tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לכן, הם נמנעים מאוד בקשריהם הרומנטיים, לא ישקיעו רגש רב במערכת היחסים ולא יחוו צער גדול כאשר הקשר יגיע אל קיצו.
במהלך השנים חל שינוי בתפיסת המחקר בתחום ההיקשרות.
המודל הישן שהיה מחולק לשלושה סוגי היקשרויות (בטוחה, חרדה-אמביוולנטית ונמנעת) הוחלף במודל חדש הבנוי משני צירים:
אדם בעל סגנון היקשרות בטוח יקבל ציון נמוך בציר החרדה ובציר ההימנעות.
אדם בעל סגנון היקשרות חרד יקבל ציון גבוה בציר החרדה, ונמוך בציר ההימנעות.
אדם בעל סגנון היקשרות נמנע יקבל ציון גבוה בציר ההימנעות, ונמוך בציר החרדה.
אדם בעל סגנון היקשרות לא מאורגן יקבל ציון גבוה בשני הצירים.
בעקבות ניסוי "סיטואציית הזר", בדקו חוקרים שונים האם קיימת אפשרות להעריך בצורה מהימנה את סגנון ההיקשרות של האדם הבוגר.
משנות ה-80, חוקרים מתתי דיסציפלינות פסיכולוגיות שונות (התפתחותית, קלינית, אישיות וחברתית) פיתחו מדדים חדשים של סגנון היקשרות שמטרתם הייתה להתאים את ניסוי "סיטואציית הזר" לאורך גיל ההתבגרות והבגרות.
מיין – ממשיכת דרכה של איינסוורת, אשר התבססה על גישה התפתחותית וקלינית.
מרי מיין ועמיתיה יצרו בשנת 1996 את ראיון ההיקשרות למבוגרים (AAI-Adult Attachment Interview) על מנת לחקור ייצוגים מנטליים של מתבגרים ומבוגרים בכל הקשור להיקשרות להוריהם במהלך הילדות.
בראיון נשאלו אימהות על הקשר שהיה להן עם אימהותיהן בילדות.
בחלוף הזמן מיין הבחינה כי הראיון מודד למעשה את סגנון ההיקשרות של האם לילדה, וניתן באמצעותו לחקור את נושא ההיקשרות בבגרות.
חזן ושייבר – פיתחו מדד דיווח עצמי של סגנון היקשרות אצל מבוגרים.
המדד הכיל שלושה תיאורים קצרים של רגשות והתנהגויות ביחסים אינטימיים שהקבילו לשלוש תבניות ההיקשרות בינקות שזוהו על ידי "סיטואציית הזר" במחקר של איינסוורת'.
מיקולינסר – פיתח עם שותפיו שאלון נוסף לסיווג סגנונות היקשרות במטרה לתקף את השאלון המקורי של חזן ושייבר ולהגדיל את מהימנותו.
השאלון המורחב כלל 15 פריטים, המבוססים על פירוק שלושת ההיגדים של חזן ושייבר למשפטים קצרים.
ברטולומאו – בשנת 1991 הציעה החוקרת קים ברטולומאו מודל חדש הבנוי מארבעה סגנונות היקשרות.
המודל הציג מודלים ייצוגיים חיוביים ושליליים של העצמי והסביבה.
על פי המודל, ההתייחסות אל "העצמי" מחולקת לחיובי או שלילי ומתייחסת לעצמי ברצף שבין "זכאי לאהבה ותמיכה" ל"חסר ערך".
באופן זהה, המודל של האחר יכול להיות חיובי, כלומר מתן אמון וביטחון באחר ותפיסתו כאמפתי וזמין, או לחלופין, מודל שלילי של האחר הנתפס כמרוחק ומנותק.
בעקבות מחקרה של ברטולומאו, נוצר צורך בבניית שאלון חדש שיתייחס להבחנה בין ארבעה טיפוסים שונים.
ברננד – בשנת 1998 תלמידתו של שייבר, קלי ברננד, אספה את שאלוני ההיקשרות שפותחו עד אז ופיתחה שאלון קוהרנטי המבחין בין ארבעה טיפוסים.
השאלון נע על שני צירים: ציר החרדה וציר הימנעות.
שני צירים אלו, שמייצגים מנעד בין ביטחון לחרדה מחד ובין הימנעות ותגובתיות מאידך ומאפיינים את מצבי ההיקשרות האפשריים בבגרות.
יריבתה הגדולה של תאוריית ההיקשרות היא תאוריית המזג שהתפתחה בשנות ה-50, המניחה שהבדלים במזג הם הגורמים לשוני בהתנהגות בסיטואציית הזר.
פסיכולוגים הסבורים כך, למשל ג'רום קגן, מזהירים מפני האשמת ההורים בקשיי ילדיהם, מגמה שתאוריית ההיקשרות עלולה לעודד.
נראה שמערכת עצבים סימפתטית פעילה מדי מעוררת עצבנות וחרדה במידה גבוהה אצל הילד, ואלו אינם קשורים לסגנון ההיקשרות לדמות המטפל.
עם זאת, כיום ההנחה המקובלת היא שקיימים יחסי גומלין בין טיב ההיקשרות לבין המזג, ושני הדברים מעצבים יחדיו את דפוסי התנהגותו של הילד.
ביקורת נוספת טוענת כי התפתחות יכולת ההיקשרות אינה מוגבלת לתקופת הילדות ומתפתחת במהלך כל החיים.
כמו כן היא חלה גם על קשרים נוספים כמו עם בני קבוצת הגיל ולא רק עם האם.
דניאל סטרן ביקר את המחקרים בתחום ההיקשרות בכך שהם חקרו דפוסים של היקשרות ולא את עצמתה או טיבה.
בנוסף, סטרן הצביע על מחקרים שונים שהראו פערים גדולים בתוצאות במחקרים שנערכו במקומות שונים וטען לפיכך שאין הם יכולים לנבא פתולוגיות.
תאוריית ההתפתחות בשלבים היא תאוריה בפסיכולוגיה התפתחותית שהגה ז'אן פיאז'ה.
התאוריה מסבירה את ההתפתחות הקוגניטיבית האנושית כתהליך המורכב משלבים אוניברסליים בעלי שוני איכותי, אשר משותפים לילדי כל התרבויות.
את ההתקדמות בין השלבים מובילים תהליכי בשילה מוחית ביולוגיים, שאינם ניתנים להאצה באמצעות אימון.
בנוסף, מונעת ההתקדמות על ידי מנגנון האיזון.
למול מצבים חדשים, נוקט הילד באחת משתי אסטרטגיות: הטמעה, המבוססת על ניסיון להתמודד עם המצב החדש באמצעות כלים והתנהגויות שרכש בעבר, או התאמה, המבוססת על שיכלול ההתנהגות בהתאם לנסיבות.
לדוגמה, תינוק שלמד לשתות מבקבוק על ידי מציצה, ינסה לבצע זאת גם כשתוגש לו כוס לראשונה (הטמעה).
לאחר שיגלה כי פעולת המציצה חסרת תועלת, ישנה את התנהגותו עד שילמד כיצד לשתות מהכוס כראוי (התאמה).
כחלק מההתפתחות הקוגניטיבית של הילד, ולצד למידתו מהתנסויותיו החברתיות, טען פיאז'ה כי מתפתח המוסר.
תאוריית ההתפתחות המוסרית שהגה כוללת שלושה שלבים, המקבילים לשלבי תאוריית ההתפתחות הקוגניטיבית.
השנתיים הראשונות לחיי התינוק, תקופת הינקות, כונו בידי פיאז'ה "התקופה הסנסורית מוטורית" (כלומר, מתמקדת בחישה ובתנועה), וגם היא חולקה על ידו לשלבי משנה.
בחודש הראשון לחייו מצוי הילד בשלב הרפלקסים – רפלקסים כמו מציצה ולפיתה שולטים בחייו, וגם התנהגויות שהן כמו רפלקסיביות אך אינן מותנות להגיב על גירוי מסוים.
אחר כך, עד גיל ארבעה חודשים, עובר הילד לשלב של תגובות מעגליות ראשוניות.
פעילות גופנית אקראית של התינוק גורמת לו מפעם לפעם לחוויות נעימות, למשל מגע האגודל בפה.
הילד מנסה לשחזר חוויות אלו.
בשלב זה הוא מוגבל לשחזור פעולות שהתרחשו על גופו.
בשני שלבים ראשונים אלו נעדר התינוק ידע על קביעות אובייקט – המשך קיומו של אובייקט גם כאשר מעלימים אותו או מסתירים אותו ממנו.
השלב השלישי, מגיל 4 חודשים עד גיל 8 חודשים, הוא שלב של תגובות מעגליות שניוניות.
פעילות אקראית מחוללת חוויות נעימות שאינן כרוכות דווקא בגופו של התינוק.
כך לימד פיאז'ה את בנו התינוק לורן להניע חוט כדי להשמיע צליל רעשן.
הלימוד אינו כולל הבנה עמוקה יותר כלשהי, ואם ייקשר החוט לידו השנייה של הילד, הוא יצטרך לשוב על תהליך הלמידה.
בשלב הבא, שמצויים בו ילדים עד תחילת שנת חייהם השנייה, מסוגל הילד לבצע כבר התנהגות מתואמת, תינוק עשוי לעשות פעולה שמטרתה היא רק עשייתו של דבר אחר.
הוא יכול לסלק חפץ מדרכו כדי להגיע אל חפץ אחר.
יש ממצא מחקרי מעניין לגבי קיומה של "קביעות אובייקט" בשלב ינקות זה.
מתברר שהתינוקות אומנם מחפשים חפצים שהוחבאו לנגד עיניהם, אך אין הם עושים את החיפוש במקום שבו החפץ הוחבא, אלא במקום שבו הם מצאו אותו בעבר.
יש הסבורים שכשל זה נובע ממגבלת זיכרון, אך פיאז'ה סבר שילד בשלב הרביעי אינו מסוגל לתפיסה קוגניטיבית מלאה של מושג ההחבאה.
זו תגיע רק בשלב השישי.
בשלב החמישי, שהוא מגיל שנה ועד גיל שנה וחצי, יש כבר תגובות מעגליות שלישוניות.
התינוק נוטש את הרגלו לחזור שוב ושוב על פעולה שהצליחה בידו (כפי שעשה בשלב השניוני), ובמקום זאת עורך וריאציות שונות על הפעולה.
זהו שלב המאופיין בסקרנותו הרבה של התינוק.
