tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוזבקיסטן היא מדינה בעלת שטח יחסית גדול ולכן חלק גדול מההשקעה בתשתיות המדינה מיועדת לאפשר הובלת אנשים וסחורות ממקום אחד למשנהו.
במדינה היו ב-1996 81,600 ק"מ של כבישים, רובם הגדול סלולים ומיעוטם דרכי עפר, ו-3,380 ק"מ של פסי רכבת (ללא קווים תעשייתיים).
מסילות רכבת מחברות את המדינות לכל שכנותיה.
עיר הבירה טשקנט היא הצומת המרכזי של כבישים ומסילות באוזבקיסטן, ובתוכה פועלות רכבת קלה ורכבת תחתית, היחידה במרכז אסיה.
במדינה מערכת צינורות להובלת נפט גולמי, מוצרי נפט וגז טבעי.
אין לאוזבקיסטן מוצא לים, אך יש בה נמל ימי אחד בעיר טרמז שעל גדות נהר האמו דריה.
במדינה היו ב-1996 1,100 ק"מ של נתיבי מים, תעלות ונהרות, המשמשים לתובלה.
חברת התעופה הלאומית של אוזבקיסטן היא אוזבקיסטן איירווייז, שלה צי בן כ-50 מטוסים חדישים.
קיימים במדינה שלושה נמלי תעופה בינלאומיים, שהמרכזי שבהם שוכן בטשקנט (בנוסף לעשרות נמלי תעופה אזוריים).
אוזבקיסטן היא מדינה ענייה ותשתיות התקשורת שלה לא מפותחות וסובלות מבעיות של עומסים, תחזוקה לא מספקת וציוד מיושן.
המדינה עושה צעדים לא מספקים לשיפור תשתיות התקשורת והשקעה בתחום.
מערכת הטלפונים של אוזבקיסטן מיושנת ואינה מספקת את צורכי אוכלוסיית אוזבקיסטן.
באוזבקיסטן פעילות שש חברות סלולריות שונות המספקות תקשורת סלולרית בטכנולוגיות שונות, וכמו כן מערכת הטלפונים הפנימית מתרחבת ומתפתחת מבחינה טכנולוגית, במיוחד בטשקנט ובסמרקנד.
מספר מקלטי הטלוויזיה, מקלטי הרדיו, והטלפונים הקוויים במדינה הולך וגדל אולם מספרם ביחס לאוכלוסייה הוא קטן יחסית.
השימוש בטלפונים סלולריים והשימוש באינטרנט גדלו באופן ניכר.
מבחינת המערכות הבינלאומיות, אוזבקיסטן מחוברת לעולם, יחד עם עוד מספר מדינות, באמצעות כבל יבשתי וגלי מיקרו-רדיו דרך המתג הבינלאומי של מוסקבה המושכר לה ולמדינות אחרות.
אולם המדינה נמצאת בעיצומו של תהליך התנתקות מהתלות במתג הבינלאומי של מוסקבה ומעבר לסיב האופטי הטרנס-אסייתי-אירופי (TAE).
2 נוספות המשדרות שידורים רוסיים, קזחיים, קירגיזיים וטג'יקיים.
אוזבקיסטן היא מדינה השוכנת במרכז אסיה.
והיא אחת משתי המדינות היחידות בעולם (יחד עם ליכטנשטיין) שיש להן חסימה כפולה לים, כלומר הן לא רק מוקפות יבשה מכל עבר, אלא גם כל המדינות המקיפות אותן מוקפות יבשה מכל עבר ואין להן מוצא לים הפתוח.
המדינה גובלת עם אפגניסטן בדרום, עם קזחסטן בצפון ובמערב, קירגיזסטן במזרח, טג'יקיסטן בדרום מזרח וטורקמניסטן בדרום מערב.
יש למדינה גם ארבע מובלעות בתוך שטח קירגיזסטן, והיא מכילה בעצמה מובלעת קטנה השייכת לטג'יקיסטן.
הנקודה הגבוהה ביותר היא בגובה 4,301 מטר, באדולונגה-טוג'י (Adelunga Toghi) והנקודה הנמוכה ביותר היא בגובה 12 מטר מתחת לגובה פני הים בסריקרניש-קולי (Sariqarnish Kuli).
מזרח המדינה הררי ומערב המדינה מדברי או מדברי למחצה.
פחות מ-5% מהשטח מכוסה מים, בעיקר ימת אראל.
ברוב שטח המדינה האקלים הוא אקלים יבשתי יבש וכמות המשקעים מעטה - 100 עד 200 מ"מ גשם בשנה ברוב האזורים, בעיקר בחורף ובאביב.
בקיץ חם מאוד והטמפרטורה עוברת לעיתים את ה-40°C.
בחורף קר מאוד וממוצע הטמפרטורות נע בין 0°C בדרום ל-8°C מתחת לאפס בצפון, והטמפרטורה לעיתים צונחת עד ל-35°C מתחת לאפס.
אוזבקיסטן מונה כ-36.8 מיליון אנשים ונחשבת למדינה המאוכלסת ביותר במרכז אסיה.
יחס מינים זכר חלקי נקבה (לשנת 2004):
שיעור פוריות: 3.3 ילדים לאישה
האוזבקים מהווים את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר באוזבקיסטן.
מקורות טג'יקיים טוענים שהטג'יקים מהווים 30% מאוכלוסיית אוזבקיסטן.
אוזבקית היא השפה הרשמית היחידה, ומאז שנת 1992 היא נכתבת באותיות לטיניות.
השפה הטג'יקית נפוצה בערים בוכרה וסמרקנד, בשל השיעור הגבוה של הטג'יקים בערים אלו.
גם לשפה הרוסית יש חשיבות, בעיקר לתקשורת בין קבוצות אתניות שונות בערים.
זוהי גם שפת האם של למעלה מ-14% מהאוכלוסייה, ומהווה שפה שנייה לרבים אחרים.
נושאים טכניים, מדעיים, ממשלתיים ועסקיים נידונים פעמים רבות ברוסית.
לפי דיווח משנת 2003, למעלה ממחצית מהאוכלוסייה דוברת ברמה זו או אחרת את השפה הרוסית.
למרות השימוש באותיות לטיניות, סימנים ושלטים רבים (כולל שלטים ממשלתיים רשמיים ברחובות) נכתבים עדיין באותיות אוזבקיות-קיריליות שהיו בשימוש בתקופת ברית המועצות.
88% מאוכלוסיית אוזבקיסטן הם מוסלמים (רובם סונים), 9% מאוכלוסיית אוזבקיסטן הם נוצרים אורתודוקסים (בעיקר רוסים ואוקראינים), ו-3% האחרים מאמינים בדתות שונות.
הקוריאנים המתגוררים באוזבקיסטן הם נוצרים ובודהיסטים.
יהדות אוזבקיסטן נחשבת לאחת העתיקות מבין קהילות ישראל, ומורכבת מיהודים בוכרים ומיהודים אשכנזים שהגיעו אליה במהלך המאה ה-20. בשיאה מנתה הקהילה יותר מ-200,000 איש.
בשנות ה-70 ובשנות ה-90 עלו רובם לישראל, ואחרים היגרו לארצות הברית ואירופה.
נותרו במדינה כ-17,500 יהודים בלבד.
בטשקנט שני בתי כנסת ובתי ספר של הקהילה היהודית.
מערכת החינוך הייתה אפקטיבית וזמינה עד תום ההפרדה מברית המועצות, מאז התקציב ההדוק גרר לירידה באיכות ובזמינות שלה.
בדומה לזה, הטיפול בריאותי היה טוב ותוחלת החיים ארוכה, אך לאחר ההפרדה מברית המועצות המשאבים שהוזרמו למערכת הבריאות ירדו וחלה ירידה באיכות טיפולים הבריאותיים, נגישותם והיעילות שלהם.
המשטר האוטוריטרי משגיח שהאוניברסיטאות ישמשו לרכישת מקצוע בלבד, ולא ימלאו את תפקידן כזרוע של החברה האזרחית.
אוז היא סדרת הדרמה ההמשכית הראשונה באורך 60 דקות שהופקה על ידי רשת הטלוויזיה בכבלים האמריקנית HBO.
הסדרה, ששודרה במשך שש עונות (1997–2003) תיארה את חיי האסירים בבית סוהר אמריקאי באבטחה מרבית.
יוצר הסדרה הוא טום פונטנה, והמפיק הוא בארי לוינסון.
פרקי הסדרה רצופים בקטעי קריינות הנעשים על ידי אוגוסטוס היל (הארולד פרינו), אחד מאסירי הכלא, אשר מתייחס בעקיפין למתרחש באותו פרק דרך נושאים שונים ואירועים היסטוריים בהם הוא דן.
(כדוגמת דת, חוקת ארצות הברית, מכות מצרים, דואר ועוד.)
בישראל שודרה הסדרה בשנים 1998–2003 על ידי הזכיינית רשת בערוץ 2, וב־2006 שודרה הסדרה בשידור חוזר בערוץ יס פלוס וב-yes stars 2 שבלוויין, ושוב החל משנת 2012 בערוץ yes oh.
בשנים 2020–2021 שודרה הסדרה בשירות סלקום TV.
במאי 2024, יותר משני עשורים לאחר סיום הסדרה, שחררה חברת לווינסון פונטנה, אשר הפיקה את הסדרה המקורית, סרטון קצר בן רבע שעה בו מוצג ביצ'ר (לי טרגסן) מחוץ לכלא, ומקבל שיחה מריאן אוריילי (דין וינטרס) אשר השתחרר מאוז גם הוא ורומז לעימות עתידי ביניהם מחוץ לכותלי הכלא.
שם הסדרה, "אוז", הוא הכינוי שניתן ל"מתקן הענישה המדינתי ע"ש אוסוולד".
בבית כלא זה פועלת יחידה נסיונית בשם "עיר ברקת" (רמז לעיר המפורסמת מ"הקוסם מארץ עוץ", באנגלית: "The wizard of Oz") המנוהלת על ידי טים מקמאנוס, אשר הגה את רעיון הקמתה.
הייחוד ביחידה זו הוא בהפעלת תוכניות שיקום שונות לאסירים אשר תעזורנה להם לעזוב את חיי הפשע לכשיצאו מהכלא ולחיות את שארית חייהם כאנשים התורמים לחברה.
(בין תוכניות השיקום ניתן למנות לימודים תיכוניים ועל תיכוניים, קבוצות גמילה מהתמכרות לאלכוהול וסמים, אימוני כושר סדירים, קרבות אגרוף ועוד.)
