tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעומת זאת, עם התקדמות צה"ל צפונה לאורך כביש החוף, פעלו לוחמי אמל לצד אש"ף, הסורים וארגוני השמאל, בטענה כי מדובר בהתנגדות לניסיון כיבוש.
בעקבות החלטת מפקדת אמל שלא להילחם בישראל, פרשו מספר ארגונים מאמל, שהבולט ביניהם הוא ארגון חזבאללה.
התנהלות צה"ל בדרום לבנון והישארותו שם לאורך זמן, שינתה את עמדת מרבית השיעים נגד ישראל.
אמל שינתה את עמדתה באופן רשמי בסוף 1983 והחלה להיאבק גם היא נגד צה"ל וצד"ל.
על פי הערכות צה"ל, בשנת 1980 כ-30 אחוזים מתושבי לבנון היו שיעים.
להערכת מחלקת המדינה האמריקנית, ב-1987 הקהילה היוותה 41 אחוזים מאוכלוסיית לבנון.
מלבד הלהט המהפכני שהציתה המהפכה האסלאמית באיראן בקרב השיעים ברחבי העולם, כינונו של משטר בעל אמצעים, שמדיניותו הרשמית היא לייצא את המהפכה לאזורים אחרים בעולם, השפיע רבות על המתואלים.
קבוצת חכמי דת צעירים, שקיבלו את השכלתם הדתית באולפנות בנג'ף וקום בשנות ה-60 וה-70, בעת שלימדו שם אקטיביסטים דוגמת איתוללה מוחמד באקר א-סדר – חזרו ללבנון עם ביקורת על שיטת השלטון בלבנון, תוך רצון להחליפה בשלטון דתי.
אחד מחכמי דת אלו היה סייד מוחמד חוסיין פדלאללה, שגיבש סביבו קבוצת תלמידים בשנות ה-60 וה-70 וטען כי בניגוד למסורת השיעית של הימנעות מפעולה פוליטית, עליהם לפעול ובמקרה הצורך להרים נשק כדי לשנות את המערכת הלבנונית.
לא ניתן לייחס את הקצנת השיעים אך ורק למגמת האקטיביזם באולפנות הדתיות השיעיות ועליית משטר ח'ומייני באיראן.
מלחמת האזרחים, אילצה את המתואלים להתחמש כדי להגן על קהילתם ולפעול באלימות, כדי לקדם את האינטרסים השיעיים.
בפברואר 1985 הכריזו חברי הארגון באופן רשמי על הקמתו במכתב לעיתונות, שייח' סובחי אל-טופיילי נבחר לכהן כמזכיר הכללי של הארגון ב-1989.
עם התגברות כוחו של חזבאללה באמצע שנות ה-80 (בין השאר בשל נסיגת ישראל לרצועת הביטחון, שנתפשה כהודאה בתבוסה), הוא החל לדחוק את רגליו של הארגון השיעי הוותיק אמל, שנחלש באותה העת בשל לחימתו בשתי חזיתות – נגד ישראל בדרום לבנון ונגד הפלסטינים במלחמת המחנות בערים.
לטענת "המנהיג הרוחני" של חזבאללה, מוחמד חוסיין פדלאללה, לאחר נסיגת ישראל לרצועת הביטחון, 90 אחוזים מפעולות הטרור נגד צה"ל התבצעו על ידי הארגון.
בעוד שחזבאללה ייצג את האינטרסים האיראניים בלבנון, אמל נותר נאמן לנותנת חסותו – סוריה.
אמל, נאלצה להילחם עם מיליציות אחרות על שליטה באזורים השונים, כדי לגבות מיסים ולממן את פעילותה.
חזבאללה לעומת זאת, נהנתה ממימון איראני, שאיפשר לה לא להילחם על משאבים וכך למקד את מאבקה אך ורק נגד ישראל, ולהצטייר כנקיית כפיים ולא תאבת בצע.
לאחר הצלחות ראשוניות, תוגברו אנשי חזבאללה בלוחמים של משמרות המהפכה האיראניים שהגיעו מהבקאע, ותוך שבוע השתלטו על עמדות של אמל לאורך הכביש מנמל התעופה למרכז ביירות.
משא ומתן בין הארגונים נכשל והלחימה התחדשה, כאשר לצד חזבאללה התייצבו יריביה הוותיקים של אמל – אש"ף, הדרוזים והקומוניסטים – שהצליחו לכבוש עמדות נוספות של אמל.
הסורים שבו וכפו הפסקת אש ב-25 במאי 1988 והוסכם כי לשטח המריבה ייכנסו חיילים סורים ושוטרים לבנונים.
סה"כ ההרוגים בפחות מחודש לחימה עמד על כ-300 איש.
באוגוסט ובנובמבר שוב נאבקו הארגונים זה בזה, עד שכוחות סורים הפסיקו אותם.
גל לחימה פרץ בין המיליציות ב-1 בינואר 1989, ב-7 בינואר ביצע חזבאללה תקיפת פתע על כפרים תומכי אמל באזור צידון והרג כ-80 איש, עד שאמל הצליח להחזיר לידיו את השליטה על הכפרים.
ב-30 בינואר חתמו הצדדים על הסכם שלום, בלחץ מדמשק.
לחימה ספורדית פרצה שוב ושוב בין הצדדים עד חתימת הסכם הפסקת אש הסופי ב-4 ביולי 1989.
עם זאת, שמר הארגון על מיליציה קטנה ומחסני נשק בדרום לבנון.
בתום מלחמת האזרחים בלבנון נחתם בין צירי פרלמנט לבנון הסכם טאיף על פיו הוגדל ייצוגם של המוסלמים, ובכלל זאת של השיעים מ-45 אחוזים ל-50 אחוזים בפרלמנט הלבנוני.
מספר המושבים שהוקצו לשיעים הוגדל מ-19 ל-27 (אולם אם לחשב גם את גידול מספר מושבי הפרלמנט מ-99 ל-128, השיעים מחזיקים רק בכ-21 אחוזים מהמושבים, גידול של שני אחוזים בלבד).
ההסכם גם הרחיב את סמכויותיו של יו"ר פרלמנט לבנון השיעי.
הסכם טאיף ו-17 הסכמים נוספים שנחתמו בין סוריה לבין לבנון העניקו לבירה הסורית דמשק שליטה רבה על הנעשה בלבנון.
סוריה ואיראן לא היו מעוניינות בפירוק חזבאללה מנשקו, גם עם תום מלחמת האזרחים, משום שראו בארגון כלי נוח למאבק נגד ישראל.
עשר שנות העימות בין חזבאללה לבין צה"ל וצד"ל (צבא דרום-לבנון) בדרום לבנון, העצימו את תמיכת הקהילה השיעית בחזבאללה, שנתפש בעיני רבים כמגן היחיד על לבנון מפני הכיבוש הישראלי.
בסיוע איראני, המשיך הארגון לגדול במספר לוחמיו ובאיכותם ולהתמסד למסגרת סמי-צבאית.
במימון איראני (כחלק מהמימון הכולל של חזבאללה) החל הארגון להתפתח לתחומים חברתיים ופוליטיים, בהענקת שירותי בריאות ורווחה (בכלל זאת מנגנון לחלוקת מנות מזון לאלפי משפחות מדי חודש), בנקאות וחינוך דתי לשיעים.
בתקופת ההשפעה הסורית בלבנון, אילצה דמשק את שתי המפלגות השיעיות להשתתף בבחירות לפרלמנט ברשימה מאוחדת, כדי להבטיח את חולשתן של כל הקבוצות הפוליטיות במדינה.
נבחרי חזבאללה השתתפו לראשונה בבחירות לפרלמנט הלבנוני ב-1992, באותה העת זכו 12 ממועמדי חזבאללה במושבים והפכו למפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט בן 128 המחוקקים.
לאחר שישראל חיסלה את מזכ"ל חזבאללה, עבאס מוסאווי בפברואר 1992, הוא הוחלף על ידי סייד חסן נסראללה.
בחירות 1996 (אוגוסט–ספטמבר) התרחשו על רקע מבצע ענבי זעם (אפריל) שהגביר את הפופולריות של חזבאללה.
השפעת סוריה על מהלך הבחירות, שנערכו בשנה זו בחמישה סבבים, בהפרשי שבוע בכל מחוז גם כן הייתה ניכרת.
סוריה ואמל סירבו לדרישה זו.
חזבאללה נותר ללא שותפות פוליטית שיכל ליצור, בשל איסור סוריה עליו ליצור גוש עם המפלגה הקומוניסטית בלבנון או עם שיעים שהתנגדו לנוכחות הסורית בלבנון.
הנהגת אמל, מצידה, החליטה לרוץ ברשימה מאוחדת יחדיו על התעשיין הסוני רפיק אל-חרירי, מתנגד מתון להמשך נוכחות סוריה בלבנון.
שיקוליו של נביה ברי היו פרגמטיים – חרירי היה פופולרי ביותר בלבנון, והצטייר כ"משקם לבנון", משום שהשקיע מכספו הפרטי לביטול נזקיה הקשים של מלחמת האזרחים.
התוצאות הראשונות של סבבי הבחירות במחוז צפון לבנון, הר הלבנון ומחוז ביירות היו הצלחה מסחררת למחנה חרירי, לאחר שהוכרעו 82 מתוך 128 מושבי הפרלמנט, הרשימה המאוחדת זכתה ל-55 מושבים מתוכם.
חאפז אל-אסד זימן את ברי לביירות, ואילץ אותו לעזוב את רשימת חרירי טרם הבחירות במחוז דרום לבנון, אולם יש הטוענים כי לאור כישלונה בבחירות, התקפלה חזבאללה והסכימה לחזור לשותפות עם אמל.
אמל חזרה לשותפות עם חזבאללה, אך למרות זאת קרא חרירי לתושבי דרום לבנון להצביע עבור מועמדי אמל, למושבים השיעיים של דרום לבנון.
בבחירות אלו זכה חזבאללה רק בעשרה מושבים.
בבחירות המקומיות ב-1998 ספג חזבאללה תבוסה על חשבון אמל, באזורים רבים שנחשבו "בטוחים" עבורו דוגמת בעלבכ.
נראה כי הסיבה לכך הייתה תכנון לקוי של מערכת הבחירות ואי הקצאת משאבים למרוצים שבהם ניצחון חזבאללה נראה ודאי.
עם זאת, הצליחה חזבאללה לגבור על אמל בבחירות למועצות המקומיות בדרום ביירות השיעית.
נסיגת צה"ל מלבנון ב-2000 העלתה את קרנו של חזבאללה, גם ברחבי העולם הערבי, כארגון היחיד שיכול לעוצמתה הצבאית של ישראל.
