tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אשתו המשיכה לנהל את רכושו בעוד שבנם, ז'אן החמישי ירש ממנו את התואר "דוכס ברטאן".
בן נוסף, ארתור השלישי , נשא אף הוא את התואר לתקופה קצרה (1458-1457).
ב-1403 נישאה האלמנה ז'אן מנווארה למלך אנגליה הנרי הרביעי כאשתו השנייה והפכה בכך למלכת אנגליה.
החל מהמאה ה-17 התגברו הכוחות הלאומנים שהתנכלו לעצמאותה של ברטאן ופגעו בסמלי שלטון בה.
בין השאר החל תהליך של פגיעה מתמשכת בקבריהם של אצילי ברטאן ובין השאר בקברו של ז'אן הרביעי.
השיא היה ב-1733 כשפסלו של ז'אן שהיה על הקבר נותץ, הקבר נבזז ולאחר מכן הוזז לפינת הקתדרלה.
ב-1376 הוענק לז'אן הרביעי תואר אביר מסדר הבירית על ידי מלך אנגליה, אדוארד השלישי.
ז'אן לואיז קלמַן הייתה אישה שהאריכה ימים באופן יוצא דופן ובתור שכזו עדותה הייתה כלי מעניין למחקר היסטורי.
היא גם התראיינה, בהקשר של גילה, לשני סרטי תעודה.
קלמן, שנפטרה בגיל 122 שנים ו-164 ימים (בסך הכל 44,724 ימים – ונפטרה ביממה ה-44,725 לחייה), היא האדם המבוגר ביותר שחי מאז ומעולם, וגילו ידוע בוודאות.
בנוסף, הייתה האדם השני שהגיע לגיל 115 ויותר, והראשון שהגיע לגיל 116 ויותר, ואחת מתוך שלושת האנשים (נשים) בהיסטוריה שהגיעו לגיל 119 ויותר (נכון לינואר 2022).
קלמן נולדה בארל שבצרפת ב-21 בפברואר 1875 כילדה השנייה לניקולא קלמן (28 בינואר 1838 – 22 בינואר 1931), בונה אוניות, ולמרגריט ז'יל (20 בפברואר 1838 – 18 בספטמבר 1924), בת למשפחת טוחנים.
אחיה הגדול חי עד גיל 97, אביה נפטר שישה ימים לפני יום הולדתו ה-93 ואימה חיה עד גיל 86.
על פי ספר השיאים של גינס, בשנת 1995, היא הייתה האדם המבוגר ביותר שגילו ידוע בוודאות.
לפי הספר "Investigating Me" החזיק לפניה בשיא האיש הזקן ביותר בעולם, שיגצ'יו איזומי מיפן, אשר נטען כי נולד ב-29 במאי 1865 ונפטר לכאורה בגיל 120 שנים ב-21 בפברואר 1986, אולם תאריך לידתו תוקן לאחר מחקר לשנת 1880, כך שמת בגיל 105.
בגיל 114 שנים הופיעה בסרט Vincent et moi ("וינסנט ואני"), בו סיפרה על פגישתה עם וינסנט ואן גוך, שהתקיימה בחנות של אביה בגיל 13. בעת צילום הסרט, היא הייתה האדם החי היחיד שפגש את ואן גוך.
בשנת 1995, לאחר שמלאו לה 120 שנה, הופיעה בסרט הדוקומנטרי Au-delà de 120 ans avec Jeanne Calment ("לאחר 120 עם ז'אן קלמן").
בשל גילה המופלג היא זכתה לחוות שינויים טכנולוגיים רבים במהלך חייה ובתחילת דרכם, בין היתר היא השתתפה בהקרנה הקולנועית הראשונה שהוקרנה ב"גרנד דה קפה" (בית קפה) בפריז על ידי האחים לומייר בשנת 1895 בהיותה בת עשרים.
קלמן התאלמנה בגיל 67 בשנת 1942.
בעלה, פרנאן קלמן (2 בנובמבר 1868 – 2 באוקטובר 1942), שהיה בן דודה מדרגה שנייה, נפטר מהרעלת מזון שממנה סבלו שניהם זמן מה.
כשנשארה קלמן ערירית וחסרת יורשים, בגיל 90 (ב-1965), היא חתמה על חוזה שכירות יקר עם דייר, עורך דין בן 47 (נולד ב-1918 ככל הנראה), שדאג למחסורה בתמורה לזכותו לרשת את דירתה לאחר מותה.
בדצמבר 2018 פורסם באתר האינטרנט ResearchGate מאמר שטען כי קלמן זייפה את גילה.
המאמר לא עבר ביקורת עמיתים ולא התפרסם בכתב עת מדעי, אלא פורסם באתר אינטרנט פתוח, ללא עריכה.
המאמר, מאת המתמטיקאי הרוסי ניקולאי זאק, המועסק כנפח זכוכית באוניברסיטת מוסקבה, טוען כי ז'אן המדוברת היא בעצם איבון (בתה של ז'אן) שגנבה את זהות אמה המנוחה בשנת 1934 כדי להתחמק ממס הירושה ומתה בגיל 99 (איבון נולדה ב-1898).
למרות היעדר הביקורת המדעית המקובלת, המאמר זכה לפרסום רב בתקשורת העולמית, תוך ביקורת מועטה.
חוקרים בתחום דוחים את מסקנות המאמר, ותיארו אותו כמבוסס על ראיות מעטות וחלשות, בניגוד למחקר המקיף שתומך בטענת הגיל.
בין השאר, זאק מציג תוצאות סקר בפייסבוק בקרב 224 משתמשים, שאמרו ש"קלמן לא נראית כל כך מבוגרת".
חוקרים התומכים בשיא הגיל מסבירים כי, לדוגמה, בתחילת המאה ה-20 גרו כ-30,000 איש בעיירה בה גרה קלמן כל חייה, ארל; כדי שמזימת הזיוף תצליח, "כל העיירה צריכה להיות חלק ממנה".
ז'אן לאון ז'ורס היה פוליטיקאי צרפתי, מנהיג סוציאליסטי, מראשוני הסוציאל-דמוקרטים בצרפת.
בתקופת פרשת דרייפוס היה מראשי המחנה שדרש משפט חוזר לדרייפוס.
ניסה למנוע את פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ונרצח בשל כך על ידי לאומן צרפתי.
ז'אן ז'ורס נולד בעיר קאסטר במחוז טארן בצרפת.
הוא למד באקול נורמל סופרייר, והוסמך לפילוסופיה ב-1881. לאחר שלימד פילוסופיה במשך שנתיים בבית הספר התיכון בעיר אלבי במחוז טרן, הרצה באוניברסיטת טולוז.
ז'ורס נבחר לראשונה לבית הנבחרים הצרפתי מטעם המפלגה הרפובליקנית בשנת 1885, והיה החבר הצעיר ביותר בבית המחוקקים.
לאחר שנכשל בבחירות בשנת 1889 שב ללמד פילוסופיה בטולוז, וגילה עניין באירועים המוניציפליים, ובין היתר היה ממקימי הפקולטה לרפואה באוניברסיטה.
בתקופה זו עבד על שתי תזות לקבלת הדוקטורט, אחת מהן "מקורות הסוציאליזם הגרמני מלותר, קאנט, פיכטה והגל".
בשנת 1890 הכריז לראשונה על היותו סוציאליסט.
ב-1892 אירעה שביתת כורים בעיירה קרמו במחוזו, טרן.
העילה לשביתה הייתה בחירתו של פועל סוציאליסטי בשם קלביניאק לראשות העיר, וסירובו של בעל המכרה לשחרר אותו מעבודתו על מנת שיוכל למלא את חובותיו.
המשמעות הייתה ברורה – על מנת להעניק לעובדים את זכויותיהם באופן מלא, יש לתת זכות בחירה מעבר לזכות הבחירה הפורמלית.
ז'ורס ניהל מאבק זה, וכתוצאה מכך נכנס לפרלמנט בבחירות ב-1893. אף על פי שלא הצליח להיבחר שוב בבחירות בשנת 1898 הפכו אותו נאומיו בפרלמנט לכוח מכריע בפוליטיקה הצרפתית, ולדמות מרכזית בחוגי הסוציאליסטים.
הוא ערך את העיתון "הרפובליקה הקטנה".
נאומיו ומאמריו מאותה העת מבטאים גישה אנטישמית ברורה.
ואולם, ככל שהתגלו העובדות החדשות בדבר הפגמים שנפלו בהרשעתו של דרייפוס נעשה ז'ורס לאחד ממגיניו הבולטים - מהלך שהעמיק את השבר העמוק שבין הימין לשמאל בצרפת.
ז'ורס הצטרף לאמיל זולא ועמד בראש מחנה מגיני דרייפוס (ה'דרייפוסארים'), כנגד אנשי הימין והאנטישמים.
ב-1899 ביקש ראש הממשלה הצרפתי ולדק-רוסו להרחיב את בסיס ממשלתו, וזאת על מנת לאחד את השורות, ולרפא את פצעי פרשת דרייפוס.
לשם כך פנה אל הסוציאליסט אלכסנדר מילרן, והציע לו תיק בממשלתו.
על אף שז'ורס הוביל בשיתוף פעולה עם גורמים "בורגניים" בפרשת דרייפוס, עד מילרן לא קיבל אף סוציאליסט צרפתי תיק בממשלה.
להסכמת מילרן לקבל את התיק הייתה משמעות אידאולוגית מרחיקת לכת - נטישת הרעיון של מהפכה, והבנה כי השינוי המיוחל יכול לבוא באמצעים של שיתוף דמוקרטי בשלטון.
ז'ורס, אם כי בהסתייגות מסוימת, הסכים לצירופו של מילרן לממשלה.
הדבר הביא לפילוג במפלגה הסוציאליסטית הצרפתית.
הסוציאליסט ז'יל גד פרש והקים את "המפלגה הסוציאליסטית של צרפת", שהתנגדה לכל סוג של שיתוף פעולה עם השלטון הבורגני.
ז'ורס הקים את "המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית" המתונה, אשר בנסיבות מסוימות הסכימה לשתף פעולה עם השלטון.
ב-1902 שב לפרלמנט, ובמהלך שלטונו של ראש הממשלה קומבס הפעיל את השפעתו ליצירת גוש סוציאליסטי-רדיקלי שכונה "הבלוק".
ב-1904 ייסד את העיתון "ל'הומניטה".
ב-1905, בקונגרס בעיר רן, אוחדו מפלגותיהם של ז'ורס וגד, והפסיקו לשתף פעולה עם הרדיקלים ועם הסוציאל-רדיקלים, ונודעו כסוציאליסטים המאוחדים.
