tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאמור, יעילות הפקת אנרגיה בתהליך של זרחון חמצוני גבוהה הרבה יותר בהשוואה לזאת האל-אווירנית, ולכן משיקולים אנרגטיים יעדיפו מיקרואורגניזמים אל-אווירניים פקולטטיביים להפיק אותה בנוכחות של חמצן.
ואולם בסביבה דלה בחמצן נעזרים מיקרואורגניזמים אלה בנשימה אל-אווירנית ו/או בתסיסה.
על מנת לתרבת מיקרואורגניזמים אל-אווירניים פקולטטיביים על גבי מצע אגר מוצק יש להדגיר את צלחות הפטרי עליהם נזרעו המיקרואורגניזמים, בדומה לתרבית אווירנית אובליגטורית, בריכוזי חמצן אטמוספיריים.
בתוך מצע נוזלי יעדיפו מיקרואורגניזמים אלה לגדול בחלקה העליון של המבחנה, שכן שם ריכוז החמצן גבוה בשל פעפועו.
עם זאת, חוסר החמצן אינו מונע את התרבותם ולכן ניתן לראותם גדלים לכל אורך המבחנה .
מרבית האורגניזמים האל-אווירניים הפקולטטיביים הם פרוקריוטים, ברם תכונה זאת מצויה גם בקרב אאוקריוטים מסוימים, דוגמת חלק מהשמרים.
יצורים רב-תאיים נחשבים אמנם לאל-אווירניים פקולטטיביים ברמת התא הבודד (למשל הפקת אנרגיה במעגל קורי באמצעות תסיסה לקטית), אולם כמכלול שלם הם אווירניים אובליגטוריים לכל דבר.
הרשימה הבאה כוללת מיקרואורגניזמים אל-אווירניים פקולטטיביים שכיחים שעלולים לגרום לזיהומים בבני אדם ובבעלי חיים:
חיידקים קוליפורמים במשפחת ה-Enterobacteriacea, דוגמת חיידקים מהסוגים: Escherichia, Klebsiella, Serratia, Proteus, Salmonella, Shigella, שמרביתם מהווים פלורה טבעית במעיים, עלולים לגרום לזיהומים מזדמנים ברקמות שונות.
חיידקים בסוג Staphylococcus, דוגמת Staphylococcus aureus, שמהווים חלק מהפלורה הטבעית בבני אדם, עלולים לגרום לזיהומים ברקמות שונות.
חיידקים בסוג Streptococcus, דוגמת Streptococcus pyogenes, שמהווה גורם חיידקי מוביל להתפתחות דלקת גרון.
חיידקים בסוג Haemophilus, דוגמת Haemophilus influenzae, שמהווים חלק מהפלורה הטבעית בדרכי הנשימה של בני האדם, עלולים לגרום לדלקות בדרכי הנשימה ובאוזן התיכונה.
חיידקים מהסוג Listeria: Listeria monocytogenes, שגורם למחלת הליסטריוזיס.
חיידקים בסוג Vibrio, דוגמת Vibrio cholerae, שעלול לגרום למחלת הכולרה.
חיידקים מהסוג Bacillus: Bacillus anthracis, שגורם למחלת הגחלת.
אל-אווירני סובל אוויר (מאנגלית: Aerotolerant anaerobe) או אל-אווירן סובלן אוויר הוא מושג במיקרוביולוגיה המתאר מיקרואורגניזמים פרוקריוטיים אל-אווירניים שאינם משתמשים בחמצן בתור קבל אלקטרונים סופי בתהליך של זרחון חמצוני, אולם בשונה מאל-אווירניים אובליגטוריים אינם נפגעים מרעילותו.
מיקרואורגניזמים אלה ניתן להגדיר בתור "אדישים לנוכחות של חמצן בסביבה".
מימן על-חמצני ויון סופראוקסיד, שני תוצרי לוואי רעילים שנוצרים בעת חשיפה לחמצן אטמוספירי, מונעים ממיקרואורגניזמים אל-אווירניים אובליגטוריים להימצא לאורך זמן באינטראקציה עם החמצן.
זאת משום שחסרים להם האנזימים סופראוקסיד דיסמוטאז, פרוקסידאז וקטלאז אשר מנטרלים תוצרי לוואי אלה.
חשיפה ממושכת לשני הרדיקלים החופשיים הנזכרים לעיל תגרום לחמצון תרכובות אורגניות שונות במיקרואורגניזמים אל-אווירניים אובליגטוריים וכפועל יוצא תוביל למותם.
בשונה מאל-אווירניים אובליגטוריים, סובלי האוויר מתאפיינים ביכולת סינתזה גבוהה של האנזימים סופראוקסיד דיסמוטאז ופרוקסידאז, דבר שמגן עליהם מפני נזקי החשיפה לחמצן, ומאפשר להם להתקיים בנוכחות של חמצן אטמוספירי.
לצורך הפקת אנרגיה נעזרים סובלי האוויר בתהליך התסיסה.
תרבית חיידקים אל-אווירניים סובלי אוויר
על מנת לתרבת מיקרואורגניזמים אל-אווירניים סובלי אוויר על גבי מצע אגר מוצק ניתן להדגיר צלחות פטרי עליהם נזרעו המיקרואורגניזמים, בדומה לתרבית אווירנית אובליגטורית, או אל-אווירנית פקולטטיבית, בריכוזי חמצן אטמוספיריים.
בתוך מצע נוזלי יגדלו מיקרואורגניזמים אלה בצורה אחידה לכל אורך המבחנה .
אל-אווירניים סובלי אוויר בשימוש האדם וברפואה
הפקת האנרגיה של חיידקים סובלי האוויר בתהליך התסיסה מנוצלת על ידי האדם בצורה נרחבת בתעשיית המזון.
כך למשל תוצרי התסיסה של החיידקים בסוגים Lactobacillus, Lactococcus ו-Leuconostoc משמשים ליצירת ירקות כבושים, גבינות צהובות ומוצרי חלב מוחמצים דוגמת לבן, קפיר ויוגורט.
חיידקים אל-אווירניים סובלי אוויר רבים מהווים חלק מהפלורה הטבעית בבני אדם ובבעלי חיים.
כך למשך חיידקים בסוגים Lactobacillus מהווים חלק מהפלורה הטבעית של הנרתיק והמעיים, וחיידקים בסוג Enterococcus מהווים חלק מהפלורה הטבעית של המעיים.
נוכחותם של אלה תורמת, בין היתר, להגנה מפני שגשוג יתר של מיקרואורגניזמים שעלולים להפוך לפתוגניים וכן מפני קולוניזציה של מיקרואורגניזמים פתוגניים מבחוץ, שעלולים להוביל לזיהומים ברקמות אלה.
עם זאת, חדירתם של האחרונים לרקמות שונות בהם הם אינם נחשבים לפלורה טבעית עלולה לגרום לזיהומים קשים, דוגמת זיהומי פצעים, אלח דם, דלקת פנים הלב, דלקת הצפק, ודלקת קרום המוח.
אל"ף (ארגון לסבי פמיניסטי) היה הארגון הלסבי הראשון שפעל בישראל.
הארגון הוקם בשנת 1978, והיה פעיל במשך כשנה וחצי עד התפרקותו בשנת 1979.
כבר בתחילת שנות ה-70, היו מספר ניסיונות כושלים של נשים לסביות להתאגד ולהקים מועדון חברתי לסבי כחלק מהפעילות התגבשת של קבוצות פמיניסטיות בחיפה, ירושלים ותל אביב.
בשנת 1976 התקיים בקיבוץ גזר כנס בנושא מיניות האישה, במהלך הכנס יצאה מהארון אחת ממארגנותיו כלסבית, ובעקבותיה הכריזו נשים נוספות על היותן לסביות.
הדיון שהתעורר בעקבות הדברים הוביל מספר נשים לסביות להתחיל להיפגש ולהתגבש בהקשרים חברתיים, ולדבר על חוסר הנוחות שלהן בתוך התנועה הפמיניסטית "הכללית".
בשנת 1975 הוקמה אגודת הלהט"ב (שנקראה אז "האגודה לשמירת זכויות-הפרט").
האגודה ארגנה בתחילת דרכה מפגשים חברתיים ומסיבות לחברי הקהילה הגאה, אך בשל הייצוג הנשי הקטן מאוד בין חברי האגודה, ובעקבות מספר הערות סקסיסטיות שנשמעו במפגשי האגודה מצד פעילים גברים, החליטו בשנת 1977 מספר נשים לסביות פמיניסטיות לפרוש מהארגון ולנסות להתארגן בעצמן, ללא גברים.
הארגון אל"ף הוקם בינואר 1978. במהלך הכנס הפמיניסטי הראשון בארץ שהתקיים ב-1 במאי באותה שנה בבאר שבע, שבו הכריזה הפעילה הפמיניסטית עמליה ברגמן, בת זוגה של מרשה פרידמן, לראשונה על הקמתו.
אל"ף שם לעצמו למטרה ליצור פתיחות בקרב הציבור לגבי פמיניזם ולסביות, וליצור מקום מפגש לנשים לסביות.
במסגרת זו אורגנו דיונים, הרצאות, קבוצות להעלאת התודעה ומסיבות עבור נשים לסביות, ביניהן קורס בפמיניזם שהועבר בידי חברת הכנסת לשעבר מרשה פרידמן.
המפגשים הראשונים של הארגון, התקיימו בסלון ביתה של חנה קליין, מהפעילות החברתיות הראשונות של הקהילה הגאה.
בשנת 1979 לקחו חברות הארגון חלק בארגון הפגנת "הנעימים והנעמות" בכיכר מלכי ישראל, שהייתה ההפגנה ההומו-לסבית הפומבית הראשונה בארץ.
אל"ף מנה פעילות מתל אביב, ירושלים וחיפה, ובשיא פעילותו, מנה הארגון למעלה ממאה נשים.
בסופו של דבר, הארגון התפרק עקב חוסר במבנה ארגוני מסודר, ועקב מחלוקות פנימיות בין פעילות שזיהו עצמן בעיקר כפמיניסטיות ושאפו לשים את המאבק הפמיניסטי במרכז סדר היום של הארגון, לבין פעילות שראו בארגון בעיקר מסגרת חברתית עבור נשים לסביות.
אכרם אל־עג'ורי הוא מחבל פלסטיני מהג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
לעג'ורי מספר תפקידים בכירים בארגון: ראש הזרוע הצבאית "פלוגות אל-קודס", עומד בראש של הארגון, חבר הלשכה המדינית ואחראי על ניהול הכספים בארגון.
עג'ורי נולד ברצועת עזה ולמד בבתי הספר המקומיים בעיר.
