tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משנת 1907 היה מורה בתיכון בבודפשט, אז קיבל את הדוקטורט שלו וב-1912 הפך למרצה, למרצה בכיר באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה בקתדרה למתמטיקה במחלקה למתמטיקה מספר 2, בשנת 1913 קיבל מינוי לפרופסור חיצוני (לא חלק מהסגל).
הוא לימד במשך 10 שנים גם בגימנסיה הראשית הממלכתית הריאלית המחוזית.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הרצה באקדמיית הפועלים, בשל כך נאלץ להחליף עבודה מאוחר יותר עם נפילת הרפובליקה.
מסוף שנות ה-20 הוא היה סגנו של פרופסור גוסטב ראדוש (קודם ראוסניץ) באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה, ומשנת 1935 הפך לפרופסור מלא.
1945 ב-3 בפברואר 1945 הוא נגרר מדירתו על ידי בריוני מפלגת צלב החץ ונראה לאחרונה ב-4 בפברואר.
הוא כתב חיבורים רבים בעיקר בעניין חשבון וריאציות ומשוואות דיפרנציאליות ב:
כמו כן הוא פיתח פעילות פדגוגית משמעותית עם עבודותיו על הרפורמה בחינוך המתמטי והיבטים חדשים של הוראת גאומטריה.
1917 התחתן עם Chalot Andrée ב-2 ביוני 1917 ביוז'פווארוש, בודפשט.
הם התגרשו ב-1932. אשתו השנייה הייתה מריה אלכסנדרינה פייסני, איתה התחתן ב-1 באפריל.
על מקרה של בעיית דיריכלה (יוהאן פטר גוסטב לז'ן דיריכלה).
הרב אדולף (אברהם) שייביץ' (נולד ב-28 באוקטובר 1937 בחברובסק) הוא רבה הראשי של רוסיה מטעם קונגרס הקהילות היהודיות הדתיות והארגונים הדתיים של רוסיה.
לאחר ששימש כרבה הראשי של ברית המועצות משנת 1987 עד 1991.
שייביץ' נולד בחברובסק במזרח הרחוק הרוסי למשפחה יהודית חילונית.
ב-1964 סיים את הפקולטה למכניקה במכון טכנולוגי שבעיר חברובסק.
בשנים 1964–1972 עבד בבירוביג'ן כמהנדס מכונות.
ב-1972 התחיל ללמוד בישיבת קול יעקב במוסקבה.
בשנים 1973–1980 למד בסמינר הרבני בבודפשט.
בשנת 1980 התמנה לעוזר הרב פישמן רב בית הכנסת הגדול במוסקבה.
בשנת 1983 מונה לרבו של בית הכנסת הגדול בסמטת ספאסוגלינישצ'בסקי (בעבר - רח' ארחיפוב) במוסקבה.
בתפקידו התעסק בעיקר בגישור בין השלטונות לבין היהודים הדתיים.
כמו כן, בשנת 1983 הצטרף לוועד האנטי-ציוני של הציבור הסובייטי במוסקבה - ארגון יהודי אנטי-ציוני תחת הנהלה של קג"ב.
בדצמבר 1988⁩ ביקר בישראל כחלק ממשלחת רשמית של רבני ברית המועצות.
בשנת 1989 בקונגרס של הקהילות היהודיות בברית המועצות נבחר לתפקיד הרב הראשי של ברית המועצות.
במאי 1989 לרגל כניסת המשלחת הקונסולרית הישראלית במוסקבה למבנה קבע, ששימש בעבר כשגרירות ישראל עד לניתוק היחסים עם ברית המועצות, קבעה הרב שייביץ' על דלת הבניין מזוזה.
בשנת 1993 קונגרס הקהילות היהודיות הדתיות והארגונים הדתיים של רוסיה (Конгресс еврейских религиозных общин и организаций России (КЕРООР) בחר אותו לרבה של רוסיה.
מ-1996 כיהן כחבר הנהלה בקונגרס היהודי הרוסי ובקונגרס הקהילות היהודיות הדתיות והארגונים הדתיים של רוסיה.
מ-1997 מכהן גם כיו"ר הנהלת הסכנות היהודית ברוסיה.
מ-2000 חולק את התואר רבה הראשי של רוסיה, לאחר שאיחוד הקהילות היהודיות של רוסיה בחר ברב ברל לזר, המקורב לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין, לתפקיד.
אדולף שְׁטֶקֶר (גרמנית: Adolf Stoecker; 11 בדצמבר 1835 – 2 בפברואר 1909) היה כומר לותרני ואנטישמי קיצוני בחצר קיסר גרמניה.
שטקר נולד בהלברשטאדט, פרובינציית סקסוניה בממלכת פרוסיה.
אביו של שטקר היה נפח שהמיר את מקצועו לשומר כלא.
למרות עוניו, הלך שטקר ללמוד באוניברסיטה, דבר שהיה בלתי רגיל לאיש ממעמד הפועלים במאה ה-19.
באוניברסיטת הלברשטט שטקר למד תאולוגיה, שם הפך להיות כומר לותרני נמרץ וחרוץ, שכתב רבות על נושאים חברתיים ופוליטיים שונים.
אישיותו הכריזמטית של שטקר הפכה אותו לאיש הדת הלותרני האהוב והמכובד ביותר בגרמניה.
כסטודנט, שטקר כבר היה ידוע כ"לותר השני", שכן כתביו ונאומיו המגנים על האמונה הלותרנית נחשבו למצטיינים.
לאחר הסמכתו לכמורה, שטקר הצטרף לצבא הפרוסי ככומר צבאי.
שטקר חדר לתודעה הלאומית הגרמנית לאחר כאשר פרסם דרשה אחרי המצור על מץ ב-1870, שם טען כי ניצחונותיה של פרוסיה על צרפת הם מעשה האלוהים, ובשנת 1874 מינה אותו הקיסר וילהלם הראשון, לכומר החצר הקיסרית בברלין.
שטקר ייסד ב-1878 את המפלגה הנוצרית-סוציאלית , ותבע כמה רפורמות חברתיות כמו מס הכנסה וצמצום שעות העבודה.
שטקר היה עוין לאיגודים, ותמך במבנה החברתי הקיים שבו היו היונקרים היסוד הדומיננטי בחברה הפרוסית.
שטקר לא היה יונקר בעצמו, אבל תמיד הייתה לו הערצה עמוקה ביותר ליונקרים.
מטרת המפלגה הנוצרית-סוציאליסטית הייתה להעביר את מעמד הפועלים אל האמונה השמרנית הנוצרית, שבה אנשים רגילים היו לומדים לקבל את העובדה שאלוהים יצר חברה מסודרת עם יונקרים למעלה, ולקרוא תיגר על חברה שכזו פירושו הוא לקרוא תיגר על אלוהים.
הדגש העיקרי של מפלגתו היה להביא את מעמד הפועלים לנאמנות ל"כס המלוכה ולמזבח".
שטקר טען שסבלם של הפועלים נבע מתפיסת עולם מטריאליסטית ואתאיסטית, שקרעה את מעמד הפועלים מהערצתם הנכונה לאלוהים ולסדר החברתי שיצר, סדר שבו היונקרים למעלה ואילו הם למטה.
מסר זה נדחה על ידי רוב העובדים הגרמניים, שדחו אותו כאינו נוגעים לענייניהם העיקריים.
מעמד הפועלים הגרמני, ככלל, רצה רמה גבוהה יותר של חיים ודמוקרטיה, ולא שיגידו להם שחובתם כנוצרים הוא לקבל את מעמדם הנמוך בחברה.
שטקר לעומת זאת האמין כי הפועלים אינם צריכים להילחם על שכר גבוה יותר או על תנאי עבודה טובים יותר באמצעות שביתות, אלא שהם צריכים לבקש במורך לב "מאת כס המלוכה והמזבח" לשפר את תנאי עבודתם ושכרם.
מסר זה יחד עם זה הקודם, הגבילו מאוד את כוחו של שטקר בקרב מעמד הפועלים הגרמני.
כבר בשנת 1875 החל שטקר לתקוף את היהודים במונחים גזעניים בדרשותיו.
כלותרני, התרשם מספרו של מרטין לותר "על היהודים ושקריהם", וכל ימי חייו סבר שהיות האדם נוצרי טוב מחייבת שנאת יהודים.
החל משנת 1879, החל לטפול את כל בעיותיה של גרמניה על המיעוט היהודי.
בדרשתו בברלין: "תביעותינו מן היהדות המודרנית", שמסר ב-19 בספטמבר 1879, כדבריו של ההיסטוריון האמריקני ריצ'רד לוי "העמיד את האנטישמיות בגרמניה על המפה".
מעמדו כאחד הכמרים האהובים והמכובדים ביותר בכנסייה הלותרנית בגרמניה - הפכה את השנאה ליהודים לדבר מכובד באופן שלא היה כמוהו מעולם.
בנאומו אמר כי היהודים צריכים "לכבד את הגרמנים", ואמר:
נאום זה עורר תשומת לב רבה בקרב הציבור ובקרב התקשורת, שכן ההנחה הייתה ששטקר דיבר בשם הקיסר וילהלם הראשון כאשר הוא הטיל את צרותיה של גרמניה על "ההון היהודי" וה"עיתונות היהודית".
שטקר התלונן במיוחד על כך ש-45 אלף יהודים שחיו בברלין היו "מספר גדול מדי", על כך שגרמניה מכניסה לתוכה מהגרים יהודים רבים מדי מרוסיה ומרומניה, וטען שעדיף שמהגרים יהודים מהאימפריה הרוסית ומרומניה "יטבעו בים הפתוח" מאשר שישתקעו בגרמניה.
ב-17 באוקטובר 1879 התלונן חבר הנאמנים של הקהילה היהודית בברלין בפני משרד הפנים הגרמני על כך שיש להשתיק את שטקר מפני שנאומי השנאה שלו מסיתים את האלימות נגד יהודים.
ואולם, משרד הפנים הגרמני סירב לבקשה זו.
שטקר היה שונא ישראל נוצרי הרבה יותר מאשר אנטישמי, אף על פי שחסידיו לא תמיד היו עקביים בכך.
הקו המודרני במחשבתו התבלט בכך שהתנגד לא ליהודים האורתודוקסים בגרמניה, אלא דווקא לליברלים המחולנים שסימלו בעיניו את חליי העידן המודרני האנטי-נוצרי ואת התמוססות ההבחנות הדתיות בין יהודים לנוצרים; עלייתו של המודרניזם הייתה, כמובן, האיום האמיתי בו נלחם במודע ושלא במודע.
