tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שמירה בבעלים (נקרא גם "בעליו עמו") הוא אחד מדיני שומרים, לפיו ישנו פטור מתשלומים כאשר בעל החפץ עבד עבור השומר בזמן שהשומר קיבל לשמור את החפץ.
הפטור הוא רק כשהנזק לא נעשה על ידי השומר עצמו.
הלכות אלו מבוארות בהרחבה בתלמוד בפרק "השואל" שבמסכת בבא מציעא.
דין 'שמירה בבעלים' נאמר בתורה לגבי שואל:
בתלמוד למדו שדין זה תקף אף בכל ארבעת השומרים, מכוח היקש לשואל.
לפי דעתו היחידה של , לא נאמר פטור "בעליו עמו", אלא אם כן בעליו של החפץ היה עסוק באותה מלאכה עצמה שלשמה הושאל החפץ, ואף זאת רק אם היה עסוק במלאכתו של השואל משעת ההשאלה עד השעה שאירע האונס בחפץ.
דעה זו נדחתה בתלמוד, מכוח משניות וברייתות.
פרשני המקרא מסבירים הלכה זו בכך, שכאשר המשאיל היה עם השואל בשעת ההשאלה, השואל אינו מקבל על עצמו את חיוב השמירה באופן מלא, שכן גם בעליו של החפץ משתתף בשמירתו.
בתלמוד מוסבר כי מדובר בכך שבעליו של החפץ היה עם השואל במלאכתו, בכך שהוא עסק במלאכתו של השואל, אך נוכחות רגילה, שקיימת בעצם בכל השאלה כמעט, אינה פוטרת את השואל מתשלומין.
שמירה הוא מטבע שאדמו"רים נוהגים לחלק לחסידיהם לשם שמירה מעין הרע.
היו מי שצירפו מטבע למטבע ויצרו מהם חפצים דוגמת גביעים וחפצי קודש נוספים.
המנהג של "שמירות" ייחודי לתנועת החסידות, ונפוץ בעיקר בחצרות החסידים לבית רוז'ין.
בעבר היה נהוג שבעת ביקור החסיד אצל הצדיק היה נותן "פדיון" או "פדיון נפש" והצדיק מברך ומייעץ לו.
החסיד מוסר עם הפדיון "קוויטל" ובו שמו ושם אמו ומבקש עזרה, הצלחה או שמירה.
נהוג היה שהחסיד הכין מראש מטבע שנמסר לאדמו"ר וכשנגע בו קיבל המטבע סגולה של שמירה מעין הרע.
כיום מקובל שהאדמו"ר מעניק לחסידיו מטבע שהוכן מראש לשימוש זה.
למטבעות שקבלו את הברכה היו שמות שונים כגון "שמירה" או "שמירות קודש" ולעיתים גם "שמורות קודש".
היו חסידים שבעת שהצטברה אצלם כמות מספקת של מטבעות מסרו אותם לצורף על מנת להתיכם וליצור מהם כלי קודש.
המצוי שבהם היה גביע כסף לשימושי מצווה, קידוש והבדלה.
השמלה האדומה היא פרויקט רקמה שיתופי בינלאומי, שנוצר בין השנים 2009 ל-2022 ותואם על ידי האמנית הבריטית מסומרסט קירסטי מקלאוד.
הרעיון לפרויקט החל בוועדה של המועצה הבריטית בדובאי, ומאז נתמך על ידי מועצת האמנויות באנגליה, שגרירות בריטניה בפרישטינה (בירת קוסובו) ותרומות רבות מאנשים פרטיים, כולל מימון המונים לשנת 2020.
את השמלה רקמו 343 רוקמות ורוקמים (336 נשים ו-7 גברים) מ-46 מדינות.
136 מהרוקמים קיבלו שכר עבור עבודתם ומקבלים חלק מרווחי התערוכה; האחרים היו משתתפים מתנדבים באירועים ותערוכות.
השמלה מורכבת מ-84 לוחות של דופיון משי בורדו ומשקלה 20 ק"ג.
מקלאוד אמרה כי "הצללית של השמלה הזו חזקה ומועצמת בכוונה.
השתמשתי בעיצובים צבאיים לאורך הכתפיים והחלק הקדמי, אבל רציתי שהיא תראה בצורה נשית מאוד.
כל קו מעוקל הוא מחוך במלואו אני חושבת שיש לזה נוכחות מלכותית".
היא בחרה באדום כי "...אי אפשר להתעלם מהאדום.
רציתי שזו תהיה אמירה אמיתית - ושתהיה לה מערכת יחסים עם מחזוריות של נשים, אהבה, כעס, תשוקה", "זה צבע מעשי שגם יכול לעמוד בנסיעות!".
בתערוכות מוקדמות ישבה מקלאוד, לובשת את השמלה תוך כדי רקמתה, כמיצב אמנותי: "כשהיא הוצגה בהתחלה, לבשתי אותה, יושבת בתוך קובייה שבה הייתי רוקמת בשידור חי, כהופעה, במשך ארבע שעות בכל פעם.
"מאוחר יותר היא הוצגה על דוכן כדי להראות את כולה.
היא הוצגה במקומות רבים לרבות בית הספר המלכותי לעבודות רקמה בבריטניה, והספרייה הלאומית של קוסובו, בפריסטינה.
במסגרת התוכניות העתידיות תוצג השמלה גם ב-אוסטרליה, קנדה, קולומביה, מצרים, פקיסטן, דרום אפריקה וארצות הברית.
תערוכה במוזיאון לאמנות פופולרי במקסיקו בשנת 2020 בוטלה בגלל מגפת COVID-19.
מקלאוד זכתה במקום הראשון בפרס ולצ'לינה לשנת 2012, תחרות בינלאומית איטלקית הפתוחה לאמני סיבים מתחת לגיל 35. באותה שנה היה הנושא "ערבוב תרבויות".
הפרויקט נקרא במקור Barocco, המונח הפורטוגזי לפנינה לא מושלמת, שלדברי מקלאוד הצביע על כך ש"שמדובר במשהו מיוחד אבל תחום בתוך מבנה".
היא שינתה אותו ל"השמלה האדומה" ככותרת מובנת יותר וקלה להיגוי.
שֶׁמֶן הוא שם כללי לנוזלים שומניים שאינם מסיסים במים (הידרופוביים).
לשמן שימושים נפוצים רבים: בישול ותיבול, יצירת מרקם משחתי למוצרי קוסמטיקה ותרופות, סיכה והגנה בפני חדירת מים.
שימוש נוסף בשמנים ניתן למצוא בהפקת אנרגיה באמצעות שריפתם (למאור, הנעת מנועים ולמגוון שימושים נוספים).
כמעט כל השמנים המשמשים לסיכה, הגנה ושיכוך זעזועים בתעשייה הם תזקיקי נפט.
שמנים אלו מיוצרים בצמיגויות שונות: החל מה"גריז" הסמיך ועד לשמנים דקים המשמשים לסיכוך חלקים עדינים.
לעיתים מוספים לשמן תוספים שונים, כגון גרפיט והמתכת מוליבדן, לשיפור תכונות הסיכוך ועמידותו בטמפרטורות גבוהות.
בשל תכונותיו דוחות המים של השמן, רווח השימוש בו להגנת חלקי מתכת מפני חלודה, למשל בכלי נשק.
שמן תעשייתי הוא אחד המרכיבים העיקריים בתרסיס השימון הרב-שימושי, WD-40.
שמן בישול הוא שומן מזוקק ממקור צמחי או מן החי, נוזלי בטמפרטורת החדר.
השימוש הנפוץ ביותר בשמן לבישול הוא לצורך טיגון, תיבול ושימור מזונות.
שמן הוא מקור לשומנים בדיאטה מאוזנת וכן לוויטמינים דוגמת E ו־A.
מבחינת ההשפעה הבריאותית, מבדילים בין אחוז חומצות השומן הרוויות (רוויות באטומי מימן ולכן לא יכולים להקשר אליהן מימנים נוספים), חומצות שומן חד בלתי־רוויות (לשרשרת הפחמן שלהן יכולים להקשר אטומי מימן מכיוון שאינן מלאות במימן) וחומצות שומן רב בלתי רוויות.
גוף האדם לא מסוגל לייצר חומצות רב בלתי־רוויות מקבוצות אומגה-3 (ω-3) ואומגה-6 (ω-6) ללא צריכת חומצות השומן החיוניות לבנייתן בדמות חומצת שומן אלפא־לינולנית או לינולאית.
חומצות אלו מצויות במזונות שונים כשומן דגי ים עמוק צפוניים, שמן סויה ושמן קנולה.
במחקרים נתגלה שכנראה קיים קשר בין צריכה מופרזת של שמנים ושומנים העשירים בחומצות שומן "טרנס", שהן חומצות בלתי רוויות המכילות קשר כפול מסוג "טרנס" בין אטומי פחמן, לבין מחלות לב ושבץ.
תופעות דומות כמו שבץ מוחי ובעיות בלחץ הדם (ובפרט עלייה ביחס בין הכולסטרול ה"רע", LDL, לעומת ה"טוב", HDL) מיוחסות לדיאטות עשירות בחומצות שומן רוויות.
שמנים נוזליים בטמפרטורת החדר הם כמעט תמיד בלתי רוויים, שכן האלקטרונים בהם יוצרים קשרים כפולים (הם לא "נתפסו" על ידי אטומי מימן) ו"מעקמים" את מולקולות חומצת השומן כך שהן אינן מסתדרות במבנה מוצק.
סוגיה נוספת הקשורה לשמן ובריאות היא מידת החמצון של השמן.
חמצון מתרחש בתנאי אחסון בלתי נאותים ובחימום השמן (למשל בטיגון).
חוקרי התזונה כיום משערים כי צריכת שמן מחומצן, למשל כזה שהשתמשו בו מספר רב של פעמים לטיגון חוזר, מעלה את רמת המחמצנים בגוף ופוגעת בתאי הרקמות השונות במערכת העיכול.
שמנים מן החי הם בדרך־כלל מוצקים בטמפרטורת החדר, אך שמן דגים ושמן לווייתנים הם נוזליים.
השמנים הנוזליים המופקים מן החי הם בעיקר שמן דגים ושמן לווייתנים.
בעבר, שמן לווייתנים היה מקור חשוב של תאורה (עד החלפתו בתאורת החשמל), וכן שימש לשימון מכשירים עדינים.
כיום השימוש בו אינו נפוץ בעיקר בשל קיום תחליפים זולים על בסיס נפט, וכן בשל לחץ דעת הקהל כנגד ציד לווייתנים.
