tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-15 בפברואר 2016 החל ראש ממשלת ישראל לשעבר, אהוד אולמרט לרצות במעשיהו 19 חודשי מאסר שנגזרו עליו.
ב-1 במאי 2017 החל הרב יונה מצגר, הרב הראשי לישראל לשעבר, לרצות את עונשו, שלוש וחצי שנים, עבור קבלת שוחד.
ב-15 באוקטובר 2017 החל הזמר קובי פרץ לרצות את עונשו במעשיהו.
באוקטובר 2018 החל נוחי דנקנר לרצות במעשיהו 3 שנות מאסר.
בנובמבר 22 החל לרצות במעשיהו הסטנדאפיסט החרדי שאול חיון את מאסרו בין ה-10 שנים בכלא.
ב-25 באוגוסט 2025 עבר פעיל הלגליזציה עמוס דב סילבר לרצות את עונשו במעשיהו.
בית סוהר נְווה תִּרְצָה הוא בית סוהר לנשים, היחיד מסוגו בישראל, אשר מופעל על ידי שירות בתי הסוהר.
בית הסוהר ברמת ביטחון מרבית, מיועד לשכן 230 אסירות ועצירות.
בית הסוהר נמצא במתחם בתי הסוהר ברמלה, מפקד/ת בית הסוהר בדרגת סגן גונדר.
לפי עמנואל הראובני, שם בית הסוהר הוא סמלי ובהוראה שאולה, בעקבות הכתוב בספר ויקרא: (ויקרא כו מג).
כלומר השם תרצה (בת צלפחד) נגזר מן השורש רצה, שפירושו נשא (את עונשו).
ב־1948 שימש בית הסוהר בשכם כמקום מאסר לנשים, יהודיות וערביות כאחד.
בית סוהר זה נסגר לאחר הקמת מדינת ישראל.
ב-1949, כאשר גדל מספר האסירים, הוכנס לשימוש בית הסוהר ביפו שבו נפתח אגף לנשים.
ב-1953 נסגר בית הסוהר ביפו, והנשים הועברו לכלא רמלה שנפתח אז, לאגף נפרד שזכה לכינוי "נווה תרצה".
האגף נוהל על ידי צוות של סוהרות וקצינה אחראית, שהיו כפופות למנהל כלא רמלה.
מפאת הצפיפות והתנאים לא התקיימה פעילות לאסירות, והן נהגו לשבת ליד הגדר ולבקש מהעוברים והשבים אלכוהול וסיגריות.
בביקור שערכו בכלא חברי החוג לשיקום האסיר בחיפה, ובראשם נשיא בית המשפט המחוזי בחיפה, השופט יעקב אזולאי, הם ציינו לרעה את נווה תרצה לעומת כלא רמלה, בית הסוהר דמון ובית סוהר מעשיהו.
הם מצאו במקום 30 אסירות בשני חדרים זעירים בתנאים לא אנושיים.
המצב השתפר בהמשך: בשנת 1956 כבר היו רק שלוש אסירות בתא והתנהלו במקום קורס בתפירה להכשרה מקצועית ולימודי השכלה בסיסית.
בשנת 1959 התקבלה החלטה להקים בית סוהר חדש ומודרני לנשים ליד אבן יהודה, אולם בגלל העלות הגבוהה הוחלט במקום זאת להשתמש במבנה המשטרה בבית ליד, וכך שוכנו האסירות בבית הסוהר אשמורת כבית סוהר לנשים.
טקס פתיחת בית הסוהר התקיים בתחילת נובמבר 1960. בית הסוהר השתרע על שטח נרחב וזכה לעצמאות ניהולית ובראשו עמדה מנהלת שהייתה עובדת סוציאלית בהכשרתה.
לפני פתיחת הכלא הוכשרו סוהרות מיוחדות לטיפול באסירות.
ב-1968 הועברו כל הנשים לכלא מעשיהו למשך שנה, אשר במהלכה הכשירו את השטח שבו שוכן כיום "בית סוהר נווה תרצה".
בשנת 2022 כתב השופט עמית:
"מדובר במבנה ישן שתנאי המחיה בו קשים, על אף שהסגל והשב"ס עושים כמיטב יכולתם.
בעת שביקרתי בבית הכלא עוד לפני מספר שנים, עמדה על הפרק תוכנית להעברתו למבנה חדש ומודרני בסמוך לכלא "אשל" בבאר שבע.
למרבה הצער, על אף ההכרזות החגיגיות והתחושה שהמעבר קרוב מתמיד, הרי ש"נשיאים ורוח" ובית כלא מודרני לנשים בישראל – אין."
בנווה תרצה נכלאו שנים רבות באגף נפרד אסירות ביטחוניות, בשנת 2001 הועברו לבית הסוהר דמון.
בבית סוהר נווה תרצה כעת עצירות ואסירות על רקע פלילי בלבד.
בשנת 2015 הקים נציב שב"ס אהרון פרנקו צוות היגוי להקמת כלא נשים חדש בסמוך לכלא אשל בנגב.
בית הסוהר תוכנן כך שתאיו יהיו רחבים וכפולים בגודלם מתאי נווה תרצה, גדרות אלקטרוניות, ותנאי כליאה המותאמים לנשים קטינות או בשיקום.
בניית המתחם החלה אך הואטה בשל מחסור בתקציב, וספק אם יש רצון לקדם את הפרויקט לאחר החלפת נציב שב"ס והשר הממונה.
160 מיליון ש"ח שהוקצו לקידום הפרויקט הוסטו למקומות אחרים.
בבית הסוהר פועלות מסגרות חינוכיות, הכשרות מקצועיות וחוגים שונים.
חלק מהאסירות מועסקות במפעלי קרטון וצעצועים בתחומי בית הסוהר.
בבית הסוהר יש פינת חי, פעוטון וספרייה קטנה המכילה כ-2,700 ספרים.
מרבית האוסף מורכב מספרות יפה (ספרות עברית, ספרות מתורגמת, שירה, מחזות וכו'), רובו הגדול בעברית וחלקו ברוסית, ערבית, אנגלית ומעט צרפתית.
הספרייה מופעלת על ידי קצינת החינוך ומאפשרת השאלה ספרים לאסירות הכלא.
שופטי בית המשפט העליון הכירו בקושי מיוחד של האסירות בכך שהן כלואות כולן יחד בבית סוהר נווה תרצה.
כך כתב השופט יצחק עמית:
"בשל המספר הקטן של האסירות, הן מרוכזות כולן בבית הסוהר "נווה תרצה", כאשר הרוב המכריע של האסירות כלואות בגין עבירות רצח והריגה, אלימות, רכוש וסמים, ורק כעשרה אחוז מהן כלואות בגין עבירות מרמה וצווארון לבן ...
בכך קשה מצבן של אסירות נשים לעומת אסירים גברים, המחולקים בין בתי הסוהר בהתאם למאפייניהם האישיים, לסוג העבירה שבגינה נכלאו ולאוכלוסיית האסירים בבית הסוהר."
בית הסוהר שטה (ידוע גם בשם כלא שאטה) בעבר נקרא "בית הסוהר שיטה", הוא מתקן כליאה לכ-550 אסירים פליליים ברמה חמורה ואסירים ביטחוניים, אחד מארבעת בתי הסוהר של שירות בתי הסוהר הנתונים ברמת ביטחון מרבית.
בשנת 2007, במעמד השר לביטחון פנים, שונה שם בית הסוהר מ"בית הסוהר שטה" ל"בית הסוהר שיטה".
בשנת 2016 הוחזר שם בית הסוהר לשמו הנוכחי, "בית הסוהר שטה".
בעקבות האינתיפאדה השנייה, שהובילה לגידול ניכר במספר האסירים הביטחוניים, הורחב בית הסוהר בשנת 2004, ונפתח לידו מתקן "שטה ב", שתוך זמן קצר הופרד לבית סוהר עצמאי - בית הסוהר גלבוע.
בית הסוהר שוכן בעמק חרוד, מדרום לכביש 71, סמוך לקיבוץ בית השיטה, במבנה מצודת טגארט ששימש במקור את הכוחות הבריטיים בתקופת המנדט הבריטי; המצודה עצמה בנויה על גבי מבנה חאן עות'מאני.
בסוף שנת 1952, לאחר שכלא תל מונד התמלא, הוחלט להסב את מצודת הטגארט לבית כלא.
בשנת 1953 נחנך המקום כמתקן כליאה בחזקת שירות בתי הסוהר.
באתר בית הסוהר פעלה במחצית הראשונה של המאה ה-20 תחנת רכבת בקו רכבת העמק שנקראה "תחנת שאטה".
מבנה התחנה בן שתי הקומות ניצב עד היום בתחומי המתקן ומשמש לחדרי משרדים וכמחסן.
כ-270 אנשי סגל משרתים במתקן, ובכלל זה אנשי מנהלה, ביטחון וטיפול.
בבית הסוהר מרכז חינוך שתפקידו לסייע בשיקום אסירים ולהעניק לאסירים השכלת יסוד, השכלה תיכונית, ובכלל זה שיעורי אנגלית וכיתת מחשבים.
כמו כן מופעלים בבית הסוהר חוגים שונים – אמנות, ספורט, תוכניות גמילה מסמים והתמכרויות, שליטה בכעסים ועוד.
בבית הסוהר מרכז תעסוקה, בו עובדים כ-150 אסירים במפעלים של השב"ס ובמפעלים אזרחיים.
מרד האסירים בכלא שטה: בליל 31 ביולי 1958 התרחש במקום מרד אסירים, שנודע כ"מרד שטה".
במרד זה נמלטו 66 אסירים, ונהרגו שני סוהרים (יוסף שבח ואלכסנדר יגר) ו-11 אסירים.
מרד האסירים בכלא שטה הוא הגדול ביותר שאירע במדינת ישראל, והביא לטלטלה עזה בשירות בתי הסוהר.
זמן קצר לאחר המרד פרשו מתפקידם מפקדים בכירים רבים, ובהם נציב בתי הסוהר צבי חרמון.
בשנת 1982 פרצה קטטה המונית בבית הסוהר בין אסירים יהודים לבין אסירים ערבים על רקע מלחמת לבנון הראשונה.
בשנת 1998 חפרו אסירים מנהרה מתחת לחומות הכלא.
במהלך הבריחה גילה השומר במגדל השמירה את המנהרה ועצר את הבורחים, למעט שלושה בירי.
השלושה נתפסו מאוחר יותר לאחר הזעקת כוחות נוספים, זמן קצר לאחר שהצליחו להימלט.
בשנת 2006 נמתחה ביקורת קשה מצד הסנגוריה הציבורית על הפרות זכויות האסירים בכלא.
