tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לבולפין הצטרפה לורנס ג'ינל הרפובליקנית האירית בשנת 1921 במטרה לקדם תמיכה בעצמאות אירית ולגייס הלוואה של 500,000 ליש"ט מהעשירים בקהילה האירית בארגנטינה.
בשנת 1937 הפכה אירלנד למדינה עצמאית וביוני 1947, ארגנטינה ואירלנד כוננו יחסים דיפלומטיים.
באותה שנה פתחה אירלנד את שגרירותה בבואנוס איירס.
במהלך מלחמת פוקלנד (אפריל–מאי 1982) בין ארגנטינה לבריטניה, אירלנד הייתה חברה בלתי קבועה במועצת הביטחון של האו"ם והצביעה בעד החלטת מועצת הביטחון של האו"ם 502 שדרשה הפסקת פעולות איבה בין ארגנטינה לבין בריטניה ונסיגה מוחלטת על ידי הכוחות הארגנטינאים של איי פוקלנד.
במקביל, ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר ביקשה מממשלת אירלנד להימנע מהחלטה הקוראת להפסקת אש בין בריטניה לארגנטינה.
בשנת 2016 חגגו ארגנטינה ואירלנד יחד את שנת העצמאות לעצמאות ארגנטינה ואת שנת המאה של אירלנד לעליית הפסחא.
נכון להיום, אף נשיא ארגנטינה לא ביקר באירלנד.
בשנת 2014 הסתכם המסחר הכולל בין ארגנטינה לאירלנד ב-545 מיליון דולר.
הייצוא העיקרי של ארגנטינה לאירלנד כולל: פולי סויה, סובין, יין, ירקות אחרים ושמנים אתרים.
הייצוא העיקרי של אירלנד לארגנטינה כולל: תרופות ארוזות, מנופים, מחשבים וציוד רפואי.
ארגנטינה היא שותפת הסחר השלישית בגודלה של אירלנד בסחר באמריקה הלטינית.
בשנת 2000 החלו המדינות החברות במרכוסור (הכוללת את ארגנטינה) והאיחוד האירופי (הכולל את אירלנד) משא ומתן על הסכם סחר חופשי.
לשתי המדינות יש הסכם החלפת מידע על מיסים.
בשנת 2015 חתמו ארגנטינה ואירלנד על אשרת עבודה וחופשה.
ארגנטינה מחזיקה באירלנד שגרירות בדבלין.
אירלנד מחזיקה בארגנטינה שגרירות בבואנוס איירס.
יחסי אירלנד–קוריאה הצפונית הם יחסי החוץ בין אירלנד לקוריאה הצפונית.
בשנת 2001 חתמה מפלגת שין פיין האירית על מכתב תמיכה במפלגה הקומוניסטית של קוריאה הצפונית, ואף גינתה את הקמפיין של ממשלת ארצות הברית נגדה.
אירלנד כוננה יחסים דיפלומטיים עם קוריאה הצפונית בשנת 2003. בשנת 2011 חתם שר האוצר האירי, מייקל נונאן, על צו האוסר העברת כספים מאירלנד לקוריאה הצפונית.
אירלנד מיוצגת בקוריאה הצפונית באמצעות שגרירותה בסיאול, קוריאה הדרומית.
קוריאה הצפונית מיוצגת באירלנד באמצעות שגרירותה בלונדון, בריטניה.
יחסי אירלנד–הפיליפינים הם היחסים הפוליטיים, הכלכליים, הדתיים והתרבותיים בין אירלנד לבין הפיליפינים.
עד לתקופה האחרונה יחסית, עיקר הקשר בין אירלנד לפיליפינים היה של מיסיונרים קתולים איריים שהגיעו לפיליפינים.
מסדרים אירים קתולים כמו גם נזירות הקימו מאחזים בפיליפינים כבר בשנת 1862. משלחת מיינות' לסין הורחבה לפיליפינים בשנת 1929.
בשנת 1984, שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים.
בשנות ה-80, ממשלת אירלנד ערכה מצג לממשלת הפיליפינים בנוגע לרווחת המיסיונרים בפיליפינים.
בגלל נוכחותה של אמונה דומיננטית משותפת וחזקה, האמונה הקתולית, הפיליפינים תוארו כ"מעין אירלנד הקתולית השוכנת מול קו החוף של אסיה".
קשר תרבותי חזק בין שתי המדינות מתקיים בשל העובדה שאנשים רבים בפיליפינים חונכו על ידי מיסיונרים איריים.
ארגוני מיסיונרים וארגוני צדקה איריים כמו טרוקרה היו מעורבים בהתנגדות למשטר מרקוס בפיליפינים.
אירלנד מיוצגת בפיליפינים באמצעות שגרירותה בסינגפור וקונסוליית כבוד במנילה.
בעבר החזיקה הפיליפינים שגרירות בדבלין.
עם זאת, בגלל נטל כספי וארגון מחדש, היא נסגרה בשנת 2012.
יחסי אירלנד–קוריאה הדרומית הם יחסי החוץ בין אירלנד לקוריאה הדרומית.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-4 באוקטובר 1984. אירלנד חתמה עם קוריאה הדרומית על אשרת עבודה וחופשה, והיא הייתה המדינה הראשונה באסיה עמה היא חתמה על הסכם זה.
בשנת 2014 הסתכם הסחר הדו-צדדי ב-1.382 מיליארד דולר; היצוא מקוריאה הדרומית לאירלנד הסתכם ב-463 מיליון דולר, וכלל בעיקר אוניות, מוצרים כימיים, רכב וזיכרון עזר, ואילו היבוא מאירלנד לקוריאה הדרומית הסתכם ב-919 מיליון דולר, וכלל בעיקר ציוד רפואי, מכשיר רפואי, זיכרון עזר ועדשות מגע.
סך ההשקעה של קוריאה הדרומית באירלנד הסתכם ב-4.479 מיליון דולר, ואילו ההשקעה של אירלנד בקוריאה הדרומית הסתכם ב-3.446 מיליון דולר.
אירלנד מחזיקה בקוריאה הדרומית שגרירות בסיאול.
קוריאה הדרומית מחזיקה באירלנד שגרירות בדבלין.
יחסי אירלנד–אתיופיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של אירלנד לבין הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים בשנת 1994.
בשנת 2007 אירלנד תרמה 58.94 מיליון דולר לאתיופיה, ובכך הפכה לתורמת השישית בגודלה של אתיופיה.
אירלנד מתמקדת בהענקת סיוע לאתיופיה בתחומים כגוון בריאות, חינוך ומיגור מחלת האיידס באדמת אתיופיה.
בינואר 2003, שר הפיתוח והסיוע האירי, טום קיט, ביקר באתיופיה כדי לראות כיצד אירלנד מסייעת לאתיופיה במגפת הרעב שפקדה את המדינה באותה העת.
קיט ביקר באזור תיגראי אשר נחשב לאזור שהושפע בצורה הקשה ביותר במגפת הרעב.
אירלנד מיוצגת באתיופיה בדרג השגרירות, באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה באדיס אבבה, בירת המדינה.
אתיופיה מיוצגת באירלנד בדרג השגרירות, באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בדבלין, בירת המדינה.
יחסי אירלנד–הולנד הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין אירלנד להולנד.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו בשנת 1945 ושגרירות אירלנד בהאג נפתחה בשנת 1950. אירלנד והולנד מנהלות מערכת יחסים פוליטית טובה עם ביקורי שרים רבים שהתקיימו בין שתי המדינות.
הולנד היא שותפת סחר מרכזית באירלנד, והיבואנית החמישית בגודלה של סחורות איריות.
אירלנד והולנד פועלות יחד באיחוד האירופי במספר נושאים החשובים לשניהם, כגון חקלאות, דיג ועניינים מוסדיים.
אירלנד היא גם יעד פופולרי עבור תיירים מהולנד.
כמעט רבע מיליון מבקרים מנצלים טיסות ישירות מאמסטרדם, מאסטריכט ואיינדהובן לדבלין כיעד פופולרי.
בין אירלנד להולנד מתקיימים באופן קבוע חילופי תרבות בתחומי מוזיקה קלאסית, האמנות החזותית, הספרות, האדריכלות, העיצוב והבלט.
בגלריה הלאומית של אירלנד אוסף קבוע של ציורים הולנדים מהמאות ה-17 וה-18, כולל עבודות של אמנים כמו ורמיר ורמברנדט.
4,313 הולנדים מתגוררים כיום באירלנד.
אירלנד מחזיקה בהולנד שגרירות בהאג.
הולנד מחזיקה באירלנד שגרירות בדבלין.
יחסי אירלנד–הוותיקן הם היחסים הדיפלומטיים בין הוותיקן לאירלנד.
הדת היא נדבך מרכזי ביחסים דו-צדדיים אלה: מרבית האירים מזהים עצמם כקתולים, ואף מצביעים על קשרם לכנסייה הקתולית בטפסי מפקד אוכלוסין.
עם זאת, ההשקפות של האירים שונות מה הקתולית הן בנושאים חברתיים והן בסוגיות רוחניות, ולא פעם חלו נסיגות ביחסים בין שתי המדינות אשר התבטאו בקרירות דיפלומטית.
הוותיקן מיוצג בידי נונציו אשר עומד בראש נציגות דיפלומטית השוכנת בדבלין.
לאירלנד קשרים עם הוותיקן מאז תקופת פטריק הקדוש לפחות.
פטריק נשלח לאירלנד על ידי האפיפיור סלסטינוס הראשון.
היחסים בין אירלנד לכס הקדוש נמשכו באמצעות מינוי בישופים, ונציגים אישיים של האפיפיור נשלחו לכהן על הרפורמות במבנה הכנסייה האירית, כמו סינוד קלס בשנת 1152 וסינוד קאשל (1172) שהמשיך תהליך זה לאחר הכיבוש הנורמני.
הקולג' האירי האפיפיורי להכשרת וחינוך כמרים ברומא, נוסד בשנת 1628. קתולים אירים היו היזמים העיקריים של האמנציפציה לקתולים שהושגה בשנת 1829 בבריטניה.
החל משנת 1850 הכנסייה האירית דגלה באולטרה־מונטניזם תחת הקרדינל קולן והיא הפכה לאלמנט שמרני בתנועה הלאומנית האירית.
במהלך מלחמת העצמאות האירית (1919–1921) הרפובליקה האירית קיוותה להכרה מהכס הקדוש, שלא הגיעה.
