tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מונח זה מתייחס לקטגוריית לוויינים שמשקלם נע בין 0.1 ל־1 ק"ג, כולל מטען הדלק שבתוכו.
לפעמים משתמשים במונח זה גם לייצג כל לוויין שמשקלו מתחת ל־1 ק"ג (לוויין Pico-Sat 2 של נאס"א, משקלו 200 גרם).
מונח זה מתייחס לקטגוריית לוויינים שמשקלם נע בין 10 ל־100 גרם, כולל מטען הדלק שבתוכו.
במרץ 2014 שוגר לחלל לוויין מסוג ננו (KickSat), שהכיל בתוכו 104 פמטו לוויינים שנראים כמו כרטיסים קטנים.
ישראל החלה את פעילותה בחלל בראשית שנות ה־80, ושיגרה מאז לחלל לוויינים אחדים.
הלוויינים הצבאיים (מסדרת אופק) שוגרו מישראל, (למעט הלוויין הצבאי טכסאר־פולאריס ששוגר עבור ישראל מהודו), באמצעות משגר "שביט" שפותח ויוצר בישראל (על בסיס תכנון של משגר טילים צבאי ישראלי מדגם יריחו 2), והאזרחיים שוגרו מבסיסי שיגור זרים (ברוסיה, בקזחסטן ובגיאנה הצרפתית).
חייו של לוויין עשויים להסתיים בכמה תרחישים:
כאשר אין עוד צורך כלכלי בייעוד של הלוויין
כאשר אין עוד צורך טכנולוגי בייעוד של הלוויין
כאשר ללוויין אין יותר דלק (חשמלי או גזי) להחזרה למיקום התפעולי
אם הקשר עם הלוויין התנתק
בפעמים כאלה, מנסים מבעוד מועד להעביר את הלוויין למסלול שיהיה פחות מסוכן ללוויינים אחרים שעדיין מתפקדים, זאת על מנת למנוע מצב שהלוויין, אם יישאר ללא בקרה, יתחיל, להוות סכנה ללוויינים אחרים.
במצבים כאלו המטרה היא להעבירו למסלול בטוח למשל בית קברות ללוויינים, שם נמצאים לווייני תקשורת במסלול GEO שאינם עוד בשימוש, וכך אינם מהווים סכנה ללוויינים מתפקדים.
עבור לוויינים במסלול נמוך העדיפות היא להביא להשמדתם באטמוספירה.
בכל המסלולים הללו קיימת פסולת חלל, היינו: שברים, חלקי טילים רב שלביים, לוויינים שיצאו משימוש, בגדלים שונים, שנמצאים במסלול, אך אין כל דרך לשלוט עליהם.
קיימות תוכניות שונות ומיזמים שונים כיצד להאריך את חיי הלוויין או להעבירו למסלולים יותר בטוחים.
אופק היא סדרה של לוויינים ישראליים.
שני הלוויינים הראשונים בסדרה נועדו לניסויים, והיתר הם לווייני ריגול שנועדו לצילום לצורך איסוף מודיעין צבאי.
תוכנית החלל הישראלית החלה עם שיגור הרקטה שביט 2 לחלל ב־5 ביולי 1961, לצורכי מחקר.
לאחר שיגור שביט 2 פורסם שיבצעו שיגורים של רקטות נוספות, לצורך מחקר על הסטרטוספירה והיונוספירה לצורכי מדע.
אולם אחר כך, במשך שנים רבות, עיקר המחקר הישראלי בתחום התמקד בפיתוח טילים לצורכי ביטחון (דוגמת "גבריאל" ו"יריחו").
תוכנית הלוויינים הישראלית החלה בשנת 1981, כאשר ראש אגף המודיעין, האלוף יהושע שגיא, הקציב חמישה מיליון דולר לבדיקת היתכנות פרויקט לבניית משגר לוויינים, לוויינים ומצלמות טלסקופיות.
בנוסף אושרה הקמתה של מנהלת תוכנית החלל.
במקביל, כתגובה לפרויקט "לוויין התקשורת הערבי" - Arabsat, יוזמה של הליגה הערבית שהושקה ב-1976, קבוצה בראשות מאיר עמית (לשעבר ראש המוסד ושר התקשורת) עם יזמים נוספים ביקשה לשגר לוויין תקשורת ישראלי.
בספרו האוטוביוגרפי כתב עמית שתחילה ביקשו לעניין את חברת פרצ'יילד האמריקאית בפרויקט (החברה בנתה בשנות ה-70 את לוויין התקשורת ).
בשיחות עם הנהלת החברה התברר כי יש לשריין תחילה את המקום בשמיים (slot בשפה המקצועית), באמצעות איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי, אך באותן שנים רק ממשלות ולא חברות פרטיות, יכולו לשריין מקום בחלל.
לכן עמית וכרמל פנו לשר התקשורת, מרדכי ציפורי, וקיבלו אישור של ממשלת ישראל לפעול בשמה.
חברת פרצ'יילד לבסוף לא הייתה מעוניינת להשתתף בפרויקט והם שכרו את שירותיה של התעשייה האווירית לתכנון וייצור של לווייני התקשורת.
ב-1983 חתמו על הסכם עם מדינת ישראל על פיו הלוויינים יהיו בבעלות משרד התקשורת, והחברה הכללית לשירותי לוויין תספק את שירותי התקשורת באמצעות חברת "בזק" בישראל וללקוחות זרים.
בשנת 1983 הוקמה סוכנות החלל הישראלית חטיבה שאותה הקים בתעשייה האווירית, משה בר-לב במסגרת משרד המדע והפיתוח שהוקם שנה קודם, במטרה, בין השאר שישמש כמסווה לפעילות הסודית לפיתוח פרויקט לוויין הריגול הישראלי.
באוגוסט 1985 הודיע דרור שדה, ראש סוכנות החלל הישראלית, כי ישראל מתכננת לשגר לוויין.
בשנת 1984 שר הביטחון, משה ארנס, יוזם החלטת ממשלה לקידום פיתוח פרויקט לוויין הריגול, בנוסף התעשייה האווירית גברה על רפא"ל בתחרות על פיתוח וייצור הלוויין ומשגר הטילים "שביט".
בשנה זו התעשייה האווירית החלה להיות מעורבת בפרויקט לוויין התקשורת "עמוס".
החל משנת 1985 הוקצו כ-45 מיליון דולר מדי שנה לפרויקט.
הלוויין הראשון בסדרה, "אופק 1" היה הלוויין הישראלי הראשון בחלל.
על־פי ההודעות הרשמיות, נועד אופק 1 לבדוק את יכולתה של ישראל להכניס לוויין למסלול סביב כדור הארץ ולבחון את מערכותיו בתנאי חלל.
גם הלוויין השני בסדרה, "אופק 2", היה לוויין ניסוי ששוגר באפריל 1990. לאחר שיגורו הכריז שר הביטחון משה ארנס כי בקרוב ישראל תשגר לוויין בעל יכולת מודיעינית.
אולם רק לאחר חמש שנים ושני שיגורים כושלים שוגר "אופק 3" באפריל 1995.
במחצית השנייה של שנות ה-90 של המאה ה-20 יזמה התעשייה האווירית את פרויקט לווייני "ארוס", במטרה למסחר את הטכנולוגיה של לווייני הצילום הצבאיים מסדרת "אופק" לשיווק בשוק האזרחי.
בעקבות כישלון שיגורו של הלוויין "אופק-4", לאחר שיגורו של "EROS A" שילם משרד הביטחון כ-15 מיליון דולר בשנה עבור הזכויות הבלעדיות לקבלת כל הצילומים של שטח ישראל שבצע.
זכויות הקליטה הבלעדיות כוללו לא רק את שטח ישראל, אלא גם אזור ברדיוס של כ-2,000 ק"מ, הכולל: במערב - לוב; בדרום - סודאן; במזרח - מפרץ עומאן; ובצפון - חבר המדינות.
בנוסף המנהל למחקר ולפיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית יזם תוכנית, בהיקף של כשלושה מיליארדי שקלים, שהחלה בעקבות כישלון שיגור "אופק 4" לשיגור קונסטלציית לוויינים שיספקו תמונות ומידע בזמן אמת.
התוכנית נועדה להגביר את יכולת ההתראה מול איום הטילים להשמדה המונית שמפתחות איראן, עיראק וסוריה.
על פי התוכנית, ישראל תפעיל בחלל כמה לווייני ביון במקביל, שיספקו תמונות ומידע בזמן אמת במטרה לסגור פערי זמן בין גילוי האיום לבין המענה ולהבטיח מידע זמין.
בפברואר 2005, בעקבות כישלון שיגורו של הלוויין "אופק-6", מערכת הביטחון פנתה למשרד האוצר בבקשה להקצבה מיוחדת של 400–600 מיליון שקל לצורך בניית שני לווייני ריגול.
אולם משרד האוצר לא נענה לבקשה, ולוחות הזמנים של תוכנית החלל השתנו.
הבקשה לתקציב מיוחד הוגשה במסגרת הפקת הלקחים מכישלון השיגור של אופק 6, שאחד מהם היה החלטת מערכת הביטחון לבנות במקביל שני משגרי לוויינים, שני לוויינים, שתי מצלמות טלסקופיות ושתי מערכות מכ"ם כגיבוי במקרה של תקלה עתידית.
לווייני אופק חגים מסביב לכדור הארץ בגובה נמוך ומשלימים סיבוב כל 90 דקות לערך.
הלוויינים משמשים בעיקר כדי לאסוף מודיעין, כגון תוכניות הגרעין של איראן והמתקנים הצבאיים במדבר הסורי.
הלוויינים משוגרים משדה שיגור הטילים בבסיס חיל האוויר בפלמחים על גבי משגר הלוויינים שביט.
הלוויינים והמשגרים שלהם מפותחים בתעשייה האווירית לישראל.
המצלמה ומערכות האופטיקה מיוצרות על ידי חברת אל-אופ.
התעשייה האווירית נבחרה כקבלן ראשי לתוכנית "אופק", לבדיקות ולאינטגרציה, לבנית מרכז שליטה ובקרה ותחנת קליטה קרקעית והפעלתם וכל אלה נבנו באתר מפעל מב"ת ביהוד.
לווייני אופק הם מהבודדים בעולם שמשוגרים לכיוון מערב, בניגוד לכיוון הסיבוב של כדור הארץ, באופן המקטין את יכולת הנשיאה של המשגר באחוזים ניכרים.
