tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יום אחד בא מלאך המוות לביתו של רבי חייא כשהוא מחופש לעני, וביקש ממנו חתיכת לחם.
הביא לו רבי חייא פת לחם לאכול, אמר לו מלאך המוות: מרחם אתה על עניים, ומדוע אין אתה מרחם עלי, שמצווה אני ליטול את נשמתך ואין אני יכול לבצע זאת.
לדרישתו של רבי חייא הראה לו מלאך המוות את ה"שוטא דנורא" - מקל האש שבידו, ורבי חייא שהבין כי אכן מדובר במלאך המוות, נענה לבקשתו ונפטר מהעולם.
אשתו ומשפחתו של רבי חייא
רבי זוטרא היה תנא בבלי בדור החמישי לתנאים.
הוא מובא פעם אחת בש"ס בברייתא ב וחולק שם על רבי יאשיה.
שי"ר שיער שאין הכוונה לתנא בפני עצמו, שהרי זוטרא הוא שם בבלי, אלא כינוי לרבי יהודה נשיאה, שהיה "זוטרא" (=קטן) ביחס לסבו רבי יהודה הנשיא.
לפי גרסאות אחדות ב, הוא מוסר בשם רבי שמעון בן יוחי.
רבי זכריה בן אבקולס (וגם אבקילס, אבקילוס ואולי אמפיקולאוס), היה מחכמי ישראל בתקופת חורבן בית שני.
בספרות חז"ל, הוא נזכר פעמים ספורות בלבד, ובין השאר במערכה המסיימת את המעשה המפורסם של קמצא ובר קמצא שעל פי המדרש הייתה בין הסיבות שהביאו לחורבן.
לאחר העלבון שפגע בו, החליט בר קמצא, להלשין על היהודים לקיסר הרומאי:
במדרש איכה רבה מוזכר רבי זכריה בן אבקולס, כאחד החכמים שלא מחו בהתנהגותו של המארח כלפי בר קמצא:
גדליה אלון רואה בהתנגדותו של רבי זכריה בן אבקולס להקרבת קרבנו של הקיסר עמדה עקרונית דתית של התנגדות נחרצת לכל שיתוף פעולה ולגיטימציה לשלטון הרומאי, ואף רצון לעורר מרד כנגדם.
בנושאי הלכה, מוזכר שמו רק פעם אחת בנוגע להלכות מוקצה.
הרב שאול ליברמן בפירושו לתוספתא, רואה גם כאן קשר ישיר להתנהגותו המוזכרת במעשים לעיל.
רבי זכריה בן אבקולס, מעדיף לא ליטול צד במחלוקת בין בית שמאי לבית הלל, ולהחמיר על עצמו; כך יוצא שמרוב חומרה וצדיקות יתר ("ענוותנות") הוא אינו לוקח אחריות ולא נוקט עמדה.
כך עשה גם במקרה לעיל – מרוב רצונו להחמיר לא ראה את גודל הסכנה הנשקפת שהשלכותיה חמורות בהרבה מהשיקול ההלכתי הצר.
בין מנהיגי הקנאים המוזכרים בספרו של יוסף בן מתתיהו, "מלחמות היהודים", נזכר 'זכריה בן אמפיקלוס מן הכהנים'.
רבים סוברים שזהו רבי זכריה בן אבקולס, שגרם להפסקת הקרבת קרבן הקיסר בבית המקדש, אך יש שסוברים שאין מדובר באותו אדם.
זיהוי זה מתיישב עם הניתוח של גדליה אלון לעיל.
המקורות אינם מזכירים מה עלה בגורלו של זכריה בן אבקילוס, אחד המנהיגים העיקריים של הקנאים, ונראה שנהרג או מת לפני נפילתו הסופית של בית המקדש.
רבי דוֹסָה בֶן הַרְכִינָס היה תנא מהדור הראשון לתנאים, והיה בן דורו של רבן יוחנן בן זכאי, והאריך ימים וחי גם בדור השני לתנאים.
הוא סתם רבי דוסא במשנה.
נודע בעשירותו הרבה והושיב את חכמי ישראל שבאו לבקרו, על מיטות זהב.
המימרא הידועה ביותר שלו היא המוזכרת במסכת אבות: "שינה של שחרית ויין של צהרים, ושיחת הילדים, וישיבת בתי כנסיות של עמי הארץ מוציאין את האדם מן העולם".
בערוב ימיו נעשה ר' דוסא סומא.
כשהיה זקן מופלג נועצו בו חכמים לדעת הלכה, כך למשל מספר התלמוד במסכת יבמות: פעם אחת שמעו עליו חכמים שהורה באחת מהלכות יבמות כבית שמאי, החליטו ללכת אליו ולברר האם כך הוא הדבר.
רבי דוסא היה כבר זקן מופלג והחכמים שבאו לביתו - רבי אלעזר בן עזריה רבי עקיבא ורבי יהושע - נהגו בו כבוד מופלג ותחבלו תחבולה כיצד לקבל את דעתו של רבי דוסא מבלי לשאלו ישירות לדעתו.
לבסוף כשהבין לאן חותרים החכמים שאל בשם מי שמעו האימרה "דוסא שמעתם?
או בן הרכינס שמעתם?, אמרו לו בן הרכינס שמענו.
אמר להם: אח קטן יש לי, בכור שטן הוא ויונתן שמו, והוא מתלמידי שמאי, והוא הורה הלכה זו כבית שמאי, אבל מעיד אני עלי שמים וארץ שעל מדוכה זו ישב חגי הנביא ואמר שלשה דברים, וביניהם שהלכה זו כבית הלל".
כשרבי יהושע חויב על ידי רבן גמליאל להגיע במקלו ומעותיו ביום כיפור שחל לפי חשבונו, התייעץ על כך עם רבי דוסא שהורה לו לשמוע לרבן גמליאל.
מנחם החברוני (1215 לספירה), שחי כ-1200 שנה אחרי תקופת רבי דוסא, מתאר את קברו במערה בצפת יחד עם רבי חנינא בן חכינאי ורבי אליעזר בן הורקנוס.
יעקב השליח (1258-1270 לספירה) ומחבר "שבילי דירושלים" (המיוחס לרבי יצחק חילו, 1333 לספירה), טוענים כי נקבר עם תלמידיו.
מחברי הספרים: "סדר קברי אבותינו ז"ל" (1300 לספירה), "ציוני קברים בארץ ישראל" (1440 לספירה), ו"אלו יחוסי הצדיקים ז"ל וציונם" (המאה ה-15) טוענים כי נקבר עם רבי שמעון בן עזאי ורבי יוסי בן זמרה.
"איגרת יחוס האבות" (לפני 1537 לספירה) ו"יחוס הצדיקים" (סוף המאה ה-15) מוסיפים כי גם רבי נחמיה נקבר עימם.
רבי חיים ויטאל (1570 לספירה) תמך במסורת קברו של רבי דוסא, אך הדגיש "ואין צדיק אחר קבור שם אלא הוא לבדו".
גרשון בן אליעזר הלוי סגל (1624 לספירה) טען כי רבי דוסא קבור יחד עם אביו הרכינס "וצדיקים אחרים".
רבי חייא בר אבא (או רבי חייא או רבי חייה) הכהן היה אמורא מהדור השלישי שנולד בבבל, עלה לארץ ישראל ולמד אצל רבי יוחנן.
תוארו בתלמוד הוא "רבי" אך לפעמים נקרא בשם "רב".
בצעירותו הספיק להכיר את רבי חנינא ורבי יהושע בן לוי, שניים מראשוני האמוראים שחיו בתפר שבין תקופת התנאים לתקופת האמוראים.
רבו המובהק, ככל הנראה רבי יוחנן.
ולאחר מותו של רבי יוחנן למד אצל רבי אלעזר בן פדת.
חבריו לבית המדרש היו רבי אמי, רבי אסי ורבי אבהו.
רבי חייא מוזכר בתלמוד כמי שהיה חוזר על כל משנתו מדי חודש לפני רבו, ודייק מאוד בשמועותיו.
עיקר התמחותו הייתה בהלכה ופחות באגדה.
מסופר, שכאשר רבי חנינא בן עגיל פנה לשאול את רבי חייא מדוע המילה "טוב" נאמרה רק בדיברות השניות, הוא הפנה אותו לרבי תנחום בר חנילאי, וטען שהוא אינו יודע כלל אם המילה "טוב" נאמרה בדיברות השניות.
למרות זאת, עשרות מאמרותיו באגדה מוזכרות בתלמוד (בשם רבו רבי יוחנן).
רבי חייא היה עני עד כדי כך שתואר בתלמוד כי נעליו היו מטולאות, ומשכך החליט רבי חייא לצאת לבבל למצוא פרנסה.
רבי אלעזר, רבו, שלחו לנשיא שיכתוב לו מכתב המלצה, והנשיא כתב: ובניסוח אחר: .
רבי חייא נדד במקומות רבים, ומוזכר כי בנוסף לבבל הוא ביקר גם ברומי, בסוריה, ובתוך ארץ ישראל בערים "גבלא"., טבריה, צור, וציפורי.
במהלך נדודיו הוא היה פעיל ציבורית ותיקן תקנות שונות.
כך לדוגמה הוא עבר בין ערים שונות ואסף כסף לטובת ישיבות ארץ ישראל, כמו כן מוזכר כי הוא הקים "ארכונין", ובמקום אחר מוזכר כי הוא אסף כסף למען יתומים ואלמנות.
לאחר שובו לארץ ישראל הוא החל, יחד עם רבי אמי ורבי אסי, לעבור בין הערים השונות ולדאוג לניהול התקין שלהן, כך לדוגמה הם מינו פרנסים ובעלי תפקידים נוספים בערים בהן הם חסרו.
עם תלמידיו נמנה רב שמואל בר רב יצחק.
ייתכן שרבי שמעון בר אבא היה קרובו או אף אחיו.
בנו, רבי אבא, היה מוסר שמועות משמו, וכן היה לו בן בשם רבי כהנא, ובן בשם רבי נחומיה.
רבי חייא בר יוסף, היה אמורא בדור השני (המאה ה-3), שלמד בבבל מפי גדולי האמוראים, רב ושמואל, ולאחר מכן עלה לארץ ישראל ולמד יחד עם רבי יוחנן וריש לקיש.
למד בעיקר מפי רב ומרבה למסור את מאמריו.
לעיתים היה הולך לישיבתו של שמואל ומוסר את שמועותיו של רב, ומקבל עליהן את תגובתו של שמואל היה גם תלמידו של שמואל (כנראה אחרי פטירת רב, כמו כמה מתלמידי רב), ושאל אותו שאלות, ולעיתים אף נחלק עליו.
בעלותו לארץ ישראל למד עם רבי יוחנן וריש לקיש, ומסר להם מהלכותיו של רב.
