tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מספר חודשים לאחר החתונה, הוא חלה בדלקת ריאות ונפטר ברומא ב-17 באוקטובר 1836 ונטמן בסנט אנדראה דלה פראטה.
אורסקוטן (בשוודית: Åreskutan) הוא הר בגובה 1,420 מטרים באורה שביאמלנד שבמרכז שוודיה.
ההר הוא אחד ההרים הידועים בשוודיה, והמהווה אתר הסקי הגדול והפופולרי בשוודיה.
בין ה-3 ל-18 בפברואר 2007 נערכה באתר אליפות פדרציית הסקי האלפיני העולמית.
אוֹרֶסְטֵיאָה (ביוונית עתיקה: Ὀρέστεια) הוא כינוי לטרילוגיה של טרגדיות (אגממנון, נושאות הנסכים ונוטות החסד) מאת המחזאי האתונאי אַיסְכִילוֹס אשר מתארת את סוף השתלשלות הקללה על בית אטראוס.
הטרגדיות הוצגו בחג הדיוניסיה באתונה בשנת 458 לפנה"ס, וזכו בפרס הראשון.
לאחר הטרגדיות הוצג מחזה סאטירים בשם פְּרוֹטֵאוּס, אך הוא לא השתמר.
הטרילוגיה נקראת על שם אוֹרֶסְטֵס בנו של אגממנון.
נושא מרכזי בטרילוגיה הוא המעבר מנקמת דם אישית לעשיית צדק באמצעות משפט.
המחזה אֲגַמֶמְנוֹן(Ἀγαμέμνων) מתאר את שיבתו הביתה של אגממנון, מלך אַרְגוֹס, ממלחמת טרויה.
לאחר 10 שנות מלחמה, טרויה נפלה והיוונים טענו לניצחון.
בביתו ממתינה רעייתו קְלִיטֶמְנֶסְטְרָה, אשר זוממת לרוצחו כנקמה על הקרבת בִּתם אִיפִיגֶנֶיָה בראשית המסע לטרויה, וכן משום שבמהלך השנים לקחה לה כמאהב את אַייגִיסְתוֹס, בן-דודו של אגממנון ונצר אחרון לענף המנושל של שושלת אטראוס, השואף לתפוס את השלטון.
אגממנון מגיע לביתו ושם נרצח.
קליטמנסטרה מגנה על החלטתה להרוג את אגממנון וקוראת לה החלטה נכונה.
אנשי העיר בגילום המקהלה מגנים אותה ואת אייגיסתוס.
פרולוג: המחזה נפתח במונולוג של צופה מגג ארמון אגממנון בארגוס, הצופה השרוי בעייפות וחרדה לגורל בית המלוכה.הצופה מבחין בלילה באיתות המבשר את נפילת טרויה.
הוא מריע כדי להעיר את המלכה משנתה ומתכונן לקבלת פני אדונו.
אודה: מקהלת זיקני ארגוס באריה שעוסקת ביציאת היוונים לטרויה.
המחזה נושאות הנסכים (או "נושאות הנסך", וביוונית Χοηφόροι) הוא השני בטרילוגיה.
הוא עוסק באורסטס המחויב לנקום את מות אביו.
המחזה מתחיל בפגישתם של אלקטרה ואורסטס, בתם ובנם של אגממנון וקליטמנסטרה, ובמזימת הנקמה שלהם.
אורסטס מתלבט כיצד עליו לפעול.
כשאפולו ואלקטרה מכוונים את צעדיו, אורסטס רוצח את אמו קליטמנסטרה בנקמה על רצח אביו.
המחזה מעלה שאלות בנוגע לנקמת דם, ומחויבות של בן לכבוד משפחתו.
המחזה נוטות החסד (או "בנות החסד", וביוונית Εὐμενίδες) הוא השלישי בטרילוגיה, ובו האריניות גורמות לאורסטס לאבד את שפיותו.
הוא מנסה לברוח מפניהן אבל לבסוף הוא עומד למשפט בפני אתנה ושופטים מבין אזרחי אתונה בגין רצח אמו.
הקללה המשפחתית מגיעה לסיום, ובכך בעצם מתהווה הרעיון של צדק.
נוסח מחזה הסאטירים פְּרוֹטֵאוּס (ביוונית Πρωτεύς), שחתם את הטרילוגיה, אבד כליל, ורק שני טורי שיר נשתמרו ממנו, אצל אתנאיוס.
החוקרים סבורים כי המחזה התבסס על האירוע המוזכר בספר הרביעי של האודיסיאה מאת הומרוס, שם מגיע מנלאוס, אחי אגממנון, במסגרת מסע השיבה שלו ממלחמת טרויה, אל אי לחופי מצרים, ונועץ בדמות בשם פרוטאוס, אשר מגיד לו עתידות.
פרוטאוס מספר למנלאוס על רצח אגממנון, כמו גם על גורלם של אַיאַס בן אוֹאִילֵאוּס ("איאס המהיר"), וכן מספק לו הנחיות להמשך מסעו הביתה, לספרטה.
התפתחות חברתית והתגלגלות מושג הצדק
המחזה מתאר את המעבר בין מערכת חברתית העוסקת בנקמה, ברצח, ובקללה של משפחת אטראוס, למערכת חברתית שיפוטית.
בסיפורי המיתולוגיה נקמת דם היא הדרך המקובלת לפתור בעיות.
במקרה של הקללה לבית אטראוס, נקמת הדם עברה מדור לדור.
יצירת מערכת משפט שמה קץ לקללה ומשחררת את אטראוס מגורלו העגום.
מדובר בתהליך מקביל לתהליך שאתונה עצמה עברה, מפראיות, לחברה מסודרת.
חלק מההתפתחות, נובעת מההבנה של הניגודיות שיש בערכים אתיים.
כגון תחרותיות ושאיפה להישגים, לעומת תוקפנות ושחצנות, תכונות הנמצאות על קו רציף (המיוצג על ידי האלה אריס).
ההבנה הזאת מונעת מהתהליכים שעוברות הדמויות.
אייסכלוס מדגים היטב את העיקרון .
אורסטס נושא נטל קשה במיוחד.
כדור חמישי לקללה של בית אטראוס הוא נושא על עצמו את "הזיהום" (מיאסמה) של משפחתו.
הוא מכיר את ההיסטוריה המשפחתית שלו.
הוא יודע כי אביו אשם בהרג אחותו איפיגניה.
הוא יודע מה קרה בטרויה.
הוא מודע לכוחות המנוגדים הפועלים עליו, כוחות המגולמים על ידי האלים.
הוא אינו רוצה להרוג את אמו ודודו.
אך למרות אהבתו הוא נאלץ לפעול.
פעולתו כמעט גורמת לאובדן שפיותו.
אייסכלוס מתאר את העימות בין אורסטס לאמו, על הרבדים שבו.
באודיסאה לעומת זאת, הומרוס מספר כי אייגסתוס הוא זה שהרג את אגממנון.
במקרה כזה אין בעיה בנקמת דם (המתרחשת בין גברים, ולא בין הורים לילדים) ואורסטס הוא גיבור, ולא גיבור טרגי.
מוטיב הבחירה חוזר בכל שלושת המחזות.
בכולם ישנה החלטה של גיבור, שכלוא בין רצונות האלים.
יש חוקרים הסוברים כי מעורבות האלים שוללת את אפשרות הבחירה.
הסוגיה הזאת חוזרת אל מול כל ההחלטות המוסריות במחזה, היציאה למלחמת טרויה, הריגת איפיגניה, הריגת אגממנון, הריגת קליטמנטרה ולבסוף גורלו של אורסטס.
מידת הרצון החופשי של הגיבורים מוטלת בספק.
אבל חוקרים רבים מסכימים - לגיבור הטרגי במחזה היווני תמיד יש בחירה.
זאת למרות ההשפעות של הכוחות האלוהיים על בחירות אלה.
עקרון הצדק מודגש על ידי השימוש בהיבריס.
כל אחד בשושלת פעל בגלל היבריס ועל כן האלים מצדיקים את עונשו.
טנטלוס בחן את האלים, ועל כך נענש.
אטראוס ואחיו שניהם בגדו אחד בשני.
אגממנון דורך על השטחים היקרים, קליטנסטרה הורגת את אגממנון ואז מתפארת בכך.
רק אורסטס שאינו מואשם בגאווה מסוגל להתעלות על החטא ולצאת זכאי במשפט באתונה.
שבע הטרגדיות: פרומתאוס הכבול -- הפרסים -- המבקשות מחסה -- השבעה נגד תבי -- אגממנון -- נושאות הנסך -- בנות החסד; תרגם מיוונית והוסיף מבואות, הערות ונספחים: שלמה דיקמן, ירושלים: מוסד ביאליק ('ספרי מופת מספרות העולם'), תשכ"ה.
נוטות החסד; מיוונית: אהרן שבתאי, תל אביב: שוקן ('מחזות יווניים'), תשנ"א 1990.
האורסטיאה; עִבד לתיאטרון בן-זמננו לאו בריידי ; תרגם מאנגלית: אריה אהרני, תל אביב: אל"ף, 1964.
אורסטיאה: המחזאי הבריטי רוברט אייק העלה ב-2015 עיבוד חדש למחזה הקלאסי, שתורגם לעברית על ידי רועי חן והועלה ב-2018 בתיאטרון גשר.
אורסטיס-ספירידון קרנזיס הוא כדורגלן עבר יווני ששיחק בעמדת השוער.
ייצג את נבחרת יוון במונדיאל 2014.
קרנזיס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של OFI כרתים, בשנת הוא הצטרף לפנאתינאיקוס.
עד עונת הוא רשם מספר הופעות בודדות.
בעונת הוא קיבל את ההזדמנות בהרכב הראשון של המועדון ובסיום העונה זכה בתואר שוער השנה בליגת העל היוונית.
ב-22 ביולי 2013 חתם באודינזה תמורת 750 אלף אירו.
העסקה גם כללה סעיף שלפיו אם השחקן יימכר, פנאתינייקוס תקבל עליו 2 מיליון אירו מהעסקה.
עם החתימה באודינזה, הוא הושאל לגרנדה עד לסיום העונה.
ב-8 בדצמבר 2013 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בגרנדה נגד אלקורקון במסגרת גביע המלך הספרדי.
ב-4 בינואר 2014 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בהפסד 0–3 נגד אלמריה.
ב-12 באפריל הוא הצטיין בניצחון המפתיע 0–1 של קבוצתו נגד ברצלונה שעזר לה להישאר בליגה.
