tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צלאח א-דין חילק למקורביו ארמונות וביצורים ואת השלטון העיר מסר לבנו אלמלך אלאפדל שהפך את הכנסייה המרכזית של העיר "כנסיית הצלב הקדוש" למסגד.
לאחר מספר ימי שהות בעיר, יצאו הגדודים המוסלמיים מעכו להמשך כיבוש ארץ ישראל.
העיר צור נותרה בשלטון צלבני לאחר שקונרד ממונפראטו הופיע בה וארגן את הגנתה, על פי הסיפור יצא קונרד המכונה "המרקיז" מקונסטנטינופול לעכו בעת שאביו גיום ממונפראטו נשבה בקרב קרני חיטין.
במזל לא נפל לידי המוסלמים בעכו ומצא עצמו בצור.
העיר הייתה במצב של ייאוש ומלאה פליטים שמספרם הלך וגדל עם התקדמות צבאות צלאח א-דין וכניעת מבצרי ממלכת ירושלים.
קונרד תפס את מצודת העיר ואת השלטון והחליט להתגונן מההתקפות המוסלמיות, ביצורי העיר חוזקו והעיר התכוננה למצור.
ביום 12 בנובמבר הגיעו צבאות צלאח א-דין ושמו את העיר במצור.
העיר עמדה בכל ניסיונות התקיפה מהיבשה וגם הצי המוסלמי שהגיע מאשקלון לא הצליח להביא את העיר לכלל כניעה.
עם כניסת החורף החלו התנאים במחנה המוסלמי להיות קשים בעוד העיר סובלת מרעב אך מגיניה לא הראו סימני כניעה.
ביום 30 בדצמבר 1187, יצאו מנמל צור ספינות צלבניות שמשכו חלק מהצי המצרי אל מלכודת בנמל העיר, הספינות שנתפסו שלל שימשו את הצלבנים לפזר את שארית הצי המוסלמי שברח לכוון ביירות.
התקפת נגד מוסלמית מכיוון היבשה נתקלה בתגובה צלבנית שהדפה את המוסלמים באבדות קשות.
תבוסה זו הביאה להתפוררות המחנה המוסלמי ולהסרת המצור על העיר.
על אף שבטווח הקצר המשיך המצור המוסלמי על מבצרים נוצריים בלבנון, ועבר הירדן ומסע מלחמה מחודש בשנת 1188 חיסל את נסיכויות הצפון הצלבניות, הצלת העיר צור סימנה את תחילת המהפך ושמרה על האחיזה בארץ ישראל שתאפשר את כיבושה מחדש של עכו ותחילתו של מסע הצלב השלישי.
עמידת העיר גם איפשרה לשליטה קונרד ממונפראטו לתבוע, ולקבל בסיכומו של דבר, את כתר ממלכת ירושלים.
שובו של גי דה ליזיניאן
בקיץ של שנת 1188 שוחרר גי דה ליזיניאן, מי שנשא - עדיין את התואר מלך ירושלים משביו בדמשק, אשתו המלכה סיבילה, מלכת ירושלים חזרה והפצירה בצלאח א-דין שיעמוד בהבטחתו שניתנה בעת המצור על אשקלון בשנת 1187 עד שנתרצה.
המלך המשוחרר עשה את דרכו לטריפולי מלווה במפקד מסדר הטמפלרים, אחיו של המלך אמלריך דה ליזיניאן וגיום ממונפראטו.
מכאן יצא בראש גדוד צלבני קטן אל צור - בעבר בתחום שלטון ממלכת ירושלים ככל הנראה להתבסס ולתפוס את כס המלכות - מחדש.
בהגיעו לעיר הוברר כי מעמדו כמלך התערער קשות לאחר קרב קרני חיטין.
קונרד ממונפראטו סגר בפניו את שערי העיר והודיע לגי דה ליזיניאן כי מעתה הוא - קונרד - אדון העיר.
באביב אותה שנה יצא גי דה ליזיניאן לכוון עכו עם גדוד קטן מפליטי טריפולי, מלווה בצי סיציליאני ועליו 200 אבירים וצי פיזאני שלווה אותם לאורך החוף.
אל הכוח הקטן הצטרפו אבירים מהמסדרים הצבאיים, בהגיעם אל אזור נחל בצת הגיעה הידיעה על תנועתם לצלאח א-דין שהיה צר על מבצר הבופור.
