tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היה זה הקונגרס האחרון של הרצל, וזכותו הגדולה היתה, שיכול היה להציג את פרופ' אופנהיימר כנציג הצורות החברתיות המודרניות — והמתקדמות ביותר של ההתיישבות היהודית.
בשנת 1902 פגש לראשונה בתיאודור הרצל שהתרשם מרעיונותיו של אופנהיימר והמליץ ליישמם.
כעבור שנה נשא את נאומו בקונגרס הציוני השישי בבזל, שם הציג את תוכניתו להקמת יישוב שיתופי ניסיוני על פי עקרונות תורתו.
למימוש תוכניתו הקים את חברת "יסוד מושבות ליהודים בארצות המזרח" שבראשה עמד.
הוא שב והעלה את חשיבות תוכנית ההתיישבות שלו בארץ ישראל במהלך הקונגרס הציוני התשיעי שנערך בהמבורג ב-1909, והמשתתפים החליטו בחיוב על הקמת משק שיתופי בארץ ישראל.
בחורף 1911 הוקם היישוב השיתופי שנודע בשם הקואופרציה במרחביה והיה לראשון היישובים היהודיים בעמק יזרעאל.
המתיישבים מנו 20 איש ובראשם האגרונום שלמה דיק, שמונה למנהל היישוב מטעמו של אופנהיימר.
אופנהיימר עצמו ביקר מספר פעמים בארץ ישראל, החל בביקור הראשון לקראת הקמת הקואופרציה, וכן בשנה השנייה לייסוד המשק.
מלחמת העולם הראשונה הוסיפה קשיים כלכליים, ובסוף שנת 1918 חדלה הקואופרציה מלהתקיים.
אופנהיימר ביקר בארץ ישראל פעמיים נוספות לאחר מלחמת העולם הראשונה והתפרקות הקואופרציה.
בביקורו בשנת 1926 הוא הביע שמחה על התפתחות היישוב וטען שהתאמה למציאות חשובה מדבקות בתאוריות.
דגם היישוב הקואופרטיבי של אופנהיימר קיים במידה רבה בימינו.
החברים במושב השיתופי, בקיבוץ המתחדש או בקיבוץ המופרט מקבלים שכר דיפרנציאלי כמקובל בשוק העבודה, בעוד הבעלות על הקרקע ועל חלק מאמצעי הייצור נותרת משותפת.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ארגן אופנהיימר בשיתוף עם מקס בודנהיימר ואדולף פרידמן "ועדה למען המזרח" ששמה לעצמה למטרה לעזור ליהודי מזרח אירופה שחיו תחת כיבוש גרמני.
אחיו של פרנץ אופנהיימר, היה הביוכימאי קרל אופנהיימר, אחותו הייתה משוררת הילדים פאולה דהמל ונשאה למשורר הגרמני ריכרד דהמל .
אחותו אלישבע נישאה לאגיפטולוג הגרמני גאורג שטיינדורף .
שני בניו של פרנץ אופנהיימר עלו ארצה וגרו עם משפחתם ברחובות.
אחיינו חנן אופנהיימר היה חוקר חקלאות, במרכז וולקני ופרופסור בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית והתגורר אף הוא ברחובות.
בתו רנטה נישאה לאחר מות אביה והתגוררה עם משפחתה בקליפורניה.
החצר הגדולה בקואופרציה במרחביה שתוכננה בידי האדריכל אלכסנדר ברוואלד, קיימת בצורתה המקורית במשך יותר ממאה שנים והוכרזה כאתר לשימור.
במבנה המרכזי ששמש בעבר כאסם הוקם מרכז מבקרים חינוכי המנציח את תולדות היישוב השיתופי.
במרכז מוצג רעיון הקואופרציה מתחילתו ועד עצם היום הזה.
גרמניה המערבית הנפיקה בול דואר הנושא את דיוקנו.
העיר תל אביב כבדה את אופנהיימר ברחוב הנושא את שמו בשכונת רמת אביב.
רחוב על שמו קרוי ב"קריית יהלום" בעיר נתניה.
במלאת 150 שנה להולדתו של אופנהיימר קיימה אוניברסיטת פרנקפורט אירועים לזכרו, במסגרתם הוצא לאור ספר ביוגרפיה אודותיו ונערכה תערוכה הסוקרת את חייו ופועלו.
קנין הצבור וקנין היחיד בקרקעות (תרגם: אברהם רובינזון), יפו: הקרן הקימת לישראל, תרע"ח.
פרנץ אופנהיימר, התנועה הקואופרטיבית בעולם ובא"י בין קפיטליזם וקומוניזם, מבחר כתבים.
קיבץ והעיר: אברהם יסעור, ספריית פועלים מכון ליאו בק, 1994
פרנסס רדאי (נולדה ב-29 בינואר 1944) היא פרופסור אמריטה בקתדרה לדיני עבודה ע"ש ליברמן, בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית ומשמשת כפרופסור מן המניין במסלול האקדמי המכללה למינהל, שם היא מכהנת גם כיושבת ראש תוכנית המוסמך וכנשיאה של כבוד במרכז קונקורד לחקר קליטת המשפט הבינלאומי בישראל.
נכון ל-2011, רדאי חברה בקבוצת עבודה של מועצת זכויות האדם של האו"ם לעניין הפליה נגד נשים.
נוסף על כך, היא פעילת זכויות אדם ופמיניסטית.
למדה משפטים בבית הספר לכלכלה של לונדון.
היא עבדה כחוקרת במכון הבריטי למשפט בינלאומי ומשפט משווה.
בין השנים 1966 עד 1968 שהתה באוניברסיטת מזרח אפריקה ויצרה שם את הקורס לדיני עבודה.
בשנת 1968 עלתה לישראל וכתבה דוקטורט באוניברסיטה העברית.
הייתה פרופסור אורח באוניברסיטאות דרום קליפורניה וטוליין.
בעבר עמדה רדאי בראש הקתדרה לדיני עבודה ע"ש ליברמן באוניברסיטה העברית ושימשה עורכת ראשית של Israel Law Review.
כיום, היא מכהנת כנשיאה של כבוד במרכז קונקורד לחקר קליטת המשפט הבינלאומי בישראל ב וחברה בתוכנית לכלכלה וחברה במכון ון ליר בירושלים.
בשנים 1992–1996 כיהנה רדאי כיו"ר מרכז לייפר ללימודי נשים בארץ ובעולם.
בשנים 1996–2000 כיהנה כיו"ר הוועדה האקדמית של מרכז מינרבה לזכויות אדם, ובשנים 2000–2007 כיהנה כיו"ר האגודה הישראלית ללימודים פמיניסטיים וחקר המגדר, כחברת הוועד המנהל של קשב - מרכז להגנת הדמוקרטיה בישראל, חברת המועצה הציבורית של אמון הציבור.
החל משנת 2005 מכהנת רדאי כחברת ההנהלה הבינלאומית של הקרן החדשה לישראל.
נוסף על פעילויותיה אלה, רדאי מרצה גם ב.
במחקריה בדיני עבודה פיתחה רדאי תאוריות בתחום שוויון והשתתפות אוכלוסיות שהיא מגדירה כמוחלשות: נשים, עובדים ומיעוטים, בכלל האוכלוסייה.
היא פעילה ציבורית בתחום ומרבה להרצות ולתת חוות דעת משפטיות בפני ועדות ובפורומים שונים.
בשנים 1986–1992 כיהנה כיו"ר מייסדת של המרכז המשפטי של שדולת הנשים, בשנים 2000–2001 כיהנה כחברת הוועדה הממלכתית לקביעת גיל הפרישה, בשנים 2007–2010 כיהנה כיו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה בלשכת עורכי הדין, והחל משנת 2010 מכהנת כיו"ר הוועדה המייעצת לנציבות שוויון הזדמנויות העבודה.
מאז שנת 1979 עוסקת רדאי גם בייצוג תובעים בבתי הדין לעבודה בסוגיות של זכויות עובדים, וכן עותרים בבג"ץ בסוגיות של זכויות אדם.
בין היתר, ייצגה רדאי את נשות הכותל במאבקן למען זכויות תפילה ואת ד"ר נעמי נבו במאבקה למען גיל פרישה שווה לנשים ולגברים.
רדאי קיבלה מאת לשכת עורכי הדין את אות "נשים במשפט", על תרומה מיוחדת לקידום מעמד האשה לשנת 2002.
בין השנים 2000–2003, התמנתה לחברה מומחית, בוועדת האו"ם לביעור כל צורות ההפליה כנגד נשים.
ב-2011 נבחרה כחברה בוועדה במסגרת "המועצה לזכויות האדם" של האו"ם, שמקום מושבה ז'נבה.
רדאי הוצבה במקום ה-100 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת הארבע עשרה ובמקום ה-96 ב ב-2013.
פרנסס רדאי הייתה נשואה לאורי רדאי (2017-1931), שהיה מזכיר ועדת החוץ והביטחון של הכנסת בשנים 2000-1970. היא אם לשלושה ילדים.
זכויות נשים, הוצאת האגודה לזכויות האזרח בישראל, 1989.
העסקת עובדים באמצעות קבלני כוח אדם: היבטים חוקיים והסדרים משפטיים, תל אביב: הוצאת הסתדרות העובדים הכללית החדשה, 1998.
עם אופיר קשת, קובץ מקורות במשפט וחברה, ירושלים : הוצאת אקדמון, תשנ"ב 1991.
עם כרמל שלו, מיכל ליבן קובי, מעמד האשה בחברה ובמשפט, תל אביב וירושלים : שוקן, תשנ"ה-1995.
עם דניאל אילן, ואברהם (רמי) פרידמן, חושפי שחיתויות ובתי הדין לעבודה: האם נשמעת השריקה?, ירושלים: מכון ירושלים לחקר ישראל, 2003.
עם יובל שני ונעם וינר, מתחם ההפרדה: מבט רב-תחומי, תל אביב: מכון קונקורד לחקר יחסי הגומלין בין הדין הבינלאומי למשפט הישראלי, 2004.
אביתר קנולר (עורך), מקראה בדיני עבודה, ירושלים : אקדמון, תשנ"ו-תשנ"ח-1998.
פרנץ' טוסט (מאנגלית, מילולית: קלי צרפתי) או לחם מטוגן או לחם אבוד הוא מאכל ארוחת בוקר אהוב בצפון אמריקה, באירופה ובהונג קונג.
את הפרנץ' טוסט מכינים מלחם פרוס שמטוגן בבלילת ביצים.
תוספות שכיחות לבלילת הביצים הן מים, חלב או מיץ תפוזים ותבלינים כגון סוכר, אגוז מוסקט, קינמון או וניל.
