tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שלמה (סולומון קלמנטיביץ') גֶפְּשטיין Гепштейн; 2 במאי 1882 – 13 בספטמבר 1961) היה אדריכל, עיתונאי וסופר, תכנן בתים רבים בתל אביב.
היה נשיא מכון ז'בוטינסקי וידידו האישי, כן היה העורך הראשי של כתב העת היהודי בשפה הרוסית "ראזסווייט".
גפשטיין נולד בעיר אודסה שבדרום-מערב רוסיה, בנם של יוכבד, בת ליצרן משקאות מחצי האי קרים, וקלמן עורך דין, מסימפרופול.
כאשר היה בן כחצי שנה, חזרה המשפחה לגור בקרים, בה חלפו עליו נעוריו.
עד בר המצווה שלו, קיבל חינוך יהודי, ב"חדר" וממורים פרטיים.
לאחר מכן למד בבית ספר ריאלי ממשלתי באודסה, ובאקדמיה לאמנות ואדריכלות בבירה סנקט פטרבורג.
בשנת 1912, הוסמך לאדריכל, ועבד במקצוע זה בפטרבורג.
עוד בזמן לימודיו, החל לעסוק בכתיבה עיתונאית, ובטרם מלאו לו 17 שנים, כבר כתב בעיתון הרוסי "קרים", ובעיתונים ציוניים ברוסית.
התמחה בהוצאה לאור, ועם תום מהפכת אוקטובר, מונה כ"מנהל הוצאת ספרי החוקים, מטעם הקומיסריון למשפטים במוסקבה".
באותם ימים אף נישא למרגלית, אחותם של יוליוס ברוצקוס ובוריס דב ברוצקוס.
כאדריכל התמחה בתכנון בתי דירות בתל אביב, תחום בו עסק עד לשנת 1950. הבניינים הרבים שתכנן בתל אביב בלטו הודות לאיכותם העיצובית.
לבד מבתי מגורים תכנן את "המרכז המסחרי החדש" שהוקם בסמיכות לתחנה המרכזית הישנה וכן תכנן את בניין קולנוע אלנבי.
בשלב מאוחר פרש מהמקצוע והתמסר לכתיבה.
בשנת 1952 התאלמן מאשתו מרגלית.
גפשטיין נפטר בתל אביב ב-1961, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
בית גולדשטיין, החזית הפונה לרחוב אידלסון.
בית בלילובסקי, בן יהודה 85 פינת גורדון 22.
בית חביב, רחוב שלמה המלך 31–33.
המרכז המסחרי החדש, ארבעה בלוקים של מסחר ברחובות הגליל והשרון.
הרב שלמה ברוך הלוי פראגר (כ"ו באלול תרמ"ז, 1887 – תש"ד, 1943) היה רבו של הכפר באצ'קו פטרובו סלו (פטרוביסלה) ביוגוסלביה (כיום בסרביה) וראש ישיבה.
נולד לרב יעקב פראגר, רבה של העיירה אדה שבתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בסרביה), ושל פטרוביסלה, מחבר שו"ת "שאילת יעקב" ותלמיד הכתב סופר, ולבריינדל, שהייתה בתו של מהר"ם שיק אב"ד חוסט.
למד בישיבה של הרב יהודה גרינוולד, ששימש מאוחר יותר כרבה של סאטמר והוסמך על ידו להוראה.
נישא לרבקה בתו של הרב יהודה ליכטנשטיין, רבה של בקליאן.
לאחר חתונתו, היה סמוך כמנהג הימים במשך תקופה (קעסט) על שולחן חמיו בבקליאן.
בתום תקופה זו, התקבל כרב בית הכנסת של קהילת החסידים בכפר פטרוביסלה, שהיה אז בתחומי אימפריה האוסטרו-הונגרית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה, עבר במסגרת חוזה טריאנון ליוגוסלביה.
בתקופת כהונתו הקים בכפר ישיבה מקומית לבני הקהילה.
הרב פראגר היה ידוע בתפילותיו הממושכות, סופר כי לעיתים, בעיקר בשבתות וחגים הייתה תפילתו מתארכת עד סמוך לשקיעת החמה.
כרב, גילה אחריות ציבורית גם ליהודי הכפרים הסמוכים, בדרך כלל ילידי הארץ.
הוא היה מכתת רגליו בדרכים משובשות כדי להגיע לכפרים חקלאיים נידחים, היה מגשר בסכסוכים פנימיים, ודאג לבניית מקוואות כשרים, ולהדרכה נאותה לנשים הכפריות בדבר החשיבות של טהרת המשפחה.
הוא היה לסמכות תורנית באזור באצ'קה כולו, וטיפל בצרכי החיים היהודיים, שמו נזכר גם כמי שעסק בהתרת עגונות.
הרב פראגר נתן גם הסכמות לספרים תורניים של מחברים בני הסביבה..
תפיסת עולמו הייתה, כשל הרבנים החרדים בהונגריה, מבית מדרשו של החת"ם סופר, אשר טבע את מטבע הלשון המייצגת את התפיסה לפיה אין לשנות דבר ממנהגי הדור הקודם, אף בדברים שלכאורה אין להם משמעות דתית: .
החת"ם סופר העניק לביטוי שבמקורו עוסק באיסור "חדש", משמעות חדשה, לפיה כל שינוי במנהג ישראל חשוד כקשור ברפורמה ולפיכך אסור, גם אם אינו סותר במפורש את התלמוד והפוסקים.
על פי תפיסה זו הדריך הרב פראגר את בני קהילתו.
בשנת תש"ד, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, נלקח עם אשתו ושבעת ילדיו, יחד עם בני העיירה, למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נרצחו.
לרב פראגר ואשתו רבקה, היו שבעה ילדים.
חלקם נרצחו בידי הנאצים; בין הנרצחים: בנו משה זאב עם אשתו ושלושת ילדיהם, בנו הלל עם אשתו ושני ילדיהם.
בתו רחל היימפלד ובעלה יוסף וארבעה ילדיהם, בתו חוה, ושלושה בנים נוספים צעירים.
בריינדל שנישאת לפני המלחמה לרבי חיים יעקב ברעזניטץ ארטיגער היה מו"צ ומשנה לחותנו ברבנות, ומחבר מספר ספרים בהם כוכב מיעקב על עניינים שונים וקול יעקב על פרקי אבות ועוד אשר הם בכתובים.
הוא נרצח עם שלושה מילדיהם.
זוגתו ובנם רבי יוסף משה ניצלו, היא התחתנה עם רבי מנחם מענדל מסטרופקוב ולאחר פטירתו עם רבי לוי יצחק גרינוולד, רב קהילת צעהלים בניו יורק, שאימץ את בנה והוא ממלא את מקומו ברבנות.
זיסל יודית אשת רבי יונה וויטיראל
חיה פיגא אשת רבי יעקב מרדכי טייטלבוים
לאה אשת רבי יצחק מייזעלס מטורונטו.
גיסו הרב יוסף אריה פלדמן, היה חותנו של האדמו"ר מסדיגורה.
מכתביו וחידושיו לא נותר חומר רב בדפוס, הערות שרשם בשולי גליונות ספרו של אביו, שו"ת "שאילת יעקב", נדפסו בסוף המהדורה החדשה של הספר, עם הערותיו של המחבר
שלמה (שלומיק) גרבץ (1946 - אוקטובר 2006), היה יו"ר הקרן הקיימת לישראל.
שלומיק גרבץ נולד ב-1946 למשפחה בית"רית ממייסדות ההתיישבות החקלאית נחלת ז'בוטינסקי.
משפחתו של גרבץ גרה בשוני ואחותו הבכורה נולדה בשוני.
בנעוריו, שימש מדריך בתנועת הנוער בית"ר, אשר היוותה מסד לפעילותו החינוכית והציבורית.
גרבץ סיים לימודי תואר ראשון בתולדות עם ישראל ומדע המדינה, וסיים בהצטיינות לימודי משפטים.
מילא שורת תפקידים ציבוריים, בהם מנהל בית הספר רוגוזין בקריית גת, ראש ההנהגה הארצית והעולמית של בית"ר.
חבר בהנהלת הסוכנות היהודית, יו"ר מחלקת הסטודנטים ויו"ר מחלקת הנוער והחלוץ בהסתדרות הציונית.
כיהן כיו"ר הקרן הקיימת לישראל בשנים 1998-2000. כמו כן, שימש כיו"ר תנועת קדימה העולמית.
גרבץ פעל רבות למען הקהילה.
בין היתר, יזם מסע העפלה משוחזר של אלפי בני נוער דרך חוויות הקהילה היהודית בפראג, מוראות השואה בגטו טרזינשטט, ושיט בספינות העפלה משוחזרות מאיטליה לחופי הארץ.
תרם להקמת "יער השירים", יער שבו כל עץ ועץ מסמל שיר משירי ארץ ישראל האהובים.
בשנת 1984 החלו לשחזר ולשקם את שוני.
גרבץ היה שותף בהקמת פארק ז'בוטינסקי.
כמו כן שקד עם פתחיה שמיר ומרדכי צפורי על מוזיאון האצ"ל.
בהמשך דאג לגייס את אהוד אולמרט לגיוס תרומות להקמת מוזיאון נחלת ז'בוטינסקי.
בהיותו יו"ר קרן קיימת לישראל ובעידודו של ד"ר אריה הררי, נספח תרבות בשגרירות ישראל בפריז, קידם את רעיון הקמת מוזיאון הפסלים של אחיעם שושני.
היה מראשוני חברי מפלגת קדימה ושימש כיו"ר קדימה העולמית.
בבחירות לכנסת השבע עשרה במרץ 2006 הוצב במקום ה-43 ברשימת מפלגת קדימה לכנסת.
בבחירות קיבלה המפלגה 29 מנדטים.
הלך לעולמו ב-2006 והוא בן 60, נטמן בבית העלמין בבנימינה.
שלמה גור (גרזובסקי; 25 ביולי 1913 – 7 בפברואר 1997) היה הוגה רעיון "חומה ומגדל" ומפקד חיל המדע.
שלמה גרזובסקי נולד ביולי 1913 באומן שבאוקראינה.
בעקבות המהפכה הבולשביקית ברח לרומניה, וממנה עלה לארץ ישראל בשנת 1930. למד חקלאות בבית הספר "מקוה ישראל".
בשנת 1936 נמנה עם מייסדי קיבוץ ניר דוד (תל-עמל).