העיר עכו הייתה מוקפת בחומות מצידה הצפוני והמזרחי המתחברות במגדל גדול ממדים שנקרא המגדל הארור על ידי הצלבנים (לטינית: Turris Maledicta) ומגדל הקרבות על ידי המגינים המוסלמים, ומוקפות בחפיר יבש.
העיר ישבה על חוף הים ולה נמל המוגן על ידי מצודה הידועה בשם מגדל הזבובים.
נחל נעמן תוחם את מישור עכו מדרום ואליו היו צמודות דיונות חול.
מחנות צבא וריכוזים צבאיים מוסלמיים היו גם באכזיב ובחיפה.
בתחילת המערכה התמקמו הכוחות המוסלמים בתל ח'רובה כאשר אגפם הימני מגיע לתל אל-עיאדיה והשמאלי לנעמן, כאשר הבסיס הלוגיסטי נקבע בציפורי.
בשלב זה הצלבנים על ה"טורון" לא היוו איום של ממש על העיר ומגיניה לא טרחו לסגור את שערי העיר, הצבא המוסלמי שקיפאון אחז אותו סגר על העמדה הצלבנית אך לא ניסה להתקיפה ישירות או לנתק את העמדה הצלבנית מחוף הים ולמנוע אספקה ותגבורות.
כך בנו הצלבנים צפונית לחומות העיר במפרצון קטן ורדוד מזח הידוע בשם מזח המרקיז - על שם המרקיז קונרד ממונפראטו.
עם התקרבות אוניות נוצריות לחוף היה גדוד צלבני יוצא מתל עכו אל המזח ופורק את מטענן, בחלק מהמקרים היו הצלבנים מעלים את הספינות לחוף ומפרקים אותן כחומר גלם לביצורים או מכונות מצור.
תנאי השטח היו מרכיב בהכתבת אופי הלחימה אך אלו הושפעו - מחזורית בעיקר מעונות השנה.
בעונות הלחימה המסורתיות האביב והקיץ היה במחנה הצלבני מתמלא בעולי רגל מאירופה שהגיעו להילחם בעכו ויזמו התקפות וקרבות שהשתוללו סמוך לחומות העיר, בעוד מכונות המצור השונות תוקפות, לעיתים ללא הפסקה, את ביצורי העיר.
עונות הלחימה איפשרו לגדודים מוסלמיים להגיע מכל רחבי האימפריה האיובית ולהשתתף בלחימה.
בעונת החורף, בעת שגשמים מלאו את אפיק הנעמן בזרימת מים ומישור עכו הפך בוצי הייתה הלחימה משתתקת.
בהיות עכו עיר נמל היה ללוחמה ימית מקום מרכזי בקרבות, הן כאמצעי אספקה עיקרי אם לא יחיד לצרים (שהיו מנותקים מבסיסיהם על ידי צבאו של צלאח א-דין) שקיבלו דרך הים את כל אספקתם כולל נשק ותחמושת והן לחיל המצב של עכו.
במספר קרבות ימיים בסמוך לחופים הייתה ידו של הצי הנוצרי בדרך כלל על העליונה והמצור על נמל עכו בדרך כלל הצליח למנוע כניסת אספקה לעיר.
ביום 31 באוגוסט 1189 זמן קצר לאחר התבססות המחנה הצלבני על גבעת "טורון" יצאו הלוחמים הנוצרים במתקפת פתע אל חומות העיר כשהם נעזרים בסולמות בלבד, ההתקפה נהדפה אך הצלבנים הבהירו את רצינות כוונותיהם.
עד ספטמבר 1189 גדל המחנה הצלבני על ידי צי מדנמרק, וצי פלמי ואחריהם גדודים של צלבנים מאנגליה וגרמניה ולאחר מכן גדודים מצפון איטליה, אספקת הצבא נעשתה על ידי קונרד ממונפראטו באוניות מצור.
בשלב זה נתהדק המצור הצלבני על העיר, ומסביב התהדק המצור המוסלמי על הצבא הצלבני.
האסטרטגיה המוסלמית גרסה תגובות להתקפות הנוצריות - ומתן היוזמה לצבא הצלבני.
