tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעומת זאת, הרמב"ן כותב שאהבת ה' את אברהם היא בראש ובראשונה משום שאברהם שמע בקול ה' וקיים את הציוויים הקשים שהוא נצטווה בהם – ההליכה לארץ כנען והעקידה (שהם שניים מתוך עשרת הניסיונות).
על פי המתואר בספר בראשית ה' התגלה לאברהם באופן ישיר או על ידי מלאך 8 פעמים, ליצחק פעמיים וליעקב 6 פעמים.
הנושאים שבהם עוסקות ההתגלויות הם ירושת ארץ ישראל, ברכת הזרע - שייצא מהם עם גדול, וייעודו של העם שייצא מהם להביא ברכה לכל גויי הארץ.
בהתגלות הראשונה לכל אחד מהאבות מופיעים שלושת הנושאים, ובשאר ההתגלויות מופיעים חלקם, מלבד ההתגלות שאחרי עקדת יצחק, שגם בה מופיעים שלושת הנושאים הללו.
אף על פי שהאבות נחשבים לישראלים הראשונים, על פי הסיפור המקראי ה' ציווה אותם במצוות ברית מילה בלבד, ואילו כל שאר מצוות התורה ניתנו לעם ישראל רק עם יציאתם ממצרים.
כמה הוגים התמודדו עם התמיהה שנקודה זו מעלה.
הדעה החז"לית בכמה מדרשים סוברת, שבניגוד לפשט הכתובים, האבות ומשפחותיהם קיימו את כל מצוות התורה.
טענה זו מבוססת בעיקר על הפסוק לפיו אמר ה' ליצחק: "עקב אשר שמע אברהם בקולי, וישמור משמרתי, מצוותי, חוקותיי ותורותי", שמורה שאברהם קיים מצוות רבות שה' ציווהו.
רב סעדיה גאון מצביע גם על פסוק נוסף לפיו ה' אמר על אברהם: "כי ידעתיו למען אשר יצווה את בניו ואת ביתו אחריו ושמרו דרך ה'", שמורה שאברהם שמר על מסורת משפחתית דתית.
עם זאת, רס"ג מסייג את הדברים ואומר שיש מצוות שעוד לא היו קיימות בזמן האבות, כגון המצוות שהן זכר ליציאת מצרים.
הרמב"ן נוקט בסייג נוסף, ומוכיח שהאבות קיימו את המצוות רק כאשר היו בארץ ישראל, וכך הוא מבאר כיצד יעקב נשא שתי אחיות בניגוד לאיסור המקראי, היות שהיה הדבר בחוץ לארץ.
הוגים אחרים לא נקטו בדרך מדרשית זו, וסיפקו הסברים מדוע מצוות התורה לא ניתנו לאבות.
הרמב"ם כתב שהאבות "לא שמרו כלל דברי התורה" (ובכל זאת ראויים הם לעולם הבא בזכות שלמות האמונה ותיקון המידות שלהם).
רבי חסדאי קרשקש מסביר שמצוות התורה לא היו נצרכות עבור אברהם אבינו במעלתו הרוחנית הגבוהה, ועבורו היה די במצווה אחת בלבד של ברית מילה כדי להגיע לשלמותו.
רבי יוסף אלבו כותב שה' המתין ולא נתן את התורה לאבות, משום שרצה לתת את התורה במעמד גדול, כדי לתת אמינות לסיפור מתן התורה.
לעומת הסברים אלו, הרמב"ם בספרו מורה נבוכים מציג סדרת שאלות שבתוכה השאלה מדוע נתן האל את המצוות בזמן מסוים ולא קודם לכן או אחר כך, וטוען שתשובה מספקת לשאלות כאלו היא שכך חפץ האל או שכך גזרה חכמתו.
הרב חיים מוולוז'ין טוען שהאבות לא קיימו את התורה מתוך הציווי, אלא מכוח הבנתם שהמצוות מביאות תיקון לעולם, ואז בדרך כלל שמרו את המצוות.
אבל במקרים אחדים השיגו שמכוח דבר מה בשורש נשמתם הוכרחו לתקן את העולם על ידי מעשה שאחרי מתן תורה נחשב לחטא, כמו יעקב שנשא שתי אחיות.
וזו הסיבה שה' המתין ממתן התורה לאבות, כדי לתת הזדמנות לאבות לעשות את המעשים שנצרכים לקיום העם ותיקון העולם, ולאחר נתינת התורה נחשבים לחטא.
בחקר המקרא מנסים החוקרים לאפיין את סיפורי האבות באמצעות ניתוח ספרותי והשוואה לטקסטים נוספים.
על פי ניתוחים נפוצים, הטקסטים העוסקים באברהם מקושרים למסורות מאזור ממלכת יהודה, בעוד שהטקסטים העוסקים ביעקב ויצחק מקושרים למסורות מאזור ממלכת ישראל..
חוקר המקרא יגאל בן נון מציע ניתוח לפיו בראשיתן של הממלכות התחרו ביניהן שלוש מסורות נפרדות משלושה מקומות פולחן שונים: בית אל, שילה וירושלים.
מסורת בית אל, הרואה ביעקב אב קדמון, מוצאה מכנען וחרן, מתייחסת לאליהו ואלישע כנביאים קדמונים, למלכי ישראל כגיבורים ולאל כאל הקדמון של ממלכת ישראל; מסורת יהודאית ובה כוהני ירושלים רואה באברהם אב קדמון ובאהרן אבי שושלת בני צדוק הכוהנים.
על פי בן נון, כוהני מסורת זו חיברו את חוקי ספר ויקרא; מסורת שילה ישראלית במקורה, והיא הדומיננטית ביותר בספרי דברים ויהושע, ובעריכת ספרי שופטים, שמואל, מלכים וירמיהו, היא קשורה ללוויים, יוצאי מצרים, למשה ויהוה ממדין.
עדויות מצטברות הביאו חוקרים שונים למסקנה שסיפורי המסורות של יעקב עתיקים יותר מאלו של אברהם, ובשלב מסוים אוחדו יחד, על רקע חורבן ממלכת ישראל בעקבות כיבוש אשור, שיצרה איחוד של אנשי ספר ורוח מממלכות יהודה וישראל, שקשרו בין המסורות שלהם ויצרו מסורת משותפת.
יגאל בן נון אף מציע מועד מדויק יותר לאיחוד המסורות: תקופת מלכות מנשה, 643-697 לפנה"ס.
בן נון מעריך שבשלב המוקדם שולבו המסורות יחד כך שנוצרה זיקה משפחתית בין יעקב לאברהם, ובהמשך אוחדה גם מסורת יצחק.
בן נון אף מעריך כי כחלק מהתגבשות הנראטיבים הלאומיים של עמי האזור, הומצאה דמות אב קדמון שנקשרו אליה סיפורים מסורתיים מאזורו, ומעריך ששמו, "אב רם", מרמז על בסיס פיקטיבי שאליו נקשרו מסורות יהודאיות.
בן נון מוצא דמיון בין סיפורי אברהם למסורות אחרות מהמזרח הקדום ומעריך כי סיפורי אברהם הם רפליקות פיקטיביות הנשענות על מסורות קדומות יותר.
שלושת המוסקטרים הוא רומן היסטורי-הרפתקאות קלאסי מאת אלכסנדר דיומא האב.
ספר זה הוא הראשון בטרילוגיה הנקראת גם רומנסות ד'ארטניאן.
שמו של הספר מבוסס על עיסוקם של שלושה מתוך ארבעת גיבוריו הראשיים: שלושה מוסקטרים: אתוס, פורתוס ואראמיס.
הספר גם נתפרסם בזכות המוטו של ארבעת גיבוריו הראשיים:
הספר נכתב בשיתוף פעולה עם אוגוסט מקה וראה אור לראשונה במגזין הספרותי הצרפתי: "Le Siècle" כסיפור בהמשכים בין החודשים מרץ ויולי של שנת 1844.
הרומן מתרחש בצרפת מלאת התככים והבגידות של ראשית המאה ה-17, בה מולך לואי ה-13 חלש האופי, בעוד השליט בפועל הוא החשמן רישלייה.
בשנת 1625 יוצא ד'ארטניאן, אציל כפרי צעיר השואף להפוך ל"מוסקטר", חבר ביחידת עילית של משמר המלך, בדרכו לפריז עם מכתב מאביו למפקד המוסקטרים דה טרוויל.
באמצע הדרך, במהלך שהותו בפונדק בעמק הלואר, לועג אדם מבוגר לסוסו של ד'ארטניאן.
חבריו של האיש מכים את ד'ארטניאן עם סיר בישול ומלקחי מתכת, אשר שוברים את חרבו.
גם המכתב של אביו נגנב.
ד'ארטניאן מחליט לנקום באיש אשר זהותו מתגלה מאוחר יותר כזו של הרוזן דה רושפור, סוכנו של החשמן רישלייה, שבאותו הזמן העביר הוראות מהחשמן למרגלת שלו ליידי דה וינטר, המכונה בדרך כלל מיליידי דה וינטר או פשוט מיליידי.
ד'ארטניאן מגיע לפריז חסר כל ושם הוא פוגש במקרה את שלושת המוסקטרים המהוללים והבלתי-נפרדים, אתוס (Athos), פורתוס (Porthos) וארמיס (Aramis), וביום אחד 'מצליח' לזכות בהזמנה לדו-קרב מכל אחד מהם.
לבסוף, הקרבות לא התקיימו בשל התערבות אנשי משמרו של החשמן, מה שמביא לקרב משותף של ארבעתם נגד אנשי החשמן, שבסופו מאמצים השלושה את הצעיר - אשר אמנם לא מתקבל ליחידת המוסקטרים היוקרתית בשל היעדר מכתב ההמלצה שנגנב ממנו, אך הופך לחבר מן המניין במשמר המלך.
מפקד המשמר דה אסרט נותן לד'ארטניאן 40 פיסטולים.
בכסף הוא שוכר משרת, פלנשה (Planchet), מוצא מקום לינה ומתייצב אצל מסייה ד'אסר (Des Essart).
יחידתו של ד'אסר היא יחידה לא יוקרתית שבה הוא צריך לשרת במשך שנתיים לפני שנשקלת מועמדותו ליחידת העילית - המוסקטרים.
זמן קצר לאחר מכן, ד'ארטניאן פוגש את קונסטנס בונסייה, אשתו הצעירה והיפה של בעל הבית שלו ובת טיפוחיו של חדרנה של המלכה אן מאוסטריה ומתאהב בה ממבט ראשון.
אן, מלכת צרפת, מנהלת בסתר רומן עם הדוכס מבקינגהאם.