במהלך מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט הגה ותכנן את רעיון "חומה ומגדל" להקמה מהירה של יישובים חקלאיים יהודיים מוגנים.
בשנת 1938 עזר לדוד הכהן במיזם גדר הצפון.
בקיץ 1945 יצא לארצות הברית להשתלמות בנושאי מים.
ב-18 באוגוסט 1947 חזר לישראל והחל בפעילות ב"הגנה".
הוא התבקש לערוך סקירה של מצב הנשק שבידי היישוב, וממצאיו היו שכמות הנשק מועטה משחשבו.
באוקטובר 1947 מונה למנהל כל העניינים הלא מדעיים של המחלקה המדעית שהוקמה באותה עת, ובהמשך מונה למפקד חיל המדע בדרגת סגן-אלוף.
בעקבות ויכוח תקציבי עם הרמטכ"ל, מרדכי מקלף, הודח מתפקידו.
הוא עזב את הקיבוץ ועבר לתל אביב, שם עבד במחלקה הטכנית של הקיבוץ הארצי.
בהמשך הקים משרד לפיקוח בנייה, והיה מעורב במיזמי בנייה גדולים, ובהם הקמת קמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית בירושלים, בית החולים הדסה עין כרם משכן הכנסת ובית עיריית תל אביב-יפו.
הוא נמנה עם החשודים בפרשת תל גיבורים.
הוא הועמד לדין באשמת תיווך לשוחד ונמצא זכאי.
בשנות ה-80 תמך בקידומו של מיזם "התעלה הצפונית", שתקשר בין הים התיכון לים המלח, כחלופה לתעלת הימים הדרומית.
שלמה ברנר (26 באפריל 1911 – 24 בדצמבר 1947) היה טייס ארץ-ישראלי, ממשתתפי קורס הטיס הראשון של ארגון "ההגנה".
בעת שירותו בקונגו הבלגית מטוסו התרסק והוא נהרג.
32 שנה מאוחר יותר הועלו עצמותיו ארצה והובאו לקבורה בטקס צבאי.
שלמה ברנר נולד ב-26 באפריל 1911 בעיר קוליקוב, פולין (כיום אוקראינה) לחנה ולאלכסנדר ברנר.
בגיל ארבע מת אביו, ושנתיים מאוחר יותר מתה אמו ממחלת הכולרה, ויחד עם שלוש אחיותיו הבוגרות הוא הועבר לחווה חקלאית שבה שוכנו יתומי הפרעות בפולין ובאוקראינה.
בשנת 1923 הועלו שלמה ושתיים מאחיותיו לארץ ישראל על ידי מנהל החווה, ישראל בלקינד, יחד עם עשרות יתומים נוספים (אחותו הגדולה עלתה שנה קודם לכן).
בארץ הם שוכנו בכפר ילדים בגבעת המורה שבעמק יזרעאל.
בנעוריו החל שלמה ללמוד בבית הספר המקצועי שליד הטכניון בחיפה, והיה בין בוגרי המחזור הראשון.
עם סיום לימודיו התגייס לארגון ההגנה.
בשנת 1936 היה חלק ממשלחת של חברי הארגון שיצאה לפולין במסווה של אופנועני ארגון "הפועל" כדי להביא לישראל בחורות יהודיות באמצעות נישואים פיקטיביים.
כנער הצטרף שלמה לקלוב התעופה הארצישראלי בחיפה והוכשר להיות טייס דאונים.
יחד עם חבריו לקלוב התעופה הוא נשלח לקורס הטיס של חברת "אווירון" וקיבל רישיון טיס במטוסי בוכנה.
בשנת 1940 שבר את שיא הדאייה בארץ – תשע שעות וחצי ללא הפסקה.
בשנת 1942, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, הצטרף ברנר לחברת התעופה הבלגית "סבנה".
היה זה בעקבות פניה של הקונסוליה הבלגית אל הוועד הלאומי בירושלים, לגיוס טייסים וטכנאי מטוסים לשירות ממשלת בלגיה בקונגו הבלגית (כיום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו) וממשלת צרפת החופשית.
מוסדות ארגון ההגנה, שראו בכך הזדמנות טובה לאימון אנשיהם במטוסים מתקדמים יותר מאלה שעמדו לרשותם, בחרו שניים מתוך חמשת חברי הארגון שהתנדבו למשימה: משה הדס ושלמה ברנר, שניהם חברי קלוב התעופה.
בתום תקופת אימונים ב"סבנה" מונה ברנר לטייס משנה ולמכונאי מן המניין.
הדס וברנר הוחתמו לתקופה של שלוש שנים והטיסו מטוסי נוסעים בטיסות סדירות ברחבי אפריקה.
במהלך שירותו ברנר היה פעיל בקרב הקהילה היהודית המקומית ומילא משימות שונות על פי הוראות הוועד הלאומי.
באוקטובר 1945 ניצל ברנר מהתרסקות מטוסו, כאשר בשל תקלה נאלץ לנחות נחיתת גחון בלב הג'ונגל בקונגו הבלגית.
לאחר נחיתת האונס הוא תיקן את התקלה במטוסו, הכשיר מסלול המראה ארעי והצליח להמריא.
המסלול המאולתר הוכשר מאוחר יותר כמסלול קבע, ונקרא על שמו – "ברנרוויל".
בקיץ 1946, עם תום החוזה שלו בחברת "סבנה", הוחלט ב"הגנה" כי ברנר ימשיך לשרת תקופה נוספת באפריקה.
כשנה לאחר מכן, אחרי ששמע על קבלת תוכנית החלוקה, החליט לחזור לישראל ולהצטרף לחיל האוויר הישראלי כטייס.
במהלך שירותו בקונגו הבלגית קיבל ברנר את עיטור "הכוכב השחור של בנין" ועיטור לגיון הכבוד הצרפתי.
ב-24 בדצמבר 1947, בטרם ישוב לארץ, יצא ברנר לטיסתו האחרונה, ממיטוואבה (Mitwaba) למאנונו (Manono) שבקונגו הבלגית.
תקלה במנוע מטוס ה"לוקהיד" המיושן הביאה להתרסקותו, וברנר וארבעה אנשים נוספים שהיו על המטוס נספו.
המקומיים סברו בתחילה שברנר היה נוצרי, והביאו אותו לקבורה בבית קברות נוצרי במיטוואבה.
עם היוודע דבר מותו ניסתה המשפחה לאתר את מקום קבורתו ולהביא את עצמותיו לישראל, אולם רק כעבור 32 שנה אותר הקבר.
ב-8 בנובמבר 1979 הגיע ארונו לישראל, והוא נקבר בטקס צבאי מלא בבית הקברות הצבאי חיפה.
מדינת ישראל העניקה לו דרגת סגן בחיל האוויר, ובנוסף הוא כובד באות ההגנה ובעיטור לוחמי המדינה.
שלמה גלוברזון (נולד ב-13 בינואר 1941) הוא דיקן בית הספר להנדסה במרכז האקדמי רופין, לאחר פרישתו לגמלאות מאוניברסיטת תל אביב, שם שימש כראש התחום לניהול טכנולוגיה בבית הספר למנהל עסקים ע"ש רקנאטי.
נולד ב-1941 בקריית חשמל, שכונה בקריית חיים, בן זקונים לציפורה ומנחם גלוברזון.
אביו שהיה בין מקימי תחנת הכוח רוטנברג, נפטר בגיל צעיר כששלמה היה בן 6. אמו, ציפורה גלוברזון, עבדה כפקידה בחברת חשמל.
שלמה הוא האח לשני אחיו: פרופ' אריה גלוברזון וד"ר דב גלוברזון.
לאחר מות אביו עברה המשפחה להתגורר בחיפה.
שלמה למד בבית הספר המקצועי בסמ"ת והיה פעיל מאוד בשבט "משוטטי בכרמל" של תנועת הצופים.
הוא התגייס, יחד עם הגרעין שלו, לנח"ל, שם היה בהכשרה בקיבוץ חצרים, שירת בגדוד 50, עבר קורס מכונות חקלאיות, ושימש כמדריך שליח.
את לימודי הנדסת המכונות לתואר ראשון סיים בטכניון, שם גם סיים את התואר השני בהנדסת תעשייה וניהול.
בשנת 1970 נסעו שלמה ורעייתו ד"ר תמר גלוברזון, ללימודי דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בדרכם לשם טיילו כתרמילאים במשך מספר חודשים בטורקיה, איראן, הודו והפיליפינים.
שלמה ותמר הביאו לעולם שלושה ילדים: שרון, ענת ויונתן.
החל משנת 1991 הוא חולק את חייו עם שותפתו לחיים, תא"ל במיל' ישראלה אורון.
לאורך השנים הוא שימש כפרופסור אורח באוניברסיטאות בארצות הברית, ברזיל, צ'ילה, קפריסין ותאילנד.
עם חזרתו ארצה, לאחר לימודי הדוקטורט, הצטרף כחבר סגל לפקולטה למנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב, בה פיתח והוביל את תחום ניהול התפעול, ובמקביל יזם וניהל את הקמת מנפ"ט (המרכז לניהול פרויקטים וטכנולוגיה) במסגרת לה"ב (לימודי הכשרה בניהול).
כמוביל את תחום ניהול הפרויקטים בישראל, שימש נשיא ה-PMI - העמותה לניהול פרויקטים בישראל (1999-2001).
הוא כתב את ספרי הייסוד בתחומים של ניהול התפעול והייצור וניהול פרויקטים.
ספריו, משמשים עד היום בסיס ללימודים של תחומים אילו, בישראל ומחוצה לה.
לאחר פרישתו לגמלאות, שימש במהלך שנתיים כראש המחלקה להנדסת תעשייה וניהול במכללת עזריאלי להנדסה בירושלים.
מאז שנת 2014 הוא מכהן כדיקן בית הספר להנדסה במרכז האקדמי רופין.
ניהול פרויקטים – תכנון, ביצוע ובקרה.
גלוברזון שלמה, שטוב אבי וצביקאל עופר.
ניהול פרויקטים – תכנון, ביצוע ובקרה, מהדורה שנייה.
לפרופסור שלמה גלוברזון עשרות פרסומים נוספים בכתבי עת בינלאומיים.
שלמה (אברהם) ברלינר הוא מומחה ברפואה פנימית, פרופסור מן המניין לרפואה פנימית בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב מנהל מחלקה פנימית ה' בבית החולים איכילוב.