פיאז'ה היה חדשני בכך שהבליט את חשיבות הסקרנות והשתתפותו הפעילה של הילד בהתקדמותו הקוגניטיבית.
השלב השישי, המסמן את סופה של התקופה הסנסומוטורית בחיי התינוק, הוא שלב שבו מתחילה חשיבה בסמלים.
הילדים מסוגלים ללמוד דרכי התנהגות ולהפנים אותן בראשם מבלי לממש אותם אלא בעתיד.
משרוכשים התינוקות יכולת הסמלה, גדלה מאוד יכולת החשיבה שלהם, אך עדיין היא רחוקה מבשלות.
במיוחד הדגיש פיאז'ה את תפיסת השימור.
עד גיל שבע מתקשים ילדים להבין שימור.
בניסוי מפורסם מאוד פיאז'ה הציג שלוש כוסות לפני ילדים.
שתיים מהן זהות ואחת צרה וגבוהה.
הוא מזג משקה לשתי הכוסות הזהות, עד שהילד סבר שאכן יש כמות דומה של נוזל בשתיהן.
עתה מול פניו של הילד, הוא העביר את הנוזל מאחת הכוסות הזהות לכוס הצרה.
הילד הטיפוסי בן החמש משוכנע כי עתה אין כמות זהה של משקה בכוס הצרה ובכוס הרגילה.
טעות זו של הילד מכונה "טעות מרכוז", שבה הילד מסוגל להתמקד רק בממד אחד.
טעות זו היא גם הגורם לאגוצנטריות שתפורט בהמשך.
טעות זו נובעת כנראה מחד־ממדיותה של חשיבת הילד.
הוא אינו מסוגל לשקלל בין אורך ורוחב ומתמקד ברובד אחד בלבד, זה הנראה ביותר לעין.
הילד גם אינו מסוגל לתפוס את מושג ההפיכות, ואכן ילדים בני שש או שבע אשר כבר מצליחים להתמודד עם בעיית הכוסות, מנמקים לעיתים את תשובתם הנכונה באומרם "זה שווה כי אפשר להחזיר את זה!".
מאפיין נוסף של החשיבה הפרה-אופרציונלית הוא האגוצנטריות.
פיאז'ה הדגים כי ילדים בשלב זה אינם מסוגלים לתפוס אפילו את ההבדל בין שדה הראייה הנשקף מעיניהם למה שרואים אחרים הנמצאים בזווית שונה מהם.
מבחינת ההתפתחות המוסרית המשמעות של מאפיינים אלו היא שהמוסר אינו קיים עדיין, כיוון שהילד לא יכול לראות את הדברים מעיני אחר, ולכן הגדיר פיאז'ה שלב זה כשלב חוסר המוסר.
מאפיינים נוספים הם: "אנימיזם" - ייחוס תכונות אנושיות לעצמים דוממים, ייחוס של השפעה לא רציונלית למחשבות, ההנחה שהירח והכוכבים נעים לפי תנועת בני האדם ועוד.
אל שלב האופרציות המוחשיות מגיעים ילדים בני שבע, ונותרים בו עד גיל 12 לערך.
בשלב זה נרכשים כישורים חשובים, כמו הבנת הטרנזיטיביות (אם א' גדול מב' וב' גדול מג', א' גדול מג') ויכולת מיון מפותחת ורב ממדית.
עם זאת, החשיבה המופשטת עדיין חלשה.
בשלב זה מתקשים במיוחד במשימות של פרופורציה.
פיאז'ה הראה כשילדים בגיל המתאים מתבקשים לבחור בין שני כדים, שבהם שיעור הגולות האדומות והכחולות שונה, אין הם מסוגלים לקבוע היכן היחס נוטה יותר לטובת הגולות האדומות, אלא פשוט מנסים לספור באיזה כד יש יותר גולות בצבע אדום.
מבחינת ההתפתחות המוסרית התייחס פיאז'ה לשלב זה כשלב הריאליזם המוסרי.
בגלל החשיבה הקונקרטית שמאפיינת שלב זה, נתפס המוסר כדבר מוחלט וטוטאלי שלא ניתן לשנות את חוקיו.
בגיל 12 או 13 מגיע הילד לשלב של חשיבה פורמלית, כלומר מופשטת.
מה שמייחד ילדים בשלב זה הוא הניסיון להחיל את החשיבה המופשטת בצורה גורפת מדי, ועל כן רואים אצל מתבגרים הרבה פעמים אידיאליזם מנותק מהמציאות.
מבחינת ההתפתחות המוסרית התייחס פיאז'ה לשלב זה כשלב המוסריות האוטונומית.
לטענתו, יכולת ההפשטה שמתפתחת מאפשרת יכולת שיפוט מופשטת ורחבה, שהיא פחות קונקרטית.
באופן כללי נמתחה ביקורת על התעלמותו של פיאז'ה מכללים יסודיים של מחקר אמפירי.
קבוצות המדגם שלו היו קטנות, לעיתים מורכבות רק מילדיו, ורבות מהשערותיו לא הועמדו במבחן ניסויי של ממש.
מחקרי המשך לא תמיד עלו בקנה אחד עם מסקנותיו, אך לעיתים איששו אותם במידה כלשהי.
גם כיום מקובלת חלוקת השלבים שלו, אך ידוע שלעיתים ילד יכול להתקדם במאפיין אחד של שלב ולא במאפיין אחר (דבר הקרוי דאקלאז').
היום סוברים שמערכי הניסוי שלו היו מסורבלים מדי, ולכן הוא נתן מועד מאוחר מדי לרבות מהתקדמויותיו של התינוק.
יכולות כמו הבנת קביעות אובייקט, יכולת לתאר את זווית הראייה של האחר או תפיסת הטרנזיטיביות, נרכשות כנראה מוקדם מששיער.
חלק מהכישורים שסבר שבאים בשלבים הם כנראה מולדים.
בנוסף, ושלא כפי שגרס, אפשר להקדים את רכישתן באמצעות למידה, אם כי במגבלות מסוימות.
התעלמותו של פיאז'ה מהקשרים תרבותיים וחברתיים גם היא עוררה ביקורת רבה.
תאוריות שלבים ההולכות בעקבות פיאז'ה אך מקפידות על היצמדות רבה יותר לנתונים שנאספו אמפירית ועל שיפורים תאורטיים בהתאם קרויות נאו-פיאז'יוניות.
תאוריות ידועות בתחום ההתפתחות המוסרית שנוצרו בעקבות הביקורת על פיאז'ה, הן התאוריה של לורנס קולברג, שחילק את ההתפתחות לשלבים רבים יותר, והתאוריה של קרול גיליגן, שנכתבה בעקבות ביקורתה על הטיית המגדר נגד נשים בתאוריות שקדמו לה.
תאוריית הבחירה הציבורית היא ענף מחקרי במדע המדינה העוסק בחקר הליכי קבלת החלטות אצל מצביעים, פוליטיקאים ועובדי ציבור, מהפרספקטיבה של התאוריה הכלכלית.
בטרם נהגתה התאוריה היה מקובל לראות בממשלה ובמחוקקים כגורמים בעלי בעל מידע מושלם בתחומי פעולתם, וחשוב מכך, כשחקנים רציונליים וכבעלי כוונות טהורות להיטיב עם החברה, גישה שהכלכלן דייוויד פרידמן כינה "האל הביורוקרט".
התאוריה טוענת מנגד שיש לקחת בחשבון כי בירוקרטים, פוליטיקאים ופקידים הם אנושיים ובעלי אינטרס עצמי (שאינו זהה בהכרח לאינטרס הציבורי או האינטרס של בוחריהם), ולעיתים עומדים בפני אפשרויות הגורמות להם להסיק מסקנות המביאות אותם לכלל פעולה המפיקה תוצאות בלתי יעילות.
מכיוון שההנחה הבסיסית של התאוריה היא כי אנשים הם יצורים רציונליים החפצים בטובת עצמם, נראה כי ניתוח כלכלי של תהליכי קבלת ההחלטות הפוליטיים יוכל לגלות נטיות חוזרות על עצמן ולחשוף את הגורמים לאי יעילותן של ממשלות והליכים.
התאורטיקנים של הבחירה הציבורית מתמקדים בשאלה איזו מדיניות תיטה ממשלה ליישם במצב פוליטי נתון, ולא בשאלה איזו מדיניות תביא לתוצאה רצויה חברתית אם אכן תיושם.
המחקר הנושא הבחירה הציבורית נוטה להתמקד בארבע תחומים:
התיאוריה המוסדית של הבחירה הציבורית.
אחת הטענות העיקריות העומדות בבסיס תאוריית הבחירה הציבורית היא שבדמוקרטיה מדיניות נבונה של הממשלה היא מצרך שאינו מסופק לציבור, בגלל הבורות הרציונלית של הבוחרים (בורות רציונלית היא מושג המתאר מצב שבו עלות השגת מידע לגבי נושא מסוים עולה על התועלת שבהשגתו).
החוקרים התומכים בתאוריות הבחירה הרציונלית טוענים כי דבר זה מסביר את חוסר הידע המופגן של אזרחים רבים בדמוקרטיות מודרניות, ואת שיעור ההצבעה הנמוך.
בעוד שהחלטות ממשל נבונות הן מצרך ציבורי נדרש עבור רוב הבוחרים, קיים מגוון של קבוצות לחץ שונות שלהן מניעים חזקים לשנות החלטות אלו על מנת ליישם החלטות וקווי מדיניות שייטיבו עם הציבור או הקבוצה שאותו הן מייצגות על חשבון טובתו של הציבור באופן כללי.
כך, למשל, לובי של יצרני הסוכר יכול ליצור סובסידיה בלתי נדרשת לייצור סוכר, ועלות סובסידיה בלתי יעילה זו מתפרסת באופן שווה על כל האזרחים, וכמעט אינה מורגשת, בעוד שמספר מועט של יצרני סוכר נהנה ממנה ומקבל טובת הנאה משמעותית, וכך מקבל אף מניע חזק להמשיך בפעילותו הפוליטית לקבלת סובסידיות נוספות.
רוב המצביעים אינם מודעים לכל העניין בשל תופעת הבורות הרציונלית.
לפיכך, הוגי התאוריה סבורים כי מספר רב של אנשים בעלי אינטרסים מיוחדים יוכלו ליצור לחץ ולקדם מדיניות בלתי יעילה.
