tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא ציין כי עיני כל העולם היו נשואות אליהם והכריז כי אנשי חיל המשלוח יהרסו, בצוותא עם אחיהם לנשק בכל החזיתות, את מכונת המלחמה הגרמנית ויכחידו את הרודנות הנאצית המושלת על העמים המדוכאים של אירופה.
אייזנהאואר ציין כי משימתם לא תהיה קלה נוכח כוחו וניסיונו של אויבם, אך הטעים כי בעלות הברית כבר הנחילו לגרמנים לעת ההיא תבוסות כבדות בשדה הקרב, וכי העורף של הלוחמים העמיד לרשותם עדיפות מכרעת בנשק ועתודות גדולות של לוחמים.
הוא הכריז כי האנשים החופשיים של העולם צועדים לניצחון, והדגיש כי יש לו אמון מלא ביכולת, באומץ הלב ובמחויבות של החיילים לתפקידם וכי כולם יחד לא ישלימו עם דבר זולת ניצחון מלא.
אייזנהאואר סיים את פקודתו בברכת הצלחה ללוחמים ובבקשה לברכת האלוהים למשימה הגדולה והנאצלת שלפניהם.
הנוסח המקורי של הפקודה נשמר כיום בספרייה הנשיאותית ע"ש אייזנהאואר בקנזס שבארצות הברית.
פקודת המלט, 1944 היא פקודה משנת 1944 שהסדירה את ייצור המלט ומכירתו בארץ ישראל שתחת המנדט הבריטי, וממשיכה להסדיר זאת במדינת ישראל.
הפקודה מטילה הגבלות חמורות ולא שגרתיות על ייצור מלט ושיווקו.
סעיף 3(1) לפקודה קובע: "אסור לשום אדם לייצר, או לנסות לייצר, מלט על ידי תהליך שהוא בכל מקום שהוא בארץ, אלא אם כן קיבל מאת שר המסחר והתעשייה או שר האוצר רישיון המתיר לו לעשות את הדבר הזה".
רישיון כזה נתון כעת רק לחברת נשר מפעלי מלט ישראליים, המהווה מונופול בתחום זה.
סעיף 3(3) מחמיר הגבלה זו בקובעו: "אסור לשום אדם להחזיק ברשותו מלט שיוצר בארץ שלא בהתאם לרישיון הניתן לפי סעיף זה".
סעיף 6(1) מגביל באופן דומה את יבוא המלט: "אסור לשום אדם לייבא מלט לארץ אלא אם כן קיבל מרשות המכס רישיון ליבואו".
סעיף 4 מגביל גם את שיווק המלט, ובכך מחזק את ההגבלות שצוינו לעיל.
הסעיף קובע: "אסור לשום קמעונאי של מלט להחזיק ברשותו כל מלט, זולת מלט שנוצר בארץ או שיובא לארץ על ידי בעל רישיון על פי פקודה זו".
למדינה נתונה סמכות להחרים מלט שאינו עומד בהגבלות דלעיל, וכן להחרים את האמצעים ששימשו להובלתו.
על המלט המיוצר בארץ מוטל בלו, ועל המלט המיובא מוטל מכס.
על המפר את המגבלות שבחוק מוטלים עונשים, שהמדינה רשאית להמירם בכופר.
במשפט שבו עולה לדיון השאלה האם שולם המס החל על המלט או האם ייצורו או החזקתו של המלט היו כדין, חובת ההוכחה חלה על הנתבע.
בתיקון לפקודת המלט, שאושר בכנסת בדצמבר 2013, נקבע בפקודה החיוב, של מי שמייצר מלט או משווקו באריזות, לארוז את המלט גם בשקים שמשקלם אינו עולה על 25 קילוגרם.
בהצעת התיקון נטען כי התיקון בא להקל על פועלי הבניין, שנאלצו להרים שקי מלט במשקל הנפוץ, 50 קילוגרם, עם זאת, ניכר כי מטרת התיקון היא לשמור על ריכוזיות בענף המלט בארץ להקשות על תחרות.
פקודת הנישואין והגירושין (רישום), 1919 הוא שמו הקצר של דבר חקיקה מנדטורי שעודנו תקף במדינת ישראל, ותפקידו לקבוע את הליכי הרישום במרשם האוכלוסין של נישואים ושל גירושים.
שמה המלא של הפקודה, הוא "פקודה הקובעת הוראות לרישום נישואין וגירושין".
הפקודה מסדירה את יצירתה של פונקציה מנהלית שנקראת "רושם הנישואין והגירושין" או "הרשות הרושמת", לה נמסרים על ידי המדינה טפסים של תעודות רשמיות של נישואים או גירושין.
סעיף 5 לפקודה מחיל את כל הוראות הפקודה גם על רישום הגירושין, מלבד העדר הדרישה להוסיף את פרטי ההורים ברישום בעת הגירושין.
רשמי נישואים אלה הם פקידי מדינה בהתאם לפקודה, ותעודותיהם הן תעודות רשמיות של המדינה, המספקת להם את הטפסים הרשמיים הממוספרים.
תפקידם של הרושמים הוא מנהלי-חילוני ולא דתי או שיפוטי.
בפסיקה נקבע כי אין כל קשר בין סידור גירושין לבין בית דין, ובין רישום הגירושין לפי הפקודה לבין הצורך בבית דין.
במקרה אחר נקבע בפסיקה כי "משהכיר שר הדתות באדם כרשות רושמת לפי הפקודה הנ"ל, עלינו להניח שלאותו אדם יש תנאי הכשירות הנחוצים לפי הפקודה הנ"ל".
מאחר שבמדינת ישראל שולט הדין הדתי של הצדדים על כל דיני המעמד האישי, נקבע כי, בהתאם לדת, האימאם (אצל המוסלימים), הכומר (אצל העדות הנוצריות השונות), הרב (אצל היהודים), או השייח' של השבט (אצל הדרוזים) - יהיו רושמי הנישואים והגירושין.
הפקודה מאפשרת גם רישום רישום נישואים וגירושין אזרחיים על ידי "הפקיד המסדר את הקידושין", ואולם, מאחר שאין תוקף לנישואים אלה במדינת ישראל - הרי שלא מונה פקיד כזה לרישום נישואים וגירושין אזרחיים.
בהתאם , על הרשות הרושמת לרשום כל נישואים או גירושין בארבעה העתקים של התעודה, כאשר עליה לשמור אחד בפנקס הרישום; לשלוח אחד למשרדו של הממונה על המחוז בסוף כל חודש; למסור העתק לבעל והעתק אחד לאשה תמורת תשלום.
בהתאם על כל תעודה יש לציין את הפרטים הבאים:
השם, הגיל, משלח היד, העדה ומקום מגוריהם של הבעל והאשה;
השם, משלח היד ומקום מגוריהם של ההורים;
השם ומשלח היד של העדים;
ההבדל בין הרישום לבין התוקף
תקפם המשפטי של נישואין וגירושין בישראל נקבע לפי הדין האישי הוא הדין הדתי.
קיימת הבחנה בין רישום הנישואין או הגירושין במרשם האוכלוסין (המתבצע לפי כל תעודה ציבורית, גם מחוץ לארץ) לבין תקפם של הנישואים או הגירושין.
תוקף הנישואין או הגירושין נקבע בהתאם לדין האישי-דתי החל על הצדדים.
קיים תוקף משפטי למעשי נישואים או גירושין פרטיים שבוצעו ללא מעורבות גורמי המינהל (שהם אנשי דת במקרה של דיני המעמד האישי), כל עוד אלה בוצעו לפי הדין הדתי שחל עליהם:
"יש להבחין בין שאלת רישומם של נישואין ובין שאלת תקפם.
כך למשל, תוקפם המהותי של נישואין בין יהודים תלוי בהוראותיו של הדין היהודי לפיו יכול אדם לקדש אשה במעמד "פרטי" ללא גושפנקה ציבורית וקידושיו תפסים לכל דבר." פנחס שיפמן, מי רשאי לשמש "רושם נישואין" בישראל?, משפטים יא, 2 (תשמא) 221-236.
בכל מקום בו המחוקק קבע נורמות אזרחיות החלות על ענייני נישואין וגירושין, הדגיש היטב כי אין בכוונתו להתערב בשיפוטו של הדין הדתי על תוקף הנישואין או הגירושין וכי שאלת תוקף הנישואין או הגירושין נותרת לחלוטין תחת מרות הדין הדתי.
כך למשל , קובע כי דינו של מי שהתיר נישואין על כרחה של האשה הוא מאסר חמש שנים, אך החוק לא התערב בעצם תוקפו המשפטי של מעשה הגירושין או הנישואים:
הסמכות למינוי רשמי נישואין וגירושין לפי הפקודה הייתה מסורה עד הקמת המדינה לידי הנציב העליון לפלשתינה-א"י.
עם הקמת המדינה נמסרה הסמכות לידי השר לענייני דתות.
ביום 8 באוקטובר 2003 נסגר משרד הדתות בהתאם להחלטת ממשלה מס' 900, אשר העבירה את סמכות זו לראש הממשלה (סעיף 8 להחלטה).
בעקבות סגירת משרד הדתות, נחקק תיקון מספר 1 לחוק הרבנות הראשית לישראל, התש"ם-1980 שקבע כי גם למועצת הרבנות הראשית לישראל סמכות למנות רושמי נישואים לעדה היהודית.
הסמכות למנות רושמי נישואים לגבי מי שאינם יהודים, וגם ליהודים - מכוחה של הפקודה - לא בוטלה.
ביום 6 בינואר 2008 נתקבלה החלטת ממשלה מס' 2903, אשר לפיה הוקם משרד לשירותי דת.
בהחלטה נקבע כי השר יצחק כהן יעמוד בראשו וכן נקבעו תחומי אחריות וסמכות של המשרד החדש.
בהתאם לסעיף 7 להחלטה, נותרה הסמכות לעניין פקודת הנישואין והגירושין (רישום) בידי ראש הממשלה.
שתי החלטות הממשלה הנ"ל (מס' 900 ומס' 2903), מפרידות בין סמכויות מכוח חוקים מסוימים המפורטים בהן, ובין סמכויות אחרות.
בשתי ההחלטות, לא מוזכרת פקודת הנישואין והגירושין (רישום).
בפסקה 4 של החלטה מס' 2903 הנ"ל נקבע כי שטח הפעולה של הרשות הארצית לשירותי דת, תועבר ממשרד ראש הממשלה למשרד לשרותי דת ותהיה כפופה למנכ"ל המשרד לשרותי דת.
