tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר פירוק הלהקה, קרן העתיקה את מקום מגוריה לארצות הברית ונשארה שם, אך בהמשך חזרה לישראל.
אחיה ארז קריאל עוסק גם הוא במוזיקה וחבר בלהקת לא דובים.
אריכי נגן, מיני-אלבומים, אוספים, קלטות ודמואים
קלטת דמו ראשונה (11 ביוני 1991, יצאה באופן לא מסחרי והופצה באופן מקומי)
קלטת דמו שנייה (מאי 1992, פורסמה לראשונה ב-2018 בארכיון הפאנק בישראל)
קלטת ספליט עם פאבליק דומיין (8 בפברואר 1993)
נכי נאצה - הטיל של הימין
נכי נאצה - עוד טרנספר גאוני
נכי נאצה - דת גזענית
נכי נאצה - פוגרום על חילונים
נכי נאצה - רצח עם שלם
נכי נאצה - מחנה ריכוז לצפונים
נכי נאצה - טוב למות בעד ארצנו
נכי נאצה - מי אנחנו?
נכי נאצה - תפתחו את דימונה, לא את הכור
נכי נאצה - מלונות לעולים
נכי נאצה - אני ואתה נשנה את העולם (בעזרת פעולה ישירה)
תתכחשו ליהדות - אלבום ראשון (1994)
נכי נאצה (1995, קלטת דמו שיצאה ב-2 עותקים והוקדשה לקרן קריאל לכבוד הצטרפותה ללהקה כבאסיסטית)
כל מטוסינו שבו בשלום (הצדעה ל-Discharge)
תצדיעו למשטר החדש - אלבום שני (1997)
משום מקום אל תוך כלום
עשה לך רב וקנה לך אקדח
עדיף להיות פאנקיסט ממתנחל מסריח
קלטת ספליט עם Muddle (1997)
נכי נאצה - עשה לך רב וקנה לך אקדח
נכי נאצה - מציאות חורקת
נכי נאצה - מוכרים הרואין לבני עקיבא
נכי נאצה - אני שונא חיי לילה
נכי נאצה - מחנות ריכוז לצפונים
נכי נאצה - איומי סרק
נכי נאצה - עדיף להיות פאנקיסט ממתנחל מסריח
קרתגו כחול לבן - מיני אלבום (2002)
Parverotti (1994, קלטת) - "פוגרום על חילונים" מתוך "תתכחשו ליהדות"
הרס ישראל השלמה (1995, תקליטון) - "מחנות ריכוז לצפונים" מתוך הספליט עם פאבליק דומיין
Somebody's Gonna Get It (1995, תקליטור) - "דת גזענית" מתוך "תתכחשו ליהדות"
Innnocent Victims For Nothing (1995, קלטת) - "דת גזענית" ו"רצח עם שלם" מתוך "תתכחשו ליהדות"
Sucky Israhelli Hardcore (1996, מיקסטייפ בעריכת יותם בן חורין) - "מחנות ריכוז לצפונים" מתוך הספליט עם פאבליק דומיין
Kangaroobeercity - Lalala Massacre (1997, תקליטור) - "להרחיק נוער מהיהדות" מתוך "תצדיעו למשטר החדש"
(1997, קלטת) - "דת גזענית" ו"מחסום למגפה" מתוך "תתכחשו ליהדות"
אזור אוטונומי (2002, תקליטור) - "קרתגו כחול לבן", "חרדים עם רוטוויילרים", "גיליוטינה לאוליגרכיה הישראלית", "מחזה מחריד" ו"רצח לחיים מפשע" מתוך "קרתגו כחול לבן"
הטיל של הימין (1993) - וידאו קליפ מתוך הופעה, שודר בערוץ שש בתוכנית "יציאת חירום" בהנחיית שרון קנטור בה התארחו פדריקו וסנטיאגו גומז (הראיון והווידאו קליפ נכללו לאחר מכן בקלטת הווידאו "עשבי פרא")
(1997, קלטת וידאו) - כוללת את הופעתה של נכי נאצה באירוע התרמה למרכז ABC No Rio בניו יורק סיטי וכן ראיון עם חברי ההרכב
עשבי פרא (1999, קלטת וידאו) - סדרה מחתרתית בת שתי קלטות הכוללת תיעודים שונים של להקות פאנק ישראליות, ביניהן נכי נאצה
מציאות חורקת (2009) - וידאו קליפ לא רשמי, במאי: רז דסקל
נכון לתמיד הוא אלבומו ה-21 של הזמר איל גולן שהוצג כאלבום מחווה של הזמר לזוהר ארגוב לציון 30 שנה למותו.
האלבום כלל כ-10 שירים מהגדולים של ארגוב, ביניהם: "נכון להיום" ו-"ים של דמעות"
האלבום יצא לאור בתאריך ה-18 במרץ 2018, והוא כולל עשרה שירים שמבוצעים במקור על ידי זוהר ארגוב, אשר נמצאים במיינסטרים הישראלי מאז ועד היום והפכו לקלאסיקה ישראלית.
כל השירים, אשר עובדו מחדש על ידי המפיק המוזיקלי יעקב למאי, הם דואטים הכוללים את הטמעת קולו של ארגוב במנגינה החדשה בצירוף הקלטה של ביצוע עכשווי של השיר בקולו של גולן.
נכון לעכשיו היא תוכנית רדיו ששודרה בגלי צה"ל בשנות ה-80 וה-90, ועסקה בענייני אקטואליה, והמשיכה גם בשנים לאחר מכן תחת השם "נכון להבוקר"
התוכנית החלה להיות משודרת בשנת 1981 כתוכנית אקטואליה יומית המשודרת בשעות הבוקר.
מגישה הראשון היה יצחק בן-נר, ובמשך 11 שנים הגיש אותה רפי רשף.
מגישים נוספים של התוכנית היו קובי מידן ואברי גלעד, שהחלו לשדר יחדיו את התוכנית לאחר עזיבתו של רשף.
בשנת 1988 לאחר שברח האסיר הרצל אביטן מן הכלא, הוא התקשר למערכת התוכנית בדרישה לשוחח עם רפי רשף.
אביטן הועלה לשידור, והציג תנאים לפיהם יסגיר את עצמו.
לבניין גלי צה"ל נשלחו ניידות משטרה, למקרה שאביטן יתקרב לבניין התחנה.
בשנת 1986 שולבה בתוכנית גם פינה מוזיקלית, "תו השעה", בהגשתם של דובי לנץ ודני קרפל (מאוחר יותר הנחה אותה גם יואב קוטנר), בה היה על המאזינים לזהות שיר על פי שני תווים בלבד.
על כל טעות של מאזין שעולה לשידור, עלה סכום הפרס.
פינה נוספת בתוכנית הייתה "איש המסתורין", בה על המאזינים הוטל לזהות אישיות, בעזרת רמזים שניתנו.
אות הפתיחה של התוכנית הוא "pra vose" של ההרכב "Seawind".
באזור שנות ה-2000 (בערך) שונה שם התכנית ל"נכון להבוקר", והוגשה על ידי ניב רסקין.
התכנית שודרה כל יום בשעה 8 בבוקר.
מגיש התכנית הקבוע בימים ראשון עד רביעי היה ישי שנרב ובימי חמישי אילנה דיין.
בימי שלישי (לרוב) מוגשת פינה ללימודי ערבית.
ימים ספורים לאחר עזיבת רזי ברקאי את תחנת גלי צהל, הודיע גם ישי שנרב בכוונתו לעזוב את התחנה.
בחודש מאי 2022 עלתה תוכנית חדשה, בהגשת ספי עובדיה וטלי מורנו (החל מחודש יוני הוחלפה מורנו ביניר קוזין), אשר תחליף את התוכניות "מה בוער" ו"נכון להבוקר", ובכך להביא לסופה של 2 הרצועות הוותיקות.
נכנס יין יצא סוד - הוא ניב שמקורו בדברי רבי חייא בתלמוד, ופירושו: אדם מבוסם נוטה לחשוף סודות, אותם, בוודאי, לא היה חושף בהיותו פיכח.
הביטוי השתרש בשפה העברית, ומרבים להשתמש בו גם בימינו.
בלטינית מקובל הביטוי In vino veritas - בתרגום לעברית "ביין (חבויה) האמת".
גרסה מוקדמת של הביטוי ניתן למצוא בספר תולדות הטבע של פליניוס הזקן, שנכתב בשלהי המאה הראשונה לספירה.
הביטוי העברי מופיע לראשונה בתלמוד הבבלי, בסיפור על רבי יהודה הנשיא, שחי במאה השניה לספירה:
הסיפור כפשוטו: בסעודה שהתקיימה בביתו של רבי יהודה הנשיא, עליו אמרה הגמרא: "מימות משה ועד רבי לא מצינו תורה וגדולה במקום אחד", התארחו גם יהודה וחזקיה, בניו הצעירים של רבי חייא.
הבנים שמרו על שתיקה במהלך הסעודה, עד שבהוראתו של הנשיא ביסמו אותם משמשיו ביין.
כשהיו במצב של שכרות ציטטו את ישעיהו ח', על פיו ניתן להבין שמשיח בן דוד לא יגיע כל עוד ימשיכו לכהן בתפקיד ראש הקהילות הארץ ישראלית והבבלית - הצאצאים לבית דוד, משמע: הנשיא בישראל וראש הגולה בבבל.
רבי התמרמר על דבריהם, אך אבי הצעירים, רבי חייא, ניסה לפייסו בגילוי העובדה שיין וסוד שווים בערך הגימטרי שלהם, ועל כן: נכנס יין - יצא סוד.
הביטוי השתרש היטב בשפה העברית ומרבים להשתמש בו.
ישראל חיים טביוב מדגיש במבוא לספרו: "אוצר המשלים והפתגמים" את יופיו וייחודו של הביטוי מהגמרא, ומביע את דעתו שהפתגם היה קרוב לוודאי ידוע כבר בקרב הקהל בעת שרבי חייא הוסיף את החידוש הגימטרי שלו, כדי לרכך קצת את תגובתו של רבי יהודה הנשיא לשמע דברי הבנים.
הפתגם כבר הופיע בלטינית, (In vino veritas - ביין יש אמת) ואף קודם לכך, אצל אפלטון, אומר טביוב, אך הניסוח העברי של רבי חייא מהתלמוד עולה על שאר הניסוחים הידועים.
