tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמאה רומנים מתגוררים במדינה, ורובם מתגוררים בשטח הפדרלי של קואלה לומפור ובמדינת סלנגור.
רומניה מחזיקה במלזיה שגרירות בקואלה לומפור.
מלזיה מחזיקה ברומניה שגרירות בבוקרשט.
יחסי מלזיה–קובה הם יחסי החוץ בין קובה למלזיה.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו ב-6 בפברואר 1975. קובה פתחה את שגרירותה בקואלה לומפור ב-1997, בעוד שמלזיה פתחה את שגרירותה בהוואנה בפברואר 2001. שתי המדינות חברות ב-G77, המדינות הבלתי-מזדהות והאו"ם.
קאסה קובה במלאקה, שנבנתה בשנת 2007 ביוזמת השגרירות הקובנית במלזיה, היא גלריה לאמנות המוקדשת ליצירות של אמנים קובנים.
הגלריה ממוקמת בבניין שהיה בעבר מעון קצין ממשל בכיר במלאיה הבריטית.
בשנת 2001 קיבלה קובה מסגרת אשראי לשמן דקלים בסך 10 מיליון דולר לרכישת 35,000 טון שמן דקלים במסגרת תוכנית האשראי והסדר תשלום של שמן דקלים (POCPA).
שתי המדינות משתפות פעולה בתחום הביוטכנולוגיה בתחום המחקר והייצור של חיסונים.
ממשלת קובה העניקה מלגות לסטודנטים מלזים להמשך לימודי הרפואה ומדעי הרוח בקובה.
עד 2014, היחסים היו מוגבלים לביוטכנולוגיה ותרבות, ולכן קובה הודיעה על עניינה להרחיב את היחסים עוד יותר כלפי תחומים אחרים כגון בריאות, תיירות וחינוך.
בשנת 2016, הצד המלזי גם ביקש להרחיב את יחסיו הבילטרליים בהזמנה של חברות קובניות להשתתף בתערוכות מרכזיות שמארגנת המדינה מדי שנה ואישר את עמדת מלזיה נגד המצור הכלכלי לאומה הקריבית.
בשנת 2018, קובה הגישה את הזמנתם למלזיה לבחון את האפשרות לייצר חיסונים קובניים במדינה.
יחסי מלזיה–קניה הם יחסי החוץ בין קניה למלזיה.
קניה מחזיקה במלזיה שגרירות בקואלה לומפור מאז 1996. מלזיה פתחה שגרירות בניירובי בשנת 2005. שתי המדינות חברות בחבר העמים הבריטי.
כבר בשנת 1964 שיגרה מלזיה את לי קואן יו בשליחות דיפלומטית לקניה במטרה לחזק את היחסים.
ביקורים רמי דרג נמשכו עד המאה ה-21. בשנת 2007, ראש הממשלה המלזי, עבדאללה אחמד בדאווי, נפגש עם נשיא קניה, מוואי קיבאקי.
בפגישה נחתמו שני מזכרי הבנות, הקובעים הסכם למלזיה לסייע לקניה בפרויקטים של תשתיות כולל בניית כבישים.
רמות הסחר בין שתי המדינות הן מתונות בלבד, כאשר מלזיה מייצאת יותר לקניה מאשר קניה מייצאת בתמורה.
בשנת 2011 הצהיר סגן נשיא קניה, קאלונזו מוסיוקה, כי ארצו מעוניינת ללמוד ממלזיה על תקשוב ופיתוח תשתיות.
בשנת 2014, הסחר הדו-צדדי הסתכם בשווי 75.096 מיליארד שילינג קנייתי (742.5 מיליון דולר) 3.143 מיליארד רינגיט מלזי.
קניה ייצאה סחורות בשווי 556 מיליון שילינג קנייתי (5.5 מיליון דולר).
23.7 מיליון רינגיט מלזי למלזיה.
מלזיה ייצאה סחורות בשווי 74.54 מיליארד שילינג קנייתי (737 מיליון דולר) 3.18 מיליארד רינגיט מלזי באותה שנה.
הייצוא העיקרי של קניה למלזיה היה: תה, מוצרי טקסטיל, מוצרי טבק, ירקות, פירות ואגוזים.
הייצוא העיקרי של מלזיה לקניה היה: שמן דקלים, נפט, רהיטים, פריטי הלבשה ואביזרי לבוש, ציוד תקשורת, מוצרי אלקטרוניקה וחשמל, מכונות תעשייתיות, דוודי אדים וצמיגי גומי.
ב-26 בנובמבר 2006 חתמה רשות פורט קלנג על הסכם נמל עם רשות הנמלים בקניה.
יחסי מלזיה–פרו הם היחסים הבילטרליים בין מלזיה לפרו.
ב-11 באוקטובר 1995 ביקר ראש ממשלת מלזיה מאהאטיר מוחמד באופן רשמי בפרו.
מוחמד אמר ששתי המדינות צריכות לשאוף לשיתוף פעולה כלכלי מוחשי, קשרי מסחר ויחסים פוליטיים ותרבותיים חמים יותר.
המדינות שואפות לשפר את יחסיהן במגוון תחומים, דוגמת תיירות, בריאות, מדע וטכנולוגיה, אנרגיה, חינוך ועוד.
לפרו יש שגרירות בקואלה לומפור.
יחסי מלטה-קפריסין הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מלטה לבין רפובליקת קפריסין.
שתי המדינות הן מדינות אי בים התיכון וכן חברות באיחוד האירופי ובחבר העמים הבריטי.
בין ההוספיטלרים לבין תושבי קפריסין היו יחסים ידידותיים היסטורית, ההוספיטלרים עברו בקפריסין בדרך מישראל חזרה למלטה.
חלקם השתקעו שם, והכוח המשתקע הפך לכוח משפיע בים התיכון.
היחסים הפוליטיים בין שתי המדינות קרובים בזכות קווי הדמיון בין שתי המדינות (היסטורית, כלכלית ואזורית).
במאי 2004 שתי המדינות נכנסו יחד לאיחוד האירופי.
בשנת 2005 הבטיח הנציב העליון של מלטה לקפריסין סייבור ג'ון בלזן כי ארצו תתמוך בכל הצעדים שתעשה רפובליקת קפריסין נגד הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין, על מנת לאחדה מחדש.
שר החוץ הקפריסאי, מרקוס קיפריאנו שוחח בשנת 2008 עם נשיא מלטה על נושאי חוץ רבים.
קיפריאנו התקבל על ידי נשיא מלטה במסגרת ביקורו במדינה ביולי 2008. הנושא העיקרי בו עסקו קפריסין ומלטה בביקור היה הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
מלטה גינתה את ישראל במגוון תחומים וקפריסין הגיבה בצורה רפה יותר.
בביקור סוכם כי עד שהשגרירות המלטזית בישראל תוקם, מלטה תיוצג בישראל באמצעות שגרירות קפריסין בתל אביב.
שתי המדינות החליטו כי הן יחלקו גם משרד דיפלומטי ברמאללה.
מלטה אינה מיוצגת בקפריסין בדרג השגרירות אלא באמצעות שגרירותה באתונה, בירת יוון.
מלטה מיוצגת בקפריסין בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה כללית שהיא מחזיקה בלימסול.
קפריסין אינה מיוצגת במלטה בדרג השגרירות אלא באמצעות שגרירותה ברומא, בירת איטליה.
יחסי מלטה-פנמה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מלטה לבין הרפובליקה של פנמה.
מלטה אינה מיוצגת בפנמה בדרג השגרירות אלא באמצעות השגרירות שהיא מחזיקה בבוגוטה, בירת קולומביה.
מלטה מיוצגת בפנמה בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה שהיא מחזיקה בפנמה סיטי, בירת המדינה.
פנמה אינה מיוצגת במלטה בדרג השגרירות אלא באמצעות השגרירות שהיא מחזיקה ברומא, בירת איטליה.
פנמה מיוצגת במלטה בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה שהיא מחזיקה בוולטה, בירת המדינה.
בשנת 2016 ייצאה מלטה לפנמה סחורה בשווי 328 אלף דולר אמריקאי.
הסחורה כללה בעיקר אוכל, כאשר חלק ארי ממנו היה מים בטעמים, אורז, ודגנים אחרים.
חלק ארי אחר של הסחורה היה ציוד מדעי ותרופות, שמלטה ייצאה למדינה המתפתחת שבאמריקה הצפונית.
החלק השלישי הגדול ביותר בסחורה היה הנפט.
באותה השנה ייצאה פנמה למלטה סחורה בשווי 17 אלף דולר אמריקאי בלבד, חלק הארי שלה היה מחשבים ואלקטרוניקה, החלק השני בגודלו היה טבק מגולגל (סיגריות).
יוצאה גם חליפה אחת לנשים וחלקי פלסטיק ממוחזר.
יחסי מלטה-סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת מלטה לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
בין המדינות נחתמו חמישה הסכמים דיפלומטיים:
הסכם בדבר כינון היחסים הקונסולריים הרשמיים בין המדינות - 17 בדצמבר 1981
הסכם בדבר כינון היחסים הדיפלומטיים בין המדינות - 17 ביולי 1995
חידוש ההסכם בדבר מניעת כפל מס - 10 בספטמבר 2009
הסכם בדבר שיתוף הפעולה הבריאותי - 28 באפריל 2016
בשנת 2016, שווי הסחורה שיוצאה מסן מרינו למלטה הגיעה לסך 639 אלף דולר אמריקאי והיא כללה מוצרי שיער, אבקת קקאו, מים בטעמים, רהיטים, נייר טואלט ועוד.
באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה ממלטה לסן מרינו הגיעה לסך 10.7 אלף דולר אמריקאי והיא כללה ציוד בחינה.
בשנת 2014, שווי הסחורה שיוצאה מסן מרינו למלטה הגיעה לסך 158 אלף דולר אמריקאי והיא כללה בגדים לנשים, אבקת קקאו, פסנתרים, מכונות כביסה ועוד.
באותה שנה, מלטה לא ייצאה אף סחורה לסן מרינו.
סן מרינו מיוצגת במלטה על ידי קונסוליה כללית בולטה, בירת מלטה.
מלטה מיוצגת בסן מרינו על ידי קונסולית כבוד בסן מרינו, בירת סן מרינו.
