tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באטרשיל היה האיש שביצע מדיניות זאת, הוא שחתם על פקודות המאסר נגד חברי הוועד הערבי העליון ועל הצווים לפירוקו של הוועד, צעדים שהביאו להגליית מנהיגי הערבים לאיי סיישל ולבריחת אחדים מהם ובהם המופתי חאג' אמין אל-חוסייני מן הארץ.
כהונתו בארץ ישראל הסתיימה בשנת 1939, בראשית תקופת כהונתו של הנציב העליון הרולד מקמייקל שנחשב על ידי רבים לנציב העליון העוין ביותר את היישוב ואת התנועה הציונית, מבין כל הנציבים בארץ ישראל.
בשנת 1939 נתמנה באטרשיל כמושל קפריסין וכמפקד הראשי של הצבא במושבה זאת, ושירת בתפקידים אלו עד לשנת 1941.
בשיאה של מלחמת העולם השנייה חזר לבריטניה ונתמנה לתפקיד עוזר שר המושבות ולאחר מכן לתפקיד תת-שר המושבות.
עם תום המלחמה בשנת 1945 נשלח לטנגניקה (לימים טנזניה), כמושל וכמפקד הראשי של הצבא במושבה זאת.
עקב בריאותו הלקויה פרש באטרשיל לגמלאות בשנת 1949 וקבע את ביתו בקפריסין שבו חי את עשר שנות חייו האחרונות.
הוא הלך לעולמו בשנת 1959.
ויליאם הוגארת היה צייר, תחריטן וקריקטוריסט אנגלי.
יצירותיו, המאופיינות בביקורת חברתית ואירוניה נושכת, הקדימו את הקריקטורה הפוליטית ואמנות הקומיקס.
הוא יצר מתמונות ריאליסטיות ועד לסדרות של ציורים, הדפסים ותחריטים ברצף, בעלי "נושאים מוסריים מודרניים", כהגדרתו.
בעקבות איוריו הסאטיריים-פוליטיים נטבע המושג "סגנון הוגארת'י".
ויליאם הוגארת נולד בברת'ולומיו קלוס (Bartholomew Close) ברובע וסט סמית'פילד (Smithfield) בלונדון, הבכור מבין שלושת ילדיהם של ריצ'רד הוגארת, מורה ללטינית וליוונית ומחבר ספרי לימוד, שמוצאו מוסטמורלנד, ושל אן, בת לבית גיבונס.
כשהיה הוגארת נער, פתח אביו בית קפה לחובבי לטינית בשכונת קלארקנוול (Clerkenwell), קרוב לשער סנט ג'ון (St.John's Gate), שפעל בין השנים 1703–1708. העסק כשל כלכלית, ובגלל חובות שלא היה מסוגל לשלם נשלח האב לחמש שנות מאסר בבית הסוהר לחייבים Fleet Prison.
בימי מאסרו המשפחה התגוררה בסמוך לכלא.
לאחר שחרורו עסק האב בביקורת ובהגהה בבית דפוס לפרנסת משפחתו.
ניסיונותיו לפרסם מילון ללטינית שחיבר נכשלו.
בנסיבות עגומות אלו לא התאפשר לבן ויליאם לקבל השכלה מקצועית או אקדמית.
בשנים 1714–1720 הועסק כשוליה בסדנתו של צורף בכסף ובזהב, בשם אליס גמבל, בלסטר פילדס (Leicester Fields) ולמד לצרוף בעצמו סמלים מסחריים ותחריטים.
באותה תקופה עקב אחרי המתרחש ברחובות לונדון ובירידיה והשתעשע בשרבוט הדמויות שראה סביבו.
הוא התחיל לפקוד את המועדון "רוז אנד קראון", לצידם של פיטר טילמאנס, ג'ורג' ורטיו, מיקאל דאהל וחובבי אמנות אחרים.
באפריל 1720 פתח הוגארת הבן עסק משלו לתחריטי נחושת ליצור סמלי חנויות, שלטים, תוויות למוכרי ספרים ועוד.
בהמשך עבד אצל אמן הגובלנים ג'ושואה מוריס, על מנת להכין לו ציור לגובלן "יסוד האדמה" (1727), אלא שמוריס לא רצה לקנות את העבודה בטענה ששמע כי הוגארת אינו צייר, אלא תחריטן.
בתביעה שהוגשה נגד מוריס, בית משפט בוסטמינסטר הכריע לטובת הוגארת ב-28 במאי 1728.
באותו זמן התחיל הוגארת ליצור איורים לכתביהם של ויליאם קינג, צ'ארלס גילדון ואוברי דה לה מוטריי, מבלי לוותר על שאיפתו להיות צייר ממש.
תחילה למד באקדמיה לאמנות שהקימו לואי שרון וג'ון ונדרבאנק בסנט מרטינ'ס ליין (St.Martin's Lane Academy) (1720–1725).
בנסיבות אלה התוודע לציירים ההולנדים, אבל לא רווה נחת משיטת ההוראה המיושנת וב-1725 נרשם לאקדמיה לציור שהקים סר ג'יימס ת'ורנהיל בקובנט גארדן.
ת'ורנהיל התרשם מסדרת התמונות הראשונה של הוגארת, "דרכה של זונה" (A Harlot's Progress) והסכים, אחרי משבר קשה ביחסיהם, לאפשר לו להינשא לבתו - באומרו ש"מי שמסוגל לצייר כך יכול לפרנס אישה".
בשנת 1725 יצר הוגארת 17 תחריטים בשביל הספר "הדיבראס" מאת הסופר סמואל בטלר (1612–1680), שסיפק לו גם את הנושאים ל-12 הדפסים שפורסמו בנפרד.
מתחילת הקריירה האמנותית שלו יצא הוגארת נגד הזרם הנאו-קלאסי והאדריכלות הנאו-פאלדיאנית, שרבים מהאצילים העריכו מאוד, ושנושאי הדגל העיקריים שלהם היו הלורד ברליגטון והצייר והאדריכל ויליאם קנט.
הוגארת, לעומתם, יצר תחריטים סאטיריים על חיי האמנים, הפוליטיקאים והבנקאים.
קרבתו לת'ורנהיל, שהיה גם חבר בפרלמנט, מחסידי הורס וולפול, סייעה להוגארת בהרחבת רשת הקשרים שלו, וגם בהשגת הזמנות לעבודות מצד מוסדות ואנשים פרטיים רמי-מעלה.
עם זאת, הלורד ברלינגטון מנע ממנו את הזכות לצייר תמונות בשירות משפחת המלוכה.
כבר מימיו הראשונים גילה הוגארת כישרון כסאטיריקן.
בהמשך נמשך גם לז'אנר הדרמטי ואייר את "אופרת הקבצנים" של ג'ון גיי (1728), ו"סצנה מן הסערה" מאת שייקספיר Scene from The Tempest (1736–1738) וכן צייר את השחקן דייוויד גריק בתפקיד ריצ'רד השלישי.
הוגארת נהג לומר:"הציור שלי הוא במתי וגיבורי הם שחקנים המשחקים פנטומימה שקטה".
הוגארת הצטיין בתיאור אקספרסיבי של אנשים פשוטים ושל נציגי הבורגנות העולה, אך לשיאו היצירתי הגיע בתמונות שכינה "קטעים מוסריים", ועסקו בסוגיות מוסריות מאותה תקופה.
כפי שהסופר ג'ונתן סוויפט עשה בכתביו, כך הצליף הוגארת' הצייר במנהגי החברה בריטית בציוריו ואיוריו.
הוגארת התעניין ברפורמות חברתיות, והתיידד עם סופרים כמו טוביאס סמולט והנרי פילדינג, איתם חלק את המיאוס מהשחיתות הפוליטית.
על מנת להגיע לציבור רחב ככל הניתן, שאף האמן לגוון את סגנון עבודותיו.
ב"עידן הרציו", אודות ניצחון הדת הפרוטסטנטית באנגליה, הוא ביקש לעורר את עניין הקהל באמנות העכשווית המקומית על ידי בחירת נושאים חינוכיים ומוסריים.
ולפיכך, אף שזכה להצלחה על ידי תמונות הדיוקן שצייר, פנה הוגארת בהתלהבות אל הז'אנר החדש והמקורי שיזכה אותו בתהילה - הציורים והתחריטים בנושאים מוסריים בני זמנו.
הוא תיאר בה את הצרות הניחתות על גבר כתוצאה מהתמכרות לאלכוהול ולנשים.
באותה רוח יצר הוגארת את ששת תחריטי הנחושת "נישואים אופנתיים" (1743–1745), תיאור סאטירי, אך מתוחכם, של "הרפתקה מודרנית בחברה הגבוהה".
האמן התקרב גם לגובלן העממי.
למשל, לקראת תום שיגעון הג'ין יצר הוגארת את "רחוב הבירה ומשעול הג'ין" (Beer Street and Gin Lane, 1751), יצירה המתארת את האפקטים המיטיבים של שתיית הבירה לעומת האסון שבשתיית הג'ין.
באופן דומה, "חריצות ועצלות" (Industry and Idleness, 1747), יצירה בת שנים-עשר פרקים, מתארת את הקריירות המנוגדות של שני שוליות.
המידות הטובות של אחד מובילות אותו לתפקיד הרם של ראש עיריית לונדון (Lord Mayor), בעוד המנהגים הרעים של השני מובילים אותו לגרדום.
במקביל להצלחתו הבלתי מעורערת כ"צייר של היסטוריה קומית", כפי שהגדיר אותו הנרי פילדינג, ניסה הוגארת את כוחו גם בציורים בהשראה דתית.
בשנים 1735–1736 צייר את "השומרוני הטוב" ואת "הבריכה בבית חסדא" עבור גרם מדרגות הכבוד של בית החולים סנט ברת'ולומיו, ובשנת 1756 את הטריפטיך הגדול של כנסיית סנט מרי רדקליף בבריסטול.
אולם ציורים אלה לא זכו לעניין בסביבה האנגלית הפרוטסטנטית.
בשנת 1757 התמנה הוגארת ל Serjeant Painter של המלך.
בשנת 1735, ביוזמתם של הוגארת ואחרים, הוגשה לפרלמנט הבריטי עצומה שביקשה להטיל איסור על העתקת יצירות אמנות ללא רשות היוצרים.
הפרלמנט נענה לקריאה ואישר חוק להגנת זכויות היוצרים, שנודע כ"חוק הוגארת".
