tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-10 בדצמבר 1999, ומיד קיבל ביקורות חיוביות בעיקר על הסגנון הוויזואלי ועל ביצועי המשחק.
הסרט זכה להצלחה קופתית כאשר הכנסותיו הגיעו לסכום של 286 מיליון דולר ביחס לתקציב של 60 מיליון דולר.
עלילת הסרט מסופרת על ידי פול אדג'קומב בבית האבות בו הוא שוהה.
אדג'קומב מספר לחברתו על קיץ 1935 בו הוא היה סוהר בתא הנידונים למוות באמצעות כיסא חשמלי שנמצא בבית הסוהר "קולד מאונטיין".
חלק זה של בית הסוהר כונה "המייל הירוק" על שם רצפת הלינוליאום שהייתה ירוקה.
אל בית הסוהר מגיע אסיר חדש וגדול ממדים בשם ג'ון קופי, הנראה לשאר הסוהרים כמנומס מדי לביצוע פשע.
לאחר מכן מתגלה לפול שג'ון קופי מואשם ברצח ואונס של 2 אחיות וכעת הוא מועמד לגזר דין מוות בשל מעשיו.
הסוהרים מגלים עכבר שחדר לבית הסוהר ומסתתר במחסן, ובתחילה מנסים ללכוד אותו, אך הוא מצליח לחמוק, ובסופו של דבר מגיע לידיו של דל, אסיר בבית הסוהר, אשר מצליח לאלף אותו ומתיידד עימו.
אל בית הסוהר מגיע אסיר חדש בשם ויליאם ווארטון, המתגלה כאסיר רפה שכל ובעייתי, המתגרה בסוהרים ובאסירים.
לאחר שג'ון קופי מרפא את דלקת השלפוחית של פול, ומחייה את העכבר של דל, מתגלים כוחותיו העל טבעיים בפני הסוהרים והאסירים, המתחילים לחשוד שג'ון למעשה חף מפשע.
דל, שהתיידד עם כל הסוהרים למעט פרסי, שהרג את עכברו, מובא אל תא הנידונים למוות.
שאר הסוהרים מתקשים לבצע את גזר הדין מכיוון שהתיידדו עימו, למעט פרסי, שאינו מרטיב את הספוג שמונח על ראש הנידון למוות, האמור לזרז את מעבר החשמל אל גופו של הנידון, דבר שמוביל למוות מהיר יותר.
דל מתחשמל וגופתו נשרפת כליל לתדהמת הנוכחים בתא, בזמן שג'ון חש את כאבו של דל, ומשחרר את העכבר שלו, שבורח למחסן.
הסוהרים מענישים את פרסי בכך שנועלים אותו במחסן קשור, ויוצאים עם ג'ון אל ביתו של מנהל הכלא, האל מורס, שם ג'ון מרפא את אשתו החולה, לתדהמת האל.
לאחר שהסוהרים משחררים את פרסי, ג'ון תופס אותו, ומעביר את מחלתו אל פרסי, דבר המוביל אותו לירות בוויליאם למוות.
כאשר פול שואל את ג'ון למעשיו, ג'ון משיב שהוא פגע באנשים הרעים, ובעזרת טלפתיה, מסביר לפול שוויליאם הוא האדם שרצח ואנס את הבנות, וג'ון הוא למעשה חף מפשע.
פול מתייעץ עם אשתו ומסביר לה שהוא מודע לעובדה שג'ון חף מפשע ומועמד לגזר דין מוות, ושאם יבצע את גזר הדין, אלוהים לא יסלח לו, אך הוא אינו יכול לעשות דבר בנידון.
אשתו מייעצת לו לא לומר זאת לג'ון, ולהעמיד פנים שהוא אינו יודע דבר.
פול מבצע בכאב ביחד עם הסוהרים את גזר הדין, וג'ון מוצא להורג.
לאחר מכן, מתגלה שג'ון העביר לפני מותו חלק מכוחותיו לפול ולעכבר, דבר המאפשר להם לחיות זמן רב.
פול מספר לחברתו שעם הברכה האלוהית באה גם קללה: הוא יהיה מוכרח לצפות בכל קרוביו מתים, כאשר הוא יחיה לנצח או ימות בעוד עשורים שלמים.
טום הנקס - פול אדג'קומב
דייוויד מורס - ברוטוס "ברוטלי" הוואל
מייקל קלארק דאנקן - ג'ון קופי
בוני האנט - ג'ן אדג'קומב
ג'יימס קרומוול - מנהל הכלא האל מורס
מייקל ג'טר - אדוארד דלקרואה
דאג האצ'יסון - פרסי ווטמור
סם רוקוול - ויליאם ווארטון
ברי פפר - דין סטנטון
פטרישה קלארקסון - מלינדה מורס
הארי דין סטנטון - טוט-טוט
ביל מק'קיני - ג'ק ואן הי
ברנט בריסקו - ביל דודג'
אווה ברנט - אליין קונלי
ויליאם סדלר - קלאוס דטריק
פאולה מלקומסון - מאג'ורי דטריק
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר בקטגוריות הסרט הטוב ביותר, שחקן המשנה הטוב ביותר למייקל קלארק דאנקן, מיקס הסאונד הטוב ביותר ופרס האוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
הסרט זכה גם בשני פרסי סאטורן, האחד בקטגוריית סרט המתח הטוב ביותר והשני פרס שחקן המשנה הטוב ביותר, אותו קיבל דאנקן עבור תפקידו כג'ון קופי.
גרינוורק (בעבר יורופארק) הוא פארק היי-טק בקיבוץ יקום שבשרון.
תכנון הפארק בוצע בשנים 1999–2001. הפארק מורכב מחמישה מבנים הכוללים שטח של כ-66 אלף מטרים רבועים המאכלסים חברות כגון "דלק" חברת הדלק הישראלית, דור אלון, פז, HOT וברודקום.
עד שנת 2003 הפארק אכלס אך ורק מפעלים בבעלות הקיבוץ.
בשנים אלו החלו לפעול בפארק גם מפעלים בבעלות חיצונית, מה שהוביל את עיריית הרצליה לעתור לבית המשפט העליון כנגד התהליך.
טענות העירייה היו כי שימוש "זר" בפארק התעשייה אינו תואם את התב"ע ומבריח מהעיר מקומות תעסוקה.
באוגוסט 2004 דחה בית המשפט את עתירת העירייה ואפשר פעילות חיצונית בפארק.
בעבר הפארק היה בבעלות משותפת של יקום ושל איש העסקים אליעזר פישמן, עד שבנובמבר 2019 חלקו של פישמן נמכר לקרן JTLV בעלות של כ-250 מיליון שקלים.
בשנת 2022 עבר הפארק מיתוג מחדש, ושמו שונה ל"גרינוורק".
גרינאו שבאלמטל (בבווארית: Grünau im Almtal) הוא כפר במחוז גמונדן במדינת אוסטריה עילית שבאוסטריה.
גרינאו נמצא בתוך עמק המוקף ברכס הרים עם נהר האלם העובר ברחבי העמק.
בגרינאו יש מסורת כדורגל מקומית חזקה, ועל כך יש להם קבוצה משלהם: UFC Drack Bau Grünau.
משחקי הבית מתקיימים באצטדיון הכדורגל המקומי: Sportplatz Union Grünau.
גרינבורג (בבווארית: Grünburg) היא עיירה במחוז קירכדורף אן דר קרמס שבמדינת אוסטריה עילית באוסטריה.
העיירה גרינבורג שוכנת באזור המנהלי טראונפירטל.
כ-48% מאדמות העיירה מיוערים, ו-41% הם אדמות חקלאיות.
גרינדאוויק (באיסלנדית: Grindavík) היא עיירת דייגים בחצי האי הדרומי של איסלנד, לא רחוק מהמישור הוולקני (Tuya) של הר הגעש הקרוב (Þorbjörn).
זוהי אחת הערים הבודדות עם נמל בחוף זה.
רוב התושבים עובדים בתעשיית הדיג.
הלגונה הכחולה, האטרקציה המרכזית של גרינדאוויק, ממוקמת כ-5 קילומטרים ממרכז העיר.
בנובמבר 2023, בעיצומה של הסלמה ופעילות סיסמית קשה, הוכרז מצב חירום והעיר פונתה מחשש להתפרצות געשית רחבת היקף.
לאנדנאומאבוק או "ספר ההתנחלויות" מזכירים שבסביבות 934, שני מתיישבים ויקינגים, מולדה-גנפור הרולפסון, ות'וריר האוסטמירקור ויגבסון, הגיעו לאזור רייקאנס.
ת'וריר התיישב בסלבוגור ובקריסוויק ומולדה-גנופור בגרינדאוויק.
בני מולדר-גנופור הקימו שלושה יישובים.
הגרסה המודרנית של גרינדאוויק ממוקמת בעיקר במה שהיה "Járngerðarstaðarhverfi".
ביוני 1627, פשטו שודדים ברברים על גרינדאוויק באירוע המכונה "החטיפות הטורקיות".
12 איסלנדים ושלושה דנים, יחד עם שני כלי שיט, נלקחו, ועם שבויים שנלקחו מיישובים איסלנדיים אחרים, הועברו לעבדות באלג'יר.
את ייסוד המקום כמושבה ניתן לייחס להחלטתו של איינר איינארסון לעבור לשם כדי לבנות ולנהל חנות ב-1897. באותה תקופה מנתה האוכלוסייה רק בסביבות 360. דיג היה במשך מאות שנים מרכיב פרנסה מכריע בגרינדאוויק, אך גיחות דיג היו לעיתים קרובות מסוכנות.
גברים איבדו לעיתים קרובות את חייהם בים, והדגה לא תמיד יציבה.
עם זאת, כאשר נוצרה נקודת גישה בטוחה יותר ליבשה בהופיד (Hópið) בשנת 1939, תנאי הדיג השתנו באופן דרמטי.
משנת 1950 חלה התפתחות משמעותית בתעשיית הדיג.
גרינדאוויק הוכרזה מוניציפלית כעיירה ב-1974.
גרינדאוויק ממוקמת בחלק הדרום-מערבי הרחוק של חצי האי רייקאנס.
העיירה ניצבת על שדה לבה שהתפרץ לפני כ-2,350 שנה משרשרת מכתשי סונדנוקור מעט צפונית לגרינדאוויק, כמו גם מהרי הגעש Svartsengisfell והסדקים ב-Stora Skogsfell, שניהם בקרבת מקום.
העיירה היא אחת משש קהילות בחצי האי השוכנת על או ליד סדק געשי.
