tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ציוד ניווט ומעקב תת-מימי, משמש לצורך חיפושים ועבודה על ידי צוללנים, כלי רכב תת-מימיים נשלטים מרחוק, כלי רכב תת-מימיים אוטונומיים, צוללות מאוישות וצוללות אוטונומיות כאחד.
בניגוד לאותות רדיו הנבלעים במהירות בתווך הימי, אותות קול מתפשטים לטווח ארוך יותר וניתנים למדידה או להערכה מדויקת.
לכן, ניתן להשתמש באותות קול למדידת המרחק בין מטרה הנמצאת במעקב לבין תחנת הבסיס בדיוק רב, ובעזרת טריאנגולציה לחשב את המיקום של היעד, לעיתים ברמת הדיוק של סנטימטר.
החל משנת 1960, פותחו מערכות מיקום אקוסטיות תת-מימיות המצויות במאה ה-21 בשימוש נרחב.
סייסמולוגיה (מחקר רעידות האדמה) כרוכה בשימוש בגלי קול בתדר נמוך () על מנת לדגום את קרקעית הים לעומק.
גלי קול בתדר גבוה מונחתים מאוד כאשר הם עוברים דרך הקרקעית ולכן מועדף השימוש בגלי קול בתדר נמוך, למרות הרזולוציה הנמוכה יחסית שלהם עקב אורך גל גדול (ביחס הפוך לתדר).
מקורות הקול בתחום זה כוללים מתנדים, רובי אוויר וחומרי נפץ.
חיישנים אקוסטיים משמשים לניטור קול המיוצר על ידי רוח ומשקעים.
מערכת טומוגרפיה אקוסטית לאקלים ים המשתמשת בגלי קול בתדר נמוך למדידת טמפרטורת האוקיינוס הגלובלית
מאפיינים אוקיינוגרפים בקנה מידה גדול ניתנים למדידה על ידי מערכת טומוגרפיה אקוסטית.
מאפייני קרקעית ניתן למדוד על ידי סונאר סריקת צד ואפיון תת-קרקעית.
בשל מאפייני ההתפשטות של גלי קול בתווך הימי, נעשה בהם שימוש ככלי מסייע בחקר בעלי חיים ימיים, מפלנקטון ללווייתן הכחול.
גלי קול משמשים לעיתים קרובות כדי לספק נתוני תפוצת והתנהגות בעלי חיים ימיים.
כמו כן, נעשה שימוש במערכות אקוסטיות למדידת מיקום, כמות, גודל וביו-מסה של דגים.
תקשורת אקוסטית משמשת גם לניטור דגים ובעלי חיים ימיים.
משדר אקוסטי מצורף לדגים (לפעמים באופן פנימי) בזמן שמערך של מקלטים נפרש לקבלת המידע.
מערכת זו מאפשרת לחוקרים לעקוב אחר תנועות דגים בודדים בקנה מידה קטנה ובינוני.
אקוסייד מתאר הרס שטחים גדולים בסביבה הטבעית כתוצאה מפעילות אנושית.
התנועה הסביבתית רואה באקוסייד פעילות עבריינית המפרה את עקרונות הצדק הסביבתי.
למשל: נזק או הרס נרחב של הטבע או הפרעה למערכת אקולוגית בשטח מסוים בקנה מידה המעמיד את תושבי המקום בסכנה.
ההרס עלול להיות בלתי הפיך, כאשר מערכת אקולוגית ניזוקה מעבר ליכולתה לשיקום עצמי.
המושג מתייחס לרוב להרס הנגרם על ידי בני אדם, באופן ישיר, או עקיף.
בני אדם עלולים להוביל אקוסייד על ידי דחיקת מספיק מינים מן המערכת האקולוגית, עד כדי שיבוש מבנה המערכת ותפקודה.
אקוסייד יכול גם לנבוע מזיהום סביבתי, כגון עליית ריכוזים של חומרי הדברה אשר הורסים את הצמחייה המקומית באופן נרחב.
המונח אקוסייד נטבע בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. ישנן שתי גרסאות באשר לזכות הראשונים לשימוש במושג.
בכנס שהתקיים בפברואר 1970 בוושינגטון בנושא מלחמה ואחריות בינלאומית, שילב בדבריו פרופ' ארתור גלסטון, בוטנאי וחוקר ביואתיקה מאוניברסיטת ייל, את המונח אקוסייד, אותו הגדיר כהרס מכוון של הסביבה.
כדוגמה לכך הביא את פגיעתה של ארצות הברית בדרום וייטנאם.
ארצות הברית פעלה במכוון לפגיעה בגידול המקומיים ויבוא גידוליים חלופיים באמצעות פיזור חומר כימי שזכה לשם אייג'נט אורנג'.
גלסטון אמר כי יש עדויות לנזק בלתי הפיך לכלל המערכת האקולוגית, ולנזק עלולות להיות השפעות ארוכות טווח גם על בעלי חיים ובני אדם.
ב-1972 התקיימה ועידת האומות המאוחדות בנושא הסביבה האנושית בסטוקהולם.
אולוף פלמה, ראש ממשלת שוודיה דאז השתמש במונח בוועידה.
הוועידה קבעה כללים למניעת נזק סביבתי באזורים בסמכותן או שליטתן של מדינות, פגיעה במדינות אחרות או בנחלת הכלל.
האחריות של המדינות הייתה לא רק לפגיעה ישירה אלא גם למניעת פגיעה ודאגה לדורות הבאים.
הוועידה הייתה הבסיס לניסיונות לקדם חקיקה בינלאומית בתחומי הסביבה ולטענה כי אקוסייד הוא פשע.
מאז שנות השבעים של המאה הקודמת, פעלו פעילים סביבתיים לקידום חקיקה בינלאומית שתאפשר להעמיד לדין בבית הדין הפלילי הבינלאומי אנשים, חברות ומדינות שפגעו בסביבה בצורה בלתי הפיכה.
ב-1996 פרסם מארק אלן גריי מאמר בו הוא מציע מסגרת משפטית להכרה באקוסייד כפשע בינלאומי.
בתחילת שנות אלפיים עם אשרורה של אמנת רומא, נוצרה הזדמנות לנסות ולכלול את אקוסייד באמנה.
סעיף 8(2)(b)(iv) מתייחס גם לפגיעה בסביבה: ב-2010, עורכת הדין הסביבתית פולי היגינס הציע תיקון לאמנת רומא והגדירה שני סוגים של אקוסייד: זו הנגרמת על ידי בני אדם, וזו הנגרמת על ידי הטבע.
היגינס פנתה אל ועדת המשפט הבינלאומי (International Law Commission) הממונה על ידי העצרת הכללית של האו"ם בבקשה להוסיף את אקוסייד כפשע חמישי באמנת רומא.
אֵקוֹנוֹמִיזְם (מאנגלית: Economism) או כַּלְכְּלָנוּת היא תורה חברתית הגורסת שהחברה האנושית מושתתת על עקרונות כלכליים בלבד.
עקרונות אלו הם בעיקר: היצע וביקוש, ייצור ורכישה ותלות בגורם היד הנעלמה כפי שתואר על ידי אדם סמית וממשיכי דרכו.
האקונומיסטים מקנים ערך מופחת לעקרונות אחרים בחיי החברה כמו עקרונות פוליטיים, אתיים או תרבותיים.
גישת "היד הנעלמה" גם מפחיתה, בעיניהם, את הצורך ברגולציה ובקרה של המוסדות הכלכליים והחברתיים.
לדעתם, הרגולציה תתבצע מעצמה על ידי כוחות השוק מצד אחד ועל ידי רצון אינדיבידואלי של הפרט מצד שני (למשל, התנגדות, מרד, חרם וכו').
במישור האידיווידואלי האקונומיזם יוצא מהנחה שהאדם הוא יצור רציונלי והוא מפעיל רציונליות זו בעת החלטה או בחירה.
למשל - הסתכלות בבעיית הסמים כבעיה שנוצרת מההיצע והביקוש של הסמים או הסתכלות בבעיית הפשע כנובעת משיקול של מחיר מול תוצאה.
במישור החברתי האקונומיזם יוצא מהנחה שכל התופעות החברתיות הן על רקע כלכלי.
בזה, הם נבדלים מהמרקסיזם שגם הוא תורה חברתית מטריאליסטית.
המרקסיזם עוסק בהתפתחות חברתית המבוססת על מאבק בין מעמדות וכוחות כלכליים במטרה לבנות מבנה חברתי מסוים וצודק יותר.
מאידך, האקונומיזם רואה את המעמדות החברתיים באור אחר.
המאבק אינו בין המעמדות אלא בתוך המעמדות.
המעמד הגבוה נאבק לשמירה על עושרו ולהגדלתו ואילו המעמד הנמוך נאבק להשגת עושר ועליה במעמד.
אין כאן שום מטרה לשנות את המבנה החברתי הקיים.
המרקסיסטים התנגדו, כמובן, לאקונומיזם ולתורות קרובות לו כמו התועלתנות והליברליזם.
במתנגדים המרקסיסטים הבולטים יש לציין את ז'ורז' סורל, הפילוסוף הצרפתי הנודע מזרם הסינדיקליזם המהפכני.
לנין, בפמפלט "מה יש לעשות?" (1902), יצא נגד הזרם האקונומיסטי במפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית.
לנין טען שהאקונומיסטים נלחמים רק להשגת תנאי עבודה ושכר טובים יותר למעמד העובדים אך משאירים בידי הבורגנות הליברלית את ניהול המהפכה למיגור שלטון הצאר.
על ידי כך מונעים האקונומיסטים את הקמתו של כח פרולטרי מרכזי ומאורגן במפלגה ומשאירים את הבמה פנויה לאידאולוגיה הבורגנית.
שנים רבות לאחר מכן, הואשמה גם המפלגה הקומוניסטית של ברית-המועצות באקונומיזם על ידי הוגים שונים כמו הפילוסוף הצרפתי הסטרוקטורליסט לואי אלתוסר.
הם טענו שבעלות המדינה ומפלגת העובדים על ההון, העושר וכוחות היצור יצרה אליטות טכנוקרטיות ובירוקרטיות חדשות המנצלות את כוחות היצור למטרותיהן.
מתנגדי האקונומיזם המודרני הם מתנגדי הליברליזם ובייחוד הנאו-ליברליזם.
הם רואים בתורות אלו (שמקורן באדם סמית), תורות מסוכנות ואף "חזיריות".
