tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי השקפה זו, הפסיכולוגיה היהודית משלבת בין שתי אסכולות שונות המנהלות ויכוח נוקב בשדה הפסיכולוגיה הכללית - האסכולה הקוגניטיבית והביהביוריסטית.
עם זאת, נטען כנגד יעקבסון כי גם בפסיכולוגיה ה"רגילה" ישנו טיפול שמשלב את האסכולה הקוגניטיבית והביהביוריסטית - טיפול קוגניטיבי התנהגותי.
נקודה נוספת שעומדת ביסוד הפסיכולוגיה היהודית כתפיסה היא שלאדם יש בחירה תמידית ויכולתו לשנות את דרכי מחשבתו, מעשיו וצורת חייו, קיימת תמיד ואינה נשללת בשום אופן.
הבחירה עומדת תמיד בין טוב לרע, או בצורה מדויקת יותר בין אמת לשקר.
האדם מקושר תמיד לרוח ואידאולוגיה מסוימת, בכל רגע, בכל מעשה, מחשבה, אקטיבי או פסיבי, של עצמו או של אחרים.
לכן, עיקר הבחירה ויכולת ההשתנות של האדם היא לפני הירידה לפרטים הקטנים, בצמתים מרכזיים בהם הוא בוחר לאיזה כוח הוא מתקשר בדרכי חייו.
הדבר בא לידי ביטוי במיוחד בצריכת תרבות באמצעות קריאת ספרים, צפייה בסרטים וכדומה.
שיטת הרב זאב חיים ליפשיץ
הרב זאב חיים ליפשיץ מגדיר את עיקרי שיטתו כגישה חיובית-יצירתית המתמקדת בחלק העליון שבאדם ותפיסת האדם כצומת ליצירה, המעבד ומעצב ומפגיש שמים וארץ, יחיד וחברה.
מכאן הצורך לחקור את מקומה של הרוחניות, של החברה, ושל הצרכים האינדיבידואליסטיים בכפיפה אחת, שהיחיד הוא המנצח על כולם ומטביע את חותמו כישות עצמאית ומקורית.
השקפה זו גם מביאה לצורך לחקור את השפעת התרבות והדת על ההתנהגות האנושית, שיטה שהמכון שאותו מנהל ליפשיץ הוא חלוץ ומוביל בה.
כמו כן, ליפשיץ מדגיש את מקומה של האישה כיישות בעלת איכויות מקוריות משלה, ללא צורך להידמות לגבר, ותפיסת המינים כמשלימים זה את זה, בעוד שבעבר הקרוב, שלטה במערב הגישה הרואה בהם מתחרים.
לגישות מקוריות אלו השלכות מכריעות בבעיות יסוד כיחסי הזוגיות במבנה המשפחה, והיחסים העקובים מדם בין הדתות.
הרב ליפשיץ היה תלמידו של ז'אן פיאז'ה במשך כשש שנים בתקופת לימודיו באוניברסיטת ז'נבה, ממנו הושפע עמוקות.
השפעת גישתו של פיאז'ה על ליפשיץ מתבטאת בעיקר בתפיסה הסטרוקטורלית השואפת לאיזון בין ניגודים.
עקרון האיזון בין ניגודים הוא דומיננטי גם בתפיסת העולם והאדם ביהדות, אך בהבדל בעל משמעות: בעוד שפיאז'ה הלך בעקבות התפיסה המערבית וחיפש את האיזון בין שני צדדים, דוגלת היהדות במבנה תלת־ממדי שבו שולט ממד הגובה כמורה כיוון, כמארגן וקובע מטרה; היהדות מייחסת חשיבות לארגון יותר מלאיזון.
הרב ליפשיץ לא הסתפק רק בתאוריה, אלא פיתח שיטת הדרכה נקודתית ושיטתית ושיטות אבחון מקוריות.
בשנות השבעים, פיתח פרופ' מרדכי רוטנברג שיטה פסיכולוגית חסידית והחל ללמדה במוסדות אקדמיים.
שיטה זו שימשה כבסיס ל'מודל הפסיכולוגיה היהודית' אותו פיתח יחד עם בתו, ד"ר מיכל פכלר, ותלמידו ד"ר ברוך כהנא.
בשנת 2006 ייסדו השלושה את "מרכז רוטנברג לפסיכולוגיה יהודית", השם לו למטרה לקדם הפצה של מודל לפסיכולוגיה יהודית ככלי תרפויטי וכתפיסה קהילתית חינוכית כוללת של החברה.
מכון "סדנת אנוש - מכון תורני להדרכה רוחנית" הוקם בירושלים על ידי הרב זאב חיים ליפשיץ בשנת 1972. המכון עוסק בכמה תחומים, בהם: ייעוץ והדרכה אישית.
במסגרתו נלמדת שיטתו של הרב ליפשיץ בפסיכולוגיה יהודית.
תוכנית נוספת היא "פסיכולוגיה ביהדות" שהוקמה על ידי ד"ר יאיר כספי, באוניברסיטת תל אביב בשנת 1997, פועלת מאז ברציפות, והפכה בשנת 2007 למרכז לימודים עצמאי בתל אביב.
קורסים ללימודי פסיכולוגיה יהודית נפתחו בשנת תשס"ח (2008) על ידי הרב שמואל טל, ב"תורת החיים - בית הספר להעצמה אישית ולהכשרת מטפלים".
בהקמת בית הספר הסביר הרב טל כי לתורה יש אמירה ברורה בכל הרמות של הפסיכולוגיה, ויש לה ספרות רחבה ועמוקה המכילה שיטות עבודה ברורות.
לדבריו, מדובר בתחום קדוש ופנימי ביהדות ולכן לא ייתכן שאנשים דתיים יפנו לפסיכולוג חילוני או ילכו ללמוד פסיכולוגיה חילונית.
בתחילת דרכו של בית הספר, לימד בו גם הרב יחיאל יעקבסון.
פסיכולוגיה עברית הוא אתר אינטרנט ישראלי שמטרתו ליצור קהילה וירטואלית של אנשי טיפול בתחום בריאות הנפש בישראל באמצעות מערכת של פורומים, מאמרים, קישורים למקורות מידע באינטרנט וכלים פסיכולוגיים מקוונים.
האתר מתמקד במידע קליני ולא במידע מדעי.
הוא כולל כתבות גם על שיטות טיפול פסאודו-מדעיות, כמו שיטת השחרור הרגשי ומושגים לא מבוססים מדעית כמו תסביך אדיפוס.
המאמרים המתפרסמים באתר אינם עוברים ביקורת עמיתים.
האתר הוקם בשנת 2002 על ידי אורית וליאור גודקאר ועדי פרי.
הוא נועד לרכז את המידע המקצועי הקיים בשפה העברית, ולהוות מקום לפרסום מידע נוסף בתחומי בריאות הנפש בשפה זו, ומכאן שמו של האתר, "פסיכולוגיה עברית".
האתר משמש כספרייה דיגיטלית הכוללת מאמרים מקוריים בעברית לצד מאמרים שפורסמו במקור באופן לא מקוון, כמו גם קישורים למאמרים וחומרים אחרים ברשת.
רוב החומרים באתר נגישים באופן חופשי פרט לפורומים מסוימים ולכלים מקצועיים שהגישה אליהם מותרת רק לאנשי מקצוע, וזאת מסיבות אתיות.
כמו כן, האתר מרכז מטפלים בתחומם כמו פסיכולוגים, מרפאים בעיסוק וקלינאי תקשורת.
פסיכולוגיה עברית היא מוסד ללא כוונת רווח, וההכנסות שלה מפרסום ומשירותי פרימיום משמשות לכיסוי הוצאות האתר.
פסיכולוגיה חיובית היא ענף בפסיכולוגיה, והיא עוסקת בחקר האושר והשגשוג האנושיים.
בניגוד לפסיכולוגיה הטיפולית הקלאסית, שהתמקדה בזיהוי פתולוגיות נפשיות ובטיפול בהן, פסיכולוגיה חיובית אינה עוסקת בטיפול בהפרעות נפשיות, אלא בניסיון למצוא ולטפח נקודות חוזק (תכונות חיוביות וכישרונות) ובהפיכת חיים נורמטיביים למספקים יותר.
כלומר, זו גישה פסיכולוגית מניעתית שעוסקת בטיפוח חוסן נפשי ובצמיחה בקרב האוכלוסייה הכללית ו"הבריאה", ולא רק בקרב הפונים לטיפול בשל קשיים והתמודדות נפשית.
האושר האנושי והדרך להשגתו היו מושא מרכזי לעיון הפילוסופי בתקופות השונות במהלך ההיסטוריה.
תפיסות פילוסופיות שונות לגבי אושר עלו בין השאר ביוון העתיקה, ביהדות ובנצרות.
בעת החדשה, עם התגבשות השיטה המדעית ובהשפעת עידן הנאורות, התגבשה התפיסה הפילוסופית התועלתנית, שעל פיה יש להפעיל כלים של מדע אמפירי על האושר, כדי לבחון מה הן פעולות מוסריות.
פילוסופים תועלתנים כמו ג'ון סטיוארט מיל האמינו כי פעולות מוסריות הן כאלה שגורמות אושר רב יותר לאנשים רבים יותר, אך ב ספגה תפיסה זו ביקורת רבה, בין השאר בגלל הקושי המעשי להשתמש בכלים אמפיריים למדידת חוויית האושר.
במאה ה־20, עם התפתחות תחום הפסיכולוגיה, החלו פסיכולוגים לחקור את האושר.
פסיכולוגים הומניסטים הפכו את האושר ואת השגתו למושאים העיקריים של גישתם.
הופעתה של הפסיכולוגיה החיובית כתחום חדש בפסיכולוגיה מיוחסת לשנת 1998, כאשר מרטין סליגמן בחר בה כנושא מרכזי בתקופת כהונתו בנשיאות האגודה האמריקאית לפסיכולוגיה.
עם זאת, הביטוי עצמו נטבע זמן רב קודם לכן, בספרו של אברהם מאסלו משנת 1954, "מוטיבציה ואישיות".
בעקבות התפתחות המחקר, תאוריות העוסקות באושר ובשגשוג אנושי, שפותחו על ידי פסיכולוגים הומניסטים, כמו מאסלו, קארל רוג'רס ואריך פרום, אוששו על ידי מחקרים אמפיריים – למשל בתחום תאוריית ההגדרה העצמית.
