tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ישנה הבדלה בין חורשה ובין מטעים של עצי פרי שונים (גפנים, זיתים ופרדסים).
בניין – ריבוע שחור מלא.
בנין הרוס – מסגרת ריבוע שחור.
מגדל – נקודה מוקפת עיגול.
כמו כן ישנם סימולים לתחנת שאיבה, למחצבה, לבית כנסת עתיק, מנזר, כנסייה ואף גדר אבנים.
קו גובה במפה הוא קו שנקודת הגובה בו במפה היא שווה, קו גובה נסגר תמיד, בדרך כלל בצורה מעגלית לא סימטרית.
קווי הגובה יכולים להשיק זה לזה (לדוגמה במצוק) אך הם לא יכולים לחצות זה את זה.
הרווח בין קווי הגובה נקרא רווח אנכי שמיוצג ביחידות מטריות שלמות 1, 2, 5, 10 25, 50, בשטח מישורי משתמשים ברווח אנכי קטן ובשטח הררי משתמשים ברווח אנכי גדול, הרווח האנכי במפה הוא שיפוע ליניארי על אף שבשטח עצמו זה לא כך.
קווי גובה במפה משקפים את צורת התבליט וגובה העצמים כפי שהם בשטח, ונותנים מידע על תלילותו של השטח.
קווי הגובה נותנים אפשרות להדמיה תלת־ממדית של השטח, במהלך הפוך ליצירתם.
בכל מאה מטרים הקו מודגש יותר, וגובהו נרשם עליו.
מדרון שתלילותו נמוכה מ-30° נקרא מדרון מתון, ותנאי התנועה בו נוחים, ואילו מדרון שתלילותו גבוהה מ־30° נקרא מדרון משופע, ותנאי התנועה בו לא נוחים.
נקודת גובה – נקודה ציון הגבוהה ביותר בשטח.
גובה מוחלט – גובה של נקודה בשטח יחסית לפני הים שנחשבים ל-0.
גובה יחסי – הגובה שבין נקודה אחת למשנייה.
יש למדוד גובה יחסי על מנת ליצור קו ניווט יעיל, שאין בו עליות וירידות מיותרות, או כדי לדעת האם נקודה אחת איננה מסתירה צפייה מנקודה שנייה ומותירה "שטח מת" מאחוריה.
מספרי הגובה, של קווי הגובה במפה, כתובים ישר לכיוון העלייה והפוך לכיוון הירידה, וכך אפשר להבדיל בין כיפה למכתש ובין שלוחה לואדי.
שרטוט מפה טופוגרפית יכול להעשות בכמה דרכים שונות:
פוטוגרמטריה שבה מצולמים מהאוויר פני השטח, בתמונות נפרדות בחפיפה של 60% אחד מהשני, ולאחר מכן באמצעות חיתוך קרניים מעצמים זהים בתמונות החופפות יוצרים מפה.
טאכימטריה, (מדידה מהירה) היא שיטת מדידה ידנית שבה באמצעות מכשירי מדידה שונים מודדים מנקודה לנקודה את המרחק, והזווית האופקית והאנכית גם יחד.
שיטה שהדיוק בה גדול מאוד, שנעשה בה שימוש בעיקר לצרכים ספציפיים ולא יצירת מפה שלמה.
מיפוי ממוחשב שנהוג כיום להשתמש בו כדוגמת DTM (מודל גבהים ספרתי) שבו יוצרים מודל גבהים באמצעות חישוב הגבהים וקווי הזרימה של הגאיות.
יצירת מפת שטחים נראים באמצעות מדידת נראוּת מנקודות לנקודות אחרות עד שמגיעים לחישוב מפת קווי גובה.
(לסרטון), ומיפוי באמצעות צילום לייזר.
הבסיס למפות הטופוגרפיות של ישראל הוכן באמצעים אנלוגיים, אך כיום עדכונן נעשה באמצעות מיפוי ממוחשב.
מפה - מיפוי והוצאה לאור בע"מ היא חברה העוסקת בהוצאה לאור של מפות, אטלסים, מדריכי טיולים, לקסיקונים וספרי עיון.
החברה הוקמה בשנת 1985 על ידי דני טרץ', ששימש מנכ"ל, ומולי מלצר, ששימש עורך ראשי, נקראה "ספרי תל אביב" ועסקה בפרויקטים שונים של הוצאה לאור.
בשנת 1994 החלה לפעול תחת השם "מפה" בתחום הקרטוגרפיה, והוציאה לאור אטלסי כבישים של ישראל שזכו להצלחה רבה.
תחום המיפוי הפך לתחום פעילות בולט של החברה.
אל המפות הצטרף מגוון רחב של מדריכי טיולים למטיילים בישראל, בסדרת "מדריך מפה", ובהם "שביל ישראל", "בילוי עם הכלב", "טיולי אופניים", "טיולי רכב בשטח", "טיולי מים" ורבים אחרים.
בתחילת שנת 2000 החלה "מפה" לעסוק בתחומים נוספים של הוצאה לאור, ובהם:
לקסיקונים, ובהם: "היונקים", "לקסיקון מפה: הציפורים", "האישים", "ביולוגיה", "ספורט", "ספר המכוניות השלם" ועוד.
סדרת "מיתוסים", על מיתולוגיות של תרבויות שונות.
"הסדרה הקטנה" - ספרי עיון בתחומי מדע פופולרי, היסטוריה, חברה, תרבות ואמנות.
מדריכי חיים, ובהם: "מדריך מפה לחיים ירוקים", "המדריך לסטודנט", "מדריך מפה לריפוי טבעי" ועוד.
בשנת 2001 החל לפעול "מדריך מפה באינטרנט" - אתר אינטרנט למנויים בתשלום המספק מידע למטיילים בישראל: מפות, אתרים, מסעדות, מקומות בילוי וכדומה.
לדברי החברה, בתחילת 2005 היו לאתר קרוב ל-40,000 מנויים.
במסגרת פעילותה בתחום המידע למטיילים מקיימת החברה את מפעל "מומלץ מפה", העוסק בדירוג של מסעדות, מקומות לינה, אטרקציות ואירועים בישראל.
הדירוג משלב חוות דעת של מומחי "מפה" וחוות דעת של מנויי האתר וקוראי המדריכים של החברה.
תחום מוביל בחברת מפה הוא תחום GIS (מאגרי מידע גאוגרפיים), ובהם ניווט מונחה לוויינים (GPS).
מאגר המידע הגאוגרפי של מפה (GISrael) מהווה את בסיס הנתונים הגאוגרפי (מפות ונקודות עניין) של רוב תוכנות הניווט בישראל (GPS).
בנוסף מספקת מפה את בסיס הנתונים של מפות ישראל לחברות וארגונים כמו משטרת ישראל, פיקוד העורף, חברות הסלולר ועוד.
שימושים לדוגמה במאגר המידע ניתן למצוא בתוכנות כמו גוגל מפות ו-Google Earth, איתוראן GPS, מיו מאפ, סלקום נוויגיטור, פלאפון GPS ואורנג' GPS.
באפריל 2007 רכשה חברת "איתוראן" את מלוא הבעלות על חברת "מפה", תמורת 13 מיליון דולר, לשם חיזוק מעמדה של "איתוראן" בתחום השירותים המבוססים על מיקום.
שירותיו של "מדריך מפה באינטרנט" נכללים באלה הניתנים למנויי "איתוראן".
לאחר רכישת מפה בידי איתוראן, מונה חזי לוי, אז בן 43, בוגר החוג לגאוגרפיה של אוניברסיטת תל אביב למנכ"ל הקבוצה (מפה מיפוי והוצאה לאור ומפה באינטרנט).
החברה מפעילה "מועדון עמיתי מפה" בו חברים ללא תשלום כל מי ששלח ל"מפה" תיקון טעות, לנכתב בספרים שלה.
החברות במועדון מקנה בין היתר 30% הנחה על כל ספרי מפה, בחנויות מסוימות.
מפגשים מהסוג האישי היא קומדיית מצבים אמריקאית של רשת NBC, המגוללת את סיפורם של ארבעה חייזרים שנשלחו לכדור הארץ למשימה שבה הם צריכים לחקור את המין האנושי.
הסדרה הייתה אחת הסדרות הפופולריות ביותר ששודרו בשנות ה-90.
הסדרה זכתה במספר הרב ביותר של פרסי אמי לשנת 1997 (5 מתוך 8) ואף הייתה מועמדת לפרס עוד מספר פעמים מאוחר יותר.
השחקן ג'ון לית'גו היה מועמד לפרס אמי בכל שנה בה הסדרה שודרה ואף זכה בו בשנים 1996, 1997 ו־1999.
דיק סולומון (ג'ון לית'גו): המפקד העליון של יחידת החייזרים ופרופסור לפיזיקה, "אביו" של טומי.
סאלי סולומון (קריסטן ג'ונסטון): סגנית המפקד של יחידת החייזרים וקצינת הביטחון, "אחותו" של דיק.
לסאלי לקח זמן לא מועט להתרגל לגופה הנשי, השונה משל שאר חבריה.
הארי סולומון (פרנץ' סטיוארט): קצין התקשורת של יחידת החייזרים, "אח" של דיק וסאלי.
טומי סולומון (ג'וזף גורדון-לוויט): קצין המדעים של יחידת החייזרים ותלמיד תיכון, "בנו" של דיק.
על אף שהיה כביכול הצעיר ב"משפחה", במהלך הסדרה מוזכר מספר רב של פעמים כי הוא המבוגר בקבוצה.
מרי אולברייט (ג'יין קרטין): פרופסורית במכללה בה דיק מלמד, חולקת עמו משרד ואף על פי ההתחלה הקשה ביניהם, בהמשך הם הופכים לזוג.
נינה (סימבי קאלי): העוזרת העצבנית של מרי ודיק.
דון (ויין נייט): שוטר עם משקל עודף שהופך לבן זוגה של סאלי במהלך הסדרה.
מפה סינופטית (synchronus- בו-זמני, optic- חזותי) היא מפה המציגה את המצב הסינופטי בזמן נתון באזור גאוגרפי.
במפה זו מוצגים מערכות הלחץ להן השפעה מכרעת על מזג האוויר.
שקע - אזור בו לחץ האוויר הנמדד נמוך מסביבתו.
"אי" של לחץ אוויר נמוך.
אפיק - שלוחה של שקע.
"חצי אי" של לחץ אוויר נמוך.
