tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דב בר ברגסון או זוננברג (בפולנית: Berek Szmulowicz Sonnenberg; בֶּרֶק בן שמואל זוננברג, מוכר גם כ"בֶּרְקֶ'ה" בפולין החסידית; ה'תקכ"ד, 1764 – ד' בכסלו ה'תקפ"ג, 18 בנובמבר 1822) היה בנו ויורשו של שמואל זביטקובר, ובעלה של תמר'ל ברגסון.
בנקאי ונדבן, סוחר ובעל נכסים, מראשי הקהילה היהודית בוורשה, ומתומכיה הראשיים של תנועת החסידות בשנות היאחזותה ביהדות פולין.
כבר בצעירותו עסק עם אביו במסחר הבהמות, הבשר והעור, כשחלק מהעסקים הוא ניהל יחד עמו, וחלק באופן עצמאי.
נשא את תמר'ל ברגסון (זוננברג) לאחר מות בעלה הראשון.
השניים היו פילנתרופים ידועים ביהדות פולין.
את עיקר הונו עשה מחכירת מונופול המלח של ממלכת פולין כולה יחד עם בנו גבריאל ברגסון והעשיר היהודי שמואל מרקוס פוזנר.
מונופול זה העמיד לרשותו סכומי כסף עצומים שאפשרו לו להרחיב את תחומי השפעתו על ידי מתן הלוואות לגורמי השפעה במדינה ומחוצה לה.
מחמת אהדתו לתנועת החסידות העסיק תחתיו רבים מן החסידים, על מנת לספק פרנסתם.
כך לדוגמה עבד במפעליו הרב מרדכי רקובר, בדחנו של רבו הרב יעקב יצחק הורוביץ, "החוזה מלובלין", דבר אשר אפשר לרב רקובר לשהות רבות במחיצת רבו.
רק לאחר מותו קיבלה אשתו תמר'ל את האישורים להתגורר כרצונה בערים שמחוץ לתחום המושב היהודי בפולין.
בצוואתו השאיר כסף רב לצדקה, עשירית מהונו, אך יורשיו סירבו לממש את הצוואה כלשונה והסכום הופחת לכדי מחצית.
אף כי סביר היה להניח שכוונתו המקורית של מי שהיה מתומכי החסידות וייסד בית כנסת בפראגה, לתת את כספו לעניים יהודים, התערבות השלטונות בחלוקת העיזבון הביאה לחלוקת הכסף גם למוסדות ויחידים נוצריים.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי בוורשה (ברחוב אוקופובה, חלקה 1 שורה 13) במאוזוליאום מפואר.
למשפחתו היו צאצאים רבים מפורסמים, סוחרים ובעלי הון.
נינם היה הפילוסוף היהודי-צרפתי אנרי ברגסון.
בֶּר יצחק בֶּר דֶה טוּרִיק (בכתיב יידי: בער אייזיק בעער דע טוריקע; בצרפתית: Berr Isaac Berr de Turique; 24 בפברואר 1744 – 5 בנובמבר 1828), היה איל הון יהודי-צרפתי, וממנהיגי יהדות צרפת.
חבר האספה המכוננת הלאומית, פעיל בולט בהשגת האמנציפציה ליהודים בצרפת, מראשי הסנהדרין של פריז, ומראשי תנועת ההשכלה היהודית בצרפת.
נולד בננסי ליצחק בר, בנקאי מראשי הקהילה היהודית המקומית ולגיטל יהודית ליפמן.
אמו הייתה בתו של ליאון גודשו, יהודי ממץ שהוזמן בידי לאופולד, דוכס לורן להתיישב בננסי בשנת 1721 והקים בה את הקהילה היהודית.
בר למד בצעירותו אצל רבי אברהם יעקב הכהן פערל, אב"ד בלורן.
מגיל צעיר התעניין בספרות, הוא התקרב לתנועת ההשכלה היהודית והעריץ את משה מנדלסון ונפתלי הרץ וייזל.
נמנה אחד מ-12 המנויים של המאסף בצרפת, ותרגם את דברי שלום ואמת לצרפתית סמוך להופעתו בדפוס.
לפרנסתו עסק במסחר בטבק, ממנו התעשר מאוד, ונחשב לאחד מאילי ההון במדינה.
לאחר מותו הותיר אחריו הון של למעלה מחצי מיליון פרנק.
בר היה אחד מראשי יהדות צרפת במשך עשרות שנים ברציפות.
נחשב למקורב ללואי ה-18, ושארל העשירי מלכי צרפת.
זה האחרון אף העניק לו בשנת 1816 את תואר הכבוד "דה טוריק" על שם האחוזה שהייתה בבעלותו בסמוך לננסי.
בשנת 1805 אף נבחר כחבר עיריית ננסי.
נפטר ב-5 בנובמבר 1828 ונקבר בננסי.
בנו היה עורך הדין היהודי הראשון בצרפת וחבר באקדמיה המדעית של גטינגן, מראשי העסקנים למען האמנציפציה ליהודים, ומזכיר הסנהדרין של פריז.
מנכדיו התפרסם שר האוצר של הרפובליקה הצרפתית השנייה.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית היה בר מראשי העסקנים שפעלו למען השגת שוויון זכויות ליהודי צרפת.
במאבק זה נמנה עם הזרם השמרני, שביקש לשמור באופן חלקי על האוטונומיה המשפטית של הקהילות היהודיות ועל השליטה שהייתה לקהילות על חבריהן.
הוא הציע לוותר על הזכות לכהן במשרות ציבוריות בתמורה להשארת סמכות השיפוט על חברי הקהילה בידי הרבנים ומנהיגי הקהילות, ואף קרא לוותר על אזרחות מלאה, על מנת שהאוטונומיה של הקהילה היהודית תישמר – עמדה שהייתה שנויה במחלוקת בקרב היהודים.
בר נבחר כאחד מנציגי היהודים בלוריין שנשלחו לאספת המעמדות של 1789 וב-14 באוקטובר 1789 הופיע בפניהם.
בנאומו שהיה לנאום מכונן בהיסטוריה של יהדות צרפת ביקש מחברי האספה להתייחס ליהודים כאל אחיהם, אך לא התקבלה כל החלטה בנושא.
בסוף שנת 1789 הוחלט להעניק שוויון זכויות, אך רק ליהודים שכונו "פורטוגזים" – יהודים צאצאי אנוסי ספרד שהתגוררו בדרום המדינה, בעיקר בבורדו ואביניון.
בעקבות כך ניהל בר שהיה נציגם של היהודים האשכנזים מאלזס-לורן שבצפון צרפת ויכוח חריף עם הבישוף של ננסי, באמצעות פרסומה של חוברת פולמוסית שזכתה לתפוצה רחבה והשפעה רבה.
בתקופה זו פרסם גם ספר הגנה על התלמוד.
עם קבלת השוויון לבסוף – ב-27 בספטמבר 1791 – הגיש בר את שבועת הנאמנות בתהליך קבלת האזרחות מטעם יהודי ננסי במקומו של הרב המקומי שלא שלט בשפה הצרפתית.
בתקופה זו הוא פרסם מכתב כללי ליהודי צרפת שנכתב בשפה הצרפתית ובו קרא ליהודים להגביר את נאמנותם למדינה ולהחליף את שפתם מיידיש לצרפתית, תוך הדגשה שלא לזנוח את הדת היהודית, מכתב בו ניכרו השפעותיה של תנועת ההשכלה היהודית אליה היה בר מקורב.
בר גם קרא ליהודים לשלוח את בניהם לבתי ספר צרפתיים, לזנוח את המקצועות היהודיים המסורתיים ולהשתלב בשוק התעסוקה הצרפתי.
בר המשיך להביע את נאמנותו למדינה גם בתקופת משטר הטרור שהצר את החיים הדתיים בצרפת; הוא ויתר על הפנסיה שלו, ותרם רובה עם כידון למען המאמץ המלחמתי.
בשלב מאוחר יותר, כאשר ראה שגם השפה העברית נזנחה כליל לטובת הצרפתית, חזר בו בר מהשקפתו והחל לתבוע להחזיר אף את השימוש בשפת האידיש.
בר, כנציגם של יהודי אלזס שהיו דתיים ושמרנים יותר מיהודי הדרום שממוצא ספרדי, נמנה עם ראשי השמרנים והרבנים בכינוס, ואף ניסה לדחות את מועד פתיחת הכינוס שנקבע ליום השבת לעומת התנגדותם של הנציגים הליברלים שחששו להרגיז את נפוליאון.
בשנה שלאחר מכן, כאשר הוקמה הסנהדרין של פריז כיהן בר כאחד החברים הבולטים בה, אך לאחריה פרש מעסקנות ציבורית.
בער גולדברג (ביידיש: בער גאָלדבערג; ט' בטבת ה'תק"ס, 25 בדצמבר 1799 – 9 במאי 1884, י"ד באייר ה'תרמ"ד), היה משכיל, חוקר, הבראיסט יהודי, מן העורכים והמהדירים הראשונים של כתבי יד עבריים וערביים מימי הביניים.
פעל בפולין, גרמניה, אנגליה וצרפת.
חתימתו הספרותית הייתה "דברי בג" – ראשי התיבות של שמו: "בער גולדברג".
גולדברג נולד בכפר חלודנה, סמוך ללומז'ה שבפולין.
בגיל 5 נפטר אביו והוא הובא בידי אמו לבית סבתו בעיר ראצקי.
בגיל שמונה נפטרה גם אמו, והוא נותר יתום גלמוד; בני עירו כינוהו "בערל דער יתום", גדל בעוני והתחנך על ברכי המסורת היהודית.
כבר בנעוריו נחשב לעילוי בזכות שליטתו בתלמוד, ובא' באייר תרט"ו בגיל 15 נישא לרחל בת הגביר ר' אליהו זילבערמן.
בגיל שמונה־עשרה נשא בעול פרנסת משפחתו.
החנות נוהלה בידי אשתו בעוד הוא הקדיש את עיקר זמנו ללימוד.
בתקופה זו כונה גם "בערל אליעס" על שם חותנו.
במסעותיו לקניגסברג רכש ספרי השכלה במקום סחורות, ובבית חותנו קשר ידידות עם ראש העיר המקומי.
בשנת תקצ"ה (1835) נסע לוורשה על מנת להיפגש עם השר איוואן פסקביץ' בניסיון לפעול לשיפור מצבו החינוכי של היישוב היהודי.
בגיל ארבעים החל להשלים את השכלתו, ולמד באופן עצמאי ערבית ושפות שמיות.
בשנת תר"ג (1843) עבר להתגורר בקניגסברג, אך לאחר כמה חודשים עבר לברלין.