בין היתר, דווח על הכאת עצירים, השפלתם, ועל שיכונם של אסירים בתאים צפופים, ללא מיטה (כאשר הם נאלצים ללון על הרצפה).
בנוסף, דווח על תנאי תברואה בעייתיים ועובש על קירות בית הכלא.
במאי 2007 דווח כי אסיר חולה איידס עבר התעללות בידי הסוהרים בכלא, שכתוצאה ממנה נפטר.
במאי 2006 פרצה בכלא קטטה המונית בין אסירים ביטחוניים המשתייכים לפת"ח לבין כאלה המשתייכים לארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
ביוני 2014 נחשפה מנהרת בריחה שחפרו אסירים ביטחוניים מחמאס ומהג'יהאד האסלאמי במטרה לברוח מבית הסוהר.
בחיפוש שנעשה בתאי בית הסוהר לאחר גילוי המנהרה נמצאו מדי סוהר מאולתרים, שככל הנראה נועדו לסייע לאסירים להימלט.
התרחבות התופעה הביאה לפיתוח קומפלקס הכלא-תעשייתי.
בימי הביניים, נוהלו בתי הסוהר על ידי קבלנים פרטיים, ופעולתם מומנה בידי האסירים עצמם, שחויבו באגרת כניסה לכלא ובתשלום עבור השירותים שסופקו להם.
כפועל יוצא מכך, תנאי הכליאה של בעלי הממון היו טובים משל העניים.
באותה העת, בה הפיאודליזם היה השיטה המקובלת, שימשו בתי הכלא גם לגביית חובות ולפגיעה במתחרים ובמתנגדים.
גם בארצות הברית רווח השימוש בבתי סוהר פרטיים, הן בעת היותה תחת שלטון בריטי והן לאחר עצמאותה.
בארצות הברית נוסף אלמנט נוסף לבתי סוהר אלה - השימוש באסירים ככוח עבודה, על מנת להניב רווחים נוספים למפעילי בתי הסוהר.
בבתי הסוהר בארצות הברית החלו לראשונה להפריד בין אסירים פליליים לבין אסירים אזרחיים (מי שנכלאו עקב חובות).
במהלך המאה ה-19 החל תהליך של הקמת בתי הסוהר ציבוריים במקומם של בתי הסוהר הפרטיים.
בקולורדו, למשל, נאסרה בחוק הפרטתם של בתי כלא שבהם מוחזקים אסירים מסוכנים ונקבע כי שיעור האסירים הכלואים בבתי סוהר פרטיים במדינה לא יעלה על 30%.
ניו זילנד אסרה לחלוטין על הפרטת בתי סוהר, ובית הסוהר המרכזי באוקלנד חזר לניהול ציבורי.
בקוסטה ריקה, אף שבית המשפט העליון במדינה דחה עתירה שכוונה נגד חוקתיות ההפרטה, נסוגה הממשלה מכוונתה להפריט בית סוהר, עקב הלחץ הציבורי.
בעולם קיימים מודלים שונים של הפרטת בתי סוהר.
מידת ההפרטה ניכרת בעצמאות שניתנת לגורם הפרטי לגבי פרמטרים שונים: מימון, תכנון, בנייה, הפעלה, סמכויות וכיוצא בזה.
המודל שבו ההפרטה היא הרחבה ביותר הוא מודל DCFM (ראשי תיבות של Design, Construct, Finance, Manage), שבו מופרטים כל הפרמטרים, אם כי ייתכנו הבדלים במידת העצמאות של הגוף הפרטי וברמת הפיקוח של השלטון המרכזי.
מודל זה מקובל בארצות הברית, בבריטניה, בדרום אפריקה, בניו זילנד ובמדינת ויקטוריה שבאוסטרליה.
מודל נוסף הוא ה-DCM, שקיים במדינות קווינסלנד וניו סאות' ויילס שבאוסטרליה.
לפי מודל זה, נותר רק המימון בידי המדינה, ואילו התכנון, הבניה והניהול נמסרים לגורמים פרטיים.
במדינות אלה הופרט בתחילה רק הניהול, והתכנון והבנייה נוספו בשלב מאוחר יותר.
מודל מקובל אחר הוא ה-BOT, שבו התכנון והבנייה מתבצעים על ידי גורמים פרטיים, ועם השלמת בנייתו של בית הסוהר, הוא עובר לניהולה של המדינה.
מודל זה קיים בגרמניה ובצרפת, אם כי גם בהן, חלק מהשירותים הניתנים בבתי הסוהר מסופקים על ידי חברות פרטיות, באמצעות מיקור חוץ.
הביקורת על בתי הסוהר הפרטיים
מאז החל השימוש בבתי סוהר פרטיים במתכונתם הנוכחית בשנות ה-80, נמתחה עליהם ביקורת מסוגים שונים.
אחת הטענות היא שכאשר מפעיל את בית הסוהר זכיין פרטי, השיקול הכלכלי הוא שעומד לנגד עיניו.
השאיפה למקסם את רווחיו אינה עומדת תמיד בקנה אחד עם אלמנטים חשובים בבית סוהר - רמת האבטחה ורמת ההכשרה של הסוהרים מחד גיסא, והשמירה על זכויותיהם של האסירים ועל תנאי הכליאה שלהם מאידך גיסא.
כך מונצח ניגוד עניינים תמידי בין האינטרס הציבורי שבהקמת בית הסוהר והפעלתו לבין האינטרס הפרטי של השגת רווח כלכלי מכך.
כך, למשל, משיקולים כלכליים, ניידו חברות המפעילות בתי סוהר פרטיים אסירים מהוואי למינסוטה או מאלסקה לאריזונה.
בעיה נלווית לכך נובעת מהשאיפה הטבעית של כל חברה עסקית להגדיל את הביקוש למוצר שהיא משווקת.
במקרה של בתי הסוהר, האינטרס של החברות המנהלות אותן הוא להביא להגדלת הביקוש לבתי סוהר, בין היתר באמצעות פעילות להחמרת הענישה, כדי להגדיל בכך את מספר האסירים.
חברות מסוג זה פועלות לשם כך בארצות הברית באמצעות שדלנים ועל ידי תרומות לקמפיינים של פוליטיקאים התומכים בהחמרת הענישה.
מחקר שערך משרד המשפטים האמריקאי מצביע על בעיה נוספת.
לפי המחקר, עיקר החיסכון הכלכלי שבהפרטת בתי סוהר מתבטא בעלויות כוח האדם, מה שעשוי להצביע על פגיעה בזכויות העובדים בבתי הסוהר הפרטיים וכן על השקעה נמוכה יותר בהכשרתם של הסוהרים.
חוקרים שונים העלו גם את החשש כי הנהלות בתי הסוהר, המקבלות תשלום על פי מספר האסירים, ייטו שלא להמליץ בפני ועדות השחרורים על שחרור מוקדם ממאסר.
עם זאת, טענות אלה לא גובו במחקר אמפירי.
המשפטן האמריקני וורן ראטליף טוען כי הפרטת בתי סוהר לא יכולה לכלול סמכויות לקבוע כללי משמעת, מועדי שחרור, סיווג אסירים או פיקוח על עבודה.
לטענתו, קביעות כאלה, שבהן זכויות אסירים תלויות באינטרסים כלכליים, מהוות פגיעה בזכות להליך הוגן, המעוגנת בתיקון החמישי לחוקת ארצות הברית.
ב-2014 נגזרו 28 שנות מאסר על שופט מפנסילבניה, אשר קיבל שוחד מבתי כלא פרטיים כדי להטיל עונשי מאסר מרביים על אלפי עבריינים צעירים, פרשה שכונתה "שערוריית ילדים תמורת מזומן".
טענה נוספת שמשמיעים מתנגדי ההפרטה היא כי העברת סמכויות אכיפה מידי המדינה לגופים פרטיים פוגעת בריבונותה.
החשש המועלה הוא שכאשר פעולה שמזוהה עם רשויות המדינה מבוצעת על ידי אדם פרטי, ייטשטש הזיהוי של המדינה עם החוק ואכיפתו, והדבר עלול להביא לזילות החוק בעיני הציבור.
במיוחד בולט הדבר כאשר מפעילי הסמכות מטעם המדינה לובשים מדים המזהים אותם עם המדינה, בעוד שמפעילי אותן סמכויות מטעם החברה הפרטית לובשים מדים המזהים אותם עם אותה חברה.
השיקול המרכזי המוצהר העומד בבסיסה של הפרטת בתי סוהר הוא כלכלי.
ההנחה היא שבתי סוהר פרטיים, הפועלים כגופים כלכליים, ישאפו להתייעל ועל כן יהיו חסכוניים יותר.
עם זאת, מחקרים שונים שנערכו בארצות הברית ובקנדה מצאו כי אין כל הוכחה לכך שהפרטת בתי הכלא מביאה לחסכון תקציבי משמעותי למדינה.
אותם מחקרים הראו כי בחלק מהמקרים הושג חיסכון כלכלי קטן מעלות הפיקוח, ובחלק מהמקרים העלויות לא השתנו באופן מובהק.
פסיקות בתי המשפט באשר לחוקתיות הפרטת בתי סוהר
בארצות הברית התנהלו מספר הליכים משפטיים, בהם נטען כי הפרטת בתי סוהר אינה חוקתית.
באף אחד מהמקרים לא התקבלה טענה זו.
ב-1999 פסק בית משפט פדרלי לערעורים כי אין לאסיר זכות מוקנית להיכלא בבית סוהר ציבורי.
בשנת 2000 דחה בית המשפט העליון של אוקלהומה תביעה לביטולו של החוק המאפשר הפרטת בתי סוהר.
התובעים, שריפים ממחוז טולסה, טענו כי המדינה אינה מוסמכת להאציל את הסמכויות הכרוכות בהפעלתם של בתי הסוהר לגורמים פרטיים.
בית המשפט דחה טענה זו, וקבע כי האצילה חוקית, אם נקבעו אמות מידה נאותות ליישומה.
בקוסטה ריקה, שבה הופרט בית סוהר באופן מלא (שיטת DCFM), הוגשה בשנת 2002 עתירה ובה נטען כי ההפרטה אינה חוקתית בשל פגיעה בעקרון הפרדת הרשויות ובזכות להליך הוגן, ובשל עצם העברתן סמכויות ציבוריות לגופים פרטיים.
בשנת 2004 דחה בית המשפט העליון את העתירה, ברוב דעות.