ברלינר סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת תל אביב, בנוסף, הוסמך לתואר שלישי PhD בביולוגיה של התא מטעם אוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1978–1983 התמחה ברלינר ברפואה פנימית, במחלקה פנימית ד' בבית החולים בלינסון.
בין השנים 1983 - 1987 כיהן כרופא בכיר בפנימית ד' בלינסון.
בין השנים 1987 - 1989 יצא להשתלמות בקליניקת סקריפס בלה ג'ולה שבקליפורניה (Scripps Clinic, La Jolla, CA), בארצות הברית.
בשובו, בין השנים 1989–1994 כיהן כרופא בכיר בפנימית ד' בבלינסון.
בין השנים 1995–2007 ניהל את מחלקה פנימית ד' בבית החולים איכילוב ומשנת 2007 מנהל את מחלקה פנימית ה' (33 מיטות אשפוז).
ברלינר השתלם בקרישתיות יתר במספר מרכזים: המרכז הרפואי תל אביב, ובאוניברסיטת ברן שבשווייץ.
כן, השתלם ברלינר בפיזיולוגיה של קרישת הדם במכון סקריפס למחקר רפואי, סן דייגו, ארצות הברית.
בשנת 1992 התמנה ברלינר לפרופסור חבר בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, ובשנת 2009 לפרופסור מן המניין.
ברלינר מרצה ב"אסכולות" - בית הספר ללימודים רב תחומים ולתרבות הדעת, (לימודי החוץ של האוניברסיטה הפתוחה.
ברלינר חבר להקמת חברת "קונסיליום" אשר הוקמה בשנת 2017 על ידי הפרופ' גבי ברבש.
בנוסף, חברו לחברה הפרופ' יעקב נפרסטק והפרופ' ענת גרפר-גוילי.
ברלינר שירת במילואים כרופא צבאי.
ברלינר חיבר למעלה מ-270 מאמרי מחקר.
ברלינר חוקר פעיל במרכז לדלקת ופרסם מאמרים על הקשר בין מחלות דלקתיות ופגיעה בכלי הדם.
ברלינר עוסק בחקר המנגנונים הגורמים לחסימות בכלי הדם וכן בקשר שבין תהליכים דלקתיים תת-קליניים והופעת מחלות לב, כלי דם ומחלת הסרטן.
לברלינר עניין מחקרי מיוחד באיתור תהליכים ביולוגיים סמויים אשר ניתנים לאיתור מוקדם לפני שהמטופל מודע לקיומם ובכך להקדים טיפול ולמנוע תחלואה קלינית.
ממחקריו של פרופ' שלמה ברלינר באתר PubMed
"ערכים ביוכימיים ברפואה פנימית" - אקדמון הוצאה לאור, 1990 (ביחד עם פרופ' יהודה שינפלד)
סקירת כתבי עת רפואיים על ידי ברלינר
בשנת 1996 - מצוינות בהוראה, הפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר, אוניברסיטת תל אביב
בשנת 2002 - פרס מנכ"ל משרד הבריאות
החברה הישראלית לחקר מניעה וטיפול בטרשת עורקים
רבי שלמה גולדמן (ח' בניסן ה'תש"ז, 1 באפריל 1947 - כ"ז בתמוז ה'תשע"ז, 21 ביולי 2017) היה האדמו"ר מזווהיל-צאנז ביוניון סיטי.
בנו הרביעי של רבי מרדכי גולדמן, האדמו"ר השישי מזווהיל.
אמו הרבנית אסתר שינא רחל הייתה בתו של רבי שמואל מרדכי שפירא מנשכיז.
בשנת ה'תשכ"ד (1964) נכנס ללמוד בישיבת צאנז.
בשנת ה'תשכ"ז (1967) התחתן עם לאה, בתו של רבו הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם האדמו"ר מצאנז-קלויזנבורג.
בשנות ה-70 התמנה על ידי חמיו לראש ישיבת צאנז ביוניון סיטי.
בהמשך נתמנה לשמש אף כרב הקהילה במקום.
לאחר פטירת חמיו בשנת ה'תשנ"ד (1994) החל לכהן באדמורו"ת, לצד גיסיו, רבי צבי אלימלך הלברשטאם, האדמו"ר מצאנז בישראל, ורבי שמואל דוד הלברשטאם, האדמו"ר מצאנז-קלויזנבורג בארצות הברית.
הרב שלמה נפטר בכ"ז בתמוז ה'תשע"ז (2017) ללא צאצאים.
אחיינו רבי אליעזר גולדמן (בן אחיו רבי יעקב לייב, חתן האדמו"ר רבי דוד טברסקי מסקווירא) הוכתר תחתיו לאדמו"ר מזווהיל במונסי.
גיסו של הרב שלמה, הרב שאול יודא פריזנט (גם הוא חתן הרב הלברשטאם), מונה לרב ולאב"ד הקהילה ולאדמו"ר מצאנז זוועיהל ביוניון סיטי.
שלמה ברטונוב (11 בפברואר 1925 – 25 באפריל 1977) היה מחלוצי קרייני התנ"ך בישראל, שחקן ומורה, חוקר תולדות התיאטרון העברי, הישראלי ומרצה באוניברסיטת תל אביב.
שלמה ברטונוב נולד בשנת 1925 במוסקבה.
אביו, יהושע ברטונוב, היה שחקן תיאטרון נודע וממייסדי תיאטרון הבימה.
אימו, מרים ברטונוב, הייתה אף היא שחקנית תיאטרון.
בהיותו בגיל שלוש, בשנת 1928 עלה לישראל עם הוריו ועם אחותו דבורה ברטונוב.
שלמה למד בגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב, ובהמשך למד באוניברסיטה העברית בירושלים.
בעת לימודיו בירושלים, נקרא לשמש קריין פרקי תנ"ך ומקרא בתוכנית הרדיו פרקי היום בתנ"ך, ששודרה מידי ערב בקול ירושלים.
הוא המשיך בכך גם לאחר קום המדינה, במסגרת תוכנית פרקי היום בתנ"ך בקול ישראל.
בנוסף, קרא פרקי תנ"ך בתוכנית ששודרה בימי שישי בערב בגלי צה"ל.
ברטונוב היה בוגר החוג הדרמטי שליד תיאטרון הבימה, ושיחק בשורה של הצגות בתיאטרון זה.
עסק לאורך השנים בהנחיה ובקריאת קטעי קריאה בכינוסים, אזכרות, עצרות עם וכיוצא בזה.
בתחילת שנות ה-60 ריכז את "חוג הבימה לנוער".
בהמשך שנות ה-60 לימד בבית הספר לאמנויות רננים וכשזה אוחד עם בית הספר תלמה ילין לימד שם.
ב-1965 יצא לאור הספר "אמנות הבמה בישראל", אותו ערך בשיתוף א.ב יפה ויונה כץ.
שלמה ברטונוב היה ראשון המקליטים פרקי ספר התנ"ך עבור הספרייה המרכזית לעיוורים, אשר הוציאה הקלטות אלה על גבי תקליטורים.
בשנים האחרונות לחייו היה מרצה לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
נפטר בגיל 52 ב-25 באפריל 1977, לאחר מחלה קשה, והובא לקבורה בבית העלמין בחולון.
הותיר אחריו רעיה, אילנה הררית לבית זילברברג, בן, השחקן אייל ברטונוב, ושתי בנות, עמרה ליבנה-ברטונוב וד"ר ניבי גל-אריאלי.
נכדו הנקרא על שמו, שלומי ברטונוב, הוא שחקן ומוזיקאי.
בית התה של ירח אוגוסט
שלמה (ג'ינג'י) גולדברג (נולד ב-16 בספטמבר 1956) הוא שחקן, בדרן, כותב, מגיש וסטנדאפיסט ישראלי.
גולדברג נולד בפולין לגולדה ופייבל גולדברג ועלה לישראל עם משפחתו כשהיה בן חודשיים.
גדל ביפו, ולמד תיאטרון בבית הספר לאמנויות רננים בתל אביב.
החל את דרכו המקצועית בעולם הבידור ב"התיאטרון מארץ עוץ" כשהשתתף בהצגות הילדים "היידי בת ההרים" בשנת 1968 ו"חנהל'ה ושמלת השבת" בשנת 1971.
שירת בצה"ל בלהקת פיקוד המרכז בין השנים 1974–1977. לאחר סיום שירותו הצבאי, הופיע במשך שלוש שנים בהופעת יחיד ביחידות צה"ל השונות ברחבי ישראל מטעם הוועד למען החייל, ובהופעות סטנד-אפ בכל רחבי הארץ.
גולדברג מרצה בפני קבוצות, חברות, ארגונים ומוסדות על שימוש בהומור ככלי להתמודדות עם קשיים, מתחים וקונפליקטים בחיי העבודה ובחיי היומיום.
גולדברג רווק ומתגורר בתל אביב.
בשנת 1978 החל להופיע בהצגות ילדים במסגרת טדי הפקות.
ב-1985 החל לשחק בתיאטרון חיפה במספר הצגות, בהן "העוזר", "הלם קרב" ו"מהומה רבה על לא דבר".
בשנת 1990 השתתף במשך שנה בפרויקט התיאטרון של נולה צ'לטון.
בשנת 1975 השתתף בסדרת הילדים "גם אנחנו שופטים", במסגרת הטלוויזיה החינוכית.
בשנות ה-80 וה-90 התארח כאמן סטנד-אפ בתוכניות בידור רבות, בהן "סופשבוע", "רשות הבידור" ומאוחר יותר "הראשון בבידור".
כמו כן שיחק במספר סדרות טלוויזיה בתפקידי משנה: "פאפא", "הופה היי" ו"דני הוליווד".
בשנות ה-80 היה חלק מצוות המשתתפים בתוכניות הרדיו "משיכת יתר".
בנוסף הגיש פינה קבועה בתוכניות "לילה חי" ו"עשר קטנות".
שלמה גורפינקל (30 באוגוסט 1914 – 11 ביולי 1948) היה רופא, חבר המחתרת של גטו וילנה, פרטיזן לוחם ורופא בחיל הרפואה שנהרג מפגיעת פגז במלחמת העצמאות.
נולד ביום ח' באלול תרע"ד (30.8.1914) בעיר יליזבתגרד באימפריה הרוסית (כיום – קרופיבניצקי, שבאוקראינה).
בגיל שמונה שנים, לאחר שהתייתם מאביו, עבר עם אמו לווילנה שבליטא.
