tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר הלאומנים, שהיו מודאגים ממספרם ההולך וגדל של חברים וארגונים קומוניסטים בוומפואה הקימו ארגון משלהם באקדמיה הצבאית, ניסה ג'ואו לטרפד אותו; הסכסוך בין קבוצות הסטודנטים הללו קבע את הרקע לסילוק ג'ואו מהאקדמיה.
ג'ואו שמר על קשר עם חברתו דנג יינגצ'או, שאותה הכיר בזמן שהיה בטיאנג'ין; בינואר 1925 ביקש ג'ואו וקיבל רשות מהמפלגה הקומונסטית להתחתן עם דנג.
השניים התחתנו בגואנגג'ואו ב-8 באוגוסט 1925.
בעקבות תקרית צבאית, הופסקה העסקתו של ג'ואו וקומוניסטים נוספים באקדמיה הצבאית, בשנת 1926.
הזמן ג'ואו היה בוואמפואה היה תקופה משמעותית בקריירה שלו.
עבודתו החלוצית כקצין פוליטי בצבא הפכה אותו למומחה חשוב של המפלגה הקומוניסטית בתחום מפתח זה.
רוב הקריירה שלו המאוחרת התמקדה בצבא.
באותו הזמן, עבודתו הפוליטית של ג'ואו התרחשה גם בקרב אגודים מקצועיים כמו באגודי עובדי מסילות הברזל או נתיבי המים.
בהם ארגן תאים חשאיים של קומוניסטים, והכין אותם לזמן שבו הקומוניסטים יפרדו מהברית עם התנועה הלאומנית, מה שקרה ב-1927.
ביולי 1926 החלו הלאומנים את מבצע "המשלחת הצפונית", שהיה ניסיון צבאי מאסיבי לאחד את סין.
המשלחת הובלה על ידי צ'יאנג קאי שק והצבא המהפכני הלאומי (NRA), שהיה תערובת של כוחות צבאיים קודמים עם הדרכה של יועצים צבאיים רוסיים וקומוניסטים כמפקדים ופוליטרוקים כאחד.
עם ההצלחות הראשונות של המשלחת, נוצר במהרה מרוץ בין צ'יאנג קאי-שק המוביל את "הימין" של המפלגה הלאומנית והקומוניסטים, שפעלו בתוך "השמאל" של הלאומנים, לשליטה על החלק הדרומי כמו נאנג'ינג ושנחאי.
הקומוניסטים, שמפקדתם הייתה ממוקמת בשנחאי, ערכו שלושה ניסיונות להשתלט על העיר בשנים 1926–1927.
ג'ואו הועבר לשנחאי כדי לסייע בפעילויות אלה, כנראה בסוף 1926. הם ארגנו פעולות נרחבות שסחפו אלפים מהאגודים המקצועיים, והם תקפו תחנות כוח, דואר ומפקדות משטרה ותחבורה.
במהלך המהומות האלה, היו הוראות שלא לפגוע בזרים.
הקרע שנוצר בין הלאומנים והקומוניסטים בזמן המהומות בשנחאי הוביל גם לעירובם של חברי הכנופיה הירוקה במאבק על השליטה בעיר.
ג'ואו היה אז הקומוניסט הבכיר ביותר בשנחאי.
מאמציו של צ'יאנג להשמיד את הקומוניסטים בשנחאי היו חשאיים מאוד באותה עת, והוצאתו להורג של ג'ואו הייתה מתפרשת כהפרת הסכם שיתוף הפעולה בין הקומוניסטים לבין הקואומיטנג (שהייתה טכנית עדיין בתוקף).
ג'ואו ברח משנחאי, ועשה את דרכו להנקו (חלק מווהאן), והשתתף בקונגרס הלאומי החמישי של המפלגה הקומוניסטית הסינית, שהתקיים בין 27 באפריל ל-9 במאי.
בסוף הקונגרס נבחר ג'ואו לוועד המרכזי של המפלגה, ושוב פנה אל המחלקה הצבאית.
אחרי הדיכוי של צ'יאנג קאי-שק את הקומוניסטים, והתפרקות הממשלה, באמצע יולי נאלץ ג'ואו לרדת למחתרת.
אז החליטו הקומוניסטים לפתוח בשורה של מרידות צבאיות.
הראשון שבהם היה התקוממות נאנצ'אנג.
ג'ואו נשלח לפקח על האירוע, מבחינה צבאית, המרד היה אסון, כשכוחות הקומוניסטים התמוטטו והתפזרו.
ג'ואו עצמו סבל ממלריה במהלך המבצע, ונשלח בחשאי להונג קונג לטיפול רפואי.
בפגישה הבאה של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הסינית, ג'ואו הואשם בכישלון המבצע של נאנצ'אנג והורד זמנית כחבר בכיר בפוליטביורו.
פעילויות במהלך מלחמת האזרחים הסינית
לאחר כישלון התקוממות נאנצ'אנג, ג'ואו עזב את סין לברית המועצות כדי להשתתף בקונגרס הלאומי השישי של המפלגה הקומוניסטית הסינית במוסקבה, ביוני-יולי 1928. הקונגרס השישי היה צריך להיות במוסקבה כי התנאים בסין נחשבו מסוכנים.
בקונגרס השישי נשא ג'ואו נאום ארוך וטען כי התנאים בסין אינם נוחים למהפכה מיידית, וכי המשימה העיקרית צריכה להיות לפתח מומנטום מהפכני על ידי זכייה בתמיכת ההמונים באזורים הכפריים והקמת המשטר הסובייטי בדרום סין, בדומה לזה שמאו דזה-דונג וז'ו דה כבר הקימו סביב ג'יאנגשי.
ג'ואו הפך למנהיג דה פקטו של המפלגה הקומוניסטית הסינית כשהוא בן שלושים בלבד.
לאחר שהגיע בחזרה לשנחאי בשנת 1929, החל ג'ואו לעבוד במחתרת, להקים ולפקח על רשת של תאים קומוניסטיים עצמאיים.
הסכנה הגדולה ביותר של ג'ואו בעבודתו המחתרתית הייתה האיום שהתגלה על ידי המשטרה החשאית של הקואומינטאנג שנוסדה ב־1928 עם המשימה הספציפית של זיהוי וחיסול הקומוניסטים.
כדי למנוע זיהוי, ג'ואו ואשתו שינו מגורים לפחות פעם בחודש, והשתמשו במגוון כינויים.
ג'ואו הסתיר את עצמו לעיתים קרובות כאיש עסקים, ולעיתים לבש זקן.
ג'ואו נזהר שרק שניים או שלושה אנשים ידעו כל פעם היכן הוא נמצא ונמנע מלהיראות במקומות ציבוריים.
ג'ואו פעל להקמת רשת של מודיעין בתוך המטה של צאינג קאי צ'ק והמידע שהם העבירו סייע לקומוניסטים להימלט מכיתור והשמדה.
עם זאת ג'ואו פעל בתקיפות נגד בוגדים מצד המפלגה הקומוניסטית, כולל הוצאתם להורג של בני משפחתם, והוא שוב נאלץ לברוח מפני סוכניו של צ'יאנג קאי שק.
לאחר שהוכרז על ההחלטה לנטוש את ג'יאנגשי, מונה ג'ואו לאחראי על הארגון והפיקוח של הלוגיסטיקה בנסיגה הקומוניסטית.
הוא הכין את תוכניותיו בסודיות מוחלטת והמתין עד לרגע האחרון כדי להודיע על כך למנהיגים בכירים.
מטרתו של ג'ואו הייתה לפרוץ את כיתור האויב עם כמה שפחות נפגעים, ולפני שיצליחו כוחותיו של צ'יאנג לכבוש את כל הבסיסים הקומוניסטיים.
לא ידוע אילו קריטריונים שימשו כדי לקבוע מי יישאר ומי ילך, אבל 16,000 חיילים וכמה מפקדי קומוניסטים בולטים באותה תקופה נותרו להקים משמר אחורי כדי להסיט את הכוח העיקרי של הכוחות הלאומיים מלהבחין בנסיגה הכללית של הקומוניסטים.
הנסיגה של 84,000 חיילים ואזרחים החלה בתחילת אוקטובר 1934. סוכני המודיעין של ג'ואו הצליחו לזהות חלק גדול מקווי הכיתור של צ'יאנג שאוישו על ידי גנרל צ'ן ג'יטנג.
לאחר שעבר שלושה מתוך ארבעת קווי הביצורים הדרושים כדי להימלט מהכיתור של צ'יאנג, הצבא האדום נתפס לבסוף על ידי כוחות לאומיים סדירים, וסבל אבדות כבדות.
מתוך 86,000 הקומוניסטים שניסו לפרוץ מג'יאנגשי, נמלטו 36,000 בלבד.
הפסד זה גרם לדכדוך של כמה מהמנהיגים הקומוניסטיים, אבל ג'ואו נשאר רגוע ושמר על קור רוח.
במצעד הארוך שלאחר מכן, היו סכסוכים רבים על הכיוון שהקומוניסטים צריכים ללכת, ועל הסיבות לתבוסת הצבא האדום.
במהלך מאבקי הכוח שהתעוררו, ג'ואו תמך בעקביות במאו זדונג נגד האינטרסים של בו גו ואוטו בראון.
בו ובראון הואשמו אחר כך בתבוסת הצבא האדום, והוסרו בסופו של דבר מעמדות המנהיגות שלהם.
הקומוניסטים הצליחו בסופו של דבר להקים מחדש בסיס בצפון שאאנשי ב-20 באוקטובר 1935, והגיעו עם 8,000-9,000 חברים בלבד.
במהלך הקונגרס השביעי של הקומינטרן, שנערך באוגוסט 1936, הוחלפה המדיניות של לחימה בלאומנים וביפנים באותו הזמן, במדיניות של שיתוף פעולה עם הלאומנים כנגד יפן.
ג'ואו שיחק תפקיד חשוב במדיניות חדשה זו.
ג'ואו יצר קשר עם אחד המפקדים הבכירים ביותר של הקואומיטאנג בצפון-מערב, ג'אנג צ'ו-ליאנג.
ב-1935 היה ג'אנג ידוע בשל עמדותיו האנטי-יפניים וספקותיו בנוגע לנכונותו של צ'יאנג להתנגד ליפנים.
המפגש הראשון בין ג'ואו וג'אנג התרחש ב-7 באפריל 1936. ג'אנג גילה עניין רב בסיום מלחמת האזרחים, איחוד הארץ, והלחימה ביפנים, אך הזהיר כי צ'יאנג שולט היטב בממשלה הלאומנית, כי להגיע להגשמת מטרות אלה יהיה קשה בלי שיתוף הפעולה של צ'יאנג.