שטח פעולה זה כולל בתוכו את הטיפול בעניינים הקשורים לרישום הנישואין של יהודים, אשר התבצע ביחידת הסמך, עד יום ההחלטה ואשר מבוצע במשרד לשירותי דת מאז ההחלטה.
בשנת 2010 עם קבלת חוק ברית הזוגיות לחסרי דת נקבע כי הממונה על המחוז במשרד הפנים יעדכן את רשם הזוגיות מדי חודש בפרטיהם של בני זוג שנישאו, כדי לאפשר את מחיקתם ממרשם הזוגיות של בני זוג שנרשמו כנשואים.
בשנת 2013 נוספו לחוק שלוש הוראות -
נקבע כי בני זוג יהודים רשאים להירשם לנישואים אצל כל רב המוסמך לרשום נישואים, בלי קשר למקום מגוריהם.
נקבע כי רב רושם נישואים אינו רשאי לעשות לעצמו פרסומת אלא באופן שיוסדר בתקנות.
נקבע כי מי שמתחתן בטקס דתי התקף לפי דיני מדינת ישראל, או מתגרש לפי הדת, או כוהן הדת המשיא את הזוג או מתיר את הנישואים, אך אינו רושם את הנישואים או הגירושים, דינו מאסר שנתיים.
פקודת הסטטיסטיקה היא המקור החוקי לפעולתה של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ולסמכויותיה.
הפקודה המקורית חוקקה בשנת 1947 על ידי המנדט הבריטי, ולאחר שעברה שינויים והתאמות לצורכי מדינת ישראל בשנת 1972 הוחלפה על ידי הפקודה הנוכחית.
הפקודה מגדירה את תפקידי הלמ"ס, אופן עבודתה, חובת הציבור למסור מידע ללמ"ס, חובת הלמ"ס לשמור על סודיות המידע המתקבל וכן את חובת הלמ"ס לפרסם את תוצאות עבודתה.
פקודת הסטטיסטיקה קובעת רשימת נושאים ותחומים מגוונת שבהם על הלמ"ס לערוך סקרים ולאסוף נתונים סטטיסטיים.
הרשימה איננה סגורה וניתן להוסיף נושאים על פי הצורך בהוראת הסטטיסטיקן הלאומי ובאישור ראש הממשלה ().
על מנת לאסוף את הנתונים הנדרשים לניהולו של משק מודרני, ועל מנת לתת ייצוג הולם לכל הפרטים באוכלוסייה, פונה הלמ"ס לאנשים, לעסקים ולגופים ציבוריים בבקשה למסור מידע.
המחוקק שהכיר בצורך חיוני זה, מחייב את האזרחים לשתף פעולה עם הלמ"ס, בפקודת הסטטיסטיקה [נוסח חדש] התשל"ב-1972.
פקודה זו מעניקה ללמ"ס סמכות לחייב את הציבור למסור לה מידע הנחוץ לביצוע הפעולות הסטטיסטיות שהיא עורכת.
אדם פרטי המסרב למסור את המידע הנדרש עובר עברה פלילית לפי סעיף 21(2) לפקודה, אשר העונש בגינה הוא קנס של 500 ש"ח וזאת בעקבות תיקון הפקודה בשנת 2017. קודם לכן היה העונש מאסר של 3 חודשים כאמור בס' 22 לפקודה, באשר לבתי עסק העונש הקבוע בסעיף נותר על כנו.
בנוסף, הפרעה לעבודת הסוקר, אי מסירת נתוני אמת ואי שמירה על השאלונים - אלו עבירות הכפופות לעונש מאסר על פי הסעיף.
הסמכות הרחבה שניתנה ללמ"ס נובעת מהבנת חשיבותה של סטטיסטיקה מקצועית ממלכתית (שאיננה מוזמנת על ידי בעלי אינטרסים) לשם התפתחותה של מדינה מודרנית, לשם קבלת החלטות בהסתמך על נתונים מבוססים.
מכאן חשיבות תפקידיה של הלמ"ס לאסוף, לעבד ולפרסם מידע סטטיסטי על האוכלוסייה, החברה והכלכלה וכן על תחומים נוספים בישראל.
חובת הלמ"ס לשמור על סודיות הנתונים
במקביל לחובת הציבור למסור ללמ"ס מידע, ובמטרה להבטיח שלא ייחשפו פרטים אישיים כתוצאה משיתוף פעולה זה, קבע המחוקק שאין להעביר לידי רשות אחרת נתון המאפשר את זיהוי המוסר.
מסיבה זו החוק מחייב את הלמ"ס לשמור כל נתון שנמסר לה בסודיות מוחלטת.
הלמ"ס אכן משקיעה מאמצים רבים על מנת לשמור על חשאיותם של הנתונים הנמסרים לה - הן באמצעים פיזיים והן באמצעים טכנולוגיים מתקדמים.
על מנת להבטיח הגנה מוחלטת לאזרח, קבע המחוקק, בנוסף לדרישתו מהלמ"ס לשמור על חשאיות הנתונים המאפשרים זיהוי של פרט, שנתון הנמסר ללמ"ס אינו יכול לשמש כראיה נגד האזרח ואף לא כראיה בבית משפט.
כלומר, גם אם ידלוף מידע שנמסר על ידי האזרח ללמ"ס, הרי שבית המשפט מצווה להתעלם ממנו.
nslookup הוא כלי לניהול רשת בשורת פקודה אשר זמין עבור מערכות ההפעלה של מחשבים רבים לביצוע שאילתות DNS כדי להשיג שם תחום (domain) או לשם מיפוי כתובת ה-IP או כל רשומת DNS אחרת.
בשלב מוקדם של התפתחות ה-BIND 9, מערכות קונסורציום האינטרנט תכננו לזנוח את nslookup לטובת dig (domain information) groper ו-host.
עם זאת, החלטה זו התהפכה בשנת 2004 עם שחררו של BIND 9.3, ומאז nslookup נתמך באופן מלא.
פירוש השם nslookup הוא בדיקת שם השרת.
nslookup אינו משתמש בספריית מערכות ההפעלה המקומית של DNS כדי להציג את השאילתות, ובכך הפקודה עשויה להתנהג באופן שונה ממה שעושה dig.
בנוסף לכך, גרסאות שהספק ספק יכולות לסבך את השימוש או הכללת פלט של מקורות אחרים של שם המידע (כמו קובצי host ורשת שירות מידע).
התנהגויות מסוימות של nslookup ניתן לשנות על ידי התוכן של resolv.conf.
nslookup פועל במצב אינטראקטיבי או אי-אינטראקטיבי.
כאשר נעשה שימוש באופן אינטראקטיבי על ידי הפעלתו ללא ארגומנט או הארגומנט הראשון הוא - (סימן חיסור) והארגומנט השני הוא כתובת אינטרנט של שם השרת או שם של המארח, תצורות נושאי פרמטר המשתמש או בקשות לאחר שהוצגה בפניו פקודת nslookup (<).
כאשר הפקודה ניתנת ללא ארגומנטים, פקודת השאילתה תשתמש בשרת ברירת מחדל.
סימן החיסור (-) מפעיל את הפקודות אשר צוינו בשורת הפקודה וצריך להקדים את פקודת ה-nslookup.
במצב שאינו אינטראקטיבי, דהיינו כאשר הארגומנט הראשון הוא שם של כתובת האינטרנט או המחשב המארח שחופש, הפרמטרים והשאילתה יצוינו כארגומנט שורת פקודה בתוך הבקשה של התוכנית.
במצב אי-אינטראקטיבי חיפוש המידע על מארח (host) ספציפי מתבצע על ידי שימוש בשם השרת המוגדר כברירת מחדל.
פקודה לא חוקית הוא סרט דרמה ופעולה משנת 2000 בכיכובם של סמואל ל.
ג'קסון, טומי לי ג'ונס, גאי פירס, פיליפ בייקר הול, בן קינגסלי, אן ארצ'ר וברוס גרינווד.
את התסריט כתב הסנאטור והסופר, יוצא חיל הנחתים, ג'ים ווב.
הסרט נפתח בשנת 1968 במהלך מלחמת וייטנאם.
כוח נחתים בפיקודו של מפקד המחלקה סגן הייז הודג'ס (טומי לי ג'ונס) נקלע למארב שערך צבא צפון וייטנאם וסופג נפגעים רבים ובהם הודג'ס עצמו.
מחלקת נחתים שפעלה בסמוך, שעליה מפקד חברו הטוב, סגן טרי צ'יילדרס (סמואל ל.
ג'קסון), תקפה את עמדת הפיקוד של המארב וחילצה את הכוח.
הודג'ס שבשל הפציעה היה מנוע מלהמשיך ולשרת ביחידות קרביות בנחתים למד משפטים ונעשה לפרקליט.
צ'יילדרס המשיך לפקד על יחידות חי"ר בחיל ונעשה למפקד יחידת סיור מובחרת.
משתקף המון זועם את שגרירות ארצות הברית בתימן שלח כוח מיחידה מובחרת של נחתים, בפיקוד קולונל צ'יילדרס, לחלץ מן השגרירות האמריקנית בתימן את השגריר (בן קינגסלי) ומשפחתו.
הכוח הונחת במסוקים בסמוך לשגרירות, פינה את השגריר בבטחה תחת אש.
לאחר שנהרגו שלושה מן הנחתים הבין צ'יילדרס כי האש מגיעה מתוך ההפגנה עצמה ופקד על אנשיו להשיב באש, למרות הסיכון לאזרחים שאינם חמושים.
כתוצאה מכך נהרגו בקרב 83 אזרחים תימנים ובהם גם המחבלים ומאות נפצעו.
לאחר שובו מוחלט להעמיד את צ'יילדרס למשפט צבאי באשמת רצח, וזה האחרון פונה לחברו הטוב, הודג'ס שישמש כסנגורו.
פקודה מס' 227 הייתה פקודה צבאית שהוציא יוסיף סטלין ב-28 ביולי 1942 מתוקף תפקידו כקומיסר העממי של הכוחות המזוינים של ברית המועצות.
על פי הפקודה חל איסור מוחלט על חייל בחזית לסגת או לעזוב את העמדה ללא אישור.
הפקודה מפורסמת בשל הביטוי אף לא צעד אחורה!
שהפך לסיסמת תעמולה סובייטית ידועה עד סוף מלחמת העולם השנייה.