תזכיר של השגריר שון או'קלי לאפיפיור בנדיקטוס החמישה עשר במאי 1920 נימק בעד הכרה של הוותיקן ברפובליקה.
שליחו של בריטניה באותה תקופה בותיקן היה הרוזן דה סאליס, בעל קרקעות קתולי במחוז לימריק שלא תמך בלאומיות אירית.
הוותיקן נמנע מהכרה באירלנד עד שהמלחמה הסתיימה באמנה שנחתמה בסוף 1921 בין מדינת אירלנד החופשית לבריטניה, שאפשרה הכרה בינלאומית במדינה האירית החדשה.
כאשר לוזיו חזר לותיקן מסופר שהוא אמר שהגיע לאירלנד לפגוש את 26 הבישופים במדינה, ובמקום זאת "מצא 26 אפיפיורים".
זה היה בין השאר מפני שבתחילת היחסים הדיפלומטיים שלאחר מלחמת העצמאות באירלנד, מרבית הבישופים האיריים חשו כי נונציו תפחית את סמכותם.
בעקבות ההסכמים הלטראניים 1929 בין ממלכת איטליה לותיקן, מדינות רבות, וביניהן מדינת אירלנד החופשית, החליפו לראשונה שגרירים עם הוותיקן.
פיאנה פאיל נזפה בממשלה על כך שלא התייעצו עם הבישופים האיריים בנוגע לפני החלת היחסים הדיפלומטים.
איימון דה ואלירה, יחד עם אנשי דת בכירים רבים אחרים, האמין כי הוותיקן הוא פרו-בריטי ולכן התנגד ליחסים דיפלומטיים עם הוותיקן.
עם זאת, הנונציו הראשון, פשאל רובינסון, שמונה בינואר 1930, הסתבר כבחירה פופולרית גם בקרב הכנסייה וגם כלפי המדינה.
ג'וזף וולשה הפך לשגריר האירי הראשון בכס הקדוש בשנת 1946. באותה תקופה אמר לו ג'ובאני בטיסטה מונטיני, בעתיד האפיפיור פאולוס השישי, כי "אתה המדינה הקתולית ביותר בעולם." וולשה אמר כי הוא מאמין שהיחסים של אירלנד עם הוותיקן הם בעלי "אופי מיוחד מאוד".
מערכת היחסים התגבשה על ידי הקונגרס האוכריסטי בשנת 1932 בדבלין, והפרוטוקול הדיפלומטי האירי התייחס אל הנונציו באופן רשמי כאל "הדיקן", או בכיר בקורפוס הדיפלומטי.
בשנת 1948 מדינת אירלנד החופשית הפכה לרפובליקה האירית.
בשנת 1951 השפעתה של הכנסייה הייתה כה גבוהה, עד שהטישך, ג'ון קוסטלו, אמר כי: "אני אירי במקום השני, מאחר שלפני הכל אני קתולי, ואני מקבל ללא כל נימוק את הוראת ההיררכיה והכנסייה אליה אני שייך."
במהלך שנות השבעים הביטה הוותיקן בדאגה על ההתפתחויות בצפון אירלנד, וב-19 בדצמבר 1974 הביע האפיפיור פאולוס השישי את תקוותו בפני שגריר אירלנד בוותיקן לפתרון של שלום באזור, אך מבלי להביע דעה בשאלה האם האשור צריך להיות חלק מהרפובליקה של אירלנד או מהממלכה המאוחדת.
ועדת החקירה בנושא התעללות בילדים בשנת 2009 הייתה אחת ממספר צעדים בהם נקטה ממשלת אירלנד במטרה לחקור את ההיקף וההשפעות של שערוריית ההתעללות המינית הקתולית באירלנד.
לאחר הניצחון בבחירות, ממשלת פינה גייל בראשות אנדה קני נקטה צעדים חריפים יותר נגד הכנסייה באירלנד.
בשיחה עם הדאל בעקבות פרסום דו"ח קלוין, שהראה כי אנשי דת איריים שיתפו פעולה כדי להסתיר את היקף ההתעללות המינית בילדים לאחר שהוותיקן הטיל ספק בהנחיות להגנת ילדים, שאומצו על ידי הבישופים האירים, הוא אמר "מערכת היחסים ההיסטורית בין הכנסייה למדינה באירלנד לא לחזור למה שהייתה.
אונס ועינויים של ילדים הודחקו או 'הוסדרו' כדי לקיים ולשמור על המוסד, כוחו, מעמדו והמוניטין שלו." מר קני אמר.
דו"ח קלון "חשף את התפקוד הלקוי, הניתוק, האליטיזם והנרקיסיזם" שבוותיקן.ב-25 ביולי 2011 הוחזר הארכיבישוף הנונציו לנצ'ה לוותיקן "להתייעצויות" כאות ל"הפתעה ואכזבה מתגובות מוגזמות מסוימות".
חלק מתקשורת חסויה שנכתבה על ידי דיפלומט אמריקני שעבד בוותיקן פורסם במסגרת ויקיליקס, ונחשפו קשיים ביחסים בין הוותיקן לרפובליקה האירית במהלך חקירת ההתעללות המינית בכנסייה הקתולית.
כאשר אירלנד סגרה מאוחר יותר את שגרירותה לותיקן, "המהלך התפרש בחוגים הדיפלומטיים של הוותיקן כעלבון על ידי אירלנד" בעקבות תפיסתה כי הוותיקן מנסה לחפות ולהפריע לדיווח על התעללות בילדים של אנשי דת.
משאל העם לשוויון הנישואין האירי נערך ב־22 במאי 2015, והצעד עבר בקלות למרות התנגדות הוותיקן.
עם ספירת קולות מכל 43 מחוזות הבחירה של אירלנד, תוצאה של 62.07% בעד הבטיחה את מעבר משאל העם.
תגובת הוותיקן לידיעה על תגובתה הנלהבת של אירלנד לנישואים חד מיניים הייתה מהירה ושלילית.
הקרדינל פייטרו פארולין, מזכיר המדינה של הוותיקן, כינה את מעבר המשאל "תבוסה לאנושות".
בכירים אירים ביקרו בוותיקן, כולל בשנת 2007 נשיאת אירלנד מארי מקאליס, השרה לענייני חוץ דרמוט אהרן, ושרת החינוך והמדע מרי הנאפין.
יחסי אירלנד–הונגריה הם יחסי החוץ בין הונגריה לאירלנד.
יחסי אירלנד-הונגריה החלו בימי הביניים.
במאות ה-14 וה-15 ביקרו שני עולי רגל הונגריים בבית המקדש המפורסם של סנט פטריק בלוף דרג וניסיונם המגולל תרם לתובנה מעמיקה יותר של חיי האירים באותה תקופה.
באמצע המאה ה-17 הבישוף של קלונפרט, וולטר לינץ' מצא מקלט מרדיפת הכוחות האנגלים בעיר גיור בהונגריה.
לינץ' שמר תמונה של הבתולה מרי וילד גאלווי והביא אותה לאורך מסעו לגיור.
לאחר מותו של הבישוף לינץ' הונחה התמונה על עמוד בתוך קתדרלת גיור.
הפוליטיקאי והסופר האירי ארתור גריפית' פרסם בשנת 1904 את ספרו "תחיית הונגריה: מקבילה לאירלנד" על המהפכה ההונגרית בשנת 1848, בה העלה את רעיונותיו לעצמאות אירלנד תחת מלוכה כפולה, מהווה דוגמה לבני דורו האיריים את ההגדרה העצמית ההונגרית לחופש.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ניצבו שתי המדינות משני צידי המתרס, כאשר הונגריה הייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית ואילו אירלנד הייתה חלק מבריטניה.
אירלנד קיבלה בנדיבות מאות פליטים הונגרים לאחר מהפכת 1956 ומאבק החופש נגד הדיקטטורה הקומוניסטית.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין אירלנד להונגריה כוננו בשנת 1976. בעקבות המעבר הדמוקרטי של 1989 בהונגריה, נפתחה שגרירות הונגריה בדבלין בשנת 1991 ושגרירות אירלנד בבודפשט בשנת 1996. יש ערך סמלי שאירלנד החזיקה בנשיאות המועצה האירופית בשנת 2004 כאשר הונגריה הצטרפה ל.
הייצוא ההונגרי לאירלנד הסתכם ב-159.6 מיליון אירו, ואילו הייבוא ההונגרי מאירלנד הסתכם ב-484 מיליון אירו בשנת 2017. הונגריה היא יעד פופולרי בקרב משקיעים אירים, למשל אתנול פאנוניה בדונויובארוס, קינגספן באוג'ארטיאן, ומקלה (מכונות חקלאיות) בסולנוק.
חברת CRH plc האירית הפכה לאחת מיצרניות חומרי הבנייה המובילות בהונגריה.
הונגריה הפכה ליעד תיירותי פופולרי ובשנת 2017 ביקרו 90,000 אירים בהונגריה.
בעקבות הצטרפותה של הונגריה ל, אירלנד פתחה את שוק העבודה שלה להונגרים; בימים אלה כ-10–12 אלף הונגרים חיים ועובדים באירלנד.
אירלנד מחזיקה בהונגריה שגרירות בבודפשט.
הונגריה מחזיקה באירלנד שגרירות בדבלין.
יחסי אירלנד–ארמניה הם יחסי החוץ בין אירלנד וארמניה.
אירלנד הכירה בעצמאות ארמניה בדצמבר 1991 זמן קצר לאחר הקמת הרפובליקה של ארמניה בעקבות קריסת ברית המועצות.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-28 ביוני 1996. באפריל 2008 פתחה ארמניה קונסוליית כבוד באירלנד, וביוני 2010 פתחה אירלנד קונסוליית כבוד בארמניה.
בשנת 2019 הסתכם הסחר הדו-צדדי בין המדינות ב-78.7 מיליון דולר.
הייצוא מארמניה לאירלנד הסתכם ב-67.1 מיליון דולר, ואילו היבוא מאירלנד לארמניה הסתכם ב-11.6 מיליון דולר.
אירלנד מיוצגת בארמניה באמצעות שגרירותה בסופיה, בולגריה, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בירוואן.
ארמניה מיוצגת באירלנד באמצעות שגרירותה בלונדון, בריטניה, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בדבלין.
יחסי אירלנד–ונצואלה הם היחסים הדיפלומטיים בין אירלנד לוונצואלה.
