tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר כחצי שנה של דיונים אינטנסיביים בין רשויות המנדט להנהלת העיר (דיזנגוף, ישראל רוקח, הרב עוזיאל ועוד) ומחאה על אי אישור הקמת המשחטה במהלכה שבתו תושבי תל אביב מאכילת בשר, הסכימו השלטונות להקמת מתקן קבוע ואף תיקצבו אותו ב-10,500 לירות.
מועצת העיר הקצתה שטח של 20 דונם בקרבת הנהר הירקון ורחוק משכונותיה הצפוניות של העיר.
משימת ההקמה הוטלה על מהנדס העיר יעקב בן-סירה ולניהול המשחטה מונה הווטרינר העירוני ד"ר אריה לויט.
במהלך בניית האתר הנהלת ההגנה בעיר החליטה על הקמת סליק במרתף הבניין ובמשך תקופה ארוכה חפרו אנשי ההגנה, בהובלת משה אגוזי, באדמת הכורכר בעזרת כלי עבודה ידניים כדי לא למשוך את תשומת הלב של הבריטים.
האדמה שהוצאה בזמן החפירות שימשה למילוי גדר אבנים שנבנתה מסביב לאתר.
בית המטבחיים נחנך ב-4 בינואר 1931 והוא כלל אזור קבלת הבקר, אולם שחיטה, משרדים, חדרי עובדים, חדרי שירות, מגדל מים ואיסוף אשפה.
עם השנים התרחבה העיר צפונה והמשחטה החלה להוות מטרד לשכנים ולכן נבנה ב-1981 בית מטבחיים חלופי והפעילות באתר הראשון נפסקה.
לאחר הפסקת הפעילות באתר נהרסו בו רוב המבנים למעט מגדל מים ושני מבני משרדים המשמשים כחדרי ניתוח לחתולים חסרי בית.
על שאר השטח הוקמו מבני מגורים וגן ציבורי על שם צבי ברנדר.
האתר ממוקם ליד רחוב יוחנן הורקנוס ומצפונו ממוקמת כיכר היל.
בית המסיון, הוא בית לשימור, ששימש את המסיון הנוצרי הפרוטסטנטי, ונמצא בפינת הרחובות האבות וטרומפלדור, בבאר שבע.
בית זה הוקם בשנת 1903 עבור משפחה מוסלמית, ולא נראה כמבנה נוצרי.
הוא הוקם על המגרש, שבו עמד קודם אוהלו של המושל הטורקי הראשון באזור - איסמאיל כמאל ביי.
הוא מעוצב בסגנון טורקי, בדומה למבני הציבור בעיר.
הכניסה לבית היא בעלת שלוש דלתות.
בשנת 1911, הבניין נרכש על ידי קבוצת מסיון אמריקאית, ובשנת 1921 הוקמה לצדו כנסייה עם מגדל פעמונים.
למבנה הוספו גם שלושה חדרי כיתה.
המבנה תופעל על ידי משפחה מארצות הברית, שמדי פעם התחלפה במשפחה אחרת.
הבעל היה מטיף ומורה והאישה מורה ואחות סיעודית.
במבנה, הפעילו אם הבית ובנותיה מרפאת עיניים במחירים זולים, שטיפלה בעיקר בתושבי האזור, שחלו במחלת הגרענת בעיניהם, עקב סופות החול הרבות.
בבית הספר ששם, למדו כשלושים ילדים נוצרים.
כיום מבנה הכנסייה והמסיון אינם פעילים, אך הם שייכים עדיין לארגון המסיון.
הם צמודים למשרדי סדנת הרכב, של משטרת ישראל, בעיר.
בית הַמְלין היה מבנה ששימש כמרכז ארגוני, תרבותי וחינוכי של פעילי ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל וחלל תצוגה לאמנים.
המבנה, בפינת הרחובות ויצמן וזכרון יעקב בתל אביב, תוכנן על ידי האדריכלים (לימים שניהם זוכי פרס ישראל) בנימין אידלסון ואריה שרון.
הבית נחנך בשנת 1956 על ידי ה"יידיש נאציאָנאלער ארבעטער פארבאנד" (ברית הפועלים הלאומית היהודית) האמריקאי וההסתדרות, ונקרא על שמו של מייסד מגבית ההסתדרות בארצות הברית, אייזיק המלין (Hamlin).
המתכננים של בית המלין, אריה שרון ובנימין אידלסון, הם אותם אדריכלים שתכננו את בית ליסין שהוקם בשנת 1953, שני המבנים צמודים זה לזה.
בית המלין שימש תקופות ממושכות כחלל תצוגה לאמנים, בשנת 1959 נערכה במקום תערוכה של פורשי קבוצת אופקים חדשים בה השתתפו מרסל ינקו, אהרן כהנא, משה מוקדי, צבי מאירוביץ, אביגדור סטימצקי, ז'אן דוד, משה קסטל, דוד פלומבו, לואיז ובצלאל שץ.
בשנת 1960, ארגנו הצייר משה מוקדי והפסל קוסו אלול תערוכה במתכונת של "סלון פתוח" אליה הוזמנו אמנים שונים ללא מגבלה של סגנון או ותק.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 מכרה ההסתדרות את הבניין והוא הוסב למשרדים, חנויות וחדר כושר.
ב-19 בפברואר 2018 נהרס "בית המלין" לטובת הקמת מגדל מגורי יוקרה בשם "מגדל בית ליסין".
המבנה, לו צורה של טרפז צר, נבנה באלכסון לבית ליסין ובמקביל לרחוב זכרון יעקב, כשדופנו המערבית של המבנה מתיישרת עם רחוב ויצמן.
בצדו הצפוני של המבנה הייתה קומה כפולה ששימשה כאולם אירועים ותערוכות ולפניה חלל כניסה מאורך שנמתח מהכניסה ברחוב ויצמן.
על הקיר הראשי באולם התנוסס ציור קיר גדול (גובהו 5 מטרים ורוחבו 10 מטרים), "אחווה" שמו, אשר תיאר את פגישת יוסף ואחיו, שאותו צייר האמן שלום סבא בשנים 1956–1958. (לאחר שהבניין נמכר הקיר שעליו היה הציור כוסה בקיר גבס, ובעקבות כך במשך שנים נחשב הציור בטעות כאבוד.
עם תחילת ההריסה הסתבר כי הקיר המקורי ועליו הציור קיים, אך ניסיונות של הרגע האחרון להצילו שנעשו מול היזם ומול עיריית תל אביב עלו בתוהו).
בקומה השנייה מוקמו חדרי משרדים ואולם נוסף שתפס שטח של קומה שלמה, מואר באמצעות חלונות עיליים בגג הבניין.
בית המכס התחתון הוא מבנה במורדות המערביים של רמת הגולן, כ-300 מטר מגשר בנות יעקב.
שימש בראשיתו כחאן לאירוח שיירות שנעו לאורך דרך הים, כנקודת גבול בין צרפת ובריטניה (לפי הסכם סייקס–פיקו) וכמוצב בתקופת השלטון הסורי ברמת הגולן.
מאז סיום מלחמת ששת הימים המקום נטוש ומוזנח על אף היותו אתר היסטורי.
בית המכס התחתון ממוקם על דרך הים העתיקה שהובילה עוברי אורח וסוחרים בין מצרים וסוריה.
המבנה הוקם בסמוך לגשר בנות יעקב שהיה אחד מהמעברים הבודדים על גבי נהר הירדן והיה קיים עוד מהתקופה הרומית.
באמצע המאה ה-15 הקימו הממלוכים חאן כ-300 מטר ממזרח לגשר שבנו מעל הירדן.
החאן החד קומתי נבנה מאבני בזלת מקומיות ושימש את העוברים בדרך המלך.
החאן שימש בתפקידו גם בתקופה העות'מאנית.
בסוף המאה ה-19 בנו הטורקים חאן נוסף, בן שתי קומות, מדרום לחאן הממלוכי.
בנייה זו נעשתה עם אבן נארי שהובאה ממחצבות באזור.
בתקופה זו כונה המקום "ח'אן ג'יסר בנאת יעקוב".
בתקופת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה התנהל במקום קרב גשר בנות יעקב בין הטורקים הנסוגים וצבאות בריטניה התוקפים.
לקראת הקרב ביצרו הטורקים, בראשות אוטו לימן פון זאנדרס, קו הגנה לאורך מורדות הגולן מגשר בנות יעקב עד החולה.
במסגרת זו הציבו בבית המכס התחתון ובחצר המקיפה אותו עמדות מקלעים.
בתאריכים 27 ו-28 בספטמבר 1918 פרצו הבריטי את קו ההגנה הטורקי וכבשו את המקום.
לאחר מלחמת העולם הראשונה מומש הסכם סייקס–פיקו ומדרונו המזרחי של הירדן הפך לקו הגבול בין בריטניה וצרפת.
בריטניה הקימה נקודת מכס ובדיקת סחורות מול משטרת ראש פינה וייתכן שהצרפתים הקימו תחנת מכס זמנית בחאן שבקרבת הגשר אם כי אין לכך עדות ברורה וייתכן והשם בית המכס התחתון הוא שיבוש שנוצר עקב קיום מבנה נמוך מבית המכס העליון.
לאחר מלחמת העצמאות עבר המקום לידי צבא סוריה שהפך אותו לעמדה ולנקודת מעבר גבול.
בתחילת מלחמת ששת הימים נכבש המקום על ידי חיילי משמר הגבול.
מאז סיום המלחמה לא נעשה שימוש באתר ולא נעשו בו פעולות שימור ושיקום והוא עומד בשיממונו.
השטחים שמסביב לאתר מסומנים כשדות מוקשים.
ב-1986 הוגשה תוכנית להפיכת המקום לאכסניה וחוות סוסים אולם מאז 1990 אין התקדמות בתכנון.
בית הממשלה או בית השלטון (בבלארוסית: Дом урада) הוא מבנה ממשלתי במינסק הממוקם בכיכר העצמאות.
הוא מאכלס את האספה הלאומית של בלארוס (לשעבר הסובייט העליון של בלארוס עד 1996) ושני בתיה: מועצת הרפובליקה ובית הנבחרים (ממוקמים באגף הימני).
האספה הלאומית היא אחת מזרועות העוצמה והסמליות הלאומית במדינה.
המבנה נבנה בשנת 1934 ועוצב על ידי יוסיף לנגברד.
הוא ניצב מאחורי פסל של ולדימיר לנין והוא אחד הבניינים הבודדים ששרדו את מלחמת העולם השנייה.