ב-28 ביוני 1942 (שנה לאחר תחילת מבצע ברברוסה), פתחו הגרמנים ב"מבצע מקרה כחול" אשר במסגרתו התקדמו במהירות לכיוון סטלינגרד מצד אחד ולכיוון הקווקז מצד שני.
בצבא האדום השתררו יאוש ודמורליזציה כללית, אשר גרמו לסטלין לפרסם את הפקודה.
את הפקודה ניסח עבור סטלין הגנרל אלכסנדר ואסילבסקי, והיא נועדה למנוע עריקות ונסיגות בהלה.
על פי הפקודה חל איסור מוחלט על חיילים בחזית לסגת או לנטוש את העמדה שלהם ללא הוראה מגבוה.
על פי הפקודה: "מפיצי בהלה ופחדנים יושמדו בו במקום.
יש לחסל לחלוטין את מנטליות הנסיגה.
מפקדי ארמיות שירשו נטישת עמדות מרצון יודחו ויישלחו למשפט מיידי בבית דין צבאי".
בכל ארמייה הוקמו קבוצות חסימה שירו בחיילים נסוגים.
עוד לפני כן היו בצבא האדום אנשי נ.ק.ו.ד.
שביצעו את אותה משימה ללא הוראה מיוחדת.
למפקדי הארמיות ניתנה אפשרות להוציא להורג ללא משפט עד אלף איש שעברו על הפקודה.
גנרלים רבים ניצלו את הפקודה כדי לחסל חשבונות ולירות בחיילים חפים מפשע.
חיילים שלא הוצאו להורג במקום נשלחו לשטראפבאט - גדודי העונשין.
לאחר המלחמה נאסר פרסום פרטים על הפקודה אף על פי שחולקה בקרב כל היחידות.
קיומה התגלה לאזרחי ברית המועצות רק ב-1988. עם זאת הביטוי "אף לא צעד אחורה!" אשר נכלל בפקודה הפך לססמת תעמולה סובייטית ידועה עד סוף המלחמה.
פקודת המיילדות חוקקה על ידי שלטונות המנדט הבריטי בשנת 1929, על מנת להסדיר את העיסוק של מיילדות שמטפלות בנשים היולדות ולשם שיפור רמת הבריאות של תושבי הארץ.
מיילדות היא מקצוע עתיק יומין של נשים שמסייעות לנשים אחרות ללדת.
המילדות הייתה תמיד עיסוק נשי מובהק שעבר בין בנות משפחה או ממיילדת מנוסה לשוליה.
הלימוד נעשה בצפייה וצבירת ניסיון ללא לימוד פורמלי.
לימוד והוראת המיילדות החלה באירופה בשלהי ימי הביניים וגברו במאות ה-18 וה-19. בימי הביניים מקורות הידע של הרופאים והמיילדות לא היו שונים אך לזכות המיילדות נזקף ניסיון רב.
עם השנים צברו הרופאים ידע על ידי נתיחת גופות, פיתוח תחומי האלחוש ואנטיספטיות.
התפתחויות אלו הגבירו את התחרות בין הרופאים (גברים) למיילדות (נשים) ואת הרצון של הרופאים לפקח על המיילדות.
אולם מיסוד ורישוי מקצוע המיילדות החל רק במאה העשרים.
בארץ ישראל פעלו במאה ה-19 בעיקר מיילדות מסורתיות.
היו אלו נשים שלא למדו את המקצוע ונקראו לעזור ליולדות מכל הדתות והמגזרים.
בשנת 1893 היו מעט מיילדות מוסמכות-יהודיות - שלוש במושבות ושלוש בירושלים ויפו.
פקודת המיילדות שנחקקה על ידי הבריטים הושפעה מהתפתחויות חוקיות בבריטניה.
בשנת 1858 פורסם בבריטניה לראשונה חוק הרפואה ומשנת 1886 הוחל ברישוי רופאים בתחום היילוד.
ארגון המיילדים הלונדוני החל בשנת 1872 להעניק דיפלומה למיילדות המבוססת על הכשרה ובחינה.
בשנת 1902 נחקק בבריטניה חוק המיילדות הראשון שהתחשב במציאות בה פעלו מיילדות רבות לא מוסמכות ואף ניסה לפקח עליהן ולהעלות את רמתן המקצועית.
בחקיקה עות'מאנית משנת 1861 נקבעה חובת דיפלומה על ידי מיילדות.
ואף על פי שנראה כי הן המיילדות והן הציבור החשיבו את ההכשרה הפורמלית, החוק לא נאכף וה"דאיות" - מיילדות מסורתיות - המשיכו לפעול.
בשנת 1918, עם תחילת המנדט הבריטי, נחקקה פקודת בריאות העם.
הפקודה חייבה את המיילדת לדווח תוך 15 יום על כל לידה וכן חובה לקבלת רישיון כמו אנשי רפואה אחרים.
הדאיה לא יכולה הייתה לקבל רישיון מחוסר השכלה אך נרשמה כמיילדת.
כך נוצרו שני מעמדות: מיילדת בעלת רישיון (מוסמכת) ומיילדת רשומה.
בהמשך, בשנות ה-20 של המאה העשרים נפתחו קורסים של שישה חודשים ללימוד מיילדות ומיילדות שסיימו הכשרה זו הפכו למיילדות עם רישיון.
בשנת 1929 נחקקה פקודת המיילדות.
באותו זמן חוקקו פקודות שהסדירו גם את פעילות הרוקחים, הרופאים ורופאי השיניים.
לכאורה יש שוויון בין ארבעת המקצועות מבחינת העצמאות.
המצב הנוכחי לפי פקודת המיילדות
בפקודה נאמר כי המיילדת יכולה "...לבדוק, לקבוע דיאגנוזה, לרשום רפואות, לרפא או לטפל ביולדת...".
אך רק בהקשר של לידה.
אלו חמש פעילויות רפואיות אופייניות.
אך בהמשך נקבע שאסור למיילדת לעסוק בגינקולוגיה ובלידה עצמה הפכה המיילדת כפופה לסמכות רפואית ועליה לזמן רופא בכל מקרה שמתעוררת בעיה.
כמו כן נקבע כי רק רופא רשאי לנהל בית יולדות.
לעומת זאת, הניסוח הנוכחי של פקודת המיילדות מתיר למיילדת "לטפל בה (ביולדת בלבד) או ליילדה".
בכך צומצם תפקיד המיילדת - ממרפאה, בדומה לרופא, למטפלת בלבד, כמו אחות.
מאז 1929 תוקנה הפקודה חמש פעמים בלבד.
היום רוב המיילדות פועלות בבתי חולים.
הן כפופות לאחות הראשית של משרד הבריאות ורשומות בפנקס האחיות במדור נפרד - מיילדות.
הרשאות שהיו להן לביצוע פעולות חריגות, ניתנו בינתיים גם לאחיות.
פקודת בריאות העם, 1940 היא פקודה שנחקקה בשנת 1940 על ידי שלטונות המנדט הבריטי, המסדירה את פעילות מערכת הבריאות בתחומים אלה: בריאות הציבור, סניטציה של מים וחלב, סידורי קבורה, רישוי מוסדות רפואיים, איכות הסביבה, ועוד.
מכוח פקודה זו מוסדרים בישראל בתקנות נושאים כגון ניסויים רפואיים בבני אדם, הפריה חוץ-גופית ובקרת מחלות כולל מחלות מידבקות.
הפקודות המנדטוריות, העוסקות בעיקרן ברגולציה של נושאים שונים שיש להם השלכה על בריאות הציבור, כגון רישוי בתי-חולים () ורישוי בעלי מקצוע, מהוות עדיין הבסיס לחקיקה בתחום הבריאות, אולם עם השנים הוכנסו בהן תיקונים כדי להתאימן למציאות המשתנה.
נוסף על כך, ונחקקו חוקים שונים, כגון , ו.
פקודת בריאות העם ניתנה בשנת 1940 על ידי שלטונות המנדט הבריטי.
עם הקמת מדינת ישראל הפכה הפקודה - ביחד עם יתר הנורמות המשפטיות מימי המנדט - לחלק ממשפטה של מדינת ישראל.
במהלך השנים התווספו לפקודה שינויים רבים שהכניסה הכנסת, לדוגמה:
הכנסת השביעית: חוק לתיקון פקודת בריאות העם (מס' 4).
תיקון לפקודת בריאות העם שקבע הוראות לגבי איכותם התברואתית של מים.
הכנסת השביעית: חוק לתיקון פקודת בריאות העם (מס' 5).
חוק שהסדיר את פעילות השירות הסניטרי, הסמיך את שר הבריאות לקבוע הוראות לגבי השקיה במי שופכין, לקבוע מפרטים למכשירים רפואיים, ועוד.
הגדרת מונחים: לדוגמה: יום ושעות היום - פירושם הזמן שבין שעה שמונה בבוקר ושעה חמש בערב.
משרד - פירושו משרד הבריאות.
חלוקת הארץ לאזורים עירוניים ואזורים כפריים.
מאפשר חיסון כפוי של אזרחים באזורים בהם מתחוללת מחלה מידבקת שיש בה סכנה לבריאות הציבור באזור זה.
הסעיף הופעל בישראל פעמיים, ב-1949 בעת התפרצות של אבעבועות שחורות ובתחילת שנות ה-90 עקב התפרצות חצבת.
בנוסף הופעל הסעיף ביישוב חריש, ולפיו אסר רופא המחוז את כניסתם לגני ילדים של ילדים שלא חוסנו נגד חצבת.
מכוח פקודת בריאות העם הותקנו תקנות, למשל: תקנות בריאות הציבור (מזון) (איסור ייחוס סגולת ריפוי למצרך מזון) ותקנות המסדירות רישוי מוסדות רפואיים ועוסקים בסיעוד בבתי-חולים.
בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל ניתנו צווים אחדים, למשל: צו בריאות העם (נגיף הקורונה החדש) (בידוד בית והוראות שונות) (הוראת שעה).
מעבדות לבריאות הציבור פועלות מתוקף פקודת בריאות העם (וגם תקנות בריאות העם (מעבדות רפואיות), התשל"ז–1977).
פקודה לשכוח הוא סרט צ'צ'ני משנת 2014, המתאר את הטבח בח'יבך מבעד לעדשת הגיבורים הראשיים דאוד וסדה, שתי דמויות בדיוניות שהוצגו כעדים לטבח לאחר שנמלטו מכפרן.
הסרט נועד לצאת לאקרנים לראשונה ב-10 במאי 2014 אך נאסר מכיוון שמשרד התרבות הרוסי מכחיש רשמית את אירועי הטבח בח'יבך וטען כי הסרט ייצור שנאה אתנית לאחר שהוקיעו את הסרט כ"אנטי-רוסי".
