tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מסביב לעיר שטחי חקלאות נרחבים, לרבות חוותו של פול קרוגר, מתושביה הראשונים ונשיא רפובליקת הרפובליקה הדרום-אפריקאית.
באזור מספר מכרות פלטינה, שניים מהם הגדולים בעולם, ושמורות טבע.
לפני ההתיישבות המודרנית בעיר האזור שימש את האפריקאנרים, הידועים גם בשם בורים, ובמהלך מלחמת הבורים השנייה האזור היה לשדה קרב.
כמו כן, העיר ממוקמת בסמוך לשטחם של בני שבט הרויאל בפוקנג.
רסיסי חיים הוא סרט דרמה אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 1970, הסרט בוים על ידי הבמאי בוב רפלסון.
תסריט הסרט נכתב על ידי קרול איסטמן (בשם העט שלה: אדריאן ג'ויס).
בסרט מככבים ג'ק ניקולסון וקארן בלק.
רסיסי חיים הוא סרט מסע המגולל את סיפורו של רוברט (בובי) דופי, העובד כפועל פשוט בשדה קידוח נפט למרות השתייכותו למשפחה מן המעמד הגבוה.
בובי יוצא למסע של התמודדות עם הדברים המפריעים לו בעולם החיצון ובתוכו פנימה.
בהרבה מובנים מסמן הסרט את סוף שנות השישים, עשור שמוצא ביטוי מדויק ב"אדם בעקבות גורלו", עוד סרט בכיכובו של ג'ק ניקולסון.
הבחור הצעיר, נוטל הסמים, הנושר מהלימודים מוחלף בסרט הנוכחי בגרסה מבוגרת שלו, אדם שנטש את עולם המוזיקה הקלאסית ומצא עצמו בשדות קידוח הנפט של דרום קליפורניה.
אחותו, פסנתרנית בעצמה, מעדכנת אותו כי אביהם לקה בשבץ וכי הוא מוגבל לבית המשפחה בוושינגטון, ובובי נוסע לשם עם חברתו זמרת הקאנטרי החובבנית שאותה עיבר, ראיוטה (קארן בלק).
מסעו הוא תמונת מראה למסע הפסיכולוגי אותו הוא עובר.
השיבה הביתה חושפת שדבר לא השתנה: אחיו קרל הוא מוזיקאי קלאסי לחוץ, אביו המשותק עדיין מתפקד כשליט בודד ואחותו הולכת עדיין ללא מחשבה יתרה בתלם הבורגני.
למעשה המשפחה נשארה תמונת החברה שאותה בובי דחה.
בובי הנמשך לארוסתו של אחיו, קתרין (סוזן אנספק), מפתה אותה בין השאר באמצעות נגינת הפרלוד של שופן.
בובי מצליח לחמוק מראיוטה, אך קתרין מסרבת לעזוב עמו.
בסופו של דבר בובי המתבודד ממשיך צפונה במסעו המלווה בהרס עצמי.
מפאת הכריזמה השופעת של ניקולסון, הקהל התעלם מההתפרצויות המשעשעות לעיתים וכן הגידופים וההשתוללות שלו כנגד הקפדנות והקונפורמיזם (התנהגות שאותה ניקולסון מביא לידי ביטוי בצורה מוצלחת למדי).
הסצנה הבלתי נשכחת מהסרט בה רואים את השתלחותו הבלתי מרוסנת של בובי במלצרית היא סצנה בו בעת משעשעת, בוטה וקשה.
הקהל מסמפט את הפרוטגוניסט הגברי ומזדהה עם כעסו.
התנהלותו של בובי מול ראיוטה זוכה להתעלמות גם היא מצד הקהל, אשר מתייחס לתרבות הקאנטרי בזלזול.
הפסנתרן המוכשר והתרבותי הוא פשוט יותר מדי טוב עבור אנשים כמו ראיוטה.
למרבה המזל, הסרט מספק זווית נוספת, כזו אשר לא חוששת להטיל ספק בביטוי לשוביניזם הגברי בסרט.
שם הסרט, רסיסי חיים (בתרגום חופשי מאנגלית: "חמישה קטעים קלים"), מתייחס לספר תווים עבור פסנתרנים, אשר מכיל יצירות מוזיקליות שעל התלמידים לשלוט בהן לחלוטין לפני שהם עוברים לקומפוזיציות מורכבות יותר.
כמו כן שם הסרט רומז, באמצעות החיבור בין הפרלוד של שופן לקשר בין מוזיקה ומין.
הסרט נוגע בהתנגשות תרבותית, בין מוזיקה קלאסית המקושרת לדופי, ובין מוזיקת קאנטרי המבוצעת על ידי תמי ויינט (כראיוטה).
עם זאת, תסריטה של אדריאן ג'ויס (המבוסס על סיפור שהיא והבמאי רפלסון כתבו) לא מתעקש על עליונותו של מעמד כלשהו.
בדומה לבובי, מכירה קתרין בצביעות ובשחיתות, אך בשונה ממנו, היא מפנימה שאינה יכולה להציל את עצמה באמצעות סקס, מריבות וכח.
היא תישאר נאמנה לערכיה ולעבודתה, ולא תיסוג לעבר התנכרות וניהיליזם.
הסרט מושווה לעיתים לסרטו של הבמאי הצרפתי פרנסואה טריפו, "לירות בפסנתרן", שני הסרטים עוסקים באנשים הנושרים מעולם המוזיקה הקלאסית.
אך בשונה מבובי, המנגן בפסנתר על משאית התקועה בפקק תנועה או משתמש בכישרונו המוזיקלי כמשחק מקדים למין, ממשיך צ'ארלי קוהלר לנגן על הפסנתר.
רוברט ארואיקה דופי (ארואיקה היא יצירתו של בטהובן המוקדשת לנפוליאון, שהבטחתו הגדולה מתמוססת בסוף לאגו גדול) מהווה דמות פרוטגוניסט אמריקני בן זמננו שחייו מאופיינים על ידי חוסר זהות, אימפוטנציה וייאוש.
כאשר הוא שב למסעו בסיום הסרט, בובי מזכיר לצופים את האקלברי פין, בכך שהוא מחפש שוב את המרחבים, אך בובי הוא ממש לא מתבגר חסר השכלה.
אף על פי שהוא מתנהג לעיתים כמו האקלברי פין, המתחיל להכיר את עצמו, בובי הוא אדם מבוגר שמעשיו נובעים מתסכול, אכזריות ובעיקר הרבה מאוד ייאוש.
הוא מקסים אך עם זאת מפסידן בעל כוח הרסני.
ג'ק ניקולסון - רוברט (בובי) ארואיקה דופי
קארן בלק - ראיוטה דיספסטו
בילי "הירוק" בוש - אלטון
סאלי אן סטראתרס - בטי
לויס סמית - פרטיטה דופי
הלנה קאליאנואטס - פאלם אפודקה
טוני באזיל - טרי גראוס
סוזן אנספק - קתרין ואן אוסט
ראלף וייט - קרל פידליו דופי
ויליאם צ'אלי - ניקולס (האב) דופי
איירין דאיילי - סמיה גלאביה
ריצ'רד סטהל - מהנדס הקלטות
בין שירי הקאנטרי המפורסמים המבוצעים בפסקול של הסרט בולטים: "Stand by Your Man" המבוצע בפתיחת הסרט, ו"When There's a Fire in Your Heart" המבוצע מספר פעמים ושמילותיו, לכאורה, מביעות את רגשותיה של ראיוטה (קארן בלאק).
כל שירי הקאנטרי מבוצעים על ידי תמי ויינט ושיר אחד, "Don't Touch Me", מבוצע גם על ידי ויינט וגם על ידי קארן בלאק.
חמש היצירות הקלאסיות לפסנתר שנוגנו בסרט ואליהן רומז שם הסרט הן:
פרדריק שופן: פנטזיה בפה מינור, אופוס 49, נוגן על ידי בובי באחורי המשאית הנוסעת.
יוהאן סבסטיאן באך: פנטסיה כרומטית ופוגה, נוגן על ידי אחותו של בובי, פרטיטה, באולפן ההקלטות.
וולפגנג אמדאוס מוצרט: קונצ'רטו מס' 9 במי במול מז'ור לפסנתר ותזמורת (קכל 271), נוגן על ידי אחיו של בובי, קרל וקתרין עם הגעתו של בובי לבית המשפחה.
פרדריק שופן: 24 פרלודים, אופוס 28, מס' 4, במי מינור, נוגן על ידי בובי לקתרין.
וולפגנג אמדאוס מוצרט: פנטסיה ברה מינור, קכל 397.
הסרט קיבל דירוג גבוה של 84% ב-Rotten Tomatoes; הדירוג מבוסס על 32 ביקורות.
בשנת 1970 זכה הסרט בפרס מבקרי הקולנוע של ניו יורק לבמאי הטוב ביותר, הסרט הטוב ביותר ושחקנית המשנה הטובה ביותר (קארן בלק).
בשנת 1971 הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (ג'ק ניקולסון), לשחקנית המשנה הטובה ביותר (קארן בלק), לסרט הטוב ביותר ולתסריט הטוב ביותר.
בשנת 1971 זכה הסרט בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר (קארן בלק), הסרט היה מועמד גם לפרס השחקן הטוב ביותר (ג'ק ניקולסון), לסרט הטוב ביותר, לבמאי הטוב ביותר ולתסריט הטוב ביותר.
בשנת 1971 זכה הסרט בפרס המועצה הלאומית לביקורת סרטים לשחקנית המשנה הטובה ביותר (קארן בלק).
בשנת 1971 זכה הסרט בפרס מבקרי הקולנוע האמריקאי לשחקנית המשנה הטובה ביותר (קארן בלק).
בשנת 1975 זכה הסרט מועמד לפרס גילדת הבמאים האמריקאית לבמאי הטוב ביותר.
בשנת 1975 זכה הסרט בפרס האקדמיה הספרדית לסרט הזר הטוב ביותר.
בשנת 2000 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
ניסיון הרסטורציה נכשל בסופו של דבר ואת השלטון נטל הגנרל אשיקאגה טאקאוג'י.
זו הייתה הפעם האחרונה שהקיסר החזיק בכוח בסמכות כלשהי עד רסטורציית מייג'י ב-1868.
לאחר שקיבל את התואר שוגון מהקיסר ב-1192, נטל מינאמוטו נו יוריטומו את השליטה ביפן והקים את ממשלתו בקמקורה.
לקראת סוף תקופת קמקורה התגלע ויכוח בחצר הקיסרית באשר לזהות היורש לכס, שהוביל לפיצול במשפחה הקיסרית.