נמל גרינדאוויק (נקרא Hópið), נוצר מהתפרצות מסונדנוקור לפני כ-2,800 שנה שיצרה חצי אי מדרום-מזרח למקום בו ניצבת העיירה, עם ממדים של 2 ק"מ על 1 ק"מ, (מכונה Hópsnes בצד המערבי ו-Thórkötlustaðanes במזרח).
מגדלור שנבנה ב-1928, ניצב בקצה הדרומי.
תעשיית הדיג של העיירה פעלה במקור מבקתות (על Þórkötlustaðanes) לפני שעברה לנמל גרינדאוויק ב-1939 לאחר שתושבים מקומיים חפרו תעלה דרך שונית כדי לחבר את Hópid לים.
מצב חירום הוצא ב-10 בנובמבר 2023, עקב סדרה של רעידות אדמה עזות בדרום מערב, שעלולות להצביע על התפרצות געשית מתקרבת.
העיר קיבלה הוראה להתפנות בערב ה-10 בנובמבר 2023, לאחר שעל פי החשד נוצרה חדירה מגמטית מתחת לעיירה.
זה התרחש לאחר שבועות של התרוממות ותסיסה סיסמית מצפון לעיירה, ליד הלגונה הכחולה.
בין חצות ל-14:00 ב-10 בנובמבר 2023 נרשמו כמעט 800 רעידות אדמה, כאשר הרדודות ביותר התרחשו בעומקים שבין 3 ל-3.5 קילומטרים (כ-1.86 עד 2.18 מיילים), כפי שדווח על ידי המשרד המטאורולוגי של איסלנד.
ב-25 באוקטובר 2023 החלו רעידות אדמה מצפון לגרינדאוויק והסלימו במהלך הימים הבאים.
ב-9 בנובמבר פגעה רעידת אדמה בקנה מידה 5.2. הסיכון להתפרצות עלה והעיירה גרינדוויק פונתה ב-11 בנובמבר.
ב-18 בדצמבר, שבועות לאחר פעילות סיסמית מוגברת, ולאחר שהעיירה פונתה כליל מתושביה לאור החשש, החלה התפרצות.
בהתפרצות סדק גדול ממדים בקרקע, באורך כ 3.5 קילומטרים, הוציא לבה בכל הכוונים לכל אורך הסדק.
בקרבת הסדק, כקילומטר אחד בלבד מערבית ממנו ממוקמת תחנת הכוח הגאוטרמית "Svartsengi".
התפרצות שנייה החלה ב 14 בינואר 2024, ובה זרימת הלבה הגיעה לפאתי העיירה.
גרינברג טראוריג היא פירמת עורכי דין בינלאומית, אשר נכון לשנת 2024, מונה 50 סניפים בארצות הברית, אירופה, אסיה, אמריקה הלטינית ובמזרח התיכון, לרבות במדינת ישראל.
סך הכל מועסקים כ-2,850 עורכי דין בקירוב בכל סניפי הפירמה.
בשנת 2023, הסתכמו הכנסות הפירמה בכשני מיליארד דולרים (מקום 19 בעולם בדירוג הכנסות למשרדי עורכי דין).
בשנת 2012 נפתח הסניף הישראלי של הפירמה.
בכך הפכה גרינברג טראוריג לפירמת עורכי הדין הבינלאומית הראשונה שפותחת סניף בישראל באופן רשמי.
המשרד מספק שירותים בדין הזר בלבד, ועוסק במיזוגים ורכישות, השקעות, נדל"ן, דיני עבודה, שוק ההון, פרטיות, סייבר, קניין רוחני, הייטק, מיסוי אמריקאי, ליטיגציה, מלונאות ועוד, ומעסיק רק עורכי דין המחזיקים רישיון עריכת דין בארצות הברית.
משרד עורכי הדין גרינברג טראוריג הוקם במיאמי, פלורידה על ידי עורכי הדין היהודים מל גרינברג, לארי ג'יי הופמן ורוברט טראוריג.
בשנות ה-80, היה רובין אסקיו, מושל פלורידה ומועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, אחד מבעלי המניות בפירמה.
לארי הופמן התמנה לשותף המנהל הראשון של הפירמה ב-1991. לאחר מכן, החלה הפירמה להתרחב, ופתחה סניף בניו יורק.
בין לקוחות הפירמה בניו יורק, היה מגזין הניו יורקר.
ב-1999, פתחה הפירמה סניפים בערים נוספות בארצות הברית, כגון שיקגו, בוסטון, לוס אנג'לס ווילמינגטון (דלוואר).
ב-2009 פתחה הפירמה את המשרד הראשון שלה מעבר לים, בלונדון שבבריטניה.
נכון להיום, למשרד יש כ-47 סניפים ברחבי העולם.
בין לקוחות החברה בעבר ובהווה, ניתן למנות את יאהו, אמזון, בואינג, פפסי, מיקרוסופט, טבע, הילטון, דויטשה בנק, סיטיגרופ, מורגן סטנלי ועוד.
פירמת גרינברג טראוריג החלה באופן מעשי את פעילותה בישראל בתקופת האינתיפאדה השנייה, כאשר שלחה עורכי דין מטעמה לעזור לתת שירותים משפטיים פרו-בונו עבור חברות ישראליות.
בשנת 2012 אפשר המחוקק הישראלי לעורכי דין זרים לפעול ולייעץ בישראל, בכל הנוגע לדין הזר.
לאחר מכן, החלה הפעילות הרשמית של הפירמה, כאשר נפתחה השלוחה הישראלית במתחם עזריאלי.
בכך הייתה הפירמה הבינלאומית הראשונה שפתחה סניף בישראל.
בשנת 2022 מיזגה אליה את הפעילות של מחלקת שוק ההון במשרד מקדרמות', אשר הייתה פעילה בישראל.
במשרד הישראלי של הפירמה יש כיום 18 עורכי דין, כולם בעלי רישיון זר לעריכת דין, ואינם עוסקים בדין הישראלי.
במהלך פעילותה בישראל, ייצגה הפירמה חברות ישראליות שביצעו עסקאות בחו"ל.
מאז פרצה מלחמת חרבות ברזל, החלה הפירמה הבינלאומית לישראל לסייע לישראל במגוון דרכים, לרבות הענקת סיוע משפטי פרו-בונו לצורך קידום גיוס תרומות וציוד מגורמים בארצות הברית.
כמו כן, הגישה הפירמה תביעה כנגד ארגונים שתמכו בחמאס מאז מתקפת ה-7 באוקטובר.
יו"ר הפירמה, ריצ'רד רוזנבאום, היה מן החותמים על מכתב פנייה למוסדות אקדמאיים מובילים בארצות הברית בשם משרדי עורכי דין מובילים בארצות הברית, על מנת שיפעלו למיגור האנטישמיות בקמפוסים שפרצה בתקופת המלחמה.
גרינוויל היא עיירת שינה במחוז ניו קאסל שבמדינת דלאוור בארצות הברית, ופרבר של ווילמינגטון.
במפקד בשנת 2010 מנתה אוכלוסיית המקום 2,326 נפש.
למטרות סטטיסטיות, לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית הגדירה את גרינוויל כמקום ייעודי למפקד (CDP).
הקהילה היא גם ביתו של ביתו הפרטי של ג'ו ביידן, הנשיא ה-46 של ארצות הברית, ורבים מצאצאי משפחת דו פונט.
לפי לשכת מפקד האוכלוסין האמריקאית, לגרינוויל שטח כולל של 7.1 קמ"ר, מתוכם 7 קמ"ר הם יבשה, ו-0.052 קמ"ר (0.73%) הם מים.
אמנם ייתכן שהגדרת האזור למפקד האוכלוסין אינה תואמת במדויק את ההבנה המקומית של הקהילה.
במפקד האוכלוסין של 2010 חיו באזור הייעודי למפקד (CDP) בגרינוויל 2,326 נפשות, 1,076 משקי בית ו-654 משפחות.
צפיפות האוכלוסין הייתה 849 תושבים לכל מייל רבוע.
1,395 יחידות דיור היו בצפיפות ממוצעת של 509.1 למייל רבוע.
היספנים או לטינים מכל גזע היו 3.4%.
מתוך 1,076 משקי הבית ל-24.3% היו ילדים מתחת לגיל 18 שגרים איתם, 53.3% היו זוגות נשואים שחיים יחד, 5.9% היו בעלת בית ללא בן זוג נוכחי, 1.7% היו בעל בית ללא בת זוג.
גודל משק הבית הממוצע היה 2.16 וגודל המשפחה הממוצע היה 2.79.
הגיל החציוני היה 46.6 שנים.
על פי סקר הקהילה האמריקאית, ההכנסה החציונית של משק הבית היא 133,864 דולר, וההכנסה החציונית למשפחה היא 159,632 דולר.
ההכנסה לנפש הייתה 109,521 דולר.
אף אחת מהמשפחות ו-2.5% מהאוכלוסייה לא חיה מתחת לקו העוני.
גרינוויל והנלופן אקר הם שני המקומות העשירים ביותר בדלאוור, כולם פרט להכנסה האישית הגבוהה ביותר, בממוצע של למעלה מ-80,000 דולר לשנה.
גרינוויל ממוקמת במחוז בית הספר המרוכז ב-Red Clay Consolidated .
בתי הספר הממוקמים באזור הם בית הספר היסודי ברנדיווין ספרינגס, בית הספר התיכון אלקסיס אי דופונט, ותיכון אלכסיס אי דופונט.
גֶרינגסהוף הוא נכס חקלאי לשעבר שאינו בשימוש, ששימש מרכז הכשרה חקלאי למהגרים יהודים לארץ ישראל בשנים 1929–1941 ושוב מ-1945 עד 1948, בית מרפא לרווחת עובדים עד 1983 ובית למבקשי מקלט עד 2001.
גרינגסהוף שוכן בקצה הדרום מערבי של רובע האטנהוף (Hattenhof), בעיריית נויהוף (Neuhof) במחוז פולדה במזרח הסה, על המדרון המזרחי של גבעה בגובה 350 מ' מעל מחוז (Ortsgemeinde) רבך (Rehbaches).
שביל אספלט מוביל מ-L 3430 בין האטנהוף לביכנברג (Büchenberg) מערבה, על פני שדות תבואה ובריכות טבעיות, עד לכניסה לאתר.
החווה הוזכרה לראשונה בסביבות 1630 כ"גרינגסהאוק" (Geringshauk) והייתה בבעלות פרובוסט יוהנסברג ליד פולדה.
בשנת 1641 היא כונתה "גרונסהאק" (Grunshack) וב-1789 – גריסהאוג (Grüßhaug).
