tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מהמצודה יוצא שביל הקרוי "בעקבות לוחמים", המוביל במסלול של שבעה קילומטרים דרך עין זיתים אל מצודת צפת, ובו מספר נקודות ציון בהן ניתן לחוות וללמוד את אירועי העלייה לביריה ואירועי מלחמת העצמאות באזור.
מצודת בחריין היא אתר ארכאולוגי בצפונו של האי בחריין השוכן בסמוך לחוף המפרץ הפרסי ממערב לבירה מנאמה.
האתר הוא תל בגובה של 11.2 מטר ובשטח של 175 דונם; אורכו 600 מטר ורוחבו 300 מטר.
בשנת 2005 הוכרזה המצודה כאתר מורשת עולמית.
שטח ההכרזה הורחב באופן משמעותי אל תוך הים בשנת 2008, לאחר שהתגלו בסמוך למצודה תעלה תת-ימית ומגדל.
ההרחבה נדרשה גם כדי למנוע את הקמתו של אי מלאכותי בשטח של 6,000 דונם במרחק של 500 מטר מול חופי המצודה, וכן נמל דייגים וכביש מהיר.
התל יושב באופן רציף החל מהקמתו בשנת 2300 לפנה"ס לערך ועד למאה ה-17. החלק העתיק ביותר במצודה שוכן בפינתו הצפונית של האתר, בקרבת חוף הים, וכולל שרידי בתים ששימשו ככל הנראה למגורים.
באותה עת הוקמה סביב האתר חומת אבן אשר שימשה להגנתו, וקטע ממנה באורך של 46 מטר השתמר עד היום.
מתקופה זו התגלה גם רחוב ברוחב של 12 מטר, ומשני צדדיו בתים גדולים שחלקם שימשו ככל הנראה כארמונות.
מאוחר יותר, בשנת 1450 לפנה"ס לערך, היינו בתקופת הברונזה האמצעית, הוקמה חומה נוספת במקום, ויכול שחלק ממנה היה חידושה והעצמתה של החומה הקודמת.
בתי האתר הוגדלו ושונו, ושימשו כמגוריו של המושל מטעם תרבות הקסיט ששלטה בתל.
בתקופת הברזל, מהמאה ה-11 לפנה"ס עד המאה ה-5 לפנה"ס, שימש המקום כבירת תרבות דילמון.
תרבות זו הייתה ידועה רק ממקורות שומרים, עד שנערכו החפירות במקום, והממצאים בתל הם החשובים ביותר שנתגלו אודותיה עד כה.
גם תרבות דילמון הקימה חומה חדשה על בסיס החומה הקיימת במקום, וחלק ממנה מגיע כיום עד לגובה של 4.5 מטר.
מתקופה זו התגלו שרידיו של מקדש שלו שני עמודים, ומספר בתי מגורים יוקרתיים שבהם הותקנה מערכת ביוב מתקדמת.
מתחת לבתים אלה התגלו מספר קברים ובהם סרקופגים.
בסביבות המאה ה-3 לפנה"ס, נבנה חלקו המרכזי של התל באופן מקיף, אך בשל הרס מאוחר יותר באזור זה, קשה לעמוד בבירור על אופיים של בתים אלה.
מצודה גדולה ורבועה שאורך כל אחד מצלעותיה מגיע ל-51.5 מטר התגלתה בצידו הצפוני של האתר, וזו מתוארכת בסבירות רבה למאה ה-3, על בסיס ההשפעות הסאסאניות הניכרות בה.
המצודה הייתה בשימוש עד למאה ה-5 ואז ננטשה.
במאה ה-13 שוב אוישה המצודה.
היא נבנתה מחדש ושימשה לצרכים מסחריים.
מתקופה זו השתמרו שמונה מחדריו של המבנה.
במרכזו של התל התגלו שתי שכבות נוספות - האחת מהמאה ה-14, היינו מאמצע התקופה המוסלמית, מתאפיינת בבנייה צפופה, ונראה כי שמשה כשוק או כחאן; והאחרת מהמאה ה-15, שבה בעיקר בנייה צנועה בהיקפה.
מהמאה ה-16 שימש התל בעיקר כמוצב צבאי, והמצודה הארוכה ששכנה בו חלשה עליו, והעניקה לו את שמו הנוכחי.
ראשיתה של המצודה בתחילת המאה ה-15 כאשר מבנה מבוצר פשוט הוקם על התל.
ב-1529 הורחבה המצודה באופן ניכר, הותאמה להצבת תותחים וחפיר נחפר סביבה.
החל מ-1561, כאשר בחריין באה תחת שלטון האימפריה הפורטוגזית, קיבלה המצודה את צורתה הנוכחית.
מגדלי שמירה בסגנון ג'נובה נוספו בפינותיה והחפיר הורחב.
במאה ה-17 הוגבלה הגישה אל המצודה מכיוון הים כאשר התעלה בשונית האלמוגים המוליכה אליה נחסמה כמעט לחלוטין, ורק סירות קטנות יכלו להגיע עד למצודה בזמן הגאות.
מסיבה זו ננטשה המצודה לבסוף לאחר כ-4,000 שנות יישוב אנושי רצוף.
האתר נחקר מ-1954 עד 1970 בידי משלחת דנית ולאחר מכן, מ-1978 ועד שנת 1987, על ידי שתי משלחות צרפתיות.
כרבע משטח התל נחקר עד כה ונחשפו שכבות רבות של אזורי מגורים ומרחבים ציבוריים ששימשו למסחר, לפולחן ולצרכים צבאיים.
צילומי אוויר שנערכו בשנות ה-80 של המאה ה-20 חשפו תעלה תת-ימית ברוחב של 15 עד 90 מטרים ובאורך של 1.8 ק"מ מהחוף.
התעלה שימשה כעורק תנועה לתחבורה הימית שהפליגה אל המצודה וממנה, והיא נחפרה בשונית האלמוגים שעל קרקעית הים.
עוד התגלה בלב ים מגדל רבוע בן שתי קומות אשר שימש ככל הנראה כמעין מגדלור אשר הנחה כלי שיט אל התעלה.
המגדל הבולט מעט מעל פני המים (בהתאם לגאות), שוכן סמוך לכניסה אל התעלה התת-ימית.
מצודת בהלא היא אחת מארבע מצודות היסטוריות לרגלי ג'בל אח'דר (الجبل الأخضر) שבהרי חאג'ר (جبال الحجر) הנישא לגובה של 2,980 מטר בצפונה של עומאן.
המצודה נבנתה במאה ה-13 ובמאה ה-14 כאשר בני שבט בנו נַבְּהאן המקומיים שלטו על הסביבה.
היא הוקמה בנווה המדבר של בהלאא ששימש כמעוזם, והיא שוכנת בליבו של היישוב, סמוך לשוק.
ככל הנראה שכן במקום מבנה קודם כלשהו מהתקופה הטרום-אסלאמית, ושלב הבנייה האחרון התרחש במאה ה-16.
המצודה עשויה מאבן חול ומגדליה מגיעים לגובה של יותר מ-50 מטר.
כתוצאה מגשמים התדרדר מצבם של המצודה ושל מסגד ג'ומעה הסמוך לה מדרום-מערב, והמתוארך למאה ה-14. בנוסף נפגעה החומה המקיפה את העיירה, שאורכה 12 ק"מ וגובהה 5 מטר.
בשנת 1987 הוכללה המצודה ברשימת אתרי המורשת העולמית ושנה לאחר מכן הוכרזה כאתר בסיכון.
עבודות שיקום נערכו בשנות התשעים של המאה ה-20 בהשקעה כוללת של 6 מיליון לירות שטרלינג, ובשנת 2004 היא הוסרה מרשימת האתרים בסיכון.
מצודת בני חמאד היא מצודה ואתר מורשת עולמית של אונסק"ו מאז שנת 1980 באלג'יריה.
המצודה שוכנת בגובה של כ-1,000 מטר בהרי מעדיד ליד העיירה בצ'ארה (בישארה) במחוז מסילה , כ-225 ק"מ דרומית-מזרחית לאלג'יר.
האתר שימש כבירתה הראשונה של האמירות החמאדית הברברית והוקף בחומה באורך של 7 ק"מ.
המצודה הוקמה בשנת 1007 על ידי חמאד אבן בולוגין , בנו של מי שהקים מחדש את העיר אלג'יר.
היישוב שגשג במהלך המאה ה-11 אך ננטש בשנת 1090 כאשר נשקפה לו סכנה מצד ההילאלים.
המצודה נהרסה חלקית בשנת 1152 בידי שושלת אל-מוואחידון.
באתר שוכנים שרידיו של המסגד הגדול ובו 13 מעברים והמינרט הנישא לגובה של 25 מטר.
המסגד הוא אחד הגדולים באלג'יריה, והוא מזכיר את המסגד הגדול בקירואן.
עוד נמצאים במקום מספר ארמונות שהגדול שבהם הוא "דאר אל-בחר", גנים ומערכת לאגירת מים.
האתר זכה להכרת ארגון אונסק"ו שכן
בתקופה בה התקיימה עיר זו חיו ויצרו בה חכמים רבים, בהם ר' יצחק אלפסי (הרי"ף), רבנו אפרים ור' שלמה אבן פרחון שהיו ילידי המקום.
מצודת גורי (בגאורגית: გორის ციხე, גוֹריס ציחֶה) היא מצודה שהוקמה בימי הביניים בכארתלי, גאורגיה.
המצודה הוקמה על גבעה תלולה וסלעית במרכז העיר גורי.
השם גוריס ציחה הופיע לראשונה ברשומות במאה ה-13, אולם עדויות ארכאולוגיות מוכיחות כי שטח המצודה היה מבוצר עוד במאות האחרונות לפני הספירה.
המצודה חלשה על נתיבים אסטרטגיים בעלי חשיבות כלכלית ושכן בה חיל מצב גדול.
במאה ה-16 כבשו העות'מאנים את המצודה במטרה להתקדם לכיוון טביליסי, ולאחר מכן החליפה ידיים בזה אחר זה: העות'מאנים, הגאורגים והפרסים.
שרידי המצודה כיום עוצבו ובוצרו על ידי המלכים רוסטום, מלך כארתלי בשנות ה-30 של המאה ה-16 וארקלה השני בשנת 1774.
לאחר כיבוש עיר בידי האימפריה הרוסית בשנת 1801. הוצב במצודה גדוד רמנים (grenadier) רוסי כחיל מצב, אבל חשיבותה הלכה ופחתה.