בפסק הדין נקבע כי מאחר שעל פי תנאי הזיכיון, הסמכויות העיקריות המחייבות הפעלת שיקול דעת שלטוני בנוגע לזכויות האסירים, ובהן אמצעי הביטחון, אמצעי המשמעת והערכת האסירים, נותרו בידי המדינה (למעט במצבי חירום), אין לראות בכך פגיעה בעקרונות חוקתיים, כפי שטענו העותרים.
שופטי המיעוט סברו כי מאחר שהזכיין הפרטי הוסמך להשתמש בכוח ולקבל את ההחלטות הראשוניות באשר לאסירים (הגם שבסמכות רשויות השלטון לשנותן), יש לקבל את טענות העותרים.
בסופו של דבר, אף שהעתירה נדחתה, נסוגה בה ממשלת קוסטה ריקה מהכוונה להפריט בית סוהר, בשל הלחץ הציבורי.
במרץ 2004 אישרה הכנסת השש עשרה את תיקון מס' 28 לפקודת בתי הסוהר, שאיפשר את הקמתו של בית סוהר פרטי.
לפי החוק, הוסמך שירות בתי הסוהר, באישור השר לביטחון הפנים, להתקשר עם זכיין פרטי לשם הקמה, ניהול והפעלה של בית סוהר.
כלומר, בחוק זה, אימצה ישראל את מודל ההפרטה הרחב ביותר - DCFM.
מאחר שדובר בניסיון ראשון, נקבע בחוק כי יוקם בית סוהר אחד בלבד במתכונת זו (בסמוך לבאר שבע), ובו תפוסה של 800 אסירים.
כן נקבעה אוכלוסיית היעד של בית הסוהר: אסירים שתקופת מאסרם אינה עולה על שנה, ושלא נקבע לגביהם, על פי פקודות שירות בתי הסוהר, כי אין להוציאם לחופשה, וכן אסירים שתקופת מאסרם (או יתרת תקופת מאסרם) אינה עולה על שלוש שנים ושניתן להוציאם לחופשה לפי פקודות שירות בתי הסוהר.
עם זאת, נקבע כי במקרה והתפוסה בבית הסוהר לא תהיה מלאה, ניתן יהיה לשכן בבית הסוהר גם אסירים שתקופת מאסרם אינה עולה על שבע שנים, אם ריצו לפחות רבע מתקופת מאסרם.
כחלק מאמצעי הפיקוח על הזכיין, נקבע כי תוקם ועדה מייעצת לנציב בתי הסוהר, בכל הנוגע לזכויות האסירים בבית הסוהר הפרטי, לרבות שיקומם, רווחתם ובריאותם.
חברי הוועדה יהיו שופט מחוזי בדימוס, נציג הסניגוריה הציבורית, נציג לשכת עורכי הדין, נציג המועצה לקרימינולוגיה, עובד סוציאלי ונציג הרשות לשיקום האסיר.
בנובמבר 2005 זכתה חברה בבעלות אפריקה ישראל ומנרב במכרז להקמתו והפעלתו של בית הסוהר במשך 25 שנים.
עלות ההסכם בין המדינה לבין החברה נאמדה ב-1.4 מיליארד ש"ח, מתוכם 250 מיליון ש"ח להקמת בית הסוהר.
ההרכב הדן בעתירה הורחב בתחילה לשבעה שופטים ומאוחר יותר לתשעה.
לאחר דחיית הבקשה להוצאת צו הביניים המשיכו פעולות הקמת בית הסוהר, וניתן היה להתחיל בהפעלתו בין אפריל ליוני 2009. בנסיבות אלו ביקשו העותרים, וקיבלו, צו ביניים האוסר על הפעלת בית הסוהר.
בהחלטתה, כתבה נשיאת בית המשפט העליון דורית ביניש כי בנסיבות, בהן ניתן צו על תנאי המורה למדינה לנמק את חוקיות התיקון לפקודת בתי הסוהר שאיפשר את בניית הכלא, תהיה ההתקדמות בבנייתו "על סיכונם של הזכיין ושל המדינה".
ב-19 בנובמבר 2009 פסק בג"ץ, ברוב של 8 שופטים אל מול דעת מיעוט של השופט אדמונד לוי, כי ניהול בית סוהר בידי גורמים פרטיים אינו חוקתי, באשר עצם העברת הסמכות לכלוא לידי גורם פרטי המפיק רווח מכך מהווה פגיעה בזכות החוקתית לחירות, כמו גם בזכות החוקתית לכבוד.
לפיכך נקבע כי תיקון מס' 28 לפקודת בתי הסוהר בטל מיידית
בית סוהר אלה הוקם בידי חברת א.ל.א.
ניהול והחזקה, בבעלותן של אפריקה ישראל ומנרב, שהייתה גם אמורה להפעיל אותו כבית סוהר פרטי במשך 25 שנים.
בעקבות פסיקת בית המשפט העליון, בה נקבע כי הפרטת בתי סוהר אינה חוקתית, רכש שירות בתי הסוהר את בית הסוהר מידי החברה.
האגף הראשון אוכלס באמצע 2010, ועד סוף שנה אוכלסו גם יתר האגפים בבית הסוהר השייך למתחם כלא באר שבע.
בית סוהר קציעות (מכונה בערבית "אנצאר 3", שהיה בית המעצר השלישי שהוקם בשנות השמונים, לאחר הקמת "בית המעצר נבטיה", במלחמת לבנון הראשונה ו"בית המעצר עזה") בית סוהר קציעות הוא מתקן כליאה ישראלי הנמצא בחולות חלוצה.
שטחו המשתרע על 400 דונם, זהו מתקן הכליאה הגדול בישראל.
בית הסוהר מיועד להכיל כ-2,500 אסירים, רובם המוחלט אסירים ביטחוניים פלסטינים, עצורים עד תום ההליכים ועצורים מנהליים.
הכלא מחולק לשלושה מתחמים, בכלא קיים גם אגף של אסירים פליליים (אסירי עבודה) המבצעים את עבודות תחזוקת הכלא.
בבית סוהר קציעות נמצא בית משפט צבאי למעצרים מנהליים.
בית משפט זה הוא חלק מיחידת בתי המשפט הצבאיים באיו"ש.
בית הסוהר נפתח בשנת 1988, בעקבות האינתיפאדה הראשונה.
בשנים 1993–1996, לאור יישום הסכמי אוסלו שוחררו מרבית האסירים ממנו והמתקן נסגר.
לאחר מבצע "חומת מגן" ב-2002 שופץ הכלא ונפתח מחדש ככלא באחריות צה"ל, ולאחר מכן הועבר לאחריות שירות בתי הסוהר.
מבנה בית הסוהר מבוסס על שלושה מתחמים, בכל מתחם שוכנים אגפי הכלא.
בהקמתו שכנו האסירים באוהלים, כאשר הועבר המתקן לידי שירות בתי הסוהר במהלך השנים הוצבו מבני קבע לכלל האגפים בבית הסוהר.
עם זאת, בהמשך שוכנו שוב חלק מהאסירים הביטחוניים באוהלים, בשל מעצרים וקליטת אסירים רבים, בית הסוהר צפוי לגדול בהוספת אגפים חדשים, ושדרוג האגפים הקיימים, ומתוכנן בעתיד להכיל עד 4,000 אסירים.
המתחמים מוקפים בגדרות תיל ומגדלי שמירה, ובחומה היקפית על כלל בית הסוהר.
מפקדות בית הסוהר, המתקנים הרפואיים ומתקני העזר שוכנים בבנייני קבע.
שירות בתי הסוהר משבש את הקליטה הסלולרית בבית הסוהר כדי למנוע מהאסירים להשתמש במכשירים סלולריים שהוברחו אליו.
בעבר נוהל בית הסוהר על ידי המשטרה הצבאית, ופלוגות אבטחה של פיקוד העורף, חיילים בסדיר שנשלחו למשימות אבטחה ואנשי מילואים.
ביוני 2007 עבר המתקן מסמכות צה"ל לסמכות השב"ס בדומה לכלא מגידו וכלא עופר, ולמפקדו נתמנה תת-גונדר דני בן-זקן, שמאוחר יותר הוחלף בתת-גונדר שלומי כהן.
לאנשי המשטרה הצבאית בכלא ניתנה האפשרות לעבור לשב"ס, יחד עם גיוס חיילי חובה לשירות שב"ס.
בית הסוהר קרוב לגבול ישראל-מצרים, ולעיתים שורר בו מזג אוויר קשה וערפל כבד.
בדצמבר 2006 ברחו מבית הסוהר שני אסירים מהפת"ח לכיוון שטח סיני ורצועת עזה.
בשנת 2019 ננקטו צעדים להחמרת תנאי האסירים הביטחוניים בכלא, לפי תוכנית שהתווה השר גלעד ארדן.
הצעדים כללו סנקציות, שינוי הסטטוס קוו ושיבוש קליטת טלפונים סלולריים, אותם הצליחו האסירים להבריח לבתי הסוהר.
ב-24 במרץ 2019, כתגובה לצעדים אלה, דקר אחד האסירים בכלא קציעות שני סוהרים, ופצע אחד מהם קשה.
לאחר ששני הסוהרים פונו לבית חולים, פרצו סוהרים אחרים, בכח מיוחד של "יחידת השתלטות מצדה" ו"יחידת כתר" של בית הסוהר, לאגף אסירי חמאס בכלא.
בתיעוד ממצלמות האבטחה נראים הסוהרים מכים אסירים באגרופים, אלות ובעיטות.
55 אסירים הוכו באלות בידי לפחות עשרה סוהרים והושארו כפותים על הרצפה.
ארבעה סוהרים נחקרו, בחשד לתקיפה, והיחידה לחקירת סוהרים המליצה על סגירת התיק.
במהלך השנים נודע בית הסוהר כנפיץ, והיו בו מספר מקרים של התפרעויות אסירים והתקוממות כנגד שלטונות הכלא.
הכלא מוגדר כאחד מבתי הסוהר השמורים במדינה וכלואים בו גם מחבלי הנוח'בה בגדודי עז א-דין אל-קסאם של חמאס שנטלו חלק במתקפת הפתע על ישראל באוקטובר 2023.
בסמוך לבית סוהר קציעות הוקמו בית הסוהר סהרונים ומתקן חולות, שניהם לטיפול במסתננים מאפריקה לישראל.
בית סוהר עופר (בעבר; מתקן כליאה 385; בפי הפלסטינים: כלא ביתוניא) הוא מתקן כליאה המשתייך למחוז מרכז של שירות בתי הסוהר.
הכלא מיועד לכ-2,500 אסירים ביטחוניים פלסטינים ברמת סיווג ביטחוני גבוה.
בית הסוהר ממוקם מדרום לביתוניא, מצפון לכביש 443, ליד צומת גבעת זאב.
