tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא למדה גרמנית וצרפתית ותרגמה טקסטים, שהידועים בהם הם: "על חשיבותן של דעות דתיות" פרי עטו של ז'אק נקר ו"עקרונות המוסר: לשימושם של ילדים" מאת כריסטיאן גוטהילף זלצמן.
היא כתבה גם ביקורות ספרים, בעיקר על רומנים בכתב העת של ג'ונסון: "הסקירה האנליטית".
החוג האינטלקטואלי שסבב את חייה של וולסטונקראפט התרחב באותה עת.
היא השתתפה בארוחות הערב המפורסמות של ג'וזף ג'ונסון ופגשה דמויות בולטות בעולם הפילוסופיה והספרות, ביניהם הסופר הרדיקלי תומאס פיין והפילוסוף ויליאם גודווין.
בפעם הראשונה שוולסטונקראפט וגודווין (שהיה לבעלה מאוחר יותר), נפגשו הם התאכזבו זה מזה.
גודווין ביקר למעשה את חברה פיין, אך וולסטונקראפט חלקה על דעותיו במהלך הביקור כמעט בכל נושא שעלה לדיון.
בניגוד לגודווין, את ג'ונסון תיארה במכתביה כאח וכאב.
בזמן שהותה בלונדון ניהלה וולסטונקראפט מערכת יחסים עם האמן הנרי פוסלי, על אף היותו נשוי.
היא הציעה לזוג הסדר מגורים אפלטוני משותף, אך אשתו של פוסלי שנחרדה מהרעיון גרמה לבעלה לנתק את הקשר עם וולסטונקראפט.
בעקבות זאת, החליטה וולסטונקראפט לנסוע לצרפת.
היא הייתה בין התומכים האנגלים הבולטים במהפיכה הצרפתית וברעיונותיה.
בשנת 1790 כתבה בהשפעת רוח התקופה את הספר "הגנה על זכויות האדם", בה הביעה את תמיכתה ברעיונות ההשכלה, האינטלקטואליות והרציונליות.
פרסום זה היווה אף תגובה לביקורת השמרנית שהטיח אדמונד ברק כלפי המהפכה הצרפתית בספרו "הרהורים על המהפכה הצרפתית" (1790).
בזכות הספר שכתבה, קנתה מוניטין בן לילה.
היא הושוותה לכותבים מובילים, ביניהם התאולוג מעורר המחלוקת ג'וזף פרייסטלי ופיין.
בשנת 1792, נתנה משנה תוקף לרעיונותיה שהותוו בספר 'זכויות האדם', בספר נוסף 'הגנה על זכויות האישה', שהיה למעשה עבודתה המפורסמת והחשובה ביותר.
וולסטונקראפט נסעה לפריז בדצמבר 1792 והגיעה כחודש לפני הוצאתו להורג של לואי השישה עשר בגיליוטינה.
היא תרה בעיר אחר בני מולדתה והצטרפה למעגל הגולים ששהו בעיר.
לאחר כתיבתה את "זכויות האשה", וולסטונקראפט הייתה נחושה בדעתה לבחון בפועל את רעיונותיה, ובאווירה האינטלקטואלית שהשרתה המהפיכה הצרפתית, חוותה את הקשר הרומנטי המשמעותי ביותר שלה.
היא פגשה בגילברט אימליי, הרפתקן אמריקני שבו התאהבה.
אימליי עורר בה את התשוקות הרדומות והעניין שלה במין.
היא הרתה לו, וב-14 במאי 1794, נולדה בתם הבכורה פאני, שנקראה על שם חברתה הקרובה ביותר.
את אושרה היא ביטאה במכתב שכתבה לידיד: "הילדה הקטנה שלי מתחילה לינוק כל כך בגבריות עד שאביה סבור בשובבות כי היא תכתוב את החלק השני של זכויות האשה".
היא המשיכה לכתוב בשקיקה, למרות הריונה והמעמסה הכרוכה בהיותה אם טריה בארץ זרה החווה את האלימות הגוברת של המהפכה הצרפתית.
בביתה באבר שבצפון צרפת, כתבה את "היסטוריה של המהפכה המוקדמת: מבט היסטורי ומוסרי של המהפכה הצרפתית", שראה אור בלונדון, בדצמבר 1794.
כאשר המצב הפוליטי הורע, הכריזה בריטניה מלחמה על צרפת והעמידה את נתיניה הבריטים בסכנה של ממש.
כדי להגן על וולסטונקראפט, רשם אותה אימליי כאשתו בשנת 1793 אף על פי שלא היו נשואים.
חלק מחבריה לא היו בני מזל כמוה ורבים מהם, כגון תומאס פיין, נעצרו וחלקם אף הוצא להורג בגיליוטינה.
(אחיותיה של וולסטונקראפט האמינו שהיא נאסרה).
לאחר שעזבה את צרפת, היא המשיכה לקרוא לעצמה גברת אימליי, על מנת להעניק לגיטימציה לבתה.
אימליי, שמאס בשגרה הביתית, עזב אותה.
ההיעדרויות הארוכות שלו שכנעו את וולסטונקראפט כי הוא העדיף אישה אחרת על פניה.
היא שלחה לו מכתבים נואשים, אך ללא הועיל.
בחודש אפריל 1795, חזרה וולסטונקראפט ללונדון בתקווה כי אימליי יאות לשוב לחיים זוגיים עמה, אך תקוותה התבדתה.
חודש מאוחר יותר ניסתה להתאבד, אך אימליי הצליח להציל את חייה.
כניסיון אחרון להשיב לחיקה את אימליי, היא נסעה עם בתה ומשרתת לסקנדינביה כדי לערוך פגישות עסקיות עבורו במטרה להשיב חלק מהפסדיו.
על חוויותיה ממסע זה, כתבה במכתבים ששלחה לאימליי, שרבים מהם התפרסמו בשנת 1796 כ"מכתבים שנכתבו במהלך מגורים קצרים בשוודיה, נורווגיה ודנמרק".
עם שובה לאנגליה, הגיעה להכרה מלאה כי יחסיה עם אימליי הסתיימו, וניסתה להתאבד שוב, לאחר שכתבה לאימליי את הדברים הבאים: "הניחו לעוונותיי לנוח איתי.
בקרוב, בקרוב מאוד, אמצא שלווה.
כשתקבל את המילים הללו, הראש הבוער שלי יהיה קר...אני אצלול לתוך נהר התמזה שבו יש לי סיכוי רב יותר למצוא את המוות שאותו אני מחפשת.
מי ייתן ולא תחווה את הסבל שגרמת לי.
אם אי פעם רגישותך תתעורר, חרטה תמצא את דרכה ללבך, ובעיצומה של הנאה חושנית, אופיע בפניך, כקורבן של הסטייה שלך מההגינות".
וולסטונקראפט ניסתה לסיים את חייה בקפיצה לנהר התמזה, אך עובר אורח שהבחין בה הצליח למנוע ממנה את תוכניתה והציל את חייה.
וולסטונקראפט ראתה בניסיונה להתאבד, אקט רציונלי, וכך כתבה לאחר הצלתה: "נותר לי רק לקונן.
לאחר שמרירות המוות חלפה, הוחזרתי באופן לא הומני לחיים ולאומללות.
אבל אל לה לנחישות קבועה להתבלבל על ידי האכזבה.
אני לא אניח לה להיות ניסיון נואש, אלא אחד המעשים הרגועים ביותר של ההיגיון.
במובן הזה אני אחראית רק לעצמי...
נסיבות אחרות אמורות להמיט עליי קלון".
וולסטונקראפט שבה בהדרגה לעסוק בכתיבה, להיות מעורבת שוב במעגל החברתי של ג'וזף ג'ונסון ולהדק את קשריה עם מרי הייז, אליזבט אינצבלד ושרה סידונס.
החיזור של גודווין אחר וולסטונקראפט החל באיטיות, אך הפך במשך הזמן לרומן סוער.
גודווין קרא את: 'מכתבים שנכתבו בשוודיה, נורווגיה ודנמרק' ובעקבות זאת כתב כי: "אם אי פעם כתיבת ספר מכוונת לגרום לגבר להתאהב במחברו, הרי נראה כי זה הספר.
היא שחה על צרותיה באופן שממלא אותנו במרה שחורה, וממיס אותנו בעדינות.
היא מציגה גאונות שמגייסת בפקודה את כל הערצתנו".
הם החליטו להתחתן לאחר שוולסטונקראפט הרתה, כדי להעניק לילדם מעמד חוקי.
נישואיהם חשפו את העובדה שוולסטונקראפט מעולם לא נישאה לאימליי, וכתוצאה מכך היא וגודווין איבדו חברים רבים.
גודווין ספג גם ביקורת על המסה הפילוסופית שכתב: "הצדק הפוליטי", שבה באו לידי ביטוי רעיונותיו שדגלו בביטול הנישואין.
לאחר נישואיהם ב-29 במרץ 1797 עבר הזוג להתגורר בשני בתים סמוכים, הידועים בשם: 'מצולע', ובאופן הזה המשיכו לשמור על עצמאותם.
מערכת היחסים שלהם הייתה יציבה ומאושרת, אם כי קצרה באופן טרגי.
ב-30 באוגוסט 1797 ילדה וולסטונקראפט את בתה השנייה, מרי.
אף על פי שהלידה נראתה תקינה בתחילה, לקתה וולסטונקראפט בקדחת הלידה, שהייתה תופעה שכיחה באותה עת ולעיתים אף קטלנית.
ב-10 בספטמבר, לאחר מספר ימים של ייסורים, הלכה וולסטונקראפט לעולמה.
בעלה שהיה במצב רגשי קשה לאחר מותה, כתב לידידו תומאס הולקרופט: "אני מאמין באמונה שלמה שלא קיימת עוד אישה המשתווה לה בעולם.
מניסיוני אני יודע כי נוצרנו לגרום אושר זה לזה.
אין לי ציפיות לדעת אושר שוב".
וולסטונקראפט נקברה בחצר סנט פנקראס, ועל מצבתה נחקק: "מרי וולסטונקראפט גודווין, מחברת הגנת זכויות האישה, ילידת 27 באפריל 1759 ,נפטרה ב-10 בספטמבר 1797".
בשנת 1851, הועברו שרידיה על ידי נכדה פרסי פלורנס שלי, לקבר משפחתו בבורנמות'.
בינואר 1798 פרסם גודווין את: 'זכרונות מחברת הגנת זכויות האישה'.