בערך לפני שנת 1728 התקבל הוגארת כבונה חופשי ללשכה שהייתה מתכנסת ב"טברנת היד ועץ התפוח" ברחוב ליטל קווין (Little Queen Street).
מאוחר יותר הוא פעל במסגרת לשכת "קרייר סטון" (Carrier Stone) ולשכת "גראן סטיוארד" (Grand Stewards).
בשביל התלבושת המגיסטר של האחרונה עיצב תכשיט המכונה לפי שמו -Hogarth Jewel.
תורת הבונים החופשיים נתנה השראה לכמה מתחריטיו של הוגארת, כמו "הלילה", שהיה, מאוחר יותר, לחלק מהסדרה הקרויה "ארבעת הזמנים של היום" (Four Times of the Day).
הוגארת נפטר בלונדון ב-26 באוקטובר 1764 והובא לקבורה בחצר כנסיית סנט ניקולאס בצ'יזיק מול (Chiswick Mall) שברובע צ'יזיק.
ידידו, דייוויד גאריק חיבר את האפיטף על מצבתו:
הוגארת היה נשוי לג'יין תורנהיל, בת מורו ורבו, סר ג'יימס תורנהיל, החל מ 23 במרץ 1729. לבני הזוג לא היו ילדים, אך הם אירחו בביתם ילדים יתומים.
הוגארת נמנה עם הנהלת "בית האסופים" Foundling Hospital.
הוא עיצב את סמלו של המוסד והתלבושות של חוסיו, ואף תרם לו שתיים מיצירותיו.
ביוזמתו התקיימו במקום תערוכות ציורים.
להוגארת היו שתי אחיות צעירות ממנו, מרי ואן.
בית של ויליאם הוגארת ברובע צ'יזיק, במערב לונדון, הפך למוזיאון.
בסמוך אליו נמצא מחלף, הידוע כ"צומת הוגארת'".
ויליאם הנרי הארטנל היה שחקן אנגלי.
תפקידו הידוע ביותר הוא דמותו של הדוקטור הראשון בסדרת המדע בדיוני הוותיקה "דוקטור הו", שאותו גילם בשנים 1963–1966.
הרטנל נולד בסנט פנקרס שבלונדון, בן יחיד ללוסי הרטנל שלא הייתה נשואה.
הוא גדל אצל אם אומנת, ובילה חופשות מהנות בדבון אצל משפחת אימו שם למד לרכב.
למרות מאמציו הרבים לא הצליח לגלות את זהותו של אביו.
הרטלנל, שהיה ידוע בכינויו בילי, עזב את בית הספר ועסק בפשעים קלים.
במועדון אגרוף פגש הרטנל את אספן האמנות יו בלייקר שלקח אותו תחת חסותו.
בתחילה דאג לאמן אותו כג'וקי (רוכב על סוסי מרוץ) ואחר כך עזר לו להתקבל לאקדמיית איטליה קונטי לאמנויות התיאטרון (Italia Conti Academy).
בלייקר שילם גם על לימודיו ב-"Imperial Service College" אך הוא ברח מבית הספר בשל המגבלות הרבות שהוטלו עליו שם.
ב-1925 החל לעבוד כעוזר במה בתיאטרון תחת פרנק בנסון .
הוא הופיע במספר רב של תפקידים במחזות שייקספיריים בהם "הסוחר מוונציה", "יוליוס קיסר", "כטוב בעיניכם", "המלט", "הסערה" ו"מקבת'".
ב-1928 שיחק ב-"Miss Elizabeth's Prisoner", מחזה מאת רוברט נילסון סטיבנס בו השתתפה גם השחקנית הת'ר מקינטייר שאותה נשא לאישה בשנה שאחרי כן.
בקולנוע שיחק ביותר מששים סרטים, הראשון בהם היה "Say It With Music" שיצא בשנת 1932.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החל לשרת ברגימנט הטנקים המלכותי (Tank Corps).
אחרי שנה וחצי שוחרר מטעמי בריאות כשהוא סובל מהתמוטטות עצבים, וחזר לשחק.
לרוב גילם דמויות קומיות עד שקיבל את התפקיד של סרג'נט נד פלטשר בסרט "The Way Ahead" ב-1944. מכאן ואליך החל לגלם בעיקר דמויות של שוטרים, חיילים ובריונים.
ב-1958 שיחק בפעם הראשונה את הסרג'נט בסדרת הקומדיות "Carry On" בסרט "הטירונים והסרג'נט".
עוד הופיע בסרטם של האחים בולטינג "Heavens Above" בכיכובו של פיטר סלרס, ובסרט "העכבר ששאג" (שוב עם סלרס) גילם את ויל באקלי.
התפקיד הקבוע הראשון שלו בטלוויזיה היה בסדרה "Army Game" בין השנים 1957–1961, בה גילם שוב דמות של "איש קשוח", רב-סמל פרסי בולימור.
ב-1963 שיחק בתפקיד משנה בסרט "This Sporting Life", בו גילם ברגישות דמות של צייד כישרונות לשחקני ראגבי בשם 'Dad' (אבא).
הופעתו של הרטנל בסרט "This Sporting Life" צדה את עינה של מפיקת הטלוויזיה וריטי למברט שתכננה סדרת מדע בדיוני חדשה בשם "דוקטור הו" עבור ה-BBC.
היא הציעה להרטנל את התפקיד הראשי.
הוא היסס לקבל את התפקיד כי הסדרה הצטיירה בעיניו כמיועדת לילדים, אך היא והבמאי ואריס חוסיין שכנעו אותו, והתפקיד של הדוקטור הראשון הפך לתפקידו הידוע ביותר.
מאוחר יותר ציין שלקח את התפקיד כדי להתרחק מהדמויות הקבועות של אנשי צבא שגילם.
כמי שיש לו נכדים משלו הוא נהנה מתשומת הלב והחיבה שהדמות זכתה לה מילדים.
ב-1966 קיבל הרטנל משכורת קבועה של 315 ליש"ט על כל פרק בסדרה (הופקו 48 פרקים בשנה).
סכום זה הוא שווה ערך ל-4,050 ליש"ט של ימינו.
כיוון שלדמות היה שיער ארוך הרטנל חבש פיאה בכל צילומי הסדרה.
הידרדרות במצבו הבריאותי (הרטנל סבל מטרשת העורקים שהחל להשפיע על יכולת הדיבור שלו) ויחסים גרועים בינו לבין צוות התוכנית, שהתחלף אחרי פרישתה של וריטי למברט, הביאו בסופו של דבר לעזוב את "דוקטור הו".
עם עזיבתו העלה המפיק של הסדרה רעיון מקורי, כיוון שהדוקטור הוא חייזר, תהיה לו תכונה של יכולת התחדשות שבה תוחלף צורתו החיצונית.
הרטנל עצמו הציע שפטריק טרוטון יחליף אותו כדוקטור החדש.
בסוף החלק הרביעי בעלילה "The Tenth Planet" (שהציגה גם את הסייברמנים), העלילה השנייה מעונה 4, הדוקטור הראשון "התחדש" בפעם הראשונה והוחלף בדוקטור השני.
ב-1972 חזר הרטנל והופיע בתפקיד הדוקטור במסגרת סדרת העשור של "דוקטור הו" בעלילה הפותחת של העונה, שנקראה "שלושת הדוקטורים".
אשתו הת'ר יידעה את מפיקי הסדרה על הרעה בבריאותו וביכולת הזכירה שימנע ממנו לככב בסדרה.
אולם הם הגיעו להסכמה שהוא יצטרך לשבת ולקרוא את השורות מתוך כרטיסים.
הופעתו זו הייתה האחרונה כשחקן.
בשנות השבעים מצב בריאותו החמיר בדצמבר 1974 אושפז בבית חולים.
בתחילת 1975 סבל מסדרה של שבצים מוחיים.
ב-23 באפריל 1975 נפטר מאי ספיקת לב.
ב-1983, לציון 20 שנה לדוקטור הו, השתמשו באחת מהסצנות שלו מהפרק "The Dalek Invasion of Earth" משנת 1964, בתחילת ספיישל 20 השנה "חמשת הדוקטורים".
בהמשך גילם את דמות הדוקטור הראשון השחקן ריצ'רד הרנדול .
ב-2013, בפרק "שמו של הדוקטור", שולבו צילומים של הרטנל יחד עם השחקנית ג'נה קולמן בתפקיד קלרה אוסוולד, כשהיא רואה את הדוקטור בתקופות שונות בחייו.
הרטנל היה נשוי להת'ר מקינטייר ממאי 1929 ועד מותו.
הייתה להם בת אחת, הת'ר אן, ושני נכדים.
נכדתו ג'ודית "ג'סיקה" קרני כתבה את הביוגרפיה שלו בספר "Who's There?
רשומות מועדון הפיקוויקים (1952) The Pickwick Papers
הטירונים והסרג'נט (1958) Carry on Sergeant
סר ויליאם פטריק דין הוא שופט אוסטרלי לשעבר שכיהן כמושל הכללי ה-22 של אוסטרליה.
ויליאם דין נולד בפרבר סנט קילדה שבמלבורן.
הוא התחנך בבתי ספר קתוליים ולמד באוניברסיטת סידני, שם סיים תואר במדעי הרוח ובמשפטים.
כמו כן הוא למד באקדמיה למשפט בינלאומי שבהאג.
לאחר סיום הכשרתו עבד דין במשרד התובע הכללי של אוסטרליה בקנברה ובמשרד עורכי דין מוביל בסידני.
כמו כן הוא נסע לאירופה כדי ללמוד משפט בינלאומי.
ב-1957 עבר את בחינות ההסמכה של לשכת עורכי הדין בסידני והרצה באוניברסיטה.
במהלך תקופה זאת, היה דין פעיל בקהילה הקתולית והחל לגלות עניין בפוליטיקה.
ב-1955 היה חבר לזמן קצר במפלגת הלייבור הדמוקרטית, פלג קתולי ואנטי-קומוניסטי שפרש ממפלגת הלייבור האוסטרלית.
עד מהרה הוא התאכזב מהמפלגה ויותר לא היה פעיל בפוליטיקה, אך הוא היה מושפע מאוד מהדוקטרינה הקתולית-פרוגרסיבית למען הצדק החברתי ונגד האפליה הגזעית.
ב-1977 מונה דין לתפקיד שופט בבית המשפט העליון של ניו סאות' ויילס ובאותה שנה הוא מונה להיות שופט בבית המשפט הפדרלי לעבודה.