התפתחות הגישה בשנות האלפיים חלה על רקע עלייה בשיעורי הדיכאון באוכלוסייה והגברת החשיבות והמודעות לנושא, בין השאר על ידי ארגון הבריאות העולמי, שדירג אותה בשנת 2013 כמחלה השלישית בשכיחותה בעולם, והעריך בשנת 2017 שדיכאון הוא סיבת המוות השנייה בשכיחותה בעולם.
גישתה המניעתית של הפסיכולוגיה החיובית באה לקדם חוסן נפשי כדי להוריד את שיעורי הדיכאון באוכלוסייה, וזהו אחד הדגשים בגישה, אשר הרים את קרנה ועורר התעניינות בה בשנים האחרונות, בעיקר בארצות הברית ובמדינות המערב.
כינוס הפסיכולוגיה החיובית הראשון התקיים ב-1999, והכנס הבינלאומי הראשון התקיים בשנת 2009 בפילדלפיה על ידי IPPA, האגודה הבינלאומית לפסיכולוגיה חיובית שהוקמה בשנת 2007.
עם החוקרים העכשוויים של הפסיכולוגיה החיובית אפשר למנות, נוסף על סליגמן, גם את אד דיינר, מיהי צ'יקסנטמהיי, ס"ר סינדר, כריסטופר פטרסון, ברברה פרדריקסון, דונלד קליפטון, אלברט בנדורה, שלי טיילור, צ'ארלס קרבר, מייקל פ' שייר ויונתן הידט.
על פי התפיסה המקובלת בפסיכולוגיה החיובית, ההשפעה על האושר מתחלקת, בממוצע, בערך כך: כ-50% תלוי בגנטיקה, כ-40% תלוי בגישה, כ-10% תלוי במאורעות החיים (למעט מקרים של טראומות קשות שמשפיעות באופן דרמטי יותר).
התוצאות נשענות בין היתר על פרסומיה של הפסיכולוגית, סוניה ליובומירסקי, ועל מחקרים שונים שבוצעו על תאומים יתומים שאומצו על ידי בתים שונים.
בהתאם לתוצאות אלו שואפת הפסיכולוגיה החיובית להקנות לאנשים כלים למצות ככל האפשר בתחושת האושר שלהם את ה-40% שתלויים בגישה.
על פי מרטין סליגמן, ישנם שלושה עמודי תווך באושר, אשר חופפים בחלקם ומשמשים גם כחלוקה במחקר הפסיכולוגיה החיובית:
מחקר החיים הנעימים (The Pleasant Life) בוחן כיצד חוויות חיוביות של בני האדם יוצרות תחושות נעימות, כמו שמחה, הנאה, סיפוק או אופטימיות בחייהם.
מחקר החיים הטובים (The Engaged Life) בוחן כיצד איתור תכונות חיוביות והעצמתן מגבירים את היכולת של בני האדם ליצור בחייהם תחושת עניין ומשמעות.
מחקר חיים בעלי משמעות (The Meaningful Life) בוחן כיצד חיזוק יכולתם של בני אדם למצוא משמעות בפעולות ובמעשיהם היומיומיים מוביל לתחושה שהחיים בעלי משמעות, ולהגברת הרצון לחוות את החיים.
סקירת מחקרים מהעשור השני של המאה ה-21 הראתה את החשיבות הפיזיולוגית, החברתית והאישית של האושר.
על פי הממצאים במחקרים שונים, עלייה בחוויית האושר האישית הגבירה את היכולת לעבד מידע, את רמת השליטה העצמית, את מהירות ההחלמה מכאבים, את הצלחתן של מערכות יחסים, את ההצלחה המקצועית ואת הבריאות הגופנית והנפשית במגוון פרמטרים.
מתאמים בין תחומים שונים לאושר
המחקר של הפסיכולוגיה החיובית שואף למצוא מתאמים בין אושר לבין אספקטים שונים בחיים.
המחקר מצא מתאמים בינוניים בין אושר לבין כמות חברים, מצב נישואין, אמונה דתית, תרבות פנאי, בריאות גופנית ושליטה בחיים, כך שההשפעה של כל אחד מהם על חוויית האושר האישית קיימת אך לא דומיננטית.
המחקר מצא מתאמים נמוכים בלבד בין אושר לבין מגדר, גיל, מוצא אתני, מראה חיצוני וגובה ההכנסה הכספית, כך שההשפעה של כל אחד מהם על חוויית האושר האישית נחשבת לזניחה במחקר.
הפסיכולוגיה החיובית מנסה לאפיין פרקטיקות שונות שתרגולן עשוי לסייע, באופן סטטיסטי, להגברת חוויית האושר האישית.
הפרקטיקה המזוהה ביותר עם הפסיכולוגיה החיובית עוסקת בהכרת תודה, ומבוססת על מחקר של מרטין סליגמן שהשווה בין שתי קבוצות של אנשים שסובלים מדיכאון.
כדי לטפל או להקל בסבלם, משתתפי הקבוצה הראשונה במחקר הלכו לטיפול פסיכולוגי, כאשר משתתפי הקבוצה השנייה במחקר התבקשו לכתוב, בכל יום, 3 דברים עליהם הם מכירים תודה.
לאחר 30 יום, נמצא על פי המחקר, כי מבחינה קלינית, מצבם של משתתפי הקבוצה השנייה, שכתבו הכרת תודה, היה טוב יותר ממצבם של משתתפי הקבוצה הראשונה, שהלכו לטיפול פסיכולוגי.
לאחר מספר שבועות נוספים של הכרת תודה וטיפול פסיכולוגי, נמצא כי מבחינה קלינית, התאזן מצבם של משתתפי שתי הקבוצות.
מחקרים נוספים מנסים לבחון את האפקטיביות של תרגילים נוספים, הנפוצים בטיפולי פסיכולוגיה חיובית, דוגמת הכרת תודה בכתב לאנשים שונים, תיאור אירועים בחיינו בהם מובלטות התכונות החיוביות שלנו, כתיבה יומית של מעשים למען הזולת, ביטוי רגשות חיוביים כלפי חברים וקרובים ועוד.
ספר שימושי שכותרתו Character Strengths and Virtues , בקיצור CSV, מהווה את הניסיון הראשון של קהילת המחקר לזהות ולהגדיר מהן התכונות והמאפיינים הפסיכולוגיים החיוביים עבור בני אדם.
בדומה ל-DSM של הפסיכולוגיה הכללית, ה-CSV נותן מסגרת תאורטית העוזרת לפתח יישומים מעשיים עבור הפסיכולוגיה החיובית.
הספר מגדיר שישה סוגי תכונות חיוביות המורכבות מעשרים וארבעה מאפיינים אישיותיים.
מאחורי קטלוג ה-CSV עומדת ההנחה כי שש התכונות הללו נחשבות טובות על ידי רוב מוחלט של התרבויות האנושיות בכל מקום ובכל זמן, וכי התנהגות על פי תכונות אלו מובילה להגדלת האושר.
הרעיון בדבר תכונות טובות אוניברסליות יוצא במידה מסוימת כנגד טענת הרלטיביזם המוסרי.
ארגון התכונות החיוביות והמאפיינים האישיותיים הוא כדלהלן:
1. חכמה וידע: יצירתיות, פתיחות מחשבתית, אהבת לימוד, נקודת מבט.
2. אומץ: גבורה, דבקות במטרה, יושרה, חיוניות.
3. אנושיות: אהבה, טוב לב, אינטליגנציה חברתית.
4. צדק: אזרחות, הוגנות, מנהיגות.
5. איפוק: סלחנות וחמלה, ענווה, זהירות, שליטה עצמית.
6. התעלות: יופי ומצוינות, הכרת תודה, תקווה, הומור, רוחניות.
הספר מסכם את המחקר שערכו פיטרסון וסליגמן שבסיומו פיתחו כלי מחקר בשם VIA – Values in Action שמהווה כיום כלי האבחון המקיף ביותר בפסיכולוגיה חיובית.
יישום מעשי של הפסיכולוגיה החיובית כולל סיוע בזיהוי הכוחות החיוביים אצל אנשים וארגונים, ושימוש בהם כדי לשמר ולהגדיל את מצב הרווחה שלהם.
מטפלים ויועצים שונים משתמשים בשיטות אלו כדי לשפר את חייהם של אנשים שאינם בהכרח סובלים מהפרעות נפשיות.
למרות הפופולריות של גישת הפסיכולוגיה החיובית בקרב הציבור, יש כלפיה ביקורת לא מעטה בקרב הקהילה המדעית.
הפסיכולוגיה החיובית לוקה בחסר מבחינת ההמשגה התאורטית שלה.
שיטות המחקר וכלי המדידה בתחום הם בעייתיים.
יש הרואים בפסיכולוגיה החיובית פסאודו־מדע מכיוון שהעדויות האמפיריות אינן די חזקות וניסיונות לשחזר ממצאים של מחקרים בתחום אינם מוצלחים.
הגישה לא מחדשת רבות לתחום הפסיכולוגיה והיא מבדלת את עצמה מהגישות המרכזיות בפסיכולוגיה.
פסיכולוגיה אנליטית או פסיכולוגיה יונגיאנית הוא זרם בפסיכולוגיה המבוסס על הגותו של קרל גוסטב יונג והורחב על ידי תלמידיו וממשיכי דרכו.
מעמדה המדעי של הפסיכולוגיה האנליטית שנוי במחלוקת, כמו זה של התיאוריה הפרוידיאנית.
יונג, שהיה תלמידו של זיגמונד פרויד, לא הסכים עם חלק מהתאוריה הפסיכואנליטית של מורו.
בשנת 1912 פרסם יונג את "הפסיכולוגיה של הלא מודע", שבו הוא פירש בצורה שונה מזו של פרויד את הפסיכואנליזה.
פרסום זה גרם לקרע עם פרויד, ולפיתוח גישה עצמאית למחצה, השואבת עדיין את עקרונותיה מגישתו של פרויד.
הפסיכולוגיה האנליטית עושה שימוש נרחב במושגים ארכיטיפ ולא מודע קולקטיבי.
יונג קיבל את גישת מודל הנפש הפרוידיאני המדברת על הלא-מודע האישי וטען כי נוסף ללא מודע האישי קיים אצל בני האדם גם לא-מודע קולקטיבי שהוא הרובד הלא-מודע המשותף לכל בני האדם.
הלא-מודע הקולקטיבי של יונג כולל ארכיטיפים שהם צורות או סמלים הקיימים, לכאורה, אצל כל בני האדם בכל התרבויות.
