tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרצי"ה ראה ברב טאו את יורשו – אם כי הציע לאחרים, כמו הרב חיים שטיינר, להיות ראשי ישיבה עמו במשותף – והעתיר עליו כיבודים.
בשונה מרוב ראשי הישיבות, לא נהג להעביר שיעור בגמרא (למעט תקופה קצרה בה העביר שיעורים במסכת חולין), ונימק זאת בכך שתפקידו האישי הוא ביסוס האמונה ולימודה.
את השיעור הכללי בגמרא העבירו ראשי הישיבה שכיהנו תחתיו, הרב אברהם שפירא והרב שאול ישראלי.
נפטר לאחר מחלה ארוכה בחג הפורים, י"ד באדר ה'תשמ"ב (1982) ונטמן לצד אביו בבית הקברות בהר הזיתים.
הרב שפירא והרב שאול ישראלי ירשוהו בראשות הישיבה, לאחר מאבק קצר ברב טאו.
לאחר שקמה מדינת ישראל נוצר צורך בהתייחסות רחבת היקף כלפיה וכלפי סוגיות נוספות שעלו על הפרק.
הרצי"ה התווה משנה רוחנית ומעשית בתחומים אלה, המבוססת על משנת אביו.
המדינה – התגשמות חזון הנביאים
ביום העצמאות הרביעי, בשנת ה'תשי"א 1951, נשא דברים בישיבת מרכז הרב, שנתפרסמו לאחר מכן בספרו תחת הכותרת: "לתוקף קדושתו של יום עצמאותנו".
בדבריו זיהה את הציונות עם תחילת הקץ המגולה, וטען שהחלת הריבונות המדינית על הארץ מהווה קיום עיקרה של מצוות יישוב ארץ ישראל.
כן אמר שהאומץ להכריז על העצמאות היה נס ממרומים.
לפני פרוץ מלחמת ששת הימים, ביום העצמאות ה-19 של מדינת ישראל, הוא נשא נאום שלימים כונה מזמור י"ט של מדינת ישראל, ובו פירט את הגותו המדינית ויחסו למדינת ישראל.
בין היתר טען כי מדינת ישראל היא המדינה שחזו הנביאים.
הוא אף דימה בין תפילין לבין טנקים, בכך שהטנקים משמשים כ"מכשיר מצווה", שעל ידם מקיימים בפועל את מצות כיבוש הארץ, שהיא מצווה מדאוריתא לפי הרמב"ן.
כן קבע שישראל צריכה לשאוף להרחיב את נחלתה ברחבי ארץ ישראל.
הרב צבי יהודה ראה במדינה שלב בגאולת האומה.
הוא השתדל מחד לחזק את מושג המדינה על כל מערכותיה ככל יכולתו, ומאידך פעל לתת למדינה צביון יהודי שורשי.
הוא גרס כי עם ישראל מצוי בעיצומו של תהליך הגאולה, וראה בעליית יהודים, בהתרחבות הלאום על שטחי יש"ע וביישובם, ציון דרך חשוב בתהליך זה.
על פי תפיסה זו, הוא התנגד בחריפות לכל ויתור ונסיגה.
ב-1957 השיא משואה בטקס הדלקת המשואות בערב יום העצמאות, כנציג היישוב הישן.
ראייתו את מדינת ישראל כשלב מרכזי בגאולה וכתופעה של קידוש השם כלל עולמי, גרמה לו לנקוט בקו ממלכתי, והביאה אותו להפגין כבוד רב כלפי הממשלה וראשיה גם כאשר דעתו הייתה חלוקה עליהם.
עם זאת, הדבר לא מנע ממנו מלבקר את מעשיהם באופן תקיף ביותר כאשר הם פעלו לדעתו בניגוד לציוויי התורה.
כחלק מיחסו אל המדינה והמשקל שנתן לממשלה, התנגד בתקיפות לממשלת מיעוט הנסמכת על קולות של מפלגות ערביות.
בממשלה כזו ראה בעיה הקודמת לשאלת שלמות הארץ ו"מיהו יהודי", היות שהיא נוטלת את שליטת העם היהודי במדינתו, ומהווה חילול השם מובהק.
כאשר הוקמה כזו סירב לראות בה ממשלה לגיטימית, וכינה בפומבי את חברי המפד"ל שכיהנו בה כשרים – "המכונים שרים".
עם זאת הזהיר מהפיכת ההסתייגות לכעס ושנאה.
הרב צבי יהודה ראה ביום העצמאות קדושה.
אמר שיש להרבות בשמחה ביום זה, וראה בקיום סעודה בו כבימי מועד סעודת מצווה של הודיה על הקמת המדינה, הוא ייחס חשיבות רבה לסעודה זו המבטאת את משמעות חגיגת היום כמצווה.
הרב צבי יהודה העריך את הרצל על פועלו בעניין שיבת ציון, ואף תלה תמונתו על הקיר.
כאשר היא נעלמה והוא חשש שהדבר נעשה במתכוון החליט להפסיק להעביר שיעורים עד שהיא תוחזר.
לאחר מספר ימים התברר שהיא נפלה מאחורי הכוננית, ורק אז חזר להעביר את שיעוריו.
הרב צבי יהודה ראה בשואה ניתוח הכרחי שעם ישראל נאלץ לעבור ערב גאולתו, אך הוא היה בוכה בכל פעם שדיבר על כך.
לטענתו בעם ישראל נדבקה טומאת הגלות – "זפת הגלות", והשואה הייתה טיפול אלוהי, בדרך של ניתוח נורא וריפוי הכרחי.
לימוד תורה מכוח כלל ישראל
לדעת הרצי"ה, הגישה הנצרכת ללימוד תורה היא מתוך הכרה בנתינתה לכלל ישראל ולא ליחידים או לפרטים, ודווקא מתוך אמונה בכך שהקב"ה בחר בעם ישראל ונתן לו כעם את התורה.
כך הסביר את כוונת הגמרא, המנמקת את החורבן בכך שלא בירכו בתורה תחילה, שהיה חסר להם את יסוד האמונה בכך ש"בחר בנו מכל העמים" ומתוך כך "נתן לנו את תורתו".
הרב צבי יהודה ראה את לימודי האמונה כחלק עיקרי בלימוד התורה.
הוא חזר על כך שאמונה נבנית על ידי לימוד קבוע ומעמיק בספרי האמונה של חכמי ישראל, וראה בכך את הייחודיות של ישיבת מרכז הרב.
הוא הדריך על פי דברי הגר"א להרבות בלימוד ספר הכוזרי, , וכן בספרי מהר"ל מפראג, אותם ראה כהכנה ללימוד פנימיות התורה.
בעת מחלוקת על קבלת תלמידים חילונים לבית ספר תיכון דתי, השיב הרצי"ה במכתב: .
עם ריבוי המשפחות במרכז הרב שחיפשו מוסדות לימוד בעלי רמה תורנית גבוהה יחד עם תודעה לאומית, אמר הרצי"ה שיש להקים תלמוד תורה מתאים.
בעקבות כך הוקם בית הספר נועם בידי תלמידיו, שבהמשך צמחה ממנו רשת נועם.
בהמשך עלה רצון בהקמת מוסד תורני עוד יותר, בו כבר מהגיל הרך יהיו לימודי הקודש בסיס מרכזי וכמעט יחידי, ובברכתו הוקם תלמוד תורה מורשה.
כמו כן, כמענה לצורך בישיבה מתאימה לגילאי תיכון, יזם הרב אברהם אלקנה שפירא את הקמת ישיבת ירושלים לצעירים, ברוחה של מרכז הרב.
ובהדרכת הרצי"ה שבירך על הרעיון הוקמה והתנהלה הישיבה.
הרב צבי יהודה התנגד להצגת התורה והמדע כתחומים נבדלים מהותית: .
כן אמר שלימוד שפות זרות הוא לכתחילה, כאשר הכל לשם שמים.
עם זאת, הסתייג מלימודיהן במסגרת ישיבה, בשונה מעמדתו לגבי מוסדות אחרים – כפי שהורה לבית הספר נועם, שהיות ואינו חלק מישיבה ניתן ללמוד בו אנגלית.
כאשר ביקשו בישיבת ירושלים לצעירים שהוכוונה על ידו להכניס לימודי מתמטיקה, אישר זאת בנמקו שזהו לימוד חשבון באופן מורחב וגם בישיבת עץ חיים למדו חשבון, וכן שגם הגר"א עסק בו ואף חיבר את הספר 'איל משולש' העוסק בגאומטריה.
לעומת זאת, ללימודי אנגלית בישיבה לצעירים התנגד נחרצות.
הוא הסביר שעניינה של הישיבה הוא קודש, שלימוד שפה זרה הוא גם התבטלות לתרבות הגויים, ושבירושלים קיים "חרם" על לימוד שפה זרה.
למרות שבכך נפגעה הכרת משרד החינוך בישיבה לצעירים, עמד הרצי"ה על דעתו והדגיש שאין לישיבה תלות בו ומחויבות לתכתיביו.
כאשר הורים נמנעו משליחת בניהם לישיבה בשל כך, הוסכם לבסוף על לימודי אנגלית בערב במקום נפרד מהישיבה, למעוניינים.
את לימוד היסטוריה ראה כקודש, ואמר שיש ללמדו בישיבה, אך הקפיד שזה ייעשה דווקא מתוך ספר המתאים לרוח ומסורת ישראל.
משלא נמצא ספר כזה המתאים להילמד בישיבה – הורה לרב יוסף ברמסון שלימד את המקצוע בישיבה, שיכתוב ספר בעצמו ומתוכו ילמד.
בנוגע ללימודי ספרות ולשון בישיבה לצעירים אמר שהם הרחבת התורה וניתן ללומדם, אך יש לוודא שאין בהם תכנים הנוגדים את התרבות התורנית.
הורה שבשעה שאדם לומד באוניברסיטה, שהיא לתפיסתו מקום סכנה רוחנית, לא רצוי שיחנך.
אך לאחר שסיים את לימודיו – אם מצבו הרוחני נשמר, יכול לחזור וללמד.
הרב צבי יהודה, התנגד לכפייה דתית, ונתן ביטוי דרמטי לכך כשהצהיר על הצטרפותו ל"ליגה למניעת כפייה דתית".
ואולם, לאחר זמן פרש מן התנועה, מכיוון שטען שבפועל תומכת הליגה בכפייה אנטי-דתית (מכיוון שחבריה לא הסכימו לשנות את שמם ל"הליגה למניעת כפייה מצפונית").