שני הצדדים סיימו את פגישתם בהסכם למצוא דרך לעבוד יחד בחשאי.
בו בזמן שג'ואו יצר קשרים חשאיים עם ג'אנג, צ'יאנג החל לחשוד בג'אנג.
כדי להונות את צ'יאנג, ג'ואו וג'אנג פרשו יחידות צבאיות מזויפות כדי ליצור את הרושם כי הצבא הצפון-מזרחי והצבא האדום היו נתונים בתנאי קרב.
בדצמבר 1936 טס צ'יאנג קאי-שק למפקדה הלאומנית בשיאן כדי לבחון את נאמנותם של הכוחות הצבאיים המקומיים של המארשאל ג'אנג צ'ואליאנג, ולהוביל באופן אישי את הכוחות הללו בהתקפה סופית על הבסיסים הקומוניסטיים בעיר שאאנשי, אשר ג'אנג נצטווה להרוס.
נחוש לאלץ את צ'יאנג לכוון את כוחותיה של סין נגד היפנים (שנטלו את שטח מנצ'וריה של ג'אנג והיו בהכנות לפלישה רחבה יותר), ב־12 בדצמבר הסתערו ג'אנג וחסידיו על מפקדתו של צ'יאנג, הרגו את רוב שומרי ראשו ותפסו את הגנרליסימו במה נודע בשם תקרית שיאן.
התגובות לחטיפתו של צ'יאנג היו מעורבות.
כמה מהם, כולל מאו דזה-דונג וז'ו דה, ראו בה הזדמנות להרוג את צ'יאנג.
אחרים, כולל ג'ואו אנלאי וג'אנג וונטיאן, ראו בה הזדמנות להשיג מדיניות מאוחדת נגד היפנים, שתחזק את מעמדה הכולל של הקומוניסטים.
הוויכוח הסתיים כאשר הגיע מברק ארוך מיוסיף סטלין, שקרא לקומוניסטים לשחרר את צ'יאנג, והסביר כי חזית מאוחדת היא העמדה הטובה ביותר להתנגד ליפנים, וכי רק צ'יאנג זכה ליוקרה ולסמכות כדי לבצע תוכנית כזו.
לאחר תקשורת ראשונית עם ג'אנג על גורלו של צ'יאנג, ג'ואו אנלאי הגיע לשיאן ב-16 בדצמבר, במטוס שנשלח במיוחד עבורו על ידי ג'אנג צ'ואליאנג, כמנהל המשא ומתן הקומוניסטי הראשי.
תחילה התנגד צ'יאנג למשא ומתן עם נציג המפלגה הקומוניסטית הסינית, אך משך את התנגדותו כאשר התברר כי חייו וחירותו תלויים במידה רבה ברצונו הטוב של הקומוניזם כלפיו.
ב־24 בדצמבר קיבל צ'יאנג את ג'ואו לפגישה, שבסופה הבטיח צ'יאנג לשים קץ למלחמת האזרחים, להסכים להתנגד ליפנים יחד והזמין את ג'ואו לנאנג'ינג לשיחות נוספות.
ב־25 בדצמבר 1936 שחרר ג'אנג את צ'יאנג ולווה אותו לנאנג'ינג.
לאחר מכן, ג'אנג הועמד לדין צבאי ונידון למעצר בית, ורוב הקצינים שהשתתפו בתקרית שיאן הוצאו להורג.
כאשר בירת נאנג'ינג נפלה לידי היפנים ב־13 בדצמבר 1937, ליווה ג'ואו את הממשלה הלאומנית לבירתה הזמנית בווהאן.
כנציג הראשי של המפלגה הקומוניסטית בהסכם שיתוף הפעולה, ג'ואו הקים ועמד בראש משרד הקישור הרשמי של שתי המפלגות.
בזמן שהפעיל את משרד הקישור, ג'ואו ביצע פעולות חשאיות בדרום סין, תוך גיוס פעילים קומוניסטים והקמת סניפי המפלגה בכל האזורים שבשליטת הקומינטנג
ג'ואו הצליח לארגן מספר גדול של אינטלקטואלים ואמנים סינים כדי לקדם את ההתנגדות ליפנים.
האירוע התעמולתי הגדול ביותר שג'ואו ביים היה חגיגה של שבוע ב-1938, בעקבות ההגנה המוצלחת של טאייר-ג'ואנג.
במקרה זה, בין 400,000 ל-500,000 איש השתתפו בתהלוכות, ומקהלה של למעלה מ-10,000 אנשים שרה שירים פטריוטיים.
במהלך השבוע גייסו מעל מיליון יואן.
ג'ואו עצמו תרם 240 יואן, משכורתו החודשית כסגן מנהל המחלקה המדינית.
ג'ואו הקים קשרים עם יותר מארבעים עיתונאים וסופרים זרים, ביניהם אדגר סנו, אנייס סמדלי, אנה לואיז סטרונג שרבים מהם נעשו אוהדים לעניין הקומוניסטי וכתבו על אהדתם בפרסומים זרים.
מתוך אהדה למאמציו לפרסם את המפלגה הקומוניסטית בעולם החיצון, ג'ואו ארגן צוות רפואי קנדי בראשותו של נורמן בתון, שיסע ליאנאן, וסייע לבמאי הקולנוע ההולנדי ג'וריס איינס בהפקת סרט תיעודי, "400 מיליון איש" .
כשחזר ג'ואו לצ'ונגצ'ינג במאי 1940, נוצר קרע רציני בין הלאומנים לבין הקומוניסטים.
במהלך השנה שלאחר מכן התמוטטו היחסים בין שני הצדדים והביאו למעצרים והוצאות להורג של חברי המפלגה.
היו ניסיונות סמויים של סוכני שני הצדדים לחסל איש את רעהו, מאמצי תעמולה שתקפו זה את זה, והתנגשויות צבאיות גדולות.
החזית המאוחדת בוטלה רשמית אחרי תקרית אנאהוי בינואר 1941, כאשר 9,000 חיילים קומוניסטים של הארמייה הרביעית נכנסו למארב, ומפקדיהם נהרגו או נכלאו על ידי כוחות הממשלה.
ג'ואו הגיב לקרע בין הלאומנים לבין המפלגה הקומוניסטית הסינית על ידי הפניית למנהיגי המפלגה לנהל את פעולותיהם בסתר.
הוא שמר על מאמצי תעמולה בעיתונים ועל קשר הדוק עם עיתונאים ושגרירים זרים.
ג'ואו הגביר ושיפר את המאמצים המודיעיניים של המפלגה הקומוניסטית הסינית בממשלת נאנג'ינג.
יאן באוהאנג, חבר המפלגה שהיה פעיל בחוגים הדיפלומטיים של צ'ונגצ'ינג, הודיע לג'ואו כי היטלר מתכנן לתקוף את ברית-המועצות ב־22 ביוני 1941. תחת חתימתו של ג'ואו הגיע מידע זה לסטלין ב־20 ביוני, יומיים לפני תקיפת היטלר.
לאחר שהצטרפה ארצות הברית למלחמה נגד יפן ב-1941, פוליטיקאים ויועצים צבאיים אמריקאים היו במגע עם הקומוניסטים כדי לתאם את ההתקפות על היפנים.
ביוני 1944, צ'יאנג קאי-שק הסכים לאפשר לקבוצת תצפית צבאית אמריקנית, המכונה "משימת דיקסי", לנסוע ליאנאן.
מאו וג'ואו בירכו על שליחות זו וערכו שיחות רבות במטרה להשיג סיוע אמריקאי.
הם התחייבו לתמוך בכל פעולה צבאית אמריקנית עתידית על אדמת סין, וניסו לשכנע את האמריקאים שהמפלגה הקומוניסטית מחויבת לממשלת אחדות הסינית.
ב־1944 כתב ג'ואו לגנרל ג'וזף סטילוול, המפקד האמריקני של זירת המלחמה בבורמה, בניסיון לשכנע את סטילוול בצורך של האמריקאים לספק את רצונם של הקומוניסטים בממשלה סינית מאוחדת לאחר המלחמה.
ההתקשרות של סטילוול עם הממשלה הלאומנית בכלל, ועם צ'יאנג קאי-שק, במיוחד, הניעו את הנשיא פרנקלין רוזוולט לסלק אותו באותה שנה.
מחליפו של סטילוול, פטריק הארלי, היה פתוח לפניותיו של ג'ואו, אך בסופו של דבר סירב לחבר את הצבא האמריקני עם הקומוניסטים, אלא אם כן תיתן המפלגה ויתורים ללאומנים, שמאו וג'ואו מצאו שאינם מקובלים עליהם.
זמן קצר לאחר כניעת יפן בשנת 1945, צ'יאנג הזמין את מאו וג'ואו לצ'ונגצ'ינג להשתתף בוועידת שלום אמריקנית, אך הוועידה נכשלה ופרצו התנגשויות גדולות בין הקומוניסטים ללאומניים
לאחר כישלונו של המשא-ומתן, חודשה מלחמת האזרחים הסינית ברצינות.
ג'ואו התמקד בעניינים צבאיים, תוך שמירה על אינטרס מרכזי בעבודת המודיעין.
ג'ואו עבד ישירות תחת מאו כעוזרו הראשי, כסגן יושב-ראש הוועדה הצבאית של הוועד המרכזי וכרמטכ"ל הכללי.
כוחות לאומניים תפסו את ינאן במרץ 1947, אבל סוכני המודיעין של ג'ואו הצליחו להביא מידע שאיפשר לכוחות הקומוניסטיים להימנע ממאבקים גדולים ולהעסיק את הכוחות הלאומניים במערכה ארוכה של לוחמת גרילה שהובילה בסופו של דבר להשיג שורה של ניצחונות גדולים.
בפברואר 1948, למעלה ממחצית כוחות הלאומניים בצפון-מערב הובסו.
בינואר 1949 תפסו הכוחות הקומוניסטיים את בייג'ינג ואת טיינג'ין והיו בשליטה חזקה על צפון סין.
ב־21 בינואר 1949 פרש צ'יאנג מהממשלה הלאומנית, וגנרל לי זונגרן.
ב־1 באפריל 1949 פתח בשורה של שיחות שלום עם משלחת של שישה חברי המפלגה הקומוניסטית הסינית.
את הנציגים של המפלגה הקומוניסטית הסינית הוביל ג'ואו אנלאי.
המשא ומתן נמשך עד 15 באפריל, כאשר ג'ואו כתב גרסה סופית של טיוטת הסכם לשלום פנימי, שהייתה בעיקרה אולטימטום ללאומנים לקבל את דרישות המפלגה הקומוניסטית הסינית.