שם נחשף לרוח תנועת ההשכלה היהודית בדירתו שברחוב קלויסטרסטר מספר 9 ביקרוהו אישים שונים, והוא קיבל מליצות מאת פרידריך בסל ויוהאן יעקובי.
היו לו גם מהלכים בבית הבנקאי יוסף מנדלסון, בעיר זו התיידד עם שניאור זק"ש, אולם לא מצא בברלין פרנסה.
בתקופה זו פרסם שני חיבורים:
קונטרס מסוד חכמים – פירוש ללוח העברי בצירוף טבלאות כרונולוגיות (ברלין, 1845).
חופש מטמונים – מבחר מאמרים נדירים מתוך כתבי־יד, ובהם פסקים של רש"י, איגרת רב שרירא גאון, מאמר על האסכטולוגיה אצל אבן עזרא, משלים מהגאונים ופיוט של יצחק אבן גיאת (ברלין, 1845).
לאחר ארבע שנים, בשנת תר"ז (1847), עזב את העיר ונסע ללונדון.
שם ישב בהמוזיאון הבריטי והעתיק כתבי־יד שונים, אך נחשד כי גנב כתב־יד מהספרייה.
שם פרסם עם אריה ליב רוזנקראנץ את הספר:
יסוד עולם מאת יצחק בן יוסף הישראלי מטולדו – חיבור אסטרונומי בצירוף תקציר בגרמנית ותרשימים (ברלין, 1848).
בעקבות זאת עבר לאוקספורד, שם ישב בספריית הבודליאנה והעתיק את ספר יוחסין השלם, ועוד ספרים יקרי ערך.
בשנת 1852 עבר לפריז, שם התמסר ללימוד כתבי־יד עבריים וערביים בהספרייה הלאומית של צרפת, ופעל בשירות חכמת ישראל.
בשנת תרי"ח (1858) שהה שלושה חודשים בפרנקפורט דמיין כדי למכור את ספרו "ברכת אברהם", ובחודש שבט של אותה שנה שב לפריז ונשאר בה עד יום מותו.
בעיר זו התיידד עם שלמה מונק, אלברט כהן ויוסף דרנבורג, וקיבל תמיכה כלכלית ממיכאל ארלנגר, יוסף גינצבורג, שלמה זלמן חיים הלברשטאם ואליעזר הלוי.
בין פרסומיו החשובים מתקופה זו:
ספר הרקמה – תרגום יהודה אבן תיבון לדקדוק העברי של יונה אבן ג'נאח (עם הנרי ווידאוור, פרנקפורט, 1857).
ברכת אברהם – תשובות אברהם בן הרמב"ם לדניאל הבבלי (ליק, 1859).
ספר תגין – על אותיות הכתר בספרי תורה, כולל מדרש קטן המיוחס לרבי עקיבא (פריז, 1866).
איגרת רבי יהודה בן קורייש – מכתבו בערבית ליהודי פאס (עם , פריז, 1867).
מעשה ניסים – תרגום מערבית לעברית של ביקורת דניאל הבבלי על ספר המצוות לרמב"ם (פריז, 1866).
אגרת רב שרירא גאון – מהדורה מדעית עם הגהות והערות (מיינץ, 1873).
ספר זכרונות – קונקורדנציה מקראית של אליהו בחור (פרנקפורט, 1875).
גולדברג פרסם מאות מאמרים בעיתונות העברית, הלבנון, הכרמל, כרם חמד ובמיוחד בעיתון המגיד.
כתביו עסקו בהיסטוריה של עם ישראל, דקדוק עברי, אסטרונומיה ועוד.
סגנונו נחשב לעמוס ולא מסודר, אך מלא ידע ועמל.
בפריז שימש מורה ומדריך לחוקרים צעירים.
בין היתר אירח בביתו את העיתונאי גצל זליקוביץ, ובאמצעותו הכיר אליעזר בן־יהודה את ההגייה הספרדית של העברית.
בער גולדברג נפטר בפריז ב־י"ד באייר תרמ"ד (9 במאי 1884).
בלווייתו הספידוהו הרב הראשי של צרפת, לזר איזידור, והרב הראשי של פריז, צדוק כהן.
היה לו אח, נחום, שהתגורר בעיר ידוובנה.
בנו, אלכסנדר, סייע לאביו בהדפסת ספריו, ולאחר פטירתו השתדל להוציא לאור את כתביו.
שמעון בן כוסבה (כוסבא,, או כסבא, מוכר בשם בר כוכבא ובספרות חז"ל: בן כוזבא, או כוזיבא; ?
– 135 לספירה) היה מלך או נשיא היהודים ומנהיגו של המרד היהודי הגדול השלישי נגד האימפריה הרומית, שקרוי כיום על שמו: מרד בר כוכבא.
מעט מאוד ידוע על בן כוסבה, לבד מעצם הנהגתו את ההתקוממות שהסתיימה בתבוסה, בשעבוד ובמותם של אלפי יהודים.
בר כוכבא מלך במשך שלוש שנים על טריטוריות ביהודה שאנשיו כבשו מידי הרומאים, כשתומכיו מאמינים בהיותו המלך המשיח והוא מחזיק בתואר "נשיא ישראל".
הוא נהרג ככל הנראה בעת נפילת ביתר לידי הרומאים.
מעט מאוד דיווחים שרדו אודותיו, ואף שמו לא התגלה אלא בעקבות חפירות ארכאולוגיות במאה ה-20; כינויו המוכר "בר כוכבא" נלקח מכתבי היסטוריונים עתיקים שחוברו מאות שנים אחריו.
במסורת חז"ל, נחשב בר כוכבא כמלך כושל שרבי עקיבא טעה בזיהויו כמלך המשיח ושרבים מהחכמים התנגדו לו, והוא מתואר באופן שלילי בעיקרו.
ראייה זו התהפכה בהשקפת הלאומיות היהודית המודרנית, כשבר כוכבא הפך לגיבור לאומי וסמל למאבק לשחרור.
שלטונו נחשב בהיסטוריוגרפיה הישראלית כתקופה האחרונה של שלטון יהודי עצמאי לגמרי בארץ, עד הקמת מדינת ישראל בשנת 1948.
המידע על בר כוכבא עצמו הוא דל באופן יחסי, ומקורו בכתבי חז"ל, בכתבים נוצריים קדומים, בכתבי היסטוריונים רומיים ובאיגרות שאותרו מתקופת המרד במערות מפלט במדבר יהודה.
לפי התלמוד, היה אחיין של רבי אלעזר המודעי וכנראה נולד למשפחה המיוחסת לבית דוד.
עד גילוין של איגרותיו במערת האיגרות ובמערות מורבעת אף שמו לא היה ברור.
על האיגרות חתם בשמו "שמעון בן כוסבא נשיא ישראל", ולעיתים הוא נזכר בהן בשמות "בר כוסבא" או "בן כושבה" (שי"ן שמאלית וסמ"ך מתחלפות בלשון חז"ל ובאיגרות בר כוכבא).
עד גילוי האיגרות לא הייתה ודאות אף באשר לשמו הפרטי, והניחו כי הוא "שמעון נשיא ישראל" המופיע במטבעות בר כוכבא.
לפי התעתיק באיגרות היווניות שמו בוטא "כוסיבא" (Χωσιβα, בכ"ף רפה), וההבדל בין הגייה זו להגייה "כוזיבא" המופיעה במקורות התלמודיים (כולל מקורות אוהדים) הוא קטן.
לדעת חנן אריאל, יש בכך כדי להפחית את סבירות ההשערה של רבי עזריה מן האדומים ורנ"ק שמקור הגרסה "בן כוזיבא" הוא בשיבוש שנועד ליצור כינוי גנאי של השם בידי מתנגדיו, מלשון כזב.
דומה שהגרסה התלמודית "בן כוזיבא" אינה אלא וריאנט לשוני של "בן כוסבה", ואינה מבטאת עמדה כלפי בעל השם.
החוקרים העלו השערות שונות למקור שמו.
הועלתה השערה כי שמו הוא על שם יישוב מוצאו – ייתכן היישוב כּוֹזֵבָא הנזכר בספר דברי הימים בתחום נחלת שבט יהודה.
על גבול מדבר יהודה, בין בית לחם וחברון, מצויה חורבה הקרויה עד ימינו בשם ח'רבת כויזבה.
לפי השערה שהעלה ז'וזף מיליק, כוסבה משמעו כוספא דתמרי – גוש של תמרים, כינוי אפשרי לאדם על שום צורת גופו.
ייתכן ששמו קשור בשורש האכדי כֻּ-ז-בֻּ (kuzbu, Kuzzubu על פי Chicago Assyrian Dictionary) בהוראת שפע, צמחייה, פוריות, נמרצות, קסם-אישי בעוד המלה אכזב העברית מקבילה להוראת כּד'בּ (كاذب) הערבית.
השם הידוע "בר כוכבא" מופיע לראשונה ביוונית (Barchōchebas, "ברכוכבאס") בכתבי הבישוף אוסביוס מקיסריה, שחי בארץ ישראל כמאתיים שנה לאחר המרד, ובכתבי הירונימוס תלמידו.
אוסביוס מצטט בספרו את הסופר הנוצרי יוסטינוס, שנולד בארץ ישראל וחי בתקופת המרד והזכיר בכתביו (ביוונית) את "בר-כוכבא, מנהיג מרד היהודים".
גם בכתבים הנוצריים לאחריהם נותר שם זה.
יש המשערים שתומכיו קראו לו בשם זה, כפי שדרש עליו רבי עקיבא את הפסוק "דרך כוכב מיעקב" (במ' כד, יז) – דרך כוזבא מיעקב.
בימי הביניים נטלו הלקטנים (קומפילאטורים) היהודים את הכינוי המשיחי הזה מן המקורות הנוצריים וציינו אותו בכתביהם העבריים בצורה "בר כוכבא".
רבי גדליה בן יחיא (המאה ה-16) כתב בספרו "שלשלת הקבלה": "קם איש אחד, שהיה נקרא בר־כוכבא...
קראוהו בן כוזיבא, מלשון שקר וכזב".
ורבי דוד גנז (המאה ה-16) כתב בספרו "צמח דוד": "בן כוזיבא, הנקרא בר־כוכבא...
עשה את עצמו משיח; ועל כן נקרא בר־כוכבא מפני שדרש ואמר שעליו נאמר: דרך כוכב מיעקב".
אי-אפשר לקבוע בוודאות לאיזו כיתה מהכיתות ביהודה השתייך בר כוכבא.
על אף שהיו שניסו לזהות את התנא אלעזר המודעי עם אלעזר הכהן המוזכר במטבעות מתקופת המרד, התנועה הרבנית העולה שהתפשטה מיבנה הייתה קטנה מאוד באותן שנים.