כך תוארה המצודה באנציקלופדיה מהמאה ה-19:
מצודת גורי ניזוקה קשות בזמן רעידת האדמה בגורי שהתרחשה בפברואר 1920. המבנה שנשתמר בצורה הטובה ביותר הוא המבנה שנקרא "צחרָה-קָרַה" ("בעל תשעת השערים", המצוי המערב המצודה וסמוך לחומות המשלימות ממזרח וממערב.
מצודת המוזיאונים של קליארי (באיטלקית: Cittadella dei musei) נמצאת בשיפוע הצפוני של הגבעה מעל העיר קליארי שבסרדיניה.
במרכזה כיכר, הקרויה על שם הארסנל - מחסן הנשק והתחמושת שנבנה על ידי שליטי העיר.
ליד הכניסה למוזיאונים שוחזרה חומה לצורתה המקורית.
אזור המצודה היה בשימוש כבר בעת העתיקה.
יש בו שני אזורים שבהם נמצאו שרידים מתקופות אלו.
בימי שלטון הרפובליקה של פיזה היה אזור הממשל מחוץ למצודה וגשר קישר בינו לבין מרכזי השלטון.
בימי שלטון בית אראגון מספרד הפך האתר למצודה מבוצרת.
האדריכל שתכנן זאת בשנת 1522 היה רוקו קאפליני (Rocco Capellino) מקרמונה שבאיטליה.
במאה ה-18 מלך סרדיניה השתמש במצודה כמחסן נשק ותחמושת.
באותה תקופה השער עוצב לפי הסגנון הנאו-קלאסי על ידי קרל פילו בויל (Carl Pilo Boyl) שקיבל את ההשראה לכך מ"שער העם" (Porta del Popolo) ברומא.
משחדל מחסן החימוש לפעול הוא נותר בתור בסיס צבאי.
בשנת 1943, בימי מלחמת העולם השנייה, הוא ניזוק מהפצצות בעלות הברית ומצבו התדרדר.
בשנת 1965 החל תהליך שחזורו ועד שנת 1979 הוא הושב למראהו המקורי.
המצודה הנוכחית היא כניסה למבנים אשר מצויים מסביב לכיכר הארסנל, הכוללים אוספים היסטוריים ואמני העיר מציגים בו את יצירותיהם.
במצודה יש ארבע תצוגות קבועות:
מוזיאון לדגמים העשויים מחימר של איברים אנטומיים זכריים ונקביים - Museo delle cere anatomiche Clemente Susini
מצודת בטנסטיין היא מצודה הרוסה השוכנת על גבעה לחופו של האוקיינוס האטלנטי, ליד כפר הדייגים בוטרה (Butre), בדרום גאנה.
חברת הודו המערבית ההולנדית הקימה במקום תחנת סחר בשנת 1598, וב-1650 השתלטו עליו השוודים.
ההולנדים הסיתו את בני האשנטי המקומיים נגד השוודים, וב-1652 נאלצו האחרונים לנטוש את האתר.
ההולנדים ניסחו הסכם עם השבטים המקומיים, ובשנת 1656 הקימו את המצודה.
המצודה הייתה קטנה וביצוריה חלשים למדי.
הוצבו בה 11 תותחים קלים בלבד, ונאמר עליה שהיא רעדה בעת ירי תותחיה שלה.
הבריטים כבשו את המצודה לזמן קצר, וב-1665 היא שבה לידי ההולנדים.
בשנת 1872 מסרו ההולנדים את כל נכסיהם לאורך החוף המערבי של אפריקה לידי הבריטים, אך צעד זה נתקל בהתנגדות השבטים המקומיים, והצי המלכותי הרעיש את החוף מהים, דבר שהוביל לחורבנה של המצודה.
המצודה נותרה בהריסותיה ולא שוחזרה, ובשנת 1979 היא הוכרזה, ביחד עם עשר מצודות נוספות ברחבי גאנה, כאתר מורשת עולמית.
מצודת בֵּלוֹגְרָאדְצִ'יק (בבולגרית: Белоградчишка крепост, מוכרת גם בשם קָאלֵטוֹ Калето "המצודה" מהמילה הטורקית קַאלֵה) היא מבצר עתיק במחוז וידין שבצפון-מערב בולגריה, סמוך לעיירה בֵּלוֹגְרָאדְצִ'יק.
ביצורי המצודה הם שילוב מיוחד של חומות בעובי עד 2 מטרים, שנבנו בתקופות שונות, יחד עם צוקי גבוהים האופייניים לאזור - "צוקי בֵּלוֹגְרָאדְצִ'יק" (Белоградчишки скали), שגובהם מגיע עד ל-70 מטרים.
שטח המצודה 10.2 דונמים והיא מחולקת לשלוש חצרות, כאשר החצר השלישית היא הגבוהה והמבוצרת מכולן.
תחילת היווצרותם של צוקי בלוגראדצ'יק בתור הפרם, לפני כ-230 מיליון שנה, באורוגנזה שיצרה את רכס הרי הבלקן והחלה להרים את אזור בלוגראדצ'יק.
מאוחר יותר בתור הטריאס הפך האזור לקרקעיתו של ים רדוד, בו הושקעו חול, חצץ וחרסית.
ביורה התמצקו המשקעים בתהליכי דיאגנזה והם הפכו לשכבות קשות של קונגלומרט ואבן חול.
שכבות אלה כוסו בתחמוצות ברזל דוגמת המטיט, שהעניקו לצוקים את צבעם האדמדם.
בראשיתו של הקימוט האלפיני החלה התרוממות של האזור מעל פני הים, ולפני כ-45 מיליון שנים נוצר קמר באזור בֵּלוֹגְרָאדְצִ'יק.
תהליכי ההתרוממות והקימוט גרמו לסדיקת הסלעים בכיוונים שונים.
לסדקים אלה חדרו מי נחלים ששחקו אותם ויצרו את הצוקים המוכרים.
המצודה הוקמה לראשונה בתקופת האימפריה הרומית בין המאה הראשונה והשלישית, כדי לחלוש על דרכים ראשיות שעברו באזור.
באותה תקופה רוב הביצורים היו טבעיים.
איוון סרצימיר, צאר וידין הרחיב את המצודה במאה ה-14, והפך אותה למצודה השנייה בחשיבותה בצארות וידין.
בשנת 1396 האזור כולו נכבש על ידי העות'מאנים, שהציבו במצודה חיל מצב, והרחיבו את הביצורים כנגד שודדים ("היידוקים") וכנגד מורדים.
בתחילת המאה ה-19 הוצבו במקום תותחים, והמצודה הורחבה עוד בסגנון האדריכלות העות'מאנית, אך עם שילוב של אלמנטים אירופאים בהשפעת מהנדסים מצרפת ומאיטליה.
המצודה שימשה את הצבא העות'מאני בדיכוי מרידה אזורית בשנת 1850, ולאחר שחרור בולגריה, נעשה בה שימוש במלחמת בולגריה–סרביה (1885).
מצודת המישור היא מצודה צלבנית שהוקמה בשנת 1099 על ראשה של הגבעה הניצבת כיום במרכזה של המועצה המקומית אזור.
המצודה חרבה סופית בשנת 1268, ועל חורבותיה הוקם מסגד.
האתר מזוהה ככל הנראה עם מצודת Casellum Balneorum (כפר המרחצאות) המתואר בטקסט מהמאה ה-12.
הצלבנים הקימו מבצר צלבני על ראשה של הגבעה הניצבת כיום במרכזה של אזור.
המבצר הוקם בשנת 1099 במהלך מסע הצלב הראשון, וזכה לשם "מצודת המישור" (Chateau de Plain), שכן חלש על המישור המקיף את הגבעה.
המצודה נכבשה מחדש בשנת 1192 על ידי המוסלמים שהרסו אותה.
היא נשארה בחורבנה עד המאה ה-13, אז הוקמה מחדש.
עם כיבוש ארץ ישראל בידי הממלוכים בשנת 1268, הרס ביברס את המצודה באופן סופי, וכיום נותרו ממנה רק שרידים, הניצבים במרכזו של גן.
השרידים הארכאולוגיים הנראים לעין כוללים את חלקו התחתון של מגדל שנבנה במאה ה-12 לספירה וקטע של קיר תוחם מצפון מזרח למגדל.
בחלקה המערבי של הגבעה מסגד שנבנה ככל הנראה בתקופה העות'מאנית.
באתר נמצאים גם אבני ריחיים, מכתש קורה ובורג ועוד מספר סוגי מכתשים שני מגדלים (כיום נראים השרידים שלהם; מופיעים בתמונות) ולוחות הסבר.
מצודת בונראטי היא מצודה מהמאה ה-15 השוכנת במחוז קלייר, אירלנד.
המצודה נשתמרה כמעט במלואה, היא פתוחה לציבור ומדי פעם נערכים בה נשפים בסגנון ימי הביניים.
ליד המצודה נמצא "הפארק העממי" (Folk Park) אשר מציג בתים עתיקים מאזור נהר השאנון, חלקם מקוריים וחלק משוחזרים וכן כפר שלם מהמאה ה-19 הכולל רחוב ראשי עם חנויות, בית ספר, בית רופא הכפר, טחנת קמח, כנסייה וגנים ויקטוריאניים.
המצודה הנוכחית אשר נבנתה על חורבות של מצודות קודמות הוקמה בשנת 1425 על ידי משפחת מקנאמרה.
50 שנה לאחר מכן השליטה עברה לידי משפחת או'ברייאן שהייתה המשפחה החזקה במנסטר.
הטירה החליפה ידיים מספר פעמים במהלך מלחמת האזרחים האנגלית ועברה בסופו של דבר לידי משפחה אחרת שגרה בה עד 1804. בשנים שלאחר מכן שימשה כקסרקטין של המשטרה האירית.
בשנת 1954 נקנתה הטירה על ידי הלורד גורט אשר שיפץ ושימר אותה והעניק אותה במתנה לעם האירי.
המבנה כולל מבנה ראשי וארבעה מגדלים.
המבנה הראשי כולל 3 קומות וארבעת המגדלים הם בני 6 קומות כל אחד.
הכניסה לשטח הטירה הייתה באמצעות גשר מתרומם ישירות לחדר המשמר (Main Guard).
הטירה מרוהטת ברהיטים מהמאות ה-15 וה-16.
המרתף- בקומה הראשונה במרכז הטירה.
שימש כחדר אחסון או אורווה.
כיום מכיל תערוכה על ההיסטוריה של הטירה ותהליך השיפוץ שלה.