כאשר מוסיפים לכך את האינטרס של הפקידים עצמם לקבל תוספת תקציב לפעולתם, ולקדם את העניין שעליו הם מופקדים, אף מעבר לטובת הציבור הכללית, נראה כי הוגי הבחירה הציבורית סבורים שהתערבות המדינה בענייני הכלכלה יוצרת לרוב פעולה בלתי יעילה, אותה הם מכנים כשל ממשלתי, מונח המקביל בהגותם למונח הכלכלי כשל שוק.
ארו, כתב בשנת 1951 את ספרו "בחירה חברתית וערכים אינדיבידואלים".
במחקר זה מראה ארו כי במנגנון של בחירה דמוקרטית, ובהינתן נתוני בסיס מסוימים לא ניתן ליישב בין בחירתם של הפרטים לבין ההעדפה הרצויה על ידי החברה ככלל.
אנתוני דאונס כתב בשנת 1957 את ספרו "התאוריה הכלכלית של הדמוקרטיה", ובו בחן דפוסי הצבעה של מצביעים על פי תאוריות כלכליות.
מנסור אולסון כתב בשנת 1977 את ספרו "ההיגיון של הפעולה הקולקטיבית", ובו הוא קובע את "עקרון הטרמפיסט" אשר לפיו פרט רציונלי יעדיף ליהנות מהישגי קבוצות הפועלות להשגת מטרה פוליטית, ולא לפעול בעצמו להשגתה, ולפיכך בלי תמריצים משמעותיים לפעילות, אין לצפות להשתתפות פוליטית הן כפרטים והן כקבוצות.
שלושת המחקרים הללו נחשבים לבסיסה של תאוריית הבחירה הציבורית.
ביוקנן זכה בפרס נובל לכלכלה על עבודתו בנושא תאוריית הבחירה הציבורית בשנת 1986. הוא נחשב אחד מאבות התאוריה, יחד עם גורדון טולוק.
מבקר חריף של השימוש המקובל בתאוריה הוא הכלכלן אמרטיה סן, חתן פרס נובל לכלכלה, אשר לדעתו משתמשים בה לרוב באופן בלתי הולם, תוך התייחסות לא נאותה לפוליטיקאים ולפקידי ממשלה כאילו פעולתם נובעת רק משיקולים של אינטרס עצמי.
האבסורד בתאוריה מתואר על ידי סן בתרחיש הבא, המציג יישום קיצוני של הנחת היסוד שבני אדם פועלים אך ורק משיקולים אלו:
"התוכל לומר לי היכן תחנת הרכבת?" שואל הזר.
"ודאי" אומר המקומי, ומצביע לכיוון ההפוך, שבו נמצא סניף הדואר.
"התוכל לשלוח לי את המעטפה בדרכך?" שואל הזר.
"בוודאי" עונה המקומי, ומתרחק תוך כדי שהוא שודד את תכולת המעטפה.
מבקר נוסף של התאוריה הוא דונלד ויטמן, מחבר "המיתוס של הכשל הדמוקרטי".
ויטמן אינו מתנגד לגישה הכלכלית הבסיסית לבעיות של קבלת החלטות, אך הוא מטיל ספק בתקפות ההנחות הבסיסיות שעליהן נשענת התאוריה, כבורותם של הבוחרים והיעדר תחרות בשוק הפוליטי.
מסקנתו של ויטמן היא כי השוק הפוליטי עובד במציאות ברמת יעילות השווה לשוק הכלכלי, ושהבחירה הציבורית אינה מהווה אתגר משמעותי למושגי הבסיס של הדמוקרטיה.
בספרם "הפתולוגיות של הבחירה הרציונלית" קובעים מדעני המדינה דונלד גרין ואיאן שפירו כי יישומה של התאוריה למדע המדינה היה ברובו פתולוגי, והתבסס על מחקרים שגויים.
בתחומים אחרים, כמו הסוציולוגיה, תאוריית הבחירה הציבורית בוטלה על ידי חוקרים מובילים כתאוריה המנסה ליישם שלא כהלכה את עקרונות הכלכלה על תחום שבו אין לכלכלנים שליטה.
למשל, הסוציולוג לארס אודהן בספרו "הגבולות של הבחירה הציבורית: ביקורת סוציולוגית על התאוריה הכלכלית של מדע המדינה" מתייחס לתהליך כ"אימפריאליזם כלכלי".
מכיוון שמסקנות הוגי התאוריה נוטות להפחית בערכו של הליך קבלת ההחלטות הדמוקרטי, התאוריה קושרה באופן מסורתי עם התומכים בממשלות קטנות ובשוק חופשי, כגון שמרנים, ליברלים וליברטריאנים.
יוצאי דופן כמנסור אולסון תמכו בממשלות חזקות המגבילות את חופש השדולה הפוליטית.
תאוריית הדינמו היא תאוריה מדעית המתארת כיצד נוצר השדה המגנטי של כדור הארץ, של השמש, של דיסקות ספיחה ושל גרמי שמים אחרים.
עקב סיבוב כדור הארץ סביב צירו, זורמות מתכות נוזליות, דוגמת ברזל, בפנים כדור הארץ, ועקב כך נוצרים זרמים חשמליים אשר יוצרים שדה מגנטי לפי חוקי האלקטרומגנטיות.
מישור ומהירות סיבוב המתכת הנוזלית בגלעין כדור הארץ נתונים לשינויים, ולכן מיקום הקטבים המגנטיים אינו קבוע בזמן.
בשמש השדה המגנטי נגרם באופן דומה, עקב תנועת פלזמה (גז מיונן).
כבר בסוף המאה ה-16 שיערו שכדור הארץ הוא מגנט.
בתחילה ייחסו זאת לפרומגנטיות - הצורה המוכרת של מתכת מגנטית, אולם מאוחר יותר היה צורך בהסבר אחר, כי הטמפרטורה הגבוהה מאוד בפנים כדור הארץ - הרבה מעל נקודת קירי של כל מתכת - איננה מאפשרת פרומגנטיות.
בתחילת המאה ה-20 גילו שגם לשמש שדה מגנטי משל עצמה.
תאוריית הדינמו החלה ברעיונות של ג'וזף לרמור - פיזיקאי ומתמטיקאי צפון אירלנדי אשר הציע בשנת 1919 את הרעיון, שכתמי השמש הם עדות לפעילות של מעין דינמו על פני השמש, עקב תנועת נוזל בעל מוליכות חשמלית (לימים התברר שמדובר בפלזמה - גז מיונן).
בשנות ה-40 של המאה ה-20 החלו לחקור האם השדה המגנטי של כדור הארץ נוצר על ידי תנועת ברזל וניקל נוזליים בתוך כדור הארץ, ובמקביל חקרו את השדה המגנטי של השמש בכיוון דומה.
בשנת 1955 הצליחו להראות את הקשר שבין זרימת נוזל בעל מוליכות חשמלית, לבין היווצרות שדה מגנטי בגרמי שמיים.
תאוריית הדינמו הקינטית פורסמה לראשונה ב-1978 על ידי H.K.
תאוריה זו הסבירה את היווצרות השדה המגנטי עקב תנועת נוזל בעל מוליכות חשמלית, אך לא נתנה מענה להשפעה ההפוכה של השדה המגנטי על זרימת הנוזל (כוח לורנץ).
השפעת כוח לורנץ באה לידי ביטוי רק בתאוריית הדינמו הלא ליניארית , שהתפתחה בשנות ה-90 של המאה ה-20, תוך שימוש במחשבי על.
אחד התוצרים של תאוריה זו - היא מודל היפוך כיוון המגנטיות של כדור הארץ על ידי גארי גלאצמייר (Gary Glatzmaier) מהמעבדה הלאומית לוס אלמוס, כפי שמודגם בתרשימים 2-5 להלן.
תאוריית הדינמו מתארת את התהליך שבו תנועה של מסה בעלת מוליכות חשמלית - גורמת ליצירה או לחיזוק של שדה מגנטי.
בכדור הארץ הגוף המוליך הוא ברזל נוזלי בגלעין החיצוני הנוזלי (Liquid outer core) של כדור הארץ (מסומן בצבע צהוב בתרשים 1).
בשמש הגוף המוליך הוא פלזמה (גז מיונן).
נוסחאות מתחום הקרוי מגנטו-הידרודינמיקה - תחום באלקטרומגנטיות העוסק בדינמיות של נוזל או פלזמה (גז מיונן) - בעלי מוליכות חשמלית.
באמצעות נוסחאות אלה חקרו כיצד תנועת הגופים המוליכים גורמת ליצירת שדה מגנטי.
תצפיות על שינויים בשדה המגנטי של כדור הארץ - תופעת נדידת הקטבים המגנטיים ותופעת היפוכי כיוון, ותצפיות על שינויים בשדה המגנטי של השמש.
יישום של תאוריית גאוס המוכיחה שמקור השדה המגנטי של כדור הארץ פנימי ולא חיצוני.
במקרה של כדור הארץ - על פי תאוריית הדינמו - עקב סיבוב כדור הארץ סביב צירו, מופעל כוח קוריוליס על הברזל והניקל הנוזליים המצויים בגלעין החיצוני הנוזלי Liquid outer core של כדור הארץ (מסומן בצבע צהוב בתרשים 1) והמתכות הנוזליות האלה נעות סביב ציר הסיבוב של כדור הארץ.
תנועה כזו בסביבה של שדה מגנטי קיים - יוצרת זרמים חשמליים ואלו יוצרים שדה מגנטי המגביר את השדה הקיים - כפי שמתרחש בדינמו.
בצורה דומה ניתן להסביר את השדה המגנטי הנוצר בגרמי שמיים שונים, בהם השמש - המכילה פלזמה העוברת תהליך דומה.
תאוריית הדינמו הקינטית היא הגרסה הראשונה של תאוריה זו, זו גרסה מופשטת יותר וקלה יותר להבנה, העושה שימוש בשדה וקטורי המייצג את הכוחות המופעלים על הנוזל, תוך שימוש במשוואות מקסוול, בחוק אוהם ובחוקי המכניקה של נוזלים, אך איננה כוללת את השפעת כוח לורנץ.
התאוריה הקינטית טובה כדי לחשב האם בסביבה נתונה ייווצר שדה מגנטי או לא, אך היא איננה מתאימה לתאר שינויים והיפוכים לאורך הזמן בשדה המגנטי.