בית הממשלה נבנה בין 1930 ל-1934, והפך דוגמה חיה לסגנון האמנות הקונסטרוקטיבי כמבנה ציבורי הגדול ביותר של ביילורוסיה לפני המלחמה.
עוד בשנת 1929 התקיימה תחרות לעיצוב מקום עבודה ממשלתי חדש במינסק, כאשר האדריכל היה יוסיף לנגברד, יליד אזור גרודנו.
הבניין היה חלק מפרויקט שהוביל לנגברד באותו אזור שכלל כיכר (המכונה כיום כיכר לנין) ששימשה למצעדים אזרחיים/צבאיים בחגים ציבוריים ובמעמד מרכזי למנהיגי המפלגה.
הוא זכה בתואר הכבוד של האמן המכובד בעקבות עבודתו.
ספינות של קארל מרקס ופרידריך אנגלס פוסלו והותקנו בצידי המדרגות המובילות לחצר הסובייט העליון.
לבקשתו של לנגברד הוקם לפני הבית והכיכר פסל למדינאי והמהפכן הרוסי ולדימיר לנין, והפך לגבוה ביותר מסוגו בברית המועצות כולה.
במהלך כיבוש מינסק על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, שימש כמטה של הגסטפו המקומי.
האנדרטה ללנין פורקה גם היא ונשאר רק הכן עם תבליטי בסיס.
בשנת 1945 שוחזרה האנדרטה לאחר יום הניצחון באירופה.
בית הממשלה היה מקום מגוריו הרשמי, ומשרדו של המושל הכללי של ברבדוס.
המבנה ממוקם על גבעת הממשלה, בעיר ברידג'טאון, בירת ברבדוס.
במבנה מצויים חדרי שינה שהיו שמורים לשימושה של המלכה.
החל מהפיכתה של ברבדוס לרפובליקה והתנתקותה מהכתר, הפך בית הממשלה למשכנה של נשיאת ברבדוס.
המבנה נבנה בתקופה הקולוניאלית (שקדמה לעצמאות ברבדוס מהממלכה המאוחדת, בשנת 1966), והוא שימש את מושל ברבדוס (הקולוניאלי).
בית הממשל היה פעם מטע של קוואקרים, ונקרא "בית פלגרים הגדול" (Pilgrim Great House), על שמו של תומאס פילגרים (Thomas Pilgrim), שבנה את המבנה.
בשנת 1703 נחכר המבנה על ידי הממשל הקולוניאלי, על מנת שישמש כבית המושל.
המבנה נרכש על ידי ממשלת המושבה בשנת 1736 על מנת לשמש כבית המושל.
בשנת 1755 שופץ המבנה ולמעשה נבנה מחדש, ומאז לא נעשו בו שינויים, למעט תיקון ניזקי סופות הוריקן.
ב-30 בנובמבר 2021 הפך המבנה למשכנה של נשיאת ברבדוס, עקב ביטול המלוכה.
בית המסתור של אוסאמה בן לאדן או "וזיריסטן הוואלי" היה מתחם מוקף חומה, בו שכן בית המסתור של מנהיג ארגון הטרור המוסלמי, אל-קאעידה, אוסאמה בן לאדן.
הבית שכן בעיר אבוטאבאד ששוכנת כ-50 ק"מ מהבירה הפקיסטנית, אסלאמאבאד.
בן לאדן התחמק מחיסול או לכידה בכך שהתגורר בבית לפחות חמש שנים ובלי שום חיבור לשירותי אינטרנט או טלפוניה.
אנשי המתחם נהגו לשרוף את האשפה שלהם, בשונה משכניהם, אשר אשפתם נאספה באופן קבוע.
המבנים המרכזיים במתחם נחנכו ב-2005 על שטח של כ-3,500 מטרים מרובעים, חלקת אדמה שהייתה גדולה בהרבה מחלקות האדמה של הבתים הסמוכים, עם זאת למעט גודלו של הבית ורמת האבטחה שלו הוא לא היה שונה משאר בתי השכונה.
הבית הוקף בחומת בטון בגודל של בין 3.7 לבין 5.5 מטרים,על החומה היו חוטי תיל והייתה ניתן לעבור אותה רק בעזרת שני שערים.
במתחם עצמו היו מעט מאוד חלונות אך היה גן ירק מטופח והסתובבו בו 100 תרנגולות, ארנבות ופרות.
בקומה השלישית של הבניין הייתה מרפסת עם מסך הסוואה בגובה 2.1 מטרים.
למרות כל האמצעים הללו, בן לאדן נתפס ב-2011 במהלך מבצע חנית נפטון שתוכנן על ידי הצבא האמריקאי ובוצע על ידי לוחמי הכוחות המיוחדים, "צוות 6" של יחידת "אריות הים".
המתחם היה מבוצר באמצעות מנגנוני אבטחה רבים שנועדו לבלבל פולשים.
פקידים אמריקאים הגדירו את המתחם כ"ייחודי בצורה יוצאת דופן".
סוכנות הידיעות האמריקאית, Associated Press חשפה שבעליו של המתחם היה אבו אחמד אל-כוויתי, שרכש את הקרקע של המתחם ב-2004 וכן ארבעה מגרשים צמודים תמורת סכום שהיה שווה לכ-48,000 דולרים באזור שהיה כ-4 קילומטרים צפון מזרחית למרכז העיר אבוטאבאד.
אדריכל הפרויקט טען כי הבית תוכנן ונבנה שהיו בו רק שתי קומות וכי הקומה השלישית (בה התגורר בן לאדן) נבנתה לאחר מכן באופן בלתי חוקי.
מלבד אותו אדריכל מקומי, גם אחד מהפועלים, ג'ול מוחמד שבנו את הבית החלו לחשוד לאחר שקיבלו הוראה לבנות גדר היקפית בגודל של כ-5.5 מטרים ובמקביל גם קיר נוסף בגודל 2 מטרים.
בעקבות ההוראות שעוררו את חשדו החליט מוחמד לשאול על החומות הענקיות אך נאמר לו שזה לא עניינו.
הבית בו התגוררה משפחת בן לאדן בשתי הקומות העליונות היה גדול אך מרוהט באופן צנוע.
היו בחדרי הבית טלוויזיות ישנות ובכמה מחדרי השינה היה גם מטבח וחדר צמודים.
אחד החדרים בקומה הראשונה רוהט בלוח לימוד, ספרי לימוד ועוד כדי שילדי הבית יוכלו ללמוד במקום את השפה הערבית.
בנוסף לכך, לא היה בבית מיזוג אוויר אך כן הייתה הסקה מרכזית.
בני הבית היו מבקרים לעיתים קרובות בחנויות המקומיות והם היו בדרך כלל קונים מספיק מזון כדי להאכיל עשרה אנשים ונטען כי הם רכשו את "המותגים הטובים ביותר - חלב נסטלה, פפסי, קוקה-קולה וסבונים איכותיים.
עם זאת, האוכל שנמצא בבית על ידי הרשויות הפקיסטיניות היה בסיסי, וכלל בין היתר ביצים, תמרים, אגוזים, ושמן זית.
הילדים אכלו לעיתים גם ממתקים ומשקאות קלים שקנו להם בחנות שהייתה במרחק הליכה מבית המסתור של משפחת בן לאדן, המשפחה אף קנתה לעיתים לחמים במאפיה המקומית.
בשטח המתחם גידלו משפחת בן לאדן ארנבות, 100 תרנגולות ואף פרה.
גן ירק בחלק האחורי של הבית היה מטופח, ושכן חקלאי של המשפחה קיבל משכורת על שתילת ירקות בגן הירק פעם בחצי שנה.
במתחם היה שטח מרעה צמוד שבו רעו פרות ותאו והייתה בו כן באר מים, מה שאפשר אולי אספקת מים בנפרד מהעירייה המקומית.
בחלק הצפוני של הבית היה גם גינה קטנה שכללה עצי צפצפה ושדה חקלאי בו גדלו כרובים, תפוחי אדמה ואף צמחי קנאביס.
החל מאוגוסט 2010, עם חקירת מתכנן פיגועי 11 בספטמבר, חאליד מוחמד, המודיעין האמריקני חקר השערה לפיה אוסאמה בן לאדן מתגורר במתחם שנמצא בעיר אבוטאבאד וזאת בעקבות מידע שעלה במהלך חקירתו של הטרוריסט חאליד מוחמד.
אל האחוזה היו מגיעים משלוחי מזון על ידי שני שליחים אלמונים.
לאחר חודשים של עבודה קדחתנית הגיעו אנשי המודיעין האמריקני למידת הערכה גבוהה של ודאות שהמתחם המבוצר משמש מקלט לבן לאדן ובני משפחתו.
בהתאם, נשיא ארצות הברית, ברק אובמה קבע כי המידע המודיעיני שהוצג לו מהימן דיו כדי להתחיל את תכנונו של מבצע צבאי.
על תכנון המבצע והפיקוד עליו הופקד מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים, תת-אדמירל ויליאם מקרייוון, איש הקומנדו הימי האמריקני בעברו.
מקרייוון המליץ לנשיא אובמה על אחת משלוש חלופות.
לבצע פשיטה המשלבת כוחות אמריקניים ופקיסטניים, לשלוח טייסת מפציצים חמקנים לגיחת הפצצה על היעד או לערוך פשיטת קומנדו שתתבצע תוך שימוש בכוחות אמריקנים בלבד.
נוכח הרצון של הממשל האמריקני למנוע את דליפת המודיעין הרגיש הוחלט שלא לשתף במבצע גורמים לא אמריקנים, ובהם ממשלת פקיסטן.
הרצון לצמצם את מספר הנפגעים מקרב האזרחים הלא מעורבים, והשאיפה להשיג ודאות מוחלטת ככל שניתן כי המשימה בוצעה ובן לאדן נהרג, הובילו להחלטה שלא להפציץ את המתחם.
צוות 6 של הקומנדו הימי האמריקני יחידת אריות הים (המתמחה בלוחמה בטרור ונחשב למעולה שבצוותים), אשר מקרייוון שירת בו כמפקד פלוגה, נבחר לבצע את המשימה בשיתוף עם טייסת המסוקים וטייסים של יחידת העילית הרגימנט האווירי למבצעים מיוחדים ה-160 ולוחמי האגף לפעולות מיוחדות של ה-CIA.
הלוחמים התאמנו במשך כחודש על מודלים מבוצרים במזרח ובמערב ארצות הברית.
