tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מסביר זאת לצוות המנהל והרופאים, אך בקשתו נדחית, ועקב כך הוא ממריד את יתר החולים שהבריאו.
ככל שזעמו של לאונרד גובר מתפתחים בו טיקים ותנועות בלתי רצוניות נוספות.
צוות בית החולים מבין שהשפעת התרופה L-Dopa היא זמנית.
לאונרד, הראשון שהתעורר בזכות התרופה, הוא הראשון שבו מתגלים סימנים של דעיכה וכך גם ביתר החולים.
ד"ר סאייר מחפש פתרונות, אך קצרה ידו.
מודע למצבו המתדרדר, לאונרד סועד ארוחת צהריים אחרונה עם פולה.
הוא אומר לה שהוא כבר לא יכול לראות אותה, אך לפני שהם נפרדים היא מזמינה אותו לרקוד.
בזמן שהם רוקדים, העוויתות של לאונרד פוסקות לרגע קצר ומרגיע.
למרות שלאונרד וסאייר מתפייסים, לאונרד חוזר במהרה למצב קטטוני.
גם המטופלים האחרים חוזרים למצב זה, למרות מינונים הולכים וגדלים של L-Dopa.
ד"ר סאייר מדבר עם קבוצת תורמים לבית החולים, ומסביר שבעוד שההתעוררויות הפיזיות היו חולפות, התרחשה התעוררות עמוקה יותר, כאשר רובם חוו תחושה מחודשת של הערכה לחיים.
ד"ר סאייר צומח אף הוא מהחוויה, ומתגבר על ביישנותו העזה ומבקש מהאחות אלינור קוסטלו (ג'ולי קאוונר), שסייעה לו לאורך כל התהליך, להצטרף אליו לשתיית כוס קפה.
שלב הצילומים של הסרט החל ב-16 באוקטובר 1989, במרכז הפסיכיאטרי קינגסבורו בברוקלין, ניו יורק, ונמשכו עד 16 בפברואר 1990. לדברי רובין ויליאמס, מטופלים אמיתיים שולבו בצילומי הסרט.
סצנות צולמו בגנים הבוטניים של ניו יורק ובמקומות נוספים בניו יורק.
התעלה הגדולה של סין (בסינית: 大運河, בפין-יין Dà Yùnhé - "דָה יוּנְהֶה") ידועה גם כתעלת בייג'ינג-האנגג'ואו הגדולה (京杭大運河 גִ'ינְג-הָאנְג דָה יוּנהֶה) היא התעלה העתיקה ביותר והארוכה ביותר בעולם.
היא מתחילה בצפון בבייג'ינג ומסתיימת בדרום בהאנגג'ואו שבמחוז ג'ג'יאנג, אורכה 1,794 קילומטרים ועומקה בין 3 ל-9 מטרים.
התעלה חוצה את סין מצפון לדרום ועוברת בערים בייג'ינג וטיינג'ין ובמחוזות חביי, שאנדונג, ג'יאנגסו וג'ג'יאנג.
החלק הקדום ביותר בתעלה נחפר במאה ה-5 לפנה"ס והיא הורחבה כמה פעמים במהלך ההיסטוריה.
התעלה, שמסלולה צפון-דרום, מקשרת בין נהרותיה העיקריים של סין הזורמים ממערב למזרח, ומאפשרת שיט ומעבר מים בין עמק הנהר הצהוב לעמק היאנגצה ולמערכות הנהרות האחרים.
כיום משמש חלק מהתעלה לצורכי שיט כשחלקים אחרים ממנה עוברים שחזור על מנת להשתמש בתעלה כדרך לקליטת עודפי מים ולהעברת מים לצורכי השקיה.
התעלה הגדולה הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 2014.
הרעיון ליצירת נתיב מים רציף לאורך סין עלה בסוף תקופת האביב והסתיו (770 לפנה"ס – 476 לפנה"ס), בתקופת שושלת ג'ואו, כשהמלך פֿוּ צָ'אי מממלכת ווּ תכנן מסע כיבוש של ממלכות שמצפון למדינתו.
הוא הורה לחפור תעלה המכונה "האן גואו" כדרך להוביל את חייליו.
חפירת התעלה החלה בסמוך ליאנגג'ואו שבמחוז ג'יאנגסו ולתוכה הוטו מימי הנהר יאנגצה.
על סמך פסקה באחד מספריו של קונפוציוס מניחים כי חלק זה של התעלה נבנה סביב שנת 486 לפנה"ס.
זהו החלק הקדום ביותר של התעלה והוא חיבר את נהר היאנגצה עם הנהר חואי.
חלק זה של התעלה שופץ והורחב במאה השלישית לספירה.
כשסין עברה מתזונה המבוססת על חיטה ודוחן, אותם גידלו באזורי הצפון, לתזונה המבוססת על אורז אותו גידלו בדרום סין, החליטו קיסרי שושלת סווי (581 – 618) להאריך את התעלה ולקשר בין אזורי החקלאות הפוריים שבדרום עם בירות הקיסרות שבצפון.
בשנת 604 עלה לשלטון יאנג די, הקיסר האחרון בשושלת.
בשנת 605 הורה יאנג די להרחיב את רשת התעלות הקיימת על מנת לחבר בין שתי הבירות של השושלת צ'אנג-אן ולְווֹיָאנְג עם האנגג'ואו מדרום וג'וג'ו באזור בייג'ינג של ימינו.
המיזם לבניית התעלה הגדולה ארך שש שנים וגבה קורבנות רבים.
כמחצית מ-6 מיליון האנשים שגויסו לבנות את התעלה מתו במהלך העבודה מרעב ומתשישות.
המחיר היקר שנדרש לבניית התעלה היה בין הגורמים למרידות כנגד השלטון ובסופו של דבר לנפילת שושלת סווי.
התעלה החדשה חיברה בין כל התעלות שכבר היו קיימות לאורך הנתיב וקישרה חמש מערכות נהרות: הנהר האי, הנהר הצהוב, נהר הְווָאי, נהר צ'יינטאנג והיאנגצה.
החלק הדרומי, בין היאנגצה והאנגג'ואו היה קרוי "גְ'יָאנְג נָאן הֶה" (江南河).
החלק המרכזי השתרע מיאנגג'ואו ללווויאנג, וניתן לחלקו לשני קטעים, הקטע הדרומי שבין נהר היאנגצה לנהר חואי היה קרוי שאן יאנג דוּ (山阳渎) ורובו היה מבוסס על התעלה הקדומה.
הקטע השני היה קרוי טונג ג'י צ'ו(通济渠) וחיבר את הנהר הצהוב עם הנהר הוואי.
החלק הצפוני של התעלה, יונג ג'י צ'וּ(永济渠), חיבר בין בייג'ינג ללוויאנג, בחלק זה נעשה שימוש לצורך הובלת חיילים לגוֹגוּריוֹ-סְווֵי, ניסיון כושל של קיסר סין להשתלט על קוריאה.
האורך הכולל של התעלה בתקופה זו עלה על אלפיים קילומטרים.
לאחר מרד אָן שְׁה בתקופת שושלת טאנג (618-907) נפגעה כלכלת צפון סין אנושות ולא התאוששה בשל מלחמות והצפות בלתי פוסקות של הנהר הצהוב.
התעלה הגדולה הייתה נתיב המים העיקרי להובלת דגנים מהדלתה של היאנגצה לצפון סין.
העיר קאיפנג, נמל עיקרי בנתיב זה, צמחה בהדרגה ואחר־כך הפכה לבירת שושלת סונג (960 – 1279).
בירת סין הועברה לבייג'ינג במהלך שושלת יואן (1206 – 1368).
בשל כך לא היה עוד צורך שהתעלה הגדולה תזרום מערבה לקאיפנג וללוויאנג.
נתיב התעלה קוצר דרך מחוז שאנדונג בשנים 1280 עד 1283. אורך התעלה הצטמצם ב-700 קילומטרים ל-1,800 ק"מ.
נתיב זה של התעלה נשאר פחות או יותר קבוע עד ימינו.
התעלה כולה נבנתה מחדש בין השנים 1411 ו-1415 בתקופת שושלת מינג על ידי הקיסר השלישי, יונגלה.
בשנת 1855 שינה הנהר הצהוב את נתיבו בעקבות הצפה לנתיב העובר בשאנדונג וקטע את נתיב התעלה הגדולה.
הקושי לחצות את הנהר הצהוב, פיתוח התעבורה הימית, ופתיחת מסילת הברזל גִ'ינפּוּ (מטיינג'ין לפּוּקוֹאוּ, נאנג'ינג) ומסילת בייג'ינג-האנקואו, הביאו כולם לכך שהחלק הצפוני והחלק הדרומי של התעלה נשארו מנותקים מאז.
עקב כך הצטמצמה משמעותית חשיבותה של התעלה.
קטעים רבים לא תוחזקו וקטעים מסוימים נסתמו לחלוטין בבוץ.
החוקר האנגלי מארק אלווין טוען כי מרד הבוקסרים, שהתרחש בסוף המאה ה-19 וכוון כנגד המעצמות האימפריאליות והטכנולוגיה שהביאו עמן, קשור ישירות לירידה במעמדה של התעלה.
אוכלוסיית המובטלים, החיילים המשוחררים, ופליטי ההצפות של הנהר הצהוב שהתרכזו סביב התעלה היוו את הגרעין הקשה של המרד, והם התקוממו כנגד הטכנולוגיה של ספינות הקיטור ומסילות הברזל שנישלה אותם מפרנסתם.
לאחר הקמת הרפובליקה העממית של סין ב-1949 הצורך בפיתוח כלכלי הוביל את השלטונות בשנת 1958 להורות על עבודת שיקום נרחבת של התעלה הגדולה במטרה לאפשר שיט של ספינות בהדחק של עד 600 טון.
קטעים בתעלה נחפרו, יושרו, והורחבו.
לתעלה נוסף קטע חדש באורך 60 קילומטרים והותקנו בה סכרים מודרניים.
כיום ניתן לשוט בקטע הדרומי שבין ג'ינינג להאנגג'ואו.
בקטע המרכזי נעשה שימוש כדרך להטות את מימי היאנגצה לצורכי חקלאות ובכך לקבל יבול אורז פעמיים בשנה.
בשנת 2003 החליטה הממשלה המרכזית להשקיע כ-93 מיליארד דולר בקטע העמוס ביותר של התעלה בן 404 הקילומטרים במחוז ג'יאנגסו.
במסגרת התוכנית יוחלפו 20 סכרים לאורך התעלה.