תאוריית הדינמו הקינטית איננה נותנת מענה, במצבים בהם השדה המגנטי חזק מספיק כדי להשפיע חזרה על תנועת הנוזל.
מהירות הנוזל מושפעת גם מכוח לורנץ, מה שהופך את מערכת המשוואות ללא ליניארית, ולשם כך פותחה תאוריית הדינמו הלא ליניארית.
בתאוריה זו מודלים מתמטיים מורכבים ביותר, וחישובים נעשים בין היתר באמצעות מחשבי על.
תאוריית הדינמו מסייעת להבנת תהליכי היווצרותם של שדות מגנטיים והשינויים החלים בהם - בגרמי שמיים רבים, בין היתר תאוריה זו מסייעת רבות להבנת:
המחזוריות המגנטית בשמש, שאורכה כ-11 שנים.
מחזוריות המשפיעה על כתמי השמש.
תהליך היפוך כיוון המגנטיות של כדור הארץ, כפי שמודגם בתרשימים 2-5 להלן.
תרשימים 2-5 - סימולציה לתיאור היפוך הכיוון של השדה המגנטיסימולציה שנוצרה במחשב על על ידי גארי גלאצמייר Gary Glatzmaier - המעבדה הלאומית לוס אלמוס.קווים כחולים / כתומים = "צפון מגנטי" / "דרום מגנטי" או להפך (תלוי באיזה היפוך מדובר).
תאוריית ההתנגשויות המולקולריות היא תאוריה מדעית שמסבירה מבחינה איכותית כיצד תגובות כימיות מתרחשות ומדוע יש הבדלים בין קצבי התגובה של תגובות שונות.
התאוריה הוצעה באופן בלתי תלוי על ידי מקס טראוץ ב-1916 וויליאם לואיס ב-1918..
אחת ההנחות המרכזיות בתאוריה היא שעל מנת שהתגובה הכימית תתרחש, החלקיקים המעורבים בה צריכים להתנגש זה בזה.
הנחה נוספת היא שרק חלק ממספר ההתנגשויות הכולל בכל רגע נתון, המכונה ההתנגשויות הפוריות, גורם לשינוי של מולקולות המגיבים.
הבסיס להנחה זו הוא שרק חלק מהמולקולות אוצרות בתוכן את כמות האנרגיה הנדרשת לשבירת הקשרים הכימיים ויצירתם של קשרים חדשים, כמו גם המיקום המתאים במרחב.
סף האנרגיה הדרוש להתרחשותה של תגובה כימית נקרא אנרגיית השפעול.
מבחינה רעיונית, תאוריית ההתנגשויות קרובה מאוד לקינטיקה כימית.
לפי התאוריה, כאשר מדובר בתגובה גזית דו-מולקולרית (כלומר, מעורבות בתגובה שתי מולקולות), קבוע קצב התגובה יהיה בהתאם לנוסחה שלהלן:
Z מסמלת את תדירות ההתנגשויות
מסמלת את הגורם המרחבי (Steric factor)
Ea מסמלת את אנרגיית השפעול של התגובה
R מסמלת את קבוע הגזים
NA מסמלת את מספר אבוגדרו
kB מסמלת את קבוע בולצמן
μAB מסמלת את המסה המצומצמת של המגיבים
תאוריית ההתנגשויות מבוססת על התאוריה הקינטית של הגזים ולפיכך ניתן ליישמה רק על גזים אידיאליים.
במקרה שמיישמים את התאוריה על מצבים אחרים, יש צורך להשתמש בקירובים מתמטיים.
התנגשות פוריה היא התנגשות מולקולרית הגורמת לתגובה.
קצב התגובה הכימית מוגדר כמספר ההתנגשויות הפוריות ליחידת זמן.
מבחינה איכותית, התאוריה מניחה שמולקולות המגיבים הן כדורים קשיחים וחסרי מטען חשמלי, המתנגשים זה בזה לפי סוג התגובה.
יתר על כן, התאוריה מניחה שרוב ההתנגשויות לא גורמות לתגובה, אלא אם הגופים המתנגשים ממלאים את התנאים הבאים:
לגופים יש אנרגיה קינטית הגדולה מאנרגיית השפעול ומסומנת ב-Ea
הגופים נמצאים בכיוון המתאים אחד כלפי השני במרחב.
לפי תאוריית ההתנגשויות, ישנם שני גורמים עיקריים המשפיעים על קצב התגובה:
ריכוז: הגדלה של ריכוז המגיבים מגדילה את תדירות ההתנגשויות ביניהם.
כתוצאה מכך גדלה גם תדירות ההתנגשויות הפוריות.
טמפרטורה: האנרגיה הקינטית של כלל המולקולות מתחלקת ביניהם לפי התפלגות מקסוול-בולצמן.
העלאת הטמפרטורה תגרום לעליית המהירות הממוצעים של המולקולות המגיבות, מספר ההתנגשויות ולעלייה באחוז החלקיקים שכמות האנרגיה הקינטית שלהם גדולה מאנרגיית השפעול.
התוצאה הישירה הנובעת ממצב זה היא עלייה בתדירות ההתנגשויות הפוריות.
כאשר מתרחשת תגובה הטרוגנית ישנה חשיבות לאזור המגע של המוצק עם התווך האחר: ככל שעל פני השטח יש יותר אזורים שבהם התגובה יכולה להתרחש, כך יש יותר התנגשויות עם המולקולות המגיבות.
תאוריית ההתנגשויות ניתנת ליישום רק על תגובות דו מולקולריות מהסוג הבא:
לפי התאוריה, שני החלקיקים A ו-B יתנגשו אם המרחק בין הגרעינים שלהם יהיה קטן מגודל מסוים.
האזור שמסביב למולקולה A שבו היא יכולה להתנגש עם המולקולה המתקרבת B נקרא אזור ההצטלבות (σAB) של התגובה והוא האזור שמתאים למעגל שרדיוסו (rAB) הוא הסכום של רדיוסי המולקולות המגיבות, שהן כדוריות לפי אחת מהנחות היסוד של התאוריה.
מכאן נובע שמולקולה הנמצאת בתנועה תעבור נפח של , ואילו המהירות הממוצעת של החלקיק תהיה .
מהתאוריה הקינטית נובע שלמולקולה A יש מהירות ממוצעת (השונה מהשורש הריבועי של המהירות) , כאשר מסמל את קבוע בולצמן ו- היא מסת המולקולה.
מפתרונה של בעיית שני הגופים נובע כי ניתן להתייחס לשני גופים נעים שונים כאל גוף יחיד, שמסתו שווה למסה המופחתת של שניהם ומהירותו היא המהירות של מרכז המסה.
לכן, כאשר עובדים בצורה כזאת יש להשתמש ב-μAB במקום ב-mA.
מכאן נובע שתדירות ההתנגשויות הכוללת של המולקולות A עם המולקולות B היא:
לפי התפלגות מקסוול-בולצמן ניתן לגזור את הביטוי שייתן את אחוז ההתנגשויות שהאנרגיה שלהן גבוהה מאנרגיית השפעול, וביטוי זה הוא .
לכן, כאשר התגובה הכימית היא תגובה דו מולקולרית, והחומרים הם גזים אידיאליים, קצב התגובה יהיה:
Ea היא אנרגיית השפעול של התגובה הכימית
התוצר Zρ שקול לגורם הקדם מעריכי של משוואת ארניוס.
כאשר מנסחים תאוריה מדעית, יש להשוות את הניבויים הנובעים ממנה מול תוצאות של ניסוי מדעי.
כאשר משווים את הביטוי של קבוע הקצב עם משוואת הקצב של תגובה דו מולקולרית בסיסית, , ניתן לראות כי
ביטוי זה דומה למשוואת ארניוס, והוא נותן את ההסבר התאורטי הראשון למשוואה המבוסס על שיקולים מולקולריים.
התלות החלשה של הגורם הקדם מעריכי בטמפרטורה זניחה ביחס לגורם המעריכי כך שלא ניתן למדוד אותה בניסוי, כלומר, אין זה אפשרי לקבוע, על בסיס של מחקרי טמפרטורה של קבוע הקצב, האם התלות המנובאת ½T של הגורם הקדם מעריכי אכן נצפית בניסוי.
ככל שמולקולות המגיבים יותר מורכבות, כך פוחתת יכולתה של תאוריית ההתנגשויות לנבא במדויק את גודלו של קבוע קצב התגובה, והסטייה מהערך האמיתי גדולה יותר.
התאוריה מבוססת על ההנחות שהמולקולות הן גופים כדוריים ומגיבות באופן שווה בכל כיוון במרחב, אולם במציאות דבר זה לא נכון (בעיקר כיוון שלא תמיד המולקולות מתנגשות כאשר הן נמצאות באוריינטציה המרחבית המתאימה.
לדוגמה, כאשר מתרחשת תגובת הידרוגנציה של אתילן, מולקולת המימן הדו-אטומית (H2) צריכה להתקרב לאזור הקשר בין שני האטומים.
בפועל, דבר זה מתרחש רק בחלק קטן מההתנגשויות.
מכאן נובע שיש להוסיף לתאוריה גורם נוסף.
גורם זה נקרא הגורם המרחבי (סטרי), והוא מסומן באות ρ.
הגורם מוגדר כיחס בין הערך הנמדד של קבוע קצב התגובה לבין הערך הצפוי לפי התאוריה.
כמו כן, ניתן להגדיר את הגורם כיחס בין הגורם הקדם מעריכי (אחד האיברים במשוואת ארניוס) ותדירות ההתנגשויות, ובדרך כלל הגורם המרחבי קטן מ-1. הנוסחה המתארת את הגורם המרחבי היא:
בדרך כלל, ככל שהמגיבים בתגובה הכימית מורכבים יותר, כך יורד גודלו של הגורם המרחבי.
למרות זאת, מספר תגובות כימיות מאופיינות על ידי גורמים מרחביים גדולים הגדולים מ-1: תגובות הרפון, הכוללות אטומים המחליפים ביניהם אלקטרונים, יוצרות יונים.
לסטייה מ-1 יכולות להיות כמה סיבות: המולקולות אינן כדוריות, כך שייתכן קיומן של תצורות גאומטריות אחרות; חלק מהאנרגיה הקינטית של המולקולות לא מגיע לאזור התגובה ביניהן; בתווך שבו מתרחשת התגובה יש חומר ממס (מצב זה רלוונטי כאשר מיישמים את התאוריה על נוזל).