חלוקת האסירים בין יחידות הכלא נשלטת בידי מנהל הכלא ומנהלי היחידות, ואלו מקפידים הקפדה יתרה שבעיר ברקת יישמר מספר מוגבל וקבוע של אסירים מכל קבוצה אתנית וסוציאלית.
הרחקה מעיר ברקת היא אחת מצורות הענישה הנהוגות כלפי אסירים אשר אינם מתנהגים כראוי.
באוז קיימות קבוצות סטריאוטיפיות שונות.
רובם המוחלט של האסירים (כ־78%) הם אפרו-אמריקאים, דבר המביא למתחים ועימותים שמקורם בגזענות.
עם זאת, לא קיים קשר ישיר בין גודלי הקבוצות השונות המרכיבות את אסירי הכלא לבין מידת השפעתן של הקבוצות.
הכנופיה האיטלקית־סיציליאנית, למשל, אשר רוב חבריה הם חברי מאפיה מורשעים, היא אחת הקבוצות הבולטות ביותר בכלא, למרות שמספר חבריה קטן בהרבה משל קבוצת ההומוסקסואלים אשר נותרת לרוב ברקע.
בתחילת העונה השנייה הציג טים מקמאנוס, מנהל עיר ברקת, עשר קבוצות אותן זיהה בכלא:
המוסלמים – קבוצה אפרו־אמריקאית שהונהגה לאורך רוב הסדרה על ידי האימאם קארים סעיד הכריזמטי (מגולם על ידי השחקן אימון ווקר).
תחת הנהגתו של סעיד, שומרת קבוצה זו על עקרון טוהר הגוף והנפש.
חבריה מתעמלים יחד באופן קבוע, מתאמנים באמנויות לחימה, מתפללים יחד, מתנזרים משימוש בסיגריות ובסמים ומתנגדים להומוסקסואליות ולאלימות הרווחות בכלא.
מאחר שאינם מנסים לקחת חלק בסחר בסמים בכלא, נדירים העימותים ביניהם לבין האסירים האחרים.
השחורים (Home Boys) – קבוצה אפרו־אמריקאית נוספת המורכבת בעיקר מגנגסטרים אשר פעלו בשכונות עוני לפני כליאתם.
קבוצה זו נאבקת לאורך הסדרה עם הקבוצה האיטלקית־סיציליאנית והקבוצה הלטינית על השליטה בסחר בסמים.
עימותים רבים עם הקבוצות האחרות בכלא הביאו לתחלופה מהירה של חברי הקבוצה ושל מנהיגיה.
תחילה הנהיג את הקבוצה ג'פרסון קין, אך לאחר מכן התאסלם ועבר למוסלמים.
בין מנהיגיה הבולטים ניתן למנות את סימון אדביסי אשר שלט בה במשך תקופה ארוכה ואת בר רדינג אשר שלט בה החל מאמצע העונה הרביעית.
האחווה הארית – שלוחת כנופיית בתי הכלא המפורסמת באוז.
קבוצה לבנה זו פועלת לפי עקרונות גזעניים ורואה לנגד עיניה את תורת הגזע הנאצית.
קבוצה זו היא בין האכזריות ביותר באוז, ואחראית לרצח ולאונס אסירים רבים במהלך הסדרה (על אף התנגדותה המוצהרת להומוסקסואליות).
אחד מקווי העלילה המרכזיים בסדרה עוסק במאבק בין מנהיג האחווה, ורנון שילינגר, ואסיר בשם טוביאס ביצ'ר, בו התעלל בימיו הראשונים באוז.
קבוצה זו מצויה בברית עם קבוצת האופנוענים במהלך הסדרה, ברית שמופנית בעיקר כנגד קבוצת השחורים.
האופנוענים – קבוצה שולית יחסית באוז, אשר חבריה מתעניינים בעיקר בסמים ובקעקועים.
למרות זאת, הם אינם מעורבים בסחר הסמים בבית הכלא ומשמשים רק כקונים.
כמוזכר לעיל, האופנוענים נמצאים בברית עם האחווה הארית, וזאת לצורך איחוד כוחות בעימותים התדירים נגד האסירים האפרו־אמריקאים.
מנהיג הקבוצה במהלך רוב הסדרה הוא ג'אז הויט.
האיטלקים־סיציליאנים – רוב חברי קבוצה זו הם חברי המאפיה האיטלקית לשעבר.
לכן, לקבוצה זו קשרים רבים מחוץ לכלא, ואף בין סוהרי הכלא.
מנהיג קבוצה זו נוהג להעביר הוראות לכפופיו במידת הצורך, לשם אספקת סמים וביצוע רציחות לפי הזמנה.
לאורך הסדרה כולה קבוצה זו היא אחת הקבוצות הבולטות במאבק על השליטה בסחר בסמים באוז, אך עימותים תדירים עם קבוצת האסירים השחורים גרמו לדילול שורותיה ולתחלופה רבה של מנהיגיה.
מנהיגי הקבוצה היו נינו שיבטה, פיטר שיבטה, אנטוניו נאפה וצ'אקי פנקאמו.
הלטינים – קבוצה היספאנית, אשר מרבית חבריה ממוצא פורטו ריקני.
חברי הקבוצה מעורבים בעסקי הסחר בסמים בכלא, ומצטרפים לרוב לקבוצה החזקה באותה העת (כאשר ידם של האיטלקים על העליונה, תומכים הלטינים בהם, וכאשר משתלטים השחורים על עסקי הסמים, מצטרפים הלטינים אליהם).
גם בקבוצה זו התחלפו מספר מנהיגים לאורך הסדרה, אך לא בשל מאבקים עם הקבוצות האחרות, אלא בשל בוגדנות פנימית של חברי הקבוצה.
מנהיגי הקבוצה בסדרה הם: מיגל אלוורז, ראול (אל סיד) הרננדז ולבסוף אנריקה מוראלס.
האירים – קבוצה לבנה קטנה, אשר מעורבת אף היא בעסקי הסחר בסמים באוז.
חבר הקבוצה המרכזי בסדרה הוא הסוציופת המניפולטיבי ריאן אוריילי, אשר מתמרן בערמומיות לאורך הסדרה את האסירים האחרים לפי מטרותיו ללא ידיעתם.
אוריילי אחראי למותם של אסירים רבים, אך הוא עושה זאת כך שאיש אינו יכול לקשר אותו לרציחות.
אלו אשר עשויים להפליל אותו מוצאים לרוב את מותם לפני שיוכלו לפגוע בו.
אחיו של ריאן, סיריל אוריילי, הסובל מפיגור שכלי עקב פגיעת ראש, הצטרף אליו לאוז בעונה השנייה.
שני האחים, המגולמים על ידי שני שחקנים אחים במציאות (דין וסקוט־ויליאם וינטרס), חולקים את אותו תא לאורך רוב הסדרה.
הנוצרים – קבוצת רקע שולית באוז, הנעשית בולטת יותר עם הגעתו של הכומר ג'רמייה קלוטייה לאוז.
ההומוסקסואלים – קבוצת רקע באוז, המורכבת הן מהאסירים ההומוסקסואלים והן מהאסירים הטרנסקסואלים בכלא.
האחרים – לא כל אסיר באוז משויך לקבוצה כלשהי.
בוב בילה את רוב שנותיו בכלא לאחר שרצח אדם ונידון למוות, קיבל חנינה לאחר שההוצאה להורג נכשלה.
בוסמאליס הצטרף בתחילת העונה השנייה.
לדברי מבקרים שונים, הסדרה מציגה בזעיר אנפין את העולם מחוץ לבית הכלא, בו מאבקים גזעיים וכלכליים שכיחים ביותר.
למרות שהיא עוסקת בפושעים, אוז אינה מספקת תשובות מוחלטות לגבי מקורות העבריינות והפשע.
ה"טוב" וה"רע" בסדרה אינם מוחלטים, וכך גם העבריין הנורא ביותר זוכה לרגעי אנושיות וחמלה (באחד הפרקים, למשל, דואג אסיר צעיר, שרצח ואכל את שני הוריו, לאסיר זקן, שהוכה על ידי אחת מכנופיות הכלא).
מצד שני, דווקא הדמויות ה"נורמליות" כביכול בסדרה, כולל הסוהרים, עלולות לבצע מעשי זוועה מזעזעים.
אוז מציגה באופן חופשי מאוד נושאים שנויים במחלוקת כגון שימוש בסמים, עירום מלא, הומוסקסואליות, אונס ועימותים דתיים, ולכן זכתה לביקורות קשות מגורמים שונים.
ביקורת הוטחה בסדרה גם על גילויי האלימות הקשים הרווחים בה.
אוזבקית (אלפבית לטיני: O'zbek tili; אלפבית קירילי: Ўзбек тили), הנמנית במשפחת השפות הטורקיות, היא שפתה הרשמית של אוזבקיסטן.
21.5 מיליון דובריה הם אוזבקים באוזבקיסטן ובמדינות נוספות במרכז אסיה.
אוזבקית משתייכת לענף המזרחי של השפות הטורקיות, ולכן אוצר מילותיה קרוב במיוחד לשפה האויגורית.
עם זאת, היא הושפעה מאוד מפרסית, ערבית ורוסית.
לשפה האוזבקית ניבים רבים, אך כמעט כל הדוברים מבינים את השפה האוזבקית הרשמית, המשמשת בתקשורת ובמסמכים רשמיים באוזבקיסטן, יחד עם רוסית.
+פונמות באוזבקית סדקי ענבלי וילוני חכי בתר־מכתשי מכתשי/שִנִּי שפתי(־שִנִּי) אפיŋnm סותם ʔ qgkd̪t̪bp מחוכךʤʧ ʦ חוכך h x ɣʒʃzsvɸ מקורב(צדי)jl רוטטr
אוז'הורוד (באוקראינית: Ужгород, ברוסינית: Уґоград, בהונגרית: Ungvár, ביידיש: אונגוואר) היא עיר במערב אוקראינה, סמוך לגבול עם סלובקיה.
העיר היא בירת חבל זקרפטיה.
בתחילת שנת 2014 מנתה אוכלוסיית העיר 115,947 נפש.
בין הקבוצות האתניות בעיר: אוקראינים, רוסינים, רוסים, הונגרים, סלובקים, צוענים ויהודים.
העיר נוסדה בין 802 ל-903 על ידי הקרואטים הלבנים, אחד השבטים הסלאביים שישב באזור הרי הקרפטים.
באותה תקופה העיר שימשה כמבצר.
ב-903 ניצח המלך ההונגרי ארפאד בקרב את נסיך אוז'הורוד לבורץ וכבש את העיר.
העיר הייתה באזור השליטה של רוס של קייב ולאחר מכן של ממלכת הונגריה.