במהלך שושלת יואן, שושלת מינג (1368–1644) ושושלת צ'ינג (1644-1911) שימשה התעלה הגדולה כעורק התחבורה הראשי בין צפון סין לדרומה והייתה חיונית בשינוע תבואה לבייג'ינג.
למרות שהשימוש העיקרי בתעלה היה לשינוע תבואות נעשה שימוש בנתיב המים גם להובלת סחורות אחרות.
האזור שסביב לתעלה הגדולה התפתח בסופו של דבר לרצועת עסקים חשובה.
רישומים מראים שבכל שנה הובילו יותר מ-8,000 ספינות בין 4 ל-6 מיליון דאן (יחידת מידה סינית בין 200,000 ל-300,000 טון) של דגנים לבייג'ינג.
נוחות הנסיעה גם אפשרה לשליטים לערוך מסעי פיקוח לדרום סין.
קיסר קאנגשי וקיסר צ'יינלונג משושלת צ'ינג ערכו 12 מסעות לדרום סין.
כולם מלבד אחד באמצעות התעלה, כשהם מגיעים אל נקודת הקצה הדרומית בהאנגג'ואו.
בנוסף אפשרה התעלה הגדולה את חילופי התרבות בין צפון סין לדרומה.
התעלה הותירה את רושמה גם על המבקרים האירופאים הראשונים בסין.
במאה ה-13 דיווח מרקו פולו על גשרי הקשתות שמעל לתעלה כמו גם על המחסנים והמסחר המשגשג.
במאה ה-16 הפליג המיסיונר הקתולי הידוע מטאו ריצ'י מנאנג'ינג לבייג'ינג דרך התעלה.
התעלה הגדולה מתחילה בצפון בבייג'ינג ומסתיימת בדרום בהאנגג'ואו, ג'ג'יאנג, אורכה 1,794 קילומטרים,
ועומקה בין 3 ל-9 מטרים.
בדרך מתגברת התעלה באמצעות 24 סכרים המצויים לאורכה על הפרשי גובה של 42 מטרים.
התעלה עוברת בערים בייג'ינג וטיינג'ין ובמחוזות חביי, שאנדונג, ג'יאנגסו וג'ג'יאנג.
מעל התעלה נבנו כ-60 גשרים.
רוחב התעלה מגיע בקטע שבין סוג'ואו לג'ינגג'יאנג למעל ל-30 מטרים.
צדי התעלה מחופים לעיתים קרובות באבן כשמעליה גשרי אבן נאים, ובסמוך לגדותיה מצבות זיכרון בצורת קשתות ופגודות נישאות.
הזרם בחלקה המרכזי של התעלה, בין ג'ינגג'יאנג וצִ'ינְגְגְ'יָאנְגְפּוּ (שבו חוצה התעלה את האפיק היבש המסמן את נתיבו של הנהר הצהוב לפני 1852) הוא מהיר, דבר המקשה על ההפלגה במעלה התעלה (צפונה).
חלק זה של התעלה עוקף כמה אגמים וניזון מהנהר חואי הי ממוצאו שבאגם שינגזו.
האזור ממערב לתעלה גבוה ממנה בעוד שהאזור ממזרח לה נמוך ממנה.
שני האזורים ידועים בהתאמה כשָאנְגְהֶה (מעל לנהר) ושְׂיָהֶה (מתחת לנהר).
סכרים הנפתחים אל השיאהי (אחד מאזורי גידול האורז הגדולים ביותר בסין) נועדו לשחרר עודף מים מהתעלה בתקופות של הצפות.
החלק הצפוני והארוך ביותר של התעלה מתחיל מהאפיק הישן של הנהר הצהוב לטיינג'ין.
חלק זה עושה שימוש בנהרות קיימים ועוקב אחרי נפתוליהם המקוריים.
בין שינגג'יאנגפו ומסלולו הנוכחי של הנהר הצהוב כיוון התעלה הכללי הוא צפון-צפון מערב, כשהיא עוקפת את הרמות של חצי האי שאנדונג.
באזור זה עוברת התעלה בסדרה של לגונות שבהשפעת גשמי הקיץ הופכים לאגם אחד, ג'ואויאנג.
צפונית לאגם על גדתה המזרחית של התעלה שוכנת העיר ג'ינינג.
כ-40 קילומטרים צפונית לעיר, בעיירה נאן וואנג, מצויה הנקודה הגבוהה ביותר בתעלה.
במקום זה נשפך הנהר וֶן לתעלה ממזרח.
50 קילומטרים צפונה משם מגיעה התעלה לנהר הצהוב.
חציית הנהר הצהוב אל חלק התעלה שמצפון לנהר היא קשה, וניתנת לבצוע רק בתנאי שרמת המים בנהר מאפשרת זאת.
לעיתים קרובות פני המים בנהר נמוכים מדי או שהזרם חזק מדי מכדי לאפשר חצייה.
מנקודה זו עוברת התעלה באזורים הרריים ומיוערים מערבית לדוֹנְגְפִּינְגג'וֹאוּ ומזרחית לדונְגְצָ'אנְג פֿוּ.
בליבה של העיר לינצ'ינג נשפך לתעלה הנהר וֵיי.
עד לנקודה זו, כלומר מג'ינינג עד ללינצ'ינג, מרחק של כ-500 קילומטרים השיט בתעלה קשה ואספקת המים היא לעיתים בלתי מספקת.
על הפרשי הגובה הנעים בין 6 ל-9 מטרים מתגברים בעזרת סכרים שאותם עוברים הסירות –לאחר שפרקו קודם לכן את מטענן - בעזרת מנוף.
לאחר המפגש עם הנהר ויי מנצלת התעלה את אפיק הנהר והשיט בה נעשה קל יותר.
התעלה חוצה את הגבול למחוז חביי בין דֶה-ג'ואו לדְזָאנְגג'וֹאוּ אותה היא עוברת בחלקה המערבי.
התעלה מצטרפת לנהר הה-ביי בטיינג'ין, לאחר שקיבלה את מימיו של הנהר גֶדוֹאוּ בקרבת צִ'ינג שְׂייֵן.
התעלה מסתיימת ברובע טונגג'ואו של בייג'ינג שם מוקם כיום "הפארק התרבותי של התעלה הגדולה".
בחלקה הצפוני של התעלה נעשה כיום שימוש מועט כאמצעי תעבורה בין צפון לדרום.
חלק זה בנוי גרוע, הוא מוזנח והתמלא בבוץ שמקורו בסחף של הנהר הצהוב.
בניגוד לכך, בחלקים המרכזיים והדרומיים של התעלה נעשה שימוש נרחב.
התעייפות היא תופעה של צבירת נזק בחומר מוצק כתוצאה מפעולת בעל מספר מחזורי העמסה רבים.
כתוצאה מצבירת הנזק יכול להיווצר השבר במאמצים נמוכים בהרבה ממאמץ הכניעה הרגיל של החומר.
התעייפות הוא מושג המתייחס להתנהגות של חומרים תחת עומס משתנה ולהרס של חומרים העמוסים בעומס משתנה.
מהנדסי המאה ה-19 היו מודעים לתופעה אבל לא סיפקו לה הסבר והניחו שתכונות החומר משתנות בהשפעת העומס, כלומר שהחומר הופך לפריך.
סיבת ההרס הידועה כתופעה של התעייפות היא היווצרות סדקים זעירים מיקרוסקופיים החודרים לעומק החומר, מקטינים את שטח החתך הנושא בעומס ויוצרים ריכוזי מאמצים.
אתחול (Initiation): בשלב זה, כתוצאה מהמאמץ המחזורי מתחיל להיווצר סדק קטן.
שלב זה קצר, ובדרך כלל אינו נמשך מעבר לחמישה גרעינים סביב נקודת ההתחלה.
לעיתים, בהתאם לחומר ולסביבה, שלב זה אינו ניתן להבחנה.
התקדמות (Propagation): בשלב זה חלה התקדמות מחזורית בגידול הסדק, עד אשר החומר הנשאר חלש מידי כדי לשאת בעומס.
שבר (Fracture): החלק הנותר נשבר בפתאומיות כתוצאה מהעומס המופעל.
גבול ההתעייפות או חוזק ההתעייפות של החומר הוא המאמץ המרבי שהחומר עומד בו במספר גדול מאוד של מחזורי עומס, אין סוף מחזורים באופן תאורטי ומיליוני מחזורים באופן מעשי כאשר המספרים תלויים בסוג החומר.
גבול ההתעייפות של החומר נקבע בניסיון להתעייפות המבוצע במכונה מיוחדת המעמיסה דגם קטן בעל מידות וצורה מוגדרים.
הדגם נבדק תחת מאמץ כפיפה מחזורי.
גורמים המשפיעים על גבול ההתעייפות הם סוג החומר ומצבו, סוג העומס, צורת מחזור העומס, מצב פני השטח והימצאות חריצים, קדחים ופינות חדות הגורמים לריכוז מאמצים.
טבלאות או גרפים מגדירים את מקדמי ריכוז המאמצים המתאימים לפי הצורה והגודל.
תיאור גרפי של מאמץ ההתעייפות
דיאגרמת גודמן המתוקנת מציגה בצורה גרפית את תחום המאמצים בו לא ייגרם הרס כתוצאה מהתעייפות.
- מאמץ הכניעה של החומר
- מאמץ ההרס של החומר
- מאמץ ההתעייפות של החומר
התעלה הגדולה (באיטלקית Canal Grande; בפי תושבי העיר: קנלאצו, באיטלקית: Canalazzo) היא התעלה המרכזית העוברת במרכז ההיסטורי של העיר ונציה.
אורכה של התעלה הוא 3,800 מטר, רוחבה נע בין 30 ל-70 מטר ועומקה הוא חמישה מטרים בממוצע.
התעלה חוצה את העיר ויוצרת תוואי בדמות אות S הפוכה בין בנייני העיר.
משני צידיה של התעלה שוכנים ארמונות מפוארים המשקיפים עליה, שבהם התגוררו בעבר המשפחות החשובות של העיר.
התעלה מהווה את עורק התחבורה העיקרי בוונציה ויש בה תנועה ערה של מעבורות נוסעים, מוניות מים, גונדולות וסירות פרטיות.
מהירות הנסיעה בתעלה מוגבלת על פי חוק, כדי למנוע נזק ליציבות הבניינים העתיקים אשר סביבה.
בקצה הדרומי-מזרחי של התעלה הגדולה נמצאת כיכר סן מרקו, מרכז המסחר והשלטון העתיק של העיר, ובה בזיליקת סן מרקו, ארמון הדוג'ים והקמפנילה.