בבחירות הכלליות ב-1906 נבחר שוב, אך לא הצליח להוות מתחרה לרדיקל ז'ורז' קלמנסו, אשר הבטיח תוכנית רדיקלית, אך ללא כל אוטופיה מהפכנית באופק.
תוכניתו של קלמנסו הצליחה להמעיט את השפעת הסוציאליסטים, ואת השפעת ז'ורס.
בשנים אלו החל ז'ורס לראות את מטרתו העיקרית במניעתה של המלחמה, אשר נראתה באופק.
ז'ורס האמין כי המלחמה היא האסון הגדול של האנושות, וכי רק ברית הדוקה בין הפועלים בכל המדינות תוכל למנוע את המלחמה.
עוד ב-1912 כינס ועידה בעיר בזל שבשווייץ, סמוך לגבול צרפת עם גרמניה.
בוועידה נכחו סוציאליסטים מארצות רבות, בהם קיר הארדי ואוגוסט בבל.
הוועידה הכריזה על נכונות לכל קורבן על מנת למנוע את המלחמה, והסתיימה בנאום מרשים של ז'ורס.
במרס 1913, בצעד המנוגד לחלוטין לתפיסת עולמו של ז'ורס, האריכה הממשלה הצרפתית את גיוס החובה משנתיים לשלוש שנים.
ז'ורס נאבק נגד חוק זה בכל כוחו, והציע לבסס את הצבא על בסיס עממי של צבא מילואים המגויס בשעת חירום.
במאבק זה "סומן" על ידי הימין כבוגד, וכאנטי-פטריוט.
עתה היה דגלו המאבק ב"חוק שלוש השנים", ובעוד אירופה כולה מכינה עצמה למלחמה, נאבק ז'ורס בכל כוחו נגד הגורמים הלאומנים בצרפת כמו גם בארצות אחרות.
ההתנקשות בארכידוכס פרנץ פרדיננד ביוני 1914 הניעה את גלגלי המלחמה, אשר נראה כי רק מאמץ אימתני יוכל לעצור אותם.
ז'ורס לקח על עצמו משימה זו.
ב-29 ביולי 1914 נועד בבריסל עם מנהיגים סוציאליסטים, ובהם קיר הארדי ורוזה לוקסמבורג.
על הפרק הייתה שביתה כללית של הפועלים בכל ארצות אירופה, במאמץ למנוע את המלחמה.
ז'ורס חיבק בפומבי את הסוציאליסט הגרמני הוגו האסה במחווה של אחדות בין הצרפתים לגרמנים.
ב-31 ביולי, עת הגישה גרמניה את האולטימטום לרוסיה שמשמעו פתיחת מלחמה כוללת, ישב ז'ורס עם קבוצת חברים ב"קפה דו קרואסן" ברובע התשיעי בפריז.
בעת שאכל ארוחת ערב כשגבו אל החלון, הגיח צעיר, וירה בו פעמיים.
הכדור הראשון החטיא את המטרה, אולם הכדור השני פגע בראשו והוא מת במקום.
המתנקש ניסה להימלט במכונית, אולם נתפס על ידי העוברים ושבים.
במשטרה הוא זוהה כראול ויליין, בן 29, בנו של פקיד בבית המשפט האזרחי בעיר ריימס, שלא הכחיש כי הוא שרצח את ז'ורס.
לאחר הרצח הופצה גרסה כי השירות החשאי של הצאר הרוסי, ה"אוכראנה", הוא שעמד מאחורי הרצח, אך ככל הנראה הופצה גרסה זו לשם הסחת האחריות מהאחראים האמיתיים לרצח.
מותו של ז'ורס הסיר את המחסום האחרון שעשוי היה למנוע את מלחמת העולם הראשונה.
ב-1 באוגוסט 1914 הכריזו צרפת וגרמניה על גיוס כללי.
הסוציאליסטים בשתי הארצות הצביעו בפרלמנטים שלהם בעד המלחמה.
בצרפת הצטרף אף ז'יל גד לממשלה.
הרוצח הועמד לדין רק לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1919. הוא לא הביע חרטה במשפטו.
הימין הצרפתי התגייס למסע תעמולה למען זיכויו, וחבר המושבעים, שהיה מורכב כולו מקשישים אנשי הבורגנות הצרפתית, קבע כי ז'ורס לא נרצח אלא "הוצא להורג" בהתפרצות של רגש פטריוטי.
בעקבות החלטה זאת זיכה בית המשפט את הרוצח מחמת אי שפיות.
הזיכוי גרם לגל מחאות והפגנות ברחבי צרפת.
ז'ורס נקבר ב-4 באוגוסט 1914, היום בו פרצה מלחמת העולם הראשונה באופן רשמי.
בשנת 1926 הועברה גופתו לפנתאון של פריז בו טומנת האומה הצרפתית את גדולי בניה.
על שמו של ז'ורס נקראים תחנת מטרו בפריז, רחובות וכיכרות ברחבי צרפת ובמספר מדינות בעולם בהן ישראל (תל אביב וחיפה).
לפי מפקד בעיתון "לה פריזיין" משנת 2017, בצרפת נקראו 393 בתי ספר על שמו (מקום שלישי בין האישים הצרפתים, אחרי ז'ול פרי וז'אק פרוור).
ז'אן לה רון ד'אלמבר היה מתמטיקאי, מהנדס, פיזיקאי ופילוסוף צרפתי.
הוא היה אחד מהעורכים של "האנציקלופדיה הגדולה" (Encyclopédie), אנציקלופדיה צרפתית שנכתבה במאה ה-18 והייתה אחת מהאנציקלופדיות המודרניות הראשונות.
פתרון ד'אלמבר למשוואת הגלים קרוי על שמו, כך גם מבחן המנה של ד'אלמבר להתכנסות טורים, אופרטור הד'אלמברטיאן, כוחות ד'אלמבר ועקרון ד'אלמבר.
ד'אלמבר נולד בפריז כבן מחוץ לנישואין של הסופרת קלודין גרן דה טאנסן (Claudine Guérin de Tencin) וקצין התותחנים לואי-קאמי דטוש (Louis-Camus Destouches).
דטוש לא היה בצרפת בעת לידתו של ד'אלמבר, וימים אחדים לאחר שנולד השאירה אותו אמו על מדרגות הכנסייה "סן-ז'אן-לה-רון דה פארי".
לפי הנוהג, הוא נקרא על שם הקדוש של הכנסייה שבה נמצא.
ד'אלמבר הושם בבית יתומים ואומץ על ידי אשתו של זגג.
דטוש מימן בחשאי את לימודיו של ז'אן לה רון, אך לא רצה שאבהותו תוכר באופן רשמי.
ד'אלמבר למד בתחילה בבית ספר פרטי.
במותו של דטוש ב-1726, הוא הותיר אחריו קרן שנתנה לד'אלמבר הכנסה של 1,200 ליברות לשנה.
בהשפעתה של משפחת דטוש, החל ד'אלמבר ללמוד בגיל 12 בקולז' ארבע האומות היאנסניסטי (המוסד היה ידוע גם בשם "קולז' מאזארן" על שם מייסדו).
שם למד פילוסופיה, משפטים ואמנות, וסיים את לימודיו עם תואר "בוגר" ב-1735. לימים, לעג ד'אלמבר לעקרונות הקרטזיאנים שלמד אצל היאנסניסטים.
הז'נסניסטים כיוונו את ד'אלמבר לקריירה כנסייתית, וניסו למנוע ממנו לעסוק בשירה ובמתמטיקה.
אך תאולוגיה הייתה "מזון לא מספק" עבור ד'אלמבר.
הוא למד בבית ספר למשפטים למשך שנתיים, והוכר כעורך דין ב-1738.
ד'אלמבר התעניין גם ברפואה ובמתמטיקה.
ביולי 1739 תרם את תרומתו הראשונה למתמטיקה, כשבמכתב לאקדמיה הצרפתית למדעים הצביע על טעויות שגילה בספר מתמטיקה מאת שארל רנה ריינו.
באותה עת נחשב הספר לחיבור תקני, וד'אלמבר עצמו השתמש בו על מנת ללמוד מתמטיקה בסיסית.
ב-1740 פרסם את חיבורו המדעי השני בתחום של מכניקת הזורמים, Mémoire sur la réfraction des corps solides ("על שבירה של גופים מוצקים בנוזל").
בחיבור זה הסביר ד'אלמבר את ההשתברות באופן תאורטי.
הוא כתב גם על מה שמוכר כיום כ"פרדוקס ד'אלמבר": שהכוח המופעל על גוף ששקוע בנוזל צמיג שווה ל-אפס בכל הגוף.
בצד תרומותיו החשובות למתמטיקה ולמדע, התפרסם ד'אלמבר גם בשל טענתו המוטעית כי ההסתברות שמטבע יפול על צדו האחד גדלה ככל שנפל יותר פעמים על הצד השני.
בהימורים, האסטרטגיה של הפחתת ההימור ככל שאתה מנצח יותר והגברת ההימור ככל שאתה מפסיד, הקרויה בדרך כלל "כשל המהמר", ידועה גם בשם "שיטת ד'אלמבר".
ד'אלמבר מת בפריז ממחלה בגיל 66. כאתאיסט מושבע, נקבר ללא טקס דתי בקבר אחים לא מסומן.
בצרפת, המשפט היסודי של האלגברה ידוע כ"משפט ד'אלמבר-גאוס".
ב-1745 נרתם ד'אלמבר לתרגום מאנגלית לצרפתית של "ציקלופדיית צ'יימברס".
מתרגום פשוט התפתחה היצירה לכלל מיזם מקורי חסר תקדים בהיקפו – "ל'אנסיקלופדי" (l'Encyclopédie) – "האנציקלופדיה הגדולה".
יחד עם דני דידרו ערך ד'אלמבר את הראשונה באנציקלופדיות תבל, שנכתבה במאה ה-18 בצרפת וביקשה לבטא את רוח עידן האורות (או "הנאורות").
באחד הכרכים ד'אלמבר מתאר את ההיסטוריה של המחשבה האנושית.
ד'אלמבר נותר בתפקידו כעורך האנציקלופדיה הגדולה עד התפטרותו הפתאומית (תאריך מדויק אינו ידוע).
הוא החליט להתפטר בעקבות המהומה שקמה על הערך "ז'אנבה" שכתב.
ז'אן ז'נה היה סופר, מחזאי ומשורר.
ספריו ומחזותיו, שבדרך כלל שטופים בסיטואציות מיניות, עוסקים לרוב בסרסורים, גנבים, גברים הומוסקסואלים ואנשים אחרים בשולי החברה של זמנו, ומשקפים את חוויותיו כאסיר הומוסקסואל.