הנשיא אישר את המבצע ב-29 באפריל חרף העובדה שיד ימינו של הנשיא אובמה, סגן הנשיא, ג'ו ביידן התנגד להצעה שהוגשה בפניהם להוציא את המבצע לפועל.
באישון לילה חצו ארבעה מסוקי בלק-הוק של צבא ארצות הברית את הגבול בין אפגניסטן לפקיסטן.
ביום שני, 2 במאי, לפנות בוקר, היו המסוקים מעל ליעד.
המסוקים הנחיתו 24 לוחמים מצוות 6.
מרגע הנחיתה התפתח במקום קרב יריות מטווחים קצרים עם הבלדר של בן לאדן.
במהלך חילופי האש עם הבלדר הרגו הכוחות האמריקנים את הבלדר של בן לאדן בנוסף לאישה בוגרת, אשר לפי ההערכה הייתה אשתו של הבלדר.
קרוב המשפחה של הבלדר ובנו של בן לאדן נהרגו בהמשך על ידי הכוחות האמריקנים בקומה הראשונה של הבית הראשי במתחם.
בהמשך עברו הכוחות האמריקנים מחדר לחדר וטיהרו את הבית מן הקומה התחתונה לעליונה כאשר הם אזקו באזיקוני פלסטיק מספר אנשים לא חמושים אשר שהו ברחבי המתחם, בהם נשים וילדים.
הכוחות האמריקנים נתקלו בבן לאדן בקומה השלישית של הבניין הראשי במתחם – לפי הדיווחים בן לאדן הציץ מעל למעקה שבקומה השלישית ובאופן מיידי נסוג לחדרו.
הכוחות האמריקנים עקבו באופן מיידי אחריו לחדרו ושם ירו בו למוות.
על אף שנמצאו כלי נשק בחדרו של בן לאדן, בן לאדן לא היה חמוש בעת שנורה.
בן לאדן נפגע מכדור בחלק השמאלי של ראשו ומכדור בחזהו ובכך מת.
הנשיא אובמה ויועציו עקבו אחר המבצע מחדר המצב בבית הלבן ועודכנו בזמן אמת.
בסיום הפשיטה, שארכה 38 דקות, התפנו הלוחמים במסוקים כשברשותם הגופה של בן לאדן.
לא היו נפגעים לכוח הפושט.
הכוחות האמריקנים הותירו את הגופות של ארבעת האנשים האחרים שנהרגו בפשיטה באזור המתחם.
כמו כן, הכוחות האמריקנים החרימו במהלך הפשיטה דיסקים קשיחים, מסמכים, תקליטורי DVD, מכשירי אחסון נתונים ניידים, כדי לנתח את המידע אשר מצוי בהם במועד מאוחר יותר.
לאחר המבצע הועבר המתחם לשליטתה של המשטרה הפקיסטנית, שאף אפשרה לכתבים ולמקומיים להתקרב לקירות המתחם אך דאגה והתעקשה להשאיר את דלתות המתחם סגורות.
עניין תקשורתי רב עוררה הארכיטקטורה של המתחם.
סוכנויות הביטחון של פקיסטן הרסו את המתחם בפברואר 2012 וזאת על למנוע ממוג'אהדין להפוך את המקום לאתר עלייה לרגל.
בפברואר 2013 הודיעה פקיסטן על כוונתה להקים על חורבות הבית פארק שעשועים שהיה אמור לכלול גן חיות, מסלול מיני גולף ומתקני טיפוס.
אך גם ב-2016 הרעיון עדיין היה שנוי במחלוקת ולא יצא לפועל.
על פי פרסומים בתקשורת, הצבא הפקסיטני תומך בהפיכת השטח שעליו שכן הבית לבית קברות חדש, וזאת לאור מצוקת הקבורה באזור אבוטאבאד ואילו הרשות המקומית תומכת בהקמת מגרש משחקים.
בית המלאכה של סנטה הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי שיצא ב-10 בדצמבר 1932, המשמש כסרט ה-33 בסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות".
הסרט מציג את סנטה קלאוס והאלפים שלו שמתכוננים לחג המולד בבית המלאכה של סנטה.
סרט ההמשך, "הלילה שלפני חג המולד", המבוסס חלקית על השיר "ביקור מניקולס הקדוש" משנת 1823, נעשה כשנה לאחר מכן, המתאר את סנטה משאיר את הצעצועים בבית עם תשעה ילדים.
בשוודיה ובנורווגיה, בית המלאכה של סנטה הוא חלק מספיישל הטלוויזיה של חג המולד "מכולנו לכולכם", המוצג באופן מסורתי בערב חג המולד.
ביוזמת דיסני נחתכו מהסרט סצנות המתארות סטריאוטיפים אתניים שונים אלימים כמו בובה פיקנית, מה שהוליד ביקורת ציבורית רבה בשוודיה.
בית המלאכה של סנטה הוא הסרט הראשון של "סימפוניות טיפשיות" שכותרתו היא שפותחה עם מערכת הסאונד המוקדמת של סינכרון פוטופון של RCA.
הסרט מציג את חלקו הראשון של שלושה מארשים צבאיים מאת המלחין פרנץ שוברט.
קול עמוק של גמד: ג'ייס דלוס ג'ווקס
מזכירו של סנטה: פינטו קולוויג
עוזרו השני של סנטה: וולט דיסני
הסרט הופיע במהדורות VHS מוקדמות של חג המולד של וולט דיסני, שהציג את הסצנה הלא חתוכה עם השחרת פנים.
הסרט יצא ב-19 בדצמבר 2006, באוצרות וולט דיסני: עוד סימפוניות טיפשיות, כרך ב', בקטע בו מופיעה הבובה המושחרת פנים.
הסרט הופץ מחדש ב-HD ושוחרר בדיסני+ ב-12 בנובמבר 2019, עם סצנת הבובות המושחרות.
במקור נטען על ידי דיסני+ שהקצר הוצג כפי שפורסם במקור, אך טענה זו הוסרה מאז משירות הסטרימינג.
בית הממשלה המוכר גם בשם "אחוזת המושל", הוא מעונו הרשמי של מושל מדינת מרילנד שבארצות הברית.
הבית ממוקם במרכזה של העיר אנאפוליס, בירת מרילנד, בסמוך למתחם בית המדינה של מרילנד.
בית הממשלה משמש כמעונו של המושל מאז שנת 1870. לפני כן, מ-1777 עד 1870, התגוררו מושלי המדינה בבית ג'נינגס באנאפוליס.
מתכנן בית הממשלה היה האדריכל ר.
הבניין תוכנן במקור בסגנון התקופה, עם גג בעל גג שיפוע כפול וחלונות מקושתים בסגנון איטלקי.
הבית הוגדל בשנים 1935–1936 והוסב למראהו הנוכחי, בסגנון האדריכלות הג'ורג'יאנית, לפי תכנונו של קלייד נ.
בשנת 1994 נחנכה בגן הבית מזרקת נוי בסגנון ויקטוריאני.
היא הוקמה ביוזמת המושל ויליאם דונלד שייפר.
המבנה מנוהל על ידי קרן בית הממשלה (Government House Trust), שהוקמה בשנת 1980. היא מופקדת בעיקר על ניהולם של שבעת החדרים הציבוריים הקיימים בבניין ושל תכולתם וחפצי האמנות שבהם, הנחשבים כולם כבעלי ערך היסטורי, וכן על ניהול הגן המקיף את הבית.
בין המבקרים הרשמיים בבית עם השנים נמנו אליזבת, המלכה האם מבריטניה והסופר מרק טוויין.
בית הממשל הצבאי היה מצודת טיגארט בעיר חברון ששימש את גורמי המשטר השונים בחברון, בהם משטרת המנדט, המשטרה הירדנית והממשל הצבאי הישראלי.
הבניין, ששימש את ראשוני מתיישבי היישוב היהודי בחברון, הוחרב במהלך האינתיפאדה השנייה.
המבנה הוקם כמצודת טיגארט בשנות השלושים של המאה העשרים, לשימוש משטרת המנדט.
לאחר השתלטות ירדן על חברון ב-1948, הפך המבנה למטה של המשטרה הירדנית והמשמר הלאומי הירדני.
עם כיבוש יהודה ושומרון בידי ישראל במלחמת ששת הימים, הוסב המבנה לשימוש הממשל הצבאי הישראלי.
בפסח 1968 שכרה קבוצה שהורכבה מאנשי התנועה למען ארץ ישראל השלמה, המטה להחזקת השטחים, ותלמידים מישיבת מרכז הרב, את מלון "פארק" בחברון, במטרה לחדש את היישוב היהודי בחברון.
הקבוצה מנתה בין היתר את הרב משה לוינגר, הרב אליעזר ולדמן, אליקים העצני והסופר אהרן אמיר.
לאחר פסח לא הראתה הקבוצה סימן שכוונתם לעזוב את המלון.
במאי החלו מחאות מאישי ציבור ערבים בעיר על ההתיישבות.
בי"ד באייר דנה ממשלת ישראל בנושא וקיבלה החלטה ליישב יהודים בסביבות העיר עצמה, בנפרד מתושביה הערביים, באמצעות הקמת שכונה עירונית יהודית על גבעה ממזרח לעיר.
הממשלה החליטה כי עד להקמת השכונה, יעשו כל הסידורים הנדרשים לשמירת ביטחונם של המתנחלים דיירי 'מלון פארק', כולל העברת למתחם אחר.
בעקבות כך הורה שר הביטחון משה דיין לתושבים לעבור אל מתחם בניין הממשל הצבאי.
קבוצת המתנחלים התגוררה במתחם במשך כשנתיים עד לאכלוס קריית ארבע, באלול תשל"א (1971).
המבנה שימש את צה"ל עד להסכם חברון ב-1997, ואז הועבר לרשות הפלסטינית.
ב-30 ביוני 2002, במהלך מבצע חומת מגן, פוצץ המבנה בידי צה"ל על מנת לפנות מחבלים שהתבצרו בו.
בית המלך בשאכן הוא וילה קטנה (Schlösschen) ב, ב, כ-10 ק"מ מדרום לגרמיש-פרטנקירכן שבבוואריה, גרמניה, שנבנתה על ידי לודוויג השני, מלך בוואריה.
בית המלך על השאכן ממוקם באתר שאכן, 1,866 מטרים מעל גובה פני הים, שממנו נשקף מבט על רקע ההרים הדרמטי של רכס הרי וטרשטיין, ועל הצוגשפיצה, ההר הגבוה ביותר בגרמניה.
הבית שוכן במרחק של כ-10 ק"מ מדרום לגרמיש-פרטנקירכן שבבוואריה.
