tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הזמר והיוצר הדרום קוריאני קים קוואנג ג'ין הוציא את השיר "Magic Castle", כשהליריקה שלו שואבת השראה מהנסיך הפרסי המקורי.
בשנת 1992, הסופר הרוסי ויקטור פלווין כתב ספר ששמו "A Werewolf Problem in Central Russia and Other Stories", ובו יש סיפור קצר בשם "הנסיך של גוספלאן".
הסיפור עצמו מושפע רבות ממשחק הווידאו, והגיבור הראשי של הסיפור חי במציאות מעורבת של העולם האמיתי ועולם משחקי הווידאו, ומזדהה בתור הנסיך הפרסי.
הוא מנסה להבין אם חייו הם אמיתיים או שמא הוא צופה בהם דרך מסך מחשב.
תחושת המשחקיות של המשחק טומב ריידר נועד להעביר את התחושה של הנסיך הפרסי המקורי.
מקורה של סדרת משחקי Assassin's Creed נבע מרעיון למשחק המשך ל"נסיך הפרסי: חולות הזמן".
מבחינה נרטיבית, הצוות רצה להתרחק מדמותו של הנסיך כאחד שעומד לרשת את מקומו על כס המלכות, ושעליו לעמול קשה בשביל זה.
מחקר מעמיק על אגודות סתרים הוביל אותם להתמקד במסדר החשישיון, תוך שהם לוקחים רעיונות מספר אלמות של ולדימיר ברטול.
הם פיתחו נרטיב לפיו השחקן לוקח שליטה על מתנקש, שמשמש בתור שומר ראש לדמות שאינה שחקן של נסיך, והחליטו לקרוא למשחק "הנסיך הפרסי: מתנקש".
מתקן האנימוס שהוצג בנרטיב הסיפור איפשר להם להסביר מספר אלמנטים של משחקיות, כמו למשל כאשר השחקן נכשל במשימה - בדרך דומה לנעשה ב"חולות הזמן".
זאת ועוד, המשחק "Assassin's Creed Mirage" מציג חבילת תוכן להורדה שכוללת תלבושת שונה לדמותו של הפרוטגוניסט בסגנון הנסיך הפרסי בגרסת חולות הזמן, וכן כלי נשק ואמצעי רכיבה מותאמים באופן דומה.
הנסיך כספיאן הוא רומן פנטזיה לילדים שנכתב על ידי הסופר האנגלי קלייב סטייפלס לואיס ופורסם בשנת 1951. הספר היה השני מבין ספרי דברי ימי נרניה שפורסם והרביעי מבחינת הכרונולוגיה.
עלילת הסיפור נפתחת כשנה לאחר סיום הספר "האריה, המכשפה וארון הבגדים".
פיטר, סוזן, אדמונד ולוסי, ארבעת גיבורי הספר הקודם, מתכוננים לצאת לשנת הלימודים החדשה, כאשר הם מוצאים את עצמם מועברים באורח קסם לעולם זר.
לאחר חקירה קצרה, הם מבינים שהם חזרו לנרניה, שעברו עליה מאות שנים מאז שעזבו אותה לאחרונה מכיוון שהזמן זורם בקצב שונה בין העולמות השונים.
הנסיך כספיאן, יורש העצר החוקי של הארץ, נוטה חסד ליצורים הקדומים של נרניה, אבל הוא נרדף על ידי דודו מירז, שתפס את השלטון לאחר שרצח את אביו, וכעת מעוניין לרצוח גם אותו.
כספיאן נמלט ומצטרף לקבוצה קטנה של יצורי נרניה המנסים להקים צבא שיתקומם כנגד שלטונו של מירז.
על מנת להשיג עזרה, הם תוקעים בקרן הקסומה של המלכה סוזן, שהשפעתה, כפי שמסתבר, היא זו שהביאה את הילדים מעולמם.
הילדים מסכימים לעזור לכספיאן לתפוס את השלטון.
הם פוגשים באסלן, אשר בתחילה רק לוסי מסוגלת לראותו, אשר יוצא, ביחד עם לוסי וסוזן, למסע להחזרת תפארתה של נרניה הקדומה.
במקביל, פיטר מזמין לדו־קרב את המלך מירז, על־מנת להוכיח את תוקף שלטונו של כספיאן.
הוא מנצח בדו־קרב, אבל מחנה מירז מסרב לקבל את ההכרעה, ויוצאים למתקפה.
עם זאת, הם מוכנים להיכנע לאחר שהם נוכחים בשובו של אסלן.
אסלן מכתיר את כספיאן למלך ומשליט שלום בין בני־האדם לבין שאר יצורי נרניה.
לבני־האדם שאינם מעוניינים לחיות במשותף עם יצורי נרניה, הוא מציע את האפשרות לחזור בחזרה לעולמם שלהם.
גם פיטר, סוזן, אדמונד ולוסי חוזרים לעולמם, לאחר שלפיטר ולסוזן מובהר שזהו ביקורם האחרון בנרניה.
לוסי פיוונסי, הצעירה מבין ילדי המשפחה, היא הראשונה לראות שוב את אסלן.
אדמונד פיוונסי הוא הילד השלישי במשפחה.
שלא כאחיו הבוגרים הוא סומך על חושיה של לוסי, ומצביע על כך שבהרפתקה הקודמת שלהם היא התבררה כמי שצדקה, לעומתו.
פיטר פיוונסי, בכור משפחת פיוונסי הוא מלכהּ העליון של נרניה.
סוזן פיוונסי היא הילדה השנייה למשפחה.
הנסיך כספיאן, המלך הטלמריאני החוקי ולבסוף מלך נרניה.
הוא מופיע גם בשני הספרים הבאים בסדרה: המסע בדורך השחר וכס הכסף, ובקצרה גם בסוף הקרב האחרון.
אסלן, האריה הגדול ומי שהקים את נרניה.
מיראז', דודו של כספיאן, אשר עם היוולד לו בן מנסה להדיח את כספיאן מכסאו כדי למלוך על הטלמריאנים.
הוא מוביל את המאבק בבני נרניה התומכים בכספיאן ונלחם בדו-קרב עם פיטר כדי ליישב את הסכסוך אך לבסוף נהרג על ידי לורד גלוזל.
טרומפקין, גמד ג'ינג'י המסייע לכספיאן להביס את חייליו של מיראז' ונתפס על ידיהם.
הוא נלקח לקייר פאוול, אך רגע לפני ניסיון הטבעתו הוא מחולץ בעזרת ילדי משפחת פאוול.
בתחילת הספר הוא סקפטי לגבי קיומו של אסלן, והמלכים והמלכות העתיקים אך בסוף הספר הוא מכיר בטעותו.
דוקטור קורנליוס, חצי גמד וחצי אדם, הוא המורה והיועץ של כספיאן.
ריפיצ'יפ הוא עכבר מדבר ונושא חרב אמיץ, ותומך נלהב של כספיאן ושל אסלן.
ניקאבריק הוא גמד שחור שיער.
הוא זומם להחזיר לתחיה את המכשפה הלבנה כדי להביס את הטלמריאנים באמצעות קסם שחור.
הוא נהרג יחד עם שותפיו למזימה על ידי כספיאן ובני בריתו.
לורד סופספיאן ולורד גלוזל הם לורדים טלמריאנים הזוממים להדיח את מיראז' ומתמרנים אותו כך שיסכים להצעתו של פיטר לדו-קרב חלף המלחמה.
לאחר תבוסתו של מיראז' בדו-קרב גלוזל נועץ בו חץ בסתר.
סופסיאן נהרג בקרב על ידי פיטר, אך המחבר מותיר את גורלו של גלוזל עמום.
לואיס עצמו, אמר לילדה אמריקנית כי הספר מבטא מצב של מציאות מושחתת וחזרה בתשובה אל דת האמת.
יש המוצאים בספר זה, בדומה לשאר ספרי הסדרה, מוטיבים נוצריים רבים, התואמים את השקפתו הדתית של מחבר הספר.
עלילת הספר מבטאת גם את התפיסה שהייתה קיימת בנצרות (וגם בתנ"ך) של זכות מלוכה מתוקף בחירה אלוהית.
יש המוצאים בספר אלגוריה להשתלטות הסובייטית על מזרח אירופה בראשית המלחמה הקרה - אלגוריה המתיישבת עם השקפתו הפוליטית של מחבר הספר.
הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו היה בעלה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, ואביו של מלך בריטניה, צ'ארלס.
הוא גם אביהם של אן, הנסיכה המלכותית, הנסיך אנדרו, דוכס יורק, והנסיך אדוארד, דוכס אדינבורו.
בנוסף לתפקידיו המלכותיים, הנסיך פיליפ היה גם פטרונם של ארגונים רבים, האות הבינלאומי לנוער וצעירים, הקרן העולמית לשימור חיות הבר, ונשיא אוניברסיטת קיימברידג' ואוניברסיטת אדינבורו.
הנסיך התמסר במיוחד לשימור איכות הסביבה מאז ביקורו באנטארקטיקה בשנת 1956.
הנסיך פיליפוס מיוון ודנמרק (Πρίγκιπας Φίλιππος της Ελλάδος και της Δανίας) נולד ב-10 ביוני 1921 באי היווני קורפו לאליס, נסיכת באטנברג, נינתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ולאנדראס, נסיך יוון ודנמרק, אחיו הצעיר של קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון דאז.
אליזבת, לימים אשתו, היא נכדתו של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, שהיה הן נכדה של המלכה ויקטוריה והן דודנו של הנסיך אנדראס (דרך סבם המשותף, כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק), ולכן הם דודנים-מדרגה-שלישית משני הצדדים.
לפיליפוס היו ארבע אחיות גדולות: מרגריטה, תאודורה, ססיליה, וסופיה.
ב-1922, בעקבות תבוסת יוון במלחמתה נגד טורקיה ונפילת המשטר היווני, סולק המלך קונסטנטינוס, דודו של פיליפוס, מכס המלוכה.
בית משפט מהפכני גזר על הנסיך אנדראס, אחיו של המלך, עונש מוות, אך למזלו דודנו, המלך ג'ורג' החמישי, התערב למענו וציווה על אוניית הצי המלכותי הבריטי לפנות מיוון את אנדראס ומשפחתו, בהם פיליפוס התינוק, שהיה בן שנה בלבד.