מהדורות חדשות של הגנה על זכויות האישה האישה הופיעו בבריטניה בשנת 1840 ובארצות הברית בשנים 1830, 1840, ו-1850. אליזבט בארט בראונינג, הייתה מהבודדים שקראו את 'זכויות האישה'.
ג'ורג' אליוט, סופרת פורה שכתבה ביקורות, מאמרים, רומנים ותרגומים קראה אף היא את כתביה של וולסטונקראפט.
ארון בר, שהיה סגן נשיא ארה"ב ואחד ממקימי המפלגה הדמוקרטית, הזמין פורטרט של וולסטונקראפט לבתו, תאודוסיה, אותה גידל על פי עקרונות השוויון של וולסטונקראפט וספרה "הגנה על זכויות האישה".
הפורטרט צויר על ידי הצייר הבריטי ג'ון אופי בזמן שוולסטונקראפט הייתה בהריון עם בתה לעתיד מרי שלי.
הפורטרט נמצא בספריית העיר ניו יורק.
עם הופעתה של הביקורת הפמיניסטית באקדמיה בשנות השישים והשבעים, ערכם של עבודותיה השתקף בגל השני של התנועה הפמיניסטית.
בתחילת שנות השבעים, 6 ביוגרפיות עיקריות שנכתבו על וולסטונקראפט פורסמו והציגו את חייה כ"חיים מלאי תשוקה בניגוד לאג'נדה הרדיקלית והרציונלית שלה".
בשנות השמונים והתשעים, תוארה וולסטונקראפט כאישה בת זמנה.
חוקרים כמו קלאודיה ג'ונסון, גארי קלי ווירג'יניה שפירו סברו כי יש קו ליניארי בין מחשבתה של וולסטונקראפט לרעיונות חשובים אחרים מהמאה השמונה עשרה המתייחסים לנושאים כגון: כלכלה, רגישות ותאוריה פוליטית.
לעבודתה של וולסטונקראפט הייתה השפעה גם על הפמיניזם שפרח מחוץ לכותלי האקדמיה.
עיאן הירסי עלי, סופרת פוליטית ומוסלמית לשעבר, מבקרת של האסלאם ותכתיביו כלפי נשים בפרט, התייחסה לזכויות האישה בספרה האוטוביוגרפי 'הכופרת', בו כתבה על ההשראה שהעניקה לה "מרי וולסטונקראפט, חלוצת ההגות הפמיניסטית, שאמרה לנשים כי יש להן אותה היכולת לנמק כלגברים ומגיע להן זכויות שוות".
חתן פרס נובל אמרטיה סן, כלכלן ופילוסוף הודי שזיהה לראשונה את הנשים המודרות של אסיה, תיאר את וולסטונקראפט כפילוסופית פוליטית בספרו רעיון הצדק שיצא לאור בשנת 2009 .
בשנת 2020 נחנך בניואינגטון גרין פסל ברונזה לזכרה שיצרה , שבבסיסו חרותים דבריה: "אני לא מייחלת לכך שנשים ישלטו בגברים, אלא שתהיה להן שליטה על עצמן".
רוב כתיבתה המוקדמת של וולסטונקראפט התרכזה בנושאי חינוך, שבאו לידי ביטוי בספר 'מחשבות על חינוך של בנות' (1787) ובספר הילדים: "סיפורים מקוריים מחיים אמיתיים" (1788).
וולסטונקראפט דגלה בשיטות חינוך הילדים תחת האתוס המתפתח של המעמד הבינוני דהיינו, משמעת עצמית, יושר, הסתפקות במועט ושביעות רצון חברתית.
שני הספרים מדגישים אף את חשיבות החינוך לרציונליות וחושפים את החוב האינטלקטואלי של וולסטונקראפט לפילוסוף החינוכי החשוב מהמאה השבע עשרה ג'ון לוק.
עם זאת, החשיבות שהעניקה לאמונה הדתית ולרגש הפנימי מייחדת את עבודתה משלו, ומקשרת אותה לדיון על רגישות שהיה נושא פופולרי בסוף המאה השמונה עשרה.
שני הטקסטים הללו תומכים אף בחינוכם של נשים, נושא שהיה שנוי במחלוקת באותם ימים.
במהלך הקריירה שלה חזרה לעסוק בנושא, בעיקר בספרה 'הגנת זכויות האישה', בו טענה כי נשים משכילות תהיינה רעיות ואימהות טובות יותר, ובשל כך יתרמו באופן חיובי יותר למדינה.
ספרה של וולסטונקראפט 'הגנה על זכויות האדם', שיצא לאור בשנת 1790, נכתב כתגובה לספר 'הרהורים על המהפיכה הצרפתית' פרי עטו של אדמונד ברק, שיצא לאור מוקדם יותר באותה שנה.
הספר 'זכויות האדם' שכתב תומאס פיין (1792), הפך לקריאת הקרב של המהפכנים והרדיקלים.
וולסטונקראפט תקפה בספרה לא רק את המלוכה ואת הזכות להורשת הכתר, אלא גם את השפה שבה נקט ברק כדי להגן עליהם ולרומם אותם.
באחד הקטעים המפורסמים מתוך ספרו, קונן ברק על עלבונה של מארי אנטואנט: "חשבתי כי עשרת אלפים חרבות קפצו מנדניהן כדי לנקום אפילו במבט שאיים עליה בעלבון, אבל עידן האבירות נעלם".
וולסטונקראפט תקפה את ספרו של ברק 'חקירה פילוסופית של מקור הרעיונות שלנו לנשגב וליפה' (1756), את השפה המגדרית שבה נקט ברק, את הרטוריקה שלו ואת טיעוניו.
היא הגדירה מחדש את המונחים "יפה" ו"נשגב", שאותם פירש ברק באופן שונה ממנה.
ברק קשר את היפה עם חולשה ואת הנשיות והנשגבות עם כוח וגבריות.
כמו כן תקפה וולסטונקראפט את התאוריה של ברק שסבר כי החברה אינה שוויונית, כיוון שהיא מתבססת על הפסיביות המאפיינת את הנשים.
הספר 'הגנה על זכויות האדם' היה עבודתה הפוליטית והפמיניסטית הראשונה שלה.
פרופ' קלודיאה ג'ונסון טענה כי: "נראה כי במעשה הכתיבה, בחלקים המאוחרים יותר של זכויות האדם התגלה לה נושא שיעסיק אותה לכל אורך הקריירה שלה".
ספרה "הגנה על זכויות האישה" שיצא לאור בשנת 1792, הוא אחד היצירות המוקדמות של הפילוסופיה הפמיניסטית.
וולסטונקראפט טענה בספר זה, כי הנשים ראויות לחינוך ההולם את מעמדן בחברה, כי הן חיוניות לאומה כיוון שהן מחנכות את הילדים וכי הן יכולות להיות "חברות" לבעליהן ולא רק רעיות.
בספרו 'אמיל' (1762), גרס כי השכלתן של הנשים מיועדת להנאתם של גברים.
וולסטונקראפט הצהירה כי הסיבה לטיפשותן ולשטחיותן של נשים רבות, אינה נובעת כתוצאה ממחסור מולד במוח, אלא מפני שהגברים מנעו מהן גישה לחינוך.
בשני הרומנים שכתבה וולסטונקראפט: 'מרי' ו'מריה, או העוולות של אישה' - רומן לא גמור שהתפרסם לאחר מותה, היא מבקרת את מוסד הנישואין הפטריארכלי, את דיכוין של הנשים ונישולן מזכויותיהן הטבעיות.
ברומן הראשון 'מרי', נכפים על גיבורת הספר חיי נישואין ללא אהבה.
היא מגשימה את תשוקתה לאהבה ולחיבה מחוץ לנישואין עם שתי מערכות יחסים רומנטיות.
האחת עם אישה והשנייה עם גבר.
הרומן השני, שנחשב לעבודתה הפמיניסטית הרדיקלית ביותר, נסוב על חייה של אישה שנכלאה בבית משוגעים על ידי בעלה.
בדומה למרי, מוצאת גם מריה סיפוק מחוץ לנישואין, עם "אסיר" אחר וקיום יחסי ידידות עם אחד השומרים שלה.
בסופו של הרומן מאמינה הגיבורה כי חייה מנותבים "לעולם שבו איש אינו מתחתן"
חברויות בין נשים, תופסות מקום מרכזי בשני הרומנים שכתבה.
הידידות בין מריה לג'מימה, המשרתת שהשגיחה עליה בבית המשוגעים, מבוססת על קשר אוהד בין אימהות מהמעמד הגבוה ומהמעמד הנמוך.
תיאור הקשר בין הנשים הללו, הוא אחד מהביטויים הראשונים בהיסטוריה של הספרות הפמיניסטית המרמז על ויכוח חוצה מעמדות, ועל האינטרסים הזהים שיש לנשים ממעמדות כלכליים שונים.
מכתבים שנכתבו בשוודיה, נורווגיה ודנמרק
'מכתבים שנכתבו בשוודיה, נורווגיה ודנמרק' (1796), הוא ספר מסעות אישי - עשרים וחמישה מכתבים העוסקים במגוון רחב של נושאים, החל מהרהורים סוציולוגיים על סקנדינביה ועמיה, דרך שאלות פילוסופיות המתייחסות לזהות וכלה בהרהורים אודות יחסיה עם אימליי (אף על פי ששמו אינו מוזכר בטקסט).
וולסטונקראפט חקרה בספר זה את היחסים בין היחיד לחברה והביאה לידי ביטוי את השפעתם של ז'אן-ז'אק רוסו ואת הנושאים שבהם עסקו הפילוסופים הצרפתיים : "הגיגים של ההולך בדד" (1782): "החיפוש אחר מקור האושר האנושי, הדחייה הסטואית של מוצרים חומריים, חיבוק נלהב של הטבע, ואת התפקיד החיוני של רגש בהבנה".
וולסטונקראפט התייחסה רבות לקשר ההדוק בין הנשגב לרגישות.
רבים ממכתביה תיארו את נופיה של סקנדינביה ואת רצונה ליצור חיבור רגשי לעולם הטבע.
בעבודה זו, כמו בכתביה המוקדמים, דגלה במתן השכלה לנשים, אך שמה דגש רב יותר על חשיבות הדמיון ועל ההשפעות המזיקות של המסחר על החברה.
זהו ספרה הפופולרי ביותר של וולסטונקראפט.
הוא נמכר היטב וזכה לביקורת חיובית על ידי מרבית המבקרים.
הספר השפיע על משוררים רומנטיים, בהם ויליאם וורדסוורת וסמואל טיילור קולרידג'.