הם מתנגדים לדעה לפיה חוקי השוק, ההיצע והביקוש הם המרכיב העיקרי של ההתנהגות החברתית-כלכלית.
לא ייתכן, הם אומרים, שחוקי השוק עולים בחשיבותם על גורמים כמו תרבות, מוסר ופוליטיקה.
הם שוללים את דבריו של אדם (בספרו "עושר העמים") - "לא טוב לבם של הקצב, מוכר הבירה או האופה מספק לנו את ארוחתנו, אלא האינטרסים האישיים שלהם".
לא רק השמאל מתנגד לאקונומיזם.
גם הימין השמרני האמריקאי המכונה "ימין ישן" (Old Right) הביע התנגדות לדעה זו.
אחד מחשובי הימין הישן, אלברט ג'אי נוק (Albert Jay Nock) טען שהאקונומיזם יכול, ללא ספק, לבנות חברה עשירה, מפותחת, חזקה ומרוצה אך הוא אינו מסוגל לבנות חברה שבה התקיימו יופי ואהבה, חברה שיש בה עומק וטעם.
חברה מכוערת זו תמאס על עצמה במהרה, תתנוון ותעלם עם הזמן.
בסין האשימו המאואיסטים הוותיקים את הנשיא דנג שיאופינג, אשר שלט בסין לאחר מותו של מאו, באקונומיזם ועזיבת רעיון הסוציאליזם וזאת כדי לפתוח את שערי כלכלת סין להשפעות קפיטליסטיות בתקוות שווא שזה יביא לפריחה כלכלית בסין.
בתורו, האשים דנג את מתנגדיו בכישלון הנובע מבנית חברה סוציאליסטית במדינה שלא הייתה מוכנה לכך מבחינה כלכלית.
היום, יש המדברים על "נאו-אקונומיזם" בניסיון לשלב עקרונות של האקונומיזם עם מרכיבים אתיים והומניסטיים (למשל, הפילוסוף האיטלקי פרנצ'סקו טוטרו).
אקורד מינורי הוא אקורד המורכב מטרצה קטנה ומקווינטה זכה.
שמו ניתן לו מהטרצה הקטנה (מינור = קטן) שבבסיסו.
האקורד המינורי נחשב ל"אקורד עצוב" ורגוע מהמז'ורי, או מבטא רגש געגוע, לעומת האקורד מז'ורי שנחשב ל"אקורד שמח" ואנרגטי יותר.
האקורד המינורי והאקורד המז'ורי הם האקורדים היסודיים במוזיקה טונאלית.
האקורד המינורי המשולש מסומן ב ומורכב כאמור מטרצה קטנה ומקווינטה זכה.
שמו של האקורד ניתן לו מצליל השורש שלו.
לדוגמה, אקורד רה מינור מורכב מרה, פה ולה ().
הופעת צליל הטרצה בבס תעביר את האקורד ממצב יסודי להיפוך ראשון, או סקסטאקורד המסומן ב או בקיצור: .
לדוגמה, באקורד רה מינור סקסטאקורד, הצליל פה יופיע בבס.
לדוגמה, באקורד רה מינור קוורטסקסטאקורד הצליל לה יופיע בבס.
אקורד מינור שבע הוא ספטאקורד לא-דומיננטי.
אקורד מינורי עם ספטימה קטנה נקרא מינור שבע, או מינור-קטן שבע.
לדוגמה, אקורד רה מינור-קטן שבע מורכב מרה, פה, לה ודו.
אקורד מינורי עם ספטימה גדולה נקרא מינור שבע-גדול.
לדוגמה, אקורד רה מינור-גדול שבע מורכב מרה, פה, לה ודו דיאז.
לשני האקורדים פונקציה הרמונית זהה, אך תפקידים שונים במודולציות ובהולכת קולות.
אקוסואה אדומה אווסו היא במאית, מפיקה וצלמת קולנוע אוונגרד גנאית-אמריקאית, אשר סרטיה ועבודות המיצב שלה הוצגו בפסטיבלים, מוזיאונים, גלריות, ואוניברסיטאות ברחבי העולם מאז 2005. אווסו משתמשת במגוון טכניקות הפקה כדי לייצר ויזואליזציה של מצב של "תודעה משולשת", מונח שהיא טבעה בהתייחסות לעקרון המרכזי של הסוציולוג ופעיל זכויות האזרח ו.
דו בויז מהטקס המכונן שלו, The Souls of Black Folk (1903).
התודעה הכפולה על פי דו בויז מתארת את החוויה של שחורים אמריקאים במאמצם לפתח תחושה של עצמיות אל מול סביבה של אפליה ודחיקה אל השוליים מבחינה תרבותית.
כבת הדור הראשון במשפחתה שנולד בארצות הברית, אווסו מרחיבה את הרעיון של דו בויז להתייחסות למשבר המורשת וההטמעה של גולים אפריקאים וילדיהם בארצות הברית.
אווסו הצהירה כי "במקום לעשות 'פריקניזציה' לסיפורים מערביים, אני מעוניינת בניכוס מחדש של ההיסטוריה האפריקאית, ועדכונה בהתאם למה שקורה היום."
אווסו נולדה להורים גנאים, וגדלה בקהילת מהגרים ממעמד הפועלים באלכסנדריה, וירג'יניה.
היא הצעירה מבין שלושת ילדיהם של גרייס ואלברט.
אווסו, והייתה התינוקת הראשונה שנולדה בצפון וירג'יניה ב-1 בינואר, ב-1984. אווסו השלימה תואר MFA בקולנוע ואמנות יפה במכון לאמנויות של קליפורניה, אחרי שסיימה תואר ראשון בתקשורת בהצטיינות באוניברסיטת וירג'יניה.
זמן קצר אחרי סיום התואר השני, בשנת 2008, אווסו נבחרה להשתתף סמינר הקולנוע על שם רוברט פלהרטי, המנוהל על ידי התסריטאי ואוצר הקולנוע הנודע דניס לים.
מגזין Indiewire מנה אותה כאחת משש אמניות האוונגרד יוצרות הסרטים אשר מגדירות מחדש את הקולנוע, והיא נמנית גם ברשימת הפינגטון פוסט "אמנים שחורים: 30 אמנים עכשוויים מתחת לגיל 40 שאתם צריכים להכיר".
אווסו הייתה עמיתת מלגת מקדואל לשנת 2013, ועמיתת מלגת גוגנהיים ב-2015.
בין סרטיה עטורי הפרסים נכללים Reluctantly Queer ו-Kwaku Ananse, אשר זכה בפרס האקדמיה האפריקאית לקולנוע לסרט הקצר הטוב ביותר לשנת 2013. Reluctantly Queer היה מועמד לפרס דוב הזהב ולפרס טדי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין שנת 2016.
ב-2017, אווסו הפיקה את On Monday of Last Week, עיבוד של סיפור קצר מאת הסופרת צ'יממנדה נגוזי אדיצ'יה, מתוך אוסף סיפוריה "סביב לצווארך".
הסרט זכה למועמדות בפרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע, והוקרן במוזיאון פאולר, ICA בלונדון ובפסטיבל הסרטים האפריקאי בניו יור, אשר הוצג בשיתוף עם אגודת הקולנוע של מרכז לינקולן.
כשהיא נעה בין העולמות של סרטים ניסיוניים, קולנוע אפריקאי, ואמנות יפה, אווסו הבטיחה את מקומה בעולם האמנות עם התצוגה שלה 30 Seconds Off an Inch במוזיאון הסטודיו בהארלם.
בגיל 25, אווסו הייתה האמנית הצעירה ביותר שנכללה בתערוכה, מתוך 42 אמנים, רובם כבר מבוססים בתחום.
באותה התקופה, המוזיאון לאמנות מודרנית הקרינה את בכורת Me Broni Ba, שבו היא "בוחנת את האובססיה עם סטנדרטים לבנים של יופי" במסגרת תוכנית המוזיאון, "שבועיים תיעודיים".
ב-2011, אווסו הציגה מעבודותיה לצד המורה הרוחני שלה מאוניברסיטת וירג'יניה, קווין ג'רום אברסון בתערוכה Cusp: Works on Film & Video by Kevin Jerome Everson & Akosua Adoma Owusu ב-Luggage Store Gallery.
בעבודה שנקראה בביקורת "המימוש האינטימי והאידיאלי של החזון של גאונה יקרת ערך", התערוכה כללה את Revealing Roots, שחזור אילם של אחת הסצנות הדרמטיות ביותר מהגרסה הטלוויזיונית של "שורשים" של אלכס היילי, המשלב קטעים ארכיוניים עם משחק בהשתתפותה של אווסו עם שחקנים אפריקאים נוספים.
סרטה הבא של אווסו נקרא Black Sunshine, והוא סרט עלילתי באורך מלא.
הסרט מספר את סיפורה של ספרית בגאנה אשר בתה היא אלבינית, דבר הנחשב לבושה בארצה, והיא מבקשת להימלט ממציאות זו, כאשר בה בעת היא לומדת לשנוא את השחורות שלה עצמה, ומבקשת להלבין את עורה.
סרטיה מופקים על ידי חברת ההפקה שהיא הקימה, Obibini Pictures LLC.
2018: Afro-Atlantic Histories במוזיאון לאמנות סאו פאולו
2018: Fragments of a Dream במוזיאון לאומנות מקניי
2015: Existential Crisis במרכז האמנות ברוצ'סטר
2015: America Is Hard to See במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית
2015: Do/Tell במכון לאמנות מודרנית, פילדלפיה
2014: Prospect.3: Notes for Now בטריאנליה בניו אורלינס
2012: Fore במוזיאון הסטודיו בהארלם
2012: The Bearden Project במוזיאון הסטודיו בהארלם
העבודות של אווסו נכללות באוספים הקבועים של מוזיאון ויטני, מרכז ז'ורז' פומפידו, מוזיאון פאולר, מרכז הקולנוע של אוניברסיטת ייל, ובמרכז לאמנות שחורה/ארכיון באוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון.
ב-2013, אווסו השיקה פרויקט מימון ההמונים כדי להציל את קולנוע רקס.
הקולנוע הוא אחד מבתי הקולנוע הוותיקים בגאנה.
אי יציבות פוליטית במהלך שנות ה-60, ה-70 וה-80 הובילו להתדרדרות באמנויות, אשר השפיעה גם על בתי קולנוע.