יכולתו של הארגון להמשיך להחזיק בנשקו, לאור ה"כיבוש" של חוות שבעא, העניקה לו כוח פוליטי שלא היה לאמל.
מערכי השיקום (ג'יהאד הבנייה), החינוך, הבריאות והרווחה שהעניק חזבאללה (מכספים איראניים) לתושבי דרום לבנון, הבקאע ושכונת הד֗אחיה בדרום, קנו את לבבותיהם של השיעים.
בבחירות לפרלמנט ב-2000, בעת ש"רצו" ברשימה משותפת עם אמל, זכה חזבאללה בשישה מושבים, אמל בשבעה והרשימה המשותפת "סיעת ההתנגדות והפיתוח" שכללה גם עצמאים זכתה ב-22 מושבים.
מפלגת אמל, לעומת זאת, שמקורותיה (תנועת המקופחים) היו של תנועה חברתית גרידא, שנועדה להיאבק בשלטון המסורתי של הזֻעמאא', איבדה רבים מתומכיה בשל תפישתה כמושחתת וקרובה מדי לממשלות לבנון, שהמשיכו להעביר תקציבים מועטים יחסים למתואלים.
נבחרי חזבאללה לעומת זאת, הפגינו תמיד ניקיון כפיים כלפי הציבור ובנאומיהם גינו את השחיתות הפושה בממסד הלבנוני.
תומכי אמל, שנמנו בדרך כלל עם מעמד הביניים החילוני של השיעים, העבירו את תמיכתם לארגון הרדיקלי יותר.
התנהלותו של ברי כראש המפלגה, נראתה בעיני רבים כלא דמוקרטית, גירושם של שישה מחוקקים, שלושה מתוכם שרים מהמפלגה במאי 2003 נתפשה כחיסול חשבונות פוליטיים, שכן השישה היו יריבים פוליטיים של ברי.
ברי הסביר את התנהלותו בצורך בביעור השחיתות מהמפלגה, בשל אחריותה לבוחרים בה.
בשנת 2006 היו השיעים יותר מ-40 אחוזים מקרב תושבי לבנון, והם הקהילה הדתית הגדולה ביותר במדינה.
עם זאת, אזורי מחייתם של השיעים – דרום לבנון ומערב ביירות – לא זכו לתמיכה ממשלתית משמעותית.
הבחירות הראשונות שבהן חזבאללה לא אולץ לרוץ יחדיו עם אמל, היו הבחירות המקומיות ב-2004. נראה כי עניינה של סוריה היה להדגים לממשל האמריקני את כוחה האמיתי של חזבאללה, לאחר קבלת "חוק האחריות הסורית" בבית הנבחרים האמריקני, שדרש מסוריה להסיג את חייליה מלבנון.
כך ניסתה סוריה להבהיר למערב את נחיצות הכיבוש הסורי של לבנון.
חזבאללה זכה לשליטה ב-21 אחוזים מכלל מהמועצות המקומיות בלבנון – בכלל זאת, 60 אחוזים מהמועצות המקומיות במחוז דרום לבנון (לעומת 55 אחוזים בבחירות ב-1998).
בה בעת, אמל איבדה 15 אחוזים מהמועצות המקומיות בדרום (30 אחוזים מהמועצות המקומיות ב-2004 לעומת 45 ב-1998).
עם זאת, אמל הצליחה מאוד באזור צור ובשכונת הד֗אחיה בדרום ביירות.
בבקאע, הצליחה חזבאללה לנצח ב-27 מתוך 30 המועצות המקומיות שבהן התחרו מועמדיה.
סוריה לא רק אפשרה לחזבאללה לממש את הפופולריות הרבה שלה בלבנון, אלא גם סייעה לה; למשל באזור הבקאע נוצרה שותפות בין חזבאללה למפלגת הבעת' הלבנונית הפופולרית באותו אזור, מה שהקשה על אמל ליצור שותפות פופולרית משלו.
אחוזי ההצבעה באזורים השיעיים היו הגבוהים במדינה (70 אחוזים באזור בעלבכ, 65 אחוזים באזור א-נבטיה בדרום, לעומת 20 אחוזים בביירות ו-30 אחוזים בטריפולי.
שתי המפלגות המייצגות את השיעים התנגדו לנסיגה הסורית מלבנון מתוקף החלטה 1559 של מועצת הביטחון, אם כי לא בפה מלא, ולא השתתפו במהפכת הארזים.
שתי המפלגות פועלות כיום לביטול המפתח העדתי, כך שהרוב השיעי בלבנון יהיה ניכר גם בפרלמנט, ולהנמכת גיל ההצבעה ל-18 מ-21, מאחר שמרבית הצעירים בלבנון הם שיעים.
גם בבחירות לאחר נסיגת סוריה ב-2005 חזר חזבאללה לשותפות עם אמל, והפעם עם מפלגות פרו-סוריות נוספות, בשם "סיעת ההתנגדות והפיתוח".
חזבאללה יותר מהכפיל את כוחו בפרלמנט, עם זכייה ב-14 מושבים, אמל זכה ב-15 מושבים, הסיעה זכתה ב-35 מושבים סך הכול, ובכלל זאת בכל המושבים של דרום לבנון למעט אחד.
בבחירות לאורך כל תקופת החסות הסורית בלבנון ובבחירות ב-2005 נבחר ראש מפלגת אמל, נביה ברי לתפקיד יו"ר הפרלמנט הלבנוני.
לצד תפישה זו של ניצחון חזבאללה במלחמת לבנון השנייה בקרב המתואלים, חזבאללה זכה ביקורת פנים-לבנונית בשל פעולתו למען אינטרסים זרים, המזיקים ללבנון.
תפישת הגיס השלישי הזיקה למתואלים, ומספר חוקרים טוענים כי המלחמה החזירה את המתואלים לשולי החברה בלבנון.
למרות הביקורת הפנים-לבנונית על חזבאללה, נראה כי התמיכה בארגון בקרב השיעים לא תשתנה באופן משמעותי, בשל המבנה הפוליטי העדתי בלבנון, המאלץ את הלבנונים לתמוך במפלגות עדתיות בלבד, כדי שיבטיחו את קידום האינטרסים שלהם.
לאור תפישת ניצחונה של חזבאללה במלחמת לבנון השנייה על ידי חלק גדול מהלבנונים, החל הגוש של אמל, חזבאללה ומפלגות פרו-סוריות אחרות לדרוש את הגדלת ייצוגו הפוליטי בממשלה לשליש.
מאחר שהחלטות משמעותיות של ממשלת לבנון, דוגמת אישור הסכמים, צריכות על פי חוקת לבנון להתקבל ברוב של שני שלישים (חוקת לבנון, חלק III, פרק 3, סעיף 65, פסקה 5), הענקת השליש החוסם לשיעים תיצור מצב שבו תהיה להם זכות וטו על החלטות הממשלה.
סיבה נוספת לכך שהשיעים החלו לדרוש את השליש החוסם, היא כדי למנוע מממשלת לבנון לאשר את ההסכם עם האומות המאוחדות על הקמת בית דין בין-לאומי, לשיפוט החשודים ברצח רפיק אל-חרירי, מהלך שסוריה מתנגדת לו בתקיפות.
עם סירובו של ראש הממשלה סניורה וחברי קואליציית 14 במרץ להעניק לאופוזיציה שליש חוסם, ב-13 בנובמבר 2006 התפטרו כל חמשת השרים השיעים מהממשלה: שר החוץ פוזי צַלוּח (העצמאי המקורב לחזבאללה) שני שרי אמל (האחראים על תיקי הבריאות והחקלאות) ושני שרי חזבאללה (האחרים על תיק המים והאנרגיה ועל תיק העבודה).
במחאות האופוזיציה גם אמל קראה יחד עם חזבאללה ומפלגתו של הנוצרי מישל עון להחלפת ממשלת סניורה.
נביה ברי, יו"ר הפרלמנט סירב לכנס את המחוקקים כדי לדון באישור בית הדין בתואנה כי האישור שהתבצע בממשלה היה לא חוקתי, בשל התפטרות השרים השיעים מהממשלה טרם ההצבעה (על פי חלק VI, פרק 95, סעיף 2 בחוקת לבנון על הממשלה לייצג את כל הפלגים במדינה).
ב-1 בדצמבר 2006 התבצעה הפגנת כוח של האופוזיציה בעצרת המונית שבה השתתפו כ-800,000 איש, מרביתם תומכי חזבאללה, שדרשו את התפטרות הממשלה.
לאחר קריאה טלוויזיונית של חסן נסראללה, התייצבו כמיליון איש מול בניין הממשלה בביירות בדרישה להתפטרותה.
לאחר ההפגנה נותרו בכיכר מאות תומכי חזבאללה באוהלים, ששהו במקום במשך יותר משנה בכל שעות היממה ומנעו גישה של עובדי הממשלה למשרדיהם.
ב-7 במאי 2008, לאחר שממשלת לבנון קיבלה שתי החלטות שפגעו במרות חזבאללה, יצאו לוחמים של הארגון ותוך ימים ספורים השתלטו על כל ביירות.
בעקבות הפגנת כוח כה בוטה של האופוזיציה, ב-21 במאי לאחר שנה וחצי של קיפאון פוליטי, הגיעו האופוזיציה בראשות חזבאללה והקואליציה בראשות תנועת 14 במרץ של סעד חרירי להסכם חלוקת כוח חדש.
ההסכם, הידוע בכינוי הסכם דוחה על שם העיר שבה נחתם, הגדיר לראשונה בהיסטוריית העדה השיעית בלבנון כי האופוזיציה (שבה המפלגות השיעיות מהוות רוב) תזכה לגוש חוסם של שליש משרי הממשלה.
ב-11 ביולי הושבעו הממשלה החדשה, בראשות פואד סניורה והנשיא מישאל סולימאן ובה שר העבודה המייצג את חזבאללה.
טרם הקמת מדינת ישראל, שכנו כ-4,000 מתואלים בשטחי המנדט הבריטי על ארץ ישראל, מרביתם בצפון-מערב הגליל ובשבעת הכפרים הסמוכים לגבולה הצפוני של הארץ.
החוקר הבריטי הנרי בייקר טריסטרם מציין בתיאורו את הכרמל: "מרבית השטחים כאן [בכרמל] שייכים למתואלים [...] וכיום הם יושבים בכפרים רבים מיוחדים להם גם כאן וגם בצפון הגליל".
במלחמת העצמאות נסו המתואלים ללבנון, כמו רבים מתושביה הגליל הערבים, וחיו שם כפליטים פלסטינים.