תנועת ממוריאל לזכויות האדם הרוסית הצהירה על האירועים שהסרט תיאר כ"נחשבים לעובדה מקובלת".
יוצרי הסרט הצהירו שאינם רוצים לקדם שנאת רוסים והסרט מתאר דמויות רבות של רוסים אתניים המתנגדים באופן מוחלט לפקודות להרוג אזרחים צ'צ'נים ואינגושטים שניתנו על ידי חבר הנ.ק.ו.ד., מיכאיל גווישיאני.
למרות האיסור של הממשלה להציג את הסרט, הוא הוקרן בפסטיבל מוסקבה.
פקודת החברות הייתה פקודה אשר נחקקה בשנת 1929 על ידי השלטון המנדטורי בארץ ישראל.
הפקודה שיקפה את דיני החברות המקובלים באנגליה באותה תקופה.
בשנת 1946 הגישה באנגליה ועדה ציבורית, בראשותו של השופט העליון ליונל כהן , דין וחשבון , שעיקרו המלצה על שינויים מקיפים בדיני החברות.
הפקודה תוקנה מספר רב של פעמים במשך השנים, והכנסת חוקקה מספר חוקים, שהשלימו את המקומות בהם החסירה הפקודה, כחוק החברות הממשלתיות, התשל"ה-1975, או חוק ניירות ערך, התשכ"ח-1968.
ביזמת הפרופסור אוריאל פרוקצ'יה מהאוניברסיטה העברית הוקמה ועדה ציבורית בראשות השופט אהרן ברק.
זו הביאה ליצירת הצעת חוק החברות, התשנ"ו - 1995. לאחר ארבע שנים של דיונים מקיפים בכנסת התקבל חוק החברות.
למעשה, פקודת החברות בוטלה ברובה, אך לא במלואה, ונותרו בתוקף הפרקים העוסקים באג"ח ושעבודים וכן הפרק העוסק בפירוק חברות.
פקודת המשטרה היא החוק שמכוחו פועלת משטרת ישראל.
המילה "פקודה" בשם החוק משקפת את מקורו – הפקודה נחקקה על ידי שלטון המנדט הבריטי בשנת 1926, ומאז עברה שינויים רבים.
פקודת המשטרה, 1926 נחקקה על ידי שלטון המנדט הבריטי בשנת 1926, לשם הסדרת פעולתה של משטרת המנדט.
עד להקמת המדינה תוקנה הפקודה 19 פעמים.
בדומה למרבית החקיקה המנדטורית, גם פקודה זו הוכנסה לספר החוקים הישראלי סמוך להקמת המדינה, במסגרת פקודת סדרי השלטון והמשפט - דבר החקיקה הראשון של מועצת המדינה הזמנית.
בשנת 1955, עם חקיקתו של חוק שירות המדינה (גמלאות), העוסק גם בפנסיה לשוטרים, בוטל חלק ט' של פקודת המשטרה, שעסק בכך קודם לכן.
בשנת 1963 נוסף לפקודה פרק העוסק בדין משמעתי לשוטרים.
בשנת 1971 פורסם נוסח חדש לפקודה, שנכנס לתוקף ב-27 במרץ 1971. מאז פרסומו עבר נוסח זה 36 תיקונים.
בתיקון משנת 1975 נוסף לפקודה פרק רביעי 1 (סעיפים 49א–49ח), המסדיר את פעולת המשמר האזרחי.
בעקבות פסיקת בג"ץ תיקנה הכנסת את פקודת המשטרה, והוסיפה לפקודה את סעיף 93ב, האוסר התאגדות של שוטרים.
בתיקון משנת 1980 נוסף לפקודה פרק שביעי 1 (סעיפים 91א–91יח), העוסק הבירור קבילות שוטרים.
פרק זה בוטל בשנת 2006, עם חקיקתו של חוק המשטרה (דין משמעתי, בירור קבילות שוטרים והוראות שונות), התשס"ו-2006, שבהמשך שונה שמו לחוק המשטרה.
בשנת 1988 נוסף לפקודה פרק חמישי, שעיקרו הסדרה של העמדה של שוטרים לדין משמעתי.
פרק זה בוטל בשנת 2006, עם חקיקתו של חוק המשטרה (דין משמעתי, בירור קבילות שוטרים והוראות שונות), התשס"ו-2006.
בשנת 1992 נוסף לפקודה פרק רביעי 2, המעביר את חקירת עבירות שוטרים למחלקה לחקירות שוטרים (מח"ש), שהוקמה במשרד המשפטים.
בשנת 1998 נוספו לפקודה סעיפים 77ח1–77ח25, העוסקים במעצר ועיכוב של שוטרי חובה.
במסגרת חקיקתו של חוק שירות לאומי-אזרחי, התשע"ד-2014, נוסף לפקודה פרק רביעי 1א' (סעיף 49ח1), המסדיר את השירות במשטרה של המשרתים בה כשירות לאומי-אזרחי.
בשנת 2017 נוסף לפקודה פרק שלישי1 (סעיפים 24א–24יד), המסדיר עריכה של בדיקות התאמה לתפקיד למועמדים לתפקידים במשטרת ישראל ולנושאים בתפקידים בה.
סעיף 8ד שנכלל בתיקון זה וקובע שהשר רשאי להתוות מדיניות כללית בתחום החקירות, בוטל בפסר דין של בג"ץ
סעיף 3 לפקודה קובע את תפקידי המשטרה: "משטרת ישראל תעסוק במניעת עבירות ובגילוין, בתפיסת עבריינים ובתביעתם לדין, בשמירתם הבטוחה של אסירים, ובקיום הסדר הציבורי וביטחון הנפש והרכוש." בהתאם ליעדים אלה מקיימת המשטרה חקירות משטרתיות וחטיבת התביעות שלה היא אחת משתי סמכויות התביעה העיקריות בבתי המשפט בישראל (לצד פרקליטות המדינה).
סעיפים 4–8 עוסקים בתפקידי השוטר ובסמכויותיו:
כאשר מצא שוטר שקיים חשש ממשי לפגיעה חמורה בביטחון הנפש או הרכוש הוא רשאי להורות לכל אדם הנמצא באזור או במקום שבו קיים החשש האמור, הוראה סבירה הדרושה באופן חיוני לשם הצלת הנפש או הרכוש או למניעת הפגיעה.
במיוחד יהא מתפקידו של כל שוטר:
(1) לקיים סדר בדרכים הציבוריות, ברחובות הציבוריים, במעברים, ברציפים, במקומות נחיתה, ברציפי רכבות, בנמלים, בנהרות, בתעלות, באגמים ובכל מקום שיש לציבור גישה אליו;
(2) למנוע הפרעות בשעת התקהלות או תהלוכה בדרכים הציבוריות וברחובות הציבוריים, או בסביבת בית תפילה בשעת תפילה בציבור, וכן כל אימת שדרך, רחוב, מעבר, רציף או מקום נחיתה עלולים להיות דחוסים או חסומים;
(3) ליתן דעתו על עבירות הנעברות בדרך, בכביש, ברחוב, במעבר או במקום ציבוריים;
(4) לקבל לרשותו מציאה או רכוש שאין עליו תובעים, ולנהוג בו באופן שנקבע;
(5) לעצור כל אדם שיש לו יסוד סביר לחשוד בו כי הוא מחזיק או מעביר, בכל אופן שהוא, רכוש גנוב או כל דבר שהחזקתו אינה חוקית, ולחפש בכליו ובגופו של אדם כאמור.
(א) שוטר לבוש מדים יענוד תג זיהוי גלוי לעין הנושא את שמו ושם משפחתו.
(ב) שוטר שאינו לבוש מדים המשתמש בסמכויות שוטר כלפי אדם, יזהה את עצמו בפני אותו אדם בציון שמו או כינויו הרשמי והיותו שוטר, וכן בהצגת תעודת המינוי שלו.
(ג) שוטר לבוש מדים המשתמש בסמכויות שוטר כלפי אדם, יציג את תעודת המינוי שלו מיד עם דרישתו של אותו אדם.
(ד) שוטר ימסור את פרטי זהותו ואת מספרו האישי, לבקשת כל אדם בכל עניין הקשור להיותו שוטר, בין אם הוא לבוש מדים ובין אם לאו.
(ה) חובת ההזדהות זו לא תחול אם מילויה עלול לסכל את ביצוע הסמכות או מילויה עלול לגרום לפגיעה בביטחונו של השוטר או של אדם אחר.
השר לביטחון הפנים והמפקח הכללי של משטרת ישראל
סעיפים 8א–10 עוסקים בשר לביטחון הפנים ובמפקח הכללי של משטרת ישראל (המפכ"ל):
המפכ"ל יתמנה בידי ממשלת ישראל לפי המלצת השר לביטחון הפנים.
המפכ"ל יפקח על משטרת ישראל, על סדרי ניהולה ועל הפעלתה, בהתאם להתוויית המדיניות ולעקרונות הכלליים של השר לביטחון הפנים.
המפכ"ל יוציא, באישור השר לביטחון הפנים, את הוראות המשטרה – הוראות כלליות שיקבעו עקרונות לעניין ארגון המשטרה, סדרי המינהל, המשטר והמשמעת בה והבטחת פעולתה התקינה, ויוציא את פקודות המטה הארצי – פקודות כלליות שיקבעו פרטים בנושאים האמורים בהוראות המשטרה.
(1) לגייס בכל עת אנשים מתאימים להיות שוטרים למילוי משרות פנויות בתקן המאושר של משטרת ישראל;
(2) להשעות שוטר שאינו קצין משטרה בכיר, להורידו בדרגה, לשחררו מן השירות או לפטרו, אם הוכח להנחת דעתו שהשוטר מתרשל או בדרך כלל בלתי־יעיל במילוי תפקידיו או אינו מתאים מבחינה אחרת למלא תפקידיו; אולם מפקח לא יפוטר ולא ישוחרר אלא באישור השר;
(3) למלא, על ידי העלאה בדרגה או בדרך אחרת, כל משרה בדרגה שלמטה מדרגת קצין משטרה בכיר (שוטר בדרגת סגן־ניצב ומעלה) שנתפנתה מחמת מוות, פיטורים או סיבה אחרת.
סעיפים 11–24 עוסקים בהעסקתם של שוטרים:
כל המבקש להימנות עם משטרת ישראל ייבדק בדיקה רפואית, ומשאושר גיוסו יגויס לתקופה של חמש שנים.