ז'נה נולד בפריז, מחוץ למסגרת הנישואין.
הוא נזנח על ידי אימו בילדותו וגדל כיתום.
אף על פי שהיה תלמיד מצטיין, ילדותו הייתה רצופה בניסיונות בריחה וגנבות זעירות שהובילו בסופו של דבר למעצרו בכלא הנוער מֶטרֶה (Mettray).
בספר Miracle de la rose ("נס הוורד"), הוא מתאר בצורה אוטוביוגרפית-דמיונית את תקופת מעצרו, שהסתיימה כשהגיע לגיל 18 והצטרף לצבא כדי לעזוב את מטרֶה.
הוא ערק בשנת 1936 ובמסעותיו לאורך ולרוחב אירופה הפך לנווד, גנב וזונה ממין זכר (תקופה אותה תיעד בספרו "יומנו של גנב", 1949).
כשחזר ז'נה לפריז בשנת 1937, הוא בא ויצא בשערי בתי הכלא בשל שורה של גנבות, שימוש במסמכים מזויפים, שוטטות ועריקה מהצבא.
בכלא כתב ז'נה את שירו הראשון: 'Le condamné à mort' ("הנידון למוות") אותו הדפיס אחר כך על חשבונו, ואת הספר "המדונה של הפרחים" (1944).
ז'אן קוקטו פגש את ז'נה והתרשם מכתיבתו.
קוקטו הפעיל את קשריו כדי להוציא לאור את ספרו של ז'נה אך אז, בשנת 1949, היה ז'נה תחת סכנת מאסר עולם.
קוקטו ודמויות אחרות מעולם האמנות כסארטר ופיקאסו התגייסו למען ז'נה והביאו לזיכויו.
זו הייתה הפעם האחרונה שז'נה ראה את החיים מבעד לסורגי הכלא.
בתקופתו בכלא הוכיח את עצמו ז'נה ככותב פורה למדי - עד שנת 1949 הוא הספיק לכתוב חמש נובלות ושלושה מחזות, ואף מספר שירים.
אולם כתיבתו הייתה מינית ובוטה עד כדי כך שבשנת 1951 הוחרמה יצירתו בארצות הברית.
סארטר כתב ניתוח מעמיק על הנסיבות שהובילו את ז'נה להיות סופר בחיבור Saint Genet comédien et martyr (1952), אולם חיבור זה פורסם, באורח פרדוקסלי משהו, ככרך הראשון של מכלול יצירותיו של ז'נה.
ז'נה הושפע מאוד מהניתוח של סארטר ולא כתב דבר במשך חמש השנים הבאות.
בין השנים 1955 ו-1961 כתב ז'נה שלושה מחזות נוספים, כמו גם על רמברנדט.
באותו זמן גם קשר קשר נפשי עז עם עבדאללה, לוליין מהלך על חבל דק.
אולם לאחר מספר נפילות והתאבדותו של עבדאללה בשנת 1964 שקע ז'נה בדיכאון עמוק ואף ניסה להתאבד.
בסוף שנות השישים והלאה, כסוג של מחווה ל"דני האדום" לאחר אירועי מאי 1968, החל ז'נה להיות יותר ויותר מעורב פוליטית.
הוא השתתף במספר הפגנות שמחו על תנאי החיים של המהגרים בצרפת.
בשנת 1970 הוא הוזמן על ידי הפנתרים השחורים לארצות הברית, שם שהה במשך שלושה חודשים, ערך הרצאות, נכח במשפטו של מנהיגם ופרסם מאמרים בכתבי העת שלהם.
מאוחר יותר באותה שנה נסע לירדן למשך שישה חודשים ונפגש עם יאסר ערפאת, שעודד אותו לסייע למאבק הפלסטיני.
מושפע מחוויותיו בירדן ובארצות הברית, כתב ז'נה את הנובלה הארוכה האחרונה שלו בשם Un Captif Amoureux ("אסיר האהבה") שפורסמה רק לאחר מותו.
ז'נה גם תמך באנג'לה דייוויס וג'ורג' ג'קסון כמו גם בקבוצת המידע על בתי כלא של פוקו ודניאל דֵפֶר.
בחודש ספטמבר 1982 היה ז'נה בביירות בעת שנערך טבח סברה ושתילה.
בעקבות הטבח פרסם ז'נה את מאמרו הפוליטי "ארבע שעות בשתילה".
ז'נה נפטר מסרטן הגרון ב-15 באפריל 1986.
Un Captif Amoureux, שפורסם לאחר מותו, כתוב בסגנון שונה לגמרי מכתיבתו המוקדמת, הפרובוקטיבית יותר.
כמו כן הופיע בעברית ספרו על הצייר אלברטו ג'קומטי 'הסטודיו של אלברטו ג'קומטי' (מצרפתית: אביבה ברק), בתוך: "דחק" - כתב עת לספרות טובה, כרך ד', 2014
מחזות מפורסמים שכתב ז'נה כוללים את
המשרתות (1949) מחזה על היחסים הטעונים בין שלוש נשים המגולמות על ידי גברים - בעלת הבית ושתי משרתותיה.
(תרגום: "המשרתות", תרגמה עדה בן-נחום, תל אביב, 1981).
השחורים הוא מחזה בעל מאפיינים "פולחנים" המציג תגובת נגד אלימה ואנטי-אירופית.
(תרגום: "השחורים", תרגם יותם ראובני, רמת גן, 1984).
המרפסת (1956) המתרחש בבורדל ובוחן יחסי כוח המוצגים בחדרים שונים של אותו בורדל.
(תרגום: "המרפסת", תרגם יואב לורך, ירושלים, 1981.)
פרגודים (1963), הוא אפוס רחב יריעה, בעל מאפיינים סוריאליסטים, המתרחש על רקע אלג'יר הקולוניאליסטית ומאבקה לעצמאות (תרגום: "פרגודים", (מחזה), תרגום ועיבוד של דורון תבורי עבור תיאטרון הבימה בשנת 2002 - לא יצא בדפוס).
ז'נה גם ביים סרט קצר בשנת 1950 שנקרא "שיר אהבה" (Un Chant d'Amour).
הסרט, המתרחש בבית כלא צרפתי מציג יחסים טעוני פנטאזיה הומוארוטית, המתרחשים בין דמויות שונות; הסרט מציג סצנות מין ועירום בוטות, וגרם לזעזוע בזמנו.
יצירות נוספות של ז'נה הוסרטו ועובדו לקולנוע על ידי אחרים.
המחזה "המרפסת" עובד לסרט בשם זה בשנת 1963 על ידי הבמאי ג'וזף סטריק (Joseph Strick).
הרומן "קרל מברסט" עובד לסרט שנקרא "קרל" (Querelle, 1982) על ידי הבמאי ריינר ורנר פאסבינדר.
סרטו של טוד היינס Poison משנת 1991 מבוסס על כתביו של ז'נה.
כמו כן הוסרט המחזה "המשרתות" על ידי התיאטרון האמריקאי.
ז'נה הוזכר בשירם של DIRE STRAITS העונה לשם LES BOYS.
ז'אן לאן, הדוכס דה מונטבלו היה איש צבא צרפתי ומרשל צרפת בתקופתו של נפוליאון בונפרטה.
לאן נולד בעיירה לקטור בדרום מערב צרפת כבנו של מנהל אורווה, ועבר הכשרה כצבע בדים.
חינוכו היה מועט, אך הוא הצטיין בספורט ובשנת 1792 נבחר בזכות תכונותיו הגופניות לשמש כמפקד גדוד המתנדבים במחוזו, אליהם הצטרף כאשר פרצה המלחמה בין ספרד והרפובליקה הצרפתית.
הוא שירת במערכה בפירנאים בשנים 1793 ו־1794, והגיע לדרגת מפקד בריגדה.
בשנת 1795 בעקבות מותו של רובספייר בגיליוטינה, הביאו השינויים הפוליטיים להדחתו מתפקידו.
לאן התגייס כחייל פשוט לצבאו של נפוליאון במערכה באיטליה בשנת 1796, עלה בסולם הדרגות והגיע לדרגת מפקד בריגדה עם סיום המערכה.
בכל קרב הצטיין, ואף נפצע בקרב ארקולה.
הוא נבחר על ידי נפוליאון ללוותו במסעו למצרים.
לאן היה מפקדה של אחת מארבע הדיוויזיות שיצאו בפברואר 1799 ממצרים לארץ ישראל במהלך מסע נפוליאון בארץ ישראל, והצטיין במיוחד במהלך הנסיגה בחודש מאי 1799. עם שובו של נפוליאון לצרפת, באוקטובר 1799 שב עמו לאן, וסייע לו במהפכת השמונה עשר בברימאר, בה הכריז נפוליאון על עצמו כשליטה היחיד של צרפת.
הוא מונה למפקד דיוויזיה ולמפקד "המשמר הקונסולרי".
במהלך חציית הרי האלפים בשנת 1800 הצטיין לאן, והיה אחד הגורמים העיקריים לניצחון על האוסטרים בקרב מונטבלו.
כן נשאה הדיוויזיה של לאן בעול המתקפה העיקרית בקרב מרנגו (14 ביוני 1800) אשר שבר את הכוחות האוסטרים והותיר את כל צפון איטליה בידי צרפת.
ב־1801 נשלח לאן על ידי נפוליאון כשגריר לפורטוגל.
הדעות חלוקות בדבר הצטיינותו בתפקיד זה.
עובדה היא שנפוליאון לא השתמש בו שוב למשרה דיפלומטית לאחר מכן.
לאחר הכרזת נפוליאון לקיסר, בשנת 1804 הועלה לאן לדרגת מרשל וקיבל את הפיקוד על האגף השמאלי של החילות הצרפתיים בקרב אוסטרליץ (2 בדצמבר 1805).
בשנים 1806–1807 היה לאן בשיא כושרו הצבאי, ופיקד בהצטיינות על כוחותיו במערכה בפרוסיה ורוסיה, בקרב ינה (14 באוקטובר 1807) ובקרב פרידלנד (14 ביוני 1807).
בשנת 1808 נשלח לאן לספרד בראש צבא, באמצעותו נצח את כוחותיו המקומיים של פרנסיסקו קסטניוס בטודלה ב-22 בנובמבר.
בינואר 1809 נשלח לכבוש את סרגוסה, וב־21 בפברואר כבש את העיר לאחר קרב עיקש.
לאחר השגים אלו קיבל מנפוליאון את התואר "הדוכס דה מונטבלו" ובשנת 1809 ניתן לו פיקוד על הכוחות הקדמיים במערכה על וינה.
הוא הוביל את כוחותיו בחציית נהר הדנובה, וביחד עם המרשל אנדרה מאסנה נשא בעול המערכה בקרב אספרן אסלינג.