מנדלי מוכר ספרים מזכיר את הביטוי באחד מסיפוריו:
במשפטו של אדולף אייכמן בירושלים, התפרסמה בעיתון "על המשמר" כתבה בשם: "נכנס יין - יצא סוד" בה השיבו השופטים לטענות סרווציוס, סניגורו של אייכמן: "אשר לטענת הסניגור, כי הדברים נאמרו בהשפעת אלכוהול, הזכיר היועץ המשפטי את מאמר החכמים: 'נכנס יין - יצא סוד' "
בעיתון הארץ התפרסמה בשנת 2017 הכתבה: נכנס יין יצא סוד: כך החלה חקירת FBI על התערבות רוסיה בבחירות - אחד מיועציו לשעבר של הנשיא טראמפ פגש אשתקד דיפלומט אוסטרלי בבר בלונדון, וסיפר לו כי בידי רוסיה מידע מפליל על קלינטון.
אוסטרליה העבירה את המידע לארצות הברית, שפתחה בחקירה.
באתר "אנשים ומחשבים", הופיעה בשנת 2015 כתבה בשם "נכנס יין, יצא סוד: פורטינט ובזק בינלאומי מהדקות קשרים ביקב"
"נכון להיום" הוא פזמון שכתב שאול בן שאול, הלחין אבנר גדסי וביצע זוהר ארגוב.
השיר יצא לאור בשנת 1982 ונכלל באלבום "נכון להיום", אלבומו השלישי של ארגוב.
השיר נכתב על ידי שאול בן שאול, אדריכל במקצועו.
את ההשראה לכתיבת השיר קיבל כאשר תכנן בית בראשון לציון, ושמע אדם שר בבית ליד.
"הוא הרעיד את כל נימי נפשי.
הלכתי וכתבתי שיר, שהיה מעין השתקפות של מה שאני רואה בו", סיפר בן שאול.
השיר מתאר עליות ומורדות בחייו של אדם במהלך החיים, ומנגד האפשרות לפרוש ממרוץ החיים.
השיר הפך לנכס צאן ברזל במוזיקה הישראלית, כשהוא מקדים את זמנו עם נגיעות פופ ורוק וזכור במיוחד בשל תפקיד הגיטרה הפותח המנוגן על ידי שמוליק בודגוב מלהקת ברוש.
השיר עובד מוזיקלית על ידי ננסי ברנדס (שעיבד והפיק את האלבום).
"סאבו וקותי" הפיקו את השיר "Do You Remember" עם הלחן המקורי של "נכון להיום", בביצוע האמן הג'מייקאני Jah Rightful, ולמילים שכתבו.
בשנת 2008 הוציאה להקת לוס כפרוס גרסה מחודשת לשיר במסגרת פרויקט "עבודה עברית".
ב-2010 הוציאה זהבה בן קאבר לשיר,
ב-2015 חנן בן ארי ביצע את השיר בגלגלצ.
ב-2015 ביצעה דפנה רכטר גרסת כיסוי לשיר במסגרת אלבומה "ביום טוב".
בשנת 2018 הוציא אייל גולן אלבום מחווה לזוהר ארגוב בשם "נכון לתמיד", שכלל ביצוע לשיר וכולל את הטמעת קולו של ארגוב בצירוף הקלטה של ביצוע עכשווי של השיר בקולו של גולן.
נכון לאוגוסט 2025, לשיר יש למעלה מ-11 מיליון צפיות ביוטיוב.
נופר סלמאן הוציאה גרסה מחודשת לשיר ב-2021.
בשיר מופיעות המילים "במזוזה אני עבד".
יש הסוברים כי "במזוזה" היא לשון שבועה (קיצור של "נשבע במזוזה").
אך בדפי אינטרנט רבים מופיעה הגרסה השגויה "למזוזה", וזאת עקב העתק-הדבק מטעות.
יש שחושבים שהכוונה בצמד מילים אלה היא ל"עבד נרצע" שנרצע במזוזה על פי דיני עבד עברי.
אבל לפי עדותו של שאול, כותב השיר, הכוונה היא לשון שבוע.
נִכַּל (באכדית: Nikkal, וכך גם בחורית, חתית ואוגריתית) או נִכַּל ואִב (באוגריתית: 𐎐𐎋𐎍𐎟𐎆𐎛𐎁) היא אלה בפנתאונים קדומים בסהר הפורה, אשת אל הירח.
מקור השם "נִכַּל" הוא בשם אלת הירח השומרית NIN.GAL (במשמעות "הגבירה הגדולה"), במעתק הג' לכ' ובהידמות הנ' לכ' העוקבת.
באוגריתית מופיעה האלה לעיתים בצורת שם כפול, נכל־ואִב; משמעות המלה "אִב" איננה ודאית, אך סביר שנובעת מהמלה "יב"/"הב" (בחילופי י־ה־א), פיל או ביתר דיוק שן הפיל הלבנה, שנהב – הדומה לסהר הירח במולדו.
בשירה האוגריתית מופיעה נכל ואִב בשיר חתונת ירח ונכל, בו מבקש האל ירח מחֿרחֿב מלך הקיץ את בתו נכל לאישה, ולאחר שמתעקש על כנות כוונותיו ומשלם את המוהר, נושא אותה בחגיגה ובברכת הכושרות, ונכל הרה.
בכתבי אוגרית מופיעה נכל בסמיכות לאל ירח בלוחות פולחניים כאלה המקבלת קרבנות; וכן מופיעה במזמורים החוריים מאוגרית.
נכטאן הוא אל המופיע במיתולוגיה הקלטית הקשור למים.
האטימולוגיה של נכטאן מזוהה עם זו של המילה "נפאט" אצל האל אפאם נפאט וכן עם זו של נפטון, במשמעות של "צאצא".
בתחום החשבונאות, נכס מוגדר כחומר או מוצר הנמצא בשליטתה של ישות (בדרך כלל חברה) ומביא או צפוי להביא לישות הטבות כלכליות בעתיד.
להלן רשימה חלקית של תקנים בין-לאומיים העוסקים בסוגים מסוימים של נכסים:
IFRS5 – נכסים לא שוטפים המוחזקים למכירה
IAS36 – ירידת ערך נכסים
IAS38 – נכסים בלתי מוחשיים
IAS39, IAS32, IFRS7 – נכסים פיננסיים
נל הרפר לי הייתה סופרת אמריקנית.
ספרה הראשון, "אל תיגע בזמיר", זכה להערכה רבה וזיכה אותה בפרס פוליצר בשנת 1961. הספר מותח, רווי בשנינות ובאהבת אדם, ומתרחש על רקע הגזענות בדרום ארצות הברית.
נל הרפר לי נולדה במונרוויל, אלבמה שבארצות הברית, הצעירה מבין ארבעת ילדי המשפחה.
אביה היה סנאטור ועורך דין.
אחרי התיכון הלכה ללמוד בקולג' לבנות במונטגומרי, ושנה לאחר מכן, ב-1945, התחילה ללמוד משפטים באוניברסיטת אלבמה.
במהלך לימודיה פרסמה כמה מאמרים, וערכה כשנה את המגזין הקומי של האוניברסיטה.
אף על פי שלא השלימה את התואר, המשיכה ללמוד ב-1949 באוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה.
לי הייתה שכנתו בילדות וידידתו לאורך שנים רבות של הסופר האמריקאי השערורייתי והמצליח טרומן קפוטה.
היא סייעה לו בתחקיר הארוך לספרו "בדם קר".
לאחר שכתבה קומץ סיפורים ארוכים, מצאה לי סוכן בנובמבר 1956. חודש לאחר מכן קיבלה בחג המולד מתנה ממקום עבודתה, שלה צורף פתק עליו נכתב "יש לך שנה חופש מעבודתך לכתוב ככל העולה על רוחך.
חג מולד שמח." בתוך שנה היא השלימה את הטיוטה הראשונה (פורסמה בשנת 2015 כספר המשך - "ניצב כל הלילות").
לאחר עוד שנתיים וחצי של שכתובים מול הוצאות לאור השלימה לי את כתיבת "אל תיגע בזמיר".
ב-11 ביולי 1960 פורסם הספר, והפך בן לילה לרב-מכר, שהביא ללי תהילה והערכה ספרותית רבה, וזכייה בפרס פוליצר ב-1961.
פרטים רבים בספר אוטוביוגרפיים במידה כזו או אחרת.
כך לדוגמה, דמות האב בספר עוסקת במקצוע עריכת דין באלבמה, ודמותה של הילדה דומה לזו של לי.
דמותו של דיל נכתבה בהשראת זיכרונות ילדותה של לי מטרומן קפוטה.
הספר "אל תיגע בזמיר" תורגם לעברית בידי צבי ארד ב-1964, ויצא לאור בהוצאת "עם עובד".
בשנת 2015 תורגם הספר מחדש בידי מיכל אלפון, ויצא לאור בהוצאת "ידיעות אחרונות".
לאור היכרותה עם קפוטה, שנחשב לכותב מוכשר, והעובדה שעל אף הצלחתה כתבה לי רק רומן אחד, נשמעו טענות שקפוטה כתב חלקים אם לא את כל הספר.
על אף שלי זלזלה יותר מפעם אחת בחשיבותם של הפרטים האוטוביוגרפיים בספרה, הם משמשים להוכחת בעלותה על הספר, זאת יחד עם מכתב שכתב קפוטה ב-1959 לדודתו, בו הוא מודה שקרא את כתב היד של הספר, אך לא לקח חלק ביצירתו.
מיד לאחר השלמת הספר נסעה לי עם קפוטה לקנזס, כעוזרת אישית שלו, לסייע לו במה שחשבו שיהיה מאמר על תגובתה של עיירה קטנה לרציחתו של חקלאי ומשפחתו.
קפוטה הרחיב את המאמר לכדי ספר, "בדם קר" (1966), שהפך לרב-מכר וזכה לעיבודים קולנועיים.
חוויותיהם בעיירה הונצחו בסרט "טרומן קפוטה" (2005) ובסרט "ידוע לשמצה" (2006).
ב-1962 יצא סרט קולנוע לפי הספר, ושמו כשם הספר באנגלית, "To Kill a Mockingbird" (בעברית: "מות הזמיר").
את הסרט ביים רוברט מאליגן (Robert Mulligan), והעיבוד לתסריט נעשה בידי הורטון פוטה (Horton Foote) שזכה באוסקר.
הסרט היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר וזכה בשלושה, ביניהם פרס השחקן הטוב ביותר לשחקן הראשי גרגורי פק.