בתגובה לטענות שנשמעו כנגדו שמאמר הדור, שכתב אביו, הראי"ה קוק, ובו הוא מדבר על החיוב שביהודים חילוניים, התאים לדור של אביו אך לא לדור הנוכחי, היה עונה לתלמידיו "אתם הייתם באותו דור, או אני?".
עוד אמר כי "אדרבה, דורנו הוא עוד יותר נפלא".
בנושאי מעמד האישה ומגדר הדגיש הרצי"ה את מאמר חז"ל במסכת בבא קמא: "השווה הכתוב אישה לאיש לכל דינים שבתורה".
לדבריו, הנקודה היסודית בסוגיות אלו היא השוויון; אך השוויון אינו זהות אחידה, ולכל אחד מהמינים יש תפקיד משלו.
מתוך גישה זו פירש את דברי חז"ל המבחינים, בין אשה לבין איש, כמתאימים לתכונות הפיזיות, הנפשיות והרוחניות של כל אחד מהם.
הרצי"ה תמך בדעה שנשים תלמדנה חלקים בתורה, בעיקר לימודי תנ"ך, אמונה והלכה למעשה.
בביתו התקיימו שיעורים קבועים לנשים.
חלק מהשיעורים לגברים הושמעו ברמקול לנשים בדירתה הסמוכה של שכנתו.
הוא נפגש עם נשים שבאו לדבר עמו, בלי להביט בהן, חלקן נשים ידועות, כגון, אביטל שרנסקי, שולמית אלוני וגאולה כהן.
בהקשר של שירות נשים בצה"ל, סבר על פי דברי המשנה והרמב"ם כי באופן עקרוני גם נשים חייבות במלחמת מצווה.
עם זאת, הוסיף כי "בשירות צבאי לבנות קיימת סכנה של נפילה מוסרית, וקשה לבת להישאר בתמימות צניעותה".
לכן לדבריו על הרבנות הראשית להכריע בסוגיה זו (בהתאם למצווה לשמוע "אל השופט אשר יהיה בימים ההם").
בפועל, תמך בשירות לאומי לבנות, בהסתמכו על דברי הרדב"ז על השתתפות נשים במלחמת מצווה, אשר מתבטאת למשל באספקת מים ומזון ללוחמים.
הרב צבי יהודה ראה בצניעות תכונה טבעית של עם ישראל: .
לדבריו כל ההלכות באות סביב למידה זו.
כדוגמה הביא את כיסוי הראש לגברים שנהוג בעם ישראל, אף שהחיוב בו אינו ברור בפוסקים.
בהקשר זה, אמר שיש להצטער על כך שרבי ישראל מאיר הכהן, מחבר הספר משנה ברורה, התיר לנשים, כחידושם של כמה אחרונים, לא לכסות את חלק הרגל שמתחת לברך.
הרב צבי יהודה דרש הקפדה על דיני הצניעות והפרדה בין בנים לבנות ועמל להטמיע אותם.
הוא הורה להתחיל לחנך לצניעות מגיל שלוש, אך לפי הדרגה החינוכית.
התיר שירת שירי קודש על ידי בנים ובנות יחדיו בחוג המשפחה, גם במשפחה המורחבת.
לרצי"ה היו קשרים חמים עם תנועת הנוער בני עקיבא, והוא כתב מאמרים בביטאון התנועה.
על אף התנגדותו לפעילות מעורבת, אישר למדריכים להעביר בה פעולות.
הרב ישי באב"ד סיפר שבהיותו בן שבע עשרה התלבט האם להצטרף לטיול מעורב בתנועה, והרצי"ה התיר לו.
על אף שלא רצה שבני עקיבא תיפגע, בירך על הקמת תנועת הנוער הנפרדת אריאל.
הרב צבי יהודה התנגד לעלייה להר הבית.
הוא סבר שמכיוון שלאחר מלחמת ששת הימים, הר הבית תחת שליטה ישראלית בפועל, האיסור ההלכתי להיכנס למקום נשאר בתוקפו ואין צורך לדון בשינוי שלו.
לטענת אחיינו הרב שלמה רענן ותלמידו הרב יצחק שילת, בשלב מאוחר יותר התיר את העלייה בעקבות שינוי המצב והתפתחות המחקר.
לעומתם תלמידים רבים אחרים מעידים שלא שינה את דעתו בנושא מעולם.
כהמשך לדרכו של אביו במבוא לספר שבת הארץ גם הרב צבי יהודה הורה שיש לסמוך על היתר המכירה בשנת השמיטה.
על הקונים בשמיטה יבול נוכרי אמר: "לתת תמיכה לאויבינו זה נקרא מידת חסידות?!".
עוד העביר ביקורת על דעתו של הרב יעקב אריאל שכתב ש"הדעות המקילות בשמיטה אינן אלא דעת יחיד" וקבע כי
לאחר מלחמת ששת הימים ועם גדילתה המשמעותית של הישיבה ופרסום דבריו בידי תלמידיו, נפתח בחיי הרצי"ה פרק חדש כ"מנהיג לאומי".
צד ההנהגה שבו הלך אז והתעצם, והתבטא בתחומים רבים כמו עצם היחס למדינה, המאבק נגד המסיון, הובלת ההתיישבות ביהודה ושומרון וכרוזיו בעניין, ועוד.
השפעתו של הרב צבי יהודה גרמה לשינוי ניכר בציבור הדתי לאומי, בשני נושאים מרכזיים: ראשית – מבחינת עמדות פוליטיות ויצירת מפעל ההתיישבות, בעוד שעד לשנות השישים הייתה המפד"ל ממוקמת במרכז, לצדה של תנועת העבודה.
לא מעט בהשפעתו עברה המפלגה לצדה הימני של המפה הפוליטית, תוך עקיפת הליכוד מימין.
זאת תוך שגוש אמונים, שהוקם על פי קריאותיו ורבים מפעיליו היו תלמידי הרב צבי יהודה ופעלו מכוחו, הקים יישובים רבים מעבר לקו הירוק.
שנית, כשבמקביל, החליפו בהדרגה תלמידיו ותלמידי תלמידיו של הרב צבי יהודה את הר"מים החרדים בחלק מהישיבות התיכוניות, ואף הקימו בעצמם ישיבות נוספות – הן תיכוניות והן גבוהות והסדר.
בכך נוצר בהשפעתו הישירה עולם תורה דתי לאומי ענף.
מהלכים אלה תרמו לביטחון העצמי של הציבור הדתי לאומי.
בעבר הייתה בציבור זה התחושה של נחיתות כלפי החלוציות החילונית בממד הלאומי, וכלפי החרדיות בממד הדתי.
עתה החל ציבור זה להוביל שינוי במפה הפוליטית והמדינית מחד, ובעולם תורני מאידך.
הרב צבי יהודה דרבן את תלמידיו למעורבות בחיי המעשה במדינת ישראל.
תלמידיו הקימו חלק ניכר מן הישיבות הגבוהות הציוניות, ישיבות ההסדר והמכינות הקדם צבאיות הדתיות.
לאחר מלחמת ששת הימים פעל רבות ליישוב הארץ, על פי עקרון ארץ ישראל השלמה ומתוך שאיפה ליישומו (אף שהדגיש ש"ארץ ישראל השלמה" כוללת גם את עבר הירדן ועוד, ומשום כך אף לא הצטרף לתנועה למען ארץ ישראל השלמה).
הוא הכריז בעל פה, בגילויי דעת שפרסם בעיתונות ובמכתבים ששלח לראשי המדינה, כי הנוסחה "שטחים תמורת שלום" אסורה על פי התורה, וכי יש להתנחל בכל רחבי ארץ ישראל.
וכך הצמיחה ישיבת "מרכז הרב" את מנהיגי תנועת "גוש אמונים", כשהרב צבי יהודה משמש לה מנהיג רוחני.
בהתאם לדרכו, דחף את תלמידיו להקמת יישובים ביהודה ושומרון, ואף השתתף בעלייה של אחד מהם כשהוחלט לפנות את גרעין "אלון מורה" כאשר ניסה להתיישב בחווארה (ליד שכם), השתתף הרב צבי יהודה בניסיון למנוע את הפינוי.
הרב צבי יהודה פתח את מעילו אל מול החיילים וקרא לעברם "קחו מכונת ירייה ותהרגו אותי", "כמו שלא תוכלו להכריח אותי לאכול חזיר כך לא תפנו אותי מכאן".
לאחר שפונו כל שאר האנשים ניגש אלוף הפיקוד יונה אפרת, אחז בידו של הרב צבי יהודה והוא הלך עמו אל האוטובוס.
עם זאת, ביטוי לגישתו הריאלית ניתן לראות כאשר תלמידו הרב חנן פורת הציע לאחר מלחמת ששת הימים ושחרור הר הבית להתחיל ללמוד את הלכות בית המקדש.
הרצי"ה השיב כי עוד נצטרך ללמוד שנים רבות את ההלכות העוסקות במלחמות ובסדרי המדינה שבטרם הגאולה השלמה.
מאבק במסירת שטחים ופינוי יישובים
את עמדתו התקיפה כנגד כל מהלך של נסיגה הביע גם בכרוזיו, לדוגמה: .
הוא אף עודד את מאבקי המתיישבים, לדוגמה בכרוז תמיכה לבאים ולמתיישבים בסיני במסגרת התנועה לעצירת הנסיגה: .
בתשל"ז, לאחר שקיבל מכתב הקובל על כך שגוש אמונים הוא נגד הממשלה, כינס את ראשי גוש אמונים לשיחה ואמר: .
מעמדה וכבודה של הרבנות הראשית
הרב צבי יהודה נלחם רבות על מעמדה של הרבנות הראשית לישראל, וראה בה את ה"מרא דאתרא" במדינת ישראל.
במסגרת זו פעל הן כנגד הפגנת זלזול מצד חלק מהציבור החרדי כלפי הרבנות הראשית לישראל והרב הראשי לישראל (בעיקר הרב שלמה גורן); והן כנגד התערבות של בג"ץ בפסקי הדין של בתי הדין הרבניים של הרבנות.
המאבק לעליית יהודי ברית המועצות
הוא עודד את פעילות תנועת שלח את עמי למען עלייה של יהדות רוסיה ותלמידיו היו פעיליה המרכזיים.
משנתו ודמותו של הרב צבי יהודה קוק הייתה ידועה במעגלים רחבים בחברה הישראלית והוא ניהל קשרים עם אנשי רוח רבים, כמו חיים נחמן ביאליק ואז"ר.
הוא נחשב למנהיג הרוחני הבולט בציבור הדתי לאומי.