מקורו של המאכל אינו ידוע, אם כי היה קיים בגרסאות שונות ובשמות שונים באירופה עוד מימי הביניים.
אף על פי שנחשב מאכל מתוק, יש המעדיפים גרסה מלוחה, עם מלח ופלפל שחור.
במסעדות בארצות הברית ובקנדה משתמשים לרוב בלחם לבן שנאפה במיוחד למטרה זו.
בהכנה ביתית משתמשים בלחם לבן רגיל.
בישראל משתמשים לעיתים בחלה, בין השאר כדרך לנצל את שאריותיה לאחר השבת.
ישנה טענה כי בארצות הברית לפני מלחמת העולם הראשונה כונה "טוסט גרמני" ושמו שונה ל"פרנץ' טוסט" ("טוסט צרפתי") עקב רגשות אנטי-גרמניים.
בספר בישול משנת 1918 אכן כונה "טוסט גרמני".
מאידך, השם "פרנץ' טוסט" מתועד בדפוס בארצות הברית כבר משנת 1871. על פי מילון אוקספורד כבר בשנת 1660 השתמשו במושג "פרנץ' טוסט" עבור מאכל של לחם קלוי עם יין, מיץ תפוזים וסוכר, ובשנת 1882 השתמשו במושג זה למתכון מבוסס ביצים.
המאכל כונה גם "טוסט אמריקני" בארצות הברית, בעקבות סיפור שהומצא בשנת 1724 על ידי אדם בשם ג'וזף פרנץ', בפונדק דרכים ליד אולבני במדינת ניו יורק.
"ארמריטר" (Arme Ritter - אבירים עניים בגרמנית) - שם המאכל בגרמניה, מכיוון שהיה זול ואכלו אותו חיילים עניים.
את השם "ארמריטר" הביאו החלוצים הגרמנים שעלו לארץ לקיבוץ להבות הבשן.
"אבירים" - מקור השם הוא ככל הנראה מתרגום חלקי של שם המאכל בגרמניה.
שם זה נפוץ בקרב קיבוצים בגליל העליון לרבות נאות מרדכי.
בתחילת מלחמת עיראק, כעסם של האמריקאים על התנגדות צרפת לפעולותיהם התבטא בין השאר בהחלפת שמות מאכלים שהמילה צרפת נכללת בהם בתפריטי מסעדות.
כך "פרנץ' טוסט" הפך ל"טוסט חירות" וטוגנים (המכונים בארצות הברית "טוגנים צרפתיים") הפכו ל"טוגני חירות".
טורפים את הביצים עם הנוזלים המתוארים לעיל, ושופכים את הבלילה לקערה רחבה ונמוכה.
מטבילים בבלילה פרוסת לחם משני צידיה.
מרימים את הפרוסה כדי להניח לשאריות הנוזל לטפטף, כדי שהלחם לא יהיה ספוג מדי ויתפורר.
כדי להקטין את הסיכון להתפרקות הפרוסה הלחה כדאי להשתמש בלחם לקראת סוף חיי המדף שלו.
את הלחם הספוג בבלילה מטגנים במחבת חמה ששומנה בחמאה עד ששני הצדדים מזהיבים והביצה הספוגה נקרשת.
במקום ביצים שלמות ניתן להשתמש בתחליף תעשייתי העשוי מחלבוני ביצה בלבד, כך שיש בו פחות קלוריות ושומן.
לפני הטיגון ניתן לזרות על הפרוסות תערובת סוכר וקינמון.
הפרוסות המוכנות מוגשות חמות, עם אבקת סוכר או סוכר, או ממרחים כגון ריבה, חמאה, חמאת בוטנים, סירופ מייפל, סירופ פירות, וכן בתוספת רסק תפוחים, קצפת, שוקולד או אגוזים כגון פקאנים.
פרנץ' טוסט ממולא הוא שתי פרוסות של פרנץ' טוסט שביניהן בננות, תותים או פירות אחרים.
לרוב מצופה בחמאה, סירופ מייפל ואבקת סוכר.
באיטליה מוגשת גרסה המכונה "מוצרלה בכרכרה" - כריך של שתי פרוסות לחם שביניהן פרוסת מוצרלה, נטבל בשלמותו בבלילת הביצים ומטוגן.
בספרד המאכל נקרא "טוסטדס" ומכינים אותו לחג הפסחא מפרוסות לחם דקות ספוגות חלב או יין, טבולות בביצה ומטוגנות.
במסעדות דיינר בניו יורק, כמו בישראל, משתמשים בחלה להכנת המאכל.
במערב ודרום מערב ארצות הברית משתמשים לעיתים בלחם מחמצת.
בהונג קונג המאכל מוגש עם דבש או סירופ.
לעיתים מגישים אותו עם חמאה וללא כל ממתיק ולעיתים מכינים אותו מכריך ריבה או חמאת בוטנים.
ישנה גם גרסה בה הוא מוכן בטיגון עמוק.
בממלכה המאוחדת הוא לרוב מלוח ומכונה "לחם ביצים".
ישנה גרסה בה מורחים מרמייט על הלחם לפני טבילתו בבלילה.
בברזיל הוא מאכל מסורתי בחגיגות לידה וכן בחג המולד ובחגיגות הסילבסטר.
בפינלנד נאכל לעיתים ללא תוספות או רק עם חמאה.
ישנה גרסה לבנה - בה הוא מכוסה לחלוטין באבקת סוכר או בקצפת ומעליה נקודת "עין" של ריבה אדומה.
בהונגריה מאכל זה מכונה " בונדאש ", שם הוא מוכר יותר בגרסתו המלוחה, והתוספות הנפוצות הן בצל, שום או בייקון, ומגישים אותו כארוחת בוקר, צוהריים או ערב.
בנוסף, במקרים מסוימים בוחרים הסועדים לאכול אותו לא כמאכל מתוק, אלא עם שמנת או גבינה בתוספת של סלט, כארוחה בפני עצמה.
פרנססק אנטיק אי אוליבה (בקטלאנית: Francesc Antich i Oliver; 28 בנובמבר 1958 – 2 בינואר 2025) היה פוליטיקאי מהאיים הבלאריים שכיהן כנשיא ממשלת הקהילה האוטונומית בשנים 1999–2003 ו-2007–2011.
אוליבה נולד בקראקס שבוונצואלה, ובילדותו חזר לעיירת הולדתם של הוריו אלגיידה במיורקה.
למד משפטים באוניברסיטה של מיורקה.
בתחילת שנות ה־90 כיהן כראש המועצה המקומית של אלגיידה.
ב-1999 היה אוליבה מועמד המפלגה הסוציאליסטית (PSIB-PSOE) לנשיאות הקהילה האוטונומית, וגבר על הנשיא הקודם מהמפלגה העממית ז'אומה מאטס.
אולם בבחירות שאחריהן זכה שוב מאטס.
אנטיק נבחר לבית הנבחרים הספרדי כאחד הצירים מהאיים הבלאריים, שם כיהן עד שב-2007 זכה שוב בבחירות בקהילה האוטונומית.
ב-2011 הביע את התנצלות ממשלת האיים הבלאריים על רדיפת היהודים והמומרים במיורקה על ידי האינקוויזיציה, והעלאתם על המוקד ב-1691.
בבחירות שהתקיימו באותה השנה עמד שוב בראש מפלגתו אשר הפסידה, והוא הוחלף על ידי מועמד המפלגה העממית חוסה רמון באוסה.
פרנץ היינריך (חיים) אוֹלֶנְדוֹרְף (Franz Heinrich Ollendorff; 15 במרץ 1900 – 9 בדצמבר 1981) היה ביופיזיקאי, ממקימי הפקולטה להנדסת חשמל, פרופסור להנדסת חשמל בטכניון וחתן פרס ישראל למדעים מדויקים לשנת תשי"ד (1954).
פרנץ אולנדורף נולד בשנת 1900 בשרלוטנבורג שבברלין, בירת גרמניה, למרתה לבית ווהלאואר (Wohlauer) ואיש העסקים נתן אולנדורף.
הוא למד הנדסה ב, בה המשיך לימודיו וסיים תואר דוקטור בשנת 1921. במהלך לימודיו היה סטודנט של מקס פלאנק ועבד במכון מקס פלאנק וכן שימש כאסיסטנט של אלברט איינשטיין.
לאחר לימודיו עבר לאוניברסיטת דנציג, בה ביצע מחקרים בתדרי הרדיו ושם הכיר את אשתו, רות לבית קלטר (מתרגמת ומורה לחלילית).
לזוג היה בן אחד שגידלו בישראל.
בשנת 1924, בעקבות התנגדות אנטישמית להעסקתו שהובלה על ידי פרופ' פטרסן, עזב אולנדורף את משרתו באוניברסיטת דנציג ועבר לעבוד כמהנדס ראשי בחברת סימנס.
לאחר מכן חזר לאוניברסיטת ברלין, שם כיהן כמרצה (פריבט-דוצנט) במחלקה של ארנסט אולריך, משרה שממנה הודח בשנת 1933 עם עליית הנאצים לשלטון וחקיקת החוק להחזרת הפקידות המקצועית הלאומית על כנה.
במהלך עבודתו כמרצה באוניברסיטת ברלין פרסם מספר ספרים חשובים בנושאי התאוריה האלקטרומגנטית.
בברלין עסק בנוסף בחינוך בבית הספר היהודי.
בשנת 1926 ביקר אלונדורף בארץ ישראל ומסר הרצאות אורח בטכניון.
בשנת 1934 העתיק את בית הספר לירושלים יחד עם תלמידי בית הספר ולאחר מכן שב לגרמניה והיה פעיל ב"עליית הנוער".
בשנת 1937 עלה לארץ ישראל יחד עם אשתו והצטרף לסגל הטכניון.
בטכניון, אשר בו לימד משך 44 שנים, ייסד בשנת 1938 את המחלקה להנדסת חשמל, בה שימש דקאן הפקולטה הראשון.
עבודת הדוקטורט הראשונה בטכניון הוגשה בהנחייתו על ידי אליעזר מישקין, מהפקולטה להנדסת חשמל, שם התזה: "חישוב ישיר של מנועי השראה על יסוד משוואות השדה למקסוול".
אמו נשלחה ב-1942 לטרזיינשטט, שם נספתה.
בשנת 1955 מונה לפרופסור מחקר, הראשון בטכניון במעמד זה.
בסוף 1956 מונה לפרופסור מחקר באוניברסיטת קליפורניה, אך עם תחילת מבצע סיני חזר לישראל.