כיוון זרימת האוויר סביב שקע/אפיק - נגד כיוון השעון (בחצי הכדור הצפוני, בחצי הכדור הדרומי הכיוון הפוך).
אלה מערכות המאפיינות עליית אוויר ומעודדות התפתחות עננים.
רמה - אזור בו לחץ האוויר הנמדד גבוה מסביבתו.
"אי" של לחץ אוויר גבוה.
רכס - שלוחה של רמה.
"חצי אי" של לחץ אוויר גבוה.
כיוון זרימת האוויר סביב רמה/רכס- עם כיוון השעון (בחצי הכדור הצפוני, בחצי הכדור הדרומי הכיוון הפוך).
אלה מערכות המאפיינות שקיעת אוויר ומדכאות התפתחות עננים.
מערכות הלחץ שולטות בגבהים שונים.
על מנת לקבוע תחזית מזג האוויר בודקים שני דברים:
מערכות הלחץ בקרקע- אלה מצוינות בעזרת איזוברים - קווים שוי לחץ.
מערכות הלחץ ברום- מצוינות בעזרת איזוהיפסות - קווים שווי גובה.
המדד המקובל הוא מפלס 500 מ"ב.
מודדים את הגובה בו ימדד לחץ אוויר של 500 מ"ב.
בשקע/אפיק משטח הלחץ יהיה נמוך מסביבתו וברמה/רכס משטח הלחץ יהיה גבוה מסביבתו.
הערכים במפה מצוינים בדקה-מטרים, לכן צריך להכפיל ב-10 כדי לקבל את הגובה במטרים.
במפה סינופטית יכולים קווים לבנים לסמן את האיזוברים והשטחים הצבעוניים מפרידים בין האיזוהיפסות.
הנתונים המופיעים במפות הגאולוגיות הן ביטויים תלת-ממדיים של סקרים גאולוגיים, ובאמצעותם ניתן לחשף את עומקן של שכבות המסלע – שהיערכותן מלמדות על המבנה וההיסטוריה הגאולוגית של האזור.
המיפוי הגאולוגי הוא עבודה רב-שלבית.
תחילה מתבצע מיפוי ראשוני על "מפת בסיס" – לרוב מפה טופוגרפית מוכנה של האזור, המאפשרת דיוק בהתמצאות בשטח ובסימון הממצאים.
המיפוי הראשוני מתבטא בקווי מתאר של יחידות סלע ובסימונם של העתקים וצירי קמטים עיקריים.
השלבים הבאים מתבטאים ברישום פרטים מדויקים יותר.
לאחר סימון קווי המתאר נערך תיאור ליתולוגי של המסלע.
בשלב זה נקבעות היחידות הליתוסטרטיגרפיות הנחשפות בשטח – חבורות ותצורות – והיחסים ביניהן, השתרעותן ועובי השכבות.
יחידות אלה נצבעות בהתאם לזמן היווצרן, לשיוך הסטרטיגרפי שלהן ולסוג הסלע המרכיב אותן.
תיאור זה מאפשר בשלב מאוחר יותר ליצור חתך סטרטיגרפי של האזור הנחקר.
החלק המבני מתבטא בשני אופנים: סימונם של העתקים על המפה וציון סוגם וכיוונם, ומבני קימוט – סימונם על המפה, סימון צירי הקימוט – כיוונם ביחס לשושנת הרוחות הנקרא "סטריק" (strike), ונטיית השיפוע שלהם – זווית השיפוע המרבית ביחס לאופק הנקראת "דיפ" (dip).
מדידה מדויקת של מבני הקימוט נעשית באמצעות "ברנטון" (brunton) – מצפן משולב בפלס – המהווה מצפן גאולוגי.
מפת השדה היא תוצר ראשוני של המידע הנאסף בשטח.
מטבעה, מפה כזו נערכת באזור הנחקר והיא מהווה תיעוד של סלעים ומבנים נראים לעין.
במפה זו מצוינים נוכחותם של מחשופי סלעים, סוג הסלעים הנחשפים, כיוון השכבות, אזורי המגע בין השכבות, מבנים טקטוניים, טבעו של הכיסוי הקרקעי וצורות נוף.
נעשה רישום סכמטי של מבני קימוט ושבירה, בהם מצוינים צירי הקמט, כיוונם וזוויות הקימוט.
כמו כן, נלקחות דוגמאות יד של סלעים לזיהוי במעבדה על-מנת לוודא את הרכבם ואת גילם.
השלב הסופי הוא הפיכת מפת השדה הדו-ממדית למפה גאולוגית תלת-ממדית באמצעות תוכנה ייעודית.
הטכנולוגיה המודרנית מאפשרת יצירת מפה דיגיטלית בשטח, באמצעות עיבוד המידע המתקבל להיטלים והזנתם למחשב נייד, מחשב לוח או למחשב כף יד.
באופן זה מתקבלת בו-במקום מפה גאולוגית, שיתרונותיה באפשרות לערוך תיקונים מיידיים ובניתוח אין סיטו של המידע הגרפי.
במיפוי גאולוגי נעשה שימוש במפתח בינלאומי המאגד צבעים וסמלים מוסכמים, המופיעים במקרא המצורף למפה.
אזורים בהם מופיע מסלע מסוג מסוים או מעידן גאולוגי מסוים נצבעים בצבע מתאים.
השימוש בצבעים נעשה בשני אופנים:
סוג הסלע – סלעי יסוד פלוטוניים וגעשיים נצבעים לרוב בגווני אדום.
זמן היווצרות – לעידנים הגאולוגיים השונים נקבעו צבעים מאפיינים, למשל: ירוק לקרטיקון, כחול ליורה וסגול לטריאס.
בנוסף לצבעים מסומנות התצורות באותיות – הראשונה מסמלת את האות הראשונה בשם התקופה או העידן, ואותיות נוספות מציינות את שמה של התצורה.
לדוגמה, תצורת הלשון מסומנת כ-ql, כאשר האות q מתייחסת לרביעון (Quaternary) והאות l לשם התצורה (Liasn).
מבנים טקטוניים מסומנים במפה בקווים ובחצים, באופן הבא:
בנוסף לתיאור המסלע הנחשף על פני השטח, נערך מיפוי נושאי בתחומים שונים: מיפוי של קרקעית האוקיינוס, מיפוי גאופיזי של כבידה, מגנטיות, סייסמולוגיה וטקטוניקה, וכן מפות תת-קרקעיות המתארות הימצאות נפט, גז, פחם ומי תהום ואת השתרעותם המרחבית.
מפה איזופכית (מיוונית: איזו – שווה, פכוס – עובי) משמשת לציון עוביין של השכבות.
מפות איזופכיות דומות במהותן למפות טופוגרפיות, אם כי המספרים מייצגים את עובי השכבה ולא את גובהה מעל פני השטח.
מפות עובי, ביחד עם מפות גאולוגיות, מאפשרות תפישה תלת-ממדית של השטח הנסקר ומספקות מידע על תהליכים מכניים שחלו על השכבות לאחר היווצרן, דוגמת קימוט ושבירה.
התפרצויות געשיות בעברו של הר געש הותירו את משקעיהן, ומהם ניתן ללמוד על סוג הסיכונים שהוא מייצג ועל תפוצתם.
בנוסף, התפרצויות עכשוויות מאפשרות להעריך את הסיכונים בהרי געש בעלי מאפיינים דומים.
באופן זה ניתן לפתח אסטרטגיות מתאימות להפחתת סיכונים.
אלה עשויות להיות ישירות ומיידיות ולהתבטא בבניית סכרים שיבלמו התקדמות של להארים, או בהקצאת אזורים לבנייה שאינם מדורגים כאזורים בסיכון.
אסטרטגיות עקיפות עשויות להתבטא בהתאמת תעריפי ביטוח.
מידע זה חיוני במיוחד כאשר התפרצות געשית עתידה להתרחש או מצויה בעיצומה, ולכן רצוי להכינו ולנתחו בעוד מועד.
כן משולב מידע על התנזלות קרקע, מפולות ושיטפונות הנובעים מרעידת אדמה.
אחת המפות הסייסמיות הראשונות הוכנה בסין בשנת 1956. המפה – בקנה מדה של 1:10,000,000 – מתארת את מוקדי רעידות האדמה שהתרחשו בסין מאז 1900, וכן את תאוצת הקרקע המרבית.
מפה זו הייתה שלב ראשוני בפיתוח סולם ליידו – סולם עוצמה המשמש בסין גם בהווה.
מפה דומה פותחה על ידי המכון הגיאופיסי לישראל.
מפות גאולוגיות אינן תוצר בלעדי של טכנולוגיה מודרנית.
אחת המפות הגאולוגיות – שריד לחיפוש זהב במצרים העתיקה הוא פפירוס טורין – מפה טופוגרפית וגאולוגית שצוירה על פפירוס, המתוארכת ל-1150 לפנה"ס.
המפה הוכנה לקראת סיורו של רעמסס הרביעי במדבר המזרחי, והיא מסמנת את מיקומם של סלעי השילד הערבו-נובי באזור ומרבצי זהב במצרים הפרעונית.
ויליאם סמית – גאולוג אנגלי בן המאה ה-18 – יצר את המפה הגאולוגית הכלל-ארצית הראשונה מסוגה.
המפה לוותה ברשימות שערך סמית, כולל רשימות על סקוטלנד, ובהדפסים צבעוניים.
אלה הוגשו בארבעה חלקים בשנים 1816-1819, וסיפקו תיאורים של יחידות סטרטיגרפיות שבחר סמית ואיורים צבעוניים על נייר צבעוני של המאובנים המאפיינים בכל שכבה – מסודרים על-פי הארגון הטבעי שלהם בשכבות.
המפה הופצה בכ-400 עותקים, אחד מהם – כנראה המקורי – נמצא ברשות הספרייה הבריטית.
בספרו מ-2001, "המפה ששינתה את העולם", מספר סימון וינצ'סטר את סיפורם של ויליאם סמית והמפה.
למבנה ולהיסטוריה הגאולוגית של אזור מסוים השפעה על תכונות המסלע והקרקע.
המיפוי הגאולוגי מאפשר לימוד תכונות אלה לצרכים שונים, הכוללים קיומם וטיבם של מי תהום ומחצבים, חיזוי סיכונים הנובעים מרעידות אדמה, התפרצויות געשיות וגלישת מדרון, וכן לימוד מדעי של השטח והתאמתו לצרכים חקלאיים ולבנייה.
מפגשים מהסוג השלישי הוא סרט מדע בדיוני משנת 1977, שנכתב ובוים על ידי סטיבן ספילברג.