ניתן להגיע אליו רק בדרך יער באורך 10 ק"מ, או בהליכה מאומצת של שלוש וחצי שעות, הכוללת עלייה של 1,000 מטר, בין אם מ או מגרמיש-פרטנקירכן.
בית המלך על השאכן נבנה בין השנים 1869 ל-1872 עבור לודוויג השני, מלך בוואריה, ותוכנן על ידי האדריכל .
הוא מתואר לעיתים קרובות כ, אף שלודוויג מעולם לא השתמש בו למטרה זו, כיוון שלא אהב לצוד.
לודוויג נהג לבקר במקום לעיתים קרובות, וניצל אותו לחגיגות ימי הולדת וימי נישואים.
המבנה הוא הפחות מוכר מבין הארמונות שבנה לודוויג.
חדר אחד, הידוע בשם "החדר הטורקי או המורי", תופס את כל הקומה העליונה של הטירה, ומעוצב בפאר רב בסגנון אוריינטלי.
עיצוב הפנים הראוותני של הקומה העליונה עומד בניגוד מוחלט לחלק החיצוני ולקומת הקרקע, אשר בנויים בצורה צנועה יחסית בסגנון בקתה אלפינית, כפי שהיו נבנות לעיתים קרובות מסעדות למטיילים.
צמוד לבית עצמו נמצא "הגן האלפיני על השאכן" ("Alpengarten auf dem Schachen") על פני שטח של כ-10 דונם.
זהו גן בוטני אלפיני בגובה של כ-2,000 מטר, המכיל למעלה מ-1,000 מיני צמחים מהרי האלפים ועד ההרי ההימלאיה.
הגן מתוחזק על ידי הגן הבוטני מינכן-נימפנבורג ופתוח בחודשי הקיץ מדי יום בין השעות 8:00 ל-17:00. נכון לשנת 2018, עלות הכניסה הייתה 2.50 יורו.
אף על פי שהרי וטרשטיין הם בעיקר אבן גיר, אבן הגיר והדולומיט מתבלים באופן שונה: דולומיט מתפרק לרסיסים ושבבים שעליהם משגשגים צמחים מסוימים במיוחד.
גיר מתבלה כימית, ונוצרת התגבשות סידנית שבה מים מחלחלים במהירות.
לעומת זאת, אבן חול מספקת קרקעות חרסיתיות ודלות גיר השומרות היטב על מים.
בסך הכל, 42 ערוגות צמחים מוקצות לאזורים גאוגרפיים שונים: היער הבווארי, הרי האלפים, הרי הקרפטים, פטגוניה, הרי הרוקי – והרי ההימלאיה.
בֵּית הַמִּקְדָּשׁ (בתנ"ך נקרא "בית ה'", "בית האלהים" ולעיתים "המקדש") היה מרכז הפולחן הדתי הקבוע של עם ישראל.
הוא שכן בהר הבית שבירושלים ושימש כמקדש להקרבת קורבנות, עלייה לרגל ותפילה.
בית המקדש התקיים לפי המקרא מבנייתו על ידי שלמה עד חורבנו על ידי נבוכדנצר השני (בית המקדש הראשון), ומבנייתו החוזרת על ידי שבי ציון עד חורבנו הסופי על ידי צבא טיטוס הרומי (בית המקדש השני).
מאז ועד לימינו נעשו כמה ניסיונות לבנות שוב את בית המקדש, אך הם נכשלו.
אנשי הדת החשובים במקדש היו הכהנים, ובראשם הכהן הגדול, ולהם סייעו לויים; במרבית התקופה כיהנו בכהונה הגדולה צאצאי צדוק, הכהן הגדול בימי שלמה המלך.
בית המקדש הראשון נבנה, על פי המקרא, בידי שלמה המלך על הר המוריה, בשנת 480 ליציאת מצרים.
חז"ל תיארכו זאת לשנת 2928 לבריאת העולם.
לפי המקרא בית המקדש הראשון היה מקום משכנו של ארון הברית, כפי שהיה המשכן לפניו.
בית המקדש הראשון נחרב על ידי נבוכדנצר מלך בבל.
על פי המסורת היהודית היה זה בשנת 3339 לבריאת העולם (431 לפנה"ס), 410 שנים לאחר שנבנה.
לפי המסורת היהודית, כ-70 שנה לאחר חורבן הבית הראשון, נבנה בית המקדש השני על ידי עולי בבל בראשית שיבת ציון.
לפי המקרא הם עלו בעקבות הכרזת כורש ובראשם עמד זרובבל.
המלך הורדוס (19 לפנה"ס) שיפץ והרחיב את המקדש באופן יסודי.
בימי בית שני, לצד הקרבת הקרבנות, פעל במקדש בית הדין הגדול (כינויו המאוחר: סנהדרין הגדולה), שישב בלשכת הגזית והורה הלכה לעם ישראל.
בית המקדש השני נחרב בעקבות המרד הגדול של היהודים ברומאים, על ידי צבא טיטוס, בנו של אספסיאנוס קיסר, בשנת 70 לספירה ו-3830 לבריאת העולם לפי המסורת היהודית.
מאז החורבן, הציפייה לבניין מחודש של המקדש מהווה רכיב מרכזי ביהדות ובתפילותיה.
צירוף המילים "בית מקדש" או "בית המקדש" אינו מופיע בתנ"ך כצורתו, אך פעם אחת מופיע הביטוי 'בית מקדשם', בספר דברי הימים המאוחר: , ורווח השם "המקדש" (62 פעמים).
עם זאת, הכינוי המקובל יותר הוא "בית ה'" (צירוף שמופיע 231 פעמים) ולעיתים "בית האלהים" (54 פעמים).
בלשון חז"ל השם הנפוץ הוא "בית המקדש", אך גם "המקדש".
כינוי נוסף לבית המקדש בדברי חז"ל הוא "בית הבחירה".
הקמת בית מקדש היא מצוות עשה, הנמנית כאחת מתרי"ג המצוות שבתורה על פי הכתוב: ככזו, הרי היא מחויבת בכל זמן בו ניתן לקיימה.
ההדגשה "בתוכם" (ולא "בתוכו") מבטאת את הרעיון (המנוגד לתפיסה האלילית המקובלת בזמן הקדום) שהאל אינו שוכן באופן פיזי במקדש, אלא המקדש מבטא את הקשר של האל לעם ישראל והשגחתו המיוחדת עליהם.
כדברי שלמה המלך בתפילתו: " הקמת בית המקדש עומדת כנושא מרכזי בסידור התפילה, הן בסדרי התפילה שקבעו חז"ל לאחר חורבן הבית השני, והן בפיוטים שהתחברו במשך הדורות.
מעבר לכך, הקמת המקדש וחידוש עבודתו קשורים לסדרה של מצוות, כגון הקרבת הקרבנות, עלייה לרגל, ועוד.
ספר החינוך מונה את בניין המקדש כאחת מתרי"ג מצוות התורה, ומתארה באופן הבא:
על-פי האמונה היהודית, בית המקדש עתיד להיבנות מחדש ביום מן הימים ולשמש מרכז רוחני לעם היהודי ולעולם כולו, וכמקום משכנו של האל.
המשכן שימש כבית מקדש זמני, לפני בניינו במקום המיועד לו בירושלים.
שמו הנוסף של המשכן הוא "אהל מועד": "אהל" - משום ארעיותו; "מועד" - בשל היותו מקום התוועדות, בו נפגש ה' עם משה, ככתוב: "" בזמן נדודי בני ישראל במדבר, בא' בניסן כשנה לאחר יציאת מצרים, הוקם המשכן למרגלות הר סיני, כמקדש זמני, הניתן לפירוק, הרכבה וניוד ממקום למקום.
בני ישראל לקחו אותו עמם בכל מסעותיהם, עד הגיעם לארץ ישראל.
קירות המשכן נעשו מקרשים עשויים מעץ השיטה שנתמכו באדנים ובבריחים מכסף, ואילו גג המשכן כוסה ביריעות בד ועור ששימשו גם לכיסוי קרשי הקירות.
מידותיו: שלושים אמה אורכו, עשר אמות רוחבו, ועשר אמות גובהו שליש משטח המשכן הוקצה לקדש הקדשים, ושני שלישים לקודש חצר המשכן כללה שטח של מאה על חמישים אמה, והוקפה יריעות בד שנתלו על עמודי נחושת.
במרכז החצר עמד מזבח הנחושת.
במסורת היהודית, לאחר כניסת בני ישראל לארצם וקביעת המשכן בשילה, קיבל המשכן מימד מסוים של קביעות: קירותיו נעשו אבן, ואילו גגו נותר מכוסה ביריעות.
בספר דברים, לקראת הכניסה לארץ והתיישבות בני ישראל במרחביה, ישנה הדגשה על ריכוז הפולחן במקום אחד - "".
על פי חז"ל, ב-14 השנים שלאחר כניסת עם ישראל לארץ, בהן עסקו בכיבוש הארץ וחלוקתה לשבטים, עמד המשכן בגלגל.
לאחר סיום ההתנחלות בארץ, קבעו בני ישראל את המשכן בשילה.
ע"פ חז"ל התקיים המשכן בשילה 369 שנה.
רק ארבע מאות ושמונים שנה לאחר יציאת מצרים, הוקם מקדש הקבע בירושלים.
במשך רוב שנות קיומו של המשכן בשילה, זנח העם ברובו את עבודת הקרבנות במשכן ועסק בהקרבת קורבנות בבמות, כפי שנהגו לעשות שכניו הכנענים שאותם השאיר בארץ בניגוד להוראותיהם של משה ויהושע.
רק הנהגתו של שמואל הנביא הצליחה לבער תופעה זו לזמן מה עד לפיצול הממלכה בימי המלך רחבעם.
חז"ל תלו את חורבנו של משכן שילה בפריצות ובביזוי הקרבנות שנהגו שם על ידי חפני ופינחס, בניו של עלי הכהן, כפי שמתואר בפסוקים:
משכן שילה נחרב לאחר שארון הברית הוצא ממנו ונלקח למלחמה כסגולה לניצחון על האויב.
משם עבר המשכן לגבעון וישב שם כמעט 50 שנה.
רק לאחר הקמת המקדש בהר הבית בירושלים, שב הארון לקדש הקדשים שבבית המקדש.
דוד המלך הפך את ירושלים למרכז מדיני-דתי בממלכת ישראל, העביר אליה את ארון הברית והעמיד אותו באוהל מיוחד שנטה לשם כך.
