tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקפלה היא מבנה מרובע קטן וגרם מדרגות קטן מוביל למערה המקורית שבה הוסתר בעבר פסל הבתולה.
הפולקלור המקומי יודע להראות, ליד הקפלה, על גבי סלע בולט, בגובה 110 מטרים מעל האוקיינוס, את הסימן שהותירה בסלע, אחת מפרסות סוסו של דום פואש.
בשנת 1377, הקים מלך פורטוגל, פרננדו הראשון כנסייה חדשה ומרווחת יותר.
כנסייה זו עברה שינויים משמעותיים בין המאות ה-16 וה-19, והפכה ל"מקדש גבירתנו של נצרת" (בפורטוגזית: Santuário de Nossa Senhora da Nazaré; באנגלית: Sanctuary of Our Lady of Nazaré).
המקדש הוא מבנה בניין בסגנון הבארוק עשיר, המעוטר באריחי קיר מרהיבים בחללו הפנימי.
מאחורי המזבח הראשי ומעליו, יכולים המבקרים לראות ולהתייחד עם הפסל של גבירתנו מנצרת.
הדמויות הדתיות בפסל מעוטרות בכתרים מהמאה ה-18, שניתנו לכנסייה במתנה על ידי ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל.
הפסל עטוף בגלימה ירוקה, מעוטרת בזהב, שהוענקה לפסל על ידי ז'ואאו החמישי, מלך פורטוגל.
הקפלה הראשית מופרדת מגוף הכנסייה באמצעות ארקדה (קשתות) העשויה מעץ "פאו-סנטו" (pau-santo) וכמה עמודים המעוטרים בפסיפסי שיש איטלקי מהמאה ה-19.
נזרה נהנית מאקלים ים-תיכוני, המאופיין בקייצים חמים ויבשים ובחורפים מתונים וגשומים.
אקלימה מושפע במידה רבה מהאוקיינוס האטלנטי ומהתופעות העונתיות של זרמי הים באזור חופה המערבי של פורטוגל: בקיץ שורר מזג אוויר יבש, נעים ושמשי ברובו, אך שכבת ערפל שמגיעה מהים גורמת לערפילים תכופים בבקרים ובערבים ולעיתים נדירות לאורך כל היום.
בחורף מתבלטת תופעת הזרימה היורדת (Downwelling), היוצרת מזג אוויר בלתי יציב בעל אופי אוקייני, הכולל ימים מעוננים, גשומים וסוערים, לצד ימים בהירים רבים.
בהשוואה לערים סמוכות בפנים היבשה, כגון אלקובאסה, הטמפרטורות בנזרה מתונות יותר: מדי שנה נרשמים בה, בממוצע, יומיים בלבד שבהם הטמפרטורה המרבית עולה על 30°C ושלושה ימים שבהם הטמפרטורה המינימלית יורדת מתחת ל-0°C.
האזור מתאפיין גם בהשהיה עונתית, כאשר ספטמבר חם יותר מיוני.
נזרה ידועה בגלים הענקיים המרשימים שיכולים להגיע לגובה של 30 מטר.
גלי הענק נוצרים בשל קניון תת-ימי עמוק, בעיקר בחודשי החורף (אוקטובר עד מרץ) ואז מתקיימים אירועי גלישה בינלאומיים המושכים קהל רב.
נזרה הפכה למוקד עניין עולמי לגלישת גלים מאז 2011, כשהגולש ההוואי גלש על גל בגובה 23.77 מטר, בחוף פריאה הצפוני ונרשם כבעל שיא עולמי ברשימת גינס.
בין מקומות התצפית הטובים, על הגלים: מצודת סאו מיגל ארקנז'ו (Sao Miguel Arcanjo), השוכנת על צוק מעל החוף, היא נקודת תצפית מצוינת על הגלים ויש בה גם מוזיאון גלישה המוקדש לנושא.
מגדלור נזרה, ונקודות תצפית בסיטיו.
אחד האירועים הידועים ביותר הוא WSL Nazaré Tow Challenge.
Joaquim Manso): מציג את מורשת הדייג המקומית, ביגוד מסורתי, סירות והיסטוריה חברתית.
מוזיאון הדגים המיובשים (Sun-Dried Fish Museum): מציג את מסורת ייבוש הדגים המקומית, שעדיין מתקיימת על ידי נשים מבוגרות באזור.
השוק המקומי: נמצא במרכז העיירה וניתן לרכוש בו דגים טריים, פירות, ירקות, גבינות ומוצרי מלאכה מסורתיים.
נשים מקומיות מגיעות עדיין, לובשות בגדים מסורתיים ומייצגות את המורשת התרבותית של המקום.
נֹחַ הוא דמות מקראית, בנו של למך בן מתושלח והדמות הראשית בסיפור המבול בספר בראשית פרקים עד .
קורותיו מסופרות בפרשה הקרויה על שמו, פרשת נח וצאצאיו מפורטים בלוח העמים.
לפי הבנה פשוטה של הפרשה, במבול לא נותר איש מלבד נח ובניו ונשיהם כך שהוא אבי כל האנושות.
לנח היו שלשה בנים: שם, חם ויפת.
הוא חי 950 שנה, שלפי הכרונולוגיה המקראית והמסורתית החלו בשנת א'נ"ו (2705 לפנה"ס) והסתיימו בשנת ב'ו' (1755 לפנה"ס).
נח נולד ללמך בן מתושלח, על פי הכרנולוגיה המקראית, בשנת א' אלפים נ"ו לפי הלוח העברי, (2705 לפנה"ס).
לפי חז"ל, שמה של אשתו של נח בונה התיבה היה נעמה, אך נחלקו האם מדובר בנעמה בת למך, או שהיא הייתה אישה אחרת שאיננה מצאצאי קין.
בספר היובלים אשתו של נח איננה נקראת נעמה, אלא אמזרע בת ברכיאל, בת אחות אביו.
המקרא מפרש את מהות שמו, מלשון נחמה או מלשון מנוחה, וזאת לאור הציפייה שהוא יקל על קללת האדם והאדמה שאירעה עקב חטא עץ הדעת.
רש"י, פרשן המקרא, מתאר את מנוחת האדמה שאירעה בימי נח, על ידי המצאת המחרשה על ידי נח, ובכך שבימיו הפכה הארץ לפוריה יותר.
על נח נכתב כי הוא "מצא חן בעיני ה'".
המילה "חן" היא היפוך אותיות של המילה נח.
זהו אחד משני מקרים בתנ"ך שבהם שם האדם והיפוך אותיות המעיד על אופיו מוזכרים בפסוק אחד.
(המקרה השני הוא ער בן יהודה, שעליו נאמר כי "עשה את הרע בעיני ה'").
יש המפרשים את דבריו של למך עם לידת נח () כהולמים את תפקידו של נח ככורם וכמגלה היין.
זאת בשל העובדה שנכתב: ().
דמותו כאן בעצם מוצגת כאבי שושלת ומייסד מלאכה.
ולפיכך, ישנה התאמה בין תפקידו של היין לנחם ובין דבריו של למך.
הסמכת הפסוק לדמותו של נח בתור גיבור המבול אפשרית לפי התחייבות אלוהים שלא יוסיף לקלל עוד את האדמה ולא יוסיף עוד להכות את כל חי ().
אולם, לדעת פרשנים, היא כרוכה בקושי.
לפיהם הקושי הוא בחיבור התקווה לנחמה בכאוס האיום של המבול, שהשמיד כמעט את כל האנושות.
אין גם קשר מובהק בין המבול והצלתו של נח לבין ביטול הקללה.
יתרה מזאת, על-פי הפסוק מסתמן שנח עצמו הוא זה שינחם את האנושות ("זה ינחמנו").
זאת בעוד שבסיפור המבול, אלוהים הוא זה שהציל את האנושות.
בעיצבון ובעבודת פרך קוללו, וביין משכיח הכאב והעמל נוחמו.
ומסתבר שכינויו של נח – "איש האדמה" (ט' 20) קשור במוטיב הזה.
המוטיב שראשיתו היא קללת האדמה בגלל החטא של האדם הראשון וסופו הוא ביטול קללת האדמה על ידי איש האדמה באמצעות היין.
האירוע העיקרי בחייו של נח היה המבול.
בסוף פרשת בראשית ובתחילת פרשת נח מסופר על התנהגותם הבלתי מוסרית של אנשי הדור, כאשר "מלאה הארץ חמס".
אלוהים החליט להשמיד אותם במבול, ולהשאיר את נח ואת בני משפחתו בחיים, בגלל צדקותו של נח, יחד עם חיות, בהמות ועופות מכל מין (שבעה זכרים ושבע נקבות מן המינים הטהורים, וזוגות מן המינים הטמאים).
לשם מטרה זו, אלוהים ציווה על נח לבנות את תיבת נח.
על פי תיאור התורה, בתיבה היו שלוש קומות.
המדרש מסביר את תפקידיהן: קומה עבור בני אדם, קומה עבור בהמות חיות ועופות, וקומה עבור הזבל.
לפי דעות מסוימות בחז"ל, בתיבה הייתה קבועה מרגלית שהאירה ליושבי התיבה.
לדיעות אחרות, חלון היה פתוח החוצה.
בניית התיבה ארכה 120 שנה, על מנת להזהיר את יושבי הארץ מפני העונש הצפוי אם לא יחזרו בתשובה.
לאחר שהם מיאנו לשוב, נכנס נח וכל אשר איתו אל התיבה בבוא המועד הנקוב.
וכעבור שנה - עם תום המבול - יצא אל הארץ החריבה.
לאחר היציאה מהתיבה, כורת ה' ברית עם נח ובניו.
בברית זו מבטיח ה' שגם כאשר ישובו בני האדם לחטוא, הוא לא ישחית את העולם שנית במבול.
הסימן לברית יהיה היראות הקשת בענן לאחר ירידת גשמים.
יש אומרים שכנגד התחייבותו של ה' שלא להביא מבול לעולם, התחייבו בני האדם שלא להרוג זה את זה, ואף בעלי החיים התחייבו שלא לטרוף אדם.
אך אם תופעת הרצח תפשוט בקרב כלל אנשי העולם, ובכך יפרו את הברית, לא יהיה ה' מחויב לחלקו בברית, שלא להביא מבול.
לאחר יציאתו, נטע נח כרם והקריב קרבנות לאלוהים על כך ששרד.
בהמשך מסופר על שכרותו של נח - נח שתה והשתכר, ובנו חם גילה את ערוותו ושם ויפת עמדו וכיסוה.
לאחר שנח התפכח, הוא קילל את כנען, בנו של חם, כי "עבד עבדים יהיה לאחיו", ואת שם ויפת - בירך.