בשנת 1929 רכשה תנועת הקיבוץ הדתי, חברי ארגון הנוער הציוני בחד, ברית חלוצים דתיים, אגודת חלוצים דתיים, את גרינגסהוף מידי שמעון היינריך אוגוסט רוג.
תנועת הקיבוץ הדתי נוסדה בשנת 1924 בבצנרוד (Betzenrod, היום מחוז אייטרפלד, Eiterfeld) ועברה לרודגס (Rodges, היום במחוז פולדה) ב-1926 או 1927. רודגס היה יישוב קטן מדי, והקבוצה עברה לגרינגסהוף, לו קראו הקיבוץ הדתי, כי שם התכוננו לחיים בקיבוץ.
זה היה אתר הכשרה שבו הוכנו צעירים להגירה (עלייה לארץ ישראל באמצעות הכשרה חקלאית.
לאחר הכשרה חקלאית קיבל החניך אישור מממשלת בריטניה לעלות לארץ ישראל.
חוות גרינגסהוף הייתה קטנה מדי לטווח הארוך, ולכן עבדו עשרות צעירים וצעירות יהודים עבור האיכרים השכנים בהאטנהוף.
החניכים היו ברובם סטודנטים מכל חלקי גרמניה שלא הורשו להמשיך ללמוד תחת המשטר הנאצי.
בין אלו שהוכשרו בגרינגסהוף בשנות ה-30 של המאה ה-20 היה יוסף בורג (1909–1999), שהגיע לארץ ישראל ב-1939 והיה שר בכל ממשלות ישראלי בין השנים 1951–1986.
האתר נסגר על ידי השלטונות הנאצים בסתיו 1941. אלה מהתושבים שטרם הספיקו להגר או להסתתר גורשו לגטו ריגה.
זמן קצר לאחר תום מלחמת העולם השנייה באירופה, ב-24 ביוני 1945, הגיעו לגרינגסהוף כ-50 צעירים יהודים ניצולים ממחנה הריכוז בוכנוואלד ומחנות ריכוז אחרים.
לפני כן, ב-3 ביוני 1945, נלקחו מבוכנוולד לחווה באגנדורף ליד ויימאר, לה קראו "קיבוץ בוכנוולד", אך נאלצו להמשיך משם מערבה זמן קצר לאחר מכן כי הצבא הסובייטי נכנס לאזור.
החווה נהרסה כמעט לחלוטין, אך התקבל אישור מרשויות הכיבוש האמריקאיות לבנות אותה מחדש.
חברי קיבוץ נוספים עברו לגור שם, ועד מהרה גרו שם 70 איש.
ביניהם היו סילביה וגנברג ואסתר בז'רנו, ניצולות תזמורת הנשים באושוויץ.
אסתר התגוררה בחוות נוינדורף (Neuendorf) עוד ב-1939.
בהדרכת שני מדריכים מלפני המלחמה, הוקם אתר הכשרה על אדמת גרמניה לראשונה לאחר מלחמת העולם השנייה לקראת היציאה לארץ ישראל.
הבוגרים הראשונים נסעו לשם באוגוסט 1945. לאחר הקמת ישראל ייסדו חלקם ב-1948 את הקיבוץ בביר סאלם, שנקרא בתחילה גם "קיבוץ בוכנוולד" – היום נצר סרני.
השוהים בגרינגסהוף קיבלו תמיכה מכמרים צבאיים יהודים וחיילים מבין חיילי צבא הכיבוש האמריקני שהוצבו באזור פולדה, אשר תרמו מזון, ביגוד, חומרי קריאה, רהיטים, כלי בית, כלים ותרומות ממשאביהם.
בית מנוחה לרווחת העובדים; אכסניה למבקשי מקלט
בסוף שנות ה-40 רכש ארגון הרווחה Arbeiterwohlfahrt (AWO) את הגרינגסהוף והשתמש בו כבית נופש לילדים מוחלשים מבחינה חברתית.
ניהלה אותו המחנכת הרפורמית אווה זליגמן (Eva Seligmann) בין השנים 1951 ל-1956.
משנת 1983 שימשו הבניינים את ה-AWO כבית מעבר למבקשי מקלט.
השימוש הזה הסתיים ב-2001, כשעוד שכנו שם פליטי מלחמה מקוסובו, והגרינגסהוף עמד ללא שימוש מאז.
הפיכת יחידות המגורים במתחם לבתים משותפים לא התממשו, ולא יושם הרעיון להקים מוזיאון עם מתקן פנאי צמוד.
כיום הבניינים מוזנחים וצמחייה משתלטת על השטח.
סוזן אורבן, מחקר על עקורים בגרינגסהוף, בהסתמך על תיקי ITS; פרויקטים ותובנות לגבי גישות מחקר, בתוך: חשופים: השתקפויות של רדיפות הנאצים והשלכותיה, וולשטיין, גטינגן, 2015, עמ' 191–214
ארהרד לוטר: הגרינגהוף ב-1922-48: תרומה לפאזל אלף חלקים של אתר הכשרה ציוני ליד פולדה, בתוך: תרומות לתולדות נויהוף, כרך 3, 2005, 287-302
יהודית תידור באומל: קיבוץ בוכנוולד וקיבוץ חפץ חיים: שני ניסויים בשיקום ניצולים יהודים בגרמניה.
בתוך: לימודי שואה ורצח עם, כרך 9, מס'.
2, מוזיאון הזיכרון לשואה של ארצות הברית, וושינגטון, 1995, עמ' 231–249
היינץ-יורגן הופה: "מבצנרוד ועד לקיבוץ רודגס.
עבודה דתית-ציונית באזור פולדה", בתוך: בוכנבלט 62, 1989
י' ואלק: "תנועת תורה ועבודה בגרמניה", בתוך: שנתון ליאו בק 6, 1961
אריה פישמן: יהדות ומודרניזציה בקיבוץ הדתי (פרק ד': "יסודות התנועה הקיבוצית הדתית"), אוניברסיטת בר-אילן, ישראל, 1992, (פרסום מקוון: אוקטובר 2009)
גרינוק היא עיירת נמל במחוז אינברקלייד, שבמערב סקוטלנד.
היא שוכנת על הגדה הדרומית של נהר קלייד, במקום בו הנהר מתרחב לפיורת' אוף קלייד (Firth of Clyde), ומהווה את המרכז המנהלי של מועצת אינברקלייד.
נכון למפקד האוכלוסין של הממלכה המאוחדת בשנת 2011, גרו בעיר כ-44,248 תושבים, ירידה לעומת 46,861 בשנת 2001.
שמה של גרינוק מופיע כבר במאה ה-13 בצורות שונות כגון Grinok, Greenhok, Grenok ועוד.
לפי חוקר השמות ויליאם ג'.
ווטסון, השם הגאלי של המקום הוא "Grianaig", שפירושו "גבעה שטופת שמש".
ישנה גם הצעה כי מקור השם בשפה הבריטונית הקדומה במילה *Graenag שפירושה מקום חולי או חצצי.
גרינוק החלה ככפר דייגים והתפתחה לנמל חשוב עם התרחבות הסחר במאה ה-17. ב-1711 הוקם בה מספנה ראשונה, ובמהרה הפכה גרינוק למרכז חשוב לבניית אוניות ולסחר בין-לאומי, במיוחד בסוכר, טבק ורום.
במהלך המאה ה-18 וה-19, הנמל שימש גם ליצוא דגים מלוחים, סחורות מהקולוניות ואף היה מעורב בסחר העבדים האטלנטי.
ב-1714 הפכה גרינוק לנמל מכס עצמאי, וב-1812 פעלה בה קו הספינות הקיטוריות הראשון באירופה.
בית המכס החדש שנבנה ב-1817 בתכנונו של האדריכל ויליאם ברן, נחשב למבנה מרשים בסגנון נאו-קלאסי.
עם תחילת המהפכה התעשייתית, גרינוק הפכה למוקד של עיבוד סחורות מיובאות כמו סוכר, כותנה וצמר.
בשנת 1827 הוקם מאגר מים (Loch Thom) שהזרים מים למפעלי תעשייה בעיר.
הקמת קווי רכבת לקראת סוף המאה ה-19 חיזקה את מעמד העיר כמרכז סחר חשוב.
גרינוק נפגעה קשה בהפצצות הלופטוואפה במאי 1941 (הבליץ של גרינוק).
במהלך המלחמה שימשה העיירה כבסיס חשוב לשיירות אטלנטיות ולצי המלכותי.
בשנת 1921 מנתה גרינוק שיא אוכלוסין של 81,123 תושבים, אולם עם דעיכת התעשייה הכבדה בשנות ה-70 וה-80, ירד מספר התושבים.
כיום האוכלוסייה מתייצבת על כ-44,000 נפש.
גרין פרודקשנס היא חברת הפקה ישראלית העוסקת בהפקת סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה.
החברה הוקמה בשנת 2009 על ידי המפיקים גל גרינשפן ורועי קורלנד.
החברה פועלת מישראל ומאוסטרליה, ומתמקדת בקידום יוצרים צעירים ובקופרודוקציות בינלאומיות..
בין יצירותיה הבולטות נמנים הסרטים "סינמה סבאיא" (זוכה פרס אופיר לסרט הטוב ביותר) ו"פיגומים", והסדרה "כל האימהות משקרות".
גרין פרודקשיין הייתה שותפה להפקת מספר סרטים ישראליים שזכו להכרה בינלאומית.
הסרט פיגומים (Scaffolding, 2017), שבו הייתה החברה מעורבת בהפקה, הוקרן במסגרת ACID בפסטיבל קאן והוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
החברה הייתה מעורבת גם בהפקת הסרט סינמה סבאיא (Cinema Sabaya, 2021), שנבחר כנציג ישראל לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
גרין פרודקשיין מופיעה ברשימות הפקות במאגר הקולנוע הישראלי העצמאי ספר הקולנוע הישראלי, הכולל פירוט של סרטים שבהם הייתה החברה מעורבת.
2012 - חופש גדול, מועמד לפרס הסרט העלילתי הקצר הטוב ביותר בטקס האוסקר ה-87 ב-2015
2017 - מכתב אהבה למ"מ שלי, מועמד לפרס אופיר לסרט הקצר הטוב ביותר.
הסרט עובד לסדרת הדרמה הקומית "המפקדת"
2021 - לשחרר את שולי, סרט שובר קופות, כ-1.2 מיליון צופים, והוא הסרט הישראלי השלישי הנצפה ביותר בכל הזמנים
2021 - הסירו דאגה מלבכם
2025 - מכתב לדויד, זוכה פרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר 2025
2020 - אחד על אחד (סדרת טלוויזיה)
2025 - אור ראשון (סדרת טלוויזיה)
גרינפיס הוא ארגון בין-לאומי לא-ממשלתי ללא מטרות רווח, הפועל למען הגנה על איכות הסביבה.