כך כל התקפה על חומות העיר גררה איתות עשן מתוך העיר והתקפה מוסלמית מבסיסיהם אל כוון גבעת "טורון", מתקפות צלבניות אל בסיסי המוסלמים גררה יציאה מן החומות של כוח חיל המצב.
עד מהרה הביאה אסטרטגיה זו להתפתחות מערכת מצור יוצאת דופן, כאשר העיר מוקפת בחפיר וביצורים צלבנים משני הכוונים - אחד מול העיר ואחד מול צבאו של צלאח א-דין.
ביום 14 בספטמבר נטלו המוסלמים את היוזמה וכוח חזק בפיקוד אחיו של צלאח א-דין של תקי א-דין יצא מתל על עיאדיה ותקף את גבעת "טורון", עמדות הצלבנים הסמוכות לגבעה נפרצו והדרך המובילה צפונה אל כוון אכזיב נתפסה על ידי המוסלמים, מיד הועברו לעיר אספקה ולוחמים.
הקרבות באזור זה שעתיד היה להיקרא "מון מיזאר" בעכו הצלבנית נמשכו מספר ימים אך החזית התייצבה, והמחנה המוסלמי שינה את מיקומו ומשקלו בשדה המערכה על מנת לנצל את הצלחה.
כך מנעו המוסלמים אפשרות להתקפה ישירה על החומות ואיימו באופן ישיר על עורף הביצורים הצלבניים.
ברגע מכריע זה החלו החיילים הצלבנים לבזוז את המחנה המוסלמי ושוק המזון שפעל סמוך אליו, המחנה המוסלמי ובעיקר האגף השמאלי שלא נכנס כלל למגע יזם התקפת נגד שהביאה את הצלבנים לכלל נסיגת בהלה, כוח מחיל המצב של העיר יצא להתקיף את הנסוגים שחזרו מוכים ובאבדות כבדות לגבעת "טורון".
בסיכומו של יום הקרב המוסלמים לא הצליחו לנצל את המומנטום, לא הצליחו לסלק את הצלבנים מעמדותיהם החדשות ב"מון מיזאר" ומפקדי הכוחות של צלאח א-דין סירבו לחדש את הקרבות.
ביום 31 באוקטובר הופיע צי מוסלמי בן 50 ספינות מול נמל עכו ופרץ את טבעת המצור הימי והציל את העיר מרעב.
צי נוסף ממצרים הצליח לפרוץ, שוב את המצור במהלך חודש דצמבר.
חורף שנת 1190 תפס את הצלבנים במגורים ארעיים החשופים לפגעי מזג האוויר שבנוסף לכך הביא לניתוק עורק האספקה הסדירה, בעוד חיל המצב של עכו פטור מהתמודדות עם הגשם והקור ועם עתודות אספקה.
במהלך חמשת חודשי החורף הושבתה הלחימה בשדה.
במרץ 1190 הצליח קונרד ממונפראטו להגיע מצור לעכו עם ספינות אספקה.
הצלבנים החליטו על שינוי הטקטיקה ולהתמקד בהרעשה ארטילרית על החומות, מילוי החפיר וכריית מנהרות.
במהלך חודשי החורף נבנו על ידי הצלבנים 3 מגדלי מצור מאסיביים שגבהם כ 30 מטר, המכוסים בעורות ספוגי חומץ להגנה מפני אש יוונית.
בסוף חודש אפריל החלה ההתקפה הצלבנית על חומות העיר, תחילה הצליחו הצלבנים למלא את החפיר ולאחר הפגזה ארטילרית הגיעו מגדלי המצור אל החומות ולחימה פראית התלקחה עליהן.
התקפת נגד נואשת של צלאח א-דין עצרה את ההתקפה הצלבנית אך גם לאחר מכן הקרבות המשיכו באזור החומה עד חודש מאי.
אז הצליחו מגיני העיר להצית ולהעלות באש את המגדלים באמצעות חומר דליק מיוחד שהוכן על ידי טכנאי מיוחד שהגיע מדמשק.
במקביל החל צלאח א-דין לקרב את גדודי צבאו אל כוון עכו וביום 19 במאי שיגר התקפה עזה אך חסרת מחץ על הקווים הצלבניים.