ממשלה הלאומנית לא הגיבה לאחר חמישה ימים, ואמרה כי היא אינה מוכנה לקבל את דרישותיו של ג'ואו.
ב-21 באפריל הוציאו מאו וג'ואו הוראה להמשך הקרבות, הכוחות הקומוניסטים כבשו את נאנג'ינג ב-23 באפריל, בדצמבר 1949 כבשו את צ'נגדו, העיר האחרונה בשליטתה של הלאומנים על סין, ואילצו את צ'יאנג לצאת לטאיוואן.
לאחר כינונה של הרפובליקה העממית של סין ב-1 באוקטובר 1949, מונה ג'ואו לראש ממשלת מועצת המנהלים (שהוחלף מאוחר יותר על ידי מועצת המדינה) ושר החוץ.
בתיאום בין שני המשרדים הללו לבין תפקידו כחבר בוועדה החמישית של הפוליטבירו, הפך ג'ואו לאדריכל מדיניות החוץ של סין, והציג את סין כחברה חדשה, אך אחראית, בקהילה הבינלאומית.
בתחילת שנות ה-50, ג'ואו היה דיפלומט מנוסה ומכובד ומהפכן בכיר בתוך סין.
מאמציו הראשונים של ג'ואו לשפר את יוקרתה של סין היו כרוכים בגיוס פוליטיקאים, קפיטליסטים, אינטלקטואלים ומנהיגים צבאיים בולטים שלא היו קשורים מבחינה טכנית למפלגה הקומוניסטית הסינית.
אלמנתו של סון יאט-סן, סונג צ'ינג-לינג, שהייתה מנוכרת ממשפחתה והתנגדה ללאומנים במשך שנים רבות, הצטרפה בקלות לעזרתו ב-1949.
כאשר פרצה מלחמת קוריאה ב-25 ביוני 1950, ג'ואו היה בתהליך של שחרור מחצית מ-5.6 מיליון חיילי הצבא הסיני.
ג'ואו ומאו דנו באפשרות של התערבות אמריקאית עם קים איל-סונג, וקראו לקים להיזהר אם הוא שואף לכבוש את דרום קוריאה, אבל קים סירב להתייחס ברצינות לאזהרות.
ב־28 ביוני 1950, לאחר שדחפה ארצות-הברית את החלטת האו"ם לגנות את התוקפנות הצפון קוריאנית ושילחה את הצי השביעי ל"נטרל" את מצרי טייוואן, הביקורת של ג'ואו הייתה על יוזמות האו"ם ועל ארצות הברית כ"תוקפנות מזוינת על שטח סיני".
ב-15 בספטמבר 1950 נחת מקארתור באינצ'ון, לא נתקל בהתנגדות קטנה, וכבש את סיאול ב-25 בספטמבר.
ההפצצות הרסו את רוב הטנקים הצפון קוריאניים ואת רוב הארטילריה שלה.
הכוחות הצפון קוריאניים, במקום לסגת צפונה, התפוררו במהירות.
ב־30 בספטמבר הזהיר ג'ואו את ארצות-הברית כי "העם הסיני לא יסבול תוקפנות זרה, וגם לא יראו בעין יפה את שכניהם סובלים מפלישה אכזרית על ידי האימפריאליסטים".
כדי לגייס את תמיכתו של סטלין, נסע ג'ואו לאתר הקיץ של סטלין בים השחור ב־10 באוקטובר.
סטלין הסכים בתחילה לשלוח ציוד צבאי ותחמושת, אך הזהיר את ג'ואו כי חיל האוויר של ברית המועצות יזדקק לחודשיים או שלושה חודשים כדי ללהיות מוכן לפעולה, ושום כוחות קרקע לא יישלחו.
בפגישה שלאחר מכן, סטלין אמר לג'ואו כי הוא יספק לסין ציוד על בסיס אשראי, וכי חיל האוויר הסובייטי יפעל רק במרחב האווירי הסיני לאחר תקופה בלתי ידועה.
סטלין לא הסכים לשלוח ציוד צבאי או תמיכה אווירית עד מרץ 1951.
ביוני 1951 הגיעה המלחמה למבוי סתום סביב קו רוחב השלושים ושמונה, ושני הצדדים הסכימו לנהל משא-ומתן על שביתת נשק.
ג'ואו ניהל את שיחות ההפוגה, שהחלו ב-10 ביולי.
המשא ומתן נמשך שנתיים לפני שהגיעו להסכם הפסקת אש ביולי 1953.
מלחמת קוריאה הייתה המשימה הצבאית האחרונה של ג'ואו, שהתמקד בעבודתו בוועדה המתמדת, במועצת המדינה ובענייני חוץ.
לאחר מותו של סטלין ב־5 במרץ 1953, יצא ג'ואו למוסקבה והשתתף בהלוויה של סטלין.
מאו החליט לא לנסוע למוסקבה, אולי משום שאף פוליטיקאי סובייטי בכיר לא נסע לבייג'ינג, או משום שסטלין דחה הצעה להיפגש עם מאו ב-1948 (עם זאת, טקס אזכרה ענקי לכבוד סטלין התקיים בכיכר טיאננמן בבייג'ינג עם מאו ועוד מאות אלפים נוספים סינים).
במוסקבה זכה ג'ואו בכבוד רב מצד פקידים סובייטים, והורשה לעמוד עם מנהיגי ברית המועצות לשעבר - ויאצ'סלב מולוטוב, ניקיטה חרושצ'וב, ג'ורג'י מלנקוב ולברנטי בריה - במקום עם שאר הנכבדים ה"זרים" שהשתתפו.
עם ארבעת המנהיגים האלה, ג'ואו פסע היישר מאחורי הארון של סטלין.
מאמציו הדיפלומטיים של ג'ואו בנסיעתו למוסקבה זכה לתגמול זמן קצר לאחר שב־1954 ביקר חרושצ'וב בעצמו בבייג'ינג כדי להשתתף באירוע במלאת חמש שנים להקמתה של הרפובליקה העממית.
במהלך שנות החמישים פעל ג'ואו להידוק היחסים הכלכליים והפוליטיים בין סין למדינות קומוניסטיות אחרות, תוך תיאום מדיניות החוץ של סין עם המדיניות הסובייטית, לקידום הסולידריות בקרב בעלי ברית פוליטיים.
ב-1952 חתם ג'ואו על הסכם כלכלי ותרבותי עם הרפובליקה העממית המונגולית, והכיר למעשה בעצמאותה של מה שנודע בשם "מונגוליה החיצונית" בזמנים של שושלת צ'ינג.
ג'ואו גם פעל להסכם עם קים איל-סונג כדי לסייע בשיקום כלכלת צפון קוריאה.
הוא ניהל שיחות ידידותיות עם ראש ממשלת בורמה, או נו, וקידם את מאמציה של סין לשלוח אספקה למורדים הווייטנאמיים של הו צ'י מין.
בתחילת שנות השבעים החלו היחסים בין סין לארצות הברית להשתפר.
העובדים של מאו בתעשיית הנפט, אחד המגזרים הכלכליים המעטים של סין באותה עת, יעצו ליו"ר כי על מנת לבחון את הצמיחה ברמות הרצויות על ידי הנהגת המפלגה, הייבוא הגדול של הטכנולוגיה האמריקאית היה חיוני.
בינואר 1970 הזמינו הסינים את צוות הפינג-פונג האמריקאי לסייר בסין, ויצרו עידן של "דיפלומטיה של פינג-פונג".
ב־1971 נפגש ג'ואו אנלאי בחשאי עם יועצו הביטחוני של הנשיא ניקסון, הנרי קיסינג'ר, שטס לסין כדי להתכונן לפגישה בין ריצ'רד ניקסון לבין מאו דזה-דונג.
במהלך המפגשים הללו הסכימה ארצות הברית לאפשר העברת כספים אמריקאיים לסין (ככל הנראה מקרובים בארצות הברית), כדי לאפשר לאוניות בבעלות אמריקנית לנהל את הסחר עם סין (תחת דגלים זרים) ולהרשות יצוא סיני לארצות הברית בפעם הראשונה מאז מלחמת קוריאה.
המשא ומתן היה אז רגיש כל כך, עד שהוסתר מהציבור האמריקני, ממשרד החוץ, ממזכיר המדינה האמריקאי ומכל הממשלות הזרות.
בבוקר 21 בפברואר 1972 הגיע ריצ'רד ניקסון לבייג'ינג, שם קיבל את פניו ג'ואו, ואחר כך נפגש עם מאו דזה-דונג.
החומר הדיפלומטי על ביקורו של ניקסון פורסם ב-28 בפברואר, בהודעת שנחאי, שסיכמה את עמדות הצדדים מבלי לנסות ליישב אותם.
"הצד האמריקאי" אישר מחדש את העמדה האמריקאית כי המעורבות האמריקאית במלחמת וייטנאם המתמשכת אינה מהווה "התערבות חיצונית" בענייני וייטנאם, והציגה מחדש את מחויבותה ל"חופש הפרט", והבטיחה המשך תמיכה בדרום קוריאה.
"הצד הסיני" אמר כי "בכל מקום שבו יש דיכוי, יש התנגדות", כי "כל הכוחות הזרים צריכים לחזור למדינותיהם", וכי קוריאה צריכה להיות מאוחדת על פי דרישות של צפון קוריאה.
שני הצדדים הסכימו למחלוקת על מעמדה של טאיוואן.
קטעי הסיום של המסמך הדיפלומטי עודדו חילופים דיפלומטיים, תרבותיים, כלכליים, עיתונאיים ומדעיים נוספים, ואימצו את כוונותיהם של שני הצדדים לפעול לקראת "הרפיית המתחים באסיה ובעולם".
ההחלטות של "שנחאי" היוו שינוי משמעותי במדיניות הן בארצות הברית והן בסין.
ב-1958, מאו דזה-דונג החל את "הקפיצה הגדולה קדימה", שמטרתה להגדיל את רמות הייצור בסין בתעשייה ובחקלאות עם מטרות לא ריאליות.
כמנהל מעשי, ג'ואו שמר על מעמדו בתהליך.
ג'ואו תואר על ידי היסטוריונית אחת לפחות כ"מילד" של הקפיצה הגדולה קדימה, והפך את התאוריה של מאו למציאות ובתוך כך גרמה למותם של מיליונים.
בתחילת שנות השישים, יוקרתו של מאו לא הייתה גבוהה כפי שהייתה בעבר.