שיטת שיגור זו מנוגדת להיגיון ההנדסי והכלכלי ולכן איננה נהוגה בעולם, אך בישראל היא כורח המציאות עקב מיקומה הגאוגרפי.
הדבר נעשה כדי שבמקרה של כישלון, הלוויינים לא ייפלו על אזורים מיושבים או לידיהן של מדינות ערב השכנות.
גם בשיגור מערבה אין לישראל יד חופשית, זאת עקב רוחבו הצר יחסית של הים התיכון והאיים הפזורים בו.
למעשה, ישראל יכולה לשגר לתוך מסדרון צר המסתכם במספר מעלות, אם ברצונה למנוע אפשרות של נפילת הלוויין על שטחים מיושבים בשלבי השיגור הראשונים.
לוויינים ישראליים אחרים משוגרים מאתרים במדינות אחרות.
המנועים הרקטיים שמאיצים את לווייני האופק לחלל פותחו במפעל של חברת תעש מערכות.
לאחר הפרטת החברה, עבר המפעל לחברת תומר, חברה ממשלתית שהוקמה לצורך החזקת הפעילות המסווגת של תעש.
המצלמות בלווייני אופק הן מתוצרת אל-אופ ושימשו גם כבסיס לתכנון מערכות לצילומי ריגול ממטוסי קרב.
הן אף משולבות בלווייני צילום ישראליים אזרחיים כדוגמת ארוס ואופטסאט, אך ברזולוציות נמוכות יותר.
אופק 1 היה הלוויין הישראלי הראשון, והראשון בסדרת הלוויינים "אופק".
הלוויין פותח ונבנה בישראל, ושוגר ב־19 בספטמבר 1988 בשעה 11:31 מבסיס פלמחים באמצעות משגר ה"שביט".
בשיגורו הצהירה מדינת ישראל על רצינות כוונותיה להיכנס לעידן החלל, ובכך הצטרפה כחברה השמינית למועדון היוקרתי של מדינות ששיגרו בכוחות עצמן לוויין מתוצרתן.
הלוויין עצמו שימש כניסוי לטכנולוגית הלוויינים.
מסת הלוויין הייתה 156 קילוגרם.
הוא שהה כלוויין פעיל בחלל 118 יום במסלול אליפטי עם אפוגיאה של 1,150 קילומטר, פריגיאה של 248 ק"מ והקיף את כדור הארץ מדי 98 דקות.
הוא תוכנן לפעול כחודש אחד בלבד.
אך שרד לבסוף ארבעה חודשים בחלל.
קוטר בסיס תחתון: 1.2 מטר
קוטר בסיס עליון: 0.7 מטר
משקל מערכת אספקת החשמל: 58 ק"ג
משקל מערכת התקשורת: 12 ק"ג
משקל מערכת בקרה טרמית: 5 ק"ג
משקל החיוט (חוטים): 9 ק"ג
משקל מערך מדידים ומשקלות: 32 ק"ג
הספק חשמלי (על־ידי משטחי השמש): 246 ואט
צריכת הספק חשמלי ממוצעת: 53 ואט
פס צבירה לא מיוצב 25–42 וולט
קצב שידור ערוץ טלמטריה: 2.5 קילובייט לשנייה
גודל זיכרון הטלמטריה: 128 קילובייט
לרגל השיגור המוצלח, הנפיקה "החברה הישראלית למדליות ומטבעות" מדליה מיוחדת.
אופק 2 שוגר ב-3 באפריל 1990. ללוויין זה היה בידוד תרמי והגנה מקרינה קוסמית משופרים, מחשב, גירוסקופים ומגנטומטרים משופרים וכן תקשורת דו-כיוונית אשר אפשרו בדיקת השליטה בלוויין.
הלוויין תפקד בצורה מושלמת במסלול אליפטי עם אפוגיאה של 1,580 ק"מ ופריגיאה של 210 ק"מ.
אופק 3 שוגר ב-5 באפריל 1995. היה זה הלוויין הישראלי הראשון שהיה בעל יכולות צילום.
שימש את מערכת הביטחון עד שנת 2000. השיגור בוצע על ידי משגר השביט למסלול של 370x750 ק"מ.
זה היה לוויין מיוצב בשלושה צירים לחישה מרחוק.
ללוויין מערכות מחשוב ותקשורת משופרים, כנפיים סולריות (לעומת פנלים צמודים לגוף בשני הניסויים הראשונים).
אופק 4 שוגר ב-22 בינואר 1998, ונועד להיות מחליפו המבצעי של אופק 3, אולם שיגורו נכשל והלוויין צלל לים התיכון.
אופק 5 שוגר ב-28 במאי 2002. היה לוויין הצילום המבצעי הפעיל הוותיק של ישראל.
ע"פ דיווחי נאס"א ומקורות זרים נוספים, דעך ממסלולו ב-21 בפברואר 2024. מיד עם שיגורו החל פיתוח "אופק 6".
אופק 6 שוגר ב-6 בספטמבר 2004 מבסיס חיל האוויר ליד קיבוץ פלמחים, באמצעות משגר ה"שביט".
עקב תקלה בקופסת מכשירים המחוברת לשלב השלישי בביצוע פעולה מסוימת לא ניצת השלב השלישי כראוי והמשגר כשל מלהביא את הלוויין לגובה המתאים והמהירות הנכונה בחלל.
המשגר המשיך לשייט מעט ברום האטמוספירה עד שנפל והתרסק לתוך הים.
הנזק כתוצאה מכישלון השיגור הוערך בכ-100 מיליון דולר.
בעקבות כישלון השיגור הוקם צוות בדיקה בתעשייה האווירית.
אופק 7 שוגר ב-11 ביוני 2007, מבסיס חיל האוויר פלמחים למסלול אליפטי עם אפוגיאה של 566.5 ק"מ ופריגאה של 466.9 ק"מ.
ללוויין נטייה של 141.7 מעלות לקו המשווה.
משקלו של אופק 7 הוא כ-300 ק"ג והוא משלים הקפה של כדור הארץ ב-90 דקות.
שלושה ימים לאחר ששוגר החל אופק 7 להעביר תמונות באיכות גבוהה לתחנת הבקרה שלו.
ביצועי הלוויין מסווגים אולם באמצעי התקשורת פורסם כי יכולת ההפרדה של מצלמותיו היא 70 ס"מ לפיקסל.
אופק 8 או טכסאר שוגר ב-21 בינואר 2008, משדה שיגורים בדרום מזרח הודו.
באופן רשמי הלוויין אינו נמנה עם סדרת לווייני אופק שכן טכנולוגיית הריגול שלו כלוויין מכ"ם ולא צילום שונה משאר לווייני אופק.
עם זאת חלקים ממרכיבי גופו מבוססים על פיתוחים מלווייני אופק.
שלושה חודשים אחר כך שיגרה הודו את הלוויין RISAT-2, המבוסס על טכסאר.
אופק 9 שוגר ב-22 ביוני 2010 מבסיס חיל האוויר בפלמחים למסלול בגובה 311–600 קילומטרים וכעבור שלושה ימים החל לשדר תמונות באיכות גבוהה.
משקלו כ-300 קילוגרם, אורכו 2.3 מטר, קוטרו 1.2 מטר והותקנה בו מצלמה משוכללת מתוצרת אל-אופ.
אף הוא שוגר במשגר מסוג "שביט".
מערכות הלוויין מבוססות על אלה שפותחו עבור הלוויין "אופק 7".
לדברי מפתחיו, הלוויין מאפשר צילום תמונות בקצב מהיר יותר, בסריקה רבה יותר של השטח וברזולוציה טובה יותר.
רזולוציית הצילום שלו היא בין חצי מטר ל-70 ס"מ לפיקסל.
אופק 9 היה אמור לתפוס את מקומו של אופק 5 כבר בשנת 2011, אך אופק 5 המשיך לפעול עד פברואר 2024.
אופק 10 שוגר ב-9 באפריל 2014 מבסיס חיל האוויר בפלמחים על גבי משגר שביט למסלול בגובה של בין 400 ל-600 קילומטר, ומשלים סיבוב סביב כדור הארץ כל 1.66 שעות.
זהו לוויין המבוסס על מכ"ם מפתח סינתטי (כמו אופק 8).
משקלו כ-330 קילוגרם והוא מסוגל לזהות עצמים בגודל של כמה עשרות סנטימטרים.
הלוויין פעל בהצלחה והיה פעיל במשך 10 שנים עד 14 ביולי 2024.
אופק 11 שוגר ב-13 בספטמבר 2016 מבסיס חיל האוויר בפלמחים על גבי משגר שביט.
זהו לוויין אופטי הנושא מערכת צילום מתקדמת, פרי פיתוח וייצור של אל-אופ מחברת אלביט מערכות.
מערכת הצילום מבוססת על מצלמה היפר-ספקטרלית מסוג יופיטר (Jupiter).
המצלמה רגישה לתחום הספקטרלי 0.45-0.9μm בצילום של כל הספקטרום הנ"ל או בצורה היפר-ספקטרלית ב-4 ערוצים בתוך תחום זה.
רזולוציית הצילום שלו היא 50 ס"מ לפיקסל והוא מסוגל לצלם שדה ראייה של כ-15 ק"מ בכל צילום (עבור לוויין בגובה 600 ק"מ).
לאחר השיגור הלוויין נכנס למסלול סביב כדור הארץ כמתוכנן, אך אובחנה תקלה כלשהי שגרמה לקשיי תקשורת עם הלוויין שגרמו לחששות בנוגע להפעלתו המבצעית.
אנשי התעשייה האווירית ומומחים שונים פעלו לייצב אותו.
המאמצים נשאו פרי והמהנדסים הצליחו להשמיש את הלוויין ולהפכו למבצעי, וב-22 בספטמבר נשלחו תמונות ראשונות מהלוויין למפעיליו.
אופק 16 שוגר ב-6 ביולי 2020 מבסיס חיל האוויר בפלמחים על גבי משגר שביט.
זהו לוויין תצפית אלקטרו-אופטי מדגם מתקדם יותר בדומה לאופק 11, הנושא מצלמה מתוצרת חברת אלביט מערכות.
את מצלמת הלוויין פיתחה חברת "אלביט מערכות".
החברה הממשלתית למערכות הנעה רקטית, "תומר", ייצרה את מנועי טיל השיגור ביחד עם חברת רפאל.
אופק 13 שוגר ב-29 במרץ 2023 מבסיס במרכז הארץ, על גבי משגר שביט.