שמן דגים מופק מדגים ושימש בעבר כמקור חשוב של ויטמינים לילדים.
עקב טעמו הלא נעים וריחו הוא פחות פופולרי כיום בצורתו הנוזלית ונצרך בגלולות ג'לטין.
הם שונים זה מזה בטעמם, שימושיהם ובמידת תפוצתם.
על פי נתוני מחלקת החקלאות של ארצות הברית צריכת השמנים הצמחיים בעולם בשנת 2000 הייתה:
מספרים אלו כוללים שימוש תעשייתי, הזנת חיות משק וצריכה ביתית.
שמנים צמחיים מופקים מזרעים, אגוזים, פירות או קטניות.
שמן סויה – השמן הנפוץ ביותר בישראל לבישול.
שמן זית – השמן המסורתי באזור הים התיכון וארץ ישראל; משמש לבישול, מאכל וקוסמטיקה.
שמן תירס – למאכל ולבישול.
שמן חמניות – שמן למאכל ולבישול.
שמן שומשום – משמש לתיבול במטבחי דרום-מזרח אסיה.
שמן אבוקדו – לשימוש קוסמטי ולמאכל.
שמן פשתן – משמש לדילול צבעי שמן, להברקת רהיטים ולהגנה על עץ ולקוסמטיקה.
שמן חרדל – משמש לתיבול.
שמן לפתית – שמן למאכל ולבישול שהוחלף ברובו בשמן "קנולה", שהיא תת-זן מתורבת של לפתית הדל בחומצה ארוצית.
שמן ענבים – שמן למאכל, לבישול, לתיבול ולשימוש קוסמטי.
שמן חוחובה – מופק מזרעי שיח רב-שנתי שמקורו במדבר סונורה שבקליפורניה; משמש לעיסוי ולקוסמטיקה.
שמן שקדים – לשימוש קוסמטי ולעיסוי.
שמן נבט חיטה – לעיסוי.
שמן קיקיון – חומר משלשל, חומר גלם לביודיזל.
שמן כותנה – משמש לטיגון בעיקר, עקב עמידותו הגבוהה לחום.
שמן קוקוס – למאכל, לבישול ולשימוש קוסמטי.
שמן אגוזים – מופק בדרך כלל מאגוז מלך או לוז, ומשמש לתיבול ולמאכל.
שמן מקדמיה – משמש כבסיס בתעשיית הבשמים ותכשירי עור (קוסמטיקה).
שמן דלעת – משמש ברפואה אלטרנטיבית (תכולה גבוהה של פיטוסטרולים).
שמן דקלים – מופק מפירות של דקל טרופי; משמש למגוון רחב של שימושים בקוסמטיקה ומזון ומוצק לרוב בטמפרטורת החדר (ועל כן אינו "שמן" לפי ההגדרה).
שמן קנאביס – מופק מזרעי קנאביס, משמש לתיבול ולמאכל.
שמן בוטנים – משמש לטיגון ותיבול.
שמן לימון – משמש לרוב לבישול ותיבול, אך גם מהווה את מרכיב הריח בתכשירי ניקוי רבים.
השמן הנפוץ ביותר בעולם למאכל בני אדם הוא שמן דקלים.
שמן הדקלים משמש בנוסף לייצור סבון ותכשירים קוסמטיים וכן כשמן צמחי רווי (תחליף לחמאה במזון).
רוב צריכת שמן הלפתית באירופה היא לייצור ביו-דיזל.
שממית עצים (שם מדעי: Mediodactylus orientalis) היא שממית בינונית, אורכה עד 11 ס"מ (הזכר קטן במעט מהנקבה).
צבעה של שממית העצים אפור-שחרחר ועל גבה פסים שחורים הנמשכים אחורנית (בצורת V), אשר נותנים לה יכולת הסוואה טובה ומשווים אותה לחלק מקליפת העץ.
טפריה החזקים מאפשרים לה אחיזה חזקה על העצים.
זנבה משונן, וכחלק ממשפחת השממיתיים גם היא יכולה לנתק את זנבה בשעת מצוקה.
מוצאה של שממית זו מאירופה, וכאן היא מגיעה לגבול התפשטותה הדרומי (נפוצה מאוד בחורש הישראלי).
שוכנת בסביבות עצים, על עצים ומתחת לקליפות העץ.
מטילה כשתי ביצים באדמה, או מחדירה אותן בסדקי קליפות עצים, פעמיים או שלוש פעמים בשנה.
פעילה בשעות הערב, ובמשך היום היא יוצאת ממחבואה להתחמם בשמש (וגם אז קשה לגלותה עקב הסוואתה הטובה).
ניזונה בעיקר מחרקים, עכבישים ופרוקי-רגליים קטנים אחרים המצויים על קליפת העץ ותחתיה.
בחודשים מאי-אוגוסט הנקבה מטילה 1-2 ביצים מתחת לקליפת עץ, מתחת לאבנים וגם בקרקע.
הנקבה מטילה פעם אחת או פעמיים בעונה.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 56-57
שממית הבתים (שם מדעי: Hemidactylus turcicus, בתרגום: Hemi – חצי, Dactylus – אצבע, Turcicus – טורקי) היא לטאה ממשפחת השממיתיים, הנפוצה בין הלטאות במגורי האדם בארץ ישראל.
עורה רך, שקוף למחצה, מכוסה בקשקשים וצבעו משתנה.
לעיתים הוא ורדרד, כתום בהיר, או חום בהיר ולעיתים מפוספס או מכוסה בכתמים.
אצבעותיה מכוסות בעשרות מיליוני שערות מיקרוסקופיות שמאפשרות לה לטפס על קירות ועל עצמים אנכיים.
גודלה המקסימלי הוא 14 ס"מ, ואורך חייה כתשע שנים.
השממית מבלה את רוב זמנה בחללים קטנים ומוסתרים בבית כגון ארונות חשמל, ארגזים של תריסי גלילה ומדפים מוסתרים.
לעיתים מסתתרות מספר שממיות באותה נקודת מסתור.
השממית ניזונה מחרקים קטנים כגון פרפרים, יתושים וזבובים, ונוהגת לתור אחריהם בסביבת נקודת המסתור שלה ובמקומות בעלי סבירות גבוהה להימצאות חרקים כמו בקרבה למקור אור מלאכותי.
השממית נוהגת להתקרב באיטיות לטרפה, ואז מזנקת עליו ולוכדת אותו בלסתותיה.
כאשר השממית חשה בסכנה, היא נוקטת פעולה אוטוטומית: היא מנתקת את זנבה מגופה באמצעות כיווץ של שריר המכופף אותו עד ליצירת שבר וניתוק.
בזנב נוצרת פעולה עצבית עצמאית, שיוצרת תנועת התפתלות ובכך מסיחה את תשומת הלב של הטורף מהשממית ומאפשרת לה להימלט.
בתוך שבועות עד חודשים מגדלת השממית זנב חדש.
מתחת לזנב המתנתק יש זנב קבוע, קטן יותר.
הזנב הקבוע הוא איבר הבנוי משרירים, עצם ושומן, לעומת הזנב המתנתק, שהוא סחוס חסר תחושה.
בתקופה שבה לשממית אין זנב, שרידותה נפגעת עקב כך שאינה יכולה להשתחרר אם תפסו אותה בזנבה.
שרידותה נפגעת גם משום שלזנב תפקיד ביציבותה בעת התנועה ובטיפוס, ומצויים בו מאגרי שומן.
אם ניתוק הזנב אינו מועיל, השממית עלולה גם לנשוך.
נשיכה זו אינה מכאיבה או מסוכנת לאדם.
בין החודשים מאי-יוני מטילה הנקבה, במקום מסתור, בדרך כלל שתי ביצים בגודל של אפון בכל הטלה.
כעבור כחודשיים בוקעות מהביצים שממיות עצמאיות שאינן נסמכות על הוריהן כלל.
השממית מגיעה לבגרות מינית בגיל שנתיים.
ישנם זיהויים של השממית עם האנקה המקראית.
במקרא מופיע השם "שממית" ב:
עם זאת, על-פי פרשנים מסוימים, הכוונה היא לעכביש ולא ללטאה הנקראת היום בשם זה.
קיימת אמונה טפלה שהימצאותה של השממית במגורי אדם היא סימן למזל טוב עבור דיירי הבית ויש להניח לה לנפשה.
שְׂמָמִיתִיִּים (שם מדעי: Gekkonidae) היא משפחה של לטאות מאינפרא-סדרת השממיות, בגודל קטן עד בינוני, המצויות באזורים חמימים ברחבי העולם.
משפחה זו כוללת כ-1630 מינים.
השממיתיים ייחודיים בין הלטאות ביכולתם לתקשר זה עם זה באמצעות ציוצים דקים.
לרוב השממיות אין עפעפיים כי אם קרום שקוף על עיניהן, אותו הן מנקות בליקוק.
השממיתיים דומים מאוד לשממיות ממשפחות אחרות באינפרא-סדרה וקשה להבדיל ביניהם.
כמה מיני שממיות מנתקים את זנבם בעת מצוקה, והוא נותר מפרפר ומסיח את דעת הטורף.
מיני שממיות אחרים מסוגלים להתיז נוזל צורב מקצה זנבם.
מינים רבים פיתחו כריות אצבעות מיוחדות המאפשרות להם לטפס על משטחים חלקים ואף ללכת על התקרה.
שממיות הבתים ניזונות מחרקים קטנים, לכן לרוב מניחים להן לנפשן.
לרוב השממיות צבע שזוף עד אפור כהה, מפוספס קלות, אם כי ישנם גם מינים עם צבעים בוהקים.
כמה מיני שממיות יכולים לשנות את צבעם לצורך הסוואה, בדומה לזיקיות.
כמה מיני שממיות מסוגלים להעמיד צאצאים ללא הפריה, תכונה הידועה בשם "רביית בתולים".
תכונה זו משפרת את יכולת השממית להתפשט באיים חדשים.
כריות האצבעות של השממיות עוררו סקרנות מדעית לאור יכולתן להיצמד למשטחים חלקים לחלוטין.
נמצא כי כל אחת מרגלי השממית מכוסה בצפיפות בקרוב לחצי מיליון זיפים מסועפים, ולכל אחד מהזיפים 100–1,000 סעיפים.
זיפים אלה יוצרים קשרי ואן דר ואלס עם המשטח עמו כרית הרגל באה במגע.
תופעה זו אומנם שויכה בעבר לכוחות ואן דר ואלס, אך נבדקת היום מדעית בשנית.