ביוני 1982 הוא מונה להיות שופט בבית המשפט העליון של אוסטרליה במקומו של סר ניניאן סטיבן כאשר זה מונה להיות המושל הכללי של אוסטרליה.
באוגוסט אותה שנה הוענק לו תואר אביר מסדר האימפריה הבריטית.
בתקופת כהונתו כשופט עליון הוא היה חלק מהרוב שהכיר ב-1992 בהחלטה תקדימית באבוריג'ינים כמיעוט מוכר.
באוגוסט 1995 הודיע ראש ממשלת אוסטרליה מטעם מפלגת הלייבור, פול קיטינג, שהמלכה אליזבת השנייה הסכימה למינוי של דין לתפקיד המושל הכללי של אוסטרליה במקומו של ביל היידן שסיים את תפקידו.
בנובמבר פרש דין מבית המשפט העליון וב-16 בפברואר 1996 הוא הושבע כמושל הכללי.
חודש לאחר מכן הובסה ממשלת הלייבור בהנהגתו של קיטינג בבחירות הכלליות על ידי הקואליציה הליברלית-לאומית בהנהגתו של ג'ון הווארד.
תקופת כהונתו של דין כמושל הכללי הייתה אמורה להסתיים ב-31 בדצמבר 2000, אך בהמלצתה של ממשלת הווארד, היא הוארכה עד לאמצע שנת 2001 כדי לאפשר לו להיות המושל הכללי בעת חגיגות המאה לאיחוד אוסטרליה.
נכון ל-2014 מכהן דין כפטרון של מספר רב של ארגוני צדקה הפועלים למען אנשים עם צרכים מיוחדים, חסרי בית, נוער במצוקה ועוד.
כמו כן, הוא משמש כפטרון של ארגון הפיוס עם האבוריג'ינים (Reconciliation Australia) ושל אגודת הרופאים האבוריג'ינים.
ממשלת טריטוריית הבירה האוסטרלית מינתה אותו כפטרון של חגיגות המאה להקמתה של הבירה ב-2013. בעבר הוא היה הפטרון והיושב ראש של ארגון CARE Australia וחבר המועצה המייעצת שלו.
סר ויליאם האל-ג'ונס היה ראש ממשלת ניו זילנד ה-16 מיוני ועד אוגוסט 1906. הוא היה ראש ממשלה זמני לאחר מותו של ריצ'רד סדון ועד לשובו מחו"ל של ג'וזף וורד.
ויליאם האל-ג'ונס נולד בעיר פולקסטון שבקנט, אנגליה.
הוא הגיע לדנידין, ניו זילנד ב-1873, שם עבד כנגר ומאוחר יותר כבנאי בטימרו.
בעקבות מותו של חבר הפרלמנט ריצ'רד טרנבול, התקיימו באוגוסט 1890 בחירות ביניים במחוז הבחירה של טימרו, בהם נבחר האל-ג'ונס.
את מחוז בחירה זה הוא ייצג עד לפרישתו ב-1908. הוא היה חבר פרלמנט עצמאי, אך היה בעל השקפות מתונות ופרוגרסיביות ונטה להזדהות עם דעותיהם של ג'ון באלנס, ג'ורג' גריי וג'ון מקנזי.
ב-1896 מונה האל-ג'ונס להיות שר בממשלה.
במהלך העדרו של ריצ'רד סדון מהמדינה ב-1906, הוא שימש כראש הממשלה בפועל ומיד לאחר הלווייתו של סדון הוא הרכיב ממשלה חדשה.
במהלך תקופת כהונתו הקצרה הוא גם שימש כשר האוצר, שר העבודה, שר העבודות הציבוריות, שר החינוך ושר הימייה.
יחד עם זאת, הוא הודיע כי הוא יכהן בתפקיד עד לשובו של סר ג'וזף וורד ממסע מעבר לים.
בממשלתו של וורד הוא קיבל את תפקיד שר הרכבות והעבודות הציבוריות.
בדצמבר 1908 הוא החליף את ויליאם פמבר ריבס כנציב העליון של ניו זילנד בלונדון, תפקיד אותו מילא עד ל-1912, אז שב לניו זילנד ומונה להיות חבר במועצה המחוקקת (הבית העליון של הפרלמנט של ניו זילנד שהיה קיים אז).
לוטננט גנרל ויליאם האו רוזן האו החמישי , חבר מסדר האמבט והמועצה המלכותית הבריטית, היה קצין בצבא הבריטי אשר עלה לדרגת המפקד העליון של הכוחות הבריטיים במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית.
האו היה אחד משלושה אחים שהיו בעלי קריירות צבאיות מרשימות.
לאחר שהתגייס לצבא הבריטי בשנת 1746, האו שירת באופן נרחב במלחמת הירושה האוסטרית ובמלחמת שבע השנים.
הוא התפרסם בזכות תפקידו בלכידתה של קוויבק ב-1759, כאשר הוא הוביל כוח כדי ללכוד את הצוקים באנסה-אן-פולון, ואפשר בכך לגנרל ג'יימס וולף להנחית את הכוח שלו נגד הצרפתים בקרב מישורי אברהם.
האו גם השתתף במערכות כיבוש לואיסבורג, בל לי והוואנה.
הוא התמנה לתפקיד סגן המושל של האי וייט, תפקיד שהחזיק עד 1795.
האו נשלח לצפון אמריקה בחודש מרץ 1775, והגיע במאי, לאחר שמלחמת העצמאות האמריקאית פרצה.
לאחר קרב באנקר היל, בו אבדו חיילים בריטים רבים, אך הושג ניצחון פירוס, נטל האו את הפיקוד על כל הכוחות הבריטיים בצפון אמריקה מידי הגנרל תומאס גייג' שפיקד עליהם לפניו.
עד מהרה יכול היה להתהדר בלכידתם המוצלחת של שתי ערים: ניו-יורק ופילדלפיה.
עם זאת, התכנון המבצעי הבריטי הכושל לשנת 1777 תרם לכישלון של ג'ון בורגוין בקרב סרטוגה, כישלון אשר שיחק תפקיד מרכזי בכניסת צרפת למלחמה.
תפקידו של האו בפיתוח תוכניות אלה והמידה שבה היה אחראי לכשלים הבריטיים באותה שנה (למרות ההצלחה האישית הברורה שלו בפילדלפיה) הם שני נושאים הנתונים בוויכוח היסטורי ועכשווי.
הוא התפטר מתפקידו כמפקד העליון של הכוחות הבריטיים בצפון אמריקה בשנת 1778, וחזר לאנגליה, שם היה פעיל לעיתים בהגנה על האיים הבריטיים.
הוא שימש במשך שנים רבות כחבר בפרלמנט וקיבל תואר אבירות על ניצחונותיו במלחמת העצמאות האמריקנית.
הוא ירש את הרוזנות של האו עם מותו של אחיו ריצ'רד בשנת 1799. היה נשוי, אך ללא ילדים, וכך נגוזה הרוזנות של האו עם מותו בשנת 1814.
ויליאם מייקל "ביל" דאליי הוא משפטן ופוליטיקאי אמריקאי, ולשעבר בנקאי.
דיילי היה ראש סגל הבית הלבן במשך שנה בשנים 2011–2012 תחת הנשיא ברק אובמה, ובין השנים 1997–2000 היה מזכיר המסחר של ארצות הברית.
ב-2019 התמודד לראשות עיריית שיקגו, אך סיים במקום השלישי ולא העפיל לסיבוב השני.
הוא הילד השביעי ובן הזקונים במשפחה ממנה יצאו שורות פוליטיקאים ואנשי ציבור.
אביו היה ראש עיריית שיקגו ה-48 ריצ'רד דיילי (1976-1902) ואמו הייתה אלינור דיילי (2003-1907), שהתפרסמה בעיקר בשל היותה הגברת הראשונה של שיקגו.
אחיו הוא ג'ון גיילי, לשעבר חבר בית המחוקקים של מדינת אילינוי ואח נוסף שלו הוא ריצ'רד מ.
דיילי, שכיהן כראש עיריית שיקגו ה-54. דיילי סיים את לימודיו במכינה סנט איגנשיוס ב-1966. הוא בוגר אוניברסיטת לויולה בשיקגו ובעל תואר דוקטור במשפטים מבית הספר למשפטים על שם ג'ון מרשל.
מאוחר יותר קיבל דיילי תואר דוקטור לשם כבוד משפטים מבית הספר למשפטים ע"ש ג'ון מרשל כאות הוקרה.
למעט תקופה בשנים 1977–1980, שבמהלכה ישב במועצה המייעצת להזדמנות כלכלית, הוא עסק בעריכת דין פרטית במשרד עורכי הדין "דיילי וג'ורג'".
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הצטרף אל הבנק הממוזג של שיקגו, שם הוא היה סגן נשיא ראשון (1989-1990) ולאחר מכן נשיא ומנהל התפעול הראשי (1990–1993).
דיילי חזר לעסוק בחוק ומשפט, כשותף במשרד "מאייר, בראון ופלאט" בשנים 1993–1997. ב-1993 מונה דיילי בידי הנשיא ביל קלינטון למועצת המנהלים של התאחדות המשכנתאות הפדרלית הלאומית וכיהן שם במשך ארבע שנים עד ל-1997.
אחרי שסיים את חברותו במועצת התאחדות המשכנתאות, מונה למזכיר המסחר של ארצות הברית.
במהלך כהונתו במחלקת המסחר פיקח על המסחר האלקטרוני, ניהל את מפקד האוכלוסין של ארצות הברית של שנת 2000, הרחיב את תוכניות הפיתוח העסקי של בני המיעוט באמריקה, ופיקח על מגוון רחב של יוזמות כלכליות באחת התקופות הכלכליות החזקות ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית, בה נוספו 23 מיליוני משרות עסקיות.
במהלך תפקידו כמזכיר המסחר פעל רבות לקידום שיתוף פעולה כלכלי במזרח התיכון, במסגרת תהליך השלום, החזון שלו היה לייצור גוש כלכלי יציב ורב-השפעה דוגמת האיחוד האירופי.
בין השאר היה מעורב בחתימת הסכמי QIZ, הסכמי סחר שנחתמו בין ההרשות הפלסטינית, ירדן, ארצות הברית וישראל להקמת אזורי תעשייה משותפים, שסחורות המיוצרות בהן מייצאות ישירות לשווקים האמריקאים ללא הגבלות מכסים או מכסות יבוא, בכפוף לתנאים מסוימים.
זאת במטרה לעודד שיתוף פעולה כלכלי אזורי וככלי לתמיכה בפיתוח יחסי שלום ונורמליזציה של קשרי מסחר בין ישראל והפלסטינים.