הוא נישא בעזה, ונולדו לו שלושה ילדים - מוחמד, בתול ומועאז.
בתקופה מסוימת במהלך חייו עבר להתגורר בסוריה, והוא מבקר תדיר במספר מדינות שכנות.
משהצטרף לתנועת הג'יהאד האסלאמי, עג'ורי עלה בהדרגה במסגרת התפקידים שמילא.
תחילה כיהן בתפקידים קבועים, לפני שעבר לתפקידים חשובים, כולל בחירתו ללשכה הפוליטית של התנועה מחוץ לישראל בסוף ספטמבר 2018.
נודע ביחסיו ההדוקים עם הגנרל האיראני, מפקד כוח קודס, קאסם סולימאני, ועם מנהיג חזבאללה חסן נסראללה.
לפי דיווח של סוכנות הידיעות סאנ"א בסוריה, ב-12 בנובמבר 2019, בפעילות שיוחסה לישראל, הופצץ ביתו בעיר דאריה שבסוריה, אך ניסיון החיסול לא צלח ועג'ורי שרד.
עם זאת, בנו מועאז שהיה אף הוא בפעיל בג'יהאד האיסלמי נהרג במהלך ההפצצה.
באותו זמן פתח צה"ל במבצע חגורה שחורה בו חוסל בהאא אבו אל-עטא, מפקד החטיבה הצפונית של הג'היאד האסלאמי ברצועת עזה.
ב-24 בפברואר 2020, במסגרת תקיפה של צה"ל בסוריה, פורסמו דיווחים לא מאומתים כי מטרת התקיפה הייתה חיסול עג'ורי.
החל מ-14 בנובמבר 2023, אל־עג'ורי מוגדר כטרוריסט על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית.
ב-13 בדצמבר 2023, הוא נוסף לרשימת הלוחמה בטרור הבינלאומית של בריטניה, מה שהוביל לאיסור נסיעה והקפאת נכסים.
פעולה זו ננקטה על ידי משרד החוץ הבריטי בתגובה לטבח שבעה באוקטובר.
מייג'ור גנרל אכרם ג'ובראן ג'אבר רג'וב הוא איש כוחות הביטחון ופוליטיקאי פלסטיני, מושל ג'נין.
רג'וב הוא בן דודו של ג'יבריל רג'וב.
נולד בעיירה דורא שבנפת חברון, אז בשטח ממלכת ירדן.
מגיל צעיר היה חבר בתנועת הפת"ח, ב-1981 נשפט לעשר שנות מאסר בישראל.
זמן מה לאחר שחרורו נעצר שוב ונידון לארבע שנות מאסר נוספות.
בתקופת הסכמי אוסלו שוחרר מהכלא הישראלי, וב-1994 הצטרף לשירות הביטחון המסכל, כמנהל המבצעים של מחוז דרום שכלל את חברון ובית לחם.
בהמשך התקדם ושימש סגן מפקד מחוז טול כרם, סגן מפקד מחוז בית לחם וסגן מפקד מחוז רמאללה.
ב-2014 ירש את ג'ברין אל בכרי כמושל מחוז שכם.
ב-2016, במסגרת ועידת פת"ח השביעית, נבחר למועצה המהפכנית של פת"ח, הגוף השני בחשיבותו ל.
בשנה זו הודח מתפקידו כמושל מחוז שכם.
ב-2018 מונה רג'וב למושל מחוז ג'נין.
בעל תואר ראשון בהיסטוריה מהאוניברסיטה הפתוחה אל-קודס.
אל-אג'ורומיה שמוכר גם בשם מתן אל-מוקדימה אל-אג'רומיה או בשמו המלא אל-מוקדימה אל-אג'ורומיה פי מבאדי עלם אל-ערביה הוא ספר דקדוק ערבי (: نحو عربي) שנכתב במאה ה-13 על ידי הברברי איבן אג'ורום.
כיוון שהוא תמציתי וקל לשינון, החיבור היווה את הבסיס לחינוך יסודי בלימוד הערבית הקלאסית בחברות דוברות השפות הערביות באותה התקופה והיה לאחד הספרים הראשונים שנלמדו בעל פה לאחר הקוראן, יחד עם האלפיה.
החיבור הקצר הזה בן כמה עמודים, מגדיר את מערכת האעראב (: ) (הטיית גזרה דקדוקית).
"אל-מוקדימה" ( "המבוא") מסכם את הכללים המורכבים של התחביר הערבי לפורמט תמציתי, ברור ומובנה, שקל לשנן אותו.
א-סויוטי שייך אותו מבחינה סגנונית לאסכולה הבלשנית של כופה על בסיס מושג יַחֲסַת שֶׁל "khafḍ" (: ), ציווי ההטייה הייעודי "muʿrab" (), ושליטת יחסה מסוג "kayfamā" ( ) "ḥarf" ( ) על הצורה החותכת את סיום המילה "jazm" ( ).
החיבור היה מוכר באירופה מהמאה ה-16, והיה לאחד מספרי הלימוד הראשונים שעמדו לרשות חוקרי הערבית האירופאיים בלימודם את שיטת הדקדוק של השפה הערבית.
תרגומים שלו פורסמו באופן קבוע ונרחב ברוב השפות האירופאיות.
הוא פורסם בשתים עשרה גרסאות ומהדורות אירופאיות שונות.
התרגום הלטיני של הדקדוק הערבי של אבן אג'ורום נעשה על ידי הנזיר הפרנציסקני האיטלקי תומאס אוביצ'יני מנוברה, שכיהן כאב מנזר בחלב, ופורסם באיטליה ב-1621 בשם Grammatica Arabica.
תורגם לאנגלית על ידי ג'ון ס' פירוון.
הארג'ומיה הוא חיבור ידוע ושימושי לתחביר הערבי.
הספר נחשב בעיני הערבים עצמם כיצירה חינוכית סטנדרטית; בזכות אורכו הקצר ויעילותו הוא שמר על פופולריות רחבה בקרב מורים ותלמידים של השפה הערבית ברחבי המדינות דוברות להגי הערבית, ויותר מ-60 ספרים מלווים עבורו נכתבו על ידי בלשנים מאוחרים יותר.
המהדורות השונות שלו הופיעו בבולאק, באלג'יר ובמקומות אחרים.
אכרם חוסיין שהיב הוא פוליטיקאי דרוזי לבנוני, חבר במפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית בראשות וליד ג'ונבלאט.
שהיב הוא חבר ותיק ב וכיהן גם בתפקידים שונים בקבינט.
שהיב נולד בעאליי, לבנון ב-17 באוקטובר 1947. הוא קיבל תואר ראשון בביולוגיה מהאוניברסיטה הערבית של ביירות ותואר שני בהיסטוריה מאוניברסיטת קהיר ב-1982.
שהיב היה תומך במפלגת הבעת' וסדאם חוסיין בצעירותו.
ב-1979 הוא הפך לחבר במפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית (PSP).
הוא עבד כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטה הלבנונית בעאליי.
שהיב כיהן כשר לאיכות הסביבה מ-1996 עד 1998. בין השנים 2005–2009 היה ראש ועדת איכות הסביבה בלבנון בשנת 2009 הוא מונה לשר העקורים בקבינט בראשות ראש הממשלה דאז, סעד אל-חרירי, במקום ריימונד אאודי.
כהונתו של צ'הייב הסתיימה ב-2011, והוא הוחלף על ידי אלאאדין טררו.
בפברואר 2013 הפך שהיב לחלק מממשלתו של תמאם סלאם כשר החקלאות.
כהונתו הסתיימה ב-18 בדצמבר 2016 כאשר הוקמה ממשלה חדשה בראשות סעד אל-חרירי.
שהיב נשוי לסלמה ג'ורדי שהיב ואב לארבעה ילדים.
אכרם עודה (נולד ב-3 באוגוסט 1992) הוא זמר, שחקן, מלחין ויוצר ערבי-ישראלי.
התפרסם בעקבות השתתפותו במופע "אדבר איתך – שתי שפות, אהבה אחת" של תזמורת המהפכה, וכן בזכות תפקידו הראשי במחזמר על חייו של פריד אל-אטרש בתיאטרון יפו.
מגיל צעיר, למד עודה נגינה בפסנתר והתעמק במוזיקה קלאסית מערבית וערבית, בהשפעת זמרים כגון אום כולתום, פיירוז, פריד אל-אטרש, עבד אלחלים חאפז ואחרים, לצד חשיפה גם למוזיקה ישראלית, עם דגש על קלאסיקות עבריות.
כבר כנער, החל ללמוד פיתוח קול והופיע במסגרות שונות ומגיל 18, החל להופיע מול קהל רחב.
בשנת 2016, הצטרף עודה למקהלת התזמורת הערבית-יהודית בחיפה בניצוחו של פרופ' תייסיר אליאס.
בהמשך, הצטרף ל-Orchestra TLV בניצוחו של ניזאר אלכאטר, איתה הופיע בפסטיבלים שונים בארץ ובעולם, כולל בבית האופרה Teatro Colón בבואנוס איירס ובפסטיבלים בגרמניה, הונגריה וספרד.
עודה שיתף פעולה עם תזמורת פירקת אלנור, והופיע במופעי מחווה למלחין מוחמד עבד אלוהאב ולשירי האהבה של עבד אלחלים חאפז.
בשנת 2023, השתתף במופע "אדבר איתך – שתי שפות, אהבה אחת", פרויקט של תזמורת המהפכה ששילב שירי אהבה בערבית ובעברית, בו הופיע לצד אמנים כגון דיקלה, נור דרוויש, תמר שאוקי, בר צברי ורביד כחלני.
הפרויקט זכה להצלחה, ובשנת 2024 נבחר על ידי מגזין Timeout ל-"האירוע התרבותי המרגש ביותר של השנה".
בשנת 2024, פתח את פסטיבל המוזיקה "ערב-ביט" ביפו לצד הזמרת והשחקנית גלית גיאת, בליווי אנסמבל טורקיז.
עודה גם מופיע בהפקות עצמאיות עם להקה שהקים, הכוללת חמישה נגנים.
במקביל, הוא עובד על אלבום הבכורה שלו, הכולל עשרה שירים בשפות ערבית, עברית ואנגלית.
בין השירים שהציג לראשונה על הבמה: "نور عيوني" (Nour Oyuni), "In Peace", "من زمان" (Min Zaman) ו-"إنت وين" (Inta Wen), שבוצעו בהופעותיו במועדון שבלול ג'אז בתל אביב ובמרכז תאו בהרצליה.