כעבור כשלושים שנה, בעקבות חיזיון בפי גד הנביא שהורה לדוד להקים מזבח בגורן ארוונה היבוסי, רכש דוד את הגורן, בנה בו מזבח, וקבע: "".
בחירת המקום קשורה גם בעובדה שהר המוריה הוא מקום עקידת יצחק, ועל פי המסורת היהודית מקום המזבח במקדש היה במקום העקדה ממש.
דוד עצמו היה מנוע, בהוראת נתן הנביא, מלהקים את המקדש, אולם הוא עשה הכנות רבות להקמתו: ריכוז החומרים, תכנון מערך הכהנים והלויים, הכנת כלי הנגינה, ומסירת תוכנית הבית לשלמה בנו.
על פי חז"ל דוד גם בירר עם שמואל הנביא את מיקומו המדויק של המקדש בעת שברח לניות מפני שאול, היות שהתורה לא הגדירה בשום מקום היכן ישכון המקדש, והשאירה נתון זה עלום ונסתר בהסתפקה בהגדרה הכללית והעמומה: .
על פי המקרא, בית המקדש הראשון נבנה בירושלים, על הר המוריה, על ידי שלמה המלך בשנת 2929 לבריאת העולם לפי המניין של חז"ל, 480 שנה לאחר יציאת מצרים.
יוסף בן מתתיהו כותב בספרו נגד אפיון כי על פי מקורות צוריים עתיקים נבנה בית המקדש בירושלים 143 שנה ו-8 חודשים לפני ייסודה של קרתחדשת (קרתגו, במהלך המאה ה-9 לפנה"ס), כלומר בית המקדש של שלמה נבנה במאה ה-10 לפנה"ס.
שלמה המלך החל לבנות את המקדש בחודש אייר (שכּונה באותה תקופה חודש זיו) בשנה הרביעית למלכותו.
הבנייה נמשכה שבע שנים ומחצה, עד חודש חשוון (שכּונה באותה תקופה חודש בול) בשנה האחת עשרה למלכותו.
לצורך הבניה גייס שלמה רבבות פועלים, והסתייע בעבודתם ובניסיונם של הצידונים.
לאחר כמאתיים שנה, בימי המלך יהואש, נעשה "בדק בית" ושיפוץ במקדש, ונשנה הדבר כעבור עוד כמאתיים שנה, בימי המלך יאשיהו.
בשני המקרים מתואר איסוף תרומות מהעם ועבודה בהתנדבות לשם כך.
לפי המקרא, בית המקדש הראשון התרוקן מאוצרותיו שבע פעמים, לעיתים על ידי אויב ולעיתים ביזמת המלך המכהן.
בפעם הרביעית היה זה יהואש מלך ישראל שבמהלך מלחמתו באמציה מלך יהודה כבש את ירושלים ובזז "אֶת כָּל הַזָּהָב וְהַכֶּסֶף וְאֵת כָּל הַכֵּלִים הַנִּמְצְאִים בֵּית ה' וּבְאֹצְרוֹת בֵּית הַמֶּלֶךְ".
בפעם החמישית שלח אחז מלך יהודה "אֶת הַכֶּסֶף וְאֶת הַזָּהָב הַנִּמְצָא בֵּית ה' וּבְאֹצְרוֹת בֵּית הַמֶּלֶךְ" כשוחד לתגלת-פלאסר מלך אשור, כדי שיסייע לו במלחמתו במלחמתו ברצין מלך ארם.
בפעם השישית נאלץ המלך חזקיהו לתת לסנחריב מלך אשור את כל הכסף מבית המקדש וכן "אֶת דַּלְתוֹת הֵיכַל ה' וְאֶת הָאֹמְנוֹת אֲשֶׁר צִפָּה" כעונש על שניסה למרוד בו.
המקדש המשיך לעמוד על תילו עוד תשע שנים עד שנשרף על ידי נבוזראדן, מפקד בכיר בצבא נבוכדנצר, שהחריב את ירושלים ובזז את כל כלי הקודש מהמקדש.
נוסף על כך, במשך רוב שנותיה של תקופה זו התקיים פולחן בבמות גם בתחומי ממלכת יהודה, בעיקר לשם הקרבת קורבנות לה'.
המקרא בספר מלכים מרבה לבקר את התופעה של העם ה"מזבחים ומקטרים בבמות".
כך היה עד לימי המלך חזקיהו שהורה לבער את הבמות, וכך נעשה גם בימי המלך יאשיהו (לאחר שיקומן של הבמות בידי בנו של חזקיהו, מנשה), בהתאם לכתוב בתורה על איסור ההקרבה מחוץ לבית המקדש.
מאז חזר בית המקדש להיות המקום היחיד לעבודת הקרבנות בישראל.
על פי המקרא, בתקופות שונות בבית ראשון הייתה עבודה זרה בתוך בית המקדש עצמו.
כך, בימי המלך מנשה, הוצב פסל האשרה בין כותלי בית המקדש והונהגה עבודת "צבא השמים" ובניית מזבחות לפולחן זה בחצרות בית המקדש.
על פי חז"ל, בית המקדש הראשון עמד על תלו במשך ארבע מאות ועשר שנים.
אחרון מלכי יהודה, המלך צדקיהו, מרד בנבוכדנאצר מלך בבל, וזה שלח את שר צבאו, נבוזראדן, לכבוש את ירושלים.
לאחר מצור ממושך שארך כשנה וחצי (החל מעשרה בטבת בשנה התשיעית לצדקיהו עד לתשעה בתמוז בשנה האחת עשרה, עת הבקיעו הבבלים את חומת ירושלים) חרבו ירושלים והמקדש, בתשעה באב שנת 3339 לבריאת העולם לפי המסורת היהודית.
חז"ל, בעקבות הנביאים, תלו את חורבן הבית בשורה של עבירות חמורות: עבודה זרה, גילוי עריות ושפיכות דמים.
כ-70 שנה לאחר חורבן הבית הראשון, נבנה בית המקדש השני על ידי עולי בבל בראשית שיבת ציון, בהנהגת זרובבל בן שאלתיאל מבית דוד, נכדו או נינו של יהויכין מלך יהודה, ויהושע בן יהוצדק הכהן הגדול, אחיינו של עזרא הסופר, ונכדו של שריה הכהן הגדול האחרון בתקופת בית המקדש הראשון.
וזאת בתמיכת הפרסים ובעידודם שבאה לידי ביטוי בהכרזת כורש, כ-18 שנים קודם לכן (על פי התארוך של חז"ל).
המקדש שנבנה בידי עולי בבל היה פשוט וללא פאר.
על פי המתואר ב, בשעת יסוד ההיכל לנוכח הפער בין שני הבתים.
מן המקורות לא ברור תמיד האם פרט מסוים היה קיים כבר בבית המקדש הראשון או התחדש בבית השני.
מרכיבים מסוימים במקדש, כגון צורת דלתות ההיכל, שאובים מתוכנית המקדש העתידי שראה יחזקאל הנביא בחזונו.
בבית המקדש השני חסרו ארון הברית והלוחות שבתוכו, וכמה פריטים נוספים שנשמרו בצד הארון: צנצנת המן (מזון שנתן ה' לבני ישראל בדרכם מארץ מצרים לארץ כנען), מטהו של אהרן הכהן, ושמן המשחה, בו נמשחו כהנים גדולים ומלכים.
כמו כן, האורים והתומים לא תפקדו במתן תשובות לשאלות.
לעומת זאת, היו במקדש השני המנורה ושאר כלי המקדש, שאין בעשייתם אלמנט שמיימי והם ניתנים לשחזור.
אמנם גם עשר המנורות ועשרת השולחנות שהוסיף שלמה המלך על המנורה והשולחן שעשה משה, לא שוחזרו בבית שני, כנראה מחמת העלות הכספית הגבוהה הכרוכה בכך.
תחת ארון הברית נותרה רק אבן השתייה, ועליה קיימו את המצוות הקשורות בקודש הקודשים ביום כיפור.
המלך הורדוס (19 לפנה"ס) שיפץ והרחיב את המקדש באופן יסודי, והפכו ליצירת פאר, שעלתה ביופייה על בנין בית המקדש הראשון, עליה ניבא חגי הנביא: , ועליה אמרו חז"ל: .
שיפוץ המקדש נמשך גם לאחר מותו של הורדוס, כמעט עד לחורבנו.
בימי הבית השני התקיימו במקביל במצרים מקדש יב (בתקופה הפרסית) ומקדש חוניו (בתקופת החשמונאים), שהיוו תחליף למקדש עבור חלק מיהודי מצרים בניגוד לעמדה המקובלת בהלכה.
חז"ל אף קבעו, לאור תקדים שקבע המלך יאשיהו בשלהי בית ראשון, שהכהנים שעבדו במקדש חוניו לא יכהנו במקדש בירושלים.
מן המאורעות המרכזיים שהתחוללו בימי הבית השני הוא מרד החשמונאים, שבית המקדש היה במרכזו.
בשנת 167 לפנה"ס בימי אנטיוכוס הרביעי הונהגו גזירות כנגד קיום הדת היהודית, וביניהן ביטול עבודת המקדש והפיכתו למקום פולחן אלילי.
חלק מאוצרות המקדש נשדדו, ובהם מנורת הזהב.
עקב כך פרץ מרד החשמונאים, וכעבור כשלוש שנים, בכ"ה בכסלו שנת 164 לפנה"ס (ג' תקצ"ז לפי הלוח העברי), טיהרו החשמונאים את המקדש.
החשמונאים שיפצו את מזבח העולה ההרוס, ואת שאר כלי המקדש, וחנכו אותם במשך שמונה ימים בהם חידשו את עבודת הקרבנות ששבתה במשך שלש שנים.
בתלמוד הבבלי מסופר, שתחילה נעשתה המנורה החדשה משיפודי ברזל, ורק לאחר ש"העשירו" עשאוה מחדש, תחילה מכסף ושוב מזהב.
עוד מסופר בתלמוד על קושי למצוא שמן טהור להדלקת המנורה, ופך קטן של שמן, שבדרך כלל שימש להדלקת לילה אחד, הספיק לכל שמונת ימי חנוכת המזבח.
אירועים אלה, ניצחון החשמונאים ונס פך השמן, הם הרקע לחג החנוכה.
ישנו פער משמעותי בשאלת תארוך ימי הבית השני בין עמדת החוקרים לעמדת חז"ל.
על פי התארוך המקובל במחקר ההיסטורי, בית המקדש השני עמד על תילו כ-585 שנים.