בסיום העונה חזר לאודינזה, וב-31 באוגוסט 2014 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו באודינזה בניצחון 0–2 נגד אמפולי.
ב-31 באוגוסט 2017 הושאל לווטפורד.
ב-5 ביולי 2018 חתם בנאפולי לעונה אחת.
ביולי , קרנזיס חתם בליל מליגת העל הצרפתית, במדיה לא רשם דקות משחק ושיחק שלושה משחקים בקבוצת המילואים.
הופעותיו הטובות של קרנזיס בפנאתינייקוס, הובילו את מאמן הנבחרת פרננדו סנטוש לזמן אותו לסגל נבחרת יוון.
ב-29 בפברואר 2012 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד שנגמר בתיקו 1-1. אף על פי שגילה יכולת טובה, קרנזיס לא זומן לסגל הנבחרת לקראת יורו 2012, אך נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2014.
ממנהיגי הקהילה המורמונית במאה ה-19. שהה בארץ ישראל בשנים 1841–1842.
נולד במדינת קונטיקט בארצות הברית והצטרף לכנסייה המורמונית ב-1831. שנים רבות פעל כשליח האמונה המורמונית ברחבי ארצות-הברית, באירופה ובארצות האימפריה העות'מאנית.
הטיף לשיבת ציון והיה חלוץ ההיאחזות המורמונית בארץ ישראל.
מאפריל 1841 ועד דצמבר 1842 התגורר בירושלים.
ביום 24 באוקטובר 1841, עם שחר, עלה אל הר הזיתים ושם נשא תפילה למען קיבוצם בארץ הקודש של "נִידחֵי ישראל ונפוּצוֹת יהודה" ולמען בניין ירושלים וקימום בית המקדש.
לזכרו הוקם הגן בעמק צורים, למרגלות מתחם האוניברסיטה המורמונית בירושלים שבמורדות הר הצופים.
הגן, שנחנך באוקטובר 1979, משתרע על פני שמונה דונם ובו פינות חורש טבעי.
הגן מכיל תיאטרון בן 150 מושבי-אבן הצופה לעבר נחל קדרון והעיר העתיקה, ושביל מוליך ממנו אל כנסיית גת שמנים.
כמו כן נקראה על שמו של אורסון הייד הכיכר בכניסה למתחם המכללה האקדמית נתניה, סמוך למרכז הכנסים שם.
ההקדשה לזכרו נעשתה ביוזמתו של פרופ' יוסף גינת, סגן נשיא המכללה לקשרים בינלאומיים ולמחקר, ששימש כפרופסור-אורח באוניברסיטת יוטה שבארצות הברית והיה מקורב לראשי הקהילה המורמונית.
אורסטיס היה אזור במוקדון העתיקה, המקביל פחות או יותר ליחידה האזורית קסטוריה, הממוקמת במערב מקדוניה.
השם "אורסטיס" מגיע מהשבט "אורסטאי" שגר באזור.
משמעות השם היא "הרריים" או "הררי".
סטראבון טוען שהאזור קרוי על שם אורסטס, שנמלט אליו לאחר שרצח את אמו קליטמנסטרה.
אפיאנוס טוען שמוצאם של מלכי השושלת הארגיאדית מאזור זה, אולם דעה זו אינה מקובלת במיוחד.
התושבים המקומיים חיו במשך מאות שנים בשבטים נפרדים, ורק במהלך המלחמה הפלופונסית ידוע לנו על התאגדות מסודרת כלשהי שלהם תחת מלך בשם אנטיוכוס.
אזור אורסטיס נכבש בידי מלכי מוקדון במהלך המאה ה-4 לפנה"ס, ובימיו של פיליפוס השני, מלך מוקדון, בני אורסטיס כבר מילאו תפקידים חשובים בחצר המלוכה.
פאוסניאס, מי שרצח את פיליפוס, היה בעצמו בן אורסטיס.
המצביא קרטרוס, שהיה אחד מידידיו הקרובים ביותר של אלכסנדר הגדול, היה בן אורסטיס, וכן הדיאדוכים: פרדיקס, אלקטס וסלאוקוס הראשון.
בשנת 196 לפנה"ס, לאחר המלחמה המוקדונית השנייה, העניקה הרפובליקה הרומית עצמאות לשבטי אורסטיס.
אורסק היא עיר ברוסיה, במחוז אורנבורג.
אורסק היא אחת מעשר הערים הגדולות מבחינת שטח השיפוט שלהן ברוסיה.
העיר היא השנייה מחשיבותה מבחינת גודל האוכלוסייה ותעשייה במחוז אורנבורג.
ראשיתה של אורסק במבצר אורנבורג שהוקם במקום ותפקידו היה להגן על גבולה של האימפריה הרוסית מפני שבטי נוודים.
ב-1865 אורסק קיבלה מעמד של עיר.
במפקד האוכלוסין של 1866 היו בעיר 435 בתי אב עם 3,088 תושבים.
היו בה כנסייה פרבוסלאבית אחת, מסגד אחד, בית ספר, שתי תחנות דואר ושבעה מפעלים.
בשנות השבעים של המאה ה-19 העיר עברה התפתחות מואצת, האוכלוסייה גדלה ומספר בתי חרושת הגיע לעשרים.
ב-1888 נפתח בית ספר לבנות.
בשנות השלושים של המאה העשרים במקום נוסדו מספר מפעלים אשר עסקו בעיבוד מתכות ונפט.
במהלך מלחמת העולם השנייה לאורסק הועברו 28 מפעלים מערי החזית.
בתקופה זו גדלה אוכלוסיית העיר והגיעה ל-131,000 תושבים.
אורסולה קלר היא מדענית וחוקרת שווייצרית מהמובילות בעולם בפיזיקה ומתמחה בפוטוניקה ולייזר.
משמשת פרופסור מן המניין באוניברסיטת ETH Zurich.
היא נחשבת כפורצת דרך בתחומי הפיזיקה היישומית, בהיותה ממציאה ומובילת מחקר ופיתוח של מספר פטנטים, העיקריים בהם: ה-SESAM - המאפשר שימוש באור לייזר בתחומי הנדסת החומרים, הטכנולוגיה והרפואה, וה-attoclock, המשמש לחקר מדידות זמן בדיוק מקסימלי.
היא משמשת עד היום (2018) כמנהלת של מכון מחקר ומספר חברות סטארט-אפ.
זכתה במספר פרסים ותארים, ביניהם: פרס EPS () לשנת 2011, פרס ויצמן לנשים ומדע לשנת 2017, פרס IEEE לפוטוניקה בשנת 2018, פרס ה-European Inventor לשנת 2018 ועוד.
אורסולה קלר נולדה בעיר זאג בשווייץ בשנת 1959. בילדותה, כתלמידה, הייתה בעלת הישגים נמוכים בשפה אך הצטיינה במתמטיקה.
מגיל צעיר התעניינה ונהנתה ממקצועות המתמטיקה והפיזיקה.
יכולותיה זוהו ועודדו את הוריה להשקיע בה ולתמוך בלימודי הפיזיקה באוניברסיטת ציריך, שווייץ, שם גדלה.
הצטיינותה בלימודים האקדמיים, זיכתה אותה בקבלת "מלגת פולברייט" לשנה ראשונה בלימודי פיזיקה באוניברסיטת סטאנפורד.
בשנה לאחר מכן, החלה את לימודי הדוקטורט ושימשה כחברת IBM.
קלר קיבלה דיפלומה בפיזיקה מ-ETH Zurich ב-1984 ואת התואר השני (בשנת 1987) והדוקטורט שלה (בשנת 1989) בפיזיקה מאוניברסיטת סטאנפורד.
מחקרה ולימודיה באוניברסיטה קידמו אותה למעבדת המחקר והפיתוח הידועה ביותר בעולם, לאותה התקופה: מעבדת בל AT&T בניו-ג'רזי, בה עבדה בין השנים 1989-1993. מחקריה עסקו בחקר הלייזר, האור ומהירותם ובפריצת הגבולות הטכנולוגיים בשימושי הלייזר.
שם, גיבשה את המצאתה פורצת הדרך הראשונה: ה-SESAM - מכשיר המאפשר הבזקי מקטעים קצרים, מהירים ויציבים של לייזר.
הבזקים קצרים אלו מאפשרים פעולת לייזר אשר מחממת את החומרים פחות מפעולת קרן לייזר רציפה.
בשנת 1993, שנה לאחר שהמציאה את ה-SESAM, התמנתה לפרופסורית הראשונה למדעי הטבע בציריך, כשהייתה בת 33 בלבד.
כמו כן, היא שימשה כחברת הנהלה של NCCR MUST (תוכנית מחקר בינתחומית שבראשה הקרן הלאומית של שווייץ למדע).
אורסולה קלר ייסדה את חברת "Time-Bandwidth Products" בשנת 1995. לאחר מכן, פתחה חברת סטארט-אפ הנקראת " GigaTera", בשנת 2000, שהייתה מאוגדת עם חברת " Time-Bandwidth Products".
בהמשך, נרכשו שתי חברות אלו בידי חברת "California-based Lumentum".
אורסולה קלר המשיכה לחקור ולפתח לייזרים וכך, הגיעה להמצאתה פורצת הדרך השנייה : ה-attoclock.
אורסולה קלר היא אחת המדעניות המובילות בעולם בתחום הפוטוניקה והלייזרים האולטרה–מהירים.
היא פרסמה מעל ל-440 מאמרים שעברו ביקורת (ביניהם המאמר על המצאתה: ה-), 11 פרקי ספרים ו-7 פטנטים.
בסה"כ החזיקה או הגישה הצעות ל-17 פטנטים אירופיים.
נכון ליולי 2017, על פי האינדקס של google scholar מאמריה צוטטו מעל ל-20,000 ציטטות.
בשנת 2001 הוגדרה בתפקיד פרופסורית מבקרת במכון לטכנולוגיה בשוודיה ובשנת 2006 שימשה כפרופסורית מבקרת באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה.
קלר הנחתה מעל לשבעים דוקטורנטים שאחד-עשר מתוכם נעשו פרופסורים ונוספים נעשו למתמחים ומובילים בתחום.
מ-2010, פרופ' קלר משמשת כדירקטורית של המרכז הלאומי השווייצרי לכישורים עבור מחקר במדע והטכנולוגיה המולקולריים האולטרה–מהירים.
מאז 2014, היא חברה במועצת המחקר של אגף המדע בקרן הלאומית למדע במתמטיקה, טבע והנדסה.