רשימה מלאה של עבודותיה של מרי וולסטונקראפט, כל העבודות הן המהדורה הראשונה והן חוברו על ידי וולסטונקראפט אלא אם צוין אחרת.
הגנה על זכויות האישה, מאנגלית: ליה נירגד, מבוא: שרון הלוי, ירושלים, הוצאת שלם, 2015
מסה על הטעם המלאכותי, מאנגלית: יהונתן דיין, 'דחק - כתב עת לספרות טובה', כרך יא', 2019.
מרי הראשונה, שנודעה בדיעבד כ"מרי העקובה מדם" (Mary I of England, "Bloody Mary"; 18 בפברואר 1516 – 17 בנובמבר 1558) הייתה מלכת אנגליה משנת 1553 ועד מותה.
היא הייתה בתם של הנרי השמיני, מלך אנגליה ורעייתו הראשונה, קתרין מאראגון.
מרי ירשה את הכתר עם מותו של המלך-הילד אדוארד השישי ממחלה, ולאחר שהכניעה את הניסיון להמלכת הגבירה ג'יין גריי.
כמו כן, כאשתו של פליפה השני, היא הייתה מלכת ספרד, נאפולי, סיציליה ופורטוגל.
חייה היו רצופי תהפוכות וסכנות, כבתו הבכירה של המלך הנרי השמיני, שרצה יורש זכר בכל מחיר.
לאחר שנואש מלצפות מאמה ללדת לו בן זכר והתאהב באן בולין, דאג המלך לבטל את נישואיהם ולהכריז על מרי כממזרה.
לאחר שאיבדה את מעמדה כיורשת העצר, הושבה לסדר הירושה בעקבות הוצאתה להורג של בולין ולידתו של אדוארד.
לאחר מותו של אדוארד, שהיה ילד חולני, ומספר ימי מבוכה, הוכתרה מרי כמלכת אנגליה.
בשנת 1554, לאחר הכתרתה, נישאה מרי לפליפה השני, נסיך ספרד, ולימים מלכה.
בכך עוררה חששות גדולים מצד האנגלים שתכפיף את אנגליה לספרד ותשיב את הדת הקתולית.
המלכה מרי זכורה בעיקר משום שניסתה לבטל את השפעת הרפורמציה, שקידם אביה, ולהשיב את אנגליה אל הקתוליות והכפיפות לאפיפיור ברומא.
היא רדפה את הפרוטסטנטים, והרגה כ-300 מהם בשל אמונתם.
בעקבות מעשים אלו זכתה מרי לכינוי "העקובה מדם".
בתקופתה איבדה אנגליה את העיר קאלה, המאחז האחרון בנחלות צרפת.
מאחר שלא הותירה אחריה צאצאים, ירשה את הכתר אחותה למחצה, אליזבת הראשונה.
מרי קבורה בכנסיית וסטמינסטר בלונדון, יחד עם יורשתה לכס המלוכה, אליזבת.
מרי הייתה בתו הבכורה של הנרי השמיני ובתה היחידה של קתרין מארגון ששרדה, לאחר שקתרין שכלה את ארבעת ילדיה האחרים בינקותם.
הנרי הכתיר אותה לנסיכה מוויילס והעניק לה את טירת לדלו.
אמה הייתה מסורה לה והיא זכתה לחינוך הטוב באירופה.
בין 1521 ל-1525 התקיימו מגעים במטרה לרקום חוזה אירוסים בין מרי לבין קרלוס הראשון, מלך ספרד, אולם קרלוס הציב תנאים בלתי אפשריים למימוש כגון הגעתה המידית של מרי לספרד ונדוניה גדולה.
הנרי סירב לתנאים והאירוסים בוטלו.
הנרי עשה מאמצים ניכרים להשיא את בתו אך ניסיונות אלה לא צלחו.
אולם כאשר הכיר הנרי את אן בולין וביקש לשאתה לאשה, השתנה גם יחסו לבתו הבכורה.
הנרי חפץ בבן שימשיך את שושלת בית טיודור והבין שקתרין לא תלד לו יורש זכר.
על מנת למצוא צידוק לביטול נישואיו עם קתרין הכריז הנרי שבשל העובדה שהיא הייתה נשואה בעבר לאחיו, ארתור, הרי שהנישואים בינו ובין קתרין מהווים גילוי עריות למעשה.
קתרין טענה שנישואיה לארתור לא מומשו מעולם, אך הנרי היה עיקש לבטל את הנישואים ולשאת לאשה את אן בולין.
ההכרזה על נישואיו לקתרין כבלתי חוקיים הפכה את מרי ליורשת בלתי לגיטימית ולממזרה על פי החלטת הפרלמנט שחוקק את חוק הירושה הראשון.
מרי, שאהבה את אביה והעריכה אותו, תלתה את השינוי ביחסו אליה ואל אמה בהשפעתה השטנית של אן בולין שכישפה את הנרי.
שנאתה של מרי לאן בולין הועברה לבתה, אליזבת.
לאחר שגירש את אמה, נשא הנרי לאשה את אן בולין.
מרי, שהייתה בת אצולה ספרדית מדורי דורות ונצר ישיר לג'ון מגונט, דוכס לנקסטר, בזה לנערת החצר חסרת הייחוס שלא ראתה בה ראויה להיות מלכה.
אמה, המלכה קתרין, שהייתה אהובה על ידי העם, הודחה בבושת פנים.
לידתה של אליזבת הפכה מכשול בין מרי לבין הכתר.
התינוקת הייתה לאויבת באופן מיידי, שכן אליזבת היא יורשת לגיטימית רק אם מרי איננה לגיטימית, ולהפך.
גם סיכויי הנישואין של מרי הלכו ופחתו עם התבגרותה, במקביל למעמדה המתדרדר בחצר.
בעוד הנרי היה עסוק בביצור הכנסייה האנגליקנית החדשה שהקים, התקרבו קתרין ומרי אל הנצרות הקתולית ושאבו עידוד ותקווה מן האפיפיור.
הנרי ניסה להכריח את מרי להשבע אמונים לכנסייה האנגליקנית ובפרט לו אישית, כראש כנסייה זו, ולהודות בחוסר הלגיטימיות של נישואי אמה, היא עמדה בסירובה, עד שנענתה לבסוף לשכנועי קרל החמישי בעניין, במכתב מ-1536. זמן קצר לאחר מכן סר חינה של אן בולין והיא הוצאה להורג.
נישואיו של הנרי לג'יין סימור והריונה המיידי עם אדוארד השישי, הביאו רגיעה לחצר.
סימור ביקשה לקרב את המשפחה ובהשפעתה הכיר הנרי במרי כיורשת, מיד לאחר מותה של סימור, והורה לפרלמנט לחוקק ב-1543 את חוק הירושה השלישי , שקבע את סדר הירושה כלדקמן: אדוארד (או יורשיו, במקרה וימות ויותיר צאצאים), לאחריו מרי ואחריה אליזבת.
עם אשתו החמישית של הנרי, קתרין הווארד, היו למרי יחסי חברות קרובים, הן היו כמעט באותו גיל (למעשה קתרין הייתה צעירה ממרי, בתה החורגת).
חברות זו ארכה לא יותר משנה ומחצה, עד למאסרה של הווארד והוצאתה להורג באשמת ניאוף.
בתקופת שלטונם של אדוארד השישי וג'יין גריי
קתרין פאר, אשתו האחרונה של הנרי, ניסתה לשוב ולקרב את מרי, אליזבת ואדוארד וליצור אווירה טובה בחצר.
מאידך, היא הייתה פרוטסטנטית מסורה וחדורת צדק.
בניגוד לאווירה עד אז בחצר, שאיפשרה להכיר בסמכותו הריבונית של המלך בלי להכיר במפורש בסמכותו הדתית, האיצה פאר את הפיכת המדינה והחצר לפרוטסטנטים, במיוחד לאחר מות המלך הנרי, כאשר חנכה את אדוארד השישי.
בין היתר הטיפה להרס המנזרים וחלוקת קרקעות הכנסייה, מדיניות שבוצעה על ידי המלך-הילד אדוארד השישי ואפוטרופוסיו, בעלה השני, אדוארד סימור, דוכס סומרסט וג'ון דאדלי, דוכס נורת'מברלנד.
באותה תקופה ניהלה מרי חיים קתוליים כמעט במחתרת.
כאשר מת המלך אדוארד השישי, בן 15 בלבד, הבינו אנשי החצר הפרוטסטנטים שעליהם לנסות ולהעלות לכס יורש פרוטסטנטי על מנת שזה לא ייפול לידיה הקתוליות של מרי.
כך נרקמה המזימה להעלות לכס המלוכה את ליידי ג'יין גריי, נינתו של הנרי השביעי שנישאה נישואין חפוזים לגילפורד דאדלי, בנו של דוכס נורת'מברלנד.
עם היוודע מותו של אדוארד והכתרתה של ג'יין ב-9 ביולי שהתה מרי בנורפוק.
היא נמלטה לטירת פראמלינגהאם בסאפוק והכריזה על עצמה כמלכה.
אהדתו של העם (ששמר לה את אהדתו הרבה לאמה ואת תחושת העוול שנעשה לה) שכנעה אותה לחזור ללונדון ולתבוע את הכתר.
כניסתה ללונדון לוותה בתמיכה ציבורית רחבה.
היא אסרה את ג'יין ודאדלי במצודת לונדון, אך לא הוציאה אותם להורג.
חרף זאת ניסתה לשכנעם לעבור לדת הקתולית.
ב-19 ביולי 1553 הכריז הלורד ראש העיר של לונדון על מרי כמלכה לקול צהלות הקהל.
מרי הוכתרה ב-1 באוקטובר והצעד הראשון שלה בפרלמנט ב-5 בחודש היה הפיכת ההחלטה על הלגיטימיות של נישואי אביה עם אמה.
הייתה זו האשה הראשונה לעמוד כריבון עצמאי בראש הממלכה מאז מתילדה הקיסרית (המלכה מוד) במאה ה-12. בימיה הראשונים על הכס הייתה מרי מלכה אהודה.
רבים ראו בהכתרתה צדק היסטורי שנעשה לאחר העוול שנגרם לה ולאמה, רבים גם שמחו על הדרתם של אישים כדוכס נורת'מברלנד מהשליטה בחצר המלוכה.
פעולתה המרכזית הראשונה של מרי הייתה החזרת אנגליה אל האמונה הקתולית, אך היא הייתה נבונה דיה שלא להחזיר את אדמות המנזרים שחולקו לעם בחזרה אל הכנסייה.