יחסי מלטה–קנדה הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת מלטה לבין קנדה.
היחסים שבין מלטה לקנדה כוננו מספר ימים לאחר עצמאותה של מלטה, ב-21 בדצמבר 1964. על פי משרד החוץ הקנדי היחסים הם "יחסים המבוססים על חיבור לערכים דמוקרטיים משותפים".
אזרחי קנדה יכולים להיכנס למלטה באופן חופשי, ללא אשרה, לתקופה של עד תשעים ימים.
מן הצד השני, גם אזרחי מלטה יכולים להיכנס לקנדה באופן חופשי וללא אשרה, לתקופה של עד שישה חודשים.
מלטה שיחקה תפקיד מפתח וסיפקה בסיסים לחיילים הקנדיים מלחמת האזרחים בלוב במרץ 2011.
היחסים שבין העמים הם חזקים, עם אוכלוסייה קנדית-מלטזית משמעותית (42,000 לפי מפקד האוכלוסין הקנדי לשנת 2016).
ריכוז המלטזים בטורונטו הוא אחד מריכוזי המלטזים (דיאספורה) הגדולים ביותר בעולם.
קנדה ומלטה חתמו על מספר הסכמים דיפלומטיים משותפים:
הסכם דיפלומטי בין רפובליקת מלטה לקנדה בנושא השקעות (1982)
הסכם דיפלומטי בין רפובליקת מלטה לקנדה בנושא מס (1987)
הסכם דיפלומטי בין רפובליקת מלטה לקנדה בנושא ביטחון חברתי (1992)
הסכם דיפלומטי בין רפובליקת מלטה לקנדה בנושא הפקת סרטים (1995)
הסכם דיפלומטי בין רפובליקת מלטה לקנדה בנושא יחסים אודיו-ויזואליים (1997)
מלטה אינה מיוצגת בקנדה בדרג השגרירות, אלא באמצעות שגרירותה בוושינגטון די.
סי., בירת ארצות הברית הסמוכה, אותה האמינה על קנדה.
מלטה מיוצגת בקנדה בדרג הקונסולרי באמצעות חמש קונסוליות בערים: סנט ג'ונס, אדמונטון, ונקובר, מונטריאול, וטורונטו.
קנדה אינה מיוצגת במלטה בדרג השגרירות, אלא באמצעות שגרירותה ברומא, בירת איטליה הסמוכה, אותה האמינה על איטליה.
קנדה מיוצגת במלטה בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה שהיא מחזיקה בולטה, בירת המדינה.
יחסי מלטה–קזחסטן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מלטה לבין רפובליקת קזחסטן.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים והמלאים שבין רפובליקת מלטה לבין רפובליקת קזחסטן כוננו ב-4 בפברואר 1993. באוגוסט 2013 מינתה מלטה שגריר לא תושב לקזחסטן.
מן הצד השני ב-2017 מינתה קזחסטן שגריר לא תושב למלטה, השגריר הוא תושב רומא, בירת איטליה ושגריר קזחסטן גם בה.
ב-2015 הסתכם הסחר הכולל שבין קזחסטן לבין מלטה בשווי של 592.4 מיליון דולר אמריקאי.
ב-2015 עמד הייצוא הקזחי למלטה על 591.7 מיליון דולר אמריקאי ומן הצד השני עמד הייבוא הקזחי ממלטה על 700,000 דולר אמריקאי.
ב-5 בנובמבר 2015 נפגשו בלוקסמבורג שרי החוץ של שתי המדינות.
מלטה אינה מיוצגת בקזחסטן, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
מלטה מינתה שגריר לא תושב לקזחטסן.
קזחסטן אינה מיוצגת במלטה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
קזחסטן מינתה שגריר לא תושב למלטה.
יחסי מלטה–ספרד הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מלטה לבין ממלכת ספרד.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מלטה לבין ממלכת ספרד כוננו ב-1977. שתי המדינות הן חברות מלאות ב ובאיחוד מדינות הים התיכון.
ב-2009 נשלחה קבוצה ממשטרת ספרד למלטה על מנת להילחם בהגירה הבלתי חוקית למלטה של ספרדים.
במלטה קיים בית תרבות ספרדית-מלטזית בעיר בלזן.
בינואר 2007 נחתמה ונכנסה לתוקפה אמנת מס בין מלטה לבין ספרד.
ספרד מיוצגת במלטה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בטא' שביאש (דה יורה בולטה, בירת המדינה).
מלטה מיוצגת בספרד בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה במדריד.
מלטה מיוצגת בספרד גם בדרג הקונסולרי באמצעות שבע קונסוליות שהיא מחזיקה בערים: בילבאו, אוביידו, פלמה דה מיורקה, סנטנדר, סביליה, ולנסיה, וויגו.
יחסי מלטה–צרפת מתייחסים ליחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין מלטה לרפובליקה הצרפתית.
בתקופת המלחמות הפוניות (264 – 146 לפנה"ס) עברה מלטה לידי הרומאים, נכבשה בשנית על ידי קרתגו וחזרה שוב לשלטון רומא, כחלק מהפרובינקיה של סיציליה.
אחרי חלוקת האימפריה הרומית ב-395 נשארו סיציליה ומלטה תחת שלטון האימפריה הרומית המערבית, אשר שלטה גם בשטחי גליה, שכללה גם את צרפת של ימינו.
לאחר כמה פלישות של הונדלים ושל האוסטרוגותים, נכבש האי על יד בליסאריוס הביזנטי, בדרכו לכבוש את הממלכה הוונדלית בצפון אפריקה.
מלטה נשארה תחת שלטון האימפריה הביזנטית עד 870.
במהלך ימי הביניים, תקופה קצרה נשלט האי על ידי בית אנז'ו, שבזז את האי גוזו תוך כדי מלחמתו ברפובליקה של ג'נובה.
במאה ה-16 הפכה מלטה למוקד חשוב במאבק על השליטה בים התיכון בעקבות בואם של האבירים ההוספיטלרים מרודוס למלטה.
קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהבין את חשיבותם של האבירים כחסם בפני ההתפשטות העות'מאנית, העניק להם שליטה על מלטה בשנת 1530 בתמורה סמלית של תשלום בז מלטזי אחד מדי שנה.
האבירים נודעו מאז בשם "האבירים של מלטה".
בעקבות עיסוקם של האבירים בשוד ספינות עות'מאניות, יצאו העות'מאנים בשנת 1565 להתקפה על בסיסם עם כוח שכלל כמה עשרות אלפי חיילים.
האבירים הזעיקו תגבורת מאירופה ובעזרתה הצליחו להדוף את העות'מאנים והמצור העות'מאני כשל.
כדי שלא להתבזות בכישלון דיווחו מפקדי הצבא לסולטאן כי "מאלטה יוק" - מלטה לא קיימת.
אחרי המצור המשיכו ההוספיטלרים לבנות מבצרים באי והקימו את העיר ולטה – שנקראה על שמו של הגראנד מאסטר של המסדר ז'אן דה ואלט.
בוואלטה ובערים החדשות נבנו ארמונות וכנסיות מפוארות, מוסדות חינוך ובתי חולים.
דון מיקיל ניסה, יחד עם עוד כ-50 מאנשיו לפרוץ את המצור הצרפתי, אולם נתפס והוצא להורג.
בשנת 1964 הוענקה למלטה עצמאות מהאימפריה הבריטית, ובשנת 1973 הפכה מלטה לרפובליקה החברה בחבר העמים הבריטי ולה נשיא כראש המדינה.
ב-1 במאי 2004 מלטה הצטרפה לאיחוד האירופי, שצרפת הייתה אחת ממייסדותיו.
צרפת מחזיקה במלטה שגרירות בוולטה בלבד.
מאידך, מלטה מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז ו-9 קונסוליות בבורדו, ליל, ליון, מרסיי, מונפלייה, רואן, שטרסבורג, טולוז וטור.
יחסי מלטה–רוסיה הם יחסי החוץ הדו-צדדיים בין מלטה לרוסיה.
למלטה יש שגרירות במוסקבה וקונסוליית כבוד בסנקט פטרבורג.
לרוסיה יש שגרירות בסן גוואן ומרכז תרבותי בוולטה.
היחסים בין שתי המדינות כוננו בשנת 1698 על ידי רמון פרלוס אי רוקאפול, האדון הגדול של מסדר סנט יוחנן, בדיוק מאה שנה לפני גירוש המסדר ממלטה.
משנת 1799 עד 1800 תמכה האימפריה הרוסית במורדים המלטזים נגד הכיבוש הצרפתי של מלטה.
יחסים דיפלומטיים בין ברית המועצות למלטה כוננו וקמו ב-19 ביולי 1967, מלטה הכירה ברוסיה רשמית כיורשת ברית המועצות בדצמבר 1991.
ביקורים הדדיים של גורמים רשמיים מתקיימים באופן קבוע בין המדינות, וכן מתקיים דיאלוג פוליטי ופרלמנטרי, וכן קשרים בין משרדי החוץ.
היחסים בין רוסיה למלטה הם ידידותיים באופן מסורתי ומבוססים על ההסכם מ-8 באוקטובר 1981 וההצהרה המשותפת מ-28 בדצמבר 1992.
בין המדינות מתפתח שיתוף פעולה בתחום התיירות, בתחום ההומניטרי והמסחר והכלכלי.
על פי נתוני שירות המכס הפדרלי ברוסיה, ברבעון הראשון של 2011 היקף הסחר בין רוסיה למלטה הסתכם ב-1106.6 מיליון דולר, שהיווה כ-0.3% במחזור סחר החוץ של רוסיה.
הקשרים בין שתי המדינות נפגעו, לאחר שמלטה סירבה באפריל 2019 לתת אישור למטוסיים רוסיים המובילים סחורות ונוסעים לוונצואלה לעבור בתחומה.
יחסי מלטה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מלטה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
בין רפובליקת מלטה לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
על פי משרד החוץ של שווייץ, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מלטה לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים דיפלומטיים חמים וידידותיים והם נעשים קרובים יותר ויותר במהלך השנים אודות להיותה של מלטה גשר בין אירופה לאפריקה והמזרח התיכון ומיקומה האסטרטגי באמצע הים התיכון.
מלטה זכתה בעצמאותה ב-1964 והייתה למדינה נייטרלית ולא מזדהה מאז כניסתה לאיחוד האירופי בשנת 2004.