עלילת הסרט מתמקדת באדם אשר חווה מפגש עם חייזרים ובאובססיה אותה הוא מפתח בעקבות כך לעב"מים.
סרט זה הוא אבן דרך בתולדות הקולנוע מסוגת המדע הבדיוני, לא רק בשל האפקטים המיוחדים בו, אלא בעיקר משום שזהו הסרט הראשון שמתאר מפגש חיובי עם יצורים מעולמות אחרים, בו החייזרים אינם עוינים וניתן לתקשר עימם - שינוי משמעותי מהסרטים ההוליוודיים שקדמו לו, בהם החייזרים הוצגו כמפלצות.
שם הסרט מתבסס על אחד מהסיווגים של האסטרונום וחוקר העב"מים ד"ר ג'יי אלן היינק למפגשים פוטנציאליים עם חוצנים - המונח "מפגשים מהסוג השלישי" מתייחס למצב בו נצפו יצורים שאינם אנושיים.
קלוד לקומב (פרנסואה טריפו) הוא חוקר עב"מים צרפתי מומחה שמזומן למקסיקו לאחר שטייסת מטוסי קרב אמריקאית אשר נעלמה באופן מסתורי ב-1945 מתגלה במפתיע בלב מדבר סונורה כאשר כל המטוסים שלמים ובמצב מכני ואופרטיבי מושלם; אליו מתלווה המתורגמן שלו, הקרטוגרף דייוויד לופלין (בוב בלבן).
במקביל לכך אירועים בלתי מוסברים נוספים קורים ברחבי הגלובוס ודוקטור לקומב סבור כי עומד להתקיים מפגש היסטורי ראשון מסוגו בין יצורים תבוניים מהעולם החיצון לבין המין האנושי.
באותו הזמן, בכפר קטן באינדיאנה, רוי נירי (ריצ'רד דרייפוס) הוא טכנאי כבלים אשר רואה עב"מ וכתוצאה מכך הוא מתחיל לקבל חזיונות חזקים לגבי מקום מסתורי בו אמור להתקיים מפגש בין בני האנוש לחייזרים.
רוי מנסה ליצור קשר עם אנשים נוספים אשר ראו את העב"ם וחווים בעקבות כך "חזיונות" דומים.
ובעקבות כך רוי פוגש את ג'יליאן (מלינדה דילון), אישה אשר איבדה את בנה לחייזרים.
בשל התנהגותו הביזארית של נירי ובשל העובדה שמשפחתו איננה מאמינה לו, אשתו נוטשת אותו ולוקחת עימה את שלושת ילדיהם.
בהמשך נירי רואה במבזק חדשות את המקום אשר נגלה אליו בחזיונות - מגדל השטן בוויומינג.
ג'יליאן אשר גם רואה את אותו המבזק מזהה את ההר ובעקבות כך שניהם מחליטים לנסוע למקום.
מפגש רכבות הוא מצב בו שתי רכבות צריכות להשתמש במסילה יחידה.
מפגש כזה קורה בדרך כלל כאשר הרכבות נעות בכיוונים מנוגדים, אך לפעמים גם כאשר רכבת מהירה צריכה לחלוף על פני רכבת איטית.
מפגש רכבות יתבצע בדרך כלל בתחנת רכבת תפעולית שבה קיים עקלתון מקביל למסילה הראשית ומחובר אליו במסוטים, כך שהרכבות שנוסעות על המסילה הראשית יכולות לעבור אליו, להמתין בו ולחזור למסילה הראשית על מנת להמשיך בדרכן.
עם זאת, ניתן לבצע מפגשי רכבות גם במקום בו מסילה כפולה מסתיימת והופכת למסילה יחידה.
תנועה דו־כיוונית על מסילה בודדת
כאשר קטע מסילה שבו מסילה יחידה צריך לשרת תנועת רכבות בשני הכיוונים, יש לתאם את זמני נסיעת הרכבות כך שיפגשו במקומות בהם יש מסילה נוספת (בדרך כלל תחנת רכבת תפעולית), על מנת שיוכלו לעבור זו על פני זו.
הרכבת הראשונה שמגיעה לנקודת המפגש עוברת למסילה הנוספת וממתינה שם עד שהרכבת הבאה ממול תחלוף על פניה במסילה הראשית.
לאחר מכן הרכבת הממתינה יכולה להמשיך בדרכה על קטע המסילה שהתפנה.
תאומים אלו מטילים מגבלות קשות על הפעלת הרכבות במסילה בודדת וגורמים לכך שמסילה בודדת יכולה לשמש רק כשביעית ממספר הרכבות שיכולה לשמש מסילה כפולה.
בנוסף, כל איחור של רכבת אחת, גורר איחורים נוספים מצד הרכבות שנעות מולה בגלל הצורך להמתין לה בנקודות המפגש, דבר שגורר איחורים נוספים ברכבות נוספות.
ככלל, ככל שיש יותר תחנות תפעוליות לאורך המסילה היחידה, הגמישות התפעולית גדלה ואיתה קיבולת הרכבות בקו והיכולת להתמודד עם איחורים.
אם רכבת איטית (למשל רכבת משא) נוסעת על מסילה בודדת לפני רכבת מהירה (למשל רכבת נוסעים ישירה) היא מעכבת אותה.
אם רוצים להפעיל על אותה מסילה רכבות איטיות ומהירות באותו זמן, צריך לאפשר לרכבות המהירות לעקוף את האיטיות.
דבר זה נעשה בתחנות התפעוליות, שם הרכבת האיטית עוברת מהמסילה הראשית לעקלתון וממתינה שהרכבת המהירה תעבור אותה ותפנה את קטע המסילה הבא, רק אז יכולה הרכבת האיטית להמשיך בדרכה.
מפה פיזית היא מפה המציגה מידע על אודות פני השטח של יבשת, מדינה או אזור מסוים.
המונח מקובל כדי להבחין בין מפה כזו לבין מפה מדינית, המציגה את חלוקת היבשת למדינות ומבליטה את גבוליהן, או מפות נושאיות שונות, כגון מפות אקלים ומשקעים, מפות מחצבים, מפות צפיפות אוכלוסייה גובהם ועוד.
מפה פיזית כוללת ייצוג של תבליט פני השטח, בדרך כלל באמצעות שימוש במידרג צבעים המייצגים גבהים שונים, וכן סימון מרכיבים עיקריים בנוף וציון שמותיהם, כגון נהרות ונחלים, רכסי הרים ופסגות, עמקים, מישורים וכדומה.
לעיתים כוללת המפה הפיזית גם מרכיבים של תכסית פני השטח, כגון יערות, מדבריות, סוואנה, וכן ציון ערים גדולות, מסילות ברזל וכבישים ראשיים.
ההבדל בין מפה פיזית למפה טופוגרפית פשוט יחסית.
בעוד שבמפה פיזית הפרשי הגבהים מאופיינים במנעד צבעים - לרוב חום מיצג אזור גבוה וירוק אזור נמוך והיא יותר ציורית, במפה הטופוגרפית משורטטים קווי גובה (קונטורים) - לרוב כל 5 מ' או 10 מ' והיא מדויקת יותר, מכילה פרטים רבים יותר ויכולה לשמש לניווט.
מפה מונדי (Mappa mundi) הוא מונח בלטינית המתאר את המפות המציגות את כל העולם, כפי שזה היה ידוע באירופה של ימי הביניים.
משמעות המונח "מפה" - בלטינית משמעו בד (עליו צוירה המפה) או תרשים, ו"מונדי" משמעו "של העולם".
כ-1,100 מפות עולם נוצרו בימי הביניים (על פי כתבי יד המתארים מפות אלה), מהן שרדו כ-900 מפות עד ימינו.
ניתן לאפיין את מפות העולם מתקופה זו במספר קטגוריות עיקריות:
מפות אורביס טרארום (מפות T-O)
מפות ארבעה חלקים (Quadripartite) ובהן מפת ביאטוס
מפות מסוג זה מחלקות את העולם לחמישה אזורי אקלים:
מפות אלה נוצרו על פי ההשקפה שרק האזורים הממוזגים ראויים למגורי אדם, ולמעשה כל העולם הישן נכלל במפות אלה באזור האקלים הצפוני הממוזג (היינו, שלוש היבשות אסיה, אירופה ואפריקה מצויות באזור אקלים זה).
מפות מסוג זה איירו את ה"ביאור" שכתב מקרוביוס על "חלום סקיפיו" מאת קיקרו, ולכן הן מכונות לעיתים "מפות מקרוביות".
מפות אורביס טרארום המכונות גם "מפות T-O" מציגות את העולם הידוע בעת התקופה הרומית וימי הביניים.
היבשה מצוירת כעיגול (צורת האות O) ומחולקת לשלושה חלקים על ידי ימים בצורת האות T, כאשר בראש המפה נמצאת אסיה, בצדה השמאלי התחתון אירופה ובצדה הימני התחתון אפריקה, כך שמפות אלה פונות לכיוון מזרח ולא לכיוון צפון כמקובל כיום.
לרוב מסומנת ירושלים כמרכז העולם במפות אלה.
מפות ארבעה חלקים (Quadripartite) ובהן מפות בסגנון מפת ביאטוס משלבות ביניהן את מפות אזורי האקלים עם מפות אורביס טראנום, ובהתאם מחלקות את העולם לארבע יבשות, כאשר יבשת שלא הייתה ידועה באותה עת ממוקמת בתחתית מפת העולם, מדרום ל"אוקיינוס משווני".
מפות אלה מפתחות את סוגי המפות הקודמות, אולם כוללות מיפוי מדויק יותר של אתרים גאוגרפיים - הרים, קווי חוף, ערים וגבולות.
לעיתים המפות כוללות איורים המתארים את סיפורי התנ"ך או סיפורים מהמיתולוגיה היוונית או המיתולוגיה הרומית וכן תיאורים הרבולוגיים ותיאורים זואולוגיים של חיות קיימות וחיות דמיוניות שמלומדי ימי הביניים האמינו בקיומן.
דוגמה למפה מעין זו הייתה מפת אבסטורף שנהרסה במהלך מלחמת העולם השנייה.
דוגמאות קיימות למפות מעין אלה הן מפת הרפורד ומפת פרה מאורו.
מפות עולם אלה לא נועדו לשמש לצורכי ניווט ימי וגאוגרפי.
