tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעת שרבין צעד אל עבר דלת מכוניתו הפתוחה, התקרב אליו יגאל עמיר וירה לעברו שלוש יריות מטווח קצר.
שתיים מהיריות פגעו במרכז גופו של רבין ואחת בזרועו של מאבטחו - יורם רובין.
רבין הוחש אל מכוניתו והובל למרכז הרפואי תל אביב ע"ש סוראסקי, שם נפטר מפצעיו כעבור 40 דקות.
עמיר נעצר מייד במקום הרצח.
עמיר היה פעיל נגד הסכמי אוסלו וביקש למנוע את קידומם על ידי התנקשות ברבין.
את הרצח תכנון עם אחיו, חגי עמיר וחברו, דרור עדני, שהורשעו בקשירת קשר לרצח.
הוא הודה במעשה, טען שפעל לבדו, שעשה זאת "בקור רוח" ושאת ההשראה לרצח שאב מברוך גולדשטיין, שביצע את טבח מערת המכפלה.
עוד סיפר שלרצח קדמו שלושה ניסיונות שלא צלחו: בינואר, באפריל ובספטמבר אותה השנה.
לפני שהגיע לעצרת ביצע יגאל עמיר תרגילים שונים כדי לוודא כי אינו תחת מעקב.
הוא הסתיר את כיפתו בכיסו וניסה להתלבש בסגנון דומה לפעיל שמאל, על מנת להיטמע בקהל.
בעקבות הרצח הוקמה ועדת חקירה ממלכתית בראשות נשיא בית המשפט העליון בדימוס מאיר שמגר המוכרת בשם ועדת שמגר).
היא מתחה ביקורת על תפקוד השב"כ בהגנת ראש הממשלה, ושללה תאוריות קשר שהועלו באשר לרצח.
ארבעה אנשים הורשעו בעקבות הרצח: יגאל עמיר, אשר הודה ברצח, הורשע ברצח יצחק רבין, פציעת מאבטחו של ראש הממשלה, השתתפות בקשר לרצח רבין וייצור והחזקת נשק שלא כחוק.
אחיו, חגי עמיר, שידע על כוונותיו וסייע לו בהכנות לביצוע הרצח, הורשע בקשירת קשר לרצח ראש הממשלה ובהחזקת נשק.
דרור עדני, חברו של יגאל עמיר, נידון למאסר על קשר לרצח ראש ממשלה.
מרגלית הר-שפי, מכרה של יגאל עמיר, הורשעה באי־מניעת פשע, מכיוון שידעה על כוונתו של הרוצח ולא דיווחה על כך למשטרה.
אבישי רביב, שהיה סוכן שב"כ, הועמד לדין על אי־מניעת פשע, בטענה שידע על כוונותיו של יגאל עמיר ולא דיווח עליהן למפעיליו, וזוכה לאחר שנקבע שלא ידע על כוונות קונקרטיות.
גרסאות ותאוריות קשר לרצח רבין
תאוריות קשר שנשמעו בימין הישראלי כללו את האשמת השב"כ במעורבות בהתנקשות.
ממצאי ועדת שמגר ומה שלא הצליחה להסביר משמשים כחומר גלם מרכזי עבור תאוריית קשר זו.
אנשי הימין אלישע האס וזאב סגל העלו דרישה לחקור מחדש את נסיבות הרצח, בטענה שיש עובדות הדורשות בירור, חמש עשרה שנים לאחר הרצח.
בחלק מתאוריות הקשר הקשורות לשב"כ מוזכרות פעולותיו של אבישי רביב.
לפני הרצח, רביב נחשב לפעיל ימין רדיקלי ופעל באופן אלים.
לאחר הרצח התברר שהיה סוכן שב"כ, ושמפעיליו הזהירוהו לאורך השנים מפעילות אלימה, אולם היו מודעים שהוא נוקט בה מדי פעם, ובעיקר כלפי פלסטינים.
רביב היה בקשר עם עמיר בארגון הפגנות ו"שבתות סטודנטים" בהתנחלויות.
רביב בעצמו, כמו רבים מבין המתנגדים נמרצות למדיניות הממשלה באותה תקופה, התבטא בחריפות נגד רבין וטען כי חל עליו דין רודף ולכן מותר לפגוע בו.
לאחר הרצח הועמד רביב לדין באשמה שידע ולא דיווח על כוונותיו של עמיר, וזוכה כשבית המשפט קובע כי "לאבישי רביב לא היה רמז ואפילו קצה של רמז לכוונותיו של יגאל עמיר".
אחת מתיאוריות הקשר טוענת כי השב"כ היה מודע מראש לכוונותיו של יגאל עמיר לרצוח את רבין ולא פעל למניעת המעשה, ואף יש המאמינים כי גורמים בשב"כ היו מעורבים ישירות בביצוע הרצח.
חלק מהתומכים בתיאורית קשר זו טוענים כי עמיר ירה כדורי סרק, בעוד שרבין נרצח במכונית בדרכו לבית החולים על ידי איש שב"כ.
נהג הרכב מנחם דמתי הכחיש את הדברים בתוקף, וסיפר שהרימו את רבין והכניסו אותו למכונית.
תאוריית קשר נוספת, טוענת כי שמעון פרס הגה את רצח רבין מתוך חשש שרבין עמד לחזור בו מהסכמי אוסלו.
גרסה נוספת מעלה טענה שהשב"כ תכנן לביים ניסיון התנקשות במטרה לעורר אהדה ציבורית לממשלה ולרבין, אך התוכנית השתבשה, ורבין נרצח באמת.
ההיסטוריון, פרופסור מיכאל הרסגור טען כי ברצח רבין הייתה מעורבת קנוניה.
לדברי הרסגור, גורמי ימין רדיקליים בשב"כ היו מעורבים בקשר חתרני במטרה לרצוח את יצחק רבין.
לפי תיאורית קשר זו סוכן השב"כ אבישי רביב היה מעורב בקנוניה, והיא מסבירה את התרשלות גורמי הביטחון והקלות בה חדר יגאל עמיר לשטח הסטרילי בכיכר רבין.
הרסגור טען כי משפט חוזר ליגאל עמיר יחשוף את האמת, ויגלה כי ידו של הימין הייתה מאחורי רצח זה.
טענות כי לא יגאל עמיר רצח את רבין
לפי נחום שחף ונתן גפן - אף על פי שיגאל עמיר הצהיר על כוונתו לבצע את הרצח, הודה במעשה, שחזר אותו ומעולם לא הביע חרטה - לא הוא רצח את רבין.
לפי גרסתם, יגאל עמיר בעצמו לא ידע שלא הוא הרוצח או שלחלופין, הופעל עליו לחץ כבד להודות ברצח.
חלק מתומכי תאוריות הקשר מעלים טענות לגבי אירועים שונים, כמו החלפת נהגים או הבדלים בפרטים מסוימים, אותם הם מציגים כראיות המצדיקות בירור.
בין הטענות שהעלו נמצאת גם טענה לפיה כרמי גילון, ראש השב"כ באותה תקופה, העריך חודשים לפני הרצח שהרוצח הפוטנציאלי הוא "סטודנט תימני שחרחר מהרצליה שלומד בבר-אילן," אם כי לא ידוע אף תיעוד לאמירה זו.
מרדכי קידר אמר בהפגנת ימין שלא יגאל עמיר רצח את רבין, אלא "פוליטיקאי בכיר מאוד" שרצח אותו "מכיוון שרבין ניסה לצאת מהסכמי אוסלו".
טענות בנוגע לתיעוד הרצח וסידורי האבטחה
תומכי תאוריית הקשר נותנים משקל רב לעדת ראייה אחת שאמרה כי היא ראתה ש-"רבין לא נפגע" מהירי, וכן לכך שלאה רבין כתבה שמיד לאחר הירי התבוננה בו להרף עין וסברה כי "הוא נראה בסדר גמור".
לטענתם - צפייה בקלטת הרצח מראה שרבין לא נפל מיד כתוצאה מהירי ואף הסב את ראשו לאחור.
נחום שחף טען כי הרשף שנראה בקלטת קמפלר אינו מאיר את הסביבה, כפי שהיו מצפים שיקרה במקרה של ירי חי.
תומכי תיאוריות הקשר מעלים שאלות בנוגע לעמידה בנהלים על ידי הכוחות שהיו בשטח בעת ההתנקשות, תוך טענה כי היו חריגות מהנוהל המצופה במקרים כאלו.
לדוגמה, הם מציינים כי למרות הצורך בטיפול רפואי דחוף, רבין הועבר לבית החולים ברכב השרד ולא באמבולנס, שלדבריהם היה מתאים יותר.
עוד נטען לסתירה בין הדו"חות הרפואיים, כאשר בדו"ח אחד צוין כי הגיע באמבולנס, בעוד שבאחרים ובעדויות בוועדת שמגר צוין כי הגיע במכוניתו.
האמונה שהגיע באמבולנס הסתמכה על תעודה רפואית של פרופ' מרדכי גוטמן בה כתב שרבין הגיע לבית החולים עם טובוס בקנה הנשימה ובסוגריים כתב: נט"ן.
המאמינים בתאוריית הקשר חשבו בטעות שמשמעות ראשי תיבות אלו היא "ניידת טיפול נמרץ", כלומר אמבולנס.
נחום שחף טען שיש סתירה בין קלטת הווידאו של הצלם קמפלר, בה רואים שיגאל עמיר ירה בגבו של יצחק רבין, לבין עדויות הרופאים לפיהן רבין נפגע בחזה ובבטן.
תומכי תיאוריות הקשר מעלים שאלות בנוגע לסידורי האבטחה בליל הרצח.
לטענתם, לפי ועדת שמגר, רבין היה מאובטח על ידי ארבעה מאבטחים, אך דו"ח הוועדה מציין את שמותיהם של שלושה בלבד.
בנוסף, הם מציינים את עדותו של העיתונאי יואב לימור, שתיאר כי במושב הקדמי של הרכב ישב "שוטר", בעוד שלפי הדיווחים הרשמיים היה המושב ריק.
עוד נטען שאיש אבטחה מבית החולים איכילוב דיווח שראה כתם דם גדול במושב הקדמי, בנוסף לכתם הדם במושב האחורי שבו ישב רבין.
נהגו של רבין, מנחם דמתי, הסביר כי לקראת סוף הנסיעה הוא ביקש משוטר באחד המחסומים להצטרף כדי לסייע במעבר בין הכבישים העמוסים.
