tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך עונת חזר מו לנאגטס כאשר מונה למאמן הראשי של הקבוצה, במקומו של דוני ולש.
ב-9 עונותיו המלאות בקבוצה הוביל אותה ל-9 העפלות רצופות לשלב הפלייאוף; ב-5 מתוכן הודחה בסיבוב הראשון, ב-3 הפסידה בסיבוב השני, ופעם אחת – בעונת – העפילה לגמר האזור המערבי.
השחקן המוביל של הקבוצה באותה תקופה היה אלכס אינגליש, ולצדו בלטו גם קיקי ואנדוויי, דן איסל, פאט ליבר, קלווין נאט ומייקל אדמס.
בעונת הדריך את הנאגטס למאזן השני בטיבו באזור המערבי, 54–28, ובסיומה זכה בתואר מאמן השנה ב-NBA.
בקיץ 1990 עזב מו את הקבוצה, והוחלף על ידי פול וסטהד.
מאזנם הכולל של הנאגטס לאורך 9 וחצי עונותיו בדנוור עומד על 432 ניצחונות ו-357 הפסדים (54.8%).
בשנת 2002 הנאגטס הוציאו לגמלאות את המספר "432", כמחווה למספר הניצחונות שהשיג מו בקבוצה.
לקראת עונת מונה למאמן הראשי של פילדלפיה 76', אולם פוטר כבר לאחר 56 משחקים, כאשר קבוצתו החזיקה במאזן שלילי 37–19.
בין השנים 2003–2008 שימש כעוזר מאמן בדנוור נאגטס, תחת המאמנים הראשיים ג'ף בזדליק, מייקל קופר וג'ורג' קארל.
בכל 5 העונות הודחה דנוור בסיבוב הפלייאוף הראשון.
דאבל הזהב (רוסית: Золотой дубль) הוא סרט עלילתי באורך מלא, דרמת ספורט, שמהווה קופרודוקציה בין ארמניה לרוסיה המוקדשת לקבוצת אררט ולזכייתה ב-10 באוקטובר 1973 תחת ניקיטה סימוניאן באליפות ברית המועצות ובגביע ברית המועצות בכדורגל.
בשנת 1973 - נבנות תחנות כוח גרעיניות בברית המועצות, המחשבים הראשונים נוצרים, המדינה חיה חיים סוערים ופעילים וכדורגל הוא פורקן לאנשים - מעובד פשוט ומהנדס ועד מנהיגי המפלגה.
אליפות ברית המועצות בכדורגל מלאה בתשוקות על המגרש וביציעים, משחקים של מנהיגים ואפילו הגרלות מחתרת.
בארמניה יש תנופת כדורגל אמיתית - קבוצת הכדורגל של ירוואן "אררט", בהדרכ ניקיטה סימוניאן, מכוונת לזכייה באליפות ובגביע ברית המועצות.
אולם הדרך למטרה השאפתנית אינה קלה, מכיוון ש"אררט" מתעמת עם דינמו קייב האימתנית, שנתמכה באופן אישי על ידי ראש הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית באוקראינה.
הסרט מתמקד במשחק הגמר של גביע ברית המועצות, שהתקיים ב-10 באוקטובר 1973 בלוז'ניקי וזכור בזכות הדרמה המדהימה שלו והפך לאחד הגמרים הדרמטיים בתולדות הכדורגל הסובייטי.
הניצחון של אררט גרם לתהודה עצומה בזמנו והפך לפרק מסקרן בתולדות הספורט הסובייטי - לראשונה קבוצה ארמנית זכתה בתואר, לאחר שהצליחה להביס את הפייבוריטית הבלתי מעורערת של אותן שנים, דינמו קייב.
הסרט, המבוסס על אירועים אמיתיים, טבול באווירה של שנות ה-70, עוקב אחר המאבק הבלתי מתפשר במגרשי הכדורגל, על הצד האפל של הספורט הסובייטי ומגולל כיצד דמות ספורטיבית אמיתית, מיומנות אמיתית ורוח צוות יכולים להביס מערכת מפלגתית-מנוהלת רבת עוצמה עם משאבים בלתי מוגבלים.
הסרט זכה לרימייק בשנת 2026, בכיכובו של יורי ברוייב כניקיטה סימוניאן.
דאגלס לי למלפה היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת קליפורניה בין השנים 2013–2026. מחוז הקונגרס הראשון אותו הוא ייצג היה השני בגודלו בקליפורניה מבחינה גאוגרפית, לאחר מחוז הקונגרס השמיני.
טרם היבחרו לקונגרס, היה למלפה חבר בית המחוקקים של קליפורניה בשנים 2002–2012.
למלפה הוא דור רביעי למשפחת חקלאים שגידלו אורז, תושבי צפון קליפורניה מזה עשרות שנים.
הוא סיים את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת המדינה הפוליטכנית של קליפורניה , שם השלים לימודי תואר ראשון בחקלאות ועסקים.
בשנת 2002 התמודד למלפה אל האספה המדינתית של קליפורניה במחוז הבחירה השני.
הוא זכה בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית עם 59% מהקולות, ובבחירות הכלליות נבחר עם 67% מקולות הבוחרים.
במהלך כהונתו באספה המדינתית תמך בהצעה 209 שהקיצה אפליה מתקנת בחוקת קליפורניה, ופעל להעברת "חוק הגנת הנישואין" שאסר על נישואים של בני-זוג מאותו המין.
בשנת 2010, לאחר שלא יכול היה להתמודד מחדש לאספה המדינתית בשל מגבלות כהונה, רץ למלפה אל הסנאט של קליפורניה במחוז הבחירה הרביעי.
בבחירות המקדימות הרפובליקניות זכה ב-59% מהקולות, ואחר כך בבחירות הכלליות גרף 57% מקולות הבוחרים.
כסנאטור, למלפה התנגד להצעה שקראה להקים רכבת מהירה בקליפורניה, בנימוק כי ההצעה לא עולה בקנה אחד עם המשבר הפיזיקלי בו הייתה נתונה קליפורניה.
למלפה הוסיף להתנגד להצעת חוק המחייבת מורים להיסטוריה בכל בתי הספר הציבוריים בקליפורניה ללמד היסטוריה של הומוסקסואליות וזכויות האזרח, ולאמנת ההצבעה הבין-מדינתית הלאומית הקוראת לבטל חבר האלקטורים.
בינואר 2012 הודיע וולי הרגר, נציג מחוז הקונגרס השני בבית הנבחרים של ארצות הברית, על פרישתו מהחיים הפוליטיים לאחר ששירת בקונגרס האמריקאי ברציפות מאז 1987. בסמוך להודעת פרישתו הביע תמיכה בלמלפה, שהחל את התמודדותו הראשונה אל בית הנבחרים האמריקאי.
במהלך הבחירות נחשב לפייבוריט של המירוץ, וידו הייתה על העליונה במהלך מערכת הבחירות הכלליות.
בבחירות אלה נבחר עם 57% מהקולות.
במהלך הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הרפובליקנית בשנת 2016, תמך למלפה בסנאטור מרקו רוביו מפלורידה.
עם זאת, לאחר היבחרו של דונלד טראמפ למועמד הרפובליקני לנשיאות וניצחונו את הילרי קלינטון, היה למלפה מתומכיו הנאמנים ביותר של הנשיא טראמפ, ויצא להגנתו במהלך הליך ההדחה הראשון שלו על רקע פרשת טראמפ–אוקראינה.
דאבס (Doves באנגלית) היא להקת רוק אלטרנטיבי בריטית.
הלהקה הוקמה במנצ'סטר והיא מורכבת מהאחים התאומים ג'יז ויליאמס (גיטרה, שירה) ואנדי ויליאמס (תופים, שירה), וג'ימי גודווין (בס, שירה, גיטרה).
בנוסף, הלהקה מעסיקה את מרטין רבלסקי, כמוזיקאי לסיבובי הופעות ונגן קלידים.
בין השנים 2000–2009 הוציאה הלהקה ארבעה אלבומי אולפן, שניים מהם הגיעו למקום הראשון במצעד האלבומים בבריטניה.
האחים ויליאמס הכירו את גודווין בתיכון בגיל 15.כל שלושת החברים ניגנו בלהקות מקומיות שונות במהלך הזמן.
לאחר שנפגשו שוב במועדון ההאסיאנדה בשנת 1989, הקימו השלושה את Sub Sub והוציאו את הסינגל הראשון שלהם "Face Space" בשנת 1991. בשנת 1993 הם הוציאו את "Ain't No Love (Ain't No Use)", שהגיע מספר 3 במצעד הסינגלים בבריטניה.
ביום הולדתם של התאומים ויליאמס בפברואר 1996, אולפן הלהקות אנקואץ עלה באש ונשרף, מה שהוביל את חברי הלהקה לנטוש את סגנונם הקודם המכוון למוזיקת דאנס ולהתחיל מחדש כלהקת הרוק האלטרנטיבית Doves בשנת 1998.
אלבום הבכורה שלהם Lost Souls (נפשות אבודות) באפריל 2000 היה מועמד לפרס המוזיקה של מרקורי.
אלבומה השני של Doves The Last Broadcast יצא לאור שנתיים לאחר מכן והגיע למקום הראשון במצעד האלבומים בבריטניה, והיה מועמד אף הוא לפרס המוזיקה של מרקורי.
הסינגל הראשון של האלבום "There Goes the Fear" הפך לסינגל המצליח ביותר של הלהקה עד כה במצעדים והגיע למקום השלישי במצעד הסינגלים בבריטניה.
הסינגל השני של האלבום "Pounding" הגיע למקום 21 במצעד הסינגלים.
בשנת 2003 הוציאה הלהקה אוסף של בי-סייד בשם LOST SIDES, ו-DVD המתעד מספר הופעות.
אלבום האולפן השלישי שלהם SOME CITIES, הוקלט דווקא הרחק מהשפעות אורבניות, באזורים הכפריים של סנודוניה, דרלינגטון וסביב לוך נס.
האלבום יצא בפברואר 2005 והגיע ישר למקום הראשון במצעד האלבומים בבריטניה וגם זכה לשבחי המבקרים.
.השיר Black and White Town מתוך האלבום גם זכה להיות חלק מהפסקול של המשחק המחשב FIFA 06.
האלבום הרביעי של הלהקה, Kingdom of Rust, יצא באפריל 2009 ולאחריו נערכו סיבובי הופעות ברחבי העולם, כולל מספר סיבובי הופעות בבריטניה, ארצות הברית וקנדה.