חדר המשמר הראשי-שימש כחדר אוכל לחיילים ולאנשי הרוזן, וממנו יש גישה לצינוק.
כיום משמש כחדר אוכל לארוחות בסגנון ימי הביניים.
החדר מכיל ארונות מגולפים מהמאות ה-15 וה-16.
ההיכל הגדול-החדר בו נערכו הארוחות החגיגיות ומשפטים לנאשמים.
במרכז החדר מוקמה המדורה בה נצלה האוכל.
על הקירות תלויים שטיחים צרפתיים ובלגים.
חדר השינה של הרוזן-כולל אריגים ומיטה מפוארת.
חדר צפוני-הסלון הפרטי של הרוזן ומשפחתו.
החדר מכיל שולחן מעץ של אחת מספינות הארמדה הספרדית ושנדליירים בצורת דמויות נשיות.
ליד החדר נמצא חדר תפילה פרטי.
חדר תפילה ציבורי ומעליו חדר שינה פרטי לכומר וכן חדר עבודה.
חדר דרומי-חדר מפואר ששימש כחדר אורחים והתקרה שלו היא העתק בסגנון טודור.
החדר מכיל וירג'ינל נדיר משנת 1661. מתחת לחדר הזה נמצא חדר שינה לאורחים.
פארק זה משקף את אורח החיים והסביבה באירלנד במאה ה-19. הפארק מכיל כ-20 מבנים חלקם מקוריים וחלק משוחזרים.
הבתים מאובזרים ברהיטים מאותה תקופה.
בית חווה - הראשון ששוחזר בפארק.
הבית ניצל מכיוון שעמד במקום בו נבנה נמל התעופה שאנון, והיה צורך להעתיקו ממקומו.
בית משפחת דייגים - בית פשוט בעל שני חדרי שינה שהובא ממחוז קרי.
בית חדר - המבנה הפשוט ביותר.
רוב הבתים מסוג זה נהרסו במהלך הרעב הגדול באירלנד.
בית חוואי עשיר - בית בעל 5 חדרים בשתי קומות.
בית ספר - מבנה שהובא ממזרח מחוז קלייר ויכול לאכלס עד 80 תלמידים בשתי כיתות.
רחוב ראשי - בו ממוקמים פאב, בית הרופא, בית משכון, צרכנייה, בית דואר ועוד.
בית משפחת בונראטי - בסגנון גאורגיאני שנבנה ב 1804, בבית זה גרו הצאצאים של משפחת אוברייאן ולידו גנים מוקפים חומה.
כנסייה - אשר פורקה ונבנתה מחדש ממחוז טיפררי
טחנות קמח אופקית ואנכית אשר מופעלות על ידי מים.
מצודת גוד הופ (בהולנדית: Fort Goede Hoop - "מצודת התקווה הטובה") היא מצודה הרוסה השוכנת ליד היישוב סנייה בראקו (Senya Beraku) שבדרומה של גאנה, לחופי האוקיינוס האטלנטי.
המצודה נוסדה בשנת 1667 בידי חברת הודו המערבית ההולנדית.
מצודת הונין (מבצר "שאטו-נף") היא מבצר צלבני ליד המושב מרגליות בגליל העליון, המבצר יושב על הדרך העתיקה שהובילה מדמשק לצור.
בתחומי המצודה וסביבתה מצויים שרידיו של הכפר הנטוש הונין.
המצודה ממוקמת בראש המתלול של רכס הרי נפתלי, על גבעה ברום של 625 מ' מעל פני הים ומתנשאת כ-400 מ' מעל עמק החולה השוכן למרגלותיה.
עמק החולה שימש כגבול בין ממלכת ירושלים הצלבנית ובין השטחים שבשליטת המוסלמים.
בראשית ימי ממלכת ירושלים הצלבנית, הייתה בקעת החולה אזור הגבול בין הממלכה הצלבנית לבין השטחים שבשליטת המוסלמים, ובחלקה הצפוני עברה אחת מדרכי הסחר הבינלאומיות החשובות - הדרך מדמשק לנמל צור.
כדי להגן על הדרך והמשתמשים בה, הקימו שליטי הממלכה הצלבנית שורת מבצרים.
אחד הראשונים שבהם היה "המבצר החדש", שאטו-נף ("קסטלום נובום") שנבנה ככל הנראה בשנת 1107. מבצר זה היה חלק מן הסניורה הגדולה שבירתה הייתה תבנין שמדרום לנהר הליטני.
המבצר בשלב הראשון נבנה כנראה ללא חפיר.
בשנת 1167 נכבש המבצר בידי המצביא המוסלמי נור א-דין והצלבנים שהיו בו העלוהו באש ונסוגו.
החפירות הארכאולוגיות שנערכו במקום העלו ממצאים חד משמעיים של הרס מכוון עד ליסוד ושימוש בשריפה לצורך הריסת המבצר.
בשנת 1179 נבנה המבצר מחדש על ידי אונפרוא מטורון שמצא את מותו בקרב באותה השנה וכנראה שלא עלה בידו להשלים את בניית המבצר.
המבצר היה פעיל במהלך השלטון האיובי, לאחר קרב חיטין.
בשנת 1220 נהרס המבצר על ידי שליט דמשק אל-מלכ אל-מעט'ם עיסא יחד עם שאר מבצרי הצלבנים בגליל.
המקום ניטש ולא שוקם עד למאה ה-18.
השם הונין נזכר מספר פעמים במקורות הצלבניים והממלוכים כחלק מנחלת תבנין.
ב-1266 נזכר כי המקום עבר לידיו של הסולטאן הממלוכי ביברס.
למרות האזכורים ההיסטוריים אין עדויות ארכאולוגיות לקיומו של המבצר בתקופה הממלוכית וייתכן שאזכור השם משמר את זכר גבולות הנחלה הצלבנית של תבנין שכללה בשיאה את שני המבצרים של תבנין והונין.
שנים רבות המבצר עמד נטוש וחרב.
הדרך הראשית מצור לדמשק שעברה בבניאס נזנחה ואת מקומה תפסה הדרך הדרומית שעברה מבירת הגליל בצפת דרך גשר בנות יעקב לדמשק.
בתקופה העות'מאנית, בשלהי המאה ה-17 או בראשית המאה ה-18 שופץ המבצר על ידי תקיף מתואלי (שיעי) כחלק מפעולות הבניה סביב ייסוד הכפר השיעי מתואלי הונין.
המצודה משתרעת על שטח של כ-5.5 דונם (כ-90*70 מ') והיא מוקפת חפיר ברוחב של כ-12 מ' בממוצע החצוב בסלע משלושת עבריה: מצפון, ממערב ומדרום.
צדה המזרחי של המצודה מבוצר באופן טבעי על ידי המדרון התלול הגולש לעמק
בשטח המצודה ובסביבתה הקרובה שרידים המעידים על ישוב קדום ששכן במקום החל מתקופת הברזל א-ב, התקופה הפרסית, הלניסטית, רומית, ביזנטית ובמהלך התקופה הפטימית במאות 10-11 לספירה.
בחזית המצודה משולבות אבני משקולת של בית בד מהתקופה הביזנטית וניתן להבחין גם בבורות מים קדומים שנחתכו בעת חציבת החפיר.
בתחום המצודה בולטים בורות מים מרשימים שחצובים בסלע.
בחלק האחורי של קמרון החבית המרכזי בחלק הצפוני של בית השער העות'מאני נמצא פתח לבור מרשים שצורתו צלב ועדיין אוגר מים.
בחלקה הצפוני של הגבעה, מצפון לחפיר שוכן בית הקברות של הכפר העות'מאני הונין.
האתר כולו נסקר על ידי צוות הסקר הארכאולוגי של סקר הגליל בראשותו של ד"ר רפי פרנקל ובסקר מטעם רשות העתיקות שנערך על ידי הארכאולוג עידן שקד כחלק ממפת מטולה.
בחודשים ינואר-אפריל 1994 נערכו פעולות ניקוי וחפירת בדיקה בחלקו הדרומי של המבצר.
החפירה נערכה מטעם רשות העתיקות ונוהלה על ידי הארכאולוג עידן שקד.
רשות העתיקות ערכה פעולות שימור במצודה במקביל לחפירות הארכאולוגיות במקום.
השימור התרכז בשיקום הקמרון העות'מאני בצד המערבי של בית השער.
שלב א' - התקופה הצלבנית
לשלב התקופה הצלבנית מיוחסים שרידיהם של שני מגדלים איתנים, עובי קירותיהם 3 מטר, הבנויים באבני גזית עם סיתות שוליים.
מיתאר הקירות של המגדל המערבי נחשף כמעט במלואו (13X13 מ').
בפינתו הדרומית-מערבית נמצא מטבע כסף מימיו של בולדווין ה-3. בין שני המגדלים נתגלו שרידי חומה, שאופי בנייתה דומה לזה של שני המגדלים ועל כן נראה שהיא קישרה ביניהם.
מצב השתמרותם של המגדלים והחומה משלב א' הוא רע, כנראה עקב השריפה שהחריבה אותם עד היסוד בימיו של נור א-דין (שנת 1167).
שלב ב' - התקופה הצלבנית-האיובית
בשלב התקופה הצלבנית-האיובית נחשפה החומה הדרומית הבנויה באבנים מהוקצעות ובאבני גזית בשימוש משני.
נראה כי חומה זו נבנתה לאחר הרס המגדלים משלב א' והחפיר מתייחס אליה.
לאורכה של חומה זו לא נתגלו מגדלים ונראה כי בנייתה לא הושלמה.
על פי כתביו של ויליאם מצור (1179) נבנה המבצר מחדש על ידי אונפרוא מטורון לאחר שנת 1178.
בשני קצותיו של הקיר הדרומי נמצאו בורות שירותים.
בעת ניקויו של הבור המערבי התגלה מכלול קיראמי עשיר מהתקופה האיובית וכן מטבעות המתארכים את הרס השלב השני של המבצר לימיו של אל-מלכ אל-מעט'ם עיסא (בשנת 1218).
מטבעות דומים נתגלו בחדרים שבין חזית המגדלים משלב א' לבין חומת המבצר הדרומית משלב ב'.
במאה ה-18 בתקופה העות'מאנית הוקם המבצר מחדש על יסודות החומה הצלבנית-האיובית.
בחומה החדשה שולבו חרכי ירי וכן נבנה בית שער.
בנוסף הוקמו חללים מקומרים בחלקה הדרומי ושוקמו או הושלמו חומותיה ומגדליה.