לאחר זכיית הסרט בפרס אוסקר לעיבוד הטוב ביותר של יצירה לקולנוע לשנת 1962, נשאה לי נאום ואמרה: "אם היושרה של עיבוד לסרט נמדדת במידת שימור כוונותיו של הסופר, עיבודו של מר פוטה ראוי להילמד כקלאסיקה".
לי נעשתה במרוצת השנים לחברה קרובה של השחקן גרגורי פק, שגילם את דמות האב.
מאז פרסום הספר ועד מותה לא הרבתה לי להופיע בראיונות, ומלבד כמה מאמרים, לא פרסמה עוד מכתביה.
במשך שנים היא עבדה על רומן שני, אך ויתרה עליו.
באמצע שנות ה-80 החלה לכתוב ספר המבוסס על סיפור אמיתי של רוצח סדרתי באלבאמה, אך ויתרה גם עליו לאחר שלא הייתה מרוצה מהתוצאה.
היא הסכימה לקבל תוארי כבוד, אך לא נאמה בטקסים שבהם קיבלה אותם.
פרישתה מהופעות ומנאומים יצרה חרושת שמועות עיקשת על ניסיונותיה לכתוב רומן נוסף, שמועות שלא אומתו מעולם.
ב-2005 חרגה ממנהגה, ולבקשת אלמנתו של גרגורי פק כיבדה בנוכחותה הנדירה ארוחת צדקה בלוס אנג'לס למען גיוס כספים.
במכתב שפרסמה לי ביוני 2006 כתבה על אהבתה לספרים בילדותה ועל דבקותה במילה הכתובה: "עכשיו, 75 שנה אחרי, בחברה השופעת מחשבים ניידים, טלפונים סלולריים, איי-פודים ומוחות הריקים כחדרים, אני עדיין מהלכת בכבדות עם ספרים".
ב-2007 הוענקה לה מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
בפברואר 2015 בגיל 88, כשהיא למעשה עיוורת וחירשת, ולאחר שלקתה בשבץ מוחי בשנת 2007, לאחר שרוב שנותיה טענה שהיא לא תכתוב ספר נוסף, פרסמה לי הצהרה המאשרת שספרה השני, "Go Set a Watchman", אשר נכתב לפני "אל תיגע בזמיר", יפורסם.
לי סיפרה אז כי איבדה את כתב היד, והופתעה למצוא אותו לאחר זמן רב.
ב-14 ביולי 2015 יצא לאור הספר "ניצב כל הלילות", אשר עוסק בקורותיה של גיבורת "אל תיגע בזמיר", סקאוט, כאישה צעירה השבה לעיירת הולדתה.
מבחינה עלילתית מהווה הספר המשך ל"אל תיגע בזמיר" על אף שבפועל נכתב לפניו.
כמו "אל תיגע בזמיר" היה גם "ניצב כל הלילות" לרב-מכר בן לילה.
בעשור השני של המאה ה-21 חיה לי במונרוויל, אלבמה, עם אחותה ופרקליטתה.
נכס צאן ברזל (או צאן ברזל) הוא מושג הלכתי-משפטי המהווה כינוי לעסקת הלוואה-פיקדון, שמטרתה להבטיח את הקרן של בעל הנכסים המופקדים ביד השומר, שמצידו מרוויח את השימוש בנכסים ואף את הרווחים העשויים או העתידים לצאת מהם.
בעברית המודרנית משמש הביטוי "נכס צאן ברזל" לתיאור עצם שיש לו חשיבות תרבותית-היסטורית גדולה.
נכסי צאן ברזל קיימים בתחומי השירה, הספרות, המוזיקה והאדריכלות, או כל תחום אחר שיש לו השפעה תרבותית בחברה מסוימת.
עסקת צאן ברזל שימשה במקורה לבעלי צאן, הדורשים טיפול רב, ולא יכלו לטפל בצאן כראוי.
אלו נהגו להעניק את הצאן לרועה צאן או לכל אדם אחר שהביע נכונות לטפל בצאן על מנת לקבל חצי מרווחיהן, חלבן, וולדותיהם וצמרן – בעוד שמחצית מהרווחים שייך לבעלים.
מצד שני, השומר קיבל אחריות מלאה על הצאן.
כאשר הגיעה העסקה לסיומה, תבע הבעלים את הצאן מהשומר.
אם נגרם הפסד כלשהו לצאן, היה על השומר לשלם לבעלים את ההפסד המלא, וכפי שהיה שווה בשעה שקיבל אותו לידיו.
על שם פעולה זו נקראת עסקה זו בשם "צאן ברזל", כי העסקה דומה לברזל – כמו שברזל לא משתנה לעולם כך שווי הצאן לא משתנה.
על עסקה זו מפורט בתוספתא:
אף על פי שהעסקה הייתה נפוצה בעיקר בצאן, הפך השימוש בעסקה לנפוץ יותר ויותר, ובעלי נכסים שונים שחפצו לזכות בשמירה חינם על נכסיהם היו מעניקים את נכסיהם למי שהביע נכונות לעמוד בתנאי העסקה, שהייתה משתלמת לשני הצדדים.
במיוחד נהוג היה להשתמש בעסקה זו בין בעל ואישה.
האישה מביאה עמה לנישואין נכסים שהיו שלה לפני הנישואין, ובעלה יכול היה לקחת את תוצריהם, אך אם מתו חייב היה להשיב את תמורתם.
(זאת בהתחשב בתנאי שקבעו האישה והבעל ביניהם.
לאישה יש גם אפשרות להשאיר את הנכסים ברשותה, ואז דינם היה כנכסי מלוג שהבעל מקבל את הרווחים, אך האחריות אינה מוטלת עליו).
באופנים מסוימים, חז"ל אסרו את העסקה וקבעו שהיא ריבית.
בין האופנים שנאסרו על ידי חז"ל קיימים שני סוגים:
כאשר שני הצדדים חולקים ברווחים בשווה.
במקרה כזה איסור הריבית הוא מדרבנן.
כאשר היה מדובר בהלוואה גמורה.
אופן זה נחשב לריבית גמורה האסורה מהתורה.
המטפל בצאן התחייב לשלם את שוויים ובכך למעשה קנה אותן מבעליהן.
מכיוון שעדיין לא שילם את השווי, התחייב לשלם מדי שנה סכום קצוב לבעליהן, כך שללא ספק שילם סכום זה עבור הזמן שבו ממתין בעליו של הצאן עבור הכסף, דבר הנאסר על ידי התורה כאיסור ריבית.
נכנס ראשון יוצא ראשון (בראשי תיבות: נרי"ר; באנגלית: FIFO) הוא מונח המשמש במדעי המחשב, תורת התורים, חשבונאות, מדעי החברה, אלקטרוניקה, סופר מרקטים ועוד.
המונח מתאר את עקרונות התור (queue) ואת עקרונות כל הקודם זוכה: הראשון שנכנס הוא הראשון שמקבל התייחסות ועל הנכנס אחריו לחכות עד לסיום הטיפול בראשון.
לפיכך, מי שנכנס לתור ראשון יגיע לראשו ראשון.
בתחום מדעי המחשב ותורת התורים, נרי"ר מתייחס לצורה שבה פריטי מידע מאוחסנים בבסיס נתונים או מבנה נתונים ולצורת הטיפול בפריטי מידע אלו.
פריט מידע אשר הוכנס ראשון הוא הראשון שיצא ממנו.
מבנה נתונים הפועל בצורה זו קרוי תור.
לדוגמה, ניתן לממש תור ע"י רשימה מקושרת.
בתחום האלקטרוניקה, שיטת נרי"ר משמשת במעגלים אלקטרוניים עבור חציצה ובקרת זרימה.
בדמות חומרה, נרי"ר מורכב בראש ובראשונה ממצביעי קריאה וכתיבה, אחסון ובקרה.
האחסון יכול להיות SRAM, מעגל חשמלי דו מצבי (דלגלג), נעילה, או צורת אחסון מתאים אחר.
בתחום מדעי החברה, תור הוא שורה של אנשים (או עצמים אחרים) העומדים זה מאחורי זה בהמתינם לשירות כלשהו תוך שמירה על סדר שבו המגיע ראשון הוא הקודם לזה הבא אחריו וגם בתחום זה התור מיישם את שיטת נרי"ר.
בניהולו של מלאי בעל חיי מדף קצרים, ניפוק בשיטת "נכנס ראשון יוצא ראשון" מבטיח מזעור הנזק הנגרם כתוצאה מכך שפריטים במלאי הגיעו לסוף חיי המדף שלהם.
דוגמה: בחנות מזון שבה טבוע על המוצרים תאריך תפוגה, ישתדל המוכר להציע תחילה את המוצרים שתאריך התפוגה שלהם קרוב.
בתחום החשבונאות, נרי"ר היא שיטה חשבונאית לספירת המלאי ולקביעת ערכו.
על פי שיטה זו, הנפוצה מבין שיטות ניהול מלאי, החברה רושמת בספריה את היחידות הראשונות שנרכשו כיחידות הראשונות שנמכרו.
על פי השיטה, המלאי הישן יוצא מהמחסן ונמכר לפני שהמלאי החדש נמכר.
השיטה מתאימה במיוחד למלאי שמתכלה או מתיישן במהירות, כגון מוצרי מזון או מוצרי אופנה.
בתקופת התייקרות מסתבר כי בשיטה זו תיוחס הרווח ליחידה גבוה יותר משאר שיטות ניהול מלאי.
שיטה זו מקובלת על רשות המסים בישראל לצורכי אומדן עלות המלאי.
יתרון שיטה זו בפשטות יישומה וחסרונה בהיותה מבוסס על אומדן מקורב ומעוגל.
הביטוי מופיע בתחילת פרשת בחוקותי כברכה.
לפי פירוש רש"י, הביטוי מייצג שפע גדול של פירות ותבואה.
עודפי התבואה הגדולים כופים הוצאה של מזון ישן מהמאגרים על מנת לפנות מקום ליבול החדש.
בביטוי מגולמות שתי ברכות: הראשונה היא של שפע, והשנייה היא שתקופת האפסנה מיטיבה עם היבול, ומשביחה אותו.
כך הישן עדיף מן החדש, בדומה ליין.
נִכְסֵי מְלוֹג הם הנכסים שהאישה מביאה איתה כנדוניה מבית אביה לבית בעלה אחרי הנישואים, מתוך כוונה שהגוף-הקרן של הנכסים יישאר שלה והבעל יהיה רשאי לאכול את הפירות, קרי, הרווחים, ואין הבעל מקבל עליהם אחריות.
נכסי מלוג כוללים נכסים שנפלו בחלקה של האישה בירושה או במתנה גם כשהיא כבר נשואה.