תומכי תאוריות הקשר מצביעים על כך שנתיחת הגופה בוצעה בבית החולים איכילוב ולא במרכז הלאומי לרפואה משפטית באבו כביר, כפי שנטען שהיה צפוי.
בדו"ח הנתיחה של פרופסור יהודה היס נכתב כי עמוד השדרה הגבי והמותני של רבין נמצא תקין.
תומכי תיאוריות הקשר רואים בכך סתירה לגרסה הרשמית, לפיה אחד הכדורים פגע בעמוד השדרה הצווארי.
בערב יום השנה העשירי לרצח רבין, ב-3 בנובמבר 2005, זכו תאוריות הקשר לעידוד מסוים כאשר נחשף במשדר מיוחד של "קשת" שכלל סרט דוקומנטרי של נפתלי גליקסברג כי בחולצתו ובגופייתו של רבין יש חור נוסף מצדן הקדמי.
המומחים שבדקו את בגדיו של רבין נחלקו בדעותיהם האם מדובר בירייה נוספת שלישית שנורתה באיש.
בנוסף הועלתה העובדה שאין בנמצא תצלומים רלוונטיים לסוגיה מנתיחת גופתו של רבין.
במהלך המשדר עלתה ההשערה שמא מדובר בכדור שנפלט מאקדחו של אחד המאבטחים והושם דגש על כך שלא מדובר בממצא שחייב להתפרש באופן קונספירטיבי.
סברה אחרת לגבי חוסר התאימות בין מספר החורים בגופיה, ובגופה של יצחק רבין, היא שמדובר בחור רגיל בגופייתו, אולי של סיגריה.
חולשתה של התזה שהוצגה בתחקיר הערוץ השני היא היעדר חור כניסה במקטורן מחד, והיעדר דווח על פצע כניסה התואם את הנקב בחולצה מאידך, כמו גם היעדר ממצאים תואמים בצילומי הרנטגן והסי טי לנזק רקמתי כלשהו התואם את מיקום החור בחולצה.
בנוסף, בתצלום הרנטגן של הגופה, שהוצג על ידי היס בסרטו של גליקסברג, נראה למחזיקי התאוריה כי הקליע נמצא בעמוד השדרה, אם כי מיקומו המדויק לא ניתן לקביעה.
בשנת 2005 הגיש נתן גפן עתירה לבג"ץ בדרישה שיורה לשר הבריאות למסור לידיו תיעוד רפואי מליל הרצח, על מנת ליישב סתירות שמצא כביכול בין מסמכי בית החולים ועדויות הרופאים שטיפלו בראש הממשלה, לבין מסקנות ועדת החקירה.
העתירה נדחתה על הסף כשבית הדין מנמק כי "הטענות שמעלה העותר בעתירתו הן טענות חמורות ביותר אשר אינן נשענות על בסיס עובדתי כלשהו".
בשנת 2006 הוגשה עתירה לבג"ץ עתירה הדורשת לפסול את הדו"ח הפתולוגי של פרופ' יהודה היס.
טענת העותרים היא כי רבין נורה לראשונה דווקא במהלך הנסיעה, לאחר יריות סרק בכיכר.
על-פי תרחיש זה ("תאוריית הכדור הראשון"), רבין נורה בחזהו מכדור בודד בזמן הפינוי למטה השב"כ.
רק לאחר קביעת מותו של רבין ב-22:30, נוספו, על פי הטענות, שני פצעי הירי בגבו של רבין שיוחסו ליגאל עמיר.
עם השנים התפרסמו מסמכים שונים המוצגים כמסמכים מקוריים של בית החולים, המאששים, לטענת המפרסמים, את התאוריה שלהם על הרצח.
בית המשפט העליון דחה את העתירה בטענה שטענות העותרים היו כלליות ופעמים סתומות, ואין ביסוס לטענה של מניפולציה בדו"חות הרפואיים.
נחום שחף ונתן גפן העלו תמיהות לגבי הדף המוכתם ובו מילות "שיר לשלום".
לטענתם נראה בו חור מקליע, והם העלו את הטענה לפיה אם הדף היה מקופל לארבע בכיס בזמן הירי, היו צריכים להיות בו ארבעה חורים.
בפועל לא נראה בדף חור אלא כתם דם כהה.
תיאוריות קשר על קנוניות בין-לאומיות
בספר מאוחר יותר (The Last days of Israel, 2001), טוען אחד העוסקים בתאוריית הקשר, ברי חמיש, כי מאחורי רצח רבין עומד מכון המחקר האמריקני "המועצה ליחסי חוץ" (CFR) ומי שעמד אז בראשו, ג'ורג' בוש האב.
לטענת חמיש, הרצח נועד להבטיח את רציפות שלטון השמאל בישראל גם אחרי בחירות 1996 ולהבטיח את מימושם המלא של הסכמי אוסלו.
העיתון "הצופה" חולל שערורייה כשפרסם את ההשערה כי שמעון פרס עמד מאחורי קנוניית הרצח, אף שהעיתון הכחיש שהשערה זו מבטאת את עמדתו.
בהפגנת תמיכה בבנימין נתניהו, שנערכה באוקטובר 2019, אמר מרדכי קידר, מרצה למזרחנות באוניברסיטת בר-אילן, ממנה יצא הרוצח יגאל עמיר: "מי שרצח את רבין היה אדם שראשי התיבות של שמו זה י"ר - לא יצחק רבין.
מי שעמד מאחורי העניין הזה כנראה פוליטיקאי מוביל שרצה לחסל את יצחק רבין מכיוון שהוא רצה לצאת מהסכמי אוסלו".
קידר הוסיף: "אני קורא מכאן להסיר את הכותרת השקרית 'סודי ביותר' מעל המסמכים שלא משתלבים עם התאוריה שהימין רצח את רבין".
אוניברסיטת בר-אילן גינתה את דבריו אלה, וגם נתניהו גינה את דבריו וכינה אותם "דברי הבל".
בראיון לניב רסקין בחדשות הבוקר, אמר קידר כי הוא אמר שאולי יגאל עמיר לא רצח את רבין, וסירב לחזור בו.
בנוסף, הוא טען כי תיעוד הרצח של רוני קמפלר עבר עריכה בלונדון.
הרב נתנאל אלישיב הקדיש שנים למחקר מעמיק בנושא, והגיע למסקנה חד משמעית שתאוריות הקשר על גרסותיהן השונות הן הבלים.
הוא הפריך כל אחת מהן בפירוט בסיפרו בן 400 העמודים "ההחמצה: רצח רבין והשלכותיו מזווית ימנית ממלכתית".
איש השב"כ שלמה הרנוי, ביקר את תאוריות הקשר וטען כי התאוריה נוצרה על רקע ההאשמות שהוטחו בימין בעקבות הרצח ורצונו לנקות את עצמו מאחריותו לו.
מבשר התאוריה הוא יהודי קנדי, ברי חמיש, שהושפע לטענת המבקרים מתאוריות הקשר הנפוצות בצפון אמריקה, בעיקר תאוריית הקשר על רצח קנדי.
כמו כן הביקורת טוענת לחוסר הבנה של חמיש את החברה והתרבות הישראלית.
כך נטען, כי אין התאוריה מביאה בחשבון כי ישראל היא מדינה קטנה ומסוגרת אשר סוד כה גדול לא היה יכול להישמר בה; ובעיקר כאשר עם חילופי השלטון התכופים במדינה, נחשפו כל סודות השב"כ ושאר גופי המודיעין והביטחון בפני שלטון הימין (לרבות אנשי גוש הימין שנכללו בקואליציה).
יתרה מכך, המבקרים אינם נמנעים מטענות ספציפיות לגופם של חלק ממפיצי תאוריות הקשר.
ביקורת על תאוריית קשר זו טוענת כי הפצתה מסיטה את הדיון משאלות מהותיות הקשורות לרצח רבין, ומהווה נדבך נוסף על הפשע של רצח רבין.
לפי ביקורת זו, על הימין הרדיקלי בישראל להתמקד בשאלה איך יצא ממנו הרוצח יגאל עמיר, ומי האנשים שהעניקו לרוצח את הרקע האידאולוגי שממנו צמח.
על פי המבקרים, יצירת תאוריית הקשר מסיטה את הדיון משאלות אלה והעובדות שמאחוריהן, ועלולה ליצור את התשתית לרצח הפוליטי הבא.
חגי עמיר, אחיו של יגאל עמיר שסייע בהכנות לרצח, שלל את תיאורית הקשר בדברים שכתב לאחר שחרורו מהכלא ב־2012, ואמר כי גם לו ישנן שאלות לגבי פרטים שונים סביב הרצח.
מעלי תאוריות הקשר העלו תמיהות הנוגעות לתיעוד זה, שנחשב לחדשני מסוגו באותה העת.
חלקן התמקדו בהתרחשויות שתועדו במצלמתו בזירת הרצח, וחלקן התמקדו במקריות של התיעוד ההיסטורי, וייחסו אותה לקשר אפשרי בין קמפלר לבין גורמים הקשורים כביכול ברצח.
הוא עצמו סיפק הסברים לשאלות ולתהיות שהתייחסו אליו וסיפר ששאל את המצלמה מחבר וכי צילום הוא התחביב שלו.
חלק אחר התמקד בכך שהתיעוד לא פורסם במלואו.
תאוריות משתנים חבויים או תאוריות משתנים נסתרים הוא ניסיון לישב תופעות קוונטיות אקראיות עם השקפת עולם דטרמיניסטית וקלאסית.
איינשטיין ביטא את ביקורתו על האופי ההסתברותי של מכניקת הקוונטים באימרה: "אלוהים אינו משחק בקוביות".
המונח "משתנים חבויים" ובמקור hidden variables, הופיע לראשונה במאמר של דייוויד בוהם ב-1952.
מכניקה קוונטית, אינה תורה דטרמיניסטית ואינה קלאסית.
מכניקה קוונטית אינה מאפשרת ליחס מסלול במרחב לחלקיק נקודתי, ומניחה שפוקנצית הגל נותנת מידע מלא על מערכת קוונטית.
תוצאת מדידה של חלקיק קווונטי היא, בדרך כלל, אקראית.
בתיאוריות של משתנים חבויים, האקראיות בתופעות קוונטיות נובעת מהעדר מידע החבוי במשתנים נסתרים.