באופן מצער, לא ניתן לחשב את הגורם המרחבי באופן תאורטי, כך שהישימות של תאוריית ההתנגשויות קטנה במידה מסוימת.
כאשר מיישמים את תאוריית התנגשויות לתגובות בתמיסה, לאפקט הכלוב (כלומר, מולקולת המומס נמצאת במעין "כלוב" של מולקולות ממס) יש השפעה על מולקולות המגיבים, כיוון שבמפגש אחת יכולות להתרחש מספר התנגשויות, והתוצאה הישירה של מצב זה היא שהערך הצפוי של הגורם הקדם מעריכי יהיה גדול מדי.
ניתן לייחס את ערכי ρ הגדולים מ-1 להעדפה הנובעת משיקולים תרמודינמיים.
תאוריית ההתנגשויות הפשוטה לא נותנת פרשנות ברורה של אנרגיית השפעול.
היא גם לא נותנת דרך תאורטית לחשב אותה, אבל, למרות פשטותה, היא מספקת בסיס להגדרת התנהגות קינטית "טיפוסית", שמאפשרת להתמקד על מקרים יותר מיוחדים.
תאוריית הגלים של אליוט היא צורה של ניתוח טכני שמשקיעים משתמשים בה כדי לחזות מגמות בשוקי הון.
רלף נלסון אליוט (1871–1948), רואה חשבון במקצועו, פיתח את התאוריה בשנות ה-30. הוא טען שהמחירים בשוק מתפתחים בתבניות מוגדרות, שאנשי המקצוע היום מכנים גלי אליוט.
אליוט פרסם את דעותיו לגבי התפתחות השוק בספרו (The Wave Principle (1938, בסדרה של מאמרים בעיתון Financial World בשנת 1939 ובעבודתו המסכמת משנת 1946 Nature's Laws – The Secret of the Universe.
עקרון הגל מניח שהפסיכולוגיה של המשקיעים כגוף קולקטיבי נעה כמטוטלת בין אופטימיות לפסימיות.
התנועות הללו יוצרות תבניות, כפי שניתן לראות בתנועות המחירים בשוק בכל דרגה של תנודה.
מודל אליוט מראה שמחירי השוק נעים בין שלושה לחמישה גלים בכל דרגה של תנודה .
ככל שהגלים מתפתחים, נפרשות תבניות המחיר הגדולות באופן דומה לגאומטריה הפרקטלית, האחת בתוך השנייה.
בתוך התבנית הדומיננטית גלים 1, 3 ו-5 הם גלי מוטיב, וכל גל מוטיב בעצמו מתחלק לחמישה גלים.
גלים 2 ו-4 הם גלים מתקנים, וכל אחד מהם מתחלק לשלושה גלים.
בשוק "דובי" (שוק יורד), התבנית הדומיננטית היא כלפי מטה ולכן כל מבנה התבניות מתהפך – חמישה גלים כלפי מטה ושלושה כלפי מעלה.
גלי מוטיב תמיד זזים בכיוון הזרם וגלים מתקנים נעים בניגוד אליו.
התבניות מתקשרות כדי ליצור מבנים של חמישה ושלושה גלים בגדלים הולכים ועולים.
תשומת לב למעגל הנמוך ביותר משלושת המעגלים.
בתבנית הראשונה של חמשת הגלים, גלים 1, 3, 5 הם גלי מוטיב וגלים 2 ו-4 הם גלים מתקנים.
הדבר מסמן את התנועה כלפי מעלה ברמה הגבוהה ביותר (הגרף האמצעי).
התבנית המלאה כוללת 89 גלים ובעקבותיהם 55 גלים מתקנים.
לכל קטע בתבנית בשוק ההון יש שם.
אנשי המקצוע משתמשים בסמלים לכל גל כדי לציין את הפונקציה שהוא ממלא ואת העוצמה, כאשר מספרים מציינים גלי מוטיב ואותיות מציינות גלים מתקנים (כפי שניתן לראות בגרף העליון).
העוצמות הן יחסיות ומוגדרות על ידי צורה, לא על ידי גודל מוחלט או משך הגל.
גלים באותה עוצמה עשויים להיות בגודל שונה מאוד או במשך שונה מאוד.
גם הסיווג של הגלים עשוי להשתנות, למרות שאנשי המקצוע בדרך כלל מסכימים על סדר ומשך הזמן של הגלים.
אליוט סיווג את מחזורי הגלים באופן הבא, מהארוך לקצר:
מחזור סופר ארוך – מספר עשורים עד מספר מאות שנים
סופר מחזור – מספר שנים עד מספר עשורים
מחזור – שנה עד מספר שנים
מחזור ראשוני – חודשים אחדים עד מספר שנים
מחזור ביניים – שבועות עד חודשים
מחזור סופר זעיר – דקות
מנתחים טכניים בשיטת אליוט אינם צריכים להתבונן בגרף המחירים כדי לקבוע היכן השוק ממוקם בתבנית הגלים.
לכל גל יש את ה"חתימה" שלו שמשקפת לעיתים קרובות את הפסיכולוגיה באותו המועד.
ההבנה כיצד ומדוע הגלים מתפתחים היא המפתח ליישום עקרון הגלים.
הבנה הזו כוללת את הזיהוי של המאפיינים שיתוארו בהמשך.
כאמור התבניות להלן מניחות שוק מניות "פרי" – שוק עולה.
המאפיינים ניתנים ליישום בהיפוך עבור שוק יורד.
תבנית חמשת הגלים – תבנית דומיננטית
גל ראשון: נדיר לזהות את גל 1 בהתהוותו.
כאשר הגל הראשון של שוק פרי חדש מתחיל, החדשות הפונדמנטליות (כלומר מצב הכלכלה, רווחי החברות וכו') ברובן המכריע שליליות.
הכל מניחים שהגל הקודם עדיין שולט בעוצמה.
מנתחי שוק פונדמנטליסטיים ממשיכים להוריד את תחזיות ההכנסות, הכלכלה עדיין נראית חלשה והדעה הכללית היא עדיין במהותה דובית.
מחזורי המסחר עשויים לעלות במעט עם עליית המחירים, אך לא בעוצמה מספקת כדי למשוך תשומת לב של מנתחים בשיטה הטכנית.
גל שני: גל 2 מתקן את גל 1 אבל לעולם לא יורד מתחת לנקודת ההתחלה שלו.
בדרך כלל החדשות עדיין גרועות.
ככל שמחירי המניות בוחנות את התחתית הקודמת, נבנית במהירות תחושה דובית אך מי שמחפש מתחיל לזהות סימנים חיוביים: נפחי המסחר אמורים להיות נמוכים יותר מאשר בגל 1, המחירים לא אמורים לסגת יותר משני שלישים (מספר פיבונאצ'י) מהרווחים שיצר גל 1 והמחירים צריכים להיכנס לתבנית של שלושה גלים.
גל שלישי : גל 3 הוא בדרך כלל הארוך והחזק ביותר בין הגלים בכל מגמה (מחקרים מסוימים טוענים שבשוקי הסחורות גל 5 הוא הארוך היותר).
החדשות הן חיוביות ומנתחים פונדמנדליסטיים מתחילים להעלות את אומדני הרווחים.
מחירים עולים במהירות ותיקוני מחירים הם רדודים ולפרקי זמן קצרים.
כל מי שמנסה להמתין לנסיגה ולהיכנס אז לשוק "יאחר את הרכבת".
כאשר גל 3 מתחיל החדשות הן עדיין דוביות ומרבית השחקנים יישארו שליליים אך בערך במחצית הגל הציבור הרחב יצטרף למגמה הפרית.
גל רביעי: גל זה הוא באופן טיפוסי מתקן.
המחירים יכולים לנוע לצדדים למשך תקופה ממושכת וגל 4 נסוג פחות מ-38.2% מגל 3. הנפח הוא משמעותי פחות מאשר בגל 3. המאפיין הבולט ביותר של גל 4 הוא שקשה מאוד למנות אותו.
גל חמישי: גל 5 הוא הרגל האחרונה בכיוון של המגמה הדומיננטית.
החדשות הן כמעט כולן חיוביות וכולם "פרים".
זה השלב שבו נכנסים לשוק משקיעים רבים ממש לפני הפסגה.
הנפח הוא נמוך יותר מאשר בגל 3 ואינדיקטורים של מומנטום מתחילים להראות סטיות (מחירי מניות מגיעים לשיא חדש אך האינדיקטור איננו מגיע לשיא דומה).
בסיומו של שוק שורי, לעיתים קרובות נשמעים גיחוכים על "השוורים" ודוגמה עדכנית יכולה להיות התחזיות לסיום ריצת שוק המניות בשנת 2000.
תבנית שלושת הגלים – תבנית מתקנת
גל A: תיקונים באופן טיפוסי קשה יותר לזהות.
בגל A של שוק דובי, החדשות הפונדמנטליסטיות הן בדרך כלל עדיין חיוביות.
רוב המנתחים רואים את הירידה כתיקון בשוק פרי פעיל.
כמה אינדיקטורים טכניים שמלווים את גל A כוללים נפח פעילות מוגדל, תנודתיות מוגדלת בשוק האופציות ולעיתים גידול בשוקי הסחורות העתידיות.
גל B: המחירים מתהפכים לגבוהים יותר ובכך רואים אנשים רבים את חידושו של שוק הפרים הממושך.
אלו שבקיאים בניתוח הטכני הקלאסי מזהים את הפסגה ככתף ימין של תבנית ראש וכתפיים הפוכה.
הנפח במשך גל B אמור להיות נמוך מנפח המסחר בגל A.
בשלב זה הנתונים הפונדמנטליסטיים לא משתפרים אך עדיין לא הפכו לשליליים.
גל C: המחיר נעים בצורה אימפולסיבית למטה בחמישה גלים.
הנפח עולה, וברגל השלישית של גל C כמעט הכל מבינים שהשוק הדובי מחופר היטב.
גל C ארוך לפחות כמו גל A ולעיתים ארוך ממנו פי 1.618 או יותר.
הקשר בין גלי אליוט לסדרת פיבונאצ'י
הניתוח של אליוט על הפרופורציות המתמטיות של הגלים והתבניות הביאו אותו למסקנה כי סדרת פיבונאצ'י עומדת ביסוד גלי אליוט.
המספרים מסדרת פיבונאצ'י צצים באופן קבוע בתבניות הגלים, כולל גלי המוטיב: 1,3,5, מעגל שלם 5,3,8, המוטיב המלא 89 גלים והמוטיב המתקן 55 גלים.
