tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נוסף לקבוצות תיירים רבות המסיירות בשכונה, היא מהווה סמל ומעין מוזיאון פתוח לימיה הראשונים של העיר העברית- וכך ניתן לראות אמנים רבים המשלבים את רחובות וסמטאות השכונה ביצירתם.
עם הפעלת המערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב באוגוסט 2023 חזרה הרכבת לפעול בגבולה הדרומי של השכונה.
באותה מסגרת בה הוקם פארק המסילה.
בית הסופרים - מוזיאון נחום גוטמן
שוכן ברחוב שמעון רוקח 21.
בבית זה התגוררו הסופרים יוסף חיים ברנר, יוסף אהרונוביץ ודבורה בארון.
במשך שנים רבות הוזנח הבית ועמד בשיממונו, עד אשר שוקם בסיוע הקרן הקיימת לישראל ועיריית תל אביב.
האגף הצפוני של המבנה שופץ והאגף הדרומי נבנה מחדש.
במקום נחנך מוזיאון המוקדש לחייו ויצירתו של הצייר נחום גוטמן, יליד השכונה והצייר המזוהה ביותר עם תל אביב (גוטמן אף עיצב את סמל העיר תל אביב).
את ביתו הראשון מחוץ לחומות יפו הקים אהרן שלוש בשנת 1883 בשכונת מנשייה, לימים משטרת מנשייה המנדטורית שפוצצה במלחמת העצמאות על ידי לוחמי האצ"ל.
על פי המסופר בספרו של יוסף אליהו שלוש, "פרשת חיי", נכנסה המשפחה להתגורר בבית שבמנשייה בשנת 1887, סמוך למועד חתונתו, לאחר שהוספה לו קומה שנייה.
לאחר הקמת נווה צדק החליט אהרן שלוש להעתיק את מקום מגוריו, ולשם כך בנה את הבית העומד עד היום ברחוב שלוש 32. לבית זה עברה המשפחה בשנת 1892. תחילה נבנה הבית כבית חד-קומתי.
בראשית המאה ה-20 נוספה לו קומה שנייה, אשר נהרסה כליל בהפגזה מן הים בעת מלחמת העולם הראשונה בפברואר 1917 (הקומה נבנתה מחדש באופן חלקי בשנים מאוחרות יותר).
בבית פעל בית הכנסת של משפחת שלוש ובסמוך לו הוקם בית חרושת "האחים שלוש" שהפעילו יוסף אליהו שלוש ואברהם חיים שלוש, בניו של אהרן שלוש.
לאחר מותו של אהרן שלוש בשנת 1920 השכירה משפחתו את הבית לעיריית תל אביב שהפעילה בו את תחילה את בית הספר "תחכמוני" ולאחר מכן את בית הספר המעורב לבנים ולבנות.
לימים ננטש המבנה לחלוטין והוא עמד בשיממונו במשך כמה עשורים עד שצאצאיו של אהרן שלוש מכרו את הנכס לגורמים פרטיים.
בית הכנסת שמדרום לבית פעיל עד היום, ואילו שטח בית החרושת שמצפון לבית פונה מבתי המלאכה שפעלו בו (שער הכניסה לבית החרושת והחומה שהקיפה אותה נותרו על עומדם).
שוכן ברחוב שלוש 30 פינת רחוב יחיאלי 8.
הבית המקורי היה בית בעל חלל מרכזי ממנו יצאו לארבעה חדרי מגורים, מרפסת רחבה וגן רחב ידיים.
בראשית המאה ה-20 התווסף למבנה אגף חדש ששינה מצורתו המקורית של הבית.
באגף זה שוכנת כיום גלריית הקרמיקה "שלוש 30".
עם התחדשות השכונה בסוף שנות ה-80, נקבע על חומת המגרש המערבית טריפטיכון בעיצובו של הגרפיקאי והאמן תושב השכונה וזוכה פרס ישראל דוד טרטקובר, המתאר את תולדות השכונה ואישיה.
זהו ביתו של שמעון רוקח, ראש קהילת נווה צדק מהקמתה ועד 1922. היה ממקימי חברת "עזרת ישראל" שהקימה את השכונה, ייסד בה מוסדות ציבור, ואף רכש את השטח עליו הוקם בית הקברות שהיה אז מחוץ לעיר ונמצא כיום ברחוב טרומפלדור.
הבית הוקם בשנת 1887 כחלק מסדרת הבתים הראשונה שהוקמה בנווה צדק.
מאוחר יותר נוספה לו קומה נוספת שתכנן אדריכל אוסטרי.
הוא היה מהמפוארים בשכונה וכלל כיפת נחושת.
בניו של רוקח ואחיו היו גם הם פעילי ציבור.
בנו, ישראל, כיהן כראש עיריית תל אביב משנת 1936 ולאחר מכן כשר הפנים.
הפסלת לאה מג'רו מינץ, נכדתו של שמעון רוקח, רכשה את הבית בשנת 1984 ושיפצה אותו באופן עצמאי.
כיום מוצגות שם עבודותיה ומוצגים הקשורים בתולדות המשפחה והשכונה.
שוכן בפינת הרחובות שלוש ורוקח.
זהו ביתם של שלמה ורבקה אבולעפיה.
שלמה, שהיה בקיא בשפה הערבית ובמנהגי המזרח, כונה המוכתר סלים, ולאחר מהפכת הטורקים הצעירים התמנה לנציג היהודים ביפו.
שלמה הצטרף למייסדי אחוזת בית אך נפטר טרם הגרלת המגרשים, אשתו ושמונת ילדיהם עברו לביתם באחוזת בית.
לאחר מות בעלה פיטרה את הפועל הערבי אך אישרה לו להשתמש בשם המשפחה, לימים ייסד את מאפיית אבולעפיה.
בעליית הגג התגורר ש"י עגנון עם עלייתו ארצה.
שוכן בפינת הרחובות פינס ולילינבלום.
בית קולנוע, שבנייתו החלה בשנת 1914 ביוזמת ראש העירייה הראשון של תל אביב מאיר דיזנגוף.
זה היה הקולנוע (נקרא אז ראינוע) הראשון בארץ ישראל, והכיל 1,100 מקומות.
הקולנוע הוקם על ידי מרדכי וייסר ומשה אברבנאל, ושמו הוצע על ידי הסופר ש.
הקולנוע היה פעיל עד שנת 1974. לאחר מכן נקנה המבנה על ידי בנק לאומי מתוך מטרה לשמרו ולהנציח את הקולנוע הישראלי, אך מזה שנים רבות הוא מוזנח.
בסמוך לקולנוע עדן ניצבים שני בתים תאומים (בתבנית מראה) שהיו שייכים בעבר למשפחת שלוש.
את הבתים תכנן ובנה בשנים 1913–1914 הקבלן יוסף אליהו שלוש עבור נכדיו של אהרן שלוש, מרקו שלוש ומשה שלוש.
בבתים אלה נעשה שימוש נרחב באלמנטים טרומיים מבטון מתוצרת בית החרושת של "האחים שלוש".
בבית משה שלוש שברח' פינס 30 שכנה הקונסוליה הבולגרית בין השנים 1932–1940. מאוחר יותר שכן בו במשך שבע שנים (1960–1967) בית הספר לאמנויות רננים.
בהמשך רחוב פינס ניצב בית קנדינוף, משפחה אמידה שהייתה בעלת נכסים גם בשכונת הבוכרים וביפו.
את הבתים תכנן עבורה בשנת 1925 האדריכל מגידוביץ.
גשר ברזל המחבר בין שכונת נווה צדק לדרך יפו (רחוב אילת) שנבנה מעל הוואדי שבו הונחה מסילת הרכבת יפו–ירושלים בשלהי המאה ה-19. אהרון שלוש נאלץ לחצות את הוואדי עם כרכרתו כדי להגיע ליפו, ובאחת הפעמים שניסה לחצות התהפך עם הכרכרה ונפצע.
מושל יפו ששמע על המקרה ציווה להקים לכבודו את הגשר שלימים נקרא על שמו.
בשנת 1918 נבנה הגשר מחדש כשהבריטים החלו להשתמש ברכבות גבוהות יותר (כיום עדיין ניתן להבחין בלבנים בולטות המסמנות את גובהו של הגשר המקורי).
בעבר שכן בוואדי שמתחת לגשר פועל חניון (כפי הנראה בתמונה)ֿ, ומאז הפכה העירייה את הוודאי לטיילת בשם פארק המסילה.
בעבר שימש כבית הספר לבנים של חברת "כל ישראל חברים" וכבית הספר לבנות של תנועת חיבת ציון בניהולו של יחיאל יחיאלי, ובהווה משמש כמתחם תרבות, בילוי ופנאי שכולל רחבה גדולה לאירועי חוצות, אולם חזרות ומופעים של להקת המחול בת-שבע ולהקת ענבל ומסעדות.
ביתה של משפחת אמזלג שהיו מאמידי היהודים בארץ.
ביתם הוקם בקצה השכונה ובעקבות סלילת הרכבת, נחצה על ידי המסילה.
נְווה מדבר (ברבים: נְאוֹת מדבר; בלועזית: אוֹאָזִיס) הוא שטח בלב המדבר, שיש בו מקור מים (כגון מעיין).
נופו הירוק של נווה המדבר בולט מאוד בסביבתו הצחיחה, הוא משמש בית גידול לבעלי חיים ומוקד משיכה לאדם.
בעבר שימשו נאות המדבר כתחנות מעבר לסוחרים ונוודים, והאנשים שמצאו אותם לרוב בנו בו חווה חקלאית וכפר קטן והתעשרו מהאנשים שעברו בנווה המדבר וביקשו אוכל ומים.
מקורות המים של נווה המדבר קשורים למפלס מי התהום.
ברוב נאות המדבר עולים המים אל פני השטח בכוח עצמם, בצורת מעיינות.
באחרים שואבים את המים מבארות.
אמנם נאות מדבר תלויים בזמינותם של מי תהום אך זמינות זו אינה מספיקה להיווצרותה של צמחייה מרובה ועשירה.
על מנת שנווה מדבר ישגשג לאורך זמן ויניב מזון ראוי, הוא דורש תכנון ותחזוק חלקאי על ידי בני אדם: רק שילוב נכון של צמחים מסוגים שונים יצליח להתמודד עם תנאי האקלים המדבריים הקשים ובהם בראש ובראשונה החום והיובש.
עצי התמר נחשבים להכרחיים עבור נאות מדבר שכן הם אלו אשר סופגים את השמש הישירה ובכך מגנים על שכבות הצמחייה שמתחתם.