קונסטנס בונסייה מנסה לשלוח את בעלה ללונדון כדי להשיב את התכשיט אך האיש מתומרן על ידי רישלייה ומסרב ללכת.
ד'ארטניאן יחד עם חבריו המוסקטרים מתנדבים למשימה.
בדרך, עושי דברו של החשמן תוקפים אותם שוב ושוב ורק ד'ארטניאן ופלנשה מצליחים להגיע ללונדון.
לפני שהוא מגיע, ד'ארטניאן נאלץ לתקוף וכמעט להרוג את הרוזן דה וורדס, חברו של החשמן, בן דודו של רושפור ומאהבה של מיליידי.
אף על פי שמיליידי גנבה ממנו שתי אבני יהלום מהשרשרת של המלכה, הדוכס מבקינגהם מצליח לספק לד'ארטניאן תחליפים תוך שהוא מעכב את שובה של מיליידי לפריז.
מיליידי חוזרת לרישלייה עם 2 האבנים החסרות כדי שיוכל להציג אותן כראיה לבגידתה של המלכה, אך ד'ארטניאן חוזר עם השרשרת בעלת סט מלא של 12 יהלומים בדיוק בזמן כדי להציל את כבודה של המלכה אן.
המלכה מודה לחשמן על ה"מתנה" שלו שמעלה את מספר היהלומים בשרשרת שלה ל-14 ובכך מצליחה לעורר קנאה במלך כלפי החשמן.
בעקבות הצלחתו במשימה ד'ארטניאן מקודם ומושבע כמוסקטר והמלכה, בהכרת תודה, נותנת לו טבעת יפה.
זמן קצר לאחר מכן, ד'ארטניאן מתחיל ברומן עם מאדאם בונסייה.
הוא מגיע לפגוש אותה, הוא מגלה סימנים של מאבק במקום ומגלה שרושפור הפועל בהוראת החשמן רישלייה, שבה אותה וכלא אותה.
ד'ארטניאן פוגש את מיליידי דה וינטר באופן רשמי ומזהה אותה כאחת מסוכניו של החשמן.
הוא מתאהב בה אך המשרתת שלה מגלה לו כי מיליידי אדישה כלפיו.
הוא נכנס למגוריה בחושך, מעמיד פנים שהוא מאהבה, הרוזן דה וורדס, ושוכב עימה.
הוא מוצא שלמיליידי יש פלר דה ליס צרוב על כתפה - סימונה כעבריינית.
כשהיא מגלה את זהותו, מיליידי מנסה להרוג אותו אך ד'ארטניאן בורח ממנה.
הוא מדווח לאתוס שלמיליידי יש סימן על כתפה הזהה לזה שאתוס גילה לפני הרבה שנים בכתפה של אשתו לשעבר.
כאשר אתוס שומע זאת וגם מזהה את הטבעת שמיליידי נתנה לד'ארטניאן כזו שירש מאמו, אתוס, הרוזן דה לה פר (de la Fère), כפי שנקרא לפני כן, מבין שאשתו לא מתה כפי שחשב.
ד'ארטניאן יוצא להצטרף למצור שאוסר צבא צרפת הקתולית על העיר לה רושל, מעוזם של ההוגנוטים.
הוא מקבל הודעה שהמלכה שחררה את קונסטנס מהכלא.
שלושת המוסקטרים עוקבים אחרי מיליידי אל פונדק דרכים שבו היא נפגשת בחשאי עם החשמן.
רישלייה מבקש ממיליידי לרצוח את ההדוכס מבקינגהם, מאהבה של המלכה, תומכם של המורדים ההוגנוטים (פרוטסטנטים) בלה רושל שאף שלח חיילים כדי לסייע להם.
בתמורה היא מבקשת רשות להרוג את ד'ארטניאן וקונסטנס בונסייה.
רישלייה נותן לה מכתב חנינה מראש (המנוסח בכוונה למנוע הפללה עצמית) בלשון זו: "כל פעולותיו של נושא מכתב זה נעשו באישורו של החשמן רישלייה למען צרפת" אך אתוס לוקח אותו ממנה ורוכב עם חבריו ללה רושל להזהיר את ד'ארטניאן.
למחרת בבוקר, אתוס מתערב עם אחד ממפקדי הצבא הצרפתי על ארוחה דשנה אם הוא, ד'ארטניאן, פורתוס, אראמיס, ומשרתיהם יצליחו לכבוש ולהחזיק את מבצר סנט ג'רביס כנגד המורדים במשך שעה.
בפועל, הצליחו המוסקטרים לעמוד בפרץ במשך שעה וחצי לפני שנסוגו, תוך כדי שהם הורגים 22 בני לה רושל.
המטרה האמיתית מאחורי ההתערבות של אתוס הייתה למצוא מקום בו יוכל לשוחח עם ד'ארטניאן ולעדכנו מבלי שמרגלי החרש של החשמן הפזורים במחנה יוכלו לשמוע.
ארבעת המוסקטרים מיידעים את לורד דה וינטר, אחיו הגדול של בעלה המנוח של מיליידי, שלא זו בלבד שגיסתו ניסתה בעבר להביא למותו אלא שבעלה הראשון חי (אתוס הידוע מקודם כרוזן דה לה פר) ולכן נישואיה לאחיו לא היו תקפים מלכתחילה.
הם מבקשים ממנו להזהיר את ההדוכס מבקינגהם מפניה.
עם הגעתה לאנגליה, מיליידי נתפסת על ידי אנשי הדוכס ונכלאת בביתו של גיסה, לורד דה וינטר שחושד כבר זמן שמותו של אחיו נגרם כתוצאה מהרעלה על ידי מיליידי.
הוא ממנה לשומר אדם שנראה כחסין בפני יופייה וקסמה - יד ימינו של הדוכס, הפוריטני הקפדן ג'ון פלטון (דמות היסטורית).
אף על פי כן, מיליידי מצליחה לשכנעו שהיא פוריטנית כמוהו וכי ההדוכס מבקינגהם רודף אותה בשל נאמנותה לדתה וסירובה לקבל את דעותיו המתקדמות.
פלטון, שגם לו יש טינה כלפי הדוכס בשל אי קידומו הצבאי, מסכים לרצוח את הדוכס ה'חוטא'.
הוא משחרר את מיליידי ומתנקש בהדוכס מבקינגהם.
מיליידי נמלטת מאנגליה בסירה ואילו רוצחו של הדוכס מבקינגהם, פלטון, נידון לתלייה.
עם חזרתה לצרפת, מיליידי מסתתרת במנזר שבו קונסטנס שוהה (מטעמי בטיחות).
קונסטנס הנאיבית נצמדת למיליידי, שרואה סיכוי לנקמה בד'ארטניאן, והפאם פאטאל אכן מרעילה את קונסטנס לפני שד'ארטניאן, המגלה את מיקומה, יוכל להציל את אהובתו.
ארבעת המוסקטרים עוצרים את מיליידי בדרכה לחשמן רישלייה.
הם עורכים לה משפט מאולתר ומפרטים בפניה את פשעיה, מהסתרת זהותה כעבריינית בפני בעלה הראשון, אתוס ועד הרציחות של הדוכס מבקינגהם וקונסטנס בונסייה.
מיליידי מתנגדת למשפט הלא חוקי כדבריה ואף דורשת מהם לספק הוכחות לפשעיה.
אתוס, פורתוס, אראמיס וד'ארטניאן, כל אחד מהם בתורו דן אותה למוות.
הם מביאים תליין רשמי, אשר מבצע את גזר הדין ועורף את ראשה של מיליידי דה וינטר.
ארבעת החברים פונים לחזור למצור על לה רושל אך נעצרים על ידי הרוזן דה רושפור שמביא אותם בפני החשמן.
כשנשאל על ידי רישלייה על ההוצאה הלא חוקית להורג של מיליידי, ד'ארטניאן מציג מכתב חנינה זהה לזה שנתן החשמן למיליידי.
החשמן מתרשם מעורמתו של ד'ארטניאן, משמיד את המכתב וכותב מכתב חדש, המעניק לנושאו קידום לדרגת לוטננט ביחידת העילית של המוסקטרים בפיקודו של דה טרוויל.
רישלייה לא מציין במכתב את שם המקודם אלא משאיר מקום ריק בדף.
ד'ארטניאן מציע את המכתב לאתוס, פורתוס, אראמיס כל אחד מהם בתורו, אבל השלושה מסרבים בטענה כי הוא, ד'ארטניאן, הראוי והמתאים ביותר לתפקיד ביניהם.
המצור על לה רושל מסתיים ב-1628. אראמיס פורש כדי לשמש כומר במנזר, פורתוס מתחתן עם אהובתו העשירה ואילו אתוס משרת במוסקטרים תחת ד'ארטניאן עד פרישתו לאחוזתו בכפר ב-1631.
אחרי עשרים שנה - הספר הבא והשני בטרילוגיה.
הוויקונט דה בראז'לון - הספר השלישי בטרילוגיה.
שלושת המוסקטרים (סרט, 1921) - סרט בבימויו של פרד ניבלו.
שלושת המוסקטרים (1935) - סרט בבימויו של רולנד לי.
שלושת המוסקטרים (1939) - סרט בבימויו של אלן דוון.
- עם לנה טרנר, ג'ין קלי וואן הפלין.
שלושת המוסקטרים (1973) וארבעת המוסקטרים (1974) - הוא סרט בשני חלקים בבימויו של ריצ'רד לסטר ובכיכובם של מייקל יורק, צ'רלטון הסטון, ראקל וולש, אוליבר ריד, פרנק פינלי, ריצ'רד צ'מברלין, ג'רלדין צ'פלין ופיי דאנאוויי.
נחשב בידי מבקרים רבים כעיבוד הקולנועי הטוב ביותר שנעשה לשלושת המוסקטרים.
שלושת המוסקטרים (1993) - סרט בבימויו של סטפן הרק.
ד'ארטניאן ושלושת המוסקטרים - הסרט הראשון מתוך ארבעה סרטים פופולריים שהופקו בברית המועצות וברוסיה.
מיקי, דונלד, גופי: שלושת המוסקטרים - סרט ילדים בכיכוב מיקי מאוס, הופק על ידי חברת דיסני.
שלושת המוסקטרים (2011) - סרט בבימויו של פאול אנדרסון.
שלושת המוסקטרים (2013) - הפקת קולנוע מודרנית של הספר, שהופקה על ידי מוספילם ברוסיה.
"סודות המלכה אן, או המוסקטרים אחרי שלושים שנה"
"שיבת המוסקטרים, או אוצר הקרדינל מאזארן"
ב-2013, עלה עיבוד מודרני לספרו של אלכסנדר דיומא, עם מחזה, תמלילים, מוזיקה ובימוי של ירון כפכפי.