פרופ' אורסולה קלר היא עמיתה ב-OSA, EPS, IEEE, SPIE ונבחרה להיות חברה זרה באקדמיה המלכותית למדע של שוודיה, באקדמיה השווייצרית למדע טכני ובאקדמיה הגרמנית Leopoldina.
החידוש הראשון – SESAM – טכנולוגיה המאפשרת מקטעים קצרים של לייזר (1992)
עם גילוי אור הלייזר החלו מדענים לחקור ולהשתמש באנרגיית אור רציף של הלייזר.
מטרתם הייתה לחקור ולשנות חומרים באמצעות הלייזר, אולם אור הלייזר הרציף מאופיין בחימום יתר של החומרים ובפגיעה במבנם ותכונותיהם.
בעיה זו הובילה את קלר לרעיון לייצר פולסים קצרים ומהירים של לייזר.
פתרון זה היה קשה ליישום טכנולוגי באותה התקופה, זאת ועוד הלייזר לא היה די יציב.
החידוש של אורסולה קלר היה פיתוח טכנולוגיה המאפשרת מקטעים קצרים של לייזר, שמשכם 12- 10 ועד 15- 10 לשנייה.
הטכנולוגיה מבוססת על השתלת קטע קטן של מוליך למחצה במערכת הלייזר הקיימת.
כלומר, היא החליפה את אחת המראות במערכת הלייזר במוליך למחצה.
המוליך למחצה מתפקד כמראה אך הוא בעל אפקט של בליעת האנרגיה הנמוכה של הלייזר, באופן בו הקרן המוחזרת בין המראה לבין המוליך מחצה היא קרן של אנרגיה גבוהה בלבד.
כאשר רמת האנרגיה בקרן הלייזר מגיעה לשיאה, המוליך למחצה מאפשר פליטה של קטע לייזר קצר.
כך, במקום שיתקבל אור לייזר רציף, מתקבלים פולסים קצרים של לייזר.
טכנולוגיה זו פותחה בשנת 1992 ונקראת SESAM, ראשי תיבות של :
ה SESAM מאפשר פעולת לייזר הרבה יותר יעילה: יציבה, קצרה, טובה יותר וקלה יותר.
עם חלוף השנים, פרופ' קלר המשיכה לפתח ולשפר את ה-SESAM כך שיכלול מגוון סוגים של לייזר.
כיום, הוא משמש במגוון תחומים, כגון: ריתוך, חיתוך חומרים, תקשורת אופטית, טכנולוגיות הטלפון החכם ומכשור רפואי.
אחד השימושים הנפוצים והיעילים ביותר של טכנולוגיה זו, הוא בניתוחי עיניים, כיוון שהיא מאפשרת פעולות מדויקות ומהירות שאינן מסכנות את רקמות העין, לדוגמה: חיתוך של שכבות בגודל של 10 – 100 ננומטר בכל פולס של לייזר.
זאת, באמצעות שיטה שאינה כוללת חימום (כפי שהיה נהוג קודם בשימוש בלייזר), אלא מבוססת על תהליך הנקרא: .
טכנולוגיה זו מאפשרת גם לערוך ניסויים ופיתוחים על גבי מצעים של זכוכית, פולימר וסיליקון, או תרכובות המכילות חומרים אלו, מכיוון שאינה מחממת אותם (מה שהיה גורם לפגיעה בהם).
יתרון זה, הוא הגורם לשימוש הבסיסי ב-SESAM במערכות הפלאפון והטלוויזיה.
החידוש השני – attoclock – שעון מדויק למדידה של מכניקה קוונטית
פרופ' קלר וצוותה המשיכו לפתח שיפורים ל-SESAM.
מטרתם הייתה לפתח את פולסי הלייזר הקצרים בעולם.
שדרוגים אלו, הובילו לפיתוח השעון המדויק ביותר בעולם - attoclock.
שעון זה, מודד מיליארדיות של מיליארדית השנייה, באמצעות לייזר.
כלומר, הוא יכול למדוד זמן ברמת דיוק היכולה לאבחן את הזמן הנדרש לאור לעבור בין אטומים סמוכים.
השעון משמש לבחינת תופעות קוונטיות, ללמידה על ריאקציות תת-אטומיות מידיות ואף לבדיקת נכונות הקבועים הטבעיים.
מכוני מחקר של פרופ' קלר
פרופסור אורסולה קלר עברה מהעולם האקדמי לעולם ההייטק.
לאחר שנות מחקר אקדמי הסבה את הידע והניסיון הרב שלה למו"פ יישומי.
פרופסור קלר ובעלה הקימו וניהלו חברה המפתחת SESAM למחשבים ולטכנולוגיות הפלאפון החכם.
כיום, לטכנולוגיית ה-SESAM גישה לשוק העולמי.
החברה מחזיקה במספר פטנטים ונרכשה לאחרונה על ידי חברה אמריקאית.
כיום, פרופסור אורסולה קלר מתכננת פתיחת מכון מחקר גדול נוסף בשווייץ שיעסוק בשימושים ופיתוחים פיזיקליים של לייזר, לצורך חקר החלל.
היא זכתה לתואר בתחום האופטו-אלקטרוניקה.
פרס ויצמן לנשים ומדע לשנת 2017.
אוּרְסוּלָה קוּצִ'ינְסְקִי , הידועה גם בשמות רות ורנר, אורסולה ברטון ואורסולה המבורגר, הייתה פעילה קומוניסטית גרמנית שריגלה לטובת ברית המועצות בשנות השלושים והארבעים.
היא נודעה כמפעילה של מדען הגרעין קלאוס פוקס.
אורסולה עברה למזרח גרמניה ב-1950, כאשר פוקס נחשף, ופרסמה סדרה של ספרים הקשורים לעבודת הריגול שלה, כולל האוטוביוגרפיה שלה, "דו"חות סוניה".
המקורות אותם הפעילה לטובת פעילות הריגול שלה בשנות השלושים והארבעים השתמשו לפעמים בשם הכיסוי שהוצע לה בשאנגחאי על ידי המפעיל שלה, ריכרד זורגה: "סוניה", "סוניה שולץ" או, לאחר שעברה לבריטניה, "סוניה".
קוצ'ינסקי הייתה השנייה מבין ששת ילדיהם של הכלכלן והדמוגרף היהודי רוברט רנה קוצ'ינסקי ואשתו ברטה גרדנוביץ / קוצ'ינסקי, שהייתה ציירת.
הילדים היו כישרוניים מבחינה אקדמית והמשפחה שגשגה.
אחיה הבכור, יורגן קוצ'ינסקי, היה לימים היסטוריון-כלכלן אשר לו קשרים לקהילת המודיעין.
אורסולה גדלה בווילה קטנה ברובע שלכטנזה שבדרום מערב ברלין.
כשהייתה בת אחת עשרה שיחקה בתפקיד קטן בסרט "הבית של שלוש הבנות" (1918).
היא למדה בתיכון בברלין והצטרפה בשנת 1924 לקומוניסטים הצעירים (KJVD) ולפעילויות של קבוצות שמאל שונות.
ביום הולדתה התשע-עשרה, בחודש מאי 1926, הצטרפה אורסולה קוצ'ינסקי למפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
בשנים 1926–1927 למדה ספרנות תוך כדי עבודה בספרייה.
לאחר מכן קיבלה עבודה ב"אולשטיין פרלאג", הוצאת ספרים גדולה בברלין.
פוטרה ממשרה זו בשנת 1928 לאחר שהשתתפה בהפגנה של האחד במאי או בגלל חברותה במפלגה הקומוניסטית.
בין דצמבר 1928 לאוגוסט 1929 עבדה בחנות ספרים בניו יורק לפני ששבה לברלין, שם נישאה לבעלה הראשון, רודולף המבורגר, שהיה אדריכל וחבר במפלגה הקומוניסטית.
באותה תקופה גם הקימה את ספריית הפועלים המרקסיסטית בברלין, ועמדה בראשה בין אוגוסט 1929 ליוני 1930.
ביולי 1930 עברה עם בעלה לשאנגחאי, שם היו באותה העת עבודות בנייה נרחבות שהעניקו הזדמנויות רבות לעבודה האדריכלית של המבורגר.
היא נשארה בסין עד 1935. שם, בפברואר 1931, נולד בנם של הזוג (שהפך לימים לחוקר של שייקספיר) מאיק המבורגר.
לאחר כ-4 חודשים בשאנגחאי הוצגה על ידי העיתונאית האמריקנית אנייס סמדלי לגולה גרמני אחר, ריכרד זורגה, בכיסוי של עיתונאי, הזכור יותר כ"ראמסאי", סוכן פעיל של המודיעין הסובייטי GRU.
לא ברור האם בני הזוג המבורגר כבר עבדו עבור המודיעין הסובייטי לפני שעזבו את גרמניה לסין, אך בכל מקרה אירוע הגיוס שלה התרחש לאחר הפגישה עם זורגה.
בין 1930 ל-1935 "סוניה" (שם הכיסוי שלפיו אורסולה קוצ'ינסקי הייתה ידועה) פעלה ברשת הריגול הרוסית בניהולו.
בסתיו 1934 נאלצה לשלוח את בנה מייקל לגור עם הורי בעלה (שעברו מגרמניה לצ'כוסלובקיה), כאשר נשלחה למוסקבה, שם הוכשרה במשך שבעה חודשים לפני שחזרה לסין.
היה חשש שאם התינוק מייקל היה מלווה אותה למוסקבה, עלול להיחשף הכיסוי שלה.
בתקופה זו היא תרגלה היבטים מעשיים של מלאכת הריגול.
כולל מיומנויות רדיו – למדה לבנות ולהפעיל מקלט רדיו ולהשתמש במשדר קוד מורס.
בין מרס לדצמבר 1934 היא התבססה בשניאנג במנצ'וריה, שהייתה תחת כיבוש צבאי יפני מאז תקרית מוקדן ב-1931. כאן פגשה את יוהאן פאטרה, סוכן ראשי של המודיעין הרוסי, שעבד תחת שם הקוד "ארנסט".
בשנת 1937 העניקו לה הסובייטים אות מסדר הדגל האדום על עבודת הריגול שלה בסין.
מבלי שלבשה מדים צבאיים אי פעם, היא קיבלה דרגת קולונל בצבא הסובייטי.
בין סתיו 1938 לדצמבר 1940 היא התבססה כסוכנת "סוניה שולץ", עדיין עם בעלה רודולף המבורגר, בשווייץ.
שם הייתה אחת מ"שלושת האדומים", יחד עם סאנדור ראדו הייתה מפעילת רדיו ומיישמת מיומנויות טכניות שנרכשו במהלך הכשרותיה במוסקבה.