אופק 13 מייצר אור מהמכ"ם עצמו, כך שהוא משגר קרן לקרקע, וההחזר והשינויים שבה מאפשרים ליצור תמונה כמו שאנחנו רואים ממצלמה אלקטרו-אופטית.
בעזרת הלוויין ניתן לראות באור ובחושך, וגם דרך עננים, ולצלם בכל תנאי מזג אוויר.
אופק 19, לוויין תצפית מכ"מי, שוגר ב-2 בספטמבר 2025 מבסיס פלמחים, על גבי משגר שביט.
את פיתוח וייצור הלווין והמשגר הובילה התעשייה האווירית כקבלן הראשי של הפרויקט, בחטיבת מערכות טילים וחלל, שהובילה את הפרויקט בשיתוף עם חטיבת אלתא, שייצרה את המטען הייעודי, ועם מפעל מלמ שהוביל את פיתוח המשגר יחד עם החברות תומר ורפאל שייצרו את מנועי המשגר.
לוייני אופק זכו פעמיים בפרס ביטחון ישראל - ב-1996 וב-2022.
לִוְיָתָן הוא שמה של מפלצת ים, המופיעה בשירה האוגריתית ובתנ"ך, ומתוארת כיצור עצום ואימתני.
הלווייתן הוא המקבילה במיתולוגיה הכנענית והיהודית לדרקון.
ביהדות נקשר הלוויתן במיתוסים הקשורים בבריאת העולם ובאחרית הימים.
בנצרות הלווייתן הפך לסמל של רוע וכוח שטני, שיושמד על ידי אלוהים ביום הדין.
המילה "לוויתן" מופיעה חמש פעמים בתנ"ך:
התנ"ך מתאר את הלווייתן כבעל חיים עצום השוכן במצולות הים.
המהווה עדות לעוצמת האל, לגדולתו ולתפארתו.
לצד הלוויתן נזכרים תנין ונחש.
בתהילים ובספר ישעיהו אלוהים ניצח גם את התנין וגם את הלוויתן.
בישעיהו הלוויתן נקרא גם נחש עקלתון וגם נחש בריח: אולי אלו שני כינויים שונים ללוויתן, המכונה על שם תכונותיו גם נחש בריח וגם נחש עקלתון.
או שהכוונה לשני יצורים שונים הנקראים בשם לוויתן: אך האחד הוא "נחש בריח" והשני הוא "נחש עקלתון" .
בספר תהילים מתוארים הלוויתן והתנינים כמפלצות מרובות ראשים שאלוהים מרוצץ את כולם.
ספר איוב מפליג בתיאור דמותו של הלווייתן, ומתארו כחיית ים עצומה, בעלת שיניים אדירות ומאיימות, מה שמצביע על היותה טורפת, שמנחיריה יוצא עשן, עיניה זוהרות, מפיה בוקעים ניצוצות אש וליבה יצוק כמו אבן ריחיים.
עורו של הלוויתן יצוק כמו שריון הדוחה מעליו כל נשק ולכן אינו מנוצח.
הוא מכתיר אותו בתואר "מלך על כל בני שחץ" כשהכוונה ככל הנראה, ליצורי הים הנלווים אל הלוויתן במלחמתו באל ונזכרים אף הם בתנ"ך: שחל.
פתן, רהב ותהום ובמיוחד התנין המופיע בתקבולות ללוויתן.
החוקרים רואים בהתייחסות של טקסטים מקראיים למלחמת אלוהים במפלצות ים עדות מובהקת להשפעות של מיתוסים כנעניים ומסופוטמיים.
הלוויתן ומלחמת אל הסער בים בספרות המזרח הקדום
חוקרי המקרא רואים בלווייתן שריד למוטיב מיתי כנעני קדום.
במאמרו "שירת העלילה בישראל",טען משה דוד קאסוטו כי בעם ישראל התקיימה אי פעם בעבר שירת עלילה.
כהדגמה לטענתו, הראה קאסוטו שרידים הקיימים במקרא למיתוס הדומה לעלילות בעל וענת העוסק במלחמה של האל בים.
בכתבי אוגרית, בסיפור עלילות בעל וענת, מתוארת מלחמתו של האל בעל בנחש ים מפלצתי המכונה "לתן בתֿן ברח" ו"בתֿן עקלתן" בעל שבעה ראשים.
המילה האוגריתית בתֿן משמעותה "נחש", והיא קרובה כנראה (אם כי לא מקבילה) למילה העברית פֶּתֶן.
תנין ונחש עקלתון בעל שבעת הראשים נזכר כמה פעמים באפוס האוגריתי:
ותשא קולה ותקרא/ איך הגיעו גפן ואגר/ איזה אויב הופיע לבעל/ איזו צרה לרוכב ערבות/ הן הכיתי מידד אל ים/ כילתי נהרי אל רבים /חסמתי תנין, חסמתיו/ הכיתי נחש עקלתון/ עריץ בעל שבעה ראש (בתרגומו של קאסוטו, "האלה ענת" עמ' 68 - 67)
תיאמת נעזרת בצבא מפלצות ים של תנינים ונחשים.האם חבר, יוצרת כל/ הוסיפה נשק ללא מתחרה, ילדה תנינים/ שיניהם חדות...אכזריים/ מילאה גופם חמה במקום דם/ הלבישה את הנחשים הנוראיים אימהנחש ים אימתני מתואר בלוח שנמצא בספריית המלך אשורבניפלנחש נוצר בים...
אורכו מגיע לשישים ברו, ראשו מתנשא לשלושים ברו, שמורות עיניו משתרעות על חצי ברו...עשרים ברו מתהלכות (רגליו).
אכל דגים יצירי (הים), אכל ציפורים יצירי (השמים), אכל ערודים יצירי (הערבה)...
הלוויתן כדמות מיתולוגית במדרש ובאגדה
בהגות וביצירה היהודית הרבו לעסוק בדמותו הכבירה והמוזרה של הלווייתן.
באפוס המקראי הלוויתן הוא אחד מיצורי הים שעימם נלחם אלוהים לאחר בריאת העולם ובכך הוא מסמל רוע וכאוס.
ניצחונו המוחלט של האל עליו מהווה הוכחה לכוחו של אלוהים ולשלטונו בעולם.
הקשר שנוצר בתלמוד ובמדרש בין הלוויתן וסעודת הצדיקים באחרית הימים הוסיף לדמות הלוויתן משמעויות סימבוליות רבות.
מהותו ותכונותיו של הלוויתן עוררו עניין רב בקרב חז"ל ובדורות שאחריהם.
הוא נזכר לא פחות מ-828 פעם בתלמוד, במדרשי אגדה, בפיוט, בספרות החיצונית, בפרשנות ובקבלה, בספר הזהר ובכתבי יסוד חסידיים.
השירה המקראית, המציגה את הלוויתן כמפלצת הים האימתנית ביותר ומזכירה בצמידות אליו את התנין משקפת או מובילה את המיתוס הקושר את הלוויתן עם "התנינים הגדולים" שהם בעל החיים היחיד הנזכר בשמו בסיפור הבריאה המקראי.
ב מסופר כי ביום החמישי לבריאת העולם ברא אלוהים את העופות ואת מיני הדגים השורצים בים, לרבות "התנינים הגדולים": .
רש"י בפירושו לפסוק זה מסביר כי "התנינים הגדולים" הם "דגים גדולים שבים, ובדברי אגדה הוא לוויתן ובן זוגו שבראם זכר ונקבה והרג את הנקבה ומלחה לצדיקים לעתיד לבוא שאם יפרו וירבו לא יתקיים העולם בפניהם".
הסיפור על שני תנינים, שהאל היה צריך להכניע אותם לבל יהרסו את העולם שברא משקף, ככל הנראה, את המיתוס הישראלי הקדום על מלחמתו של אלוהים במפלצות הים.
סיפור התנינים מופיע כבר בספר חנוך א', אשר נכתב בארץ ישראל במאה ה-3 לפני הספירה.
וביום ההוא יהיו שני תנינים נפרדים תנין נקבה הנקרא לוויתן לשכון בתהומות ים על מעיינות המים.
והזכר שמו בהמות והוא ממלא בחזהו מדבר שממה ושמו דונדין אשר מקדם לגן ושם ישכנו הבחירים והצדיקים אשר משם לוקח אבי הזקן השביעי לאדם האדם הראשון אשר ברא אדון הרוחות.
ואבקש מאת המלאך האחר להראותני את כוח התנינים ההם איך נפרדו ביום אחד והשלכו האחד אל תהומות ים והשני אל ארץ יבשת המדבר.
הלוויתן בסעודת הצדיקים בגן העדן
בסיפור זה הנקבה נקראת לוויתן והזכר נקרא בהמות ובהמשכו נרמזת סעודת הצדיקים בגן העדן.
מוטיבים אלה עברו גרסאות וגלגולים במהלך הדורות והם ממשיכים את מוטיב הקשר בין התנינים של סיפור הבריאה ובין הלוויתן.
בתלמוד הבבלי מסופר שאלוהים ברא את הלוויתן בשני מינים, זכר ונקבה, כמו את שאר היצורים החיים.
את הזכר שנקרא "נחש בריח" אלוהים סרס, ואת הנקבה המכונה "נחש עקלתון" הרג והמליח את בשרה כדי לשמר אותו לסעודת הצדיקים באחרית הימים.
הלוויתן משמש בסעודה זו לא רק בבשרו אלא גם בעורו, שממנו בונה האל סוכה שבה יערכו הצדיקים את סעודתם,(בבא בתרא עד ב') בעקבות כך יש הנוהגים להזכירה בברכת המזון של סוכות וביציאה מן הסוכה.
והמדרש אף מפליג בשימוש שיעשו באחרית הימים מן הלוויתן: את בשרו יחלקו בשוקי ירושלים ואת עורו יפרסו על חומות העיר ו"זיוו מבהיק מסוף העולם ועד סופו".
לעיתים מוזכרים בסמיכות ללווייתן שני בעלי חיים אגדתיים נוספים: "בהמות", החיה השליטה ביבשה, ו"זיז שׂדי", העוף השולט בשמים.
שילוש זה של לווייתן, בהמות וזיז שדי מסמל את כוחו וגבורתו של אלוהים, שיצר את החיות הללו, והוא היחיד שמסוגל להכניען.
הרמב"ם בדברו על ספר איוב מזכיר , ומובן מדבריו שהלווייתן עצמו כולל את התכונות של החיים ביבשה ובאוויר.
הגשת בשר לוויתן כמאכל בסעודת גן העדן של הצדיקים עורר קושי שחז"ל ופרשנים הרבו להתחבט בו: האם בשר הלוויתן כשר ?