אף על פי ששטקר לא קרא לאלימות כלפי היהודים במפורש, רמז בדרשותיו שאלימות כלפי היהודים תתאפשר, אם לא יתחילו "להביע כבוד" לגרמנים, שלטענתו אינם עושים זאת.
שטקר בנאומיו היה קורא הצהרות שונות שהוצאו מהקשרם מתוך עיתונים סוציאל-דמוקרטים, אמירות כגון: "רבותי, זאת הייתה משאלה לרצח!", או כגון: "זאת היה בקשה לרצח המוני!", בהתכוונותו כמובן ליהודים.
בעוד שהקהל השתלהב, שטקר היה מציג את עמדתו כרגילה: "אל תחשוב שאני מציג את כל זה מתוך שנאה, אני לא שונא אף אחד!".
ההיסטוריון האמריקאי ג'פרי טלמן ציין שזה "אירוני מאוד", בהתייחס לכך ששטקר הכניס את תומכיו למצב של זעם.
אף על פי ששטקר היה מונע אך ורק על ידי "אהבה נוצרית", הוא תמיד האשים אנטישמית את היהודים.
בכל פעם ששטקר הצהיר כי הוא מדבר מתוך "אהבה נוצרית מלאה", הוא היה מאזן זאת על ידי התקפה מילולית אלימה כלפי היהודים.
ב-1879 קרא ליהודים "טפילים" ו"עלוקות", וגם: "מרכיב זר בדמנו".
אלפי אנשים השתתפו בדרשותיו, בהן טען: "אם ברצוננו להחלים, אם ברצוננו לדבוק בחוזקה באופי הלאומי הגרמני שלנו, עלינו להיפטר מטיפת הרעל היהודי שבדמנו".
בעורמה רבה הוא הפציר ביהודים לגלות "קצת יותר סובלנות" כלפי הנוצרים וכן גם "קצת יותר שוויון".
שטקר לטענתו קבע כי המאבק בין הגרמנים לבין היהודים הוא אחד - "גזע נגד גזע", שכן היהודים הם "אומה בפני עצמה", ללא שום דבר משותף עם הגרמנים, אלא קשורים לקהילות יהודיות אחרות ברחבי העולם כ"מסה אחת של מנצלים".
בנוגע לפתרון המדויק לשאלה היהודית, שטקר היה מעורפל ולא נתן תשובה ברורה דיה.
ואולם, באחת מחוברותיו הוא כתב: .
ד"ר אדולף (אבנר) שטרן (Adolphe Stern; 6 בנובמבר 1848–1931), סופר, מתרגם, עורך דין מוציא לאור, תעשיין ופוליטיקאי יהודי רומני, המנהיג החילוני של יהדות בוקרשט והחבר היהודי הראשון בפרלמנט הרומני.
שטרן למד בבתי הספר התיכוניים על שם "גאורגה לאזאר" ועל שם "מאתיי באסאראב" והמשיך ללימודי משפטים בלייפציג, שם קיבל תואר דוקטור.
הוא תרגם מגרמנית ומאנגלית לרומנית את שילר ואת המלט מאת שייקספיר.
בשנת 1871 ייסד את העיתון הגרמני-רומני "רומנישה פוסט" (Rumänische Post).
הוא תרגם לעיתון הגרמני "בוקרשטר סלון" טקסטים מיצירתו של וסילה אלכסנדרי וגם מיוצרים אחרים.
כשנתיים לאחר מכן בשנת 1873 נבחר לשמש כמזכיר בחברת אחוות ציון בבוקרשט.
במאי 1885 ביקש וקיבל רישיון להקמת בית חרושת לגפרורים בגאלאץ.
ב-1909 התמנה לנשיא התאחדות יהודי רומניה והנהיג אותה עד 1919.
בפסח 1910 ערך שטרן מסע לארץ ישראל ובשובו לרומניה הירצה על רשמיו מהנסיעה וחלק מחמאות לציונות.
להבדיל מהתנועה הציונית של יהדות רומניה, ובמעמדו זה הוביל ביהדות רומניה את הזרם שביקש נתיבות להשתלב, כמו שעשה יחד איתו וגם אחריו וילהלם פילדרמן.
1915 Din viaţa unui evreu-român "מחייו של יהודי רומני", זכרונות.
1921 Însemnâri din viaţa mea "רישומים במהלך חיי", זכרונות.
1929-1931 După şapte decenii "אחרי 7 עשורים", זכרונות.
אברהם (אדולף) שְׁטַנְד Stand; 21 במאי 1870 – 19 בדצמבר 1919, ווינה, אוסטריה) היה מנהיג ציוני ופוליטיקאי באוסטרו-הונגריה, ממנהיגיה הבולטים של התנועה הציונית באוסטריה.
שטנד נולד בכ' באייר תר"ל ליוסף ומרים לבית שפרינגר בעיר למברג, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא סיים את הגימנסיה בלבוב והמשיך בלימודי משפטים באוניברסיטת לבוב, אותם לא סיים.
ממנהיגי התנועה הציונית בגליציה, שימש כציר לקונגרס הציוני הראשון בבזל בשנת 1897. בהיותו נואם מעולה, עסק בגיוס כספים לגאולת אדמות.
כן פעל לקידום האמנות בארץ ישראל, היה מיודד עם בוריס שץ ועזר בקידום "בצלאל".
שטנד כיהן כנשיא הציונים הגליציאנים, וב-1907 היה בין שלושת המועמדים הציוניים (מתוך עשרים שהתמודדו כל אחד במחוז אחר בגליציה) שנבחרו כחברי הסיים הגליציאני (הפרלמנט המקומי תחת האימפריה האוסטרו-הונגרית).
שטנד, שנבחר מטעם מחוז ברודי, פעל במסגרת זו רבות למען היהודים והעניין הציוני בארץ ישראל.
ואולם ב-1911 נאלץ להתפטר עקב לחץ ממשלתי ומניפולציות פוליטיות שיזם המתבולל היינריך קולישר (Kolischer).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נמלט כיהודים רבים אחרים מאימת הכיבוש הרוסי לווינה ואף הצטרף להנהגה הציונית באוסטריה.
עם תום המלחמה מונה ליו"ר כוח המשימה היהודי למזרח גליציה בווינה.
ערך מספר עיתונים ציוניים בשפה הפולנית: הדו-שבועון Przyszłość ("עתיד"), השבועון Wschód ("מזרח"), שהופיע החל משנת 1900 והאלמנך הציוני החשוב Rocznik Żydowski ("האלמנך היהודי").
אדולף שטנד נפטר בכ"ח בכסלו תר"פ ונקבר בווינה.
ב-1972 הובאו עצמותיו ארצה וב-11 במאי 1972 הובא לקבורה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
בשנת 1942 יצא לאור בעברית מבחר מכתביו, בתרגום ובעריכת דב סדן (שטוק).
לאחר מלחמת העולם השנייה התגלו מכתבים מהרצל לשטנד, שהועברו לארכיון הציוני בירושלים.
שטנד מונצח בקרית שטנד, שכונה בקריית אתא, וברחובות בנתניה ובתל אביב.
כתבי שטאנד: מאמרים, נאומים, אגרות (ערך ותרגם: דב שטוק), תל אביב: דפוס הפועל המזרחי, תש"ג-1942.
אדולף שוורץ היה שחמטאי יהודי-אוסטרו-הונגרי.
שוורץ הגיע למקום השני בתחרות פרנקפורט בשנת 1878 (ניצח: לואיס פאולסן).
בשנת 1879 הגיע למקום השלישי בתחרות לייפציג (הקונגרס השחמטאי הראשון בגרמניה, ניצח ברטולד אינגליש).
בשנת 1880 חלק שוורץ מקום ראשון-שלישי עם ג'וזף הנרי בלקברן וברטולד אינגליש בתחרות ויסבאדן.
באותה שנה חלק מקום ראשון-שלישי עם מקס וייס ויוהנס מינקויץ' בתחרות גראץ.
באותה שנה חלק מקום שלישי-חמישי בתחרות בראונשוייג.
בשנת 1882 הגיע למקום השלישי בתחרות וינה (ניצח: וינסנז חרובי).
באותה שנה חלק מקום 12–13 בתחרות וינה (ניצחו: וילהלם שטייניץ ושמעון אברמוביץ וינוור).
שוורץ ניצח בדו-קרב נגד יוהנס מינקויץ' +3 -2 =4 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו) בשנת 1878 ובדו-קרב נגד שמעון אברמוביץ וינוור +3 -1 =0 בשנת 1880. בשנת 1897 ניצח בדו-קרב את אדולף אלבין +2 -1 =0. בשנת 1879 הפסיד ללואיס פאולסן 2–5 בדו-קרב.
שנה מיקום המתמודד השני תוצאה הערות1878וינהפיליפ מייטנר3+ 0- 7=6.5 מ-10ניצחון1878פרנקפורטיוהנס מינקוויץ 1+ 0- 8=5 מ-9ניצחון1879לייפציגלואיס פאולסן 3+ 0- 4=5 מ-7ניצחון1880וינהשמעון אברמוביץ וינוור2+ 0- 2=3 מ-4ניצחון1897וינהאדולף אלבין 1+ 0- 3=2.5 מ-4ניצחון
אדולף קרמר היה שחמטאי גרמני.
קרמר שיחק בתחרות מינכן 1900 וחלק מקום 10-12, הגיע למקום השמיני בתחרות וורצלב 1912, חלק מקום שני בתחרות המבורג 1921, חלק מקום 4-6 בתחרות באד אוינהאוזן 1922 והגיע למקום החמישי בתחרות דואיזבורג 1929.
קרמר השתתף מספר פעמים בתחרויות של קונגרס השחמט של שלזיה.
בתחרות טרטו בשנת 1914 הוא ניצח את חוזה ראול קפבלנקה ב-9 מהלכים (אומנם יש לציין שקפבלנקה היה חולה באותו יום.
אדולף שרף (20 באפריל 1890 - 28 בפברואר 1965) היה פוליטיקאי אוסטרי מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית, שכיהן כסגן קנצלר אוסטריה מ-1945 ועד 1957 וכנשיא הפדרלי השישי של אוסטריה בין השנים 1957–1965.