פיליפ התינוק ומשפחתו התיישבו בצרפת, שם הידרדרו היחסים בין ההורים.
אנדראס הידרדר לאלכוהוליזם ולהימורים, ואילו אליס לקתה בהפרעה נפשית, הגם שחזרה לאיתנה מאוחר יותר.
מאז הגלייתם, נותק הקשר בין פיליפ להוריו.
אולם בשל בריאותה הרופפת של הנסיכה אליס החלה המשפחה להתפזר באירופה: הנסיך פיליפ עבר לגור עם קרוביו באנגליה, בעוד אחיותיו נישאו לנסיכים גרמנים והתיישבו בגרמניה.
אליס, שחוותה התמוטטות עצבים ואובחנה כסכיזופרנית, אושפזה בבית חולים בשווייץ ונשארה שם במשך רוב שנות ה-30.
פיליפ התחנך תחילה בפריז, אחר כך באנגליה, ובגיל 12 נשלח לגרמניה.
בעקבות התחזקות המשטר הנאצי בגרמניה נאלץ פיליפ לבסוף לחזור לאנגליה, שם סיים את לימודיו במוסד פרטי עם משמעת נוקשה בהנהלתו של ד"ר קורט האן, איש חינוך בעל שם שנאלץ להימלט מגרמניה בשל יהדותו והקים מחדש את מוסדו בסקוטלנד, ואנדראס התעקש שפיליפ ילמד אצלו.
האן חינך את הנערים להתמודדות עם אתגרי החיים המודרניים באמצעות תוכנית שכללה אימוני כושר, השתתפות במשלחות מחקר, פיתוח יכולות סיוע וחילוץ, ותחום האמנות ומלאכת היד.
ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס פיליפ לצי המלכותי הבריטי ב-1 במאי 1939. במהלך המלחמה נשלח למשימות רבות באזורים שונים ברחבי העולם, כולל באלכסנדריה שבמצרים, שם סייע בטיבוע שתי סירות של איטליה הפשיסטית, במרץ 1941. אחיותיו ובעליהן (שחיו בגרמניה) היו חברים במפלגה הנאצית ואף שירתו במנגנוניה.
ב-1939, טרם גיוסו לשירות בצי המלכותי, פגש פיליפ את הנסיכה אליזבת, במשחק טניס.
שנה לאחר תום המלחמה, ב-1946, השניים התארסו בחשאי, בכפר מרוחק וקטן.
אביה של אליזבת, המלך ג'ורג' השישי, סירב תחילה להרשות לבתו להינשא לפיליפ, אך בקיץ 1947 נחגגו אירוסיהם של פיליפ ואליזבת.
כדי שנישואיו לבת משפחת המלוכה הבריטית יהיו כשרים, נדרש פיליפ, שהיה נסיך יוון ודנמרק, להתאזרח בבריטניה ולוותר על נאמנותו לממלכת יוון, וכן על השתייכותו לכנסייה האורתודוקסית של יוון (שאליה הוטבל בלידתו), ולהצטרף לכנסייה של אנגליה.
ב-18 במרץ 1947 ויתר על תאריו היווניים והדניים, ואימץ לעצמו את השם מאונטבאטן (Mountbatten) – ערב החתונה העניק חותנו העתידי, המלך ג'ורג', לפיליפ את התארים דוכס אדינבורו, רוזן מריונת', וברון גריניץ'; לצד תארים אלה קיבל פיליפ גם את התואר "הוד מעלתו המלכותי" (His Royal Highness).
במקביל, הנסיכה אליזבת נודעה מאותו יום כהוד מעלתה המלכותית, הנסיכה אליזבת, דוכסית אדינבורו.
חתונתם של הנסיכה אליזבת ופיליפ מאונטבאטן נערכה ב-20 בנובמבר 1947, בכנסיית וסטמינסטר שבמרכז לונדון, בטקס שהועבר בשידור חי על ידי תחנת הרדיו של ה-BBC.
לאחר נישואיהם, דוכס ודוכסית אדינבורו עברו לגור בבית קלרנס שבלונדון.
הדוכס פיליפ ביקש להמשיך בקריירה בצי המלכותי, וחזר לשירות בתום ירח הדבש.
הוא הועלה לדרגת קברניט ומפקד בפריגטה משלו, ה-HMS מאגפיי.
ב-6 בפברואר 1952, כשפיליפ ואליזבת נמצאו בסיור בקניה שבאפריקה, נודע על מותו של המלך ג'ורג' השישי, ואליזבת עלתה לכס המלוכה.
פיליפ נדרש להשלים עם תום הקריירה שלו בצי, ועם העובדה שרוב מרצו יוקדש מעתה ואילך לתפקידו כבן-זוגה של מלכת הממלכה המאוחדת.
לפיליפ ואליזבת נולדו ארבעה ילדים:
צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת (נולד ב-14 בנובמבר 1948)
אן, הנסיכה המלכותית (נולדה ב-15 באוגוסט 1950)
הנסיך אנדרו, דוכס יורק (נולד ב-19 בפברואר 1960)
הנסיך אדוארד, דוכס אדינבורו (נולד ב-10 במרץ 1964)
כנהוג, הוצע לשנות את שם בית המלוכה, בעקבות הנישואין, מ"בית וינדזור" לשם משפחתו של פיליפ – בית מאונטבאטן.
ואולם, בעקבות לחץ מצדו של וינסטון צ'רצ'יל וכן מצד סבתה של אליזבת, המלכה מרי, החליטה המלכה אליזבת השנייה שלא לשנות את שם בית המלוכה.
פיליפ, בשיחה פרטית, הגיב במרירות "אינני אלא אמבה ארורה, הגבר היחיד בממלכה שילדיו אינם נושאים את שמו".
לאחר זמן, כשצ'רצ'יל ומרי כבר לא היו בין החיים, קבעה אליזבת כי הילדים שנולדו לה ולפיליפ ישאו את השם "מאונטבאטן-וינדזור".
ב-1952 מונה פיליפ ליושב-ראש ועדת ההכתרה של המלכה.
בשנת 1957 מונה פיליפ רשמית על ידי המלכה אליזבת השנייה לנסיך הממלכה המאוחדת, בנוסף לתואר הדוכס מאדינבורו.
המלכה והנסיך פיליפ נהגו לבקר בחו"ל ביחד, וקיבלו פניהם של רמי מעלה זרים ביחד.
בנוסף, לעיתים רחוקות נשלח הנסיך לייצג את המלכה לבדו, בתחומי הממלכה וגם מחוצה לה.
בחגיגות יובל הזהב של המלכה ב-2002, שיבח יושב ראש בית הנבחרים הבריטי את הדוכס מאדינבורו על תמיכתו ארוכת השנים במלכה.
הנסיך היה נשיא, פטרון או חבר בלמעלה מ-780 ארגונים שונים, בעיקר עמותות בנושאי סביבה, מוסדות וארגונים בתעשייה, בספורט ובענייני חינוך.
ב-1956 ייסד את פרס הדוכס מאדינבורו, במטרה להקנות לצעירים (תרגום חופשי) "תחושת אחריות לעצמם ולקהילותיהם".
כיום מוענק הפרס ביותר ממאה מדינות.
בעקבות מסעו ברחבי העולם ב-1956 ו-1957, החל פיליפ להתעניין בשימור איכות הסביבה המידרדרת, ובהמשך כיהן בתפקיד נשיא הקרן העולמית לשימור חיות הבר.
ב-4 במאי 2017 הודיע הדוכס שיפרוש בסתיו מכל פעילותו הציבורית, ב-12 באוקטובר 2018 הופיע בפומבי בפעם האחרונה, בחתונת נכדתו, הנסיכה יוג'יני.
בינואר 2019 היה מעורב בתאונת דרכים כאשר נהג ברכבו סמוך לבית סאנדרינגהאם, אך לא נפגע.
בעקבות אותה התאונה ויתר על רישיון הנהיגה שלו.
ב-16 בפברואר 2021 אושפז פיליפ בבית החולים על שם אדוארד השביעי בלונדון.
בתחילת מרץ הועבר לטיפול נמרץ בבית החולים סנט ברתולומי, המתמחה במחלות לב.
ב-9 במרץ יצאה הודעה רשמית כי מצבו הבריאותי משתפר והוא הוחזר לבית החולים אדוארד השביעי לשיקום של מספר שבועות.
ב-16 במרץ 2021 דווח כי הדוכס פיליפ השתחרר מבית החולים.
ב-9 באפריל 2021 הודיע ארמון בקינגהאם בעמוד הטוויטר שלו על פטירתו בשלווה של הנסיך פיליפ בטירת ווינדזור, בגיל 99, כחודשיים לפני יום הולדתו ה-100. הנסיך נפטר ככל הנראה בעקבות בעיות הלב מהן סבל, אף כי סיבת המוות לא פורסמה.
הלווייתו של הנסיך התקיימה ב-17 באפריל 2021. הטקס התקיים בנוכחות מצומצמת של מוזמנים בצל מגפת הקורונה בבריטניה.
המלכה קבעה כי בני המשפחה ילבשו חליפות ולא מדים צבאיים, כמקובל באירועים וטקסים, על מנת למנוע מבוכה מהנסיך הארי שאינו נושא עוד בתואר צבאי כלשהו, ולכן אינו זכאי ללבוש מדים.
ארונו של הנסיך הוטמן באופן זמני במרתף הקבורה המלכותי בקפלת ג'ורג' הקדוש שבטירת ווינדזור ולאחר פטירתה של רעייתו אליזבת השנייה, הועבר ארונו למקום משכנו הקבוע בקפלת הזיכרון ע"ש המלך ג'ורג' השישי, לצד רעייתו.
הנסיך חסן בן טלאל הוא אחיו של חוסיין, מלך ירדן, ויורש העצר בשנים 1965–1999.
חסן הוא בן למשפחת המלוכה ההאשמית.
אביו היה המלך טלאל, בנו של המלך עבדאללה הראשון, ואמו הייתה זיין א-שריף בנת ג'מיל.
אחיו, המלך חוסיין, מינה אותו לנסיך הכתר באפריל 1965 במקום בנו הפעוט עבדאללה השני, והוא החזיק בתואר עד לנטילתו ממנו ב-1999, בסמוך למותו של המלך חוסיין.
חסן מונה בלחץ אמו ועקב דעת הקהל השלילית באותה עת נגד עבדאללה השני שאמו הייתה אנגלייה.