פטר שפר קבע כי מהמעט הנזכר באיגרותיו, אפשר להסיק שבר כוכבא לא השתייך כלל למעגל ההשפעה הפרושי-רבני; ייתכן שהיה מקורב לחוגי הקנאים, אשר הלכתית נמנו עם הפרושים.
אין לדעת בן כמה היה בר כוכבא בשנים שבהן ניהל את המרד.
המרידה אירעה כשישים שנים לאחר המרד הגדול.
יש להניח כי בר כוכבא נולד כעשרים או שלושים שנים לאחר חורבן הבית השני.
היותו ממשפחת בית דוד מצד אביו וממשפחת כוהנים מצד אימו, כפי המשוער, היא רבת משמעות בהקשר זה.
האווירה בתקופה זו הייתה קשה ביותר.
הקיסר דומיטיאנוס הכביד על העם היהודי את ידו, וגבה את "המס היהודי" בחוזק יד.
בר כוכבא גדל אם כן באווירה של דיכוי ושל חורבן, בארץ החרבה לאחר אירועי המרד הגדול ולמעמד הכוהנים שירד מגדולתו, ואיבד את הטעם לקיומו (עבודת בית המקדש).
אם היה בקשר עם חוגי הפרושים או הרבנים – גם בחוגים אלו טופח הרעיון של "מהרה ייבנה המקדש".
בשנת 115, בתקופת שלטונו של הקיסר טראיאנוס פרץ מרד התפוצות בגולה, בין יהודי קירנאיקה (היא לוב של ימינו), מצרים וקפריסין.
השפעתו של מרד זה על יהודי הארץ אינה ברורה.
התלמוד מזכיר מנהיגים שהוצאו להורג, ששמותיהם פפוס ולוליאנוס, ומוזכר אבל בשל פולמוס קיטוס.
קיטוס הוא כפי הנראה המצביא הרומי לוסיוס קווייטוס, אשר פעל בארצות המזרח כנגד היהודים המורדים.
ייתכן שיד הברזל של מצביא זה פעלה אף כנגד המתמרדים בארץ ישראל.
אך הגיוני הדבר שבר כוכבא הושפע ממרידה זו.
עם עלותו של אדריאנוס לשלטון, בשנת 117 לובו התקוות בקרב היהודים כי הקיסר החדש יקומם את חורבות ירושלים, ואף יבנה את בית המקדש.
משהסתבר כי הקיסר אינו מתכוון לענות על תקוות אלו, גברה האכזבה בקרב עם ישראל, והעם עמד על סיפה של מרידה.
רק תחנוניו של התנא רבי יהושע בן חנניה, אשר הזהיר את העם מחורבן נוסף, וזאת לאחר שהעם יצא מוכה וחבול מן המרד הגדול הצליחו להרגיע את רוח המרד.
הייתה דעה כי גזירות אדריאנוס, שבהן אסר את ברית המילה ואת שמירת השבת, קדמו למרד והיו בין הגורמים לו, אך ניתוח מדוקדק של המקורות אינו תומך בדעה זו.
לעומת זאת, התוכניות להקים עיר אלילית על חורבות ירושלים בשם איליה קפיטולינה, היא בסבירות גבוהה בין הגורמים שהביאו לפרוץ המרד.
בעבר לא היה ידוע אם בניית העיר הייתה מגורמי המרד, או שנבנתה כעונש עליו, אך כיום, בעקבות ממצא של אוצר מטבעות (שבו נמצאו מטבעות המתארים את חרישת איליה קפיטולינה, יחד עם מטבעות קדומים למרד בלבד), מתוארכת תחילת בנייתה של העיר לזמן שלפני פרוץ המרד.
המרידה, כמסתבר, הוכנה במשך זמן רב.
חפירות ארכאולוגיות בשפלת יהודה מצאו מערכת של מערכות מסתור – מנהרות, אולמות ומסתורים תת-קרקעיים, המשויכות לתקופת בר כוכבא.
מוערך כי הכנת מסתורים אלו (אשר החליפו את המבצרים שחרבו בימי המרד הגדול כהרודיון, מצדה ומכוור) ארכה שנים מספר.
בהכנת המסתורים השתתפה אף האוכלוסייה האזרחית, בקנה מידה גדול.
המדובר במפעל שדרש כפי הנראה הקצאת משאבים מרובים, והראה על תכנון חכם, ועל היכולת לאחד את העם למאמץ מתואם למשך תקופה ארוכה וכל זאת מתחת לאפם של הרומאים.
את היכולת להקים מפעל זה ניתן לשייך לאישיותו הכריזמטית ולמנהיגותו של בר כוכבא.
כשנתיים לפני המרד, בשנת 130, ביקר הקיסר אדריאנוס בארץ.
בעת הביקור היו הרוחות כה שלוות, עד כי הקיסר מצא לנכון להטביע מטבע המתאר את הקיסר מקריב קורבן על מזבח, כשלצידו אישה המסמלת את יהודה, ולידם נערים המגישים לקיסר כפות תמרים כסמל לאחווה ולרעות.
עם זאת, מטבע זה מתעלם בצורה בוטה מאופייה היהודי של הארץ – האישה המסמלת את יהודה מברכת את הקיסר במחווה אלילית.
מטבע זה ממחיש פעולות נוספות שביצע אדריאנוס להפצת התרבות ההלנית בארץ וזאת דווקא בריכוזי אוכלוסין לא הלניים – הקמת הדריאניון בטבריה היהודית, העברת השלטון בציפורי מן הרוב היהודי למיעוט היווני, הקמת מקדש בהר גריזים (התגרות בשומרונים).
חוסר התגובה היהודי התפרש על ידי הרומאים כשקט, אך היה זה שקט מלאכותי.
במערכות המסתור היה כבר מצבור של נשק ואספקה, והמורדים חיכו אך לאות.
לעמידה על אישיותו של בר כוכבא ישנם שני מקורות עיקריים – אגדות חז"ל העוסקות בו, ואיגרותיו שנשתמרו.
איגרותיו, הכתובות חלקן עברית וחלקן ארמית (האיגרות ביוונית שנמצאו יחד עם איגרות בר כוכבא לא נשלחו על ידי בר כוכבא עצמו), מראות על אדמיניסטרטור מוכשר ותקיף, אשר לא חשש לאיים על מפקדיו בכבילתם באזיקים על מנת לקבל את מבוקשו, וכן לרדת לפרטים הקטנים ביותר.
חלק מן האיגרות עוסקות בשמירת השבת ובאספקת ארבעת המינים ללוחמים.
במסמכים הכלכליים (חוזים וכיוצא בזה) הוא מוזכר בשמו ובתוארו המלא "שמעון בן כוסבה נשיא ישראל".
התואר "נשיא ישראל" זהה לתואר שאותו לקחו לעצמם ראשוני בית חשמונאי כיונתן הוופסי ושמעון התרסי.
יתרה מכך, ייתכן שהכוונה בתואר הוא להורות על בר כוכבא כמלך המשיח, כפי שהוא נקרא כך בספר יחזקאל.
בתקופת המרד הגדול לא היה אדם שנקרא בתואר זה, והלוחמים היו מפוצלים לכתות וכתי כתות, הלוחמים זה בזה באותה המידה שהם לוחמים ברומאים.
העובדה שבר כוכבא הצליח לאחד את העם תחת הנהגתו היא רבת משמעות, ואומרת הרבה על אופיו של האיש, אם כי לאחר המרד הגדול חדלה או לפחות הצטמצמה פעילותן של רבות מן הכתות, כגון הצדוקים.
על כוחו הפיזי של בר כוכבא סיפרו חז"ל כי "היה מקבל אבני בליסטרה באחת מארכובותיו, וזורקן והורג בהן כמה נפשות".
את לוחמיו היה בוחן באמצעות קטיעת אצבעם (או פציעת אצבעם עד שתטפטף דם – יש חילופי גרסאות), עד שחכמים העירו לו – "עד מתי אתה עושה את ישראל בעלי מומין".
אז שינה את "מבחן האצבע" והחל מיישם את "מבחן הארז" – גייס לצבאו רק את מי שהצליח לעקור ארז מארזי הלבנון תוך כדי רכיבה על סוס.
גם סיפור זה מציג את בר כוכבא כמי שנשמע לחכמים, ולא כמי שנמצא עימם בקונפליקט.
בתלמוד הבבלי () מכנים אותו "בר דרומא" (=בן הדרום), ושם גבורתו מתבטאת בכך "שהיה קופץ מיל והורג ברומאים".
בשני המקרים ישנה השתאות מכוחו הגופני הרב.
רוב חכמי ארץ ישראל תמכו בבר כוכבא.
אחד מגדולי המנהיגים הרוחניים שקמו לעם ישראל, רבי עקיבא בן יוסף, התרשם ממנו מאוד, ודרש עליו את הפסוק "דרך כוכב מיעקב" (), אמרה שמצוטטת משמו על ידי תלמידו רבי שמעון בר יוחאי בדור שלאחר המרד.
רבי עקיבא אף אמר על בר כוכבא שהוא מלך המשיח, ולפי אחת הנוסחאות בתלמוד הבבלי (שמצוטטת על ידי הרמב"ם), אף שימש בעצמו כנושא הכלים של בר כוכבא.
למרות החורבן הגדול שנגרם במרד, בתלמוד הירושלמי לא צוינה כל התנגדות לדעת רבי עקיבא, פרט לרבי יוחנן בן תורתא, שאמר לו: "עקיבא, יעלו עשבים בלחייך ועדין בן דוד לא בא".
לעומת זאת בתלמוד הבבלי נאמר שחכמים בדקו את בר כוכבא, מצאו שאינו משיח והרגוהו.
המקור משקף התנגדות חריפה לבר כוכבא, והתנגדות זו גרמה לראב"ד להתייחס אליו כאל משיח שקר, אך התנגדות מאוחרת זו, ממרחק של מקום וזמן, אינה מעידה על התנגדות חכמים לבר כוכבא בזמן המלחמה.
כמו כן, ניתן לראות שלבבלי הייתה מגמה לגנות את המרד.
הרמב"ם סבר כי בר כוכבא היה רק בחזקת משיח, ונפילתו אינה מעידה על משיחות שקר.
הרמב"ם כדרכו מעדיף את גרסת הירושלמי ולא את הבבלי, גם בעניין תמיכת החכמים בו, וגם בעניין שלא נדרש משיח בעל מופתים שעושה ניסים, אלא מנהיג מדיני שמאחד את ישראל ומוביל אותו לניצחונות צבאיים.