בנוסף, על שילוב הצמחים להקטין את זרימת הרוח, לכלוא את הלחות ולצמצם את קצב ההתאדות מן הקרקע.
גם עבור מטרה זאת עצי התמר חשובים שכן גובהם הרב מאפשר לשתול תחתם עצים נוספים ובכך לייצר צפיפות צמחייה רבה יותר.
הצמחים נדרשים גם לשמור על שיווי משקל מבחינת צריכת המינרלים מן הקרקע.
לצורך שימור פוריות הקרקע אשר מקיימת מספר רב של צמחים על פני שטח מצומצם, בני האדם נדרשים גם לבצע דישון מתמיד של הקרקע, דבר אשר מחייב שילוב של חיות מבויתות בנווה המדבר.
גם בארץ ישראל יש נאות מדבר, למשל: עין גדי במדבר יהודה ועין עבדת בנגב.
רוב נאות המדבר בארץ היו מיושבים כבר בתקופה קדומה ביותר.
יש דעות כי על פי הכתובים, כמעט כל תחנות בני ישראל בעת נדודיהם במדבר היו נאות מדבר, אם כי מדברי הרמב"ם ב"מורה נבוכים" (חלק ג פרק נ) משתמע שאף לא חניה אחת שלהם הייתה בנווה מדבר.
תרומת נאות המדבר להתפתחות הציוויליזציה
אנתרופולוגים משערים, כי נאות המדבר אפשרו התפתחות של נתיבי סחר והגירה.
דוגמה לנתיב כזה היא דרך המשי, המובילה מסין והודו ועד לטורקיה.
הודות לתחושה הטובה שיכולים להקנות מים לאדם, התפתחו נאות מדבר לסוגיהם.
חלקם קטנים כג'קוזי, וחלקם בהיקף עצום של עיר שלמה.
עיר כזאת היא לאס וגאס שבמדינת נבדה בארצות הברית, שהוקמה במדבר מוהאבי בשנת 1910 ושטחה כ-300 קמ"ר.
את רוב המים הדרושים לעיר, על דשאיה ומזרקותיה, מביאים מאגם מיד שעל נהר הקולורדו, המרוחק 50 ק"מ מהעיר.
מי התהום המועטים באזור העיר נשאבו, מפלסם ירד, והקרקע שקעה במידה מסוכנת.
נווה ים (נְוֵה יָם) הוא קיבוץ שהקימו ב-1939 אנשי תנועת הנוער "גורדוניה מעפילים", ושוכן על קו החוף מדרום-מערב לעתלית.
הקיבוץ נקרא בתחילה מעפילים, והתמקם על הגבעה שעליה נמצא כיום פארק המים, ולאחר כמה שנים עבר למיקומו הנוכחי.
הענף המרכזי בקיבוץ היה דיג באמצעות סירות.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 נערכו בחוף נווה ים קורסים של משיטי סירות מסוג לווייתניות במסגרת הפועל נווה ים.
ב-1945 החלה הקמת בית ההבראה ומפעל השימורים נון.
ב-1947 קיבל הקיבוץ את שמו הנוכחי.
לאחר מלחמת העצמאות קיבל הקיבוץ שטחים והחל לפתח חקלאות.
ענף הדיג הימי ננטש בהדרגה, וסופית ב-1955. חיי הדייג המנותק מהמשפחה ומפעילות חברתית היו קשים מאוד לאידיאליסטים שהקימו את הקיבוץ ובהדרגה נטשו החברים את ענף הדיג או את הקיבוץ ושתי ספינות הדיג שהפעיל הקיבוץ הודממו.
פרק קצר אחרון בנושא הדיג היה בשנת 1955 כש"איחוד הקבוצות והקיבוצים" רכש בהולנד ספינות עבור נווה ים וקיבוץ נחשולים, יחד עם ספינה פרטית.
הספינות נקראו "נחשול" ו"נווה ים" (השלישית - השם לא ידוע), אלא שבמסע הראשון לשדות הדיג של טורקיה נעצרו הדייגים וישבו בכלא הטורקי במשך שלושה חודשים, והספינות עצמן הוחרמו למשך לחצי שנה וכשהוחזרו נמכרה "נווה ים" לדייגים פרטיים.
ב-1953, על רקע הפילוג בתנועה הקיבוצית, נקלטו בקיבוץ חברים מיגור, וביניהם יהודה שרת.
ב-1978 נמכר מפעל "נון" לקונצרן כור.
מאז שנות ה-90 נקלע הקיבוץ למשבר כלכלי, איבד חברים רבים ונכנס לחובות.
משרד הכלכלה מינה ועד ממונה לניהולו, ובשנת 2013 הוחלף הוועד במפרק מפעיל על ידי רשם האגודות השיתופיות – עורך דין בעל סמכות לנהל את ענייני הקיבוץ במלואם.
כיום פרנסת הקיבוץ מתבססת בעיקר על תיירות וחקלאות.
הקיבוץ נמצא בצומת דרכים לגבי עתידו ושוקל להפוך ליישוב קהילתי, כפי שנעשה במקומות אחרים.
קליטת גרעין "אל הים" ומפוני גוש קטיף
לאחר שבקיבוץ נותרו כחמישים חברים בלבד, בשנת 2010 נקלט בקיבוץ "גרעין אל הים" – קבוצת משפחות מפוני גוש קטיף משבעה יישובים שונים, מיישובי צפון הרצועה ומכפר ים (ביניהם ההיסטוריון אריה יצחקי), שחיפשו להקים קהילה חדשה לאחר שנות מגורים זמניים בקרווילות.
הרעיון היה ליצור שותפות בין שתי קהילות שנחשבו "שבורות": קיבוץ נווה ים, שהתמודד עם משבר מתמשך, והמפונים מגוש קטיף שחיפשו בית חדש.
המפונים רכשו מכספי הפיצויים קרווילות שהוצבו בשטח הקיבוץ שיועד במקור להקמת בית מלון.
הם התחייבו לפנות את השטח תוך חמש שנים, מתוך הנחה שבתוך פרק זמן זה יוקמו עבורם בתי קבע.
בפועל, משפחות רבות חיו בקרווילות זמן ניכר לאחר מכן.
חיי היומיום בשכונת הקרווילות לוו בתחושת זמניות מתמשכת.
כל חמש שנים נדרשו המפונים לחדש חוזי מגורים וקיבלו לעיתים צווי פינוי עם איום בניתוק מים וחשמל.
החיבור בין חברי הקיבוץ הוותיקים לבין המפונים לווה בקשיים.
המפונים התגוררו בשטח נפרד מגדר הקיבוץ, והניסיון ליצור אירועי תרבות משותפים זכה להיענות דלה מצד החברים הוותיקים.
היו מחלוקות רבות בנוגע לזכויות החברות, להקצאת קרקעות ולזכויות הבנים.
המפונים התקבלו כחברי קיבוץ בעלי זכות הצבעה, אך דרישתם להעניק זכויות דומות גם לבניהם עוררה התנגדות קשה.
עיכובים אלה שיתקו את תהליכי ההתקדמות ופגעו ביכולת לבנות בתי קבע.
רק לאחר שנים רבות החלו עבודות תשתית שאיפשרו את תחילת בניית בתי הקבע.
ב-2016 הובטחו מיליוני שקלים לשיקום תשתיות, אך העבודות התעכבו בשל בעיות קרקע וניהול.
לאחר מאבקים רבים, חלק מהמשפחות קיבלו היתרי בנייה בסוף שנות ה-2010. בשנת 2023, עברו חלק מהמשפחות לבתי קבע חדשים בקיבוץ.
אחרות עדיין נותרו בקרווילות והמתינו לאישורים אחרונים.
נווה צוף (בעבר נקרא חַלָּמִישׁ) הוא התנחלות ויישוב קהילתי דתי באזור מערב הרי בנימין, השייך למועצה אזורית מטה בנימין.
היישוב נמצא על כביש 465 חוצה בנימין, בסמוך לכפרים נבי סאלח ודיר ניזאם ומצפון-מזרח לעיר מודיעין.
גרעין המייסדים "נווה צוף" נקרא כך על שם הכפר הסמוך, "אום צפא" ולפי חלק מהדעות נקרא כך גם בשל קרבתו אל הכפר הסמוך "נבי צאלח" ועדת השמות הממשלתית התנגדה לשם זה והטילה על היישוב לבחור שם חדש.
השם שנבחר באספת חברים היה "חלמיש" והוא שימש את מוסדות המדינה הרשמיים.
אנשי המקום והאזור המשיכו לכנותו "נווה צוף".
לאחר בקשות חוזרות מטעם היישוב, באוקטובר 2018 הוחלט בוועדת השמות ששם היישוב ישונה באופן רשמי ל"נווה צוף".
רכס ההר עליו נמצא היישוב מזוהה בהתאם לשם של הכפר הערבי ג'יפנה הנמצא מספר קילומטרים מזרחית ליישוב, עם חבל הארץ שנקרא "חבל גופנה" בימי החשמונאים.
ההתנחלות תוכננה על ידי גוש אמונים לפי "הצעת תוכנית להתיישבות ביהודה ושומרון בקיץ 1977".לאחר קבלת אישור הממשלה הוקמה ההתנחלות בכ' בחשוון ה'תשל"ח, 1 בנובמבר 1977, על ידי גרעין דתי בשם "נווה צוף" וגרעין חילוני בשם "נווה צלח" במבנה המשטרה המנדטורי של נבי סאלח, בהמתנה להקמת יישובים זמניים נפרדים לכל גרעין.
מבנה המשטרה שימש לאחר מלחמת ששת הימים את משמר הגבול, עד לשנת 1972 שנה בה הוחלט לפנות את משמר הגבול מהמשטרה.
החל משנת 1972 ועד לעליית גרעין נווה צוף היה המבנה מוזנח .
עם עליית הגרעין בנובמבר שנת 1977, התושבים התגוררו במבנה המשטרה בצפיפות רבה, מספר משפחות בחדר, וחלקם התגוררו בתאי המעצר.
בעקבות התנאים הקשים עזבו אנשי הגרעין החילוני כחודש לאחר העלייה.
בהמשך עזבו מרבית אנשי הגרעין הדתי.
רציחתו על רקע לאומני של נהג אוטובוס ישראלי ליד שער היישוב והתנאים הקשים הביאו כמעט לנטישת שבע המשפחות שנותרו.
באוקטובר 1978 מנה היישוב כ-20 משפחות.