דיילי השתתף בטקס הפתיחה של אזור התעשייה הראשון שהוקם במסגרת זו, אזור התעשייה קרני, נערך ב-15 בדצמבר 1998. באוקטובר 1999 היה שותף לארגון ועידת עסקים בקהיר, בה השתתפו נציגים ממצרים, ישראל, ירדן, לבנון, מרוקו, הרשות הפלסטינית ותוניסיה.
עם זאת, באותה תקופה העביר בגלוי ביקורת על ממשלת בנימין נתניהו, על כך שהציבה מכשולים רבים להתקדמות בתהליך השלום
בנוסף, הוביל שורה של הסכמי סחר חדשים עם סין, אך במקביל הפעיל לחץ כבד על סין כדי שתבטל את המחסומים שהציבה בפני סחר והשקעות זרות.
דיילי עזב את התפקיד במטרה לנהל את מסע הבחירות של אל גור לנשיאות לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2000.
בדצמבר 2001, לאחר תום הבחירות וסיום כהונתו כמזכיר המסחר, הוא מונה לנשיא חברת SBC Communications כדי לסייע בשיקום תדמית החברה.
במאי 2004 מונה דיילי ליו"ר מחלקת המערב התיכון של תאגיד ג'יי פי מורגן צ'ייס, לאחר שרכש התאגיד את בנק וואן קורפוריישן.
ב-2007 מונה דיילי לתפקיד מנהל אחריות תאגידית, תפקיד בו החזיק עד 2010. דיילי שירת בעבר בדירקטוריון של בואינג, מרק, בוסטון נכסים, ואוניברסיטת לויולה בשיקגו.
כיום הוא נאמן של אוניברסיטת נורת'ווסטרן וחבר במועצה ליחסי חוץ.
ב-2010 עוטר בפרס "עשיית היסטוריה" מטעם מוזיאון ההיסטוריה של שיקגו על מנהיגות אזרחית.
ב-6 בינואר 2011, הכריז הנשיא אובמה על החלטתו למנות את דיילי לראש סגל הבית הלבן, והוא נכנס לתפקידו ב-13 בינואר 2011. דיילי החליף בתפקיד את רם עמנואל, ששימש כראס הסגל בבית הלבן במהלך השנתיים הראשונות לכהונת אובמה ועזב את התפקיד באוקטובר 2010 לשם התמודדותו לראשות עיריית שיקגו.
בין התפטרותו של עמנואל לכניסתו של דיילי לתפקיד, כיהן פיט ראוס כראש הסגל בפועל.
בראשית מרץ 2011, כאשר התראיין בשם ממשל אובמה ב"פגוש את העיתונות", אמר דיילי כי הממשל ישקול את השימוש בעתודות הנפט האסטרטגיות (Strategic Petroleum Reserve) לו עליית מחירי הנפט כתוצאה מהאביב הערבי תאיים על כלכלת ארצות הברית.
דיילי צולם ב-1 במאי 2011 בתצלום המפורסם "חדר המצב" במהלך מבצע חנית נפטון.
מאוחר יותר במאי 2011, הוא היה חלק מביקורו הממלכתי של אובמה בממלכה המאוחדת.
באוקטובר 2011, אמר דיילי הוא מתכוון לשוב לשיקגו אחרי שהנשיא אובמה ייבחר מחדש בבחירות 2012 לנשיאות.
ב-9 בינואר 2012 הוכרז כי דיילי יתפטר מתפקידו כראש הסגל של אובמה.
ב-10 ביוני 2013, הודיע דיילי באמצעות הרשת החברתית YouTube על הקמת ועדת גישוש לקראת התמודדות לתפקיד מושל אילינוי בבחירות 2014. ב-2 ביולי הביע ראש עיריית ניו יורק מייקל בלומברג את תמיכתו במועמדותו של דיילי למושל.
ב-30 ביולי הגיש דיילי מסמכים רשמיים להתמודדות נגד המושל המכהן פט קווין בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית.
ב-16 בספטמבר הכריז דיילי בהפתעה על יציאתו מהמירוץ לתפקיד המושל בשל הקשיים האישיים הכרוכים בניהול מסע בחירות למשרה ציבורית.
באוקטובר 2017 הודיע ראש עיריית שיקגו רם עמנואל שאין בכוונתו להתמודד לכהונה שלישית לתפקיד ב-2019. ב-14 בספטמבר 2018 הודיע דיילי על התמודדותו לראשות עיריית שיקגו.
בבחירות הכלליות שנערכו ב-26 בפברואר 2019 סיים דיילי במקום השלישי עם 14.78% מקולות הבוחרים, שהם 82,019 קולות כשרים.
ויליאם הארבט היה אמן בריטי שהמצאת הפלסטלינה נזקפת לזכותו.
הארבט נולד בעיירה נורת' שילדס (North Shields) שבצפון-מזרח אנגליה.
הוא למד בקולג' המלכותי לאמנות בלונדון, ולימים היה לעמית (Associate) הקולג'.
בשנים 1874–1877 שימש כמנהל בית הספר לאמנות ולעיצוב בבאת'.
לאחר מכן פתח בית ספר לאמנות משלו יחד עם אשתו אליזבת (בסי), שהייתה ציירת דיוקנאות מיניאטוריים ידועה.
הארבט המציא את הפלסטלינה בשנת 1897 לערך.
הוא ביקש ליצור חומר יצירה עבור תלמידיו שעסקו בפיסול, ויצר חימר רך, גמיש ובלתי רעיל, שצבעו במקור היה אפור.
בשנת 1899 הוציא פטנט על המצאתו.
ב-1900 הקים את חברת הארבט המשפחתית, שייצרה פלסטלינה - בין השאר כצעצוע לילדים - בכפר באתהמפטון (Bathampton) שליד באת'.
הוא הרבה לצאת לסיורים על מנת לשווק את המוצר ולהרצות אודות השקפתו האמנותית.
ב-1915 הוציא פטנט על מוצר פלסטלינה נוסף.
להארבט ולאשתו נולדו שבעה ילדים, ששישה מהם הגיעו לבגרות ועבדו בחברה המשפחתית.
החברה נוהלה על ידי צאצאי המשפחה וב-1983 העבירה את הייצור שלה מבריטניה לתאילנד.
במהלך סיור לניו יורק שבארצות הברית חלה הארבט בדלקת ריאות ומת ב-1 ביוני 1921.
ויליאם דמפיר היה חוקר אנגלי, פיראט לשעבר, נווט וחוקר טבע, שהיה לאנגלי הראשון שחקר חלקים מיבשת אוסטרליה, והאדם הראשון שהקיף את העולם שלוש פעמים.
הוא גם מתואר כחוקר הטבע הראשון של אוסטרליה, וכן כאחד ממגלי העולם הבריטים החשובים ביותר בתקופה שבין סר וולטר ראלי לג'יימס קוק.
לאחר שהרשים את האדמירליות בספרו "מסע חדש ברחבי העולם", קיבל דמפיר פיקוד על ספינת חיל הים המלכותי וגילה תגליות חשובות במערב אוסטרליה, בטרם נשפט בבית המשפט על אכזריות.
במסע מאוחר יותר חילץ את אלכסנדר סלקירק, חבר מצוותו לשעבר, שאולי שימש השראה לרובינסון קרוזו של דניאל דפו.
חוקרים אחרים, שהושפעו מדמפיר, כוללים את ג'יימס קוק, הוריישו נלסון, צ'ארלס דרווין, ואלפרד ראסל וואלאס.
דמפיר נולד בהיימרפורד, סאמרסט, ב-1651. הוא הוטבל ב -5 בספטמבר, אך תאריך הלידה המדויק שלו אינו מתועד.
הוא התחנך בבית הספר של קינג בברוטון.
דמפיר הפליג שתי הפלגות סוחר לניופאונדלנד וג'אווה לפני שהצטרף לצי המלכותי ב 1673. הוא השתתף בשני קרבות ביוני של אותה שנה.
שירותו של דמפיר נפסק בגלל מחלה קשה, והוא שב לאנגליה למספר חודשים לצורכי הבראה.
במשך השנים הבאות ניסה את דרכו במקצועות שונים, כולל ניהול מטעים בג'מייקה וכריתת עצים במקסיקו, עד שבסופו של דבר הצטרף למסע שייט נוסף.
כשחזר לאנגליה, התחתן עם ג'ודית בסביבות שנת 1679, רק כדי לצאת לים מספר חודשים אחר כך.
בשנת 1679 הצטרף דמפיר לצוות של הפיראט ברתולומיאו שארפ ששט למרכז אמריקה, וביקר פעמיים במפרץ קמפצ'ה, או ב"קמפצ'י "כפי שהיה ידוע אז, בחוף הצפוני של מקסיקו.
המסע הזה הוביל אותו לביצוע הפעולות הראשונות שלו, במהלכן ליווה פשיטה על חצי אי בפנמה, והשתתף בלכידת ספינות ספרדיות בחוף האוקיינוס השקט של אותו חצי אי.
לאחר מכן פשטו הפיראטים על יישובים ספרדים בפרו לפני שחזרו לקריביים.
דמפיר עשה את דרכו לווירג'יניה, שם בשנת 1683 התחבר לפיראט ג'ון קוק.
קוק נכנס לחוף האוקיינוס השקט דרך כף הורן ובילה שנה בפשיטה על רכוש ספרדי בפרו, איי גלאפגוס ומקסיקו.
משלחת זו ריכזה שודדי ים וספינות במהלך המסע, ופעם הצי שלה כלל עשרה כלי שיט.
קוק נפטר במקסיקו, ומנהיג חדש, אדוארד דייוויס, נבחר להיות המנהיג על ידי הצוות, כשהוא לוקח את הספינה עם הקפטן העתידי ג'ורג' ריינור בצוותה.
דמפיר הועבר אל האוניה "סיגנט" שמפקדה היה צ'ארלס סוואן וביום 31 במרס 1686 הם יצאו לרחבי האוקיינוס השקט כדי לפשוט על הודו המזרחית, היינו על גואה ומינדנאו בפיליפינים.
הספרדים ראו בצוות האנגלי לא רק פיראטים וכופרים אלא גם קניבלים.
הם השאירו את הספינה של צ'ארלס סוואן ועוד ספינות במינדאו, והמשיכו עם צוות נוסף והפליגו אל מנילה.
וייטנאם, אינדונזיה, איי התבלינים וכן להולנד החדשה - אוסטרליה.