בתיאוריות אלה, האקראיות בתופעות קוונטיות היא תוצאה של מידע חסר ולכן מתיישבת עם דטרמיניזם.
תיאוריה של משתנים חבויים הופיעה לראשונה במאמר של דייוויד בוהם ב-1952 והתבססה על מאמר של הפרדוקס של איינשטיין-פודולסקי-רוזן משנת 1935 הידוע תחת ראשי התיבות EPR, בו נטען כי תחת הגדרה סבירה של המונח "מציאות פיזיקאלית" התיאור בעזרת פונקציית גל אינו תיאור מלא של המציאות.
בשנת 1964 הראה ג'ון סטיוארט בל כי משתנים נסתרים המקיימים תנאי לוקאלית מצייתים לאי שוויונות מסוימים (אי שוויונות בל).
אי שוויונות אלו ומופרים במערכות קוונטיות שזורות.
תוצאה זו אפשרה להכריע את שאלת קיומם של משתנים נסתרים לוקאלים על ידי מדידות במעבדה.
בשנת 2022 הוענק פרס נובל לפיזיקה לג'ון קלאוזר, אלן אספה, ואנטון ציילינגר על מדידות שזירות שהראו הפרה של אי שיויון בל ושללו קיום של משתנים חבויים לוקאלים.
במכניקה קלאסית המיקום והתנע של חלקיק נקודתי (אידיאליזציה של חלקיק זעיר) מוגדרים היטב (ובתיאוריה, בדיוק אין סופי).
במציאות, מדידה של המיקום או של התנע היא כמובן מדידה מקורבת שרמת הדיוק שלה נקבעת על ידי רמת הדיוק של מכשירי המדידה.
במכניקה קלאסית אין הגבלה עקרונית על הדיוק של המקום והתנע של חלקיק נקודתי.
בעולם הקוונטי, עקרון האי-ודאות של הייזנברג מטיל מגבלה עקרונית על רמת הדיוק של המקום והתנע: מכפלת האי-ודאות במקום ובתנע חסומה מלרע על ידי קבוע פלאנק.
בגלל עקרון אי הוודאות לא ניתן ליחס לחלקיק נקודתי קוונטי מסלול במרחב.
במכניקה קוונטית תכונות פיזיקאליות, כמו למשל המקום או התנע של חלקיק נקודתי, מתוארים על ידי מטריצות הרמיטיות (אופרטורים).
מדידה של התכונה נותנת ערך מספרי (ממשי) שהוא אחד מהערכים העצמיים של המטריצה.
מכניקה קוונטית לא מיחסת ערך מספרי לתכונה פיזיקאלית אם לא נעשתה מדידה.
אשר פרס ניסח זאת במילים "אין תוצאות לניסויים שלא נעשו".
(גישה פילוסופית זו נקראת אקטואליזם .)
תורות של משתנים חבויים הן ניסיון לתת תיאור של תופעות קוונטיות במסגרת דטרמיניסטית קלאסית במובן שניתן ליחס ערכים מספרים למשתנים הפיזיקאלים, כמו מקום ותנע, גם אם לא נמדדו.
תאוריית המשתנים החבויים הראשונה הוצגה על ידי דייוויד בוהם.
היא מוכרת גם כתאוריית דה ברויי-בוהם, או הפרשנות הסיבתית של מכניקת הקוונטים.
המשתנה החבוי בתאוריה של בוהם נקרא הפוטנציאל הקוואנטי, והוא משתנה אי-לוקלי.
התיאוריה של בוהם נותנת פרשנות ריאליסטית, ופוזיטביסטית, למכניקה הקוונטית.
הדינמיקה של טיפות המרחפות על נוזל מובילה לסימולציה פיזיאלית של משוואות התנועה הקוונטיות בתיאוריה של בוהם.
משתנים חבויים לוקאלים, ומשתנים חבויים שאינם תלויים בקונטקסט של המדידה הם בסתירה למכניקה קוונטית..
בשנת 1935 פרסמו הפרדוקס של איינשטיין-פודולסקי-רוזן מאמר שידוע כמאמר EPR שכותרתו היא: "האם התיאור של המציאות במכניקה קוונטית הוא תיאור שלם?" כאשר "מציאות" הוגדרה כתכונה שניתן לחזותה מראש בדיוק.
הם בחנו את השאלה בניסיון מחשבתי על מערכת של שני חלקיקים קוונטים שזורים (מקסימלית).
במערכת שזורה (מקסימלית) מדידה של מקום או תנע של חלקיק אחד מאפשרת לחזות בדיוק את המקום או התנע של החלקיק השני.
כיוון שניתן למדוד את המקום או את התנע של החלקיק הראשון, הן המקום והן התנע מבטאים מציאות פיזיקאלית של החלקיק השני.
בשנת 1952 פרסם דייוויד בוהם מאמר שכותרתו: "הצעה לפירוש של מכניקה קוונטית באמצעות משתנים נסתרים" ובו הראה כיצד ניתן לישב תכונות גליות, כמו התאבכות, עם תכונות של חלקיקים, כמו מסלולים מוגדרים, במסגרת תאורטית הכוללת משתנים נסתרים שאינם לוקאלים.
מאוחר יותר בוהם התנער מהמינוח משתנים נסתרים והעדיף על פניו את המינוח "תורה אונטולוגית", (כיוון שפונקציית הגל היא המשתנה הנסתר והמקום והתנע המשתנים הגלוים).
במאמר זה הראה בל שקורלציות במדידות בתורות עם משתנים נסתרים לוקאלים מקיימים אי-שוויונות שנקראים אי-שוויונות בל.
דוגמה לאי שוויון פשוט הוא אי-השוויון של CHSH.
בשנת 2022 הוענק פרס נובל לפיזיקה לג'ון קלאוזר, אלן אספה, ואנטון ציילינגר על מדידות שזירות שהראו הפרה של אי שיויון בל.
תוצאה בסיסית נוספת לגבי חוסר האפשרות של השלמת משתנים נסתרים במכניקה קוונטית היא משפט קושן-שפקר, על שמם של המתמטיקאי הקנדי סיימון ברנרד קושן , והמתמטיקאי השווייצרי ארנסט שפקר.
במחקר של קושן-שפקר הנחת המקומיות מוחלפת ברעיון הכללי יותר של אי-קונטקסטואליות, כלומר עצמאות של הקשר המדידה.
כדי להגדיר בדיוק מושג כזה, צריכים קודם כל את הרעיון של מדידות תואמות.
שתי מדידות או יותר אמורות להיות תואמות אם ניתן לבצע אותן במשותף על אותה מערכת מבלי להפריע זו לזו.
הם יכולים להתבצע ביחד או ברצף, בכל סדר, וחייבים תמיד לשחזר את אותה תוצאה.
באופן אנלוגי לאי-השוויון של בל, ניתן להגדיר אי-השוויון של אי-קונטקסטואליות כאילוצים על הטווחים האפשריים להסתברויות קלאסיות תחת הנחת אי-קונטקסטואליות.
עבור תרחיש מדידה נתון, הוכח שקיימת קבוצה סופית של אילוצים כאלה המעניקים תנאים הכרחיים ומספקים לקיום תאוריית משתנה מוסתרת לא-קונטקסטואלית.
מחלקה שלישית של תיאוריות משתנים נסתרים, היא זו של תיאוריות ריאליסטיות מאקרוסקופיות, שהוצגו על ידי לגט וגארג.
כאן ההנחה הרגילה של ריאליזם, אך הפעם מיושמת רק על כמויות מקרוסקופיות, משולבת עם ההנחה של מדידה לא פולשנית, כלומר, האפשרות לקבוע את הערך של כמויות מקרוסקופיות כאלה עם הפרעה שרירותית קטנה לדינמיקה שלאחר מכן.
מטרת המחברים הייתה לחקור ולגלות קוהרנטיות מקרוסקופית, כלומר, הסופרפוזיציה הקוונטית של מצבים מקרוסקופיים שונים.
כפי שניתן לראות אינטואיטיבית כבר מההגדרה, הנחת המדידה הבלתי פולשנית מזכירה את ההנחה של אי תלות בהקשר, במובן זה שכל מדידה לא צריכה להשפיע על המדידה שעשויה להתבצע לאחר מכן.
כאן הנחה זו מונעת פיזית על ידי האופי המקרוסקופי של הכמויות המעורבות והניסיון שלנו עם חפצים יומיומיים.
ניתוח דומה של מודלים של משתנים נסתרים כאלה במונחים של אי-שוויון ליניארי, אי-השוויון של Leggett-Garg, אפשרי גם במקרה זה.
מלבד הבעיות הבסיסיות, ידוע היטב שניתן לנצל את התכונות הלא-קלאסיות של מערכות קוונטיות לביצוע משימות עיבוד מידע בצורה יעילה יותר.
שתי דוגמאות בולטות ניתנות על ידי אלגוריתם הפירוק של שור ואלגוריתם לויד.
תאוריות גילוי האותות משמשת פסיכולוגים במחקר על קבלת החלטות בתנאי אי-ודאות.
כמו כן, כחלק מענף הפסיכופיזיקה, תאוריות גילוי האותות, היא גישה שיטתית לבעיית הטיית התגובה ( נבחן עשוי להגיב לאות מסוים מתוך החלטה כי הוא קיים ולא מתוך חישה).
התאוריה משמשת גם בנושאי קבלת החלטות אנושיות בתחומים אחרים בהם קיימת דילמה דומה וגם בקבלת החלטות על ידי מערכות תוכנה, למשל: תוכנות אנטי-ספאם.
גירוי/ תגובה כן לא כן פגיעה החטאה לא אזעקת שווא דחייה נכונה
פגיעה הוא מצב בו מופעל גירוי או מתרחש אירוע ומבצע המטלה מגיב.החטאה הוא מצב בו מתרחש אירוע ומבצע המטלה אינו מגיב.אזעקת שווא מתארת תגובה כאשר לא מתרחש אירוע.דחייה נכונה היא מצב בו אין אירוע ואין תגובה.
הגישה מדגישה את תהליך השיפוט של האדם בדבר הגירויים.
הפסיכופיזיקה הקלאסית מדגישה רק את הסף המוחלט, בעוד תיאורית גילוי האותות ממשיגה שני תהליכים נפרדים:
משקף את רגישותו של הצופה לגירוי, ברמה הפיזית.
תהליך מנטלי המתבצע לאחר תהליך החישה, מייצג את הטיית הצופה.