במקביל לעבודתו בטכניון הצטרף אולנדורף לסגל המורים של בסמ"ת, שבו לימד עד לשנת 1975. שם הקים את המגמה לחשמל (שנקראה אז זרם חזק) ומגמת רדיו שלימים הפכה למגמת אלקטרוניקה.
מחקריו עסקו בתורת הגלים האלקטרומגנטיים והמכ"ם, כאשר במסגרת מחקריו פיתח את תורת השיקופים לפתרון בעיות אלקטרומגנטיות.
בנוסף עסקו מחקריו בתחום שפופרות ריק ו-TWT.
עוד עסקו מחקריו בביופיזיקה, בביואלקטרוניקה ובביורפואה.
בנוסף עסק בפיתוח מכשירים רפואיים עם ד"ר אברהם צליוק בתחום רפואת אף אוזן גרון סדרת הרצאותיו בנושאי פילוסופיה של המדע זכתה להצלחה בין-לאומית, ובה הביע את חשיבות המכניקה בהליכים רפואיים.
כבר בשנות ה-50 גילה עניין רב בפיתוח מכשירים אלקטרוניים לטובת העיוורים והחרשים.
מחקריו בתחום השדות המגנטיים הביאו לפיתוח עין אלקטרונית אשר תאפשר יכולת ראייה לעיוורים באמצעות אלקטרודות.
אולנדורף התנגד לרישום פטנטים על גילויים והמצאות של אנשי מדע.
איש המדע, חייב, לדעתו, להנחיל את המצאותיו לכלל.
ואכן, שום עבודת מחקר לא נרשמה על שמו במשרד הפטנטים.
אולנדורף נמנה במשך תקופה מסוימת עם חברי הוועדה לאנרגיה אטומית, ופרש משום שלא ראה תועלת בישיבות הוועדה.
ההחלטות נתקבלו, לדבריו, במוסדות אחרים.
פרישתו הייתה אמנם גם תוצאה מגישתו העקרונית והמצפונית לבעיית השימוש באנרגיה האטומית, אך הוא נמנע מלדבר על פרטי הדבר.
בתחילת שנות ה-60 נמנה עם קבוצה של אנשי מדע ישראלים שקראו לפירוז המזרח התיכון מנשק גרעיני.
נפטר בחיפה ב-9 בדצמבר 1981 ונקבר בבית הקברות כפר סמיר.
פרס ישראל למדעים מדויקים לשנת תשי"ד (1954).
חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים,
דוקטור של כבוד מהאוניברסיטה הטכנית של ברלין (1959).
חבר הקהילה הבינלאומית של מהנדסי החשמל IRE (כיום ארגון ה-IEEE) וסגן נשיא בשנת 1960.
מדליית זהב לחינוך טכנולוגי בארצות הברית על שם ג'יימס מאליגן (Mulligan) בשנת 1971.
המרכז למחקר בתקשורת ואוטומציה "מינרווה" של הטכניון נקרא על שמו.
פרנסס קוראלי פרקינס הייתה מזכירת העבודה של ארצות הברית בין השנים 1933–1945, האישה הראשונה בתולדות ארצות הברית שהייתה חברה בקבינט האמריקאי.
היא נודעה כתומכת נאמנה של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, וסייעה לו רבות בקבלת תמיכתם של ארגוני העובדים בתוכנית הניו דיל שהוא ביקש להעביר.
פרקינס, וכמוה גם מזכיר הפנים הרולד איקס, היו שני האנשים היחידים שהמשיכו להיות חברי קבינט לכל אורך תקופת כהונתו הארוכה של רוזוולט.
פרקינס נולדה בעיר בוסטון שבמדינת מסצ'וסטס לסוזן ולפרדריק פרקינס, בעל עסק של כלי כתיבה.
פרקינס למדה בבית ספר לבנות "פרי הול" שבמדינת אילינוי.
ב-1902 סיימה לימודי תואר ראשון במכללת מאונט הוליוק, וב-1910 סיימה לימודי תואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטת קולומביה.
באותה שנה זכתה פרקינס לראשונה בפרסום ארצי בעת ששימשה כראש איגוד הצרכנים של ניו יורק, ונאבקה בנחישות למען שיפור תנאיהם של העובדים.
בשנה שלאחר מכן הייתה פרקינס עדה לאסון שרפה במפעל טריינגל שירטוייסט שאירע בעיר ניו יורק, וגבה את חייהם של 146 אנשים.
ב-1913 נישאה פרקינס לפאול קאדוול וילסון אך לא שינתה את שם משפחתה לשם משפחתו של בעלה, דבר שנחשב חריג באותה תקופה.
בתקופה זו החזיקה פרקינס לסירוגין במספר תפקידים בממשל של ניו יורק.
ב-1918 קיבלה פרקינס את הצעתו של אל סמית', מושל מדינת ניו יורק, להצטרף לוועדה התעשייתית של ניו יורק ובכך הפכה לאישה החברה הראשונה בהיסטוריה של הוועדה.
ב-1926 עשתה פרקינס היסטוריה נוספת כאשר מונתה ליושבת ראש הוועדה.
ב-1929 מונתה פרקינס על ידי מושל ניו יורק החדש, פרנקלין דלאנו רוזוולט, לתפקיד נציבת התעשייה במדינה.
בתקופת השפל הגדול הצליחה פרקינס להביא לשיתוף פעולה בין הפלגים הפוליטיים השונים, דבר שזיכה אותה בהערכה רבה.
פרקינס הצליחה להציב את ניו יורק בראש המדינות שהעבירו רפורמות משמעותיות בניסיון להילחם במיתון שפשט במדינה.
היא הגדילה את ההשקעה במפעלים, הקטינה את מספר שעות העבודה לנשים, ותמכה בחוקים שהבטיחו שכר מינימום והבטחת הכנסה.
ב-1933, לאחר היבחרו לנשיא, מינה רוזוולט את פרקינס למזכירת העבודה הרביעית של ארצות הברית.
פרקינס החזיקה בתפקיד זה 12 שנה, והייתה האישה הראשונה בתולדות ארצות הברית שמונתה לשמש כחברת קבינט.
רוזוולט תמך באופן קבוע בתוכניותיה של פרקינס דבר שנחשב חריג באותה עת, שכן ממשלו נודע בפשרנותו הרבה.
פרקינס מצידה הייתה אחראית לרבות מחקיקות הניו דיל, והיה לה תפקיד משמעותי במיוחד בהעברת חוק הביטוח הלאומי בשנת 1935.
ב-1939 ספגה פרקינס ביקורת מצדם של מקצת חברי הקונגרס בעקבות חוסר נכונותה לתמוך בגירושו של הארי ברידג'ס, אחד ממנהיג ארגון העובדים הבולטים באותה תקופה, אשר נחשד כקומוניסט.
ברידג'ס זוכה בסופו של דבר מכל אשמה על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-1945 לאחר תום כהונתה כמזכירת העבודה, התבקשה פרקינס על ידי הנשיא החדש, הארי טרומן, לשמש כנציבת השירות הציבורי.
פרקינס שימשה בתפקיד זה עד שנת 1952, אז היא התפטרה לאחר מות בעלה.
בתקופה זו פרסמה פרקינס ספר זיכרונות מתקופת עבודתה תחת ממשלו של רוזוולט שנקרא בשם "הרוזוולט שהכרתי" (The Roosevelt I Knew) שהציג נקודת מבט אוהדת על הנשיא המנוח.
בשנותיה האחרונות עבדה פרקינס כמורה וכמרצה באוניברסיטת קורנל.
היא נפטרה ב-14 במאי 1965 בגיל 83. לכבודה, קרוי על-שמה בניין מטה מחלקת העבודה של ארצות הברית הנמצא בוושינגטון די.
פרנסס פאוור קוב הייתה סופרת אירית המוכרת כיום כרפורמטורית חברתית, תאורטיקנית פמיניסטית ולוחמת חלוצה למען זכויות בעלי חיים.
קוב נולדה בדבלין שבאירלנד ב-4 בדצמבר 1822 לצ'ארלס קוב ופרנסס קונווי קוב.
פרנסס פאוור קוב הייתה הצעירה מבין חמשת ילדי המשפחה, והבת היחידה.
כאשר הייתה קוב בת 25 נפטרה אמה, ופטירתה הותירה בה ספקות באשר לאמונתו האוונגליסטית של אביה.
בעקבות סירובה ללכת לכנסייה עם משפחתה, איים עליה אביה כי ישלול את ירושתה ואף סילקה מן הבית לתקופה קצרה.
במהלך חייה זנחה קוב את האמונה האוונגליסטית והפכה לאוניטרית.
במרוצת הזמן הפכה קוב לתומכת ופעילה במגוון רחב של נושאים הקשורים לנשים ולהתנגדות לניסויים בבעלי חיים.
היא תמכה בשיפור מצבם של נערות עברייניות ושל עניים, בהשכלה גבוהה לנשים, ובסופרג'יזם.
היא לא הזדהתה כמחברת הספר עקב חששו של אביה מנידוי המשפחה.
ב-1857 נפטר אביה של קוב, וכך הייתה חופשייה לפעול כרצונה ואף נסעה לתקופות ממושכות לאירופה ולמזרח.
בעת נסיעתה לאיטליה פגשה קבוצת נשים ובהן מארי לויד, שהפכה לידידתה הקרובה לאורך שנים.
החל משנות השישים של המאה ה-19 לערך הן חיו יחדיו עד פטירתה של לויד, 8 שנים לפני פטירתה של קוב ב-1904.
כשחזרה לאנגליה ניסתה קוב לעבוד ב ולחיות עם הבעלים, מרי קרפנטר, מ-1858 עד 1859. היחסים הסוערים בין השתיים גרמו לכך שקוב עזבה את המוסד.
היה זה הארגון הראשון בעולם שניהל קמפיין נגד ניסויים בבעלי חיים.
ב-1898 ייסדה קוב את האיגוד הבריטי לביטול הניסויים בבעלי חיים (BUAV - British Union for the Abolition of Vivisection).
קוב הייתה חברה בוועד המנהל של "האגודה הלאומית בלונדון למען זכות הצבעה לנשים" ומחברת מאמרי מערכת בעיתונים לונדוניים, כמו העיתון הלונדוני Echo, בנושאים שונים כמו סופרג'יזם, זכויות קניין לנשים, והתנגדות לביצוע ניסויים בבעלי חיים.
מלבד מאמרי המערכת, קוב פרסמה מגוון רחב של מאמרים וספרים בנושאים בהם תמכה.
פרנסס פישר היא שחקנית קולנוע אמריקאית-בריטית ממוצא יהודי.