כאן לא יכלו החיילים הנוצרים מלעצור בעצמם והחלו לבזוז את המחנה, החיילים המוסלמים התארגנו להתקפת נגד שהדפה את הצלבנים והביאה להרג של רובם.
משיצאו אבירים צלבנים לחלץ את שרידי הגדוד יצא חיל המצב משערי העיר ונכנס אל תוך מערכת הביצורים הצלבניים משם נהדף בקושי.
במהלך ספטמבר הגיע למחנה הצלבני אנרי השני, רוזן שמפאן, מי שעתיד להיות מלך ירושלים, ותפס את הפיקוד הצבאי במחנה.
בשלב זה נדחק גי דה ליזיניאן לצד, למרות גבורתו בקרב הוא היה חסר מעמד בעכו.
בשלב זה הציעו הפיזאנים לשנות כוון ההתקפה ולנסות לפרוץ לעיר מתוך הים אל הנמל.
לצורך ההתקפה נבנה מגדל צף המצויד במכונות מצור שתקף את מגדל הזבובים ששלט על נמל עכו, ספינה אחרת הועמסה בחומרי תבערה ונשלחה אל תוך הנמל וספינה שלישית עם חיל נחיתה התקרבה לחוף.
ההתקפה נסתימה בכישלון מוחלט משעלה המגדל הצף באש ושתי האוניות האחרות טבעו.
ביום 1 באוקטובר מתה סיבילה, מלכת ירושלים במגפה שהשתוללה במחנה הצלבני ועמה מתו שתי בנותיה מבעלה גי דה ליזיניאן, ב-27 בדצמבר נישאה איזבל הראשונה, מלכת ירושלים לקונרד ממונפראטו, כך התערערה עוד יותר אחיזתו של דה ליזיניאן בכתר של ממלכת ירושלים.
ביום 11 בנובמבר יצא צבא צלבני לתקוף את חיפה ולפשוט על מחסני האספקה במקום.
הצלבנים הגיעו לעין אפק וחנו על תל כורדאני שם היו חשופים להטרדות כל הלילה, עם בוקר התברר לצלבנים כי הם מוקפים מכל עבר בלוחמים מוסלמים ובעיקר בפרשים טורקים, הנוצרים החלו בנסיגה מסודרת עד לנעמן, שם פוזרו המוסלמים בהתקפה נועזת של .
האירוע החשוב האחרון של שנת 1190 התרחש ביום 27 בדצמבר כשצי של 25 אוניות אספקה חדר לעיר והציל את תושביה מחרפת רעב.
חורף שנת 1191 היה הקשה ביותר בתקופת המצור, במשך ארבעה חודשים קשים נפלו במחנה הנוצרי צלבנים רבים ממחלות, חשיפה לקור ורעב.
חיילים פשוטים וחסרי אמצעים אף ערקו לצד המוסלמי בקבלם עליהם את עול האסלאם.
בעת קשה זו נוסד למרגלות העיר אחד המסדרים הצבאיים החשובים - מסדר האבירים הטבטוני.
עד אז היה המסדר חלק ממסדר ההוספיטלרים, בעכו ייסד המסדר בית חולים בתוך ספינה שנגררה על החוף והחל לפעול כמסדר עצמאי.
המצב במחנה המוסלמי לא היה מזהיר אף הוא וייאוש שאחז בו מנע ריענון של חיל המצב בעיר.
ביום 5 בינואר התמוטט חלק מהחומה של העיר אך הצלבנים לא הצליחו לנצל את האירוע הן מחמת תשישותם והן מאחר שהגשם הפך את כל שדה המערכה לביצה טובענית המקשה על תנועה.
באביב של שנת 1191 התארגנו הצדדים הלוחמים להמשך הלחימה, בשלב זה כבר הופיעו לפני חומות העיר ביום 20 באפריל כוחות צרפתיים בפיקודו של פיליפ אוגוסט - סנוניות ראשונות של מסע הצלב השלישי, וב-8 ביוני נחת המלך עצמו בשדה המערכה של עכו.
בשלב זה, בטרם התחדשו הקרבות עקובי הדם כבר הדלדלו השורות המוסלמיות, וניכר כי היאוש פשט בשורותיהם.
בחודש האחרון לקרבות, מול ריצרד לב הארי ניכר היה כי הפיקוד התפורר וללחימה אין תוכנית או כוון.
