tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמורה, היה חבר גם בארגון המורים הסלוודורי ANDES 21 de Junio, שהושפע מהאידאולוגיה של המחנך הברזילאי פאולו פריירה.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הצטרף לתנועה המרקסיסטית חזית השחרור לאומי פרבונדו מרטי (FMLN).
עם פרוץ מלחמת האזרחים ב-1980, הפך ה-FMLN לארגון גרילה, וסאנצ'ס סרן החל למלא בו תפקידים צבאיים, בכינוי המחתרתי "המפקד לאונל גונסאלס".
ב-1984 התמנה למפקד ה-FMLN, תפקיד בו החזיק עד לחתימת הסכמי צ'פולטפק ששמו קץ למלחמת האזרחים, ב-1992. כחלק מההסכם, הניח הארגון את נשקו, והפך למפלגה פוליטית.
סאנצ'ס סרן המשיך להיות חבר במפלגה, אך לא הנהיג אותה.
בשנת 2000 נבחר לראשונה סאנצ'ס סרן כחבר באספה המחוקקת של אל סלוודור.
הוא נבחר לכהונות נוספות ב-2003 וב-2006, אז גם הפך למנהיג הסיעה באספה המחוקקת, בעקבות מותו של שאפיק הנדל.
בשנת 2009 נבחר מועמד המפלגה מאוריסיו פונס לנשיא אל סלוודור, וסאנצ'ס סרן היה לסגנו.
הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של המדינה שבה היא הונהגה בידי השמאל.
בבחירות לנשיאות המדינה שנערכו בשנת 2014, היה סאנצ'ס סרן למועמד ה-FMLN לנשיאות.
בסיבוב הבחירות הראשון זכה בכ-48.9% מהקולות, לעומת 38.9% למועמד הימין נורמן קיחאנו.
סאנצ'ס סרן הושבע לנשיא ב-1 ביוני 2014.
החל מאוקטובר 2016 ניסה ממשלו של סנצ'ז סרן לקדם חוק להתרה חלקית של ההפלות בהמקרים מיוחדים כמו אונס או סכנה לחיי האם אך נתקל בהתנגדות עזה מצד האופוזיציה הימנית בפרלמנט.
באפריל 2017 תחת הנהגתו הייתה אל סלוודור המדינה הראשונה בעולם שאסר על כריית מתכות בשטחה, מסיבות הגנה על הסביבה ועל בריאות הציבור.
באוגוסט 2018 החליט ממשלו להקים יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה העממית של סין ולנתק את היחסים הדיפלומטיים עם טאיוואן.
בשנת 2017 ממשלתו אסרה רשמית את נישואי הקטינים.
המשיך במדיניות העלאת שכר המינימום שהתחילה בימי הנשיא הקודם.
סנצ'ס סרן העדיף לא להשתמש במגורים הנשיאותיים הרשמיים ועת כהונתו כנשיא התגורר בבית פרטי.
את הגלריה האמנותית שבארמון הנשיאותי פתח בפני הציבור לביקורים פעם בשבועיים.
סלווטיצ'ה (בפולנית: Sławatycze) הוא כפר במחוז ביאלא פודולסק שבפרובינציית לובלין בפולין, בסמוך לגבול בלארוס, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
במהלך פלישת האימפריה השוודית לפולין באמצע המאה ה-17 הוחרב היישוב.
בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכלל היישוב בממלכת הבסבורג, ובשנת 1815 נכלל בתחום פולין הקונגרסאית.
בשנת 1867 נטלו הרוסים את מעמדו העירוני של היישוב בשל השתתפות תושביו במרד ינואר.
יהודים ישבו ביישוב מסוף המאה ה-18, ותרמו להתפתחותו הכלכלית.
מאמצע המאה ה-19 התקיימה ביישוב קהילה עצמאית.
בתום מלחמת העולם הראשונה פרעו ביהודי היישוב חיילי הצבא הכחול, ובשנת 1921 חודשו המהומות נגד יהודיו.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-950 יהודים, כמחצית תושביו, והתקיימו בו פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל.
בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי היישוב מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים.
בתחילת אוקטובר 1939 נכבש היישוב בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב (שהומר בהמשך בסרט זרוע), איסור הליכה על מדרכות, איסור על קשר עם לא יהודים, החרמת רכוש וחובת ביצוע עבודות כפייה.
בפברואר 1940 רצחו אנשי ס"ס 32 יהודים בכפר.
בשנת 1941 רוכזו יהודי הכפר בגטו שהוקם בו, אליו הובאו גם 149 יהודים מכפרי הסביבה.
ב-13 ביוני 1942 שולחו רוב יושבי הגטו שבכפר לגטו לומאזי, ושם נרצחו עם יתר יהודי המקום באוגוסט 1942. יתר יהודי הגטו שבכפר שולחו בספטמבר 1942 לגטו מיינדזיז'ץ פודלסקי, וממנו שולחו כעבור כחודש למחנה ההשמדה טרבלינקה.
סלווקוב (בפולנית: Sławków) היא עיירה במחוז בנדין שבפרובינציית שלזיה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
העיירה נזכרת לראשונה בתחילת המאה ה-13 ככפר בבעלות הבישוף של קרקוב, ולקראת סוף אותה מאה הוענקו לה זכויות עיר.
כלכלת העיירה התבססה לאורך השנים על מכרות העופרת והברזל שבסביבתה.
בפשיטת האימפריה השוודית על פולין באמצע המאה ה-17 נפגע היישוב קשות.
בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכללה העיירה בתחום אוסטריה, ובשנת 1815 נכללה בפולין הקונגרסאית.
יהודים התיישבו בעיירה עם ביטול האיסור בן מאות השנים על ישיבת יהודים בה, במאה ה-19, ותרמו להתפתחותה התעשייתית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היגרו רבים מיהודי העיירה לדרום אמריקה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-650 יהודים, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל.
עם כיבוש העיירה בתחילת ספטמבר 1939 בידי הגרמנים, אלו רצחו בה 98 גברים יהודים שניסו להימלט ממנה, והטילו על הקהילה המקומית סכום כופר גבוה.
בנובמבר 1939 צוו יהודי העיירה בענידת סרט זרוע, שהומר בהמשך בטלאי צהוב.
בד בבד נחטפו יהודי העיירה לעבודות כפייה.
בחורף 1942-1941 רוכזו כ-850 היהודים שנותרו בעיירה בגטו שהוקם בה.
ב-10 ביוני 1942 נערכה בגטו סלקציה, ורוב יושביו שולחו כעבור יומיים לאושוויץ.
יתר היהודים הועברו למחנות עבודה.
סלוטרוויל היא עיירה במחוז קליבלנד, אוקלהומה, ארצות הברית, והיא ממוקמת במטרופולין אוקלהומה סיטי.
נכון למפקד 2010, אוכלוסיית העיר מנתה 4,137 תושבים.
הקהילה מורכבת בעיקר מבתים על שטח, כך שהיא שמרה על סוג כפרי של שימוש בקרקע.
חלק גדול מהאזור מיוער ויש בו פניה טבעית חיצונית לתושבים ומבקרים.
סלוטרוויל נקראה על שם חנות מכולת שניהלה ג'יימס סלוטר בראשית המאה ה-20.
האתר היה ממוקם בשטחים הלא הוקצויים של הטריטוריה האינדיאנית.
הוא נפתח ליישוב במתחם האדמה בשנת 1889. הבניין הראשון הוקם באותה שנה.
העיירה לא התאגדה עד 1970.
שם העיר היה נושא המחלוקת בשנת 2004 כאשר אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים (PETA) ביקשו מסלוטרוויל לשנות את שמם של העיירה לווגווילי, והציע תרומה של 20,000 דולר של המבורגרים טבעוניים כתמריץ.
מועצת העיר של סלוטרוויל שמעה מצגות של חברי PETA ואזרחים מקומיים לפני שהצביעה נגד ההצעה.
העיירה גובלת בצפון על ידי העיר נורמן ובצפון-מערב על ידי נובל.
חלק מהגבול המערבי שלו משיק לנהר הקנדי שמעבר לו מחוז מקליין.
כביש 77 של ארצות הברית עובר בעיירה, המוביל צפונה למרכז אוקלהומה סיטי ודרומה לפורסל.
על פי לשכת מפקד האוכלוסין בארצות הברית, העיירה סלוטרוויל מונה שטח כולל של 99.6 קילומטרים רבועים, מהם 98.7 קילומטרים רבועים הוא אדמה ו־0.9 קילומטרים רבועים (0.91%) הם מים.
צפיפות האוכלוסייה הייתה 110.7 איש לקילומטר רבוע (42.7 / km²).
האיפור הגזעי של העיירה היה 86.1% לבן, 6.6% אמריקאים ילידים ו־7.2% משני גזעים או יותר.
2.2% מהאוכלוסייה היספנית או הלטינית מכל גזע.
היו 1,431 משקי בית מתוכם 35.6% ילדו ילדים מתחת לגיל 18 שגרים איתם, 62.2% היו זוגות נשואים שגרים יחד, 13.1% היו בעלי בת נשים ללא בעל נוכח ו־21.8% היו לא משפחות.
14.7% מכלל משקי הבית היו מורכבים מאנשים פרטיים ו־4.0% מהם גרו לבד מגיל 65 ומעלה.
גודל משק הבית הממוצע היה 2.95 וגודל המשפחה הממוצע היה 3.33.
ההכנסה החציונית למשק בית בעיירה הייתה 50,982 דולר וההכנסה החציונית למשפחה הייתה 55,023 דולר.
ההכנסה לנפש לעיירה הייתה 20,011 דולר.
סלוודוריים (בלועזית: Salvadoraceae) היא משפחת צמחים מסדרת צלפאים הכוללת שלושה סוגים ואחד עשר מינים ידועים.
רוב מיני הסלוודוריים צומחים באזורים הטרופיים של יבשת אפריקה (כולל מדגסקר), בדרום-מזרח אסיה ובג'אווה.
בעבר היו הסלוודוריים חלק מסדרת ה-Celastrales , אך כיום הם חלק מסדרת הצלפאים.
הסלוודורה פרסית גדלה גם בארץ ישראל.
סלוואן סבאח מתי מומיקה (בסורית: ܣܠܘܢ ܨܒܚ ܡܬܝ ܡܘܡܝܟܐ; בערבית: سلوان صباح متى موميكا; תעתיק מדויק: סלואן צבאח מתי מומיכא; 23 ביוני 1986 – 29 בינואר 2025) היה פליט עיראקי ממוצא אשורי ומבקר האסלאם.