בניגוד לטענתו המאוחרת של דמפיר כי הוא לא השתתף באופן פעיל בהתקפות פיראטיות במהלך הפלגה זו, הוא למעשה נבחר בשנת 1687 לפקד על אחת הספינות הספרדיות שנלכדו על ידי צוותה של "סיגנט" ממנילה.
ב־5 בינואר 1688 עגנה "סיגנט" שני קילומטרים מהחוף הצפון-מערבי של אוסטרליה, בסמוך לקינג סאונד.
דמפיר וספינתו נותרו שם עד 12 במרץ, ובזמן שטיפלו בספינה, דמפיר רשם הערות על החי והצומח ועל העמים הילידים שהוא מצא שם.
הוא חזר לאנגליה בשנת 1691 דרך כף התקווה הטובה, חסר פרוטה אך ברשותו יומניו הרבים.
הוא הביא איתו עבד מהפיליפינים שגם הוא היה מקור הכנסה עבורו מאחר שהעבד, התפרסם בזכות הקעקועים שלו דמפיר הציג את העבד ברחבי לונדון ובכך גם הפיק פרסום לספר המבוסס על יומניו.
פרסום הספר של דמפיר, "מסע חדש ברחבי העולם", בשנת 1697, היה סנסציה גדולה, ויצר עניין באדמירליות.
בשנת 1699 קיבל דמפיר פיקוד על ספינת מלחמה בעלת 26 תותחים בשם HMS "רובוק", מטעם המלך ויליאם השלישי.
משימתו הייתה לחקור את החוף המזרחי של הולנד החדשה, השם שנתנו ההולנדים למה שהיא כעת אוסטרליה, והכוונה של דמפיר הייתה לנסוע לשם דרך קייפ הורן .
המסע יצא לדרך ב־14 בינואר 1699, מאוחר מדי בעונה לנסות לעבור את כף הורן, ולכן הוא פנה להולנד החדשה דרך כף התקווה הטובה.
בעקבות המסלול ההולנדי להודו עבר דמפיר בין האי דירק הארטוך ליבשת המערב האוסטרלית אל מה שכינה כמפרץ הכריש ב־6 באוגוסט 1699. הוא נחת בחוף והחל בתיעוד המפורט הראשון הידוע של החי והצומח האוסטרלים.
הרישומים הבוטניים נעשו על ידי המזכיר שלו ג'יימס ברנד.
דמפיר המשיך לעלות בחוף לכיוון הצפון-מזרחי, הגיע לארכיפלג דמפיר, מדרום מה שנקרא עכשיו רובק ביי .
כל הדרך עסק בתיעוד ואיסוף דגימות, כולל צדפים רבות.
משם נסע צפונה לעבר טימור.
אחר כך הפליג מזרחה, וב-3 בדצמבר 1699 עקף את גינאה החדשה.
הוא איתר את החוף הדרום מזרחי של ניו האנובר, ניו אירלנד ובריטניה החדשה, והכין תרשימים של מצר דמפיר בין האיים הללו (כעת נקראים ארכיפלג ביסמרק) וניו גינאה.
בשלב זה הייתה הספינה רובוק במצב גרוע, ודמפיר נאלץ לנטוש את תוכניתו לתעד את החוף המזרחי של ניו הולנד, במרחק של פחות ממאה מיילים ממנו.
תוך סיכון בטביעה הוא ניסה להחזיר את הספינה חזרה לאנגליה, אך הספינה טבעה באי אסוסיניון ב־21 בפברואר 1701 - בזמן שעגנה לחוף הים, היא החלה לשקוע ממים שחדרו אליה.
כתוצאה מכך היה צריך להעלות את הספינה על השרטון.
צוותו של דמפיר נותר על החוף במשך חמישה שבועות, ונאסף ב-3 באפריל על ידי ספינה אירופאית ששטה באזור, והוא חזר לביתו באוגוסט 1701.
אף על פי שיומנים רבים אבדו עם טביעת רובוק, דמפיר הצליח לשמור קצת רישומים חדשים של החופים, וכן רישומים של רוחות הסחר והזרמים בים סביב אוסטרליה וניו גינאה.
הוא גם שמר כמה מדגימותיו.
דגימות צמחים רבות נתרמו לאוניברסיטת אוקספורד, ובספטמבר 1999 הם הושאלו למערב אוסטרליה לחגיגת 300 השנה.
בשנת 2001, גילו את שרידי האונייה הטבועה "רובק" בקלרנס ביי, באיי אסונסיון, על ידי צוות מהמוזיאון הימי במערב אוסטרליה .
בגלל השפעתו הרחבה של דמפיר קיים ויכוח על הבעלות של שרידים אלה.
את סיפורו על המשלחת לאוסטרליה הוא פרסם בתור מסע לניו הולנד בשנת 1703.
בשובו מפיקוד על הרובק הועמד דמפיר למשפט צבאי על אכזריות.
בראשית מסעו לאוסטרליה הוציא דמפיר את סגנו ג'ורג' פישר מהספינה והוא נכלא בברזיל.
פישר חזר לאנגליה והתלונן באדמירליות על יחסו של דמפיר אליו.
דמפיר הגן באגרסיביות על התנהלותו, אך הוא נמצא אשם.
שכרו עבור ההפלגה קוצץ והוא פוטר מהצי המלכותי.
על פי הרשומים שנמצאים בארכיון הלאומי של בריטניה, בישיבת בית המשפט המלכותית שנערכה ב־8 ביוני 1702 נכללו שלושת האישומים הבאים:
ויליאם דמפיר, קפטן, HMS רובוק.
פשע: מותו של ג'ון נורווד, שייט בסירות.
גזר דין: יש לקצץ את כל התשלומים המגיעים לו.
דמפיר הוכרז כלא כשיר לפיקוד על אחת מספינות הוד מלכותו.
ג'ורג' פישר, סגן, HMS רובוק פשע: סכסוך בין הקברניט לסגן.
מלחמת הירושה הספרדית פרצה ב-1701, ושכירי חרב ימיים אנגליים החלו לפעול נגד צרפת ואינטרסים ספרדיים.
דמפיר מונה למפקד ספינת 26 התותחים "סנט ג'ורג'", עם צוות של 120 איש.
אליהם הצטרפה ספינה נוספת עם 16 תותחים ו־63 אנשי צוות.
הם הפליגו ב־11 בספטמבר 1703 מכינסל, אירלנד.
שתי הספינות עברו סופה קשה סביב קייפ הורן, והגיעו לאיי חואן פרננדס מול חופי צ'ילה בפברואר 1704.
דמפיר הצליח ללכוד מספר ספינות ספרדיות קטנות לאורך חופי פרו, אך לקח מהן רק חלק קטן מהמטען, מכיוון שהאמין כי הדבר "יהוו מכשול לכיבושים גדולים יותר שלו".
הפשיטה הגדולה יותר שתכנן הייתה על סנטה מריה, עיירה במפרץ פנמה.
השמועה טענה כי שם מוחזק מלאי זהב ממכרות סמוכים.
אולם כאשר תקף את העיירה לא הצליח לגבור עליה, נתקל בהתנגדות חזקה בלתי צפויה, והוא נסוג.
באותה העת, ויכוח על אחת האונייות הביאה להשארתו של סגן מפקד האונייה אלכסנדר סלקירק על החוף באחד האיים.
סיפורו שסופר על ידי דמפיר, שימש רקע לספר רובינזון קרוזו.
במאי 1704 נפרדו שתי הספינות, והספינה הקטנה שקעה מול חוף קולומביה.
חלק מאנשי הצוות שרד אבל נאסר על ידי הספרדים.
כעת נשאר לסנט ג'ורג' אפשרות לנסות ללכוד ספינה ספרדית גדולה, ששטה בין מנילה למקסיקו.
האונייה הספרדית נראתה בתאריך 6 בדצמבר 1704, דמפיר נתפס לא מוכן ולא הכין את תותחיו.
בעוד הוא וקציניו התווכחו על הדרך הטובה ביותר לפגוע בספרדים, האונייה הספרדית הטעינה את תותחיה והצטרפה לקרב.
דמפיר מצא את עצמו עד מהרה מול תותחים כבדים וגדולים יותר משלו, ואוניתו ניזוקה קשה - הוא ניתק מגע וברח מהקרב.
הכישלון בלכידת האונייה הספרדית השלים את התפרקות המשלחת.
דמפיר, עם כשלושים איש, נשאר על ה"סנט ג'ורג'" בעוד שאר הצוות תפס ספינה והפליג לכיוון אוסטרליה.
דמפיר נאלץ לנטוש את ספינתו, מול חופי פרו, הועלה עם אנשיו על ספינה הולנדית שלקחה אותו לפיליפינים שם הם נכלאו כפירטים ושוחררו מאוחר יותר.
דמפיר עשה את דרכו חזרה לאנגליה בסוף 1707.
בשנת 1708 עלה דמפיר על האונייה "דיוק" ("דוכס") לא כקברניט אלא כנווט .
[19] "הדיוק" עשתה את דרכה אל האוקיינוס השקט דרך קייפ הורן .
המסע הזה היה בפיקודו של וודס רוג'רס, והיה מוצלח יותר.
המשלחת צברה 147,975 ליש"ט (שווה ערך ל -21.6 מיליון ליש"ט נוכחיים) בשווי סחורות.
הרווחים היו בעיקר מלכידת הספינה הספרדית ששטה בין מקסיקו לפיליפינים, בדצמבר 1709.
בינואר 1710 חצה דמפיר שוב את האוקיינוס השקט.
הם עצרו בגואם לפני שהגיעו לבטביה (ג'אקרטה) .
לאחר השיפוץ באי הורן (ליד בטביה) ומכירת אחת מספינות השלל שלהם, הם הפליגו לכף התקווה הטובה שם נשארו יותר משלושה חודשים בציפייה לשיירה.
הם עזבו את הכף בחברת 25 ספינות הולנדיות ואנגליות, כשדמפיר משמש כנווט של הספינה "אנקרנסיון".
לאחר עיכוב נוסף בהולנד, הם הטילו עוגן בתמזה בלונדון ב־14 באוקטובר 1711.
ייתכן שדמפיר לא חי כדי לקבל את כל חלקו ברווחי המשלחת.
המועד המדויק ונסיבות מותו ומקום מנוחתו הסופי אינם ידועים.
צוואתו הוקראה ב־23 במרץ 1715, ומשערים שהוא נפטר מוקדם יותר באותו החודש, אולם לא ידוע על כך בוודאות.