עם זאת, על פי גרסה אחרת, המלך חוסיין מינה את חסן מאחר שחשש אז, בשל אי-היציבות ששררה בממלכה, מהתנקשות בחייו ומהעברת כס המלוכה לבנו התינוק.
הנסיך חסן מונה אף על פי שהיה לו אח נוסף מבוגר ממנו, מוחמד בן טלאל, שהיה כבר יורש העצר בשנים 1952–1962; מוחמד לא מונה משום שהוא סבל ממחלת נפש כמו אביו, המלך טלאל.
הנסיך חסן התחנך בירדן, וכן באנגליה בסאמר פילדס סקול, בבית הספר הארו.
הוא סיים תואר ראשון במזרחנות בהצטיינות בקולג' קרייסט צ'רץ' באוניברסיטת אוקספורד ועבודתו אף הוכרה מאוחר יותר כתואר שני באוניברסיטה.
הוא שולט באופן רהוט בשפות ערבית, אנגלית, צרפתית וגרמנית, וכן מדבר טורקית, ספרדית ואורדו, הוא אף למד עברית במסגרת לימודיו האקדמיים.
החל מ-1971 קיבל הנסיך חסן את האחריות להוביל את התכנון הכלכלי ארוך הטווח של ירדן.
בינואר 1999, בעודו על ערש דווי, מינה המלך חוסיין את בנו עבדאללה (שהיה למלך ירדן, עבדאללה השני) ליורש העצר.
מערכת היחסים בין השניים הייתה תחילה מתוחה והנסיך חסן הודח מכל תפקידיו הרשמיים.
בתחילת 2002 מערכת היחסים השתפרה מאוד, והנסיך חסן הפך לחלק מקבוצת היועצים הקרובים של המלך עבדאללה השני.
באפריל 2021, בעקבות המשבר הפוליטי בירדן ומעצרו של הנסיך חמזה בן חוסיין בחשד לביצוע ניסיון הפיכה, המלך עבדאללה השני מינה את הנסיך חסן לטפל במשבר שנוצר סביב הפרשה.
בעקבות מעורבות הנסיך חסן, הסכים הנסיך חמזה לחתום על מכתב שבו הביע נאמנות למלך.
במשך השנים שימש הנסיך חסן כנציג ירדן לשיחות ומגעים מדיניים עם ישראל.
לקראת ועידת השלום במדריד, בסוף 1991, נפגש עם מזכיר הממשלה אליקים רובינשטיין והמשנה לראש המוסד אפרים הלוי כמה פעמים בחודשים שקדמו לוועידה, בנסיעות חשאיות שערכו לירדן, במטרה לדון בהכנת הוועידה כולל שילוב משלחת פלסטינית כחלק ממשלחת ירדן.
הנסיך חסן, שידע קצת עברית־מקראית מלימודיו באוקספורד, אף כתב הקדשה בעברית, 'שלום שלום לרחוק ולקרוב' על ספר שהעניק אז לאליקים רובינשטיין.
בתקופה זו נרקמו יחסים קרובים בין הנסיך חסן והמלך חוסיין לבין אפרים הלוי.
החל מנובמבר 1993 הוביל הנסיך חסן מצד ירדן את המשא ומתן על פרטי הסכם השלום בין ישראל לירדן, מול שר החוץ שמעון פרס.
לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן מונה לאחראי לקידום שיתוף הפעולה הכלכלי בין המדינות.
בין הפרויקטים שבהם היה מעורב במשך השנים היו: פרויקט תעלת הימים הדרומי (הזרמת מי הים האדום לים המלח), הקמת שדה תעופה משותף לאילת ולעקבה, הקמת קרן הון סיכון ישראלית-ירדנית, מסילת רכבת אירביד–חיפה, והקמת מפעל משותף של מפעלי ים המלח וחברת האשלג הערבית.
רוב הפרויקטים הוקפאו בעקבות ניסיון ההתנקשות בח'אלד משעל על אדמת ירדן שנכשל.
במרץ 1998 ערך הנסיך חסן ביקור רשמי בישראל, הוא נחת עם במסוק חיל האוויר הירדני בבסיס חיל האוויר בחצור, שם נפגש עם כמה מראשי מערכת הביטחון, כדי לדון בחידוש שיתוף הפעולה הביטחוני בין ישראל וירדן לאחר המשבר בעקבות פרשת משעל.
הוא נפגש גם עם ראש הממשלה בנימין נתניהו.
באוקטובר 1998 ערך מפגש נוסף בעמאן עם נתניהו והשר אריאל שרון.
בשנת 2000, קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
במרץ 2005 השתתף הנסיך חסן, לצד השר לאיכות הסביבה שלום שמחון, בכנס בין-לאומי לשיקום נהר הירדן שנערך בנהריים, והדגיש את העובדה "שנושאים אקולוגים חוצים גבולות בין מדינות".
מאז תחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 דגל חסן בהתנתקות ירדן מהגדה המערבית והעם הפלסטיני ובמתן דגש על גיבוש לאומיות ירדנית.
זאת עקב חשש מההשתלטות הדמוגרפית של הפלסטינים על ירדן.
זאת בניגוד לעמדת אחיו המלך חוסיין.
עם זאת, הנסיך חסן תמך במשך השנים בעקביות בחתימת הסכם שלום עם ישראל ופתרון הבעיה הפלסטינית.
בריאיון ב-1983 לשבועון הישראלי "כותרת ראשית" אמר שהוא תמך בפתרון של קונפדרציה בין ישראל, ירדן והפלסטינים; המבוסס על שיתוף פעולה כלכלי.
במרץ 1991, במפגש בין-לאומי שנערך בארצות הברית בנוכחות אבא אבן, הציג שוב את רעיון "הקונפדרציה".
הנסיך חסן דוגל בדו-קיום וסובלנות דתית; הוא אף ניסח, בשיתוף עם אליקים רובינשטיין, סעיף בחוזה השלום בין ישראל לירדן (סעיף 3–9), בו נכתב:.
בינואר 1991, בזמן מלחמת המפרץ, הביע צער על פגיעה באזרחים חפים מפשע, לאחר פגיעת טיל עיראקי ברמת גן.
בשנת 1968, הנסיך אל חסן נישא לסרוות' איקראמוללה, שמשפחתו שייכת לאריסטוקרטיה הפיאודלית של מדינת בופאל במרכז הודו.
אביה, מוחמד איקראמוללה, היה פוליטיקאי הודי שבחר לעבור לפקיסטן בעת חלוקת הודו והפך שם לדיפלומט.
אחיו (דודה של הנסיכה סרוות'), מוחמד הידאיטוללה, שבחר להישאר בהודו, התמנה לנשיא בית המשפט העליון של הודו ה-11 ולאחר מכן, לאחר פרישתו מכס המשפט, מונה לסגן נשיא הודו השישי.
אמה של הנסיכה סרוות', בגום שאיסטה סוהרווארדי איקראמוללה, הגיעה ממשפחת סוהרווארדי מבנגל.
היא הייתה בתו של חסן סוהרווארדי ובת דודתו של ראש ממשלת פקיסטן, חוסיין שהיד סוהרוורדי.
הנסיך אל חסן ובגום סרוות' איקראמוללה נפגשו לראשונה בלונדון בשנת 1958, כשהיו שניהם ילדים.
משפחותיהם הכירו זו את זו היטב והם שיחקו יחד כילדים.
הנסיכה רחמה (נולדה ב-13 באוגוסט 1969)
הנסיכה סומיה (נולדה ב-14 במאי 1971)
הנסיך מפעל ליצור טחינה בע"מ היא חברה פרטית ישראלית המוכרת במותג טחינה הנסיך.
החברה הייתה בשליטת עפיף ועיסא טנוס והפעילה מפעל ליצור טחינה, עד שנקלעה לחובות כבדים שהובילו למינוי נאמן וכונסי נכסים שמכרו את פעילותה.
טרם הקמת טחינה הנסיך בישראל, סופק רוב הביקוש הישראלי לטחינה מהשטחים.
בשנת 1987, בעת האינתיפאדה הראשונה, נעצרה אספקת הטחינה מהשטחים לישראל, ולאחר 6 חודשים בהם נעצר המסחר החליט עפיף טנוס לנצל את ההזדמנות ולהשתלט על השוק שנוצר עקב האינתיפאדה.
טנוס, שהתפרנס עד אז מעסק לראיית חשבון שהקים ב-1975, נסע לשכם ללמוד הכנת טחינה, קנה ציוד והעסיק את שלושת העובדים הראשונים שלו במפעל באזור התעשייה של כרמיאל.
את הונו הראשוני השיג טנוס מהלוואות בנקאיות
מפעל החברה שוכן בעיילבון, ומשתרע על שטח של 5,500 מ"ר, ומועסקים בו יותר מ-50 עובדים.
התפוקה השנתית של המפעל היא 17,000 טון טחינה.
את חומר הגלם לייצור הטחינה, השומשום, מייבא טנוס ממגדלים בחו"ל בחלקו, ובחלקו מגדל בעצמו בשדות בעולם (בין השאר בשדות באתיופיה).
הטחינה מתוצרת החברה נמכרת לשוק הישראלי ומיוצאת למדינות שונות בחו"ל, בהן ארצות הברית.
באוגוסט 2016 הורה משרד הבריאות על הפסקת רישיון יצור ושיווק טחינת הנסיך עקב גילוי חיידקי סלמונלה בטחינה גולמית ששווקה למפעלי תעשייה, אך לאחר בדיקה חוזרת התיר את שיווק הטחינה שנועדה לשוק הקמעונאי (אך לא את הטחינה שנועדה לתעשייה).
176 טונות של טחינה פגומה הועברו להשמדה.
באוקטובר 2022 פנתה החברה לבית המשפט בבקשה לעיכוב הליכים, לאחר שצברה חובות של 140 מיליון ש"ח.
בית המשפט המחוזי בנצרת מינה לחברה שני כונסי נכסים ומנהל הסדר, ובמרץ 2023 נמכרה הפעילות העסקית של החברה לחברת טעמן תמורת 11 מיליון ש"ח.
לבעלי החברה, עפיף ועיסא טנוס, היו חובות של 63 מיליון ש"ח מחמת ערבויות אישיות שנתנו.
בהסדר הנושים הוסכם שהם ישלמו 4.2 מיליון ש"ח ויהיו פטורים מיתרת החוב.