ב-1241 נהרסה העיר על ידי המונגולים בהנהגת באטו חאן.
בתחילת המאה ה-14 נלחמו תושבי העיר, בהנהגתם של אבו אמדאוס ופטר פטוני, נגד קארוי רוברט, מלך הונגריה, שניסה לבסס את שלטונו בממלכה.
השושלת האיטלקית דרוגטי, שהוזמנה על ידי קרל, החלה לשלוט בעיר ב-1318, ושלטונה נמשך 360 שנה.
ב-1430 קיבלה העיר זכויות מיוחדות מהמלך ונקראה רשמית "העיר בעלת הזכויות אוז'הורוד".
לאחר קרב מוהאץ' ב-1516, כשהמלך ההונגרי לאיוש השני נספה בקרב, עבר האזור לשליטת פרדיננד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (אוסטרו-הונגריה) מבית הבסבורג.
באותה תקופה החל להתנהל בעיר מאבק מתמיד בין אורתודוקסים, קתולים ופרוטסטנטים, שהגיעו עם האוסטרים.
מ-1646 נוסד איחוד אוז'הורוד, שקבע את קבלת מרותו של האפיפיור על ידי הכנסייה האורתודוקסית במקום.
ב-1707 הייתה העיר מקום מושבו של פרנץ ראקוצי, מנהיג המרד ההונגרי נגד הקיסרות האוסטרית.
במאה ה-19 ידעה העיר התפתחות כלכלית מואצת.
ב-1848 - 1849 הייתה במרכז אירועי המהפכה ההונגרית, שהביאה להכרה של השלטון האוסטרי בזכותו של העם ההונגרי להגדרה עצמית.
ההונגרים הנהיגו מדיניות מגיאריזציה נוקשה כלפי הסלאבים ועמים אחרים באזור כדי להטמיעם בלאומם.
ב-1872 נפתחה מסילת ברזל אונגוואר-צ'ופ.
לפי מפקד 1910 היו בעיר 16,919 תושבים, ברובם הונגרים.
ב-10 בספטמבר 1919, לאחר מלחמת העולם הראשונה והתפוררות הקיסרות האוסטרו-הונגרית, צורפה העיר לצ'כוסלובקיה.
בעקבות בוררות וינה הראשונה ב-1938 צורף האזור להונגריה.
ב-27 באוקטובר 1944 נכנסו לעיר כוחות ברית המועצות של החזית האוקראינית הרביעית, וב-29 ביוני 1945 סופחה לאוקראינה הסובייטית.
מינואר 1946 אוז'הורוד היא מרכז מחוז זקרפטיה.
בתקופה הסובייטית ידעה העיר התפתחות מחודשת, ב-1946 נפתחה אוניברסיטה ונבנו בתי חרושת רבים, והקיימים הוגדלו.
מ-1991 נמצאת העיר באוקראינה העצמאית.
אוכלוסיית העיר היא הקטנה ביותר בין מרכזי המחוזות באוקראינה.
בגבול העיר מצוי מעבר הגבול בין אוקראינה לסלובקיה ואילו מעבר הגבול עם הונגריה מצוי במרחק קילומטרים ספורים מהעיר.
מסיבה זו העיר משמשת כמרכז תיירותי ומסחרי למבקרים ולנופשים מאירופה, המגיעים לאתרי הנופש הרבים באזור זקרפטיה ובתוכם אתרי סקי ומעיינות חמים.
בעיר הייתה קהילה יהודית גדולה וחשובה, ששימשה מרכז לעשרות קהילות קטנות באזור זקרפטיה.
רבי מאיר איזנשטטר (מהר"ם א"ש) כיהן כרב העיר במאה ה-19, וספרו "שו"ת אמרי אש", היה הספר העברי הראשון שנדפס בעיר, בשנת 1864. בשנה זו גם נדפסה בעיר המהדורה הראשונה של הספר "קיצור שולחן ערוך", שנכתב על ידי הרב שלמה גאנצפריד, מדייני העיר.
נכדו של הרב גאנצפריד היה הרב, חוקר שירת ימי הביניים של יהדות ספרד, חיים ברודי, שגם נולד בעיר וחי בה מספר שנים.
רבה האחרון של העיר היה הרב יוסף אלימלך כהנא, שנספה בשואה.
רוב רובם של יהודי אונגוואר הושמדו בשואה.
בשנת 1938, בעקבות בוררות וינה הראשונה, הועבר האזור כולו לשליטה הונגרית, והוחל באכיפת חוקים אנטי יהודיים.
בשנת 1940 גויסו רבים מיהודי העיירה לעבודות כפייה תחת השלטון ההונגרי, במסגרת הצבא ההונגרי.
רבים מהם נשלחו לחזית המזרחית לבניית תעלות הגנה נגד הצבא הסובייטי, ונספו שם.
בינואר 1941 היו כ-9500 יהודים, 27 אחוז מן האוכלוסייה, רובם חסידיים, וקהילה ניאולוגית קטנה אך עשירה.
באלול ה'תש"א (אוגוסט 1941) גורשו מאונגוואר יהודים חסרי נתינות, ובהגיעם לקמניץ פודולסקי שהייתה תחת השלטון הגרמני נרצחו.
בערב פסח, ה'תש"ד תחילת אפריל 1944, פחות מחודש לאחר כיבוש הונגריה בידי הגרמנים ב-19 במרץ, ולקראת סוף מלחמת העולם השנייה, הוקמו שני גטאות באונגוואר.
האחד לתושבי העיירה, במפעל לבנים שמחוץ לעיירה, והשני ליהודים מחוץ לעיירה.
תמונות כניסת היהודים לשני הגטאות שרדו, כמו גם סרטים על כניסת הגרמנים לעיירה, ועיתונים הונגריים עם ההוראות להקמת הגטאות.
הוטלו מיסים כבדים והופקע רכוש רב, הזהב ומעילי הפרווה.
יומיים לאחר הפסח, כלומר שבוע לאחר מכן, גורשו 14,000 יהודי אונגוואר לגטו בשטח מפעל הלבנים מחוץ לעיר.
לאחר תלונת ראש העיר ובקשתו לגרש את היהודים המהווים פגיעה תברואתית ובריאותית לתושבי עירו, מכ"ד באייר ועד ט' בסיוון ה'תש"ד (31-17 במאי 1944), שולחו יהודי הגטאות בחמישה "משלוחים" לאושוויץ, ושם נרצחו.
כיום הקהילה היהודית המקומית מונה כאלף נפשות ומפעילה בית כנסת בו נערכות תפילות מדי יום ביומו.
בית הכנסת שופץ בתרומת קרן משפחת ראהר מניו-יורק ובתרומת מר אריה שוורץ לזכר חברו , שנמנה עם חללי אסון השייטת.
ברבנות העיר ומחוז הקרפטים מכהן שליח חב"ד, הרב מנחם מענדל וילהלם.
חב"ד מפעילה את בית הכנסת החסידי מלפני השואה, גן ילדים אור אבנר, מקווה טהרה, בית תבשיל, ירחון יהודי, ומערך שירותי דת שוטפים במעגל השנה היהודית ובמעגל החיים היהודיים: קורסים ביהדות, אירועי חג ואספקת תשמישי קדושה, בריתות, חופות, שחיטה כשרה והפעלת בית העלמין היהודי.
במשך מספר שנים כיהן ברבנות העיר והמחוז, הרב מנחם טייכמן, שתרם רבות לפיתוחה של הקהילה.
ב-6 בספטמבר 2009, הקים הרב טייכמן מצבה, על שטח לא מסומן שנמצא בבית העלמין המקומי, לאחר שהתגלה כי המקום הוא בעצם קבר אחים בו נקברו למעלה מ-200 יהודים שנרצחו על ידי הנאצים בתקופת השואה.
אחרי מלחמת העולם השנייה יסד בניו יורק הרב מנשה קליין חצר חסידית הנושאת את השם "אונגוואר" (כשמה ההונגרי של העיר).
על שם הקהילה שבה שכנה הישיבה שבה למד הרב קליין, בראשות הרב יוסף אלימלך כהנא.
הרב קליין הקים את "קריית אונגוואר" בשכונת רמות אלון בירושלים, בה מונצחת הקהילה היהודית ברחוב על שמה, בפארק, ובמוסדות תורניים.
בעיר פעלה עד 2016 קבוצת הכדורגל הוברלה אוז'הורוד, ששיחקה גם בליגת העל האוקראינית.
מור פריאוס (1883 – גרמניה, קיץ 1944) היה מזכיר איגודים המקצועיים, פוליטיקאי, מנהל מפעל, מדפיס, ממנהיגי מועצת הפועלים בבודפשט.
דיולה הבשי (1890 – 1970) היה מהנדס כימי, כלכלן ופוליטיקאי הונגרי-יהודי, קומיסר עם (שר), זוכה פרס קושוט, וחבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
דז'ה (דוד) דיארמטי המקור גוטמן (1873 – 1941) היה יועץ פרלמנטרי ראשי יהודי הונגרי באספה הלאומית ההונגרית.
רבי מרדכי דוד כהנא (י"ב בטבת תרצ"א, 1 בינואר 1931 – כ"ד בתמוז תשע"א, 26 ביולי 2011) היה האדמו"ר מספינקא-ירושלים, יו"ר מערכת אוצר הפוסקים, דרשן ופוסק.
אוזאבס היה קיסר אקסום לקראת סוף המאה ה-4. הוא ידוע בעיקר מן המטבעות שהוא טבע בתקופת מלכותו.
המטבעות שטבע בתקופתו נמצאו מתחת להריסות האסטלה הגדולה באקסום, מה שמצביע על כך שהאסטלה נפלה לפחות לפני תקופת מלכותו של אוזאבס.
לדעת מאנרו-האי אסטלה זו גם הייתה האחרונה שנבנתה, וש-"עם תפוצת הנצרות ייתכן שזנחו את האסטלות לטובת הרעיונות החדשים של הנצרות בנושאי קבורה".
אוזאבס טבע על מטבעותיו את המוטו שהיה בשימוש בימי אזנה ביוונית המוטו TOYTOAPECHTHXWPA-"שיכול לשמח את האנשים".
מאנרו האי מציין שהמוטו "זר מאוד לסיסמאות על מטבעותיה של אקסום, אך נותנת הרגשה של דאגה מלכותית ואחריות על אזרחי הממלכה ושלווה".
אוז'י"ף היה ארגון של יהודי צרפת בתקופת השואה.