לעומת זאת על פי מסורת חז"ל עמד הבית 420 שנה בלבד.
כתוצאה מהמרד הגדול של היהודים ברומאים, חרב הבית על ידי טיטוס, בנו של אספסיאנוס קיסר, ביום ראשון, תשעה באב שנת 3830 לבריאת העולם, 5 באוגוסט 70 לספירה.
לפי חז"ל, שורש החורבן הוא שנאת החינם שאפיינה את היחס בין הקבוצות השונות בקרב היהודים בשלהי תקופת הבית.
קיימים הבדלים רבים בין המשכן לבין בתי המקדש בירושלים, ובין המקדש הראשון לבין המקדש השני.
עם זאת, חוט אחד של מאפיינים בסיסיים ועקרונות משותפים שוזר את כל המקדשים, כפי שסיכם זאת הרמב"ם:
יש להבחין, אפוא, בין המבנה המרכזי, ההיכל, לבין החצר סביבו, וכן בין שלושת חלקי ההיכל.
לבו של המקדש הוא המקום המקודש ביותר - קדש הקדשים שבהיכל, שבו נמצא ארון הברית.
בתוך ארון זה נשמרו שברי לוחות הברית הראשונים ולוחות הברית השניים.
בצד הארון היו צנצנת המן, מטה אהרן ושמן המשחה.
וגם ספר תורה היה עם הארון, וקיימת מחלוקת בין התנאים האם הוא היה בתוך הארון או בצידו.
מעל הארון הייתה כפורת מזהב שממנה בלטו דמויות הכרובים (מלאכים) שעל פי האמור בתלמוד היו אלה דמויות בעלות פני תינוק ופני תינוקת, המסמלים את הקשר בין אלוהים לישראל שנמשל לקשר נישואין.
ממקום זה היה משה רבנו מקבל את דברי הנבואה, ככתוב: .
בכל ימות השנה היה מקום זה מובדל בפרוכת בד, שעליה היו רקומים ציורי כרובים.
הכניסה פנימה לקדש הקדשים מותרת רק לכהן הגדול, וזאת ביום הכיפורים בלבד
לאחריו בקדושה היה המתחם של ה'קודש', שנקרא בפי חז"ל בשם 'היכל', ובו היו שלושה כלים חשובים: המנורה - מנורת זהב שהודלקה בשמן מדי ערב, וסימלה את אור החכמה.
מול המנורה, בצד צפון, עמד השולחן, עליו הונח לחם הפנים המסמל את עולם החומר והפן הכלכלי, וממנו אכלו הכהנים מדי שבת.
ביניהם, משוך לכיוון מזרח (לכיוון הכניסה), עמד מזבח הזהב - עליו הקטירו בכל בוקר וערב קטורת עשויה אבקה מעשבי בשמים, שהפיצה ריח נעים כאשר הונחה על גבי גחלים בוערות.
הונחו בו כלי עזר שונים, כגון שולחנות להנחת לחם הפנים בדרכו אל ההיכל, וביציאתו ממנו
בחצר שסביב המקדש, העזרה, עמד מזבח העולה, עליו הוקרבו הקרבנות מן החי (בקר, צאן ויונים) והמנחות העשויות סולת.
לצידו עמד הכיור, ששימש לרחיצת ידי הכהנים ורגליהם לשם ניקיון וטהרה בטרם יגשו לעבודתם.
מקדש שלמה היה גדול ומפואר בהשוואה למשכן: ששים אמה אורכו, עשרים אמה רוחבו, ושלושים אמה גובהו.
קירות הבית הפנימיים היו מצופים בזהב.
במקדש היו, כאמור, שלושה חלקים עיקריים: האולם - המבוא למקדש.
ההיכל - המקום העיקרי לעבודת הקודש, ובו מזבח הקטורת, המנורה, ושולחן לחם הפנים.
הדביר (קודש הקודשים) - משכן ארון הברית והכרובים.
הדביר עמד על "אבן השתייה", ששימשה כדוכן לארון.
על פי המסורת המקובלת זוהי האבן השוכנת בתוך כיפת הסלע, אולם יש המזהים את מיקום המקדש באתרים שונים על הר הבית.
בין הדביר לבין ההיכל הפריד קיר אבן בעובי אמה (המכונה 'טרקסין') ובאמצעו פתח מכוסה בפרוכת.
בחצר המקדש עמד מזבח גדול להקרבת קורבנות, אורכו ורוחבו עשרים אמה, וגובהו עשר אמות.
במקדש שלמה היו כמה אלמנטים ייחודיים: בדביר הציב שלמה דמויות של שני כרובים גדולים עשויים עץ מצופה זהב, שהכנף החיצונית של כל אחד מהם נגעה בקיר הדביר, והפנימית נגעה בכנף הפנימית של הכרוב השני, ותחת מקום נגיעתן זו לזו הוצב ארון הברית ועליו הכפורת והכרובים הסוככים אותה, במרכז הדביר.
בהיכל נוספו עשרה שולחנות זהב ועשר מנורות, ובחצר המקדש הציב עשרה כיורים, שהונחו על גבי עשר עגלות נחושת ("מכונות"), כדי לאפשר את הובלת המים ממקום למקום.
בפתח האולם עמדו שני עמודי נחושת גבוהים ומעוטרים, ושמם "יכין ובועז".
תשומת לב מיוחדת הוקדשה גם לאספקת המים למקדש: הוקמה בריכת ענק ("ים") עשויה נחושת הרכובה על שתים עשרה דמויות בקר עשויות נחושת, ארבע לכל כיוון אוויר, ולתוכה הובלו מי מעיין.
תכולתה הייתה כ-50 מ"ק מים, לצורכי המקדש השונים.
החידושים הרבים במקדש שלמה קשורים באופן טבעי למעבר ממשכן לבית קבע מפואר, המתאים לעם גדול ומבוסס.
שינויים אחדים, כגון ריבוי הכלים בהיכל, מוסברים לרוב על ידי פרשנים מסורתיים בכך שנעשו על פי מסורת או קבלה בנבואה; עם זאת קיימת אפשרות שמותר לשנות מאפיינים שונים של הבניין, כל זמן שהמתאר הבסיסי נשמר.
הרוב המכריע של המידע שבידינו על ממדיו של בית המקדש השני ותוכניתו המפורטת נובע משלושה מקורות:
המשנה (בעיקר במסכתות מידות ותמיד), וידיעות נוספות המפוזרות בתלמוד ובמדרש.
כתבי יוסף בן מתתיהו (ובעיקר תיאורו בקדמוניות היהודים ספר ט"ו, פרק י"א, ובמלחמת היהודים ספר חמישי פרק ה').
הארכאולוג מיכאל אבי יונה מוכיח את אמינות התיאור שבמשנה מכך שבכמה מקומות מובאים שם חילוקי דעות לגבי פרטים מסוימים, ומכאן שבמקומות שאין חילוקי דעות - מדובר בעדות מוסכמת ואמינה.
לדעתו, בכל הנוגע למבנה המקדש עצמו יש להעדיף את התיאור במשנה על פני תיאורו של יוסף בן מתתיהו, שכן זה לא דייק במספרים, וספרו נועד לנכרים, שלא יכלו לבדוק את אמיתות דבריו, ובפרט לאחר החורבן.
לעומת זאת, בנוגע למעטפת החיצונית - יש להסתמך על יוסף בן מתתיהו, שכן חז"ל לא סיפרו עליה הרבה.
והיו דברים, בעיקר ממפעלו של הורדוס, שהם אף נמנעו במכוּון מלתאר, כנראה כהבעת מורת רוח מהמניעים הפסולים, בעיניהם, שהובילו לבניה זו.
הר הבית היה מתחם מוקף חומות על הר המוריה, בעל שטח ריבועי של חמש מאות אמה על חמש מאות אמה.
הורדוס הכפיל את שטח הר הבית והפך אותו למלבני, כפי שהוא מוכר לנו בעת החדשה, אבל תוספת הורדוס לא נכללה בתחום המקודש של ההר.
ההיכל היה גבוה מאה אמה, וכך גם אורכו ורוחבו.
בין קדש הקדשים לבין הקודש הפרידה פרוכת, כמו במשכן, ולא קיר אבן כמו בבית הראשון.
יש אומרים שהיו שתי פרוכות שביניהן מרחב של אמה שדרכו היה נכנס הכהן הגדול ביום הכיפורים).
חצר המקדש הפנימית, העזרה שסביב ההיכל, הייתה באורך מאה שמונים ושבע אמות, וברוחב מאה ושלושים וחמש אמות.
במרכז העזרה עמד המזבח החיצון, במקום המדויק בו היה בימי הבית הראשון.
המזבח היה עשוי אבן, וגודלו הורחב בהשוואה לבית הראשון: שלושים ושתים על שלושים ושתים אמה.
בחומה שהקיפה את העזרה שולבו חדרים ששימשו כ"לשכות" לצרכים שונים.
בולטת ביניהם לשכת הגזית, ששימשה כמקום מושבה של הסנהדרין הגדולה.
בכך הפך המקדש מרכז למשפט ולימוד תורה, לצד הקרבת הקרבנות.
לפני העזרה, ממזרח לה, עמדה עזרת נשים, במפלס נמוך יותר, וחמש עשרה מדרגות הובילו מעזרת הנשים לעזרת ישראל.
עזרה זו שימשה להתכנסויות שונות, כמו בשמחת בית השואבה ומעמד הקהל.
מתחם העזרות הוקף בחומה חיצונית נמוכה (ה"סורג"), והשטח שבינה לבין העזרות נקרא 'חיל'.
הכניסה לנכרים התאפשרה עד לחומת הסורג בלבד.
האישים שעבדו במקדש הם כהנים ולויים, ובראשם הכהן הגדול.
העבודות החשובות יותר, כגון זריקת דם הקורבן על קיר המזבח, השלכת חלקים מן הקורבן לתוך מדורת האש שעל המזבח, והקטרת ה'קומץ' מן המנחה במדורה זו, נעשו על ידי הכוהנים.
לכהנים הוכנו ארבעה בגדי הכהונה "לְכָבוֹד וּלְתִפְאָרֶת".
שלושה מהם עשויים פשתן לבן, נטול צבע: כתונת - גלימה, מכנסיים, ומצנפת לראשם.
בנוסף לכך חגרו למתניהם אבנט המשולב מחוטי פשתן לבנים יחד עם חוטי צמר הצבועים בצבעי תכלת, ארגמן ותולעת שני.