בתיווך השוגון החליטו שני ענפי המשפחה למנות קיסר לסירוגין מכל ענף, אולם הפתרון החזיק מעמד מספר חילופים, עד שהקיסר גו-דאיגו החליט להכתיר את בנו ליורש, ובכך קרא תיגר במפגיע על השוגונות.
בתגובה, הגלה השוגון את גו-דאיגו ב-1331, אך קבוצה של נאמנים, בראשותו של מסשיגה קוסונוקי, יצאו להגנתו של הקיסר.
בשלב מאוחר יותר הצטרף אליהם טאקאוג'י אשיקאגה, שנשלח לבירה קיוטו בפקודת השוגון על מנת לדכא את המרד.
בכוחות משותפים עלו המורדים על הבירה הצבאית קמקורה, וכבשו אותה ב-1333, ובכך הכניעו את השוגונות.
כשעלה גו-דאיגו לכס הקיסרות ב-1318, הצהיר מיד על כוונותיו לשלוט בעצמו, ללא התערבות הצבא בקמקורה.
הבעיה הגדולה ביותר שניצבה בפניו, מלבד האיום שעדיין היוותה השוגונות, הייתה שאלת בעלי הנחלות השונים ברחבי המדינה.
לבעלי הנחלות הייתה מידה מסוימת של עצמאות פוליטית, והפטורים שקיבלו מתשלום מסים הותירו את אוצר הממשלה בחיפוש מתמיד אחר מקורות הכנסה, דבר שערער את הסמכות המרכזית.
עם זאת, הקיסר לא התכוון לבטל שיטה זו, שכן הוא חב את שיבתו לכס לצבאות הסמוראים של אותם בעלי נחלות ממערב יפן, שהכניעו את השוגונות בקמקורה.
גו-דאיגו השיב לעצמו מספר נחלות שהיו בשליטת משפחתו בעבר ואת חלקן העביר למקדשים בודהיסטיים שונים בתקווה לזכות בתמיכתם, אך רווחתם של תושבי הנחלה נזנחה והתלונות החלו להיערם במקדשים.
הקיסר לא הבין את חשיבות המעמד הלוחם ליציבות שלטונו, ובמקום זאת העדיף לתגמל את מקורביו.
לאחר שתגמל מוסדות דתיים, התפנה הקיסר לחלק את אדמות שבט הוג'ו, וסמוראים רבים דרשו את ליטרת הבשר שלהם.
מנהיגי הצבאות שהכניעו את השוגונות כאשיקאגה קיבלו את חלק הארי של אדמות אלה, ובכך בעצם שבה השליטה בנחלות למצביאים חזקים שלא היו כפופים לקיסר.
הטעות הגדולה יותר של הקיסר הייתה בכך שלא חילק מספיק אדמות לסמוראים מהמעמד הנמוך יותר שתמכו בו, ולא זו בלבד, הוא גבה מיסים ממעמד זה על מנת שיוכל לבנות לעצמו ארמון.
עד שנת 1335 איבדו הקיסר והאצולה את תמיכת המעמד הלוחם.
בהמשך שלח הקיסר את בנו בן השש לפרובינציית מוצו (כיום החלק המזרחי של אזור טוהוקו), ושם ניסה למנותו למושל המחוז.
בנוסף, הוא העניק לשניים מבניו, הנסיכים מורינאגה ונורינאגה, את התואר שוגון.
הדבר הכעיס את אשיקאגה, שהאמין שלממסד הצבאי הזכות לשלוט במדינה, ושלא ראה עצמו כחוטף שלטון אלא כשליט החוקי מתוקף היותו נצר לשבט מינאמוטו.
לאחר הכנעת צבא הוג'ו ב-1333 בקמקורה, מילא אשיקאגה את משרדי השלטון המקומיים באנשיו והמשיך את הפעילות הבירוקרטית בה עסקו קודמיו.
עמידתו זו, כנציג המעמד הלוחם, מול השלטון המרכזי של הקיסר בקיוטו הפכה אותו לסמל המעמד שממנו בא, והסמוראים הממורמרים החלו להיאסף סביבו.
יריבו העיקרי של אשיקאגה היה הנסיך נורינאגה, השוגון החדש, שבאופיו נטה לממשל אזרחי ונהנה ממוניטין בקרב האצולה במדינה.
בנוסף, הוא גייס לשורותיו את יושיסאדה ניטה, אחד מבעלי בריתו החשובים של אשיקאגה במאבק להשבת הכוח לקיסר.
המתח בין אשיקאגה לקיסר גבר בהדרגה, עד שהראשון עצר את השוגון מורינאגה והחזיק אותו, ראשית בקיוטו ולאחר מכן העבירו לקמקורה, שם נותר כלוא עד אוגוסט 1335. בינתיים ניסו השורדים מבית הוג'ו להשיב את השוגונות על כנה בקמקורה ופתחו במרד.
תוך זמן קצר השתלטו המורדים על העיר, אך לפני שנסוגו מהעיר ערפו אנשי אשיקאגה את ראשו של מורינאגה.
לאחר ששמע על נפילת קמקורה לידי המורדים ביקש אשיקאגה מהקיסר שיעניק לו את תואר השוגון ושיתיר לו לכבוש את העיר מחדש.
הקיסר סירב לבקשה אך אשיקאגה יצא בכל זאת, הביס את המורדים והקים את מושבו בקמקורה.
כשהוזמן לשוב לקיוטו, דחה אשיקאגה את ההזמנה בטענה כי הוא חש בטוח יותר במקום מושבו החדש.
הקיסר הבין שהוא איבד את השליטה באשיקאגה, שהחל למנות מושלי מחוזות על דעת עצמו, ללא הסכמה קיסרית, ובתגובה קרא לסמוראים ברחבי המדינה להצטרף לצבאו של ניטה, שעמד לצאת כנגד צבאו של אשיקאגה.
במקביל קרא אשיקאגה לסמוראים להצטרף אליו ולהשמיד את ניטה.
בשלב זה היה אשיקאגה סמלו של המעמד הלוחם, שסמך עליו שימלא את צורכיהם, ואכן נהנה מחנהו מיתרון מספרי גדול.
ב-23 בפברואר 1336 הפסיד צבאו של ניטה, ואשיקאגה כבש את הבירה ושם קץ לרסטורציית קנמו.
הקיסר נמלט מהבירה ונאלץ לברוח לקיושו, שם הקים חצר קיסרית מתחרה, ובעצם פתח את תקופת שתי החצרות הקיסריות.
רסטורציית מייג'י (ביפנית: 明治維新) הייתה סדרת אירועים ותהליכים בהיסטוריה של יפן, שאירעו בסמוך לשנת 1868, ומטרתם הייתה העברת השליטה במדינה מידי השוגון טוקוגאווה יושינובו לקיסר יפן מוצוהיטו, הידוע גם בשם מייג'י.
הרסטורציה הביאה לשינויים נרחבים בפוליטיקה של יפן, ביניהם ביטול השיטה הפיאודלית ומעבר לשיטה מעורבת של מונרכיה אבסולוטית ומונרכיה חוקתית בראשות הקיסר.
רסטורציית מייג'י סימנה את סוף תקופת אדו ואת ראשית תקופת מייג'י, שבמהלכה עברה יפן תיעוש מואץ ומודרניזציה ואימצה רעיונות ושיטות ייצור מערביים, תוך כדי שינויים נרחבים במבנה החברתי של החברה היפנית.
מאז כינון שוגונות טוקוגאווה בראשית המאה ה-17, נקטה יפן מדיניות של הסתגרות מהעולם שקיבלה בדיעבד את השם סאקוקו (ארץ בשלשלאות).
זרים לא הורשו לרוב להיכנס ליפן, מלבד ההולנדים שהוגבלו לאי —המלאכותי דג'ימה שליד נגסאקי.
עם זאת, במהלך המאה ה-19, החלו מעצמות המערב להתעניין יותר ויותר ביפן, וכלי שיט רוסיים, אמריקאיים, בריטיים ואחרים החלו לפקוד את נמלי המדינה.
האורחים הבלתי קרואים גורשו, אולם למשקיפים יפניים אחדים ברור היה כי הזרים יחזרו בכוח רב יותר.
ב-1853 הגיעה ליפן שייטת אמריקאית בפיקודו של קומודור מת'יו פרי והכריחה את יפן לוותר על מדיניות ההסתגרות שלה.
ב-1858 שכנע הקונסול האמריקאי טאונסנד האריס, שהגיע בעקבות פרי, את השוגון לחתום על הסכם הידידות והסחר, ויפן החלה לסחור עם המערב.
מהלך זה עורר התנגדות בקרב סמוראים ואצילי חצר שמרנים, שתמכו בהמשך "מדיניות האבות" של הסתגרות מהעולם וראו בכניסת הזרים ליפן תופעה מזהמת.
כמו כן, הזרים יצרו ביקוש למוצרים שונים וגרמו לעליית מחירים, דבר שפגע בציבור הסמוראים העניים.
עד אותה העת, קיסר יפן היה שליט בובה שהוגבל למתחם ארמונו בקיוטו, ולא הורשה לצאת ממנו ללא אישור השוגון ונציגו בבירה.
קומיי, קיסר יפן, שמשל בה בשנות החמישים של המאה ה-19, היה שונא זרים שנפגע מההסכמים שנחתמו עם מדינות המערב.
הוא לא רצה לשלוט במדינה ובוודאי שלא ערער על משטרו של השוגון, אולם הוא חש שהשוגון נכנע לזרים ולא ממלא את חובתו.
לפיכך, הוציא קומיי ב-1858 צו שפקד על השוגון לגרש את כל הזרים מיפן בתוך זמן קצר.
ממשלת השוגון (נקראת גם: בקופו) התעלמה מהצו, תוך ניסיונות לשאת ולתת עם הקיסר.
הצו של קומיי עורר מרבצם אויבים ישנים של שוגונות טוקוגאווה.
האויבים הללו התרכזו בעיקר בהאן צ'ושו (ממוקם במחוז ימגוצ'י של היום, במערב האי הונשו).
משפחת הדאימיו השליטה בצ'ושו, בית מורי, היו יריבים מסורתיים של השוגונים מבית טוקוגאווה.
עם זאת, עד 1858 צייתו שליטי צ'ושו לבקופו ללא עוררין.
עם זאת, לאחר הצו של הקיסר, החלו קיצוניים להשתלט על ההאן ולהשפיע על הדאימיו החלש, טקצ'יקה מורי.