על מנת לבדוק את הטיית התגובה לגירוי מסוים, נהוג לבצע ניסוי המתבצע כך:
גירוי חלש מוצג במחצית צעדי הניסוי.
הגירוי לא מוצג במחצית השנייה.
הצופה מגיב "כן" אם הוא חושב שזיהה גירוי, ו"לא" אם הוא לא חושב שזיהה אותו.
אינטגרציית התכוניות היא תאוריה בפסיכולוגיה קוגניטיבית העוסקת בשילוב של קשב ותפיסה, אשר פותחה על ידי אן טריזמן מאוניברסיטת פרינסטון וגרי ג'לאדה מאוניברסיטת קיימברידג' בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20. על פי התאוריה, קיימים סוגים נפרדים של תכונות ויזואליות אשר נתפסים בצורות שונות בקשב ומגיעים לתודעה בסדר ותהליכים נפרדים.
חלקי עצמים, תכוניות בודדות ופשוטות יותר (כגון: עקמומיות, שיפוע, תנועה, צבע, בהירות וכיוון התאורה) יובחנו בשלב הקדם-קשבי, השלב הראשון של עיבוד המידע, ואילו אובייקטים שלמים המורכבים ממיזוג תכוניות מצריכים הפניית קשב חזותי על מנת לקלוט אותם בתודעה, והם יעובדו רק בשלב השני, השלב הקשבי.
התאוריה נחשבת כאחד מהמודלים הפסיכולוגיים המשפיעים ביותר בתחום הקשב חזותי של האדם.
הרעיון המרכזי של התאוריה הוא שקשב חזותי משמש למטרת איתור גירויים ואיחוד גירויים דומים יחדיו.
תפיסת העצמים כמכלול מצריכה בדרך כלל אינטגרציה של תכונותיו של העצם הנתון, והדבר מצריך קשב ממוקד וכרוך בעיבוד סדרתי.
התאוריה מניחה כי סוגים שונים של קשב אחראים על חיבור וקישור של תכונות שונות לתוך המודעות, ובכך האדם חווה אותם כשלם המוכר.
אן טריזמן שיערה, שתכונות שונות מקודדות ב"מפות תכוניות" (feature maps) שונות באזורי מוח שונים.
בשלב הראשוני לעיבוד חזותי, מספר מאפיינים חזותיים ראשוניים מעובדים ומוצגים על ידי "מפות תכוניות", מופרדים, ולאחר מכן ממוזגים לתוך "מפת בולטות" (saliency map), שאליה יש גישה, כדי להפנות תשומת לב ישירה (קשב) לאזורים הבולטים ומגרים ביותר.
במחקרה הבחינה טריזמן בין שני סוגים של מטלות חיפוש חזותי (visual search task):
חיפוש לפי תכוניות (feature search)
חיפוש לפי צירוף תכוניות (conjunction search)
חיפוש לפי תכוניות יכול להתבצע בזריזות ובטרום קשב ביחס למטרות המוגדרות על ידי תכונות פרימיטיביות.
חיפוש לפי צירוף תכוניות הוא חיפוש באופן סדרתי למטרות המוגדרות על ידי צירוף של תכונות פרימיטיביות; מדובר בהליך הרבה יותר איטי הדורש קשב חזותי ממוקד.
על סמך ניסויים רבים, טריזמן הגיעה למסקנה כי צבע, התמצאות ועוצמה הן תכונות פרימיטיביות, אשר חיפוש לפי תכוניות חלה עליהם.
הוכחה לתאוריה מגיעה מתופעת ה"אשליות של צירופי תכוניות" (illusory conjunctions).
התבלטות תכונות פרימיטיביות בחיפוש חזותי (הגורמת להם לזיהוי בקלות, ללא תלות במספר המסיחים) והעובדה שמשתתפים בניסויים של טריזמן מרבים לזכור את נוכחותו של אובייקט, אך לא את מיקומו, בעת חיפוש ויזואלי מהיר.
משתתפים נטו להרבות בבלבול באיחוד שני אובייקטים לאחד, לדוגמה: לאחר תצוגה ויזואלית של האות B בצבע אדום, האות S בצבע כחול והאות T בצבע ירוק, משתתפים דיווחו כי צפו באות B בצבע כחול, האות S בצבע אדום והאות T בצבע ירוק.
הדעה הרווחת היא שמפת הבולטות יכולה להימצא באזורים בקליפת המוח הראייתית, כגון קליפת הראייה העיקרית (v1), אך דעה זו עדיין שנויה במחלוקת.
תאוריית האוּטֵר או תאוריית המְחַבֵּר ("Auteur" הוא "מחבר" בצרפתית) היא תאוריה קולנועית, הגורסת כי סרט קולנוע משקף את החזון היצירתי האישי של הבמאי, כאילו הוא היה ה"אוטר" (המחבר) העיקרי.
במקרים מסוימים, מפיקי סרטים בפועל נחשבים לבעלי השפעה על הסרטים שהם מפיקים, בדומה לזו של במאים-אוטרים.
במילים אחרות: על אף שסרט קולנוע הוא תוצר של בעלי מקצועות רבים ושונים, עדיין ניתן להשוות בין סרטיו השונים של במאי מסוים, למצוא בהם קווי דמיון משותפים ולראות בהם את "חתימת ידו האישית".
מהבמאים המוקדמים שניתן למנותם כאוטרים: פרנק קפרה, הווארד הוקס, אלפרד היצ'קוק, ז'אן רנואר ואורסון ולס.
תאוריית האוטר השפיעה על ביקורת הקולנוע מאז 1985, לאחר שזכתה לתמיכתו של הבמאי ומבקר הקולנוע פרנסואה טריפו, ושימשה ככלי לניתוח של סרטים אשר היה מקושר, במקור, עם הגל החדש בקולנוע הצרפתי ועם מבקרי הקולנוע הצרפתיים שכתבו ביקורות בעבור "מחברות הקולנוע".
שנים מאוחר יותר, התאוריה המשיכה להתפתח באמצעות מבקר הקולנוע של העיתון "וילג' ווייס" אנדרו סאריס.
דמות האוטר במבט ארס פואטי
במחקר שערכו דר' שלומית ליר ופרופ' ליאת איילון על דמות האוטר, החוקרות בחנו במבט השוואתי את סרטיהם של גור בנטביץ' קצפת ודובדבנים, של אלמודובר כאב ותהילה ושל בוב פוסי כל הג'אז הזה .
החוקרות ציינו את האופן בו שלושת הסרטים הארס פואטיים מתכתבים עם יצירתו של פליני שמונה וחצי באופן בו הם עוסקים בדמויות של במאים ועולמם הפנימי, ובמקומו של היוצר ביחס לתהליך היצירה.
שתי החוקרות התייחסו לתפיסה התרבותית של הגאונות כגברית מעיקרה ולאופן בו היא מתקשרת למיתוס האמן המיוסר.
הן הצביעו על האופן שבו האוטר, כיוצר הטוטאלי, המבקש להטביע את חותמו על כל פרט ומעורב לחלוטין בעולם אותו הוא מייצר, עלול ללכת לאיבוד בתהליך היצירה.
דבר שבא לידי ביטוי הן במצבו הבריאותי והן במצבו הנפשי של דמות הבמאי המוצגת במרכזו של כל אחד מהסרטים.
בספרו "איך לכתוב תסריט" חלק התסריטאי ואיש האקדמיה הישראלי קובי ניב על תורה זו, וטען ש"עשיית סרט היא עבודת צוות", ולא יצירה של אדם אחד.
אם כי, בספר שכתב חמש שנים לאחר מכן, "על מה הסרט הזה?", חזר בו וטען שלסרט אכן יש יוצר יחיד, אך זהו התסריטאי, שיוצר לבדו את מסעו של הגיבור הקולנועי.
בבמאי ראה המוציא לפועל של יצירת התסריטאי.
לדבריו, הסרט הוא "קודם כול יצירה אישית של התסריטאי".
תאוריית התיוג היא תאוריה בקרימינולוגיה לפיה החברה מגיבה לכל פעולה חברתית, באמצעות הטלת תגית חיובית או שלילית על פעולה מסוימת והמבצע אותה.
אם התגית תהיה חיובית, אזי שמבצע הפעולה יפנים את התיוג וינהג בדרך נורמטיבית ומקובלת בחברה נתונה.
אם התגית תהיה שלילית אזי מבצע הפעולה יורחק מחברתו ותיחסם בפניו ההזדמנות לשוב לחברה הנורמטיבית, הוא יפנים את התגית השלילית וינהג בדרכים לא נורמטיביות כמו עבריינות.
בקר קיטסוס ואריקסון - שטענו, שהחברה מתייגת את חבריה ופעולותיהם ללא ביסוס וצדק על סמך שיוך משפחתי, מוצא, גזע וקריטריונים נוספים שאינם בשליטתו של הפרט.
שוהם - טען שהתיוג מתבסס על התנהגות מסוימת.
לא יתייגו אדם סתם, אלא יש בסיס לתיוג חיובי או שלילי כלפיו.
אדד - טען שפנייה לעבריינות תהיה תלויה בקרקע המכינה של הפרט.
רק אם היא שלילית יפנה האדם לעבריינות.
תאוריית המוצא הכוזרי של יהדות מזרח אירופה, או "המיתוס הכוזרי" על-פי מבקריה, היא תיאוריה רבת שנים במהותה הנוגעת למוצאם ההיסטורי של היהודים-האשכנזים, שעדיין משמשת לעיתים בתאוריות קונספירציה אנטישמיות, ובגישות אנטי-ציוניות שונות.
התאוריה גורסת כי גידולה הפתאומי של האוכלוסייה היהודית במזרח אירופה, קשה להסבר רק עקב הגירה מריכוזים יהודיים אחרים וריבוי טבעי, והוא נבע מגיור המוני של העם הכוזרי שמוצאו טורקי, ואשר קיים תיעוד מועט אודותיו.
תאוריה זו איננה מקובלת על פי רוב החוקרים ובפרט בתחום מדעי הגנאלוגיה, אך מנגד חלק מההיסטוריונים סבורים כי מרבית יהודי מזרח אירופה מוצאם אכן בכוזרים.
היום מקובל להאמין כי רוב העם הכוזרי הורכב מעמים טורקיים מהמזרח, כמו ממספר שבטים דוברי פרסית, אנשים מצפון הקווקז וסלאבים.