הנסיך פיליפ, רוזן פריז , היה נכדו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים, וטוען לכתר צרפת בשם לואי פיליפ השני, מלך צרפת, או בשם פיליפ השביעי, מלך צרפת.
פיליפ נולד ב-24 באוגוסט 1838 בפריז, לפרדיננד פיליפ, דוכס אורליאן ולהלנה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך לודוויג, נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין וקרולינה לואיזה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
בהיותו בן 4 מת אביו בתאונת כרכרה, ופיליפ מונה ליורש העצר הצרפתי.
בשנת 1848 פרצו מהומות כנגד שלטונו של סבו - לואי פיליפ, מלך הצרפתים, והלה ניסה להעביר את השלטון לפיליפ, אולם הניסיון נכשל, ובני המשפחה ברחו לבריטניה, ובצרפת הוכרזה הרפובליקה הצרפתית השנייה.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית התנדב פיליפ יחד עם אחיו רובר, דוכס שארטר לשרת בצבא האיחוד.
פיליפ שירת במטהו של ג'ורג' מקללן, ולאחר הכישלון במערכת חצי האי, התפטרו הוא ואחיו מצבא האיחוד.
בשנת 1864 התחתן פיליפ עם בת דודתו מארי איזבל, נסיכת אורליאן, בתם של אנטואן, דוכס מונפנסייה והאינפנטה לואיסה פרננדה, דוכסית מונפנסייה, ממנה היו לו 8 ילדים.
לאחר מותו של סבו לואי פיליפ, מלך הצרפתים שהודח במהפכת אביב העמים בשנת 1848, נותרו שני טוענים לכתר "מלך צרפת".
לאחר נפילת הקיסרות השנייה בשנת 1870 הציעה האספה הלאומית את הכתר לאנרי, רוזן שאמבור, ומכיוון שזה היה חסר ילדים, סוכם בין המלוכנים כי כתרו יעבור לאחר מותו אל פיליפ, נציג בית אורליאן, וכך תיפתר המחלוקת בין שני בתי המלוכה המתחרים.
בשנת 1886 נערכה חגיגת הנישואים של בתו אמלי, נסיכת אורליאן עם קרלוש, מלך פורטוגל בפאר רב, ובעקבות כך גורש פיליפ שוב מצרפת.
פיליפ התגורר בבית סטואו בבריטניה, לשם ברח סבו בעוזבו את צרפת, וב-8 בספטמבר 1894 מת פיליפ בביתו.
בשנת 1864 התחתן פיליפ עם בת דודתו מארי איזבל, נסיכת אורליאן, בתם של אנטואן, דוכס מונפנסייה והאינפנטה לואיסה פרננדה, דוכסית מונפנסייה, ממנה היו לו 8 ילדים:
אמלי, נסיכת אורליאן (1865–1951), התחתנה עם קרלוש, מלך פורטוגל
הלן, נסיכת אורליאן (1871–1951), התחתנה עם אמנואלה פיליברטו, דוכס אאוסטה
איזבל, נסיכת אורליאן (1878–1961), התחתנה עם הנסיך ז'אן, דוכס גיז
לואיז, נסיכת אורליאן (1882–1958), התחתנה עם קרלוס, נסיך בורבון-שתי הסיציליות
הנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה (24 במרץ 1837 - 17 בנובמבר 1905), היה בנו של לאופולד הראשון, מלך הבלגים, ואביו של אלברט הראשון, מלך הבלגים.
פיליפ נולד ב-24 במרץ 1837, ללאופולד הראשון, מלך הבלגים ואשתו השנייה לואיז-מארי, נסיכת אורליאן, בתם של לואי פיליפ, מלך הצרפתים ומריה אמליה מנאפולי וסיציליה, וב-14 בדצמבר 1840 קיבל את התואר "רוזן פלנדריה".
בשנת 1866 לאחר הדחתו של אלכסנדרו יואן קוזה מתפקידו כנסיך רומניה, הוצע התפקיד לפיליפ, אולם הוא סירב לקבל את התפקיד, ולבסוף מונה לכך קרל אייטל פרידריך, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן.
ב-25 באפריל 1867 התחתן פיליפ עם מריה, נסיכת הוהנצולרן, בתם של קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן ויוזפינה, נסיכת באדן, ממנה היו לו 5 ילדים.
בשנת 1869 מת אחיינו הנסיך לאופולד, דוכס בראבנט, ופיליפ מונה לנסיך הכתר הבלגי.
ב-17 בנובמבר 1905 מת פיליפ, ולאחר מותו של אחיו לאופולד השני, מלך הבלגים בשנת 1909 עלה בנו אלברט הראשון, מלך הבלגים לשלטון במקומו.
ב-25 באפריל 1867 התחתן פיליפ עם מריה, נסיכת הוהנצולרן, בתם של קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן ויוזפינה, נסיכת באדן, ממנה היו לו 5 ילדים:
הנרייט, נסיכת בלגיה (1870–1948), התחתנה עם אמנואל, דוכס ונדום
ז'וזפין קרולין, נסיכת בלגיה (1872–1958), התחתנה עם הנסיך קרל אנטון פון הוהנצולרן
הנסיך מקס, דוכס בבוואריה (שמו ותאריו המלאים בגרמנית: Max-Emanuel Ludwig Maria Herzog in Bayern, נולד ב-21 בינואר 1937), הוא נסיך גרמני, ואמור לרשת את ראשות בית ויטלסבאך לאחר מות אחיו פרנץ, דוכס בוואריה.
מאחר שפרנץ הוא גם הטוען לכתר הבריטי על פי סדר הירושה היעקוביטי, יירש מקס גם את הטענה לכתר.
מקס נולד ב-21 בינואר 1937 במינכן, לאלברכט, דוכס בוואריה, בנו של רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה, ולמריה דרשקוביץ', רוזנת טראקושצ'ן, בתם של דיוניס מריה דרשקוביץ', רוזן טראקושצ'ן ויוליאנה רוזה, נסיכת מונטנואובו.
לאחר עליית היטלר לשלטון, סירב אביו להצטרף למפלגה הנאצית, ובשנת 1940 עברו בני המשפחה לאחוזתם בסרוואר, מחוז ואש בהונגריה.
לאחר המלחמה למד פרנץ במנזר הבדיקטיני של אטאל, ולאחר מכן למד באוניברסיטת מינכן ובאוניברסיטת ציריך.
בשנת 1965 אומץ מקס על ידי דודו לודוויג וילהלם, דוכס בבוואריה, על מנת לשמור על הענף של בית ויטלסבאך דוכסים בבוואריה, ולאחר מותו בשנת 1968 ירש מקס את אחוזותיו, והחל להשתמש בתואר "דוכס בבוואריה".
ב-10 בינואר 1967 התחתן מקס בקרוט עם אליזבת דגלאס, נכדתו של הגנרל השוודי ארצ'יבלד דגלאס, וב-24 בינואר נערך טקס חתונה דתי במינכן.
לאחר חתונתם התגוררו בני הזוג בטגרנזי, ונולדו להם 5 בנות.
מכיוון שלאחיו פרנץ, דוכס בוואריה אין ילדים, צפוי מקס לרשת אותו לאחר מותו.
לאחר מותו של מקס, מכיוון שאין לו בנים, אלא רק בנות יירש אותו בראשות בית ויטלסבאך דודנם לואיטפולד, נסיך בוואריה.
עם זאת, את הטענה לכתר הבריטי תירש בתו של מקס, סופיה והבא בתור אחריה בסדר הירושה היעקוביטי הוא בנה הבכור יוזף ונצל, נסיך ליכטנשטיין.
ב-10 בינואר 1967 התחתן מקס עם הנסיכה אליזבת, דוכסית בבוואריה, בתם של קרל לודוויג דגלאס ואוטורה מריה האס-היי, ממנה נולדו לו 5 בנות:
סופיה, דוכסית בבוואריה (נולדה ב-1967), התחתנה עם אלויס, עוצר ליכטנשטיין
מריה קרולינה, דוכסית בבוואריה (נולדה ב-1969), התחתנה עם פיליפ, דוכס וירטמברג
הלנה, דוכסית בבוואריה (נולדה ב-1972)
אליזבת, דוכסית בבוואריה (נולדה ב-1973), התחתנה עם דניאל טרברגר
מריה אנה, דוכסית בבוואריה (נולדה ב-1975), התחתנה עם קלאוס רונוב, ולאחריו התחתנה עם אנדראס פון מלצאן
הנסיך פרדיננדו, דוכס ג'נובה (באיטלקית: Ferdinando di Savoia-Genova, 15 בנובמבר 1822 – 10 בפברואר 1855), היה בנו של קרלו אלברטו, מלך סרדיניה וחותנו של אומברטו הראשון, מלך איטליה.
פרדיננדו נולד בפירנצה ב-15 בנובמבר 1822, לקרלו אלברטו, נסיך קריניאנו ומריה תרזה מאוסטריה, בתם של פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה ולואיזה מנאפולי וסיציליה.
בשנת 1831 מת קרלו פליצ'ה, מלך סרדיניה ללא ילדים, ואביו עלה לשלטון במקומו כקרלו אלברטו, מלך סרדיניה, והעניק לפרדיננדו את התואר "דוכס ג'נובה".
במהלך מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה בשנים 1848 ו-1849 פיקד פרדיננדו על דיוויזיה, ולאחר החזרת השלום באיטליה הוא מונה למפקד הכללי של הארטילריה בצבא סרדיניה, והחל בביצוע שיפורים ביחידות הארטילריה.
בעקבות מהפכת 1848 בסיציליה היה פרדיננדו מועמד לכס המלוכה בסיציליה, ואף קיבל הבטחה מבריטניה שתתמוך במועמדותו.
ב-11 ביולי 1848 הצביעה האספה הלאומית של סיציליה פה אחד להציע לו את הכתר, אולם כשהגיעו להציע לו את כס המלוכה, הוא נעדר מהמפקדה המלכותית עקב תפקידו כמפקד דיוויזיה.
לאחר התבוסה של סרדיניה לכוחות האימפריה האוסטרית בפיקודו של יוזף רדצקי פון רדץ, הרגיש פרדיננדו שהוא נאלץ לדחות את ההזדמנות להפוך למלך סיציליה.