סמוראים צעירים מכל המדינה, שקראו לעצמם שישי (אנשי החזון) או סומו (הבלתי מחוברים) התרכזו מסביב לסיסמה סונו ג'וי ("כבד את הקיסר, גרש את הברברים").
במידה רבה, נבעה התנועה הזאת מתסכול של סמוראים צעירים ושאפתנים שלא הצליחו להתברג בסדר המעמדי הנוקשה של משטר טוקוגאווה.
תנועת השישי התרכזה בהאן של צ'ושו, תחת הנהגתו הרוחנית של המורה יושידה שואין, וכן בקיוטו, שם תמכו בה אצילי חצר רדיקליים בראשותו של סנטומי סנג'ו.
במקביל, נוצרה תנועה יריבה, שחבריה היו בעיקר סמוראים ממעמדות גבוהים - שמרכזה היה בהאן הדרומי והחזק סצומה ובהאן של אצ'יזן.
תנועה זו, שנקראה קוֹבּוּ גטאי, תמכה באיחוד בין חצר השוגון לחצר הקיסרית על ידי נישואין של נסיכה קיסרית לשוגון הצעיר איימוצ'י טוקוגאווה.
ראש הממשלה של השוגון, המדינאי הקשוח נאוסוקה איי התנגד לשתי התנועות.
ב-1858 פתח איי במסע דיכוי של אנשי אופוזיציה מכל הזרמים, מדיניות שנקראה הטיהורים של אנסיי.
בתגובה, החלו השישי במסע טרור והתנקשויות פוליטיות בכל רחבי יפן.
איאי עצמו נרצח בידי כנופיה של סמוראים מההאן של מיטו.
במקביל, החלו מנהיגי צ'ושו לתמוך בשישי ולנקוט בצעדים עצמאיים כנגד הזרים.
כך, ירו סוללות ארטילריה של צ'ושו על אוניות מערביות שעברו במצרי שימונוסקי.
בראשית שנות ה-60, הלכו היחסים בין הבקופו לצ'ושו והחמירו.
בעקבות ניסיון כושל של אנשי צ'ושו לתפוס את השלטון בקיוטו, הכריז השוגון בשנת 1864 על מסע עונשין, שזכה לשם מלחמת צ'ושו הראשונה.
בשלב זה התאחדו רוב ההאנים מאחורי הבקופו, לרבות ההאן של סצומה - מרכז תנועת קובו גטאי.
צבא משותף בפיקודו של מצביא מסצומה, טקמורי סאיגו הביס את כוחות צ'ושו והעלה לשלטון בהאן ממשלה של משתפי פעולה.
במקביל, ניסו כוחות של סצומה להיאבק בטרוריסטים מתנועת השישי שהטילו אימה בקיוטו.
עם זאת, הדרישות הנוקשות והמשפילות שדרש השוגון מממשלת משתפי הפעולה בצ'ושו הרגיזו דאימיו רבים, כולל שליטי סצומה.
לאחר המלחמה, חוללו הרדיקלים הפיכה מחודשת בצ'ושו, בפיקודו של המצביא ומנהיג השישי שינסאקו טקאסוגי.
טקאסוגי, כמו שישי רבים אחרים, שינה בינתיים את יחסו לזרים המערביים.
פעולות עונשין של מדינות המערב כנגד צ'ושו וסצומה, הביאו רבים בשני ההאנים להכרה כי מעצמות המערב חזקות לאין ערוך מיפן, ולפיכך יש להשלים עמן.
לפיכך, שינו את סיסמת תנועתם מ"סונו ג'וי" (כבד את הקיסר, גרש את הברברים) ל"סונו טובאקו" (כבד את הקיסר, השמד את השוגון).
טקאסוגי ושותפו מההאן של טוסה, ריומה סקמוטו החליטו להתחיל לשתף פעולה עם הזרים, חתמו עמם על עסקאות וקנו מהם אוניות קרב.
השגריר הבריטי ביפן, סר הארי פרקס החל לנטות לצד המורדים מצ'ושו, בעוד הצרפתים תמכו בשוגון והחלו לאמן את צבאו.
ההפיכה בצ'ושו נתפסה בעיני השוגון כחציית קו אדום, וב-1866 הכריז הבקופו על מסע מלחמה נוסף כנגד ההאן המורד, שזכה לכינוי מלחמת צ'ושו השנייה.
המלחמה הייתה כישלון כבר מראשיתה.
הדאימיו השונים לא התלהבו לצאת פעם נוספת למסע מלחמה כנגד אחד מעמיתיהם.
הם נעלבו מהדרישות המשפילות שספגה צ'ושו לאחר המלחמה הראשונה, וחששו שהדבר עשוי להוות תקדים עתידי לפעולה של הבקופו כנגדם.
גרוע מכל - המצביא של סצומה, טקמורי סאיגו החל לשקול מחדש את תמיכתו בבקופו.
ב-1866 הצליח להשיג את הסכמת אביו של הדאימיו והשליט בפועל של ההאן, היסמיצו שימאזו, לנהל משא ומתן חשאי עם נציגי צ'ושו.
סאיגו החל לנהל משא ומתן עם המנהיג בפועל של צ'ושו, טקיושי קידו.
בתחילה עלה המשא ומתן על שרטון בשל העוינות המסורתית בין שני ההאנים, אולם בתיווכו של מנהיג השלישי, ריומה סקומוטו מההאן של טוסה - הושג הסכם היסטורי בין צ'ושו לסצומה שנודע לימים כברית סאצ'ו (שילוב השמות סצומה וצ'ושו ביפנית).
לפי ההסכם, התחייבו שני ההאנים להילחם בבקופו, להפילו ולהקים ממשלה חדשה שתכונן שלטון קיסרי ישיר במדינה.
באותה עת נפטר הקיסר קומיי, ואת מקומו בקיוטו תפס בנו מוצוהיטו, שנודע לימים כקיסר מייג'י.
מוצוהיטו היה ילד בן חמש עשרה, ולסמוראים מצ'ושו וסצומה היה קל לתמרנו בשיתוף פעולה עם בעלי בריתם מקרב אצילי החצר.
ב-9 בנובמבר 1867, הסכים השוגון טוקוגאווה יושינובו להצעת פשרה שהעלה הדאימיו של טוסה, יודו ימאוצ'י.
בהשפעתם, בפברואר 1868, פרסמה החצר הקיסרית את הצו הבא:
באפריל פרסמו המנהיגים החדשים, בשם הקיסר, את שבועת חמשת הסעיפים, שהיוותה את הבסיס האידאולוגי לרסטורציה של מייג'י.
בשבועה, שידועה באנגלית בשם Charter Oath, הם התחייבו לרפורמות מעמיקות כדי לחזק את יפן, לכונן בה שלטון קיסרי ולשמור את ריבונותה ועצמאותה: לשתף את בני כל המעמדות בשלטון, לפתוח בדיון ציבורי על עתיד המדינה, לעקור מנהגים חסרי תועלת ושליליים וללמוד דברים מועילים ממדינות העולם.
מהלך זה נקרא רסטורציית מייג'י, משום שהמנהיגים טענו כי הם אינם יוצרים שלטון חדש, אלא רק מכוננים מחדש את תור הזהב הקיסרי של יפן הקלאסית.
השם מייג'י, שניתן לתקופה, פירושו ביפנית "שלטון נאור".
בעקבות הפיכת החצר של ינואר 1868, לחצו תומכיו של השוגון על אדונם לפתוח במלחמת אזרחים.
השוגון יושינובו טוקוגאווה היסס ונסוג מקיוטו לטירת אוסקה כדי לחשב את צעדיו.
בינתיים, פתחו תומכיו, בעיקר הסמוראים מההאן של אייזו בפעולות איבה כנגד השלטון החדש, אולם הובסו בקרב המכריע של טובה ופושימי.
הצבא הקיסרי, בפיקודם של טקמורי סאיגו והנסיך טרוהיטו אריסוגאווה התקדם במהירות לעבר הבירה של השוגון, אדו.
לאחר משא ומתן עם מפקד צבא הבקופו במקום, הצליח סאיגו לכבוש את העיר ללא קרב.
הקרב היחיד, שנודעו לו ממדים טרגיים, התחולל על גבעת אואנו (מקומו של פארק אואנו בטוקיו של ימינו).
יחידה של נערים סמוראים מנאמני השוגון, "הנמרים הלבנים", נלחמה עד האיש האחרון למען משטר שכבר לא היה קיים.
עם זאת, חלק מכוחותיו, בראשותו של גנרל טקאקי אנומוטו, נמלטו להוקאידו, שם ניסו להקים את רפובליקת אזו, אך במאי 1869 הביסו אותם כוחות הנאמנים לקיסר, ובכך הביאו באופן סופי להכחדתה של שוגונות טוקוגאווה ולהשלמת הרסטורציה.
אוליגרכיית מייג'י, שהייתה למעשה ממשלת יפן, החלה לפעול לייצוב כוחה ושינוי שיטת הממשל הישנה שכללה את השוגונות, את הדאימיו ואת הסמוראים.
ב-1868 הפכו כל אדמות השוגונות לאדמות קיסריות, וככאלה, לאדמות בשליטת הממשלה.
ב-1869 השתכנעו הדאימיו של ההאן טוסה, היזן, סצומה וצ'ושו, שהיוו את חלק הארי בכוחות שהביסו את כוחות השוגון, להשיב את נחלותיהם לקיסר.
בעקבותיהם הלכו דאימיו נוספים, בהבטחה שיקבלו עשירית מהכנסות ההאן שלהם כמשכורת, ובסופו של דבר שלטה הממשלה על יפן כולה.
ב-1871 זומנו כל הדאימיו אל הקיסר, שהודיע להם על ביטול שיטת ההאן ועל כך שכל האדמות במדינה שייכות לקיסר.
מעל 300 האן הפכו למחוזות, כאשר בראש כל אחד מהם עמד מושל מטעם הממשלה.
עד 1888 מוזגו חלק מהמחוזות על מנת להפחית את מספרם לשבעים וחמישה.
בנוסף ביטלה האוליגרכיה את חלוקת החברה למעמדות חברתיים.
באותה עת הגיע מספר הסמוראים ביפן ל-1.9 מיליון.
התחייבות הממשלה לתשלום משכורות לסמוראים הוכיחה עצמה כשגיאה שהיוותה נטל כלכלי כבד על קופת המדינה.
לפיכך פתחה האוליגרכיה בתהליך לביטול מעמד הסמוראים.
ראשית, החלה האוליגרכיה למסות את משכורות הסמוראים ב-1873, ושנה לאחר מכן אפשרה לסמוראים להמיר את משכורותיהם באיגרות חוב ממשלתיות.
