: הוא השחקן הראשון בתולדות הליגה שהגיע לסופרבול פעמיים עם שתי קבוצות שונות, השחקן היחיד בתולדות הליגה שהגיע לסופרבול עם ארבעה מאמנים שונים, והשחקן היחיד בתולדות הליגה שזכה חמש פעמים בתואר ה-MVP של ה-NFL.
הוא מוכר בציבור גם בעקבות הופעותיו במספר רב של פרסומות והופעות טלוויזיוניות אחרות.
מאנינג נולד בניו אורלינס, לאוליבייה וארצ'י מאנינג, כוכב פוטבול בעברו.
מאנינג הוא השני מבין שלושה אחים: הבכור, קופר, שיחק פוטבול עם מאנינג בתיכון, והצעיר, איליי, שיחק גם הוא בתפקיד קוורטרבק בקבוצת ניו יורק ג'איינטס.
בבית הספר התיכון שיחק מאנינג במקביל פוטבול ובייסבול.
בהמשך עבר לאוניברסיטת טנסי, בה השיג שיאי מכללה במספר היארדים במסירה ושיא הניצחונות לקריירה ב-SEC (חטיבת המכללות לה שייכת אוניברסיטת טנסי).
את עונתו הראשונה במכללה פתח מאנינג כמחליף שלישי, אך פציעות של הקוורטרבק הראשון ומחליפו הובילו אותו לעמדת הפותח.
את העונה סיים עם ניצחון על וירג'יניה-טק בגייטור בול.
בעונתו השנייה הוביל פייטון את טנסי למאזן של 11 ניצחונות מול הפסד בודד, לאוניברסיטת פלורידה והוביל את קבוצתו לניצחון על אוניברסיטת המדינה של אוהיו בסיטרוס בול.
בעונתו השלישית של מאנינג, פתחו טנסי את העונה כמועמדים לזכות באליפות, אך כמו בעונה הקודמת הפסידה הקבוצה לפלורידה ותקוות האליפות נמוגו.
הוא הוביל את נבחרתו בשנית לזכייה בסיטרוס בול, הפעם לאחר ניצחון על אוניברסיטת נורת'ווסטרן.
מאנינג השלים את תוארו בשלוש שנים ופרשנים צפו כי יהיה בחירת דראפט גבוהה, אך הוא בחר להישאר במכללה שנה נוספת.
גם בעונה זו הפסיד מאנינג לאוניברסיטת פלורידה, אך הוביל את קבוצתו לזכייה באליפות חטיבת ה-SEC לאחר ניצחון על אוניברסיטת אובורן והופעה במשחק האורנג' בול, אחד ממשחקי סוף העונה היוקרתיים ביותר.
מאנינג וטנסי הפסידו במשחק זה לאוניברסיטת נברסקה.
ב-2017 נבחר לחבר בהיכל התהילה של פוטבול המכללות.
בדראפט ה-NFL של 1998 נבחר מאנינג ראשון על ידי אינדיאנפוליס קולטס.
כבר בשנתו הראשונה נכנס מאנינג לתפקיד הקוורטרבק הפותח של קבוצתו, ושבר חמישה שיאים שונים של שחקן בשנתו הראשונה בליגה ("רוקי"), עם זאת קבוצתו סיימה עם מאזן חלש של 3 ניצחונות ו-13 הפסדים.
בעונתו השנייה בקבוצה, הקולטס ניצחו 13 פעמים והפסידו רק בשלושה משחקים, בעיקר הודות למשחקם המצוין של מאנינג והרץ האחורי אדגרין ג'יימס.
בעזרתם זכו במקום השני בעונה הסדירה של חטיבת ה-AFC.
בזכות העונה המוצלחת, זכה מאנינג להיבחר לראשונה ל-"פרו בול", משחק האולסטאר של ליגת ה-NFL.
לאורך מספר שנים המשיך מאנינג להפגין יכולת מצוינת ולהוליך את קבוצתו לפלייאוף, אך לא הצליח לעבור את הסיבוב הראשון בכל פעם, בסה"כ 3 הפסדים רצופים.
עונת 2003 - MVP ראשון וניצחונות ראשונים בפלייאוף
הכישלונות במשחקי הפלייאוף השתנו בשנת 2003, כאשר הקולטס ניצחו 12 משחקים מתוך 16 וזכו במקום השלישי בחטיבת ה-AFC.
בסיבוב הראשון של הפלייאוף הביסו הקולטס את דנוור ברונקוס 10-41, ובכך זכה מאנינג בניצחונו הראשון במסגרת פלייאוף ה-NFL.
במשחק זה הפגין מאנינג יכולת שיא אשר הקנתה לו את מדד היעילות המקסימלי לקוורטרבק ("פאסר רייטינג"), הישג נדיר בפרט כאשר המדובר במשחק פלייאוף.
בסיבוב השני, חצי הגמר החטיבתי, הקולטס ניצחו את הקנזס סיטי צ'יפס 31-38 במשחק שנערך בקנזס סיטי.