המדובר במפות סכמטיות שנועדו לאייר את העקרונות של מבנה העולם ולהקל על הלומדים את הטקסטים של תלמי וגאוגרפים אחרים מהעת העתיקה, וכן את סיפורי התנ"ך והמיתולוגיה.
בשלהי ימי הביניים, ועם התפתחות השימוש במפות לצורכי ניווט, וצרכים צבאיים, הופסק השימוש במפות אלה, והחל השימוש במפות מדויקות יותר שנועדו לצורכי ניווט, ובהן נעשה שימוש בשיטות סימון קואורדינטות.
מפה טופולוגית היא מפה מופשטת, שאין חשיבות למרחקים, לזוויות ולצורות המוצגים בה, והיא בנויה כך שניתן יהיה להבין ממנה בצורה פשוטה ככל הניתן את ההצטלבויות והמפגשים בין האובייקטים השונים בה.
מפה טופולוגית מתבססת על עקרונות הענף המתמטי טופולוגיה, שחוקר את תכונות של גופים שלא משתנות כאשר הגוף מתעוות.
מפה זו נועדה להעביר מידע מהיר ופשוט לצופה בה, תוך הסרת מידע מיותר.
לרוב מפות אלה אינן מציגות כיוונים מדויקים ומרחק מדויק בין אתרים, והן מראה מיקום מופשט של אתר ביחס לאתר אחר אך ורק על מנת להציג את היחס בין האתרים, מבלי להתייחס לכיוון ולמרחק האמיתי ביניהם.
מפות אלה משמשות בין היתר, על מנת להציג תצוגה פשוטה של קווי תחבורה ציבורית, דוגמת מפת הרכבת התחתית של לונדון.
כך לדוגמה, יכולה המפה להציג מאפיינים סוציאליים, כלכליים, פוליטיים, היסטוריים, תרבותיים, חקלאיים ואקלימיים של אזור גאוגרפי (יבשת, מדינה, מחוז או עיר).
בניגוד למפה כללית המציגה את כל המאפיינים הגאוגרפיים והמדיניים של אזור מסוים, מפה נושאית תציג רק את המאפיינים הרלוונטיים (תוך התעלמות ממאפיינים שאינם רלוונטיים לתמה).
כך לדוגמה מפה מסוג זה תתעלם לעיתים מאתרים, מגבולות מדיניים או מחוזיים ומאתרים גאוגרפיים.
מפות עתיקות שנוצרו בימי הביניים התיימרו להציג (בין בצורה מדויקת ובין בצורה סכמטית) את כל העובדות הידועות למצייר המפה.
מפות אלה כללו אתרים גאוגרפיים, אירועים היסטוריים, אירועים חדשותיים, תיאורי בעלי חיים ואף סיפורים מיתולוגיים.
התפתחות המיפוי כמדע מדויק מתוך כוונה לייצר מפות ניווט מדויקות או מפות צבאיות מדויקות הביאה להתפתחותן של מפות נושאיות, לצד המפות הגאוגרפיות.
האסטרונום האנגלי אדמונד הלי הציג בשנת 1686 את המפה הנושאית הראשונה - מפה מטאורולוגית אשר הציגה את כיווני הרוחות בחצי כדור הארץ הדרומי.
בשנת 1701 פרסם הלי את "המפה החדשה והמתוקנת להטייה מגנטית", המפה הראשונה אשר הראתה את ההטייה של השדה המגנטי של כדור הארץ.
דוגמה ראשונה למפה נושאית עירונית הייתה מפתו של ג'ון סנואו משנת 1854, המציגה את אזורי התפרצות מגפת הכולרה בעיר לונדון.
מפה זו מדגימה את השימוש במידע סוציאלי על מפה גאוגרפית לצורך הסקת מסקנות מתחום אחר (במקרה זה - תחום האפידמיולוגיה).
סנואו השתמש במפת העיר לונדון שבה הוצגו משאבות המים האזוריות בעיר, סימן על מפה זו אתרים שבהם אירע מוות כתוצאה מכולרה, והראה כי מקרי המוות מצויים סביב משאבת מים באזור הסוהו של לונדון.
לבקשת סנואו נסתמה משאבה זו, והמחלה נעלמה מהאזור.
חקירה נוספת הראתה כי המשאבה למעשה שאבה מי ביוב ולא מים נקיים, וכך התגלה הקשר בין המחלה לבין מים מזוהמים.
מפות נושאיות משמשות שלוש מטרות עיקריות:
הצגת מידע בנושא מסוים על אזור גאוגרפי מסוים (לדוגמה: מפת צפיפות אוכלוסין)
הצגת מידע כללי על תבניות שונות (לדוגמה: מפה המציגה צפיפות אוכלוסין, והתפשטות מחלת הסרטן באזורים שונים);
השוואה בין תבניות שונות (לדוגמה: מפה המציגה הן אזורי אקלים, הן התפשטות מחלת הסרטן והן צפיפות אוכלוסין, מתוך מטרה להראות הקשר בין הדברים).
דוגמה למפה נושאית היא מפת צפיפות אוכלוסין, מפות נתונים מטאורולוגיים (כמות משקעים, כיווני רוחות), וכן מפות כלכליות.
מפות נושאיות מצוירות במספר אופנים:
הצגת מאפיינים שונים בצבעים שונים (לדוגמה: מפות המדגימות צפיפות אוכלוסין, כאשר לכל דרגת צפיפות צבע שונה).
שימוש בסמלים ובאיקונות לציון מידע, ומיקום הסמלים על המפה (לדוגמה: שימוש בסימן "עוגן" על מנת לסמל "נמל").
מפה איזרתמית - מפה המשתמשת בקווים על מנת לסמל אזורים שונים (לדוגמה: שימוש בקווים על מנת לסמן אזורי אקלים או כמויות משקעים).
מפת נקודות - מפה המציגה התרחשות אירועים על פי נקודות.
צפיפות הנקודות יכולה לשמש על מנת להסיק מסקנות מהאירועים.
מפתו של ג'ון סנואו הייתה מפה מסוג זה.
מפה בתימטרית או מפה בטימטרית היא מפה טופוגרפית המציגה את פני השטח מתחת לפני הים בדומה לאופן בו מפה טופוגרפית מציגה את פני השטח מעל פני הים.
בעוד שבמפה טופוגרפית על מימית, גובה הייחוס הוא פני הים, וההרים נמצאים בנקודות הגבוהות יותר של המפה, במפה בתימטרית ה"הרים" התת-מימיים הם בעלי נתונים נמוכים יותר, ואילו הבקעים התת-מימיים הם בעלי הנתונים הגבוהים יותר של המפה.
מפה בתימטרית נועדה להציג את פני השטח, ובכך היא שונה ממפה הידרוגרפית (מפת ניווט ימי) אשר נועדה לצורכי ניווט ימי בטוח ומציגה בעיקר מכשולי ניווט (כאשר אין במפות אלה התייחסות לעומקים גדולים, משאלה אינם רלוונטיים לניווט הימי הרגיל.
מפגש ראשון או מגע ראשון הוא מונח המשותף ליצירות מדע בדיוני, המתייחס למפגש הראשון שבין אדם לבין חיים מחוץ לכדור הארץ, או כל מפגש ראשון בין כל שני גזעים תבוניים, האחד עם השני.
נושא זה מאפשר לכותבי מדע בדיוני לחקור נושאים כגון שנאת זרים, טרנסצנדנטליזם, ובלשנות בסיסית על ידי התאמת הנושא האנתרופולוגי של הקשר הראשון לתרבויות חוצנים.
המושג "מגע ראשון" מתרחב לתחומי פילוסופיה, במיוחד כאשר דנים כיצד המין האנושי יגיב לאירועים כאלה בהקשר של עולם אמיתי.
החלוקה העיקרית של סוגת המפגש הראשון מתייחסת למקום המפגש.
יש 3 אפשרויות למפגש: על כדור הארץ, על "כוכב הבית" של החוצנים, או כל אפשרות שאינה שתי הראשונות.
החלוקה המשנית היא טיב היחסים בין האנושות לחוצנים, עוין/לא עוין.
משתי החלוקות האלו נגזרת העלילה של סיפור המפגש.
מפגש עוין על כדור הארץ או פלישה מהחלל הוא נושא עיקרי ושכיח.
אחת היצירות המוקדמות בתחום היא מלחמת העולמות של הרברט ג'ורג' ולס, שיצאה לאור ב-1898, והמתארת פלישה של חוצנים ממאדים וניסיון לכבוש את כדור הארץ.
החוצנים תוארו כבעלי עליונות טכנולוגית מכרעת על האנושות, אך מובסים לבסוף על ידי חיידקים.
ולס לא הסביר כיצד תרבות מתקדמת טכנולוגית אינה מודעת לנגיפים ולחיסונים שכבר היו מוכרים בתקופתו.
שתי יצירות בולטות של מפגש ראשון עוין ופלישה לכדור הארץ הן מדרך רגל של לארי ניבן וג'רי פורנל (1985), וסדרת "מלחמת הפורמיקים" של אורסון סקוט קארד (2012-2014).
ביצירות אלו שמו הסופרים דגש על הצד המדעי-טכני של ההתמודדות עם החוצנים, כמו גם על החוצנים עצמם - צורתם, התנהגותם ותרבותם.
מפגש שאינו עוין, מודגם ביצירתו של ארתור סי.
גם ביצירה זו מתוארים חוצנים הנהנים מעליונות טכנולוגית, אך הם מנצלים עליונות זו על מנת לחנך את האנושות ולהטמיע בה מנהגים מוסריים יותר.
הסוגיה העיקרית במפגש ראשון עם חוצנים על כוכב הבית שלהם היא שאלת העוינות.
שאלה זו קריטית לדרך הפעולה בה יבחרו נציגי האנושות במפגש.
ישנן דוגמאות רבות לעלילות מפגש כזה, להלן כמה בולטות מהן:
נאהבים מאת פיליפ חוזה פארמר (1952) - החוצנים נחותים טכנולוגית, אינם עוינים אך גם לא תמימים.
נציגי האנושות מתכננים את השמדתם והשתלטות על הכוכב.
הקיסם בעינו של אלוהים מאת לארי ניבן וג'רי פורנל (1974) - החוצנים עליונים טכנולוגית, אינם עוינים אך עליונותם מהווה סכנה קיומית פוטנציאלית על האנושות.
קול למתים מאת אורסון סקוט קארד (1986) - עלילת הספר מתרחשת אמנם שנים מספר לאחר המפגש, אך עוסקת בתהליך ההיכרות שמתרחש בין החוצנים לבין האנושות, תהליך שמהווה במידה רבה את מהות המפגש הראשון.