בסופו של דבר הפכה המרה זו לחובה ב-1876.
ב-1873 הנהיגה הממשלה גיוס חובה, לפיו כל גבר בן 21 ישרת בצבא יפן למשך שלוש שנים, שלאחריהן ישרת ארבע שנים נוספות בכוחות מילואים.
אחד ההבדלים הבולטים בין הסמוראים לאיכרים לאורך ימי הביניים של יפן היה הזכות לשאת נשק, שהייתה בלעדית למעמד הלוחם.
עם הנהגת גיוס החובה נכחד הבדל זה, ולפתע כל גבר במדינה יכול היה לשאת נשק.
בנוסף, נאסר על סמוראים לשאת חרבות בתוך תחומי הערים, ובכך למעשה נמנעה מהם האפשרות להציג את מעמדם.
סדרת רפורמות זו גרמה להתמרמרות בקרב המעמד הלוחם, ובעקבות זאת פרצו מספר מהומות.
טקמורי סאיגו הנהיג את המרידה העיקרית, מרד סצומה, שהפכה למלחמת אזרחים, אך הצבא היפני הקיסרי החדש, שהתאמן בשיטות מערביות והשתמש בנשק מערבי, דיכא אותה.
דיכוי המרידה הבהיר היטב לסמוראים שהם איבדו את מעמדם, ואף על פי שמספר מרידות נוספות פרצו, בסופו של דבר נטמעו הסמוראים באוכלוסייה הכללית.
רוח הבושידו – דרכו של הלוחם – עברה רומנטיזציה ושימשה רבות בתעמולה במהלך מלחמות האימפריה היפנית בראשית המאה ה-20.
למרות שלילת מעמדם, סמוראים רבים לא התמרדו כנגד השינויים.
רבים מהם השתלבו בבירוקרטיה הממשלתית, שדמתה לעיתים לאליטה.
מכיוון שזכו לחינוך, בניגוד לשאר שדרות החברה, הפכו הסמוראים-לשעבר למורים, ליצרני נשק, לנציגי ממשל ולקציני צבא, וכך, אף על פי שהתואר הרשמי "סמוראי" בוטל, המשיך מעמד זה להחזיק בתחושת יוקרה.
בנוסף, על מנת לצור אחידות במדינה ולאחד את תושביה תחת זהות לאומית אחת, הנהיגה הממשלה ניב לאומי שהחליף את הניבים השונים שהיו נהוגים במקומות שונים ביפן.
הניב הרשמי התבסס על הניב בו השתמש מעמד הסמוראים בטוקיו, והפך להיות הניב המקובל במערכת החינוך, בתקשורת, במוסדות הממשלה ובעסקים.
תהליך נוסף בעקבות הרסטורציה היה כינון חוקת מייג'י.
בהשפעה פרוסית כונן הקיסר מייג'י חוקה שעיגנה את מעמדו כראש המדינה וכגורם השלטוני החזק בה, אולם במקביל לכך נתנה החוקה בסיס לייסוד מונרכיה חוקתית, שבה מוגבלות סמכויות הקיסר ואין הוא מונרך אבסולוטי.
מכוח החוקה נוסד הדיאט הקיסרי, בית מחוקקים שהורכב משני בתים: בית האצילים (הבית העליון) ובית הנבחרים (הבית התחתון).
החוקים שחוקק הדיאט חויבו באישור הקיסר מחד, אולם לא הייתה באפשרותו של הקיסר לחוקק חוקים בצורת צו קיסרי, ללא הסכמת הדיאט מאידך.
החוקה גם הבטיחה זכויות אזרח מסוימות, בתנאי שאלה לא התנגשו עם החוק.
התיעוש המואץ ותהליכי המודרניזציה שפקדו את יפן אפשרו ואף דרשו שיפורים בקצב הייצור ובתשתיות.
במדינה קמו תעשיות כגון מספנות, פלדה וטקסטיל.
בהמשך צרכה התעשייה המקומית טכנולוגיה מערבית והשתמשה בה לייצור מוצרים שאותם מכרה בשוק הבינלאומי.
אם כן, האזורים המתועשים ביפן חוו צמיחה מהירה והפכו למוקדי משיכת תושבים מאזורי הכפר.
רסיס נהרה היא הוצאת ספרים קטנה הממוקמת בבאר שבע.
ההוצאה הוקמה על ידי אורי מאיר ביוני 2007.
בחודש אוגוסט 2023 קנתה שלומית גיא זכויות בהוצאה, וכעת ההוצאה כוללת שתי הוצאות לאור, הנפרדות זו מזו - 'רסיס נהרה מבית אורי מאיר', ו'רסיס נהרה מבית שלומית גיא'.
כתר מלכות מאת אורי מאיר - חמישה סיפורים קצרים (2007).
הספר היה מועמד לפרס גפן בשנת 2008.
ימים באים מאת עידו גנדל - שמונה סיפורים קצרים (2007).
שלושה פינגווינים בעיר הגדולה מאת מריאלה צ'נו מלכיאור - ספר ילדים מאויר (2009).
טליה.דייט.קום מאת טליה פינקל - שירה דוקומנטרית (2009).
סרט דוקומנטרי המבוסס על הספר הוקרן בערוץ 8 בשנת 2010.
לא הולך לשום מקום מאת מואיז בן הראש - שירה (2010).
הספר זכה בפרס יהודה עמיחי לשירה בשנת 2012.
אימפריה מאת שלומית גיא - זיכרונות משנה של כדורגל אנגלי (2010).
חידת אבן השתייה (2021) מאת אורי מאיר - רומן פנטזיה יהודי על נער חילוני מחיפה שעובר למציאות אלטרנטיבית.
רסיסי לילה, הוא אלבום האולפן השמיני של המוזיקאי והיוצר אהוד בנאי.
האלבום יצא לחנויות באפריל 2011, וכשלושה שבועות לאחר יציאתו הגיע למעמד של אלבום זהב.
כמו באלבומים אחרים, גם באלבום זה שיתף בנאי פעולה עם גיל סמטנה, שהפיק וגם הלחין יחד עם בנאי שלושה משיריו.
באלבום 14 רצועות, לרבות שלושה קטעים אינסטרומנטליים, הנקראים, כל אחד בנפרד, "רסיס לילה".
באופן מובהק, השירים המילוליים באלבום זה מכילים כמות רבה מאוד של טקסט, יחסית לאלבומים קודמים.
השיר "כמו ציפור ושרה", נכתב על ידי בנאי ובתו מרים, והוא מושר בדואט עם אשתו אודליה.
באלבום נכלל שיר בשם "עד הפעם הבאה", ששימש כשיר הנושא של הסרט "שרון עמרני: זכרו את השם".
הסינגל הראשון מהאלבום, "אני הולך", זכה להצלחה, והגיע לראש מצעדי הפזמונים.
רסיסטנסיה (בספרדית: Resistencia) היא עיר הבירה והעיר הגדולה בפרובינציית צ'אקו בארגנטינה.
העיר ממוקמת על גדות נהר הפרנה, מול העיר קוריינטס, בפרובינציית קוריינטס.
במפקד ב-2001 בעיר הייתה אוכלוסייה של 274,490 מתיישבים.
על פי ההערכות במטרופולין של העיר יש כ-377,000 איש.
באזור ישבו במקור שבטים ילידים.
התנגדותם לתהליך הניצור שניסו האירופאים לבצע להם מנעה הקמה של התיישבות אירופאית יעילה.
במהלך המאה ה-17 הקימו הישועים מסיונים בפרובינציית צ'אקו, ובהם סן פרננדו דל ריו נגרו, אך הוא ננטש לאחר מספר שנים.
אולם, במהלך מלחמת הברית המשולשת התרחשו באזור קרבות בין ארגנטינה לפרגוואי והצבא הארגנטינאי הקים מוצב צבאי על חורבות המיסיון ושינה את שמו ב-1876 לרסיסטנסיה (התנגדות).
בינואר 1878 הוקמה העיר כבירת הפרובינציה.
הממשלה עודדה הגירה לאזור ועוד באותה שנה הגיע לעיר קבוצת מהגרים ראשונה מאיטליה.
למעשה, כל חברי מועצת העיר הראשונה הגיעו במקור מאיטליה.
בשנת 1919 הוקמה דבוצת כדורגל צ'אקו פור אבר ששיחקה מספר עונת בליגת העל הארגנטינאית.
העיר משורתת על ידי נמל התעופה הבינלאומי של רסיסטנסיה מאז 1965.
גשר חנרל מנואל בלגרנו מקשר את העיר עם העיר קוריינטס מעבר לנהר.
רסול גמזטוב היה משורר סובייטי ממוצא אווארי קווקזי.
על פעילותו הספרותית והציבורית הוענקו לו פרס סטלין (1952), פרס לנין (1963), תואר גיבור העמל הסוציאליסטי ועיטורים נוספים.
בשנת 2003 הוענק לו עיטור אנדריי הקדוש, העיטור הגבוה ברוסיה.
גמזטוב נולד בכפר בדגסטן למשפחת משוררים.
לאחר סיום לימודי בית הספר הוא המשיך לבית הספר למורים ועד לשנת 1941 עבד כמורה.
בשנים 1945–1950 למד במכון ללימודי ספרות במוסקבה והיה פעיל מאוד מבחינה ציבורית.
גמזטוב היה חבר במספר מוסדות ציבוריות בתקופת ברית המועצות, ציר בוועידות סופרים וחבר בסובייט העליון.
בשנת 1951 נבחר לתפקיד יו"ר איגוד הסופרים של דגסטן וכיהן בתפקיד זה עד מותו.
בשנת 1973 הוא חתם על גילוי דעת נגד אנדריי סחרוב ואלכסנדר סולז'ניצין.
בהיותו מקורב לשלטון, גמזטוב פעל רבות לעזרת סופרים אחרים.
במהלך שנות ה-90 פעל גמזטוב כנגד תנועות בדגסטן שדגלו בהתנתקות מרוסיה.
גמזטוב נפטר במוסקבה בשנת 2003 ונטמן בבית העלמין המוסלמי במחצ'קלה, ליד אשתו.
גמזטוב החל לכתוב שירה בשנת 1932 ובשנת 1943 התפרסם הספר הראשון שלו.
הוא עסק בתרגום ספרות רוסית לשפה האווארית כולל אלכסנדר פושקין, מיכאיל לרמונטוב, ולדימיר מאיאקובסקי וסרגיי יסנין.