במחזה השתתפו מאור שוויצר, עופר חיון וגל בן ארצי כשלושת המוסקטרים: אנטון, פרי והארי בהתאמה.
אור טרגן כדוריאן ובהשתתפות רוני דואני, רוני נדלר, עדי חבשוש, זוהר קבלר, יעל יקל ואלון לוי.
ב-2017 עלה מחזמר לחנוכה בשם "שלושת המוסקטרים" עם מחזה ופזמונים מאת אורי אוריין, מוזיקה של בן זיידמן ובימוי של אלדר גרויסמן.
בהשתתפות עמוס תמם, שלום מיכאלשווילי ועוז זהבי כאתוס, פורטוס וארמיס בהתאמה, דן קיזלר כאחיו של המלך (שר הצבא), רויטל זלצמן בתפקיד העוזרת של שר הצבא, עומר דרור כדארטאניאן הצעיר ונועה קירל בתפקיד הנסיכה.
שלושת המצפים הם שלוש נקודות יישוב יהודיות שהוקמו בנגב בימי מלחמת העולם השנייה: מצפה גבולות, מצפה רביבים ובית אשל.
בספר הלבן משנת 1939 נקבעו "תקנות הגבלה" על רכישה ויישוב של קרקעות בארץ ישראל על ידי יהודים.
בתגובה לכך, בהתאם להחלטה של התנועה הציונית, הוגברו רכישות קרקע על ידי הקרן הקיימת לישראל.
עליהן הוקמו שלוש יחידות התיישבות שייעודן הראשוני היה בחינת הקרקע והאקלים לקראת התיישבות עתידית, ניסויי חקלאות, ובחינת תגובת הבריטים למהלך כזה.
המצפה הראשון שהוקם היה מצפה גבולות.
היישוב הוקם במאי 1943 על ידי חברי "קיבוץ ארץ-ישראלי ג'" של השומר הצעיר (כיום קיבוץ חצור).
אחריו הוקם מצפה רביבים על ידי אנשי הנוער העובד.
המצפה שלישי שהוקם היה בית אשל, באתר בו כבר הייתה נקודת התיישבות מ-1939. ישובו התקיים על ידי תנועת המושבים.
המצפים הוקמו בתבנית אחידה – חצר מרובעת מוקפת חומה, ובפינתה מגדל תצפית.
בצלע אחת של הריבוע מבני המגורים, ובצלע השנייה מבני השירות.
מתכנן המצפים היה האדריכל יעקב מטריקין.
שלוש שנים אחר כך עלו לקרקע מפעל המשך גדול יותר – 11 הנקודות.
ראויה לציון חשיבות המצפים בהחזקת הקרקעות שנרכשו בנגב והגברת הביטחון באזור.
המידע הרב שנצבר בשלושת המצפים בעניין דרך החיים באזור, העבודה החקלאית והקשרים עם הבדואים סייעו להקמת הנקודות.
שלושת הבלשים (The Three Investigators) היא סדרת ספרי בלשות אמריקניים שפורסמה במקור כ"אלפרד היצ'קוק ושלושת הבלשים".
היא נוצרה בידי הסופר רוברט ארתור והופצה על ידי רנדום האוס.
בישראל הסדרה הופצה על ידי הוצאת מ.
מזרחי, בתרגומו של שרגא גפני תחת שם העט אבנר כרמלי.
שלושת הבלשים הם יופיטר ג'ונס, פיט קרנשאו ובוב אנדריוס.
רוב התעלומות שעמדו בפניהם עירבו חקירות של אירועים בלתי מוסברים כדוגמת מומיה מצרית לוחשת, רוח רפאים ירוקה, ערפל המעורר אימה, הרוח הכחולה, וגולגולת אדם מדברת.
יופיטר ג'ונס, פיט קרנשאו ובוב אנדריוס מתגוררים בעיירת חוף בדיונית בדרום קליפורניה בשם חוף-הסלע.
בבעלות משפחתו של יופיטר חצר גרוטאות, שבו פועלת מפקדת שלושת הבלשים מתוך קרון מגורים ישן החבוי תחת ערימת גרוטאות ואשר הגישה אליו היא דרך כניסות סודיות שרק לשלושת הבלשים ידע וגישה אליו.
מבין הכניסות הסודיות למפקדת שלושת הבלשים דרך הגדר של חצר העתיקות של ג'ונס ניתן למנות את "נודד" השער האדום (ציור הכלב המביט בדליקה), שער ירוק מספר אחד (ציור דג המבצבץ מהמים והמביט על ספינה הנאבקת בגלים) ומנהרה מספר שתיים (צינור מתכת העוקף את חצר הגרוטאות).
הציוד במפקדה כולל טלפון, חדר חושך, ארונית מסמכים וחדר מלאכה שבו יופיטר מרכיב את המצאותיו.
כל הציוד שופץ מגרוטאות אשר בחצר הגרוטאות.
לעיתים, הנערים צריכים לשלם עבור הציוד – כסף שאותו הם מרוויחים בעבודות עבור דודתו של יופיטר, הדודה מתילדה.
שלושת הבלשים פתרו תעלומות בכך שערכו מחקר (מומחיותו של בוב), תצפיות (מומחיותו של פיט) והסקת מסקנות מחוכמת (מומחיותו של יופיטר).
לאחר שהוכיחו את אמונם, שלושת הבלשים זכו לכרטיס ביקור ירוק מטעם מפקד משטרת חוף-הסלע סמואל ריינולדס, דבר שזיהה אותם כאוכפי חוק צעירים המשתפים פעולה עם המשטרה.
סימן ההיכר של שלושת הבלשים היה בשלושת סימני השאלה שעיטרו את כרטיס הביקור שלהם.
תשובתו של יופיטר לכל השואל לפשרם היה, כי סימן השאלה הוא הסימן הבינלאומי לדבר מה בלתי ידוע וכי שלושת הבלשים מוכנים לפתור כל חידה, שאלה או תעלומה שתובא לפניהם.
הסדרה המקורית רצה בין השנים 1964 – 1987 וכללה 43 ספרים.
ספרים 1-8 וכן 10 נכתבו בידי היוצר, רוברט ארתור, שגם הביא רעיונות לכמה מהסיפורים האחרים.
ארתור היה העורך הראשי של אנתולוגיית הספרים, כאשר כל מבוא ואפילוג "כביכול" מוצגים בידי אלפרד היצ'קוק.
רוברט ארתור האמין כי שימוש בדמות קולנועית ידועה כהיצ'קוק ימשוך תשומת לב.
הנערים נתקלו לעיתים קרובות במסתורין שדרש פתרון או שנתבקשו לכך בידי לקוח.
הגורם שהיווה הצלחה לסדרה היה בעיקר הצורך בפיענוח רמזים ובעבודת צוות של שלושת הנערים, שלא כמו כל סדרה אחרת לאותה תקופה שבה הרמזים נתגלו במפתיע ובמקריות.
החלק האחרון בכל ספר היה אפילוג שבו שלושת הבלשים ישבו עם היצ'קוק (ולאחריו הבלש הקטור סבסטיאן) וניתחו את התעלומה שעמדה בפניהם, תוך שהם פורסים בפניו את הדרכים שעזרו להם בפתרון התעלומה.
בשנת 1989, הוצאת הספרים Random House שכתבה מחדש את הסדרה, שכללה כעת יותר פעולה מלבד עבודת הבילוש.
הסדרה נפסקה בשנת 1990 לאחר שנתגלו חילוקי דעות בין יורשיו של רוברט ארתור להוצאת הספרים.
סדרת ספרי שלושת הבלשים הייתה מפורסמת מאוד בגרמניה, והם נודעו כ"שלושת סימני השאלה" (???
Die Drei), ומספר סופרים גרמניים הוסיפו לכתוב המשך לעלילותיהם, מוציאים שישה כרכים חדשים בכל שנה.
תסכיתי רדיו של הנובלות הספרותיות היו פופולריים מאוד, ואצטדיונים שלמים התמלאו כאשר השחקנים (שדובבו את הסדרה מאז שנת 1979) היו בסיבוב הופעות ברחבי המדינה.
בשנת 2003, נודע כי יופק סרט קולנוע של שלושת הבלשים, שיהווה הראשון לסדרת סרטים.
הסרט ייקרא "The secret of Skeleton Island" ויהיה מבוסס על הספר השישי בסדרה.
הסרט השני ייקרא "The Secret of Terror Castle" ויהיה מבוסס על הספר הראשון, בעוד הסרט השלישי ייקרא "The Mystery of The Silver Spider" ויהיה מבוסס על הספר השביעי בסדרה.
אליזבת' ארתור, ביתו של יוצר הסדרה רוברט ארתור, עמלה רבות כדי שהסדרה תצא לאקרנים.
לאחר שניסתה את מזלה בארצות הברית ללא הועיל, מצאה הצלחה בגרמניה, וזאת משום פופולריותה שם.
הסרט הראשון יצא לאקרנים ב-2007, והשני ב-2009.
יופיטר ג'ונס (Jupiter Jones) הוא החוקר הראשון.
שחקן צעיר בעברו, הוא ילד כבד גוף אך חריף מוח ובעל זיכרון מעולה.
יופיטר הוא יתום שגר עם דודו ודודתו, טיטוס ומתילדה ג'ונס.
פיט קרנשאו (Pete Crenshawo) הוא החוקר השני.
צעיר אתלטי שאינו חובב סכנות במיוחד אך ללא ספק נחשב לאמין והפעלתני שבחבורה.
אביו הוא איש אפקטים מיוחדים בקולנוע בהוליווד.
רוברט "בוב" אנדריוס (Robert "Bob" Andrews) אחראי לארכיב ותחקיר.
בוב נראה מלומד, שקדן, ומרכיב משקפיים.
הוא לעיתים זקוק לברכיות רגליים כתוצאה מתאונה שעבר לאחר שניסה לטפס לבדו על אחד מהרי סנטה מוניקה.
בוב עובד במשרה חלקית כספרן, ובכך אוסף מידע.
וורתינגטון (Warthington) הוא נהג משרתים בריטי שמסיע את שלושת הבלשים במכונית הרולס רויס בה יופיטר זכה כפרס בתחרות.
עם חלוף הזמן, הוא הופך לאיש סודם של הנערים.
אלפרד היצ'קוק (Alfred Hitchcock) הוא הפטרון המקורי של שלושת הבלשים ש"הציג" את 30 חקירותיהם הראשונות.
למען האמת, כל מבוא נכתב בידי הסופר עצמו, ואילו היצ'קוק קיבל תמלוגים רק על השימוש בשמו.
לאחר מותו של ענק הקולנוע בשנת 1980, משפחתו רצתה יותר כסף והוצאת הספרים סירבה.