גם על רבי יוחנן נחלק לעיתים בעניינים שונים.
מצינו שרבי חייא שואל את רבי יוחנן בהלכה, אך כנראה לא נחשב לתלמידו: במחלוקות ביניהם רבי חייא מוזכר לפניו, וספקות שונים בהלכה הובאו לפני שניהם כאחד.
לעיתים הוא מוסר גם בשם רבי אושעיא.
האמורא רב גידל למד ממנו עוד בהיותו בבבל, ומוסר בשמו כמה פעמים שמועות בשם רב.
בהיותו בארץ למד מפיו רבי חייא בר אבא, שהיה בעיקר תלמיד רבי יוחנן.
גם "רבנן דקיסרין", תלמידי ישיבת קיסרי, מצטטים בשמו.
בהיותו בבבל התגורר כנראה בעיר סיכרא שעל שפת החידקל, סמוך למחוזא, והיה חכם העיר, שתיקן בה תקנות .
בהיותו בארץ עסק במסחר במלח.
לא ידוע דבר על משפחתו, פרט לכך שכעבור זמן מאז עלייתו ארצה בגפו שלח להביא גם את אשתו.
המקדש אשה בדבר האסור בהנאה מדרבנן (כגון חמץ בערב פסח בשעה השישית ביום) - קידושיו בטלים, כדין המקדש בחפץ חסר כל ערך.
הקונה יין ולאחר זמן מה החמיץ - המוכר אינו אחראי לפצותו, משום שעמידות היין תלויה גם באישיותו של הקונה ולא רק בטבעו של היין.
תקנתו בעיר סיכרא: פועל שנשא לבדו מטען שמשקלו גבולי, מעט גדול מדי עבור סבל אחד אבל מעט קטן מדי עבור שני סבלים, והמטען נפל ונשבר - הדבר נחשב במידה מסוימת כפשיעה ורשלנות ומאידך גם כאונס, ולפיכך ישלם מחצית מהנזק.
על הפסוק "אשר יאמר כי הוא זה" (), המשמש מקור לשבועת מודה במקצת, קבע ש"עירוב פרשיות כתוב כאן", והפסוק עוסק בהלוואה, למרות שהוא כתוב בפרשיה העוסקת בפיקדון.
ההגדרה של "כרם" כמושג הלכתי, בהלכות כלאים ונושאים נוספים, שאובה ממנהגי הכנענים.
על פי זה דרש את הפסוק (): "ארץ כנען לגבולותיה" - "גבולות שבדו להם כנענים".
קידוש ידיים ורגלים לקראת עשיית פרה אדומה נעשה בבית המקדש ובכלי שרת, כדין קורבן רגיל, למרות שהפרה האדומה איננה קורבן והיא נעשית בהר הזיתים, מחוץ למקדש.
רבי חייא בר יוסף הותיר אחריו כמה מאמרים באגדה, ביניהם על הגאולה העתידה ותחיית המתים.
מפורסם מאמרו: "עתידה ארץ ישראל שתוציא גלוסקאות וכלי מילת" (לחמניות ובגדי צמר), שזכה לפירושים שונים, האם הדברים כפשוטם או שמובנם שהפרנסה תהיה בשפע.
רבי זריקא (בתלמוד ירושלמי: רבי זריקן) היה אמורא בדור הרביעי לאמוראי ארץ ישראל.
למד אצל רבי אבהו יחד עם רבי ירמיה חבירו.
הוא היה תלמיד של ריש לקיש, רבי אלעזר, רב יהודה ותלמיד מובהק של רבי אמי.
הוא מזכיר גם מאמרותיו של רב הונא.
אין אומרים בפני המת, אלא מדבריו של המת.
במחלוקת הלכתית בין רב לרבי חנינא, האם יש להזכיר את ראש חודש בברכת המזון (בברכת יעלה ויבוא), מכריע רב זריקא את ההלכה כרב, שכן ברייתא אותה אמר רבי אושעיא מצטרפת לדבריו.
רבי חייא בר אמי הוא אמורא בבלי שחי בדור השלישי והרביעי.
רבו המובהק היה עולא, אך קיבל גם מרב חסדא ואולפנא.
האמורא רב יוסף היה מחבריו.
בתלמוד מובאית מחלוקת בינו לבין רב יוסף לגבי השיעור המדויק של המלבן והמנפץ והצובע והטווה והאורג צמר בשבת.
בכמה מקומות בתלמוד מתואר שהיו יושבים רב נחמן ועולא ואבימי בר פפי ודנים ביניהם בנושאים וספיקות הלכתיים ורבי חייא בר אמי היה יושב לפניהם כתלמיד בפני רבותיו ולפעמים אף היה מתערב בדיונים ומשיב תשובות משלו.
מסופר בתלמוד הבבלי על עבדו של רבי חייא בר אמי שהטביל נכרית לשם אישות (כלומר לטהרה מטומאת נידה), נשא אותה לאישה, והולידה ממנה בת.
התלמוד עוסק שם בדיון האם טבילת הנכרית לשם אישות מועילה לה להיחשב גיורת, אף על פי שלא נטבלה לשם גירות, המשליך על השאלה האם הבת שנולדה היא יהודייה כשרה.
רוב המימרות שמסר רבי חייא בר אמי בשם עולא הם בענייני הלכה.
ב מובאות מספר מימרות באגדה שאמר רבי חייא בר אמי בשם עולא:
רבי חזקיה היה אמורא ארצישראלי בדור הרביעי.
רבי חזקיה היה תלמידו של רבי ירמיה ומסר הרבה מאמרותיו.
כמו כן למד אצל רבי אבהו ומסר גם מימרות בשמו.
לעומת זאת מעטים הם המוסרים מימרות בשמו.
מתלמידיו ידוע רק רבי מנא.
רב טביומי גם אמר בשמו, אך נראה שלא היה תלמידו.
בתלמוד הירושלמי מובא שרבי חנינא בר עגול גם אמר מימרא בשמו, אך היימן טוען שכיוון שרבי חנינא קדם לרבי חזקיה, יש לגרוס שרבי חזקיה אמר בשם רבי חנינא בר עגול.
רבי חזקיה פעל בקיסרין, ופעמים רבות מספר מה ששמע את רבי אבהו דורש שם.
יש סוברים שרבי חזקיה ירד לבבל, כיוון שמצאנו אותו מוסר בשם אביי.
רבי זכריה בן הקצב (ג'ת"ת-ג'תת"מ, 80-40 לערך) היה תנא בארץ ישראל בן הדור הראשון.
רבי זכריה בן הקצב היה כהן, וחי בירושלים בתקופת חורבן בית המקדש השני.
מסופר בתלמוד כי מכיבוש ירושלים לא התייחד רבי זכריה עם אשתו, מפאת ההלכה האוסרת נשים שנאנסו על בעליהן הכהנים.
ואף על פי שרבי זכריה נשבע: "המעון הזה!
לא זזה ידה מתוך ידי משעה שנכנסו עובדי כוכבים לירושלים ועד שיצאו", אמרו לו חכמים .
עם זאת לא גירש רבי זכריה את אשתו אלא עשה לה בית בחצרו, והיה פוגש אותה לפעמים בנוכחות בניהם.
בשאלה האם לפסוק כרבי זכריה במה שאמר שהבן והבת שוין בנכסי האם, הייתה מחלוקת גדולה בין האמוראים, שכללה דברים חריפים שאמר רב נחמן לרבי טבלא ורב הונא בר חייא שרצו לפסוק כרבי זכריה.
הכרעת הגמרא היא כדברי האמורא שמואל שאמר "אפס זכריה", ופירש הרשב"ם: "אין הלכה כמותו".
על פי מסורת מתלמיד הרמב"ן (1291-1270) רבי זכריה נקבר במערה בכפר ענן (כיום: כפר חנניה) שבגליל התחתון.
על פי רבי אשר אנשיל גרינוואלד (1934), נקברו לצידו גם תלמידיו.
במשך כמה שנים, עד לשנת 2007 קברו היה מצוין במקום אחר מתיאורי עולי הרגל, המקום המדויק נמצא וסומן על ידי אגודת "אהלי צדיקים".
רַבִּי זַכַּאי דְּכָבוּל היה אמורא ארצישראלי בדור הראשון, שפעל בעיר כָּבוּל שבגליל המערבי במאה ה-3.
בתלמוד הירושלמי נמסרה בשמו הלכה הנוגעת לתיקון טעויות בקריאת התורה בבית הכנסת, אשר רבי ירמיה ורבי זירא דנו בה אגב מקרה שאירע בבית הכנסת של סכנין.
במספר ברייתות נזכר ביקורם של יהודה והלל, בניו של רבן גמליאל ברבי, אצל רבי זכאי דכבול, וכי בני העיר כבול חלקו להם כבוד רב במזון ובשתייה, וכן העמידו לרשותם את בית המרחץ המקומי.
במדרש ויקרא רבה נזכר רבי זכאי דכבול כדרשן, אשר דרש את הפסוק מספר קהלת על מאורע שהתרחש בעירו, בו במהלך סעודת נישואי בנו של אחד מגדולי כבול, מת הבן מנחש שהכישו בשעה שהלך להביא חבית יין לסועדים.
על שמו של האמורא קרויה כיום "מערת זכאי" הסמוכה לכאבול.
רבי חזקיה (מכונה גם רבי חזקיה בר רב) הוא דמות המוזכרת בספר הזוהר, על פיו היה תנא מתלמידי רבי שמעון בר יוחאי והוא מצוין כאחד מעשרת בני חבורתו.
רבי חזקיה אינו מוזכר כלל בספרות חז"ל, אך מוזכר בספר הזוהר פעמים רבות.
פעמים רבות בספר הזוהר מסופר שהלך מקפוטקיא ללוד או להפך, לראות את רבי שמעון בר יוחאי.
לפעמים היה קם לעסוק בתורה באמצע הלילה, יחד עם רבי אלעזר בן שמוע או רבי יצחק.
הוא אף אמר, שכל מי שמשתדל בתורה בחצות הלילה - ודאי שיש לו חלק בעולם הבא.
עוד מסופר עליו, שפעם אחת, כשהלך בדרך יחד עם רבי אלעזר, הם ראו נחש.
רבי חזקיה רצה להורגו כיוון שהוא מזיק לאנשים והורגם, אך רבי אלעזר אמר לו שלא יהרגנו, כיוון שהנחש לא הורג אדם עד שהוא מקבל צו אלוהי להורגו.
במקום אחר מסופר, שפעם אחת הלך עם רבי ייסא (נראה שהוא רבי יוסי) בבית הקברות של גוש חלב החרבה, והם דיברו עם אחד מהמתים על גלות התורה וצער העולם.
לאחר שיחה זו הגיעו השניים למסקנה, שכיוון שאין צדיקים בעולם, מוכרח שהעולם מתקיים רק בשביל המתים!