הקטע המתאר את השפעת היין על ממציאו, נח, הוא מעין משל המדגיש את ההשלכות של שתיית היין, השיכרון ואובדן החושים, והתוצאות המרות העלולות לנבוע מאובדן זה.
האל כורת ברית מחודשת עם בני האדם בדומה לברית או הברכה שכרת עם אדם הראשון.
ההבדלים המהותיים בין שתי הבריתות הם היתר אכילת בשר, למעט אבר מן החי ואיסור רצח אדם.
חז"ל צירפו את הציווי כלפי אדם הראשון ואת הציוויים שהצטווה נח לשבע מצוות בני נח.
על פי מדרש תנחומא נח המציא את המחרשה ובכך שחרר את בני דורו מהקללה שהוטלה על אדם הראשון, כפי שחזה אביו בקריאת שמו.
נח חי אחרי המבול עוד 350 שנה, ונפטר בגיל 950 שנה.
בתורה אין תיאור לאופיו של נח ואין פרטים עובדתיים על התנהגותו אך מן הכתוב ניתן לפרש פרטים מסוימים על אישיותו וצדקותו.
יש המפרשים לחיוב ויש המפרשים לשלילה.
הפסוק המרכזי המעיד על אופיו של נח הוא:
המילה "בדורותיו" מפורשת על ידי פרשנים בדרכים שונות:
רבי יוחנן שפט את נח לשלילה וטען כי צדיק היה כלומר, אם היה נמצא בדור בו היו צדיקים ולא בדור בו הרוב המוחלט היו פושעים כנראה לא היה נחשב לצדיק על כך רש"י אמר כי אילו היה בדורות של צדיקים לא היה נחשב לכלום.
למול טענה זו קם ריש לקיש דן את נח לחיוב ואמר: כלומר, אם בחברה נפשעת היה צדיק, בחברת צדיקים היה צדיק עוד יותר.
על אותו הפסוק קיים גם ויכוח על משמעות המילה תמים.
המפרשים את הפסוק לחיוב טוענים כי תמים הוא תואר נוסף לצדיק הנועד לחזק את היות נח צדיק ולמולם המפרשים את הפסוק לגנאי טוענים כי המילה תמים מנותקת מהמילה צדיק ועל כך נכתב בגמרא: .
המילה תמים אינה מופיעה גם כשה' אמר לנח לפני כניסתו לתיבה : .
לפי מ"ר (לב, ג) לא אמר "צדיק תמים", משום שאומרים מקצת שבחו של אדם בפניו, ובאשר למילה 'תמים' הנעדרת כאן- בדור המבול נח אינו מוגדר כ"תמים", משום שתכונת התמימות מתייחסת לדורות אחרים- דורות שלפני המבול או דורות שאחריו.
מכאן ניתן להבין שלפני פירוש "תמים" כעניו וסבלן (רש"י) בדור המבול פקעה סבלנותו של נח לטפל בבהמות.
מהפסוק הנ"ל מועלה השאלה על אילו דורות מדובר ישנן שתי דרכים לחלוקה לדורות: חלוקה לשני סוגי דורות-הדורות שלפני המבול כולל דור המבול והדורות שלאחר המבול (לפי "משך החכמה") ועפ"י הדרך הזאת נח חי בשני סוגי הדורות ולכן המילה "בדורותיו" אינה מפחיתה מצדיקותו.
חלוקה לשלושה סוגי דורות- העולם שלפני המבול, העולם שאחרי המבול (עד אברהם) והעולם של אברהם.
בחלוקה הזו נח לא חי בעולם השלישי (של אברהם) ולכן המילה בדורותיו במקרה זה מציינת שביחס לדורות אברהם לא היה נחשב נח לצדיק ובכך מאמינים הדנים את נח לגנאי.
ישם שני סוגי צדיקות: פסיבית ואקטיבית.
ההבדל בין צדיקות פסיבית- צדיקות שמשמעותה היא לא ללמוד ממעשי רשעים שבדור וצדיקות אקטיבית היא לא רק שלא ללמוד ממעשי הרשעים שבדור אלא גם ללמד את הרשעים כיצד לנהוג.
כלומר ההבדל בין צדיקות פסיבית לאקטיבית הוא שצדיקות פסיבית אינה דואגת לאחר ואינה פועלת על מנת לעזור לאחר.
על נח נאמר שצדיקותו הייתה פסיבית, נח הציל את עצמו אך לא דאג לאחרים ועל כך נשפט במאמר לגנאי.
מושווה נח לאברהם ונאמר עליו כי נח אינו היה צדיק בעצמו וכי היה צריך את עזרת ה' על מנת להיות צדיק, התבודד מן החברה ונזקק לעזרה וסעד מה' להבדיל מאברהם שהלך לפני ה' והיה צדיק ללא עזרת ה'.
ב מוזכר נח, שהוכר ככל הנראה גם מאגדות מבול בכל הלבנט, בין שלושה צדיקים שאינם יהודים; השנים האחרים הם דנאל (המזוהה עם דנאל האוגריתי מעלילת אקהת) ואיוב (שככל הנראה הוכר גם בקרב עמי הלבנט בצורות שונות של אגדה).
דמותו של נח בעיני המדרש והפרשנים
במקרא מתוארת דמותו של נח באור חיובי ביותר.
בספרים החיצוניים ובמדרשי חז"ל שונים ישנה מחלוקת האם להתייחס אל נח בצורה חיובית או שלילית.
במקרים רבים הדגישו המפרשים את ההבדל בין נח ובין אברהם אבינו כדי לעשות זאת:
רש"י, למשל, מביא על הפסוק "איש צדיק תמים היה בדורותיו" שני פירושים תוך הסתמכות על התלמוד בבלי מסכת סנהדרין דף ק"ח עמוד א'.
הראשון בשם ריש לקיש, שאם היה נח בתקופת אברהם היה לצדיק יותר גדול.
הפירוש השני בשם רבי יוחנן, לגנותו של נח: "בדורותיו היה צדיק, ואילו היה בדורו של אברהם, לא נחשב היה לכלום".
פרשנים נוספים מדגישים את ההבדל בין הכתוב על נח "את האלוהים התהלך נח", לבין הכתוב על אברהם "אשר התהלכתי לפניו".
כלומר, נח היה צריך סיוע מאלוהיו, לא כן אברהם שהתהלך בכוחות עצמו.
המדרש גם מדגיש את השוני בין השניים בכל הנוגע לעזרה לאחר.
כאשר נח מקבל את הידיעה על המבול, לא נכתב על ניסיון להציל אחרים או להזהירם.
אברהם, לעומתו, יוצא מגדרו כדי לנסות ולהציל אחרים, ודוגמה קיצונית לכך היא סיפור סדום ועמורה.
מטרת פרשנים אלה שמנמיכים מערכו של נח הוא להדגיש את כישלונם של הקודמים לאברהם בניסיון ליצור עם סגולה הקרוב לאל.
לפי המפרשים, רק אברהם, אבי האומה, מצליח בצדיקותו לעשות זאת, וכל הקודמים לו (אדם ונח) לוקים בחסר.
מדרש תנחומא, המובא ברש"י, דורש את שמו של נח ומייחס לנח את המצאת המחרשה, ובכך את שחרור בני דורו מהקללה שהוטלה על אדם הראשון - "וקוץ ודרדר תצמיח לך".
מדרש תנחומא מביא אגדה על נסיבות השתכרותו של נח:
לאחר שאלוהים השמיד את כל החי מלבד נח ואשתו נעמה ומשפחתם והחיות בתיבה, נח הפך לאבי האנושות כולה.
בניו ייצגו את אבות אבותיהם של העמים אשר באו לאחר מכן.
על פי הספרים החיצוניים, שמה של אמו היה "בת-אנוש".
שמה זה נשתמר רק במגילה החיצונית לבראשית ובספר היובלים: "וביובל החמשה עשר, בשבוע השלישי, לקח לו למך אשה ושמה בת אנוש אחות ברכאל, בת אחות אביו, ובשבוע הזה ילדה לו בן, ויקרא את שמו נח".
בספר חנוך א' נח מתואר כתינוק מיוחד:
בספר חנוך ב' (חנוך הסלאווי) נזכר "ניר", אחיו של נח.
מבול קדמון הוא מוטיב חוזר במסורות קדומות של תרבויות אנושיות רבות ברחבי העולם.
חוקרי ספרות רבים מוצאים דמיון רב בין סיפורו של נח לבין סיפור המופיע באגדת גילגמש השומרי, שם מסופר על אותנפישתים - האדם היחיד ששרד את המבול שהביאו האלים על הארץ, ובשל כך העניקו לו האלים חיי אלמוות.
הוא היה בנו של מלך שורופק, דבר העולה בקנה אחד עם המקרא, שכן באותה תקופה רק למלך או לבן מלך יש משאבים כדי לבנות תיבה במידות עצומות המובאות במקרא.
אותנפישתים הוא מקבילו האכדי לזיאוסודרה השומרי, מהגרסה הכתובה הקדומה ביותר שנמצאה לסיפור המבול.
גרסה מסופוטמית נוספת לסיפור המבול מופיעה באפוס אתרחסיס.
במיתולוגיה היוונית מופיע סיפורם של דאוקליון ופירה.
אף הם בנו כלי שיט בהוראת האלים, שרדו מבול ומהם יצאו כל בני האדם.
במיתולוגיה המצרית, האל נו מגלם את התהום המימי הקדמוני, ובמיתולוגיה הסינית מסופר על נו'וה, אישה בדמות דרקון ששורדת שיטפון גדול.
נוער חלוצי לוחם (בראשי תיבות: נח"ל) הוא מסגרת בצה"ל דרכה מתגייסות יחד קבוצות של תנועות וארגוני נוער (הנקראות גרעין נח"ל) ובאמצעות המסגרת שומרים על שלמות הקבוצה ומשלבים בין משימה צבאית לבין משימה לאומית, כיום בתחומי החינוך וההתיישבות.
במקור היה הדגש על משימה התיישבותית ומאז שנות ה-90 הסיט הנח"ל את משימתו המרכזית לעשייה חינוכית בקהילה.
ב־1982 הוקמה חטיבת הנח"ל כחטיבת חי"ר על בסיס בני נח"ל.
משנות התשעים נקלטו בחטיבה חיילים ללא שיוך לנח"ל.
הנח"ל נוסד באישורו של דוד בן-גוריון ב-19 באוגוסט 1948 כמענה לפניית תנועות הנוער הציוניות ב-10 באוגוסט 1948, בו ביקשו ליצור מסגרת צבאית בה ישרתו חברי גרעיני הכשרה כקבוצה ולא יופרדו זה מזה.