שישה גשרים חוצים את התעלה - גשר החירות, גשר מסילת הברזל, גשר הריאלטו, גשר האקדמיה, גשר החוקה ופונטה דלי סקאלצי; אולם פעם בשנה, במהלך פסטיבל הסלוטה, נמתח גשר שביעי בסמוך לכנסיית סנטה מריה דלה סאלוטה.
בהשוואה לתעלת ג'ודקה (Canale della Giudecca), תעלה המקבילה לחלק הדרומי של התעלה הגדולה ולמעשה רחבה ועמוקה ממנה, נחשבת התעלה הגדולה למרשימה ומרכזית יותר.
בעוד התעלה הגדולה מהווה "רחוב ראשי" ומרכז שוקק חיים של העיר, הרי תעלת ג'ודקה משמשת כ"כביש מהיר" ומהווה עורק תחבורה ימי מרכזי עבור ספינות מהירות וגדולות.
סביר להניח כי במקום בו עוברת כעת התעלה הגדולה עבר בעבר נהר (ככל הנראה נהר הברנטה) אשר זרם לתוך הלגונה.
ההתיישבות לצד נהר זה התקיימה עוד לפני התקופה הרומית.
התושבים הראשונים של האזור התגוררו בבקתות ליד הנהר והתפרנסו מדיג וממסחר במלח.
במהלך האימפריה הרומית ולאחר מכן, ובייחוד לאחר נפילת האימפריה, ובמהלך שלטון האימפריה הביזנטית גדל מספר התושבים באיי הלאגונה.
בעקבות העלייה בהיקף המסחר ובהסתמכות תושבי הלגונה עליו, הביאה להחלטה להעמיק את הנהר ולבנות למעשה תעלה גדולה אשר תשתמש כנמל עבור התושבים ותאפשר לאוניות סוחר לעגון לאורכה.
העבודות בוצעו במהלך שלטונו של הדוכס אגנלו פרטיצ'יפאציו, בתקופה בה הפך אזור הריאלטו למרכזה של העיר.
עליית היקף המסחר של הרפובליקה של ונציה ועליית כוחה הביאו לבניית בתי "פונדאקו" לאורך התעלה הגדולה.
בתים אלה כללו מחסנים ומשרדים לאורך גדת התעלה, שמעליהם נבנו בתי המגורים של הסוחרים.
בתים אלה נבנו בסגנון זהה.
בחזית המבנה הייתה אכסדרה שלתוכה הובלו הסחורות מסירות או ספינות שעגנו לצד הבית.
הסחורות הוכנסו למחסנים בחלקו האחורי של המבנה (החלק הפונה לעבר האי).
במרכז הקומה הראשונה הייתה חצר פתוחה שסביבה נבנה המבנה.
בקומה הראשונה של המבנה היה אולם מרכזי המואר מכיוון החצר, ומשני צדדיו חדרי המגורים של הסוחרים.
לעיתים חלק ממבני הפונדאקו כללו מגדלי הגנה (torreselle) מצד אחד של המבנה או משני צדדיו הפונים אל התעלה.
דוגמאות לכך הוא הפונדאקו דיי טדסקי והפונדאקו דיי טורקי ששרדו עד ימינו - שני פונדאקו אלה שימוש סוחרים זרים - הראשון סוחרים מגרמניה והשני סוחרים מטורקיה.
המבנים נבנו על ידי רפובליקת ונציה, ושימשו מבנה מגורים לסוחרים ממדינות אלה מחד, ואמצעי לפקח על המסחר של הסוחרים הזרים ועל המכסים המוטלים עליהם מאידך.
קשרי המסחר הענפים עם האימפריה הביזנטית הביאו להשפעה רבה של האמנות, הפיסול והאדריכלות הביזנטית על מקבילותיהן שבוונציה.
פסלים ביזנטיים הובאו לוונציה על מנת לעטר את מבניה, ועמודי המבנים נבנו בסגנון ביזנטיני.
לימים החלה להתפתח סגנון מקומי המשלב בין השפעות מקומיות לאלו הביזנטיות סגנון זה מכונה - סגנון ביזנטי- ונטי.
חלק מהמבנים שנבנו בתקופה זו שופצו בשנים מאוחרות יותר, תוך שילוב סגנונות מאוחרים בסגנון הביזנטי - ונטי.
דוגמאות למבנים אלו הם קא' סגרדו ופאלאצו במבו.
למסע הצלב הרביעי בו בזזו כוחות ונציאנים את קונסטנטינופול בשנת 1204, והביאו חפצי אמנות רבים אל העיר, אשר השפיעו צורתם ומראיהם של המבנים של ונציה עד שלהי המאה ה-14.
השפעת האדריכלות הגותית הגיע אל העיר ונציה בשלב מאוחר - רק במהלך המאה ה-15, אולם הפכה פופולרית.
הסגנון הגותי של ונציה נודע בפארו וכונה "אדריכלות גותית מפוארת" בשל כך (gotico fiorito).
דוגמה לסגנון זה היא החזית הדרומית של ארמון הדוג'ה, ומבנים שנבנו בסגנון זה כללו מרפסות מעוטרות בקטרפוי ובתחרה עשויה שיש.
מבנים רבים נבנו בסגנון זה לאורך התעלה הגדולה ובהם קא' ד'אורו, פאלאצו ברנארדו, פאלאצו פוסקארי, פאלאצו פיזאני מורטה, פאלאצי בארבארו ופאלאצו קאוואלי-פרנקטי.
אדריכלות הרנסאנס הגיעה לוונציה בשלהי המאה ה-15, אולם מוטיבים של סגנון זה הופיעו כבר בראשית המאה.
דוגמאות לסגנון זה ניתן לראות בפאלאצו דאריו, פאלאצו קורנר ספינלי, פאלאצו פאפאדופולי, פאלאצו גרימאני די סן לוקה ובקא' ונדראמין קאלרגי.
אדריכלות נאו קלאסית הגיעה אף היא אל העיר וניתן לראותה לאורך התעלה הגדולה במבנים שתוכננו על ידי יאקופו סנסובינו ובהם פאלאצו קורנר ופאלאצו דולפין מאנין.
בשנת 1582 החל אלסאנדרו ויטוריה בהקמת פאלאצו באלבי בסגנון הבארוק.
בהמשך, פשט סגנון זה ברחבי ונציה, ובשנת 1631 החל באלדאסרארה לונגנה להקים את בזיליקת סנטה מריה דלה סאלוטה בסגנון זה על גדת התעלה הגדולה.
הכנסייה נחשבת ליפה בכנסיות ונציה (בחיצוניותה) והפכה לאחד מסמליה של העיר.
לונגנה תכנן מבנים נוספים בסגנון זה על גדת התעלה הגדולה ובהם קא' פזארו וקא' רצוניקו, וכן כנסיית סנטה מריה די נצרת.
שקיעתה של רפובליקת ונציה במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17 לא באה לידי ביטוי במבנים המפוארים שנבנו לאורכה של התעלה הגדולה בתקופה זו - בעיקר בשל העובדה שמשפחות סוחרים עשירות הפכו למשפחות אצולה בכך שהם שילמו כספים רבים לרפובליקה.
משפחות אלה בנו ארמונות לאורך התעלה בהתאם למעמדן החדש.
הסגנון הנאו קלאסי הגיע לגדות התעלה הגדולה במהלך המאה ה-18. במחצית הראשונה של מאה זו נבנתה כנסיית סן סימאון פיקולו בעלת החזית המרשימה מהסדר הקורינתי.
במחצית השנייה של מאה זו נבנה פאלאצו גראסי בתכנונו של מאסארי.
לאחר נפילתה של רפובליקת ונציה בשנת 1797 הוקפאה למעשה הבנייה בוונציה, וארמונות שבנייתם טרם הושלמה נותרו במצב זה (דוגמה לכך הם כנסיית סן מרקואולה הבלתי גמורה, ופאלאצו דיי ליאוני המשמש כיום את אוסף פגי גוגנהיים).
משפחות האצולה הוונציאניות איבדו את מעמדם ולרוב גם את כספם.
מצב הארמונות, בלא שהיו כספים לשפצם, התדרדר עם השנים, ומבנים היסטוריים רבים נהרסו בהיעדר אמצעים לתחזקם.
עם מות אחרוני בניהם של חלק ממשפחות האצולה עברו מבנים רבים לרשות העיר, וזו דאגה לתחזקם ולשמרם.
כיום מרבית הארמונות החשובים הם בבעלות ציבורית (מוסדות שונים או מוזיאונים).
מבני הדת השונים הולאמו במצוות נפוליאון בונפרטה בתקופת שלטונו בעיר, ויצירות האמנות הוצאו מרבות מהן.
כנסיית סנטה מריה דלה צ'ריטה הפכה למוזיאון וכיום היא חלק מגלריית האקדמיה.
כנסיות רבות אחרות נהרסו כגון כנסיית סנטה קרוצ'ה (כיום ניצבים במקום גני פאפאדופולי) וכנסיית סנטה לוציה אשר תוכננה על ידי אנדראה פאלאדיו נהרסה על מנת לבנות את תחנת ונציה סנטה לוצ'יה.
עם הקמת ממלכת איטליה בשנת 1861, ותחילת עלייתה של ונציה כעיר תיירות, החל שיקומה של העיר ושיקום המבנים לאורך התעלה הגדולה.
מבנים שנבנו בתקופה זו נבנו בסגנון גותי.
דוגמה למבנים אלה היא הפסקאריה - שוק הדגים שליד גשר ריאלטו.
תמונה פנורמית של התעלה הגדולה (180o)
התעבות סביב כלי טיס הוא שם כולל למספר תופעות של התעבות אדי מים סביב כלי טיס או סביב עצמים אחרים הנעים באוויר.
התעבות זו נוצרת באזורים סביב כלי הטיס שבהם שורר לחץ אוויר נמוך במיוחד מסיבות שונות.
בגזים, לחץ נמוך גורר ירידת טמפרטורה, ובתנאי לחות גבוהה באוויר תתרחש במקומות אלו התעבות.
כתוצאה מכך ייווצרו עננים קטנים וקצרי חיים שנראה כאילו הם מלווים את כלי הטיס במשך זמן מה.
למעשה, טיפות מים זעירות נוצרות באזורי לחץ נמוך, ונעלמות לאחר מעבר המטוס וחזרת לחץ האוויר לערכו הרגיל.
התעבות כתוצאה מסינגולריות פרנטל-גלאוארט נוצרת סביב כלי טיס הנעים במהירות קרובה למהירות הקול.
ההתעבות, שנוצרת כתוצאה מירידת לחץ וירידת טמפרטורה, נראית כמו חרוט סביב חלקו האחורי של המטוס.