המצודה ננטשה סופית כנראה בעקבות רעידת האדמה שפקדה את האזור בשנת 1837.
מצודת דיארבקיר (טורקית: Diyarbakır Kalesi) היא מבצר היסטורי בנפת דיארבקיר בטורקיה.
בשנת 2015 נכנס לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
מתחם המצודה כולל מבצרים פנימיים וחיצוניים.
השערים המרכזיים הם "שער ההר" (Dağ Kapı), "שער עורפה" (Urfa Kapı), "שער מרדין" (Mardin Kapı) ו"השער החדש" (Yeni Kapı).
החומות הן שרידי העיר הרומית העתיקה, אמידה , והן הוצבו במקומן הנוכחי באמצע המאה ה-4 על ידי הקיסר קונסטנטיוס השני.
חומות המצודה הן חומות ההגנה הרחבות והארוכות ביותר בעולם, למעט חומת סין.
בשנת 2000, האתר נוסף לרשימה הטנטטיבית של אונסק"ו, ובשנת 2015 הוכרז כאתר מורשת עולמית, יחד עם גני הבסל (Hevsel Bahçeleri).
מצודת באשטאביא הייתה מצודה מהמאה ה-12 ששכנה על הגדה המערבית של החידקל, והייתה חלק מחומת העיר מוסול בעיראק.
המצודה נהרסה על ידי ארגון המדינה האסלאמית באפריל 2015.
מצודת באשטאביא נבנתה במאה ה-12 והייתה אחת משבע מצודות בחומת העיר מוסול.
המצודה נפגעה ב-1393 על ידי המנהיג המונגולי טימור לנג, ונבנתה מחדש על ידי האימפריה העות'מאנית.
למצודה היה תפקיד חשוב במצור על מוסול במהלך המלחמה שהתרחשה בין השנים 1743–1746 בין האימפריה העות'מאנית והשושלת האפשארית האיראנית .
המצור החל ב-14 בספטמבר 1743 כשהשאה הפרסי, נאדיר שאה הגיע אל העיר.
הפאשא של מוסול, חאג' חוסיין אל ג'אלילי, הגן בהצלחה על העיר והמצור הוסר ב-23 באוקטובר 1743.
שרידי המצודה נחשבו כאתר ארכאולוגי, וחשיבותו הייתה משמעותית משום היותו אחד מהשרידים המעטים מחומת העיר מוסול.
המצודה הייתה נקודת ציון בעיר וחלק מסמלה, והיא נחשבה אתר תיירות פופולרי אצל תושבי עיראק והמדינות השכנות.
לאחר תחילת מלחמת עיראק ב-2003, סבלה המצודה מהזנחה.
העיר מוסול נכבשה על ידי ארגון המדינה האסלאמית ב-10 ביוני 2014, והמצודה נפגעה כתוצאה מהירי והמלחמה.
ב-10 ביולי נפל טיל ליד המצודה ופגע בקירותיה.
ב-23 ביולי ירה מזל"ט שני פגזים על המצודה.
על פי דיווח של משרד התיירות העיראקי, באפריל 2015 פוצצה המצודה על ידי ארגון המדינה האסלאמית במסגרת פעילותם להרס נכסי תרבות.
"מצודת ברסט" (בבלארוסית: Брэсцкая крэпасць; ברוסית: Брестская крепость) הוא שמו של סרט עלילתי בלארוסי-רוסי משנת 2010 המגולל את קורות ההגנה של מבצר ברסט במהלך מלחמת העולם השנייה ביוני-יולי 1941. הסרט שווק בתור הפרויקט הקולנועי הראשון של איחוד רוסיה ובלארוס.
ב-22 ביוני 1941 כוחות צבא גרמניה חצו את הגבול אל ברית-המועצות.
מבצר ברסט היה הראשון לספוג את הפלישה.
לאחר ההפצצות מהאוויר מתחילים גלי ההסתערות של כוחות הרגלים והשריון הגרמנים.
המגנים המועטים (יחידות הצבא האדום, יחידות משמר הגבול והנקוו"ד) על נשקם הדל מצליחים להדוף בקרבות פנים מול פנים את הפולש הנאצי, אך לא לאורך זמן.
הסרט מספר את סיפורם ואת קרבות המגנים.
תסריט הסרט נכתב על בסיס עובדות היסטוריות והדמויות הראשיות מבוססות על אישים אמיתיים.
הסרט מתמקד בסיפור הפלישה מנקודת מבטם של מפקד גדוד חיל-הרגלים ה-44, מייג'ור פיוטר גברילוב, קומיסר הצבא מגדוד חיל-רגלים ה-84, יפים פומין, וראש יחידת משמר הגבול התשיעית, לוטננט אנדריי קיז'וואטוב.
הסרט הוקרן בשתי גרסאות: סרט קולנוע, אשר שוחרר ב-2010, וגרסת הבמאי, ששודרה כמיני סדרה בת 4 פרקים בשם "המבצר", אשר שודר בטלוויזיה ב-2011.
מבצר ברסט ליטובסק היא מצודת ענק, שנבנתה בשנות הארבעים של המאה ה-19 בפאתי העיר ברסט-ליטובסק, במעין אי שיוצרים יובלי הנהר מוּחאבייץ לפני שהוא נשפך אל נהר בוג (המערבי).
המבצר היווה מערכת מסועפת של מבנים, שבהם התגוררו אלפי חיילים ובני משפחותיהם.
הייתה זו מעין עיר עצמאית שהשתרעה על פני כארבעה קמ"ר ולה ארבעה שערי כניסה.
ערב הפלישה הגרמנית התגוררו במבצר בין 8,000-7,000 איש וכשלוש מאות משפחות של אנשי צבא.
לקראת 22 ביוני 1941 במבצר ברסט נפרסו שמונה גדודי רובאים, גדוד סיור, אגד ארטילרי, שני גדודים ארטילריים (נ"ט ונ"מ) ויחידות נוספות של צבא והנקוו"ד.
בצד הגרמני ההתקפה הוטלה על דיוויזיית חי"ר ה-45 (כשבעה-עשר אלף איש) שקיבלה סיוע מהעוצבות הסמוכות.
על פי התוכנית כיבוש המבצר היה אמור להסתיים בשעה 12 של היום הראשון למלחמה.
ב-22 ביוני בשעה 03:15 הארטילריה הגרמנית פתחה בהפגזה מסיבית על המבצר.
כתוצאה מכך הושמדו מחסנים, תשתית מים, קשר ונגרמו אבדות קשות לחיל המצב.
גורם ההפתעה הביא לכך שהכוחות לא הצליחו לארגן מגננה כללית אלא בכמה מוקדים שונים.
למרות זאת, חיל המצב החזיק מעמד עד ה-30 ביוני ומגינים בודדים גם מעבר לזה (עד תחילת אוגוסט על פי עדויות שונות).
הסרט נפתח ביום שבת, 21 ביוני 1941. סשה אקימוב, הוא מוזיקאי בן 15 ויחד עם אחיו הבכור אנדריי (שהוריהם מתו במלחמת האזרחים בספרד) משרת בגדוד חיל הרגלים ה-333 של הצבא האדום במבצר ברסט ליטובסק.
לא הרחק משם, הקומיסר יפים פומין מגלה שהוא לא יכול להביא את משפחתו למבצר בעקבות מחסור בכרטיסי נסיעה ברכבת.
קצין אחר, גברילוב, ממשיך להביע את דאגותיו באשר למוכנות המבצר בפני מתקפות, חרף אזהרות חברו, קצין המחלקה המיוחדת בנקוו"ד, לויטננט ויינשטיין, לאפשרות למתקפה שכזו מצד גרמניה הנאצית.
באותו הערב, במועדון של הגדוד מוקרן הסרט החבר'ה העליזים, כשלפתע החשמל במבצר מפסיק לעבוד בשל חבלה של הכוחות הגרמנים הפולשים.
בבוקר המחרת, בשעה 03:58, כוחות ורמאכט פולשים לברית המועצות.
המבצר סופג הרעשה ארטילרית כבדה מצד הגרמנים ומצד מפציצי השטוּקה, שגורמים להרג חיילים ואזרחים סובייטים רבים.
בשעה 06:30, חיל הרגלים הנאצי תוקף את המבצר, תוך השתלטות על בית חולים שדה שבו הם הורגים את הצוות והמטופלים.
פומין נוטל את הפיקוד על הגנת המבצר סביב לשער חולם, בעוד גברילוב יוצא עם היחידה שבפיקודו לצד המזרחי של המבצר.
כאשר יחידות משמר גבול בפיקוד לויטננט קיז'וואטוב חודרים למבצר בעוד ויינשטיין מנסה באמצעות יחידת 132 של הנקוו"ד לעצור את הקומנדו הנאצי.
כאשר הנאצים מטילים מצור על המבצר, סשה מוצא את עצמו תקוע בתוככי המבצר.
במהלך הלחימה בצד המזרחי, הלויטננט הצעיר אנדריי אקימוב (אחיו של סשה) נהרג בעודו משמיד שני פאנצרים סימן 3 בעזרת תותח נ"ט 45 מ"מ, תוך סיוע ליחידתו של גברילוב.
לקראת שעות הערב של ה-22 ביוני, המגינים הסובייטים התפצלו לשתי קבוצות: האחת בפיקודו של פומין התמקמה בשער חולם, השנייה בפיקודו של גברילוב, הגנה על הצד המזרחי.
כאשר קיז'וואטוב הגן על עמדת המשמר התשיעית, יחד עם קבוצת אזרחים ולצד ויינשטיין וגדוד 132 של הנקוו"ד.
ביום המחרת, הלחימה נמשכה וסשה הצליח להגיע אל שער חולם.
מפציץ סובייטי מדגם I-16 של גדוד התעופה הלוחם ה-123 הופל מעל המצודה והטייס מחולץ על ידי אנשיו של פומין.
הוא מגלה שהצבא האדום נסוג אל מינסק ופומין מבין שאנשיו הושארו במצודה למות וכי אין לצפות לתגבורת, ומתחיל לרקום תוכנית.
ב-24 ביוני סשה עוזב את השער כדי להודיע לשאר הגדודים באשר לתוכנית הפריצה של פומין.
סשה מוצא את גדוד 132 נסוג ומגלה שוויינשטיין מת.
הוא מצליח להעביר את ההודעה לקיז'וואטוב וגברילוב.
באותו הלילה, ניסיון הפריצה יוצא לדרך בידי שלוש הפלוגות הנותרות, אך הכוח הגרמני מתברר כחזק מדי והם סופגים אבדות כבדות.