בניגוד לפליטים פלסטיניים סונים, ובעקבות פעילות חִזבאללה בפרלמנט, זכו תושביהם של הכפרים באזרחות לבנונית, ויכלו לעזוב את מחנות הפליטים.
חזבאללה תובע ריבונות לבנונית על שטחם של שבעה כפרים שיעיים שנחרבו ב-1948, כיום בתחומי מדינת ישראל.
כיום, הקהילה השיעית הקטנה בישראל מורכבת משיעים שהתיישבו בערים כמו נצרת וחיפה, לצד עשרות אנשים מדרום לבנון, ששירתו בצד"ל ונמלטו לישראל לאחר נסיגת צה"ל מלבנון בשנת 2000. קבוצה זו מקיימת אורח חיים דתי שיעי, וישנם גם ניצנים של תנועת הטפה פרו-שיעית קטנה, המעידה על התפתחות קהילתית.
בהנדסת תוכנה, מתודולוגיית פיתוח תוכנה או תפישת פיתוח היא סט מוסכם של עקרונות, תהליכים, פרקטיקות וכלים על פיהם מפותחות ומתוחזקות מערכות תוכנה.
בהנדסת תוכנה יש כיום כתריסר מתודולוגיות עיקריות (קרי, שפורסמו ברבים וזכו לקבלה מסוימת בתעשייה), וכן מאות אחרות, משניות.
המתודולוגיות נבדלות ביחסן למקצוע הנדסת התוכנה ("מהי הנדסת תוכנה?"), עקרונות היסוד, המיקוד (ניהול פרויקט, ארכיטקטורה, עיצוב ותכנות, הבטחת איכות), הטכניקות ובהיבטים נוספים.
בשל גילו הצעיר של הענף ובשל ריבוי המתודולוגיות, אין עדיין הסכמה באשר למידת התאמתן של מתודולוגיות מסוימות לבעיות מסוימות, אם כי מקובל לחלק את המתודולוגיות למשפחות נפרדות.
כלי עזר מקובל לבחירת מתודולוגיה מתאימה לפרויקט הוא סקלת קוֹבּרן.
זוהי משפחה נאיבית של מתודולוגיות, המערבבות בין התוצר ההנדסי לפיתוחו.
משפחה זו מבקשת לייחס את איכות התוצר ההנדסי לתהליכי הפיתוח של התוכנה.
דהיינו, כשם שהתוצר ההנדסי (לדוגמה, מטוס) עומד בקריטריונים מחמירים של יעילות, עמידות ודיוק, כך גם תהליכי פיתוח התוכנה עצמם חייבים לעמוד ברמת קריטריונים דומים.
החברה הבולטת במשפחה זו היא מתודולוגיית מפל־המים, המורה על פיתוח תוכנה בתהליך קווי, חד־כיווני הדומה לפס ייצור של מוצר הנדסי.
תכנת ותקן (ידועה גם בשם "מהר ומלוכלך") היא המתודולוגיה המקובלת ביותר לתחזוקת מערכות תוכנה כיום, ובמידה מסוימת, גם לפיתוח מערכות חדשות.
מתודולוגיה זו מאפשרת הוספה מהירה של פונקציונליות חדשה למערכת, אך מחייבת חיזוק של המבנים הפנימיים של התוכנה מעת לעת ועריכת בדיקות מקיפה.
ללא האחרונים, שימוש עקבי במתודולוגיה זו יגרום בהכרח לשחיקה מעריכית באיכות הפנימית של התוכנה, עד לנקודה שבה עלות הוספת פונקציונליות חדשה תהיה שווה או גדולה לעלות בניית התוכנה כולה מחדש, שלאחריה אין הצדקה כלכלית להמשיך לתחזק את התוכנה.
המתודולוגיה מיוחסת בטעות לווינסטון רויס, שהציע את הגרסה המקורית של המתודולוגיה במאמר שפורסם בשנת 1970. עם השנים, נשתרשה פרשנות מוטעית למאמרו, והיא זו שמכונה כיום "מודל מפל-המים".
בהקשרה ההיסטורי, המתודולוגיה נתפסה כתגובה לשיטות אד הוק של "תַכנת-ותַקן", שרווחו מאוד בשנות השישים של המאה ה-20 (ועדיין רווחות).
במודל מפל-המים, פיתוח התוכנה מתבצע בתהליך שיטתי ולוגי, המורכב משלבים מוגדרים היטב, שאין לפסוח עליהם.
השלבים מבוצעים באופן קווי, זה אחר זה, ובכל שלב יש מיקוד במשימה עיקרית אחת בלבד.
יש דגש רב על איסוף וניתוח של הדרישות לפני תחילת הפיתוח, ואין חזרה לאחור בתהליך לאחר ששלב מסוים בו הסתיים.
השלבים העיקריים בשיטה זו הם: איסוף וניתוח דרישות תוכנה, עיצוב תוכנה, מימוש (תכנות), בדיקות תוכנה, שילוב מערכות (אינטגרציה), התקנת תוכנה ותחזוקת תוכנה.
מודל ה-V שבו לכל שלב במהלך פיתוח התוכנה קיים שלב מקביל של בדיקות.
מודל זה אינו מודל בדיקות אלא מודל פיתוח, אך עם זאת, מודל זה מדגים איך פעילויות בדיקות התוכנה יכולות להשתלב בשלבי מחזור חיי הפיתוח.
המודל מגדיר 4 רמות פיתוח כאשר לכל רמת פיתוח קיימת רמת בדיקות אשר מתאימה לה.
רמות הפיתוח ורמות הבדיקה בהתאמה הן:
ניתוח הדרישות מצד הפיתוח אל מול בדיקות קבלה בצד הבדיקות.
עיצוב המערכת מצד הפיתוח אל מול בדיקות המערכת בצד הבדיקות.
עיצוב הארכיטקטורה מצד הפיתוח אל מול בדיקות האינטגרציה בצד הבדיקות.
עיצוב היחידות הבודדות/ מודולים וקידוד מצד הפיתוח אל מול בדיקות היחידה בצד הבדיקות.
בפועל, יכולות להיות יותר מ-4 רמות פיתוח אל מול 4 רמות בדיקה והדבר תלוי בארגון ובמתודולוגיה ויכול להשתנות בין פרויקט לפרויקט, אולם, הנפוץ ביותר הוא הבחנה בין 4 רמות.
יתרונות שימוש במודל מנקודת מבט של הבדיקות ושל הפרויקט בכלל:
תחילת תהליך הבדיקות בשלב מוקדם של הפרויקט- חסכון בכסף ובמשאבים לאורך זמן וכן תכנון זמן נכון.
מבנה נכון של בדיקות וכיסוי רב- כך שלכל שלב בפיתוח יש שלב מקביל בבדיקות.
להשיג כיסוי בדיקות מקסימלי רב.
זוהי משפחה של מתודולוגיות, הרואות בפיתוח התוכנה תהליך מחזורי או ספירלי, שבו התוכנה נבנית בהדרגה, נדבך אחר נדבך.
המתודולוגיות האיטרטיביות מייחסות חשיבות רבה לכלים, ארכיטקטורה וניהול התצורה, ושמות דגש על פיתוח החלקים המורכבים יותר מוקדם ככל האפשר, כדי להפחית את הסיכון בפיתוח.
Unified Process (או בקיצור "UP") היא מתודולוגיה, ששורשיה בעבודתו של בארי בם, והורחבה על ידי פיליפ קרוצ'טן, גריידי בוץ', ואחרים.
המתודולוגיה הוצגה לראשונה בין השנים 1995–1998. UP אינה מתודולוגיה במובנה הקלאסי, אלא מסגרת מתודולוגית, שניתן להרחיבה ויש להתאימה לארגון או פרויקט מסוים.
UP היא מתודולוגיה איטרטיבית, המורה על פיתוח תוכנה בתהליך מחזורי רב-שלבי.
המתודולוגיה שמה דגש על ניהול הפרויקט, ניהול השינויים, הארכיטקטורה ותהליכי המידול של התוכנה.
ייחודה של UP הוא בדרכים המובְנות בה, המאפשרות להתאימה לסוגים וגדלים רבים של פרויקטים לפיתוח תוכנה, החל מפרויקטים קטנים ולא-קריטיים ועד לפרויקטי-ענק לפיתוח מערכות קריטיות תומכות-חיים.
הטכניקות העיקריות של המתודולוגיה כוללות פיתוח מחזורי תָחוּם-בזמן, ניהול השינויים באמצעות כלי ניהול שינויים ובקרת תצורה, ניהול הדרישות ומידול ויזואלי באמצעות UML.
מתודולוגיה זריזה לפיתוח תוכנה היא מתודולוגיה איטרטיבית, שהותאמה לפיתוח תוכנה בצוותים קטנים, תוך שימת דגש על יעילות, זריזות ואיכות.
משפחה זו מקבלת בברכה שינויים במפרטי התוכנה, ומתייחסת לפיתוח כאל משחק של שיתוף פעולה מוּכְוון-מטרה (בדומה לטיפוס הרים).
eXtreme Programming (או בקיצור "XP") היא מתודולוגיה, שפותחה על ידי קנט בק, ומתוארת בספרו eXtreme Programming Explained, שיצא לאור בשנת 2000, ובספרים נוספים שצצו בעקבותיו.
שמהּ ניתן לה בשל העובדה, שהשיטות המשמשות אותה הן מחמירות מאוד, ובעת פרסומה, נחשבו כקיצוניות יחסית לשיטות שהיו קיימות בתעשייה.
המתודולוגיה, כפי שרומז שמהּ, מפרטת שורה של טכניקות בתחום התכנות, ופחות בתחומים אחרים של הנדסת תוכנה.
כדי להשיג גמישות זו, XP משתמשת בשיטת פיתוח מונחה-בדיקות, שעיקריה הם כתיבת דרישות המערכת כסט של בדיקות הניתנות להרצה, ופיתוח הבדיקות קודם לפיתוח הפונקציונליות.
Crystal Clear היא מתודולוגיה, שפותחה על ידי אליסטר קוברן, ועקרונותיה מתוארים בספרים שפרסם החל משנת 1998. מתודולוגיה זו שמה דגש על יעילות בפיתוח ומפגינה סגלתנות רבה לשוני בדרכי העבודה האנושיות, כפי שאלה מתבטאות בפיתוח תוכנה על ידי מתכנתים.
המתודולוגיה מפרטת עקרונות לתכנות נכון, אך מתמקדת יותר בעיצוב התוכנה וניהול הפרויקט.
המתודולוגיה מתאימה לצוותים קטנים, המפתחים תוכנה שאינה תומכת-חיים.