נודע בארגון הפגנות בשוודיה, שם שרף בפומבי את הקוראן ועורר זעם בקרב העולם המוסלמי, מה שהוביל לרציחתו.
סלוואן מומיקה נולד למשפחה נוצרית אשורית בעיר קרקוש (במקור הארמי: ܒܝܬ ܟܘܕܝܕܐ, בית חודידא) שבמחוז נינוה בצפון עיראק, אך הגדיר עצמו כאתאיסט.
מומיקה הגיע לשוודיה כפליט, לאחר שהיה פעיל פוליטי בעיראק, שם היה חלק מכוחות הגיוס העממיים (PMF) שנלחמו נגד המדינה האסלאמית.
הוא הופיע בסרטונים במדי המיליציה בשבועת אמונים לגדודי האימאם עלי, הזרוע הצבאית של התנועה האסלאמית בעיראק, שכוחות הגיוס העממיים פעלו תחתיה.
לאחר מכן הוא הציג עצמו כקצין של מיליציה בשם "בריגדת רוחו של האל ישוע, בן מרים ".
הוא גם ייסד מפלגה של האיחוד הדמוקרטי הסורי והכוחות הסוריים של הווקס, מיליציה חמושה שהוקמה ב-2014 והייתה מזוהה עם המיליציה הפסאודו-נוצרית "גדודי בבל" .
מומיקה הגיש בקשה לוויזה בשוודיה בשנת 2018, ונרשם כמהגר מעיראק באפריל 2021. הוא קיבל אישור שהייה למשך שלוש שנים.
בשוודיה הוא נפגש עם חברת פרלמנט ממפלגת השוודים הדמוקרטים, ג'וליה קרונליד.
מומיקה הצהיר מאוחר יותר כי הוא רוצה להתמודד לריקסדאג כמועמד המפלגה.
בשנת 2023 מומיקה ארגן סדרה של הפגנות כביקורת על האסלאם, במהלכן הוא השחית את הקוראן על ידי שרפתו בחסות המשטרה השוודית שאפשרה זאת.
פעולות אלה לוו בהתקפות כלפי מומיקה.
בעקבות כך ביקשה ממשלת עיראק את הסגרתו, אך ממשלת שוודיה התנגדה כיון ששרפת הקוראן אינה פשע בשוודיה.
באותה שנה החליטה סוכנות ההגירה השוודית כי מומיקה יורחק מהמדינה, בשל הצהרה לא נכונה בטופס בקשת המקלט שלו.
אך לא ניתן היה לבצע את ההחלטה עקב איומים נגדו בעיראק, ולכן הוא קיבל אישור שהייה זמני חדש עד אפריל 2024.
במרץ 2024 כתב מומיקה בחשבונו ברשת X: "האדמה שעליה מתגוררים הפלסטינים, שלה הם קוראים פלסטין, היא ארץ היהודים, הארמים והכנענים.
מבחינה היסטורית, הם נעקרו על ידי מוסלמים, ועלינו לעמוד לצד היהודים כדי להחזיר את כל אדמתם".
ב-29 בינואר 2025 הוא נרצח ביריות בדירתו בעיר סודרטלי שליד סטוקהולם.
מומיקה היה במהלך שידור חי ברשת החברתית טיקטוק, בו צפו למעלה מ-2,000 צופים.
סמוך לשעה 23:11 שעון מקומי (22:11 GMT) ב-29 בינואר 2025, מומיקה אמר לצופיו כי הוא יוצא למרפסת לעשן.
זמן קצר לאחר מכן נשמעו חמש יריות.
מומיקה נמצא בידי המשטרה עם מספר פצעי ירי בראשו ופונה לבית החולים, למחרת נקבע מותו.
השידור החי תיעד את השוטרים נכנסים לדירה, ומסיימים את השידור החי.
בסמוך לרצח עצרה המשטרה המקומית מספר חשודים, והועבר דיווח גם למשטרת דנמרק.
מאוחר יותר טען ראש ממשלת שוודיה אולף קריסטרסון כי ייתכן שהרצח "קשור בגורמים מחוץ למדינה".
ב-16 באוקטובר 2025 פורסם כי רוצחו הוא אזרח סורי שהתגורר בשוודיה.
סלולר צבאי הוא פרויקט צבאי שהושק על ידי אגף התקשוב בצה"ל לתקשורת מוצפנת צה"לית, מבוסס טכנולוגיית ה-דור הרביעי בסלולר (LTE) בשילוב עם הצפנות.
ישנם מספר סוגים של סלולר צבאי, אך כולם טלפונים חכמים המתבססים על מרשתת פנים מאובטחת צהלית, ללא חיבור למרשתת החיצונית.
כמו טלפון חכם אזרחי רגיל, המכשירים מסוגלים להשתמש באפליקציות ייעודיות כגון שימוש במפות וניווט (המקביל לווייז או גוגל מפות), צפייה ושיתוף סרטונים (המקביל ליוטיוב), שליחת דואר אלקטרוני (המקביל לג'ימייל) ועוד.
מכשירים אלו היו בשימוש נרחב במהלך מלחמת חרבות ברזל, והכמות שלהם במהלך המלחמה הוכפלה.
דוגמה לסוג אחד מהמכשירים הללו הוא האול"ר (אמצעי ורסטילי רשתי), אשר ניתן ללוחמים ומפקדים בשטח, ובו אפליקציית עמו"ד (עזר מודיעין דיגיטלי) אשר מאפשרת ללוחמים ליצור דרכי ניווט ולתכנן את המשימות תוך התחשבות בתוואי שטח, מודיעין ועוד.
הפרויקט החליף את ורד ההרים בשנת 2018.
סלולר הוא סרט מתח-פעולה אמריקאי משנת 2004 בבימויו של דייוויד ר.
אליס, על פי תסריט מאת כריס מורגן המבוסס על סיפור מאת לארי כהן.
הסרט מככב את קים בייסינגר, כריס אוונס, ג'ייסון סטיית'האם, וויליאם ה.
מייסי, ג'סיקה בייל, נואה אמריך וריצ'רד בורגי.
הסרט עוקב אחר מורה למדעים שנחטפת ומצליחה ליצור קשר טלפוני אקראי עם צעיר, המנסה לסייע לה להציל את משפחתה.
הסרט הופק בתקציב של 25 מיליון דולר והכניס כ-57.7 מיליון דולר ברחבי העולם.
ג'סיקה מרטין, מורה למדעים, נחטפת מביתה על ידי קבוצה אלימה ומוחזקת בעליית גג מבודדת.
באמצעות טלפון שבור, היא מצליחה ליצור קשר אקראי עם ריאן, צעיר המבלה בחוף סנטה מוניקה.
בתחילה, ריאן ספקן לגבי אמיתות השיחה, אך כשהמצב מתברר כחמור, הוא יוצא למרוץ נגד הזמן להציל את ג'סיקה ומשפחתה, תוך שהוא מתמודד עם מכשולים רבים וחשיפת קנוניה מסוכנת.
קים בייסינגר – ג'סיקה מרטין, מורה למדעים שנחטפת.
כריס אוונס – ריאן, צעיר המנסה להציל את ג'סיקה.
ג'ייסון סטיית'האם – אית'ן גריר, מנהיג החוטפים.
מייסי – בוב מוני, שוטר החוקר את המקרה.
ג'סיקה בייל – קלואי, חברתו לשעבר של ריאן.
ריצ'רד בורגי – קרייג מרטין, בעלה של ג'סיקה.l
נואה אמריך – ג'ק טאנר, בלש במשטרת לוס אנג'לס.
הסרט "סלולר" קיבל ביקורות מעורבות.
באתר Rotten Tomatoes, הוא זכה לציון של 56% המבוסס על 149 ביקורות, עם הקונצנזוס: "למרות שהוא גימיקי ולפעמים מרגיש כמו פרסומת לטלפונים סלולריים, 'סלולר' הוא גם מותחן אנרגטי ומלא תפניות." באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון ממוצע של 60 מתוך 100, המבוסס על 29 ביקורות, המעיד על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
רוג'ר איברט מהשיקגו סאן-טיימס העניק לסרט שלושה וחצי כוכבים מתוך ארבעה, וכינה אותו "אחד המותחנים הטובים של השנה".
זוראבישווילי היא האישה הראשונה בגאורגיה שכיהנה כנשיאת גאורגיה.
בעקבות שינויים בחוקת גאורגיה שנכנסו לתוקף בשנת 2024, היא הנשיאה האחרונה של גאורגיה שנבחרה בבחירות ישירות.
החל משנת 2024, הנשיא ממונה על ידי חבר אלקטורים.
היא הצטרפה לשירות הדיפלומטי הצרפתי בשנות ה-70 של המאה ה-20, והמשיכה בתפקידים דיפלומטיים בכירים במשך שלושה עשורים.
בשנים 2003–2004 שימשה כשגרירת צרפת בגאורגיה.
בשנת 2004, בהסכמה הדדית בין צרפת וגאורגיה, היא קיבלה אזרחות גאורגית והפכה לשרת החוץ של גאורגיה.
במהלך כהונתה במשרד החוץ הגאורגי, היא ניהלה את המשא ומתן להוצאת הכוחות הרוסיים מן האזורים בגאורגיה שאינם נתונים במחלוקת.
כן שימשה כמתאמת צוות המומחים בוועדת הסנקציות נגד איראן במועצת הביטחון של האו"ם.
לאחר נפילתו של מיכאיל סאקשווילי מהשלטון בשנת 2006, הקימה זוראבישווילי את מפלגת "הדרך של גאורגיה" , שאותה הובילה עד לשנת 2010. בסופו של דבר, היא נבחרה לפרלמנט של גאורגיה בשנת 2016 כעצמאית ופינתה את מושבה בפרלמנט שנתיים לאחר מכן לאחר שהושבעה כנשיאה.
במהלך הבחירות לנשיאות גאורגיה ב-2018 התמודדה זוראבישווילי כמתמודדת עצמאית ונתמכה בידי מפלגת החלום הגאורגי שהייתה בשלטון.
היא ניצחה בבחירות את גריגוֹל וַאשַׁאדזֶה שהתמודד מולה.