עיזבונו היה כמעט 2,000 ליש"ט.
דמפיר השפיע על מספר דמויות הידועות יותר ממנו:
הוא תרם רבות לניווט, ואסף נתונים ראשונים על זרמים, רוחות וגאות בכל האוקיינוסים בעולם.
נתונים ששימשו את ג'יימס קוק והוריישו נלסון.
דניאל דפו, מחבר רובינזון קרוזו, קיבל השראה ככל הנראה על ידי הזיכרונות האמיתים של פרשת המלח אלכסנדר סלקירק, חבר צוות במסעותיו של דמפיר, שניצל לאחר שנים רבות.
ג'ונתן סוויפט מזכיר במפורש את דמפיר במסעותיו של גוליבר .
רשימותיו על החי והצומח בצפון מערב אוסטרליה נחקרו על ידי איש הטבע והמדען ג'וזף בנקס ,, שערך מחקרים נוספים במהלך המסע הראשון עם ג'יימס קוק.
הדבר עזר להתיישבות והקמתה של אוסטרליה המודרנית.
הדיווחים שלו על תפוצת פירות אקזוטיים הובילו למסעו הכושל של ויליאם בליי בספינה הבאונטי .
התצפיות והניתוח שלו עזרו לאלכסנדר פון הומבולדט וצ'ארלס דרווין לפתח את התאוריות המדעיות שלהם.
תצפיותיו (ואלה של מר ויליאם פוננל) במהלך משלחותיו מוזכרות מספר פעמים על ידי אלפרד ראסל וולאס בספרו הארכיפלג המלאי, והשוואה לתצפיות שערך במסעותיו מהמאה ה -19.
הוא מצוטט למעלה מ־80 פעמים במילון אוקספורד באנגלית, בעיקר על מילים כמו "ברביקיו", " אבוקדו", "מקלות אכילה" ו"תת-מינים".
זה לא אומר שהוא טבע את המילים, אך השימוש שלו בהן בכתביו הוא הדוגמה הראשונה הידועה באנגלית.
הוא תיעד לראשונה את המתכונים עבור גואקמולה וצ'אטני מנגו.
ויליאם הנרי האנט היה מזכיר הצי של ארצות הברית בממשליהם של נשיאי ארצות הברית ג'יימס גרפילד וצ'סטר ארתור, שגריר ארצות הברית ברוסיה ושופט.
ויליאם הנרי האנט נולד בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית.
הוא למד באוניברסיטת ייל ובבית הספר למשפטים שלה והשתלם במשפטים אצל תאודור האנט ורנדל האנט בניו אורלינס.
בין השנים 1844–1878 הוא עסק בעריכת דין במגזר הפרטי.
ב-1862 הוא שירת כקולונל בצבא הקונפדרציה.
ב-1866 הוא היה פרופסור למשפט אזרחי באוניברסיטת לואיזיאנה (כיום אוניברסיטת טוליין) בשנים 1876–1877 הוא היה התובע הכללי של לואיזיאנה.
ב-18 באפריל 1878 הציג נשיא ארצות הברית רתרפורד הייז את מועמדותו של האנט כשופט בבית המשפט לעתירות (Court of Claims) לאחר התפטרותו של אבנעזר פק.
מינויו אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-15 במאי 1878 ונכנס לתוקף באותו יום.
שירותו בבית המשפט הסתיים ב-11 במרץ 1881 לאחר שהתפטר.
בשנים 1881–1882 כיהן האנט כמזכיר הצי של ארצות הברית בקבינטים של ג'יימס גרפילד ושל צ'סטר ארתור.
לאחר מכן מונה האנט כשגריר ארצות הברית ברוסיה.
הוא מת בעת כהונתו שם בסנקט פטרבורג ב-27 בפברואר 1884.
צי ארצות הברית הנציח אותו בקריאת משחתת על שמו שהייתה בשירות בשנות ה-20 ו30 של המאה ה-20 ובמלחמת העולם השנייה הועברה אל הצי המלכותי הבריטי.
משחתת נוספת שנקראה על שמו הייתה בשירות בשנים 1943–1963.
ויליאם הרדינג ג'קסון היה איש ממשל, עורך דין ובנקאי השקעות אמריקאי, שכיהן כסגן ראש ה-CIA בשנים 1950–1951 ובין השנים 1956–1957 הוא שימש בתפקיד היועץ לביטחון לאומי בממשלו של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר.
ויליאם ג'קסון נולד באחוזת בל מיד שליד נאשוויל, טנסי.
הוא נקרא על שמו של אביו שנפטר כאשר הוא היה בן שנתיים.
אמו, אן דייוויס ריצ'רדסון, נישאה לאחר מות בעלה למקסוול סטיבנסון מהמפסטד, ניו יורק.
ג'קסון למד בבית הספר היסודי פיי שבבוסטון ובבית הספר התיכון סנט מרקס, בית ספר אפיסקופלי בסאות'בורו, מסצ'וסטס.
ב-1924 הוא סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת פרינסטון וב-1928 הוא סיים את לימודיו בבית הספר הרווארד למשפטים.
ב-1928 הצטרף ג'קסון למשרד עורכי הדין "קאדוולדר, ויקרשאם וטאפט" מניו יורק.
ב-1929 הוא היה לשותף במשרד עורכי הדין "בקמן, בובו וקלארק".
לאחר קריסת וול סטריט ב-1929, עבר ג'קסון למשרד עורכי הדין "קרטר לייארד ומילברן", שם הוא היה לשותף מלא ב-1934.
במלחמת העולם השנייה שירת ג'קסון בצבא ארצות הברית כקצין מודיעין.
הוא קיבל הכשרה בבית הספר למודיעין קרבי של חילות האוויר של צבא ארצות הברית בהאריסברג, פנסילבניה.
הוא הוצב כעוזר קצין המודיעין בפיקוד ההפצצה הראשון, שמטהו שכן בניו יורק, בקרבת משרד עורכי הדין שלו, שהפך לפיקוד הלוחמה בצוללות.
יחד עם בנקאי ההשקעות אלכסנדר סטנדיש והרולד ב.
אינגרסול, חיבר ג'קסון את ההערכה המודיעינית של חילות האוויר על מפרץ ביסקאיה שקרא לבצע מתקפה על צוללות גרמניות בחופי צרפת.
הייתה זו נקודת המפנה של המערכה באוקיינוס האטלנטי.
לאחר סיום הכשרתו בהאריסברג ביוני 1942, קודם ג'קסון לדרגת מייג'ור וסופח למחלקת המלחמה על ידי מזכיר המלחמה הנרי סטימסון, שם הוא היה לראש צוות המודיעין שדיווח לגנרל ג'ורג' מרשל על הפעולות בזירה האירופית.
לאחר שקיבל הכשרה בקוד האניגמה בבלצ'לי פארק, הוא היה לראש צוות האולטרה של כל כוחות ארצות הברית בזירה האירופית.
ג'קסון הועלה לדרגת לוטננט קולונל והוצב על ידי גנרל הנרי ארנולד בצוות התכנון של בריגדיר גנרל הרולד ג'ורג' שקיבל אז את הפיקוד על פיקוד התובלה של חילות האוויר.
הוא מונה כשליש הראשי של הכנף שהעבירה יותר מ-7,000 כלי טיס מארצות הברית לבריטניה במהלך המלחמה.
הוא קיבל הכרה בעבודתו לבנייה מחדש או הרחבה של שדות תעופה בבריטניה עבור כלי טיס אמריקאים ויצירת רשת קשר מורחבת לתשדורות סודיות מאובטחות.
בקיץ 1943 הוא מונה כ"תפקיד כיסוי" כעוזר הנספח האווירי בשגרירות ארצות הברית בלונדון תחת השגריר גיל וינאוט בכיכר גרוונר, בסמיכות למשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS).
זמן קצר לאחר מכן הוא קודם לדרגת קולונל ומונה כקצין המודיעין הראשי במטה קבוצת הארמיות הראשונה ברובע וסט אנד שבלונדון כדי לעבוד במסגרת מבצע שומר ראש שנועד ליצור תוכנית הטעייה רחבת ממדים שתגרום לגרמנים להאמין שהפלישה לאירופה תתקיים בסקנדינביה ובפה-דה-קאלה, הנקודה הצרה ביותר בתעלת למאנש, בפיקודו של הגנרל ג'ורג' פטון.
לאחר הצלחת מבצע שומר ראש, מונה ג'קסון כראש המודיעין הנגדי של ה-OSS בזירה האירופאית והוא יצא עם קבוצת הארמיות ה-12 ללוקסמבורג ושירת במטהו של הגנרל עומר בראדלי.
במהלך הקרב על הבליטה שהתנהל בחודשים דצמבר 1944 - ינואר 1945, בנוסף לפקידיו בצוות האולטרה, מונה ג'קסון כסגן קצין המודיעין של כל הארמיות של קבוצת הארמיות ה-12.
על שירותו במלחמה עוטר ג'קסון בכוכב הארד, בלגיון ההצטיינות ובצלב המלחמה (Croix de guerre) של בלגיה.
ככל הנראה הוא הקצין האמריקאי היחידי מתחת לדרגת גנרל שעוטר הן בעיטור לגיון הכבוד והן בצלב המלחמה של צרפת עם דקלים.
קודם לשחרורו מהצבא ומה-OSS, הוטלה על ג'קסון משימה ללמוד את מבנה השירות המודיעין החשאי הבריטי.
לאחר המלחמה התפטר ג'קסון מ"קרטר לייארד ומילברן" כדי לעבוד כבנקאי השקעות וכשותף מנהל ב-J.H.
Whitney & Company בניו יורק, שם הוא עבד בין השנים 1947–1955.
ב-1948 הציע ג'ורג' קנאן שהשליטה של הממשלה על ניהול הלוחמה הפוליטית צריכה להיות מול מזכיר המדינה, באומרו ש"אדם אחד צריך להיות המנהל" ובהציעו בנוסף שמנהל הביון המרכזי והסוכנות עצמה צריכים "...לצאת מהעיסוק במבצעים פסיכולוגיים בכיסוי...".
קנאן קיים דיון עם אלן דאלס, אז עורך דין פרטי בניו יורק, בחושבו שדאלס יהיה הבחירה ההגיונית ביותר לראש הסוכנות החדשה.
יש הסבורים שזה פתח ויכוח פנימי על השאלה מי ישלוט על המודיעין במכלול של המודיעין הצבאי והאזרחי.