במהלך המאות ה-7–9 מספר קבוצות יהודיות נמלטו מהמזרח התיכון לקווקז הצפוני לאור כוונת האימפריה הביזנטית להמירם בכפייה לנצרות.
הכוזרים הפכו לעניין מיוחד ברוסיה ונטען כי מספר יהודים שחיו בכוזר והגיעו ממערב אירופה עסקו בסחר בעבדים, פרוות, רקמות וחרבות למזרח ותבלינים למערב.
לאחר שהפרנקים אסרו על הסחר בעבדים, האזור הסלאבי כנראה הפך למקור העיקרי בסחר בעבדים.
עוד נטען כי במהלך המאה השביעית נלחמו הכוזרים במלחמת הגנה מול הפרסים, ובמאה השמינית הצליחו לעמוד מול הפלישה האסלאמית, חוקרים מסוימים שיבחו אותם על שבזכותם נמנעה האיסלאמיזציה של אירופה.
בראש המבנה הפוליטי של הממלכה הכוזרית עמד הכגן – ישות קדושה ונעלה שגרה בארמון, לרוב היה נרצח בעתות משברים פוליטיים.
הכח האדמיניסטרטיבי ניתן לכגן בק שהיה אחראי על האדמיניסטרציה, דיפלומטיה והעניינים הצבאיים.
הממלכה הכוזרית אימצה גישה של כיבוד והענקת סטטוס זהה לכל הדתות, תוך מתן אפשרות למינוי שופטים ובתי משפט עצמאיים לכל בני הדתות השונות בממלכה, ובכלל זה יהודים, נוצרים, מוסלמים ופגאנים.
במאה השמינית קיבלו האליטות הכוזריות ובראשם המלכים את הדת היהודית, אך זו נותרה כנראה זרה לרובו של העם.
עם זאת הממלכה הפכה למוקד עליה ליהודים רבים מרחבי העולם כולו.
במאה העשירית נחלש כוחה של הממלכה הכוזרית לאור תקיפה מצד רוס של קייב, שנבנתה על אדמה שבעבר הייתה בשליטה כוזרית והרחיבה את חזקתה בהדרגה על כלל אדמות ממלכת כוזר.
היסטורית האנטישמיות בברית המועצות מוכרת, עם קנוניית הקוסמופוליטיזם היהודי ב-1940 ועלילת הרופאים ב-1950. גם ידוע כי האנטישמיות הרוסית הומרה ב-1960 לאנטי-ציונות והתמקדה במאבק נגד "הציונות העולמית", שהואשמה בניסיון השתלטות על העולם.
תוך טיעון תעמולנים סובייטיים רשמיים כי "הרשע הזה" מונחה על ידי ארצות הברית וישראל וכי רק ברית המועצות תוכל להנהיג התנגדות ולהוביל את העולם לעתיד טוב.
שנירלמן טוען כי לאנטישמיות היה חלק מהותי בגיבוש זהותה של ברית המועצות בתקופה הפוסט-סובייטית, ובמיוחד בגיבוש האידאולוגיה הלאומית של רוסיה.
זאת דרך גיבוש "ביקורת מדעית נגד הציונות" ותחיית "הרעיון הרוסי".
תאוריות הקונספירציה בנוגע לכוזרים הומצאה בהיסטוריה הלאומית הרוסית בשילוב אלמנטים היסטוריים של אנטישמית הכוללים את הפרוטוקולים של זקני ציון, יחד עם אלמנטים חדשים.
זאת על מנת לקבוע למיתוס בסיס היסטורי וכן על מנת לקבוע את תפקידה ההיסטורי והמנהיגותי של רוסיה במאבק העולמי נגד הציונות היהודית כוזרית.
ב-1950 נעשה מחקר מעמיק בניסיון לקבוע את מיתוס הממלכה הכוזרית כ"ממלכה פרזיטית", וכבר בשנות השבעים נעשה שימוש רחב במיתוס הכוזרים בקרב אקטיביסטים של התנועה הלאומנית רוסית במאבקם נגד "הציונות העולמית".
התרחבות המחקרים אודות הכוזרים בעת בה נעשה ניסיון לגיבוש הלאומיות הרוסית על רקע התפרקות ברית המועצות, הובילו לשילוב הכוזרים במיוחד לאור המרתם ליהדות, בגיבוש תאוריות אנטישמיות שנועדו להמציא היסטוריה ואחידות לאומית רוסית חדשה.
כשלפי תאוריות הקונספירציה לכוזרים היהודים מהמוצא האירופי היה חלק בגיבוש האימפריה הרוסית, והם ניסו להשתלט על רוסיה ועל העולם כולו עוד מראשית התהוותה של רוסיה.
לפי פיתוחי התאוריה הכוזרים ניצלו את הסלאבים וסחרו בהם כעבדים וגרמו לרוסים להמיר לדת הנוצרית המדכאת.
כך הכוזרים כביכול שיעבדו את העם הרוסי וגזרו את דינם ל-1,300 שנות פיגור תרבותי.
בסוף תקופה זו על מנת להשמיד את התרבות הרוסית, ארגנו אלו כביכול את המהפכה הבולשביקית ב-1917 והקימו דיקטטורה סודית, שהשתמשה בסטלין כממשלת בובות ומינתה את לזר קגנוביץ' למושל האמיתי.
המיתוס הומצא על ידי מספר לאומנים רוסים בסביבות שנות ה-70–80 של המאה העשרים, והתבסס על הפרוטוקולים של זקני ציון, ספרו של ארתור קסטלר "השבט ה-13" ומחקרים נוספים; וזכה לתפוצה רחבה עד שנת ה-90, עת בה היהודים-הכוזרים הואשמו בפירוק ברית המועצות.
רעיון הכוזרים הניח את היסודות לשילוב ה"אנטישמיות מדעית" ברוסיה העכשווית ולעליית הנאו-נאציזם.
כשלתאוריה זו הייתה השפעה גם על התפתחות הלאומיות האוקראינית.
מחקרים שונים משנות התשעים מעידים כי הקמפיין נגד "הציונות" ו"היהודים" שהשיקה רוסיה בתחילת המאה העשרים הועלו לאחר שהקמפיין נגד ה"קוסמופוליזטים" הוגדר כמתוחכם ומורכב מידי להבנת פשוטי העם.
לפיכך, כי הדבר היה פשוט יותר, הוחלט להגדיר את היהודים כאויבי רוסיה, כנבל מוכר.
שכן ליהודים הכוזרים כבר הייתה תדמית מתאימה לקמפיין הזה וכונו כ"מדינה פרזיטית", וכן היה ניתן להתבסס על תדמיתם ההיסטורית מרדנית כביכול, שקשרה בין המאה העשרים לעבר הרחוק.
הרעיון תפס תאוצה עוד יותר על רקע התפרקות ברית המועצות ועליית התחושות השליליות נגד הרוסים בעולם.
לאור זאת רוסים רבים שחיו מחוץ לרוסיה עשו שימוש ברעיון הקנוניה הכוזרית ובהאשמת "הציונות הבינלאומית" במה שקרה ועשתה רוסיה במהלך התקופה הסובייטית, זאת על מנת להוריד מעצמם ועמם מהאשמה תוך השלכת האשמה על גורם חיצוני.
בסוף המאה העשרים נעשה שימוש בתאוריית הכוזרים על מנת לבטא את ההתנגשות בין הארים ליהודים, שיוחסו כבעלי "התרבות הפטריארכית יהודית-נוצרית מערבית", שהם מכוחות הרשע.
שכביכול באה לידי ביטוי בתרבות הדמוקרטיה המבקשת לבטל תרבויות וליצור אחידות תרבותית.
בנוסף דרך הצגת הכוזרים בספרות כאויבי האסלאם והערבים, הדבר פתח פרצה לאימוץ "תאוריית האויב הכוזרי-ציוני" גם בקרב האחרונים.
בנוסף לשותפות רוסית-ערבית נגד הציונות.
תאוריית הקונספירציה בנוגע לכוזרים הפכה לפופולרית בקרב לאומנים רוסים ובשיח האנטישמי רק החל משנת השבעים של המאה ה-20, עת בה הוחלט על שינוי הדת שאומץ על ידי הכוזרים מקראיות לתלמודיות.
זאת מאחר שממלכת הכוזרים הייתה הממלכה העוצמתית הראשונה בהיסטוריה הרוסית, ולאור האופי היהודי שלה תאוריה זו יכלה לשחק תפקיד משמעותי בגיבוש ואיחוד רוסיה דרך ההיסטוריה ואויב משותף.
כמו כן רעיון סטלין כשליט בובות של לזר קגנוביץ' הכוזרי אפשר את ניקיונו של סטלין כמנהיג פטריוט.
בנוסף לכך רעיון הכוזרים שימוש להטלת אשמת חרחור מלחמת צ'צ'ניה, על גורם חיצוני, והוא היהודים האשכנזים.
תאוריית קשר אנטישמית הטוענת למעורבות קואליציה חשאית לכאורה בין היהודים לכוזרים, לבונים החופשיים ולציונים.
תאוריות אלו היו פופולריות ברוסיה ומזרח אירופה והניחו את היסודות לשילוב ה"אנטישמיות מדעית" ברוסיה העכשווית ולעליית הנאו-נאציזם.
כשלתאוריה זו הייתה השפעה גם על התפתחות הלאומיות האוקראינית ועל האנטי-ציונות המוסלמית והערבית.
טענות דומות עודן מתפרסמות ונפוצות כיום בעולם, בעיקר בימין הקיצוני ובחוגים דתיים נוצרים ואסלאמיים ומהוות חלק מהאנטישמיות החדשה.
תחילה זוהו יהודי רוסיה כצאצאי הכוזרים ולאחר מכן זוהו כלל יהודי מזרח אירופה ככאלו.
כיום ישנם כאלו המקשרים את תאוריית הקונספירציה בנוגע לכוזרים לרעיון "הקונספירציה היהודית" לשליטה עולמית, תוך קשירת רעיון מקורם הכוזרי של יהודי מזרח אירופה לכלל היהודים – שמזוהים בתורם לבונים החופשיים ולעובדי השטן, זאת במטרה להאשימם בשאיפה להשתלטות עולמית.
תאוריה זו אנטישמית שכן היא שוללת את זהותם ההיסטורית של היהודים וטוענת כי לכוזרים לא היה "דם יהודי".
דגלאס רייד מעלה קו זה בספר 'קובאן' שהוציא בשנת 1986 ומנתח את ההיסטוריה כמובלת על ידי יהודי אשכנז ממזרח אירופה, הכוזרים כביכול, על רקע ירידת מספר יהודי ספרד המערביים.