זוראבישווילי נולדה בפריז, צאצאית לגולים גאורגים, שהיגרו לצרפת בתחילת שנות השלושים של המאה ה-20 כמהגרים פוליטיים עקב הרדיפה הסובייטית באותה תקופה.
אביה לוואן זוראבישווילי היה מהנדס וכיהן כיו"ר ארגוני התפוצה הגאורגית בפריז.
סבא שלו, שהיגר לצרפת אף הוא, היה נִיקוֹ נִיקוֹלַדזֶה , סופר, פילוסוף ופובליציסט שהיה סוציאל-דמוקרט גאורגי בולט מסוף המאה ה-19. אמה זיינב קֵדִיָה הייתה בתו של ראש שירותי הביטחון של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה.
במשך שנות מגוריה בצרפת היא למדה בבתי הספר היוקרתיים ביותר במדינה, כגון המוסד הפריזאי ללימודי פוליטיקה.
היא החלה את לימודי התואר השני שלה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, בשנים 1972–1973, תחת הנחייתו של זביגנייב בז'ז'ינסקי.
זוראבישווילי היא בת דודה של הלן קארר ד'אנקוס , היסטוריונית צרפתית-גאורגית בולטת, שעמדה בראש האקדמיה הצרפתית.
בשנת 1974 נטשה זוראבישווילי את לימודיה והצטרפה לשירות משרד החוץ הצרפתי.
בעלה השני, ג'נרי קאשיה (1939-2012), עיתונאי גאורגי, פילוסוף ודיסידנט של האזור הסובייטי, תושב צרפת אף הוא, היה שותף בהוצאה לאור של הירחון הגאורגי "גושגי", אשר קהל קוראיו היו הגולים הגאורגים בצרפת, והיה אף חבר ברדיו "חירות" (Tavisupleba), הסניף של רדיו אירופה החופשית בשפה הגאורגית.
החלה את הקריירה שלה עם שיבוצה ברומא, האו"ם, בריסל, וושינגטון.
הביקור הראשון שלה בגאורגיה היה בשנת 1986, כשסיימה את עבודה בוושינגטון.
זוראבישווילי שימשה כראש החטיבה לעניינים בינלאומיים ואסטרטגיים של המזכירות הלאומית של צרפת, בשנים 2001–2003. בשנת 2003 היא מונתה לשגרירת צרפת בגאורגיה.
נשיא גאורגיה, סאקשוילי, אמר מיד עם היבחרו לנשיאות, כי מטרתו היא למנות אדם הבקיא בנבכי הדיפלומטיה הבינלאומית.
הוא בקש מז'אק שיראק, נשיא צרפת, אישור למנות את זוראבישוילי לכהן כשרת החוץ של ממשלתו, על אף כהונתה בו זמנית כשגרירת צרפת בגאורגיה, דבר אשר עלול להביא לניגודי אינטרסים בתפקודה.
שיראק ניאות לבקשתו של סאאקשוילי, וכך ב-18 במרץ 2004 נוצר המינוי, אשר בעקבותיו זוראבישוילי הייתה לאזרח הראשון של גאורגיה בעל שתי אזרחויות מקבילות.
זורבישווילי הוחלפה בתפקידה על ידי ראש הממשלה הגאורגית, זוראב נור'אידלי ב-19 באוקטובר 2005, לאחר סדרת ויכוחים עם חברי הפרלמנט.
כמו כן, נמתחה עליה ביקורת מצד שורה של שגרירים.
זמן קצר לפני הדחתה מתפקידה, הכריזה זוראבישווילי על חזרה לשורות משרד החוץ הצרפתי, שהמשיך לשלם את משכורתה בתקופת היותה שרה, והכריזה כי היא תישאר בגאורגיה כדי להשתלב בפוליטיקה.
בנובמבר 2005 זוראבישווילי ייסדה את הארגון שנקרא "התנועה של סלומה זוראבישווילי".
בינואר 2006 הכריזה על הקמת מפלגה חדשה בשם הדרך הגאורגית, שנרשמה כדין ב-11 במרץ 2006.
למרות שזוראבישווילי נהנתה ממוניטין רב בגאורגיה, היא לא הצליחה לייצב את עצמה בשדה הפוליטי.
בבחירות למועצת העיר טביליסי, שנערכו ב-5 באוקטובר 2006 רק כ־3% בחרו במפלגתה.
במהלך הבחירות לנשיא גאורגיה ב-2008 הביעה זוראבישווילי תמיכה, יחד עם פוליטיקאים רבים מהאופוזיציה, בייסוד מונרכיה חוקתית בראשות שושלת בגרטיוני שהקתוליקוס-פטריארך של כל גאורגיה איליה השני דוגל בייסודה.
ב-2018 זכתה כמועמדת עצמאית בבחירות לנשיאות גאורגיה, והיא האישה הראשונה בתפקיד.
בבחירות נעזרה במנהלי הקמפיינים הישראלים משה קלוגהפט וספי שקד.
בריאיון לטלוויזיה המקומית שנערך לאחר הבחירות התבטא מיכאיל סאקשווילי, שעומד בראש מפלגה אחרת ונשיא גאורגיה לשעבר, כי זוראבישווילי מתחזקת כי יש לצידה "יועץ יהודי".
לאחר הסערה שדבריו חוללו, התנצל על הדברים.
סלומון קאלו הוא כדורגלן עבר מחוף השנהב ששיחק בעמדת החלוץ ואף ייצג את נבחרת חוף השנהב במונדיאל 2010 ו-2014 וב-6 טורנירים של גביע אפריקה לאומות.
קאלו הוא חלוץ חוד, אך משחק גם באגפים, בעיקר בשמאל.
קאלו החל את דרכו באקדמיית ז'אן מארק גוליו.
לאחר מכן, עבר לקבוצת מימוסאס, קבוצת הכדורגל המקומית של העיר אביג'אן שבחוף השנהב.
בין השנים 2000–2003 הוא שיחק במימוסאס.
קאלו זכה להצעות מקבוצות אירופאיות כמו אוקזר הצרפתית, ופיינורד ההולנדית, ולבסוף בחר לשחק בפיינורד.
קאלו שיחק שני משחקים במדי פיינורד, אחריהם הועבר בהשאלה עד סיום העונה לקבוצת אקסלסיור מליגת המשנה.
באקסלסיור כבש 4 שערים ב-11 משחקים עד סיום העונה הראשונה.
בעונה שלאחר מכן, עקב הופעותיו הטובות במדי אקסלסיור, החליט הצוות המקצועי בפיינורד לתת להחזירו לקבוצה ולתת לו מקום בהרכב הפותח.
בשנת 2004 -2005, לאחר ששותף ב-38 משחקים בכל המסגרות, וכבש 24 שערים, הא זכה בפרס על שם יוהאן קרויף, הניתן ל"כישרון הצעיר המבטיח ביותר שמשחק על אדמת הולנד".
הוא היה לשחקן הלא-הולנדי השני שזכה בפרס.
בסוף שנת 2006, בעונתו האחרונה במועדון, ולאחר שכבש 15 שערים ב-36 משחקים, נרכש השחקן תמורת 9 מיליון ליש"ט על ידי קבוצת צ'לסי האנגלית.
עם הגעתו של קאלו לקבוצת צ'לסי ב-30 במאי 2006, שיבח אותו מאמנו ז'וזה מוריניו, ואמר כי קאלו הוא "בעל מוסר עבודה, ורסטילי, משתוקק להשתפר ולא מפחד מהצד הפיזי של המשחק".
קאלו מצדו הודה עם הגעתו כי בצל ניסיונות ההתאקלמות שלו הוא עדיין מנסה להתרגל לעובדה כי לצדו מתאמנים שחקנים עם שמות גדולים.
במהלך עונתו הראשונה בקבוצה, קאלו זכה למספר מועט של משחקים תחת הדרכתו של ז'וז'ה מוריניו.
אך עם פיטוריו של מוריניו, ומינויו של אברהם גרנט למשרת המאמן, קיבל קאלו הזדמנויות רבות יותר, כבש 11 שערים ובישל 9 שערים ב-48 משחקים בהם שותף.
אף על פי שתפקד בעיקר כשחקן מחליף, הוחלט להאריך את חוזהו בצ'לסי, והוא נשאר במועדון עד 2012.
בעונת 2011/12, זכה קאלו עם צ'לסי בגביע האנגלי לאחר ניצחון בגמר על ליברפול, ובליגת האלופות לאחר ניצחון בגמר על באיירן מינכן הגרמנית.
ב-7 ביולי 2012 חתם קאלו בקבוצת ליל מהליגה הצרפתית.
ב-7 בנובמבר 2012 הבקיע את שערו הראשון במסגרת ליגת האלופות בתבוסת 6-1 לבאיירן מינכן.
ב-31 באוגוסט 2014 חתם בקבוצה הגרמנית הרטה ברלין לשלוש שנים.
במדי הקבוצה כבש 52 שערים ב-171 הופעות בכל המסגרות במשך שש שנים.
ב-9 ביולי 2020 חתם בבוטפוגו הברזילאית לעונה וחצי.
ב-5 בספטמבר כבש את שער הבכורה במועדון.
קאלו היה גורם משמעותי בנבחרת חוף השנהב במהלך גביע אפריקה לאומות בשנת 2008, וסייע לה להגיע לחצי הגמר.
הוא שיחק בנבחרת והבקיע שערים באליפות אפריקה לאומות בשנת 2010 ובמונדיאל 2010.
שמו של קאלו עלה לכותרות כאשר הגיש בקשה לקבלת אזרחות הולנדית, אשר הייתה מאפשרת לעבור לנבחרת הולנד.
מאמן נבחרת הולנד דאז, מרקו ואן באסטן, ראה בקאלו כישרון אדיר, והגיש בקשה רשמית למתן אזרחות בהליך מואץ, אולם הבקשה נדחתה.
השתתף במונדיאל 2014 בו לא הצליח עם נבחרתו להעפיל לשמינית הגמר.
ב-26 בינואר 2017 לאחר גביע אפריקה לאומות 2017 הודיע על פרישה מהנבחרת.
היה בנו של אבטו אדיגו.
מזוהה עם אותו סלומון שמתואר על ידי הנרי סאלט כאחד הקיסרים שעדיין היו בחיים בשנת ביקורו בשנים 1809–1810.
הוא נעשה קיסר בידי ראס גושו ו-וונד באווסאן לאחר שהדיחו את קודמו תקלה היימנות השני.
