tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המיצב הכיל בריכה ארוכה של מים צבועים בצבע אדום כדם; במים צפה סירה קטנה, אשר עליה כתוב "Snövit" ("שלגיה"), ובתוך הסירה נמצא דיוקן של הנאדי ג'רדאת, מחבלת מתאבדת שרצחה 21 ישראלים בפיגוע במסעדת מקסים.
המיצב לווה בקנטטה של יוהאן סבסטיאן באך "Mein Herze schwimmt im Blut" ("לבי שוחה בדם").
היצירה התפרסמה לאחר שצבי מזאל, שגריר ישראל בשוודיה, שהוזמן לפתיחה, ניתק את תאורת המיצב והפיל את אחד הפנסים לתוך הבריכה.
עקב כך נגרם קצר חשמלי, וצבי מזאל התבקש לעזוב את המקום.
מאוחר יותר הוא הוזמן לבירור במשרד החוץ השוודי.
מזאל טען שהיצירה מאדירה את דמותה של הרוצחת.
לדברי האמנים, המיצב נעשה על מנת להפנות את תשומת לב האנשים לכך ש"אנשים חלשים מסוגלים לעשות דברים נוראיים".
פיילר השתתף במשט לעזה מטורקיה שאורגן על ידי ה-IHH ב-2010, ובמהלך העימות עם לוחמי שייטת 13 נפצע באורח קל בפניו.
ביוני 2011 נטל חלק מרכזי בארגון המשט לעזה (2011) ושימש כדוברו.
ב-19 ביולי 2011 הפליג על סיפון הספינה היחידה שיצאה בסופו של דבר למשט מיוון לרצועת עזה ונעצרה על ידי חיל הים הישראלי.
בעקבות השתתפותו במשט הוציא משרד הפנים לפיילר צו הרחקה מישראל למשך 10 שנים, שאושר על ידי שר הפנים גדעון סער.
בנובמבר 2013 עתר פיילר נגד החלטה זו בנימוק שהוא מעוניין לשהות עם אמו החולה.
בית המשפט המחוזי בירושלים דחה את העתירה.
דרור כהן (נולד ב-31 במרץ 1968), אלוף פאראלימפי.
כהן, חניך "צופי ים" בנעוריו, אשר חלם להתקבל לסיירת מטכ"ל, התקבל לקורס חובלים ובמהלכו עבר לקורס טיס.
הוא שירת כטייס קרב ב-F16 בחיל האוויר ובשנת 1992, במהלך נסיעה לבסיסו הצבאי היה מעורב בתאונת דרכים.
לאחר תקופת שיקום נותר כהן משותק בגפיו התחתונות ובעקבות זה נמצא על כיסא גלגלים.
בעקבות שיתוקו הגופני החל לעסוק כהן בספורט אתגרי לסוגיו השונים: שיט, סקי מים, סקי, גלישת מצוקים, קפיצת בנג'י, מרוץ מכוניות (בין היתר כמשתתף הנכה הראשון בראלי דקר), כדורסל וטניס.
בשנת 1995 הוא נמנה בין מייסדי עמותת "אתגרים".
פעילותו הספורטיבית מתמקדת בשיט והשתתפות בתחרויות בינלאומיות והמשחקים הפאראלימפיים.
במשחקים הפאראלימפיים בשנת 2000 היה כהן סקיפר הצוות והגיע למקום השמיני בתחרות ובשנת 2004, לצד עמיתיו לצוות בני וקסלר וארנון אפרתי, זכה במדליית זהב.
בשנת 2011 זכה הצוות באליפות העולם.
הוא זכה יחד עם אפרתי ווקסלר בתואר ספורט השנה ל-2011 מטעם ההתאחדות הישראלית לספורט נכים.
כהן הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב.
דרור נובלמן (נולד ב-10 בפברואר 1977 ברמת גן) הוא תסריטאי ומנחה טלוויזיה ישראלי, זוכה פרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2008.
נובלמן נולד ברמת גן, השני מבין שלושה אחים.
אחיו הבכור הוא המוזיקאי והיוצר שי נובלמן.
גדל בשכונת קריית קריניצי, למד בתיכון בליך ולאחר שירותו הצבאי סיים לימודי תסריטאות באוניברסיטת תל אביב.
נובלמן החל את דרכו ככותב בעיתון הסטודנטים "תזה", ולאחר סיום לימודיו כתב במדורי סאטירה במקומון החיפאי "כלבו" ובאתר נענע.
החל משנת 2007 כתב טור שבועי לענייני טלוויזיה במגזין "רייטינג", עד לסגירת העיתון בשנת 2011, וכן את מדור הרכילות של המגזין, בו נהג לשלב גם אייטמים על אימו, בילי נובלמן.
נובלמן עבד כתסריטאי בטלנובלה "מיכאלה" ששודרה ב-2004, והיה היוצר והתסריטאי הראשי של סדרות הטלוויזיה "טלנובלה בע"מ" ו"האלופה".
ב-2007 היה עורך התסריט בסדרה "עבודה ערבית" ותסריטאי בסדרה "Red Band", והיה אחד הזוכים בפרס האקדמיה לטלוויזיה עבור התסריט הקומי לשנת 2008.
ב-2009 הנחה נובלמן את שעשועון המשימות "סיימון" בערוץ ביפ והשתתף כחבר פאנל קבוע בשתי העונות של התוכנית "מהדורת השבט" בערוץ 10, וכן השתתף כחבר פאנל בתוכנית "טינופת", ששודרה ב-HOT3.
נובלמן היה היוצר והתסריטאי הראשי של סדרת הטלוויזיה "חסמבה דור 3" שעלתה ב-2010 וזכתה בפרס האקדמיה כ"סדרה הטובה ביותר בז'אנר הילדים והנוער".
כן היה התסריטאי הראשי של העונה השנייה של "Red Band" ששודרה ב-2011. נובלמן עבד גם כתסריטאי בתוכנית "המופע של רד ודביר" בערוץ 2, שאחד המגישים בה הוא רד אורבך, סולן להקת "Red Band".
ב-2011 כתב את התסריט למופע הפסטיגל.
בשנת 2013 שימש נובלמן כיוצר ותסריטאי של העונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "חסמבה דור 3".
נובלמן עבד כתסריטאי בסדרה "מתים לרגע" ששודרה ב-2014.
ב-2018 היה נובלמן היוצר־שותף והתסריטאי סדרת הדרמה הקומית "מלכות" ב-HOT3. ב-2021 עלתה לשידור עונתה השנייה של הסדרה.
דרורה בן אב"י (22 באוקטובר 1922 – 31 בדצמבר 1981) הייתה מוותיקות עובדי קול ישראל, מנהלת חטיבת התוכניות הקלות במשך שנים רבות.
נולדה בירושלים לאיתמר בן-אב"י וללאה אבושדיד.
בלידתה נקראה דרור, על שם אחותה הגדולה שנפטרה בגיל ארבע, ובבגרותה שינתה את שמה לדרורה.
בהיותה בת חודשיים נפטר סבה אליעזר בן-יהודה.
בשנות ה-50 נמנתה על צוות העובדים בתקליטיית קול ישראל.
בשנת 1957 ערכה את מצעד הפזמונים "ראשון ראשון חביב" ביחד עם יורם רונן.
בשנת 1963 ערכה תוכנית בוקר של "שירי עצלות" ששודרה בין 6:00 ל-6:30. החל מאוקטובר 1963 ערכה ביחד עם מרדכי פרימן המגיש, את תוכנית חידון הידע "טובים השניים".
בשנות ה-60 וה-70 הייתה מנהלת הגל הקל בקול ישראל ובתפקידה זה הקפידה על הגייה ושפה נכונה בעברית.
במסגרת תפקידה הייתה אחראית על תוכניות הבידור והמוזיקה, והטביעה עליהן את חותמה האישי.
בין השאר, חידשה את התוכנית "מחפשים את המטמון", והביאה את מרדכי נאור וזאב ענר לערוך ולהגיש אותה.
עוד תוכנית רדיו מקורית שיזמה הייתה "בירה ומצב רוח", תוכנית בידור בהנחיית יעקב אגמון, שהוקלטה לפני קהל במועדון התיאטרון וכללה ראיונות, הומור ומוזיקה.
בנוסף לתפקידה הניהולי ערכה תוכניות שונות, ובהן: "שאלה של טעם".
ב-1976 הייתה בין היוזמים לפתיחת רשת ג', ואחראית על שיבוצם של עורכי התוכניות ומגישיהן.
בן אב"י נישאה שלוש פעמים.
תחילה, ב-1942, למונרו פולארד, נוצרי תושב איסט אורנג', העיירה בניו ג'רזי שבה התגוררה משפחת בן אב"י באותה עת; לאחר שובה של המשפחה לארץ, בתום מלחמת העולם השנייה, היא נישאה לארכאולוג צרפתי ידוע של המזרח, אז תושב ירושלים, ז'אן פרו, גם הוא נוצרי.
לאחר גירושיה ממנו היא נישאה לקריין קול ישראל משה חובב.
לשניים נולדו שני בנים: איתמר (על שם הסב) וגיל חובב.
הראשון מנהל חברת הפקות, והשני הוא עיתונאי, סופר ובשלן.
דרורה בן אב"י נפטרה ממחלת הסרטן בסוף שנת 1981, בהיותה בת 59. לאחר פטירתה נישא משה חובב בשנית, ולילדו קרא דרור אדם, על שמה.
בין הפקותיה המרכזיות היה "פסטיבל הזמר המזרחי", ובשמו הרשמי "למנצח שיר מזמור", שנערך מדי שנה על ידי רשות השידור, בין השנים 1971–1982. בשנת 1982, לאחר פטירתה של דרורה בן אב"י, שונה שמו ל"דרור – למנצח שיר מזמור" כמחווה לזכרה, אולם הייתה זו גם שנתו האחרונה של הפסטיבל.
השיר שזכה בו באותה שנה היה "הפרח בגני" של זוהר ארגוב.
אהוד מנור, עמיתה לעבודה בקול ישראל, כתב לזכרה את השיר "דרור", שהולחן על ידי שלמה ארצי ובוצע על ידי אילנית בהופעת אורח בפסטיבל הזמר המזרחי האחרון בשנת 1982. השיר הפך ברבות השנים לאחד השירים המזוהים עם העיר ירושלים.
לזכרה הוקדש הספר "חיילים יצאו לדרך" - 101 שירי להקות צבאיות, בהוצאת משרד הביטחון ורשות השידור.