הצטיין בלימודיו ובסיום לימודיו בגימנסיה המשיך ללימודים גבוהים באוניברסיטה והוסמך כדוקטור לרפואה.
עם הקמת גטו בווילנה, בספטמבר 1941, היה ממארגני העבודה הרפואית בבית החולים היהודי.
הצטרף לארגון הפרטיזנים המאוחד (פפא"ו ; FPO), המחתרת החשאית שקמה בגטו ופעלה נגד הגרמנים.
עם חיסול הגטו יצאו הוא ורעייתו אמה עם הקבוצה הפרטיזנית האחרונה דרך צינורות הביוב יחד עם אבא קובנר.
במשך שנה ומחצה שימש רופא לפרטיזנים ביער רודניקי שעל יד וילנה.
ביערות, בתנאים קשים, עם מעט ציוד רפואי, ארגן את השירות הרפואי בכל האזור.
המפקדה הרוסית העליונה העניקה לו אות הצטיינות על שירותו.
לאחר שחרור וילנה על ידי הצבא האדום החל ד"ר גורפינקל לעבוד במחלקת הבריאות ועלה לדרגת מנהל מדיני של המחלקה הרפואית במערך ההגנה האנטי-אווירית בליטא.
בתחילת שנת 1945 יצא מווילנה, עם רעייתו ואבא קובנר, בקבוצה החלוצית הראשונה, במטרה להגיע לארץ ישראל.
לאחר שקיבלו את רישיון העלייה, באוקטובר 1945, עלו שלמה ורעייתו לארץ בספינה טרנסילבניה.
במשך שנתיים השתלם בבית החולים "הדסה" בירושלים ובסוף שנת 1947 נתקבל שלמה כמומחה ברדיולוגיה של בית החולים "הדסה" בירושלים.
בחורף 1948, עם תחילת מאורעות מלחמת העצמאות, הקדיש הרבה מזמנו לשירות רפואי לנפגעי ה"הגנה".
גם רעייתו השתתפה בהגנת העיר.
בראשית המלחמה שימש כרופא גדודי בפלוגת השירות הרפואי של "הדסה", ב־1 ביוני 1948 נקרא לגיוס מלא.
הוא הוצב כרופא בדרגת סגן בגדוד 64 של חטיבת "עציוני" (חטיבת ירושלים) – חטיבה מספר 6 ב"הגנה".
ביולי 1948 נשלח לארגן מחדש את העזרה הרפואית לאחד מגדודי הפלמ"ח שחנה באזור שער הגיא.
ביום ד' בתמוז תש"ח (11.7.1948), באחד מגלי ההפגזות הקשים שפקדו את ירושלים, ליד קפה "אימפריאל" בירושלים, פגע בו פגז האויב והרגו.
עמו נפל החובש שליווה אותו.
שלמה היה בן שלושים וארבע בנפלו.
נטמן בשייח' באדר א', וביום כ"ח באלול תש"י (10.9.1950) הועבר למנוחת עולמים בבית העלמין הצבאי בהר הרצל בירושלים.
שלמה גינוסר (1935–2007) היה עיתונאי ישראלי.
גינוסר נולד בכפר סבא, למד בבתי הספר "אוסישקין" ו"כצנלסון".
היה חבר בתנועת השומר הצעיר והתגייס לנח"ל.
למד היסטוריה ויחסים בין-לאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים והחל לעבוד כעיתונאי ב"על המשמר".
בין משימותיו הראשונות הייתה נסיעה לברית המועצות, כחלק מן המשלחת הישראלית לפסטיבל הנוער והסטודנטים השישי, שנערך במוסקבה.
בשנת 1970 עבר לעבוד בעיתון "דבר", תחילה מונה לכתב באירופה כשמרכז עבודתו בלונדון, שם פגש את רעייתו, שלומית.
בין היתר נסע ככתב לצפון אירלנד בימי שיא הסכסוך במקום.
אחר כך שימש כתב פרלמנטרי בכנסת, כתב מדיני, ועורך המוסף לשבת, ועבד בעיתון עד לסגירתו ב-1995. בשנת 1979 קיבל את פרס סביסלצקי על עבודה עיתונאית פרלמנטרית.
בתחילת שנות ה-2000 חלה בסרטן, הוא טופל בתרופה שעיכבה את התפשטות הסרטן והאריכה את חייו, שהייתה בסל הבריאות, אבל לא לחולים מסוגו.
קופת-החולים ומשרד הבריאות סירבו לבקשותיו לממן לו את התרופה, והוא נאלץ לשלם על הטיפול מכיסו.
הוא יצא למאבק משפטי בו זכה, אך המדינה וקופת חולים כללית הגישו ערעור על פסק הדין.
לאחר מותו, בשנת 2008, יצא לאור בהוצאת כרמל ספר בשם "ברית מילים" ובו מבחר מרשימותיו.
שלמה גואטה (נולד ב-1 באוקטובר 1952) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, ששירת כראש מחלקת המחקר של מודיעין חיל הים.
בוגר החוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב, מומחה להיסטוריה של המודיעין הימי.
עוסק מאז פרישתו לגמלאות במחקרי היסטוריה צבאית ואזורית.
תחום התמחותו העיקרי הוא מחקר צבאי של ציי ערב והמרכיב הימי של ארגוני הטרור, צה"ל ומלחמות ישראל, בעיקר מלחמת יום הכיפורים וההתמודדות עם הטרור הימי.
במקביל, מאז שנת ה-60 למדינת ישראל, הוא עוסק בחקר המורשת של המודיעין הימי לדורותיו.
משנת 2019 משמש כעמית מחקר במרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית באוניברסיטת חיפה.
מאז תחילת 2020 חבר בעמותת המרכז למלחמת יום הכיפורים.
שלמה גואטה נולד בחדרה ב-1 באוקטובר 1952. הוא גדל בשכונת גבעת אולגה, ולמד במוסדות חינוך דתיים בגבעת אולגה וחדרה.
התגייס לצה"ל בשנת 1971 למודיעין חיל הים.
כבעל פרופיל נמוך, הוא שובץ כחוקר מודיעין במפקדת חיל הים, אולם תוך כדי שירותו התעקש להעלות את הפרופיל הרפואי שלו.
לאחר שהצליח, יצא בתחילת שנת 1973 לקורס קצינים בבה"ד 1, ובהמשך השלמת קציני מודיעין בבית הספר למודיעין.
לאחר מכן שירת כראש מדור כלי שיט ורכש בענף אמל"ח אויב.
בשנים 1978–1981 למד תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב אותו סיים בהצטיינות בקיץ 1981, ובמסגרת תעסוקות קיץ שירת כראש מדור פעילות, וכראש מדור מחשב במודיעין חיל הים.
לאחר סיום לימודו האקדמיים מונה בשנת 1981 לראש מדור טרור (פח"ע) ימי וצי סוחר.
בתפקיד זה עסק בהכנות למבצע של"ג כמו גם הליווי המודיעיני של הטרור הימי לאחר פינוי המחבלים מלבנון.
בסוף שנת 1984 מונה לראש מדור הכוונת האיסוף, במהלך תפקיד זה השתתף בקורס הבין-שירותי הבכיר למודיעין, וקיבל פרס ראש אמ"ן לחשיבה יוצרת על חלקו, יחד עם נוספים, בסיכול פעולת טרור גדולה בדרך הים, ערב יום העצמאות תשמ"ה - מבצע דרך נץ.
בשנת 1986 מונה לראש ענף איסוף במודיעין חיל הים.
בשנת 1989 מונה לראש מחלקת המחקר של מודיעין חיל הים, בתפקידיו הבכירים האחרונים ביחידת המודיעין הימי עסק רבות בטרור הימי ובציי ערב של מדינות העימות.
מאז שקודם לדרגת רס"ן שימש כמנחה מקצועי לקורסי ההדרכה הייעודיים של המודיעין הימי בבסיס ההדרכה של חיל הים.
בשנות שירותו עסק גואטה רבות במחקר טכנולוגי של איומים ימיים וכן בהתמודדות מול הטרור הימי.
בשנות כהונתו כראש מחלקת מחקר הייתה מחלקתו מעורבת במגוון נושאים שהבולטים בהם: מבצע אבק דרכים - המעורבות והנוכחות החריגה של חיל הים הסורי בלבנון, מלחמת המפרץ הראשונה וההיערכות של הציים הזרים לקראתה ובמהלכה, ובכלל זה המעקב אחר תנועת האוניות שהובילו את הגייסות של מדינות הקואליציה לשדה המערכה.
מתחילת שנות ה-80 ועד לסיום כהונתו בקבע, ואף לאחר מכן בשירות מילואים פעיל עסק שלמה רבות במחקר ואכוונת האיסוף אודות מרכיב הטרור הימי של ארגוני המחבלים.
היו אלה שנים שבהן פעל חיל הים באינטנסיביות נגד יעדי מחבלים בלבנון ובמדינות הפזורה וסיכל ניסיונות רבים של המחבלים לנצל את התווך הימי לפיגועים או לתובלת אמצעי לחימה והעברת פעילים בין המוקדים השונים.
לפעילותו זו של חיל הים היה שותף גם המודיעין של חיל הים.
בהקשר זה יצוין סיכול מוצלח שתוכנן להתבצע בסמיכות ליום הזיכרון לחללי מערכות ישראל באפריל 1985, מבצע דרך נץ.
מסוף שנת 1984 ובשנת 1985, בתפקידו כראש מדור הכוונת האיסוף, הצטבר מידע מודיעיני שהצביע על כוונת אש"ף לבצע פיגוע מיקוח בישראל ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
תוכנן כי המחבלים ירדו מהספינה במרחק 60 מייל מחופי תל אביב על גבי שלוש סירות גומי כשהם מצוידים ברובים, מטולי אר פי ג'י וחומר נפץ.
ב-15 באפריל 1985, בוצע מבצע דרך נץ לסיכול הפיגוע, שייטת ספינות הטילים ושייטת 13 של חיל הים הישראלי ביצעו פשיטה וטיבעו בנמל ענאבה שבאלג'יריה את הספינה "מון לייט", אחת משתי האוניות שנועדו לשמש את ארגון אש"ף כדי לבצע פיגוע מיקוח בישראל.
המבצע הושלם בליל 20 באפריל 1985, כאשר זיהתה ספינת הטילים אח"י מולדת את אוניית המחבלים השנייה, "אטבירוס" צפונית מזרחית לפורט סעיד.