הלא-מודע הקולקטיבי הוא המבנה בעל ההשפעה הרבה ביותר על האישיות, הוא כולל את כל אוצר החוויות שהצטברו במשך דורי דורות של קיום הגזע האנושי, ונשארו כעקבות זיכרון במוח האדם.
הבדל בולט משמעותי בין הפסיכולוגיה האנליטית של יונג לבין גישתו של פרויד, מתבטא במשקל שניתן לאנרגיה האנושית – יונג הפחית בחשיבותם של גורמים כגון חלומות ותסביך אדיפוס, לעומת פרויד, וטען כי קיימים גורמים משמעותיים אחרים בלא-מודע של האדם, כגון מיתוסים וארכיטיפים המשותפים לכלל התרבויות האנושיות ושייכים ללא מודע קולקטיבי.
הבדל נוסף בין הגישות קשור בתאוריה לגבי ההתפתחות האנושית – יונג ראה את ההתפתחות כתהליך רציף ומתמשך, לעומת פרויד שדיבר על שלבים שמגיעים לסיום עם תום גיל ההתבגרות.
התיאוריה של יונג סובלת מאותן בעיות של תיאוריות של פסיכואנליטיקאים אחרים כמו פרויד ואדלר.
מהסיבות האלה, מעמדה המדעי של הפסיכולוגיה האנליטית שנוי במחלוקת, כמו זה של התיאוריה הפרוידיאנית.
פסיכולוגיה פופולרית או פסאודו-פסיכולוגיה היא שם כולל לתאוריות ורעיונות שונים לגבי חיי הנפש של האדם והתנהגותו, שלכאורה מבוססים על מדע הפסיכולוגיה, ונפוצים בקרב ציבור הרחב.
המונח משמש לעיתים קרובות לתיאור רעיונות פסיכולוגיים שנראים פשטניים יתר על המידה, לא מעודכנים, לא מוכחים מדעית ולא מפורשים באופן נכון.
העוסקים בפסיכולוגיה פופולרית הם מרצים, יועצים וכותבים שונים, שנתפסים בציבור כפסיכולוגים או בעלי ידע רחב בפסיכולוגיה, בעקבות תדמית שנוצרה להם בשל עבודתם, למרות שלמעשה אין להם הכשרה אקדמית מתקדמת.
המושג פסיכולוגיה פופולרית מתייחס גם לתעשיית המקורות ואמצעי התקשורת היומיומיים והנפוצים בציבור המספקים מידע על ההתנהגות האנושית.
גם חלק מהתיאוריות המוכרות בהיסטוריה של הפסיכולוגיה נחשבים כיום לפסיכולוגיה פופולרית.
לקרל יונג, למשל, הייתה השפעה עצומה על הפסיכולוגיה הפופולרית.
המקורות של הפסיכולוגיה הפופולרית עשויים להיות ספרי "עזרה עצמית" למיניהם (כגון ספרים העוסקים בדרכים להיות מאושרים יותר); תוכניות ייעוץ ברדיו ובטלוויזיה (כגון תוכניתה של ורדה רזיאל ז'קונט) וכתבות ייעוץ בעיתונות ובאינטרנט.
עבודותיהם של חוקרים ומטפלים רבים עובדו במהלך השנים לגרסאות פופולריות, שהתפרסמו בספרים ובעיתונות, ובתוכניות רדיו וטלוויזיה מרובות.
השפה הפסיכולוגית הפכה לשפה שגורה בקרב הקהל הרחב (למשל, "אני בדיכאון").
כך, נתנה פופולוריזציה זו לגיטימציה ועידוד לפנייה לסיוע פסיכולוגי, והפכה את הטיפול הנפשי מסודיות שיש להתבייש בה לחלק מכובד בביוגרפיה האישית.
אולם, כתיבה פופולרית, לוקה תכופות בפישוט יתר, בסילוק סימני שאלה ובהכברה של סימני קריאה שאינן מאפיינות את הספרות המקצועית, וכן את עבודתם של מטפלים רבים, בהם מצויים לעיתים ספקות והתלבטויות, שאלות פתוחות, מגבלות, קריאות-תיגר והשערות.
הפסיכולוגיה הפופולרית החלה להתפתח החל מסוף המאה ה-19, במקביל להתעוררות מדע הפסיכולוגיה בארצות הברית על ידי חוקרים כמו ג'יימס קאטל, סטנלי הול וויליאם ג'יימס, שהושפעו מהתפתחות מדע הפסיכולוגיה בגרמניה על ידי וילהלם ווּנדט.
ב-1890 פרסם ויליאם ג'יימס את ספרו "עקרונות הפסיכולוגיה", שזכה להתעניינות רבה בקרב הציבור הרחב, ובעקבותיו פורסם ספרו "Psychology: The Briefer Course", שנועד לאפשר לקהל לקרוא ולהבין ספרות פסיכולוגית.
עם זאת, באותה תקופה רווחה בציבור ההנחה שפסיכולוגיה היא סוג של קריאת מחשבות, ושאין לה השלכות על חיי היומיום של אנשים נורמטיביים; פסיכולוגים רבים חשו שאין להם דרך גישה מותאמת אל הקהל הרחב.
ב-1893 הוצג לראשונה תחום הפסיכולוגיה במסגרת התערוכה העולמית של שיקגו, והופצו קטלוגים ובהם מידע על מטרות התחום, נושאי ההתעניינות ושיטות המחקר המקובלות.
התחום הוצג גם בתערוכה העולמית של סנט לואיס ב-1904, אז נערכו גם הרצאות של הול, טיצ'נר, ווטסון ועוד, וכן נערכו הדגמות של ניסויים ואבחונים על המבקרים בתערוכה.
רק בתחילת המאה ה-20 החלה הבנה של ההשלכות של הפסיכולוגיה על חיי היומיום של האנשים – כאשר תחום הפסיכולוגיה היישומית צבר תאוצה, וכשעבודתו של סטנלי הול בתחום הפסיכולוגיה החינוכית הביאה לשינוי גישה ורפורמות בדרכי ההוראה והחינוך בבתי הספר בארצות הברית.
רבים ביקרו שינויים אלו, וטענו כי אין להסיק מסקנות מניסויים בפסיכולוגיה ולשנות בעקבותיהם את שיטות ההוראה המסורתיות; אך בתרבות הפופולרית נוצרה התקווה שמדע הפסיכולוגיה יוכל להביא לשיפור באיכות החיים של הציבור.
בהדרגה נוצרו שדות עיסוק יישומיים בפסיכולוגיה, כגון פסיכולוגיה קלינית, פסיכולוגיה תעסוקתית וארגונית, פסיכולוגיה של הפרסום ועוד.
במלחמת העולם הראשונה התפתח גם תחום הפסיכולוגיה הצבאית.
בתקופה שלאחר המלחמה עלה הצורך בציבור למידע נגיש ומעודכן בתכיפות הקשור לפסיכולוגיה, והמדיה התקשורתית הפכה למקור העיקרי שסיפק זאת, באמצעות ספרים, עיתונים ומגזינים פופולריים רבים.
הפסיכולוג החוקר ג'וזף ג'סטרו אף קיבל טור משלו בשם "Keeping Mentally Fit", שפורסם בעיתונים רבים לאורך שנות ה-20. בהדרגה עלה הביקוש לייעוץ ושירותים פסיכולוגיים עד כדי כך שכמות הפסיכולוגים הקיימת לא הספיקה; יועצים שונים שלא הוכשרו כפסיכולוגים החלו להציע את שירותיהם.
בעקבות זאת החלה אגודת הפסיכולוגים האמריקאית למסד מתן רישיונות רשמיים לפסיכולוגים ולהקפיד על אופני הכשרתם.
אך בציבור המשיכה תופעת הנהייה אחר ייעוץ בתחומים פסיכולוגיים גם ללא בדיקת תקפותם.
בהמשך שנות ה-20 חלה ירידה בהתלהבות זו מהפסיכולוגיה, לאחר שמספר כותבים מתחו ביקורת על חדירתה של הפסיכולוגיה לכל תחומי החיים, אפילו השולִיים שבהם, והזהירו מפני הפרזה במשמעות המיוחסת לפסיכולוגיה הפופולרית.
חלקם אף טענו כי מטרת הפסיכולוגים אינה לשפר את חיי הפרט ולסייע לו, אלא לפעול למען האינטרס האישי שלהם ולהרוויח כסף ויוקרה על חשבון הציבור.
במהלך השפל הגדול חלה ירידה בכמות הספרים והמאמרים של הפסיכולוגיה הפופולרית, במקביל לעלייה שחלה בכמות המאמרים המדעיים בתחום, דבר שתרם לריחוק בין האקדמיה לבין הציבור ולחיזוק הדעה הרווחת שהפסיכולוגים פועלים לטובתם האישית ולא לטובת פתרון בעיות במדינה.
הירידה בהשתתפות הפסיכולוגים בשיח הציבורי הביאה להמשך התחזקותם של יועצים לא מקצועיים בתחום, שפרסמו ספרים ומאמרים רבים של "עזרה עצמית", שלא היו מבוססי מדע, והפכו לפופולריים.
במהלך מלחמת העולם השנייה שוב עלתה קרנה של הפסיכולוגיה המדעית, והיא זכתה לתמיכה והערכה מצד הממשל, הצבא והתעשייה.
בשנות ה-50 וה-60 התחזקה גישת הפסיכולוגיה ההומניסטית, "הזרם השלישי" בפסיכולוגיה, שהדגישה את הראייה הפנומנולוגית של החוויה האנושית, ייחודיות האדם, ערכיו ויכולת הבחירה שלו; בעקבות זאת התחזקה גם הפסיכולוגיה הפופולרית ופורסמו ספרי עזרה עצמית רבים.
אלו ממשיכים להתפרסם גם כיום.
במקביל, התפתחו אמצעי מדיה אחרים עם התקדמות הטכנולוגיה, וכך גברה גם הצלחתן של תוכניות ייעוץ ברדיו ובטלוויזיה וכתבות ייעוץ באינטרנט.
50 מיתוסים גדולים של הפסיכולוגיה הפופולרית
בשנת 2009 התפרסם ספר בשם "50 מיתוסים גדולים של הפסיכולוגיה הפופולרית" שכלל 50 דוגמאות לטענות פסיכולוגיות שגויות המקובלות על הציבור.
הספר נכתב בהובלת סקוט לילינפלד , פרופסור מומחה להפרעות אישיות מאוניברסיטת אמורי, וזכה לביקורות אוהדות בספרות המדעית.