כולם נסגרו בעקבות הפיכות צבאיות ועוצרים.
כתוצאה, באותה השנה היה רק מספר קטן של בתי קולנוע מודרניים באקרה, בירת גאנה.
אווסו ביקשה לתרום לשינוי במצב זה על ידי החזרת עטרת הקולנוע ליושנה.
תחילה, העבודה לשיקום הקולנוע התנהלה בהצלחה.
אך כעבור כשנתיים, בדיוק לפני הפתיחה מחדש, נערמו על אווסו מגוון אתגרים ביורוקרטיים מצד משרדים ממשלתיים.
מכשלא הצליחה לנווט את המכשולים, והפרויקט הושעה, היא חזרה לארצות הברית כדי לייצר עבודות חדשות.
ב-2017, נכתב בעיתון "הגרדיאן" שאווסו עובדת על סרט עלילתי חצי-בדיוני על הקמפיין שלה לשיקום קולנוע רקס ההיסטורי.
בשנת 2013, זכה סרטה Kwaku Ananse במועמדות לפרס דוב הזהב בברלינלה, וזכה בפרס האקדמיה האפריקאית לקולנוע לסרט הקצר הטוב ביותר.
ב-2013, היא זכתה בפרסטום ברמן לקולנוען המבטיח ביותר, עבור סרטה Split Ends, I Feel Wonderful בפסטיבל הסרטים באן ארבור.
הסרט הקצר של אווסו, Me Broni Ba הוקרן ביותר מ-100 פסטיבלי סרטים בינלאומיים ומוזיאונים ברחבי העולם, וזכה בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל שיקגו לסרטי אנדרגראונד, ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי באתונה בשנת 2009. Artforum מנה את Me Broni Ba כאחד מעשרת הסרטים הטובים של שנת 2010.
עבודתה הבאה של אווסו, הסרט הקצר Drexciya, שנוצר ב-2011 בהשראת להקה מיתולוגית מדטרויט בשם זה, זכה לשבחים מצד המבקרים בפסטיבל הסרטים האפריקאים "טאריפה" בשל "אופיו הרדיקלי" והתובנות הפואטיות" שבו, והוא זכה בפרס הסרט הניסיוני הקצר הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים בגואנחנטו במקסיקו באותה השנה.
ב-2015, שני סרטים שבוימו והופקו על ידי אווסו היו בחירת המבקרים ב-Artforum מגזין.
ב-2016, Reluctantly Queer זכה בפרסים לסרט הקצר הטוב ביותר במגוון פסטיבלים בינלאומיים, ביניהם פסטיבל הסרטים השחורים בבולטימור.
הסרט נמנה כאחד הסרטים הטובים ביותר של שנת 2016 על ידי המבקרים ב-Sight & Sound, המגזין של מכון הסרטים הבריטי (BFI).
ב-2016, אווסו מונתה כ"אשת השבוע" על ידי האגודה האפריקאית המלכותית בבריטניה, ועל ידי מגזין אל של דרום אפריקה בתור אחת מרשימתם של "50 נשים מדהימות".
ב-2017, היא נכללה על ידי המגזין Dazed ברשימת עשרה יוצרי קולנוע ניסיוני המתמודדים עם הנושאים המובילים בעולם.
בשנת 2018, הזמין מרכז קובו מאווסו מיצב וידאו שיותקן בפינת השדרות וושינגטון וג'פרסון, בעיר דטרויט, מישיגן, במהלך חודש ההיסטוריה השחורה.
בשנת 2018, היא נבחרה כאמנית הבית של מכון גתה בסלבדור-באהיה, יחד עם האמן והקולנוען הבריטי, אייזק ג'וליאן.
2017, ביום שני בשבוע שעבר (On Monday of Last Week), (14 דק')
נקרא גם "חונק הזאב" או "ברדס הנזיר") הוא סוג של צמח נוי רב-שנתי במשפחת הנוריתיים.
מוצאו מאזורים לחים כמרכז אירופה, דרום אירופה וסין.
יש לו פקעת שמוצאה משורש מעובה, סביב פקעת האם מתפתחות פקעות משנה המשמשות לריבוי,
אפשר גם להרבות את הצמח מזרעים.
הגבעול יציב, אורכו 1.5 מטר.
העלים גזורים בצורת כף יד.
הפרחים בלתי נכונים וערוכים באשכולות דמויי שיבולת.
צבע הפרחים, בדרך כלל, כחול או סגול,אך יש גם פרחים לבנים וצהובים
לפרח 5 עלי גביע כותרתיים; העליון גדול, דמוי קסדה.
החומר המסוכן שבאקוניטון נספג גם במגע עם העור ולא רק באכילה והוא מסוכן מאוד,
השפעתו מהירה ובמינונים גבוהים הוא עלול לגרום למוות.
אקוסואה גיאמאמא בוסיה היא שחקנית, במאית קולנוע, סופרת וכותבת שירים גנאית, המתגוררת בבריטניה.
בוסיה ידועה בשל תפקידה כנטי האריס בסרט הצבע ארגמן.
בוסיה היא בתו של קופי אברפה בוסיה, אשר היה ראש הממשלה של הרפובליקה של גאנה (בין 1969 ל-1972) ונסיך מהמשפחה המלכותית של ונצ'י, תת-קבוצה של אומת האשנטי.
בוסיה גם היא נסיכה במשפחה המלכותית.
אחותה, אבנה בוסיה, היא משוררת ואקדמאית, שהייתה פרופסור לאנגלית באוניברסיטת ראטגרס, ומאז 2017 משמשת כשגרירת גאנה לברזיל.
בוסיה גדלה בגאנה, והחלה את קריירת המשחק שלה בגיל 16, כשזכתה למלגה לבית הספר לדרמה של מרכז לונדון.
התפקיד הראשון לגלם את יוליה בהפקת "רומאו ויוליה" באוניברסיטת אוקספורד, שבה כל השחקנים חוץ ממנה היו לבנים.
היא גם הופיעה בטלוויזיה בסדרה "ER".
היא הייתה אחת מתוך שלוש כותבות בשיתוף של תסריט העיבוד של ספרה של טוני מוריסון משנת 1987, "חמדת", שיצא בגרסה קולנועית באותו השם בבימויו של ג'ונתן דמי.
בשנת 2008 בוסיה ביימה סרט על אביה: The Prof.
היא גם כתבה את השיר "Moon Blue" עם סטיבי וונדר לאלבום שלו, A Time 2 Love, שיצא בשנת 2005.
אחרי הפסקה של מספר שנים כדי לגדל את בתה, ב-2016 בוסיה חזרה לשחק בהפקה של המחזה של דנאי גורירה, Eclipsed, אוף ברודוויי ובברודוויי לצד לופיטה ניונגו.
עבור הביצוע שלה אוף-ברודוויי, היא זכתה בפרס אובי.
ב-12 באוקטובר 1996, נישאה בוסיה לבמאי הקולנוע האמריקאי ג'ון סינגלטון, ובתם נולדה באפריל 1997. השניים התגרשו ביוני של אותה השנה.
בוסיה יסדה, יחד עם אחותה, אבנה בוסיה, את קרן בוסיה הבינלאומית, במטרה "לספק סיוע לנזקקים".
אקורד מוקטן הוא אקורד משולש המורכב מתו הבסיס של האקורד, מרווח של טרצה קטנה עד התו הבא שמרכיב את האקורד ועוד מרווח של טרצה קטנה עד התו הבא שמרכיב את האקורד.
האקורד מבוטא בכתב באמצעות תוספת dim, או עיגול קטן, או b5 לתו הבסיס של האקורד.
לדוגמה, האקורד B מוקטן יכתב כ־Bdim.
בסולמות המערבים, המז'ורי והמינורי, מקובל להשתמש באקורד המוקטן (בדרגה השנייה בסולמות מינוריים והשביעית בסולמות מז'ורים) על מנת ליצור אקורד לדרגות אלו אשר לא יחרוג מהצלילים המוגדרים בסולם.
האקורדים המוקטנים עלולים לגרום לתחושה צורמת, מכיוון שהמרווח בין התו הראשון של הטרצה הקטנה הראשונה לתו האחרון של הטרצה הקטנה השנייה הוא טריטון.
ניתן לבנות אקורדים מוקטנים על כל תו, ויש רק ארבעה אקורדים מוקטנים ייחודיים מכיוון שהם סימטריים באופיים.
אקורד מוקטן משולש - בנוי מ 1 - ♭3 - ♭5 (לדוגמה אקורד דו מוקטן - דו, מי במול, סול במול).
אקורדים מוקטנים משמשים לעיתים קרובות במוזיקה כדי ליצור מתח, מה שמוביל לרזולוציה לאקורד יציב יותר.
הם נמצאים בדרך כלל בג'אז ובמוזיקה קלאסית ויכולים לשמש אקורד חולף או כדרך להוסיף מורכבות הרמונית לקומפוזיציה.
אקוספין רפטור (Ecospin raptor) הוא דגם של קטנוע חשמלי תלת גלגלי מתוצרת חברת אקוספין הבריטית.
הקטנוע עוצב ותוכנן על ידי האחים לומס (Paul and David Loomes) במטרה לשמש ככלי רכב אישי להתערבות מהירה עבור כוחות ביטחון ונותני שירות, הן במתחמים סגורים והומי אדם כגון פארקים, שדות תעופה או התכנסויות ציבוריות המוניות, והן כרכב סיור קל בכביש הציבורי.
הקטנוע הוצג לראשונה בשנת 2011, ובשנת 2012 קיבל את האישור לתנועה בכבישים ציבוריים בבריטניה.
יחודו של הקטנוע הוא בכך שהנהג אינו יושב כמקובל, אלא עומד על במה במרכז הכלי, וכן כי המדובר בכלי רכב ראשון מסוג זה המאפשר קבלת רישוי לתנועה גם בכבישים ציבוריים הדורשים עמידה בתקני בטיחות אקטיביים ופסיביים מחמירים.
הקטנוע בנוי על בסיס שלדת מתכת.
מבנה הקטנוע ותנוחת הנהיגה יוצרים מרכז כובד נמוך במיוחד המקנים לקטנוע יציבות רבה גם תוך ביצוע שינויי כיוון חדים.
הגלגלים האחוריים שאליהם מחוברת מערכת ההנעה הם בעלי קוטר גדול משמעותית מן הגלגל הקדמי הקטן והרחב (בלון).