בית סוהר עופר הוא הכלא היחיד שמנהלת מדינת ישראל בתחומי יהודה ושומרון, ובו מוחזקים אסירים ועצורים פלסטינים הכלואים בידי ישראל.
המתקן בחזקת שירות בתי הסוהר, מפקד בית הסוהר בדרגת תת-גונדר.
ארגוני זכויות אדם בעולם ובפרט ארגון מחסום Watch טוענים כי ישראל אוסרת בכלא קטינים, גם משלחת של חברי פרלמנט בריטיים דיווחה לאחר הביקור בבית הסוהר על הפרת זכויות אדם במקום.
במהלך מלחמת חרבות ברזל פלסטינים שהוחזקו בכלא עופר העידו על התעללות, עינויים, והזנחה רפואית קשה.
מקומו של בית הסוהר הוא על בסיס צבאי ירדני לשעבר, לאחר מלחמת ששת הימים הוקם במקום בסיס צה"ל בשם "מחנה עופר", על-שם סא"ל צבי עופר בעל עיטור הגבורה בפשיטה על נוקייב.
במהלך האינתיפאדה הראשונה הוקם בצמוד למחנה הצבאי בית סוהר (מתקן כליאה 385), שהוחזק על-ידי המשטרה הצבאית לעצורים ואסירים ביטחוניים, ושהיה מוכר על ידי הפלסטינים בשם "כלא ביתוניא", בשל קרבתו לכפר,אך קיבל את שמו "בית סוהר עופר", בדומה למחנה הצבאי.
מתקן כליאה "עופר" נפתח על ידי צה"ל ב-1988 בעקבות האינתיפאדה הראשונה, ונסגר ב-1995 בעקבות הסכמי אוסלו.
במרץ 2002 עם תחילת "מבצע חומת מגן" המתקן נפתח בשנית, והחל לקלוט אסירים ביטחוניים.
בינואר 2003 ברחו מבית הסוהר שני אסירים ביטחוניים לאחר שחתכו את גדר המתחם.
ב-12 במאי 2003 ברחו ארבעה אסירים ביטחוניים נוספים, דרך מנהרה שחפרו מתחת לחומות הבטון המקיפות את הכלא.
אחד מהם נתפס, והאחרים נמלטו לכיוון רמאללה.
ארגון הג'יהאד האסלאמי הודיע שהאסירים שנמלטו הגיעו ל"מקום מבטחים".
בית המעצר הוסב לכלא צבאי לאסירים ועצירים ביטחוניים לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה, בראשית המאה ה-21. במהלך מבצע חומת מגן נקלטו במתקן המעצר מאות אסירים והמתקן הורחב במהירות לצורך קליטתם.
ב-3 באוקטובר 2006 עבר מתקן הכליאה מידי צה"ל לשב"ס, במסגרת הפיכתו של שירות בתי הסוהר לארגון כליאה לאומי, בדומה לבית הסוהר מגידו ובית הסוהר קציעות, כשמוחזקים בו מאות אסירים ועצורים ביטחוניים, ששוכנו באוהלים עם אמצעי ביטחון בסיסיים.
האסירים בכלא שוכנו עד 2009 באוהלים צבאיים.
מסביב לכל קבוצת אוהלים מחלקה של אסירים היו שלוש גדרות תיל אשר מנעו את תנועת האסירים מחוץ למתחם המחלקה.
בכל אוהל היו בממוצע כ-20 עצירים.
ב-20 בדצמבר 2008, עשרה סוהרים ושישה אסירים נפצעו במהומה שפרצה בכלא, לאחר שאסירים התנגדו לחיפוש באוהלים, והתנגדו לפעילות הקשה שמפעיל שב"ס כנגדם לדבריהם.
150 אסירים השתתפו בהתפרעות שהחלה כשאסירים השליכו חפצים מכל הבא ליד על הסוהרים, והציתו שני אוהלים.
בעקבות האירוע הוזנקו יחידות נוספות לתגבור, ובהן יחידת נחשון.
הסוהרים הפעילו כוח רב והשליכו לעבר מתחמי האוהלים רימוני גז מדמיע, ופריצת כוח סוהרים גדול שהשתלטו על המתפרעים, והחזירו את הסדר על כנו.
במהלך שנת 2009 יצא מכרז להקמת ארבעה אגפים של ביתני אשקוביות, ואלו החליפו את האוהלים.
נוספו אגפים חדשים במהלך שנת 2010 שנבנו באופן חדיש, כמו כן נבנתה חומה חדשה מסביב לבית הסוהר עם גזרות כלבים ומגדלי שמירה, מצב זה שיפר באופן משמעותי את רמת הביטחון בבית הסוהר, ומוגדר בעל רמת ביטחון מרבית.
בבית סוהר עופר כלואים עצירים ואסירים מכל עבירה ביטחונית כנגד מדינת ישראל כולל אסירים מנהליים, ואסירים בעלי מאסרי עולם, בין היתר גם אגף מחבלי נוח'בה בגדודי עז א-דין אל-קסאם של חמאס שנטלו חלק במתקפת הפתע על ישראל באוקטובר 2023.
בשנת 2021 בעקבות החלטת בג"ץ על תנאי מחיה לאסירים, הוחלט להרחיב את בית הסוהר בהוספת מספר אגפים חדשים, ושיפוץ האגפים הקיימים בכלא.
בית הסוהר מחולק לשני מתחמים.
במחנה עופר, שבתחומו נמצא בית הסוהר, מוצבת כיום יחידה 636, יחידה מיוחדת במערך האיסוף הקרבי, מתקן של השב"כ, מג"ב, מרחב הבינוי 562 השייך לפיקוד מרכז ופלוגת קישור וגיוס.
כמו כן, במחנה נמצאת "קריית המשפט עופר", הכוללת את התביעה הצבאית באזור יהודה ושומרון היושבת תחת יחידת הפרקליטות הצבאית, בית המשפט הצבאי יהודה, בית משפט של ביקורת שיפוטית על מעצרים מנהליים, ובית משפט צבאי לערעורים.
במתחם מחנה עופר בסיס המשטרה הצבאית, בצמוד לו מקים צה"ל מתקן כליאה גדול נוסף לכלא עופר הסמוך, שיוחזק בידי הצבא וינוהל בידי יחידה מיוחדת של המשטרה הצבאית, בדומה למחנה שדה תימן, בשל מחסור במקומות כליאה לאסירים ביטחוניים.
בית סוהר מגידו (ידוע גם בשם כלא מגידו) הוא מתקן כליאה ישראלי הנמצא סמוך לצומת מגידו.
בבית הסוהר מוחזקים כ-1000 אסירים, כולם אסירים ביטחוניים השפוטים לתקופות מאסר שונות, למעט אגף פלילי אחד לאסירי עבודה בבית הסוהר.
בשנות ה-70 שימש כלא מגידו כבית כלא צבאי עבור כלואים לתקופות ארוכות.
לצידו התקיים מתקן נוסף לכליאת מפירי סדר מיהודה ושומרון.
בדצמבר 1988 הוסב המתחם במלואו לכליאת אסיריים ביטחוניים (מתקן כליאה 384) לאחר שהתרבו מעצרים בעקבות פריצת האינתיפאדה הראשונה בסוף 1987, עם מספר מצומצם של חיילים חבושים שסייעו בעבודות אחזקה, ניקיון ואבטחה.
במקום היו כלואים בשיא האינתיפאדה בין 1,000 ל-2,000 אסירים.
בפברואר 1989 פרץ בכלא מרד רחב היקף בעקבות ביטול ביקורי משפחות, ומאות אסירים ניסו לטפס על הגדרות.
חיילי המשטרה הצבאית פתחו באש, הרגו אחד ופצעו 20.
בעקבות ניסיונות בריחה רבים שאירעו בכלא, כולל חפירת מנהרות בריחה, נחפר סביבו חפיר עמוק ממולא בבטון, כדי למנוע ניסיונות לחפור מנהרות מן הכלא החוצה.
בינואר 2005, חיילים המשרתים בכלא הואשמו במכירת כ-150 טלפונים ניידים לעצירים ביטחוניים.
ב-5 בפברואר 2005 הועבר הכלא לאחריות שירות בתי הסוהר, בדומה לבתי הסוהר הביטחוניים בית הסוהר קציעות ובית הסוהר עופר.
בעבר הכלא היה בנוי כמחנה אוהלים, אך עם העברת האחריות על המתקן לידי השב"ס, החלה בכלא בניית אגפים קבועים, כתחליף לאוהלים.
כלא מגידו הוא הכלא הראשון שבו הועסקו חיילי שב"ס, במסגרת פרויקט שח"ס (שירות חובה סוהרים).
חיילים אלה עוברים במסגרת השירות הסדיר שלהם קורס סוהרים ומשובצים לשירות ביטחוני בבתי הכלא.
ב-23 בפברואר 2013 מת בכלא ערפאת ג'רדאת, פלסטיני בן 30 שנעצר בידי השב"כ חמישה ימים קודם לכן.
לטענת הפלסטינים הוא מת כתוצאה מעינויים, ואילו ישראל אומרת שמת כתוצאה מהפרעה בתפקוד הלב.
בסוף מרץ 2025 מת בכלא וליד חאלד עבדאללה אחמד, בן 17 מסילואד, שהיה עצור בחשד ליידוי אבנים ובקבוק תבערה.
ממצאי נתיחת גופתו מעידים כי סבל מתת תזונה קיצוני.
בסוף שנת 2005, במסגרת חפירה ארכאולוגית באתר לגיו שנמצא בתוך תחומי הכלא, נמצאו פסיפס ושרידי מבנה, שהם ככל הנראה הכנסייה הקדומה בעולם.
ביולי 2006 החליטה ממשלת ישראל, בגלל חשיבותו ההיסטורית של האתר, שהכלא יפונה לטובת אתר תיירות.
בדצמבר 2009 אישרה הוועדה המקומית לתכנון ובנייה תוכנית להעתקת הכלא 2 ק"מ מערבה, כדי לפתוח למבקרים את שרידי הכנסייה.
באוקטובר 2014 אישרה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה תיקון בתוכנית המתאר הארצית לבתי סוהר בישראל (תמ"א 24), עבור המיקום החדש של הכלא.
בקיץ 2023 הגיעו בקשות מהוותיקן וממוזיאון התנ"ך בוושינגטון להעביר את הפסיפס ממקומו ולהציגו בתערוכות ברומא או בוושינגטון.
לאחר תקופה של הכשרת הפסיפס, נוסף להכנת מקומו הנוכחי כמרכז מבקרים, בספטמבר 2024 פורסם כי הועבר הפסיפס לתצוגה במוזיאון בוושינגטון.