Scrum היא מתודולוגיה זריזה לניהול פרויקטים לפיתוח תוכנה, שפותחה על ידי קן שוואבר ואחרים.
המונח "Scrum" מקורו במשחק הרוגבי, שם הוא מתאר את הדרך שבה המשחק מתחיל מחדש, לאחר שהכדור יצא מהמגרש.
כיום מקובל להשתמש ב־Scrum כמעטפת לניהול פרויקטים המפותחים במתודולוגיית XP ומתודולוגיות זריזות אחרות.
מתודולוגיית תכנת ותקן (ידועה גם בשם מהר ומלוכלך, או אד הוק) היא מתודולוגיה לפיתוח ותחזוקת תוכנה בצורה מהירה וללא תהליך מסודר.
אי הכנת מסמכים, הגוזלים בהכנתם זמן וכסף.
תחילת העבודה על הפרויקט (תכנותית) מיד עם קבלתו (תקורה קטנה).
מענה מהיר לצרכים משתנים: מתאימה במיוחד לפרויקטים שבהם הדרישות אינן מוגדרות היטב מראש או משתנות תכופות, ומאפשרת גמישות רבה.
קבלת משוב מהיר: מאפשרת להציג פונקציונליות במהירות למשתמשי קצה ולקבל מהם משוב מוקדם, מה שיכול לסייע בזיהוי ופתרון בעיות בשלבים מוקדמים.
מתאימה לפרויקטים קטנים או POC (הוכחת היתכנות): במקרים שבהם המטרה היא להוכיח רעיון או לפתח פתרון מהיר וחד פעמי, ללא ציפייה לתחזוקה ארוכת טווח, מתודולוגיה זו יכולה להיות יעילה.
למידה וניסוי: מאפשרת לצוות ללמוד ולהתנסות עם טכנולוגיות חדשות או דרישות לא מוכרות באופן מהיר ואיטרטיבי.
ויתור על שלבים חשובים, כגון בדיקות ותכנון מקיף, דבר שיכול לגרום לאי-גילוי באגים חשובים.
לא מתאים לפיתוח בקבוצות גדולות, מאחר שלא קיימות הוראות עבודה מסודרות עבור כל אחד מחברי הצוות.
מאחר שלא נקבע יומן עבודה, לא ברור מתי צריך לבצע משימות שונות (תזמון).
עלות תיקון תקלה עולה ככל שהזמן עולה (מאחר שנבנות עליה פונקציות אחרות).
קשה למדוד התקדמות, איכות או סיכונים.
חוסר עקביות וסטנדרטים: ללא הנחיות ותהליכים מוגדרים, סגנונות כתיבת קוד ופתרונות ארכיטקטוניים עלולים להיות לא עקביים בין חלקי המערכת השונים, מה שמקשה על ההבנה והתחזוקה.
פיתוח אד הוק מתאים במיוחד לפרויקטים קטנים בעלי פונקציונליות מצומצמת (לדוגמה: תרגילי תכנות באוניברסיטה או אפליקציות פשוטות).
משמעות נוספת למונח "אד הוק" בתוכנה
משימת תוכנה לביצוע מיידי, כך שעצם ניסוח המשימה, מוטמע בקוד התוכנה, ומתרחש תוך כדי ריצה.
למשל, Ad Hoc Query היא שאילתה בשפת SQL שמנוסחת תוך כדי ריצה של התוכנה, וזאת בניגוד לשאילתה שהנוסח שלה טבוע מראש בקוד התוכנה (אף אם נוסח זה מכיל פרמטרים).
במקרה כזה לא בהכרח ניתן להכין את בסיס הנתונים מראש, למשל מבחינת אינדקסים וקוביות, על מנת שיוכל לספק את התוצאה של השאילתה ביעילות המקסימלית.
מתווה הגז הוא מתווה שעליו החליטה ממשלת ישראל מ-16 באוגוסט 2015, ובו כוונותיה לגבי רגולציה במשק הגז הטבעי בישראל.
השם הרשמי של ההחלטה היה: "מתווה להגדלת כמות הגז הטבעי המופקת משדה הגז הטבעי תמר ופיתוח מהיר של שדות הגז הטבעי לווייתן, כריש ותנין ושדות גז טבעי נוספים".
ב-27 במרץ 2016, פסל בג"ץ את המתווה בגרסתו הראשונה.
ב-22 במאי 2016 העבירה הממשלה שוב את ההחלטה עם שינויים ב-"סעיף היציבות", הסעיף שמשך את עיקר ההתנגדות של בג"ץ.
שתי חברות, "נובל אנרג'י" ו"דלק אנרגיה", החזיקו ברוב הזכויות בארבעת שדות הגז "תמר", "לווייתן", "תנין" ו"כריש".
המתווה עורר פולמוס פוליטי ומחאה ציבורית שהתבטאו בין היתר בסדרת הפגנות ברחבי ישראל ובעתירות לבג"ץ.
לפי הממשלה, המתווה נועד לקדם פיתוח מהיר של המאגרים, להזרים הכנסות ממסים למדינה, לתרום לביטחון אנרגטי ולביטחון המדינה ולשפר את יחסי החוץ של ישראל.
המתנגדים למתווה טענו שתנאי אסדרת משק הגז המקוריים, שלפיהם הונפקו הרישיונות, איפשרו פיתוח כלכלי של המאגרים, וגם אם לא, לאור אי עמידת הזכיינים בתנאי האסדרה, תגובת הממשלה הייתה צריכה להיות פסילת הרישיונות ולא הענקת הטבות שוות מיליארדים.
כמו כן, נטען כי אם תנאי המתווה יתממשו, יסתברו הוצאות ציבוריות מיותרות של עשרות ואולי אף מאות מיליארדי שקלים, שהיו נחסכות אם הרישיונות היו מונפקים מחדש דרך מכרזים.
בנוסף נטען שהפטורים שהוצעו במתווה מהחוקים השונים ניתנו ללא סמכות משפטית ואם יתממשו יפגעו בעצמאותו של הדרג המקצועי בממשלה.
הממונה על ההגבלים דיויד גילה פרש מתפקידו כמחאה.
יו"ר רשות החשמל אורית פרקש-הכהן פרסמה דוח על הנזק שייגרם לציבור מחוסר פיקוח על מחיר הגז.
למרות הסכמתו למתווה, התפטר שר הכלכלה אריה דרעי ממשרד הכלכלה בנימוק שהוא אינו רוצה להיות אחראי על אישור הפטורים לחוק ההגבלים העסקיים, כפי שנדרש בפרק הראשון של המתווה.
ראש הממשלה, בנימין נתניהו לקח על עצמו את הסמכויות של שר הכלכלה, וב-17 בדצמבר 2015, לאחר התייעצות עם ועדת הכלכלה של הכנסת כנדרש בחוק, הוא אישר את הפטורים להגבלים עסקיים, בניגוד להמלצת הוועדה.
בשנת 1999 התגלה מאגר הגז הראשון של ישראל, "נועה", שהיה גם התגלית הראשונה מבין התגליות מול חוף אשקלון של "שותפות ים תטיס".
"מרי B", המאגר הגדול של השותפות, התגלה ב-2000 וסיפק גז לישראל בין השנים 2005 עד ל-2012. קריסת המאגר ב-2012 גרמה להפסד של כ-5 מיליארד ש"ח לציבור (ייתכן כי בגלל רשלנות של המפעיל).
מאגר "תמר" התגלה בראשית 2009 והתחיל לספק גז טבעי באפריל 2013. בעלי זכויות רישיון תמר הם: "חברת נובל אנרג'י מדיטרניאן", "דלק קידוחים", ו"ישראמקו", ובעבר גם "אבנר חיפושי נפט".
מאז תגלית "תמר", התגלו מאגרי גז בשטחים של עוד שבעה רישיונות, אבל אף אחד עוד לא פותח.
מאגר "לווייתן", הגדול מבין כולם, התגלה בסוף 2010. זכייני רישיונות "לווייתן" הן חברת "נובל", "דלק קידוחים" ו"רציו", ובעבר גם "אבנר".
חברת "נובל" ו"דלק קידוחים" הן גם השותפות ברישיונות של מאגר "תנין", שהתגלה בפברואר 2012, ושל מאגר "כריש", שהתגלה במאי 2013. לגבי שלושה מאגרי גז קטנים יותר שהתגלו בשטחי ישראל "דלית", "דולפין", ו"שמשון", גודלם מטיל בספק את כדאיות הפיתוח.
סך כמות הגז שנמצאת ברישיונות "תמר", "לווייתן", "כריש" ו"תנין" הוערך לפי הזכיינים בטווח של בין 730 לבין 1180 מיליארד מטר מעוקב (BCM).
משרד האנרגיה מעריך את הטווח כבין 610 לבין 890 BCM.
לפי הגאולוג יוסי לנגוצקי, סקרים סייסמיים שבוצעו בכל שטחי ישראל מראים שלא יהיו עוד תגליות גדולות, אלא אולי עוד כמה קטנות.
הרישיונות לחיפושי גז ונפט חולקו עד ל-2016 ללא מכרזים ותמורת סכומים קטנים על ידי הממונה על הנפט במשרד האנרגיה והמים.
לממונה יש ועדה מייעצת, מועצת הנפט, שישיבותיה חסויות והחלטותיה מפורסמות בדרך כלל באיחור של חודשים ולפעמים אפילו שנים.
לפי תביעה שהוגשה נגד משרד האנרגיה ב-2015, שיטת חלוקת הרישיונות נועדה לשרת את האינטרסים של מקורבים.
חוק הנפט, שלפיו חולקו הרישיונות, מתיר חלוקת רישיונות ללא מכרזים אבל גם מטיל חובות נוקשות על הזכיינים.
לפי פעילים חברתיים הכשל העיקרי במשק אינו שיטת החלוקה אלא היעדר אכיפת החובות.
ב-2015 הופק ממאגר "תמר" כ-8.3 מיליארד מטר מעוקב (BCM) גז טבעי, שרובו סופק לחברת החשמל לישראל ולחברות חשמל פרטיות, ובכך הווה מקור הדלק ליצור כ-50% מהחשמל שנצרך בישראל.
לפי נתוני חברת החשמל, כ-2.5% מהחשמל ב-2015 הופק מאנרגיה סולרית, וכ-45% מפחם.
עלות הפחם לחברת החשמל ב-2015 היה כ-12 אג' לקוט"ש לעומת הגז הטבעי שעלה כ-19 אג' לקוט"ש.
בתום 2015 העתודות המוכחות במאגר "תמר" היו 185 BCM, וסך ההתחייבויות העתידיות למכירת גז למשק המקומי עמד על 167 BCM.