הארגון הוקם ב-29 בנובמבר 1941 על ידי ממשלת וישי לבקשת הנאצים, במטרה לרכז את כל הארגונים היהודיים תחת קורת גג אחת ולפקח על פעילות היהודים ועל ענייניהם הקהילתיים, וזאת בהמשך ל"וועדה המתאמת של ארגוני הסעד בפריז רבה" ו"הוועד המרכזי של ארגוני הסעד היהודיים" שפעל בדרום.
בראשו עמד רמון ראול למבר.
אוז'יף היה כפוף לקומיסריה הכללית לעניינים יהודיים כגוף הביצועי של המדיניות עליה החליטו הכובשים.
עד הכיבוש הנאצי לא היו בצרפת חוקים מפלים כנגד יהודים באשר הם יהודים, אם כי היו חוקים שהגבילו מהגרים.
צרפתים רבים ראו בזרים ובמיוחד ביהודים איום על יציבות הכלכלה בצרפת מאחר שנתפשו ככאלו שיגזלו מקומות עבודה מצרפתים.
בנוסף, חשדו בהם שלא יהיו נאמנים ללאום הצרפתי, ולא ישתלבו בחברה ובתרבות הצרפתית.
לכן, כבר בשנות השלושים חוקקו חוקים שהגבילו את העסקתם של עובדים זרים ופליטים שחיו בצרפת.
נקבעו מכסות עבודה לכאלו שאינם אזרחי צרפת.
כתוצאה מכך רבים מהפליטים יהודים שחיו בצרפת, כולל פליטים וותיקים, היו מחוסרי עבודה או שנאלצו לעבוד באופן לא חוקי.
הפליטים שנמלטו מהשטח הכבוש אל השטח שבשליטת וישי נזקקו גם הם לסיוע.
כבר ב-25 באפריל 1941 כתבה מפקדת הכיבוש בפריז-רבתי לשלישות מפקדת הכוחות הגרמניים:
בעקבות מבצע ברברוסה ותחושת הבגידה התחילו הקומוניסטים הצרפתים במעשי טרור כנגד כוחות הכיבוש הגרמנים.
כתוצאה מכך לחצו הגרמנים על שלטון וישי להדק את שיתוף הפעולה ולנקוט באמצעים כנגד מתנגדי השלטון.
ודנקר ניצלו מצב זה למנות בראש הוועדה המתאמת יהודים שחשבו שישתפו אתם פעולה.
עובדה זו, יחד עם גל המאסרים גרמו לכך שחלק מנציגי היהודים המהגרים הפסיקו לשתף פעולה עם הוועדה המתאמת וחלק הצטרפו לארגון "סולידריות" הקומוניסטי שמראש לא היה חבר בוועדה.
במאי 1941 פרש ארגון "רחוב אמלו" מהוועדה, מכאן שהוועידה ייצגה למעשה רק את האיזראליטים.
מטרתו הרשמית של האוז'יף הייתה: "להבטיח את ייצוגם של היהודים לפני הרשויות הציבוריות, בענייני סעד, רווחה ומעמד חברתי".
מאבק יהודי כנגד הקמת האוז'י"ף
אחד מהארגונים החשובים שייצגו את המהגרים היה "הסתדרות החברות היהודיות של צרפת" שנוסד בשנת 1923 וייצג את הפליטים היהודים ממזרח אירופה שהשתקעו בצרפת.
בנוסף לו היו ארגוני סיוע נוספים שהוקמו על ידי ועבור המהגרים.
ארגוני המהגרים התנגדו לכל שיתוף פעולה עם הגרמנים ולכן היו נגד הקמת אוז'י"ף שמראש שם לו כמטרה שיתוף פעולה כזה.
נקודת התנגדות נוספת של ארגוני המהגרים הייתה ההגדרה כי רק אזרחי צרפת יוכלו להיות חברים בהנהלת הארגון החדש, הגדרה שדחקה את רגליהם של כל נציגי המהגרים.
גם הקונסיסטואר (ועד קהילות יהודי צרפת) התנגד להקמת אוז'"ף, בעיקר היות שהקמת הארגון התבססה על שלילת השוויון של יהודי צרפת, שוויון שהושג במאמץ רב.
האוז'י"ף בכל שטחי צרפת היה נתון למרותה ופיקוחה של הקומיסריה לעניינים יהודיים שהייתה בעצמה תחת פיקוח הגרמנים והשלטון הצרפתי.
על אף שבחוק להקמת האוז'י"ף נקבע כי הוא יפעל כגוף אחד בכל רחבי צרפת, בפועל הפעילות של האוז'י"ף בשטח הכבוש הייתה נפרדת מפעילות האוז'י"ף בשטח שבשליטת וישי.
האוז'י"ף בדרום תיפקד כארגון גג לכלל ארגוני הסיוע היהודים וכל ארגון שמר על אוטונומיה חלקית בפעולתו ובהנהגתו בעוד שבצפון היה האוז'י"ף הארגון המרכזי של הפעילות ומולו עמדו רק מעט ארגוני פורשים.
ג'ולייט שטרן פעלה במסגרת הארגון אך למעשה הייתה "סוכנת כפולה" ופעלה להצלת ילדים יהודים רבים.
אוזבקיסטן משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת אטלנטה (1996).
עד 1991 הייתה אוזבקיסטן חלק מברית המועצות, וספורטאיה התחרו במסגרת המשלחת הסובייטית.
בשנת 1991 התפרקה ברית המועצות ל-15 מדינות נפרדות, ו-12 מהן, בהן אוזבקיסטן, שלחו משלחת מאוחדת לאולימפיאדת ברצלונה (1992).
הספורטאים האוזבקים זכו ב-50 מדליות, מהן 19 מדליות זהב.
הענפים בהם זכו במספר רב של מדליות הם אגרוף, היאבקות, וג'ודו.
המשלחת העצמאית הראשונה של אוזבקיסטן, באולימפיאדת אטלנטה (1996), כללה 71 ספורטאים.
שניים מהם זכו במדליות הראשונות בתולדותיה: הג'ודוקא ארמן בגדסרוב זכה במדליית כסף והמתאגרף כרים טולגנוב זכה במדליית ארד.
באולימפיאדת סידני (2000) נטלו חלק 70 ספורטאים אוזבקים.
המתאגרף מחמטקודיר עבדולאייב זכה במדליית הזהב הראשונה בתולדות אוזבקיסטן (במשחקי הקיץ).
שני מתאגרפים נוספים, סרגיי מיחאילוב ורוסטם סאידוב, זכו במדליות ארד, ומתאגרף רביעי, רוסלאן צ'גאייב, העפיל לשלב רבע גמר.
בהיאבקות בלט ארתור טאימזוב, שזכה במדליית כסף.
גם באולימפיאדת אתונה (2004) השתתפו 70 ספורטאים אוזבקים.
טאימזוב זכה במדליית זהב, וכמוהו גם המתאבק אלכסנדר דוקטורשווילי.
מתאבק שלישי, מגומד איברגימוב זכה במדליית כסף.
והמתאגרפים בחודירג'ון סולטונוב ואוטקירבק חיידרוב זכו במדליות ארד, ושלושה מתאגרפים אוזבקים נוספים, טולאשבוי דוניורוב, דילשוד מחמודוב ושרזוד חוסאנוב, העפילו לשלב רבע הגמר.
בהרמת משקולות בלט אלכסנדר אורינוב, שסיים במקום השמיני.
על השתתפותה של אוזבקיסטן במשחקים אלה העיבה פסילתה של מיידה הפטיש אולגה שצ'וקינה, בשל שימוש בסמים.
לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) שלחה אוזבקיסטן משלחת קטנה יותר, בת 58 ספורטאים.
המתאבק ארתור טאימזוב זכה במדליית זהב שנייה ברציפות, ועמיתו סוסלן טיגייב זכה במדליית כסף, אך זו נשללה ממנו ב-2016 בשל הרשעה באמרוץ.
דילשוד מנסורוב סיים במקום החמישי וקורבן קורבנוב במקום השביעי.
הג'ודוקא עבדולו טנגרייב זכה במדליית כסף, בעוד שרישוד סובירוב זכה במדליית ארד.
ג'ודוקא נוסף, מיראלי שריפוב, סיים במקום החמישי.
בנוסף, שני מתעמלים אוזבקים זכו לראשונה במדליות ארד - אנטון פוקין בתרגיל המקבילים ויקטרינה חילקו, שהייתה לספורטאית האוזבקית הראשונה, והיחידה עד כה, שזוכה במדליה האולימפית במשחקי הקיץ - בטרמפולינה.
חותר הקאנו ואדים מנקוב היה קרוב לזכייה ראשונה במדליה גם בענף זה, אך סיים במקום הרביעי במקצה הספרינט ל-1,000 מטר.
בענף הטאקוונדו בלט אקמאל אירגשב, שסיים במקום החמישי.
המתאגרפים האוזבקים לא הצליחו במשחקים אלו לזכות במדליות, אך שניים מהם, דילשוד מחמודוב ואלשוד רסולוב, העפילו לשלב רבע הגמר.
באולימפיאדת לונדון (2012) השתתפו 54 ספורטאים אוזבקים.
טאימזוב זכה במדליית זהב שלישית ברציפות, שהייתה גם מדליית הזהב היחידה לזכותה של המשלחת.
מתאבק נוסף, סוסלאן טיגייב, זכה במדליית ארד, אך זו נשללה ממנו חודשים ספורים לאחר המשחקים, לאחר שנמצא כי נטל סמים.
שני ספורטאים אוזבקים נוספים שזכו במדליות היו הג'ודוקא רישוד סובירוב והמתאגרף אבוס אטוייב, שזכו במדליות ארד.
ארבעה מתאגרפים נוספים הודחו בשלב רבע הגמר.
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הייתה המוצלחת ביותר בתולדות אוזבקיסטן, עם 13 מדליות, מהן 4 מדליות זהב, הישג דומה להישגי המשלחות האוזבקיות בשלוש האולימפיאדות הקודמות גם יחד.
האגרוף היה הענף הבולט ביותר.
המתאגרפים התחרו בכל עשר קטגוריות המשקל לגברים, ובשבע מהן זכו במדליות.
חסנבוי דוסמטוב, שאחובידין זוירוב ופזלידין גאיבנזארוב זכו במדליות זהב, שחראם גיאסוב ובקטמיר מליקוזייב זכו במדליות כסף, ומורוג'ון אחמדלייב ורוסטם טולגנוב זכו במדליות ארד.
בנוסף, סיימו הורשיד טוז'יבייב ובחודיר ז'לולוב במקום החמישי.
במדליית הזהב הרביעית לזכות האוזבקים זכה מרים המשקולות רוסלאן נורודינוב.