בית הסוהר חרמון הוא בית סוהר של שירות בתי הסוהר שהוקם בשנת 1998 על גדות נחל צלמון בסמוך לעיר מע'אר שבגליל התחתון המזרחי.
בית הסוהר חרמון נפתח בשנת 1998 הוא אחד מבין שני בתי הסוהר המרכיבים את אשכול בתי הסוהר באתר "כלנית".
הראשון הוא בית הסוהר צלמון שנחנך בשנת 1996.
רמת אבטחה בבית הסוהר היא בינונית והוא מאוכלס באסירים שנותרו להם עד 7 שנות מאסר או אסירים בתהליך גמילה מסמים או אלכוהול או שאינם משתמשים כלל בסמים.
בית הסוהר קרוי על שמו של נציב בתי הסוהר פרופסור צבי חרמון (במקור נקרא "בית הסוהר רקפת").
בית הסוהר נחשב לפורץ דרך בתחום בתי הסוהר בעולם בכלל ובישראל בפרט.
תוכנן על ידי האדריכל שמואל שילה.
בשונה מבתי הסוהר בישראל הממוקמים במבנים מתקופת המנדט הבריטי, בית הסוהר חרמון - כחלק ממגמה של שירות בתי הסוהר בישראל, הוקם כמכלול בניינים חדשים בצורת קמפוס ובעלי אופי מודרני ועכשווי.
ייחודו של בית הסוהר חרמון הוא בכך שהוא מתפקד כבית סוהר המאכלס אסירים בתהליך שיקום ובדרכם אל החופש, והדבר בא לידי ביטוי הן בעיצוב בעל האופי האזרחי שבו והן במערך ההתנהלות הכללי בתוך המתחם.
בית הסוהר חרמון היווה ניסיון חדשני בשירות בתי הסוהר הישראלי לשיפור תנאי המאסר של האסירים, ולהשבת הכבוד והערך העצמי של האסיר על ידי מתן תנאי דיור הולמים וסביבה אסתטית בדגש על שיקום האסיר, טרם חזרתו לחברה.
בבית הסוהר חרמון נכלאו אנשים מפורסמים, בהם שר האוצר לשעבר אברהם הירשזון, ראש עיריית בת ים לשעבר שלומי לחיאני, שר התיירות לשעבר סטס מיסז'ניקוב, הניצב לשעבר ניסו שחם, ראש עיריית אשקלון לשעבר איתמר שמעוני, ראש עיריית נצרת עילית לשעבר שמעון גפסו והשחקן משה איבגי.
בית סולווה (הולנדית: Hotel Solvay, צרפתית: Hôtel Solvay) הוא בית עירוני בסגנון האר נובו שנבנה על ידי ויקטור הורטה בשדרת לואיז שבבריסל.
בניית הבית הוזמנה על ידי ארמנד סולווה, שהיה בנו של הכימאי והתעשיין הבלגי העשיר ארנסט סולווה.
בניית הבית החלה ב-1895 והסתיימה ב-1898, כאשר ריהוט הבית הסתיים רק ב-1903. האורוות של הבית תוכננו על ידי ס.
בזכות עושרו של סולווה הורטה היה יכול להקדיש סכום כסף גדול על מנת לבנות את הבית בצורה מפוארת.
הורטה עיצב את כל הפרטים בבית: ריהוט, שטיחים, תאורה, כלי השולחן ואפילו פעמון הדלת.
הורטה השתמש בחומרים יקרים כגון שיש, שוהם, ברונזה, עצים טרופיים וכדומה.
לצורך קישוט המדרגות הורטה שיתף פעולה עם הצייר הבלגי הפוינטיליסטפ תאו ון רייזלברג.
חזית הבית בנויה מאבן, ואילו הצד הפונה אל הגן בנוי מלבנים.
בבניין יש מרתף, קומת ראשית, קומה עבור ההורים, קומה עבור הילדים וקומה למגורי הצוות.
שטחו של הבית גדול בהשוואה לזה של בית טאסל, ובקומות הגבוהות יש שלושה חדרים בצד הפונה אל הרחוב וחלונות קשתיים בצד הפונה אל הגן.
בקומה הראשית יש סלון שבצידו הפונה אל הרחוב מצויה מרפסת, ואילו בצד הפונה אל הגן נמצא חדר האוכל.
מעבר הכניסה, השוכן בצד השמאלי של חזית הבית, מתחיל ברחוב ומסתיים בגן, באמצע המעבר יש מעבר נוסף הנפתח לאזור שנקרא הול ד'הונור, שממנו ניתן להגיע אל גרם המדרגות הראשי של הבית.
משפחת סולווה הייתה הבעלים של הבית עד 1957, כאשר הוא נרכש על ידי משפחת ויטאמר שמנעה את הריסתו.
משפחת ויטאמר הפכה את הבית למקום המשכן של בית האופנה שלהם וערכה בו מספר שינויים.
קיר זכוכית שנשבר ב-1942 נסגר על ידי קומות אטליה.
לאחר שמשפחת ויטאמר העבירה את בית האופנה למקום אחר בשנת 1980 הם החלו להשקיע רבות בשיפוץ ושימור הבית, והודות לכך הבית ותכולתו נותרו במצב טוב.
משפחת ויטאמר עדיין מחזיקה בבעלות על הבית, וניתן לבקר בו רק בתיאום מראש.
בית סולווה הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2000, ביחד עם בית טאסל, בית ון אטוולדה ובית הורטה שנבנו כולם על ידי ויקטור הורטה.
בית סוהר השרון הוא בית סוהר של שירות בתי הסוהר שהוקם במצודת טגארט ששימשה בתקופת המנדט את משטרת הרוכבים הבריטית.
בית הסוהר הוא חלק ממתחם השרון הכולל עוד 3 בתי סוהר: בית מעצר הדרים, בית סוהר רימונים ובית סוהר אופק.
בית סוהר השרון הוא הוותיק ביותר במתחם, ונקרא בעבר כלא תל מונד.
"בית סוהר השרון" שוכן בצד כביש 4 סמוך לצומת תל מונד, שמו הקודם "כלא תל מונד" היה הראשון מבין 4 בתי הסוהר במתחם השרון, הכולל גם את בית המעצר הדרים, בית סוהר רימונים ובית סוהר אופק.
אוכלוסיית בית הסוהר מגוונת והיא כוללת אסירים פליליים (כולל שוהים בלתי חוקיים) ואסירים ביטחוניים.
האגפים בבית הסוהר מדורגים לפי שלבי התקדמות.
צוות מקצועי משבץ את האסירים לאגפים השונים, בהתאם לתפקודם ולמאפייניהם.
בבית הסוהר כיתות לימוד ברמות שונות המאפשרות השלמת השכלה פורמלית.
במסגרת החינוך הבלתי-פורמלי מתקיימות פעילויות רבות, חוגים וסדנאות בדומה למתנ"ס קהילתי.
מכלול העשייה החינוכית מיועד להעשרת הידע ולהקניית כלים לפיתוח המודעות כבסיס לשינוי בדפוסי התנהגות וחשיבה.
בשנת 1992 מנהל הכלא אבי הררי הוביל להקמת מרכז גמילה המערך הטיפולי שם דגש על גמילה מסמים, ומתמקד במתן טיפול לאסירים הרוצים להיגמל.
במסגרת בית הסוהר פועל אגף השיקום המיועד להכנת האסיר לקראת שחרורו, כאשר הדגש הוא העברת האחריות לאסיר, אשר יוצא בבוקר לעבודה מחוץ לכותלי בית הסוהר וחוזר אחר הצהרים להמשך טיפול בקבוצות ובטיפול פרטני.
בבית הסוהר קיימים מספר מפעלים יצרניים המעסיקים כ־100 אסירים בתמורה לתגמול כספי.
סגל בית הסוהר כולל כ-260 אנשי צוות ובהם אנשי מנהלה, ביטחון וטיפול.
עם הקמת המדינה הוחלט להקים מתקן כליאה מרכזי ב"כלא תל מונד" (שמו הקודם של בית סוהר השרון), ואכלוס האסירים הראשוני בכלא היה בשנת 1952. לכלא תל מונד הועברו אסירים שנדונו לתקופה של יותר מ-6 חודשים, בעוד הנידונים לתקופות קצרות יותר הוחזקו בבית הסוהר ביפו.
בבית הסוהר ישבו אסירי מחתרת מלכות ישראל ושלושת הנידונים למוות בטרם בוטל עונש המוות בישראל בסוף 1953. באותה עת שהו בבית הסוהר כ-160 אסירים והמחשבה הייתה לסגור את הכלא ולהעביר את כל האסירים לכלא רמלה שהוקם ב-1954. מפקד הכלא היה אברהם גולדברג.
בשנת 1954 החל לנהל את הכלא צבי גבעתי.
בסוף 1955 היו בכלא 130 אסירים והוא סווג ככלא המיועד לאסירים החמורים ביותר.
האסירים יצאו לעבודה ועבודתם כיסתה כרבע מתקציב בית הסוהר.
בשנת 1956 הוקם בכלא אגף לנערים.
בשנת 1959 הוקם בכלא חוג דרמה, על ידי אלברט כהן.
שחקן ראשי בהצגות היה דן שמר, מהמתנקשים בישראל קסטנר, שריצה את עונשו בכלא תל מונד יחד עם אקשטיין.
בשנה 1967 השחקנית שושנה רביד ביימה את ההצגות.
בשנת 1969 ניצלו שניים מהכלואים את השתתפותם בהצגה כדי לברוח מהכלא.
ביוני 1962 נפתח בבית הסוהר בנין בית ספר עבור הכלואים הצעירים.
בספטמבר 1966 נפתח מרכז להכשרה מקצועית.
בבית הסוהר הוקמו שלושה אגפים שהיו מיועדים לקטינים מתחת לגיל 18, עם בניית בית סוהר אופק הסמוך, הועברו כלל האסירים והעצירים הקטינים אליו.
בשנת 1957 אירעו שני מקרי בריחה מהכלא.
בתחילת 1964 מונה מיכאל אברהמי למפקד הכלא במקום צבי גבעתי.
בעיתונות נטען שגבעתי הודח משום שהצליח ושאברהמי הפסיק את פעילות השיקום ועבר לענישה והפחדה, האשמות שהוכחשו על ידי נציב שירות בתי הסוהר.
ועדת חקירה בראשות השופט יעקב סגל, הצדיקה את התנהלות הנהלת בית הכלא.
בראשית 1965 היו בכלא נערים בלבד, כ-150. ילדים בגילאי 14–16 הופרדו מהכלואים המבוגרים יותר בגילאי 16-21.