על אף שהוכרז כמשיח וכ"כוכב", לא לקח על עצמו בר כוכבא את ההנהגה הדתית של העם, והשאיר אותה לדודו, אלעזר המודעי ולחכמים האחרים.
מטבעות בר כוכבא נושאים בחלקם את הכיתוב "אלעזר הכהן" ויש דעה שאלעזר הכהן הוא ר' אלעזר המודעי אך אין לכך הוכחה.
עוד יש לציין את אמרתו של רבי יהושע בן קרחה, שלפי רוב הדעות, הוא היה בנו של רבי עקיבא.
שאלו אותו בזכות מה האריך ימים, והוא ענה: "מימי לא הסתכלתי בדמות אדם רשע".
הרב צבי יהודה הכהן קוק סובר שזה רמז ישיר ליחס שלו ושל אביו לבר כוכבא: אדם רשע, אבל היה צו השעה לחבור אליו לצורך העם.
גם אחרי שחברו אליו – אפילו לא הביטו בפניו.
נראה כי כוחו של בר כוכבא היה יותר כאיש מדיני וגיבור מלחמה, מאשר כאיש דת.
יתרה מכך, לפי התלמוד הירושלמי והמדרשים בר כוכבא אף העז כלפי שמיים, והתבטא כלפי האל במילים "לא תסעוד ולא תכסוף", שפירושן "אל תועיל ואל תזיק" (ובמשתמע – פנייה לאלוהים באמירה: אני אשמיד את הרומאים בכוחי שלי, ללא עזרה ממך, ובלבד שלא תפריע לי).
שהיו שפירשו כהכוונה לחייליו שיסמכו על כוחותיהם ויכולותיהם ולא על סיוע מיסטי משמים.
בר כוכבא נגלה באיגרותיו ובמסמכים הכלכליים כאדם ירא שמים, המשתמש בביטוי "מעיד אני עלי את השמיים", דואג לשמירת השבת, משקיע מאמץ באספקת ארבעת המינים, מקפיד על השמיטה ודואג להפרשת תרומות ומעשרות – אך בכך אין סתירה לחטא ספציפי אפשרי שלו בהבנת האמונה.
לאחר החורבן מימי המרד הגדול, חיכו יהודים רבים לרגע שבו יוכלו לפרוק את עולה של רומא מעליהם.
כשאדריאנוס הבטיח לשקם את ירושלים ולהחזיר להם את חירותם קיוו שכך תחזור הגאולה וייבנה בית המקדש.
אך כשבאו שליחי הקיסר והחלו לחרוש את הר הבית חששו ביהודה שירושלים הופכת להיות עיר רומאית.
החשש התחזק כשהתפרסם החוק שאסר על עריכת ברית מילה, מה שהאיץ את בוא המרד.
בספרו 69, מספר ההיסטוריון הרומאי-יווני דיו קסיוס על ייסוד איליה קפיטולינה במקום ירושלים והקמת מקדש ליופיטר במקום בית המקדש היהודי על ידי הקיסר אדריאנוס, על המרד שפרץ בעקבות זאת, ועל החורבן שהתרחש בסופו.
חיבורו של קסיוס הוא המקור היחיד שמקשר את פרוץ המרד עם ייסוד איליה קפיטולינה.
בשלב הראשון למרד, הכו המורדים, ממקומות מסתורם במחילות ובמערות המסתור, ברומאים אשר לא היו מוכנים למרד.
הנציב הרומי בארץ טיניוס רופוס נסוג תוך שהוא נוחל אבדות.
הניצחון הביא שוב לתקופת עצמאות של עם ישראל בארצו.
בר כוכבא הוכרז כ"נשיא ישראל", והטביע מטבעות שעל צידם האחד הכתובת "לגאולת ישראל" או "לחרות ירושלים" והשנה "שנת א'", "שנת ב'" (בדומה למטבעות המרד הגדול), ועל צידם השני "שמעון נשיא ישראל", "אלעזר הכהן" או "ירושלים".
נראה כי בשיא התפשטותו הטריטוריאלית של המרד החזיק בר כוכבא בטריטוריה שהשתרעה על פני כל אזור יהודה, מעקרבה בצפון ועד באר שבע בדרום (ייתכן שהדרים עד ערוער שמדרום לבאר שבע), במדבר יהודה ובאזור ים המלח, כולל חופו המזרחי.
לא נמצאו ממצאים חד-משמעיים המראים שהחזיק בשפלת החוף או ביבנה.
השליטה בירושלים עצמה, ואף חידוש מקדש (שלישי) ולפחות עבודת קורבנות הייתה שאיפתם של המורדים.
ד"ר שמואל ייבין שיער על סמך ספרות התקופה שהמורדים אכן שלטו בירושלים ואף השיבו את עבודת הקורבנות בבית מקדש זמני.
פרופ' שמואל אברמסקי מצא חיזוק לעמדה זו לאור הכיתוב במטבעות שנמצאו ובחוזים שנמצאו מהתקופה, וכן בעובדה שהמורדים שלטו באזורים סביב ירושלים מכל כיוון.
אך מיעוט ממצא המטבעות בירושלים, וכן תיארוך כימי מחודש של תעודות מהתקופה, הביאו את חנן אשל בעקבות חוקר המטבעות ליאו מילדנברג למסקנה שירושלים כלל לא נכבשה בידי מורדי בר כוכבא.
חוקרי המטבעות ד"ר אריה קינדלר ויהושע זלוטניק הציעו פירוש חלופי לממצאים והפרכת הטענות הללו, וקבעו שאין לפקפק בשלטון בר כוכבא בירושלים.
תביעתו של בר כוכבא למעמד המשיח התבטאה גם ברדיפת אלו שסירבו לקבלו ככזה.
אוסביוס מקיסריה ויוסטינוס מרטיר כתבו כי עינה והוציא להורג נוצרים שמיאנו להאמין במשיחיותו ולהתכחש לישו; היסטוריונים רבים שיערו כי דמות האנטיכריסט המופיעה בפירוש בטקסטים נוצריים בני התקופה, כמו חזיון פטרוס, מושפעת לפחות חלקית מבר-כוכבא ההיסטורי, אם כי אין לכך בסיס חד-משמעי.
אדריאנוס, אשר בתחילה לא ייחס חשיבות למרד, עמד עתה מול התמוטטות צבאותיו.
הוא שלח לדיכוי המרד חיל גדול ממצרים ומפרובינציות אחרות בראשותו של המצביא הבכיר ביותר שיכול היה לגייס – נציב בריטניה יוליוס סוורוס.
אל מול לוחמת הגרילה של בר כוכבא נקט סברוס באסטרטגיה של בידוד מעוזי הלוחמים, ניתוק דרכי האספקה והכנעת הנצורים במחבואם.
בזה אחר זה נפלו כך מעוזי בר כוכבא.
המעוז האחרון שהוחזק בידי בר כוכבא בשנתו השלישית של המרד היה העיר ביתר, אך גם לאחר נפילת ביתר נמשכו פעולות גרילה פזורות במדבר יהודה ובאזורים נוספים.
ביתר נמצאת כ-11 ק"מ דרומית מערבית לירושלים, ומזוהה עם החורבה הקרויה "ח'רבת אל-יהוד", בסמוך לכפר הערבי בתיר.
העיר הקדומה נמצאת בראש גבעה המוקפת גאיות עמוקים ממזרח, ממערב ומצפון.
רק מדרום מחוברת הגבעה לרכס על ידי אוכף צר.
באוכף זה נחפר חפיר עמוק.
לפי הסקרים וחפירת הבדיקה שנעשו בביתר, ביצורי העיר הוקמו בחיפזון, ומכאן שהכוח הרומאי שצר על ביתר כנראה לכד את בר כוכבא בהפתעה, עם חלק מכוחותיו, אך לא הצליח להשתלט על העיר בהתקפה, והטיל עליה מצור.
הרומאים מנו כ-8,000 חיילים שהתגוררו בשני מחנות גדולים מדרום לביתר, וכן במספר מחנות קטנים.
לצורך המצור הרומאים בנו סביב העיר דייק (במקורות נקרא "כרכום") בהיקף של קרוב ל-5,000 מ' שסגר על העיר מסביב.
בנוסף הוקמו עמדות תצפית ומחנות קטנים בכמה נקודות סביב הדייק.
המצור נמשך כנראה כחודשיים עד שלושה חודשים, באביב ובקיץ של שנת 135, ובמהלכו ניתן להניח שהרומאים ניסו לפרוץ לעיר בעזרת אמצעים הנדסיים כמגדלי מצור תחת חיפוי של בליסטראות, אבני קלע וחיצים.
היהודים ניסו למנוע זאת על ידי ירי של אבני קלע וחיצים, ועל ידי גלגול של אבני דרדרת אל הרומאים המנסים לעלות.
כמו כן, קבוצות לוחמים היו יוצאות מן העיר כדי לפשוט על הדייק או על המחנות הרומאיים.
על פי המדרש, נפלה ביתר בעקבות פעולתו של בוגד.
אלעזר המודעי, שהיה מנהיגם הרוחני של הנצורים בביתר, היה שרוי בצום ובתענית, והיה ידוע כי כל עוד עומדת לנצורים זכותו של אלעזר, הרי שהעיר לא תיפול.
כותי (שומרוני) אחד חדר לעיר, ודיבר עם אלעזר המודעי דברים של מה בכך.
משתפס בר כוכבא את הכותי, העליל הכותי על אלעזר המודעי שהוא מתכוון למסור את העיר לאויב.
בר כוכבא חקר את אלעזר בדבר חשד זה, ואלעזר הכחיש את הדברים.
בר כוכבא לא האמין להכחשות, הכה באלעזר, והלה מת.
לאחר מות אלעזר נפסקה ההגנה האלוקית על העיר, והתאפשר לאדריאנוס לכובשה.
על פי המסורת נפלה ביתר ביום תשעה באב המועד לפורענות, הוא היום שבו חרבו בית המקדש הראשון ובית המקדש השני.
בר כוכבא עצמו לא מת מידי הרומאים, כי אם הוכש על ידי נחש, כעונש מאלוקים.
אולם גם בסיפור זה יש מגמת שבח: בר כוכבא היה כל כך גיבור, עד שהרומאים לא היו מסוגלים לגבור עליו ורק אלוקים היה מסוגל לכך.
גורלו של בר כוכבא אינו ידוע בוודאות.
לפי התלמוד הבבלי, הסנהדרין דן אותו למוות באשמת משיח שקר: (=אמר להם לחכמים, אני משיח.
אמרו לו, במשיח כתוב שדן באמצעות רוח הקודש, נראה אנחנו אם אתה מסוגל לדון ברוח הקודש.