בהיותו בלימודים במוסקבה הוא הכיר משוררים רוסים צעירים והם החלו לתרגם את שיריו לרוסית.
השיר המפורסם שלו "עגורים" תורגם לרוסית, הולחן בידי יאן פרנקל ובוצע על ידי מארק ברנס.
גם מלחינים כמו דמיטרי קבלבסקי, ריימונד פאולס ואלכסנדרה פחמוטובה הלחינו את שיריו.
בתקופת ברית המועצות ספריו תורגמו לרוסית ולשפות רבות נוספות.
ובנוסף היה חבר מערכת של מספר ירחונים ספרותיים סובייטיים.
רסין היא בירת מחוז רסין במדינת ויסקונסין בארצות הברית.
העיר שוכנת על גדות ימת מישיגן בדרום-מזרח ויסקונסין.
בעיר מתגוררים 78,860 תושבים (נכון ל-2010), והיא העיר החמישית בגודל אוכלוסייתה בין ערי ויסקונסין.
רסין נמצאת על חוף ימת מישיגן ורחוקה כ-27 ק"מ מגבול מדינת אילינוי ו-45 ק"מ מהעיר מילווקי.
העיר נמצאת 188 מטרים מעל גובה פני הים.
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2010, שטחה הכולל של העיר הוא 48.38 קמ"ר אשר מתוכם 40.09 קמ"ר הם יבשה ו-8.29 קמ"ר מים.
נכון למפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2010, מתגוררים בעיר 78,860 תושבים אשר מתוכם 61.8% לבנים, 22.6% שחורים או אפרו-אמריקאים, 0.8% אסיאתים, 0.5% אינדיאנים, 10.3% מגזע אחר ו-4.0% משני גזעים או יותר.
צפיפות האוכלוסייה הייתה 1,966.9 נפש לקמ"ר.
בעיר היו 33,887 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 845.2 דירות לקמ"ר.
בעיר עובר כביש בין-מדינתי מס' 94.
ברסין עובר קו רכבת האמטרק היאוואתה.
בעיר עובר גם קו רכבת הפרברים של שיקגו (Metra) .
בעיר ממוקם גם נמל התעופה הבינלאומי באטן.
רסול באטלר היה כדורסלן אמריקני ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 2002–2016, בעמדות הסמול פורוורד והקלע.
ממוצעיו הכוללים ב-NBA הם 7.5 נקודות, 2.4 ריבאונדים ו-0.8 אסיסטים למשחק.
ב-31 בינואר 2018 נהרג יחד עם אשתו בתאונת דרכים בלוס אנג'לס, לאחר שאיבד שליטה על רכבו.
באטלר נולד וגדל בפילדלפיה שבפנסילבניה, ובין השנים 1998–2002 למד באוניברסיטת לה סאל.
ב-4 עונותיו כשחקן קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה קלע 19.3 נקודות בממוצע למשחק.
באטלר נלקח בבחירה ה-53 של דראפט ה-NBA 2002, על ידי קבוצת מיאמי היט.
ב-3 עונותיו במיאמי שימש כשחקן ספסל וקלע כ-6.9 נקודות בממוצע למשחק.
בעונת העפיל עם ההיט לשלב גמר המזרח, בו הפסידה לדטרויט פיסטונס בתוצאה 3–4.
באוגוסט 2005 הועבר לניו אורלינס הורנטס כחלק מהטרייד הגדול בתולדות ה-NBA, בו היו מעורבים 13 שחקנים ו-5 קבוצות.
במהלך 4 עונותיו בקבוצה פתח בכמחצית ממשחקי קבוצתו, וקלע ממוצע של 9.1 נקודות למשחק לצד כוכבי הקבוצה כריס פול ודייוויד וסט.
לקראת עונת נשלח בטרייד ללוס אנג'לס קליפרס, בתמורה לבחירת דראפט עתידית.
באותה עונה קלע שיא קריירה של 11.9 נקודות למשחק, אך במהלך העונה העוקבת שוחרר מהקבוצה.
לקראת סיום העונה חתם על חוזה בשיקגו בולס, והעפיל עמה לגמר המזרח, בו הפסידה למיאמי היט בתוצאה 1–4. בעונת המקוצרת שיחק עבור טורונטו ראפטורס, אשר סיימה את העונה במקום ה-11 באזור המזרחי.
בעונת 2012/2013 עבר לשחק בליגת הפיתוח של ה-NBA, כאשר חתם על חוזה בקבוצת טלסה 66'.
בעונתו היחידה בקבוצה קלע 17.8 נקודות בממוצע למשחק וזכה בפרס "השחקן המשפיע של העונה", המוענק לשחקן שהצטרף לקבוצה במהלך העונה ותרם לה במידה רבה.
בעונת שיחק עבור אינדיאנה פייסרס, והודח עמה בשלב גמר המזרח, בפעם השלישית בקריירה שלו.
בעונת הציג יכולת טובה כמחליפם מהספסל של בראדלי ביל ופול פירס בוושינגטון ויזארדס, כשקלע 7.7 נקודות בממוצע למשחק.
בעונתו האחרונה בקריירה, , שיחק בסן אנטוניו ספרס, אך שוחרר ממנה לקראת שלב הפלייאוף לטובת החתמתו של הקלע קווין מרטין.
בשנת 2017 השתתף בעונת הבכורה של ליגת ה-BIG3, כשחקן הקבוצות "Ball Hogs" ו-"Power".
בנתיחה שלאחר המוות נמצאו בדמו עקבות של מתאמפטמין, אוקסיקודון, קנאביס, וכן אלכוהול בריכוז גבוה.
רסיסים הוא רומן מאת הסופרת והמשוררת הקנדית אן מייקלס.
הוא פורסם לראשונה ב-1996 וזכה בפרס הרומן הראשון של ספרים בקנדה, פרס Trillium, פרס בייליז לסיפורת מאת נשים (פרס אורנג'), פרס הספרות של הגרדיאן, ופרס וינגייט של ג'ואיש קווטרלי.
הראשון עוקב אחר סיפורו של יעקב ביר, אשר כילד יהודי בפולין נמלט בקושי מהנאצים.
הוא ניצל על ידי גאולוג יווני, אתוס רוסוס, שמאמץ אותו ולוקח אותו לחיות באי זקינתוס ביוון.
לאחר המלחמה השניים מהגרים לטורונטו.
הרומן עוקב אחר המשך חייו של יעקב.
הספר השני נכתב מנקודת מבטו של מעריץ של שירתו של יעקב, בן.
הספר כתוב בשפה פיוטית עם שכבות של מטפורות, והוא חוקר תמות של טראומה, צער, אובדן, זיכרון, וכן תגליות - הן האישית והן המדעיות.
הספר עובד לסרט שהוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי של טורונטו ב-2007, בבימויו של ג'רמי פודסווה.
התסריט נכתב על ידי מייקלס עצמה.
בסרט כיכבו סטיבן דיליין וראדה סרבדז'יה.
בחלק הראשון של הספר, יעקב ביר הוא ילד יהודי בן 7 החי עם משפחתו בפולין.
כשהנאצים מסתערים על בית המשפחה, הוא נמלט מגורלם של הוריו ואחותו, בלה, שנרצחים, כשהוא מתחבא מאחורי הטפט בארון.
לאחר זמן מה, הוא נתקל בארכאולוג, אתוס רוסוס, שחופר באתר בביסקופין.
אתוס מבריח את יעקב לאי זקינתוס ביוון.
אתוס הוא גם גאולוג, והוא מוקסם מעץ ואבנים עתיקים.
יעקב לומד יוונית ואנגלית, אך מגלה שככל שהוא לומד שפות חדשות, הן מוחקות מזכרונו את העבר.
אחרי המלחמה, אתוס ויעקב מהגרים לטורונטו, שם לאחר כמה שנים יעקב פוגש את אלכסנדרה בספריית המוזיקה.
אלכס היא אישה אינטנסיבית, פילוסופית ואשפית של משחקי מילים.
יעקב ואלכס מתחתנים, אבל הקשר נכשל כי אלכס מצפה שיעקב ישתנה בקצב מהיר, ושינטוש את העבר שלו.
יעקב חושב ללא הרף על זכרונותיו מאחותו, בלה, במיוחד אלה בהם היא מנגנת בפסנתר.
יעקב פוגש ומתחתן עם מיכאלה, ובעזרתה הוא מסוגל להרפות מבלה.
יחד הם עוברים ליוון להתגורר בבית שעבר מדור לדור במשפחת רוסוס.
החלק השני של הספר מסופר מנקודת מבטו של בן, פרופסור קנדי ממוצא יהודי, אשר נולד בקנדה להורים ניצולי שואה.
בשנת 1954 בית המשפחה באונטריו נהרס על ידי הוריקן הייזל.
בן הופך למומחה להיסטוריה של מזג האוויר, ומתחתן עם בחורה בשם נעמי.
הוא מעריץ גדול של שירתו של יעקב, ובמיוחד האופן שבו הוא מתמודד עם נושא השואה, כאשר בן עצמו מתקשה להתמודד עם הזוועות שההורים שלו וודאי סבלו.
בסופו של הסיפור, בן נשלח כדי להחזיר מביתו ביוון את כתביו של יעקב, שם בן מבלה שעות בנבירה בעברו של יעקב.
רסיסים, אן מייקלס, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2009. תרגום: אורטל אריכה.
פרס אורנג' (פרס בייליז לסיפורת מאת נשים) (1997)
פרס רומן הביכורים של קנדה (1996)
פרס פרמיו לטרריו ג'יספה אסרבי (2001)
פרס ג'ואיש קווטרלי-וינגייט (Jewish Quarterly-Wingate) לסיפורת (1998)
רַסְטָבָּן (מערבית: رأس الثعبان - ראס א-ת'אבן - "ראש הנחש") או β בדרקון הוא כוכב בולט בקבוצת הכוכבים דרקון עם בהירות נראית מדרגה 2.81, שנמצא במרחק של כ-380 שנות אור ממערכת השמש.
רסטבן הוא ענק צהוב מסוג ספקטרלי G2 IIa (לפעמים מסווג כעל-ענק צהוב מסוג ספקטרלי G2 Ib), עם מסה של כ-6 מסות שמש ורדיוס של כ-40 רדיוסי שמש - כמחצית רדיוס המסלול של כוכב חמה.
טמפרטורת פניו כ-5,200 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 900 מעוצמת ההארה של השמש.
כוכבים רבים מסוגו הספקטרלי של רסטבן הם משתנים קפאידיים שהם כוכבים לא יציבים ובהירותם משתנה במחזוריות קבועה, אבל בהירותו של רסטבן קבועה.