בגמר האזורי נפגש מאנינג עם קבוצת ניו אינגלנד פטריוטס, בהנהגת הקוורטרבק טום בריידי, והמאמן ביל בליצ'יק.
מאנינג נעצר כמעט לחלוטין על ידי הגנתה המצוינת של הפטריוטס, אשר ניצחה במשחק בתוצאה 14–24, והעפילה לסופרבול, בו זכתה.
מאנינג נבחר בתום העונה ל-MVP של ה-NFL ביחד עם הקוורטרבק של טנסי טייטאנס, סטיב מקניר.
הייתה זו זכייה ראשונה של מאנינג בתואר היוקרתי.
עונת 2004 - שבירת שיאים ותואר MVP נוסף
בעקבות הישגים אלו זכה מאנינג בתואר MVP שני רצוף, כמו גם בתואר "שחקן ההתקפה של השנה".
עם זאת, קבוצתו שוב לא הצליחה להגיע לסופרבול, ולאחר ניצחון על דנבר בסיבוב הראשון הפסידה בסיבוב השני, שוב לניו אינגלנד פטריוטס, אשר שחזרה את הצלחתה מהעונה הקודמת וזכתה בסופרבול.
לאור שני מפגשים אלו, ולאור העובדה ששתי הקבוצות לרוב פוגשות האחת את השנייה בעונה הסדירה, התפתחה לה יריבות בין הקבוצות שזכתה לתשומת לב תקשורתית וכלל-ארצית גדולה בארצות הברית.
עונת 2005 - שוב מפח נפש בפלייאוף
את עונת 2005 פתחו הקולטס בסערה, ובהנהגת מאנינג ניצחו 13 משחקים רצופים, תוך שהם מבטיחים את המאזן הטוב ביותר בליגה, דבר שהקנה להם את יתרון הביתיות לאורך כל פלייאוף ה-AFC.
הדבר נזקף בעיקר לטובת שיפור הגנתי אצל הקולטס, דבר שהיווה עקב האכילס של הקבוצה בשנים קודמות.
הקולטס ניסו להיות הקבוצה השנייה בהיסטוריה אשר מנצחת את כל המשחקים בעונה הרגילה (הקודמת הייתה מיאמי בשנת 1972, וניו אינגלנד פטריוטס עתידים יהיו לשחזר את ההישג בעונת 2007), אך הפסידו במשחק ה-14 שלהם לסן דייגו צ'רג'רס, ולבסוף סיימו את העונה במאזן 2–14, המאזן הטוב ביותר בליגה.
בהתאם לכך, הקולטס עלו אוטומטית לסיבוב השני של הפלייאוף, אך שם נחלו מפח נפש בדמות הפסד ביתי דרמטי 18–21 לקבוצת פיטסבורג סטילרס, אשר זכתה בהמשך בתואר אלופת ה-NFL.
מאנינג, סיים שני במירוץ לתואר ה-MVP של העונה אחרי הראנינג בק שון אלכסנדר.
עונת 2006 - זכייה היסטורית באליפות
את עונת 2006 פתחו הקולטס עם 9 ניצחונות רצופים, אך לאחר מכן הפסידה הקבוצה 4 מ-7 משחקים האחרונים, בעיקר בגלל הגנה חלשה ופציעה של שחקנים מרכזיים רבים, כמו הסייפטי בוב סאנדרס.
בעקבות כך זכתה הקבוצה רק במקום השלישי בעונה הסדירה של ליגת ה-AFC.
חזרתו של בוב סאנדרס להגנת הקולטס הביאה לשיפור דרמטי בתחום זה בפלייאוף, והקבוצה הצליחה להתגבר על תצוגות חלשות של מאנינג בדרך לניצחונות בשני הסיבובים הראשונים של הפלייאוף - על קנזס סיטי צ'יפס בסיבוב הראשון בבית ועל בולטימור רייבנס בסיבוב השני בחוץ.
בגמר החטיבתי הקולטס פגשו שוב את ניו אינגלנד פטריוטס עם בריידי ומאמנה ביל בליצ'ק.
לאחר המחצית הראשונה נראה היה שהניסיון העדיף של הפטריוטס נותן את אותותיו והם בנו יתרון גדול של 18 נק' ו-6–21 עם הירידה למחצית, כאשר מאנינג שוב משחק מתחת לרמתו ואף מאבד כדור שהפך להבקעה ו-7 נק' של הפטריוטס בצד השני.
עם זאת, במחצית השנייה הוביל מאנינג את קבוצתו לשתי הבקעות מהירות ושוויון 21. מכאן והלאה התפתח משחק צמוד עם דפוס קבוע לפיו הפטריוטס עולים ליתרון והקולטס משווים.
במצב של 31–34 לטובת ניו אינגלנד כאשר נשארו 2 דקות ו-17 שניות על השעון, מאנינג "בנה" התקפה ("דרייב") שארכה 7 מהלכים והוליכה את הקולטס 80 יארדים על עבר טאצ'דאון מכריע שהעניק לקולטס יתרון 34–38 דקה לסיום המשחק.