החוצנים, הנקראים פקיניוס, נחותים טכנולוגית מהאנושות ואינם עוינים אך מהווים סכנה ביולוגית בהיותם נשאים של נגיף קטלני.
ארץ לא נודעת מאת קוני ויליס (1994).
החוצנים נחותים טכנולוגית ואינם עוינים, ומהווים רק רקע לעלילה שלחלוטין עוסקת בגיבוריה האנושיים.
הסתברות לבנה מאת ננסי קרס (2000) - החוצנים נחותים טכנולוגית, נציגי האנושות מסייעים להם להתגבר על בעיותיהם.
בשלוש הדוגמאות האחרונות, קול למתים, ארץ לא נודעת והסתברות לבנה, התייחסות ניכרת לאופנות העוסקות בסוגיות כגון סביבתנות, שימור על כל הנושאים הקשורים אליו, מגדר ועוד.
המחברים משתמשים בעלילה על מנת לבחון תוצאות אפשריות של גישות בתחומים אלו.
מפגש קסנדרה הוא סרט קולנוע מסוגת סרטי מתח וסרט אסונות בריטי-איטלקי משנת 1976, בבימויו של ובכיכובם של ריצ'רד האריס, סופיה לורן, מרטין שין, ברט לנקסטר, לי סטרסברג, אווה גרדנר, או.
הסרט מתאר במקביל את ההתמודדות של נוסעי הרכבת עם מחלה מידבקת שהופצה בין הנוסעים, ואת ניסיונות הממשל וארגון הבריאות העולמי לנתבם אל תחנת הסגר מבודדת.
בסופו של דבר, רק שלושה אנשים מתים מהמחלה, אך מאות אנשים נהרגו בגלל ניסיונות אלימים של הרשויות למגר אותה, בכל מחיר.
לאחר שלארגון טרור נודע כי במטה ארגון הבריאות העולמי בז'נבה שבשווייץ מפותח ומאוחסן נשק ביולוגי של הצבא האמריקאי פורצים שלושה מחבלים לתוך בניין המטה על מנת להטמין בו פצצה.
בחילופי האש עם מאבטחים נורה אחד המחבלים ונהרג במקום ואילו השני נפצע קשה במעבדה בה אוחסנו מיקרואורגניזמים פתוגניים רבים ששימשו לפיתוח הנשק הביולוגי.
חילופי האש גורמים לניפוץ אחד המכלים בהם אוחסן זן אלים של החיידק Yersinia pestis, שגורם להתפתחות בקרב שני המחבלים הנותרים.
המחבל שנפצע נתפס ומוכנס להסגר, אולם תשאולו אינו זוכה להצלחה.
אולם חיפוש בין חפציו האישיים חשף מסמכים, כגון כרטיסי רכבת מסטוקהולם, וגילה כי מקור החוליה הוא בשוודיה.
ד"ר אלנה סטרדנר (אינגריד טולין), רופאה בכירה בארגון הבריאות העולמי, חושדת שמדובר בהדבקה בזן אלים של Yersinia pestis שפותח במיוחד למטרות צבאיות ואילו קולונל סטפן מק'קנזי (ברט לנקסטר) מכחיש זאת בטענה כי ארצות הברית נמצאת בתהליך של השמדת מאגרי הנשק הביולוגי שהיו ברשותה.
בינתיים מצליח המחבל הנותר להימלט.
הוא תשוש, מבולבל, ומגלה תסמינים של המחלה, כגון תחושת צמא עזה.
הוא מצליח לעלות כנוסע סמוי, בז'נבה על רכבת נוסעים גדולה, שאמורה לנסוע דרך מדינות רבות באירופה עד ליעדהּ הסופי בסטוקהולם שבשוודיה, עיר מולדתו.
המחבל עובר בין קרונות הרכבת של המחלקה הראשונה והמטבח כדי לחפש מים לשתייה.
הוא בא במגע עם הנוסעים; הוא מנשק תינוקות, מלטף ילדים ולוחץ ידיים לאנשים.
בסופו של דבר, כשהוא כבר תשוש מכדי ללכת, הוא גוסס לאיטו בקרון האחרון – קרון המטען.
בקרון זה מצוי כלב בתוך כלוב שנדבק אף הוא במחלה.
הרשויות מצליחות להתחקות אחר עקבות המחבל, בעיקר בעזרת ההנחה, שהוא ייסע חזרה ברכבת, שהביאה אותו לז'נבה.
ד"ר סטרדנר מציעה לעצור את הרכבת באחת מתחנותיה על מנת לבודד את המחבל הנותר, אולם מק'קנזי מתנגד וטוען שאין לעצור את הרכבת בשום אופן, אלא לנתבהּ ליעד חלופי שיוכל לקלוט את כל הנוסעים בתנאי הסגר.
היעד שנבחר לשם כך נמצא במחנה ששימש את גרמניה הנאצית ב-Janov שבפולין, אולם על מנת להגיע לשם על הרכבת לנסוע על גבי מסילת ברזל ישנה וגשר רעוע, הקרוי "גשר קסנדרה", שיצאו מכלל שימוש בשנת 1948.
למק'קנזי ולד"ר סטרדנר נודע כי ברכבת נוסע ד"ר ג'ונתן צ'מברלין (ריצ'רד האריס), נוירולוג מפורסם.
הם מצליחים ליצור עמו קשר ולהסביר לו את המתרחש, לרבות ההחלטה לנתב את רכבת ליעד חדש.
מק'קנזי מספר לד"ר צ'מברלין כי הסיכויים להדבקות במחלה גבוהים מאוד והסיכויים למות במקרה של הדבקה עומדים על כ-60%.
מק'קנזי מפציר בצ'מברלין למצוא מהר ככל האפשר את המחבל השלישי.
בנוסף הוא אומר שאין בכוונתו לעורר בהלה מיותרת ולכן ליתר הנוסעים תמסר גרסה שונה; הרכבת מנותבת ליעדהּ החדש בעקבות התרעה על חבלה במסילה עליה היא נוסעת על ידי ארגון טרור אנרכיסטי.
ד"ר צ'מברלין ואשתו לשעבר, ג'ניפר ריספולי-צ'מברלין (סופיה לורן), מגלים את גופתו של המחבל השלישי ומנסים לחברו למנשא מיוחד כדי לפנותו מן הרכבת באמצעות מסוק של הצבא האמריקאי שחג מעליהם.
הם אינם מצליחים בכך משום שהרכבת נכנסה למנהרה, אולם מספיקים להעלות למסוק את הכלב החולה שמפונה מיד למעבדה במטה ארגון הבריאות העולמי.
בנתיבה החדש עוצרת הרכבת בתחנת נירנברג שבגרמניה, שם חיילים אמריקאים בחליפות מגן אוטמים אותה על ידי לוחות פח על חלונותיה, מעמיסים מכשור רפואי ובלוני חמצן ואוסרים על ירידת הנוסעים ממנה.
45 מהחיילים עולים לרכבת, מצטרפים לנסיעה ובאמצעות כלי נשק שברשותם משליטים בה את מרותם.
החיילים מוודאים כי הנוסעים לא יפגמו במאמצי הבידוד מהסביבה החיצונית, ומנסים גם לבודד את אותם נוסעים שמגלים סימפטומים של המחלה משאר הנוסעים.
הרכבת מחדשת את נסיעתה לכיוון פולין ולד"ר צ'מברלין נודע מפי אחד הנוסעים, הרמן קפלן (לי סטרסברג), יהודי זקן, ניצול שואה מפולין, על המצב הרעוע של "גשר קסנדרה".
ד"ר צ'מברלין יוצר קשר עם מק'קנזי על מנת לספר לו על ההתפתחויות החדשות ולבקש ממנו לעצור את הרכבת כדי לא לעלות על "גשר קסנדרה" המסוכן.
אולם מק'קנזי אינו מעוניין לעצור את הרכבת; מבחינתו קריסת "גשר קסנדרה" ומותם של כל הנוסעים רק תביא לתועלת בכך שתסתיר את עובדת אחסון ופיתוח הנשק הביולוגי של ארצות הברית במדינה נייטרלית.
בנוסף לכך ד"ר צ'מברלין שם לב כי אחוז הנדבקים ברכבת הוא נמוך בהרבה מתחזיותיו של מק'קנזי ולמרבה ההפתעה אלה שנדבקו החלו להחלים.
במהלך הנסיעה נפטרו רק שני נוסעים מהמחלה - המחבל ונזירה זקנה.
החיילים סגרו אותם בארון מתים אטומים.
כמו כן, המחלה לא הצליחה בכלל להגיע אל רוב נוסעי הרכבת.
רק אנשים מהמחלקה הראשונה נדבקו בה.
במקביל, במטה ארגון הבריאות העולמי, חל שיפור ניכר בבריאותו של הכלב המודבק שחולץ מן הרכבת, וד"ר סטרדנר מגיעה למסקנה כי אחוז החמצן הגבוה בכלוב בו שהה הכלב במעבדה סייע להחלמתו.
חמצן בריכוז גבוה כמו זה שהחיילים הזרימו ברכבת.
סטרדנר לא מצליחה להניע את מק'קנזי מהחלטתו.
הידיעה על החלמת אנשים רבים ברכבת לא עוזרת לשכנע את החיילים לעצור את הרכבת ובשלב זה מבינים הנוסעים ובראשם ד"ר צ'מברלין שהרשויות מוכנות לעשות הכל על מנת לשמור על קיום הנשק הביולוגי בסוד, לרבות להרוג את כל נוסעי הרכבת.
קומץ נוסעים מהמחלקה הראשונה, שמודע היטב להחלמת החולים נוקט בפעולה אלימה ומנסה להשתלט על הרכבת מידי החיילים.
בין השותפים: ניקול דרסלר (אווה גרדנר), אשתו של סוחר נשק גרמני, רובי נווארו (מרטין שין), בן לוויה צעיר של ניקול דרסלר, מטפס הרים ומבריח סמים, והסוכן האלי (או.
סימפסון), שעוקב אחרי נווארו ונוסע מחופש לכומר.
המאבק האלים בין שני האחרונים, קודם להתגבשות הנוסעים לכדי צוות השתלטות על הרכבת, גרם לקלקול מכשיר הקשר של החיילים על הרכבת.
הידיעה על החלמת הכלב ומציאת התרופה לא יכולה להגיע אל החיילים, והידיעות על התפתחויות חיוביות ברכבת, לא מגיעות אל מק'קנזי.