1992 הוקם בכלא השרון מרכז גמילה חינוך ושיקום אסירים על ידי מפקד הכלא אבי הררי, זה היה המרכז הגדול בשב"ס,
כיום מאכלס בית הסוהר עד 450 אסירים, השפוטים לתקופות מאסר בדרגות שונות, וכולל אגפים לאסירים בהפרדה ארצית, ואגף שמור.
בית סוהר רימונים הוא בית סוהר במחוז המרכז השוכן בסמוך לכביש 4 ליד צומת תל מונד והוא חלק ממתחם השרון הכולל 4 בתי סוהר בית הסוהר השרון, בית הסוהר אופק, בית המעצר הדרים ובית סוהר רימונים.
בית הסוהר הוקם ב-18 בפברואר 2004 והוא אחד מארבעת בתי הסוהר של שירות בתי הסוהר ברמת ביטחון מרבית.
בית הסוהר מחולק לשני בניינים ומשתרע על 23,000 מ"ר.
בכלא 13 אגפי כליאה הבנויים על פי מדרג אגפי, וכן אגף הפרדה ארצית ובידוד.
בית הסוהר מיועד לאכלס כ-1100 אסירים בכלל האגפים השונים, כאשר בכל תא, שגודלו 10.5 מ"ר, משוכנים שני אסירים או שמונה.
עם בניית הכלא המחודש הועברו אליו אסירים מבית סוהר אשמורת המיושן הנמצא בצומת בית ליד, שכיום אינו מאויש באסירים.
עד 2022, מפקד בית הסוהר היה גונדר משנה.
החל משנת 2022 הכלא אוחד עם בית הסוהר הצמוד לו, בית הסוהר אופק (מתקן הכליאה לנוער מתחת לגיל 18), משרתים בשני המתקנים כ-400 אנשי סגל.מפקד בית סוהר רימונים-אופק הוא מפקד שני המתקנים, בדרגת תת-גונדר.
בית סוהר רימונים מתאפיין בשילוב בין שמירה קפדנית על הביטחון באמצעות טכנולוגיה מתקדמת ביותר ובין דאגה לרווחת האסיר.
בבית הסוהר נבנו חדר כושר, 8 חדרי לימוד, כיתת מחשבים וכן חדרים המיועדים לביקורים פתוחים ולביקורים סגורים.
על פי דו"ח הוועדה לשירות בתי הסוהר של לשכת עורכי הדין, שפורסם ב-5 במרץ 2008 נמצא כי בית סוהר רימונים הוא בעל תנאים ראויים וסבירים וכי האסירים בו זוכים לתנאים משופרים.
ב-23 בפברואר 2014, ירה האסיר סמואל שיינביין בשלושה סוהרים, ולאחר מכן התבצר בתא השירותים.
סוהר אחד נפצע קשה, אחד בינוני ושניים נפצעו קל.
לאחר שהמשא ומתן נכשל, שיינביין פתח שוב באש, ונורה למוות על ידי כוחות יחידת מצדה של השב"ס.
בית סוהר צלמון הוא בית סוהר של שירות בתי הסוהר שהוקם בשנת 1996 על גדות נחל צלמון בסמוך ליישוב מע'אר שבגליל התחתון המזרחי, והוא בית הכלא הפלילי הגדול בישראל.
צלמון הוא אחד מבין שני בתי סוהר המרכיבים את אשכול בתי הסוהר באתר "כלנית".
השני הוא בית הסוהר חרמון שנחנך בשנת 1998.
תוכניות הבנייה של "צלמון" התבססו על המלצות דו"ח ועדת קנת משנת 1981: הוועדה המליצה להפוך את בתי הסוהר למוסד מחנך שמגמתו שיקום.
עקב אילוצים של היעדר במקומות כליאה ברמה הארצית וקושי במציאת אוכלוסייה מתאימה הפך בית הסוהר בחלקו לבית סוהר רגיל ובחלקו לבית סוהר שיקומי.
דגש ניתן לטיפול וסיוע לאסירים תוך הקניית כלים מתקנים לקראת חזרתם לחברה.
בית הסוהר בנוי כקמפוס ללא חומות.
המבנה משתדל להיטמע בנוף, במטרה לנצל את האור הטבעי ואת תחושת המרחב.
בית הסוהר מאוכלס מעל 1,000 אסירים פליליים השפוטים במגוון עבירות, ולהם יתרת מאסר של עד שבע שנים.
בשנת 2010 עבר "בית המעצר טבריה" לבית סוהר צלמון, שמפעיל כמה אגפים המנוהלים כבית מעצר, לעצורי ימים (עצור המועבר מידי המשטרה לשב"ס), ועצורים עד תום ההליכים.
מהלך זה התבצע כאשר הועברו בתי המעצר שהיו בידי משטרת ישראל לידי שירות בתי הסוהר.
בית סוסין (בערבית بيت سوسين) היה כפר ערבי בגבול הרי יהודה ושפלת יהודה כ-17 קילומטרים דרומית מזרחית לרמלה וכשלושה קילומטרים דרומית ללטרון, בגובה 310 מטר מעל פני הים.
הכפר היה שייך לנפת רמלה מחוז לוד (1945).
בשנת 1596, בתקופה העות'מאנית, נמנו בכפר 308 תושבים.
בעקבות מאורעות תרפ"ט הוטל על הכפר עונש קיבוצי בסך של 150 לירות על חלקם של תושבי הכפר בהחרבת כפר אוריה.
במפקד האוכלוסין המנדטורי משנת 1931 מנתה האוכלוסייה 70 תושבים.
במלחמת העצמאות, במהלך ההכנות למבצע בן נון ב', ב-28 במאי 1948, נכבש הכפר על ידי פלוגה א' מגדוד 72 של חטיבה 7 והתרוקן מתושביו.
לאחר כיבוש הכפר המקום שימש כמשלט במבצע בן נון ב' בניסיון לכיבוש לטרון, לאחר הכישלון במבצע זה לטרון נשארה בידי האויב.
בסמוך לבית סוסין עברה דרך בורמה, דרך עוקפת ששימשה לפריצת המצור על ירושלים מאחר שהכביש מהשפלה לירושלים נחסם בלטרון ובשער הגיא.
בשנת 1950 הוקם מושב תעוז על אדמות הכפר.
במרחק של כ-3 קילומטרים מערבית לבית סוסין היה הכפר הערבי בית ג'יז שנהרס במלחמת העצמאות, בין הכפרים נבנה בתקופת המנדט הבריטי בית ספר משותף לבית סוסין ולבית ג'יז.
בית הספר נבנה על גבעה כשני קילומטרים מערבית לבית סוסין, קרוב יותר לכפר בית ג'יז, באתר בית הספר הוקם מאוחר יותר מצפה הראל.
מאיר טוביאנסקי נמצא אשם במשפט והוצא להורג על ידי כיתת יורים, ההוצאה להורג לא נערכה בבית הספר אלא בכפר בית ג'יז, ב"בית הקשתות", בית דו-קומתי שנותר על תילו עד היום בקיבוץ הראל.
בית סוהר דמון הוא בית סוהר השוכן על הר הכרמל.
בית הסוהר נבנה על אתרו של יישוב קדום מהתקופה הביזנטית בשם "ח'רבת א-דמון".
בחצר הכלא התגלתה רצפת פסיפס, בורות קברים חצובים ושברי עמודים.
בית סוהר דמון הוקם בשנת 1953 על אדמות שהיו שייכות לחברת "קרמאן, דיק וסלטי" בבעלות משפחת קרמאן – משפחה ערבית מוסלמית מחיפה – במקום שהיו בו מחסני טבק.
את בית הסוהר הקימו האסירים עצמם, שעברו מבתי סוהר אחרים, שבהם לא היה מקום.
בית סוהר דמון סבל שנים רבות מבעיות תחזוקה ובריחות של אסירים.
בדצמבר 1987 נותר בית הסוהר מספר ימים ללא חשמל ומים זורמים.
בשנת 2000 נסגר בשל המצב הירוד בו.
לאחר האינתיפאדה השנייה נפתח מחדש.
כיום משמש בית הסוהר למאסר ולמעצר של שוהים בלתי חוקיים, אגף אסירות ביטחוניות, וכן אגף של אסירים פליליים העוסקים בתחזוקתו.
בית הסוהר עבר שיפוץ מקיף הכולל שדרוג כלל אגפי הכלא, וכן שופר מערך הביטחון ההקפי של בית הסוהר, בבית הסוהר מוחזקים כ-250 אסירים, מרביתם שוהים בלתי חוקיים, והוא בעל רמת ביטחון בינונית.
ב-2 בדצמבר 2010, במהלך השרפה בכרמל, נשרפו יערות מסביב לכלא והוא פונה.
כ-37 צוערים של שירות בתי הסוהר נהרגו בעת שהיו בדרך לסייע לפינוי הכלא, כשהאוטובוס שבו נסעו נלכד בלהבות.
זו הפעם הראשונה בתולדות ישראל בה פונה כלא שלם מיושביו.
על אף שהאש בערה מסביב לבית הכלא הוא לא ניזוק.
בית סוהר גבעון הוא בית סוהר במחוז מרכז של שירות בתי הסוהר.
הוא שוכן ברמלה סמוך למתחם איילון.
בית הסוהר הוקם במאי 2004, כלואים בו בעיקר אסירים פליליים השפוטים לעד 5 שנים, אסירים פליליים שנותרו להם 5 שנות מאסר או פחות ושוהים בלתי חוקיים.
דירוגו הביטחוני הוא הנמוך ביותר.
פועלות בו מסגרות חינוכיות, הכשרות מקצועיות וחוגים שונים.
האסירים מועסקים בעבודות משק ובינוי בתוך בית הסוהר ומחוצה לו (ביחידות מחוז מרכז).
בית הסוהר גבעון מכיל כ-350 אסירים ומשרתים בו כ-140 אנשי סגל בהם אנשי מנהלה, ביטחון וטיפול.
באוקטובר 2015 נפתח בבית הסוהר אגף לקטינים לאסירים ביטחוניים, והוא מאכלס כ-60 בני נוער פלסטינים.
בסוף שנת 2018 נפתחה התוכנית השיקומית "בית מעבר" על מנת להכין את האסירים לחיים שאחרי המאסר.
שם בית הסוהר לקוח מפרק י' של ספר יהושע: "שֶׁמֶשׁ בְּגִבְעוֹן דּוֹם וְיָרֵחַ בְּעֵמֶק אַיָּלוֹן", וזאת בשל קרבתו לבית סוהר איילון.
בית סוריכּ הוא כפר פלסטיני השוכן מצפון-מערב לירושלים, ממערב לרמאללה, מול הר אדר ומבשרת ציון, בסמוך לקו הירוק.