בסוף האדרא רבא רבי חזקיה נפטר יחד עם רבי יוסי בר רבי יעקב ורבי ייסא
בתחילת ההקדמה לספר הזוהר, מובאת מימרא בשמו, המדמה את כנסת ישראל לשושנה (תרגום מארמית):
במקום אחר בספר הזוהר, מובאת בשמו מימרא, בה מצד אחד הוא מדבר בחריפות רבה נגד יציאתם של נשים אל מחוץ לביתם ללא כיסוי ראש, ומצד שני משבח את נשות ישראל שדומות לגפן, שמקבלת עליה רק את בן זוגה.
מימרא נוספת המובאת בשמו, מספרת מה יקרה בעתיד הרחוק:
- כל מי שמודה על חטאו, הקדוש ברוך הוא מניח לו ומוחל לו על חטאו.
רבי חייא בר גמדא היה אמורא בבלי בן הדור השני, המוזכר מעט גם בתלמוד הירושלמי, בשם רבי חייה בר גמדא.
נולד בבבל, ובשלב כלשהו בחייו עלה לארץ ישראל.
על עלייתו לארץ ישראל מסופר, שכשהגיע לגבול ארץ ישראל, התגלגל והתפלש בעפרה מרוב אהבתו אותה, ואמר את הפסוק ().
יש המשערים שלאחר שהות קצרה בארץ ישראל הוא חזר לבבל, ולכן שמו מוזכר בתלמוד הירושלמי פעמים ספורות בלבד.
היה תלמידו של רבי יוסי בן שאול, תלמידו של רבי יהודה הנשיא, אשר מסר לו מאמרים בשמו.
למד גם מרבי יוסי בר חנינא.
במסכת מגילה אמר מימרא כלשהי בשם רב אסי, אך הרב אהרון היימן טוען שזהו רבי יוסי בן שאול שנקרא לפעמים "רבי אסי".
הדקדוקי סופרים שם גורס רבי סימאי.
בילקוט שמעוני מובא שרבי אחא בר גמדא אמר את אותה מימרא בשם רבי סימאי.
מספר פעמים אמר הלכות שמקורם הוא: "נזרקה מפי חבורה ואמרו".
על פי התוספות מדובר בחבורה של תנאים שמביניהם יצאה הלכה זו.
ניתן להסיק מדברי התוספות, שרבי חייא בר גמדא עלה לארץ ישראל בצעירותו, בתקופתו של רב, בה עדיין ישבו אחרוני התנאים בארץ ישראל, ואחר כך האריך ימים עד הדור השני של האמוראים.
במסכת שבת מובאת בשמו ההלכה הפוטרת שניים שביצעו יחד את אחת ממלאכות שבת.
הוא ביאר את מקור ההלכה האומרת שבשבת שקוראים בה את פרשת בחוקותי, עולה אחד קורא את כל הקללות, משום שאם יפסיקו באמצע קריאתם ויקראו לאדם אחר לעלות לתורה, ייווצר רושם שהם עשו את ההפסקה משום שלא רצו לשמוע את תוכחתו של הקב"ה.
רבי חייא בר גמדא לומד דין זה באסמכתא, מן הפסוק: - אל תעשה קוצים קוצים.
הוא גם מסר בשם רבו את הדרשה הלומדת שראש בית דין צריך לקדש את החודש, מן הפסוק: .
רוב תורתו של רבי חייא בר גמדא הייתה בהלכה, אך מספר מימרות שלו באגדה מובאות במדרשים השונים.
בבראשית רבה מובאת בשמו האימרה הבאה:
במסכת כתובות מובאת מימרא שאמר בשם רבו, רבי יוסי בן שאול, על המתרחש בעולמות העליונים בשעה שצדיק נפטר:
רבי דוסתאי ברבי ינאי (לעיתים מופיע בשמות: ר' דוֹסְתִּי בִרְ' יַנַּיִי, רבי דוסתאי בן רבי ינאי ורבי דוסתיי בי רבי יניי) היה תנא בן הדור החמישי לתנאים שחי בארץ ישראל בסוף המאה ה-2, ולפרקים שהה גם בבבל.
מוזכר במשניות, בשני התלמודים ובמדרשים.
נולד למשפחת כהנים בארץ ישראל.
היה בנו של התנא רבי ינאי ואחיו של התנא רבי אלעזר ברבי ינאי .
למד אצל רבי מאיר ומסר כמה מימרות בשמו.
היה חברם של התנאים רבי יהודה הנשיא ורבי יוסי בן כיפר.
בתלמוד מסופר שרבי דוסתאי נשלח יחד עם חברו רבי יוסי בן כיפר כדי לגבות בבבל מעות עבור החכמים.
במהלך מסעם פגשו את התנא רבי אחי ברבי יאשיה שהיה רב העיר הוצל שבבבל.
רבי אחי ברבי יאשיה שלח את רבי דוסתאי ורבי יוסי להביא בשבילו כלי כסף שהוא הפקיד אצל סוחרים בנהרדעא.
כשהגיעו רבי יוסי ורבי דוסתאי לנהרדעא הסוחרים הביאו להם את הפיקדון ודרשו מהם לעשות קניין על החפץ כדי שאם הפיקדון יפגע בדרך הסוחרים לא יהיו חייבים לשלם משום שכבר הקנו את החפץ לשליחיו של רבי אחי וזה נחשב שהחזירו את הפיקדון.
רבי יוסי ורבי דוסתאי סירבו לעשות קניין ובתגובה הסוחרים דרשו מהם להחזיר להם את הפיקדון כי הם רוצים להחזיר רק לר' אחי עצמו כדי שלא להתחייב את שווי הכלי אם יפגע בדרך.
רבי דוסתאי הסכים להחזיר את הכלי לסוחרים אבל רבי יוסי לא הסכים והסוחרים התחילו לצער אותו כדי להכריח אותו להחזיר את הכלי והוא לא הסכים.
הסוחרים התלוננו לרבי דוסתאי על כך שחבירו לא מוכן להחזיר להם את הכלי והוא אמר להם להכות הרבה את רבי יוסי עד שיסכים להחזיר להם את הכלי.
כשחזרו רבי יוסי ורבי דוסתאי להוצל, קבל רבי יוסי לפני רבי יאשיה על כך שלא רק שרבי דוסתאי לא עזר לו, אלא שהוא גם הציע לסוחרים להכותו יותר.
רבי אחי שאל את רבי דוסתאי למה הוא עשה מה שעשה, ורבי דוסתאי ענה שהסוחרים הם גברתנים שאם הם אומרים לשלוחיהם לכפות מישהו השלוחים כופתים אותו ואם אומרים לשלוחיהם להרוג מישהו השלוחים הורגים אותו והוא חשש שייהרג ומי ייתן לאביו ינאי בן כמותו.
לאחר שרבי יאשיה הבין מרבי דוסתאי שהסוחרים קרובים למלכות ויש להם סוסים ופרדים ולכן קשה לברוח מהם הוא אמר לרבי דוסתאי שהוא עשה בסדר שהרי לא הייתה לו ברירה.
לפי רבי אשתורי הפרחי, רבי דוסתאי נקבר יחד עם אביו רבי ינאי בעיר עכברה שבגליל.
רבי חידקא (בחלק מכתבי היד: חדקאי; בתלמוד הירושלמי: הונדקס) היה תנא בדור הרביעי, כנראה מתלמידי רבי עקיבא.
משמו של רבי חידקא נמסרו שתי הלכות.
פסקו הידוע ביותר הוא החיוב לאכול ארבע סעודות בשבת ולא שלוש, משום שלדעתו הפסוק שממנו לומדים שיש לאכול שלוש סעודות בשבת מתייחס רק לסעודות הנאכלות ביום השבת עצמו, ולא לסעודת ליל שבת.
דעתו נדחתה מן ההלכה, אך בגינהּ יש הנוהגים לאכול סעודה נוספת בשבת, המכונה "סעודת רבי חידקא".
הלכה נוספת המוזכרת בשמו היא שישנן שמונה מצוות בני נח (ולא שבע), משום שבני נח מצווים גם על איסור סירוס.
גם באגדה נמסרו מספר מאמרים בשמו:
מסר בשם חברו שמעון השקמוני את האימרה הידועה "מגלגלים זכות על ידי זכאי וחובה על ידי חייב", כנימוק מדוע פרשות מסוימות בתורה (פסח שני, המקושש ובנות צלפחד) נאמרו במיוחד עבור דמויות מסוימות.
רבי חַנִינָה בֶן דוֹסָה היה תנא בן הדור הראשון, בסוף ימי בית שני.
תלמידו של רבן יוחנן בן זכאי.
מתורתו נשתמרו במשנה ובגמרא אמרות המייחסות חשיבות רבה ליחסים שבין אדם לחברו ומדגישות את חשיבות המעשה על פני הלימוד.
התגורר בעיר ערב (כיום העיר עראבה) שבגליל (שם מצוי קבר שמיוחס אליו) ולמד אצל רבן יוחנן בן זכאי, שגר אף הוא באותה עיר.
אשתורי הפרחי (1280–1355 בקירוב) טען בספרו כפתור ופרח שרבי חנינא היה בנו של רבי דוסא בן הרכינס, אמנם כמה חוקרים שללו השערה זו.
בספרות חז"ל מופיע רבי חנינא בעיקר בהקשרים ניסיים, בתפילתו היה האל מרפא את החולים:
ברכתו גרמה לקורות עץ קצרות מדי של אישה ענייה להספיק לבניית בית שלם ולחומץ שבו הודלקו נרות השבת של בתו לדלוק שבת שלמה, כאילו היה שמן.
בתוספתא מסופר שנחש הכיש אותו כששהה בתפילת עמידה, אך הוא כלל לא שם לב, והנחש מת.
ואילו בתלמוד בבלי מובאת הברייתא הבאה:
בכמה אגדות מוזכר עוניו של רבי חנינא בן דוסא.
הוא ואשתו מובאים כדוגמה לבני אדם שיקבלו שכר על מעשיהם רק בעולם הבא.
אגדה אחת מספרת על חכמים שנסעו בים ומצאו תיבה של אבנים יקרות המונחת במעמקי הים וכרישים שומרים עליה.
לאחר שלא הצליחו לקחת את התיבה, יצאה בת קול מן השמים ואמרה להם לעזוב את התיבה של אשת רבי חנינא, תיבה שבעולם הבא אשת רבי חנינא תשים בה את התכלת של הצדיקים.
עוניו של רבי חנינא בן דוסא מוזכר גם בהקשר החברתי, מלבד ההקשר התאולוגי: הוא ואשתו העמידו פנים כאילו יש להם מה לאכול כדי לא לקבל צדקה מידי אחרים.
רבי חנינא הוזכר בגמרא כמי שכל העולם מתקיים בזכותו: .