איוואן אפרמוב סיים במקום החמישי ורוסטם ג'נגבייב במקום השישי.
בהיאבקות זכו שלושה אוזבקים במדליות ארד: איחטיור נברוזוב, מגומד איברגימוב ואלמורט טסמורדוב.
בקזוד עבדורחמונוב סיים במקום החמישי.
הג'ודוקא רישוד סובירוב זכה במדליית ארד שלישית ברציפות, וגם דיורבק אורוזבוייב זכה במדליית ארד.
עבדולו טנגרייב סיים במקום החמישי.
ספורטאים אוזבקים נוספים שבלטו בריו דה ז'ניירו כללו את לוחם הטאקוונדו דמיטרי שוקין שסיים במקום החמישי, את חותר הקאנו גראסים קוצ'נב שסיים במקום השביעי במקצה ל-1000 מטר ובמקום השמיני במקצה הזוגות ל-1000 מטר, יחד עם סריק מירבקוב, ואת המתעמלת הוותיקה אוקסנה צ'וסוביטינה בת ה-41, שסיימה במקום השביעי בתרגיל הקפיצות.
אולימפיאדת החורף הראשונה בה השתתפה אוזבקיסטן הייתה אולימפיאדת לילהאמר (1994).
הייתה זו אולימפיאדת החורף היחידה עד כה בה זכה ספורטאי אוזבקי במדליה - לינה צ'ריאזובה זכתה במדליית זהב בסקי חופשי.
פרט להישג זה, ההישג הגבוה היחיד הנוסף של המשלחת האוזבקית נרשם באולימפיאדת נאגנו (1998), אז דורגה המחליקה האומנותית טטיאנה מלינינה במקום השמיני.
אוזבקיסטן איירווייז היא חברת התעופה הלאומית של אוזבקיסטן.
בסיסה הראשי של החברה נמצא בנמל התעופה הבינלאומי טשקנט.
החברה מפעילה טיסות מטשקנט ליעדים ברחבי ברית המועצות לשעבר, המזרח הרחוק, המזרח התיכון, אירופה, וכן לניו יורק.
החברה הוקמה בשנת 1992 לאחר הקמתה של אוזבקיסטן כמדינה עצמאית, על בסיס מטוסיה של החטיבה האוזבקית של אירופלוט.
קו הנוסעים הראשון שהופעל היה בין טשקנט ללונדון.
בשנת 1993 החלה החברה להפעיל טיסות פנים-ארציות.
נכון לשנת 2018 מפעילה החברה 4 טיסות שבועיות בין נמל התעופה הבינלאומי טשקנט לנמל התעופה בן-גוריון.
רוברט "אוז" קלארק (נולד ב-1949) הוא סופר, יינן ומנחה טלוויזיה ורדיו בריטי.
הוריו של קלארק היו רופא ואחות במקצועם.
הוא גדל בסמוך לקנטרברי ביחד עם אחיו ואחותו.
קלארק היה זמר במקהלת קתדרלת קנטרברי ולבסוף זכה במלגת שירה בקינגס' סקול, קנטרברי.
אחר-כך הוא למד בפברוק קולג', אוניברסיטת אוקספורד, שם הוא למד תאולוגיה ופסיכולוגיה ונעשה נשיא המועדון החברתי במקום.
באוניברסיטה הוא שיחק הוקי, היה קפטן נבחרת האוניברסיטה, שר עם Schola Cantorum ושיחק באגודת הדרמה של אוניברסיטת אוקספורד (OUDS) ובלהקה הקומית אוקספורד רביו בפסטיבל אדינבורו.
הוא גם היה קפטן נבחרת טעימות היין.
בתום לימודיו באוקספורד, החל קלארק בקריירה של שחקן וזמר.
עבודתו הראשונה הייתה בנורת'האמפטון, אחר-כך בשפילד, מנצ'סטר ולסטר.
אחר-כך הוא שיחק בלהקה השייקספירית המלכותית, בתיאטרון המלכותי הלאומי באולד ויק ובצ'יסטר.
בתיאטרון וסט אנד הוא שיחק ביחד עם מייקל קרופורד בהצגה Billy at Drury Lane ושר את השיר סוויני טוד במחזמר סוויני טוד, שיחק את כל תפקידי הגברים ב-Mitford Girls ואת חואן פרון במחזמר "אוויטה".
בתקופת קריירת המשחק שלו הוא הצטרף לנבחרת טעימות היין האנגלית שזה עתה נוסדה, שזכתה בין השאר בתחרויות נגד צרפת, גרמניה וארצות-הברית.
לימים התברר שהיה זה שלב מכריע בהתפתחות הקריירה שלו.
מספרים שכשמומחה יין נשר מתוכנית הטלוויזיה החדשה של ה-BBC Food and Drink, מפיק הטלוויזיה הידוע Peter Bazalgette צעק: "תשיגו לי את השחקן הזה שמבין ביין".
כך הם עשו, והקריירה של קלארק עברה מתיאטרון ליין, אבל לא מחוץ לאמנויות הבמה.
הוא וז'ילי גולדן נהפכו לקולות ולפנים המוכרות של היין בבריטניה במשך דור.
הוא גילם את דמותו של השחקן הראשון שסופרמן עצר בסרט סופרמן I, שיחק טרוריסט בסופרמן II, שיחק בסרט Who Dares Wins, את באלת'הזר בסרטו של Stuart Burge משנת 1984, מהומה רבה על לא דבר.
הוא שר בתפקיד הבריטון - את שירו של סם גמג'י - בעיבוד ה-BBC של שר הטבעות והקליט את יצירתו של סטיבן אוליבר A Man of Feeling, עבור טלוויזיית גרנדה.
בזמן שאוז קלארק השתתף בדנדי דיק של שילה הנקוק, הוא הצטרף לסנדיי אקספרס ככתב היין הראשון.
אחר-כך נהיה כתב היין של הדיילי טלגרף.
ב-1982 זכה קלארק באליפות העולם האחרונה בטעימת יין.
קלארק כתב כמה ספרים עטורי פרסים.
הוא הופיע בתוכניות רדיו וטלוויזיה רבות, בכללן A Question of Taste and The Wine Programme ברדיו 4 של ה-BBC.
בשנים 2006–2007 הגיש ביחד עם ג'יימס מיי את התוכנית Oz and James's Big Wine Adventure שצולמה בצרפת ובקליפורניה וב-2009 הם הגישו ביחד את Oz and James Drink to Britain.
בשנת 2009 הוא הגיש תוכנית דומה בשם Oz and Hugh Drink to Christmas, ביחד עם הקומיקאי יו דניס ובתקופת חג המולד של שנת 2010 הם הנחו את הסדרה Oz and Hugh Raise the Bar.
ב-2008 נערך סקר מטעם תעשיית היין בקרה 1,500 חובבי יין בריטים והם בחרו בקלארק כמבקר היין הידוע ביותר בבריטניה.
ב-2009 הוא הוכתר כאישיות היין הבינלאומית של השנה ביחד עם ג'יימס מיי, באותה שנה זכה ספרו "בורדו" בפרס הספר הבינלאומי של לואי רודרר.
ב-2010 הוא וג'יימס מיי זכו בפרס TRIC עבור "הסדרה התעודית" (Oz and James Drink to Britain).
באותה שנה הוענק לו התואר קצין מסדר ההצטיינות החקלאי מטעם ממשלת צרפת.
אוזבקיסטן השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באתונה (2004), ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע.
במשחקי החורף הפאראלימפיים לקחה אוזבקיסטן לראשונה חלק ב.
כל המשלחות אותן שלחה אוזבקיסטן עד המשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) היו תמיד משלחות קטנות, ומעולם לא עלו על שני ספורטאים.
במדליה הפאראלימפית הראשונה זכתה המשלחת האוזבקית אל המשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) כשהג'ודוקא שריף חלילוב זכה במדליית הכסף (עד 73 ק"ג) כשהפסיד בגמר הטורניר לדימיטרו סולוביי האוקראיני.
אל המשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016) שלחה אוזבקיסטן את המשלחת הגדולה בתולדותיה - 32 ספורטאים, אשר זכו ב-31 מדליות פאראלימפיות, בהן 8 מדליות זהב.
אוזבקים (באוזבקית: ўзбеклар / oʻzbeklar / اوزبکلر) הם עם וקבוצה אתנית ממוצא טורקי השוכן במרכז אסיה.
הקבוצה העיקרית והילידית באוזבקיסטן, שם האוזבקים מהווים כ-80% מכלל האוכלוסייה.
מספר לא מבוטל של אוזבקים חיים בצפון אפגניסטן, צפון ומערב טג'יקיסטן, דרום קזחסטן, דרום קירגיזסטן וצפון ומזרח טורקמניסטן.
קבוצות משמעותיות של מהגרים כלכליים ופוליטיים ומהגרי עבודה אוזבקיים חיים ברוסיה, ארצות הברית, טורקיה, אוקראינה ומדינות האיחוד האירופי.
האוכלוסייה היא בעיקר מוסלמית סונית.
יותר מ-49% מאוכלוסיית אוזבקיסטן מתגוררת באזורים כפריים ועוסקת בעיקר בחקלאות.
הקבוצה כולה מונה כ-35 מיליון איש, דבר שהופך אותה לקבוצה האתנית הגדולה ביותר במרכז אסיה.
מקור השם 'אוזבקים' לא ידוע, אבל ישנן השערות בנוגע לכך.
השערה אחת אומרת שהם נקראו על שם אוזבג חאן.
השערה נוספת היא שמשמעות המילה היא "עצמאות" בשפה טורקית עתיקה.
השפה האוזבקית שייכת לקבוצת השפות הטורקיות.
יחד עם השפה האויגורית, היא שייכת למשפחת השפות הקרלוקיות.
לקבוצת השפות הקרלוקיות שבשפות הטורקיות קדמה השפה הקרלוקית שהתקיימה בין המאות ה-8 וה-15.
השפה האוזבקית היא תוצאה של אינטראקציה של שפות טורקיות עם השפות של הח'ווארזמים, הסוגדים, הבאקטרים והסאקים.
היווצרותה של השפה האוזבקית הייתה מורכבת, רבת פנים ולקחה מאות שנים.
שמות ותארים טורקיים נמצאו במסמכים באקטרייים של המאות ה-7 וה-8: קגאן, טפגליג אלטביר, טרחאן, טודון, השמות קוטלוג, טפגליג בילגה סבוק, קרה-טונגי, טונגספאר, שמות אתניים טורקיים: חלאץ', טורק.
בתקופה זו היוו הטורקים חלק מהאוכלוסייה המיושבת של באקטריה העתיקה.