"מולדת" הצליחה להטביע את "אטבירוס" בטרם הספיקה זו האחרונה להוריד למים את קבוצת המחבלים ואת שלוש סירות הגומי.
לאחר הסיכול נמשו מהמים מספר ניצולים מקרב המחבלים, וגואטה היה מעורב בחקירתם.
גואטה קיבל את פרס ראש אמ"ן לחשיבה יוצרת על חלקו, יחד עם נוספים, בסיכול המבצע.
בתקופת כהונתו טיפל גואטה במידע המודיעיני שהחל להצטבר על התארגנות לפיגוע גדול בישראל באביב 1990. המודיעין הימי ובמרכזו מחלקת המחקר החלו לצבור סימנים שהעידו על התארגנות של החזית לשחרור פלסטין (חש"פ) בראשות אבו עבאס, לביצוע פיגוע בישראל.
ההכנות לפיגוע התבצעו בלוב, בסיוע חיל הים המקומי.
על פי המידע שהתקבל, ההיערכות, שנמשכה שבועות רבים, הייתה לקראת פיגוע גדול שיתבצע בדרך הים, על ידי הורדת סירות קטנות מספינת אם.
ההיערכות לסיכול פיגוע זה קיבלה את הכינוי "אבק דרכים".
לקראת השבוע האחרון של חודש מאי איתר מודיעין חיל הים את המועד בו בשלה המוכנות להוצאת הפיגוע לפועל, והצביע על מועד יציאת הכוח המפגע של המחבלים מלוב: בבוקר או בצהרי יום 27 במאי.
המודיעין העריך כי כוח המחבלים ייצא ממערב לוב, ממרחב טריפולי.
בשעות הצהריים של יום שלישי, 29 במאי 1990, ערב חג השבועות, הפיץ מודיעין חיל הים התרעה ולפיה הפיגוע הגיע לשלב מימוש בטווח הזמן המיידי.
לכך התווספה הערכה בעל פה לפיה עיתוי המימוש, כלומר עיתוי הורדת הסירות מאוניית האם לים, יתחרש מערבית לחופי ישראל ביום רביעי, 30 במאי, חג השבועות.
הערכה זו התקבלה על פי משך הזמן ההפלגה הדרוש מאזור טריפולי לנקודת ההורדה מערבית לחופי ישראל.
הפצת ההתרעה בערב החג, בצהרי 29 מאי, נבעה מהיציאה לחופשת החג והצורך שהגורמים המבצעיים יגבשו את המתווה המבצעי לסיכול הפיגוע במהלך היומיים הקרובים.
בשעות הערב המאוחרות של אותו יום, 29 במאי, התקבלה אינדיקציה מודיעינית חדשה על פעילות חריגה בארגון אבו אל עבאס.
הקצין התורן במודיעין חיל הים, ניר פרס, הזעיק את שלמה גואטה, אז ראש מחלקת המחקר בדרגת אלוף-משנה.
אף כי היה אפשר לייחס את המידע לנושאים אחרים החליט גואטה לראות באינדיקציה סימן המעיד על התרחשות הפיגוע הגדול, ולפיכך קיבל החלטה להפיץ התרעת בזק מודיעינית לכל יחידות חיל הים בים התיכון: .
בעקבות זאת ניתנה לכל גורמי הפיקוד ולמערך הביטחון שוטף והשליטה בחיל הים, התרעת בזק בכתב ובעל-פה, לפיה התרחשות "אבק דרכים" רלוונטית עוד באותו לילה, בין 29 ל-30 במאי.
בעקבות ההתרעה וההיערכות, נעצרו חלק מן הסירות בים, ואחת שהצליחה להגיע לחוף ניצנים התגלתה בשלב מוקדם ואנשיה נלכדו או נהרגו.
בשנת 1993 פרש משירות קבע, בין השנים 1994–2019 שירת במילואים בתפקידים בכירים במודיעין הימי, בין השאר בתפקידי בקרה שונים ומחקרים מיוחדים.
לקח חלק כחבר בשתי ועדות בדיקה: האחת בנוגע לאסון השייטת (ספט' 97) והשנייה הפגיעה בספינות הטילים "חנית" במלחמת לבנון השנייה (יולי 2006).
היה חבר ב"ועדת זוהר" לבדיקת אסון השייטת, בראשות תת-אלוף, גדי זוהר, חבר נוסף בנמנה עם הוועדה היה תת-אלוף איתן לידור, קצין הנדסה קרבית ראשי לשעבר שהתמקד בסוגיית המטענים.
ועדת החקירה המשולבת ניסתה להסביר מה גרם לפיצוץ - מארב של כוח עוין או תאונה, ובהנחה שהיה מדובר בכוח עוין, האם וכיצד הושג המודיעין על הפעולה.
בסיכומי ועדת זהר נאמר במפורש: "לפי כמות הפיצוצים ועל סמך הרכב המטענים שהתפוצצו עולה כי באירוע הייתה מעורבות של מטעני חבלה זרים.
המטענים שנשא הכוח היו תקניים, ולא הכילו רכיבים דומים לאלה אשר גרמו לרוב המכריע של הפגיעות אצל לוחמי הכוח".
"יש סבירות בלתי מבוטלת כי האירוע במהותו היה פעילות מבצעית יזומה, מבעוד מועד, של חזבאללה, ולא מארב אקראי שהתמקם בשטח", קבעה הוועדה.
לימים התברר כי מסקנת הצוות הייתה נכונה כאשר חסן נסראללה מזכ"ל החזבאללה חשף באוגוסט 2010 את העובדה כי ארגונו הצליח ליירט את שידורי המזל"ט של ישראל ואף הודה כי בזכות כך הם השכילו להניח מארב מתוכנן לכוח השייטת.
שלמה גואטה היה חבר גם בוועדת מאור לבדיקת היפגעותה של הספינה אח"י חנית במלחמת לבנון השנייה, במסגרת התחקיר התברר כי בשנת 2003, הזהיר בכיר באגף המודיעין במטכ"ל קצינים במספן המודיעין, כי עליהם לקחת בחשבון שהטיל יעבור לידי החזבאללה.
בדו"ח מיוחד שהגיש גואטה, הוא הצביע על חוליות חלשות בתהליך המחקר וההערכה המודיעיני בשנים שקדמו לאירוע, שאילולא הן ניתן היה להעריך בסבירות לא מבוטלת דבר קיומו של טיל ימי ייעודי ברשות החזבאללה.
משנת 1993 מילא תפקידים בכירים בעיריית רעננה, תחילה בתפקיד ראש אגף חזות העיר, ובשנת 1996 עבר לתפקיד ראש המינהלת להקמת שכונה לזוגות צעירים ברעננה בשיתוף משרד השיכון ומינהל מקרקעי ישראל.
בשנים 1996–2008 היה ראש מנהל הנדסה ותשתיות בעירייה.
בשנים 2008–2011 כיהן כסמנכ"ל עיריית רעננה לתכנון אסטרטגי ויו"ר דירקטוריון תאגיד המים העירוני, בשנים 2011–2014 היה עוזר מנכ"ל החברה הכלכלית ברעננה, וחזר לתקופה קצרה לתפקיד ראש מנהל ההנדסה ותכנון בעירייה.
עד לפרישתו הסופית מהעירייה והחברה הכלכלית, במשך תקופה של כשנה נוספת המשיך לבקשת העירייה לתת שירותים כיועץ חיצוני בנושאים שהתמחה בהם.
במכלול תפקידיו הבכירים בעיריית רעננה היה שותף, מעל שני עשורים, לצוות מקצועי בעירייה שקידם את פיתוח העיר ושקד מאפייני התכנון שלה בהווה ובעתיד.
בין השאר, עבודות תשתית ופיתוח נרחבות במאות מיליונים, קידום תוכניות מתאר שכונתיות רבות וגולת הכותרת קידום, יחד עם חבריו בצוות המקצועי, התנעת עבודת המטה שהביאה בסופו של דבר לאישור תוכנית מתאר חדשה לעיר רעננה רע/3000, שקיבלה תוקף לאחר פרישתו.
בשנת 2014 פרש מתפקידו בעירייה, ומאז עוסק במחקר המורשת של המודיעין הימי לדורותיו ומחקר היסטורי של חילות הים במזרח התיכון.
משנת 2019 משמש במרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית באוניברסיטת חיפה.
גואטה סיים בהצטיינות לימודי תואר ראשון בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב.
כמו כן השתתף בשנת הפרישה מצה"ל, ב-1993 בקורס מנהל עסקי בכיר ("תלם"- תוכנית למנהלים) בפקולטה למנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב.
בהמשך בשנים 2008–2009, לאור תפקידו כסמנכ"ל העירייה וכיו"ר תאגיד המים של רעננה השתתף בקורס מנכ"לים ודירקטורים מטעם מרכז השלטון המקומי, ובחסות אקדמית של אוניברסיטת בר-אילן.
מאז קיץ 2019, משמש כעמית מחקר במרכז למדיניות ואסטרטגיה ימית באוניברסיטת חיפה ובמקביל הוא ממשיך לחקור את מורשת המודיעין הימי לדורותיו.
אריה אורן ושלמה גואטה, ים המידע – המודיעין הימי בצה"ל, מאמר בספר מלאכת מחשבת – 60 שנות מודיעין ישראלי - מבט מבפנים, בעריכת עמוס גלבוע ואפרים לפיד, המרכז למורשת המודיעין בשיתוף ידיעות אחרונות ספרית חמד, 2008, עמ' 204–211.
אריה אורן, שלמה גואטה, מודיעין הימי, הרצאה במסגרת הקורס על חיל הים, שודר באוניברסיטה המשודרת, 12 בינואר 2012
סיוע לתת-אלוף בדימוס עמוס גלבוע בהפקת ספרו דרמה בים האדום-לכידת אוניית הנשק קארין א, 2017, הכנת העזרים הוויזואליים והנספחים של הספר
מיכה רם והמודיעין הימי באתר משמר המורשת הימית, 16 בינואר 2018
הצי המצרי: התחדשות לאור אתגרים משולבים, באתר IsraelDefense, תאריך 24 במאי 2020
קרב מידווי – "ידיעות זהב" שלא הוחמצו פורסם לראשונה ב"מבט מל"מ" (גיליון 74, 2016) לינק, בהוצאת המרכז למורשת המודיעין.