במקום אחר מובא שהוא פגש בלילה באגרת בת מחלת (מזיקה) שאמרה לו: לולי מכריזים ברקיע היזהרו ברבי חנינא ובתורתו, היית בסכנה.
נענה רבי חנינא: אם חשוב אני בשמים, גוזרני שלא תעברי במקום יישוב לעולם.
ביקשה ממנו אגרת שיניח לה זמן מועט בו תוכל לשוטט מעט, והוא העניק לה רשות לשוטט בלילי רביעיות ובלילי שבתות, בו (לפי מנהג הימים ההם) האנשים בביתם.
המשנה מעידה על רבי חנינא בן דוסא כי (עושי מעשים טובים או עושי מעשה נסים).
דוגמה נפוצה על כך שהקדוש ברוך הוא שומר אף בהמתן של צדיקים שהם בדרגה גבוהה ביותר, היא חמורו של רבי חנינא בן דוסא, שגנבוהו שודדים, וסירב לאכול מהתבואה כיון שלא עוּשׂרה.
הסיפור מלמד שהוויית חייו של רבי חנינא בן דוסא התפשטה אף על קנייניו.
לפי עדויות מאוחרות, רבי סעדיה גאון היה מצאצאיו של התנא רבי חנינא בן דוסא, ונטען כי היה כהן.
אולם מתנגדיו כינו אותו מקהל גרים.
מקום קבורתו אינו מתואר בספרות חז"ל, וקיימות מספר מסורות לגביו.
המרכזית מבניהם היא בעראבה – עיר מגוריו.
ייחוס קברו בעראבה קדום באופן יחסי מקברי הצדיקים אחרים, היות שקברו היווה מוקד עלייה לרגל עוד בתקופת הגאונים.
ב"רשימת כנסיות אליהו", הרשימה העתיקה ביותר של אתרים קדושים בארץ ישראל שהתגלתה עד כה ושטרם פורסמה לציבור הרחב, מוזכר מקום קבורתו בעראבה.
עולי רגל רבים מימי הביניים תיארו את מקום קבורתו בעראבה.
המסע "תוצאות ארץ ישראל" (1270–1320 בקירוב), מתאר לראשונה את קברם של רבי חנינא ואשתו בעראבה.
יעקב השליח (1258–1270 לערך) מתאר את קברו של רבי חנינא בעראבה, אך גם בעין זיתים, לצד קברו של רבי יהודה בר אִלְעָאי ותלמידיהם.
בספר "שבילי דירושלים" המיוחס ליצחק חילו (1333 לערך), מתאר את קברו של רבי חנינא בצפת אך גם בבית חנינא.
רבי חנינה בן דוסה אומר: כל שיראת חטאו קודמת לחכמתו, חכמתו מתקיימת; חכמתו קודמת ליראת חטאו, אין חכמתו מתקימת.
הוא היה אומר: כל שמעשיו מרבים מחכמתו, חכמתו מתקימת; חכמתו מרבה ממעשיו, אין חכמתו מתקימת.
הוא היה אומר: כל שרוח הבריות נוחה ממנו; וכל שאין רוח הבריות נוחה ממנו (הימנו), אין רוח המקום נוחה ממנו.
בשנת 1998 יצא סרט קולנוע חרדי הראשון בהיסטוריה של האחים יהודה ואברהם גרובייס בשם 'לא תוכל להתעלם' העוסק בסיפור חייו של רבי חנינא.
רבי חֲנַנְיָה (או רבי חנינא) בֶן תַּרְדְּיוֹן היה מחשובי התנאים בדור מרד בר כוכבא ולאחריו.
הוא היה ראש בית דין, אביה של ברוריה וחותנו של רבי מאיר, ואחד מעשרת הרוגי מלכות.
שימש כראש בית דין בסכנין והיה חברו של רבי חלפתא.
בתלמוד הוא מתואר כגבאי צדקה נאמן, עד כדי כך שהפך לסמל של יושר וחוכמה:
בעת גזרות אדריאנוס, רבי חנניה לימד תורה ברבים, והרומאים תפסוהו והרגוהו בשרפה.
הוא נמנה עם עשרת הרוגי מלכות.
לפי מגילת תענית בתרא, גזר הדין בוצע בכ"ז בסיוון, והיום נקבע לתענית צדיקים.
אם כי מסורות אחרות מציינות את כ"ו בסיוון או ז' בתשרי כיום מותו.
לקריאת תלמידיו כי יפתח את פיו כדי למות מהר יותר, אמר: .
התליין שהתפעל מגדלות נפשו של רבי חנניה שאל אותו אם יביאו לחיי עולם הבא אם יסלק את ספוגי הצמר מעל לבו.
רבי חנניה השיבו לחיוב, ואף נשבע לבקשתו.
התליין הגדיל את השלהבת ונטל הספוגים וכך מת רבי חנניה מהר יותר, ואף התליין השליך עצמו באש ונשרף.
על פי הגמרא יצאה בת קול ואמרה: ; ועל כך אמר רבי יהודה הנשיא: .
גם גורל בני משפחתו היה מר: על אשתו נגזר שתיהרג, ועל בתו השנייה (אחותה של ברוריה) גזרו לישב בקובה של זונות.
מסופר גם כי בנו נתפס לליסטות ונהרג על ידם.
הגמרא מסבירה שרבי חנניה נענש על חטא מועט, שהיה הוגה את השם המפורש באותיותיו בפרהסיא, משום שהקב"ה מדקדק עם צדיקים אף על חטא מועט, וכן בני ביתו נענשו על דבר מועט מפני צידקותם.
מקום קבורתו לא נזכר בספרות חז"ל, אך על פי מסורת עממית מסוף המאה ה-18 קברו מצוי סמוך לציפורי.
יעקב ברוך בספרו "חיבת ירושלים" (סביב שנת 1785), כנראה הראשון לתעד מסורת זו:
חוקרי המקומות הקדושים ישראל מאיר גבאי, ישראל הרצברג והארכאולוג ד"ר יוסי סטפנסקי העלו השערה כי נקבר בבית שערים:
רבי טַרְפוֹן היה תנא ממשפחת כהנים המיוחסים לעזרא הסופר שחי בדור שאחרי המרד הגדול (הדור השני והשלישי).
מתלמידיו של רבן יוחנן בן זכאי ומתלמידי בית שמאי.
רב, חבר ובר פלוגתא לרבי עקיבא.
בית מדרשו של רבי טרפון היה בעיר לוד.
מכונה בתלמוד ירושלמי בתואר "אביהן של כל ישראל", וכן: "רבן של כל ישראל".
מוזכר במשנה ארבעים ותשע פעמים, לרוב כשהוא חלוק עם רבי עקיבא שהיה תלמיד חבר שלו, אך גם כאשר הוא חלוק עם רבי אליעזר, רבי יהושע בן חנניה, רבי אלעזר בן עזריה, רבי ישמעאל ורבי מאיר, ורבות הלכות אחרות שחידש ועליהן אין חולק.
רבי טרפון היה עשיר מופלג, בעל כרמים ושדות רבים, ובכספו היה עוזר לעניים ואף השתמש לשם כך בסמכויותיו ככהן.
את חמשת הסלעים של דמי פדיון הבן שהיו נותנים לו נהג להחזיר, ופעם אחת, בשנת בצורת, אירס 300 נשים, על מנת שיהא מותר להן לאכול את התרומה שברשותו.
מסופר שפעם שאל אותו רבי עקיבא: "רבי, רצונך אקח לך עיר אחת או שתיים?" (האם אתה מעוניין בנכסים רבים?), לאחר שרבי טרפון ענה בחיוב ונתן לו ארבעת אלפים דינרי זהב, חילק רבי עקיבא את הנכסים לתלמידי חכמים עניים.
לאחר זמן מה, שאל אותו רבי טרפון היכן הערים שקנה לו.
רבי עקיבא לקח אותו לבית המדרש, הביא לפניו ילד עם ספר תהילים שקרא עד הפסוק , והסביר לו כי זהו הנכס שקנה, נכס שעומד לעולמי עד.
אז נישק רבי טרפון את רבי עקיבא ואמר לו: "רבי אלופי!
רבי בחכמה ואלופי בדרך ארץ".
רבי טרפון העיד עדויות שונות על אשר ראה בבית המקדש ככהן, כך למשל העיד כי שמע את השם המפורש יוצא מפי כהן גדול.
הוא העיד שבעלי מומים כשרים לעבודה בבית המקדש, על סמך דודו אחי אמו, שהיה כהן ותקע בבית המקדש בחצוצרות (אך לבסוף התברר שהיה זה בשעת הקהל) על פי התלמוד, רבי טרפון היה אדם גבוה יחסית לדורו.
חכמי ישראל העריכו את רבי טרפון בזכות חריפותו ובזכות בקיאותו העצומה בכל מקצועות התורה, כמסופר באבות דרבי נתן: "בשעה שתלמיד חכם היה נכנס אצלו והיה אומר לו: שְנה לי!
מביא לו מקרא ומשנה, מדרש, הלכות ואגדות, כיוון שיצא מלפניו - היה מלא ברכה וטוב".
בענוותנותו הרבה נזהר תמיד שלא לפרסם את שמו ולא להתכבד בו, ובתלמוד מסופר עוד כי כל חייו הצטער על שניצל ממוות בזכות כתרה של תורה.
רבי טרפון היה ידוע באמירותיו הקיצוניות ובלהיטותו הרבה בשעת ויכוחים.
אחד הביטויים השגורים בפיו היה - "אקפח את בני", שמשמעו הוא - אם אני טועה, אקבור את בניי.
רבי טרפון סבר שמצוות מעשיות חשובות יותר מלימוד תורה.
הוא עצמו נודע במיוחד בשל מעשיו הטובים.
כך למשל מסופר, שכשחלה רבי טרפון ובאו חכמים לבקרו ספרה להם אימו כמה מקפיד בנה על מצות כיבוד אם.
אמרו לה: כל מה שעושה אינו חצי חציה של המצווה.
בתלמוד עוד סיפרה, כי פעם במהלך טיול קצר, נקרעה נעלה, ומכיוון שהיה זה בשבת, אסור היה לתקן את הנעל.
בנה, רבי טרפון, שם את ידיו מתחת לרגלה וליווה אותה עד שהגיעה למיטתה.
אין תמימות דעים לגבי נסיבות מותו של רבי טרפון.
במדרש איכה רבה כתוב כי נמנה עם עשרת הרוגי מלכות, אך אחרים סבורים כי נמלט סמוך לפרוץ מרד בר כוכבא לחוץ לארץ ושם נפטר.
מקום קבורתו לא נזכר בספרות חז"ל.
אמנם, ישנם מספר מסורות המראות את קברו במירון, בניאס, טבריה או כדיתה.