השגריר השווייצרי ברומא הוא זה האמון על הממשלה המלטזית, החל משנת העצמאות של מלטה ומעט לאחר הכרזת העצמאות הרשמית שלה.
קונסוליית הכבוד השווייצרית בוולטה, אשר הוקמה בשנת 1937, שודרגה למעמד קונסוליה כללית בשנת 2003. שגריר מלטזי הואמן על שווייץ בשנת 2008, השגריר הוא תושב ולטה.
הסחר שבין שתי המדינות הוא צנוע, ובעיקר מתמקד במגזרי המכונות, הכימיקלים והרוקחות.
הייבוא השווייצרי ממלטה בסוף שנת 2017 הוערך ב-31 מיליון פרנקים שווייצרים, הייצוא השווייצרי למלטה באותה השנה הוערך ב-151 מיליון פרנקים שווייצרים.
מלטה היא יעד פופולרי לתיירות שווייצרית.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף 2019 התגוררו במלטה מאתיים תשעים ותשעה אזרחים שווייצרים.
מלטה אינה מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות.
מלטה מיוצגת בשווייץ בדרג הקונסולרי באמצעות שתי קונסוליות רשמיות שהיא מחזיקה בבזל, ובז'נבה.
שווייץ אינה מיוצגת במלטה בדרג השגרירות.
שווייץ מיוצגת במלטה בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בולטה, בירת המדינה.
יחסי מלטה–מקסיקו הם יחסי החוץ בין מלטה לבין מקסיקו.
היחסים בין המדינות כוננו ב-29 באוקטובר 1975.
מקסיקו מוסמכת למלטה משגרירותה ברומא, איטליה ומחזיקה בקונסולית כבוד בוואלטה.
מלטה מוסמכת למקסיקו ממשרד החוץ שלה בוואלטה ומחזיקה בקונסוליית כבוד במקסיקו סיטי.
יחסי מלטה–צ'ילה הם יחסי החוץ בין רפובליקת מלטה לבין הרפובליקה של צ'ילה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1989. נשיאת מלטה, מארי לואיז קוליירו פרקה, ערכה ביקור ממלכתי בצ'ילה ביולי 2017, הפעם הראשונה בה נשיא מלטה מבקר במדינה באמריקה הדרומית.
לרגל האירוע, היא חתמה יחד עם נשיאת צ'ילה מישל בצ'לט, על הסכמים שונים, כולל מנגנון להתייעצויות פוליטיות, כדי לתת דחיפה ליחסים בין שתי המדינות.
בשנת 2016, המסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-4.8 מיליון דולר.
המוצרים העיקריים שיוצאו על ידי צ'ילה כללו תרכובות אורגניות, יינות וסיגריות, ואילו המוצרים שיוצאו בעיקר על ידי מלטה לצ'ילה כללו מכשירים להפצה חשמלית ולקבלת נתונים והעברתם.
בשנת 2023, המסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-5.7 מיליון דולר.
המוצרים העיקריים שיוצאו על ידי צ'ילה למלטה כללו יינות, תרופות ומאכלי ים, ואילו עיקר המוצרים שיוצאו על ידי מלטה לצ'ילה היו תרופות נגד פטריות, ציוד אורקולי ומכשירים אלקטרו-רפואיים.
צ'ילה מיוצגת במלטה באמצעות שגרירותה ברומא, איטליה, ובנוסף היא מחזיקה קונסוליה כללית בוואלטה.
מלטה מיוצגת בצ'ילה באמצעות שגרירותה ברומא, איטליה, ובנוסף היא מחזיקה קונסוליה כללית בסנטיאגו דה צ'ילה.
יחסי מלטה-פורטוגל הם היחסים הדיפלומטיים בין מלטה לפורטוגל.
שתי המדינות חברות במלואן באיחוד האירופי ובאיחוד מדינות הים התיכון.
נשיא מלטה אדוארד פנק אדאמי, ביקר בפורטוגל ב-11 בנובמבר 2008. אדאמי ערך ביקור ממלכתי בן יומיים בפורטוגל ביוני 2009. במהלך ביקורו ניהל שיחות עם עמיתו נשיא פורטוגל אניבל קבאקו סילבה, ראש הממשלה ז'וזה סוקרטש ונשיא הפרלמנט חיימה חוסה דה מאטוס דה גאמה.
בשנת 2007 אמר אנטוניו רוסו דיאס, שגריר פורטוגל במלטה: "אני לא חושב שהעובדה שיש לפורטוגל את נשיאות האיחוד האירופי עכשיו תהיה גורם לשיפור הקשרים המסחריים והכלכליים בין מלטה לפורטוגל.
עם זאת יש דו צדדי מתכננים לשפר את היחסים הללו עם פתיחת השגרירויות האחרונות במדינות המתאימות ולכן, כן בהחלט יש את הרצון לשפר את הקשרים.
ייתכן שהמודעות המוגברת לפורטוגל דרך נשיאות האיחוד האירופי, אך לא קישור ישיר, לפחות לדעתי".
בנק באניף הפורטוגלי פתח את הסניף הראשון שלו במלטה בשנת 2008 וצפה כי יהיו בו עד "25 סניפים נוספים בתוך חמש שנים ויבטיחו 10 אחוז מהשוק".
רוסו דיאס היה השגריר הראשון של פורטוגל במלטה, וסיים את תפקידו בספטמבר 2008. לדברי ראש ממשלת מלטה לורנס גונצי, היחסים בין שתי המדינות הגיעו לרמות חסרות תקדים בזכות מאמציו.
ביוני 2008 שיגר שגריר מלטה בפורטוגל, סלב סטליני, שיחה אחרונה בפני אניבל קבאקו סילבה, נשיא פורטוגל, וסיים את כהונתו כשגריר תושב מלטה בליסבון.
קוואקו סילבה הודה לסטליני על תמיכתו בהקמת שגרירות פורטוגל במלטה, ומינה אותו כחבר במסדר הכבוד של פורטוגל.
ב-11 באפריל 2017, שגרירת פורטוגל החדשה במלטה, פרנסיסקו מריה דה סוזה ריביירו טלס, נפגשה עם נשיאת מלטה, מארי לואיז קוליירו פרקה בארמון הגדולה (ולטה), כדי להציג את תעודותיו ולדון ביחסים הבילטרליים.
מלטה מחזיקה בפורטוגל שגרירות בליסבון ו-4 קונסוליות כבוד באלגארבה, באיים האזוריים, בליסבון ובפורטו.
פורטוגל מחזיקה במלטה שגרירות וקונסוליית כבוד בוולטה.
יחסי מלטה-סלובקיה הם היחסים הדיפלומטיים בין מלטה לסלובקיה.
מלטה מיוצגת בסלובקיה באמצעות שגריר לא-תושב המתגורר בוולטה (במשרד החוץ).
שתי המדינות חברות במלואן באיחוד האירופי ובגוש האירו.
מלטה תמכה בהצטרפות סלובקיה לגוש האירו.
בשנת 2000 אמר ראש ממשלת מלטה אדוארד פנק אדאמי לנשיא סלובקיה, רודולף שוסטר, כי מלטה תומכת בסלובקיה במאמציה להצטרף לנאט"ו ולאיחוד האירופי.
מאז כניסתן של שתי המדינות לאיחוד האירופי, גורמים רשמיים עשו מאמצים לחזק את היחסים המבוססים על תיירות.
החל משנת 2008, סלובקיה ומלטה חתמו על שישה הסכמים דו-צדדיים המכתיבים שיתוף פעולה למניעת מיסוי כפול, שירותי אוויר, שירותי בריאות, מאבק בפשע, ביטול אשרות והשקעות.
בספטמבר 2009 חתמו מלטה וסלובקיה על מזכר הבנות הקובע את המסגרת במסגרתה רשויות משתי המדינות יזהו, יקרנו ויאפשרו את תהליך האימוץ של ילדים סלובקיים על ידי זוגות במלטה.
בשנת 2001 ביקש ראש ממשלת סלובקיה מיקולאש דזורינדה במלטה בהזמנתו של ראש ממשלת מלטה אדוארד פנק אדאמי, וניהל משא ומתן על שילוב שתי המדינות באיחוד האירופי ועל שיתוף הפעולה הכלכלי בין מלטה לסלובקיה.
גם בשנת 2001 ערך נשיא מלטה גואידו דה מרקו ביקור רשמי בן יומיים בסלובקיה ונפגש עם נשיא סלובקיה, רודולף שוסטר.
הם הסכימו להרחיב את שיתוף הפעולה בענפי עיבוד מזון ועץ יחד עם תיירות.
בשנת 2008 חתמה הסוכנות הסלובקית SARIA עם מלטה אנטרפרייז על הסכם סיוע הדדי הקשור למדינות עולם שלישי.
ראש ממשלת סלובקיה רוברט פיצו ביקר בבירת מלטה, ולטה, בשנת 2008.
סגן ראש ממשלת סלובקיה דושאן צ'פלוביץ' ביקר במלטה באוקטובר 2008 וקיים פגישה עם שר החוץ טוניו בורג'.
ד"ר בורג' תיאר את יחסי מלטה–סלובקיה כמצוינים.
שרי החוץ דנו בענייני האיחוד האירופי, בעיקר אמנת ליסבון, יחסים דו-צדדיים, הגירה בלתי חוקית, שינויי אקלים ובעיות ביטחון אנרגיה.
ד"ר בורג' ושר החוץ של סלובקיה, מירוסלב לייצ'אק, נפגשו באוקטובר 2009. ד"ר בורג' אמר כי סלובקיה מחויבת לסייע למלטה לחלוק את הנטל שלה על הגירה בלתי חוקית וממשלת סלובקיה הודיעה שהיא תקלוט מספר המהגרים הבלתי חוקיים ממלטה.
יחסי מלטה–סרביה הם יחסי חוץ בין מלטה לבין סרביה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1964. כמו כן מלטה היא חברה ב וסרביה היא מועמדת לאיחוד האירופי.
היחסים בין המלטזים לסרבים התרחשו בהיסטוריה המוקדמת במסגרת היחסים בין אדוניהם, הבריטים והאימפריה העות'מאנית.