כך יוצרת רגל השממית מגע איתן עם המשטח עליו היא הולכת, ללא שימוש בדבק או טפרים.
למעשה, נמצא כי אילו כל הזיפים על אחת מרגלי השממית היו באים במגע עם המשטח, היא הייתה מסוגלת לשאת משקל של 130 קילוגרם.
כדי להרים את רגליה ולנוע עושה השממית שימוש בשני המפרקים שעל כל אחת מבהונותיה: השממית מכווצת את בהונותיה כלפי פנים וכך משנה את הזווית היחסית בין הזיפים למשטח ומקטינה את עוצמת קשרי ואן דר ואלס ביניהם.
כך מסוגלת השממית לשלוט במספר הזיפים הבאים במגע עם המשטח, בין אם המשטח חלק או מחוספס.
שממיות רבות מוחזקות כחיות מחמד וניזונות מחרקים שונים ולעיתים גם פירות.
סוג ומין יחיד שממית פרסית (Agamura persica)
Cnemaspis- בו שממית הצוקים הווייטנאמית
סוג ומין יחיד שממית עלה פרינג'ו (Cryptactites peringueyi)
Hemidactylus - בו שממית הבתים
סוג ומין יחיד שממית פסטיבה (Narudasia festiva)
Pachydactylus - בו שממית מדבר נמיב
משפחת השממיתיים נחלקת לחמש תת-משפחות.
בין המינים המצויים בארץ ישראל:
שְמַלְקָלְדֶן היא עיר בת כ-18,000 תושבים הנמצאת בדרום מערב מדינת תורינגיה שבגרמניה.
העיר נמצאת ביער תורינגיה, ושני נחלים מצטלבים דרכה - השמלקלדה (שעל שמו היא נקראת) והשטילה.
התיעוד הראשון על קיומה הוא משנת 874 והיא הוכרה כעיר בשנת 1180, ב-1531 נחתמה בה ברית שמלקלדן וב-1546 פרצה המלחמה השמלקלדית על שם הברית שנחתמה בעיר.
ב-1583 הפכה שמלקלדן לחלק מדוכסות הסן.
לפני מלחמת העולם השנייה היא הייתה חלק מהמחוז הפרוסי הסן-נסאו.
במהלך מלחמת העולם השנייה, סבלה מנזקים כבדים מהפצצות בעלות הברית.
לאחר איחוד גרמניה ב-1990 היא קיבלה את המעמד והגבולות הנוכחיים.
שמלת השבת של חנה'לה (או שמלת השבת של חנה'לה הקטנה) הוא סיפור ילדים קצר ישראלי קלאסי, דמוי סיפור עם יהודי, מאת יצחק דְמיאל (שוַוייגֶר), שפורסם לראשונה ב-4 בפברואר 1937 בשבועון "דבר לילדים".
הסיפור מגולל את סיפורה של הילדה חנה'לה, הלובשת ביום שישי את שמלת השבת החדשה שתפרה לה אמהּ ויוצאת לטייל.
היא נזהרת שלא ללכלך את השמלה, אך לאחר שהיא מסייעת לקשיש הסוחב שק פחמים, היא מגלה ששמלתה התלכלכה.
היא מתיישבת בצד הדרך ובוכה משום שאינה רוצה לצער את אמהּ כשתראה את השמלה המלוכלכת.
הירח, הרואה את דמעותיה, שולח קרני אור המנקות את הכתמים, ונותן במקומם אור הזורח משמלתה של חנה'לה, השבה לביתה בשמחה.
קיים דמיון בין סיפור זה למעשייה מס' 153 של האחים גרים, הכוכבים אשר היו לדינרי זהב .
במעשייה זו, ילדה ענייה נותרת חסרת כל לאחר שהעניקה את כיכר הלחם שלה לאדם רעב, וחילקה את בגדיה לילדים עניים הסובלים בקור.
אך אז מתחולל נס: כוכבי השמיים נופלים ארצה והופכים למטבעות, והילדה מגלה כתונת חדשה לגופה.
היא אוספת את המטבעות בבד הכתונת ונותרת עשירה כל ימיה.
מחבר הסיפור, יצחק שוַוייגֶר (לימים דמיאל; 1892–1972), יליד העיר רדומישל שבפלך קייב, רוסיה, התחנך בישיבה ובגימנסיה באודסה ובאוניברסיטת מוסקבה ועסק בהוראה ברוסיה ובפולין.
ב-1920 עלה לארץ ישראל והיה למורה ידוע בארץ.
נמנה עם מייסדי ההסתדרות ועם מניחי היסודות לזרם העובדים בחינוך ביישוב, והִרבה לפרסם בעיתונות העברית.
הסיפור חובר כנראה בראשית שנות ה-30, והוא פורסם לראשונה בשבועון "דבר לילדים" מבית "דבר" ב-4 בפברואר 1937. כשנה לאחר מכן הופיע הסיפור בקובץ סיפורי ילדים מאת דמיאל-שווייגר שלוּוה באיוריו הצבעוניים של נחום גוטמן.
בשנת תש"ד ראה אור בכתב העת הפדגוגי "אוּרים", שם הוא הוצע כטקסט הפעלה בגני ילדים.
החל בתקופת מלחמת העולם השנייה פורסם הסיפור במהדורות רבות, ובתוך כך עבר תהליך מהיר של פולקלוריזציה, שהסתכם בהצגתו כמעשייה עממית יהודית.
לדברי חוקרת ספרות הילדים יעל דר, תהליך זה לא היה מקרי.
דמיאל בחר במתכוון אלמנטים מדגם המעשייה היהודית כדי לטשטש את מועד כתיבת הסיפור: היעדר ציון זמן ומקום, הצגת מרחב האופייני לדגם, אלמנטים פנטסטיים, שימוש במספר 3, סוף טוב ומוסר השכל הכרוך בעשיית מצווה.
הסיפור שתול בעבר הרחוק ונופיו הם שילוב של נופי הגולה עם נופי הכפר הארץ-ישראלי.
לימים ראה אור הסיפור כספר עצמאי, שאותו איירה אוה איצקוביץ (לבקשתה, שמה לא הופיע על גבי הספרים שאיירה).
בנוסף ראתה אור הוצאה המלוּוה באיוריה של תרצה טנאי.
הסיפור נמכר עד היום בהוצאת כנרת-זמורה-ביתן עם עוד שני סיפורים של המחבר עם איורים מאת ליאת בנימיני-אריאל.
הסיפור זכה להצלחה גדולה והיה מוכר מאוד בקרב הילדים בישראל.
בשנת 1967 נחתם בין המחבר לבין הוצאת "עופר" הסכם המרשה להוצאה להוציא את הספר בעברית, אך שומר את שאר הזכויות למחבר.
בספטמבר 1986 חתמה אלמנת המחבר הסכם עם הוצאת עופר המעניק לה את הזכות הבלעדית להוציא את הסיפור בספר בודד, אולם שומר לאלמנה את הזכות להוציא את הסיפור במסגרת קובץ סיפורים.
בשנת 2015 קבע בית המשפט המחוזי בתל אביב (ה"פ 40561-03-12) כי בידי ההוצאה הזכויות לספרים מודפסים אבל לא לספרים אלקטרוניים; הזכות להוציא ספר אלקטרוני נשארה בידי יורשיו של המחבר.
בשנת 1996 הופיע הסיפור בהוצאת סיימון ושוסטר בניו יורק בתרגום לאנגלית מאת בנו של המחבר, רזי דמיאל, בליווי איוריה של אורה איתן (שאיוריה לסיפור הופיעו קודם לכן באנתולוגיות בעם עובד – "מפגשים" שבעריכת אדיר כהן בהוצאת עם עובד ו"גן שלנו: חג שמח" שבעריכת מירי ברוך).
בשנת 1943 עובד הסיפור למחזה לילדים בבימוי יוסף אוקסנברג, שהוצג על ידי התיאטרון לילדים שליד מרכז הגננות בקולנוע מוגרבי בשנים 1944–1948. את תפקיד חנה'לה גילמה עדנה פלידל.
מחזמר זה המשיך לעלות במהלך שנות ה-70 ואל תוך שנות ה-80 כמעט 20 שנה ברציפות.
ההצגה עלתה בשנות ה-2000 על ידי אשרוב הפקות, ברישיון של יורשי המחבר.
בעשור השני של המאה ה-21 עובד הסיפור על ידי ג'ינה בּוֹנָטי ורונית מושקטבליט להצגה בארצות הברית בשם "Hanna and the Moonlit Dress".
בשנת 2026 צפויה לעלות הפקה מוזיקלית חדשה של שמלת השבת של חנה'לה בביצוע תיאטרון הילדים הישראלי.
את הזכויות לעיבוד הבימתי רכש המפיק הישראלי אסי סתיו, מנהלו של התיאטרון הישראלי, אשר מפיק את ההצגה במסגרת פעילות אנסמבל תיאטרון הילדים הישראלי.
את ההצגה כתבה וביימה היוצרת ענבל לוי רהב, והיא צפויה להציג גרסה תיאטרלית עכשווית לסיפור הקלאסי מאת יצחק דמיאל (בֶּנוֹ ציון).
ההפקה משלבת מוזיקה מקורית, עיצוב חזותי בהשראת תקופת היישוב ותנועה ותלבושות השואבות השראה מעולם הילדות והטבע.
ההפקה מתוכננת לעלות ברחבי ישראל במהלך שנת 2026, ומיועדת לחשוף דור חדש של ילדים לסיפור המזוהה עם ספרות הילדים העברית המוקדמת.
באוגוסט 2021 יצא לאקרנים סרט קולנוע המשמש כעיבוד לסיפור בשם "שמלת השבת של חנה'לה".
הסרט בוים על ידי רני מגר, וכיכבו בו מיכל ויצמן, שירן סנדל, נואל ברקוביץ', מיכאל גבעתי, חני נחמיאס ושלמה וישינסקי.
בקלטת המבוססת על הספר "100 סיפורים ראשונים" בכיכובם של נתן דטנר וציפי שביט הופיע הסיפור הזה.
בפרק "חדש-ישן" בתוכנית "פרפר נחמד" עובד הסיפור שאת האם מגלמת אפי בן ישראל, ביתה עדי את חנהל'ה ואת הפחמי גילם דודו זר.
בשיר "אנחנו תופרים תחפושות" מאת לאה נאור, חנהל'ה והפחמי מוזכרים בין התחפושות שאליהם רוצים הילדים להתחפש.
ב"פסטיגל 1991" הסיפור על חנהל'ה שימש בתור העלילה המרכזית של אותו פסטיגל, כשחני נחמיאס שבה לתפקיד של חנהל'ה וגידי גוב מגלם תפקידים שונים.