דרור פקץ' (נולד ב-15 במאי 1981) הוא רוכב אופניים ישראלי לשעבר אשר התמחה באופני שטח.
הוא רוכב אופני ההרים הישראלי הראשון, שהתקבל לקבוצה מקצוענית מהדרג הראשון.
כמו כן, שימש מאמן נבחרת ישראל באופני הרים, וכיום משמש כמאמן, פרשן מרוצי אופניים בערוץ הספורט ובעיקר כספורט דיירקטור של הקבוצה המקצוענית הישראלית מהדרג הראשון בעולם באופני כביש "ישראל סטארט-אפ ניישן".
פקץ' נולד בגבעתיים ומתגורר בכפר אז"ר.
זכה באליפויות ישראל לנוער באופני הרים וכביש, סגנות אליפויות ישראל לבוגרים ומעל שישים ניצחונות משנת 1996 ועד היום.
פקץ' זכה בעשרה פודיומים בתחרויות בינלאומיות בחו"ל ביניהם שלוש במקום הראשון ובשנת 2005 נבחר לרוכב החודש במדינות בנלוקס.
לקבוצתו המקצוענית "סובארו-טרק" הצטרף לאחר שהיה לישראלי הראשון שסיים מרוץ בסבב הגביע העולמי במרץ 2006. בעונת 2007 הוא דורג במקום ה-53 בעולם, דירוג שיא לרוכב אופניים ישראלי עד אז והשני הגבוה ביותר עד היום.
את ישראל ייצג פקץ' ב-4 אליפויות עולם וב-8 אליפויות אירופה.
כמו כן, השתתף במעל ל-30 מרוצים בסבבי הגביע העולמי.
בנוסף, בשנת 2020 סיים את לימודיו בתואר חינוך ומדעי החברה עם הכשרה בספורט ב בהצטיינות.
דרור פולק (6 באוקטובר 1959 – 1 באפריל 2024) היה טניסאי שולחן, שבע פעמים אלוף ישראל.
השתתף בחמש אליפויות עולם (סרייבו 1973, ברמינגהאם 1977, נובי סאד 1981, טוקיו 1983 וגטבורג 1985) כשחקן בנבחרת ישראל.
דרור פולק גדל בקריית מלאכי ולמד לשחק טניס שולחן בהדרכת אביו, בני (2006-1933), שהיה שחקן מצטיין וחבר נבחרת ישראל.
בהיותו בן 10 זכה בטורניר עיר הנוער בתל אביב לגיל 15.
בשנת 1970, בהיותו בן 11, היה פולק אלוף ישראל לנוער עד גיל 16 וזומן לנבחרת הלאומית לבוגרים, תחילה כיריב אימון לשחקנים האחרים, ואחר כך כשחקן מן המניין.
קבוצתו, הפועל תימורים, עלתה בזכותו לליגה הארצית.
באותה שנה הוא זכה באליפות הפועל לגילאי 18. בשנת 1971 היה אלוף ישראל לילדים.
בשנת 1973, בהיותו בגיל 13, פולק שיחק במדי נבחרת ישראל באליפות העולם בטניס שולחן שנערכה בסרייבו שבבוסניה והרצגובינה, אז ביוגוסלביה.
בגיל 15 פולק זכה באליפות ארצות הברית הפתוחה לנוער ושנה אחר כך נסע ללמוד ולשחק טניס שולחן בשוודיה, שהייתה באותן שנים מעצמה בענף זה.
בשנת 1975 הוא זכה לראשונה באליפות ישראל לבוגרים בטניס שולחן.
באליפות העולם בטניס שולחן שנערכה בטוקיו הצליח פולק להתברג בין 64 הראשונים.
באליפות העולם בטניס שולחן שנערכה בגטבורג, שוודיה, בשנת 1985, סיים פולק במקום ה-35 ביחידים.
באותה אליפות הוא הגיע להישג השיא שלו בזוגות, בניצחון, יחד עם איריס שטיין, על זוג קוריאני, לי סו יה וקים קי טק, שהיו מדורגים במקום השלישי בעולם כזוג, וכל אחד מהם במקום ה-3–5 ביחידים ויחידות, דבר שהוביל אותם עד לשמינית הגמר.
כתוצאה מהישג זה, בין היתר, נבחרת ישראל בגברים דורגה באותה אליפות במקום ה-22 מתוך 66 מדינות.
עבד בחברת איסתא ואמריקן אקספרס GBT והיה מנהל מחלקת הגביה של שתי החברות מעל 20 שנה.
פולק שימש כסגן יו"ר הוועדה המקצועית של איגוד טניס השולחן בישראל.
בהיותו בן 16 זכה במלגת ספורטאי מצטיין להתאמן שנה בשוודיה.
פולק זכה שש פעמים באליפות הנוער של ישראל בטניס שולחן.
פולק השתייך לנבחרת ישראל 24 שנים, עד שפרש בשנת 1995.
דרור פוֹיֶר (נולד ב-31 באוגוסט 1970) הוא עיתונאי, עורך, בלוגר, בעל טור ופובליציסט ישראלי.
בין השנים 2004–2021 כתב עבור עיתון גלובס.
בין היתר הגיש תוכנית טלוויזיה בערוץ כאן 11 ונמנה עם מייסדי ארגון העיתונאים בישראל.
היה גם הסולן להקת הרוק נאג' חמאדי, המורכבת מעיתונאים ואנשי תקשורת ישראלים.
פויר נולד וגדל בפתח תקווה.
בצעירותו היה חבר בתנועת בני עקיבא.
במהלך הקריירה העיתונאית שלו היה עורך מוסף "קפטן אינטרנט" בעיתון "הארץ" בשנים 1997–2000, פרסם אסופת טורים ב"טיים אאוט תל אביב", מספר כתבות בעיתון "חדשות", כתב וערך בעיתונים: "שישי", "צומת השרון", "מעריב", "הארץ", "דה מרקר", "טיים-אאוט תל אביב", הירחון "42 מעלות" והמגזין "מסע אחר".
מ-2003 הוא כותב רשימות בבלוג "החיים בהיר".
ספרו הראשון, "צדוק בנפתולי התשוקה", יצא לאור בשנת 2002 בהוצאת בבל.
לפי המבקר דן לחמן, הספר הוא: "כמעט ספר הגות פילוסופי אך עם זאת משעשע וידידותי למשתמש".
בשנת 2004 החל לכתוב עבור עיתון "גלובס" טורים העוסקים בנושאים חברתיים ופוליטיים, אקטואליים ואישיים.
עמדותיו הפוליטיות העיקריות על פי הטורים שכתב הן נגד הטייקונים והשיטה הכלכלית הקפיטליסטית, נגד גירוש עובדים זרים ומבקשי מקלט, בעד המחאה החברתית ונגד המתנחלים.
הוא השתתף בהקמת ארגון העיתונאים בישראל ובסערה התקשורתית בנוגע להוספת מנחם בן כשדר נוסף לקרן נויבך בתוכנית הרדיו "סדר יום", היו שהעבירו ביקורת על העמדה שהציג בשם ארגון העיתונאים החדש, שאיננו רואה לנכון להתערב במהלך זה מכיוון שלדעתו מדובר בצעד ניהולי במהותו.
במרץ 2013 פרסם פויר טור דעה ב"גלובס" שעורר הדים רבים.
בטור שכותרתו הייתה "שמאלנים נמאסתם", תקף פויר את השמאל בישראל וכינה אותו "חבורה נרפית של רואי שחורות צקצקנים".
באותו טור, ובטור תגובה שבא אחריו, הוא הודה לראשונה כי חש לעיתים הזדהות עם חלק מהמסרים של הימין הפוליטי בישראל.
"בזמן האחרון אני בהחלט מזדהה יותר עם כמה מטענות הימין (בעיקר עם הנרטיב הבסיסי, אבל גם עם לא מעט מההחלטות ומהצעדים) מאשר הזדהיתי בעבר" כתב פויר.
בפברואר 2015 פרסם פויר סטטוס ב"טוויטר" שבו טען כי במהלך כנס באוניברסיטת תל אביב, השר נפתלי בנט קרא לכל הערבים גנבי רכב.
בעקבות כך הגיש בנט תביעת דיבה על סך מיליון שקלים נגד פויר מאחר שלטענתו מדובר בשקר.
התביעה נמחקה כעבור כחצי שנה בהסכם גישור שפרטיו נותרו חסויים, מבלי שפויר הוכרח להתנצל.
בנוסף לעיסוקו בכתיבה, פויר שימש גם כסולן להקת הרוק "נאג' חמאדי", המורכבת מעיתונאים ואנשי תקשורת משני צדי המפה הפוליטית בישראל, ובהם אראל סג"ל, דרור גלוברמן, אור הלר וטל לזר.
באוקטובר 2014 הוציאה הלהקה את הסינגל הראשון "אל תלכי לישון" מתוך אלבום בכורה, שיצא באוקטובר 2015 תחת השם "להיטי הזהב ששינו את העולם (חלק א')", הכולל 10 שירים בהקלטה אולפנית ושלושה נוספים שהוקלטו בהופעה חיה.
ב-2023 עזב את הלהקה עקב חילוקי דעות עם סג"ל.
במאי 2017, הגיש את תוכנית הטלוויזיה "חמש מקורי" בערוץ כאן 11, לצדה של ענת קורול-גורדון.
בשנת 2022 החל לכתוב עבור עיתון ידיעות אחרונות בנושאי מדע, טכנולוגיה וחלל.
ב-27 ביולי 2019, האשימה העיתונאית הדר קנה מהעיתון TheMarker את פויר בהטרדה מינית ומעשה מגונה.
בתגובה להאשמות אמר פויר כי הוא "נבוך ומבויש מההתנהגות שלי".
ב-2014 עבר השתלת כליה שתרמה לו אמו ותיאר זאת בטורו כאחת החוויות החזקות והעמוקות שעבר בחייו.
הוא אוהד את קבוצת הכדורגל הפועל פתח תקווה.
פויר מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לתאומים.
דרור מורה (נולד ב-4 בנובמבר 1961) הוא במאי, צלם ומפיק קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
סרטו התיעודי שומרי הסף מביא ראיונות עם שישה מראשי השב"כ, בו הם מספרים על אופן פעולתו ומביעים את דעתם על הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
נולד בירושלים בשם דרור מועלם.
הוא בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
החל את דרכו כצלם קולנוע וטלוויזיה.