נכסים אלו הם נכסי האישה, ואם מתבטלים הנישואין על ידי גירושין או פטירת הבעל, נכסים אלו חוזרים לרשות האישה.
אם עלה ערכם אזי שהרוויחה, ואם ירד ערכם, אזי שהפסידה.
כמו כן אין הבעל חייב באחריות הנכסים אם הוזקו.
לעומת זאת אם האישה נפטרה, בעלה הוא שיורש את הנכסים, אולם אם הוא בעצמו נפטר, תיקנו חז"ל שרק בניו מאותה האישה ירשו נכסים אלו.
בנוסף, כנגד זכות זאת שיש לבעל בפירות נכסי המלוג, תיקנו חכמים שיהיה חייב לפדותה אם תיפול בשבי ואף מחויב בהוצאות הקבורה שלה.
כיוון שהבעלות על הנכס היא של האישה, ולבעל זכות על הפירות אף אחד מהם לבדו לא ימכור את הנכסים.
'מְלוֹג' בא מלשון מְלִיגָה, שפירושו הוא קבלת רווחים.
מילים בשפה שמית צפונית התרחקו בהדרגה, ויצרו מילים דומות אך שונות בארמית ובעברית, ובין אלו המילה העברית "מלק" ובארמית הייתה ל"מלג".
בעברית, למלוק פירושו לכרות איבר מאיברי חיה, ואילו בארמית, למלוג היה לתלוש נוצות מעוף.
בתקופת בית שני אימצה העברית את המילה "מלוג".
לפי אבן-שושן מקור המילה, אולי, מאכדית - muligu, נדוניה.
הכלל במכירת נכסי מלוג הוא, כי מי שיש לו קניין פירות, כלומר זכות אכילת פירות של קרקע או לחלופין זכות השתמשות במטלטלין, אסור לבעל קניין הגוף להפקיע ממנו את זכותו.
למרות זאת, מכיוון שאנו פוסקים קניין פירות לאו כקניין הגוף (שאדם שיש לו קניין של פירות בקרקע, נחשב הדבר שהקרקע שלו), ההלכה היא שבדיעבד הפירות מכורים, אם בעל קניין הפירות קנה אותם.
יוצא מהכלל הוא בעל בנכסי אשתו, שלמרות שקניינו הוא קניין פירות, אין האישה יכולה להפקיע את קניינו, ואם מכרה את גוף הקרקע - דבר המפקיע ממנו את זכויותיו, אזי המכירה מתבטלת.
אם אישה מאורסת, אף שטרם נישאה, אסור לה למכור את גוף הקרקע לפי שיטת בית הלל.
האחרונים נחלקו, האם איסור זה הוא איסור מובן מאליו, שהרי בכך היא מפקיעה את זכויותיו, או שמדובר בתקנת חכמים נוספת, האוסרת למכור את הפירות לפני הנישואין.
תקנה זו נועדה כדי להגן על התקנה הראשונה, של בעלה כ"אוכל פירות" של נכסי מלוג, ונועדה למנוע 'עקיפה' של התקנה על ידי כך שהאישה תמכור את הקרקעות לפני הנישואין.
בדיעבד הנכסים מכורים, שכן , כלומר ספק הוא הדבר אם היא תינשא בסופה של דבר או לא, ולכן ספק הוא אם היא מפקיעה את זכויותיו, ולכן למרות שמלכתחילה אסור לה למכור, שכן כנראה שהיא תינשא, בדיעבד הנכסים מכורים, מספק.
גם אם התברר בסופו של דבר שהיא נישאה, אין הדבר משפיע על העבר, שכן דין זה הוא דין וודאי ונקרא חלות ספק, כלומר כאשר יש מצב של ספק, גם הדינים החלים על העניין הם באופן של ספק, גם אם יתברר הדבר למפרע אחר כך, אין הדבר מברר על העבר.
נכסים שנפלו לרשותה לפני האירוסין
מכיוון שמדובר בספק, הדין האומר כי אסור לאישה למכור את הנכסים בזמן אירוסיה, חל רק על נכסים שנפלו לרשותה בשעת אירוסיה, שכן על כך אין לה דין חזקת מרא קמא, שכן מעולם לא הייתה מוחזקת בנכסים באופן מוחלט.
לעומת זאת, נכסים שקיבלה עוד לפני האירוסין, היא יכולה למכור בחופשיות גם לפי שיטת בית הלל, שכן יש לה על כך חזקת מרא קמא, שהרי לפני שהתארסה הנכסים היו ברשותה לחלוטין, שהרי לא הייתה עומדת להינשא, ומספק אין להוציא ממון מחזקתו.
לפי זה, מקשה התוספות, היה צריך לומר הכלל, שהאישה מוחזקת בנכסים, שכן גוף הקרקעות והנכסים שייכים לה בוודאי, ואילו הבעל - ייתכן שיש לו קנין פירות וייתכן שלא?
התוספות מתרצים, שבמקרה זה אין הספק נחשב לספק אמיתי, שכן כל ארוסה עומדת להינשא, והדבר קרוב לוודאי שיש לבעל חלק בנכסים.
לאחר הנישואין, מודים גם בית הלל וגם בית שמאי, שאסור לה להפקיע את זכויותיו של הבעל על ידי מכירת נכסי המלוג, ואם מכרה, המכר בטל.
אך שיטת רבן גמליאל היא שגם במקרה כזה המכר קיים.
פטרונלה "נל" ואן פליט (בהולנדית: Petronella "Nel" van Vliet; 17 בינואר 1926 – 4 בינואר 2006) הייתה שחיינית הולנדית.
אלופה אולימפית (לונדון 1948), אלופת אירופה (מונטה קרלו 1947) ושיאנית עולם במשחה ל-200 מטר חזה.
נל ואן פליט נולדה בהילברסום, במחוז צפון הולנד.
היא החלה לשחות רק בגיל 16 במועדון השחייה המקומי, דה רובן, תחת הדרכתו של המאמן יאן שטנדר.
הכישרון הטבעי שלה הוכיח שניתן להצליח גם כשלומדים לשחות בגיל כל כך מאוחר.
מספר חודשים מאוחר יותר זכתה ואן פליט באליפות הולנד בשחייה במשחה ל-200 מטר חזה.
לאחר מלחמת העולם השנייה היא הוכיחה שכוחה במותנה וקבעה שיאי עולם חדשים בסגנון החזה במשחה ל-100 מטר ול-200 מטר בבריכות קצרות.
ואן פליט לא יכלה להשתתף בתחרויות שחייה בינלאומיות בגלל שלא נרשמה כראוי בלידתה, עקב עיסוקיו של אביה.
לכן, היא נאלצה להגיש בקשה לבית המשפט ולשלם על כך, ואז ניפתחה לה הדלת, להישגיה הגדולים.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה במונטה קרלו מונקו בספטמבר 1947 זכתה ואן פליט במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:56.6 דקות, לפני אווה סקיי מהונגריה (2:57.9 דקות) ויני דה חרוט בת ארצה (3:00.5 דקות).
בינואר 1948 נסעה ואן פליט לשיקגו להתאמן במועדון המקומי עם המאמן וולט שלוטר.
היא ניצחה בכל התחרויות שבהם השתתפה.
שיאה העולמי ב-100 יארד חזה בתוצאה של 1:09.2 דקות.
אל אולימפיאדת לונדון (1948) הגיעה ואן פליט כשיאנית עולם.
במשחקים עצמם זכתה ואן פליט במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:57.2 דקות (8 שניות איטי משיאה העולמי), לפני ננסי ליונס מאוסטרליה (2:57.7 דקות) ואווה נובק ז'ראר מהונגריה (3:00.2 דקות).
רביעית סיימה אווה סקיי אף היא מהונגריה (3:02.5 דקות).
סקיי הובילה במרבית המשחה, עד שון פליט החלה לעבור אותה.
בשלב המוקדמות קבעה ואן פליט שיא אולימפי חדש בתוצאה של 2:57.4 דקות ובשלב חצי הגמר היא שיפרה את שיאה וקבעה תוצאה של 2:57.0 דקות.
זמן קצר לאחר חזרתה של ואן פליט לביתה, המדליה האולימפית שלה ניגנבה מבית הוריה.
רק בשנת 2004 זכתה ואן פליט לקבל מדליה חלופית, מידי אריקה טרפסטרה, בעצמה שחיינית בעלת שתי מדליות אולימפיות מאולימפיאדת טוקיו (1964), בשם הוועד האולימפי ההולנדי על פני זו שניגנבה.
בשנת 2006 ניפטרה ואן פליט בגיל 80.
ואן פליט קבעה 18 שיאי עולם בסגנון החזה בכל המרחקים שנישחו אז ועוד 3 שיאי עולם כשחיינית חזה במשחה שליחים מעורב.
ואן פליט הפסידה במשחה אחד בלבד מתוך למעלה מ-100 תחרויות שבהן השתתפה.
"הפסדה" היה כשסיימה שנייה ב-200 מטר חזה באחת התחרויות הראשונות שלה לאחר שזכתה בחצי המרחק.
בשנת 1973 זכתה ואן פליט להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
בתחום החשבונאות, נכסים שוטפים הם ערכים כספיים המוצגים במאזן של החברה והכוללים את כל אותם משאבים אשר ניתן להמירם למזומן בתקופה הקרובה (לרוב עד שנה).
לפיכך, סך הנכסים השוטפים לעומת סך ההתחייבויות השוטפות מאפשר להבין עד כמה החברה נזילה (יחס ההון החוזר או יחס שוטף).
מבין הנכסים השוטפים ניתן למנות: מזומנים ושווי מזומנים, ניירות ערך המוחזקים לזמן קצר, פיקדונות בבנקים (עם אפשרות יציאה בתוך השנה הקרובה), חובות של לקוחות, חייבים שוטפים, מלאי וכן רכוש קבוע המיועד למכירה בטווח הזמן הקרוב.
נכסים מועטים הוא כינוי למצב בהלכות כתובה, הדן בחלוקת נכסים מועטים של האב הנפטר בין הבנים (להם זכות הירושה), ובין הבנות, הזכאיות להתפרנס מהנכסים (קבלת מזונות) על פי הכתובה.
במקרה והנכסים מועטים מכדי שיתחלקו ברווח לבנים ולבנות, זכות הבנות למזונות קודמת לזכות הבנים לירושה, בנוסף לזכות האלמנה למזונות.