חרוט קטן יותר מופיע סביב חלקו האחורי של תא הטייס.
בניגוד לדעה הרווחת, אין קשר בין התעבות זו, שנוצרת כתוצאה מלחץ נמוך בקרבת כלי הטיס, ובין בום על-קולי או שבירת מחסום הקול.
התעבות כתוצאה מסינגולריות פרנטל-גלאוארט יכולה להופיע גם סביב טילים, משגרים, מעבורות חלל, או גופים אחרים הנעים באוויר במהירות גבוהה, בעת שיגורים לחלל.
התעבות זו מתרחשת סמוך לנקודת מקס Q שבה ערכו של הלחץ הדינמי הוא מרבי.
בנקודה זו, המהירות קרובה למהירות הקול.
עבור מעבורת חלל, נקודת מקס Q נמצאת בגובה של 11 ק"מ, כחצי דקה לאחר השיגור, ואילו בשיגורים של תוכנית אפולו ההתעבות הופיעה בגובה של 13–14 ק"מ.
משוואת פרנטל-גלאוארט מהווה קירוב של משוואות נאוויה-סטוקס המתארות זרימה של נוזל או של גז.
משוואת פרנטל-גלאוארט היא המשוואה הפשוטה ביותר שלוקחת בחשבון את השפעת הדחיסות, כלומר את השפעת הלחץ על נפח האוויר.
פתרון המשוואה מצביע על אזורים סביב כלי הטיס שבהם מופיעה סינגולריות מתמטית במהירות הקול.
באופן פיזיקלי, סינגולריות זו מתבטאת כירידת לחץ חדה באותם אזורים.
כאמור, המשוואה מהווה קירוב ולכן הפתרון שלה אינו מדויק.
ניסויים במנהרת רוח הראו ירידת לחץ משמעותית סביב כלי הטיס במהירויות זרימה נמוכות מעט ממהירות הקול, כלומר באופן מעשי אין צורך לעבור את מהירות הקול על מנת לייצר התעבות סביב כלי הטיס.
התעבות כתוצאה מעילוי נוצרת ליד חלקי המטוס שפועל עליהם כוח עילוי, בדרך כלל הכנפיים.
ההתעבות נוצרת קרוב לצדן הקמור של הכנפיים, כך שהיא תופיע מתחת לכנף עבור מטוס שטס הפוך.
בניגוד להתעבות כתוצאה מסינגולריות פרנטל-גלאוארט, התעבות כתוצאה מעילוי נוצרת רק בצד אחד של המטוס.
התעבות זו לא תלויה במהירות הטיסה, אלא בעוצמת כוח העילוי הפועל על המטוס.
ככל שהכוח חזק יותר כך הלחץ בצדן הקמור של הכנפיים נמוך יותר.
לחץ נמוך זה מביא לירידת הטמפרטורה ולהתעבות.
מערבולות יכולות להיווצר סמוך לכלי טיס, למשל ליד קצות הכנפיים.
על פי עקרון ברנולי, המהירות הגבוהה של האוויר הזורם בלב המערבולת גורמת שם לירידת לחץ.
ירידת לחץ זו מביאה לירידת טמפרטורה ולהתעבות בתנאי אוויר לחים.
התעבות בתוך מערבולת לא תלויה במהירות הטיסה, ופעמים רבות היא מתלווה ל"התעבות כתוצאה מעילוי".
תהליך דומה מתרחש במערבולת שנמצאת בליבה של סופת טורנדו, וגם שם ירידת הלחץ מובילה להתעבות.
התעופה הצבאית במלחמת העולם הראשונה החלה בארץ ישראל
בשנת 1913 כאשר הוזמן מטוס עות'מאני לטיסת ראווה בשמי תל אביב הקטנה ונפל על חוף הים לעיני צופים מהיישוב שנענו לקריאתו של מהנדס התעופה העברי ד"ר מאיר גורביץ ונאספו למפגן.
בשנת 1914 בוצעה עוד הופעת ראווה של המטוסים הטורקים שהסתיימה באסון.
המטוסים נפלו לים כנרת והטייסים נהרגו.
לנופלים חולק כבוד רב והם נקברו בדמשק סמוך לקבר צלאח א דין.
כאשר פרצה המלחמה הגיעו לארץ טייסות גרמניות.
לבקשתו של גנרל אדמונד אלנבי, מפקד חיל המשלוח המצרי, הוקמה הבריגדה הארצישראלית של גיס התעופה המלכותי (לאחר מכן חיל האוויר המלכותי.
בשנת 1914 היה חיל האוויר העות'מאני בן שנה, ולרגל המאורע החליט הסולטאן להשתמש בחיל האוויר על מנת לעורר גל של פטריוטיות ורגשות לאומיים ברחבי האימפריה העות'מאנית על ידי מטס ראווה מעל ערי האימפריה.
הטיסה יצאה מאיסטנבול לדמשק, ומשם תוכננה להגיע לירושלים ולקהיר.
במטוס טסו סרן פתחי ביי וסרן צאדק ביי, ושם המטוס היה "העזרה הלאומית".
מעל אזור סמח' עלה המטוס באש והתרסק.
מושל טבריה חצה את הכנרת בסירה ומצא את שרידי המטוס וגופות הטייסים, ואלה נשלחו ברכבת מיוחדת מתחנת הרכבת סמח' בשפה הדרומית של הכנרת ליפו.
שם נערכה להם הלוויה המונית.
בינתיים הגיעה תגבורת של מטוסים לצבא הבריטי במזרח התיכון: שלושה מטוסים מטיפוס "די-האווילאנד" הגיעו למצרים.
סך הכל היה לבריטים אחד-עשר מטוסים.
המטוסים החדשים היו משוכללים יותר מהמטוסים הקודמים, ה"פארמאנים", אך לא הגיעו לרמת השכלול של המטוסים הגרמנים "אוויאטיקים" וה"פוקירים" שעמדו לרשות הטורקים.
בהמשך הגיעו לטורקים גם מטוסי ה"טאובּים".
המטוסים העות'מאניים שלטו בשמי חצי סיני במשך כל המערכה בחצי האי.
כאשר המטוסים הבריטים עלו לאוויר לבדוק את מצב הכוננות של חיל האוויר הטורקי, אשר שדה התעופה הקדמי שלו היה בעיירה "אל-עריש" הסתיים הסיור באובדן שלושה מטוסים בריטים וחיסול שני מטוסים טורקים.
האווירייה הבריטית הגיעה לשדה התעופה רמלה.
זה היה בסיסה החשוב בהמשך המערכה על כיבוש ארץ ישראל.
לרשותם עמדו מטוסי "ניופורט", שנשאו מטען של פצצות זעירות.
לאחר הקרב על גבעות מע'אר הצבא הטורקי היה בנסיגה.
כך מצא חיל האוויר הבריטי שדה תעופה טורקי עם חמישה מטוסים נטושים וחיילות טורקים סביבם בהכנות לנסיגה.
המטוסים צללו לעבר שדה התעופה והשמידו את המטוסים ושאר הציוד הצבאי שהיה מוכן לתזוזה.
כך למעשה נהגו בכל מקום עד לסיום הלחימה.
עוד בסיס חשוב שהוקם והיה בשימוש במלחמת העולם הראשונה היה שדה התעופה בעזה.
בינתיים התקבלו מטוסי לחימה חדשים מטיפוס "בריסטול".
יתרונם היה במשטח ההמראה והנחיתה הקצר שהיה דרוש להם.
כך שרת הבריסטול את הצבא הבריטי באזור הרי ירושלים.
לאווירייה הגרמנית היו "טאובים" שטייסיהם לא יכלו לפעול נגד הבריסטול.
הטייסות הבריטיות שהוקצו למערכה השתייכו לשירות האוויר של הצי המלכותי ויצאו משדות התעופה ברמלה וליד תחנת ואדי צראר (לימים תחנת הרכבת נחל שורק).
תפקידן הראשוני היה למנוע מהמטוסים הגרמניים להמריא ולסייע לכוחות העות'מאניים.
במתקפת מגידו, בלילה בין 18 לבין 19 בספטמבר 1918, החלה הפצצה אווירית על מרכזי הצבא העות'מאני בעפולה: תחנת הרכבת - מרכז ההובלה והאספקה, שדה התעופה בעיר ומתקני התקשורת הצבאית שהיו בה.
הייתה זו תחילתה של המתקפה הבריטית, שכונתה קרב מגידו, אשר שמה קץ לשלטון העות'מאני בארץ ישראל.
כעבור יומיים, בבוקר 21 בספטמבר 1918, נערך הקרב בנחל תרצה.
הטייסים הבריטים גילו שדרת מסע של הצבא העות'מאני נעה, בדרכים צדדיות, מטולכרם ומשכם לכיוון בית שאן ואל מעברות הירדן.
כאשר הטור הטורקי הגיע לפתח צר של הואדי, נחל תרצה, הופצצו כלי הרכב הממונעים והדרך נחסמה.
התעוררות בירושלים היא תנועה פוליטית בראשות אדיר שוורץ, סגן ראש העיר ירושלים.
תנועת התעוררות נוסדה בשנת 2008 על ידי קבוצת צעירים ירושלמית בהובלתם של עופר ברקוביץ, מירב כהן, קובי פריג, שחר פישר ועידו נחום, במטרה לקדם את האוכלוסייה הצעירה בירושלים ולחזק אותה כ"עיר ציונית פלורליסטית ויצרנית".
התנועה התמודדה בבחירות העירוניות באותה השנה ברשימה משותפת עם סיעת ירושלמים בראשות רחל עזריה.
הרשימה קיבלה שני מנדטים, אחד לכל סיעה, כאשר נציגי התעוררות במועצה היו עופר ברקוביץ' ומירב כהן שהתחלפו במסגרת הסכם רוטציה.
בבחירות המקומיות שנערכו בשנת 2013 התמודדה התעוררות עצמאית וזכתה בארבעה מנדטים, מה שהפך אותה לסיעה השלישית בגודלה במועצת העיר.
יו"ר התנועה עופר ברקוביץ' קיבל את סגנות ראשות העיר, וכן את תיק הפיתוח הכלכלי והתעסוקה, תיק מרכז העיר ותיק התרבות.
מספר 2 בתנועה, חנן רובין קיבל את תיק הצעירים והמשפחות, יו"ר ועדת התמיכות העירונית, וחבר הוועדה המקומית לתכנון ובנייה.
מספר 3, עינב בר את תיק קידום העסקים הקטנים, ואלעד מלכא את תיק הנוער.
במהלך הקדנציה התבצעה רוטציה ואת מלכא החליף יואב ייבין.