במהלך מלחמת קרים היה פרדיננדו אמור להתמנות למפקד חיל המשלוח הסרדיני, אך בעקבות מצב בריאותו הרעוע דחה את ההצעה.
פרדיננדו לא התאושש ממחלתו, וב-10 בפברואר 1855 הוא מת בטורינו בגיל 32, ובנו הנסיך תומאזו, דוכס ג'נובה ירש את תאריו.
ב-22 באפריל 1850 התחתן פרדיננדו עם אליזבת, נסיכת סקסוניה, בתם של יוהאן, מלך סקסוניה ואמליה אוגוסטה, נסיכת בוואריה, ממנה נולדו לו 2 ילדים:
לורנץ נולד ב-16 בדצמבר 1955 בבולון-ביאנקור, לרוברט, ארכידוכס אוסטריה-אסטה, בנו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה, ולמרגרטה, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה, בתם של הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה ואן, נסיכת אורליאן.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, התגייס לורנץ לצבא אוסטריה, ושירת בחטיבת גבירגסייגר, ובשנת 1980 הוסמך כקצין.
לורנץ למד כלכלה באוניברסיטת סנט גאלן בשווייץ ובאוניברסיטת אינסברוק באוסטריה, ולאחר מכן עבד בבנקים שונים בלונדון, פריז ורומא.
בשנת 1983 הצטרף לורנץ לבנק הפרטי של גצווילר בבזל, והפך בסופו של דבר לשותף מנהל שם.
בשנת 1993 הוא בילה שנה אחת כיועץ לסוויפט, חברה המספקת שירותים לתעשייה הפיננסית.
בשנת 1995 מונה ליועץ לדירקטוריון בנק BNP פריבה בפריז.
כמו כן בעבר היה לורנץ מנהל חברת UCB (חברה לניהול פסולת עולמית הממוקמת בצרפת) ושל חברת Ondeo Nalco (חברה לניהול מים בארצות הברית).
משנת 2004 משמש לורנץ כנשיא הכבוד של החברה המלכותית הבלגית להיסטוריה, ומשנת 2005 הוא משמש כפטרון של Europae Thesauri, חברה של אוצרות הקתדרלות והכנסיות האירופיות.
לורנץ שימש גם כסגן יושב ראש האגודה הסוציאליסטית של אלמנך דה גוטה, ומשנת 2015 הוא מכהן כחבר המועצה המלכותית של רומניה.
ב-22 בספטמבר 1984 התחתן לורנץ עם אסטריד, נסיכת בלגיה, בתם של אלברט השני, מלך הבלגים ופאולה, מלכת הבלגים, ולבני הזוג נולדו חמישה ילדים:
לאופולד פרדיננד אלי ויקטור אלברט מארי (Léopold Ferdinand Élie Victor Albert Marie; 12 ביוני 1859 - 22 בינואר 1869), היה בנו של לאופולד השני, מלך הבלגים, ונסיך הכתר של בלגיה.
לאופולד נולד ב-12 ביוני 1859 בארמון המלכותי לייקן בבריסל שבבלגיה.
אביו היה לאופולד, נסיך בלגיה בנו של לאופולד הראשון, מלך הבלגים.
סבא רבא שלו מצד האב היה לואי פיליפ, מלך הצרפתים.
אמו הייתה מריה הנרייטה, ארכידוכסית אוסטריה לבית הבסבורג, אשר הייתה נכדתו של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ונינתו של קרלוס השלישי, מלך ספרד.
בשנת 1865 מת סבו לאופולד הראשון, ואביו הוכתר כמלך הבלגים, בעוד לאופולד קיבל את התואר דוכס בראבנט.
אביו ואמו לא הסתדרו היטב, ואמו העבירה את מרבית זמנה בעיר ספא ליד הארדנים.
אביו הזניח את אחיותיו לואיז וסטפני, והתעניין בעיקר בלאופולד, בעוד אמו מריה הנרייטה התמקדה בבנותיה והעניקה להן חינוך מעולה.
ב-22 בינואר 1869 מת לאופולד מדלקת ריאות, לאחר שטבע באגם.
במהלך ההלוויה אביו "נשבר בציבור, התמוטט על ברכיו ליד הארון והתייפח ללא שליטה".
המוות הכניס את אביו להלם שממנו לא התאושש עוד.
הוא התפייס עם אמו לזמן מה בניסיון ללדת בן זכר נוסף שיירש אותו, אולם התוצאה הייתה לידתה של בת נוספת, הנסיכה קלמנטין בשנת 1872. לאופולד איבד לחלוטין עניין במשפחתו, והשקיע את מרבית תשומת לבו בקונגו (אשר הייתה מושבה פרטית שלו) ובמספר פילגשים.
בשנת 1909 מת אביו לאופולד השני, מלך הבלגים, ובן דודו אלברט הראשון, מלך הבלגים עלה לשלטון במקומו.
הנסיך ז'אן, דוכס גיז , היה ראש בית אורליאן בין השנים 1926–1940, והטוען לכתר צרפת מטעם האורליאניסטים בשם ז'אן השלישי, מלך צרפת.
ז'אן נולד ב-4 בספטמבר 1874 בפריז, לנסיך רובר, דוכס שארטר ולפרנסואז, נסיכת אורליאן, בתם של פרנסואה, נסיך ז'ואנוויל ופרנסיסקה, נסיכת ברזיל.
בצעירותו רצה ז'אן להתגייס לצבא הצרפתי, אולם נדחה על ידו, ובשל כך הוא התגייס לצבא דנמרק, שם שירת גיסו ולדמר, נסיך דנמרק.
לאחר סיום שירותו חזר ז'אן לצרפת והתיישב בלה נוביון-א-תייראש, אן, אותה ירש מדודו אנרי, דוכס אומאל.
ב-30 באוקטובר 1899 התחתן ז'אן עם בת דודתו איזבל, נסיכת אורליאן, בתם של הנסיך פיליפ, רוזן פריז ומארי איזבל, נסיכת אורליאן, ממנה היו לו 4 ילדים.
בשנת 1909 עבר ז'אן עם משפחתו ללראצ'ה, מרוקו, אולם לאחר שמרוקו הפכה לפרוטקטורט צרפתי בשנת 1912, נותר ביתו של ז'אן חלק ממרוקו הספרדית, ואילו שדותיו נהיו חלק ממרוקו הצרפתית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 ביקש ז'אן להילחם לצד הצרפתים, אולם נדחה על ידי צרפת, בלגיה ובריטניה, ומשום כך הצטרף לצלב האדום, ואף קיבל על שירותו את עיטור צלב המלחמה.
בשנת 1915 נשלח ז'אן לבולגריה, על מנת לשכנעה שלא להצטרף למלחמה, אולם משימתו נכשלה ובולגריה הצטרפה למעצמות המרכז.
לאחר המלחמה חזר ז'אן למרוקו, ובשנת 1924 קיבל את התואר דופן צרפת בעקבות מותו של בן דודו - גיסו פרדינן, דוכס מונפנסייה.
בשנת 1926 מת גם בן דודו - גיסו פיליפ, דוכס אורליאן ללא ילדים, ובעקבות כך הפך ז'אן לראש בית אורליאן ולתובע לכתר הצרפתי מטעם האורליאניסטים.
בעקבות כך נאסר על ז'אן להתגורר בצרפת, ובשל כך הוא חי במרוקו עד למותו ב-25 באוגוסט 1940.
ב-30 באוקטובר 1899 התחתן ז'אן עם בת דודתו איזבל, נסיכת אורליאן, בתם של הנסיך פיליפ, רוזן פריז ומארי איזבל, נסיכת אורליאן, ממנה היו לו 4 ילדים:
פרנסואז, נסיכת אורליאן (1902–1953), התחתנה עם כריסטופר, נסיך יוון ודנמרק
הנסיך פרדיננד, דוכס אלנסון (; 12 ביולי 1844 - 29 ביוני 1910), היה נסיך צרפתי מבית אורליאן.
פרדיננד נולד ב-12 ביולי 1844 בניי-סיר-סן, לנסיך לואי, דוכס נמור ולויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה, בתם של פרדיננד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה ומריה אנטוניה קוהארי דה צ'אבראג.
בשנת 1848 פרצו מהומות כנגד שלטונו של סבו - לואי פיליפ, מלך הצרפתים, ובעקבות כך ברחו בני המשפחה לבריטניה, ובצרפת הוכרזה הרפובליקה הצרפתית השנייה.
ב-28 בספטמבר 1868 התחתן פרדיננד בטירת פוסנהופן עם סופיה שרלוטה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה ולודוביקה, נסיכת בוואריה.
יחסיו עם אשתו היו טובים, על אף שהיא הייתה מסוכסכת עם אביו.
שנה לאחר נישואיהם, עבר הזוג ללונדון, שם ילדה סופיה שרלוטה שני ילדים.
בשנת 1890 רכש פרדיננד את שלוס מנטלברג ליד אינסברוק, משום שאהב להישאר בטירול כצייד נלהב.
בשנת 1897 ביקרה סופיה בבזאר דה לה שריטה - אירוע צדקה שארגנה האצולה הצרפתית בפריז מדי שנה, ונספתה שם במהלך שרפה גדולה שפרצה במקום.
בשנת 1905 רכש פרדיננד בית מגורים שנבנה מחדש בסגנון של טירות עמק הלואר, וב-29 ביוני 1910 מת פרדיננד בביתו בווימבלדון, לונדון.
ב-28 בספטמבר 1868 התחתן פרדיננד עם סופיה שרלוטה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה ולודוביקה, נסיכת בוואריה, ממנה נולדו לו שני ילדים:
לואיז, נסיכת אורליאן (1869–1952), נישאה לאלפונס, נסיך בוואריה
אמנואל, דוכס ונדום (1872–1931), נישא להנרייט, נסיכת בלגיה
הנסיך לואיג'י, רוזן טראני (באיטלקית: Luigi di Borbone-Due Sicilie; 1 באוגוסט 1838 – 8 ביוני 1886), היה בנו הבכור של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות מאשתו השנייה מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה.
לואיג'י נולד ב-1 באוגוסט 1838 בנאפולי, לפרננדו השני, מלך שתי הסיציליות ולמריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של הארכידוכס קרל, דוכס טשן והנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג.
בעת לידתו היה לואיג'י השני בתור לרשת את ממלכת שתי הסיציליות, לאחר אחיו למחצה פרנצ'סקו, דוכס קלבריה.