הוא מאשים את "צאצאי הכוזרים", האשכנזים, באחריות לכל המהפכות האירופאיות ב-500 השנים האחרונות תחת "הנהגה יהודית תלמודית" – הכוללות את המהפכה האנגלית, המהפכה הצרפתית והמהפכה הרוסית.
תוך אמונה באמיתות הפרוטוקולים של זקני ציון ובאמונה כי קיימת "עליונות יהודית" שמקורה כביכול מהתורה והקבלה.
הוא עוד טוען כי ההנהגה הרבנית הכוזרית שהתייהדה, מובילה כעת את הרוסים הכוזרים שהתייהדו נגד יהודי המערב והמערב.
מאחר שהספר פורסם על רקע התפרקות ברית המועצות ועליית התחושות השליליות נגד הרוסים, רוסים רבים שחיו מחוץ לרוסיה עשו שימוש ברעיון זה ובהאשמת "הציונות הבינלאומית" במה שקרה ועשתה רוסיה במהלך התקופה הסובייטית, זאת על מנת להוריד מאשמתם תוך העברת האשמה לגורם חיצוני.
לספר נוספו קטעים שהוצאו מהקשרם מהתורה, בו נטען כי היהדות כביכול דורשת להשמיד את כל יתר אומות העולם, בנוסף לקטעים מעדותו של אדולף היטלר והיהודי הבינלאומי לאשמת היהודים ב"קונספירציה" לשליטה עולמית.
בתחילת שנות ה-90 תאוריה זו החלה להיות מאוד נפוצה בקרב הימין הקיצוני ברוסיה והחלו להתווסף אליה טיעונים בדבר פנאטיות יתר דתית-יהודית של הכוזרים המתייהדים, לאור הצורך בהוכחות יהדותם, וכזו שלא הייתה קיימת בקרב היהודים "בדם".
כמו האשמות בדבר שימוש בקרבנות אדם על ידי הכוזרים.
בקרב הנאו-נאצים ברוסיה "הכוזרים האשכנזים הציונים" מזוהים גם ביהדות האתאיסטית סוציאליסטית.
בסוף המאה העשרים נעשה שימוש בטיעון כי כמו שברית המועצות הייתה ממשלת בובות בידי הכוזרים, כלומר היהודים האשכנזים, גם בתקופה שלאחר התפרקות ברית המועצות רוסיה משמשת כממשלת בובות בידי הכוזרים.
כשבזמן האחרון הם חזרו לרוסיה במטרה לארגן הפיכה ולשלוט על אדמתם, תוך שליטה בעם הרוסי וזאת כחלק ממטרת "הציונות העולמית".
איגנטייב האנטישמי טען כי המאה העשרים הייתה "המאה של מאבק יהודי העולם בנצרות" והזהיר כי "היהודים נשבעו להשתלט על העולם עד סוף המאה" תוך קריאה להגן על התרבויות האתניות מהמזימה היהודית.
הסופר כינה את היהודים כ"איום תמידי למדינה ולאומות" וזיהה את הדמוקרטיה עם שלטון יהודי.
זאת תוך שילוב וטיעון לקונספירציה משותפת של היהודים עם הבונים החופשיים לכוזרים.
כשהכוזרים הם ממשיכי דרכם של הראשונים ובדמות הציונים.
כשעל מנת להתנער מהאשמות לאנטישמיות טען כי הדבר מוכח ואמת בהתאם לפרוטוקולים של זקני ציון לפיהם הציונים מבקשים שליטה עולמית, וכי "לא כל יהודי הוא ציוני, אך כל ציוני הוא יהודי" וכעת יש לפעול למניעת הישנות האסון שנגרם לרוסיה ולפלשתינה על ידי ה"יהודו-נאצים הציונים" בשנית.
רעיון מוצאם הכוזרי-טורקי של יהודי מזרח אירופה הגיע גם לגרמניה בסוף המאה ה-19 על ידי ארנסט רנן, כשמאוחר יותר פורסם והופץ, בין השנים 1909–1910, בשני מהדורות הספר "תמותו כוזרים" של הוגו פרייהר האוסטרי.
מעט לאחר מכן אומץ הרעיון על ידי הוגי דעות אנטישמים ומעט מאוחר יותר הגיע אף לארצות הברית שם פותח, ונטען כי "התנהגותם הרעה" של יהודי רוסיה נובעת ממקורותיהם הכוזריים, לעומת היהודים הגרמנים והספרדים בעלי "ההתנהגות הטובה" הנובעת ממקורם משושלת גזעית אחרת.
ג'ון באגוט גלאב השמרני, שהיה למפקד העליון הבריטי של הלגיון הערבי הירדני שלחם נגד ישראל בשנת 1948 טען כי יצירתה של ישראל נחשב לפשע בלתי נסלח וכי סיבת רדיפת היהודים לאורך ההיסטוריה היה "אופיים הדוחה".
בנוסף כי רוב היהודים הרוסים והמזרח אירופאים הם למעשה טורקים-כוזרים ללא שום קשר לאדמת ישראל המובטחת.
בשנות הארבעים תאוריית הקונספירציה בנוגע לכוזרים אומצה על ידי אברהם פולק מהאסכולה הכנענית בפלשתינה.
תאורית הקונספירציה בנוגע לכוזרים הפכה למוכרת על ידי ארתור קסטלר שניסה להוכיח כי מוצאם של יהודי מזרח אירופה הוא מהיהודים הכוזרים שהוגלו לאחר תבוסתם על ידי הנסיך סוויאטוסלב והניחו את יסודות התפוצה היהודית במזרח אירופה, שלא היו קשורים בשום דרך ליהודי המערב.
תאוריה זו אומצה על ידי חלק מיהודי ברית המועצות לשעבר וכן על ידי מספר סופרים המבקשים לתמוך בטיעון "יהודי רוסיה כילדי לרוסיה".
מאוחר יותר לאומנים אורתודוקסים רוסים וגם המדיה הציבורית החלו לחשוש מתאוריה זו ולהכחיש את קיומה של ממלכת כוזר, שבסיסה יכולה להעמיד תביעה יהודית לחלקיה הדרומיים של רוסיה.
אחרים ובהם מספר רבנים חסידים מתייחסים להיסטוריה הכוזרית כתקדים לברית ישראלית-רוסית עתידית שתעמוד מול "הסדר העולמי החדש".
בשנות השבעים ולרי ימליאנוב הפיץ את תאורית הקונספירציה בנוגע ל המשולבת עם תאוריית "הציונות העולמית" והקונספירציה היהודית - הבונים החופשיים בערבית וזכה לפופולריות רבה בארצות אסלאם והשפיע רבות על האנטי-ציונות במדינות אלו.
כשבספרות הכוזרים אף הפכו לאויבי האסלאם והערבים.
מבחינת המחקר האקדמי, התאוריה שמלכתחילה הייתה לא יותר מהיפותזה, הפסיקה מלהיות בשימוש החל מסוף שנות ה-50; ודגלס מורטון דאנלופ, מחלוצי חקר תולדות הממלכה קבע כבר ב-1954 כי מעט הראיות הקיימות על הממלכה לא מאפשרות אפילו לשער קיומו של קשר זה.
לאותה המסקנה הגיע גם החוקר בן זמננו קווין אלן ברוק, שעל אף שמחקריו מצוטטים על ידי חוגים פוליטיים התומכים בתאוריה, הביע את הסתייגותו המוחלטת ממנה.
עיקר המחלוקת בין החוקרים נעה סביב אמיתות סיפור הגיור עצמו של מעמד האליטה (שבקיומו תומכים חוקרים כגון דאנלופ וברוק, ומתנגדים חוקרים כגון שטמפרר), ולא סביב מוצא יהודי אשכנז.
אולם במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20, החוקר הישראלי אבא אבן והיסטוריונים כמו פיטר גולדן, לויד גרטנר, ונורמן גולב ואומליאן פריצק חשבו שייתכן שכמה יהודים כוזרים נישאו נישואים עם יהודים אחרים באירופה וייצגו כמה מאבותיהם של יהודי אשכנז.
בשנת 2022 הסביר קווין אלן ברוק כי ניתן לקשר כ-50% מהגנים האשכנזים למזרח התיכון, אך גם הציג ראיות לכך שחלק קטן מההפלוגות האשכנזיות נמצאות באוכלוסיות בצפון הקווקז ובאוכלוסיות דוברות שפות טורקיות, כנראה עברו בירושה מהכוזרים ואלאנים שחיו בכזריה ובאלאניה.
מחקר גנטי נפרד בשנת 2022 בראשות דייוויד רייך ושי כרמי אישר כי N9a3a1b1, כצאצא של N9a3a1b, היה ממוצא מרכז אסיה או מזרח אסיה וכבר היה קיים בקרב יהודי ארפורט, גרמניה במהלך המאה ה-14.
התפתחות התאוריה בברית המועצות ורוסיה
תאוריית הקונספירציה בנוגע לכוזרים התפשטה במהלך המאה ה-19 והיהדות הקראית עשתה בה שימוש על מנת לסגל לעצמה זהות נבדלת מזו של יהודי מזרח אירופה.
תוך טיעון כי מוצאם מגיע מאסירי מלחמה יהודים שהגיעו במהלך המאה ה-6 לפני הספירה לאזור הקווקז עם יהדות טהורה ולא "רבנית".
מאוחר יותר היו כאלו שפיתחו את התאוריה וטענו כי מקורם מהכוזרים, שהמירו ליהדות קראית.
טיעון זה סייע לקראים בימי גרמניה הנאצית מהשמדה.
במהלך המאה ה-20 הממלכה הכוזרית הפכה לעניין גדול בקרב חוקרים והיסטוריונים יהודים שהתגאו בחלקם של הכוזרים היהודים בהקמת ובניית רוס של קייב.
בסובלנות הדתית של הכוזרים שכוונה מהיהדות והעובדה שהממלכה הכוזרית הייתה במהלך ימי הביניים ממלכה משמעותית ומשגשגת שהביאה להתפתחות האזור הודות לתרבותם והפוליטיקה המזרח-תיכונית שהביאו, וכן בכך שהדבר הוכיח כי היהודים והכוזרים כנראה היו ברוסיה הרבה לפני שרוסיה הוקמה ולכן אינם זרים למקום.