מבנה זה מקנה לכלי כושר תנועה ומשיכה גבוה מאוד בתנועה קדימה, יכולת צידוד מעולה של כמעט "על המקום", וכושר עבירות ותנועה גם בתנאי שטח קשים.
הקטנוע מונע באמצעות שני מנועים חשמליים בהספק 2kw כל אחד, ללא מברשת, המחוברים בנפרד, ישירות לכל אחד מן הגלגלים האחוריים.
ניהול צריכת האנרגיה של המנועים חסכונית במיוחד, ומאפשרת תנועה מהירה גם עם משקל כבד של עד 340 ק"ג, עליות תלולות בשיפוע של עד 14% או בצירוף נגרר.
כל אחד מן הגלגלים מצויד בבולמי דיסק הידראולים לשיפור הבטיחות בעת תנועה במרחבים צפופים וכן בעת התנועה בכביש הציבורי.
מהירותו המקסימלית של הקטנוע היא 40 קמ"ש והיא מושגת תוך 6 שניות ומאפשרת השתלבות בתנועה עירונית.
המהירות המקסימלית ניתנת להגבלה עפי דרישת הלקוח.
עם זאת, ולצורך תנועה במתחמים צפופים או הומי אדם ניתן להגביל את המהירות עד למהירות "זחילה" של כ-2 קמ"ש בלבד.
הקטנוע מצויד בהילוך אחורי המשפר משמעותית את יכולת התמרון והתנועה שלו במתחמים צפופים.
מנועי הקטנוע ניזונים מסוללות 48V בטכנולוגיה של ליתיום-יון.
מערכת ניהול צריכת האנרגיה מאפשרת שילוב של סוללה אחת ועד שלוש, בהתאם לצורכי היישום הספציפיים בהיבטים של משקל, טווח נסיעה או מהירות.
כל סוללה מאפשרת טווח נסיעה של כ-30 ק"מ בהתחשב בפני השטח וסגנון הנהיגה פרטניים, כך שטווח הנסיעה המקסימלי ללא החלפת סוללות הוא כ-90 ק"מ.
מארזי הסוללות בנויים בצורת מגירות, וניתנים להחלפה מהירה בשליפה.
טכניקה זו היא יעילה וחסכונית במיוחד בהיבט של דרישות זמן הטעינה במהלך תקופת הפעילות של הכלי, ולמעשה מאפשרת זמן וטווח פעילות בלתי מוגבל.
אקופיס מזרח התיכון הוא ארגון המקדם שלום סביבתי אזורי במזרח התיכון.
הארגון הוקם ב-7 בדצמבר 1994 ומאז הקמתו מפעיל הארגון משרדים בתל אביב-יפו, עמאן ורמאללה, בנוסף לכך הארגון מעסיק כ-50 עובדים ומתנדבים רבים הן מירדן, הן מישראל והן מהרשות הפלסטינית.
במהלך שנות פעולה מפרסמת EcoPeace באופן תדיר מספר מחקרים מדעיים וחברתיים שהיא עורכת ולעיתים אף מובילה קמפיינים סביבתיים.
בנובמבר 2016 יזמה החברה משחה לרוחבו של ים המלח, השוחים במשחה שחו לאורך מסלול של כ־16 ק"מ.
במשחה לקחו חלק קבוצות שחיינים מישראל, ירדן, הרשות הפלסטינית, ארצות הברית, אוסטרליה, דנמרק, בריטניה, ניו זילנד ודרום אפריקה.
מטרתה של המשחה היא להעלות את המודעות למה שטענו חברי הארגון "ההזנחה המתמשכת של הים והאזור מצד ממשלות ישראל וירדן".
באוקטובר 2020 החל הארגון לקדם חתימת הסכם שיתוף פעולה ירדני-ישראלי שבמסגרתו יבוצע פיילוט שבו ירדן תמכור חשמל שמיוצר בתח"כ סולארית בהספק של כ-25 מגה-וואט לרשת הישראלית.
בסתיו 2021 נחתם הסכם בין ירדן לישראל בנושא "מים תמורת חשמל".
בשנת 2017 החל הארגון בפרויקט ניקיון השפכים בחוף עזה, שהיה מזוהם במשך כעשר שנים.
הארגון קיבל מענק של כמיליון דולר מהבנק העולמי, האיחוד האירופי וממשלות גרמניה ושוודיה, ובמהלכו הושלמה בנייתו של מתקן טיהור שפכים ונבנו שני מתקני טיהור נוספים.
בשנת 2022 החלו שלושת המתקנים לפעול, ורוב קו החוף של עזה הוכרז לראשונה כבטוח לשחייה.
אקופשיזם הוא מודל פוליטי תאורטי שבו משטר טוטליטרי דורש מהפרט לוותר על האינטרסים האישיים שלו לטובת "השלם האורגני של הטבע".
מספר סופרים השתמשו במונח כדי לתאר סכנות היפותטיות שיגרמו ממשלות דיסטופיות, שעלולות לנקוט במדיניות פשיסטיות כדי להתמודד עם סוגיות סביבתיות, וסופרים אחרים השתמשו בו כדי לתאר תנועות היסטוריות ומודרניות שהשתמשו בפשיזם בעת שהתמקדו בנושאים סביבתיים.
היסטוריון הסביבה מייקל צימרמן הגדיר את המינוח "אקופשיזם" כ"ממשלה טוטליטרית הדורשת מיחידים להקריב את האינטרסים שלהם לרווחת ה'אדמה', רשת החיים הנהדרת והמכלול האורגני של הטבע".
לטענתו לא התקיימו ממשלות אקופשיסטיות עד כה, אף על פי שבנאציזם ניתן למצוא מספר היבטים אקופשיסטים, כמו המינוח הלאומני מן האידאולוגיה הנאצית "דם ואדמה", אשר מבטא את הקשר שבין גוף אדם טהור גזע (דם) ואזור ההתיישבות שלו (אדמה).
מבצע הטבח בכרייסטצ'רץ' פרסם קודם לטבח מנשר בן 73 עמודים נגד הגירה ונגד מוסלמים, וזיהה את עצמו כתומך באקופשיזם ובקונספירציית ההחלפה הגדולה.
מבצע פיגוע הירי באל פאסו פרסם גם הוא מנשר קודם למעשה, ובו טען כי התרבות האמריקאית מחנכת להרס הסביבה תוך יצירת נטל אקולוגי שיפול על כתפי הדורות הבאים, ומסקנתו הייתה כי יש לצמצם את מספר האנשים המשתמשים במשאבים אקולוגים.
הבריגדה הירוקה היא קבוצת טרור אקולוגית אקופשיסטית שוודית האחראית לפשעים רבים.
היא הייתה אחראית לפיגועי הצתה נגד מטרות הנחשבות לאויבי הטבע, כמו תקיפה בחוות מינקים שגרמה לנזקים של מיליוני דולרים.
שני חברים בארגון נעצרו על ידי המשטרה השוודית, כשעל פי החשד הם תכננו התנקשויות בשופטים והטמנת פצצות.
לדברי הסופר והפעיל האקולוגי דייוויד אורטון המונח "אקופשיזם" נטבע על ידי מתנגדי פילוסופיית האקולוגיה העמוקה בכדי לייצר דה לגיטימציה כלפי תומכי הרעיון ולהציג אותם כפשיסטים.
המינוח עולה כהאשמה משני צידי המפה הפוליטית: אנשי השמאל הפוליטי מאשימים את האקופשיסטים בפגיעה בזכויות האדם ואנשי הימין הפוליטי מאשימים את האקופשיסטים בפגיעה בערכי הקפיטליזם, ומכריזים לעיתים גם על הארגונים "גרינפיס" ו"מועדון סיירה" כאקופשיסטים.
ליברטראני והאנרכיסט האמריקאי מארי בוקצ'ין, מייסד זרם האקולוגיה החברתית, האשים את תומכי האקולוגיה העמוקה (כגון דייוויד פורמן, מייסד ארגון שמירת סביבה הרדיקלי "כדור הארץ תחילה!"), באקופשיזם:
אקופמיניזם (Ecofeminism; נכתב לעיתים גם אקו-פמיניזם) הוא דוקטרינה פילוסופית, חברתית, כלכלית, רוחנית, פמיניסטית וסביבתית המצביעה על קשר בין פמיניזם לצדק סביבתי.
לפי תפיסה זו, הביקורת והפרקטיקה הפמיניסטית מתחילות מהקשר שבין המגדר הנשי ליחס אל כדור הארץ.
הוגות אקופמיניסטיות משתמשות במושג מגדר כדי לנתח את מערכות היחסים בין המין האנושי לבין עולם הטבע.
בכך הן משלבות בתוך הפוליטיקה הסביבתנית תפיסות פמיניסטיות שבמוקדן חברה שוויונית, שיתופית, שאין בה קבוצה הגמונית אחת.
התיאוריה האקופמיניסטית בוחנת את הקשרים בין נשים וטבע בתרבות, בכלכלה, בדת, בפוליטיקה, בספרות ובאיקונוגרפיה, וכתוצאה מכך על הדמיון שבין דיכוי הטבע לדיכויין של נשים.
בין הדוגמאות לקווי דמיון אלה ניתן למנות תפיסות שרואות הן בנשים והן בטבע רכוש, ותפיסות שמייחסות לגברים את התרבות ולנשים את הטבע.
האנלוגיות הללו בין הנשים לטבע יוצרות הקבלה בין השליטה של גברים בנשים לבין שליטתם בטבע.
תפיסות אקופמיניסטיות מדגישות כי יש לכבד גם את הנשים וגם את הטבע.
עם זאת, על פי דובון, אקופמיניזם עוסק במאבק בדיכוי כל הקבוצות המוחלשות (נשים, מיעוטים אתניים וגזעיים, ילדים, עניים) וכנגד היררכיית השליטה בהם, לצד מאבק בכל צורות השליטה בטבע ודיכויו (ביחס לבעלי החיים, לאדמה, למים, לאוויר וכיוצא בזה).
בספר זה, הכותבת טוענת שהדיכוי, השליטה, הניצול והכיבושים הקולוניאליים שביצעה החברה המערבית הפטריארכלית, גרמו לנזק סביבתי בלתי הפיך.
כתיבתה קראה למיגור כל אי צדק חברתי, ולא רק להתנגדות לאי צדק שפוגע בנשים ובסביבה.