בשנת 2024, לוהק עודה לתפקיד הראשי במחזמר על חייו של פריד אל-אטרש (בבימויו של יגאל עזרתי), בו הוא מגלם את דמותו של פריד אל-אטרש בשירה חיה, לצד שחקנים נוספים ובהם ראודה סלימאן, הדר דדון, ראמי סליבא, אנואר ז'ור, ראניה טחאן וזיוואר בהלול.
במקביל, סיים עודה ללמוד משחק בבית הספר של השחקנית טלי שרון.
עודה הוא אח מוסמך, בוגר בית הספר לסיעוד בני ציון בחיפה, עם לימודים על-בסיסיים בטיפול נמרץ.
בשנת 2017, החל לעבוד במרכז רפואי 'כרמל' וצבר ניסיון במחלקת טיפול נמרץ כללי.
כיום, עודה מכהן כמנהל אחיות באחת ממרפאות קופת חולים כללית בתל אביב.
אַל-אַנְדָלוּס ידוע גם בשמות ספרד המוסלמית, איבריה המוסלמית, או איבריה האסלאמית, הוא שמו של האזור בחצי האי האיברי שהיה תחת שליטה מוסלמית בין 711 עד 1492, וכן שמו של המרחב התרבותי הערבי-מוסלמי שהתקיים באותה העת באזור זה.
בתקופה המוקדמת השתרעה אל-אנדלוס על רובו של חצי האי, שבו שוכנות היום פורטוגל וספרד, ואף הגיעה לחלקים בדרום צרפת של היום; עם התקדמות הרקונקסטה הנוצרית, הלכו והתכווצו גבולותיה של אל-אנדלוס, שנדחקה לדרום חצי-האי (סביב אזור אנדלוסיה המודרנית), ומשם לגבולות הצרים של ממלכת גרנדה.
כניעתה של גרנדה למלכים הקתוליים ב-1492 מסמלת את קיצה של אל-אנדלוס.
לאחר מותו של המלך הוויזיגותי ויטיזה החלה בממלכה הוויזיגותית מלחמת ירושה בין המלך הנבחר רודריק לבין בניו של המלך המנוח.
בערך באותה עת הושלם הכיבוש המוסלמי של צפון אפריקה.
מושל איפריקיה, מוסא אבן נוסייר, ביקש לנצל את חולשתם של הוויזיגותים ולפלוש לחצי האי האיברי.
ב-711 מינה את מושל טנג'יר הברברי טאריק בן זיאד למפקד כוח הפלישה, שמנה 7,000 חיילים בלבד.
המוסלמים נחלו הצלחה מהירה: המלך רודריק נהרג בקרב גואדאלטה באותה שנה, ועד מהרה טולדו וקורדובה נפלו בידי המוסלמים.
תוך כחמש שנים, בסיוע כוח תגבורת ערבי בראשותו של מוסא עצמו, השתלטו כמעט על כל חצי האי, כאשר ברוב האזורים הנוצרים נכנעו ללא קרב.
המוסלמים חצו את הרי הפירנאים לאזור צרפת של היום ואף כבשו את נרבון, אך נבלמו ב-732 בקרב טור (שנערך דווקא בפואטייה) מול כוחות הפרנקים בראשותו של קרל מרטל (הפטיש).
המוסלמים כינו את האזור אל-אנדלוס, אולי על שם הוונדלים שישבו באזור כמה מאות קודם לכן.
בין השנים 714 ו-756 הייתה אל-אנדלוס מחוז בח'ליפות אומיה, ונשלטה בידי הוואלי (המושל) של צפון אפריקה.
בתחילה הייתה עיר הבירה סביליה, וכעבור זמן קצר עברה לקורדובה.
תקופה זו התאפיינה בסכסוכים פנימיים בין המוסלמים, הן בין משפחות האצולה הערביות לבין עצמן והן בין הערבים לבין הברברים, שחשו מופלים לרעה.
המרד הברברי דוכא בסיוע כוחות סוריים.
בתום המרד הסורים נשארו בספרד ותרמו עוד לחוסר היציבות הפוליטית.
הסכסוכים בין המוסלמים הקלו על התהוותו של מוקד ההתנגדות הנוצרי בהרים הקנטבריים שבצפון ספרד, שם הקים פלאיו את ממלכת אסטוריאס (אף כי לא ברור אם הוא בעצמו כיהן כמלך).
מלבד הנוצרים שבממלכה זו נותרו תחת השלטון המוסלמי נוצרים רבים שכונו מוזערבים.
ניצחונו של פלאיו על המוסלמים בקרב קובאדונגה (722) נחשב לניצחון הנוצרי הראשון, ומסמל את תחילתה של הרקונקיסטה, כיבושו ההדרגתי של חצי האי מידי המוסלמים, שהושלם באופן סופי רק ב-1492.
בשנת 750 עברה הח'ליפות המוסלמית מבית אומיה לידי בית עבאס.
עבד א-רחמן, אחד מבני אומיה, ברח מדמשק ומינה את עצמו לאמיר (נסיך) של אל-אנדלוס (שלט בין השנים 756–788).
משמעות התואר שלקח לעצמו הייתה שאל-אנדלוס הפכה לישות עצמאית, אם כי כפופה להלכה לח'ליף בבגדאד.
תקופת שלטונו של עבד א-רחמן הייתה רצופת מאבקים, תחילה מול תומכי בית עבאס ואחר כך מול קבוצות של ברברים וערבים.
ניסיונות המרד דוכאו ביד קשה.
עבד א-רחמן הוריש לבנו הישאם (هشام) הראשון (788–796) אמירות ששרר בה שקט יחסי.
הישאם לחם בניסיונות הפלישה של הנוצרים ואף הנהיג מסע עונשין לתוך צרפת.
הוא השליט באל-אנדלוס את שיטת ההלכה המאלכית המחמירה.
אל-חכם (الحكم, 796–822), בנו של הישאם, התמודד לראשונה מול התקוממויות של הנוצרים שהתאסלמו (מוּוַלַדוּן בערבית, או Muladíes בספרדית).
אלה מחו על כך שהשלטון התרכז רק בידי הערבים מבית אומיה.
מרידות אלה, בערים סרגוסה, טולדו ומרידה, דוכאו בסיוע צבא שכירי חרב שהורכב מברברים ומעבדים אירופאים, וכך התאפשר לעבד א-רחמן השני (822–852), בנו של אל-חכם ויורשו, לפתח את המנהל הציבורי, את הכלכלה ואת האמנות באמירות, ולהקים ערים אחדות, ביניהן מורסיה ומדריד.
הוא עסק גם בדיכוי מרידות ובמלחמות בנורמנים ובאסטוריאס.
בזמן שלטונו של בנו מוחמד הראשון (852–886) התגברו הנטיות הבדלניות בגבולות אל-אנדלוס: טולדו, סרגוסה ואקסטרמדורה הכריזו על עצמן כישויות עצמאיות.
בשנת 879 התחיל המרד הגדול של המוולדון של אל-אנדלוס, בהנהגתו של עומר אבן חפסון.
המרד נמשך בתקופת בנו אלמוּנד'יר (المنذر, 886–888) ולאחר מכן גם בתקופת עבד אללה (888–912).
המוולדון השתלטו על חלקים גדולים מאנדלוסיה, ובשיא המרד האמיר שלט רק בסביבה קטנה של קורדובה.
בשנת 913 עלה לכס האמירות נכדו של עבד אללה, עבד א-רחמן השלישי (912–961).
הוא הצליח לאחד מחדש את האמירות המתפוררת ולהכפיף למרותו את השליטים המקומיים שצצו בזמן קודמיו.
ב-928 הכניע את עומר אבן חפסון במצודתו בבובסטרו (Bobastro).
ב-929 הכריז על עצמו ח'ליף, ובכך התנער מהסמכות הסמלית של הח'ליף מבגדאד.
הוא עשה זאת בין היתר כדי להפגין את התנגדותו לשאיפותיהם של הפאטימים, שהתהדרו אף הם בתואר ח'ליף, לספח את אל-אנדלוס לתחום שלטונם.
במקביל כבש את מלייה ואת סאוטה בצפון אפריקה, וניהל מלחמות עם הנוצרים בצפון.
תקופתו של עבד א-רחמן השלישי נחשבת לתור הזהב של אל-אנדלוס, הן מבחינת הכוח הצבאי והן מבחינת התרבות והאמנות; קורדובה הייתה העיר הגדולה באירופה (אולי חוץ מקונסטנטינופול), עם 100,000 תושבים.
מחוץ לקורדובה הוקמה עיר ארמונות חדשה בשם מדינת א-זהרא (مدينة الزهراء) כדי לפאר את שמו של הח'ליף.
השגשוג התרבותי נמשך בתקופתו של אל-חכם השני (961–976), בנו של עבד א-רחמן השלישי.
הוא בנה את הספרייה הגדולה במערב, בת 400,000 כרכים, ששימשה גם כמרכז תרגום של הקלאסיקות היווניות והלטיניות לערבית.
במקביל שמר על עוצמתה הצבאית של אל-אנדלוס, ובלם את התקפות הנורמנים.
תקופתו התאפיינה בהאצלת סמכויות גוברת והולכת לווזיר ולראשי הצבא.
בנו הישאם השני (976–1013, למעט תקופה בין 1009 ל-1010), שירש את החליפות בגיל 10, לא זכה כלל לשלוט למעשה; הוא שימש כסמל חסר סמכויות, בעוד השלטון המעשי היה בידיו של אל-מנסור (المنصور, כינויו של מחמד בן אבי עאמר, محمد بن أبي عامر), הווזיר הראשי (חאגִ'ב, حاجب).
אל-מנסור (981–1002) הקדיש את מיטב זמנו ואת מיסי החליפות למסעות ג'יהאד נגד הנוצרים (למעלה מחמישים, לפי אחד המניינים).
השטחים שכבש לא נותרו ברשות המוסלמים זמן רב, שכן לאחר מותו פרצה מלחמת אזרחים בין תומכיו של החליף לבין משפחתו של אל-מנסור.
תקופת האנרכיה באל-אנדלוס, שידועה בשם פִתְנָה (فتنة), הביאה בשנת 1031 לנפילתו של החליף האחרון, הישאם השלישי, ולהתפוררות החליפות למספר רב של ממלכות קטנות (ממלכות טאיפה).
הסובלנות הדתית באל-אנדלוס הפכה אותה למרכז התרבותי של יהודי ספרד, ופעלו בה משוררים ופרשנים רבים, בהם יהודה הלוי ודונש בן לברט.
בעיקר התפתחו בה לימודי פילוסופיה יהודית, והתקיימו בה דיונים רבים בין פילוסופים יהודים לבין אנשי דת מוסלמים .