הלהקה לקחה הפסקה מההקלטות בשנת 2010,
במרץ 2014 הוציא ג'ימי גודווין את אלבום הסולו הראשון שלו, שכותרתו Odludek.
ביולי 2014 הודיעו ג'יז ואנדי ויליאמס כי הקימו להקה חדשה בשם Black River
בסוף 2018 חברי הלהקה הכריזו על סדרת הופעות לשנת 2019 ועל תוכנית זמנית לחקור מוזיקה חדשה ביחד.
ב־18 ביוני 2020 הוציאה הלהקה סינגל ראשון שלה מזה עשר שנים עם השיר "קרוסלות".
יחד עם - "Prisoners", שיצא ב-9 ביולי, הם מהאלבום החדש שלהם, The Universal Want, שיצא ב-11 בספטמבר 2020 והגיע למקום הראשון בשבוע הראשון שלו.
ג'יז ויליאמס - גיטרה, שירה
ג'ימי גודווין - בס, שירה ראשית, גיטרה
אנדי ויליאמס - תופים, שירה
דאגלס לורנס למבורן הוא פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של מדינת קולורדו בין השנים 2007–2025. מחוז הבחירה שלו ממוקם בלב העיר קולורדו ספרינגס.
למבורן נולד בעיירה ליוונוורת' (Leavenworth) שבצפון-מזרח קנזס ולמד בבית הספר התיכון של העיר לנסינג שבקנזס.
בתום לימודיו התיכוניים, השלים למבורן ב-1978 לימודי תואר ראשון בחוג לעיתונאות של אוניברסיטת קנזס.
לאחר מכן, בשנת 1985, קיבל תואר שני במשפטים מבית הספר למשפט של אוניברסיטה זו.
כעבור זמן מה עבר לקולורדו ספרינגס והתמקצע כעורך דין פרטי המתמחה בדיני עבודה ונדל"ן.
בשנת 1994 נבחר למבורן אל בית הנבחרים של קולורדו מטעם מחוז הבחירה ה-20, וכהונתו החלה ב-9 בינואר 1995. כעבור שנתיים בלבד מונה למצליף הסיעה הרפובליקנית בבית הנבחרים.
בשנת 1998 נבחר לסנאט של קולורדו, כנציג המחוז התשיעי.
בשנה העוקבת מונה לנשיא הזמני של הסנאט.
למבורן כיהן בסנאט של קולורדו עד שנבחר אל הקונגרס של ארצות הברית.
בעוד שבסנאט המדינתי העניק למבורן את חסותו לקיצוצי המסים הגדולה ביותר בהיסטוריה שלקולורדו, ובחמש פעמים רצופות הוגדר בידי הארגון השמרני "Club for Growth" כמקצץ המיסים הבכיר בקולורדו.
ב-16 בפברואר 2006 הודיע ג'ואל הפלי על פרישתו מהקונגרס לאחר עשרים שנה בבית הנבחרים.
בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית תמך הפלי ביד ימינו הוותיק, הועזר הפרלמנטרי לשעבר ג'ף קראנק.
הבחירות נערכו ב-8 באוגוסט 2006, כאשר למבורן ניצח את קראנק וארבעה מועמדים נוספים במירוץ למועמדות המפלגה.
בפריימריז הרפובליקנים עשה שימוש במצע שמרני: התנגדות לבקרת כלי נשק ולהפלות אלא אם נשקפת סכנה לחיי האם, התנגדות למימון פדרלי עבור מחקר בתאי גזע עובריים, ואי-מתן הטבות למהגרים בלתי חוקיים.
בבחירות הכלליות ניצב בפני לוטננט קולונל ג'יי פאווט, מועמד המפלגה הדמוקרטית.
למבורן ניצח בבחירות שהתקיימו ב-7 בנובמבר 2006.
למבורן הוא מהשמרנים שבחברי בית הנבחרים האמריקאי.
ב-2017 הביע למבורן תמיכה בצו נשיאותי 13769 שנחתם בידי הנשיא דונלד טראמפ.
באותה השנה התנגד למבורן למאמציו של יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית פול ראיין לבטל את חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, בתואנה כי ביטול החוק לא מתיר לרפובליקנים חלון הזדמנויות ליצור רפורמה חדשה במערכת הבריאות וכי ביטול החוק מרע עם האמריקאים.
באוגוסט 2020 קרא למבורן לנשיא טראמפ להטיל עיצומים על בכירי הרשות הפלסטינית.
ב-5 בינואר 2024 הודיע בהסכת של השדרן ריצ'רד רנדל בתחנת הרדיו KVOR על כך שלא יתמודד לתקופת כהונה נוספת בבחירות 2024 ועל פרישתו מהקונגרס עם התפזרות הקונגרס ה-118 של ארצות הברית.
דאגלס דניאל קלארק היה רוצח סדרתי אמריקאי אשר הורשע במספר אישומי רצח בלוס אנג'לס, קליפורניה, יחד עם שותפתו לפשע קרול באנדי.
השניים היו מוכרים יחדיו גם בשם "הרוצחים משדרות סאנסט".
נולד בפנסילבניה ב-10 במרץ 1948, לפרנקלין קלארק, קצין מודיעין בחיל הים.
במהלך ילדותו החליפה משפחתו מגורים לעיתים קרובות בשל עבודתו של אביו, ומאוחר יותר טען שבמהלך חייו חי בשלושים ושבע מדינות שונות.
ב-1957 עזב אביו את הצבא לטובת משרה אזרחית והחל לעבוד כמהנדס עבור חברת התחבורה של טקסס, אם כי תפקידו החדש היה בעל אופי דומה לקודמו שכן המשפחה נאלצה להמשיך לנוע בדרכים.
הם התגוררו באיי מרשל במשך זמן מה, שבו לסן פרנסיסקו, קליפורניה, ועברו לגור בהודו.
קלארק נשלח לבית ספר בינלאומי בז'נבה ובהמשך עבר לאקדמיה הצבאית קולבר באינדיאנה, בזמן שאביו המשיך לטייל בעולם.
כשסיים את חוק לימודיו ב-1967 התגייס קלארק לחיל האוויר והוצב בקולורדו ובאוהיו.
לאחר ששוחרר מהצבא שוטט בדרכים לאורך העשור הבא בחייו והתפרנס לעיתים כמכונאי רכב.
לבסוף השתכן בלוס אנג'לס שם מצא עבודה כמפעיל דוד קיטור אצל חברת המים והחשמל של לוס אנג'לס, עד שעזב בפתאומיות.
מיד לאחר מכן מצא עבודה במפעל לייצור סבון בברבנק, אולם פוטר במהרה בשל היעדרויות רבות ואיומים שהטיח כלפי עמיתיו לעבודה.
אחד מהברים באותו אזור בהם ביקר לעיתים קרובות נקרא "נאשוויל הקטנה", ושם פגש קלארק לראשונה את חברתו קרול באנדי.
השניים עברו לגור יחד ב-1980 וגילו שהם חולקים את אותן פנטזיות מיניות אפלות.
קלארק החל להביא זונות לדירה שחלק עם באנדי בכדי שיוכלו לקיים שלישיות.
לאחר מכן גילה התעניינות בשכנתם בת ה-11, ובאנדי עזרה לו לפתות אותה לבוא לביתם בשביל שיוכלו לצלם אותה מדגמנת תנוחות מיניות שונות.
קלארק התדרדר במהרה מפדופיליה וחשף בפני באנדי את רצונו לרצוח ילדה תוך כדי קיום יחסי מין עמה.
הוא שכנע אותה לרכוש עבורו שני אקדחים בטענה כי ברצונו להגשים פנטזיה בה הוא רוצח אישה במהלך קיום יחסי מין עמה, דבר שיאפשר לו להרגיש את ההתכווצויות בתוך איבר מינה בזמן המוות.
ב-31 במאי 1980 רצח קלארק את מרינט קומר, זונה שעבדה לאורך שדרות סאנסט, משם אסף אותה עם רכבו.
הוא ירה בה ארבע פעמים בחזה ומשהחלה לבעוט בו, חתך את בטנה.
גופתה נמצאה כעבור שלושה שבועות באזור מיוער בעמק סן פרננדו.
ב-12 ביוני 1980 סיפר קלארק לבאנדי על שתי נערות שאסף משדרות סאנסט, ג'ינה מרנו בת ה-15 וסינתיה צ'נדלר בת ה-16. הוא שילם לצ'נדלר שלושים דולר כדי שתבצע בו מין אוראלי, וירה לשתיהן בראש.
לאחר מכן לקח אותן למוסך קרוב ששכר, ואנס את גופותיהן.
הוא השליך את הגופות סמוך לכביש ונטורה, שם נמצאו ביום שלמחרת.
באנדי המוטרדת התקשרה למשטרה והודתה שיש בידיה מידע מהימן הנוגע לרציחות, אולם סירבה לזהות את הרוצח.
קלארק אמר לבאנדי שאם מי מהם ייתפס, הוא יהיה זה שישא באשמה בתקווה שהיא תשוחרר לחופשי.
ב-23 ביוני 1980 רצח קלארק שתי זונות, קארן ג'ונס ואקסי וילסון.
הוא פיתה אותן להיכנס לרכבו, ירה בהן, והשליך את גופותיהן במקום בו ייראו לעיני כל, אך לא לפני שערף את ראשה של וילסון, אותו לקח איתו חזרה לביתו.
כשבאנדי נתקלה בראש היא איפרה אותו לפני שקלארק השתמש בו שוב לסיפוק סטיותיו הנקרופיליות.
לאחר יומיים ניקו השניים את הראש היטב ואחסנו אותו בקופסה, אותה השליכו בסמטה חשוכה.
באותו הזמן השתתפה באנדי בהופעות מוזיקליות של ג'ק מארי, מאהבה לשעבר.
בתום אחת ההופעות שוחחו השניים ובשכרותה סיפרה לו באנדי על הדברים שהיא וקלארק עשו יחדיו.
מארי נלחץ ורמז שהוא עשוי לספר על כך למשטרה.
בכדי למנוע תרחיש אפשרי, פיתתה באנדי את מארי להיכנס לרכבה בהזמנה לשכב עמה.
ברגע שנכנס פנימה ירתה בו למוות וערפה את ראשו.
באנדי הותירה מאחוריה רמזים רבים המעידים על מעשיה, וכעבור יומיים נכנעה ללחץ פסיכולוגי מצד עמיתיה לעבודה אשר מצאו את תרמילי הכדורים ברכבה, וסיפרה להם כי רצחה את מארי.