כיוון שראו שאינו מסוגל לכך, הרגוהו).
גורל הרואי יותר מופיע במדרש איכה רבה ב' ובירושלמי תענית ד ה: ונלכדה ביתר ונהרג בן כוזיבא.
הביאו את ראשו לאדריאנוס, אמר: מי הרגו לזה?
אמר לו חייל אחד: אני הרגתיו.
אמר (אדרינוס) לו: לך והביאהו אצלי, הלך והביאו ומצאו נחש כרוך על צוארו.
אמר אדריאנוס: "אלולא אלהים הרגו לזה, מי יכול היה להורגו?
ההיסטוריון דיו קסיוס מוסר כי 50 מצודות נפלו, 985 כפרים נחרבו, 580,000 איש מתו בקרב, ורבים אחרים ברעב ובמגפות, וכי יהודה כמעט התרוקנה מתושביה.
אל מול הנתון של 400,000 לוחמים בצבא בר כוכבא שנותן המדרש, נראה כי נתוניו המחרידים של דיו קסיוס תואמים או קרובים למציאות.
המדרש מתאר את החורבן במילים קשות ביותר:
"נכנסו שמונים אלף קרני מלחמה לכרך ביתר והיו הורגים בה אנשים ונשים וטף, עד שיצא דמם מן הפתחים ומן הסבכות ומן הצינורות, והיה הסוס שוקע בדם עד חוטמו, והיה הדם מגלגל אבנים של ארבעים סאה, והולך בים ארבעה מילין.
שמא תאמר שקרובה – רחוקה הייתה מן הים מיל.
וכרם גדול היה לו לאדריאנוס שמונה עשר מיל על שמונה עשר מיל, כמין טבריה לציפורי, והקיפו גדר מהרוגי ביתר במלוא קומה ובפישוט ידיים, וגזר עליהם שלא ייקברו, עד שעמד מלך אחר וגזר עליהם וקברום...
שנו: שבע שנים בצרו אומות העולם את כרמיהן מדמם של ישראל בלא זבל...
אמר רבי יוחנן: שלוש מאות מוחי תינוקות נמצאו על אבן אחת.
ר' אסי אמר: ארבעה קבין מוח נמצאו על אבן אחת".
נראה כי גם הרומאים ספגו אבדות בקנה מידה רחב היקף, שכן הקיסר אדריאנוס, אשר דיווח על המרד לסנאט הרומי, נמנע מלנקוט בלשון המקובלת "אם לכם ולבניכם שלום, טוב הדבר, שכן גם לקיסר ולצבאותיו שלום".
הערכה היסטורית של בר כוכבא
במקורות חז"ל ובמקורות היהודים במשך הדורות בר כוכבא נחשב כמלך.
חז"ל כאמור היו חלוקים ביחסם אל בר כוכבא.
מחד גיסא, היה האיש נערץ על ידי רבי עקיבא, וקשה לקום כנגד הערכתו של רבי עקיבא.
מאידך גיסא, היו הם עדים לאסון ההיסטורי שהתרחש בעקבות המרד הכושל, לגזירות השמד שהטיל אדריאנוס ולמותם של רבים על קידוש השם, ובהם עשרת הרוגי מלכות.
בר כוכבא מתואר בספרות חז"ל כמנהיג כריזמטי ותקיף בעל כוח פיזי רב, אך מתוארת גם הריגתו של אלעזר המודעי, ועל בר כוכבא נדרש הפסוק מספר זכריה יא יז: "הוי רֹעִי האליל עֹזבִי הצאן, חרב על זרועו ועל עין ימִינו".
פרופ' יהושע אפרון טוען שניתן להבחין באופן שיטתי בתיאור אותנטי המזוהה עם המרד במקורות הארץ-ישראליים, התלמוד הירושלמי ומדרש איכה, לעומת הסתייגות מבר-כוכבא ובדה-פוליטיזציה של המרד, שאינה משקפת את המציאות ההיסטורית – בתלמוד הבבלי.
ככל שהייתה התרחקות מהמאורעות נראה שדמותו גונתה במקורות האמוראים.
למרות הכישלון היו מחכמי ישראל שהדגישו את הצלחת המרד לכמה שנים, ואת גבורתו הגדולה של בר כוכבא, ואף חישול הדור למסירות נפש וקידוש ה'.
בין הנוצרים, שגינוהו באופן שיטתי, היו שראו בכישלון המרד ונפילת ביתר עונש משמים על הסרבנות לקבל את משיחיותו של ישו ועל רדיפת הנוצרים, כמו אוסביוס מקיסריה ויוחנן כריסוסטומוס.
אוסביוס, שחי כמאתיים שנה לאחר המרד, כתב על בר-כוכבא: "הוא חשב את עצמו לגואל שירד אליהם ככוכב מן השמים לגאלם מאפלת צרותיהם, למעשה לא היה אלא מרצח ולסטים".
דווקא הרמב"ם, בעל הגישה הרציונליסטית לנושא ימות המשיח, רואה במקרה של בר כוכבא הוכחה לשיטתו שהמלך המשיח אינו צריך לעשות ניסים ומופתים, אלא להיות מנהיג הלוחם את מלחמות ה', בונה המקדש, ומפיץ תורה בעם ישראל.
כראיה לדבריו הוא מציין שר' עקיבא וכל חכמי דורו תמכו בבר כוכבא והחשיבו אותו למלך המשיח, עקב היותו גיבור מלחמה.
ריצ'רד מרכס, בספרו על בר-כוכבא, הצביע על הקרבה בעמדות שבין הרמב"ם לבין הרב חיים ויטאל.
ביסוד הופעתו הוא היה משיח אמיתי, אך הוא לא הצליח לבוא לידי מימוש, ולכן אינו משיח שקר.
עם עלייתה של הלאומיות היהודית במאה ה-19, ובכלל זה הציונות, שב והתחדש הדיון באישיותו של בר כוכבא תוך העלאתו על נס כלוחם חירות.
הציונים ראו בבר כוכבא משום חוליה בשלשלת ההיסטורית של מאבק העם היהודי לעצמאות במולדתו.
המיתוס שנוצר סביבו העלים לחלוטין את כישלון המרד.
החג הדתי ל"ג בעומר לציון סופה של מגפה שקטלה 24,000 מתלמידיו של רבי עקיבא, כמו גם את יום פטירתו של רבי שמעון בר יוחאי, הפך לחג בעל סממנים לאומיים שבו חוגגים את "ניצחון בר כוכבא על הרומאים", המסופר לפרטי הפרטים, מהדלקת המשואות והמדורות, ועד הירי בחץ וקשת.
בבתי הספר ובגני הילדים שנו במיתוס והעשירוהו בשירים ובסיפורים, שרובם עוסקים במאבקו של בר כוכבא באריה.
סיפור זה, שמקורו אינו מן התקופה, אלא הומצא באמצע המאה ה-19 וקיבל נוסח פואטי בידי שאול טשרניחובסקי בשירו "ביתרה", עיקרו בכך שבר כוכבא הוטל לזירה בקיסריה, שם נלחם באריה ורכב על גבו עד ביתר, וכדברי המשורר טשרניחובסקי:
שריד אזיקיו – כבלי צר.
לב אדירים לב האריה, יך;
עוד יום לנו, ואם ביהודה
אך שריד מה ומתים מעט,
עוד לא כלה עשו עימי
שיר זה עובד לשיר הילדים "בר כוכבא" על ידי המשורר וסופר הילדים לוין קיפניס:
אך ראה את בר כוכבא,
אך דעו נא בר כוכבא,
וקל כנשר טס, על הר וגיא הוא שט,
כל העם מחא לו כף,
בדומה לכך, גם המשורר היהודי-סובייטי שמואל הלקין השתמש בבר-כוכבא כסמל של מאבק לאומי ומעמדי מול מעצמה כובשת ומנצלת, דוגמת המאבקים האנטי-קולוניאליסטים בהם תמכה ברית המועצות.
בשנת 1982 ערך הרב שלמה גורן (שהיה אז הרב הראשי לישראל) טקס קבורה ממלכתי בנוכחות ראש הממשלה מנחם בגין, לעצמות שאותן זיהה כלוחמי מרד בר כוכבא.
כשם שהציונים ניכסו לעצמם את בר כוכבא לצורכיהם, כך גם מתנגדיהם.
אחד ממתנגדיה העיקריים של הציונות, הרב יואל טייטלבוים, מנהיג חסידות סאטמר בספרו "ויואל משה" מביע את הדעה כי בר כוכבא ראוי היה להיות המשיח, אך מכיוון שפעל לקבלת הגאולה והממשלה "טרם הזמן הראוי" – נענש, ועימו עם ישראל.
המזרחן והמומחה ליחסים בין-לאומיים ולאסטרטגיה, יהושפט הרכבי, הציג בספריו את בר כוכבא כהרפתקן, אשר הוביל את העם למרד שלא היה לו סיכוי, ואשר הביא לחורבן, לשמד ולגלות, שתוצאותיה ניכרות עד היום, כ-1,850 שנה לאחר מכן.
ייתכן שמי שעניין את הרכבי לא היה בר כוכבא, אלא ראש הממשלה מנחם בגין.
הוא השווה את סרבנותו היחסית של בגין מול ארצות הברית למרידת בר כוכבא ברומא, ונראה שצפה שהתוצאות תהיינה דומות ובלוח זמנים דומה.
לעומתו, הרב צבי יהודה הכהן קוק הביע את הדעה, כי מרד בר כוכבא היה זריקת עידוד לפני היציאה לגלות הארוכה.
היהודים יזכרו שכמעט הצליחו להקים מדינה, ויהיה להם למה להתגעגע שוב.
גם פרופ' ישראל אלדד הגיב לעמדת הרכבי בהרצאה שהפכה לחוברת, ובה הביע התנגדות לשיפוט המרד לפי תוצאותיו, והראה את ההכרח שבמרידה מול גזירות הדת של רומא, כמו גם את סבירות הצלחתו של המרד באותו זמן.
ב־11 בפברואר 2025 ועדת השמות הממשלתית קבעה את שם היישוב בר כוכבא בגוש עציון במקום השם הזמני הזמני "נחל חלץ", בשל קרבתו לביתר, עירו של בר כוכבא.
1913: בר כוכבא: גיבור האומה
2014: היהודים באים: רבי עקיבא ומרד בר כוכבא
2017: והארץ הייתה תוהו ובוהו: רומא בירושלים (פרק 9)
2020: ארץ הקודש נחשפת: המרד היהודי השני נגד הרומאים (עונה 1, פרק 31)
בַּר מִצְוָה (מארמית: בן מצווה) הוא נער יהודי שהגיע לגיל 13 ונעשה מחויב הלכתית בעשיית מצוות בעצמו, ולא בשם הוריו שהיו אחראיים לכך לפני כן.