אירלנד הייתה בין 28 מדינות האיחוד האירופי שהתעלמו מתוצאות הבחירות לאספה המכוננת הלאומית בוונצואלה 2017. אירלנד התעלמה גם מתוצאות הבחירות לנשיאות בוונצואלה 2018, בהם הוכרז ניקולאס מדורו כמנצח.
בשנת 2019, במהלך המשבר הנשיאותי בוונצואלה, הכירה אירלנד בחואן גואידו כנשיא ונצואלה.
אירלנד מיוצגת בוונצואלה באמצעות שגרירותה בבוגוטה, קולומביה.
ונצואלה מיוצגת באירלנד באמצעות שגרירותה בלונדון, הממלכה המאוחדת.
יחסי אירלנד–ערב הסעודית הם היחסים הדיפלומטיים בין אירלנד לערב הסעודית.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בספטמבר 1974 אירלנד וסעודיה נהנו מיחסים מצוינים במשך שנים רבות.
כמעט כל האזרחים האירים העובדים בסעודיה הם עובדים אורחים, בחסות המעסיק שלהם.
אירלנד מחזיקה בערב הסעודית שגרירות בריאד וקונסוליית כבוד בג'דה.
ערב הסעודית מחזיקה באירלנד שגרירות בדבלין.
יחסי אירלנד–הרשות הפלסטינית הם היחסים הבילטרליים וההיסטוריים בין אירלנד לרשות הפלסטינית.
בשנת 2000 הקימה אירלנד נציגות דיפלומטית ברמאללה ולרשות הפלסטינית יש נציגות דיפלומטית בדבלין.
שתיהן חברות באיחוד מדינות הים התיכון.
נכון לשנת 2026, אירלנד מכירה במדינה פלסטינית.
עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-20, אירלנד הייתה מודאגת יותר ויותר מגורלם של הפליטים הפלסטינים שנמלטו במלחמת ששת הימים ב-1967. בשנת 1969, שר החוץ האירי תיאר את בעיית הפליטים הפלסטינים כ"מטרה העיקרית והדחופה ביותר" של מדיניות אירלנד במזרח התיכון.
ב-1980 אירלנד הייתה המדינה הראשונה שחברה באיחוד האירופי שתמכה בהקמת מדינה פלסטינית.
ישראל תקפה את אירלנד בחריפות על כך.
בנאום בתחנת רדיו באירלנד אמר ראש ממשלת ישראל מנחם בגין כי מדיניות אירלנד לא יכולה לקבל את "זכותו של אש"ף להרוס את מדינת היהודים".
בינואר 2011 אירלנד העניקה למשלחת הפלסטינית בדבלין מעמד דיפלומטי.
באוקטובר 2014 הסנאט האירי העביר פה אחד הצעה הקוראת לממשלה להכיר במדינה פלסטינית.בדצמבר אותה שנה הדאל אירן עשה זאת גם כן.
למרות התמיכה הרבה ברשות הפלסטינית באירלנד, ממשלת אירלנד עדיין לא יישמה את ההחלטה משנת 2014 למיסוד היחסים הדיפלומטיים בין השתיים, אם כי שר החוץ סיימון קובני ציין בעבר שהדבר עשוי להשתנות.
למרות ששני הבתים של הפרלמנט האירי העבירו את ההצעה להכיר במדינה פלסטינית, ממשלת אירלנד רוצה לעשות זאת כחלק ממהלך רחב יותר של האיחוד האירופי.
ב-22 במאי 2024 אירלנד החליטה להכיר במדינה פלסטינית.
יחסי אירלנד–אלבניה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה של אירלנד ואלבניה.
שתי המדינות נכונו רשמית יחסים דיפלומטיים ב-7 ביוני 1995. שתי המדינות חברות במועצה האירופית ליחסי חוץ, באיחוד מדינות הים התיכון ובארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
משלחות משתי המדינות נפגשו לאחר תום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 כדי לכונן קשרים דיפלומטיים ביניהן.
במהלך הפגישה, הוענק סיוע מממשלת אירלנד למדינות הבלקן בשל התנאים הקשים שבהם היו נתונות בשוך קרבות המלחמה.
אירלנד מבקשת לפתוח כמה נציגויות דיפלומטיות במערב הבלקן, כחלק מהרחבת פעילותה הדיפלומטית ברחבי העולם וכחלק מתמיכתה בהרחבת האיחוד האירופי.
בפברואר 2019 ביקרה שרת המדינה האירית לענייני אירופה, הלן מקנטי, באלבניה.
היקף הסחר בין שתי המדינות נמוך יחסית.
בשנת 2022, אירלנד ייצאה לאלבניה סחורות בשווי של 12.2 מיליון דולר, בעוד שאלבניה ייצאה לאירלנד סחורות בשווי של 3.13 מיליון דולר.
אלבניה מיוצגת באירלנד באמצעות שגרירותה בלונדון, בריטניה.
אירלנד מיוצגת באלבניה באמצעות שגרירותה באתונה, יוון.
הרפובליקה של אירלנד, או בשמה הרשמי, אירלנד, היא מדינה חברה באיחוד האירופי מאז 1 בינואר 1973, לאחר שחתמה על אמנת ההצטרפות ב-22 בינואר 1972 בבריסל.
תהליך ההצטרפות החל כבר ב-31 ביולי 1961, כאשר הגישה בקשה, אך עוכב פעמים רבות בשל התנגדויות פוליטיות ומכשולים דיפלומטיים, בעיקר מצרפת.
לבסוף, אושרה בקשתה כחלק מההרחבה הראשונה של ה-EEC, הקהילה הכלכלית האירופית (שקדמה לאיחוד האירופי), יחד עם בריטניה ודנמרק.
הצטרפותה סימנה נקודת מפנה עבור אירלנד, שהובילה לשיפור חיובי בכלכלה, חיזוק מוסדותיה הפנימיים ושדרוג מעמדה הבינלאומי.
עם זאת, בעקבות הברקזיט חווה אירלנד אתגרים חדשים המעמדים את יחסיה עם האיחוד האירופי במבחן.
השינויים הפנימיים באירלנד שקדמו להצטרפות
בשנים 1932-1934 נחקקו באירלנד חוקי ה-Control of Manufactures Acts, שנועדו להגביל בעלות זרה על התעשייה, למנוע סחר חוץ, ולהטיל מכסים גבוהים על יבוא.
החקיקה נבעה מחשש שהשקעות זרות יפגעו בתעסוקה המקומית ויערערו את הריבונות הכלכלית של המדינה.
מדיניות זו מנעה מאירלנד מימון חיצוני ושילוב בשווקים הגלובליים.
מהלכים אלו הובילו לכך שבשנות ה-50 סבלה אירלנד ממשבר כלכלי חמור מאוד, שהשתקף באבטלה גבוהה ובהגירה מסיבית.
המדינה הפכה למבודדת בזירה הבינלאומית, ונהייתה כה תלויה בבריטניה עד כדי שבשנת 1956 כ-81% מהייצוא האירי הופנה לשוק הבריטי בלבד.
על מנת להתנתק מתלותה הכלכלית והפוליטית בבריטניה, החלה אירלנד להשתלב בזירה הבינלאומית.
היא הצטרפה לאו"ם ב-1955 ולקרן המטבע ולבנק העולמי ב-1957.
בניסיון לפתור את המשבר הכלכלי במדינה, גיבש ט.ק.
ויטאקר, ראש משרד האוצר, את "התוכנית להרחבה כלכלית" בשנת 1958. המטרה הייתה לעודד ייצוא ויבוא, השקעות זרות והפחתת מכסים.
עם מינויו של שון למאס לראש הממשלה ב-1959, יושמה התוכנית ונלוו לה שורת רפורמות מקיפות: הקלות מס לייצוא תעשייתי, שינוי ביחס להשקעות זרות, והקמת אזור סחר חופשי בנמל שאנון, שהיווה מוקד משיכה מצד חברות אמריקאיות.
הצלחתו של הנמל שיקפה את תחילת השינוי התדמיתי של אירלנד - ממדינה מבודדת למדינה השואפת לאינטגרציה עם השוק הבינלאומי, בפרט עם מערב אירופה.
"התוכנית להרחבה כלכלית" יושמה בהצלחה, כאשר כבר ב-1960 עלה ייצוא התמ"ג למעלה מ-4%.
יחסים מוקדמים בין אירלנד לאיחוד האירופי
במהלך שנת 1961, הבינה ממשלת אירלנד כי בריטניה מתכננת להגיש בקשה להצטרפות ל-EEC, ולכן החלה גם היא לתכנן את הצטרפותה.
ביולי 1961, פרסמה הממשלה האירית white paper רשמי, בו הצהירה למדינות ה-EEC כי בכוונתה להגיש בקשת הצטרפות, במקביל לבריטניה ודנמרק.
ואכן, ב-31 ביולי 1961, הגישה אירלנד בקשה רשמית להצטרפות ל-EEC, כמה ימים לפני הגשת בריטניה.
אירלנד, ששאפה להפחית את תלותה הכלכלית בבריטניה, ראתה ב-EEC מנוף להשתלבות במערב אירופה.
בספטמבר 1961, מועצת השרים של ה-EEC אישרה לבריטניה ודנמרק להתחיל בשלב המשא ומתן, אך לא העניקה אישור לאירלנד.
נשיא הנציבות האירופית, וולטר האלשטיין, הביע ספקות לגבי יכולתה של אירלנד לעמוד בדרישות אמנת רומא.
בנוסף, המדינות החברות הסתייגו מהצטרפותה של אירלנד בשל חולשתה הכלכלית ומדיניותה הצבאית הנייטרלית, שעלולה, לטענתן, לפגוע באינטרסים הביטחוניים שלהן.
לנוכח הספקות שהועלו, פעל למאס לקידום מועמדותה של המדינה.
ב-18 בינואר ובמאי 1962, נאם בפני מועצת השרים בבריסל, והציג את אירלנד כמדינה "החוזרת לאירופה".
הוא הדגיש את הפוטנציאל הכלכלי של המדינה והתחייב לרפורמות משמעותיות, בעיקר כלכליות, כדי לעמוד בדרישות של חברות מלאה.
במהלך השנה קיים מפגשים דיפלומטים רבים, כולל ביקורים אישיים בבירות של כל אחת מהמדינות החברות, לשם שכנוע והפגת החששות.
ביוני 1962, נקראו האירים שוב לבריסל, על מנת לדון בשאלות ספציפיות שהגיעו ישירות ממועצת השרים.