המתווה כלל תשעה פרקים שפירטו את כוונות הממשלה לגבי ניהול משק הגז הטבעי.
הפרק הראשון הכיל קבוצה של חמישה פטורים לחוק ההגבלים העסקיים שהממשלה הציעה לאפשר לזכייני רישיון "לווייתן".
סעיפים בהמשך המתווה הציעו לזכייני רישיונות "לווייתן" ו"תמר" פטורים מחובות מסוימות שקבע המחוקק בחוקים האלה: חוק הנפט, חוק פיקוח על מחירי מצרכים ושירותים, חוק משק הגז הטבעי וחוק מיסוי רווחים ממשאבי טבע.
הפטורים לחוק ההגבלים העסקיים ניתנו על סמך סעיף 52 בחוק, שמאפשר לשר הכלכלה לתת פטורים להסדרים כובלים מטעמים של מדיניות חוץ וביטחון המדינה.
בתמורה לפטורים אלה, החברות התחייבו לפתח את מאגר "לווייתן" ולהתחיל באספקת גז טבעי תוך 48 חודשים ממתן הפטורים לפי סעיף 52.
בפרק הראשון במתווה (סעיף ב'), נקבע ששר הכלכלה יפעיל את סעיף 52 לחוק ההגבלים העסקיים, שעל פיו: "השר רשאי, לאחר התייעצות עם ועדת הכלכלה של הכנסת, לפטור הגבל עסקי מהוראות חוק זה, כולן או מקצתן, אם הוא סבור שהדבר דרוש מטעמים של מדיניות חוץ או ביטחון המדינה".
המתווה הציע לזכייני חזקת לווייתן את חמשת הפטורים הבאים להוראות חוק ההגבלים:
פטור מהסדר כובל "שנוצר על פי עמדתו של הממונה על הגבלים, כתוצאה מרכישת הזכויות בהיתר רציו-ים על ידי דלק ועל ידי נובל".
לפי הממשלה, עיכוב במתן פטור זה מאז 2011 הוביל לעיכוב פיתוח מאגר "לווייתן".
פטור מהסדר כובל שייווצר אם הזכיינים ישווקו את הגז במשותף.
פטור מהסדר כובל שייווצר אם הזכיינים ישווקו את הגז לייצוא בלבד (זאת אומרת, נמנעים מלשווק לשוק המקומי).
פטור מכל הסדר כובל שהזכיינים יכולים לקבוע עם לקוחות עד 2025.
פטור עד 2025 מכל הוראות החוק שנועדו למנוע פגיעה בציבור, ובפרט פטור מסעיף 30 שקובע:
"ראה הממונה כי כתוצאה מקיומו של מונופולין או מהתנהגותו של בעל מונופולין, נפגעת התחרות בעסקים או נפגע הציבור, רשאי הוא לתת לבעל המונופולין הוראות בדבר הצעדים שעליו לנקוט כדי למנוע את הפגיעה."
הפטורים להגבלים עסקיים היו מותנים בתנאים הבאים:
על "נובל אנרג'י" ו"דלק אנרגיה" למכור את רישיונות "כריש" ו"תנין".
על החברות למכור את הרישיונות תוך 14 חודשים, אחרת נאמן יתמנה למכור אותם, כאשר הנאמן ייבחר מתוך רשימת מועמדים ש"נובל" ו"דלק" יכינו.
התנאי של מכירת "כריש" ו"תנין" לכאורה מבטל את סמכות הממונה על הנפט לפסול רישיונות כשזכיינים לא עומדים בחובת הפיתוח, שנקבע לפי .
לפי המתווה: "הזכויות האמורות [זאת אומרת הרישיונות] לא יוחזרו למדינה לפני העברתן לידי קונה במסגרת הסדר זה."
בתוך 6 שנים מחתימת המתווה, על "דלק אנרגיה" למכור את החזקותיה בשדה הגז "תמר", ועל "נובל אנרג'י" לדלל את החזקותיה ל-25%.
איסור להגביל לקוחות מלקנות בבלעדיות או להגביל לקוחות מלמכור גז בשוק משני, עד לרף מסוים.
בחוזים יתאפשר ללקוחות להפחית במועדים מסוימים את כמות הרכישה או לקצר את תקופת הרכישה מבלי שישונו התנאים לרעתו.
בעוד שהממשלה הציגה את תנאי מכירת ההחזקות כהישג ציבורי למען "פירוק המונופול", מתנגדים למתווה טענו שמכירת ההחזקות לא נועדה לייצר תחרות אלא נועדה לאשר לחברות "אקזיט חלומי".
לפי המתנגדים, מכירת ההחזקות ללא פיקוח על המחיר רק תגרום לקיבוע מחיר הגז הגבוה.
"נובל" מכרה חלק מהחזקותיה למשקיעים מוסדיים ב-2017, ובתחילת 2018 מכרה 7.5 אחוז נוספים ממאגר "תמר" לחברת "תמר פטרוליום" ובכך הגיעה לאחזקה הנדרשת ממנה על פי המתווה (25 אחוזים).
בסעיף ג' למתווה הממשלה הודיעה על כוונות הממונה על הנפט לא לדרוש סיום פיתוח "לווייתן" עד ל-2019, כאשר סעיף י' למתווה הבהיר אפשרות של עיכובים נוספים אם תהיה השקעה מסוימת.
אישור דחיית פיתוח "לווייתן" הצטרף לאישור דחיית פיתוח השדות הקטנים "כריש" ו"תנין", אישור שהשתמע מההסדר במתווה לגבי מכירת הזכויות בהם.
האישורים היוו פטור לחובת הפיתוח שנקבעת בחוק הנפט, וגם למועד הפיתוח שנקבע בשטרי חזקות "לווייתן".
לפי הכתב אבי בר-אלי, "מתווה הגז נועד למעשה למנוע ממונופול הגז את איבוד מאגר "לווייתן", היות שאפסו סיכוייו לפתחו במועד."
לפי סעיפי 18, 24, ו-29ג לחוק הנפט, זכיין חזקה (או רישיון) חייב להביא שדה למצב מוכנות להפקה תוך 3 שנים מעת תגלית, כך שההפקה תוכל להתחיל תוך 60 יום מיום דרישת ההפקה על ידי שר האנרגיה.
החוק לא מקנה סמכות לגוף ממשלתי לאשר דחייה לחובת המוכנות.
החלטה 442 של הממשלה ב-2013, לאימוץ המלצות ועדת צמח, הייתה מבוססת על התפיסה שהפיתוח יתחיל מייד לאחר ההחלטה.
אף צוין בדוח הוועדה: "דחיית פיתוח שדה לווייתן בשנה אחת תביא...לאיבוד הכנסות ישירות של המדינה בהיקף של 400 עד 700 מיליון דולר..."
סעיף ד' הציע פטור מפיקוח מחירים שנקבע לפי חוק הפיקוח.
לפי נוסח סעיף ד', למשך "תקופת המעבר" הממשלה לא תפעיל את סמכותה לפקח על המחיר או על רווח הזכיינים, כל עוד הזכיינים מציעים ללקוחות חדשים מחירים דומים לאלה שנקבעו עד אז, עם שלוש אפשרויות של הצמדה.
לפי המתווה, "תקופת המעבר" תסתיים כשחברת "דלק" תמכור את כל זכויותיה במאגר "תמר" ו"נובל" תדלל את החזקותיה ב"תמר" מ–36% ל–25%, ולא מאוחר מדצמבר 2021. בינתיים, רשות הגז הטבעי מפרסם כל רבעון מחירון גז עבור לקוחות חדשים.
פטור מהעדפת אספקה למשק המקומי
סעיף ה' הציע שינויים בהחלטת הממשלה 442 לאימוץ מסקנות ועדת צמח.
בהחלטה 442 נקבע שאישורי יצוא יינתנו בהתאם לכמות הגז הקיים במאגרים שפותחו או עומדים להיפתח (לפי אומד סטטיסטי שנקרא "2P" בתעשיית הנפט).
בהחלטה החדשה, נקבע שאישורים יינתנו לפי כמות הגז שהתגלה, גם אם סיכוי הפיתוח של חלק מהמאגרים קטן (אומדן "2C").
בנוסף, הוחלט לאשר לזכייני "תמר" לייצא מייד, ולא לחכות לפיתוח מאגר "לווייתן".
בנוסף, נמחק מהחלטת 442 סעיף 2, שקבע "להטיל חובה על בעלי חזקת "תמר" בהקמת צנרת "ממאגר תמר לאזור אשקלון לרבות מתקן טיפול לגז טבעי, ולקבוע כי מאגר מרי B יהיה מאגר אחסון פעיל".
סעיף י.5.ג למתווה מוסיף שלא יהיו עוד שינויים בהחלטת 442, אף על פי שהחלטה 442 בעצמו קבעה שהממשלה תבחן מחדש את כמות הגז שניתן לייצא כעבור חמש שנים.
לפי הקביעה הזאת בג"ץ דחה עתירות נגד ההחלטה ב-2014 בטענה שההחלטה לא פגעה בעדיפות האספקה למשק המקומי שנקבעה .
סעיף ו' למתווה (יחד עם נספח ב') הציע שינויים בנוגע למיסים שידרשו החברות לשלם.
בסעיף 3.ה לנספח, הממשלה הודיעה על כוונתה להעביר במסגרת חוק אזורים ימיים הבטחת פיצויים על נזק ישיר בשל פעולות מלחמה ואיבה.
בגרסת המתווה הראשונה, סעיף י' שנקרא "סעיף היציבות" הציע כמה היבטים של סביבה רגולטורית יציבה.
נקבע שהממשלה לא תיזום חוקים לשינוי מהותי במיסוי רווחי הזכיינים במשך 10 שנים, "חוץ מסגירת פרצות מס ובהבהרת הדין הקיים".
(ההסתייגות מתייחס לשינוי שבוצע לאחר מכן בהגדרת "יחסים מיוחדים" בחוק מיסוי רווחים ממשאבי טבע.) סעיף י.5.ג למתווה קובע שלא יהיו עוד שינויים בהחלטת 442.
בהתייחס לסעיף היציבות בדיון בבג"ץ, בא כוח המדינה, עו"ד הנר הלמן טען שממשלה חדשה תוכל לשנות את מתווה הגז - אבל תשלם פיצויים, והוסיף שגם בלי המתווה המדינה חשופה לתביעות פיצויים.
תומכים במתווה, כמו חבר כנסת יואב קיש טענו שהבטחת יציבות אינו נדיר כשמדובר בפרויקטי תשתיות.