מאמר מעודכן באתר "רגעים היסטוריים", מאי 2020
הצי האיראני - תאונת ירי של טיל ימי במפרץ עומאן, המרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית, אוניברסיטת חיפה, מאי 2020
המדיניות הימית של איראן כפי שמצאה את ביטויה ב"מלחמת המכליות" של 2019, הערכה אסטרטגית ימית רבתי לישראל 2019/20, המרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית, אוניברסיטת חיפה, 2020
סמיון פולינוב, שלמה גואטה, טורקיה-סקרים גאו-פיזיים ימיים של Oruc Reis וספינות מחקר אחרות במזרח הים תיכון, הסדנה האסטרטגית, קתדרת חייקין לגאואסטרטגיה, אוניברסיטת חיפה, 3 נובמבר 2020
שלמה גואטה ועילי רטיג, יוזמות סיוע איראניות למשבר הדלק בלבנון הן סיכון אסטרטגי לישראל, המרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית, אוניברסיטת חיפה, 2021
מצרים - הנחיתה הימית שלא התרחשה במלחמת אוקטובר 1973 - מלחמת רמצ'אן, המרכז למלחמת יום הכיפורים, ספטמבר 2022
הנחיתה הימית הישראלית שלא התרחשה במלחמת יום הכיפורים, המרכז למלחמת יום הכיפורים, אוקטובר 2022
שלמה גואטה ואודי ערן, מודיעין חיל הים לקראת ובמהלך המלחמה, מבט מל"מ 94, חלק ב', יוני 2023, עמ' 48-51
הזירה הימית, יום פקודה: מלחמת יום הכיפורים - להביט לאמת בעיניים, גדעון אביטל-אפשטיין (עורך), הוצאת ידיעות אחרונות ספרי חמד, 2023, עמ' 631-658
שלמה גואטה, שפי מלמד, המוכנות המודיעינית הטכנו -לוגיסטית וההפעלתית והמבצעית של חיל הים לקראת ובמהלך מלחמת יום הכיפורים, אתר המרכז למלחמת יום הכיפורים, אוקטובר 2023
מלחמת יוה"כ - הזירה הימית מנקודת ראות של האויב תקציר מנהלים והיגדים ברמת המאקרו לכנס 50 שנים למלחמה, אתר המרכז למלחמת יום הכיפורים, יולי 2024
כוח אל קודס בהנהגתו של קאסם סולימאני - מעורבות בתחום הימי, המרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית, מרכז עזרי לחקר איראן והמפרץ הפרסי, אוניברסיטת חיפה, ינואר 2020
הצי המצרי בעת החדשה – מאין הוא בא ולאן הוא הולך?
האם בדרכו להיות צי של "מים ירוקים"?, הערכה אסטרטגית ימית רבתי לישראל 2019/20, המרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית, אוניברסיטת חיפה, 2020
הצי הטורקי – תהליך התעצמותו ודוקטרינת הפעלתו, הערכה אסטרטגית ימית רבתי לישראל 2020/21, המרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית, אוניברסיטת חיפה, 2021
הפתעת המיקוש הימי המצרי במלחמת יום הכיפורים, הערכה אסטרטגית ימית רבתי לישראל 2020/21, המרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית, אוניברסיטת חיפה, 2021
סמיון פולינוב, שלמה גואטה, מרבצי גז טבעי בתחומי "המים הכלכליים" של מצרים בים התיכון ובים האדום, המרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית, אוניברסיטת חיפה, יולי 2020
"מים כלכליים" (EEZ) במרחב הים האדום, הערכה אסטרטגית ימית רבתי לישראל 2021/22, המרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית, אוניברסיטת חיפה, 2022
שלמה גואטה ומוטי אלהרר, התפתחות הזרוע הימית של איראן בשנים האחרונות והמשמעויות לישראל ולמדינות המזה"ת, הערכה אסטרטגית ימית רבתי לישראל 2021/22, המרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית, אוניברסיטת חיפה, 2022
העלאת כוננות גרעינית בכוחות הים הרוסיים, מבצעים אמפיביים, הקרנת עוצמה מהים לחוף, מיקוש וסגר ימי, בתוך: סיכום דיון מומחים בנושא המערכה הימית בין רוסיה לאוקראינה, המרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית, אוניברסיטת חיפה, יוני 2022
חיל הים המצרי לקראת ובמהלך מלחמת ששת הימים: כגודל הציפייה כך גודל האכזבה, המרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית, אוניברסיטת חיפה, ספטמבר 2022
מצרים והמים הכלכליים (EEZ) שלה במזרח הים התיכון, הערכה אסטרטגית ימית רבתי לישראל 2022/23, המרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית, אוניברסיטת חיפה, 2023
הלחימה והאיום של החות'ים במרחב הימי מאז פרוץ מלחמת 'חרבות ברזל', הערכה אסטרטגית ימית רבתי לישראל 2023/24, המרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית, אוניברסיטת חיפה, 2024
, יום העיון השנתי של קתדרת חייקין לגאואסטרטגיה 2020, תאריך 12 במאי 2020
הזירה הימית במלחמת יום כיפור - המודיעין לקראת ובמהלך המלחמה, המודיעין במלחמת יום הכיפור - ההיבטים האופרטיביים: פיקודים וזרועות, המרכז למורשת המודיעין, יום עיון שנערך ב-19 באוקטובר 2020, לצפייה במצגת
המודיעין הימי במלחמת העצמאות 1947–1949, המודיעין במלחמת העצמאות – מבט משלוש זוויות על המודיעין ללחימה הראשונה בהיקף כלל ארצי, המרכז למורשת המודיעין, יום עיון שנערך ב-18 באפריל 2021
הים האדום בראייה אסטרטגית, הרצאה ביום העיון השנתי ה-18 לזכרו של ראובן חייקין, קתדרת חייקין לגאואסטרטגיה, 18 בינואר 2022
, סמינר היסטוריה צבאית, אוגוסט 2022 (מצגת ההרצאה)
השפעת האיום הימי החות'י בדרום הים האדום על השיט למדינת ישראל ושאר העולם, יום עיון - עמותת חיל הים, 14 בינואר 2024
האיום הימי האיראני - על קצה המזלג, יום עיון - עמותת חיל הים, 14 בינואר 2024
מלחמת יוה"כ - ההסגר הימי המצרי במרכז ודרום הים האדום, סמינר להיסטוריה צבאית בנושא: תימן וזירת ים סוף במלחמות ישראל, המרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית, 29 בפברואר 2024
ההסגר הימי החות'י והניסיונות להתמודד מולו (השפעתו על השייט למדינת ישראל ולספנות העולמית), המרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית, 29 בספטמבר 2025
מבצע דרך נץ -חלק 1 – מסע של 3000 ק"מ, פודקאסט קטעים - חגיגה לאוזניים!
ערוץ הפודאסטים של אוניברסיטת תל אביב - 17 בדצמר 2024, התנועה החות'ית בתימן בשיתוף ענבל נסים לובטון במרכז דיין.
ליווא (אלוף) ימי, מחמד עבד א-רחמן רא'פת, מבצע זריחה, מתוך ספר זיכרונותיו, תרגום מערבית: יצחק ורדי, עריכה מקצועית: שלמה גואטה, אתר המרכז למלחמת יום הכיפורים, אוגוסט 2025
ד"ר אימן מחמד עיד, גדודי טילי החוף ומקומם (או תפקידם) במלחמת השישה באוקטובר, קבוצת 73 היסטוריונים, אלמצוור (מצרים) גיליון 5217, 2 באוקטובר 2024, תרגום מערבית: יצחק ורדי, עריכה מקצועית: שלמה גואטה, אתר המרכז למלחמת יום הכיפורים, יוני 2025
אדמירל פואד אבו ד'יכרי התבטאויות שלו על הזירה הימית ועל תפקוד הכוחות הימים במלחמת אוקטובר 1973, 1975 – עריכה מקצועית, הערות שוליים ודברי סיכום: גואטה שלמה, 2020, אתר המרכז למלחמת יום הכיפורים
ריאיון עם לואא' (אלוף) ימי מג'די נאצף, 2019 - תרגום: יצחק ורדי, עריכה מקצועית: שלמה גואטה, אתר המרכז למלחמת יום הכיפורים, 15 בנובמבר 2020
סיפורו של קצין חיל הים שנטל חלק במיקוש הימי בכניסה למפרץ סואץ במלחמת אוקטובר 1973 - עדותו של: עקיד (אל"ם) ימי מחמוד עות'מאן זיד, תרגום: יצחק ורדי, עריכה מקצועית: שלמה גואטה, אתר המרכז למלחמת יום הכיפורים
ריאיון עם פריק (אלוף ימי) אחמד ח'אלד מפקד חיל הים המצרי היוצא במהלך מסיבת עיתונאים לרגל יום חיל הים המצרי, באוקטובר 2021 - תרגום: יצחק ורדי, עריכה מקצועית: שלמה גואטה, המרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית, אוניברסיטת חיפה, 2022
היכרות וראיון עם לוואא' ימי בדימוס יוסרי קנדיל - ראש המודיעין הימי המצרי במלחמת ההתשה ובמלחמת אוקטובר 1973 - מתוך הפייסבוק במצרים: "גיבורים נשכחים" מתאריך 5 יוני 2013 - תרגום מערבית: יצחק ורדי, עריכה מקצועית: גואטה שלמה, אתר המרכז למלחמת יום הכיפורים, 7 במרץ 2022
סרטון הסברה אודות חיל הים המצרי במלחמת אוקטובר 1973 - הופק על ידי חיל הים המצרי בנובמבר 2017 - תרגום מערבית: יצחק ורדי, עריכה מקצועית: גואטה שלמה, אתר המרכז למלחמת יום הכיפורים, במרץ 2022