לפי תיאור הלוויתן בספר איוב הוא עטוי בעור קשיח שדוחה כל נשק שפוגע בו, ולא נזכרים בו סנפירים וקשקשת.
היו מי שהתאמצו והכשירו את בשר הלוויתן אך דמותו האגדתית של בהמות, הנקרא גם "שור הבר", איפשרה פתרון מעניין לקושי.
לפיו יתנהל (או התנהל בימי הבראשית) קרב אדירים בין שתי המפלצות: הלוויתן ובהמות שבו כל אחת מהן תשסע את יריבתה ותהפוך אותה לבשר ציד ואז בשרן יהיה כשר על אף שלא עבר שחיטה כשרה !!
אמר רבי יודן ברבי שמעון כל בהמות ולויתן הן קניגון של צדיקים לעתיד לבא, וכל מי שלא ראה קניגון של אומות העולם בעולם זה, זוכה לראותה לעולם הבא.
כיצד הם נשחטים, בהמות נותץ ללויתן בקרניו וקורעו, ולויתן נותץ לבהמות בסנפירין ונוחרו, וחכמים אומרים זו שחיטה כשרה היא.חז"ל ופרשנים בכל הזמנים התקשו גם בשאלת הסעודה בכלל, ואף תהו האם ייתכן שבעולם הבא יש מקום וצורך במזון ובמשקה.
היו שטענו שהמאכל והמשקה הם אמנם גופניים אך הם מחזקים את היכולות השכליות והרוחניות, ומאחר שנבראו בששת ימי הבריאה יש בהם קדושה מיוחדת.
כלומר, בשרו של הלוויתן לא רק שהוכשר כהלכה, אלא יש בו גם מעלת קדושה.
הלוויתן מופיע לא רק בסיפור הבריאה או באחרית הימים.
חז"ל מאמינים שהוא יצור חי וקיים אי שם במעמקי הים.
במדרש ובין פרשני התורה בימי הביניים היו שנטו לראות בלוויתן דג גדול, ואף כינוהו מלך הדגים ואדונם של כל הדגים שיכול לבלוע כל דג, גם את התנין וגם את הדג הגדול שבלע את יונה.
הייתה אמונה שהלוויתן הוא מפלצת שעדיין משוטטת בימים.
התלמוד הבבלי מביא עדות של שני אמוראים ששטו בספינהופגשו מפלצת ים נוראה שהיא ללא כל ספק הלוויתן ומסופר שם כי כשהלוויתן רעב הוא מוציא הבל מפיו, ו"מרתיח כל מימות שבמצולה",.
בגרסה אחרת שראשיתה במדרשים קדומים ובספרים החיצוניים, הלוויתן הופך לכח חיובי בקיום העולם ובחזונות אסכטולוגיים.
יש המוצאים רמזים לגישה תיאופנית כלפי הלוויתן .
הם מסתמכים על מקורות לפיהם הסוכה שבה ישבו הצדיקים בגן העדן תיעשה מעור הלוויתן, שאותו יפרשו גם על חומות ירושלים והוא יפיץ אור גדול.
מדרש תנחומא טוען שהטיט שבו רובץ הלוויתן בקרקעית הים הוא יפה מן הזהב !
בחזון אחרית הימים של אברהם, אחד מן הספרים החיצוניים, שנכתב ככל הנראה בשנת 79 לספירה בשפה העברית, אך שרד רק בתרגום לשפה הסלבונית הלוויתן מוזכר בחזון שמציג המלאך יהואל בפני אברהם.
בעולם שלאחר הבריאה הנגלה בפניו הוא רואה את הים ואת כל החיות והדגים שבו, ואת לוויתן ומקום מרבצו והמחילות שהוא חי בהם.
כל העולם מונח עליו והלוויתן יכול בכל תנועה שיעשה לגרום לחורבנו.
בזכות כוחו העצום הוא מאפשר את קיום העולם.
על פי פרקי דרבי אליעזר לויתן נחש בריח נברא עם שאר היצורים ביום החמישי והוא שוכן במעמקי הים "במים התחתונים, ובין שני סנפיריו עומד הבריח התיכון של הארץ", אבן עזרא מגדיר את תפקיד הלוויתן בעולם כך: לוויתן הוא התלי המבריח מהקצה אל הקצה.
על פי גרסה אחרת "אלולי שהוא רבוץ על התהום וכובש עליו, היה עולה ומאבד את העולם ומציפו, וכיון שהוא מבקש לשתות אינו יכול לשתות מימי אוקיינוס מפני שהם מלוחים, מהו עושה, תולה אחת מן סנפיריו והתהום עולה, והוא שותה, ומשהוא שותה הוא מחזיר סנפיריו למקומה וסותם בפני תהום.
בתיאור זה סנפירו של הלוויתן מתפקד כשסתום המונע ממי התהום להציף את העולם וכך הלוויתן הוא חלק מהמיתוס הקוסמולוגי.
הוא גם מבטיח את קיום העולם, אך גם מסכן אותו.
הוא אבן הפינה של העולם, אך מהווה גם סכנה מתמדת לקיומו.
כך גם בפיוט של אלעזר הקליר:
הבריח - הוא עצם חזק, נועל, ומחבר בין חלקים.
אך הכינוי המקביל לו: "נחש עקלתון" מתקשר לדימוי אחר של הלוויתן: נחש ענק הסובב את היקום.
כך רש"י מסביר שנחש עקלתון הוא: "לויתן נקבה, שמקיף את כל העולם".
בעקבות ספר הזהר המדמה את הצדיק ללוויתן שכמוהו הוא יסוד עולם: .
בתוך כך בא המאור הקדוש (רבי שמעון), פתח רעיא מהימנא ואמר, בעלי המשנה, מי הוא לויתן, אמר לו המאור הקדוש זה הוא שמדרגתו עמוד האמצעי וצדיק, שנאמר בו, גוף וברית, אנו חושבים אותם כאחד, והוא גדל בים הזה, שהיא ימא עלאה, שהיא ים...
אמר רעיא מהימנא ודאי לויתן הוא העומד על שפת הים, והעולם עומד על סנפירו שלויתן, זהו צדיק יסוד עולם, שכל העולם עומד עליו...
דימוי הלוויתן בתאולוגיה הנוצרית נסמך על דימוייו בתנ"ך ובספרים החיצוניים כמפלצת ימית מהימים שקדמו לבריאה, שאלוהים נלחם בה ומנצח אותה.
דימוי משפיע אחר הוא של יצור המופיע בחזון יוחנן, הספר האחרון בברית החדשה, הנודע גם כספר ההתגלות.
היצור בצורת נחש אדום ענק, שלו שבעה ראשים ועליהם שבעה כתרים, עשר קרניים וזנב אדיר נקרא בלטינית draco magnus - דרקון גדול, וגם serpens antiquus נחש קדמון.
הוא נלחם במלאך גבריאל ובעוזריו שמנצחים אותו ומשליכים אותו לארץ.
dragon" (drakon) הוא המילה המקובלת בתרגום השבעים ללוויתן, וייתכן שהשפיע על הקישור בין הלוויתן ובין השטן - כח הרוע האולטימטי.
מתיאור הלוויתן כנחש בישעיהו כ"ז: "לויתן נחש בריח - לויתן נחש עקלתון" נוצר קישור של לוויתן עם הנחש הקדמוני, שפיתה את חווה והביא לחטא הקדמון.
הירונימוס בפירושו לתהילים קד 26 טוען כי הלוויתן הוא הנחש, שהוא מכנה שם דראגון, שפיתה את חווה וגורש מגן העדן.
הקישור בין הלוויתן לשטן התגלגל לאמונה שהלוויתן נכשל בניסיונו למרוד באל כמו שהצליבה הכשילה את ניסיונו של השטן לפתות את ישו.
במסעי הצלב הושר בפי צלבנים שיר הלל "לצלב המבורך שצד את הלוויתן החמדן"
פרשנות מקובלת נוספת, לפיה הלוויתן הוא דג גדול, שהוא טורף על, קישרה אותו עם דימוי "פי השאול." hellmouth, שהיה נפוץ מאוד באיקונוגרפיה הנוצרית בימי הביניים.
הפתח לשאול מתואר בצורת פה פעור של מפלצת ענקית הבולעת את החוטאים.
המפלצת היא דג ענק (whale) המפתה את כל הדגים באמצעות הפצת ריח טוב.
היא בולעת אותם ונועלת את לסתותיה כך שלא יוכלו לצאת כמו השטן שמפתה את החוטאים במנעמי החטא ונועל אותם בגיהנום.
לוויתן וגם בהמות מופיעים ברשימה של שדים מ-1509 הקישור של לוויתן עם החוטאים ועונשם שודרג כאשר ב-1589 פרסם פיטר בינספילד, תאולוג גרמני קתולי, רשימה מעודכנת לשבעת החטאים שעונשם מיתה ושמות השדים האחראים להם.
הוא כלל בה את הלוויתן כשד האחראי לחטא הקינאה וכך נכלל לוויתן ברשימה נבחרת של שדים, המכונים נסיכי הגיהנום: לוציפר, ממון (Mammon), אסמודאוס (אשמדאי), לוויתן, בעל זבוב, שטן ובעל פעור.
הדימוי השטני של הלוויתן נעלם במהלך המאה ה-16 והוחלף בדימוי של כח אדיר.
אֵת-כָּל-גָּבֹהַּ יִרְאֶה; הוּא מֶלֶךְ עַל-כָּל-בְּנֵי-שָׁחַץ" היה הלוויתן למטפורה למשהו שהוא הגדול ביותר מסוגו.
כך בספר הזהר נאמר על שמעון בר יוחאי " ואתה תניא דמסייע לך יותר מכולם,ו משום שאתה הלויתן של ימה של תורה, כי אדונם של כל הדגים נקרא לויתן, שהוא על שם התורה....",.
במאה ה-17 הלוויתן היה כינוי לאדם עם עושר או כח מדהים.
תומאס הובס בחר להכתיר את ספרו על מקורות הלגיטימציה של השלטון המדיני והסמכות הריבונית בשם לוויתן.
הובס קרא ללוויתן deus mortalis - האל בן התמותה בזכות הפחד שהוא מעורר.
הובס משתמש במילה האנגלית Commonwealth (קהילייה או מדינה) לתיאור הגוף שנוצר כתוצאה מברית בין כל הפרטים.