החל מראשית העשור הראשון של המאה ה-21 החל לביים ולהפיק סרטי תעודה.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2024בימוי בסדרה תיעודיתדגן: המלחמה האחרונה
דרור מורה, "שומרי הסף", הוצאת ידיעות ספרים, תל אביב, 2014.
דרור רשף (נולד ב-1971) הוא במאי, תסריטאי ועורך קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
נולד ברמת השרון וגדל ברעננה מגיל חמש.
דרור רשף הוא בוגר בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה (1999-1994).
סרט הגמר שלו – רוזורה (1999, 18 דקות, פילם 16 מ"מ), מלודרמה מופשטת בכיכובו של אלכס אנסקי.
מספר על בחורה שמגלה יום אחד כי האדם שאיתו היא חולקת את חיה הוא אביה, פסיכיאטר שמחק את זכרונה על מנת למלא את החלל שנותר לאחר מות אשתו הסרט מושפע בשפתו הקולנועית מדייוויד לינץ'.
בתום לימודיו הכיר דרך חבר את חורחה אינס, מבמאי התיאטרון ומדריכי השחקנים המשפיעים בספרד ובארגנטינה.
במשך שנתיים שהה דרור רשף במחיצתו של אינס במדריד, ספרד ושימש כעוזרו האישי (2002-2000).
אחר-כך עבד במשך ארבע שנים כעורך בכיר בחברת החדשות של ערוץ 10. שם החל עבודה משותפת עם שלומי אלדר, עיתונאי ופרשן לענייני ערבים, על כתבות יומיות ומגזיניות.
ב-2009 שימש דרור כעורכו של "חיים יקרים", סרטו התיעודי של אלדר, אודות אישה פלסטינית מעזה שבנה מאושפז בבית חולים בישראל לצורך השתלת מח עצם.
הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 2010 מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה, ועוטר בשבחים מעיתונים רבים כדוגמת הניו יורק טיימס, הוול סטריט ז'ורנל, סקרין אינטרנשיונל וההוליווד רפורטר.
הוא נכנס לרשימת 15 סרטי התעודה המועמדים לפרס האוסקר האמריקאי, נקנה ושודר ברשת HBO העולמית.
ב-2011 חזר דרור לערוץ 10 ושימש כעורך בכיר במגזין שישי (בעריכתם של רותי יובל וניר בכר) עד לסגירת התוכנית ב-2012.
בשנים 2010-2009 כתב רשף את התסריט, ביים והפיק עצמאית את סרט הקולנוע "מי אתה בשבילי", שהשתתף בפסטיבלי קולנוע רבים ברחבי תבל והוקרן בסינמטקים ברחבי ישראל.
כעת עובד על "נדר", סרטו השני באורך מלא לקולנוע.
דרור רשף נשוי לבמאית סרטי התעודה יעל חרסונסקי.
דרור פרידמן הוא קצין מילואים בדרגת תת-אלוף בצה"ל.
פרידמן נולד וגדל בקיבוץ בארות יצחק.
ב-1988 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם וקצין בשייטת 13. הוא עבר קורס חובלים ופיקד על ספינת טילים.
בשנת 2000 מונה למפקד פלגת הלוחמים בשייטת 13, אותה הוביל בלחימה במהלך האינתיפאדה השנייה, בין היתר במבצע תיבת נוח (הפשיטה על אוניית הנשק קארין איי) ובמבצע זמן תגובה.
במבצע חומת מגן השתתפו כוחות הפלגה בפיקודו בקרב בג'נין.
בפברואר 2007 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד שייטת 13. בתקופת פיקודו השתלטה השייטת, במבצע ארבעת המינים, על אוניית הנשק "פרנקופ" (Francop), שהובילה נשק, תחמושת ואמצעי לחימה מאיראן לארגון חזבאללה.
במהלך מבצע עופרת יצוקה פנה למפקד פיקוד הדרום וביקש לשלב את לוחמי השייטת בלחימה, מה שהביא להשתתפות היחידה במספר מבצעים ברצועת עזה.
עם סיום כהונתו באפריל 2010 זכתה השייטת בשני ציונים לשבח מטעם הרמטכ"ל על רצף מבצעים מורכבים באזור ובמחוצה לו.
לאחר לימודים במכללה לביטחון לאומי מונה פרידמן ב-2011 למפקד בסיס אשדוד ושימש בתפקיד עד 2014. במסגרת תפקידו כמפקד הבסיס נרשמה לו הערה פיקודית ביולי 2012, לאחר תאונת דרכים שבה נהרגו שניים מקציני הבסיס.
בשנת 2014 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לראש מספן הים.
הוא שימש בתפקיד עד שנת 2016. ביוני 2016 מונה לראש מספן המטה.
פרידמן נשוי לאיילת, אלמנתו של סא"ל , מפקד פלגת הלוחמים של השייטת, שנהרג באסון השייטת.
הוא אב לשתי בנות ובן חורג מנישואיה הראשונים של אשתו.
דרור שור (נולד ב-23 במאי 1954) הוא ראש המועצה האזורית באר טוביה לשעבר.
שור נולד במושב ביצרון למשפחת חקלאים.
שירת בחיל השריון ומשרת כיום כסגן-אלוף במילואים בפיקוד העורף.
בעל השכלה אקדמאית לתואר בוגר במדעי החקלאות מהפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ותואר ראשון בחינוך קהילתי.
במהלך השנים שימש בתפקידים ציבוריים שונים ובהם מרכז משק מושב בצרון, יו"ר ועד מושב בצרון וחבר מליאת והנהלת המועצה האזורית באר טוביה.
בשנת 2004 החל לשמש כראש המועצה האזורית באר טוביה, עד הבחירות ב-2018 אז לא השיג את רוב הקולות מול קובי אביבי.
בין תפקידיו הציבוריים משמש כיום גם בתפקידים הבאים:
יו"ר איגוד מנהלי התרבות ברשויות המקומיות
חבר הנהלת מפעל הפיס במועצה לתרבות ואומנות
מ"מ נציג הרשויות בוועדה ארצית לשמירת קרקע חקלאית ושטחים פתוחים
יו"ר העמותות לחינוך ולספורט במועצה האזורית.
בבחירות 2024 התמודד שור פעם נוספת לראשות המועצה.
שור קיבל 23.1% מהקולות, שהיו מספיקים כדי שיעלה לסיבוב השני מול בן כהן, לאחר שאף מועמד לא עבר את ה־40% הנדרשים, אך שור הודיע על פרישה מהתמודדות בסיבוב שני.
דרור פלטין (נולד ב-8 בינואר 1964 במשמרות) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, פיקד בעבר על פלס"ר נח"ל, מפקד גדוד 932 (גרניט), חטיבת הבקעה ומרהו"ם.
עם גיוסו לצה"ל בנובמבר 1983 התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח.
שם עבר מסלול הכשרה כלוחם, את קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
פלטין ביצע מספר תפקידי פיקוד בחטיבת הנח"ל ובהם מפקד מחלקה ומפקד פלוגה בגדוד 950, קמב"ץ החטיבה, לאחר מכן שימש כמפקד פלס"ר נח"ל והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון, לאחר לימודים, מונה לסמג"ד בחטיבה, ולאחר מכן לקצין אג"ם של חטיבת הנח"ל.
בשלהי 2008 אל"ם פלטין פרש מצה"ל.
במאי 2017 הועלה לדרגת תת-אלוף במילואים.
פלטין הוא בעל תואר שני במדע המדינה מטעם אוניברסיטת חיפה.
על אף התאונה, לאחר תהליך השיקום פלטין הספיק להשתתף במספר תחרויות מרתון, ומתאמן בשחיה, ריצה ורכיבת אופניים.
כיום פלטין הוא מורה לאזרחות, ניהול עסקי ומחנך.
בעברו היה בבית הספר תיכון עירוני א במודיעין, ובספטמבר 2023 הפך למנהל תיכון ויצו הדסים באבן יהודה.
דרור רופא (נולד ב-26 בינואר 1960) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה.
שימש סגן מפקד אוגדת איו"ש, מפקד עוצבת ברעם ומפקד חטיבת עודד.
נולד לרחל ויצחק רופא במושב תאשור.
בילדותו עברה המשפחה להתגורר במושב חגור.
למד בבית הספר היסודי במושב צופית ובחטיבת הביניים "עמי-אסף" בבית ברל, במקביל היה חניך ומדריך בתנועת המושבים.
עם שחרורו מצה"ל עבד בתעשיית הביטחון במתן ייעוץ ביטחוני וניהול פרויקטים באלתא, במקביל עוסק בחינוך ובעשייה ציבורית.
עוסק בחקלאות ובהפקת שמן זית, נבחר כיושב ראש אגודה חקלאית במושב חגור וכיושב ראש הוועדה החקלאית במועצה.
חבר מליאה במועצה אזורית דרום השרון.
התמודד בבחירות המוניציפליות לראשות המועצה בשנת 2018.
רופא התגייס לצה"ל והתנדב לשייטת 13. התחיל הכשרת מסלול לוחם בשייטת.
לאחר כשנה נשר מהשייטת ועבר לסיירת גולני.
באפריל 1980 לקח חלק בפעולת ההשתלטות במשגב עם.
לאחר מכן יצא לקורס קציני חי"ר.
בתום הקורס מונה למפקד צוות בבה"ד 1. בהמשך שימש כמפקד מחלקה בגדוד 13. לאחר מכן מונה לסגן מפקד פלוגה ב' בגדוד, ולחם בין היתר במלחמת לבנון הראשונה.
ביום השביעי למלחמה נפצע קשה במהלך הקרב על כפר סיל.
לאחר תקופת שיקום ארוכה שב לשירות צבאי ומונה למפקד פלוגת מסלול בבא"ח גולני.
בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד 13, ופיקד עליה בפעילות מבצעית בדרום לבנון.
לאחר מכן מונה לקצין המבצעים (קמב"ץ) החטיבתי.
בהמשך שימש כסגן מפקד גדוד 51. לאחר מכן מונה למפקד סיירת גולני בין השנים 1989–1990, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון.
לאחר אחד מן המבצעים הרבים שהסיירת ערכה בפיקודו, קיבל הוראה ממפקד פיקוד הצפון, יוסי פלד, להתפנות רגלית.