הם הזעיקו את המשטרה והיא התוודתה בחקירתה על כל מעלליה עם קלארק.
קיים חשד כי קלארק רצח נערה לא מזוהה אשר עבדה כזונה בהוליווד.
גופתה התגלתה ב-26 באוגוסט 1980, בניוהול, סנטה קלריטה, קליפורניה.
הנערה נורתה בראשה בזמן שביצעה מין אוראלי בקלארק, שלאחר מכן לקח אותה לאזור מבודד, השעין אותה כנגד רכבו, וקיים יחסי מין עם גופתה.
היא נמצאה לבושה בסווטשירט אדום בלבד.
קלסתר פניה נבנה מחדש על ידי המרכז הלאומי לילדים נעדרים בניסיון לחשוף את זהותה, מאחר שגופה נרקב ושלדה התפרק עד ללא היכר.
לאחר מעצרו של קלארק נמצאו כלי הרצח חבויים במקום עבודתו.
נגד באנדי הוגשו שני אישומי רצח: ג'ק מארי, והנערה הלא מזוהה, אשר לפי הודאתה נכחה במקום בעת רציחתה.
בתמורה לעדותה נגד קלארק קיבלה הסדר טיעון ונידונה לחמישים ושתיים שנות מאסר עד מאסר עולם.
נגד קלארק הוגשו שישה אישומי רצח.
במשפטו הורשה לייצג את עצמו וניסה לקשור את באנדי לכל הרציחות בתואנה כי היה אסיר למניפולציות שלה.
חבר המושבעים לא השתכנע מטיעוניו וב-1983 דן אותו למוות.
קלארק שהה באגף המוצאים להורג עד למותו ב-11 באוקטובר 2023.
דאבלדיי הייתה חברת הוצאה לאור אמריקאית, שהפכה לימים לחטיבה בתוך חברת הוצאה לאור בינלאומית.
היא נוסדה בשם חברת דאבלדיי ומֶקלוּר בשנת 1897, והייתה הגדולה ביותר בארצות הברית ב־1947. היא הוציאה לאור בעיקר יצירות סופרים אמריקאים והפיצה אותן בחנויות משלה.
בשנת 2009 התמזגה דאבלדיי עם קנופף (Knopf Publishing Group) לכדי חברה בשם Knopf Doubleday Publishing Group, שבעצמה הפכה לחטיבה בפינגווין רנדום האוס.
האתר הרשמי של דאבלדיי מציג אותה כמותג (של פינגווין רנדום האוס).
החברה נוסדה בשם Doubleday & McClure Company בשנת 1897 על ידי פרנק נלסון דאבלדיי בשיתוף עם סמואל סידני מקלור.
מקלור ייסד את סינדיקט העיתונים האמריקאי הראשון ב־1884 (סינדיקט מקלור) ואת הירחון "McClure's" ב־1893. אחד מרבי המכר הראשונים שלהם היה "The Day's Work" מאת רודיארד קיפלינג, אוסף סיפורים קצרים שמקמילן פרסם בבריטניה בסוף 1898. על היוצרים הבולטים משנותיה הראשונות של החברה נמנים גם סומרסט מוהם וג'וזף קונרד.
תאודור רוזוולט הבן שימש מאוחר יותר כסגן נשיא החברה.
השותפות הסתיימה בשנת 1900. מקלור וג'ון סנבורן פיליפס, המייסד המשותף של כתב העת מקלור'ס, הקימו חברה בשם "מקלור, פיליפס, ושות'".
דאבלדיי הקים עם וולטר היינס פייג' חברה בשם דאבלדיי, פייג' ושות'.
הרומנים הגזעניים אך רבי המכר של תומאס דיקסון הבן ("The Leopard's Spots", 1902; "The Clansman", 1905) הפכו את ההוצאה ממיזם כושל לאימפריה עסקית.
במקביל, דאבלדיי סייע לדיקסון לפתח את קריירת הכתיבה שלו.
פייג' ודיקסון היו שניהם מקרוליינה הצפונית והכירו אחד את השני בראלי.
בשנת 1910 העבירה דאבלדיי, פייג' ושות' את פעילותה, שכללה תחנת רכבת, לעיירה גארדן סיטי ליד ניו יורק.
המייסד השותף, ותושב גרדן סיטי, וולטר היינס פייג', מונה לשגריר ארצות הברית בבריטניה ב־1916. בשנת 1922 ייסדה החברה את מחלקת הילדים והנוער שלה, השנייה בארצות הברית, עם מיי מאסי בראשה.
בנו של המייסד נלסון דאבלדיי הצטרף לחברה באותה שנה.
בשנת 1927 התמזגה דאבלדיי פייג' עם חברת George H.
Doran, ויצרה את החברה המשותפת Doubleday, Doran, שבאותו זמן הייתה ההוצאה לאור הגדולה ביותר בעולם דובר האנגלית.
בשנת 1944, רכשה דאבלדיי דוראן את המו"ל הרפואי בפילדלפיה Blakiston.
נלסון דאבלדיי התפטר מתפקיד הנשיא, אך המשיך כיו"ר הדירקטוריון עד מותו ב־11 בינואר 1949. דאגלס בלאק נכנס לתפקיד הנשיא מ־1946 עד 1963. כהונתו משכה אנשי ציבור רבים לחברת ההוצאה לאור, כולל דווייט ד.
טרומן, דאגלס מקארתור, רוברט טאפט ואנדרה מאלרו.
בלאק היה מתנגד חריף לצנזורה וחש אחריות כלפי הציבור האמריקאי לפרסם כותרים שנויים במחלוקת.
הוא אף הרחיב את היקף ההוצאה לאור כשפתח שני מפעלי דפוס חדשים; יצר קו מוצרים חדש של ספרי איכות בכריכה רכה, תחת המותג Anchor Books; משיכת מועדוני קריאה חדשים לחטיבת מועדוני הקריאה שלה; פתיחת 30 חנויות קמעונאיות חדשות ב-25 ערים; ופתיחת משרדי מערכת חדשים בסן פרנסיסקו, לונדון ופריז.
בשנת 1947, כבר הייתה דאבלדיי המוציאה לאור הגדולה ביותר בארצות הברית, עם מכירות שנתיות בסך למעלה מ־30 מיליון ספרים.
בשנת 1954, מכרה דאבלדיי את חטיבת Blakiston להוצאת מקגרו-היל.
חתנו של דאבלדיי, ג'ון סרג'נט, היה נשיא ומנכ"ל מ־1963 עד 1978. ב־1964 רכשה דאבלדיי את המו"ל החינוכי Laidlaw.
בשנת 1967 רכשה החברה את Trigg-Vaughn, קבוצה של תחנות רדיו וטלוויזיה שבסיסה בדאלאס, ויצרה את חטיבת Doubleday Broadcasting.
לאחר התרחבות במהלך שנות ה-70 וה-80, מכרה דאבלדיי את חטיבת השידור ב־1986.
נלסון דאבלדיי הבן ירש את ג'ון סרג'נט כנשיא ומנכ"ל מ־1978 עד 1985. בשנת 1976, דאבלדיי קנה את Dell Publishing, מוציא לאור בכריכה רכה.
ב־1980 רכשה החברה את קבוצת הבייסבול הניו יורק מטס.
המטס ניצחו את הבוסטון רד סוקס כדי לזכות באליפות העולם ב־1986 בתחרות של 7 משחקים.
בשנת 1981 קידם דאבלדיי את ג'יימס ר.
המכירות האטו בתחילת שנות השמונים והרווחים ירדו באופן חד.
דאבלדיי הבן הביא את ג'יימס מקלוהן (מהחברה הבת Dell) כדי לעזור לייעל ולפטר.
מקלוהן החליף את דאבלדיי הבן כנשיא ומנכ"ל, ודאבלדיי הבן הפך ליו"ר הדירקטוריון.
בשנת 1986 הייתה דאבלדיי חברת תקשורת בינלאומית משולבת, העוסקת במו"לות בכריכה רכה, מפעילה מועדוני קריאה ובתי דפוס, לצד עסקים בתחום השידור והפרסום.
לחברה היו משרדים בלונדון ובפריז, חברות בת בבעלות מלאה בקנדה, אוסטרליה וניו זילנד, ומיזמים משותפים בממלכה המאוחדת ובהולנד.
נלסון דאבלדיי הבן מכר את חברת ההוצאה לאור לתאגיד ברטלסמן ב־1986 תמורת 475 מיליון דולר, וג'יימס מקלוהן התפטר ב־17 בדצמבר 1986. העסקה לא כללה את קבוצת המֶטְס שרכשו דאבלדיי הבן ובעל מניות המיעוט פרד ווילפון מחברת דאבלדיי אנד קומפני תמורת 85 מיליון דולר.
בשנת 2002, מכר דאבלדיי את חלקו במטס לווילפון תמורת 135 מיליון דולר, לאחר ריב על השווי הכספי של הקבוצה.
לאחר הרכישה מכר תאגיד ברטלסמן את המותג Laidlaw להוצאת מקמילן.
בשנת 1988, חלקים מהחברה הפכו לחלק מהחברה Bantam Doubleday Dell Publishing Group, אשר לימים הפכה לחטיבה של רנדום האוס בשנת 1998. המותג Doubleday שולב בקבוצה עם Broadway Books; המותג Anchor Books שולב עם Vintage Books כחטיבה של Knopf, בעוד שהמותגים Bantam ו־Dell הפכו לקבוצה נפרדת.
בשנת 1990 נמכרו חנויות הספרים של דאבלדיי לתאגיד בארנס אנד נובל.
בשנת 1996 הקימה דאבלדיי הוצאה לאור מתמחה בספרים לנוצרים, ושמה WaterBrook Press.
קנופף הפכה לחלק מתשלובת "פינגווין רנדום האוס".
באוקטובר 2008 פיטרה דאבלדיי כ־10% מהצוות שלה (16 אנשים) בכל המחלקות.
חטיבות מסוימות מתוכה – חטיבת ברודוויי, ספרי דאבלדיי ביזנס, ועוד – הועברו לחברה בשם Crown Publishing Group.
אוקונור סלואן השלישי (עורך בכיר 1960–1977)
מיי מסי (מייסדת מחלקת ספרות ילדים ונוער 1922–1932)
דאג פולק הוא שחקן פוקר אמריקאי אשר זכה ב-3 צמידי אליפות העולם בפוקר, ומוכר כמומחה משחקי אחד-נגד-אחד בטקסס הולדם אשר שיחק באתרי פוקר ברשת תחת השם "WCGRider".