מתנגדים למתווה טענו שהבטחת פיצויים לפרויקטי תשתיות כמו כביש 6 נקבעה כחלק מהסכם שגובש לפני מתן זכויות ביצוע ליזם, כאשר האישור התקציבי לפרויקט, כולל הבטחת פיצויים, נקבעה בחקיקה.
עוד טוענים שאין לממשלה סמכות לקבוע הסדרי תקציב ופיצויים ללא הסמכת חקיקה.
אחרי שבג"ץ רמז ב-3 בפברואר 2016 כי לא יכשיר את סעיף היציבות, כתב "דה מרקר" אבי בר אלי טען שהסעיף השיג את מטרתו, "להסיט את האש לברור מאליו במקום להניח על השולחן את השאלות המקצועיות והקשות באמת סביב רכיבי מתווה הגז".
תניות יציבוּת הן תניות המגבילות את שיקול הדעת שיהיה לרגולטור, במשך תקופה מוגדרת מראש, לערוך שינויים רגולטוריים במישור השלטוני.
סעיף ז': הסדרת חזקות "כריש" ו"תנין"
סעיף ח': צעדים שיינקטו לפיתוח מאגר "תמר דרום".
"תמר דרום" גולש מעבר לגבולות החזקה, ולכן הממשלה דורשת שהמדינה תשתתף ברווחים שיצטברו מהפקת הגז, זאת אומרת ברווחים מעל רמת הרווחים הנדרשת כדי להצדיק את הפיתוח (במילים אחרות, מדובר בחלוקת הרווחים המונופוליסטיים שיצטברו בגלל חוסר פיקוח על המחיר).
מחיר הגז וטענות לגבי השפעת המתווה על יוקר המחיה
בתחילת אוגוסט 2015, ערב אישור המתווה על ידי הממשלה, פרסמה רשות החשמל מסמך שהתייחס להשפעת המתווה על יוקר המחיה.
לפי הדו"ח, "הישראלים ייקנסו ב-7.3 מיליארד שקל...אם יאושר - החשמל יתייקר ב-6%, והגז ב-30%".
הערכת הרשות הייתה שהמשך המדיניות של אי פיקוח על המחיר ועל תנאי הצמדת המחירים עמד לעלות לחברת החשמל לבד כ-13.5 מיליארד שקל.
"ככל שהמתווה הממשלתי לא יבטיח כי הסכמי הגז החדשים במשק לא ימשיכו להתבסס על מנגנוני הצמדה חריגים, וככל שלא ימנע התחייבויות עודפות לרכישת כמויות גז – תונצח עלייה עקבית ודאית של מחירי הגז לציבור...בלא כל הצדקה כלכלית".
המסמך גם התייחס למנגנון שהוצע במתווה להגברת התחרות.
"קביעת המחיר של חוזים חדשים לפי ממוצע הכנסות "תמר" כיום, תביא לכך ששווי המאגרים שיימכרו יתומחר לפי מגמת המחירים הקיימת.
כתוצאה מכך, ספקי גז חדשים אשר ייכנסו לשוק יתקשו להציע מחירים נמוכים יותר בעתיד", הזהירה הרשות.
"קביעת מחיר ראוי להסכמי הגז עד למכירת מאגרי "כריש"-"תנין" היא זו שתייצר מנוף הכרחי להורדת מחירי הגז במשק, במועד הפחתת הכמויות בהסכמי היצרנים הפרטיים ובמועד פתיחת המחיר בהסכם חברת החשמל המתוכנן לסוף העשור.
בנוסף, אם אכן ייקבע מחיר נמוך יותר להסכמים החדשים בשוק – מכירת "כריש"-"תנין" תתבסס על מחיר גז נמוך בעד 20% בסוף העשור.
כך, הספקים שירכשו את המאגרים יוכלו להציע מחירי גז נמוכים במועד פתיחת ההסכמים מבלי לפגוע בהחזר ההשקעה".
לפי גורמים בתקשורת, פרסום המסמך הוביל להדחתה של יו"ר רשות החשמל אורית פרקש-הכהן.
בפועל, מכירת ההחזקות ב"כריש" וב"תנין" לחברת "אנרג'יאן" היוונית בדצמבר 2016 כללה זכאיות השותפויות לתמלוג ממכירות גז/קונדנסט מהמאגר בגובה של עד 8.25% (לאחר תחילת תשלום היטל ששינסקי) עלות שגם תיפול על הצרכן.
ממשלת ישראל, בתגובת המדינה לבג"ץ, הודתה שאם מחיר הגז ממאגר "תמר" היה מחושב לפי עלות ההפקה שלו, בתוספת תשואה סבירה ליזמים - הוא היה נמוך יותר (לדוגמה: 3.7 דולרים במקום 5.4 דולר ליחידת חום).
לפי התגובה לבג"ץ, הממשלה נמנעה מלהורות על הפחתת מחיר הגז מחשש להשלכות רוחביות של הטלת פיקוח מחירים — ולא מכיוון שמצאה כי פיקוח כזה אינו מוצדק.
החשש העיקרי של משרדי הממשלה היה שקביעת מחיר גז נמוך תפגע בסיכויי פיתוחם של מאגרי גז נוספים, שלא יוכלו להתמודד עם התשואה הגבוהה יחסית של מאגר "תמר".
דוחות הזכיינים ברישיון "תמר" ל-2015 הציגו הכנסות של כ-1.6 מיליארד דולר וסך רווחים של כ-730 מיליון דולר, תשואה שנתית של כ-25%.
לפי השר להגנת הסביבה אבי גבאי, רווחי השותפים השנתיים כוללים רנטה מונופוליסטי של כשני מיליארד ש"ח.
סיכון המלווה את משק הגז הטבעי בישראל הוא היעדר חלופות בשרשרת ההספקה.
נזקי היעדר חלופות הומחשו בשנת 2011, כאשר חבלה חוזרת ונשנית בצינור הגז הערבי, שהוביל גז טבעי ממצרים לישראל, הביאה להפסקת ההספקה של גז זה, ואילצה את חברת החשמל להשתמש במשך כשנתיים בדלקים יקרים ומזהמים יותר.
מאז 2013 מבוססת הספקת הגז למשק הישראלי בעיקר על ידי צינור בודד ממאגר "תמר".
פגיעה או תקלה במאגר זה תביא להשבתה של הספקת הגז ותפגע במשק כולו.
לפי תומכי המתווה, המתווה נועד לעודד פיתוח מאגרים ובכך לפתור את בעיית חוסר היתירות.
לפי מתנגדים, סעיפי המתווה שמאשרים דחיית פיתוח מאגרים וויתור על צינור נוסף מ"תמר" גם דוחים את השגת כמות החלופות הנדרשת.
לפי החלטת הממשלה משנת 2013 יש לשמור את "תמר" כמאגר אסטרטגי למשק הישראלי, ולאסור ייצוא ממנו עד להתחלת ההפקה ממאגר "לווייתן" וחיבורו למשק הישראלי.
לטענת מתנגדי המתווה, האישור במתווה ליצוא מ"תמר" לפני פיתוח "לווייתן" דווקא מוריד את הסיכוי ש"לווייתן" יפותח בזמן הקרוב.
בפסיקת בג"ץ שפסלה את המתווה, השופט אליקים רובינשטיין ציין: "לבסוף...
יש לייחס חשיבות למחלוקת שהנושא מעורר בקרב חלקים נרחבים בציבור.
אלפים גדשו את הרחובות, על מנת להביע את מחאתם כנגד ההסדר המתגבש; הכנסת – הרשות הנבחרת – היא המקום בו קולם יכול להישמע, באמצעות הנציגים להם בחר העם לתת את קולו; אף בכך יש כדי להדגיש את החשיבות שנושא זה יבוא בשערי הרשות המחוקקת, לשם חקיקה ראשית."
השפעות "נובל אנרג'י" ואיום תביעות בינלאומיות
בשל מעורבותה של החברה האמריקאית "נובל אנרג'י" בקידוחים, מופעל לחץ לאישור מתווה הגז מצד גורמי ממשל בארצות הברית.
כך נחשף לדוגמה כי שגרירות ארצות הברית שלחה מסרונים לחברי כנסת ערבים לתמוך במתווה הגז בכנסת.
מתנגדים למתווה גם טוענים שהבטחות במתווה חושפים את ישראל לתביעות בינלאומיות.
הממשלה טוענת שקיום המתווה יסיר איום תביעות.
לפי טענות ראש הממשלה, שגובו על ידי מספר חוות דעת של משרדי הממשלה שפורסמו ב-2015, המתווה היה מאיץ את הייצוא למדינות האזור ולאירופה, ובכך היה משפר את יחסי החוץ של ישראל ומחזק את מעמדה.
מתנגדי המתווה טוענים כי ייצוא גז לא בהכרח משפר את היחסים, ויצוא כמות גדולה עלול לגרום לנזק ביטחוני, מדיני, וכלכלי בעתיד.
לפי פרופסור ברנדה שפר, אין ולו דוגמה אחת לכך שהקמת תשתיות אנרגיה קידמה שלום בין מדינות מסוכסכות, יתר על כן, סכסוכים הנוגעים להפקה, יכולים להשפיע לרעה על יחסים של שתי המדינות.
לדוגמה הפסקת הזרמת הגז המצרי לישראל ב-2012 הובילה לסכסוך המשפטי, והודעה של מצרים שלא תשלם פיצויים.
בהיבט הכלכלי, משרד הכלכלה ניתח את כדאיות היצוא תחת הנחות שונות וקבע שברוב התרחישים עדיף למדינה לשמור על רוב הגז לשימוש מקומי מאשר לייצא את הגז ובעתיד לייבא דלקים תחליפים במקום הגז שאזל.
מיכאל שראל העיד: "מעל 200 BCM לא קבלנו בשום תרחיש סביר.
נגד המתודולוגיה לא הועלתה למעשה שום טענה.
דברנו על זה עם הרבה כלכלנים במועצה הלאומית לכלכלה, בבנק ישראל, במשרד האוצר ובמקומות אחרים.
המתודולוגיה עצמה לא שנויה במחלוקת".
מספר חודשים לפני פרסום חוות דעת הממשלה ב-2015, חידשו המצרים את החיפושים אחר גז טבעי לאחר הפסקה של מספר שנים, והדבר דווח בעיתונות העולמית.
למרות זאת דוחות הממשלה לא הזכירו את החיפושים האלה ואת ההשלכות האפשריות שעלו מהם.
חודשיים לאחר פרסום דוחות הממשלה התגלה מאגר גז "זוהר" מול חופי מצרים.
התנועה לאיכות השלטון העלתה תהיות באשר למקצועיות חוות הדעת של הממשלה על סמך כך שאין אזכור לאפשרות זו.