אדולף שרף נולד בעיר ניקולשבורג (כיום מיקולוב שבצ'כיה) למשפחה ענייה ממעמד העובדים.
החל מ-1899 הוא התגורר בווינה.
הוא התחנך בבית ספר תיכון ברובע הרנלס (Hernals) ולמד באוניברסיטת וינה.
שרף היה צעיר מוכשר והוא למד בבית ספר למשפטים תוך כדי שהוא מממן את לימודיו בעבודה חלקית ובאמצעות מלגת הצטיינות שהוענקה לו.
ב-1914 הוא קיבל תואר דוקטור וארבעה שבועות לאחר מכן, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא התנדב לשירות בצבא האוסטרו-הונגרי.
עם תום המלחמה השתחרר שרף בדרגת לוטננט משנה.
כמי שהיה עד לתבוסתה ולפירוקה של האימפריה האוסטרו-הונגרית, הוא נכנס לפוליטיקה בתיווכו של אוטו גלקל ומצא תעסוקה כמזכירו של נשיא המועצה הלאומית מטעם הסוציאל-דמוקרטים, קרל זייץ.
במשרה זו הוא החזיק לאורך כל שנותיה של הרפובליקה האוסטרית הראשונה, עד להתפטרותו של נשיא המועצה, קרל רנר במרץ 1933. שרף, יחד עם קרל זייץ ויחד עם אוטו באואר, האיץ ברנר לפרוש מתפקידו, מהלך שהתברר כפטאלי, שכן הוא נתן לקנצלר, אנגלברט דולפוס את ההזדמנות להפיל את המשטר הפרלמנטרי באוסטריה.
ב-1933 היה שרף לסגן נשיא המועצה הפדרלית ואף על פי שהוא הבדיל את עצמו מפעילויותיה של השוצבונד, הוא נעצר לאחר המרידה של פברואר 1934 ואיבד את תפקידיו הפוליטיים במהלך כינונה של הדיקטטורה האוסטרופשיסטית.
לאחר פירוקה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הוא נותר מובטל וב-1934 הוא עבר את בחינות לשכת עורכי הדין ועבד כשותף במשרד עורכי דין.
לאחר סיפוח אוסטריה (האנשלוס) על ידי גרמניה הנאצית במרץ 1938, נעצר שרף וישב בכלא זמן מה כאסיר של הגסטפו.
עם זאת, שלושה חודשים לאחר מכן, במסגרת האריזציה של משרד עורכי הדין של ארנולד איזלר, עורך דין יהודי, וחבר במפלגתו של שרף, שנאלץ לעזוב את אוסטריה, קיבל שרף את משרדו של איזלר, ומעולם לא השיב לו את הבעלות על המשרד.
מאוחר יותר סייע שרף באריזציה של מבנים בווינה.
לעומת זאת, שרף ניסה להימנע, ואף הצליח, מלהיות חבר ב"אגודה הנציונל-סוציאליסטית של בעלי מקצועות המשפט" (NSRB) והוא היה מקושר לגופי התנגדות גרמנית לנאציזם.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, גויס בנו היחידי רינהולד לורמאכט והוא נהרג בקרב ב-1941. לאחר כישלון קשר העשרים ביולי ב-1944, בילה שרף חמישה שבועות נוספים בכלא.
מייד לאחר כיבוש וינה על ידי הצבא האדום באפריל 1945, היה שרף ליושב ראש בפועל של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית שחזרה לפעילות והוא הצטרף לממשלת האחדות בראשותו של הקנצלר קרל רנר.
יחד עם רנר ועם הפוליטיקאי השמרן, לאופולד פיגל ועם המנהיג הקומוניסטי, יוהאן קופלניג, הוא הקים את הממשלה הזמנית הראשונה של הרפובליקה האוסטרית השנייה.
לאחר הבחירות שנערכו ב-1945, היה שרף לחבר במועצה הלאומית שהוקמה מחדש.
הוא שירת כסגן הקנצלר בממשלות הקואליציוניות שבהן היו שותפות מפלגת העם השמרנית והסוציאל-דמוקרטים (הקומוניסטים הוצאו מהממשלה ב-1947), בראשותם של פיגל ושל יורשו, יוליוס ראב, עד 1957.
לשרף היו הסתייגויות בנוגע להשבת הרכוש היהודי לבעליו וכן בנוגע לשיבתם של מהגרים כמו ברונו קרייסקי.
הוא התנגד לשיתוף פעולה של הסוציאל-דמוקרטים עם המפלגה הקומוניסטית ותחת זאת הוא התקרב לפדרציית העצמאיים הימנית, מהלך שלא מנע ירידה באחוזי ההצבעה לטובת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בבחירות של 1949. בבחירות של 1953 הפכה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית שוב למפלגה הגדולה ביותר, אך הישג זה לא היה מספיק כדי שימונה קנצלר מטעמה.
ב-1955, לקחו שרף, ראב ופיגל חלק במשא ומתן שנערך במוסקבה על אמנת המדינה האוסטרית, אז הוא הביע את הסתייגויותיו הקשות בנוגע להכרזת הנייטרליות האוסטרית.
ב-4 בינואר 1957 לאחר שהנשיא תאודור קרנר מת בעת כהונתו, היה שרף למועמד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית לבחירות לנשיאות שהתקיימו ב-5 במאי.
לאחר שנבחר לתפקיד הושבע שרף כנשיא ב-22 במאי.
ביוני 1961 הוא אירח את פסגת וינה בהשתתפותם של נשיא ארצות הברית, ג'ון פיצג'רלד קנדי וראש ממשלת ברית המועצות, ניקיטה חרושצ'וב, שבמסגרתה התקיימה סעודה רשמית בארמון שנברון, שבה היה שרף המארח הרשמי יחד עם בתו מרתה כגברת הראשונה, שכן שרף היה אלמן מאז 1956.
כתומך נלהב של מערכת ה"פרופורז" (Proporz, שיטה שעל פיה קיבלו המפלגות בקואליציה את תפקידי השרים על פי המגזר הציבורי שכל אחת מהן ייצגה) וכמי ששיתף פעולה עם שלושה קנצלרים (יוליוס ראב, אלפונס גורבך ויוזף קלאוס), זכה שרף להכרה כמי שביצע את תפקידו על פי העיקרון הבלתי-מפלגתי.
עם זאת, הוא התערב בענייניה הפנימיים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ובעקבות זאת התפטר ב-1964 שר הפנים, פרנץ אולה.
לאחר שש שנים בכהונתו כנשיא, היה שרף לראשון מנשיאי אוסטריה שנבחר פעם שנייה לתפקיד בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
בבחירות לנשיאות שהתקיימו ב-1963 הוא הביס את יריבו, יוליוס ראב.
אדולף שרף מת בעודו מכהן כנשיא ב-1965. הוא נקבר בבית הקברות המרכזי בווינה.
ב-1983 נקראה על שמו כיכר ברובע דונאושטט שבווינה.
ב-1985 נחנכה אנדרטה לזכרו ליד בניין עיריית וינה, שעוצבה על ידי הפסל אלפרד הרדליקה, בטקס שנערך בהשתתפות בתו.
אדולף פטר רָדינג (Adolf Peter Rading; 2 במרץ 1888, ברלין – אפריל 1957, לונדון) היה אדריכל ומתכנן ערים גרמני שכיהן כאדריכל העיר חיפה.
רדינג, יליד ברלין, סיים את לימודיו בבית ספר לאדריכלות ב-1911.
ב-1919, אחרי השתתפות כחייל קרבי במלחמת העולם הראשונה, עבר לברסלאו שבגרמניה (כיום ורוצלב, בפולין), שם כיהן בתחילה כאסיסטנט של אוגוסט אֶנְדֶל (Endell), וב-1923 מונה כפרופסור באקדמיה הלאומית לאמנות ולמלאכת יד בברסלאו (Staatliche Akademie für Kunst und Kunstgewerbe Breslau).
ב-1926 שב לברלין, הקים בה משרד לאדריכלות יחד עם האנס שארון (Scharoun) ועשה בו חיל.
הוא אף הצטרף לחבורת "Der Ring" מיסודו של אריך מנדלסון, ששאפה לקדם את האדריכלות המודרנית.
רדינג השתתף עם שותפו, שארון, בתכנון בשיכון וייסנהוף של הוורקבונד בשטוטגרט ב-1927 ותערוכה דומה בוורוצלב ב-1929. כמו כן תכננו יחד שיכונים בברלין עד 1933. אולם עם עליית הנאצים לשלטון, היגר עם אלזה (לבית לשניסצר), אשתו היהודייה שאיתה התחתן ב-1928, לצרפת, שם ניסו לחיות חיים חקלאיים.
ב-1936 עלה הזוג ארצה לחיפה.
בחיפה תכנן רדינג מספר בתים, אשר חלקם קיימים עד ימינו.
אחד מהם הוא הבית ברחוב דרך הים 91 (הרחבת ביתו של מרדכי נמצא-בי).
ב-1944 תכנן את מפעל פרוטרום, אחרי שתכנן את בתיהם של מקימי המפעל מריוס (יוסף) גרזון (רחוב קדרון 16 ב-1939) ויהודה ארטן (רחוב ויתקין 14 ב-1941, שני האחרונים עם מקס לוי).
הוא תכנן בתים גם מחוץ לחיפה, כגון בית לוין בקריית ביאליק ובית הרצברגר בנהריה (ב-1937).
ב-1943 מונה לאדריכל הראשי של עיריית חיפה - היו אלו שנות הפיתוח המואץ של חיפה תחת המנדט הבריטי.
את הדר הכרמל הפך רדינג למוקד החיים היהודיים בעיר.
דוגמה לכך היא כיכר מסריק (על אף שהבניינים לא תוכננו על ידו; בית "אמישרגז", למשל, תוכנן על ידי שמואל רוזוב).
כמו כן, רדינג היה שותף לתכנון ציר הכניסה מקרית אליהו (של ימינו) לכוון בת גלים ומרצועת החוף של בת גלים לכוון שקמונה ושיכון חיילים משוחררים ב-1947, שהיה השיכון הציבורי הראשון בחיפה.
אף על פי שזכה במקום הראשון (יחד עם קורט רייניש) בתחרות תכנון הצד הדרומי של דרך העצמאות שהוכרזה על ידי העירייה ב-1936, לא בנה אותה לבסוף (אלא הולידיי).