מדיניותו הכלכלית של מאו בשנות החמישים נכשלה, והוא פיתח אורח חיים ראוותני שהיה מנותק מעמיתיו.
בין הפעילויות שנראו מנוגדות לתדמיתו הפופולרית היו השחייה בבריכה הפרטית שלו בג'ונג-נגאי, הווילות הרבות שלו ברחבי סין, שאליהן היה נוסע ברכבת פרטית.
חילוף רצוף של נשים צעירות נלהבות שהוא פגש ועוד.
השילוב של כישרונותיו האישיים וכישלונות מדיניות התיעוש שלו עוררו ביקורת מצד מהפכנים ותיקים כמו ליו שאאקי, דנג שיאופינג, צ'ן יון וג'ואו אנלאי, שנראה פחות ופחות שותף להתלהבות מחזונו על מאבק מהפכני מתמשך.
כדי לשפר את תדמיתו וכוחו, פעל מאו, בסיועו של לין ביאו, בכמה מאמצי תעמולה פומביים.
אחד המאמצים האחרונים והמצליחים ביותר הייתה המהפכה התרבותית.
המהפכה התרבותית, שהוכרזה ב־1966, הייתה פרו-מאואיסטית בגלוי, ונתנה למאו את הכוח והשפעה לטהר את המפלגה מאויביו הפוליטיים ברמות השלטון הגבוהות ביותר.
יחד עם סגירת בתי הספר והאוניברסיטאות בסין, הטפותיה לצעירים הסינים להרוס מבנים ישנים, מקדשים ואמנות, ולתקוף את המורים "הרוויזיוניסטים" שלהם.
בעקבות האיומים שגורלו יהיה כגורל חבריו, אם לא יתמוך במאו, חדל ג'ואו להעביר ביקורת והחל לעבוד יותר קרוב עם היו"ר והקליקה שלו.
ג'ואו נתן את תמיכתו בהקמת ארגונים רדיקליים של "המשמר האדום".
בספטמבר 1968 תיאר ג'ואו את האסטרטגיה שלו להישרדות פוליטית בפני חברי פרלמנט ביפן שביקרו בבייג'ינג: "דעותי האישיות צריכות להתקדם או לסגת על פי כיוון הרוב".
כאשר הואשם בהיותו פחות נלהב מההנהגה של מאו, הוא האשים את עצמו ב"הבנה גרועה" בתאוריות של מאו, והביע צורך בהתפשרות עם כוחות שהוא תיעב אותם בסתר, והתייחס אליהם כאל "תופת".
בעקבות ההיגיון של ההישרדות הפוליטית, ג'ואו פעל כדי לסייע למאו, והגביל את ביקורתו לשיחות פרטיות.
אף על פי שג'ואו נמלט מרדיפה ישירה, הוא לא היה מסוגל להציל רבים מהקרובים אליו שחייהם נהרסו על ידי המהפכה התרבותית.
סאן ווישי, בתו המאומצת של ג'ואו, נפטרה ב-1968 לאחר שבעה חודשי עינויים, מאסר ואונס על ידי המשמרות האדומים המאואיסטים.
באותה שנה, ג'יאנג שהיה גם הוא בנו המאומץ (סאן יאנג) עונה ונרצח על ידי המשמרות האדומים.
לאחר תום המהפכה התרבותית, מחזותיו של סאן הוצגו מחדש כדרך לביקורת על כנופיית הארבעה, שרבים חשבו שהם היו אחראים למותו.
במהלך העשור הבא, מאו פיתח במידה רבה מדיניות שג'ואו היה אחראי לביצועה, בניסיון להפיג חלק מהחרפות של המהפכה התרבותית.
ג'ואו זימן גם גדוד צבא לשמור על העיר האסורה ולהגן על חפציה המסורתיים מפני ונדליזם והרס על ידי אנשי המשמרות האדומים.
למרות מאמציו הטובים ביותר, חוסר היכולת למנוע רבים מהאירועים של מהפכת התרבות הייתה מכה קשה לג'ואו.
בעשור האחרון לחייו, יכולתו של ג'ואו ליישם את מדיניותו של מאו ולשמור על האומה במהלך תקופות של מצוקה הייתה כה גדולה, עד שחשיבתו המעשית בלבד הייתה מספיקה כדי להציל אותו (בסיועו של מאו) בכל פעם שג'ואו נעשה מאוים מבחינה פוליטית.
בשלבים האחרונים של המהפכה התרבותית, ב-1975, ג'ואו קידם את "ארבעת המודרניזציות" כדי לבטל את הנזק שנגרם על ידי מדיניות מאו.
גאו וונקיאן טען בספרו כי מאו הורה כי ג'ואו ואשתו לא ידברו על האבחנה, לא יבוצע ניתוח, ואין צורך בבדיקות נוספות.
ב־1974 חווה ג'ואו דימום משמעותי בשתן.
לאחר לחץ של מנהיגים סינים אחרים, שידעו על מצבו של ג'ואו, הורה לבסוף מאו לבצע ניתוח ביוני 1974, אך הדימום חזר כעבור כמה חודשים, דבר שהצביע על גרורות של הסרטן באיברים אחרים.
סדרה של פעולות במהלך השנה וחצי האחרונות לא הצליחו לבדוק את התקדמות הסרטן.
ג'ואו המשיך המשיך לעבוד במהלך שהותו בבית החולים, עם דנג שיאופינג, כסגן ראש הממשלה הראשון.
הופעתו הציבורית האחרונה הייתה בפגישתו הראשונה של הקונגרס הארצי הרביעי של העם ב־13 בינואר 1975, שם הציג את דו"ח העבודה של הממשלה.
לאחר מכן נעלם מן העין הציבורית לצורך קבלת טיפול רפואי נוסף.
בסוף חייו נחשב ג'ואו כמייצג מתינות וצדק בתרבות הפופולרית הסינית.
מאז מותו, ג'ואו אנלאי נחשב כמנהל משא ומתן מיומן, מנהל מדיניות, מהפכן מסור, ומדינאי פרגמטי בעל תשומת לב יוצאת דופן לפרטים ולגוונים.
הוא היה ידוע גם במוסר העבודה הבלתי נלאה והמסורתי שלו, בקסמו יוצא הדופן ובגאוותו בציבור.
הוא היה ידוע בתור הביורוקרט האחרון של מנדרין במסורת הקונפוציאנית.
ההתנהגות הפוליטית של ג'ואו צריכה להיבחן לאור הפילוסופיה הפוליטית שלו, כמו גם אישיותו.
במידה רבה הציג ג'ואו את הפרדוקס הטמון בפוליטיקאי קומוניסטי עם חינוך סיני מסורתי: שמרני ורדיקלי כאחד, פרגמטי ואידאולוגי, בעל אמונה בסדר ובהרמוניה וכן באמונה, שאותה פיתח בהדרגה לאורך זמן, בכוח ההתקדמות של המרד והמהפכה.
אף על פי שהיה מאמין מובהק באידיאל הקומוניסטי שעליו הוקמה הרפובליקה העממית.
יש להניח כי הגן בהצלחה על כמה מהמבנים האימפריאלים והדתיים בעלי חשיבות תרבותית והגן מטיהורים של מנהיגים בכירים רבים, כולל דנג שיאופינג, אנשי אקדמיה ואמנים.
דנג שיאופינג צוטט באומרו כי ג'ואו נאלץ לפעמים לפעול בניגוד למצפונו כדי למזער את הנזק הנובע ממדיניות מאו.
בעוד שמנהיגים סינים רבים אחרים היו נתונים לביקורת בתוך סין, הדימוי של ג'ואו נותר חיובי בקרב הסינים העכשוויים.
סינים רבים ממשיכים להוקיר את ג'ואו כמנהיג ההומניסטי ביותר במאה ה-20, שנותר סמל המפלגה הקומוניסטית.
אפילו היסטוריונים שמציגים את הפגמים של מאו מייחסים בדרך כלל את התכונות המנוגדות לג'ואו: ג'ואו היה תרבותי ומשכיל, שמולו מאו היה אדם פשוט; ג'ואו היה עקבי במקום שבו מאו היה בלתי יציב; ג'ואו היה סטואי בעוד מאו היה פרנואידי.
ג'ואי אלברטו סנטיאגו הוא גיטריסט ומלחין פיליפיני-אמריקאי.
הוא פעיל מאז 1986 ועד היום.
סנטיאגו ידוע בעיקר כגיטריסט הראשי של להקת הרוק האלטרנטיבי האמריקאית ה-Pixies.
לאחר התפרקות הלהקה בשנת 1993, הפיק סנטיאגו פסקולים מוזיקליים לסרטים תיעודיים קולנועיים וטלוויזיוניים, והקים את להקת The Martinis עם אשתו לשעבר לינדה מאלארי.
הוא גם תרם בנגינה לאלבומים של האמן צ'ארלס דאגלס וחבר להקת הפיקסיז לשעבר, צ'ארלס תומפסון.
סנטיאגו חידש את תפקידו כגיטריסט הראשי של הפיקסיז כאשר התאחדו בשנת 2004. סנטיאגו תיאר את טכניקת הגיטרה שלו כ"זוויתית וכפופה", והוא מציין את הגיטריסטים לס פול, ג'ורג האריסון, צ'ט אטקינס, ווס מונטגומרי, ג'ו פאס וג'ימי הנדריקס כהשפעות עיקריות על סגנונו.
נגינת הגיטרה שלו, כחלק מהצליל של הפיקסיז, התחזקה בביקורת רבה על ידי המבקרים: הסוקר לורל באומן מרשת MTV הגיב כי "המחרשה הסוניקית (טכניקת הניגון הייחודית של סנטיאגו, ראו למטה: נגינה) הייתה מרכיב המפתח בנוכחותה המפלצתית של הפיקסיז".
סנטיאגו נולד במנילה, הפיליפינים, ב־10 ביוני 1965, השלישי מבין שישה בנים.
בשנת 1972, כשהכריז הנשיא מרקוס על מלחמה, משפחתו של סנטיאגו היגרה לארצות הברית.
סנטיאגו ניגן לראשונה גיטרה בגיל תשע לאחר שהבחין בגיטרה קלאסית התלויה על קיר אחיו הבכור לקישוט.
השיר הראשון שלמד לנגן היה "הרוק אנד רול" של להקת The Velvet Underground.
כנער, סנטיאגו התעניין בתכנות מחשבים.
הוא השתתף ברכיבה על אופניים ברחבי ארצות הברית בסיוע לצדקה.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון בשנת 1983, למד סנטיאגו באוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט.