והיה אף בעל השפעה על אנשים מחוץ למחנה הדתי – דוגמת משה דיין.
הוא נטל חלק במגעים עם הממשלה בשאלת גיוסם של בני הישיבות והשתתף בפגישות בנושא עם דוד בן-גוריון ועם משה דיין.
הפגישה עם דיין הייתה כעשור אחרי זו שעם בן-גוריון, ובזמנה כבר בלט הרצי"ה במנהיגותו והיה דומיננטי בה מאוד.
הוא היה נחרץ למנוע כל גיוס שלהם בכפייה ושלא בהסכמת הרבנים.
הרב צבי יהודה היה מיודד עם חלק מהמנהיגים החרדים הבולטים, בהם הרב יחזקאל סרנא והרב שלמה זלמן אוירבך.
עם זאת היו בציבור החרדי שהתנגדו לו, בשל תמיכתו בציונות ובמדינת ישראל.
מתנגדים נוספים קמו לו בחוגי השמאל הפוליטי הדתי, שהצמיחו אחר כך את מפלגת מימד ואת "נתיבות שלום".
הרחוב שבו שוכנת ישיבת מרכז הרב נקרא על שמו.
כמו כן, נקראו רחובות על שמו בבת ים, במבוא חורון, בקריית ארבע ובבית אל.
היישוב נחלת צבי ליד מעלה מכמש נקרא על שמו.
ישיבת בני צבי בבית אל שהוקמה על ידי הרב חנוך פיוטרקובסקי, נקראת על שמו.
רשת האולפנות צביה, שהוקמו על ידי הרבנים חיים שטיינר ויעקב פילבר, נקראות על שמו.
המרכז התורני "רצון יהודה" בפתח תקווה, נקרא על שמו.
המכון להוצאת ספרים שלצד ישיבת מרכז הרב, שייסד הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא לזכרו לאחר פטירתו, נקרא מכון הרצי"ה.
הרצי"ה נבחר לדמות המופת של החמ"ד לשנת תשע"ג.
הרב מיכאל הרשקוביץ – ר"מ בישיבת מרכז הרב ורב היישוב נריה לשעבר, עזר רבות לרבו הרצי"ה בעריכת כתבי הרב קוק.
הרב יוסף בדיחי משמשו בקודש של הרצי"ה – הוציא מקצת מכתביו לאור, מחבר הספר גאולת אור הצב"י, ממשנתו של הרצי"ה.
הרב צבי יהודה הוציא חלק גדול מספרי אביו, הרב אברהם יצחק קוק, ובהם אורות התשובה, אורות, ועולת ראי"ה ועוד.
נפש הראי"ה – חוברת ליום השנה הראשון לפטירת אביו, ובה תיאור על אישיותו ודרכיו
לשלושה באלול – עדויות ומעשים מחיי הראי"ה קוק
לנתיבות ישראל א–ב – אסופת מאמרים
הערות והרחבות הלכתיות בסוף ספרי אביו משפט כהן, מצות ראי"ה, דעת כהן, עזרת כהן, שבת הארץ ועולת ראיה.
בהערות והרחבות אלו הוא דן ברוב סימני הספרים.
דודי לצבי – חלופת מכתבים בין הרצי"ה לרב דוד כהן (הנזיר), בעריכת הרב יוסף טולדאנו
להלכות צבור – אוסף מכרוזיו הציבוריים ואיגרות בעריכת הרב צבי טאו
ממורשת הצב"י – לקט איגרות בעריכת הרב יוסף בדיחי
אור לנתיבתי – דברי תורה והגות קצרים, בעריכת הרב חיים שטיינר והרב איסר קלונסקי
צמח צבי – קובץ אגרות בעריכת הרב דוד לנדאו, הרב זאב נוימן והרב שחר רחמני
צמח צבי חלק ב - אגרותיו משנים תר"פ- תרפ"א, יצא לאור על ידי משפחת רענן באדר תשפ"ה
– לקט שיחות וכרוזים בנושא המאבק על שלמות ארץ ישראל, בעריכת הרב זלמן ברוך מלמד
אגרות רבנו הרב צבי יהודה זצ"ל לר' יצחק וייל – בעריכת הרב שלמה אבינר
שמונה איגרות מהרב צבי יהודה קוק – בעריכת הרב ד"ר חגי שטמלר
הערותיו על התלמוד שכתב על הש"ס האישי שלו, נדפסות בסוף כרכי הש"ס של הלכה ברורה בשם גיליון הש"ס
כרוזי הצב"י - הדרכת כלל ישראל, בהוצאת משמשו הרב יוסף בדיחי.
שיעורים ושיחות שסוכמו על ידי תלמידיו
שיחות הרב צבי יהודה בעריכת הרב שלמה אבינר.
תחילה יצאו מאות חוברות על פרשיות השבוע ונושאים אחרים.
בשנים האחרונות יוצאים כרכים המבוססים בחלקם על החוברות.
עד עתה יצאו חמישה כרכים על חמשת חומשי התורה, שני כרכים על המועדים, כמה כרכים על ספר אורות ועוד עשרה כרכים בנושאים מרכזיים במשנתו.
מתוך התורה הגואלת ששיכתב תלמידו הרב חיים אביהוא שורץ.
המיוחד בשיעורים אלו שהכל משוכתב מילה במילה מדברי הרצי"ה.
בתחילה יצאו השיעורים לאור בארבעה כרכים ללא סדר מסוים.
משנת תשע"א יצאה מהדורה המחלקת את הסדרה לשלושה ספרים (פרשת שבוע, מועדים וזמנים, אורות, כוזרי וארץ ישראל) וחוברת 'לנתיבות התורה הגואלת' על בנין האישיות ולימוד התורה.
באלול התשפ"ד החוברת יצאה במהדורה חדשה מורחבת על ידי מכון מים חיים של ישיבת מרכז הרב.
קניין תורה – בעריכת הרב נחום רקובר
קניין תורה – בעריכת הרב יוסף אלנקווה
עץ יהודה – בעריכת יהודה חזני
פעמים – שיחות על התורה והמועדים, שסיכם אילן תור, בעריכת הרב שלמה אבינר והרב חיים וידל
מאורות הרצי"ה, שיחות על פרשיות השבוע ועל המועדים, סיכומים של הרב הושע רבינוביץ
ביאורי הרצי"ה לפרקי אבות בעריכת הרב זאב נוימן
פסקי רבינו – ליקוט פסקי הלכות והנהגות של הרב צבי יהודה, על סדר אורח חיים – בעריכת הרב שלמה אבינר
דבריך יאיר – שיעורים על הנביאים (ישעיה, ירמיה ויחזקאל) ששוכתבו על ידי הרב יאיר אוריאל, מבוארים על ידי הרב דוד חי הכהן.
צבי תפארתו - חוברת שיעורים לחנוכה משכתובי משמשו בקודש הרב יוסף בדיחי.
מכון מים חיים ירושלים התשפ"ה.
צבי (צביקה) יחזקאלי (נולד בט"ו באב ה'תש"ל, 17 באוגוסט 1970) הוא עיתונאי ישראלי, פרשן לענייני ערבים ומגיש תוכנית בחדשות i24. עד יוני 2024 שימש כראש הדסק לענייני ערבים של "חדשות 13".
בשנת 2025 הוא הקים את הקהילה "בסלון של צבי יחזקאלי" – מועדון תוכן שבועי העוסק בהבנת תהליכים פוליטיים, ביטחוניים וחברתיים במזרח התיכון.
יחזקאלי נולד בירושלים, להורים שעלו לישראל מעיראק.
הוא הבן הבכור ויש לו עוד שתי אחיות צעירות ממנו.
אביו היה בעל חברה למכוניות גרירה, ואימו עבדה במשרד החברה.
את שירותו הצבאי עשה ביחידת "מורן".
בנובמבר 1988 התגייס לצה"ל, ולאחר שירות סדיר של 3 שנים השתחרר.
בינואר 1992 החל קורס אחיד בשב"כ ולאחר מכן עבד כמאבטח במשך שבע שנים בשגרירויות ישראל בחו"ל ובטיסות.
במסגרת עבודתו בשב"כ, היה למשך שלושה חודשים בין מאבטחיו של שמעון פרס לאחר רצח רבין.
במקביל בין 1994 ל-1997, למד בבית הספר לתקשורת ועיתונאות "כותרת" באוניברסיטת תל אביב.
הוא החל להתעניין באסלאם אחרי שצפה ביצחק רבין לוחץ את ידו של יאסר ערפאת בעת החתימה על הסכם אוסלו א' ב-13 בספטמבר 1993, והחליט שהוא רוצה להעמיק בעולם הערבי.
עם סיום עבודתו ותחילת העבודה בגל"צ, החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, במסגרת משולבת בין החוגים לתקשורת ולימודי המזרח התיכון.
אז למד לראשונה את השפה הערבית.
בהמשך, סיים יחזקאלי תואר שני בחוג למזרח התיכון.
ב-1997, לקראת סיום התואר הראשון, עבר לחצי שנה בחברון שם התגורר אצל חמולת שויוח'י ומשם עבר לג'נין, כדי להבין טוב יותר את השפה והתרבות הערבית.
במהלך לימודיו ב"כותרת", יצא צה"ל מן הערים הפלסטיניות ביהודה ושומרון ולכן נאסר על החיילים ששירתו בגלי צה"ל להיכנס אליהן.
אחד המורים של יחזקאלי הודיע לו שבגלי צה"ל מחפשים אזרח שימלא את תפקיד הכתב לענייני השטחים, והוא התקבל לתפקיד.
בנוסף, עבד בערוץ הראשון של הטלוויזיה, שם הכין כתבות מגזין ל"יומן".
בשנת 2002, כאשר הוקם ערוץ 10, הצטרף ל"חדשות 10" כראש הדסק לענייני ערבים.
במסגרת התוכנית "לונדון את קירשנבאום" ששודרה בערוץ, הגיש יחזקאלי פינה על "העולם הערבי", שבה הוא הביא סיפורים מהמזרח התיכון וארצות ערב בפרט.
סגנון סיקורו את העולם הערבי שונה מזה של פרשנים ותיקים יותר.
בקיץ 2007 הושעה יחזקאלי למספר חודשים מ"חדשות 10" לאחר שהציע את מועמדותו להחליף את גדי סוקניק בחדשות ערוץ 2. בנובמבר 2007 חזר לשדר ב"חדשות 10".
בין השנים 2009–2010 הגיש בערוץ 10 את התוכנית "חבר לנפש" יחד עם הרב ארז משה דורון.