שמן האבוקדו מופק בכבישה קרה מהציפה של פרי האבוקדו.
לשמן צבע ירוק וריח של אבוקדו.
שמן זה משמש בעיקר לטיגון ותיבול של מזון.
שמן האבוקדו מאופיין בטעם פירות עדין.
בתחילת התהליך מכניסים את פרי האבוקדו לאחר שטיפה למערכת ייצור המפרידה את בשרו מהגרעין ומהקליפה.
יתרת הפרי נטחנת לעיסת אבוקדו (גואקמולה) שאותה מעבירים למערבלים.
במערבלים שוקעים חלקי הפרי והשמן מתחיל לצוף.
השמן הנקי מועבר לאחסנה במכלים בתוך חדר קירור.
השמן מאוחסן בבקבוקי זכוכית כהים המגינים עליו מפני קרינת UV.
שמן אבוקדו מופק בכבישה קרה אחת, ולו דרגת חמיצות מתחת לאחוז אחד.
נקודת העשן של שמן האבוקדו גבוהה ביחס לשמנים צמחיים אחרים, 255 מעלות צלזיוס, ולכן הוא מתאים גם לטיגון.
השמן עשיר בחומצת שומן חד בלתי רווי (בעיקר חומצה אולאית חד בלתי רוויה 18:1), ומכיל כמות נמוכה של שומן רווי.
בשמן תכולה גבוהה של ויטמין E (טוקופרול), שהוא נוגד חמצון.
כף (15 מ"ל) שמן אבוקדו מספקת כ-20% מהצריכה היומית המומלצת של ויטמין E למבוגרים, וכ-50%-35% מהצריכה היומית המומלצת לילדים ולבני נוער.
שמלת כלה היא שמלה הנלבשת על ידי הכלה ביום חתונתה.
שמלת הכלה היא לבוש המשתנה על פי התרבות והמסורת, ולה משמעויות סמליות ותרבותיות.
פרט לשמלת הכלה, בתרבויות מסוימות לבוש הכלה כולל פריטים נוספים כגון הינומה, ביריות, כפפות, נעליים ותכשיטים.
עלות שמלת הכלה, החומרים ממנה היא עשויה וגזרתה מהווים סמל סטטוס בתרבויות בהן שמלת כלה נלבשת, ועשויים להצביע על מעמד משפחת הכלה, משפחת החתן, או יוקרת הטקס.
שמלת הכלה בטקס הנישואין היהודי פתוחה לפרשנות, ומשתנה משמעותית בין עדה לעדה.
בעדת יהודי תימן למשל שמלת הכלה כוללת עטרה ותכשיטים כחלק בלתי נפרד, ובעדות אחרות כללי הצניעות מכתיבים את אורך המכפלת והשרוול, כמו גם את קיום (או הסתרת) המחשוף.
אף על פי ששמלת הכלה נתונה לפרשנות רחבה, בקרב עדות אשכנז מקובל להלביש הכלה בהינומה, המהווה חלק עיקרי בטקס ומוסרת בחופה.
אין מסורת לצבעי השמלה או בד ממנה היא עשויה.
נישואין בתרבות המערב ייצגו מיזוג או ברית בין משפחות ושבטים, לרוב משפחות פטריארכליות: הכלה לאחר חתונתה הייתה מקבלת את שם משפחת הבעל, ועוברת לגור במחיצת משפחתו.
בעת העתיקה ובימי הביניים תהליך השידוך בין בני הזוג היה ארוך ומורכב, ומשפחת הכלה הייתה עשויה לשלם נדוניה על מנת שבתם תינשא למשפחה כבחירתם.
שמלת הכלה בתרבות המערב ייצגה אף היא את יוקרתה ואת מעמדה של משפחת הכלה (ולעיתים המשפחה המורחבת, ובחתונות בין ראשי מדינות, את יוקרת המדינה).
שמלות הכלה היו עשויות מבדים יקרים, צבועות בגוונים יוקרתיים ולעיתים אף משובצות אבני חן, בהתאם לתקציב הכלה ולמעמד הטקס.
אופנת שמלות הכלה השתנתה בהתאם לאופנה המקומית, וציורים רבים תיארו שמלות כלה החל מהאימפריה הרומית ועד העת החדשה.
טרם עזיבתה של הכלה את בית הוריה והגעתה אל טקס החתונה, קושרים אחיה או הדוד שלה סרט אדום סביב מותניה.
הצבע האדום מסמל אושר, מזל ותמימות.
כלות בסין, יפן, חלקים מהודו ווייטנאם תלבשנה שמלת כלה בצבע אדום, המייצג תרבותית מזל טוב ויוקרה.
עם זאת, הצבע האדום המסורתי בר החלפה.
כלות מדרום הודו עשויות לבחור בסארי בצבע זהב או אדום לטקס, ושמלה נוחה יותר למסיבת הנישואים.
הודו כוללת מספר מאות תרבויות נפרדות, וכלות לובשות מגוון פרטי ביגוד בהתאם לתרבות המשפחות והדת.
עם זאת, מספר שמלות כלה נחשבות כסגנון הודי מסורתי וחוצות גבולות.
שמלת הכלה הנפוצה ביותר היא הסארי (Saree), יריעת בד רקומה וארוכה, הנעטפת סביב האישה ומהודקת בסיכות, או נאספת באבנט.
לאחר עיטוף הסארי, השובל הנותר נקרא פאלו.
הסארי לרוב יהיה צבעוני, עטור ורקום, ויכלול חרוזים וגימור מהודר ומבריק.
בהתאם לתקציב הכלה, ייתכן וסארי הנישואים יהיה שזור חוטי זהב וכסף..
סגנונות מסורתיים אחרים כוללים את שמלת הגג'רה-צ'ולי (gaghra choli), המורכבת מחצאית ארוכה ועליה חולצה קצרת שרוול, ואת שמלת שלוור חמיז (shalwar chameez) המורכבת מטוניקה ארוכה ומכנסיים.
בכל אחת מהשמלות נהוג לשלב צעיף מסורתי, הקרוי דופטה.
שמלת הכלה בסין (ובאופן מסורתי, גם לבוש החתן) כוללים רקמות ועיטורים מפורטים.
על פי המסורת, עיטורים אלו לא יכללו שזירה בגווני אפור, שחור וכחול, שמסמלים עצב או דאגה בחיי הנישואים.
הצבע העיקרי של בגדי החתונה יהיה אדום, שמסמל אהבה ושגשוג, והשוליים או חלק מהעיטורים יהיו בגוון לבן.
גזרת השמלה יכולה להיות צ'י-פאו (Qi Pao), שמלה עשויה חלק אחד, בעלת שרוולים קצרים ורכיסת אלכסונית, או שמלת קווה (Kwa), העשויה שני חלקים: אפודה רקומה בעלת שרוול ארוך ורכיסה באמצעה, וחצאית ארוכה.
הרקמות והעיטורים על גבי השמלה יכללו לרוב דרקונים ועופות חול.
לבוש הכלה המסורתי כולל גם כובע מסוגנן בצבעים עזים.
טקס הנישואין היפני נערך על פי המסורת במקדש שינטו, על ידי כהני הדת.
הכלה תלבש קימונו לבן וארוך הקרוי שירו-מוקו (shiro-muku), עם איפור בהיר ושיער עשוי בתסרוקת מוקפדת, ומכוסה במצנפת מסורתית ולבנה.
הצבע הלבן מסמל בתרבות היפנית סבלנות, מזג רוח מתון וטוהר מצד הכלה.
עם כניסתן של תרבויות ודתות נוספות לתרבות היפנית, מתקיימים טקסים נוצרים, טקסי הינדו ועוד באי, וחלקם משלבים את מסורת השינטו ומסורות זרות.
תעשיית החתונות בארצות הברית עלתה בהכנסותיה על 42 מיליארד דולר אמריקאי בשנת 2009. חלק מהכנסות אלו מתגלמות בעלות שמלת הכלה, שבארצות הברית תעלה בממוצע מעט מעל 1,000 דולר, ותהווה כ-6% מעלויות החתונה.
תחת הנחה זו שמלות כלה מכניסות כ-למעלה מ-2 מיליארד דולר בשנה בממוצע בארצות הברית, ומהוות חלק נכבד מהתעשייה.
בעקבות חשיבות הנישואין בחברות שונות בעולם, סיפורים עלילתיים רבים הגיעו לסיומם בנישואי הגיבורים, או הציגו את טקס הנישואין כחלק חשוב בעלילה.
שמלת הכלה הייתה לרוב חלק מתלבושות השחקנים, אך לעיתים העלילה התרכזה בתהליך בחירת השמלה, תפירתה ומדידתה, והשמלה ייצגה סמלית דמויות או אירועים שקרו טרם העלילה, אף הייתה נקודת מפנה בעלילה.
בספר תקוות גדולות של צ'ארלס דיקנס, מיס האווישם הבודדה לובשת תמיד את שמלת הכלה שלה, שמסמלת את מצבה הנפשי המעורער בעקבות אירועי יום נישואיה.
סרטי קולנוע רבים, בסוגות שונות, הציגו שמלות כלה כחלק מעלילת הסרט.
בסרט 27 שמלות שמלת הכלה של אם גיבורת הסרט, שעל פי מסורת אירופאית ואמריקאית עשויה להיות נורשת על ידי הבת הבכורה, הופכת לנקודת מפנה בעלילה לאחר שאמרתה נחתכת.
בסרט החתונה של החבר שלי שמלת הכלה של קמרון דיאז ושמלת השושבינה של ג'וליה רוברטס הן בסיס לאחת הסצנות החשובות, המדגימות את משחק הכח בין השתיים.
הסרט להרוג את ביל עוקב אחר מסע הנקמה של כלה.
הכלה, אומה תורמן מוצגת בתחילת הסרט בשמלת החתונה שלה אשר מלאה בדם מיד לאחר טבח אלים בכנסייה קטנה.
בתחילת שנות ה-2000, יצר יהודה גרובייס את הסרט הקולנוע החרדי-נשי הראשון בהיסטוריה, בשם "שמלת כלה".
בפרק בסדרת הטלוויזיה Glee, מגיעה יועצת בית הספר אמה לשיעור ריקוד עם מדריך המקהלה ויל כשהיא לבושה בשמלת כלה הכוללת שובל ארוך.
היא מזמינה אותו לריקוד נוסף בסלון כלות, שם היא לובשת שמלת כלה נוספת.