פולק ממקימי אתר "Upswing Poker" ואחד מבעלי חדר הפוקר "The Lodge".
בתחילת דרכו פולק שיחק בוורקראפט 3 בצורה חצי-מקצוענית ואף השתתף במספר תחרויות World Cyber Games, עד שבזמן לימודיו באוניברסיטה הוא נשר והחל לשחק פוקר בצורה מקצוענית.
את צעדיו הראשונים בעולם הפוקר עשה באתר פוקרסטארס, שם שיחק בסכומים קטנים.
ב-2011 הוא החליט להתמקד בעיקר במשחקי אחד-נגד-אחד בטקסס הולדם, וב-2013 נחשב כשחקן האחד-נגד-אחד הטוב בעולם, לאחר שניצח את מי שנחשב כטוב בעולם באותם הימים, בן "Sauce123" סולסקי, באתגר בו שיחקו 15,000 ידי פוקר, שבסופן פולק הרוויח 740,000 דולר ובנוסף 100,000 כחלק מההתערבות בין השניים.
ב-2014 זכה בצמיד אליפות העולם בפוקר הראשון שלו, כאשר ניצח בטורניר אומהה הולדם במתכונת טורבו בעלות כניסה של 25,000 דולר, וזכה בכ-1.6 מיליון דולר.
ב-2015 הקים פולק את אתר "Upswing Poker" יחד עם שותפו ראיין פי.
ב-2016 נכנס לעולם יצירת תוכן כאשר הקים את ערוץ היוטיוב שלו "Doug Polk Poker", בו העלה סרטוני לימוד על משחק הפוקר, וניתוח של ידיים ששודרו בטלוויזיה.
בצמיד אליפות העולם השני שלו זכה ב-2017 בטורניר Tag-Team הראשון מסוגו אשר בו השתתפו מספר שחקנים כקבוצה מתחלפת, יחד עם שותפו ראיין פי.
בצמיד השלישי שלו זכה ב-2017 בטורניר ההתרמה ל-"One Drop Foundation", עם עלות כניסה של 111,111 דולר, בו הרוויח כ-3.7 מיליון דולר.
בספטמבר 2018 פרסם סרטון בו סיפר איך הפך 100 דולר ל-10 אלף דולר במשחק פוקר באינטרנט, שבסופו הסביר על רצונו לפרוש ממשחק פעיל ולהתרכז ביצירת תוכן.
לאחר ריב מתוקשר עם דניאל נגראנו, הציע פולק לנגראנו אתגר בו ישחקו אחד נגד השני עם הימור צד על סך מיליון דולר.
הם החלו לשחק בתחילת 2021, ולאחר ששיחקו כ-25 אלף ידיים, בהם הרוויח פולק כ-1.2 מיליון דולר, הגיעו להסכמה להפסקת האתגר.
ב-2021 עבר פולק להתגורר באוסטין שבטקסס יחד עם אשתו, והוא החל לשחק שוב פוקר בחדרי הפוקר שבעיר.
בינואר 2022 פורסם שפולק רוכש יחד עם אנדרו נימי ובראד אוון, ומספר שותפים נוספים, את חדר הפוקר "The Lodge" שבאוסטין.
ב-2023 הציע פולק אתגר פומבי, בו כל שחקן יוכל לשחק מולו אחד נגד השני עם סכום כניסה של 100 אלף דולר ובלינדים של $200/$400, במשחק שישוחק בחדר הפוקר "The Lodge" וישודר בערוץ היוטיוב של חדר הפוקר.
נכון למרץ 2023, פולק זכה בסך של כ-9.6 מיליון דולר מטורנירי פוקר, כשמתוכם כ-4.5 מיליון דולר בסבב אליפות העולם.
דאג הפאג הוא כלב מפורסם מסוג פאג המתגורר בנאשוויל, טנסי, ארצות הברית עם בעליו לסלי מוסייר.
דאג התפרסם החל מ-2014 ברשתות החברתיות, בהמשך, ב־2016 יצא הספר "דאג הפאג: מלך הפופ", שלווה במסע קידום בינלאומי.
ב-2018 המגזין פורבס ציין את דאג הפאג כחיית המחמד השנייה המשפיעה ביותר.
דאג זכה בשני פרסי בחירת הקהל עבור חיה כוכבת ב-2019 וב-2020.
בשנת 2021 הוא הופיע בקולו האמיתי בסרט המצויר "משפחת מיטשל ומלחמתה במכונות" ששודר בנטפליקס.
בשנת 2022 הוקמה עמותה על שמו העוזרת לילדים הנלחמים במחלת הסרטן ולבני משפחותיהם.
כיום דאג הוא הכלב עם הכי הרבה עוקבים ברשתות החברתיות עם 18 מיליון עוקבים.
לסלי מוסייר, בעליו של דאג, החלה להעלות סרטונים ותמונות שלו לרשתות החברתיות עוד ב-2013, היא עסקה באותה עת בקידום ברשתות חברתיות עבור מספר לקוחות.
כאשר הבינה כי דאג הופך פופולרי יותר ויותר, היא פתחה לו פרופיל אינסטגרם בשנת 2014. עד 2015 הוא כבר נחשב לאחד הכלבים המפורסמים ברשתות החברתיות.
כיום דאג הוא הכלב שזכה למספר העוקבים הגדול ביותר ברשתות החבריות עם למעלה מ-18 מיליון עוקבים.
לדף הפייסבוק של דאג יש למעלה מ-6 מיליון לייקים ו-10 מיליארד צפיות בסרטוני פייסבוק; לחשבון האינסטגרם שלו יש 3.9 מיליון עוקבים, וחשבון הטוויטר שלו הגיע זה ליותר מ-2.6 מיליון עוקבים.
בשנת 2016 הבעלים של דאג, לסלי מוסייר, חיברה ספר שהפך בהמשך לרב מכר של הניו יורק טיימס בשם "דאג הפאג: מלך תרבות הפופ".
לאחר יציאת ספרה, מוסייר לקחה את דאג למסע ספרים בינלאומי עם עצירות באנגליה, צרפת וארצות הברית.
כדי ללוות את ספרה, מוסייר הוציאה שורה של לוחות שנה וקו של ביגוד של דאג הפאג.
בהמשך יצא הספר" דאג הפאג: מלך האינטרנט" ועוד סדרה של ספרים המתאימה לילדים קטנים יותר.
ספר הילדים הראשון של דאג יצא לאור בהוצאת "סקולסטיק" בספטמבר 2019.
דאג הופיע בפרסומות רבות בארצות הברית בין השאר עבור Truth, Febreze, Home Goods, Sabra ו-Pedigree Petfoods.
ב־2016 הופיע בקליפ של פול אאוט בוי "Irresistible" עם הזמרת דמי לובאטו, ב־2017 הוא הופיע בקליפ של קייטי פרי "Swish Swish", עוד ב-2017 הופיע בקליפ של הלהקה DNCE שנקרא "Kissing Strangers".
בשנת 2021 סיפק את קולו לסרט "משפחת מיטשל ומלחמתה במכונות" של "אולפני ההנפשה של סוני" וחברת "נטפליקס".
במהלך שנחשב כראשון לסרט אנימציה, דאג הפאג, שהיה כבר פופולרי ברשתות החברתיות, סיפק את ה"קול" למונצ'י, הדמות המצוירת שהתבססה על כלב ילדותו של הבמאי מייק ריאנדה "מונצ'יצ'י".
בעוד שהיוצרים שקלו במקור להשתמש בשחקני קול אנושיים עבור מונצ'י כפי שנעשה בדרך כלל, הם רצו להפוך את הסרט לאותנטי ככל האפשר וחיפשו את הבעלים של דאג על מנת שתאפשר להם להשתמש בנביחות שלו ובצלילים אחרים שלו עבור הסרט.
בסרט מופיע דאג בנביחותיו, נחירותיו ועוד צלילים כלביים אחרים.
הסרט היה מועמד לפרס האוסקר.
בשנת 2017 בכנס הקומיק קון של וורנר ברדרס בסן דייגו דאג "ראיין" את שחקני הסדרה "ריברדייל".
דאג הופיע עם סלבריטאים שונים וגם הופיע בפסטיבלי מוזיקה, והקרנות בכורה של סרטים.
בין המפורסמים שהצטלמו עם דאג ניתן למנות את שאקירה, אד שירן, ג'סטין ביבר, בילי אייליש, ג'ון לג'נד, קול ספראוס, ברנדון יורי, פיודיפאי ושחקנים מהסדרה דברים מוזרים של נטפליקס.
בשנת 2019, ראש עיריית נאשוויל, טנסי הכריז על 20 במאי כ"יום דאג הפאג" בעיר.
דאג סולסטד (בנורווגית: Dag Solstad; 16 ביולי 1941 – 14 במרץ 2025) היה סופר נורווגי, סופר סיפורים קצרים ומחזאי, שיצירותיו תורגמו ל-20 שפות.
סולסטד חיבר כמעט 30 ספרים, והוא היה הסופר היחיד שזכה שלוש פעמים בפרס מבקרי הספרות של נורווגיה.
בין הפרסים הנוספים בהם זכה: פרס מאדס ויל ניגורד בשנת 1969, פרס הספרות של המועצה הנורדית בשנת 1989 עבור "Roman 1987", ופרס בראגה בשנת 2006 עבור "Armand V".
סולסטד נולד בסנדפיורד לאולה מודאל סולסטד, סוחר במקצועו, ולרגנה סופי טבייטן.
לאחר שקיבל את ה-examen artium , עבד כמורה בקאבלווג וכעיתונאי בעיתון "Tiden".
לאחר מכן למד באוניברסיטת אוסלו, שם היה שותף בכתיבה למגזין הספרותי "Profil".
סולסטד החל את דרכו הספרותית בשנת 1965 עם "Spiraler", אוסף סיפורים קצרים שהושפע מספרות מודרניסטית, ובשנה שלאחר מכן הפך לסופר במשרה מלאה.
בשנת 1967 פרסם את ספרו השני, אוסף הטקסטים "Svingstol".
בסוף שנות ה-60 הושפע רבות מהסופר הפולני הגולה ויטולד גומברוביץ' ומהמחשבה המבנית שלו, והציג את רעיונותיו במגזין הספרותי בשנת 1968.
סולסטד פרסם את הרומן הראשון שלו בשנת 1969, "Irr!