המדד לנכסים מועטים, הוא לפי רבן גמליאל ברבי – כדי שיוכלו שתי הקבוצות – הבנים והבנות, לזון מהנכסים במשך זמן של שנים עשר חודש, ולפי שאר החכמים, עד שיגיעו הבנות לגיל בגרות, ויוכלו להתפרנס בעצמן.
הגמרא במסכת בבא בתרא מסתפקת האם יש לחשב גם את המזונות שאוכלת האלמנה, או לא, מכיוון שלא ברור אם היא תאכל חלק מהנכסים, וייתכן שהיא תנשא לאדם אחר, ועל פי ההלכה במקרה כזה אין היא מקבלת מזונות מנכסי המת.
להלכה נפסק שאין מחשבים את מזונות האלמנה בנכסי המת כדי לחשב אותם כנכסים מועטים.
אם היתומים קדמו ומכרו, הם יכולים להפקיע את מזונות אחיותיהם, אבל לא את מזון אשת המת, שכן נכסי המת משועבדים לה בתנאי בית הדין.
נכסי ידע הם ההפרש בין ערך השוק של ארגון לבין סך הנכסים המוחשיים שלו (מבנים, מכונות, מלאים, חשבונות עו"ש, פיקדונות בבנק, חובות של לקוחות וכו').
קיימים מספר מושגים נרדפים למושג "נכסי ידע".
המושג "נכסים לא מוחשיים" הוא ותיק ומקובל יותר מהמושג "נכסי ידע", אך אינו מסביר את המהות ואת צורת ההיווצרות של נכסים אלו, לכן קיימת מגמה לעבור ולהשתמש במושג "נכסי ידע".
לדוגמה: מטה ה-OECD השיק בחודש מאי 2011 מיזם לבחינת החשיבות של נכסי הידע, תחת הכותרת "נכסים לא מוחשיים – מקור חדש לצמיחה".
המושג "הון אינטלקטואלי" הופיע כנראה בפעם הראשונה במאמר שנכתב בשנת 1958. מאמר זה היה בבחינת סנונית ראשונה שלא בישרה את האביב, כי המושג נעלם מהשיח המקצועי ליותר מ-25 שנה.
רק בשנות ה-80 של המאה הקודמת חזרו לדון בעובדה שהנכסים המוחשיים והמוניטין (ראה המבט החשבונאי) לא מסבירים את ערך השוק של ארגונים.
המאמר הראשון שהתייחס לנושא בכתב עת מקצועי פורסם בשנת 1991 בכתב העת "פורצ'ן".
בדיקה ב-Google Scholar מעלה כיום אלפי מאמרים הדנים בנושא זה.
במאי 2012 הוחלף המושג הרשמי שם ל"הון מבוסס ידע – מקור חדש לצמיחה".
כמו כן, דיסציפלינות שונות, כגון חשבונאות ומשפט, משתמשות במושגים נוספים (ראה המשך).
תורת החשבונאות מכירה במושג "מוניטין".
זהו מושג שהתחיל להתפתח במקביל למהפכה התעשייתית, בסוף המאה ה-19. תחת סעיף זה נהוג לרשום במאזנים את ההפרש שבין נכסי החברה לבין הסכום שבו נמכרה החברה.
כלומר, המושג "מוניטין" יכול להופיע במאזן של חברה אם, רק בגין חברה בת שנרכשה על ידיה.
כמו כן, לא קיימת חלוקת משנה למושג זה.
בשנים האחרונות התחילו ניסיונות להגדיר נהלים ותקנים להצגת נכסי הידע במאזן.
במסגרת זאת פותחו מספר תקנים.
המבט המשפטי מתייחס רק לאותו חלק של נכסי הידע שניתן להגן עליהם באמצעות חוקים (פטנטים, סימנים מסחריים, עיצובים מיוחדים, מוזיקה, וכדומה).
מכלול הנכסים הללו מכונה "קניין רוחני" (Intellectual Property).
אין לבלבל בין "קניין רוחני" לבין "נכסים רוחניים" (Intellectual Assets).
בעוד שהמושג הראשון מתייחס כאמור רק לנכסים המוגנים בחוק, המושג השני הוא אחד השמות הנרדפים של נכסי הידע.
הפרופסור השוודי Karl-Erik Sveiby היה הראשון שחקר לעומק את נכסי הידע בארגונים.
מחקריו של Sveiby ושל חוקרים נוספים מצביעים על ההשפעה הגדולה שיש לנכסי הידע על תפקודם של ארגונים, ועל יכולתם לבנות יתרון תחרותי ארוך טווח.
מהפכת המידע, שהתחילה בתחילת שנות ה-90 של המאה הקודמת, הביאה לכך שהנתח של נכסי הידע בערך השוק של ארגונים, הולך וגדל.
מחקר של חברת Ocean Tomo בקרב חברות הנמצאות במדד S&P 500, מראה כיצד ערכם של נכסי הידע גדל מ-17% בממוצע בשנת 1975, ל-80% בממוצע בשנת 2010.
אתרים פיננסיים רבים מציגים כיום את היחס בין ערך השוק של חברה לבין הנכסים הרשומים בספרים (Price/Book Ratio).
פרופסור Sveiby מחלק את נכסי הידע לשלושה סוגים:
יכולות עובדים: השכלה, ידע, ניסיון ומגוון כישורים המאפשרים לעובדים לפעול במציאות משתנה על מנת לייצר נכסים עבור הארגון.
מבנה פנימי: פטנטים, נוהלי עבודה, תהליכי עבודה, תוכנות מחשב ייחודיות, וכדומה.
מבנה חיצוני: מותגים, קשרים עם לקוחות וספקים, פרסומת, וכדומה.
כיום נהוג לכנות שלוש קבוצות אלו: הון אנושי (Human Capital), הון מבני (Structural Capital), והון קישורי (Relationship Capital)
במקביל לעבודתו של Sveiby ושל חוקרים נוספים, נעשו ניסיונות לבנות מאזן של נכסי הידע הארגוניים.
הניסיון הראשון נעשה גם כן בשוודיה בחברת Skandia בתחילת שנות ה-90. כיום ישנם ארגונים מעטים שבונים מאזן נכסי ידע, וארגונים רבים אחרים שמוסיפים פרק על נכסי הידע בדו"ח השנתי לבעלי המניות.
בתחום החשבונאות, נכסים קבועים הם נכסים המשמשים את העסק ליצירת הכנסה במשך תקופה ארוכת טווח.
הנכסים אשר יכנסו תחת סעיף רכוש קבוע תלויים באופי העסקי של החברה.
לדוגמה: חברה המוכרת מחשבים, כל מלאי המחשבים שבבעלותה יהיה רכוש שוטף, ואילו בחברת ביטוח, מלאי המחשבים שבבעלותה יהיה רכוש קבוע.
נכתנבו השני (תעתיק של מנתון ליוונית ממצרית עבור נח'ת-חר-חבת (Nḫt-Ḥr-Ḥbt), שפירושו "הורוס מֵחביית הוא המנצח") היה מלך מצרים בין השנים 360–342 לפני הספירה, המלך השלישי והאחרון בשושלת השלושים של מלכי מצרים והמלך האחרון ממוצא מצרי במצרים העתיקה.
בתקופת שלטונו הייתה פריחה כלכלית במצרים, שבה יצרו האמנים המצרים סגנון ייחודי שהשפיע רבות על סגנון הפיסול של התבליטים בתקופה התלמית.
כמו המלך נכתנבו הראשון, גילה גם נכתנבו השני עניין רב בנושא הפולחן המצרי.
עדויות לכך נמצאו בלמעלה מ-100 אתרים במצרים.
הוא השקיע בשיקום ושחזור המקדש הגדול של איזיס, "האיזיאום".
במשך מספר שנים הצליח נכתנבו השני לשמור על עצמאותה של מצרים מהאימפריה האחמנית, אך לבסוף נוצח בשנת 343 לפנה"ס בידי ארתחשסתא השלישי, שיצא לקרב לאחר שכרת ברית צבאית עם מספר ערים יווניות.
בשנת 342 לפנה"ס נכנסו הפרסים לממפיס, ולאחר מכן כבשו את כל מצרים כשהם מספחים אותה לאימפריה הפרסית.
נכתנבו ברח דרומה למצרים העליונה ולאחר מכן לנוביה, שם קיבל מקלט.
במשך תקופה מסוימת שמר על כוחו.
את נכתנבו החליף בשלטון ארתחשסתא השלישי, שהיה הפרעה הראשון בשושלת ה-31 במצרים.
ב-525 לפני הספירה נכבשה מצרים על ידי האימפריה האחמנית הפרסית.
עקב מאבקים פנימיים על היורש לשלטון המלכותי הפרסי, הצליחה מצרים להשיג עצמאות ב-404 לפנה"ס.
ב-389 פרעה האקור ניהל משא ומתן בנוגע להסכם עם אתונה ולמשך שלוש שנים (מ-385 ועד 383 לפנה"ס) הצליח להדוף את הפרסים.
אולם לאחר חתימת הסכם שלום אנטלקידס ב-387 לפנה"ס בין פרס לערי המדינה של יוון, מצרים וקפריסין, הפכה המצרים למכשול היחיד שעמד בפני הגמוניה פרסית בחופי הים התיכון.
בתחילת 360 לפנה"ס, קודמו של נכתנבו, טאוס, החל בהכנות למלחמה נגד הפולשים.
באותה השנה, יצא לדרכו הצבא המצרי, שצעד לאורך החוף בים וביבשה.
נכתנבו השני ליווה את דודו טאוס במערכה זו.
בניסיון לגייס כספים למלחמה במהירות, טאוס הטיל מיסים על המצרים והחרים רכוש מקדשים.
המצרים, ובמיוחד הכוהנים, התרעמו כנגד צעדים אלו ותמכו בנכתנבו השני.
טאוס ביקש ממנהיג הצבא הספרטני אגסילאוס והמפקד האתונאי חבריאס שיתמכו בו.
אולם אגסילאוס טען שהוא נשלח לסייע למצרים ולא לנהל נגדה מלחמה.
חבריאס שב הביתה עם שכירי החרב שלו.
טאוס החליט לברוח לחצר המלוכה הפרסית, שם הוא מת לבסוף בנסיבות טבעיות.
נכתנבו התמודד על הכתר עם מתחזה בלתי ידוע מהעיר דג'דת (מנדס) שהציג עצמו כפרעה.
את המרד הנהיג אחד הצאצאים של נפריטס הראשון, שמשפחתו שלטה על העיר בעבר.
הטוען למלוכה שיגר שליחים לאגסילאוס במאמץ לשכנעו לתמוך בו.