במצרים נמצאים מפעלים להנזלת גז שאינם בשימוש, שיכולים לשמש לצורך ייצוא גז ישראלי לאירופה ואסיה.
גילוי מאגר "זוהר" מטיל ספק על תוכניות יצוא גז מישראל למצרים.
במסגרת השימוע על מתווה הגז מספר עמותות חברתיות טענו כי הגברת הייצוא תפגע בביטחון האנרגטי של ישראל.
הפורום המשפטי למען ארץ ישראל הוסיף כי אף כי אינה מתנגדת לייצוא למדינות השכנות, ייצוא כמות נכבדת על חשבון הדורות הבאים מהווה מכה קשה למדינה.
ב-2014, השר גלעד ארדן הביע חשש כי יצוא כמות גדולה עלול לפגוע בעתיד בביטחון ובמעמדה המדיני של מדינת ישראל.
לדברי ארדן, עבודת ועדת צמח לא התחשבה מספיק בבעיות גאו-פוליטיות שעלולות להתפתח בטווח הארוך.
עמדה דומה הציג ג'ון הופמייסטר, לשעבר נשיא חברת האנרגיה "של".
ב-2013 ועדת צמח טענה שהבטחת כמויות יצוא הייתה חיונית להבטחת כדאיות פיתוח מאגר "לווייתן".
בדצמבר 2015, התפרסמו כתבות על תוכניות מגירה של זכייני "לווייתן" לבצע פיתוח מצומצם שתכסה את צורכי המשק המקומי ואינו מסתמך על יצוא.
מספר חלופות הוצעו למתווה הגז.
אחת הוצעה בידי השר להגנת הסביבה אבי גבאי, שנייה הוצעה בידי "מטה מאבק הגז", הצעה נוספת הוצעה בדיוני ועדת הכלכלה בידי אמנון פורטוגלי.
ארגונים חברתיים גם העלו הצעות, כמו מגמה ירוקה והעמותה לכלכלה בת קיימא.
ההצעות מנו את הבעיות והמלצותיהם בנוגע למתווה.
לאחר הגשת עקרונות המתווה לממשלה על ידי צוות קנדל, התחילה התארגנות ציבורית נגד המתווה עם הפגנות ברחבי המדינה, שהגיעו לשיא ב-14 בנובמבר 2015 כאשר הפגינו יותר מ-10,000 איש נגד מתווה הגז בכיכר הבימה בתל אביב.
בכמה מההפגנות, פעילים נעצרו על ידי המשטרה.
חוקים והחלטות רגולטוריות שקדמו את המתווה
חיפוש והפקה של גז טבעי בישראל מוסדרים באמצעות חוק הנפט, התשי"ב-1952. (המושג "נפט" בחוק זה כולל גם גז.) השופט חשין תיאר את החוק במילים אלה:
מנגד ניצבות חובותיו של בעל-חזקה, ובהן: החובה להפיק נפט תוך פרקי-זמן מוגדרים (סעיפים 29(ב) ו-29(ג)); החובה להפיק נפט ולשווקו (סעיף 31); החובה להפיק לתצרוכת ישראל (סעיף 33) – והכול בשקידה ראויה (סעיף 75).
הנה הן זכויות; הנה הן חובות; גם-אלו גם-אלו".
סעיף 29ג קובע את חובת הפיתוח כחובת הכנת מאגר להפקה תוך שלוש שנים מעת קבלת חזקה.
סעיף 24 קובע שכל חובות בעל חזקה מוטלות על זכיין רישיון מיום הגעתו לתגלית.
(לדוגמה, לפי החוק מאגר "לווייתן" שהתגלה בסוף 2010 היה צריך להיות מוכן להפקה כבר בסוף 2013.) בדיון בכנסת ב-1952 לקראת אישור החוק, חבר כנסת מיכאל חזני הסביר את הרקע לחובת הפיתוח:
הפרקטיקה במקצוע… מראה שיש חברות שמשתדלות להשיג זיכיון לא כדי לנצלו, אלא כדי לשמרו כרזרבה לעתיד לבוא, או כדי למנוע מהמתחרה את ניצולו.
אין אנו יכולים להרשות לעצמנו דבר כזה...
והנה, החוק המוצע מגן עלינו גם מפני אפשרות זו, והוא מאפשר לממשלה לבטל זיכיון שאין עוסקים בניצולו בשקידה הראויה."
בדיון בוועדת הכלכלה בדצמבר 2015, שר האנרגיה יובל שטייניץ אמר שהחוק מאפשר לממשלה לקחת את רישיונות הגז אם הזכיינים יפסיקו לפתח מאגרים.
(לפי סעיף 55 לחוק הנפט: "[הממונה על הנפט] רשאי לבטל זכות נפט [רישיון או חזקה]...אם בעל זכות נפט...לא מילא אחר הוראה מן ההוראות של חוק זה...
או של תקנה או צו לפיו; [או] לא פעל בהתאם לתוכנית העבודה שהגיש או שאיחר בביצועה בהתאם ללוח הזמנים שלביצועה או לא השקיע בחיפושי הנפט את הסכומים שהתחייב להשקיע לשם ביצוע תוכנית העבודה...והכל על אף הודעה בכתב שנמסרה לו מאת המנהל ששים יום קודם....")
כתגובה ציינה ח"כ שלי יחימוביץ' שחובת הפיתוח מוטלת על הזכיינים גם בלי המתווה.
חוק מיסוי רווחים ממשאבי טבע
באפריל 2010 מינה שר האוצר יובל שטייניץ ועדה ציבורית בראשות פרופסור איתן ששינסקי, שנודעה בשם "ועדת ששינסקי", לבחינת מדיניות המיסוי של תגליות גז ונפט בישראל.
הוועדה המליצה על הנהגת היטל על רווחי נפט פרוגרסיבי עד לשיעור של בערך 48% מהרווחים, לאחר שהמשקיעים יזכו להחזר של 280% מהשקעתם על מאגר "תמר", ו-200% על יתר המאגרים.
החוק גם קבע מס יצוא שייחשב לפי הרווחים שהיו מתקבלים אם היצוא היה נמכר במחיר הממוצע בשוק המקומי.
במרץ 2011 אושר חוק מיסוי רווחי נפט, התשע"א-2011. שם החוק שונה בנובמבר 2015 ל"חוק מיסוי רווחים ממשאבי טבע" כאשר הוכנסו בו סעיפים שהטילו מיסוי רווחי יתר גם על משאבי טבע אחרים.
בהתייחס להטלת מס רווח בהיעדר פיקוח מחירים, ציין ירון זליכה במחאה נגד מתווה הגז:
"אומרים לנו שמאות מיליארדי שקלים יזרמו לכיסו של עם ישראל.
שכיסו השני של עם ישראל ישלם כפול.
על כל 200 מיליארד שקל שעם ישראל ישלם מכיס אחד, יחזרו אליו רק 100 לכיס השני.
אני, כרואה חשבון, מעדיף לא לשלם את ה-200 ולא לקבל את ה-100….ולא דיברתי עוד על עלויות הביטחון שהשיתו עלינו."
החלטת הממשלה 442 לגבי יצוא
באוקטובר 2011 מונתה על ידי ראש הממשלה, בנימין נתניהו, ושר האנרגיה והמים, עוזי לנדאו, ועדת צמח - ועדה בין-משרדית בראשות מנכ"ל משרד האנרגיה והמים, לבחינת משק הגז הטבעי ולגיבוש המלצות למדיניות הממשלה באשר לפיתוחו העתידי.
הוועדה הגישה את מסקנותיה בסוף 2012. ביוני 2013 החליטה הממשלה לקבל את עיקרי ההמלצות של הוועדה לפי החלטת הממשלה 442. בהחלטה זו נקבע בין היתר שיש לאשר יצוא של רזרבות הגז שיתגלו בישראל מעבר ל-540 BCM, כאשר עיקר הייצוא יגיע ממאגר "לווייתן".
להצדקת ההחלטה, הסביר ראש הממשלה, "בלי שיהיה יצוא גז - לא יהיה גז בשוק המקומי.
אלה הכללים הבסיסיים..." מתנגדים להחלטה טענו שניתן לפתח את המאגר בשלבים, בלי להסתמך על יצוא, טענה שקיבלה גיבו כשהתפרסמה תוכנית לפיתוח מצומצם בדצמבר 2015.
באוקטובר 2013 בג"ץ דן בעתירות נגד החלטת הממשלה והחליט לדחות את העתירות.
הדיון התרכז בעיקר סביב הסתירה לכאורה בין ההחלטה לבין קביעת העדפת האספקה למשק המקומי שנקבע בסעיף 33 לחוק הנפט.
לפי החלטת בג"ץ, סמכות השר לתת העדפה למשק המקומי לא נפגעה: "לא ניתן לומר, כבר עכשיו, שממשלה עתידית עלולה למצוא עצמה כבולה להיקפי הגז שנקבעו בהחלטה מושא העתירות.
זאת, כאשר במסגרת "כללי המשחק" שנקבעו מראש, הבהירה הממשלה כי בכוונתה לבחון את הסוגיה בחלוף חמש שנים מעת קבלת ההחלטה..."
צו מוסכם על הסדר כובל
"נובל אנרג'י" ו"דלק אנרגיה" (שבשליטת יצחק תשובה) מחזיקים, אם באופן בלבדי ואם בשותפות עם עוד גורמים, בכל רישיונות הגז שבהם התגלה גז.
באוגוסט 2006 נתנה רונית קן, הממונה על ההגבלים העסקיים, פטור מהסדר כובל לזכייני רישיונות "מתן" ו"מיכל": "נובל אנרג'י", "דלק", "ישראמקו" ו"דור אלון".
ברישיונות אלה אותרו תגליות הגז "תמר" ו"דלית".
הפטור ניתן אף שבאותה עת "ישראמקו" ו"דלק" היו המתחרים הישראלים העיקרים בחיפושי גז בישראל.
בספטמבר 2011 הממונה על ההגבלים העסקיים, דייוויד גילה, התחיל לבדוק "חשד" שההתקשרות בין בעלי מאגר "לווייתן" ב-2008 היוותה הסדר כובל.
מ-2011 עד לסוף 2014, הממונה עבד עם החברות לגבש מתווה שיאפשר לו, לטענתו, להימנע מלהכריז על הסדר כובל.
ב-13 בנובמבר 2012 הוא גם הכריז כי השותפות ב"תמר" היא מונופול, קביעה המאפשרת לו לפקח על המחיר שהשותפות גובה.
לכאורה הממונה היה יכול לדרוש מהזכיינים למכור את ההחזקות שלהן במאגר "לווייתן", בפועל הגה הממונה נוסחת הסכם לפיה בעלי "תמר" ו"לווייתן" ימכרו את המאגרים הקטנים "כריש" ו"תנין", שבהם כ-10% מעתודות הגז בישראל.