אקופמיניזם היא תנועה גלובלית לה שותפות אקטיביסטיות והוגות מכל רחבי העולם, אך הכתיבה האקדמית בנושא זה התפתחה בעיקר בקמפוסים בצפון אמריקה.
בין הספרים פורצי הדרך בזרם זה ניתן למנות את: "אישה וטבע" (Woman and Nature: The Roaring Inside Her) מאת סוזן גריפין (1978), "מותו של הטבע" (The Death of Nature) מאת קרולין מרצ'נט (1980) ו"גינ/אקולוגיה" (Gyn/Ecology) מאת מארי דיילי (1978).
ספרים אלה עזרו לבסס את הקשר שבין שליטת הגברים בנשים לבין שלטון התרבות על הטבע.
בשנת 1993, במאמר בשם "אקופמיניזם: לקראת צדק גלובלי ובריאות פלנטרית", שרטטו הכותבות גרטה גארד ולורי גרואן את קווי המתאר ל"תשתית האקופמיניסטית", שמפרטת את היסודות התאורטיים לחשיבה האקופמיניסטית.
התשתית המתוארת נועדה לנתח את המצב הגלובלי בן זמננו על מנת להסביר איך האנושות הגיעה למצב זה ומה ניתן לעשות כדי לשקם את חולייו.
גארד וגרואן התבססו על עבודתן של החוקרות הצפון אמריקאיות רוזמרי רוית'ר וקרולין מרצ'נט, וטענו כי לתשתית זאת ארבעה מרכיבים:
המודל המטריאליסטי-מכניסטי של היקום, כלומר התפיסה שהיקום פועל כמו מכונה משוכללת, שהוא תוצר של המהפיכה המדעית.
תוצריה של גישה זו הם רידוד של כל הדברים בעולם - דוממים, חיים ובני אדם, לכדי משאבים שאפשר למקסם, או חומר דומם שניתן להשתמש בו.
עליית הדתות הפטריארכליות שייצרו היררכיות מגדריות לצד דחיית אלוהויות אימננטיות.
התפיסה הדואליסטית של העצמי למול האחר, ואתיקת יחסי הכוח והשליטה שטבועה בה.
קפיטליזם והצורך המובנה בו ליצירת הון תוך ניצול, והרס של עולם הטבע ושל בני האדם, ועל ידי הפיכת בעלי החיים למכשיר לרווח בלבד.
ארבעת הגורמים הללו הובילו לתוצר שהאקופמיניסטיות רואות כ"הפרדה בין הטבע לתרבות" שהיא לדעתן שורש כל חוליי כדור הארץ.
בעזרת ספרים אלה פיתח האקטיביזם האקופמיניסטי של שנות ה-80 במאה ה-20 רעיונות הנוגעים לאקולוגיה ולסביבה.
תנועות כגון "האמהות של מזרח לוס אנג'לס " (MELA), "ילידים אמריקאיים למען סביבה נקייה" (NACE) ו-"המאבק הלאומי נגד רעלנים", הונהגו בידי נשים והוקדשו למאבק למען בריאות אנושית וצדק סביבתי.
מאמרים שנכתבו במעגלים אלה שאבו רעיונות אקופמיניסטיים מתוך הפוליטיקה של המפלגות הירוקות, תנועות השלום, וקבוצות פעולה ישירה.
קיימים מספר תתי-זרמים המשתייכים לאקופמיניזם, במגוון גישות ותפיסות, וביניהן אקופמיניזם ליברלי, אקופמיניזם רוחני/תרבותי, לצד פמיניזם סוציאליסטי (שנקרא גם אקופמיניזם מטריאליסטי).
רעיונות השאובים מזרם זה ויישומים שלו מופיעים בתחומים מגוונים, ובכללם: אמנות אקופמיניסטית, צדק חברתי ופילוסופיה פוליטית, דתות, פמיניזם בן זמננו, ושירה.
נשים השתתפו בתנועות סביבתיות, ובפרט בתנועות לשימור הסביבה כבר החל מסוף המאה ה-19 והמשיכו לקחת בכך חלק לאורך המאה ה-20.
אלן סוואלו ריצ'רדס הייתה כימאית סביבתית ומהנדסת בטיחות אמריקאית, חלוצה בתחומי מדעי הסביבה ובריאות הציבור בארצות הברית.
ב-1884 ערכה עבור מועצת הבריאות של מסצ'וסטס סקר חסר תקדים של איכות המים, שהוביל ל"מפת הכלוריד הנורמלית" ולגיבוש תקני המים הראשונים בארצות הברית ולהקמת מתקן הטיפול בשפכים המודרני הראשון בלואל.
היא קידמה עקרונות של תזונה, סניטציה וניהול בית מבוססי-מדע, והייתה דמות מרכזית בהתפתחות רעיון Municipal Housekeeping, שלפיו נשים יכולות ליישם מיומנויות ביתיות לטיפול בנושאים ציבוריים כמו סניטציה, איכות מים ובריאות הציבור.
סוזאן א' מאן, אקופמיניסטית ופרופסור לסוציולוגיה ותיאוריה פמיניסטית, גורסת כי ניתן לייחס את התפתחות זרם זה להשתתפות של נשים בתנועות הסביבתיות, והתפקידים המרכזיים שנשים נטלו בהם, כמה עשרות שנים לפני הופעת הזרם האקופמיניסטי בשם זה.
מאן מזהה את מקורות האקופמיניזם לא בתנועה הפמיניסטית אלא בנשים ממגוון זהויות גזעיות ומעמדיות שחיברו בין סוגיות הנוגעות למגדר, גזע, מעמד וסביבה.
היא שואבת טענות אלה מתוך העיקרון הגורס כי בחוגים אקטיביסטיים ותאורטיים יש להכליל גם קבוצות מוחלשות, זאת בניגוד לתנועות הסביבתיות והפמיניסטיות המוקדמות, בהן נושאים של גזע ומעמד נתפסו לרוב כמנותקים זה מזה.
נשים פעלו על מנת להגן על חיות הבר, ועל מקורות מזון, אוויר ומים החל מהעשורים האחרונים של המאה ה-20. מאבקים אלה התבססו במידה רבה על ההתפתחויות בתנועות הסביבתיות, בעקבות כתביהם של הנרי דייוויד ת'ורו, אלדו לאופולד, ג'ון מיור ורייצ'ל קרסון.
ניתן לקרוא על המאבקים והפעילוֹת הללו אלה בספרים "אביב דומם" מאת רייצ'ל קרסון, ו-"מקלט" (Refuge) מאת טרי טמפסט ויליאמס .
הסופרת האקופמיניסטית קארן וורן מציינת את המאמר "אתיקת האדמה" (1949) מאת אלדו לאופולד כעבודה ממנה שואבות התיאוריות האקופמיניסטיות, מכיוון שלאופולד היה הראשון לנסח אתיקה לפיה כל חלקיה הלא אנושיים של קהילה (בעלי חיים, פטריות, צמחים, אדמה, אויר, מים) הם שווים לבני האדם, ונמצאים במערכת יחסים עימם.
הבנה מכלילה זו של הסביבה הייתה ראשיתה של תנועת הגנת הסביבה המודרנית, והדגימה כיצד ניתן לבחון בעיות חברתיות מזווית הראייה של דאגה וטיפול.
התיאוריה האקופמיניסטית תוקפת את הקפיטליזם, אשר לטענתה משקף ערכים פטרנליסטיים ופטריארכליים.
עוד נטען כי שיטה זו הובילה לחלוקה המזיקה בין הטבע לתרבות, אשר משעבדת את הטבע לתרבות, כלומר לצורכי יצירת ההון ולשליטה הגברית.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, טענו חלוצות האקופמיניזם כי הפרדה זו יכולה להירפא רק בעזרת אינסטינקטים נשיים של טיפול וטיפוח ועל ידי קידום ידע הוליסטי על התהליכים בטבע.
מאז, מספר הוגות אקופמיניסטיות הבהירו שנשים מחוברות לטבע לא משום שהן "נשיות", אלא שהן נתפסות כקשורות לטבע מכיוון שגם הנשים וגם עולם הטבע מדוכאים על ידי כוחות זהים של דומיננטיות גברית.
ניתן לראות זאת באמצעות השפה הממוגדרת בה נעשה שימוש כדי לתאר את עולם הטבע, כדוגמת "אמא אדמה" או "אמא טבע", והשפה החייתית בה נעשה שימוש כדי לתאר נשים.
קיימים שיחים (discourses) שמקשרים נשים לטבע באופן מיוחד בגלל תפקידם החברתי המסורתי כמטפלות ומטפחות (caregivers).
אקופמיניסטיות שדוגלות בגישה זו מאמינות כי קשרים אלה נוצרים דרך התיוג החברתי התואם של ערכים המשויכים ל'נשיות' כגון טיפול ודאגה, אשר באים לידי ביטוי גם בקרב נשים וגם בטבע.
לעומת זאת, האקטיביסטית האקופמיניסטית ההודית ונדנה שיווה כתבה שלנשים קשר מיוחד עם הסביבה בגלל האינטראקציות היומיומיות שלהן איתה, וכי לרוב המעיטו בחשיבותו של קשר זה.
לטענתה של שיווה, נשים בכלכלות מסורתיות מבוססות תוצר, המייצרות "הון בשיתוף פעולה עם הטבע, היו תמיד מומחיות המחזיקות בידע אקולוגי והוליסטי על עולם הטבע".
היא מוסיפה וטוענת כי "אופני ידיעה אלטרנטיביים אלה, אשר מוכוונים כלפי תועלות חברתיים וצורכי הקיום אינם מוכרים על ידי הפרדיגמה הקפיטליסטית הרדוקציוניסטית, מכיוון שזו כושלת להבין את התלות ההדדית של הטבע ובני האדם, או את הזיקה שבין חייהן של נשים, עבודה וידע בנוגע ליצירת הון".
שיווה מאשימה את התפיסות הפטריארכליות המערביות לגבי פיתוח וקידמה בכישלון זה.
היא טוענת עוד כי הפטריארכיה תייגה את הנשים, את הטבע, וקבוצות אחרות שלכאורה אינן תורמות לכלכלה כ-"לא יצרניות".
באופן דומה, האקופמיניסטית האוסטרלית אריאל סאלה מרחיבה תפיסה אקופמיניסטית-מטריאליסטית זו תוך דיאלוג עם פוליטיקה סביבתנית, אקו-סוציאליזם, הנדסה גנטית ומדיניות אקלים.