הקודים שהשתמשו בהם כדי לשלוח מידע למוסקבה מביתה הקטן, מרחק שלוש שעות במעלה ההרים מעל מונטרו, מעולם לא פוענחו.
בשווייץ, שם התפרקו נישואיה עם רודולף המבורגר, היא שיתפה פעולה עם רשת הריגול של לוסי והייתה מעורבת בגיוס סוכנים לחדירה לגרמניה.
לאחר השתלטות הנאצים על דנציג בסתיו 1939 הקימה גם קבוצת התנגדות בעיר החופשית לשעבר.
היא התגרשה בהמשך אותה שנה, ובראשית 1940, עוד בהיותה בשווייץ, התחתנה עם בעלה השני.
לן ברטון, כמוה, עבד עבור המודיעין הסובייטי וכמו קוצ'ינסקי השתמש במגוון רחב של שמות.
הוא היה בעל דרכון בריטי, ובעקבות נישואיה עמו, סוניה קבלה גם היא דרכון בריטי.
היא נשלחה על ידי המודיעין הרוסי עם בעלה החדש לאנגליה ובסוף הקיץ של 1943 נולד שם ילדה השלישי.
הם התיישבו בצפון אוקספורד, אך עד מהרה עברו לסביבה כפרית.
במאי 1945 עברו בני הזוג בורטון לבית גדול יותר בצפון אוקספורדשייר שם הם נשארו עד 1949 או 1950, והשתלבו היטב בקהילה הכפרית.
בכל בית באזור אוקספורדשייר, שבו התגוררה סוניה, היא התקינה מקלט רדיו ומשדר.
החיים באוקספורדשייר מיקמו אותם בנוחות ליד הוריה של אורסולה שהיגרו ללונדון אחרי 1933, ואחר כך התגוררו עם חברים באוקספורד בגלל הפשיטות האוויריות על לונדון.
בתי הכפר של בורטון באוקספורדשייר היו קרובים למרכז המחקר האטומי של בריטניה בהארוול, ולבלנהיים פאלאס, לשם הועבר חלק גדול משירות המודיעין הבריטי בתחילת המלחמה.
באוקספורדשייר, יחד עם אריך הנשקה (Erich Henschke) עבדה על החדרת גולים קומוניסטים גרמניים למודיעין האמריקני.
בסתיו 1944 היא והנשקה הצליחו לחדור לפעילות של המשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS).
האמריקאים היו בשלבי הכנת מבצע "מבצע האמר" שמטרתו הייתה הצנחת גולים גרמניה לגרמניה.
אורסולה בורטון הצליחה לגרום לכך שמתוך סוכני OSS שיוצנחו, יהיו לא מעט קומוניסטים, שביכולתם להביא מודיעין מתוך הרייך השלישי לא רק לצבא ארצות הברית בוושינגטון, אלא גם למוסקבה.
מ-1943 היא הייתה בקשר עם מרגלי האטום, קלאוס פוקס ומליטה נורווד.
פעולותיה של סוניה זירזו בכך את פיתוח הפצצה האטומית הסובייטית, שנבנתה בהצלחה ב-1949. בנוסף לשני המרגלים החשובים הללו, סוניה השיגה מידע גם מקצין חיל האוויר המלכותי ומומחה בריטי למכ"ם צוללות.
היא העבירה לברית המועצות מידע גם מאחיה יורגן קוצ'ינסקי מאביה ומגרמנים אחרים שגלו לאנגליה.
למעשה, אחיה הכלכלן, הוא שגייס לראשונה את קלאוס פוקס לרגל עבור הסובייטים בסוף 1942.
שנים רבות אחר כך הודתה סוניה (אז נקראה כבר רות ורנר) כי הוזמנה פעמיים לחקירה ב-MI5 בשנת 1947 ונשאלה על קשריה עם המודיעין הסובייטי, אך היא סירבה לדון בהם.
רות ורנר לא הסתירה את אהדתה לקומוניזם, אך נראה כי לבריטים לא היו ראיות מבוססות דיין למעצרה.
המבקרים בביתה לא היו מודעים או מודאגים מפגישותיה עם פוקס.
באותה עת נראה כי שירותי המודיעין הבריטי לא נטו לעקוב אחריה.
שנתיים לאחר מכן, כשבוצע הניסוי הראשון של פצצת האטום הסובייטית, המודיעין הבריטי עשה הערכה מחדש של סדרי עדיפויותיו.
קלאוס פוקס נעצר לקראת סוף 1949, בינואר 1950 הועמד לדין והודה כי הוא מרגל.
יום לפני תחילת משפטו, מחשש שהיא עומדת להיחשף, עזבה סוניה את אנגליה.
במרץ 1950, לאחר שני עשורים מחוץ לעיר הולדתה, חזרה לברלין.
בנובמבר 1950, קלאוס פוקס מסר שהיא הייתה המפעילה הסובייטית שלו.
כעבור כמה עשורים נחשפו גם קשרי הריגול שלה עם מרגלת האטום השנייה, מליטה נורווד.
אורסולה ברטון חזרה למזרח ברלין לאזור הכיבוש הסובייטי.
המינהל הצבאי הסובייטי נסוג בעקבות הקמתה הרשמית של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית באוקטובר 1949. למעשה, נערכו לכך 4 שנים לפני כן, כאשר נשלחו ממוסקבה 30 קומוניסטים גרמנים שהוכשרו לכך מראש בברלין בתחילת מאי 1945, בהנהגתו של בשם ולטר אולבריכט.
שינוי אחד היה היעלמותה של המפלגה הקומוניסטית במדינה החדשה.
למעשה, המפלגה לא בדיוק נעלמה, אלא הוחלפה באפריל 1946 במיזוג של המפלגה הקומוניסטית עם הגורמים המזרח-גרמניים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטיה הגרמנית (SPD), כדי להקים את "מפלגת אחדות הסוציאליזם" בגרמניה (SED / Sozialistische Einheitspartei Deutschlands).
עם הגיעה לברלין המזרחית אורסולה ניתקה את קשריה עם המודיעין הרוסי, והצטרפה למפלגת האחדות הסוציאליסטית.
כעבור שש שנים אורסולה הפכה לסופרת.
עד אז היא עסקה בעיתונות ובעבודות כתיבה אחרות.
בשנת 1950 הוענקה לה משרה כראש "האגף לארצות קפיטליסטיות" במחלקת המדינה, אך לאחר מכן פוטרה מתפקידה, כי שכחה לנעול את דלת הכספת הגדולה.
בשנים 1958–1988 היא כתבה סדרה של ספרים תחת השם רות ורנר.
רובם היו סיפורים לילדים או זיכרונותיה מתקופת היותה מרגלת.
האוטוביוגרפיה שלה הופיעה במזרח גרמניה בשם "Sonjas Reporter" (הדו"ח של סוניה) והפכה לרב-מכר.
בספר לא הוזכר קלאוס פוקס, שעדיין היה בחיים ב־1976, וכנראה מאותה סיבה, לא הזכירה את מליטה נורווד.
תרגום לאנגלית הופיע בשנת 1991 ותרגום לסינית בשנת 1999. גרסה גרמנית לא מצונזרת הופיעה רק ב-2006, אבל עדיין שאלות רבות לגביה נותרו ללא מענה.
ב-1982 הצטרפה רות ורנר לאגודת הסופרים הבינלאומית "פן אינטרנשיונל".
עם קץ הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, הייתה רות ורנר אחד האנשים המעטים שהגנו על שמה של המדינה לשעבר.
ב-10 בנובמבר 1989, מייד לאחר פריצת החומה, היא הגיעה לתחום הפוליטי, ופנתה לעשרות אלפי אנשים בפגישה בברלין בנושא אמונתה בסוציאליזם ובפניו האנושיות.
בחודשים הבאים, עד להפיכתה לגרמניה המאוחדת, היא נתנה אמון רב באגון קרנץ, ששימש זמן קצר כמנהיג מזרח גרמניה.
היא חיה עוד עשר שנים ומעולם לא התנצלה על פרשיות הריגול שלה.
בשנת 1956, כאשר חשף ניקיטה חרושצ'וב את פניה האפלים של רוסיה הקומוניסטית תחת סטלין, היא הוזמנה להגיב אך לא רצתה להצטרף לביקורת על מנהיג המלחמה הסובייטי.
בריאיון בשנת 2000, כמה חודשים לפני מותה, נשאלה על ההשלכות של האיחוד הגרמני והשינויים שהובילו לאיחוד גרמניה, שרבים בגרמניה המזרחית ראו בו סיפוח על ידי מערב גרמניה.
היא ענתה: "מה שנקרא 'איחוד' לא משנה את דעתי על איך העולם צריך להיות.
אבל זה יוצר בי חוסר תקווה מסוים, שלא היה לי מעולם – המהפך כביכול אינו משפיע על השקפת העולם שלי, אבל הוא יוצר חוסר תקווה מסוים שלא היה לי מעולם".
מאז 1989 נוספו פרטים על חלק מההישגים שלה בתחום הריגול ויכולותיה היוצאות דופן של רות ורנר.
לדעת היסטוריונית אחת שחקרה את הקריירה שלה, היא הייתה "אחת המרגלות המובילות ביותר שיצרה אי פעם ברית המועצות וחדירתה לסודותיה של בריטניה וליחידת המודיעין שלה, אולי הייתה הרבה יותר עמוקה ממה שנחשבה בזמן שהיא הייתה פעילה".
דווח כי מפקד המודיעין הרוסי אמר במהלך המלחמה, "אם היו לנו 5 סוניות באנגליה, המלחמה הייתה מסתיימת מוקדם יותר".
ורנר עצמה הייתה מאופקת לגבי תרומתה: "הייתי פשוט שליחת ציבור".
מה שלא ניתן להסתיר הוא את עיסוקה בתחום בעל סיכון גבוה במיוחד מטעם המודיעין של סטלין, מבלי שיירו בה או יישלחו אותה למעצר.
בעלה, ואביה של בנה הראשון, רודולף המבורגר, שעבד גם הוא במודיעין הסובייטי, נפל קורבן למשטר הסובייטי ב-1943 וגורש לגולאג במזרח ברית המועצות.
הוא שוחרר ב-1952, אך סומן רשמית ונשלח לאוקראינה.
רק ב-1955 הורשה לחזור לגרמניה.
גורל כזה לא היה יוצא דופן בקרב המרגלים הסובייטים.
סאנדור ראדו, שאיתו עבדה בשווייץ, היה עצור שנים רבות בגולאג הרוסי.