חששן של תנועות הנוער נולד כתוצאה מגיוס המוני של בני 17 לאימון צבאי מרוכז במהלך ההפוגה הראשונה במלחמת העצמאות ביוני 1948, במטרה להכין עתודה שתוכל להתגייס באופן מיידי אם יורע המצב בחזיתות.
היענות בני הנוער הייתה גדולה ותנועות הנוער חששו מהתפזרות הגרעינים ההתיישבותיים במסגרת נטולת רעיונות חלוציות.
תנועות השומר הצעיר והמחנות העולים סירבו בתחילה להצטרף להסדר של הנח"ל מחשש שהוא יפגע בגרעיני ההכשרה שלהם וישמש תחליף לפלמ"ח אותו ביקש בן-גוריון לפרק.
חיילי הנח"ל עברו אימונים של כחודשיים עד שלושה חודשים, ולאחר מכן יצאו לתשעה חודשים ליישובי ספר למלא תפקידים צבאיים, לעבוד בחקלאות ולהשלים את הכשרתם המשקית.
בתחילת 1949 קיים הגדנ"ע מסלול דומה לחיילי גח"ל.
במהלך שנת 1949 נלקחו פלוגות של הנח"ל למשימות שונות כמו סלילת כביש בין סדום ועין גדי והכשרת אילת להתיישבות.
התקווה הייתה שלאחר שנת השירות בנח"ל, יוצאי הנח"ל יישארו להתגורר ביישובי הספר, אולם תקווה זאת לא התגשמה ורוב יוצאי הנח"ל עזבו את יישובי הספר, לעיתים מיד לאחר תום שנת השירות ולעיתים מספר שנים לאחר מכן.
ההערכה היא שרק כ-35% מיוצאי הנח"ל נותרו בהתיישבות.
בראשיתו הוקמו פלוגות נח"ל בגדנ"ע, אך ב-5 בדצמבר 1949 הוקמה מפקדת חיל הנח"ל.
לאחר מספר שנים החל הנח"ל להקים היאחזויות נח"ל, שהיו מאוכלסות בגרעיניו במהלך שירותם הצבאי.
שיטה זו שירתה מקרים רבים של משימות יישוב לאומיות, בשטחים בהם האוכלוסייה היהודית מדולדלת ונחשבו ליעד התיישבות מועדף.
בראשית דרכו של הנח"ל, אתרי ההתיישבות המועדפים היו בעיקר בתחומי הנגב, הגליל והערבה.
לאחר מלחמת ששת הימים מוקד העניין עבר אל יהודה ושומרון, רצועת עזה, רמת הגולן וסיני.
באופן רשמי, היאחזות הנח"ל הראשונה היא קיבוץ נחל עוז, אולם קיימת טענה כי קיבוץ הנח"ל הראשון הוא קבוצת הצופים ז', שהתיישבה על גבעת תל-אל-קאסר (כעת קיבוץ תל קציר), ב-6 בנובמבר 1949. נח"ל עוז הוקם בשנת 1951 מול רצועת עזה.
יחידת קדם – 101 הייתה יחידה ללא שם מהגדוד הראשון של הנח"ל, שפעלה משנת 1950 עד 1953. עיקר פעילותה במתארי פשיטה ומארב מעבר לקווי האויב הירדני והמצרי.
מפקד היחידה היה דב רובין, פעלה לפני ה-101 במשימות דומות.
היחידה ביצעה עשרות רבות של פעולות שלא פורסמו (להוציא פרסום בעיתונות מעת לעת), אי הפרסום היה בהנחיית ראש הממשלה דוד בן-גוריון: להתנער מהפעולות של היחידה ולא לקחת עליהן אחריות מדינית.
במהלך מלחמת סיני ב־1956 השתתפו שני גדודי נח"ל תחת פיקוד חטיבה 99.
בשנת 1960 הקים ניסים בנימין בהיותו מנהל מחלקת הנוער בקואופרציה את "הנחל התעשייתי", גרעיני נח"ל שנועדו להקים ולשלב חיילים משוחררים במפעלי התעשייה המתקדמת בארץ ישראל.
בשנת 1964 קוצר שירות החובה בצה"ל.
חיילי הנח"ל המשיכו לשרת שנתיים וחצי בשירות חובה וחיילות שירתו במשך שנתיים, 4 חודשים יותר משירות החובה הכללי שהיה נהוג באותה עת.
לאחר מלחמת יום הכיפורים בוצעה הסבה של חיילי נח"ל רבים לשריון.
ביוני 1976 הוקמו גדודי הבט"ש 931 בפיקוד צפון ו־932 בפיקוד המרכז.
במהלך מלחמת שלום הגליל ב-1982 הוקמה חטיבת הנח"ל (חטיבה 933) כיחידה נפרדת מפיקוד הנח"ל.
חטיבת הנח"ל כוללת את בני הגרעינים כמו גם חיילים שאינם שייכים לגרעין כלשהו ומכונים "נח"ל בקו"ם" (או "בקו"מוסטים").
בתחילת שנות ה-90 גדל חלקם היחסי של חיילי הנח"ל שאינם בני גרעינים, אולם בשנים האחרונות מגמה זו מתהפכת, וחלקם של בני הגרעינים בחטיבה ובתפקידים שונים בחיל החינוך עלה.
בשנות ה-90, העביר הנח"ל את עיקר המשקל של פעילות גרעיניו למשימות חינוכיות בקהילות אזרחיות שונות, זאת סביב הקמתן של תנועות בוגרים בתנועות הנוער המהוות את מרבית המתגייסים למסלול.
תנועות הבוגרים סימנו מפנה בתפיסת ההגשמה בתנועות – מהגשמה התיישבותית להגשמה חינוכית בקהילה, ובהתאם לכך שינה גם הנח"ל את מבנהו.
גם היום מהווה הנח"ל כלי להמשך הכשרתן ופעילותן של הגרעינים המשימתיים-תנועתיים בתקופת השירות הצבאי, לפיכך, המסלול בנוי כדי לעודד את המשך קיומו המשימתי של הגרעין גם לאחר תום השירות הצבאי.
כחלק מסגירת פיקוד הגדנ"ע ב־1992 הועבר באפריל 1992 בא"פ גדנ"ע במחנה בית ליד מגדנ"ע לפיקוד הנח"ל.
ב-1995 הוקמו בפרדס חנה אנדרטה ואתר זיכרון לחללי הנח"ל וחיל החינוך.
במקום שתוכנן על ידי האדריכל חנן הברון, הוקמו מגדל שבבסיסו לוח זיכרון לנופלים ובו מונצחים 1008 חללי הנח"ל ו-50 חללי חיל החינוך.
סביב המגדל יש מבנים בצורת חצי עיגול ובהם אודיטוריום ואולם הנצחה.
האתר נראה מהאוויר כסמל הנח"ל – מגל וחרב.
בדצמבר 1996 הועבר בא"ח הנח"ל בתל ערד מאחריות פיקוד הנח"ל לחטיבת הנח"ל.
ביוני 1997 אוחד פיקוד הנח"ל עם חיל החינוך והגדנ"ע.
החיל המאוחד נקרא חיל החינוך והנוער, ובראשו עמד מפקד פיקוד הנח"ל האחרון תא"ל רן גלינקא.
בעקבות ארגון מחדש של משרד הביטחון וצה"ל, פיקוד הנח"ל פורק ויחידותיו פוצלו לפיקודים המרחביים ולזרועות.
מסלול הנח"ל מנוהל כיום על ידי מדור נח"ל במערך מגן בחיל החינוך והנוער – ברמת רס"ן.
אגף הנוער והנח"ל במשרד הביטחון שינה את שמו לאגף הביטחוני-חברתי.
גרעין נח"ל הוא מסגרת שיתופית היוצאת מתנועות הנוער וארגוני הנוער ונתמכת על ידי הצבא ותנועות הנוער, במסגרתו בני ובנות הגרעין משרתים בצבא במסגרת הנח"ל בשילוב עם משימות חברתיות.
המונח גרעין מקורו בתנועות הנוער בטרם הקמת המדינה.
הכוונה לקבוצת שמיניסטים המיועדים להגשמה משותפת בדרך כלל במסגרת התיישבותית, אולם כיום ההגשמה ניתנת במשימות מגוונות בהתאם לצורכי החברה הישראלית ובבסיסה עומדת התפיסה כי הפעולה כקבוצה מהווה כוח משמעותי על פני פעולה של אדם בודד.
השירות בנח"ל מחולק לכמה חלקים: פרק צבאי ראשון ופרק צבאי שני המכונה גם "פרק המשימה הלאומית".
סדר הפרקים הוא קבוע, אך ישנם שינויים באורכי זמן של הפרקים בהתאם למחזור הגיוס.
עד מתגייסי נובמבר 2022 (לא כולל), היו מבצעים חברי הגרעין (הגברים) גם פרק צבאי שלישי אשר היה מכונה "פרק הבט"ש" (ביטחון שוטף), אולם מאז בוטל הפרק ומשכי השירות בפרק הצבאי הראשון והשני אורגנו מחדש.
בני הגרעין במסלול הנח"ל משרתים יחד ביעדי שירות מוגדרים, במטרה לשמר מוקדים חברתיים בכל גרעין:
גברים בפרופיל לחימה בשירות קרבי במסגרת גדוד 50 (בפלוגה הרובאית או הפלוגה המבצעית או גדוד קרקל (בעבר – נובמבר 2017 ועד נובמבר 2022, גם גדוד ברדלס היווה יעד).
נשים הבוחרות להיות לוחמות והן בעלות פרופיל מתאים לכך, משרתות כלוחמות בגדוד קרקל, והגברים לצידן.
תפקידי תומכי לחימה ומעטפת יחידה (התפקידים הורחבו החל מגיוס נובמבר 2024) – מש"קית ת"ש, מדריכת אימון גופני, מדריכת קליעה, תפקידי מטה ביחידה.
ייתכנו שינויים בתפקידים ובמגמות בהתאם לצורכי צה"ל במועד גיוס המחזור.
במסגרת שירותם, זכאים בני אותו גרעין לשרת באותה המחלקה (לוחמים ולוחמות), לקיים מפגשים נח"לאיים כגון: מפגשים ביחידות עם מדריכי הגרעין, סמינרים במהלך סופי שבוע ולהיות מלווים על ידי מדריך הגרעין מתנועת / ארגון הנוער.
במהלך הפרק בוחרים הגרעינים שליחים מתוכם לתפקידי פיקוד, כגון מ"כים ביחידות הלוחמות וקצונה בחיל החינוך והנוער ומגל.