ניו אינגלנד לא הצליחה להבקיע בזמן שנותר ומאנינג וקבוצתו חגגו עלייה ראשונה לגמר ה-NFL, הסופרבול.
בגמר ה-NFL פגשו הקולטס ומאנינג בראשם את אלופת חטיבת ה-NFC, קבוצת שיקגו ברס, ובסיומו של גמר הפכפך אשר עמד בסימן השפעת הגשם אשר ירד ללא הרף על מהלכי המשחק, ניצחו הקולטס 17–29 וזכו באליפות ראשונה מאז עבר המועדון לעיר אינדיאנפוליס, בשנות ה-80. מאנינג זכה בתואר MVP של משחק הסופרבול.
את עונת 2007, כמו את שתי העונות לפני-כן, פתחו הקולטס עם שבעה ניצחונות רצופים, לפני ההפסד הראשון שלהם, בבית נגד ניו אינגלנד, במשחק שהציב שתי קבוצות בלתי מנוצחות האחת נגד השנייה, והוכרע בדקות האחרונות.
את העונה הקולטס סיימו עם מאזן מצוין של 3–13, וזאת אף שלאורך רוב העונה נאלץ מאנינג להסתדר ללא התופס מארווין האריסון אשר נפצע במהלך העונה.
הקולטס סיימו במקום השני בחטיבת ה-AFC, וזכו בכרטיס חופשי לסיבוב השני של הפלייאוף, בו הם הפסידו בביתם במפתיע לקבוצת סן דייגו צ'רג'רס.
בעונה זו הגיע מאנינג למספר הישגים:
הגיע ל-40,000 יארדים במסירה בקריירה
הפך להיות המוסר הטוב ביותר בתולדות מועדון הקולטס, תוך שהוא עובר את המוביל הקודם, ג'וני יונייטס.
עונת 2008 - תואר MVP נוסף
למרות פתיחה חלשה של העונה (3 ניצחונות ו-4 הפסדים), שנבעה משני ניתוחים שעבר מאנינג ברגלו אשר גרמו לו להחמיץ את כל מחנה האימונים של הקבוצה, הצעיד מאנינג את הקולטס ל-9 ניצחונות רצופים ולמאזן השני בטיבו ב-AFC.
הקולטס דורגו רק במקום החמישי בדירוג הפלייאוף, מכיוון שיריבתם לבית הדרום, טנסי, סיימה עם מאזן טוב יותר של 3–13, ובכך סיימה את רצף חמש השנים בהן היו אלופי הבית (על פי שיטת הדירוג ב-NFL, מקומות 1 עד 4 משוריינים לראשי ארבעת הבתים בכל חטיבה).
על הישגו זה, ועל המנהיגות הרבה שגילה בהצעידו את קבוצתו פעמים רבות לניצחון ברבע האחרון מעמדת פיגור, זכה מאנינג בתואר ה-MVP של הליגה בפעם השלישית, ובכך השתווה לברט פארב כשיאן הליגה למספר הרב ביותר של תוארי MVP.
בפלייאוף שוב הפסידו הקולטס לסן דייגו צ'רג'רס, הפעם בחוץ.
עונת 2009 - MVP רביעי והופעה שנייה בסופרבול
במחזור השני של עונה זו ניצח פייטון מאנינג את משחקו ה-119, נגד מיאמי דולפינס, ובכך עבר את ג'וני יונייטס בתור השחקן בעל מספר הניצחונות הרב ביותר בתולדות מועדון הקולטס, כמו גם התמקם לבדו במקום החמישי בטבלת כל הזמנים בקטגוריה זו.
במהלך המשחק הצליח מאנינג להצעיד את הקולטס לניצחון אף על פי שהקבוצה החזיקה בכדור פחות מרבע שעה (מתוך 60 דקות בסה"כ).
מאנינג המשיך ביכולת טובה, וסחף את קבוצתו ל-14 ניצחונות רצופים מפתיחת העונה, תוך שבירת השיא של ניו אינגלנד פטריוטס לניצחונות רצופים בעונה הסדירה והעמדתו על 23, כמו גם שבירת השיא של סן פרנסיסקו 49' לניצחונות של מועדון בעשור ספציפי (עמד על 113 בשנת ה-90) והעמדתו על 115 ניצחונות.
בשבעה מתוך 14 ניצחונות אלו, הצעיד מאנינג את קבוצתו לניצחון לאחר שהייתה בפיגור בסוף הרבע השלישי.
לאחר שקבוצתו עמדה על מאזן 0–14, והבטיחה העפלה אוטומטית לסיבוב השני ויתרון הביתיות לאורך הפלייאוף, במהלך המשחק הביתי נגד ניו יורק ג'טס, החליט מאמן הקולטס ג'ים קאלדוול, באופן שנוי במחלוקת, להוציא את מאנינג מהמשחק בעוד קבוצתו ביתרון במהלך הרבע השלישי.