בין השאר מופיעים בספר הסברים על המיתוסים הבאים:
רוב האנשים משתמשים רק ב־10% מהמוח
השמעת מוזיקה קלאסית לתינוקות תשפר את האינטליגנציה שלהם
היפנוזה היא כלי יעיל לשחזור זיכרונות
גישה חיובית לחיים יכולה לעצור את מחלת הסרטן
הפכים נמשכים: אנשים נמשכים למי ששונה מהם
צריך לבטא כעס, ולא לשמור אותו בלב
מבחן רורשאך הוא כלי טוב לאבחון אישיות
על מנת שפסיכותרפיה תצליח, צריך לחשוף את מקור הבעיה בילדות
פסיכולוגיה השוואתית הוא שדה מחקר בתחום הפסיכולוגיה, המתמקד בתצפיות ומדידות של התנהגויות בעלי חיים.
הגדרה זו שנויה במחלוקת וחלק מהחוקרים מרחיבים אותה ומגדירים פסיכולוגיה השוואתית כחקר יחסי גומלין המתקיימים בין אורגניזמים שונים, ובכללם אינטראקציה המתקיימת בין בני אדם ובעלי חיים.
חוגים אקדמאים נוספים יטענו כי גם הגדרה זו מצומצמת, וכי מטרתה של הפסיכולוגיה ההשוואתית היא להרחיב את המחקר גם להתנהגותו של האורגניזם ביחס לעצמו, ולא רק בהתנהגות הנצפית בין יצור חי אחד למשנהו.
לאחר שסקר את עבודתם של עמיתיו, העלה דונלד דוסברי, מבכירי החוקרים בתחום, הצעה לפיה על הפסיכולוגיה ההשוואתית לשים לה כמטרה עליונה את ניסוחם של כללי יסוד אוניברסליים, הנוגעים הן ליחסים שנצפים בין בני אדם לבעלי חיים, והן להתנהגותו של האורגניזם, ביחס לעצמו.
בנוסף לכך, ישנן אסכולות בפסיכולוגיה המחקרית הטוענות שהמונח פסיכולוגיה השוואתית כושל בבואו לתאר את הפעילות שנעשית בשדה מחקר זה, ולכן יש לשנות את שמו.
לעומת זאת לא הוצעה בינתיים כל אלטרנטיבה עדיפה, ושמו של תחום זה נותר בעינו.
הגדרה מקיפה יותר לפסיכולוגיה השוואתית היא: מחקר המודד את האבולוציה (היסטוריה פילוגנטית והסתגלות לשינויים), וההתפתחות (היסטוריה אונטוגנטית ומכניזם) של ההתנהגות בקרב אורגניזמים.
השימוש בגישה ההשוואתית מאפשרת למתבונן להעריך את מטרותיה של ההתנהגות מארבע פרספקטיבות שונות אשר משלימות זו את זו, ופותחו על ידי ניקו טינברגן, חוקר ידוע בתחום הפיזיולוגיה וההתנהגות של בעלי חיים.
הראשונה: לעיתים רבות תעלה השאלה עד כמה נרחבת השפעת ההתנהגות בקרב מינים שונים, או כמה נפוצה התנהגות רצונית בקרב בעלי חיים?
השנייה: כיצד תורמת ההתנהגות הרצונית לתהליך הרבייה וההישרדות של בעלי חיים המכוננים אותה, כלומר, האם בעלי חיים אלו בהכרח הישרדותיים ופוריים יותר מאורגניזמים שלכאורה חסרי תכונות התנהגותיות?
שתי תהיות אלה מהוות את הבסיס לחקר סיבותיה של ההתנהגות.
השלישית: אילו מנגנונים מעורבים בתהליך הפקת ההתנהגות?
כלומר אילו מרכיבים פסיכולוגיים, התנהגותיים וסביבתיים הכרחיים על מנת לייסד מתווה התנהגותי בעל צורה קבועה?
הרביעית: שאלה מחקרית נוספת שעלולה לצוץ היא: אילו גורמים לימודיים או חברתיים, צריך היחיד לספוג על מנת שיוכל לשייך לעצמו מבנה התנהגותי מסוים?
שתי השאלות האחרונות מהוות בסיס לחקר הגורמים המשתנים שמרכיבים התנהגות.
(לפירוט רחב יותר ראה ארבע השאלות של טינברגן).
התיעוד המוקדם ביותר של עבודה בתחום נרשם במאה התשיעית לספירה.
אל-ח'עיז, חוקר התנהגות אפרו-ערבי, כתב מספר רב של עבודות מחקר שעסקו בנושא.
בין חיבוריו הבולטים נמנו: "ארגון חברתי בקרב נמלים" וכן "תקשורת ופסיכולוגיה של נמלים".
במאה האחת עשרה נחקרה השפעתה של מוזיקה מלודית על התנהגות הנמלים, ואף נכתבה עליה מסה, בידי פסיכולוג ערבי בשם איבן אל-חית'ם (אלח'זן).
צ'ארלס דרווין היה אף הוא מרכזי בדברי ימיה של הפסיכולוגיה ההשוואתית.
למעשה אף הוצע לחלק את ההתייחסות לפסיכולוגיה לקטגוריות של טרום ופוסט דרווין.
תרומותיו בנושא הובילו למספר היפותזות: למשל ההשערה לפיה גורמים כמו מנת משכל ויכולת נפשית, אשר מבדילים בין בני אדם ומחלקים ביניהם נגרמו בין השאר מהתפתחויות אבולוציוניות של התנהגות.
הפסיכולוגיים ההשוואתיים פרשו את רשת המחקר סביב מגוון רחב של מינים, אך רק קומץ קטן עלה ברשת והפך לדומיננטי ומרכזי.
איוואן פבלוב חוקר התנהגות רוסי שהיה מחלוצי חקר הביהייביוריזם התמקד בעיקר בכלבים.
לעומת זאת חשיבותם ומרכזיותם דעכה עם השנים, ובמקומם נתנה הבמה למינים נוספים.
אדוארד לי תורנדייק חוקר חשוב נוסף, התמקד בחקר חתולים, וישנו אף את פרדריק סקינר שהרבה להשתמש ביונים.
בימינו לעומת זאת, נוטים החוקרים להשתמש בעיקר בחולדות.
פסיכולוגיה של הדת היא תחום מחקר המשתמש בשיטות פסיכולוגיות ובמסגרות פרשניות על מנת לנתח מסורות דתיות, והשפעתן על אנשים דתיים ושאינם דתיים.
התחום מנסה לתאר את הפרטים, המקורות והשימושים של אמונות והתנהגויות דתיות.
הפסיכולוגיה של הדת הוכרה לראשונה כתחום מחקר רק בסוף המאה ה-19, אך חקירת התחומים הנידונים בה החלה מאות שנים לפני כן.
תחומים רבים של הדת טרם נחקרו על ידי הפסיכולוגיה.
בעוד שדת ורוחניות תופסות מקום נכבד בחייהם של אנשים רבים, עדיין לא נחקרו באופן מספק השפעתן על האדם ורווחתו הנפשית.
שמירה על דיאלוג מתמיד בין פסיכולוגיה ותחומים שונים של חקר הדתות עשויה להוביל להעשרה הדדית ביניהם.
ישנם שלושה אתגרים העומדים בפני הפסיכולוגיה של הדת:
סיפוק תיאור מעמיק של האובייקטים הנחקרים, בין אם הם תכנים דתיים משותפים (כמו טקסים מסורתיים), חוויות אישיות, עמדות דתיות, או התנהגויות הקשורות לדת.
הבהרת התוצאות ("הפירות", על פי ויליאם ג'יימס (William James)) של התופעות הללו; הן התוצאות הבאות לידי ביטוי עבור פרטים והן התוצאות המתבטאות בחברה הכללית.
האתגר הראשון, שהוא משימה תיאורית, דורש את הבהרת תנאי הנחקר, ובסקירה כללית, את הבהרת המונח "דת".
היסטוריונים של הדת הדגישו במשך זמן רב את הבעייתיות של היחס למונח "דת", והדגישו את העובדה כי השימוש במונח זה השתנה עם השנים באופן משמעותי, בדרך כלל בצורת ההמחשה שלו.
הפסיכולוגים הראשונים של הדת היו מודעים לקשיים אלה, ובדרך כלל הכירו בכך שההגדרה שהם בחרו לתת למונח "דת" היא, במידה מסוימת, שרירותית.
עם עליית הפופולריות של המגמה הפוזיטיביסטית בפסיכולוגיה, במהלך המאה ה-20, ואיתה עליית הדרישה למדידת כל תופעה, פסיכולוגיה של הדת פיתחה מגוון של סקאלות, רובן פותחו לשימוש על נוצרים פרוטסטנטים.
ניתוח גורמים ראשיים גם הוא בא לידי שימוש על ידי פסיכולוגים וסוציולוגים של הדת, במטרה לנסות ולייסד גרעין קבוע של מדדים ומערכת תואמת של סקאלות.
ההצדקה למאמצים אלו, בעיקר לאור השקפות פוסט מודרניות (כמו ההשקפה הקונסטרוקטיביסטית), שנויה במחלוקת.
בעשורים האחרונים, בעיקר בקרב פסיכולוגים קליניים, התפתחה ההעדפה לשימוש במונח "רוחניות" או "רוחני" ואיתה גם מאמץ להבדיל את המונחים הללו ממונחים כמו "דת" או "דתי".
בארצות הברית למשל, המילה "דת" מקושרת, בשנים האחרונות, עם מוסדות קנאיים ועם טקסיהם המחייבים ובכך מעלה אסוציאציה שלילית, המילה "רוחניות" לעומת זאת, נתפסת בצורה חיובית כחוויה סובייקטיבית ואינדיבידואלית, שמקנה יכולת אוניברסלית לתפוס וליישם מציאות נעלה יותר.
למעשה, המילה "רוחניות" עברה סוג של אבולוציה במערב; מהיותה, במקור, שם נרדף לדת, לחוויה הסובייקטיבית שהיא כיום.
לאחרונה, נעשים מאמצים מתמשכים על מנת לקבע את המובן החדש למונח "רוחניות", וזאת משום שאם יקנו למונחים אלו תכונות קבועות, יהיה קל לזהותם במובנים אמפיריים.
הפילוסוף והפסיכולוג האמריקאי, ויליאם ג'יימס, נחשב על ידי רוב הפסיכולוגים של הדת כמייסד הזרם.