הארגון משתמש בשוקולד של התנגדות בלתי אלימה הכוללת הפגנות, פעולה ישירה, לוביזם, מחקר ופרסום כדי לחשוף בעיות ומחדלים סביבתיים עולמיים ומקומיים כאחד, ולהציע פתרונות ראליים וברי קיימא לעתיד ירוק, נקי ובריא עבור האנושות והחי.
מטרתו הבסיסית של גרינפיס היא להבטיח את יכולתו של כדור הארץ להמשיך לקיים את החיים על כל מגוונם.
גרינפיס נוסד בקנדה בשנת 1971. ראשיתו של הארגון הייתה בפעולות מחאה ומאבק נגד הניסויים הגרעיניים התת-קרקעיים שבוצעו בידי ארצות הברית באי אמצ'יטקה שבשרשרת האיים האלאוטיים שבדרום מערב אלסקה וכללה השטת אוניות לאזורים שנמצאו בהסגר צבאי.
פעולות מחאה אלו נעשו בשיתוף התנועה לפירוק נשק גרעיני.
נכון לשנת 5 יש לארגון משרדים ביותר מ-55 מדינות, ביניהן ישראל, ויש לו נוכחות ופעילות כלל-עולמית, כולל במוסדות כגון האיחוד האירופי והאו"ם.
המנהל הנוכחי של גרינפיס ישראל הוא יונתן אייקנבאום.
פעולותיו המפורסמות הן בתחומי הגנה על יערות העד, הפסקת ציד הלווייתנים, מאבק בשינויי האקלים ועידוד השימוש במקורות אנרגיה מתחדשים ולא מזהמים.
בשנת 1985 שימשה ספינת הדגל של גרינפיס בשם Rainbow Warrior להפגנה נגד הניסויים הגרעיניים שערכה צרפת באטול מורורואה שבאוקיינוס השקט.
בעקבות ההפגנה הורתה ממשלת צרפת לפוצץ את הספינה.
בעת שעגנה בנמל אוקלנד שבניו זילנד, הוצמדו אליה שתי פצצות שגרמו לטביעתה, תוך שהן גורמות למותו של צלם שהיה על הספינה.
שני האחראים למעשה, קצינים בצבא צרפת, נעצרו.
לאחר לחץ ציבורי ותקשורתי שנמשך שנתיים, הסכימה ממשלת צרפת לשלם לארגון גרינפיס פיצוי בגובה 13 מיליון דולר ניו זילנדי.
ב-9 ביולי 2005 פרסם העיתון הצרפתי לה מונד ידיעה כי פעולת החבלה בוצעה באישורו האישי של נשיא צרפת דאז, פרנסואה מיטראן.
בישראל פעיל משרד גרינפיס המקומי כחלק מגרינפיס ים-תיכון שמאגד את טורקיה וישראל.
הסניף הישראלי קיים מזה 25 שנה ובולט במיוחד במאבקים בנושא קידום אנרגיה בלתי מתכלה ולא מזהמת בישראל, מאבקים נגד שינויי האקלים וההתחממות הגלובלית, מאבקים להצלת הים התיכון מרעלים והקמת שמורות טבע ימיות, עצירת שיטפון הפלסטיק בישראל ובעולם, ובהשתתפות קמפיינים בינלאומיים להצלת יערות הגשם והקוטב הצפוני והדרומי.
הארגון גם מעודד העלאת מודעות בציבור הרחב לערכי השמירה על הסביבה והגנה על כדור הארץ ברמה הגלובלית והמקומית כאחד.
הארגון נוקט מאבק יצירתי ובלתי אלים ומשלב זאת עם מחקר, לוביזם ועבודה ישירה מול מקבלי ההחלטות בכל הרמות.
הארגון נתמך כלכלית על ידי אנשים פרטיים בלבד על מנת לשמור על עצמאות מוחלטת ואי תלות כלכלית ופוליטית ולהימנע מניגודי אינטרסים שעלולים לסכן את יכולתו לפעול למען טובת הכלל.
גרינלנד (בגרינלנדית: Kalaallit Nunaat, – "ארץ הכלשיט"; דנית: Grønland, ) היא מדינת אי וטריטוריה דנית אוטונומית שאינה חלק מהאיחוד האירופי.
השפה הרשמית של גרינלנד היא גרינלנדית והאינואיטים הגרינלנדים הם ילידיה של גרינלנד.
האי גרינלנד נמצא בצפון האוקיינוס האטלנטי, מצפונו האוקיינוס הארקטי, ממזרחו ים גרינלנד וממערבו מפרץ באפין.
זהו האי הגדול ביותר בעולם מבחינת שטח (2,130,800 קמ"ר) והמקום המאוכלס באוכלוסיית קבע בצפיפות האוכלוסין הקטנה ביותר מכל המקומות.
56,831 אנשים מתגוררים בגרינלנד נכון ל-2025. כ-89.5% הם אינואיטים גרינלנדים, העם הילידי של האי, ו-7% הם דנים.
בירת המדינה והעיר הגדולה בה היא נוק.
גרינלנד מקבלת סיוע כלכלי מדנמרק והתמ"ג שלה עומד על 4.48 מיליארד דולר נכון ל-2023.
גרינלנד הוא האי הגדול ביותר בעולם בשטחו - 2,130,800 קמ"ר ו-84% משטחו מכוסה קרח.
אם הקרח כולו יימס, יהפוך האי לארכיפלג.
החלק הצפוני ביותר של גרינלנד אינו מכוסה על ידי קרחון משום שהאוויר באזור זה יבש מכדי שייווצר שלג, שהכרחי ליצירתו ולשימורו של קרחון.
בשל מיקומו של האי ב וקרבתו הרבה ל, האקלים ברוב שטחי האי קר מאוד.
החורף ארוך ונמשך כמעט חצי שנה, במהלכו הטמפרטורות נמוכות באופן קיצוני מתחת לאפס, ומשקעים הופכים לקרח שנותר על פני האדמה.
הקיץ חמים אך קצר ביותר, ונמשך כחודשיים.
פיורדים מצויים לכל אורך חופי גרינלנד.
במזרחו של האי משתרע הפיורד הארוך בתבל, קנגרטיטיווק (Kangertittivaq), שאורכו 350 ק"מ.
בשנת 2024, עקב המסת שלג וקרח הנובעת משינויי אקלים, זרמו מ-23 בספטמבר עד ל-11 באוקטובר 3.4 קמ"ק של מים מאגם קטאלינה (Catalina) שבמזרח גרינלנד אל קנגרטיטיווק.
לא נרשמה פגיעה ביישובים עקב דלילותם באזור.
בעקבות הפשרת שלגים, בשנת 2016 התגלו סטרומטוליטים בחגורת האבן הירוקה של איסואה שנוצרה 3.7-3.8 מיליארד שנים לפני זמננו.
אלה המאובנים העתיקים ביותר שהתגלו בכדור הארץ, בהפרש של מאות מיליוני שנים מהמאובנים העתיקים ביותר שנודעו קודם לכן.
מגילוי זה של סטרומטוליטים מורכבים, שנוצרו מהצטברות שכבות של ביופילם בשלב כה מוקדם בהיסטוריה של כדור הארץ, עולה האפשרות שהחיים התפתחו לראשונה על כדור הארץ לפני למעלה מ-4 מיליארד שנים.
מבחינה גאוגרפית, גרינלנד שייכת ליבשת אמריקה הצפונית, אך מבחינה פוליטית ותרבותית היא משתייכת ליבשת אירופה.
עיקר ההתיישבות האנושית בגרינלנד נמצאת בדרום-מערב האי, באזור החוף.
נוק, הבירה, נמצאת בדרום חופה המערבי של גרינלנד.
קאנק היא העיר הצפונית ביותר בגרינלנד, ומספר קילומטרים צפונית לה שוכן סיאורלפוק, שהוא היישוב הצפוני ביותר באי.
קיימים ממצאים המעידים על נוכחות אנושית בגרינלנד לסירוגין החל מ-2500 לפנה"ס בקירוב, כנראה מאוכלוסיית אמריקה הצפונית.
במהלך מאות שנים הגיעו גלי הגירה לאי, אך לא שרדו את התנאים הקשים בו.
גל של שבטים ארקטיים מהמערב, המכונה "תרבות דורסט המאוחרת", הגיע אל הקצה הצפון-מערבי של האי.
תרבות זו נעלמה בסביבות שנת 1300.
תרבות תולה שהופיעה באלסקה כ-200 שנה לפני הגעתה לגרינלנד, הגיעה לאי בסביבות 1200 לספירה.
אנשיה התיישבו בשטחים נרחבים בחופים המערביים והמזרחיים של האי והסתגלו לתנאים הקשים.
אוכלוסייתם היא היחידה ששרדה בגרינלנד ברציפות.
תושבי גרינלנד האינואיטים המודרניים הם צאצאיהם.
מתיישבים מאיסלנד מצאו את דרום-מערב האי שומם כאשר הגיעו אליו בתחילת האלף השני.
המתיישבים הסקנדינבים הקימו שלוש מושבות בדרום-מערב האי, אשר התפתחו במהלך מאות השנים הבאות.
מקור השם "גרינלנד" מיוחס לאותם מתיישבים: באגדות העם הוויקינגיות, המבוססות באופן רופף על ההיסטוריה של האי, מסופר כי כאשר אריקר ראודי, המכונה אריק האדום, הוגלה מאיסלנד באשמת רצח, הוא הפליג בכמה אוניות – יחד עם משפחתו ועבדיו – כדי לחפש אי, שלפי השמועות היה קיים בכיוון צפון מערב לאיסלנד.
כשהגיע אליו הוא קרא לו "גרינלנד" (ארץ ירוקה) כדי למשוך אליו מתיישבים נוספים.
(אמנם, באותה תקופה האזור היה חם יותר אז יתכן שהשם באמת השקיף על המקומות שבו הם ביקרו) התרמית הצליחה, ובאי נוסדה התיישבות שהחזיקה מעמד מאות שנים והגיעה בשיאה לאוכלוסייה של כ-2,500 נפשות.
בהמשך בישוף נוצרי נשלח למקום.
לאחר כ-500 שנים נעלמו המושבות לחלוטין.