הג'טס ניצלו עובדה זו והנחילו לקולטס את הפסדם הראשון העונה, וכך נמנע מהקולטס אפשרות לשחזר את ההישג של "עונה סדירה מושלמת" אשר הושג בעבר רק פעם אחת בתולדות הליגה.
גם במשחק האחרון נגד באפלו בילס נשאר מאנינג בצד לאורך רובו של המשחק, שהסתיים בהפסד נוסף של הקולטס.
הקולטס סיימו את העונה עם מאזן 14:2, הטוב ביותר ב-NFL.
על יכולתו זו של מאנינג במהלך העונה הוענק לו תואר ה-MVP הרביעי שלו והשני ברציפות, אשר הפך את מאנינג לשחקן היחיד בתולדות הליגה שזוכה בפרס מספר כה רב של פעמים.
לאחר שנהנו משבוע החופש, פגשו הקולטס בסיבוב השני של הפלייאוף את קבוצת בולטימור רייבנס.
מאנינג מסר שתי מסירות להבקעה לפני המחצית כדי ליצור פער של 17:3 במחצית ובסיום ניצחון 20:3 לקולטס.
היה זה ניצחון ראשון לקולטס בעידן מאנינג לאחר "שבוע החופש".
בגמר ה-AFC פגשו הקולטס את קבוצת ניו יורק ג'טס.
מול ההגנה המדורגת ראשונה בליגה מאנינג התגבר על פיגור מוקדם של 6–17 ועם 3 מסירות לטאצ'דאון, בלי איבודי כדור, הוביל את הקולטס ל-24 נק' רצופות, ניצחון 17–30 והופעה שנייה בקריירה בסופרבול, כנגד המדורגת ראשונה ב-NFC, קבוצת ניו אורלינס סיינטס.
בסופרבול 44, מאנינג והקולטס נוצחו על ידי ניו אורלינס 31:17, לאחר שהובילו במשך 3 רבעים.
מאנינג סיים עם מסירה אחת לטאצ'דאון ואיבוד כדור שהפך לטאצ'דאון לסייטנס לקראת הסיום וחתם בכך את התוצאה הסופית.
מאנינג שבר במשחק את שיא הסופרבול כאשר הוליך את הקולטס 96 יארדים לטאצ'דאון בדרייב ההבקעה הארוך ביותר בתולדות הסופרבול.
במהלך הפלייאוף גם שבר מאנינג את שיא הפלייאוף למשחקים של מעל 300 יארדים במסירה והעמידו על 8.
הקולטס בהנהגתו של מאנינג סיימו את עונה זו עם מאזן 10:6, אשר הספיק לאליפות בית הדרום נוספת, ולהופעה תשיעית רצופה בפלייאוף, שיא ליגה לקוורטרבק.
שיאי ליגה נוספים ששבר מאנינג בשנה זו:
פתח במשחק ה-208 ברציפות מאז תחילת הקריירה שלו.
כמו כן, שבר מאנינג את שיאו האישי על כמות היארדים במסירה לעונה והעמידו על 4,700.
בסיבוב הראשון של הפלייאוף, נגד קבוצת הניו יורק ג'טס, הצעיד מאנינג את קבוצתו לדרייב שהפך פיגור 14:13 ליתרון 16:14 עם שער שדה של אדם ווינאטיירי 53 שניות לסיום המשחק.
הג'טס ניצחו משחק זה עם שער שדה ממש עם סיום המשחק, כאשר הם מסיימים את העונה עבור מאנינג והקולטס.
מאנינג השלים 18 מ-26 מסירותיו במשחק זה, עם 225 יארדים וטד אחד.
היה זה משחקו האחרון במדי קבוצת אינדיאנפוליס קולטס.
מאנינג עבר ניתוח בצווארו ב-23 במאי.
לאחר שלא נראתה התקדמות, הקולטס הודיעו באופן רשמי שמאנינג לא יפתח את העונה.
בכך נקטע רצף של 208 משחקי ליגה סדירה רצופים
(227 משחקים כולל פלייאוף) בהם פתח מאנינג, רצף זה שני רק לזה של ברט פארב.
מאנינג עבר ניתוח שני בצווארו ב-8 בספטמבר 2011. הקולטס שמרו לו מקום ברשימת השחקנים הפעילים, למקרה שיוכל לחזור במהלך העונה, דבר שלא קרה.
מאנינג החמיץ את כל עונת 2011, ובלעדיו, הקולטס פתחו עם שיא מועדון שלילי של 13 הפסדים רצופים, בדרך למאזן 2–14, הגרוע בליגה.
עזיבת הקולטס וקריירה בדנבר – 2012
ב-7 במרץ 2012, שוחרר מאנינג מאינדיאנפוליס קולטס לאחר 14 שנים.
ההחלטה התקבלה על ידי הנהלת הקולטס, על מנת להימנע מלשלם למאנינג בונוס בסך 28 מיליון דולר, אותו היה עליהם לשלם עד 8 במרץ כדי למנוע ממאנינג להפוך לשחקן חופשי, ועל רקע אי הבהירות לגבי יכולתו של מאנינג להתאושש מפציעתו הקשה.