בשנים 2012–2013 הגיש בגלי צה"ל מדי יום ראשון את "ציפורי לילה שקופות", מסע אל הנפש בהתבוננות יהודית מקורית, יחד עם גידי דבוש, מוזיקאי ומטפל בנפש.
בראשית שנת 2021 הקים יחזקאלי את עמותת "עוצרים את הג'יהאד העולמי" עם גלעד אך, מנכ"ל עמותת "עד כאן".
שתי העמותות אף חולקות את אותם משרדים, ויחזקאלי שיתף פעולה עם "עד כאן" ופרסם חומרים שאסף הארגון בסדרת הכתבות "פאודה גרסת המציאות" ששודרו בחדשות 13 מבלי שציין את הקשר שלו לארגון.
בעקבות הביקורת שנמתחה עליו פורסמה תגובת חדשות 13 ולפיה לא היה נדרש גילוי נאות.
בשנת 2014 החל להגיש את תוכנית הראיונות "נקודה טובה" העוסקת ביהדות ורוחניות בערוץ 20.
אחרי מות אהוביה סנדק, "נער גבעות" שנהרג בהתנגשות רכב משטרה ברכבו בדצמבר 2020, החל יחזקאלי לפרסם, מדי שבוע, סרטון בנושא התנ"ך כחלק מ"מיזם רוח דוד".
ב-23 במרץ 2023 אמר: "אני יודע בדיוק מה הערבים רוצים - אני אישית לא חושב שהם ייצאו למלחמה, אני אישית לא חושב שהמצב הוא כזה נורא כפי שמערכת הביטחון מציגה אותו".
ספג ביקורת אחרי שטען שצה"ל היה צריך להרוג 100 אלף עזתים בתגובה לטבח שבעה באוקטובר.
בשנת 2012 שודרה בערוץ 10 הסדרה הדוקומנטרית "אללה אסלאם", שיצר וביים דוד דרעי.
בארבעת פרקי הסדרה, התחזה יחזקאלי למוסלמי המשוטט במדינות אירופה וסיקר את תופעת האסלאמיזציה של אירופה דרך ראיונות של מוסלמים תושבי אותן מדינות.
הסדרה הוצגה בפסטיבל הקולנוע ירושלים, שם הוקרנה לראשונה, תחת השם: "החצר האחורית של אירופה".
בשנת 2014, לאור עלייתה של המדינה האסלאמית במזרח התיכון, יצא יחזקאלי למסע עיתונאי נוסף באירופה ובישראל, שהוליד סדרת כתבות בשם "איום דאעש", כדי להתחקות אחר גורם המשיכה של הארגון הרצחני המתבטא בהתגייסות של צעירים מוסלמים מאירופה למלחמה לצד המדינה האסלאמית בסוריה ובעיראק.
יחזקאלי המשיך לסקור את ארגון המדינה האסלאמית: ב-2015 יצא סרטו "היג'רה" , ב-2016 יצאה סדרת הכתבות "דאעש: הדור הבא" וב-2017 שודרה סדרת הכתבות "וידויים מדאע"ש".
מ-30 בינואר עד 6 במרץ 2018 שודרה הסדרה "בזהות בדויה", בת שישה פרקים, שבה יחזקאלי "מסתערב" בדמות של שייח' מוסלמי, ח'אלד אבו סאלם, עם הכינוי אבו חמזה.
הוא חודר לתוך ארגוני האחים המוסלמים בצרפת, גרמניה, טורקיה וארצות הברית, על מנת לגלות את מטרתו של האסלאם הקיצוני, שאינו פועל באופן אלים, אלא באמצעות ה"דעוה" – קירוב אנשים לא-מוסלמים לאסלאם באמצעים לא אלימים (בעיקרם תעמולה שקרית), כדי להשליט את האסלאם על כל העולם.
בדיוני טלוויזיה על הסדרה נשמעו ביקורות שהיא אינה עומדת בסטנדרטים של עיתונות חוקרת אובייקטיבית ויחזקאלי מערב בין תיעוד עיתונאי לבין נרטיב אישי אידאולוגי.
במרץ 2020 שודרה ברשת 13 סדרת הכתבות סאלאם איראן - פרויקט מיוחד של צבי יחזקאלי המתעד את המפגש עם האיראנים שברחו מהרפובליקה האסלאמית.
באוקטובר 2022 פרסם ברשת 13 סדרת דוקו-דרמה בשם "שתולה" בת חמישה פרקים, החושפת תיעוד אותנטי על המתרחש מאחורי הקלעים של ארגוני זכויות האדם הפועלים ברשות הפלסטינית, ומציגה כיצד נערכת המלחמה התודעתית שלהם נגד ישראל, על ידי שתולה שוודית המתערה בארגונים הפלסטיניים ובהם ארגון הטרור חמאס.
באפריל 2024 הודיע צבי יחזקאלי על פרישתו מרשת 13 ועל הצטרפותו לערוץ החדשות i24NEWS, שם מונה לפרשן הבכיר של הערוץ ולמגיש תוכנית מרכזית.
בריאיון שהעניק הסביר כי בין הנימוקים להחלטתו היו תחושת ניכור גוברת בסביבת עבודתו, במיוחד בימי המלחמה, וצורך אישי לעבור למקום שיאפשר לו "לחזק את החיילים" ולממש את כוחו העיתונאי במקום שבו הוא מרגיש שהוא משפיע.
באוגוסט 2024 החל להגיש את התוכנית " הערביסטים", לצדם של המזרחנים יוני בן-מנחם, רות וסרמן-לנדה, ד"ר אדי כהן ועוד אנליסטים מתחלפים כמו בני סבטי, עידית בר ואחרים.
התוכנית מתמקדת בניתוח האירועים במזרח התיכון, ובין השאר כוללת פינות קבועות דוגמת "המדריך לאיראן" בהשתתפות אליהו יוסיאן, פינת התרבות עם גיל רון שמע ועוד.
יחזקאלי מספר שהוא מצדד בגישה "ערביסטית" שמותאמת לרוח המזרח התיכון בהתנהלותה של ישראל כלפי הפלסטינים, ולא בגישה "מערבית", בה היא נוקטת לדבריו.
באוגוסט 2025 זכה בתואר פרשן העולם הערבי הכי אהוב בסקר של מעריב השבוע כאשר גרף 41.3% מהקולות.
בינואר 2026 הגיע למקום השלישי בקטגוריית העיתונאי האהוב ביותר בישראל לפי מדד התקשורת השנתי של מכון אגם, האוניברסיטה העברית בירושלים ואוניברסיטת תל אביב.
ביולי אותה שנה פרסם את ספר הביכורים שלו, "אמרתי לכם.
זה ג'יהאד", בו הוא מסכם שלושים שנות סיקור עיתונאי, מתקופת הסכמי אוסלו ועד מתקפת השבעה באוקטובר.
במקביל הוציא גם ספר ילדים ראשון בשם "השקט שלפני המבול", הפותח סדרת ספרי ילדים העוסקת באירועי 7 באוקטובר.
באפריל 2025 ייסד את המיזם "בסלון של צבי יחזקאלי" – קהילה דיגיטלית העוסקת בהבנת תהליכים פוליטיים, חברתיים ותרבותיים במזרח התיכון.
במסגרת הקהילה מתקיים מדי שבוע מפגש זום חי, שבו מציג יחזקאלי ניתוחים עדכניים של אירועים אקטואליים, לצד למידת עומק של התרבות והפוליטיקה בעולם הערבי.
למפגשים מוזמנים מרצים מעולמות הביטחון, התקשורת, האקדמיה והדת.
יחזקאלי התריעמפני התעצמות החמאס וגישתו הג'יהאדיסטית, הדגיש שחמאס מחכה לרגע המתאים לפתוח במבצע צבאי, וטען לאחר מבצע שומר החומות ולפניו שהוא אינו מורתע מספיק מפני כוחות הביטחון של מדינת ישראל.
יחזקאלי התריע על כך במשך שנים לפני טבח שבעה באוקטובר וגם בתחילת שנת 2023וטען שהדרך היחידה לפתרון בעיית רצועת עזה היא פתיחת במבצע צבאי להפלת החמאס.
הוא ממשיך להתריע גם כיום מפני אירועים דומים על ידי כוחות ג'יהאדסטים במרחב יהודה ושומרון.
דברים דומים אמר גם על ארגון הג'יהאד האיסלמי.
זה ג'יהאד - שלושים שנות סיקור מאוסלו ועד ה-7 באוקטובר.
השקט שלפני המבול - כתב יחד עם אורי אדלר - ספר ילדים על האירועים שהובילו ל7 באוקטובר.
ב-2008 נישא למיטל כהן, שעבדה כפרסומאית.
יחד חזרו בתשובה וכיום הם מגדירים עצמם חרדים.
בני הזוג מתגוררים בבת עין שבגוש עציון, ולהם שמונה ילדים.
יחזקאלי מספר שחזר בתשובה בעקבות מפגשיו הטעונים עם פלסטינים, ובעיקר עם המחבל זכריא זביידי.
צבי יעבץ (Yavetz; 26 באפריל 1925 – 8 בינואר 2013) היה היסטוריון ישראלי שהתמחה בהיסטוריה של רומא העתיקה, ממייסדי הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב ופרופסור בה, חתן פרס ישראל במדעי הרוח לשנת 1990.
יעבץ נולד בשם צבי צוּקֶר בצ'רנוביץ שבצפון בוקובינה, אז חלק מרומניה, בן לעמליה ואריה צוקר.
סבו מצד אמו, הרב משה (מוישה) יעבץ, היה פקיד ראשי במבשלת בירה בצ'רנוביץ.
סבו מצד אביו, נחמיה, היה בעל בית חרושת לטקסטיל, שאותו ירש אביו (בית החרושת קיים עד היום).
גדל בבית ציוני-חילוני, שפת אמו הייתה גרמנית.
סבו מצד אמו לימד אותו עברית (בהברה אשכנזית) מגיל חמש.
בילדותו למד בבית ספר פרטי, שם למד צרפתית, גרמנית ולטינית, בבית למד עם מורים פרטיים.
ב-1940, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, עברה עירו לשליטת ברית המועצות, ואז למד בגימנסיה סובייטית רוסית, אוקראינית ויידיש.
עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-1941 עברה העיר לשליטה נאצית, ויעבץ, כיהודי, נפל קורבן לחוקים הנאציים נגד יהודים ונכלא בגטו.
לאחר פטירת אמו בגטו נשלח ברכבת לטרנסניסטריה, אולם קפץ מן הרכבת והצליח לשוב לבית הוריו.