פישר מוכרת גם כבת זוגו לשעבר של השחקן ובמאי הקולנוע קלינט איסטווד.
פישר נולדה בכפר מילפורד שבהמפשייר שבאנגליה להורים אמריקאים.
אימה אולגה רוזין, עקרת בית ממשפחה נוצרית.
אביה ויליאם אירווינג "ביל" פישר, מפקח במפעל לזיקוק נפט ממשפחה יהודית.
עקב עבודת אביה עברה המשפחה בין מספר מקומות.
כאשר סיימה את לימודיה ב"תיכון אורנג'" שבטקסס עבדה בתור מזכירה עד שעברה לווירג'יניה, שם הופיעה ב"תיאטרון בארטר".
פישר נישאה לבילי מאק המילטון, אולם הזוגיות החזיקה מעמד שנתיים בלבד.
היא בת זוגו לשעבר של שחקן ובמאי הקולנוע קלינט איסטווד, הזוג הכיר בשנת 1990 ונפרד 5 שנים לאחר מכן, ובמהלכה נולדה להם בת משותפת אחת, השחקנית פרנצ'סקה איסטווד.
את תפקידה הראשון בעולם המשחק קיבלה פישר באופרת הסבון "קצה הלילה" בשנת 1976. לאחר מכן שיחקה פישר באופרת הסבון "אור מנחה".
לאחר הופעותיה בסדרות הטלוויזיה הופיעה במשך 10 שנים על בימות התיאטרון ברחבי ארצות הברית.
ב-1991 גילמה את דמותה של שחקנית הקולנוע והתיאטרון לוסיל בול.
בשנת 1997 שיחקה בדרמת האסונות "טיטניק".
בסרט גילמה פישר את דמותה של רות' דוויט בוקייטר, אמה של הדמות הראשית בסרט רוז דוויט בוקייטר (קייט וינסלט) הדוחפת אותה להינשא בניגוד לרצונה לבחור עשיר ורב מעמד בשם קאלדון הוקלי (בילי זיין).
בשנים שלאחר מכן הרבתה פישר לשחק בתפקידים קטנים, היא משחקת גם בתפקיד אורח בסדרה הבדיונית "אאוריקה".
היא יכולה לאפות עוגת דובדבנים?
גברים קשוחים אינם רוקדים (1987)
רוקסי מסובבת את העיר (1990)
הכוכבים נפלו על הנרייטה (1995)
השנה הכי סקסית שלי (2007)
הצ'יוואווה מבוורלי הילס 3 (2012)
סיפורה של נערה אמריקאית - מלודיה 1963: האהבה צריכה לנצח (2016)
נדרים שבורים (1987) - סרט טלוויזיה
סאדי וסימפסון (1990) - סרט טלוויזיה
ג'קלין בובייה קנדי אונאסיס (2000) - סרט טלוויזיה
סיפורה של אודרי הפבורן (2000) - סרט טלוויזיה
גברת האריס (2005) - סרט טלוויזיה
לאהוב ולמות (2008) - סרט טלוויזיה
חתונה בחצר האחורית (2010) - סרט טלוויזיה
פרנסס קונרוי היא שחקנית אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות גילום דמותה של אימו של ברני סטינסון בקומדיית המצבים המצליחה "איך פגשתי את אמא, וכרות' אוקונור פישר בסדרת הדרמה "עמוק באדמה" שאף זיכתה אותה בפרס גלובוס הזהב בשנת 2004 על תפקידה בסדרה.
קונרוי נולדה בעיר מונרו שבג'ורג'יה, למדה דרמה ב"בית הספר ג'וליארד" בניו יורק.
קונרוי החלה בתור שחקנית תיאטרון, הופיעה ב"תיאטרון דילאקורט" שבסנטרל פארק, מנהטן בהצגה "אותלו".
את הופעתה הראשונה בברודוויי ערכה במחזה של אדוארד אלבי "הלידי מדיובוק", הייתה מועמדת בשנת 2000 לפרס הטוני עבור הופעתה במחזה "The Ride Down Mt.
את הופעתה הקולנועית הראשונה עשתה בסרטו של וודי אלן "מנהטן".
קונרוי השתתפה בשני סרטים נוספים של אלן "פשעים ועבירות קלות" ו"אשה אחרת".
התפרסמה בשנות ה-90 בזכות תפקידים משניים בסרטים "נדודי שינה בסיאטל", "ניחוח אישה", "בילי באת'גייט" ו"צייד המכשפות".
ב-2001 נבחרה קונרוי על ידי אלן בול לשחק באחד מתפקידי המפתח בסדרת הדרמה "עמוק באדמה".
קונרוי גילמה את דמותה של רות' פישר, אם המשפחה ואלמנתו של נתניאל (ריצ'רד ג'נקינס).
קונרוי הופיעה לכל אורך 5 עונות הסדרה, זכתה על הופעתה בפרס גלובוס הזהב ב-2004 והייתה מועמדת לפרס אמי.
לאחר הפסקה של כ-6 שנים מתעשיית הקולנוע חזרה קונרוי ב-2002 ושיחקה בקומדיה "יפה במנהטן".
ב-2004 השתתפה בשתי הפקות של "האחים וורנר", "אשה חתול" ו"הטייס" של מרטין סקורסזה בו גילמה את השחקנית קת'רין האדג'טון.
ב-2005 הופיעה בדרמה הקומית של ג'ים ג'ארמוש "פרחים שבורים" בדמותה של דורה אהובתו לשעבר של דון ג'ונסטון (ביל מארי) ובמותחן האימה בהפקתו של ניקולס קייג' "איש הקש".
ב-2009 שיחקה בקומדיות "אהבה בהפתעה" שם גילמה את אמה של אלואיז (ג'ניפר אניסטון) ו"חדשה בעיר".
מ-2011 קונרוי היא חלק מהקאסט הקבוע של סדרת האנתולוגיה, אימה אמריקאית ושיחקה במרבית עונות הסדרה.
פרנץ אלט היה צייר נוף אוסטרי, בנו של יאקוב אלט ואחיו של רודולף ריטר פון אלט.
בעקבות אביו עסק פרנץ רבות בציורי נוף ונוף עירוני.
פרנססק קלבט אי פוץ' (בקטלאנית: Francesc Calvet i Puig, לעיתים נקרא בשם הספרדי "פרנסיסקו" (Francisco); נולד ב-29 בספטמבר 1921 בסנט ז'ואן דספי שבספרד, נפטר ב-30 בנובמבר 2001 בל'הוספיטלט) היה כדורגלן ספרדי-קטלאני ששיחק בעמדת המגן.
קלבט שיחק במשך 13 שנים במדי ברצלונה, בין 1939 ל-1952, כשהוא זוכה עמה ב-4 אליפויות ספרד ו-3 פעמים בגביע הספרדי.
קלבט החל לשחק במדי ברצלונה בעונת 1939/40, לאחר מלחמת האזרחים הספרדית, כשהיה בן 17. הוא ערך את הופעת הבכורה בליגה הספרדית ב-17 במרץ 1940, בהפסד 3-0 לריאל בטיס.
בעונה זו ערך הופעה בודדת נוספת, ב-7 באפריל נגד הרקולס אליקנטה, אז הבקיע גם שער ראשון בליגה ועזר לברצלונה לנצח 2-1. בעונה הבאה שותף במשחק ליגה בודד.
בעונת 1941/42 החל לשחק בתדירות גבוהה יותר והוא הופיע ב-15 משחקי ליגה.
קלבט הבקיע שער בודד בעונה זו, בקלאסיקו נגד ריאל מדריד ב-19 באוקטובר 1941, בו הפסידה ברצלונה 4-3. בינואר 1942 נפצע באופן חמור ונעדר מהמשך העונה.
הייתה זו עונה קשה מאוד עבור ברצלונה, שסיימה במקום ה-12, 2 נקודות בלבד מהמקום ה-13 שמוביל לירידה לליגה השנייה.
למרות הקשיים בליגה, הצליחה ברצלונה לזכות בגביע הספרדי.
ברצלונה ניצחה בגמר את אתלטיק בילבאו, ללא קלבט שהיה עדיין פצוע.
קלבט התאושש מהפציעה רק בתחילת 1943. מנקודה זו פתח ב-6 מ-9 משחקיה הנותרים של ברצלונה בעונת 1942/43 בליגה, והוא עזר לה לעלות מהמקום ה-6 למקום ה-3. בעונה הבאה שיחק ב-11 משחקי ליגה, וברצלונה סיימה במקום ה-6. ז'וזפ סמיטייר התמנה לתפקיד מאמן הקבוצה, והוא עזר לשפר את מצב הקבוצה.
עמו זכתה ברצלונה באליפות בעונת 1944/45, כשקלבט פותח ב-10 משחקים.
בעונת 1945/46 השתתף ב-9 משחקים ועזר לברצלונה להגיע למקום ה-2.
אחרי שבעונת 1946/47 שותף במשחק בודד אחד, הפך קלבט לשחקן מפתח בעונת 1947/48, תחת המאמן אנריקה פרננדס.
קלבט פתח ב-23 מתוך 26 מחזורי הליגה והיה משמעותי בזכייתה של ברצלונה באליפות, כשהקבוצה סופגת 31 שערים בלבד במהלך העונה.
בעונה זו שיתף פעולה בהגנה עם ז'אומה אליאס וקורטה, שהיו הבלמים המרכזיים בקבוצה בשנות ה-40 של המאה ה-20. ברצלונה הצליחה לזכות באליפות שנייה ברציפות בעונת 1948/49, וקלבט המשיך לפתוח ברוב משחקיה של הקבוצה.
הוא הורחק בכרטיס אדום לראשונה בקריירה שלו, במשחק נגד סבדל ב-6 בפברואר 1949. קלבט פתח בהרכב הקבוצה במשחק קופה אווה דוארטה נגד סביליה ב-19 בדצמבר 1948, והודות לניצחון 1-0 זכתה ברצלונה בתואר.
כמו כן, בקיץ 1949 זכתה ברצלונה בגביע הלטיני, כשקלבט פותח בשני משחקיה של ברצלונה בטורניר.
גם בעונת 1949/50 שיחק קלבט בהרכב באופן תדיר, והוא החמיץ רק את המחזור האחרון בליגה.
בעונה זו הגיעה ברצלונה למקום ה-5 בלבד.
עונת 1950/51 הייתה הפורייה ביותר עבור קלבט מבחינת הבקעת שערים.
אחרי שלא כבש אף שער בליגה במשך 8 שנים, הוא כבש לראשונה ב-1 באוקטובר 1950 בהפסד 3-2 לריאל מורסיה.