לואיג'י לחם נגד הכוחות האיטלקיים, ואף התנגד לבריחתו של אחיו מהמדינה, אולם לבסוף נמלט אף הוא לצרפת.
ב-5 ביוני 1861 התחתן לואיג'י עם מתילדה לודוביקה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה ולודוביקה, נסיכת בוואריה, ממנה נולדה לו בת אחת:
מריה תרזה, נסיכת שתי הסיציליות (1867–1909), התחתנה עם וילהלם, נסיך הוהנצולרן.
לואיג'י הפך עם השנים לאלכוהוליסט, בעוד אשתו בילתה את זמנה בנסיעות.
ב-8 ביוני 1886 מת לואיג'י בפריז כתוצאה ממחלת לב, אולם יש הטוענים כי התאבד בשנת 1878 על ידי שהשליך את עצמו ל ליד ציריך, אך עקב היותו גיסו של פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה הוצנע דבר מותו.
הנסיך לואי מוויילס הוא ילדם השלישי של נסיך ונסיכת ויילס, ויליאם וקתרין.
הוא הרביעי בתור לכתר המלוכה הבריטי, אחרי אביו, אחיו הבכור הנסיך ג'ורג' מוויילס ואחותו הנסיכה שארלוט מוויילס.
הנסיך הוא הנין השישי של המלכה אליזבת השנייה ובעלה, הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו.
הנסיך נקרא על שם לואי מאונטבאטן, דודו של הנסיך פיליפ, אדמירל בריטי וראש מטה ההגנה של בריטניה, שנרצח על ידי המחתרת האירית.
ב-4 בספטמבר 2017 הודיע ארמון קנזינגטון שהדוכס והדוכסית מקיימברידג' מצפים לילדם השלישי.
משקלו בעת הלידה היה 3.8 קילוגרם.
הדוכס מקיימברידג' נכח בלידה, שנוהלה על ידי ד"ר גאי ת'ורפ-ביסטון.
שבע שעות לאחר הלידה שוחררו בני הזוג לביתם, והתינוק הוצג לראשונה לציבור הרחב, כשהוא בזרועות אמו, על מדרגות אגף לינדו בבית החולים סנט מרי שבלונדון.
בלידתו היה החמישי בסדר הירושה לכתר הבריטי, אחרי סבו, אביו, אחיו הבכור ואחותו.
הנסיך לא מקדים את אחותו הבכירה ממנו בסדר הירושה עקב יישום הסכם פרת' מ-2011 המבטל את העדפת הבן הבכור ומחליף אותה בהעדפת הצאצא הבכור, והוא הנסיך הראשון שלא מקדים את אחותו בסדר הירושה.
בסתיו 2022 החל ללמוד עם אחיו ואחותו בבית הספר הפרטי למברוק שבקרבת וינדזור.
תוארו ומקומו בסדר הירושה לכתר
מלידתו נושא הילד את התואר נסיך הממלכה המאוחדת וזכאי להיקרא בתואר "הוד מעלתו", מתוקף מכתב הרשאה שכתבה אם סבו, המלכה אליזבת השנייה ב-31 בדצמבר 2012 לפיו כל ילדיו של בנו הבכור של נסיך ויילס, יהיו זכאים לתארים הללו.
מלידתו תארו: הוד מעלתו, הנסיך לואי מקיימברידג'.
מ־9 בספטמבר 2022 תארו: הוד מעלתו, הנסיך לואי מוויילס.
הנסיך נפוליאון בונפרטה, הידוע גם כ-"נפוליאון-ז'רום" , היה נסיך ופוליטיקאי צרפתי, בנו של ז'רום בונפרטה.
נפוליאון-ז'רום נולד ב-9 בספטמבר 1822 בטריאסטה, לז'רום בונפרטה ולקתרינה, נסיכת וירטמברג, בתם של פרידריך הראשון, מלך וירטמברג ואוגוסטה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל.
בצעירותו הוא התיידד עם בן דודו לואי נפוליאון, ולאחר מכן שירת בצבא ממלכת וירטמברג.
ב-1848 התקבל ללשכת הבונים החופשיים "ידידי המולדת" וב-1852 היה לחבר כבוד בלשכת "בונפרטה".
בשנת 1848 הוא נבחר לאספה המכוננת, והיה החבר הכי צעיר בה, ולאחר הפיכת 2 בדצמבר 1851 סייע לבן דודו לדכא את התנגדות הרפובליקנים.
נפוליאון היה יועץ קרוב של בן דודו נפוליאון השלישי, והיה תומך מרכזי של התערבות צרפתית באיטליה, כפי דרישת קמילו בנסו די קאבור והלאומנים האיטלקים.
נפוליאון שימש כמפקד דיוויזיה במהלך מלחמת קרים, ולאחר מכן שימש כמושל אלג'יריה.
כחלק ממדיניות הברית של דודנו עם ממלכת סרדיניה, התחתן נפוליאון-ז'רום ב-30 בינואר 1859 עם מריה קלוטילדה, נסיכת סבויה, בתם של ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה ואדליידה מאוסטריה, ונולדו להם 3 ילדים.
במהלך מלחמת אוסטריה-סרדיניה פיקד נפוליאון על קורפוס צרפתי, אולם הוא לא השתתף בקרב סולפרינו.
בשנת 1870 התפטר נפוליאון השלישי בעקבות המפלה במלחמת צרפת–פרוסיה, והוקמה הרפובליקה הצרפתית השלישית.
בשנת 1879 נהרג נפוליאון הרביעי, ובצוואתו הוא מינה את בנו של נפוליאון-ז'רום - ויקטור, נסיך נפוליאון ליורשו.
בעקבות כך פרצה מחלוקת בין תומכי בית בונפרטה בשאלה מי ראוי לעמוד בראש הבית, ונוצר קרע בין ויקטור לאביו.
ב-16 בינואר 1883 הוא נעצר על שפרסם מנשר בונפרטיסטי בפריז, אולם הוא שוחרר במהירות.
במאי 1886 גירשה הרפובליקה הצרפתית את הנסיכים של השושלות השלטוניות הקודמות, ובעקבות כך יצא נפוליאון לגלות בשווייץ.
ב-3 במאי 1926 מת נפוליאון ברומא, והוא בן 68 שנים.
ב-30 בינואר 1859 התחתן נפוליאון עם מריה קלוטילדה, נסיכת סבויה, בתם של ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה ואדליידה מאוסטריה, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
ויקטור, נסיך נפוליאון (1862–1926), התחתן עם קלמנטין, נסיכת בלגיה
מארי לטיסיה בונפרטה (1866–1926), התחתנה עם אמדאו הראשון, מלך ספרד
הנסיך פרדיננדו, דוכס קסטרו (באיטלקית: Ferdinando di Borbone-Due Sicilie; 28 במאי 1926 - 20 במרץ 2008) היה אציל מבית בורבון שטען לכתר ממלכת שתי הסיציליות בין השנים 1973–2008.
פרדיננדו נולד ב-16 ביוני 1950 בפודזמצ'ה, לרניירי, דוכס קסטרו ולמריה קרולינה זמויסקה, בתם של אנדז'יי פשמישלאב זמויסקי ומריה קרולינה, נסיכת שתי הסיציליות.
רוב חייו הוא חי בצרפת, והיה הראשון מחברי משפחת המלוכה של שתי הסיציליות ששירת בצבא הצרפתי.
ב-23 ביולי 1949 התחתן פרדיננדו עם שנטאל דה שברון-וילט, בתם של שארל אלבר, רוזן שברון-וילט ולואיז פרומנטין דה סן-שארל, ממנה נולדו לו 3 ילדים.
בשנת 1973 מת אביו, ופרדיננדו ירש את תאריו.
ב-20 במרץ 2008 מת פרדיננדו בדראגינייה, ובנו הנסיך קרלו, דוכס קסטרו ירש את תאריו.
ב-23 ביולי 1949 התחתן פרדיננדו עם שנטאל דה שברון-וילט, בתם של שארל אלבר, רוזן שברון-וילט ולואיז פרומנטין דה סן-שארל, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
באטריצ'ה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות (נולדה ב-16 ביוני 1950)
אנה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות (נולדה ב-24 באפריל 1957)
הנסיך קרלו, דוכס קסטרו (נולד ב-24 בפברואר 1963)
הנסיך פרננדו פיו, דוכס קלבריה (באיטלקית: Ferdinando Pio di Borbone-Due Sicilie; 25 ביולי 1869 - 7 בינואר 1960), היה אחיינו של פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות והטוען לכתר ממלכת שתי הסיציליות בין השנים 1934–1960.
פרדיננדו פיו נולד ב-25 ביולי 1869 ברומא, לנסיך אלפונסו, רוזן קזרטה ולמריה אנטונייטה, נסיכת שתי הסיציליות, בתם של פרנצ'סקו, רוזן טראפאני ומריה איזבלה, ארכידוכסית אוסטריה.
בשנת 1894 מת דודו למחצה פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות, ואביו הפך לטוען לכתר ממלכת שתי הסיציליות.
ב-31 במאי 1897 התחתן פרדיננדו פיו עם מריה לודוויגה תרזיה, נסיכת בוואריה, בתם של לודוויג, נסיך בוואריה ומריה תרזה מאוסטריה-אסטה, ממנה נולדו לו 6 ילדים.
בשנת 1934 מת אביו, ופרדיננדו פיו הפך לטוען לכתר ממלכת שתי הסיציליות.
פרדיננדו פיו ומריה לודוויגה תרזיה חיו שנים רבות בלינדאו, גרמניה, וב-7 בינואר 1960 הוא מת בביתו.
ב-14 בדצמבר 1900 קודם חתונתו עם מרסדס, נסיכת אסטוריאס, ויתר אחיו קרלוס, נסיך בורבון-שתי הסיציליות על טענתו לכתר ממלכת שתי הסיציליות.
בעקבות מותו של פרדיננדו פיו בשנת 1960 ללא בנים, בנו של קרלוס - אלפונסו, דוכס קלבריה טען לזכותו על התארים.
מנגד אחיו הנסיך רניירי, דוכס קסטרו טען שקרלוס ויתר על התארים, ומשום כך הוא יורש אותם.