אגסילאוס נותר נאמן לנכתנבו, מחשש שהוא יבגוד בו.
באחת מערי הדלתה של הנילוס גדודיו של נכתנבו ואגסילאוס כותרו על ידי מתחרה שתפס את השלטון שלא כחוק, שם הוא צבר תומכים רבים.
למרות העליונות המספרית של האויב, נכתנבו ואגסילאוס ניצחו והמרד דוכא בסתיו של שנת 360 לפנה"ס.
כאות הוקרה לאגסילאוס, נכתנבו שלח לו 22 ככרות זהב.
לדת היה תפקיד חשוב במדיניות הפנים של נכתנבו.
הוא החל את שלטונו בניצוח על ההלוויה של שור חעפי בממפיס, שם הוסיף נכתנבו עיטורי תחריטים למקדש המזרחי ולמקדש המערבי של חעפי.
בין מקדשים מכובדים אחרים שהקים נכתנבו השני בולט מקדש ח'נום ביב (על חשבון המקדש היהודי שעמד במקום), מקדש חדש לאלה בסתת בבוסטיס ('פר בסתת' במצרית; במקרא: 'פי בסת') ומקדש אמון בסח'תם.
נכתנבו הקדיש נאוס מדיוריט לאנחור-שו בסבניטוס (צ'בנצ'ר במצרית), וכן בנה אובליסקים במקדש תחות בנווה המדבר אלח'רגה.
נכתנבו היה אחראי לפופולריות הגואה של פולחן בוכיס.
תחת נכתנבו יצא צו האוסר על חציבת אבן ב"הרים המסתוריים" באבידוס.
מדיניות החוץ של נכתנבו נהדפה על ידי מספר ניסיונות חוזרים לכבוש מחדש את מצרים מצד פרס.
לפני עליית נכתנבו לשלטון, הפרסים ניסו לכבוש את מצרים מחדש ב-385, 383 וב-373 לפנה"ס.
נכתנבו עשה שלום שבמהלכו בנה צבא חדש שהכיל גם שכירי חרב יוונים, פרקטיקה מקובלת בזמנו.
בסביבות 351 לפנה"ס שוב ניסו הפרסים לכבוש מחדש את מצרים.
לאחר שנת לחימה, נכתנבו ומפקדי הצבא בני בריתו, דיופנטוס מאתונה ולַמיוס מספרטה, הצליחו להכניע את הפרסים.
לאחר ניצחון זה אנשיו של נכתנבו הכתירוהו כ"נכתנבו הבז האלוהי", ונקבעו לו פולחנים.
ב-345 לפסה"נ נכתנבו תמך בהתקוממות הפיניקית נגד הפרסים שהוביל מלך צידון תבנית השני , ושלח צבא של 4,000 שכירי חרב יוונים בפיקודו של מנטור מרודוס.
בתחילה הצליחו כוחותיו של מנטור להדוף את הפרסים, אולם מששמע מנטור על הגעת ארתחשסתא השלישי מלך פרס בעצמו, מלווה בצבא אדיר, חבר לפרסים ואלה הכניעו את תבנית.
בסוף שנת 344 לפנה"ס, שגרירי ארתחשסתא השלישי הגיעו ליוון כדי לבקש את השתתפות היוונים במלחמה נגד מצרים.
אתונה וספרטה התייחסו לשגרירים באדיבות, אך נמנעו מלהשתתף בברית נגד מצרים.
אולם ערים אחרות החליטו לתמוך בפרסים: תבאי שלחה 1,000 הופליטים וארגוס שלחה 3,000. בחורף של 343 לפסה"נ ארתחשסתא עשה את דרכו למצרים.
הצבא המצרי בראשות נכתנבו כלל 60,000 מצרים, 20,000 לובים ומספר זהה של שכירי חרב יוונים.
נוסף על כך, נכתנבו השמיש מספר ספינות כדי למנוע מהאויב לחדור למצרים דרך פתחי הנילוס.
על נקודות התורפה לאורך הים התיכון והגבול המזרחי הגנו מעוזים, ביצורים ומחנות מבוצרים.
כוחות פרס קיבלו חיזוק על ידי מנטור ואנשיו, אשר הכירו היטב את הגבול המזרחי של מצרים, יחד עם 6,000 איונים.
נכתנבו השני הובס לבסוף ובקיץ של 342 לפנה"ס ארתחשסתא נכנס לממפיס, שם מינה אחשדרפן.
נכתנבו ברח למצרים העליונה ולבסוף לנוביה, שם הוענק לו מקלט.
אולם שם הוא שמר על כוחו באופן חלקי זמן מה.
בסיוע של חבּאבֵּש, נכתנבו ניסה לשווא לתפוס את השלטון בחזרה.
ישנה אגדה אפוקריפית, המופיעה ברומן אלכסנדר הפסאודו-היסטורי, לפיה סופו של הפרעה המצרי האחרון היה שונה.
בסמוך לאישור לאלוהותו של אלכסנדר הגדול על ידי האורקל של זאוס-אמון, התחילה לפוץ שמועה לפיה נכתנבו השני, לאחר הפסדו בקרב האחרון, לא נסע לנוביה אלא במקום הגיע לחצר המלכות של פיליפוס השני, מלך מוקדון, בתחפושת של קוסם מצרי.
שם, במהלך היעדרו של פיליפוס עקב השתתפות במלחמה, התחפש נכתנבו לאל אמון וצבע עצמו זהב, שם קרניים ועור תנין ושכנע את אולימפיאס, אשתו של פיליפוס, שעליהם להביא ילד לעולם יחד.
כך שכב נכתנבו עימה, ומזיווג זה נולד אלכסנדר הגדול.
מיתוס זה נשא חן רב בעיני המצרים שההשתוקקו להמשכיות וביטאו התנגדות עזה לשלטון זר.
גם בספר יוסיפון מצוטטת אגדה זו.
נכתנבו הראשון ('נחטנבפ' במצרית) היה פרעה של השושלת השלושים של מצרים.
ב-380 לפני הספירה, נכתנבו הדיח ורצח את הפרעה נפרארוד (או נפריטיאס) השני, ובכך ייסד את השושלת האחרונה של מלכי מצרים.
נראה שהוא העביר זמן רב משלטונו בהגנה על הממלכה מפני כיבוש מחדש על ידי האימפריה הפרסית בעזרת שכירי חרב מאתונה וספרטה.
נכתנבו הראשון ידוע גם כבנאי גדול שבנה מונומנטים ומקדשים מצרים רבים לאורך שלטונו הארוך והיציב בן 18 השנים.
נכתנבו הראשון שיקם כמה מקדשים הרוסים ברחבי מצרים ובנה מקדש לאלה אסת האי הקדוש של פילאי (Philae).
מקדש זה הפך לאחד מהאתרים הדתיים החשובים ביותר במצרים העתיקה..
הוא בנה גם באלקאב (Elkab), ממפיס ובאתרי הדלתה של ספת אלחינה (Saft el-Hinna) וטאניס.
הוא גם בנה באופן משמעותי אסטלה לפני הפילון של רעמסס השני בהרמפוליס (Hermopolis).
כמו כן הוא בנה את הפילון הראשון של מקדש כרנך.
החל מ-365 לפני הספירה לערך, נכתנבו הראשון חלק את שלטונו עם בנו, טאוס, ששלט אחריו.
לאחר מותו ב־362 לפני הספירה, טאוס מלך על מצרים שנתיים.
נל רוז הדסון היא שחקנית אנגלייה, המוכרת מהופעותיה בסדרת הטלוויזיה "זרה" של Starz ובסדרת הדרמה "ויקטוריה".
ב-2012 סיימה תואר בבית הספר למשחק באוקספורד.
תחילת הקריירה של הדסון הייתה בתפקיד אורח בפרק בעונה ה-15 של הדרמה הרפואית "הולבי סיטי" של ערוץ BBC One.
ב-2014 לוהקה לתפקיד לירי מקנזי בסדרה "זרה".
הדסון כיכבה בתפקיד אורח בעונה הרביעית של סדרת הדרמה התקופתית "מיילדת".
היא גילמה את פולט רולנד, נערה בת 17 הסובלת מסוכרת ומגלה שהיא בהריון ועומדת בפניה הבחירה בין הריון מסכן חיים לבין הפלה חוקית.
עוד הופיעה הדסון בסדרת הטלוויזיה "ויקטוריה" על אודות חייה של המלכה ויקטוריה.
הדסון גילמה דמות בדיונית בשם מיס סקרט, שעובדת בארמון בטיפול בלבושה של המלכה, ובעיצוב תסרוקתה.
ב-14 במאי 2015 שיחקה הדסון בתפקיד לידיה בנט בהפקה של תמרה הארווי של הרומן "גאווה ודעה קדומה" מאת ג'יין אוסטן בתיאטרון שפילד קרוסיבל לצדם של ג'יימס נורת'קוט ואיזבל לאפלנד.
ב-14 וב-15 במאי 2014 השתתפה בסיור הופעות יחד עם ג'ולס הולנד .
נל הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1994 בבימויו של מייקל אפטד עם ג'ודי פוסטר, ליאם ניסן ונטשה ריצ'רדסון בתפקידים הראשיים.
ניסן וריצ'רדסון נישאו באותה שנה כפי שקרה גם בעלילת הסרט.
התסריט מבוסס על המחזה אידיגלוסיה (Idioglossia) מאת המחזאי האמריקאי מארק הנדלי משנת 1987. הנדלי גם השתתף בכתיבתו.
ג'ודי פוסטר הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
ד"ר ג'רי לובל (ליאם ניסן) הוא רופא בעיירה רובינסוויל בקרוליינה הצפונית.
יום אחד הוא מתבקש להגיע לחווה ביער קרוב בו גרה אישה בשם ויולט קלטי שנמצאה בביתה ללא רוח חיים.
לאחר שהוא קובע את מותה הוא משוטט בבית ולתדהמתו הוא מגלה בקומה השנייה נערה מפוחדת שמדברת בשפה בלתי מובנת.
הוא מוצא בבית פתק שכתבה הזקנה המבקשת שיידאגו לבתה, נל.
בעזרת השריף של העיירה הוא מגלה שוויולט נאנסה לפני שנים וכתוצאה מכך הרתה.
לג'רי אין ניסיון בטיפול בילד פרא.
הוא מתייעץ עם ד"ר פולה אולסן (נטשה ריצ'רדסון) העובדת במוסד לטיפול בילדים אוטיסטים.