לאחר שהסיירת נתקלה במחבלים ושניים מלוחמיה נפצעו וחולצו, מסר דיווח שגוי על מצב הכוח בפיקודו, וזאת כדי לשכנע את פלד לאשר את פינוי הכוח באופן מוסק, לאחר תחקיר בו הובהר כי הנתונים שמסר אינם נכונים הוחלט על הדחתו, בסיום תפקידו בסיירת פרש מצה"ל.
לאחר כשלוש שנים נקרא לשוב לשירות על ידי גבי אשכנזי, הוא הועלה לדרגת סא"ל ומונה לקצין אג"ם של יק"ל, במהלך התפקיד נפצע בשנית, לאחר החלמה חזר לתפקידו.
בהמשך מונה למפקד גדוד 17 בחטיבת ביסלמ"ח.
לאחר מכן שימש כסגן מפקד עוצבת חירם, ושימש בתפקיד בין היתר בזמן אסון המסוקים ואסון השריפה בוואדי סלוקי.
בתום תפקידו יצא ללימודים במב"ל.
בסיום לימודיו הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת עודד, ושימש בתפקיד עד שנת 2000. ב-25 במאי 2000 מונה למפקד עוצבת ברעם.
במרץ 2002 חדרה חוליית מחבלים מהחזבאללה מלבנון לישראל, החוליה הגיעה לאזור קיבוץ מצובה, ורצחה חמישה אזרחים שנסעו לאורך הכביש.
מפקד החטיבה, רופא, הוביל כוח קטן לעבר שני המחבלים, הסתער עליהם והרגם, בקרב נהרג גם קצין מחטיבת הנח"ל, על פעילותו זו זכה לשבחים מהרמטכ"ל, שאול מופז.
בתפקיד זה שירת עד 3 ביוני 2002. לאחר מכן מונה לסגן מפקד אוגדת איו"ש.
רופא בעל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה, בוגר האוניברסיטה לביטחון לאומי של ארצות הברית.
בוגר מב"ל ובוגר קורס דירקטורים ופיננסים בכירים.
רופא נשוי למירה ואב לשניים.
דרור משעני (נולד ב-23 ביוני 1975) הוא סופר, חוקר ספרות, עורך ומתרגם ישראלי.
כסופר וחוקר ספרות, הוא מתמחה בז'אנר הסיפור הבלשי.
דרור משעני נולד בשנת 1975 בחולון, בן לעו"ד מרדכי משעני, לימים חבר הכנסת מטעם "ישראל אחת" ו"גשר".
הוא בעל תואר ראשון בספרות עברית ובמשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני בספרות עברית מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
כיום הוא מלמד בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב.
מיוני 2005 ועד אפריל 2008 היה עורך המוסף "ספרים" של עיתון "הארץ", וממאי 2008 ועד דצמבר 2013 היה עורך ספרות מקור בהוצאת "כתר ספרים".
בין השאר ערך את הספרים "גוף שני יחיד" מאת סייד קשוע, "נתניה" מאת דרור בורשטיין, "צ'חלה וחזקל" מאת אלמוג בהר ו"ביום שהמוזיקה מתה" מאת אופיר טושה גפלה.
תרגם את "ערבי פריז" ו"מות המחבר" מאת רולאן בארת, ואת "מהו מחבר?" מאת מישל פוקו.
בשנת 1998 זכה סיפורו "DRIVE" בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ".
בשנת 2006 יצא לאור ספרו "בכל העניין המזרחי יש איזה אבסורד: הופעת המזרחיות בספרות העברית בשנות השמונים".
בשנת 2017 עלתה לשידור ברשת CBS האמריקנית הסדרה "חוכמת ההמונים" המבוססת על תסריט של משעני ושירה חדד.
בשנת 2019 הוא היה שותף להפקת סדרה Preso No.
משעני נשוי למרתה, חוקרת ספרות, ואב לשניים.
הוא משמש ראש המסלול לכתיבה יוצרת בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב.
יצירתו העיקרית היא סדרת הרומנים הבלשיים שבמרכזם פקד אברהם אברהם.
תיק נעדר: אברהם אברהם, החקירה הראשונה (2011, הוצאת כתר)
אפשרות של אלימות: אברהם אברהם, החקירה השנייה (2013, הוצאת כתר).
האיש שרצה לדעת הכל (2015, הוצאת אחוזת בית)
שלוש (2018, הוצאת אחוזת בית)
אמונה (2021, הוצאת אחוזת בית)
התמונה הקטנה - יומן לא־הירואי (2025, אחוזת בית)
"אפשרות של אלימות" זיכה את משעני בפרס ברנשטיין לשנת 2014. בשנת 2013 הוענק לו פרס היצירה לסופרים ומשוררים.
הרומנים בסדרה תורגמו לשפות רבות והיו מועמדים לפרסים ספרותיים בינלאומיים.
הספר "תיק נעדר" עובד ב-2017 לסרט קולנוע צרפתי בכיכובו של וינסנט קאסל.
הספרים "תיק נעדר" ו"אפשרות של אלימות" עובדו לסדרת טלוויזיה בת שמונה פרקים בשם "תיק נעדר", שבוימה על ידי עודד דוידוף והופקה בהפקה משותפת של כאן 11 וקשת 12. הסדרה שודרה בערוץ כאן 11 במהלך שנת 2019 ובמאי 2020 עלתה לשידור גם בקשת 12.
הספר "האיש שרצה לדעת הכל" עובד ב-2024 לסדרת טלוויזיה באותו שם.
גישה דומה הוא שם בפי גיבור ספר, הבלש אברהם אברהם: "אני קורא כל ספר מתח, ואז אני עורך חקירה משל עצמי ומוכיח שהבלש בספר טועה או מטעה את הקוראים במכוּון, ושהפתרון האמיתי שונה מהפתרון שאותו הוא מציג".
על כתיבה בז'אנר הבלשי אמר משעני: "אני מאוד אוהב את הכתיבה בז'אנר.
אתה לא צריך להעמיד פנים שאתה מקורי.
אתה כותב בלש וברור שהוא נשען על אלפי בלשים אחרים, ואתה גם מודה בזה".
לתפיסתו של משעני "סיפור המתח הקצר בנוי סביב תעלומה פשוטה יחסית או מכוונת לתפנית אחת ויחידה".
הספר "שלוש" תורגם לגרמנית באוגוסט 2019, זכה בפרס Deutsche Krimipreis והיה 12 שבועות ברשימת רבי המכר של "דר שפיגל".
תרגומי הספר לאנגלית, צרפתית, איטלקית ספרדית וקטלאנית עומדים לצאת בקרוב.
בשנת 2024 פרסם משעני יחד עם שולמית לפיד אנתולוגיה בשם "16 סיפורים מאת סופרי המתח הגדולים בעולם" בהוצאת אחוזת בית.
בשנת 2025 יצא לאור, בהוצאת אחוזת בית, ספרו "התמונה הקטנה - יומן לא־הירואי", יומן שנכתב בעקבות אירועי טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל שבעקבותיו.
היומן החל להתפרסם בשבועון השווייצרי "דאס מגזין" , בהמשך יצא לאור כספר בגרמנית בשם "Fenster ohne Aussicht: Tagebuch aus Tel Aviv", ולבסוף יצא לאור גם בעברית.
דרור מרמור (נולד ב-27 באוגוסט 1973) הוא עיתונאי ישראלי.
החל מאוקטובר 2021 מכהן כסגן עורך העיתון הכלכלי גלובס.
במרץ 2020 מונה לעורך הנדל"ן בקבוצת ידיעות אחרונות (כלכליסט, ממון, ynet כלכלה).
בעבר היה עורך מוסף הנדל"ן של גלובס וכתב שוק ההון והנדל"ן במעריב.
בקיץ 2018 מונה לעורך האתר המערכתי של "מרכז הנדל"ן" וכמו כן שימש פרשן כלכלי וכותב טור בעיתון מקור ראשון.
מרמור בעל תואר ראשון בכלכלה ובתקשורת מאוניברסיטת תל אביב ובית ספר כותרת, ותואר שני במינהל עסקים (MBA) עם התמחות במימון מאוניברסיטת בר-אילן.
מרמור מרצה בקריה האקדמית אונו בקורס סיכוני נדל"ן.
בעבר לימד אסטרטגיות בשיווק נדל"ן במכון פישמן של האוניברסיטה העברית, בתוכנית להב - פיתוח מנהלים באוניברסיטת תל אביב ועוד.
מרמור למד בישיבת הר עציון.
נשוי ליעל מרמור, שופטת בבית משפט השלום ובתו של מנחם דומב.
הם הורים לחמישה ילדים ומתגוררים בפתח תקווה.
דרור שטרום (נולד ב-1963) הוא עורך דין ישראלי, כיהן כממונה על ההגבלים העסקיים, עומד בראש המכון הישראלי לתכנון כלכלי וכיהן בוועדות ציבוריות שונות.
שטרום למד בתיכון כצנלסון בכפר סבא ושירת בצה"ל כקצין מודיעין שדה.
ב-1990 סיים תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב (בהצטיינות).
עשה את התמחותו ועבד במשרד עורכי דין חיים צדוק ושות', ב-1996 הפך לשותף במשרד.
ב-1997 מונה ליועץ המשפטי של רשות ההגבלים העסקיים וסגן הממונה על ההגבלים העסקיים.
בתפקיד זה הגיש סדרת כתבי אישום נגד קרטלים במשק ולראשונה בישראל נגזרו עונשי מאסר בפועל (לא רק בעבודות שירות) לעברייני קרטלים (פרשת קרטל המרצפות).
קו זה התקבל על ידי בית המשפט העליון שקבע כי:
בפברואר 2001 מונה לראש הרשות וכממונה על ההגבלים העסקיים וכיהן בתפקיד עד נובמבר 2005.
באפריל 2002, במסגרת אישור למיזוג חברות הכבלים האזוריות חייב את החברה המאוחדת (כיום חברת "הוט") להיכנס כמתחרה לבזק בתחום הטלפוניה הנייחת.
מהלך זה הביא לראשונה לכניסת מתחרה לחברת בזק ששלטה עד אז באופן מוחלט על כל תחום הטלפוניה הנייחת.
בשנת 2004 קבע לראשונה, בעקבות חקירה, את כללי היסוד שיחולו לפי חוק ההגבלים העסקיים ביחסים בין רשתות שיווק המזון לבין יצרני המזון הגדולים במשק, בעמדה רשמית ומפורטת אשר קיבלה תוקף של פסק-דין ושימשה לימים כבסיס להוראות חוק קידום התחרות בענף המזון.