בשנת 1950 עזב הזוג רדינג את הארץ, אך סירב לחזור לגרמניה.
הזוג רדינג עבר לבריטניה, שם חי עד מותו של אדולף רדינג, בלונדון.
רדינג היה נשוי שלוש פעמים.
ב-1914 נשא את לילי ריכטר, שנפטרה משחפת לאחר זמן קצר.
ב-1920 נשא את אנה זילבר היהודייה, סטודנטית של ידידו הארכיטקט אנדלס (אנחל), וחברת בית-ספר של אשתו השלישית, אלזה לשניצר, ובשנת 1923 נולדה בתם בריגיט.
רדינג נחשב לאחד האדריכלים הנשכחים ולא זכה להערכה לא בגרמניה ולא בישראל שבה היה האדריכל הלא-יהודי, הכמעט יחיד, בעל מוניטין שהגיע אליה מגרמניה.
הרב ד"ר אדולף רוזנצווייג (Adolf Rosenzweig; 20 באוקטובר 1850, טוורדושין, הונגריה – 16 באוגוסט 1918, קוֹלְבֶּרג, גרמניה) היה רב גרמני ליברלי מתון וחוקר מקרא ותלמוד.
אדולף אהרן רוזנצווייג נולד בטוורדושין (Turdossin) שבהונגריה (כיום במרכז סלובקיה) בשנת 1850. הוא למד בגימנסיה בפֶּשְט, ואחר כך בישיבה בפְּרֶסְבורג.
לאחר סיום לימודיו נסע לברלין, ושם למד פילוסופיה, לשונות המזרח וספרות באוניברסיטת ברלין, ותאולוגיה בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות.
לבסוף קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
ב-20 באוקטובר 1874 החל לכהן כרב העיירה פָּסֵוַואלק (Pasewalk) שבפרובינציית פומרניה, ומשם נקרא לשמש ברבנות העיר בירנבאום שבפרובינציית פוזן (כיום מְיֶינְדְזִיחוד שבפוזנן, פולין).
בהמשך, מ-1879 שימש כרב העיירה טֶפְּלִיץ (Teplitz) שבבוהמיה, עד שב-1887 קיבל את משרת הרבנות בבית הכנסת החדש (נויה זינאגוגה) ברחוב אוראניינבורג בברלין, ובה כיהן עד מותו ב-1918. הוא נודע כדרשן מעולה.
רוזנצווייג נפטר ב-1918, בגיל 68, ונקבר בברלין.
בנו של רוזנצווייג, הרב ד"ר ארתור רוזנצווייג (27 במרץ 1883, טֶפְּלִיץ – 1935, פראג), היה גם הוא מנהיג רוחני.
בתו, הֶדְוִויג, נישאה לרב יהודה ברגמן (1874–1956), יהודי גליצאי שהוכשר בבית המדרש לרבנים בווינה, כיהן מ-1908 כרב וב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל.
הבכור, ארנסט דוד ברגמן (1903–1975), היה פרופסור לכימיה אורגנית באוניברסיטה העברית בירושלים (1954–1975), וממקימי התשתית המדעית-ביטחונית בישראל.
אחיו, פליקס אליעזר ברגמן (17 באוגוסט 1908, פרנקפורט – 2002, ישראל), גדל בברלין וקיבל תואר דוקטור בכימיה ותואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת ברלין ב-1933, היה מופקד הקתדרה לפרמקולוגיה באוניברסיטה העברית (1950–2002).
אח נוסף, תאודור ברגמן (נולד ב-7 במרץ 1916 בברלין), הוא פרופסור לכלכלה אגררית באוניברסיטת הוֹהֶנְהיים (Hohenheim) בשטוטגרט מאז 1981.
הרב ד"ר אדולף אברהם שְמִידְל (Adolf Abraham Schmiedl; פרוסניץ, מוראביה, 26 בינואר 1821 – 7 בנובמבר 1913, וינה) היה רב ומלומד אוסטרי.
נולד למשפחה רבנית וותיקה במוראביה.
התמנה לאב"ד בגֵוִויטְש (כיום Jevíčko שבצ'כיה) בשנים 1846–1849, ובמהלכן כתב עבור כתבי העת "כוכבי יצחק" ו"דער אוריינט" ("המזרח").
בשנת 1849 נקרא לכהן כרב המחוז בצ'שין שבשלזיה האוסטרית, שם כיהן עד 1853. בהמשך החזיק במשרת הרבנות בביאליץ, בפרוסניץ, בזכהאוס (Sechshaus; 1869–1894), וכרב ודרשן ליברלי בבית הכנסת טמפלגאסה שברובע השני של וינה, לאופולדשטאדט.
שימש במשרתו עד פטירתו ב-1913, בגיל 93.
שמידל נחשב לבן הדור הראשון של הרבנים המודרניים במוראביה, שאחרי ליב שוואב.
אחותו, פאני שמידל נוֹיְדָא (1819–1894), נישאה לרב אברהם נוידא, ולאחר התאלמנותה פרסמה את קובץ התחינות Stunden der Andacht ("שעות התפילה"), שזכה לפופולריות רבה.
לצד המאמרים הרבים שפרסם בכתבי העת, פרסם שמידל גם:
שני כרכים של דרשות על התורה (סנסינים), פראג: 1859 ו-1885
לקח טוב, 1866 (הופיע בתרגום להולנדית)
פליקס אדולף שמאל היה סייף, רוכב אופניים ועיתונאי ספורט אוסטרי.
הוא אלוף אולימפי בעל 3 מדליות מהאולימפיאדה הראשונה בעידן המודרני, אולימפיאדת אתונה (1896).
באולימפיאדת אתונה (1896) זכה שמאל ב-3 מדליות, מהן אחת זהב ושתיים ארד.
הוא זכה במדליית זהב במרוץ אופניים ל-12 שעות בתוצאה של 295.30 ק"מ, לפני פרנק קיפינג מבריטניה שרכב 354 מטר פחות ממנו.
יתר הרוכבים לא סיימו את המירוץ.
הוא זכה בשתי מדליות ארד במרוץ אופניים ל-10 ק"מ, אחרי פול מאסון ולאון פלמו שניהם מצרפת ובמרוץ אופניים ל-333 מטר, אחרי מאסון וסטמטיוס ניקולופולוס מיוון.
הוא השתתף גם במרוץ אופניים ל-100 ק"מ, אך לא סיים את המרוץ.
נוסף לכך, כסייף הוא השתתף בתחרות בחרב אישי.
אלמלא גאורגיוס הראשון, מלך היוונים הוא היה זוכה במדליה נוספת וזאת לאחר שכבר ניצח בשני קרבות מתוך 4, אך בגלל כניסת המלך ומשפחתו שדרש להתחיל מחדש את התחרות הוא ניצח בקרב אחד וסיים במקום רביעי.
בנו אדולף שמאל ג'וניור, השתתף באולימפיאדת סטוקהולם (1912) .
בשנת 1919 נפטר שמאל בזלצבורג.
אדולף (אליהו) רוּדניצקי (בפולנית: Adolf Rudnicki; ) היה סופר יהודי-פולני, מראשי הזרם הספרותי היהודי-פולני שלאחר מלחמת העולם השנייה.
גדל בבית חסידי בז'אבְּנוֹ, גליציה המערבית, אך בגיל צעיר התנתק מהעולם הדתי וממשפחתו, עבר לוורשה והחל ללמוד מסחר.
בשנת 1932 פרסם את ספרו הראשון Szczury ("עכברושים") המתאר מערכת יחסים קשה בין אב לבנו בעיירה פולנית פרובינציאלית.
ב-1933 יצא לאור ספרו השני Żołnierze ("חיילים") השוטח באופן ביקורתי ופסימיסטי את רשמיו בתור חייל בשירות חובה בצבא הפולני.
בשנת 1937 פורסמה הנובלה Niekochana ("הלא אהובה", שאף הוסרטה ב-1966).
בעקבות ספר זה שויך על ידי מבקרי הספרות של התקופה לזרם הפסיכולוגיסטי.
ב-1938 הופיע ספרו Lato "הקיץ", קובץ רשמים משהות בעיירת הקיט קז'ימייז' דולני שכלולים בו תיאורים של חסידי גור בימים הנוראים.
לימים התייחס רודניצקי אל ספרו זה כתיאור "הקיץ האחרון של יהודי פולין".
ב-1939 גויס לצבא הפולני במערכה מול גרמניה הנאצית.
לאחר שנפל בשבי הגרמני הצליח להימלט לחלק הכבוש על ידי ברית המועצות והתגורר בעיר לבוב שם שימש ככתב העיתון הקומוניסטי Nowe widnokręgi ("אופקים חדשים").
לאחר פלישת הגרמנים לברית המועצות, נמלט שוב וחזר לוורשה שם התגורר תחת זהות נוצרית בדויה בצד הארי והצטרף למחתרת היהודית האנטי-נאצית.
בגמר המלחמה עבר להתגורר בעיר לודז', שם הצטרף לחוג הספרותי המרקסיסטי Kuźnica ("הנפחייה") והיה ממייסדי הזרם הספרותי הפולני החדש שטופח בידי המשטר הקומוניסטי ופנה במהרה לכיוון סוציו-ריאליסטי.
באותה עת החלה כתיבתו הענפה בנושא יהדות פולין ונושא השואה.
ב-1952 יצא לאור אוסף סיפוריו Żywe i martwe morze ("ים החיים והמוות") המתאר את חיי "האומה של היהודים הפולניים" (מושג שטבע רודניצקי) ואת השמדתה של אומה זו בשואה.
בשנת 1953 החל מפרסם מסות ומאמרים בעיתונים רבים, במגוון נושאים רחב.
מאמרים אלו נקבצו במספר כרכים בשם "דפים כחולים".
החל משנות ה-60 קיבלו יצירותיו נופך מיסטי ואלגורי, כשהנושא היהודי משחק בהן תפקיד מרכזי וכמעט בלעדי.
בשנות ה-70 בילה חלק ניכר מזמנו בפריז (שם נישא לאישה צרפתייה ובה נולד בנו יחידו ב-1973) ולמעשה חווה התנתקות מהמציאות בפולין שהגל האנטישמי של 1968 הביא לעזיבת רוב יהודיה.
בה בעת גם הלך רודניצקי ונשכח מתודעת הקהל הרחב.