בחיבור "יחוס הצדיקים" (רשימת צבי אילן ג', מהמאה ה-11-המאה ה-12) נזכר לראשונה קברו של רבי טרפון במירון, בשנת 2007 המקום אותר לאחר מחקר מקיף של קברי צדיקים בגליל, על ידי ועד "אהלי צדיקים".
ב"סדר קברי אבותינו ז"ל" (שנת 1300 לערך) נזכר קברו בבניאס.
ב"איגרת יחוס האבות" (לפני 1537 לספירה) מציין המחבר את קברו סמוך למירון, ובנוסף הוא מציין את קברו גם בטבריה.
המסורת המאוחרת מבין כולם המופיעה בספר "שערי ירושלים" (שנת 1850 לערך) מאת משה ריישר, מציינת את קברו בכדיתה, אך קריאה נכונה של הכתוב מביאה לכך שכוונתו הייתה למירון עצמה בסמוך לכדיתה.
רחובות נקראו על שמו בערים ירושלים, נתניה, אשדוד, בני ברק ובאר שבע.
רבי טרפון נחלק בעיקר עם רבי עקיבא.
לרוב רבי טרפון נמנה עם הצד המקל.
בשאלה האם עבד שיצא בשן ועין זקוק גם לגט שחרור, סבורים רבי מאיר ורבי טרפון שאינו צריך, לעומת רבי ישמעאל, רבי אליעזר ורבי עקיבא שמצריכים גט שחרור.
בדין אדם שקיבל על עצמו נזירות ותלה זאת בדבר שהיה מוטל בספק, סבורים בית שמאי כי הוא נזיר ובית הלל סבורים שרק אם נתקיים נזרו הוא ספק, אך רבי טרפון סבור שבין כך ובין כך אין הוא נזיר כי "לא ניתנה נזירות אלא להפלאה".
על אחת ממחלוקותיו עם רבי עקיבא מסופר כי רבי טרפון עצמו הודה לו, כפי שמסר רבי שמעון בר יוחאי: "אמר רבי שמעון: מעשה במגורה של דסקים ביבנה שהייתה עומדת בחזקת שלימה ומדדו ונמצאת חסירה, כל טהרות שנעשו על גבה היה רבי טרפון מטהר ורבי עקיבא מטמא.
אמר רבי טרפון מקווה זה בחזקת שלם הוא עומד מספק אתה בא לחסרו, אל תחסרנו מספק.
אמר רבי עקיבא: אדם זה בחזקת טמא הוא עומד, מספק אתה בא לטהרו, אל תטהרנו מספק.
אמר רבי טרפון: משל לעומד ומקריב על גבי המזבח ונודע שהוא בן גרושה או בן חלוצה שעבודתו כשירה.
אמר רבי עקיבא משל לעומד ומקריב על גבי המזבח, ונודע שהוא בעל מום שעבודתו פסולה.
אמר רבי טרפון אתה דימיתו לבעל מום, ואני דמיתיו לבן גרושה או לבן חלוצה, נראה למי דומה?
אי דומה לבן גרושה ולבן חלוצה נדוננו כבן גרושה, או כבן חלוצה אם דומה לבעל מום נדוננו כבעל מום!
התחיל רבי עקיבא לדון: מקווה פסולו ביחיד ובעל מום פסולו ביחיד, ואל יוכיח בן גרושה ובן חלוצה שפסולו בשנים, דבר אחר מקווה פסולו בגופו בעל מום פסולו בגופו ואל יוכיח בן גרושה ובן חלוצה שפסולו מאחרים, אמר ליה רבי טרפון עקיבא כל הפורש ממך כפורש מן החיים!".
לעומת זאת בדיני ממונות גישתו הייתה מעורבת.
בהלכות מסוימות החמיר, הוא סבור שקרן המזיקה ברשות הניזק משלמת נזק שלם, לעומת זאת, הוא מקל וסובר שכאשר אדם מצא בעלי חיים שהחזקתן עולה כסף ומכרן לפי ההלכה, מותר לו להשתמש בדמיהן.
ידועה מחלוקתו עם רבי עקיבא האם תלמוד תורה חשוב יותר או שמא מעשים טובים: "כבר היה רבי טרפון וזקנים מסובין בעלית בית נתזה בלוד, נשאלה שאילה זו בפניהם: תלמוד גדול או מעשה גדול?
נענה רבי טרפון ואמר: מעשה גדול.
נענה ר"ע ואמר: תלמוד גדול.
נענו כולם ואמרו תלמוד גדול שהתלמוד מביא לידי מעשה".
עם זאת, רבי טרפון ורבי עקיבא היו בין המקלים בנושא עונש מוות: "ר' טרפון ור' עקיבא אומרים: אילו היינו בסנהדרין לא נהרג אדם מעולם", כלומר: אם אנחנו היינו בסנהדרין, לא היינו מגיעים, אף פעם, לגזר דין של מוות.
(וזאת בניגוד לדעתו של רבן שמעון בן גמליאל, שסבר שאם כך היה הדבר, לא הייתה הרתעה והיו מתרבות הרציחות בארץ).
רבי טרפון סובר, שבמקרה שעל ידי שנדרוש את הכלל דיו לבא מן הדין להיות כנדון - הקל וחומר יופרך, כלומר המשמעות היחידה שתהיה לקל וחומר תהיה רק אם לא נשתמש בכלל "דיו", לא נדרוש "דיו".
הגמרא במסכת בבא קמא מסבירה שבמקרה של מרים הנביאה, לא כתוב שתצטרך אפילו שבעה ימים, והקל וחומר יכול היה להוסיף לה שבועיים, ועל כך נאמר "דיו" ומוריד שבעה.
לרבי טרפון, כפי שצוטט בתוספתא ובתלמוד, הייתה גישה מאד אנטגוניסטית כלפי נוצרים ונשבע שישרוף מגילות (גיליונים או ספרי תורה) שהגיעו לרשותו שנכתבו על ידי סופר מין, גם אם שם ה' מופיע בהן.
זוהי הדעה המחמירה ביותר שניתנה בקטע; רבי יוסי אמר לגזור ולקבור את שמות ה' תוך כדי השריפה של שאר המגילה, בעוד שהדעה הראשונית אומרת שאסור להציל טקסטים כאלה מאש בשבת (באופן כללי, אין להציל ספרים שאינם ספר תורה כשר מאש בשבת) תוך שהיא אינה אומרת דבר על שריפה באופן כללי.
חוקרים חלוקים בשאלה האם המילה מינים כאן מתייחסת ליהודים כופרים באופן כללי, או לקבוצה מסוימת מהם, למשל גנוסטיקנים יהודים או נוצרים יהודים.
יש ויכוח האם יש לפרש את הדיאלוג של יוסטינוס מרטיר עם טריפו כמי שמייצג דיאלוג עם רבי טרפון.
הדיאלוג עצמו נחשב בעיקרו לכלי ספרותי, ואת טענתו שהוא מעיד על נקודת מבט רבנית ניתן לראות באור זה.
"היום קצר והמלאכה מרובה והפועלים עצלים והשכר הרבה ובעל הבית דוחק".
"לא עליך המלאכה לגמור ולא אתה בן חורין ליבטל ממנה, אם למדת תורה הרבה נותנים לך שכר הרבה, ונאמן הוא בעל מלאכתך, שישלם לך שכר פעולתך, ודע לך שמתן שכרן של צדיקים לעתיד לבוא".
עם תלמידיו נמנים: רבי אלעזר בן מתיא, רבי חנינא בן חכינאי, שמעון בן עזאי, שמעון התימני, רבי יהודה, רבי יהודה בן נחמיה.
רבי חֲנַנְיָה (או "חנינא") בֶּן חֲכִינַאי היה תנא בדור השלישי והרביעי.
הוא היה מתלמידי רבי עקיבא הראשונים, והיה חברם של רבי אלעזר בן מתיא, שמעון בן זומא ושמעון התימני.
לפי אחת הגרסאות היה מעשרה הרוגי מלכות.
לפי האגדה, ישב 12 (או 13) שנה ולמד תורה בבית רבי עקיבא רבו.
כשהגיעה זמן בתו להינשא שלחה לו אשתו מכתב, והודיעה לו על כך.
כשנשאר ללמוד ולא חזר לביתו ידע רבי עקיבא על כך, ודרש: כל מי שיש לו בת – ילך וישיאנה!
חזר רבי חנניא אל עירו, אך כיוון שהשתנו פני העיר לא מצא את ביתו.
הלך והתיישב ליד הבאר, עד שהגיעה קבוצת נשים ושמע אחת קוראת: בת חכינאי, מלאי את כדך!
ידע שזאת בתו, עקב אחריה ונכנס לביתו.
אשתו, שלא הייתה מוכנה לכך – ראתה אותו ונבהלה, עד שיצאה נשמתה.
התפלל עליה רבי חנניא ואמר: "רבונו של עולם, ענייה זו זה שכרה?" ביקש רחמים עליה וחייתה.
הגמרא במסכת חגיגה מספרת שהרצה לפני רבי עקיבא במעשה מרכבה.
בנוסף, האגדה מספרת על רבי חנינא בן חכינאי, שכל ימיו היה יושב בתענית מגיל שתים עשרה שנה עד תשעים וחמש.
מנחם החברוני (1215 לערך), מציין כי רבי חנינא נקבר לצד רבי דוסא בן הרכינס ורבי אליעזר בן הורקנוס במערה בצפת, המזוהה כיום עם "מערת שם ועבר".
חי בזמן חורבן בית שני והעיד, לאחר החורבן, על מה שראה בבית המקדש.
בנו היה רבי שמעון בן הסגן.
תוארו ניתן לו בזכות תפקידו - שימש כסגן הכהנים בבית המקדש.
סגן הכהנים אחראי על עבודת כל הכהנים ומיועד להחליף את הכהן הגדול אם ייפסל לעבודת המקדש.
לפיכך היה הסגן השני בחשיבותו לכהן הגדול כפי שהעיד רבי חנינא בעצמו:
עוד מציינים חז"ל שבאותה תקופה כהנים גדולים היו מתחלפים מדי שנה, ובמצב כזה כנראה נשאר ר' חנינא בתפקיד הסגן גם כשהתחלפו הכהנים הגדולים בזמן כהונתו.
ייתכן שמסיבה זו כונה רבי חנינא "סגן הכהנים" (בלשון רבים) ולא בביטוי "הסגן" השגור לרוב בגמרא.
רבות מאמרותיו עוסקות בענייני עבודת הכהנים ובית המקדש.