ב-20 במרץ, לאחר שבועיים בהם התאמן עבור כמה קבוצות בליגה, חתם מאנינג על חוזה חדש ל-5 שנים תמורת 96 מיליון דולר עם הדנוור ברונקוס.
ב-9 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הברונקוס בפתיחת עונת 2012 של ה-NFL, בניצחון על הפיטסבורג סטילרס.
מאנינג הוביל את הברונקוס למאזן הטוב בליגה באותה עונה עם 13 ניצחונות, אך קבוצתו הודחה לאחר הפסד ביתי במשחקה הראשון בפלייאוף, לבולטימור רייבנס, אשר המשיכה לזכייה בתואר האליפות.
בעונה זו שבר מאנינג את שיאי הליגה למספר הטאצ'דאונים במסירה והעמידו על 55 ואת מספר היארדים במסירה, 5,477. בהנהגתו של מאנינג הגיעה דנבר לסופרבול לאחר ניצחונות על סן דייגו צ'רג'רס 17–24, ועל ניו אינגלנד פטריוטס 14–26, אך הובסה במשחק עצמו 8–43 על ידי סיאטל סיהוקס.
באותה עונה זכה מאנינג בתואר ה-MVP החמישי שלו, שיפור לשיא הליגה בו הוא מחזיק.
בעונת 2014, במהלך משחק בית נגד סן פרנסיסקו, שבר מאנינג את שיא הליגה למספר הטאצ'דאונים במסירה בקריירה שהיה שייך לברט פארב.
דנבר סיימה את אותה עונה במקום השני ב-AFC וכך העפילה אוטומטית לסיבוב השני, אך שם הפסידה לקבוצתו הקודמת של מאנינג, אינדיאנפוליס קולטס, בתוצאה 13–24, כאשר מאנינג משחק למרות פציעות בשתי רגליו.
עונת 2015 - זכייה בסופרבול שני ופרישה
את עונת 2015 התחילו הברונקוס עם שבעה ניצחונות רצופים, למרות יכולת לא טובה מצד מאנינג.
לאחר שישה משחקים בהם לא שיחק ואף לא נרשם כשחקן פעיל בטופס המשחק, בהם ניצחה הקבוצה 4 משחקים והפסידה ב-2, הגיע המשחק האחרון בעונה, נגד הסן דייגו צ'ארג'רס, בו נרשם מאנינג כשחקן פעיל והתחיל את המשחק על הספסל.
לאחר שדנבר מצאה עצמה בפיגור 7:13 ואיבדה חמישה כדורים בהתקפה, נכנס מאנינג כמחליף ברבע השלישי והוביל את הקבוצה לניצחון ולהבטחת המקום הראשון ב-AFC ויתרון הבייתיות לאורך הפלייאוף.
במשחק הראשון של קבוצתו בפלייאוף, נגד הפיטסבורג סטילרס, ניצחו הברונקוס 23:16, כאשר מאנינג מוביל מהלך מנצח ברבע הרביעי כשקבוצתו בפיגור ומסיים ללא טאצ'דאונס וללא איבודים.
בגמר ה-AFC, נגד האלופה ניו אינגלנד פטריוטס, ניצחה דנבר 20:18 כאשר מאנינג מוסר שתי מסירות לטאצ'דאון במחצית הראשונה.
בכך הפך מאנינג לשחקן הראשון שמגיע לסופרבול פעמיים לפחות עם שתי קבוצות שונות.
בסופרבול 50 שנערך בקליפורניה, בהנהגת הגנה סוחפת שהובלה על ידי השחקן המצטיין של המשחק וון מילר, ניצחו הברונקוס את קרוליינה בתוצאה 24:10. מאנינג סיים את המשחק ללא טאצ'דאונס ועם שני איבודים.
בכך הפך מאנינג לקוורטרבק הפותח המבוגר ביותר שזוכה באליפות ולקוורטרבק הראשון שזוכה באליפות עם שתי קבוצות שונות.
ב-7 במרץ 2016, במסיבת עיתונאים שנערכה בדנבר, הודיע מאנינג על פרישה ממשחק.
בעת פרישתו, היה מאנינג המדורג מספר 1 בכמעט כל סטטיסטיקה אפשרית לקוורטרבק, ביניהן יארדים בקריירה (71,940), ובעונה אחת (5,377), מסירות לטאצ'דאונס בקריירה (539) ובעונה אחת (55), ניצחונות עונה סדירה (186) וסה"כ ניצחונות (200) ועוד כמפורט ברשימה החלקית למטה.
כמו כן, מאנינג היה השחקן היחיד בתולדות הליגה שזכה בתואר השחקן המצטיין של השנה (MVP) חמש פעמים.