שתי השמלות מדגימות את המשיכה בין השניים.
בפרק בסדרה רוק 30 ממליץ ג'רי סיינפלד לגיבורת הסדרה ליז לנסות להגיע לעבודה בשמלת כלה, דבר הגורם לחברי הצוות לחשוד בבריאותה הנפשית.
שמלות כלה היו אלמנט חשוב בציורי דיוקן רבים, במיוחד אלו שחגגו נישואי אצילים ואנשים רבי השפעה.
בין הציורים החשובים שתיארו שמלות אלו נמנה נישואי הזוג ארנולפיני, מהציורים החשובים והראשונים בצבעי שמן, המתאר את הכלה בשמלת קפלים ירוקה עשויה קטיפה ומעוטרת פרווה לבנה, על גבי בגד תחתון כחול.
בשנת 1840 נישאה המלכה ויקטוריה לנסיך אלברט בעודה לבושה בשמלת כלה לבנה.
בעוד שקיימות עדויות רבות לשמלות כלה בגוונים וגזרות שונות באירופה עד אותה שנה, שמלתה הלבנה של המלכה ויקטוריה, שכללה עיטורים כתומים, תחרה לבנה ושובל באורך 5.5 מטרים, השפיעה משמעותית על האופנה האירופית.
חתונת המלכה ויקטוריה תועדה במספר ציורים ואלו פורסמו ברבים.
אופנת שמלות הכלה במהלך התקופה הוויקטוריאנית החל מאותה שנה הכתיבה שמלות כלה לבנות.
שמלת קיץ הוא סרט קצר צרפתי משנת 1996 בבימויו של פרנסואה אוזון.
לוק (פרדריק מַנְזֵ'נו (Mangenot)), נער הומוסקסואל בן 18, מבלה את חופשתו ביחד עם חברו סבסטיאן (סבסטיאן שארל), גבר נשי המבוגר ממנו.
בבית נופש ששכרו על שפת הים, ריקודו החושני והנשי של סבסטיאן, תוך שהוא עושה ליפ סינק לשיר "" בביצועה של זמרת הפופ הצרפתייה שילה, במה שנראה דומה למופע דראג, מתסכל ומביך את לוק, אשר חושש שמא השכנים עלולים לראות זאת.
לוק המרוגז יוצא על אופניו אל חוף הים, בתקווה למצוא קצת שקט ושלווה.
על חוף הים מוצא לוק סוף סוף שלווה.
בחוף מבודד וריק מאנשים הוא הולך לשחות בעירום, ולאחר מכן משתזף בעירום.
לאחר זמן מה, ניגשת אליו לוּסִייה (לוסייה סנצ'ס), תיירת ספרדייה הלבושה בשמלת קיץ פרחונית, בערך בת-גילו, המפלרטטת איתו.
היא מזמינה את לוק להתלוות אליה לתוך חורשת עצים סמוכה, על מנת לקיים יחסי מין.
לוק מתבייש ומהסס בתחילה, אך לבסוף נעתר לבקשתה.
לוסייה אוחזת את לוק בידו ומושכת אותו לכיוון החורשה, כשהוא עירום לגמרי, ומותיר מאחור על חוף הים את כל חפציו ואת כל בגדיו.
בחורשה, לאחר שהשניים מקיימים יחסי מין, לוק מגלה ללוסייה כי יש לו בן-זוג, וכי מעולם לפני כן לא קיים יחסי מין עם אישה.
כאשר חוזרים השניים לחוף הים, הם מגלים כי כל חפציו וכל בגדיו של לוק נגנבו.
בלית ברירה, ועל מנת שלא ייאלץ לחזור הביתה עירום לגמרי, משאילה לוסייה ללוק את שמלת הקיץ אותה היא לובשת, והיא נשארת בתחתונים ובחזייה בלבד.
לוק, כעוס ועצבני, לבוש בשמלת אישה, חוזר לבית הנופש על אופניו.
במהלך הרכיבה בדרכו חזרה הביתה, משתפר מצב רוחו של לוק בנוגע לעובדת היותו לבוש בשמלת אישה, כאשר מכונית הנוסעת לצידו מצפצפת בצופר.
לוק חוזר לבית הנופש עם חיוך ותחושה מחודשת של חופש.
סבסטיאן מופתע לראות אותו לבוש בשמלת אישה, והשניים מפלרטטים זה עם זה (לוק אף מתייחס אל עצמו כאל "ילדה יפה").
השניים מקיימים יחסי מין חושניים במטבח, במהלכם נקרעת באופן חלקי השמלה.
למחרת, לוק תופר את הקרע שבשמלת הקיץ ומשיב אותה ללוסייה, אשר עוזבת את אתר הנופש על מעבורת.
היא מסרבת לקבל את השמלה בחזרה, ומציינת בביישנות כי השמלה עשויה להיות שימושית עבורו שוב גם בעתיד.
לוסייה מנשקת לשלום לוק, ובעוד המעבורת שלה עוזבת, לוק נשאר על הרציף ומביט לעברה, כאשר השמלה כרוכה סביב צווארו.
הסרט זכה בפרסים בפסטיבל Brest האירופי לסרטים קצרים ובפסטיבל Outfest שהתקיים בלוס אנג'לס.
שממית הצוקים הווייטנאמית (שם מדעי: Cnemaspis psychedelica) היא מין אנדמי של שממית אשר נמצא באי הון-חאוי, כ-18 דרומית לחצי האי סה-מאו אשר בדרום וייטנאם.
השממית מתאפיינת בצבעיה הססגוניים אשר מופיעים בשני המינים ובכל הגילים.
לשממית רגליים קדמיות ואחריות וזנב בצבע כתום בהיר, צוואר בעל נקודות צהובות, פנים ירוקות, וגב כחול.
"שמלת כלולות" הוא שיר שאת מילותיו כתב דודו ברק, הולחן על ידי נחום היימן, עובד על ידי אריה לבנון (כולל ההקדמה וקטעי המעבר) ובוצע על ידי שלישיית המעפיל בפסטיבל הזמר והפזמון תש"ל (1970).
השיר לא זכה באחד המקומות הראשונים, אך הוא מבין השירים היותר מוכרים ומושמעים לאורך השנים מפסטיבל זה; ואף זכה למספר ביצועים נוספים (צחי ויעל, ריקה זראי, הגבעטרון ועוד).
מילות השיר מנוסחות בגוף ראשון זכר ובהן הדובר מציע "שמלת כלולות" המסמלת בהדרה את אהבתו לבת הזוג שלו.
השיר הולחן על ידי נחום היימן במקצב של 6/8 כשכל תיבה רביעית היא ב-4/8
; ומכאן שמדובר לכאורה במקצב של 22/8.
היימן עצמו טוען שמדובר במקצב שמשתנה, אך מציין שמקצבים שבורים כאלו שאופייניים לסגנונות שונים של מוזיקה מזרחית כמו שירת יהודי ספרד ותימן השפיעו עליו
שמלה שחורה קטנה היא שמלה בעלת גזרה פשוטה, קצרה ובצבע שחור, המשמשת כשמלת ערב או קוקטייל.
היסטוריונים מעולם האופנה מייחסים את העיצוב המקורי של השמלה השחורה הקטנה למעצבת הצרפתייה קוקו שאנל.
השמלה נועדה להיות על-זמנית, עמידה ואיכותית, מתאימה למגוון צורות גוף ובטווח מחירים נגיש.
השמלה התפרסמה בזכות הגיוון שהיא מאפשרת בשילוב עם אביזרי אופנה שונים.
לדוגמה, עם ז'קט או בלייזר, היא יכולה להוות כפריט לבוש ייצוגי, ובשילוב עם תכשיטים יוקרתיים ונעלי עקב היא תתאים כשמלת ערב, לחתונה או נשף.
לאורך ההיסטוריה, הצבע השחור היה סמל לעושר, יוקרה ואלגנטיות.
בתחילת המאה ה-16, הצבע השחור לצביעת בדים הופק מעצי אלון בתהליך יקר, ועל כן בגדים שחורים היו סמל סטטוס בקרב אריסטוקרטים ספרדיים וסוחרים הולנדים.
במאות ה-18 וה-19, חברי התנועה הרומנטית אימצו את הלבוש השחור.
בתחילת התקופה הוויקטוריאנית, הצבע השחור הפך לגוון המסמל אבל הנלבש בקרב אלמנות ומשרתות.
בשנת 1926 פרסמה קוקו שאנל במגזין "ווג" האמריקאי תמונה של שמלה שחורה קצרה ופשוטה, בגזרה ישרה עד השוקיים עם עיטורי קווים אלכסוניים.
במגזין כינו את הדגם החדש "Channel's Ford", בהשוואה למכונית פורד מודל T שנתפסה כפשוטה ונגישה לאנשים מכל מעמד.
עוד ציינו במגזין כי השמלה "תהפוך לסוג של מדים לכל הנשים בכל הסגנונות".
השמלה השחורה הקטנה צברה פופולריות בתקופת השפל הגדול.
הוליווד גם כן הוסיפה לפופולריות השמלה, מסיבות פרקטיות.
באותן השנים, שיטת הטכניקולור הפכה נפוצה, והשמלה השחורה טוב יותר על המסך מאשר שמלות צבעוניות.
פריט הלבוש הופיע לעיתים קרובות בז'אנר הסרט האפל ("פילם נואר") בשנות הארבעים והפך לאחד המאפיינים הבולטים של דמות הפאם פאטאל.
בתקופת השמרנות המינית של שנות החמישים, לאחר מלחמת העולם השנייה, החזיר המעצב כריסטיאן דיור את השמלה השחורה הקטנה למקורותיה כמדים במסגרת קולקציית "המראה החדש".
בשנות ה-60, השמלה שינתה צורה כאשר הנשים באותן השנים רצו שמלות קצרות יותר, נועזות, עם שסעים ובדים מבריקים.
בשנות ה-80, השמלה השחורה הקטנה עוצבה מבדי אריג, בשילוב אלמנטים שהיו פופולריים באותה התקופה, כמו פפלום וכתפיים רחבות.
בהמשך העשור ובשנות ה-90, עם השפעת תרבות הגראנג' על עולם האופנה, השילוב בין השמלה לסנדלים או מגפיים צבאיים הפך נפוץ.
ב-1995 כללו קלווין קליין ופראדה את השמלה השחורה כבסיס לתצוגות האופנה שלהם.
השמלה השחורה הקטנה עוצבה לאורך השנים במגוון גזרות על ידי מעצבי אופנת עילית, כדוגמת דיור, בלנסיאגה ולגרפלד, ונלבשה על ידי שחקניות הוליוודיות, זמרות ואף נשים ממשפחת המלוכה ונשות נשיאים.