חלקים גדולים בציבור, ובהם משפחות חשובות, החזיקו עדיין בקתוליות ולא אימצו את "הדת החדשה", השלמת הכתר האנגלי עם האפיפיור הרגיעה את אלו שחששו חשש כן לעתידם בעולם הבא.
האפיפיור מינה כלגאט (שליח) את החשמן האנגלי רג'ינלד פול (נכד אחיו של אדוארד הרביעי, מלך אנגליה) שהתמנה לכהן כארכיבישוף מקנטרברי והיה הקתולי האחרון לכהן במשרה זו.
ב-16 בנובמבר 1553 הכריזה מרי על כוונתה להנשא לפליפה השני, מלך ספרד.
הדבר עורר זעם וחרדה בציבור האנגלי שראה במהלך צעד שיוביל לאיחוד של אנגליה עם ספרד וישליט על אנגליה מלך ספרדי.
עקב צעד זה התארגן מרד בהובלתו של תומאס וייאט הצעיר, שבשיאו צעדו 4,000 איש מקנט ללונדון.
מרי הוכיחה מנהיגות כאשר נאמה ב-1 בפברואר 1554 באולם גילדהול והצליחה לגייס את אהדת תושבי לונדון לצידה.
לתושבי לונדון היה תפקיד מכריע בבלימת המרד.
בעוד שבמהלך המרד הושמה אליזבת במצודת לונדון, היא שוחררה למאסר בית לאחר שלא נמצאו כנגדה ראיות הקושרות אותה למרד.
היא שהתה במאסר בית למעשה עד סוף שלטונה של מרי.
בעקבות המרד הוציאה מרי להורג את ג'יין גרי, אשר על חייה חסה לאחר שעלתה לכס המלוכה.
מרי תפסה את המרד כפעולה דתית יותר מאשר לאומית, כתגובת נגד פרוטסטנטית מול החזרת הממלכה לקתוליות.
כתוצאה מכך החליטה לצאת בפעולה נמרצת לדיכוי הפרוטסטנטיות.
מאמינים פרוטסטנטים מכל שכבות הציבור נרדפו והוכרחו לוותר על אמונתם החדשה או שהוכרז עליהם ככופרים.
העונש על כפירה היה העלאה על המוקד, בפרט לבכירים.
בעוד שבתקופת הנרי השמיני ניתנה לנידונים הזדמנות לחזור בהם (גם אם תוך הבנה הדדית שההסכמה הניתנת על המוקד אינה כנה לחלוטין), מרי לא איפשרה זכות זו והמועלים על המוקד נשרפו ללא מחילה.
צעד זה הסעיר את הציבור.
הקהילה הפרוטסטנטית, שהייתה צעירה ובלתי מגובשת, זכתה עקב פעילותה של מרי לאתוס של הקרבה ודבקות באמונה, למנהיגה סמלית בדמותה של אליזבת ולמרטירים (קדושים מעונים) הראשונים שלה בדמותם של יו לטימר, הבישוף האנגליקני של ווצ'סטר, תומאס קרנמר, הארכיבישוף מקנטרברי לשעבר וניקולס רידלי, בישוף לונדון לשעבר.
רבים נמלטו למדינות פרוטסטנטיות בחוץ לארץ, אולם רדיפתם לא הסתיימה.
מרי שלחה סוכנים ומרגלים לעקוב אחר תנועות כספים ומכתבים בין אישים באנגליה לבין מנהיגים פרוטסטנטיים מחוץ לאנגליה וכל מי שנמצא אשם בסיוע לפעילות פרוטסטנטית הוכרז כבוגד ונידון למוות.
מחוץ לגבולות אנגליה נכתבו חומרי תעמולה נגד מרי, החמור שבהם היה ספרו של ג'ון נוקס מ-1558, "תרועת החצוצרה הראשונה נגד שלטונן המפלצתי של נשים" ("First Blast of the Trumpet against the Monstrous Regiment of Women") שהטיף נגד המלכות הקתוליות מרי מלכת אנגליה, מרי מלכת הסקוטים ואמה מארי דה גיז.
מרי הורתה שכל מי שיתפס עם הספר יוצא להורג מיד ללא משפט.
שלטון האימה, סוכני החרש, הרדיפות, מערכת ההלשנות ונטיית בתי הדין לפסוק עונשי מוות בשל ראיות קלושות למדי לאמונה אנגליקנית, זיכו את מרי בכינוי "אשת הדמים".
לפי גרסאות מסוימות היא שמשה השראה לשם של המשקה הוודקה המעורב עם עגבניות ותבלינים, הקרוי בלאדי מרי (מרי העקובה מדם).
נישואיה עם פליפה מלך ספרד
מיד עם עלייתה לכס השלטון החל המשא ומתן לשידוך מרי לפליפה, בנו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך ספרד.
מבחינת מרי היה צורך דחוף ללדת יורש קתולי, מבחינתו של קרל היו רצון והזדמנות להכניס את אנגליה תחת השפעתו של בית הבסבורג.
הקיסר הסכים לתנאים והאירוסין הוכרזו, כאמור, בנובמבר 1553.
ביולי 1554 דרך פליפה לראשונה על אדמת בריטניה.
הוא היה בן 26, מרי בת 37. מרי התאהבה כמעט מיד בנסיך, שהיה צנום ונמוך קומה אך אלגנטי ושופע קסם.
הנסיך, לעומת זאת, מצא את מרי דוחה מבחינה פיזית, היא הייתה זקנה ומכוערת מכפי ששיער ו"חסרת גבות לחלוטין".
ב-25 ביולי נישאו השניים בקתדרלת וינצ'סטר.
מרי ביקשה אמנם מפליפה שיסייע לה מול המועצה המלכותית, אך כיוון שתנאי הנישואין מנעו ממנו למשול באופן מלא, הוא איבד עניין עד מהרה.
בטנה של מרי תפחה ובאפריל 1555 עברו בני הזוג להמפטון קורט על מנת לאפשר לה לנוח בשלבי ההריון האחרונים.
ב-30 באפריל נודע בלונדון על לידת יורש עצר.
אך הידיעה הייתה ידיעת שווא.
מרי הייתה בהריון מדומה, שום ילד לא נולד.
בהמשך אותה שנה חילק קרל החמישי את הקיסרות והמליך את פליפה למלך ארצות השפלה.
ב-29 באוגוסט יצא פליפה להולנד באנחת רווחה.
הוא חי חיי נוחות ורווחה ובילה בנשפים כמעט מדי לילה.
מרי, מצידה, כתבה לו עשרות מכתבים בהם ביקשה שישוב.
אך פליפה היה עסוק בקרב אל מול מינויו של האפיפיור המיועד פאולוס הרביעי, אויב אישי של בית הבסבורג.
משהפך פאולוס הרביעי לאפיפיור הוא שם לו למטרה להילחם בפליפה באמצעות ברית עם אנרי השני, מלך צרפת ולגרש את כוחות הקיסרות הרומית הקדושה מעל אדמת איטליה.
פליפה כתב למרי שאם תסכים לממן מסע מלחמה לצרפת ולשלוח אליה גייסות, הוא ישוב אליה ללונדון.
ואכן, מרי מימנה את מסע המלחמה של פליפה באמצעות 150,000 דוקטים זהב ובינואר 1557 שלחה 6,000 רגלים ו-600 פרשים להולנד, במטרה לסייע למסע נגד צרפת.
פליפה חזר ללונדון במרץ ובמשך שלושה חודשים שכנעו הוא ומרי את המועצה המלכותית להכריז מלחמה על צרפת.
ב-7 ביוני יצא פליפה לצרפת.
בתחילה שמר על עמדה בעיר קאלה, המעוז האנגלי האחרון על אדמת אירופה היבשתית, אך ב-7 בינואר 1558 נפלה העיר לידי הצרפתים.
התבוסה הפילה על מרי מרה שחורה, ממנה לא התאוששה עוד.
לאחר התבוסה בקאלה הדרדר מצבה הגופני והנפשי של מרי.
היא סברה שנית שהיא בהריון ושוב היה זה הריון מדומה (חוקרים מודרניים מאמינים שהיה זה גידול, ציסטה או סרטן שחלות).
באוקטובר 1558 הועברה לארמון סנט ג'יימס וחדלה למעשה לתפקד כריבון.
אנשי המועצה המלכותית הפצירו בה שתכתוב צוואה ותנקוב בשמה של אליזבת כיורשתה החוקית, על מנת למנוע מלחמת אזרחים.
מרי כתבה מספר צוואות ורק באחרונה, מן ה-6 בנובמבר, נקבה בשמה של אליזבת כיורשתה והביעה תקווה שהיא תקבל על עצמה את האמונה הקתולית.
היא ציוותה שתערך לה מיסה ולפני מותה אמרה "כשאמות, תפתחו את ליבי ותמצאו שם את קאלה".
ב-17 בנובמבר נפטרה והיא בת 42.
מרי השנייה הייתה מלכת אנגליה ואירלנד מ-13 בפברואר 1689 ועד מותה, ומלכת סקוטלנד מ-11 באפריל 1689 ועד מותה.
מרי עלתה לשלטון כתוצאה מהמהפכה המהוללת, בה הודח אביה, ג'יימס השני, ושלטה במשותף עם בעלה ויליאם השלישי.
בשעת הולדתה מרי הייתה במקום השני בסדר הירושה לכתרי אנגליה, סקוטלנד ואירלנד לאחר אביה.
למרות זאת כולם הניחו שדודה, צ'ארלס השני, מלך אנגליה, שהיה אדם צעיר בזמן הולדתה יוליד ילדים חוקיים עם אשתו קתרינה, נסיכת פורטוגל וכך הסיכויים של מרי לרשת את הכתר לא נראו גבוהים.
אן הייתה אחותה היחידה ששרדה והגיעה לבגרות.
בעת שהייתה ילדה המירו הוריה את דתם לקתולית, אולם אף על פי כך מרי ואן גודלו במסגרת הכנסייה האנגליקנית על פי הוראתו המפורשת של המלך צ'ארלס, שהבין שהציבור האנגלי והפרלמנט לא יסתכלו בעין יפה על הפיכת שושלת המלוכה לשושלת קתולית.
בשנת 1677 בגיל 15 היא נישאה לבן דודה ויליאם מאוראנז', שהיה פרוטסטנטי.
מרי נכנסה להריון מספר פעמים במהלך נישואיה, אולם כל אחד מההריונות הסתיים בהפלה.