ריצ'רד פאנקהארסט זוקף לזכותו את בניית כנסיית קדוס פאסילידס ("הקדוש פאסילידס") בגונדר.
על פי אלקה גברו לפני שסלומון הודח הוא עוור.
סלומון לאנגלבן היה שחמטאי יהודי-פולני.
חי שנים רבות בארצות הברית.
בשנת 1894 ניצח בתחרות בופלו, בסוף המאה ה-19 חזר לפולין.
בשנת 1900 ניצח בתחרות ורשה, לפני אלכסנדר פלמברג.
בשנת 1908 הגיע למקום הרביעי בתחרות ורשה (ניצח: שמעון אלאפין).
בשנת 1909 הגיע שני, אחרי עקיבא רובינשטיין בתחרות ורשה.
סלומון השלישי (גרסה אתיופית של השם "שלמה") היה קיסר אתיופיה במהלך תקופת השופטים האתיופית.
נולד בשם הנסיך "וולדה סלומון" בנו של הקיסר תקלה היימנות השני הוטבל בשם "גברה מדכהן" נכלא בבית הסוהר המלכותי ווחאני ב-1782. הוכרז כקיסר על ידי ראס וולדה סלאסי וראס מאריד ב-20 במאי 1796, הוכתר באופן רשמי בכנסיית גבירתנו מרים מציון שבאקסום ב-19 ביוני.
בתחילת שלטונו היה במאבק בקיסר לשעבר תקלה גיורגיס הראשון אך תוך כדי הלחימה הדיח אותו יריב אחר.
סלומון התפייס עם גיורגיס ב-16 בפברואר 1798 בעיר גונדר.
סלומון הודח לטובת יונס ב-18 באוגוסט 1797 ופרש לחי הכפר באקסום תחת חסותו של וולדה סלאסי, סולומון הוחזר לתקופה קצרה כקיסר בין 15 ביוני – 25 ביולי 1799 עד שהודח על ידי הדאג'זמץ גוגסה והדאג'זמץ אלולה גוגסה, נכבל בשלשלאות והוגלה לתיגראי לטובת מועמדם דמטריוס.
סלומון נפטר בגונדר ב-1827 ונקבר באקסום, הותיר אחריו ילד שבעתיד יהפוך לקיסר ייאסו הרביעי.
סלומון (שלמה) זוּלצר , היה יהודי, חזן, מלחין ומנצח בשדה החזנות האשכנזית.
דרכו החדשנית במוזיקה של בית הכנסת השפיעה רבות על החזנות כפי שהיא כיום, ומורשתו המוזיקלית מוסיפה להדהד בין כותלי בתי הכנסת עד היום.
סלומון זולצר נולד בעיירה הוהנמס (Hohenems) שבאוסטריה (על גבול שווייץ) בשם שלמה לבית לוי.
כאשר חייבה הקיסרות האוסטרו-הונגרית את נתיניה לאמץ שם משפחה, קיבלה המשפחה את השם "זולצר" מאחר שהיגרו להוהנאמס מהעיירה זולץ.
כילד נהג זולצר לשהות במחיצתו של נגן העוגב בנימין לוי-ברמן, ממנו למד את יסודות המוזיקה.
בגיל העשרה החל לקבל הכשרה חזנית, אצל החזן המקומי של אנדינגן (Endingen) שבשווייץ.
כשהיה בן שלוש עשרה התפנתה משרת החזן בקהילת יהודי הוהנמס והוצעה לזולצר, אך פרצה מחלוקת בקהילה על מינוי חזן בגיל צעיר כל כך.
הושגה פשרה שקבעה כי זולצר אכן יקבל את המינוי אך קודם יסע להתלמדות נוספת עם החזן משה ליפמן (Moses Lippmann), עמו נסע לקרלסרוהה שבגרמניה ולערים נוספות בצרפת.
בשנת 1820, בהיותו בן 16 בלבד, החל זולצר לכהן כחזן בפועל.
כבר בשלב זה פעל לשינוי במתכונת הטקס המקובל בבית הכנסת והקים מקהלה שתלווה אותו, דבר שלא היה מקובל בבתי הכנסת עד אז.
בשנת 1826, הוקם בית הכנסת המפואר "שטאדטטמפל" (Stadttempel) בווינה.
זולצר ביקש מקהילת הוהנאמס חופשה בת כמה ימים לנסוע לעיר הבירה, הוא הבטיח כי יחזור.
את הבטחתו לא קיים, מאחר שהוזמן על ידי יצחק נח מנהיימר לכהן כחזן הראשי של בית הכנסת החדש.
זולצר פנה (במכתב בשפה העברית) אל קהילת הוהנאמס בבקשה לשחררו מתפקידו כחזן שם, קהילת הוהנאמס הסכימה.
בטקס חנוכת בית הכנסת, שר זולצר בין היתר את יצירתו של שוברט למזמור בתהילים.
כאן החל זולצר לבצע שינויים בטקס התפילה בבית הכנסת.
מלבד הקמת מקהלת גברים ונערים שתלווה את הטקס, פעל זולצר לסדר את התפילה בקטעים מוזיקליים קבועים, בהתנגדו לשיטת האלתור שהייתה נהוגה בקרב החזנים.
תוך זמן קצר התפרסם בעיר ואף מחוצה לה, כחזן, זמר ומוזיקאי מחונן.
זולצר קנה לו שם בווינה בפרט בקרב המוזיקאים שבה.
כך התיידד זולצר עם פרנץ שוברט, אשר כאמור אף הלחין יצירות לבקשתו, עם המלחין והפסנתרן פרנץ ליסט שביקר בבית הכנסת ושיבח את תפילתו של זולצר.
בהזדמנות אחרת ליווה ליסט בפסנתר את זולצר בשירים מאת שוברט.
זולצר קשר קשרי ידידות גם עם המוזיקאים רוברט שומאן, הכנר ניקולו פאגאניני, והמלחין היהודי ג'אקומו מאיירבר.
הקהילה היהודית דרשה מזולצר להפסיק להופיע בקונצרטים, מאחר שאין זה הולם את מקצועו של החזן.
זולצר אכן נמנע מכך, ובהזדמנות אחת, כשנתבקש על ידי הקיסרית האוסטרית להופיע בקונצרט למען מטרת צדקה, תרם מכיסו סכום כדי להימנע מכך.
לאחר בקשות מקהילות שונות ברחבי אירופה להוציא לאור את ה"נוסח" המוזיקלי שהנהיג בווינה, הוציא לאור בשנת 1838 את הכרך הראשון של הספר "שיר ציון" - "שירים לעבודת האלוהים היהודית".
בספר, הדפיס זולצר את הנוסח המוזיקלי שלו לתפילות השבת, שהורכב מלחניו, אך גם מיצירות של מלחינים אחרים.
אחד הקטעים החשובים בספר היא יצירתו של שוברט האמורה לעיל.
פרסומו של זולצר בעולם היהודי הביא חזנים רבים לווינה ללמוד חזנות מפיו – (בהם החזן פנחס מינקובסקי, בן דודו של יוסף רוזנבלט), שנשלח על ידי קהילת חרסון להשתלם אצל זולצר.
החזנים ממזרח אירופה שהגיעו ללמוד אצל זולצר, השאירו את חותמם בו, ובכרך השני של "שיר ציון", כלל זולצר גם נעימות הקרובות לנוסחים המקובלים במזרח אירופה.
יצירותיו וסגנונו של זולצר התפשטו ברחבי מערב אירופה ונוצר ז'אנר של חזנים שנקראו "זולצר קנטור".
לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר קהילות מערב אירופה נחרבו כמעט כליל, התמעט השימוש התדיר ביצירותיו של זולצר בתפילות.
למרות זאת, השפעתו ניכרת עד היום, כאשר רבות מהנעימות שהשתרשו בבתי הכנסת האשכנזיים כיום, מקורן בנוסח זולצר, למשל בהוצאת ספר התורה בשחרית לשבת ועוד.
כמו כן מקהלות מקצועיות כפי שייסד זולצר, הפכו לחלק בלתי נפרד מבתי הכנסת בהן מכהן חזן מקצועי בארץ ובעולם.
על אף שרק יצירות בודדות של זולצר עדיין מושרות בקונצרטים ובתפילות, השפעתו על מלחינים מאוחרים יותר דוגמת לבנדובסקי הייתה רבה, ומורשתו מהדהדת דרך יצירותיהם עד היום.
בשנת 1990 הנפיקה ממשלת אוסטריה בול דואר לציון 100 שנים לפטירתו של זולצר.
לאחר גירוש והשמדת יהודי הוהנאמס במלחמת העולם השנייה, הפך מבנה בית הכנסת לתחנת מכבי אש.
הוא שימש למטרה זו עד שנת 2003, אז החלו שיפוצים במבנה, וכן שיחזור של המבנה המקורי.
בשנת 2004 נפתח במבנה בית ספר למוזיקה.
אולם בית הכנסת הפך לאודיטוריום שנקרא על שם זולצר, Salomon Sulzer Saal.
רחובות על שמו נקבעו בתל אביב, בווינה ובהוהנאמס.
סלומון (שלמה) היינה (גרמנית: Salomon Heine; 19 באוקטובר 1767 – 23 בדצמבר 1844) היה סוחר ובנקאי ממוצא יהודי שחי בהמבורג.
היינה, יליד הנובר, הגיע להמבורג בשנת 1784 כשהוא חסר כל, ושנים לאחר מכן רכש בה נכסים עצומים, והיה לאחד האנשים העשירים ביותר בגרמניה.
הונו של היינה, שכונה "רוטשילד של המבורג", הוערך בעת מותו ב-110 מיליון אירו במושגי הימים ההם.
היינה למד את מקצוע הבנקאות בחברת Bankhaus Popert בהמבורג.
בהמשך הקים עסק כברוקר המחאות, בשיתוף פעולה הדוק עם עמנואל אנטון פון האלי.
בשנת 1818, כשהפך למנכ"ל היחיד בחברה, שינה את שמה ל"בנקהאוס סלומון היינה".
במהלך השנים הבאות שגשג והיה לאחד הבנקאים המצליחים ביותר בהמבורג של אז.
עם זאת, היינה לא זכה לאזרחות בהמבורג ולא התקבל כחבר באיגוד המכובד של סוחרי המבורג.