הוא נשאר ללא מקצוע מרכזי כל עוד האוניברסיטה הייתה מאפשרת לו, אך בסופו של דבר בחר בלימודי כלכלה.
הוא פגש את צ'ארלס תומפסון, סטודנט לאנתרופולוגיה וראש הלהקה של פיקסיז, לאחר ששמע את תומפסון ואת שותפו לחדר מנגנים בגיטרות שלהם סנטיאגו מיהר הביתה לאסוף את הגיטרה שלו, ובמהרה החל לנגן עם תומפסון.
סנטיאגו ותומפסון חלקו חדר בתחילת הסמסטר השני.
סנטיאגו חשף את שותפו לחדר החדש למוזיקת הפאנק של המאה העשרים ולמוזיקה של דייוויד בואי.
בהמשך הוא נזכר בזמנם במכללה: "צ'ארלס ואני היינו בסוויטה במעון במכללה.
בתחילה, אני חושב שפשוט חיבבנו אחד את השני.
שמתי לב שהוא ניגן מוזיקה ...
הוא היה כותב אותם [השירים] והייתי זורק את הרעיונות שלי על הגיטרה." בשנה השנייה לקולג' שלהם, נסע תומפסון לפוארטו ריקו בתור חילופי סטודנטים.
אחרי שישה חודשים שם התגורר עם "שותף לחדר מוזר ופסיכופת", תומפסון שלח מכתב לסנטיאגו עם הכיתוב "אנחנו חייבים לעשות את זה, עכשיו זה הזמן, ג'ו, אנחנו חייבים לרדוף אחרי החלומות שלנו"; סנטיאגו ענה "כן, זה הזמן." עם קבלת תשובה זו, החליט תומפסון לחזור למסצ'וסטס כדי להקים להקת רוק עם סנטיאגו.
עם שובו של תומפסון למסצ'וסטס, הצמד נשר מהמכללה ועבר לבוסטון.
שניהם לקחו משרות זמניות במחסנים, כאשר סנטיאגו עבד אצל חברת בלוקים.
בינואר 1986 הקים תומפסון את הפיקסיז עם סנטיאגו.
תומפסון נתן לסנטיאגו את הבחירה לנגן בבס או בגיטרה מובילה; סנטיאגו טען כי גיטרת הבס לא מקבלת מספיק קרדיט והעדיף להיות בראש.
הצמד הביאו את קים דיל להיות לנגנית הבס של הלהקה והמתופף דייוויד לאברינג נשכר אחר כך בהמלצת בעלה של דיל.
הפיקסיז התאמנו לאורך 1986, והחלו להופיע ברחבי בוסטון בסוף 1986 ובשנת 1987. באותה שנה סנטיאגו פגש את אשתו, לינדה מאלארי, כשהוא ישב לידה אחרי מופע של פיקסיז משנת בסיבוב ההופעות The Rat.
מאלארי ציינה את מוצאם הפיליפיני המשותף והציע להם לכתוב מוזיקה יחד.
לאחר מכן היא הציעה להצטרף לפיקסיז, אבל סנטיאגו ענה, "יש לנו כבר אפרוח בלהקה." במשך כל זמנו של סנטיאגו עם הפיקסיז נפגשו השניים לעיתים קרובות כדי לכתוב שירים ולשתות מרטינים, אך הם לא כתבו חומר כלשהו.
לדברי סנטיאגו, הם "נפרדו כמה פעמים" בשלב מוקדם של מערכת היחסים שלהם.
הפיקסיז חתמו לחברת התקליטים העצמאית האנגלית '4AD' בשנת 1987. כשנפגש עם ראש החברה, איוו ווטס-ראסל, העיר סנטיאגו: "כל מה שמעניין אותי זה שתגרום לי להתפרסם בפיליפינים".
ווטס-ראסל אמר מאוחר יותר כי "זה כנראה כל מה שאי פעם שמעתי את ג'ואי אומר", עד אז, השקט של סנטיאגו צוין בקרב המקורבים ללהקה.
המהדורה הראשונה של ה-Come On Pilgrim, המיני האלבום הראשון של הלהקה, הציגה את הגיטרה המובילה שלו בצורה המסחרית ברצועות כמו "שיר החג" ו-"Vamos".
אחרי שני אלבומיהם הבאים של הלהקה, (Surfer Rosa" (1988" ו- (Doolittle" (1989", הקשר בין חברי הלהקה התמתח; הפיקסיז הופיעו ללא הפסקה והוציאו שלושה אלבומים בשנתיים.
במהלך הופעתם בבוסטון, בסיבוב ההופעות "Fock or Fight" אחרי Doolittle, סנטיאגו ריסק את הכלי שלו והסתער מעל הבמה.
הלהקה הודיעה על הפסקה זמן קצר אחר כך.
לאחר התפרקות הפיקסיז, סנטיאגו נכנס לדיכאון במשך כמה שנים אך נותר ביחסים טובים עם חברו ללהקה צ'ארלס תומפסון (שקצת לאחר מכן אימץ את השם פרנק בלאק).
תומפסון, שהקליט את אלבום הבכורה שלו ב-1993, "פרנק בלאק", יצר קשר עם סנטיאגו לשאול האם ינגן גיטרה מובילה באלבומו.
סנטיאגו הסכים, והוא ואשתו מאלארי נסעו מביתם בפלורידה ללוס אנג'לס.
הזוג בסופו של דבר עבר לגור בדירתו הישנה של תומפסון מכיוון שהיו צריכים לשהות בלוס אנג'לס לטובת האלבום.
סנטיאגו ניגן גיטרה עיקרית במספר אלבומי הסולו של תומפסון, כולל (Teenager of the Year (1994, ותרם גיטרה מובילה לאלבום של סטיב ווסטפילד מאותה שנה.
הוא גם הקים את להקת "המרטינים" (The Martinis) שנה לאחר מכן עם מאלארי.
ההקלטות שלהם בסוף שנות התשעים כללו שיר בודד, בהקלטה עצמית (Free" 1995"), שהופיע בפסקול הסרט שנעשה על הפיקסיז מאוחר יותר על ידי חברת "Records Empire".
הלהקה ניגנה בשידור חי רק מדי פעם עד שנת 2001. באמצע שנות התשעים החל סנטיאגו לחקור תוכנות לעריכת שמע.
לאחר שהלחין במשך מספר סרטים עצמאיים, כולל הסרט "פשע ועונש בפרברים" בשנת 2000 (שם הוא שיתף פעולה שוב עם תומפסון), סנטיאגו הלחין את סדרת הטלוויזיה של רשת פוקס ללא הצהרה עם מייקל אנדרוס.
אלבום הבכורה שלהם, Smitten, לקח שנתיים כדי להיכתב ויצא בשנת 2004; הצמד שיתף פעולה עם מספר מוזיקאים, כולל המתופף ג'וש פריז, במהלך ההקלטה.
סנטיאגו תיאר את האלבום כ"פופי הרבה יותר ומוזר" מהחומר הקודם של הלהקה.
הלהקה הוציאה במקביל את The Smitten Sessions, שהוא האלבום במהדורה מוגבלת.
לאחר שהפיקסיז נפרדו ב-1993, סנטיאגו נשאר בקשר עם כל אחד מחברי הלהקה.
בקיץ 2003, תומפסון החליט להתחיל לאחד את הפיקסיז והתקשר לראשונה לסנטיאגו.
בהמשך הסביר סנטיאגו: "הוא התקשר אלי בטלפון הנייד שלי והייתי בקייפ קוד בביקור אצל המשפחה.
הוא אמר בקול הצעקני הזה שלו, 'היי ג'ואי, אה, שמעת את השמועות האלה שאנחנו חוזרים יחד?
ג'י, אני תוהה מי התחיל את זה?' שאלתי אותו 'צ'ארלס, אתה עשית את זה?' והוא אמר, 'כן'" סנטיאגו יצר קשר עם לאברינג ודיל כדי ליידע אותם על החלטתו של תומפסון ועד קיץ 2004 הלהקה התאחדה מחדש.
חברת "דרימוורקס" ביקשה מהפיקסיז בתחילת 2004 להלחין שיר לפסקול.
הם הסכימו, וגרסאות מוקדמות לשיר חדש זה הוקלטו במרתף ביתו של סנטיאגו.
החברה דחתה את השיר, ולכן הלהקה הוציאה אותו כסינגל, עם השם "Bam Thwok".
מלבד ה-Pixies ו-The Martinis, סנטיאגו כתב את הפסקול של הסרט הדוקומנטרי Radiant City בשנת 2006. הוא חתם באותה שנה בסוכנות הסאונד המסחרית 'Elias Arts' והתמקד בהלחנת מוזיקה לפרסומות טלוויזיה.
סנטיאגו נחשב לאחד הגיטריסטים הטובים בכל הזמנים, ועם יציאת האלבומים של הפיקסיז ניתן לשמוע את חידוד הפן המוזיקלי בנגינת הגיטרה שלו.
בעוד תומפסון ניגן על גיטרה אקוסטית שנותנת צליל רך ושקט, סנטיאגו נהג לנגן על גיטרה חשמלית מסוג לס פול (בתמונה) שנתנה צלילים חזקים מעולם הרוק פאנק והרוק הכבד.
הדבר התאים גם לשירתו של תומפסון, שהייתה צעקנית וחזקה.
סנטיאגו ידוע בעיקר בזכות מהלך "המחרשה הסוניקית", שאותה נהג לבצע בכמעט כל שיר.
מהלך זה הוא בעצם לחיצה ארוכה וממושכת על מיתר גבוה בגיטרה, תוך העברת המגבר למצב "דיסטורשן".
את הטכניקה המציא סנטיאגו בשנות העשרים לחייו והוא אימץ אותה באלבומיהם של הפיקסיז, שם ניתן לשמוע אותה בשירים רבים.
מלבד זאת, הוא מנגן בשלל סגנונות - בין אם פריטות רגועות, רוק כבד או אקורדים חזקים וצורמניים כמו למשל בשיר "dead" מהאלבום Doolittle.
הוא מומחה גם בנגינה על גיטרה בס, ובשיר "La La Love You" הוא גם שר את התפקיד הראשי.
ג'ואיש ויק (The Jewish Week; "השבוע היהודי") הוא שבועון קהילתי עצמאי, המיועד לקהילה היהודית באזור המטרופוליני של העיר ניו יורק.
השבועון מפרסם חדשות הנוגעות לקהילה היהודית בניו יורק.
במרץ 2016 הכריז העיתון על שיתוף פעולה עם העיתון המקוון "Times of Israel".
ומאוחר יותר באותה שנה, רכש "ג'ואיש ויק" את "ניו ג'רזי ג'ואיש ניוז".