סביר להניח כי היעלמות זו הייתה תוצאה של רעב ששרר במהלך המאה החמש עשרה, בתקופה הקרויה "תקופת הקרח הקטנה" שאופיינה בירידת טמפרטורות אחרי התקופה החמימה .
ניתוח עצמות אדם מתקופה זו מראה תאימות גבוהה למצב של תת-תזונה.
ב-1386 הפכה גרינלנד לחלק מאיחוד קאלמאר, משום שהייתה חלק מממלכת נורווגיה העתיקה, ולאחר מכן לחלק מהמלוכה הכפולה דנמרק-נורווגיה.
היא הייתה אחת ממושבות הכתר הנורווגי עד 1814.
בשנת 1815 נחתם הסכם קיל והאי עבר מרשות נורווגיה לרשות דנמרק.
באביב 1933 פורסם פסק הדין במשפט הבוררות בין דנמרק לנורווגיה על הריבונות באי, שהכיר בריבונות דנמרק על גרינלנד כולה.
ב־1953 הפך האי לחלק אינטגרלי מממלכת דנמרק.
בעשורים שקדמו לאוטונומיה, קידמה ממשלת דנמרק שורה של יוזמות שנועדו לפתח את אוכלוסית וכלכלת האי.
נזקן האדיר של יוזמות אלה (לרבות עיקור נשים, הפרדת ילדים ממשפחותיהם והעברתם לדנמרק ועוד) ממשיך לעורר סערה ציבורית בדנמרק ומחוצה לה (לדוגמה: פרשת SPIRAL).
יש לציין כי יוזמות אלה לא נחשבו יוצאות דופן בשעתן והדהדו מהלכים דומים במדינות מערביות כגון בריטניה, ארה"ב, קנדה, אוסטרליה, הולנד וצרפת.
ב־1 במאי 1979 קיבלה גרינלנד אוטונומיה (המכונה בדנית "Hjemmestyre") מידי הפרלמנט הדני, החלטה שנכנסה לתוקף בשנה שלאחר מכן.
במהלך השנים עלו מספר הצעות לרכישת גרינלנד בידי ארצות הברית, אך כולן נדחו.
במשאל עם שהתקיים בנובמבר 2008 הצביעו 75.54% מתושבי האי בעד הרחבת האוטונומיה מדנמרק; ההחלטה נכנסה לתוקף ב־21 ביוני 2009. מלכת דנמרק, מרגרטה השנייה, נשארה ראש המדינה של גרינלנד.
הפרלמנט של גרינלנד נקרא "אִינַצִיסָרְטוּט".
יש בו 31 מושבים, והנציגים בו נבחרים בבחירה ישירה, יחסית וארצית לארבע שנים.
שני נציגים גם נבחרים לפרלמנט הדני, הפולקטינג.
בבחירות שנערכו בשנת 2009 זכתה לראשונה זה 30 שנה מפלגת השמאל הגרינלנדית אינואיט אטקטיגיט.
בשנת 2025/6 החלה מחלוקת בין ארצות הברית לבין מדינות אירופה על השליטה באי.
כחצי מתקציבה השנתי של גרינלנד, כ-600 מיליון דולר, מגיעים ממענקים מממשלת דנמרק, חלק חשוב של התמ"ג.
משנות ה-80 המאוחרות אימצה ממשלת גרינלנד מדיניות כלכלית נוקשה שיצרה עודף בתקציב ואינפלציה נמוכה.
המדינה סבלה מצמיחה שלילית בתחילת שנות ה-90, אך מ-1993 המצב הכלכלי השתפר.
מ-1990 רשמה גרינלנד גירעון בסחר הבינלאומי לאחר סגירת מכרות העופרת והאבץ האחרונים באי.
נעשים חיפושים למציאת מינרלים ונפט, אך יעברו כמה שנים לפני שניתן יהיה להפיק מהם תועלת כלכלית.
כיום גרינלנד תלויה מאוד בדיג ויצוא דגים.
הענף הרווחי ביותר הוא דיג החסילונים.
המגזר הציבורי הוא הדומיננטי ביותר בכלכלת גרינלנד.
התיירות באי היא הענף היחיד המציע פוטנציאל בטווח הקצר וגם הוא מוגבל עקב העונה הקצרה והעלויות הגבוהות הכרוכות בתיירות לאי.
שידורי רדיו בגרינלנד החלו בשנת 1958 על ידי KNR ובשנת 1982 החלו שידורי טלוויזיה.
מתוכם 88% אינואיטים מלאים או חלקיים.
שאר 12 האחוזים הם ממוצא אירופאי, בעיקר דנים.
תוחלת החיים נמוכה במושגים מערביים, ועומדת על 74 שנים בכלל האוכלוסייה (לגברים: 71.28 שנים, לנשים: 76.82 שנים).
שיעור הפריון הוא 1.91 צאצאים לאישה.
אחוז ההתאבדויות באי הוא הגבוה ביותר בעולם: במדד שנבדק בין השנים 1980–2018, נמצא כי הממוצע הוא כ-96 תושבים לכל 100,000 איש בשנה.
לצורך השוואה, הבאה אחריה היא ליטא, עם 24.4 מתוך 100,000 איש.
95% מהתושבים הם נוצרים פרוטסטנטים המשתייכים לכנסיית דנמרק הלותרנית-אוונגלית.
הברית החדשה תורגמה לשפה המקומית במהלך מחצית המאה ה-18 בעזרת מלומד דני ואישה מקומית, ארנארסאק.
היתר הם נוצרים אחרים או מאמינים בדת השמאנית האינואיטית.
גרינלנד מהווה מאז 1993 דיוקסיה נפרדת עם בישוף משלה.
גריניץ' או גְרֶנִיץ' הוא כפר עתיק בדרום־מזרח לונדון, דרומית לנהר התמזה, המהווה כיום חלק מרובע גריניץ'.
הכפר גריניץ' ידוע בזכות מצפה הכוכבים המלכותי המפורסם השוכן בו, הניצב בראש גבעה בלב פארק גריניץ'.
מצפה כוכבים זה העניק לגריניץ' את מיקומו הגאוגרפי הייחודי - קו האורך 0º, הידוע בכינוי קו גריניץ'.
מיקום קו אורך זה (להבדיל ממיקומו של קו הרוחב 0º, קו המשווה) נקבע באופן שרירותי בשל מצפה הכוכבים, והוא מסומן באתר בקו מתכת ארוך.
על פי קו האורך 0° נקבע גם שעון גריניץ', ששימש בעבר כשעון בינלאומי (GMT).
בגריניץ' שוכנים מבנים היסטוריים עתיקים, ובהם גם אוניברסיטת גריניץ', תיאטרון, בית חולים, מוזיאון המניפות ושוק עתיקות.
בשנת 1997 הכריז ארגון אונסק"ו על חלקים מהכפר כאתר מורשת עולמית, המכונה גריניץ' הימית.
מקור השם גריניץ' הוא בשפה הסקסונית (ובה נהגה כ-Grenewic או Grenevic).
משמעות השם היא "כפר ירוק" או "כפר על הירוק".
המקום נודע כגריניץ' המזרחית, כדי להבדילו מגריניץ' המערבית, שהייתה חלק מדפטפורד (Deptford), ואולם במאה ה-19 חדל השימוש בשם זה.
בגריניץ' נמצאו תילי קבורה מתקופת הברונזה, והם מציינים את תחילת היישוב האנושי במקום.
באותם תילי קבורה נעשה שימוש גם במאה השישית על ידי הסקסונים.
קודם לסקסונים נמצאו במקום גם שרידיו של בית מגורים רומי, מן המאה הראשונה או מאה הרביעית לספירה (ייתכן שהמדובר במקדש ולא בבית מגורים).
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום ב-1902 נמצאו 300 מטבעות מימי הקיסרים קלאודיוס (במאה הראשונה) ומימי הונוריוס (במאה ה-4).
מדרום לגריניץ' עוברת דרך רומית עתיקה, המובילה מדובר ללונדון.
דרך זו ממשיכה עד מזרח אנגליה, ונקראת דרך ווטלינג (Watling Street).
במהלך שלטונו של המלך אתלרד השני (979-1013 וכן 1014-1016), השתלטו הדֵנים על גריניץ'; הצי הדני עגן בה, והצבא התמקם בגבעה שמדרום לה, בבלקהית' של היום.
הדנים השתמשו בגריניץ' כבסיס שממנו יצאו להתקפות על קנט.
בשנת 1012 השתלטו הדנים על העיר קנטרברי, ושבו את הארכיבישוף אלפה (Ælfheah).
לאחר שהארכיבישוף סירב לאפשר את תשלומי הכופר עבורו, הוא הוצא להורג על ידי הדנים בסקילה.
הדנים סירבו לאפשר את קבורתו של הארכיבישוף, אך האגדה מספרת שמקל של עץ שהיה מונח בדמו של הארכיבישוף החל ללבלב.
כאשר ראו הדנים את הנס שהתרחש, אפשרו למאמינים לקבור את הגופה.
אלפה הוכרז כקדוש והכנסייה שהוקמה במחוז במאה ה-12 נקראה על שמו.
הכנסייה הניצבת כיום באתר הושלמה ב-1718, ונקראת כנסיית אלפה הקדוש (St Alfege's Church, ראו להלן).
אזור גריניץ' היה קשור למלכים כבר מימי קדם: במאה השמינית היה האזור בעלות את'רלדה (Ethelrada), אחייניתו של המלך אלפרד הגדול.
בספר יום הדין (סקר קרקעות ומפקד אוכלוסין שנערך באנגליה בשנת 1086 בהוראת ויליאם הראשון מלך אנגליה) מוזכר שגריניץ' הייתה בחזקת הבישוף אודו מבאייה (Odo of Bayeux), אך אדמותיו הוחרמו על ידי הכתר בשנת 1082. במקום היה מעון מלכותי כבר לפני שנת 1300, שהיה שייך למלך אדוארד הראשון.
גם מלכים אחריו ביקרו במקום לעיתים מזומנות: הנרי הרביעי ערך במקום את צוואתו, ובנו הנרי החמישי העניק את האחוזה המלכותית בגריניץ' לתומס בופור (Beaufort), דוכס אקסטר, אשר נפטר בגריניץ' ב-1417.
במאה ה-15 הייתה נחלת גריניץ' בבעלותו של המפרי, דוכס גלוסטר, דודו של הנרי השישי, מלך אנגליה.
המפרי בנה בגריניץ' את ארמון פלסנטיה ב-1428. הארמון היה משכנו העיקרי של הנרי השביעי, מייסד שושלת טיודור, ובו נולדו גם כמה מילדיו: שניים מבניו, הנרי (שיהפוך למלך הנרי השמיני) ואדמונד טיודור (שניהם הוטבלו לנצרות בכנסיית הקדוש אלפה) ושתיים מבנותיו, מרי ואליזבת, שיהיו מלכות אנגליה.