הברית יוצרת את המדינה והריבון, שאותם הוא מדמה ללווייתן: "זוהי הולדתו של אותו לווייתן אדיר, אותו אל בן תמותה אשר לו אנו חבים – [כאשר אנו] תחת האל האלמותי – את שלומנו ואת הגנתנו".
הלוויתן - הריבון על פי הובס - הוא אחדות של אינדיבידואלים שאין אפשרות להפריד ביניהם וזהו מקור כוחו..
באיור שבחר הובס לעמוד השער ולכריכת ספרו נראית דמות אדם, מוקף בסמלי שלטון, המורכבת ממספר רב מאוד של דמויות אנוש.
בסרטו של אנדריי זוויאגינצב מ-2014 "לוויתן", הלוויתן מהווה הקבלה למדינה, שכמוה מאיים על האיש הקטן.הסופרים ז'וליאן גרין ופול אוסטר בחרו בשם לוויתן ככותרת לספריהם שעסקו בכח המיתי של הגורל ושליטתו על חיי האדם.
במאי 2011, עבודתו של אניש קאפור "לוויתן", הייתה המיצב השנתי באירוע האמנות "מונומנטה" שנערך בגראנד פאלה בפריז.
בעברית החדשה השם לווייתן מתייחס ליונק ימי דמוי דג השייך לסדרת הלווייתנאים.
הלווייתנים נודעים בגודלם הרב, ולמעשה בעל החיים הגדול ביותר שחי אי פעם הוא הלווייתן הכחול.
באנגלית משמש המושג "לווייתן" (Leviathan) לציון כל בעל חיים עצום בגודלו, וכן לתיאורה של תופעה חובקת כל המכלה את כל העומד בדרכה.
"לווייתן" הוא שם ספרו החשוב והמשפיע של תומאס הובס, אשר דן בענייני פילוסופיה מדינית, סמכות ושלטון.
בספר מתחקה הובס אחרי תולדות צבירת הכוח על ידי המדינה, שאותה הוא מכנה "לויתן", כיוון שבדומה ליצור התנ"כי, גם היא רבת כוח והשפעה ואין דבר העומד בדרכה.
"לווייתן" הוא גם שם הרומן של הסופר האמריקני ז'וליאן גרין שכתב בעיקר בצרפתית, הדן במצב בו הגורל רודה באדם כמו היצור המיתולוגי.
"לווייתן" הוא ספרו הבלשי של הסופר הרוסי בוריס אקונין.
"לווייתן" הוא שם הרומן של הסופר האמריקני פול אוסטר שמרבה לעסוק ביצירותיו ביחס בין מקריות וגורל, והאופן שבו אירועים כביכול מקריים בחייו של אדם יכולים להביא לכדי הרס וחורבן.
לוויתן הוא סרט קולנוע רוסי, משנת 2014, בבימויו של אנדריי זוויאגינצב.
הסרט מגולל את קורותיו של אזרח הנופל קורבן לגחמות המדינה ונציגיה.
שם הסרט שואב השראה מהלווייתן שבספר איוב כשהלוויתן מהווה הקבלה למדינה, שכמוה מאיים על האיש הקטן.
"לווייתן" הוא השם שניתן לספינת מלחמה ענקית וקטלנית בסרט משנת 2001 "אטלנטיס: האימפריה האבודה".
במשחקי הדור השלישי של סדרת פוקימון: פוקימון רובי וספיר וברקת וברימייק שלהם פוקימון אומגה רובי ואלפא ספיר הפוקימון האגדי 'קאיוגר' מבוסס על הלווייתן.
בעונה הרביעית של סדרת האנימה יו-גי-הו!
דו-קרב מפלצות מופיע "לווייתן הגדול" בתור האל הקדום המפלצתי של אטלנטיס, אותו משרת הנבל הראשי של העונה.
במשחק המחשב סטארקראפט 2 הלווייתן הוא יחידה מעופפת ענקית של הזרג.
בספר האינטרנטי לווייתן הוא אחד מהendbringers, מפלצות חזקות שמאיימות על המין האנושי.
בטריולוגיה "הלווייתן מבבל" המשלבת בין מקורות יהודים למיתולוגיות מסופוטומיות וכנעניות הלוויתן הוא יצור השוכן במים אך השפעתו מעוררת כאוס ודיכאון גם מעל הקרקע, בנוסף להתגלמותו כאדם.
באחת העונות של הסדרה על-טבעי דין וסם נלחמים באנשים שהגיעו ממימד אחר ונקראים "לויתן", שטורפים בני אדם וחותרים להשתלט על כדור הארץ.
לוויין ריגול הוא לוויין המיועד לאיסוף מודיעין צבאי.
הסוגים העיקריים של לווייני ריגול, לפי סוג המידע שהם אוספים, הם:
לווייני צילום - מצוידים במצלמה טלסקופית גדולה, המאפשרת לצלם את פני כדור הארץ ברזולוציה גבוהה במיוחד.
לווייני האזנה - מצוידים באנטנות, המאפשרות לקלוט מגוון רחב של שידורים.
לווייני מכ"ם - לוויינים הכוללים מערכת מכ"ם, שתפקידה לייצר הדמיה של פני השטח.
בעוד שלמכ"ם קרקעי יש אנטנה גדולה (היחס בין המפתח לבין אורך הגל קובע את הרזולוציה המרבית הניתנת להשגה), היכולה להגיע במקרים מסוימים לאורך של מאות מטרים - מכ"ם מאפשר שימוש באנטנה קטנה הנמצאת בתנועה, כדי לדמות אנטנה הרבה יותר גדולה.
לוויין הוא פלטפורמה אידיאלית לטכנולוגיה זו: מהירותו העצומה - 7 עד 8 ק"מ בשנייה – שוות ערך לאנטנה באורך דומה - מאפשרת להשיג רזולוציה של עשרות סנטימטרים, ללא תלות במזג האוויר בכדור הארץ, וכמובן תוך אפשרות פעולה בלילה, ואף חדירה דרך מיסוך עשן.
לווייני התרעה על שיגורי טילים בליסטיים - קולטים את החום הרב המוקרן מהמנוע הרקטי החזק של הטיל הבליסטי, ומספקים התרעה מידית על עצם השיגור, ובנוסף גם על מקומו של המשגר ועל מסלול הטיל ועל נקודת הפגיעה המשוערת שלו.
מבחינת החוק הבינלאומי, אפשרות ההצבה של לוויין ריגול מעל שטחה של מדינה שאיננה בהכרח זו ששיגרה אותו מעוגנת בעובדה שהחלל, בגובה של מעל 100 קילומטרים מעל פני כדור הארץ, נחשב לטריטוריה נייטרלית.
עובדה זו מהווה יתרון חשוב בהפעלת הלוויין ככלי גלוי לאיסוף מידע משטח אויב, מאחר שעצם הצבתו לא מהווה הפרה של הריבונות של האויב, ואינה יכולה להיחשב כעילה למלחמה.
בשנת 1955 חיל האוויר של ארצות הברית הזמין תכנון אמצעי ריגול שיאפשרו צילום שטח.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 חיל הפעיל תוכניות SAMOS ו-MIDAS שלא זכו להצלחה רבה.
בעקבות כך הוחלט להקים משרד הסיור הלאומי שיהיה אחראי על הנושא.
בתוכנית הראשונה של המשרד היה מיזם קורונה.
בברית המועצות הוחלט להתחיל בתכנון לוויני ריגול בשנת 1959. בשנת 1962 שוגר בהצלחה לוויין מדגם זניט.
בסין החלו לפתח לווייני ריגול בשנות ה-70 של המאה ה-20. לוויין ראשון מדגם FSW שוגר בהצלחה בשנת 1974.
ישראל שיגרה לראשונה לוויין עם יכולת צילום בשנת 1995. אופק 3 שירת את צורכי מערכת הביטחון עד לשנת 2000.
לוויין תקשורת הוא לוויין מלאכותי המשמש למטרות תקשורת - כלומר, העברת אותות בין שתי נקודות על פני כדור הארץ.
לוויין כזה מתפקד אפוא בדרך כלל כתחנת ממסר בחלל.
בשמשו כתחנת ממסר, תפקידו לקלוט אותות שמשודרים אליו מנקודה אחת (או מספר נקודות) על פני כדור הארץ, ולשדר אותם בחזרה אל כדור הארץ, תוך כיסוי שטח מרוחק או גדול יותר, למוקדי קליטה שונים.
הצורך בלוויני תקשורת התעורר באמצע המאה ה-20 עם העלייה בשכיחות מקלטי טלוויזיה בבתים פרטיים.
עד לאותה תקופה מקלטי הרדיו היו אמצעי התקשורת הנפוץ לתקשורת המונים, ובו הועברו תוכניות בידור ומהדורות חדשות עיקריות.
שידורי הרדיו בוצעו בתדר בינוני או נמוך.
לעומתם, שידורי הטלוויזיה בוצעו בתדר גבוה יותר, בגלל הצורך להעביר מידע רב יותר (תמונה וקול).
בעוד ששידורי הרדיו יכלו להסתמך על תכונת ההחזרה של שכבת היונוספירה כדי להפיץ עצמם לטווחים גדולים מאוד, הרי ששידורי הטלוויזיה לא הוחזרו כלפי כדור הארץ משכבה זו, בגלל התדר הגבוה שלהם, וחדרו דרכה בהמשיכם לחלל החיצון ולפיכך שידורי הטלוויזיה הוגבלו לטווחים קצרים בהרבה.
כדי לתת מענה לבעיה זו פותחו לווייני התקשורת, המשמשים כמעיין 'מראות' קטנות בחלל, המחזירות לכיוון כדור הארץ את השידורים בתדר גבוה הבוקעים ממנו ואינם מוחזרים דרך שכבת היונוספירה.
עם התקדמות הטכנולוגיה והמעבר הגובר לשיטות שידור ספרתי שבהן נעשה שימוש בתדרים גבוהים והולכים, הפכו לווייני התקשורת לנדבך מרכזי וחשוב במערך התקשורת הגלובאלי וכיום הם משמשים לא רק לתעבורת שידורי טלוויזיה אלא גם לתעבורת אינטרנט, טלפוניה ושידורי רדיו.
רוב לווייני התקשורת נמצאים במסלול גאוסטציונרי.
לוויין במסלול זה נראה מפני כדור הארץ כנמצא במיקום קבוע בשמים.
בשל חשיבותו של מסלול זה נתון מיקום הלוויינים בו לתקינה ולרגולציה על ידי ארגון התקשורת העולמי לתקשורת רדיו ה-ITU-R.