אחרון הספרים בהם הוצג היצ'קוק היה "סוד שונית הכרישים".
מעתה ואילך שלושת הבלשים הוצגו בידי בלש בדיוני-שנהפך-סופר בשם הקטור סבסטיאן.
הקטור סבסטיאן (Hector Sebastian) לקח את מקומו כפטרונם של שלושת הבלשים החל מספר 31. את שמו וצלליתו של היצ'קוק החליף כעת חור מפתח מסוגנן.
מאוחר יותר, כל כרכיו של היצ'קוק שוכתבו עם חור המפתח והקדמות בידי הקטור סבסטיאן.
יוצא מן הכלל היה הסיפור הראשון, "תעלומת טירת האימים", שבו הוצג רג'ינלד קלארק, מפיק קולנוע בדיוני.
הדבר היה נחוץ שכן דמות המפיק הייתה חיונית לסיפור העלילה, והקטור סבסטיאן לא מילא את התפקיד.
סקינר "סקיני" נוריס (Skinner "Skinny" Norris) היה תלמיד באותו בית ספר בו למדו שלושת הבלשים, והגיע ממשפחה אמידה.
הוא תמיד ניסה להשיג את שלושת הבלשים בכל צעד שעשו, בכך גורם להם צרות, אך ללא הועיל.
ב"תעלומת הסוס חסר הראש", סקיני נשלח לפנימיה צבאית לאחר שביצע תעלול שגרם לשריפה.
הוגאנאי (Hugenay) הוא גנב אמנות צרפתי שחמק בחוכמה מהמשטרה והיה לו כבוד מקצועי רב ליופיטר ג'ונס.
רשימת הספרים המלאה, והספרים כפי שיצאו בהוצאת מ.
1. שלושת הבלשים בתעלומת טירת האימים, מאת רוברט ארתור, תרגום: אבנר כרמלי, 1987 (במקור 1964)
2. שלושת הבלשים בתעלומת התוכי המגמגם, מאת רוברט ארתור, תרגום: אבנר כרמלי, 1987 (במקור 1964
3. שלושת הבלשים בתעלומת המומיה הלוחשת, מאת רוברט ארתור, תרגום: אבנר כרמלי, 1987 (במקור 1965)
4. שלושת הבלשים בתעלומת רוח-הרפאים הירוק, מאת רוברט ארתור, תרגום: אבנר כרמלי, 1988 (במקור 1965)
5. שלושת הבלשים בתעלומת האוצר הנעלם, מאת רוברט ארתור (לא תורגם)
6. שלושת הבלשים בתעלומת אי השלדים, מאת רוברט ארתור, תרגום: אריה חשביה, 1988 (במקור 1966)
7. שלושת הבלשים בתעלומת העין הלוהטת, מאת רוברט ארתור, תרגום: אבנר כרמלי, 1988 (במקור 1966)
8. שלושת הבלשים בתעלומת עכביש הכסף, מאת רוברט ארתור, תרגום: אבנר כרמלי, 1988 (במקור 1967)
9. שלושת הבלשים בתעלומת השעון הצווח, מאת רוברט ארתור, תרגום: אבנר כרמלי, 1989 (במקור 1968)
10. שלושת הבלשים בתעלומת המערה הנאנחת, מאת ויליאם ארדן, תרגום: אבנר כרמלי, 1990 (במקור 1968)
11. שלושת הבלשים בתעלומת הגולגולת המדברת, מאת רוברט ארתור, תרגום: אבנר כרמלי, 1992 (במקור 1969)
12. שלושת הבלשים בתעלומת הצל הצוחק, מאת ויליאם ארדן, תרגום: אבנר כרמלי, 1992 (במקור 1969)
13. שלושת הבלשים בתעלומת החתול העקום, מאת ויליאם ארדן, תרגום: אבנר כרמלי, 1992 (במקור 1970)
14. שלושת הבלשים בתעלומת הדרקון המתעטש, מאת ניק ווסט, תרגום: אבנר כרמלי, 1993 (במקור 1970)
15. שלושת הבלשים בתעלומת העקבות הלוהטים, מאת מ.
16. שלושת הבלשים בתעלומת האריה המעוצבן, מאת מ.
17. שלושת הבלשים בתעלומת הנחש המזמר, מאת מ.
18. שלושת הבלשים בתעלומת הבית המתכווץ, מאת ויליאם ארדן (לא תורגם)
19. שלושת הבלשים בתעלומת אגם הרוחות, מאת מ.
20. שלושת הבלשים בתעלומת הר המפלצת, מאת ויליאם ארדן, תרגום: אבנר כרמלי, 1995 (במקור 1973)
21. שלושת הבלשים בתעלומת המראה המכושפת, מאת מ.
22. שלושת הבלשים בתעלומת כתב האוצר, מאת ויליאם ארדן, תרגום: אבנר כרמלי, 1995 (במקור 1974)
23. שלושת הבלשים בתעלומת הכלב הבלתי נראה, מאת מ.
24. שלושת הבלשים בתעלומת מכרה מלכודת המוות, מאת מ.
25. שלושת הבלשים בתעלומת השד המרקד, מאת ויליאם ארדן, תרגום: אבנר כרמלי, 1995 (במקור 1976)
26. שלושת הבלשים בתעלומת הסוס חסר הראש, מאת ויליאם ארדן (לא תורגם)
27. שלושת הבלשים בתעלומת המעגל המכושף, מאת מ.
28. שלושת הבלשים בתעלומת הכפיל ההרוג, מאת ויליאם ארדן (לא תורגם)
29. שלושת הבלשים בתעלומת הדחליל המרושע, מאת מ.
30. שלושת הבלשים בתעלומת שונית הכריש, מאת ויליאם ארדן (לא תורגם)
31. שלושת הבלשים בתעלומת האביון מצולק הפנים, מאת מ.
32. שלושת הבלשים בתעלומת הצוקים הבוערים, מאת מ.
33. שלושת הבלשים בתעלומת שודד הים הסגול, מאת ויליאם ארדן (לא תורגם)
34. שלושת הבלשים בתעלומת איש המערות הנודד, מאת מ.
35. שלושת הבלשים בתעלומת הלוויתן החטוף, מאת מארק בראנדל (לא תורגם)
שלושת הטנורים היה הרכב של שלושה זמרי טנור אופראיים, שהופיעו יחד בקונצרטים בשנות ה-90 ובתחילת העשור הראשון של המאה ה-21. ההרכב כלל את פלאסידו דומינגו, חוזה קררס ולוצ'אנו פבארוטי.
שיתוף הפעולה הראשון של השלישייה היה במופע במרחצאות קרקלה שברומא בערב שלפני גמר מונדיאל 1990 (שנערך באיטליה), ב-7 ביולי 1990, כאשר זובין מהטה מנצח על Orchestra del Maggio Musicale Fiorentino ו-Orchestra del Teatro dell'Opera di Roma.
הרעיון לקונצרט זה היה של המפיק האיטלקי מריו דראדי, והמטרה שלו הייתה לגייס כספים למען קרן בבעלות קררס, וגם לערוך לקררס מעין קבלת פנים בחזרתו אל עולם האופרה, לאחר שהתגבר על מחלת סרטן הדם.
בהופעות מ-1990 ומ-1994 המנצח על התזמורת היה זובין מהטה, ובהופעה מ-1998 המנצח היה ג'יימס לוויין.
הרפרטואר של ההרכב כלל לא רק שירי אופרה, אלא גם שירים ממחזות ברודוויי ואף להיטי פופ.
הם נהגו לפתוח את הופעותיהם עם האריָה Nessun dorma מן האופרה טורנדוט של פוצ'יני ועם השיר הנפוליטני "או סולה מיו".
מבקרים אחרים טענו כי ביצוע של ארְיות אופראיות באצטדיוני ספורט גדולים, כמו ומבלי, עם מערכות הגברה משוכללות, תורם מעט להבנה ולהערכה של האופרה.
בריאיון מ-1998 דומינגו הגיב לביקורות על ההרכב, ואמר: "אני מבין את התלונות של השמרנים, אבל לא ארצה לראות את אותם שמרנים בהופעה של שלושת הטנורים".
ב-6 בספטמבר 2007 נפטר פבארוטי, ובכך בעצם התפרקה השלישייה באופן סופי.
שלושת האַמְגּוּשִׁים (גם שלושת המָגִים, שלושת חכְמי המזרח, או שלושת חכְמי הקדם) הם זרים מכובדים שביקרו את ישו לאחר לידתו, ונשאו מתנות זהב, לבונה ומור כמחווה להולדתו.
כך מונצחים האמגושים ביום חג ההתגלות ומופיעים בדרך כלל בחגיגות חג המולד.
האמגושים מופיעים אך ורק בבשורת מתי, שבה נכתב שהם היו "חכמים" שהגיעו מהמזרח כדי לסגוד ל"מלך היהודים".
שמותיהם, מקורותיהם, הופעתם ומספרם המדויק לא מוזכרים במפורש, ונובעים ממסקנות או ממסורות מאוחרות יותר.
לנוכח מגוון הזהויות, רוב החוקרים רואים בהם דמויות אגדתיות ולא דמויות היסטוריות.
בנצרות המערבית, מניחים בדרך שמדובר בשלושה, בהתאמה לכל מתנה.
בנצרות המזרחית לעומת זאת, ובמיוחד בכנסיות הסוריות, מונים 12 אמגושים.
הגעת האמגושים מוזכרת רק ב ונעדרת מספרי הבשורה הסינופטיים האחרים.
סיפורם של האמגושים בברית החדשה ניתן לחלוקה כך:
דרכם של האמגושים לבית לחם
בשפות אירופה התקבע שמם של האמגושים בכמה אופנים.
"Maguš" או "Magupati" (היינו "כהן-אדון") בפרסית התגלגל ליוונית בצורת "μάγος" (מאגוֹס; ברבים: "μάγοι", מאגִי) ומשם ללטינית "Magus" (ברבים "Magi").
ממילה זו באו מאוחר יותר המילה "מאגיה" ומילים רבות נוספות בשפות אירופה שלהן משמעויות דומות (לדוגמה באנגלית Magic, Magician וכדומה).
מקור המילה "אמגושים" (בלשון יחיד: אַמְגּוּשִׁי) בעברית הוא בתקופת התלמוד, וזו באה מיוונית וציינה את הכת הפרסית המיסטית הנ"ל.
האות א' נוספה למילה היוונית המקורית "מאגוס", בדומה לאות א' שנוספה בעברית למילה "אצטדיון", מהמילה היוונית "סטאדיון" (στάδιον).