את ביתו על היונגפרנסטיג (Jungfernstieg), אותו נאלץ לרכוש באמצעות איש קש בשל אפליית היהודים, היינה פוצץ בעת השרפה הגדולה בהמבורג בשנת 1842 על מנת למנוע התפשטות נוספת של האש.
פטרונו של המשורר היינריך היינה
סלומון היינה שילב את אחיינו היינריך היינה בבנק בבעלותו, ולאחר מכן הציע לו להקים את חברת הבגדים "הארי היינה".
אך היינריך, שהתאהב אז באמלי ביתו של סלומון, התמסר בעיקר לשירה והתעניין מעט מאוד בעסקים, ועד מהרה נאלץ להכריז על פשיטת רגל.
סלומון כעס על אחיינו על בחירתו בשירה כדרך חיים, והוא ביטא את מורת רוחו באמרתו: "Hätt er gelernt was Rechtes, müsst er nicht schreiben Bücher" (אילו היה לומד משהו אמיתי, לא היה עליו לכתוב ספרים).
היחסים בין השניים ידעו עליות ומורדות, אך לאורך רוב חייו סלומון תמך באחיו סמסון ובנו המשורר, ואף אשרר קצבה חודשית שתוענק לאחר מותו של היינריך לאשתו מתילדה.
לאחר פטירתו של סלומון נפוצו שמועות שהיינריך עומד לפרסם קטעים מהממוארים שלו על חיי סלומון.
היינה כתב לעיתים בסגנון חריף ועוקצני גם על מכריו, מה שגרם לבנו של סלומון, קרל, לחשוש מפניו ולבטל את הקצבה.
על ערש דווי חתם היינה על התחייבות שלא לכתוב דבר שיפגע בכבוד המשפחה.
עם זאת, יש מי שרואים בכמה משיריו כתיבה מוסתרת בגנות המשפחה.
נדיבותו של סלומון היינה ומעמדו בהמבורג באים לידי ביטוי באנקדוטה הבאה: נציגים של מסדר דתי שהתכונן לבנות בית חולים ביקשו תרומות מעשירי המבורג.
הללו הפנו אותם לבנקאי היהודי, והוסיפו שהם יתרמו סכום זהה לתרומתו, ועוד טאלר נוסף.
הנזירים סיפרו להיינה את תגובת הסוחרים, והוא ביקש מהם לנקוב במחיר הבנייה.
היינה שילם את מחציתו, ולכן נאלצו שאר הסוחרים לממש את התחייבותם ולממן את השאר.
העיתונאי אדולף קוהוט (1917-1848) מסר גרסה שונה לחלוטין של הסיפור:
בית החולים נהרס כמעט לחלוטין לאחר מלחמת העולם השנייה ושוחזר בשנות השמונים.
כיום הוא משמש כבניין ממשלתי.
סלומון היינה הלך לעולמו בהמבורג.
אלפי תושבים, יהודים ונוצרים כאחד, יצאו באופן ספונטני ללוותו בדרכו האחרונה לבית הקברות היהודי אוטנזן (Ottensen).
בצוואתו הורה לתרום למושב הזקנים ולקרן האלמנות, לביקור חולים, לחברת לחם ומרק ולאגודה להוראת מלאכות מועילות ליהודים.
"בית היינה" בהמבורג, דירת גן שנבנתה בשנת 1832, הוא המבנה היחיד ששרד מעזבונו של הבנקאי, והוא שימש מאז 1962 כמקום הנצחה.
מאז 1 בינואר 2001 המקום פועל כסניף של מוזיאון המתוחזק באופן שוטף על ידי עמותת "בית היינה", ומארח מדי פעם תערוכות מיוחדות בנושאים יהודיים, ספרותיים, מוזיקליים וטופוגרפיים.
סלומון לרנר גיטיס (בספרדית: Salomón Lerner Ghitis; נולד ב-4 בפברואר 1946) הוא איש עסקים ופוליטיקאי פרואני-יהודי, שכיהן כראש ממשלת פרו מספר חודשים בשנת 2011, היהודי השלישי בתפקיד זה אחרי אפרים גולדנברג ויהודה סימון.
לרנר נולד בלימה ולמד הנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטה הלאומית להנדסה בלימה.
בהמשך הרחיב את לימודיו גם במכון לטכנולוגיה והשכלה גבוהה במונטריי ובטכניון.
בהיותו סטודנט בלימה החל לגלות מעורבות בפוליטיקה, ונבחר ליושב ראש אגודת הסטודנטים, מטעם מפלגת החזית העממית המהפכנית האמריקנית הסוציאל-דמוקרטית.
ב-1968 מונה למנכ"ל החברה הציבורית לשיווק קמח ושמן דגים, וב-1975 מונה לסגן השר לסחר חוץ בממשלתו של הגנרל פרנסיסקו מוראלס ברמודס, עד לסיום המשטר הצבאי במדינה ב-1980. במהלך השנים ניהל לרנר חברות רבות בפרו, בהן תחנת רדיו תחנת טלוויזיה, בנק, חברת מסוקים, תאגיד הכותנה הפרואני, ועוד.
עם בחירתו של אויאנטה אומאלה לנשיא פרו ב-2011, מינה אותו אומאלה לראש הממשלה ב-28 ביולי.
בכך היה ליהודי השלישי בתולדות פרו, שכיהן כראש ממשלתה, אחרי אפרים גולדנברג (1994 - 1995) ויהודה סימון (2008 - 2009).
לרנר התפטר מתפקידו ב-10 בדצמבר אותה שנה, ככל הנראה על רקע הפגנות נגד הקמת מכרה זהב בהרי האנדים.
אוסקר ואלדס החליף אותו במשרת ראש הממשלה.
סלומון מורל (Salomon Morel; 15 בנובמבר 1919 – 14 בפברואר 2007) היה פרטיזן יהודי-פולני, פקיד קומוניסטי שהואשם בהיותו פושע מלחמה.
עם תום מלחמת העולם השנייה הוא הפך למפקד מחנה העבודה זגוֹדָה שבשוויינטוחלוביצה.
סלומון מורל נולד ב־15 בנובמבר 1919 בכפר גארבוב (Garbów), במחוז לובלין שבפולין.
הוא היה בן למשפחה יהודית דתית, ואביו היה אופה שהחזיק מאפייה בכפר.
,עם הפלישה הגרמנית לפולין, נכנסו בני המשפחה נכנסו למצב חירום, והסתירו עצמם כדי להימנע מכניסה לגטו.
במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה, איבד מורל חלק גדול מבני משפחתו.
הוריו ואחיו נרצחו, בעוד הוא ואחיו שרדו בהסתרה אצל איכר פולני.
לקראת סיום מלחמת העולם, נכנס הצבא האדום לפולין והביס את הכוחות הגרמנים.
מורל הצטרף לכוחות ה-NKVD, משטרת המודיעין הסובייטית, ובהמשך היה ממקימי שירות הביטחון הפולני הקומוניסטי (MBP/UB) באזור לובּלין.
ב־15 במרץ 1945 הפך למפקד מחנה העבודה Zgoda labour camp בסוונטוח־לוביצה (Świętochłowice) שבשלזיה, בידי השלטון הפולני הסובייטי הקומוניסטי.
בשנים שלאחר מכן שימש כמפקד מחנות נוספים, ובין היתר מחנה Jaworzno concentration camp במחוז קטוביצה, עד לסגירתם בשנת 1956, לאחר "האוקטובר הפולני" והרתיחה הפוליטית בפולין.
בהמשך, לאחר סגירת המחנות, עבר לתפקידים בכירים בשירות הביטחון הפולני הקומוניסטי.
בתקופת שלטונה של מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית מורל הועלה עד לדרגת קולונל במיניסטריון הפולני לביטחון לאומי, שהיה הלכה למעשה המשטרה הפוליטית החשאית, ופיקד על כלא בעיר קטוביץ.
הוא המשיך לעבוד בדירות הביטחון הפולני הקומיניסטי עד שפרש לגמלאות.
אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי בפולין, בשנות ה־90, ה-Institute of National Remembrance (IPN) התחיל לחקור את פעילותו של מורל, ובפרט את התקופה שבה הוא פיקח על מחנות כמו Zgoda ו-Jaworzno.
האשמות כלפיו כללו התייחסות לא אנושית לעצורים במחנות, בעיקר לאחר מלחמת העולם השנייה.
לדוגמה, הואשם בכך שאיפשר רעב, טיפול רפואי חסר, היגיינה ירודה, עינויים, הפעלת שיטות ענישה, ואף הריגת אסירים רבים, רובם ככל הנראה אזרחים גרמנים, אך גם שלזים ופולנים.
למשל: במחנה Zgoda נרשמו מעל 1,500 נפטרים בתקופה קצרה.
ב־1996 הוגשה הרשעה נגדו בפולין בגין "השמדה" / פשעים נגד האנושות.
זמן לא רב לאחר מכן, נמלט מורל לישראל וזכה לאזרחות ישראלית מתוקף חוק השבות.
פולין הגישה שתי בקשות שונות להסגרתו, אך ישראל סירבה לשתי הבקשות: במקרה הראשון היא דחתה חלק מהאישומים ככוזבים וכמונעים על ידי קנוניה אנטישמית, ובמקרה השני נטען כי על העבירות של מורל חלה התיישנות, וכי מצבו הבריאותי של מורל בכי רע.
הרב ד"ר סלומון (שלמה) בן שבת (בספרדית: Salomón Bensabat; 17 באוקטובר 1927 – ?) היה משפטן והיסטוריון יהודי-מרוקאי ששימש כאב בית הדין לערעורים ברבאט ויועץ לבית המשפט העליון של מרוקו.
לאחר מכן כיהן בתור הרב הראשי של העיר ברצלונה שבספרד.
סלומון בן שבת נולד בלראש שבמרוקו בשנת 1914. בילדותו למד בבתי ספר צרפתיים במרוקו והשלים את תעודת הבגרות הצרפתית (Baccalauréat).
לאחר מכן החל בלימודיו בבית המדרש לרבנים בטנג'יר ובשנת 1930 השלים את לימודיו והוסמך כרב.
הוא שלט היטב בשפות צרפתית, ספרדית, עברית, ערבית ואנגלית, ומשרותיו הראשונות היו בלימוד שפות.
הוא החל ללמד ספרדית וצרפתית בבתי ספר שונים בצפון מרוקו, ובשנת 1936 נסע לספרד ושימש כמורה לצרפתית במדריד.