בפברואר 1978 נתבקש היועץ המשפטי לממשלה להכריז על קרקעות באזור כאדמות מדינה, לאחר בדיקה שאין מי שעיבד אותם ותפס חזקה.
במרץ 1978 הורה שר הביטחון עזר ויצמן על הקפאת תחילת העבודות להקמת היישוב הזמני והתושבים הפגינו נגד ההחלטה בירושלים.
באמצע אפריל 1978 בעקבות שיחה של ראש הממשלה עם שר הביטחון, עלו הטרקטורים הראשונים להכשרת הקרקע דרומית מערבית למבנה המשטרה עבור היישוב הזמני המתוכנן בגבעת החובלתא.
לאחר תחילת העבודות פנו תושבי נבי סאלח לבג"ץ בעתירה נגד הקמת היישוב וטענו לבעלות על שטח גבעת החובלתא וכנגד גדר שהוצבה במקום עוד בט"ו בשבט כדי להגן על נטיעות מפני רועי צאן.
בעקבות הצהרת מנהלת מחלקת הבג"צים בפרקליטות המדינה דורית ביניש שהיא אינה יודעת מי הקים את הגדר, הוציאו השופטים צו הפסקת עבודות ל-45 יום כדי שהמדינה תוכל לברר את העובדות לאשורן.
הדיונים בבג"ץ נמשכו כשנה וחצי.
עקב עצירת העבודות בגבעת החובלתא, החליט אריאל שרון שלא להמתין להחלטת בג"ץ ולמקם את היישוב הזמני ליד מבנה המצודה.
כך הוקמה שכונה ראשונה שמנתה 12 מבנים זמניים.
לאחר הצגת תצלום אוויר שאישר כי גבעת החובלתא לא עובדה בעבר, דחה בג"ץ את עתירת תושבי נבי צאלח ועבודות הבינוי חודשו באוגוסט 1979.
באוגוסט 1979 חסו תחת היישוב 900 דונם.
יישוב הקבע יועד לקום על גבעת החורש במקומו הנוכחי של היישובבפברואר 1980 החלו עבודות התשתית להקמת יישוב הקבע.
הכשרת השטח בוצעה בהתאם לתוכנית שאושרה על ידי ועדת שיפוט והשטח היה מכוסה בעיקר בשיחים, אולם נבדקה טענה שבתהליך החישוף נכרתו עצי קטלב ואלון מוגנים ביער דיר ניזאם.
הטענות נדחו ועבודות הקמת יישוב הקבע נמשכו כמתוכנן.
הבנייה נעשתה בשיטת בנה-ביתך וכללה בנייה רגילה וגם בתי עץ שהובאו מפינלנד ומשוודיה.
אכלוס השכונה הראשונה ביישוב הקבע החל בשנת 1983 (תיאור התפתחות היישוב והתשתיות בשנים 1977–1997 מפורט בעבודה סמינריונית על "יישובי כביש חוצה בנימין).
במשך שנות קיומו של היישוב אירעו בסביבתו פיגועים שבהם נהרגו ונפצעו כמה מתושביו.
בשנת 2010 אהוד אמיתון חשף זיוף של תג מחיר סמוך לנווה צוף.
בליל שבת 25 בנובמבר 2016 במהלך גל השרפות בישראל, פרצה שרפה גם ביער נווה צוף, כנראה כתוצאה מהצתה מכוונת.
האש התפשטה ביער והגיעה למרכז היישוב.
באותו ערב היישוב פונה מיושביו, חלקם ליישוב הקרוב, עטרת.
כ-18 בתים נשרפו כליל וקרסו וכ-25 בתים נוספים ניזוקו קשות מהאש.
גם יער נווה צוף נפגע קשות ועצים רבים נשרפו ונעקרו.
ב-2019 החל פרויקט שיקום היער ובט"ו בשבט היו נטיעות רבות לחדש את הצמחייה ביער.
ב-21 ביולי 2017 נרצחו ביישוב שלושה בני משפחה בידי מחבל פלסטיני בן 19 מהכפר הערבי הסמוך כובאר.
ב-1 ביוני 2023 חיילים ששמרו על ההתנחלות ירו בניגוד לפקודות לעבר נבי סאלח, ומהירי נהרג הפעוט מוחמד תמימי.
ביישוב מתגוררות כ-300 משפחות, וכ-1,278 תושבים.
כ-75% מתושבי היישוב ילידי ישראל, והשאר הגיעו ממדינות כמו ארצות הברית, בריטניה וצרפת.
ביישוב יש שני בתי ספר: בית ספר יסודי ממלכתי דתי, אולפנת שירת הים למוזיקה ומחול, וכן תלמוד תורה לילדי בית הספר היסודי בשעות אחר הצהריים.
כמו כן נמצאים ביישוב גם מכינה קדם צבאית "אלישע", בריכת שחייה, קופת חולים, מרכז להתפתחות הילד, סניף יד שרה, סניף של תנועת הנוער בני עקיבא וארבעה בתי כנסת.
ביישוב יש קהילה מתנדבת המחזיקה גמ"ח "חסדי שרה", גמ"ח למען אחי ורעי וצוותי מד"א, כבאות וכיתת כוננות.
רב היישוב מייסודו היה הרב יהונתן בלס, שמשמש גם כראש כולל "רצון יהודה" בפתח תקווה.
כיום, רב היישוב הוא שי יעקובוביץ.
בקרבת היישוב נמצאות שמורת יער אום צפא ושמורת יער נווה צוף, המשולבת בחורש ים תיכוני עם עצי אורן.
שתי שמורות אלו הן מהשמורות הבודדות שנותרו בהרי יהודה.
בתוך תחומי היישוב נמצא אתר ארכאולוגי הקרוי "חובלתא".
בשולי היישוב ניצבת מצודת טגארט שהוקמנ כחלק ממערך הביטחון של השלטון המנדטורי בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, על ידי המחלקה לעבודות ציבוריות.
בדומה למצודות נוספות, הוקמה מצודה זו על גבי מבנה ביטחון ישן, ובשל כך המאפיינים הארכיטקטוניים של המבנה הישן נשמרו בזה החדש.
מצודה זו מורכבת מאגף ראשי בן שתי קומות, מגדל ביטחון ומספר אגפים התוחמים שתי חצרות פתוחות.
ייחודה של מצודה זו הוא בכך שהמבנה מצופה באבן, וכן השימוש בקשתות בחזיתות הפונות לחצרות הפנימיות (ממאפייני המבנה הישן שנבלע במצודה המאוחרת).
כיום משמש המבנה את אולפנת "שירת הים" למוזיקה ולמחול, ארכיון היישוב ומשרדי מדרשת גופנה.
בסמוך להתנחלות נמצא מעיין הקשת , מעיין שמאז 2009 הפך למוקד סכסוך בין תושבי הכפרים הפלסטינים הסמוכים, דיר ניזאם ונבי סאלח, ופעילי שמאל לתושבי המקום.
ב-2006 נוקה המעיין ושופץ על ידי בני נוער מהיישוב המכנים אותו מעיין מאיר.
מנגד טוענים התושבים שהמעיין לא היה בשימוש עד שהם שיפצו אותו.
נווה יאיר ממוקם על גבעה בדרך לנווה צוף ליד האתר הארכאולוגי חירבת תיבנה.
כיום יש באתר מוצב צבאי.
בית כנסת מרכזי ובתי כנסת נוספים של עדת תימן, מרוקו ועוד.
אולפנה של בני עקיבא למוזיקה ולמחול "שירת הים".
האולפנה הוקמה בשנת תשע"ה ולומדות בה מאות תלמידות.
סניף של תנועת הנוער בני עקיבא .
השכונה נקראה על שם: אלעד, חיה ויוסי סלומון אשר נרצחו בפיגוע ביישוב.
בערב שבת 21 ביולי 2017 סמוך לשעה 21:30 נכנס מחבל לבית משפחת סולומון, שבו ישבו עשרה מבני המשפחה לסעודת ליל שבת, שבעקבותיה תוכננה גם חגיגת שלום זכר להולדת נכד במשפחה.
המחבל רצח את יוסי סולומון בן 70, ואת שני ילדיו, חיה סולומון בת 46, ואלעד סולומון בן 36. אשתו של אלעד, מיכל, מילטה את הילדים הקטנים לחדר והזעיקה את המשטרה.
בעקבות הפיגוע הוחלט בתיאום עם הנהגת המתיישבים להרחיב את ההתיישבות באזור ולהקים מאחז חדש להנצחת הנרצחים, בשטח בין נווה צוף למכינת אלישע.
מאות בני אדם התכנסו בלילה והקימו את המאחז תוך חסימת הכביש לתנועת כלי רכב פלסטיניים
שנתיים לאחר הקמת השכונה מתגוררים בה כ־20 משפחות.
בשכונה בית כנסת ופיתוח האזור בעיצומו.
נווה ימין (נְוֵה יָמִין) הוא מושב באזור השרון, ממזרח לכפר סבא, בשטח השיפוט של מועצה אזורית דרום השרון.
מקור שמו באתר נבי ימין המצוי בשולי המושב בסמוך לאזור התעשייה המזרחי של העיר כפר סבא, ויש הרואים בו את מקום קבורתו של בנימין, צעיר בניו של יעקב.
נווה ימין הוקם באוגוסט 1949 ומשתייך לתנועת המושבים.
המושב נוסד על ידי עולים מיוון, טורקיה, לוב, עיראק, פרס וצפון אפריקה.
המושב משתרע על פני כ-3,300 דונם.
ענפי המשק העיקריים במושב היו גידולי שדה, פרדס, אבוקדו, ירקות, לול, אווזים ודיר.
בשל המשבר בחקלאות, התפתחו ביישוב עיסוקים נוספים וכיום מעטים העוסקים בחקלאות במושב, כאשר הפרדסים ומטעי האבוקדו המשותפים נעקרו, ולולי האווזים נסגרו לאחר החוק שאסר על פיטום אווזים בישראל.
נווה ימין היה היישוב החדש הראשון שהוקם באזור לאחר מלחמת העצמאות, בין רמת הכובש בצפון לראש העין בדרום.
בעת הקמתו, בשנת 1949, שוכנו המתיישבים בבתי כפר סבא הערבית, עד הקמת בתי המושב.
באמצע שנת 1950 עברו רוב התושבים לבתים שהוקמו במושב נווה ימין, אך בכפר סבא הערבית נותרו 19 משפחות, מעולי עיראק ואיראן, שנדחו מהצטרפות למושב בטענה של אי התאמה חברתית.
בני משפחות אלו טענו שסיבת הרחקתן מהמושב הייתה אי הסכמתם להצטרף למפא"י והם פתחו בתחילת מאי 1950 בשביתת רעב.