בשנות ה-70 היה חבר במפלגת הפועלים הקומוניסטית שהייתה מפלגה מאואיסטית.
נושאים פוליטיים בולטים בכמה מיצירותיו מתקופה זו, כגון הרומן "Arild Asnes, 1970" שפורסם בשנת 1971.
היסטוריון הספרות אויסטין רוטם זיהה ארבעה שלבים ביצירתו של סולסטד עד שנת 1997. השלב המודרניסטי (1965–1971) הוחלף בשלב הריאליסטי (1974–1980), בו היה פעיל פוליטית.
השלב השלישי (1980–1990) מאופיין בהתנצלות עצמית.
בשנת 1982 פורסם הרומן Gymnaslærer Pedersens beretning om den store politiske vekkelse som har hjemsøkt vårt land, העוסק במורה פעיל פוליטית בעיר לרוויק בראשית שנות ה-70; בשנת 2006 עובד הרומן לסרט בשם "Gymnaslærer Pedersen", בבימויו של האנס פטר מולנד.
מספר מיצירותיו המאוחרות של סולסטד משלבות אלמנטים של אוטוביוגרפיה בדיונית, כאשר המחבר עצמו מופיע כדמות או מאורעות מנעוריו משתלבים בעלילה.
נישואיו הראשונים היו לארנה איירן אספ בשנת 1968. בין השנים 1983–1990 היה נשוי לטונה אליזבת מלגורד.
בשנת 1995 נישא לעיתונאית תרזה ביורנבו, ובכך הפך לחתנו של הסופר ינס ביורנבו .
סולסטד חילק את זמנו בין ברלין לבין שכונת סקילבק באוסלו.
עם הסופר עמית ג'ון מישלט, סולסטד פרסם ספר לאחר כל אחד מהמונדיאלים של פיפ"א ב-1982, 1986, 1990, 1994 ו-1998. הוא גם היה מסאי, בעיקר במהלך שנות ה-60 וה-70. חיבוריו מתקופה זו מתפרסמים באוסף (1981), ומאמרים מהעשור הבא ב (1993).
פטר הנדקה, קרל אובה קנאוסגורד ופר פטרסון, שלושה סופרים בני זמננו, מעריכים את סולסטד מאוד בשל הצטיינותו הספרותית.
המגזין הספרותי "The Paris Review" השווה את מעמדו של סולסטד בספרות הנורווגית למעמדו של פיליפ רות בספרות האמריקאית ומעמדו של גינטר גראס בספרות הגרמנית; עם מותו, כינה אותו ראש הממשלה יונס גר סטרה אחד מהסופרים הנורווגים המשמעותיים ביותר בכל הזמנים.
רומן 11, ספר 18, (2016), מנורווגית: דנה כספי, הוצאת ידיעות ספרים
ביישנות וכבוד, (2025), מנורווגית: דנה כספי, הוצאת הקיבוץ המאוחד
1969: הקדש של מאדס וויל ניגור
1969: פרס המבקרים הנורווגיים לספרות, עבור Irr!
1989: פרס המועצה הנורדית לספרות
1992: פרס המבקרים הנורווגיים לספרות, עבור "רומן 11, ספר 18"
1998: פרס כבוד בפרס בראג'
1999: פרס המבקרים הנורווגיים לספרות, עבור "T.
2017: הפרס הנורדי של האקדמיה השוודית
דאגלס טולינו הוא פקיד ממשל אמריקאי שמכהן כ החל מ-24 במרץ 2025. הוא חבר מועצת המנהלים של שירות הדואר של ארצות הברית, מאז מאי 2021 שימש כסגן המנהל הכללי של הדואר, ומאז נובמבר 2020 מנהל משאבי האנוש הראשי של הארגון.
טולינו סיים לימודי תואר בוגר אוניברסיטה במנהל עסקים באוניברסיטת המדינה קנט שבאוהיו.
ב-1980 החל טולינו את הקריירה שלו בשירות הדואר של ארצות הברית כמנהל בשיקגו.
ב-2005 הוא היה לסגן נשיא הארגון ליחסי עבודה.
הוא היה אחראי על המשא ומתן על חוזים קיבוציים, ועל מנהל הבוררות.
בנובמבר 2020 הוא היה למנהל הראשי למשאבי אנוש, ובמאי 2021 מונה כסגן המנהל הכללי על ידי המנהל הכללי של דואר ארצות הברית לואיס דג'וי.
ב-24 במרץ 2025 עם התפטרותו של דג'וי, מונה טולינו כמנהל הכללי בפועל של שירות הדואר.
באפריל אותה שנה הוא נשא את הנאום הראשי בפורום הדואר הלאומי.
דאג וייט הוא רוקח וטייס חובב אמריקני שהתפרסם כשהצליח להנחית מטוס קינג אייר B200 ב־12 באפריל 2009 לאחר שהטייס מת מהתקף לב, ובכך הציל את חייו ואת חיי משפחתו.
וייט היה בעל רישיון טיס פרטי בסיסי עם ניסיון מוגבל במטוסי צסנה קלים בלבד, ללא הכשרה במטוסים מורכבים.
זה אחד המקרים הבודדים הידועים בעולם התעופה על נוסע שהנחית מטוס ללא הכשרה מוקדמת.
דאג וייט נולד ב־1953 בארציבלד, לואיזיאנה.
הוא עבד כרוקח והקים את חברת ההשכרה White Equipment Leasing LLC.
הוא נשוי לטרי, ולזוג שתי בנות – מגי ובילי.
בשנת 1990 קיבל רישיון טיס פרטי אך חדל לטוס זמן קצר לאחר מכן.
רק כעבור כ־18 שנה חזר לטיסה, צבר כ־150 שעות במטוסי צסנה 172 חד־מנועיים, אך לא התנסה במטוסים דו־מנועיים או מורכבים.
כ-10 דקות לאחר ההמראה ממרקו איילנד, פלורידה, במהלך הטיסה חזרה מהלוויה של ג'ף, אחיו של דאג, הטייס ג'ו קאבוק התמוטט ומת.
המטוס טיפס דרך גובה 7,000 רגל, וייט, שישב במושב הימני בתא הטיס, הבין שהוא היחיד שיכול להציל את המשפחה.
אף על פי שלא היה לו ניסיון במטוסי קינג אייר, וייט הכריז על מצב חירום לבקרת התעבורה האווירית של מיאמי שהטייס מת.
וייט הכריז על מצב חירום וקיבל סיוע מבקרי טיסה ומדריך מנוסה בקינג אייר שהנחו אותו מרחוק.
לאחר כשעה הצליח להנחית בבטחה את המטוס בפורט מיירס, פלורידה.
האירוע זכה לחשיפה נרחבת, ובשנת 2010 בקרי הטיסה קיבלו את מדליית הבטיחות הגבוהה ביותר של האגודה הלאומית של בקרי התעבורה האווירית .
כמו כן בעקבות האירוע השלים וייט הכשרות טיסה מתקדמות, כמו רישיון רב־מנועי, רישיון מסחרי ואישור לטיסות בקינג אייר.
בהמשך הקדיש את כישוריו לטיסות התנדבותיות, כולל סיוע בהאיטי ובליז והטסת חיילים פצועים לבתי חולים בארצות הברית.
בשנת 2023 יצא סרט המבוסס על סיפורו, "על כנפי מלאכים ותפילה", בכיכוב דניס קווייד.
דאגלס נואל אדמס היה סופר מדע בדיוני אנגלי.
ידוע כמחבר סדרת ספרי "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה".
בגיל 26 כתב אדמס סדרת 20 תסכיתי רדיו בשם מדריך הטרמפיסט לגלקסיה, ששודרו ברשת ה-BBC האנגלית בשנת 1978. פרקי הסדרה הפכו לספר בשם זה, שיצא לאור ב-12 באוקטובר 1979. הספר הצליח מאוד והפך לסדרת ספרי מדע בדיוני מהמצליחות בעולם.
הספר השני בסדרה המסעדה שבסוף היקום הופיע בדיוק שנה לאחר מכן, באוקטובר 1980, והספר השלישי החיים, היקום וכל השאר יצא באוגוסט 1981.
ב-1981 הופקה ב-BBC סדרת טלוויזיה בת שישה פרקים באותו שם המבוססת על סדרת התסכיתים.
בנוסף, כתב אדמס שני ספרים בסדרת עלילותיו של הבלש ההוליסטי, דירק ג'נטלי, ושני ספרים נוספים בסדרת מדריך הטרמפיסט לגלקסיה, "היו שלום ותודה על הדגים" (1984) ו"לא מזיק ברובו" (1992), החלק החמישי והאחרון.
אדמס פעל למען איכות הסביבה, ובפרט למען מינים נעלמים.
במסגרת פעילות זו, כתב את הספר "הזדמנות אחרונה לראות".
אדמס נולד ב-11 במרץ 1952 בקיימברידג' שבבריטניה.
אדמס, שהיה ידוע בכינוי DNA (ראשי התיבות של שמו), התגאה בעובדה שנולד שנה בלבד לפני שווטסון וקריק גילו את מבנה ה-DNA באותה עיר.
המצב הכלכלי של משפחתו של אדמס היה "גרוע למדי", והם עברו מקיימברידג' לפאתי מזרח לונדון שישה חודשים לאחר הולדתו.
לאחר גירושיי הוריו (ג'אנט אדמס וכריסטופר דאגלס אדמס) בשנת 1957, עבר אדמס יחד עם אחותו סוזן, אמו והוריה של אמו, לברנטווד שבאסקס.
סבתו של אדמס הפכה את ביתה למקלט לבעלי-חיים פצועים, שלפי דבריה הזיקו לאדמס, וגרמו לו להתקפי חום ואסתמה.
ב-1959 התחיל ללמוד בבית הספר ברנטווד, ונחשב לתלמיד מבריק.
עם זאת אמר: "ימי בית הספר זכורים לי במעורפל.
הם היו הדבר שהתרחש ברקע, כשאני ניסיתי להקשיב לביטלס".
הגורם השני שהשפיע על אדמס היה מונטי פייתון.
אחרי שנים של האזנה לתוכניות רדיו שלהם, הוא מתאר כהתגלות דתית את הרגע שבו הבין "שאנשים אינטליגנטיים יכולים להתבטא דרך צחוק - ובו בזמן להשתטות עד מאוד".
כאשר היה בן 13, התחתנה אמו בשנית, ועברה לגור בדורסט.
בעקבות עזיבתה הפך אדמס מתלמיד יום בבית הספר לתלמיד פנימייה.