מנהל המועצה לביטחון לאומי, אדמירל סידני סוורס, מינה ב-13 בפברואר אותה שנה את ג'קסון לשרת ב"קבוצת הסקר המודיעיני" של המועצה לביטחון לאומי יחד עם דאלס ועם מתיאס קוריאה (עוזרו של מזכיר ההגנה ג'יימס פורסטל) שתבצע ניתוח של הנוהגים המחלקתיים בתיאום בין הסוכנויות.
קבוצת הסקר, שנודעה בשם "ועדת דאלס, ג'קסון וקוריאה", או "קבוצת דאלס", הגישה את הדוח הסופי שלה ב-28 בפברואר 1949. בדוח נמתחה ביקורת נוקבת על ה-CIA ועל מנהלו, רוסקו הילנקוטר, וכתוצאה מכך הועברו מתפקידיהם מספר אנשי מפתח בסוכנות ובסופו של דבר הודח גם הילנקוטר.
ב-18 ביולי 1950 שלחו מזכיר ההגנה החדש, לואיס א.
ג'ונסון, והגנרל עומר בראדלי, מכתב לנשיא הארי טרומן, בו הם המליצו למנות את ג'קסון כראש ה-CIA במקומו של הילנקוטר.
ביודעו על הרקע של ג'קסון, צירף הנשיא טרומן הערה למכתב והעביר אותו לעוזרו, דונלד דוסון, באומרו, "...דון, בוא נבחן זאת.
אמור לאברל הארימן מה אנחנו עושים.
אם זה יעבוד, נשכח מגנרל סמית'".
גנרל וולטר סמית' לא חפץ בתפקיד ראש ה-CIA וניסה להתחמק ממנו שוב ושוב מסיבות בריאות.
כאשר דחה ג'קסון את ההצעה בשל מחויבויות נדבנות ועסקיות בניו יורק, נאמר שהנשיא טרומן הוציא פקודה ישירה כמפקד העליון לסמית, שהוא יהיה ראש ה-CIA הבא.
סמית' פנה לג'קסון וביקש ממנו להיות מועמדו לתפקיד סגנו כדי שיסייע לו לארגן מחדש את הסוכנות, בדגש מיוחד על פעולות בכיסוי, לוחמה פסיכולוגית ובנייתה של הסוכנות ככזאת המושתת על קריירות מקצועיות.
ב-18 באוגוסט 1950 מונה ג'קסון כסגן ראש ה-CIA וב-7 באוקטובר הוא הושבע לתפקידו.
הוא היה סגן ראש הסוכנות הראשון ששירת תחת סמית', שהיה קודם לכן שגריר ארצות הברית בברית המועצות וגנרל שלחם במלחמת העולם השנייה.
סמית' וג'קסון הביאו בראשית 1951 את אלן דאלס ל-CIA כסגן מנהל לתוכניות (פעולות חשאיות).
לאחר השלמת תהליך הארגון מחדש ברוח המלצות ועדת דאלס ותוכנית NSC-50, והתפטרותו של ג'קסון באוגוסט 1951, קודם דאלס לתפקיד סגן ראש הסוכנות במקומו של ג'קסון, ובהמשך, ב-1953, הוא גם החליף את סמית'.
ג'קסון נותר יועץ בחוזה מיוחד לראש הסוכנות בתקופות כהונותיהם של סמית' ודאלס כראשי הסוכנות.
בתקופת נשיאותו של דווייט אייזנהאואר שימש ג'קסון כיועץ מיוחד בצוות הבית הלבן וב-CIA וכיועץ בכיר ב-CIA בשנים 1951–1955.
ב-1953 מונה ג'קסון כיושב ראש "הוועדה לפעילות הסברה בינלאומית", שנודעה גם בשם "ועדת ג'קסון" ופעלה עד 1954 והובילה את הקמתה של סוכנות ההסברה של ארצות הברית.
Whitney & Co, מונה ג'קסון להיות עוזר מיוחד למזכיר המדינה, ג'ון פוסטר דאלס, כדי להשתתף בשיחות "ארבעת הגדולים" בז'נבה ב-1955. בדצמבר אותה שנה התפטר ג'קסון מ-J.
בפברואר 1956 הוא מונה כעוזר מיוחד לנשיא אייזנהאואר ללוחמה פסיכולוגית.
בתפקיד זה הוא החליף את נלסון רוקפלר שהתפטר בדצמבר.
ב-1 במרץ מינה הנשיא אייזנהאואר את ג'קסון כעוזר מיוחד לנשיא למדיניות חוץ כדי לסייע בתיאום ובתזמון של ביצוע צעדי מדיניות חוץ בהם מעורבים יותר ממחלקה או סוכנות אחת של הממשל.
הוא ייצג את הנשיא במועצה לתיאום פעולות כסגן יושב הראש, ונכח בפגישות של הקבינט ושל המועצה לביטחון לאומי.
ב-1 בספטמבר 1956 מינה הנשיא אייזנהאואר את ג'קסון לתפקיד היועץ לביטחון לאומי, תפקיד בו הוא כיהן עד 7 בינואר 1957.
אשתו הראשונה של ג'קסון, אליזבת ליימן, שאותה הוא נשא לאישה ב-1929, הייתה אשתו לשעבר של תומאס רייס, שאיתו הביאה לעולם שני בנים.
ג'קסון ואליזבת הביאו לעולם עוד שני בנים.
השניים התגרשו ב-1946 לאחר שובו של ג'קסון משירותו בצבא.
בגיל 39 נבחר ג'קסון כנשיא הצעיר ביותר של מועצת המנהלים של "אגודת בית החולים של ניו יורק" , אחד מבתי החולים הוותיקים ביותר בארצות הברית שהוקם ב-1771 על ידי המלך ג'ורג' השלישי, ובמקביל הוא מונה כחבר באקדמיה הלאומית למדעים.
לאחר המלחמה נבחר ג'קסון כחבר במועצת הנאמנות של הבנקאים, במוסד ג'ון היי ויטני, בבית החולים לניתוחים מיוחדים של ניו יורק, ובקרן ממינגר.
ב-1951 נשא ג'קסון לאישה את מרי פיטקרן, בתו של נורמן ב.
פיטקרן, הנשיא לשעבר של חברת הרכבות וובש.
לאחר גירושיהם, בשנת 1965 לערך, נישאה מרי לעורך דין ניו יורקי אחר, ונדל דייוויס, שנפטר ב-1972. היא נישאה בשלישית לסנאטור ושגריר ארצות הברית בישראל לשעבר, קנת קיטינג.
ויליאם ג'קסון נפטר ב-28 בספטמבר 1971, בגיל 71, בטוסון, אריזונה.
הוא נקבר בבית הקברות מאונט אוליב שבנאשוויל.
ויליאם דניסון הבן היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הוויגית ולאחר מכן המפלגה הרפובליקנית.
הוא כיהן כמושל אוהיו ה-24 וכמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של הנשיא אברהם לינקולן בשלהי מלחמת האזרחים.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת מיאמי שבאוקספורד, אוהיו, למד משפטים וב-1840 התקבל ללשכת עורכי הדין של אוהיו.
כאיש עסקים ממולח, הוא ניהל את בנק אקסצ'יינג' ואת חברת הרכבת קולומבוס וקסניה, וארגן את חברת הרכבת קולומבוס והוקינג ואלי.
ב-1840 נשא דניסון לאישה את אן אלייזה ניל, בתו של ויליאם ניל, איש עסקים אמיד מקולומבוס, שלימים הפך שטח החווה שלו לקמפוס של אוניברסיטת המדינה של אוהיו.
לזוג נולדו שבעה ילדים, שהבכור, ויליאם ניל דניסון, שירת בבריגדת הארטילריה הרכובה במהלך מלחמת האזרחים.
דניסון היה הראשון מבין הפוליטיקאים הבולטים באוהיו שעזבו את המפלגה הוויגית שהייתה אז בשלבי גסיסה, והצטרפו לשורות המפלגה הרפובליקנית החדשה.
עד מהרה הוא התקדם בשורות המפלגה, זאת על רקע מאמציו למיגור העבדות והתנגדותו לאפליה בסנאט של המדינה.
ב-1859 נבחר דניסון כמושל אוהיו, לאחר שניצח בבחירות את רופוס רני, וכיהן בתפקיד בשנים 1860–1862. לפני פרוץ מלחמת האזרחים, התנגד דניסון לדרישותיהן של קנטקי וווירג'יניה להסגרת עבדים נמלטים או להענשת אלו שסייעו להם.
בימים הראשונים לפרוץ מלחמת האזרחים ארגן דניסון את הגיוס באוהיו, ועל אף שצוותו היה קטן וחסר ניסיון, פעולותיו השפיעו רבות.
מאמציו הובילו להקמתם של כמה מחנות אימונים גדולים לכוחות שהתגייסו, כשאחד מהם נקרא על שמו.
ב-1861 ניסה דניסון ללא הצלחה להיבחר לסנאט של ארצות הברית, כאשר נוצח על ידי ג'ון שרמן.
מבלי שהתבקש לכך על ידי מחלקת המלחמה, שיגר דניסון את הכוחות של אוהיו בפיקודו של ג'ורג' מקללן אל החלק המערבי של וירג'יניה, שם הם אבטחו את ועידת וילינג שבסופו של דבר הובילה לקבלתה של וירג'יניה המערבית כמדינת חירות.
הוא גם יזם את תפיסת השליטה על רשת קווי הרכבת והטלגרף של אוהיו בשלבים הראשונים של המלחמה כדי לאפשר את השימוש הצבאי בהם, ובכך עורר את חמתם של שוחרי השלום חברי המפלגה הדמוקרטית בבית המחוקקים של המדינה.
הוא גינה את פרישת מדינות הדרום ואת שוחרי השלום באוהיו, דאג לאספקה יציבה של תחמושת וציוד לכוחות המתגייסים והיה תומך נלהב במדיניותו של הנשיא אברהם לינקולן.
במהלך כהונתו כמושל הוא גייס מעל 100,000 חיילים וארגן 82 רגימנטים לצבא האיחוד.
עם זאת, משגים של דניסון ושל הכפופים שליו הובילו את הרפובליקנים ואת הדמוקרטים תומכי האיחוד להסיר את מועמדותו של דניסון בבחירות למושל המדינה ב-1862. תחת זאת פנו המפלגות לדייוויד טוד הדמוקרט.