ב־22 במאי נסוג ובמהלך הנסיגה לא שינה מהרגלו להיות חשוף לאש האויב, ונפצע פציעה אנושה.
הוא פונה לווינה ושם מת ב-31 במאי 1809. במהלך מסעו האחרון לווינה, כשהוא פצוע, נפגש עם נפוליאון החש אל החזית.
סופר כי לאן הגוסס נזף בנפוליאון בשל שאיפותיו הקיסריות והאימפריאליות, אך אין לכך כל אישוש פרט לעובדה שלאן היה אחד מן הישירים והבוטים בכל המרשלים של נפוליאון.
הוא היה אחד האנשים היחידים להם חש נפוליאון רגש אמיתי של חיבה, ובפגישתם האחרונה נתן נפוליאון פורקן לרגשות הצער והיגון, אף במהלך המערכה.
בנו הבכור הוכתר על ידי המלך לואי ה-18 בתואר האצולה הרם "פר של צרפת".
לאן נחשב ביחד עם דאבו ומאסנה כאחד מבין המוכשרים שבמצביאי נפוליאון, וכאיש שהטמיע בצורה הטובה ביותר את דרכו של נפוליאון בעריכת מלחמה.
הוא נשלח תמיד אל המקומות בהם היה דרוש אדם בעל תעוזה ונחישות, ובמיוחד כאשר נפוליאון נזקק למפקד בעל אומץ ויכולת להקרבה עצמית.
כוחותיו של לאן בפרידלנד ובאספרן מילאו את התפקיד אותו מילאו כוחותיו של דאבו באוסטרליץ ובאאורשטדט.
את הערכתו של נפוליאון למפקדיו ניתן לבחון לפי התדירות בה השתמש בהם לתפקיד זה של חוד החנית המסתער וסופג את המהלומה בטרם יגיע הכוח העיקרי וינחית את המכה המהממת על האויב.
מפקדים בעלי יכולת בינונית כסולט או מקדונלד מעולם לא זכו למלא תפקיד זה, הם נותרו תחת פיקודו של נפוליאון עצמו בכוח העיקרי.
את תפקיד כוח הריכוך המבלה באופן עצמאי שעות או ימים במיעוט של שניים או שלושה לאחד כנגד האויב, בטרם יגיע הכוח העיקרי, נתן נפוליאון למפקדים עליהם סמך כלאן.
במילותיו של נפוליאון, הוא מצא את לאן כננס, ואיבד אותו כענק.
זָ'אן טינגֶלי (Jean Tinguely; 1925 – 30 באוגוסט 1991) היה צייר ופסל שווייצרי.
לרוב, יצירותיו הן מסוגת האמנות הקינטית המודרנית.
בין יצירותיו המפורסמות: המזרקה ברחבת מרכז פומפידו בפריז.
ב"מוזיאון ז'אן טינגלי" לאומנות מודרנית, שהוקם לאחר מותו בעיר בזל, נמצאות רבות מיצירותיו, אותן תרמה אלמנתו.
ז'אן לואי גז דה בלזאק , סופר צרפתי.
ז'אן לואי גז היה בנו של ראש העיר אנגולם, בירת מחוז שאראנט שבדרום מערב צרפת, וירש מאביו את תואר האצולה "דה בלזאק".
למד בבית הספר של מסדר הישועים, והחל ב-1612 באוניברסיטה של ליידן שבהולנד.
ב-1621 הגיע לרומא כנציג של הקרדינל דה לה ואלט.
ב-1623 הגיע לפריז והתפרסם בשל מכתביו למכריו ולאנשי חצר המלכות הצרפתי.
הקרדינל רישלייה הבחין בכישרונותיו ומינה אותו לכותב דברי הימים של המלך לואי השלושה עשר.
ב-1624 יצא לאור הכרך הראשון של מכתביו שזכה להצלחה רבה, והוא הפך לאחד מחשובי המשתתפים בחוג הספרותי של קתרין דה ראמבוייה בפריז.
החל ב-1627 הותקף בטענה שהעתיק מכתבי חכמי העולם העתיק ומכתביהם של סופרים אחרים.
בתגובה, מאס בחיים הספרותיים של פריז ופרש לטירה המשפחתית שבמחוז מולדתו שבה המשיך בעבודתו הספרותית.
ב-1631 פרסם את ספרו "הנסיך" שבו הוא מלמד סנגוריה על המלך לואי השלושה עשר ועל הקרדינל רישלייה.
ב-1634 הוזמן להצטרף לאקדמיה הצרפתית שבה היה אחד החברים הראשונים, אם כי המשיך להתגורר בטירתו, וכנראה לא השתתף בישיבותיה.
ב-1636 הופיעה המהדורה השנייה של מכתביו.
הוא המשיך לכתוב מסות ומאמרים ובהם ביקורת ספרותית, בין היתר על ספר "המסות" של מישל דה מונטן.
הוא כתב גם את "סוקרטס הנוצרי" שהיא מסה על תורת המוסר הדתי.
בשנותיו האחרונות חילק את כספו למטרות צדקה, ולפני מותו פרש למנזר בעיר אנגולם שבו נפטר ב-1654.
מכתביו של ז'אן לואי גז דה בלזאק, ששלט גם בשפות האיטלקית והספרדית, נועדו בעיקר כדי להשפיע על המשתתפים בחוגים הספרותיים לטהר את הלשון הצרפתית.
מכתבים אלה מצטיינים בסגנון מדויק ובהיר, ומשום כך הוא נחשב למתכן הפרוזה בלשון הצרפתית, כשם שפרנסואה דה מאלרב נחשב למתכן השירה הצרפתית.
ז'אן טלסניקוב (נולד ב-11 בדצמבר 1972) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
טלסניקוב נולד בשנת 1972 ברפובליקה הרוסית של ברית המועצות, משם עבר עם משפחתו להתגורר במולדובה הסובייטית.
בגיל 6 עלה לישראל עם הוריו, שעלו מטעמים ציוניים.
אביו של טלסניקוב, סשה, היה כדורגלן חובב ברוסיה, למד במכון וינגייט, ואימן קבוצות ילדים במחלקת הנוער של מכבי עירוני אשדוד, כאשר אצל אביו התאמנו עמיר תורג'מן, עופר טלקר וז'אן עצמו, וכך החל לשחק במחלקת הנוער של המועדון.
כשטלסניקוב היה בן 16 נפטר אביו במפתיע.
את משחק הבוגרים הראשון ערך בשנת 1990 בליגה הארצית בקבוצה הבוגרת של עירוני אשדוד אותה אימן אריה רדלר.
עונה מאוחר יותר עלה עם הקבוצה לליגה הלאומית (הליגה הבכירה דאז).
בשנת 1995 ירדה הקבוצה לליגה השנייה ושנה מאוחר יותר, בשנת 1996 הוחתם על ידי בית"ר ירושלים, עבר להתגורר בירושלים, ואז ביצע את קפיצת המדרגה הגדולה בקריירה והתבלט כאחד הקשרים האחוריים הטובים בליגה ונחשב לנדבך חשוב באליפויות של בית"ר בשנים 1996/1997 ו-1997/1998, ובגביע הטוטו בה זכתה הקבוצה בשנים אלו.
בשנת 1998 צורף טלסניקוב לסגל נבחרת ישראל.
את הופעת הבכורה שלו ערך במשחק ידידות מול נבחרת טורקיה, ובמשחק זה גם כבש את שערו הראשון בנבחרת.
במסגרת הנבחרת שיחק טלסניקוב ב-21 משחקים בהם כבש 4 שערים.
בשנת 2000, עבר לשחק בקבוצת דנדי יונייטד הסקוטית, עבורו קיבלה בית"ר כמיליון דולר.
אך חזר כעבור עונה אחת בלבד לשחק בבית"ר ירושלים.
בשנת 2003 סיים את דרכו בבית"ר ועבר לשחק במועדון ספורט אשדוד, איתה הגיע לגמר גביע הטוטו בתחילת שנת 2005. בסוף שנת 2005 עבר לשחק בקבוצת הפועל ירושלים.
בסוף עונת 2006/2007 ירדה הקבוצה לליגה השלישית ובמאי 2007 הודיע טלסניקוב על פרישתו ממשחק פעיל בגיל 35, לאחר כ-15 שנה של כדורגל מקצועני.
עוד בטרם פרישתו החל בלימודי אימון כדורגל במכון וינגייט.
בשנת 2007 עסק במשחק ואימון בקבוצת "הכח" ירושלים במסגרת הליגה הישראלית בכדורגל חופים.
בשנת 2008 מונה לתפקיד עוזר מאמן קבוצת הנוער של בית"ר ירושלים.
בשנת 2009 מונה לתפקיד עוזרו של גיא עזורי, מאמן בהפועל באר שבע, ולאחר התפטרותו של עזורי שימש כעוזרו של מחליפו, ויקו חדד.
בסוף שנת 2010 מונה טלסניקוב לתפקיד מנהלה המקצועי של מחלקת הנוער של מועדון ספורט אשדוד, תפקיד אותו מילא כשנה עד להתפטרותו מהמשרה בסוף שנת 2011.
בינואר 2012 מונה לעוזר מאמן בית"ר ירושלים, וביוני 2013 סיים את תפקידו.
בספטמבר 2013 מונה לעוזרו של גיא עזורי באימון אקדמיה לכדורגל בנות ונבחרות הנערות שהקימה ההתאחדות לכדורגל בישראל.
החל מ-2015 משמש טלסניקוב כנציג ההתאחדות לכדורגל ורכז פרחי ספורט באזור המרכז, ומאמן ילדים באופן פרטי.
בנוסף, טלסניקוב הוא מאמן מנטלי למנהלים עסקיים וכדורגלנים בוגרים בליגת העל.
לזוג שלושה ילדים עימם הם גרים במושב מסילת ציון.
בשנת 2005 נהרג אחיו של ז'אן, , שהיה לוחם בסיירת צנחנים ונפל בקרב סמוך לטולכרם.
עוד בשנת 2005 סיים טלסניקוב את לימודיו בבית הספר לאמנויות "קמרה אובסקורה", ובשנת 2006 סיים את לימודי התסריטאות בבית הספר סם שפיגל.
באותה שנה שיחק בתפקיד משנה בסרט "גיבורים קטנים".
כמו כן הופיע בסדרות הטלוויזיה "האלופה", "ראש גדול" (עונה 5) ו"לאהוב את אנה" בתור שחקן משנה.
בשנת 2010 סיים טלסניקוב את לימודיו בבית הספר "תות" הכשרת מאמנים לכישורי חיים.