את חייו בפנימייה תיאר כך: "נראה לי שהם מבלים יפה (תלמידי הפנימייה), ואכן נהניתי מאוד מחיי בפנימייה.
יש בי חלק שאוהב לחשוב בחיבה על הפן המתבודד והמורד שבי, אבל מדויק יותר לומר שאני אוהב להתחכך כנגד איזה ממסד חמים ונעים.
אין טוב מכמה איסורים שאפשר לבעוט בהם בנוחות."
חלק מכתביו המוקדמים של אדמס התפרסמו בזמן לימודיו, בבית הספר שבו למד (כגון מחזה סוף סמסטר שכונה "Doctor Which", והיווה סאטירה לסדרה "Doctor Who").
במסגרת בית הספר העניק לו המורה שלו לאנגלית, פרנק הלופורד, 10 מתוך 10 בכתיבה יצירתית.
היה זה ה-10 מתוך 10 הראשון שנתן במשך כל קריירת הלימוד שלו.
אדמס אמר שהוא זכר זאת במשך כל חייו, ושהדבר עזר לו להתמודד עם מחסומי כתיבה בהמשך.
בגיל 16 העלה אדמס עם כמה מחבריו את המחזה "יוליוס קיסר".
לאחר ההופעה, התבדח אדמס על גובהו (אדמס התנשא לגובה של 1.83 מטר כבר בגיל 12, והפסיק לגדול כאשר היה בגובה של 1.96), ואמר שעדיף היה לו אחת הדמויות הייתה אומרת במקום המשפט: "ניפגש מתחת למגדל השעון", את המשפט: "ניפגש מתחת לאדמס".
בשנת 1971, לאחר התיכון, עבר אדמס לאוניברסיטת סנט ג'ון בקיימברידג'.
אדמס טען שבחר באוניברסיטה זו בעקבות אהבתו למונטי פייתון, ורצונו להצטרף ל-Footlights Dramatic Club בו היו בעבר כמה וכמה סופרים אנגלים.
לאחר שלא הצליח להתקבל למועדון, התחיל לכתוב ולהופיע בהצגות תיאטרון עם ויל אדמס (אין קשר משפחתי) ומרטין סמית'.
ביחד הם הקימו קבוצה בשם אדמס-סמית'-אדמס.
לאחר מספר הופעות התקבל אדמס למועדון.
בשנת 1974 סיים אדמס תואר ראשון בספרות אנגלית.
בשנת 1974, התפרסמו חלק מהדברים שכתב בזמן האוניברסיטה (לאחר עריכה), בטלוויזיה, בערוץ ה-BBC2. באותה שנה, עלתה בלונדון גרסה של ההצגה.
גרהאם צ'אפמן, גיבור הילדות של אדמס וחבר בצוות מונטי פייתון, ראה את ההצגה ויצר איתו קשר.
כשנפגשו ביקש צ'אפמן מאדמס עזרה בסיום תסריט שהיה צריך לגמור עד הצהריים.
נוצרה ביניהם שותפות כתיבה קצרה, במהלכה, בין השאר, הרוויח אדמס זכויות כתיבה על הפרק ה-45 בסדרה "הקרקס המעופף של מונטי פייתון".
הוא הרוויח את זכויות הכתיבה בזכות טיוטה שכונתה "Patient Abuse", ומספרת על אדם שנדקר על ידי אחות, וכאשר הוא מגיע אל הרופא שלו, בעודו מדמם מהבטן, זה נותן לו למלא מספר טפסים לפני שהוא מתחיל בניתוח (מכאן הוא לקח גם את הבדיחה על "הווגונים" בהמשך).
אדמס עזר גם לתכנן את הפוסטר לסרט "מונטי פייתון והגביע הקדוש".
בנוסף, היו לאדמס שתי הופעות קצרות בעונה הרביעית של הסדרה של מונטי פייתון.
פעם אחת, בתחילת פרק 42, בתפקיד רופא לבוש מסכה, ופעם שנייה, בפרק 44, כשהוא מעמיס טילים על עגלה הנהוגה בידי טרי ג'ונס.
בשנת 1975, אחרי שנפרד מצ'אפמן, נתקל אדמס בקשיים במכירת הדברים שכתב.
הוא המשיך לכתוב מערכונים, אבל לא הצליח להתפרנס מכך.
כתוצאה מהקושי להתפרנס כתסריטאי, עבד אדמס במגוון עבודות שונות ומשונות, כגון מנקה לולי תרנגולות, ושומר ראש של משפחתו של אחד משליטי קטר (עבודה אליה הגיע בעקבות מודעה בעיתון).
בזמן העבודה כשומר ראש לקה אדמס בדיכאון, וכשנסע לבקר את אמו בחג המולד, נשאר אצלה במשך שנה.
ב-1978 יצאה סדרת הרדיו של מדריך הטרמפיסט לגלקסיה.
ב-1979 יצאה גרסת הספר לתסכיתים.
ב-1980 יצאה גרסה חדשה לתסכיתי הרדיו, יחד עם הספר "המסעדה שבסוף היקום", ספר המשך ל"מדריך".
בשנים אלו כתב את הסיפורים "כוכב הפיראטים", "עיר המוות" (יחד עם גראהם ויליאמס) ו"שאדה" (שמעולם לא הופק) לסדרת המד"ב דוקטור הו.
למרות כל הספרים המצליחים בשנות השמונים מצבו הכלכלי הידרדר.
הוא הפסיק להפיק הנאה מהכתיבה, והתחיל להתעניין בגאדג'טים ובמאבק למען איכות הסביבה.
לפי דבריו, הסיבה להתדרדרות הכספית היא זאת: "משלמים לך המון ואתה לא מרוצה, הדבר הראשון שאתה עושה הוא לקנות דברים שאתה לא צריך ולא רוצה - ובשביל זה אתה צריך עוד כסף".
ב-1981 יצא "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה" כסדרת טלוויזיה, אבל היא לא הצליחה כמצופה.
ב-1983 יצא הספר "The Meaning of Liff", שנכתב בעקבות משחק שנהג לשחק עם ג'ון לויד.
במהלך המשחק, כל אחד אומר שם של עיר, והאדם השני צריך להמציא משמעות לאותה מילה (כך למשל, משמעות המילה "woking" היא "התחושה שאתה מרגיש כשאתה עומד במטבח ותוהה למה בדיוק באת לשם").
ב-1984 הוא סיים את "היו שלום ותודה על הדגים", הספר הרביעי בסדרת ה"מדריך".
באותה שנה יצא גם משחק מחשב לפי הסיפור של מדריך הטרמפיסט.
ב-1987 וב-1988 יצאו שני הספרים בסדרת דירק ג'נטלי, "סוכנות הבילוש של דירק ג'נטלי" ו"שעת התה הארוכה והאפלה של הנפש".
ב-1987 הוציא אדמס משחק מחשב בשם "בירוקרטיה".
ב-1990 הוא הוציא לאור את "הזדמנות אחרונה לראות" ספר העוסק בחיות נכחדות, ובמסעו של אדמס מטעם ה-BBC, יחד עם הזואולוג מארק קרווארדיין, לראות אותן בפעם האחרונה.
ב-1992 יצא "לא מזיק ברובו", הספר החמישי בטרילוגיה של מדריך הטרמפיסט לגלקסיה.
באמצע שנות ה-90 הפסיק לכתוב מכיוון שלפי דבריו: "נתקעתי לגמרי באמצע כתיבת רומן, ואפילו שזה נשמע כפוי טובה, המחשבה שאצטרך לחתום על אינספור ספרים עוררה בי כעס ודיכאון".
ב-1997 הוציא משחק מחשב בשם "ספינת החלל טיטניק".
ב-2002 יצא ספרו האחרון "סלמון הספק", שהורכב מקטעים שונים שכתב במהלך חייו, כולל חלק מתוך הספר השלישי של "דירק ג'נטלי" אותו מעולם לא סיים לכתוב.
אדמס היה אתאיסט, ואף על פי שלא ביטא עמדה זו בפירוש ב"מדריך הטרמפיסט לגלקסיה", ניתן לזהות בחלקים מכתיבתו עיסוק משועשע ולעיתים אירוני בענייני אלוהים ודת.
אדמס נישא ב-1991 לפרקליטה ג'ין בלסון, וב-1994 נולדה לזוג בת.
דאגלס אדמס נפטר ב-11 במאי 2001 מהתקף לב.
ב-9 במאי 2001, יומיים בלבד לפני מותו הפתאומי, נקרא אסטרואיד, אשר התגלה כבר ב-7 בפברואר 1998, על שם הגיבור המבולבל מסדרת מדריך הטרמפיסט לגלקסיה, ארתור דנט (שמו המדעי של האסטרואיד - 18610 Arthurdent).
ב-25 בינואר 2005, פרסם האיגוד האסטרונומי הבינלאומי רשימת גרמים שמימיים חדשים, הכוללת אסטרואיד חדש על שם דאגלס אדמס.
שמו המדעי הוא 2001 DA42 אשר תואם את שנת הפטירה שלו, ראשי התיבות של שמו, והמספר הגורלי - 42.
ב-25 במאי חל יום המגבת לזכרו של אדמס, תאריך שנקבע כשבועיים לאחר תאריך פטירתו.
ביום זה מעריצי הסופר ומוקירי זכרו לוקחים עימם מגבת לכל מקום שאליו הם הולכים.
מקור המנהג בסדרת מדריך הטרמפיסט לגלקסיה, בה מתוארת המגבת כפריט בעל השימוש הרב ביותר שטרמפיסט יכול לשאת עמו בעת שיטוטיו ברחבי הגלקסיה.
ב-2006 הקדיש הביולוג והסופר ריצ'רד דוקינס את ספרו רב המכר "יש אלוהים?" לזכרו של אדמס.
קולדפליי הקדישו את השיר 42 לזכרו של דגלס אדמס.
שלושת הספרים הראשונים בסדרה תורגמו לעברית על ידי מתי ונגריק ודנה לדרר; שני האחרונים תורגמו על ידי גבי פלג.
לאחר מותו השלים אואן קולפר ספר סיום לסדרה מתוך כתבי היד של אדמס, שמו של הספר הוא "ועוד משהו".
הספר תורגם לעברית על ידי עמנואל לוטם.
כל הספרים בסדרה יצאו לאור בהוצאת "כתר".
The Meaning of Liff (עם ג'ון לויד): בספר מופיעים שמות של יישובים, בעיקר באיים הבריטיים אך לא רק בהם, וניתנת להם משמעות חדשה, כך שישמשו לתיאור רעיונות שלא זכו למילה משלהם בשפה.