בספטמבר 2017 הודיע חבר המועצה חנן רובין על התפטרותו מתפקידו, ובמקומו חזר למועצה אלעד מלכא.
במרץ 2018 פרש יואב ייבין מחברותו במועצה ובמקומו נכנס דן אילוז.
אילוז לא התמודד ברשימת התעוררות למועצה והחל את פעילותו בהתעוררות ב-2016.
ב-30 בספטמבר 2014 ביקר מבקר המדינה יוסף שפירא את התנהלותה התקציבית של הסיעה במהלך בחירות 2013. על פי דו"ח המבקר, מאזן הוצאות הסיעה היה גבוה מסך הכנסות הסיעה במהלך קמפיין הבחירות, זאת בנוסף לעובדה שהסיעה העלימה מהדו"ח שהגישה למבקר המדינה את מלוא הוצאותיה במהלך קמפיין הבחירות.
בעקבות כך, המבקר קנס את התעוררות בכחצי מיליון שקלים.
בקיץ 2017 פרץ משבר חריף בין התנועה לבין ראש העיר ניר ברקת על רקע ביקורתה של התנועה על תוכניתו של ברקת לחלוקת שכונות ירושלים לחרדים, לדתיים ולחילונים.
במהלך המשבר, ברקת איים על חברי המועצה מטעם התעוררות בתביעת דיבה אם לא יחזרו בהם מהאשמותיהם נגדו.
בנובמבר 2017 פרשה הסיעה מהקואליציה העירונית בעקבות חילוקי דעות עם ראש העירייה ניר ברקת.
בנוסף, הכריזה הסיעה כי יו"ר הסיעה עופר ברקוביץ יתמודד על תפקיד ראש העירייה בבחירות לעירייה ב-2018. בבחירות שהתקיימו ב-30 באוקטובר קיבל ברקוביץ 29% מהקולות והתמודד בסיבוב שני שנערך ב-13 בנובמבר מול משה ליאון, על ראשות העירייה, בו הפסיד ברקוביץ לאחר שזכה ב-49.15% מהקולות לעומת 50.85% למשה ליאון.
באוגוסט 2018 חשפה התנועה את חברי הרשימה שלה לבחירות 2018, ביניהם מספר חברי הליכוד.
בבחירות 2018 זכתה ל-46,310 קולות, שהם 7 חברי מועצה, והייתה למפלגה הגדולה ביותר במועצת עיריית ירושלים.
התעוררות ניהלה משא ומתן לכניסה לקואליציה, אך לבסוף החליטה המפלגה להישאר באופוזיציה.
ביוני 2021 פרשו מהתנועה שני חברי מועצה מטעמה, ימית אלה יואלי ואבישי כהן, לאחר שהראשונה סירבה להתפטר ממועצת העיר וכהן תמך במהלך הקואליציה לתת לה מקומות בוועדות העירייה על חשבון הקואליציה, לאחר שברקוביץ' נישל את השניים מתפקידיהם.
השניים הקימו יחדיו סיעה בשם "יחד בירושלים" והצטרפו לקואליציה של משה ליאון.
בנובמבר 2022 הודיע עופר ברקוביץ' על רצונו ב"פסק זמן" מפעילות ציבורית.
לאחר פרישתו, נבחר אדיר שוורץ בהליך בחירות פנימי לעמוד בראש התנועה, ומרים סלע נבחרה לסגניתו.
שוורץ עמד בראש האופוזיציה עד לבחירות 2024, ולאחריהן החל לכהן כסגן ראש העיר ומרים סלע החלה לכהן כחברת מועצה.
על רקע המתיחות נוכח הרפורמה המשפטית קידם שוורץ מהלך של "צום חירום לאומי" בתשעה באב שהוקדש למאמצים למניעת הקרע בעם.
ב-3 באוגוסט 2023 הודיעה מפלגת "המחנה הממלכתי" על תמיכתה בתנועת התעוררות בירושלים לקראת הבחירות הקרבות כאשר הסכם תמיכה רשמי נחתם בין גנץ ושוורץ במסגרתו שובצו שני נציגים של המחנה הממלכתי ברשימת התעוררות למועצת העיר: אריאל בזיז, מספר 3 ברשימה ונועה שלום, מספר 6 ברשימה.
בבחירות, שהתקיימו לאחר דחיה עקב מלחמת "חרבות הברזל", זכתה התנועה ל-3 מנדטים במועצת העיר.
התנועה הצטרפה לאחר הבחירות לקואליציה העירונית בראשות ראש העירייה משה ליאון.
אדיר שוורץ מכהן כסגן ראש העיר, כמחזיק תיק הצעירים וכמ"מ יו"ר ועדת התמיכות, מרים סלע מחזיקה בתיק הפיתוח הכלכלי והחדשנות ובתיק ההתנדבות ואריאל בזיז מחזיק בתיקי קידום העסקים ותיק הרבעים
מעבר לפעילות של הנציגים במועצת העיר, התעוררות היא תנועה חברתית המורכבת מ-14 צוותים העוסקים בתחומים השונים, כגון חינוך, תעסוקה, דיור, תרבות ועוד, המורכבים כולם ממתנדבים.
כמו כן לתנועה תא סטודנטים באוניברסיטה העברית.
התנועה מארגנת אירועי תרבות רבים.
התנועה פעלה והצליחה למנוע את סגירתו של קולנוע "לב- סמדר" והביאה לשימורו.
בנוסף, הקימה התעוררות את מינהלת הקולנוע, לעידוד הפקות קולנוע בעיר.
בתחום הדיור הובילה התנועה את המאבק להכפלת מיסוי הארנונה על דירות רפאים, וכן מובילה פרויקטים נוספים להוזלת מחירי הדיור בעיר על ידי בנייה בשטחים ציבוריים מעל מבני ציבור וקבוצות רכישה יחד עם רוח חדשה.
ופועלת בעד צמצום הנטל הביורוקרטי ועלויות הארנונה לתושבי העיר.
עוד בתחום הכלכלי, נאבקת התנועה להשארת משרדי הממשלה בירושלים ולהחזרתם של משרדים רבים לתוך הבירה בהתאם להחלטות הממשלה וחוק יסוד: ירושלים.
בין היתר, נאבקה התנועה להבטחת מיקומו של תאגיד השידור הציבורי החדש בירושלים ובמאי 2016 פעילי התנועה אף חסמו את כביש מס 1 בכניסה לעיר במחאה.
בנוסף, הצליחה התעוררות בהובלת המאבק הלאומי להכנסת קריטריון "מיצוי כושר השתכרות" לפרויקטים המוזלים של "מחיר למשתכן" מאת משרד השיכון והבינוי.
חשיבותו של הקריטריון היא בכך שהוא מאפשר לצעירים הירושלמים לצבור נקודות זכות לצורך קבלת ההטבה, אך מעצם העובדה כי הם עובדים לפרנסתם.
בתחום התעסוקה פועלת התנועה לקדם יזמות עסקית ויזמות טכנולוגית בעיר בשיתוף פעולה עם הרשות לפיתוח ירושלים.
כמו כן, מסייעת התנועה להקלת הביורוקרטיה העירונית העומדת בפני עסקים קטנים ובינוניים והובילה להחלטת מועצת העיר על העדפת ספקים ונותני שירותים ירושלמים במכרזים עירוניים.
התעוררות פעילה גם בתחום יחסי דתיים וחילוניים בעיר.
היא נאבקה כדי לאפשר לעסקים שונים להיפתח גם בשבת, בין היתר סינמה סיטי ירושלים, ובית הקפה בגן העצמאות.
בעקבות מכרז שפרסמה עיריית ירושלים להפעלת בית קפה בגן השושנים בעיר בו צירפה סעיף לפיו בית הקפה לא יוכל לפעול בשבת, עתרה תנועת התעוררות לבית המשפט המחוזי בירושלים ובית המשפט פסל את הסעיף.
התעוררות גם יזמה את פרויקט "בליבה חומה", אשר במסגרתו חונכים סטודנטים באוניברסיטה העברית סטודנטים חרדים, כדי להקל עליהם את הקליטה בקמפוס ולסייע להם לימודיהם.
בתחילת מלחמת חרבות ברזל הקימה התעוררות בסטודיו למשחק ניסן נתיב שבנחלאות את החמ"ל האזרחי הירושלמי, שנוהל בידי אדיר שוורץ מיום הקמתו, על מנת לתת מענה לצרכים בעורף הישראלי.
החמ"ל הופעל בשיתוף עמותת לב אחד, האיחוד הירושלמי (סיעה עירונית בהובלת יוסי חביליו ולורה ורטון) וארגוני המחאה נגד הרפורמה המשפטית.
על פעילותו זכה החמ"ל באות הנשיא להתנדבות.
החמ"ל שב לפעול במבצע עם כלביא.
התעוררות היא סדרת סרטי תעודה קצרים ישראלים, 19 במספר, ששודרו בערוץ yes דוקו, החל מ-7 באוגוסט 2011. הסרטים מתעדים את המאבקים החברתיים ברחבי הארץ ונותנים במה עדכנית למהפכה החברתית של קיץ 2011.
בין יוצרי הסרטים: אסף סודרי, ברק הימן, גל גבאי, דניאל סיון, זיו שמש, טלי שמש, יוסי בלוך, לביא ונונו, מויש גולדברג, נאוה מזרחי, ניר הורוויץ, עדי ברש, ראובן ברודצקי, רותי שץ, רן טל, שירלי ברקוביץ', תאופיק אבו ואיל, תומר יוסף.
התעלה הקלדונית היא נתיב מים פנים-ארצי מלאכותי בחלקו באזור ההיילנדס שבסקוטלנד, המחבר בין חופה המזרחי וחופה המערבי.
אורכה הוא 97 קילומטרים, מהם כ-35 קילומטרים מעשה ידי אדם, אשר נבנו בתחילת המאה התשע-עשרה.
כיום היא מהווה יעד תיירותי בסקוטלנד.
התעלה משתרעת בתוואי שמצפון-מזרח לדרום-מערב, לאורך שקע האגמים הגדול (The Great Glen) שבאזור ההיילנדס.
קצה אחד שלה נמצא בעיר אינוורנס שבחוף המזרחי והקצה האחר - בכפר קורפאך (Corpach) שבחוף המערבי, ליד העיר פורט ויליאם.
כשני שלישים מתוואי התעלה עובר בארבעה אגמים – לוך דוכפור (Loch Dochfour), לוך נס, לוך אויך (Loch Oich) ולוך לוכי (Loch Lochy).
לאורכה מצויים 29 תאי שיט וארבעה אקוודוקטים לשיט, וכן מתוחים על פניה עשרה גשרים.