ז'אן טאובנהאוס Taubenhaus; 14 בדצמבר 1850, ורשה – 14 בספטמבר 1919, פריז) היה שחמטאי יהודי-פולני-צרפתי.
טאובנהאוס היה שחמטאי מוביל בוורשה בשנות ה-70 המאוחרות של המאה ה-19. בשנת 1880 השתקע בפריז.
בתחרות של איגוד השחמט הגרמני, בהמבורג ב-1886 הגיע למקום ה-14. תוצאתו הטובה ביותר הושגה באותה שנה בתחרות לונדון, שם חלק מקום שלישי-רביעי עם איזידור גונסברג אחרי ג'וזף הנרי בלקברן ועמוס ברן.
לטאובנהאוס היו ניצחונות משכנעים מול בלקברן, השחמטאי המוביל בשחמט האנגלי, ומול גונסברג, מתחרהו של וילהלם שטייניץ על תואר אלוף העולם.
בשנת 1886 גם הגיע למקום השישי בתחרות נוטינגהאם.
בשנת 1887 הגיע למקום ה-19 בתחרות פרנקפורט.
בשנת 1888 הגיע למקום השמיני בתחרות ברדפורד.
ב-1889 חלק מקום 12-13 בתחרות ניו יורק, וב-1890 הגיע למקום העשירי בתחרות מנצ'סטר.
טאובנהאוס חי בפריז, ולימד שעורי שחמט בקפה דה לה רז'אנס, שם שיחק מדי יום.
בשנת 1890 הגיע למקום השני, אחרי אלפונס גץ באליפות המועדון.
בשנת 1892 הגיע למקום התשיעי באותה תחרות.
באוקטובר 1893 הגיע למקום השמיני בתחרות ניו יורק, לאחר מכן שיחק בארגנטינה ובקובה.
בשנת 1899 השתתף בתחרות בוורשה.
בשנת 1901 הגיע טאובנהאוס למקום השלישי, לאחר סטניסלאוס סיטנפלד ואדולף אלבין בתחרות פריז.
בשנת 1902 הגיע למקום השני, אחרי דוד ינובסקי בתחרות פריז.
בשנת 1903 חלק מקום 10-11 בתחרות מונטה קרלו.
בשנת 1905 הגיע למקום ה-14 בתחרות אוסטנדה.
בשנת 1905 ניצח בתחרות פריז.
בשנת 1906 הגיע למקום השביעי בתחרות אוסטנדה.
בשנת 1913/14 הגיע למקום ה-14 בתחרות סנקט פטקרסבורג.
הוא סיים בתיקו עם סטניסלאוס סיטנפלד בפריז, 1891, הפסיד לזיגברט טאראש בנירנברג, בשנים 1891-1892, הפסיד לז'ק מיזס בגלאזגו 1895, הפסיד לדוד ינובסקי בפריז, בשנים 1903 ו-1905, וניצח את אדולף אלבין בפריז 1901, את בניטו וילגאס בבואנוס איירס בשנת 1907 ואת ריצ'רד טייכמן בפריז, בשנת 1911.
טאובנהאוס כתב את הספר Traité du Jeu d'Échecs שיצא לאור בשנת 1910.
טאובנהאוס היה המפעיל של המכונה הפסבדו-אוטומטית מפיסטו ששיחקה שחמט.
בובה מכנית זו הייתה השלישית בסדרה אחרי הטורקי ו-Ajeeb.
בניגוד לשתי קודמותיה, לא היה מפעיל מוסתר בתוך המכונה אלא היא הופעלה על ידי מנגנון אלקטרו-מכני.
מפתח המפיסטו, גומפל, השקיע בפיתוח מספר שנים והציג אותה לראשונה בשנת 1876 בלונדון.
מפיסטו הייתה המכונה הראשונה שניצחה בתחרות שחמט (לונדון 1878).
בתחילה תפעל את המכונה איזידור גונסברג ולאחר מכן המפעיל היה טאובנהאוס.
בין היתר טאובנהאוס הפעיל את המכונה בתערוכה העולמית של פריז (1889).
לאחר שנה זו פורקה המכונה ועקבותיה אבדו.
שנה מיקום המתמודד השני תוצאה1891 נורמברג זיגברט טאראש 1.5 מ-8הפסד1891 פריז סטניסלאוס סיטנפלד 2.5 מ-5תיקו1895 גלאזגו ז'אק מיזס 2 מ-5הפסד1895 הוואנה 7 מ-10 ניצחון 1901 פריז אדולף אלבין 3.5 מ-4 ניצחון1903 פריז דוד ינובסקי 2 מ-8 הפסד1905 פריז דוד ינובסקי 2.5 מ-6 הפסד1905 פריז דוד ינובסקי 0.5 מ-5 הפסד
ז'אן ז'ירודו היה סופר, מחזאי ודיפלומט צרפתי.
ז'אן ז'ירודו נולד בכפר ביאק שבחבל לימוזן בצרפת לאב שהיה מועסק במשרד התחבורה הצרפתי.
ב-1893 החל ללמוד בבית ספר תיכון בעיר שאטורו שבחבל סאנטר-עמק הלואר (כיום בית הספר התיכון ז'ירודו).
ב-1900 קיבל תעודת בגרות, ושירת בצבא הצרפתי עד 1903. באותה שנה התקבל לאקול נורמל סופרייר בפריז, והתמחה בתרבות הגרמנית.
במשך 1904 למד בסורבון בפריז וב- 1905 התקבל לאוניברסיטת מינכן.
ב- 1906 קיבל תואר ראשון בגרמנית, אך משלא עלה בידו לקבל משרת הוראה בגרמניה נסע לארצות הברית בספטמבר 1907 ולימד באוניברסיטת הרווארד עד מרץ 1908. עם שובו לצרפת עבר קורס הכנה לכניסה לשירות הדיפלומטי הצרפתי, וב-1910 החל משרת בו.
הוא שירת בקונסטנטינופול, במוסקבה ובווינה.
ב- 1914 גויס לחיל הרגלים הצרפתי ושירת כסגן משנה.
בקרב הראשון על המארן נפצע, ואחרי שנפצע שנית בקרב גליפולי ב-1915, קיבל את אות לגיון הכבוד הצרפתי.
ב- 1916 השתתף במשימה דיפלומטית וצבאית בליסבון, וב-1917 נשלח לארצות הברית ושהה שם עד אוגוסט של אותה שנה.
אחרי מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הצרפתי בגרמניה.
ב-1919 השתחרר מן הצבא ושירת במשרד החוץ הצרפתי בפריז.
ב- 1927 התמנה לחבר הוועדה לבחינת נזקי מלחמה שנגרמו לטורקיה במלחמת העולם הראשונה, ונשאר בטורקיה שבע שנים.
ב- 1932 התמנה על ידי אדוארד אריו ראש ממשלת צרפת, לנציג צרפת בוועידת לוזאן שבה לקחו חלק גם בריטניה, גרמניה ואיטליה, ושבה הוחלט לבטל זמנית את הפיצויים שהוטלו על גרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
ב- 29 ביולי 1939 התמנה למפקח כללי על האינפורמציה, כצעד נגד התעמולה של גרמניה הנאצית.
ז'אן ז'ירודו מת בינואר 1944 ונקבר בבית הקברות פאסי בפריז.
בהתאם לגרסה הרשמית הוא מת כתוצאה מהרעלת מזון, אך על פי גרסה אחרת הוא מת כתוצאה מדלקת הלבלב.
ימים מספר אחרי מותו נפוצו שמועות כי הורעל על ידי הגסטאפו.
הסופר לואי אראגון כתב בעיתון "סה-סואר" מיום 30 בספטמבר 1944: "מדוע?
לא רק מפני שז'ירודו סימל את הלאומיות הצרפתית יותר מכל סופר אחר, אלא משום שעסק בפעילות מחתרתית נגד הנאצים." ב- 2004 ז'אק בודי פרסם ביוגרפיה של ז'ירודו שבה הוא חוקר, בין היתר, את נסיבות מותו.
לדברי נסים אלוני ז'ירודו היה השפעה הגדולה על כתיבתו ותפיסת התיאטרון שלו.
ב-1909 פרסם את ספרו הראשון, "אנשי הפרובינציה", שמשך את תשומת לבו של אנדרה ז'יד.
ב-1913 הופיע ספרו "בית ספר לאדישים".
הוא זכה לפרסום לראשונה כסופר כאשר כתב סדרת רומנים פיוטיים ובהם "אלפנור" (1919), "סוזאן והאוקיינוס השקט" (1921) ו"זיגפריד מלימוזן" (1922), רומן שזיכה אותו בפרס בלזאק.
תפקידו בטורקיה, שם שירת שבע שנים, הותיר לו זמן פנוי למכביר והוא כתב את מחזותיו הראשונים, בהם "זיגפריד" (1928) (שהיה עיבוד תיאטרוני של הרומן "זיגפריד מלימוזן"), "אמפיטריאון 38" (1929) ו"אינטרמצו" (1933).
ב-1934 כתב את המחזה "מלחמת טרויה לא תפרוץ", מחזה פסימי, אם כי לא משולל הומור.
במחזה זה מדובר בעיקר בציניות של הפוליטיקאים ובהיסטוריה כפי שהיא מוצגת בפני העם על ידי המנהיגים, בניגוד למה שקורה במציאות.
מחזהו האחרון, "המשוגעת משאיו", שהוצג ברחבי העולם, חזה עולם בו קרטלים של אנשי הון משתלטים על מדינות ונכסיהן.
המחזה אף זכה לגרסה קולנועית בכיכובה של קתרין הפבורן ובבימויו של בריאן פורבס.
בסך הכל כתב ז'ירודו 17 רומנים ונובלות ו-15 מחזות.
ז'אן טירול (צרפתית: Jean Tirole; נולד ב-9 באוגוסט 1953) הוא כלכלן צרפתי, פרופסור באוניברסיטת טולוז ומכהן בה כיו"ר מועצת המנהלים של הקרן על שם ז'אן-ז'אק לפון (Fondation Jean-Jacques Laffont-TSE).
טירול הוא מהחוקרים הבולטים בתחום הארגון התעשייתי, תורת המשחקים, בנקאות, כלכלה התנהגותית וכלכלת מידע, מחברם של ספרי לימוד פופולריים ומעל 160 מאמרים אקדמיים.
טירול הוא מהכלכלנים המצוטטים והמשפיעים ביותר בעולם.
טירול הוא חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2014.
ב-1976 סיים לימודי הנדסה באקול פוליטקניק, וב-1978 קיבל תואר נוסף בהנדסה מאקול נסיונל דה פון.
במקביל סיים תארים מתקדמים (Diplôme d'Etude Approfondie ו-Docteur de 3ème Cycle) במתמטיקה של תורת ההחלטות באוניברסיטת פארי דופן.