ריכרד זורגה, שכנראה גייס אותה לעבוד במוסקבה מלכתחילה, נתפס ונתלה על ידי היפנים.
לורנר עצמה, ככל שהסיפור שלה הגיע לרשות הרבים, היו מספר מפגשים עם סוכני המודיעין הבריטי ב־1947, והיא הצליחה להימלט למקלט בגרמניה המזרחית לפני שפעולותיה הפכו לנושא משפטי.
הישרדות פשוטה היוותה הישג ניכר בנסיבות שני העשורים שלה בתחום הריגול, ונראה כי היא מצדיקה את התבטאויות התקשורת שהיא קיבלה כ"המרגל הטוב ביותר של סטלין".
1937 - עיטור הדגל האדום
1969 - עיטור הדגל האדום
1978 - הפרס הלאומי של מזרח גרמניה
1982 - עיטור ההצטיינות הפטריוטי (מזרח גרמניה)
1986 - מדליית היובל "ארבעים שנים לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945"
1987 - קרס הזהב של מסדר ההצטיינות הפטריוטי
1990 - עיטור ידידות העמים.
2000 - עיטור הידידות (הפדרציה הרוסית)
אוּרְסוּלָה קוֹרְבֵרוֹ דֶלְגַדוֹ (בספרדית: Úrsula Corberó Delgado; נולדה ב-11 באוגוסט 1989) היא שחקנית ודוגמנית ספרדייה.
היא נודעה בעיקר בשל גילומה של הדמות רות בסדרת הטלוויזיה "Física o química", דמותה של מרגרטה מאוסטריה, דוכסית סבויה בסדרה "איזבל" , ואת פרסומה הבינלאומי קיבלה בתור סיילנה ("טוקיו") אוליביירה בסדרה "בית הנייר" בשירות נטפליקס.
אורסולה קורברו דלגדו נולדה בברצלונה שבספרד ב-11 באוגוסט 1989. בגיל 6 היא כבר החליטה שתרצה להיות שחקנית והחלה לשחק בפרסומות.
לאחר שסיימה את לימודיה, עברה למדריד עבור הצילומים לסדרה פיזיקה או כימיה.
ב-2002 היא שחקה את תפקידה הראשון בו גילמה בסדרת הטלוויזיה "Mirall Trencat" את הדמות מריה.
במהלך השנים הבאות היא המשיכה בקריירת המשחק ושחקה בתפקידי קולנוע רבים.
בין השנים 2008–2010 היא שיחקה במשך שש עונות את הדמות של רות גומז, הסובלת מבולימיה נרבוזה בסדרת הנעורים "Física o química" מבית "Antena 3".
אף על פי שהסדרה יצרה מחלוקות, קורברו עצמה זכתה לשבחים רבים על משחקה בה.
בשנת 2014 הצטרפה לעונתה השלישית של סדרת הטלוויזיה "איסבל"; סדרת דרמה היסטורית אודות חיה של איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה, בה שיחקה בדמותה של מרגרטה מאוסטריה, דוכסית סבויה.
בשנת 2016 שיחקה את אסתר סאלינס בסדרת הדרמה הספרדית "השגרירות" של רשת הטלוויזיה Antena 3.
בשנת 2017 החלה לגלם את דמותה של סיילנה אוליביירה ("טוקיו") בסדרת הפשע הפופולרית של נטפליקס "בית הנייר", דמות אשר גילמה במשך 2 עונות (5 חלקים) עד לסיומה ב-2021.
בשנת 2018 שיחקה בסרט "עץ הדם", סרט של שירות הזרמת המדיה נטפליקס לצד נג'ווה נימרי ולצד השחקן הארגנטינאי חואקין פוריאל.
בשנה זו, הצטרפה קורברו כדמות ראשית לעונתה השנייה של סדרת הפשע הבריטית "סנאץ'" המבוסס על סרטו באותו שם של הבמאי גיא ריצ'י.
בשנת 2021 גילמה את הדמות בארונס, שזוהי הדמות הנשית הראשית בסרט גיבורי העל ההוליוודי "ג'י איי ג'ו: עיני נחש" השייך לזיכיון ג'י.
בשנת 2023 כיכבה במיני-סדרת הפשע הספרדית "בעירה" בתפקיד הראשי של רוזה; הסדרה הוקרנה ב-8 בספטמבר 2023 בשירות הסטרימינג העולמי נטפליקס.
באותה שנה הצטלמה לסדרת המותחן הפוליטי "התן" כאחת מהדמויות הראשיות לצידם של אדי רדמיין ולשאנה לינץ'; הסדרה מבוססת על הרומן "נשיא על הכוונת" מאת פרדריק פורסיית' ועלתה לשידור בנובמבר 2024 ברשת Peacock.
בשנת 2024 שיחקה בסדרת הריגול האמריקאית "מר וגברת סמית'" שיצר דונלד גלובר עבור אמזון פריים וידאו וזו בהשראת הסרט באותו שם מ-2005. באותה שנה שיחקה בקומדיית הפשע האמריקאית של נטפליקס, "ליפט" של הבמאי האמריקאי פ.
גארי גריי; שם שיחקה לצד קווין הארט ווינסנט ד'אונופריו.
בהמשך השנה, שיחקה במותחן הקומי "El jockey" בתור אבריל.
ב-2008 קורברו נכנסה לזוגיות, שנמשכה כשנתיים, עם השחקן ישראל רודריגס .
ב-2011 היא הייתה בזוגיות קצרה עם הטניסאי פליסיאנו לופס , שנמשכה כחמשה חודשים.
ב-2013 היא נכנסה לזוגיות חדשה עם השחקן אנדרס ולנקוסו למשך כשלש שנים.
החל מ-2016 היא נמצאת במערכת יחסים זוגית עם השחקן הארגנטינאי צ'ינו דארין , אותו הכירה דרך סדרת הטלוויזיה השגרירות .
קורברו מגדירה את עצמה כפמיניסטית באופן גלוי.
אורסרים (ברומנית: ursari ובבולגרית: урсари) הוא כינויו בשפה הרומנית של הצוענים הנוודים העוסקים בענף המסורתי של אילוף בעלי חיים, בעיקר דובים, נחשים וקופים בעלי זנב.
המילה ursari (רבים של המילה ursar ביחיד) נגזרה מהמילה הרומנית "Urs", שמשמעותה היא "דוב".
"אורסרים" הם אחד הקלאנים או השבטים הצוענים שחיו ועדיין חיים ברומניה.
יש להם ניב או שניים מיוחדים של השפה הרומאני אבל לרוב הם דוברי השפה הרומנית ושכחו את שפתם רומאני (צוענית) המקורית.
פוגשים אותם גם בבולגריה, סרביה וברפובליקת מולדובה.
הם הגיעו בנדודיהם עד לאיטליה ולהולנד ואף לאמריקה.
בבולגריה יש גם קבוצות צוענים אחרות העוסקות באילוף דובים - מצ'קארי мечкари - באילוף קופים - מיימונרי.
צוענים מאלפי דובים או מרקידי דובים מוזכרים בהיסטוריה כבר במאה ה-12 באימפריה הביזנטית.
באיטליה נקראו "אורסאנטס" מהמילה האיטלקית לדוב orso.
שם דומה יש גם למאלפי הדובים הצוענים בדרום צרפת.
בסלובקיה נקראים ריצ'קארה, באזור איסטנבול בטורקיה - בני רומה האייג'ים.
האורסרים ברומניה התפרנסו מאילוף בעלי החיים והופעה איתם בציבור, בעיקר בירידים.
הנשים עסקו בניחוש העתיד, תמורת תשלום.
בנסיכויות הרומניות אורסרים חיו במעמד של עבדים עד המחצית השנייה של המאה ה-19, כששוחררו ובחלקם גם התיישבו התיישבות של קבע על הקרקע.
גם בהיותם עבדים קיבלו רשות לשמור על אורח חייהם, בתנאי ששילמו לבעלים את המס השנתי.
האורסרים התפרנסו ממה ששילמו הצופים בהצגות בעלי החיים, דובים מרקדים או מצדיעים, ותשלום עבור "דריכת הדוב" (călcătura ursului).
באמונה העממית דריכת דוב על גבו של אדם עשויה הייתה לרפא אותו מכל מיני חוליים, אמיתיים או מדומים.
הלקוח היה נשכב על בטנו ומאלף הדוב היה מוביל אותו לשבת על גבו או אף לרקוד אליו.
מופע מבוקש במיוחד הייתה היאבקות המאלף עם הדוב, אך לעיתים הדוב היה מצליח לקרוע את השרשרת או החבל בו נקשר ובורח.
במצבים כאלה המאלף היה רודף אחר הדוב, קורא לו בשמו ושר לו שירים, שהרגיל אותו אליהם מאז היה גור קטן.
המרדף היה מסתיים כשהדוב נעצר ואז המאלף היה מפייס אותו עם קוביית סוכר או שבר של חלת דבש.
הכנסות נוספות היו לאורסרים מממכר שערות דובים ושומנם.
עישון בעזרת השערות נחשבו לתרופה נגד עין הרע והשומן נחשב לתרופה נגד שיגרון ומחלות עצמות.
האורסרים לא נתנו לדובים שלהם בשר, כי לטענתם הבשר היה משגע אותם והופך אותם לאלימים כלפי בני אדם.
אורסטה קורבטה (בספרדית: Oreste Corbatta; 11 במרץ 1936, דרו – 6 בנובמבר 1991) היה כדורגלן ארגנטינאי ששיחק בתקופת הזוהר בראסינג קלוב וזכה ארבע פעמיים באליפות ארגנטינה.
אורסטה קורבטה נולד בעיירה דרו לאב איטלקי ואם ארגנטינאית.
בגיל 14 הוא התחיל לשחק במדים של אסטודיאנטס לה פלאטה.
בשנת 1953 עבר לראסינג קלוב.
ב-30 באפריל 1955 עלה לראשונה למשחק של הליגה העליונה.
עם הקבוצה זכה באליפות פעמיים.
בשנת 1962 הוא עבר לבוקה ג'וניורס תמורת 12 מיליון פסו.
עם הקבוצה החדשה זכה באליפות פעמיים.
בשנת 1965 אורסטה קורבטה עבר לדפורטיבו אינדפנדיינטה מדיין ושיחק בקולומביה במשך שלוש שנים.
בשנת 1970 הוא חזר לארגנטינה ושיחק בליגות נמוכות עד שעזב את הכדורגל בגיל 38.
במהלך הקריירה החמיץ רק 4 מ-68 בעיטות עונשין.