נוסעי המחלקה הראשונה מנסים להגיע אל הקטר כדי לעצרו, אך הדבר לא עולה בידם: תחילה, ד"ר צ'מברלין ניסה לשכנע את החיילים לעצור את הרכבת.
בהמשך הוא ניסה לתת להם פקודה שיעצרו את הרכבת, מתוך קביעה שהוא הסמכות הרפואית ושהם הגיעו לסייע לו מתוך בקשה שלו.
בהמשך הסוכן האלי ניסה לשכנע אותם וגם לתת להם פקודות, מתוקף תפקידו כנציג היחיד ברכבת של ארגון המשטרה הבין לאומי.
בשלב הבא, נוסעי המחלקה הראשונה החלו במאבק אלים כדי להסיח את דעת החיילים, בעת שמטפס ההרים, רובי נווארו, ניסה להגיע לקטר בטיפוס על חלקו החיצוני של גוף הרכבת.
אולם החיילים הבחינו מתוך הרכבת, וירו בו למוות.
הנוסעים מבינים כי לא יעלה בידם לעצור את הקטר ומחליטים לנתק את הקרונות המאספים של הרכבת על מנת להקל על משקל הרכבת בעת חציית "גשר קסנדרה", מתוך מחשבה שאולי הדבר ימנע את קריסת הגשר.
לאחר חילופי אש עם החיילים הם מצליחים להשתלט על מחצית מהקרונות המאספים ומנתקים עצמם מהקרונות המובילים במרחק של קילומטר אחד מהגשר.
חלקה הקדמי של הרכבת עולה על "גשר קסנדרה", אשר קורס לנהר תחת משקלהּ וגורם למות כל הנוסעים, ואילו בחלקה האחורי המנותק, מפעילים הנוסעים ברגע האחרון את בלמי החירום ועוצרים על שפת הגשר שקרס וכך ניצלים.
במטה ארגון הבריאות העולמי משוכנע מק'קנזי שאף אחד מהנוסעים לא שרד את הנפילה לנהר.
בסוף הסרט נראים מק'קנזי וד"ר סטרדנר כשהם עוזבים את בניין הארגון בעוד שאחד מהקצינים משוחח בטלפון.
מתוך דבריו ניתן להבין שהן ד"ר סטרדנר והן קולונל מק'קנזי נתונים תחת מעקב.
סופיה לורן – ג'ניפר ריספולי-צ'מברלין
ריצ'רד האריס – ד"ר ג'ונתן צ'מברלין
ברט לנקסטר – קולונל סטפן מק'קנזי
מרטין שין – רובי נווארו
לי סטרסברג – הרמן קפלן
אווה גרדנר – ניקול דרסלר
אינגריד טולין – ד"ר אלנה סטרדנר
ליונל סטנדר – מקס הכרטיסן ברכבת
מפגש קסנדרה צולם במספר אתרים באירופה; בעוד שסצנות הפנים צולמו באולפני צ'ינצ'יטה ברומא שבאיטליה, מרבית סצנות החוץ צולמו בצרפת ובשווייץ.
"גשר קסנדרה" שמופיע בסרט מספר פעמים הוא למעשה ויאדוקט גראבי (Garabit viaduct) שנבנה בין השנים 1880–1884 על ידי גוסטב אייפל מעל נהר טרייר, בסמוך לקומונת Ruynes-en-Margeride.
ההשראה לשמו של הגשר בסרט התקבלה משמו של אגם מלאכותי בפולין הקרוי אגם סוֹלִינָה (Jezioro Solińskie) שנמצא בפרובינציית פודקרפצקיה בדרום-מזרח המדינה.
אגם מלאכותי זה, שנוצר בשנת 1968 על ידי סכירת נהר סן, נקרא גם אגם קַסוּנדרוּב והוא ממוקם על אתר בו עמד לפנים גשר ברזל ועברה מסילת רכבת ישנה שיצאה מכלל שימוש בשנת 1960.
סצנת תחנת הרכבת בז'נבה צולמה למעשה בתחנת הרכבת של בזל, ואילו מרבית סצנות הנסיעה של הרכבת צולמו לאורך הקו המחבר את הערים בזל-דלמונט-פורנטרוי שבשווייץ.
תחילה הוצע לשחקן הבריטי פיטר או'טול לגלם את דמותו של ד"ר צ'מברלין, אולם זה סירב ובמקומו לוהק לתפקיד ריצ'רד האריס.
מפגש השייח' היא רשת מאפיות וקונדיטוריה בירושלים.
הרשת נוסדה בשנת 1990 על ידי שי נאור.
המאפייה מוכרת מגוון מאפים הנאפים באמצעות טאבון אבן מיוחד ובהם פיתות, בייגלה, פיצות, טוסטים וסמבוסק.
מקור השם "מפגש השייח'" הוא בכיכר ב בירושלים שהיה מקום מפגש בקרב בני הנוער בשנות ה-80 בימי שישי בשם "אצל השייח'" שהיה בבעלות ערבית.
לאחר פרוץ האינתיפאדה הראשונה ובמיוחד בזמן האינתיפאדה השנייה שחלקה הגדול לווה באירועים ביטחוניים בעיר ובמיוחד בעיר העתיקה בירושלים, לא ניתן היה להגיע למקום זה.
בשנת 1990 פתח שי נאור את המאפייה באזור התעשייה תלפיות, שהכיל גם מועדוני בילוי ירושלמיים והמפורסם שבהם – האומן 17, מה שמשך את בני הנוער להיפגש במקום ולאכול.
המאפייה המקורית הוקמה ברחוב צרת בתלפיות וב-2003 הועתק הסניף לרחוב האומן, והתרחב להיות קונדיטוריה עם מאפים מתוקים.
לאחר מכן מכר נאור זיכיונות והתרחב בירושלים וסביבתה (מבשרת ציון, מעלה אדומים ועוד), וב-2008 אף נפתח סניף ראשון מחוץ לסביבת ירושלים בטיילת שבאילת, לשם עבר נאור עם משפחתו על מנת לעסוק בנדל"ן, אך סניף זה נסגר לאחר כ-10 שנות פעילות.
נכון ל-2025, למאפייה סך הכל 8 סניפים.
מפגש ותיקי המלחמה בגטיסברג (שמו הרשמי: החגיגה ליובל החמישים לקרב גטיסברג) התקיים בימים 29 ביוני עד 4 ביולי 1913, לרגל מלאת חמישים שנים לקרב גטיסברג שניטש שם במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, ואשר נחשב לנקודת מפנה במלחמה.
לאירוע הוזמנו כל ותיקי המלחמה שזכו לשחרור בכבוד, והשתתפו בו 53,407 מהם מ-46 מתוך 48 מדינות ארצות הברית, לרבות כ-8,750 ותיקי צבא הקונפדרציה.
היה זה הגדול במפגשים שנערכו במשך השנים בין ותיקי המלחמה, והוא הצטיין באווירת הפיוס ששררה בו.
משתתפי המפגש, שרובם היו בני 70 ויותר, השתכנו במחנה אוהלים ענק, שהוקם בקרבת אתר הקרב בפארק הצבאי הלאומי גטיסברג שבמדינת פנסילבניה.
קרב גטיסברג ניטש בימים 1 עד 3 ביולי 1863 והסתיים בניצחון צבא האיחוד.
במהלך הקרב נהרגו ונפצעו כ-50,000 חיילים משני הצדדים יחד.
בעשורים שלאחר המלחמה נערכו מספר מפגשי של ותיקי המלחמה באתר הקרב.
ב-1895 הוקם במקום פארק צבאי לאומי.
הרעיון לערוך מפגש ותיקי מלחמה לרגל יובל החמישים לקרב הועלה כבר ב-1908 על ידי גנרל הנרי הוידקופר (Henry S.
ב-1910 הקים בית המחוקקים של פנסילבניה את הוועדה ליובל החמישים לקרב גטיסברג והיא החלה באותה שנה בתכנון האירוע.
ב-1912 הקציב הקונגרס לאירוע 150,000 דולר והורה למחלקת המלחמה להקים באתר מחנה אוהלים.
הקונגרס לא קיבל את הצעת הוועדה של פנסילבניה להקים באתר אנדרטת שלום ולחנוך אותה במהלך המפגש.
מ-1912 ועד 1913 נקבע וסומן על ידי הוועדה השטח למחנה האוהלים, שופצו הגדרות, האנדרטאות והמזכרות שניצבו בפארק, ובארות מים נחפרו למילוי צורכי המשתתפים במפגש.
באפריל 1913 שלחה הוועדה בדואר הזמנות למפגש ל-40,000 ותיקי הקרב.
33 מדינות הקציבו לאירוע כספים בסך כולל 1.033 מיליון דולר, מהם 450,000 דולר שהוקצבו על ידי פנסילבניה.
מחלקת המלחמה הקימה מחנה אוהלים גדול ומתקני עזר לשיכון משתתפי המפגש.
הוקמו גם אוהלים לשם שיכון כ-3,800 אנשי צבא, עובדים (לרבות טבחים) ונערי צופים שהובאו למקום כדי לתפעל את המחנה ואת האירועים השונים.
במחנה הוצבו מתקני שירותים ואף בית דואר צבאי.
רציף רכבת מיוחד נבנה בתחנה הסמוכה למחנה לנוחותם של ותיקי המלחמה שהגיעו למפגש.
מחלקת הבריאות של מדינת פנסילבניה הקימה באתר מתקנים רפואיים כולל בית חולים שדה ופיקחה על איכות המים שסופקו לו.
הצלב האדום האמריקני הקים ברחבי הפארק 14 תחנות עזרה ראשונה.
לקראת האירוע הוקם בגטיסברג מבנה לשם הצגת הציקלורמה של גטיסברג - ציור פנורמי של הסתערות פיקט במהלך הקרב, והוקרן בה סרט
דרמה אילם שהופק אודות הקרב.
מחנה האוהלים נפתח ב-29 ביוני, וכבר באותו יום הגיעו אליו 21,000 ותיקי המלחמה.
ביום המחרת נחנך באתר הקרב הבסיס לאנדרטה המיועדת לבני וירג'יניה מצבא הקונפדרציה שהשתתפו בקרב.
אירועי המפגש נפתחו רשמית ב-1 ביולי, יום שניתן לו הכינוי יום ותיקי המלחמה, והם כללו נאום של ג'ון וואנאמייקר (John Wanamaker), לשעבר המנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
האירועים ב-2 ביולי, היום הצבאי, כללו בין היתר הקראה של נאום גטיסברג ומסדר של ותיקי המלחמה באתר הקרב.