ב-1981 סיים את לימודי הדוקטורט בכלכלה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) בהנחייתו של אריק מסקין.
טירול חזר לצרפת ועבד עד 1984 כחוקר ב"אקול נסיונל דה פון".
בשנים 1984 עד 1992 עבד ב-MIT, זכה למלגת סלואן ולמלגת גוגנהיים וקודם לפרופסור מן המניין.
ב-1992, במהלך שנת שבתון שבה עבד על ספרו, קיבל הצעה מעמיתו לכתיבה, ז'אן ז'אק לפון, להפוך את אוניברסיטת טולוז לאוניברסיטה ברמה בינלאומית בתחום הכלכלה.
השניים ייסדו את המכון לארגון תעשייתי, ובית הספר לכלכלה והמכון נכנסו ברבות הימים לרשימת המוסדות המובילים בעולם בתחומם.
בשנים 1994 עד 1996 כיהן פרופסור באקול פוליטקניק.
נכון ל-2010 מכהן כפרופסור באוניברסיטת טולוז, ומאז מותו של לפון ב-2004 עומד טירול בראש המכון לארגון תעשייתי וקרן ז'אן-ז'אק לפון בבית הספר לכלכלה של האוניברסיטה.
משנת 1995 חבר טירול במועצה של בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה.
בשנים 1996 עד 2006 ומאז 2008 מכהן טירול במועצת היועצים הכלכליים לראש ממשלת צרפת.
טירול ביקר מספר פעמים בישראל כאורח כבוד והרצה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
מחקריו הבולטים של טירול עוסקים בתחומים הקשורים בהתנהגות הפירמה, כגון ממשל תאגידי, תמריצים ותורת החוזים, רגולציה, עבודתו משלבת תאוריות מתורת המשחקים עם כלכלת מידע, יישומם במודלים של התנהגות ארגונים פרטיים וציבוריים והתנהלותם בשווקים.
ספרו פורץ הדרך מ-1988, The Theory of Industrial Organization, הפך לבסיס ללימוד תאוריית הארגון התעשייתי, בספר נסקרו נושאים כגון כלכלת קוד פתוח, פול פטנטים והסכמים שבשתיקה בין חברות.
באותה שנה ניסח עם אריק מסקין את עקרון שיווי משקל משוכלל מרקובי (Markov perfect equilibrium), סט כללים לפתרון סוגיות בתורת המשחקים ובארגון תעשייתי.
במאמרו המצוטט ביותר, "Formal and real authority in organizations", שפורסם ב-1997 במגזין לכלכלה פוליטית בהוצאת אוניברסיטת שיקגו (Journal of Political Economy), הציג יחד עם עמיתו פיליפ אגיון מהקולג' האוניברסיטאי של לונדון, תאוריה בדבר הקצאת סמכויות פורמליות וסמכויות אמיתיות בפירמה שנועדו לסייע בפתרון בעיית המנהל-סוכן.
שימור הסמכויות אצל המנהל עלול להביא לנתק במידע המועבר אליו.
טירול ואגיון זיהו גורמים המגדילים את הסמכויות האמיתיות, בהן מוטת שליטה רחבה, המייקרת עבור המנהל את העלות השולית בפיקוח צמוד על הנציגים, מספר הנציגים, היסטוריה של התערבות מדודה מצד המנהל ודחיפות ביצוע המשימה.
במאמר מפורסם אחר, "Financial Intermediation, Loanable Funds, and the Real Sector" שפורסם באותה שנה יחד עם עמיתו בנט הולסטרום, הציגו השניים מודל המציג את הפגיעה בחברות לאור שינויים בשוק כגון מחנק אשראי (Credit crunch) או שינויים מוניטריים.
מחקרים אחרים שלו עוסקים במשברים פיננסים ובהתנפצות בועות כלכליות.
ב-2003 הציע שצרפת תאמץ חקיקה לפיה חברות יאלצו לשלם "מסי אבטלה" כשהן מפטרות עובדים, בדומה לעקרון התשלום החל על חברות מזהמות סביבתית.
הרחיב את מחקרו גם לתחום המשלב בין פסיכולוגיה לכלכלה.
במאמרים שפרסם עם עמיתו רולנד בנאבו מאוניברסיטת פרינסטון ניתחו השניים כיצד השפעת תמריצים על רקע התנהגות פרו חברתית, וכיצד רגשות כמו כבוד, גאווה ותחושת בשם המשאלה (Wishful thinking), יוצרים עיוותים אנדוגניים בחלוקות יעילות, הנוגדים למשל את חוק קואס, ובכך עלולים לפגוע ביכולת להגיע להסכמים או ליישם רפורמות כלכליות.
הוא פרסם מספר מאמרים בנושא שוק דו-צדדי.
עמית באגודה האקונומטרית (1986) ונשיאה (1998)
עמית זר של האגודה הכלכלית האמריקאית (1993)
נשיא האגודה הכלכלית האירופאית (2001)
אות לגיון הכבוד בדרגת אביר (2007), אות לגיון הכבוד בדרגת קצין (2015)
מדליית הזהב של CNRS (המרכז הלאומי למחקר מדעי) (2007)
דוקטור לשם כבוד מבית הספר לניהול של אוניברסיטת מונטריאול (HEC Montréal), מבית הספר לכלכלה של לונדון (2007), אוניברסיטת מנהיים (2011), אוניברסיטת לוזאן (2013), אוניברסיטת לויס ברומא (2015), אימפריאל קולג' (2016), אוניברסיטת ברגמו (2018)
פרס חזית הידע בכלכלה מימון וניהול, בסך 400,000 אירו, מטעם ארגון BBVA (2008)
אות מסדר ההצטיינות של נשיא צרפת (2010)
פרס על שם קלוד לוי-שטראוס (2011)
פרס נמרס לכלכלה (2014) - על תרומותיו לתאוריה כלכלית ויישומה למימון, ארגון תעשייתי וכלכלה התנהגותית.
פרס נובל לכלכלה לשנת 2014
עמית זר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית (2015)
ז'אן זואלארט , 1541–1634) היה שופט וכרוניקן שכיהן כראש עיריית אַת ברוזנות אנו (Hainaut) (בגבולות בלגיה של היום) בשנים 1584–1634. זואלארט נודע בעיקר בחיבורו על ארץ ישראל בה ביקר כעולה רגל בשנת 1586 ובה הוענק לו תואר אביר של מסדר הקבר הקדוש .
בהיותו ברומא בשנת 1585 יחד עם בן ארצו, הברון פיליפ דה מרוד (Mérode) , נתבקש ללוות את האציל הצעיר במסעותיו ברחבי איטליה וגרמניה.
הברון הבטיח לו בהזדמנות זו שאף הוא יהיה מוכן ללוותו במסע לכל מקום שיחפץ.
בעת טיוליהם באירופה, השכיל זואלארט גם ללמוד לצייר את הנופים שראה.
ב-29 ביוני 1586 הפליגו שני החברים לארץ הקודש יחד עם שני אנשי כנסייה, דומניקו דאנזי מחצר האפיפיור ומארן יאן דן זאנדה מקמברה, ואיתם נוסעים נוספים.
אחרי שנחתו בטריפולי, בחוף הלבנט, המשיכו בספינה עד לנמל יפו ומשם, ב-25 באוגוסט 1586, התחילו את ביקורם בארץ ישראל שבה שהו, בין השאר, בירושלים ובבית לחם.
ב-9 בספטמבר יצאו את הארץ וב-25 בנובמבר חזרו לאירופה דרך נמל ונציה.
מיָד אחרי שובו פרסם זואלארט את חיבורו, "מסע חדור אמונה לירושלים", שראה אור ברומא ב-1587 בשפה האיטלקית.
שמו של זואלארט כתוב עליו בגרסתו האיטלקית – ג'ובאני זואלארדו, "אביר הקבר הקדוש של אדוננו", והספר מלווה ב"ציורים של מקומות מארץ הקודש ומארצות אחרות".
החיבור הופיע ב-1608 במהדורה מורחבת באנטוורפן בניב הואלוני, "המסע חדור האמונה לירושלים, יחד עם תמונות המקומות הקדושים ורבים אחרים, מצוירים לפי הטבע".
מהדורה זו, שהכילה מפות ותרשימים, הודפסה שוב ב-1626, ובמבוא לה המחבר מתלונן שכומר מטולוז, בשם קסטלה, העתיק בשנת 1608 חלק מהמהדורה הראשונה, האיטלקית, וזייף חלק מהציורים.
ב-1606 ראתה אור מהדורת ספרו בגרמנית, ושמו מופיע בה כ-Johan Schwallart.
ציוריו של זואלארט הועתקו לספרי אחרים בדורות הבאים, כגון בספרי המסעות של בני דורו, ג'ורג' סנדיס ויוהאן קוטוביקו ובספרו של אלעזר הורן במחצית הראשונה של המאה ה-18.
הספר מתאר את המסע בן ששת החודשים של זואלארט ומלוויו בארצות המזרח ומכיל מידע וציורים מארץ ישראל בתקופה המוקדמת של השלטון העות'מאני.
כתיבתו של זואלארט ארכנית, לפעמים נאיבית, אך תמיד בתום לב.
זואלארט מקפיד להזהיר במקרים שבהם מתאר מקומות שלא ראה במו בעיניו.
קיימים בו תיאורים של ונציה, האיים זקינתוס, קפריסין, כרתים, סביבות בית לחם, יפו וירושלים וכן טריפולי שבחוף לבנון.
ב-1610 פרסם זואלארט חיבור המכיל תיאורים של העיר אַת, שבראשה עמד שנים רבות, "כולל הקמתה וקביעת שמה, אתריה ומבני הציבור שלה, הפריבילגיות שלה וכן אלה של אציליה ומושליה עד ימינו".
ז'אן ז'יונו היה סופר צרפתי.
ספריו המרבים לתאר את הסביבה הכפרית של אזור פרובאנס שבצרפת, עוסקים במצבו של האדם בעולם ובשאלות מוסריות ומטאפיזיות.
ז'יונו הואשם בכך שתמך במשטר וישי ולא התנגד לגרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
מגניו טוענים שז'ינו נמנע מכל התנגדות מזוינת בשל ערכיו הפציפיסטיים, ערכים אותם אימץ אחרי שובו ממלחמת העולם הראשונה.
בהיותו חייל בחיל הרגלים במלחמת העולם הראשונה, הוא היה אחד מ-11 הניצולים של היחידה שלו בוורדן.
בהמשך תיאר את זוועות המלחמה בלהקת לה גרנד (1931; לבית המטבחיים).