לעומת זאת, בעיתון דבר טענו שאין לעניין כל קשר לפוליטיקה ושמדובר בסכסוך עדתי.
לאחר מספר ימים הסכימו המוסדות להקים ועדה שתבחן את החלטת ההרחקה מחדש.
הוועדה קבעה שחמש משפחות תוכלנה להישאר במושב, רוב המשפחות האחרות קיבלו מרצונן שיכון אחר, ולגבי מספר משפחות קבעה הוועדה שהן לא תוכלנה להישאר במושב מטעמים מוצדקים.
בשנותיו הראשונות, סבל המושב מקשיים רבים מבחינה כלכלית, חברתית וביטחונית.
בעת הקמתו השתייך מושב נווה ימין למועצה האזורית השרון התיכון שהוקמה גם היא בשנת 1950. בשנת 1980 שונה שיוכו למועצה האזורית דרום השרון כאיחוד של שלוש מועצות אזוריות, המועצה האזורית "הירקון", המועצה האזורית "מפעלות אפק" והמועצה האזורית "השרון התיכון".
מהבחינה הביטחונית, מיקומו וקרבתו לעיר קלקיליה ולערי המשולש, הביאו לכך שהתושבים שמעו לעיתים קרובות הדי פיצוצים שהשפיעו על איכות חייהם.
התקשורת בין התושבים עצמם הייתה משובשת, מכיוון שרובם לא ידעו עברית וניסו לתקשר האחד עם השני בשפות שונות.
כמו כן, המרחק היחסי מיישובים שכנים, חוסר בידע חקלאי, תנאי אקלים קשים ואדמה בלתי נוחה לעיבוד הקשו גם הם על החיים במקום, אך למרות הקשיים הכלכליים והאחרים, נאחזו מייסדי המושב בקרקע ופעלו להמשך התפתחות היישוב ושגשוגו.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החל פרויקט הרחבת היישוב "שיכון הבנים" המתחדש ("ההרחבה").
לצד בני המושב, נקלטו גם משפחות צעירות מבחוץ, שחיפשו מגורים צמודי קרקע בסמוך לכפר סבא ושינו את הדמוגרפיה של הישוב: היישוב עבר הצערה ניכרת, ותחומי העיסוק של התושבים השתנו כך שמספר העוסקים בחקלאות במושב התמעט מאוד.
כיום שכירים ובעלי מקצועות חופשיים מהווים את רוב תושבי המושב.
הקמת מרכז G במזרח כפר סבא על גבולו המערבי של נווה ימין, והרחבת אזור התעשייה עתיר ידע כפר סבא אשר כולל פארק תעשייתי חכם ומספר קומפלקסים לבילוי על גבולו הדרומי של המושב, קרבו את המושב משמעותית אל החוויה העירונית ואל אזורי תעסוקה תוך שהוא שומר על צביון כפרי וקהילתי.
עם בני נווה ימין נמנים בכירים בחברה ובשירות הציבורי: מוטי דלג'ו (לשעבר ראש המועצה אזורית דרום השרון), אושרת גני גונן (ראש המועצה האזורית דרום השרון) תא"ל הרצל גדז', תא"ל סוזי יוגב (קצינת ח"ן ראשית), ונדב גדג'.
נווה חריף (נְוֵה חָרִיף) הוא קיבוץ הממוקם בדרום הנגב, השייך למועצה אזורית חבל אילות.
הקיבוץ הוקם בשנת 1987 על ידי עירוניים שרצו להקים קיבוץ תעשייתי שישלב בין האידאולוגיה הקיבוצית לבין חיים יומיומיים מודרניים.
שמו של הקיבוץ בשלבי התכנון היה "אבידע" על שם הנכד של אברהם וקטורה, בנו הרביעי של מדין (ספר בראשית כ"ה 4) אך לאחר מכן שונה השם ל"נווה חריף", על שמו של חבר הכנסת משה (מוסה) חריף, שנהרג בתאונת דרכים בשנת 1982.
לאחר מספר שנים בהן כשלו היוזמות התעשייתיות הוחלט לעבור לחקלאות והוקמו במקום רפת ולולי ביצים.
בנוסף יש לקיבוץ שטחים של מטעי תמרים.
במשך שנים רבות נמנע הקיבוץ מלגדול.
בשנת 2012 היו בקיבוץ 60 חברים, מספר שכלל גם את בני היישוב מעל גיל 18 שנקלטו בקיבוץ.
בעקבות המספר הדל של התושבים הוכלל הקיבוץ ברשימת היישובים בתת-אכלוס של משרד החקלאות.
נְוֵה יָרָק הוא מושב באזור השרון סמוך לעיר הוד השרון, השייך לתחום מועצה אזורית דרום השרון.
היישוב הוקם בשנת 1951 בשם, שניתן על ידי ועדת השמות, "ירקונים" על מנת להנציח התיישבות קצרה של מתיישבים מפתח תקווה.
בפי המתיישבים החדשים שובש השם ל"כפר ירקנים" או "ירקנים א'" אשר הוחלף ל"נווה ירקנים" ובמאי 1952 הוסב לשמו הנוכחי.
בספר על חיים סנילביץ, ממקימי היישוב, מספרת שרה סנילביץ אלמנתו על תולדות המקום:
"בשנת תר"מ, 1880, נרכשו אדמות משפחת טיאן, משפחה לבנונית אמידה, מצפון למושבת פתח תקווה, על גדת נחל הירקון וממזרח לגשר הישן של טחנת אל פארוח'יה, בידי קומץ מאנשי המושבה פתח תקווה.
היישוב נקרא "ירקונים", נבנו בתים מלבני חומר, האיכרים עיבדו את אדמתם ודגו דגים, אך מפעלם ההתיישבותי לא צלח, עקב הגשמים העזים קרסו באחת הבתים והחומות, ואוויר הביצות והמלריות הביא למותם של המתיישבים.
כעבור שנתיים זנחו את יישובם החדש ושבו אל פתח תקווה.
המקום נשאר שומם ומוזנח, ואף סלילת הכביש מפתח תקווה לרעננה בשנת 1928 והקמת גשר ביילי על הירקון לא הביאו לישועה.
בינואר 1951 התקבצו חולמי חלומות ובעלי חזון, עולים מרומניה, שורדי השואה, ממחנות העולים פרדס חנה ועין שמר ופנו במכתב בשפה הרומנית, אל נשיא המדינה הראשון, ד"ר חיים ויצמן.
במכתב הם שטחו את בקשתם:
היישוב הוקם מגרעין של כ-90 משפחות, בהם 310 נפשות, רובם עולים מרומניה.
כפר ירקנים התייחד בהיותו התיישבות של מבוגרים בני 45 ומעלה אשר לא נשלחו ברגיל להתיישבות.
למושב הוקצה שטח של 1,200 דונם, אולם בגלל מחסור באמצעי השקיה עובד רק כמחצית השטח.
היבול הראשון כלל תפוח אדמה, גזר, שום ובצל ונחשב מוצלח מאוד, בין השאר הודות לשפע המים מנחל הירקון שעמד לרשות המתיישבים.
בהתחלה עמדו לרשות כל אחד מהמתיישבים ארבעה דונמים של אדמה חקלאית וב-1956 חולקו אדמות נוספות כך שכל מי שעסק בחקלאות קיבל נחלה של 20 דונם.
ב-1980 צולם במושב הסרט "חמש חמש".
נווה ירק נחשב לאחד המקומות המבוססים באזור דרום השרון.
עם זאת, המקום שומר על שורשיו החקלאיים.
במושב נבנתה שכונת הרחבה לבנים ממשיכים, אשר יושבה לבסוף על ידי תושבים חדשים, בדומה למושבים אחרים.
משרדי מועצה אזורית דרום השרון, קריית החינוך בית הספר האזורי, בית חינוך ירקון, והיכל התרבות האזורי שוכנים בסמוך למושב.
במושב ישנם מבני ציבור ובהם מועדון נוער, מועדון חוגים, בית עם, בית כנסת, גן ילדים, בריכה, ומרפאה.
במושב עדיין מתקיימת חקלאות, בעיקר גידולי שדה, פרדסים ומטעים של עצי פרי.
בני הדור השלישי של החקלאים מקימי נווה ירק הרחיבו את הפעילות החקלאית, נטעו כרמים והקימו שני יקבים.
יקב נווה ירק הוקם במושב נווה ירק, בשנת 2015, על ידי מומו שמילוביץ, דור שלישי למייסדי המושב.
היקב מתמחה ביצור יין מענבי קריניאן, גרנאש וסירה הגדלים בכרמים בוגרים אותם מגדלת המשפחה במושב נווה ירק.בשנת 2016 נוסד יקב סנילביץ', יקב בוטיק משפחתי בבעלות משפחת סנילביץ.
הכרמים נמצאים במושב נווה ירק, ומטופלים על ידי הכורם והיינן סני סנילביץ, בנו של חיים סנילביץ' ממקימי מושב נווה ירק.
היקב מייצר יינות לבנים, אדומים ורוזֶה אחד: סירה 2020, קריניאן 2020, מרסלאן 2020.
הענבים המקומיים הם תוצר של שישים שנות התיישבות והתפתחות חקלאית, חברתית ותרבותית במבואות הירקון, של מיקרו אקלים ייחודי ואדמת חמר שאוצרת בתוכה את מי הגשמים והמינרלים המאפשרת חקלאות בעל.
נווה מיכאל הוא מושב דרומית לעיר בית שמש בחבל עדולם, השייך למועצה אזורית מטה יהודה, שנוצר מאיחוד היישובים: נווה מיכאל ורוגלית.
המושב נמצא בעמק האלה, בסמוך למפגש נחל גדור עם נחל האלה.
המושב רוגלית הוקם בשנת 1958 על ידי עולים מאיראן ועיראק שהגיעו ממעברת בנימינה ומבית שאן.
אליהם הצטרפו מאוחר יותר עולים מכורדיסטן וממרוקו.
המושב השתייך להתאחדות האיכרים שהייתה מזוהה עם הציונים הכלליים.
טקס העלייה על הקרקע התקיים ב-31 ביולי 1958.
הבתים היו בשטח של 45 מ"ר עם שירותים בחצר.
המושב שכן בסמוך לגבול שביתת הנשק שסיימה את מלחמת השחרור וסבל מגניבות באופן קבוע וחדירות תכופות מהישובים הערבים הסמוכים.
רק מחצית מהבתים היו מאוכלסים בגלל המחסור במים.