מוצא משפחתו של הרמב"ם גם הוא מאל-אנדלוס, אם כי הם נמלטו למצרים כאשר היה בן 13 עקב רדיפות אל-מוואחידון.
מלכי הטאיפות היו עסוקים בסכסוכים פנימיים, ובינתיים הממלכות הנוצריות הלכו ונגסו בשטחן.
בשנת 1085 כבש אלפונסו השישי מלך לאון וקסטיליה את טולדו.
מעט לאחר מכן ביקש שליט סביליה את עזרתו של יוסוף בן תאשפין, מנהיגם של המוראביטון, קבוצה בֶרְבֶרית מוסלמית שמרנית ששלטה ברוב צפון אפריקה.
הוא חצה את מצר גיברלטר, הביס את הנוצרים בקרב א-זלאקה וחזר לצפון אפריקה כדי לטפל בעניינים פנימיים.
ב-1090 שב לספרד, והפעם הפיל את מלכי הטאיפה מכיסאם וצירף את כל האזורים המוסלמיים לתחומי שלטונו.
הוא עצר את התפשטות הנוצרים ואף כבש מידיהם ערים אחדות.
יורשיו של בן תאשפין (שמת ב-1106) לא ניחנו ביכולת הארגון שלו, ועד מהרה שקעה האימפריה המוראביטית וכוחם של השליטים המקומיים עלה מחדש.
במאה ה-12 תפסו האל-מוואחידון את מקומם של המוראביטון בשלטון בצפון אפריקה.
ב-1147 פלשו תחת הנהגתו של עבד אל-מואמין לחצי האי האיברי וכבשו את סביליה, שהפכה לבירתם.
ב-1172 השתלט החליף המווחידי יוסוף הראשון על ממלכת ולנסיה ומורסיה, שהייתה קודם לכן עצמאית תחת שלטונו של אבן מַרְדָנִיס, "המלך הזאב".
בשנת 1195 הביס באלרקוס (Alarcos) את צבאו של אלפונסו השמיני מלך קסטיליה, ובשנים הבאות המשיכו המווחידון להנחיל תבוסות לממלכות הנוצריות המפוצלות והמסוכסכות.
רק ב-1212 הצליחו הנוצרים להתאחד, ופגשו את המווחידון בקרב המכריע בנבס דה טולוסה, שבו חוסל למעשה הצבא המווחידי והגיע קצה של החליפות המוסלמית האחרונה בחצי האי האיברי.
האזור המוסלמי שהיה בשליטת המווחידון התפורר שוב לממלכות קטנות וחלשות (תקופת הטאיפות השלישית).
ממלכת קסטיליה, בעיקר תחת שלטונו של פרננדו השלישי, השתלטה בהדרגה על רוב שטחי אל-אנדלוס: קורדובה נכבשה ב-1236 וסביליה ב-1248; רק ממלכת גרנדה נותרה מחוץ לתחומי הממלכה, במעמד של וסאלית.
הניסיונות של שושלת בנו מרין לחדש את דריסת הרגל המוסלמית בחצי האי האיברי נבלמו בקרב סלאדו (Batalla del Salado) בשנת 1340. ממלכת גרנדה, ששטחה הצטמצם והלך, המשיכה להתקיים באופן מבודד תחת שלטון השושלת הנסרית.
ב-2 בינואר 1492 סופחה גרנדה באופן סופי לממלכת ספרד, וכך הגיעה לקיצה הנוכחות הפוליטית המוסלמית בספרד.
אל-אזהר היא אקדמיה מוסלמית הנמצאת בקהיר, בירת מצרים.
הוא נחשב למוסד הלימוד החשוב ביותר של האסלאם הסוני.
אל-אזהר נוסד כמסגד אל-אזהר בשנת 972, זמן קצר לאחר ייסוד קהיר (שנקראה אז "פוסטאט"), בתקופת הח'ליף אל-מעז לדין אללה.
המבנה עוצב בידי הגנרל הפאטמי ג'ווהר אס-סקולי, כובש מצרים מטעם הפאטימים.
בשנת 988 קיבל המסגד תפקיד נוסף כמוסד ללימודי דת האסלאם.
שמו של המוסד נגזר משמה של בת הנביא מוחמד פאטמה א-זהראא', שאליה מייחסים עצמם בני השושלת הפאטמית.
בתקופה הסמוכה להקמתו היה המוסד שייך לאסכולה התאולוגית ("מדרסה") האסמאעילית, שהייתה ענף של השיעה.
זאת משום שבני השושלת הפאטמית היו שיעים.
לאחר נפילת השושלת הפאטמית ועליית השושלות הממלוכיות במצרים, הפך אל-אזהר למוסד סוני, וכך נותר עד היום.
במשך יותר מאלף השנים שעברו מאז ייסודה נחשבת האקדמיה למוסד המוביל בעולם האסלאמי בתחומי השריעה, התאולוגיה האסלאמית והשפה הערבית.
כמו כן שימשה האקדמיה מקור חשוב להכשרת אימאמים וקאדים ששימשו בתפקידם בכל רחבי העולם האסלאמי ואף עשו רבות להגדלתו על ידי איסלומן של קהילות חדשות.
במשך כל תקופת פעילותו נלחם אל-אזהר בתפוצת האתאיזם, בכתות הסוטות מן האסלאם הסוני האורתודוקסי, במיסיון הנוצרי, בתנועות פוליטיות רפורמיסטיות, באנרכיה וביחסי מין אסורים (כלומר, יחסי מין שלא בין בעל ואישה, כולל יחסים הומוסקסואליים).
אל-אזהר מהווה גורם אסלאמי ממתן בדרך כלל ביחס לארגונים אסלאמיים רדיקליים כמו האחים המוסלמים.
לדוגמה, שיח' אל-אזהר לשעבר מוחמד סייד טנטאווי הצהיר כי מבצעיהם של פיגועי 11 בספטמבר ומחבלים מתאבדים בכלל הם "כופרים" שאינם הולכים בדרכו האמיתית של האסלאם.
בכנס שהתקיים באינדונזיה ביקש טנטאווי מכל "המאמינים האמיתיים" שלא לתת לתומכים באלימות כזו מקום במסגדים, וכך למנוע את ההתפשטות של אידאולוגיות אלימות.
עלי גומעה, המופתי של מצרים לשעבר, הקשור לאל-אזהר, הכריז כי המורדים שחוטפים והורגים אזרחים בעיראק הם אלה שהאסלאם התיר להרוג מכיוון שהם גורמים להרס וחורבן.
מצד שני, עבד א-סאבור שאהין, פרופסור חשוב באוניברסיטה, מכחיש כל קשר בין המוסלמים לפיגועים, וטוען כי "יד ציונית מלוכלכת" הייתה מאחוריהם.
אל-אזהר עברה רפורמה בשנת 1961 כדי להתאימה כמוסד אקדמי במאה ה־20. במסגרת הרפורמה חולקה אל-אזהר למספר מוסדות:
המועצה האסלאמית העליונה של-אזהר – תפקיד המועצה הוא לקבוע את המדיניות הכללית של המכללה ולהציע את הנושאים והסילבוסים הנלמדים.
המועצה אחראית גם על הקצאת תקציבים למוסדות השונים.המועצה מורכבת מן האימאם הגדול – שיח' אל-אזהר – עד לא מכבר כיהן בתפקיד מוחמד סייד טנטאווי, סגנו, דיקני הפקולטות, ארבעה מחברי האקדמיה לחקר האסלאם, נציגי הממשלה המצרית ממשרדי המשפטים, החינוך, התרבות והווקף וכן מספר פקידים בכירים מאוניברסיטאות אחרות.
האקדמיה לחקר האסלאם (נוסדה בשנת 1961) – האקדמיה היא מוסד המחקר העליון לעולם הסוני, תפקידה לחדש הלכות בעקבות שינויי הזמן לערוך כנסים כלל-אסלאמיים ובין-דתיים, לערוך ולפרסם מחקרים הבוחנים זוויות שונות באסלאם ולפרסמם בערבית ובאנגלית.
כמו כן האקדמיה עוסקת בעקירת זרמים שאינם משתלבים עם האסלאם האורתודוקסי, כגון הקנאות האסלאמית, עיוותים, זרמים חתרניים וכתות סוטות.
בין תפקידי האקדמיה להפיץ את חינוך האסלאם האורתודוקסי לרחבי העולם המוסלמי.
באקדמיה חברים כחמישים מלומדים אסלאמיים מהם עד עשרים זרים.
בראשה עומד שיח' אל-אזהר, ובהיעדרו מנהל סגנו את פעילות האקדמיה.
אוניברסיטת אל-אזהר – ממונה על החינוך הגבוה במוסד אל-אזהר.
תפקידה העיקרי הוא הכשרתם של משכילים מצרים וזרים בתחומי האסלאם והשפה הערבית לשמש כאנשי דת ודיינים בארצותיהם.
על ידי הכשרת אלפי אנשי דת בשנה מייצב עצמו מוסד אל-אזהר כפוסק העליון בכל תחומי הדת המוסלמית, לפחות למוסלמים הסונים, שהם מרבית המוסלמים העולם.מאז 1961 החלה האוניברסיטה ללמד גם מדעים כלליים כגון רפואה, הנדסה, מדעי החיים, מדעים מדויקים, מדעי הרוח וניהול.
האוניברסיטה מקיימת הפרדה מלאה בין גברים לנשים, לימודי הנשים מתרכזים בלימודי דת ובמדעי הרוח.
בסך הכול לומדים באוניברסיטה עשרות אלפי גברים ונשים בקמפוס העיקרי שבקהיר ובשלוחות המצריות.
בניגוד לרוב האוניברסיטאות, אל-אזהר אינה מקבלת תלמידים שאינם מוסלמים בפועל, וכך משלבת האוניברסיטה בין המקבילה לסמינר תאולוגי מערבי (או ישיבה יהודית) לאוניברסיטה מודרנית.
שלוחות אל-אזהר – חלק מהפצת דת האסלאם על ידי אוניברסיטת אל-אזהר נעשה על ידי פתיחת מרכזים אסלאמיים מסונפים במדינות אחרות.
האוניברסיטה מספקת למרכזים אלו סטנדרטים ללימוד האסלאם, ספרי קודש ומטיפים הקוראים לשילוב הדת בחיי היומיום.
השלוחות מיועדות לסטודנטים ולמשתלמים המיועדים לשמש בתפקידי המנהיגות הדתית.
ספריית אל-אזהר נחשבת לשנייה בגודלה בחשיבותה במצרים, לאחר הספרייה הלאומית והארכיון הלאומי של מצרים, מבחינת מספר הספרים האסלאמיים וכתבי היד.