הדוגמה המפורסמת ביותר היא השמלה שלבשה אודרי הפבורן בסרט "ארוחת בוקר בטיפאני", בשילוב שרשרת פנינים.
השמלה עוצבה על ידי ז'יבנשי בשנות ה-60, ונמכרה בשנת 2006 במכירה פומבית ב-410 אלף אירו, פי שישה מאומדן הערך המקורי שלה.
בטי בופ, הדמות המצוירת המבוססת על האיט גירל של שנות ה-20, מזוהה עם השמלה השחורה הקטנה.
עם המעבר לשיטת הטכניקולור, השמלה נצבעה אדום.
הזמרת הצרפתייה אדית פיאף נהגה להופיע בשמלות שחורות קצרות לאורך כל שנות הקריירה שלה.
בעקבות כך, כונתה פיאף "ציפור דרור קטנה ושחורה".
ווליס סימפסון, דוכסית וינדזור, הייתה ידועה בחיבתה לשמלות שחורות קטנות, ואף מזוהה עם הציטוט: .
ג'קלין קנדי-אונאסיס נחשבה בתקופתה לאייקון אופנה ונהגה להופיע בשמלות אלגנטיות צבעוניות, חליפות מחויטות ומעילי טרנץ'.
בשנת 1962 נצפתה לובשת שמלה שחורה קטנה מעוטרת סרט לבן, בשילוב עם כפפות לבנות תואמות ושרשרת פנינים.
דיאנה, הנסיכה מוויילס, לבשה שמלה שחורה קטנה בעיצובה של כריסטינה סטמבוליאן, בערב שבו התוודה הנסיך צ'ארלס על בגידתו בה עם קמילה בולס.
השמלה זכתה לכינוי "שמלת הנקמה".
בשנת 2006, הטניסאית מריה שראפובה לבשה שמלה שחורה קטנה באליפות ארצות הברית הפתוחה, אשר עיצבה בשיתוף עם נייקי, בהשראת השמלה המפורסמת של הפבורן.
בשנת 2017 לבשה לאליפות שמלה נוספת שעיצבה עם נייקי, בשילוב אבני סברובסקי.
בשנת 2009, לבשה מישל אובמה שמלה שחורה קטנה בגזרה קלאסית ובשילוב שרשרת פנינים, לתמונה הרשמית מטעם הבית הלבן.
בשנת 2013 בפריז במרכז האמריקאי לאמנות ותרבות תערוכה של שמלות שחורות וקטנות.
Little Black Dress – שיר של גאווין פריידי (1995)
Black Dress – אלבום של להקת הבנות הקוריאנית CLC (2018)
Black Dresses – הרכב פופ-אלקטרוני קנדי
ג'ונגל האספלט – מרילין מונרו בתפקיד אנג'לה (1950)
יחסים מסוכנים - ז'אן מורו בתפקיד ז'ולייט דה מרטו (1959)
לה דולצ'ה ויטה – אניטה אקברג בדמותה של סילביה ראנק (1960)
ארוחת בוקר בטיפאני – אודרי הפבורן בתפקיד הולי גולייטלי (1961)
שומר הראש – וויטני יוסטון (1992)
משפחת אדמס, ונסדיי – כריסטינה ריצ'י וג'נה אורטגה בתפקיד וונסדיי אדמס (1993 ו-2022 בהתאמה)
שתי פנים למראה – ברברה סטרייסנד בתפקיד רוז מורגן (1996)
סקס והעיר הגדולה – בפוסטר הרשמי לסרט, הדמויות הראשיות לובשות שמלות שחורות קטנות (2008)
ברבור שחור – נטלי פורטמן בתפקיד נינה סיירס (2010)
Little Black Dress – שם הפרק השני בעונה הראשונה של הסדרה "פשוט ככה" (2021)
Portrait of Madame X – ציור שמן על קנבס של האמן ג'ון סינגר סרג'נט (1884)
The Black Dress – ציור שמן על קנבס של האמן אלכס כץ (1960)
שְמֶמֶל היא להקת אוונגרד ישראלית, המשלבת סגנונות מוזיקליים שונים לרבות קברט, ג'אז, רוק, פופ, גרוב, סקא, פולק ומוזיקה חסידית - או כפי שסולן הלהקה, דרור ויידמן, הגדיר זאת, "פאנק יהודי במזרח התיכון".
הלהקה הוקמה רשמית בשנת 2007, לאחר מספר שנות פעילות באתרי יצירה כגון יוטיוב ו"במה חדשה", לשם הועלו חומריה הראשונים וטיוטות של שירייה העתידיים (טיוטה לשיר מלחמה/נסלי, שיר המחק, סופרמן, גלגלצ ועוד).
במהלך הופעותיה משלבת הלהקה שירים מקוריים, חלקם סאטירים ואף פוליטיים, יחד עם מערכונים קצרים והומוריסטים.
שירים אלו התפרסמו בתפוצה רחבה, בין השאר בעקבות הקשרם האקטואלי-חברתי ושיתופי פעולה עם אמנים מוכרים בביצועם.
ב-24 ביוני 2014 שחררה הלהקה את גרסת האודיו של שירה החדש "ישבני".
מספר ימים לאחר מכן פרסמה הלהקה את הקליפ המלא לשיר זה, המבוסס על טכניקת הצילום וואן-שוט.
ב-8 בספטמבר 2014 שחררה שממל קליפ נוסף בשם "ברלין", אשר מבקר את המצב הכלכלי ובעיית הדירות בארץ ומציין כי במצב כזה המעבר לחו"ל מפתה ואף הגיוני.
הקליפ נכתב זמן רב לפני מבצע צוק איתן, אך יציאתו נדחתה בשל האירועים המדיניים והביטחוניים בארץ.
הקליפ עורר דיון ציבורי והתבלט במיוחד על רקע מחאת המילקי.
בשנת 2014 הם הוצאיו אלבום חדש בהפקה של מרקיסיו.
EP הליום להמונים (פברואר 2008)
EP מעשה בלביבות (דצמבר 2008)
יניב רווה – גיטרה, יוקולילי ושירה
שם חממי – גיטרה, בנג'ו ושירה
אייל רווה – גיטרה באס
אורי טבצ'ניק – סקסופון, בריטון ושירה
מיכאל שוורץ, לשעבר - קלידים
זאת בנוסף לשלוש דמויות פיקטיביות המשמשות לקטעי הנונסנס והסאטירה של הלהקה: בלה ברטוק - ברווזת יד, חזירסקי חזירוביץ' - חזיר יד ותרצה שחורציאניטיס - תרנגולת גומי.
מלבד כלי הנגינה המוצהרים של חברי הלהקה, חלק מחבריה יודעים לנגן גם על כלים נוספים (בין השאר חליל וסקסופון).
למרות מספרם הרב של חבריי הלהקה, מרבית הופעותיה כוללות הרכב קבוע של 10 חברי להקה, אליו מצטרפים אמנים אורחים משתנים.
בין האורחים שהופיעו עם הלהקה נמנים: דודו זר, גורי אלפי, לירון לב, תמר אייזנמן, קובי אוז, אפרים שמיר, תומש ואבי גרייניק.
שְׂמָמִית הַחֶרְמוֹן (שם מדעי: Mediodactylus amictopholis) הוא מין של לטאה ממשפחת השממיות המצוי בלבנון, סוריה וישראל.
המין התגלה לראשונה בחרמון ב-1967 והוגדר על ידי יעקב חיים הופיין.
שממית החרמון חיה באזורים הרריים סלעיים – ככל הידוע אנדמית לאזור החרמון ולהרי לבנון שם היא שוכנת בגבהים של 1,300 מטר ומעלה.
שממית החרמון היא האחת מהשממיות הזעירות ביותר המצויות בישראל.
אורכה כולל הזנב כ-7 ס"מ, צבעה בגון הנחושת ועל גבה פסים רוחביים שחורים עקלקלים.
לאורך הזנב נמשכות טבעות צהובות.
הגב כולו מכוסה קשקשים זעירים אחידים.
השממית פעילה בשעות היום כשהיא מגיחה ממקומות מסתור בין סלעים ואבנים.
שממית החרמון מצויה בסכנת הכחדה חמורה כאשר גודל אוכלוסייתה אינו ידוע והיא מצויה בסיכון עקב פיתוח תיירותי וצבאי באזור ואיסוף בלתי חוקי.
שמלת ערב היא שמלה ארוכה ומפוארת הנלבשת, בין השאר, באירועים רשמיים, נשפים וטקסים.
שמלת ערב עשויה בדרך כלל מבד איכותי ויוקרתי כגון שיפון, קטיפה ואורגנזה.
שמלה זו מקבילה אצל נשים לחליפת טוקסידו הנלבשת על ידי גברים לאירועים רשמיים.
לעיתים שמלות ערב הן חושפניות למדיי, בעיקר בחלק העליון והגבי.
לעיתים הן כוללות קישוטים נוצצים.
תחילתן של שמלות הערב הוא בנשפים שאורגנו בבתי המלוכה ואצולה במאה ה-15. התפתחות שמלות הערב המשיכה גם בעת החדשה ובמאות ה-18 וה-19. נשים עשירות ובנות המעמד הגבוה נהגו להפגין את יופיין ואת עושרן על ידי שמלות ערב מפוארות ותכשיטים, אותן לבשו לאירועי תרבות כגון אופרה ובלט.
במאה ה-20 קיבל תחום שמלות הערב דחיפה בעקבות עלייתן של כוכבות הראינוע והקולנוע.
אלה נהגו להגיע לטקסים כגון פרס האוסקר ופרמיירות של סרטים בשמלות ערב נוצצות, שלעיתים "גנבו את ההצגה" וזכו לסיקור תקשורתי נרחב.
בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 התרחבה האופנה של לבישת שמלות ערב חושפניות ולעיתים פרובוקטיביות בקרב כוכבות קולנוע.
בתחרויות יופי רבות המתחרות נשפטות גם על מראן בשמלות ערב.
שממית זוטית או שממית ננסית (שם מדעי: Tropiocolotes nattereri) היא שממית זעירה ואחת הקטנות בזוחלי ישראל.
אורכה יכול להגיע עד 6 ס"מ.
צבעה חום בהיר או ורדרד.
עורפה וגבה מכוסים כתמים בצבע חום כהה.
הגב, הזרועות והגחון מכוסים בקשקשים רחבים.
אצבעותיה ארוכות, ישרות, צרות ובעלות טפרים .