המדען והאתנוגרף הח'ווארזמי, בירוני (973–1048), ביצירתו "אנדרטות של דורות קודמים", שנכתבה בח'ווארזם בסביבות שנת 1000, מציין את שמות החודשים בטורקית: אולוג-אוי, קיצ'יק-אוי, בירינצ'י-אוי, איקינצ'י-אוי, אוצ'ינצ'י-אוי, טורטינצ'י-אוי, באשינצ'י-אוי, אולטינצ'י-אוי, ייטינצ'י-אוי, סקיזינצ'י-אוי, טוקוזינצ'י-אוי, אונינצ'י-אוי.
עד המאה ה-10, פעלה שפה ספרותית בשושלת הקרא-ח'אנית, שהמשיכה את המסורות של טקסטים טורקיים עתיקים.
האסלאמיזציה של הקרא-ח'אנים ונתיניהם הטורקיים מילאה תפקיד גדול בהתפתחות התרבות הטורקית.
אחת הכרוניקות הראשונות של עידן השיבנידים היא "צ'ינגיז נאמה", שנכתב על ידי היסטוריון החצר אוטמיש-חאג'י.
כרוניקה זו נכתבה בצ'אגטאית (אוזבקית עתיקה) בשנת 1558 מטעם שיבאניד איש-סולטן (נהרג בשנת 1558).
הספר מבוסס על מסורות בעל פה שהיו קיימות בקרב האוזבקים הנודדים.
המחבר הסתובב הרבה ברחבי ח'ווארזם וקומניה, כך שהנרטיב שלו מבוסס בעיקרו על עדי ראייה.
הכרוניקה של אוטמיש-חאג'י שימשה במה חשובה בבית הספר ההיסטוריוגרפי הח'ווארזמי.
מאז המאה ה-9, כשהאסלאם התפשט והתחזק בקרב האוזבקים, הפך האלפבית הערבי לתפוצה רחבה.
היצירות הראשונות בשפה הטורקית עם גרפיקה ערבית נוצרו במאה ה-10. עד 1928, השפה האוזבקית הייתה מבוססת על האלפבית הערבי.
בשנת 1923 בוצעה רפורמה באלפבית על מנת להתאים אותו למבנה הפונטי של השפה האוזבקית.
בשנים 1928–1940 האלפבית הערבי הוחלף באלפבית הלטיני לשימוש באוזבקיסטן הסובייטית; בשנת 1940 הוחלף האלפבית הלטיני באלפבית הקירילי, ובשנת 1992 הוחלף מחדש באלפבית הלטיני באוזבקיסטן (אם כי בסדר ובהרכב מעט שונה).
כמה קבוצות של אוזבקים מאופיינות בדו-לשוניות.
למשל, בקרב האוזבקים באפגניסטן, הרוב, יחד עם האוזבקית, דוברים גם דארי.
מרבית האוזבקים הם מוסלמים סונים מהאסכולה החנפית, אך קיימים כאלה שלא משויכים לאסלאם.
בתקופת ברית המועצות הדת לא נשארה חשובה והוזנחה, אך כאשר ברית המועצות התפרקה התרחשה תחייה לדת.
תהליך זה נמשך עד למצב כיום, שבו 96.3% מאוכלוסיית אוזבקיסטן הם אוזבקים מוסלמים.
אוז'רוב (בפולנית: Ożarów) היא עיר קטנה במחוז אפטא בפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בפולין, על ציר הדרכים הראשי ורשה-ביטום, ובה כ-4,816 תושבים (2006).
בשנת 1569 נוסדה אוז'רוב וקיבלה מעמד של עיר מהמלך זיגמונט השני אוגוסט.
בשנת 1767 נהרס מרכז העיר בשריפה.
בשנת 1869 איבדה אוז'רוב את מעמדה כעיר עקב השתתפות תושביה במרד הפולני של 1863-1864.
בין השנים 1815-1915 הייתה אוז'רוב חלק מפולין הקונגרסאית שתחת שליטת רוסיה.
במרד של 1905 הייתה אוז'רוב מרכז להתנגדות פולנית לשלטון הרוסי, ושוב במלחמת העולם הראשונה, ב-1915. הרוסים שרפו את אוז'רוב, והעיירה נבנתה מחדש בין השנים 1916-1920.
המעסיק העיקרי באוז'רוב הוא מפעל בטון שהוקם ב-1972. הקמת המפעל הביאה לגידול אוכלוסייתה של העיירה.
בזכות התפתחות התעשייה והמסחר בעיר, שבה וקיבלה אוז'רוב בשנת 1988 מעמד של עיר.
המפעל הופרט ב-1995 ונרכש על ידי חברה אירית.
באוז'רוב קיים בית קברות יהודי שנהרס במלחמת העולם השנייה על ידי הגרמנים אך שופץ ב-2001.
במקום פעלה שושלת חסידית בשם אוז'רוב, אשר קיימת עד היום ומרכזה בבני ברק.
במלחמת העולם הראשונה סבלה הקהילה בעיר מהקוזקים ששמרו עליה בראשית המלחמה, ולאחר מכן מגייסות אוסטרו-הונגריה, שחייבו את היהודים בעבודות כפייה ובנטל מיסים כבד.
בעיר נוסדה אגודה ציונית בשם "בני ציון", אשר קיימה קורסים בעברית, ובשנת 1917 הוקמה בה ספרייה יהודית.
בשנות העשרים והשלושים פעלו בה מפלגות ציוניות, וכן סניפים של אגודת ישראל ושל הבונד.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיירה כ-3,200 יהודים.
הגרמנים כבשו את אוז'רוב בספטמבר 1939, ועם כניסתם לעיר ציוו על היהודים להתייצב בבית הספר היהודי, שם הוחזקו מספר שעות, תוך שהגרמנים יורים על הבניין באופן אקראי, ומתעללים בפומבי ברב הקהילה.
היהודים צוו לענוד סרט עם מגן דוד על זרועם ולהציב שלט עם המילה "יהודי" בפתח ביתם, ונאסר עליהם ללכת על המדרכות בעיר ולבוא במגע עם לא יהודים.
בתחילת 1940 החרימו הגרמנים את כל העסקים שבבעלות יהודים, ולאחר מכן, צוו היהודים לעבור לרובע נפרד בעיר.
היודנרט שהוקם בעיר נאלץ להעביר רכוש וכסף לגרמנים, ולספק עובדי כפייה, כאשר העונש על אי עמידה בכך היה מוות, לרבות של נשים וילדים.
בדצמבר 1940 הועברו לעיר כ-700 יהודים שגורשו מוולוצלאבק, ובמרץ 1941 הועברו אליה כ-100 ממגורשי וינה וכ-800 ממגורשי קילצה.
בינואר 1942 גודר הרובע היהודי, שאוכלוסייתו מנתה כ-4,500 נפשות, והפך לגטו סגור.
אהרון בודקו, יהודי שהצליח לצאת מהגטו ונתפס, הוצא להורג באופן פומבי.
בקיץ 1942 ריכזו הגרמנים בגטו עוד 1,349 יהודים ממחוז ראדום, והצפיפות והרעב בו גברו.
בסוף אוקטובר 1942 חוסל הגטו באקציה יחידה, ויהודיו הובלו ברגל לתחנת הרכבת בעיר, כאשר ילדים וזקנים שהתקשו בהליכה נורו למוות.
4,648 יהודים הועמסו על קרונות משא, בצפיפות של כ- 150 איש בכל קרון.
רכבת אחת פנתה לטרבלינקה, והשנייה למיידנק.
מעט היהודים שהושארו בעיר לאיסוף הרכוש בגטו נורו על ידי שוטרים אוקראינים, והושלכו לבארות.
מיד לאחר מכן הוכרזה העיר "נקייה מיהודים".
רק כ-60 יהודים בני העיר שרדו את השואה, ביניהם שהסתתרו או שהסתירו את יהדותם כמו מרים וינטר.
אוז"ה הוא ארגון הומניטארי יהודי, שסייע למאות ילדים, פליטים יהודים מצרפת וממדינות אחרות באירופה.
הוא הוקם ב-1912 כארגון בריאות יהודי, ובמהלך מלחמת העולם השנייה הציל על פי הערכות, יותר מ-5,000 ילדים מאיום ההשמדה הנאצי.
הארגון פעל בעיקר במהלך התקופה שלאחר הכיבוש הגרמני של צרפת והקמת צרפת של וישי.
הארגון הוקם בשנת 1912 בסנט פטרסבורג שברוסיה על ידי רופאים, כדי לעזור לחברים נזקקים באוכלוסייה היהודית.
הוא נקרא Obshchetsvo Zdravookhraneniya Yevreyiev ("ארגון להגנה על בריאותם של יהודים", ובקיצור- OZE).
בשנת 1923 מרכז הארגון עבר לברלין, תחת נשיאותו הסמלית של אלברט איינשטיין.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, העבירו אותו שוב, הפעם לצרפת, שם הוא נקרא Œuvre de Secours aux Enfants ("מפעל הסיוע לילדים", ובקיצור - OSE).
עם הכרזת המלחמה בספטמבר 1939, נאלץ הארגון להתמודד עם שטף פליטים שזרם לצרפת ולחשוב מחדש על הפעילות החברתית שלו, בהתאם למצב הפוליטי במדינה.
לצרפת הובאו ילדים פליטים מגרמניה הנאצית.
ילדים אחרים הגיעו בעצמם או הובאו על ידי קרובי משפחה, ואוז"ה הפך למקלט לילדים יהודים מגרמניה ומאוסטריה שהפכו להיות "נתיני אויב".
בתחילת המלחמה הקים הארגון בתי ילדים (המכונים גם "ארמונות").
בבתים אלה שהו ילדים יהודים בגילים שונים, כולל תינוקות, שהוריהם נשלחו למחנות ריכוז נאציים או נהרגו.
עד מאי 1939 בתי הילדים של אוז"ה החזיקו יותר מ-200 ילדים פליטים.
בין בתי ילדים אלה היו בתי הילדים בטירת שאבאן שבסן-פייר-דה-פורסאק , במרכז צרפת, בהנהלתו של פליקס שברייה, וכן בשאמוני ובאיזיו.
הילדים חונכו והוכשרו בהתאם לגילם.
כדי להכין את הילדים לסכנות אפשריות בעתיד, הקדישו מורי הארגון תשומת לב מיוחדת לכישורי הישרדות וחינוך גופני.
ב-14 בתי הילדים הזמניים (הארמונות) שקמו בתחילת המלחמה, הן החילוניים והן הדתיים, החלו לקיים חינוך מקצועי בשיתוף עם רשת אורט וכן פעילויות פנאי וספורט.