בארמון נולדו עוד רבים מבני בית טיודור.
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית נכבש הארמון על ידי הכוחות האנטי-מלוכניים, והפך למחנה מעצר לשבויים.
לאחר הרסטורציה החליט המלך צ'ארלס השני, בשנת 1660, לשקם את הארמון וביקש מהאדריכל סר ג'ון רֶן (Wren) לתכנן עבורו ארמון חדש.
התוכנית לא יצאה במלואה אל הפועל, והחלק שנבנה מחדש כארמון למלך הוסב לשמש כבית החולים המלכותי למלחים.
אן, נסיכת דנמרק, אשתו של ג'יימס הראשון, בנתה על הגבעה שמדרום לארמון את בית המלכה , המהווה כיום חלק מהמוזיאון הימי הלאומי.
בנייני בית החולים הפכו למכללה הימית המלכותית ב-1873, ונשארו בשימוש הצי המלכותי הבריטי עד 1998. באותה שנה הועברו המבנים לידי קרן גריניץ'.
חלק מהמבנים משמשים את אוניברסיטת גריניץ' ואת קולג' טריניטי למוזיקה; חלק אחר פתוח לציבור.
בשנת 1997 נוספה גריניץ לרשימת אתרי המורשת העולמית.
אתר המורשת העולמית נקרא גריניץ' הימית (Maritime Greenwich), והוא מתחם הכולל מבנים ומונומנטים ייחודיים לחוף הנהר, פארק מדרום להם ומבנים נוספים מדרום לו.
המבנה המרכזי במכלול גריניץ' הוא בית המלכה (Queen's House), שתוכנן על ידי האדריכל איניגו ג'ונס, עבור המלכה אן מדנמרק.
התכנון הוא בסגנון האדריכלות הפלדיאנית ברוח הרנסאנס.
זהו המבנה הראשון בבריטניה שתוכנן בסגנון זה, ובכך היה שינוי רב מהמוכר בבריטניה עד אז.
איניגו ג'ונס הושפע ממבנים שראה באיטליה בעת לימודיו שם, ועל פיהם תכנן את הארמון; השפעתו של המבנה הייתה רבה מאוד, ומבנים רבים נבנו בבריטניה ברוח זו בשתי המאות הבאות.
בית המלכה נבנה בשנים 1616-1617. ב-1807 הוסב המבנה לבית ספר לרפואה, ונבנו משני צידיו אגפים שחוברו למבנה העיקרי באכסדראות עמודים.
בבית המלכה שוכן כיום אוסף האמנות של המוזיאון הימי הלאומי, ואילו עיקר המוזיאון נמצא באגף המערבי של בית המלכה.
המכללה הימית המלכותית היא מכלול בן ארבעה מבנים, הבנוי בין בית המלכה לחוף נהר התמזה.
ארבעת המבנים בנויים כך שיתאימו לסימטריה של בית המלכה והם מפגינים יחס סימטרי ביניהם, אגב שהם מאפשרים קו ראייה בין בית המלכה לנהר.
זהו מכלול המבנים המורכב ביותר שתכנן האדריכל כריסטופר רן (אם כי אדריכלים נוספים, ובהם ג'ון וב, בנו שלבים מסוימים של המבנים), ואחת הדוגמאות הבולטות לבנייה בסגנון הבארוק בבריטניה.
המכללה נבנתה באתר שבו שכן ארמון פלסנטיה.
המבנים נבנו לכתחילה במצוות מרי השנייה כדי שישמשו כבית חולים לספנים.
בניין המלך ויליאם התפרסם באולם הצבוע (Painted Hall) השוכן בו, המעוטר בציורים מתקופת הבארוק.
המבנים בנויים סביב חצר פנימית, ולכן מכונים "חצר המלך צ'ארלס", "חצר המלכה אן", וכן הלאה.
בית החולים גריניץ', נסגר ב-1869, והמבנים הועברו לידי הצי המלכותי.
לאחר שהצי המלכותי הפסיק להשתמש במכללה בשנת 1998 הוקמה קרן גריניץ' ששכרה את המבנים ואת השטח מסביבם למשך 150 שנים, ותפקידה לשמרם.
כיום משתמשת אוניברסיטת גריניץ' בשלושה אולמות עיקריים במכללה (המלכה אן, המלכה מרי והמלך ויליאם), ואילו מכללת טריניטי למוזיקה משתמשת באולם המלך צ'ארלס.
קרן גריניץ' מנהלת את ההיכל הצבוע, את הקפלה, את האולמות התת-קרקעיים הסמוכים, את מרכז המבקרים ואת הקרקעות.
פארק גריניץ' משתרע מדרום לבית המלכה.
שטחו הצפוני של הפארק (בסמוך למוזיאון הימי הלאומי ובית המלכה) הוא אזור מישורי, המשתפל לעבר נהר התמזה.
בחלקו הדרומי יש הגבהה של הקרקע לכדי גבעה, היוצרת רושם של נוף כפרי אנגלי.
שטחו של הפארק מלבני, רוחבו כקילומטר ואורכו כ-750 מטרים.
במרכז הפארק נמצאת הגבעה שעליה ניצב מצפה הכוכבים המלכותי.
מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ' ממוקם על הגבעה בפארק גריניץ'.
המלך צ'ארלס השני הורה על בניית המצפה בשנת 1675, והמבנה תוכנן בידי סר כריסטופר רן ונבנה בין השנים 1675–1676. בסיסו של המצפה הוא בית פלאמסטיד (Flamsteed House, על שמו של האסטרונום המלכותי הראשון, ג'ון פלאמסטיד), והוא המבנה הראשון שנבנה בבריטניה למטרת מחקר מדעי.
בקומה השנייה נמצא חדר מתומן בעל שמונה צלעות, שנועד לכינוסים ולדיונים.
מעליו נמצא כדור הזמן המפורסם, היורד כל יום בדיוק בשעה 13:00 מראש התורן עליו הוא נמצא, כדי לסמן את השעה המדויקת.
אתר המורשת העולמית כולל גם חלק מהעיירה שסביבו.
בין האחרים הללו נכללת כנסיית סנט אלפג', שנבנתה בשנים 1711-1714, על הריסות מבנה ימי-ביניימי.
הכנסייה נבנתה בידי סר ניקולס הוקסמור, תלמידו של כריסטופר רן.
הוקסמור שילב במבנה את המגדל שנותר מהמבנה המוקדם יותר, ובנה מבנה בסגנון הבארוק בצורת צלב.
מונומנט חשוב נוסף בגריניץ' הוא ספינת הקליפר קאטי סארק, שהייתה במחצית השנייה של המאה ה-19 ספינת המפרשים המהירה ביותר בעולם.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הועלתה האונייה על מבדוק יבש שהוכן עבורה.
במתחם נמצאים גם כמה מבנים נאים שנבנו במאות ה-17, ה-18, וה-19. בצידו המזרחי של הפארק נמצא ארמון ואנברו (Vanbrugh Castle), ביתו של סיר ג'ון ואנברו, אדריכל ארמון בלנהיים.
המבנה נבנה בכוונה בסגנון ימי ביניימי, ועוצב על פי מבצר הבסטיליה, בפריז.
בצידו המערבי של הפארק נמצא בית הריינג'ר (Ranger's House - "בית השומר") - בניין הבנוי מלבנים אדומות, ששיכן במאה ה-17 את שומר הפארק.
כיום שוכן בו אוסף וורנר (Wernher Collection), אוסף אמנות מימי הביניים ומהרנסאנס.
בחלקו הצפון-מזרחי של מתחם גריניץ' הימית נמצא פונדק טרפלגר, מבנה שנבנה ב-1837 ואירח בשעתו אישים כצ'ארלס דיקנס, ויליאם מייקפיס תאקרי ואחרים.
כיום שוחזר המקום להדרו הראשון.
אתר נוסף הסמוך לכנסייה הוא שוק גריניץ' (Greenwich Market) - שוק מקורה, בו נמכרות בעיקר עתיקות וחפצי אמנות.
השוק הוקם בעקבות צו מלכותי משנת 1849.
גריסקירכן הוא מחוז בצפון מערב מדינת אוסטריה עילית שבאוסטריה.
בירתו והעיירה הגדול בו היא העיירה גריסקירכן, ויש בו 34 עיירות.
שכניו הם המחוזות: שרדינג בצפון מערב, רוהרבאך בצפון, אורפאר במזרח, מחוז לינץ בדרום מזרח ומחוז ולס בדרום.
המחוז משתרע על 579 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 42,000 תושבים.
נויקירכה אם ואלדהנוימארקט אים האוסרוקרייס
גריסים הם זרעי דגן או חלקי זרעים.
כיום, שם זה מתייחס בעיקר אל גרעיני השעורה, אולם במקורות קדומים אפשר שהכוונה כללית יותר ומכוונת גם לקטניות גרוסות.
כזרעי שעורה הגריסים משמשים בתעשיית המזון, המשקאות האלכוהוליים והמזון לבעלי חיים.
גריסי פנינה הם גריסים שעברו תהליך של סילוק קליפה ולכן הם נוחים יותר לבישול ולעיכול, אך ערכם התזונתי נמוך יותר.
במטבח היהודי משמשים הגריסים להכנת חמין וכן לעיבוי מרקים.
מרק גריסים ידוע מהמטבח הפולני הוא מרק קרופניק.
גרינר ולטלינר הוא סוג של ענב לבן.
זוהי גפן הענב החשובה והניטעת ביותר באוסטריה, וכן נפוצה בעיקר במזרח אירופה.
ענב זה מסתגל בקלות לסביבתו ומהווה למעלה משליש משטח הענבים באוסטריה: 486,000 דונם גידול המשתרע על פני 119,800 אקרים.
הענב נפוץ בייחוד באוסטריה התחתית, שם הוא מהווה למעלה ממחצית מתפוצת הענבים הלבנים ובאזור וינה, שם הוא כולל כשליש מהנטיעות.
מגרינר ולטלינר ניתן להפיק מגוון רחב של סגנונות יין, בהם יינות זקט (Sect) התוססים האוסטריים, יינות הויריגר (Heuriger) פשוטים.
ניתן להפיק יינות יבשים, רעננים ומאוזנים היטב, בעלי גוף מלא, בעלי טעם פירותי קל ומבושם, ולעיתים מתובל ופלפלי.