סוגיה מפורסמת וארוכה במסכת פסחים (כשבעה דפים בש"ס וילנא) העוסקת בדיני טומאה וטהרה מכונה על שמו "סוגיית רבי חנינא סגן הכהנים", משום שהיא פותחת בדבריו:
חשיבות מיוחדת נתונה לעובדה, שאמרה זו נאמר בשעה שחז"ל מספרים שבדורות החורבן היו כהנים גדולים רבים ש"זכו" במשרתם באמצעות "מינוי מטעם" מהשלטון הרומאי, מינוי שקנו אותו בכסף או בהתחייבויות אחרות, ולא בשל התאמתם לתפקיד, כך שלמרות הבעיות שגורמת המלכות, מדגיש רבי חנינא שעלינו להתפלל לשלומה של מלכות.
במגילת תענית בתרא נזכר שנהרג יחד עם רבן שמעון בן גמליאל ורבי ישמעאל בן אלישע, מעשרת הרוגי מלכות, בכ"ה בסיוון, ומשום כך נקבע יום זה כתענית צדיקים.
דברי המגילה הובאו בספרי הלכה רבים, החל מהלכות גדולות, וכלה בארבעה טורים ובשולחן ערוך.
במדרש עשר גלויות נמנה ר' חנינא סגן הכהנים בין עשרת הרוגי מלכות.
בספר יחוסי תנאים ואמוראים נכתב שנהרג יחד עם רבן שמעון בן גמליאל הזקן ועם רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול.
רבי חֶלְפְּתָה היה תנא מהדור השלישי לתנאים שחי בין המאות ה-1 וה-2 לספירה והתגורר בציפורי, שם הנהיג את העדה.
ונקרא גם בשם אבא חלפתא.
היה אביו של התנא רבי יוסי וסבו של התנא רבי ישמעאל ברבי יוסי.
כמו כן התנא רבי שמעון בן חלפתא היה בנו או נינו.
ייתכן שאביו היה אבא חגרא ובשמו הביא דין בהלכות נדרים.
לפי הצעה זו, אחיו של רבי חלפתא היה רבי יהודה בן חגרא.
רבי חלפתא כנראה גר בירושלים בסוף תקופת בית שני, כיוון שבתלמוד מובא שהוא סיפר שראה את רבן גמליאל הזקן בהר הבית.
עוד מסופר שהלך עם חבריו רבי אלעזר בן מתיא ורבי חנניה בן חכינאי לראות את האבנים שהעמיד יהושע בן נון בירדן.
כ-1000 שנים אחר פטירתו, בין השנים 1153–1187 יעקב בן נתנאל הכהן תיאר את מקום קבורתו של רבי חלפתא עם רבי יוסי בנו הנמצא כיום בכפר חנניה.
בתלמוד ירושלמי מובא שמשפחתו התייחס לצאצאי יונדב בן רכב.
עוד עולה מן המקורות כי נמנה ככהן, דעה התואמת את הסברה שיונדב בן רכב היה כהן, ויש אומרים כי היה אביו של רבי לוי הכהן בר חלפתא.
חבריו של רבי חלפתא היו רבי יוחנן בן נורי, רבי עקיבא, רבי חנינא בן תרדיון ורבי אלעזר בן עזריה.
בינו ובין רבי חלפתא איש כפר חנניה
במקורות מופיעים שני חכמים בכינוי אבא חלפתא: אבא חלפתא אביו של רבי יוסי ורבי חֶלְפְּתָה אִישׁ כְּפַר חֲנַנְיָה.
רבי חנינא בר חמא היה מראשוני האמוראים בארץ ישראל.
יש המחשיבים אותו כתנא, עקב היותו בן הדור שבין התנאים לאמוראים.
היה תלמידו המובהק של רבי יהודה הנשיא, עורך הַמִּשְׁנָה, ושימש אחריו בראשות הישיבה הגלילית שבציפורי ומונה על ידי הנשיא לאב בית דין לצד רבן גמליאל ברבי, נשיא הסנהדרין.
יש מייחסים את רבי פנחס בר חמא הכהן כאחיו של רבי חנינא, ובעל הסדר הדורות הציע כי ייתכן שאביו היה רבי חמא בר אבא.
בנו היה רבי חמא בר חנינא (הראשון).
רבי חנינא נולד בבבל בסביבות שנת ג'תתק"ה (145 לספירה), ולמד שם אצל רב המנונא.
בהיותו כבן שלושים עלה ארצה עם בנו חמא, כדי ללמוד תורה מפיו של רבי יהודה הנשיא.
מלבד לימוד המשנה מפיו, התקרב אליו והעיד מספר עדויות על הנהגותיו ההלכתיות של רבי.
על קרבתו לרבי תעיד העובדה, שמכל תלמידיו בחר בו רבי לתפקיד ראש הישיבה תחתיו .
עסק במסחר בדבש ממנו התפרנס בריווח ומכספו בנה ישיבה.
על גדלותו הרוחנית של רבי חנינא העיד רבי יהודה הנשיא.
רבי היה נוהג להפגש בחשאי עם הקיסר אנטונינוס, אך זה התנה עם רבי שאיש לא יהיה נוכח במפגשים אלו.
באחת הפעמים, כשהגיע אנטונינוס לרבי, מצא שם את רבי חנינא, והעיר על כך לרבי.
ענה לו: , כלומר – "אין זה בן אדם", אלא מלאך.
רבי חנינא בר חמא האריך ימים מתוך בריאות איתנה.
בהיותו בגיל 80 עוד היה כוחו במתניו, והיה עומד על רגל אחת תוך כדי חליצת נעל ונעילתה בשנית.
הוא נפטר סמוך לשנת ד' אלפים (240 לספה"נ), בהיותו כבן 95.
רבי יהודה הנשיא, ריכז בידיו, מתוקף תפקידו, את כל המשרות החשובות ביותר בדור ההוא.
לפני פטירתו הוא פיזר את משרותיו וסמכויותיו בין בניו ותלמידיו.
התלמוד מספר כי רבי הורה כך: .
רבי חנינא סירב לקבל את התפקיד, משום שחשש מפגיעה בכבודו של רבי אפס, שהיה מבוגר ממנו בשנתיים וחצי.
רק לאחר פטירתו של רבי אפס נאות רבי חנינא להתמנות למשרה תחתיו.
היה זה עשרים שנה ומעלה לאחר פטירת רבי.
מלבד כוחו הגדול בידע חכמת התורה, היה כוחו רב בפלפול.
כך למשל, כאשר רבי חייא ורבי חנינא התווכחו זה עם זה, אמר רבי חנינא לרבי חייא: אם תשתכח תורה מישראל, יכול אני להחזירה על ידי פלפול.
משמעותו של המינוי "לשבת בראש" שנויה במחלוקת בקרב פרשנים והיסטוריונים.
רש"י ופרשנים קלאסיים אחרים סבורים, שהכוונה לכהונה בראשות הישיבה המרכזית של תנאי ארץ ישראל, שבימי רבי יהודה הנשיא שכנה בציפורי.
לעומתם מוכיח יצחק אייזיק הלוי שמדובר בתפקיד אדמיניסטרטיבי בעל השפעה על כלל הציבור ועל הישיבה גם יחד.
למעשה נראה ששתי הדעות צודקות, ותפקיד ראש הישיבה כלל גם אחריות לצרכים ציבוריים נוספים.
רבי חנינא התעסק בענייני יוחסין, כאשר היו שרצו לקבוע כי בבל מיוחסת פחות מארץ ישראל, שלח רבי יהודה הנשיא את רבי חנינא לטפל בעניין, וזה אכן הוכיח להם כי מקובל מפיו של רבי ישמעאל ברבי יוסי בשם אביו רבי יוסי שבבל מיוחסת יותר מארץ ישראל.
הוא גם סבר כי יש להחמיר במיוחד ביוחסין ובלשון חז"ל "מעלה עשוי ביוחסין".
לפי זה פירש זעירי בשם רבו רבי חנינא, את המשנה במסכת כתובות , ופירש שמדובר שם שעברה שם קבוצת אנשים שכל אחד מהם כשר לכהונה - כלומר שאינו פוסל בביאתו את האשה שבא עליה, ואינו נתין או ממזר, ומלבד זאת רוב אנשים העיר כשרים לכהונה, כך שישנם שני רוב להכשיר.
הוא היה ידוע בביטחונו באל, כאשר מכשפה רצתה לקחת עפר מתחת רגליו כדי לעשות בו כשפים, הוא לעג עליה: קחי כמה שברצונך, כתוב ואיני חושש משום כוח חוץ מכוחו של אלוהים.
לפי הסבר התלמוד, דווקא רבי חנינא שהיו לו זכויות מיוחדים, יכול היה לסמוך על האל בצורה כזו, אבל אדם רגיל יש לו ליזהר מכשפים.
אחד מהכללים ההלכתיים שנקבעו על ידיו הוא רוב וקרוב הלך אחר הרוב, המשמש במקרה של אובייקט שנמצא במקום שלא ניתן לדעת משם בבירור מאין הגיע.
כלל אחד קובע: "הלך אחר הרוב", וכלל אחר - "קרוב" - מכריע כי האובייקט הגיע מהמקום הקרוב ביותר.
אמנם שני הכללים מהתורה, אך במקרה של הכרעות סותרות בין שניהם, הכלל שקבע רבי חנינא בר חמא מכריע לפי הרוב.
מלבד רבי יהודה הנשיא למד אצל רבי ישמעאל ברבי יוסי, רבי חייא ובר קפרא.
חבריו היו לוי, רבי אפס, רבי יהושע בן לוי, רב ושאר חכמי דורם.
עם תלמידיו נמנים רבי יוחנן, בנו – רבי חמא, רבי אושעיא, רבי אלעזר בן פדת, רבי חייא בר אבא, רבי אבא, רבי שמעון בן לקיש ורבים אחרים.
חתנו היה האמורא שמואל סבא.
רבי חנניה בן עקשיא היה תנא שזמנו אינו ידוע.
במשנה הוא מופיע פעם אחת בלבד, וכן פעם נוספת בתוספתא.
מאמרו בתוספתא עוסק בפרטים מסוימים בהלכות הקורבנות - היכן בדיוק מניחים את חלקי הקורבן המוכנים להקרבתם - ונראה שהייתה בידו מסורת על כך מזמן בית המקדש השני.
מאמר הלכתי נוסף שלו מופיע במסכת סופרים.
ייתכן שהיה אחיו של רבי שמעון בן עקשיא - תנא שאף הוא מופיע במשנה פעם אחת בלבד וגם זמנו שלו אינו ידוע.
יש משערים שרבי חנניה היה בדור הרביעי לתנאים (ראשית המאה ה-2 לספירה), על סמך שמות החכמים שהוזכרו במשנה בסמוך לדבריו.
אך ההוכחה אינה חד-משמעית: אין דיאלוג בין תנאים אלו, והקשר בין דבריהם רופף.
כך דברי רבי חנניה מובאים כהמשך לדברי תנאים מהדור הרביעי והשישי, רבי שמעון ורבי שמעון בנו של רבי יהודה הנשיא.