ב-18 במרץ 2016 הודיע הבעלים של קבוצת אינדיאנפוליס קולטס, ג'ים אירסיי, במסיבת עיתונאים משותפת עם פייטון מאנינג, על הקמת פסל בדמותו של האחרון בפתח אצטדיונה הביתי של הקולטס וכמו כן הודיע רשמית שהחולצה מספר ,18 אותה לבש מאנינג, לא תילבש יותר על ידי אף שחקן קולטס לעולם.
ב-6 בפברואר 2021 נכנס פייטון להיכל התהילה של הפוטבול המקצועני.
תוארי NFL בהם זכה מאנינג:
7 בחירות לנבחרת העונה (ALL-PRO) של ה-NFL, שיא ליגה לקוורטרבק
MVP של משחק הסופרבול (XLI)
4 פעמים זכייה באליפות ה-AFC
פעמיים זכייה בסופרבול (עונות 2006 ו-2015)
שיאים שקבע עם מארווין האריסון בתור צמד רכז משחק - תופס:
מספר ההשלמות הרב ביותר - 1015
מספר היארדים הרב ביותר - 13,577
מספר ההבקעות הרב ביותר - 114
שיאי ליגה לקריירה בהם החזיק מאנינג (רשימה חלקית):
ב-19 באוקטובר 2014 שבר מאנינג את שיא מספר המסירות לטאצ'דאון בקריירה בעונה הסדירה של ברט פארב (אשר עמד על 508 מסירות ב-302 משחקים) עם 510 מסירות ב-246 משחקים.
בעת פרישתו העמיד מאנינג את השיא על 539 מסירות ב-266 משחקים.
השיא נשבר על ידי דרו בריז בעונת 2019.
ב-15 בנובמבר 2015 שבר מאנינג את שיא מספר היארדים הכולל בעונה הסדירה בקריירה של ברט פארב והעמידו על 71,940 יארדים בעת פרישתו.
שיא זה נשבר ב-8 באוקטובר 2018 על ידי דרו בריז, הקוורטרבק של ניו אורלינס סיינטס.
בנוסף השווה מאנינג את שיא הניצחונות בעונה הסדירה בקריירה של ברט פארב, 186 ניצחונות.
שיא זה נשבר ב-2017 על ידי טום בריידי.
בנוסף ל-14 ניצחונות פלייאוף עמד מאנינג על 200 ניצחונות בקריירה בעת פרישתו, שיא ליגה שנשבר על ידי טום בריידי ב-2016.
מספר הדרייבים המנצחים בקריירה - 56
מספר ניצחונות הקאמבק - 45
פייטרו אורסאולו הראשון (באיטלקית: Pietro I Orseolo, בלטינית: Peter Urseolus - פטרוס אורסאולוס; 928–978) היה הדוכס ה-23 של ונציה.
פייטרו כיהן כדוג'ה בין השנים 976–978. לאחר מותו הוכרז כקדוש נוצרי על ידי הכנסייה הקתולית.
פייטרו נולד ליד אודין שבאיטליה לאחת ממשפחות האצולה של ונציה.
בהיותו בן 20 מונה לתפקיד מפקד הצי של לה סרניסימה, והצטיין בתפקידו ובמאבקו בשודדי הים מאזור דלמטיה אשר פגעו בסחר הוונציאני.
בשנת 976 מרדו תושבי ונציה כנגד הדוג'ה פייטרו קאנדיאנו הרביעי והציתו את ארמונו בעודו בתוכו, וזאת בשל חששם מהפכת רפובליקת ונציה למונרכיה.
על פי דבריו של פטרוד דאמיאני, פייטרו אורסאולו עצמו עמד בראש המורדים בדוג'ה.
לאחר ההפיכה נבחר פייטרו לתפקיד הדוג'ה.
בהיותו דוג'ה שיקם פייטרו את העיר שנפגעה בשריפה, החזיר את הסדר לעיר, והפגין נדיבות רבה כלפי אלמנתו של קנאדיאנו.
כמו כן פייטרו בנה בתי חולים, בתי יתומים, משכן לאלמנות ומבנים לעולי רגל.
פייטרו אורסאולו השתמש בכספו שלו לשקם את ארמון הדוג'ה ואת בזיליקת מרקוס הקדוש שנהרסו בשריפה.
שנתיים לאחר מינויו, ב-1 בספטמבר 978, עזב פייטרו אורסאולו במפתיע את העיר (מבלי אפילו לעדכן את אשתו וילדיו) על מנת להצטרף למנזר הבנדיקטיני בסן-מישל-דה קושה בפראדה שבדרום צרפת.
בהיותו במנזר חיי פייטרו אורסאולו חיי צניעות, והתנתק מכל מגע עם החברה הוונציאנית.
לאחר מספר שנים במנזר, עזב גם אותו והחל לגור כנזיר בודד ביערות בקרבת המנזר, שם נפטר כשבע שנים לאחר מכן.
למעלה מארבעים שנה לאחר מותו הכריז הגמון מקומי על היות פייטרו אורסאולו מבורך.
בשנת 1731 הוא הוכרז כקדוש רשמית על ידי הכנסייה הקתולית, והאפיפיור גרגוריוס ה-12 קבע את יום חגו ב-14 בינואר.