התיישנות היינות האיכותיים מזן זה מעניקה להם עומק ומנעד טעמים כשל יין בורגונדיה.
היינות המגיעים מאוסטריה התחתית באזור Weinviertel רדודים למדי.
הענב גדל גם בצ'כיה שם הוא נודע כ-Veltlin או Veltlinske Zelene.
ביקבי שופרון (Sopron) שבהונגריה הוא מכונה Zöldveltelini.
גרינר ולטלינר נודע גם בגרמניה באזור Rheinhessen וב-2005 ניטע לראשונה בניו זילנד באזור היין מרכז אוטאגו (Central Otago).
גריסיני (באיטלקית: grissini) הם לחמים צרים יבשים וארוכים, בעלי צורת עיפרון המקובלים במטבח האיטלקי ומוגשים בראשית הארוחה כמתאבן.
מקורם של לחמים אלה בעיר טורינו שבאיטליה, בה הם יוצרו, ככל הנראה, החל מהמאה ה-14. הגרסה המקורית, שנקראה grissino torinesi ("גריסינו טורינזי" - גריסיני מטורינו) עבה במעט מהגרסה המודרנית וארוכה יותר.
הגרסה המקובלת כיום והנפוצה ברחבי העולם היא ה-grissino stirato - הגרסיני העומד.
הגרסיני דומים ל"רוסקילטאס" (rosquilletas) שמספרד בצורתם ובטעמם.
עם ההגירה האיטלקית במאות ה-19 וה-20 הפכו הגרסיני למאכל המוגש הן במסעדות איטלקיות והן בפיצריות האיטלקיות שנפוצו ברחבי העולם, ואחד מסימני ההיכר של המטבח האיטלקי (יחד עם הפיצה, הפסטה והצ'באטה).
גריניץ' וילג' , הנקראת בקיצור "הווילג'", היא שכונת מגורים במערב מנהטן תחתית שברובע מנהטן בניו יורק, בין רחוב 14 בצפונה לרחוב האוסטון בדרומה.
היא נקראת על שם גריניץ' שבלונדון.
האזור זכה לפרסום כששימש בתור מרכז הבוהמה וערש תרבות הביט בשנות ה-60, וכן מרכז של הקהילה ההומו-לסבית.
בשנים האחרונות, הביקוש הרב למגורים באזור, תרם להתברגנות וג'נטריפיקציה, וכיום רוב תושביו הם משפחות מהמעמד הבינוני והגבוה.
עם זאת, הוא עדיין גדוש במסעדות, בתי קפה, ברים ומועדוני הופעות קטנים.
בניגוד לחלקים אחרים של מנהטן אין בו גורדי שחקים רבים ורוב הבניינים הם מהמאה ה-19 וראשית המאה ה-20.
שער הכניסה לשכונה מצפון הוא כיכר וושינגטון שבו שער וושינגטון.
בין הרחובות המפורסמים שחוצים אותו ניתן למנות את רחוב לאפייט ורחוב בליקר המהווה את מרכז חיי הלילה של השכונה.
בזמן הפסקת החשמל בניו יורק ב-1977, התפרסמה השכונה בכך שבעוד בשכונות אחרות אירעו מקרי פשיעה, בגריניץ' וילג', התושבים יצאו מבתיהם לרחובות ומסעדות רבות הגישו להם שמפניה בחינם.
בסמוך לגריניץ' וילג' נמצאים האזורים המכונים איטליה הקטנה ("ליטל איטלי"), צ'יינה טאון, סוהו, נוליטה, נוהו והלואר איסט סייד.
בשנים 1993–2003 צולם בניין בשכונה ברחוב בדפורד 90 לתוכנית הטלוויזיה "חברים".
גרינסבורו היא עיר במחוז גילפורד שבקרוליינה הצפונית.
היא העיר השלישית בגודלה במדינה והגדולה ביותר במחוז.
במשך עשרות שנים נחשבה גרינסבורו למרכז הטקסטיל והטבק של קרוליינה הצפונית.
במפקד אוכלוסין שנערך ב-2000 נמנו בגרינסבורו 223,891 תושבים וכיום (2020) מונה אוכלוסייתה כמעט 300,000 איש.
בעיר נולדו או התגוררו כמה מפורסמים ובהם או.
הנרי, דולי מדיסון ואדוארד מורו.
שורשיה של גרינסבורו נעוצים בהגירתה של קהילת קווייקרים (שכונו אז "ידידים" - Friends) מפנסילבניה, לקרוליינה הצפונית, אשר הקימה ב-1750 כפר קטן בשם קייפ-פייר (Capefair) באזור שהיה אז מיוער בצפיפות ועשיר מאוד בשיחי אוכמניות.
הכפר נבנה על חלקת אדמה קטנה שנרכש משבט אינדיאני מקומי תמורת 98 דולרים ונסללו בו שלושה רחובות מקבילים בציר צפון-דרום, שנחצו על ידי שלושה רחובות מקבילים בציר מזרח-מערב.
שישה רחובות אלה קיימים עד היום במרכזה ההיסטורי של גרינסבורו, והם Greene, Elm, Davie, Gaston, Market, Sycamore.
במשך כמה שנים נסמכה הקהילה על שירותי דת שחלקה עמה קהילת קווייקרים שהתגוררה בסמוך ואשר הגיעה כמה שנים קודם לכן, עד שב-1754 זכתה קהילת קייפ-פייר למעמד של קהילה עצמאית והורשתה לנהל את מוסדות הדת שלה בעצמה.
הקהילה נקראה "הידידים של ניו-גארדן בקייפ-פייר" ("Friends at New Garden in Capefair").
שני שמות אלה מונצחים עד היום בגרינסבורו בשתי שדרות מרכזיות - Friendly ו-New Garden.
שם הכפר, קייפ-פייר, מונצח בנהר המנקז את כל מרחב גרינסבורו וסביבתה אל האוקיינוס האטלנטי.
בשלוש השנים הבאות גדלה הקהילה במהירות ומשכה מצטרפים חדשים שהגיעו ממרחקים.
היא הפכה לקהילה הקווייקרית החשובה ביותר בקרוליינה הצפונית ואף שימשה כ"קהילת אם" לקהילות קטנות רבות במדינה.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית ב-1781 התחולל באזור קרב גדול בין הצבא הבריטי לצבא הקונטיננטלי.
בראש הכוחות המקומיים עמד מייג'ור גנרל נתנאל גרין (Nathanael Greene), בן למשפחה קווייקרית מרוד איילנד, שהיה אחד מארבעת המפקדים הבכירים ביותר בצבא הקונטיננטלי במלחמה.
הקרב התחולל מעט מערבה מקייפ-פייר, באזור בית המשפט המחוזי של גילפורד, אשר שימש אז כמושב המחוז והוא הסתיים במפלה מול הכוחות הבריטיים.
למרות זאת, נחשב הקרב להצלחה במורשת הקרב האמריקנית, שכן הצבא הבריטי ספג אבדות רבות שהחלישו אותו והביאו למפלתו הסופית במלחמה.
בשל כך ומסיבות רבות נוספות העניק הקונגרס הקונטיננטלי לגרין את מדליית הזהב של הקונגרס, וב-1808 החליפו בני קייפ-פייר את שם כפרם ל-Greensborough, כלומר "עירו של גרין".
צורת כיתוב מיושנת זו שונתה ב-1895 ל-Greensboro.
החלפת השם ב-1808 לוותה בהכרה רשמית של גרינסבורו כעיר, שכללה מבחינה מוניציפלית, לבד מהשטח הבנוי, גם את אזור שדה הקרב ההיסטורי ואת בית המשפט המחוזי.
המוסד עצמו עקר לבית אחר במרכז העיר החדשה, בין הרחובות אלם ומרקט.
ב-1821 נמנו בגרינסבורו 369 תושבים.
מהפך משמעותי התחולל בראשית שנות ה-40 של המאה ה-19, כאשר הממשלה קבעה כי מסילת הרכבת החדשה תעבור בגרינסבורו ותיקבע בה תחנה.
הדבר נעשה בהשפעתו של מושל קרוליינה הצפונית, ג'ון מוטלי מורהד (Morehead), שהיה בעל מטעים בעיר.
פעולה זו חיברה את גרינסבורו במהירות לשווקים בכל רחבי ארצות הברית, ובעיקר לוושינגטון הבירה, לניו אורלינס ולאטלנטה והיא הפכה למרכז התחבורה הראשי של האזור כולו.
בעקבות זאת התפתחה תעשייה רבה בגרינסבורו, בדמות מפעלים שונים, בעיקר בתחום הטקסטיל והטבק, שהעסיקו אלפי עובדים, וגרינסבורו הפכה למרכז העסקים הראשי של האזור כולו.
העיר צמחה כלכלית ודמוגרפית בקצב מואץ ביותר ונקראה "Gate City", כלומר העיר המשמשת כשער למחוז.
בין דמויות הבולטות בתחום הטקסטיל שהפכו את גרינסבורו למטרופולין הייתה משפחת כהן (Cone), אשר הקימה בעיר כמה מרכזי תעשייה ענקיים של טקסטיל שהתבססו על כותנה ומוצריה, ובהם פלנל וג'ינס, בשיתוף משפחת שטרנברגר (Sternberger) היהודית אף היא.
חברת Cone בנתה עבור אלפי עובדיה שכונות מגורים סביב מרכזי התעשייה, ובהם בתי מגורים, בתי ספר, מרכזי קניות ואפילו מגרשי ספורט.
החברה אף הקימה בית חולים שנתן שירות בחינם לעובדים.
באופן זה עיצבה החברה במידה רבה את קצב וצורת התפתחותה של גרינסבורו, ועל אף שרבים ממפעליה נסגרו בשנות ה-60 של המאה ה-20, המבנים, כמו גם השכונות ההיסטוריות המקיפות אותם, עדיין קיימים.
גם בית החולים, הנקרא Cone Health Center עדיין פעיל והוא המעסיק השני בגודלו בגרינסבורו עד ימינו, אחרי מחלקת החינוך של מחוז גילפורד.
אחת השדרות הראשיות בעיר נקראת על שם משפחת כהן.
ב-2010 הסבה עיריית גרינסבורו בעזרתם של יזמים ומשקיעים את אחד המפעלים הנטושים של משפחת כהן, הנקרא Revolution על שם הרחוב שבו הוא שוכן, למרכז מגורים ומשרדים אופנתי.
הצלחתו העצומה של הפרויקט הביאה ליצירת פרויקטים דומים נוספים בעיר, ההולכים ומפותחים בקצב מואץ.
גם חברת Cone עדיין פעילה בעיר תחת תאגיד Cone Burlington Industries.