בתחילת שנות ה-40 הוא נסע ללימודי משפטים בגרנובל שבצרפת, ובשנת 1943 הוסמך כעורך דין.
לאחר מכן שב למרוקו, ועסק בעריכת דין בתטואן.
בשנת 1944 נבחר לנשיא קהילת יהודי לראש והחזיק בתפקיד שלוש שנים.
הוא השלים תואר ראשון נוסף בלימודים ערביים בתטואן בשנת 1949. לאחר מכן נסע ללימודים בספרד ובשנת 1953 השלים תואר ד"ר למשפטים באוניברסיטת מדריד.
לאחר השלמת לימודיו שב לתטואן לעבודתו כעורך דין, וכמו כן פתח את "מכון הרמב"ם" בתטואן, שעסק במחקר ספרותי של היהדות ובפרט של יהדות ספרד של ימי הביניים.
כחלק מפעילות המרכז הוא פרסם מאמרים וספרונים קצרים בספרדית על חיי הרמב"ם, רבי יהודה הלוי, על ההיסטוריה ודרך ההתעצבות של התלמוד ועוד.
הוא היה אוהד לישראל, ובכמה מקרים עבד בשיתוף פעולה עם ה"מסגרת", השלוחה של המוסד שפעלה במרוקו.
הוא פעל כדי לשחרר מהכלא שליחים מטעם ישראל שנכלאו על ידי הרשויות המרוקאיות, ופעל לשם שחרורם של 250 יהודים שנכלאו בתטואן בגין כוונתם לעזוב לישראל.
במקביל, בשנות ה-50 הוא מונה לחבר "האספה הלאומית המייעצת" של מרוקו בתור מומחה לסוגיות יהודיות.
כחלק מפעילותו זאת הוא הגיש ב-8 במאי 1955 מסמך שיועד למלך מרוקו, מוחמד החמישי, בעניין זכויותיהם של היהודים.
בשנת 1960 השלים תואר נוסף במשפט בינלאומי ב"אקדמיית האג למשפט בינלאומי" (Académie de droit international de La Haye ).
באותה שנה חזר למרוקו ומונה לאב בית הדין לערעורים ברבאט הבירה.
בשנת 1963 מונה ליועץ (conseiller) לבית המשפט העליון של מרוקו.
הוא כיהן לתקופה קצרה בלבד, ובנסיבות לא ידועות עזב לספרד לאחר פחות משנתיים במשרה.
הוא התיישב בברצלונה ושם קיבל בשנת 1965 את משרת הרב הראשי של העיר.
הקהילה היהודית בספרד הייתה קהילה מתחדשת שצמחה מחדש מסוף המאה ה-19, לאחר מאות שנים שבהם נמנע קיום יהודי גלוי במדינה.
כחלק מתפקידו הוא לקח חלק במספר אירועים סמליים, כך למשל בשנת 1969 הוא ערך במיורקה את מה שנחשב לטקס הבר מצווה הראשון בעיר מאז גירוש ספרד.
בשנת 1972 הוא הוציא רישיון לעיסוק בעריכת דין בספרד והצטרף ללשכת עורכי הדין הספרדית, ונחשב ליהודי הראשון שעשה זאת בעת המודרנית.
עוד בשנותיו במרוקו הוא הוציא לאור בתטואן ספר סידור בתרגום לספרדית תחת השם Libro de rezos diarios: rito sefardíta (1951), וכן הוציא לאור את ההגדה של פסח בתרגום לספרדית.
הוא חיבר ופרסם מספר מאמרים בכתבי עת, בהם מאמר על ההיסטוריה של יהדות מרוקו (Los judios en marruecos, 1954).
לאורך חייו הוא זכה להכרה ולמספר פרסים, בהם אות "מסדר סן רימונדו" (Orden de San Raimundo de Peñafort) של ממשלת ספרד.
סָלוֹמוֹן (מוֹנִי) לוי (בסרבית קירילית: Саломон Леви; 17 בפברואר 1896, טראווניק, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 20 במאי 1986, סרייבו, יוגוסלביה) היה רופא ופרטיזן יוגוסלבי ממוצא יהודי, חבר במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה ומאיור-גנרל בצבא העממי היוגוסלבי.
הוא למד רפואה באוניברסיטת וינה ושם התערה בחוגי תנועות העובדים הסוציאליסטיות.
ב-1928 לאחר תום לימודיו, שב ליוגוסלביה והצטרף למפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית.
ב-1929 נעצר, נשפט ונדון ל-10 שנות מאסר בשל "פעילות מהפכנית".
ב-1941, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית, הצטרף מוני לוי ליחידות הפרטיזנים.
הוא כיהן כקומיסר פוליטי של גדוד פרטיזנים ובהמשך התקדם עד לתפקיד ראש מערך הרפואה של גיס הפרטיזנים ה-3. לאחר תום מלחמת העולם השנייה מילא מוני לוי שורת תפקידים במערך הרפואה של צבא יוגוסלביה ובכלל זה מפקד האקדמיה הצבאית לרפואה.
ב-1956 השתחרר מהצבא בדרגת מאיור-גנרל.
הוא מילא תפקידי מינהל במערכת הבריאות היוגוסלבית עד לפרישתו לגמלאות ב-1958. לוי כתב שורת מאמרים וספר על התפתחות שירות הרפואה היוגוסלבי מתקופת הפרטיזנים ועד ימי יוגוסלביה.
מוני לוי הלך לעולמו ב-1986 בסרייבו והוא בן 90 שנים.
מריה רוזה מרקו פּוֹקֶט, הידועה בשם הבמה סָלוֹמֶה (בספרדית: Maria Rosa Marco Poquet - Salomé; נולדה ב-21 ביוני 1939, ברצלונה, המדינה הספרדית) היא זמרת ספרדייה אשר ייצגה את ספרד באירוויזיון בשנת 1969 וזכתה במקום הראשון, בצוותא עם שלוש מבצעות נוספות.
סלומה נולדה בברצלונה ובגיל 21 החלה את הקריירה המוזיקלית.
היא הקליטה בספרדית ובקטלאנית, וזכתה להצלחה מסחרית בארצה.
ב-1969 ייצגה את ספרד בתחרות האירוויזיון שנערכה במדריד עם השיר "Vivo cantando".
התחרות הסתיימה בשוויון מרובע בין סלומה, לולו מבריטניה עם השיר "Boom Bang-a-Bang", לני קור מהולנד עם השיר "De troubadour" ופרידה בוקארה מצרפת עם השיר "Un jour, un enfant" וכל ארבע הזמרות הוכרזו כמנצחות.
לאחר האירוויזיון המשיכה סלומה בקריירה והקליטה עוד 10 אלבומים, האחרון שבהם ב-2014. היא הופיעה על במות עד 2005. בנוסף, הנחתה סלומה תוכנית בוקר בערוץ 9 הספרדי.
חוסה סלומון רונדון חימנס הוא כדורגלן ונצואלי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצתפצ'וקה מליגת העל המקסיקנית ובנבחרת ונצואלה, בה הוא גם משמש כקפטן.
לאחר שהחל את דרכו בארגואה, עבר רונדון לשחק באירופה כבר בגיל 19 בספרד, ובהמשך שיחק גם בליגה הרוסית.
החל משנת 2008 מייצג רונדון את נבחרת ונצואלה.
הוא שותף לשלושה טורנירי קופה אמריקה עם הנבחרת.
רונדון החל את דרכו המקצועית בקבוצת הנוער של ארגואה, אליה הצטרף בגיל 16. במהלך עונת עלה רונדון לקבוצה הבוגרת של המועדון, ששיחקה בליגת העל הוונצואלית.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בגיל 17 בלבד, ב-8 באוקטובר 2006 מול קרבובו.
חצי שנה בדיוק אחר כך, ב-8 באפריל 2007, כבש רונדון את שערי הבכורה שלו בקבוצה, עם צמד לרשתה של קראקס.
רונדון זכה עם ארגואה בגביע הוונצואלי הראשון בתולדותיה, בו זכתה בעונת .
הוא פתח בצמד משחקי הגמר מול מרקאיבו, בהם ניצחה ארגואה בזכות חוק שערי חוץ עם 2-2 בסיכום שני המפגשים.
בסך הכול בשתי עונות במדי הקבוצה, כבש רונדון 18 שערים ב-58 הופעות בכל המסגרות.
לקראת עונת , כשהוא בן 19 בלבד, החל רונדון את הקריירה האירופית כשחתם במדי לאס פאלמס מליגת המשנה הספרדית.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד החוץ 1–2 לדפורטיבו אלאבס ב-5 באוקטובר 2008, כשעלה בהרכב ושיחק לאורך כל המשחק.
הוא שולב כמחליף גם בשלושת המחזורים הבאים, אך מדובר היה ברצף נדיר באותה העונה עבור רונדון.
הוונצואלי התקשה להשתלב, לא השלים תשעים דקות עד לסיום העונה, ובסך הכול ערך עשר הופעות בלבד, מתוכן שלוש בהרכב הפותח, ללא שערים.
לאס פאלמס הצליחה לשרוד בליגת המשנה בתום העונה.
העונה השנייה של רונדון בקבוצה, תחת המאמן סרג'יו קרשיץ', נפתחה היטב.
כבר במשחקו השני באותה העונה כבש רונדון את צמד שערי הבכורה שלו בקבוצה, והוביל את קבוצתו לניצחון 1–2 על קדיס במסגרת גביע המלך הספרדי.
בכך, היה רונדון לזר הצעיר ביותר שכובש עבור הקבוצה, עוד בטרם מלאו לו עשרים.
גם בליגה תפס רונדון את המקום בהרכב הפותח, ואת שערי הבכורה שלו כבש במחזור ה-18, עם צמד לרשתה של אלצ'ה בניצחון החוץ של קבוצתו 2–5. עד לסיום העונה השלים רונדון 36 הופעות ליגה, מתוכן שלושים בהרכב, וכבש עשרה שערי ליגה.
פעם נוספת הצליחה לאס פאלמס להינצל מירידה, כשסיימה את העונה במקום ה-17.
ב-19 ביולי 2010, לקראת עונת , עבר רונדון למאלגה מהליגה הבכירה.
סכום ההעברה ששולם עליו, כ-3.5 מיליון אירו, שבר את שיא ההעברות של המועדון.
רונדון הפגין יכולת גבוהה במדי הקבוצה, והיה למלך שערי הליגה של המועדון עם 14 כיבושים.