גילו של הכוכב מוערך בכ-65 מיליוני שנים והוא כבר סיים להתיך מימן להליום בליבתו והוא הולך ומתקרר תוך כדי התנפחות בדרך להפוך לענק אדום, כאשר הוא מתיך הליום ליסודות כבדים יותר.
רסטה פכטה היא קבוצת כדורסל גרמנית מהעיר פכטה שבסקסוניה התחתונה, המתמודדת בבונדסליגה הגרמנית, הליגה הראשונה בגרמניה.
הקבוצה הוקמה בשנת 1979. בעונת 2018/2019 היא חזרה לבונדסליגה בפעם השלישית בתולדות המועדון.
העונה הייתה מוצלחת במיוחד, והקבוצה הגיעה לחצי הגמר הפלייאוף והודחה על ידי באיירן מינכן, שזכתה באליפות.
שחקן הקבוצה תומאס בריי נבחר לסגן "השחקן המצטיין של הליגה".
בעונת 2019/2020 השתתפה בליגת האלופות בכדורסל.
בתום עונת 2020/2021 הקבוצה ירדה בחזרה לליגה השנייה בגרמניה.
רסיסים של אור הוא הספר השני בסדרת הפנטזיה האפית "גנזך אורות הסער" של ברנדון סנדרסון העוקבת אחר המלחמה המתפתחת בין גזע בני האדם לגזע הפרשנדים בעולם בשם רושאר.
קדם לו הספר "דרך המלכים" (2010), שהציג את שלושת הגיבורים מצד בני האדם של הסדרה - קאלאדין, עבד שעולה בדרגות והופך לקפטן בצבא האלת'י.
דאלינאר קולין, דודו של המלך המנסה לקדם איחוד פוליטי וצבאי של כל הממלכות הקטנות של אלת'קאר ושאלאן דאבאר, בת למשפחת אצולה קטנה שהופכת לשולייה של ג'סנה קולין, אחייניתו של דאלינר, ואחותו של המלך.
ברסיסים של אור, מתווספת לנקודות המבט של דמויות ראשיות, אשונאי, לוחמת מקרב הפרשנדים, היחידה בעלת חרב רסיס, ואחות של ואנלי, מהמלומדות החברות במועצה המנהלת של הפרשנדים.
הספר הגיע עם יציאתו למקום הראשון ברשימת רבי המכר של "הניו יורק טיימס" לספרי בדיון בכריכה קשה, ונשאר ברשימה זו במשך חמישה שבועות.
רסיסים של אור מורכב מפרולוג אחד, אפילוג אחד, 89 פרקים, ו-14 הפוגות.
הספר הבא אחריו הוא "בעל השבועה" (2017).
ב-2015, הספר זכה בפרס דייוויד גמל לפנטזיה, לספר הטוב ביותר לשנה זו.
הוצאתו לאור של הספר נדחתה, הודות להתחייבות קודמת של סנדרסון לספר האחרון של סדרת כישור הזמן, זיכרון האור.
הספר שהגיע ל-1088 דפים, הוא בגודל המקסימלי האפשרי להדפסה בכרך אחד להוצאת "TOR", מה שהופך אותו לספר הארוך ביותר שהוצאה זו הוציאה עד אז.
ביולי 2013, סנדרסון הודיע בחשבון הטוויטר שלו שהוא סיים את הטיוטה הראשונה של "רסיסים של אור".
כמה ימים אחר כך, TOR פרסמו קטעים מהספר, שכללו התחלה של קטע מעבר שכולל את המלך של קרבראנת', טארבנג'יאן.
ב-10 בדצמבר, פרסמו TOR שסנדרסון הגיש את העותק הסופי להוצאה, כך שתהליך הבאתו לדפוס יכול להתחיל.
באותו היום, קטע מעבר נוסף פורסם, שגילה דמות חדשה בשם "ליפט".
ב-30 בדצמבר 2013, TOR חשפו את הסקיצות שנעשו בידי האמן מייקל וולאן, בזמן עבודתו על הכריכה השנייה של הספר, אשר מתארת את שאלאן מציירת את המישורים המנופצים.
במהלך חודש ינואר 2014, TOR פרסמו את 14 הפרקים הראשונים של הספר (למעט פרק 13).
הם התחילו בפרסום שני הפרקים הראשונים של הספר ב-8 בינואר, וסיימו בפרק 14 וקטע המעבר הראשון, אשר פורסמו ב-28 בינואר.
לאחר, במשך חודש פברואר, TOR פרסמו "הצצות של אור", ופרסמו סדרה של ביקורות ללא ספויילרים לספר, וכמו כן מספר דוגמאות לציורים המצויים בתוך הספר.
מנהגים - בתרבות האלת'קארית גברים מיועדים ללחימה בעיקר, ואינם מתעסקים כלל בלמידה עד כדי כך שאינם יודעים קרוא וכתוב, נשים הן המלומדות וקצינים רבים מחזיקים לבלריות הקוראות וכותבות עבורם.
קאלאדין - מפתח את כוחותיו האוריים עם עזרת חבריו מגשר ארבע, על ידי ניסוי וטעייה שהם עורכים יחדיו בתחתית הנקיקים, בד בבד עם העמקת הקשר בינו לבין סְפְּרֶנית הכבוד סיל.
תוך כדי אימוניו, המצביא שבגד בו והפך אותו לעבד, הלורד הבהיר אמראם, מגיע למישורים המנופצים והופך לשותפו הקרוב של דאלינאר.
עובדה זו מחזקת את חוסר האמון של קאלאדין בדאלינאר, ונוטעת בו ספקות לגבי מידת ההגינות של דאלינאר בפרט ובהירי עיניים בכלל.
כאשר סזת' בן בן וואלאנו, המתנקש שרצח בעבר את מלך אלת'קאר, חוזר לפעילות ומנסה להתנקש בחייו של דאלינאר, מצליח קאלאדין למנוע זאת באמצעות כוחותיו.
אשונאי - הלוחמת נושאת הרסיס מקרב הפרשנדים, זו שניסתה ליצור קשר עם דאלינאר בקרב במגדל בסוף הספר הראשון, מנסה למצוא את דאלינאר, שכבר לא פוקד את זירת הקרב כבעבר עם מעברו לזירה הפוליטית.
היא שולחת אליו שליח עם בקשה לשיחה, במטרה לעצור את המלחמות הבלתי פוסקות שפוגעות בעם שלה ללא סוף נראה לעין.
לפני המפגש עם האלת'יים, מגלה אחותה של אשונאי צורה חדשה שהפרשנדים יכולים ליישם - צורת הסערה.
מסתבר שהפרשנדים ידעו בעבר ללבוש צורות שונות של גוף, אשר היו מותאמות לצרכים שלהם.
אולם רוב הצורות נעלמו, והפרשנדים נותרו רק עם הידע על חמש צורות: הקרב; העובד; בן הזוג; הפועל; הטיפשות.
צורת הטיפשות, היא זו של הפרשמנים.
צורה בה אין רצון עצמאי חזק, וכל הכישורים המנטליים עובדים לאט יותר.
אשונאי מתנדבת לנסות את צורת הסערה, והצורה החדשה דוחפת אותה להיות יותר אגרסיבית ולוחמנית.
כך מגיעה אשונאי לפגישה עם דאלינאר ובנו אדולין, ובהיותה במצבה החדש, היא מפוצצת את השיחות, מה שמחזק את החלטתו של דאלינאר לצאת למאבק אחרון ומקיף מול הפרשנדים בכוח הגדול ביותר שניתן יהיה לגייס.
אשונאי מנצלת הערכות זו של האלת'יים, כדי לשכנע את בני עמה שכולם יעברו לצורה הסערה ויסייעו לה לשחרר את כוחות הסערה על האלת'יים להשמידם אחת ולתמיד.
שאלאן - ממשיכה במחקר תחת הדרכתה של ג'סנה ולומדת שהפרשנדים הם אבות הריק.
ג'סנה מנסה להגיע למישורים המנופצים במהירות על מנת לחלוק את הידע שצברה, אך נרצחת על ידי מתנקשים למול עיניה של שאלאן, אשר מצליחה להינצל ברגע האחרון מניסיון ההתנקשות.
אולם, בשל מותה של ג'סנה, שאלאן מוצאת את עצמה נאלצת לתמרן ולפעול בצורה מחושבת פוליטית, על מנת להצליח ולשמר את מעמד האירוסין, תוך כדי יצירת ההזדמנות הנכונה לשתף את דאלינאר ונאבאני, אמה של ג'סנה, בממצאים של ג'סנה ולרתום אותם כך שיסייעו לשאלאן להמשיך את המחקר.
בקרב הסופי ששמתרחש בין כוחותיו של דאלינר לאלו של הפרשנדים, שאלאן נאלצת לגלות את כוחותיה האוריים בפומבי, והיא משתפת פעולה עם דאלינאר במציאת הכניסה לעיר האבודה אורית'ירו, וכך מסייעת לו להציל את כוחותיו לפני הגיעה של סופה קשה שהפרשנדים מזמנים.
סזת' בן בן ולאנו - המתנקש משינובאר.
הוא נושא חרב כבוד שנותנת לו את הכוח להשתמש בכוחות של מסדר אבירי האור "שועטי הרוחות".
היא יכולה, בעזרת מבט אחד, לזכור וליצור מחדש סצנה שהיא ראתה עם צבעי פחם ונייר, ומסוגלת לבצע "הטלת נשמה" (שלפי המקובל אפשרית רק על ידי שימוש במכשיר, פבריאל, הנקרא "מטיל נשמה"), ללא מטיל נשמה.
היא נוסעת למישורים המנופצים כדי ללמוד יותר על "אבות הריק".
קאלאדין "מבורך הסער" - לוחם כהה עיניים מאלת'קאר שמשרת בתור הקפטן של משמרו האישי של דאלינאר, ולפיכך הוא גם האחראי הישיר לאבטחתו של המלך, אלהוקאר, אחיינו של דאלינאר.
בעברו, קאלאדין היה השוליה של אביו, ויועד ללמוד רפואה, אולם בנסיבות אחרות הצטרף לצבאו של הלורד הנעלה אמראם.
קאלאדין הוא "שועט רוחות"; הוא יכול להשתמש באור הסערה כדי להיות חזק יותר ומהיר יותר מאדם רגיל.
הוא בחברתה של ספרנית כבוד בשם 'סיל'.
אדולין קולין - בנו הבכור של דאלינאר, לוחם גדול ומפקדו של צבא דאלינאר בשטח, והמיועד לרשת אותו.