רשאים לשוט בה כלי שיט באורך מקסימלי של 45 מטרים וברוחב מקסימלי של 10.7 מטרים.
שמונה מתאי השיט מצויים בקטע המכונה "מדרגות נפטון" (Neptune's Staircase) שבקרבת החוף המערבי.
הם משמשים להעברת כלי שיט על פני הפרש אנכי של 20 מטרים.
זמן המעבר בכולם יחד הוא כ-90 דקות.
בניית התעלה הייתה רעיון שנהגה בראשית המאה התשע-עשרה כאמצעי לספק עבודה, שהייתה נחוצה מאוד לאוכלוסיית אזור ההיילנדס, אשר סבלה בשנים שלפני כן מדיכוי תרבותי ודיכוי כלכלי בעקבות פינויי אוכלוסים כפויים (פינוי ההיילנדס).
היא נחשבה גם כאמצעי שיספק מעבר קצר יותר ובטוח יותר לכלי שיט מעץ בין שני חופיה של סקוטלנד, ללא צורך לשוט סביב הקצה הצפוני של סקוטלנד.
סקר ראשון של נתיב התעלה העתידי נערך כבר בשנת 1773 עבור הממשלה על ידי ג'יימס ואט.
המהנדס הסקוטי תומאס טלפורד (Thomas Telford) חיבר דין וחשבון על אפשרות בניית התעלה ב-1801. ב-1803 חוקק הפרלמנט הבריטי חוק אשר אישר את בניית התעלה.
טלפורד הוזמן לתכנן ולבנות את התעלה.
הוא עשה זאת בשיתוף פעולה עם המהנדס ויליאם ג'סופ (William Jessop) עד מותו של האחרון ב-1814.
מאחר שנתיב התעלה היה מרוחק ממרכזי האוכלוסייה והייצור, הבנייה החלה בשני קצותיו, כך שחלקי התעלה שהושלמו נוצלו על מנת להשיט עליהם את חומרי הבנייה הנחוצה להמשך הנתיב.
הבנאים התמודדו עם קשיים הנדסיים שונים בבניית תאי השיט, הגדולים ביותר שנבנו עד אותה עת.
בין השאר נמצא בוץ עמוק באתר שנועד לבניית תא השיט המזרחי ביותר, והיה צורך לערום עליו כמות גדולה של סלעים.
כ-3,000 איש הועסקו בעבודת הבנייה.
חלק ניכר מהעובדים שגויסו נעדרו מעבודתם, במיוחד בעת עונות איסוף תפוחי האדמה והכבול בהיילנדס.
טלפורד הביא עובדים אירים למילוי מקומם, דבר שגרר תסיסה לאור מטרת התעלה לספק עבודה לתושבי ההיילנדס.
בניית התעלה הייתה אמורה לארוך שבע שנים, אך התארכה ל-19, עד 1822. גם עלות הבנייה, שמומנה על ידי ממשלת בריטניה, תפחה מהסכום המתוכנן (474 אלף לירות שטרלינג) ל-910 אלף.
במאמץ לחסוך בהוצאות נבנה הנתיב המלאכותי עד לעומק של 4.6 מטרים במקום 6.1 המטרים המתוכננים.
עד שנפתחה התעלה לשימוש כבר פחתה הכדאיות הכלכלית שבהפעלתה: אוניות בעלות שלדת מתכת והנעה בקיטור החלו להיכנס לשימוש, והן היו גדולות מכדי לשוט בתעלה.
כמו כן, לאחר תבוסת נפוליאון ב-1815 נעלם האיום על הצי הבריטי בתעלת למאנש והים הצפוני, והצי לא נזקק להשתמש בתעלה.
בעת בניית התעלה נעשה שימוש בחומרים פגומים, ולאחר הפעלתה החלו להתגלות תוצאות הדבר.
ב-1843 קרס חלק מתא השיט המערבי, ובעקבות זאת הוחלט לסגור את התעלה לשיט, לערוך בה תיקונים ולהעמיק אותה (עד ל-5.5 מטרים).
העבודות נעשו בפיקוח המהנדס ג'יימס ווקר (James Walker) והושלמו ב-1847. תנועת כלי השיט בתעלה לאחר מכן הייתה מעטה מן המקווה.
לעומת זאת החלה התעלה להפוך לאטרקציה תיירותית בזכות הנופים הדרמטיים שדרכם עבר נתיבה.
תרם לכך גם מסעה של המלכה ויקטוריה לאורך התעלה ב-1873.
במהלך מלחמת העולם הראשונה חלה גאות במספר כלי השיט שעברו דרך התעלה: היא הייתה בטוחה יותר לשיט לספינות דיג מאשר הנתיב סביב צפון סקוטלנד, ושימשה גם להשטת חומרי גלם לנשק (בעיקר למוקשים) מארצות הברית למזרח סקוטלנד.
ב-1920 קיבל משרד התחבורה הבריטי את התעלה לידיו, וב-1962 העביר אותה לידי התאגיד British Waterways.
ב-2012 העביר התאגיד את התעלות בסקוטלנד לידי החברה הציבורית Scottish Canals.
בשנים 1964–1969 הוחלפו מנגנוני שערי תאי המים שבתעלה מהפעלה ידנית להפעלה מכנית (הידראולית).
בשנת 1990 היה ברור שיש לשפץ את התעלה, אך הממשלה הבריטית לא הראתה נכונות לממן את השיפוץ.
בכל זאת יזם תאגיד British Waterways תוכנית שיפוץ מוצלחת, שבוצעה בהדרגה בשנים 1995–2005.
התעלה מופיעה כיום ברשימת האתרים ההיסטוריים המוגנים של בריטניה.
חצי מיליון אנשים מבקרים בה מדי שנה.
בין השאר רוכבים מבקרים על אופניים לאורך נתיבה או שטים בה על גבי אסדות נופש.
התעלה הכול-אמריקנית היא מוביל מים באורך 130 קילומטרים, השוכן בדרום-מזרח קליפורניה.
התעלה מובילה מים מנהר הקולורדו לעמק אימפריאל ותשע ערים.
זהו מקור המים היחידי של עמק אימפריאל, והחליף את תעלת אלאמו, שמרבית מסלולה עבר במקסיקו.
סכר אימפריאל, כ-48 קילומטרים צפונית-מזרחית מיומה באריזונה, מטה את המים לתוך התעלה הכול-אמריקנית, שמסלולה מגיע עד מערבית לקלקסיקו בנקודה בה תעלת המשנה האחרונה מסתעפת ממנה צפונה לעמק אימפריאל.
חמש תעלות משנה מסתעפות ממנה על מנת להזרים מים לעמק אימפריאל.
מערכת תעלות זו משמשת להשקיה של 2,500 קילומטרים רבועים של אדמה חקלאית פורייה ואפשרה הגדלה משמעותית של היבולים באזור, אחד הצחיחים בעולם.
זוהי תעלת ההשקיה הארוכה ביותר בעולם, והספיקה שלה היא 740.6 מטרים מעוקבים בשנייה.
מי נגר מהשדות המושקים זורמים לימת סלטון.
מסלול התעלה הכול-אמריקנית מקביל לגבול קליפורניה-מקסיקו לאורך כמה קילומטרים.
מאז 1997 טבעו למוות בתעלה מעל ל-500 איש, ולכן היא מכונה "גוף המים המסוכן ביותר בארצות הברית".
הפיקוח על תכנונה ובנייתה הופקדו בידיו של ג'ון סאוואג' (John Lucian Savage; 1967-1879), שהיה אז מהנדס התכנון הראשי של לשכת הטיוב והיא הושלמה ב-1942.
התעלה שייכת ללשכת הטיוב, אבל מי שמתפעל את התעלה הוא מחוז ההשקיה אימפריאל (Imperial Irrigation District), גוף שהוקם ב-1911 מאיחוד של 13 חברות מים אזוריות.
המים של התעלה מוטים מנהר הקולורדו בסכר אימפריאל.
התעלה מזינה חמש תעלות משנה ממזרח למערב: תעלת קואצ'לה (Coachella Canal), תעלת איסט הייליין (East Highline Canal), תעלת סנטרל מיין (Central Main Canal) ותעלת וסטסייד מיין (Westside Main Canal).
תעלות משנה ראשיות אלו של התעלה ורשת התעלות הקטנות יותר מצמצמות בהדרגה את הזרימה בתעלה הכול-אמריקנית עד שהיא נעצרת לגמרי במדרון קטן במערב עמק אימפריאל שבו המים זורמים לתעלת וסטסייד מיין.
אורך התעלה הראשית הוא 132 קילומטרים כשהפרש הגבהים בין ההתחלה לסיום הוא 53 מטרים.
התעלה הולכת וקטנה בכיוון מערב משום שזורמים בה פחות מים.
שמונה תחנת כוח הידרואלקטריות נבנו לאורך התעלה הכול-אמריקנית במקומות בהם יש ירידה חדה בפני השטח (באנגלית drop).
והן מכונות Drop 1 עד Drop 5, פיילוט נוב (Pilot Knob), איסט הייליין (East Highline) ודאבל וייר (Double Weir).
תחנה נוספת המכונה טרניפ (Turnip) שוכנת על תעלת סנטרל מיין.
כל תחנות הכוח קטנות וביחד מייצרות כ-58 מגוואט.
ייצור החשמל מוכתב על ידי הדרישה למים.
כמו כן יש מתקן של אנרגיה שאובה של 7.2 מגוואט בסכר סנטור ואש (Senator Wash Dam).
המים ממאגר סנטור ואש מוזרמים לתעלה כאשר צריכת המים עולה על הספיקה בסכר פארקר.
מי נגר מהשדות המושקים על ידי התעלה הכול-אמריקנית מהווים את עיקר המים בנהר האלאמו (Alamo River) וניו ריוור (New River), שניהם מתנקזים לימת סלטון, ומספקים את מרבית מימיה.
אלמלא התעלה הכול-אמריקנית הייתה ימת סלטון מתייבשת מזמן.
המערכת מובילה סחף, סלניום ומלחים מנהר הקולורדו לתוך ימת סלטון.
משום שאין לימה מוצא לים, כל הזמן גדל ריכוז המלחים והמינרלים בה, בשל התאדות המים.
כ-84 מיליון מטרים מעוקבים של מים אבדו מדי שנה בשל חלחול, בייחוד בקטע שבו התעלה חוצה את שדה החוליות אלגודונס (Algodones Dune Field).
כ-90% ממים אלו זורמים מתחת לקרקע אל מקסיקו.