הגרעינים מחויבים לשלוח לפיקוד כמות מינימלית מוגדרת (20% גברים ו־15% נשים).
חברי הגרעין שיצאו לתפקידים אלו נקראים "אחוזים" ולא ימשיכו לפרק המשימה הלאומית, אך ימשיכו להוות חברים בגרעין ולהשתתף במסגרת המפגשים הנח"לאיים ולהיות מלווים על ידי מדריך הגרעין בתנועה / ארגון.
פרק צבאי שני – פרק המשימה הלאומית
בפרק זה מתקבצים כל חברי הגרעין מיעדי השירות השונים ומשרתים תחת יחידת ההכנה לצה"ל במערך מגן – חיל החינוך והנוער.
בימי קום המדינה הייתה המשימה הלאומית בעיקר הקמה של יישובים חדשים באזורי פריפריה (באמצעות היאחזויות נח"ל) והרחבה של קיבוצים קיימים.
עם השנים, ובהתאם לשינויים שחלו בחברה הישראלית, התחלפה המשימה הלאומית למשימה חינוכית-חברתית בקרב בני ובנות נוער בכל הארץ וכיום מבצעים בני הגרעינים בפרק המשימה משימות חינוכיות-חברתיות בפריפריה החברתית של מדינת ישראל.
לאחר ה-7 באוקטובר, פועל הנח"ל על מנת לחזור ולהפעיל גרעיני התיישבות גם במשימות חקלאיות לצד המשימות החינוכיות-חברתיות על מנת לתמוך את הצורך הלאומי.
החיילים מתגוררים בדירות ברשויות מקומיות ואזוריות שונות, בדגש על הפריפריה.
משרתים במשימות במסגרות פורמליות כגון: בתי ספר, קידום נוער ועוד ובמסגרות בלתי פורמליות כגון: מועדונים, מתנ"סים, מרכזי נוער, תנועות וארגוני נוער, מרכזי קליטה ועוד.
כמו כן, בשנים האחרונות מבצעים חלק מהגרעינים את פרק המשימה בקרב מיעוטים, במשימות חקלאיות, כפרי נוער ועוד.
את חברי הגרעין בפרק המשימה תומכים סגל הפיקוד של יחידת ההכנה לצה"ל בקהילה, רכזי הנוער ברשות המקומית, נציגי תנועת / ארגון הנוער אליה שייך הגרעין ומשרד החינוך – מנהל חברה ונוער.
תנועות נוער ויציאה לשנת שירות
מסלול הנח"ל בתנועות נוער שונות
מלש"בים המעוניינים לקחת חלק במסלול יכולים לעשות זאת גם דרך יציאה לשנת י"ג.
ישנן שנות שירות שמחייבות הצטרפות לגרעין נח"ל כבר בהצטרפות לשנת השירות וישנן כאלה שניתנת האפשרות להצטרף למסלול הנח"ל בזמן שנת השירות.
הבחירה במסלול שנת השירות של גרעין נח"ל היא עבור המשכיות המסלול יחד עם החברים למסלול בשירות הצבאי והוא מהווה מסגרת תרומה גדולה יותר.
תנועות הנוער המאפשרות יציאה למסלול הנח"ל – קצ"ב, הנוער העובד והלומד, השומר הצעיר, המחנות העולים, מכבי צעיר, מרכז מעשה, תרבות, בני עקיבא, בינ"ה, הצופים, הסוכנות היהודית, התנועה הקיבוצית, דרכים (החלוץ), נוע"ם – נוער מסורתי, השומר החדש, האיחוד החקלאי, הנוער הלאומי-בית"ר איילים, התנועה החדשה וקדמה (התיישבות).
בשנות ה-60 התקיים פרויקט סיוע ישראלי למדינות מתפתחות, באפריקה, אסיה ודרום אמריקה, בעזרתו של חיל הנח"ל.
הסיבות להקמת פרויקט זה, היו בין השאר ניסיון ליצור אזורי השפעה במדינות הגובלות והקשורות בקשרים מדיניים עם מדינות שהיו בעימות ישיר עם ישראל.
פרויקט זה סייע ביצירת תדמיתה הבין-לאומית של מדינת ישראל, ופתח פתח לשיתופי פעולה כלכליים וביטחוניים.
ג'ון טאטגה, מזכ"ל האיגודים המקצועיים במדינה גילה התעניינות בחיל הישראלי ובשיטותיו להפרחת השממה, ולאחר משא ומתן נשלחה לגינאה משלחת בת ארבעה קציני נח"ל ישראלים שסייעו להקמת יחידות דומות בצבא הגנאי שאורגנו במסגרת חטיבתית בשם "חטיבת הבונים".
חטיבה זו סייעה ביצירת מסגרת תעסוקתית לאלפי גינאים, קידמה את החקלאות הבלתי מפותחת למדינה, ואף אחדה בין בני שבטים שונים בעלי היסטוריה של עוינות במסגרת אחת.
ג'ון טאטגה עמד בראש המסגרת ובהמלצת הישראלים קיבל דרגה מקבילה לאלוף-משנה.
עשרות משלחות נח"ל ישראליות השתתפו בפרויקט שהחל בגינאה והמשיך בקניה, טנזניה, זמביה, מלאווי, חוף השנהב, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, צ'אד, קמרון, טוגו; ומחוץ לאפריקה: איראן, סינגפור, אקוודור, בוליביה ועוד.
משלחות נציגים מאותן המדינות אף הגיעו לארץ ללמוד מההיאחזויות.
הנח"ל סייע ביצירת מסגרות חצי צבאיות או צבאיות, ובפיתוח שיטות חקלאיות ושיטות לבירוא יערות.
פעילותו של הנח"ל בחו"ל ובמישור הבין-לאומי נפסקה ברובה בעקבות התדרדרות יחסיה המדיניים של ישראל לאחר מלחמת ששת הימים, אולם רבות מהמסגרות שהוקמו המשיכו לתפקד, ואף נמשכו שיתופי פעולה מסוימים במישורים שונים.
דוגמה מובהקת לכך היא קניה, שבה פעל הנח"ל, ושהייתה זו תחילת מערכת היחסים המדינית עמה, שהובילה לבסוף לשיתוף פעולה מסוים בעת מבצע יונתן לשחרור חטופי אנטבה.
גדוד 902 – גדוד האחזויות באזור כנרת, ישב בחוות כנרת.
גדוד 903 – גדוד האחזויות בבקעה ובערבה, ישב במחנה פלס.
גדוד 904 – גדוד היאחזויות ברצועת עזה, רפיח, אל עריש.
משנות ה-80 - גדוד ההיאחזויות הצפוני.
גדוד 905 – גדוד היאחזויות בערבה ובדרום סיני.
גדוד 906 – בית הספר למ"כים של הנח"ל.
ב-1968 עבר להר לבנים, ליד כרמיאל.
גדוד 907 – גדוד האחזויות.
במלחמת ששת הימים נלחם במסגרת חטיבת הנגב
גדוד 931 – גדוד בט"ש בגזרת רכס רמים של פיקוד הצפון (הוקם ב-1976).
גדוד 932 – גדוד בט"ש של פיקוד המרכז בבקעת הירדן (הוקם ב-1976).
גדוד 937 – גדוד היאחזויות בשנות התשעים.
גדוד 950 – גדוד בט"ש עד 1987. אחר כך התמזג עם גדוד 50 של נח"ל המוצנח וצורף לחטיבת נח"ל.
משל"ט 960 - מסגרת תואמת גדוד עבור מספר קטן של היאחזויות, בעיקר בערבה.
נח"ל עירית הייתה היאחזות נח"ל בצפון השומרון על הר עירית בגובה של 663 מטר, ליד העיירה טובאס.
כאשר הוקמה, עירית הייתה היישוב הישראלי היחיד בצפון־מזרח השומרון.
ההיאחזות הוקמה סמוך ליער אורנים שניטע בתקופת המנדט הבריטי, וצפתה לעבר עמק בזק ועמק טובאס.
ההיאחזות נקראה על שם צמח-הבר עירית.
נח"ל עירית הוקמה בי"ט בטבת תשמ"ב, 14 בינואר 1982, וטקס העלייה לקרקע שלה התקיים ביום העצמאות 1982.
באפריל 1984 אישרה ועדת ההתיישבות של הממשלה והסוכנות היהודית את הקמת היישוב, כיישוב חלוץ בצפון־מזרח השומרון.
ניתן אישור להקים במקום יישוב בשם "תרצה".
ביולי 1986 הוצבה במקום כיתת משמר.
בשנת 1993 פונה היישוב בשל הסכמי אוסלו, והמקום הוגדר כשטח A.
נח"ל גינת הייתה היאחזות נח"ל שהוקמה בשנת 1983 על ידי העובד הלאומי.
ההיאחזות מוקמה מעט צפונית-מערבית לעיר ג'נין, לצד כביש 66.
ההחלטה על הקמת ההיאחזות התקבלה ב־1982. ההיאחזות הוקמה ב־1 בפברואר 1983, וועדת השמות הממשלתית אישרה את שם האתר באותו חודש983.
שלוש וחצי שנים לאחר הקמת ההיאחזות הופסקה נוכחות הגרעינים בהיאחזות והופקדה עליו כיתת משמר.
במסגרת הסכמי אוסלו עם הרשות הפלסטינית, פורקה ההיאחזות וישראל נסוגה מהשטח.
במקום בו הייתה ממוקמת ההיאחזות קיים כיום בסיס של הביטחון המסכל של הרשות הפלסטינית.
מקור שמה של גינת הוא הדמיון הלשוני לשם העיר הסמוכה ג'נין.
כמו כן, באזור שכנה העיר המקראית גינת המזוהה עם ג'נין ומופיעה בשמו של הטוען לכתר מלכות ישראל – תבני בן גינת.
נַחְ'ל , ובהגייה מצרית נֶחֶ'ל, היא עיירה במרכז סיני שבמצרים, על צומת הדרכים של ציר אילת–סואץ, הוא תוואי הדרך העתיקה דרב אל חג' אשר שימשה את עולי הרגל ממצרים בדרכם למכה וחזרה, ושל דרך נוספת העולה צפונה לכיוון ביר חסנה וממשיכה אחר כך לאל עריש.
נח'ל שוכנת בלב מישורים נרחבים והיא מרוחקת מיישובים אחרים.
היישוב הסמוך לה ממזרח, א-תמד, נמצא במרחק 63 קילומטר וגם צפונה, לכיוון ביר חסנה, המרחק הוא דומה.
45 קילומטרים מצפון מערב מצויה ביר תמדה ומדרום אין כלל יישובים בטווח של עשרות קילומטרים.