אקור ג'רום אדמס (נולד ב-29 בינואר 2000) הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת החלוץ בסביליה מהלה ליגה ובנבחרת ניגריה.
באוגוסט 2018, אדמס הצטרף לסוגנדאל הנורווגית ממחלקת הנוער של ג'מבה פוטבול אקדמי בניגריה.
אדמס ערך את הופעת הבכורה עבור המועדון ב-28 באוגוסט 2018. חוזהו של אדמס בסוגנדאל הסתיים בסוף עונת 2021, עונה בה כבר 10 שערים ב-28 משחקים.
ב-2 בדצמבר 2021, חתם אדמס על חוזה לשלוש שנים בלילסטרום.
ב-2 באפריל 2022, ערך אדמס את הופעת הבכורה שלו בליגה הנורווגית, בתיקו 2-2 נגד האמקאם, משחק בו אף כבש שער.
באוגוסט 2023, חתם אדמס במונפלייה הצרפתית.
ב-27 בינואר 2025 חתם אדמס בסביליה מהלה ליגה.
בשנת 2025 החל אדמס לשחק בנבחרת ניגריה.
אקוסילאוס (ביוונית עתיקה: Ἀκουσίλαος) איש ארגוס, היה לוגוגרף ומיתוגרף יווני שחי במחצית השנייה של המאה ה-6 לפסה"נ, אך יצירתו שרדה רק בפרגמנטים ובתקצירים של נקודות בודדות.
אקוסילאוס נקרא בנו של קבאס או סקבראס, אך לא ידוע אם היה מארגוס הפלופונסית או הבואוטית.
הוא נחשב על ידי אחדים מבין שבעת חכמי יוון.
על פי הלקסיקון הביזנטי סודא (המאה ה-10), אקוסילאוס כתב גנאלוגיות (אילנות יוחסין) מתוך לוחות נחושת שאביו מצא בעת שחפר בביתו.
כמה פרשנים מודרניים רואים מקור זה בחשדנות.
מצוטטים שלושה ספרים של הגנאלוגיות שלו, שהיו ברובם רק תרגום של הסיודוס לפרוזה.
כמו רוב הלוגוגרפים האחרים, הוא כתב בניב האיוני.
אפלטון הוא הסופר הקדום ביותר שמזכיר אותו.
יוסף בן מתתיהו מזכיר בחיבורו "נגד אפיון" את אקוסילאוס בתוך שורה של סופרים יוונים לדוגמה, שבדו סיפורים מדמיונם וסתרו זה את זה.
יוסף בן מתתיהו מזכיר את אקוסילאוס גם בספר "קדמוניות היהודים".
החיבורים שנשאו את שמו של אקוסילאוס בתקופה מאוחרת יותר היו מזויפים.
הוא אחד המחברים שהפרגמנטים שלו נאספו ב- Die Fragmente der griechischen Historiker של פליקס יעקובי.
אקונרג'י היא חברת אנרגיה מתחדשת ישראלית העוסקת בייזום, פיתוח, הקמה ותפעול של מתקנים לייצור חשמל מאנרגיה סולארית, אנרגיית רוח ופתרונות אגירה באירופה.
החברה נסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב במדד ת"א-טכנולוגיה.
החברה עוסקת בייזום, מימון ותפעול של מתקנים לייצור חשמל מאנרגיה סולארית ורוח ופתרונות אגירה.
מנכ"ל החברה הוא אייל פודהורצר.
בשנת 2009 הקימו אייל פודהורצר ויואב שפירא את אקונרג'י והחלו ליזום פרויקטים סולאריים מסחריים של עד 50kWp על גגות מבני תעשייה ומבנים חקלאיים.
עד שנת 2011 יזמו והקימו 1.2MWp במימון מלא מבנק לאומי.
בשנת 2011, אקונרג'י ביצעה את רכישת הפרויקט הראשון שלה באיטליה במימון בנק Intesa Sanpaolo.
להשקעה זו ולשתי רכישות נוספות בהיקף כולל של כ-30 מיליון אירו הצטרפה קרן הליוס.
בהמשך, גם חברת אנלייט וקרן נוי הצטרפו להשקעות בפרויקטים נוספים, כאשר סך כל ההשקעות עמד על כ-130 מיליון אירו עבור כ-38MW של פרויקטים.
פרויקטים נוספים שרכשה וניהלה אקונרג'י בוצעו עם שותפים מאירופה וביניהם קרן אקוויטקס (Equitex) וקרן ארגרין (Rgreen).
אקונרג'י נחשבת כאחד היזמים, משקיעים ומנהלים הגדולים ומובילים באיטליה במהלך 10 השנים האחרונות.
החברה התאגדה כחברה פרטית באנגליה בשנת 2020 לשם ריכוז כלל הפעילות של המייסדים.
בפברואר 2021 נרשמה החברה בישראל ולאחר הגשת תשקיף ביולי 2021, החלה החברה להיסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
באוקטובר 2021 נכללה החברה במדד תל אביב טק-עילית ובדצמבר 2021 הנפיקה החברה אג"ח להמרה והשלימה גיוס של כ-242 מיליון ש"ח.
בדצמבר 2024 הנפיקה החברה אג"ח סדרה ב' בתמורה לכ-326 מיליון ש"ח.
כחצי שנה לאחר מכן גייסה באמצעות הנפקה פרטית כ-250 מיליון ש"ח נוספים מהמוסדיים המובילים בישראל; הפניקס חברה לביטוח, מנורה מבטחים, מגדל ומור גמל ופנסיה שהפכו גם לבעלי עניין בחברה.
אנרגיה סולארית (Solar PV) - אקונרג'י מפתחת מתקנים סולאריים פוטו-וולטאיים (PV) תוך שימוש במודולים מתקדמים, לעיתים קרובות מודולים דו-צדדיים (bifacial), שקולטים אור משני צידיהם ובכך מגבירים את תפוקת האנרגיה.
החברה מתמקדת באופטימיזציה של שילוב טכנולוגיות חדשניות, דוגמת מערכות מעקב סולארי ופלטפורמות דיגיטליות לניטור וניהול.
אנרגיית רוח (Wind Energy) - בפרויקטי רוח, אקונרג'י עושה שימוש בטורבינות בטכנולוגיות המבטיחות ביצועים גבוהים גם בתנאי רוח מתונים.
קיים מיקסום של השילוב עם מערכות ניהול חכמות לניטור בזמן אמת ולתחזוקה מונעת.
החברה מתמקדת בטכנולוגיות הממזערות השפעות סביבתיות לצד פתרונות יעילים בשוק.
אגירת אנרגיה (Energy Storage - BESS) - בתחום אגירת האנרגיה, אקונרג'י מפתחת פרויקטי אגירת אנרגיה מבודדים או משולבים עם שדה סולארי, על מנת לשפר את יעילות הניצול של האנרגיה המיוצרת ולספק מענה לביקושי אנרגיה משתנים.
החברה מקימה מערכות סוללות מתקדמות ומתמקדת בשיפור יציבות רשת החשמל תוך שילוב פתרונות אנרגיה מתחדשת.
החברה מתמחה באופטימיזציה של שילוב טכנולוגיות מתקדמות, כגון תוכנות חכמות לניהול אנרגיה וכלי ניתוח חזוי, כדי להבטיח יעילות תפעולית ואמינות.
בשנת 2017 רכשו יחד פורטפוליו של 4MW מתקני ביוגז בהשקעה כוללת של 25 מיליון אירו כולל 15 מיליון אירו חוב בנקאי.
בשנת 2018 השקיעו יחד בפרויקטים פוטו-וולטאים באיטליה ורכשו 8 מתקנים בהספק כולל של 14.5MW בהשקעה כוללת של 42 מיליון אירו כולל חוב בנקאי של כ-20 מיליון אירו.
בשנת 2024 הקרן חתמה על מזכר כוונות בה הודיע כי בכוונתה להשקיע עוד 50 מיליון אירו באקונרג'י אנגליה.
בשנת 2022 נכנסה הפניקס חברה לביטוח לעסקת שותפות אסטרטגית בהשקעה של 150 מיליון אירו לטובת פיתוח והקמה של פרויקטים בפולין ורומניה, ביניהם פרויקט Resko פרויקט הסולאר הראשון של החברה בפולין בהספק של 52MW, פרויקט Oradea ברומניה ועוד עבור אחזקה של 49% מהפרויקטים.
בשנת 2025 השקיעה הפניקס כ-75 מיליון אירו נוספים לטובת פיתוח פרויקטים ברומניה ופולין
בפברואר 2024 חתמה אקונרג'י אנגליה על הסכם עם קרנות של Rivage Investment להעמדת הלוואה לאקונרג'י אנגליה לצורך פיתוח הקמה ורכישה של פרויקטים של החברה באירופה ובבריטניה בהיקף כולל של כ-150 מיליון אירו.
סך הכל כ-6GW פרויקטי פוטו-וולטאי ורוח וכ-6GW פרויקטי אגירה.
הפארק הסולארי ראטסטי ברומניה: הפרויקט הפוטו-וולטאי הפעיל הגדול ברומניה בהספק של 155MW המספק חשמל לכ-100,000 בתי אב, חובר בנובמבר 2023. החברה יזמה את הפרויקט והכניסה את נופר אנרגיה כשותף (50%) לטובת מימון הקמה של הפרויקט.
לאחר הפעלת הפרויקט החברה קיבלה מימון פרויקטלי בסך של 60 מיליון אירו, מבנק Raiffeisen.
המימון ניתן על אף סיכון החשיפה למחירי השוק ברומניה.
עלות הקמת הפרויקט עמדה על 102 מיליון אירו.
בפרויקט למעלה מ-230,000 פאנלים סולאריים.
החשמל המופק הוא בזרם ישיר (DC) ובכדי להזרים רשת הארצית נדרשים מספר תהליכים הממירים אותו לזרם חילופין (AC).
בסמוך לפאנלים הקימה החברה תחנת כוח שתפקידה לקלוט את החשמל ולהזרימו לרשת החשמל המרכזית.
פרויקט Resko פרויקט פוטו-וולטאי הראשון של החברה בפולין שחובר במהלך 2024 וכן הפרויקט הראשון במסגרתו נחתם הסכם למכירת החשמל במחיר קבוע לטווח ארוך, PPA וירטואלי עם חברה רב-לאומית, מהגדולות בעולם.