בבוקר המחרת, קיז'וואטוב מורה לאזרחים הנותרים (כולל אשתו בתו וסשה) להתפנות מהמצודה במהלך הפסקת האש, זאת לאחר שהוא מבין שאינו יכול להגן עליהם כראוי.
ב-26 ביוני, הגרמנים מטילים פצצת C-1800 במשקל שתי טונות על המצודה וגורמים להרס רב.
הגרמנים נעים במהירות ומתחילים לטהר את כיסי ההתנגדות.
המגינים בשער חולם נאלצים להיכנע ופומין מוצא להורג בידי כיתת יורים נאצית, בשל היותו יהודי, קומוניסט וקומיסר.
גברילוב מורה ללוחמים הנותרים לנסות לפרוץ שוב.
קיז'וואטוב ואנשיו מצליחים להצטרף אל גברילוב; סשה חוזר לפגוש אותם.
לאחר שהוא פוקד על סשה לקחת את בגדי הגדוד ולזכור את האמת על המגינים הוא לוקח מכונת ירייה מדגם מקסים כדי לחפות על אנשיו בניסיון הפריצה.
הפריצה נכשלת והמגינים הנותרים, וביניהם קיז'וואטוב, מוצאים את מותם.
לאחר מכן נשמע קולו של דמות המספר המספר כי מאוחר יותר נודע שגברילוב נלכד ב-23 ביולי 1941 אך שרד את השבי.
בשנת 1965 קיז'וואטוב וגברילוב מוכרזים כגיבורי ברית המועצות בעוד לפומין מוענק לאחר מותו עיטור לנין.
בשנת 2010 נראה אלכסנדר אקימוב, סשה המבוגר, צועד במוזיאון מבצר ברסט ליטובסק ומספר לנכדו, הלבוש במדי בית הספר הצבאי, שמשפחות המגינים הוצאו להורג על ידי הנאצים ב-1942. נכדו נראה צועד ודומה לו כשתי טיפות מים כפי שהיה סשה בצעירותו.
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות אלכסיי קופאשוב סשה אקימוב חניך חוג המוזיקה של גדוד 333 גנאדי גרבוק סשה אקימוב המבוגר דמות המספר (מופיע באפילוג הסרט) אלכסנדר ספצוב לויטננט אנדריי אקימוב אחיו הבכור של סשה אנדריי מרזליקין לויטננט אנדריי קיז'וואטוב מפקד עמדת הגבול התשיעית.
מבוסס על מפקד אמיתי בשם זה.
פאבל דרביאנקו קומיסר יפים פומין קומיסר בגדוד חיל הרגלים ה-84. מבוסס על דמות אמיתית בשם זה.
אלכסנדר קורושונוב פיוטר גברילוב מפקד הגדוד ה-44. מבוסס על דמות אמיתית בשם זה.
בניק אראקליאן סמוול מטבוסיאן סגן קומיסר גדוד חיל הרגלים ה-84. מבוסס על דמות אמיתית בשם זה.
סרגיי צפוב איוואן זובאצ'יוב סגן מפקד גדוד 44. מבוסס על דמות אמיתית בשם זה.
מיכאיל פאבליק ויינשטיין לויטננט בנקוו"ד, קצין המחלקה המיוחדת.
מבוסס על דמות אמיתית בשם שמעון שניידרמן, סגן הפוליטרוק ועוזר מפקד גדוד התקשורת ה-132 וממפקדי גדודי ההגנה של המצודה.
מצודת בלגרד (בסרבית קירילית: Београдска тврђава; בסרבית באותיות לטיניות: Beogradska tvrđava) היא מצודה השוכנת בתחום המוניציפלי של בלגרד בירת סרביה.
המצודה הוקמה כקסטרום בראשית המאה ה-1 עת נשלט האזור על ידי הקיסרות הרומית והוקפה בחומת עץ.
בהמשך, הורחבה המצודה ונבנתה מאבן, הוקפה חומה בת מספר שכבות ולאורכה הועמדו מגדלי שמירה.
לאורך מאות שנים נשלטה המצודה על ידי ישויות שונות מהאימפריה הביזנטית, דרך ממלכת בולגריה הראשונה והשנייה, ממלכת סרביה של ימי הביניים, דספוטט סרביה תחת ממלכת הונגריה, האימפריה העות'מאנית וממלכת הבסבורג.
במהלך המאה ה-1 הוקם במקום קסטרום אשר שימש את הלגיון השמיני אוגוסטה של הקיסרות הרומית.
לאחר קריסת הקיסרות הרומית המערבית ננטש הקסטרום.
בראשית המאה ה-6 הוקמה מצודה במקום על ידי יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית והיא נכבשה וננטשה במהלך פשיטות האווארים והסלאבים.
במחצית השנייה של המאה ה-9 נכבשה המצודה על ידי צבאו של בוריס הראשון, מלך בולגריה, בהמשך חזר המקום לידיים ביזנטיות ונכבש בשנית על ידי צבא ממלכת בולגריה השנייה.
במהלך המאה ה-12 נשלטה המצודה על ידי ממלכת סרביה, ועם קריסתה לאחר קרב קוסובו הוחזקה המצודה על ידי דספוטט סרביה שהייתה ישות וסאלית של ממלכת הונגריה.
צבא האימפריה העות'מאנית ניסה לכבוש את המצודה וצר עליה מספר פעמים.
ב-1456 הטיל צבאו של מהמט השני מצור על בלגרד אך הובס בידי כוחות הונגריים בפיקודו של יאנוש הוניאדי.
לבסוף, ב-1521 על בידי צבאותיו של סולימאן הראשון לכבוש את המצודה.
לאחר קרב וינה השני החלה שקיעתה ההדרגתית של האימפריה העות'מאנית.
ב-1688, במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) נפלה המצודה לידי כוחות צבא ממלכת הבסבורג וכעבור שנתיים עלה בידי העות'מאנים לחזור ולשלוט בבלגרד.
במהלך המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1716–1718) כבשו האוסטרים שוב את בלגרד.
ב-1739, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1735–1739) עלה בידי העות'מאנים להשתלט מחדש על המקום.
בראשית המאה ה-19 פיקד מילוש אוברנוביץ' על המרד הסרבי השני נגד השלטון העות'מאני.
כפועל יוצא מהמרד הוקמה נסיכות סרביה כיישות אוטונומית תחת האימפריה העות'מאנית.
העות'מאנים החזיקו כוחות שיטור בבלגרד וכוחות צבא ובכלל זה יחידות ארטילריה ואנשי מנגנון ממשל צבאי בתוך מצודת בלגרד.
ב-17 ביוני 1862 לאחר תקרית אש בבלגרד בין שוטרים סרביים לעות'מאניים המכונה תקרית מזרקת צ'וּקוּר , הפגיזו העות'מאנים את בלגרד באמצעות תותחים שהוצבו במצודת בלגרד וגרמו לנזק רב ונפגעים בעיקר באזור שכונת דורצ'ול.
תקרית זו הובילה ללחץ של המעצמות האירופיות על העות'מאנים לסיים את נוכחותם הפיזית בבלגרד.
ב-1867 נסוגו הכוחות העות'מאניים מהמצודה ועזבו את שטחי נסיכות סרביה.
עם עזיבת העות'מאנים פסק השימוש במצודה לצרכים צבאיים.
בתוך המצודה הוקמו ברבות השנים מסגדים, כנסיות, מבני שלטון ושטחי מסחר ומגורים.
שטחו הפך לאחד מרובעי העיר העתיקה של בלגרד.
ב-1900 התגוררו בשטחי המצודה 2,777 תושבים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה הופצצה המצודה ונגרמו בה נזקים כבדים.
בהמשך הפך השטח לפארק ולצידו אתרי תיירות.
במקום נבנה רכבל המקשר את העיר עם המצודה ואתריה, ונבנתה טיילת מרכזית.
מצודת ולדיווסטוק היא מערכת ביצורים שנבנתה בשנים 1889 עד 1918 בוולדיווסטוק ובפרבריה, במזרח רוסיה.
במהלך הבנייה יושמו לקחי מלחמת רוסיה-יפן, כך שהמצודה הייתה המבוצרת ביותר מכל המצודות שנבנו בתקופה זו.
בניית המצודה הופסקה לאחר השלמת שני שלישים ממנה, בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה ומהפכת אוקטובר.
כיום המצודה היא מוזיאון לאומי.
המבצר - שהוקם על ידי מהנדסים צבאיים רוסים וחיילים - היה אחד המבצרים הימיים החזקים בעולם.
בזמן מלחמת העולם הראשונה היה זה אחד המעוזים הבודדים במזרח הרחוק הרוסי.
באותה עת היו למבצר כחמישים סוללות חוף שיכלו לעמוד בפני ספינות האויב החזקות ביותר, שישה עשר ביצורי משנה, ועשרות מיצדיות, מספר מעוזים וסוללות ארטילריה יבשתית.
לכל מתקני התשתית סופק חשמל והם חוברו בכבישים וכבלי תקשורת תת-קרקעיים.
הדבר הקל על פריסה מהירה של שדות מוקשים, יחד עם הצי.
כהגנה מפני ירי ארטילרי, הוקמו במספר נקודות צריפים מוסווים, עם יותר משלושה קילומטרים של תאים ושישה קילומטרים של מנהרות.
בחזית היבשתית הוצבו - 1290 תותחים ו-268 מקלעים; כולל 572 אמצעי לחימה, 718 כלי נשק, 268 תותחים, 64 מרגמות ו-36 מכונות לירי טילים.
בחזית החוף היו - 316 תותחים ו-56 מקלעים; כולל 212 כלי נשק, 104 נשקי תגרה, 56 תותחים ו-36 מכונות לירי טילים.
המתקנים, שלא כמו אלה שנמצאים בפורט ארתור, כללו מבנים תת-קרקעיים מוסווים רבים, עובי הבטון סיפק הגנה מפני אש תותחי 280 מ"מ.
חיל המצב של המצודה הורכב מ-48 גדודי חי"ר, 15 גדודי ביצור ארטילריים, שמונה סוללות שדה וארטילריה הררית המאוישות על ידי שני גדודים, גדוד כורים, גדוד טלגרף, גדוד אספקה, שתי פלוגות אווירונאוטיקה ושלוש טייסות קוזאקים.