בארץ חיה בשטחי מדבר, בערבה, במרכז הנגב ובדרומו.
ביום ניתן למצוא אותה מתחת לאבנים, בחולות או במחילות של בעלי חיים אחרים (עכברים, חיפושיות, מדבריות או שנוניות) לעיתים היא שוכנת בסדקי סלעים ומתחת לקליפת עצים.
אורך חייה כשנתיים, ניזונה מחרקים (זבובים או פרוקי רגליים זעירים אחרים הנמצאים בין האבנים).
אזור התפוצה שלה הוא מ-הודו במזרח עד סהרה הספרדית (לשעבר) במערב, ובאזורים מדבריים של ישראל ירדן סיני וצפון מערב ערב.
היא מטילה ביצה אחת עם קליפה קשה באורך 7 מ"מ וכשהעובר יוצא ממנה אורכו 25 מ"מ.
כאמצעי הגנה מטורפים, היא נכנסת לסדק קטן בסלע.
בנוסף כאשר תופסים אותה (גם הזכר וגם הנקבה) משמיעים קולות מצוקה.
שממית רחבת-זנב או שממית זנב-העלה (שם מדעי: Uroplatus), הוא סוג לטאות ממשפחת השממיתיים האנדמית למדגסקר.
אורכן של שממיות אלה 10-30 ס"מ כשמבנה גופן מותאם להסוואה מורכבת.
צבע רוב השממיות חום כהה עם עיטורים על גופן, המזכירים בקיעים בגזעי עצים ולעיתים יש להן עיטורים דמויי חזזית שעל העץ.
הכפות גדולות ביותר נדבקות לעץ והעיניים בעלות עיטור חום הנראה כענף.
הזנב רחב ומזכיר עלה ומכאן השם.
השממיות הן פעילות לילה הצדות חרקים קטנים ויצורים דומים, תוך שימוש בהסוואתן.
לשממיות עיניים ענקיות העוזרות להתמצא בחשכה.
הן חיות בעיקר על ענפי העצים בג'ונגלים של מדגסקר.
חלק מהשממיות הן חיות מחמד בבתים רבים.
שממית חול נמיב (שם מדעי: Pachydactylus rangei) היא מין של שממית קטנה המצויה במדבר נמיב החם.
שממית זו התגלתה בשנת 1908 על ידי החוקר לאר גבריאל אנדרסון (Lars Gabriel Andersson).
אורכה של השממית 13 ס"מ והיא בעלת עור ורוד ומפוספס מלמעלה באדום, כשצידי הגוף צהובים וכפות רגליים גדולות בעלות כפות נצמדות.
הראש גדול ומעט לבן והעיניים צהובות עם אישונים גדולים שחורים.
לשונה של השממית ארוכה מאוד ויכולה לנקות את ארובות עיניה.
השממיות חיות מאנגולה עד נמיביה ומחזיקות מעמד בחום המדבר על ידי פעילות לילית ועם שחר השממיות עומדות על קצה הדיונות הגדולות ומחכות לערפילים לחים שמגיעים מהים ומתכסים בראש הדיונות.
לאחר מכן הם מתחפרים מתחת לקרקע עד הלילה.
הם אוכלות חרקים שונים ובעיקר חיפושיות מדבר, כמו חיפושית מדבר נמיב (Stenocara gracilipes).
הם תופסות את הטרף בלשונם הדביקה.
שממית ננסית ברזילאית (שם מדעי: Chatogekko amazonicus) היא מין יחיד בסוגו של שממית ממשפחת הספארוקטיליים החיה ביערות הגשם של אמריקה הדרומית במדינות: ברזיל, גיאנה הצרפתית, גיאנה, סורינאם, ונצואלה ואולי גם בבוליביה.
אורכה של השממית אינו עולה על 24 מ"מ.
היא בעלת עור בצבע חום מנומר באפור ועורה מיוחד ומכיל חומר דוחה מים.
היא אינה טובעת גם מנפילה לשלולית אך כל טיפת גשם מרעידה אותה עקב גודלה.
הלטאה זריזה מאוד ונעה ביער במהירות בחיפוש אחר טרף קטן כמו כנימות וקפזנבאים.
היא מצויה בין העלים ועל קרקע היער.
שמלת מעטפת היא שמלה עם חזית שנסגרת על ידי עטיפת צד אחד של החלק העליון של השמלה על פני השני, ונקשרת מסביב למותניים.
כך נוצר מחשוף בצורת V וחלק עליון החובק את מותני הלובשת.
שמלת מעטפת מלאכותית דומה לעיצוב זה, פרט לכך שפתח ה-V סגור והשמלה נלבשת דרך הראש.
יש גם חולצות מעטפת הדומות לחלק העליון של שמלת מעטפת.
דיאן פון פירסטנברג נחשבת לממציאת שמלת המעטפת בשנות ה-70, אך שמלות מעטפות עוצבו כבר על ידי אלזה סקפרלי (Elsa Schiaparelli) ב-1930 ועל ידי קלייר מקרדל בשנות ה-40.
שמלת המעטפת שעיצבה דיאן פון פירסטנברג הייתה מסריג ג'רזי, אורכה הגיע עד הברך והיו לה שרוולים ארוכים.
פון פירסטנברג הצהירה כי עיצוב זה נעשה בעקבות גירושיה והוא סמל לאישה משוחררת הנהנית מחופש מיני.
פון פירסטנברג המשיכה לעצב שמלות מעטפת והן חדרו לתרבות האמריקאית והעולמית.
שמלת המעטפת הראשונה שעיצבה פון פירסטנברג מוצגת במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
שמלת המעטפת פופולרית עד היום ונחשבת לבגד נשי אייקוני.
שמן אובליפיחה נגזר מפירות וזרעי הצמחים בקבוצה של מינים של הסוג Hippophae, הנפוץ ביותר מהם הוא Hippophae rhamnoides.
מאחר שמינים השייכים לסוג זה צוברים שומנים ב-mesocarp (החלק הבשרני של הפרי), השמן יכול להיות מופק גם מזרעי הפרי וגם מבשר הפרי.
שמן זה משמש במוצרי קוסמטיקה ומוצרים לעור.
שממית מנומרת (שם מדעי: Eublepharis macularius) היא מין של לטאה מהמשפחה אובלפריים החיה ברמות, ערבות ומדבריות בדרום אסיה באפגניסטן, פקיסטן וצפון-מערב הודו.
היא חיית מחמד נפוצה בהרבה בתים.
אורכן של הנקבות מגיע ל-18–20 ס"מ ומשקלם 50–70 גרם בעוד הזכרים מגיעים לאורך 20–28 ס"מ ושוקלים 60–80 גרם.
הם בעלי כפות רגליים גדולות, הזנב מנופח אך מסתיים בקצה דק והראש עבה ובעל עיניים גדולות עם עפעפיים בולטות.
שממיות החיות בטבע נוהגות לאכול את עורם שהם משילים.
השממיות משני הזוויגים בעלות עור גס מכוסה גבשושיות בצבע צהוב מנומר בכתמים שחורים בדומה לנמר או ברדלס לאורך כל הגב והראש, ואילו הזנב בצבע אפור עם גבשושיות שחורות.
ראשן מעוטר בצבעי אזהרה אלו כדי להגן על השממית מפני טורפים, הטורפים מאמינים שהשממית רעילה ומתרחקים ממנה.
בשונה משממיות אחרות, שממית זו חסרת בלוטות דביקות ברגליה ואינה יכולה לטפס.
היא פעילה בעיקר בשעות הלילה הקרירות יחסית ובהן היא יוצאת לצוד.
טרפה כולל בעיקר חרקים כמו צרצרים, תיקנאים וזחלי קמח, וגם כל יצור קטן ממנה.
השממית יכולה לאבד את זנבה תחת לחץ, אך תנסה להימנע מכך משום שהזנב אוגר שומן בשעות מחסור.
היא יכולה לצום זמן רב, מסתמכת על שומן שאגרה בזנבה.
טורפיה העיקריים הם שועלים ונחשים.
במקום זה היא משתמשת בהסוואתה או נמלטת במהירות למאורה קטנה.
בטבע, נותרו כמה מאות פרטים בלבד, עקב מלחמות באזורים בהם השממית המנומרת חיה.
בשבי השממית משגשגת עקב היותה בעל חיים קל לרבייה ונוח לגידול.
שממית יום אבקת זהב (שם מדעי: Phelsuma laticauda) היא מין של לטאה ממשפחת השממיתיים החיה בצפון מדגסקר ובאיי קומורו שבאוקיינוס ההודי.
היא גם הופצה באיי הוואי ובכמה מאיי האוקיינוס השקט בידי האדם.
השממית היא חיית מחמד נפוצה.
שממית זו מגיעה לאורך 15–22 ס"מ והיא בעלת עור ירוק או צהבהב ולעיתים מעט כחול עם קשקשים דקים, כפות רגליים מגודלות העוזרות לה להלך על הקיר ואף הפוך וראש גדול עם עיניים גדולות בעלות עפעפיים בצבע תכלת וחוטם חרוטי.
הבטן לבנה והזנב עבה ונגרר מאחורי הלטאה.
השממית חיה על העצים ביערות הגשם של מדגסקר.
היא ניזונה בעיקר מחרקים כמו עשים וזבובים אך גם על עכבישים, חלזונות, לטאות אחרות וגם פירות ואבקה וצוף פרחים.
לעיתים כמה לטאות ייזונו יחדיו מאותו הצמח.
הזכרים התוקפניים יגוננו על הטריטוריה שלהם מכל מסיג גבול, לרבות נקבות.
שממית מחוספסת (שם מדעי: Cyrtopodion scabrum) היא מין של לטאה ממשפחת השממיתיים.
השממית המחוספסת פלשה מחצי האי סיני דרך אזור אילת והערבה עד לבקעת ים המלח.
צבעה של השממית חום-אפרפר עם כתמים כהים חומים או שחורים הנראים כפסים ומכאן שמה.
ראשה קטן וחרטומה קצר ומחודד, על זנבה פסי רוחב כהים ובהירים, הגחון בהיר, גבה מכוסה קשקשים גדולים, אצבעותיה צרות.
אורכה של השממית 11 סנטימטרים והיא ניזונה בעיקר מפרוקי רגליים קטנים.
באמצע אוגוסט בוקעים הצעירים מן הביצים.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 54-55
שמלת סטרפלס היא שמלה המונחת על הגוף ללא כתפיות שבדרך כלל נתמכת על ידי חזייה או מחוך, כאשר ההידוק על בית החזה מונע החלקה של השמלה ממקומה.