ביולי 2014 היה צפוי כי מאגר "לווייתן" יקבל פטור מהסדר כובל לפי ההסכם שגילה הציע.
בסוף 2014 ההצעה של גילה הופצה לעיון הציבור.
ב-23 בדצמבר 2014 החליט גילה לא להגיש צו מוסכם, בטענה שהאחריות שמוטלת עליו בחוק לא אפשרה לו לחתום על המתווה המוצע, ולא אפשרה לו לבוא לבית הדין ולשכנע שההסדר הזה הוא באמת לטובת הציבור.
במקביל לעבודת גילה, בשנת 2012 ועדה בין-משרדית שהוקמה לפי חוק פיקוח על מחירי מצרכים ושירותים, דנה בשאלת פיקוח על מחיר הגז.
במאי 2012 הוועדה קבעה שתמשיך לעקוב אחרי רווחי הזכיינים, אף על פי שההסכמים שנחתמו כבר הצביעו על ניצול מעמד מונופוליסטי, או כפי שנכתב בדוח הוועדה: המחירים "אינם עולים בקנה אחד עם הצורך להבטיח איזון בין תשואה ראויה ליזם לבין האינטרס הצרכני".
בהמשך 2012, דיויד גילה קבע שהטווח הארוך שנקבע בהסכמים בין זכייני רישיון "תמר" לבין הלקוחות הווה הסדר כובל, אבל הוא העניק פטורים להסדרים הכובלים בטענה שב-2015 הלקוחות יוכלו לבחור אם להמשיך בהסכמים מעבר ל-2019.
ב-2014 טען יו"ר הוועדה מטעם האוצר, אלון אטקין, כי חברי הוועדה הבינו כי מדובר במונופול ושלא תהיה תחרות בשנים הקרובות.
חברי הכנסת אבישי ברוורמן ושלי יחימוביץ' מ"מפלגת העבודה" תמכו בפיקוח מחירים עד להשגת שוק תחרותי.
המתווה גובש במשך מספר חודשים על ידי צוות שהוקם בדצמבר 2014 בראשות פרופ' יוג'ין קנדל.
צוות קנדל הוקם אחרי שהממונה על ההגבלים העסקיים פרופ' דייוויד גילֹה החליט שלא להגיש לבית דין להגבלים "צו מוסכם" שנועד להגביר את התחרות במשק.
ב-25 במאי 2015 הודיע הממונה על ההגבלים העסקיים, דיויד גילה, על פרישתו מהתפקיד על רקע נסיגת הממשלה מהמתווה, ולאחר שנמנע מלפנות לבית הדין להגבלים עסקיים.
באוגוסט דווח על כוונה להדיח את אורית פרקש-הכהן, יו"ר רשות החשמל, לאחר שהרשות העלתה התנגדות למתווה מחשש לעלות עודפת של 7.3 מיליארד שקל.
ביוני 2015 הציג שר האנרגיה יובל שטייניץ את המתווה בפני הממשלה.
באוגוסט 2015 הודיע שר הכלכלה אריה דרעי על סירובו להפעיל את סעיף 52 כל עוד המתווה לא אושר בכנסת.
לאחר העברת המתווה על ידי הממשלה, הכנסת הצביעה בעד תמיכה בהחלטה, אבל לא אישרה העברת סמכויות משר הכלכלה אריה דרעי.
באוקטובר הודיע דרעי על כוונתו לעזוב את משרד הכלכלה על מנת שנתניהו יוכל לאשר את המתווה.
בחודשים נובמבר-דצמבר 2015 קיימה ועדת הכלכלה של הכנסת סדרה של דיונים במתווה הגז, בהתאם לחובת ההיוועצות בוועדה הקבועה בסעיף 52. בין השאר הופיע בפני הוועדה ראש הממשלה, בנימין נתניהו, שנימק את תמיכתו במתווה הגז.
בתום דיוניה החליטה הוועדה, להמליץ נגד הפעלת סעיף 52.
ב-17 בדצמבר 2015 חתם נתניהו, בתפקידו כממלא מקום שר הכלכלה, על הפעלת סעיף 52 לחוק ההגבלים העסקיים, ובכך קבע את "המועד הקובע" לגבי הפטורים המצוינים בסעיף הראשון במתווה.
לגבי סעיף ג' למתווה אספקת גז ממאגר "לווייתן" היה אמור להתחיל תוך 48 חודשים מהמועד הקבוע.
ב-24 בדצמבר 2015 העניק הממונה על ענייני הנפט במשרד התשתיות הלאומיות, האנרגיה והמים שטרי חזקה למאגרים "כריש" ו"תנין" לחברות שמאגרים אלה בבעלותן, כדי לאפשר את מכירתם בהתאם למתווה.
נגד מתווה הגז הוגשו ארבע עתירות, בידי הגופים הבאים:
המרכז האקדמי למשפט ועסקים והעמותה לכלכלה בת קיימא
רוב העתירות התרכזו בטענה שאין לממשלה סמכות לכבול את סמכותה או את סמכויות הממשלות הבאות אחריה.
בתגובה שהגישה חברת "נובל אנרג'י" לעתירות נכתב ש"הטענות משתנות מפעם לפעם, אולם בבסיסן תפיסת עולם שלפיה טובת המדינה דורשת את הפקעת המאגרים מידי נובל ושותפיה."
בפברואר 2016 דן בג"ץ בהרכב של חמישה שופטים בראשותו של השופט אליקים רובינשטיין בעתירות.
באופן חריג התייצבו בבית המשפט העליון שר האנרגיה יובל שטייניץ וראש הממשלה, בנימין נתניהו, למסירת תצהיר תמיכה במתווה.
במאי 2016 אישרה הממשלה מתווה אלטרנטיבי, בו אין כבילה גורפת של הממשלות הבאות.
בתחילת 2019, לקראת תחילת ההפקה הצפויה מלוויתן, קיימה חברת החשמל הליך תחרותי על כ-4 מיליארד מ"ק (BCM), כאשר שותפויות הגז תמר ולוויתן הגישו הצעות.
אלא שהשותפויות, אשר עד סוף 2021 הוחזקו על ידי אותו גרעין שליטה (דלק קידוחים ונובל אנרג'י), תיאמו מחירים בהליך, ואף שלחו את אותו נציג בכדי לייצג את שתי ההצעות המתחרות.
חברת החשמל החליטה להקצות את החוזה ללוויתן.
רשות התחרות תחילה לא פתחה בבדיקה בנושא, אך נדרשה להתערב בעקבות פניית השותפות האחרות במאגר תמר ("ישראמקו" ו"תמר פטרוליום"), בנובמבר 2019.
בשנת 2020, בעקבות פניית הממונה על התחרות, מיכל הלפרין, למשנה ליועץ המשפטי לממשלה, הודיעו הלפרין, המשנה ליועץ המשפטי לממשלה מאיר לוין ומנכ"ל משרד האנרגיה אודי אדירי כי "דלק קידוחים" ו"ישראמקו" הפרו את מתווה הגז, בכך שהחזיקו בזכות וטו על החלטות "תמר פטרוליום" בנוגע לעסקאות גז.
לאור זאת, על שתי החברות לכונן מול "תמר פטרוליום" הסכם חדש שבו לא תהיה להן אפשרות להתנגד ללא תנאי לעסקאות גז שמיטיבות עם האינטרסים של האחרונה.
באוקטובר 2020, ארבע מהשותפות במאגר תמר (ישראמקו, תמר פטרוליום, דור גז ואוורסט) חתמו על חוזה למכירת גז מתוך חלקן במאגר (53%) לחברת החשמל במחיר מוזל.
אלא שחברת שברון, אשר באותו חודש נכנסה בנעליה של נובל אנרג'י כמפעילה של מאגר תמר, סירבה לספק את הגז בחוזה זה.
חברת החשמל פנתה למנכ"ל משרד האנרגיה ולממונה על התחרות, בטענה שמדובר בסירוב חריג וחמור, הפוגע בתחרות, תוך ניצול אחיזה בתשתית חיונית.
הממונה על התחרות פתחה בבדיקה, ובסופו חתמה על צו מוסכם עם חברת שברון, בו זו מתחייבת שתאפשר מכר בנפרד של השותפות האחרות במאגר.
במאי 2021 החוזה קיבל אישור של בין הדין.
אלא שבהמשך השנה פורסמו עיקרי הסכם בין חברת החשמל למאגר תמר, בו בפועל המשיכו השותפות במאגר למכור יחד כמאגר; לא התקיים מכרז בין השותפות השונות, וכן לא התקיים מכרז מול שותפויות הגז האחרות - לוויתן וכריש-תנין.
בשנים 2016–2022 מחיר הגז הממוצע בארצות הברית היה נמוך מ-3 דולר ליחידת חום, לעומת המחיר בישראל שעמד סביב 4.8 דולר ליחידת חום.
ב-2022 המחיר בארצות הברית חצה את המחיר הישראלי למשך מספר חודשים, אולם חזר להיות נמוך מ-3 דולר ליחידת חום ב-2023. באירופה, שתלויה ביבוא לצורכי הגז שלה, מחיר הגז הממוצע בשנים 2016–2022 עמד על כ-10 דולר ליחידת חום.
בעקבות המלחמה באוקראינה מחיר הגז באירופה זינק בחדות ביוני 2021 והתייצב חזרה סביב 10 דולר ליחידת חום רק במאי 2023.
מתווה יסודות המוכר גם בשם שנורגריסט היא שיטת סימון מסורתית לביצוע מדויק של מיקומי יסודות באתר הבנייה המסייעת בהוצאת תוכניות הבנייה מהכוח אל הפועל.
מתווה סימון הוא מסגרת עץ היקפית וזמנית, המוגבהת מהקרקע ונמוכה בכ-10–20 ס"מ, בדרך כלל, ממפלס ה-0.00 של המבנה, הנבנית מחוץ לקו המתאר של המבנה ומקבילה לחזיתותיו.
על מסגרת העץ מסמנים את מיקומי היסודות וקווי המבנה בסיוע מודד מוסמך, על ידי חריצה או דפיקת מסמר בלוח העץ.
כך, כל יסוד מסומן בארבע חזיתות.
מותחים חוט בנאים בין כל שתי חזיתות מקבילות ומקבלים הצטלבות בין שני חוטים, המסמנת את מיקום מרכז היסוד.
ממקום הצטלבות זה מורידים אנך (חוט שבקצהו משקולת) ומקבלים את מיקומו המדויק של כל מרכז יסוד על גבי הקרקע.