היחידות שהוצבו במצודה כללו את:
לפי סוג והיקף הביצור ניתן לחלק את הבנייה לשלושה שלבים:
תכנון ובניית קו ההגנה הראשי של המצודה (1906–1918)
תכנון המצודה לאחר 1905 לקח בחשבון את החסרונות שגרמו לנפילתו של פורט ארתור בשנת 1904, כמו גם להישגי מדע הביצור באותה תקופה.
הבנייה הייתה באזור הררי קשה לגישה, עם שימוש נרחב בחבלים.
השימוש בטכנולוגיית בנייה מתקדמת, כמו מדחסים, מערבלי בטון, כוח ומיכון אחר שהביא לשיעור בנייה גבוה.
ב-5 בספטמבר 1905 נחתם הסכם השלום בפורטסמות' שסיים את מלחמת רוסיה-יפן.
על פי ההסכם, רוסיה נתנה זכויות חכירה ביפן על חצי האי ליאודונג, כולל פורט ארתור.
רוסיה איבדה את הסניף הדרומי של תחנת הרכבת המזרחית הסינית בקואנצ'נזי, החלק הדרומי של האי סחלין ואפשרה לזכויות הדיג היפניות במים הטריטוריאליים הרוסים בתנאים לא טובים.
רוסיה שמרה על הזכות להחזיק רק שני סיירים והמשחתות הנותרות באוקיינוס השקט.
ולדיווסטוק, נקודת הסיום של הרכבת הטרנס-סיבירית, הייתה הבסיס הימי הרוסי היחיד באוקיינוס השקט, והנמל המסחרי היחיד המאובזר היטב במזרח הרחוק.
לפיכך הערך של מצודת ולדיווסטוק עלה בצורה חדה וכעת ללא עזרה היה צריך לנטר את כל פעולותיו של האויב בחלק הצפוני של מפרץ פיוטר הגדול וכדי להימנע מהאפשרות של כיבוש נמל ולדיווסטוק כדי להשתמש בבסיס לצורך פעולות צבאיות וכנקודת אספקה.
עם זאת, מצב המבנים ההגנתיים של המצודה לא היה משביע רצון.
בנוסף, סיומה של המלחמה הרוסית-יפנית עלה בקנה אחד עם הגידול בפעולות המהפכניות בוולדיווסטוק באוקטובר 1905 ובינואר 1906. בתחילת 1906 היו למבצר כשלושים סוללות חוף.
רבים מהם, שכיסו את קטעי החוף החשובים ביותר, היו זמניים, רוביהם מורכבים על בסיסי עץ, והם השתמשו במערכות כיוון מיושנות.
האופי הזמני הזה של חלק מהגנות החוף העלה את שאלת גורל המצודה.
הוקמו ועדות שונות כדי לענות על שאלות חיזוקה האפשרי.
ב-16 באפריל 1907 הוכרזה המצודה כמצודה מדרג א' ועל צוותה פיקד ניקולאי השני כדי להביאה למצב המוכנות המתאים.
שנת 1910 הביאה טיוטה סופית לתוכניות הבנייה.
המעצבים ניסו בכוונה לא להעתיק פרויקטים מודליים והציבו מבצרים על פי השטח ההררי והקפידו על מיקומם של תותחים הפזורים בשטח גדול, ובכך הקשו על אויב פוטנציאלי לראות את התותחים שלהם.
פרישות נועזות אלה באו מתאוריות מבוצעות ארוכות-שנים של ביצור.
נבנו דרכים כפולות ליד קווי ההגנה, כדי לאפשר תמרון של כוחות גם במהלך הפגזות.
כל הדרכים נסללו על מורדות הגבעות.
חבלי הטלגרף והטלפון התת-קרקעיים, כל המבצרים, הסוללות, המרתף, ערי הצריפים וחפצים חשובים אחרים, חוברו דרך מרכזיית המצודה.
בינואר 1913, המבצר והמטמנות נבדקו כעמידות ועל בסיס תוצאות הבדיקות הומלץ להעלות את עובי מבני הבטון.
5 מטרים של קירות נבנו ואז כוסו באדמה.
קשתות המבנים שהיו חשופים לתותחי האויב קיבלו תעלות תקרה מעוגלות מחוזקות.
בנייתם של מקלטים מקומרים אלה היו מראש עובי התותחים שאפשרו כיפות שטוחות ואפשרו את חיזוקם.
בין הקיר החיצוני לחיזוק המתכת נוספה שכבה של בטון ואספלט לאיטום ממים.
בהמשך, חלק מהביצורים בתוכנית הזו חוזקו בבטון ואז כוסו בשכבת אספלט.
בניית הבטון החל משנת 1910 נראתה שונה מביצורים שנבנו בשנים 1900–1904. ראשית, הבנייה החדשה הייתה יעילה פי 2–3 מהקודמת, כאשר מפרטי העיצוב היו גבוהים משמעותית מהישן.
גובה גזעי הביצורים מגובה הקרקע היה עד 8 מטרים.
שנית, בניית 1910 כמעט ואינה כוללת "עודפים ארכיטקטוניים", למעט השימוש הנרחב בחופות מתכת שביצעו את תפקודי הכרכובים.
מה ששיקף את המגמה העולמית לפשט את מראה הביצורים.
בבנייה מהשנים 1900–1904 יש אלמנטים של ארכיטקטורה אזרחית - כרכובים, מסגרות חלונות, בזכות גודלו הקטן, מתואמים לבניין בן קומה אחת.
לבניין 1910–1915 מערכים הם מבטון שחזיתותיהם יצרו מטוסים גדולים ומעוצבים בקפידה.
במאי 1913 אחת מהפקודות של ראש המהנדסים, גנרל איי פי שושין היה 1. ללא יוצא מן הכלל, כל הבנייה חייבת להתבצע היטב, אפילו מלבד לאלה שישפיעו על המשימות העיקריות של חוזק ויציבות.
2. היעדר עבודה יסודית בעניין זה - וכתוצאה מכך בנייה גסה ומכוערת - מאפיין חוסר תשומת לב וחוסר גאוותו של הקבלן בעבודתו, ומעניק לצופה החיצוני את הרושם של חוסר זהירות.
כל פרט אחרון צריך להיעשות בזהירות, נכון ובניקיון.
כל קווי הבנייה, הפינות, הקצוות, קווי ההצטלבות של הקשתות, משטח המטוס וכן הלאה, חייבים להיות נכונים גאומטריים לחלוטין, עם קו אנכי תלול באמת ורוחב אופקי נכון.
בשל האכפתיות ממראה הבניינים שושין ציין בשיחתו עם שר המלחמה בשנת 1914, "הרעיון המרכזי הוא לחזק את המצודה כדי להצביע על כך ש'הרוסים כאן כדי להישאר לנצח'."
1914 הייתה נקודת מפנה בבניית המצודה - מלחמת העולם הראשונה.
משלוחי המלט הופסקו, שנשאו בעבר בדרך הים מנובורוסייסק, מאז שטורקיה סגרה את המצרים.
בתחילה, קצב הבנייה לא הופחת מכיוון שהמצודה צברה מלאי מלט גדולים; אך משנת 1915, עם התארכות המלחמה, החל המצב להתדרדר.
בסוף 1916, רק כשני שלישים מכל 11 המבצרים היו מוכנים, ורבים מהם בנו עם צריפי ערבות בלבד.
הושלמו כל בניית הכבישים המתוכננת, שתי נקודות קישור, חמישה סוגים של סוללות חוף ארוכות טווח וארבעה תותחי וויקרס בגודל 120 מ"מ, 21 קפונייריות חוף ו -8 תעלות.
בין המבצרים והמעוזים, "הדיוויזיה הצפונית" הייתה מצוידת ב-2,641 מטרים של קווי אש בטון, 24 ברבטות לתותחים נשלפים, 21 גזעים וקפוניירים לתעלות הגנה וחוטי תיל.
תא מטען נוסף במבצר מספר 6 הושלם רק שליש ממנו, כמו גם היו ארבעה חצי קפוניירים.
25 מקלטים להפעלת אמצעי לחימה והתקפות נגד התקיפה, שבע מנהרות (כולל שלוש במבצר מספר 6 ושניים במבצר מספר 2), צריף מגולף אחד, 2,468 מטרים של גלריות, 2,756 מטרים של תעלות מנהרה וגלריות פיקוח.
"הדיוויזיה הדרומית" (האי הרוסי) הגיע לאורך של 882 מטרים של קווי אש בטון, 18 ברבטות לתותחים נשלפים, ארבע קופות לאגף התעלות (תא מטען כפול נוסף במבצר מספר 9 הוכן בחלקו).
היו 12 מקלטים לאקדחים באורך 666 מטרים.
יכולתה של המצודה הוגדלה בארבעה מבצרים נוספים ושבע סוללות חוף.
עם זאת, העבודה במהלך המלחמה לא השתוותה לזו שבשנות השלום.
חתימת הסכם הרגיעה עם יפן הפכה את מצודת ולדיווסטוק רק למבצר שמירה אחורי.
צורכי החזית הלוחמת באירופה הביאו לנסיגת הנשק והחומר של תותחני המצודה נשלח בהדרגה גם לחזית, כאשר מערכות התותחנים המודרניות יותר נשלחו ראשונות.
בשנת 1917 הופסקו עבודות הבנייה במצודה לחלוטין.
המבצרים, הסוללות והבניינים האחרים הפכו למחסנים.
במטה המצודה, ועדת חיסול מחקה את נכסים או חישבה אחר כך את עלות הבנייה.
ניתן להניח שמשרד הביצורים של בנאי ולדיווסטוק פעל לשמר את סדר העבודה של מה שנשאר במקום.
שנה לאחר מכן הגיעו "הייסורים".
מהנדסים צבאיים שנשארו במצודה וחזרו מהחזיתות ניסו למלא חובות מקצועיות כדי לנטרל את הפשטת המצודה מהציוד שלו.
ואז החל מה שנקרא "אסון הפחם ובערת העצים", שלווה בשינוי מתמיד של עמדות מצד הרשויות.
בניית סירות, תחנת היונים הצבאית וחברת הטלגרף במקום נמכרו במכירה פומבית לכיסוי חובות.
חלק מחומרי הבנייה הועברו לוועדה הצבאית-תעשייתית של ולדיווסטוק לבניית מספנה ושדות תעופה והאנגרים בוולדיווסטוק, ורחנוידינסק, חרבין, צ'יקיהאר, נינגוטה, ובתחנת מנצ'וריה עבור כוחות התעופה של אדמירל קולצ'אק.
בסוף 1918, בוטל משרד הבנאים.