בהמשך כבש שער בודד בניצחון 3-1 על סלטה ויגו ב-18 במרץ 1951 ואף צמד שערים במשחק בו הביסה ברצלונה 7-2 את מאלגה ב-1 באפריל.
ברצלונה אמנם הגיעה למקום ה-4 בליגה, אך הצליחה לזכות בגביע הספרדי הודות לניצחון 3-0 על ריאל סוסיאדד במשחק הגמר, בו פתח קלבט בהרכב ברצלונה.
קלבט היה שותף לאחת השנים המוצלחות ביותר בהיסטוריית ברצלונה, 1952, בה זכתה ברצלונה ב-5 תארים.
הוא פתח בהרכב ב-11 משחקי ליגה בעונת 1951/52 ועזר לברצלונה לזכות באליפות.
קלבט השתתף במשחק בו הפסידה ברצלונה את קופה אווה דוארטה לאתלטיקו מדריד ב-1 בנובמבר 1951. ברצלונה זכתה בגביע הספרדי אחרי שניצחה את ולנסיה במשחק הגמר, ללא קלבט בהרכב, ובזכות כך השלימה דאבל.
ברצלונה זכתה בעקבות כך באופן אוטומטי בקופה אווה דוארטה.
בהמשך 1952 זכתה ברצלונה גם בגביע הלטיני ובגביע מרטיני רוסי, וכך הוכרה הקבוצה הזו בתור "בארסה של חמשת הגביעים".
קלבט החליט לעזוב את ברצלונה בסוף העונה, ובקיץ 1952 עבר לריאל אוביידו שהייתה גם היא בליגה הראשונה.
בעונתו הראשונה שם שיחק ב-4 משחקים.
בעונה השנייה שותף ב-17 משחקים ולא הצליח למנוע את ירידתה של הקבוצה לליגה השנייה, אחרי שסיימה במקום ה-15. בקיץ 1954 פרש מכדורגל וחזר לכפר בו גדל, סנט ז'ואן דספי, על מנת לעבוד כחקלאי עם משפחתו.
קלבט זומן לראשונה למדי נבחרת ספרד למשחק ידידות נגד ב-30 במאי 1949, אך הוא לא שותף במשחק.
כעבור שנתיים ערך שתי הופעות במדי נבחרת ספרד, בשני משחקי ידידות ביוני 1951. הראשון היה ב-10 ביוני, בתיקו 3-3 עם , והשני שבוע לאחר מכן, בתיקו 0-0 עם .
כמו כן השתתף קלבט ב-3 משחקי ידידות של נבחרת קטלוניה במהלך שנת 1950.
קלבט נפטר ממחלת ריאות ב-30 בנובמבר 2001, בגיל 80. על שמו נקרא מתחם ספורט בכפר הולדתו.
פרנססק "סיסקו" בטנקורט אי קוסינרו (בקטלאנית: Francesc "Cisco" Betancourt i Cocinero, לעיתים נקרא בשם הספרדי "פרנסיסקו" (Francisco); נולד ב-4 בפברואר 1913 בברצלונה שבספרד, נפטר ב-28 במרץ 1998 בברצלונה) היה כדורגלן ומאמן קטלאני-ספרדי.
במהלך קריירת המשחק שלו, שנפרסה על שנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20, שיחק בשורות מספר קבוצות בקטלוניה, הבולטת שבהן היא ברצלונה; בטנקורט היה השחקן השחור הראשון בהיסטוריית המועדון.
לאחר פרישתו ממשחק עסק באימון קבוצות קטלאניות.
בטנקורט הוא בן לאם קטלאנית ואב קובני שהיגר לברצלונה.
בטנקורט החל לשחק כבר בילדותו בקבוצה הקטנה אתלטיק פורטפיינק.
בטנקורט שיחק בעמדת הקיצוני הימני ועיקר משחקו התבסס על זריזות וגמישות.
את צעדיו המקצועיים הראשונים עשה כבר בגיל 15, בקבוצה גראסיה.
ב-1931 הצטרף לבדאלונה ששיחקה בליגה השלישית.
ב-1934 עזר לקבוצה להעפיל לליגה השנייה, ובעונת 1935/1936 הגיעה הקבוצה להישג השיא שלה בליגות הספרדיות, מקום 4 בליגה השנייה.
בתום העונה פרצה מלחמת האזרחים הספרדית, שהשביתה את הפעילות הספורטיבית למשך 3 שנים.
לאחר המלחמה עבר לסבדל, שם שיחק במשך שנתיים.
בקיץ 1942, כשהיה בן 29, הגשים את חלומו וחתם במדי ברצלונה, הבכירה בקבוצות קטלוניה ואחת מהבכירות בכדורגל בספרד.
בברצלונה שיחק בטנקורט תחת המאמן חואן חוסה נוגס.
הופעת הבכורה שלו במועדון הייתה גם הופעתו הראשונה בליגה הספרדית - בקלאסיקו נגד ריאל מדריד ב-27 בספטמבר, בו הפסידה ברצלונה 3-0. במשחקו השני בליגה הספרדית, בניצחון 5-2 על גרנדה ב-27 בדצמבר הבקיע בטנקורט שער ליגה ראשון.
בטנקורט מיעט לשחק במדי ברצלונה והיה בעיקר שחקן מחליף.
בעונתו הראשונה שותף ב-4 משחקי ליגה נוספים, בהם לא הבקיע שער נוסף.
בעונתו השנייה שותף ב-6 משחקים והבקיע פעמיים, צמד בניצחון 3-1 על ריאל אוביידו ב-26 במרץ 1944. בסך הכול לקח חלק ב-27 משחקים רשמיים, בהם כבש 11 שערים.
משחקו האחרון במדי ברצלונה היה גם הוא נגד ריאל מדריד, ב-9 באפריל 1944.
ב-1944 עזב בטנקורט את ברצלונה והצטרף לקונסטאנסיה.
כעבור שנה עבר לז'ירונה, וכעבור שנה נוספת עבר למרטינק.
במרטינק, בה שיחק במשך 4 שנים, היה שחקן-מאמן.
ב-1950 שיחק במשך מספר משחקי ידידות בקבוצות מולינזה, שם שיתף פעולה עם עמיתו לקבוצה בברצלונה ז'וזפ ראיק, וטארגה, לפני שחזר לקבוצת נעוריו בדאלונה.
בטנקורט שיחק בבדאלונה במשך שנה, לפני שפרש ממשחק בגיל 39.
כקטלאני, השתתף בטנקורט במשחקי ידידות של נבחרת קטלוניה, בין 1936 ל-1942. בשל מחסור במידע מהימן, לא ידועה כמות המשחקים המדויקת.
גם לאחר פרישתו ממשחק, המשיך בטנקורט לעסוק בתחום הכדורגל, והוא אימן מספר קבוצות בקטלוניה - מטרו, קלוב אירופה, אתלטיק סיוטאדלה, פלמוס, ריפול וסאנט קוגט.
במקביל, השתתף במשחקי קבוצת הוותיקים של ברצלונה.
ב-1965 קיבל מהתאחדות הכדורגל הקטלאנית את מדליית "מצוינות הספורט" על תרומתו לתחום הכדורגל.
פרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד היה דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד בין השנים 1800–1806.
פרנץ נולד ב-15 ביולי 1750 בקובורג שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד, לארנסט פרידריך, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, ולסופיה אנטוניה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל, בתו של פרדיננד אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל.
בשנת 1775 יזם פרנץ הקמת ספריה של הדוכסות, שעם השנים גדלה מאוד, וכיום יש בה 300,000 פריטים.
בשנת 1793 לחם פרנץ לצד מדינות הקואליציה הראשונה נגד צרפת, והשתתף בכמה קרבות.
ב-8 בספטמבר 1800 מת ארנסט פרידריך, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, ופרנץ עלה במקומו לשלטון.
ב-10 במאי 1803 חלה פרנץ באורח אנוש, ובנו ארנסט מילא את מקומו.
ב-9 בדצמבר 1806 מת פרנץ, ובנו ארנסט עלה במקומו לשלטון.
ב-6 במרץ 1776 התחתן פרנץ עם סופיה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן
, אולם, ב-28 באוקטובר באותה שנה מתה סופיה ללא ילדים.
ב-13 ביוני 1777 התחתן פרנץ עם אוגוסטה, נסיכת רויס-אברסדורף.
פרנץ כבר היה מאוהב בה קודם לכן, אולם נכפה עליו על ידי משפחתו להתחתן עם סופיה, אולם לאחר מותה הפתאומי התחתן עם אוגוסטה.
פרנססק רודריגס אי גרסיה (בקטלאנית: Francesc Rodríguez i García, לעיתים נקרא בשם הספרדי "פרנסיסקו" (Francisco); 8 במרץ 1934 – 17 במאי 2022) היה כדורגלן ומאמן ספרדי-קטלוני שנודע בכינוי רודרי.
רודרי, ששיחק כבלם, בילה את רוב הקריירה שלו בברצלונה בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. בנוסף, ייצג את נבחרת ספרד במונדיאל 1962. לאחר פרישתו ממשחק החל לעבוד כמאמן, בעיקר כחלק מהמערכת של ברצלונה, ומאוחר יותר בנבחרות הצעירות של קטלוניה.
שיחק בצעירותו במחלקת הנוער של ברצלונה.
בסוף עונת 1953/1954 החל לשחק באספניה אינדוסטריאל, ששימשה קבוצת משנה בפועל של ברצלונה, והייתה באותן שנים בליגה השנייה.
במהלך עונת 1955/1956 נפרדה אספניה אינדוסטריאל ושינתה את שמה לקונדל.
רודרי עזר לקבוצה להגיע למקום השלישי בסוף העונה, ממנו המשיכה לפלייאוף העפלה לליגה הראשונה.
הוא השתתף ב-7 מ-10 משחקי הפלייאוף, לקח חלק בהעפלתה הראשונה בהיסטוריה לליגה הבכירה במדינה.
בעונת 1956/1957 פתח בכל 30 משחקי הליגה, אך הוא לא הצליח למנוע את ירידת הקבוצה חזרה לליגה השנייה מהמקום האחרון.
ב-7 באפריל 1957 אף הבקיע שער עצמי, במשחק בו הובסה קונדל 0–5 על ידי ברצלונה.
בעונה הבאה המשיך לשחק בתדירות גבוהה במדי הקבוצה.
הוא פתח ב-32 משחקי ליגה, ולאחר תחילה קשה לקבוצה, סייע לה לעלות מהמקום ה-17 באמצע העונה עד המקום ה-5 בסיומה.