בחודש יולי 2020 הפסיקה הפצתו המודפסת של השבועון ומאז הוא יוצא במתכונת דיגיטלית בלבד.
בינואר 2021 נרכש על ידי 'סבנטי פייסס מדיה'.
גארי רוזנבלט היה העורך והמפרסם משנת 1993 עד 2019.
אנדרו סילוו-קרול נכנס לתפקיד בסוף ספטמבר 2018. רוזנבלט המשיך לכתוב בעיתון ולהיות מעורב בכמה מהפרויקטים החינוכיים.
בשנת 2016 העפיל "ג'ואיש ויק" לגמר הפרסים של מועדון הדדליין, הסניף הניו יורקי של אגודת העיתונאים המקצועיים, על הסדרה שלו בנושא המאבק לשיפור החינוך החילוני בבתי ספר חסידיים.
הסדרה נעשתה בשותפות עם WNYC.
בשנת 2000 זכו רוזנבלט והעיתון במדליית קייסי לעיתונאות ראויה לשבח ממרכז העיתונאות לילדים ומשפחות על הסיפור "תמימות גנובה", דו"ח תחקיר שחשף טענות על עשרות שנים של התעללות בילדים על ידי מנהיג תנועת נוער ומנהל בתיכון, ברוך לנר.
הסיפור ספג ביקורת מצד חלק מהקהילה האורתודוקסית על היותו "רכילות זדונית".
ג'וסף ג'נלה הוא מתאבק אמריקאי.
ג'נלה גדל באסבורי פארק, ניו ג'רזי.
במהלך תחילת הקריירה, ג'נלה הודה שהוא שיקר לבעלי ארגוני היאבקות שונים בהקשר לגילו.
הוא אמר בלא מעט ראיונות שהוא היה בגיל המתאים להתאמן, אף על פי שהיה בן 15 בלבד.
הוא מעריץ של "קרבות המוות" ושל סגנון ההיאבקות שהיה נהוג בארגון ההיאבקות Extreme Championship Wrestling (ECW).
הטורניר לזכר JT לייטנינג (2018)
אליפות ה-Wired של CZW (3 פעמים)
הישגים בארגון ההיאבקות Dojo Pro Wrestling
אליפות חגורה לבנה של Dojo Pro (פעם אחת)
הישגים בארגון ההיאבקות !Forza Lucha
אליפות גביע Forza Lucha (פעם אחת)
הישגים בארגון ההיאבקות House of Glory - HOG
אליפות הזוגות של HOG (פעם אחת) - עם אנתוני גנגונה
אליפות במשקל כבד של JCW (פעם אחת)
אליפות הזוגות של JCW (פעמיים) - עם X-פאק (1) ורת' טייטוס (1)
אליפות במשקל קל של NWS (3 פעמים)
הישגים בארגון ההיאבקות On Point Wrestling - OPW
אליפות במשקל כבד של OPW (פעם אחת)
PWI דירג אותו במקום ה-106 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2021
אליפות השלישיות האובדנית של PWS (פעם אחת)
אליפות Tri-State של PWS (פעם אחת)
אליפות בלאסט טלוויזיה של WXW (פעם אחת)
ג'וֹאוּ צְיוּ או בפשטות צְיוּ (בסינית: 周子瑜; פין-יין: Zhōu Zǐyú; בקוריאנית: 저우쯔위; נולדה ב-14 ביוני 1999) היא זמרת ורקדנית טאיוואנית.
היא החברה הצעירה ביותר (Maknae) של להקת הבנות הדרום קוריאנית טווייס, תחת החברה JYP אנטרטיינמנט.
ציו היא חברת הלהקה היחידה מטאיוואן.
ציו נולדה במחוז מזרח של טאינן, טייוואן ב-14 ביוני 1999 להורים יזמים עצמאיים.
היא החלה לרקוד מגיל צעיר והתאמנה באקדמיה לריקוד.
בשנת 2012 התגלתה ציו על ידי ציידי כישרונות בבית המלאכה לאמנויות הבמה MUSE בטאינן, ועברה לדרום קוריאה בנובמבר של אותה השנה כדי להתחיל את הכשרתה.
בשנת 2016 עברה ציו בחינה בבית ספר תיכון עירוני בטאינן כדי לאשר ולהצהיר את השכלתה בחטיבת הביניים.
היא למדה בבית הספר התיכון רב אמנויות הנלים בדרום קוריאה וסיימה את לימודיה בפברואר 2019. בשנת 2015 ציו השתתפה בתוכנית הריאליטי הדרום קוריאנית Sixteen, בהנחיית והפקת JYP בשיתוף עם MNet.
לבסוף, ציו, כחלק מתשע משתתפות מנצחות, המשיכה עמן להקים את להקת הבנות טווייס.
שלא כמו שאר הזוכות בתוכנית, ציו במקור לא נכללה בהרכב הסופי של הזוכות, אלא הייתה "חביבת הקהל" ונבחרה על סמך הצבעה של הקהל.
באוקטובר 2015 התפרסמה לראשונה כחברה בטווייס עם המיני-אלבום הראשון שלהן, The Story Begins.
הסינגל הראשי "Like Ooh-Ahh" היה שיר ה-K-pop הבכורה הראשון שהגיע למאה מיליון צפיות ביוטיוב.
מאז הופעת הבכורה שלה היא הופיעה בפרסומות ועבדה כפרזנטורית עבור מספר תוכניות מוזיקה בטלוויזיה.
ב-6 בספטמבר 2024 יצא אלבום הסולו ראשון שלה, "abouTZU".
על פי סקר המוזיקה השנתי של גאלופ קוריאה הייתה ציו לאמנית השלישית הכי הפופולרית בקרב דרום קוריאנים בשנת 2016. היא דורגה במקום התשיעי בסקר 2017 והשנים עשר בשנת 2018. בשנת 2019 דורגה ציו כאמנית הקיי-פופ השנייה הכי פופולרית בסקר שנערך על חיילים שעושים שירות צבאי חובה בדרום קוריאה.
ציו קיבלה סיקור חיובי ביופייה הטבעי.
בשנת 2019 דורגה ציו כבעלת הפנים היפות בעולם על ידי TC Candler, קבוצה שניהלה דירוג כזה מאז 1990.
בנובמבר 2015 הופיעה ציו עם טווייס בתוכנית הקוריאנית "הטלוויזיה הקטנה שלי".
היא הציגה את עצמה כטאיוונית והחזיקה את דגל הרפובליקה של סין (טייוואן) לצד זה של דרום קוריאה.
דגל יפן הוצג גם הוא, המייצג את הלאום של שלוש החברות האחרות בקבוצת הנערות, מומו, סאנה ומינה.
גולשים רבים מהרפובליקה העממית של סין הגיבו בכעס להתנהגות של ציו, והאשימו אותה בכך שהיא "מרוויחה כסף מהקהל הסיני בזמן שהיא מחזיקה בדעות פרו-טאיוואניות".
לאחר זמן קצר, Twice נאסרו להופיע בטלוויזיה הסינית וציו הפסיקה את עבודתה עם חברת התקשורת הסינית וואווי.
בזמן זה, JYP Entertainment השעו את כל פעילויותיה של ציו בסין.
ב-15 בינואר 2016, יום לפני הבחירות הכלליות בטייוואן, מייסד JYP אנטרטיינמנט פארק ג'ין-יאנג התנצל בפני התקשורת הסינית באמצעות חשבון הוויבו שלו.
באותו הזמן, הסוכנות פרסמה גם סרטון בו נראית ציו קוראת התנצלות, בה נאמר בחלקה:
+ קרדיט בכתיבת שירים שנה שם השיר שם האלבום אמן בשיתוף עם סימוכין 2019 "21:29" Feel Special טווייס נכתב על ידי כל חברות הלהקה
+ שנה שם התוכנית תפקיד רשת טלוויזיה תיאור 2015 Sixteen מתחרה Mnet מופע הישרדות שנועד לבחור את חברות הלהקה טווייס
ג'ואי בייטי הוא שחקן, מוזיקאי וזמר-יוצר אנגלי.
הוא ידוע בעיקר מהופעתו כיסקיאר בסדרת הפנטזיה "המכשף" של נטפליקס.
הוא גדל במשפחה מוזיקלית, וסיפר שתמיד היה בסביבה של מוזיקה.
הוא למד ברובינסון קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'.
באוניברסיטה היה שותף לכתיבה והופעה בתוכנית מערכונים בשם "Good Clean Men", יחד עם אלכס אוון ובן אשנדן (מהמופע "The Pin").
ב-2013 הופיע בייטי לראשונה בטלוויזיה במותחן הבריטי "Murder on the Home Front" בבימויו של ג'פרי סקס.
ב-2014 שיחק בסרט "The Riot Club" בבימויה של לונה שרפיג.
ב-2017 פול מקגיגן ליהק אותו לתפקיד אדי בסרט "כוכבים חיים לנצח".
עוד הופיע בייטי בסדרה "סטרייק" (2017), במיני-סדרה "In the Dark", ובסדרה "Knightfall".
ב-2019 החל בייטי לשחק בתפקיד הטרובדור יסקיאר בסדרה "המכשף", העיבוד של נטפליקס לסדרת הרומנים באותו שם.
בייטי בולט ביכולת הקולית שלו, שהביא לביצוע הלהיטים "Toss a Coin to Your Witcher" ו-"Her Sweet Kiss".
הוא היה הסולן של להקת האינדי פולק "The Amazing Devil", וכן כותב השירים העיקרי שלהם.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2014 The Riot Club Eager Chap 2016 Bloody Cakes קולין מונטקרונוקס 2017 כוכבים חיים לנצח Film Stars Don't Die in Liverpool אדי ללא קרדיט
"ג'ו" שוורץ הוא פוליטיקאי לשעבר ורופא אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השביעי של מדינת מישיגן בשנים 2005–2007. שוורץ נבחר אל הקונגרס של ארצות הברית בבחירות 2004 מטעם המפלגה הרפובליקנית, ופרש לאחר תקופת כהונה אחת בלבד בקונגרס ה-109.
שוורץ נולד וגדל בעיר באטל קריק שבדרום מישיגן, לאחר שמשפחתו עברה לשם בשנת 1935 כדי שאביו יוכל לעבוד כרופא בבית חולים של מִנְהָל החיילים המשוחררים.
יש לו שני אחים גדולים, פרנק וג'נט.
שוורץ למד בבית הספר היסודי פרמונט, בחטיבת הביניים וו.
קלוג ולבסוף השלים את לימודיו התיכוניים בתיכון המרכזי של באטל קריק.