בשנת 1685 ירש אביה את דודה הערירי, והחל למלוך כג'יימס השני.
כתוצאה מכך מרי הפכה ליורשת העצר.
מעמדה בסדר הירושה לכתר הבריטי נמשך עד שבשנת 1688 נולד אחיה הצעיר ג'יימס, נסיך ויילס.
ג'יימס תפס את מקומה כיורש העצר כתוצאה מחוק העדפת הבן הבכור.
הולדתו של הנסיך מוויילס גרמה התמרמרות גדולה באנגליה.
עד כה הפרלמנט והציבור היו מוכנים לסבול את המלך הקתולי מתוך מחשבה שתקופת מלכותו תהיה מעין אינטררגנום בין מלכותם של אחיו ושל בתו האנגליקניים, אולם עתה נראה שהמלוכה הקתולית לא תהיה עוד אפיזודה חולפת אלא שושלת מלוכה מבוססת.
הולדת יורש העצר ביחד עם מדיניותו הדתית של ג'יימס הובילו בסופו של דבר למהפכה המהוללת.
קבוצה של אישים פרוטסטנטים בולטים הזמינו ב-30 ביוני 1688 את בעלה של מרי לפלוש לאנגליה כדי להדיח את המלך הקתולי.
ויליאם נענה להזמנתם ונחת באנגליה בראש צבא פרוטסנטי.
עד מהרה ערקו חלק גדול מהכוחות האנגליים לצידו, וג'יימס הובס ונמלט לצרפת.
לאחר ניצחון המהפכה הכריז הפרלמנט האנגלי שבריחתו של ג'יימס כמוה כהכרזה על ויתור על כס המלוכה, והציע את הכס הפנוי למרי ובעלה ויליאם שימלכו בצוותא.
ב-13 בפברואר 1689 הם קיבלו את השלטון באנגליה ובאירלנד, וב-11 באפריל 1689 הלך הפרלמנט הסקוטי בעקבותיו של הפרלמנט האנגלי והעניק להם את כס המלוכה בסקוטלנד תחת אותם תנאים.
מרי הייתה המלכה היחידה של בריטניה אשר לא הוכתרה על כס אדוארד הקדוש.
ויליאם ומרי הפכו למלך ולמלכה.
מבחינה חוקית היו מרי וויליאם שווים לחלוטין בכוחותיהם וסמכותיהם, אולם בפועל הכפיפה מרי את עצמה לסמכותו של בעלה במשך רוב זמן שלטונם המשותף.
והיא לרוב התייעצה עם בעלה – מנהיג צבאי מפורסם והמתנגד העיקרי ללואי הארבעה עשר – כאשר הוא היה באנגליה.
עם זאת, היא פעלה לבדה כאשר ויליאם היה עסוק במערכות צבאיות בחו"ל, והוכיחה עצמה כשליטה חזקה, תקיפה ויעילה.
מותה של מרי מאבעבועות שחורות ב-1694 בגיל 32 הותיר את ויליאם כשליט יחיד עד מותו ב-1702, אז ירשה אותו אחותה של מרי, אן.
על מנת לחזק את מעמדו, ויליאם מאורנז' ביקש להינשא לבת דודו מרי, בתו של ג'יימס, דוכס יורק (לימים ג'יימס השני, מלך אנגליה).
החתונה התקיימה ב-4 בנובמבר 1677 ויליאם ומרי נישאו בארמון סנט ג'יימס על ידי הבישוף הנרי קומפטון ב-4 בנובמבר 1677. טקס ההשכבה הציבורי, שנועד לאשר את מימוש הנישואים, נערך בנוכחות משפחת המלוכה, כאשר דודה של מרי, המלך עצמו, הסיט את וילונות המיטה.
מרי התלוותה לבעלה בהפלגה סוערת בחזרה להולנד מאוחר יותר באותו החודש, לאחר עיכוב של שבועיים בגלל מזג האוויר הרע.
הם הגיעו לרוטרדם שהייתה בלתי נגישה בגלל הקרח, והם נאלצו לנחות בכפר הקטן תר היידה, וללכת דרך השדות הקפואים עד שפגשו עגלות שלקחו אותם לבית הונסלרסדייק.
ב-14 בדצמבר, הם נכנסו רשמית להאג בתהלוכה מפוארת.
האופי התוסס והחביב של מרי הפך אותה לפופולרית בקרב העם ההולנדי, ונישואיה לנסיך פרוטסטנטי היו פופולריים בבריטניה.
היא הייתה מסורה לבעלה, אך הוא היה לעיתים קרובות רחוק ממנה במסעות צבאיים, מה שהוביל את משפחתה של מרי להניח שהוא קר ולא מתחשב.
בתוך חודשים מהנישואים מרי הייתה בהריון; עם זאת, בביקור אצל בעלה בעיר המבוצרת ברדה, היא עברה הפלה, שעלולה הייתה לפגוע לצמיתות ביכולתה להרות.
הפלות נוספות שעברה, התרחשו באמצע 1678, בתחילת 1679 ובתחילת 1680. העקרות שלה הייתה מקור האומללות הגדול ביותר בחייה.
ממאי 1684, בנו הלא חוקי של צ'ארלס השני, ג'יימס סקוט, דוכס מונמות', חי בהולנד, שם התארח אצל ויליאם ומרי.
מונמות' נחשב כמתחרה לדוכס יורק, וכיורש פרוטסטנטי פוטנציאלי למלך צ'ארלס השני שיכול להחליף את הדוכס בקו הירושה.
עם זאת, ויליאם לא ראה בו חלופה בת קיימא וניחש נכונה שלמונמות' אין תמיכה מספקת.
בעוד שהזוג התחיל את הנישואים ביניהם בריחוק מסוים, עם הזמן הם הפכו לקרובים ואמינים זה לזה לאורך הנישואים.
הדבקות המשותפת שלהם בפרוטסטנטיות עזרה לקשור אותם יחד.
כשמרי מתה אמר ויליאם ש"מהיותי האדם המאושר ביותר" הוא "הולך כעת להיות היצור האומלל ביותר על פני האדמה".
שלטונו של אביה, המלך ג'יימס השני
עם מותו של צ'ארלס השני ללא צאצאים חוקיים בפברואר 1685, דוכס יורק הפך למלך ג'יימס השני באנגליה ובאירלנד ולמלך ג'יימס השביעי בסקוטלנד.
מרי שיחקה קלפים כאשר בעלה הודיע לה על עליית אביה לכס המלכות, בידיעה שהיא יורשת העצר אחריו.
כאשר בנו הלא חוקי של צ'ארלס, הדוכס ממונמות', אסף כוח פלישה באמסטרדם והפליג לבריטניה, ויליאם הודיע לג'יימס על יציאתו של הדוכס, והורה לגדודים האנגליים בארצות השפלה לחזור לבריטניה.
לשמחתו של ויליאם, מונמות' הובס, נתפס והוצא להורג, אך גם הוא וגם מרי היו מאוכזבים ממעשיו של ג'יימס לאחר מכן.
לג'יימס הייתה מדיניות דתית שנויה במחלוקת; ניסיונו להעניק חופש דת ללא-אנגליקנים באמצעות השעיית חוקים של הפרלמנט בצו מלכותי לא התקבל היטב.
מרי ראתה בפעולה כזו כבלתי חוקית, והכומר שלה ביטא דעה זו במכתב לארכיבישוף מקנטרברי, ויליאם סנקקרופט, בשמה.
היא הייתה מאוכזבת עוד יותר כאשר ג'יימס סירב לעזור כשהמלך הקתולי של צרפת, לואי הארבעה עשר, פלש לאוראנז' ורדף אחר הפליטים ההוגנוטים שם.
בניסיון לפגוע בוויליאם, ג'יימס עודד את הצוות של בתו להודיע לה שוויליאם מנהל רומן עם אליזבת ויליירס, בתה של אומנת ילדותה, פרנסס ויליירס.
בעקבות המידע, מרי חיכתה מחוץ לחדרה של ויליירס ותפסה את בעלה יוצא משם מאוחר בלילה.
ויליאם הכחיש ניאוף, ומרי ככל הנראה האמינה וסלחה לו.
ייתכן שוויליירס וויליאם לא נפגשו כמאהבים אלא כדי להחליף מידע דיפלומטי.
צוותה של מרי פוטר ונשלח בחזרה לבריטניה.
פוליטיקאים ואצילים פרוטסטנטים אשר לא היו מרוצים משלטונו ג'יימס של היו בקשר עם בעלה של מרי כבר ב-1686. לאחר שג'יימס ציווה על אנשי הכמורה האנגליקנית לקרוא את הצהרת הסובלנות – הכרזה שהעניקה חופש דת לקתולים ולאנשי דת לא אנגליקנים – מתוך כנסיותיהם במאי 1688, הפופולריות שלו ירדה עוד יותר.
הדאגה בקרב הפרוטסטנטים גברה כאשר אשתו של ג'יימס, מרי ממודנה, ילדה בן – ג'יימס פרנסיס אדוארד – ביוני 1688, שכן הילד, בניגוד למרי ולאן, הפך ליורש העצר והיה אמור להתחנך כקתולי.
ב-30 ביוני, שבעה אצילים אנגלים נודעים, הזמינו בסתר את ויליאם – אז ברפובליקה ההולנדית עם מרי – להגיע לאנגליה עם צבא כדי להדיח את ג'יימס.
ויליאם אולי קינא במעמדה של אשתו כיורשת הכתר האנגלי, אך לפי גילברט ברנט, מרי שכנעה את בעלה שהיא לא מעוניינת בכוח פוליטי, ואמרה לו "שהיא תהיה לא יותר מאשר אשתו, ושתעשה כל שביכולתה כדי להפוך אותו למלך לכל חייו".
היא הבטיחה לו שהיא תמיד תציית לבעלה כפי שהבטיחה בנדרי הנישואין שלה.
ויליאם הסכים לפלוש והוציא הכרזה שבה התייחס לבנו של ג'יימס הנולד לאחרונה כ"נסיך ויילס המדומה".
הוא גם הציג רשימת תלונות של העם האנגלי והצהיר שמטרת המשלחת שלו היא לכנס פרלמנט חופשי וחוקי.
לאחר שנהדף על ידי סערות באוקטובר, ויליאם והצבא ההולנדי נחתו לבסוף באנגליה ב-5 בנובמבר 1688, ללא מרי, שנשארה בהולנד.
הצבא והצי האנגלים הלא מרוצים הצטרפו לוויליאם, וב-11 בדצמבר ניסה המלך המובס ג'יימס להימלט, אך נתפס.