באוקטובר 1962, ה-EEC הודיע רשמית על פתיחת המשא ומתן עם אירלנד על בסיס חברות מלאה.
במקביל, השקיעה אירלנד גם מאמצים בשכנוע הציבור לתמוך בהצטרפות ל-EEC, במיוחד באמצעות הדגשת יתרונות ה-CAP, המדיניות החקלאית המשותפת, שתשפר את הכנסות החקלאים ותחזק את היציבות הכלכלית, הן בעיר והן בכפר.
אולם, ב-14 בינואר 1963, נשיא צרפת, שארל דה גול, הטיל וטו על הצטרפות בריטניה ל-EEC.
בעקבות זאת, גם אירלנד הסירה את מועמדותה, מתוך חשש מהצטרפות לקהילה ללא שותפתה העיקרית למסחר.
עם זאת, המשיכה אירלנד להרחיב את הרפורמות הכלכליות שלה על בסיס התוכנית ההרחבה של ויטאקר, על מנת להוכיח את מחויבותה לערכים הליברליים של ה-EEC ולהכין את עצמה לניסיון עתידי נוסף.
במהלך שנות ה-60, משרד החוץ האירי הרחיב את פעילותו, מינה נציג קבוע ב-EEC, והחל לאסוף מידע מדיני על עמדות המדינות החברות, כהכנה למפגשים דיפלומטיים עתידיים.
ב-1965, חתמה אירלנד על הסכם הסחר החופשי האנגלו-אירי (AIFTA), אשר ביטל את המכסים בין אירלנד לבריטניה, ויצר שוק משותף שוויוני לשני הצדדים.
בריסל ראתה הסכם זה באור חיובי, שכן שיקף את מוכנותה של אירלנד להשתלב בשוק האירופי המשותף.
ב-11 במאי 1967 הגישה בריטניה את בקשתה השנייה להצטרפות ל-EEC, וכעבור 15 דקות הגישה אירלנד גם היא את מועמדותה.
עם זאת, חמישה ימים לאחר מכן, הטיל דה גול "וטו הקטיפה" על בקשת בריטניה.
כלומר, הוא לא הסכים לצירוף בריטניה בצורה מנומסת ונחמדה, בשונה מהפעם הקודמת, אך עדיין הטיל וטו וחסם את הצטרפותה.
בתגובה, ב-19 בדצמבר, החליטה מועצת השרים שלא לפתוח במשא ומתן רשמי עם אף אחת מהמדינות המועמדות, למרות מאמציו הדיפלומטים של ראש ממשלת אירלנד, ג'ק לינץ', שכללו גם פגישה אישית עם דה גול בניסיון לשכנעו.
לאחר התפטרותו של דה גול ב-28 באפריל 1969, נפתחה הזדמנות מחודשת להצטרף ל-EEC.
בדצמבר, התכנסו המדינות החברות בהאג, והוחלט כי המשא ומתן על הצטרפותן של אירלנד, בריטניה ודנמרק יחל באמצע 1970. ואכן, המשא ומתן נפתח רשמית ב-30 ביוני 1970, והפגישות הראשונות בין אירלנד לנציבות התקיימו בספטמבר.
אירלנד נערכה פנימית באופן בירוקרטי לקראת ההצטרפות.
ועידת המזכירים הממשלתית קבעה כי היעד המרכזי במשא ומתן הוא להגן על האינטרסים הלאומיים, ובפרט בתחום החקלאות.
שר החוץ, פטריק הילרי, ערך ביקורים רבים במדינות החברות על מנת להדגיש את מחויבותה של אירלנד לתהליך ולכלל ההתחייבויות הפוליטיות והכלכליות הנלוות.
באפריל 1970 פרסם ממשל אירלנד white paper בשם "חברות בקהילה האירופית - השלכות לאירלנד", הנועד לייצר הסכמה ציבורית להצטרפות.
במסמך פורטו תחומי המיקוד של אירלנד במשא ומתן: חקלאות, מסחר, מדיניות דיג ותעשייה.
ב-15 בספטמבר 1970 התחייב הקבינט האירי לעקרון של שכר שווה בין גברים ונשים, כחלק מתנאי הקבלה לקהילה.
בתחום החקלאות, קיבלה אירלנד הבטחה למחירי מינימום עבור תוצרת חקלאית במסגרת ה-CAP, מדיניות החקלאות המשותפת, תוך שמירה על חופש הייצוא לבריטניה, היעד המרכזי שלה.
בתחום הדיג, התעשייה האירית הייתה קטנה, פרימיטיבית, ומוגבלת ביכולתה להתמודד מול מדינות אירופיות בעלות צי מודרני.
אירלנד חששה לאבד שליטה על המים הטריטוריאליים שלה ולפגוע בפרנסת קהילות חוף מקומיות במקרה של חדירת ספינות זרות.
לכן, דרשה תקופת הסתגלות הדרגתית למדיניות הדיג האירופית.
ואכן, כחלק מהמשא ומתן, הוסכם כי תישמר לאירלנד הזכות לדוג עד 12 מייל מחופיה למשך עשר שנים, במטרה להבטיח את שמירת משאביה ולהיערך מבחינה מוסדית וכלכלית למדיניות הקהילה.
גם תחום התעשייה של אירלנד לא היה מפותח, כאשר בתחילת שנות ה-70 התעשייה האירית הייתה תלויה בתמריצים ממשלתיים שנועדו לתמוך במפעלי ייצור קטנים ולעודד השקעות זרות.
בעקבות הפערים הגדולים ברמת הפיתוח התעשייתי בין מדינות הקהילה לבין אירלנד, דרשה הממשלה האירית הסדרים חריגים שיאפשרו לה תקופת מעבר הדרגתית, כמו במדיניות הדיג.
בתום המשא ומתן הוסכם על הענקת פרוטוקול מיוחד, במסגרתו הותר לאירלנד להמשיך ולספק תמריצים תעשייתיים עד שנת 1985.
במקביל למשא ומתן, חוותה אירלנד יחסים מתוחים עם בריטניה על רקע הסכסוך בצפון אירלנד.
בשנות ה-60 וה-70 גברה המתיחות בין הקהילה הקתולית לפרוטסטנטית בצפון, כאשר הקתולים דרשו שוויון זכויות.
ב-1968 פרצו מהומות בבלפסט ובדרי בעקבות סדרת הפגנות של הקתולים, שבמהלכן נקטה המשטרה הבריטית באמצעים אלימים לדיכוי.
המתיחות הגיעה לשיאה ב-30 בינואר 1972, באירוע שכונה "יום ראשון העקוב מדם", כאשר חיילים בריטים ירו למוות ב-13 מפגינים קתולים לא חמושים.
בעקבות זאת, בריטניה החליטה להטיל שלטון ישיר על צפון אירלנד, מהלך שהחריף את המתיחות הפוליטית מול ממשלת אירלנד.
בקרב הקהילה הקתולית בצפון התגבשה התחושה שההצטרפות ל-EEC תהווה אמצעי לחיבור מחדש בין אירלנד לצפון אירלנד, בדומה לפיוס ההיסטורי בין צרפת לגרמניה.
מנגד, בקהילה הפרוטסטנטית עלה חשש שההצטרפות לקהילה תפגע בקשר עם בריטניה ובמעמדו העצמאי של החבל בתוך הממלכה.
צרפת אף פרסמה באותה תקופה מסמך רשמי שהביע הסתייגות מהצטרפות אירלנד ובריטניה, בשל חשש שהסכסוך בצפון יפגע ויערער את יציבות הקהילה.
ברוח הצהרת שומאן, שראתה בקהילה האירופית מנגנון לפיוס בין מדינות ושיקום יחסים לאחר עימותים היסטוריים, הצטרפותן של אירלנד ובריטניה נתפסה כהזדמנות לקידום יציבות אזורית ולהפגת המתיחות בצפון אירלנד.
ב-18 בינואר 1972 נערך הדיון הסופי, בו הכריז שגריר לוקסמבורג בקהילה, ז'אן דונדלינגר, כי כל הבעיות מול אירלנד נפתרו ושהמשא ומתן הסתיים.
ב-22 בינואר נערך בארמון אגמון בבריסל טקס החתימה על אמנת ההצטרפות.
כדי שהאמנה תיכנס לתוקף, נדרש תיקון לחוקה האירית, זאת מפני שהצטרפות לקהילה דרשה הכרה בחוקים ובתקנות האירופיים, אך לפי החוקה האירית, רק הפרלמנט האירי מוסמך לחוקק חוקים במדינה.
נערך משאל עם ב-10 במאי 1972, בו נשאל הציבור האם מסכים לתיקון בחוקה או לא.
שיעור ההצבעה עמד על 70.88%, כאשר מתוכם 83.1% הצביעו בעד.
אירלנד היא המדינה היחידה שקיימה משאל עם על כל שינוי באמנות האיחוד, ובסך הכל ערכה 7 משאלים - יותר מכל מדינה אחרת.
האמנה נכנסה לתוקף ב-1 בינואר 1973 ואירלנד הפכה רשמית להיות חלק מה-EEC.
שנות ההסתגלות והאתגרים הראשונים (1973–1986)
בשנת 1973 נחתם הסכם סאנינגדייל בין אירלנד לבריטניה, בניסיון להקים ממשלה משותפת בצפון אירלנד ולהסדיר את הסכסוך, אך הסכם זה קרס תוך כמה חודשים, בעקבות שביתות מחאה בצפון.
בתקופה זו התחוללו פיגועים קשים בדבלין ובמונאהן.
בשל היותה מדינה פחות מפותחת בקהילה, כבר בשנותיה הראשונות קיבלה אירלנד מימון נרחב, שהופנה בעיקר לחינוך, תחבורה ופיתוח תשתיות.
מימון זה היווה את הבסיס לתחילתו של השינוי הכלכלי במדינה.
ב-1975 הוקמה ה-ERDF, קרן הפיתוח האזורי, שנועדה לצמצם פערים בין אזורים באירופה.
אירלנד הפכה לאחד מיעדיה המרכזיים וקיבלה תקציבים משמעותיים לפרויקטים רחבים.
במרץ של אותה שנה, אירחה דבלין את פסגת המועצה האירופית הראשונה, אירוע שהעניק לאירלנד מעמד פעיל בזירה הפוליטית של הקהילה.