בצעירותו שיחק בקבוצות הבייסבול והפוטבול של התיכון, כמו גם היה חבר בנבחרת השחייה.
ב-1959 השלים באוניברסיטת מישיגן לימודי תואר ראשון בהיסטוריה, שם הוסיף לשחק ב-1956 כשחקן פוטבול בעמדת הסנטר.
בשנת 1964 סיים את לימודיו בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת וויין.
בשנת 1974 שב שוורץ לעיר הולדתו באטל קריק יחד עם משפחתו, ומאז עסק ברפואת אף אוזן גרון בקליניקה פרטית.
בהווה הוא רופא במרכז לבריאות המשפחה בבאטל קריק, מרכז בריאות בבעלות הממשלה הפדרלית של ארצות הברית.
כמו כן, הוא גם עמית בחֶבֵר הכירוגים האמריקאים.
רעייתו הראשונה, אן, נפטרה ב-1990, ומאשתו השנייה התגרש.
במשך חמש שנים שירת בדרום-מזרח אסיה, תחילה עם כוחות צי ארצות הברית בווייטנאם כעוזר נספח ימי באינדונזיה, ולאחר מכן לצד סוכני ה-CIA בלאוס.
בהמשך קריירתו הפוליטית היה חבר במועצת העירייה של באטל קריק, ובין השנים 1979–1986 היה ראש העיר.
מ-1987 עד 2002 היה חבר הסנאט המדינתי של מישיגן, ובשנים 1993–2002 היה הנשיא הזמני של הסנאט.
בנובמבר 2004 נבחר שוורץ אל בית הנבחרים של ארצות הברית כנציג מחוז הקונגרס השביעי של מישיגן.
הוא הושבע לתפקידו בראשית ינואר 2005. בשנת 2006 הצביע שוורץ נגד "תיקון הנישואין הפדרלי", שאסר על כל מדינה להכיר באופן חוקי בנישואים של בני-זוג מאותו המין.
שוורץ נחשב לרפובליקני מתון שתמך בזכויות הפלה ובמחקר של תאי גזע עובריים.
הוא פרש לאחר תקופת כהונה אחת, ולא התמודד מחדש ב-2006.
שוורץ המשיך בפעילות ציבורית לאחר שירותו בגבעת הקפיטול.
ברמה המדינתית מונה שוורץ לוועדת הייעוץ הפיננסי לשעת חירום של מושלת מישיגן ג'ניפר גרנהולם.
ברמה הלאומית, מונה שוורץ על ידימזכיר ההגנה של ארצות הברית רוברט גייטס לשבת בפאנל העצמאי לחקירת התנאים במרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד שבוושינגטון הבירה.
שוורץ מונה מחדש בפברואר 2007 לחבר הנאמנים של מכון אלטארום, תפקיד אותו מילא טרם כהונתו בקונגרס.
הוא קיבל גם תפקיד הוראה בבית הספר למדיניות ציבורית של אוניברסיטת מישיגן.
ב-16 ביוני 2014 הביע שוורץ תמיכה רשמית בנישואים חד-מיניים.
ג'וזף "ג'ו" תומאסון הבן (; נולד ב-16 באוגוסט 1993) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הקלע בגראן קנריה מהליגה הספרדית הראשונה.
הוריו הם ג'וזף תומאסון ואוטומן בראיינט.
תומאסון למד ושיחק כדורסל בתיכון תורג'וד מרשל.
בשנתו האחרונה הוא שימש כקפטן נבחרת התיכון וקלע 16 נקודות בממוצע למשחק, מה שהכניס אותו לקבוצה הראשונה של המחוז.
תומאסון החל את קריירת המכללות שלו במכללת המדינה הקהילתית.
בעונתו הראשונה, הוא קלע 14.2 נקודות למשחק, ונבחר לקבוצה הראשונה של המחוז.
בעונתו השנייה, הוא העמיד ממוצעים של 18 נקודות, 6 אסיסטים ו-4 ריבאונדים למשחק.
בעונתו השלישית במכללות, עבר תומאסון לאוניברסיטת רייט סטייט.
בעונתו הראשונה, היה תומאסון השחקן השני בליגה עם אחוזים מהשדה, כשקלע ב-57.6 אחוז ושביעי בחסימות, עם 25. בעונתו השנייה, הוא סיים חמישי בליגה באחוזים מהעונשין עם 81.9 אחוז, שישי בליגה בריבאונד הגנה עם 167 ושביעי באסיסטים עם 117. בשנת 2016 הוא נבחר לקבוצת ההגנה של הליגה.
ב-11 באוגוסט 2016, לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA, חתם בדינמו בוקרשט מהליגה הרומנית.
הוא שיחק בקבוצה ארבעה משחקים, בהם העמיד ממוצעים של 11.5 נקודות ו-5.7 אסיסטים למשחק.
ב-28 במרץ 2017 חתם בלייקלנד מג'יק, קבוצת הבת של אורלנדו מג'יק מליגת הפיתוח של ה-NBA.
תומאסון שיחק בקבוצה שלושה משחקים בהם העמיד ממוצעים של 6.3 נקודות ו-2.7 אסיסטים.
ב-21 ביוני 2017 חתם בפולפארמה גדאנסק מהליגה הפולנית.
תומאסון לראשונה בקריירה השלים עונה שלמה, כשהעמיד ממוצצעים של 13.3 נקודות ו-4.9 אסיסטים למשחק.
ב-30 בנובמבר 2018 חתם בסטארט לובלין.
ב-16 במאי 2020 חתם בהפועל גלבוע גליל מהליגה הישראלית.
ביולי 2021 חתם בבאסקט מנרסה.
בקיץ 2022 חתם בזניט סנקט פטרבורג.
בינואר 2023 חתם בפרומיתאס פטרס.
במאי אותה שנה חתם בגרנדה.
ב-7 בפברואר 2024 חתם במכבי תל אביב.
ב-9 באוגוסט 2024 חתם בגראן קנריה מהליגה הספרדית בכדורסל.
ג'ואהר אל-אסראר (בערבית "جواهر الاسرار", אבני החן של המסתורין האלוהי), הוא ספר המורכב מתשובות שהעניק בהאא אללה, מייסד הדת הבהאית, לשאלותיו של סייד יוסף סדהי אספהאני (בפרסית: سيد يوسف اصفهاني).
הספר נכתב בערבית בסביבות 1–1860 בזמן שהותו בבגדאד בין השנים 1853–1863. בשנת 2002 פורסם תרגום רשמי באנגלית.
הנושאים בהם החיבור עוסק מזכירים ספרים בהאיים אחרים, כמו "שבעת העמקים" ו"ספר הוודאות".
החיבור מתייחס לנושאים רבים, ביניהם: היחס הקשה בו נתקלו חלק מהנביאים בתקופות הקדומות; הסכנה בהבנה מילולית מדי של ספרי הקודש; סימנים של נבואות המוזכרות בתנ"ך; הופעת התגלות אלוהית חדשה והמשכיות ההתגלות האלוהית.
בנוסף, מפרט הספר את השלבים במסע לעבר רוממות רוחנית, אך גם מתייחס לקשיים שהמאמין עשוי להתמודד מולם בזמן התהליך.
בהאא אללה חוזר הרבה על הביטויים של "חיי הנצח", "התאהבות באלוהים", "שמש האמת" ו"הבוקר הנצחי" – מושגים בעלי חשיבות גדולה בפילוסופיה הבהאאית.
הוא משווה את עצמו לנביאים של התקופות הקדומות, אך מציין שהמבחנים שהוא עבר קשים בהרבה משלהם.
למרות הקושי הוא מודה לאלוהים על ההתנסויות שניתנו לו, מכיוון שהתמודדות עם שאלות ודילמות אלה היא זו שאפשרה לו להגיע לרוממות רוחנית.
בדומה ל"שבעת הגיאיות", גם בחיבור זה מתואר מעין מסע רוחני בו עובר ההלך שלבים ותחנות על מנת להגיע למקום חפצו: שלמות רוחנית וקירבה לאלוהות.
החיבור נחשב לאחת מיצירותיו החשובות והמרכזיות של בהאא אללה מתקופת בגדאד, המתאפיינת בחיבורים בעלי אופי מיסטי כגון "קצידת היונה", "שבעת הגיאיות", "ארבעת הגיאיות", "המילים הנסתרות" ועוד.
ג'ואי אריאס הוא אמן, שחקן קולנוע ואמן דראג אמריקאי.
ג'ואי אריאס נולד בפאייטוויל שבקרולינה הצפונית וכאשר הוא היה בן שש המשפחה עברה ללוס אנג'לס.
לאחר סיום בית הספר הוא התחיל להופיע כזמר ובשנת 1976 הוא עבר לניו יורק.
בהיותו בניו יורק הוא הכיר את קלאוס נומי והופיע לציוד והיה מעצב תלבושות.
הוא גם הופיע בהופעות משותפות עם אן מגנוסון.
הוא היה פעיל מאוד בסצנת ההופעות בעיר ניו יורק במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20.
בשנת 2003 ג'ואי אריאס עבר ללאס וגאס בה הופיע בהופעות של "סירק דו סוליי" שנערכו ב-New York-New York Hotel and Casino.
לאחר שש שנים, בשנת 2009 הוא חזר לניו יורק ויככב בהופעה "אריאס עם טוויסט".
בהמשך מחזה הוצג בפריז ובלוס אנג'לס.
בשנת 2011 הוצגה בגרסה המורחבת של המחזה.
ג'ואי אריאס משחקת בסרטי קולנוע.
בשנת 1995 היה לו הופעת אורך בסרט "קדילאק של סופשבוע".
בשנת 2016 היא הצטלמה בסרט ספרדי לצד אמנדה לפור.
בשנת 2014 הוא התחתן עם בן זוגו רבת שנים אך כעבור כמה שנים הם התגרשו.
ג'ואי פולארי הוא שחקן וזמר אמריקאי.
פולארי נולד בסיינט פול, מינסוטה.
הוא התחיל את קריירת המשחק שלו כאשר השתתף באירוע סקאוטינג במרכז העיר מיניאפוליס עם אמו.
למחרת הוא קיבל פניות מסוכנים שרצו לייצג אותו.
פולארי הופיע בהפקות במה בתיאטרון גאת'רי במיניאפוליס, מרכז אורדוויי לאמנויות הבמה בסיינט פול, ותיאטרון סטפינגסטון לפיתוח נוער, גם הוא בסיינט פול.
ב-30 באפריל 2006 הופיע פולארי כנער עיתונים בפרק בסדרת הטלוויזיה "פשע מן העבר".