לכהן הגדול היו ארבעה בגדים נוספים המיוחדים לו: על מצחו, מתחת למצנפתו, הוא חבש ציץ זהב, כעין כתר, ועליו רשום: "קודש לה'".
על גבי הכתונת הוא לבש מעיל עשוי צמר צבוע בתכלת.
מעליו חושן, טס זהב ובו קבועות שתים עשרה אבנים טובות, עליהן חקוקים שמות שבטי ישראל.
החושן נתמך באפוד הנקשר לגופו של הכהן הגדול, על גבי המעיל.
במשך שנים רבות, לאורך כל שנותיו של בבית המקדש הראשון, ובראשית ימי הבית השני, כיהנו בכהונה הגדולה צאצאי צדוק, הכהן הגדול בימי שלמה.
הדבר השתנה בעקבות התערבות חיצונית של השלטון היווני, שהחל לשלוט בארץ לאחר כיבוש אלכסנדר מוקדון את המרחב מיד האימפריה הפרסית.
הכהן הגדול האחרון מבית צדוק היה יאסון שהודח מהתפקיד בשנת 170 לפני הספירה.
בימי החשמונאים המלך (או הנשיא, בתחילה) שימש גם בתפקיד הכהן הגדול, דבר המנוגד להדרכת התורה ליצור בידול בין התפקידים.
בימי הורדוס והרומאים הוחלפו הכהנים הגדולים בתדירות גבוהה.
חז"ל תלו את סיבת התחלופת ברשעותם של הכהנים הגדולים באותה תקופה, שהשיגו את תפקיד הכהן הגדול עבור בצע כסף, ואמרו בדרך הפלגה:
הכהנים חולקו לעשרים וארבע משמרות כהונה, שקיימו תורנות בעבודת המקדש, והתחלפו מדי שבת.
כל משמרת שבועית חולקה ל'בתי אב', כל בית אב הקריב בתורו באחד מימי השבוע, וגם היווה גיבוי של 'כח אדם' עבור בתי האב האחרים, במקרה של ריבוי קרבנות במשמרתם.
באופן זה כל כהן שהה כשבועיים בשנה במקדש, ועבד בפועל במשך שני ימים.
כל זאת מלבד שלוש הרגלים, בהם היו כל הכהנים שותפים בעבודה, בגלל ההיקף הרב של הקרבנות בימים אלה.
מקור מאמצע תקופת הבית השני מעריך את מספר הכהנים העובדים במקדש יום יום בשבע מאות.
ללויים היו שני תפקידים עיקריים: הראשון - לשמור על המקדש משמר של כבוד, במסגרת שמירת פתחי המקדש דאגו להרחיק את מי שאינו ראוי להיכנס, כגון אדם שנטמא.
והשני - לשורר שיר של יום ופרקי שירה נוספים (כגון "שירי המעלות" שבתהילים כחלק משמחת בית השואבה) ולנגן בכלי נגינה.
על פי המתואר במסורת, שירת הלויים הייתה קסומה ומיוחדת.
גם הלויים חולקו לעשרים וארבע משמרות.
נוסף על כך, סייעו הלויים לכהנים בתפקידי עזר שונים.
בתקופה בה נדד עם ישראל במדבר, היו הלויים אחראים גם על פירוק המשכן, נשיאת כלי המשכן בכתף (משפחת קהת), ומרכיבי המשכן, כקרשים ויריעות, בעגלות (משפחות גרשון ומררי), הובלתם למקום החניה הבא, והרכבת המשכן שם מחדש.
תפקידים שלא היה להם מעמד הלכתי של "עבודת המקדש" (כגון: שחיטת הקרבנות, הפשטת עורם וניתוח (פירוק) אבריהם, כהכנה להעלאתם למזבח) יכלו להיעשות גם על ידי מי שאינו כהן או לוי, בין איש ובין אשה.
במקדש התקיימה מערכת מסועפת של מנהלה קבועה, ובה חמישה עשר ממונים על תחומים שונים, כגון אספקת מים, הכנת קטורת, ואף רופא לכהנים.
לקורבן התמיד נספחו גם מנחת התמיד - קורבן העשוי סולת, המוקטר על גבי האש שעל המזבח, וכן ניסוך היין - יציקת יין לכלי נקוב המונח בראש המזבח, משם הוא ירד אל השיתין.
בעת ניסוך היין שרו הלויים את שיר של יום.
בנוסף לקורבנות התמיד, הקטירו הכהנים בתחילת היום ובסופו את הקטורת על מזבח הזהב שבהיכל, והדליקו את המנורה.
הדלקת הנרות, על פי הדעה המקובלת, נעשתה רק לקראת ערב, ואילו בבוקר היו הכהנים מטיבים את הנרות, כלומר, מנקים את שאריות השמן ומכינים את הפתילות החדשות לקראת ההדלקה בערב.
לאחר השלמת פעולות אלה, היו הכהנים עומדים על מדרגות האולם ומברכים את העם בברכת כהנים.
לצד עבודת הכהנים והלויים, עמדה במקדש נציגות של עם ישראל ("אנשי מעמד").
מטרתה להדגיש את היות הכהנים שלוחי העם כולו בהקרבת קורבנות הציבור.
נציגים אלה סייעו לכהנים בעת הצורך בעבודתם, ואף נקבעו להם תפילות מיוחדות.
קורבנות התמיד שימשו כמסגרת התוחמת את שאר קורבנות היום לפניהם ואחריהם.
בין שני התמידים הקריבו הכהנים את קורבנות היחיד, שהביאו אנשים פרטיים למקדש באותו היום.
מדובר, בדרך כלל, בקורבנות נדבה, שהאדם הביא מרצונו החופשי, כגון בתור הודאה לה' על חסדיו עמו.
היו קיימים גם קורבנות חובה, כגון אשם וחטאת הבאים לכפרה על חטא.
המשנה מלמדת שלא היה צורך לאכוף את הקרבת קורבנות החובה באמצעות מישכון האדם החייב בהם, שכן החייבים בקורבן הרגישו בעצמם את הצורך להתכפר ולהשלים בכך את תהליך החזרה בתשובה על חטאם.
בימי הבית השני נדרשו היהודים להקריב קורבן גם לכבוד מלכי נכרים ששלטו בירושלים, כמעין תפילה לה' לשלומו והצלחתו של המלך, וזאת כביטוי לנאמנותם.
בלילה לא הביאו קורבנות חדשים.
רוב הכהנים ששהו במקדש לנו בבית המוקד, ואכלו את חלקם בקורבנות היום.
חלק מהכהנים והלויים עמדו בנקודות שמירה שונות במקדש, או תִחזקו את "אש התמיד" על המזבח החיצון.
קורבנות שהקרבתם כבר החלה ביום, באמצעות נתינת דמם על המזבח לפני שקיעת השמש, הכהנים היו מסיימים את תהליך עיכול האש (הפיכת הבשר לאפר) שעל גבי המזבח את חלקי הקורבן במשך הלילה.
בקורבן עולה היו מסיימים את הקטרת אברי הקורבן במשך הלילה, ובקורבן שלמים, חטאת או אשם היו מסיימים את הקטרת החלבים במשך הלילה.
בשבת היו הכהנים מקריבים את קורבן התמיד והקטורת ומדליקים את הנרות כבכל יום.
בנוסף לכך היו מקריבים שני כבשים נוספים לכבוד היום, הנקראים קורבן מוסף.
במקביל, היו אנשי המעמד מתפללים את תפילת המוסף.
קרבנות פרטיים לא הוקרבו כלל בשבת, פרט לקורבן פסח, שהתורה קבעה לו תאריך מיוחד להקרבתו בי"ד בניסן, ערב חג המצות, ולפיכך הקרבתו דוחה את השבת.
מצווה נוספת בשבת היא לחם הפנים: הכהנים הניחו על שולחן לחם הפנים שבהיכל את הלחם החדש, והוסיפו לצידו שני כלים ("בזיכים") שבהם הייתה לבונה.
את הלחם הקודם, מן השבת שעברה, היו הכהנים אוכלים בו ביום (הוא נאפה בצורה מיוחדת ששמרה על טריותו), ואת הלבונה שבבזיכים הקודמים היו הכהנים מקטירים על המזבח החיצון.
בראשי חודשים, ובפרט בראש השנה, באה לידי ביטוי מיוחד נוכחותה של הסנהדרין הגדולה במקדש.
היות שלוח השנה העברי נקבע על פי מולד הלבנה, מדי חודש היו באים עדים שראו את מולד הלבנה, ומוסרים את עדותם בפני בית הדין בירושלים.
לאחר חקירת העדים וקבלת העדות, קבע בית הדין את היום כראש חודש, ושלח שליחים להודיע על התאריך המדויק בכל תפוצות ישראל.
רק לאחר קביעת היום כראש חודש, הקריבו הכהנים את הקורבן המיוחד ליום זה.
בשלוש הרגלים, סוכות פסח ושבועות, הייתה חובה על כל אדם מישראל לעלות לרגל לירושלים.
כל איש התייצב בעזרה עם שלושה קרבנות: עולת ראייה שלמי חגיגה ושלמי שמחה, ככתוב: .
במועדים הכתובים בתורה (ראש חודש, ראש השנה, יום הכיפורים, סוכות, שמיני עצרת, פסח, שבועות) הקריבו הכהנים קורבן מוסף וקרבנות אחרים הבאים מכספי הציבור, בכל מועד כעניינו, על פי המִפרט הכתוב בתורה.
ליום הכיפורים נקבעו בתורה קרבנות מיוחדים, אותם עושה הכהן הגדול בבגדים המיוחדים ליום זה בלבד.
כאמור, ביום זה הכהן הגדול אף נכנס לקדש הקדשים.
קהל רב התאסף במקדש וצפה בנעשה.
חג הסוכות התייחד במצוות ניסוך המים, יציקת מים שנשאבו ממעין השילוח על המזבח, כעין קורבן המבטא את ברכת גשמי החורף הצפוי.
ניסוך המים נעשה בכל בוקר בימי החג, עם הקרבת קורבן התמיד וניסוך היין, וקדמה לו שמחת בית השואבה שנמשכה במקדש כל הלילה, ועליה אמרו: "מי שלא ראה שמחת בית השואבה - לא ראה שמחה מימיו".
כמו כן, התקיימה במקדש בכל יום מימי החג מצוות נטילת לולב באופן המוני: עולי הרגל הקיפו את מזבח העולה, כשבידיהם ארבעת המינים ועוד ערבה נפרדת, המיוחדת למקדש.
ערבות אלו הובאו מאזור היישוב מוצא, שבפרוזדור ירושלים.