הספק הפרויקט עומד על 52MW.
בפרויקט שותפה הפניקס חברה לביטוח ב-49% וכן התקבל מימון פרויקטלי מבנק PKO, בסך של 33 מיליון אירו.
פרויקט Swangate פרויקט האגירה הראשון של החברה שחובר במהלך 2024 באנגליה.
הספק הפרויקט עומד על 102MWh והוא בבעלות מלאה של החברה.
במהלך 2024 חתמה החברה על הסכם מימון פרויקטלי עם הבנק המוביל גולדמן סאקס בסך של כ-30 מיליון אירו.
אֶקְזִיסְטֶנְצִיָּאלִיזְם (מהמונח השגור אצל הפילוסוף קירקגור בדנית: existents-forhold), או הפילוסופיה הקיומית, היא זרם בפילוסופיה אשר מרב עיסוקו הוא בקיום האנושי.
נושאים עיקריים המעסיקים את ההוגים האקזיסטנציאליסטים הם האבסורד, חופש הרצון, משמעות החיים והבדידות הקיומית.
זרם זה נמשך מסוף המאה ה-19 ועד המאה ה-20, וההוגים המרכזיים בו הם: סרן קירקגור, פרידריך ניטשה, פיודור דוסטויבסקי, מרטין היידגר, ז'אן-פול סארטר ואלבר קאמי.
בנאומו של סארטר, האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם, טען שהאקזיסטנציאליזם הוא הרעיון כי "הקיום קודם למהות".
כלומר, אדם הוא קודם כל קיים, ורק אחר כך בעל משמעות.
חוסר המשמעות המובנה של החיים נחקר במידה רבה באסכולה הפילוסופית של האקזיסטנציאליזם, שבה אדם יכול ליצור "משמעות" או "מטרה" סובייקטיבית משלו.
זאת בניגוד לאבסורדיזם וניהיליזם, אשר באלו לא מנסים ליצור משמעות סובייקטיבית.
המילונאי ראובן אלקלעי הציע במילוניו את החידושים קִיּוּמָנוּת/קִיּוּמִיּוּת (תחת אקזיסטנציאליזם) וקִיּוּמָן (תחת אקזיסטנציאליסט).
האקזיסטנציאליזם החל להתפתח בתחילת המאה ה-20 במערב אירופה, אך קיבל את שמו בין השנים 1920–1935 כדיסציפלינה נפרדת בפילוסופיה, על אף שכבר מראשיתה עסקה הפילוסופיה בשאלות של קיום להן ניתן למצוא מענה בזרם האקזיסטנציאליסטי.
זרם זה, כמו זרמים רבים אחרים בפילוסופיה באותה התקופה, היווה מעין מתקפת נגד להגותו של הגל.
האקזיסטנציאליזם מיאן להסכים עם הטענה על פיה מהותו של עצם קודמת לקיומו.
כלומר, הקביעה על פיה המשמעות היא תנאי הכרחי לחיים.
על פי האקזיסטנציאליזם קיום האדם קודם למהותו, ולפיכך הוא יכול להתקיים ללא תכלית ומשמעות.
את ניצניה וראשיתה של התפיסה האקזיסטנציאלסטית ניתן לראות בהגותו של הפילוסוף הדני סרן קירקגור, שהחל לעסוק בשאלות של טעם החיים במציאות סובייקטיבית, עקב משבר אישי עמוק שעבר.
קירקגור תהה האם ישנה סיבה מוצדקת לחיפוש אחר אמת כלשהי, כשברור לכל שאמת מוחלטת שכזו איננה קיימת.
הגותו סבבה סביב הניסיון לאתר מהות אישית עבור האינדיבידואל.
נקודת ציון משמעותית נוספת בתולדות האקזיסטנציאליזם היא הגותו של הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה, שטען כי המין האנושי אחראי למות האלוהים.
קריאה זו מבטאת באופן חריף את תחושת חוסר המשמעות והאובדן למהותו של האדם שרווחה באותה התקופה.
אין זה אתאיזם במובנו הפשוט, כי אם התנערות מוחלטת מכל תכלית וסוף שהוכתבו לאדם מבחוץ.
זהו אחד הזרמים המרכזיים בפילוסופיה ובספרות של המאה העשרים.
הפילוסופיה האקזיסטנציאלסטית היא מגוונת וכוללת בתוכה קשת רחבה של אמונות.
הגותם של אחדים מההוגים היא אתיאיסטית מעיקרה כמו הגותו של ז'אן-פול סארטר, ואילו הגותם של הוגים אחרים קשורה קשר הדוק באמונה דתית כמו סרן קירקגור ומרטין בובר.
הוגים אחרים רואים בקיום האדם עובדה מייאשת כגון סמואל בקט, ואחרים מכירים בו כפלא, לדוגמה אלבר קאמי.
בשל הרבגוניות הרבה המאפיינת את האקזיסטנציאליזם, נכתבו ביקורות רבות אודותיו ונראה כי הצליח למשוך אש מכל הכיוונים: הכנסייה, השמרנים, המרקסיסטים, הקומוניסטים, הפשיסטים ורבים אחרים.
ההגות האקזיסטנציאליסטית הגיעה לשיא פריחתה לפני מלחמת העולם השנייה.
אחרי המלחמה עלתה בעיית האותנטיות: אחד מנציגיו הבולטים של הזרם האקזיסטנציאליסטי, הפילוסוף והסופר הצרפתי ז'אן-פול סארטר, טען בספריו המוקדמים לחופש מוחלט והליכה אחרי האותנטיות בהשראת ניטשה, אבל אחרי מלחמת העולם השנייה נדרש לשאלה מה אם האותנטיות של האדם היא להיות נאצי.
לכן בשנת 1946 פרסם סארטר מאמר רב השפעה שהוא סיכום של 2 הרצאות שנשא קודם לכן בשם "האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם", ובהן חשף את מחשבותיו לגבי היחס בין היחיד לחברה ומושג החופש לאחר תום המלחמה.
חיבורו של סארטר יוצר סתירה בהגותו ובאסכולה כולה, כי שם הוא חוזר לציווי הקטגורי השני של קאנט, דבר הסותר את מושג הבחירה והחופש המוחלטים.
באותה שנה הוציא מרטין היידגר, פילוסוף הממוקם בצד הנגדי של המפה האקזיסטנציאלית, חיבור המגיב למאמר של סארטר בשם "מכתב על ההומניזם" (Brief über den Humanismus).
בחיבור זה תוקף היידגר את ההומניזם המערבי שהחל עם סוקרטס בטענה שהוא אונס את הטבע האנושי ונלחם בו, וטוען שהוא לא ראוי לשם "הומניזם".
היידגר קורא למערב לבחון את "ההומניזם" שהוא מכיר וליצור אחד חדש, כזה שלא ילחם בטבע האנושי אלא יתחבר אליו ויכבד אותו.
הרעיון של השתלבות בטבע ובסביבה והזדהות עמם הוא רעיון מרכזי בהגותו של היידגר ומופיע בחלק גדול מכתביו.
"מכתב על ההומניזם" נשען על טיעוניו של היידגר בנוגע להוויה, כפי שהם מופיעים בספרו המוקדם והחשוב "הוויה וזמן", שיצא לאור בשנת 1927.
האקזיסטנציאליזם כסוגה ספרותית סיים תפקידו עם מות יוצריו והוגיו הבולטים בשנות השישים והשבעים, אך כזרם פילוסופי יש לו עוד מאמינים רבים.
האקזיסטנציאליזם השפיע גם על תחום הפסיכולוגיה.
פסיכולוגים רבים אימצו את עקרונותיו הפילוסופים ויצרו תחום שנקרא "פסיכולוגיה אקזיסטנציאליסטית" שמטרתה העיקרית לסייע לאדם למצוא משמעות בחייו.
האקזיסטנציאליזם עוסק בקיום האנושי בעידן המודרני שבו נחלשות האמונות הדתיות המסורתיות ומתערער תוקפן של האמיתות האבסולוטיות, דבר שמוביל רבים לתחושות של בדידות וניכור.
הבדידות מקורה בהנחה שאין האדם יכול לתקשר באמת עם אדם אחר.
תחושת הקיום היא כה ייחודית ומוזרה עד כי לא ניתן לשתף בה אחר, כפי שלא ניתן להשתתף בתחושות קיומו של אדם אחר.
במקום להבין את קיומו של השני אנו רואים את השתקפותו הפיזית, לה אין משמעות וממשות של ממש, והאדם עצמו מודע לכך שהאחרים מכירים אותו באמצעות מראהו החיצוני.
האימה היא תגובה טבעית לחיים בעולם ללא משמעות וללא תכלית, שאליו הוטל האדם מבלי שבחר בכך ובו "נגזר עליו לחיות".
מעולם זה הוא עתיד להיפרד בצורה אלימה, במוות, מבלי שיבין על מה היה כל זה.
הניכור הקיים בחברה המודרנית מעצים את התגובות הללו בקרב אלו החיים בה.
על פי האקזיסטנציאליזם, האדם משול לבורג במכונה, אפוף ייאוש ובהלה מול עוצמתה של המכונה מחד, ומול חולשתו שלו מאידך.
רעיונות מוקדמים מעין אלו ניתן למצוא בדבריהם של בלז פסקל וסרן קירקגור.
פסקל כתב: "כשאני מהרהר בהיותם של החיים כה קצרים, בלועים בנצח שלפניהם ושלאחריהם, ובהיותו של המרחב כה גדול והחלק שאני תופס בו כה קטן - אני נרעש ונפחד".
קירקגור ניסח את התחושה הטבעית של האדם כתחושת "חיל ורעדה".
האקזיסטנציאליזם אינו בהכרח ניהיליסטי ואינו עוסק בתיאור הסבל שבקיום בלבד.
יש בידו להציע שמץ של תקווה וגאולה.
לקיום האנושי ולקיומם של תודעה, רצון אישי ותחושות פרטיות יש גם צדדים חיוביים: החירות המוחלטת, הייחודיות והיכולת ליצור.
רעיון החירות הוא המרכזי בערכים החדשים שאותם מציע האקזיסטנציאליזם.
רעיון זה אומנם אינו חדש, וכבר במאה ה-18 עסקו הפילוסופים בהיותו של האדם חופשי מטבעו ובהתנגדותו לציות עיוור ולכבילתו בשרשראות השעבוד.