אורסטה קורבטה נכלל בסגל ארגנטינה ב-43 משחקים.
היה חלק מהנבחרת שזכתה בקופה אמריקה 1957 וקופה אמריקה 1959. במהלך מונדיאל 1958 הוא הבקיע שלושה שערים.
במהלך שנים רבות אורסטה קורבטה סבל מאלכוהוליזם.
הוא התחתן 4 פעמים ונפטר מסרטן בשנת 1991. בשנת 2006 הוא נכלל בהיכל התהילה של המועדון בו גדל.
אחד מרחובות העיר ליד האצטדיון נקראה על שמו.
אורסולה קאמפ גריי הייתה מיילדת בריטית, אשר נשפטה בשנת 1582 על כישוף וגזר הדין שלה היה מוות בתלייה.
קאמפ הואשמה והתוודתה בכך שנעזרה ב"רוחות מוכרות" ו"מדריכיי בעלי חיים" כדי להרוג ולהדביק את שכניה במחלות.
קמפ נולדה ב-St Osyth, Essex, היא לעיתים מאוד קרובות נקראה על ידי השכנים שלה כדי לרפא מחלות ופציעות.
מאוחר יותר היא הואשמה בגרימת מוות ומחלה במכוון.
בסופו של דבר זה גרם לה להישפט על כשפים בבית המשפט Chelmsford בפברואר 1582. במשפט שלה כמה מהשכנות שלה העידו נגדה והעלו טענות כלפיה לשופט בריאן דארסי.
יחד עם חברתה, אליס ניומן, היא הואשמה בגרימת מותם של עדנה סטרטון ושני ילדים, ג'ואן ת'ורטה ואליזבת לטרדייל.
המשפט שלה נגרם על ידי שכנה וחברה לשעבר ששמה גרייס ת'ורטה שהעידה שכאשר בנה דייוויד היה חולה היא ביקשה את עזרתה של קאמפ.
דייוויד התאושש באופן זמיני מהמחלה וגרייס האמינה שקאמפ ריפאה אותו.
לאחר תקופת זמן ת'ורטה וגרייס התווכחו על הטיפול של התינוקת של ת'ורטה וכאשר התינוקת הייתה בת כמה חודשים היא נפלה מהעריסה שלה ושברה את המפרקת של הצוואר שלה.
כאשר ת'ורטה חלתה והייתה צולעת היא ביקשה שוב את עזרתה של קאמפ, היא הסכימה אך רק בתמורה של שכר של 12 פיני.
הצליעה של ת'ורטה השתפרה אך היא סירבה לשלם לקאמפ, מכייון שלא היה לה את הסכום כסף שקאמפ דרשה.
שתי הנשים התווכחו וקאמפ טענה שתתנקם בת'ורטה בשיטת "עין תחת עין, שן תחת שן", ומתוך כך גרייס חזרה לצלוע.
ת'ורטה טענה והאשימה את קאמפ שמאז המריבה שלהן היא ובנה סבלו מאוד.
היא האשימה את קאמפ במחלות של בנה, בבדידות ובמוות בתה הקטנה.
ובעקבות כך נפתחה חקירה על קאמפ.
בנוסף אליס לטרדייל מעידה כי קאמפ ביקשה ממנה קצת חול והיא סירבה בידיעה שקאמפ לא תחזיר לה כשתצטרך.
בתה של לטרדייל, אליזבת ראתה את קאמפ ממלמלת עליה משהו כמו כישוף לאחר מכן היא חלתה ונפטרה.
לטרדייל האשימה את קאמפ בכך שכישפה את הנערה למות.
בנה של קאמפ בן השמונה, תומאס העיד שאמו שמרה 4 נשמות או אושיות מוכרות והוא תיאר אותם בתור חתול אפור ששמו טאפין, כבש לבן ששמו טיטטיי, קרפדה שחורה בשם פייגין וחתול שחור בשם גאקי.
הוא טען כי אמו נתנה להם עוגות ובירה וגם נתנה להם למצוץ דם מגופה.
תומאס אמר כי היה נוכח כאשר אליס ניומן ביקרה את אמו.
הוא אמר שאמו נתנה לה סיר חרס, שהוא האמין שבתוכו היו כל החיות.
לאחר כמה ימים הוא שמע את ניומן אומרת לקאפ כי היא שלחה את החיות להרוג אדם מקומי ואת אשתו.
השופט בריאן דארסי אמר שקאמפ התוודתה בפניו בפרטיות.
קאמפ אמרה לו שכעשר שנים קודם לכן, היא חוותה תהליך בעצמות הגוף שלה והיא הלכה לאישה ערמומית מקומית שאמרה לקאמפ שהיא מכושפת ושהיא צריכה "להתיר" את עצמה.
היא המליצה על הפולחן לקאמפ באמצעות גללי חזיר, שארנל, מרווה וג סנט ג'ון.
קמפ ביצעה את הפולחן והתאוששה.
שתי נשים שהכירה ביקשו את עזרתה בגלל הבדידות.
היא עזרה להם באותה דרך שהיא עזרה לעצמה, והם כנראה התאוששו.
מאז היא ביצעה שירותי ריפוי לשכנותיה.
היא הודתה בארבעת המקרים שבנה הזכיר.
היא אמרה שהיו שתי רוחות גבריות, שהרגו אנשים, ושתי רוחות נשיות, שהביאה לאנשים מחלות והרסו את הבקר.
קמפ המשיך להתוודות על כך ששלח את המשפחה שלה כדי לגרום לגרייס ת'ורטה להיות עלובה ולהרוג את ג'ואן ת'ורטה, אליזבת לטרדייל והגיסה של קמאפ.
היא קראה לתריסר נשים אחרות כמכשפות, שש מהם נתלו, כולל קאמפ, בשנת 1582. רבים מהנאשמים הודו באופן חופשי בכישוף למרות הידיעה שהם יתמודדו עם המוות כתוצאה מכך.
אורסולה קאמפ נתלתה ב-Chelmsford בשנת 1582. בשנת 1921, נמצאו שלדים של שתי נשים בגינת סנט אוסיסט מאת צ'ארלס ברורר, שאחד מהם האמין שהוא של קאמפ "שלדי המכשפות" הפכו לאטרקציה תיירותית מקומית עם דמי כניסה.
ב-2007, ההיסטוריון אליסון רולנדס אמר כי על פי המחקר שלה, השלדים יכולים להשתייך לכל אחת מעשר נשים שבוצעו עבור כשפים במאות ה-16 וה -17.
אורסנמיקלה (באיטלקית: Chiesa di Orsanmichele) היא כנסייה ומוזיאון, בפירנצה.
אורסנמיקלה - גן מיכאל הקדוש, במקור שימש כגן מטבח של כנסיית מיכאל הקדוש שכבר לא קיימת יותר ואשר נבנתה בשנת 1337 סמוך לשוק התבואה.
בין השנים 1380 – 1404 המקום הוסב לכנסייה בתור קפלת גילדות המלאכה והמסחר של פירנצה.
בקומת הקרקע קשתות מן המאה ה-13 אשר יצרו במקור לוג'יה אשר שימשה את שוק התבואה.
הקומה השנייה נועדה לשמש כמשרדים, והקומה השלישית לאחסון תבואה לעת מצור או בצורת.
בכנסייה נשמר איקונין משנת 1335 מאת ברנרדו דאדי.
בשלהי המאה ה-14 הוטל על הגילדות להכין פסלים של קדושי פטרונותיהם ולקשט את חזיתות הכנסייה.
הפסלים בגומחות הם העתקים של המקור.
ארבעה עשר הפסלים בגומחות המעטפת החיצונית מוקמו בין השנים 1339 – 1430, שלוש הגילדות העשירות הקימו פסלים מברונזה שבעת הקמתם עלות הקמתם הייתה פי עשרה יותר יקרה מפסלי האבן.
היום הפסלים המקוריים בגומחות הועברו למוזיאונים, רובם במוזיאון המצוי בקומה השלישית של המבנה, פסל גאורגיוס הקדוש מאת דונטלו הועבר למוזיאון הלאומי ברג'לו.
פסל הברונזה לואיס הקדוש מטולוז מאת דונטלו לא מוקם בגומחה אותה הוא עיצב עקב מכירתה מהגואלפים לטריבונל הסוחרים ובמקומו הוצב פסל ישו ותומא הקדוש של אנדריאה דל ורוקיו.
פסלו של דונטלו נלקח במקום לבזיליקת סנטה קרוצ'ה.
תמונהשם יצירהיוצרשנהמתילורנצו גיברטי1419–1423סטפנוס הקדושלורנצו גיברטי1427–1428אליגיוס הקדושנני די בנקו1417–1421סן מרקודונטלו1411–1413יעקב בן זבדיניקולו די פיירו למברטי (?)1410–1422המדונה של הורדפיירו די ג'ובאני טדסקו1399יוחנן כותב הבשורהבאצ'ו דה מונטלופו1515יוחנן המטביללורנצו גיברטי1412–1416ישו ותומאס הקדושאנדריאה דל ורוקיו1467–1483לוקאסג'אמבולוניה1597–1602פטרוספיליפו ברונלסקי ודונטלו1408–1413פיליפוס הקדושנני די בנקו1410–1412ארבעה מרטירים מוכתריםנני די בנקו1409–1417סן ג'ורג'ודונטלו1415–1417
בין הפסלים מצויים תבליטים בצורת ריבועים עם דמויות נביאים(?) אוחזים בסופרסקריפטים:
אורפיאוס (Orpheus) הוא בלט נאו-קלאסי בשלוש תמונות (tableaux) למוזיקה מאת איגור סטרווינסקי וכוריאוגרפיה מאת ז'ורז' בלנשין, שנוצר בהוליווד, קליפורניה בשנת 1947. היצירה הוזמנה על ידי אגודת הבלט, שבלנשין ייסד יחד עם לינקולן קרסטיין והיה מנהלה האמנותי.
את התפאורות והתלבושות עיצב איסאמו נוגוצ'י.
הצוות המקורי כלל 30 רקדנים: אורפיאוס; אאורידיקה; מלאך המוות האפל; אפולו; מנהיג הפוריות; מנהיג הבכחנטות; שמונה בכחנטות; תשע נשים בתפקידים שונים (חברות של אורפיאוס, פוריות, פלוטו, סאטיר ורוחות הטבע); ושבעה גברים כנשמות אבודות.
הפעילות מתחלת לשלוש תמונות ושנים-עשר פרקי מחול:
תמונה) אורפיאוס מבכה את אאורידיקה; אר מחול; מחול מלאך המוות; אינטרלוד.