נאחוולודוב שהיה חבר בחברה הצבאית-היסטורית של רוסיה הקיסרית, היה הראשון שהציג את "הבעיה הכוזרית" בהקשר האנטישמי.
הוא הפיץ בשנת 1909 ספר שוביניסטי לקהל הרחב במטרה לעודד את רגשות הפטריוטיזם והנאמנות לקיסר בקרב הרוסים, תוך פיתוח זיקה וכבוד לתולדות רוסיה הרחוקה.
הספר אומץ כחלק מתוכנית הלימוד הצבאית ובבתי הספר הציבוריים והופץ כספר חובה המומלץ להיות בספריות הציבוריות ובכנסיות.
הוא היה הראשון שביקש לחבר את הרוסים להיות צאצאי ה"ארים", שלטענתו אופיינו בכבוד, כנות ואמוץ לב בלתי רגילים ועוד תכונות מושכות להפליא.
הוא הכליל ברשימת המקורות הסלאבים לא רק את ההונים דוברי הטורקית ואת הסקיתים דוברי הפרסית, אלא גם את האמזונות האגדיות והקנטאורים.
לכוזרים היה חלק מיוחד בספר, בו תוארו האחרונים כעם כובש ששלט ברוסים ומנע ממנו את צמיחתה של רוסיה.
כשרק לאחר כ-200 שנה הצליחו הרוסים למרוד בכוזרים בהצלחה ולהחזיר את השליטה לידיהם.
בשנים העוקבות סופרים רבים אחרים הציגו את הכוזרים כדמות בעלת פוטנציאל פגיעה ברוסיה.
סליאנוב בספרו "הכח הנסתר של הבונים החופשים" שיצא לאור בשנת 1911, התריע על הסכנה היהודית להתרחבות וכיבוש רוסיה.
הוא טען כי קיים איום יהודי וכי ישנו כח יהודי נסתר שאינו נח ומעוניין לפגוע ברוסיה, כח המתנהל בשיתוף עם הבונים החופשיים.
הוא הזכיר את תקופת הכוזרים כהוכחה לכך שבגלל היהודים ממלכת הכוזרים נפלה ומאז ממשיכים היהודים לנסות לפגוע ברוסיה מבפנים.
בספר הופיעו תיאורים על ממשלה יהודית חשאית עולמית משותפת עם הבונים החופשיים, כמו תאוריות קונספירציה להשתלטות עולמית, המבטאים את השנאה היהודית כביכול לנצרות.
גומילב בניסיון להגדיר את האויבים והחברים ההיסטוריים של רוסיה, כתב כי ה"יהדות האגרסיבית" כפי שבאה לידי ביטוי אצל הכוזרים, הייתה האויב הכי גדול של רוסיה.
גומילב השתמש בשורשיה העתיקים של האנטישמיות הנוצרית וטען כי אלוהי היהודים הוא השטן.
בשנת 1937 אף יצא נגד הנישואים המעורבים וחזה כי בעוד כשמונה שנים ילדים יהודים, גם למחצה, לא יתקבלו בשום מקום ברוסיה לאור עליית הפשיזם.
גומליב טוען כי בתחילת האלף ה-1 לפנה"ס אזורים נרחבים מגרמניה עד איראן היו נתונים לשליטה יהודית גלותית, ומדגיש את "הפטריוטיות הנוצרית" שלו וטוען כי יהודים רדפו נוצרים, זאת מבלי להזכיר את רדיפת הנוצרים את היהודים.
גומליב מציג כי הכוזרים היו תושבי אזור צפון הים הכספי שעסקו בדיג וחקלאות.
כשעליית הכוזרים אירעה במאה ה-7, לאחר שלוחמים טורקים נישאו לנשים כוזריות, בזמן שקבוצה קטנה של יהודים חיה באזור.
במהלך המאה ה-6–8 קבוצות יהודיות נוספות הגיעו וחיו בכוזר כפליטים מאיראן והאימפריה הביזנטית.
וטוען כי היהודים האיראנים שהיו קראים השתלבו בקלות בחברת הכוזרים האירו-אסייאתים תוך נטישת היהדות, ואילו היהודים הביזנטיים ה"תלמודיים" התנהגו בצורה שונה וקולוניאלית.
לאחר שהכוזרים נשאו נשים יהודיות, הצאצאים שהשתלבו בשתי האוכלוסיות אימצו את היהדות במאה ה-9, והיהודים קיבלו גישה לכל המשרות הציבוריות.
ילדים אלו ארגנו הפיכה שהפכה את הכגן לשליט בובות של הכגן בק.
אז נוצרו פערים בין העם להנהגה שהובילה למלחמת אזרחים.
גומליב טוען כי היהודים הכוזרים עמדו מאחורי הסתת הרוסים נגד הקווקז, פרס והאימפריה הביזנטית, וכי היהודים נהגו להרוג, לשדוד ולבזוז את לוחמים אלו לאחר שהיו חוזרים מהמלחמות.
בנוסף כי היהודים הכוזרים התנגדו להתנצרות של רוסיה, ועודדו רדיפת נוצרים.
בורודאי מושפע מכתביו של גומליב הוציא באמצע שנות התשעים ספר בו הוא מאשים את היהודים בהקמת מדינה אתנוקרטית או בעלת "מבנה אפרטהייד", בה מיעוטים נאלצו לחיות בגטאות, והצהיר כי מדינות כאלו נועדו לקטסטרופה.
בנוסף להזכרת ממלכת יהודה וממלכת ישראל הקדומים וישראל העכשווית, הזכיר את ממלכת כוזר וטוען כי רק מדינה רב-אתנית יכולה להיות בריאה.
תוך התעלמות מכוונת מהמרקם הרב-אתני של כוזר, ישראל ויהודה.
בלשוב הצהיר בשנת 1992 כי מאחר שהיהודים פוזרו מאדמתם הם נותרו בפני ברירה היסטורית, או לחיות מבודדים בגטאות להיעלם ולהיטמע בסביבה בהם חיים, או להיאבק בכח ולהתאמץ לשעבד אוכלוסיות מקומיות כפי שקרה בכוזר ולא רק שם.
הוא טען כי הפוגרום היהודי נגד האליטה האשורית כפי שתואר בתנ"ך (מגילת אסתר), היא סימפטומית.
לפי בלשוב כל "העובדות" הללו מוכיחות על כוונה יהודית לשליטה עולמית.
הוא טען כי היהודים הקימו מערכת בינלאומית סודית.
בהם הוא מכליל את המפלגה הבולשביקית, אותה הוא מאשים בהשמדת רוסיה והמשטר הסובייטי בכוונה.
בונדרנקו טען בראיון טלוויזיוני כי התקיימה התנגשות בין שני סופר-אתניות, בין היהודים והרוסים, שהורידה את כוחה של רוסיה, וכי יהודים היו מעורבים בבולשביזם וכי כיום קיימת קנוניה סמויה משותפת בין היהודים והאירופאים, המעוניינים בהפלת רוסיה והפיכתה לאירופאית.
סקורלטוב טען כי קיימת "קואופרצית סחר-תעשייתית יהודית בינלאומית" שהוקמה כביכול לפני 3,000 שנה על מנת להשיג עליונות ולנצל עמים אחרים.
בתוך כך, הוא האשים את הקואופרציה הזו בניסיון לחסל תרבויות ומסורות אתניות.
הוא טען כי "הלאום הרוסי הישן" מת, וכי הגיע הזמן להקים "אתוס רוסי צעיר".
בשנים האחרונות החלו לאפיין את הממלכה הכוזרית כ"מדינה פרזיטית".
קרגלוב טוען כי המדינה הכוזרית גרמה לסבל לנתינה וסובביה וכי סיבת תבוסתה הייתה "היהדות – דת של סוחרי עבדים, נצלנים ומגזרים פנאטים." הוא גם טען לאי-סובלנות דתית ורדיפה אכזרית של הכוזרים את הנוצרים.
לאור זאת על הרוסים להילחם בשאיפת הציונים, כלומר היהודית, להשתלטות עולמית.
קוזמין בתחילת 1950 טען כי לכוזרים לא היה תרומה משמעותית בפיתוח מזרח אירופה וכי דובר על מדינה קטנה.
הוא גם האשים חוקרים קודמים שעסקו בכוזרים ביהודופוביה והתעסקות אובססיבית ביהדותם של הכוזרים.
מאחר שהוא עצמו גם לא היה חובב יהדות ו"ציונות-נאצית", העניק לכוזרים מאפיינים של יהדות לא-אורתודוקסית וקבע כי לא ייתכן כי הכוזרים יכלו להיות חלק מ"העם הנבחר".
הוא קבע כי הכוזרים היו צאצאי יהודים ממערב אירופה, ואת הכוזרים כמקור לקראות.
הוא ניסה להוציא את הכוזרים מהשיח האנטישמי והאשים קודמים ב"אנטישמיות מכוונת" ה"משרתת את הציונות".
קוזמין בעצם ניסה לבטל את המאפיין הרבני-תלמודי של הכוזרים, מאחר שהאמין כי מאפיין זה עלול להעניק ליהודים העכשוויים את בסיס הטיעון המשפטי לתבוע בעלות על השטחי ממלכת כוזר לשעבר, כלומר דרום רוסיה.
זאת לאחר שאירמה הנמן טענה כי מקור הכוזרים היה מיהודים וכי הכוזרים סייעו בהקמת רוס של קייב ורוסיה, שכן "הכתבים הרוסים" הראשונים נכתבו למעשה בעברית.
לאומנים רוסים כנראה נבהלו מטיעון זה וטענו כי על אף שהכוזרים אימצו את היהדות היו ממוצא "מונגולי-טורקי".
בוראקוב כתב חיבור בו טען כי "הכסף היהודי" סייע לכוזרים להשיג כח עצום ושליטה בשטחים מסין ועד צרפת וספרד.
כאלים האשים את היהודים בשדידת עמים ללא השארת שום דבר תרבותי פרט לבתי-קברות.
הוא עוד טען כי הוא מאמין כי ליהודים הכוזרים היה חלק בפגיעה ברוסיה ובכל מקום אליו הגיעו, שכן "אין עשן ללא אש וכן אנטישמי מוחלט כמו היטלר לא היה יכול להופיע ללא סיבה..."