נערה יהודייה נעשית בת מצווה כבר בגיל 12.
גם אירועי יום-ההולדת ה-13 מכונים "בר מצווה".
נהוג שהנער קורא בתורה ואביו אומר "ברוך שפטרני מעונשו של זה".
מקובל כיום לציין את בר המצווה בחגיגיות רבה, בנוכחות משפחה וחברים.
במקרא אין מקור לכך שנער בגיל 13 מתחייב במצוות.
גיל 13 כגיל מצווה נקבע לפי כמה ראשונים בטענה שמקורו ממסורת או מהלכה למשה מסיני.
ב, הוא מופיע כקובע לעניין נדרים והקדשות.
גיל מצוות נזכר במשנה, במסכת אבות: "בן שלוש עשרה למצוות", אך רבים סבורים כי משנה זו אינה חלק ממסכת אבות.
יש שמצאו רמזים לגיל זה בדברי המדרש בראשית רבה כי גיל שמעון ולוי בזמן מעשה שכם ודינה היה 13 והפסוק קראם "איש".
בפירוש מגן אבות לרשב"ץ מביא בשם מדרש כי הדבר נלמד מהפסוק בישעיה "עם זו יצרתי לי" ז"ו בגימטריה 13.
לפני גיל 13 נחשב הנער כקטן שפטור מן המצוות, אולם מגיל חינוך (כיום דעת הרבנים גיל 6–7) חיוב המצוות שלו הוטל על הוריו מדין חינוך מדברי חכמים.
ככלל על פי ההלכה לא די בגיל 13 לחיוב מצוות אלא יש להמתין לכלל בגרות גופנית (ב' שערות ערווה) לאחר גיל 13, כך כתב הרמב"ם לגבי חיוב התענית ביום הכיפורים:
אולם כבר בתלמוד יש הסבור כי מן הסתם בגיל 13 הגיע לכלל בגרות גופנית (חזקה דרבא) וכדבריו פסק הרמ"א.
לפיכך נער שהגיע לגיל 13 שנה ויום אחד, על אף שאין ידוע אם הגיע לכלל בגרות גופנית, מצטרף למניין מכיוון שהוא כבר בחזקת "איש".
יש הסוברים כי במצוות מן התורה, על אף שהוא חייב לקיימן, אין הוא מוציא אחרים ידי חובה עד שהוברר בוודאות שהביא שתי שערות (כגון כי יש לו חתימת זקן), משום שמדאורייתא לא סומכים על חזקה זו.
לפי מרבית הפוסקים זמן בר המצווה הוא מיד בליל יום ההולדת ה-13.
המהר"י ברונא, ה"עפר יעקב" והתוספות יום טוב אומרים שזמן בר המצווה הוא יום לאחר יום ההולדת, וזאת על פי דיוק דברי המשנה "בן שלוש עשרה ויום אחד".
לדעתם הזמן הראוי לבר מצווה הוא בשעת הלידה ביום ההולדת, ומכיוון שלא תמיד יודעים את שעת הלידה, קבעו חכמים שזמן בר המצווה הוא למחרת.
היו שחששו לשיטה זו לחומרא.
לשיטת הסוברים שבר המצווה הוא ביום ההולדת, המשנה "בן שלוש עשרה ויום אחד" אינה סותרת, מכיוון שביום ההולדת נכנסים כבר לשנה הבאה, כשם שתינוק הנולד הוא בגיל אפס ויום אחד.
דעות אחרות אומרות שזמן בר המצווה הוא בשעת הלידה ביום ההולדת.
לפי שיטה זו, ייתכן שנער בר מצווה יצטרך לאחר את זמן עשיית מצוות לרגע בר המצווה, כמו קריאת שמע.
עד לתקופת הראשונים הוכנסו ילדים וילדות יהודים לעול המצוות בהדרגה, בהתאם ליכולתם הגופנית וההכרתית לקיימן.
אפילו הנחת תפילין נחשבה למצווה המתאימה לילדים קטנים, ובתנאי שהם מסוגלים לשמור עליהם כראוי.
ניתן למצוא בספרות ההלכתית מקורות רעיוניים והלכתיים כאחת המאזכרים את הגילאים שתים-עשרה ושלוש-עשרה.
עם זאת, בימי בית שני ובימי חז"ל לא נלוותה לגיל המצוות חגיגה טקסית.
המנהג לציין את גיל שלוש-עשרה בעלייה לתורה בבית-הכנסת, נקבע ככל הנראה במאה השמינית לספירה בבבל בתקופת הגאונים.
לאירופה הוא הגיע במאה ה-11. במאה ה-13, בעיר וורמייזא שבגרמניה, נזכרת לראשונה קיומה של חגיגה לציון הגיעו של בן לגיל מצוות.
חגיגה זו התבטאה ב"מלבושים חדשים" ובסעודה חגיגית בשבת.
בשלהי ימי הביניים התפשט מנהג הסעודה והתמסד, תחילה בקהילות אשכנז ומאוחר יותר גם באיטליה ובארצות המזרח.
מהמאה ה-16 בפולין השתמר בכתבי הרב שלמה לוריא, תיאור אירוע בר-מצווה מלווה בחגיגה, בסעודת מצווה רשמית ובדרשה, בנוסף לעלייה לתורה.
במרוצת הדורות אימצו לעצמן קהילות רבות דרכים ומנהגים משלהן, לחגוג את בר-המצווה:
בקהילות הספרדים נהגו להרגיל את הנער בקיום מצוות הנחת תפילין כבר בגיל שתים-עשרה.
בקהילות האשכנזים מתחילים בהנחת תפילין כחודש לפני בר-המצווה.
בחסידות חב"ד מתחילים להניח תפילין חודשיים פנני הבר מצווה.
יהודי צפון-אפריקה נהגו לספר (מלשון תספורת) את הנער, ביום חמישי שלפני העלייה לתורה.
כמו כן, נהגו ללוות את הנער לבית-הכנסת בשירה וריקודים ולהמטיר עליו אגוזים וסוכריות.
בבוקר העלייה לתורה יצקה האם מים על ידי בנה, וזה מצידו ביקש שתמחל לו על כל מה שפגע בה במשך חייו.
יהודי תימן נהגו להשקות את הנער בערק במהלך החגיגות, כסימן להצטרפותו לחברה הבוגרת.
טקס בר המצווה נחלק לשניים:
טקס הנחת תפילין המתקיים ביום חול זמן מה לפני בר המצווה (תלוי בעדות השונות).
עלייה לתורה וקריאה בתורה מעט אחרי יום הולדתו.
עלייה זו תתקיים ביום שני, יום חמישי, יום אחר באמצע השבוע שבו קוראים בתורה (למשל אם חל ראש חודש או חנוכה בסמוך למועד הגעת הנער למצוות), או בשבת קרובה ליום הולדתו השלוש-עשרה של הנער.
בקהילות רבות נהוג לקיים עלייה לתורה בשבת בלבד, אך ישנן קהילות לא מעטות המקיימות עלייה לתורה לנער הבר-מצווה הן בשבת והן באחד מימות החול בהם קוראים בתורה שלפני השבת.
בקהילות בודדות לא נהוג לעלות לתורה בשבת.
החלק הראשון של הטקס כולל הנחת תפילין, והוא נעשה ביום חול, זמן מה לפני בר המצווה (תלוי בעדה, ובחלק מהקהילות רק בבוקר שאחרי שהנער בן 13).
במסגרת טקס זה מניח הנער את התפילין.
הוא מחויב להניחן מדין תורה החל מיום ההולדת שלו של גיל 13 והלאה, ומתחיל לפני כדי להתרגל בהלכות תפילין כגון שאסור להחזיקן ברצועותיהן.
ישנן קהילות שאינן מציינות את הנחת התפילין בתור טקס.
על-פי נתוני הקרן למורשת הכותל המערבי, נערכים ברחבת הכותל המערבי כ-5,000 טקסי הנחת תפילין ועלייה לתורה בשנה.
ישנן קהילות הנוהגות כי הנער עולה לתורה לאחר יום הולדתו באחד הימים בהם קוראים בתורה (שני וחמישי, חגים, תעניות וכדומה) וקורא בתורה את ה'עלייה' שלו או את כל הקריאה.
אצל יהודי תימן לא היה נהוג לערוך טקס בר מצווה כלל.
היו נוהגים שהנער יניח תפילין החל מגיל תשע, ולכל המאוחר בגיל אחת עשרה.
החל מגיל שלוש עשרה הוא צורף למניין, אך לא נערך שום טקס משמעותי.
בארץ ישראל קיבלו יהודי תימן את מנהג שאר עדות ישראל וגם הם נוהגים לחגוג את טקס בר המצווה.
בשבת הנער עולה לתורה, וקורא את הקטע אליו הוא עלה, או את כל הקריאה.
בקהילות האשכנזים ובחלק קטן מקהילות הספרדים (יהודי מרוקו ועיראק למשל) נהוג שהנער עולה בעלית המפטיר וקורא גם את ההפטרה.
ברם ברוב קהילות הספרדים לא נהוג מנהג זה.
בקהילות תימן נהוג שנער קורא רק את המפטיר ואת ההפטרה ולא את הפרשה.
בקהילות גאורגיה נהוג שנער בר המצווה עולה לעליית ראשון ("במקום כהן").
ברוב הקהילות אף נהוג שהאב וקרובי משפחה נוספים עולים אף הם לתורה.
בהרבה קהילות נהוג שלאחר שסיים הנער את הקריאה בתורה זורקים עליו סוכריות, בעיקר מעזרת הנשים.
ברכת ברוך שפטרני מעונשו של זה
ברוב הקהילות נהוג שלאחר שעלה הנער לתורה, האב מברך ברכה מיוחדת, "ברוך שפטרני מעונשו של זה", על כך שנפטר מעתה ואילך מאחריות מעשיו של הבן ומהחיוב לחנכו למצוות, ומעתה אחריות הבן על עצמו.
בקהילות רבות נהוג שחתן בר מצווה נושא דרשה (מכונה "פשעטל" בקהילות חסידיות), לאחר שעלה לתורה או במסיבה הנערכת לכבוד הגיעו למצוות.
הכנת הדרשה היא חלק מההכנות לטקס בר המצווה.
בקהילות חרדיות נהוג שמיד עם תחילת הדרשה פותח הקהל בשירה רמה למשך כמה שניות, בצורה שגורמת לחתן בר המצווה להפסיק את דרשתו.
כך במשך כמה פעמים במהלך הדרשה.
המניע לכך הוא שלא לבייש את מי שאינו מסוגל להשמיע דרשה כהלכתה.