ב-31 במאי 1897 התחתן פרדיננדו פיו עם מריה לודוויגה תרזיה, נסיכת בוואריה, בתם של לודוויג השלישי, מלך בוואריה ומריה תרזה מאוסטריה-אסטה, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
מריה אנטוניאטה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות (1898–1957)
מריה כריסטינה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות (1899–1985), התחתנה עם מנואל סוטומאיור-לונה, סגן נשיא אקוודור
ברברה מריה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות (1920–1927), התחתנה עם פרנץ קסאפר, רוזן שטולברג-ורניגרודה
לוצ'יה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות (1908–2001), התחתנה עם הנסיך אוג'ניו, דוכס ג'נובה
אורקה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות (1913–1999)
הנסיך לואי, דוכס נמור , היה בנו השני של לואי פיליפ, מלך הצרפתים.
בשנת 1825 הועלה שמו כמועמד אפשרי למלך יוון, ובשנת 1831 הוצע לו כתר המלוכה הבלגי, אולם אביו סירב להצעה.
אביו התנגד להינתקות בלגיה מהממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, ולואי נשלח על ידי אביו בראש כוח צרפתי לסייע לצבא ההולנדי במהלך המצור על אנטוורפן.
לואי נשלח בשנת 1836 במשלחת לכיבוש אלג'יריה, ובשנת 1837 נשלח לשם לתקופת שירות שנייה.
בשנת 1841 הוא נשלח לשם לתקופת שירות שלישית, ואף פיקד שם על הדיוויזיה ה-1. בנוסף, במהלך השנים מילא לואי שליחויות דיפלומטיות בבריטניה, פרוסיה ואוסטריה.
ב-26 באפריל 1840 התחתן לואי עם ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה, בתם של פרדיננד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה ומריה אנטוניה קוהארי דה צ'אבראג, ממנה נולדו לו 4 ילדים.
עם פרוץ מהפכת פברואר בשנת 1848 החזיק לואי את ארמון טווילרי זמן מספיק כדי לחפות על בריחת אביו, ולאחר מכן ברח בעקבותיו לאנגליה.
לאחר מות אביו בשנת 1850 ניסה לואי להביא לפיוס בין שני הענפים של בית בורבון, אולם חילוקי הדעות בין אנרי, רוזן שאמבור לפיליפ, רוזן פריז היו מדי גדולים.
בשנת 1871 בוטל חוק הגירוש מנסיכי בית בורבון, ובעקבות כך חזר לואי לפריז.
בשנת 1872 הוא שוחרר מהצבא בדרגת ז'נרל דה דיוויזיה, ולאחר מכן שימש כנשיא הצלב האדום הצרפתי עד לשנת 1886. במהלך כהונתו של פטריס דה מק-מהון הופיע לואי מדי פעם בארמון האליזה, וב-26 ביוני 1896 מת לואי בורסאי.
ב-26 באפריל 1840 התחתן לואי עם ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה, בתם של פרדיננד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה ומריה אנטוניה קוהארי דה צ'אבראג, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
גאסטון, רוזן אה (1842–1922), התחתן עם איזבל, נסיכת ברזיל
הנסיך פרדיננד, דוכס אלנסון (1844–1910), התחתן עם סופיה שרלוטה, נסיכת בוואריה
מרגריט אדלייד, נסיכת אורליאן (1846–1893), התחתנה עם לדיסלאב צ'ארטוריסקי
הנסיך פרדיננדו, דוכס ג'נובה (באיטלקית: Ferdinando di Savoia-Genova; 21 באפריל 1884 – 24 ביוני 1963) היה דוכס ג'נובה השלישי, חבר בית סבויה, ואדמירל בצי המלכותי האיטלקי.
הנסיך פרדיננדו נולד ב-21 באפריל 1884 בטורינו, והיה בנם הבכור של הנסיך תומאזו, דוכס ג'נובה ואיזבלה, נסיכת בוואריה, בתם של אדלברט, נסיך בוואריה ואמליה פיליפינה, נסיכת ספרד.
ב-22 בספטמבר 1904 הוא קיבל את התואר נסיך אודינה.
לפרדיננדו הייתה קריירה מצליחה בשורות הצי המלכותי האיטלקי, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שירת כמפקד משחתת בדרגת קפטן, ואף עוטר במדליית הכבוד על אומץ.
במאי 1917 בעוד המלחמה משתוללת באירופה, הנסיך פרדיננדו מונה להוביל את ועדת המלחמה האיטלקית לארצות הברית.
הוועדה, אשר כללה את גוליילמו מרקוני, פוליטיקאים איטלקיים מובילים ודמויות מוכרות, ביקרה באמריקה במשימה של דיון כלכלי והסכמי סחר והגברת שיתוף הפעולה בין שתי המדינות כדי לעזור לאיטליה במאמץ המלחמתי.
בנובמבר 1930 הוא שימש כנציגו של בן דודו ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה בטקס ההכתרה של היילה סלאסי, קיסר אתיופיה.
ב-15 באפריל 1931 מת אביו, ופרדיננדו ירש את תאריו.
בהמשך הקריירה של הצי שלו, הנסיך פרדיננדו קיבל דרגת אדמירל, ומונה למפקד העליון של הים האדריאטי.
ב-28 בפברואר 1938 התחתן פרדיננדו בטורינו עם מריה לואיזה אליאגה גאנדולפי די קונטי די ריקאלדונה, בתו של קרלו גאנדולפי די ריקאלדונה, רוזן בורגטו, מונטגרוסו ופורנאיסו ותרזה לואיזה קוואלי, אולם לא היו להם ילדים.
שלטונו של בית סבויה באיטליה הגיע לסופו ב-12 ביוני 1946, לאחר משאל עם שבו הכריעו האיטלקים לבטל את המלוכה.
ב-24 ביוני 1963 מת פרדיננדו בבורדיגרה, ואחיו הנסיך פיליברטו, דוכס ג'נובה ירש את תאריו.
הנסיך פיליברטו, דוכס ג'נובה (באיטלקית: Filiberto di Savoia-Genova; 10 במרץ 1895 – 7 בספטמבר 1990) היה דוכס ג'נובה הרביעי, וחבר בית סבויה.
הנסיך פיליברטו נולד ב-10 במרץ 1895 בטורינו, והיה בנם השני של הנסיך תומאזו, דוכס ג'נובה ואיזבלה, נסיכת בוואריה, בתם של אדלברט, נסיך בוואריה ואמליה פיליפינה, נסיכת ספרד.
ב-22 בספטמבר 1904 הוא קיבל את התואר דוכס פיסטויה.
לפיליברטו הייתה קריירה מצליחה בשורות הצבא המלכותי האיטלקי ואף הגיע לדרגת גנרל.
פיליברטו תמך בבניטו מוסוליני, ואף התנדב לשרת במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, שם הוא פיקד על דיוויזיית החולצות השחורות ה-1, אשר הניפה את הדגל האיטלקי על עמבה ארדאם.
כאשר הצטרפה איטליה למלחמת העולם השנייה, הוא מונה למפקד הארמייה האיטלקית השביעית, אולם לא מילא תפקידים בכירים לאחר שאיטליה הצטרפה לבעלות הברית.
ב-30 באפריל 1928 התחתן פיליברטו בטורינו עם הנסיכה לידיה פון ארנברג, בתם של אנגלברט מריה, דוכס ארנברג והנסיכה הדוויג דה ליניי, אולם לא היו להם ילדים.
לאחר מלחמת העולם השנייה נערך משאל עם באיטליה, שבו הצביעו האיטלקים בעד לבטל את המלוכה.
עם מותו של אחיו, פרדיננדו בשנת 1963, ירש פיליברטו את תאריו.
הנסיך פיליברטו מת ב-7 בספטמבר 1990 בלוזאן, שווייץ, ואחיו הצעיר הנסיך אוג'ניו, דוכס ג'נובה ירש את תאריו.
הנסיך מוריס ויקטור דונלד מבאטנברג היה בן משפחת המלוכה הבריטית ונכדה הצעיר של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
הוא שירת כקצין בצבא הבריטי ונהרג בקרב בבלגיה בתחילתה של מלחמת העולם הראשונה.
הנסיך מוריס נולד בטירת בלמורל, הצעיר מבין ארבעה ילדים.
הוא היה בנם של הנסיכה ביאטריס, בת הזקונים של המלכה ויקטוריה, ושל הנסיך הגרמני הנרי למשפחת באטנברג.
אביו מת כשהיה בן ארבע.
מוריס היה הבן החביב ביותר על אמו.
הנסיך ואחיו לאופולד היו חולי המופיליה, מחלה שהועברה במשפחתם בתורשה, אך נראה שהוא לא הניח למחלה להגביל את תפקודו.
אחותו הגדולה ויקטוריה נישאה לאלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד.
הנסיך למד בפנימיית קולג' ולינגטון בברקשייר.
בגיל 21 הצטרף לארגון הבונים החופשיים.
הוא נודע בחיבתו למכוניות מהירות.
הנסיך למד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט (1910-1911), התגייס לצבא הבריטי ושירת כקצין בגדוד הראשון של רגימנט חיל הרובאים של המלך (King's Royal Rifle Corps) .
הוא בחר ברגימנט לכבוד בן דודו, הנסיך כריסטיאן ויקטור משלזוויג-הולשטיין , ששירת בו.
גם אחיו של מוריס, הנסיך לאופולד, שירת ברגימנט זה.
ב-1911 מונה הנסיך מוריס לאביר מפקד במסדר הוויקטוריאני המלכותי.
ב-1917, על רקע רגשות אנטי גרמניים בציבור הבריטי, שינה שינה המלך ג'ורג' החמישי את שמו של בית המלוכה הבריטי מהשם הגרמני בית סקסה-קובורג-גותה לבית וינדזור.
בעקבות זאת החליף גם הנסיך לודוויג פון באטנברג את שם משפחת מבאטנברג למאונטבאטן.
השינוי פסח על הנסיך מוריס כיוון שהוא מת לפני שהתרחש.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, והוא קצין בדרגת סגן, השתתף הנסיך עם הרגימנט בקרבות הראשונים במערב אירופה, ניצל ממוות מספר פעמים וזכה לציון לשבח.
ב-27 באוקטובר 1914 התקדמה יחידתו ליד הכפר זונבקה (Zonnebeke), מצפון מזרח לעיר איפר שבבלגיה.
אז נחת לידו פגז גרמני.
הוא נפצע קשה מהתפוצצות הפגז ומת מפצעיו לאחר זמן קצר.