בספרייה 99,062 ספרים ב־595,668 כרכים של כתבי יד וספרים נדירים, חלקם מהמאה ה-8. הספרייה היא מרכז לתלמידים של אל-אזהר ולאוניברסיטאות אסלאמיות אחרות.
היא תורמת להרחבת הידע על ידי צילום כתבי היד שלה עבור חוקרים אחרים במצרים ובארצות ערביות ומוסלמיות אחרות.
הספרייה אינה כוללת ספרות שאינה אסלאמית.
אל-איתיחאד הוא מועדון כדורגל סעודי מהעיר ג'דה, המשחק בליגת העל הסעודית.
אל-איתיחאד מארחת את משחקיה באצטדיון הראשי של ג'דה, עיר הספורט המלך עבדאללה, האצטדיון השני בגודלו בערב הסעודית, אשר מכיל 62,345 צופים.
המועדון הוא אחד ממועדוני הכדורגל הפופולריים בסעודיה.
לאל-איתיחאד יש יריבות ארוכת שנים עם אל-הילאל, המכונה האל קלאסיקו הסעודי ונחשב למשחק השנתי הבולט והנצפה ביותר בכדורגל הסעודי.
המועדון המצוי בבעלות מוחמד אל-פאייז וחברת Sela Sport Co, שגם מממנת את נבחרת ערב הסעודית בכדורגל.
בשנים 2007–2013, מומן על ידי חברת הטלקום הסעודית.
המועדון נוסד בשנת 1927, מה שהופך אותו למועדון הספורט הוותיק ביותר שעדיין פעיל בסעודיה.
התקופה המצליחה ביותר בתולדות המועדון הייתה שנות ה-90 וה-2000, כאשר המועדון השיג מספר רב של תארים והישגים מקומיים הבינלאומיים.
בשנת 1999, זכה המועדון בגביע אסיה למחזיקות גביע אחרי ניצחון על צ'ונאם דרגונס.
המועדון זכה בליגת האלופות האסיאתית בשנת 2004 לאחר ניצחון על אלהווה צ'ונמה, ובשנת 2005, לאחר ניצחון על אל-עין.
המועדון הגיע למקום הרביעי באליפות העולם למועדונים ב-2005 ביפן.
המועדון צפוי להשתתף בגביע העולם למועדונים 2023 שיתקיים בסעודיה.
אל-איתיחאד נחשב לאחד המועדונים האסייתיים המצליחים ביותר ברמה המקומית והיבשתית, ובאמתחתו שתי זכיות רצופות בליגת האלופות האסייתית (אחת משלוש הקבוצות האסיאתיות היחידות שהשיגו זאת) גביע אסיה למחזיקות גביע פעם אחת, ליגת האלופות של המפרץ ותואר ליגת האלופות הערבית לפחות פעם אחת.
ברמה מקומית, אל-איתיחאד הוא גם המועדון השני המצליח ביותר בסעודיה, לאחר שזכה בתשע אליפויות ליגה, חמש תוארי גביע המלך, שמונה תוארי גביע יורש העצר, שלושה תוארי גביע הפדרציה הסעודית וסופר קאפ סעודי.
ב-2 באוקטובר 2023 סירבה הקבוצה לעלות לאחד ממשחקי ליגת האלופות האסיאתית מול הקבוצה האיראנית ספהאן, בגלל הצבה של פסלו של קאסם סולימאני בכניסה לאצטדיון בו היה אמור להיערך המשחק.
בתחילת נובמבר, הודיעה התאחדות הכדורגל של אסיה כי אל-איתיחאד יזכו בניצחון טכני 3-0 על ספהאן.
אל-ארד היא תנועת שמאל קיצוני פוליטית לאומית-ערבית שפעלה במדינת ישראל משנת 1959 עד 1965. התנועה הוקמה על ידי קבוצת ערבים ישראלים במטרה להפוך את ישראל למדינה רב-לאומית.
גילוי דעת שהופץ בקיץ 1959 קרא לתמיכה בשבועון של אל-ארד, בנוסח האידאולוגי הבא::
"הערבים בישראל, שהם חלק בלתי־נפרד מהאומה הערבית, יתמכו בלאומנות הערבית, הצועדת לקראת שחרור!
ההכרה בזכות הפליטים וקריאה לשלום בין ישראל לבין הערבים.
עידוד הכבוד והלאומיות הערבית בקרב הערבים בארץ.
העם בישראל חייב לנקוט מדיניות של נייטרליות חיובית, להכיר באחדות הערבית בתורת כוח עצמאי, ולקרוא לשיתוף פעולה כלכלי, תרבותי וחברתי בין עמי האזור."
התנועה התנגדה אפוא לשלושת הגורמים הבאים:
קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית.
הממסד הפוליטי הערבי המסורתי בישראל, שלכאורה היווה משענת למשטר הישראלי.
המפלגה הקומוניסטית הישראלית מק"י, וזאת משום שדווקא בשל קרבתה האידאולוגית הייתה מק"י עלולה "להחניק" את התנועה באיבה.
במהלך שנות ה-50, הייתה המפלגה הקומוניסטית, הדו-לאומית, התנועה היחידה שהוציאה ביטאון ערבי בישראל, בלתי תלוי בשלטונות מדינת ישראל.
אנשי אל-ארד, שכללו שילוב של פעילים לאומיים וקומוניסטים ערבים, בקשו להוציא בטאון משלהם שידגיש את הלאומיות הערבית.
באמצע שנת 1959 הוגשה בקשה להוצאת שבועון בשם אל-ארד.
באוקטובר אותה השנה הוציאה התנועה שבועון שהתריס נגד השלטונות הישראליים.
בין היתר, כונה בו דוד בן-גוריון "הגמד הירושלמי", וזאת בשילוב קריקטורות.
מכיוון שלא התקבל רישיון להוצאת הביטאון, השתמשו מוציאי הבטאון בשמות שונים, כדי להציג את הגליונות ככרוזים חד פעמיים.
כל אחד מ-13 הגליונות שראו אור נשא את השם "ארד" ("אדמה"), בצירוף מילה נוספת (למשל "נדאא אלארד'" (קריאת האדמה), או "צרח'ת אלארד'" (צעקת האדמה) וכדומה).
בשנת 1960 הואשמו עורכי הביטאון לרבות מנצור קרדוש בהוצאת עיתון ללא רישיון, בניגוד לפקודת העיתונות, ונדונו לקנסות ולמאסר על תנאי.
בית המשפט המחוזי אמנם הפחית את הקנסות שהושתו על שניים מתוך ששת הנאשמים בבית משפט השלום, אך כל השישה הורשעו בדין פלילי, והרשעתם אושרה גם על ידי שתי ערכאות הערעור: בית המשפט המחוזי ובית המשפט העליון.
באפריל 1960 בקשו אנשי התנועה לרשום חברה בשם "אל ארד" שמטרתה "לעסוק בכל מיני עבודות דפוס, הפצה, תרגום, עיתונות ורכישת מכונות דפוס ואביזריהן".
רשם החברות סירב לרשום את החברה, אך בג"ץ חייב אותו לרשום את החברה, ברוב של שני שופטים נגד אחד, ובדיון נוסף ברוב של שלושה שופטים נגד שניים.
ביולי 1964 רשמה בפניה הממשלה, בהסכמת כל חבריה, את החלטת סגן הממונה על מחוז חיפה לסרב לרשום את אל-ארד כאגודה עות'מאנית.
בנובמבר 1964 דחה בג"ץ עתירה נגד הסירוב.
עוד באותו חודש הוציא שר הביטחון את הארגון אל מחוץ לחוק.
במרץ 1965 הורה בית המשפט בחיפה על פירוק חברת אל-ארד.
חלק מאנשי התנועה ניסו להתמודד בבחירות לכנסת השישית במסגרת "רשימת הסוציאליסטים", אך רשימתם נפסלה מלהתמודד באישור בית המשפט העליון בפסק דין ירדור.
ועדת הבחירות נימקה את הפסילה בטענה כי "מועמדי הרשימה חברים בהתאגדות בלתי חוקית, שהתאגדותה נאסרה ושמטרותיה פוגעות בקיום המדינה ובשלמותה הטריטוריאלית".
בכך נסגרו בפני אל-ארד מרבית אפיקי הפעולה החוקיים, ופעיליה העיקריים של התנועה התפזרו.
המחקר ההיסטורי רואה בשלב זה את חדלות קיומה של אל-ארד.
בין פעילי המפלגה נמצא מוחמד מיעארי, לימים יו"ר הרשימה המתקדמת לשלום, שנכנסה לכנסת פעמיים.
מפלגת ברית לאומית דמוקרטית משתמשת בבחירות לכנסת באות הזיהוי שביקשה רשימת הסוציאליסטים, ובציבור הערבי היא נחשבת לממשיכת דרכה של אל-ארד.
אל-איתיחאד הוא עיתון יומי בשפה הערבית של המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
מרבית כותביו הם חברי המפלגה, והעיתון משמש שופר לראשי המפלגה ולנציגי חד"ש בכנסת.
כיום העיתון הוא היומון היחיד אשר רואה אור בשפה הערבית בישראל.
העיתון יצא לאור לראשונה כשבועון בשנת 1944 על ידי הליגה לשחרור לאומי, מפלגה ערבית קומוניסטית שהתפלגה מהפק"פ.
עם האיחוד מחדש והקמת מק"י הפך לביטאון המפלגה בשפה הערבית.
עם הפילוג במק"י ב-1964 העיתון עבר לבעלותה של רק"ח, אשר כיום נקראת מק"י.
בעיתון כתבו כמה מהאישים המובילים במק"י וברק"ח, בהם תופיק טובי, אמיל חביבי ואמיל תומא וכן כותבים יהודים קומוניסטים יוצאי עיראק.
בשנת 1953 פרסמו העיתון ומקבילו העברי "קול העם" מאמר בו נכתב שהממשלה מחרחרת מלחמה "ומספסרת בדם הנוער הישראלי".
שר הפנים, ישראל רוקח, החליט לסגור את העיתון ל-15 יום, ובעקבות כך הגישו העיתונים עתירה לבג"ץ.
בג"ץ, בראשותו של השופט שמעון אגרנט, קיבל את טענת העיתונים ופסק כי אין להגביל את חופש הביטוי של העיתונים מאחר שאין ודאות קרובה שמימוש חופש הביטוי במקרה זה יביא לסיכון שלום הציבור ("בג"ץ קול העם").
בשנת 1964 העניקה ברית המועצות את פרס לנין לשלום למנהיג אלג'יריה אחמד בן-בלה.