ההצטרפות ל-EEC סייעה לאירלנד גם בהפחתת תלותה בבריטניה, כאשר ב-1975, נערך משאל עם בבריטניה על הישארותה בקהילה, ואירלנד הודיעה כי תישאר חברה בקהילה גם אם בריטניה תעזוב.
ב-1979 הצטרפה אירלנד ל-EMS, המערכת המוניטרית האירופית, למרות שבריטניה לא הצטרפה.
כך ניתקה בפעם הראשונה מזה 150 שנה את קשריה ללירה שטרלינג, והחלה לנהל מערכת מוניטרית עצמאית.
עם זאת, ההצטרפות לא שחררה את אירלנד ממשברים הכלכליים.
במהלך שנות ה-70 וה-80 הייתה עליה במחירי הנפט ואינפלציה גבוהה אשר הובילו את הממשלה להנחיל מדיניות צנע, שכללה העלאת מיסים וקיצוץ תקציבים רבים.
האבטלה זינקה למעל מ-17%, והגירה המונית למדינות אחרות בקהילה, בעיקר של צעירים, חזרה להיות תופעה נרחבת במדינה.
במקביל, נדרשה אירלנד לבצע התאמות למדיניות הקהילה.
בתחום החקלאות, החקלאים האירים נאלצו לעמוד במכסות של ה-CAP, ולשנות שיטות ייצור מסורתיות.
בתחום התעשייה, הממשלה צמצמה בהדרגה את הסובסידיות למפעלי ייצור קטנים, דבר שעורר חששות מתחרות מול יצרנים אירופיים גדולים.
במהלך שנות ה-80 גיבשה הממשלה גישה חדשה למניעת המשבר הכלכלי, ובהובלת משרד האוצר, בנתה תוכניות רב שנתיות בהתאמה לכללים האירופיים.
תהליך זה סימן את יכולתה של אירלנד להתמודד באופן עצמאי עם משברים, ואפשר צמיחה כלכלית עתידית.
ב-1985 נחתם הסכם אנגלו-אירי, שהכיר לראשונה בזכותה של אירלנד לייעץ לבריטניה בענייני צפון אירלנד.
ההסכם קודם ברוח שיתוף פעולה אירופי ונתמך בקונצנזוס מצד מדינות הקהילה, אשר הכירו בחשיבותו.
העמקת ההשתלבות והשינוי הכלכלי (1987–1999)
בעקבות המשבר הכלכלי, ב-1987 חתמה ממשלת אירלנד על הסכם "Social Partnership" עם איגודים מקצועיים, מעסיקים והמגזר החקלאי, בניסיון לייצב את הכלכלה.
ההסכם כלל הקפאת דרישות שכר, תיאום שכר בין מגזרים שונים וצמצום הגירעון התקציבי.
הסכם זה ביסס שיתוף פעולה חברתי ומדיני, במקום שביתות ולחצים פוליטיים, והפך ליסוד מרכזי במדיניות הכלכלית האירית.
במקביל, נערך משאל עם בו אישר העם האירי את חוק Single European Act, שנחשב לתשתית הראשונית לקראת הקמת שוק אחיד בקהילה.
החוק קידם הסרת מגבלות על התנועה החופשית, הון, סחר ושירותים, והוביל לתיאום כלכלי בין המדינות החברות.
ב-1990, נבחרה מרי רובינסון לנשיאות אירלנד, מינוי שסימל שינוי תרבותי במדינה.
היא קידמה ערכים ליברלים, שיח פתוח על זכויות נשים ויחס חיובי ומקבל כלפי אירופה, דבר אשר חיזק את הזהות האירופית של אירלנד.
ב-7 בפברואר 1992, חתמה אירלנד על אמנת מאסטריכט בהולנד שהובילה להקמתו הרשמית של "האיחוד האירופי", והבסיס לאיחוד המוניטרי.
ביוני אישר הציבור האירי במשאל עם את אמנה זו.
האישור שיקף תמיכה ציבורית רחבה בפרויקט האינטגרציה האירופית, ובעקבותיו ביצעה הממשלה התאמות תקציביות לכללי האיחוד החדשים, על מנת לעמוד בדרישות שנקבעו לאימוץ האירו.
במהלך שנות ה-90, חוותה כלכלת אירלנד שיפור משמעותי.
בעקבות הרפורמות הכלכליות שביצעה הממשלה בשנות ה-80, היא הצליחה לבסס מערכת מיסוי נמוכה ונוחה, וליצור יציבות מוסדית שאפשרה תנאים אטרקטיביים להשקעות.
אירלנד הפכה למוקד מועדף על חברות זרות, בעיקר אמריקאיות.
בשילוב עם מימון נרחב מצד האיחוד לפרויקטים בתחומי החינוך, הבריאות והתחבורה, הצליחה המדינה להתאושש כלכלית, לשפר את תשתיותיה ולהעלות את רמת השכר.
לראשונה מאז הצטרפותה לקהילה, השתוותה לרמת חיים של מדינות מערב אירופה.
ב-1997, עם כניסתה לתוקף של אמנת אמסטרדם ו-TFEU, האמנה על תפקוד האיחוד האירופי, נקבע כי כל אזרח באיחוד זכאי לנוע ולגור בחופשיות בין מהמדינות החברות.
באותה העת, קיבלה אירלנד פטור מהצטרפות מלאה להסכם שנגן, כדי לשמר את אזור הנסיעה המשותף עם בריטניה.
אזור זה איפשר לה גבול פתוח עם צפון אירלנד והקנה לאזרחים אירים ובריטים זכויות הדדיות בתחומי תעסוקה, חינוך, בחירות, וגישה לשירותי בריאות ורווחה.
בהתאם לפרוטוקול האמנה, הותרה לאירלנד האפשרות לבקש להצטרף לחלקים מסוימים מההסכם.
בנוסף לפן הכלכלי, האיחוד האירופי נטל חלק פעיל בסכסוך בצפון אירלנד.
ב-1995 הוקמה תוכנית PEACE, שמטרתה לתמוך באזורים שנפגעו מהסכסוך ולקדם פיוס, באמצעות עידוד דו-שיח, השקעות בתעסוקה ושיתוף פעולה כלכלי וחברתי.
תוכנית זו הובילה לבסוף להסכם יום שישי הטוב, שנחתם ב-1998 בין אירלנד לבריטניה ונציגי צפון אירלנד, וסיים רשמית את הסכסוך.
ההסכם כלל שיתוף פעולה מוסדי בין המדינות, הקמת ממשלה מקומית בצפון, והמחיש את כוחו של האיחוד כמתווך לשלום וליציבות אזורית.
בינואר 1999, הייתה אירלנד בין 11 המדינות הראשונות שהצטרפו לתחילת האיחוד המוניטרי, ואימצו את האירו כמטבע חשבונאי ווירטואלי בלבד, כאשר שימושו הפיזי החל רק ב-2002. הצטרפות זו שיקפה את שיפורה הכלכלי המשמעותי של אירלנד, והצלחתה ביצירת שוק יציב ומתואם עם מנגנוני האיחוד.
השתלבות מלאה וגיבוש מדיניות עצמאית בתוך האיחוד (2000–2015)
ב-26 בפברואר 2001, חתמה אירלנד ביחד עם שאר מדינות באיחוד, על אמנת ניס בצרפת, שנועדה להכין את מוסדות האיחוד להרחבתו למדינות מזרח אירופה.
ביוני נערך באירלנד משאל עם לאשרור האמנה, אך היא נדחתה ב-53.9% מהקולות, בעיקר בשל חוסר ידע ציבורי ומחשש לאובדן הנייטרליות הצבאית.
בעקבות לחץ ממוסדות האיחוד, החלה ממשלת אירלנד קמפיין הסברה והשיגה הצהרה מהנציבות לשמירה על מדיניותה הביטחונית והחוקתית.
באוקטובר 2002, התקיים משאל עם חוזר, שבו אושרה האמנה ברוב של 62.9%.
ב-1 בינואר 2002, נכנס מטבע האירו באופן רשמי לאירלנד, לאחר שהיה בשימוש חשבונאי בלבד.
באותה השנה, הגישה אירלנד בקשה להצטרף באופן חלקי להסכם שנגן, ובקשתה אושרה פה אחד על ידי יתר המדינות החברות.
ב-13 בדצמבר 2007, חתמה אירלנד על אמנת ליסבון בפורטוגל, שמטרתה ייעול תפקוד האיחוד בעקבות ההרחבות האחרונות.
ביוני 2008, נדחתה האמנה במשאל עם באירלנד ברוב של 53.4%, שוב על רקע חששות לפגיעה בנייטרליות הצבאית ובתחומים חוקתיים, כמו הפלות ונישואים חד מיניים.
למרות שלאחר אמנת ניס כבר התקבלו הבהרות מהנציבות, ניסוחה המעומעם של אמנת ליסבון עורר בציבור תחושת איום מחודשת.
לכן, ממשלת אירלנד ניהלה משא ומתן עם מוסדות האיחוד, והשיגה הצהרה רשמית נוספת כי לא תיפגע ריבונותה בתחומים אלו.
באוקטובר 2009, נערך משאל עם חוזר, והאמנה אושרה ברוב של 67.1%.
במקביל, בסוף שנת 2008, התמוטט שוק הנדל"ן האמריקאי, דבר שהוביל למשבר פיננסי עולמי וקריסת הבנקים המרכזיים באירלנד.
ממשלת אירלנד הכריזה על ערבויות ממשלתיות לכלל הבנקים, מה שהוביל לגירעון תקציבי של למעלה מ-30%.
המדינה פנתה לסיוע חירום, ובנובמבר 2010 נחתם הסכם "הטרויקה" בסך 85 מיליארד אירו עם האיחוד האירופי, הבנק המרכזי האירופי וקרן המטבע הבינלאומית.
בתמורה, חויבה אירלנד להחיל מדיניות צנע, העלאת מיסים וקיצוצים נרחבים במגזר הציבורי.
כל זאת הוביל לעלייה באבטלה למעלה מ-15%, פגיעה במערכות הבריאות והחינוך, והגירה שלילית נרחבת.
כעבור שנה, החלה הכלכלה האירית להשתקם בהדרגתיות, עם ירידה בגירעון התקציבי ובלחץ על הבנקים.
בדצמבר 2013 הייתה למדינה הראשונה שסיימה את התחייבויותיה במסגרת סיוע הטרויקה.
לצד השיפור הכלכלי, שררה תחושת תסכול מסוימת בקרב הציבור האירי מהמחיר הכבד של מדיניות הצנע.