בכך, שבר את שיאו של חואן אראנגו לכמות השערים של שחקן ונצואלי בליגה הבכירה בספרד, שעמד על 12 כיבושים במדי מיורקה.
בתחילת עונת הצטרף לסגל של מנואל פלגריני החלוץ ההולנדי הוותיק רוד ואן ניסטלרוי, שתפס בתחילה את מקומו של רונדון בהרכב.
כבר באמצע העונה ניצח רונדון את ואן ניסטלרוי בתחרות על חולצת ההרכב, וחזר להיות החלוץ הבכיר של הקבוצה, כשהוא מסיים את העונה פעם נוספת כמלך שערי הליגה של המועדון.
הוא סייע לקבוצה לסיים את העונה במקום הרביעי בטבלה, ולהרוויח את הכרטיס לליגת האלופות.
בסך הכול, בשתי עונות במדי הקבוצה כבש רונדון 25 שערי ליגה ב-67 הופעות.
באוגוסט 2012, לקראת עונת , היה רונדון לכדורגלן הוונצואלי היקר בהיסטוריה, כשנרכש על ידי רובין קאזאן מהליגה הרוסית תמורת כעשרה מיליון אירו.
ב-12 באוגוסט ערך רונדון את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון הביתי 0–2 על דינמו מוסקבה, וב-1 בספטמבר כבש את שערו הראשון במדי הקבוצה, בהפסד הביתי 1–2 לטרק גרוזני.
באותה העונה השתתף רונדון לראשונה בטורניר אירופי, כששיחק עם קבוצתו במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית.
את הופעת הבכורה שלו ערך רונדון במשחק הראשון של שלב הבתים מול אינטר מילאנו בחוץ.
הוא עלה בהרכב והעלה את קבוצתו ליתרון 1–2 כחמש דקות לסיום, אך אינטר מצאה את השוויון בתוספת הזמן.
רונדון כבש בסך הכול ארבעה שערים בשלב הבתים, ממנו עלתה קאזאן מהמקום הראשון כשהיא בלתי מנוצחת.
היא הדיחה בשלב הנוקאאוט את אתלטיקו מדריד ואת לבאנטה (כולל שער של רונדון בהארכה במשחק הגומלין מבישול של ביברס נאתכו), וסיימה את דרכה מול צ'לסי ברבע הגמר.
בעונה וחצי במדי רובין קאזאן, היה רונדון לכוח התקפי משמעותי עם 13 שערי ליגה ב-36 הופעות, ו-12 שערים באירופה בעשרים הופעות.
על אף שעזב בתום חצי עונה בעונת , ששת שערי הליגה שכבש במדי קאזאן באותה העונה הקנו לו את תואר מלך שערי הליגה של המועדון.
ב-31 בינואר 2014, במהלך חלון ההעברות ובתום עונה וחצי ברובין קאזאן, עבר רונדון לזניט סנקט פטרבורג של המאמן לוצ'אנו ספאלטי.
סכום ההעברה עמד על כ-15.8 מיליון אירו.
הופעת הבכורה של רונדון בקבוצה הייתה גם למשחקו הראשון בליגת האלופות, ונערכה ב-25 בפברואר, במסגרת משחק הגומלין של שמינית הגמר בין זניט לבין בורוסיה דורטמונד.
רונדון, שעלה מהספסל לאחר כשעה של משחק, כבש את שער הניצחון של קבוצתו כעשר דקות אחר כך, וקבע 1–2 לזניט.
השער לא הספיק לזניט על מנת לעלות לרבע הגמר, והיא הודחה על ידי הגרמנים בסיכום שני המפגשים.
ב-6 באפריל פגש רונדון עם קבוצתו החדשה את רובין קאזאן, קבוצתו הקודמת.
הוא עלה מהספסל במחצית השנייה וכבש שלושער בדרך לניצחון קבוצתו 2–6.
בעונתו המלאה הראשונה בקבוצה, עונת תחת המאמן אנדרה וילאש בואש, זכה רונדון עם קבוצתו באליפות רוסיה בפער שבע נקודות מצסק"א מוסקבה.
רונדון היה לסגן מלך השערים של הליגה עם 13 כיבושים, שניים פחות מחברו לקבוצה האלק.
הוא היה שותף גם לזכייה בסופר קאפ הרוסי, כשעלה כמחליף בניצחון בדו-קרב בעיטות עונשין על לוקומוטיב מוסקבה.
רונדון סיים את דרכו בקבוצה זמן קצר לאחר פתיחת עונת , עם עשרים שערי ליגה ב-37 הופעות במדי הקבוצה.
ב-10 באוגוסט 2015 חתם רונדון במדי וסט ברומיץ' אלביון תמורת כ-12 מיליון ליש"ט, סכום שיא עבור המועדון, בחוזה לארבע עונות.
חמישה ימים אחר כך ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג, כשעלה כמחליף בשוויון 0-0 מול ווטפורד.
הוא עלה לראשונה בהרכב שמונה ימים אחר כך, בהפסד קבוצתו 2–3 לצ'לסי.
במהלך המשחק בישל רונדון את השער הראשון של קבוצתו, וכן גרם להרחקתו של ג'ון טרי בכרטיס אדום, לאחר שהאחרון הכשילו בדרך אל השער.
שישה ימים אחר כך כבש רונדון את שער הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 0–1 על סטוק סיטי.
את עונת הבכורה שלו סיים עם 34 הופעות ליגה, בהן כבש תשעה שערים.
ב-6 באוגוסט 2018 לאחר שווסט ברומיץ' ירדה לצ'מפיונשיפ הושאל רונדון לניוקאסל יונייטד מהפרמייר ליג.
ב-1 ביולי 2019 חזר לווסט ברומיץ' אלביון.
ב-19 ביולי 2019 נמכר רונדון לדליאן ייפנג מליגת העל הסינית.
בפברואר 2021 חזר לקדנציה נוספת ברוסיה כשהושאל למועדון צסק"א מוסקבה מליגת העל הרוסית בכדורגל לעונה אחת.
ב-6 במרץ הבקיע את שער הבכורה במדי צסק"א, במשחק מול אחמט גרוזני במחזור 21.
באוגוסט 2021 חזר לאנגליה כשחתם באברטון.
ב-12 בדצמבר 2021 כבש שער בכורה בהפסד 1–3 לקריסטל פאלאס.
ב-30 בינואר 2023 חתם בריבר פלייט.
ביולי 2025 הושאל לריאל אוביידו מלה ליגה.
בשנת 2009 ייצג רונדון את הנבחרת הצעירה של ונצואלה בטורניר גביע העולם עד גיל 20 שנערך במצרים.
הוא סיים את הטורניר עם ארבעה שערים, מתוכם שלושה בניצחון 0–8 על טהיטי בשלב הבתים, ושער אחד בהפסד לאיחוד האמירויות בשמינית הגמר.
עוד קודם לכן, ב-3 בפברואר 2008, ערך רונדון בן ה-18 את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ונצואלה במשחק ידידות מול .
פחות מחודשיים אחר כך, ב-23 במרץ, כבש רונדון את שער הבכורה שלו במדי הנבחרת, בניצחון 0–1 על גם כן במשחק ידידות.
הטורניר המשמעותי הראשון של רונדון בנבחרת היה קופה אמריקה 2011. רונדון פתח ושיחק 63 דקות במשחק הראשון שהסתיים בשוויון 0-0 מול , עלה מהספסל לרבע שעה בניצחון 0–1 על , וחזר להרכב במשחק השלישי מול .
באותו המשחק כבש רונדון כבר בדקה הרביעית את השער הראשון במשחק, שהסתיים בשוויון 3-3. ונצואלה עלתה מהמקום השני בבית לרבע הגמר, שם פגשה את .
רונדון עלה מהספסל לאחר כשעה בניצחון המפתיע של נבחרתו 0–1. בחצי הגמר פתח רונדון ושיחק לאורך כל המשחק וההארכה כשנבחרתו סיימה בשוויון 0-0 עם פרגוואי.
הוא לא בעט בדו-קרב הפנדלים, בו הפסידה נבחרתו 3–5. במשחק על המקום השלישי עלה רונדון לאחר כשעה, כשנבחרתו הובסה 1–4 על ידי .
בקופה אמריקה 2015 פתח רונדון בהרכב ולא הוחלף בכל שלושת משחקיה של ונצואלה.
רונדון כבש את השער היחיד בניצחון 0–1 על , אך הפסדים 0–1 לפרו ו-1–2 לברזיל סיימו את דרכה של ונצואלה כבר בשלב הבתים.
שנה אחר כך, במסגרת קופה אמריקה 2016, עלה רונדון בהרכב בניצחון 0–1 על שפתח את משחקיה של ונצואלה בטורניר.
במשחק השני מול , כבש רונדון בדקה ה-36 את השער היחיד במשחק, שהסתיים בניצחונה המפתיע של ונצואלה.
במשחק האחרון של שלב הבתים, בו נפרדה ונצואלה בשוויון 1-1 עם , עלה רונדון מהספסל לכרבע שעה.
ונצואלה העפילה לרבע הגמר, שם הודחה על ידי עם תבוסת 1–4. רונדון כבש את שערה היחיד של נבחרתו במשחק.
סלומון ליבמן (בספרדית: Salomón Libman; נולד ב-25 בפברואר 1984) הוא כדורגלן עבר פרואני-יהודי.
ליבמן התחיל את הקריירה שלו בקבוצת ספורט בויס.
אחרי 5 עונות בהן לא הצליח את מעמדו כשוער ראשי בקבוצה, בעונת הוא הצליח לייצב את מקומו כשוער ראשון בקבוצה.
בחלון העברות חתם באליאנסה לימה.
בעונת נבחר לשוער העונה בליגת העל.
לפני עונת חתם באוניברסידד ססאר ואייחו.
בסיום עונת ססאר ואייחו ירדה לליגה השנייה וליבמן עזב את הקבוצה.
לקראת עונת חתם בספורט רוסאריו.
מוצאו היהודי של ליבמן עורר עניין בקרב קבוצות ישראליות כיוון שהוא לא יחשב כזר, ליבמן עצמו הצהיר כי הוא מעוניין לשחק בליגת העל.
במאי סיכם בהפועל רעננה, אך ההסכם בוטל בגלל התנגדותו של מאמן הקבוצה דודו אברהם.
ב-9 ביולי 2010 ליבמן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פרו בניצחון 1–2 נגד .