אחד מאנשי הציבור המלטזיים הראשונים ממוצא סרבי/מונטנגרי היה ג'ורג'יו מיטרוביץ' (1795–1885), פטריוט ופוליטיקאי הידוע בתפקידו במאבק לחופש העיתונות במלטה, שסבו האלמוני היה פריבטיר מצליח שהגיע מהרפובליקה של ונציה – שלט בקוטור ועבר למלטה בסביבות 1770.
בשנת 1918 חולצה קבוצת צוערים ואנשי צבא סרביה, על סיפונה של SS פולינזיה, למלטה שם החלימו בבית החולים קוטונרה לאחר שהאונייה הוטבעה על ידי טורפדו גרמני.
במהלך מלחמת העולם השנייה, מלטה סיפקה מקום מנוחה והחלמה לבעלות הברית של בריטניה – במקרה זה, הפרטיזנים היוגוסלבים של טיטו, בראשות מייג'ור ג'רקו יוריק, שהקימו מחנה בבינגמה.
בעודם במלטה, הפרטיזנים (גברים ונשים כאחד) אומנו על ידי מומחים בריטים בשימוש בכלי נשק של בעלות הברית וגם של מדינות הציר.
לפחות פרטיזן יוגוסלבי אחד מת מפצעיו במלטה, ונקבר בבית העלמין הצבאי.
בסוף שנות הארבעים עזבו מהגרים מלטזים לאוסטרליה על סיפון הקיטור היוגוסלבי "SS פרטיזנקה" ו-"SS רדניק".
היחסים בין מלטה העצמאית החדשה ליוגוסלביה הסוציאליסטית במהלך המלחמה הקרה הושפעו ממנה רבות.
מלטה בהנהגת ראש הממשלה הסוציאליסטית דום מינטוף הצטרפה לארגון המדינות הבלתי-מזדהות, שהוקם על ידי טיטו.
שיתוף הפעולה הכלכלי התאפיין בבניית מפעל קטן באי עם בירות יוגוסלביות.
בראשית שנות ה-80 תרמה יוגוסלביה ספינה למלטה, על פי בקשת מינטוף.
בתקופת שלטונו של מינטוף, שסומן ביחסים עם לוב תחת משטר קדאפי, יוגוסלביה הייתה בעלת ברית חמה למדי של מלטה, ככל הנראה המרכזית באירופה.
שר החוץ העתידי, מייקל פרנדו, כתב את עבודת התואר השני שלו בשנת 1977 בנושא "ניהול עצמי של עובדים: תפיסה חדשה של המבנה המשפטי של המיזם במלטה וביוגוסלביה".
מלטה חתמה ב-9 בספטמבר 2009 על הסכם למניעת כפל מס עם סרביה.
שר החוץ של מלטה, טוניו בורג חתם על שני הסכמים עם סרביה במהלך ביקור בן יומיים בשנת 2010 בנושא קבלה של חוזרים למולדת ללא אישור.
הקהילה הסרבית היא אחת הקהילות הצומחות ביותר במלטה.
מספרם גדל בהתמדה לאורך שנות העשרים, ובשנת 2017 – עם 2,757 עובדים – הסרבים היו הקהילה הזרה השנייה בגודלה באיים אחרי הפיליפינים ולפני הלובים, אם כי המספר בפועל כנראה גדול יותר.
אזרחי סרביה במלטה עובדים בענף התיירות ולעיתים קרובות עוקבים אחר דפוס הגירה עונתי.
שיעורי פשע, חוליגניזם וענייני אינטגרציה של הקהילה הסרבית הגיעו גם לידיעת החברה המלטזית.
מלטה מיוצגת בסרביה באמצעות שגריר שאינו תושב בוולטה (במשרד החוץ).
סרביה מיוצגת במלטה באמצעות שגרירותה ברומא, איטליה ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בוולטה.
יחסי מלטה–סין הם יחסי החוץ בין מלטה לבין הרפובליקה העממית של סין.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-31 בינואר 1972.
לאחר רעידת האדמה בסצ'ואן בשנת 2008, מלטה שלחה הודעת תנחומים.
ראש הממשלה גונזי, היושב ראש גליה וסגן ראש הממשלה ושר החוץ בוקי נסעו לשגרירות סין במלטה כדי להביע את תנחומם; הם סיפקו 100 אוהלים ותרומת 46,000 אירו לסין.
במהלך פינוי אזרחי סין מלוב בפברואר 2011, כמעט 5,000 אזרחים סיניים פונו בבטחה ומסודר דרך מלטה.
שיתוף פעולה רפואי ובריאותי בין סין למלטה החל בשנת 1984. בשנות התשעים הקימה סין את מרכז הרפואה הסיני הראשון באזור הים התיכון ובאירופה ב, ומעניקה טיפול לכמעט 5,000 חולים מדי שנה.
נכון לפברואר 2017, סין הייתה מקור הייבוא התשיעי בגודלה בשל מלטה ושוק הייצוא ה-13 בגודלו.
מינואר עד פברואר 2017, נפח הסחורות היבוא והיצוא הדו-צדדי בין מלטה לסין עמד על 34.706 מיליון דולר, ירידה של 3.5%.
ביניהם, הייצוא של מלטה לסין עמד על 5.838 מיליון דולר, ירידה של 0.2%, המהווה 1.8% מסך הייצוא שלה; היבוא של מלטה מסין היה 28.868 מיליון דולר, ירידה של 4.1% והיווה 3.4% מסך סך היבוא.
הגירעון המסחרי של מלטה היה 23.029 מיליון דולר אמריקני, ירידה של 5%.
בשנת 2016, מוצרים מכניים וחשמליים היו הייצוא העיקרי של מלטה לסין, המהווים 80.7% מסך היצוא.
המוצרים הנוספים היו פלסטיק וגומי, מזון, משקאות, טבק וסחורות אחרות; הסחורות העיקריות המיובאות מסין במלטה הן 36% מוצרים מכניים וחשמליים, 19.4% מוצרים כימיים ו-7.8% ריהוט צעצועים.
מלטה מחזיקה בסין שגרירות בבייג'ינג.
סין מחזיקה במלטה שגרירות בוולטה.
יחסי מלטה–רומניה הם יחסי החוץ בין מלטה ורומניה.
הקשרים הראשונים בין המסדר הריבוני הצבאי של מלטה לבין הרומנים מתוארכים ל, כאשר באמצעות משלחת של אבירי מסדר סנט יוחנן, הזמין אותם בלה הרביעי, מלך הונגריה להתיישב בבאנאט.
עוד נחשב כי בית החולים הראשון ברומניה נוסד על ידי אבירי יוחנן הקדוש באורדיאה, עוד לפני התיישבות בית החולים בסיביו שהקמתו מתועדת ב-1292.
ב-7 ביוני 1968 כוננו מדינת מלטה המודרנית ורומניה יחסים דיפלומטיים.
במהלך השנים נערכו כמה ביקורים של ראשי המדינות של מלטה ברומניה (1994, 2010) ושל רומניה במלטה (2004).
היצוא הרומני למלטה עמד על 11.94 מיליון אירו, עלייה של כ-1% בהשוואה לערכי 2020, והיבוא ממלטה עמד על 68.18 מיליון אירו, עלייה של 212% בהשוואה לייבוא 2020.
השקעות מלטזית ברומניה: על פי משרד מרשם הסחר הלאומי, ב-31 במרץ 2021 נרשמו ברומניה 249 חברות בעלות הון מלטי, עם הון מושקע כולל של 296.75 מיליון RON (משקל של 0.1% מסך ההשקעות הזרות הישירות).
שיתוף הפעולה המגזרי מוגבל לתחומי עניין משותפים, הקיימים בהסכמים, הבנות, פרוטוקולים בין-ממשלתיים בתוקף: פרוטוקול שיתוף הפעולה בין משרדי החוץ, הקובע ארגון התייעצויות תקופתיות בנושאים פוליטיים, כלכליים, מדעיים, טכנולוגיים ותרבותיים.
על פי הנתונים האחרונים שסופקו על ידי משרד רישום האוכלוסין של מלטה (בנובמבר 2016), נרשמו 1,312 אזרחים רומנים בעלי זכות מגורים חוקית במלטה.
עם זאת, על פי הערכה עדכנית יותר של שגריר מלטה שאינו תושב ברומניה, חיים במלטה בין 2,500 ל-4,000 רומנים.
הקהילה הרומנית משולבת היטב ומאורגנת סביב קהילה אורתודוקסית מקומית אחת בבירה ולטה.
יש גם רק התאחדות רומנית אחת במלטה.
מלטה מחזיקה ברומניה קונסוליית כבוד בבוקרשט.
רומניה מיוצגת במלטה באמצעות שגרירותה ברומא, איטליה, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בוולטה.
יחסי מלטה–פולין הם יחסי החוץ קיימים בין מלטה לפולין.
היחסים הדיפלומטיים בין מלטה לפולין כוננו ב-23 באוקטובר 1971. בנובמבר 1971, ראש ממשלת מלטה, דום מינטוף, ערך את ביקורו הרשמי הראשון בפולין.
פולין החלה לקיים מגעים סדירים יותר עם מלטה לאחר 1989, מה שהביא לחתימת הסכם על שיתוף פעולה תרבותי ומדעי בין שתי המדינות ב-1990.
באוקטובר 2002 התקיים הביקור הרשמי הראשון בהיסטוריה של היחסים הבילטרליים של נשיא מלטה, גווידו דה מרקו, בפולין.
נשיא פולין אלכסנדר קוושנייבסקי ערך ביקור רשמי במלטה במרץ 2004. בשנת 2007 הוקמה אגודת הידידות המלטזית–פולנית במטרה לקדם שיתוף פעולה בין תושבי שתי המדינות.
החברה הפסיקה את פעילותה בשנת 2008.
מלטה היא אחת משותפות הסחר הקטנות ביותר של פולין באירופה.
היצוא הפולני למלטה והיבוא ממלטה מהווים 0.02% מסך היצוא והיבוא של פולין.
מאז הצטרפותן של שתי המדינות ל ב-2004, הסחר ההדדי גדל באופן משמעותי.
חילופי השירותים בין פולין למלטה גבוהים יחסית וגדלים כל הזמן.
בסוף 2018, שווי ההשקעות של מלטה בפולין הסתכם ב-1,788.1 מיליון אירו, בעוד שההשקעה הפולנית הישירה במלטה הסתכמה ב-691.7 מיליון אירו.