הוא שימש כנשיא איגוד הפסיכולוגים האמריקאי, וכתב את אחד מספרי הלימוד הראשונים בפסיכולוגיה.
ההשפעה של ג'יימס על הפסיכולוגיה של הדת קיימת גם כיום.
הספר החוויה הדתית לסוגיה שכתב, נחשב כקלאסיקה בתחום, והתייחסויות לעבודתו של ג'יימס הן דבר נפוץ בכנסים מקצועיים.
ג'יימס עשה הבחנה בין דת ממסדית ודת אישית.
"דת אישית" לעומת זאת, היא התייחסות לחוויות רוחניות אישיות שאדם חווה, בלי קשר הכרחי לתרבותו או לחברה שבה הוא נמצא.
ג'יימס התעניין בעיקר בהבנת חוויות דתיות אישיות.
בלימוד החוויה הדתית האישית, ג'יימס שם דגש על ההבדל בין חוויות דתיות "בריאות" ובין חוויות דתיות "חולניות".
על פי ג'יימס, אנשים בריאים בנפשם, נוהגים להשתמש בדתם על מנת להתעלם מהרע שבעולם ולהתמקד בחיובי.
כדוגמה, הביא ג'יימס ציטוטים של לב טולסטוי וג'ון בניון (John Bunyan).
ההשערות של ג'יימס בנוגע לפרגמטיזם משתקפות גם בהסתכלותו על היעילות של הדת.
אם אדם מאמין בדת ומבצע פעולות דתיות, ופעולות אלו "עובדות" עבורו (גורמות לו לשלווה נפשית למשל), נראה כי עבור האדם הבחירה בדת היא הבחירה הנכונה.
עם זאת, אם לתהליכי הדת אין יעילות גדולה עבור הפרט המבצע, אין סיבה כי הפרט ימשיך לדבוק בהם.
אבי הפסיכואנליזה, זיגמונד פרויד, סיפק הסברים בכתבים שונים על התהוות הדת בהיסטוריה.
בספרו משה והמונותאיזם, שיחזר פרויד את ההיסטוריה המקראית, והסביר אותה בעזרת התאוריה הכללית שלו (רעיונותיו פותחו גם בעתיד האשליה).
פרויד דיבר על הדת כאשליה וטען כי, בדומה לתסביך אדיפוס, הדת היא מבנה של פנטזיה ממנו האדם חייב להתנתק על מנת לגדול ולהגיע לבגרות.
פרויד ראה את אלוהים כמעין מקבילה לדמות אב, ואת האמונות הדתיות כתחושות שבבסיסן נובעות מאינפנטיליות ונוירוטיות.
פרויד האמין כי דת סמכותנית מתפקדת בצורה לקויה, ומרחיקה את האדם מעצמו.
הפסיכואנליטיקאי השווייצרי קרל גוסטב יונג, החזיק בנקודת מבט שונה לחלוטין, שגילתה יותר אהדה כלפי הדת והראתה הערכה חיובית לסמלים דתיים.
יונג ראה בשאלת קיומו של אלוהים כבלתי ניתנת למענה, ובכך נקט בסוג של אגנוסטיות.
על פי יונג, בנוסף לתת-מודע האישי (מושג שנתבע על ידי פרויד), מתקיים תת-מודע קולקטיבי, שהוא ה"מחסן" של הניסיון האנושי שמכיל ארכיטיפים.
ההתפרצות של דימויים מהתת מודע למודע היא, לדעתו של יונג, הבסיס לחוויות דתיות וליצירתיות אומנותית.
חלק מכתביו של יונג הוקדשו לניתוחם של סמלים ארכיטיפיים שונים, ובהם נכללת גם עבודתו במיתולוגיה השוואתית.
ליונג הייתה תפיסה רחבה מאוד על המשמעות של אמפיריציזם.
נניח, למשל, שאדם מסוים שומע דבר מה שאדם העומד לצידו אינו שומע; רוב המדענים העכשוויים, לא יחשיבו זאת כתצפית אמפירית בעוד שיונג יטען כי, אפילו דבר כזה, המבוסס על עדות של אדם אחד בלבד, נחשב כתצפית אמפירית.
בגלל גישתו זו, נעשה מחקר מועט על הפסיכולוגיה של הדת מנקודת מבטו.
הפסיכיאטר האוסטרי אלפרד אדלר, אשר חלק על פרויד, הדגיש את תפקידן של מטרות ושל מוטיבציה בספרו פסיכולוגיה אינדיבידואלית.
אחד מהרעיונות המפורסמים ביותר שלו הוא שאנו מנסים לפצות על תכונות נחותות שאנו מוצאים בעצמנו.
אחת מהדרכים שבהן הדת נכנסת לתמונה היא דרך הנחלת האמונה באלוהים, שמסמל את הנטייה שלנו לשאוף לשלמות ועליונות.
לדוגמה, בדתות רבות אלוהים נחשב מושלם וכל יכול, ומצווה על אנשים לשאוף לשלמות.
אם אנו אכן שואפים לשלמות, אנו מתקרבים לאלוהים.
על ידי הזדהות עם אלוהים בדרך זו, אנו מפצים על הפגמים ועל רגשי הנחיתות שלנו.
הרעיונות שלנו על אלוהים הם סממנים חשובים המראים איך אנו חושבים על העולם.
לדברי אדלר, רעיונות אלו השתנו עם השנים, בהתאם לשינויים שחלו בתפיסתנו את העולם ומקומנו בו.
אדלר מציע כדוגמה את האמונה המסורתית כי אלוהים הציב כל אדם בכוונה תחילה על פני כדור הארץ (לכל אדם יש ייעוד), שהוחלפה בשנים האחרונות באמונה בבריאה כללית ללא בחירה סלקטיבית של כל אדם ואדם.
דבר זה עולה בקנה אחד עם תאוריית האבולוציה והברירה הטבעית ועם תאוריות חדשות על העולם שמציעות כי העולם נברא לא על ידי יצור ממשי, אלא על ידי כוח מופשט המייצג את כוחות הטבע.
נקודת המבט שלנו על אלוהים בעצם השתנתה מספציפית וממוקדת לאחת כללית יותר ומעורפלת.
על פי אדלר, התפיסה החדשה על אלוהים היא בלתי יעילה, מפני שהיא מעורפלת מדי ולא מצליחה להעביר מסר ברור של כיוון ומטרה.
עבור אדלר, חשוב כי אלוהים (או הרעיון "אלוהים") יניע אנשים לפעול, ושלפעולות אלו יהיו השלכות ממשיות על הפועלים ועל הכלל.
צורת התפיסה שלנו את אלוהים היא חשובה משום שהיא מגלמת את מטרותינו ומכוונת את האינטראקציות החברתיות שלנו.
טוען אדלר כי בהשוואה למדע (כשמסתכלים עליו מהפן החברתי), הדת יעילה יותר משום שהיא מעודדת אנשים לפעול ומניעה אותם בצורה טובה יותר.
לדבריו, רק כאשר המדע יתחיל לצבור להט דתי, ויקדם את רווחתם של כל חלקי החברה, הוא יהיה שווה לדת בעיני כולם.
בספרו הקלאסי הפרט ודתו (1950) מדגים גורדון אולפורט כיצד אנשים יכולים להשתמש בדת בצורות שונות.
לאחרונה, הבחנה זו באה לידי ביטוי במושגים "דת פנימית" (מושג שמתייחס לאמונה כנה ואמיתית הבאה מעומק הלב) ו"דת חיצונית" (מושג שמתייחס לצורה תועלתנית של הדת שבאה להשיג מטרה, למשל ניסיון הכנסייה להשיג מעמד חברתי נחשב).
צורה נוספת של אוריינטציה דתית תוארה על ידי דניאל בטסון (Daniel Batson).
צורה זו מתייחסת ליחס המאמין אל הדת כחיפוש ללא סוף (בטסון, סכואנרדה וונטיס (Batson, Schoenrade & Ventis), 1993)).
בטסון החשיב כדבר בריא את התייחסות המאמין לספקות דתיים בצורה חיובית, את הבנתו כי האוריינטציה הדתית שלו יכולה להשתנות, ואת האמונה כי הדת מעוצבת על פי החוויות האישיות של המאמין (ולא ההפך).
בטסון התייחס ל"דת החיצונית" ל"דת הפנימית" ול"חיפוש הדתי" כאל "דת כאמצעי", "דת כתכלית", ו"דת כמסע" (בהתאמה), והוא מכליל את האמצעים הללו במלאי הדתי לחיים.
אריקסון , ידוע בעיקר בזכות התאוריה שלו על התפתחות פסיכולוגית, ששורשיה בחשיבות הפסיכואנליטית של רכיב הזהות באישיותו של אדם.
הביוגרפיות שלו על גנדי ועל מרטין לותר משקפות את היחס החיובי שהוא מפגין כלפי הדת.
אריקסון החשיב את הדת (כל הדתות) כבעלת השפעה חשובה על התפתחות אישיותית מוצלחת, מכיוון שלדעתו, הדת היא הדרך המרכזית שבה התרבות מדגישה, ומקדמת את המעלות, שיש לכל שלב בחיים.
לשיטה זו, טקסים דתיים מקלים על תהליך ההתפתחות האישיותית.
אף על פי שהתאוריה של אריקסון לא הוכחה בעזרת מחקרים אמפיריים שיטתיים (כמקובל), היא עדיין נחשבת כתאוריה משפיעה וחשובה במחקר הפסיכולוגי של הדת.
החוקר האמריקאי אריך פרום (Erich Fromm), ניתח את התאוריה הפרוידיאנית, ופיתח הבנה מורכבת יותר של תפקוד הדת.
בספרו פסיכואנליזה ודת, הגיב פרום לתאוריה של פרויד על תסביך אדיפוס.
פרום מסכים עם התאוריה של פרויד אך טוען כי בבסיסו של התסביך לא עומד דחף מיני, אלא הרצון העמוק יותר (שבסיסו ברצונות ילדות) להישאר מחובר לדמויות מגוננות.
הדת הנכונה, לדעתו של פרום, יכולה לעודד את הפוטנציאל הגלום באדם ולהובילו להישגים.
עם זאת, הוא טוען כי הדת המעשית נוטה להתדרדר לנוירוזה.
לדברי פרום, לבני אדם יש צורך במסגרת יציבה, והדת יכולה למלא צורך זה.
בני האדם משתוקקים לתשובות על שאלות שלא ניתנות למענה על ידי שום מקור ידע הקיים כיום, הדת נראית כמספקת מענה לשאלות הללו.