עם קבלת הפרס קרא בן-בלה להשמדת ישראל, דבר שעורר ויכוח חריף במפלגה הקומוניסטית.
ב-20 בספטמבר 1964 פרסם מזכ"ל המפלגה שמואל מיקוניס מאמר בעיתון המפלגה בעברית, "קול העם", ובו גינה את הענקת הפרס למנהיג המצהיר בראש חוצות על מחויבותו להשמדת ישראל.
סירובו של אל-איתיחאד לפרסם את המאמר העמיק את השסע.
בפילוג בתוך המפלגה הקומוניסטית בשנת 1965 העיתון נשאר נאמן לקו של הפלג הפרו-סובייטי של רק"ח, בניגוד לפלג במק"י שאימץ קו ביקורתי יותר כלפי ברית המועצות.
מכיוון ש"קול העם" נשאר בידיה של מק"י, ייסדה רק"ח את "זו הדרך", שהפך לעיתון המקביל בעברית של אל-איתיחאד.
עם הפילוג והקמת רק"ח העיתון הפך לדו-שבועון והחל לצאת פעמיים בשבוע, ב-1983 הוא הפך ליומון.
בסוף חודש אפריל 1990, התקשר למערכת העיתון, מספר פעמים, אלמוני שהציג עצמו כחבר במטה ארגון הימין הרדיקלי "הסיקריקים", ואיים להצית את מערכת העיתון.
במהלך מלחמת לבנון השנייה פגע טיל של החזבאללה בבניין המערכת הישן של העיתון בחיפה, הנמצא בוואדי ניסנאס, ופגע קשות בארכיון העיתון.
המבנה שופץ על פי תוכניתו המקורית.
אתר האינטרנט של העיתון הושק בפברואר 2019.
עורך העיתון מיום הקמתו היה אמיל חביבי, שהודח ממשרתו כאשר סולק מהמפלגה ב-1989 בעקבות התנגדותו לקו השמרני שמנהיגות המפלגה בחרה.
אחריו מונה לעורך העיתון סאלם ג'בראן, בשנים הללו ממש כמו המפלגה העיתון נקלע למשבר והחל לדעוך.
ב-1992, מונה לעורך נזיר מג'לי, תחת הנהגתו נעשה תהליך של ליברליזציה בעיתון - האוריינטציה המפלגתית הופחתה והוכנס תוכן חדש כגון מדור ספורט.
ניסיון זה בא לקיצו ב-1999 כאשר מג'לי פוטר בעקבות פרסום כתבה ביקורתית על מזכ"ל מק"י מוחמד נפאע וויכוח על הקו האידאולוגי שהעיתון צריך לנקוט.
עורכת העיתון הייתה עאידה תומא סלימאן.
אל-אופ תעשיות אלקטרו אופטיקה בע"מ הייתה חברה ישראלית שהפכה לחטיבה במסגרת חברת אלביט מערכות.
החברה מתמחה בפיתוח וייצור מערכות אלקטרו אופטיות ליישומים ביטחוניים.
מטה החברה שוכן בפארק ת.מ.ר שברחובות, ומתקנים נוספים שלה שוכנים בפארק המדע קריית ויצמן.
אל-אופ נוסדה ב-1937 תחת השם "מכשירי גולדברג" על ידי פרופסור עמנואל גולדברג, שהיה מומחה לאופטיקה בדרזדן, גרמניה.
החברה עסקה בייצור מכשור אופטי לשימושים אזרחיים וצבאיים והייתה ממוקמת ברחוב דיזנגוף בתל אביב.
בשנת 1960 השקיעה מדינת ישראל 200,000 ל"י במפעל וב-1962 רכשה את השליטה בחברה, מאחר שרוב מכירות המפעל היו למערכת הביטחון אך הוא סבל מהפסדים והיה בסכנת סגירה.
בשנת 1964 ייצרה אל-אופ מיקרוסקופ אלקטרונים שפיתח פרופסור דוד דנון ממכון ויצמן למדע.
בשנת 1965 נחתם הסכם שותפות בין מדינת ישראל ומפעל למערכות אלקטרו אופטיות מהולנד.
במסגרת ההסכם סיפקו ההולנדים ידע טכני והחזיקו 60% מהבעלות.
המפעל חדש הוקם ברחובות תחת השם "התעשייה האלקטרו-אופטית לישראל".
המפעל נחנך בשנת 1967. ב-1969 התמנה אל"ם אריה הלל, ששימש קודם כראש מינהל ההרכשה והייצור במשרד הביטחון, למנכ"ל.
באותה עת הועסקו במפעל 200 עובדים.
בסוף שנות ה-70 מוזגה חברת "מכשירי רחובות" עם אל-אופ.
חברת "מכשירי רחובות" נוסדה בשנת 1964 בידי פרופסור יוסף צבי יפה בתוך חנות ששכר ובה פיתח וייצר מכשירים מדעיים ובהמשך גם ציוד אלקטרו-אופטי למערכת הביטחון.
בשנת 1972 עברה "מכשירי רחובות" לפארק המדע קריית ויצמן וב-1976 רכשה חברת "תדיראן" את החברה.
לאחר המיזוג הבעלות באל-אופ הוחזקה באופן שווה בין קונצרן כור תעשיות (בעליה של חברת "תדיראן") ומשפחת פדרמן (מייסדי רשת מלונות דן), שרכשה את הבעלות באל-אופ לפני המיזוג.
בשנות ה-80 נכנסה החברה לתחומי פעילות חדשים, בין השאר שימוש בטכנולוגיית לייזר במדי־טווח לצורכי חיילות הרגלים והשריון ומשקפות המאפשרות תקשורת באמצעות לייזר.
ב-1981 הגיעו הכנסות החברה ל-30 מיליון דולר והיא העסיקה 750 עובדים.
ובשנת 1985 הגיעו ההכנסות ל-110 מיליון דולר והיא העסיקה 1,300 עובדים.
באותה שנה מונה נתן שרוני למנכ"ל.
בשנת 1989 ביקשה חברת "אלביט" לרכוש את "אל-אופ", אך החברה סבלה מהפסדים באותה עת והמשא ומתן נפסק.
ביולי 1991 הודיעה "תדיראן" שהיא מבקשת למכור את חלקה בחברה.
במרץ 1992 רכשה משפחת פדרמן את חלקה של "תדיראן" בחברה, תמורת כ-20 מיליון דולר, והחזיקה 100% מהמניות.
מיקי פדרמן מונה ליושב ראש החברה.
בשנת 1997 נכנסה החברה לתחום התעופה האזרחית בארצות הברית, כאשר רכשה את חברת "קולסמן" (Kollsman).
חברה שנוסדה בשנת 1928 על ידי פול קולסמן שהמציא ציוד ל"טיסת מכשירים".
באותה שנה הקימה אל-אופ, בשיתוף עם התעשייה האווירית ומשקיעים פרטיים, את חברת "אימאג'סאט אינטרנשיונל", במטרה למסחר את הטכנולוגיה שפותחה לפרויקט הלוויין הצבאי "אופק".
למיזם גויסו כ-90 מיליון דולר והוא החל בבניית הלוויין ארוס A.
הלוויין פותח ויוצר על ידי מפעל מבת של התעשייה האווירית, ושוקל פחות מ-250 קילוגרם, בלוויין הותקנה מצלמה דיגיטלית, שפותחה ומיוצרת על ידי "אל-אופ".
הלוויין שוגר ב-5 בדצמבר 2000 מאתר הטילים סבובודני שבסיביר.
ב-2002 השיקה "אל-אופ" מצלמת חלל צבעונית בהפרדה גבוהה הראשונה מסוגה בעולם.
בשנת 1999 מוזגה חברת "אל-אופ" עם חברת "אלביט מערכות" באמצעות החלפת מניות.
שווייה של אל-אופ הוערך בכ-250 מיליון דולר, ואלביט נסחרה בבורסה בערך של 435 מיליון דולר.
משפחת פדרמן קיבלה 32.5% ממניות החברה הממוזגת, בהמשך רכשה מניות נוספות והפכה בעלת המניות העיקרית ב"אלביט מערכות".
בשנת 2000 חיים רוסו מונה למנכ"ל.
בתקופתו מספר עובדים הגיע לכ-1,500. ב-2003 זכה רוסו בפרס התעשייה של התאחדות התעשיינים בישראל.
בתחילת 2009 החליף עדי דר את חיים רוסו.
בשנת 2003 הציגה "אל-אופ" גרסה מוקדמת של "מגן רקיע", מערכת הגנה אקטיבית מסוג DIRCM, להגנת כלי טיס אזרחיים מפני טילי כתף.
מערכת שפותחה בעקבות ירי שני טילי כתף מדגם SA-7 אל עבר טיסה 582 של ארקיע, במומבסה בשנת 2002.
בשנת 2004 הקימה "אל-אופ" וחברת OHB-System הגרמנית מיזם משותף בתחום החלל, העסוק בפיתוח ושיווק מערכות אלקטרו-אופטיות ומטעדי אינפרא-אדום, ליישומי חלל ולמטוסים ללא טיס.
באותה שנה גם זכתה בחוזה לאספקת מצלמת חלל ללוויין הודי.
בשנת 2005 נבחרה "אל-אופ" לספק את מערכות התצפית לפרויקט ה"ווטשקיפר" של צבא בריטניה להצטיידות בכלי טיס בלתי מאוישים (כטב"ם) למשימות סיור ומודיעין.
בשנת 2015 מוזגה "אל-אופ" לתוך חטיבת המל"טים האלקטרו-אופטיקה והמודיעין של "אלביט מערכות", שבראשה מונה לעמוד אלעד אהרונסון.
בשנת 2020 בוצע שינוי ארגוני נוסף, חטיבת המודיעין פורקה ובמקומה אל-אופ הפכה לחלק מחטיבת האלקטרו-אופטיקה, שכוללת גם את חברת הבת ללוחמה ולמודיעין אלקטרוני אלישרא, בראש חטיבה זו עומד אורן סבג.
בשנת 2010 יצא לאור הספר "המרחיק ראות" המתאר את העשייה והחזון של חברה אל-אופ מיום הקמתה עד שנת 2009. הספר נכתב על ידי חיים רוסו מנכ"ל החברה עד 2009.
בשנת 2017 יצאה מהדורה מעודכנת לספר המכסה את התקופה עד 2017
החברה מפתחת מוצרים ומערכות בתחומים הבאים:
מערכות לחימה לרכב קרבי משוריין (רק"מ)
מצלמות חלל, המותקנות בלוויינים הישראליים מסדרת אופק
חברת אל-אופ זכתה פעמים אחדות בפרס ביטחון ישראל.