תאוריות בקרב הכנסייה הרוסית אורתודוקסית
לאחר קריסת ברית המועצות בתחילת שנות ה-90 מטרופולין לואן האורתודוקס הרוסי טען כי הוקמה קונספירציה "יהודית - הבונים החופשים במאות ה-7-8 לפנה"ס" וטען לאותנטיות הפרוטוקולים של זקני ציון.
הוא עוד טען לכך שהיהודים ה"תלמודיים" רואים בלא-יהודים כחיות חסרות נשמה, הקיימת רק ל"עם הנבחר של האל".
הוא טוען כי כלל המלחמות היסטורית היו מלחמות דתיות, וכי יהדות הגולה ביקשה להילחם בכנסייה הנוצרית ומכאן מגיע לעת המודרנית וטוען כי רוסיה המודרנית מתמודדת כיום מול אותו הרוע.
בקרב האורתודוקסיה הרוסית התפשט הרעיון כי הקמת ממלכת כוזר על ידי היהודים שימשה "ליצירת מעמד עליון קטן של ציונים" על הסלאבים והקווקזים.
תאוריות קונספירציה בקרב הנאו פגנים
בשונה מעמדת הכנסייה הנוצרית, הטוענת כי היהודים הם האויבים הגדולים ביותר של הכנסייה הנוצרית, חלק מהנאו-פגאנים רואים בכנסייה את אויבם המר וטוענים כי היהודים יצרו את הנצרות בכוונת תחילה על מנת לשעבד את כל יתר האנושות ועל מנת שישמש ככלי רב עוצמה בידי הציונים.
בנוסף נטען כי ישו היה "יהודי גזען רגיל" ובונה חופשי.
ההיסטוריוגרפיה הנאו-פגנית ברוסיה גובשה על ידי ולרי ימליאנוב, שהיה פופולרי בארצות ערב, והשפיע רבות על האנטי-ציונות במדינות אלו.
ולרי ראה בציונות כמקור לכל הרוע בעולם ולכן התנגד לו נחרצות.
בשנות ה-70 ולרי היה לתעמולן הגדול ביותר נגד "הציונות העולמית" וביקש לחשוף את הקונספירציה היהודית - הבונים החופשיים שכביכול ביקשה לשלוט על העולם עד שנת 2000. הוא טען כי קיימת מלחמה עולמית מתמדת בין עליונות היהודים והבונים החופשיים לבין כל יתר העולם, בהובלת הארים.
כשרק הארים דרך השמדת הנצרות יוכלו להביס את המזימה הציונית.
הנאו-פגנים רואים בולדימיר הראשון כאיש שמחק את ההיסטוריה, האידאולוגיה והתרבות הארית של רוסיה והחליף בשנת 988 לספירה בזו הנוצרית, זאת לאור כך שסבו כביכול היה "רב כוזרי" ואמו כביכול הייתה יהודיה.
הנאו-פגנים טוענים לכך שכל הנקלע למסורת היהודית-כוזרית והנוצרית סופו שמורשתו ותרבותו תיכחד.
חלקים מיחסים את האויב הפוגעני ל"נשים מבטלות לאומיות", כלומר רעיות יהודיות שבגללן עזבו מנהיגים רוסים את השפה והתרבות הרוסית.
יש כאלו הטוענים כי כעת, לאור הריסת הממלכה הכוזרית על ידי הרוסים, קיימת סלידה יהודית ורצון לנקמה, מצד האשכנזים והכוזרים, וכי "כל תקופות הבעייתיות בהיסטוריה של רוסיה היו בגלל ה"יוונים הביזנטיים", בגלל ה"כוזרים" או כעת בגלל היהודים והציונים, ששניהם אותו הדבר."
תאוריית האופטימליוּת או תאוריית המֵיטביוּת היא מודל בלשני שלפיו הצורות הנצפות בשפות אנוש נובעות מיחסי גומלין בין עקרונות אוניברסליים הנקראים אילוצים.
OT נבדלת ממודלים קודמים בכך שאינה משתמשת בחוקים ליניאריים הפועלים על פי סדר מסוים, ובמקום זאת ממדלת את הדקדוק כמערכת הממפה בפעולה אחת קלטים לפלטים, כאשר הקלט הוא באופן טיפוסי הייצוג המנטלי הבסיסי (Underlying Representation או UR) והפלטים הם מימושם בפועל.
התאוריה פותחה במקור על ידי הבלשנים אלן פרינס ופול סמולנסקי בשנת 1993, ולאחר מכן הורחבה על ידי פרינס וג'ון ג'.
אף שרוב שימושיה הם בתחום הפונולוגי ניתן להחילה גם בתחומים אחרים במחקר הבלשני, כגון תחביר וסמנטיקה.
בדומה ליתר התאוריות הגנרטיביות, גם OT מתמקדת בעקרונות אוניברסליים ויש לה עניין בטיפולוגיה של שפות ובתהליך רכישתן.
התאוריה מחלקת את הדקדוק לשלושה רכיבים:
רכיבים אלה מונחים כאוניברסליים, וההבדלים בין הדקדוקים השונים בפועל מוסברים באמצעות הבדלים בדירוגים של האילוצים מתוך CON.
את תהליך רכישת השפה ניתן לתאר ככוונון מתמשך של דירוג האילוצים.
תאוריית האופטימליות מניחה שאין אילוצים או מגבלות כלשהם על הקלט הלשוני.
עיקרון זה, הנקרא גם עושר הבסיס, משמעו שכל דקדוק חייב להיות מסוגל להתמודד עם כל קלט שהוא.
לדוגמה, שפה שאין בה צרורות עיצורים חייבת להיות מסוגלת להתמודד עמם, ושפות שונות שבהן אין צרורות עיצורים יפתרו את הבעיה באחת משתי דרכים שונות: החדרת תנועה (אפנתזיס) או מחיקת עיצור.
למשל, הקלט האפשרי המכיל שני צרורות עיצורים, יעבור בשפות אלה החדרה או מחיקה כדי ליצור כל אחד מהפלטים האפשריים , , , , או אחרים (למשל, אם צרורות מותרים בעמדות מסוימות בהברה ואסורים באחרות, וכו').
התאוריה מניחה שבהינתן כל קלט GEN מייצר אינסוף מועמדים (כולל שרירותיים לחלוטין), ותפקידו של EVAL לבחור את האופטימלי ביניהם בהתאם לדירוג האילוצים מתוך CON.
על פי תאוריית האופטימליות כל האילוצים אוניברסליים (כלומר קיימים בכל שפות האנוש).
קיימים שני סוגים בסיסיים של אילוצים: אילוצי נאמנות, הדורשים שהצורה הנצפית על פני השטח תהיה תואמת לקלט (שהוא הייצוג המנטלי), ואילוצי מסומננות, המציבים הגבלות על מבנה הפלט וקובעים הלכה למעשה מה נחשב לפלט תקין בשפה.
שני סוגי האילוצים הם ברי הפרה, כלומר עצם העובדה שפלט מסוים מפר אותם לא בהכרח פוסלת אותו מלהיבחר כאופטימלי ולהתבצע בפועל על ידי הדוברים.
מטיבו האוניברסלי של CON ניתן לנסח ניבויים באשר לטיפולוגיה של שפות.
אם ההבדל היחידי בין דקדוקים הוא הדירוגים השונים של אילוצים מתוך CON, אז קבוצת כל שפות האנוש הקיימות מוגבלת בגודלה על ידי מספר האילוצים - הניבוי הוא שמספר השפות לא יכול להיות גדול ממספר הפרמוטציות האפשריות של הדירוג; אם כן, מדובר בטיפולוגיה פקטוריאלית (מלשון Factorial, עצרת באנגלית).
אולם, לא בהכרח ניתן להבחין בין כל הדקדוקים הפוטנציאליים האלו, משום שלא לכל אילוץ תפקיד נראה לעין בכל דקדוק - שתי שפות יכולות לייצר את אותו סט של מיפויי קלטים לפלטים, אבל להיבדל בדירוג של שני אילוצים שאינם נמצאים בתחרות זה עם זה.
בהינתן שני מועמדים לפלט A ו-B, המועמד A עדיף על B ביחס לאילוץ מסוים אם A מפר את האילוץ פחות פעמים מש-B מפר אותו.
מועמד A עדיף מ-B לאורך כל היררכיית האילוצים אם A מפר פחות פעמים מ-B את האילוץ הגבוה ביותר בדירוג שמבדיל בין A ל-B (כלומר, שמספר ההפרות שלהם אותו שונה).
A הוא מועמד אופטימלי אם הוא מועמד עדיף על כל המועמדים האחרים בסט לאורך כל היררכיית האילוצים.
לדוגמה, בהינתן האילוצים C1, C2, C3, כאשר C1 מדורג מעל (או "שולט" על) C2 שמדורג מעל C3, המועמד A אופטימלי אם הוא עדיף על מועמד B ביחס לאילוץ הגבוה ביותר בדירוג שמעניק לשניהם מספר שונה של הפרות.
דהיינו, אם מתקיים תיקו בין A ל-B ביחס ל-C1, אבל A עדיף מ-B ביחס ל-C2, מועמד A אופטימלי, ואין זה משנה אם הוא מפר את C3 (הנמוך בדירוג) גם מאה פעמים יותר מש-B מפר אותו.
השוואות אלה מודגמות באמצעות טבלה, הנקראת לרוב טאבּלוֹ (מצרפתית, Tableau), כמו זו המצורפת מטה.
סמליל האצבע מציין את המועמד האופטימלי, וכל כוכבית מציינת הפרה של האילוץ בראש הטור על ידי המועמד שבתחילת השורה.
ברגע שמועמד מסוים אינו עדיף על אף מועמד ביחס לאילוץ הגבוה ביותר בדירוג המבחין בינו לבין מועמדים אחרים, מדובר בהפרה הנקראת פטאלית, שמסומנת בסימן קריאה ומשמעה שמועמד זה לא יכול להיות אופטימלי, גם אם הוא עדיף ביחס לאילוצים נמוכים יותר בדירוג.
האילוצים מדורגים בהיררכיית שליטה נוקשה.
משמעה של נוקשות זו היא שמועמד המפר אילוץ שמדורג גבוה תמיד יחשב לגרוע יותר גם ממועמד שמפר את כל האילוצים המדורגים נמוך יותר.
כמו כן, ההיררכיה מדגימה את ההנחה שהאילוצים הם, כאמור, תמיד ברי הפרה - המועמד האופטימלי לא מחויב שלא להפר אף אילוץ אלא רק למספר המינימלי ביותר של ההפרות ובהתאם להיררכיה.