אליוט פיתח את המודל שלו לפני ששם לב שהוא משקף את סדרת פיבונאצ'י, שעל פי דבריו אף לא ידע על קיומה אז.
סדרת פיבונאצ'י קשורה קשר הדוק גם ליחס הזהב (1.618).
המשתמשים בטכניקות אליוט עושים שימוש ביחס זה וביחסים קשורים כדי לקבוע רמות תמיכה והתנגדות לגלים, דהיינו את רמות המחירים שיעזרו לקבוע את הפרמטרים למסחר.
הברבור השחור היא מטפורה המשמשת להדגמת מספר עקרונות אפיסטמולוגיים.
בעבר לא היה ידוע בעולם המערבי על קיום ברבורים שחורים ועל כן הסברה הייתה כי צבעם הוא תמיד לבן.
מצב זה השתנה במאה ה-17 עם גילויים של ברבורים שחורים באוסטרליה.
דייוויד יום השתמש בדוגמה זו בספרו "מסכת טבע האדם" כדי להמחיש את בעיית האינדוקציה.
ג'ון סטיוארט מיל המחיש בעזרתה את עקרון ההפרכה.
קרל פופר התמקד בבעיית האינדוקציה מבחינה לוגית, בפרט באפשרות להסיק מסקנות כלליות מתוך אירועים ספציפיים.
נאסים טאלב פיתח זאת ל"תאוריה" לפיה דווקא אירועים שלא היו ניתנים לניבוי הם בעלי השפעה מכרעת על השתלשלות האירועים העתידית, מה שמגביל את היכולת להבין את העולם.
תאוריית הברבור השחור של טאלב
טאלב טוען שרוב האירועים המכוננים בהיסטוריה היו בלתי צפויים בשעתם, בעוד שבדיעבד אנו מביטים לאחור ומסבירים אותם באמצעות סיבתיות רציונלית.
טאלב מגדיר ככשל לוגי את האמונה (השגויה) כי האקראיות הכאוטית בעולם האמיתי מתנהגת כמו אקראיות של משחקים המוגדרים באופן מכני וטכני (כזריקת קובייה), בעוד שהמציאות היא הרבה יותר מורכבת ומבלבלת.
אמונה זו נובעת מהתפישה כי גם הבלתי-צפוי ניתן היה לצפייה מראש, באמצעות ניתוח סטטיסטי של אירועי העבר, בפרט הודות להנחה שאירועים נוטים להתפלג באופן נורמלי.
טאלב מציין כי בניגוד להתפלגות נורמלית, לעיתים רבות פונקציות אחרות מתארות טוב יותר את המציאות.
הפונקציות האלה מתאפיינות על ידי דעיכה אטית של ההתפלגות עבור ערכים גדולים - לכן הסתברות של חריגות גדולות מן הממוצע די גבוהה.
מקובל לומר שלהתפלגויות אלה יש זנב ארוך.
טאלב גם מזכיר בהקשר זה את האובייקטים שיש להם אותו המבנה (ואותה התנהגות) בסקאלות שונות - פרקטלים.
הוא גם מרחיב את המושג של סקלביליות (scalability) על תופעות מגוונות בחיים.
לדוגמה, מקצועות - סופרת מוצלחת (כמו ג'יי קיי רולינג) לא צריכה לכתוב פי עשרה ספרים כדי להוסיף עוד אפס לסכום הרווחים שלה.
חשיבותם של האובייקטים הפרקטליים במדע המודרני, כולל סטטיסטיקה ותורת האקראיות, נתגלתה על ידי בנואה מנדלברוט.
מעבר לכך, הוא מדגיש כי אירועים מסוימים הם חסרי תקדים לחלוטין ולא ניתן היה להסיקם בשום אופן מתוך אירועי העבר.
הסיבה לכך שבמערכות רבות (למשל, במערכת של אטמוספירה, שקובעת את מזג האוויר) מספיק לעשות שגיאה קטנה מאוד בהערכה של תנאי ההתחלה כדי לאבד לגמרי את יכולת החיזוי.
אלא שהשפעותיו עשויות להיות כה כבדות, עד שהתעלמות שכזו תוביל בהכרח ובוודאות של מאה אחוזים לאסון רב נפגעים, ביום שבו תתרחש רעידת האדמה.
בתחילת 2020, היו שראו בהתפרצות מגפת הקורונה ברבור שחור, אך טאלב עצמו התנגד לתיאור זה וטען שהמגפה הייתה צפויה מראש.
תאוריית הדחף או תאוריית הפחתת הדחף היא מושג המתייחס למגוון תאוריות בפסיכולוגיה הנוגעות להנעה.
תאוריות אלו מבוססות על הרעיון לפיו אדם או בעל חיים נולדים עם דחפים וצרכים ביולוגיים, אותם הם רוצים לספק, ואם הם לא מסופקים – נוצר אצלם מצב שלילי של מתח.
כאשר הדחף מסופק, מופחת המתח, והאורגניזם חוזר למצב של הומאוסטזיס, איזון פנימי ורגיעה.
על פי התאוריה, הדחף נוטה להתגבר עם הזמן, ומופעל בין השאר בהתאם למשובים שמתקבלים מהמצב הפנימי ומהסביבה.
המצב הפנימי הוא זה שמכוון את האורגניזם לפעילות למען מטרה מסוימת, מטרת סיפוק הדחף.
מושג הדחף תואר כבר בתחילת המאה ה-19 על ידי פסיכיאטרים גרמנים, כגון וילהלם ניומן, שתיאר את תחושת המצוקה של האדם כאשר הדחפים שלו אינם מסופקים.
הפילוסוף פרידריך ניטשה כתב על הנפש כמערכת דחפים שמצויים באינטראקציה – מין, תוקפנות והרס עצמי.
ב-1895 החל אבי הפסיכואנליזה, זיגמונד פרויד לכתוב על הדחפים כמרכיב מרכזי באישיות האדם, וטען כי נוירוזות נובעות מקונפליקט לא פתור והדחקה של דחפים בילדות.
ממשיכי דרכו של פרויד בתחום הפסיכואנליזה עסקו לאורך השנים בנושא תאוריית הדחף כמניע מרכזי בחיי האדם, ומחלוקות רבות נתגלו ביניהם סביב מרכזיותו של הדחף.
רובם זנחו את הגדרת הדחף ומרכזיותו כפי שנטבעו על ידי פרויד (למשל קרל גוסטב יונג), או פיתחו את המושג בכיוונים אחרים ותוך התאמה לתאוריות פסיכולוגיות חדשות (אנה פרויד, ז'אק לאקאן ועוד).
עם זאת, אנשי אסכולות רבות אחרות בפסיכולוגיה, דוגמת העוסקים בביהביוריזם או בפסיכולוגיה חברתית, שללו את האופן בו התייחסו פסיכואנליטיקאים למושג הדחף כחלק מהותי באישיות, והתמקדו בקשר שלו להנעה ובהשפעתו על פעולות למידה, התנהגות, יחסים חברתיים ועוד.
על פי התאוריה הפסיכואנליטית של פרויד, תאוריית הדחף מתייחסת לדחפים ואינסטינקטים שמכוונים כלפי אובייקט ברור.
הדחפים המרכזיים בתאוריה של פרויד, מלבד דחף החיים – הדחף לשימור עצמי, הם הארוס – דחף המין והתנטוס – דחף התוקפנות והמוות.
אלו דחפים מנוגדים שהאינטראקציה ביניהם מאפיינת את חיי האדם, ולעיתים, הם נדחקים ללא-מודע.
תאוריית הבריאה הספונטנית היא תאוריה שהאמינו בה בעבר, ולפיה חיים יכולים להיווצר מחומר ללא חיים.
הכוונה היא לסוגים מסוימים של בעלי חיים, בעוד אחרים נוצרים בתהליך רבייה טבעי מההורים.
גישה זו קודמה בידי אריסטו, שערך והרחיב עבודות של פילוסופים קודמים ותאוריות מוקדמות על היווצרות החיים.
תאוריה זו החזיקה מעמד כאלפיים שנה, עד המאה ה-19, כאשר ניסוייו של לואי פסטר הפריכו אותה באופן סופי.
ניסויים קודמים, למשל הניסוי המפורסם של הרופא האיטלקי פרנצ'סקו רדי על זבובים במאה ה-17, כבר הוכיחו את אי-נכונותה של התאוריה באשר להיווצרותם של סוגים אחדים של יצורים חיים.
חכמי התלמוד קיבלו את האמונה בבריאה ספונטנית, ואף פסקו הלכות על סמך אמונה זו: הריגה של בעל חיים ביום השבת נחשבת למלאכה.
בד בבד, חכמי התלמוד כתבו (מסכת שבת, דף י"ב עמוד ב; דף ק"ז עמוד ב) כי ישנם בעלי חיים שאינם מתרבים, וזאת משום שהם נוצרים מהחומר הדומם.
משום כך, בעלי חיים שכאלה מותר להרוג ביום שבת.
בהתאם לאמונה זו, הם קבעו שם כי מותר להרוג ביום השבת כינים הנוצרות מהעפר (מהאדמה) או מהבשר, וזאת משום שהללו אינן מתרבות.
בעלי התוספות פירשו שם כי יש כינים הנוצרות מהזיעה של האדם.
בהתאם לכך, הרמב"ם כתב בספרו משנה תורה (הלכות שבת, פרק י"א הלכות ב ו- ג) כי יש רמשים (כמו כינים) הנוצרים מהעפר (מהאדמה) ויש תולעים הנוצרות מבשר רקוב או מהעפר.
ממקור אחר בתלמוד (מסכת חולין, דף קכ"ו עמוד ב) משתמע כי חכמי התלמוד חשבו שיש גם מין של עכבר שאינו מתרבה, וזאת משום שהוא נוצר מהאדמה.
פוסקי ההלכה דנו גם ביחס לעופות הגדלים באילן, לעניין דיני כשרות וברכות.
התאוריה שהתא הוא בבסיסו של כל יצור חי ושתאים נוצרים מתאים אחרים החליפה לבסוף את תאוריית הבריאה הספונטנית.
למרות זאת, האביוגנזה, כלומר השאלה כיצד נוצרו החיים והתאים הראשונים מלכתחילה, עודנה פתוחה.
תאוריית הגל השלישי היא תאוריית חברתית-כלכלית בעתידנות המציגה את תהליך התפתחות הכלכלה עד ימינו, ומנסה להשליך השלכות על המשך התפתחותה בעתיד.