אזור נח'ל שייך לאגן הניקוז של ואדי אל עריש.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת, שנמדדה בה בראשית המאה ה-20, הייתה 26 מילימטר ב-6.2 ימי גשם.
בעיירה קיימת מצודה ממלוכית, היא קלעת נח'ל, שנבנתה כנראה ב-1510 על ידי השליט הממלוכי אל-מלכ אל-אשרף קנסוה אל-ע'ורי.
מטרת המצודה הייתה לשמש נקודת משמר על דרך עולי הרגל המוסלמים למכה.
כבר בימי הביניים היה קיים היישוב, ועברו בו עולי רגל נוצרים בדרכם מארץ ישראל להר סיני.
נוסע איטלקי עבר ב-1355 במקום ותיאר אותו.
נוסע אלמוני תיאר את המקום בתחילת המאה ה-15 ונוסעת אנגלייה שהתה במקום ב-1902 ותיארה: "זהו המקום הבודד, החשוף והעזוב ביותר שראיתי מעודי".
היא תיארה את המצודה כהרוסה בחלקה ומסרה כי במקום יש משמר ובו שני קצינים מצרים ו-12 חיילים בדואים, שנשותיהם וילדיהם הרבים מתגוררים בכפר הסמוך למצודה הכולל גם בית ספר.
את תנועת עולי הרגל היא מתארת כדלילה ביותר.
במחצית השנייה של המאה ה-19, עם פתיחת נתיב שיט לעולי הרגל מהעיר סואץ דרך מפרץ סואץ לערב הסעודית ולמכה, פחתה מאוד חשיבותה של הדרך שעברה בנח'ל ורק עולי רגל מעטים עברו בה.
במפקד אוכלוסין שנערך ב-1907 היו במקום 308 תושבים וב-1937 72 בלבד.
במחקר שערך שמואל תמרי ב-1982, נמצא כי באזור היו קיימים מאגרי מים שדי היה במילוי חד-פעמי שלהם בשנה כדי לספק מים לכמות של 70,000 עולי רגל בשנה.
במהלך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, שימשה המצודה תחנה של הצבא הטורקי בדרכו מארץ ישראל למצרים, לקראת המתקפה הראשונה על תעלת סואץ.
במבצע קדש הייתה ממוקמת בנח'ל מפקדת גדוד של המשמר הלאומי המצרי בפיקודו של לוטננט קולונל פואד חקלה ג'רג'ס .
ב-29 באוקטובר 1956 יצא טור ממוכן של חטיבת הצנחנים (אז חטיבה 202) בפיקוד אריאל שרון מהאזור הדרומי של גבול ישראל-מצרים, כשהוא מחוזק בכוחות שריון ותותחנים.
מטרת הכוח הייתה להתקדם מערבה על ציר אילת–סואץ ולחבור אל הכוח שהוצנח בפתחו המזרחי של מעבר המיתלה.
תחילה כבש הטור את כונתילה, אחרי כן את א-תמד ובצהרי ה-30 באוקטובר 1956 כבש גדוד 88 בפיקוד מרדכי גור את נח'ל.
בעת שהטור הישראלי המשיך בדרכו מערבה, הושאר במקום גדוד 771 בפיקוד ישראל כהן (שרולנה) שתפקידו היה לחסום את הציר צפונה לכיוון ביר חסנה.
מאוחר יותר הוחלף גדוד הצנחנים 771 בגדוד מחטיבת החי"ר 4 (מילואים) שנשאר לאבטח את המקום .
לפני פרוץ מלחמת ששת הימים הייתה נח'ל בלב האזור שבו שהה כוח מצרי אוגדתי מיוחד שנקרא "מגמועת שאזלי" בפיקודו של סעד א-שאזלי.
ב-8 ביוני 1967 כבש את המקום כוח שריון של חטיבה 14 (בפיקוד מרדכי ציפורי) מאוגדה 38 (אוגדת אריאל שרון) שחלקו הגיע מצפון, מכיוון ביר חסנה, וחלקו מצפון מזרח מכיוון קוסיימה וג'בל חרים (רכס מצפון מזרח לנח'ל ).
התפתח באזור קרב בין כוח השריון הישראלי ובין כוחות שריון מצריים שהשתייכו לחטיבה 2 של דיוויזיית החי"ר ה-6 בצבא המצרי ונסוגו מערבה מאזור ואדי קורייה.
לאחר שכוח השריון הישראלי השמיד את הטנקים הנסוגים הוא המשיך מנח'ל לכיוון מעבר המיתלה וחבר שם עם כוחות מאוגדת אברהם יפה.
המקום היה ריק מתושבים בעת השלטון הישראלי (1967-1980).
לאחר הפינוי הישראלי אוכלס המקום מחדש ומשמש כמרכז אזורי לבדווים החיים באזור.
השבטים הנמצאים באזור המרכזי של סיני הם: טאיהה, תראבין, לחיאוואת וחויטאת .
באפריל 2007 נחנכה במקום תחנת כוח בעלות של 26 מיליון לירות מצריות שמספקת חשמל לכל האזור.
ב-6 במאי 2007 התרסק באזור נח'ל מטוס של כוח המשקיפים הרב-לאומי האחראי על גבול ישראל-מצרים וכל האנשים שהיו עליו, שמונה חיילים צרפתים ואחד קנדי, נספו.
המצודה עומדת סמוך לצומת ומוגבהת ממנו ב-5–7 מטרים.
היא מרובעת ואורך כל צלע 28 מטר.
במרכזה חצר גדולה המוקפת בחדרי משמר המבצר, מחסנים וחדרי לינה לעולי הרגל.
במרכז הקיר הצפוני יש מגדל גבוה ובפינות המצודה מגדלים מעוגלים נמוכים יותר.
מתחת לקיר המזרחי עוברת תעלת מים באורך 22 מטר המחברת את המצודה לבורות מים גדולים שסיפקו מים למצודה ולעולי הרגל.
ב-2003 הוסיפו מועצת העתיקות ומשרד התרבות של מצרים את מצודת נח'ל לרשימת האתרים המצריים המועמדים להתקבל כאתרי מורשת עולמיים .
נח"ל ים הייתה היאחזות שהוקמה על ידי חיל הנח"ל ב־1967, אחרי מלחמת ששת הימים, הראשונה מתוך ארבע ההיאחזויות שהוקמו במרחבי סיני ההיאחזות הוקמה בצפון סיני, לחוף ימת ברדוויל, על הכביש המקשר בין אל עריש לקנטרה.
מיקומה של ההיאחזות היה מבודד מאד – היא הייתה מרוחקת מגוש ההתיישבות שהוקם בחבל ימית בכ־100 ק"מ.
ההיאחזות כללה יישוב צבאי של הנח"ל לצד יישוב אזרחי, כמו בשאר ההיאחזויות.
תאריך הקמתה הרשמי של ההיאחזות הוא ה-3 באוקטובר 1967. היא הוקמה בנקודה בה הייתה תחנת רכבת קטנה על מסילת הרכבת בין סיני לקהיר.
נח"ל ים אוזרחה באופן רשמי בתחילת 1973, אף על פי שלא הייתה כוונה להקים במקום יישוב קבע.
האזרחים התפרנסו מדיג ועסקו בעיקר במלאכה זו.
בתחילת 1968 הגיעה נעמי שמר, ביוזמת מפקד הנח"ל, צבי שמאלי, לביקור בהיאחזות והמשיכה גם להיאחזות נח"ל סיני.
בעקבות ביקורים אלה כתבה את השיר "בהיאחזות הנח"ל בסיני".
ב-21 ביולי 1969 הותקפה ההיאחזות באמצעות מתקן בזוקות מאולתר שהופעל חשמלית באמצעות שעון השהיה.
נורו 13 רקטות שגרמו לפציעת שבעה חיילים; חמישה קל ושניים בינוני.
ב-23 באפריל 1970 בשעות הלילה, בעיצומה של מלחמת ההתשה, חדר לשטח סיני בשליטת ישראל מפציץ מצרי מדגם איליושין Il-28. המטוס הגיע עד לרצועת החוף הצפונית ולימת ברדוויל והטיל מספר פצצות סמוך להיאחזות.
הפצצות נפלו באזור חולי מרוחק מההיאחזות ולא גרמו לנפגעים או לנזק.
לאחר ההפצצה חזר המפציץ המצרי לבסיסו ללא פגע.
ב-16 במאי 1973 הוחלט על איזרוח ההיאחזות בידי המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית.
בין המיישבים היו אזרחים ששירתו בעבר כחיילים בהיאחזות.
איזרוח ההיאחזות נעשה מסיבות כלכליות וכדי שדייגים מיומנים ינצלו את פוטנציאל הדיג במקום התושבים המקומיים.
בתקופת מלחמת ההתשה ועד מלחמת יום כיפור הייתה בשטח ההיאחזות פריסת מכ"ם קרקעי נייד של חיל האוויר הישראלי, כחלק ממערך ההגנה של החיל.
ההיאחזות הייתה אחת ממטרותיו של הצבא המצרי במלחמת יום כיפור, אך ניסיונות להפציץ אותה נכשלו.
שנה לאחר המלחמה, ב-1974, נעזבה ההיאחזות בהוראת צה"ל.
לאחר הסכם הביניים בין ישראל למצרים ב-1975 נסוג צה"ל לקו חדש כ-15 ק"מ ממערב לנח"ל ים.
במחצית השנייה של שנות ה-70 מוקמה בנחל ים מפקדת שליטה (משל"ט) 585 שהייתה אחראית על פעילות הבט"ש בגזרת צפון מערב סיני.
היחידה שמשה גם כמסגרת האם של הגששים בפיקוד דרום.
בעקבות הסכם השלום עם מצרים ב-1979 התחייבה ישראל לפנות את כל חצי האי סיני.
נח"ל ים פונתה באפריל 1979 כחלק מהשלב הראשון של מבצע רמון בו נסגו כוחות צה"ל לקו אל עריש-ראס מוחמד.
מרבית המבנים של ההיאחזות לא הוחרבו ונמסרו למצרים.
המרחב נמסר למצרים ב־25 במאי 1979.
ב-1970 כתב יוסי בכר שיר על ההיאחזות, אותו שר שלמה ארצי, בלחן של קובי אשרת:
בשכונת נווה דקלים בראשון לציון, שרחובותיה נקראו על שם יישובים ברמת הגולן ועל שם יישובים שפונו מסיני ומגוש קטיף, נקרא רחוב על שם ההיאחזות.