טקס בר-המצווה במתכונתו היהודית-מסורתית, השתמר כמעט ללא שינויים, גם במסורת הציונית שהתפתחה במדינת ישראל.
הוא נועד לשמור ולחזק את הזהות היהודית של המשפחה ולהטמיע את ערכיה התרבותיים והאידאולוגיים של הלאומיות היהודית בלב המתבגרים בישראל.
ביישובי ההתיישבות העובדת הייתה נהוגה שנת בר-מצווה ובת-מצווה ייחודית, בה יוחדה כיתה ז' כולה לכניסתם של הילדים לגיל מצוות.
בין השאר, הוטלו על הילדים שלוש-עשרה משימות, כמספר שנותיהם (בקיבוצים, גם הבנות חגגו בגיל שלוש-עשרה), ובמסגרתן נדרשו להוכיח את אחריותם כבוגרים.
חלק מן המשימות היו כרוכות בלימוד, מחקר והתנדבות הרלוונטיות גם בעיר וחלק הותאמו לחיי הקיבוץ.
כך, לדוגמה, הקיבוצניקים הצעירים עבדו בשעות היום במשק המבוגרים (ברפת, בדיר או בפלחה), נשלחו למשימות בעיר הגדולה (בדואר, במרכז המסחרי או בבנק) ובלילות יצאו לשמירה.
רבים מהחילונים והמסורתיים נוטים לשמר את המרכיב היהודי של הטקס - הנחת תפילין, עלייה לתורה, וקריאת המפטיר וההפטרה בבתי כנסת אורתודוקסים.
חלק מן החילונים שלא מרגישים בנוח עם מנהגי הדת האורתודוקסית בוחרים לחגוג בבתי-כנסת רפורמיים או קונסרבטיביים.
יש שמוותרים לחלוטין על הטקס בבית-הכנסת ומסתפקים בציון האירוע במסיבה בחוג המשפחה.
בר-המצווה הוא אירוע משפחתי ייחודי, חגיגה שבעלי-השמחה שלה הם הילדים וההורים גם יחד.
ולכן הטקס מעוצב על-פי הציפיות והערכים של ההורים וחתן השמחה יחדיו.
בחלק מן המשפחות נהוג להזמין קרובים וחברים לסעודת מצווה לאחר הטקס בבית-הכנסת.
יש המגוונים את הארוחה בתוכנית אמנותית, הכוללת ברכות של בני-משפחה וחברים, הרצאה קצרה, שירים וכיוצא באלה.
יש משפחות הנוהגות לערוך את סעודת המצווה בביתן.
אחרות מקיימות את הסעודה בבית הכנסת.
יש משפחות המקיימות את סעודת המצווה באולם אירועים.
דין בר מצרא, בדיני שכנים במשפט העברי, הוא אדם שהקרקע שלו סמוכה לקרקע חברו.
על פי ההלכה אם אדם מוכר את אדמתו תינתן זכות הקדימה ברכישה לשכן, המכונה 'בר מצרא'.
טעמו של דין זה הוא בעובדה שקניית קרקע סמוכה משתלמת לשכן.
אילולי דין זה, היה השכן נאלץ לקנות קרקע רחוקה ולפצל את אדמותיו.
לבעל הקרקע המקורי אין כל הפסד למכור דווקא לשכנו, ולכן ההלכה כופה זאת עליו.
דינו של 'בר מצרא' הוא תקנת חכמים לפנים משורת הדין, והוא מבוסס על הפסוק .
הוראה כללית זו מלמדת שעל האדם לנהוג בדרכים טובות ומועילות בכל דרכיו.
בהקשר זה, עליו להיטיב עם שכנו בעת המכירה ולהציע לו את הקרקע, בעוד הוא אינו מפסיד מכך.
דין זה מתקיים בנכסי דלא ניידי - קרקעות, בתים ומבנים אחרים.
אם בעל הקרקע מתעלם מזכות הקדימה של השכן ומוכר את הקרקע לאחר, יכול עדיין השכן לממש את זכותו, כלומר - לשלם לבעל הקרקע המקורי, ולסלק את הקונה האחר.
תנאי לזכות הקדימה של השכן, הוא המכירה בתנאי שוק.
אם השכן מציע מחיר נמוך יותר, ובעל הקרקע יפסיד מהעסקה - מותר לבעל הקרקע להעדיף את הקונה הזר.
בנוסף, אם בעל הקרקע מעוניין לתת אותה במתנה לאחר, אין לשכן זכות לעכב את ההעברה.
בעל קרקע המעוניין למכור את הקרקע שברשותו, חכמים מחייבים למכרה לשכן הסמוך לה והמעוניין בה, ולא לצד שלישי שאינו סמוך לקרקע.
"מיצר" הוא גבול; "המצרנים" הם בעלי השדות הגובלים בשטח אותו רוצה הבעלים למכור.
"לוקח" הוא צד שלישי המבקש לרכוש את הקרקע על חשבון המצרן.
טענת בר מצרא קיימת רק אם המצרנים אכן רוצים לקנות את השדה העומד למכירה.
אם אינם רוצים, הלוקח קונה אותה והוא בעליה.
מקורו של דין בר מצרא הוא תקנת חכמים.
מקור ההשראה של הדין הוא באזהרת התורה "ועשית הישר והטוב בעיני ה'" ().
הוראה כללית זו מלמדת שעל האדם לנהוג בדרכים טובות ומועילות בכל אשר הוא עושה, וחכמים כללו תחתיה את דין בר מצרא.
דין בר מצרא מוזכר לראשונה בתלמוד ():
לדעת רב יהודה בעלים של קרקע הנמצאת בין קרקעות של אחים או שותפים, ראוי שימכור את הקרקע לאחים או שותפים אלה ולא לצד ג'.
אם מוכר את הקרקע לצד ג' ולא להם הוא אמנם נקרא "חצוף", אבל לא מסלקים אותו מהקרקע.
לפי רב יהודה, מבחינה משפטית, אין זכות קדימה לאחים או לשותפים על פני קונה צד ג'.
רב נחמן חולק על כך, ולדעתו בית הדין מסלק את בעל הקרקע האמור, תוך מתן פיצוי כספי.
לדעתו במקרה זה יש לאחים או לשותפים זכות קדימה משפטית.
עם זאת, לבר מצרא (=שָכֵן שאינו אח או שותף) אין זכות קדימה משפטית על-פני צד ג'.
לחכמי נהרדעא עמדה אחרת, ולפיה גם לבר מצרא (=שכן שאינו אח או שותף) יש זכות קדימה, מכוח "ועשית הישר והטוב בעיני ה'".
לדעת חכמי נהרדעא לשכן, בהשוואה לאדם אחר, יש ערך מוסף בבעלות על הקרקע העומדת למכירה, משום שהשדות שלו סמוכים אליה, ותהיה לו תועלת רבה מחיבור בין החלקות.
לכן, "הישר והטוב" מחייב להעדיף אותו כקונה.
ראשונים נחלקו בשאלת תוקפו של דין בר מצרא: רש"י וה"עיטור" סבורים שישנה מחלוקת עקרונית בין האמוראים הנזכרים, בשאלה האם חל דין בר מצרא.
ברם, רוב הראשונים סוברים שאין מחלוקת בעיקר הדין של בר מצרא והכל מודים בו.
חלק מהראשונים אף סבורים שכיוון שדין בר מצרא הוא משום ועשית הישר והטוב, הרי שהוא קרוב למצוות עשה מן התורה.
טעם הדין נעוץ בכך שקניית קרקע מצרנית סמוכה משתלמת לשכן, ומאפשרת לו רצף קרקעות מבלי שיפצל את נחלתו.
במקביל, לבעל הקרקע אין כל הפסד ממכירת הקרקע דווקא לשכנו.
בבבל בתקופת האמוראים היו שטחים נרחבים של קרקע מעובדת, והיא שימשה רקע מתאים להתפתחותם של דינים אלו.
הדיון התלמודי בדין בר מצרא עוסק במקרקעין.
בתלמוד אין מקור בו חל דין בר מצרא על נכסים שאינם מקרקעין.
בתקופת הראשונים, עם המעבר מן הכפר אל העיר (עיור), החל דיון מחודש בנושא.
לשיטת הרי"ף, במקרה שבו יצירת רצף בין בתים סמוכים אפשרית ופשוטה לביצוע – יחול דין בר מצרא גם לגבי בתים.
רבנו חננאל, רש"י, הרמב"ם, הרשב"א וריב"ש הולכים בדרכו זו של הרי"ף.
רבנו תם חולק על כך, ולשיטתו דין מצרנות חל דווקא במקרקעין, וביחס לחלקות שיש אפשרות לעבד את שתיהן כאחת.
הוא מסתמך על סייג תלמודי לפיו דין בר מצרא לא חל על שדות שבאמצעם מצוי סלע או דקל, הקוטעים את הרצף שלהם: מסייג זה לומד רבנו תם שדין בר מצרא הוא דווקני, ואם תחולתו מוגבלת לשדות מסוימים, ודאי יש להגבילה לשדות בלבד, למעט בתים.
הרמ"ה מגביל אף הוא את דין המצרנות לשדות בלבד.
לדבריו, הדין אינו חל על בתים משום שלצורך תחולתו נדרשת רציפות גאוגרפית, ורציפות כזו אינה קיימת בין בתים שונים בעת המכירה.
שולחן ערוך פוסק שדין 'בר מצרא' מתקיים בכל נכסי דלא ניידי – הן בקרקעות, והן בבתים וכיוצא באלה: "בכל הקרקעות שבעולם יש דין מצרנות, אבל במיטלטלין ועבדים אין דין מצרנות, ומחובר לקרקע כקרקע ויש בן דין מצרנות".
המוכר הוא בעל המקרקעין עליהם מתחרים הלוקח והמצרן.
אין חובה שבעל המקרקעין עצמו יהיה זה שיבצע את המכר, ואפשר שיעשה זאת גם על ידי שליח או אפילו באמצעות בי"ד, בכל אלה עדיין יחול דין בר מצרא.
באשר לזהותם של הלוקח והמצרן ישנם חילוקים רבים ושונים, המשפיעים על היקפו של דין בר מצרא ועל מדרג הקדימויות בין קונים שונים.
ברם, לזהותו של המוכר כמעט שאין חשיבות, וכבעל המקרקעין וכיוזם העסקה, הוא נהנה באופן טבעי ממעמד מועדף ומיכולת השליטה המרבית על העסקה.
כך, החלטתו למכור את הקרקע היא תנאי ראשון במעלה לעצם הכניסה לאפשרות חלותו של דין בן המצר, ואין אפשרות לאכוף עליו מהלך שכזה.