נערכו תחרויות ספורט מאורגנות בתוך הבתים ובין הבתים, כדי למנוע מהילדים חיים של לחץ והסתגרות ולהתכונן לעתיד.
לאחר הבליץ הגרמני על צרפת במאי 1940, אוז"ה צריך היה לארגן את הפינוי של ילדים מאזור פריז כדי להגן עליהם מפגיעות.
בחודשים יוני וספטמבר 1941, יצאו בהנהגתה של אנדרה סלומון שלושה משלוחים שהביאו 350 ילדים מבתי אוז"ה לארצות הברית דרך מרסיי.
לאחר מכן הם טופלו בחסות הוועדה לטיפול בילדים אירופיים ונעזרו באגודת הידידים (הקווייקרים).
כמעט כל הורי הילדים האלה נרצחו מאוחר יותר על ידי הנאצים.
פעילות ההצלה של סלומון המשיכה גם בשנים הבאות, כשהשתתפה בהברחת ילדים לשווייץ ולספרד הנייטרלית.
בתחילת 1942, בשיתוף עם אוז'י"ף (האיחוד הכללי של יהודי צרפת), אוז"ה עבר בהדרגה מעבודה פילנתרופית למשימה של התנגדות הומניטרית.
המצב היה שונה באופן קיצוני מאזור אחד למשנהו בהתאם לתנאים של הכיבוש.
עם זאת, תחושת סכנה והצורך להתפזר ולהסתיר את הילדים באופן מלא הופיעה רק לאחר מצוד היהודים הזרים ב-16 ו-17 ביולי 1942 באזור הכיבוש הצפוני (בעיקר מצוד ולודרום ד'היב בפריז), וב-26 באוגוסט באזור הדרומי של משטר וישי.
ב-11 בנובמבר 1942 נכנסו הגרמנים לאזור וישי והחליפו את ממשלת וישי.
יהודים החלו לעזוב את אזור החוף.
בתגובה לכך פתח הארגון מרכזים בלימוז', ניס, מז'ב, סן-ז'רווה ושאמברי.
בטולוז פאו וליון, צוותים כיסו את הטיפול במרכזים שבסביבה.
פשיטות של הגסטפו בשנים 1943–1944 הובילו למספר רב של מעצרים.
בסך הכל, אוז"ה גייס יותר מ-25 רופאים וחמישים עוזרים.
מרכז הניהול של הארגון עבר לאזור האיטלקי בשאמברי, כשהמטה בז'נבה דאג להשגת הכסף הדרוש למימון כל הפעולות, שהגיע בעיקר מארגון הג'וינט האמריקאי.
במהלך שנת 1942 החלה המשטרה לבצע גירושים מבתי היתומים למחנות הריכוז הנאציים, ואוז"ה ייסד רשת מחתרתית על מנת להבריח את הילדים למדינות נייטרליות.
לאחר "ליל וניסיה" (ליד ליון) באוגוסט 1942, שבמהלכו 108 ילדי אוז"ה ניצלו מכיבוש וגירוש, יוסף וייל הסתייע במהנדס היהודי-צרפתי ז'ורז' גארל כדי לארגן רשת חשאית של נתיבי בריחה לילדים, הידועה כ"חוג גארל" על שם העומד בראשה.
למרות קשיים רבים, הרשת כיסתה ארבעה אזורים עיקריים של דרום וישי (למעט אזור ניס), והייתה מבצעית עד קיץ 1943.
כל אזור פעל בנפרד והיה אוטונומי, בניהולו של מנהל האזור.
ז'ורז' גארל תיאם הכל מליון, ארגן את התשתית הטכנית (מסמכים מזויפים, מקומות מחבוא, שיירות), וניהל קשרים עם כל החברים ברשת.
תוך כדי תנועה, הוא קיבל החלטות פוליטיות, ערך ביקורים באזורים וארגן כספים כדי להתגבר על מעצרים.
אורגנו משפחות, מנזרים ופנימיות להסתרת ילדי אוז"ה.
הדבר נעשה באמצעות קשרים אישיים עם הארכיבישוף של טולוז, ז'יל-ז'רו סאלייז', ובאמצעות פעילים ברשת היהודית והלא יהודית.
סגירתם הסופית של כל בתי הילדים לקחה יותר משנה.
הברחת ילדי אוז"ה לשווייץ החלה באפריל 1943, בעקבות משא ומתן עם הרשויות השווייצריות להגעתם של ילדים ללא ליווי.
כמה מבריחים שעבדו ישירות עם הארגון הוקצו למטרה זו.
נבחרו ילדים פגיעים במיוחד שנשלחו לבתים חדשים באזור נפת שבלה, או בקבוצות של 6 עד 10 ילדים לשווייץ.
באוגוסט 1943, מספר פלוגות ההברחה הוגדל ממרכזי מגורי הפינוי בסן-ז'רווה ומז'ב .
בספטמבר 1943, עם הדיפת הגרמנים לאזור האיטלקי, המשימה הפכה לקשה יותר.
ארגון פלוגות ההברחה לשווייץ הופקד בידי ז'ורז' לואנז'ה.
לאחר מעצרים רצופים של אנשי הארגון מנובמבר 1943 ועד מרץ 1944, הברחת הילדים כמעט נעצרה.
במרץ 1944 היא התחדשה בקצב מואץ, שבוצע במשותף על ידי אוז"ה, "השישית" (תנועת הנוער EIF) ותנועת הנוער הציונית (MJS).
לאחר מעצרם של כל מנהיגי אוז"ה ואוז'י"ף בשאמברי בפברואר 1944, נדרש הארגון לרדת למחתרת מוחלטת.
הארגון החליט לסגור את בתי הילדים האחרונים וגם את כל המרכזים והמשרדים שלו.
אוז"ה המשיך להתקיים באמצעות מפגשים תקופתיים בליון, ברנה בורל או בקרונות רכבת.
לאחר שחרור צרפת בשנת 1944, הארגון המשיך את עבודתו.
הוא פתח מחדש את בתי-הילדים כדי לקלוט ילדים שהוריהם נספו וילדים ששרדו את מחנות הריכוז.
לאחר מכן החל הארגון לפזר את הילדים שבטיפולו.
הילדים נשלחו לבתים בצרפת או לארצות אחרות, כולל ארץ ישראל וארצות הברית.
אחד מהבתים בצרפת שהיה בשימוש הארגון לאחר המלחמה ואליו הובאו "ילדי בוכנוואלד" הוא הארמון Château d'Ambloy שהיה בבעלות משפחת מרצבך בכפר אמבלואה בחבל לואר-א-שר .
הד"ר יוסף שתקאי היה ממיסדי ארגון אוז"ה בישראל.
ב-1950, הגיע משווייץ לארצות הברית, ד"ר הנס קליי חבר במועצה המנהלת של אוז"ה בשווייץ שהיה גם אחד ממנהיגי הקהילה היהודית השווייצרית.
דר קליי מכריז שם שעיקר הפעולות של אוז"ה הם התוכנית שלו בצפון אפריקה ופעילויות בישראל.
כמו כן הדגיש שהפעילויות באירופה בעיקר בצרפת ואיטליה נשארות חלק חשוב של עבודת הארגון.
הוא סקר את פעולות הארגון בישראל להבטחת שירותי בריאות לעולים החדשים שמגיעים לישראל ובעיקר לילדים.
בשנת 1951 הפך אוז"ה לעמותת צדקה.
כיום היא מעסיקה 650 עובדים ומעל ל-100 מתנדבים.
העמותה ממשיכה למלא את המשימה של סיוע רפואי-חברתי בשישה תחומים עיקריים: ילדים, בריאות, נכים, קשישים, זיכרון ופעולה בינלאומית.
הארגון תומך בילדים ובני נוער במצוקה, באנשים עם מוגבלויות, קשישים עם מחלת אלצהיימר ובניצולי השואה בהתאם ל"ערכים יהודיים-הומניסטים".
אָוותַּנְדִּיל ר'וֹר'וֹבֵּרִידזֶה (בגאורגית: ავთანდილ ღოღობერიძე; ברוסית: Автандил Николаевич Гогоберидзе; 3 באוגוסט 1922 – 20 בנובמבר 1980) היה שחקן כדורגל גאורגי בתקופת ברית המועצות; הוא שיחק בעמדת חלוץ; אחרי סיום קריירת המשחק פנה לקריירת אימון.
אוותנדיל ר'ור'וברידזה נולד בשנת 1922 בעיר סוחומי, בירת חבל אבחזיה שבמערב גאורגיה; קבוצת הבוגרים הראשונה שבה שיחק, הייתה "פישֵוויק" סוחומי (1939); בשנת 1940 עבר לדינמו סוחומי, אך עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות בשנת 1941 הפסיק לשחק.
בשנת 1945, בתום מלחמת העולם השנייה, החל ר'ור'וברידזה לשחק בדינמו טביליסי, שבמדיה הופיע במשך 17 עונות; בסך הכול, הוא שיחק במדי הקבוצה ב-344 משחקים והבקיע 128 שערים לזכותה.
בשנת 1951 נכלל ברשימת 11 המצטיינים של עונת האליפות בברית המועצות.
ב-11 במאי 1952 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ברית המועצות; היה זה במשחק ידידות ביתי מול נבחרת פולין, שהסתיימה בהפסד סובייטי בתוצאה 1:0; הופעתו הראשונה במשחק רשמי של הנבחרת הסובייטית התקיימה ב-6 ביולי של אותה שנה במשחק הפסד (2:1) לנבחרת בולגריה באולימפיאדת הלסינקי.
ב-8 בספטמבר 1954 הבקיע את שערו היחיד במדי נבחרת ברית המועצות – במשחק ידידות מול שוודיה, שבה הסובייטים ניצחו בתוצאה 0:7. ב-26 בספטמבר 1954 ערך ר'ור'וברידזה את הופעתו האחרונה במשחק ידידות של נבחרת ברית המועצות; היה זה במשחק תיקו (1:1) מול הונגריה.
בסך הכול, ר'ור'וברידזה הופיע בשלושה משחקים רשמיים ושלושה משחקים בלתי-רשמיים של הנבחרת הסובייטית והבקיע שער יחיד לזכותה.
בשנים 1961–1962 אימן ר'ור'וברידזה את דינמו טביליסי, ואילו בשנים 1963–1965 היה מנהלהּ; בשנת 1964, תחת ניהולו, הקבוצה הגאורגית זכתה לראשונה באליפות ברית המועצות; באותה שנה פרסם ספר על הקריירה שלו.