בגלל שלמילים "אמגושי" ו"מאגיה" מקור משותף, הזוג נחשב כפלה בעברית.
האמגושים היו שבט עתיק במדי, שבטרם נכבשה בידי הפרסים האחמנים בשנת 550 לפנה"ס, נשאו בתפקידים דתיים שונים.
לאחר מכן הם קיבלו על עצמם את האמונה הזורואסטרית ושימשו כמעמד הכהונה בפולחן הזורואסטרי.
במסגרת תפקידם היו בעלי ידע באסטרולוגיה.
האמגושים המתוארים בברית החדשה הם האמגושים הידועים ביותר בהיסטוריה, ולפי הבשורה הם הגיעו מהמזרח תוך שהם עוקבים ומונחים בידי כוכב בית לחם אשר הוליכם אל מחוז חפצם.
הבשורה אינה מציינת מאין בדיוק הגיעו האמגושים, אולם בתודעה הנוצרית התקבעה זהותם כפרסית או פרתית, ובאמנות הביזנטית הם תוארו במלבושים פרסיים אופייניים.
גרסאות אחרות טענו כי מקורם של האמגושים היה מבבל, ונקודה מעניינת נוספת היא שהברית אינה נוקבת במספרם, אך במסורת הנוצרית נתקבע זה על שלושה החל במאה ה-3, ככל הנראה בשל כך שנזכרו שלוש מתנות שנשאו עימם - "זהב ולבונה ומור".
בתחילת המאה ה-6 כבר תוארו שלושת האמגושים לא ככוהנים או כחכמים אלא כמלכים.
באיטלקית ובספרדית מכונים האמגושים בהתאמה "I Re Magi" ו-"Los Reyes Magos", היינו "המלכים האמגושיים", ובגרמנית הם נקראים בפשטות "Heilige Drei Könige", היינו, "שלושת המלכים הקדושים".
באנגלית נוהג בדרך כלל הכינוי "Three Wise Men" (שלושת החכמים), לצדם של "The Three Kings" ("שלושת המלכים") או "Kings from the east" ("מלכי המזרח").
לאחר שסגדו לבן האלוהים, שבו שלושת האמגושים למזרח ולא הוזכרו שוב בברית החדשה.
מרקו פולו טען כי בהיותו בעיר סאווה, דרומית לטהראן בשנת 1270, הצביעו בפניו על שלושת קבריהם של האמגושים, וציינו באוזניו כי מעיר זו יצאו השלושה לדרכם לארץ ישראל.
לפי המסורת שמורים שרידיהם של שלושת האמגושים במקדש שלושת האמגושים בקתדרלת קלן בגרמניה, שנבנתה כדי לאחסנם.
אלה הובאו לפי המסורת על ידי הלנה הקדושה מארץ ישראל לאיה סופיה בקונסטנטינופול, ומשם הגיעו למילאנו.
הקיסר פרידריך ברברוסה, ראש הקיסרות הרומית הקדושה, הביאם ממילאנו לקלן ומסרם לארכיבישוף של קלן ב-1164. לשרידים הייתה חשיבות דתית עצומה ואפשר היה לסמוך עליהם שימשכו צליינים מכל ארצות הנצרות.
די היה בכך כדי להצדיק את הקמת הקתדרלה.
בכנסייה המערבית התקבעו שמותיהם של שלושת האמגושים במאה ה-8: קאספר (או גאספר), מלכיור (או מלצ'ור) ובלשאצר (או ואלטסאר).
כנסיות אחרות העניקו להם שמות שונים כמו הור, קרסודאן ובסאנאטר בכנסייה האתיופית, או קאגבה, באדאדאחארידה ובאדאדילמה בכנסייה הארמנית.
ברי ששמות אלה אינם פרסיים ואין להם משמעות בפרסית, למעט גאספר, שהוראתו היא "בעל האוצר", ואף היה מלך פרסי בשם דומה במאה ה-1. מאידך, בכנסייה הסורית נתנו לשלושת האמגושים שמות בעלי צליל ומשמעות פרסיים – לארוואנדאד, גושנאסאף והורמיסדאס – אך ברור שאין בכך כדי להוכיח את אמינותם.
רוב הכנסיות הנוצריות מתייחסות אל שלושת האמגושים כאל שלושת בעלי הסמכות (מלכים, כוהנים או חכמים) שסגדו לישו לראשונה, ועל כן נחשב האירוע להתגלותו של האחרון בפני גויי העולם.
האירוע מונצח בדרך כלל בעולם הקתולי בחג ההתגלות ב-6 בינואר.
במעמדם של שלושת האמגושים חלה התפתחות כבר בתקופת הנצרות הקדומה, והם הועלו כאמור מדרגת אסטרולוגים, קוסמים או חכמים לדרגת מלכים, וזאת כדי להתאים את המעמד לאמור בתנ"ך בספר ישעיהו על פי שיטת הפרה-פיגורציה הגורסת כי אירועי הברית הישנה מקבילים לאירועי הברית החדשה ומבשרים אותה:
אולם לפי דעה אחרת, קרה הדבר לאחר תקופתו של הקיסר קונסטנטינוס, ובמטרה להאדיר את שמם של המלכים הנוצריים וליצור קרבה בינם לבין ישו.
בכל אופן, בתחילת המאה ה-6 כבר התבסס מעמדם של האמגושים כמלכים.
בספרד חוגגים בערב ה-5 בינואר את הגעתם מבית לחם בצעדה שנקראת לה קבאלגאטה, ובבוקר ה-6 בינואר נהוג לחלק מתנות לילדים על ידי שלושת האמגושים בדומה לחג המולד.
"סגידת האמגושים" או "הסגידה" הייתה אחד מהנושאים הפופולריים באמנות הדתית הנוצרית, ומצאה ביטוי בכל סוגי האמנות הפלסטית - ציור, פרסקות, פסיפסים, פיסול, ויטראז'ים ועוד.
הכנסייה אהבה את הנושא שכן הוא המחיש את רעיון מלכותו של ישו כבר מיום לידתו, ו"מסעם של האמגושים" , "האמגושים בפני הורדוס" או "חלום האמגושים" היו נושאים שזכו לפחות תשומת לב.
בתחילה תוארו האמגושים בפרופיל כשהם צועדים בשורה ואוחזים את מתנותיהם בידיהם השלוחות לפנים.
הם הולבשו בבגדים פרסיים, במכנסיים ובמצנפת פריגית אדומה , והעמדה זו של האמגושים חיקתה סצנות שתיארו ברברים המביאים מנחה לקיסר או לשליט.
במאה ה-10 נראו לראשונה כתרים לראשיהם של האמגושים, ומלבושיהם הותאמו לתקופת היצירה ואיבדו כל קשר לאופנה שנהגה במזרח הקדום.
מאפיין נוסף שאומץ עם השנים היה להציג את שלושת האמגושים כבני גילים שונים וכמייצגים את שלושת שלבי חייו של האדם .
עוד התפתחות בתיאורם של האמגושים נגעה למוצאם.
החל במאה ה-12, ובצפון אירופה מהמאה ה-15, הוצג בלשאצר, הצעיר מבין השלושה, כמורי כהה, ואילו קאספר הזקן, הולבש בבגדים מזרחיים .
במאה ה-14 החלו אמנים לפאר את בגדיהם ואת מתנותיהם של שלושת האמגושים, ואט אט הפכה "הסגידה" לאירוע פומבי רב-קהל המתואר באופן מורכב לפרטי פרטים.
לעיתים שולבו האמגושים באירוע לידתו של ישו, ומורכבותו של המעמד והפאר בו תואר עמדו בניגוד לסגידת הרועים הנזכרת בבשורה על-פי לוקאס (ב', 15-20).
מקומם של בעלי החיים לא נפקד מהאירוע ובין אלה נמנים שוורים, סוסים, גמלים, כלבים, בזים, טווסים ועוד.
סיפור המעשה מוצג באופן קומי ומזווית שונה לחלוטין בסרט בריאן כוכב עליון שהוא פרודיה על חיי ישו.
הסרט נפתח בלידתו של בריאן בבית הנמצא כנראה ברחוב בו נולד גם ישו.
שלושת האמגושים נכנסים בתחילה בטעות לבית אמו של בריאן ומעניקים לה את מתנותיהם, אך כעבור דקות ספורות הם חוזרים לקחת אותן כדי לתיתם לאם הנכונה.
במשחק הווידאו כרונו טריגר מ-1995 מופיעות שלוש דמויות משנה הנושאות את שמותיהם של שלושת האמגושים ומסייעות לדמויות האחרות.
כך גם במשחק קסנוגירז מ-1998 ובאנימה נאון ג'נסיס אוונגליון.
שלושת האמגושים נזכרו גם בספרו של אומברטו אקו באודולינו.
שלושת המלכים וחמשת הקיסרים היו על פי המסורת שליטי סין בתקופה שקדמה לשושלת שְׂיָה (שנת 2200 לפנה"ס על פי המסורת).
לא ברור כמה זמן נמשכה התקופה שבין שלושת המלכים לחמשת הקיסרים אך נראה שמדובר לכל הפחות על אלף שנים.
תרבויות כגון פֵּילִיגָאנְג וגְ'יָאחוּ, אשר נחשפו באזור אגן הנהר הצהוב על ידי הארכאולוגיה המודרנית, הפכו לחברות חקלאיות כבר באזור 8000 לפנה"ס עד 5000 לפנה"ס, והכתב על שריונות הצבים שנחשפו מאותה תקופה, דומה באופיו ובמקומו לזה של עצמות הניחוש של שושלת שאנג מאזור 1000 לפנה"ס.
שלושת המלכים וחמשת הקיסרים הם הנציגים הבולטים ביותר של ההנהגה בסין העתיקה.
ישנן מסורות רבות באשר לזהותם של שלושת המלכים וחמשת הקיסרים, אך ככלל לא משנה על איזה ספר היסטורי או אגדה מתבססים, תקופתם של שלושת המלכים נחשבת קודמת לזו של חמשת הקיסרים.
תקופת שלושת המלכים מוערכת לאזור התקופה של 6000 לפנה"ס ועד 2500 לפנה"ס, או אפילו לפני כן, והיא נמשכה זמן רב.
ומולה, תקופתם של חמשת הקיסרים אינה מרוחקת מתחילת תקופת שושלת שְׂיָה, ומחושבת לקצת לפני 2000 לפנה"ס.
על פי המסורת הסינית, התקופה המדוברת התקיימה בשנים מ-2852 לפנה"ס ועד 2205 לפנה"ס, בתקופת סין המיתולוגית.
המונח הסיני "קיסר" הופיע בעת עלייתו לשלטון של קיסר צ'ין הראשון בשנת 221 לפנה"ס, ולכן השימוש במונח זה במיתולוגיה הסינית מכוון לאל-אדם, כדי להלביש עליו כסות פולחנית.