עם זאת, נדמה כי בניגוד למגמות באירופה, עמדות אירוסקפטיות לא נרשמו באופן ניכר, והתמיכה באיחוד נותרה גבוהה יחסית.
אירלנד והאיחוד האירופי כיום (2016-היום)
ביוני 2016, בריטניה הכריזה על פרישתה מהאיחוד האירופי, החלטה שיצרה אתגר מדיני חסר תקדים עבור אירלנד.
הסוגיה העיקרית הייתה כיצד להימנע מהקמת גבול יבשתי בין אירלנד לצפון אירלנד, דבר שהיה עלול לאיים על הסכם יום שישי הטוב שנחתם ב-1998. החל מ-2017, הבהירה ממשלת אירלנד למוסדות האיחוד כי שמירה על גבול פתוח באי הוא תנאי הכרחי, על מנת לשמור על ההסכם ולהבטיח יציבות באי.
האיחוד האירופי קיבל זאת אך דרש פיקוח רגולטורי על סחורות.
לבסוף, במסגרת הסכם הפרישה, בינואר 2020, אושר "פרוטוקול צפון אירלנד", במהלכו הצפון יישאר חלק מהשוק האחיד של האיחוד האירופי, ובדיקות מכס ובקרות סחר יקוימו בגבול הימי ולא בגבול היבשתי.
פתרון זה שמר על גבול פתוח באי אך יצר גבול ימי בין בריטניה לצפון אירלנד, דבר שעורר התנגדות בצפון, בטענה שמערער את מעמד צפון אירלנד בבריטניה.
לאחר פרישת בריטניה הקים האיחוד את "קרן ההתאמה לברקזיט" (BAR), כדי לתמוך במדינות החברות שנפגעו מהשינוי המוסדי, באמצעות סיוע כלכלי לקהילות, תוך עידוד והרחבת תעסוקה.
המדינה המרכזית שהושפעה היא אירלנד, ולכן, בין השנים 2020-2023 קיבלה מהקרן 920.4 מיליון אירו, שהופנה לחיזוק הכלכלה, התעסוקה והמסחר המקומי והאזורי.
לאחר פרישת בריטניה מהאיחוד, אימצה אירלנד אסטרטגיה הנקראת "seeking shelter", במסגרתה מחזקת את השתלבותה באיחוד כמנגנון הגנה מול איומים מהברקזיט.
ב-2020, אישרה מועצת האיחוד האירופי את בקשת אירלנד לקחת חלק ב-SIS II, מערכת המידע של שנגן, דרכו מתאמות המדינות החברות פעולות באכיפת החוק.
תחילה אירלנד שמרה על עמדתה הנייטרלית ולא הצטרפה באופן מלא, אך במרץ 2021, שינתה את עמדתה והתחברה רשמית ל-SIS II, דרכו קיבלה התראות פליליות ומידע על נעדרים.
באפריל 2024, הצטרפה אירלנד באופן חלקי ל-New Pact on Migration and Asylum, יוזמת חקיקה חדשה של האיחוד שמטרתה לייעל את הטיפול בבקשות מקלט, לחזק שיתוף פעולה בין המדינות החברות ולתאם רגולציה משותפת.
הצטרפות אירלנד משקפת את נכונותה ליישור קו עם המדיניות האירופית, אך גם משקפת את רצונותה לשמור על ריבונותה, בכך שנמנעה מהצטרפות לבקרת גבולות וחלוקת מבקשי מקלט בין המדינות החברות.
אירלנד נחשבת מדינה פרו אירופית עם רמת אירוסקפטיות נמוכה יחסית.
מאז המשבר הכלכלי של 2008-2010, וההתאוששות הכלכלית שבאה בעקבותיו, שמר הציבור האירי על תמיכה גבוהה בחברות באיחוד.
בשנת 2021, לאחר הברקזיט, נרשם שיא של 94% תמיכה בהישארות באיחוד.
בסקר שנערך במרץ 2025, תמכו 82% בהישארות, ורק 8% התנגדו.
לצד התמיכה הגבוהה, נותרו הסתייגויות בקרב הציבור האירי על השאלה האם להישאר באיחוד.
ההסתייגות הראשונה הינה בתחום ההגירה, אשר בו עולה חשש מעומס על מערכות הרווחה בעקבות מהגרים מרחבי מדינות האיחוד.
ההסתייגות השנייה באה לידי ביטוי בתחום הביטחון, בשל מדיניותה הנייטרלית של אירלנד והפחד מהשפעה אפשרית שיכול להיות לאיחוד על עיקרון זה.
גם במישור הפוליטי, באירלנד אין נוכחות של מפלגות אירוסקפטיות משמעותיות, ולא קיימות מפלגות התומכות באופן מפורש בפרישה מהאיחוד האירופי, וזאת לאור התמיכה של המפלגות המרכזיות בהמשך ובהעמקת החברות במסגרת האיחוד.
יחסי אישות (או בלשון חז"ל: תשמיש המיטה) בהלכה הם אוסף הכללים והחוקים בהלכה היהודית הנוגעים לקיום יחסי מין.
בהלכה ישנה הדרכה מפורטת לגבי האופן שבו יש לקיים יחסי אישות, כולל התייחסות למקום, לתדירות, לעיתוי, וכן לדיבור, למחשבה ולכוונה בשעת קיום היחסים.
איש ואישה נשואים מחויבים זה לזה לקיום יחסי אישות, חוץ מזמן הנידה שבו הם אסורים זה על זה.
תדירות חובת קיום היחסים בהלכה נקבעת באופן המותאם למצבם של בני הזוג.
בהלכה ישנן דוגמאות הקובעות פרקי זמן של בין אחת ליום ועד אחת לחצי שנה, לפי עיסוקו של הבעל.
מחויבותו של הבעל לקיום היחסים מכונה מצוות עונה, אך לפי הפסיקה די בכוונתו לשמח את אשתו באמצעות יחסי המין כדי להפוך אותם לדבר מצווה.
היהדות רואה את התשוקה ואת ההנאה ביחסי אישות כמרכיבים חיוביים, ובלבד שהשימוש בהם ייעשה גם לשם מצווה.
השקפה זו נובעת מתוך גישה של קידוש החומר כשהוא נעשה בכוונה נכונה ובאופן של קדושה וצניעות.
עם זאת, יש התנגדות להפרזה ביחסי אישות ואפילו המותרים, והדבר התבטא בדברי הרמב"ן שכינה את ה"שטוף בזימת אשתו" ומפריז בקיום יחסי אישות "נבל ברשות התורה".
ישנם הוגים הקושרים את יחסה של היהדות למין ליחסה לצרכים גופניים בכלל, כגון אכילה, שתייה וכדומה.
הרמב"ם כותב כי האדם צריך לכוון כל מעשיו לידיעת הבורא ועבודתו, ובפרט שהאכילה, השתייה ואף הבעילה ייעשו לשם בריאות הגוף והנפש כאמצעי לעבודת הבורא, כמאמר הפסוק: "צדיק אוכל לשובע נפשו".
תשמיש המיטה (ובקיצור תשמיש) הוא הכינוי המקובל ליחסי אישות בכל מקורות היהדות מאז התנאים חכמי המשנה.
לפי המילון רב-מילים ההגדרה המדויקת של המונח היא "כינוי (בלשון נקייה) ליחסי מין בין הבעל לאשתו".
לעומת זאת, לפי שאר המילונים (אבן שושן, מילון בן-יהודה, מילון ספיר, ועוד) הגדרת המונח היא "יחסי מין" (כולל יחסים מחוץ לנישואים).
לעיתים נדירות משמש כינוי זה גם ליחסים הומוסקסואלים ואפילו להזדווגות בבעלי-חיים.
במקרא ניתן למצוא שימוש במושגים רבים המתארים פעילות מינית, כגון: "ויחם" [מלכים פרק א], "ידיעה", "שכיבה", "ביאה", "קרבה" ו"גילוי".
"בעילה" מופיעה במקרא לעיתים רחוקות, ויותר נפוצה בלשון חז"ל והתלמוד.
הלשון החז"לית והתלמודית יצרה כינויים ומונחים מרומזים רבים, כגון: "דבר מצווה", "דרך ארץ", "דבר אחר", "הרגל דבר", "עשיית מלאכה", "עשיית צרכים", וכן "לספר" ו"לדבר".
כן נעשה שימוש בביטויים שאולים נוספים מתחום האכילה והשתייה, לדוגמה: "אכל", "סעד", "נהמא" (לחם), "לחם סתרים", "טעימת תבשיל", "שותה בכוס", "עריכת שולחן" "פת בסלו".
בספרי קבלה מופיע רבות הכינוי חיבור.
בשולחן ערוך נקראות ההלכות הנוגעות ליחסי אישות הלכות צניעות.
המונח יחסי אישות, לרוב מתייחס ליחסי מין בין איש ואישה.
לעיתים מונח זה מתייחס גם לבני זוג שאינם נשואים, בפרט בבתי משפט ובבתי דין רבניים, וכן בספר החוקים של מדינת ישראל.
מונח זה הוא מונח מודרני וחדש יחסית, שמורכב מהמונח "יחסי מין" ומהמונח ההלכתי "אישות" שהגדרתו היא "מכלול היחסים שבין איש לאשתו הנגזרים מקשר הנישואין שביניהם".
המונח "יחסי אישות" מופיע רבות בספרות השו"ת החל מתחילת המאה ה-20, אך רוב הספרות הרבנית המאוחרת בחרה להשתמש במונח המסורתי, "תשמיש המיטה".
בספרות התורנית העוסקת בהלכות אלו, נעשה שימוש בכינויים שונים לתיאור הפרטים הקשורים ביחסי מין, עקב ההקפדה להשתמש בלשון נקייה.
כך למשל ערוות האישה מכונה "אותו מקום".
חז"ל אמרו: , כלומר לא ניתן לספק את היצר המיני אלא על ידי הגבלתו.
ההלכה אוסרת על זוגות מסוימים לקיים יחסי מין, כגון יהודים עם גויים, כהן עם גרושה, אישה נשואה עם מי שאינו בעלה, קרובי משפחה וזוגות חד מיניים.
ולחריגה מאיסורים אלו נקבעו עונשים שונים, עד כדי מיתת בית דין.
כיום ההלכה נותנת לגיטימציה רק ליחסי אישות בין איש ואישה הנשואים זה לזה בנישואים הלכתיים.