בערב נערכה פשיטה ספונטנית של ותיקי צבא האיחוד על מגורי ותיקי הקונפדרציה במחנה הגדול, שלאחריה נערכו מצעדים משותפים והודלקו מדורות שדה.
ה-3 ביולי היה היום האזרחי או יום המושלים.
באותו יום נערכו 65 מפגשים יחידתיים ונחנכה האנדרטה לכבוד גנרל ויליאם ולס (William Wells) מצבא האיחוד, שעוטר במדליית הכבוד על לחימתו בגטיסברג.
אחר הצהריים נערכה באוהל הגדול התכנסות של ותיקי המלחמה מניו יורק, שבה הועלה שוב הרעיון להקים באתר את אנדרטת השלום (שאכן נחנכה שם 25 שנים לאחר מכן).
בערב נערך באתר מופע זיקוקין די-נור.
היום האחרון לאירועים היה 4 ביולי, היום הלאומי.
באותו בוקר נחנכה אנדרטת מדינת פנסילבניה, הגדולה באנדרטאות שבשדה הקרב של גטיסברג.
בשעה 11 הגיע לאוהל הגדול נשיא ארצות הברית וודרו וילסון, שהגיע למקום ברכבת מיוחדת.
הוא נשא נאום אודות אחדות לאומית, ובין השאר אמר:
וילסון עזב את המחנה לאחר השמעת ההמנון הלאומי.
בהמשך היום נערכה מחווה לחללי המלחמה שכללה חמש דקות דומייה בכל אזור גטיסברג.
דקות הדומייה נפתחו בתרועת חצוצרה ובצלצול פעמונים בגטיסברג, והן נקצבו על ידי יריות תותחים ברקע.
במהלך היום, מחמש בבוקר ועד 11 בלילה, פקדו את דרכי האתר יותר מ-7,000 מכוניות.
כמחצית הוותיקים עזבו את האתר ב-2 וב-3 ביולי, ופירוק המחנה החל מיד לאחר מעמד המחווה ב-4 ביולי.
אחרון הוותיקים עזב את המקום ב-8 ביולי, ועד 15 באוגוסט הושלם פירוק המחנה.
אודות המפגש הופק הסרט United at Gettysburg.
ב-3 ביולי 1938 נחנכה מצפון מערב לגטיסברג אנדרטת השלום ואש התמיד לזכר המפגש ב-1913. הטקס התקיים במסגרת מפגש ותיקי המלחמה שנערך לרגל מלאת 75 שנים לקרב.
באותו מפגש השתתפו כ-1,870 מוותיקי המלחמה מכלל 8,000 הוותיקים שהיו בחיים באותה עת.
מפגש יעקב ועשו הוא אירוע מקראי, שמופיע בפרשת וישלח שבספר בראשית ( ו).
כאשר יעקב שב לארץ כנען לאחר שהותו בחרן בשל פחדו מעשו, הוא מודיע לעשו על שובו, ועשו יוצא לקראתו עם 400 איש.
בסופו של דבר, כאשר המפגש מתרחש, יעקב מצליח לפייס את עשו, והם מתחבקים ומתנשקים.
עשו ויעקב היו בניהם התאומים של יצחק ורבקה.
לפני מותו, רצה יצחק לברך את עשו; אך יעקב התחפש לעשו וקיבל את הברכות במקומו.
בעקבות זאת, שנא עשו את יעקב וביקש להורגו, ויעקב נאלץ לברוח מבאר שבע לחרן, לבית לבן הארמי אחי אימו.
בעת שהותו בחרן, נישא יעקב עם רחל ולאה בנות לבן ועם בלהה וזלפה, הוליד 12 ילדים (כולל דינה) וצבר רכוש רב בשכר רעיית צאן לבן.
לאחר שיעקב שהה עשרים שנה בבית לבן, ה' נגלה ליעקב והורה לו לשוב לבית אביו.
יעקב ברח מחרן עם משפחתו ורכושו, אך לבן רדף אחריו ולאחר דין ודברים כרתו השניים ברית בגלעד.
משם נסע יעקב למחניים ונפגש עם "מלאכי אלוהים".
יעקב שלח "מלאכים" ממחניים לארץ שעיר, "שדה אדום", להודיע לעשו על בואו.
בדברים אותם ביקש למסור לעשו, התייחס אליו יעקב כעבד לאדונו, ויחד עם זאת הזכיר את הרכוש שצבר: "וַיְהִי לִי שׁוֹר וַחֲמוֹר, צֹאן וְעֶבֶד וְשִׁפְחָה".
בשובם של השלוחים, הודיעו ליעקב שעשו הולך לקראתו עם 400 איש.
יעקב החל לפחד מתוכניותיו של עשו.
הוא חצה את אנשיו ואת רכושו לשני מחנות, בכדי להציל מחנה אחד במקרה שעשו ילחם במחנה השני, ופנה בתפילה לה' אלוהיו:
יעקב שלח לעשו עדרים של בקר, שבראש כל עדר אחד מאנשי ביתו, וציווה אותם כל אחד מהם לומר לעשו: שהבקר שייך אשר לאחיו יעקב, ואשר , ועוד תאמרו לו , והרי הוא מצפה לפצות אותך בעדים האלה.
הוא הרחיק את העדרים זה מזה, כדי שהמקרה הנ"ל יחזור על עצמו.
לאחר שילוח העדרים לעשו, .
בלילה זה התרחש מאבק יעקב והמלאך.
כאשר ראה יעקב את עשו ו-400 האנשים, חצה פעם שנייה את המשפחות, כאשר משפחות השפחות ראשונים ומשפחתו רחל ולאה אחרונים, בעוד שהוא הראשון מכולם.
יעקב עצמו רץ לפניהם והשתחווה שבע פעמים לעשו.
כשהגיע יעקב, רחמיו של עשו התעוררו עליו והוא נפל על צוואר אחיו חיבקו ונשקו, עשיו שאלו ויעקב ענה .
לאחר תחנוניו של יעקב הסכים עשו לקבל במתנה את העדרים.
סוף המעשה היה כאשר ניסה עשו לשכנע את יעקב לצעוד איתו להר שעיר אך יעקב הצליח להתחמק בתירוצים שונים, המשיך לבדו עם כל משפחתו, ועשו פנה לדרכו.
התנאים נחלקו האם עשו באמת התפייס עם יעקב:
מפה לאוזן או בעל-פה, היא דרך להעברת מידע מאדם לאדם באמצעות תקשורת בעל פה, שעשויה להיות גם פשוטה, כמו למשל לספר למישהו פרטים טכניים, כמו השעה ביום.
סטורי טלינג (סיפור סיפורים) היא צורת תקשורת נפוצה מפה לאוזן, במסגרתה אדם אחד מספר לאחרים סיפור על אירוע אמיתי או בדיוני.
מסורת שבעל פה היא העברת חומרים תרבותיים ומסורתיים מפה לאוזן מדור לדור.
שתי צורות תקשורת אלו, גם סיפור סיפורים וגם מסורת שבעל פה, הן צורות תקשורת המועברות מפה לאוזן הממלאות תפקידים חשובים בפולקלור ובמיתולוגיה.
דוגמה נוספת לתקשורת בעל פה היא היסטוריה שבעל פה – הקלטה, שימור ופרשנות של מידע היסטורי על סמך חוויות ודעות אישיות של הדובר.
שימור היסטוריה שבעל פה הוא התחום העוסק בטיפול ובתחזוקה של חומרים היסטוריים שנאספו מפה לאוזן, בפורמטים מסוגים שונים.
סטורי טלינג לעיתים קרובות כולל אימפרוביזציות או אלתורים.
בתרבויות רבות נהוג היה בעבר לחלוק סיפורים או נרטיבים משותפים ככלי לשימור תרבותי, כאמצעי בידור וחינוך וכדי להנחיל ערכים מוסריים.
נראה שהצורות המוקדמות ביותר של מספרי סיפורים ברוב התרבויות העתיקות, היו בעיקר בעל פה בשילוב עם סיפורי מחוות.
האבוריג'ינים האוסטרלים ציירו סמלים מסיפורים על קירות מערות כאמצעי לעזור למספרי הסיפורים לזכור את הסיפורים.
לאחר מכן, הסיפור סופר בשילוב של נרטיב בעל פה, מוזיקה, אמנות סלע ומחול.
באופן מסורתי, נהוג היה בעבר לזכור את תוכנם של סיפורים בעל פה ואז להעבירם מדור לדור.
עם זאת, בחברות בהן ידעו קרוא וכתוב, התקשורת הכתובה והטלוויזיונית החליפה במידה רבה שיטות אחרות לתקשורת היסטורית ומקומית, משפחתית ותרבותית.
סיפור סיפורים בעל פה נותר מרכיב דומיננטי בלמידה בעיקר במדינות מסוימות בהן שיעורי האוריינות נמוכים.
מסורת שבעל פה (המכונה לעיתים תרבות אוראלית / תרבות שבעל פה או פולקלור אוראלי) היא העברת חומרים תרבותיים ומסורתיים בעל פה מדור לדור.
המסרים או העדויות מועברים באופן מילולי בדיבור או בשיר ועשויים ללבוש צורה, למשל, של סיפורי עם, פתגמים, בלדות, שירים או פזמונים.
באופן זה, קיימת אפשרות לחברה להעביר היסטוריה שבעל פה, ספרות בעל פה, פתגמים וידע אחר על פני דורות ללא ידע בכתיבה.
סוציולוגים מדגישים כי יש חשיבות לכך שהחומרים יהיו משותפים לקבוצות של אנשים, לאורך כמה דורות, ובכך הם מבדילים בין מסורות שבעל פה לבין עדויות או היסטוריה שבעל פה.
באופן כללי מסורת שבעל פה מתייחסת להעברה של חומרים תרבותיים באמצעות ביטוי קולי, ובמהלך תקופה ארוכה נחשבה לתיאור מפתח של פולקלור (קריטריון שכיום כבר לא מוחזק בקפדנות על ידי כל הפולקלוריסטים).
כתחום אקדמי יש התייחסות הן למערכת של מושא הלימוד והן לשיטה המדעית שבאמצעותם הם נלמדים – ניתן לכנות את השיטה כ"תאוריה מסורתית בעל פה", "תאוריית ההרכב האוראלי-נוסחתי" ו"תורת פארי-לורד" (על שם שניים ממייסדיה).