The Deeper Meaning of Liff (עם ג'ון לויד): גרסה מורחבת של The Meaning of Liff, ובה גם היישוב Ashdod (הלא הוא אשדוד), ששמו נבחר לתאר כל עצם שבו מעשן מקטרת מקיש במקטרתו כדי לרוקנה מאפר הטבק (אפר, באנגלית Ash).
הזדמנות אחרונה לראות (יחד עם מארק קרווארדיין): עוסק במינים הנמצאים בסכנת הכחדה.
תרגום לעברית: ירון בן עמי, הוצאת ידיעות אחרונות, 2004.
סלמון הספק: תופסים טרמפים בגלקסיה בפעם האחרונה, תרגמה מרב זקס-פורטל, הוצאת כתר, 2005.
ספינת החלל טיטניק, משחק מחשב שנוצר ונכתב על ידי אדמס.
ספינת החלל טיטניק, ספר שנכתב על ידי טרי ג'ונס ועלילתו מתבססת על משחק המחשב באותו השם.
מדריך הטרמפיסט לגלקסיה: הסרט, המבוסס על עלילתו של הספר הראשון בסדרת "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה" יצא לאקרנים בארצות הברית, ב־29 באפריל 2005, ובישראל ב־12 במאי 2005.
בשנת 2009 פורסם הספר ועוד משהו...
שנכתב על ידי אואן קולפר באישור אלמנתו של אדמס.
מדובר בחלק שישי לסדרת ספרי מדריך הטרמפיסט לגלאקסיה.
בשנת 2016 הופיע עיבוד טלוויזיוני לסדרת הספרים סוכנות הבילוש של דירק ג'נטלי שהופק והופץ על ידי נטפליקס, על ידי BBC אמריקה (חברה-בת של ה-BBC) ומספר חברות נוספות.
יוצר הסדרה הוא מקס לנדיס.
עונה שנייה לסדרה הופצה במהלך 2017.
דאגלס קארל אנגלברט היה ממציא אמריקאי שנודע בין השאר כממציא עכבר המחשב.
הוא היה חלוץ בממשקי אדם-מחשב, GUI, היפרטקסט ורשתות מחשבים.
לאנגלברט הוענק פרס טיורינג בשנת 1997 ומדליית בנג'מין פרנקלין בשנת 1999.
אנגלברט נולד בפורטלנד שבאורגון, השני מבין שלושה ילדים להורים ממוצא גרמני, שוודי ונורווגי.
משפחתו התגוררה בפורטלנד עד מות אביו, כאשר היה בן 9 או 10 עברו לכפר Johnson Creek.
את לימודיו התיכוניים סיים בפורטלנד בתיכון על שם פרנקלין ב-1942. הוא למד תואר ראשון בהנדסת חשמל באוניברסיטת המדינה של אורגון.
באמצע לימודיו, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, זומן אנגלברט לחיל הים האמריקאי ושירת שנתיים בפיליפינים בתור טכנאי מכ"ם.
על אי קטן בבקתה הוא קרא לראשונה מאמר של וניבר בוש "As We May Think", אשר השפיע עליו רבות.
לאחר המלחמה חזר לאורגון וסיים את לימודיו בשנת 1948.
בשנת 1955 סיים את עבודת הדוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בעת זו היה גם חבר באחווה "Sigma Phi Epsilon", ולאחר מכן הוועדה הלאומית לאווירונאוטיקה שכרה אותו למרכז המחקר על שם אמס (Ames Research Center), שם עבד עד שנת 1951. כסטודנט בברקלי סייע בבניית המחשב הדיגיטלי של קליפורניה, CLADIC.
עבודת הגמר שלו הובילה לרישום של מספר פרויקטים, ולאחר סיום התואר השני הוא נשאר בברקלי במשרת עוזר מרצה במשך שנה, אך לבסוף עזב כי גרס שלא יממש את מטרותיו שם.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 היה מעורב בפיתוח ARPANET - רשת מחשבים הראשונה בעולם שהופעלה ב-29 באוקטובר 1969. בשנת 1970 קיבל פטנט על התקן שהיה יכול לתת מיקום על צג המחשב: עכבר.
הוא לא קיבל תמלוגים על המצאת העכבר, מכיוון שתוקף הפטנט פג בשנת 1987, לפני שהמכשיר נכנס לשימוש רחב.
מסיבות שונות, במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 הפסיק אנגלברט את עבודתו בחברות המובילות בתחום המחשבים.
ביולי 2013 נפטר אנגלברט בגיל 88 בביתו באתרטון (Atherton) שבעמק הסיליקון, קליפורניה, בשל אי-ספיקת כליות.
בשנותיו האחרונות היה מאובחן גם באלצהיימר.
הקריירה של אנגלברט החלה לצמוח בשנת 1951, כאשר התארס והגיע למסקנה כי מבחינתו לא היו לו מטרות מלבד קבלת השכלה טובה והשגת עבודה מכובדת.
לאחר כמה חודשים הוא הגיע להחלטה שהוא ימקד את עבודתו בניסיון לשפר את העולם.
כל ניסיון רציני לשנות את העולם ידרוש עבודה קבוצתית.
המפתח להצלחה הוא רתימת המוחות העובדים על הפרויקט למציאת פתרונות אפקטיביים.
אם תצליח לשפר את רמת העבודה בצוות בעצם תתרום לכל ההתפתחות העולמית לפתרון בעיות חשובות.
מחשבים יכולים להיות הכלי שיאפשר לנו לעשות פריצת דרך זו.
בשנת 1945 קרא אנגלברט את מאמרו של וניבר בוש "As We May Think", הקורא לאפשר הפצת ידע לציבור הרחב, ומאמר זה השפיע עליו רבות.
דאגלס קרא גם מאמר בנוגע למחשבים ("טכנולוגיה שהופיע לא מזמן"), ומניסיונו כטכנאי מכ"ם ידע שאפשר לנתח מידע ולהציג אותו על מסך.
מאותו רגע הייתה מטרתו ליצור את היכולת לשיתוף רעיונות דרך המחשב על מנת לעבוד כקולקטיב על פתרונות יצירתיים, בזמן שמחשבים נוצלו על מנת לפתור בעיות מתמטיות.
לאחר סיום הדוקטורט בברקלי ב-1955, פתח סטארט אפ בשם "Digital Techniques", על מנת לייחצן את המחקר שלו על אביזרי אחסון.
שנה לאחר מכן החליט לממש את חלומו משנת 1951 להתחיל במחקר מדעי.
בשנת 1957 החל לעבוד במכון המחקר של אוניברסיטת סטנפורד השוכן במנלו פארק.
תחילה עבד תחת הדרכתו של יואיט קראיין על מכשירים מגנטיים ואלקטרוניקה מיניאטורית.
בהמשך הפכו אנגלברט וקראיין הפכו לחברים אישיים.
ב-SRI International רשם אנגלברט כתריסר פטנטים, ובשנת 1962 פרסם דוח על המחקר המתוכנן שלו "Augmentation Research Center", ונהיה הכוח המניע מאחורי העיצוב והפיתוח של מערכת האון ליין, "NLS".
אנגלברט והקבוצה שלו פיתחו ממשק משתמש כגון מסך ממופה ביטים והעכבר.
רבים מרעיונותיו פותחו על ידו לממשק משתמש באמצע שנות ה-60, הרבה לפני המצאת המחשב הביתי.
בשנת 1967 ביצע אנגלברט רישום לפטנט על עכבר מעץ העובד על שני גלגלי מתכת אשר פיתח עם ביל אינגליש, ובשנת 1970 הפטנט אושר.
כמה שנים לפני כן תואר העכבר בתור "סמן למסך על ידי צירי X ו-Y", ולאחר מכן סיפר אנגלברט כי הכינוי "עכבר" הופיע בגלל צורת המכשיר וכן עקב החוט, שנראה כמו זנב.
קבוצתו גם קראה לסמן על המסך "ג'וק", אך לבסוף כינוי זה לא נכנס לשימוש.
אנגלברט לא קיבל כסף על המצאת העכבר.
SRI רשמו את הפטנט על העכבר.
אך לא היה להם מושג מה שוויו האמיתי.
לאחר מספר שנים הם מכרו את הפטנט לחברת אפל בכ-40,000 דולר.
אנגלברט הציג רעיונות נוספים להמצאות בשנת 1968 במצגת שלימים זכתה לכינוי "אם כל המצגות".
דאגלס A-4 סקייהוק (Skyhawk; מאנגלית: נץ השמיים), הוא מטוס תקיפה חד מושבי המשמש בעיקר לסיוע לכוחות קרקע, שיוצר על ידי חברת דאגלס איירקראפט קומפני ובהמשך מקדונל-דאגלס (כיום בואינג).
המטוס פותח בעקבות לקחים ממלחמת קוריאה ותוכנן לשירות בצי ארצות הברית מעל גבי נושאות מטוסים ובחיל הנחתים של ארצות הברית.
A-4 סקייהוק הוא מטוס חד מנועי, חד מושבי, בעל כנף דלתא שלכתחילה סומל A4D על פי שיטת הסימול בצי עד 1962.
משקל ההמראה המקסימלי של המטוס הוא 11,100 ק"ג ומהירותו המקסימלית היא 970 קמ"ש.
למטוס חמש עמדות לתליית חימוש, עליהן ניתן לשאת מגוון טילים, פצצות וסוגי חימוש אחרים.
למטוס יכולת גם לשאת חימוש גרעיני, אותו ניתן להטיל בפרופיל טיסה הכולל טיסה נמוכה ועלייה לגובה לפני הטלת החימוש.
לכתחילה הונע המטוס במנוע טורבו סילון מדגם רייט J65. בדגמים המתקדמים יותר, מ-E והלאה, הוחלף מנוע המטוס למנוע פרט אנד ויטני J52.
המטוס טס לראשונה בשנת 1954. עד שנת 1975, שנת הפסקת הייצור, יוצרו כ-3,200 מטוסים, מתוכם 555 מטוסים מדגם הדו-מושבי.
המטוס השתתף במלחמת וייטנאם, מלחמת ההתשה, מלחמת יום הכיפורים, מלחמת לבנון הראשונה ומלחמת פוקלנד.
בעשור השני של המאה ה-21, 60 שנה לאחר תחילת ייצורו, עדיין משרתים מטוסי סקייהוק בחילות אוויר שונים ברחבי העולם, ובכלל זה בנושאת המטוסים של הצי הברזילאי, סאו פאולו.