מלטה מחזיקה בפולין שגרירות בוורשה ו-5 קונסוליות כבוד בביאליסטוק, גדיניה, קרקוב, לודז' וורוצלב.
פולין מחזיקה במלטה שגרירות בוולטה וקונסוליית כבוד בבירקירקארה.
יחסי מלטה-צ'כיה הם היחסים הדיפלומטיים בין מלטה לצ'כיה.
מלטה כוננה יחסים דיפלומטיים עם צ'כוסלובקיה ב-10 ביולי 1968. ביולי 1982 כאשר צ'כיה השתתפה ביריד הבינלאומי של מלטה.
לאחר פירוק צ'כוסלובקיה כוננה מלטה יחסים דיפלומטיים עם צ'כיה ב-1 בינואר 1993. הסכם כפל מס שנחתם בין צ'כיה ומלטה ב-21 ביוני 1996 נכנס לתוקפו בשנת 1997.
מלטה מחזיקה בצ'כיה באמצעות שגריר שאינו תושב הממוקם במשרד החוץ בוולטה, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בפראג.
צ'כיה מיוצגת במלטה באמצעות שגרירותה ברומא, איטליה, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בוולטה.
באפריל 2024 הוצגו יחסי מלטה-צ'כיה במערכון בארץ נהדרת.
יחסי מלטה–פקיסטן הם היחסים הבילטרליים בין מלטה לפקיסטן.
פקיסטן ומלטה כוננו יחסים דיפלומטיים בינואר 1966. לאף אחת מהמדינות אין שגריר תושב.
בספטמבר 2015 פתחה פקיסטן קונסוליית כבוד באטרד.
פגישות דו-צדדיות תמיד הדגישו את הצורך בהגברת שיתוף הפעולה המסחרי והכלכלי, בעיקר באמצעות עידוד חילופי משלחות סחר.
בפגישה בוולטה ב-2007 בין שרי החוץ בהתאמה, הסכימו שתי המדינות "להמשיך את שיתוף הפעולה המתמשך בין שתי המדינות באו"ם ובפורומים בינלאומיים אחרים וכן בדקו את הקשרים הבילטרליים במטרה לחזק את היחסים בין פקיסטן לבין מלטה בכל התחומים, במיוחד מסחר והשקעות".
פקיסטן גם ביקשה את תמיכתה של מלטה ביוזמה של פקיסטן לגישה שוויונית לשוק לאיחוד האירופי באמצעות הסכם סחר חופשי או מנגנון דומה.
הצורך לקחת את היוזמה הדהד גם במהלך פגישתו של ראש ממשלת מלטה ג'וזף מוסקט עם מקבילו הפקיסטני, נוואז שריף, בשולי ישיבת ראשי הממשל ה-24 של חבר העמים (CHOGM) במלטה בנובמבר 2015.
חברת התעופה הלאומית של מלטה, אייר מלטה, הוקמה בשנות ה-70 בעזרתה ומומחיותה של פקיסטן אינטרנשיונל איירליינס (PIA).
באותה תקופה, ממשלת מלטה עשתה מספר ניסיונות להקים חברת דגל לאומית בסיוע אפשרי של חברת תעופה זרה מבוססת.
לפיכך, PIA יצאה עם תנאי החוזה הנוחים ביותר ועם תחילתה, הציעה להשקיע 20% במניות.
PIA סיפקה צוות ניהול אשר ינהל את חברת התעופה מראשיתה.
הדור המוקדם של טייסי אייר מלטה, כמו גם מהנדסי טיסה וקרקע, חייבים את ההכשרה והידע הראשוני שלהם ל-PIA.
קבוצות הטירונים הראשונות נשלחו לפקיסטן שם עברו הכשרה מקיפה.
שני מטוסי בואינג 720 הוחכרו גם מ-PIA לתקופה של חמש שנים.
בשנת 1973, PIA הקצתה מנהל כללי וארבעה מנהלים בכירים לאייר מלטה שיהיו אחראים על השיווק, המימון, הטיסה והפעילות הקרקעית של חברת התעופה.
בשנת 2002, אזרח מלטזי ממוצא פקיסטני נידון לשבע שנות מאסר במלטה.
הוא נמצא אשם בחטיפת 11 תינוקות פקיסטניים שהובאו למלטה לאימוץ.
מאוחר יותר ב-2009, דווח בהרחבה כי רשת סחר בבני אדם פקיסטנית הקימה עסק מצליח במלטה למתן מסמכים בלתי חוקיים לפקיסטנים המבקשים להיכנס ליבשת אירופה.
מלטה היא נקודת מעבר מרכזית הלאה לקצה הדרומי של איטליה וספרד.
גם סוכנות החקירות הפדרלית של פקיסטן (FIA) אישרה את דרכי הפעולה.
רשת הסחר הזו הביאה בסופו של דבר למעצרים נרחבים.
בדצמבר 2002, סירה שהובילה כ-110 פקיסטנים חסרי תיעוד נעצרה על ידי צבא מלטה והנוסעים הבלתי חוקיים נעצרו במסגרת חוק ההגירה.
קרובי משפחה של העצורים הפצירו בממשלת פקיסטן לספק סיוע קונסולרי וסיוע אחר.
לאחר השיטפונות בפקיסטן ב-2010, ארוחת ערב זכתה בפטרונות של נשיא מלטה לתמיכה וכאות סולידריות עם הקורבנות.
יוזמת תמיכה זו בשיטפונות צוטטה כ"ציון דרך בהיסטוריה של יחסי פקיסטן ומלטה".
מאז אורגנו מספר גיוסי כספים על ידי חברי האליטה הפוליטית, המגזר התאגידי ותעשיית הבידור של מלטה.
נתון משמעותי נוצר כתוצאה ממסע תרומות ביולי 2016 עבור קורבנות המבול שפקד את צפון פקיסטן.
מלטה מיוצגת בפקיסטן באמצעות שגרירות איטליה באסלאמאבאד.
פקיסטן מיוצגת במלטה באמצעות שגרירותה בתוניס, תוניסיה, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד באטרד.
יחסי מלטה–תוניסיה הם היחסים הבילטרליים בין מלטה לתוניסיה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1967, לאחר עצמאותה של מלטה ב-1964. למלטה יש שגרירות בתוניס ולתוניסיה יש שגרירות בולטה.
מלטית ו הן שפות דומות מאוד.
שתי המדינות חולקות קשרים היסטוריים ארוכים.
ב-2012 הודיעה ממשלת מלטה על מאמצים להגביר את יחסי הסחר בין שתי המדינות, ולשתי הממשלות יש כיום 3 הסכמים המכסים העסקה זמנית של תוניסאים במלטה.
יחסי מלטה–קרואטיה הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה של מלטה לרפובליקת קרואטיה.
מלטה מיוצגת בקרואטיה באמצעות קונסוליית הכבוד שלה בזאגרב, בעוד שלקרואטיה יש קונסוליה בוולטה.
מלטה וקרואטיה כוננו יחסים דיפלומטיים ב-30 ביוני 1992.
בתחילת שנות ה-90 נוצרו קשרי סחר משמעותיים בין מלטה לקרואטיה, שהובילו לחתימת הסכם למניעת כפל מס בשנת 1998.
ב-6 במרץ 2006, במהלך פגישה רשמית, הבטיחו שרי החוץ של מלטה וקרואטיה, מייקל פרנדו וקולינדה גרבר-קיטרוביץ', לשפר עוד יותר את היחסים הדו-צדדיים, שתוארו כ"מצוינים", והתחייבו לחזק את שיתוף הפעולה בין שתי המדינות בכל הרמות.
פרנדו ציין כי מלטה הייתה בין המדינות שדחפו לפתיחת המשא ומתן של האיחוד האירופי עם קרואטיה על הצטרפותה לאיחוד.
שרי החוץ של שתי המדינות אף חתמו על פרוטוקול שיתוף פעולה שנועד לקדם שותפות פוליטית נוספת ולהחליף דיפלומטים למשימות קצרות טווח במשרדי החוץ של המדינות.
במרץ 2012, הפרלמנט של מלטה
אישר פה אחד בבית הנבחרים את הסכם הצטרפותה של קרואטיה לאיחוד האירופי, והייתה המדינה השלישית מבין מדינות האיחוד שעשתה זאת.
ב-27 באוקטובר 2021, נשיא מלטה, ג'ורג' ולה, ערך ביקור ממלכתי בקרואטיה בהזמנת נשיא קרואטיה, זוראן מילנוביץ', וקיים עמו שיחות בזאגרב.
ב-11 ביולי 2022 הגיע נשיא קרואטיה, זוראן מילנוביץ', לביקור ממלכתי בן יומיים במלטה, במהלכו דן ביחסים בין שתי המדינות עם נשיא מלטה, ג'ורג' ולה.
ב-28 בספטמבר 2023, לקראת פסגת MED9 , התקיימה פגישה בין ראש ממשלת מלטה, רוברט אבלה, לבין מקבילו הקרואטי, אנדריי פלנקוביץ', באכסניית קסטיליה.
בפגישה דנו בהעמקת יחסי הסחר בין המדינות, והתעמקו בשורת נושאים קריטיים כגון כלכלה, מדיניות אנרגיה, שינויי אקלים והמלחמה המתמשכת באוקראינה.
שני ראשי הממשלה גינו נחרצות את הפלישה הרוסית לאוקראינה, ואבלה חזר על קריאתו לקיום משא ומתן לשלום.
יחסי מצרים–ערב הסעודית הם היחסים הדיפלומטיים המלאים שבין רפובליקת מצרים הערבית לבין הממלכה הערבית הסעודית.
שתי המדינות הן בעלות השפעה רבה בקרב ארצות ערב.
מצרים היא המדינה הערבית הגדולה ביותר (מבחינת גודל האוכלוסייה), בעוד ערב הסעודית היא חברה בפורום ה-G-20, כאחת מהכלכלות הגדולות בעולם.
לפי סקר שנעשה על ידי צוות חשיבה במכון פיו האמריקאי ב-2013, ל-78% מאזרחי מצרים דעה חיובית על ערב הסעודית (ירידה של 13% בהשוואה לסקר דומה שנעשה בשנת 2007).
בין השנים 1818-1811, ניהל אבראהים פאשא, בנו של שליט מצרים מוחמד עלי, מערכה צבאית כנגד אמירות דירייה, שמה של המדינה הסעודית הראשונה.