הלוקח הוא צד שלישי המבקש לרכוש את המקרקעין, ועיקר החיוב במסגרת דין בר מצרא מופנה אליו.
אף שהציפייה העקרונית "ועשית הישר והטוב" מופנית אל הלוקח, יש קונים פוטנציאליים שעשויים להנות מ'חסינות' מדין בר מצרא.
יש מהם שיזכו לעדיפות פסיבית כ'לוקחים מועדפים' שאין כל מצרן יכול לסלקם בדיעבד, ואילו אחרים כוחם יהיה יפה מלכתחילה בתחרות כנגד מצרנים אחרים, כך שיוכלו לסלקם מן העסקה.
להלן כמה דוגמאות למקרים בהם למצרן אין זכות קדימה על פני הלוקח:
הממשכן קרקע ואחר כך מכרה לזה שהיא ממושכנת בידו, לא חל דין בן המצר.
במקרים אלו לא חל דין בן המצר כיוון שבעלי הקרקעות נאלצים למכור בשל צורך גדול.
אם נחיל עליהם את דין בר מצרא מכירת הקרקע עלולה להתעכב, כיוון שקונים פוטנציאליים יימנעו מרכישה מחשש שהמצרן יסלק אותם.
באופן אחר, העסקה עלולה להתעכב, אם הבעלים יידרשו להמתין שהמצרן יאסוף את הכסף ויהיה מוכן לעסקה.
כאשר הלוקח רוצה את השדה כדי לבנות בה בתים ובן המצר רוצה לעשות בה שימוש חקלאי, ללוקח עדיפות משום שתרומתם של בתים גדולה יותר מזו של קרקע חקלאית ליישוב הארץ.
בנסיבות בהן הלוקח זקוק לנכס לצורך חיוני ("שעת הדחק"), למשל, כשאין לו מקום לדור בו, ולעומתו, המצרן רוצה את הקרקע רק לשם רווח - יש אומרים שבמקרה זה לא יחול דינא דבר מצרא.
כאשר קיים קושי להשיג רצף חקלאי בין חלקות, למשל, אם מפרידים ביניהן סלע או שורת דקלים כפופים, אם ניתן לחרוש ברצף משדה אחד לשדה אחר יחול דין בן המיצר.
אם לא ניתן לחרוש ברצף כזה – אין למצרן זכות קדימה על פני הלוקח.
ההצדקה לזכות המצרן היא האפשרות שלו לייצר רצף חקלאי.
בהיעדר אפשרות כזו – אין הצדקה לזכות.
בהתאם לכך נפסק בשו"ע, ככלל, שבכל מקרה שבטל היתרון שיש למצרן מאיחוד הקרקעות – אזי לא מתקיים דינא דבר מצרא ואין למצרן זכות קדימה.
המצרן הוא בעל הזכויות בקרקע הגובלת בקרקע הנמכרת.
התערבותו בעסקה בין המוכר ללוקח יכול שתיעשה בכל דרך, בין בעצמו (ואפילו אם הוא קטין), ובין על ידי שליח.
אשתו או עבדו של המצרן זכאים אף הם להעלות את טענת המצרנות ולתבוע את סילוקו של הלוקח, ובלבד שטענתם תקבל אישור בדיעבד מצד המצרן עצמו.
זכויותיו של המצרן עשויות לעמוד אף לטובתו של מי ששדהו אינו גובל בפועל בשדה הנמכרת, במצבים הבאים:
מי שחולק את הבעלות על השדה עם המוכר בחלקים לא מסוימים, בין אם השותפות היא תוצאה של רכישה ובין אם השותפות היא תוצאה של ירושה, בין אם היא בשדה בלבד, ובין אם היא מורכבת כך שלאחד בעלות בקרקע ולאחר בבניין או במחוברים אחרים שעל גבי הקרקע.
בנסיבות הנזכרות לעיל השותף הוא מצרן, הן כלפי השדה שהוא שותף בה והן כלפי שדה המצר הסמוכה לה.
אף שלגבי שותף, בשונה ממצרן רגיל, לא ניתן להצביע על מצר וגבול ברור בין השותף למוכר, בכל זאת הוא נהנה מעדיפות של מצרן.
ייתכן ששותף זה אינו השותף היחיד וממילא אם תפורק השותפות הוא יקבל את חלקו בחלקה שכלל לא תהיה גובלת בחלקתו של המוכר.
בכל זאת נפסק כי אם הלוקח הוא שותף לא יוכל מצרן רגיל לסלקו.
מכאן, שהבעלות הבלתי מסוימת של השותף מעניקה זכויות שאינן פחותות מאלו של המצרן.
ראשונים נחלקו בשאלה מיהו השותף הזכאי לזכות הקדימה של המצרן.
יש הסבורים, שכל שותף עסקי של המוכר, אף אם אינו שותף בקרקע הנמכרת, נחשב כמצרן.
אחרים גורסים ששותף זכאי לזכות קדימה כמצרן, רק אם הוא שותף עם המוכר בקרקע הנמכרת.
בשולחן ערוך נפסק כדעה הראשונה.
אדם שמשכן קרקע תמורת הלוואה ואחר כך מכר אותה למלווה שהקרקע ממושכנת לו, לא חל על העסקה דין בר מצרא, והמצרן לא יוכל לסלק מהקרקע את המלווה-הממשכן.
יתרה מזו, לדעת הרמ"א המצרן לא יוכל לסלק את המלווה, ומעבר לכך המלווה יוכל לסלק לוקחים אחרים ואולי אפילו מצרן אחר.
לפי הלכה זו, למלווה על משכנתא ניתן, למעשה, דין מצרן.
הטעם למעמדו המיוחד של המלווה על המשכנתא נובע מכך ש"מאי משכנתא – דשכונה גביה", כלומר שהזיקה בין המלווה לקרקע הממושכנת איננה רק זיקה משפטית תאורטית, אלא המלווה נחשב מחזיק ומצרן במשכנתא.
לכאורה, התיאור 'דשכונה גביה' וההקבלה למצרן מלמדים שלנושה ניתנת חזקה במשכנתא.
ואכן, זהו הנוהג התלמודי המקובל ביחס למשכנתא.
למלווה ניתנה חזקה במקרקעין ומכוחה הוא הפך לבעל זכות מכוח דין בר מצרא.
למרות שכאמור, המלווה על המשכנתא נחשב גם הוא מצרן, הרי ש'נוכחותו' בנכס פחותה מזו של המצרן הרגיל ואפילו מזו של השותף, ויש לכך תוצאות מעשיות.
בעוד ששותף בשדה יהיה מצרן גם לשדה עצמה וגם לשכנותיה, הרי שהמלווה על המשכנתא יהיה מצרן רק במקרה של מכירת השדה הממושכנת.
מי ששוכר נכס מקבל זכות קדימה לרכישת אותו הנכס, ככל הנראה מטעם דומה לזה של המלווה על המשכנתא – כלומר, זיקתו של השוכר לקרקע היא כמחזיק וכמצרן גם יחד.
בדומה למלווה על המשכנתא, זכות הקדימה של השוכר היא דווקא ביחס לנכס המוחזק עצמו, אך לא למקרקעין שבשכנות אליו.
יש לציין שלמרות ההשוואה של השוכר למלווה על משכנתא, לא נמצא מקור לכך שהשוכר יוכל לסלק אחרים, אלא הוא רק לוקח מועדף ומצרן אחר לא יוכל לסלקו.
למצרן עומדת האפשרות להסתלק מזכותו לערער על מכר שדה המצר, אך תנאי חיוני לחלותו ולתקפותו של הוויתור הוא עריכת קניין לחיזוק הוויתור בין המצרן ל'לוקח' המבקש את הוויתור.
הדרישה לעריכת קניין נתונה במחלוקת האמוראים, אולם נפסק בתלמוד שיש צורך בקניין, וזאת כדי למנוע מן המצרן לחזור בו מן הוויתור בטענה שהשתמש בלוקח כדי לגלות מה הסכום הריאלי ששווה הקרקע ולוודא שהמוכר לא דורש ממנו תמורה מופקעת.
עם זאת ישנם שני חריגים המגבילים את יכולתו של המצרן לוותר על זכותו – חריג הנובע מזהות המוותר וחריג הנובע מזהות הלוקח והעסקה:
זהות המוותר: ויתור מצד אישה על זכות מצרנות הנוגעת לנכסיה - אינו תופס.
הנכסים שהאישה מביאה בעת נישואיה מבית אביה, הם בבעלות מפוצלת: הגוף-הקרן של הנכסים נשאר שלה, ובמקביל הבעל זכאי להשתמש בנכסים כדי להפיק מהם 'פירות' (=רווחים).
בשל זכותו של הבעל לפירות הנובעים מן הקרקע, יש לו מעין דין 'לוקח' בקרקע, ולפיכך הוא מקדים (כמצרן) כל רוכש פוטנציאלי.
על אף שהאישה היא בעלים בגוף הקרקע והבעל בא מכוחה (בשל זכותו לפירות), כאשר נעשית עסקה בקרקע השכנה, האישה – בעלת הקרקע המצרנית - אינה רשאית לוותר על זכותה (כמצרנית).
להלכה נפסק, שוויתור על זכות המצרנות בנכסי מלוג, דורש את הסכמתם המשותפת של האיש והאישה.
זהות הלוקח והעסקה: ההסתלקות מזכות המצרנות היא אישית - כלומר, גם אם המצרן ויתר על זכותו לערער כלפי 'לוקח' אחד, הדבר לא יועיל כלפי 'לוקח' אחר (אם העסקה עם הלוקח הראשון לא תצא לפועל).
זאת ועוד, הוויתור גם לא יחייב את המצרן כלפי חליפו של הלוקח, במידה שהלוקח מכר הלאה את הקרקע לאחר.
שאלת התיישנות הזכות אינה מופיעה בתלמוד, ובראשונים היא שנויה במחלוקת: הרא"ש הבין בדעת הרמב"ם שאין בדין בר מצרא התיישנות, וכן פסקו האור-זרוע וחכמי אשכנז נוספים.
מנגד, חכמי ספרד הראשונים, וביניהם רב האי גאון, הרי"ף ורבי יהודה ברצלוני, פסקו שישנה התיישנות בדין בר מצרא.
להלכה נפסק בשו"ע, כדעת חכמי ספרד, שזכות המצרן בקרקע מתיישנת.
לכן, אם המצרן לא מערער על העסקה תוך זמן קצוב ממועד עריכתה – הוא לא יוכל לאחר מכן לתבוע את זכותו מכוח דין בר מצרא.
בקרב הראשונים יש מחלוקת לגבי תקופת ההתיישנות.