היתר הפילגש, שנהג בעבר, אינו מקובל כיום וגם לזוג נשוי אסור לקיים יחסי אישות במשך חלק ניכר מימי המחזור החודשי, בימים שבהם האישה נידה.
בכל האמור לגבי הנאה והימנעות ממנה בעת קיום יחסי אישות, התפישה הרווחת אצל חז"ל היא דואליסטית.
היא מושתתת על האמונה בקיומם של שני יצרים בנפש האדם, יצר הטוב ויצר הרע.
יצר הרע מזוהה לרוב, אף כי לא תמיד, עם היצר המיני.
לפי חז"ל, ישנו ליצר המין צד שלילי העלול להביא לחטאים שונים, אולם יש בו צורך חיוני לקיום העולם.
בתלמוד מובאת אגדתא, המיוחסת לימי עזרא, ובה מסופר על כך שלאחר שהצליחו חכמי הדור לבטל מן העולם את היצר הרע המסית בני אדם לעבוד עבודה זרה, רצו להרוג גם יצר המין.
היצר הזהירם שאם הוא ימות - יכלה העולם, כתוצאה מהפסקת פרייה ורבייה, החליטו החכמים לכלוא אותו, ובמשך שלושה ימים לא נמצאה ביצה בכל ארץ ישראל.
בעקבות כך הסתפקו החכמים בסימוא עיניו, כדי שלא יגרום לתשוקה מינית בין קרובי משפחה.
במדרש בבראשית רבה מובא רעיון דומה:
בולט הפער בין יחסה של הנצרות לקיום יחסי מין, לבין יחסה של היהדות.
בעוד שבנצרות מדובר בכניעה לתאוות הגוף שאינה רצויה, הרי שביהדות, כפי שבאה לידי ביטוי במספר מקרים בדברי חז"ל, ראתה ביחסי מין בין בני זוג נשואים דבר חיובי וחיוני.
חז"ל הגדירו מספר מטרות להיבט החיובי של היצר המיני: קיום מצוות פרייה ורבייה, יצירת שלום ואחדות בין בני הזוג ותועלת רפואית לתיקון העובר והאישה ההרה, בהתאם לשלבי ההיריון השונים.
הרמב"ם במורה נבוכים צידד בדברי אריסטו, שלפיהם ההנאה המינית מגונה יותר משאר ההנאות הגופניות, וכך כתב גם הרמב"ן: "כי המשגל דבר מרוחק ונמאס בתורה".
אך מחבר איגרת הקודש חלק על אריסטו, וכתב שיחסי אישות הנעשים באופן הנכון ובכוונה הראויה אינם דבר מגונה, אלא דבר קדוש ונקי.
הרב יצחק אייזיק שר טוען כי הרמב"ם ומחבר אגרת הקודש אינם חלוקים מבחינה עקרונית.
לדבריו, הרמב"ם מתכוון לרדיפה אחר המשגל והאכילה, כשהאדם אינו מכוון לשם שמים, אזי המעשה מקולקל ומגונה, אך אם האדם עושה מצווה זו בקדושה ובמידה הנכונה - הרי הוא מקדש את החומר.
הרב יוסף דוב סולובייצ'יק כתב על מהותן של ההלכות ביחסי אישות:
בחלק מהמדרשים מוצגת התאווה (המכונה גם חשק, או רצון) כתנאי בסיסי לאהבה ולאחדות בין בני הזוג.
מנהג אנשי בית מונבז המלך, שהתגיירו, היה לקיים יחסי אישות בשעות היום כדי שלא יהיו עייפים וחסרי תשוקה.
חכמים ראו בחיוב את הרעיון של עוררות התשוקה המינית, עם זאת הם לא שיבחו אותם על כך מכיוון שאסור לקיים יחסים בחדר מואר.
בספר שבילי אמונה מובא שיש עניין בריבוי תאוותו של הבעל, כי בכך הוא מוציא את זרעו בשמחה, וזה גורם לכך שנוצרים בנים יפים, בריאים וצדיקים אם כי זה בניגוד למובא בספר הזוהר, בו נטען שאם האדם אינו מקדש עצמו בשעת התשמיש אז נולדים לו ילדים רעים.
יש אומרים שמה שמותר לדבר בענייני תשמיש (כמו דברים מגרים או דברי אהבה וחיבה), זה כדי להרבות את תאוות האיש.
כמו כן, באיגרת הקודש נכתב שאם אין אצל שני בני הזוג מידה רבה של חשק, אהבה ורצון - אין השכינה שורה על יחסים אלו.
לגבי הנאה ביחסי אישות, לא נמצאה התייחסות מפורשת של חז"ל.
מכל מקום, יש מעט התייחסות לנושא בדברי הראשונים.
בספר בראשית כתוב: "על כן יעזב איש את אביו ואת אמו ודבק באשתו והיו לבשר אחד", ומפרש רש"י שבביאה שלא כדרכה (על ידי מין אנאלי) לא שייך "ודבק באשתו", כיוון שהאישה אינה נהנית מזה ואין אחדות ביניהם.
כלומר, שעל ידי ההנאה, אדם נדבק ומתחבר אל הסובייקט.
דברי רש"י אלו אף מהווים בסיס להתייחסות למרכיב ההנאה והתענוג שבלימוד תורה.
בספר מנורת המאור כתוב שלא יקיים יחסים להנאתו בלבד אלא גם להנאתה.
ומה שאמרו חז"ל "לקדש את עצמו בשעת תשמיש" - הכנות רוחניות, כגון תפילות, כוונות המחשבה, וכדומה - הוא קודם הביאה, אבל בשעת הביאה אי אפשר שלא ליהנות.
רבנו בחיי הסביר בספרו חובות הלבבות כי תחושת התענוג שמתלווה ליחסי אישות, היא שכר על קיום מצוות פרייה ורבייה.
כמו כן, חז"ל התייחסו להנאת האישה, וציינו את חשיבותה בכך שכדאי לבעל לגרום קודם הנאה לאשתו ורק לאחר מכן להזריע.
גם בחסידות נמצאת התייחסות להנאה מיחסי האישות.
רבי ברוך מקוסוב, מקובל ומנהיג ציבור, מגדולי תנועת החסידות, מתאר שסבר בתחילה שעניין הקדושה בשעת הביאה (החדירה וההזרעה) הוא שיוציא ממחשבתו את כוונת הרגשת העונג הגשמי שלו, ויצטער על מה שהוטבע במעשה הזה הרגשת עונג גשמי, ויחשוב שהלוואי שלא היה הדבר כן.
אך הוא כותב על עצמו שבסוף הבין ש"עניין הקידוש נמשך על ידי הרגשת עונג גשמי, והוא סוד נפלא ועמוק נורא".
אם כי דעתו דעת יחיד ורוב גדולי החסידות כתבו להימנע בכל מה שאפשר מתענוג גשמי וזאת לאור דברי רבי חיים ויטאל שכתב שאחד התנאים ללימוד הקבלה הוא שלא להנות מתשמיש המיטה.
לגבי ההנאה (שהיא בעיקר בשעת המעשה), לא נמצא בספרות התורנית ביטוי לכך שיש חשיבות בהנאה מרובה, מה שאין כן בתאווה (שהיא בעיקר לפני המעשה) שכתוב שיש להרבות בתאווה, שעל ידי ריבוי התאווה ייצא הוולד פיקח ויפה.
כמו כן, השולחן ערוך מביא להלכה (ב) שיש לקצר בזמן קיום היחסים ולמעט הנאתו, ומצד שני פוסק (ב) שבדברי תשמיש (כמו דברים מגרים או דברי אהבה וחיבה) יכול לדבר עמה "כדי להרבות תאוותו".
ספרות ההדרכה הדתית לאומית מציעה להשתמש בתאווה ובהנאה באופן טבעי.
לעומת זאת, בספרות החרדית, יש דגש על כך שאין למלא את כל התאווה, ויש להשתמש בה ליצירת רגש של אחדות.
הרב ישראל אליהו וינטרוב, לדוגמה, הגדיר זאת כך: כל מקום שנמצא בדברי הראשונים לשונות של ריבוי תאווה והנאה, כוונתם רק, למידה שיצאו מרגש פירוד לרגש אחדות, ולא שיש עניין בריבוי.
לפי חז"ל, במניעת יחסי אישות, צערו של האיש גדול מזה של האישה, כיוון שהגירוי החיצוני משפיע יותר על האיש.
לגבי האישה, רש"י בתלמוד מפרש שתאוות האישה גדולה משל האיש.
האור החיים מתייחס לתאוות האישה בפירושו לפסוק בספר בראשית: "ואל אישך תשוקתך והוא ימשול בך".
לדבריו, האישה נתקללה בשני דברים.
האחד, שביד האישה להשלים תאוותה רק על ידי הבעל, והשני, שלא תהיה לה אפשרות להשלים את תשוקתה, כי האיש ישבע בתשוקתו מה שאין כן האישה שתמיד תשוקתה תהיה חסרה.
חז"ל ראו קשר בין יחסים תקינים בין בני זוג וסברו כי הם עשויים לגרום למהות רוחנית גבוהה: שכינה, שתשרה ביניהם.
במילים אחרות, ביהדות, קיום יחסי אישות באופן הנכון מביא את בני הזוג לפסגת הקדושה ואף להשראת שכינה ביניהם.
מכיוון שחשיבות הביאה בקדושה בין האיש לאשה כה גדולה, אזי גם האפשרות להתדרדרות גדולה, ואפילו מחשבה קלה עלולה להטות מן הקדושה אל הטומאה.
כיוון שכך, קבעו חכמי ההלכה הלכות וגדרים על מנת לשמור על איכותה הרוחנית של הביאה.
היעב"ץ מבטא את הדברים באופן חריף יותר:
בתלמוד מובא שכל המקדש את עצמו בשעת קיום היחסים – יהיו לו בנים זכרים.
המפרשים הגדירו את המשמעות המעשית של קדושה זו.
ראשית, יש לקיים יחסי אישות כפי מה שנצרך בלבד, ושיהיה פרוש מן המותרות.
כמו כן, יש לקיים את כל פרטי ההלכות וההנהגות במקום החיבור, בזמן החיבור, בכוונת החיבור ובאיכות החיבור ברוח הכתוב באיגרת הקודש.
בהתאם, יש לקיים יחסי אישות בדרך צניעות, כגון לעשות זאת בלילה או בחדר חשוך.