הנחיות נוספות בעניין גיוס למשטרה ניתנו .
עשרים וארבעה החודשים הראשונים ישרת המגויס שירות ניסיון ויידרש לעבור קורס אימונים; נמצא בתוך תקופת הניסיון כי הוא בלתי מתאים לתפקידיו או שאין זה מסתבר שיהיה יעיל, רשאי המפכ"ל לצוות על שחרורו מן השירות.
שוטר בדרגת מפקח משנה ומעלה יישבע, עם מינויו, שבועת אמונים לפני המפכ"ל בנוסח שנקבע.
שוטר, כשהוא בישראל, רואים אותו, לכל עניין שבפקודה זו, כנמצא תמיד בתפקיד, ומותר בכל עת להעסיקו בכל מקום בישראל.
שוטר לא יעסוק בעבודה או במשרה חוץ מתפקידיו לפי פקודה זו, אלא אם המפכ"ל התיר לו זאת במפורש בכתב.
המפכ"ל רשאי להאריך את תקופת שירותו של שוטר לתקופות שירות נוספות שכל אחת מהן לא תעלה על חמש שנים.
השלים שוטר תקופה של עשרים שנות שירות רשאי המפקח הכללי להאריך את תקופת שירותו לתקופה נוספת בלתי קצובה.
שוטר לא יתפטר מן השירות אלא אם כן נתן למפכ"ל הודעה על כך שלושה חדשים מראש; לא עשה כן – יראוהו נעדר מן השירות ללא רשות.
המפכ"ל רשאי, לבקשת שוטר, להתיר לו לפרוש מהשירות אף אם לא חלפו שלושה חדשים ממועד מתן ההודעה.
השר לביטחון הפנים רשאי להורות בצו לעכב, לתקופה שהיא לדעתו שעת חירום, כל שוטר, או סוג או הגדר אחר של שוטרים, אף על פי שתמה תקופת שירותם, ולהאריך שירותם לתקופת החירום.
מותר לשחרר שוטר מן השירות תוך תקופת ההתקשרות, אם ועדה רפואית קבעה כי אין הוא מתאים עוד לשירות מבחינה נפשית או גופנית.
שום דבר האמור בפקודה זו או בחוק המשטרה אינו בא לגרוע מסמכות השר להרחיק שוטר בכל עת שירצה.
השעיה של שוטר מסדרת בסעיפים 77י-77יא.
מעמדו של שוטר אינו כמעמד עובד שכיר, מאפיין הבא לידי ביטוי בשניים מסעיפי הפקודה:
סעיף 93ב אוסר על הקמת ארגון עובדים של שוטרים ועל חברות של שוטר בו.
החרגה של שוטר מהזכויות הניתנות בחקיקה לשכיר נעשית גם באחדים מחוקי העבודה.
חוק שעות עבודה ומנוחה, למשל, קובע שהוא אינו חל על העסקתם של שוטרים.
פרק שלישי1 (סעיפים 24א–24יד) מסדיר עריכה של בדיקות התאמה לתפקיד למועמדים לתפקידים במשטרת ישראל ולנושאים בתפקידים בה, לשם הבטחת השמירה על טוהר המידות ועל תפקוד ראוי של המשטרה וחיזוק אמון הציבור במשטרה, במטרה להגן על שלום הציבור וביטחונו, והכול בדרך של שמירה מרבית על פרטיותם של הנבדקים.
סוגים נוספים של משרתים במשטרה
פרק רביעי (סעיפים 25–49) עוסק בשוטרים שלא מן המניין:
שוטרים מוספים זמניים (שמ"ז), שהם שוטרים שגויסו לתקופה של שישה חדשים.
שוטרים לתפקידים מיוחדים (שת"ם), שהם שוטרים שגויסו בעקבות בקשת גוף המבקש להעסיק שוטרים בתפקידים מיוחדים.
שוטרים אלה ישרתו שירות מיוחד זה בלבד, ועלות העסקתם תמומן על ידי הגוף שהזמין את העסקתם.
שוטרים מיוחדים, שהם אזרחים שבאישור של שופט או הממונה על המחוז מונו כשוטרים מיוחדים, משום שהיה נראה שיש התקהלות בלתי־חוקית, התפרעות או הפרעת השלום, או שיש יסוד סביר לחשוש לכך, וכי המשטרה המופקדת כרגיל על שמירת השלום אינה מספקת כדי שמירת השלום, הגנת התושבים וביטחון הרכוש במקום.
נוטרי כפרים, המשרתים בתחומם של כפר או קבוצת כפרים במשך זמן שהממונה על המחוז ראה לנכון, אם היה סבור כי הגנת הרכוש והיבול במקום, או מצב הביטחון הציבורי, התנהגות התושבים או סיבה אחרת, מחייבים לעשות כן.
פרק רביעי 1 (סעיפים 49א–49ח) מסדירים את פעולת המשמר האזרחי.
פרק רביעי 1א' (סעיף 49ח1) מסדיר את השירות במשטרה של המשרתים בה כשירות לאומי-אזרחי.
חקירת עבירות של שוטרים ועובדי שירות הביטחון הכללי
פרק רביעי 2 (סעיפים 49ט–49יא) מסדיר חקירת עבירות של שוטרים ועובדי שירות הביטחון הכללי.
בהתאם לסעיף 49ט חקירה של עבירה ששוטר חשוד בביצועה, לא תיערך בידי משטרת ישראל, אלא בידי המחלקה לחקירת שוטרים (מח"ש) שבמשרד המשפטים.
סעיף זה אינו חל על העבירות הבאות:
(1) עבירה שעונשה מאסר שאינו עולה על שנה, אלא אם כן פרקליט המדינה והמפכ"ל קבעו שהעבירה תיחקר בידי מח"ש;
(2) עבירת תעבורה כהגדרתה בסעיף 1 לפקודת התעבורה;
(3) עבירה שרשות אחרת, שאינה המשטרה, מוסמכת לחקור בה על פי דין (דוגמה: עבירה על חוק ניירות ערך, שאותה חוקרת רשות ניירות ערך);
(4) עבירה שביצע שוטר ביחד עם אחר, ומנהל מח"ש, בהתייעצות עם ראש אגף החקירות במשטרה, קבע כי חלקו של השוטר בביצוע אותה עבירה – משני;
(5) עבירות הנובעות מאירועים מיוחדים שקבעו פרקליט המדינה והמפכ"ל.
מעצר ועיכוב של שוטרי חובה
סעיפים 77ח1–77ח25 עוסקים במעצר ועיכוב של שוטרי חובה – שוטרים שמשרתים במשמר הגבול במסגרת שירות החובה שלהם.
פרק ששי (סעיפים 78–90) עוסק בהתקהלויות, אסיפות ותהלוכות, ובכלל זה כללי רישוי הפגנות.
סעיף 82 לחוק קובע כי "המפקח הכללי רשאי לאסור הנפתו, הצגתו או פרישתו של דגל או סמל שיש בו כדי לעורר להפרעת השלום."
פרק שביעי (סעיף 91) עוסק בעבירות כלפי המשטרה.
בהתאם לסעיף זה, שוטר רשאי לעצור בלי פקודת מעצר
(1) משדל, על־ידי איומים, שוחד, מתנות או תמורה אחרת, להניע שוטר לעשות מעשה שאין מחובתו לעשותו או להימנע ממעשה שמחובתו לעשותו;
(2) ביודעין מעכב, קונה, מחליף, או מקבל מאת שוטר או עריק ממשטרת ישראל את רכוש המשטרה – נשק, מלבוש, ציוד או חגור שניתנו לשימוש המשטרה;
(3) משדל או מפתה שוטר או עריק, או מי שמועסק על ידי שוטר או עריק, למכור, לסלק או להוציא מרשותו רכוש המשטרה;
(4) ביודעין מחזיק ברשותו רכוש המשטרה ואינו נותן הסבר מניח את הדעת כיצד הגיע אליו;
(5) מי שאינו שוטר והוא לובש מדים, מלבוש, ציוד או חגור הדומים לאלה המיועדים לשימוש במשטרת ישראל והעלולים להטעות את הציבור לחשוב שהוא שוטר;
(6) מי שאינו שוטר והוא מתחזה כשוטר ועושה מעשה או אומר אִמרה העלולים להטעות את הציבור לחשוב שהוא שוטר.
מסמיך את השר לביטחון הפנים להתקין תקנות לביצוע הפקודה.
מכוח סעיף זה הותקנו תקנות אחדות:
, עוסקות בניהולה של קרן המשטרה הכללית, המשמשת להענקת פרסים כספיים לשוטרים מצטיינים.
תקנות אלה הותקנו עוד בתקופת המנדט.
, כוללות הנחיות נוספות בעניין גיוס למשטרה.
, עוסקות בהיעדרות של שוטר, שאינו שוטר חובה, מחמת חופשה או מחלה.
, מסדירות את שכירתם של שוטרים, על ידי מארגן של אירוע, לשם השגחה על התנהלות האירוע.
פקודת הפיהרר היא כינוי לפקודותיו של אדולף היטלר, הפיהרר של גרמניה הנאצית.
היטלר הוציא מאות רבות של הנחיות, צווים וגזירות, רבות מהן קשורות למדיניות של צבאית וליחס לאזרחים במדינות כבושות, ומהוות עדות ישירה לביצוע פשעי מלחמה כמו פקודת הקומנדו (Kommandobefehl) הידועה לשמצה.
צווים אחרים מספקים ראיות לפשעים נגד האנושות, כמו הצו הקובע המתת חסד כפויה של אנשים עם מוגבלויות ב-1939 במסגרת תוכנית T4, וצו לילה וערפל לחיסול מתנגדים אזרחיים במדינות כבושות.
הוראה מיום 21 באוקטובר 1938
ב-21 באוקטובר 1938 הוציא היטלר הוראה לוורמאכט להתכונן ל"אירועים הבאים":
אבטחת גבולות הרייך והגנה מפני התקפות פתע אוויריות
מוכנות בכל עת לריסוק שארית המדינה הצ'כית אם היא תנהל מדיניות אנטי-גרמנית
בשנת 1939 הוציא היטלר צו שהפך להצדקה להריגת ילדים ומבוגרים נכים בתוכנית T4. היא הניחה את הבסיס לשואה כי רצח בגז היה שיטה מועדפת לרצח רבים מקורבנות השואה.