תרגומיו לשפות זרות ובעיקר לצרפתית הקנו לו הכרה מסוימת גם מחוץ לפולין.
בשנות השמונים שב להתגורר בוורשה עד למותו ב-1990.
לאור כתביו המוקדמים, לפני המלחמה, רודניצקי נחשב לסופר נטורליסט, אקספרסיוניסט ומשתייך לזרם הפסיכולוגי הספרותי.
ספוריו באותה תקופה הם עירוב של דמיון, תיאור דוקומנטרי ואוטוביוגרפיה.
לאחר המלחמה, נחשב לסופר לירי ולנציג הראשי של זרם שכונה "האסכולה היהודית הפולנית" - קבוצה של סופרים יהודים שכתבו פולנית בסגנון מודרניסטי אך שמרו גם על שורשים יהודיים.
רודניצקי התנגד לאמנציפציה המוחלטת של היהודים בחברה הפולנית החדשה שלאחר המלחמה, על ידי ויתור על שורשיהם התרבותיים.
בהשפעת דעות אלו החל מפרסם את אוספי סיפוריו הדנים בתקופת השואה, אותה כינה בשם epoka pieców ("עידן הכבשנים"), מושג שנכנס ללקסיקון הפולני.
היחס של רודניצקי לשואה היה בתחום האתי ועסק בסימן השאלה לגבי ערך התרבות האירופית בעקבות השואה ותפקיד הספרות כמשמרת זיכרון.
בניצולי השואה הוא ראה אנשים פגועים נפשית בצורה בלתי הפיכה, הסובלים מתחושה מתמדת של אשמה ומאמביוולנטיות לגבי נטישת היהדות לחלוטין או הצטרפות לחברה יהודית חדשה.
כתב הרבה על הקשרים בין יהודים ופולנים, על ההשפעה ההדדית בין שתי התרבויות וביקר בחריפות את התעלמות הפולנים מהתרבות היידישאית הגדולה שהייתה בפולין (הוא ראה בסופר י.ל.
פרץ ובשחקנית אידה קמינסקה את נציגיה הבולטים של תרבות זו).
שורשיו היהודיים של רודניצקי בולטים ביצירותיו בצורת מוטיבים דתיים, סמלים ומטפורות ממקור מקראי ושימוש בפתגמים ומושגים מעולם היידיש.
סיפוריו מלאים בתאורי אירועים, חגים ופולקלור יהודי ותזכורות של סיפורי חסידים או הגדות מהמדרש.
ספריו בתרגום לעברית (תחת השם אליהו רודניצקי)
שקספיר (עברית: אמיר גלבע), מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1949. (סיפורים מזמן מלחמת העולם השנייה)
ים החיים והמוות (עברית: בנימין טנא), מרחביה: ספרית פועלים, 1964. (התוכן: חלונות זהב; ים החיים והמוות)
העלייה לשמים וסיפורים אחרים (תרגמה מפולנית והוסיפה אחרית-דבר: עדה פגיס) תל אביב: עם עובד, תשנ"ט 1999.
אדולפו גרסיה אורטגה (בספרדית: Adolfo García Ortega; נולד בוואיאדוליד ב-22 במאי 1958) הוא סופר ומתרגם ספרדי.
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 הוא מבקר תרבות וספרות בעיתונים כמו אל פאיס בו הוא גם בעל טור, דיאריו 16 ולה ונגארדיה ובעיתוני ספרות.
עסק בעריכה ספרותית בהוצאות הספרים "אגילר" ו"סייש באראל", ותרגם ספרים רבים, ביניהם של הסופרים רולאן בארת ומיקל מרטי אי פול.
משנת 2000 עוסק כעורך ראשי וכיועץ בחברת המדיה הספרדית Grupo Planeta.
אורטגה כתב 11 נובלות, 6 מסות ו-9 ספרי שירה.
הוא זכה בפרס המבקרים של קסטיליה ולאון ב-2007 על ספרו Automaton, וב-2008 זכה בפרס על שם הסופרת דולסה צ'אקון על ספרו "האיש שקנה ימי הולדת".
הספר יצא לאור ב-2003, תורגם לעברית על ידי עינת טלמון ויצא בהוצאת אבן חושן ב-2007.
הוא מתגורר מאז 1982 במדריד.
אדולף גוסטב קיפר היה שחיין אמריקאי.
אלוף אולימפי (ברלין 1936) ושיאן עולם בכל המשחים בסגנון הגב.
החזיק בשיאי העולם כ-13 שנים ונחשב לאחד משחייני הגב הגדולים בכל הזמנים.
היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה 100 יארד גב מתחת לדקה.
קיפר נולד וגדל בשיקגו אילינוי, בנם של אוטו ואמה.
הוא כונה בצעירותו "סאני בוי" ("Sonny Boy").
ניסיון השחייה הראשון שלו היה לאחר שנפל בטעות למימה הקפואים של תעלת ניקוז בעיר מגוריו.
הוא התעשת במהרה ושחה על גבו עד שהגיע בבטחה ליבשה.
אביו נפטר בשנת 1929 בהיותו בן 11. הוא התאמן במרכז הקהילתי היהודי עם חברים מהשכונה והלך עמם לבית הכנסת.
באליפות בתי הספר התיכוניים שנערכה בשנת 1935 הוא קבע שיא עולם חדש במשחה ל-100 יארד גב של 59.8 שניות ובכך היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה משחה זה מתחת לדקה.
שיא התיכון שלו של מדינת אילינוי במשחה זה 58.5 שניות החזיק מעמד עד לשנת 1960.
בתחרות שנערכה ב-11 באפריל בשנת 1935 בשיקגו קבע קיפר במשחה ל-200 מטר גב, שיא עולם חדש של 2:24.0 דקות.
בתחרות שנערכה בברלין שבגרמניה ב-2 באוקטובר אותה שנה הוא קבע במשחה ל 100 מטר גב שיא עולם חדש של 1:07.0 דקות.
יומיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בקרפלד שבגרמניה, הוא שיפר את שיאו והעמידו על 1:06.2 דקות.
שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בורוצלב שבפולין הוא שיפר את שיאו שוב והעמידו על 1:04.9 דקות.
חודשים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בדטרויט הוא שיפר שוב את שיאו והעמידו על 1:04.8 דקות, שיא זה החזיק מעמד 12 שנים ונשבר על ידי בן ארצו אלן סטאק (1:04.0 דקות).
באולימפיאדת ברלין (1936) זכה קיפר במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא אולימפי חדש של 1:05.9 דקות, לפני בן ארצו אל ונד וייג (1:07.7 דקות) ומאסג'י קיוקאווה מיפן (1:08.4 דקות).
במשך כ-8 שנים בהן ניצח ביותר מ-2000 תחרויות, הפסיד קיפר רק בשתי תחרויות.
הפעם הראשונה התרחשה באליפות ארצות הברית בשחייה שנערכה באפריל 1943, שבה הארי הולידיי ג'וניור ניצח אותו במשחה ל-150 יארד גב.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר שהצי האמריקאי הבחין, שיותר חיילים מתים כתוצאה מטביעה מאשר בשדה הקרב, ערך סגן קיפר סקר עולמי, של ספינות טרופות, תיעד את מקרי המוות העצומים והמיותרים שנבעו כתוצאה משחייה לקויה וקבע הנחיות חדשות בבטיחות, הכשרת מדריכים והדרכת שחייה בכל הצי כולו.
בשנת 1947 הקים קיפר חברה לייצור בריכות שחייה ופיתוח ציוד שחייה.
בין היתר פיתחה החברה את בגד הים הראשון מניילון ואת קרש השחייה.
קיפר הקדיש עצמו לפעילות התנדבותית בקהילה, בכל הקשור לשחייה.
בשנות השישים סייע רבות לראש עיריית שיקגו, ריצ'רד ג'יי דיילי, בבניית בריכות שחייה.
תמך ב"לשחות ברחבי אמריקה", עמותה ללא מטרות רווח לגיוס תרומות למאבק במחלת הסרטן.
במהלך המבחנים האמריקאים לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) חגג קיפר את יום הולדתו ה-90 והתכבד להעניק את המדליות למנצחים במשחה ל-200 מטר גב וכך עשה גם במבחנים לאולימפיאדת לונדון (2012).
ב-5 במאי 2017 נפטר קיפר בביתו שבוודסוורת' אילינוי.
עד למותו היה לאלוף האולימפי האמריקאי המבוגר ביותר שהיה בחיים.
בסך הכל קבע קיפר 17 שיאי עולם אישיים חדשים וזכה ב-18 תוארי אליפות ארצות הברית אישיים.
בשנת 1965 זכה קיפר להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
בישראל נהגו לקרוא לפנייה במשחי החתירה והגב: קיפּר, עם פ' דגושה, שיבוש לשמו של אדולף קיפר, עם פ' לא דגושה.
אך מי שהמציא את הסיבוב הוא מאמנו של קיפר, טקס רוברטסון שאימן את קיפר לאולימפיאדת ברלין 1936. הקרדיט על טכניקת הפנייה החדשנית שויך בתחילה לרוברטסון ומאוחר יותר שויך לשחיין האמריקאי אל ונד וייג שזכה במדליית כסף בברלין אחרי קיפר וכנראה השתמש בה לפניו.
אדולף שטיינברגר (בסרבו-קרואטית: Adolf Štajnberger; 15 בפברואר 1916, זאגרב, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 3 במרץ 1942, פלאשקי, מדינת קרואטיה העצמאית) היה פרטיזן יוגוסלבי ממוצא יהודי, חבר במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה אשר ב-1943 זכה לעיטור גיבור יוגוסלביה.
אדולף שטיינברגר נולד ב-1916 בזאגרב ולמד הנדסה באוניברסיטת זאגרב.
ב-1938 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה ולחם בשורות הבריגדות הבינלאומיות במהלך מלחמת האזרחים בספרד.
ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון מדינת קרואטיה העצמאית, נעצר שטיינברגר ונשלח לעבודות כפייה בגרמניה.
ביולי 1941, הצליח שטיינברגר להימלט ולשוב לגבולות יוגוסלביה הכבושה.
הוא הצטרף לכוחות הפרטיזנים היוגוסלבים של טיטו וארגן מספר יחידות באזור קוֹרְדוּן.
בהמשך, מונה לקומיסר של גדוד פרטיזנים.