התאוריה פותחה על ידי אלווין טופלר (Alvin Toffler), סוציולוג, סופר ועתידן אמריקאי, שפרסם את התאוריה בשנת 1980 בספרו הנושא שם זה ("The Third Wave").
הגל הראשון הוא המעבר מכלכלה של ציידים-לקטים לכלכלה המבוססת בעיקר על חקלאות.
מאפייני הכלכלה של הגלים השונים לדעת טופלר מוצגים להלן:
הגל הראשון הגל השני הגל השלישי המאפיין העיקרי חקלאות תעשייה מידע המשאב העיקרי אדמה מכונות ידע
לטענת טופלר, המלחמות בעידן הגל השלישי, יהיו מלחמות על ידע, ומי שישלוט בו ינצח.
תאוריית האפראטוס הקולנועי היא תאוריה קולנועית המתייחסת לקולנוע כאפראטוס (במשמעות של מכונה) או מוסד.
הרעיון פותח בשנות ה-70 על ידי חוקר הקולנוע ז'אן לואי בודרי, שניתח את הקולנוע סביב תהליכים נפשיים שהוא מעורר אצל הצופים, תוך התבססות על התאוריה הפסיכואנליטית של ז'אק לאקאן.
לפי התאורטיקן כריסטיאן מץ (1982), משמעות המילה אפראטוס היא "מכונה", והכוונה באפראטוס הקולנועי היא לא רק לתעשייה הקולנועית אלא גם למכונה המנטלית (התהליכים הנפשיים) שהפנימו הצופים והרגילה אותם לצרוך סרטים.
בודרי התייחס במונח אפראטוס קולנועי אל התאוריה הפסיכואנליטית, כדי לנתח הקולנוע כמוסד, ועסק בתהליכים הנפשיים שעובר הצופה בקולנוע בהתבסס על התאוריה של לאקאן.
במאמרו Ideological Effects of the Basic Cinematographic Apparatus (1970), בודרי תיאר את הקולנוע כמוסד או אפראטוס, וטען כי הוא אידאולוגי בכך שהוא מייצר צופה שהוא סובייקט אידיאלי וטרנסנדנטלי, כלומר הקולנוע ממקם את הצופה במרכז הראייה.
הזדהות עם המקרן, הזרימה הרציפה של התמונות, נרטיבים שמשיבים את האיזון על כנו - כל אלה נותנים לצופה תחושה של שלמות ושליטה.
האפראטוס מבטיח ייסוד "הסובייקט" כמרכז האקטיבי והמקור של המשמעות.
לפי בודרי, דרך הסתרת אמצעי המבע בצורה שמייצרת רושם של ריאליזם, הקולנוע מאפשר לצופה להרגיש שהאירועים מתגלים מול עיניו.
"אפקט המציאות" עוזר ליצור צופה שהוא במרכז הייצוג, ובכך הקולנוע הוא מנגנון אידאולוגי.
כדי להסביר את תהליך ההזדהות של הצופה, בודרי נעזר בתאוריות של לאקאן.
הוא טוען שהיחס של מסך-צופה משקף את "שלב המראה" מהתאוריות של לאקאן - השלב בו ילדים מרגישים לראשונה את שלמותם.
ארגון האלמנטים השונים (מקרן, אולם חשוך, מסך) בנוסף לשעתוק מרשים של המיזנסצנה של "מערת אפלטון", יוצרת מעין בנייה מחדש לשלב המראה של לאקאן.
לפי תאוריית הסובייקטיביות של לאקאן, אפקט המראה שייך לרגע שבו התינוק לראשונה חווה הנאה מתפיסת עצמו כשלם, ומדמיין את עצמו כך שיהיה מבוגר מושלם מעבר למה שקורה במציאות.
גם הצופה בקולנוע מזדהה עם הדמויות הגדולות מהחיים, המושלמות, שמוצגות על המסך.
לאקאן ציין שהעצמי נוצר ברגע של הכרה והכרה שגויה; ולכן, העצמי מפוצל.
הרגע שבו הילד רוכש תחושת השלמות הוא רגע של הכרה שגויה, כי הילד לא באמת מושלם.
הוא תופס את עצמו כמושלם כשתמונתו משתקפת בחזרה דרך עיניהם של אחרים.
לכן, זהות תמיד תלויה בתיווך.
על פי בודרי, בקולנוע, הצופה חוזר לרגע לזמן בו הוא חווה תחושת שלמות.
אבל במציאות, הצופה הוא לא מרכז היקום או מרכז הייצוג.
בודרי טען שתחושת העצמי השלם שחוויית הצפייה מייצרת לא נובעת מהצופה עצמו אלא מיוצרת על ידי האפראטוס.
לכן, המוסד הקולנועי קשור לאידאולוגיה (בדומה למוסדות אחרים כמו מדינה וכנסייה), שמטרתו להחדיר בסובייקט הכרה שגויה של עצמי טרנסנדנטלי.
במאמרו השני, The Apparatus, בודרי השווה את האפראטוס הקולנועי למערת אפלטון.
הצופים בשניהם נמצאים במצב של "חוסר תנועה" (immobility), "כבולים למסך", מביטים ב"תמונות וצללים של מציאות" שאינם אמיתיים אלא דימוי של המציאות.
כמו הצופים בקולנוע, האנשים במערה חושבים שהצללים הם המציאות.
לפי בודרי, מה שבני אדם רוצים ומה שהקולנוע מספק להם זה להיות במצב של שלמות נפשית אשר אין בה גבול בין הסובייקט לאובייקט.
בודרי השווה בין מערת אפלטון, האפראטוס הקולנועי, וה"רחם האימהי"; הוא טען שהאפראטוס הקולנועי גורם למצב של רגרסיה מלאכותית אצל הצופים, ומחזיר אותם לשלב התפתחותי קודם.
הרצון לחזור לשלב הזה הוא "מצב מוקדם של התפתחות עם צורותיו הספציפיות של סיפוק, אשר משחק תפקיד מכריע בתשוקה לקולנוע וההנאה ממנו.
מה שבודרי התכוון ב"שלב קודם" היה "רגע ארכאי של מיזוג" קודם לשלב המראה של לאקאן, מצב של הזדהות, אשר צריך לעשות עם חוסר ההבחנה בין האדם לסביבתו, מודל סצנה-חלום המתרחש לפי התאוריות הפסיכואנליטיות במערכת היחסים תינוק-שד.
תאוריית "הגדיל הנצחי" היא ההשערה כי במהלך חלוקת תא גזע, בה נוצר תא גזע חדש ותא ממוין, מועברים גדילי ה-DNA הזקנים יותר לתא הגזע.
בצורה זו משמר תא הגזע את גדילי ה-DNA הראשוניים מראשית חייו של היצור, שיש בהם כמות קטנה יותר של מוטציות העלולות לגרום לנזקים כגון סרטן.
תאוריית הזהות החברתית היא תאוריה בפסיכולוגיה חברתית לפיה הזהות החברתית שלנו נוצרת בתהליך של מפגש, השוואה, משא ומתן ותחרות עם הקבוצות שאנו באים עמן במגע.
תוצאת ההשוואה נקבעת על פי פרמטרים משותפים בין הקבוצות השונות והם תולדה של יחסי הכוח בין הקבוצות, של ההיסטוריה המשותפת ביניהם ושל ההיסטוריה של כל קבוצה בנפרד.
כפי שהוגדרה במקור על ידי הנרי טג'פל וג'ון טרנר בשנות ה-70 וה-80, תאוריית הזהות החברתית הציגה לראשונה את מקומה של הזהות החברתית בדרך לביאור התנהגות בין־קבוצתית.
התאוריה משתייכת לזרם האירופי של הפסיכולוגיה החברתית הקרובה יותר בנושאים ובשיטות המחקר לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה.
במרכז תאוריית הזהות החברתית עומד ניבוי התנהגויות בין־קבוצתיות מסוימות לפי הסטטוס החברתי, הלגיטימיות והלכידות של הקבוצות עצמן.
להבדיל, במקרים מסוימים המושג "תאוריית הזהות החברתית" מתייחס לתאוריות כלליות על תפיסה עצמית חברתית.
למרות שיש חוקרים שבחרו להתייחס אליה כך, התאוריה לא נועדה להפוך לתאוריה כללית בנושא קטגוריזציה חברתית.
המודעות לטווח המוגבל שכוללת התאוריה הובילה את ג'ון טרנר ועמיתיו לפתח תאוריה מקבילה, "תאוריית הקטגוריזציה העצמית" שנשענת על מסקנות תאוריית הזהות החברתית ומציגה הסבר כללי יותר לתהליכים עצמיים וקבוצתיים מפרספקטיבה זו.
המונח "פרספקטיבת זהות חברתית" משמש לתיאור היסודות המשותפות לשתי התאוריות האלו.
תאוריית הזהות החברתית גורסת כי התנהגות חברתית נעה על הרצף שבין התנהגות בין־אישית להתנהגות בין־קבוצתית.
התנהגות בין־אישית לגמרי היא התנהגות שיסודה במערכות היחסים האישיות והאפיונים העצמיים של האדם בלבד.
התנהגות בין־קבוצתית לגמרי היא התנהגות שיסודה רק בהשתייכותו של האינדיבידואל לקטגוריה חברתית זו או אחרת; בחלק זה של הרצף, לזהותו החברתית של האדם תהיה השפעה מקסימלית.
הוגי התאוריה קובעים כי התנהגות "טהורה", באחד משני הקצוות, לא סביר שתופיע במצבים חברתיים ריאליסטיים.
למעשה, כל התנהגות תהיה התפשרות כלשהי בין שני הצדדים.
הטבע הקוגניטיבי של המאבק בין זהות עצמית וחברתית, ומערכת היחסים ביניהן, נחקר לעומק בתאוריית הקטגוריזציה העצמית.
במקום, תאוריית הזהות החברתית מתמקדת בפקטורים של מבנה חברתי כדי לנבא איזה קצה של הספקטרום יהיה המכריע בהתנהגותו של היחיד, ואילו צורות עשויה התנהגות זו ללבוש.
אחת מהנחות היסוד בתאוריית הזהות החברתית היא שהיחידים שואפים במהותם להשיג ייחודיות חיובית ("גאוות יחידה").
בהתבסס על המשתנים לעיל, תאוריית הזהות החברתית מפרטת מספר אסטרטגיות המשמשות ליצירת ייחודיות בין־קבוצתיות.