תמונה): מחול הפוריות; אר מחול (אורפיאוס)/אינטרלוד/אר מחול, סיום; פָּה ד'אקסיון; פָּה דֵה דֶה; אינטרלוד; פה ד'אקסיון.
המוזיקה היא בין המלודיות ביותר של סטרווינסקי.
המנעד הדינמי רחב (מגיע עד פורטיסיסימו "fff" כשהבכחנטות משסעות את אברי אורפיאוס); אבל רוב הזמן התזמורת מנגנת בשקט וכמעט איננה עולה מעל מצו-פורטה.
גודל התזמורת הוא במידה רבה נאו-קלאסי; כמו בטהובן, כתב סטרווינסקי לצמדי כלי נשיפה מעץ (פרט לכך שכמו בטהובן בסימפוניה החמישית, הוסיף גם הוא פיקולו לשני החלילים).
הצמצום הזה בכתיבה התזמורתית עומד, כמו בדינמיקה השקטה השולטת ב"אורפיאוס", בניגוד בוטה לפולחן האביב שלו, שנכתב 35 שנים קודם לכן.
בטהובן השתמש בשלושה טרומבונים בסימפוניות החמישית והתשיעית שלו, יבוא מעולם המוזיקה האופראית; השימוש בשלושה טרומבונים התקבל מאז כדבר רגיל בתזמור של המאה ה-19 ועד ימינו אלה, אבל ב"אורפיאוס" סטרווינסקי מסתפק בשניים בלבד.
עוד שוני בולט מ"פולחן האביב" הוא היעדרם של כלי הקשה והשימוש בטימפניסט אחד בלבד.
מסורת ארוכת-ימים במוזיקה קלאסית קובעת, שדמותו של אורפיאוס נקשרת בכלי נגינה זה, שאותו משווים ללירה היוונית העתיקה.
יש מקום לציין שתי דוגמאות חשובות לקשר הזה: האופרה של גלוק "אורפיאוס ואורידיקה" והפואמה הסימפונית של ליסט "אורפיאוס".
הנאו-קלאסיציזם של סטרווינסקי גולש לעיתים לפרודיה; אחת הדוגמאות המובהקות ביותר לכך ביצירתו נמצאת ב"אר מחול" (אורפיאוס) בתמונה השנייה, שבה "סיציליאנה" אלגנטית להרכב מצומצם של נבל, טימפני, כלי מיתר וצמד אבובים (כשקרן אנגלית מחליפה את אחד האבובים אחרי האינטרלוד) מזכירה קונצ'רטו מתקופת הבארוק המאוחרת.
מעניין לציין, שסטרווינסקי יצר גם פרודיה נאו-בארוקית - לסצנה שגם היא מתרחשת בשאול - ב"פרספונה" שלו משנת 1934.
הצגת הבכורה התקיימה ב-28 באפריל 1948, במרכז למוזיקה ודרמה של עיריית ניו יורק, וכתוצאה ישירה ממנה הזמין יו"ר המרכז העירוני, מורטון באום, את בלנשין וקירשטיין להקים להקת בית.
הלהקה החדשה נקראה (או שאגודת הבלט נקראה מחדש) ניו יורק סיטי בלט ובלנשין נשאר מנהל הבלט עד מותו.
התוכנית להופעה הראשונה של סיטי בלט במרכז העירוני, בניצוח המלחין, כללה את "אורפיאוס", "קונצ'רטו בארוקו" והבלט "סימפוניה בדו" והתקיימה ב-11 באוקטובר 1948.
העיצוב של נוגוצ'י ללירה של אורפיאוס אומץ על ידי סיטי בלט לסמלה הרשמי וכך נשאר.
Sunday NY Times [John Martin (dance critic) ג'ון מרטין, ניו יורק טיימס, "אגודת הבלט" מציגה יצירת מופת ב"אורפיאוס"] 16 במאי 1948
אורסוס A (בפולנית: Ursus A) היא סדרה של משאיות ואוטובוסים מתוצרת יצרנית כלי הרכב החקלאים Ursus SA אשר יוצרו בין השנים 1931–1928 ב-פולין ברישיון יצרנית הרכב הצבאי האיטלקי S.P.A.
בשנת 1924 הזמינה ממשלת פולין סדרה גדולה של משאיות 1.5-3.0 טון.
"אורסוס" אמור היה לספק 1050 משאיות בשלוש פעימות.
משאיות הפעימה הראשונה היו אמורות להיות מיובאיים מצרפת ואיטליה, משאיות הפעימה השנייה שהורכבה מקומית מחלקים מיובאים, ואילו משאיות הפעימה האחרונה הייתה אמורה להיות מיוצרת במקום בפולין.
החברה החלה לבנות מפעל חדש ב-"Czechowice-Dziedzice" ליד ורשה כדי להתאים את קווי הייצור החדשים, אך הבנייה הייתה איטית.
בסופו של דבר הצבא הפולני הסכים לרכוש 400 יחידות מצרפת ואפשר לחברת "Ursus SA" להתמקד בייצור.
ב־11 ביולי 1928 יצאו מהמפעל 52 משאיות "אורסוס A" הראשונות.
"אורסוס A" היה בעצם שינוי של המשאית האיטלקית, המותאמת למזג האוויר הפולני הקשה ולכבישים גרועים.
בתחילה היו השינויים קלים, ההבדל הבסיסי היה מטען גדול יותר (2.5 טון במקום 2 טון) ומצנן פשוט.
עם הזמן נוספו שינויים נוספים (בעיקר שלושה סוגים של משאיות) שהביאו לייצור מגוון של גרסאות.
הגרסה המוקדמת ביותר הייתה משאית פתוחה, עם פנל בד מתקפל, שהוחלפה במהירות במשאית עם גג קבוע וחלונות צד פתוחים.
הגרסה הסופית כללה משאית סגורה.
עד שנת 1931, כאשר הייצור הועבר לטובת היצרנית "Państwowe Zakłady Inżynierii" שייצרה את דגם "פולסקי פיאט 621"
נמסרו 884 כלי רכב, כולל 509 לשוק האזרחי.
מנוע: 4 צילינדרים, 4 פעימות, שסתום צדדי, מקורר נוזלים, בפוזיציה קדמית
תיבת הילוכים: 4 מהירויות קדימה + 1 אחורה
מתלים: קדמי ואחורי עם סרנים קשיחים עם קפיצי עלים חצי אליפטיים
בלמים: דוושה על הגלגלים האחוריים, ידנית על גל הארכובה
"Ursus A" - דגם בסיסי
"Ursus A30" - דגם משופר (מודרני)
"Ursus AW" - מסגרת מאורכת המותאמת לעד 3 טון מטען, המשמשת בעיקר לבניית אוטובוסים
"Ursus AT 3" - גרסת שטח עם שלושה סרנים, דגם ה- "Ursus AT 3" שלושת הצירים נבנה על בסיס השלדה הסטנדרטית, עם משיכה על שני הצירים האחוריים,
"Ursus 303" - הגרסה המודרנית של "Ursus AT 3"
אורפיאו ואאורידיצ'ה (גם אורפיאוס ואאורידיקה) (באיטלקית: Orfeo ed Euridice; בצרפתית: Orphée et Eurydice; באנגלית: Orpheus and Eurydice) היא אופרה בת שלוש מערכות של כריסטוף ויליבלד גלוק.
הלברית שלה נכתבה על ידי רניירי דה קלצאביג'י באיטלקית.
הופעת בכורה בשנת 1762 נערכה בבורגתיאטר בווינה ב-5 באוקטובר.
ב-2 באוגוסט 1774 הוצגה בפריז גרסה בסגנון צרפתי עם טקסט מאת פייר לואיס מולין עם מספר תוספות בלט ושינויים נוספים.
היצירה היא יצירת הבמה הידועה ביותר, הפופולרית והנפוצה ביותר של גלוק וכן מה שנקרא האופרה הרפורמית הראשונה.
מאז לידתה הופיעה האופרה באופן קבוע על במות בתי האופרה ברחבי העולם.
במאה ה-19 היא עברה עיבוד מספר פעמים כשהידועה ביותר היא גרסתו של הקטור ברליוז (1859).
גם היום, אורפיאו מושר על ידי קונטרה-טנור או זמרת מצו סופרן.
שני התפקידים האחרים מושרים על ידי קול לירי או סופרן קולורטורה (סופרן קולורטורה הוא סוג של קול סופרן אופראי הגבוה ביותר.
תכונות: זמרת ששרה בקלות סלסולים.
דוגמה אופיינית לכך היא באופרה של וולפגנג אמדאוס מוצרט חליל הקסם בתפקיד מלכת הלילה).
מיקום: חורשת ברושים שבה מוצבת במת ההלוויה של אאורידיצ'ה.
אורפיאו מתאבל על אשתו, אאורידיצ'ה, יחד עם מקהלת נימפות ורועים.
אורפיאו בקושי יכול לבטא את שמה של אאורידיצ'ה בשל הכאב.
קופידון (ארוס) מופיע ואומר לאורפיאו שהוא יכול לרדת לעולם התחתון ולהעלות משם את אאורידיצ'ה, בתנאי שלא יביט לאחור עד שיגיעו לפני השטח.
כעידוד, קופידון אומר לאורפיאו כי ייסוריו לא יימשכו זמן רב.
מיקום: כניסה למערה ליד נהר הסטיקס.
האריניות מסרבות לבקשתו של אורפאו להתיר לו להיכנס לעולם התחתון.
הן שרות על קרברוס, הכלב הנורא, השומר על הכניסה.
כשאורפיאו מתחנן בליווי נגינה בלירה, הן קוטעות אותו מספר פעמים, אך בסופו של דבר מתרככות מנגינתו שובת הלב ומכניסות אותו לעולם התחתון.
בתמונה השנייה אורפיאו מגיע לאליסיום.
הוא מעריץ את יופיו של הנוף, אך אינו מוצא בו נחמה, כיוון שאאורידיצ'ה עדיין לא איתו.
הוא מתחנן לרוחות, שיביאו אותה אליו, מה שהרוחות אכן עושות.
בדרך החוצה מהעולם התחתון אאורידיצ'ה מבטאת את שמחתה על הצלתה ואת אהבתה לאורפיאו, אך הוא נאמן לתנאי של קופידון: הוא מרפה מידה, צועד לפניה, אינו עונה לה ואינו מביט בה.
אאורידיצ'ה אינה מבינה את התנהגותו ונפגעת ממנה.
היא מתחננת אליו שידבר אליה או לפחות יביט אליה לאחור, אך אורפאו אינו אינו עושה זאת.