במרץ 1942 נפל למארב של צ'טניקים כתוצאה מהלשנה ונהרג ביחד עם שלושה לוחמים ובהם רוברט דומאני.
גופתו הושלכה לבור מים בעומק רב ושרידיה נמצאו רק ב-1966. ב-27 ביולי 1943 העניק לו מפקד כוחות הפרטיזנים יוסיפ ברוז טיטו את עיטור "גיבור יוגוסלביה" ושטיינברגר היה אחד מראשוני מקבלי העיטור.
אדולפו לופס מטאוס נולד בסיודד לופס מטאוס, מדינת מקסיקו, מקסיקו, בשנת 1910, להורים לא נשואים.
אדולפו לופס מטאוס היה בנה הטבעי של אלנה מטאוס ולפי כמה מסמכים של גונסאלו דה מורגה מספרד.
במהלך ילדותו, הוא ואחותו אספרנסה אימצו את שם המשפחה לופס, שהיה זה של בעלה המנוח של אמם, מריאנו גררדו לופס, שנפטר בשנת 1904.
הוא למד בבית הספר הלילי של המכון ללימודי משפטים מטעמה של האוניברסיטה הלאומית במקסיקו סיטי, שם פגש את הפוליטיקאי חוסה וסקונסלוס.
לופס מטאוס סיים את לימודי המשפטים ובהמשך היה לסאנטור בסנאט הפדרלי (הבית העליון של הקונגרס) בין השנים 1946–1952. בתקופת כהונתו של אדולפו רואיס קורטינס בתור נשיא מקסיקו, לופס מטאוס היה שר העבודה והרווחה הציבורית (1952–1957) ותרם בחקיקות ובתשתיות על הגנת העובדים.
הנשיא רואיס קורטינס קבע את לופס מטאוס להיות ליורשו בנשיאות והמועמד למשרה מטעם המפלגה המוסדית המהפכנית.
לופס מטאוס כיהן בתפקיד נשיא הרפובליקה המקסיקנית מ-1 בדצמבר 1958 עד 30 בנובמבר 1964. ממשלתו העניקה דגש על הקידום של הרפורמות החברתיות, הפוליטיות והכלכליים שהחלו עוד קודם לכן בממשלות רואיס קורטינס ומיגל אלמאן ולדס.
בהיותו נשיא התנגד לופס מטאוס להתגורר במושב הנשיאות במקסיקו סיטי והמשיך כל אותה העת שבה כיהן כנשיא מקסיקו להתגורר בביתו הפרטי.
בתקופת נשיאותו של לופס מטאוס ניתנה תנופה עבור פעילות ציבורית ועבור מדיניות חוץ, אשר כללה את כניסתה של מקסיקו לאיגוד הסחר החופשי של אמריקה הלטינית.
מארצות הברית, הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי, שהתמודד עם התסיסה המונעת על ידי המהפכה הקובנית, השיק את "הברית לקידמה", שמטרתה למנוע התקוממויות קומוניסטיות ברחבי אמריקה הלטינית באמצעות רפורמות פוליטיות וחברתיות.
מקסיקו בהנהגת לופס מטאוס שימרה את תמיכתה בקובה הקומוניסטית לאחר המהפכה הקובנית, למרות הלחץ של ארצות הברית.
לופס מטאוס כמו כן קידם פתרון סכסוך על גבול ארצות הברית–מקסיקו שנגע לפיתול של נהר הריו גראנדה.
לקראת סיום כהונתו קבע אדולפו לופס מטאוס את גוסטבו דיאס אורדס לרשת אותו בנשיאות בתור מועמד המפלגה המוסדית המהפכנית לנשיאות מקסיקו.
בעניינים חברתיים נעצרו התפרצויות של קדחת צהובה ואבעבועות שחורות; חיסון הפוליו הופק והחל להינתן עבור תינוקות וכן הצטמצמו התפרצויות של מחלת פינטו, שחפת ומחלות נוספות הנישאות במים.
המכון המקסיקני לביטוח לאומי, IMSS, הרחיב את כיסויו והמרפאות שלו הוקמו ברחבי השטח הלאומי; באופן דומה, עם הקמת המכון לביטוח לאומי ושירותים לעובדי המדינה, ISSSTE, שופרו תנאי החיים של הבירוקרטיה הפדרלית.
48,121 בתים נבנו, בהם 10,000 ביחידת סן חואן דה אראגון ו-11,916 דירות במתחם נונאלקו-טלטולולקו.
תנועות לזכויות המורים והמפעילים הטלפוניים הודחקו על ידי החיילים והמנהיגים "הועלמו" או נכלאו, כמו מנהיג התאגדות מורים אותון סלאזר; ארגוני שמאל קיצוני נרדפו גם הם וארנולדו מרטינז ורדוגו, מהמפלגה הקומוניסטית, נעצר.
לעומת זאת, לופס מטאוס תמך בגורמי שמאל קיצוני שהיו בתפקידי הנהגה בתוך הממשלה, כמו חואקין הרננדס גליציה.
בסן לואיס פוטוסי, לאחר בחירות אלימות והונאות של בכירי ה-PRI, הורה לופס מטאוס למשטרה האזרחית להדחיק את ההתנגדות האזרחית של המועמד העצמאי למושל המדינה, סלבדור נאווה, שעוכב ועונה במקסיקו סיטי.
לופס מטאוס התחתן ב-7 באוקטובר 1937 עם אווה סאמאנו, איתה נולדה לו בת, אווה לאונור.
לאחר שהזוג התרגש לופס התחתן עם אנג'לינה גוטיירז סדורני, מורה במקצועה.
מנישואיו השניים היה לופס מטאוס אב לאדולפו הבן ואנג'לינה הבת.
אדולפו לופס מטאוס נפטר במקסיקו סיטי ב-22 בספטמבר 1969.
אדולף אריה שוורץ היה רב, מלומד, סופר ופובליציסט, כיהן כראש בית המדרש לרבנים בווינה.
משנת 1875 ושימש כרבה של העיר קרלסרוהה.
שוורץ נולד בשנת 1846 לרב יעקב שוורץ שהיה רבה של אדאסטבל, ואצלו למד את לימודיו היסודיים.
בהגיעו לגיל 13, פנה ללמוד לימודי תיכון, בעיר הסמוכה פאפה.
המשיך ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת וינה, ולאחר מכן פנה ללימודי תאולוגיה ורבנות בבית המדרש לרבנים בברסלאו.
בנו, (1880, קרלסרוהה - 1939, ירושלים), היה ביבליוגרף וחוקר כתבי-יד עבריים.
בתו של זכריה שוורץ, תמר, נישאה לטדי קולק.
אדולף שטראוס היה גנרל בוורמאכט, שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
שטראוס נולד ב-6 בספטמבר 1879 בשרמקה, ובשנת 1898 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-137 (אלזס התחתית ה-2).
בשנת 1901 הוא הועבר לגדוד הרכבות ה-15, בשנת 1904 הוא הועבר לרגימנט הרגלים ה-71 (תורינגיה ה-3), ובשנת 1905 הוא הועבר לרגימנט הרגלים ה-162 (ליבק).
במלחמת העולם הראשונה הוא לחם בחזית המערבית, ובסיום המלחמה היה מפקד גדוד ברגימנט הרגלים ה-99 (הריין העילי ה-2) בדיוויזיה ה-30. על לחימתו הוא עוטר בצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
לאחר המלחמה המשיך בשירות קבע ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1934 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, ובאוקטובר 1935 מונה למפקד הדיוויזיה ה-22, באפריל 1937 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובנובמבר 1938 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים ומונה למפקד הקורפוס ה-2.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה שטראוס מפקד הקורפוס ה-2 שהיה חלק מהארמייה הרביעית, ופיקד עליו במהלך המערכה בפולין ובמהלך המערכה על צרפת, ועל פעולותיו הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-30 במאי 1940 במהלך המערכה על צרפת מונה שטראוס למפקד הארמייה התשיעית, ופיקד עליה במהלך מבצע אדום, וב-19 ביולי 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל-אוברסט.
שטראוס פיקד על הארמייה התשיעית גם במהלך מבצע ברברוסה ובמהלך הקרב על מוסקבה.
ב-16 בינואר 1942 פרש שטראוס מתפקידו בעקבות מחלה.
לאחר החלמתו היה שטראוס בעתודת המילואים, ולא פיקד על כוח לוחם.
לקראת סוף המלחמה פיקד שטראוס על האזור המבוצר המזרחי, ובסיום המלחמה נפל בשבי הבריטי שם שהה עד מאי 1948.
צלב האבירים של צלב הברזל
צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן
צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה (1914)
אדולפו חוסה ולנסיה מוסקרה (בספרדית: Adolfo José Valencia Mosquera, נולד ב-6 בפברואר 1968 בבואנוונטורה שבקולומביה) הוא כדורגלן עבר קולומביאני, ששיחק בעמדת החלוץ.
ולנסיה כונה "הרכבת" עקב עוצמתו הפיזית, שיחק בשבע מדינות שונות, וייצג את קולומביה במונדיאל 1994 ובמונדיאל 1998.
בשנת 1988 החל ולנסיה את קריירת הבוגרים שלו בקבוצת אינדפנדיינטה סנטה פה מבוגוטה, בירת קולומביה, שם שיחק חמש עונות, כבש 56 שערים ב-159 משחקים, והביא להתעניינות מקבוצות באירופה בשירותיו.
בקיץ 1993 חתם בבאיירן מינכן, וסייע לה לזכות באליפות בעונה היחידה בה שיחק שם, כאשר הוא מסיים כמלך השערים עם 11 כיבושים, בצוותא עם מהמט שול.
בתחילת עונת 1994/95 עבר ולנסיה לאתלטיקו מדריד, שם חווה תקרית גזענית, בה סינן כלפיו נשיא המועדון דאז חסוס חיל ש"צריך לחתוך לבחור השחור את הגרון", ובתום עונה אחת, בה כבש שישה שערים, עזב את המועדון.
בקיץ 1995 חזר ולנסיה לאינדפנדיינטה סנטה פה, ובהמשך הקריירה שיחק בקבוצות קולומביאניות נוספות כאמריקה קאלי ואינדפנדיינטה מדיין, בפאוק סלוניקי היוונית, רג'אנה האיטלקית, מטרוסטארס האמריקאית, אוניון מרקאיבו הונצואלית, וז'ג'יאנג לוצ'נג הסינית, בה שיחק שתי קדנציות, וסיים את קריירת המשחק הפעיל בשנת 2004.