נח'ן (במצרית: nḫn) או היירקונפוליס (מיוונית: Ἱεράκων πόλις, "עיר הבזים"; כיום בערבית: الكوم الأحمر, "התלולית האדומה") הייתה העיר החשובה ביותר מבחינה דתית ופוליטית במצרים העליונה בסוף התקופה הקדם-שושלתית (בערך 3100–3200 לפנה"ס) וייתכן שגם בתקופה השושלתית הקדומה (בערך 3100–2686 לפנה"ס).
קיימות סברות שהעיר הייתה מיושבת ובעלת חשיבות מאות שנים לפני התאריכים הללו.
מקור ההתיישבות והחשיבות של נח'ן קשורה ככל הנראה לאתר החפירות המצרי נַקָדָה (עיר הזהב העתיקה נבוט) ולתרבות הבדרית ובשיא גדולתה הכילה לפחות 5,000 תושבים ואולי אף 10,000.
נח'ן הייתה מרכז הפולחן של אל הבז חור שלכבודו נבנה בעיר אחד המקדשים העתיקים ביותר במצרים והוא נשאר בחשיבותו כמשכנו של האל המגן על המלכים גם לאחר תהפוכות שלטוניות ותרבותיות רבות.
יש הסבורים שאל הבז מהעיר נח'ן היה שונה מהאל חור, כונה נח'ני, ותואר אחרת.
בספרות המחקר אל זה מכונה "הורוס מִנח'ן".
אתר העיר ידוע בממצאים הארכאולוגיים שנחפרו בו, ובפרט בפלטת נערמר וראש אלת נערמר.
כמו כן, נחשף בנח'ן ה"מבצר", שם שניתן למבנה גדול עשוי לבני טיט שנבנה על ידי חעא סח'מוי.
המבנה דומה מאוד למבנים דמויי מבצר שנמצאו באבידוס, אך גם פה לא ידוע על שימוש צבאי שהיה לו.
שימושו של המבנה לא ידוע, אך משערים שהוא שימש לטקסים מלכותיים ותרבותיים.
הקבר מתוארך על פי ההשערה לתקופה הקדם-שושלתית.
ב-2009 נחשף במקום אוסף בעלי החיים העתיק ביותר הידוע לחוקרים, והוא מתוארך ל-3500 לפנה"ס.
האוסף האקזוטי כולל היפופוטמים, פילים, קופי בבון ואנטילופות.קברים מאוחרים יותר שנמצאו מתוארכים לתקופת הממלכה התיכונה, תקופת הביניים השנייה ותקופת הממלכה החדשה.
אחד הקברים זוהה כקברו של חרמח'עוף , כהן דת ובו מצויר תיאור מסעו של הכהן לבירת מצרים.
נֶח'בֶּת הייתה אלה במיתולוגיה המצרית בתקופה הקדם-שושלתית במצרים העתיקה.
בתקופה הקדם-שושלתית הייתה נח'בת האלה המגינה על העיר נח'ב .
לאחר מכן התפשט פולחנה, והיא הפכה לאלה המגינה על מצרים העליונה ולאלה המגינה על הפרעונים.
בתקופה מאוחרת עת סודרו האלים המצריים בזוגות ובשילושים קדושים, נחשבה האלה לרעייתו של חעפי.
האלה מתוארת בדמות של נשר מצרי (המצרים הקדמונים האמינו כי נשרים אלה היו נקבות בלבד, ולא זכרים).
דמותה, שהופיע בכתב חרטומים סימלה טוהר, וכאשר דמות האלה הופיעה כמרחפת מעל דמותו של פרעה בציורים מצריים, היא סמלה את שלטונו על כל הארץ.
מרכז פולחנה של נח'בת בעיר נחב כלל את האורקל הקדום ביותר במצרים.
הכהנת של האלה נקראה "מו" (אמא במצרית עתיקה) ולבשה בגדים טקסיים העשויים נוצות נשר מצרי.
נזרקורה היא העיר השלישית בגודלה בגינאה על פי אוכלוסייה, לאחר עיר הבירה קונאקרי והעיר קאנקאן, והעיר הכי גדולה באזור גינאה המיוערת שבדרום-מזרח גינאה.
העיר היא בירתה של מחוז נזרקורה.
נזרקורה היא מרכז מסחרי וכלכלי השוכן 569 ק"מ דרום-מזרחה מקונאקרי.
העיר הייתה מרכזו של מרד נגד השלטון הצרפתי ב-1911. כיום העיר מוכרת בעיקר בהיותה עיר שוק, ובעבודות הכסף שלה.
אוכלוסיית העיר מנתה 107,329 תושבים בשנת 1996 (מפקד אוכלוסין).
העיר גדלה באופן דרמטי עם מלחמות האזרחים שאירעו בשכנותיה ליבריה, סיירה לאון וחוף השנהב, ונכון לשנת 2008 האוכלוסייה המשוערת היא 300,000 תושבים.
העיר התפתחה בקצב מהיר לאחר מלחמת העולם השנייה כאשר נהפכה למרכז ניהולי ומסחרי.
בעיר נבנתה מנסרה והכלכלה המקומית צמחה בעקבות יצור של עץ לבוד.
סביר להניח שעתידה הכלכלי של העיר יסתמך על סחר גדול בעפרות ברזל הקיים ליד העיר.
העיר והגבול עם סיירה לאון וליבריה זכו להתפרצויות עם מלחמת האזרחים בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובתחילת העשור הראשון במאה ה-21, ופליטים רבים הגיעו לנזרקורה במהלך מלחמת האזרחים הליברית הראשונה ובמלחמת האזרחים הליברית השנייה.
פליטים אחרים הגיעו לעיר מחוף השנהב.
לאחר הגירתם של הפליטים לעיר שוער שאוכלוסיית העיר מונה 300,000 תושבים.
ביולי 2013 אירעה 3 ימים של לחימה על רקע אתני-דתי.
לחימה בין המוצא האתני הקפלי, שהם נוצרים או אנימיסטים, והמוצא האתני הקוניאנקי, שהם מוסלמים וקרובים למוצא האתני המלינקי הגדול יותר, כתוצאה ממנה לפחות 54 אנשים נהרגו.
חלק מההרוגים נהרגו בדרכים אכזריות כגון שרפה בחיים וביתור באמצעות מצ'טות.
האלימות נפסקה כאשר צבא גינאה עשה עוצר, והנשיא אלפה קונדה פנה לאזרחים בטלוויזיה וביקש מהם להירגע.
הכביש המהיר N1 מחבר את העיר בצפונה עם העיר קאנקאן.
בעיר קיים גם שדה התעופה נזרקורה .
נח"ל רפיח הייתה היאחזות נח"ל שהוקמה על ידי הנח"ל בינואר 1957, אחרי מבצע קדש, השנייה מתוך שתי ההיאחזויות שהוקמו במרחבי סיני וחבל עזה.
המקום שנבחר להקמת ההיאחזות ברפיח היה מחנה צבאי מצרי, ששימש בית חולים לפני המלחמה ולהקמת משק חקלאי הוקצו ליישוב 1,000 דונם קרקע בעל ו-250 דונם שלחין.
ההיאחזות פונתה כחודשיים לאחר הקמתה במסגרת נסיגת צה"ל מסיני ומעזה (1956–1957).
נח"ל תרשיש (נקראה גם נח"ל אופיר) הייתה היאחזות נח"ל שהוקמה על ידי הנח"ל ב-1956, לאחר מבצע קדש – הראשונה מתוך שתי ההיאחזויות שהוקמו במרחבי סיני ורצועת עזה.
ההיאחזות הוקמה בדרום סיני, לחוף מפרץ שלמה.
מיקומה של ההיאחזות היה מבודד מאד – היישוב הישראלי הכי קרוב אליה היה אילת שהייתה מרוחקת ממנה בכ-185 ק"מ בקו אווירי אך גם לשם לא היה כביש ישיר.
ההיאחזות כללה יישוב צבאי של הנח"ל לצד יישוב דייגים אזרחי, כמו בשאר ההיאחזויות.
ב-14 בדצמבר 1956, קצת יותר מחודשיים אחרי סיום הלחימה ועשרה ימים אחרי שצה"ל החל לסגת מסיני לפי החלטת האו"ם, הוציא סא"ל משה גת, סגן מפקד הנח"ל, מסמך שכותרתו "פקודה בדבר הקמת היאחזות נח"ל כ"ב 'אופיר' במפרץ שלמה".
המסמך, המוגדר "סודי", הופץ לאג"ם מבצעים, לאגף הנוער והנח"ל ולמפקדת מרחב שלמה.
באותו יום שלח רס"ן ישראל שרגא, קצין מטה מבצעים במחלקת מבצעים, מכתב "סודי, על ידי רץ מיוחד", ללשכת הרמטכ"ל בנוגע ל"היאחזות נח"ל (דייגים) במפרץ אילת", שנועדה לעלות על הקרקע כעבור יומיים, ב-16 בדצמבר.
המכתב של שרגא מפורט מאוד.
פיקוד הנח"ל יקצה כ-50 איש, חיל האוויר יטיס אותם לשארם א-שייח, הסוכנות היהודית תממן את הקמת ההיאחזות, חיל הים יעביר את הציוד הנדרש באוניית "מלכת שבא", וגם "ימסור להיאחזות ביום עלותה את סירת המנוע (שלל) אשר במפרץ שלמה במצבה הנוכחי".
תאריך הקמתה הרשמי של ההיאחזות הוא 16 בדצמבר 1956. להיאחזות הטיסו מספר דייגים מנוסים מראש הנקרה שילמדו את החיילים לדוג.
החיילים התפרנסו מדיג ועסקו בעיקר במלאכה זו.
חלק מהדגים נאכלו במקום וחלקם נשלח צפונה בשתיים – שלוש טיסות בשבוע.
ב-7 בנובמבר 1956, פחות משבוע אחרי סיום הקרבות, החליטה עצרת האו"ם להורות לישראל לסגת אל הגבול הבינלאומי.
בתחילת דצמבר נסוג צה"ל למרחק 50 ק"מ מהתעלה, ב-9 בינואר החל השלב השני של הנסיגה, וב-22 בינואר השלימה ישראל את הנסיגה כמעט מכל סיני, למעט רצועה על החוף בין אילת לשארם א-שייח' ולמעט רצועת עזה.
ובכל זאת, ישראל המשיכה להתנהג כאילו שארם א-שייח' תישאר בשליטת ישראל.
ב-24 בפברואר פונו חיילי הנח"ל מההיאחזות בשארם א-שייח'.
הנימוק הרשמי: יקר מדי להחזיק אותם שם.
מאחור נשארו עוד כ-15 דייגים, וכוח צבאי.
אבל גם הם פונו בסופו של דבר.
ב־8 במרץ סיים צה"ל להתפנות בלחץ בינלאומי גם מרצועת עזה וממצרי טיראן.