הפופולריות שלו גדלה בסוף שנות העשרים עם סדרה של רומנים אנטי-אינטלקטואליים אזוריים על אצילותם של אנשים פשוטים.
סדרה זו הגיעה לשיאה ביצירות כמו הטרילוגיה Le Chant du monde (1934; שיר העולם), שכמו רוב יצירותיו הייתה מחאתו של אדם רגיש כנגד התרבות המודרנית.
בשנת 1939 ישב גיונו חודשיים בכלא בפעילות פציפיסטית.
בשנת 1945 הוא הוחזק בשבי על ידי יחידה קומוניסטית של לוחמי ההתנגדות, שראו את הפציפיזם כשיתוף פעולה עם הנאצים.
סופרי השחרור הצרפתים רשמו אותו ברשימה השחורה, אך הגנה נמרצת של הסופר אנדרה ז'יד סייעה לו, ובשנת 1954 נבחר ג'יונו לאקדמי גונקור.
מישהו מבומון (Un de Baumugnes, 1929), תרגמה אביבה ברק, ירושלים: שוקן, 1989.
שירת העולם (Le Chant du monde, 1934), תרגם י.
האיש ששתל עצים (L'Homme qui plantait des arbres, 1953), תרגם בן יוסף, ישראל: קיקרו, 1998.
האיש ששתל עצים (L'Homme qui plantait des arbres, 1953), תרגמה אביבה ברק, רמת השרון: אסיה, 2010.
ז'אן אמאדו טיגנה הוא כדורגלן עבר צרפתי, יליד סודאן הצרפתית, ששיחק בעמדת הקשר והיה מטובי הקשרים בעולם בשנות ה-80. מאז פרישתו משמש טיגנה כמאמן כדורגל.
ככדורגלן שיחק טיגנה בקשר במרכז השדה בחלק מהמועדונים המובילים בכדורגל הצרפתי.
הוא רשם 52 הופעות במדי נבחרת צרפת, וזכה עימה באליפות אירופה ביורו 1984.
כמאמן, הוביל טיגנה קבוצות מצרפת, אנגליה, טורקיה וסין, ובין היתר הוביל את מונקו לזכייה באליפות צרפת בעונת .
טיגנה נולד בסודאן הצרפתית לאב מקומי ולאם צרפתית, ועבר עם משפחתו למרסיי בגיל שלוש.
הוא החל לשחק כדורגל חצי-מקצועני במדי קבוצה חובבנית בפרברי העיר, במקביל לעבודות כפיים שונות.
הוא החל את הקריירה המקצוענית בעונת , כשהצטרף לקבוצת טולון מליגת המשנה.
עד מהרה תפס טיגנה מקום של קבע בקישור הקבוצה, עימה סיים שלוש פעמים ברציפות במקום השלישי בטבלה.
מאמן קבוצת אולימפיק ליון, איימה ז'אקה, הבחין ביכולותיו של טיגנה כקשר אתלטי, מהיר וקבוצתי במרכז השדה, והחתים אותו בקבוצתו לקראת עונת .
הוא הפך לשחקן מפתח בקבוצתו הראשונה בליגה הבכירה, ושיחק בה במשך שלוש עונות.
בעונתו השנייה בקבוצה, , עזר לה להינצל מירידה לליגת המשנה.
בעונה שאחריה, האחרונה שלו בקבוצה, כבש שבעה שערי ליגה - שיא קריירה לטיגנה - בדרך למקום השישי בסיום העונה.
טיגנה חזר לשתף פעולה עם ז'אקה לקראת עונת , כשחתם במדי ז'ירונדן דה בורדו, אותה אימן ז'אקה.
הוא השתלב במהרה כשחקן מפתח במועדון.
בעונת זכתה בורדו באליפות צרפת, הראשונה בקריירה של טיגנה.
הופעותיו המצוינות במהלך העונה, בנוסף על יכולתו במהלך טורניר יורו 1984 בו זכתה צרפת, זיכו את טיגנה במקום השני בפרס כדור הזהב לשנת 1984, אחרי חברו לנבחרת מישל פלאטיני.
בורדו, עם טיגנה בקישור וז'אקה על הקווים, זכתה עונה אחר כך באליפות שנייה ברציפות, ובמקביל הגיעה עד לחצי גמר גביע אירופה לאלופות, שם הודחה על ידי יובנטוס ופלטיני.
בעונת הסתפקה בורדו במקום השלישי בטבלה, אך זכתה בגביע הצרפתי, לאחר שפגשה בגמר את אולימפיק מרסיי.
טיגנה כבש בדקה ה-53 שער שוויון לזכות בורדו, שגברה על מרסיי 2-1 בהארכה.
עונה אחר כך השלימה בורדו זכייה בדאבל.
היא זכתה באליפות עם ארבע נקודות יותר מסגניתה מרסיי, עליה גברה פעם שנייה ברציפות בגמר הגביע הצרפתי.
במקביל, הצליחה להגיע עד לחצי גמר גביע אירופה למחזיקות גביע, שם הודחה על ידי לוקומוטיב לייפציג בדו-קרב פנדלים.
בפברואר 1989, במהלך עונת בה לראשונה מזה שש שנים סיימה בורדו מחוץ לשלוש הראשונות בטבלה, פוטר ז'אקה מתפקידו כמאמן בורדו.
בסיום העונה, עזב בעקבותיו גם טיגנה, שחתם בשורות אולימפיק מרסיי.
הוא סיים תקופה בת שמונה עונות בבורדו, בהן רשם 326 הופעות בכל המסגרות והיה משחקני המפתח בקבוצה.
טיגנה חתם את קריירת המשחק במדי מרסיי.
בעונה הראשונה שלו בקבוצה, עונת , היה טיגנה גורם משמעותי בזכייה של מרסיי באליפות צרפת.
הוא רשם 37 הופעות ליגה והנהיג את הקבוצה ממרכז הקישור.
עונה אחר כך אמנם פחתו דקות המשחק של טיגנה, אך הוא הוסיף זכייה נוספת, שנייה ברציפות, באליפות צרפת עם מרסיי לעונת .
בסיום העונה, פרש טיגנה ממשחק פעיל בגיל 36, עם חמש אליפויות ושני גביעים בקריירה.
טיגנה זומן לסגל נבחרת צרפת על ידי המאמן מישל הידלגו בשנת 1980, במהלך מוקדמות מונדיאל 1982. הוא רשם את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת ב-23 במאי 1980, כשפתח בהרכב צרפת בהפסד 1-0 ל במשחק ידידות.
לאחר שצבר חמש הופעות במסגרת מוקדמות המונדיאל, ו-13 הופעות בסך הכל, זומן טיגנה על ידי הידלגו לטורניר מונדיאל 1982 בספרד.
הוא עלה כמחליף כרבע שעה לסיום בהפסד של צרפת 3-1 ל בפתיחת שלב הבתים, ולא שותף בשני המשחקים הנותרים בשלב זה, בהם ניצחה צרפת 4-1 את וסיימה בשוויון 1-1 עם .
אמנם, בשלבי ההכרעה של הטורניר היה לטיגנה תפקיד משמעותי יותר.
הוא עלה בהרכב צרפת בניצחון 1-0 על בפתיחת שלב הבתים השני, ושמר על מקומו גם בניצחונה של צרפת 4-1 על , שהעלה אותה לשלב חצי הגמר, שם פגשה את .
טיגנה פתח בהרכב באחד מהמשחקים המפורסמים בהיסטוריה של גביע העולם, הפסידה צרפת בדו-קרב פנדלים, בו לא נטל טיגנה חלק, לאחר שוויון 3-3 בסיום ההארכה.
אמורוס, הבועט השני של צרפת בדו-קרב, אמנם כבש, אך נבחרתו הפסידה בדו-קרב ולא הצליחה להעפיל לגמר.
טיגנה פתח פעם נוספת בהרכב כשנבחרתו הפסידה 3-2 ל במשחק על המקום השלישי, וסיים עם נבחרתו במקום הרביעי.
בסך הכל שיחק טיגנה בחמישה משחקים מתוך השבעה של צרפת בטורניר.
טיגנה זומן על ידי הידלגו לסגל צרפת גם לטורניר יורו 1984 הביתי.
באותו טורניר הציגה צרפת את חוליית הקישור מהטובות בהיסטוריה, שנודעה בשם "ריבוע הקסם" וכללה את טיגנה, מישל פלאטיני, לואיס פרננדס ואלן ז'ירס.
טיגנה פתח בהרכב בכל חמשת משחקיה של צרפת בטורניר.
טיגנה וצרפת נעזרו בשבעה שערים של מישל פלאטיני בשלב הבתים כדי לעלות מהמקום הראשון עם מאזן מושלם של שלושה ניצחונות, ובחצי הגמר פגשה צרפת את .
לאחר שוויון 1-1 בסיום 90 דקות, הגיע המשחק להארכה.
שמונה דקות מפתיחתה עלתה פורטוגל ליתרון 2-1, אך בדקה ה-114 הצליחה צרפת להשיג שוויון.
בדקה ה-119, דקה בלבד לסיום ההארכה, רשם טיגנה את אחד מרגעי השיא בקריירה שלו.
הוא פרץ לרחבה תוך שהוא מתגבר על שני שחקני הגנה, ומסר את הכדור לפלטיני, שקרוב קבע 3-2 והעלה את צרפת לגמר.
ניצחון 2-0 על הביא לטיגנה ולצרפת את תואר אליפות אירופה.
טיגנה, בצוותא עם חבריו לקישור פלטיני וז'ירס, זכה להכרה על יכולתו הגבוהה בטורניר כשנכלל בסיומו בנבחרת הטורניר.
טיגנה היה חלק חשוב גם בסגל של המאמן החדש, הנרי מישל, לקראת טורניר מונדיאל 1986 במקסיקו.
צרפת המשיכה את יכולתה מטורניר היורו המוצלח, וזכתה להצלחה גם בטורניר גביע העולם.
טיגנה פתח בכל משחקיה של צרפת בטורניר.
צרפת פתחה באופן מוצלח את שלב הבתים עם ניצחון 1-0 על לאחר תוצאת שוויון 1-1 מול , פגשה צרפת את .
בדקה ה-62, במצב של 1-0 לצרפת, החל טיגנה בפריצה מהחלק האחורי של הקישור.
הוא החליף מסירות עם פלטיני, הוסיף להתקדם והחליף מסירות גם עם דומיניק רושטו, ומתוך הרחבה כבש בבעיטה חזקה את שערו היחיד בקריירה הבינלאומית.
צרפת ניצחה במשחק 3-0, והוסיפה להתקדם עם ניצחון בשמינית הגמר 2-0 על .