פולה ומנהל המוסד, ד"ר אלכסנדר "אל" פאלי (אלברט ליברטיני) חושבים שנל אינה מתאימה לאבחנה של "ילד פרא" ומבקשים לאשפזה בבית חולים לבירור.
ג'רי מתנגד לכך והעניין מגיע לבית משפט.
השופט נותן לג'רי ופולה תקופה של שלושה חדשים להערכה וטיפול בחווה לפני שיחליט על אשפוז.
ג'רי מבקש חופשה מעבודתו, מגיע לחווה וגר באוהל.
פולה מגיעה למקום בסירת מנוע מצוידת במכשירים אלקטרונים למעקב שסופקו על ידי המוסד המבקש לחקור את המקרה המעניין הזה.
שניהם מתחילים את המעקב תוך יריבות מסוימת.
פולה מגלה שהשפה הבסיסית של נל היא אנגלית והיא משובשת בגלל שאמה דברה בשפה עילגת לאחר שלקתה בשבץ מוחי וכן בגלל השפה המיוחדת שפיתחה עם אחותה התאומה שמתה.
ג'רי מצליח לאט להתקרב לנל ורושם בפנקס את המילים שלה ומקבילותיהן באנגלית מדוברת.
הם מגלים כי נל נוהגת להסתגר ביום ולצאת לשחיית עירום באגם בלילה כי כנראה אמה הסבירה לה שביום זה מסוכן לשהות בחוץ.
הסיפור של נל מתפרסם בתקשורת וג'רי נאלץ להרחיק בכוח עיתונאים מהמקום.
בתום תקופת המבחן דן בית המשפט בעניין וג'רי מעלה את נל לדוכן העדים ומסייע לעדותה בתרגום המילים שלה לאנגלית מדוברת.
בית המשפט מחליט על אשפוז אך נל מידרדרת בבית החולים וג'רי מוציא אותה משם על דעת עצמו ומחזיר אותה לחווה.
פולה וג'רי מתאהבים ומתחתנים והם באים לפגישה עם נל בחווה ביחד עם בתם רותי.
נל משחקת עם רותי כמו ששיחקה עם אחותה התאומה.
מרי אלן "נל" המפריז הייתה מהפכנית אירית, מנהיגה בקומן נה מאן וחברת מועצת העיר דבלין, שהייתה פעילה בתקופת 1916–1923.
האמפריז נולדה בבאלילונגפורד, במחוז קרי, לריצ'רד ריילי ואלן מנגאן.
היא הייתה אחותו של מנהיג מרידת חג הפסחא של 1916 מייקל אוריילי, שהיה מכונה "ה-אוריילי", ושל הפעילה הרפובליקנית אנו אוריילי.
היא נישאה לד"ר דייוויד האמפריז מלימריק בשנת 1895. בניה היו דיק האמפריז, חבר במתנדבים האירים, אשר השתתף במרידת הפסחא, ואמט, אשר גם הוא נעצר במהלך מלחמת העצמאות האירית.
בתה, שילה האמפריז, הייתה מנהיגה של קומאן נא מאן ופעילה רפובליקנית.
בעקבות מותו של אחיה בקרב, כשהוא כיסה על הנסיגה ממטה המרידה בבית הדואר המרכזי, נעצרה האמפריז ונכלאה קודם בכלא קילמיינהאם ואחר כך בכלא מאונטג'וי, בהתחלה, היא הייתה בכליאת יום, והרשו לה לשוב לביתה כל ערב, אך לאחר זמן קצר נשארה בכלא.
על פי בתה, שילה, היא לא הייתה אז פעילה פוליטית, היא הייתה אלמנה בת 45 שרצתה לטפל בילדיה ובגינתה.
למעשה, מעורבותה היחידה בהתקוממות של 1916 הייתה כשהלכה לבית הדואר כדי לנסות ולשכנע את בנה, דיק, בן ה-19, לשוב הביתה.
הוא סירב, אך כשפטריק פירס התערב לטובת אמו, הוא נענה לה.
עם זאת, הוא בכל זאת נעצר ונכלא לאחר כניעת המורדים.
אירועי התקופה עוררו אותה לרדיקליות ולמעורבות גדולה יותר.
במכתב לאחותה מהכלא, היא כתבה ""אנחנו מנודים על ידי כמעט כל מכרינו...
אך לא אכפת לי מזה.
זוהי תקופה נהדרת לחיות בה...
תאמרי שאני הרואית ואבסורדית, אבל זה מה שאני מרגישה".
היא הפכה את האירית לשפה המדוברת בביתה, הצטרפה לשין פיין, ולסניף ראנלה של קומן נה מאן בשנת 1919 ופעלה למען עצמאות אירלנד, ולמען שוויון עבור נשים כפי שהובטח בחוקה האירית שהייתה בבסיס הצהרת העצמאות שהובילה להתקוממות באותה השנה.
היא נבחרה למועצת העיר דבלין בשנת 1920. במהלך מלחמת העצמאות, פשטו על ביתה לפחות פעם אחת, עצרו את בנה וחברים רפובליקנים אחרים.
במהלך מלחמת האזרחים היא נעצרה וישבה בכלא מנובמבר 1922 עד יולי 1923, ונטלה חלק בשביתות הרעב של האסירים הרפובליקנים, ובפעולות אחרות, כמו הקמת בריקדות בתאים.
היא הושמה על כך בבידוד.
חלק מהזמן הייתה כלואה יחד עם בתה, שילה, ואחותה, אנו.
הפוליטיקה הרפובליקנית של נל עמדה בסתירה לפוליטיקה המרכזית יותר של משפחת בעלה, ההאמפריז מלימריק, שהיו בעד מדינת אירלנד החופשית, וילדיה גדלו עם קרובי משפחתה מצד אוריילי.
היא עמדה בניגוד מוחלט לפוליטיקה הפרו-בריטית (בעד איחוד אירלנד תחת שלטון בריטי) של סביבתה האמידה בדרום דבלין.
זמן קצר לפני מותה ב-1939 היא הזמינה חלון ויטראז' של הארי קלארק עבור כלא מאונטג'וי, שם הייתה אסירה פוליטית החלון נמצא שם עדיין, בבית התפילה.
החלון הוקדש לנשות קומן נה מאן.
נכתב ברוח הוא סרט מלודרמה אמריקאי משנת 1956 בבימויו של דאגלס סירק עם רוק הדסון, לורן באקול, דורותי מלון ורוברט סטאק בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רומן בשם זה מאת רוברט ויילדר משנת 1945.
דורותי מלון זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע, רוברט סטאק היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
שיר הנושא "נכתב ברוח" הפך ללהיט והיה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
ג'ספר האדלי (רוברט קית') הוא טייקון נפט בעיירה קטנה בטקסס.
בנו קייל (רוברט סטאק) הוא פלייבוי אלכוהוליסט, בתו מרילי (דורותי מלון) מחליפה מדי פעם גברים וגם מכורה לטיפה המרה.
מיץ' ויין (רוק הדסון) הוא גאולוג וידיד המשפחה.
היה בעבר בן זוגה של מרילי וחברו הקרוב של קייל.
הוא מכיר לקייל את לוסי (לורן באקול), מזכירה בכירה בחברת הנפט וקייל מתאהב בה.
תוך זמן קצר הם נישאים.
קייל ממשיך לשתות ולאחר ניסיונות רבים אינו מצליח להכניס את לוסי להריון.
הרופא מודיע לו שהזרע שלו חלש, דבר המדרדר יותר את מצבו הנפשי.
מיץ' מחבב את לוסי וקייל שם לב לכך.
כאשר לוסי מודיעה לו שהיא בהריון הוא בטוח שהיא בגדה בו עם מיץ' הוא תוקף את לוסי והיא נופלת ונגרמת לה הפלה.
מיץ' פוקד עליו להסתלק ומאיים כי יהרוג אותו אם יתקרב ללוסי.
הוא מגיע לבית האדלי כשהוא שיכור ומאיים על מיץ' באקדח.
מרילי שנוכחת במקום מנסה לקחת ממנו את האקדח ובעת המאבק ביניהם נפלט כדור וקייל נהרג.
מיץ' מובל למשפט בחשד לרצח.
עדי תביעה מעידים כי שמעו את איומיו לרצוח את קייל.
בתחילה היא טוענת שמיץ' הוא הרוצח אבל מיד היא פורצת בבכי ומגלה את האמת.
מיץ' משוחרר ועוזב את בית האחוזה עם לוסי.
אלינור גְווִין הייתה אישיות ידועה ופורה בתקופת הרסטורציה האנגלית.
גווין זכתה לשבחים מפי סמיואל פיפס על מופעיה הקומיים כאחת השחקניות הראשונות על הבמה האנגלית, והייתה ידועה בראש ובראשונה כפילגשו של צ'ארלס השני, מלך אנגליה.
פיפס העניק לה את הכינוי "נֵל היפה והשנונה".
היא נחשבת להתגלמות החיה של רוח אנגליה בתקופת הרסטורציה ולגיבורה לאומית, וסיפורה מזכיר את סיפור סינדרלה, שהפכה מחסרת-כל לנסיכה.
בנה צ'ארלס הפך לדוכס סנט אולבנס.
הפרטים על רקע חייה של גווין מעורפלים.
המידע עליה נאסף ממקורות שונים ובכללם המחזות שבהם כיבבה, שירה סאטירית וציורים, יומנים ומכתבים.
בשל זאת, חלק גדול מהמידע מבוסס על שמועות ורכילות, ולכן יש להתייחס אליו בעירבון מוגבל.
מסופר שאמה של גווין טבעה ומתה בגיל 56, בשנת 1679.
בכתבים משנת 1688 נרשם שגווין הייתה בתו של תומאס גווין (Guine), קפטן ממשפחה עתיקה בוויילס, אף שמהימנות ההצהרה מוטלת בספק – נראה שמחברה לא היסס להמציא או לשנות פרטים היכן שהעובדות לא היו ידועות, או שהיו חסרות ייחוד.
שיר ספרותי משנת 1681 רומז שאביה של גווין נפטר באוקספורד, ייתכן שבכלא, אך גם כאן יש ספק האם המידע מדויק.
קיימות שלוש אפשרויות לעיר הולדתה: הרפורד, לונדון (קובנט גרדן, ליתר דיוק) ואוקספורד.
אין הוכחה ממשית ללידתה באף אחת מהערים האלו.
העובדה ש"גווין" הוא שם ממקור וולשי תומכת בראיות לטובת הרפורד, מכיוון שהעיר נמצאת במחוז שממוקם על גבול ויילס.