בסוף העונה הצטרף רודרי לברצלונה, אותה אימן הלניו הררה, והוא השתלב במהרה בקו ההגנה בקבוצתו החדשה לצד שחקנים כפרן אוליביה וסיגפריד גרסיה, הודות ליכולת הפיזית ואינטליגנציית המשחק שלו.
בעונת 1958/1959 פתח ב-22 משחקי ליגה וזכה עם הקבוצה באליפות ספרד.
לאחר הזכייה באליפות, שיחק בכל משחקי הקבוצה בגביע הספרדי, וברצלונה זכתה בתואר לאחר ניצחון 4-1 על גרנדה בגמר.
בכך השלימה דאבל - זכייה באליפות ובגביע במהלך אותה עונה.
בעונה שלאחר מכן המשיך להיות מעמודי התווך בברצלונה, שזכתה באליפות שנייה ברציפות.
הוא השתתף עם הקבוצה בגביע אירופה לראשונה בתולדותיה, שם הגיעה עד לחצי הגמר, בו הודחה על ידי ריאל מדריד בתוצאה המצטברת 2–6. בנוסף, זכה עם הקבוצה בגביע ערי הירידים, לאחר שגברה בגמר על ברמינגהאם סיטי.
מהגביע הספרדי הדיחה אתלטיק בילבאו את ברצלונה בשלב רבע הגמר.
בשל הגעתו של הבלם חסוס גאראי בקיץ 1960 לברצלונה, הצטמצם משמעותית חלקו של רודרי במשחקיה של ברצלונה.
בגביע אירופה השתתף בשניים, אחד מהם היה בשמינית הגמר, בו הייתה ברצלונה הקבוצה הראשונה שמדיחה את ריאל מדריד מהטורניר לאחר 5 זכיות רצופות במהדורותיו הראשונות.
בעונת 1961/1962 זכה ליותר הזדמנויות והוא שיחק ב-19 משחקי ליגה, עוזר לברצלונה להגיע למקום ה-2. הוא הגיע עם ברצלונה לגמר גביע ערי הירידים, שם הובסה על ידי ולנסיה.
בגביע הספרדי הודחה ברצלונה ברבע הגמר על ידי ריאל מדריד.
בעונה הבאה קטן חלקו במשחקי הקבוצה, הוא פתח ב-9 משחקי ליגה בלבד וב-3 נוספים בגביע ערי הירידים.
בגביע הספרדי השתתף ב-4 משחקים, כולל במשחק הגמר בו ניצחה ברצלונה את ריאל סרגוסה בקאמפ נואו בתוצאה 3-1 וזכתה בתואר.
משחקו הבא לאחר גמר הגביע היה משחק גביע מחזיקות הגביע נגד שלבורן ב-15 באוקטובר 1963. היה זה משחקו האחרון של רודרי במדי הקבוצה, שכן פציעות מנעו ממנו לשחק והובילו אותו לפרישה.
בזכות יכולתו במדי ברצלונה, זומן רודרי לסגל נבחרת ספרד למונדיאל 1962, שנערך בצ'ילה, עוד בטרם ערך במדיה את הופעת הבכורה.
משחקו הראשון במדיה היה המשחק השני של שלב הבתים, ניצחון 1-0 על , והוא שיחק גם במשחק השלישי והאחרון, בו הפסידה ספרד ל והודחה מהטורניר.
בהמשך, פתח בשני משחקי הסיבוב המוקדם של מוקדמות יורו 1964 נגד , והוא סייע לנבחרתו לעבור לשלב הבא עם ניצחון בתוצאה המצטברת של 3–7. בסך הכול ערך 4 הופעות במדי נבחרת ספרד.
בנוסף, כקטלאני, השתתף בשני משחקי ידידות של נבחרת קטלוניה בשלהי שנות ה-50.
לאחר פרישתו הצטרף רודרי לצוות האימון של ברצלונה.
תחילה במחלקת הנוער, מאוחר יותר בקבוצת החובבנים ובקבוצת המילואים.
בין 1970 ל-1976 שימש עוזר מאמן למספר מאמניה של ברצלונה בתקופה זו – ויק בקינגהאם, רינוס מיכלס, הנס וייסוויילר ולאוראנו רואיס.
בתקופתו כעוזר מאמן זכתה ברצלונה באליפות בעונת 1973/1974 ובגביע הספרדי בעונת 1970/1971.
גם לאחר סיום תפקידו כמאמן נשאר במועדון, והתעסק בניהול מחלקות הנוער ואיסוף מידע על מועמדים אפשריים לצירוף למועדון.
בתקופתו הארוכה במועדון, דיווחיו סייעו בהבאת שחקנים כגון קיקה קוסטס, אנטוניו דה לה קרוס, מיגלי, קיני ודייגו מראדונה.
בנוסף, עבד לפרקים בנבחרות הצעירות של קטלוניה.
פרנססק ויניאלס (בקטלאנית: Francesc Vinyals, לעיתים נודע בשם הספרדי "פרנסיסקו ויניאלס", Francisco Viñals; 1897–1951) היה כדורגלן ספרדי-קטלאני ששיחק כקיצוני.
בין 1914 ל-1927 שיחק במדי ברצלונה והיה מהשחקנים הבולטים בה.
ויניאלס, שהיה שחקן נמוך באופן יחסי, נודע בשל המהירות הרבה שלו ויכולת הכדרור הטובה שלו.
ויניאלס שיחק בברצלונה בין 1914 ל-1927, בתקופה בה בלטו שחקנים כגון פאולינו אלקנטרה, ז'וזפ סמיטייר, ריקרדו זאמורה, פליקס ססומגה, אמילי סאז'י-ברבה ופרנץ פלאטקו.
ב-5 במרץ 1916, במשחק נגד ריאל מדריד שלימים נקרא בכינוי "הקלאסיקו" ונערך בקרר אינדוסטריה, האצטדיון הביתי של ברצלונה, הייתה התוצאה תיקו 0-0 לקראת סיום המשחק.
אחד מהאנשים בקהל זעק: "ויניאלטס, 5 דורוס על כל שער שתבקיע!".
ויניאלס הבקיע שני שערים, ברצלונה ניצחה במשחק וויניאלס זכה בפרס כספי גדול באופן יחסי לתקופה זו.
ב-1 בנובמבר 1917, במשחק נוסף נגד ריאל מדריד, הבקיע שלושער וברצלונה ניצחה 3-1. כבר ב-14 באפריל 1918 נערך לכבודו משחק הוקרה בברצלונה.
ברצלונה אירחה את סבדל וניצחה 1-0 משער שלו.
ב-1919 הגיע עם ברצלונה לגמר הגביע הספרדי, שם פגשה את ארנס גצ'ו.
ויניאלס כבש את השער הראשון לזכות קבוצתו, ובסיום 90 הדקות הראשונות הייתה התוצאה 2-2. משום כך המשיך המשחק להארכה, אך ברצלונה הפסידה 5-2. העונה הבאה, עונת 1919/1920, הייתה מוצלחת הן ברמה האישית והן ברמה הקבוצתית.
הוא הצליח לזכות עם ברצלונה בפעם הראשונה בגביע, הודות לניצחון 2-0 על אתלטיק בילבאו בגמר, בו פתח ויניאלס בהרכב.
ב-10 הופעות באליפות קטלוניה הבקיע 3 שערים, ובדרך לזכייה בגביע הבקיע שני שערים בשלבים המוקדמים יותר.
ויניאלס היה בסגל ברצלונה עת זכתה 3 פעמים נוספות בגביע, אם כי הוא לא השתתף במשחקי הגמר בזכיות אלה.
יתר על כן, לקח חלק בזכייה ב-8 אליפויות קטלוניה.
ב-1926 פרש ממשחק, וב-19 ביוני 1927 נערך לכבודו משחק הוקרה בלס קורטס, יחד עם השוער רמון ברוגרה.
ברצלונה גברה על סנטס 5-2.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכתה שרות' ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 ארד.
שרות', התחתנה עם ג'ורג' שרות', שחקן כדורמים אמריקאי וזוכה מדליית ארד באולימפיאדת פריז (1924) בכדורמים.
פרנססק צ'אבייר ארנאו גרבולוסה (בקטלאנית: Francesc Xavier Arnau Grabulosa, 23 במאי 1975 – 22 במאי 2021) היה כדורגלן ספרדי-קטלאני ששיחק בעמדת השוער.
גדל והחל את הקריירה שלו בברצלונה, ולאחר מכן שיחק במשך 10 שנים במאלגה.
ארנאו נולד וגדל בכפר הקטן לס פלאנס שבקטלוניה, ספרד, ובנעוריו הצטרף למחלקת הנוער של ברצלונה, אחד ממועדוני הכדורגל הגדולים בספרד.
ב-1995, בגיל 20, קודם לקבוצת המילואים של המועדון, ברצלונה אתלטיק, ששיחקה אז בליגה השנייה.
ב-9 בנובמבר 1996 ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של המועדון, במשחק הליגה נגד אתלטיקו מדריד שהסתיים בתיקו 3-3. ארנאו המשיך לשחק בקבוצת המשנה, אף לאחר שירדה לליגה השלישית ב-1998, תוך שהוא עוזר לה לחזור לליגה השנייה תוך עונה בודדת.
הופעתו השנייה בקבוצה הבוגרת הייתה רק שלוש שנים אחרי הופעת הבכורה, בעונת 1998/1999, במשחק גביע המלך נגד בנידורם ב-4 בפברואר 1999. מאוחר יותר ערך הופעה נוספת בליגה, בניצחון 3 - 1 על אתלטיק בילבאו ב-29 במאי.
בסוף העונה, בה זכתה ברצלונה באליפות ספרד, קודם באופן מלא לקבוצה הבוגרת.
בעונת 1999/2000 החל את העונה כמחליפו של רוד הספ, אך בהמשך החליט המאמן לואי ואן חאל להעניק לארנאו את המקום בשער הקבוצה, וכך ערך 16 הופעות בליגה במהלך העונה, עד שהספ שב למקומו כשוער הבכיר בקבוצה.
בעונת 2000/2001, עם לורנס סרה פרר כמאמן, היה ארנאו שוער שלישי, אחרי פפה ריינה וריצ'רד דוטרואל.
הוא ערך 8 הופעות בלבד במהלך עונה זו.
בקיץ 2001 עזב ארנאו את ברצלונה ועבר למאלגה בתמורה לסכום העברה של 2.1 מיליון אירו.
בשתי העונות הראשונות בקבוצתו החדשה שימש שוער מחליף לפדרו קונטררס, והוא מיעט לשחק.
לאחר שקונטררס עזב לריאל בטיס ב-2003, הוא תפס את מקומו בהרכב הקבוצה, ובהמשך אף מונה לקפטן הקבוצה.