בתחילה גרמו מים אלו לשיטפונות נרחבים, אבל תושבים ועסקים בעמק מקסיקלי בנו מערכות אגירה ושאיבה על מנת לנצל מים אלו.
החקלאות בעמק מקסיקלי הפכה תלויה במים אלו לשם השקיה.
ככל שהשימוש במים גדל הן באזורים כפריים והן באזורים עירוניים, החל אובדן מים זה מחלחול להיות מקור לדאגה.
מיזם דיפון התעלה הכול-אמריקנית, חלק מתוכנית השימוש במי נהר הקולורדו (Colorado River Water Use Plan) של מדינת קליפורניה, דיפן בבטון קטע בן 37 קילומטרים של התעלה במטרה למנוע חלחול.
עם זאת, נספח בחוק הבריאות והורדת נטל המס של 2006 (Tax Relief and Health Care Act of 2006) חייב את השלמת הדיפון והפך את התביעה לחסרת משמעות.
מחוז ההשקיה אימפריאל בנה תעלה מקבילה לאורך הקטע המתוכנן של התעלה המקורית, וזרם המים נותב לתעלה החדשה המדופנת.
מעל ל-500 איש טבעו בתעלה הכול-אמריקנית מאז השלמתה, בשל מימיה הקרים, הצדדים התלולים המקשים על הימלטות ממנה, וזרמים מהירים העשויים להגיע ל-8.8 קילומטרים בשעה.
מרבית ההרוגים הם מהגרים בלתי חוקיים שחוצים את הגבול הקרוב בין מקסיקו לארצות הברית.
מספר ההרוגים זינק ל-31 בשנת 1988, לאחר שהחמרת אמצעי ההגנה על הגבול באזור סן דייגו דחפה את המהגרים לחצות את הגבול במקומות אחרים.
ב-2011 החל מחוז ההשקיה אימפריאל להתקין שורת מצופים מצילי חיים לרוחב התעלה ב-105 מקומות, למרות ההתנגדות להתקנתם בטענה שהם מעודדים הגירה בלתי חוקית.
שלטים באנגלית ובספרדית: "זהירות: מים מסוכנים", הותקנו ב-1,414 מקומות לאורך התעלה.
מיזמי בטיחות אלו עלו 1.1 מיליון דולרים.
התעלה הצפונית היא מצר ים באוקיינוס האטלנטי החוצץ בין צפון מזרח האי אירלנד לבין דרום מערב סקוטלנד שבבריטניה הגדולה.
התעלה הצפונית מחברת את הים האירי לאוקיינוס האטלנטי.
הנקודה הדרומית ביותר שלה היא צוק גאלוויי שבסקוטלנד וצוק בליקינטין שבצפון אירלנד, ואילו הנקודה הצפונית ביותר בין פורטנהבאן שבסקוטלנד לצוק בנביין שבצפון אירלנד.
אורך חלקה הצר ביותר של התעלה הוא 21 ק"מ ואילו חלקה העמוק ביותר מגיע ל-300 מטרים מתחת לפני הים.
יש הקוראים לבנייתה של תעלה או גשר שיעברו מתחת או מעל לתעלה הצפונית, בעיקר מצד היוניוניסטים מצפון אירלנד, אך עד היום הרעיון לא הובא לידי מימוש.
התעלה מקן לים היא תעלה מלאכותית קצרה במחוז קלבדוס, המחברת בין נמל העיר קן לעיר ויסטראם ולתעלת למאנש.
התעלה זורמת מכיוון צפון-מזרח לדרום-מערב, במקביל לנהר אורן, אשר ממנה הוא מקבל מים.
אורך התעלה 14 קילומטרים והיא כוללת שני תאי שיט.
חפירת התעלה החלה בשנת 1837, והיא נפתחה ב-23 באוגוסט 1857, כשעומקה היה 4 מטרים בלבד.
התעלה הועמקה בשנת 1920. התעלה החלה במזרח באגן סנט פיטר באזור מרכז העיר קן.
התעלה מורכבת מרציפים ימיים וממזחים.
עומקה הנוכחי הוא 10 מטרים ורוחבה מגיע עד כדי 200 מטר במזח קליש.
אורך הרציף בבלאנוויל-סור-אורן הוא למעלה מ-600 מטר.
הוא משמש כנמל הצרפתי המסחרי הרביעי לייבוא עץ אקזוטי, לרוב ממפרץ גינאה.
ברציף גם טוענים ופורקים ברזל, דשן, פחם וחומרי בנייה.
הנמל מייצא גם דגני בוקר המיוצרים באזור ויש לו קיבולת של 33 אלף טון.
אחד משני תאי השיט בנמל ויסטראם, בפתח התעלה, מסוגל להכיל ספינות באורך העולה על 200 מטר.
בבנוויל ישנו גם מפעל לייצור משאיות רנו.
המפעל ממוקם מעבר לתעלה, בכיוון דרום-מזרח, בין התעלה לנהר אורן.
מעבר לנהר, סמוך למפעל, נמצאת קולומל.
התעלה עוברת בצד הטירה של בנוויל.
גשר פגסוס, בו התנהל קרב ב-6 ביוני 1944, חצה את התעלה ליד הכפר בנוויל, ומכאן שמו השני, גשר בנוויל.
התעלה נחשבה לבעלת חשיבות טקטית ואסטרטגית בשלבי הפתיחה של הפלישה לנורמנדי, ובעלות הברית תכננו את מבצע דדסטיק להשתלטות על הגשר ועל גשר נוסף בנהר אורן.
התעלה האנאלית היא הקטע הסופי של המעי הגס בין החלחולת לבין פי הטבעת, הנמצאת מתחת למפלס קרקעית האגן (רצפת האגן).
היא ממוקמת בתוך המשולש האנאלי של חיץ הנקביים, בין הגומץ האיסקיו-אנאלי (Ischioanal fossa) הימני והשמאלי.
כמקטע התפקודי הסופי של המעי, הוא מתפקד בוויסות שחרור צואה (צאיה) על ידי שני הסוגרים השריריים.
הפתח בחלקה הסופי של התעלה האנאלית מכונה פי הטבעת.
בבני אדם, התעלה האנאלית אורכה כ-6 עד 10 סנטימטרים, מהחלחולת עד לפי הטבעת.
הוא מופנה כלפי מטה ולאחור.
הוא מוקף בסוגרים פנימיים בלתי רצוניים ובסוגרים חיצוניים רצוניים, אשר שומרים על הנהור סגור בצורה של חריץ מלפנים ומאחור.
התעלה מובדלת מפי הטבעת על ידי מעבר פני השטח הפנימיים מרקמה אנדודרמית לרקמה אקטודרמית דמוית-עור.
התעלה האנאלית מחולקת באופן מסורתי לשני מקטעים, עליונים ותחתונים, מופרדים על ידי הקו המשונן (Pectinate line):
הרירית מרופדת על ידי אפיתל חד-שכבתי עמודי
מאופיין בקפלים אורכיים של הגלימה הרירית המחוברים זה לזה מלמטה על ידי קפלי קרום רירי המכונים מסתמים אנאליים
מקבל אספקת דם על ידי עורק פי הטבעת העליון (ענף של עורק מתלה המעי התחתון)
מחולק בעצמו לשני אזורים קטנים יותר, המופרדים על ידי קו לבן המכונה קו הילטון:
זונה המורג'יקה - מרופדת על ידי אפיתל שטוח רב-שכבתי שאינו קרטיני
זונה קוטנאה (עורית) - מרופדת על ידי אפיתל שטוח רב-שכבתי קרטיני, שמשתלב עם העור הפרניאלי שמסביב
מקבל אספקת דם על ידי עורק פי הטבעת התחתון (ענף של עורק הערווה הפנימי)
השוּל האנאלי מתייחס לקצה הדיסטלי של התעלה האנאלית, אזור מעבר בין האפיתל של התעלה האנאלית לעור הפרניאלי.
אין להתבלבל עם הקו המשונן בין האזורים העליונים והתחתונים בתוך התעלה האנאלית.
בלוטת אנאלית מפרישה הפרשות לימפתיות ובונה חומר צואתי מבִּטנָת המעי הגס.
אצל בעלי חיים מסוימים ניתן לבצע ריקון של הבלוטות הללו באופן שגרתי כל 24–36 חודשים כדי למנוע זיהום והיווצרות פיסטולה.
שריר הסוגר האנאלי החיצוני הוא השריר הרצוני שמקיף ודבוק לפי הטבעת בשוליים התחתונים של התעלה האנאלית.
שריר זה נמצא במצב של התכווצות טונית, אך במהלך צאיה הוא נרפה כדי לאפשר שחרור צואה.
תנועת הצואה נשלטת גם על ידי הסוגר האנאלי הפנימי, שמבוקר באופן בלתי-רצוני, שהוא הרחבה של השריר המעגלי המקיף את התעלה האנאלית.
סוגר זה נרפה כדי בזמן שחרור צואה מפי הטבעת והתעלת האנאלית.
התעופה הימית הרוסית היא הזרוע האווירית של הצי הרוסי, לאחר שהחליפה את התעופה הימית הסובייטית.
הצי הרוסי מחולק לארבעה ציי ים ושייטת אחת: הצי הצפוני, צי האוקיינוס השקט, הצי הבלטי, צי הים השחור ושייטת הים הכספי.
לציים הקטנים יחסית, צי הים הבלטי וצי הים השחור, יש כיום רק מפציצי Su-24. שייטת הים הכספי הקטן מפעילה מטובי תובלה כדוגמת An-26 ומיל מי-8, מסוקי חילוץ מדגם Ka-27 וכן כמה מסוקים מסוג Ka-29 ומיל מי-24.
התעופה הימית של רוסיה נוסה לראשונה בשנת 1912 כחלק מהצי הבלטי וצי הים השחור.
במהלך מלחמת העולם הראשונה יחידות מטוסי הצי הרוסי הקיסרי במסגרת צי הים השחור ביצעו טיסות ביון וביצעו ירי על ספינות אויב וצוללות.
לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה היחידות פורקו והפכו לחלק מהתעופה הימית הסובייטית.
התעופה הימית הרוסית נוצרה בשנת 1992 מתוך גוף התעופה הימית הסובייטית.
היחידה השתתפה במבצע הרוסי בסוריה במשך מספר חודשים מנובמבר 2016 עד ינואר 2017 עם פריסתה של נושאת המטוסים אדמירל קוזנצוב לים התיכון.
פריסת נושאת המטוסים ציינה גם את הופעת הבכורה הקרבית של התעופה הימית, שלא השתתפה במבצעים קודמים.