בשבע השנים הראשונות קיבל המושב מים מהבאר של נתיב הל"ה ועל כן הם היו מצומצמים ולא אפשרו חקלאות.
על פי התוכנית, היו אמורים התושבים להתפרנס ממרעה בקר ועבודה לקרן קיימת.
התושבים התפרנסו מעבודה מחוץ למושב.
נעלמו כספי מועצה בהלוואות על חשבון המושב כך נוצרו מספר משפחות עשירות ע"ח הרבה משפחות עניות.
החוב הענק לא פסח גם על יישובים אחרים שאותו המדינה החליטה לסגור על ידי חלוקת החוב לפי יכולת החזר של התושב.
הפעילות החקלאית של גידול כבשים ולולים פסקה.
בשנת 1974 קבע שר האוצר שרוגלית חדלה להחשב יישוב ספר.
בשנת 2017 חיו ביישוב כ-200 משפחות, והמושב עדיין בהרחבה שעתידה לאכלס עוד משפחות.
מקור השם "רוגלית" הוא על-שם גידול ענבים הגדל קרוב לאדמה.
בתקופת המקרא ובתקופת בית המקדש, היו מכינים מגידול ענבים זה יין שהיה משמש לטקס ניסוך היין בחג שמיני עצרת (היום השמיני בחג הסוכות).
המושב רוגלית התאחד יחד עם המושב הסמוך נווה מיכאל, ובכך מותג המושב בשם זה נווה מיכאל.
נווה מיכאל הוקם כמרכז אזורי עבור מושבי חבל עדולם.
הוקמו בו 25 בתים, אולם בתחילת 1961 שבעה-עשר מתוכם היו ריקים.
השם ניתן על שם מיכאל וייס, פעיל ציוני מארצות הברית.
המושב רוגלית התאחד עם מושב זה וקיבל את שמו נווה מיכאל.
נווה מבטח (נְוֵה מִבְטָח) הוא מושב עובדים באזור מישור החוף הדרומי סמוך לבני עי"ש ולגדרה.
המושב ממוקם בקצה צפון המועצה האזורית באר טוביה, וגובל במושב ביצרון מדרום, בבית-הספר החקלאי כנות ממזרח, במושב משגב דב מצפון ובקבוצת יבנה ממערב.
היישוב הוקם על ידי לוי אשכול, מנהל מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית, בשנת ה'תש"י (1950).
בתחילה היה היישוב מעברה זמנית ל-60 משפחות עולים ניצולי השואה מפולין.
המעברה הייתה מורכבת מפחונים אשר סופקו על ידי הסוכנות היהודית.
מכיוון שלא היה יישוב בפני עצמו, התושבים העתידים הצטרכו לפדות את תלושי המזון שקיבלו מהסוכנות במרכז ביצרון.
תושבי ביצרון קיבלו העדפה בחלוקת אספקת המזון, ופעמים רבות חזרו אנשי המעברה בידיים ריקות.
הם החליטו להתנתק מביצרון ובשנת 1950, זמן מועט לאחר הנחת המעברה, הוקם מושב נווה מבטח.
המושב נבנה על חלק מאדמות הכפר הנטוש בשית.
אדמות אלו היו מעובדות על ידי קבוצת יבנה, אשר השתמשה בהן לגידול שדה בצל נרחב.
חברי הקיבוץ סירבו לוותר על האדמות החקלאיות לטובת הקמתה של התיישבות חדשה, מה שגרם לתסיסה ואף לתגרות בין חברי שתי הקבוצות.
בסופו של דבר הקצתה המדינה את השטח לבניין המושב.
קרקע המושב חולקה לשישים חלקות משק בין שישים משפחות המייסדים.
בנוסף לאדמה, סיפקה הסוכנות היהודית למתיישבים פרות, סוסים, זרעים ושאר צורכי חקלאות.
לאחר שנה וחצי החלו להקים בתי קבע, כל משפחה לעצמה ובכוחות עצמה.
בשלב מוקדם זה עוד לא הונחו תשתיות.
תשתיות הכבישים, המדרכות, החשמל והמים נבנו מאוחר יותר בהדרגה, בעיקר על ידי סולל בונה על חשבון קצבאות התושבים.
יחד עם הקמת המושב נבנה גם בית כנסת אשר בהמשך הורחב וקושט על ידי התושבים; בבית-הכנסת נהוג נוסח ספרד.
מגדל מים נבנה בשנות ה-60, וגם הוא קיים ומשמש עד היום.
בנוסף נבנו גם בית-ספר וגן ילדים אך שניהם פורקו לאחר שהחלו התושבים להשתמש בבתי-הספר של המועצה ובגן הילדים בביצרון.
בספטמבר 2007 נבנה גן ילדים ביישוב ובשנת 2011 נבנה גן נוסף.
בשנות התשעים היקצה מינהל מקרקעי ישראל לחקלאים מגרשים להרחבה לבנים ממשיכים.
כשליש מהחלקות הצהובות נמכר לתושבי חוץ, וכך הכפיל המושב את מספר תושביו.
כיום המושב מונה 60 נחלות חקלאיות, 5 משקי עזר, ו-60 יחידות דיור בהרחבה.
בתחילת דרכו היה המושב משק חולבות ומטילות, המתמקד בגידול פרות ומספוא.
כיום מגדלים במושב בעיקר ירקות, שלחין ומטעים נשירים מכל הסוגים.
קיים במושב פרדס גדול, משתלה לעצי נוי, והתחלה של חממות לגידול ירקות.
מפעל המים של המושב, המורכב משתי בארות, מספק את רוב תצרוכת המים, הן לחקלאות והן לתצרוכת ביתית.
המושב מוקף בבסיסים צבאיים, דוגמת בסיסי חיל האוויר מחנה מרים ותל נוף.
בשל קרבה זאת שררה תחושת ביטחון על מייסדיו, ולכן כשהוקם המושב בשנת 1950 הוחלט על שמו "נְוֵה-מִבְטַח".
ההשראה לשם זה מקורה במזמור מ' פסוק ה':
נווה יעקב היא שכונת המגורים היהודית הצפונית ביותר בירושלים.
השכונה הוקמה ב-1970 באזור שסופח למדינת ישראל ולירושלים אחרי מלחמת ששת הימים, כאחת משכונות הטבעת.
מספר התושבים בשכונה הוא כ-30,000.
שם השכונה מנציח את המושבה נווה יעקב, אשר הוקמה בשנת 1924 וחרבה במלחמת העצמאות, אולם השכונה איננה נמצאת במיקום בו שכנה המושבה, אלא צפון-מזרחית ממנו (מיקום המושבה המקורי היה בחלקו בבית חנינא של היום, ובחלקו היכן שכיום פסגת זאב צפון).
נווה יעקב שוכנת בגבהים 590–750 מטר מעל גובה פני הים.
השכונה תוחמת את תחום שיפוטה הצפוני של ירושלים, צפונית לפסגת זאב ודרומית-מזרחית לשכונת דאחיית אל-בריד (שכונת הדואר) שבעיירה א-ראם שבשטחי הרשות הפלסטינית.
בין השכונה לבין א-ראם מפרידים נחל פרת ועוטף ירושלים, אשר חובק את השכונה ממזרח.
מערבית לשכונה שוכנת דרך עוזי נרקיס המהווה חלק מכביש 60 ודרך גישה עיקרית לשכונה, וכן שיכוני נוסייבה.
בשכונה נמצאת הכניסה למחנה "מצודת נחמיה" ובו מפקדת פיקוד המרכז.
המושבה נווה יעקב הוקמה בקיץ תרפ"ד (1924) ונקראה בראשיתה "כפר עברי" או "הכפר העברי", על ידי אנשי תנועת המזרחי הצעיר אשר התאגדו תחת אגודת "נחלת בית".
בין ראשי התנועה ומייסדי השכונה נמנו הרב יצחק אביגדור אורנשטיין, שאף התגורר בשכונה עד שנת ת"ש (1940), הרב יצחק יעקב וכטפויגל, ראש ישיבת מאה שערים, דב נתן ברינקר ואברהם לבל, חבר הנהלה ומזכיר האגודה, אשר רכש לטובת האגודה את קרקעות הכפר בשבת על פי היתר מיוחד.
לאחר תקופה קצרה שונה שמה ל"כפר העברי - נווה יעקב", על שמו של מייסד תנועת המזרחי בציונות הדתית, הרב יצחק יעקב ריינס.
עד לפרוץ מאורעות תרפ"ט התגוררו במושבה מעל למאה תושבים, ובמקום עמדו כעשרים מבנים.
תושבי המקום התפרנסו בעיקר מגידול בקר ואספקת חלב לעיר ירושלים.
עם פרוץ המאורעות, ובעקבות התגברות ההתקפות מצד השכנים הערבים כנגד היישוב המבודד, התמעט מספר התושבים.
בעקבות החלטת החלוקה בעצרת האו"ם - 29 בנובמבר 1947 התחדשו ההתקפות על שני היישובים המבודדים עטרות ונווה יעקב.
שני היישובים היו תחת מצור וסבלו ממחסור.
בשני היישובים נפלו 42 לוחמים ונפצעו 96. ב-24 במרץ 1948 היה ניסיון להגיע לנווה יעקב בשיירה משוריינת - הניסיון נכשל.
באפריל 1948 פונו מהיישובים הילדים והנשים.
ב-14 במאי 1948 עם עזיבת הנציב העליון את הארץ קיבלו מגיני עטרות פקודה מההגנה לפנות את היישוב ולסגת לנווה יעקב, שקרובה יותר לירושלים.
למחרת, ב-15 במאי חצה הלגיון הערבי עם שחר את גשרי הירדן ועלה אל ירושלים.
הקרב על נווה יעקב החל ב-16 במאי.
הקרב ארך 14 שעות ומשאזלה התחמושת ואפסו הסיכויים להחזיק מעמד הוחלט על פינוי נוסף.
פליטי עטרות ונווה יעקב ערכו מסע להר הצופים.
סך הכול כלל הכוח כ-160 איש, מהם שנים-עשר פצועים על אלונקות.
חיילי הלגיון ותושבי הסביבה פשטו על היישובים הנטושים, בזזו והרסו אותם.
במקום הוקם מחנה צבאי של הכוחות המזוינים של ירדן, שפעל עד 1967.
כיום, רחוב בשם "כפר עברי" בשכונה נושא את זכר המושבה שנחרבה.
באוגוסט 1970, לאחר מלחמת ששת הימים, הוקמה נווה יעקב כשכונה חדשה בירושלים, במסגרת בניית שכונות הטבעת מסביב לקו הירוק.