חקר המסורת שבעל פה שונה מהדיסציפלינה האקדמית של ההיסטוריה שבעל פה, שהיא תיעוד של זיכרונות והיסטוריות אישיות של אנשים שחוו תקופות או אירועים היסטוריים.
זה נבדל גם מחקר האוראליות, שניתן להגדירו כמחשבה וביטוי מילולי של חשיבה בחברות בהן טכנולוגיות אוריינות (במיוחד כתיבה ודפוס) אינן מוכרות לרוב האוכלוסייה.
היסטוריה שבעל פה היא תיעוד זיכרונות אישיים ומאורעות היסטוריים מנקודת מבטם האישית של אלו שחוו תקופות או אירועים היסטוריים.
התיעוד מתבצע תוך שימוש בראיונות עם ניצולים חיים מהתקופה הנחקרת.
ההיסטוריה שבעל פה נוגעת לעיתים קרובות בנושאים שכמעט ולא ניתן למצוא להם תיעוד במסמכים כתובים, ולכן התיעוד משמש למילוי פערים ברשומות המרכיבות מסמכים היסטוריים מוקדמים.
שימור ההיסטוריה שבעל פה הוא תחום העוסק בטיפול ואחזקת חומרים היסטוריים שבעל פה, בכל פורמט בו יהיו.
מערכת ותיקות וממוסדות המשתמשות בהעברה מפה לאוזן כוללות בין היתר:
"מפה לשם" הוא אלבום האולפן השביעי של הלהקה הישראלית התקווה 6. האלבום יצא לאור ב-10 בדצמבר 2020, על ידי חברת התקליטים הליקון.
האלבום נתמך על ידי שישה סינגלים.
האלבום יצא כשלוש שנים לאחר אלבומה הקודם של הלהקה, "הכל עוד לפניי", והופק על ידי פילוני, בדומה לקודמו, למעט "יום חדש עולה" שהופק על ידי אינפקטד מאשרום.
סולן הלהקה, עמרי גליקמן, כתב והלחין את שירי האלבום.
האלבום הוא הראשון של הלהקה שהוציאה חברת הליקון, בניגוד לשאר אלבומם, שהוציאה חברת התו השמיני.
על האלבום, שיצא בעת מגפת הקורונה בישראל, אמר סולן הלהקה עמרי גליקמן:
על בחירת שם האלבום אמר גליקמן כי "הכל קצת מפה וקצת משם" וכי "חיכינו המון זמן להוציא את האלבום, הוא התעכב ונדחה, ולקח אותנו להרפתקאות יצירתיות ארוכות.
חלק מהשירים כבר ראו אור וחלק מחכים כבר שיגלו אותם".
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "יום חדש עולה", בהשתתפות הרכב הטראנס הפסיכדלי אינפקטד מאשרום, יצא לאור ב-28 בפברואר 2018.
הסיננגל השני מתוך האלבום, "יום יפה?", יצא לאור ב-24 בינואר 2019, בליווי וידאו קליפ.
הסינגל השלישי מתוך האלבום, "העברית החדשה", יצא לאור ב-12 במאי 2019. השיר מלווה בווידאו קליפ, שיצא בסמוך לצאת הסינגל.
השיר הגיע בשיאו למקום השישי במצעד השבועי של מדיה פורסט.
הסינגל הרביעי מתוך האלבום, "חי על הירח", יצא לאור ב-6 בינואר 2020. גם הוא מלווה בווידאו קליפ, שבוים על ידי עדן רם.
הסינגל החמישי מתוך האלבום, "אל תדאג ילד", יצא לאור ב-23 במרץ 2020.
הסינגל השישי מתוך האלבום, "לחזור הביתה", יצא לאור ב-5 באוגוסט, בליווי וידאו קליפ, שבוים על ידי יקטרינה בורינדין.
השיר הגיע בשיאו למקום התשיעי במצעד השבועי של מדיה פורסט, ולמקום השביעי במצעד הרשמי של גלגלצ.
מפה איזוסייסמית היא מפה המציגה אזורים שווי עוצמות סייסמיות שנצפו במהלך ומיד אחרי רעידת אדמה.
המשתנה היחידי שמשתמשים בו להכנת המפה האיזוסייסמית הוא העוצמה הסייסמית.
זו מוערכת ברוב המקרים על בסיס סולמות סייסמיים מאקרוסייסמיים כגון: סולם מרקאלי האמריקאי, או הסולם האירופאי EMS.
המתודולוגיה לפרטיה מפורטת ב-שימושים של הערכות העוצמה הסייסמית.
הערכת משתנים כמותיים של רעידות אדמה היסטוריות (כגון מגניטודה, אורך מישור ההעתק שפעל בזמן הרעידה, עומק מוקד רעידת האדמה והאפיצנטר שלה).
הערכת עוצמות תאוצת הקרקע המקסימלית שהתרחשה באזורים שנכללים במפה ובאתרים שונים.
הערכת מנגנון התנועה במוקד - מנגנון תנועה זה מחושב בעיקר באמצעות נתונים מסייסמוגרפים, אך קיימת מידה של אי ודאות מכיוון שתמיד אפשריים שני מישורי שבר פוטנציאליים.
הציר הארוך באליפסה במפה שמייצגת את העוצמה הסייסמית המקסימלית, מייצג בדרך כלל את אורך מישור השבר שפעל בעת רעידת האדמה.
הכנת תרחישים לרעידות אדמה עתידיות.
לפירוט יתר ראו בערך עוצמה סייסמית.
מפגש לוהט הוא מותחן פעולה אמריקאי עם אלמנטים מקומדיה משנת 1988 בבימויו של וולטר היל ובכיכובם של ארנולד שוורצנגר וג'יימס בלושי.
הסרט מתקיים באופן אופייני לסוף שנות השמונים, הקשור להתחממות היחסים בין ברית המועצות לארצות הברית.
ארנולד שוורצנגר הוא בלש רוסי, פדנטי וממושמע, היוצא לשיקגו כדי להביא למשפט את גדול סוחרי הסמים במזרח.
שותפו האמריקאי לתהליך ההסגרה הוא שוטר פורע חוק.
כשהנאשם בורח נדרשים השניים להתגבר על פערי תרבותי והתנהגות ולשתף פעולה באחד מאחרוני הסרטים מעידן המלחמה הבינגושית.
מפה ימית הוא ייצוג גרפי של אזור ים ואזורי חוף סמוכים.
היא עשויה להראות עומקי מים וגבהים של יבשה מפה טופוגרפית, מאפיינים טבעיים של קרקעית הים, פרטי קו החוף, סכנות ניווט, מיקומים של עזרים טבעיים ומעשה ידי אדם לניווט, מידע על גאות וזרמים, פרטים מקומיים על השדה המגנטי של כדור הארץ, ותוצרת אדם מבנים כגון נמלים, מבנים וגשרים.
מפות ימיות הם כלים חיוניים לניווט ימי.
מדינות רבות דורשות מספינות, במיוחד ספינות מסחריות, לשאת אותן.
מפות ימיות עשויות להיות מודפסות על נייר או מפות ניווט אלקטרוניות ממוחשבים.
הטכנולוגיות האחרונות הפכו מפות נייר אשר מודפסות "לפי דרישה" עם נתונים קרטוגרפיים שהורדו לבית הדפוס המסחרי עוד בלילה שלפני ההדפסה.
עם כל הורדה יומית, נתונים קריטיים כגון הודעות מקומיות לשייטים, מתווספים לקובצי מפות לפי דרישה, כך שמפות אלו יהיו מעודכנים בזמן ההדפסה.
מפות ימיות מבוססות על סקרים הידרוגרפיים.
מכיוון שהסקר מחייב עמל רב וגוזל זמן, נתונים הידרוגרפיים עבור אזורי ים רבים עשויים להיות ישנים ולעיתים אינם אמינים.
בעת המודרנית, הדהוד משמש למדידת קרקעית הים בים הפתוח.
כאשר מודדים את עומק המים הבטוח מעל מכשול כמו ספינה טרופה, בודקים את העומק המינימלי על ידי טאטוא השטח בצורה אופקי.
זה מבטיח שהקצוות שקשה לאתר, כגון תרנים, לא יהוו סכנה לכלי שיט המנווטים מעל המכשול.
מפות ימיות מונפקות מכוח המשרד ההידרוגרפי הלאומי במדינות רבות.
מפות אלו נחשבים "רשמיות" בניגוד לאלו שנעשו על ידי מפרסמים מסחריים.
משרדים הידרוגרפיים רבים מספקים עדכונים ידניים קבועים, לפעמים שבועיים, של המפות באמצעות סוכני המכירות שלהם.
משרדים הידרוגרפיים בודדים מייצרים סדרות מפות לאומיות ובין-לאומיות.
בתיאום של הארגון ההידרוגרפי הבין-לאומי.
סדרת המפות הבין-לאומית היא מערכת עולמית, אשר מפותחת במטרה לאחד כמה שיותר מערכות מפות.
ישנם גם מפות שפורסמו מסחרית, שחלקם עשויות לשאת מידע נוסף בעל עניין מיוחד.
אופיו של נתיב מים המתואר במפה עשוי להשתנות, ועזרים מלאכותיים לניווט עשויים להשתנות בהתראה קצרה.
לכן, אין להשתמש במפות ישנות או לא מתוקנות לניווט.
כל יצרן של מפות ימיות מספק גם מערכת ליידע ימאים על שינויים המשפיעים על המפה.
בארצות הברית, תיקוני מפה והודעות על מהדורות חדשות מסופקים על ידי סוכנויות ממשלתיות שונות בדרך של הודעה מקומית לימאים, ו"הודעה לשידור לשייטים".
בארצות הברית, ל-NOAA יש גם שותף הדפסה שמדפיס (הדפסה לפי דרישה), והם מכילים את התיקונים וההודעות העדכניות ביותר בזמן ההדפסה.
כדי לתת הודעה לימאים, שידורי הרדיו מספקים הודעה מוקדמת על תיקונים דחופים.
דרך טובה לעקוב אחר עדכונים היא באמצעות "כרטיס תיקון מפה ופרסום".
באמצעות מערכת זו, הנווט אינו מעדכן מיידית כל מפה בתיק כאשר מגיעה "הודעה לימאים" חדשה, אלא יוצר כרטיס לכל מפה ומציין את התיקון בכרטיס זה.
כשמגיע הזמן להשתמש במפה, הוא מושך את המפה ואת הקלף של המפה, ומבצע את התיקונים המצוינים בתרשים.