ב-15 בנובמבר 2016, האדמירל קוזנצוב השתתפה במבצע רחב היקף נגד עמדות של ארגוני הטרור של המדינה האיסלאמית וג'בהת פתח א-שאם, במחוזות אידליב וחומס בסוריה בגיחות של מפציצי סוחוי Su-33. זו הייתה הפעם הראשונה שנושאת מטוסים רוסית השתתפה בפעולה קרבית.
בהמשך דיווח משרד ההגנה הרוסי כי לפחות 30 חמושים נהרגו כתוצאה מאותן גיחות, כולל 3 מפקדי שטח, ביניהם עבדול בהאא אל-אספרי, מנהיג עתודות אל-נוסרה במחוזות חומס וחלב.
אל-אספרי גם תכנן והוביל מספר התקפות מורדים על העיר חלב עצמה.
ב-3 בדצמבר 2016 התרסק Su-33 לים לאחר שניסה לנחות על נושאת המטוסים.
המטוס התרסק בניסיונו השני לנחות בתנאי מזג אוויר טובים.
הטייס חולץ בבטחה על ידי מסוק חיפוש והצלה.
בתחילה עלה החשד כי המטוס החטיא את החוטים ולא הצליח להסתובב ונפל מתחת לקשת ספינת המלחמה, אולם בהמשך התגלה שכבל העצירה לא הצליח להחזיק את המטוס ונפגע בניסיון.
בעקבות שני המקרים, הועבר האגף האווירי לבסיס האוויר חמימים סמוך ללטקיה, סוריה, כדי להמשיך בפעולות צבאיות בזמן שנושאת המטוסים נלקחה לשיפוץ.
בתחילת ינואר 2017 הוכרז כי האדמירל קוזנצוב תפסיק את השתתפותה במבצעים בסוריה ותחזור לרוסיה.
במהלך פריסתה בסוריה ביצעו מטוסי "האדמירל קוזנצוב" 420 משימות קרב ופגעו ב-1,252 יעדים.
ב-11 בינואר 2017, "האדמירל קוזנצוב" ערכה אימונים בשידור חי באש בים התיכון מול חופי לוב.
משרד ההגנה הרוסי הודיע כי ב-11 בינואר ביקר המנהיג הצבאי של לוב, ח'ליפה חפתר, "האדמירל קוזנצוב", שערך ועידת וידאו עם שר ההגנה הרוסי, סרגיי שויגו, כשהיה על סיפונו.
התעופה הימית הסובייטית הייתה יחידה אווירית של הצי הסובייטי, משנת 1918 עד 1991.
יחידות התעופה הימית הראשונות ברוסיה הוקמו בשנים 1912–1914 כחלק מהצי הבלטי ומצי הים השחור.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, מטוס הצי שירתו בים השחור לביצוע מבצעי ביון וסיור ולהפצצת בסיסים צבאיים וספינות אויב, צוללות אויב ומטוסי אויב בשדות התעופה.
מלחמת האזרחים ותקופת מלחמת העולם השנייה
יחידות התעופה הימיות הסובייטיות נוצרו בשנת 1918. הם השתתפו במלחמת האזרחים הרוסית בשיתוף פעולה עם הספינות והצבא במהלך הלחימה בפטרוגרד, בים הבלטי, בים השחור, בוולגה, בנהר קאמה, בדווינה הצפונית ובאגם אונגה.
התעופה הימית הסובייטית כללה רק 76 מטוסים מיושנים והיחידות שימשו בעיקר לאספקת ציוד לאוניות ובניית הצבא מחדש.
במחצית השנייה של שנות ה-20 התעופה הימית החלה לגדול.
היא קיבלה מטוסי סיור חדשים, מפציצים ומטוסי קרב.
באמצע שנות השלושים של המאה העשרים יצרו הסובייטים את חיל האוויר הימי במסגרת הצי הבלטי, צי הים השחור וצי האוקיינוס השקט הסובייטי.
חשיבות התעופה הימית גדלה משמעותית עד שנת 1938 – 1940 והפכה לאחד המרכיבים העיקריים של חיל הים הסובייטי.
בשלב זה, הסובייטים יצרו יחידות טורפדו ובתחילת המלחמה הפטריוטית הגדולה, בכלל הצי (למעט צי האוקיינוס השקט) שירתו 1,445 מטוסים בסך הכל.
תעופת הצי פעלה כשירות האוויר של חיל הים הסובייטי במלחמת העולם השנייה.
יחידות אוויר אלה סיפקו תמיכה אווירית לצי בעת ביצוע מבצעים בים ברנץ, בים הבלטי ובים השחור וגם סייע ליחידות הצי הסובייטי בים אוחוצק.
היחידות האוויריות של הצי ערכו גם מבצעים יבשתיים בתמיכת הצבא האדום במהלך מבצעים מיוחדים בזמן המלחמה.
התעופה הימית סיפקה כיסוי אוויר לשיירות בעלות הברית שהביאו ציוד לכוחות הסובייטים מהים הצפוני לים ברנץ ובאוקיינוס השקט לים אוחוצק.
בפרט הוטסה התעופה הימית להגנת אודסה (יוני-אוקטובר 1941), בפעולות בחצי האי קרים ובים השחור וביצעה תקיפות אוויריות מוצלחות בשלבים האחרונים של המלחמה בחזיתות אירופה והפסיפיק.
במהלך המלחמה 17 יחידות תעופה ימיות זכו בתואר משמרות ברית המועצות, ואילו 241 מלוחמיה זכו בתואר גיבור ברית המועצות (כולל חמישה טייסים פעמיים).
התעוררות היא סדרת דרמה רוסית בהפקת רשת ivi משנת 2021, הסדרה נוצרה בהשראת הסדרה להתעורר שיצר קייל קילן.
הסדרה היא מותחן אודות השוטר פאבל פרולוב (יבגני מירונוב), אשר מתעורר לאחר תאונה ומגלה שהוא חי בשתי מציאויות – במציאות אחת אשתו סבטלנה שרדה בתאונה ואילו בנו נהרג, ובמציאות האחרת בנו קיריל שרד ואילו אשתו נהרגה.
פאבל פרולוב הוא בלש במשטרת מוסקבה.
הסדרה מתחילה בכך שהוא נוסע ברכב עם אשתו ובנו ועובר תאונה.
לאחר התאונה, פאבל נקלע בין שני עולמות – בעולם אחד אשתו שרדה את התאונה ואילו בנו נהרג, ובעולם השני בנו שרד את התאונה ואשתו נהרגה.
בכל פעם שפאבל הולך לישון בעולם אחד, הוא מתעורר בעולם השני.
כדי להבדיל בין העולמות, בעולם שבו נמצאת רעייתו מופיע עיגול ביד אחת, ובעולם שבו נמצא בנו מופיע סימן צלב בידו השנייה.
לאחר התאונה, בשני העולמות המפקד שלו במשטרה מאפשר לו לשוב לעבודתו, אך שולח אותו לטיפול פסיכיאטרי.
במהלך הסדרה עובד פרולוב על מקרי פשע בשני העולמות, ומנסה לאזן בין החיים האישיים שלו והחיים בעבודתו בשני העולמות השונים.
מוטיב של הסדרה שמתכתב בין שני העולמות מופיע בעבודתו של פרולוב.
בכל פרק עובד הבלש במקביל על מקרה פשע אחד בעולם בו בנו חי ועל מקרה אחר בעולם בו אשתו חיה, ובמהלך הפרק הוא מוצא כל פעם קשר בין העולמות, שעוזר לו לפענח את המקרים שהוא עובד עליהם.
הקשר מתבטא בדרך כלל באדם שמופיע בשתי המציאויות, או בפרט שולי אחר.
גם בחייו האישיים, פרולוב נעזר בפרטים שלמד בעולם אחד בעולם האחר.
פאבל פרולוב (יבגני מירונוב) – בלש במשטרת מוסקבה שכלוא בין שני העולמות, גיבור הסדרה.
קיריל פרולוב (מיכאיל שוודוב) – בנם של פאבל וסבטלנה.
סבטלנה פרולובה (נטליה ודובינה) – רעייתו של פאבל.
(אלכסנדר רובאק) – בלש ושותפו הוותיק של מייקל.
(אגריפינה סטקלובה) – הפסיכיאטרית של פאבל.
(ולדימיר אילין) – מפקדו של פאבל.
התעויוט הוא הרכב מוזיקלי, שהוקם בשנת 1990, כלהקתו של הזמר והיוצר אביב גפן ומלווה אותו לסירוגין באלבומיו ובהופעותיו.
ההרכב קם תחת השם "חתולים בצנרת".
נגני ההרכב השתנו עם השנים.
שם הלהקה נבחר על ידי אביב גפן מתוך אמונה שהחיים רצופים טעויות שמתוות את חיי האדם.
הלהקה הוקמה ב-1990, והרכבה הראשון, פרט לאביב גפן, כלל את אמיתי אשר כגיטריסט, אורן לץ כבסיסט, דני כץ כקלידן ועודד שחר כמתופף.
בתקופת לימודיו בבית הספר רימון, גפן הכיר את עודד שחר (שניגן בהרכב ותיקי הבריגדה) ואת הקלידן שלומי קינן (שניגן בלהקת איזי והפתולוגים).
אילן בן עמי (שגם למד ברימון) הכיר לגפן את אחיו, הגיטריסט הראל בן עמי.
הראל בן עמי הכיר לגפן את הבסיסט, שלומי צידקי.
גפן מתייחס לשחר, קינן, בן עמי וצידקי כגרעין של להקת התעויוט.
בשנת 1994 הצטרף להרכב ערן מיטלמן כפסנתרן.
בשנת 1999 הצטרף הקלידן דניאל סולומון.
בשנת 2007 שלומי צידקי (ששינה את שמו לשלומי טל) הורשע בבעילת קטינה, במעשה סדום, בפגיעה בפרטיות ובהאזנת סתר, הוא הוחלף עם הבסיסט ספי אפרתי.
בשנת 2025 חבר הלהקה עודד שחר הלך לעולמו לאחר מאבק במחלה קשה.
עומרי אגמון - גיטרה (2017-הווה)
נועם חבקין - קלידים (2021-הווה)
תומר צדקיהו - תופים (2004-הווה)
התעופה הצבאית הבוליברית (בספרדית: Aviación Militar Bolivariana; בתעתיק: אוויאסיון מיליטר בוליבריאנה; בראשי תיבות: AMB) היא אחת מחמש הזרועות הצבאיות של הכוחות המזוינים הלאומיים הבוליבריים של ונצואלה, ואמונה על ההגנה על הריבונות בשטח האווירי של ונצואלה.
הזרוע גם מכונה לעיתים חיל האוויר הלאומי הבוליברי של ונצואלה.