בשכונה נבנו 4,000 דירות, על פי נתוני המכון למחקר יישומי - ירושלים, על מנת להקים את שכונת נווה יעקב הופקעו 551 דונם מבית חנינא, 385 דונם מחיזמא ו-315 דונם מא-ראם.
רבים מתושבי השכונה הם עולים חדשים מחבר העמים ועולים חדשים מאתיופיה.
נווה יעקב מזרח הוא אזור חדש בנווה יעקב שהוקם בתחילת שנות ה-90 עבור הציבור החרדי.
הבנייה החדשה מוקמה ליד קריית קמניץ.
בשכונה יש תלמודי תורה, בית ספר בית יעקב, ישיבות, כוללים, בתי כנסת ובתי מדרש, כבכל שכונה חרדית.
השכונה נחשבה לשכונה מתפתחת, שרוב אוכלוסייתה הייתה חילונית במצב סוציו-אקונומי בינוני.
בשל התפתחות האזור החרדי, והביקוש הגובר בקרב הציבור החרדי לדירות בירושלים, נמצאה השכונה במגמת התחרדות וזוגות חרדים צעירים רבים עברו לגור בה, גם מעבר לגבולות נווה יעקב מזרח.
רוב החרדים שגרים בשכונה שייכים למגזר הספרדי והליטאי, ומעט החסידים שגרים בה נוטשים את השכונה, עקב מחסור בחיי קהילה חסידיים ומוסדות חינוך.
בשנים האחרונות עברו להתגורר בנווה יעקב גם מאות ערבים.
צביון השכונה הלך ונעשה חרדי, ובבחירות לעיריית ירושלים 2013 הצביעו קרוב ל-80 אחוזים מתושבי השכונה ליהדות התורה, בני תורה או ש"ס.
ביוני 2018 ביטל בית המשפט המחוזי את העברת מבנה בית הספר הממלכתי-דתי בשכונה לטובת בית ספר חרדי לבנות.
החל משנת 2017 אושרו מספר תוכניות של התחדשות עירונית בשכונה.
ביולי 2017 אישרה עיריית ירושלים תוכנית פינוי בינוי של המרכז המסחרי.
התוכנית כוללת הריסה של המרכז הקיים, בן שתי הקומות, שנבנה בשלהי שנות ה-70, ובניית שלושה מבנים בני 12 קומות כל אחד, במקומו.
בסך הכול יתווספו לשכונה עם השלמת הפרויקט כ-4,375 מ"ר של שטחי מסחר ותעסוקה, 2,850 מ"ר של מבני ציבור ושטחים גדולים לחניה.
בשנת 2018 הכריזה חברת "רוטשטיין התחדשות בירושלים" על קידום שלושה פרויקטים של פינוי בינוי בשכונה.
ביוני 2020 הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה אישרה להפקדה את תוכנית החברה בשדרות נווה יעקב לפינוי והריסה של שלושה שיכונים, שבמקומם ייבנו שמונה מבנים חדשים בגובה של כ-12 קומות, שיכללו 563 דירות חדשות, מעונות יום, גני ילדים, בית ספר, בית כנסת ושטחי מסחר.
בשנת 2018 נחנך בשכונה רחוב אברהם רביץ.
דייריו הם בעיקר משפרי דיור ממרכז השכונה ושכונות אחרות בירושלים.
הרחוב נתפס כשכונה בפני עצמה המכונה "נוה יעקב החדשה" ומתגוררים בה כמה מנציגי הציבור החרדי בירושלים.
ב-27 בינואר 2023 התרחש בשכונה פיגוע ירי בו נרצחו שבעה בני אדם ומספר אנשים נפצעו.
בשנת 1998 אישרה עיריית ירושלים את התוכנית להקמת מערך קווי רכבת קלה בעיר כולל שלוחה לנוה יעקב.
בנובמבר 2002. זכתה קבוצת סיטיפס במכרז להקמת הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים, שעל פי התכנון הראשוני היה אמור להגיע לנוה יעקב.
הסכם הזיכיון שנחתם עם סיטיפס כלל את הקמת הקו האדום רק עד פסגת זאב.
במאי 2003, ביקש שר התחבורה, אביגדור ליברמן, מהנהלת הפרויקט לקדם סטטוטורית את הקו אל שכונת נווה יעקב.
במרץ 2009, אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה את התוכנית להארכת הקו האדום משדרות משה דיין בפסגת זאב עד לנווה יעקב.
עבודות הכוללות: הארכת מסלול הקו ב-2.7 ק"מ והקמת ארבע תחנות חדשות.
ההחלטה על הקמת הקו בפועל התקבלה בשנת 2010, עוד לפני סיום העבודות על הקו האדום, על ידי משרד האוצר, משרד התחבורה ועיריית ירושלים כחלק מתוכנית שכללה גם הארכה של הקו האדום בקצהו השני דרומה להדסה עין כרם.
חברת התשתיות העירונית מוריה החלה בהכנת התוואי, אבל המשך העבודות הוקפא עקב מחלוקת עם חברת סיטיפס.
באוקטובר 2017, הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה אישרה את התוכנית להארכת קו הרכבת הקלה בנוה יעקב בחצי ק"מ נוסף, הקמת חניון דו-קומתי לקרונות הרכבת הקלה וחניון יום תפעולי לקווי האוטובוסים, שיחליף את החניון הישן שפעל בשכונה.
באוגוסט 2021 החלו העבודות להנחת המסילות בתוך נווה יעקב.
בשכונה ישנן קהילה חרדית-ליטאית מפותחת, אשר בשל המבנה והתפתחות השכונה מחולקת לשתי קהילות, קהילת נווה יעקב מזרח (קמינץ) הוותיקה שבראשה עומד הרב צבי ובר, שנחשב גם לרב של כלל השכונה, וקהילת נווה יעקב מרכז, בראשות הרב ישראל יצחק זילברמן.
בנוסף, בשני חלקי השכונה ישנן מספר קהילות חרדיות-ספרדיות גדולות המשתייכות לקהילות איגוד עמלי התורה בנשיאות הרב שלמה זעפראני, וכן קהילה חסידית בראשות הרב נוישטט.
בנוסף לקהילות חרדיות יש בשכונה קהילה אתיופית וקהילה דתית לאומית.
בשכונה ישנן מספר מוסדות וארגוני חסד קהילתיים, בהם קופת הצדקה "פותח את ידך", "איגוד בני הישיבות", "איגוד הלומדים", "עמלים" ועוד.
תלמודי תורה – ת"ת קהילת קמניץ, תורת העמק, חניכי הישיבות, תורה ודעת, מנחת חינוך, נפש החיים, תורה וחסד, פאר יוסף, תורת יוסף, לחם ביכורים, דרך חיים, בני אברכים מצוינים.
ישיבות – רוב התלמידים בשכבת גיל זו לומדים במוסדות בתוך העיר, או בפנימיות.
ישנן שלוש ישיבות קטנות מקומיות: ישיבת נחלת שמואל בראשות הרב אברהם יונה שיינברג, ונתיבות מרדכי בראשות הרב רפאל שינדלר, תפארת התורה בנשיאות הרב משה צדקה, כאשר שתי האחרונות הוקמו בשנים האחרונות.
בתי ספר לבנות – קיימים שניים מרכזיים בקהילה החרדית: בית הספר בית יעקב (סניף של רשת בית יעקב), שהוקם לקראת סוף שנות ה-70. עם התחרדות נוה יעקב מרכז נפתחו בו כתות נוספות לאוכלוסייה החרדית, והועמד בנשיאות הרב זילברמן.
ישנו בית ספר נוסף, "הצנע לכת" העומד בנשיאות הרב ובר ומשמש בעיקר את תושבי נוה יעקב מזרח.
קיימים בתי ספר נוספים, קטנים יותר וכן בית ספר ממלכתי וממ"ח.
ארגוני חסד – בשכונה ארגוני חסד רבים.
הגדול שבהם הוא קופת השכונה "פותח את ידך", העומדת תחת פיקוחם של רבני השכונה, ושלוחות של ארגוני החסד הגדולים כיד אליעזר, יד שרה, ידידים, איחוד הצלה ועוד עשרות ארגונים וגמחים.
עיתונים – מגזין 'ממזרח' היוצא לאור במוצאי שבת, מגזין 'קול השכונה' היוצאים מדי שבוע בשבוע, ומגזין בגרסה דיגיטלית של הנעשה ונשמע בשכונה שנשלח מדי יום ה' לתושבים.
רבנים – בשכונה רבנים ומורי צדק רבים ממגוון העדות השונות.
בהם: הרב אליהו אביסרור, שמכהן כרב השכונה מטעם מועצה דתית; הרב צבי ובר שמכהן כרב השכונה מטעם כלל הקהילות החרדיות; הרב טוביה בלוי; הרב נפתלי אברג'ל, רב בית הכנסת וקהילת 'מנין אברכים'; הרב מאיר אמסלם, רב ומו"צ לכלל הקהילות בשכונה; הרב ישראל יצחק זילברמן, רב קהילות נוה יעקב מרכז.
אמנים – בשכונה מתגוררים בהווה ובעבר אמנים ידועים, בהם: המשוררים יחזקאל קדמי ויוסף עוזר.
בשכונה פעלו מאז הקמתה שני בתי ספר: ממלכתי וממלכתי דתי (ע"ש ברנדט).
בהמשך הוקם בית ספר ממלכתי נוסף – ממלכתי ב', שעם הזמן התאחד עם ממלכתי א' והפך לבית הספר הממלכתי המאוחד.
במשך מספר שנים הייתה קיימת בשכונה גם חטיבת ביניים.
בתחילת שנות ה-90 הוקמה גם אולפנא חרדית-לאומית לבנות בשם בית שולמית ולאחר שנים מעטות העתיקה את מושבה לשכונת רמות.
בשנת 2014 עברה לשכונה הישיבה התיכונית שפע-מקור חיים מיסודו של הרב עדין שטיינזלץ, ובה חטיבת ביניים ותיכון.
הישיבה משכה אליה תלמידים מהציבור הדתי לאומי בשכונה.
הישיבה עברה מנווה יעקב, וכעת היא ממוקמת בשכונת קריית יובל.
בשכונה קיימת ספריית נווה יעקב על שם ברנהרד במתחם המנהל הקהילתי, וספריית תרבות תורנית בבית הספר בית יעקב.