ברבע הגמר הדיחה צרפת את בדו-קרב פנדלים לאחר שוויון 1-1 בתום הארכה.
בחצי הגמר הפסידה צרפת ל בתוצאה 2-0. לאחר שכל ארבעת חברי "ריבוע הקסם" פתחו בכל המשחקים בטורניר עד אז, במשחק על המקום השלישי היה טיגנה הנציג היחיד מהרביעייה.
צרפת גברה על 4-2 בהארכה, בה טיגנה לא נטל חלק לאחר שהוחלף בדקה ה-83. בסך הכל שיחק טיגנה שבעה משחקים בטורניר, וכמו בטורניר היורו גם הפעם נכלל בנבחרת הטורניר.
ב-1987, לאחר כישלונה של צרפת להעפיל ליורו 1988, החליט טיגנה לפרוש מהנבחרת.
לאחר שמישל פלאטיני התמנה לתפקיד מאמן הנבחרת ב-1988, הוא ביקש לכבד את טיגנה במשחק פרידה מהנבחרת, וכך טיגנה פתח בהרכב בהפסד 3-2 ל במסגרת מוקדמות מונדיאל 1990. בסך הכל רשם טיגנה 52 הופעות במדי צרפת, בהן כבש שער אחד.
טיגנה החל את קריירת האימון במועדון בו החל את דרכו בליגה הבכירה כשחקן, אולימפיק ליון, כשהתמנה לתפקיד המאמן לקראת עונת .
לאחר עונה אחת בה סיימה בקבוצה במקום השמיני, הוביל טיגנה את ליון למקום השני בטבלה בעונת , עם עשר נקודות פחות מהאלופה נאנט.
בתום שנתיים בליון, התמנה טיגנה לתפקיד מאמן קבוצת מונקו לקראת עונת .
בעונה זו הוביל טיגנה את מונקו למקום השלישי, תוך שהיא מסיימת עם מספר נקודות זהה לסגנית האלופה פריז סן-ז'רמן, ורק עם ארבע נקודות פחות מהאלופה אוסר.
עונת הייתה עונת השיא של טיגנה על הקווים במונקו.
הוא הוביל את הקבוצה לאליפות משכנעת, מרחק 12 נקודות מסגניתה פריז סן-ז'רמן, ולחצי גמר גביע אופ"א.
במפעל האירופי הצליחה מונקו להדיח, בין היתר, את בורוסיה מנשגלדבאך, המבורג וניוקאסל יונייטד, לפני שנעצרה על ידי אינטר מילאנו.
על הישגיו כמאמן מונקו באותה עונה, זכה טיגנה בתואר מאמן השנה בצרפת.
בעונת אמנם הפסידה מונקו את האליפות, כשסיימה במקום השלישי בלבד, אך רשמה קמפיין מוצלח בליגת האלופות של אותה עונה.
לאחר שסיימה בראש בית שכלל את באייר לברקוזן, ספורטינג ליסבון ולירסה, הדיחה מונקו את מנצ'סטר יונייטד ברבע הגמר, ונעצרה רק בשלב חצי הגמר מול יובנטוס.
הייתה זו העונה המלאה האחרונה של טיגנה כמאמן מונקו, לאחר שבינואר 1999 התפטר מתפקידו כמאמן הקבוצה.
לקראת עונת התמנה טיגנה לתפקיד מאמן פולהאם, ששיחקה אז בליגה האנגלית השנייה.
פולהאם נרכשה כשלוש שנים קודם לכן על ידי מוחמד אל-פאייד איש עסקים מצרי, שהעמיד תקציב גבוה עבור הקבוצה.
טיגנה קיבל את תפקיד המאמן בעונה השנייה בלבד מאז עלתה פולהאם מהליגה השלישית.
לאחר שנהנה גם הוא מתקציב גבוה וצירף שחקנים צעירים ומבטיחים, כמו החלוץ בן ארצו לואיס סאהה, הוביל טיגנה את פולהאם למקום הראשון בליגה, והעלה אותה לפרמייר ליג לאחר 33 שנים.
למרות החתמות מבטיחות כמו זו של שוער יובנטוס אדווין ואן דר סאר, והצהרות מצד אל-פאייד כי קבוצתו מועמדת לזכייה באליפות, הצליח טיגנה להוביל את פולהאם למקום ה-13 בלבד, ולחצי גמר גביע ה-FA.
לקראת עונת הצליחה פולהאם לזכות במקום בגביע אופ"א, לאחר שהייתה מהמנצחות בגביע האינטרטוטו.
בגביע אופ"א הקבוצה הצליחה להתקדם לאחר שהדיחה את היידוק ספליט ואת דינמו זאגרב, אך הודחה על ידי הרטה ברלין בשלב 32 האחרונות.
במקביל, רשמה פולהאם עונה מאכזבת נוספת בפרמייר ליג, שבמהלכה הודיע אל-פאייד כי פולהאם תיפרד מטיגנה בסיום העונה.
אמנם הפרידה התרחשה עוד קודם לאחר שב-17 באפריל 2003, חמישה מחזורים לסיום העונה כשפולהאם עדיין בסכנת ירידה, פוטר טיגנה מתפקידו.
אמנם, בנובמבר 2004 דחה בית המשפט את טענותיו של אל-פאייד, ואף גזר עליו תשלום פיצויים של כ-2.5 מיליון ליש"ט לטיגנה עקב האשמות השווא.
טיגנה חזר למגרשים ב-31 באוקטובר 2005, כשהתמנה לתפקיד מאמן בשיקטש מהליגה הטורקית.
בעונתו הראשונה בקבוצה הוביל טיגנה את בשיקטש לזכייה בגביע הטורקי, לאחר ניצחון בגמר על פנרבחצ'ה, ולמקום השלישי בליגה.
את עונת פתחה בשיקטש עם זכייה בתואר הסופר קאפ הטורקי לאחר ניצחון על גלאטסראיי, ובהמשכה השלימה זכייה בגביע שני ברציפות, הפעם לאחר ניצחון בגמר על ארג'ייספור, וסיימה במקום השני בליגה.
טיגנה עזב את הקבוצה ב-14 במאי 2007, שני מחזורים לסיום העונה ולאחר הבטחת הסגנות, בעקבות סכסוך עם מעסיקיו.
טיגנה חזר למגרשים לאחר הפסקה בת כשלוש שנים, כשהתמנה ב-25 במאי 2010 לתפקיד מאמן בורדו, המועדון בו שיחק במשך שמונה עונות, כמחליפו של מאמן המיועד, לורן בלאן.
הציפיות מטיגנה ובורדו היו גבוהות, אך הקבוצה רשמה עונה חלשה הרחק ממאבקי הצמרת.
במהלך העונה רשמה בורדו הפסדים קשים, ביניהן תבוסה 5-1 ללוריאן.
ב-7 במאי 2011, לאחר תבוסה ביתית 4-0 לסושו, במהלכה נשמעו גם נאצות מצד הקהל כנגד בתו של טיגנה שנכחה באצטדיון, התפטר טיגנה מתפקיד מאמן בורדו לאחר פחות מעונה אחת.
ב-15 בדצמבר 2011 הודיעה קבוצת שאנגחאי שנחווה על הצטרפותם של טיגנה כמאמן הקבוצה ושל ניקולא אנלקה מצ'לסי לחוליית ההתקפה.
למרות שבקבוצתו שיחקו שחקנים בעלי שם עולמי כאנלקה וכדידייה דרוגבה, לא הצליח טיגנה להוביל את הקבוצה להישגים, והוא התפטר מתפקידו ב-15 באפריל 2012.
נבחרת הטורניר של אליפות אירופה: 1984
נבחרת הטורניר של גביע העולם: 1986
ז'אן לאמְפְּל-דה חְרוֹט (הולנדית: Jeanne Lampl-de Groot; 16 באוקטובר 1895 - 4 באפריל 1987) הייתה פסיכיאטרית הולנדית שעבדה עם זיגמונד פרויד וחקרה את מיניות האישה.
לאמפל-דה חרוט נולדה בסחידאם, שלישית מבין ארבעה ילדים, להנרייטֶה דופונט ול-מ.ק.מ.
היא השלימה לימודי תואר ראשון ברפואה באוניברסיטת ליידן והמשיכה באוניברסיטת אמסטרדם, שם השלימה לימודי דוקטור לרפואה בשנת 1921.
מיד לאחר השלמת לימודיה, נסעה לאמפל-דה חרוט ללמוד עם זיגמונד פרויד במשך שלוש שנים.
במהלכן, יצרה קשר אישי ומקצועי קרוב עם פרויד ועם בתו, אנה פרויד.
לאחר שלמדה עם פרויד, המשיכה להשתלם בפסיכואנליזה במכון הפסיכואנליטי של ברלין, בין 1925 ל-1933. לאחר מכן, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, עברה לווינה ועבדה במכון הפסיכואנליטי שם במשך חמש שנים.
לאחר שובה להולנד, זמן קצר לפני האנשלוס של הנאצים לאוסטריה, יסדה עם בעלה את המכון ההולנדי לפסיכואנליזה.
שם פיתחה לאמפל-דה חרוט תוכנית הכשרה פורמלית למטפלים ולאנליסטים, וכן חיברה מספר מאמרים על מיניות האישה.
לאחר מכן התמקדה בבדיקת הקשר בין פסיכואנליזה והמדעים.
לאמפל-דה חרוט זכתה לכיבודים רק בשלב מאוחר של חייה.
בשנת 1963 הוכרזה סגנית נשיא של כבוד של איגוד הפסיכואנליזה הבינלאומי.
אוניברסיטת אמסטרדם העניקה לה דוקטורט של כבוד בשנת 1970.
לאמפל-דה חרוט נישאה ב-7 באפריל 1925 להאנס לאמפל, אף הוא פסיכיאטר, אשר חיזר אחרי חברתה אנה פרויד בעבר.
לזוג נולדו שני ילדים, הנרייטה ואדית.
ז'אן טבק (בקרואטית: Žan Tabak; נולד ב-15 ביוני 1970) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל קרואטי.
קריירת המשחק שלו התפרשה על פני 20 שנים בהן זכה בתארים באירופה ובארצות הברית.
טבק נולד בספליט, ברפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, בשטח שלאחר מכן הפך למדינת קרואטיה.
הוא קרוב משפחה של ראטומיר טוורדיץ' שהיה שחקן יוגופלסטיקה ספליט ונבחרת יוגוסלביה, אשתו שיחקה כדורסל בליגה הראשונה של קרואטיה, ואחיו הצעיר שיחק גם הוא בקבוצות מקצועיות בקרואטיה.
טבק היה השחקן הבינלאומי הראשון ששיחק בגמר ה-NBA בשתי קבוצות שונות.