ניהול הנדסת מצודת ולדיווסטוק נותר עד שנת 1923, ופעל כמרכז לאספקת כוחות הנדסה אך מעת לעת עבר צמצום.
בשנת 1923, בעקבות הסכם בין הפיקוד היפני לפיקוד הצבא המהפכני העממי של רפובליקת המזרח הרחוק, פורזה המצודה.
שאר התותחים פורקו, המטה וההנהלה פורקו והביצור ננטש לצמיתות.
ב-30 באוקטובר 1996 נפתח מוזיאון מצודת ולדיווסטוק, המוקדש לתולדות המצודה במקום בו עמדה סוללה ללא שם.
מבצר מספר 7 הושכר והפך למוזיאון.
הסוללה "פול מורטירניה" מושכרת על ידי הקוזקים של אוסורי.
מצודת ויבורג היא מבצר מימי הביניים, שנבנה על ידי השוודים וסביבו התפתחה העיר ויבורג (בימינו בתחומי רוסיה).
התיעוד הראשון של המצודה הוא משנת 1293. בימינו משמשת המצודה כמוזיאון.
מצודת ויבורג הייתה אחת משלוש המצודות הגדולות של פינלנד.
היא נבנתה כמאחז המזרחי ביותר של ממלכת שוודיה מימי הביניים: הוא ממוקם על המצר הקרלי , על אי קטן בפינה הפנימית ביותר של מפרץ פינלנד, בתוך מצר צר המחבר את מפרץ סומנוודנפוג'ה למפרץ ויפורי.
המצודה נבנתה בשנות ה-1290, לאחר מסע הצלב השוודי השלישי לפינלנד.
העיירה שכנה במקור בתוך הביצורים החיצוניים של המצודה, באי המצודה, אך היה צורך להעביר אותה למקומה הנוכחי, אל מחוץ לאי, בשל צפיפות.
בחפירות בשנות ה-80 שביצע ו.א.
טג'ולאנבס נמצא, כי המצודה נבנתה על ידי השוודים בשנת 1293. שכבות הכיבוש העתיקות ביותר התגלו באתר המכונה "חצר סמית'".
כאן נמצאו שרידי חומת מגן שהורכבה מחול ועמודי עץ.
כמו כן נמצאו שרידים חרוכים של מבנים, שהיו קשורים בחלקם לחומת המגן.
טג'ולאנבס מציע כי למבצר הקרלי היה מגדל עץ.
בין הממצאים שנתגלו באזור הייתה חרב מעוקלת שתוארכה לתקופה שבין 1130 ל-1200.
בניית השלב הבא במצודה החלה בשנת 1293 בהוראתו של טורקל קנוטסון, הקברן הגדול של הלורד משוודיה, שבשנות ה-1290 ביצע מסע צלב כביכול נגד קרליה, מסע הצלב השוודי השלישי.
מסע הצלב היה חלק מהמלחמות השוודיות-נובגורודיאניות המתמשכות, נגד הרוסים ברפובליקת נובגורוד.
קנוטסון בחר במיקום המצודה החדשה לשליטה במפרץ ויבורג, שגובל באתרי מסחר אשר שימשו זמן רב את האוכלוסייה המקומית.
מהמפרץ יוצא מעבר נהר המנווט פנימה, ובסופו של דבר מחבר את המקום עם כמה מחוזות, אגמים, ובעקיפין באמצעות מעבר, עם נהרות הזורמים לאגם לדוגה.
שלושת המצודות הפיניות הגבוהות מימי הביניים נשלטו עד שנות ה-60 של המאה העשרים מטירות טורקו (לשעבר Åbo בשוודית), המנלינה (Tavastehus בשוודית), וויבורג (Viborg).
בשנת 1364 הוכרז אלברט השלישי ממקלנבורג כמלך שוודיה, ובהתאם לדגם הגרמני החל לחלק את נציגי המצודות, שהיו עצומים בפינלנד, לפרובינציות קטנות יותר.
במקרים מסוימים, מחוזות חדשים קטנים יותר קיבלו מגורים נפרדים; זה היה המקרה עם לינאבורי וטירת פורבו (Borgå בשוודית) וטירת קורסולהולם באוסטרובוטניה, בסמוך לעיר ואסה המודרנית שהוקמה מאוחר יותר.
באתרים אלה נותרו רק עבודות עפר, אך בשני מקומות נבנו מעוזי אבן שהוחרבו מאז: טירת Raseborg, במערב, טירת Uusimaa (מערבית להלסינקי) וטירת Kastelholm, באיי אולנד.
המצודה הפכה למעוז התחום השוודי באזור קרליה.
לאורך מאות שנים הייתה זו ההגנה הראשונה של הממלכה מפני הרוסים.
מוצב צבאי ואסטרטגי זה בשלהי ימי הביניים המאוחרים היה שני רק לבירה המבוצרת סטוקהולם.
המצודה פעלה כנסיכות אוטונומית כמעט.
מושליה היו בדרך כלל גובי המס ואלה שהיו אחראים להכנסות של המחוז.
מושליה היו בדרך כלל מהמשפחות החזקות ביותר של הממלכה.
הם נהנו מסמכויות אדמיניסטרטיביות גדולות למרות המרחק המשמעותי מהבירה.
מציאות זו הפכה אותם לשליטים עצמאיים כמעט.
טירת סבונלינה, אוליבינלינה (שנבנתה בשנות ה-70 של המאה העשרים), הייתה בדרך כלל נתונה לוויבורג.
במיוחד בשנות ה-1440 ובסוף המאה ה-15 הוגדלו המצודות עוד יותר.
האזכור הראשון של כלי נשק בפינלנד מתייחס למצודת ויבורג בשנת 1429. במהלך ימי הביניים, הרוסים צרו שוב ושוב על המצודה, המצור המפורסם ביותר היה בשנת 1495 במהלך מלחמת רוסיה-שוודיה (1495–97) בזמן שקנוט פוסה היה מושל המצודה.
מצבם של המגינים נראה חסר סיכוי, אך הם ניצלו על ידי פיצוץ וייבורג ב-30 בנובמבר 1495 (יום אנדריי הקדוש), פיצוץ מסתורי שהפחיד את הרוסים לאחר שהאמינו כי ראו את צלב אנדריי הקדוש בשמיים.
במאה ה-16 המצודה שופצה רבות ונעשו תוספות למבנים.
במאה ה-17 נזנחה, מכיוון שהסכנה הרוסית הופחתה והגבול זז מזרחה.
ויבורג נכבשה על ידי הרוסים בשנת 1710, אך עברה בחזרה לידיים פיניות בשנת 1812 כאשר פינלנד העתיקה חברה לדוכסות פינלנד הגדולה האוטונומית.
המצודה חייבת את המראה הנוכחי שלה לשחזורים נרחבים שבוצעו בשנות ה-1890. צבא האימפריה הרוסית השתמש במצודה עד שנת 1918 עבור מנהלת השיכון העירונית.
ויבורג הייתה שייכת לרפובליקה החדשה של פינלנד העצמאית בשנים 1917–1940 ושוב בשנים 1941–1944. כתוצאה משינויי גבולות במלחמת העולם השנייה היא סופחה לברית המועצות בשנת 1944.
למצודה הראשית, שנמצאת בחלק המזרחי של האי על הגבעה הגבוהה ביותר, יש מתווה לא סדיר עם ארבע פינות, כאשר המגדל העצום של אולאף הקדוש (בפינית Pyhän Olavin torni) הוא החלק הגדול ביותר שלו.
גובהו 3–4 קומות ומשתנה במקומות שונים.
עבודות ההגנה חיצוניות מקיפות את המצודה הראשית, בעקבות קווי החוף של האי.
מצודת דמשק היא מצודה גדולה מתקופת ימי הביניים בדמשק שבסוריה.
המצודה היא חלק מהעיר העתיקה של דמשק, ונמצאת ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו מ-1979.
המקום בו נמצאת המצודה בוצר לראשונה ב-1076 בידי אתסיז אבן אוק אל-חווראזמי הטורקמני.
לאחר מותו של אל-חווראזמי המשיך השליט הסלג'וקי תתש הראשון את פעולות הבנייה.
ביצורים ומבנים שונים במצודה נוספו על ידי אמירים מהשושלת הבורית ומהשושלת הזנגית .
צבאות מוסלמים וצלבנים צרו לא אחת על המצודה והעיר.
בשנת 1174 נפלה המצודה בידי סלאח א-דין מהשושלת האיובית, אשר קבע בה את משכנו וערך שינויים במצודה.
אחיו של סלאח א-דין, אל-מלכ אל-עאדל, בנה את המצודה מחדש בין השנים 1203 ל-1216 כך שתתמודד היטב בפני הטרבושות.
לאחר מותו התקיימו מאבקים בין נסיכי השושלת האיובית, ואף שדמשק החליפה ידיים מספר פעמים, המצודה נכבשה בכוח רק פעם אחת ב-1239. המצודה נשארה תחת שלטון איובי עד לנפילתה ב-1260 לידי המונגולים בפיקוד כתבוגא.
לאחר מרד כושל בפרץ במקום, הרסו המונגולים את מרבית המצודה.
בהמשך נפלה דמשק לידי האימפריה הממלוכית.
מלבד תקופות קצרות ב-1300 וב-1401 בהן כבשו המונגולים מחדש את דמשק, שלטו הממלוכים במצודה עד 1516, אז עברה סוריה לידי האימפריה העות'מאנית.
דמשק נכנעה ללא קרב, ומהמאה ה-17 שוכנו במצודה יניצ'רים.
במאה ה-19 החלה להיזנח המצודה.
בשנת 1925 פרץ המרד הסורי הגדול נגד המנדט הצרפתי ובתגובה הפגיזו כוחות צרפתיים את דמשק.
המצודה המשיכה לשמש למגורי חיילים וככלא עד 1986, אז החלו להתבצע בה חפירה ארכאולוגית ופעולות שימור.
המצודה שוכנת בקצה הצפוני מערבי של חומת העיר, בין בּאבּ אל-פראדיס ובּאבּ אל-ג'אבּיה.
המצודה מורכבת מחומה המקיפה כ-230 על 150 מטרים ומוגנת על ידי 14 מגדלים, שמהם נותרו 12. למצודה שערים מצפון, ממערב וממזרח.
בשונה מרוב המצודות הערביות של ימי הביניים, שנבנו בנקודות משלט גבוהות, נבנתה מצודת דמשק באזור שטוח בגובה דומה לגובה העיר, בדומה למצודת בוסרה.
מיקומה של המצודה חולש על נהר ברדה שזורם מצפון אליה.