מסלול זה נמצא מעל קו המשווה בגובה של 35,786 ק"מ.
לווייני תקשורת אחרים נמצאים במסלול מולניה, במסלולים אליפטיים, או במסלולים נמוכים פולאריים, או לא פולאריים.
עם התפתחות הגלובליזציה, והדרישה לטלקומוניקציה, נעשים ניסיונות שונים להנגשת האינטרנט בכל נקודה על פני כדור הארץ.
התפתחות והוזלת תחום הלוויינות הופכים תהליך זה לאפשרי, בין השאר על ידי פריסת מערכי לוויינים המספקים ערוצי תקשורת שונים.
לווייני התקשורת משמשים כיום במגוון רחב של שימושים שונים, ולהלן העיקריים שבהם:
שידורי טלוויזיה ישירים לציבור DBS - שידורים המשודרים מתחנת קרקע דרך הלוויין ישירות לבתיהם של מנויי שירותי טלוויזיה רב-ערוצית
הפצת ערוצי טלוויזיה בין אולפנים וממוקדי שידור אל מערכות טלוויזיה בכבלים
שירותי דיווח חדשותי של ערוצי טלוויזיה ממקום התרחשותם של אירועים (אירועים מתוכננים כגון אירועי ספורט או קונצרטים, או אירועים חדשותיים כגון אסונות טבע, מלחמות ופיגועים)
טלפוניה רב ערוצית - חיבור מנקודה לנקודה בין שתי תחנות קרקע של אפיקי טלפוניה רבי ערוצים, לצורך תקשורת בינלאומית או בין עירונית.
בעוד שימוש זה היה בתחילת ההיסטוריה של לווייני התקשורת הנפוץ ביותר, הוא הולך ונדחק מפני כבלים אופטיים תת-ימיים המעבירים ערוצי טלפוניה בכמות גדולה בהרבה ובעלות נמוכה יותר.
עם זאת יש עדיין שימוש נרחב בשירות הזה במדינות מתפתחות, בתקשורת לערים מרוחקות, וכגיבוי לשעת חירום למקרה של קריסת הכבלים האופטיים.
טלפוניה ניידת - שירות טלפון למנויים בודדים הנמצאים באזורים מרוחקים בהם אין קישור לטלפונים סלולריים, לרבות תקשורת טלפונית לכלי שיט וכלי טיס.
תשתית לרשתות סלולריות כאשר ממסרי הרשת נמצאים באזורים מבודדים.
תקשורת נתונים למערכות עסקיות גדולות - VSAT.
תקשורת אינטרנט לאזורים מרוחקים, כאשר לא כלכלי או בלתי אפשרי לחבר מנויים לתשתית הטלפונית או לתשתית הטלוויזיה בכבלים.
אחת החברות המספקות שירותים מעין אלו היא Starlink אשר לוויניה סובבים את כדור הארץ כמערך לוויינים.
הפצת סרטי קולנוע בפורמט דיגיטלי מאולפנים למספר רב של בתי קולנוע בו-זמנית.
תקשורת לוויינים צבאית - מגוון רחב של שימושים, קשר לכלי טיס וכלי שיט, קשר לכוחות מבצעיים באזורי לחימה, הנחיית חימוש מונחה מדויק תקשורת בין מפקדות, ותקשורת מלווייני ביון וצילום אל תחנות קרקע על פני כדור הארץ.
הלוויין הראשון ששוגר לחלל היה הלוויין הסובייטי ספוטניק 1 (בשנת 1957).
הלוויין לא היה לוויין תקשורת במובן העכשווי של המילה, אולם הוא שידר סדרת אותות (צפצופים) בתדרים שונים, תוך שאינו מקבל כל מידע מן הקרקע, בעיקר כדי להדגים את יכולתה הטכנולוגית של ברית המועצות.
לוויין התקשורת האמריקאי הראשון, פרויקט SCORE, ראשי תיבות של Signal Communications Orbit Relay Equipment.
לוויין זה שוגר ב-1958 והשתמש במכשיר הקלטה אנלוגי (בסלילים) כדי לאחסן ולשדר הלאה מסרים קוליים.
הוא שימש להעברת ברכת חג המולד לעולם מפיו של נשיא ארצות הברית דאז דווייט אייזנהאואר.
בשנת 1960, שיגרה נאס"א את הלוויין Echo.
הלוויין, בצורת בלון בקוטר 30 מטר עשוי מיריעת פוליאסטר דקה מצופה אלומיניום, שימש כממסר פסיבי - אותות שודרו מהקרקע, פגעו במשטח המחזיר של הלוויין, והוחזרו לתחנת קרקע אחרת.
הלוויין קורייר 1B (שנבנה בידי חברת פילקו) שוגר אף הוא ב-1960, והיה הלוויין הראשון בעל משחזר (Repeater) פעיל.
טלסטאר היה לוויין התקשורת הפעיל הראשון ששימש לתמסורת ישירה של שידורים.
הוא היה שייך ל-AT&T כחלק מהסכם בינלאומי בין AT&T, מעבדות בל, נאס"א, משרד הדואר הבריטי ומשרד הדואר הצרפתי (PTT).
מטרת השותפות הייתה לפתח לוויין תקשורת שישמש את כל השותפים.
טלסטאר שוגר על ידי נאס"א מנמל החלל קייפ קנוורל ב-10 ביולי 1962, והיה לוויין התקשורת הראשון שנבנה במימון פרטי.
טלסטאר נע במסלול אליפטי (השלים הקפה כל שעתיים ו-37 דקות) בזווית של 45° מעל קו המשווה.
הלוויין שקדם ללווייני התקשורת שהוצבו במסלול גאוסטציונרי הוא הלוויין Syncom 1 של חברת יוז איירקראפט ששוגר ב-26 ביולי 1963. סינקום 1 הסתובב סביב כדור הארץ אחת ליממה במהירות זוויתית קבועה, אך מכיוון שעדיין הייתה לו תנועה צפונה ודרומה, נדרש ציוד מיוחד כדי לעקוב אחריו.
הצלחות בשיגורי לווייני תקשורת הביאו לסגירת פרויקט ווסט פורד.
לוויין תקשורת סובייטי ראשון "מולניה" שוגר בשנת 1965.
סינים הצטרפו לשימוש החלל לצורכי תקשרות בשנות ה-80 של המאה ה-20 עם תחילת שיגורי לווייני Chinasat.
לוויין במסלול גאוסטציונרי מקיף את כדור הארץ במסלול מעגלי, במישור קו המשווה בגובה שבו מהירותו הזוויתית שווה לזו של כדור הארץ עצמו, דהיינו - הקפה אחת סביב כדור הארץ ב-24 שעות בדיוק.
לוויינים במסלול הגאוסטציונרי נקראים לוויינים גאוסטציונריים, ונראים כאילו הם נמצאים בנקודה קבועה מעל קו המשווה של כדור הארץ.
המסלול הגאוסטציונרי שימושי ללווייני תקשורת משום שאנטנות קרקעיות, שחייבות להיות מכוונות לעבר הלוויין, יכולות לפעול באורח יעיל בלי שיהיה צורך בציוד יקר כדי לעקוב אחר תנועת הלוויין.
בפרט ביישומים הדורשים מספר גדול של אנטנות קרקעיות (כמו אלה המשמשות yes הטלוויזיה בלוויין להפצת שידורי הטלוויזיה לבתים).
החיסכון בציוד קרקעי יכול להצדיק את העלות הנוספת הכרוכה בהעלאת לוויין למסלול הגאוסטציונרי שהוא מסלול גבוה מאוד.
הלוויין נראה כאילו הוא נמצא במקום קבוע מעל פני כדור הארץ ולכן אין צורך באנטנות עקיבה.
הלוויין "רואה" חלק גדול מפני כדור הארץ ולכן לוויין אחד יכול לשמש לכיסוי תקשורתי של שטח גדול.
הלוויין מכסה שליש מכדור הארץ כך שבאופן תאורטי שלושה לווייני תקשורת יכולים לכסות את כל כדור הארץ .
בהיות הלוויין אפקטיבית מחוץ לאטמוספירה של כדור הארץ יכול משך השימוש שלו להגיע לכדי 15 שנה ויותר.
הלוויין נמצא בגובה גדול מאוד (כ-35,600 ק"מ) ולכן עלויות שיגורו וייצורו גבוהות מאוד, זמני השיגור חייבים להיות מתואמים זמן רב מראש ויכולים להתבצע רק במקומות ספורים בעולם.
בגלל מיקום הלוויין מעל קו המשווה, אין לו כיסוי תקשורתי לאזורים הצפוניים ביותר והדרומיים ביותר על פני כדור הארץ - אזורי הקטבים.
בגלל מרחקו הגדול של הלוויין, נדרש ציוד התקשורת, על פני הקרקע ובלוויין להיות יקר ומסובך יותר.
כך למשל היו תחנות הקרקע הראשונות שפעלו מול לוויינים גאוסטציונריים בעלות אנטנות בקוטר של עשרות מטרים, ומגברי קליטה מקוררים בחנקן נוזלי.
כיום, תחנות הקרקע קטנות וזולות הרבה יותר אולם זה התאפשר על ידי הגדלה וסיבוך של מערכות התקשורת על גבי לוויין התקשורת עצמו.
נדרש שימוש באנטנות כיווניות ביותר, מגברים רבי עצמה ומערכות כוח שיספקו הספקי שידור גבוהים ללוויין בחלל.
גובהו הרב של הלוויין גורם להשהיה של כ-1/4 שנייה של האות האלקטרומגנטי העובר דרכו.
השהיה זו מעצימה את תופעת ההד בשיחות טלפון, ומחייבת שימוש במבטלי הד.
השיהוי גם עלול לפגוע ביעילותם של פרוטוקולי תקשורת נתונים.
התפיסה של לווייני התקשורת הגאוסטציונריים הוצעה לראשונה על ידי ארתור סי.
קלארק, בהתבסס על עבודתו של קונסטנטין ציולקובסקי ועל מאמר משנת 1929 של הרמן פוטוצ'ניק שעליו חתם בשם הרמן נורדונג.
באוקטובר 1945 פרסם קלארק מאמר שכותרתו "ממסרים מחוץ לכדור הארץ" במגזין הבריטי "עולם האלחוט".
המאמר תיאר את הבסיס לפיתוח לוויינים מלאכותיים במסלולים גיאוסטציונריים למטרת ממסור אותות רדיו.
לפיכך נחשב קלארק ממציא לוויין התקשורת.