הראשון שהגה רעיונות מעין אלה היה ג'ון לוק ולאחריו פרידריך ניטשה וקרל מרקס.
לצדם בא המדע בנפצו את הדוֹגמות הדתיות.
הגדיל לעשות צ'ארלס דרווין שמצא בתורת האבולוציה פתרון מדעי חדשני לשאלה הגדולה בדבר מקורו של המין האנושי.
אך האקזיסטנציאליזם שואף להעניק נופך חדיש ובלתי מוכר למושג החירות.
למעשה, בשל הדגשת הזרות והייחודיות שבקיום, ההופכת את האדם לשונה מכל שאר הישויות שבטבע, נוצקת משמעות ברורה ואיתנה יותר של התביעה לחופש.
לא ייתכן שאדם יהא משועבד, משום שכל מהותו של הקיום האנושי היא האינדיבידואליות והחירות.
האקזיסטנציאליזם מגנה בתוקף עדריוּת והיטמעוּת בתוך מגדר, גזע או לאום.
אין בכך כל טעם, שכן האדם אינו יכול לחמוק מכך ש"נגזר עליו לבחור".
החופש המוחלט שגלום בקיום הוא חסר פשרות.
כל ניסיון לברוח ממנו לא יצלח, שכן עצם הבריחה עצמה – גם היא החלטה שנלקחת בחירות.
אמרתו המפורסמת של סארטר הפכה כמעט למוטו של האקזיסטנציאליזם: האדם נידון לחירות.
אקזיסטנציאליסטים אחרים מציגים את הבדידות והחירות יחדיו.
האדם הוא בודד לחלוטין, אין לו דרך להגיע ליחס אנושי אמיתי, אך מסיבה זו הוא גם חופשי.
חלק מהאקזיסטנציאליסטים מדגישים את החופש גם בבחירת אורח חיים, תפיסת עולם וסולם ערכים.
במסגרת תפיסה זו, האדם חופשי לבחור לאמץ פילוסופיה מעשית, כדוגמת בודהיזם, אך גם חופשי לגבש לעצמו את תפיסת העולם שמתאימה לו, כמו גם להימנע מתפיסה מגובשת.
אחד מהמושגים החשובים והמורכבים ביותר באקזיסטנציאליזם הוא האבסורד.
למעשה יש שמחשיבים את האבסורד לזרם בתוך האקזיסטנציאליזם, ויש שמחשיבים אותו לזרם העומד בפני עצמו.
הפילוסופיה מדברת על האבסורד שבקיום האנושי, במובנים ובצורות רבות.
מרכז השיח טמון בעצם קיומו של אדם, בפער בין האידאולוגיות בהן מחזיקים בני האדם, ובמהות שאלו מעניקים לכל פרט שולי וחסר ערך.
האבסורד היה קיים מתחילת האקזיסטנציאליזם, ולמעשה ניתן למצוא אותו כבר בתנ"ך.
דוגמה בולטת לכך היא ספר איוב, הספר מכיל מסקנות אקזיסטנציאליסטיות רבות ועוסק בשאלה האבסורדית: איך ייתכן מצב של "צדיק ורע לו רשע וטוב לו".
בתור זרם יותר עצמאי ודומיננטי באקזיסטנציאליזם, האבסורד נבנה כתוצאה של מלחמת העולם השנייה, בפער שבין הקידמה הטכנולוגית והתרבות ובין המעשים הנוראיים שנעשו במלחמה.
ישנן שתי גישות מרכזיות לעסוק באבסורד: האחת היא גישתו של אלבר קאמי, והשנייה של המחזאי האירי סמואל בקט.
בקט הוא אחד מהיוצרים הקודרים ביותר שהיו בהיסטוריה האנושית, הוא מציג את האבסורד כשליט היחיד על חיינו.
לעומתו, קאמי מדבר על כך שעצם הקיום האנושי שווה את כל החולי בעולם, והדרך לטפל באבסורד שלנו היא להכיר בו ולהבין אותו (אף על פי שלטענת קאמי אדם שהצליח להבין ולהשלים עם האבסורד של חייו נהיה מפלצתי).
אחת השאלות המרכזיות באקזיסטנציאליזם שעולה בהקשר האבסורדי היא שאלת ההתאבדות: אם חיינו הם כל כך אבסורדיים, מדוע לא לקחת את הבחירה לידינו ולהתאבד?
בקט מציג את ההתאבדות כאופציה לגיטימית אך הוא עצמו לא בוחר בה.
במחזה המפורסם ביותר שלו "מחכים לגודו", מציב בקט את שתי הדמויות הראשיות בפני שאלת ההתאבדות, ולבסוף מראה איך הן אינן מתאבדות משיקולים קטנוניים וטכניים.
קאמי פוסל את ההתאבדות על הסף.
למעשה הבחירה היחידה שאינה לגיטימית כלל בעיניו היא ההתאבדות.
בספרו "המיתוס של סיזיפוס" מעמיד קאמי אנלוגיה בין המין האנושי לבין סיזיפוס שהאלים הענישו אותו בכך שלנצח הוא ידחוף את הסלע שלו במעלה ההר, רק כדי לראות איך הוא מתגלגל מטה חזרה.
האנלוגיה הזו הפכה לאחד מהסמלים החשובים ביותר של האבסורד, ולכן הספר הוא בעל חשיבות עליונה בזרם.
בספר זה, בין השאר, מסביר קאמי שההתאבדות אינה פתרון, כי הפתרון היחיד לאבסורד הוא ההתעמתות עמו וההתעסקות בו, הוא כותב: "די במאבק אל הפסגה כשלעצמו כדי למלא בשמחה את לב האדם.
מוטיב המרד מופיע בכתיבתם של הוגים אקזיסטנציאליסטים בצורות שונות, אך מי שהקדיש לו את תשומת הלב המרובה ביותר הוא אלבר קאמי.
המרד אצל קאמי פירושו התקוממותו של האדם שהתעורר בתודעתו אל האבסורד שבקיום.
אבסורד זה עולה מתוך תחושת זרות של האדם, שמופיעה לנוכח הפער התהומי שהוא מוצא בין חייו האנושיים לבין יקום האדיש במהותו לחיים אלה.
לאורך ההיסטוריה בני אדם ביקשו לדחות את האבסורד ולהסביר כיצד הקיום האנושי משתלב באופן הרמוני בקוסמוס, באמצעות מערכות הסבר מגוונות.
הללו התבססו תכופות על סוג מסוים של אמת מטאפיזית או אלוהית, שמתוכן ניתן היה לגזור משמעות לאדם ולמקומו בעולם.
תודעת האבסורד מתעוררת כתוצאה מהעדרה של מערכת הסבר כזו – כאשר האדם איננו יכול לגשר על הפער שמפריד בין קיומו האנושי, על צרכיו ומאפייניו הייחודיים, לבין עולם שנדמה אדיש ומנוכר לקיום וצרכים אלה.
תודעה זו מעלה במלוא חומרתה את שאלת משמעותם של חיי האדם: אם אין אמת מטפיזית שממנה ניתן לגזור משמעות כזו, הייתכן שאין משמעות לחיים האנושיים כלל?
אם כך, כפי ששואל קאמי במסתו "המיתוס של סיזיפוס" – מדוע לא להתאבד?
התמודדות פילוסופית עם אפשרות זו, של ניהיליזם מוחלט וביטול כל ערך לחיים, מוצא קאמי במושג המרד.
המרד מתרחש כאשר האדם מכיר באבסורד שבקיומו, ניצב מולו, ולא נכנע לו; כניעה שיכולה לבוא לידי ביטוי בהתאבדות פיזית או ב"התאבדות פילוסופית" – כך קאמי מכנה כל ניסיון לשוב לאמת מטפיזית שתעניק משמעות טרנסצנדנטית לאדם.
המרד איננו ניסיון לגשר על הפער שבין האדם והעולם, אלא דווקא להדגיש ולהעצים אותו: האדם המורד מסרב לאמץ את האדישות המאפיינת את היקום כלפי קיומם של משמעויות וערכים.
הוא מכיר באבסורד שבקיום, אך מתעקש בכל זאת על ערכם של החיים האנושיים.
הוא מאשר את החיים למרות המוות האדיש שממתין לו בסופם, והופך את חייו למרד מתמשך באדישות זו.
בספרו האדם המורד קאמי מבקש לעשות צעד נוסף בהתמודדות הפילוסופית עם האבסורד: אם ב"המיתוס של סיזיפוס" השאלה המרכזית הייתה "מדוע לא להתאבד", כלומר איזו משמעות יכול למצוא האינדיבידואל לחייו, הרי שבחיבור האדם המורד השאלה המרכזית היא – "מדוע לא לרצוח?" האם ייתכנו ערכים מוסריים בין בני אדם, לאחר ההכרה באבסורד?
גם כאן מצא קאמי פתרון פילוסופי במרד: כאשר עבד ניצב לראשונה מול אדונו (בו ניתן לראות את היקום האדיש, המוות, או כל מה שמחוץ לחיים האנושיים) ומסרב להיות משועבד לו, הוא כבר מאשר ערך כלשהו שלמענו הוא מתקומם.
ישנו גבול כלשהו שאותו אדון חצה ואסור היה לו, לדידו של העבד, לחצותו אי פעם.
אותו גבול שעליו העבד מבקש לשמור, אותו ערך מוסרי המובלע במעשה המרד, אינו תקף רק לגבי האינדיבידואל המורד: זוהי תביעה לצדק, הנעשית גם בשמם של אחרים, שאף הם קיבלו יחס לא צודק מאדוניהם.
כך המרד האבסורדי, אותה עמידה איתנה אל מול האבסורד שבקיום האנושי, מוביל לתחושת סולידריות עם כל בני האדם שחולקים קיום זה.
זהו כבר בסיס לקיומה של אתיקה – התוקף שהמורד נותן לחייו, למשמעותם ולערכם, הוא תוקף אוניברסלי; על כן הוא מעניק משמעות וערך גם לחייהם של אחרים.
בנקודה זו מצא קאמי הקבלה בין המרד לבין הקוגיטו של דקארט: לאחר הפעלת הספק המתודי (או, במקרה של קאמי, ההכרה האבסורדית) כלפי הכול, לאחר שפורקו כל הוודאויות הישנות והבטוחות, נמצאת נקודת ארכימדס ראשונה שעליה ניתן לבנות בבטחה משהו חדש.