רינארין קולין - בנו השני של דאלינאר, שגדל בצילם של אביו ואחיו.
אף על פי שאין לו את הכישרון הטבעי שלהם ללחימה, רינארין מנסה להתאמן ולהילחם כדי לזכות בהערכתם.
ג'סנה קולין - בתה של נבאבני, מלומדת מפורסמת וכופרת בדת הוורינית.
אשונאי - לוחמת מקרב הפרשנדים, אחותה של ונלי ונושאת רסיס, ניסתה להגיע להסכם שלום עם דאלינר.
אים - יצרן נעליים באירי.
בעברו היה קבצן, וכעת הוא נותן נעליים לילדים העניים שחיים ברחוב.
נהרג בידי אביר אור ממסדר שוברי השחקים.
זאהל - רב-אמן בחרב, אחראי על אימונם של אדולין ורינארין.
טאלאן - ידוע בעיקר בשמו 'טאלנאלת', אחד מהמבשרים שנבחרו בידי האלים עצמם.
נשלח כדי להכין את האנושות לחורבן.
ליפט - גנבת מאיי רשי שעובדת באזימיר שבממלכת אזיר.
יש לה יכולות אוריות של מסדר "מרקדי הקצה".
טארבנג'יאן - המלך של קרבראנת', למרות שהוא נחשב רפה שכל ותמהוני, למעשה הוא יצר בפרץ גאונות שניתן לו על ידי שומרת הלילה את "הדיאגרמה", סדרה של אירועים, תוצאות ואפשרויות שחייבים לקרות, כדי לנווט את העולם והפוליטיקה שלו להתכונן למאבק בחורבן האחרון.
כחלק מתבנית זו הוא יוזם את רציחתם של מלכים ואישים שונים ברחבי העולם האלת'י על ידי שימוש בסזת' בן בן ואלאנו.
שנינות - ידוע גם בשם 'הויד', הוא מעין ליצן החצר של המלך אלהוקאר במישורים המנופצים.
שתפקידו הוא להעליב אצילים בהירי עיניים בשם המלך.
למעשה הוא דמות מסתורית ועתיקה שמופיעה ברוב ספרי עולם הקוסמייר.
רסיסים הוא סינגל הבכורה מאלבום הבכורה של הזמר הישראלי רביב כנר "רסיסים", שיצא לאור ב-16 ביולי 2020. ב-17 באוגוסט 2020 עלה לערוץ היוטיוב של רביב כנר דואט בגרסה אקוסטית של השיר יחד עם קרן פלס.
השיר הוכתר כשיר השנה לשנת ה'תשפ"א במצעד הפזמונים של ynet ורדיו תל אביב והגיע למקום השני במצעד של כאן גימל וגם במצעד של וואלה וגלגלצ.
בצאת הסינגל סיפר כנר על החיבור ליוצרי השיר: "זה היה ברגע אחד.
קרן, מתן ואבי יחד איתי.
הכרתי יוצרים מדהימים שקלעו בול לתחושות, לרגשות, ולמחשבות שעוברות לי בראש.
"רסיסים" הוא שיר שמתאר סיטואציות שקרו לי, ויחד עם זאת כל אחד יכול להתחבר אליו מהזווית שלו".
השיר נכתב על מבצע צוק איתן בו שירת כנר ואיבד ארבעה מחבריו.
במצעד הרשמי של גלגלצ שהה השיר במקום הראשון במשך 13 שבועות, מתוכם שבעה רצופים.
זהו ההישג הרביעי בטיבו בתולדות מצעדי התחנה, אחרי "הללויה" של חלב ודבש (16 שבועות) ו"אבניבי" של יזהר כהן (15 שבועות), ואפס מאמץ (14 שבועות).
במצעד השנתי לשנת תשפ"א שנערך בתחנה, הגיע השיר למקום השני.
נכון לספטמבר 2025 לשיר יש למעלה מ-44 מיליון צפיות ביוטיוב.
רסולניק הוא מרק רוסי אשר המרכיבים העיקריים שלו הם מלפפונים חמוצים, גריסים, וכליות של חזיר או בקר, אם כי יש כאלו המכינים אותו ללא בשר.
בעבר, רסולניק היה נקרא קליה , והוא היה מכיל גם דגים, אך מהמאה ה-19 הוא מוכר בשם רסולניק, ובדרך כלל אין מכינים אותו עוד עם דגים.
רסיסי אהבה הוא סרט דרמה ישראלי משנת 2011 בבימויו של ניסים נוטריקה, עם ריימונד אמסלם ויחזקאל לזרוב בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי ניסים נוטריקה בהשראת סיפור ילדותו במשפחה קשת יום ומתפוררת בשכונת מצוקה בירושלים.
האם היא אישה מוכה והבעל מתעלל בה כל הזמן.
מהאהבה הגדולה בהתחלה נשארו רק רסיסים.
ניסים נוטריקה היה מועמד לפרס חג'ג' לסרט עלילתי בפסטיבל הקולנוע ירושלים ב-2011.
העלילה מתרחשת בשכונת נחלאות בירושלים ב-1968.
סמי כהן הוא גבר מרשים ויפה תואר.
הוא נשוי למלכה ולהם ארבעה ילדים.
הבכור שלמה משרת בצבא ונמנע מלחזור הביתה בחופשות.
הבת תקווה בחרה להיות בקיבוץ, רחוק מהמשפחה.
בבית נשארו איציק המתכונן לבר מצווה ומיכה הקטן שאינו מדבר בגלל מה שהוא חווה בבית.
לסמי יש נגריה בשותפות עם אברהם, ניצול שואה.
הוא מתחמק מעבודה, שותה, מהמר בקלפים, מעשן ביום כיפור ומבלה שעות רבות עם דינה, אישה בודדה עשירה שמחלקת אתו את יצועה וגם תומכת בו בכספים אותם הוא מפסיד בקלפים.
מלכה אשתו ואם ארבעת ילדיו, היא אישה מסורתית וכנועה, שמנסה בכל כוחה לשמר את התא המשפחתי.
בסמוך אליה גרות אימה ג'מילה ששונאת את סמי ומקללת אותו תוך כדי עישון נרגילה, אחותה ציונה שמנסה לגלות לה את האמת ושכנתה הרכלנית בכורה.
לסמי יש תוכנית גדולה להתקדם בחיים.
הוא קונה ביחד עם ידידיו הקלפנים וכסף שמקבל מדינה, את המועדון של סוראמלו.
דינה מופיעה כזמרת במועדון ושרה שם את "La Nave del Olvido" אך הוא צובר חובות וסמי מפזר המחאות רבות ללא כיסוי ונשלח לבית כלא.
אופירה והילדים מבקרים אותו בכלא והוא מבקש לדחות את בר המצווה אך מלכה מסרבת בהוראת הרב.
לבסוף דינה אוספת כסף ומשחררת אותו מהכלא ללא ידיעת מלכה.
בכורה מגלה לה כי סמי בשכונה ביחד עם דינה.
ג'מילה מגיעה לדירתם ומקללת את דינה ואחותה ציונה אומרת שעליה להתגרש אבל מלכה מסרבת ומגרשת אותה.
אברהם מנסה להתקרב אל מלכה ומזמין אותה לצאת אתו אך היא אומרת שהיא עדיין אשת איש ומסרבת.
היא הולכת לדירת דינה אך סמי יוצא, מכה אותה ומזהיר אותה לבל תחזור שוב.
דינה מציעה למלכה כסף כדי שתוותר על סמי אך מלכה זורקת את השטרות.
מלכה הולכת למגדת עתידות וזאת יועצת לה להשיג שומן חזיר ולהניח אותו בכניסה לביתה של דינה.
אם סמי ידרוך עליו, הטומאה שלו תחדור לשומן החזיר.
מיכה הקטן נשלח להניח את שומן החזיר אך הוא רואה שדינה עוזבת וסמי שהגיע דופק בדלת שלא נפתחת.
בתחילת הסרט מקריאה מלכה את צוואתה למשפחה ומבקשת שלא יערכו סעודות לזכרה אלא קבר נמוך כמו שחייה היו נמוכים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותיחזקאל לזרובסמי כהןריימונד אמסלםמלכה כהןערן בן זאבאברהםשותף של סמיעדנה בליליוסדינהלירית בלבןבכורהשכנהאופירה רחמיםציונהאחותה של מלכהרבקה בכרג'מילהאמא של מלכהידידיה ויטלשלמה כהןתימור כהןתקווה כהןתמיר מתוקאיציק כהןעידן שלומיכה כהןיגאל עדיקאפייסלשכן
רסיסים הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1989 בבימויו של יוסי זומר, עם דני רוט ופולי רשף בתפקידים הראשיים.
התסריט שנכתב על ידי יוסי זומר עוסק בלוחם הלום קרב שעובר תהליך של תרפיה קצרה עם מוכי הלם קרב נוספים כמוהו במשך שלושה שבועות שבסיומם עליהם להשתחרר ולפנות מקום לקבוצה נוספת.
זומר שלח את התסריט לבמאי הידוע פרד זינמן שייעץ לזומר וזכה לתודה בסוף הסרט.
תחילה נקרא הסרט "הלם קרב", אך אם יציאתו לאקרנים סרטו של יואל שרון, "בצילו של הלם קרב" שנה קודם, והופץ בשמו המקוצר "הלם קרב", החליט זומר לשנות את שם הסרט ל"רסיסים".
את המוזיקה לסרט הלחין המוזיקאי יאן גרברק, ובמהלך אחת מהסצנות בסרט מופיעה הזמרת קרן ברק בשיר "In Beirut" (בביירות החיים נמשכים), בלחנו של דני גרנות.
גרי מנור (דני רוט) הוא סרן בן 31 הלום קרב לאחר שלוחמיו בהם חברו הקרוב נהרגו בהתקלות עם מחבלים בלבנון.
גרי נשוי לרותי (אתי אנקרי) שחברה הקודם נהרג בקרב.
צה"ל מאמץ מדיניות של טיפול קצר של שלושה שבועות בהלומי קרב כדי להחזירם במהירות לכשירות.
הפסיכולוג במתקן האשפוז הוא סרן אלכס גבאי (פולי רשף) ומפקד המתקן הוא סגן אלוף משה (שלמה פלד).
גרי נמצא בקטטוניה, אינו מדבר ואינו מגיב לכל דיבור או בקשה מהמטפל.
לעיתים הוא נתקף בהתקפי רעד קשים שנפסקים לאחר הזרקה של תרופה מרגיעה.
רותי מגיעה לבקרו אבל הוא מנותק ולא מגיב לקראתה.