בעזרת כספים שהוסתרו על ידי אמו הצליח, יחד עם עוד שמונה עשר פליטים יהודים, לברוח מרומניה בדרך הים, תוך מתן שוחד לפקידים רומנים.
הם נחתו בחופי טורקיה, שהתכוונה להעבירם חזרה לרומניה, אולם בעקבות שביתת רעב של הפליטים הם הועברו לרשות הבריטים, ששלחו אותם לקפריסין.
יעבץ הצליח להגיע לארץ ישראל בעזרת חיילים ארצישראלים ששירתו בצבא הבריטי ושהו בקפריסין, בהם אורי יפה ומיכאל אבן-ארי (לימים פרופסור באוניברסיטה העברית).
לאחר מלחמת העצמאות שינה את שם משפחתו מ"צוקר" ל"יעבץ" – שם משפחתם של סבו וסבתו מצד אמו, שנרצחו בשואה.
עם עלייתו לארץ ישראל התגייס לפלוגה ג' של הפלמ"ח באשדות יעקב, שמפקדה היה אורי יפה.
בשנת 1945 החל ללמוד באוניברסיטה העברית היסטוריה, סוציולוגיה ולימודים קלאסיים לתואר שני (באותה תקופה הלימודים היו ישירות לתואר שני).
מוריו הבולטים היו אביגדור צ'ריקובר וריכרד קבנר בהיסטוריה, מרטין בובר בסוציולוגיה, ומשה שוובה וחיים וירשובסקי בלימודים קלאסיים.
באותה תקופה עבד לפרנסתו כשמש בבית ספר לחירשים-אילמים.
במלחמת העצמאות לחם בגדוד החמישי של חטיבת הראל ונלחם בפרוזדור ירושלים, בנגב עד ביר גפנה, ובמבצע עובדה עד אילת.
בשל השתתפותו במלחמה, שקטעה את לימודיו, סיים את התואר השני רק ב-1951.
יעבץ הגיע לחקר רומא העתיקה בדרך מקרה לאחר שקבנר, שכתב ספר על האימפריאליזם, ביקש ממנו שיכתוב כחלק מספרו על האימפריאליזם הרומי.
קבנר שהתרשם מעבודתו של יעבץ הראה אותה לצ'ריקובר, והלה, שהתרשם, קרבו אליו.
יעבץ סיים דוקטורט ב-1956 בהדרכתם של צ'ריקובר וחיים וירשובסקי, לצורך העבודה שהה בשנת 1955 באוניברסיטת אוקספורד להמשך עבודת הדוקטור אצל ג'פרי דה סנט קרואה (Geoffrey de Ste.
Croix) ותום בראון סטיבנס; עבודתו עסקה בתנאי המגורים והמחיה של הפלבאים ברומא.
בשנים 1957–1958 עשה בתר-דוקטורט באוניברסיטת אוקספורד בהדרכתו של רונלד סיים.
ב-1956 הזמינוֹ חיים לבנון, שהיה ראש עיריית תל אביב-יפו, להיות הדקאן הראשון של הפקולטה למדעי הרוח (שהייתה אז באבו כביר).
יעבץ היה ממקימי אוניברסיטת תל אביב ועמד בראש החוג להיסטוריה כללית מראשיתו בשנת 1956 ועד יציאתו לגמלאות כפרופסור אמריטוס בשנת 1990. בשנים 1956–1960 לימד במקביל באוניברסיטה העברית בירושלים, בה היה ראש המחלקה להכשרת מורים תיכוניים.
ביולי 1964 מונה לדיקאן הפקולטה למדעי הרוח, תפקיד בו כיהן עד אמצע שנת 1966. בינואר 1966 הועלה לדרגת פרופסור חבר, וב-1968 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
שהה בשבתונים וכפרופסור אורח בגרמניה באוניברסיטאות מינכן, פרנקפורט וברלין; בצרפת; בבריטניה באוניברסיטת אוקספורד; ובארצות הברית באוניברסיטת פרינסטון.
בשנת 1962 נשלח על ידי המחלקה לקשרי חוץ של משרד החוץ לסייע בהקמת הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה באדיס אבבה, תפקיד בו כיהן עד תחילת 1964. בין השנים 1964–1966 לימד במכללת אורנים.
בשנות ה-70 סייע בהקמת מכללת בית ברל, והיה בה יועץ אקדמי, דיקן ויו"ר המועצה האקדמית.
כן סייע בהקמת מכללת תל חי, הקים את הלימודים האקדמיים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, היה חבר המועצה להשכלה גבוהה ובשנת 1979 ייסד את כתב העת להיסטוריה "זמנים".
משנת 1990 עד שנת 2010 כיהן במשך שלושה חודשים בשנה כפרופסור מחקר (distinguished professor) בסיטי קולג' של ניו יורק (CUNY).
בשנת 1969 הופיע בלונדון בתוכנית טלוויזיה של ה-BBC בוויכוח על הסכסוך הישראלי-ערבי.
הופעתו עוררה פולמוס גדול בישראל.
חלק מהדוברים טענו שמדבריו השתמעה תמיכה בעמדות שנגדו את הקו הישראלי כמו תמיכה בזכות השיבה, בעוד אחרים טענו שהופעתו הביאה כבוד לישראל וכי דבריו הוצאו מהקשרם.
יעבץ כיהן בשנת 1970 בראשות ועדה שבחנה את מערכת המרכז לתרבות של ההסתדרות, אולם התפטר מראשות הוועדה טרם שסיימה את עבודתה.
בשנת 1978 מונה למליאת רשות השידור ולחבר הנאמנים של הבימה.
צבי יעבץ היה נשוי לדבורה, שהייתה מורה בישראל ובאדיס אבבה; אב לשני בנים.
בנו, עדו יעבץ, הוא פרופסור חבר במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב.
יעבץ נפטר בשנת 2013, והובא למנוחות בקיבוץ תל יצחק.
בית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב נקרא על שמו.
פשוטי העם ברומי: ושמיטת החובות; [תל אביב]: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשי"ח 1958.
המון ומנהיגים ברומי: בשלהי הרפובליקה ובקיסרות הקדומה; תל אביב: דביר, תשכ"ו 1966. מהדורה חדשה: תל אביב: הוצאת דביר, תשס"ה 2005.
מקומו של הרופא בחברה הרומית העתיקה; תל אביב: אוניברסיטת ת"א, בית הספר לרפואה ע"ש סאקלר, [תשל"ג].
קיסר וקיסריזם : מסות בהיסטוריה רומית; תל אביב: ספרית פועלים, תשל"א 1971.
הערות על טיטוס ויוספוס; [תל אביב?]: קרן ארן, (אוניברסיטת תל אביב.
בית הספר להיסטוריה ע"ש זלמן ארן: [1975]
מרידות עבדים ברומי / צבי יעבץ, זאב רובינזון; [תל אביב]: אוניברסיטת תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 1983.
קיקרו והריפובליקה הרומית: רומא במאה הראשונה לפנה"ס; ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"ז 1987.
אוגוסטוס : ניצחונה של מתינות; תל אביב: דביר, תשמ"ח 1988; מהדורה שנייה תשנ"ד 1994.
יוליוס קיסר: תהפוכותיה של כריזמה; [תל אביב]: דביר, תשנ"ב 1992.
טיבריוס וקאליגולה: מהעמדת פנים לטירוף; תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"ה 1995.
קלאודיוס ונירון: משיטתיות לחובבנות; תל אביב: דביר, תשנ"ט 1999.
אז ועתה: מחקרים, מסות, הרצאות; [תל אביב]: דביר, תשס"ב 2002.
אנטישמיות ותהפוכותיה: החיים הפוליטיים ברומניה בימי המלך קרול השני 1940-1930; תל אביב: המרכז לחקר התפוצות ע"ש גולדשטיין-גורן, אוניברסיטת תל אביב; דביר, תשס"ד 2004.
צ'רנוביץ שלי: מקום שבו חיו אנשים וספרים; אור יהודה: דביר, 2007.
"מקומו של הרופא בחברה הרומית העתיקה", (דברי הקתדרא ע"ש טסיה וד"ר יוסף מישן להיסטוריה ולפילוסופיה של הרפואה, כרך א, חוברת 2), תשל"ג, 1973, אוניברסיטת תל אביב - בית הספר לרפואה ע"ש סאקלר, תל אביב, 12 עמודים.
מרד ספארטאקוס: מקורות / תרגם והקדים מבוא צבי יעבץ; תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ז 1957.
תולדות העולם העתיק: בעמים ובישראל, ספר לימוד לכתה ט' של בית הספר התיכון / אוריאל רפפורט, ישראל שצמן; בעריכתו ובהשתתפותו של צבי יעבץ ...
תולדות העולם העתיק בעמים ובישראל: ספר לימוד לחטיבת הביניים ולבתי הספר התיכוניים / א.
שצמן; בעריכתו ובהשתתפותו של צבי יעבץ.
היסטוריה / בעריכת ג'ון בואל, עורך המהדורה העברית: צ.
חיי יום-יום ברומא בדורו של אוגוסטוס / ז'ירום קארקופינו; [תרגום: עודד בורלא ; עריכה מדעית: צבי יעבץ; [תל אביב]: עם הספר, 1967.
צבי אלימלך טל (16 בינואר 1927 – 22 ביוני 2021) היה שופט בבית המשפט העליון בישראל.
עמד בראש "ועדת טל" להסדר דחיית גיוס בני ישיבות.
צבי טל נולד כבן הזקונים לחיים טייטלבוים (ריכטר) ואסתר לבית שטיינמץ בעיר ז'שוב בפולין.
גדל בבית חסידי ולמד ב"חדר".
כשהיה בן חמש עברה משפחתו לקרקוב.
אחיו היה ד"ר שלמה טל.
כשהיה בן שמונה, עלה עם הוריו לארץ ישראל ולמד במחזור הראשון של ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה, אצל הרב משה צבי נריה.
למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, במחזור הראשון של הפקולטה למשפטים, סיים לימודיו בשנת 1953 והוסמך כעורך דין ב-1954. עבד במשך 11 שנים במשרד עורכי הדין "ש.
הורוביץ ושות'", ובין השאר ייצג את האוניברסיטה העברית.
בתחילת 1965 פתח משרד לעריכת דין משלו.
ב-1978 מונה לשופט בית המשפט המחוזי בירושלים, לאחר שקיבל היתר הלכתי לשמש כשופט בערכאות מאחד מרבותיו.