במסגרת הפרטתה של חברת אל על חייב את האחים איזי ודדי בורוביץ', שרכשו את אל על כאשר החברה הופרטה, למכור לצד ג' את חברת ארקיע, הפועלת עד היום כמתחרה עצמאית, המתחרה באל על בקווים הפנימיים ובקווי טיסה לחו"ל.
כיהן כחבר בוועדת בכר שניסחה את הרפורמה להפחתת הריכוזיות בשוק הפיננסי וצמצום ניגוד האינטרסים בבנקים.
בשלהי כהונתו (בסוף שנת 2005) התנגד למיזוגן של חברות הדלק סונול ודור אלון, החלטה שאושרה בבית המשפט העליון.
באותה שנה אישר את מכירתה של רשת קלאבמרקט לרשת שופרסל במסגרת דוקטרינת "החברה הכושלת".
לאחר תום כהונתו ברשות, ריכז במהלך שנת 2006 צוות בינמשרדי להקמתה וגיבוש מדיניות האכיפה של הרשות להגנת הצרכן ולסחר הוגן.
משנת 2006 מכהן שטרום כמנכ"ל העמותה "המכון הישראלי לתכנון כלכלי", העוסק בנושא התחרותיות של ישראל.
בשנת 2010 חיבר שטרום יחד עם פרופ' אבי בן בסט את הצעת החוק להגברת התחרותיות וצמצום סיכונים בפעילות קבוצות עסקיות, התש"ע-2010. ההצעה הוגשה על ידי קבוצה של 37 ח"כים, בראשות עינת וילף וחיים אורון והביאה לכינון הוועדה להגברת התחרותיות במשק.
במהלך המחאה החברתית בשנת 2011 מונה כמומחה מייעץ לצוות יוקר המחיה בוועדת טרכטנברג, הוועדה לשינוי כלכלי חברתי.
בשנת 2011 היה חבר בוועדה לבחינת מטה ראש הממשלה (ועדת קוצ'יק) אשר הדו"ח שלה קבע את מבנה המטה והגביל את מספר משרות האמון במטה זה.
ב-2015 מונה לעמוד בראש "הוועדה להגברת התחרותיות בשירותים בנקאיים ופיננסיים נפוצים" הקרויה גם "ועדת שטרום".
הוועדה המליצה, בין השאר, על הורדת דרישת ההון לכניסת בנקים חדשים, והפרדת חברות כרטיסי האשראי מהבנקים והקמת תשתית מחשוב לבנקים חדשים בסיוע המדינה.
ההמלצות ודו"ח הביניים של הוועדה פורסמו ב-14 בדצמבר 2015 וב-6 בינואר 2016 בהתאמה.
הדו"ח המסכם של הוועדה פורסם ב-1 בספטמבר 2016 אומץ על ידי הממשלה והמלצותיו תורגמו להצעת חוק להגברת התחרות ולצמצום הריכוזיות בשוק הבנקאות בישראל (תיקוני חקיקה), התשע"ו-2016. הצעת החוק אושרה בכנסת ב-23 בינואר 2017 ללא כל התנגדות.
בעקבות הרפורמה והחוק שעבר הופרדו חברות כרטיסי האשראי "מקס" ו"ישראכרט" מהבנקים הגדולים ובאוגוסט 2021 הושק בישראל, לראשונה מזה 43 שנים - הבנק החדש "ONE ZERO".
בשנים 2016–2020 ייצג יבואנית מלט במאבק על פתיחת שוק המלט הישראלי, שהיה במונופול של חברת "נשר", לתחרות מיבוא והגן על היבואנים מהטלת היטל היצף שאיים לטרפד את פתיחת השוק לתחרות.
כניסתו המסיבית של יבוא מלט לישראל הביאה לביטול המונופולין של חברת "נשר".
בשנת 2017 הגיש, בשמה של מספנות ישראל, עתירה לבג"ץ, להסרת מגבלת התחרות שמנעה מנמל מספנות ישראל לשנע יותר מ-5% מהמטענים בישראל.
העתירה הובילה להתחייבות של המדינה לבחון מחדש נושא זה וביום 3 בספטמבר 2024, לאחר איום בנקיטת הליכי בזיון בית משפט, חתמו שרי התחבורה והאוצר על ביטול המגבלה, מה שמאפשר תחרות חופשית בין הנמלים בישראל.
בשנת 2021 היה חבר בוועדת האיתור שהמליצה על מיכל כהן לשמש כממונה על התחרות.
מייצג את לובי 99 בערר נגד החלטת הממונה על התחרות לאשר מיזוג שאיפשר לדלק קידוחים בע"מ ולשברון לרכוש את צינור הגז למצרים.
דרור שלום (נולד בשנת 1971) הוא קצין צה"ל בדימוס, המשמש ראש האגף המדיני-ביטחוני במשרד הביטחון.
בתפקידו האחרון בצה"ל היה ראש חטיבת המחקר באגף המודיעין, בדרגת תת-אלוף.
דרור שלום נולד בשנת 1971 בפתח תקווה.
החל את שירותו הצבאי במסגרת העתודה האקדמית וקיבל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון והיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
בהמשך, השלים תואר ראשון במשפטים במרכז הבינתחומי הרצליה ותואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב.
השלים בהצטיינות מספר קורסי הדרכה בצה"ל, כולל בפו"ם ובמב"ל.
שלום ביצע מספר רב של תפקידי פיקוד, מטה והדרכה בחיל המודיעין.
שירת כחוקר וכמפקד בכל אחת מחזיתות המודיעין הלאומיות.
שימש ראש ענף 81 וראש ענף 51 ובהמשך כיהן כראש זירת המערכה הפלסטינית, כעוזר ראש אמ"ן להערכה ומדריך בכיר במכללה לביטחון לאומי.
היה חבר בצוות המשא ומתן עם הפלסטינים בראשית שנות ה-90, ובשנת 2000 היה עוזר קמ"ן בזירה הפלסטינית, בדרגת רב-סרן.
ערב עלייתו להר הבית של אריאל שרון, לפני פרוץ האינתיפאדה השנייה, הוא הוציא מסמך בו התריע שהעלייה "טומנת בחובה נפיצות לאלימות".
בשנת 2007 היה שלום ראש ענף סוריה באמ"ן, בדרגת סגן אלוף, והוא הוביל את ההיערכות המודיעינית לקראת תקיפת הכור הגרעיני בסוריה בספטמבר 2007.
שלום גם ליווה את פעילותו המודיעינית והמבצעית של ראש אמ"ן עמוס ידלין כעוזרו האישי.
במרץ 2016 מונה לראש חטיבת המחקר באמ"ן בדרגת תת-אלוף.
מתוקף תפקידו, היה אחד מקציני הצבא הבודדים המשתתפים באופן קבוע בדיונים עם הצמרת הביטחונית (מטכ"ל) והמדינית (ממשלה, קבינט, ועדת החוץ והביטחון).
בתקופת כהונתו כראש החטיבה התחזק מעמד היחידה כ"מעריך הלאומי" עבור הדרג המדיני, וכמקור מודיעיני אופרטיבי מוביל במבצעים חשאיים בתחום סיכול העברות אמל"ח וכספי טרור.
שלום קידם גם את תהליכי "שבירת החומות" בין סוכנויות המחקר והאיסוף, כניסת החטיבה אל העידן הדיגיטלי, והידוק שיתוף הפעולה עם סוכנויות מודיעין זרות.
הוא גם פעל להבאת המודיעין אל החיילים בשטח.
שלום גם חיזק את המחקר האסטרטגי, המחקר הכלכלי ואת מחקר האישים, שלטענתו חסרו בהבנת המצב לפני מלחמת יום הכיפורים.
בתקופת כהונתו הושקעו משאבים רבים בהעשרת המתודולוגיה המחקרית, וכן בפיתוח שכבת הפיקוד וגאוות היחידה.
דגש מיוחד ניתן לקידום קצינות ביחידה, המהוות 40% מדרג הפיקוד הבכיר בחטיבה (מהנתונים הגבוהים בצה"ל).
באוקטובר 2020 סיים את תפקידו ופרש מצה"ל.
עם סיום תפקידו העניק הרמטכ"ל אביב כוכבי אות הערכה מיוחדת לחטיבת המחקר, לראשונה מאז הקמתה, ולשלום אישית, על תרומה משמעותית וייחודית לצה"ל ולביטחון הלאומי של מדינת ישראל.
שלום ראה בעייתיות במצוקה הכלכלית ברחבי המזרח התיכון שמהווה לשיטתו כר פורה לאיראן ולמדינה האסלאמית לגיוס פעילים.
עם זאת, בשנת 2017 הוא טען שהסבירות למלחמה היא נמוכה, כי אויבי ישראל מורתעים ממנה.
שלום טען שתפקיד המודיעין אינו רק להצביע על איומים אלא גם להצביע על הזדמנויות.
לגבי מלחמת יום הכיפורים הוא טען שהמודיעין של צה"ל פספס את התפנית האסטרטגית של אנוואר סאדאת שביקש להסתמך על המערב במקום על ברית המועצות ואת ההזדמנות להשיג שלום עם מצרים.
הוא גם טען שבצה"ל לא הבינו שהמטרה המצרית של המלחמה הייתה מוגבלת, הבנה שהייתה מאפשרת לוותר על מבצע אבירי לב לצליחת תעלת סואץ.
בראש סדר העדיפויות של שלום עמד בשנת 2017 האיום מצד איראן, שאינו רק החשש מפצצה גרעינית אלא גם הפצת נשק ואידאולוגיה לגרורותיה.
בשנת 2020 אמר שלום על הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית: "עדיין לא הוכח שהיציאה מהסכם הגרעין שירתה את ישראל.
איראן לא התקפלה ומתקדמת לעבר פצצה...
בהסכם הגרעין על חסרונותיו היה גם מרחב להשפעה על נושאים אחרים ונכון היה לפעול לתקן אותם.
איראן רחוקה מליפול על הברכיים, היא לא התקפלה".
שלום סבר שיש לדחות את מבצע מגן צפוני בכמה חודשים, בגלל מזג האוויר ומסיבות אחרות, אך דעתו לא נתקבלה.
בשנת 2019 הוא אמר שעיקר עיסוקו של חזבאללה הוא בזירה הלבנונית ולא בישראל.
בהתאם אמר שלום שהוא לא צופה מלחמה עם חזבאללה אלא אם ישראל תיזום עימות עם לבנון או שאיראן תלחץ על חזבאללה להתערב בגלל אינטרסים שלה.