ליבמן השתתף עם הנבחרת פעמיים בקופה אמריקה בשנים: 2011 וב-2015, בשניהם סיים עם הנבחרת במקום השלישי.
סלומון ריינאך (Salomon Reinach; 29 באוגוסט 1858 – 4 בנובמבר 1932) היה ארכאולוג והיסטוריון יהודי צרפתי, חבר האקדמיה הצרפתית.
אחיו הם ז'וזף ריינאך, שהיה מראשי המגינים על אלפרד דרייפוס, והארכאולוג וההיסטוריון פרופסור תאודור ריינאך, אביו של המלחין לאון ריינאך.
סלומון ריינאך התחנך באקדמיה של אקול.
בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19 הוא ערך חפירות ארכאולוגיות חשובות במקומות שונים ובהם קרתגו ולסבוס.
בשנת 1902 התמנה לאוצר המוזיאון הלאומי.
בשנת 1903 התמנה לעורך משותף של כתב העת "Revue archéologique".
באותה שנה קיבל אות של קצין של לגיון הכבוד.
ריינאך התמחה בחקר הדתות וחקר את תרבות יוון והתרבות הגאלית.
עבודתו הראשונה הייתה תרגום של "מסה על הרצון החופשי" של ארתור שופנהאואר (1877).
חיבורו הגדול הוא "אורפיאוס: היסטוריה כללית של הדתות (Orpheus; histoire générale des religions).
בשנת 1936 פורסמה ביבליוגרפיה שלו, הכוללת למעלה משישים עבודות ולמעלה משבעת אלפים מאמרים.
ריינאך היה מראשי הארגון היהודי כי"ח וממייסדי יק"א ופיק"א.
נמנה עם שלושת נציגי יהודי צרפת במועצת יק"א, לצד הרב הראשי צדוק כהן.
כשהועלתה לראשונה באספה של יק"א ההצעה להשקיע כספים בארץ ישראל, היה ריינאך בין המצדדים.
הואיל והחוק העות'מאני אסר לרשום מקרקעין על שם גופים ציבוריים, חלק מהקרקעות שנרכשו על ידי פיק"א בסוריה ובלבנון נרשמו על שם ריינאך, כמיופה כוח של החברה.
בדומה לאחיו ז'וזף, בלט גם סלומון ריינאך בין הפעילים הגדולים לזיכויו של דרייפוס.
בשנת 1901 פרסם מאמר בשם "ההשתחררות הפנימית של היהודים", שבו טען כי היהודים צריכים להתנער מחוקי השבת והכשרות שלהם, המגבילים את חופש הפעולה שלהם, גובים מהם מחיר כלכלי ומבדילים אותם מן החברה הכללית.
לדבריו, יהודי המערב אינם צריכים להישאר כבולים כמו היהודים העניים והחשוכים ברוסיה וברומניה.
אחד העם הגיב על מאמר זה במאמרו "גואל חדש", שבו טען כי יהודי צרפת, שאיבדו לכאורה את עצמיותם וכל שאיפתם להידמות לסביבתם התרבותית, הם המשועבדים ברוחם ולא מהם ישאבו יהודי המזרח השראה והדרכה, כי אם להפך, עתידים יהודי המזרח לבוא למערב ולשחרר את היהודים שם מ"עבדותם הפנימית".
ריינאך מת בשנת 1932 ונקבר בבית הקברות של מונמארטר.
סלומון פוליאקוב שימש כרב הראשי של ז'נבה ושל ליון.
נולד במיר בלארוס ב־2 בדצמבר 1889 ונפטר בוורסאי, צרפת ב־1958. פוליאקוב למד בבית המדרש הרבני של צרפת בפריז בין השנים 1908–1914. הוא היה איש דת יהודי בצבא הצרפתי שזכה להוקרות רבות בהם מספר הערות לשבח: "מעשים של אומץ לב מול פני האויב".
סלומון סמוליאנוב היה זייפן וניצול שואה שהיה מעורב במבצע ברנהרד.
בסרט "הזייפנים" המבוסס על זיכרונותיו של אדולף בורגר, שונה שם הדמות לסלומון "סאלי" סורוביץ'.
את הדמות מגלם קארל מרקוביץ, שחקן תיאטרון וטלוויזיה אוסטרי.
סלומון סמוליאנוב נולד למשפחה יהודית בקרמנצ'וק, אוקראינה.
הוא למד ציור באימפריה הרוסית, אך נאלץ לעזוב את הארץ בשנת 1922 מכיוון שהוריו היו בצד הלא נכון של המהפכה הסובייטית.
הוא טייל ברחבי אירופה, התחתן באיטליה ולבסוף ניסה לפתוח חיים חדשים בגרמניה, שם פגש זייפן והחליט להפוך לאחד כזה בעצמו.
הוא היה מבוקש על ידי כמה כוחות משטרה אירופיים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1939 ברנהרד קריגר, מי שיהיה לשטורמבנפירר באס-אס וראש מבצע ברנהרד, כלא מאחורי סורג ובריח והוא נשלח למחנה הריכוז מאוטהאוזן ושימש את שומרי האס אס כצייר דיוקנאות ואמן.
הוא נבחר להשתתף במבצע ברנהרד, הועבר למחנה הריכוז זקסנהאוזן בשנת 1944 ובסופו של דבר לאתר אבנזה ברשת המחנות של מאוטהאוזן, משם שוחרר על ידי צבא ארצות הברית ב-6 במאי 1945. עקבותיו אבדו לאחר שחרורו.
עד מהרה הוא היה ברשימות "מבוקש" בין-לאומיות כזייפן, אך לפי ההערכות הוא גם זייף ניירות הגירה ליהודים שניסו להגיע לארץ ישראל.
לאחר מכן היגר לאורוגוואי, שם זייף אייקונים רוסיים.
המשטרה באורוגוואי ככל הנראה עלתה על עקבותיו וסמוליאנוב עבר לברזיל בשנות החמישים, שם נכנס לעסקי הצעצועים.
סמוליאנוב נפטר בפורטו אלגרה בדרום ברזיל בשנת 1976. את שנותיו האחרונות העביר בציור דיוקנאות ויצירת צעצועים.
סלומון גארף (6 בדצמבר 1879, אמסטרדם – 27 באוגוסט 1943, אושוויץ) היה צייר ואמן גרפי יהודי-הולנדי, אשר היה ידוע בציור דיוקנאות וטבע דומם.
נולד למשפחה של סוחרי יהלומים ואביו עבד כסוכן מניות.
במקום להיכנס לעסקי המשפחה, הוא בחר בקריירה באמנות, ולמד במכון לאמנויות יישומיות (1892–1895), בית הספר הממלכתי הרגיל לאמנויות יישומיות, ובאקדמיה המלכותית לאמנויות יפות , שם למד אצל אוגוסט אלבה וניקולאס ואן דר ואי .
בשנת 1904 הוא היה מועמד לפרס רומא על הציור בנושא "הנביא אלישע מקים לתחייה את בן האישה השונמית" או "הקמתו לתחייה של בן האישה השונמית" , אך הפרס הוענק לצייר יאן סלויטרס.
לאחר סיום לימודיו עבר למושבת האמנים בלארן והתחתן שם כעבור שנתיים.
בשנת 1914 הוא זכה בפרס וילינק ואן קולן על ציור הסטודיו שלו.
באותה שנה הוא ומשפחתו חזרו לאמסטרדם.
בלארן הוא התמקד בציור חללי פנים טבעיים ודומם.
לאחר שהתבסס באמסטרדם, צייר בעיקר דיוקנאות של נשים לבושות באלגנטיות.
אשתו נפטרה בשנת 1928, והוא מעולם לא נישא בשנית.
הוא היה חבר ב-Arti et Amicitiae ובשנת 1933 הוענק לו מדליית הזהב מטעם המלכה וילהלמינה.
בשנת 1938 הוא היה חבר בוועד המנהל של ארטי, אך גורש מהארגון בשנת 1941, בהוראת פיקוד הכיבוש הנאצי.
לאחר מכן הוא החל להיות פעיל במחתרת ההולנדית, ועזר לזייף תעודות זהות.
ב־6 באוגוסט 1943 הוא נעצר וגורש לאושוויץ, דרך מחנה המעבר וסטרבורק, ושם נרצח.
תלמידיו הצליחו לשמור את תכולת הסטודיו שלו לפני שהוחרם על ידי השלטונות.
סלומון (סולי) רייזנר (1933 – 13 ביולי 2021) היה רופא ילדים ישראלי, חלוץ רפואת היילודים בישראל.
סלומון רייזנר נולד בדרום אפריקה למשפחה יהודית שהיגרה מלטביה.
הוא גדל בפרובינציית המדינה החופשית.
למד בבית ספר תיכון בעיר פרטוריה ושם גם סיים ב-1957 את לימודי הרפואה.
בשל האפרטהייד ואירועים אנטישמיים במדינה החליט לעלות לישראל.
ב-1957 החל לעבוד בבית החולים קפלן.
אחר כך התמחה ברפואת ילדים בבית החולים רוטשילד בחיפה.
הוא יצא לשיקגו שבארצות הברית להשתלמות בנאונאטולוגיה, תחום שהיה בחיתוליו בישראל, ובהמשך השתלם בטיפול חירום ביילודים במונטריאול שבקנדה.
ב-1973 היה לנאונאטולוג בבית החולים בילינסון, ושם הקים כעבור שנתיים את מחלקה לטיפול נמרץ ביילודים ובפגים מהראשונות בישראל ועמד בראשה.
תינוקות מכל רחבי הארץ הופנו אליה.
על פי מודל מחלקה זו נפתחו מחלקות נוספות בבתי החולים בישראל.
לדברי עמיתו פרופסור יעקב סיוון רייזנר הוא זה שבנה את רפואת היילודים בארץ.
הוא לימד סטודנטים רבים ופרסם כ-150 מאמרים בתחום התמחותו.
מונה לפרופסור באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1987 מונה לרופא מחוז השרון בקופת חולים מכבי.
הוא הקים בעיר מגוריו רמת השרון מוקד רפואה דחופה ראשון מסוגו.
ב-2012 הוענק לו תואר יקיר העיר.
רייזנר היה נשוי לנורית הדני, עובדת סוציאלית בעיריית הרצליה בעבר, ואב לארבעה ילדים, אבישי, עידית, דן ומיה.
לזוג יש שלושה עשר נכדים.