תחילה ניסה המלך הצרפתי פיליפ אוגוסט להכריע את המצור בסדרת התקפות עזות על ביצורי העיר, שלוש התקפות שנערכו בחודש יוני נהדפו בקושי אך במקביל המשיכה הארטילריה הצלבנית להפגיז את חומות העיר שבקיעים, סדקים ואף הרס מאסיבי ניכר בהן.
ההתקפות נערכו מאחרי חומות עפר מהודק שהפכו את האש היוונית לחסרת תועלת.
ביום 8 ביוני נחת הצבא האנגלי בעכו, ביום 2 ביולי חלקים מהמגדל הארור התמוטטו, התקפה ראשונה על הפרצה נהדפה, התקפות נוספות נערכו מיום 5 ביולי עד ליום 7 ביולי אך ללא הצלחה.
התקפה נוספת ביום 11 ביולי הביאה את המגינים לייאוש מוחלט ולסכם כניעה שעליו מוסכם ביום למחרת.
על פי הסכם הכניעה הפכו כל תושבי עכו לשבויים ורכושם לשלל, וצלאח א-דין התחייב לפדות את השבויים המוסלמים, להחזיר את שבויי המלחמה הנוצרים ואת הצלב האמיתי.
כיבושה של עכו התברר, בדיעבד, כשיאו של מסע הצלב השלישי והגדול שבהישגיו.
כיבוש העיר אף פתח את התקופה השנייה בתולדות ממלכת ירושלים כאשר הפכה עכו למעשה לבירת הממלכה.
מדינת הצלבנים שיש הקוראים לה ממלכת עכו התקיימה מאה שנים נוספות עד שעכו עצמה תיכבש בשנת 1291 על ידי הממלוכים.
כיבוש העיר הביא לקדמת הבמה את הצורך לארגן מחדש את העיר ואת ממלכת הצלבנים מחדש והעלה אל פני השטח מחלוקות ישנות שמקורם בממלכת ירושלים של לפני קרב קרני חיטין ומחלוקות חדשות שמקורן באירופה.
כך עבר פיקוד הכוח הצלבני לידי מלכי אירופה ואלו נתפלגו ביניהם על שאלות בסיסיות - תהליך שהלך והתחזק בממלכת ירושלים השנייה: איבוד כוחם של אבירי הארץ ומתן ההכרעה על גורל המדינה הצלבנית לגורמי חוץ.
בהתערבות פיליפ אוגוסט, מלך צרפת הוחזרו הנכסים בעיר לידי בעליהם הוותיקים (אלו שיכלו להוכיח את בעלותם).
כך הוחזרו נכסים לקומונות האיטלקיות ולמסדרים הצבאיים והמסגדים חזרו להיות כנסיות.
בגלל הצפיפות בעיר נאלצו נוצרים מקומיים וחלק מהצלבנים להתגורר באזור מון מיזאר מחוץ לחומות העיר.
ביום 31 ביולי עזב המלך הצרפתי את חופי הארץ למרות מחאות הצלבנים והשאיר את ריצ'רד לב הארי כשליט ומפקד עליון.
ביום 20 באוגוסט משנתעכבו תשלומי פדיון השבויים המובטח ומשהחזיר צלאח א-דין רק חלק משבויי המלחמה הנוצרים הוציא ריצ'רד לב הארי את האסירים המוסלמיים אל מחוץ לעכו (אל אזור חורבת עוצה) והוציא אותם להורג.
יומיים לאחר מכן, יצא הצבא הצלבני מעכו דרומה למסע של כיבוש מחדש של ארץ הקודש.
מסע זה עתיד להמשך שנה - עד לנובמבר 1192 מתוך מטרה מוצהרת של כיבוש ירושלים אותה לא ישיג.
המצור על עכו בשנת 1291 הביא לכיבוש העיר עכו - בירת ממלכת ירושלים הצלבנית, על ידי הממלוכים וסיום 200 שנה של מדינה צלבנית עצמאית בארץ ישראל.
המצור נמשך כמעט חודש וחצי, בין 15 באפריל עד 28 במאי 1291.
כיבוש עכו היה סוף תהליך מהיר יחסית של התפוררות במהלכו כבשו הממלוכים את כל מבצרי הצלבנים במישור החוף ובגליל.