להלן נקודות ציון חשובות בהיסטוריה של לווייני התקשורת הגאוסטציונריים:
לוויין התקשורת הגאוסטציונרי הראשון Syncom 3 - שוגר באוגוסט 1964 לוויין תקשורת אמריקני שאיפשר שידור משחקי אולימפיאדת טוקיו ב-1964 לארצות הברית.
הקמת ארגון אינטלסאט - אוגוסט 1964, ארגון בינלאומי שהיה בראשיתו התאגדות של מדינות שהפעילו במשותף לווייני תקשורת לצורך תקשורת לוויינים בינלאומית.
1965 - לוויין התקשורת הגאוסטציונרי המסחרי הראשון של רשת אינטלסאט שכונה EARLY BIRD, ואיפשר העברת 240 שיחות טלפון בו-זמנית או ערוץ טלוויזיה אחד.
שירות מסחרי של הלוויין ניתן בארצות הברית, צרפת, גרמניה המערבית ובריטניה.
1967 - לוויין אינטלסאט מסדרה II, מעל האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט.
1968 - 1970 - פריסת לווייני אינטלסאט מסדרה III, בכל לוויין 1500 שיחות טלפון, ארבעה ערוצי טלוויזיה, או צירוף שלהם.
כיסוי גלובלי של כדור הארץ, פרט לאזורי הקטבים.
ינואר 1971 - לווייני אינטלסאט מסדרה IV - שאפשרו 400 שיחות טלפון בו זמנית.
נובמבר 1971 - ייסוד אינטרספוטניק, ארגון מתחרה לאינטלסאט על ידי תשע מדינות קומוניסטיות בראשות ברית המועצות.
נובמבר 1972 - שיגור ANIK 1 הקנדי - יישום מערכת התקשורת הלוויינית הלאומית הראשונה מחוץ לארצות הברית.
מסלול נמוך הוא מסלול מעגלי בגובה של מעל 160 ק"מ מעל פני השטח של כדור הארץ.
משך ההקפה הממוצע במסלול זה הוא כ-90 דקות.
בשל מסלולם הנמוך, הקשר עם הלוויין הוא עד לטווח של אלף קילומטרים ולא מחצית מכדור הארץ לערך כמו בלווייני התקשורת הגאוסטציונריים.
בנוסף, לוויינים במסלול ארץ נמוך משנים את מיקומם ביחס לתחנות הקרקע במהירות, כך שאפילו ליישומים מקומיים נדרשים לוויינים רבים כדי לשמור על תקשורת רציפה.
ואולם, הצבת לווייני תקשורת במסלול נמוך היא זולה בהרבה מאשר לוויינים גאוסטציונריים, ובנוסף, בשל קרבתם לקרקע, לא נדרש אות חזק כדי לתקשר עימם לפיכך ישנה תחלופה בין מספר הלוויינים ועלותם.
בנוסף, יש הבדלים גדולים בציוד שבתוך הלוויין ובציוד הקרקעי הנדרש לתמוך בשני סוגי הלוויינים.
קבוצת לוויינים הפועלת במתואם נקראת קונסטלציית לוויינים.
שתי קונסטלציות כאלה שנועדו לשפר את קליטת הטלפוניה, במיוחד באזורים מרוחקים היו "אירידיום" ו"גלובל סטאר".
במערכת "אירידיום" יש 66 לוויינים.
בעבר תוכננה גם מערכת לוויינים נמוכי מסלול, המגובה בכספי היזם פול אלן, מבעלי מיקרוסופט, שהייתה אמורה להכיל עד 720 לוויינים אולם המיזם פשט את הרגל לפני שיגור הלוויין הראשון.
לוויינים כאלה מסוגלים להציע כיסוי רציף ממסלול נמוך בזכות יכולתם לאגור מידע שהם קולטים כשהם חולפים מעל חלק אחד של כדור הארץ ומשדרים אותו כשהם נמצאים באזור אחר.
כזה הוא הלוויין הקנדי "קסיופאה" של חברת "CASCADE", וO3b שהיא תשתית תמסורת לוויינית עבור אזרחי העולם שאין להם כיום נגישות לאינטרנט רחב-סרט.
חברות שונות מנסות להניח את התשתית המתאימה חברות כמו Starlink בבעלותו של אילון מאסק ו-OneWeb בבעלותו של ריצ'רד ברנסון.
לִוְיְתָן (שם מדעי: Balaenoptera) הוא הסוג הגדול ביותר במשפחת לווייתני הענק, בהכילו שמונה מינים.
לווייתן הענק היחיד שאינו ממוין תחת הסוג לווייתן הוא הלווייתן גדול-הסנפיר.
פירוש השם Balaenoptera הוא לווייתן סנפיר: Balaen - לווייתן, ptera - סנפיר.
לְווֹחוּ (בסינית מפושטת: 罗湖; בסינית מסורתית: 羅湖; בפין-יין: Luóhú) הוא רובע בתת-המחוז העירוני שֶׁנְגֶ'ן בדרום מחוז גואנגדונג שבדרום הרפובליקה העממית של סין.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו ברובע כ-1.14 מיליון תושבים.
הרובע הוא מרכז מסחרי ופיננסי.
הרובע משתרע על פני 78.75 קמ"ר וגובל ברבעים לוֹנְגְגָאנְג מצפון, יֵנְטְייֵן ממזרח, לוֹנְגְחְווָה מצפון-מערב ופֿוּטְייֵן מדרום-מערב.
מדרום לעיר נמצאים האזור המנהלי המיוחד הונג קונג ונהר סם צ'אן (נהר שנג'ן).
מן העבר האחר של הנהר, מעבר לגבול עם הונג קונג, שוכן אזור לווחו של הונג קונג.
הרובע ממוקם בלבו של , ורובו של התחום הררי.
מעבר הגבול עם הונג קונג ממוקם מעל לנהר סם צ'אן, והוא הפעיל ביותר מבין ארבעת מעברי הגבול של שנג'ן.
רובע לווחו הוקם באוקטובר 1979, והוא הרובע הראשון שהוקם בשנג'ן.
לצורך בנייתו היה צורך ליישר כמה גבעות.
תחילה היה רובע אחד עם ינטיין, אולם עד מהרה, בנובמבר אותה שנה, הופרד ינטיין והפך לרובע עצמאי.
רובע לווחו מחולק לעשרה תתי-רבעים (街道/Jiēdào):
לוויין קרב הוא אמצעי לחימה המוצב במסלול בחלל.
כיום, על פי הידוע, אין לווייני קרב בחלל, וזאת עקב "אמנת החלל החיצון" מ-1967, האוסרת הצבת כלי נשק בחלל ועל הירח.
סיבה מרכזית ליצירת האמנה הייתה האפשרות לשימוש בלוויני קרב לתקיפה גרעינית בהפתעה וללא התרעה מוקדמת.
ניסויים בשימוש בלווייני קרב החלו כבר בשנות ה-60 על ידי ברית המועצות, ששיגרה לווייני קמיקזה שתקפו לווייני מטרה בהצלחה.
לווייני קרב משמשים לתקיפת מטרות ואף להגנה.
לווייני קרב משמשים בלוחמת חלל-חלל ואף בלוחמת חלל-קרקע.
עקב האיסור בהצבת כלי נשק בחלל מתמקדות המעצמות בפיתוח ובבנייה של כלי נשק כאלו.
מחלקים את לווייני הקרב למספר קטגוריות, המבוססות על מיקום המטרה ושיטת התקיפה.
בלוחמת חלל-חלל, שבה התוקף והנתקף נמצאים בחלל, קיימים מספר לווייני קרב.
לוויין תקיפה - משמש לשיגור עצמים מתוך כוורת המחוברת אליו, כנגד מטרה בחלל.
ניתן להשתמש בעצמים המבוססים על אנרגיה קינטית או עצמים מבוססי מנוע.
עצמים המבוססים על מנוע חמושים בראש קרב המכיל חומרי נפץ.
לוויין קמיקזה - לוויין המכיל חומרי נפץ ומשמש כראש קרב.
הלוויין מתפוצץ בקרבת לוויין המטרה או בעת התנגשות בו.
האפשרות לשימוש בלוויין בעל ראש קרב גרעיני, כחלק מאסטרטגיות של מלחמה גרעינית, יצרה יישומים בלוחמת חלל-קרקע ואף בלוחמת חלל-חלל.
לווין גרעיני- בעת הפעלתו בחלל משמש להשמדה של כלי חלל באזור נרחב.
בנוסף, יכול לייצור, לאורך זמן, אזור המשמיד כל כלי חלל העובר דרכו.
בלוחמת חלל-קרקע ישמש הלוויין הגרעיני לתקיפה של מטרות על פני כדור הארץ.
שיטת תקיפה זו מאפשרת מכה גרעינית בהפתעה, כמעט ללא התרעה מוקדמת.
קיימים מספר אמצעי לחימה מבצעיים שניתן להשתמש בהם כנגד לוויינים.
טילי קרקע-חלל בעלי ראש קרב קונבנציונלי נוסו בהצלחה על ידי ברית המועצות ועל ידי ארצות הברית וב-2007 גם על ידי סין.
טילים אלו יכולים ליירט לוויינים במסלול נמוך.
ב-1985 ביצעה ארצות הברית שיגור מוצלח של טיל אוויר-חלל על ידי מטוס אף-15, שפגע בלוויין שנע במסלול נמוך.
ניסויים שביצעו ברית המועצות וארצות הברית בשנות ה-50 וה-60 הראו כי נשק גרעיני המופעל בחלל פוגע קשות במערכי לוויינים.
לוויין עלול להיפגע ישירות מהפיצוץ ואף מהפעימה האלקטרומגנטית (EMP) ומהענן הרדיואקטיבי הנותר.
בנוסף יכול לוויין להיפגע על ידי תקיפה ישירה על ידי לוויין אחר.
ניתן אף לשבש את התקשורת שלו עם תחנת הפיקוד ובקרה שעל הקרקע.
לוויין המחקר WMAP, או בשמו המלא Wilkinson Microwave Anisotropy Probe, הוא לוויין ששוגר על ידי נאס"א על מנת לסקור את קרינת הרקע הקוסמית הבאה מכל עבר על פני השמים.
קרינת הרקע הקוסמית היא הקרינה השיורית מן המפץ הגדול.
מטרת המשימה היא לגלות הפרשי טמפרטורה זעירים בקרינת הרקע הקוסמית כדי לאמת את התאוריות על היווצרות היקום.
WMAP הוא היורש של לוויין המחקר COBE, ואחד משרשרת לווייני מחקר בגודל בינוני.