עם זאת, הדת חייבת להעניק למאמיניה תחושה של בחירה חופשית על מנת שתוכל להיות בריאה.
רעיון של דת מלכותנית הוא מזיק.
רודולף אוטו (Rudolf Otto) (1869-1937), היה תאולוג גרמני פרוטסטנטי וחוקר דת השוואתית.
עבודתו המפורסמת ביותר, על הקדושה (The Idea of the Holy, ספר שהתפרסם לראשונה ב-1917 בשם "Das Heilige"), מגדירה את מושג קדושה (במובן של קודש= "רוחניות", "שמימיות").
אוטו הסביר את הקדושה בתור "חוויה או תחושה לא הגיונית, ובלתי נתפסת (בחושים), שההתמקדות המיידית או העדיפה שלה היא על חוויה חוץ-עצמית".
זוהי תעלומה (לטינית:mysterium tremendum) שהיא מרתקת (fascinans) ומבעיתה בד בבד.
אוטו הציע כי חוויה זו, וכל חוויה דתית אחרת, מבוססת על רגשות הפליאה והיראה והיא בעצם בסיסה של הדת.
רגש זה, עוזר לנו להכשיר את מוחנו הלוגי לשקול אפשרויות לא הגיוניות.
בספר הנ"ל, אוטו גם מניח פרדיגמה לחקר הדת, שמתמקדת על הצורך לתפוס את הדת כקטגוריה עצמאית, בלתי ניתנת לצמצום.
פרדיגמה זו הותקפה רבות בין השנים 1950–1990 בקירוב, אבל מאז השתנתה הערכתה לחיוב והשימוש בה חזר.
אלן ברגין (Allen Bergin), ידוע בזכות מאמרו "ערכים פסיכותרפיים ודתיים" (1980).
המאמר הוא ציון דרך בתפיסה האקדמאית המקובלת, שערכי דת משפיעים, בפועל, על פסיכותרפיה.
ברגין קיבל את פרס ה"הכרה בתרומה מקצועית לידע" מ"איגוד הפסיכולוגים האמריקאי" בשנת 1989. כמו כן, הוא הוכר כ"קורא תיגר על האורתודוקסיה הפסיכולוגית, על מנת להדגיש את חשיבות הערכים והדת בטיפול".
רוברט אמונס (Robert Emmons) הציע תאוריה של "שאיפות רוחניות" בספרו פסיכולוגיה של חששות אולטימטיביות (1999).
עם תמיכה ממחקרים אמפיריים, טען אמונס כי השאיפות הרוחניות מטפחות את מכלול האישיות של האדם מפני שהן מתקיימות ברמה הגבוהה יותר של האישיות.
קנת' פרגמנט (Kenneth Pargament), פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת באולינג גרין סטייט (Bowling Green State) שבאוהיו, ארצות הברית, פרסם יותר מ-100 מאמרים בנושא פסיכולוגיה של דת ורוחניות.
הוא מוכר בזכות ספרו "פסיכולוגיה של הדת והתמודדות" (1997), וגם בזכות ספר נוסף על דת ופסיכותרפיה שיצא ב-2007 ותוכנית מחקר מתמשכת על התמודדות דתית.
פרגמנט הוביל את העיצוב של שאלון המכונה "RCOPE", שנועד למדוד אסטרטגיות של התמודדות דתית.
פרגמנט הבחין בשלושה סוגים של סגנונות התמודדות עם מצבי לחץ:
שיתוף פעולה: אנשים "משתפים פעולה" עם אלוהים כדי להתמודד עם מצבים מלחיצים;
דחייה: אנשים משאירים את הכל בידי אלוהים;
הכוונה עצמית: אנשים לא סומכים על אלוהים ומנסים לפתור את בעיותיהם אך ורק בכוחות עצמם.
פרגמנט גם תיאר ארבע עמדות חשובות כלפי הדת, שאומצו על ידי פיזיותרפיסטים בעבודותיהם עם לקוחות.
את ארבע עמדות אלה הוא מכנה "דחייה דתית" (religiously rejectionist), "בלעדיות" (exclusivist), "קונסטרקטיביזם" (constructivist) ו"עמדה פלורליסטית" (pluralist stances).
בסוף ספרו בחינה מחדש של הפסיכולוגיה (Re-Visioning Psychology), ג'יימס הילמן (James Hillman) משנה את החוקים של התבוננות בדת דרך פסיכולוגיה, וגורס כי עלינו לראות בפסיכולוגיה אסופה של חוויות דתיות.
הוא מסכם כי: "פסיכולוגיה כדת מרמזת לנו לדמיין את כל האירועים הפסיכולוגיים כהשפעות של האלים שבנפש".
ג'וליאן ג'יינס (Julian Jaynes) מציע, בעיקר בספרו מקור התודעה בהתמוטטות התודעה הדו-קאמרית (The Origin of Consciousness in the Breakdown of the Bicameral Mind), שהדת (וכמה תופעות פסיכולוגיות אחרות למשל היפנוזה וסכיזופרניה) היא שריד לתקופה קרובה יחסית בהתפתחות האדם, שבה המוח היה "ביקמרלי" ("bicameral"), כלומר מחולק לשניים.
מחשבות מודעות היו נדירות בזמן ההוא, והן נתפסו בדרך כלל כקול חיצוני (ולא פנימי), שנבע מחלק אחד במוח, וציווה על האדם לבצע פעולה כלשהי.
אלה הוסברו לעיתים קרובות כקולות שמקורם באלים בלתי נראים, רוחות, אבות וכדומה.
השערות על תפקידה של הדת
ישנן שלוש השערות מרכזיות על תפקידה של הדת בעידן המודרני:
ההשערה הראשונה, חילון, גורסת כי המדע והטכנולוגיה יתפסו את מקומה של הדת.
חילון משמעותו הפרדת הדת מפוליטיקה, אתיקה ופסיכולוגיה.
יש הלוקחים עמדה זו לכיוון קיצוני יותר, ואומרים כי החילון שולל מהאמונות הדתיות את ההתעלות, האלוהות והרציונליות.
הביקורות על השערת החילון, הביאו לייסודה של השערה חדשה: "השינוי הדתי".
על פי השערה זו, הנטייה הכללית כלפי אינדיבידואליזם והתפוררות חברתית תשפיע על הדת, שתהפוך, באופן מעשי, לאינדיבידואלית יותר ומתמקדת ברוחניות.
דבר זה יגביר את תופעת ה"חיפוש הרוחני", אם כי לא בהכרח בצורה ממסדית.
צפוי כי גם תנועות הניו אייג' והאקלקטיות, אשר נובעת מריבוי במערכות דתיות/רוחניות, יתרבו.
רונלד אינגלהרט (Ronald Inglehart), התנגד לתאוריית השינוי הדתי וטען כי יש לשוב אל תאוריית החילון.
טענתו מבוססת על ההנחה כי הדת ממלאת את צורכו של האדם בתחושת ביטחון.
בהתאם לכך, ההתפתחות בביטחון הכלכלי והחברתי באירופה תביא, לדעתו, לתהליך חילון מתוך חוסר צורך בדת.
עם זאת, במדינות העולם השלישי, בהן הביטחון אינו מפותח, הדת תמשיך לפרוח, מה שיוביל לפער תרבותי גדול עוד יותר בינם לבין המדינות המפותחות.
מאז 1960, משתמשים פסיכולוגים של הדת במתודולוגיה הפסיכומטרית על מנת לבחון דרכים שונות בהן אדם יכול להיות דתי.
דוגמה לכך היא סולם האוריינטציה הדתית של אולפורט ורוס, אשר מודד כמה חיצונית היא דתם של המשיבים וכמה היא פנימית (על פי ההגדרות של אולפורט לעניין זה).
שאלונים מאוחרים יותר כוללים את מלאי החיים הדתי של בטסון סכונדרה וונטיס, ואת הAge-Universal I-E Scale של גורסוץ' וונבלה.
הראשון מעמיד את הנשאלים על סולם הכולל שלוש צורות מוגדרות של דת: דת כאמצעי, דת כמטרה ודת כמסע.
האחרון מעריך תמיכה נפשית ופתיחות רוחנית.
כמה שאלונים, כמו סולם האוריינטציה הדתית, מתייחסים למניעים שונים לנאמנות דתית.
גישה שונה לחלוטין, אותה אימצו בין היתר גלוק וסטארק (1965), מתמקדת ב"ממדים דתיים" ולא באוריינטציה דתית (עוד על עבודתו של סטארק ניתן למצוא במאמר סוציולוגיה של הדת).
הגישה בודקת כיצד דרכים שונות של דתיות באות לידי ביטוי אצל האינדיבידואל.
הטיפולוגיה המפורסמת של גלוק וסטארק מתארת את הדת כבעלת חמישה ממדים שונים: הדוקטריני, האינטלקטואלי, האתי-משמעותי, הטקסי והחווייתי.
בעבודות מאוחרות יותר, גלוק וסטארק מחלקים את המימד הטקסי ל"טקס האדוק" ול"פולחן הציבורי", ומדגישים כי חלוקת הדת לממדים אינה זהה לחקירת אוריינטציה דתית.
אף על פי שחלק מהפסיכולוגים מצאו כי נוח להשתמש בדת כבעלת ממדים רבים על מנת לחקור אותה בצורה פסיכומטרית, ישנן מחלוקות רבות על בחינת הדת בצורה זו (וולף (Wulff) 1997).
ההגדרה לחוויה הדתית שונה מאוד מאדם לאדם.
עבור חלק מהאנשים, משמעות חוויה זו היא חוויה על טבעית שקשה להסביר במונחים רציונליים, מדעיים.
עבור אחרים, חוויה זו בסה"כ מתארת תחושת שלווה ואחדות (דבר איתו יכולים להזדהות גם כאלו שאינם דתיים).
על מנת לסווג חוויות דתיות, נוח להסתכל עליהן בעזרת אחת משתי תאוריות: התזה האובייקטיבית או התזה הסובייקטיבית.
האובייקטיביסט יטען כי החוויה הדתית היא ההוכחה לקיומו של אלוהים.
על גישה זו מתחו רבים ביקורת בעודם מפקפקים באמינותה של החוויה הדתית.
הפילוסוף האנגלי תומאס הובס (Thomas Hobbes), שאל כיצד ניתן להבחין בין התגלות אלוהית בחלום לבין חלום על התגלות אלוהית.