ניסיון שני לבריחה, ב-23 בדצמבר, הצליח; ויליאם אפשר בכוונה לג'יימס לברוח לצרפת, שם חי בגלות עד מותו.
מרי הייתה נסערת מהנסיבות סביב הדחת אביה, ונקרעה בין הדאגה אליו לחובתה כלפי בעלה, אך הייתה משוכנעת שהפעולות של בעלה, למרות שהיו לא נעימות, היו נחוצות כדי "להציל את הכנסייה והמדינה".
כאשר מרי נסעה לאנגליה לאחר השנה החדשה, היא כתבה על "שמחתה הסודית" לחזור לארצה, "אך זו נבלמה במהרה במחשבה על צרותיו של אבי".
ויליאם הורה לה להופיע עליזה עם הגעתם המנצחת ללונדון.
כתוצאה מכך, נמתחה עליה ביקורת על ידי שרה צ'רצ'יל ואחרים על כך שנראתה קרה לצרותיו של אביה.
בינואר 1689, התכנס הפרלמנט האנגלי שכונס על ידי הנסיך מאוראנז', ודנו רבות בצעדים המתאימים שיש לנקוט.
מפלגה בהובלת לורד דאנבי טענה כי מרי צריכה להיות המלכה היחידה, כיורשת החוקית, בעוד ויליאם ותומכיו עמדו על כך שבעל לא יכול להיות כפוף לאשתו.
ויליאם רצה לשלוט כמלך, ולא לשמש כבן זוגה של המלכה.
מצידה, מרי לא רצתה להיות מלכה ריבונית, מתוך אמונה שנשים צריכות להיכנע לבעליהן, ו"הכרת הלב שלי אינה מתאימה למלכות ונטייתי מובילה אותי לחיים שקטים ומבודדים".
ב-13 בפברואר 1689, העביר הפרלמנט האנגלי את חוק הזכויות, שבו נקבע כי ג'יימס, בניסיונו להימלט ב-11 בדצמבר 1688, ויתר על השלטון, וכי כס המלכות התפנה כתוצאה מכך.
הפרלמנט הציע את הכתר לא לבנו של ג'יימס, שהיה אמור להיות היורש תחת נסיבות רגילות, אלא לוויליאם ומרי כשליטים משותפים.
התקדים היחיד למונרכיה משותפת נרשם במאה ה-16: כאשר המלכה מרי הראשונה נישאה לפיליפ השני מספרד, הוסכם שהוא יישא בתואר המלך, אך רק במהלך חייה של אשתו, והוטלו מגבלות על כוחו.
ויליאם, לעומת זאת, יהיה מלך גם לאחר מותה של אשתו, ו"השימוש המלא והשלם בכוח המלכותי [יוצא לפועל] על ידי הנסיך מאוראנז' בשם הנסיך והנסיכה במהלך חייהם המשותפים".
ההצהרה הורחבה מאוחר יותר כדי להוציא לא רק את ג'יימס ויורשיו (למעט אן) מהכס, אלא את כל הקתולים, שכן "נמצא על פי הניסיון כי זה אינו מתיישב עם בטיחותה ורווחתה של ממלכה פרוטסטנטית זו להיות נשלטת על ידי נסיך קתולי".
בישוף לונדון, הנרי קומפטון, הכתיר את ויליאם ומרי יחד במנזר וסטמינסטר ב-11 באפריל 1689. בדרך כלל, הארכיבישוף של קנטרברי מבצע את ההכתרות, אך הארכיבישוף המכהן, ויליאם סנקקרופט, למרות היותו אנגליקני, סירב להכיר בתוקף הדחתו של ג'יימס השני.
שלטונה המשותף עם בעלה ויליאם
בדצמבר 1689, הפרלמנט העביר את הצהרת הזכויות.
הצהרת הזכויות גם אישרה את ירושת הכס.
לאחר מותו של ויליאם השלישי או מרי השנייה, השני ימשיך לשלוט.
הבא בתור היה אמור להיות כל ילדיהם של בני הזוג, ואחריהם אחותה של מרי, אן וילדיה.
אחרונים בתור היו כל ילדיו של ויליאם השלישי מנישואים מאוחרים יותר אם וכאשר יקרו.מ-1690 ואילך, ויליאם היה לעיתים קרובות מחוץ לאנגליה במסעות צבאיים, בדרך כלל מהאביב ועד הסתיו בכל שנה.
בשנת 1690, הוא נלחם ביעקוביטים (שתמכו בג'יימס) באירלנד.
ויליאם ניצח את היעקוביטים האיריים עד 1692, אך הוא המשיך עם מסעות צבאיים נוספים לנהל מלחמה נגד צרפת בהולנד.
בזמן שבעלה היה רחוק, מרי ניהלה את הממשלה בעזרת מועצת קבינט בת תשעה חברים.
היא לא רצתה לקחת על עצמה את השלטון ובזמנים שויליאם היה במסעותיו הצבאיים הרגישה "מופקעת מכל מה שהיה יקר לי באדם, בלי בעלי, נשארתי בין אנשים שהיו זרים גמורים עבורי.
על אחותה אמרה "אחותי במצב רוח כל כך שמור שלא יכולתי לקבל ממנה נחמה".
אן רבה עם ויליאם ומרי על כסף, והיחסים בין האחיות התקלקלו.
כאשר בעלה היה רחוק, מרי פעלה לבדה, בזמן שהוא היה באנגליה, מרי נמנעה לחלוטין מלהתערב בעניינים פוליטיים, כפי שהוסכם בהצהרת הזכויות, וכפי שהעדיפה.
עם זאת, היא הוכיחה את עצמה כשליטה תקיפה, והורתה על מעצרו של דודה, הנרי הייד, רוזן קלרנדון השני, על שתכנן להחזיר את אביה ג'יימס השני לכס המלכות.
בינואר 1692, ג'ון צ'רצ'יל, רוזן מרלבורו הראשון, המשפיע, פוטר באשמות דומות; הפיטורים פגעו במידת מה בפופולריות שלה והזיקו עוד יותר ליחסיה עם אחותה אן (שהושפעה מאוד מאשתו של צ'רצ'יל, שרה).
אן הופיעה בחצר עם שרה, ותמכה בגלוי בצ'רצ'יל המודח, מה שהוביל לכך שמרי דרשה בזעם שאן תפטר את שרה ותפנה את דירתה.
מרי חלתה בקדחת באפריל 1692, והחמיצה את תפילת יום ראשון לראשונה ב-12 שנים.
היא גם לא ביקרה את אן, שהייתה בלידה קשה.
לאחר החלמתה של מרי ומות תינוקה של אן זמן קצר לאחר לידתו, מרי ביקרה את אחותה, אך ניצלה את ההזדמנות לנזוף באן על חברותה עם שרה.
מרלבורו נעצר ונכלא, אך שוחרר לאחר שנחשף כי המאשימה הייתה מתחזה.
מרי רשמה ביומנה שהקרע בין האחיות היה עונש מאלוהים על "אי הסדר" של המהפכה.
מבחינה דתית היא הייתה אדוקה מאוד, והשתתפה בתפילות לפחות פעמיים ביום.
רבים מההחלטות של מרי התמקדו במאבק בפורענות, ואי צניעות.
היא השתתפה לעיתים קרובות בענייני הכנסייה – כל ענייני הפטרונות הכנסייתיים עברו דרכה.
לאחר מותו של הארכיבישוף מקנטרברי ג'ון טילוטסון בדצמבר 1694, מרי רצתה למנות את הבישוף של ווסטר אדוארד סטילינגפליט לתפקיד, אך ויליאם ביטל את החלטתה והמשרה ניתנה לבישוף של לינקולן תומאס טניסון.
מרי נהגה ללכת באופן קבוע בין הארמונות שלה בוויטהול ובקנזינגטון והניחו שהיא תאריך ימים יותר מבעלה ואחותה שסבלו מבריאות רופפת.
עם זאת, בסוף 1694 נדבקה מרי באבעבועות שחורות והרחיקה ממנה כל מי שלא חלה במחלה בעבר, כדי למנוע את התפשטות הזיהום.
אחותה אן, שהייתה בהריון, שלחה למרי מכתב שבו הציעה שהיא תיקח סיכון כדי לראות את אחותה שוב, אך ההצעה נדחתה על ידי הממונה על חדר המלכה, הרוזנת מדרבי.
מספר ימים לאחר תחילת המחלה נעלמה התפרחת, כביכול, והותירה את עורה של מרי חלק וללא סימנים ומרי טענה שהיא חשה שיפור במצבה.
מלווים שלה קיוו בתחילה שהיא חלתה בחצבת ולא באבעבועות שחורות ושהיא מחלימה אך התפרחת "פרחה פנימה" כך שמרי סבלה מצורה קטלנית של האבעבועות השחורות ומצבה החמיר במהירות.
מרי מתה בארמון קנזינגטון מעט לאחר חצות בבוקר ה-28 בדצמבר, בגיל 32.
בעלה ויליאם, שהפך להיות תלוי במרי, היה מזועזע ממותה, ואמר לבורנט ש"מהיותי המאושר ביותר" הוא "הולך כעת להיות היצור האומלל ביותר על פני האדמה".
על אף שהיעקוביטים ראו במותה נקמת האלוהים על הפרת הדיבר החמישי ("כבד את אביך ואת אמך"), היא הפכה מושא לאבל רב בבריטניה וגופתה החנוטה הוצבה בארמון הבנקוטינג בוויטהול וב-5 במרץ, היא נקברה במנזר וסטמינסטר.
שיר ההלוויה שלה היה הראשון מכל הלוויה מלכותית שבה נכחו כל חברי שני בתי הפרלמנט.
לטקס כתב המלחין הנרי פרסל את "מוזיקה להלוויית המלכה מרי".
לאחר מותה המשיך בעלה לכהן כמלך לבדו עד מותו שלו.
מרי תרמה להקמת המכללה על שם ויליאם ומרי (בוויליאמסבורג של ימינו, וירג'יניה) בשנת 1693, תמכה בתומאס בריי, שהקים את האגודה לקידום הידע הנוצרי, והייתה פעילה בהקמת בית החולים המלכותי למלחים בגריניץ' לאחר הניצחון האנגלו-הולנדי בקרב לה הוג.
היעקוביטים תיארו את מרי כבת לא נאמנה שבגדה באביה למען רווחתה ורווחת בעלה.