הכפר מונה כ-4,000 תושבים, שמרביתם מתפרנסים מחקלאות.
לכפר אלפי דונמים של אדמות חקלאיות.
ייתכן שיש קשר בין שמו של הכפר לנחל שׂורק הסמוך.
בתחומי הכפר מצויים מערות קבורה עתיקות מזמן המשנה והתלמוד.
ב-1901 נחשפה במקום רצפת פסיפס מהתקופה הביזנטית.
מסורת מקומית מייחסת את מוצא תושביו לחג'אז.
מוצע לזהות בג'בל א-רמל עליו שוכן הכפר את הר עפרון הנזכר בספר יהושע.
במלחמת העצמאות חנו בכפר לוחמיו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני, והוא שימש בסיס להתקפות על השיירות לירושלים.
בסוף דצמבר 1947 תקף כוח של ההגנה את הכפר.
ב-19 - 20 באפריל 1948 נכבשו הכפרים בידו ובית סוריכ על ידי חטיבת הראל במבצע יבוסי, אולם בעקבות הכישלון בקרב נבי סמואל נסוגו הכוחות מהכפר.
חלק מבתיהם נהרסו כדי למנוע אפשרות שישובו להוות איום ביטחוני.
במסגרת מבצע שלח לחמך, שמטרתו, בין השאר, הייתה הרעלת בארות והפצת מחלות בכפרים ערבים בפרוזדור ירושלים, הורעלו לאחר כיבוש בידו ובית סוריכ מקורות מים בכפרים אלה.
לאחר המלחמה עבר הכפר לשלטון ירדן.
הכפר בית סוריכּ נמצא כיום בשטח B, כלומר הניהול האזרחי שלו מופקד בידי הרשות הפלסטינית והסמכות הביטחונית בכל האזור היא ישראלית.
לעומת זאת, מרבית האדמות החקלאיות של הכפר הן בשטח C - כלומר באחריות ישראלית מלאה.
הכפר זכה לפרסום בעקבות העתירה לבג"ץ שהוגשה על ידי התושבים נגד תוואי גדר ההפרדה בשנת 2004, ופסק הדין של בית המשפט העליון בעקבותיה.
בית המשפט פסק כי הפגיעה באוכלוסייה האזרחית כתוצאה מתוואי הגדר אינה עומדת בעקרון המידתיות ויש להזיז את התוואי ולשנותו.
באותו פסק הדין התייחס בית המשפט לחוות הדעת של בית הדין הבינלאומי בהאג, וקבע כי בניגוד לחוות דעתו של בית הדין, עצם הקמת גדר ההפרדה היא חוקית כל עוד היא משמשת למטרות ביטחוניות.
העתירה הביאה להזזת התוואי, אך מערכת הביטחון קבעה אותו באמצע האדמות החקלאיות של הכפר, ולא צמוד להר-אדר ולמבשרת ציון כפי שהציעו אנשי המועצה לשלום ולביטחון בבית המשפט.
עם בניית גדר ההפרדה באזור, כ-3400 דונם מן האדמות החקלאיות נותרו במרחב התפר מעבר לגדר ההפרדה והחל מדצמבר 2008 גישה של תושבי בית סוריכ אליהן מתאפשרת רק בהיתר ישראלי פרטני.
האגודה לזכויות האזרח הצטרפה ב-2010 למאבק של תושבי בית סוריכּ על גישה חופשית לאדמות באמצעות הבלוג "פעולה אחת ביום".
בית סוהר כרמל הוא בית סוהר בחזקת שירות בתי הסוהר, שהוקם בשנת 1985, בסמוך לצומת אורן וצמוד לכלא 6.
בית הסוהר, שנקרא תחילה "כלא עתלית", בשל קרבתו לעיר עתלית, הוקם כבית סוהר זמני על חלק משטחו של כלא 6, כדי לפתור מצוקה של מקומות כליאה, בתחילה שוכנו בו האסירים באוהלים.
ב-1990 הוחל בבניית מבני הקבע, והבנייה הושלמה ב-1991. ב-1997 היה בית הסוהר כרמל לבית הסוהר הראשון בישראל עליו מפקדת אישה, גנ"מ דליה ניר.
ב-2009 נהרסו כמה מהמבנים, שנבנו בצורה מיושנת והיו צפופים, ובמקומם הוצבו מבנים יבילים.
בנוסף, נערך שיפוץ כללי בבית הסוהר.
במהלך השרפה בכרמל בשנת 2010, פונה בית הסוהר למשך מספר ימים מכל יושביו, מחשש שהאש תגיע אליו, אך הוא לא נפגע בדליקה.
בית הסוהר מיועד ל-350 אסירים, ויש בו כ-110 אנשי סגל.
הוא מוגדר כבית סוהר ברמת ביטחון בינונית, ומוחזקים בו אסירים שנדונו לתקופות שאינן עולות על 3 שנות מאסר, או שיתרת מאסרם היא עד 3 שנים.
הוא כולל אגף נקי מסמים, ומתקיימות בו פעילויות חינוך, דת והכשרה מקצועית.
בית סוהר רמניקו סראט (ברומנית: Închisoarea Râmnicu Sărat) היה מתקן כליאה מחוזי בעיר רמניקו סראט שנודע לשמצה בעיקר בימי המשטר הקומוניסטי ברומניה, כשנכלאו בו בתנאים מחפירים, הוכו ועונו בו אסירים פוליטיים רבים.
בית סוהר רמניקו סראט הוקם בשנת 1899 ושימש כבית מעצר ("ארסטול פרבנטיב - Arestul preventiv) עד לשנת 1920, כשהפך לבית כלא ("פניטנצ'יאר" - Penitenciar).
בימי מרד האיכרים ברומניה בשנת 1907 עברו דרכו כ-1200 איכרים עצורים.
לפי דו"ח מ-24 במאי 1948 בית הסוהר כלל קומת קרקע וקומה עליונה.
בקומת הקרקע היו 16 תאים ו-3 חדרים ("סלונים") משותפים, כשכל תא היה מיועד לשלושה אסירים לכל היותר.
כמו כן היו חדר חובש ("אינפירמריה") עם 6 מיטות, מטבח, מחסן בגדים, מחסן מזון, 4 משרדים, חדר תורן, שני חדרים של סוהרים ראשיים ו-5 חדרים של מנהל בית הסוהר.
בקומה העליונה היו 19 תאים ו-3 חדרים ("סלונים") משותפים.
לבית הסוהר היו 4 חצרות לטיול האסירים.
בשנת 1949, בזמן המשטר הקומוניסטי, נבנה קיר שהפריד בין אגף האסירים הפליליים ובין אגף האסירים הפוליטיים.
חיסולי חשבונות בימי הדיקטטורה המלכותית של קרול השני
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החל בית הסוהר לשמש לכליאת אסירים פוליטיים.
המקום הפך מאוחר יותר לאתר לעלייה לרגל של חסידי הימין הקיצוני הרומני (ה"לגיונורים") מפני שראשי התנועה הלגיונרית הפרו-נאצי הוחזקו בו בשנים 1937–1938 בימי מלכותו של קרול השני וחלקם נרצחו בהמשך.
בליל 29-30 בנובמבר 1938, 13 חברי התנועה הלגיונרית (או "לגיון הארכאנגל מיכאיל") המכונים "הניקאדורים" וה"דקמווירים" ובראשם ה"קפטן" זליה קודריאנו הוצאו בליווי צמוד מבית הכלא במטרה מוצהרת להעבירם לכלא ז'ילאווה.
בדרך, בקרבת היער טנקבשט Pădurea Tâncăbeşti, נרצחו בחניקה בעילת "ניסיון הימלטות ממעצר".
בליל 21-22 בספטמבר 1939, עוד 15 חברים בחוליות התנועה הלגיונרית (גאורגה קלימֶה, מיכאי פוליכרוניאדה, אלכסנדרו קנטקוזינו, ניקולאיה טוֹטוּ, אלכסנדרו כריסטיאן טֶל ואחרים), נורו למוות בתוך בית הכלא.
הם נקברו לאחר מכן בבית הקברות של העיר, וכיום נמצאת שם מצבה לזכרם.
בשנת 1940 נכלאו בבית סוהר זה לפרק זמן קצר הפעילות הקומוניסטיות אנה פאוקר וליובה קישינבסקי שהוחלפו כעבור חדשים אחדים בעקבות משא ומתן עם ברית המועצות, תמורת אסיר לאומני רומני שהיה בידי הסובייטים, יון זליה קודראינו, אביו של קורנליו זליה קודריאנו.
חלק מה"גולאג" הרומני בימי השלטון של גאורגה גאורגיו-דז'
בשנות השלטון הקומוניסטי חזר בית הסוהר, לאחר פסק זמן, להיות כלא לאסירים פוליטיים.
זאת ביוזמת הבולשת בהתהוות - ה"סקוריטאטה" - ובראשה אנשים כמו אלכסנדרו ניקולסקי וגאורגה פינטיליה.
בשנים 1947–1953 נכלאו בו איכרים שהתנגדו ל"קולקטיביזציה" של החקלאות או שנחשבו ל"מחבלים" או "סבוטורים" מפני שלא היו מסוגלים לספק למדינה את מכסות המוצרים החקלאיים הדרושים.
כמו כן נכלאו בבית סוהר זה רבים ממנהיגיה וחבריה של מפלגת האיכרים הלאומית (כולל אחרי 1955- יון מיכלאקה, וקורנליו קופוסו, יונל לופסקו, איליה לאזר, יון דיאקונסקו) והמפלגה הלאומית -ליברלית.
בנוסף נכלאו כמרים של הכנסייה היוונית-קתולית שהוצאה מחוץ לחוק, וכמרים קתוליים.
נגד האסירים הופעלו שיטות התעללות שונות: החזקה בבידוד ממושך, שתיקה ותנוחות כפויות, מניעת אוכל וטיפול רפואי ראויים, מכות שיטתיות בידי סוהרים בקבוצה או יחידים.
התעללויות מעין אלה הופעלו גם נגד אסירים קשישים וחולים, כמו יון מיכלאקה שנפטר בכלא זה בשנת 1963.
חלק מהאסירים ממפלגת האיכרים הלאומית הועברו למתקן זה אחרי סגירת בית הכלא סיגט בשנת 1955. אחרי שביתת הרעב של האסירים הפוליטיים בבית הסוהר איוד נאסרו במתקן זה גם נציגים של המשטר הצבאי-פאשיסטי של יון אנטונסקו, שנידונו למאסר בגלל פשעי מלחמה.