בתהליך מקביל התפוררה המדינה הצלבנית מבפנים ונקרעה במאבקי כוח בין המסדרים הצבאיים, הקומונות האיטלקיות, צלבנים מקומיים, ונוצרים מקומיים.
עם תום המצור פונו כל מאחזי הצלבנים בארץ ישראל ובא הקץ על ממלכת ירושלים לאחר היסטוריה סוערת ומפוארת של 200 שנה.
הממשל הממלוכי החדש השתלט על המזרח התיכון, מחק את פיצולי העבר האיובי, איחד את חצרות האמירים העצמאיים והביא לאיחוד כוחות האסלאם בדומה לצלאח א-דין.
בניית מנגנון אדמיניסטרטיבי אזרחי ומנגנון צבאי יעיל אפשר לממלוכים לממש כוח זה למטרות האסטרטגיות של הסולטנות.
ב-1263 כבש ביברס את הר תבור ונצרת, וב-1265 את קיסריה וארסוף.
בהרסו ערי נמל קבע עיקרון ממלוכי חשוב - הוא הרס את המצודות לחלוטין ובאבניהן מילא את הנמל והוציא אותו מכלל שימוש.
כך נמנעה הגשת סיוע ימי לצלבנים, וכן המסחר הימי חייב היה לעבור דרך ערי מצרים במקום דרך ערי ארץ-ישראל.
ב-1266 כבש בייברס את מצודת צפת.
מותו של ביברס ב-1277, קטע את שרשרת מסעות המלחמה שהפכה את ממלכת הצלבנים לקבוצה של מובלעות צלבניות הנלחמות על חייהן.
יורשו קלאון כבש את טריפולי, וסימן את עכו, בירת הממלכה הצלבנית המפוררת, כמטרתו הבאה.
אף על פי ששביתת נשק נכרתה עם צור ובהמשך עם עכו לתקופה של עשר שנים, השאלה הייתה מתי תוכרע ממלכת ירושלים.
מלחמות הקודש בצלבנים יצרו הוויה והכרה של קדושה טריטוריאלית לארץ ישראל, ועצם קיום ערים צלבניות נתפס כקיום טמא בלב הישות המוסלמית.
החשש ממסע צלב חדש שינצל את ערי החוף כראשי גשר היה מוטיב קבוע במדיניות הסולטנות הממלוכית.
שרידי הממלכה הצלבנית עברו תהליך מקביל של התפוררות פנימית, וניתוק מאירופה.
שליטי אירופה הגיעו למסקנה כי ממלכת ירושלים אינה חיונית והיו עסוקים בבעיות פנימיות, כך שגורלה של ממלכת ירושלים נתקל באדישות.
כך, בעת שממלכת ירושלים נלחמה על חייה, סחרו הקומונות האיטלקיות עם מצרים וספקו לה חומרי גלם חיוניים ללחימתה כגון עבדים, עצים וכיוצא באלה.
במקביל, התנהלו ויכוחים ועימותים בשאלה מי הוא מלך ירושלים, סופם של הדיונים בשאלה זו הותיר את ממלכת ירושלים ללא מנהיג בשעותיה הקשות ביותר.
המסדרים הצבאיים, שהיו היחידים בעלי אמצעים להגן על הממלכה, נאחזו ביאוש ונמנעו מיוזמה צבאית.
כך בעת הופעת צבא מוסלמי מול מצודות וערים העדיפו הנוצרים להציל את נפשם באופן זמני ולעבור לעיר נוצרית אחרת, ולקבל את הסכם הכניעה המוצע להם.
כך נחתמו הסכמים של שביתות נשק שלמוסלמים כלל לא הייתה כוונה לקיימם ולנוצרים לא הייתה כל יכולת לאכפם.
ביום 17 במרץ 1289 הופיע צבא ממלוכי לפני חומות העיר טריפולי, ולאחר לחימה עיקשת החלו ציי הקומונות לברוח מהעיר.
ביום 26 באפריל נפלה העיר, הממלוכים ערכו טבח בתושביה והרסו אותה עד היסוד.
מלך קפריסין אנרי השני, שנשא גם בתואר הריק מלך ירושלים, חתם עם הסולטאן את הסכם שביתת הנשק האחרון.