בסוף עונת 2005/2006 ירד עם מאלגה לליגה השנייה, ולמרות זאת הוא נשאר עמה.
בעונת 2007/2008, בעוד הקבוצה בליגה השנייה, תפס איניאקי גויטיה את מקומו כשוער הראשון, ובסיום העונה שבה מאלגה לליגה הראשונה.
בעונת 2008/2009 שימש ארנאו לרוב השוער השני אחרי גויטיה וערך 13 הופעות בליגה.
גויטיה עזב את הקבוצה, אך מאלגה החתימה את גוסטבו מונואה ואת רוברטו סנטמריה, מה שאומר שבעונת 2009/2010 היה למעשה השוער השלישי, והוא לא שותף באף משחק רשמי.
מונואה עזב את הקבוצה בסוף העונה, ובמשחק ראשון לעונת 2010/2011 פתח ארנאו בשער הקבוצה, והוא המשיך להופיע מספר פעמים, שכן השוער החדש רודריגו גלטו הציג יכולת חלשה, ורובן מרטינס, שוער חדש גם הוא בקבוצה, היה פצוע.
וילי קבאז'רו חתם בקבוצה בינואר 2011 והפך מידית לשוער הפותח של הקבוצה.
ב-21 במאי שיחק בפעם האחרונה כמקצוען, כשנכנס כמחליף במקומו של קבאז'רו בהפסד הביתי לקבוצת נעוריו, ברצלונה.
ארנאו פרש ממשחק בסוף העונה, בגיל 36.
ארנאו שיחק במדי נבחרת ספרד הצעירה במשך שנתיים, בסך הכול הופיע ב-13 משחקים במדיה.
הוא השתתף עם הנבחרת הצעירה באליפות אירופה לנוער ב-1998. ארנאו הוביל את נבחרתו לזכייה בתואר והוא נבחר לשחקן המצטיין של הטורניר.
לאחר פרישתו ממשחק, נשאר ארנאו במאלגה.
הוא החל לאמן במחלקת הנוער של המועדון, לצד חברו לקבוצה סלבה באייסטה.
בדצמבר 2015 מונה למנהל הטכני של המועדון, תוך שהוא מחליף את ארמנו הוסיוס.
ארנאו מת ב-22 במאי 2021 באוביידו שבספרד, לאחר שככל הנראה שם קץ לחייו.
גופתו של ארנאו, ששימש מאז דצמבר 2019 כמנהל הספורטיבי של אוביידו מהליגה השנייה, נמצאה על פסי הרכבת בתחנת לה קורדוריה בעיר.
הוא הותיר אחריו אישה (מריה חוסה) ושני ילדים.
בנו פול ארנאו (יליד 2005) הוא המגן של קבוצת לוגרונייס.
פרנץ בונוונטורה אדלברט מריה, דוכס בוואריה (שמו ותאריו המלאים בגרמנית: Franz Bonaventura Adalbert Maria Herzog von Bayern, נולד ב-14 ביולי 1933), הוא ראש בית ויטלסבאך משנת 1996.
פרנץ נולד ב-14 ביולי 1933 במינכן, לאלברכט, דוכס בוואריה, בנו של רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה, ולמריה דרשקוביץ', רוזנת טראקושצ'ן, בתם של דיוניס מריה דרשקוביץ', רוזן טראקושצ'ן ויוליאנה רוזה, נסיכת מונטנואובו.
לאחר המלחמה למד פרנץ במנזר הבנדיקטיני של אטאל, ולאחר מכן למד באוניברסיטת מינכן ובאוניברסיטת ציריך.
פרנץ פיתח תשוקה לאיסוף פריטים של אמנות מודרנית, וכיום רבים מהפריטים של האוסף הפרטי שלו מושאלים למוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
בשנת 1996 מת אביו אלברכט, דוכס בוואריה, ופרנץ הפך לראש בית ויטלסבאך.
כמו כן הפך פרנץ לטוען לכתר הבריטי, אך כמו שאר המונרכים היעקוביטים מאז מותו של הנרי בנדיקט סטיוארט, לא ניסה לפעול כדי להשיגו.
פרנץ אשר דובר גרמנית, הונגרית, אנגלית וצרפתית, מתגורר בארמון נימפנבורג שהיה ארמון הקיץ של מלכי בוואריה, ומחזיק ברשותו גם את טירת ברג על יד שטרנברג בבוואריה.
כמו כן לפעמים הוא מתגורר בארמון הוהנשוואנגאו בברכטסגאדן, אשר שייך לבית ויטלסבאך.
בשנת 2013 נערכה לפרנץ מסיבת יום הולדת גדולה בארמון שלייסהיים לרגל הגיעו לגיל 80, בהשתתפות 2,500 מוזמנים, ואף ראש ממשלת בוואריה הורסט זהופר השתתף בה.
מכיוון שלפרנץ אין ילדים, צפוי לרשת אותו לאחר מותו אחיו הנסיך מקס, דוכס בבוואריה, ולאחר מותו של מקס יירש אותו דודנם לואיטפולד, נסיך בוואריה, מכיוון שלמקס אין בנים אלא רק בנות.
אך את הטענה לכתר אנגליה תירש בתו סופיה, דוכסית בבוואריה.
פרנססק סמפדרו אי ליואסמה (בקטלאנית: Francesc Sampedro i Lluesma, לעיתים נקרא בשם הספרדי "פרנסיסקו" (Francisco); 28 בינואר 1934 – 19 בינואר 2019) היה כדורגלן ספרדי-ולנסיאני ששיחק במהלך שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 בעמדת החלוץ.
שיחק בין היתר בקבוצות ברצלונה, ראסינג סנטנדר ומיורקה.
במשחק בין ברצלונה לאספניול בגמר הגביע הספרדי לשנת 1957 הבקיע את השער היחיד במשחק, מה שהביא לברצלונה את הזכייה בתואר.
סמפדרו שיחק בילדותו בקבוצת אסרו שבקרבת מקום הולדתו בעיירה קנט ד'אן ברנגר.
ב-1953, בגיל 19, עבר ללבאנטה, שהייתה אז בליגה השלישית.
הוא עזר לקבוצה להעפיל לליגה השנייה כעבור עונה.
בקיץ 1955 חתם במדי ברצלונה, מהבכירות שבכדורגל בספרד, בתמורה לסכום העברה של 300,000 פסטות.
בתחילה הוצב בקבוצת המילואים של המועדון, אספנייה אינדוסטריאל, שהייתה אז בליגה השנייה.
בדצמבר אותה שונה, לאחר שצבר ניסיון בקבוצה, קודם לקבוצה הבוגרת של המועדון.
את הופעת הבכורה שלו בליגה הראשונה ערך בתיקו 0-0 עם סלטה ויגו ב-4 בדצמבר.
בהופעתו השנייה בליגה כבש צמד בניצחון 7 - 0 על דפורטיבו לה קורוניה ב-5 בפברואר 1956. בהמשך גם כבש נגד הרקולס ולאס פאלמס, וכך העמיד את מאזנו בעונתו הראשונה בקבוצה על 4 שערי ליגה ב-8 הופעות.
בסוף העונה פתח ב-4 משחקי הקבוצה בגביע הספרדי ואף הבקיע שער, אך קבוצתו הודחה על ידי אספניול ברבע הגמר.
בעונה הבאה דעך מעמדו של סמפדרו בקבוצה עד כדי כך ששותף רק בשני משחקי ליגה לקראת סוף העונה, בראשון מביניהם, בניצחון 5 - 1 על ריאל סרגוסה ב-20 באפריל 1958, הבקיע שער.
ברצלונה זכתה בגביע ערי הירידים אך סמפדרו לא שותף באף משחק במפעל.
בשל הירידה במעמדו, הושאל סמפדרו לקונדל, ששימשה קבוצת מילואים לברצלונה, במהלך עונת 1958/1959. במהלך 26 משחקים בליגה השנייה עם הקבוצה כבש 16 שערים, ביניהם 4 צמדים.
בתום העונה עז את ברצלונה והצטרף לראסינג סנטנדר, שהייתה אז בליגה השנייה.
בעונתו הראשונה בקבוצה היה משמעותי בעלייתה לליגה הראשונה מהמקום הראשון, בכך שהיה המבקיע המוביל שלה עם 17 שערים ב-20 משחקים.
בין היתר כבש שלושער בניצחון על ססטאו ב-26 באוקטובר 1959 ורביעייה בניצחון 8 - 2 על בסקוניס ב-3 בינואר 1960.
החזרה לליגה הראשונה הייתה לא פשוטה עבור סמפדרו, שמיעט לכבוש.
למרות זאת, ב-26 בספטמבר כבש צמד בניצחון 3 - 0 על ריאל אוביידו ושלושער בניצחון 5 - 1 על אלצ'ה ב-20 בנובמבר, ובסך הכול סיים את העונה עם 7 שערים ב-24 הופעות.
בנוסף, במשחק נגד ריאל מדריד ב-30 באפריל 1961, כבש שער עצמי, והמשחק הסתיים בתיקו 1-1. סנטנדר סיימה את העונה במקום ה-12, בחצי התחתון של הטבלה.
בשלב הראשון של הגביע הספרדי, הגיעה ההתמודדות נגד קורדובה למשחק שובר שוויון, שבעצמו הגיע להארכה.
סמפדרו הבקיע שער ניצחון בדקה ה-105 ושלח את סנטנדר לשמינית הגמר, שם הודחה על ידי ריאל מדריד.
העונה הבאה הייתה אף קשה יותר הן עבור סמפדרו והן עבור סנטנדר, שירדה חזרה לליגה השנייה בסיום העונה מהמקום ה-14. סמפדרו הבקיע 4 שערי ליגה בלבד, שניים מהם בניצחון 2 - 1 על טנריפה ב-5 בנובמבר.
בעונה זו הודחה סנטנדר בשלב שמינית הגמר פעם נוספת, כאשר סמפדרו מבקיע פעמיים ב-6 המשחקים בהם שותף.
בקיץ 1962 עזב סמפדרו את סנטנדר ועבר למיורקה, שהייתה בליגה הראשונה בזמנו.
תחילת דרכו בקבוצה הייתה מוצלחת ביותר, שכן כבר במחזור הראשון נגד מאלגה כבש שלושער וקבוצתו ניצחה 6 -0, בכך היה השחקן הראשון של מיורקה שכובש שלושער בליגה הראשונה.
במחזור הבא הבקיע צמד בתיקו 2-2 עם אלצ'ה.
ב-30 בדצמבר 1962 כבש שער בבעיטת עונשין בניצחון קבוצתו 5 - 2 על ריאל מדריד.