בוועידת ותיקן השנייה הועבר יום חגו ל-10 בינואר - יום פטירתו.
פייטרו אורסאולו השני (באיטלקית: Pietro II Orseolo) היה הדוכס ה-26 של ונציה.
פייטרו כיהן כדוג'ה בין השנים 991–1009.
בתקופת כהונתו של אורסאולו החלה התפשטות הרפובליקה של ונציה לכיוון מזרח - שנמשכה ב-500 השנים הבאות.
בעקבות הניצחון נקבע פסטיבל שנתי ונציאני - חג העלייה - Festa della Sensa (על פי התאריך שבו אירע הניצחון).
במסגרת פסטיבל זה מפליגים הדוג'ה והבישוף של ונציה אל מעבר ללידו של ונציה, עורכים את טקס נישואי הים ומברכים את מי הים.
בשנת 992 כרת אורסאולו הסכם שלום עם קיסר האימפריה הביזנטית בסיליוס השני ובתמורה להובלת כוחות צבא ביזנטיניים בספינותיה, קיבלה רפובליקת ונציה זכויות סחר בקונסטנטינופוליס.
ב-9 במאי 1000 החלה מלחמה נוספת בין ונציה לקרואטיה.
צי בן שש ספינות החריב את מזרח הים האדריאטי.
לאחר מותו של פייטרו אורסאולו נבחר בנו, אוטונה אורסאולו כדוג'ה אחריו.
לימים, נכדו של פייטרו, פטר אורסאולו, כיהן כמלך הונגריה.
פייטרו בארבולאנו (באיטלקית: Pietro Barbolano) המכונה גם פייטרו צ'נטראניגו (Pietro Centranigo) היה הדוכס ה-28 של ונציה.
פייטרו נבחר לתפקיד לאחר הדחת קודמו, אוטונה אורסאולו.
בעקבות ההדחה (שנבעה מכעס תושבי ונציה על הנפוטיזם של אוטונה), הוטלו סנקציות רבות על העיר ונציה על ידי הקיסר קונסטנטינוס ה-8, קיסר האימפריה הביזנטית והקיסר קונראד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
כמו כן, בעקבות ההדחה אישטוון הראשון מלך הונגריה תקף את ערי ונציה שבחוף דלמטיה וכבש וסיפח חלק מהן.
בעקבות הלחץ הכלכלי החלה דרישה עממית להשבת אוטונה לכיסאו.
בשנת 1032, בעקבות הלחץ הציבורי התפטר פייטרו מכס הדוג'ה, וקרא לאוטונה לשוב מגלותו בקונסטנטינופוליס.
באופן זמני שלט בוונציה אחיו של אוטונה, אורסו, ארכיבישוף גראדו.
בעת שהגיעו השליחים לקונסטנטינופוליס, התברר כי אוטונה נמצא על ערש דווי.
בשורה זו הביאה לניסיון של דומניקו אורסאולו להשתלט על כס הדוג'ה.
תושבי העיר התנגדו לניסיון, שנראה בעיניהם ניסיון להקים מונרכיה בעיר, ולכן בשנת 1032 נבחר הסוחר העשיר דומניקו פלאבאניקו לתפקיד הדוג'ה.
פייטרו גראדניגו (באיטלקית: Pietro Gradenigo; 1251 - 13 באוגוסט 1311) היה הדוכס ה-49 של ונציה.
כיהן כדוג'ה משנת 1289 ועד פטירתו.
בעת בחירתו לדוג'ה כיהן גראדניגו כפודסטה בקופר שבדלמטיה.
במהלך כהונתו, בשנת 1291, ספגה ונציה מפלה קשה, עם כיבוש עכו - המוצב הצלבני האחרון בארץ הקדוש.
בשנת 1294 פרצה מלחמה בין ונציה לבין ג'נובה.
במקביל בזז קיסר האימפריה הביזנטית אנדרוניקוס השני את כרתים ואסר את הוונציאנים בקונסטנטינופוליס.
בתגובה על מעשים אלה תקף הצי הוונציאני את גאלאטה וצר על הארמון הקיסרי בבלכרנאה.
בקרב קורזולה שנערף בשנת 1298 הביסו הגנואים את הוונציאנים, ולבסוף בשנת 1299 נאלצו הוונציאנים לחתום על הסכם שלום עם גנואה.
גראדניגו שינה את שיטת הממשל בוונציה בכך שהביא לחקיקת ה"סראטה דל מאג'ור קונסיליו" (Serrata del Maggior Consiglio) - "נעילת המועצה הגדולה של ונציה".
חוק זה, שהתקבל בפברואר 1297, קבע כי למועצה יכולים להתקבל אך ורק צאצאים של חברי המועצה, ובכך יצר למעשה אוליגרכיה בוונציה.
בשנת 1308 פרצה מלחמה בין ונציה לבין מדינת האפיפיור במאבק על השליטה בפרארה.