ולנסיה שיחק גם במונדיאל 1998, שגם בו הודחה קולומביה בשלב הבתים.
אחריו פרש מהנבחרת, כשלכותו 37 הופעות, בהן כבש 14 שערים.
לַמְבֶּר אדולף ז'אק קֶטֶלֶה היה סטטיסטיקאי בלגי, מתמטיקאי, אסטרונום וסוציולוג.
ממציא מדד מסת הגוף (BMI).
ייסד וניהל את מצפה הכוכבים בבריסל, בלגיה.
השפיע רבות על הכנסת שיטות סטטיסטיות והסתברות למדעי החברה.
אדולף נולד בגנט (שבאותם ימים הייתה חלק מן הרפובליקה הצרפתית הראשונה).
אביו, פרנסואה-אוגוסטין-ז'אק-אנרי קטלה היה צרפתי, ואמו - אן פרנסואז ואנדרולדה - פלמית.
האב, שנולד בהָם שבחבל פיקרדי, היה בעל אופי הרפתקני שהביאו לחצות את תעלת למאנש, להתאזרח בבריטניה ולמצוא משרת מזכיר אצל אציל סקוטי, הלורד קאהר (Lord Caher).
בתפקיד זה, הוא תייר עם מעסיקו באירופה ובמיוחד באיטליה.
לאחר עשור שנים במשרה זו, בגיל 31 לערך, התיישב בגנט והועסק על ידי העירייה.
אדולף, החמישי מתשעת ילדיו (שחלקם נפטרו), נולד שם.
כשהיה אדולף בן שבע אביו נפטר.
אדולף המשיך את לימודיו התיכוניים ב"תיכון גנט" ובגיל 19, אף החל ללמד שם מתמטיקה.
באותה תקופה התעניין גם באומנויות, צייר וכתב שירה.
ארבע שנים אחר-כך, בשנת 1819, עבר ל"אתנאום" (Athenaeum), בית ספר תיכון ברמה גבוהה בבריסל.
באותה שנה קיבל דוקטורט במתמטיקה באוניברסיטת גנט לאחר שהשלים את עבודת התזה שלו "על תכונות חדשות של מרחק מוקד ומספר עקומות אחרות" שעשתה שימוש בגאומטריה של חתכי חרוט.
זמן קצר אחר-כך, פנה קטלה לפקידי ממשל ותורמים פרטיים במטרה לשכנעם לבנות מצפה כוכבים בבריסל.
ב-1820 הוא נעשה חבר באקדמיה המלכותית לאמנויות בבריטניה ומרצה בבית הספר הצבאי הבלגי.
ב-1823 ביקר במצפה הכוכבים בפריז, שם פגש את אראגו ואָלֶקְסִי בּוּבָאר (Alexis Bouvard).
הוא הושפע מלפלס, פואסון ופורייה.
עם פורייה הוא למד סטטיסטיקה שתהפוך למדע בזכות עבודתו.
ב-1824 התחתן קטלה עם סֶסיל קוּרְטֶה מבריסל, שהוריה היו פעילים בחיי המדע והאמנות בעיר.
אביה היה הכירורג פרנסואה-אנטואן קורטה.
ב-1825 נעשה קורספונדנט של המכון המלכותי בהולנד וב-1827 - חבר בו.
ב-1826 פרסם נייר עבודה אודות שיעורי הלידה והתמותה בבריסל, ודחף לקיום מפקד עם שיצא לפועל ב-1828. בשנה זו מונה לאסטרונום המנהל את מצפה הכוכבים של העיר (שבנייתו תסתיים ב-1832).
בזמן המהפכה הבלגית ב-1830, נסע לאיטליה וביקר שם מצפי כוכבים.
ב-1834 התקבל כחבר באקדמיה המלכותית הבלגית ושימש כמזכירה (perpetual secretary) עד 1874. בהמשך היה חבר באקדמיה המלכותית ההולנדית לאמנויות ולמדעים ובאקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
כמו כן הקים מספר חברות אקדמיות לסטטיסטיקה והתעניין במיוחד ביצירת שיתופי-פעולה בינלאומיים בין סטטיסטיקאים.
ב-1853 ארגן וישב בראש הקונגרס הבינלאומי הראשון לסטטיסטיקה שהתקיים בבריסל.
באותה שנה השתתף בכנס הימי הבינלאומי הראשון, גם הוא בבריסל, שנועד להקל על חילופי נתונים מטאורולוגים.
שיתוף פעולה זה יביא ב-1873 להקמת הארגון המטאורולוגי הבינלאומי.
ב-1855 סבל קטלה משבץ שפגע בפעילותו המדעית אך לא סיימהּ.
הוא נפטר בבריסל ב-17 בפברואר 1874 ונקבר בבית הקברות של בריסל.
עבודתו המדעית כללה מגוון רחב של ענפי מדע שונים: מטאורולוגיה, אסטרונומיה, מתמטיקה, סטטיסטיקה, דמוגרפיה, סוציולוגיה, קרימינולוגיה והיסטוריה של המדע.
הוא תרם רבות להתפתחות המדע וכתב גם חיבורים לקהל הרחב.
הקים את מצפה הכוכבים המלכותי של בלגיה בבריסל בו חקר מטרי מטאורים והשתתף בייסוד מספר חברות סטטיסטיקה לאומיות ועיתונים מדעיים.
הוא עמד בראש הקונגרסים הראשונים לסטטיסטיקה.
קטלה היה ליברל ויצא כנגד הכמורה אך לא היה אתאיסט או מטריאליסט.
הוא אסף וניתח נתונים סטטיסטיים אודות פשע, תמותה ונושאים אחרים ושיפר שיטות מפקד אוכלוסין למען הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה עד המהפכה הבלגית ב-1830 ולאחריה למען בלגיה.
הוא פיתח שיטות לתצפית סימולטנית ממקומות שונים באירופה של תופעות אסטרונומיות, מטאורולוגיות וגאודזיות.
באותה עת ההסתברות הייתה מדע חדש שנעשה בו שימוש בעיקר באסטרונומיה.
קטלה היה בין הראשונים שניסה ליישם את ההסתברות במדעי החברה וקרא לתוכניתו "פיזיקה חברתית".
הוא היה מודע למורכבות העצומה של תופעות חברתיות ולמשתנים הרבים שהיה צריך למדוד.
מטרתו הייתה להבין את חוקי הסטטיסטיקה המתבטאים בשיעורי הפשע, הנישואין או ההתאבדויות.
הוא רצה להסביר את ערכם המספרי של הנתונים על ידי גורמים חברתיים.
ספרו המשפיע ביותר היה "על האדם והתפתחות יכולותיו, או חיבור אודות פיזיקה חברתית" שפורסם בצרפתית ב-1835 ותורגם לאנגלית.
בספר זה הוא משרטט את תחומיה של הפיזיקה החברתית ומתאר את המושג שטבע "אדם ממוצע" .
ה"אדם הממוצע" מאופיין בערכים ממוצעים המתקבלים ממדידת משתנים שונים ושניתן לשרטטם בעקומת פעמון.
הוא אסף נתונים אודות מספר רב של משתנים כאלה.
מחקריו על פעולות רצוניות כמו פשע הראו שיש להן קבועים מספריים בהתאם לקבוצות גיל ומין.
מחקרים רבים ב"סטטיסטיקה מוסרית" ("moral statistics") שנוצרו כתוצאה מכך עוררו מחלוקת עזה בקרב העוסקים במדעים חברתיים במאה ה-19, בין המצדדים בהיות האדם בעל רצון חופשי, לבין הגורסים שקיים דטרמיניזם חברתי.
כאשר אוגוסט קונט, שהיה הראשון שהשתמש במונח 'פיזיקה חברתית', גילה שקטלה משתמש באותו מושג, הוא החל להשתמש במונח חדש שטבע, סוציולוגיה, משום שלא הסכים לגישתו הסטטיסטית של קטלה.
לרעיונותיו של קטלה הייתה השפעה על הסוציולוג הצרפתי אמיל דורקהיים וספרו "חוקים לשיטה הסוציולוגית".
קטלה השפיע רבות על הקרימינולוגיה.
ביחד עם אנדרה-מישל גֶרִי, הוא עזר להקים אסכולה קרטוגרפית ואסכולה פוזיטיביסטית בקרימינלוגיה, שעשו שימוש רב בטכניקות סטטיסטיות.
דרך אנליזה סטטיסטית, נוכח קטלה לדעת שקיימים קשרים בין פשע לגורמים חברתיים.
בין ממצאיו היו קשרים חזקים בין גיל לפשע, כמו גם בין מגדר לפשע.
גורמים נוספים המשפיעים על שיעור הפשע כללו: אקלים, עוני, חינוך וצריכת אלכוהול.
את ממצאיו פרסם בספר "על התפתחות הנטייה לפשע".
קטלה יסד את הגישה הדיפרנציאלית בפסיכולוגיה.
גישה זו בודקת את השוני בהתנהגות בין אדם לחברו ושואפת להכיר את התהליכים שבבסיס שוני זה.
יחד עם פרנסיס גלטון, הראה קטלה שברוב המקרים השוני במאפיין התנהגותי מסוים מתפלג לפי עקומת פעמון.
המאפיין הנמדד תואר כשילוב מספר רב של גורמים פשוטים שמתפלגים באוכלוסייה לפי חוקי ההסתברות.
קטלה המציא את ה-BMI (או Quetelet index) המראה את היחס האידיאלי בין גובה למשקל.
מדד זה, עם שינויים קלים, מקובל עד היום ומשמש בפיתוח מוצרים רבים המיועדים לצרכן.
מינויים באקדמיות המלכותיות: בלגיה, הולנד, שוודיה, סקוטלנד (1835), בריטניה (1839).
האסטרואיד (Queteleta 1239 (1932 CB נקרא על שמו.
כיאה לאדם שעסק במספרים, מספרו הקטלוגי של האסטרואיד מורכב מספרות השנה בה התגלה.
המכתש הירחי Quetelet נקרא על שמו.
פליפה אדולפו דה לה ורטה מארקור (בספרדית: Felipe Adolfo de la Huerta Marcor, נהגה: ; 26 במאי 1881 - 9 ביולי 1955) היה פוליטיקאי מקסיקני, נשיאה ה-38 של מקסיקו, שכיהן כנשיא זמני במשך חצי שנה, מראשית יוני עד סוף נובמבר 1920.