לגבי רצועת עזה וחמאס, ציין שלום בשנת 2017 את מבצע צוק איתן כהצלחה שהביאה את אחת התקופות השקטות ברצועת עזה.
הוא ציין שהחמאס נערך למלחמה, גם בבניית מנהרות התקפיות והגנתיות, וראה פוטנציאל הידרדרות גבוה ברצועת עזה.
בעיקר אם לא יהיה בה מרקם חיים סביר, אפילו אם יהיה פחות טוב מאשר ביהודה ושומרון כדי שביהודה ושומרון לא יחשבו שהדרך של חמאס זו הצלחה.
על יהודה ושומרון אמר שחיזוק הרשות הפלסטינית הוא אינטרס ביטחוני־ישראלי.
בקריסת הרשות הפלסטינית והתעצמות איראן הוא ראה את שתי הסכנות המרכזיות של ישראל.
לאחר פרישתו מצה"ל פרסם דרור שלום מאמרים וניתוחים אסטרטגיים בנושאי ביטחון אזורי והסכסוך הישראלי-פלסטיני.
באוגוסט 2021 פרסם במכון וושינגטון למדיניות המזרח הקרוב מאמר שכותרתו ""''.
בכותרת זו ביקש להדגיש את מה שתיאר כאולי "הזדמנות אחרונה" לשינוי אסטרטגי במדיניות הישראלית כלפי עזה וחמאס.
במאמר מתח ביקורת על הפסקות אש חוזרות, הקלות כלכליות ושיקום אזרחי מוגבל, והזהיר כי צעדים אלה עלולים לחזק את חמאס צבאית ופוליטית וליצור שקט מדומה, אותו הגדיר כבעיה ארוכת טווח – בכייה לדורות.
בהמשך הציע שלום אסטרטגיה חלופית, הכוללת שיקום הומניטרי מבוקר של רצועת עזה תחת פיקוח בינלאומי, החלפת שלטון החמאס במנגנון פלסטיני אחר, חיזוק גורמים פלסטיניים מתונים, וכן מעורבות אזורית ובינלאומית.
בתוך כך ציין את הפוטנציאל שבהסכמי אברהם כהזדמנות לשילוב מדינות ערביות מתונות במנגנוני שיקום ופיקוח.
במהלך מבצע שומר החומות (2021), בעוד שגופי המודיעין, הדרג הצבאי הבכיר והדרג המדיני ראו במבצע הצלחה מבצעית, הביע שלום עמדה שונה.
הוא פרסם מסר ביקורתי שבו הדגיש את מגבלות מדיניות ההכלה ואת הסיכון שבהתחזקות חמאס לאורך זמן.
לאחר מתקפת חמאס על ישראל ב-7 באוקטובר 2023, המאמר נתפס בעיני חלק מהפרשנים כ"קריאה אחרונה" למימוש מדיניות שונה, ונחשב בעיניהם לניתוח מוקדם של הסכנות שהובילו לעימות.
בפברואר 2022 מונה שלום על ידי שר הביטחון, בני גנץ, לראש האגף המדיני-ביטחוני במשרד הביטחון, במקומו של זהר פלטי.
דרוראים (שם מדעי: Passerida) היא אינפרא-סדרה של ציפורי שיר מתת-סדרת דמויי-דרור.
בתוך קבוצה זו מצויה משפחת הדרוריים וממנה שם הקבוצה.
ציפורים אלו קטנות יותר מהעופות מאינפרא-סדרת העורבאים.
הן בעלות מקורים שונים, גדלים שונים והרגלים שונים אחד מהשני.
חלקן ניזונות בעיקר מזרעים, אחרות בעיקר מחרקים, חלקן אוכלי כל וחלק ניזונים מצוף פרחים.
רבים ממיני ציפורים אלה נפוצים מאוד והן מעופפות בלהקות גדולות היכולות לחסל לעיתים יבולים שלמים.
מינים אחרים חיים בבדידות או בזוגות מונוגמיים.
בעיקרון רוב הציפורים הן מונוגמיות.
ציפורים אלו משמיעות קולות צייצניים ודקים, ולכן רבות מהן קיבלו שמות הקשורים לשירה.
השירה היא דרכם של הזכרים למשוך בנות זוג ולהרתיע יריבים שונים.
משפחה חיוורניתיים (Hypocoliidae)משפחה סתריים (Prunellidae)
משפחה סבכיי זיתים (Peucedramidae)משפחה פזאיים (Icteridae)
דרור שבתאי סופר (נולד ב-12 באפריל 1961) הוא רופא ישראלי מומחה לכירורגיה כללית, מנהל מערך הטראומה בבית החולים איכילוב וממונה על הוראת סטודנטים ישראלים בקורס לרפואה דחופה-טראומה בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
נולד בפתח תקווה וגדל בתל אביב ובבת-ים.
את לימודי הרפואה החל ברומניה ולאחר מכן המשיך בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
ב-1999 סיים התמחות בכירורגיה כללית, בכירורגית ב', בבית החולים איכילוב.
בין השנים 2004-2002 התמחה סופר בטראומטולוגיה וטיפול נמרץ כירורגי, במרכז הטראומה על שם ראיידר שבבית החולים ע"ש ג'קסון במיאמי, ארצות הברית.
במסגרת פעילותו ביחידת הטראומה של המרכז הרפואי תל אביב ע"ש סוראסקי (איכילוב), היה בין המפתחים של מודל ייחודי המתבסס על ראייה מרחבית ורב-ממדית של הפצוע, הדורש טיפול רפואי רב-תחומי ותמיכה נפשית צמודה.
החל משנת 2005 הוא מנהל את מחלקת הטראומה של בית החולים איכילוב.
בין עיסוקיו: ניתוחי קיבה וושט.
סופר השתתף בסדרת הטלוויזיה הדוקו-דרמה "גיבורים", העוקבת אחר חייהם של כוחות הצלה והביטחון.
כמו כן, תועד בסרט התיעודי "מסביב לשעון" של הבמאי השווייצרי אלכסנדר גוצ'מן, שבו מתוארת שגרת בית החולים ועבודתו כרופא טראומה.
סופר נשוי ליעל ומתגורר ברמת השרון, לזוג ארבעה ילדים.
בתם סהר נשואה לשחקן דניאל סטיופין.
סופר אחראי על הוראת סטודנטים ישראלים בקורס לרפואה דחופה/טראומה באוניברסיטת תל אביב, לסופר תואר "מרצה" בבית הספר לרפואה, אוניברסיטת תל אביב.
גוזז את מחלפות הזמן - הוצאת יסוד, 2009
קוטפי הזיכרונות - הוצאת ידיעות ספרים, 2017
בשבוע הבא - הוצאת משכל (ידיעות ספרים), אוגוסט 2019, 296 עמודים
דרורה דרורית-מאירי (1923 – 17 במרץ 2016) הייתה זמרת אופרה סופרן קולורטורה ישראלית שפעלה בעיקר בשנות ה-40 וה-50 באופרה ובתיאטראות המוזיקליים לי-לה-לו ודו-רה-מי.
דרורה דרורית נולדה בשנת 1923 בוורשה בירת פולין, אחת מחמש בנותיהן של מלכה ומשה גרינברג.
בשנת 1932, כשהייתה בת תשע, עלתה המשפחה לארץ ישראל והשתקעה בתל אביב, ברחוב שינקין 71 פינת ביל"ו.
בסוף 1948 הכירה את יעקב (יָשָה) מאירי-קנטורשצ'יק, שהיה לבן-זוגה ולימים לבעלה ואם בתה.
את דרכה כזמרת החלה בראשית שנות ה-40, בטרם מלאו לה עשרים.
ב-1944 הופיעה לראשונה באופרה הארצישראלית העממית (להקת האופרה היחידה שפעלה אז בארץ), ב"כרמן", בתפקיד משני של חברתה של כרמן, פְרַסקיטה.
במלחמת העצמאות הופיעה בפני חיילי צה"ל.
בסוף שנות ה-40 ובמחצית הראשונה של שנות ה-50 הופיעה במסגרת האופרה הישראלית בהפקות של "פְרָה דיאבולו", "שמשון ודלילה", "כרמן", "סיפורי הופמן" (בתפקיד הבובה אולימפיה), "העטלף", "חוֹבַנשצ'ינה" ו"לה בוהם".
בשנת 1956 הצטרפה לתיאטרון המוזיקלי דו-רה-מי, ובו הופיע בהצגה "אבא שלי" (תרגום עברי ל"הזיקוקים" ) בתפקיד הקרקסנית ואשת בעל הקרקס הצרפתייה, אידוּנָה.
בתפקיד זה זכתה לשבח המבקרים: אמיל פוירשטיין מ"הצופה" כתב כי ביצועה של דרורית עשה את "הרושם החזק ביותר של הערב [...] היא מעצבת דמות אחידה, שלמה ומצטיינת בחוש מידה מובהק", ואוליה זילברמן מ"על המשמר" סברה כי היא "מצוינת" ובעלת "כוח אופריטי מצוין, בעלת חן אישי, חופש תנועה, מזג סוער".
כמו כן, הופיעה בזמרה ברדיו ובמסגרות שונות ברחבי ארץ, כשמלווה הקבוע הוא בעלה, שהיה פסנתרן ג'אז וקלאסי.
במשך כשנה הופיעו השניים יחד בתוכנית טלוויזיה קבועה בפמגוסטה שבקפריסין.
תקופה ארוכה למדה זמרה במילאנו שבאיטליה.
בשנים 1963–1965 למדה הנהלת חשבונות, ועסקה במקצוע במקביל להופעותיה.
לימים הייתה לסמנכ"לית מורשית חתימה בבנק אוצר החייל.
באמצע שנות ה-60 החלה להתנדב באיגוד הארצי של אמני הבמה, המוזיקה והמחול שבראשות המזכיר ד"ר וילי שור.
השניים היו לבני זוג עד מותו.
דרורה דרורית נפטרה בשנת 2016 ממחלה קשה, בגיל 92.
בתה של דרורית, אירית מאירי, היא שחקנית וזמרת.
דרור כהן (נולד ב-17 בינואר 1974) הוא כדורסלן עבר ומאמן אשר משמש כמאמנה של א.ס.
ככדורסלן, החל כהן את דרכו במחלקת הנוער של מכבי תל אביב ובהמשך שיחק 14 עונות בליגת העל, מחצית מהן באליצור גבעת שמואל.