במהלך המערכה הצבאית, כבש פאשה את אזור חג'אז ונ'גד והביא לחיסולה של האמירות.
התקופה שלאחר מהפכת הקצינים החופשיים במצרים ב-1952 התאפיינה במערכת יחסים חמה וקרובה בין המדינות, אשר נבעה בין היתר מאיבה משותפת לשושלת ההאשמית הירדנית, אשר שלטה בעיראק ואף בחלקים מערב הסעודית (חג'אז) עד לסיפוח אזור זה בשנת 1925 על ידי אבן סעוד, מייסדה של ממלכת ערב הסעודית ומלכה הראשון.
ערב הסעודית התנגדה להסכם השלום בין ישראל למצרים.
בשנת 1973 תיאמו ממשלות מצרים וסעודיה את אמברגו הנפט של OAPEC נגד בעלות הברית המערביות של ישראל לאחר מלחמת יום הכיפורים.
סאדאת הסכים לסיים את האיסור המצרי על פעילות האחים המוסלמים לאחר בקשות סעודיות לשקם אלפי חברי התנועה שנכלאו או הוגלו, שרבים מהם קיבלו מקלט בסעודיה.
בניגוד למצב בזמן נאצר, מצרים של מובארק - דיקטטורה שמרנית המזוהה עם ארצות הברית - לא ייצגה עוד קוטב אידאולוגי או פוליטי לסעודיה.
אף על פי כן, נותרה יריבות בין שתי המדינות, שתיהן שואפות לגדולה בעולם הערבי בכלל, והיו בעלות הברית הערביות הגדולות של ארצות הברית בפרט.
באפריל 2012, נערכה הפגנה מול המוסדות הסעודיים במצרים במחאה על מעצרו של עורך דין מצרי ופעיל זכויות אדם שפעל בערב הסעודית, בחשד לאחזקת סמים.
לטענת המצרים, המעצר נגרם בשל פגיעה בכבודו של המלך עבדאללה לאחר שעורך הדין הגיש תלונה נגד הממלכה הסעודית, בשל יחסה לאזרחים המצרים בשטחה.
בעקבות ההפגנות, איימה ערב הסעודית כי תסגור את השגרירות והקונסוליות במצרים כמחאה על "ההפגנות הבלתי מוצדקות" לטענתה.
ב-8 באפריל 2016, לאחר פגישה שקיים עם נשיא מצרים סיסי בקהיר, הכריז מלך ערב הסעודית סלמאן על הקמת גשר שיחבר בין שתי המדינות ויעבור מעל הים האדום וייקרא על שמו של סלמאן (לפי הצעתו של א-סיסי).
לאחר ההכרזה, נציגים משתי המדינות חתמו על 17 הסכמים כלכליים ומזכרי הבנות, בשווי כולל של 1.7 מיליארד דולר.
כמו כן הוסכם על הקמת קרן גידור שבה הושקעו 16 מיליארד דולר.
החזרת איי טיראן וסנפיר לערב הסעודית
בחודש אפריל 2016 המלך סלמאן נסע לביקור רשמי בן חמישה ימים למצרים.
במהלך הביקור שתי המדינות חתמו על הסכמים כלכליים בהיקף של כ-25 מיליארד דולר אמריקאי וחתמו על הסכם שבו מצרים תחזיר את האיים טיראן וסנפיר, שני איים בשליטה ובריבונות מצרית במפרץ אילת, לשליטת ערב הסעודית.
ההודעה על העברת האיים עוררה הד תקשורתי וציבורי חזק מאוד, אף אורגנו הפגנות, למשל בחצי האי סיני.
היו גם דעות אחרות, כשביעית מהמדינה תמכה בהסכם ובנשיא.
מהלך חילופי השטחים נתקל בקשיים חוקתיים ובהתנגדות מקומית במצרים ומושהה לעת עתה.
יחסי מצרים–קטר הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מצרים הערבית לבין מדינת קטר, שהחלו בשנת 1972. יחסי שתי המדינות עברו עליות ומורדות.
בשנת 1997 החרימה מצרים את ועידת MEMA אשר נערכה בקטר בשנת 1997 בטענה שהאחרונה מממנת את ארגוני המורדים במצרים.
בנוסף, האשימו המצרים את קטר ביחס עוין.
הסכסוך יושב מאוחר יותר באותה שנה בתיווך ערב הסעודית, אך מספר שבועות לאחר מכן פיטרו הרשויות הקטריות כ-700 עובדים מצריים.
כמו כן, הוסיפה קטר כי מצרים רבים היו מעורבים באספקת נשק ומחסה לאמיר קטר היוצא ח'ליפה בן חמד אאל ת'אני בשנת 1996. קטר החלה בשלילת אשרות כניסה לאזרחי מצרים בטענה שהם ניסו לפוצץ את שדה התעופה.
כמו כן דווח אודות הטרת עובדים מצריים.
ביולי 2013 הודח נשיא מצרים מוחמד מורסי אשר נתמך על ידי קטר, מה שהחריף את היחסים בין המדינות.
ערב הסעודית, כווית ואיחוד האמירויות הערביות תמכו במצרים בסוגיה זו.
הביקורת המרכזית מקרב מדינות ערב הייתה נגד המחסה שנתנה קטר ליוסוף אל-קרדאווי, ממנהיגיה הרוחניים של תנועת האחים המוסלמים.
במרץ 2014 הוחזרו שגרירן בקטר של ערב הסעודית, בחריין ואיחוד האמירויות הערביות.
בין היתר במחאה על תמיכת קטר בתנועת האחים המוסלמים במצרים לכאורה.
בדצמבר 2014, ניסתה קטר לחמם את יחסיה עם מצרים בעקבות לחץ ממדינות המפרץ הפרסי, בעיקר בחריין וערב הסעודית.
בפברואר 2015, אירעה תקרית נוספת, כאשר מצרים התקיפה מעוז המדינה האסלאמית בלוב, לאחר שנערפו ראשיהם של אזרחים מצרים-קופטים.
בתגובה, האשים טאריק עאדל, נציג מצרים בליגה הערבית, את קטר בתמיכה בטרור.
עם זאת, מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ דחתה את האשמות המצריות.
ב-2017 מצרים האשימה את קטר כי היא מתכננת ומוציאה הוראות מבצעיות לפיגועים בתוך מצרים.
הניתוק המוחלט של יחסי מצרים-קטר התרחש ב-5 ביוני 2017 כאשר מצרים יחד עם בחריין, ערב הסעודית ואיחוד האמירויות הערביות ניתקו את כל יחסיהן וקשריהן הכלכליים עם קטר.
ב-21 בינואר 2021, מצרים חידשה את היחסים הדיפלומטיים עם קטר, והפכה למדינה הראשונה שעשתה זאת באופן רשמי במסגרת הסכם לסיום הסכסוך.
מאז חידוש היחסים, שתי המדינות נקטו בצעדים מדודים לקראת נורמליזציה של היחסים.
כדי להגביר את הסחר הדדי הוקמה מחדש מועצת עסקים מצרית-קטרית.
כמו כן, חברת אנרגיה קטרית קנתה 40% מחלקה של חברת אקסון האמריקנית, שקיבלה זיכיון לחפש גז בשטח ימי מצרי בים התיכון.
שיתוף הפעולה הכלכלי הזה סיפק לשתי המדינות הטבות תוך שהוא איפשר להן לעקוף את הסוגיות האידאולוגיות שנותרו לא פתורות.
רשת אל-ג'זירה, אשר הוקמה על ידי שליט קטר, האמיר חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני, נהגה לשלב בשנותיה הראשונות ביקורת רבה נגד נשיא מצרים, חוסני מובארכ.
מסיבה זו, הוטלו הגבלות על פעילותה מצידו ומצד התקשורת המצרית.
ב-1997 נשלח ראש המודיעין הכללי של מצרים, עומאר סולימאן, לדוחה, כדי להגיב לביקורת של הרשת על הממשל המצרי.
בראיון בשנת 2002, מובארכ האשים את אל-ג'זירה ב"הפצת חיכוך, איבה וחוסר יציבות בין מדינות ערב".
בשנת 2010 הועבר מברק דיפלומטי מראש ממשלת קטר, חמד בן ג'אסם בן ג'אבר אאל ת'אני, לסנאטור האמריקאי ג'ון קרי, בו הודיע שהגיש הצעה למובארכ, אם מצרים תסכים לספק הסדר בר-קיימא לפלסטינים במהלך אותה תקופה.
לאחר ההפיכה במצרים בשנת 2013, החליף עבד אל-פתאח א-סיסי את נשיא מצרים מוחמד מורסי, חבר האחים המוסלמים.
א-סיסי יזם סנקציות על בנות בריתה בתקשורת של האחים המוסלמים, ביניהן אל-ג'זירה, במהלכן נעצרו שלושה מעיתונאים הרשת.
בספטמבר 2013 נחסמה רשת אל-ג'זירה לחלוטין במצרים, בעקבות האשמות כי הרשת משבשת את ענייניה הפנימיים של המדינה.
בפברואר 2015, לאחר שחיל האוויר המצרי ביצע תקיפות אוויריות על עמדות משוערות של דאעש בלוב השכנה, בעקבות חטיפתם וכריתת ראשם של 21 נוצרים קופטים מצריים.
גונו התקיפות על ידי אל-ג'זירה, ששידרה תמונות של אזרחים שנפגעו במקביל להבעת מורת רוח על התקיפות מצד משרד החוץ של קטר.
החלק הגדול ביותר של ההשקעות הפיננסיות שבוצעו על ידי חברות קטריות מינואר 2003 ועד יוני 2014, היה במצרים, 31.1 אחוזים.
יחסי מצרים–סוריה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הערבית של מצרים לבין הרפובליקה הערבית הסורית.
שתי המדינות הן מדינות מוסלמיות ריבוניות, חברות מייסדות בליגה הערבית, וחברות בארגון האומות המאוחדות.
בהסכם סייקס–פיקו ניתנה סוריה לצרפת ומצרים ניתנה לממלכה המאוחדת ובכך הסתיים עידן האימפריה העות'מאנית בו שתי המדינות היו מאוחדות תחת ישות אחת.
מצרים שקיבלה עצמאות מהר יחסית, ב-1922, הכירה בסוריה שקיבלה עצמאות 24 שנים אחריה כמדינה במהרה.