הספרים מתארכים את תחילת ההיסטוריה הסינית לתקופת שלושת המלכים וחמשת הקיסרים – 2800 לפנה"ס.
שלושת המלכים וחמשת הקיסרים שייכים לתקופה העתיקה ביותר בסין אשר נדיר למצוא מקורות כתובים ממנה, ורוב הידע לגביה מסתמך על אגדות שהועברו מדור לדור עד ימינו.
משום כך העובדות ההיסטוריות מאותם ימים נעשו מעורפלות ולא ברורות בדורות מאוחרים יותר.
מאחר שההיסטוריה של התקופה קשורה בעבותות עם אגדות עממיות, קשה לקבוע את מהימנותם של סיפורים רבים.
בתקופת שלוש שושלות אלו, החלה ההיסטוריה של סין.
עידן שלושת המלכים התקיים בתקופה של לפני בערך 9,000 שנה עד 4,000 שנה, והוא העידן בו החלה להיווצר התרבות הסינית.
המקורות ההיסטוריים קובעים בבירור שהתקופה הממושכת של שלושת המלכים הייתה תקופה של מעבר מחברה שבטית מטריארכלית לפטריארכלית, ואכן בין שלושת המלכים משתלבת גם דמותה הקדומה של נוּ'וָה.
עד תקופתם של חמשת הקיסרים החברה הייתה כבר פטריארכלית, אולם לנשים עדיין היה מעמד חברתי גבוה יחסית, וכך לנשים דוגמת ליי דזו הייתה תרומה משמעותית בהתפתחות התרבות.
תקופת חמשת הקיסרים היא התקופה העוקבת לזו של שלושת המלכים ובה המשיכה התרבות להתפתח.
בתחום הכתב למשל, האגדות מספרות שפֿוּשִׂי יצר את שמונה הטריגרמות ואת הכתיבה, ובתקופתו של הקיסר הצהוב היה זה צָאנְג גְ'יֵה שהגדיר את סימני הכתב הסיני, וקידם את הכתב לשלב של בגרות.
גם פולחן הדרקון מימיהם של נוּ'וָה ופֿוּשִׂי הוסיף להתפתח בתקופתו של קיסר הלהט.
על פי האגדות גם קיסר הלהט (הכוונה לקיסר הלהט האחרון) וגם הקיסר הצהוב הם צאצאיו של שֶׁנּוֹנְג, אך קיסר הלהט היה ראש השבט של אנשי שֶׁנּוֹנְג, כמו גם ראש התאגדות השבטים והקיסר הכללי.
אולם אז הגיעה תקופה בה נחלש שבטו של שֶׁנּוֹנְג, ושבטם של הקיסר הצהוב ופֿוּשִׂי (ויש המאמינים שפָּאנְגוּ הוא למעשה פֿוּשִׂי) היה מקורב למלוכה, כך שלבסוף החליף הקיסר הצהוב את קיסר הלהט בתור הקיסר, ונעשה לראשון מבין חמשת הקיסרים.
לאחר חמשת הקיסרים הגיעו התקופות של שושלות שיה, שאנג וג'ואו.
שלושת המלכים מתוארים במסורת הקונפוציאנית כמלכים-קדושים שמשתמשים בכוחם לשפר את חיי האזרחים במדינתם.
בשל קדושתם הם חיו שנים רבות, וזכו לתקופות ארוכות של שלום.
ישנן גרסאות רבות בשאלת זהותם של שלושת המלכים:
פֿוּשִׂי, שֶׁנּוֹנְג, שׂוֵ'אניְוֵּ'אן (הקיסר הצהוב) (על פי ההקדמה של "הקלאסיקה של המסמכים", "עידן הקיסרים"
פֿוּשִׂי, שֶׁנּוֹנְג, נוּ'וָה (על פי "" בפרק "נדידת דובהה", "", "רשומות ההיסטוריון" בפרק "ימי חיי שלושת המלכים", בתיקון של סְה-מָה גָ'אן)
מלבד אלו, רשומות ההיסטוריון של סְה-מָה צְ'ייֵן מתקופת שושלת חאן מונות את שלושת המלכים כ"מלך השמיים", "מלך האדמה" ו"מלך האנשים", שלושה אלים שמאוחר יותר הפכו בדאואיזם לשלוש קבוצות של שליטים מוקדמים, אמצעיים ומאוחרים: לשלושת המלכים הראשונים הייתה צורת אדם.
לשלושת המלכים האמצעיים היה ראש דמוי אדם וגוף נחש או גוף דרקון.
ומתוך שלושת המלכים המאוחרים, למלך השמיים המאוחר, הוא פֿוּשִׂי, היה ראש אדם וגוף נחש, למלך האדמה המאוחר, הלא היא נוּ'וָה, היה ראש אדם וגוף נחש, ולמלך האנשים המאוחר, הוא שֶׁנּוֹנְג, היה ראש שור וגוף אדם.
פֿושי ונו'וה הם (לפחות בחלק הגרסאות) אל (פֿוּשִׂי) ואלה (נוּ'וָה), בעל ואישה, וכן אח ואחות ששורדים אחרי מבול הרסני, והם האב והאם של כל בני האדם.
פֿושי הבחין לראשונה בשמיים והכוכבים כשהיה הראשון שצפה למעלה, וחקר את העולם כאשר הביט למטה, הוא בחן את אורח חיי הציפורים ובעלי החיים האחרים, גילה את הסדר הקדמון ששולט בעולם, ואז יצר 8 כללים שלפיהם יש לחיות בעולם.
שנונג "האיכר האלוהי", הידוע גם בכינוי "קיסר הלהט", המציא את החקלאות והיה הראשון שהחל להשתמש בצמחים למטרות ריפוי.
לפי חלק מהמקורות לאחר מותו של פֿושי, עלה לשלטון שֶׁנּוֹנְג, ולימד את בני האדם לגדל גידולים חקלאיים, לצוד ולדוג.
הוא המציא את הכסף ואת השווקים, ולימד את האדם איך לסחור.
תקופת חמשת הקיסרים התקיימה לפני כ-4,000 שנה, באותה תקופה חי באגן הנהר הצהוב השבט של משפחת גִ'י, שבראשו עמד הקיסר הצהוב, ועיקר עיסוקו היה בחקלאות.
במקביל היה שם שבט נוסף, של משפחת גְ'יָאנְג, בראשות קיסר הלהט, ובין הצדדים היו חיכוכים על בסיס קבוע.
לבסוף פרצה בין הצדדים מלחמת בָּאנצְ'ווָאן, הקיסר הצהוב הביס את קיסר הלהט, בעקבות כך התאחדו שני השבטים ולבסוף השתלט הקיסר הצהוב גם על שאר שבטי האזור.
התרבות הסינית של תקופת הקיסר הצהוב נהנתה מהתרחבות משמעותית, ובאותו זמן גם נוצרה הקבוצה האתנית הסינית.
הכינוי בו הסינים מכנים את עצמם – "צאצאי הלהט והצהוב" (炎黃子孫) מקורו בתקופה ההיא.
ישנם כמה רישומים של חמשת הקיסרים האגדיים:
הקיסר הצהוב, גְ'ווָאנשׂוּ', הקיסר קוּ, יָאו, שׁוּן (על פי "רשומות ההיסטוריון" בפרק "ימי חיי חמשת הקיסרים", "שורש היוחסין", "קלאסיקת הטקסים של דָאי הזקן", "יי ג'וואן", "הקלאסיקה של הטקסים")
שָׁאוהָאו, גְ'ווָאנשׂוּ', הקיסר קוּ, יָאו, שׁוּן (על פי ההקדמה ל"קלאסיקה של ההיסטוריה", "מכלול דברי הטעם מן הנמר הלבן")
נסיך הָאו (או האו הגדול, כינוי לפֿוּשִׂי), קיסר הלהט, הקיסר הצהוב, שָׁאוהָאו, גְ'ווָאנשׂוּ' (על פי "הקלאסיקה של הטקסים" בפרק "מצוות החודשים", "האביבים והסתוים של מר לוּ'", "חְווָאיְ נָאן דְזְה")
הקיסר הצהוב, שָׁאוהָאו, גְ'ווָאנשׂוּ', קוּ, יָאו (על פי "הרשומות החיצוניות למראה כוללת")
הקיסר הירוק כוח-חסד-נערץ, הקיסר האדום זעם-להבה-אדומה, הקיסר הלבן תבנית-מהלך-לבנה, הקיסר השחור עידן-הרמוניה-מזהירה, הקיסר הצהוב שומר-נקודת-מפנה (על פי "משמעות נכונה לרשומות ההיסטוריון")
מעבר לאלו המסמך "הדרך של טאנג יוּ'" שנמצא בין פיסות הבמבוק של צ'וּ מגְווֹדְייֵן מתאר שישה קיסרים באומרו: "שישה קיסרים עלו בימי קדם, כולם מקורם בזאת".
בין היתר הוא איחד 40 שבטים שונים וכך יצר את האומה הסינית הראשונה, את בני חאן.
מייחסים לו את פיתוחם של: הכתב הסיני, לוח השנה הסיני, המתמטיקה, הרפואה המסורתית, הפקת המשי, חץ וקשת, המצפן.
הקיסרים יָאו ושון נקראים "שני הקיסרים", ויחד עם יו' הגדול מייסד שושלת שיה, הם נחשבים למופת של מנהיגים/שליטים מוסריים ונבונים לאורך כל ההיסטוריה הסינית.
המיתוס העיקרי על יו' הגדול מתאר את ההתרחשות שהביאה להקמת שושלת שְׂיָה.
במיתוס מתואר כיצד הקיסר שון הטיל על יו' לרסן את מימיו של שיטפון גדול.
כהוקרה על עבודתו, התפטר הקיסר שון מתפקידו לטובת יו' שייסד את שושלת שְׂיָה.
צ'ין שה חואנג די (בסינית: 秦始皇帝) משמעו הקיסר הראשון מצ'ין, שמו המקורי של צ'ין שה חואנג די היה יינג ג'נג, ובנטילת התואר שה חואנג-די הקיסר רצה לבדל את עצמו מול התואר "מלך" (וָאנְג 王) בו השתמשו בשבע המדינות אותן הוא איחד.
ולכן הקיסר הראשון של סין צ'ין שה-חואנג די, יצר את התואר קיסר סין (חואנג-די) מהמילים קיסר (חואנג) ומלך-אל (די).