דברי רבי שמעון בן עקשיא מוזכרים כהמשך לדברי תנאים מהדור השני, רבי יהושע בן חנניה ושמעון בן עזאי.
מסורת מימי הביניים מזהה את קברו ליד כפר חנניה.
דבריו במשנה מפורסמים: משמעות הדברים היא: הקדוש ברוך הוא חייב את עם ישראל במצוות רבות יותר מאשר את יתר בני נח.
בעוד בני נח מצווים רק בשבע מצוות, ישראל מצווים בתרי"ג מצוות.
רבי חנניה מסביר שמטרתו של הקב"ה בריבוי המצוות הייתה "לזכות את ישראל".
פרסומה של משנה זו בא בעקבות המנהג לקרוא אותה לאחר לימוד תורה שבעל פה בציבור.
בקהילות יוצאי אשכנז נהוג בשבתות הקיץ לקרוא בכל שבת פרק ממסכת אבות, ובסופו לומר את מאמרו של רבי חנניה, ובקהילות עדות המזרח ואחרות נוהגים רבים לומר את המשנה בסיום כל לימוד משותף בציבור.
הסיבה לכך היא, שאמירת קדיש דרבנן לאחר הלימוד מותנית בכך שהלימוד יכלול "אגדה", כלומר, דרשה המבהירה פסוק במקרא.
לפיכך, הלומדים חלק מן התורה שבעל פה, ורוצים לחתום את הלימוד באמירת קדיש - אומרים את המשנה הזו, הכוללת פסוק ופירושו.
בנוסף לכך נאמרת משנה זו בקהילות עדות המזרח לאחר תפילת מוסף בשבת, לפני אמירת אין כאלוהינו.
רבי חלבו היה אמורא בדור השלישי.
נראה שעלה מבבל לארץ ישראל.
בבבל היה מתלמידיו החשובים של רב הונא ומסר מפיו כמה מאמרים באגדה.
למד גם מפי רב חמא בר גוריא, תלמידו של רב ומסר בשמו שמועות רבות.
בארץ ישראל למד אצל רבי שמואל בר נחמני ומסר בשמו מאמרים רבים באגדה.
כן למד מפי רבי אמי, רבי יצחק נפחא ומסר משמם של עולא ביראה ורבי אבדימי דמן חיפה.
חבריו בארץ ישראל היו רבי עוירא ורבי יוסי בר חנינא, וכן מוזכר שהיה בחברת רבי יהודה נשיאה (ר' יודן נשייא) באחת מתעניות הציבור.
תלמידו היה רבי ברכיה, שהרבה למסור משמו, בעיקר באגדה.
רבו, רב הונא היה מאריך בדרשותיו ובשיעוריו, ולכן רבים מתלמידיו, וביניהם רבי חלבו, התאפקו מלצאת לצורכיהם בשעת השיעור, כתוצאה מכך נעשו עקרים, ולא יכלו להוליד יותר.
לכן, לרבי חלבו לא היו בנים ונראה שחי בבדידות.
פעם אחת בעת שהיה חולה לא בא אף אחד לבקרו, עד שרב כהנא הודיע לחבריו על דבר מחלתו ושכנעם לבא לבקר אותו.
לעולם יהא אדם זהיר בכבוד אשתו, שאין ברכה מצויה בתוך ביתו של אדם אלא בשביל אשתו.
כל הנהנה מסעודת חתן ואינו משמחו - עובר בחמשה קולות, שנאמר: קול ששון וקול שמחה קול חתן וקול כלה קול אומרים הודו את ה' צבאות.
רבי חנינה (או חנניה) בן אנטיגנוס (או אנטגנס) היה תנא בן המאה הראשונה או השנייה לספירה, שחי בסמוך לחורבן בית המקדש השני.
רבי חנינא היה כהן, ולאחר חורבן המקדש הרבה להעיד על פרטים שונים שהיו בו.
נודע כמקפיד על דיני טומאה וטהרה, וכמו כן התמחה בבדיקת בעלי חיים ממום.
ידוע שהיה לו בן, אף הוא חכם ובקי בטומאה וטהרה.
הרמב"ם מונה אותו בין חכמי הדור הראשון לתנאים.
כך משתמע מעדויותיו על בית המקדש , ומעדותו על מנהגם של שני חנוונים בירושלים; אולם ממקורות אחרים נראה שחי בדור מאוחר יותר: הוא מוזכר כחולק בהלכה עם רבי מאיר, אם כי, לא מוזכר ששוחח עמו, וכן הוא מוסר בשם רבי אלעזר חסמא, תלמידו של רבי יהושע.
על פי מקורות אלו, יש שרצו לאחר את זמנו לדור השלישי לתנאים, והסבירו שייתכן וראה את בית המקדש בילדותו.
על הקפדתו בדיני טומאה וטהרה מסופר: פעם התלבטו רבי יהודה ורבי יוסי בהלכה מסוימת בדיני טהרה, ושלחו זוג תלמידי חכמים לבנו של רבי חנינא על מנת לשאלו.
הם מצאו אותו כשהוא נושא מזון טהור, וכשהפסיק ממעשיו כדי לעיין בשאלתם הפקיד את המזון בידי תלמידיו, ולא סמך על זוג התלמידים שבא לשאול שגם הם טהורים.
כששבו השואלים אל רבי יהודה ורבי יוסי וסיפרו על כך הגיב רבי יהודה בכעס: "אביו של זה ביזה תלמידי חכמים, אף הוא מבזה תלמידי חכמים!", כלומר, שבנו של רבי חנינא נהג כך בעקבות אביו.
רבי יוסי הפיס את דעתו באומרו: "כבוד זקן יהא מונח במקומו, אלא מיום שחרב בית המקדש נהגו כהנים סילסול בעצמן שאין מוסרין את הטהרות לכל אדם".
עדויותיו על הנעשה בבית המקדש
העיד על משפחות מאמאוס ניקופוליס בשם "בית הפגרים" ו"בית צפריה", שליוו בכלי נגינה את שירת הלויים, שאף הם עצמם היו לויים: "מכירן הייתי ולויים היו".
הייתה במקדש פרוכת רזרבית, למקרה שהפרוכת נטמאה.
בית הדשן בעזרה שנועד לשריפת קורבנות שנפסלו היה ממזרח למזבח.
מינוי סגן הכהנים אשר נועד לשמש ממלא מקום לכהן הגדול במקרה הצורך.
כמחצית ממאמריו במשנה הם במסכת בכורות ועוסקים בפרטי הלכות מום הפוסל את הקורבן.
מדידת רדיוס אלפיים אמה סביב העיר לתחום שבת נעשית בעיגול, ללא תוספת לזוויות.
ילדה יתומה קטנה שאינה מסוגלת לשמור את מה שקבלה בקידושיה - אין כל תוקף לנישואיה, ואיננה זקוקה למיאון על מנת להיפרד מבעלה.
אישה המוצאת על בגדיה כתם דם בגודל עד "כגריס של פול" רשאית להניח שהדם לא בא ממנה, והיא טהורה ומותרת לבעלה, כי ייתכן שדם זה נובע מכינים וכדומה.
למלחמותיו של דוד המלך גויסו אנשים ממשפחות מיוחסות וכשרות.
לפיכך, מי שידוע שאבותיו היו חיילים בצבאו של דוד - מוחזק ככשר בייחוסו.
מיתה חטופה היא סוג של עונש כרת.
מיתה לאחר מחלה של שבעה ימים היא "מיתה של חיבה".
מיתה לאחר מחלה ממושכת יותר היא "מיתה של ייסורים".
רבי חלקיה היה אמורא ארץ ישראלי בדור הרביעי.
רבי חלקיה היה מבעלי האגדה, ובה עוסקים רוב מאמריו.
מוזכר עשרות פעמים בתלמוד הירושלמי ובמדרשי האגדה, ופעם אחת בתלמוד הבבלי.
היה תלמידו של רבי סימון וחברו של רבי פנחס.
במדרש הוזכר חכם בשם רבי יצחק חלקיה, וייתכן שזהו בנו.
רבי יֹאשיה (נכתב גם: יוֹשיה) היה תנא בבלי בדור הרביעי לתנאים שחי באמצע המאה ה-2. חברו ובר-הפלוגתא של רבי יונתן, ושניהם למדו אצל רבי ישמעאל.
נקרא גם רבי יאשיה רבה או רבי יאשיה הגדול.
רבי יאשיה לא הוזכר במשנה כלל, ורק פעם אחת בתוספתא.
הוא נזכר פעמים רבות במדרשים שיסודם בבית מדרשו של רבי ישמעאל: במכילתא ובספרי על חומש במדבר, וכן בברייתות שבשני התלמודים, ומעט במדרשים שיצאו מבית מדרשו של רבי עקיבא: ספרא וספרי דברים.
על אביו אין בידינו פרטים מלבד שהיה גם הוא תלמיד חכם.
רבי יאשיה עלה לארץ ישראל והיה תלמידו של רבי ישמעאל, ככל הנראה בסוף ימיו של האחרון.
בבית מדרשו של רבי ישמעאל ב"דרום" (כפר עזיז) פגש גם את חברו ובן מחלוקתו, רבי יונתן.
מחלוקות רבות שלהם מצויות בתלמוד ובמדרשים.
לרוב נחלקו במדרש המקרא, למעט פעם אחת בה הם נחלקים בהלכה, לגבי מכסת האנשים שצריכים להיות בעיר הנידחת.
עסק בתורה יחד עם רבי מתיא בן חרש, עד שבשלב מסוים נאלץ להפסיק את לימודיו ולעסוק במסחר לפרנסתו.
מאוחר יותר חזר לבבל ושהה בבית מדרשו של רבי יהודה בן בתירא בנציבין.
כן מוזכרות מחלוקות שלו עם חכמים בבליים: רבי נתן, רבי זוטרא ורבי יצחק.
בתלמוד מסופר כי בזכותו הפכו בני הוצל לתלמידי חכמים עד שרב כהנא קרא עליו את הפסוק ממשלי "צדיק יסוד עולם".
ככל הנראה נפטר קודם רבי ואת מקומו מילא בנו, רבי אחי ברבי יאשיה, שכן בפטירת רבי הוא סיפר על העיר 'בירתא דסטיא' שבבבל שדגו בה דגים בשבת, והטיל עליהם רבי אחי ברבי יאשיה שמתא (נידוי) ונשתמדו.
לעומת זאת, מובא בתלמוד אמרה אותה אמר רבי אלעזר בן פדת לרבי יאשיה "בן דורו".
מהמילים "בן דורו", מסיק רש"י שבאותה עת היה קיים עדיין רבי יאשיה הראשון, ולכן הוצרך לומר "בן דורו".
בהלכות כלאים: לעולם אינו חייב עד שיזרע חטה שעורה וחרצן במפולת יד.