התיעוד הראשון ללבישת שמלת סטרפלס הוא משנת 1930, כשהשחקנית ליבי הולמן לבשה שמלה כזו.
הסגנון החל להפוך לפופולרי בשנת 1934, ומותגי העיצוב "Mainbocher" וכריסטיאן דיור היו הראשונים לייצר את שמלת הסטרפלס בייצור המוני.
השמלה צברה תאוצה בפופולריות לאחר שבשנת 1946 לבשה שמלה כזו השחקנית וסמל המין ריטה הייוורת' בסרט המצליח "גילדה", שבו גילמה דמות פאם פאטאל.
הופעתה של הייוורת' בסרט הוכיחה כי ניתן לרקוד עם השמלה ללא סכנה שהשמלה תישמט בטעות ותחשוף איברים מוצנעים.
בשנת 2012 תוארה שמלת הסטרפלס כסגנון המבוקש ביותר עבור שמלות כלה מערביות, וגם מעצבת האופנה ורה וונג הציגה שמלות רבות כאלו.
בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20 מחו קמפיינים קתולים רבים נגד חוסר הצניעות שבלבישת שמלות סטרפלס.
בשנת 1954 ניסה צבא ארצות הברית לאסור על חיילותיו ללבוש שמלות סטרפלס.
בשנת 1982 הכריז נשיא הכנסייה המורמונית כי שום אישה קדושה לא יכולה ללבוש שמלה כזו, וכי שמלה כזו היא "תועבה".
בשנת 2005 הכריזה אשת דת מוסלמית כי שמלות סטרפלס הן "שטניות" ואסורות.
שמלה חשופת גב היא שמלה באורכים שונים שנועדה לחשוף את גב הלובשת אותה.
הגב עשוי להיות חשוף חלקית או חשוף במלואו כשהשמלה מוחזקת בעזרת חוטים.
השמלה נלבשת בעיקר באירועים רשמיים, ומשמשת גם כשמלת ערב וכשמלת כלה ואף כבגד ים.
השמלה הופיעה לראשונה בשנות ה-20 של המאה ה-20. בשנות ה-30 של המאה ה-20 הסגנון נקשר לאופנת השיזוף של התקופה, והשמלה נטולת הגב הייתה דרך להשוויץ בשיזוף, כשהלובשת בדרך כלל הייתה צריכה להיות רזה כדי למשוך תשומת לב.
בדצמבר 1937, במסגרת הסדרה הדוקומנטרית "Clothes-Line" של רשת ה-BBC, צולמה מאחור השחקנית מישלין פלאטון כשהיא לבושה שמלה חשופת גב שיצרה אשליית עירום.
הצילום עורר מחלוקת והתנגדות בקרב חלק מהצופים.
שמלה נטולת גב יכולה להיות מוחזקת במספר דרכים.
הדרך הנפוצה ביותר היא על ידי חתיכת בד או רצועה יחידה העוברת מאחורי צווארה של הלובשת בדומה לצווארון אפסר.
רצועת הצוואר יכולה עצמה להיות מכוסה בשיער הלובשת, ולהשאיר את הרושם מאחור ששום דבר לא מחזיק את השמלה.
לחלופין, השמלה יכולה להיות מוחזקת על ידי שרוולים קצרים או על ידי רצועות הכרוכות סביב הכתפיים.
תמיכת השדיים עשויה להיות סוגיה של נשים רבות כאשר הן לובשות שמלה ללא גב, אך ניתן להשיג עיצובים של חזיות המציעות תמיכה בשד עם שמלות ללא גב.
חלק מהפתרונות הן חזיות דבק וחזיות סטרפלס.
שמלת מעיל היא שמלת אישה הדומה למעיל, בדרך כלל עם צווארון, כשיש לה דשים בדומה למעיל.
השמלה החלה להופיע בשנת 1915, לאחר שבמגזין ווג התפרסם מאמר שהבטיח לקוראות כי ניתן ללבוש את הבגד החדש מעל מעילים או בגדים תחתונים.
השמלה הפכה לפופולרית במיוחד בשנות ה-60 של המאה ה-20. מי שתרמה לפופולריות השמלה הייתה דיאנה, הנסיכה מוויילס, שלבשה רבות את שמלת המעיל, שבדרך כלל עוצבה עבורה על ידי מעצבת האופנה קתרין ווקר.
בשמלה משתמשות אלו המעוניינות להקרין מראה מקצועי, כגון במשרד ובאולם בית משפט.
שממית ערבה (שם מדעי: Bunopus blanfordii) היא לטאה ממשפחת השממיתיים, המצויה באזור הערבה בישראל.
שממית הערבה דומה במראה לשממית הבתים, אך בניגוד אליה היא נעדרת כריות הצמדה בקצות האצבעות, ולכן אינה יכולה לטפס על קירות חלקים.
צבעה חום או ורדרד, גבה מכוסה בכתמים חומים גדולים ללא דגם אחיד, ועל הגב בולטים הקשקשים המסודרים בטורים.
היא מאכלסת מגוון מצומצם של בתי גידול, ונמצאת לרוב בבתי גידול מישוריים המאופיינים בחצץ או בקרקע חולית.
בארץ חיה באזור אילת ובדרום הערבה, וניתן למוצאה גם במספר מדינות במזרח התיכון ובדרום אסיה: איראן, איחוד האמירויות הערביות, אפגניסטן, טורקמניסטן, כוויית, מצרים, סוריה, עומאן, עיראק, פקיסטן וערב הסעודית.
שממית הערבה ניזונה מחסרי חוליות קטנים, ופעילה בשעות הלילה בלבד.
מתרבה בעונת הקיץ בכמה מחזורי רבייה, כאשר בכל מחזור מוטלות עד שתי ביצים בגומחה הנחפרת באדמה.
שמלת קיץ היא שמלה לא פורמלית המיועדת ללבישה בעיקר במזג אוויר חם.
שמלת קיץ עשויה בדרך כלל מבד קל משקל, לרוב מכותנה.
שמלת קיץ היא לרוב גרסה של שמלה חסרת שרוולים, בעלת שרוולים קצרים או שמלה חשופת גב.
חלקן כוללות רוכסנים, כפתורים, חגורות וכדומה.
אחת מיצרניות שמלות הפרחים הידועות ביותר הייתה לילי פוליצר.
פוליצר תרמה לעליית הפופולריות של השמלות הללו כבר בשנות ה-60 של המאה ה-20.
שמלת קוקטייל היא שמלה הנלבשת לאירועים רשמיים למחצה כמו מסיבת קוקטייל ומתקיימים בדרך כלל בשעות אחר הצהריים המאוחרות.
בתקופה הוויקטוריאנית השמלות שנלבשו למסיבות בדרך כלל היו בעלות שרוולים ארוכים, צווארון גבוה או חצאית צרה וזאת להבדיל אותן משמלות ערב, במאה ה-20 שמלות מסוג זה יצאו מן האופנה והן הוחלפו בשמלות ערב.
במהלך המאה העשרים הרבה מהלקוחות של יצרני הביגוד הצרפתיים היו חנויות כלבו אמריקאיות שהעתיקו אליהם עיצובים צרפתיים וקידמו אופנה צרפתית, דבר זה הוביל את המעצבים הצרפתיים ליצור שמלות היועדו לקהל יעד אמריקאי, עקב כך שמסיבות קוקטייל היו פופולריות בארצות הברית, הצרפתים עיצבו את הגרסה שלהם לשמלות קוקטייל.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוציא כריסטיאן דיור את הסגנון העיצובי של "המראה החדש" וסגנון זה השפיע על שמלות הקוקטייל עקב כך שמעצבים החלו להשתמש בבדים פחות יקרים עבור השמלות.
שמלת השבת של חנה'לה הוא סרט חינוכי ומוזיקלי ישראלי לילדים המבוסס על הספר "שמלת השבת של חנה'לה" מאת יצחק דמיאל.
הסרט יצא לאקרנים ב-5 באוגוסט 2021. בסרט מככבים מיכל הקטנה, שירן סנדל, נואל ברקוביץ', מיכאל גבעתי, חני נחמיאס, חיים זנאתי, דורית רנוב, יפית אטיאס ושלמה וישינסקי.
את הסרט ביים רני מגר.
העלילה מתרחשת אי שם בכפר אבן ציורי בתקופת העלייה השנייה (ראשית המאה ה-20), מושבה חקלאית גלילית, נטולת כל סימני טכנולוגיה, קהילה חמה של עובדי אדמה יהודים חלוצים, שנאבקים להצליח ולהתפרנס ממלאכת עיבוד האדמה.
לצידם של האיכרים מתגוררות גם משפחות הפקידים האמידות, בעלי האמצעים והאדמות, יהודים בורגנים, שמתייחסים לכל המעשה החלוצי כאל פרויקט כלכלי גרידא.
זהו בוקר יום שישי, חנה'לה, נערה צעירה נעימה ואדיבה, ביתה של שרה'לה, הכובסת של המושבה ושל חיים, איכר חלוץ קשה יום, עוזרת להוריה בהכנות לקראת השבת.
משפחתה של חנה'לה היא הענייה מכל המשפחות ולחנה'לה אין אפילו שמלת שבת לבנה.
זהו יום מיוחד, חנה'לה מקבלת מהוריה מתנה יקרה, שמלת שבת לבנה, שרה'לה תפרה אותה משמלת הכלולות שלה, חנה'לה מאושרת ולא יודעת שמצבם הכלכלי של הוריה חמור משחשבה, גיטל מבקרת בבית הוריה ומתרה שאם עד צאת השבת הם לא ישלמו את חובם, הם יפונו מביתם.
לבושה בשמלת השבת החדשה יוצאת חנה'לה בשליחות אמא אל החווה של הדוד משה, יונתן, צילי וגילי מצטרפות אליה למסע, כשכל מטרתן של התאומות הוא להצליח ללכלך את השמלה הלבנה של חנהל'ה.
ביחד הם עוברים שלל הרפתקאות וחוויות ולבסוף מצליחים לחזור אל המושבה ממש לפני כניסת השבת אלא שאז הם נתקלים בנחמן מוכר הפחמים, קשיש זעפן ובודד אימת ילדי המושבה, ערמת פחם קורסת על נחמן והוא זקוק לעזרה.
חנה'לה מחליטה לעזור, אך המחיר כבד, שמלת השבת שלה מתלכלכת ונהרסת.
בצר לה וכשהמצב נראה אבוד, פונה אליה הירח וניסים מתחילים להתרחש ועד כניסת השבת הכל בא על מקומו בשלום.