הנהר מספק הגנה גם מפני התקפה מצד המצודה, ותעלה המחוברת אליו מספקת הגנה נוספת על החומה הצפונית.
חומותיה ומגדליה של המצודה נבנו מאבני גיר ובזלת.
ארבעה מ-12 המגדלים של המצודה הוצבו בפינות המצודה, שלושה לאורך החומות הדרומיות, שלושה לאורך החומות הצפוניות ושניים פונים למזרח.
במקור היו שני מגדלים נוספים בחומה המערבית, שעליהם דיווחו נוסעים אירופים, אך ב-25 בנובמבר 1759 הכתה בדמשק רעידת אדמה שגרמה לקריסת הביצורים המערביים של המצודה, והמגדלים שם לא נבנו מחדש.
מצודת גלאון (רֻגְ'ם אל-משאעלה) היא אתר ארכאולוגי ביער גוברין שבשפלת יהודה סמוך לקיבוץ גלאון, הכולל מצודה כנענית מן המאה ה-12 לפנה"ס.
האתר, המצוי על שלוחה בגובה 197 מ' מעל פני הים דרומית לנחל גוברין (מיובלי נחל לכיש), נחפר בעיקר בשנים 2018–2019 על ידי הארכאולוגים סער גנור ואיתמר וייסביין, במסגרת קורס להכשרת מפקחים של רשות העתיקות ובשיתוף מכינת נחשון מקיבוץ גלאון ובית הספר הרב-תחומי בבאר שבע.
האתר נפתח לקהל ב-25 באוגוסט של אותה שנה על ידי קרן קיימת לישראל, והוא עתיד להיכלל בפרויקט התיירותי "דרך מלכי יהודה".
האתר נמצא על דרך קדומה שחיברה בין מישור החוף הדרומי ומצרים לבין ההר המרכזי והממלכות הכנעניות.
סמוך לאתר משני עבריו מצויים אתרים נוספים שנבנו על אותה הדרך, תל זית ותל בורנה.
באתר התגלתה מצודה רבועה בגודל כ-18X18 מטרים.
קירותיה המבוצרים בנויים משני קירות של אבנים גדולות וביניהן אבנים קטנות, ברוחב ממוצע של כ-1.90 מ'.
בארבע הפינות ניצבו מגדלים, ששימשו כנראה כמגדל שמירה.
המצודה עצמה חולקה ל-13 חדרים וחצרות הבנויים בצורה סימטרית.
סף המבנה נחצב מאבן אחת, במשקל של כ-3 טונות.
ממצאי כלי החרס שהתגלו בה הובילו לתיארוך המצודה למאה ה-12 לפני הספירה, ראשית תקופת הברזל.
חלק מכלי החרס יוצרו באופן המחקה סגנון מצרי, וכן מבנה המצודה מזכיר מבנים מדגם המכונה בארכאולוגיה "בית מושל מצרי" אריחי קרמיקה שנתגלו בה, הדומים לקרמיקה שנמצאה בתל לכיש, וכן ממצאים נוספים, מעידים כי מדובר במצודה כנענית.
בין הממצאים שהתגלו קערות, קנקנים, קדרות, סירים, טאבון, כלי לניסוך פולחני, חרצני זיתים, עצמות בעלי חיים, להב של מגל מאבן צור, מכתש ועוד.
בסביבות המאה ה-12 לפנה"ס (שאליה מתוארכת בניית המצודה), החלה הגירתם של הפלשתים לארץ כנען ובנייתם של חמש ערי פלשתים ובהן גת.
במקביל, במזרח התנחלו שבטי ישראל באזור ההר המרכזי, ומרחב מחייתם של הכנענים, שאיבדו את החסות המצרית שזכו לה עד אז, הלך והצטמצם.
הגבול בין השטח הפלשתי לשטח הכנעני עבר כנראה באזור נחל גוברין, וההשערה המקובלת היא שהמצודה נבנתה כהתגוננות כנענית מפני הפלשתים.
לא נמצאו במצודה סימנים של שריפה או חורבן, ולכן החוקרים מסיקים שהמצודה ננטשה באמצע המאה ה-12 לפני הספירה, יחד עם גוויעתה של התרבות הכנענית.
מצודת בריס או מצודת הבירה הייתה מצודה, שנבנתה מצפון להר הבית בירושלים שהתקיימה בתקופת הממלכה החשמונאית.
נחמיה מתייחס ל"בירה" על הר הבית או בסמוך לה.
ייתכן שזו הייתה קודמתה או זהה למבצר ההלניסטי המוזכר באיגרת אריסטיאס.
לא ברור אם מבנה זה נהרס תחת הסלאוקים או במהלך מרד המכבים.
יש הרואים בבירה זו את המשכה של מגדל חננאל.
הבריס נבנה מחדש או שימש כמעון-מבצר תחת החשמונאים בסוף המאה ה-2 לפנה"ס.
מעט ידוע על צורתו מלבד היותו מלבני ובעל מספר מגדלים גבוהים, שאחד מהם היה ידוע בשם "מגדל סטראטון".
הכהן הגדול התגורר בבארי, ויוספוס מדווח שהורקנוס הראשון בילה בו יותר מאשר בארמון החשמונאים בעיר העליונה של ירושלים.
הבריס חוברה להר הבית במעבר תת-קרקעי והיו בה גם בגדי הקודש שלבש הכהן הגדול.
הבריס הייתה תחת מצור של פומפיוס במהלך המצור שלו על ירושלים בשנת 63 לפנה"ס, במהלכו נפל אחד ממגדליה בעת המתקפה הרומית.
תחת הורדוס הגדול עברה מצודת בריס החשמונאית שיפוץ או בנייה מחדש, ושמה שונה לאנטוניה לכבוד מרקוס אנטוניוס.
ככל הנראה התייחס רבי יוחנן לבירה זו באומרו .
עם שרידי הבירה מזוהים שלושה בורות שבמתחם הר הבית: בורות מספר 15 ו־16 ובור 46 שנהרס בחלקו בידי פועלי הורדוס כאשר הרחיבו את תחומי ההר ובנו את הכותל המערבי של ימינו.
חלק מהשרידים מצפון להר הבית זוהו בהיסוס עם בריס החשמונאית.
על פי התפיסה המודרנית, מבצר זה בוודאי היה ממוקם בקרבת הפינה הצפון מערבית של הר הבית, כפי שתיאר יוסף בן מתתיהו.
מכיוון שבקשות לאפשר חפירה ארכאולוגית בתוך חומות הר הבית הנוכחיות נדחו על ידי הווקף המנהל את השטח, העדויות העדכניות אינן מאפשרות לקבוע את היקף וגבולותיו המדויקים של המבנה.
מצודת בם (בפרסית: ارگ بم; תעתיק: ארג-י בם) הייתה מצודת טיט הגדולה בעולם.
מצודה כבירה זו, השוכנת בבם, איראן, על דרך המשי, נבנתה במאה החמישית לפני הספירה, ונעשה בה שימוש עד ל־1850, אז ננטשה מסיבות לא ידועות.
למעשה מדובר במבצר שבמרכזו שוכנת המצודה, אך בשל ממדיה המרשימים, ומאחר שהיא הנקודה הגבוהה במבצר, נהוג לכנות את המבצר כולו כ-"מצודה".
שטחה של המצודה הוא 180,000 מ"ר, המוקפים על ידי חומות בגובה 6–7 מטרים, שאורכן 1,815 מטר.
במצודה שוכנים שני "מגדלי הישאר־ער" מבין 67 הפזורים ברחבי העיר העתיקה של בם, ואשר בהם נודעת בם.
המצודה בנויה כך, שכל חלק שנבנה בה, היה ראוי לשימוש עם בנייתו, ושאר חלקי המצודה שנבנו לאחר מכן "נתפרו" לחלקים שכבר בנויים באופן מושלם.
ישנם שני חלקים נפרדים במצודה:
אזור השליטים - האזור הפנימי, שם שוכנים המצודה, מתקני הצבא, טחנה, בית ארבע העונות, באר ואורווה ל־200 סוסים.
אזור התושבים - האזור המקיף את אזור השליטים, כלל אף את הכניסה הראשית למבצר.
באזור זה היו באזאר, 400 בתים ומבני ציבור כבית ספר ומתקני ספורט.
400 הבתים נחלקו לשלושה סוגים עיקריים:
בתים קטנים בני 2–3 חדרים, לפשוטי העם.
בתים בינוניים בעלי 3–4 חדרים, עבור שכבת הביניים.
בתי מידות מפוארים, בני מספר חדרים הפונים לכיוונים שונים לשימוש בעונות השנה השונות.
בתים אלה כללו אף חצר גדולה ואורווה בקרבת מקום.
ישנם בתים ספורים כאלה במבצר.
המצודה הייתה הנקודה הגבוהה ביותר בעיר, וכך חלשה על האזור.
בנוסף, בעת צרה היה נסגר שער העיר, ותושביה היו יכולים לחיות זמן רב במצור, בשל הגישה לבאר ולגנים, ובשל העובדה שבעיר גידלו בעלי חיים.
חומותיה ומגדליה הגבוהים של העיר אפשרו הגנה נוחה בעת מצור שכזה.
בנוסף, נבנו מגדלי רוח גבוהים מסוגים שונים, שמטרתם הייתה ללכוד רוח נעימה שנשבה באזור, ולהובילה לתוך המבנים שנזקקו לרוח לשם קירור, העפת האבק או שבירת החום המדברי.
מצודת בורג היא פסגה בגובה של 3,730 מטרים (12,240 רגל), הנמצא ברכס ג'ונס הופקינס, במרחק של 1.7 מיל ימיים (3.1 ק"מ) מצפון-מערב של רכס החברה המלכותית שבארץ ויקטוריה.
השם ניתן על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים ב־1994 לכבודו של סקוט ג.
בורג, גאולוג שביצע מחקר בשטח באנטארקטיקה בשנים 1978–1994; החל מ־1992 הוא היה מנהל תוכנית למדעי האדמה הקוטבים במשרד התוכניות המדעיות לאנטארקטיקה במשרד למדעי הקוטבים, הקרן הלאומית למדע.
מצודת ואלר נקראת גם טירת ואלר או בזיליקת ואלר , היא מצודה על גבעה בעיר סיון מול מצודת טורביון.
על הגבעה בנויים כנסייה ומספר מבנים מוקפים בחומה.
בגבעה נמצאו שרידים מהתקופה הרומית, אך השימוש שנעשה במקום מקשה על חקירת הממצאים.