נח"ל צורף הייתה היאחזות נח"ל שהוקמה בט"ז בשבט ה'תשמ"ג, 31 בינואר 1983, על גבעה החולשת על העיירה צוריף ממזרח ועל בית אומר ממערב.
ב-1981 הופקעו אדמות של תושבי הכפר לצורך הקמת ההיאחזות.
למקום עלה הגרעין הראשון של היישוב בת עין וגרעיני הנח"ל עזבוהו ביולי 1985, עת הפך המקום לבסיס צבאי.
הבסיס הצבאי במקום ננטש בעקבות הסכמי אוסלו, כפי הנראה בשנת 1993.
לאחר הסכמי אוסלו, חלק מהכפר סווג כשטח B וחלקו האחר כשטח C.
נח"ל אלישע (כונתה גם נח"ל פרת) היא היאחזות נח"ל לשעבר, ממזרח ליריחו.
ההיאחזות, שטקס העלייה לקרקע שלה התקיים ביום העצמאות ב-1982, נקראה על שם הנביא אלישע, שחולל נסים ביריחו, ועל שמו מכונה מעיין אלישע.
ב־16 באוקטובר 1989 התיישב במקום גרעין התיישבות ופונה לאחר מספר שעות.
ההיאחזות הפכה בתחילת האינתיפאדה השנייה למוצב צבאי.
אחר פינוי הקהילה היהודית מבית הכנסת שלום על ישראל, ישבה ארנה קובוס בהיאחזות במשך שבעה חדשים, עד שעברה לבית חגלה ("מול נבו").
במהלך מהומות מנהרת הכותל, בצהרי 27 בספטמבר 1996, עם תום תפילת יום שישי במסגדים, תקף המון פלסטיני את ההיאחזות.
בנובמבר 2000 נהרג בהיאחזות רב-סרן אמיר זוהר מירי שוטרים פלסטיניים וכמה חיילים נוספים נפצעו.
בתגובה לאירוע הפציצו מסוקי קרב של חיל האוויר את מפקדת המודיעין הכללי שביריחו.
נח"ל צֳרִי או נח"ל נעמה הייתה היאחזות נח"ל בערבות יריחו שהוקמה בב' שבט ה'תשל"ט, 30 בינואר 1979. בתחילה נקראה ההיאחזות "נעמה" על שם הכפר נועימה הסמוך, אולם במאי 1980 שינתה ועדת השמות הממשלתית את שם המקום לצרי.
המקום יועד להיות האתר בו יוקם המושב נעמ"ה (נעמי), משום משום שלא היה אישור להקמת יישוב ממזרח לכביש הבקעה, אך לבסוף נעמ"ה כן הוקמה ממזרח לכביש.
בשנת 1985 ההיאחזות ננטשה והפכה לבסיס צבאי שסגר על יריחו מצפון, בעוד מחנה חנן (מצודת הטיגארט ביריחו) סגר עליה מדרום.
בשנת 2003, בהיעדר גוף התיישבותי אשר הביע את רצונו ויכולתו להתיישב בנקודה זו, פירק צה"ל את מעט המבנים שנותרו במקום, והבסיס ננטש.
נח"ל דורן היא התנחלות מתוכננת, אשר עתידה לקום בהר חברון ביהודה, ולהשתייך למועצה אזורית הר חברון.
מיקומו של היישוב יהיה על גבעה סמוך לכביש 3545, בין נגוהות לאדורה.
היישוב שוכן במקום בו שכנה היאחזות נח"ל אדורה, שאוזרחה צפונית מזרחית למקום.
טקס העלייה לקרקע נערך ביום העצמאות 1982. בעקבות הקמת היישוב אדורה של משקי חרות בית"ר ב־1984 כונתה ההיאחזות אדוריים או דורן, על שם הכפר דורא הסמוך.
בינואר 1986 הוצבה במקום כיתת משמר, ולא הוצבו בו גרעינים חדשים.
ב־1991 לא הייתה ההיאחזות מיושבת, ושכנה בה יחידת משמר.
ב־1994 ננטשה ההיאחזות, כחלק מהסכמי אוסלו.
נח שטרן נולד בשנת 1912 ביאנובה שבליטא (האימפריה הרוסית).
במהלך מלחמת העולם הראשונה שהה ברוסיה עם הוריו.
למד אצל אביו ואחר כך בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה.
היה מחונן ביותר, נסע לארצות הברית וקנדה ללימודים באוניברסיטת הרווארד ובאוניברסיטת אוטווה.
שם רכש את הלשון האנגלית ואת חיבתו לשירה האנגלית.
הגיע לארץ ישראל ב-1935, ועסק במלאכות מרובות.
היה המתרגם הראשון של ת"ס אליוט לעברית, בספר "ארץ השממה", שיצא לאור בשנת 1940. תרגום זה הפך, לימים, לנושא של שערוריית-זוטא ספרותית, כאשר מנחם בן (כשעדיין נקרא מנחם בראון), ליטשו ועיבדו, והציג עצמו כמתרגם היצירה.
מבקרים שונים התייחסו לעניין (משה דור ציין בעדינות: "עד כה היכרנו את תרגומו של נח שטרן 'ארץ השממה', שפורסם לראשונה ב-1940 – תרגום, שיש לי הרושם, כי בראון הסתייע בו בעבודתו"), וגם בן עצמו הודה בכך.
במלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי.
בכתיבתו העברית החל כבר באמצע שנות ה-20 בליטא, והתמיד בה עד סמוך למותו.
בשנת ה'תש"ז יצא לאור תרגומו לספר "בן כושים" מאת ריצ'רד רייט.
היה חבר בקיבוץ גבעת השלושה, אך בשל מחלתו הסתכסך עם החברים ועבר לקיבוץ רמת רחל.
ב-20 ביוני 1953 הוא תקף את ספרן הקיבוץ, והואשם בניסיון לרצח.
ברשימותיו נמצא תיעוד לכך שהניסיון היה מתוכנן בעקבות מסרים שקיבל מאלוהים, אך שטרן סירב לבדיקה פסיכיאטרית במהלך המשפט.
הוא נדון לחמש שנות מאסר, וריצה את כולן.
לאחר שחרורו, אושפז בבית החולים לחולי נפש בבת-ים, שם הוא הצית עצמו ומת כתוצאה מכך ב-20 בספטמבר 1960. הוא נקבר בבית העלמין קריית שאול.
שיריו פורסמו ב"דבר", אך כמשורר צדדי ושכוח לא היה מוכר לדורות של קוראי שירה בארץ.
שיריו קובצו על ידי אברהם ברוידס בספר בין ערפילים, שיצא לאור לאחר מותו.
הספר יצא שוב עם ביבליוגרפיה מוערת מאת חיים נגיד בשנת 1974.
בראשית המאה ה-21 התעורר עניין מחודש באיש וביצירתו, יצא מבחר משיריו אגרוף גורלו המר, בעריכת רן יגיל ועמוס אדלהייט.
ב-2003 התפרסם הספר נקישות ורמזי אור מאת רן יגיל, שהוא מעין רומן ביוגרפי על חייו, משפטו ומותו של שטרן.
ארכיונו מופקד במכון גנזים אשר בבית אריאלה, בתל אביב.
נח שטרן, בין ערפלים: שירים, תרגומים, רשימות, עורך: ישראל כהן, הוצאת הקיבוץ המאוחד ואגודת הסופרים העברים, תשל"ד-1973.
נח שטרן, אגרוף גורלו המר, מבחר שירים, ערוך בידי רן יגיל ועמוס אדלהייט, הוצאת עמדה/"ביתן" הוצאה לאור, 2002.
נח שטרן, "Virginia Woolf: Aspects of a Georgian Novelist": עבודת הגמר של שטרן באוניברסיטת הרווארד, דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ח', 2017.
וירג'יניה וולף, ת"ס אליוט, נח שטרן, פס רקמה צר - תרגומים ורשימות, עורכת: דבורה נגבי, עורכת תרגום: מיכל אלפון, הוצאת עם עובד, 2018.
הספר כל השירים; לברוח מהחיות המכוערות: מונוגרפיה הוא לקט של כל שיריו של נח שטרן שחלקם פורסמו בכתבי עת שונים ובנוסף כולל פרשנות לשירים מאת סיגל נאור פרלמן, המשולבת בסקירת הביוגרפיה של שטרן ובוחנת את השפעת קורותיו על שירתו.
הספר יצא לאור בהוצאת פרדס בשנת 2018.
נח מוזס (10 בדצמבר 1912 – 7 באוקטובר 1985) היה המו"ל של "ידיעות אחרונות" והעורך האחראי הראשון שלו במשך 46 שנים, עיתונאי ואגרונום בהשכלתו.
נח מוזס נולד בשנת 1912 בקאליש שבפולין לאיש העסקים יהודה מוזס ולמרים לבית פרנקל, במשפחה בת ארבעה ילדים.
למד בבית הספר העברי "יבנה" בלודז' ודיבר עברית בבית.
בנעוריו היה פעיל בתנועת "השומר הצעיר".
בשנת 1923 עלתה המשפחה לארץ ישראל.
בית הוריו בשדרות רוטשילד פינת נחמני, היה אחד הבתים האריסטוקרטיים והמעטים בתל אביב הקטנה, ואביו ר' יהודה מוזס, ערך בביתם מפגשים של אנשי תורה וספר, עוד בטרם עסק במו"לות.
מוזס למד ב"גימנסיה הרצליה", היה פעיל בגדוד מגיני השפה ואף נמנה עם מייסדי תנועת הנוער המחנות העולים, יחד עם אחיו, מאיר.
בגמר לימודיו יצא לעבודה חקלאית בנס ציונה.
יצא ללימודי חקלאות באוניברסיטת נאנסי שבצרפת, והוסמך כמהנדס חקלאי.
בנוסף, סיים הכשרה בצרפת בתחום מוצרי חלב.
לאחר שובו לארץ ישראל עבד בתחנת הניסיונות ברחובות במחקרים בתחום ההדרים.
לאורך השנים פעל מוזס בקרב סופרים ואנשי רוח, ותרם להוצאת ספריהם.
בשנות חייו האחרונות, למד פילוסופיה וספרות באוניברסיטת בר-אילן.
אביו, שהיה מחלוצי תעשיית הטקסטיל בארץ ובנקאי, התפרס לענף המו"לות, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה.
זמן קצר לאחר שאביו קנה את העיתון "ידיעות אחרונות", ובעקבות הקשיים בהוצאתו, נרתם נח מוזס לעזרה, והתמנה לעורך האחראי הראשון של העיתון, מ-1939 ועד למותו ב-1985.