בהושענא רבה הקיפו את המזבח שבע פעמים.
אחת לשבע שנים, במוצאי שנת שמיטה, התקיימה בחג הסוכות מצוות הקהל: כל העם נאסף לעזרת הנשים שבמקדש, כולל הנשים והטף, לשמיעת קריאת התורה מפי המלך, שעמד על בימה מיוחדת שהוקמה לשם כך.
מעמד זה מהווה מעין שחזור של מעמד הר סיני ומעמד הר גריזים והר עיבל.
בפסח ישנו קורבן מיוחד, קורבן הפסח, שהוקרב בערב חג המצות (יום י"ד בניסן אחר הצהריים) באופן המוני.
כל איש ואשה מצטרפים לחבורה שתאכל מן הקורבן בליל הפסח ("ליל הסדר"), ונציג מכל חבורה בא למקדש עם קרבנו.
נציגי החבורות התאגדו לשלוש קבוצות ("כתות"), שמביאות את הקורבן בזו אחר בזו, בלוויית שירת הלוויים.
חֵלֶב הקורבן נשרף על המזבח, והבשר נאכל על ידי החבורה.
על פי אומדנים שונים מספר הקרבנות הגיע לרבבות, או אף למעלה מכך.
במהלך חג הפסח, ביום ט"ז בניסן, הקריבו הכהנים מנחה מראשית קציר השעורים, הנקראת קורבן העומר (עומר - אגודת שיבולים) אשר מתירה את השימוש בתבואה החדשה של הארץ (שהחלה לצמוח לאחר הקרבת קורבן העומר אשתקד).
מיום זה מתחילה ספירת העומר עד היום החמישים, חג השבועות.
בשבועות הקריבו מנחה מראשית קציר החיטים, ולפיכך הוא נקרא "יום הביכורים".
מנחה זו עשויה שתי ככרות לחם, ונקראת שתי הלחם.
מנחה זו מתירה את השימוש בתבואה החדשה לצורך הבאת קרבנות מנחה.
מנחת העומר מן השעורים ושתי הלחם מן החיטים הם קורבן ציבורי, מראשית הקציר בארץ.
מכאן ואילך ועד חג הסוכות הגיע זמן הבאת הביכורים על ידי אנשים פרטיים, כל אחד מפירותיו (ולא כטעות הנפוצה, שביכורי כל הפירות מובאים בחג השבועות).
התורה מגדירה את תפקידו של המשכן והמקדש, כמקום שבו שוכן ה' בקרב עמו, עם ישראל, כעין נקודת ממשק בין העולם הזה לעולם האלוהות: .
אמנם בשונה מהתפיסות האליליות המגשימות את האלוהים, האמונה היהודית תופסת את מהותו של המקדש כמקום ייצוגי להתגלות ה' בארץ, ולא כאתר המגביל את מושבו למקום מסוים, שהרי האלוהים הוא בלתי מוגבל הן ביכולותיו והן בנוכחותו בעולם.
על פי המהר"ל מפראג בית המקדש לא היה מבנה אבנים בלבד, אלא מבנה גלובלי בעל מהות אלוהית שתרם לשלמות כל העולם, בכך שסייע לדבקות של בני אדם בעולמות העליונים, בקודש וברוחניות הצרופה.
עוד על פיו, בתי המקדש הראשון והשני לא היו בעלי איכויות זהות.
בעוד שבבית המקדש הראשון השכינה והנבואה שרו בעם ישראל, והדגש בו היה על החלת קדושה אצל היחידים, בבית המקדש השני שלא היה במעלה כמו הראשון, לא הייתה השראת שכינה, והוא שימש כמרכז רוחני שאיחד תחת קורתו את עם ישראל, והפכם להיות כמו "איש אחד".
על פי הראי"ה קוק מאז שחרב בית המקדש ירדה תוגה כללית על העולם, וכל התיקונים הם תיקונים חיצוניים ושטחיים:
עוד לפני בניית בית המקדש הראשון היה נהוג לעבוד את ה' באמצעות הקרבת קרבנות.
הקרבת חיות שמשה כעדות לקבלת הדין של האדם ולמסירותו לאלוהיו, שבמסגתן הוא מוכן לוותר על רכוש חומרי ששייך לו, ולהקדישו לה'.
הלך מחשבה זה התקיים במשך תקופה ארוכה עד אשר לקראת המרד הגדול הלכה והתבססה תפיסה אחרת של יחסי האדם ואלוהיו, שעל פיה את מקום הקרבת הקורבן תפסו הלימוד והתפילה.
הרמב"ם ניסה ליישב סתירה זו בכך שקבע כי המקדש נועד לתת מענה לצורך האנושי הרווח בקרב עובדי האלילים להתקשר לאלוהים באמצעות הקרבת קרבנות, הקטרת קטורת ושאר אמצעי הפולחן.
וכדי לנתב את הצורך והתשוקה הללו לחיזוק הקשר בין עם ישראל לה', שאִתו הם כרתו ברית נאמנות, צווה ה' לבנות מקדש שבו יוכלו להקריב קרבנות ולהתפלל אליו:
בבית המקדש התקיימו עצרות לתפילה ותשובה, בזיקה לאירועים חשובים בחיי העם, כגון בעקבות מלחמה, בצורת, וכדומה.
גם אנשים פרטיים באו אליו בעת צרתם לשאת תפילה.
עבודת הכהנים הייתה אף היא שלובה בתפילה מקוצרת.
לכך ייעד שלמה המלך את המקדש שבנה, כדבריו בתפילתו בטקס חנוכת הבית:
בית המקדש כמקום הקרבת הקרבנות
על פי הרמב"ם עיקר מטרת הבית היא כדי שבני ישראל יקריבו בו את הקרבנות, ויעלו לרגל.
מסיבה זו, החפץ העיקרי בבית המקדש לדעת הרמב"ם הוא המזבח עליו היו מקריבים את הקרבנות.
בתפילת שלמה בעת חנוכת המקדש (הנזכרת לעיל), נקבע בית המקדש כמקום תפילה גם לנוכרי.
ושלמה אף מתפלל לה' שיקבל את כל תפילות הנוכרים הבאים להתפלל שם, בניגוד לאדם מישראל שבא להתפלל, שביחס אליו מבקש שלמה שה' ייעתר לו לפי מעשיו ולפי המגיע לו.
מפרשי המקרא מבארים שהסיבה לכך היא שאם תפילת הנוכרי לא תיענה, הוא ינתק מגע מהמקדש באופן מוחלט.
ואילו אם תפילת הישראלי לא תיענה, הוא יבין שחטא ויתקן את מעשיו.
גם בנבואת ישעיהו הנזכרת לעיל, נקבע בית המקדש כמקום תפילה לכל העמים.
בנוסף, בתלמוד מובא שמקבלים קרבנות עולה שנוכרי בא להקריב לה' במקדש, וזאת בשונה ממומר לעבודה זרה (יהודי שהמיר דתו), שאין מקבלים את קורבנו.
כבר לאחר חורבן הבית הראשון נקבעו צומות לציון האבלות על חורבנו, בתאריכים בולטים במהלך המצור והחורבן, וצומות אלה הונהגו שנית לאחר חורבן הבית השני, בהתאמה חלקית לתאריכים הרלוונטיים לגבי חורבנו: תשעה באב - יום חורבן שני הבתים.
שבעה עשר בתמוז - יום פריצת חומת ירושלים בחורבן השני.
שלושה בתשרי - יום רצח גדליהו בן אחיקם, כחודשיים לאחר חורבן הבית הראשון, בעקבותיו גלו הנשארים בארץ.
עשרה בטבת - יום התחלת המצור על ירושלים בשלהי בית ראשון.
על פי המשנה נוהגים דיני אבלות מסוימים החל מראש חודש אב, המחמירים והולכים בהדרגה בשבוע שחל בו תשעה באב, ביום שלפני תשעה באב, ובתשעה באב עצמו.
בהלכה המאוחרת יותר נוספו מנהגי אבלות החל משבעה עשר בתמוז, ושלושת השבועות שבין שבעה עשר בתמוז לבין תשעה באב מכונים ימי בין המצרים.
כמו כן, נוספו תקנות לציון האבלות על חורבן המקדש, מלבד הצומות.
תקנות אלו והשיקולים שעמדו ברקען מופיעות בתלמוד:
זהו מקור המנהג בימינו לשבור את הכוס בשעת החופה, תוך אמירת הפסוק: יש שאף נוהגים להניח מעט אפר על ראש החתן.
מלבד אלה, קובעת ההלכה חובה על הרואה את מקום המקדש בחורבנו לקרוע את בגדו.
לאחר חורבן הבית השני נקבעו תקנות מיוחדות כזכר למקדש: נטילת לולב בחג הסוכות, נוהגת מן התורה שבעה ימים רק במקדש, ואילו מחוצה לו הרי היא נוהגת יום אחד בלבד.
לאחר החורבן קבע רבן יוחנן בן זכאי שלולב ניטל שבעה ימים בכל מקום, "זכר למקדש".
כמו כן נטילת ערבה בהושענא רבה נועדה להזכיר את נטילת הערבה במקדש, ומן התורה אין מצווה ליטול ערבה כלל מחוצה לו.
בליל הסדר אוכלים את המצה והמרור יחד ("כורך") זכר למקדש, כמנהגו של הלל הזקן שהיה כורך את קורבן הפסח עם מצה ומרור.
המושג "בית המקדש השלישי" אינו מופיע במקרא.
עם זאת, נבואות רבות בתנ"ך מתייחסות אל הגאולה השלמה, קיבוץ הגלויות ו"אחרית הימים" כמערכת שבית המקדש נמצא במרכזה.
נבואות אלה, שנאמרו בימי בית המקדש הראשון ותקופת גלות בבל, עד תחילת ימי הבית השני, לא התממשו בימי בית שני.
בדברי חז"ל מופיע ויכוח בשאלה, האם בית שני מראשיתו לא היה ראוי למימוש נבואות אלה, או שהיה בו פוטנציאל שלא התממש, בהיעדר שיתוף פעולה מספיק של עם ישראל.
מכל מקום, לאחר חורבן בית שני נתפרשו נבואות אלה כמכוונות לבית מקדש חדש שייבנה.
תיאור מפורט של בית מקדש עתידי, גדול ממדים, מופיע בספר יחזקאל (פרקים -).
התיאור אינו ברור, בשל שימוש במונחים אדריכליים שמשמעותם עמומה (כגון "אתיקים"), והמפרשים חלוקים בכמה שאלות יסודיות בהבנתו.