צוות האס אס שהפעיל את תאי הגזים, הועסק מאוחר יותר באושוויץ ובמחנות ריכוז והשמדה רבים אחרים.
ב-3 באפריל 1939, ההנחיה "מקרה לבן" לפלישת גרמניה הנאצית לפולין הייתה מוכנה.
החלק הראשון, שכתב היטלר, התחיל כך:
"יחסי גרמניה עם פולין ממשיכים להתבסס על העקרונות של הימנעות מכל הפרעות.
אם פולין, לעומת זאת, תשנה את מדיניותה כלפי גרמניה, ייתכן שיהיה צורך בהסדר סופי למרות האמנה עם פולין שכעת נמצאת בתוקף.
המטרה אז תהיה להרוס את הכוח הצבאי הפולני, וליצור במזרח מצב שיענה על דרישות ההגנה הלאומית.
המדינה החופשית דנציג תוכרז כחלק משטח הרייך עם פרוץ פעולות האיבה לכל המאוחר.
המנהיגים הפוליטיים רואים בתור תפקידם, במקרה זה, לבודד את פולין במידת האפשר, כלומר להגביל את המלחמה לפולין בלבד.
הוורמאכט היה צריך להיות מוכן לבצע את "מקרה לבן" בכל עת לאחר 1 בספטמבר 1939.
פקודת הקומיסר מתאריך 6 ביוני 1941 המשיכה ישירות את צו ברברוסה.
היא נקראה "הוראות לטיפול בקומיסרים פוליטיים" והחלה כך:במאבק נגד הבולשביזם, אסור לנו להניח שהתנהגות האויב תתבסס על עקרונות של אנושיות או של המשפט הבינלאומי.
בפרט ניתן לצפות ליחס שנאה, אכזרי ובלתי אנושי כלפי אסירים מצד כל דרגות הקומיסרים הפוליטיים, שהם המנהיגים האמיתיים של ההתנגדות.
לגלות התחשבות בגורמים הללו במהלך מאבק זה, או לפעול בהתאם לכללי המלחמה הבינלאומיים, זה פסול ומסכן הן את ביטחוננו והן את ההרגעה המהירה של שטח נכבש.
קומיסרים פוליטיים יזמו שיטות מלחמה ברבריות ואסיאתיות.
כתוצאה מכך, הם יטופלו באופן מיידי ובחומרה מרבית.
כעיקרון, הם ייַרו מיד, בין אם נלכדו במהלך פעולות ובין אם יראו התנגדות אחרת.
פקודת "לילה וערפל", 7 בדצמבר 1941
פקודת "לילה וערפל" (Nacht und Nebel) הייתה הנחיה (Erlass) של אדולף היטלר ב-7 בדצמבר 1941 למעצר וכליאה חשאית של כל הפעילים הפוליטיים, תומכי ההתנגדות ו"כל מי שמסכן את הביטחון הגרמני" (die deutsche Sicherheit gefährden) ברחבי השטחים הכבושים בידי גרמניה הנאצית.
בפברואר 1942, חודשיים לאחר מכן, הרחיב הפלדמרשל וילהלם קייטל, ראש הפיקוד העליון של הוורמאכט, את תוקף הפקודה, לכל האנשים במדינות הכבושות שנלקחו למעצר ועדיין היו בחיים שמונה ימים לאחר מכן.
השם התייחס לכישוף קסם הכולל את "קסדת ההתגנבות" (Tarnhelm) מהאופרה "זהב הריין" של וגנר, שיכולה להפוך את החובש אותה לבלתי נראה ולהרחיק אותו מיד.
הפקודה נועדה להפחיד אוכלוסיות מקומיות בכך שמכל ידיד ובן משפחה של נעדר תישלל כל ידיעה על מקום הימצאו או גורלו של הנעדר.
האסירים הועברו בחשאי למחנות ריכוז גרמניים, וככל הנראה נעלמו ללא עקבות.
הוראת פיהרר מס' 46 פורסמה ב-18 באוגוסט 1942 תחת הכותרת "הנחיות לפעולה מועצמת נגד שוד במזרח", לציון הקצנה של לוחמה אנטי-מפלגתית.
ההנחיה קראה לכוחות הביטחון לפעול ב"ברוטליות מוחלטת" כדי להשיג "השמדה מוחלטת" של "כנופיות", תוך מתן חסינות מפני העמדה לדין על כל מעשה שנעשה במהלך פעולות ללוחמה ב"שודדים".
ההוראה קבעה את האס אס כארגון האחראי על לוחמה עורפית באזורים שתחת מינהל אזרחי.
באזורים הנמצאים בסמכות צבאית (האזורים האחוריים של קבוצת הצבא), הייתה אחריות לפיקוד העליון של צבא היבשה.
ההוראה הכריזה על כל אוכלוסיית השטחים הכבושים (כלומר בשליטת פרטיזנים) כלוחמי אויב.
משמעות הדבר היא שמטרות הלוחמה לא היו הרגעה אלא הרס ופינוי שטחים שבהם היו "שודדים" ו"שודדים מאוימים", והפיכתם ל"אזורים מתים" (Tote Zonen).
את פקודת הקומנדו (Kommandobefehl) פרדס היטלר ב-18 באוקטובר 1942 ובה קבע כי יש להרוג את כל חיילי הקומנדו של בעלות הברית שנתקלו בהם כוחות גרמנים באירופה ובאפריקה, ללא משפט, אפילו במדים או אם הם מנסים להיכנע.
כל קומנדו או קבוצה קטנה של קומנדו או יחידה דומה, סוכנים וחבלנים שאינם במדים, שנפלו לידי כוחות הצבא הגרמני באמצעים אחרים מלבד לחימה ישירה (באמצעות המשטרה בשטחים הכבושים, למשל) היו צריכים להימסר מיד לאס דה.
הצו, שהוצא בחשאי, הבהיר כי אי ביצוע פקודות אלו על ידי מפקד או קצין כלשהו ייחשב כמעשה רשלנות שדינו ענישה לפי דין הצבא הגרמני.
צו נירון היה צו אדמה חרוכה שהוציא היטלר ב-19 במרץ 1945 והורה על השמדת תשתיות גרמניות כדי למנוע את השימוש בהן על ידי כוחות בעלות הברית כשהן חודרות לעומק גרמניה.
צו זה נקרא באופן רשמי "צו הריסות בשטח הרייך" (Befehl betreffend Zerstörungsmaßnahmen im Reichsgebiet) ולאחר מכן נודע כ"צו נירון", על שם הקיסר הרומי נירון, אשר כביכול יזם והוציא לפועל את השריפה הגדולה של רומא בשנת 64 לספירה.
לצו זה התנגד אלברט שפר, שר החימוש והייצור המלחמתי, שרצה לשמר כמה שיותר מתשתית המדינה לאור התבוסה הקרבה.
פקודת הבנקאות היא חוק שחוקק לראשונה ב-1 בספטמבר 1921 וחודשה מספר פעמים מאז.
הפקודה מהווה את המסגרת המשפטית לפיקוח על מערכת הבנקאות בישראל ומגדירה את הכללים והתקנות להקמה ולפעילות של בנקים כמו גן מסדירה את היחסים בין הבנקים ללקוחותיהם ולרשות המטבע.
הפקודה מחולקת למספר חלקים עיקריים:
הגדרת בנק ורישוי: כל מוסד שמבצע פעולות בנקאיות צריך לקבל רישיון מהבנק המרכזי של ישראל.
הפקודה מגדירה מהן פעולות בנקאיות, ואילו תנאים צריך לעמוד בהם כדי לקבל רישיון.
שימוש במונח "בנק": אסור לכל אדם או חבורת אנשים, מאוגדים או לא, להשתמש במונח "בנק" או כל גזירה שלו בשם העסקי ללא הסכמת הנגיד.
העבירה על כך עלולה להביא לקנס.
הגבלות והגנה על צרכנים: הפקודה קובעת כללים להגנה על פרטיות הלקוחות ועל נתוניהם הפיננסיים, כולל הגבלות על שימוש במידע אודות לקוחות ללא הסכמתם.
דרישות הון וניהול סיכונים: דרישות להון מינימלי לבנקים כדי להבטיח את יציבותם הפיננסית והתמודדותם עם סיכונים פוטנציאליים.
פיקוח ובקרה: הבנק המרכזי מופקד על פיקוח על הבנקים ויש לו הסמכות לבדוק דוחות כספיים, לערוך ביקורות ולצעד בצעדים תיקוניים אם נדרש.
סמכויות הנגיד והמפקח על הבנקים: הנגיד רשאי להורות לכל אדם למחוק מהשם שבו הוא מנהל עסקים את המלה "בנק" או גזירותיה, לאחר התייעצות בוועדה והזדמנות להשמיע טענות.
המפקח על הבנקים יכול לקבל ולדרוש מידע מבנקים לצורך ביקורת ופיקוח, ויש לו סמכות לחקור עבירות במערכת הבנקאית.
עם השנים, הפקודה עברה מספר שינויים ותיקונים שהתאימו אותה למציאות המשתנה ולהתפתחויות בעולם הפיננסי, כולל שינויים בהגדרות ובדרישות הרגולציוניות לבנקים.
בשנת 1981 נחקקו לצד הפקודה שני חוקי בנקאות מרכזיים - חוק הבנקאות (רישוי) וחוק הבנקאות (שירות ללקוח).
ב-2024 אושר תיקון כי בנקים יהיו חייבים להתקשר לבעלי חשבון שאין בו תנועות.
התיקון מטיל על תאגידים בנקאיים חובה לנקוט צעדים לצורך איתור בעלי חשבונות רדומים שבהם מופקד סכום של 100 שקלים חדשים או יותר.
כשמדובר בפיקדון שנקבע מועד לפירעונו, חובת האיתור קמה סמוך למועד הפירעון.
פקודת העדות הדתיות (ארגונן) היא פקודה שנחקקה בשנת 1926, בתקופת המנדט הבריטי.
הפקודה הסמיכה את הנציב העליון לקבוע כללים לגבי ההכרה בעדות דתיות, ולהסדיר את דרכי פעולתן.
הפקודה עודה בתוקף במדינת ישראל.
דבר המלך במועצה על ארץ ישראל משנת 1922 קבע כי ענייני המעמד האישי של נתיני המנדט יידונו על ידי מערכת של בתי דין דתיים של העדות הדתיות השונות.
בשנת 1923 פורסמה בתוספת לפקודת הירושה רשימה של העדות הדתיות המוכרות.