פרק סוף דבר (סיכום) ונספח א' - הישיבה ההיסטורית החשובה ביותר (תאריך 24 באוקטובר 1972) - מתוך ספרו של אדמירל מחמוד פהמי, דף מההיסטוריה, זיכרונות לוואא' ימי מחמוד פהמי, מפקד חיל הים ושר התעבורה הימית, תרגום מערבית: יצחק ורדי, עריכה מקצועית: גואטה שלמה, אתר המרכז למלחמת יום הכיפורים, מרץ 2022
פרק 7 - מלחמת ההתשה, פרק 8 - מלחמת אוקטובר 1973, מתוך ספרו של עבדו מובאשר – תולדות הצי המצרי, תרגום מערבית: יצחק ורדי, עריכה מקצועית: גואטה שלמה, אתר המרכז למלחמת יום הכיפורים, נובמבר 2022
ניתוח מאמר של אדמירל רפעת אשרף - ראש אגף המבצעים בצי המצרי אודות הזירה הימית במלחמת יום הכיפורים מנקודת ראות על הזירה הימית במלחמת אוקטובר, עריכה מקצועית: גואטה שלמה, 2023, אתר המרכז למלחמת יום הכיפורים
ספרו של מחמד חאפט' אסמאעיל, הביטחון הלאומי של מצרים בעידן האתגרי, פרקים 8-16 תרגום מערבית: יצחק ורדי, עריכה מקצועית: גואטה שלמה, אתר המרכז למלחמת יום הכיפורים, יולי 2023
קטע מתוך עדותו של מפקד ספינת טורפדו מצרי שפעל בזירת ים סוף במלחמה, תרגום מערבית: יצחק ורדי, עריכה מקצועית: גואטה שלמה, אתר המרכז למלחמת יום הכיפורים, ספטמבר 2023
תכנון החפה ימית במפרץ סואץ לקראת מלחמת אוקטובר 1973, מתוך מסמכי משרד ההגנה המצרי ששוחררו בפברואר 2024, תרגום מערבית: יצחק ורדי עריכה מקצועית: גואטה שלמה
פקודות שהועברו לכוח המשחתות שביצעו את ההסגר הימי בים האדום במלחמת יוה"כ (מלחמת אוקטובר 1973), מתוך מסמכים ששוחררו בפברואר 2024 על ידי משרד ההגנה המצרי, תרגום ראשוני מערבית: דורון סקל, תרגום מלא ומבוקר מערבית: יצחק ורדי, עריכה והשלמות מקצועיות: גואטה שלמה, אתר המרכז למלחמת יום הכיפורים, 2024
תפקיד הצוללות המצריות במלחמת אוקטובר 1973 בפרוטרוט - מסמך מיוחד 1, אתר קבוצת היסטוריונים 73, תרגום מערבית: יצחק ורדי, עריכה מקצועית: גואטה שלמה, אתר המרכז למלחמת יום הכיפורים, 2024
ראיון עם עקיד (אל"ם) ימי וחיד סעד א-דין – שירת בחיל הים המצרי / חטיבת הצוללות במלחמת אוקטובר 1973 שימש כקצין טורפדו בצוללת R מספר 22, אתר קבוצת היסטוריונים 73, תרגום מערבית: יצחק ורדי, עריכה מקצועית: גואטה שלמה, אתר המרכז למלחמת יום הכיפורים, מאי 2024
שנים בלב הסכסוך - היבטים ימיים מתוך זיכרונותיו של הגנרל מחמד אחמד צאדק, שר המלחמה לשעבר, מתוך ספרו של עבדו מובאשר – תולדות הצי המצרי, תרגום מערבית: יצחק ורדי (נתנו כתף משה אוזן ודורון סקל), עריכה מקצועית: גואטה שלמה, אתר המרכז למלחמת יום הכיפורים, מאי 2024
האלוף הימי חאמד פתוח – סיור ימי מאחורי קווי האויב, אתר קבוצת היסטוריונים 73, תרגום מערבית: יצחק ורדי, עריכה מקצועית: גואטה שלמה, אתר המרכז למלחמת יום הכיפורים, יוני 2024
שלמה ג'רבי (1952 – 24 בדצמבר 2021) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדות הקשר והחלוץ.
ג'רבי ערך את הופעתו הראשונה בקבוצה הבוגרת של מכבי תל אביב בגיל 17, ב-4 באוקטובר 1969, במשחק נגד מכבי חיפה במסגרת הליגה הראשונה.
בעונה לאחר מכן זכה עם הקבוצה באליפות אסיה לקבוצות, ואף כבש בשלב הבתים נגד בנגקוק בנק, ובחצי הגמר נגד צבא דרום קוריאה.
ב-1971 עבר ג'רבי להכח רמת גן וזכה עם הקבוצה באליפות בעונת 1972/1973. ב-1975 עבר ג'רבי לבית"ר ירושלים עימה זכה בגביע המדינה בעונת 1975/1976, כשניצח במשחק הגמר את מכבי תל אביב.
ב-1978 הצטרף ג'רבי לבית"ר תל אביב וערך עם הקבוצה מספר משחקים אך לבסוף לא חתם בקבוצה עקב פציעה מתמשכת.
בהמשך הצטרף להפועל בת ים מליגת המשנה.
ג'רבי היה נשוי לאורלי והיו לו 5 ילדים.
ב-24 בדצמבר 2021 נפטר מסיבוכים של דלקת ריאות.
רבי שלמה גולדמן (1 בספטמבר 1956, כ"ה באלול ה'תשט"ז – 29 באוגוסט 2022, ג' באלול ה'תשפ"ב) היה האדמו"ר השמיני של חסידות זווהיל, והחמישי בארץ ישראל.
נולד בירושלים לאיטה מרים ולרבי אברהם גולדמן, לימים האדמו"ר מזווהיל.
נקרא על שם זקנו רבי שלמה גולדמן.
בנעוריו למד בישיבת "בית מרדכי" של החסידות ובהמשך בישיבת בית אברהם אצל רבי שלום נח ברזובסקי.
בשנת 1977 נישא לשושנה בתו של הרב משה נתן נטע למברגר גאב"ד מאקווא, והתגורר לצד חמיו בקריית אתא.
לאחר פטירת חותנו בשנת 1983 עבר לירושלים, והחל לכהן כר"מ ומשפיע בישיבת בית אברהם, בה למד.
בהמשך התמנה גם למשפיע ומשגיח בישיבת רוז'ין של חסידות בויאן בתפקיד זה כיהן במשך כעשרים שנה, עד להכתרתו לאדמו"ר.
עם פטירת אביו, בשנת 2009 מונה לאדמו"ר במהלך הלווייתו.
אחיו, גדליה משה גולדמן, היה אחראי על ניהול המוסדות במשך רוב שנות אביו, ונחשב כמי שימלא את מקום האב באדמו"רות בבוא העת, אולם בסוף ימיו הורחק על ידי האב מניהול המוסדות.
אח זה פתח חצר עצמאית תקופה קצרה מאז פטירת אביו ומכהן בה כאדמו"ר.
דברי תורתו יצאו לאור בספר בשם "דברות קודש" (5 כרכים).
ב-29 באוגוסט 2022 בשעות הערב, קיבל דום לב בביתו ולאחר ניסיונות החייאה נפטר בביתו, הוא נקבר לצד אביו בהר הזיתים בירושלים.
בתום השבעה הוכתר בנו הגדול, הרב משה נתן נטע גולדמן לממלא מקומו באדמו"רות זווהיל.
לרב גולדמן שני בנים וארבע בנות, בניו:
בנו הרב משה נתן נטע גולדמן, ממשיך שושלת זוועהיל
בנו הרב יעקב לייב גולדמן, רב בית כנסת צדקת שלמה זווהיל בבני ברק
בתו, נשואה לחיים מאיר, בן הרב אליעזר ארנסטר רב קריית מאור חיים בצפת
בתו, נשואה ליחיאל מיכל, בן רבי אשר ישעיה רוזנבוים מזוטשקא
בתו, נשואה ללוי יצחק, בן רבי דוד טברסקי אב"ד רחמסטריווקה
בתו, נשואה למנחם מנדל, בן הרב יצחק ישעיה הגר בנו של רבי ישראל הגר מויז'ניץ
שלמה בריימן (ברימן; 24 בינואר 1908, ד' באדר א' ה'תרס"ח – 6 בדצמבר 1981, י' בכסלו ה'תשמ"ב) היה חוקר תקופת ההשכלה והציונות אצל יהדות רוסיה, חוקר הספרות הרוסית ויחסה ליהדות וליהודים.
בריימן היה חוקר ומרצה לספרות באוניברסיטה העברית.
ריכז את הקונגרס העולמי למדעי היהדות הראשון באוניברסיטה בהר הצופים בקיץ 1947. ניהל במסגרתה את "המרכז להשכלת העם".
ערך את הסדרה "מקורות" – כתבי יסוד של הציונות.
היה מעורכי וכותבי האנציקלופדיה העברית וכן מעורכי האנציקלופדיה יודאיקה.
שלמה בריימן נולד בשנת 1908 למשה וציפורה בדונייבצי, רוסיה (כיום אוקראינה), וגדל בבית ציוני.
אביו, בעל מפעל לממתקים, נרדף בידי הממשל הרוסי בעוון פעילות ציונית.
מילדותו שלט בריימן בשפות רוסית, יידיש ועברית, והתבלט בכשרונותיו.
בשנת 1924, לאחר שהשלים את לימודיו בבית ספר רוסי, עלה ארצה עם משפחתו בעלייה הרביעית, ונכנס למחזור ט"ו של הגימנסיה הרצליה.
בשנת 1927, עם תום לימודיו בגימנסיה, החל ללמוד ספרות עברית, היסטוריה יהודית, סוציולוגיה של עם ישראל ופילוסופיה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים.
מחקריו בתקופת לימודיו זכו בפרסים שונים.
ב-1932 קיבל תואר מוסמך למדעי-הרוח (אחד מתוך 11 שקיבלו תואר זה באותה שנה).
ב-1933 למד בקורס פדגוגיה באוניברסיטה העברית.
במשך שנת 1934 לימד בני נוער בקיבוץ גשר.
לאחר שנה זו שב לירושלים והחל לעבוד באוניברסיטה במשרה מלאה כמנהל הארכיון הכללי של האוניברסיטה.
בשנת 1944 קיבל בריימן תואר "דוקטור לפילוסופיה" על עבודת המחקר "מ.ל.
ליליינבלום – הפובליציסטן של תקופת ההשכלה".
החל משנת 1943 עבד בריימן – תחילה כמזכיר והחל משנת 1952 באופן רשמי כמנהל – ב"מרכז להשכלת העם" באוניברסיטה העברית, שמטרתו הייתה מתן השכלה לציבור בוגר, שאינו תלמידי האוניברסיטה.
את המרכז ניהל באותן השנים פרופסור אברהם הלוי פרנקל.
בריימן ארגן קורסים והשתלמויות בכל הארץ, בערים ובהתיישבות, תוך שיתוף פעולה עם ההסתדרות, הרשויות המקומיות וצה"ל, אירח אנשי מדע מרחבי העולם והפגיש אותם עם אנשי מדע מקומיים, יזם וערך תוכניות רדיו עם אנשי המדע המובילים בתחומם כמו אפרים קציר, אהרן קציר, ישעיהו ליבוביץ ועוד.