אין שלושת המלכים וחמשת הקיסרים שושלת שיה
סין הפרהיסטורית שלושת המלכים וחמשת הקיסרים סין המיתולוגית סין הקדומה
שלושת המיתרים או "טריו ערבה" הייתה שלישיית-זמר ישראלית שחבריה היו: שמעון ישראלי (בס), צבי בורודו (בריטון וגיטרה) ואריק לביא (טנור), שהתמחתה בשירי רועים ובוקרים וזכתה להצלחה ארצית ובינלאומית מרשימה ב-1957.
שלושת חברי השלישייה עבדו כשחקנים בתיאטרון הקאמרי כאשר אחרי הופעות ובמהלך חזרות שרו יחדיו להנאתם.
תוצאת ניסיונות אלו הייתה יצירת שלישיית-זמר שהחלה לפעול בשם "שלושת המיתרים" ב-1957. עוד לפני כן הופיעו השלושה בפני חיילים בעת מבצע סיני.
בעקבות ההרמוניות המיוחדות שיצרו לביא, בורודו וישראלי זכתה השלישייה להכרה ארצית ובינלאומית.
בחו"ל השתמשה השלישייה בשם "טריו ערבה".
בין שיריה הנודעים ניתן למנות את "דודו" (מתוך ההצגה "הוא הלך בשדות"), "שדמתי", "אורחה במדבר" ("ימין ושמאל רק חול וחול"), "למדבר" ("לך לך למדבר"), "בוקרי לכיש" ("הו לכיש לכישה") ולהיטה הגדול ביותר: "שיר הבוקרים" ("ערבה ערבה אין קץ"), שגם העניק לה את שמה הפופולרי.
השלישייה הופיעה באירופה, כאשר שיא מסע ההופעות שלה היה בסדרת הופעות באולם ה"אולימפיה" בפריז עם שארל אזנבור וז'אק ברל.
לאחר החזרה לארץ התפרקה השלישייה.
שלושת הכתרים (שוודית: Tre Kronor; טְרֵה קְרוֹנוֹר) הוא סמל לאומי שוודי המוטען על שלט האצולה המלכותי השוודי ומורכב משלושה נזרים זהובים בסידור של שניים עליונים ואחד תחתון על רקע כחול.
מקורותיו של סמל שלושת הכתרים עלומים, ולאורך ההיסטוריה הושמעו טענות שונות לגבי מקורותיו.
העובדה כי מדובר בשלושה כתרים הובילה לכמה תאוריות אפשריות לגבי פירושם ומקורותיהם: שלושת האלים המלכים של אופסלה טרם הגעת הנצרות לשוודיה, שלושת מחוזות אופסלה אשר להם הייתה הזכות להשתתף ולהצביע על בחירתו של המלך, ושלושת חכמי הקדם מן המסורת הנוצרית.
קיימת סברה נוספת כי הסמל היה סמלו של אריק הקדוש, מלך שוודיה המיתולוגי, בין השנים 1155-1160 אולם אין כל תיעוד היסטורי לכך.
הפעם הראשונה בה נעשה שימוש במוטיב בחותם מלכותי הייתה בשנת 1364, עת עלה אלברכט הרצוג מקלנבורג לשלטון כמלך שוודיה, ובתוך זמן קצר הפך המוטיב מסמלה של השושלת המלכותית לסמלה של הממלכה.
אולם, קיימות עדויות לשימוש מוקדם אף יותר בסמל לציונה של שוודיה.
בעיר אביניון מופיע המוטיב בתוך פרסקו המציג את המדינות שהשתתפו במפגש קרדינלים אשר התקיים בשנת 1336 כייצוגה של שוודיה, שהייתה תחת שלטונו של מגנוס הרביעי.
מגנוס הרביעי ירש את כתר נורווגיה מסבו, האקון החמישי, את הכתר השוודי מדודו, ואת סקונה רכש מדנמרק בשנת 1330, כך שהיה למלכם של שלוש הממלכות.
סמל שלושת הכתרים מופיע על מטבע 10 קרונות שוודיות ומטבע 50 ארה, כמו גם על מטוסי חיל האוויר השוודי.
בנוסף, ה"טרה קרונור" משמש כשמה הלא רשמי של נבחרת שוודיה בהוקי קרח והסמל מופיע על חולצת המשחק הרשמית.
שלושת המוסקטרים הוא סרט קולנוע משנת 1993, על פי ספרו של אלכסנדר דיומא האב, "שלושת המוסקטרים".
לאחר שהחליט ללכת בעקבות אביו שהיה מוסקטר בכיר בעבר, דארטניאן מגיע לפריז חסר כול.
ברחובות העיר הוא פוגש במקרה את שלושת המוסקטרים הנודעים - אתוס, פורתוס וארמיס, ובתוך יום אחד מצליח לזכות בהזמנה לדו-קרב מכל אחד מהם.
לאחר שהוכיח את אומץ לבו, מאמצים השלושה את הצעיר, אשר אמנם לא מתקבל לחיל המוסקטרים היוקרתי בשל היעדר מכתב ההמלצה שנגנב ממנו, אך הופך לאיש חיל המשמר.
בהמשך הסרט יוצר דארטניאן קשר רומנטי עם קונסטנס בונסייה, בת טיפוחיו של חדרן המלכה.
קשר זה מוביל ליציאתם של הארבעה בשליחות המלכה על מנת לסכל את מזימתו של החשמן רישלייה לסכסך בינה ובין המלך, בעוד אנשי החשמן מנסים לעצור בעדם.
טים קארי - קרדינל רישלייה
רבקה דה מורניי - ליידי סבין דווינטר
מייקל וינקוט - קפטן רצ'פורד
גבריאל אנוור - המלכה אן מאוסטריה
יו אוקונור - לואי השלושה עשר מלך צרפת
בריאן אדמס, בשיתוף רוברט ג'ון לאנג ומייקל קאמן, כתב את שיר הנושא "All for Love" לפסקול הסרט, וביצע אותו יחד עם רוד סטיוארט וסטינג.
פסקול הסרט המקורי הולחן על ידי מייקל קאמן.
שלושת החזירונים (ידוע גם בשמות שלושת החזירים הקטנים ושלושת החזרזירים) היא מעשייה אודות שלושה חזירונים הבונים שלושה בתים מחומרים שונים.
הזאב הרע נושף על שני הבתים הראשונים, העשויים מקש ומזרדים בהתאמה, והורס אותם, אך אינו מצליח למוטט את הבית של החזיר השלישי, העשוי מלבנים.
גרסאות מודפסות של המעשייה קיימות כבר משנות ה-40 של המאה ה-19, אך מקובל לחשוב שהוא קדום בהרבה.
הגרסה הראשונה ביותר מתרחשת בדארטמור על שלושה פיקסים ושועל לפני שהגרסה הידועה ביותר למעשייה הופיעה ב"אגדות אנגליות" מאת ג'וזף ג'ייקובס בשנת 1890, כשג'ייקובס מציין את החוקר ג'יימס הליוול-פיליפס כמקור.
הביטויים שבסיפור, כמו גם מוסר ההשכל שלו, הוטמעו בתרבות המערב.
הוא הופץ בספרונים מאוירים רבים ואף הוצג בפרקי סדרות טלוויזיה לילדים.
גרסאות רבות של המעשייה שוחזרו ושונו במהלך השנים, ולפעמים אף הופכות את הזאב לדמות חביבה.
הוא סווג כ־B124 בסיווג ארנה-תומפסון.
הסיפור נכלל בספר "The Nursery Rhymes of England" (לונדון וניו יורק, 1886 בערך), מאת ג'יימס הליוול-פיליפס.
הסיפור, בצורתו הידועה ביותר, הופיע ככל הנראה ב"אגדות אנגליות" מאת ג'וזף ג'ייקובס, שפורסם לראשונה ב-19 ביוני 1890, ונותן קרדיט להליוול-פיליפס כמקור.
הגרסה המוקדמת ביותר שפורסמה של הסיפור היא מדארטמור, דבון, אנגליה בשנת 1853, ויש בה שלושה פיקסים קטנים ושועל במקום שלושת החזירים והזאב.
הסיפור מתחיל בכך ששלושת החזירונים נשלחים לעולם הגדול על ידי אימם בכדי ללמוד לדאוג לעצמם.
החזירון הראשון בונה בית מקש, אבל זאב נושף על הבית, הורס אותו וטורף את החזירון.
החזירון השני בונה בית מעץ, שגם אותו הזאב ממוטט וגם החזירון השני נטרף.
כל חילופי הדברים בין הזאב לחזירים כוללים ביטויים, כלומר:
החזירון השלישי בונה בית מלבנים, אשר הזאב אינו מצליח להרוס.
לאחר מכן הוא מנסה להערים את החזיר בכדי שייצא מהבית על ידי בקשה לפגוש אותו בכמה מקומות בזמנים ספציפיים, אבל החזיר מתחכם אותו בכך שהוא מגיע למקומות האלה מוקדם יותר מהזאב.
לבסוף, הזאב הזועם מחליט לרדת דרך הארובה, והחזירון אשר בבעלותו בית הלבנים מדליק אש מתחת לסיר מים המונח על האח.
הזאב נופל פנימה ומתבשל אנושות, וכך החזירון נוקם את מותם של אחיו.
בחלק מהגרסאות, החזיר הראשון והשני אינם נאכלים על ידי הזאב לאחר שהוא הורס את בתיהם, אלא בורחים לבית של החזיר השלישי.
רוב הגרסאות משמיטות כל ניסיונות של הזאב לפגוש את החזיר השלישי מחוץ לביתו לאחר הניסיון הכושל שלו למוטט את בית הלבנים.
לאחר שהזאב יורד מהארובה או שהוא מת כמו במקור או בורח ולא חוזר לעולם לאכול את שלושת החזירונים או, בגרסאות מסוימות, הזאב מתעלף לאחר ניסיונות הנשיפה שלו על ביתו של החזיר השלישי ובכך כל השלושה שורדים בכל מקרה.
הסיפור משתמש בכלל השלושה בכתיבה, המתבטא במקרה זה כ-"contrasting three" (שלישי מנוגד), שכן בית הלבנים של החזיר השלישי מתגלה כהיחיד שמצליח לעמוד בפני הזאב.
"שלושה חזירים קטנים", סרט מצויר משנת 1933 בסדרת "סימפוניות טיפשיות" שהופק על ידי וולט דיסני ובבימויו של ברט גילט.
בסרט מככבים הזאב הרע ושלושת החזירונים, המוצגים בתור החזיר החלילן, החזיר הכנר והחזיר המעשי.
השניים הראשונים מתוארים כקלילי דעת ויהירים כאחד.
הסיפור התרכך במידה מה - עדיין לשני החזירים הראשונים הזאב ממוטט את הבית, אך הם כן ניצלים מידו.