על פי הגאון מווילנה, עיקר החובה בקדושת הזיווג הוא להשתדל בריבוי אהבה ואחדות ביניהם, ולהיזהר מבני תשע מידות.
לפי השל"ה, אין קדושה בכל הקדושות כקדושת הזיווג, אם הוא בקדושה הראויה והנכונה.
הרמח"ל בספרו "מסילת ישרים" מסביר שיש דרגות ומובנים שונים למושג הפרישות ביהדות (באופן כללי, לאו דווקא לגבי יחסי אישות); לשיטתו יש פרישות אסורה ויש פרישות שהיא מותרת.
הכלל העיקרי הוא שכל מה שאינו מוכרח לאדם בענייני העולם - הרי ראוי לאדם לפרוש ממנו, וכל מה שמוכרח לו מאיזה סיבה שתהיה - אם הוא פורש הרי זה חוטא.
פרישות מוחלטת מיחסי אישות אינה מקובלת ביהדות, גם כאשר אין אפשרות להיכנס להריון מאותה ביאה, מכיוון שיחסי אישות מרבים אהבה ושלום בין בני הזוג.
בתלמוד מובא, שרבי שמעון בן חלפתא אמר על עצמו לעת זקנותו (כשלא היה יכול לקיים יחסי אישות) "משים שלום בבית בטל".
אמנם, יש ביטוי לפרישות, אך במקרים מיוחדים.
למשל, על בן עזאי נאמר שחי חיי פרישות מכיוון ש"נפשו חשקה בתורה".
כמו כן, על משה נכתב שפרש מצפורה אשתו, היות שהיה עשוי לקבל גילוי שכינה בכל עת.
על פי הרמב"ם פרישות רבה עלולה להביא את האדם אל חטא.
בדומה לכך כתב החזון איש באיגרת ג: "הפרישות הבלתי טבעית ביחס לאשתו מביאה להרהור מרובה".
וכן הרחיב בנושא זה, רבי יעקב קנייבסקי.
דברים אלו אמורים לגבי פרישות מוחלטת מקיום יחסי אישות.
לגבי פרישות מהנאה ביחסי אישות, בספרות התורנית, ישנם לשונות המורות על חשיבות ההנאה כדבר מאחד, לעומת לשונות המורות על צמצום ההנאה, והאידיאל לפרישות מהנאות העולם הזה.
בספרות ההדרכה החרדית, הדברים מוצגים כגישה אחת.
האידיאל הוא למעט בתענוג, אך בפועל אין לאדם לצמצם בהנאה, אלא אם כן הוא הגיע לדרגת חסידות (מקביל לדרגת הפרישות), ואשתו לא נפגעת מכך.
הגדיר זאת החזון איש באיגרת ג': "באשתו הטהורה הכל מצווה, רק על דרך החסידות מי שראוי לכך ממעט בתענוג".
דברים דומים כתב הסטייפלר באיגרתו.
לעומת זאת, בחלק מהספרות הדתית לאומית, הנושא מוצג כשתי גישות ביהדות.
גישה אחת שרואה מיעוט הנאה כאידיאל - גישתו של השולחן ערוך שלדבריו יש לקיים יחסים "כמי שכפאו שד", כלומר, לקצר במשך זמן קיום היחסים כדי למעט הנאתו.
וגישה שנייה, שעל פיה יש לנהוג, גישה של שימוש בהנאה באופן טבעי בלא צורך למעט בה, כיוון שההנאה מאחדת בין בני הזוג.
חכמי ישראל התייחסו גם לצורך הביולוגי בפורקן המיני, ולצורך הנפשי בהצלה מיצר הרע.
כך למשל, נפסק במשנה תורה להקדים את הנישואים על מנת להינצל מהרהורי עבירה.
כמו כן, בתלמוד מסופר על רבי חייא שאשתו הייתה מצערת אותו.
בכל זאת, כאשר היה מוצא דבר טוב היה צורר אותו בסודרו ומביא לה.
אמר לו רב: "והרי היא מצערת את אדוני!" אמר לו רבי חייא (על נשים באופן כללי): "דיינו שמגדלות בנינו ומצילות אותנו מן החטא (הרהור עבירה)".
תלמידי אבא חלקיה תמהו על כך שבבואו לעיר נהגה אשתו להקביל פניו כשהיא מקושטת, והוא הסביר להם שהיא עושה זאת כדי "שלא אתן עיני באשה אחרת".
הראב"ד בחיבורו בעלי הנפש, מציג ארבע כוונות חיוביות לקיום יחסי אישות, כאשר הם מדורגים מהטוב ביותר ועד הדרגה הנמוכה ביותר.
בכוונה הרביעית הוא מציג אדם מתכוין לגדור עצמו מן העריות ולהנצל מן החטא.
לדבריו, יש שכר גם בבעילה זו, אף על פי שהוא לא התכוון לשם מצווה.
הרב מרדכי אליהו (בסוף ספרו "דרכי טהרה") מביא את הראב"ד, ומוסיף גם מקרה שאדם רוצה להימנע מהוצאת זרע לבטלה.
הרמב"ם, שהיה גם רופא, ראה את הדברים גם מנקודת מבט רפואית.
לדבריו בהלכות דעות, עודף משגל מזיק לבריאות, אך במקרים מסוימים יש בו תועלת רפואית; כשהאדם הוא בשיא בריאותו ויש לו זקפה גם בלי כוונה (בלי התעוררות מינית) ובשרו חם.
הרמב"ם אף כתב ספר רפואי מיוחד שנקרא "על המשגל ועל חיזוק כוח הגברא".
גם הרב יעקב עמדין כתב שיש מקרים בהם יש תועלת בקיום יחסים, כגון למי שחלה במרה שחורה או שנתקף בשיגעון.
חובות הלכתיות המוטלות על האיש
חובת הבעל לקיים יחסי אישות עם אשתו היא מצווה מהתורה הנקראת מצוות עונה, ואי קיומה, אפילו בשל העדר יכולת, מחייב אותו לגרש אותה, אם זהו רצונה.
מצוות עונה נגזרת מצורכי האישה ומיכולתו של הבעל; היא אינה תלויה במצוות פרייה ורבייה, ולכן חיובה אינו תלוי ביכולת האישה להרות מאותם יחסים.
מחיוב זה אפשר להסיק שיחסי האישות לא נועדו רק לשם הקמת הדור הבא, וכמאמר הפסוק () "על כן יעזוב איש את אביו ואת אמו ודבק באשתו והיו לבשר אחד".
חיוב לקיים יחסי אישות במינון שאין לגרוע ממנו מובא במשנה ובתלמוד, בספרות הפוסקים ובשולחן ערוך.
זוהי המחויבות הבסיסית של האיש לאשתו על פי נוסח הכתובה.
שיעור זה נקבע על פי האומדן המקובל להימצאותו של הגבר בביתו בהתאם לעיסוקיו ועבודתו.
לדוגמה: ספן היוצא לשיט למשך חודשים ארוכים, חייב רק פעמיים בשנה.
לעומת זאת, אנשים העובדים בסמוך לביתם ומצויים כל יום בביתם, חובתם - פעמיים בשבוע, ואם עובדים בעיר אחרת ולא לנים בביתם במשך השבוע הם מחויבים לפעם אחת בשבוע.
בשולחן ערוך נפסק שעונת תלמידי חכמים (כלומר חיובם לקיים יחסי מין עם נשותיהם) היא פעם אחת בשבוע, בליל שבת, כיוון שבלילות החול צריכים לעסוק בתורה, שתורתם אומנותם.
יש מהפוסקים שכתבו שבזמננו אין מי שנקרא "תלמיד חכם" לעניין זה, אך בכל זאת די לתלמיד חכם לקיים יחסי מין עם אשתו פעם אחת בשבוע "משום שהתורה מתשת כוחו".
אחרים כתבו שמי שיודע שהוא בבריאות טובה, מחויב בקיום יחסי אישות פעמיים בשבוע.
על פי בעל הטורים, בשנה הראשונה לאחר החתונה ישנו חיוב מיוחד במצוות עונה, והוא חייב בזה כל ימות השנה חוץ מימים שאסור (בעיקר ימי הנידה), ככתוב בספר דברים: "נָקִי יִהְיֶה לְבֵיתוֹ שָׁנָה אֶחָת, וְשִׂמַּח אֶת אִשְׁתּוֹ אֲשֶׁר לָקָח".
במקביל למצוות עונה, מוטלת על הבעל חובה לקיים יחסי מין סדירים גם לצורך קיום מצוות פריה ורבייה.
בתלמוד יש מחלוקת בין התנאים האם גם אישה מצווה בפרייה ורבייה.
להלכה, מספיק להוליד זכר ונקבה כדי לקיים מצווה זו.
ההשתדלות הנדרשת מהבעל לקיום מצוות פרייה ורבייה (שיהיו לו בן ובת), היא קיום יחסי אישות בתדירות הנדרשת לצורך קיום מצוות עונה.
מדברי חכמים יש חובה להמשיך לפרות ולרבות כל זמן שיש בו כח.
מחויבות הדדית של שני בני הזוג
הבעל והאישה מחויבים זה לזה לקיום יחסי אישות, שעל מנת כן נישאו.
סירוב האישה לקיימם שולל ממנה את הזכות לכספי הכתובה ולהתפרנס מממון בעלה, מדין מורדת על בעלה.
סירוב מכוון של הבעל לקיים יחסי אישות מטיל עליו קנס כספי, באופן של הוספה על כתובַּת האישה כפי המופיע בדין המורד על אשתו.
סירוב אחד הצדדים לעשות זאת ללא בגדים גם מהווה עילה לגירושין, ולדעת הרמב"ן זה איסור תורה.
במשנה תורה לרמב"ם ובשולחן ערוך לא הוזכר מה התדירות שהאישה חייבת בקיום יחסי אישות.
המהרי"ט כתב שהאישה חייבת רק בהתאם לחיוב העונה של בעלה, ואם הבעל דורש להרבות בקיום יחסים יותר מחיוב ה"עונה" שלו, או לבוא עליה שלא כדרכה (כלומר במין אנאלי), אין עליה "דין מורדת", המהווה עילה לגירושין.
לפי אליקים אלינסון, עולה מדברי חז"ל עיקרון לפיו אין לדרוש מהאשה שתגלה יוזמה בכל מישור הדברים שבינו לבינה, וזה הטעם שאין בתורה ציווי לאישה לקיים יחסי אישות.