בסך הכול כבש 10 ב-20 הופעות, אך קבוצתו ירדה לליגה השנייה מכיוון שסיימה במקום ה-13. בעונת 1963/1964 הופיע ב-28 משחקים בליגה השנייה, בהם כבש 10 פעמים, ומיורקה סיימה את העונה במקום השלישי.
בעונה שלאחר מכן סייע למיורקה לעלות חזרה לליגה הראשונה מהמקום הראשון, בכך שהיה הכובש המוביל של הקבוצה עם 8 שערים ב-23 משחקים בהם שותף.
למרות עליית הליגה, הצטרף סמפדרו לרקראטיבו ולבה שמהליגה השנייה גם היא בקיץ 1965. ב-26 משחקי ליגה בהם השתתף בעונתו הראשונה שם הבקיע 5 שערים, ורקראטיבו סיימה במקום ה-11. גם בעונה הבאה רקראטיבו הגיעה למקום ה-11 וסמפדרו כבש 5 שערי ליגה, הפעם ב-18 הופעות.
בסיום העונה חזר לסנטנדר, אך הוא לא הצליח לעזור לה להישאר בליגה השנייה והיא ירדה לליגה השלישית בקיץ 1968. הוא נשאר בקבוצה עד סוף עונת 1968/1969, לפני שפרש ממשחק בגיל 35.
פרנץ אוטו, דוכס בראונשווייג-לינבורג , היה הדוכס של דוכסות בראונשווייג-לינבורג בין השנים 1546–1559.
פרנץ אוטו נולד ב-20 ביוני 1530, לארנסט הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג ולסופיה ממקלנבורג-שוורין, בתם של היינריך החמישי, דוכס מקלנבורג-שוורין ואורסולה מברנדנבורג.
בשנת 1546 מת אביו ארנסט הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ופרנץ אוטו ירש את נחלותיו.
אולם מכיוון שהיה קטין, שלטה אמו כעוצרת עד לשנת 1555.
בשנת 1559 התחתן פרנץ אוטו עם אליזבת מגדלנה מברנדנבורג, בתם של יואכים השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג וידוויגה יגלו, נסיכת הבוחר מברנדנבורג.
אולם, ב-29 באפריל אותה שנה מת פרנץ אוטו מאבעבועות שחורות ללא ילדים, ובמקומו עלו לשלטון אחיו היינריך השלישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג ווילהלם השישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג.
פרנץ, דוכס הוהנברג (; 13 בספטמבר 1927 – 16 באוגוסט 1977), היה נכדם של פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה וסופיה, דוכסית הוהנברג, אשר רציחתם בסרייבו ב-1914 הובילה למלחמת העולם הראשונה, וחתנה של שארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג.
פרנץ נולד ב-13 בספטמבר 1927 בווינה, למקסימיליאן, דוכס הוהנברג ולרוזנת מריה אליזבת בונה פון ואלדנבורג צו וולפיג אונד ואלדזה, בתם של מקסימיליאן, נסיך ואלדנבורג צו וולפיג אונד ואלדזה ומריה זידוניה, נסיכת לובקוביץ'.
אביו ודודו ארנסט, התנגדו לאנשלוס, ולפיכך ב-14 במרץ 1938 נשלחו יחד למחנה הריכוז דכאו.
אמו נפגשה עם הרמן גרינג, והצליחה לפעול לשחרור אביו לאחר חצי שנה.
אך דודו ארנסט, לעומת זאת הועבר למחנה אחר ושוחרר רק ב-1943. מרבית נכסי בית הוהנברג הופקעו או נמכרו בכפייה בידי הנאצים.
בשנת 1945, נבחר אביו, בהסכמת שלטונות הכיבוש הסובייטיים לראש עיריית ארסטטן.
ב-9 במאי 1956 התחתן פרנץ עם אליזבת, נסיכת לוקסמבורג, בתם של פליצ'ה, נסיך בורבון-פארמה ושארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג, ממנה נולדו לו שתי בנות.
בשנת 1962 מת אביו מקסימיליאן, דוכס הוהנברג, ופרנץ ירש את תאריו.
ב-16 באוגוסט 1977 מת פרנץ ברידמארק, ומכיוון שהיו לו רק בנות, ירש את תאריו אחיו גאורג, דוכס הוהנברג.
ב-9 במאי 1956 התחתן פרנץ עם אליזבת, נסיכת לוקסמבורג, בתם של פליצ'ה, נסיך בורבון-פארמה ושארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג, ממנה נולדו לו שתי בנות:
פרנץ, נסיך בוואריה , היה בנו של לודוויג השלישי, מלך בוואריה וגנרל מיור בצבא הבווארי במלחמת העולם הראשונה.
פרנץ נולד ב-10 באוקטובר 1875 בשטארנברג, ללודוויג, נסיך בוואריה ולמריה תרזה מאוסטריה-אסטה, בתם של פרדיננד קרל ויקטור, ארכידוכס אוסטריה-אסטה ואליזבת פרנציסקה, ארכידוכסית אוסטריה.
בצעירותו התגייס פרנץ לצבא הבווארי, שהיה חלק מצבא הקיסרות הגרמנית, ומונה למפקד רגימנט הרגלים הבווארי ה-2 (מלך).
ב-12 ביולי 1912 התחתן פרנץ עם איזבלה אנטוניה, נסיכת קרוי, בתם של קרל אלפרד, דוכס קרוי ולודמילה, נסיכת ארנברג, ממנה נולדו לו 6 ילדים.
בשנת 1913 עלה אביו לשלטון, לאחר הדחת בן דודו אוטו, מלך בוואריה, והוכתר כלודוויג השלישי, מלך בוואריה, אולם הוא נאלץ להתפטר מתפקידו לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1914 מונה פרנץ למפקד חטיבת הרגלים הבווארית ה-3, אשר שמה שונה מאוחר יותר לחטיבת הרגלים ה-4, ופיקד עליה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
פרנץ קיבל עיטורים רבים על פעולותיו, אולם אף במהלך המלחמה העסיק את עצמו במחקר מדעי, ואף שלח מאובנים רבים לבוואריה.
בשנת 1916 הוא מונה למפקד הדיוויזיה הבווארית ה-4, ופיקד עליה בחזית המערבית, אולם זמן קצר לפני סיום המלחמה, הוא הועבר לחזית האיטלקית.
בעקבות התבוסה הגרמנית במלחמה פרצה המהפכה הגרמנית, שבה נאלץ אביו להתפטר מתפקידו, ופרנץ התלווה לאביו להונגריה, שם הקים חוות הרבעה מפורסמת.
בשנת 1945, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, נאלץ פרנץ לברוח מביתו, והוא עבר להתגורר בשטארנברג, שם חי עד מותו ב-25 בינואר 1957.
ב-12 ביולי 1912 התחתן פרנץ עם איזבלה אנטוניה, נסיכת קרוי, בתם של קרל אלפרד, דוכס קרוי ולודמילה, נסיכת ארנברג, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
פרנץ אברומייט היה קצין אס אס בדרגת האופטשטורמפיהרר במשרד הראשי לביטחון הרייך אשר פיקד על גירוש יהודי קרואטיה ויהודי הונגריה למחנות ההשמדה.
הוא הצטרף למפלגה הנאצית, בהמשך הצטרף לאס אס, ובתוכו שירת באס דה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש העיר החופשית דנציג, מונה לראש המחלקה המיוחדת לטיפול בגירוש היהודים והפולנים מהעיר.
בראשית 1942 נשלח מטעמו של אדולף אייכמן למדינה העצמאית של קרואטיה לפקד על השלמת גירוש יהודי האזור.
הוא פיקד על שתי אקציות אשר במהלכן נעצרו 2,700 יהודים וגורשו למחנה ההשמדה אושוויץ.
ב-1944 הוצב בקומנדו אייכמן ונשלח להונגריה, יחד עם דיטר ויסליצני, תיאודור דנקר, הרמן קרומיי וקצינים נוספים, כדי לפקד על גירושם של 450,000 יהודי הונגריה למחנות ההשמדה.
לאחר תום המלחמה נמלט והשתקע ככל הנראה במצרים.
פרנץ יעקב אורגלר היה אתלט יהודי-גרמני, סגן אלוף המכביה השנייה (1935) בריצת 800 מטר ושיאן מכבי העולמי בריצת 1500 מטר.
אורגלר נולד וגדל בוופרטל-ברמן למשפחה יהודית ליברלית.
אביו, קורט אורגלר, היה עורך דין מכובד ואמו אדל אורגלר-בלומנטל.
משנת 1931 היה קורט אורגלר יו"ר הקהילה היהודית של ברמן עד לפירוקה.
לפרנץ היו שלושה אחים האנס יואכים, מארי-לואיז ואווה.
בגיל 17 הוא התאמן במועדון הבורגני של ברמן שחור-לבן במגרש הספורט "מלאק".
הוא היה האתלט היהודי היחיד במועדון.
בהמשך עבר להתאמן בקבוצת הכח קלן בגרמניה.
במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 זכה אורגלר במדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:04.8 דקות, אחרי אברהם רוזנקרנץ מארצות הברית (2:02.4 דקות) ולפני לאון פאסי מיוון (2:05.8 דקות).
בנוסף הוא סיים במקום רביעי בריצת 400 מטר משוכות ובריצת שליחים 4x400 מטר הרביעייה מגרמניה פסלה.
במאי 1937 ברח אורגלר מהנאצים לשוודיה.
באליפות סטוקהולם שנערכה במרץ 1946 קבע אורגלר בריצת 1500 מטר שיא מכבי עולמי של 4:01.4 דקות.
שלושת אחיו הצליחו לברוח בזמן מגרמניה הנאצית.
אווה ברחה לאיטליה בשנת 1933 ובהמשך לארגנטינה, מארי-לואיז ברחה לאנגליה בשנת 1939 והנס יואכים ברח גם הוא לשוודיה בשנת 1939.
ב-20 ביולי 1942 נלקחו הוריו, קורט ואדל אורגלר לדיסלדורף וגורשו משם לגטו טרזינשטט ומשם למחנה ההשמדה אושוויץ ב-28 באוקטובר 1944, שם ככל הנראה נרצחו זמן קצר לאחר מכן.
תאריך המוות המדויק אינו ידוע.
לפני גירושם כתבו הוריו מכתב פרידה לילדיהם.
בשנת 1947, לאחר עשר שנים של מגורים קבועים בשוודיה, הוא קיבל אזרחות שוודית ושירת בצבא.
מאז הוא מכנה את עצמו בשם פרנס אורגלר.