אופיים המדויק של הפיתוחים שזיכו את החברה בפרסים לא פורסם.
1997 - הפרס הוענק על פיתוח מערכת בקרת האש לטנק המרכבה ברק זוהר.
2005 - הפרס הוענק על פיתוח מערכת מודיעין חזותי מתקדמת ובעלת יכולות ייחודיות בלוחמה בטרור.
2007 - הפרס הוענק לצוות של אל-אופ, מפא"ת ומפקדת זרוע היבשה על פיתוח וישום של מערכת נשק מהפכנית בחזית הטכנולוגיה.
מדובר במערכת המהווה בסיס לתפיסת לחימה חדשה ויצירתית בשדה הקרב.
אל-אחוואט הוא אתר ארכאולוגי מתקופת הברזל א', היא "תקופת ההתנחלות" של שבטי ישראל בארץ כנען.
האתר ממוקם במדרון המערבי של הרכס עליו בנוי היישוב קציר, מדרום לכביש נחל עירון (ואדי עארה) בצפון-מערב השומרון.
מובן שם האתר הוא "הקירות", "החומות", או "חצרות" בעגה מקומית.
הארכאולוג אדם זרטל מאוניברסיטת חיפה סבור כי מדובר באתר מקראי: מיקומה של חרושת הגויים, מקום מושבו של סיסרא, שר הצבא של יבין מלך חצור.
הסימוכין להשערה זו הם, שמבנה האתר הוא ייחודי במינו.
ייתכן שנבנה על ידי השרדנה, אחד משבטי גויי הים.
המועד המשוער לבנייתו (1160–1150 לפנה"ס לדעת זרטל) תואם את המועד המשוער להגעת גויי הים לארץ ישראל וכן את מועד המלחמה בין ברק בן אבינועם וסיסרא בנחל קישון, המרוחק כ-14 ק"מ מהמקום.
לפי הערכתו של זרטל, מוצאו של סיסרא הוא גם מגויי הים – כנראה מהאי סרדיניה שבאיטליה.
זרטל הציע כי קבוצה של גויי ים שישבו בצפון השרון נלחמו עם הישראלים על השליטה בעמק יזרעאל, צומת דרכים וחוליית הקשר בין השומרון לגליל, שני המוקדים של ההתנחלות הישראלית בתחילת תקופת הברזל.
הארכאולוג ישראל פינקלשטיין טוען כי הערכתו של זרטל אינה מבוססת די הצורך מבחינה כרונולוגית כדי להגיע לרזולוציה כזו.
לדעת פינקלשטיין, בהשוואה לממצא קרמי וסינכרונים עם תיארוך פחמן-14 מאתרים אחרים (בעלי מכלול קרמי דומה), האתר מאוחר בכ-100 שנה מהערכתו של זרטל.
עוד טוען פינקלשטיין שהחומות/קירות המאסיביים שבאתר (אלה המיוחסים לתרבות הנוראגית) נבנו בתקופה הרומית על גבי שרידי האתר מתקופת הברזל, ולמעשה מדובר בשתי שכבות נפרדות שאין לקשור ביניהן.
האתר היה מוקף חומה רחבה יחסית שאינה ישרה ובנויה גלים גלים.
שטחו כ-30 דונם וצורתו מלבנית.
מקורות המים הקרובים הם מעיינות דרומית לערערה.
האתר קרוב לדרך הים המקראית.
לאתר אין מקבילות בארץ ישראל, מלבד ארבעה אתרים קטנים דומים ליד כרם מהר"ל.
שער העיר – בחלק הצפוני ביותר של החומה.
לפני השער הייתה כיכר משולשת.
בית המושל – מבנה שמידותיו כ-22 על 15 מ', הבנוי קירות עבים במיוחד (2 מ' ברוחב).
אזור המגורים – החדרים והתאים ניגשים אל ובנויים עם החומה, ונבנו וחיו יחד איתה.
מבנה גדול וכן תאים בנויים לאחסון.
ראוי לציון מיוחד תנור ששימש כנראה לחימום עפרות ברזל (אבל לא להתכה).
חוקרי האתר מתארים כך את המבנים המיוחדים שנמצאו באתר: "באתר נמצאו ארבעה "מסדרונות" – קורידורים, שנבנו בתוך חומת העיר כשפתחם מופנה אל שטח העיר.
יש שוני ביניהם (שלושה ישרים ואחד סגלגל) אך שווה לכולם עצם התופעה והעובדה שלא נמצאה להם פונקציה ברורה.
תופעה נוספת הן בקתות אבן מעוגלות ומקורות בשיטת "הכיפה המדומה".
אחת מאלה נמצאה בתוך העיר ובמיקום סטרטיגרפי ברור המתארך אותה לתקופת הקיום של המקום – ראשית תקופת הברזל 1 (לערך 1220–1170 לפנה"ס).
בקתות דומות ידועות גם מהתקופות הרומית והביזנטית, אך נראה שאלה השייכות לעיר נבנו בתקופת הברזל."
קיים דמיון בין המבנים שנמצאו באתר לבין כ-7,000 מבנים דומים בסרדיניה, המכונים נוראגים.
בחפירות השתתפו קבוצות מאוניברסיטת קליארי בסרדיניה.
לאור ההנחה שקיים קשר בין האדריכלות הנוראגית לבין המבנים שהתגלו באל-אחוואט, הועלתה ההשערה כי באתר שכנו אנשי שבט השרדנה מ"גויי הים", שהגיעו לאזור במאה ה-13 לפנה"ס.
שבט השרדנה נזכר במקורות המצריים, החל במכתבי אל-עמארנה ולאחר מכן בתעודות של רעמסס השלישי על המלחמה נגד גויי הים.
כבר בשנות ה-80 של המאה ה-19 הציע החוקר הצרפתי מספרו שמוצא השבט הזה, על פי הקשר הלשוני, בסרדיניה.
כיוון שרעמסס מזכיר בכתובותיו שהושיב את אנשי השבט בכנען, ברור שיישוביהם צריכים להימצא במקום כלשהו.
באונומסטיקון של אמנופה, רשימה אנציקלופדית של מקומות במזרח שזמנה 1100 לפנה"ס בערך, נזכרים השרדנה ליד הת'כר והפלשתים.
חוקר המקרא אלברכט אלט סבר שמקומם בעמק עכו.
הארכאולוג אדם זרטל סבור כי הצעת הזיהוי לנחל עירון מתאימה יותר מכל הבחינות.
עקב היעדר אתרים דומים באזור, חוץ מארבעה אתרים קטנים ליד כרם מהר"ל, נראה כי אל-אחוואט היה האתר המרכזי של שבט השרדנה באזור.
מחוז אל-אנבאר הוא המחוז הגאוגרפי הגדול ביותר בעיראק.
המחוז כולל את רוב שטחה המערבי של המדינה, וגובל בסוריה, ירדן וערב הסעודית.
רוב אוכלוסיית המחוז היא של ערבים מוסלמים סונים, ובירתו היא העיר רמאדי.
בשנת 2003 מנתה אוכלוסייתו 1,230,169 תושבים (על פי סטטיסטיקות האו"ם).
מקור שם המחוז מגיע מפרסית: "אנבאר" היא מילה פרסית שפירושה "מחסן נשק", ומקורה בפרסית האמצעית - אמברג.
עם הטמעתן של מילים פרסיות בשפה הערבית לאחר הכיבוש הערבי של פרס, פירוש המילה בערבית היה ל"אסם".
שמו ניתן לו משום שבו נמצאו המחסנים העיקריים לאחסון סחורות בממלכה הלקמידית.
המחוז נודע בשם דוליים כשם השבט הבדואי הסוני הגדול שמתגורר בתחומו, עד שנת 1962, עת שונה שמו לרמאדי, כשם בירתו.
בעבר היה המחוז בסיסו העיקרי של ארגון אל-קאעדה בעיראק, אולם לאחר מאמצים מתמשכים מצד הכוחות האמריקניים והכוחות העיראקיים, ולאחר מבצעים צבאיים רבים, מוגר הטרור במחוז כמעט לחלוטין.
אל-אנבאר היה המחוז עם הרוב הסוני הראשון שעבר לידי שליטה מחוזית עיראקית.
אחרי נסיגת הכוחות האמריקאיים מעיראק התגברו במחוז הסכסוכים האתניים בין הרוב הסוני לבין הממשלה השיעית של עיראק.
אל-איאם הוא עיתון פלסטיני היוצא לאור ברמאללה.
זהו העיתון השני בתפוצתו בשטחי הרשות הפלסטינית.
העיתון בבעלותו של איש העסקים הפלסטיני בשאר אל-מסרי.
העיתון הוקם בדצמבר 1995 על ידי אכרם הניה, שהוציא לאור את העיתון "אל־שאב" מ־1972 ועד לגירושו מישראל ב־1986 עקב קשריו עם האש"ף.
העיתון נחשב לתומך בתנועת הפת"ח.
בפברואר 2008 אסר בית משפט ברצועת עזה את הפצת העיתון עקב קריקטורה שהוצגה בו שלעגה לאיסמעיל הניה, ראש ממשלת הרשות הפלסטינית מטעם החמאס.
אל-אמין (מילולית: הנאמן), אבו עבדאללה מוחמד בן הארון א-רשיד , נולד בשנת 787, ירש את אביו הארון א-רשיד ב-809 והיה הח'ליף העבאסי עד למותו בשנת 813.
הארון א-רשיד השביע את שני בניו, אל-אמין ואחיו הצעיר אל-מאמון, בעודם במכה לרגל החג' שהם יקיימו את צוואתו לפיה אל-אמין יהיה הח'ליף ואל-מאמון ימשול בח'ורסאן ויזכה לאוטונומיה מלאה.
עם מותו של אל-אמין, יירש אותו אחיו כח'ליף.
אל-מאמון חשד בכוונת אחיו עוד קודם למותו של אביו הארון א-רשיד והוא שכנע אותו לקחת את אל-אמין עמו במסעו האחרון מזרחה.
למרות שהארון הנחה את מפקדי הצבא הבגדאדיים להתלוות לאל-אמין כל העת, לאחר מותו הם חזרו לבגדאד והשאירו אותו במזרח הח'ליפות.
אל-אמין ניסה לגייס לצידו את גזברו של אל-מאמון בעיר ריי.
אל-אמין ציווה על אל-מאמון עצמו להכיר בבנו מוסא כיורשו תחתיו ולהתייצב בבגדאד.