ההיסטוריון ריצ'רד אבוט כתב, "אף אחד ממושלי אוהיו לפני דניסון לא הפעיל את סמכויותיו ומילא משימות שכאלה בתחושת אחריות ציבורית ונחישות גדולות יותר .
דניסון קיבל בהבנה את השתלשלות העניינים, ביצע חפיפה יעילה עם יורשו, וסייע רבות בגיוס האפרו-אמריקאים ליחידות הצבאיות של אוהיו.
ב-1864 הוא שימש כיושב ראש הוועידה הארצית של המפלגה הרפובלקנית.
באותה שנה הוא מונה על ידי הנשיא לינקולן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד 1866, כאשר הוא עזב את הקבינט לאחר שהוא החליט שהוא לא יוכל עוד לתמוך במדיניותו של הנשיא הבא אנדרו ג'ונסון.
לאחר המלחמה שירת דניסון במועצת עיריית קולומבוס וארגן את האגודה החקלאית של מחוז פרנקלין.
ב-1874 מינה אותו הנשיא יוליסס ס.
גרנט כנשיא הראשון של מועצת הנציבים של מחוז קולומביה, תפקיד בו הוא שימש עד 1878. ב-1880 הוא התמודד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לסנאט, אך הובס על ידי ג'יימס גרפילד.
הוא המשיך להיות פעיל בפוליטיקה המדינתית והארצית עד יומו האחרון.
ויליאם דניסון נפטר בקולומבוס ב-15 ביוני 1882 ונטמן בבית הקברות גרין לואן שבעיר.
סניף אוהיו של "ותיקי האיחוד ממלחמת האזרחים" נקרא על שמו של דניסון זמן קצר לאחר מותו.
ב-1885 נפתח בוושינגטון בית ספר על שמו, שנסגר ב-1947 ונפתח מחדש ב-1985.
ויליאם הואר היה צייר פורטרטים ויוצר דפוס אנגלי מהעיר באת'.
נולד ליד איי , סאפוק.
ויליאם הואר קיבל השכלה מכובדת בפרינגדון.
הוא הראה יכולת לצייר ונשלח ללונדון ללמוד אצל ג'וזפה גריסוני, שעזב את פירנצה ללונדון בשנת 1715. כשגריסוני חזר לאיטליה בשנת 1728 נסע איתו הואר, לרומא והמשיך בלימודיו בהנחיית פרנצ'סקו אימפריאלי.
הוא נשאר ברומא תשע שנים, וחזר ללונדון ב־1737/8.
משלא הצליח להתבסס בלונדון, התיישב הואר בבאת', עיר ספא הפופולרית בקרב המעמדות העשירים יותר.
שם הוא השיג עבודות רבות של דיוקנאות רשמיים של מנהיגים חברתיים של אותם ימים (כולל גאורג פרידריך הנדל) ואנשי פוליטיקה (למשל, ראשי הממשלה רוברט וולפול, ויליאם פיט, הרוזן הראשון של צ'אתאם).
לרוב הדיוקנאות ישנן מספר גרסאות, דבר המצביע על כך שהיה לו אולפן, והן פורסמו עוד יותר על ידי הפקת הדפסים על ידי חרטים מובילים.
הואר עצמו היה צורב עדין ופרסם מספר לוחות פרטיות, בעיקר של בני משפחה וחברים, כולל מיס הואר (כנראה מרי), כריסטופר אנסטיי והדוכס השלישי מבופור.
הפסטלים שלו הושפעו מרוזלבה קריארה.
ויליאם הואר היה הדיוקנאי האופנתי הראשון שהתיישב בבאת', והוא היה המוביל שם עד הגעתו של תומאס גיינסבורו בשנת 1759. הוא נותר הצייר המועדף על ידי פטרונו הדוכס ניוקאסל, משפחתו, חסדיו ומקורביו הפוליטיים.
בין פטרוניו החשובים האחרים נכללים הרוזנים מפמברוק וצ'סטרפילד והדוכס מבופור.
עם גיינסבורו וג'ושוע ריינולדס הוא היה חבר מייסד באקדמיה המלכותית לאמנויות.
הואר היה מעורב מקרוב בניהול בית החולים המלכותי בבאת' משנת 1742. הוא שימש כמנהל בית החולים, והתוודע למבקריו הבולטים של באת ולמשפחות בעלי הקרקעות שבסביבה.
צ'למרס תיאר אותו כ"צייר אנגלי גאוני וחביב".
בנו, פרינס הואר, זכה לתהילה כצייר וכמחזאי.
בתו, מרי הואר, הייתה גם היא ציירת ידועה.
ויליאם הנרי דייסון היה מאייר וקריקטוריסט פוליטי אוסטרלי.
דייסון נולד לג'ורג' וג'יין שהיגרו מאנגליה לאוסטרליה.
גם שלוש אחיותיו עסקו באמנות.
האמן נורמן לינדזי היה במעגל החברתי והמקצועי שלו.
בשנת 1909, דייסון, לינדזי ואחותו המאיירת של לינדזי, רובי, עברו ללונדון.
בשנת 1910 התחתן עם רובי.
רובי נפטרה במגפת השפעת הספרדית בשנת 1919. דייסון חזר לאוסטרליה בשנת 1925, אך בגלל 'הבינוניות' של מלבורן, נסע לניו יורק ואז חזר ללונדון.
לפני שעבר מאוסטרליה ללונדון, דייסון היה קריקטוריסט של The Bulletin ומדי פעם בעיתון הראלד במלבורן, הוא צייר בסגנון 'אכזרי ונושך'.
כשהגיע ללונדון דייסון הלך לעבוד בעיתון 'דיילי הראלד' המקומי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התפרסם דייסון בזכות הפרטים המצוירים שלו שהיו בנימה סאטירית.
הוא גויס כקצין ונשלח לחזית המערבית, המשימה הייתה להכין ציורים אופייניים לחיים בתעלות, מה שהפך אותו לאמן המלחמה הראשון מאוסטרליה.
חוויית הקו הקדמי השפיעה עליו, ושינתה את כיוון הקריקטורות שלו מהמיליטריסטי ל"סובלני".
מאוחר יותר דייסון ניהל דיון עם הגנרל האוסטרלי סר ג'ון מונאש על ציורו על חיילי אוסטרליה וניו זלנד (נקראו בסלנג צבאי Digger, בזמן מלחמת העולם הראשונה):
(מונאש) אני חושב שאמנים כמו ויל דייסון, נורמן לינדזי ואחרים לא הצליחו לשחזר את דמות ה"דיגר" האופייני.
הם הפכו אותו לגבר מכובד ונבון עם קשיחות הכתובה על כל תוואי הפנים.
(דייסון) כמה דברים מרים נאמרו על חיילים אלה, אך עד כה שום דבר מריר כל כך לא נאמר כמו הצהרתו של סר ג'ון מונאש.
הכל עניין של נקודת המבט - חיילים אלה הם "בעיקר ילדים של אמא מתוקה ועגולת פנים."
הוא חזר לאוסטרליה בין השנים 1925 עד 1930, לעיתון פאנץ של מלבורן שעמד להימכר.
בהמשך הוא היה הקריקטוריסט הראשי של 'דיילי הראלד' בלונדון.
זמן קצר לאחר מות אשתו בשנת 1919, הוא צייר את מה שעתיד להיות אחד הציורים המפורסמים ביותר, שכותרתו היתה: 'יצרני תותחי שלום והעתיד'.
ציור עם יכולת ראיית הנולד מיוחדת שבו.
הציור פורסם ב"דיילי הראלד "הבריטי ב־13 במאי 1919, והראה את דייוויד לויד ג'ורג', ויטוריו אורלנדו וז'ורז' קלמנסו (ראשי ממשלת בריטניה, איטליה וצרפת בהתאמה), יחד עם וודרו וילסון, נשיא ארצות הברית, לאחר ישיבה בדיון בחוזה ורסאי.
קלמנסו, שזוהה בכינויו 'הנמר' אמר לאחרים: "מעניין!
נראה לי שאני שומע ילד בוכה!".
ובציור, מאחורי עמוד, מצויר ילד בוכה ומעליו הכתובת - "1940 ".
ציור שניבא כי תנאי חוזה ורסאי יובילו למלחמה נוספת ב 1940, כפי שקרה.
דייסון נפטר בפתאומיות ב־21 בינואר 1938, בן 55 מאי ספיקת לב.
חברו ועמיתו של דייסון, צ'ארלס בין, הציע כי במוסד הלאומי - "אנדרטת המלחמה" באוסטרליה תהיה גלריית דייסון מיוחדת, עקב חשיבות וגודל יצירתו של דייסון.
בשנת 2016, "האנדרטה" החזיקה ביותר מ -270 מיצירותיו של דייסון, אך אף אחת מהן לא הוצגה.
ויליאם מייקל הארנט היה צייר אירי-אמריקאי, שנודע בזכות טבע הדומם של חפצים רגילים.
הארנט נולד בקלונאקילטי שבמחוז קורק, אירלנד בתקופת הרעב הגדול.
זמן קצר לאחר לידתו משפחתו היגרה לאמריקה והתיישבה בפילדלפיה.
בהיותו אזרח ארצות הברית בשנת 1868 התפרנס כצעיר על ידי חריטה תוך שהוא לוקח שיעורי לילה באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה ובהמשך, בניו יורק באקדמיה לעיצוב.
ציור השמן הידוע הראשון שלו, טבע דומם, מתוארך לשנת 1874.
סגנון ציור טרומפ-לויל שהשתמש בו הארנט היה ייחודי והיווה השראה לחיקויים רבים, אבל כבר מספר ציירים הולנדים מהמאה ה -17 התמחו בציור טבע דומם בעל דיוק רב.
רפאל פיל, שעבד בפילדלפיה בתחילת המאה ה -19, היה חלוץ בסגנון זה באמריקה.
מה שמייחד את עבודתו של הארנט, מלבד מיומנותו הגבוהה, הוא העניין שלו לתאר חפצים שבדרך כלל לא הפכו לנושאי ציור.
הארנט צייר כלי נגינה, אך צייר גם את "פרסת הזהב הלא שגרתית" (1886), פרסת חלודה אחת שהוצגה ממוסמרת על לוח.
הוא צייר ערימה סתמית של ספרי יד שנייה שהונחו על גבי ארגז (1878), כמו גם כלי נשק ואפילו מטבעות נייר.
עבודותיו נמכרו היטב, אך סביר יותר שהן נמצאו תלויות בטברנה או במשרד עסקים מאשר במוזיאון, מכיוון שהן לא תואמות את התפיסה של אמנות גבוהה.