בשנים הראשונות לשלטונם, היא נתפסה לעיתים כנתונה לחלוטין להשפעתו של בעלה, אך לאחר ששלטה לבד זמנית במהלך היעדרויותיו בחו"ל, היא תוארה כמנהיגה מסוגלת ובטוחה.
הספר "מתנה לגברות" (1692) מאת נהום טייט השווה אותה למלכה אליזבת הראשונה.
צניעותה וביטחונה העצמי זכו לשבחים בעבודות כמו "דיאלוג על נשים" (1691) מאת ויליאם וולש, שהשווה אותה לקינקינטוס, המצביא הרומי שלקח על עצמו משימה גדולה כשנקרא לעשות כן, אך לאחר מכן ויתר ברצון על הכוח.
שבוע לפני מותה, מרי עברה על ניירותיה, השמידה כמה מהם בשריפה, אך היומן שלה שרד, כמו גם מכתביה לוויליאם ולפרנסס אפסלי.
היעקוביטים ביקרו אותה קשות, אך ההערכה של דמותה שהגיעה לדורות הבאים הייתה במידה רבה החזון של מרי כאישה נאמנה וצייתנית, שלקחה על עצמה את השלטון בלית ברירה, ניהלה אותו ביעילות רבה כשהיה צורך, וברצון העבירה אותו לבעלה.
מָרִי וַלִּיסוֹ (באסטונית: Mari Vallisoo; 12 בנובמבר 1950 - 4 באוגוסט 2013) הייתה משוררת אסטונית.
מרי וליסו נולדה במשפחה כפרית במזרח מחוז ייגבה באסטוניה.
בשנת 1973 סיימה לימודי תכנות במכללה הטכנית של טאלין ועבדה במכון למדעי המחשב בטרטו.
עם היבחרה לאגודת הסופרים האסטונים ב-1983, נטשה את עיסוקה בתכנות והתמסרה לכתיבה.
וליסו חיה בצניעות, לא השתתפה באירועים פומביים ונמנעה מראיונות בתקשורת.
מרי וליסו נפטרה בטרטו כתוצאה מתאונת דרכים, כאשר מכונית פגעה בה במעבר חציה.
וליסו פרסמה שמונה ספרי שירה ואוסף אחד:
וליסו זכתה ב-4 פרסים על יצירתה:
הפרס השנתי של אגודת הסופרים האסטונים, 1992
שירתה משלבת בין מסורת וחדשנות – תערובת של היסטוריה ומיתוס, אמת ובדיה, קדושה וחול.
בשיריה היא משתמשת ביסודות הלקוחים מהשירה העממית של אסטוניה.
השירים כוללים לא פעם תעלומה מבודחת ומציאות חידתית, שבדרך כלל לא מציעות פתרונות, אך מאפשרות לקורא לקבל תמונה של עולם שלם מבעד לשברים ורסיסים.
לפי תפיסתה של וליסו, היא יועדה לתפקיד זה, ומתמסרת לו רוב יומה.
לפיכך היא עסוקה בשיריה בהכנת אוכל, בכביסה, בניקיון ובטיפול בחיות - מיתוסים ישנים עוזרים לה לטפח את ביתה הרוחני בתקופה שהיא תופסת כנדודים פוסט-מודרניים, אובדן דרך וניכור.
אחדים משירי מָרִי וַלִּיסוֹ תורגמו לעברית וראו אור בכתב-העת שְׁבוֹ.
מרי אן טוד לינקולן הייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית בעת כהונתו של בעלה אברהם לינקולן כנשיא ארצות הברית בין השנים 1861–1865.
טוד נולדה בלקסינגטון שבקנטקי לרוברט סמית' טוד (Robert Smith Tod) ואליזבת פארקר (Elizabeth Parker).
בהיותה בת עשרים עברה להתגורר עם אחותה אליזבת במדינת אילינוי.
אליזבת הכירה לה את עורך הדין הצעיר אברהם לינקולן והם נישאו ב-4 בנובמבר 1842.
לזוג לינקולן נולדו ארבעה ילדים:
רוברט טוד לינקולן: נולד בספרינגפילד שבאילינוי ב-1 באוגוסט 1843 – נפטר במנצ'סטר שבוורמונט ב-26 ביולי 1926.
אדוארד (אדי) בייקר לינקולן: נולד בספרינגפילד ב-10 במרץ 1846 – נפטר בספרינגפילד ב-1 בפברואר 1850.
ויליאם (וילי) וולאס לינקולן: נולד בספרינגפילד ב-21 בדצמבר 1850 – נפטר בוושינגטון הבירה ב-20 בפברואר 1862.
תומאס (תד) לינקולן: נולד בספרינגפילד ב-4 באפריל 1853 – נפטר בשיקגו שבאילינוי ב-16 ביולי 1871.
מרי טוד סבלה מדיכאונות במשך כל חייה, שהחלו לאחר מות שני ילדיה הצעירים, ונמשכו לסירוגין.
יחסיה עם בעלה סבלו עליות ומורדות.
מרי טוד הייתה בעלת השכלה רחבה והתעניינה בפוליטיקה.
היא הייתה ידועה בעקשנותה מחד וברגשנותה מאידך, ועל כן הייתה בעלת התנהגות לא רציונלית לעיתים, והייתה מאוד לא פופולרית בקרב החברה הגבוהה בוושינגטון.
עיתוני התקופה לעגו למרי טוד בשל שיפוץ שערכה בבית הלבן (שלא שופץ מאז 1813) וטענו שהיא מבזבזת את כספי הציבור בעת מלחמה.
במהלך מלחמת האזרחים אף פורסמו שמועות שהיא מרגלת מטעם הקונפדרציה (מאחר שחלק מקרוביה שירתו בצבא הקונפדרציה).
אגדה אורבנית מספרת שכאשר לינקולן שמע את השמועות הופיע בפני הוועדה לבדיקת ההתנהגות בעת מלחמה במפתיע והעיד לנאמנותה של אשתו.
לאחר רצח בעלה באפריל 1865 נכנסה מרי טוד לדיכאון כרוני.
עוד קודם לכן הייתה שרויה במצב רוח דיכאוני בשל מות ילדיה.
מרי לינקולן הפכה היורשת של רכושו של לינקולן, ובנה רוברט התנגד לבזבזנותה, ועל מנת שלא תמשיך בניהול הירושה אישפז אותה בבית חולים לחולי נפש בבאטוויה שבאילינוי בשנת 1875, אולם היא שוחררה שלושה חודשים מאוחר יותר.
הוא גם אסף ושרף את כל מכתביה.
מרי טוד לא סלחה לבנה על אשפוזה וסירבה לדבר איתו כל שארית חייה.
היא נפטרה בבית אחותה אליזבת שבספרינגפילד, ב-16 ביולי 1882, בגיל 63. היא נקברה בקרבת בעלה באנדרטת קבר לינקולן שבעיר.
מרי הריסון מקי , בתו של נשיא ארצות הברית, בנג'מין הריסון.
שימשה בתפקיד הגברת הראשונה של ארצות הברית, בחודשים הספורים שנותרו לכהונתו של אביה לאחר מות אמה קרוליין הריסון ב-25 באוקטובר 1892.
בנובמבר 1884 היא נישאה לג'יימס רוברט מקי, אחד מהמייסדים של חברת ג'נרל אלקטריק.
מרי קבורה בבית הקברות קראון-היל אשר באינדיאנפוליס.
מרי, נסיכת אנגליה והנסיכה המלכותית (Mary, Princess Royal and Princess of Orange; 4 בנובמבר 1631 – 24 בדצמבר 1660), מאוחר יותר ידועה כמריה הנרייטה, נסיכת אורנז' ורוזנת נסאו, הייתה בתו הבכורה של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה ואשתו של הסטאדהאודר (ראש הרפובליקה ההולנדית) וילם השני, נסיך אורנז'.
הנסיכה מרי הייתה אימו של ויליאם השלישי, מלך אנגליה, והייתה הנסיכה הבריטית הראשונה שקיבלה את התואר נסיכה מלכותית.
מרי הנרייטה סטוארט נולדה בארמון סנט ג'יימס שבלונדון, ילדתם השנייה (אחרי הנסיך צ'ארלס) ובתם הראשונה של המלך צ'ארלס הראשון ואשתו הנרייט מארי, נסיכת צרפת, בתו של המלך הצרפתי אנרי הרביעי.
בגיל 11 העניק לה אביה את התואר החדש הנסיכה המלכותית לפי הצעתה של אשתו הצרפתייה, ששאפה להביא לאנגליה את המסורת הצרפתית לפיה נוהגים לתת תואר מיוחד לבת הבכורה של המונרך המכהן.
אביה של מרי שאף להשיא אותה בעודה ילדה צעירה לאחד מבניו של פליפה הרביעי, מלך ספרד, בעוד שאחיינו, קרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ שאף להנשא לה בעצמו.
שני המחזרים לא צלחו בנסיונותיהם להבטיח את ידה של הנסיכה ולבסוף היא התארסה לנסיך וילם, בנו ויורשו של פרדריק הנדריק, נסיך אורנז', ראש הרפובליקה ההולנדית.
הזוג נישא בארמון וייטהול ב-2 במאי 1641, כאשר החתן בן 15 והכלה עוד לא בת 10. בשנת 1642 מרי עברה להתגורר עם משפחתו של בעלה בהולנד, ובשנת 1644, ככלתו של הסטאדהאודר המכהן, החלה לקחת חלק בחיים הציבוריים ההולנדים.
וילם השני ירש את תפקיד הסטאדהאודר מאביו בשנת 1647, אך כעבור שלוש שנים בלבד נפטר מאבעבועות שחורות בעודו בן 24 בלבד.
מספר ימים לאחר מותו ילדה הנסיכה מרי את בנם היחיד, וילם (שיהפוך מאוחר יותר לויליאם השלישי, מלך אנגליה).
הנסיך וילם קבע בצוואתו כי לאשתו תהיה משמורת מלאה על בנם, אולם הוא לא הספיק לחתום על המסמך ולכן הוא נותר חסר תוקף.
הנסיכה מרי לא הייתה אהודה בהולנד, בעיקר בשל העובדה שקיבלה בהאג את אחיה הגולים, צ'ארלס וג'יימס, שנמלטו מאנגליה לאחר פריצתה של מלחמת האזרחים האנגלית והדחתו של אביהם המלך.
את רוב שנות החמישים של המאה ה-17 העבירה מרי בחצר המלוכה הצרפתית, שכן היא אף פעם לא חיבבה את החצר ההולנדית ואף סירבה ללמוד את השפה ההולנדית.