הסובייקטיביסט, בניגוד לאובייקטיביסט, יטען כי חוויה דתית אין פירושה הוכחה לקיומה של ישות אלוהית כזו או אחרת.
הסובייקטיביסט מדגיש את חשיבותה של החוויה הדתית עצמה ואת השפעותיה על החווה אותה.
נעשו מספר ניסיונות, למשל נסיונותיהם של ז'אן פיאז'ה ולורנס קולברג, לבדוק כיצד ילדים מפתחים רעיונות על אלוהים ועל הדת בכלל.
המודל ההתפתחותי הידוע ביותר עד כה, שעוסק בהתפתחות דתית, הוא של ג'יימס פאולר, פסיכולוג התפתחותי בבית הספר קנדלר לתאולוגיה.
ברוחם של פיאז'ה וקולברג, פיתח פאולר מודל התפתחותי-שלבי של אמונה (או התפתחות רוחנית), החוקר את חייו של האדם במונחים של אוריינטציה הוליסטית, ועוסק בזיקתו של הפרט אל האוניברסלי.
על פי המודל, ישנם שישה שלבים של התפתחות אמונתית בחייו של אדם:
מחקרו של פאולר קובע כי ילדים עד גיל 12 נוטים לקחת חלק בשני השלבים הראשונים בעוד שמבוגרים מעל גיל 61 נוטים לגלות סימנים של השלב השלישי ומעלה.
על מודל זה עלו ביקורות קשות בעקבות חולשות מתודולוגיות שנמצאו בו.
מתוך מחקרו של פאולר, רק לשני השלבים הראשונים נמצא ביסוס אמפירי, ושלבים אלו נשענים במידה רבה על מחקרו של פיאז'ה בנושא התפתחות קוגניטיבית.
ארבעת שלבי המחקר לא אומתו מבחינה סטטיסטית והמחקר לא פורסם בכתב עת ולכן לא היה פתוח לביקורות רבות או להכרה רבה.
ביקורות נוספות על מודל זה ניתן למצוא בדמות תיוגו כבעל השקפה מתנשאת, באומרו כי אנשים המאמצים השקפה דתית הדומה להשקפה הנוצרית-פרוטסטנטית ליברלית של פאולר, נמצאים בשלב התפתחותי גבוה יותר.
עם זאת, למחקרו של פאולר עדיין יש השפעה מסוימת על עולם המחקר, וישנם כמה חוקרים המאמצים את דעותיו.
על פי השנתון הסטטיסטי לישראל, 2011, כמחצית מהאוכלוסייה וכן כ-10.5% מהאוכלוסייה היהודית שאינה דתית נוהגים להתפלל בקביעות.
כמו כן, רבים נוהגים לקיים טקסים דתיים כמו הדלקת נרות שבת, הימנעות מחמץ בפסח ועוד.
פולומה ופנדלטון, השתמשו בניתוח גורמים על מנת להבחין בין ארבעה סוגי תפילה: תפילה מדיטטיבית (תפילה רוחנית ושקטה המתרחשת במחשבה), טקסית (דקלום), מתחננת (בקשות מאלוהים) ודיבורית (שיחה כללית עם אלוהים).
מחקר נוסף, של לאד וספילקה, משתמש גם הוא בניתוח גורמים וחושף שלושה ממדים לתפילה.
הממד הראשון הוא העצמי (תפילה המכוונת כלפי פנים), השני הוא תפילה המכוונת כלפי מעלה (אלוהים) והשלישי מכוון כלפי חוץ (אחרים).
מחקר זה תומך במודלים העכשוויים הרואים תפילה כחיבור (בין אם חיבור בין האדם לעצמו, בינו לבין ישות גבוהה או בינו לבין אחרים).
ככל הנראה, לתפילה יש השלכות רפואיות.
מחקרים אמפיריים מראים כי קריאה בתשומת לב והקראה בקול של טקסט דתי (כמו התהילים) יכולה לעזור לאדם להירגע ולהתמקד.
התפילה גם מקושרת בצורה חיובית לאושר וסיפוק דתי (פולומה ופנדלטון, 1989, 1991).
באופן כללי, יתרונות בריאותיים קלים נמצאו בכמה מחקרים אצל מתפללים.
ישנם שלושה הסברים מרכזיים לתופעה זו: אפקט הפלצבו, התאמת מיקוד וגישה, והפעלה של תהליכי ריפוי.
צורה מעשית וחשובה נוספת לדת היא הפולחן.
הפולחן הדתי כולל מגוון רחב של שיטות, אך ניתן להגדיר את כולן כביצוע פעולות או הבעות קוליות המבוססות על מסורת קבועה ועל נורמות תרבותית.
הדוגמאות כוללות בין היתר את טקס בר המצווה היהודי, סעודת האדון הקתולית, הפוג'ה ההינדואית, והצלאה והחג' המוסלמיים.
סכף (Scheff) מציע כי הפולחן הדתי מספק קתרזיס וטיהור נפשי דרך התרחקות.
ריחוק רגשי זה מאפשר לאדם לחוות רגשות באינטנסיביות פחותה.
כנגד גישה זו, התפתחה במהלך השנים גישה התופסת את הפולחן הדתי כתהליך אינטראקטיבי.
גישה זו מבוססת יותר מבחינה מדעית.
מנוקדת ההשקפה של הגישה הנגדית, הפולחן מציע דרכי הגעה לקתרזיס דווקא באמצעות התחברות עם אחרים המאפשרת הבעת רגשות.
מחקר נוסף מצביע על הרכיב החברתי שבפולחן.
ממצאי המחקר מראים כי הפולחן הדתי מציין לשבח מחויבות לקבוצה ולכלל, ומונע מאלו שאינם מראים מחויבות לקבוצה לצבור הטבות חברתיות.
הפולחן עשוי לסייע בהדגשת ערכי מוסר, אשר מסייעים לנורמות החברתיות ומייצבים את החברה.
הוא גם יכול לסייע בחיזוק המחויבות המוסרית ובהעלאת הסבירות לקיום הנורמות החברתיות על ידי המשתתפים.
לפיכך, השתתפות בפולחנים דתיים יכולה לסייע בייצוב החברה.
פסיכולוגיה טרנספרסונלית היא זרם בפסיכולוגיה שהחל להתפתח בשנות ה-60 של המאה ה-20. משמעות המושג טרנספרסונל הוא "מעבר לאדם", "מעבר לאישיות", "מעבר לאגו ולעצמי", "ספיריטואלי", "רוחני".
ההוגים העיקריים שמהם נשאבו רעיונותיה של השיטה הם קרל גוסטב יונג, ויליאם ג'יימס ואברהם מאסלו.
חוקרים בתחום הפסיכולוגיה הטרנספרסונלית טוענים כי התפתחות התודעה האנושית אינה נעצרת ומגיעה לשיאה כשהאגו הופך לבוגר, בריא ומפותח, אלא כי בפני האדם פתוחות תמיד אפשרויות ואופקים נוספים להרחבת התודעה הכוללים הכרה רוחנית-קוסמית.
הכרה זו יכולה להתרחש דרך חוויות רוחניות הכוללות התרחבות והארכה של המודעות מעבר לגבולות הרגילים של האגו ומעבר למגבלות הזמן והמרחב.
אפשר להמשיל את הפסיכולוגיה הטרנספרסונלית לעץ: הצמרת היא הטרנספרסונל (הרוח, מעבר לאישי), והשורשים הם הפסיכולוגיה (גוף נפש - האישי).
הפסיכולוגיה הטרנספרסונלית מהווה מעין ממד נוסף לגישות אחרות ואינה מחליפה אותן, ולכן היא אקלקטית מטבעה ומוסיפה התמקדות נוספת בהרחבת היכולות האנושיות, שהגישות האחרות לא התייחסו אליהן או התעלמו מהן.
הפסיכולוגיה הטרנספרסונלית מתייחסת למהות האדם – לנשמה, לניצוץ האלוהי (ולא בהכרח במובן של פולחן דתי).
הגישה הטרנספרסונלית מתייחסת לאדם כאל שלם, תוך התייחסות להיבטים הגופניים, הנפשיים והרוחניים שלו.
דרך העבודה נבנית כדי לסייע למטופל (או למשתתפי קבוצה) לפתוח את ליבו לטבעו הרוחני ולאפשר לאיכויותיו של טבע זה לבוא לידי ביטוי, כך שהמפגש עם העצמי ועם האחר יהיה אותנטי ועמוק יותר.
הגישה מציעה הזדמנות להבין כי יש משמעות ותכלית לקשיים ולקונפליקטים שאותם אנו חווים במהלך החיים.
לפי תפיסה זו, כולנו באים לעולם כשבתוכנו גלומות סגולות אנושיות כגון חמלה, שלווה, אהבה, ענווה ועוד.
ככל שהאדם מתבגר, הוא עוטה שכבות מגן וחומות של חוקים, פחדים ודפוסי התנהגות שמקשים עליו להתחבר לכוחות הטמונים בו מלידה.
במסגרת הפסיכולוגיה הטרנספרסונלית מתרחשות התבוננות, הקשבה ועבודה עצמית המקרבות את האדם לסגולותיו הראשוניות כך שמתחזקת בו תחושת השלמות והשלווה.
לפי גישה זו, המטפל יקשיב מעבר ל"סיפור" ויתרכז בשאלה: מהו הדבר העמוק אליו שאליו כמהה נפש המטופל או המטופלת?
מהן התחושות העומדות בבסיס הווייתו?
מהי הלמידה או השיעור שטמון בסיפור החיים?
אילו איכויות התפתחו בו או בה כתוצאה מהחוויות שחוו?
העלאת שאלות בקרב המטופלים, כגון: מהי משאלתי העמוקה ביותר?
מה משתק או "ממית" אותי?
מי או מה הוא "אלוהים" עבורי?
למה אני נצמד בלי להרפות?
מה פירוש לחיות את החיים במלואם מבחינתי?
האם חשתי בחיי קרבה או חיבור לדבר מה גדול ממני?
לא ניתן ללמוד פסיכולוגיה בגישה טרנספרסונלית רק בדרך אינטלקטואלית.
יש צורך לחוש אותה, שכן מדובר פה ב"מהות" האנושית שמעבר למילים.
הכלי העיקרי בעבודה הוא אישיותו ותודעתו של המטפל, ולכן חשוב שתהיה אינטגרציה של כל החלקים השונים שבו, ושיחיה את חייו מתוך חיבור ל"טרנספרסונל" שלו עצמו.