הוא גם אינו יכול לומר לה דבר אלא רק ללכת קדימה.
אאורידיצ'ה חושבת שאורפיאו אינו אוהב אותה יותר וקוראת, כי אם זה המצב, היא לא תלך איתו ועדיף לה המוות.
כאן אורפיאו נשבר ומביט לאחור אל אאורידיצ'ה, והיא מתה מיד.
אורפיאו שר את יגונו ומחליט להתאבד כדי לראות שוב את אהובתו בעולם התחתון.
אולם קופידון מופיע ועוצר אותו.
קופידון מחייה את אאורידיצ'ה וזוג האוהבים מתאחד.
כולם מזמרים בשבחו של קופידון.
הבכורה הייתה בחגיגת יום השם של פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-5 באוקטובר 1762, בבורגתיאטר בווינה.
על ההופעה פיקח מנהל התיאטרון של מפלגת הרפורמה הרוזן ג'אקומו דוראצו.
התפאורות עוצבו על ידי ג'ובאני מריה קווגליו וכוריאוגרפיה על ידי גספרו אנג'וליני.
הדמות הראשונה של אורפיאו הושר על ידי הזמר המפורסם המסורס (קסטרטו) גאטנו גוואדני.
בשנה שלאחר מכן הוצגה האופרה שוב בווינה, אך אחר כך לא הוצגה עד 1769. ההופעות בלונדון התקיימו בשנת 1770, את תפקיד אורפאו שר גוואדני.
עם זאת, הם לא הציגו את הגרסה המקורית של גלוק, אלא הסתמכו על עיבוד מחודש של יוהאן כריסטיאן באך (המכונה "באך האנגלי").
את הגרסה האיטלקית לאופרה ניהל יוזף היידן בשנת 1776.
מרילין הורן (אורפיאו), פילאר לורנגאר (אאורידיצ'ה), הלן דונאט (קופידון); מקהלת ותזמורת של בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בניצוחו של גאורג שולטי (1969) Decca 417 410-2 (ההקלטה היא תערובת של מספר גרסאות, בעיקר בעקבות הגרסה הווינאית ברמה אמנותית גבוהה מאוד).
אורסולה קיין (24 באפריל 1927 בדרזדן – 16 באוקטובר 2011 בלייפציג) הייתה מורה למחול ורקדנית גרמנייה.
בגיל 12 החלה קיין ללמוד מחול במכינה של בית הספר למחול מודרני של מרי ויגמן.
משנת 1942 למדה באקדמיה למחול של הקונסרבטוריון של דרזדן עד שזו נסגרה בהמשך מלחמת העולם השנייה.
לאחר סיום לימודיה וביסוס מעמדה כרקדנית במה וכמורה למחול, הצטרפה קיין ללהקת המחול של דורה הויר.
עד שפורקה הלהקה, רקדה קיין ב- Tänze für Käthe Kollwitz (ריקודים למען קתה קולוויץ), Lied der Zeit (שיר הזמן) ו־Schießbude (מטווח).
משנת 1948, רקדה קיין ב-Volkstheater ברוסטוק, ומ־1949 כרקדנית ראשית למחול מודרני ב־Anhaltisches Theatre דסאו.
שם רקדה תפקידי סולו בכוריאוגרפיות מאת פיית ביכל והכירה את הלמוט זיידלמן, המנהל המוזיקלי של האופרה של לייפציג.
בעקבות ההיכרות, עברה קיין לליפציג, ומשנת 1951 החלה קיין ללמוד בלט קלאסי אצל גרטרוד שטיינווג וטטיאנה גסובסקי בלייפציג, וגם אצל גוסטב בלנק בברלין.
משנת 1952 שימשה בתיאטרון הממלכתי בלייפציג כרקדנית ראשית ומ־1953 כאמנית סולנית ראשונה.
היא רקדה בכוריאוגרפיות רבות של גרטרוד שטיינווג, לילו גרובר, ורנר אולבריך, טום שילינג ואמי קלר־ריכטר.
באוקטובר 1960 רקדה קיין בתוכנית החגיגית לפתיחת בית האופרה החדש בלייפציג, ששודרה בטלוויזיה.
תפקיד המחול האחרון שלה על הבמה היה ארכיספוסה ביצירה "אפרקסס" ב־1962.
משנת 1979 עבדה קיין כמורה למחול מודרני במכללה המתמחה למחול "בית הספר לבלט של האופרה של לייפציג".
בשנת 1988 קיבלה עליה גם את האחריות על כיתות הילדים באותו מוסד.
בשנת 1989 יסדה קיין והנהיגה קבוצת חובבים בשם "Tanzkaleidoskop" ("קליידוסקופ המחול") ב"בית היינריך בודה" בלייפציג.
בשנת 2005, החלה אורסולה קיין, עם עמיתיה למחול מהאופרה בלייפציג, כריסטה פראנץ, זיגפריד פרולס, והורסט דיטמן, לעבוד על יצירת תיאטרון־מחול אוטוביוגרפית בשם "זמן – רוקדת מאז 1927", בניצוחם של הכוריאוגרפית הגרמנית הייקה הניג ושל פרידריך א.
בשנת 2006 זכה הפרויקט להצלחה באופרה של לייפציג.
היצירה עובדה לסרט תיעודי בשם "Dancing with Time" מאת טרבור פיטרס עבור ZDF ו־ARTE, והוצג בבתי קולנוע גרמניים ב-2007/8 ובפסטיבלים בינלאומיים.
בשנת 2008, יצא ספר מאת מריון אפלט בשם Dancing with Time, שעיבד אף הוא את היצירה, והוסיף ראיונות ותצלומים של ארבעת הרקדנים המבוגרים.
משנת 2007 ואילך, המשיכה קיין לרקוד, בתיאטרון המחול העכשווי, יצירה בשם "קפיצות בזמן" (ZeitSprünge) מאת הייקה הניג, עם האנסמבל של הניג.
המופע קיים יותר מ-30 הופעות והופעות אורח בפסטיבלים בינלאומיים.
הפה דה דה (Pas de deux) שלה עם הורסט דיטמן לפרק האיטי מהסימפוניה החמישית של גוסטב מאהלר, הנראה גם בסרט התיעודי, נחשב בעיני הניג עצמה לאחד מרגעי השיא בתיאטרון המחול שלה.
בשנת 2008 אורסולה קיין רקדה באופרה אלצ'ינה מאת גאורג פרידריך הנדל, עם הורסט דיטמן בתפקיד Ruggiero, בבימוי ובכוריאוגרפיה של הייקה הניג בפסטיבל הנדל בעיר האלֶה.
קיין נחשבה לתלמידה הקשישה ביותר שהמשיכה לרקוד, מבין תלמידותיה של מרי ויגמן.
בשנת 1993, לרגל יובל 300 שנה לאופרה של לייפציג, זכתה אורסולה קיין לחברוּת כבוד באופרה של לייפציג.
במרץ 2008, הכתיר מגזין הריקוד הבינלאומי "Ballettanz" את קיין "הגראנד דאם של המחול בלייפציג".
נשיא הרפובליקה הפדרלית של גרמניה הורסט קלר, הזמין את קיין לביקור במשרד הנשיאות הפדרלית בארמון בלוו בברלין ב־27 במרץ 2008.
המתכון פותח על ידי משפחת מזקקים איסלנדית מסורתית בתחילת המאה העשרים.
בשנת 1994, חברת אורסוס הייתה נותנת החסות הראשית של קבוצת פסיפיק מהפורמולה 1.
בשנת 1995, החלה להיות מיוצרת על ידי מזקקת Distillery De Hoorn BV מהעיר הורן, הולנד.
החל משנת 2004, תהליך זיקוק הוודקה וניהול המותג מתבצע על ידי חברת דיאג'יו (Diageo), המשמשת כבעלים של מותג הוודקה סמירנוף.
במהלך השנים, הופצה הוודקה במגוון טעמים: לימון, שזיף קרסייה וענבי שועל.
אורסון ואוליביה היא סדרת טלוויזיה מונפשת מסוגת דרמה-קומית שהופקה על ידי Ellipse Entertainment ושודרה ב-TF1. היא מציגה את המשפטים של שני יתומים שחיו בלונדון תחת שלטונה של המלכה ויקטוריה.
היא מבוססת על סדרת הקומיקס הצרפתית Basil et Victoria מאת אדית ויאן, שקיבלה מהדורת ספר מלאה בשפה האנגלית ב-2014 תחת הכותרת "Basil & Victoria: London Guttersnipes".
הסדרה שודרה גם במספר מדינות ברחבי העולם כמו Rai Uno באיטליה, TVP3 בפולין, Sky One בבריטניה, ABC באוסטרליה, MetroVision ו־TV3 במלזיה, ערוץ 5 בסינגפור, KiKa בגרמניה, TVI בפורטוגל, SABC2 בדרום אפריקה, Showcase ו־Canal Famille בקנדה, RTÉ Two באירלנד, HBO בניו זילנד ומינימקס בהונגריה.
בישראל, הסדרה שודרה בערוץ הילדים בשנות ה-90.
אורסון ואוליביה הם שני יתומים בני אחת עשרה שחיים על סירה ברציפי סנט קתרין.
הם צריכים למצוא מזון כדי לשרוד ולתפוס חולדות כדי להרוויח כסף.
הם גם מגיעים למצבים שונים עם חבריהם.
אלה כוללים התחככות עם החוק, מפגש עם אנשים ממדינות זרות ומפגשים עם המלכה ויקטוריה, שרלוק הולמס, לואיס קרול וצ'ארלס דיקנס.
אורסון - אורסון הוא יתום קירח, שחי על סירה עם חברתו הטובה אוליביה.
הוא מנסה להרוויח כסף על ידי תפיסת חולדות.
רגוע, קשוב ובעל נפש אצילית, הוא רואה את עצמו כמי שנועד לדברים גדולים.
האוכל האהוב עליו הוא הרינג.
אוליביה - אוליביה היא יתומה ג'ינג'ית צעירה, שגרה על סירה עם החבר/ה הכי טוב שלה אורסון.
בדיוק כמו אורסון, היא מתפרנסת מללכוד חולדות.
חמת ראש, עקשנית, אבל עם לב טוב, אוליביה חולמת שיום אחד היא תהפוך לאמנית, המוכרת על ידי כולם בלונדון.
האוכל האהוב עליה הוא נקניקיות.
היא נוטה לחלום חלומות חיים או סיוטים, שברוב המקרים ממחישים כמה מהמשאלות או הפחדים הגדולים ביותר שלה.