ייתכן שלונדון היא האפשרות הפשוטה ביותר, מפני שאמה של גווין נולדה בעיר וגידלה שם את ילדיה.
אחד מצאצאיה האציליים, בוקלר, הרכיב ראיות נסיבתיות לכך שאוקספורד היא מקום לידתה.
נראה שאביה של גווין יצא מחייה עוד לפני ילדותה בקובנט גרדן.
"אמה חולת השַׁכֶּרֶת (דיפסומניה), [ו]אחותה הידועה לשמצה" רוז, נשארו במצב ירוד.
גווין התנסתה בקרוס-דרסינג (לבישת בגדי המין השני) בין 1663 ל-1667 בשם "ויליאם נל", ואף אימצה זקן מזויף.
בהשראת חוויותיה נולדה דמות מצליחה ומצחיקה ביותר שאותה גילמה גווין כגבר על הבמה במרץ 1667. על פי רוב העדויות, אמה של גווין הייתה אלכוהוליסטית שניהלה בית בושת.
שם, או בבית הבושת של אישה בשם מאדאם רוס, בילתה גווין לפחות זמן מה.
בסביבות שנת 1662, נכנסה גווין לקשר רומנטי עם גבר בשם "דנקן" או "דנגן".
מערכת היחסים שלהם שימשה נושא למספר סאטירות מאוחרות יותר בעוקצנות מלאת גסויות.
דנקן סיפק לגווין חדרים בפונדק בלונדון, ולפי הסאטירות, הוא גם היה מעורב בהשגת משרה בשבילה בתיאטרון שהיה בתהליכי בניה באותו אזור.
במהלך העשור שבו שלטו קרומוול האב והבן באנגליה, נאסרו בילויים שנחשבו חסרי ערך, ובכללם תיאטרון.
עם עליית צ'ארלס השני לכס האנגלי בשנת 1660, הושב התיאטרון על כנו במהירות.
אחת מהפעולות הראשונות של צ'ארלס כמלך הייתה לתת תוקף חוקי למשחק כמקצוע לנשים.
מרי מגס, חברה של אמה של גווין, שכרה את שירותיהן של גווין ושל אחותה רוז כ"נערות תפוזים" – מוכרות תפוזים סיניים לקהל בתיאטרון.
בתפקיד זה נחשפה גווין למספר היבטים של חיי התיאטרון ולחברה הגבוהה יותר בלונדון: המקום נקרא "תיאטרון המלך" אחרי הכול, וצ'ארלס השני נכח בהופעות לעיתים קרובות.
התיאטראות החדשים לאחר עליית צ'ארלס השני לשלטון היו התיאטראות הראשונים באנגליה שכללו שחקניות.
קודם לכן, את תפקידי הנשים גילמו נערים או גברים.
גווין הצטרפה לשורת השחקניות בגיל 14, פחות משנה לאחר שהפכה ל"נערת תפוזים".
בשנת 1665, גווין כבר הייתה שחקנית חשובה ובולטת.
סביב אותו הזמן היא מוזכרת בפעם הראשונה ביומנו של פיפס: ביום שני 3 באפריל 1665, בזמן צפייתו בהצגה, נזכר ביומנו התואר "נל היפה והשנונה".
מהאזכור הבלתי שגרתי של שמה הפרטי בלבד משתמע שגווין הפכה לידועה על במת התיאטרון כמו גם מחוץ לו, כאשר מעמדה כידוענית החל לנסוק.
הופעתה המתועדת הראשונה על הבמה הייתה במרץ 1665.
יחסיה עם המלך צ'ארלס השני
נראה שהרומן בין המלך לבין גווין החל באפריל 1668. גווין נכחה בהופעה כאשר בתא הסמוך אליה ישב המלך, אשר על פי עדויות היה מעוניין בפלרטוט איתה יותר מאשר בצפייה במחזה.
צ'ארלס הזמין את גווין ואת בן הלוויה שלה לארוחת ערב, יחד עם אחיו, דוכס יורק.
מאחר שבעברה הייתה פילגשם של שני גברים אחרים בשם צ'ארלס – צ'ארלס הארט וצ'ארלס סאקוויל, גווין קראה למלך בצחוק "צ'ארלס השלישי שלה".
באמצע שנת 1668, הרומן שלה עם המלך כבר היה ידוע לכל.
היא המשיכה לשחק, והמוניטין המפוקפק הטרי שלה משך קהל רב ודחף את המחזאים ליצור תפקידים נוספים במיוחד בשבילה.
עם התגברות המחויבות שלה למלך קריירת המשחק שלה דעכה.
אין תיעוד לכך שקיבלה אף תפקיד על הבמה בחצי הראשון של שנת 1669.
גווין ילדה את בנה הראשון, צ'ארלס, ב-8 במאי 1670. זה היה בנו השביעי של המלך – מחמש פילגשים שונות.
גווין חזרה לשחק בשלהי שנת 1670, מהלך שבוקלר קרא לו "מעשה יוצא מן הכלל" עבור פילגש עם ילד ששייך למשפחת המלוכה.
זה עשוי היה להיות המחזה האחרון שלה.
כפי הנראה סיימה את קריירת המשחק שלה בשנת 1671. קריירת התיאטרון של גווין נמשכה שבע שנים ותמה כשהייתה בת 21.
גווין ילדה את בנה השני מהמלך, ג'יימס, ב-25 בדצמבר 1671. הוא נשלח ללימודים בפריז כשהיה בן שש, ומת שם בשנת 1681. נסיבות חיי הילד בפריז וסיבת מותו לא ידועות.
המלך צ'ארלס נפטר ב-6 בפברואר 1685. אחיו ג'יימס השני נענה למשאלתו האחרונה, לא לתת לגווין לגווע ברעב, ובסופו של דבר פרע את רוב חובותיה והעניק לה גמלה שנתית.
במרץ 1687, עברה גווין שבץ מוחי וכתוצאה מכך נשאר צד אחד של גופה משותק.
במאי של אותה שנה, שבץ נוסף הותיר אותה מרותקת למיטתה.
גווין נפטרה ב-14 בנובמבר 1687, בגיל 37. את מרבית נכסיה ירש בנה.
בשנת 1937, בניין בן עשר קומות בצ'לסי, לונדון, הוסב למלון והמלון נקרא על שמה, ובגומחה מעל הכניסה הראשית הוצב פסל בדמותה.
נכס דיגיטלי (נקרא גם: נכס וירטואלי) הוא כל סוג של פורמט בינארי המכיל מידע, שנמצא ברשת האינטרנטית או במרחב הדיגיטלי ויש עליו זכות בעלות לאדם מסוים, לעשות בו כל שימוש חוקי רצוי (מסחרי או פרטי).
סוג מידע שכזה ללא זכות בעלים, אינו יכול להיחשב נכס.
נכסים דיגיטליים הם בין היתר, מסמך דיגיטלי, קובצי אודיו, תמונות או כל סוג מידע דיגיטלי רלוונטי אחר שנמצא ברשת או יאוחסן בהתקנים דיגיטליים כמו מחשבים, נגני מוזיקה, סמארטפונים, כוננים קשיחים, אמצעי תקשורת או כל מכשיר אחר שיכול לאחסן מידע דיגיטלי.
נכסים דיגיטליים מתחלקים למגוון תצורות ומתקיימים בפורמטים ותצורות שונים, נוכח ההתקדמות הטכנולוגית בעולם ואמצעי המדיה המתקדמים.
ישנם מספר סוגי נכסים דיגיטליים:
נכסים דיגיטליים בשליטה מלאה - אתר אינטרנט, אפליקציה, ספר דיגיטלי, קורס דיגיטלי, פודקאסט, מוזיקה וקובצי אודיו, אנימציות, מצגות, תמונות וכיוצ'.
אלו נכסים דיגיטליים שנוצרו על ידי אדם מסוים ובשליטתו המלאה.
נכסים דיגיטליים ברשת החברתית - עמוד פייסבוק, קבוצת פייסבוק, ערוץ יוטיוב, פרופיל אינסטגרם.
אלו נכסים שנבנו בתוך רשת חברתית ונהנים מחשיפה בפני משתמשי הרשת, אך זכות הבעלות בהם מתחלקת עם הבעלים של הרשת החברתית.
נכסים בבעלות משותפת - חנות מקוונת באתרי מסחר גדולים כגון איביי או אמזון.
אלו נכסים שנבנו בתוך אתר מסחר גדול ונהנים מחשיפה בסיסית של גולשי האתר, אך זכות הבעלות בהם על כל מרכיביה, מתחלקת עם בעלי אתר המסחר.
מפאת העובדה שנכסים דיגיטליים קיימים וזמינים ברשת האינטרנטית לכל אחד, ישנה תופעה נפוצה של העתקות, שכפולים, שימוש בלתי מורשה ועוד על ידי מעוולים למטרות רווח אישי.
כך לדוגמה העתקת תוכן של אתר אינטרנט והפצתו על ידי המעוול למטרות רווח.
רוב הנכסים דיגיטליים הם קניין רוחני לפי חוקי זכויות יוצרים (בישראל: לפי חוק זכות יוצרים, התשס"ח-2007), מאחר שמהווים יצירה הנותנת ביטוי לא מוחשי ומקורי לרעיון שהוא פרי יצירתו של האדם.
לכן, שכפול והעתקה של נכס דיגיטלי, מהווה הפרה של זכות היוצר בנכס, ומזכה את הבעלים בפיצויים מן המעוול, על פי חוק.
שיטה נוספת להגנה על נכסים דיגיטליים, היא הטבעת סימן היכר או סימן מים, כל עוד תצורת הנכס מאפשרת זאת.
כך, על תמונה דיגיטלית ניתן להטביע סימן מים עם פרטי התמונה והצלם, כך בעל הזכויות יישאר מקושר אליו.
קנייה ומכירה של נכסים דיגיטליים
עם התפתחות הנכסים הדיגיטליים, צמחה תעשייה של מסחר קנייה ומכירה של נכסים דיגיטליים.
ניתן לרכוש נכסים דיגיטליים בקבוצות ייעודיות בפייסבוק ובאתרים ייעודיים.
האתר הגדול בעולם למסחר בנכסים דיגיטליים הוא Flippa.
נכסים דיגיטליים עד כמה עשרות אלפי שקלים נמכרים לרוב בצורה עצמאיית בשוק הפרטי, בסכומים יותר גבוהים מומלץ להיעזר בשירותי ברוקר מקצועי, עמלת מכירה בתחום נעה בין 7%–15% תלוי שווי של הנכס.