המטופלים מקבלים אימון כושר על ידי מדריך מיוחד (דוד שווייצר).
בחדר נמצאים עוד הלומי קרב:
סגן צביקה (שמואל אדלמן), קצין אספקה.
חיילים רבים נהרגו ונשרפו והוא ברח משם ואפילו לא הסתכל לעברם.
את רגשות ההלם והאשמה שלו הוא מוציא על חבריו לחדר, הורג את הצב של רונן ולבסוף יורה לרונן ברגל.
רונן (יהלי ברגמן) – קיבוצניק הלום קרב שמתבייש לחזור לקיבוץ, מאמץ לעצמו צב.
רובי (אלון אולארצ'יק) – הלום קרב לאחר תשעה חדשים בשבי.
שומע כל הזמן מוזיקה באוזניות, משעשע את חבריו ומרגיע אותם.
ניסים – המבוגר בחבורה, הלום קרב לאחר שפגע במשאיתו בג'יפ צבאי שכל נוסעיו נהרגו.
אברם (יוסף אל-דרור) – חרדי שהתגייס לרבנות הצבאית ונתקף בהלם קרב לאחר שזיהה את גופת בן דודו בין חיילים הרוגים.
צוקרמן (קובי הגואל) – הלום קרב קשה שניסה להתאבד עוד לפני הטיפול במתקן.
תוך הטיפול הקצר הוא תולה את עצמו במקלחת.
רותי מגלה לאלכס שלדני היה חבר קרוב בשם הלל (ז'יל בן דוד) שנפגע בפעולה הזאת.
אלכס חוקר ומתברר לו שהלל הוטס אז לרמב"ם ונפטר לאחר ניתוח.
גדי רואה כל הזמן בחזיונות את הלל הפצוע אנוש.
הוא בורח מהמתקן, נכנס למועדון לילה בו שרה קרן ברק את השיר "בביירות החיים נמשכים" משוטט בלילה וחושב לקפוץ ממקום גבוה עד שאלכס מוצא אותו ומספר לו כי הלל מת.
גרי נשבר ומספר על הקרב הקשה בו נפגע הלל וכי הוא היה בהלם ולא יכול היה להגן על חברו וזה מציק לו מאד.
לאחר זאת משתפר מצבו של גרי ואלכס מסיע אותו לדירתו שם מחכה לו רותי.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותדני רוטגרי מנורהלום קרבפולי רשףאלכס גבאיפסיכולוג צבאישמואל אדלמןצביקההלום קרבאלון אולארצ'יקרוביהלום קרבאתי אנקרירותי מנוראשתו של גרייהלי ברגמןרונןהלום קרביוסף אל-דרוראברםהלום קרבראובן דייןניסיםהלום קרבאבי גילאורעמוסהלום קרבקובי הגואלצוקרמןהלום קרבז'יל בן דודהללחבר של גרישלמה פלדסא"ל פלדמפקד מתקן האשפוזדוד שווייצרבתפקיד עצמומדריך כושרקרן ברקזמרת במועדון
רסיסים של חיבה הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1997 בבימויה של ג'וסלין מורהאוס, עם ג'סיקה לאנג, מישל פייפר, ג'ניפר ג'ייסון לי וג'ייסון רוברדס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "A Thousand Acres" של ג'יין גרייבס סמיילי משנת 1991 שזכה בפרס פוליצר לסיפורת ול"פרס חוג מבקרי הספר הלאומי" לסיפורת.
העלילה היא בהשראת המחזה המלך ליר של ויליאם שקספיר – אב זקן וחולה עומד לחלק ירושה לשלוש בנות.
ג'סיקה לאנג הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
לארי קוק (ג'ייסון רוברדס) הוא בעל חווה חקלאית גדולה באיווה.
יש לו שלוש בנות, הבכורה-ג'יני (ג'סיקה לאנג) – נשואה לטאי סמית' (קית' קאראדין) ואין להם ילדים.
השנייה היא רוז (מישל פייפר) הנשואה לפיטר לואיס (קווין אנדרסון) ולהם שתי בנות מתבגרות – פאמי (מישל ויליאמס) ולינדה (אליזבת מוס) והשלישית היא קרולין (ג'ניפר ג'ייסון לי) שמתגוררת בדה מוין ועוסקת בעריכת דין.
לארי הוא אלמן ומתקשה לתפקד.
הוא רוצה להוריש את החווה לבנותיו כדי שתמשכנה לנהל את החווה בעזרת בעליהן.
ג'יני ורוז מסכימות וקרולין מסרבת.
לארי כועס ומנתק את הקשר עם קרולין.
יחסיה של ג'יני עם בעלה לא יציבים על רקע חוסר יכולתה ללדת.
היא מקיימת קשרים אינטימיים עם ג'ס קלארק (קולין פירת') בנו של חוואי שכן בשם הרולד קלארק (פאט הינגל).
ג'ס היה בעבר בן זוגה אבל הוא עזב את המקום וחזר כעבור 13 שנים.
מצבו הנפשי והקוגניטיבי של לארי הולך ומתערער.
הוא מרבה בשתיית אלכוהול, נפצע בתאונה וג'יני אוסרת עליו לנהוג.
הוא מפתח שנאה כלפי ג'יני ורוז ומבקש לנשל אותן מהחווה בעזרת עורכת הדין קרולין.
בשלב זה מגלה רוז לג'ני כי לארי אביהן ניצל אותן מינית בילדותן.
הוא התחיל בג'יני ואחר כך עבר לרוז.
ג'יני שהייתה עד אז בהדחקה, מקבלת זאת קשה.
לארי טוען ששתיהן גורמות נזק לחווה אך מפסיד במשפט.
פיטר נהרג בתאונה עצמית לאחר שהיה שיכור.
ג'יני עוזבת את החווה ומתחילה לעבוד כמלצרית.
לאחר זמן מתקשרת אליה רוז ומגלה לה כי סרטן השד ממנו סבלה מספר שנים, התפרץ שוב ומצבה קשה.
ג'יני נפרדת ממנה בבית החולים, חוזרת לחווה, מוכרת אותה לתאגיד ועוברת משם עם פאמי ולינדה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותג'סיקה לאנגג'יני קוק סמית'מישל פייפררוז קוק לואיסג'ניפר ג'ייסון ליקרולין קוקג'ייסון רוברדסלארי קוקקולין פירת'ג'ס קלארקקית' קאראדיןטאי סמית'קווין אנדרסוןפיטר לואיסמישל ויליאמספאמי לואיסאליזבת מוסלינדה לואיספט הינג'להרולד קלארקחוואי
רסידאת אדלקה היא אתלטית אירית.
סגנית אלופת אירופה (רומא 2024) ואלופת המכללות (2023) בריצת 400 מטר.
נוסף לכך, היא שיאנית אירלנד בריצות מ-60 מטר ועד 400 מטר.
אדלקה נולדה וגדלה בדבלין להורים ממוצא ניגרי.
בפסטיבל האולימפי האירופי לנוער שנערך בגיור, הונגריה בסוף יולי 2017 היא זכתה במדליית כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 23.81 שניות.
באליפות אירופה עד גיל 18 שנערכה בגיור בתחילת יולי 2018 היא זכתה במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 23.52 דקות.
בפסטיבל האולימפי האירופי לנוער שנערך בבאקו, אזרבייג'ן בסוף יולי 2019 היא זכתה בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.70 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 23.92 שניות.
באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה בטאלין, אסטוניה ביולי 2021 היא זכתה בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.34 שניות ובריצת 200 מטר בשיא לאומי חדש של 22.90 שניות.
באליפות אירופה שנערכה במינכן, גרמניה ביולי 2022 היא סיימה במקום חמישי בריצת 400 מטר בשיא לאומי חדש של 50.53 שניות.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון היא סיימה במקום תשיעי בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.81 שניות.
באליפות המכללות שנערכה בסקרמנטו, קליפורניה היא זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא לאומי חדש ובתוצאה השלישית בטיבה בעולם באותה העת 49.20 שניות, לפני בריטון וילסון (49.64 שניות).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט באוגוסט היא סיימה במקום רביעי בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.13 שניות.
באליפות אירופה שנערכה ברומא, איטליה ביוני 2024 זכתה במדליית זהב בריצת שליחים משולב 4x400 מטר בשיא לאומי ושיא אליפות של 3:09.92 דקות.
היא זכתה במדליית כסף בריצת 400 מטר בשיא לאומי חדש של 49.07 שניות, אחרי נטליה קצ'מרק מפולין (48.98 שניות) ולפני לייקה קלאפר מהולנד (50.08 שניות).
בנוסף זכתה במדליית כסף בריצת שליחות 4x400 מטר בשיא לאומי של 3:22.71 דקות.
באולימפיאדת פריז סיימה במקום רביעי בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.28 שניות.
בריצת שליחות 4x400 מטר סיימה במקום רביעי בשיא לאומי של 3:19.90 דקות.
"רסיסים" הוא אלבום הבכורה של הזמר הישראלי רביב כנר.
הוא יצא ב-10 באפריל 2022 תחת הוצאת חברת התקליטים הליקון ארומה מיוזיק.
כנר היה מתמודד פופולרי בעונה השביעית של "הכוכב הבא", שם הגיע לשלב חצי הגמר.
הוא ריגש את הצופים עם ביצועים לשירים כמו "גיבור של אמא" ו"ממעמקים".
כנר הוציא את סינגל הבכורה מהאלבום, "רסיסים", ב-16 ביולי 2020. את השיר כתבו והלחינו קרן פלס, שהייתה שופטת ב"הכוכב הבא", ואבי אוחיון, כותב להיטים ידוע.
השיר בהשראת סיפורו האישי מהשירות הצבאי כלוחם ביחידת "אגוז" במבצע "צוק איתן" ומשקף את חוויותיו ורגשותיו מאותה תקופה.
הסינגל זכה להצלחה משמעותית בישראל, והגיע למקום הראשון במצעדים שונים כמו ספוטיפיי, אפל מיוזיק ושזאם.
השיר גם עמד בראש המצעד הרשמי של גלגלצ במשך 13 שבועות וצבר למעלה מ-11 מיליון צפיות ביוטיוב.
בנוסף זכה להכרה כשיר השנה על ידי פרויקט גל"צ.
ב-20 בדצמבר של אותה השנה הוציא את הסינגל השני מתוך האלבום, "רוצה שלום".
גם שיר זה זכה להצלחה ולפופולריות רבה - ובילה 8 שבועות בראש המצעד של גלגלצ.