כהן החל את דרכו במחלקת הנוער של מכבי תל אביב.
בתחילת שנות ה-90 זכה עם קבוצת הנוער של המועדון, בהדרכתו של אלי קנטי בשתי אליפויות ושני גביעי מדינה כאשר לצדו שיחקו בין השאר עודד קטש ואורי כהן-מינץ.
את הקריירה שלו בליגת העל החל כהן בעונת 1994/5 במכבי רמת-גן (שם שוב שיחק תחת הדרכתו של אלי קנטי) אז העמיד ממוצעים של כ-4.5 נקודות למשחק.
עונה אחר מכן עבר כהן למכבי ירושלים שם קלע 10.6 נקודות בממוצע במשחק.
לאחר מכן עבר כהן להפועל אילת שם הממוצע שלו ירד במעט לכ-7.5 נקודות למשחק.
בעונות 1996/7 ו-1997/8 שיחק כהן באליצור גבעת שמואל שם ממוצעיו עמדו בהתאמה על 10.6 ו-7.8 נקודות למשחק.
בעונת 1998/9 שיחק כהן בקבוצת בני הרצליה שם העמיד ממוצעים של כ-25 דקות ו-8.7 נקודות בממוצע למשחק ו-95% דיוק מקו העונשין.
בעונת 1999/2000 שב כהן למכבי רמת-גן שם העמיד ממוצעים של כ-10 דקות ו-3.2 נקודות למשחק והעפיל עם הקבוצה לחצי גמר הפלייאוף.
בעונות 2000/1 ו-2001/2 שיחק כהן במכבי רעננה שם עמדו ממוצעיו בהתאמה על 1.1 ו-6.7 נקודות בממוצע למשחק.
לאחר מכן שב כהן לגבעת שמואל לשש עונות נוספות (באחרונה שבהן שיחקה גבעת שמואל בליגה הלאומית).
עונתו הפורה ביותר בתקופה זו הייתה עונת 2002/3 אז העמיד ממוצעים של כ-21 דקות ו-8.2 נקודות בממוצע למשחק.
בעונה זו העפיל עם גבעת שמואל לחצי גמר הפלייאוף ולגמר גביע המדינה בכדורסל (בשני המעמדים נוצחה קבוצתו, גבעת שמואל, על ידי מכבי תל אביב).
בתום עונת 2007/8 פרש כהן ממשחק פעיל לאחר שזכה עם גבעת שמואל באליפות הליגה הלאומית.
לאורך הקריירה שיחק כהן בנבחרות הצעירות כן בנבחרת הבוגרים של ישראל.
בתחילת דרכו הוא נטל חלק באליפות אירופה לקדטים ב-1991. כמו כן נטל חלק באליפות אירופה עד גיל 22 בשנים 1992, 1994 ו-1996. בנוסף השתתף באליפות אירופה לנוער ב-1992 ובאליפות העולם עד גיל 22 ב-1993. במדי הנבחרת הבוגרת שיחק כהן באליפות אירופה ב-1995 שנערכה ביוון.
לאחר פרישתו ממשחק התמנה כהן לעוזרו של אורן אהרוני בגבעת שמואל בעונת 2008/9. הקבוצה ירדה ליגה בתום העונה וכהן התמנה למאמנה הראשי של הקבוצה ששמה שונה למועדון כדורסל הבקעה לאחר שהתאחדה עם קבוצות נוספות.
כהן הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות הליגה הלאומית אך הקבוצה ויתרה על זכותה לשחק בליגת העל.
בשנים 13–2010 שימש כהן כעוזר מאמן בהפועל ירושלים תחת עודד קטש ושרון דרוקר.
בעונת 2013/4 שימש כעוזר מאמן בבני הרצליה תחת אפי בירנבוים ומולי קצורין.
במהלך עונת 2016/17 התמנה כהן לעוזרו של שמוליק ברנר במכבי ראשון לציון לאחר שברנר, ששימש עד אז כעוזר מאמן, החליף את אריק שיבק שפוטר.
בקיץ 2017 עזב כהן את ראשון לציון לאחר שהצדדים לא הגיעו להבנות ביניהם, אך בנובמבר 2017 שב כהן לעמדת עוזר המאמן של ברנר, לאחר שיריב יצקן הועבר מתפקידו.
מאז שימש כהן גם כעוזרם של צביקה שרף (שבתקופתו זכתה הקבוצה בגביע ווינר סל) וגיא גודס.
בקיץ 2021 הוחלף כהן על ידי אלון שטיין ועבר לשמש כמנהל המקצועי של מועדון הכדורסל מכבי תל אביב גני תקווה.
בדצמבר 2021 מונה כהן למאמנה הראשי של מכבי ראשון לציון במקומו של גיא גודס, אך לא הצליח למנוע את נשירתה של ראשון לציון לליגה הלאומית והוחלף על-ידי נדב זילברשטיין.
לקראת עונת 2022/23 מונה למאמנה של אליצור שומרון מהליגה הלאומית.
בעונתו הראשונה סיימה הקבוצה במקום ה-12 וניצלה מירידת ליגה.
בעונת 2023/24 הגיעה הקבוצה למקום השביעי בתום העונה הסדירה והפסידה לאליצור נתניה בסדרת רבע גמר הפלייאוף.
שומרון העפילה גם לגמר גביע הליגה הלאומית שם הפסידה לאליצור נתניה.
בתום עונת 2024/25 נשרה אליצור שומרון לליגה הארצית.
ביוני 2025 מונה כהן למאמנה של א.ס.
בשנת 2016 התמנה כהן לעוזרו של אורן אהרוני בנבחרת הקדטים ונטל חלק באליפות אירופה ב-2017 במונטנגרו, בה זכתה נבחרת הקדטים במקום ה-11. ב-2017 התמנה כהן לעוזרו של עודד קטש בנבחרת ישראל, תפקיד בו המשיך להחזיק כאשר גיא גודס מונה למאמנה הראשי של הנבחרת.
כהן נטל חלק ביורובאסקט 2022 והמשיך לשמש כעוזר מאמן בנבחרת עד המינוי של אריאל בית הלחמי כמאמן ראשי.
דרור קונטנטו (נולד ב-25 באוגוסט 1986) הוא מעצב אופנה ישראלי, העוסק בעיצוב שמלות כלה וערב ובעליו של בית אופנה שנושא את שמו.
כשהיה בכיתה ב' משפחתו חזרה בתשובה, והוא הועבר לבתי ספר חרדיים ולמד בישיבה.
כשבגר, התחתן בגיל צעיר והפך אב לילדה.
בשנות העשרים המוקדמות לחייו יצא בשאלה ומהארון.
בגיל 25 החל את דרכו בעולם האופנה הישראלי.
הוא לא למד את התחום, והחל כמוכר בגדים בנחלת בנימין.
ב-2013 הקים את בית האופנה "דרור קונטנטו" בדירת סטודיו בתל אביב.
הוא התפרסם לאחר שעיצב שמלה לשרת התרבות והספורט מירי רגב לפסטיבל הקולנוע בקאן.
בעקבות עיצוב השמלה, הזמין אותו מוטי רייף לקחת חלק בשבוע האופנה בתל אביב ולהציג את עיצוביו.
בית האופנה דרור קונטנטו הציג את עיצוביו בשבועות האופנה תל אביב מ-2017 ועד 2022.
קונטנטו מציג בגדים לנשים בכל מידה, ובשבוע האופנה צעדו בתצוגה שלו דוגמניות במידות גדולות.
בית האופנה של קונטנטו מציג קולקציות של שמלות כלה, שמלות ערב, והוט קוטור.
בדצמבר 2020 החל קונטנטו להשתתף בתוכנית "האח הגדול", ופרש מן התוכנית ביום ה-81.
ב-2024 פתח אתר איקומרס "קונטנטו אונליין" למכירה של מחטבי גוף.
דרורה דקל (נולדה ב-18 במאי 1948) היא אמנית ישראלית בתחום האמנות הפלסטית, היוצרת במגוון רחב של יצירה חזותית: קולאז', הדפס, וידאו ארט וצילום.
לצד כל אלה פעלה באוצרות תערוכות ובהוראת האמנות.
דקל עוסקת גם בכתיבת שירה ופרוזה אוטוביוגרפית.
דרורה דקל היא בתם של יליד קייב, אוקראינה וילידת וינה, אוסטריה.
אמה, גרטרוד (יהודית) פרינץ עלתה לארץ ישראל בספינה בלתי לגאלית, והגיעה לקבוצת כנרת.
כל משפחתה של האם שנותרה באירופה נספתה בשואה.
האב גויס לצה"ל ונשלח לדייטון, אוהיו, לבסיס חיל האוויר המרכזי של ארצות הברית.
הוא שהה שם במשך שנתיים במסגרת הקורס הראשון של חיל האוויר לטכנאי מטוסים.
בשל תפקידיו בצה"ל נעדר מהבית לתקופות ארוכות.
בילדותה של דקל הרבתה המשפחה לעבור מקומות מגורים ברחבי הארץ עקב עבודת האב.
מייד בתום מלחמת ששת הימים, גויסה דקל לצה"ל שימשה כמורה חיילת בקיבוץ אילות הצעיר.
דקל התגוררה בקיבוץ עם משפחתה והייתה בין מייסדי מערכת החינוך של היישוב.
כעבור מספר שנים עברה המשפחה לצפון, תחילה לקיבוץ בית העמק ושנתיים מאוחר יותר לקיבוץ כברי, שבו היא מתגוררת עד היום.
דקל המשיכה את דרכה במערכת החינוך, ובמקביל יצאה ללימודי אמנות מתקדמים.
היא ניהלה את גלריה כברי במשך 25 שנים, החל בשנת 1993 ועד לשנת 2018.
עם סיום לימודיה במדרשה לאמנות הציגה תערוכה ראשונה שעסקה במוטיב עץ הדקל, בגלריה צוותא בתל אביב (1993).
הדקל הוא מוטיב חוזר וסמלי עבור האמנית והוא מסמל קשר עם חבר שנהרג במלחמת ששת הימים.
המשיכה למוטיב זה הוביל בהמשך להחלטתה להחליף את שם נעוריה, ברניסקי, בשם משפחה חדש - דקל.
זיכרונות ילדות עומדים במרכז מרבית עבודותיה, כמו בסדרות "ילדה רעה" (1994) ו"רקמות" שהוצגו בגלריה הצעירה בקיבוץ מצובה ובגלריה טובה אוסמן בתל אביב.