בין אלה פרופ' יון פטרוביץ (שהיה שר החינוך בימי ממשלת גוגה-קוזה ושר התרבות והדתות בממשל אנטונסקו); פרופ' פטרה טומסקו (שהיה שר העבודה, הבריאות והרווחה בממשל אנטונסקו); הגנרל קונסטנטין פנטאזי (שר הביטחון בממשלת אנטונסקו); והגנרל גאורגה ז'יאֶנסקו, (ממפקדי חיל האוויר ושר בממשלת אנטונסקו).
אסיר מפורסם אחר היה הקונטרה-אדמירל הוריה מצ'לאריו שהועבר לכאן אחרי כליאה בת 11 שנה בבית הסוהר זילאבה.
הוא הצליח לשרוד את שנות המאסר וזכה ל אחרי שחרורו מהכלא בשנת 1964.
צוות הסוהרים פעל תחת פיקודו של הקפטן אלכסנדרו וישינסקו
מפקד בית הסוהר, שנודע כאדם אכזרי שניהל בעברו את בית הכלא מיסליה בשנת 1951, והיה זמן מה קצין פוליטי בכלא המעבר ז'ילאווה.
יחד איתו עבד שם חוקר ו"קצין פוליטי" בשם וסילה (?) לופו.
ידוע יותר היה הסוהר הסדיסטי פורניקה.
החל מ-1964 שימש כמחסן לירקות ופירות, ואחרי מהפכת 1989 הפך לרכוש פרטי.
בשנת 2007, ביוזמת אסירים לשעבר, הועבר המקום לרשות "המכון לחקר פשעי הקומוניזם" על מנת שיהפוך לאתר מוזיאוני וליד זיכרון.
על יד בית הסוהר נחנך באוגוסט 2010 אתר לזכר קרבנות הרדיפות הפוליטיות הכולל פסלי עץ - יצירה של הפסל שטפאן בלאז' מסיגט.
בית סורסוק הוא מבנה היסטורי גדול ומפואר בן ארבע קומות ברחוב רזיאל מספר 4 ביפו, שהיה בבעלותה של משפחת סורסוק מביירות.
בשנת 1921 רכשה המשפחה מבנים אחדים ברחוב בוסטרוס (לימים רחוב רזיאל), שיפצה אותם ובנתה מבנים נוספים.
גולת הכותרת של בניית המשפחה ברחוב היא "בית סורסוק" שנחנך בשנת 1925 - השנה בה מכרה משפחת סורסוק לקרן קיימת לישראל את מרבית אדמות עמק יזרעאל.
מרפסת לכל חדר בחזית מדגישה את אופיו המלוני האחיד של הבית.
סגנונו של הבניין מאפיין את סגנון הבנייה שהיה נפוץ ביפו במאה ה-19 וראשית המאה ה-20 ומתאפיין גם בסגנון "קולוניאלי צרפתי–אירופאי" של חזית מלון כשל ערי החוף האירופיות, אף כי על פי המסורת היפואית של המאה ה-19 נהגו להשתמש בשיש איטלקי (קררה).
הבית נחנך על ידי הנציב העליון הבריטי, לורד הרברט פלומר.
בבניין שכנו משרדים יוקרתיים של יפו, חברות ספנות, קונסולים זרים וגדולי הסוחרים, ובנוסף משרדיהן של חברות יהודיות ובהן לשכת המסחר של תל אביב וחברתו של מאיר דיזנגוף שעברה אליו מ"בניין הוועד הארץ ישראלי" ששכן באותה העת ברחוב רזיאל 17 ושבו פעלה התנועה הציונית בראשית ימיה.
היהודים נטשו את הבית והרחוב במאורעות 1936. אחרי מלחמת העצמאות וכיבוש יפו ב-1948 נמסר הבית לידי משרד הביטחון ושימש את משרדי השקם שעברו אליו ב-1974 עד להעברתם אל בניין היסטורי אחר, בשדרות ירושלים 8.
המבנה נרכש בשנת 1999 על ידי חברה פרטית בשם "רזיאל", אשר מפעילה אותו מאז 2003 כמקבץ דיור.
בית סוהר סהרונים נמצא בחולות חלוצה אשר בנגב ומשמש לכליאתם של מסתננים מאפריקה לישראל דרך גבול ישראל-מצרים.
בית הסוהר החל לפעול ביולי 2007.
בבית הסוהר שני מתחמים: מתחם א' מכיל 250 מקומות כליאה באוהלים, ומתחם ב' המכיל 500 מקומות כליאה בקרוונים.
הכלואים בבית הסוהר הם מאריתריאה, סודאן, אתיופיה, חוף השנהב ומעטים ממדינות אחרות.
כליאת המסתננים היא בהתאם לחוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט).
בבית הסוהר פועל בית דין לביקורת משמורת.
בסמוך לבית סוהר סהרונים נמצאים גם בית הסוהר קציעות ומתקן חולות.
בית סולל בונה היה מבנה מודרניסטי ברחוב המלך ג'ורג' בירושלים, מול בית המוסדות הלאומיים.
בבניין שכנו משרדי חברת הבנייה סולל בונה.
המבנה נהרס באוגוסט 2016, תוך שימור חזית הבניין, מתוך כוונה לשלב אותה בבניין החדש שייבנה במקום.
המגרש שעליו הוקם הבניין היה חלק מהשכונה הערבית-נוצרית אל אמירה (הנסיכה).
והמגרש נמכר לחברת סולל בונה.
בניית המבנה החלה ביוני 1957 על ידי האדריכל ראובן טרוסטלר בתקופה שבה חברת סולל בונה שלטה ברוב ענף הבנייה בארץ.
באותה תקופה סולל בונה הייתה הזרוע הביצועית של ההסתדרות.
הבניין ריכז את פעילות סולל בונה באזור ירושלים והיה חלק משורת מבני ציבור לאומיים ברחוב הכוללת את בית המוסדות הלאומיים, בית הכנסת ישורון והיכל שלמה.
מטות נוספים של החברה הוקמו בערים שונות כמו תל אביב וחיפה.
בשנת 1987 מכרה חברת סולל בונה את המבנה והמגרש שסביבו ליזמים שרצו לבנות במקום בית מלון.
בחלק מהתוכניות הוצע שילוב המבנה בבניה החדשה ובחלקם הוצע להורסו.
במסגרת המחאה החברתית בישראל 2011 פרצו למבנה, כמו למבנים נוספים, צעירים רבים במחאה על הימצאות מבנים נטושים באזור שזקוק כל כך לדירות למגורים.
בעשור הראשון של המאה ה-21 חברת "מגדלי היכל שלמה" רכשה את הבניין.
באוגוסט 2016 נהרס המבנה לצורך הקמת שני מגדלים בני 17 קומות, שהגדול מבניהם יהיה מלון בו 229 חדרים והשני ייועד למגורי יוקרה.
עלויות ההשקעה בפרויקט מוערכות בכ-130 מיליון דולר.
בפברואר 2018, קבוצת מלונות אינטרקונטיננטל, חתמה על הסכם ניהול עם חברת "מגדלי היכל שלמה".
המלון יפעל תחת השם "אינטרקונטיננטל ירושלים".
החזית הקדמית של הבניין עוצבה בצורה סימטרית שנתנה לבניין ממד ייצוגי, חלון מרכזי בעל אבן ראשה, שורת חלונות קטנים מעליו ושורה דומה מתחתיו.
מעל הכניסה, לכל רוחב החזית, נבנה גגון בטון דק בצורת מניפה.
לבניין היו ארבע קומות, קומת המסד בחיפוי אבן בעיבוד גס ושאר הקומות בעיבוד עדין יותר.
בין קומה לקומה הפריד פס דק של אבן אפורה שהוסיף לייצוגיות המבנה.
בכניסה ללובי הבניין ניצבו ארבעה עמודים אופייניים לתכנון המודרניסטי, שניים משני צידי הכניסה ושניים נוספים קרוב לקצות הבניין.
בית סְוָוטִיצקי הוא מבנה היסטורי ברחוב מונטיפיורי 3 בפתח תקווה, בו התגוררה משפחת סווטיצקי.
הבית נבנה במושבה בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי אברהם סווטיצקי, יליד כפר בפלך מינסק שברוסיה (רוסיה הלבנה), שעלה לארץ ישראל ב-1881, בצעירותו, ועסק בחקלאות.
סווטיצקי הושפע בבניית ביתו מסגנון הבנייה בעיר אודסה.
בניית הבית נמשכה חצי שנה.
המבנה כולל חמישה חדרים, מרפסת וגינה.
לגג ולמרפסת גימור ועיצוב ייחודיים.
בבית התגוררו בני משפחת סווטיצקי למשך תקופה קצרה.
בשנת 1930 הוא הושכר לבנק אפ"ק, בשל מיקומו המרכזי והמחסור במבנים מתאימים בפתח תקווה; הבית שימש כמשרדי הבנק במשך כשש שנים, עד שהם עברו למבנה ברחוב חובבי-ציון, ואז חזרה משפחת סווטיצקי להתגורר במבנה.
לאחר מותו של אברהם סווטיצקי, הועבר הבית בירושה לבתו רבקה גולומבק, שבהמשך הורישה אותו לילדיה.
בתה צביה חסון תרמה אותו לעיריית פתח תקווה.
חלק מהשנים שימש המבנה כמשרד עורכי דין, ולאחר מכן שימש כחנות.
כיום נחשב המבנה אתר מורשת לשימור.
הוא שופץ בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21. באוקטובר 2013 נפתח בו "בית שיח נשים - בית נשים ומשפחה", של המוזיאון לתולדות פתח תקווה, להנצחת פעילותן של נשות העיר.
בית סוהר אשמורת הוא מתקן כליאה לשעבר של שירות בתי הסוהר, ממוקם ליד צומת בית ליד (השרון) בכביש 4.
המבנה הישן של בית הסוהר נבנה במקור בשנות ה-30 של המאה ה-20, בתקופת המנדט הבריטי, כתחנת משטרה על צומת הדרכים כביש 57 (טול-כרם נתניה) וכביש 4 (כביש חיפה תל אביב הישן) בשם "משטרת בית ליד".
בינואר 1948 בעקבות העברת "משטרת תל מונד" לידי היהודים (שלטון יהודי שהיה בתיאום עם השלטון הבריטי בתקופת המנדט הבריטי ששלט בארץ),אולם בהמשך פורסם שהתחנה לא תפונה על ידי הבריטים לפני סוף מרץ.
ב-15 באפריל 1948 הוצאו השוטרים הבריטים והערבים מהתחנה ומפתחות התחנה הועברה לידי יעקב זלוטניק שהניף על התחנה את הדגל העברי..