בתפקידו זה נמנה עם שופטיו של ג'ון דמיאניוק.
ב־28 באפריל 1994 מונה לשופט בבית המשפט העליון, בכיסא של "השופט הדתי", במקומו של המשנה לנשיא מנחם אלון, ופרש לגמלאות בשנת 1997.
בשנת 1998 מונה ליו"ר ועדת העזבונות, העוסקת בחלוקתם של עזבונות שניתנו למדינה.
בדו"ח מבקר המדינה לשנת 2002 נמתחה עליו ביקורת בנימוק של ניגוד עניינים.
בעקבות זאת נפתחה נגדו חקירה פלילית, שהסתיימה בהחלטה לסגור את התיק, לאחר שהחקירה העלתה שפעל בתום לב.
בשנת 1999 מונה לעמוד בראש ועדה שתדון בהסדר דחיית שירות לבחורי ישיבה, ועדה שנקראה על שמו "ועדת טל".
על-פי המלצות הוועדה אושר בכנסת החוק המכונה "חוק טל".
טל היה נשוי לחנה, בתו של הסופר, העיתונאי והעסקן הירושלמי דב נתן ברינקר, ונכדתו של הסוחר הירושלמי אליהו יוסף ריבלין.
בנם הבכור דובי כיהן כראש המועצה האזורית בקעת הירדן.
בנם , נהרג ב-25 באוקטובר 1973 במסגרת שירותו כנהג טנק מצפון לעיר סואץ, בסופה של מלחמת יום הכיפורים.
משה נישא זמן קצר לפני מותו ולאחר נפילתו, נולד לו בן, שנקרא על שמו, משה-חי.
נכד נוסף של טל, שנקרא גם הוא משה טל, פרש משירות בצה"ל בדרגת אל"ם לאחר כ–25 שנים באגף המודיעין ושימש, בין היתר, כסגן-ראש חטיבת המחקר וכממונה מטעם צה"ל על הטיפול בנושא השבויים והנעדרים.
טל נמנה, יחד עם השופטים דב לוין ודליה דורנר עם שופטי בית המשפט המחוזי בירושלים שמצאו את ג'ון איוון דמיאניוק אשם וגזרו עליו עונש מוות.
טל היה משוכנע שדמיאניוק הוא איוואן האיום.
בערעור לבית המשפט העליון זוכה דמיאניוק מחמת הספק.
בפרשת כביש בר-אילן, שהחרדים דרשו לסגור בשבתות, כתב טל: "מול חוק חופש התנועה שהוא זכות יסוד חשובה, עומדת שבת קודש שהיא חובתו וזכותו הכמעט אבסולוטית של עם ישראל".
בפסק דין מ-1992 פסק שמי שהוגשה נגדו תביעת לשון הרע על פרסום הרשעה שנמחקה בהתאם לחוק המרשם הפלילי ותקנת השבים, לא תעמוד לו הגנת "אמת דיברתי", משום שלפי משנמחקה ההרשעה - כאילו לא היו הדברים מעולם.
בפסק דין אחר התיר לאישה להשתמש בביציות שלה שהוקפאו, חרף התנגדות בן זוגה.
בפסק דין בנק המזרחי, פסק הדין המכונן של המהפכה החוקתית, נמנע מלדון בשאלות החוקתיות שעסקו בהן בהרחבה רוב השופטים, משום שהיה מוסכם על כל חברי ההרכב כי הפגיעה של החוק הנדון בזכות הקניין של העותרים היא מידתית.
בראיון שהעניק שנים לאחר פרישתו הביע חרטה על שלא הצטרף לעמדת המיעוט העקרונית של השופט מישאל חשין, ששללה את הגדרת חוקי היסוד כחוקה ואת המהפכה החוקתית הנובעת מהגדרה זו.
בראיון וזה ובראיון אחר ביקר טל את האקטיביזם השיפוטי בישראל.
בהקשר לבעיית העומס על בתי המשפט הציע בין השאר כי
צבי טל ביקר בחריפות את תוכנית ההתנתקות:
כאשר נשאל כיצד היה פוסק בעתירה נגד ההתנתקות, טען כי היה מקבל את העתירה וכי על בית המשפט היה לבחון את ההצדקה לתוכנית - את ההיתכנות לכך שהתכלית שלה תושג.
בנוסף אמר כי הוא היה מסרב פקודה אילו היה אחד ממבצעי תוכנית ההתנתקות.
כאשר נשאל טל בראיון מהו החלום שלו, השיב:
הקטע נחתך מהסרט, ונחשף לראשונה לאחר פטירתו של טל, על ידי העיתונאי יהונתן גוטליב בערוץ 7.
צבי ינאי (9 ביוני 1935 - 16 בדצמבר 2013) היה הוגה דעות ואוטודידקט ישראלי, דובר יבמ ישראל, מנכ"ל משרד המדע, סופר, וחתן פרס ספיר.
ינאי נולד בפֶּסקַרָה שבאיטליה בשם אָלֶסַנְדְרוֹ (סנדרו) טוֹט.
אביו, קלמן טוֹט, היה זמר אופרה נוצרי פרוטסטנטי הונגרי-רומני, ואמו יוּצי גַלַמבּוֹש הייתה רקדנית יהודייה ממוצא הונגרי.
השניים לא נישאו, והופיעו יחדיו ברחבי איטליה.
צבי ינאי היה בן הזקונים שלהם, אחרי שתי אחיותיו ואחיו.
מסיבה לא ברורה ננטש אחיו רוֹמוֹלוֹ אצל האומנת ששכר הזוג לתינוק בקטנזארו שבמחוז קלבריה שבדרום מערב איטליה, ועקבותיו אבדו.
הוריו של ינאי לא קיבלו נתינות איטלקית ובתחילת מלחמת העולם השנייה גורש אביו של ינאי להונגריה, חזר למשפחתו בעיר אורדאה שבטרנסילבניה, וככל הנראה מת ממחלה ב-1942 או 1943. האם נשארה עם שלושת הילדים בעיירה קסטיליון פיורנטינו, סמוך לפירנצה שבטוסקנה.
ב-1942 עברו ינאי ואחיותיו טקסי מעבר לנצרות קתולית.
האם התפרנסה מהוראת גרמנית, ועם השתלטות הצבא הגרמני על האזור עבדה כמתורגמנית לצבא הגרמני.
בתחילת 1944 מתה האם, שסבלה מבעיות לב, ואידה ברונלי-לנטי, שהייתה האומנת, התנדבה לטפל בשלושת היתומים.
החיילים הגרמנים, שלא ידעו על הרקע היהודי של המשפחה, סיפקו להם מזון והסיעו אותם לאמהּ של האומנת בעיירה מונסליצ'ה, שמדרום לפדובה, כאשר החזית התקרבה לקסטיליון פיורנטינו.
לאחר שהבריטים כבשו את מונסליצ'ה, ראש העיר, שידע כי הילדים יהודים, יצר קשר עם חיילי הבריגדה היהודית ששהתה באיטליה.
אחיה של האם, פאלי גלמבוש, שהתגורר אז בארץ ישראל ועברת את שמו לשאול ינאי, ביקש מחיילים בבריגדה לברר מה עלה בגורל אחותו וילדיה.
הקשר שנוצר עם שאול איפשר להעלות את שלושת הילדים לארץ ישראל, וביולי 1945 הם הפליגו מנאפולי לחיפה, על סיפון האניה "מטרואה", כאשר צבי ינאי היה בן 10. לאחר שהות קצרה במחנה המעצר בעתלית, נקלטו שלושת הילדים לבית טוט בקיבוץ רמת דוד.
בשנת 1952, בגיל 17, התגייס ינאי לצה"ל והתנדב לצנחנים.
הוא עבר הכשרה כלוחם ושירת כמדריך צניחה.
לאחר מיזוג יחידה 101, יחידת הקומנדו בפיקוד אריאל שרון, עם גדוד הצנחנים 890 ומינוי שרון כמפקדו, לחם ינאי בפעולות התגמול ובמבצע סיני.
ביולי 1956 השתתף באליפות העולם לצניחה חופשית שהתקיימה בברית המועצות, ולרגל נסיעה זו שינה את שם משפחתו מטוט לינאי, כשם המשפחה של דודו.
בשנת 1956 השתחרר מהצבא, לאחר שנה של שירות קבע.
במלחמת ששת הימים השתתף כאיש מילואים בכיבוש רמת הגולן, ובמלחמת יום הכיפורים לחם בחטיבת הצנחנים 317 במבצע קינוח.
בשנת 1970 הצטרף לחברת יבמ ישראל, הקים וניהל את מחלקת ההסברה וקשרי החוץ, והיה דובר החברה.
במסגרת זו ערך את כתב העת שבהוצאת החברה, "מחשבות", החל מהגיליון ה-16 שלו, ושינה את אופיו משיווקי-מסחרי לעיסוק בהגות ובמדע.
ינאי היה עורך כתב העת עד לסגירתו בשנת 1996. בשנותיו האחרונות של כתב העת התקיימו, בהנחיית ינאי, כנסים שנתיים של "מחשבות בעל פה".
בשנת 1990 הגיש ינאי תוכנית טלוויזיה בתחום הקולנוע בשם "סיפורי בדים", ביחד עם רחל גורדין.
כמו כן הנחה בטלוויזיה תוכנית ראיונות עם מדענים בשם "דברים בגו", והגיש תוכניות רדיו על מדע.
בשנת 1991 יעץ למועצה הציבורית של בית הספר התיכון למדעים ולאמנויות בירושלים.
ב-1993 היה יועץ שר הבריאות דאז, אהוד אולמרט, בנושא הרפורמה במערכת הבריאות.
בשנת 1993 מונה על ידי שולמית אלוני לתפקיד מנכ"ל משרד המדע וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1997.
ינאי הרצה בפורומים שונים, ביניהם התנועה הקיבוצית, על פילוסופיה, תרבות ומדע ויעץ לחברות היי-טק בנושא פילוסופיה ארגונית.
בשנת 2008 הוענק לו פרס ספיר על ספר זה.
לצבי ינאי ארבעה ילדים: שניים מנישואיו הראשונים לנעמי ינאי בשנת 1960, ותאומים מבת זוגו דליה הוכברג.
בתו אביב נשואה לזמר גבריאל בטלר.
צבי ינאי נפטר ב-16 בדצמבר 2013 בגיל 78 ונטמן בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
בת זוגו תרמה את אוסף ספריו, שבו כ-1,500 ספרים, לספרייה שהוקמה בדאלית אל כרמל.