מתחם המנהל הקהילתי, כולל גם מרכז ספורט, בו מצויים בריכת שחייה באורך 25 מטר, אולם ספורט המיועד בעיקר למשחקי כדורסל, מכון כושר, מגרשי טניס, מגרש סקווש, ושני מגרשי כדורגל.
בשכונה קיים סניף ותיק של תנועת בני עקיבא, וסניפים של תנועות נוער חרדיות.
בשנים האחרונות פועל בשכונה סניף "המחדשים" של תנועת הנוער העובד והלומד.
ולמגזר החרדי קיים סניף של "איגוד התלמידים" לבחורי הישיבות הקטנות והגדולות ועוד עשרות סניפים של לימודי ערב ואבות ובנים בכלל הקהילות בשכונה.
נווה פנחס היא שכונה שומרונית בעיר חולון, הנקראת על שם הכוהן השומרוני פנחס בן אברהם (1923–1992).
השכונה ממוקמת בדרום מזרח העיר, סמוך לאזור התעשייה וגובלת בשכונות נאות יהודית ונווה ארזים.
נווה פנחס מתאפיינת בבנייה נמוכה, כמו בשכונת נווה ארזים הסמוכה, אך ישנם גם שני בנייני דירות בני שלוש קומות בדומה לשכונת נאות יהודית הסמוכה.
תושבי חולון לא נוהגים לקרוא לשכונה בשמה, אלא "השכונה השומרונית" ותושבי העיר השומרונים מכנים אותה "השכונה".
נווה פנחס היא אחת משתי השכונות השומרוניות היחידות בעולם כיום, ולמעשה גם אחד משני האזורים השומרוניים היחידים בעולם (האזור השני הוא השכונה השומרונית אשר נמצאת בהר גריזים שבשומרון ושמה קריית לוזה).
עם קום מדינת ישראל בשנת 1948 חיו בה כ-60 שומרונים, שלא היו מרוכזים במסגרת קהילתית, אלא היו מפוזרים בערים חולון, תל אביב, רמת גן וראשון לציון.
חבר הכנסת יצחק בן-צבי, חוקר עדות ישראל וידיד טוב של הקהילה השומרונית, הציע לרכז אותם על מנת שיוכלו לחיות כקהילה ולשמור על ייחודם השומרוני.
עם היבחרו לתפקיד נשיא מדינת ישראל, בן צבי וראשי העיר של חולון ד"ר חיים קוגל ופנחס אילון הקצו את השטח המיועד לבניית שכונה שומרונית בעיר וגם סייעו במימון בניית הבתים הראשונים בשכונה בשנת 1954. באותה שנה עברו כמחצית מקהילת השומרונים בארץ (כ-400 איש) להתגורר בשכונה.
בתחילת שנות ה-60 נחנך בית כנסת בשכונה.
אחרי מלחמת ששת הימים קלטה השכונה כמה משפחות שומרוניות משכם, ובתוכם משפחות של כוהנים.
עד אז לא היו בשכונה (ובחולון בכלל) כוהנים שומרונים.
בסוף שנות ה-90 נחנך בית כנסת נוסף, קטן יותר, אשר שופץ משמעותית בשנת 2006. כמו כן נבנו בשנים האחרונות מספר בתי מגורים חדשים בעקבות הריבוי הטבעי של הקהילה.
מספר משפחות שומרוניות בחולון מתגוררות בשכונות הסמוכות לנווה פנחס – נווה ארזים, נאות יהודית וקריית שרת.
עד 1992 נקראה השכונה בשם נווה מרקה.
נווה נוי היא שכונה בבאר שבע הממוקמת מדרום לעיר העתיקה של באר שבע, מעברו הדרומי של נחל באר שבע.
במזרח סמוכה השכונה לכביש 25 וממוקמת צפונית מזרחית לשכונת נחל בקע.
במשך הזמן וביוזמה מקומית, עם תום תקופת המעברות, נשאר השם "משק עזר" וזה שונה לאחר מכן ל"נווה נוי", שמה של השכונה היום.
ערוץ נחל באר שבע מפריד את השכונה משאר העיר, והיא מקושרת אל העיר באמצעות שלושה גשרים.
במשך שנים רבות זרמו בערוצו של נחל באר שבע שפכים והוא סבל מהזנחה.
פרויקט שיקום ענק של עיריית באר שבע, בשנות האלפיים, הפך את האזור לפארק ירוק ופורח.
בשיתוף עם קרן קיימת לישראל, רשות הניקוז "שקמה בשור", והמשרד לאיכות הסביבה, נבנה פארק אקולוגי שמשתרע על פני 5,200 דונם לאורך שמונה קילומטרים משני עברי הנחל.
חלקו של הפארק, הממוקם בשכונת נווה נוי, קרוי "פארק גן הפעמון".
בחלקה הדרומי של השכונה עובר קו מתח גבוה ישן שמגיע מכיוון תחנת המשנה בכביש 25, ועובר סמוך לגן ציבורי קטן.
בשכונה מתקיימת קהילה קראית גדולה, בהי"ס יסודי ממלכתי "מענית", מרכז דואר שכונתי, קופת חולים, בית חב"ד, מתנ"ס ושלושה מרכזי קניות זעירים, בית ספר של האגודה למען ילדים עיוורים, סניף של תנועת הנוער המכבי הצעיר.
בעבר פעל בתחומי השכונה כפר ילדים ונוער "אשלים" שנסגר בעשור השני של המאה ה-21.
עד לשנת 2007 פעל בתחום השכונת בסיס חיל האוויר ובו השלוחה הבאר שבעית של הטכני בחיפה, בסוף שנת 2007 בית הספר הטכני הועבר למתחם חדש בגבול היציאה המערבית של העיר.
במקום נערכו גם חפירות ארכאולוגיות ונמצא יישוב בשם "באר צפד", מן התקופה הכלקוליתית – האלף ה-5 לפנה"ס בתחום השכונה.
נווה עוז היא אחת השכונות הוותיקות של פתח תקווה, הממוקמת במערב העיר.
השכונה הוקמה ב-1947 ועד שנות ה-70 הייתה מבודדת מיתר חלקי העיר.
היא נועדה להיות פתרון התיישבותי לחיילי הבריגדה היהודית לאחר מלחמת העולם השנייה.
ראשוני המתיישבים היו משוחררי הבריגדה, אשר קיבלו אפשרות לרכישת דירה בת שני חדרים ומטבח על חלקת אדמה.
שטח הקרקע הראשון שנרכש היה 13 דונם פרדס יבש, באזור שנקרא חזרזור.
בהמשך נרכשו 100 דונם נוספים.
בפברואר 1947 הונחה אבן הפינה להקמת השכונה.
הבנייה בוצעה בידי חברת "נוה-עובד".
ביולי 1947 נכנסו לגור המשפחות הראשונות.
בשנת 1948 נכנסה קבוצה שנייה לגור בשכונה.
הקרן הקיימת נתנה הסכמתה לרכישות קרקע נוספות ועזרה בסכום קטן לכל משתכן.
כך התפתחה השכונה ל-325 בתים בודדים, 231 בתים דו-משפחתיים ו-94 בתים שנבנו לעולים חדשים.
בעקבות הבחירות בשנת 1950, החלה העירייה לפתח את המוסדות בשכונה.
נבנו בית-הספר היסודי וגני הילדים.
נסלל הכביש הראשון שחיבר את השכונה עם פתח-תקווה, נבנתה המרפאה ונבנו צרכניות.
בשנת היובל ה-25 לשכונה, מנתה נווה-עוז 500 משפחות.
אנדרטה לזכר חללי נווה עוז- בחצר בית הספר ניצבת אנדרטה המנציחה את בוגרי בית הספר שנפלו במלחמות ישראל.
האנדרטה הוקמה בשנת 1973, ביוזמת משפחה שכולה.
מנהלת בית הספר חנה גילת נענתה ברצון לפניית המשפחה.
האנדרטה עוצבה על ידי תושב השכונה בהתנדבות והוקמה בעזרת המשפחות השכולות, המחלקה להנצחת החייל ועיריית פתח-תקווה.
שטח השכונה היה בעבר פרדס ערבי אשר אדמותיו נקנו על ידי ההסתדרות הכללית.
חלקות האדמה הוגרלו בין המתיישבים.
בין ראשוני היישוב היו הצייר צבי שור והצייר זאב תשבי.
במשך השנים קמו בשכונה בית ספר יסודי, חטיבת ביניים ובית ספר תיכון, אליהם מגיעים ללמוד מכל חלקי העיר.
בתי השכונה הם בתים צמודי קרקע, שחולקו בשיטת הפרצלציה ולא בשיטת הנחלות.
גודל רוב החלקות נע בין 330 מ"ר לדונם.
האוכלוסייה שאפיינה את השכונה בראשיתה הייתה מלומדת ומשכילה.
באזור גרו סופרים ואנשי רוח רבים.
הדעה הרווחת על השכונה אז סימנה אותה כמעוז סוציאליסטי, המזוהה עם מפא"י.
תושבי השכונה בראשיתה הקימו אגודה שיתופית לניהול ענייני השכונה.
בבעלות האגודה "בית-רשיש" הנחשב כמרכז קהילתי ציבורי לתושבי השכונה.
כיום התפתחו לצד השכונה שתי שכונות-בנות: "נווה עוז החדשה", שבה נבנו בעיקר קוטג'ים טוריים ודו משפחתיים, ו"פסגת הדר", הגובלת בגבעת שמואל ובה בניינים בני 15 קומות.
נווה עופר (מוכרת גם בשמה הקודם תל כביר) היא שכונה בדרום תל אביב, הגובלת בשכונת קריית שלום, בשכונת תל גיבורים שבחולון וביפו.
נווה עופר הוקמה על חורבות השכונה הערבית אבו כביר, שהייתה שייכת לעיר יפו, והוקמה בשנות ה-40 של המאה ה-19 על ידי תושבי הכפר המצרי תל אל־כביר.
התושבים הערבים התפרנסו מפרדסנות, תעשייה קלה ומסחר.
במלחמת העצמאות נהרסו ופוצצו מרבית בתי השכונה, שהיוותה איום על העיר תל אביב, ותושביה הערביים גורשו ממנה או נטשוה.
לאחר מלחמת העצמאות השכונה ההרוסה הייתה נטושה.
משנת 1949 ועד 1963 פעל במקום מחנה עולים (מעברת 'מחנה שמעון')
בסוף שנות ה-60 השכונה אוכלסה בעולים מצפון אפריקה ובולגריה והיא נקראה בשם "תל כביר".