משוער כי ההתנהגות בה יבחר היחיד היא במידה רבה תוצר של מערכות יחסים בין־קבוצתיות; בפרט, בחירת האסטרטגיה נובעת מתפיסת חדירות הקבוצה, כמו גם תפיסת היציבות והלגיטימיות של היררכית הסטאטוס הבין־קבוצתי.
להלן התנהגויות אפשריות המופיעות בתאוריית הזהות החברתית; למרות שהן מובאות מנקודת מבטו של חבר בקבוצה מסטאטוס נמוך, התנהגויות דומות עשויות להופיע גם אצל חברים בקבוצה מסטאטוס גבוה.
צפוי שתחת תנאים בהם גבולות הקבוצה נחשבים חדירים (למשל, כאשר חבר קבוצה יכול לעבור מקבוצה בסטאטוס נמוך לקבוצה בסטאטוס גבוה) חברי הקבוצה יבחרו באסטרטגיות ניידות היחיד.
כלומר, היחידים "יתנתקו מקבוצתם, וירדפו מטרות אישיות שנועדו לשפר את גורלם ולא את זה של קבוצתם".
כאשר גבולות החברה נחשבים בלתי חדירים, והבדלי הסטאטוסים נחשבים יציבים, יבחרו היחידים בהתנהגויות של יצירתיות חברתית.
כאן, גם ללא שינוי המדדים האובייקטיביים של קבוצתם או של קבוצת החוץ, יצליחו חברי הקבוצה להגביר את ייחודיותה החיובית; זאת באמצעות השוואת קבוצת הפנים לקבוצת החוץ בקריטריונים חדשים, שינוי הערכים המיוחסים לתכונות הקבוצה או בחירת קבוצת חוץ שונה עמה יש להשוות את קבוצת הפנים.
בצורת התנהגות זו תבחר קבוצת הפנים להגביר את ייחודיותה באמצעות תחרות ישירה בקבוצת החוץ, המתבטאת בהעדפת קבוצת הפנים על פני קבוצת החוץ ("Ingroup Favoritism").
התנהגות זו נחשבת תחרותית, משום שבשונה מהתנהגות היצירתיות החברתית, העדפת חברי קבוצת הפנים נעשית במישור שמשותף לכל הקבוצות החברתיות הרלוונטיות.
קבוצה תנקוט בהתנהגות מעין זו כאשר גבולות החברה נחשבים בלתי חדירים אך יחסי הסטאטוסים אינם יציבים.
למרות שבכתיבת התאוריה לא ניתנה לה העדפה, זוהי האסטרטגיה שמשכה הכי הרבה תשומת לב מחקרית.
הזהות הקבוצתית היא אחד המאפיינים הבסיסיים של קבוצה שנוצר באמצעות אינטראקציה בין חברי הקבוצה, עוזרת לבסס תחושת שייכות ומייחדת את הקבוצה מקבוצות אחרות.
זהו מרכיב חברתי ופסיכולוגי מרכזי בחייהם של בני האדם.
משפיע על התנהגות, תפיסת עולם והקשרים עם אחרים.
זהות קבוצתית נוצרת מתוך הצורך האנושי הבסיסי להשתייך ולהרגיש חלק ממשהו גדול יותר.
היא מתגבשת סביב ערכים, מטרות, חוויות או מאפיינים משותפים, ומספקת לאדם תחושת שייכות וזהות.
הצורך הזה נובע, בין היתר, משאלות קיומיות עמוקות לגבי מקומו של האדם בעולם ומהותו.
זהות קבוצתית מספקת מענה לשאלות אלו, ומעניקה תחושת ביטחון ומשמעות.
בנוסף, היא מאפשרת שיתוף פעולה ופעולה משותפת להשגת מטרות משותפות, דבר החיוני להישרדות ולקיום חברתי.
בעידן המודרני, הזהות הקבוצתית מקבלת משנה חשיבות ככלי להתמודדות עם אתגרים חברתיים ופוליטיים, ומסייעת ביצירת סולידריות וקידום מטרות משותפות.
היכרות והתחלה: בשלב זה, חברי הקבוצה מתחילים להכיר אחד את השני, לבנות אמון וליצור קשרים ראשוניים.
אינטראקציה קבוצתית: הקשרים בין חברי הקבוצה מתחזקים והופכים עמוקים יותר ולאט לאט מתחיל תהליך זיהוי שייכות שבו הפרט מזהה את עצמו כחבר בקבוצה מסוימת.
השוואה בין-קבוצתית: השוואה של הקבוצה לקבוצות אחרות, והדגשת ההבדלים והיתרונות היחסיים.
בניית נורמות וערכים: הקבוצה מתחילה לפתח נורמות התנהגות משותפות, ערכים ומטרות.
פיתוח זהות קבוצתית: הקבוצה מפתחת זהות ייחודית משלה, עם ערכים, מטרות ומאפיינים משותפים.
שמירה על הזהות הקבוצתית: הקבוצה ממשיכה לפתח ולשמר את הזהות הקבוצתית לאורך זמן, גם לאחר שהחברים עוזבים את המסגרת.
זהות קבוצתית מתאפיינת במספר מרכיבים עיקריים:
הזדהות קוגניטיבית: הכרה ושיוך עצמי לקבוצה, תחושה של קשר לקבוצה.
הזדהות רגשית: תחושת חיבור רגשי וגאווה בקבוצה.
הזדהות התנהגותית: אימוץ נורמות, ערכים ודפוסי התנהגות של הקבוצה.
נאמנות לקבוצה: נכונות להגן על האינטרסים של הקבוצה.
גורמים המשפיעים על התגבשות הזהות הקבוצתית
המדריך/המנחה: דמות המדריך ממלאת תפקיד מרכזי בתהליך.
הוא/היא יוצר/ת סביבה בטוחה ומעודדת, מעודד/ת תקשורת פתוחה, ומכוון/ת את הפעילויות כך שיקדמו את תחושת השייכות והזהות הקבוצתית.
הפעילויות: פעילויות מגוונות ומרתקות יוצרות חוויות משותפות, מחזקות את הקשרים בין חברי הקבוצה ומקדמות את התפתחות הזהות הקבוצתית.
המבנה הקבוצתי: גודל הקבוצה, ההרכב שלה והתפקידים השונים של חבריה משפיעים על הדינמיקה הקבוצתית ועל קצב התגבשות הזהות.
הערכים המשותפים: ערכים משותפים יוצרים בסיס משותף לחברי הקבוצה ומחזקים את תחושת השייכות אליה.
האתגרים המשותפים: התמודדות משותפת עם אתגרים ומכשולים מחזקת את הקשרים בין חברי הקבוצה ומעמיקה את תחושת השייכות.
יצירת סביבה בטוחה ומכבדת: סביבה כזו מאפשרת לחברי הקבוצה להביע את עצמם בחופשיות, להקשיב זה לזה ולפתח קשרים הדדיים.
עידוד תקשורת פתוחה: תקשורת פתוחה מאפשרת לחברי הקבוצה להכיר אחד את השני לעומק, לשתף חוויות ולבנות אמון.
פעילויות מגוונות ומרתקות: פעילויות כאלה יוצרות חוויות משותפות, מחזקות את הקשרים בין חברי הקבוצה ומקדמות את התפתחות הזהות הקבוצתית.
הדגשת הערכים המשותפים: הדגשת הערכים המשותפים מחזקת את תחושת השייכות לקבוצה ומעמיקה את הזהות הקבוצתית.
התמודדות משותפת עם אתגרים: התמודדות משותפת עם אתגרים ומכשולים מחזקת את הקשרים בין חברי הקבוצה ומעמיקה את תחושת השייכות.
השפעות – זהות קבוצתית משפיעה על היבטים שונים בחיינו
התנהגות: זהות קבוצתית עשויה להשפיע על דפוסי התנהגות, כגון צריכה, לבוש, יחסים חברתיים ועוד.
תפיסת העולם: זהות קבוצתית עשויה להשפיע על האופן בו אנו תופסים את העולם ואת מקומנו בו.
קשרים חברתיים: זהות קבוצתית עשויה לחזק קשרים עם חברי הקבוצה וליצור ריחוק מקבוצות אחרות.
רווחה נפשית: זהות קבוצתית חזקה עשויה לתרום לתחושת שייכות, ביטחון עצמי ורווחה נפשית.
תאוריית הזהות החברתית היא אחד המרכיבים החשובים בהבנת זהות קבוצתית בהיבט הקוגניטיבי והרגשי.
דרכה ניתן להבין תהליכים שדרכם קבוצות מתגבשות ויוצרות זהות משותפת.
התיאוריה טוענת שהזהות שלנו מושפעת במידה רבה מהקבוצות שאליהן אנו שייכים, והשתייכות זו מעצבת את ההתנהגות, האמונות והערכים שלנו.
היא מסבירה כיצד נוצרת תחושת שייכות קבוצתית, כיצד אנו מגדירים את עצמנו כחברים בקבוצה וכיצד השתייכות זו משפיעה על רגשותינו ועל אופן ההתנהגות שלנו.
העדפת קבוצת הפנים על פני קבוצת החוץ (Ingroup Favoritism), היא האפקט שנוצר כאשר אנשים בוחרים להעניק יחס עדיף למי שהם מזהים כחבר באותה קבוצת פנים.
תאוריית הזהות החברתית גורסת כי הסיבה לאפקט זה הוא צורך פסיכולוגי בייחודיות חיובית, ומתארת את התנאים בהם הוא צפוי להתקיים (כפונקציה של תפיסת הסטאטוס, החדירות, היציבות והלגיטימיות של הקבוצה).
הוכח במחקר שהעדפת קבוצת הפנים מתקיימת גם בקבוצות שהופרדו על פי קריטריון שרירותי (למשל הפרדה לפי הטלת מטבע), וגם בקבוצות שהופרדו על פי קריטריון ממשי (למשל תרבות, מין או שפה).
כמו כן, "למרות טענתן של גרסאות וולגריות של התאוריה, ש'יצירת זהות חברתית מובילה אוטומטית לאפליה ולדעות קדומות, למעשה אלו צפויות רק תחת תנאים מוגבלים ומסוימים", (פרופ' אלכסנדר הסלם).
דעה קדומה היא הנחה שלילית לגבי מישהו שנוצרה לפני קבלת אינמפורמציה מספיקה להבטיח את דיוקה.