במלאת חמש שנים למותו נקראה סמטה ליד בית מגוריו ברמת גן בשם "משעול ינאי".
בעקבות המחשבות 1994, הוצאת פואטיקה.
החיפוש האינסופי 2000, ספרית אופקים בהוצאת עם עובד.
מסע לתודעת הטבע 2005, הוצאת עם עובד.
שלך, סנדרו (2006), רומן מכתבים אוטוביוגרפי, הוצאת כתר, זוכה פרס ספיר לשנת 2008.
צַבי ים (שם מדעי: Chelonioidea) היא על-משפחה בסדרת הצבים בה מיני זוחלים ימיים שוכני אוקיינוס הכוללים את הצבים הגדולים ביותר.
בדומה לצבי היבשה, מוגנים צבי הים מצד גחונם ומצד גבם על ידי שריון.
רגליהם, שלא כרגלי צבי היבשה, הן סנפירים דמויי משוט וגופם משוטח ומותאם לשחייה.
כל צבי הים נתונים בסכנת הכחדה.
הם הולכים ומתמעטים בשנים האחרונות, רובם בגלל בנייה מסיבית של מרינות ובנייני מגורים לאורך החופים, אשר מצמצמת באופן משמעותי את אזורי הטלות הביצים של צבאות הים ומורידה את כמותן.
בשר הצבים היקר, אשר היה מבוקש במשך השנים על ידי דיירים ובעלי מסעדות, הוביל לציד אינטנסיבי, ובנוסף נפגעים צבים רבים מרשתות דייג ומזיהום הים.
סוג ללא מקור לווייתנוצלוס (Leviathanochelys) - נכחד
סוג ומין יחיד צב ים חום (Caretta caretta)
סוג צב ים רידלי (Lepidochelys)
סוג ומין יחיד צב ים ירוק (Chelonia mydas)
סוג ומין יחיד צב ים שטוח-גב (Natator depressus)
משפחה פרוטוסטגיים (Protostegidae) - נכחדה
משפחה צבי ים גלדיים (Dermochelyidae)
סוג ומין יחיד צב ים גילדי (Dermochelys coriacea)
בעונת ההטלה, בין החודשים מאי לספטמבר, עולות נקבות צבי הים אל החוף כדי להטיל את ביציהן ביבשה, מטרים ספורים מהים.
נקבת הצב עולה בחוף החולי עד שהיא מגיעה אל מעבר לקו הגאות (קצה גבול המים בזמן הגאות).
נקבת צב הים צריכה להטיל את הביצים רחוק מספיק מהמים המלוחים שכן הם עלולים להזיק לקליפת הביצה העדינה.
היא חופרת גומה, מטילה בתוכה את הביצים ומקפידה לכסותן היטב בחול.
הביצים מודגרות בחום השמש במשך כחודשיים.
האבקועים בוקעים במשך כמה לילות ופונים היישר אל הים.
האור הבהיר המוחזר מקצף הגלים מסמן להם את הדרך אל הים ועליהם להגיע לשם במהירות.
הצבים מנווטים את דרכם בים בעזרת השדה המגנטי של כדור הארץ, והנקבות שבות לאותו חוף בו הן בקעו על מנת להטיל את ביציהן בבגרותן.
בחופי ישראל מצויים שלושה מיני צבים ימיים: צב ים חום (Caretta caretta), צב ים ירוק (Chelonia mydas) וצב ים קרני (Eretmochelys imbricata).
צב הים הקרני נמצא רק בחופי הים האדום בישראל.
בנוסף, לעיתים עוברים בחופי ישראל גם צבי ים גילדיים ואף לפעמים צבי ים זיתניים בחופי הים האדום.
לצבי הים ישנם מספר טורפים בטבע: למשל הסרטנים ומספר מינים של עופות.
הם מעדיפים לטרוף את צבי הים הקטנים, ששריונם אינו קשה והם חסרי אונים.
סכנות ואיומים על אוכלוסיית צבי הים בישראל
לצבי הים ישנם מספר טורפים טבעיים: סרטני חולות, מיני עופות ימיים (כגון השקנאי), כרישים ויצורים ימיים אחרים.
שועלים גם חומסים את קניהם של צבי הים וטורפים את הביצים.
השועלים אינם טורפים טבעיים של הצבים שכן הם לא היו מצויים בחוף הים בעבר, אך הגיעו לשם בעקבות האדם.
האויב הגדול ביותר של צבי הים היום הוא בני האדם.
צבי הים ניצודו בעבר, ובשנות ה-30 של המאה ה-20, בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, היו ניצודים בכל שנה כ-2000 צבים ירוקים ברצועת החוף של הארץ.
צבי הים נתפסים בטעות ברשתות דיג ורשתות רפאים ובקרסים, מסתבכים ואוכלים אשפה שנמצאת בים ובחוף, נפגעים מכלי שיט מהירים כגון סירות מנוע ואופנועי ים, וסובלים מפגיעה קשה באתרי ההטלה שלהם.
אתרי ההטלה הם חופים חוליים עם גישה נוחה מהים, לאורך כל רצועת החוף של ישראל.
בנייה של מרינות ושוברי גלים לאורך החוף פוגעת בהסעת החולות צפונה וכך נוצר חוסר איזון בפיזור החול על החופים ורצועת החוף הולכת ומצטמצמת באזורים שבהם צבות מטילות.
חופים רבים מופרעים בעונת ההטלה (הקיץ) על ידי מסיבות, לינות לא מוסדרות בחופים, אורות ומדורות.
האורות המגיעים מכבישים קרובים לים, מסעדות ואפילו מדורות על החוף מבלבלים את הצבים שזה עתה בקעו מהביצה ומחפשים את האור המוחזר מפני הים כדי למצוא את דרכם אל הים.
נסיעה פרועה על החופים עלולה לפגוע בצבים ובקניהם וגם יוצרת קוליסים (חריצים) בחול שהצבים הצעירים נופלים אליהם ולא יכולים לצאת מהם.
בנייה אינטנסיבית ופיתוח מואץ של החופים גרם לפגיעה קשה בחופי ההטלה.
מאמצי השימור של צבי הים בישראל
לשם כך הקימה הרשות בשנת 1999 מרכז ארצי להצלת צבי ים, לשם מובאים צבי ים פצועים ופגועים לטיפול ושיקום והמטרה היא להשיב אותם חזרה אל הים.
הכרזה על חופים כשמורות טבע וגנים לאומיים מאפשרת להגן על החוף לאורך זמן מבנייה על החוף, לינה בחוף בעונת ההטלה וכו'.
מאמצי השימור של הצבים הם בין הסיבות לחקיקת חוק שמירת הסביבה החופית.
צבי יבשה (שם מדעי: Testudinoidea) הם על-משפחה בתת-סדרת צבים חבויי-צוואר (Cryptodira) שבסדרת הצבים.
רק משפחה אחת בקבוצה כוללת צבי יבשה אמיתיים ושאר המינים חיים בביצות ובנהרות איטיים, רוב הזמן בשחייה.
עם זאת כולם יכולים לצאת מהמים לפרקי זמן ממושכים או פחות להתחמם בשמש ויכולים לנוע ביעילות על היבשה.
צבי היבשה מתחלקים לארבע משפחות ועוד שלוש שנכחדו:
צבי יהודה (זלצמן; 15 באוגוסט 1887 – 13 בספטמבר 1964) היה איש ציבור ישראלי, מראשי תנועת המושבים, מפעילי הפועל הצעיר ומפא"י, ממייסדי דגניה א' ונהלל וחבר הכנסת הראשונה מטעם מפא"י.
נולד בשם צבי זלצמן באומן שבדרום האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה).
בנעוריו החל לפעול בתנועה הציונית, היה בין מייסדי ארגוני הנוער "דגל ציון" ו"צעירי ציון", ועמד בראש צעירי ציון בעירו.
לאחר עלייתו ארצה היה יהודה פועל ביהודה ובבן שמן.
לאחר מכן פנה להתיישבות והיה בין מייסדי כנרת (1908) ודגניה א' (1910).
בשנים אלו נמנה עם מייסדי מפלגת הפועל הצעיר, והיה חבר הוועד המרכזי של המפלגה ושליח מטעמה לייסוד התנועה בארצות הברית.
בשנת 1913 נשלח לראשונה כציר לקונגרס הציוני.
בשנות מלחמת העולם הראשונה היה חבר הסתדרות הפועלים החקלאיים בגליל.
בשנת 1920 יצא בשליחות לאירופה ופעל לארגון העלייה השלישית.
בשובו ארצה נמנה בין מייסדי נהלל והיה בין פעילי ההסתדרות החקלאית והסתדרות העובדים הכללית.
בתנועת המושבים נבחר לחבר מזכירות התנועה ומנהל "קרן המושבים".
בשנת 1925 נישא לנדיה יהודה שעלתה למענו מארצות הברית.
לאחר קום המדינה נבחר יהודה לכהן כחבר הכנסת בכנסת הראשונה מטעם מפא"י והיה חבר ועדת הכלכלה, ועדת הכנסת וועדת העבודה.
בתום כהונתו שב לעבודה במשק נהלל.
צבי טריגר (נולד ב-1972) הוא סופר, פרופסור למשפטים, וחוקר המתמחה בדיני משפחה ודיני חוזים, פמיניזם ותאוריה קווירית, משפט ותרבות.
כיהן כסגן דקאן בית הספר למשפטים ע"ש חיים שטריקס במסלול האקדמי המכללה למנהל בין השנים 2011–2013.
את שירותו הצבאי עשה כקצין בדובר צה"ל.
טריגר הוא בוגר הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, שם גם למד כתיבה דרמטית ודרמטורגיה בחוג לתיאטרון.
לאחר השלמת לימודי המשפטים התמחה בבית-המשפט העליון בירושלים.
לאחר מכן השלים תואר שני ודוקטורט בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק (NYU).
ב-1998 ערך (יחד עם הבמאית מאשה נמירובסקי) את הקברט 'למה שיזכירו את שמי?' ושיחק בו.
הקברט הוקדש ליצירתו של ברטולט ברכט במלאת מאה שנים להולדתו, והועלה על ידי החוג לתיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים במסגרת 'תספיס', הפסטיבל הבינלאומי החמישי לתיאטרון אוניברסיטאי בירושלים, ובפסטיבלי תיאטרון-סטודנטים בלייז', בלגיה, ובשטרסבורג, צרפת.
מ-2004 מלמד וחוקר במסגרת המסלול האקדמי המכללה למינהל בראשון לציון, בתחומים דיני משפחה, דיני חוזים, פמיניזם ומשפט ותרבות.