הנסיכה התרחקה מבנה, שנשאר בהאג וחונך על ידי מחנכים הולנדים שגרמו לנסיך הצעיר להתאהב בדת הקלוויניסטית.
השבתו לכס המלוכה הבריטי של אחיה צ'ארלס השני בשנת 1660 העלה מחדש את מעמדה של הנסיכה מרי ושל בנה ויליאם.
בחודש ספטמבר של אותה השנה היא נסעה לבקר את המלך החדש בארמון וייטהול, שם נפטרה, כמו בעלה עשר שנים קודם לכן, מאבעבועות שחורות.
מרי וזלי הוא שם העט של מרי אלין מיינורס פרמר , שהייתה סופרת בריטית מצליחה ומוערכת, והיא מכרה מיליוני עותקים מספריה, שרבים מהם היו רבי מכר.
ספרה הראשון למבוגרים פורסם כשהייתה בת 70, והיא המשיכה לפרסם ספרים במשך 20 שנה, עד מותה.
וזלי נולדה בשנת 1912 במחוז סארי שבדרום מזרח אנגליה.
היא גדלה בבידוד יחסי, וחונכה בידי שורה של אומנות זרות, ולא נשלחה לבית ספר.
כשגדלה, הצרה על השכלתה המצומצמת, ובשנות ה-30 של המאה ה-20 השתתפה בקורסים באנתרופולוגיה וביחסים בינלאומיים כשומעת חופשית.
נישאה ללורד (בזמן נישואיהם, ברון) צ'ארלס סווינפן ב-1937, וילדה שני בנים.
מלחמת העולם השנייה עיצבה את עולמה התרבותי ושינתה את חייה.
במהלך המלחמה עבדה במשרד המלחמה הבריטי, בסוכנות MI5. באותה תקופה עזבה את בעלה, וניהלה חיים משוחררים שלא היו מקובלים במעמד הבינוני-גבוה באנגליה, אליו השתייכה משפחתה.
רבים מספריה עוסקים בתקופה הזו ובאורח החיים החדש שאפשרה המלחמה.
בריאיון עיתונאי אמרה שתקופת המלחמה הייתה טובה לבני דורה: "הייתה אווירה של פחד, עליצות, ומסיבות, מסיבות, מסיבות".
ב-1945 התגרשה מבעלה ופגשה את אריק סיפמן, מחזאי ועיתונאי, שהפך לבן זוגה.
וזלי "חיה בחטא" עם סיפמן, ונישאה לו רק ב-1952, כשאשתו הראשונה הסכימה להתגרש ממנו.
אורח חיים זה גרם למשפחתה לנדות אותה ולנשלה מירושתה.
לזוג נולד בן אחד, וחייהם היו מאושרים מאוד, לדבריה.
מותו של סיפמן, ב-1970 השאיר אותה מרוששת כלכלית ושבורה נפשית.
לפרנסתה החלה למכור בגדים שארגה.
וזלי כתבה למגירה במשך שנים רבות, אך לא העזה לנסות לפרסם, למרות שבעלה ובני משפחתה דרבנו אותה להוציא לאור את ספריה.
ב-1969 הוציאה שני ספרי ילדים, אך רק כעשור מאוחר יותר התחילה לשלוח כתבי יד של ספרים למבוגרים להוצאות שונות.
לאחר סירובים מארבע הוצאות לאור, קיבלה תשובה חיובית מהוצאת מקמילן, ובה פרסמה בשנת 1983 את ספרה הראשון למבוגרים "Jumping The Queue".
הספר מספר על אישה שלא רוצה להמשיך לחיות אחרי מותו של בעלה האהוב ומתכננת התאבדות, מכיל בכך גרעין אוטוביוגרפי (האבל הכבד על מות הבעל), מוטיב שקוראים ומבקרים מצאו ברבים מספריה הבאים, למרות הכחשותיה.
כך או כך, חוויותיה מחייה העשירים ויוצאי הדופן בהחלט באות לידי ביטוי בהתרחשויות בספריה.
עד מותה ב-2002 פרסמה וזלי עשרה ספרים למבוגרים, ושלושה ספרי ילדים.
ספריה של וזלי הם רומנים שעוסקים בחייהן הסוערים, דרך כלל, של גיבורותיה וגיבוריה, ומלווים לעיתים קרובות חיים שלמים של דמויות.
וזלי נודעה בעיסוק הרב והישיר שלה במין, תוך שימוש בשפה מפורשת שלא אופיינית לסופרים בני דורה, ונדירה בכלל בסיפורת הבריטית העוסקת בנושאים דומים.
הנשים של וזלי מפרידות בין מין לאהבה, ועוסקות הרבה בשני התחומים.
מאפיין משמעותי יותר של הנשים בספריה הוא עצמאותן וחייהן הלא שגרתיים.
מוטיב נוסף שחוזר בספריה הוא האלימות הרבה שמתרחשת בהם, הן במציאות והן בדמיונם של גיבוריה.
סגנונה הביקורתי והתבוננותה בפרטי ההתנהגות ובקווי האופי של הדמויות, הקנו לווזלי את הערכת הביקורת.
ספרה המוכר ביותר של וזלי הוא המדשאה , שעוסק במשפחה אנגלית, זוג וחמשת אחייניהם, ובחייהם המשותפים שהחלו על מדשאה ביתית בקורנוול ערב מלחמת העולם השנייה, שעיצבה את חייהם וחיי בני דורם.
על אותה מדשאה המשפחה שבה ומתכנסת כ-50 שנים מאוחר יותר ללוויה, ובין שתי התכנסויות אלה נעה עלילת הספר, שמתרחשת בעיקר בקורנוול ובלונדון בתקופת המלחמה.
ב-1992 עובד הספר לסדרת טלוויזיה עבור ערוץ 4 הבריטי.
בשנים הבאות עובדו ספרים נוספים שלה לתוכניות טלוויזיה.
ספר נוסף של וזלי שתורגם לעברית הוא כנפי הדמיון .
מרי "טי" טרסטג' מאהר פלנט היא שחיינית עבר אמריקאית, אלופה אולימפית, אלופת עולם ושיאנית עולם במשחי הפרפר.
נחשבת לשחיינית הגדולה בהיסטוריה בסגנון הפרפר.
החזיקה בשיא העולם במשחה ל-200 מטר פרפר 20 שנים ו-10 חודשים, ובמשחה ל-100 מטר פרפר 19 שנים ו-4 חודשים.
מרי טי מאהר נולדה לג'ים ופלוי בלואיוויל, קנטקי.
היא הילדה העשירית מתוך 11 ילדים במשפחתה.
היא החלה להתאמן בגיל צעיר תחת הדרכתו של המאמן דניס פרסלי במועדון השחייה המקומי.
כבר בגיל 14 וחצי למרות שהיו לה תומכי גב ליציבה נכונה, במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בסן חואן בפוארטו ריקו ביולי 1979 קבעה מאהר במשחה ל-200 מטר פרפר שיא עולם חדש של 2:09.77 דקות.
חודש לאחר מכן, בתחרות שחייה שנערכה בפורט לודרדייל, פלורידה היא שיפרה פעמיים באותו היום במשחה ל-200 מטר פרפר את שיאה העולמי והעמידה אותו לבסוף על 2:07.01 שניות.
בתחרות שחייה שנערכה באוסטין טקסס באפריל 1980 קבעה מאהר במשחה ל-100 מטר פרפר שיא עולם חדש של 59.26 שניות.
שלושה חודשים לאחר מכן, בתחרות שחייה שנערכה באירוויין, קליפורניה היא שיפרה שוב את שיא העולמי במשחה ל-200 מטר פרפר והעמידה אותו על 2:06.37 שניות וזכתה להכלל בסגל נבחרת השחייה האמריקאית לאולימפיאדת מוסקבה (1980) שהייתה אמורה להיות אחת הגדולות שלה, אך בגלל החרם האמריקאי היא לא השתתפה.
בשנת 1981 בתחרות שנערכה בבראון דיר, ויסקונסין קבעה מאהר את שיאי העולם "הנצחיים" שלה שהחזיקו מעמד קרוב ל-20 שנה.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בגואיאקיל, אקוודור בשנת 1982 זכתה מאהר במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.41 שניות לפני אינס גרייסלר ממזרח גרמניה (1:00.36 דקות) ומלני באדמאייר בת ארצה (1:00.40 דקות).
היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:09.76 דקות אחרי אינס גרייסלר (2:08.66 דקות) ולפני הייקה דון אף היא ממזרח גרמניה (2:10.29 דקות).
בנוסף, היא זכתה במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:08.12 דקות אחרי המנצחות ממזרח גרמניה שקבעו שיא עולם חדש 4:05.88 דקות ולפני ברית המועצות (4:12.36 דקות).
היא החלה את לימודיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בסתיו 1982 והתאמנה תחת הדרכתו של המאמן הראשי נורט תורנטון.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בקראקס, ונצואלה בשנת 1983 זכתה מאהר במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר לפני טרייסי קולקינס הגדולה, בת ארצה.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה מאהר ב-3 מדליות זהב.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1985 זכתה מאהר בשתי מדליות זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.16 שניות ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:07.33 דקות.
באוניברסיאדה שנערכה בקובה (יפן) בשנת 1985 זכתה מאהר ב-4 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר ובמשחה ל-200 מטר פרפר ובמשחי השליחות 4x100 מטר מעורב ו-4x200 מטר חופשי.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במדריד, ספרד בשנת 1986 זכתה מאהר במדליית זהב אחת, 3 מדליות כסף במשחי השליחות ושתיים מארד במשחים האישיים.
מדליית הזהב הייתה במשחה החזק ביותר שלה, 200 מטר פרפר בתוצאה של 2:08.41 דקות לפני מנצחת חצי מרחק השחיינית ממזרח גרמניה קורנליה גרסלר (2:10.66 דקות) ובריטה וויגאנג (2:10.68 דקות).
במשחה ל-100 מטר פרפר היא קבעה תוצאה של 59.98 שניות וזכתה במדליית ארד אחרי המנצחות ממזרח גרמניה קורנליה גרסלר (59.51 שניות) וקריסטין אוטו (59.66 שניות).
מדליית ארד נוספת במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.14 דקות אחרי המנצחות ממזרח גרמניה שיאנית העולם הייקה פרידריך 1:58.26 דקות ומנואלה סטלמך (1:58.90 דקות).
מאהר סיימה את לימודיה בשנת 1987 וקיבלה תואר ראשון במדעי ההתנהגות.