WMAP שוגר ב-30 ביוני 2001 בעזרת משגר דלתא 2 מבסיס חיל האוויר בקייפ קנוורל שבפלורידה.
מטרת המחקר של WMAP היא קרינה התואמת לגוף שחור בטמפרטורה של 3 מעלות קלווין בלבד (3 מעלות מעל האפס המוחלט), ולפיכך החליטו מתכנני המשימה להרחיקו מכדור הארץ ולמקמו ב נקודת לגראנז' L2, אשר בה כוחות הכבידה של כדור הארץ והשמש מבטלים את הכוח הצנטריפטלי.
עיקר הקרינה בטמפרטורות האלו נופל בתחום של גלים מילימטריים, ולפיכך הלוויין מצויד בגלאים הסורקים את השמיים במספר תדרים בתחום, שהם 23, 33, 41, 61 ו-94 גיגה-הרץ.
קבוצת הכוכבים לוויתן היא קבוצה גדולה על קו המשווה השמימי באזור של קבוצות "מים" נוספות כמו הנהר, דגים ודלי.
τ בלווייתן הוא כוכב הסדרה הראשית צהוב במרחק של 11.7 שנות אור הנראה לעין בבהירות מדרגה 3.5, אחד הכוכבים הקרובים ביותר והדומים ביותר לשמש.
מירה (ο בלווייתן) הוא הכוכב המשתנה הראשון שהתגלה.
הכוכב משנה את בהירותו במחזוריות של 331 ימים ונע בין דרגה 3, אז ניתן לראותו בעין, לדרגה 9, אז ניתן לראותו בטלסקופ בלבד.
השתנותו של הכוכב התגלתה בשנת 1596 על ידי האסטרונום ההולנדי דוד פבריציוס וחיזקה את המהפכה הקופרניקית שסתרה את הטענה שהשמים אינם משתנים.
דנב קאיטוס, מכונה גם דיפדה (β בלווייתן) הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצה עם בהירות מדרגה 2.
מנקר (α בלוויתן) הוא ענק אדום משתנה לא-סדיר איטי עם בהירות מדרגה 2.5.
גליזה 65 הוא כוכב כפול המורכב מזוג ננסים אדומים עם בהירות כוללת מדרגה 12 במרחק של כ-8.7 שנות אור.
זו אחת ממערכות הכוכבים הקרובות ביותר למערכת השמש.
GJ 1005 (נקרא גם LHS 1047) הוא כוכב כפול אשר כולל שני ננסים אדומים, המערכת ממוקמת במרחק של 19.58 שנות אור (6 פארסק) מכדור הארץ.
M77 היא הבהירה שבהן, זו גלקסיה ספירלית עם בהירות מדרגה 9 סמוך ל-δ בלווייתן.
NGC 247 היא גלקסיה ספירלית נוספת עם בהירות מדרגה 9, שנמצאת כ-3 מעלות מדרום-דרום-מזרח לכוכב דנב קאיטוס.
גלקסיית הפסל, שאמנם שייכת לקבוצת הכוכבים פסל, נמצאת כ-7 מעלות מדרום לדנב קאיטוס, סמוך מאוד לגבול עם קבוצת הכוכבים לווייתן.
בהירותה מדרגה 7 כך שאפשר לראותה באמצעות משקפת.
במיתולוגיה היוונית הקבוצה מסמלת את מפלצת הים שאליה הקריבו את אנדרומדה לפני שניצלה בידי פרסאוס.
במיתולוגיה המסופוטמית הקבוצה סימלה את תיאמת - אלת הים הקדמון.
לְוָחָה היא סלע מותמר קשה ואפינטי – בעל גבישים מיקרוסקופיים – הנוצר בהתמרה אזורית בדרגה נמוכה מסלעי משקע חרסיתיים (כגון פצלים ואבן בוץ) ומטוף.
לרוב התרחשה התמרה בראשית הפלאוזואיקון (מן הקמבריון עד הסילור) בסלעים מן הפרקמבריון, שבמשך מיליוני שנים שהו בתנאי לחץ וטמפרטורה נמוכים.
בזכות תנאים אלה ניתן למצוא מאובנים בלווחה, לרוב של בעלי חיים קטנים ואורגניזמים מיקרוסקופיים.
בתנאי טמפרטורה ולחץ גבוהים הופכת הלווחה לפיליט או לצפחה.
לווחה מורכבת בעיקר מקוורץ וממוסקוביט או איליט, לרוב בצירוף ביוטיט, מינרלים מקבוצת הכלוריט, המטיט ופיריט ולעיתים רחוקות גם אפטיט, גרפיט, קאולין, מגנטיט, טורמלין או זירקון כמו גם פצלת השדה.
בעוד צבעה האופייני של הלווחה הוא אפור-כחלחל, סוגים שונים שלה מתאפיינים בצבעים הנעים בין אפור כהה לשחור.
חומרים אורגניים החודרים לסלע המוצא עשויים ליצור גוונים נוספים: תחמוצות ברזל יוצרות גוונים סגולים-אדמדמים ומינרלים מקבוצת הכלוריט הופכים את הלווחה לירוקה.
גם מרקם וברק הסלע עשויים להיות מגוונים: לכמה מן הצפחות ברק עמום בעוד אחרות עשויות לבהוק כמו נציץ.
ההבדלים בצבעים ובברק נובעים מאזור ההיווצרות.
למשל, בלווחות הסגולות האופייניות לצפון ויילס נוצרים כדורוני ברזל המותירים מרקם גרעיני ירוק.
הלחץ הרב מעוות את הכדורונים, ובמישור הפצילות ניתן לראות את השפעתו בחתכים אליפטיים שלהם.
לווחיות (foliation) היא תכונת המרקם של סלע מותמר הנובעת מהיערכות של מינרלים לווחיים במקביל בסלע.
עם המינרלים הלווחיים נמנית קבוצות הנציצים והכלוריט.
היערכות זו נובעת מתגובה ללחץ כיווני שפעל עליהם בעת ההתמרה.
מרקם לווחי מאפיין סלעים כגון לווחה, פיליט, וגם צפחה – אז הוא מוגדר כצפחתיות.
בהתפצלות הסלע מתקבלים מישורי פצילות לווחית.
פצילות היא הנטייה של מינרלים וסלעים להישבר לאורך מישורי חולשה, הנובעים מן הסידור הפנימי של האטומים במבנה הגבישי.
פצילותה של הלווחה – וכן של כל הסלעים העשירים בנציץ ובעלי גבישים זעירים הנובעים מאבן בוץ ופצלים הנוצרים בהתמרה בדרגה נמוכה – היא לווחית, כלומר: הם מתפצלים ללוחות המקבילים זה לזה.
פצילות לווחית אופיינית לתנאי טמפרטורה נמוכה (פחות מ-300°C–540°C) ולחץ נמוך, והיא מקנה לסלע את הנטייה להתפצל לאורך מישורי החולשה.
הפצילות נוצרת בשל נטיית המינרלים המרכיבים את הסלע להיערך בניצב לכיוון הלחץ.
דחיסה זו יוצרת לוחות דקיקים ועמידים העשויים להיערך בשונה מהיערכות השכבות בסלע המקורי.
מישורי הפצילות של הלווחה חלקים מאוד מאחר שהיא בנויה מגבישים זעירים.
תכונת הפצילות הלווחית מאפשרת להפריד את הסלע ללוחות בעוביים שונים, המנוצלים לצורכי בנייה, למשל כרעפים, מרצפות או חיפוי לקירות.
בעבר שימשה לווחה כלוחות כתיבה, שבשל טעות בזיהוי הסלע נקראים לוחות צפחה.
תכונות נוספות של הלווחה – עובדת היותה חסינת אש ומבודדת חשמלית – נוצלו בתחילת המאה ה-20 להרכבת לוחות חשמל וממסרים למנועים חשמליים גדולים.
גבישיה הזעירים של הלווחה וקשיותה הפכו אותה לאבן משחזת טובה.
יציבותה התרמית והכימית הן תכונות נוספות של הלווחה, ובעטיין שימשה לבניית משטחי עבודה במעבדות ובשולחנות ביליארד.
שימושים נוספים ללווחה: מצבות, לוחות הנצחה, ופסלים.
בנוסף, לווחה שאינה מכילה פצלת השדה אינה משנה את הרכבם של מים שהיא שרויה בהם, ולכן משמשת לקישוט אקווריומים.
במזרח משתמשים בה להכנת האבנים השחורות במשחק הגו.
רצועות לווחה הן מאפיין בולט ומוכר במרבית האורוגנזות, לדוגמה: בהרי האפלצ'ים – שהחלו להתרומם לפני כ-480 מיליון שנה במהלך הקימוט הקלדוני – מצויות רצועות לווחה שרוחבן כ-50 ק"מ ואורכן מאות קילומטרים.
בארצות הברית קיימים אתרים נוספים בהן מצויה לווחה: הרי הרוקי, אזור ימת סופיריור, במדינות מיין וג'ורג'יה, אם כי המקורות העיקריים נמצאים במדינות פנסילבניה וורמונט.
לווחה נפוצה מאוד בברזיל – הספקית השנייה בגודלה בעולם – בעיקר במינאס ז'ראיס, ובסין – שם קיימות שכבות לווחה נרחבות בצבעים רבים.
ויילס – שם החלה כרייה של לווחה עוד בהיות בריטניה פרובינקיה רומית
כמה אזורים בצרפת – מן ולואר, ארדן, ברטאן וסבואה
פורטוגל – במחוז ולונג (Valongo)
גרמניה – לאורך הנהר מוזל ובצפון בוואריה
נורווגיה – בצפון המדינה, סמוך לעיר אלטה הידועה בהפקת הלווחה
ספרד – בצפון-מערב המדינה, באזור גליסיה
הרי הפירנאים בשטח צרפת, ספרד ואנדורה.
האזור הארקטי – בשל מחסור במתכות שימשה לווחה את האינואיטים להכנת "אולו", סכין רב-תכליתי ששימש באופן מסורתי את הנשים
לוויין מבוזר (מוכר באנגלית כ-Fractionated spacecraft או Disaggregated Spacecaft Architecture - ארכיטקטורת חלל מפורדת) הוא קונספט שפותח בארצות הברית, ובו במקום לוויין אחד, מחולקים תפקודיו השונים למספר לווייני משנה קטנים, המהווים מכלולים ייעודיים למשימות מוגדרות (לדוגמה - תקשורת, חישוב, אספקת כוח).