מטוס הסקייהוק תוכנן על ידי המהנדס הראשי של חברת דאגלס איירקראפט, אד היינמן (Heinemann), בהתאם לדרישות צי ארצות הברית למטוס תקיפה סילוני שיחליף את המטוס דאגלס A-1 סקייריידר (Douglas AD Skyraider, מאוחר יותר שונה סימול המטוס ל-A-1 סקייריידר).
היינמן העדיף תכנון עם דגש על הקטנת הממדים, המשקל והמורכבות.
התוצאה הייתה מטוס שמשקלו כמחצית מהמפרט שהוגדר על ידי הצי.
הכנף הייתה כה קומפקטית עד שלא היה צורך בקיפולה לצורך אחסון בהאנגר שבנושאת המטוסים ושינוע במעליות שבה.
גודלו של המטוס אף אִפְשר את הפעלתו מנושאות מטוסים ותיקות, שנבנו עבור מטוסי מדחף ושירתו במלחמת העולם השנייה.
תכנון המטוס היה אופייני לתקופה לתכנון שלאחר מלחמת העולם השנייה: כנף תחתית בתצורת דלתא, כן נסע גבוה בעל שלושה גלגלים, מנוע טורבו סילון יחיד בחלקו האחורי של הגוף עם שני כונסי אוויר בצידי הגוף.
הגה הגובה והגה הכיוון היו בתצורת צלב, כאשר המייצב האופקי מותקן מעל הגוף.
החימוש כולל שני תותחים 20 מ"מ מדגם קולט MK-12 המותקנים בשורשי הכנפיים, עם 100 פגזים (200 פגזים בדגמים המתקדמים) לכל תותח.
בנוסף נושא המטוס חימוש מגוון, הכולל טילים, פצצות ורקטות.
כושר הנשיאה הכולל הוא 4.5 טון, עם חמש נקודות תלייה: שתי נקודות תלייה מתחת כל כנף, ונקודה אחת מתחת לגוף.
כנף הדלתא שנבחרה למטוס משלבת מהירות וכושר תמרון בצד קיבולת דלק גבוהה במכלי הכנף.
עם זאת, לכנף הדלתא יעילות נמוכה במהירות שיוט.
מדפי שפת ההתקפה תוכננו כך שייפתחו אוטומטית במהירות המתאימה על ידי כוח המשיכה ולחץ האוויר, וכך נחסך המשקל והמקום שתופס מנגנון ההפעלה של המדפים.
גם כן הנסע הראשי תוכנן כך שרק הגלגל יתכנס אל תוך הכנף, ואילו שאר חלקיו יתכנסו לתוך מעטפת אווירודינמית המותקנת מתחת הכנף.
כך נחסכו מקום ומשקל נוספים.
מטוסי הסקייהוק היו החלוצים בשיטת התדלוק על ידי עמית, כלומר תדלוק מטוס סקייהוק אחד ממכל דלק הנישא על ידי מטוס סקייהוק שני.
בכך נחסך הצורך במטוס תדלוק ייעודי, שאינו נמצא ברשותן של מדינות קטנות, או בפעילות באזורים מרוחקים.
בנוסף, האפשרות לתדלק ממטוס עמית מקנה גמישות מבצעית גדולה יותר ומענה במקרה שהמטוס הייחודי אינו שמיש בשל תקלה או סיבה אחרת.
מאידך, הקצאת מטוס אחד למטרת תדלוק מפחיתה את מספר המטוסים הכשירים לביצוע משימה מבצעית.
מטוס התדלוק נושא, כאמור, מכל דלק גדול, שבקצהו האחורי צינור דלק מתכנס.
בעת משימה היה מטוס התדלוק ממריא ראשון, נושא את מכל התדלוק ללא חימוש.
שאר המטוסים היו נושאים את מרב החימוש האפשרי, ומתודלקים עד למשקל ההמראה המקסימלי, פחות מקיבולת הדלק המלאה.
לאחר ההמראה היו המטוסים מתחברים לצינור התדלוק, שבקצהו מעין סל מתרחב, ומשלימים את התדלוק.
הסקייהוק יכול היה לבצע נחיתת אונס ללא כן נסע, במקרה של תקלה במערכות ההידראוליות.
במקרה כזה היה המטוס נוחת על מכלי הדלק שנישאו על הכנפיים בדרך כלל.
בדרך כלל היה נגרם למטוס נזק מועט בלבד.
על המטוס האחרון שיוצר, מדגם A-4M שנועד לטייסת VMA-331 של חיל הנחתים, נצבעו דגלי כל המדינות שהפעילו את המטוס.
מטוס הסקייהוק שירת במספרים גדולים בצי ארצות הברית ונמכר לחילות אוויר רבים בעולם.
כאמור, ממדיו הצנועים איפשרו את הפעלתו גם מנושאות מטוסים קטנות וישנות יותר, שלא היו יכולות להפעיל את מטוסי הקרב הכבדים יותר של אותה תקופה, מקדונל דאגלס F-4 פנטום וווט F-8 קרוסיידר.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 היו כמה ציים בעולם שהפעילו נושאות מטוסים כאלה, ששירתו עוד במלחמת העולם השנייה.
צי ארצות הברית הפעיל מטוסי A-4 בטייסות סדירות וטייסות מילואים (שסימונן VA).
החל משנת 1967 החל הצי להוציא את המטוסים משירות, תהליך שהושלם ב-1976. עם זאת, מטוסי סקייהוק שימשו לאימונים ודימוי אויב עוד כמה עשורים.
גם חיל הנחתים של ארצות הברית הפעיל את מטוסי הסקייהוק בטייסות סדירות וטייסות מילואים, לאחר שהחליט שלא להצטייד במטוסי ווט A-7 קורסייר II.
במקום זאת הזמין חיל הנחתים דגם מתקדם יותר של מטוס הסקייהוק, דגם A-4M.
המטוס האחרון מדגם זה סופק ב-1979, ואלו שירתו בחיל הנחתים עד אמצע שנות ה-80 של המאה ה-20. את מטוסי הסקייהוק החליפו מטוסי מקדונל דאגלס AV-8B הרייר II, הדומים בממדיהם אך בעלי יכולות מתקדמות יותר, כמו יכולת המראה ונחיתה אנכית וקצרה.
מטוסי הסקייהוק האחרונים הוצאו משירות בחיל הנחתים ב-22 ביוני 1994. עם זאת, חיל הנחתים המשיך להפעיל מטוסי סקייהוק במשימות אימונים ודימוי אויב.
מטוסי סקייהוק צוידו בטילי אוויר אוויר מדגם AIM-9 סיידוויינדר החל מ-1956. הטילים נועדו להגנה עצמית במהלך גיחות תקיפה.
עם זאת, הניצחון היחיד שנרשם לזכות הסקייהוק הושג באמצעות רקטות נגד טנקים ב-1 במאי 1967, כאשר לוטננט קומנדר תיאודור שוורץ הפיל מטוס מיג 17 של חיל האוויר של צפון וייטנאם, במהלך מלחמת וייטנאם.
יכולת האוויר-אוויר של מטוסי הסקייהוק איפשרה להפעיל את המטוסים במחצית הראשונה של שנות ה-60 של המאה ה-20 כמטוסי ליווי למטוסי לוחמה נגד צוללות.
המטוסים הוצבו על נושאות מטוסים מסדרת אסקס, עמוד השדרה של צי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, שבאותה תקופה כבר היו קטנות מכדי שתוכלנה לשאת את מטוסי הקרב הכבדים יותר, כמו הפנטום והקרוסיידר.
נושאות המטוסים הוסבו לתפקידי לוחמה נגד צוללות, ומטוסי הסקייהוק הוצבו עליהן לליווי המטוסים הייעודיים למטרה זו.
הדגם ששירת על נושאות המטוסים היה A4-B, והמטוסים מדגם זה היו בעלי יכולת תקיפת מטרות קרקע וים, אך ללא מכ"ם אוויר-אוויר, ולפיכך נזקקו הטייסים להנחיה של האוניות, שזיהו מטרות במכ"ם שלהן והכווינו את המטוסים למטרתן.
מקור אפשרי אחר להנחיית המטוסים היו מטוסי שליטה ובקרה מדגם גראמן E-1 טרייסר.
מטוסי סקייהוק טסו גם בצוות האווירובטי של הצי, הבלו אנג'לס, כמחליפים למטוסי הפנטום.
מטוסי הסקייהוק טסו בתפקיד זה עד שהוחלפו בשנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי מטוסי מקדונל דאגלס F/A-18 הורנט.
מטוסי הסקייהוק האחרונים של הצי, מדגם TA-4J, ששירתו כגוררי מטרות ומטוסי אימון הוצאו רשמית מהשירות ב-3 במאי 2003.
מטוס הסקייהוק היה אחד ממטוסי התקיפה העיקריים של הצי בחלקה הראשון של מלחמת וייטנאם.
המטוסים הוגדרו כמטוסים לתקיפה קלה, להבדיל ממטוסי קרב-הפצצה כמו הפנטום.
בהמשך המלחמה תוגברו מטוסי הסקייהוק במטוסי קורסייר.
מטוסי סקייהוק ביצעו כמה מגיחות התקיפה הראשונות במלחמה, ועל פי ההערכה מטוס סקייהוק של חיל הנחתים ביצע גם את התקיפה האחרונה במלחמה.
בין טייסי הסקייהוק במלחמה היו קומנדר (סגן-אלוף) ג'ון מקיין, מאוחר יותר סנאטור מטעם מדינת אריזונה ומתמודד על המועמדות לנשיאות ארצות הברית בשנים 2000 ו-2008, וקומנדר ג'יימס סטוקדייל (מאוחר יותר תת-אדמירל) שהתמודד על תפקיד סגן נשיא ארצות הברית בשנת 1992. שניהם נאלצו לנטוש את מטוסיהם מעל וייטנאם במהלך המלחמה ונפלו בשבי.
מטוס הסקייהוק הראשון שאבד בקרב בווייטנאם הופל ב-5 באוגוסט 1964. המטוס היה של טייסת VA-144, שפעלה מסיפונה של נושאת המטוסים קונסטליישן, והופל מאש נ"מ כאשר עסק בתקיפת ספינות טורפדו צפון וייטנאמיות.
הטייס, לוטננט זוטר (מאוחר יותר קומנדר) אוורט אלבארז נטש את מטוסו בשלום והיה טייס הצי הראשון שנפל בשבי.