אלה היו עבודות קולאז' המורכבות מניירות שנוצרו על יד דקל במספר שכבות, שביניהן היא הטמינה אובייקטים שונים.
כל הפריטים האלה הוקפו בסמלים המייצגים עבורה אלימות מינית: סכין גילוח, תחבושות סניטריות וקונדומים.
"אלה הן עדויות לפצעים רגשיים שמוצאים ביטוי אמנותי ביצירות," כתבה אנג'לה לוין מהג'רוזלם פוסט בסקירה של התערוכה.
סיפור אמה של דקל, תלאות המשפחה בנדודיה מווינה לצ'כיה ובהמשך לצרפת, ועד לסיומם בארץ ישראל, נוכחים בדימויים הקשורים בשואה.
ענת גטניו משייכת בהקשר זה את יצירתה של דקל לזו יוצרים בני 'דור שני' לשואה.
האימה והרוע ניכרים בבחירה של צבעים עזים בעבודות, בעיקר השימוש החוזר בשחור ובאדום.
מקור השפעה והשראה נוסף הם אגדות האחים גרים, שסופרו לדקל בילדותה מפי האם.
השפעה מרכזית נודעה לסיפור כיפה אדומה שהוא מוטיב מרכזי ביצירתה של דקל.
היא קיבלה את הספר מאמה ושנים מאוחר יותר הפכה אותו לאובייקט אמנותי.
במרכז הסדרה דמותה המפלצתית של כיפה אדומה שמופיעה בגלגול כמסכת מוות לבנה, כמוזלמנית שנפטרה, כמרטירית קדושה, כמפלצת פגועה מינית.
היבט פמיניסטי שמלווה את דקל בעיסוקה באלימות מינית ואלימות כנגד נשים בלט בתערוכתה 'מצב קרינולינה' (1996).
הפסל המרכזי בתערוכה היה של שמלת קרינולינה חצויה, עשויה מפח מגולוון, שהונח חתוך לאורכו על רצפת הגלריה.
בשמלה תקועים ברגים ואומים ושזירה של חוט ברזל, ואנקולים לתליית בשר, כשבמרכז פתח אליפטי דמוי רחם.
כשהוצג הפסל בתערוכה "שמ-לה / מחשבות על כסות" (2011), נצבעה השמלה בצבע אדום בוהק, תוך חידוד הדיבור על כליאה, אלימות ועל תלות.
בשנת 2020, לאחר מספר שנים של הפוגה ביצירה, חזרה דקל לצור מגזרות נייר המבוססות על דימויי טבע.
דקל פנתה לצור בווידאו כאשר הבינה שהעבודות שלה בצילום ובהדפס הן קולאז'יות באופיין.
עבודות הווידאו מתייחסות לזמנים, סיפורים ודימויים, ומציגות עולם תוכן בדקות ספורות.
העבודות כוללות הקלטות שבהן היא מקריאה קרעי משפטים מסיפורים אוטוביוגרפיים או שירה מפרי עטה.
בעבודה "ליקוי" (2011) הכניסה דימויים הקשורים במצבי ליקוי בחיים, תיאור של עולם מפורק ומאיים שאינו קיים.
כהמשך ישיר להוראה ולעיסוק ביצירה פנתה דקל לעיסוק באוצרות, כשעיסוקה המרכזי היה כמנהלת ואוצרת הגלריה בקיבוץ כברי.
במשך 25 שנים אצרה עשרות תערוכות של אמנים ישראלים: יהודים וערבים כאחד.
בעקבות עניין בתרבות הערבית ודעתה שלא ניתנת לאמנים מהמגזר הערבי, בשנות ה-90, במה ראויה דייה, פעלה לשילוב יוצרים משני המגזרים בתערוכות משותפות.
בראשית שנות ה-90 פעלה דקל לרתום את משרד התרבות, בראשות שולמית אלוני, לתמוך בשיתופי פעולה וחיבור בין הגלריות הקיבוציות בגליל המערבי ליצירת גלריות מבוזרות בתמיכת המדינה.
במקביל לניהול ואוצרות הגלריה בכברי, יצרה דקל מספר פרויקטים מחוץ לגלריה, ביניהם התערוכה 'בבית' (IN HOUSE) בשיתוף האוצר אבי איפרגן, שהוצגה בגלריה לאמנות באום אל פחם (2003).
פרויקט השתתפו בוגרים בולטים מבתי ספר לאמנות ברחבי ישראל.
האמנים עבדו בבתי התושבים ובבית הספר ביישוב.
פרויקט נוסף שאותו הפיקה ואצרה דקל בשיתוף האמן זיו שר התקיים במסגרת פסטיבל עכו בשם "כלים שלובים," (2004).
פרויקט זה זכה בפרס הצטיינות בפסטיבל.
1972 - פרס קרן ברנר לחינוך עבור פיתוח אמצעי הוראה חדשניים
1994 - ילדה רעה, הגלריה לאמנות בקיבוץ מצובה, אוצר: קרני עם עד
1994 - הדפסים, הגלריה בצוותא, תל אביב
1995 - רקמות, גלריה טובה אוסמן, תל אביב
1996 - מצב קרינולינה, הגלריה בכברי, אוצרת: אני גולדנברג
1999 - גופי עבודה, גלריית הקיבוץ,תל אביב, אוצרת: טלי תמיר (קטלוג)
2002 - SOMA FORMA הגלריה בקיבוץ בארי, אוצרת: זיוה ילין
2010 - יודעת אני שאיני יודעת, בית האמנים תל אביב, אוצר: חגי שגב
2012 - סוכריות שחורות, דרורה דקל ואיטה גרטנר, משכנות שאננים, ירושלים, אוצרת: אירנה גורדון
2014 - סבתא בישלה דייסה (נטע ויובל גבזו עם סבתא), הגלריה השיתופית בכברי, אוצר: אבי איפרגן
2015 - העורב והחמור, דרורה דקל ואשרף פואח'רי, גלריה Plan-D, דיסלדורף, אוצרת: אנדריאה הכמן.
2015 - שלג שחור, הגלריה השיתופית בכברי
2017 - זרי מוות, הגלריה השיתופית בכברי, במסגרת תערוכת 40 לגלריה בכברי
דרור סבו (נולד ב-30 במרץ 1964) הוא יוצר, כותב, עורך, במאי ותסריטאי ישראלי.
הוא בוגר בית הספר סם שפיגל בהצטיינות, יחד עם עודד דוידוף, טלי שמש ודן גבע.
"הצורף" - סדרת דרמה - כתיבה ובימוי.
"החרצופים" - בימוי (2 עונות ראשונות).
"נבלות" - מיני סדרה על פי ספרו של יורם קניוק - כתיבה ובימוי.
"No אקזיט" - דרמה - כתיבה ובימוי.
"פרויקט Y" - פיתוח ובימוי (2 עונות ראשונות).
"דין וחשבון עם רינו צרור" - עריכה ובימוי.
"זהבי מחפש תשובה" - פיתוח, הפקה ובימוי.
"העתיד של קירה" - בימוי ועריכה.
סרט הסטודנטים הטוב ביותר במולודיסט, פסטיבל הסרטים הבינלאומי קייב - חמדת אבות
פרס האקדמיה למיני סדרה - נבלות
פרס וולג'ין ופרס השחקן בפסטיבל הקולנוע ירושלים - NO אקזיט
פרס האקדמיה לסדרת תחקירים - דין וחשבון עם רינו צרור
"דרור קטן" הוא שם העבודה של סרט ביוגרפי אמריקאי שעומד לצאת לאקרנים, המבוסס על חייה והקריירה של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה.
ב-24 בינואר 2023, פורסם כי הפקת הסרט נכנסה להשהיה, כאשר מדונה בחרה להתמקד במקום זאת ב-"The Celebration Tour", סיבוב ההופעות השנים-עשר של הזמרת-יוצרת.
בהודעה לעיתונות, יו"ר קבוצת סרטי יוניברסל, דונה לנגלי, הצהירה כי הסרט יתמקד בקריירה המוזיקלית של מדונה כמו גם ב"סיפור הרחב יותר, חסר הגוון" של חייה.
בשנת 2016, התסריט "Blonde Ambition" ("אמביציה בלונדינית") מאת יוצרת הקולנוע אליזה הולנדר לסרט ביוגרפי שבמרכזו הקריירה המוקדמת של מדונה היה הפרויקט בעל ההצבעה הגבוהה ביותר בדירוג הרשימה השחורה של אותה שנה של התסריטים הטובים ביותר בהוליווד שלא הופקו.
חברת סרטי יוניברסל רכשה את הזכויות על התסריט של הולנדר באפריל 2017, עם ברט ראטנר, מייקל דה לוקה וג'ון זאוזירני מבלוויו הפקות צורפו כמפיקים.
מאוחר יותר באותו חודש, מדונה הביעה חוסר הסכמה מדרך הטיפול של יוניברסל בפרויקט בפוסט באינסטגרם, וקבעה "רק אני יכולה לספר את הסיפור שלי.
כל מי שמנסה [לעשות זאת במקומי] הוא שרלטן וטיפש שמחפש סיפוק מיידי מבלי לעשות את העבודה.
מדונה דיברה על שיתוף פעולה בתסריט עם התסריטאי דיאבלו קודי באמצעות סרטון אינסטגרם באוגוסט 2020. בחודש שלאחר מכן, היא הודיעה רשמית שהיא תביים את סרט הביוגרפיה של חברת סרטי יוניברסל ותכתוב את התסריט יחד עם קודי, כשאיימי פסקל אמורה להפיק את הסרט.
בלייב באינסטגרם, הזמרת חשפה מספר פרטי עלילה ואישרה שבעוד שהסרט לא יהיה מחזמר קולנועי, השחקנית שתגלם את מדונה תשיר את שיריה באופן דיגטי .
מאוחר יותר קודי עזב את הפרויקט לאחר שהגיש טיוטה סופית, כאשר ארין קרסידה וילסון נכנסה לתפקיד במקומו.
בריאיון באוקטובר 2021 בתוכנית הלילה, The Tonight Show Starring Jimmy Fallon, מדונה טענה שהיא דחתה כמה ניסיונות בראשות גברים ליצור סרט על חייה, ושהפרויקט שלה יאפשר לה לספר את הסיפור שלה עם נקודת מבט של אישה.
מדונה חשפה את שם הסרט, "דרור קטן" (Little Sparrow), בפוסט שפורסם בחשבון האינסטגרם שלה בפברואר 2022.