הידיעה על מות הנסיך הועברה במעלה שרשרת הפיקוד אל משרד המלחמה הבריטי וממנו אל משפחת המלוכה.
אמו הנסיכה ביאטריס דחתה את הצעת שר המלחמה קיצ'נר להשיב את גופתו לבריטניה וביקשה שייקבר עם חייליו.
הנסיך נקבר ב-31 באוקטובר בבית הקברות האזרחי של איפר.
טקס זיכרון לנסיך נערך בקפלה המלכותית בארמון סנט ג'יימס בלונדון.
לוחית זיכרון לנסיך מוריס ולנסיך לאופולד (מת ב-1922) קבועה בקתדרלת וינצ'סטר.
הנסיך פרדריק, דוכס יורק ואלבני היה בנו השני של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת ונסיכות הבוחר מהנובר ורעייתו, שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ.
פרדריק היה מדינאי ומצביא, שירת בתור המפקד העליון של הכוחות המזוינים של בריטניה בין השנים 1795–1809 ומאוחר יותר בין השנים 1811–1827, במהלך כהונתו בתפקיד הביא פרדריק לרפורמות לארגון מחודש של הצבא שכללו שינויים במנהל הצבא ובגיוס.
פרידריק כיהן בתפקיד הנסיך-בישוף של אוסנבריק במסגרת האימפריה הרומית הקדושה.
פרידריק ידוע בעיקר על פועלו במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות וכתביו המאוחרים אודות המלחמות.
במהלך כהונתו של אחיו הבכור, ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת, פרדריק היה יורש העצר המיועד אך הוא נפטר בשנת 1827 לפני אחיו הבכור ועל כן את ג'ורג' הרביעי ירש אחיהם ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת.
הנסיך פרדריק אוגוסטוס נולד ב-16 באוגוסט 1763, בארמון סנט ג'יימס, לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה.
פרדריק נולד שנה לאחר אחיו הבכור, ג'ורג', והיה בנם של ג'ורג' השלישי, מלך בריטניה הגדולה ורעייתו, המלכה שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ.
בגיל שישה חודשים מונה פרדריק לתפקיד הנסיך-בישוף של אוסנברוק, אזור בחסות נסיכות הבוחר מהנובר, האימפריה הרומית הקדושה.
פרדריק היה לאביר מסדר הבירית ומסדר האמבט.
פרדריק למד בחינוך פרטי ביחד עם אחיו הבכור.
בשנת 1780, בהחלטת אביו, החל פרדריק בקריירה צבאית ומונה ישירות לדרגת קולונל בכוחות המזוינים של בריטניה.
בין השנים 1781–1788 פעל פרדריק בהנובר, שם התחנך באוניברסיטת גטינגן (אשר נוסדה בידי סבא רבא שלו, ג'ורג' השני, מלך בריטניה) והשתתף במסדרים צבאיים של ממלכת פרוסיה ומלוכת הבסבורג.
הודות למעמדו האריסטוקרטי הועלה פרדריק בשנת 1784 לדרגת לוטננט גנרל.
בהמשך מונה פרדריק לדוכס יורק, דוכס אולבני ורוזן אלסטר (חבל ארץ בצפון אירלנד).
בשנת 1791 התחתן פרדריק בארמון שרלוטנבורג, ברלין, עם הנסיכה פרדריקה שארלוט מפרוסיה, בתו של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה, בנישואים פוליטיים.
בעת הגיע הזוג לבריטניה התקיימה חתונה שנייה בבית המלכה, לונדון.
היחסים בין השניים היו קרים ולזוג לא נולדו ילדים.
למרות זאת שמרו השניים על מעמדם כדי למנוע תקרית שעלולה להביך את מוסד המלוכה הבריטית.
בשנת 1793 הועלה פרדריק לדרגת גנרל.
באותה שנה החלה המערכה בפלנדריה בין הרפובליקה הצרפתית הראשונה והקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה, שבריטניה הייתה חלק ממנה.
כוחות בריטים תחת פרדריק לקחו חלק מרכזי במצור המוצלח על ולנסיין נגד צבא צרפת המהפכנית.
לאחר סדרת ניצחונות פלשו כוחות הקואליציה לעבר נור אך נדחקו לכדי נסיגה עקב מתקפת נגד צרפתית בהנהגת הגנרל הצרפתי ז'אן ויקטור מארי מורו.
לאחר הקרב נקרא פרדריק לשוב לבריטניה.
בשנת 1795 הוא הועלה לדרגת פילדמרשל והפך למפקד העליון של הכוחות.
בתפקיד זה החל פרדריק בסדרת רפורמות בסדרו שב הצבא.
תחילה נעשו רפורמות בדרכי הגיוס, חלוקת המנהל ואימוני המגויסים החדשים ובהמשך יצא פרדריק במערכה לטיהור הדרג הצבאי מהשחיתות הפוליטית.
בשנת 1799 התגלה לבריטים כי פועלו של הגנרל הצרפתי נפוליאון בונפרטה בפלישתו למצרים ובמסעו בארץ ישראל נועד בשביל להשיג נקודת דרך וממנה לפלוש לתת-היבשת ההודית ולערער את מעמדה של חברת הודו המזרחית הבריטית.
שתי הפעולות הסתיימו בהצלחה ובסופן הפכה ממלכת מייסור למדינת חסות בריטית אשר דרכה התפרשה ההשפעה של הודו הבריטית בדרום תת-היבשת לעבר האימפריה המראטהית.
הרפורמות המנהליות של פרדריק אפשרו אינטגרציה מוצלחת יותר של הצבא הבריטי לתוך צבאות שונים, דוגמת החיבור בין כוחות בריטים לבין הצבא הפורטוגזי במהלך מלחמת חצי האי נגד הקיסרות הצרפתית הראשונה וממלכת ספרד הנפוליאונית.
בשנת 1809 חבר בית הנבחרים הבריטי, גווילם לויד וורדל, האשים את פרדריק בכך שאפשר לעלמה מארי אן קלארק (איתה קיים פרדריק רומן) להשפיע על קבלת ההחלטות שלו.
מרי אן קלארק לקחה כספים מקצינים בכירים בצבא הבריטי בתמורה להבטחתה שהדוכס יקדם אותם בדרגות.
הפרשייה גררה אחריה מבוכה רבה לבית המלוכה הבריטית אשר בסופו של דבר הביאה את פרדריק להתפטר מתפקיד המפקד העליון של הכוחות המזוינים.
בשנת 1811 מצבו הבריאותי של המלך ג'ורג' השלישי החמיר, מה שהביא את בנו הבכור, ג'ורג', נסיך ויילס, להתמנות לתפקיד של עוצר.
עוד באותה השנה מינה ג'ורג' את אחיו הצעיר, פרדריק, חזרה לתפקיד המפקד העליון.
פרדריק מילא תפקיד מרכזי במהלך מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית והקואליציה האנטי-צרפתית השביעית.
אך פעל בין השנים 1811–1815 מתוך בריטניה.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות ערקו מהצבא מתנגדים רבים לכתר הבריטי וברחו דרך האוקיינוס האטלנטי לעבר ארצות הברית.
פרדריק הנהיג מדיניות של עירוב הצי המלכותי הבריטי כדי לתפוס עריקים בעודם בורחים לאמריקה הצפונית ולהעמידם לדין.
מדיניות זאת הביאה לכך שספינות הצי הבריטי עצרו את תנועתן של אוניות מהגרים לארצות הברית.
הדבר החמיר את יחסי ארצות הברית–הממלכה המאוחדת ביחד עם סכסוכים טריטוריאליים בין ארצות הברית למושבות הבריטיות בצפון אמריקה (קנדה לעתיד).
בשנת 1817 אירע משבר ירושה עקב מותה של בתו היחידה של ג'ורג', נסיך ויילס.
משבר זה הביא לכך שפרידריק הפך ליורש העצר לאחר אחיו הבכור, שירש את הכתר רשמית בשנת 1820 לאחר מות אביהם ג'ורג' השלישי.
פרדריקה, אשתו של הדוכס פרדריק, נפטרה ב-6 באוגוסט 1820, זמן קצר לאחר מותו של ג'ורג' הרביעי ומותו של הנסיך אדוארד אוגוסטוס, דוכס קנט וסטראת'רן, אחיו של פרדריק.
פרדריק נפטר בשנת 1827, בגיל 63. במותו החליף אותו אחיו הצעיר ויליאם בתפקיד יורש העצר, אשר מאוחר יותר יהפוך לוויליאם הרביעי.
פרדריק מפורסם בסדרת ספרים היסטוריים שכתב אודות המלחמות הנפוליאוניות ונפוליאון עצמו בפרט.
הנסיך מייקל מקנט הוא בן משפחת המלוכה הבריטית ואיש עסקים.
הוא ניצב במקום ה-53 בסדר הירושה לכתר הבריטי.
הנסיך מייקל הוא ילדם השלישי של מרינה, נסיכת יוון ודנמרק ושל הנסיך ג'ורג', דוכס קנט, שהיה ילדו החמישי של המלך ג'ורג' החמישי.
בעת לידתו היה השביעי בסדר הירושה לכתר הבריטי.
אביו נהרג בתאונת מטוס שבעה שבועות לאחר לידתו.
הוא בן-דוד של המלכה אליזבת השנייה ובגיל חמש מילא תפקיד (Page Boy) בחתונתה.
הנסיך למד באיטון קולג' ובאקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
ב-1963 התגייס לשירות צבאי, ממנו פרש בשנת 1981 בדרגת רב-סרן.
שירת ביחידות פרשים בגרמניה, הונג קונג וקפריסין וכן הוצב במטה מודיעין ההגנה.
נשא בדרגות קצונה של כבוד בצי המלכותי, בחיל האוויר המלכותי וביחידות של הצבא.
הנסיך דובר צרפתית ורוסית שוטפות והוא בעל יכולת דיבור בגרמנית ובאיטלקית.
בניגוד לאחיו לא קיבל הנסיך הקצבה כספית הניתנת לבני משפחת המלוכה, אך לאחר נישואיו הועמדה לרשותו דירה בארמון קנזינגטון בלונדון, ולימים נמתחה על כך ביקורת ציבורית.
הוא השתתף בפעילויות ייצוגיות מסוימות מטעם בית המלוכה מחוץ לגבולות בריטניה.