פרסומיו האקדמיים עוסקים בביקורת פמיניסטית וקווירית של דיני המשפחה הישראליים.
פרסומיו כוללים, בין היתר, ריאיון עם הפסיכולוגית האמריקאית קרול גיליגן על הקשר בין משפט ואהבה, ומאמר על ההיסטוריה של אימוץ הדין הדתי בישראל, שכותרתו "יש מדינה לאהבה: נישואין וגירושין בין יהודים בישראל" (שניהם הופיעו בספר "משפטים על אהבה").
ב-2011 פרסם מאמר משותף עם גאיה ברנשטיין מאוניברסיטת סיטון-הול בארצות הברית, בשם "הורות-יתר", שנסקר בכתבי עת ועיתונים רבים בארצות הברית ובישראל.
בנוסף למחקריו וכתיבתו האקדמית, טריגר מפרסם טורים ודעות, רומנים וסיפורת.
הוא מחבר הרומן "מקרה של אזעקת אמת" (הוצאת חרגול, 2005), והספר "ללא מילים: התרבות הישראלית בראי השפה" שכתב עם עמליה רוזנבלום (הוצאת דביר, 2007).
פרסם סיפורים קצרים בכתב העת "מסמרים" ובאנתולוגיה "כשמדלין סטו בוכה: סיפורים קצרים על קולנוע" (גלורי, 2007).
פרסם ביקורות ספרים בעיתון "הארץ" וב"Time Out תל אביב", ורשימות בענייני מזון וביקורת מסעדות במסגרת טורו השבועי "מי שאוכל לבד" באתר "וואלה".
טריגר זכה באות החוקר מצטיין לשנת תש"ע (2010) של בית הספר למשפטים של המכללה למינהל.
ב-2012 זכה בפרס צלטנר לחקר המשפט לחוקר צעיר מטעם ארגון רוטרי ואוניברסיטת תל אביב.
טריגר הוא חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, שהחל לפעול נגד הרפורמה המשפטית בישראל (2023).
טריגר התחתן עם אסף אוחיון בניו יורק והוא אב לשתי בנות.
אחיו הוא העיתונאי אפי טריגר.
"מקרה של אזעקת אמת" (הוצאת חרגול, 2005)
"ללא מילים: התרבות הישראלית בראי השפה" (עם עמליה רוזנבלום) (הוצאת דביר, 2007)
"פשעים נגד הפטריארכיה" (האוניברסיטה המשודרת, 2014)
צבי טריגר "כסף, חוזים ומגדר" משפט ועסקים כרך יח (2014).
צבי טריגר "בהחלט הייתם צריכים: מבט חוזי על תרבות מתנות החתונה בישראל" עיוני משפט לה 51 (2012)
צבי טריגר "הפרדה בין המינים כהטרדה מינית" עיוני משפט לה 703 (2013)
צבי טריגר "מסע אחר: חוויות של הורי פונדקאות ישראלים בהודו" תיאוריה וביקורת 44, 175 (2015)
טרלו נולד בנובמבר 1932 בקרקוב שבפולין לעסקן הציוני גור-אריה טרלו ובשנת 1935 עלה לארץ ישראל.
בשנת 1954 סיים לימודי מוסמך במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, לאחריהם התמחה בפרקליטות המדינה ובשנת 1956 הוסמך כעורך דין.
היה חבר בצוות התביעה במשפט אייכמן ובין השנים 1962–1967 שימש ראש מחלקת בג"צים בפרקליטות המדינה.
במלחמת ששת הימים ולאחריה, שימש יועץ משפטי לכוחות צה"ל באזורי יהודה ושומרון, בדרגת סרן.
בתפקידו האחרון בפרקליטות שימש סגן בכיר לפרקליט המדינה.
בשנת 1967 מונה לשמש יועץ בכיר לשר המשפטים יעקב שמשון שפירא.
בין השנים 1969–1976 שימש מנכ"ל משרד המשפטים.
בסיום תפקידו, מונה לשופט בבית הדין הארצי לעבודה וכיהן כסגן נשיא בית הדין עד לפרישתו, בשנת 1982. בצה"ל התקדם לדרגת אלוף-משנה במילואים ושימש שופט בבית הדין הצבאי לערעורים.
לאחר צאתו לגמלאות משירות המדינה, עסק בעריכת דין במשרד פרטי.
טרלו הרצה כעשרים שנה באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1996 השית עליו בית המשפט קנס מנהלי של 50 אלף ש"ח לאחר שלא הגיש דוחות מס הכנסה בין השנים 1986–1995.
טרלו נפטר ב-1 באפריל 2010, נקבר בבית העלמין ירקון.
הרב צבי יחזקאל מיכלסון (מיכלזון; בכתיב יידי: מיכלזאָהן; ט' בשבט תרכ"ג, 1863–1942) היה רב, תאולוג והיסטוריון, סופר ועורך יהודי-פולני, ידוע גם כ"הרב מפלונסק" ("פלונסקער רב").
התפרסם בספריו ההלכתיים, על האגדה, ובביוגרפיות של רבנים שכתב ובעבודות ביבליוגרפיה.
נולד בבילגוריי שבפלך לובלין, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית, כבן לאברהם חיים מיכלזון ולאשתו חנה בילה.
התייתם בילדותו, ונדד בין יישובים שונים.
למד אצל רבו המובהק הרב יעקב דוד וינטרוב, וכן אצל הרב זאב נחום בורנשטיין והצטיין כעילוי בלימודי תורה וכתב ככל הנראה שו"ת כבר בגיל 12.
בשנת 1884, בגיל 21, סירב להצעה להיות רב בזמושץ' והיה תחילה רב בקראסנוברוד שבאזור לובלין.
עקב הלשנה נרדף והועמד למשפט על ידי השלטונות הרוסים.
לבסוף עקר לפלונסק שליד ורשה.
כיהן בקהילה זו בין השנים 1893–1922, ושמו הלך לפניו כ"רב מפלונסק".
נישא להינדא סריל בת דודו, אחי אמו, דוד טעביל שוורדשרף, ובשנית לפייגה זלדה לבית פרידלינג, אחותו של הרב צבי הירש פרידלינג מביסקוביץ, עורך כתב העת "הבאר".
פריצת מלחמת העולם הראשונה תפסה אותו בעת נופש בקרלסבאד (אז באימפריה האוסטרו-הונגרית), והוא לא יכול היה לחזור לקהילתו זמן ממושך.
לאחר המלחמה, בשנת 1922, עבר לגור בוורשה, ושימש שם כאב בית דין וחבר בוועד הרבנים של העיר.
היה פעיל מאוד בעניינים קהילתיים וחבר בתנועת "המזרחי".
בעת הכיבוש הנאצי בוורשה שקד על עבודתו בארכיון הקהילה היהודית.
חי את שנותיו האחרונות בגטו ורשה, והיה אחד הרבנים האחרונים בגטו.
בשנת 1942 נשלח על ידי שלטונות הכיבוש הגרמניים למותו במחנה המוות טרבלינקה.
גם בתו חנה נספתה בשואה.
בן דודו, תלמידו ובן עירו, מוטלה מיכלסון, עלה לארץ ישראל והיה ממקימי שכונת בורוכוב שבגבעתיים.
במחלוקת לגבי שימוש במצות מכונה, היה הרב מיכלסון בין האוסרים.
הרב מיכלסון חיבר 43 ספרים שנדפסו ועוד ספרים שנשארו בכתב יד.
שני ארגזים של כתבי יד שלו הלכו לאיבוד בעת מלחמת העולם השנייה, בהם בין היתר הספר "אמרי יחזקאל" – פירוש לתורה, הספר "מאת צבי" ואחרים.
כתב ביוגרפיות של הרבנים יוסף תאומים, משולם זלמן אשכנזי, שבתי בס, צבי הירש הלוי צמח,
שלמה גנצפריד, יעקב אריה מרדזימין, פנחס שפירא מקוריץ, וערך את פרסום כתביהם.
כמו כן נהג להשתתף בכתיבת הקדמות ואילנות יוחסין בהרבה מספרי בני זמנו, ואף נטל חלק בעריכת הספרים שיח שרפי קודש של יועץ קים קדיש ראקאץ.
דגן שמיים: על מסכת ברכות ומסכת ראש השנה, 1901
תולדות יעקב, וורשה, 1913, ביוגרפיה של רבי יעקב לורברבוים מליסא
שמן (נחמן שמן), די ביאָגראַפיע פון אַ וואַרשעווער רב: הרב צבי יחזקאל מיכלזאָן, מונטריאול: דער קענעדער אדלער, תש"ט-1948.
ערך באנציקלופדיה יודאיקה (הוצאת Gale Group, 1998
הרב רפאל צבי יהודה מלצר (ה'תרנ"ט, 1899 – ליל ט"ו בתמוז תשכ"ט, 30 ביוני 1969) היה רבה של פרדס חנה ולאחר מכן של רחובות.
היה מיוזמי הקמתה של מדרשית נעם ומייסד וראש ישיבת קלצק בארץ ישראל וישיבת הדרום.
נולד במיר שבבלארוס לביילה-הינדה ולרב איסר זלמן מלצר.
התחנך אצל אביו, וכן אצל הרב יוסף יוזל הורוביץ, ה"סבא מנובהרדוק".
בבחרותו שימש כמה שנים כמשגיח בישיבת קלצק אצל אביו ומסר שיחות מוסר.
בשנת תרפ"ה (1925) עלה עם אביו לארץ ישראל.
לימד בישיבה הקטנה של ישיבת עץ חיים בירושלים, ולאחר מכן בישיבת תל אביב.
תקופה מסוימת שימש ר"מ בישיבת תפארת ישראל בחיפה.
בשנת תרצ"ו (1936) נבחר לרבה של פרדס חנה.
בתקופת רבנותו בפרדס חנה ייסד במושבה את ישיבת קלצק, לזכר הישיבה המקורית בקלצק שבראשה עמד אביו.
בצוות רבני הישיבה היה אחיינו, הרב שניאור קוטלר.
בשנת תש"ה (1945) יזם את הקמת מדרשית נעם בפרדס חנה.
הוא פנה אל ראשי ארגון הנוער "נוער המזרחי" (ראשי תיבות: נעם) והציע להם להקים במושבה ישיבה שתשלב לימודים כלליים.
לראשות הישיבה נבחר הרב יהושע יגל.
בשנת תש"ז (1947) נבחר לכהן כרבה של רחובות, לאחר פטירת רבה הקודם צבי שטיינמן, שהיה חותנו.