פקודת העדות הדתיות (ארגונן) מאפשרת הכרה בעדות נוספות על ידי הנציב העליון ומאפשרת פיקוח על פעולת העדות הקיימות והסדרת פעילותן.
כאשר קמה מדינת ישראל, נותרה על כנה פקודת העדות הדתיות (ארגונן) מכוח סעיף 11 לפקודת סדרי השלטון והמשפט שהשאיר את עיקר המשפט של תקופת המנדט בתוקף.
בתחילה הועברו סמכויות הנציב העליון לשר הדתות בשנת 2004 הועברו הסמכויות לראש הממשלה וממנו הועברו לשר הפנים בשנת 2007..
במהלך השנים נעשה שימוש בסמכויות כדי להתקין תקנות העוסקות בהסדרת שונים הנוגעים לפעולתן של העדות המוכרות השונות כמתן שירותי דת או קבורה, אך גם כדי להכיר בעדות דתיות שלא היו מוכרות עד אז.
כך, בשנת 1957 התקין שר הדתות תקנות לפיהן הוכרה העדה הדרוזית בשנות ה-70 כאשר הוכרו העדה הבהאית והעדה האוונגלית-אפיסקופלית, לא נעשה שימוש בפקודה לשם ההכרה בעדות אלו, אלא שנעשה שימוש בסמכות שמקנה סימן 2 לדבר המלך במועצה.
כך נדחתה עתירה של עדת הקראים בשנת 1980, ב-1997 נדחתה בקשת האגודה ההומניסטית-חילונית בישראל, במענה לבקשה של עדי יהוה להכרה כעדה דתית, הודיעה ממשלת ישראל בשנת 2022 כי מדיניותה היא שלא להכיר בעדות דתיות נוספות.
פקודת המטבע היא פקודה שנחקקה בשנת 1948, על ידי מועצת המדינה הזמנית, שקבעה כי המטבע במדינת ישראל יהיה הלירה הישראלית.
הפקודה עמדה בתוקפה עד לשנת 1980 בה הונהג השקל כהילך חוקי במדינת ישראל.
בישיבת מועצת המדינה הזמנית בה הוחלט על המטבע החדש הציג אליעזר קפלן שתי פקודות, האחת היא פקודת המטבע, ולפיה תהיה המטבע לירה ישראלית המחולקת לאלף מיל, והשנייה פקודת שטרי בנק שכללה אמנה בין מדינת ישראל לבנק אנגלו-פלשתינה בדבר הנפקת השטרות החדשים.
קפלן הבהיר כי מטבע עצמאי הוא ערובה לאי-תלות כלכלית, וכי ממשלת בריטניה ניסתה לשים את ישראל ב"טבעת חנק" כשבסמוך להכרזת המדינה עזבו נציגי מועצת המטבע את הארץ, ועמם כלל מלאי המטבעות הארץ-ישראלים.
עם חקיקת חוק בנק ישראל בשנת 1954, בוטלה רוב הפקודה, ונותרו בתוקף רק סעיפים 1 ו-2 בהם נקבע כי המטבע הישראלי הוא לירה המחולקת לאלף מיל, וכן כי בחקיקה הנוקבת במטבע לירה ארץ-ישראלית, יש לקרוא לירה ישראלית.
בשנת 1959 קבע תיקון לחוק כי חלוקת הלירה לאלף מיל (או פרוטות) בטלה, ובמקומה תחולק הלירה למאה אגורות.
כן נקבע כי נגיד בנק ישראל יהיה רשאי לתפוס ולהשמיד מטבעות שהוא סבור כי הן מזויפות.
בשנת 1969 קבע תיקון לחוק כי המטבע הישראלי הוא השקל, אולם התיקון ייכנס לפועל עם החלטת שר האוצר.
החלטה זו לא התקבלה במשך למעלה מעשור.
בנובמבר 1977 המליץ נגיד בנק ישראל ארנון גפני ליישם את החוק מ-1969 ולהנפיק מטבע חדש שייקרא "שקל".
במאי 1978 אישרו ראש הממשלה מנחם בגין ושר האוצר שמחה ארליך את המלצת הנגיד.
ההחלטה על שינוי המטבע נשמרה בסוד עד למועד השינוי עצמו ב-22 בפברואר 1980. בשל האינפלציה הגבוהה ירד ערכה של הלירה (שערכה ביום ביטולה היה כ-40 לירות לדולר אמריקני אחד), ולכן הוחלט כי ערכו של השקל יהיה 10 לירות.
כיוון שבינתיים התחלף שר האוצר, הודיע על השינוי שר האוצר החדש יגאל הורביץ.
המעבר נעשה בהתאם לחוק מטבע השקל, תש"ם-1980. החוק החדש ביטל את פקודת המטבע באופן סופי.
פקודת הירושה היא פקודה שנחקקה בשנת 1923, והסדירה את ענייני הירושה בארץ ישראל שתחת שלטון המנדט הבריטי.
הפקודה קיבלה במקרים מסוימים את הוראות חוק הירושה העות'מאני, שהיווה את התוספת השנייה לפקודה, וקדם לחקיקתה.
גם לאחר שקמה מדינת ישראל נותרה הפקודה בתוקף, עד שהוחלפה בחוק הירושה שנחקק בשנת 1965.
בסימן 47 נתן דבר המלך סמכות שיורית לבית המשפט המחוזי לדון בענייני המעמד האישי, אך בסימן 51 מנה רשימה של אחד עשר נושאים שהם 'ענייני המעמד האישי', ונתן בהם סמכות לבתי הדין של העדות הדתיות, ובהם גם "ירושות, צוואות ועזבונות".
סימנים 52 - 54 קבעו את סמכותם העניינית של בתי הדין הדתיים של העדות השונות.
לבית הדין הרבני ולבתי הדין של העדות הנוצריות ניתנה סמכות ייחודית בעניין אישור צוואות וסמכות מקבילה בענייני ירושה על פי דין.
לבית הדין השרעי ניתנה סמכות ייחודית בכל עניין הקשור בירושה ובצוואה, על פי סעיף 7 לחוק הפרוצדורה של בתי הדין המוסלמים הדתיים, שנחקק בטורקיה ב-1917 ואומץ על ידי שלטונות המנדט הבריטי בחוק נפרד.
דבר המלך לא כלל רשימה של העדות הדתיות וכן לא היה בנמצא חוק אזרחי שיסדיר את ענייני הירושה לכלל העדות, במקומות בהן ניתנה הסמכות לבית המשפט האזרחי.
פקודת הירושה נחקקה חצי שנה לאחר חקיקת דבר המלך, בחודש מרץ 1923.
הפקודה העניקה לבתי המשפט האזרחיים סמכות ייחודית לדון בעניינם של נתיני המנדט שלא היו שייכים לעדה דתית מוכרת.
במקרה זה יפסוק בית המשפט על פי הוראות חוק הירושה העות'מאני משנת 1913 שאומץ כתוספת השנייה לחוק.
הפקודה קבעה כי במקרה שלבית המשפט האזרחי יש סמכות לדון בחלוקת הירושה של נתין מנדטורי שהיה בן לעדה דתית מוכרת הרי שיפסוק על פי הדין הדתי של אותו נתין.
אם ערך הנתין "צוואה בצורה אזרחית" (שאת מאפייניה ותנאי תקפותה קבעה הפקודה - צוואה בכתב שנכתבה על ידי אדם בגיר וכשיר בפני שני עדים בגירים וכשירים) יחלק בית המשפט את רכושו לפי הצוואה.
הסדר זה הותיר לבתי הדין את השיפוט הייחודי בשאלות של צוואות שלא נערכו על פי הדין האזרחי אלא על פי הדין הדתי (כגון צוואת שכיב מרע).
בסעיף 21 נקבע כי לא ניתן לצוות אדמת מירי וכי בהורשת אדמת מירי יש ללכת בכל מקרה לפי החוק העות'מאני בחלוקה האמורה בתוספת השנייה.
כן קבעה הפקודה הוראות שונות בנוגע למנהלי עזבון וסמכותם.
בתוספת הראשונה לפקודת הירושה נמנו לראשונה העדות הדתיות המוכרות.
ואלו העדות הדתיות שהוכרו בתוספת הראשונה לפקודת הירושה:
בשנת 1939 אומצה תוספת זו כתוספת השנייה לדבר המלך במועצה על ארץ ישראל והיא בתוקף גם כיום, על אף ביטולה של פקודת הירושה בשנת 1965.
במקביל לפקודת הירושה נחקקו בשנת 1923 "תקנות בתי המשפט בהתאם לפקודת הירושות" שלאחר מכן נקראו "תקנות הירושה", אשר פירטו על הדרך בה יבצע בית המשפט את סעיפי פקודת הירושה.
חלק מסעיפי המג'לה שעסקו בצוואת שכיב מרע, המשיכו להיות בתוקף גם לאחר חקיקת פקודת הירושה.
בתקופת המנדט תוקנה הפקודה מספר פעמים, אך היה מדובר בתיקונים טכניים ועיקר הוראותיה נשארו בעינן.
כך נותרה פקודת הירושה בעינה גם במדינת ישראל.
תיקון ראשון לפקודת הירושה נחקק בשנת 1950 ונגע לירושתם של נתינים זרים.
על פי הפקודה יחולק עזבונו של נתין זר על פי החוק של מדינתו.
חוקי הירושה של מספר מדינות ובהן פולין, הונגריה, גרמניה, איטליה ורומניה קבעו כי באין יורשים מקרובי המנוח יעבור עזבונו למדינה, והיה חשש כי כך יזכו מדינות אלו בעזבונות של אזרחיהן שמתו בישראל ללא קרובים.
על פי התיקון, במקרה זה יחולק העזבון על פי החוק העות'מאני, וכך תימנע ירושת המדינה הזרה..
תיקון נוסף וחשוב היה בחוק שיווי זכויות האישה בשנת 1951 בסעיף 4 נקבע כי זכויות בעזבון של אדמת מולק ומיטלטלין יחולקו על פי החוק העות'מאני בתוספת השנייה לפקודה, ובכך מנע חלוקה מקפחת של עזבונות אלו על פי הדין הדתי.
הדבר הותיר בתוקף את ההתניה המקורית בפקודה, בסעיף 21 כי לא ניתן לערוך צוואה לגבי חלוקת אדמת מירי.
בשנת 1952 פרדם משרד המשפטים מסמך שניסח אורי ידין, והיווה טיוטה להצעת חוק הירושה.
הצעת החוק נוסחה לאחר מחקר של משפט השוואתי בשיטות משפט שונות, וכן על המשפט העברי.