בשנים 1966–1967 אימן את לוקומוטיב טביליסי, ששיחקה בליגת המשנה של ברית המועצות.
ב-1967 נקלע לתאונת דרכים קשה, שבעקבותיה רותק למיטה ואיבד את יכולת הדיבור.
ר'ור'וברידזה זכה בחייו בשני פרסים ממלכתיים: תואר אמן ספורט נכבד של ברית המועצות (1951) ועיטור הדגל האדום של העמל (1957).
אוותנדיל ר'ור'וברידזה מת בשנת 1980 בטביליסי; נכון לשנת 2014 הוא ניצב במקום ה-19 במועדון המבקיעים של גריגורי פדוטוב, עם 143 שערים (המועדון הלא-רשמי מהווה רשימת דירוג של כדורגלנים סובייטים ורוסים, שהבקיעו 100 שערים ויותר במשחקים רשמיים בכול המסגרות).
נכלל ברשימת 11 המצטיינים של ליגת העל הסובייטית: 1951
אוז'נדוב (בפולנית: Urzędów) הוא כפר במחוז קרשניק שבפרובינציית לובלין שבפולין, בו שכנה עד השואה קהילה יהודית.
בכפר עובר נהר הנקרא על שם היישוב, והוא שוכן על הדרך הראשית שבין קרקוב ולובלין.
ראשיתו של היישוב בתחילת המאה ה-14. בשנת 1405 הוענק ליישוב מעמד עירוני עם זכויות מגדבורג.
היישוב שימש כמרכז אזורי לכפרים בסביבתו, ובמהלך המאה ה-17 נשרף בהתקפה של חיל הקוזקים של חמלניצקי, ולאחר מכן בהתקפה של גייסות השוודים.
רבים מהיישוב תמכו במרד הפולני בשנת 1863, ולאחר דיכויו על ידי הרוסים, בוטל מעמדו של היישוב כעיירה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, ביולי 1915, נשרפו בתי הכפר כתוצאה מהקרבות שהתחוללו בסביבותיו בין צבאות רוסיה וגרמניה.
בכתב הייסוד של העיירה משנת 1405 נאסר על יהודים להתיישב בה.
האזכור הראשון לישיבת יהודים ביישוב הוא במחצית הראשונה של המאה ה-18, ובזמן כהונתו של אוגוסט השלישי מלך פולין, פנו אליו תושבי היישוב הנוצרים בטענה שבישיבת יהודים במקום יש כדי לקפח את פרנסתם.
יישוב יהודי של ממש התפתח באוז'נדוב רק בשנת 1862, עם ביטול האיסור על ישיבתם במקום.
מקצתם קנו אדמות בכפר ובסביבתו, ורוב יהודי הכפר התפרנסו ממסחר בתוצרת חקלאית.
בשנת 1905 הוקם בכפר בית כנסת, ובשנת 1907 הוכרה הקהילה בכפר כקהילה עצמאית.
ראש ועד הקהילה בשנים 1930-1928 היה מאיר גולדהאר, ובתקופה שבין שתי מלחמות העולם הוקם בכפר בית כנסת חדש בנוי אבן.
לקהילה שבכפר השתייכו גם כ-150 יהודים תושבי כפרים סמוכים.
בשנים 1913-1907 כיהן ברבנות הכפר הרב יעקב וארום.
אחרי מלחמת העולם הראשונה מילא תפקיד זה הרב יוסף גלרנטר, ומשנת 1923 עד 1937 כיהן בתפקיד הרב אברהם ויינשטוק.
בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 פיתחו יהודי הכפר פעילות פוליטית, בעיקר ציונית.
בין היתר, נפתחה בכפר ספרייה ציבורית קטנה, והתקיימו בו שיעורי ערב בעברית.
כמו כן, פעל בכפר סניף של אגודת ישראל.
בשנות השלושים סבלו יהודי הכפר ממספר אירועים אנטישמיים, בין אם בתקיפת רוכלים יהודים בכפרי הסביבה, ובין אם בחרם על חנויותיהם.
בספטמבר 1939 נכבש הכפר בידי הגרמנים, אך הם לא ישבו במקום דרך קבע, והפקידו את השלטון המקומי בידי הפולנים.
היהודים אולצו לשאת סרט מגן דוד על הזרוע, וילדיהם הורחקו מבתי הספר בכפר.
בשנת 1940 הגיעו לכפר מספר משפחות יהודיות שנמלטו מורשה, ובשנת 1941 הגיעו אליו פליטים יהודים נוספים ממערב פולין.
בספטמבר 1941 היו בכפר כ-400 יהודים.
באותו החודש הועברו 25 צעירים יהודים מהכפר למחנה העבודה ינישוב.
בראשית אוקטובר אותה השנה הועברו לכפר יהודים מכפרי הסביבה, מונבולניצה, וכן מגורשים מווינה, ומספר היהודים במקום הגיע ל-549. בסתיו 1942 הגיעו לכפר גם כמה מיהודי סנדומייז'.
באוקטובר 1942 גורשו יהודי הכפר לגטו קרשניק, והכשירים לעבודה הועברו למחנה העבודה בודזין.
ממקומות אלו גורשו בנובמבר 1942 למחנה ההשמדה בלז'ץ.
בית העלמין היהודי בעיירה, ששכן מדרום לשוק, נפתח ככל הנראה בשנת 1910. בימי מלחמת העולם השנייה ולאחריה הושמד לחלוטין.
בשנת 1993 נחנכה באתר שבו שכן בית העלמין אנדרטה לזכר יהודי הכפר, ובשנת 2012 נמצאה מחוללת.
אוז'וונטיס (בליטאית: Užventis ); ביידיש: אוז'וונט) היא עיירה על גדות הנהר ונטה ברשות המקומית קלם.
באוז'וונט התקיימה קהילה יהודית קטנה, וחלק מרבניה התפרסמו ברחבי ליטא.
ב-1897 נמנו בה 300 יהודים, 35% מן האוכלוסייה הכללית, לאחר מלחמת העולם הראשונה הצטמצמה הקהילה עוד, ובסקר שנערך ב-1923 נמנו בה רק 173 נפש.
יהודי העיירה נרצחו בו' באב ה'תש"א, 30 ביולי 1941 ביער פאשילווה, המרוחק כ-3 ק"מ מהעיירה.
הרב יעקב מרדכי דינזון - מחבר "שארית יעקב"
הרב שלמה נתן קוטלר (עד תרנ"ט, 1889)
אוזאן טופאן (בטורקית: Ozan Tufan; נולד ב-23 במרץ 1995 בבורסה שבטורקיה) הוא כדורגלן טורקי המשחק בעמדת הקשר בטרבזונספור.
לעיתים משחק גם כמגן ימני וכקשר כנף ימני.
הוא גדל במחלקת הנוער של בורסאספור, קבוצת הכדורגל המקומית.
ב-19 במאי 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הטורקית, כשנכנס כמחליף 11 דקות לסיום במשחק נגד גנצ'לרבירליגי שנגמר בתוצאה 2-2 במסגרת המחזור ה-34 והאחרון.
בעונת ערך 8 הופעות בקבוצה, מתוכן 6 הופעות רצופות במחזורי הסיום של העונה.
בעונה שלאחר מכן הפך לשחקן הרכב קבוע וערך 32 הופעות, בעוד שבשני המשחקים הנותרים לא היה רשאי לשחק בשל הרחקות מצבירת כרטיסים צהובים.
ב-7 בדצמבר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה, כשהבקיע את השער הרביעי בניצחון 1–5 נגד קסימפשה.
לקראת עונת חתם טופאן בפנרבחצ'ה.
ב-23 באוגוסט 2015 ערך את הופעות הבכורה שלו בקבוצה, כשנכנס 11 דקות לסיום בתיקו 1-1 נגד ריזספור במסגרת המחזור השני.
טופאן שיחק בנבחרות הצעירות של טורקיה.
הוא זכה יחד עם נבחרת טורקיה עד גיל 19 במדליית כסף במשחקי הים התיכון 2013 שנערכו במרסין שבטורקיה.
נבחרת טורקיה עד גיל 19
מדליית כסף במשחקי הים התיכון: מרסין 2013
אוזאסקו (בפורטוגזית: Osasco) היא עיר במדינת סאו פאולו, ברזיל, והיא חלק מהמטרופולין של העיר סאו פאולו.
העיר היא בין הערים הצפופות ביותר בברזיל, ודומה ברמת צפיפותה לערים טוקיו וניו יורק.
אוזאסקו נחשבת למרכז העירוני העיקרי של החלק המערבי של סאו פאולו רבתי ובשנת 1989 הפכה גם למקום מושבה של הבישופות הקתולית של אוזאסקו.
המוטו של העיר הוא "Urbs labor", ביטוי לטיני שפירושו "עיר העבודה".
אוזאסקו נוסדה במאה ה-19, על ידי המהגר האיטלקי אנטוניו ג'וזפה אגו (שעל שמו קרוי רחוב ראשי בעיר).
אגו הגיע מן הקומונה אוזאסקו בחבל פיימונטה באיטליה וקרא ליישוב החדש על שמה של אוזאסקו האיטלקית.
היישוב התפתח ותוך זמן קצר נבלע על ידי העיר סאו פאולו והפך לרובע שלה.
בעשורים הראשונים של המאה ה-20 הגיעו לאוזאסקו מהגרים איטלקים, ספרדים, פורטוגזים, גרמנים, אירים ויפנים, וסוחרים ממוצא ארמני, לבנוני ויהודי תרמו לפיתוח הכלכלי של אוזאסקו.
ב-19 בפברואר 1962 אוזאסקו הפכה לעיר בפני עצמה לאחר הצבעה בקרב התושבים.
כמו כמעט כל הערים של מדינת סאו פאולו, האקלים באוזאסקו הוא סובטרופי.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא סביב ה-18 מעלות צלזיוס, כאשר החודש הקר ביותר הוא יולי, אז הטמפרטורות מגיעות לכ-12 מעלות, ופברואר הוא החם ביותר, אז הטמפרטורות יכולות להגיע לאזור 30 מעלות.
כמות המשקעים השנתית היא סביב 1,400 מ"מ.
אוזאן פלסי היא במאית, תסריטאית ומפיקת קולנוע, ממרטיניק, הודו המערבית הצרפתית.
היא בולטת על היותה האישה השחורה הראשונה שביימה סרט עבור אולפן הוליוודי גדול (MGM), "עונת יובש לבנה" (1989), כמו כן, היא האישה היחידה שביימה את מרלון ברנדו בסרט, לאחר שהחזירה אותו למסך תשע שנים לאחר פרישתו.