למצרים היו אינטרסים רבים בסוריה עוד מעצמאותה, היא רצתה להיות מעצמה אזורית ומדינה משפיעה בעולם הערבי.
מה שהפריע לה בדרכה לכך, היא הקמת מדינה יהודית, באמצע הדרך בין מצרים לסוריה ובכך חסימת דרכה של מצרים לסוריה.
ביום שישי, ה' באייר תש"ח, 14 במאי 1948, הכריז דוד בן-גוריון על הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, מדינה שהייתה חלום הבלהות של מצרים.
באותו לילה פלשו שבעה צבאות של מדינות ערב: לבנון, סוריה, ירדן, עיראק, מצרים, סודאן וערב הסעודית ותקפו את המדינה שזה עתה קמה.
בימים הראשונים שלאחר הפלישה צבא סוריה התקדם לעבר עמק הירדן, כבש את משטרת צמח, שער הגולן ומסדה, והחל בתקיפה של הקיבוצים דגניה א' ודגניה ב' בכוחות שריון ובסיוע אווירי וארטילרי.
בבלימת הפולש הסורי הפעיל צבא ישראל לראשונה כוח ארטילריה של שניים מן התותחים הראשונים שלו ('נפוליונצ'יקים'), שהופעלו לעבר הסורים מעל רכס פוריה.
הסורים נהדפו מקיבוצי דגניה ופינו את רוב השטח שכבשו, וזה היה הניצחון הראשון על צבא ערבי סדיר, דבר אשר עודד מאוד את המגינים בשאר החזיתות.
מתחילת יוני הסורים תקפו את עין גב ואת משמר הירדן.
ההתקפות על עין גב נהדפו אך ב-10 ביוני משמר הירדן נפלה בידי הסורים ואנשיה נשבו.
ב-15 במאי 1948, לאחר חצות, חצה חיל המשלוח המצרי את הגבול בדרום בכוח של כ-10,000 חיילים ונכנס בו ביום לעזה.
החל מהשעה 6 בבוקר עברו שישה גלי מטוסים מעל תל אביב, והפציצו את נמל תל אביב, את נמל התעופה לוד ואת נמל התעופה דב הוז.
גם בימים הבאים המשיכו המטוסים המצרים בהפצצות, כמעט ללא התנגדות.
בדרום נע הצבא המצרי בשני טורים, הטור המערבי, העיקרי, נע מעזה לאורך כביש החוף לכיוון תל אביב, והטור המזרחי נע דרך באר שבע לחברון ולירושלים, כאשר חלק ניכר מטור זה מורכב ממתנדבי "האחים המוסלמים".
אלה נטלו חלק בקרבות רמת רחל.
תחילה לא התעכבו המצרים כדי לכבוש את היישובים בנגב שהיו בדרכם, ולאחר שניסו לתקוף אותם ונהדפו, המשיכו במסעם צפונה, אך קיבוץ יד מרדכי, שהיה על ציר ההתקדמות המצרי העיקרי, נפל לידי המצרים לאחר חמישה ימי לחימה.
ב-24 במאי נעצר הטור המערבי במג'דל (אשקלון).
ב-28 במאי התקדם הטור המערבי צפונה לאיסדוד (סמוך לאשדוד של היום) ונעצר כשלושה ק"מ אחרי איסדוד ליד ג'סר איסדוד שפוצץ על ידי חטיבת גבעתי (מאז נקרא הגשר 'עד הלום'.) השתלטות המצרים על כביש מג'דל-אל-פאלוג'ה ניתקה את יישובי הנגב שמדרום לו, והיוותה גורם אסטרטגי מכריע בהמשך המלחמה.
בליל 10–11 ביוני כבשה חטיבת הנגב את ביר עסלוג' ובכך שיבשה את ציר האספקה המצרי לבאר שבע.
בסופו של דבר מדינות ערב נכשלו בניסיונן לכבוש את ארץ ישראל ולהקים בה את מדינת פלסטין.
מלחמה זו, לצד מלחמת ששת הימים, היא אחד ההפסדים הגדולים ביותר בתולדות מצרים.
לא כל מדינות ערב נכשלו בתקיפה.
ירדן הצעירה הפתיעה את ישראל וכבשה את אזור יהודה ושומרון ומזרח ירושלים, וזה היה הפסד מורלי של ישראל ושל מדינות ערב.
ההפסד הזה ועלייתו של גמאל עבד אל נאצר לשלטון במצרים היו הסיבות למלחמת ששת הימים, בה דווקא ישראל תקפה.
היחסים בין שתי המדינות דווקא התחממו לאחר המלחמה, עקב שנאה גדולה לישראל ו"ישראלופוביה" של שתי המדינות.
1949-1958 - מהפכת הקצינים החופשיים, לקראת איחוד
בשנת 1952 התחוללה במצרים מהפכה בשם "מהפכת הקצינים החופשיים" שהפילה את מונרכיית פארוק הראשון, מלך מצרים וכוננה במקומה רפובליקה.
מדיניות החוץ של מצרים החלה להסתמך על סלוגנים של תומכי פאן-אירופאיות עם נגיעות פאן אמריקאיות, וכך הולידה את רעיון הפאן-ערביות בצורה בה הוא באמת יכול לצאת לפועל.
מצרים התנגדה לחתימתה של ברית בגדאד, שהובילה להתפתחות מופרזת של עיראק, שיכולה לפגוע במצרים.
מצרים החלה להוביל את גוש המדינות הערביות שלא הסכימו לשתף פעולה עם המערב.
בעקבות אירועים אלה, בסוריה התעוררה מחלוקת בנוגע להתוויית מדיניות החוץ.
פוליטיקאים סורים גינו את תמיכתה החזקה של ארצות הברית בישראל, בה סוריה לא מכירה.
בחודש אפריל 1955 גיבשה לראשונה מפלגת הבעת' הסורית את התוכנית לאיחוד שתי המדינות.
ב-31 ביולי 1957 דווח לראשונה בישראל כי מצרים וסוריה נכונות לחתום על איחוד פדרלי והן מתחילות בצעדים ובמשא ומתן לקראתו.
חמישה ימים לאחר מכן הודיעו שתי המדינות על הקמת ועדות לביצוע תוכנית האיחוד.
בספטמבר הן חתמו על הסכם איחוד כלכלי, וב-14 באוקטובר הגיעו שלוחות צבאיות מצריות לסוריה.
1958-1961 - הרפובליקה הערבית המאוחדת
ב-1 בפברואר 1958 שתי המדינות התאחדו ויצרו את הרפובליקה הערבית המאוחדת (רע"ם), כיוזמה של קציני צבא ופוליטיקאים סורים שהציעה את איחודה של סוריה עם מצרים בדרך להקמתה של אומה ערבית אחת תחת הנהגתו של נשיא מצרים - גמאל עבד אל נאצר.
מנהיגי הרפובליקה הצהירו שמטרת הקמתה היא התכוננות למלחמה משותפת נגד ישראל.
מצרים נתנה את הטון בהנהגה.
ב-28 בספטמבר 1961 התקוממו קצינים סורים נגד האיחוד, והם חוללו הפיכה צבאית בדמשק.
שוכרי אל-קוותלי, מוביל מהלך האיחוד מצד סוריה, אמר כי הוא מתחרט על האיחוד שהלאים את התעשיות ופגע קשות בכלכלתה ובאזרחיה של סוריה.
1961-1967 - תקופת ההמתנה ומלחמת ששת הימים
בתקופת ההמתנה שקדמה למלחמת ששת הימים תיאמו מצרים וסוריה עמדות צבאיות, והסכימו שבמקרה של מתקפה ישראלית נגד מצרים, סוריה תתקוף מגבולה ויופעל חיל האוויר הסורי.
מלחמת ששת הימים הייתה מלחמה שנערכה מבוקר 5 ביוני עד ליל 10 ביוני 1967 (כ"ו באייר - ב' בסיוון ה'תשכ"ז), בין ישראל לבין מצרים, ירדן וסוריה, שנעזרו במדינות ערביות נוספות: עיראק, ערב הסעודית, לוב, סודאן, תוניסיה, מרוקו ואלג'יריה.
עם פרוץ המלחמה נותרה החזית הסורית שקטה באופן יחסי.
למרות זאת, יישובי עמק החולה ספגו הפגזות סוריות במהלך כל המלחמה שנענו בהפגזות והתקפות אוויריות מהצד הישראלי.
ביום שלישי, 6 ביוני 1967, ניסה גדוד חי"ר סורי יחד עם כ-10 טנקים לתקוף את תל דן ואת קיבוץ דן, אך נהדף על ידי כוח ההגנה של הקיבוץ, כוחות חי"ר ויחידת טנקים של צה"ל שהוצבו בגזרה.
פיקוד הצפון הפנה כוחות לקרבות בצפון השומרון ונערך להגנה מול הסורים.
עם התקדמות צה"ל בשתי החזיתות האחרות הופנו כוחות לגזרת רמת הגולן.
למרות זאת, התנגד דיין לפתיחת חזית מול הסורים.
בבוקר יום שישי, 9 ביוני, שינה דיין את דעתו והורה ישירות לאלוף פיקוד הצפון דוד אלעזר להתחיל בכיבוש הרמה.
החל משעות הבוקר ביום זה תקף חיל האוויר הישראלי את רמת הגולן במתקפה אווירית מרוכזת ומתמדת.
גזרת ההבקעה תוכננה לצפון רמת הגולן, שם היה השיפוע בעלייה לרמה מתון יחסית.
בשעות הצהריים של 9 ביוני החלה ההבקעה בשני מאמצים עיקריים: חטיבה 8 פרצה ראשונה מגבעת האם והייתה אמורה לכבוש את זעורה ועין פית.
הגדוד המוביל של החטיבה טעה בניווט והגיע אל קלע, תוך שהוא כובש אותו לבסוף תוך אבדות כבדות.
שאר החטיבה כבשה כמתוכנן את מתחם זעורה.
במקביל, תקפה חטיבה 1 (גולני) את מערך המוצבים הצמוד לגבול.
גדוד 12 תקף את מוצב תל פאחר ונקלע לקרב קשה, אך עד הערב הצליח לכבוש את המוצב.
גדוד 51 של החטיבה כבש את תל עזזיאת.