רבי יאשיה אומר, אל תקרא כן, אלא ושמרתם את המצוות.
כדרך שאין מחמיצין את המצה כך אין מחמיצין את המצוה, אלא אם באה מצווה לידך עשה אותה מיד.
רבי חנינא בר פפי היה אמורא בדור השלישי לאמוראי ארץ ישראל.
היה מצעירי תלמידיו של רבי יוחנן.
חבריו היו רבי אבהו, רבי יצחק נפחא, רבי אמי, ורבי זירא.
על תלמידיו נמנו רבי אילעא ורב אדא בר אבימי ייתכן כי הוא האמורא המוזכר בשם "רבי חנינא בר פפא", המוזכר תמיד באגדות הש"ס, שכן הוא מוזכר יחד עם רבי אבהו ורבי יצחק נפחא.
הוא שימש כדיין, ובהזדמנות אחת אף הכריע דין תורה בין שנים מחבריו, רבי יצחק בר יוסף ורבי אבא.
רבי יצחק טען שרבי אבא הוא חייב לו כסף, אך אבד לו השטר בו הייתה מתודעת ההלוואה.
רבי אבא לא רצה להחזיר את הכסף מבלי שיקבל את השטר, שכן חשש שמא השטר נמצא בין גנזיו של רבי יצחק, ובניו שימצאו את השטר לאחר פטירתו ולא ידעו שהחוב נפרע כבר, יתבעו ממנו את הכסף שוב.
היה מפורסם כדוגמה לאדם צדיק שאינו חשוד על שום חטא, וכאשר רב הלך עם תלמידו רב יהודה, הוא אמר לתלמידו: בואו ונתרחק מאותה אשה ההולכת לפנינו, כדי שלא נענש באש הגיהנום.
שאלו תלמידו: הרי נאמר ששני אנשים כשרים מותרים להתייחד עם אשה?
אמר לו רב: ומניין שאנחנו נחשבים אנשים כשרים, שמא רק אנשים כרבי חנינא בר פפי נחשבים 'כשרים' לעניין זה?.
המעשה בו התפרסם כצדיק, אירע כאשר אחת משרות המלוכה תבעה ממנו לקיים עימה יחסים אסורים, ומכיוון שמדובר היה באשה שיכולה הייתה להמיתו, הוא עשה תחבולה וגרם לעצמו להמלא שחין, אך אותה אשה הסירה ממנו את השחין על ידי כישוף.
בראותו זאת, הוא נמלט ממנה לבית בו היו שדים, ביודעו שהשרה לא תרדוף אחריו למקום כזה, שכן מדובר היה בבית שכל מי שנכנס לשם היה ניזוק, גם אם היו נכנסים שני אנשים יחד, וגם אם היה זה ביום.
לאחר מכן שאלוהו חבריו: מי שמרך מהמזיקים?
השיב להם רבי חנינא: שני מלאכים באו ושמרוני כל הלילה.
רבי חנינא בר פפא היה אמורא בבלי בדור השלישי לאמוראי ארץ ישראל.
רבי חנינא היה בקי ביותר באגדה, והוא מוזכר תמיד באגדות הש"ס.
גם בתלמוד הירושלמי מובאים אמרותיו, ושם הוא מוזכר בשם "רבי חיננא בר פפא".
ייתכן שהוא אותו אמורא רבי חנינא בר פפי, גם הוא תלמידו של רבי יוחנן, שכן רבי חנינא בר פפא מוזכר יחד עם רבי אבהו ורבי יצחק נפחא.
וכן גם חבריו של רבי חנינא בר פפי היו רבי אבהו ורבי יצחק נפחא.
בתלמוד מסופר כי לרבי חנינא הייתה ידידות קרובה עם מלאך המוות.
כאשר בא זמנו להסתלק מהעולם, ומלאך המוות קיבל הוראה ליטול את נשמתו מהעולם, בא מלאך המוות לרבי חנינא והודיע לו כי הגיע זמנו.
רבי חנינא, שהיה חבירו של מלאך המוות, ביקש ממנו שימתין שלושים יום כדי שיוכל לחזור על כל תלמודו, שכן מקובל כי .
לאחר שלושים יום בא לפניו מלאך המות, אמר לו רבי חנינא: הראה לי את מקומי בעולם הבא.
הסכים מלאך המוות, אך רבי חנינא בר פפא דרש שמלאך המוות יתן לו את סכינו, כדי שלא יבהיל אותו בדרך.
מכיוון שכך, ביקש מלאך המוות להתחמק מהבקשה ואמר לרבי חנינא: האם חושב אתה שאתה בדרגתו של רבי יהושע בן לוי?
השיב רבי חנינא בתוקף: הבא ספר תורה והראה לי דבר מה שלא קיימתי!
אמר לו מלאך המוות: מנהגו של רבי יהושע בן לוי היה, שכאשר היה לומד תורה הוא היה הולך ללמוד במיוחד ליד אנשים החולים במחלה ששמה "בעלי ראתן" שכל מי שעומד לידם עשוי לחלות במחלה נוראה, כשהוא בטוח בתורה שתגן עליו מהמחלה המסוכנת.
האם גם אתה עשית כך?
כאן נשאר רבי חנינא ללא תשובה.
למרות זאת, כאשר נפטר רבי חנינא בר פפי, הפסיק עמוד של אש בין מיטתו לקהל, דבר שמקובל בידי חכמי התלמוד, שהוא נעשה רק לבודדים בדור, אחד או שניים אך לא יותר, ומכאן, שאף על פי שרבי חנינא לא עסק בתורה ליד "בעלי ראתן", דרגתו הייתה נעלית מעל כל בני דורו.
כאשר רצו חכמי הדור להתעסק בגופתו ולקוברו, הם לא יכלו לגשת אליה, מכיוון שעמוד האש הפסיק בינם לבינה.
התקרב אליו רבי אלכסנדרי ואמר לפני מיטתו של רבי חנינא: עשה בשביל כבוד חכמי התורה, שיוכלו להתעסק בכך ולקוברך בכבוד, וסלק מכאן את עמוד האש.
אך לא הייתה כל תגובה.
רבי אלכסנדרי חזר על הבקשה באופן אחר "עשה בשביל כבוד אביך", אך גם כאן לא הייתה כל תזוזה, עד שאמר לו "עשה בשביל כבוד תורתך" ואז הסתלק משם עמוד האש.
דרש רבי חנינא בר פפא פסוק זה שר העולם אמרו.
רבי חנינא בר פפא כתיב לקראת צמא התיו מים וכתיב הוי כל צמא לכו למים אם תלמיד הגון הוא לקראת צמא התיו מים ואי לא הוי כל צמא לכו למים.
רבי חנניה (או חנינה) בן עקביה היה תנא בדור הרביעי.
רבי חנניא בן עקביא שמר בזכרונו שמועות עתיקות בהלכה, אותן מסר לחבריו התנאים.
כך הוא למשל הוא מוסר גרסה שהייתה בידו למחלוקת בין רבן גמליאל לחכמים, ומסר קבלה שהייתה בידו לפרש הלכה בדיני טומאה וטהרה, שעל כך אמר רב יהודה בשם רב: "לעולם אל ימנע אדם עצמו מבית המדרש ואפילו שעה אחת.
שהרי כמה שנים נשנית משנה זו בבית המדרש ולא נתגלה טעמה.
עד שבא ר' חנינא בן עקביא ופירשה".
לפי פרשנותו של היימן, רב שהה במקום באותה שעה, ומכאן עדותו.
כאשר דנו החכמים אודות האיסור לטלטל מי חטאת בספינה עקב מעשה שהיה שנמצאה טומאה במי החטאת, מסר רבי חנניא בן עקביא קבלה שהייתה בידו שאסרו "רק בירדן ורק בספינה", כדוגמת המעשה שהתרחש.
רבי חנניא בן עקביא התיר שלושה דברים לאנשי טבריה:
התיר לשאוב מים מהכנרת למרפסת הפתוחה מעליה, שיש בה שטח של לפחות ד' על ד' אמות, והנקב הוא לפחות ד' על ד' טפחים, אפילו ללא מחיצה מיוחדת לנקב, היות שרואים חלק מהמרפסת כאילו הוא מכופף ונעשה כמחיצה לנקב, בדומה להיתר בספינה.
התיר להסתפג בשבת במגבת, ואין לחשוש שמא יסחוט אותה, מכיוון שאין אדם מקפיד על ניקיון המגבת המיועדת לשימוש מיוחד זה.
הוא דן בהלכה עם רבי מאיר, רבי יהודה ורבי יוסי.
בשעת אבלו של רבי יהודה על מות בנו, שימש רבי חנניא כמעין מתורגמן, כאשר רבי יהודה לוחש באוזנו (מפני האיסור על האבל ללמד תורה), ורבי חנניא משמיע בקול.
רבי יאשיה היה אמורא בדור השני לאמוראי ארץ ישראל.
הוא למד אצל רבי יוחנן שהיה רבו המובהק, אך קיבל תורה גם מרבי אלעזר שהיה גדול ממנו (פעם אחת הוא אמר לו "לא תשב עד שתפרש לי ברייתא זו").
בתלמוד הירושלמי מובאות גם אמרות שלמד מרבי ינאי, וייתכן שלמד אצלו.
על המוסרים תורה משמו נמנים: רבי זעירא, רבי טבי, רבי יעקב בר אחא ורבי יהודה בן פזי.
אף רבי ירמיה זכה ללמוד ממנו תורה כאשר כבר היה זקן מופלג.
רבי חנינא איש אונו (לעיתים גם "חנניה איש אונו") היה תנא בדור השלישי, שהגיע מהעיר אונו הסמוכה ללוד.
במשנה נזכרת הלכה אחת שמסר, ב: .
כמו כן, נזכר בתוספתא, כמעיד על הלכה אחת לפני רבן גמליאל ביבנה: .
רבי חנניה (או חנינה) בן גמליאל הוא תנא בן הדור השלישי והרביעי של התנאים, בנו של רבן גמליאל דיבנה.
רבי חנינא מוזכר חמש פעמים במשנה ועשרות פעמים בתלמוד.
לפי רש"י ותוספות רבי חנינא בן גמליאל היה בנו של רבן גמליאל דיבנה.
זיהוי זה מבוסס בין השאר על אמירה שלו המתייחסת לדברי רבי מאיר.
במקורות מופיעים עוד שני בנים של רבן גמליאל דיבנה, רבן שמעון בן גמליאל ורבי יהודה בן גמליאל.
אחיו רבן שמעון בן גמליאל נהיה נשיא תחת אביו ומופיע בתלמוד הרבה יותר מרבי חנינא בן גמליאל.
בספרא על פרשת אמור מופיעה אמירה של רבי חנינא בן גמליאל על הכהן הגדול פינחס איש הבתה: "וכי סתת היה?!