אל-מאמון סירב למצוותו של אחיו והחליף את גזברו בראיי, זאת בשל ביטחונו בתמיכה המקומית שקיבל בח'ורסאן שהייתה מולדתה של אימו.
אל-אמין שוכנע לצאת לקרב כנגד אחיו המרדן על ידי שריו הסכסניים, ובראשם אל-פדל בן א-רביע.
אל-אמין שלח שליחים למכה להביא את מסמכי השבועה שחתם עליהם לפני אביו ולהשמידם.
אל-אמין שלח תועמלתנים ח'ורסאנה להתסיס את המוני העם כנגד אחיו אך הם נתפשו על הגבול וחוסלו.
מנגד, החזיק אל-אמין במשפחתו וברכושו של אחיו אל-מאמון כבני ערובה בבירה וסירב לשחררם.
במרץ 811 שילח אל-אמין צבא כנגד אחיו בראיי תחת פיקודו של עלי בן עיסא אל-מהן, אך צבאו המיומן של אל-מאמון בפיקודו של טאהר בן חוסיין הביס אותו ועלי חוסל.
בינתיים, התפרצו מהומות בסוריה והוא שלח כוח בראשותו של עבד אל-מלכ בן צאלח להשיב את הסדר על כנו.
לאחר לחימה קשה, חוסל עבד אל-מלכ והמרי התרחב לאזורים נוספים.
במקביל, שילח אל-אמין צבאות נוספי מזרחה בראשות המצביאים אחמד בן מזיאד ועבדאללה בן חומייד.
אך שליחיו של טאהר סכסכו ביניהם וסופם היה שנלחמו זה בזה.
התקוממות פרצה בבגדאד בראשות בנו של עלי בן עיסא אל-מהן, חוסיין.
אל-אמין הצליח להביס את כוחותיו של חוסיין והוא הומת.
בו זמנית התקדמו כוחותיו של טאהר וכבשו בשם אל-מאמון אזורים נרחבים ובהם בחרין, אחואז והחוף המזרחי של חצי האי ערב.
כופה ובצרה נשבעו אמונים לאל-מאמון, וטאהר הביס כוח נוסף שנשלח לבלום את התקדמותו לעבר בגדאד.
אף במכה, המטיף דאוד בן עיסא הזכיר למאמינים כיצד השמיד אל-אמין את שבועתו הקדושה לפני האל לאביו ומשם המשיך לעיר מארב ומסר לאל-מאמון את שבועת האמונים של העיר.
כאות תודה, הוא מינה אותו למשרת מושל ערי הקודש.
טאהר הגיע לחוצות בגדאד וקבע את מחנהו למול שער אל-אנבאר.
הוא הטיל על העיר מצור, והמצב בין החומות הוחמר כשאסירים רבים נמלטו מבית הסוהר.
התרחשו מספר התנגשויות בין הצבאות בקרבת קאצר אל-חאלי, דרב אל-חג'ארה ושער א-שמסיה, שבמהלכן טאהר הוביל כוחות במטרה לכבוש עמדה שנפלה לידי אל-אמין בשל רשלנותו של מצביא אחר.
באופן כללי הורע מצבו של אל-אמין ורוחו נפלה.
משפרצו כוחותיו של טאהר לבסוף את השערים, ניסה אל-אמין לנהל משא ומתן על מעבר בטוח עבורו ועבור נאמניו מן העיר.
טאהר הסכים לכך בחוסר רצון בתנאי שאל-אמין יפקיד בידו את סממני הח'ליפות, ובהם חרבו של הנביא, גלימתו, ואת שרביט וחותם הח'ליפות וכך היה.
אל-אמין ניסה למלט את נפשו מן העיר בסירה על החידקל, אך טאהר הבחין בו וברעיו.
בניסיון להציל את עצמם השליכו הספנים את אל-אמין מן הסיפון לנהר.
אל-אמין הצליח לשחות לחוף, אך נתפש בידי כוחותיו של אל-מאמון וחוסל.
ראשו נכרת ונתלה מעל שער אל-אנבאר.
אל-אמין זכור במסורת המוסלמית בעיקר כבעל חיבה יתרה לסריסים.
הוא היה רוטן על שירתם המעצבנת של נשים ונעזר רבות באימו זוביידה לקדם את מעמדו בתככי החצר של הארון א-רשיד.
אופיו הנהנתני והרגזן של אל-אמין זכורים בניגוד רב לזה של אחיו אל-מאמון, אשר ימי שלטונו היוו תקופת פריחה ושגשוג לח'ליפות ולתרבות המוסלמית ככללה.
אל-מלכ אל-אשרף סיף אל-דין קאיתבאי (נודע גם בשם קאיתבֵּאי) היה הסולטאן הממלוכי ה-17 בשושלת הבורג'ית, מושבו היה בקהיר, מצרים, משם שלט גם על ארץ ישראל בשנים 1468–1496. הוא נחשב לגדול הסולטאנים הממלוכים.
הוא שם קץ לנסיכות הטורקמנית התקיפה של שושלת ד'ו-אל-קדר בדרומה של אסיה, ולחם בהצלחה בעות'מאנים.
אולם מלחמותיו דילדלו את אוצר הממלכה.
קאיתביי היה שליט חזק שגילה עניין רב בנושאי דת ומדע וחי בהתנזרות מהבלי העולם.
במוצאו היה צ'רקסי והובא למצרים כעבד.
הסולטאן אל-אשרף סיף אל-דין ברסבאי רכש אותו בגלל מיומנותו בירי חץ וקשת, והוא הפך לאחד מחברי משמר ארמון המלוכה.
הסולטאן אל-ט'אהר סיף אל-דין ג'קמק שהכיר ביכולותיו הוציא אותו לחופשי והוא קיבל תפקיד בכיר בארמון.
תחת שלטונם של הסולטאנים הבאים אל-אשרף סיף אל-דין אינאל אל-עילאא'י , אל-ט'אהר סיף אל-דין ח'שקדם ואל-ט'אהר סיף אל-דין בלבאי אל-מאיّדי התקדם קאיתבאי בסולם הדרגות, והפך עד מהרה להיות מפקד הצבא הממלוכי.
כאשר הסולטאן תמרבע'א הודח, עלה קאיתבאי על כס הסולטנות.
הוא זכור בעיקר בשל מיזמי הבנייה המרהיבים שמימן, וחותמו האדריכלי שהשאיר על מכה, אל-מדינה, ירושלים, דמשק, חלב, אלכסנדריה, וכל רובעיה של קהיר.
קאיתבאי היה בעל טעם בארכיטקטורה, והשאיר את חותמו בכל הערים בתחום ממלכתו בהם ביקר.
בירושלים בה ביקר בשנת 1480 נותרו מבנים רבים שנבנו ביוזמתו ובמימונו, 2 היפים שבהם הנמצאים במערב הר הבית הם סביל קאיתבאי, ומדרסת אשרפייה.
סביל קאיתבאי נבנה עוד בשנת 1455 על ידי הסולטאן בלבאי אל-מאיّדי, ושופץ על ידי קאיתבאי בשנת 1482. הוא נבנה בסגנון של מאוזוליאומים מהתקופה הממלוכית במצרים, עם כיפה המעוטרת בערבסקות מעולם החי.
הסביל נמצא במרחק 30 מטר דרומית מזרחית לשער מוכרי הכותנה, בחזיתו המזרחית, 4 מדרגות המובילות אל פתח הכניסה, ובשאר החזיתות חלונות מסורגים.
בסביל, מאגר מים עם ברזי שתייה.
המים מגיעים באמצעות אמת מים המגיעה מבריכות שלמה שבהרי חברון ונכנסת לעיר דרך שער השלשלת.
מדרסת אשרפיה נבנתה גם היא קודם לכן בשנת 1465, על ידי המשגיח על הר הבית ומערת המכפלה.
אך בשנת 1482 ציווה קאיתבאי להורסה ולבנותה מחדש.
המדרסה ממוקמת בשטח שבין שער השלשלת לבין שער מוכרי הכותנה, מערבית לסביל.
מבנה המדרסה מפואר מאוד והוא עתיר עיטורים, המאפיינים את שיא האדריכלות הממלוכית כגון: קשתות, כרכובים, לולאות, סורגים ותשליבים גאומטריים.
אל-אוריאנים - לעיתים מכונים "מאזינים" (Listeners) - הוא גזע בדיוני דמוי-אדם של חייזרים, אשר מופיע ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים" והוצג לראשונה בעונה השנייה של "מסע בין כוכבים: הדור הבא", עם דמותה של גאינן (בגילומה של השחקנית וופי גולדברג).
שמו של הגזע צוין ב-"מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", בפרק "Rivals".
הנבל בסרט הקולנוע "מסע בין כוכבים: דורות", ד"ר טוליאן סוראן (בגילומו של השחקן האנגלי מלקולם מקדואל), הוא אל-אוריאני.
בנוסף, דמותה של גאינן מופיע בעונה השנייה של הסדרה "מסע בן כוכבים - פיקארד", הן בציר הזמן המקורי, והן בגרסה צעירה יותר המתגוררת בכדור הארץ במאה ה-21.
אל-אוריאנים דומים פיזית לבני אדם.
תוחלת חייהם מגיעה מעל ל-700 שנה.
הם נחשבים לגזע של "מאזינים", ולעיתים קרובות מוצגים כסבלנים וחכמים.
בפרקי הטלוויזיה ובסרטים של "מסע בין כוכבים" נראו אל-אוריאנים בעלי עור כהה ובעלי עור בהיר.
יש להם יכולת מסוימת לחוש בזרימת הזמן ולמרות שאינם מסוגלים להסביר זאת הם מרגישים כי משהו לא בסדר כאשר הם נמצאים במציאות זמן חלופית.
כוכב הבית של האל-אוריאנים היה ממוקם ברביע דלתא, והוטמע על ידי הבורג באמצע המאה ה-23. מעטים מאוד שרדו, ואלו שעשו זאת התפזרו בכל רחבי הגלקסיה.
חלק מהפליטים הגיעו לפדרציית הכוכבים המאוחדת; כבר צוין כי זו עשויה להיות אנלוגיה להתפשטות אפריקנים מסביב לכדור הארץ בשל קולוניאליזם ועבדות.
בעונה השנייה של בסדרה מסע בין כוכבים: פיקארד גאינן מופיע כדמות מבוגרת ומסבירה זאת ביכולת של בני מינה להתבגר לפי הצורך למרות תוחלת החיים הארוכה שלהם.
עבד אל-מלכ אל-אצמעי (בערך 740–828 לספירה) היה פילולוג ואיש מדע ערבי.
היה אחד מהפילולוגים המובילים באסכולה הבצרית של הדקדוק הערבי.