במקביל החלו מספר מאמצים משניים שנועדו להסוות את גזרת הפריצה העיקרית.
חטיבה 3 כבשה את דרדרה ותל הלאל במרכז הרמה, גדוד מחטיבה 80 כבש את הכפר דרבשיה מדרום לגונן, וטנקים מחטיבה 37 עלו מגונן לכיוון רוויה.
במהלך הלילה הרחיב צה"ל את הטריז דרומה, עד לאזור גשר בנות יעקב.
המלחמה החלה במכה מקדימה ישראלית על חיל האוויר המצרי, לאחר תקופת ההמתנה, שבה נעשו ניסיונות ישראליים להימנע ממלחמה.
ערב המלחמה היו למצרים בחצי האי סיני וברצועת עזה חמש דיוויזיות חיל רגלים ושתי דיוויזיות משוריינות.
מדרום ובצמוד לאוגדת טל, תקפה וכוחותיה הגיעו לאחר ארבע יממות אל חלקה הדרומי של תעלת סואץ ואל חוף מפרץ סואץ.
אוגדת האלוף אריאל שרון פרצה בגיזרת אבו עגילה וניהלה קרב מכריע באום-כתף, וכוחותיה התקדמו והגיעו כעבור ארבע יממות אל אזור נח'ל.
בימים 7 ו-8 ביוני בסיוע כוח מבית הספר לצניחה, השתלטו כוחות חיל הים הישראלי בחופי דרום סיני על שארם א-שייח', ראס נאצראני, א-טור, אבו רודס וראס סודר.
בישראל, מוכרת המלחמה כמלחמה הפורייה ביותר שהייתה, ישראל ניצחה ניצחון מורלי מוחלט וניצחון אסטרטגי מוחלט.
הפסד זה של מצרים מוכר כהפסד הגדול ביותר בהיסטוריה של הצבא המצרי.
המלחמה הגדילה פי שלושה את שטח מדינת ישראל ולאחריה הייתה תחושת "אופוריה" בקרב האזרחים.
מצרים הפסידה את חצי האי סיני, שחזר אליה לאחר הסכמים עם ישראל.
ואת רצועת עזה, שנשארה בידי הרשות הפלסטינית.
סוריה הפסידה במלחמה את רמת הגולן, שנמצאת בשליטת ישראל עד היום וקיימים בה יישובים יהודים וישראליים רבים.
1967-1973 - מלחמות ההתשה ויום הכיפורים
ב-1969 פרצה מלחמה נוספת בין מצרים לישראל, מלחמה זו שנקראת היום מלחמת ההתשה, נגמרה ללא מנצחים וללא מפסידים, על אף תמיכתה של מעצמת העל לשעבר ברית המועצות במצרים במהלך המלחמה.
נשיא מצרים מספטמבר 1970, אנואר סאדאת, היה נחוש לבצע מהלך צבאי להחזרת השטחים שאיבדה ארצו, והצליח לשכנע את הסורים להשתתף ביוזמה.
מצרים וסוריה החלו להתחמש ולהתאמן בהתאם לכוונה זו.
ב-6 באוקטובר, יום הכיפורים, 1973 פתחו הכוחות המצריים והסורים בהתקפה מתואמת מראש על כוחות צה"ל בדרום ובצפון - מלחמת יום הכיפורים.
בסוף המלחמה בדרום התבסס צה"ל באדמת מצרים, וכוחותיו היו מרוחקים 101 ק"מ בלבד מקהיר ובצפון אחז צה"ל בשטח שכבש מידי הסורים, והביא את דמשק לטווח תותחי צה"ל.
זהות המנצחת במלחמה זו שנויה במחלוקת עד ימינו.
אמנם ישראל הפגינה עליונות צבאית אבל מצרים וסוריה ניצחו במלחמה מבחינה מורלית.
כאשר הסכים אנואר סאדאת ב-1977 להצטרף לתהליך השלום עם ישראל, היחסים הטובים בין שתי המדינות התמוטטו ונעלמו כלא היו.
סוריה גינתה לאחר מכן את הסכמי קמפ-דייוויד.
חאפז אל-אסד ארגן פגישה של מנהיגי מדינות ערב בדמשק, שביקרה בחריפות את מדיניות החוץ של אנואר סאדאת כאשר מצרים וישראל חתמו על הסכם השלום.
סוריה הייתה אחת מהמדינות שהציעו לקיים את פסגת 1979 של הליגה הערבית בבגדאד, בה הצביעו להטלת סנקציות כלכליות ופוליטיות על מצרים על מנת למוטט אותה.
שנה קודם לכן ניתקה סוריה את היחסים הדיפלומטיים עם מצרים והחזירה את שגרירה לסוריה, גם שגריר מצרים בסוריה גורש מסוריה חזרה למצרים.
1981-2010 - תקופת שלטונו של חוסני מובארכ
הייתה תקופת שקט ביחסים בתקופת של שלטונו של חוסני מובארכ.
היחסים לא כוננו שוב עד שנת 2005. משנה זו ועד המהפכה, סוריה בהנהגת בשאר אל-אסד ומצרים בהנהגת חוסני מובארכ נהנו מיחסים חמים, שקטים וידידותיים.
2010 ואילך - מלחמת האזרחים בסוריה והאביב הערבי
ב-2010 התרחש בשתי המדינות האביב הערבי, סדרה של הפגנות לשינוי במשטר.
במשטר המצרי, הנחשב לפתוח יחסית למדינות ערביות אחרות, הסתיים האביב בהפיכה איסלאמיסטית.
במשטר הסורי, הנחשב למדכא מאוד, האביב הערבי נמשך עד היום כמלחמה, מלחמת האזרחים בסוריה.
במלחמה זו נמנתה מצרים עם המדינות החברות בארגון "ידידי סוריה", התומך במתנגדיו של נשיא סוריה, בשאר אל-אסד.
ב-12 בנובמבר 2011 החליט ארגון הליגה הערבית להשעות את סוריה ממנו בעקבות האלימות במדינה, וקרא למשטרו של הנשיא בשאר אסד לחדול מהרג אזרחים.
בכינוס הליגה שנערך בקהיר הוחלט גם להטיל סנקציות פוליטיות וכלכליות על ממשל אסד.
הליגה הערבית דרשה מסוריה להפסיק לאלתר את האלימות במדינה ולהבטיח את שלומם של האזרחים הסורים.
היא איימה גם שאם התוקפנות לא תיפסק, נציגי הליגה הערבית יחלו בשיחות עם ארגונים בינלאומיים כולל האומות המאוחדות, ובמגעים עם נציגי האופוזיציה הסורית על מנת למצוא פתרונות למשבר ולהפסיק את האלימות.
כמו כן, פנתה הליגה הערבית ישירות לצבא הסורי בדרישה שלא להתערב באלימות וברצח האזרחים.
הליגה אף קראה לכל מדינות ערב להחזיר את שגריריהן מדמשק, אולם ציינה שכל מדינה תחליט בעצמה בסוגיה הזו.
לאחר שהיחסים בין שתי המדינות ניתקו בשנת 2011, החליטה מצרים לחדשם בספטמבר 2015 עקב רצון להתמודד עם אויבים משותפים של שתי המדינות (המדינה האסלאמית, האחים המוסלמים, טורקיה) ורצון לקרבה בין הכוחות וללחימה משותפת של שתי המדינות.
ב-28 בנובמבר דווח כי מצרים השאילה לסוריה ולחמה לצידה עם מטוסי קרב בארגון ג'בהת א-נוסרה ובארגון הטרור הג'יהאדיסטי-סלפי המדינה האסלאמית
בתחילת דצמבר 2016 החלו היומונים המצריים הנפוצים להפיץ תוכן תעמולה להידוק ושיפור היחסים עם סוריה, העיתון מעודד אזרחים ליצור אינטראקציה עם סורים ואת ממשל מצרים להדק את היחסים, שכן, דונלד טראמפ, נשיא ארצות הברית, לא יפריע לתהליכים המדיניים שלהן.
עם יציאת התעמולה בכירים מצריים התבטאו לטובת סוריה ותמכו בפתיחת משימה דיפלומטית בדמשק בירתה.
ב-18 בפברואר 2017 קראו חברי פרלמנט מצרים להסיר את השעייתה של סוריה מהליגה הערבית והוועדה לענייני ערבים המצרית ביקשה אף להזמין את דמשק לפסגה הקרובה בירדן, למרות סירוב עמאן.
בסופו של דבר המאמצים הדיפלומטיים המצריים לא צלחו וסוריה נשארה מושעית מהארגון כשרוב מדינותיו תומכות במורדים.
ב-2018 תמכה מצרים בסורים כאשר שחררו את עריהם ברמת הגולן ובצפון סוריה מידי המורדים.
הנשיא א-סיסי בירך את הצבא הסורי על ההצלחה שנחל במאמצי השחרור.
כשמדובר בכלכלה, מצרים היא הפך מוחלט מסוריה.
מצרים היא כלכלה מצליחה, משגשגת, גדולה ומחזיקה נתח גדול מכלכלת העולם הערבי.
לעומתה סוריה, היא כלכלה נחשלת בשלבי התפוררות והתפרקות עקב מלחמת האזרחים בסוריה.
בשנת 2015 ייצאה סוריה למצרים סחורה בשווי 154 מיליון דולר אמריקאי.
עיקרי הסחורה היו תבלינים, אגסים, תפוחים, אגוזים ופירות משומרים, לעומתה, מצרים ייצאה באותה השנה סחורה מגוונת מאוד בשווי 238 מיליון דולר, שנתחים גדולים יחסית לאחרים בה הם תפוחי אדמה ובצלים.
סוריה מיוצגת במצרים באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בקהיר, בירתה של המדינה.
מצרים מיוצגת בסוריה באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בדמשק, בירתה של המדינה.
יחסי מצרים–עיראק הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מצרים הערבית לבין הרפובליקה העיראקית.
שנות השישים והשבעים של המאה העשרים
ב-1963 עלה לשלטון בעיראק בהפיכה צבאית עבד א-סלאם עארף, א-סלאם דגל באיחוד מדינתו עם מצרים ונקט בצעדים רבים בשביל להגיע לאיחוד, רוב הצעדים הכלכליים יצאו לפועל בשנת 1966, ביניהם, הלאמת התעשייה הכבדה, מערכות הבנקים וסחר החוץ.