כמו כן, הזאב אינו מבושל למוות אלא פשוט נכווה מהסיר ונס על נפשו.
שלושה המשכונים הופקו עד מהרה כתוצאה מהפופולריות של הסרט:
הראשון שבהם היה "הזאב הגדול והרע", גם הוא בבימויו של ברט גילט ויצא לראשונה ב-14 באפריל 1934.
בשנת 1936 יצא הסרט השני בכיכובם של שלושת החזירים והזאב הרע, עם סיפור המבוסס על הילד שצעק זאב.
בשנת 1941 הופץ הסרט הרביעי, "החזיר החסכן", על ידי מועצת הקולנוע הלאומית של קנדה.
הזאב ושלושת החזירונים מופיעים כדמויות משנה בסרטי הזיכיון של שרק.
בסדרה "סופר וואי!", של ערוץ PBS Kids, פיג (החזיר הקטן ביותר) הוא אחת הדמויות הראשיות של הסדרה.
השיר של אלטון ג'ון "And the House Fell Down" (מתוך האלבום The Captain & the Kid) מבוסס (מטאפורית) על הסיפור.
הסינגל השני באלבום Black Widow משנת 2014, Big Bad Wolf, של להקת ההבי מטאל In This Moment, מתייחס לחזיר קטן וגם לזאב הרע.
שלושת המשיחים מאיפסילנטי (מאנגלית: The Three Christs of Ypsilanti) הוא ספר מאת הפסיכולוג מילטון רוקיץ', המגולל את סיפורו של ניסוי שערך בשלושה חולים בסכיזופרניה פרנואידית שטענו שהם ישו, בבית החולים בעיר איפסילנטי שבמישיגן, ארצות הברית.
נושאי המחקר היו ג'וזף (58), שנמצא באשפוז פסיכיאטרי במשך שני עשורים; קלייד (70), חקלאי לשעבר שסבל מבעיית שתייה ודמנציה; ולאון (38), שמגיל צעיר האמין שהוא ישו.
הניסוי החל ביולי 1959 ונמשך כשנתיים.
על מנת לחקור את הניתוק מהמציאות שבו היו המטופלים שבויים דאג החוקר לכך שיהיו בחדרים סמוכים, וכן הניע אותם להיפגש בין היתר בחדר האוכל ובמהלך מטלות בבית החולים.
במהלך הניסוי, רקח הודעות ומסרים מדמויות שאינן קיימות במטרה לבצע מניפולציות במטופלים (כגון שליחת מכתבים ממענים מפוברקים), על מנת לבדוק האם דעתם תשתנה, אך זה לא קרה.
בתקופה זו, שלושת הגברים התווכחו רבות, וכל אחד מעם טען שהוא ישו האמיתי והקדוש מכולם, וכן שהאחרים לוקים במחלת נפש או שהם רובוטים.
בחלוף הזמן, החיכוכים ביניהם פסקו והם התיידדו והחלו לדבר על נושאים אחרים.
בסופו של הניסוי לא חל שיפור בניתוק מן המציאות בו לקו שלושת הגברים והם המשיכו להאמין שהם ישו.
תלמידיו של רוקיץ' באותה העת העידו שהיה מניפולטיבי ושאף ליצירת עימותים בין הגברים בניסוי.
עם השנים הגיע הסופר למסקנה שהתנהלות מחקרו הייתה פסולה אתית, ולמהדורת 1984 הוסיף את ההתנצלות "לא הייתה לי זכות, אף לא בשם המדע, לשחק בתפקיד אלוהים, להתערב בחייהם הפרטיים ולשפוט אותם".
בהמשך אף אמר שהם אלו שהפריכו את אמונתו שיצליח לשנותם, ולמעשה הדבר גרם לו להכיר בכך שהוא עצמו החזיק באמונה שיש ברשותו כוח אומניפוטנטי.
הספר יצא לאור לראשונה בשנת 1964. ב-2011, יצא במהדורה מחודשת על ידי ה-The New York Review of Books.
בשנת 2017 יצא סרט הדרמה "שלושה משיחים" שביים ג'ון אבנט, ומבוסס על מחקרו של רוקיץ', שגם השתתף בכתיבת התסריט.
שלושת הבי"תים (מוכר גם בתור שלושת ה-B; במקור, בגרמנית: drei B-en) הוא מושג שטבע פטר קורנליוס בשנת 1854 כדי לציין את שלושת המלחינים הגדולים בהיסטוריה להשקפתו ששמותיהם מתחילים באות בי"ת: יוהאן סבסטיאן באך, לודוויג ואן בטהובן והקטור ברליוז.
טביעת מושג זה באה להלל את ברליוז ולהציבו בשורה אחת עם באך ובטהובן כמלחינים הגדולים בהיסטוריה.
מוזיקאים רבים לא הסכימו עם הכללת ברליוז יחד עם באך ובטהובן והציעו מלחינים אחרים בתור הבי"ת השלישית.
ריכרד וגנר הציע פעם את אנטון ברוקנר כבי"ת השלישית, אך הצעתו לא זכתה לפופולריות.
בסוף המאה ה-19 הציע המנצח הנס פון בילוב לכלול את יוהנס ברהמס כבי"ת השלישית, ומאז נתקבל ששלושת הבי"תים הם באך, בטהובן וברהמס.
בילוב טען שיש קשר בין סגנון ההלחנה של שלושת הבי"תים ואף כינה את הסימפוניה הראשונה של ברהמס כ"סימפוניה העשירית של בטהובן".
המושג משמש תדיר בדיונים על מוזיקה קלאסית כדי לתאר את עליונות המוזיקה של שלושת הבי"תים.
המושג מתאר גם את שלושת המלחינים המייצגים משלוש התקופות העיקריות במוזיקה הקלאסית: באך מתקופת הבארוק, בטהובן מהתקופה הקלאסית, וברהמס מהתקופה הרומנטית.
ברצועה של "פינאטס" מ-22 בפברואר 1952, כששרודר מנגן על הפסנתר, אומר צ'ארלי בראון: "שמעת על באך, ברהמס ובטהובן, נכון?
אז מעכשיו זה יהיה שוברט, שומאן ושרודר."
שלושת המוסקטרים הוא סרט הרפתקאות היסטורי רוסי המבוסס על הרומן "שלושת המוסקטרים" מאת אלכסנדר דיומא האב.
הסרט הופק על ידי מרכז ההפקות של סרגיי ז'יגונוב.
הסרט שוחרר בשתי גרסאות: סרט קולנוע באורך מלא שיצא לאקרנים בבתי הקולנוע ב-14 בנובמבר 2013 וכן סדרת טלוויזיה בת 10 פרקים באורך 45 דקות כל אחד.
הסדרה שודרה לראשונה בדצמבר 2013 בערוץ האוקראיני 1+1 ולאחר מכן בערוץ הראשון ברוסיה בינואר 2014.
הסרט זכה לביקורות מעורבות, שמחד ביקרו את טון הסרט אך שיבחו את נאמנותו למקור הספרותי.
אנה סטרשנבאום - קונסטנס בונסייה
יקטרינה וילקובה - מיליידי דה וינטר
ואסילי לאנובוי - הקרדינל רישלייה
מריה מירונובה - המלכה אן
פיליפ יאנקובסקי - לואי ה¯13
קונסטנטין לברוננקו - הדוכס מבקינגהאם
אלכסיי וורוביוב - לורד דה וינטר
אלכסנדר לקוב - מסייה דה טרוויל
ויקטור ראקוב - אדון בונסייה
ולדימיר זאייצב - קפטן רושפור
ולדימיר אטוש - יהלומן אנגלי
לדברי הבמאי סרגיי ז'יגונוב, "ניסיתי לאסוף אנסמבל של אמנים ברמה הגבוהה (אין לי זמן וכוח ללמד אנשים על הסט) ידועים מספיק לקהל.
אנשים התעייפו מאוד משחקנים שתמיד מצטלמים בסדרות טלוויזיה...".
בנקודה מסוימת, תוכנן להוסיף אזכור לסרט המוזיקלי הסובייטי "ד'ארטניאן ושלושת המוסקטרים" כשמיכאיל בויארסקי היה אמור להיות מלוהק לתפקיד אביו של ד'ארטניאן אך לבסוף הוחלט לזנוח את הרעיון ולהתמקד בעיבוד מחודש לסיפורו של אלכסנדר דיומא.
לדברי ז'יגונוב בתהליך הליהוק הם ניסו להימנע מלפעול על פי השמועות ולהתרחק מהן, כך למשל כשעלתה שמועה לפיה השחקנית אנסטסיה זבורוטניוק לוהקה לתפקיד קונסטנס, הוא כמעט התעלף.
סרגיי ז'יגונוב כתב את התסריט ואף שימש כמפיק ובמאי.
לדבריו: "אני מאוד מכבד את כתביו של דיומא, ספריו חיים מאות שנים שלא מאפשרות לך חירויות עם העלילה.
לא נגעתי בה, אלא נצמדתי לדיאלוג ועיצבתי סיפור פרטני יותר בין השורות, אותן דמויות עם גישות חדשות...
שלדעתי, ברורות יותר ומוסברות יותר."
בעבר ז'יגונוב הפיק עיבודים אחרים לספריו של אלכסנדר דיומא האב, כדוגמת המלכה מרגו (1997) ו"הרוזנת דה מונסורו" (1997).
גרסת הבמאי היא סדרת טלוויזיה בת 10 פרקים באורך 45 דקות כל אחד שהוקרנו בערוצי הטלוויזיה באוקראינה, רוסיה ובלארוס.
שלושת המוסקטרים הוא סרט הרפתקאות פעולה ורומנטי משנת 2011 בבימויו של פול ו.ס.
אנדרסון בכיכובם של מת'יו מקפדיין, לוגאן לרמן, ריי סטיבנסון, מילה יובוביץ', לוק אוונס, מאדס מיקלסן, אורלנדו בלום וכריסטוף וולץ.
הסרט מבוסס על הרומן מ-1844 של אלכסנדר דומא באותו השם.
הסרט יצא לאקרנים ב-1 בספטמבר 2011 בגרמניה, ב-12 באוקטובר 2011 בבריטניה ובצרפת וב-21 באוקטובר 2011 בארצות הברית, קנדה ואוסטרליה.
עם שחרורו, הסרט גרף 132 מיליון דולר כנגד תקציב הפקה של 75 מיליון דולר בלבד וספג ביקורות שליליות.
המבקרים אומנם שיבחו את רצף הפעולה הפסקול ואת הופעותיהם של מק'פאדן ומיקלסן ואת הסגנון החזותי, אך ביקרו את התסריט, את קו העלילה והדמויות ותוכניות ליצירת זיכיון נגנזו.