בשנת 1958 הגיש משרד המשפטים את הצעת חוק הירושה, שהסתמכה במקומות רבים על הצעת החוק מ-1952..
הצעה זו עברה דיונים מקיפים ביותר בועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת, והבשילה לכדי הצבעה שנייה ושלישית רק בתחילת שנת 1965.
חוק הירושה ביטל את פקודת הירושה, את סעיפי המג'לה העוסקים בשכיב מרע, ואת הכללתם של ענייני "צוואות ירושות ועזבונות" בענייני המעמד האישי המנויים בדבר המלך במועצה.
בשפות תכנות, פקודת תנאי שלרוב נקראת פקודת if (או IF) היא הפקודה הבסיסית ביותר לבקרת זרימה, כלומר לשליטה על סדר ביצוע הפקודות בתוכנית מחשב.
משמעותה הבסיסית היא ביצוע פעולה אם ורק אם מתקיים תנאי, ולעיתים ביצוע פעולה אחרת אם ורק אם התנאי איננו מתקיים.
קיומה של פקודה מותנית (כדוגמת הפקודה if) בשפה הוא אחד הקריטריונים הראשונים להבחנה בין שפת תכנות לשפת מחשב שאינה שפת תכנות.
כדי שתוכנת מחשב תהיה יותר מסתם רצף פקודות היא צריכה להכיל מנגנון להתניית ביצוע של קטעי קוד.
לדוגמה, כדי להציג מספר שהוא הגדול מבין שניים נתונים, התוכנה חייבת לבחור לפי תנאי כלשהו מהי הפעולה הנכונה לביצוע.
בכל שפת תכנות יש פקודות התניה או פקודות מותנות.
המבנה הכללי של פקודות ההתניה הוא:
condition הוא משפט עם ערך בוליאני של אמת או שקר.
statements-1 זו קבוצה הפקודות שיבוצעו רק אם ערך התנאי הוא אמת.
statements-2 זו קבוצה הפקודות שיבוצעו רק אם ערך התנאי הוא שקר.
תנאי מקונן הוא משפט תנאי שמופיע בתוך קבוצת הפקודות המותנות.
הרחבה של משפט התנאי אפשרית ברוב השפות העיליות במבנה הבא:
למעשה תנאי מורחב הוא צורת כתיבה מסודרת של תנאי מקונן כך שאוסף התנאים נראים כמשפט בקרה מרובה בחירות.
בשפות תכנות מסוימות, כגון: C, C++ ו-PHP קיימים ביטויי תנאי, שבמקום רק לקבוע איזה פעולות יקרו הוא גם מחזיר ערך (Expression), כתלות בתנאי שהוא מקבל.
בשפות מסוימות כמו Haskell לא קיימים פקודות תנאי, אלא רק ביטויי תנאי.
דוגמה לביטוי תנאי היא ternary, שמאפשר לבדוק תנאי ולהחזיר ערך לפי הבדיקה בשורה אחת:
ומשמעותו: אם התנאי condition מתקיים, מחושב ערכו של expressionTrue ומוחזר כערכו של הביטוי כולו, אחרת מחושב ומוחזר ערכו של expressionFalse.
רק אחד משני ביטויים אלו מחושב.
שימוש נפוץ לביטוי תנאי הוא מימוש של מעין אופרטורים max ו-min.
מימוש של (max(a,b יכול להיכתב כך:
דוגמאות לתחביר הפקודה בשפות עיליות
בשפות אלה גם קיימת פקודת תנאי בשורה אחת:
בניגוד לשפות אחרות, בלוגו ההבחנה בין שתי צורות הפקודה נעשית על ידי שינוי שם הפקודה.
בשפות סף אין התניה לביצוע קבוצת פקודות, אלא ביצוע מותנה של פקודה בודדת.
ברוב המקרים, בלוקים מורכבים של תנאים, מתורגמים בשפת הסף לפקודות קפיצה, והחלקים השונים של התנאי נקראים ענפים או הסתעפות.
דוגמאות אפשריות לפקודת אסמבלי מותנית:
אם הערך באוגר R2 הוא 0 עבור לפקודה שכתובתה נמצאת באוגר R7.
אם הערך באוגר R2 גדול מהערך באוגר R4 הדלק ביט באוגר סטטוס.
(הביט הזה יוכל לשמש בפקודות הבאות)
באסמבלי אין תנאים מקוננים או מורחבים, כל בקרת הזרימה של הקוד מבוצעת על ידי ביצוע מותנה של פקודות בודדות ובעיקר של פקודות מהסוג: אם <תנאי> עבור ל <כתובת>
כשעורכים דפים בוויקיפדיה, או בכל אתר אחר שמשתמש במערכת מדיה-ויקי, ניתן להשתמש בתנאי על-מנת לקבוע איזה טקסט ייכלל בדף, על-פי התחביר הבא:
פקודת מס הכנסה היא החוק שמכוחו נגבה בישראל מס הכנסה.
המילה "פקודה" בשם החוק משקפת את מקורו – החוק נחקק על ידי שלטון המנדט הבריטי בשנת 1941, ומאז עבר שינויים רבים.
לאחר תיקונים רבים פורסם בשנת 1961 נוסח חדש לפקודה, שעבר מאז יותר מ-250 תיקונים.
מאז שנות ה-70 הוקמו כ-15 ועדות שניסו לגבש רפורמה במס הכנסה בישראל, מסקנותיהם יושמו רק לעיתים נדירות, בין הוועדות שהוקמו היו:
ועדת בן שחר – ועדה ציבורית לבחינת רפורמה במערכת המיסים שמונתה בדצמבר 1974 על ידי שר האוצר יהושע רבינוביץ.
בראש הוועדה עמד פרופ' חיים בן שחר מאוניברסיטת תל אביב.
מסקנותיה פורסמו במרץ 1975, רובן יושמו והן כללו, בין השאר:
הרחבת בסיס המס: כל הכנסתו של העובד (למעט מספר מצומצם של חריגים) חייבת במס.
"ועדת נאמן לרפורמה במס הישיר" – ועדה בראשות שר האוצר יעקב נאמן שפעלה בשנים 1997–1998. ההמלצה העיקרית שלה הייתה שהמס השולי המקסימלי יהיה 38% (כולל מס בריאות וביטוח לאומי), במקום 50%.
נאמן התפטר מהממשלה במהלך הסופי של גיבוש ההמלצות.
"ועדת בן בסט" – ועדה ציבורית שמונתה במאי 2000, בראשות מנכ"ל האוצר, פרופסור אבי בן-בסט.
האופוזיציה בכנסת הכשילה את יישום מסקנותיה, שכללו:
הורדת שיעור המס השולי הכולל בכל מדרגות המס, פרט למדרגה העליונה, והעלאת תקרת מדרגת המס התחתונה;
מיסוי הכנסות מריבית ריאלית, רווחי הון מני"ע שנסחרים בבורסה בישראל ומחוצה לה ורווחי הון ממכירת נכסים שאינם נסחרים בבורסה בישראל – עד 25%;
מיסוי אופציות ומניות שניתנות לעובדים;
מס ירושה בשיעור של 10% על ערך העיזבון העולה על שני מיליון ש"ח.
"ועדת רבינוביץ לרפורמה במס הכנסה" – מונתה על ידי שר האוצר סילבן שלום בפברואר 2002. אחת מהנחות היסוד של הוועדה הייתה שהורדת המס השולי תגביר את המוטיבציה לעבוד.
ביולי 2002, הגישה לוועדת הכספים של את המלצותיה, שכללו:
הפחתת נטל המס הכולל כך ששיעור המס המרבי יעמוד על כ-49% לעומת שיעור של כ-59% עד אז
הטלת מס על רווחי הון בשיעור של 15%
שינוי שיטת המיסוי לבסיס אישי – חיוב תושבי ישראל גם על הכנסותיהם מחוץ לישראל
ביטול חלק מהפטורים במס הכנסה
הכנסה, לפי הגדרתה בפקודה היא – .
ההכנסה החייבת מחולקות לשני סוגים: הכנסות פירותיות והכנסות הוניות.
מיועד למיסוי הכנסות פירותיות, שהופקו או נצמחו בישראל, או הופקו בחו"ל על ידי תושב ישראל.
הכנסה פירותית מסווגת לפי המקור ממנה באה.
הכנסה ללא מקור המופיע בחוק, לא תמוסה.
בדומה לטבלאות בחוק הבריטי, שקבעו שורה ארוכה של הכנסות, ברמות פירוט שונות, הפקודה מציינת שורה של מקורות הכנסה.
בפסק דין מגיד נקבעו האינדיקציות להכרה בהכנסה כ'פירותית'.
לעיתים לכל מקור הכנסה כללים משלו, ואף שיעור מס ייחודי משלו.
הכנסה מעסק או ממשלח יד של אדם (סעיף 2(1) לפקודה).
הכנסה ממשכורת (סעיף 2(2) לפקודה), בכסף ובשווה כסף (שווי רכב, שווי טלפון וכולי).
הכנסות מריבית, דיבידנד, הפרשי הצמדה ודמי נכיון (סעיף 2(4) לפקודה).
הכנסות מקצבה, מלוג ואנונה (סעיף 2(5) לפקודה).
הכנסות מדמי שכירות, תמלוגים, דמי מפתח, פרמיות ורווחים אחרים הנובעים מנכסים (סעיף 2(6) לפקודה).
הכנסות מנכס שאינו אחוזת בית או קרקע או בניין תעשייתי (סעיף 2(7) לפקודה).
הכנסות מחקלאות (סעיף 2(8) לפקודה).
כולל ייעור וגידולי קרקע והתוצרת ממנה והנכסים בין בזרעים וחיות בית ואחרים ששימשו להפקת הכנסה.
הכנסות ממכירת פטנט או מדגם על ידי ממציא, או זכויות יוצרים על ידי יוצר (סעיף 2(9) לפקודה).
הכנסות מהימורים, הגרלות או פרסים (סעיף 2א לפקודה).
זה לא כולל פרסים שניתנו באופן אישי.
על הכנסות אלה (מעל סכום מסוים, נכון ל-2015, חמישים אלף שקלים חדשים) מוטל מס של 35% ללא אפשרות של קיזוז הוצאות.
הכנסות מביטוח מפני אובדן כושר עבודה או אובדן כושר השתכרות (סעיף 3(א) לפקודה).
הכנסה ממחילת חוב למס הכנסה או מחילת הלוואה (סעיף 3(ב)לפקודה).