בשנות ה-70 נבנו שיכונים חדשים במסגרת פרויקט שיקום שכונות, והיא אוכלסה במשפרי דיור משכונות כמו שבזי בדרום תל אביב ועולים מחבר המדינות, בעיקר מיהדות בוכרה ומגאורגיה.
השיקום לא היה רק פיסי, ובמסגרת השיקום החברתי והתדמיתי בשנים 1977 -1983, הוחלף שמה מ"תל כביר" ל"נוה עופר" (כיום נכתב שם השכונה כ"נווה עופר").
בטקס שנערך בפינת הרחובות גרינבוים ובן-צבי בתאריך 26 באפריל 1983, נקראה השכונה על שמו של אברהם עופר, שר השיכון בין 1974 עד 1977. שכונה אחות בשם זהה הוקמה בבאר שבע כשנה לאחר מכן.
בעשור הראשון של המאה ה-21 עברה השכונה פרויקט שיקום שני והתחדשות עירונית, שבמסגרתה זוגות צעירים עברו לשכונה.
למרות ניסיונות השיקום, שכללו הרחבה ושיפוץ בנייני המגורים כמו גם הקמת שיכונים חדשים, גודל יחידת הדיור הממוצעת בשכונה נמוך מ-60 מ"ר ורווחת הדיור עומדת על כ-20 מ"ר לנפש - ערך זה נמוך בכ-40% מהממוצע העירוני.
גבולותיה של נווה עופר הם: בצפון דרך בן-צבי, בדרום נתיבי איילון ומשרד הרישוי, במערב רחוב היינריך היינה המתחבר בצפונו לרחוב שלבים ביפו ובדרומו למחלף וולפסון שעל נתיבי איילון ובמזרח רחוב תל גיבורים עד לדרך פנחס לבון.
בשכונה שני בתי ספר יסודיים, בית הספר היסודי "דקל" ובית הספר היסודי הממלכתי דתי לבנות בלבד "בנות ציפורה".
בעבר נקראו בית הספר היסודי ע"ש יוסף חיים ברנר ובית הספר היסודי ע"ש זלמן שזר, בהתאמה.
שני בתי ספר על-יסודיים פועלים בנווה עופר: בית ספר תיכון מקצועי של רשת אורט, והחל משנת 2019 בית הספר שבח מופת, שעבר לשכונה ושמו הוחלף לבית הספר התיכון להייטק ואמנויות ע"ש שמעון פרס לשם חיזוק השכונה ואוכלוסייתה.
המרכז הקהילתי של נווה עופר הוקם מכספי תרומות של יהודים ממקסיקו.
הוא נבנה בשנות התשעים והחליף את המתנ"ס השכונתי הישן, שפעל בצריפים עוד מימי ראשית השכונה.
באמצעות כספי התורמים גם שופצו בריכת השחייה השכונתית ובתי הספר.
במרכז פועל מרכז נוער שכונתי נווה עופר.
בשכונה פועל שבט צופים של הנהגת תל אביב, "שבט כפיר" וסניף של תנועת הנוער הציונית-דתית בני עקיבא שמשמשים כמקום חינוכי ומסגרת לימודית מעבר לשעות בית הספר.
במרכז השכונה קיים מרכז מסחרי, שהורחב ושופץ בשנת 2010, ובו נמצאים סניף בנק הדואר, קופות חולים, אולם אירועים, חנויות מזון, מוצרי בית וכמו כן אולם הכדורסל של הקבוצה המקומית, הנקראת "מכבי תל כביר".
אנדרטה לזכר נופלי המסוק בנחל בזק, נמצאת בגן יוחננוף בסמוך למרכז הקהילתי נווה עופר.
לוח הנצחה לבני השכונה שנפלו במערכות ישראל, נמצא בגן יוחננוף, צמוד לקיר המרכז הקהילתי.
גן ילדי קיילצה, לזכר 45 ילדי קיילצה שנרצחו באקציה האחרונה בגטו ב-23 במאי 1943. בלוח הזיכרון בגן כתובים שמותיהם וגילם.
פינת הנצחה לשר השיכון לשעבר, אברהם עופר, שעל-שמו נקראת השכונה.
הפינה נמצאת בכניסה לשכונה, בפינת הרחובות גרינבוים ודרך בן-צבי.
לוח הנצחה לזכר השוטר שמחה חינקיס מוצב באותו מקום.
נווה כפיר היא תת-שכונה בדרום-מזרחה של העיר תל אביב-יפו.
היא שוכנת בכפר שלם, ממזרח לשכונת בית יעקב ומצפון לדרך בר לב (דרך לח"י).
עד לשנות ה-70 הייתה שכונת כפיר חלק מכפר סלמה-כפר שלם.
בתיה היו בתים חד קומתיים ישנים.
באותה עת החלה עיריית תל אביב-יפו לפנות את תושבי סלמה מבתיהם ובנתה עבורם שיכונים סביב הגרעין המרכזי של הכפר.
השכונות החדשות שהוקמו הן: נווה אליעזר, ניר אביב, נווה חן, נווה בארבור, נווה צה"ל ולבנה.
על תכנון שכונת כפיר הופקד האדריכלים אורה ויעקב יער וע.
הלל, אשר זכו ב-1980 בפרס רוקח עבור עבודתם.
השכונה תוכננה עבור חברת "חלמיש".
השכונה נבנתה בצורה ייחודית כאשר כל בלוק מורכב מעשרה בניינים בני ארבע קומות ובניין גבוה אחד של שמונה קומות.
הבלוקים מתעקלים כקוביות וסובבים כמסגרת עם פינות משופעות ובתוך המסגרת ישנה גינת משחקים עם פינת דשא.
בסך הכל ישנם בשכונה חמישה בלוקים כאלו.
באופן פורמלי מקיפה השכונה רק את הבלוקים האלה ומבנה דיור מוגן לקשישים, אולם נהוג לכלול בה גם בתים נוספים שקמו בשנים האחרונות על חורבות כפר שלם.
בהמשך למדיניות התכנונית שאושרה בוועדה המקומית, הוחלט בשלהי שנת 2023 לקדם תוכנית התחדשות ביוזמה ובמימון עירוני למרבית מבנני השכונה המקוריים.
אלו יהרסו וייבנו מחדש, תוך מתן פרשנות חדשה לתכנון הקיים, ואילו המבנן המרכזי "מבנן הליבה" ישומר, יעבור לידי העירייה, ישנה את ייעודו לטובת מבני ציבור וישלים את השלד הציבורי החדש.
בשכונה מספר בתי ספר - בית הספר "כפיר" הממלכתי, ובית הספר "קהילות יעקב-שערי ציון" של החינוך העצמאי.
בשנת תשס"ט נפתחה בה ישיבה חדשה בשם "ישמח בו".
בקצה שכונת כפיר נבנה על ידי חלמיש בית דיור מוגן לקשיש שבו חיים קשישים בקהילה אחת.
סמוך לבית הקשישים נפתח מועדון על ידי קרן תל אביב לפיתוח שבו שוכן "בית חם", מקום מפגש חברתי לבני נוער, בו הם יכולים לפגוש צוות מקצועי ולזכות לאוזן קשבת.
סמוך לשכונה בדרך בר לב שוכנת משטרת השכונות שהיא חלק ממרחב יפתח.
נווה ירושלים היא רשת חרדית של מדרשות המיועדות במקור לנשים.
הסניף הראשי נמצא בשכונת הר נוף בירושלים.
נווה ירושלים הוקמה בשנת 1970 על ידי הרב דוד רפסון כאחד המוסדות הראשונים לנשים חוזרות בתשובה.
המוסד שכן בתחילה בשכונת בית וגן בירושלים.
עם הזמן התפתח המוסד לרשת חינוך בינלאומית וכיום ישנם קמפוסים של נווה ירושלים גם בצפון אמריקה ובבריטניה.
המרכז בירושלים מציע תוכניות נפרדות באנגלית (נוה ירושלים) ובעברית (נווה חיים).
מלבד לימודי יהדות ברמות שונות, כוללים המסלולים סמינר למורים וכן מרכז לייעוץ משפחתי ולקידום מקצועי.
בקמפוס בירושלים לומדות מדי שנה כ-1000 תלמידות.
המכללה מציעה גם לימודי עיצוב גרפי וארכיטקטורה.
כיום לומדות במכללה כ-1,500 תלמידות.
סניפים לנשים קיימים בבולטימור, דטרויט לוס אנג'לס, מונטריאול, מנצ'סטר וברוקלין.
סניפים לגברים קיימים בבית ישראל ובבית וגן בירושלים, במונסי, ניו יורק, ובוויטפילד שבאנגליה.
ישיבת מעלות נמצאת בניוארק בניו ג'רזי והרשת מפעילה גם מכון להכשרת מורים בהר נוף.
אהובה גריי - סופרת וגרה
נווה מדבר - אבו קוידר הוא בית ספר יסודי לילדי היישוב אלזרנוג–אבו קוידר ויישובים סמוכים.
הוקם בשנת 2000 במועצה אזורית אבו בסמה.
בית הספר מיועד לכיתות א'-ט' ופועלת בו גם חטיבת גנים.
המוסד נמצא בשבט אבו קוידר, בכפר הבלתי-מוכר אל זרנוג, השוכן בצד שמאל של כביש באר שבע–דימונה, 14 ק"מ מזרחית לבאר שבע.
בית הספר משרת האוכלוסייה שגרה מסביב ברדיוס של 5 ק"מ ויותר.
תחזוקת ושדרוג המבנים והתשתיות בו מתבצעים על ידי המוסד עצמו, ובעזרת עמותות העוסקות ברווחת תושבי הכפרים הבלתי מוכרים.
בית הספר נטל על עצמו את הרחקת הכביש הראשי של היישוב משער בית הספר והסדרת מגרשי החנייה, הקמת ספרייה, הקמת פינות חמד בתוך בית הספר, שיפור סביבת הלמידה של התלמידים השתתפות בחוגי חינוך גופני למיניהם והשתתפות במפעלים חברתיים ולימודיים אחרים בעזרת עמותות העוסקות ברווחת תושבי הכפרים הלא מוכרים.
נווה מדבר עירוני הוא מיזם שהגה רוביק דנילוביץ' ראש עיריית באר שבע.
בהובלת אדריכלית הנוף, פרופ' יעל מוריה
המיזם כולל עשרות אלמנטים של מים, מזרקות, מפלים מלאכותיים ובריכות מים, מלווים בשילוב תאורה צבעונית ברחבי באר שבע, מופעי מים המאפשרים גישה לקהל להשתעשע במים, צמחייה מותאמת אקלים והקמה של שלושה אגמים מלאכותיים ברחבי העיר.