נקודת מפנה חשובה חלה ב-15 בפברואר 1948, כשהוקם העיתון "מעריב" על ידי מי שהיה עד אז עורך "ידיעות אחרונות", עזריאל קרליבך, שמשך אחריו את הרוב המכריע של עובדי המערכת, הדפוס והמנהלה של "ידיעות אחרונות".
"מעריב" נטל עמו גם את קהל הקוראים של "ידיעות אחרונות", שתפוצתו ירדה כמעט לאפס.
את הידיעה על עזיבת העובדים לטובת הקמת העיתון החדש קיבל מוזס בהיותו בניו-יורק, שם ייצג את העיתון באו"ם.
הוא שב מיידית לישראל, ויצא למלאכת השיקום.
אביו של נח ובעל העיתון, יהודה מוזס, הטיל על נח ועל בן דוד רחוק שלו, דב יודקובסקי, לשקם את העיתון, להיאבק ב"מעריב", ולהחזיר לעצמו את קהל הקוראים.
יודקובסקי נמצא באותה עת בירושלים הנצורה ויכול היה לסייע רק בהוצאת מהדורה ירושלמית של העיתון.
בתום המצור ירד יודקובסקי לתל אביב, בינו לבין מוזס התפתחה שותפות שנמשכה 37 שנים, והביאה את "ידיעות אחרונות" למעמד "העיתון של המדינה".
מעמד יחיד במינו בעיתונות העולמית - אין אף מדינה דמוקרטית שבה עיתון אחד הגיע לחשיפה של יותר ממחצית האוכלוסייה.
יודקובסקי היה העורך בפועל הממונה על המערכת, ומוזס היה המנהל האחראי על המנהלה הדפוס וההפצה.
אך בפועל חלקו השניים את שני התפקידים.
יודקובסקי היה מעורב בענייני הניהול והשיווק, ומוזס היה מעורב בענייני המערכת.
הוא השתתף כל השנים בישיבות היומיות של המערכת.
השניים נהגו שלא לעזוב אף פעם את הארץ יחדיו, וכשנעדר האחד השגיח השני על כל ענייני העיתון.
למוזס היו רעיונות שיווקיים מקוריים, שהביאו לקידום העיתון, בהם: חלוקת תוספת מיוחדת לעיתוני סוף שבוע של דפים מודפסים בצבע שהצטרפו יחד לאלבום: מפות, תמונות אמנות, ארכאולוגיה מקראית ועוד.
בנוסף, הגביר את ההפצה על ידי חלוקת מוצרים מוזלים כמו פטיפונים.
לצידו, גם יודקובסקי היה מעורב בענייני הניהול והשיווק.
אחד מרעיונותיו המקוריים היה לחבר את המוסף היומי בסיכה - דבר שהגדיל את תפוצת העיתון בכ-3 אחוזים ביום אחד.
גם מוזס וגם יודקובסקי עקבו אחר הנעשה בשוק הספרים בעולם, וטרחו רבות להשגת פרסום בלעדי של ספרים מעניינים שהתגלו כמקדמי תפוצה מובהקים.
על אלה נמנו זכרונותיה של אשת פארוק, מלך מצרים, זיכרונות ג'קלין קנדי ועוד.
מוזס היה מעורב גם בהשגת סיפורים בלעדיים, באמצעות קשרים שקיים עם צמרת המדינה.
בשנת 1975, ייסד את מבצע "העובד המצטיין", לעובדים מצטיינים בתעשייה ובשירותים, על תרומתם ועל היותם דוגמה אישית לחבריהם לעבודה.
התחרות קיימת לאורך השנים, מאז ועד היום.
פועלו למען קירוב לבבות ועזרה לזולת
אחד המפעלים החשובים ביותר שיזם נח מוזס היה הוצאת התלמוד הבבלי במהדורה עממית, במחיר שווה לכל נפש.
עד אז היו כרכי התלמוד יקרים ורק מעטים יכלו לרכשם.
מוזס ורעייתו פולה נהגו להזמין לביתם את עובדי המערכת בשבתות ודאגו לתת להם הרגשה משפחתית, שכללה מתן הלוואות בשעת משבר, טיפול רפואי אצל מיטב המומחים ועוד.
נח נישא לפולה, בתו של נחמן הייפלר, ב-1948, שעזרה לו בטיפול אישי בעובדים ובנצרכים.
לבני הזוג מוזס נולדו ארבעה ילדים:
בפברואר 1959 נדרס בנו הבכור, גלעד, על ידי אוטובוס, בגיל 9, ונפצע קשה.
ארנון מוזס העורך האחראי השני של העיתון.
ג'ודי ניר מוזס שלום היא עיתונאית והייתה נשואה לעיתונאי עמירם ניר.
ולאחר מותו, לשר סילבן שלום.
תמי מוזס-בורוביץ' היא אשת עסקים בתחום התקשורת, נשואה לדדי בורוביץ', שהיה מבעלי השליטה ב"אל על".
ב-25 בספטמבר 1967, כשבנו ארנון היה בן 14, הוא הרשה לו לנהוג ברכבו כשהוא לצדו.
ארנון איבד שליטה על הרכב ודרס למוות את הילדה רחל שבי בת ה-10, שצעדה על המדרכה.
בתחילה הועמד לדין על רשלנות ברמה פחותה, אך לאחר שאביה של הילדה עתר לבג"ץ, הוא הועמד לדין באשמת רשלנות פושעת, הורשע בגרימת מוות ברשלנות ונדון לשנת מאסר.
לאחר חמישה חודשי מאסר שוחרר מוזס הודות לקציבת עונשו בידי הנשיא זלמן שזר.
נח מוזס היה רק אחד מארבעת היורשים של יהודה מוזס, אך שלושת אחיו לא היו מעורבים בענייני העיתון.
רק לאחר מותו החלה מלחמת הירושה, שבה נטלו חלק מצאצאיהם, עד שבנו ארנון ("נוני") גבר על כולם והשתלט על העיתון.
מוזס נדרס ביום הושענא רבה על ידי אוטובוס, כשחצה את הכביש מול בית ידיעות אחרונות.
למחרת, בשמחת תורה ה'תשמ"ו (7 באוקטובר 1985) נפטר מפצעיו, והוא בן 73. נקבר בבית הקברות קריית שאול.
בעקבות מותו, שונה קטע מרחוב 'נחלת יצחק' ל'מוזס' במקום בו עמד אז בניין "ידיעות אחרונות", ובהמשך שונה לרחוב 'מוזס יהודה ונח'.
הרחוב שבו התגורר, בשיכון ותיקים ברמת גן, ושבו דרס בנו ארנון (נוני) למוות את הילדה רחל שבי, נקרא על שמו, למורת רוחה של משפחת הילדה שנדרסה.
בשנת 2016, עם מעבר בית "ידיעות אחרונות" לראשון לציון, נקרא על שמו הרחוב שבו הוקם בית העיתון.
פרס "העובד המצטיין", שיוסד על ידי מוזס, נקרא על שמו.
מחלקה לתקשורת ועיתונאות על שמו באוניברסיטה העברית בירושלים
נח לוריא (בכתיב יידי: נח/נויעכ/נויעך לוריע; בכתב רוסי: Но́ях Ге́ршелевич Лурье́; 12 בדצמבר 1885, בלאשנה, פלך מינסק, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – 18 במאי 1960, מוסקבה) היה סופר יידיש, מתרגם, מורה ומבקר וסופר ילדים יהודי-סובייטי.
נח לוריא נולד בבלאשנה (Блашна) שברוסיה הלבנה.
קיבל חינוך דתי מסורתי, אך בגיל הנעורים יצא בשאלה והצטרף לתנועת "הבונד".
היה פעיל מחתרתי בבונד, נעצר על ידי הבולשת הצארית וישב שנתיים בבית סוהר.
בעת המאסר החל בכתיבה ספרותית – קודם בעברית, שאותה העריך ואהב מימי ילדותו, ולאחר מכח עבר לכתוב ביידיש ולא שב לכתיבה בעברית.
לוריא הצטרף למהפכה ותמך בממשלה הזמנית של אלכסנדר קרנסקי, בשנת 1917. עם מהפכת אוקטובר, בשנת 1918 הצטרף לבולשביקים ובמסגרת השלטון הסובייטי החדש התקדם במוסדות השלטון, במשרד החינוך החדש בקייב, אוקראינה.
הוא היה מנהל מחלקת התרבות במיניסטריון לעניינים יהודיים.
כל פעילותו הפוליטית המנהלית והספרותית הייתה בלשון יידיש.
בשנת 1921 הִרצה וניהל את הקורסים הפדגוגיים למורים בקייב.
הוא היה מרצה מבוקש בנושאי תרבות וספרות יידיש.
לאחר מלחמת העולם השנייה השתקע במוסקבה, והמשיך בפעילותו הספרותית במסגרות התרבותיות שבהן פעל.
לוריא היה בין מייסדי ספרות הילדים היהודית ביידיש בברית המועצות.
הוא תרגם ליידיש את יצירותיהם של האחים גרים, הנס כריסטיאן אנדרסן, מקסים גורקי, ווילהלם האוף.
לוריא פרסם שירים רבים לילדים, סיפורים ומעשיות, והוציא אותם לאור בברית המועצות.
לוריא פרסם ביידיש למעלה משלושים כרכי סיפורת, שירה, תרגום וביקורת ביידיש.
אף אחד מספריו לא תורגם לעברית.
כמה מסיפורי הילדים שלו תורגמו לרוסית.
בתו תמרה נויחובנה לוריא (Тамара Нояховна Лурье; 1911–1990) הייתה מתרגמת, שתרגמה לרוסית מיידיש ומפולנית.
בצעירותה נישאה לידידו הקרוב של אביה, הסופר, המבקר וחוקר הספרות מאיר וינר.
בתם היחידה (נכדתו של לוריא), יוליה וינר (1935–2022), עלתה לארץ ישראל והייתה משוררת, סופרת ומתרגמת ישראלית בשפה הרוסית.
בריקן ברענען, חרקוב: מעלוכע-פארלאג פון אוקראינע, 1929.
עליע יאריש, קייב: מעלוכע-פארלאג, 1938.
אין וואלד, מוסקבה: סאוועטסקי פיסאטעל, 1972.
נח פְּנִיאֵל (במקור פלנטובסקי; 25 בנובמבר 1905 – 2 בנובמבר 1993) היה משורר וסופר, מתרגם, מורה ועורך עברי.
נח פלנטובסקי נולד בשנת 1905 בקרטוז-ברזה שליד גרודנו, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
זכה לחינוך עברי מילדותו, והשלים לימודיו בבית המדרש למורים בווילנה.