בשנת 2009 לוהק פולארי לתפקיד בסרט "Skyrunners", סרט מקורי של דיסני XD, על שני אחים שנקלעים לחללית שמבוקשת על ידי סוכני ה-FBI וחייזרים.
הסרט, שצולם בניו זילנד, הוקרן בבכורה בדיסני XD ב-27 בנובמבר 2009.
בשנת 2014, פולארי כיכב לצד היוטיובר ג'ואי גראספה בסרט קצר בשם "Ethereal", סרט קצר שגראספה עשה ופרסם בערוץ שלו ב-16 באוקטובר.
בשנת 2016 הופיע בתפקיד ראשי בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "פשע אמריקאי".
בשנת 2018, פולארי שיחק בתפקיד משנה בקומדיה הרומנטית לנוער "באהבה, סיימון" בתור לייל, אחד מהחברים הפוטנציאליים של סיימון.
בשנת 2019, הופיע פולארי בסרט הקולנוע, "The Obituary of Tunde Johnson ".
בשנת 2020, פולארי הוציא את אלבום הבכורה שלו, בשם "About Men", תחת שם הבמה של "Odd Comfort".
בראיון ביוני 2020 אמר פולארי שהוא עדיין פתוח לתפקידי משחק, אבל התוכניות המיידיות שלו הן הוצאת אלבום נוסף ובימוי קליפים.
+שנהסרטתפקידהערות2012Profile of a Killerדייוויד ג'נקס2015Edenג'ורג'י2018באהבה, סיימוןלייל2019The Obituary of Tunde Johnsonצ'ארלי2025Things Like Thisזאק מנדל
ג'וזף הארי רנץ היה ספורטאי ומהנדס אמריקאי.
הוא זכה במדליית זהב באולימפיאדת ברלין (1936) עם שמיניית החותרים האמריקאית.
ג'ו רנץ נולד בספוקיין, וושינגטון, וגדל בבולדר סיטי, איידהו ומאוחר יותר בסקווים , וושינגטון.
אמו נלי מקסוול (1881–1918) מתה מסרטן הגרון כאשר רנץ היה בן ארבע.
אביו הארי רנץ (1880–1966) נישא בשנית ב-1921, אך לרנץ לא היו יחסים טובים עם אמו החורגת טולה להפולט (1897–1935) שנאבקה לגדל את רנץ וארבעת ילדיה הביולוגיים הצעירים.
מגיל 15 גידל רנץ את עצמו בבית לא גמור שננטש על ידי אביו ואמו החורגת ולמד בתיכון והתקבל ללימודי תואר בהנדסה באוניברסיטת וושינגטון.
רנץ חתר במסגרת נבחרת אוניברסיטת וושינגטון, שזכתה בתוארי איגוד החתירה הלאומי של ארצות הברית בשנים 1936 ו-1937, כמו גם בגמר ב' של 1935 ובמקום הראשון ב-1934.
רנץ הוא הדמות המרכזית בספר העיון "הבחורים בסירה", שהיווה השראה לסרט התיעודי של PBS, "American Experience: The Boys of '36".
שניהם מתארים את מאבקיו במהלך חייו בשנותיו הראשונות, שהגיעו לשיא עם זכייתו במדליית הזהב האולימפית עם נבחרת ארצות הברית בברלין ב-1936 למרחק 2000 מטר (6:25.4 דקות), לפני איטליה (6:26.0 דקות) וגרמניה (6:26.4 דקות).
סרט הקולנוע "הבחורים בסירה" אודות סיפורו וסיפור הנבחרת המבוסס על ספר באותו שם, יצא בשנת 2023. את הסרט ביים ג'ורג' קלוני ואת רנץ מגלם השחקן קאלום טרנר.
רנץ קיבל תואר בהנדסה כימית מהאוניברסיטה ועבד בחברת בואינג לאחר פרישתו מהחתירה.
הוא מת מאי ספיקת לב ברדמונד, וושינגטון, בגיל 93.
ג'ואיסון פרנסיסקו בנט ויז'גאס (בספרדית: Jewison Francisco Bennette Villegas; נולד ב-15 ביוני 2004 בארדיה שבקוסטה ריקה) הוא כדורגלן קוסטה ריקאי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת LNZ צ'רקאסי מליגת העל האוקראינית ובנבחרת קוסטה ריקה.
בנט גדל במחלקת הנוער של ארדיאנו.
הוא ערך 35 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הקוסטה ריקאית, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-25 באוגוסט 2022 חתם בנט על חוזה לארבע עונות בסנדרלנד מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-14 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-0 על רדינג במסגרת המחזור העשירי בליגה לעונת .
ב-17 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד ווטפורד במסגרת המחזור ה-11 בליגה.
ב-30 בינואר 2024 הושאל לאריס סלוניקי היוונית עד לסוף העונה.
ב-9 במרץ 2025 חתם בLNZ צ'רקאסי האוקראינית.
ב-21 באוגוסט 2021 ערך בנט את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קוסטה ריקה, בתיקו 0-0 נגד נבחרת אל סלוודור במשחק ידידות.
ב-23 בספטמבר 2022 הבקיע את שערי הבכורה שלו בנבחרת, צמד שערים בתיקו 2-2 נגד נבחרת קוריאה הדרומית במשחק ידידות.
יוהנס קורנליס מריה "ג'ואי" פירמן (בהולנדית: Johannes Cornelis Maria Veerman; נולד ב-19 בנובמבר 1998) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת פ.ס.וו.
פירמן החל לשחק כדורגל בגיל ארבע ב-RKAV פולנדם, לפני שעבר לאקדמיה לנוער בוולנדם שנתיים מאוחר יותר.
ב-30 באפריל 2015, הוא חתם על החוזה המקצועי הראשון שלו במועדון עד 2017.
ב-9 בספטמבר 2016 ערך הופעת ליגה ראשונה בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 0–1 על פנלו.
ב-20 בינואר 2017, הבקיע את שעריו הראשונים בניצחון 1–3 על מועדון הכדורגל איינדהובן.
פירמן חתם בהירנפיין ב-30 באוגוסט 2019. יומיים לאחר מכן במהלך משחק ביתי מול פורטונה סיטארד שהסתיים ב-1-1, ערך פירמן את הופעת הבכורה שלו בקבוצה.
בדצמבר הוא כבש את השער הראשון שלו בקבוצה בסיבוב השני של הגביע ההולנדי בניצחון 0–2 על רודה.
בעונתו הראשונה כבש פירמן 5 שערים והוסיף 5 בישולים ב-26 הופעות בכל המסגרות.
ב-16 בינואר ערך הופעת ליגה ראשונה בקבוצה בניצחון 0–1 על חרונינגן.
ב-20 בפברואר כבש שער בכורה בקבוצה בניצחון 1–3 על קבוצתו לשעבר הירנפיין.
במרץ 2023, זומן לראשונה לסגל נבחרת הולנד, לקראת משחק מוקדמות יורו 2024 נגד צרפת וגיברלטר, אבל אז נאלץ לעזוב עקב מחלה.
ב-18 ביוני 2023 ערך פירמן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ליגת האומות 2023 נגד נבחרת איטליה.
ג'ואי אללהאם הוא לוביסט ויזם מסעדות לשעבר בניו יורק.
הוא ייסד מספר מסעדות בניו יורק, ביניהן פריים גריל, פריים KO ואחרות.
בין השנים 2017 ל-2018, אללהאם היה לוביסט של ממשלת קטר.
אללהאם נולד בדמשק וגדל במשפחת קצבים יהודית-סורית.
הם עזבו את סוריה ב-1992 ואללהאם עבר לעיר ניו יורק ב-1993.
אללהם נודע בזכות מסעדות היוקרה הכשרות שלו, ובמיוחד פריים גריל, שנחשבה כמסעדת הסטייקים הכשרה היוקרתית הראשונה בניו יורק.
פריים גריל נבחרה למסעדה הכשרה המובילה בעיר במשך שמונה שנים ברציפות על ידי מדריך זגאט.
אללהאם הקים שלוש מסעדות כשרות יוקרתיות נוספות - סולו (מסעדת פיוז'ן ים תיכונית-אסייתית), פריים קו (מסעדת סטייקים יפנית) ופרים בבנטלי.
בנוסף הקים את פריים בוצ'ר בייקר (חנות אוכל גורמה אשכנזית וספרדית).
הוא ייסד גם את קבוצת פריים הוספיטליזם, חברה שהציעה קייטרינג כשר לאתרי נופש.
אללהאם הצליח לשתף פעולה עם מספר פקידים ממשלתיים ובינלאומיים, כמו גם עם אנשי עסקים בולטים אחרים, דרך עסקי המסעדנות שלו.אחיו אלברט אללהאם הוא הבעלים של מסעדת Reserve Cut בניו יורק, בה אירחה משפחת פאליק את משפחתו של ראש הממשלה בנימין נתניהו לאירוע סגור בספטמבר 2025.
בשנת 2013 הוא פרסם את ספר הבישול הכשר "ספר הבישול של פריים גריל", יחד עם דוד קולוטקין.
אללהאם החל בסיוע לקטר לבצע השקעות פוליטיות וליצור קשרים עם הקהילה היהודית האמריקאית.
הוא צמח כדמות בולטת מאחורי הקלעים במאבקים הקשורים למשבר המפרץ ולאירועים אחרים בארצות הברית.
הוא החל לעבוד עם ניקולס מוזין בשנת 2017. על פי מקורות שונים, אללהאם קיבל תשלום מהקטרים עבור הכרויות שערך בין פקידים קטרים לבין מוזין ורפובליקנים בעלי השפעה אחרים.
אללהאם אמר כי ארגן פגישות לפקידים קטרים וחילק מספר תרומות כהבעת רצון טוב, אך לא פעל כלוביסט בקרב פקידי ציבור או ביצע כל עבודת יחסי ציבור.
בספטמבר 2017, מוזין נרשם במשרד המשפטים כסוכן זר של קטר.
חברת אסטרטגיות לקסינגטון של אללהאם קיבלה בשנת 2017 מימון מחברת יחסי הציבור הקטרית בלו פורט בע"מ, כדי לפתח הזדמנויות הקשורות להשקעות מסחריות ובינלאומיות עבור חברות פרטיות ומשקיעים מקטר בארצות הברית.
אללהאם הציג את סטיב וויטקוף לאנשי קרן ההשקעות הממשלתיות של קטר והמליץ להם להשקיע בפרויקטים שלו כדי לצבור השפעה בקרב קובעי מדיניות יהודים וקרובים לנשיא טראמפ.