ב-27 במרץ 1309 הורה האפיפיור קלמנס החמישי להטיל חרם על העיר ותושביה ולהוציאה אל מחוץ לכנסייה, ואסר על הנוצרים לסחור עם הסוחרים הוונציאנים.
הביקורת הציבורית על השינוי החוקתי והצעדים שהביאו לפגיעה הדתית והכלכלית הביאו לניסיון להדיח את הדוג'ה והמועצה הגדולה.
בראש הניסיון עמד באיאמונטה טייפולו, ולצדו פעלו בני משפחות אצולה נוספות.
הניסיון לרצוח את הדוג'ה ב-15 ביוני 1310 נכשל, ומנהיגיו הוצאו להורג.
בעקבות קשר זה הוקמה מועצת העשרה - מוסד שנועד להיות מוסד זמני, אך הפך למוסד של קבע שניהל למעשה את הרפובליקה.
גראדניגו נפטר ב-13 באוגוסט 1311. בשל החרם הנוצרי לא נערכו טקסים דתיים בעת מותו, והוא נקבר בקבר לא מסומן באי מוראנו.
פייטרו אוטובוני (באיטלקית: Pietro Ottoboni; 2 ביולי 1667 – 29 בפברואר 1740) היה חשמן איטלקי ובן-אחיינו של האפיפיור אלכסנדר השמיני (שגם שמו היה פייטרו אוטובוני).
הוא זכור בעיקר כפטרון מוזיקה ואמנות.
אוטובוני נטה לחיי זוהר ופאר ונהנה מתענוגות החושים, אך לצד פזרנותו הנהנתנית היה גם נדיב, נכון לשרת ומרבה במתן צדקה.
מוזיקאים בתחומים שונים, מגדולי היוצרים והמבצעים באיטליה, בהם הכנר והמלחין ארכאנג'לו קורלי והקסטראטו אנדראה אדאמי, חסו בצלו ויחד עם אחרים הופיעו מדי שבוע בארמונו וביצעו מיסות, מוטטים, סינפוניות וקונצ'רטי גרוסי.
יצירות רבות הוקדשו לו ואפשר שיוצריהן קיבלו שכר נדיב תמורתן.
נדיבותו שלא ידעה גבולות ומסירותו הקנאית למוזיקה, כפי שהגדירה שארל דה בוסה, הביאוהו לחסרון כיס מתמיד.
פייטר הוא דרמת ספורט אמריקאית משנת 2010 בבימויו של דייוויד או.
ראסל, אודות המתאגרף המקצועי מיקי וורד (מארק וולברג) ואחיו למחצה, דיקי אקלמונד (כריסטיאן בייל).
בסרט גם משחקות איימי אדמס ומליסה לאו.
הסרט זכה לביקורות מהללות וזכה בשני פרסי אוסקר.
הסרט יצא בארצות הברית בתפוצה מוגבלת ב-10 בדצמבר 2010, ובישראל הסרט יצא בסוף דצמבר 2010.
במרכז הסרט נמצאים המתאגרף מיקי וורד המנסה לקדם את קריירת האגרוף שלו ואחיו דיקי אקלמונד, מכור לסמים, מתאגרף לשעבר שחולם על קאמבק.
וורד סובל מניהול כושל של הקריירה שלו בידיהם של אחיו ואימו.
העלילה מונעת על ידי המתח בין הצורך להתנתק מהניהול המשפחתי לבין המשבר שניתוק כזה יגרום בין וורד לבין משפחתו.
חברתו של וורד עומדת לצידו ומול אימו ואחיו.
מארק וולברג - מיקי וורד
כריסטיאן בייל - דיקי אקלמונד
איימי אדמס - שרלין פלמינג
מליסה לאו - אליס אקלמונד
ג'ק מק'גי - ג'ורג' וורד
פרנק ראנזוולי - סאל לואנו
מייקל אוקיף - מייקל אוקיף
השבועון ספורטס אילוסטרייטד הגדיר את הסרט כסרט הספורט הטוב ביותר בעשורים האחרונים מאז סרטם של מרטין סקורסזה ורוברט דה נירו, "השור הזועם".
בישראל זכה הסרט בעיקר לביקורות חיוביות.
כדי להימנע מתחרות עם הסרט "התייר", פייטר יצא בתפוצה מוגבלת ב-10 בדצמבר.
וב-17 בדצמבר הסרט בתפוצה מורחבת יותר.
בשבוע הראשון לצאתו הסרט הכניס כ-433 אלף דולר וזאת על אף שהוקרן רק בארבעה אולמי קולנוע.
שבוע מאוחר יותר, הסרט הכניס כ-18.6 מיליון דולר ומוקם במקום הרביעי בטבלת הסרטים המכניסים ביותר לשבוע זה.
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (כריסטיאן בייל)
פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (מליסה לאו)
פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע (מליסה לאו)
פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע (כריסטיאן בייל)
פרס גילדת שחקני המסך לשחקן המשנה הטוב ביותר בסרט קולנוע (כריסטיאן בייל)
פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסרט קולנוע (מליסה לאו)