בשנת 1951 היו שחורים כ-23% מתושבי העיר, ולראשונה נבחר אז נציג שחור למועצת העיר.
ב-1 בפברואר 1960 החלו סטודנטים שחורים בעיר במאבק נגד חוקים מפלים שאסרו על שחורים לשתות קפה ליד הדלפק בפינת המזנון של בית כל בו בעיר.
מחאה זאת נמשכה במשך מספר חודשים עד שהאפליה הוסרה בחנויות רבות.
החנות שבה התקיימה המחאה הפכה ברבות השנים למוזיאון לשוויון זכויות.
במאי 1963 התקיים בעיר הפגנה גדולה נגד אפליית השחורים, בה נעצרו 175 מפגינים.
ב-3 בנובמבר 1979, במהלך הפגנה נגד הקו קלוקס קלאן, נורו יריות לעבר המפגינים, שהרגו חמישה מהם.
הקהילה היהודית בגרינסבורו החלה להתגבש בסוף המאה ה-19, עד שב-1908 נוסדה רשמית קהילה יהודית בעיר.
הייתה זו קהילה משותפת של רפורמים, קונסרבטיביים ואורתודוקסים ואף על פי ששמה הרשמי היה "קהילה עברית רפורמית" היא כונתה "הקהילה העברית של גרינסבורו".
בין ראשיה היו המשפחות כהן ושטרנברגר הרפורמיות שהוזכרו לעיל, וכן משפחת לבאואר (Lebauer) הקונסרבטיבית, שהקימה את הפארק הנקרא על שמה במרכז העיר כיום ובני הדור החמישי והשישי שלה עדיין מתגוררים בגרינסבורו.
בשנת 1909 רכשה הקהילה מבנה לבית כנסת ששימש לפני כן ככנסייה.
מבנה זה שימש לתפילה עד בניית מבנה לכתחילה לבית כנסת ב-1924. בשנת 1923 קבלה הקהילה נשים כחברות קהילה, דבר שלא היה מקובל באותה תקופה.
ב-1944 הקהילה התפצלה, כאשר הקונסרבטיבים פתחו בגרינסבורו בית כנסת נפרד בשם "בית דוד", הפעיל כמרכז הקהילה עד ימינו (2019).
בעקבות כך שונה ב-1949 שם הקהילה המקורית ל"טמפל עמנואל" כדי לבדל אותה מן הקהילה הקונסרבטיבית, זאת למרות מאמצים של האדמו"ר החב"די, יוסף יצחק שניאורסון לשמור על קהילה דתית אחת בגרינסבורו.
באותה שנה פתחה הקהילה הקונסרבטיבית בית ספר יום ראשון לצד בית הכנסת, וב-1979 הוקם מבנה גדול יותר עבור בית ספר יהודי פרטי מלא בשם "בני שלום", הפעיל עד ימינו (2018).
קהילת "טמפל עמנואל" הרפורמית מונה כ-350 משפחות והיא משתייכת לאיגוד הקהילות הרפורמיות.
קהילת "בית דוד" הקונסרבטיבית, שהיא הגדולה מבין הקהילות בגרינסבורו, מונה כמה מאות משפחות (2019).
בית חב"ד בראשות משפחת פלוטקין מייצג את מיעוט המשפחות האורתודוקסיות בעיר.
בשנת 2001 הוקם בגרינסבורו בית ספר פנימייה יהודי אליטיסטי בשם American Hebrew Academy, שיועד ליהודים מכל הזרמים בית ספר זה, שנחשב לאחד הטובים בארצות הברית, שירת תלמידים, שכולם יהודים, שהגיעו מכל העולם, ובעיקר מאמריקה הדרומית.
בכל מחזור למדו כמה ילדים מישראל.
בית הספר נסגר ביוני 2019.
גרינלנדית (Kalaallisut - IPA: [kaˈlaːɬːisut] - שפת הכלשׂיט) היא השפה המדוברת והרשמית בגרינלנד.
עד שנת 2009, כאשר קיבלה גרינלנד אוטונומיה מוגברת, חלקה הגרינלנדית את מקומה כשפתה הרשמית של גרינלנד יחד עם דנית, עם השליטה העצמית לא הוכרה יותר הדנית כשפה רשמית בגרינלנד.
הגרינלנדית משתייכת לקבוצת השפות האינואיטיות אשר במשפחת השפות האסקימו-אלאוטיות.
אף על פי שאינה שייכת בשום צורה למשפחת השפות הגרמאניות, הושפעה הגרינלנדית משנות הכיבוש הנורווגי ומשנות הכיבוש הדני הממושכות, ולאוצר המילים שלה נכנסו מילים משפות אלה, תחת עיבוד והטיה אסקימו-אלאוטי.
כַּלׇשִׂיסוּט (גרינלנדית מערבית), הוכר בחודש יוני 2009 על ידי ממשלת הטריטוריה הגרינלנדית כשפה הרשמית של גרינלנד, על מנת לחזק את כוחו מול השפה הדנית.
תת-ניב המדובר סביב העיר אופרנאוויק, בעל קווי דמיון מסוימים לגרינלנדית מזרחית, אולי בגלל הגירה קודמת ממזרח גרינלנד
תת-ניב שני מדובר באזור של אומאנק ומפרץ דיסקו
תת-הניב המרכזי עליו מבוססת השפה התקנית אשר מדובר בסיסימיוט בצפון, מאניצוק במרכז ונוק בדרום
תת-הניב הדרומי מדובר סביב נארסאק וקאקורטוק
טוּנוּמִיסוּט (גרינלנדית מזרחית) מדובר בטונו (מזרח גרינלנד)
שפת האִינוּכְּטוּן המדוברת בצפון גרינלנד נחשבת לניב של אינוקטיטוט.
בעבר היה בשימוש גם פידג'ין גרינלנדית מערבית.
+פונמות בגרינלנדית סדקי ענבלי וילוני חכי מכתשי-חכי בתר־מכתשי מכתשי שפתי(־שִנִּי) אפיɴːŋːnːmː סותם qːkː tː pː מחוכך ʨʦː חוכך(צדי) h ʁχːɣ çː ɕ ʃ sːvfː ɬː מקורב(צדי)jl* תוספת פונמה בהתאמה
קיים בניבים מסוימים, מוחלף ב-/s/ בשפה התקנית.
קיים בניב כלשיסוט בלבד, מוחלף ב-/tː/ בטונומיסוט
gg çː נהגה כצליל בין שי"ן ימנית ל־כ"ף רפה .
גרינלנדית אינה מאפשרת רצפים של שני עיצורים שונים אלא אם הראשון הוא /ʁ/.
כשהעיצור הראשון ברצף אינו /ʁ/, הוא נטמע אל העיצור השני וכתוצאה מכך מכפיל אותו.
ההכפלה /tt/ נהגת [tsː] ונכתבת ⟨ts⟩.
ההכפלה /ll/ בניב כלשיסוט נהגת [ɬː] ונכתבת ⟨ll⟩, ובניב טונומיסוט נהגת [tː] ונכתבת ⟨tt⟩.
ההכפלה /ɣɣ/ נהגת [çː] ונכתבת ⟨gg⟩.
ההכפלה /ʁʁ/ נהגת [χː] ונכתבת ⟨rr⟩.
ההכפלה /vv/ נהגת [fː] ונכתבת ⟨ff⟩.
רק העיצורים /p, t, k, q, s, m, n/ יכולים להופיע בראש מילה ורק העיצורים /p, t, k, q/ ובאופן נדיר /n/ יכולים להופיע בסוף מילה
בגרינלנדית קיימות שלוש תנועות בסיסיות /u i a/ ,שלוש תנועות ארוכות /uː iː aː/ ודיפתונג אחד /ai/ שקיים רק בסוף מילה (הדיפתונג /au/ שהיה קיים בגרינלנדית עתיקה הפך ל-/:a/ בגרינלנדית מודרנית).
<big>התנועות<big> הסימוןהגרפי תעתיק IPA הערך הפונטיAa [a] נהגית כהגיית פתח [ɑ]נהגה כהגיית פתח אחורית מעט לפני עיצורים ענבלייםAa\aa [aː] נהגית כהגיית פתח ארוכה [ɑː]נהגה כהגיית פתח אחורית מעט וארוכה לפני עיצורים ענבליים Ee [e~ə] נהגית כהגיית צירי או כהגיית שווא.
מופיע במילים שאולות מדנית בלבד(Åå) [ɔ]נהגית כתנועה בין חולם ~ קמץ תימנית, מופיע במילים שאולות מדנית בלבד
בניב כלשיסוט לפני עיצורים ענבליים ([q] או [ʁ]), התנועה [i] נהגית [e] או [ə] ונכתבת ⟨e⟩, התנועה [u] נהגית [o] ונכתבת ⟨o⟩, והתנועה [a] נהגית [ɑ]
גרינלנדית היא שפה סינתטית (להבדיל משפה אנליטית).
היחסים התחביריים במשפט והמשמעות אינם נקבעים על ידי שימוש במיליות ובסדר המילים, אלא על ידי הטיות של מילים וחיבור מורפמות.
מילות הקישור בשפה זו, צורות הזמנים וצורות היחס בה מופיעות בעיקר על ידי הוספת סיומות.
גריס פיורד הוא היישוב הגדול ביותר באי אלסמיר שבקנדה.
גריס פיורד שוכן ליד הים ובו ממוקם הנמל השני בגודלו בנונאווט, והטריטוריות הצפון מערביות.
בשנת 2011 התגוררו ביישוב 130 איש.
הוא קרוב לתולי ולקאנאק (גרינלנד).
היישוב ממוקם כ-750 ק"מ מדרום לאלרט שבקצהו הצפוני של האי.
האי נמצא ליד 7 הפיורדים באי אלסמיר ומכאן בא שמו.
משדה תעופה של גריס פיורד יוצאות טיסות ישירות למונטריאול, אדמונטון וקלגרי של חברת אייר קנדה.
היישוב בנוי בגובה 41 מטרים.
גרינשטיין הר-גיל, אדריכלות נוף ותכנון סביבתי בע"מ היא חברה העוסקת באדריכלות נוף, באדריכלות של גשרים ומבני דרך.
מתמקדת בפרויקטים במגזר הציבורי, ברמה אזורית וברמה ארצית.
החברה, בה מועסקים 18 עובדים קבועים, מנוהלת היום על ידי הנהלה שיתופית, בה חברים אדריכלי הנוף: הילה רותם-הלוי, עופר מור, טלי מרק, יוסי יפרח וגיל הר-גיל.