בזכות מומחיותו בתחום השכלת מבוגרים, גויס בריימן לצה"ל לשירות מילואים ייחודי, ובין השנים 1948–1955 שירת בצבא כמארגן מנגנון השכלה למבוגרים.
בתחום זה היה בקשר מקצועי עם סא"ל דב הררי, ששימש קצין הסברה ראשי בצה"ל.
בשנת 1953 קיבל בריימן מלגה על שם מוריס כץ לשם ביצוע תוכנית השתלמות ומחקר בשדה חינוך המבוגרים.
בקיץ 1947 היה בריימן בין מארגני הקונגרס העולמי למדעי היהדות הראשון (נקרא אז: הכינוס העולמי למדעי היהדות), שהתקיים באוניברסיטה בהר הצופים.
בין השנים 1955–1962 שימש בריימן מרצה וחבר מחקר בחוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1971 קיבל הצעה לשמש כפרופ' לספרות עברית מודרנית באוניברסיטת קורנל בארצות הברית.
היה חבר פעיל באגודת הסופרים העברים במדינת ישראל ובוועדות פרסים לספרות.
החל משנת 1952 ערך בריימן את הסדרה "מקורות" – כתבי יסוד של הציונות (בהוצאת ההסתדרות הציונית).
בין השנים 1957–1962 היה חבר המערכת של האנציקלופדיה העברית, ערך את המדורים "ספרות עברית חדשה" ו"תולדות הציונות באירופה המזרחית", וכתב בה ערכים.
מתחילת 1964 ערך את המדורים הבאים באנציקלופדיה יודאיקה: תולדות הציונות במזרח אירופה וההתיישבות היהודית החדשה בארץ ישראל, הספרות היהודית-רוסית, היהודים ושאלת היהודים בספרות הרוסית הכללית, סופרים והוגי דעות רוסיים ממוצא יהודי.
בריימן נפטר בירושלים, בהיותו בן 73, בשנת 1981 (ה'תשמ"ב) ונטמן בהר המנוחות בירושלים.
ארכיונו של שלמה בריימן נשמר בגנזך הספרייה הלאומית בירושלים.
בריימן היה בעל השקפה סוציאליסטית-ציונית-יהודית כל חייו.
תמך בעמדותיו של דוד בן-גוריון.
עם פרישת בן-גוריון ממפא"י והקמת רפ"י, הצטרף בריימן לרפ"י והיה בין מועמדיה למועצת עיריית ירושלים ולוועידת ההסתדרות.
התפלמס עם מתנגדי בן-גוריון דוגמת נתן רוטנשטרייך, קדיש לוז ויעקב טלמון.
במסגרת עבודותיו ומחקריו במשך שנים רבות, קיים קשרים עם אנשי אקדמיה, תרבות וספרות.
לאחר מלחמת ששת הימים היה בין התומכים בתנועה למען ארץ ישראל השלמה ולימים תמך במפלגת הליכוד.
לצד ישעיהו ליבוביץ ניהל פולמוס עם אנשי ברית שלום, אשר דגלה בהקמת אוטונומיה דו-לאומית לערבים ויהודים.
בעיקר חלק על עקיבא ארנסט סימון, וכן קיים התכתבות ארוכה עם יצחק בער בנדון.
רעייתו חומה (לבית דינס), ילידת סלנט, ליטא, עלתה ארצה בשנת 1933. הוריה נרצחו בתקופת השואה, בשנת 1941, בידי שכניהם הליטאים.
בנותיו, אסתר בריימן ותחיה סנפירי, מתגוררות בירושלים.
אחותו סוניה, שעלתה לפניו בשנת 1921 בעלייה השלישית, הייתה חלוצה בגדוד העבודה, במחנות העולים בקפריסין וחברת דגניה א'.
ליליינבלום – הפובליציסטן של תקופת ההשכלה', האוניברסיטה העברית תש"ד, 1943
'ל"הארת" דמותו של סמולנסקין המבקר', גליונות יא, תש"א, עמ' 195–200
'המרצה לחינוך ותורתו' (עם ישעיהו לייבוביץ), תוספת לבשער – עלון פנימי של הסטודנטים בא"י, כסלו תש"ב, עמ' 3–19
ליברמאן והשאלה היהודית', גליונות יח, תש"ה-תש"ו, עמ' 31–36
'גלות וגאולה במחשבה הלאומית היהודית בזמן החדש', עתידות ד-ה, תש"ח-תש"ט
'הפולמוס בין ליליינבלום לבין אחד העם ודובנוב והרקע שלו', ראובן מס תשי"א (חלק ב' של החוברת התפרסם לראשונה בשיבת ציון א, תש"י)
'לדמותה החברתית-תרבותית של יהדות רוסיה בסוף תקופת ההשכלה' הקונגרס העולמי למדעי היהדות הראשון, מאגנס תשי"ב, עמ' 320–327
'תפיסתו הלאומית של סמולנסקין בתקופת ההשכלה'.
ספר סמולנסקין, בעריכתו, אחיאסף תשי"ב, עמ' 151–180
פינסקר, ירושלים תשי"ב, עמ' 5–34
'המפנה במחשבה הציבורית היהודית בראשית שנות השמונים', שיבת ציון ב-ג, תשי"א-תשי"ב, עמ' 83–227
'הפולמוס על התיקונים בדת בספרות העברית באמצע המאה הי"ט – פרק א', העבר א, תשי"ג, עמ' 115–132
הקדמה לעל תחיית ישראל על אדמת ארץ אבותיו מאת מ.
ליליינבלום, מקורות – כתבי יסוד של הציונות, תשי"ג 1953
קובנר ומקומו בתולדות הביקורת העברית', מצודה – ספר שביעי, תשי"ד, עמ' 416–457
'פרקים בפובליציסטיקה העברית של תקופת ההשכלה', בעריכתו, חוברת א – ספר ראשון-שני, חוברת ב, חוברת ג, האוניברסיטה העברית, תשט"ז 1955
הקדמה למבחר כתבים מאת יהודה ליב לוין, ירושלים תשי"ז, עמ' 5–31
'איגרות משה לייב ליליינבלום ליהודה לייב גורדון'.
מאגנס תשכ"ח (חלק מהאיגרות פורסמו לראשונה בבחינות יא)
משה לייב ליליינבלום, כתבים אוטוביוגרפיים, כרכים א-ג, סדרת דורות, מוסד ביאליק, ירושלים תש"ל
אולשוואנג', קריית ספר מז, ירושלים תשל"ב
'לדמותו של היהודי בספרות הרוסית של המאה התשע-עשרה', העבר כ, אלול תשל"ג, עמ' 135–175
'גורקי על יהודים ויהדות', בחינות 6, ההנהלה הישראלית של הקונגרס היהודי העולמי, 1975, עמ' 66–87
שלמה (בלפור) גולדברג (11 בנובמבר 1944, טיביליסי, ברית המועצות – 12 במרץ 2021, קריית אונו, ישראל) היה כדורגלן ישראלי, אשר שיחק לרוב בעמדת הקשר הימני ולעיתים החלוץ בקבוצת מכבי יפו.
שלמה (בלפור) גולדברג נולד בטיביליסי אשר בברית המועצות לדוד (1907–1979) ולסימה (1908–1979), בני הקהילה היהודית בוורשה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עלה בידי האב, דוד למלט את משפחתו הקרובה לשטח שנכבש על ידי ברית המועצות מתוקף הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
ניסיונותיו לשכנע את שאר חברי משפחתו להצטרף אליו במנוסתו לא צלחו, והם נרצחו בשואת יהודי פולין.
לאחר תחילת מבצע ברברוסה נמלטה המשפחה לעומק ברית המועצות.
דוד גולדברג שהיה בלונדיני, תכול עיניים ושלט בגרמנית, הסתייע בחזותו "הארית", בכדי לעבור מחסומים שונים ולהגיע לשטחים בטוחים.
לבסוף, התיישבה המשפחה בטיביליסי ושם בנובמבר 1944 נולד שלמה.
דוד ומכריו נמנו עם חבורות הנוקמים אשר רדפו נאצים ועוזריהם.
ב-29 בנובמבר 1948 במהלך העלייה ההמונית, עלו בני משפחת גולדברג לישראל על גבי האונייה קוממיות, ובהמשך התיישבו בבת ים.
אחיו הבוגרים של שלמה גולדברג שיחקו כדורגל בקבוצת הפועל בלפוריה, כך זכה לכינוי "בלפור" בפי חבריו, והכינוי ליווה אותו לאורך הקריירה.
בלפור גולדברג היה בן מחזורם של מוצי ליאון ודיקו הרה.
ב-1954 שכנע בלפור את חברו מוצי ליאון להצטרף לקבוצת הילדים של מכבי יפו ובהמשך הצטרף גם דיקו הרה.
בעונת 1962/1963 בליגה הלאומית העלה אותו המאמן ואסיל ספאסוב לקבוצה הבוגרת, ומשחקו הראשון בליגה נערך ב-20 באוקטובר 1962 מול מכבי חיפה ב"מגרש הפחים" ביפו.
במשחק ניצחה מכבי יפו 2–4, וגולדברג כבש צמד שערים.
על פי רוב שיחק גולדברג בתפקיד קשר ימני, ולעיתים כחלוץ.
בראשית 1963 זומן לסגל נבחרת הנוער בכדורגל.
במהלך עונת 1963/1964 שיחק בלפור תחת המאמן פניוט ולב ומכבי יפו סיימה כסגנית האלופה הפועל רמת גן, בהפרש של נקודת ליגה אחת.
בעונת 1969/1970 בליגה הלאומית תחת המאמן איינשטיין קליש ירדה מכבי יפו לליגה א' שהייתה השנייה בישראל, וגולדברג היה שותף לעלייתה חזרה לליגה הלאומית, בעונה העוקבת.
גולדברג שיחק בליגה במדי מכבי יפו עד עונת 1973/1974 בליגה הלאומית ומשחקו האחרון בליגה היה ב-1 ביוני 1974 מול הפועל ירושלים, שהסתיים בתיקו אפס.
בסך הכל שיחק ב-199 משחקים בליגה הראשונה ובהם הבקיע 14 שערים.
הוא המשיך לעונה נוספת, על פי רוב כשחקן ספסל, מעת לעת הופיע במשחקי גביע ובסיומה פרש ממשחק פעיל.
לאחר פרישתו השתלב גולדברג בהנהלת מכבי יפו.