פסיכולוגיה פוליטית היא תחום מחקר רב תחומי המנסה להבין את הפוליטיקה, הפוליטיקאים ואת ההתנהגות הפוליטית מזווית פסיכולוגית.
הנחת המוצא היא שהקשר בין פוליטיקה לפסיכולוגיה הוא דו כיווני; הפסיכולוגיה משמשת כעדשה להבנת הפוליטיקה והפוליטיקה משמשת כעדשה להבנת הפסיכולוגיה.
כתחום אינטרדיסציפלינרי, פסיכולוגיה פוליטית חולשת על מגוון רחב של תחומים אחרים, כמו אנתרופולוגיה, סוציולוגיה, יחסים בינלאומיים, כלכלה, פילוסופיה, תקשורת, עיתונות והיסטוריה.
הפסיכולוגיה הפוליטית שואפת להבין את האינטראקציות בין יחידים והקשרים ביניהם המושפעים מאמונות, מניעים, תפיסות, קוגניציה, אסטרטגיות למידה וחיברות.
תיאוריות וגישות פסיכולוגיות פוליטיות יושמו בהקשרים רבים, כגון תפקיד המנהיגות; קביעת מדיניות פנים וחוץ; התנהגות בסכסוכים אתניים, מלחמה ורצח עם; דינמיקה קבוצתית וקונפליקט; התנהגות גזענית; הצבעה ועמדות פוליטיות, הצבעה ותפקיד התקשורת, לאומיות וקיצוניות פוליטית.
פסיכולוגים פוליטיים חוקרים את היסודות, הדינמיקה והתוצאות של התנהגות פוליטית תוך שימוש בהסברים קוגניטיביים וסוציולוגיים.
חקר האישיות בפסיכולוגיה פוליטית מתמקד בהשפעות של "אישיות מנהיגותית" (leadership personality) על קבלת החלטות, ובהשלכות של "אישיות המונית" (mass personality) על גבולותיה של המנהיגות הפוליטית.
גישות אישיויות מרכזיות בפסיכולוגיה פוליטית הן שלל תאוריות פסיכואנליטיות, תאוריות מבוססות-תכונות ותאוריות מבוססות-מניע.
החוקרת והעיתונאית אן אפלבאום, הסבירה על בסיס מחקריה של חוקרת הפסיכולוגיה הפוליטית קארן סְטֶנֵר ועל בסיס ספרה של אפלבאום "דימדומי הדמוקרטיה" את ריבוי המהפכות במדינות דמוקרטיות במאה ה-21. לדבריה: אנשים נמשכים לרעיונות סמכותניים כי מורכבוּת מערערת אותם.
פסיכולוגיה הפוכה היא שיטה שנועדה לשכנע אדם לפעול בדרך מסוימת, באמצעות העמדת פנים שמעדיפים את הפעולה ההפוכה.
טכניקה מבוססת על התופעה הפסיכולוגית של תגובתיות .
כשלאדם יש תגובה רגשית שלילית לניסיון שכנוע, הוא בוחר באפשרות ההפוכה מזו אליה לכאורה כוון.
כדי להביא אותו לאפשרות הרצויה למשכנע המשכנע מכוון לכאורה לכיוון המנוגד להחלטה אליה הוא מכוון.
זה עשוי לעבוד במיוחד על אדם לעומתי מטבעו, בעוד שבקשות ישירות עובדות בצורה הטובה ביותר עבור אנשים המשתפים פעולה.
האדם בדרך כלל אינו מודע למניפולציה שנעשית.
דוגמה היסטורית מובהקת לפסיכולוגיה הפוכה כתכסיס שיווקי בעל עוצמה היא הסיפור על פרידריך השני (הגדול), שמייחסים לו את הבאת תפוחי האדמה לפרוסיה במאה ה-18. הוא גילה את הפוטנציאל של תפוחי האדמה כירק זול ופשוט לגידול והחליט לשלבם במזונם של הפרוסים.
על ידי כך רצה להכפיל את אספקת הפחמימות בממלכה, בעיקר מכיוון שהבין שבמקרה של רעב, יוכלו תפוחי האדמה לספק תחליף לחיטה ולהבטיח שנתיניו לא יהיו רעבים.
אך בתקופתו היה לתפוחי האדמה מוניטין ירוד במיוחד כמזון לאסירים ולחזירים.
נתינים מן השורה סירבו לאכול תפוחי אדמה.
פרידריך החליט לשנות את המצב בתרגיל שיווקי מרהיב, שיילמד שנים אחר כך בבתי ספר לשיווק ושהפך את תפוחי האדמה ללהיט בפרוסיה: הוא הורה להפוך פארק גדול ליד ארמונו לשדה תפוחי אדמה עצום ולהקיפו במגדלי שמירה ובשומרים.
פרידריך אסר על מכירת תפוחי האדמה מהשדה שלו ויצר מצב שבו תפוחי האדמה הפכו למאכל של בית המלוכה בלבד.
האיסור הזה גירה את העניים לאכול דווקא תפוחי אדמה, ורבים התפתו לחפש אותם ולקנות אותם בשוק השחור, בבחינת "מים גנובים ימתקו".
כך נוצר ביקוש עצום, ותפוח האדמה הפך ללהיט ענק בפרוסיה ובגרמניה.
כשהתיר המלך לגדל תפוחי האדמה ולסחור בהם, הסתערו ההמונים על הלהיט הקולינארי החדש.
כך גילו, די מהר, עניי אירופה כולה את תפוחי האדמה, שהפכו למצרך מועדף על שולחנם.
עד היום מניחים מבקרים גרמנים תפוחי אדמה על קברו של פרידריך השני כהוקרה.
פסיכולוגיה הפוכה יכולה להיכנס לקטגוריה של טכניקות רבות ושונות של השפעה פסיכולוגית.
פסיכולוגיה הפוכה פועלת בזכות מושג הנקרא ריאקטנס פסיכולוגי.
תיאוריה זו הוצעה לראשונה על ידי הפסיכולוג ג'ק ברהם בשנות ה-60. היא מתארת את התחושה הלא נעימה שאנו חווים כשאנו תופסים שהחירויות שלנו מאוימות או מבוטלות.
זוהי אינה טכניקה טיפולית פורמלית העומדת כגישה בפני עצמה, אלא אסטרטגייה טיפולית המשתלבת בטיפולים בגישות שונות.
היא מסתמכת על נטייתו של אדם להתנגד לשליטה חיצונית בהחלטותיו.
על ידי נקיטת עמדה הפוכה למה שנראה מתאים ונכון יש ניסיון להביא את האדם לבחירה הנכונה מתוך רצון לשמור על עצמאותו.
פסיכולוגיה הפוכה מכונה ריאקטיביות פסיכולוגית, תגובה המתעוררת כשיש איום או ביטול של חופש הבחירה.
ככל שהאיום על חופש הבחירה גבוה יותר כך ניתן לצפות ליותר התנגדות.
כאשר חופש הבחירה נלקח מאנשים הם מונעים להשיב אותו.
ניתן להסביר ריאקטיביות פסיכולוגית גם כהרחקת פריט מאנשים והפיכתו בצורה כזו למבוקש יותר.
טכניקת השפעה נוספת הקשורה לפסיכולוגיה הפוכה היא אנטי-קונפורמיזם עצמי.
אנטי-קונפורמיזם עצמי היא תמיכה של אדם בעמדה ההפוכה מנטייתו הטבעית על רקע לחצים חיצוניים.
דוגמה אופיינית לכך היא טכניקות שיווק או טריקים כמו "אל תלחץ על קישור זה" או "אל תלחץ על כפתור זה".
טיפול פרדוקסלי, שנקרא גם התערבות פרדוקסלית, משלב עקרונות מתוך הטיפול ההתנהגותי, הקוגניטיבי, הפסיכודינמי והאקזיסטנציאליסטי.
התערבות פרדוקסלית קשורה קשר הדוק לפסיכולוגיה הפוכה.
זו טכניקה בה המטפל מנסח את המסר שלו כך שההתנגדות אליו מקדמת שינוי, כשהוא מעודד ההתנהגות אותה הפציינט לא רוצה לשנות וכך נותן לו הזדמנות לראות אותה מזווית אחרת.
התוצאות מצביעות על כך שיש מחלוקת מסוימת לגבי מתי וכיצד יש להשתמש בהתערבויות פרדוקסליות.
עם זאת, נראה כי התערבויות פרדוקסליות מתאימות במיוחד לטיפול בקשיי שינה ובחולים עם תגובתיות גבוהה.
שלבי חיים מסוימים הם מוקדי תגובה, מה שהופך אותם לטריטוריה מרכזית לפסיכולוגיה הפוכה.
פעוטות - מרד גיל השנתיים ידוע בנטייה של ילדים להגיד על כל דבר לא.
ילדים לומדים בגיל זה לבסס את זהותם ועצמאותם.
למרות מכונים גיל שנתיים הנוראי - תקופה זו יכולה להתחיל מגיל 18 חודש ולהמשיך עד גיל ארבע.
ההתמודדות איתה יכולה להיות מאוד קשה ויכולה לכלול טכניקות שונות.
בני עשרה - גיל ההתבגרות הוא תקופה נוספת המתמקדת בבניית אוטונומיה מההורים.
בני נוער מגיבים לעתים קרובות נגד כללים והצעות כדרך לגבש את זהותם ולהוכיח שהם בשליטה על חייהם.
במערכות יחסים אישיות בין-אישיות, ניתן ליישם פסיכולוגיה הפוכה משתי נקודות מבט.
מצד אחד, ניתן להשתמש בה כ"טקטיקת שכנוע" מניפולטיבית בצורה שלילית.
לחלופין, ניתן להשתמש בה גם כשיטה מועילה לשיפור מערכת היחסים.
עם השימוש הרב בבינה מלאכותית בתחומים רבים כגון מתן שירות ומכירות ללקוחות, מפתחי תוכנה מנסים לפתח אותם כדי שיצליחו לזהות את הפסיכולוגיה ההפוכה ולהשתמש בה כטכניקה לצורך שכנוע.
מחקר בנושא מצא כי תוכנה יכולה להציג התנהגות מניפולטיבית מסוימת אם הוא מניח שהאדם משתמש במודל הפסיכולוגיה ההפוכה.
למרות שהתנהגות "מניפולטיבית" זו עשויה להיראות מועילה לביצוע המשימה בטווח הקצר, היא עלולה לערער את האינטראקציה בין אדם למכונה בטווח הארוך, למשל, להוביל לאי שימוש בתוכנה.