עם תום השלב הראשון של המהפכה המקסיקנית, הדחת הקאודיו פורפיריו דיאס, נקלעו המהפכנים לקושי מהותי בארגון הממשל מחדש לשביעות רצון כל הזרמים.
במהלך המרד, הייתה המטרה המאחדת של הגורמים השונים, הדחת הרודן מתפקידו.
אך עם השגת מטרה זו פרץ מאבק ממושך בין הליברלים, הרדיקלים והאחרים, שנמשך קרוב ל-20 שנה ונחשב לחלק מהמהפכה המקסיקנית, אף על פי שניתן להחשיבו כמלחמת אזרחים לכל דבר.
עשור לאחר פרוץ המהפכה, ארבעת מחולליה כבר לא היו בין החיים: פרנסיסקו מדרו נרצח ב-1913 תוך כדי כהונתו כנשיא, אמיליאנו ספאטה נרצח ב-1919, ונוסטיאנו קאראנסה נרצח ב-1920 ופנצ'ו וייה ב-1923. כולם נרצחו בידי מתנקשים מתוך המחנה המהפכני.
לאחר רצח קאראנסה, הוכרזו בחירות לנשיאות, ובחצי השנה שבין 1 ביוני ל-30 בנובמבר 1920, כיהן בנשיאות המדינה, אדולפו לה ורטה, שכיהן עד אז כמושל סונורה ומונה לתפקידו הזמני בידי הקונגרס.
בבחירות עלה לשלטון אלווארו אוברגון.
דה לה ורטה יזם מרד נגד אוברגון ב-1923 לאחר שהאחרון סימן כיורשו את פלוטארקו אליאס קאייס.
הוא הצליח לצרף אליו גורמים קתולים, שמרנים, וקציני צבא רבים; שחששו, כל מגזר משיקוליו, מתוכניותיו העתידיות של אוברגון.
אך אוברגון דיכא את ההתקוממות שכונתה לימים "מרד דה לה ורטה" , ואילץ את דה לה ורטה לגלות מהמדינה.
בראשית מרץ 1924 נמלט דה לה ורטה ללוס אנג'לס, בעקבות בריחתו קרסו מעוזי המורדים האחרונים והמפלגה בראשות אוברגון וקאייס שבה להטיל את מרותה על כל חלקי המדינה.
אדולפו ואשתו קלרה דה לה ורטה סבלו בלוס אנג'לס ממצוקה כלכלית.
לאחר 11 שנות גלות, שבו בני המשפחה ב-1935 לאדמת מקסיקו, לאחר עלייתו לשלטון של לאסרו קארדנאס.
הוא גם כיהן בתפקיד ציבורי תחת ממשלות מנואל אבילה קמאצ'ו ומיגל אלמאן ולדס.
אדולפו דה לה ורטה נפטר בנסיבות טבעיות ב-9 ביולי 1955 במקסיקו סיטי.
אדולף קורט בהם היה מתנגד המשטר הנאצי והוא סופר, צייר, פסנתרן, מוזיקאי, מלחין, וחסיד אומות העולם מגרמניה.
בהם נולד בשנת 1926 באוברלנגנשטט שבצפון בווריה, גרמניה.
אמו של בהם, מארי האגן (Marie Hagen) נולדה באוסטריה למשפחה קתולית.
היא נישאה לתעשיין יהודי גרמני, יוזף בהם.
בשנת 1933 נכלא יוזף במחנה הריכוז דכאו אך מארי הצליחה להביא לשחרורו לאחר מספר חודשים.
לאחר שחרורו של אביו היגר בהם לפריז עם הוריו ואחיו ג'ררד, ושם גודל לאור עיקרי הדת הקתולית.
במאי 1940, בעת המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה נכלא בהם האב במחנה המעצר גירס, מכיוון שהיה אזרח גרמני וגרמניה הייתה מדינת אויב.
לאחר כניעת צרפת ביוני 1940 השתחרר האב והגיע לשווייץ.
במשך כל תקופת המלחמה התגורר בהם עם אמו ואחיו הצעיר ג'ררד בפריז.
ביתם הפך למקום מקלט עבור פליטים רבים ממוצא זר, בהם יהודים רבים.
אמו של בהם ארגנה קבוצת נשים לשם הצלת יהודים.
עקב קשריה עם המחתרת הצרפתית הצליחה לקבל התרעות על פעילות הגסטפו והמשטרה הצרפתית, וכך הייתה מזהירה יהודים מסתתרים ומודיעה להם שעליהם להימלט ממקומות המסתור עם הגעת ז'נדרמים צרפתים לאזור.
בתקופה זו למד בהם ציור, והשתמש בכישרון הציור שלו כדי לזייף חותמות בהן נעשה שימוש לשם יצירת מסמכים מזויפים עבור מתנגדי הנאצים, פליטים ויהודים נרדפים.
בתקופת המלחמה היה בהם ידידו של השחקן הצרפתי מישל סרו .
לאחר המלחמה התאחד בהם עם אביו, ששהה בשנות המלחמה בשווייץ.
בהם היה חברם של מוזיקאים רבים, בהם מוריס ראוול וגיורגי סיפרא .
לימים ייחס את השפעתם להתפתחותו המוזיקלית.
בין היתר הלחין מיצירותיהם של היינריך היינה, הרמן הסה, רוברט פרוסט, פול ורלן, וילהלם בוש, יוזף פון אייכנדורף, תאודור שטורם, אנטה פון דרוסטה-הילסהוף, אויגן דרוורמן , מנפרד קיבר , אלברכט גראף פון רכברג ואחרים.
בהם כתב למעלה מ-450 שירים ויצירותיו הופקו בשיתוף פעולה עם זמרים, בהם זמרי אופרה, ומוזיקאים אחרים.
בין היתר מופיעות יצירותיו ברשת השידור הבווארית Bayerischer Rundfunk .
בשנת 2006 קיבל בהם את אות מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה מנשיא גרמניה הורסט קלר.
בשנת 1994 הכיר יד ושם באדולף קורט בהם ובאמו מריה בתור חסידי אומות העולם.
הבַּרוֹן אדולף קוֹהְנֶר מִסַאסבֶּרֶק (בהונגרית: Szászbereki báró Kohner Adolf; פשט, 26 באפריל 1866 – בודפשט, 30 בינואר 1937) היה יהודי-הונגרי בעל אחוזות, תעשיין בקנה מידה גדול ופעיל בחיי הקהילה היהודית בהונגריה.
הוא היה מנכ"ל "אדולף קוהנר ובניו".
הבנק שנוסד למעשה בשנת 1874 על ידי זיגמונד קוהנר, היה אחד הבנקים הפרטיים ההונגריים המשמעותיים ביותר.
אדולף קוהנר היה דמות מובילה בקרב השכבה הבורגנית-קפיטליסטית בהונגריה.
הוא היה נשיא "האיגוד הלאומי לאמנויות היפות", ממקימי מושבת האמנים של סולנוק שנפתחה בשנת 1902. משפחת קוהנר הייתה אחת מ-26 משפחות הברונים היהודים-הונגרים.
קוהנר היה בין בעלי האחוזות והתעשיינים הגדולים בהונגריה אחד המשכילים והמלומדים ביותר.
הוא היה דמות רב-צדדית ועסק בתעשייה, בייצור ובחקלאות, כמו כן גם התנועה התוססת של חיי היהודים בהונגריה נקשרה לשמו.
כנשיא "הלשכה הלאומית היהודית", היה מנהיג הקהילה היהודית ההונגרית.
הוא היה יו"ר "הקרן הלאומית היהודית בהונגריה" וחבר הוועד המנהל של בית המדרש לרבנים על שם הקיסר פרנץ יוזף .
כמומחה לאומנות, אספן ופטרון של אומנויות, שמו זכה להכרה רחבה.
בנוסף לכך הוא אסף את יצירותיהם של ציירים הונגרים.
באוסף שלו נכללו שלוש תמונות של מיהאי מונקאצ'י תמונות נוף של לאסלו פאל וה"עפרוני" של פאל סיניאי מרשה שאותו העניק למוזיאון לאומנויות יפות בבודפשט.
כמו כן היו באוסף שלו יצירות של ציירים מסולנוק ומבאיה מארה.
הפוטנציאל הכספי של פעילותו האספנית התאפשרה עקב הצלחותיו התעשייתיות, המסחריות והבנקאיות המגוונות.
קוהנר היה אחד האזרחים היהודים העשירים ביותר בעשורים הראשונים של המאה ה-19. צמיחתו הכספית החלה בסחר בנוצות ובצמר, ובהמשך הפעלת החזקותיו באחוזות הגדולות שלו, חברות מזון וכימיה משמעותיות והבנק תרמו להתעשרותו.
בבעלות הפירמה "אדולף קוהנר ובניו" היו אחוזות נרחבות שנוהלו למופת בסאסברק, שם עסקו בראש וראשונה בגידול בעלי חיים ובייצור שימורים.
אדולף קוהנר, כמו דמויות רבות נוספות של הבורגנות היהודית ההונגרית זכה בהכרה חברתית ופוליטית רבה.
הקיסר פרנץ יוזף הראשון העניק לו תואר ברון בשנת 1912 והעניק לו את התואר "יועץ ראשי לחצר המלך".
על פי ההספד הקצר בכתב העת "עבר ועתיד" בשנת 1937: "כאשר הנסיבות החומריות אילצו אותו לפרוש, הוא נשא את גורלו בצורה מעוררת כבוד.
שקע בספריו שבעולמם מצא תמיד בית."
בתחילת שנות השלושים של המאה העשרים, ספקולציות מטבע גרועות ולא מוצלחות חרצו את גורל החברה והאוסף.
בשנת 1933, התמוטטה החברה והחובות שהצטברו אילצו את קוהנר למכור במכירה פומבית את מרבית האוסף שלו.
המכירה הפומבית התקיימה בפברואר 1934 במוזיאון ארנסט.
הוא נאלץ למכור גם את ארמונו ברחוב דמיאניץ'.
הוא הצליח לשרוד רק שלוש שנים לאחר מכירת אוסף האומנות שלו.
הוא נפטר ב-30 בינואר 1937 ונקבר בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטריאני.
השאיר אחריו את ילדיו: קארוי, אידה, לואיזה וקטלין.