העילה להתקפה על עכו ניתנה לסולטאן בתקרית שאירעה במהלך 1290 ובמהלכה ערכו עולי רגל נוצרים מאירופה פרעות בסוחרים מוסלמים, שהביאו מוצרי מזון לשוק בתוך העיר עכו.
שלטונות העיר עכו סירבו להסגיר את הפורעים הנוצרים לידי נציגי הסולטאן וכך נתנו לקלאון עילה להכריז מלחמה כנגד עכו.
מאז כיבוש העיר עכו בשנת 1191 על ידי הצלבנים במסע הצלב השלישי, גדלה העיר ואיתה גדלו מערכות הביצורים.
כך, בסוף המאה ה-13 הפכה עכו לאחת הערים המבוצרות ביותר בארץ ישראל.
העיר חולקה באופן גס לשני חלקים - העיר העתיקה והעיר החדשה.
העיר העתיקה חופפת את עכו של טרום המצור של 1191 והעיר הצלבנית של המאה ה-12 שצורתה כמרובע.
בקצה הדרומי של העיר ישב הנמל שהיה מוגן על ידי חומות שנבנו על גבי שוברי הגלים ובקצה מגדל מבוצר.
שרשרת קישרה את המגדלור של העיר הידוע גם כמגדל הזבובים.
בסמוך לנמל שכנו רובעי הקומונות האיטלקיות, כל אחד מהם מוקף בחומה מבוצר ומחוזק במגדלים.
בצד הדרומי מערבי של העיר העתיקה - בצמוד לים היה רובע שלם בשליטת הטמפלרים, רובע זה הוקף חומה ובצידה הצפוני מגדל.
במרכז הרובע נבנה מגדל עוז - ארמון מבוצר מרכזם של אבירי המסדר.
מגדל עוז נוסף ברובע שימש כמשכנו של מפקד המסדר.
על שפת הים ישב מגדל נוסף שנבנה על ידי צלאח א-דין ובו נשמר אוצרו של המסדר.
צפונית משם שכן רובע בשליטתו של מסדר ההוספיטלרים, חומתו הצפונית של הרובע היא חלק מביצורי העיר מהמאה ה-12, שברבות הזמן הפכו לחגורת ביצורים פנימיים.
שני שערים בחומה זו חיברו את הרובע לעיר החדשה.
בתוך הרובע בלטו שלושה בניינים גדולים - מגדל העוז, כנסייה ובית חולים בניהול המסדר.
המסדר הטבטוני החזיק ברובע משלו בצמוד לחומה המזרחית של העיר.
מצודת העיר, שהייתה מבצר עצמאי, נבנתה במרכז החומה הצפונית של העיר העתיקה.
במצודה זו, שעם הרחבת העיר צפונה איבדה את חשיבותה האסטרטגית, התגורר מפקד חיל המצב המלכותי - שריד לימים של שלטון מרכזי.
במרכז העיר ישבה הקתדרלה - כנסיית הצלב הקדוש - אחת מ-38 כנסיות צלבניות ומקומיות בעכו.
חומות העיר העתיקה הקיפו את העיר רק מצידה הפונה אל היבשה.
בחומה זו נקבעו מגדלים גבוהים בצד המזרחי של החומה - בה היא גם חומת העיר החיצונית הייתה החומה כפולה הנמשכת גם ומגינה על העיר החדשה.
מאחר שמחומה זו לא נותרו שרידים של ממש ניתן רק להניח כי החומה החיצונית הייתה נמוכה מהחומה הפנימית וכי כל מגדל היה בעל שטח אש ותצפית עצמאי - על פי כללי בניית המבצרים הצלבניים.
מערך זה היה מחולק לקטעים הנתונים לאחריות אחד מהגופים או הקבוצות שבעיר.
כך היו קטעי חומה בהשגחת המסדרים הצבאיים, הקומונות האיטלקיות.
העיר החדשה נצמדה לעיר העתיקה מצפון, מחוץ לחומות העיר העתיקה וצורתה כמשולש.
שטח זה החל להיות מיושב בצפיפות לאחר תום המצור על עכו בשנת 1191 ואז גם נקבע שמו - מון מיזאר (צרפתית: Mont Musard) כאן ישבו הקהילות של הנוצרים המקומיים וגם הקהילה יהודית הקטנה של עכו.
גם בשטח זה היו למסדרים הצבאיים מאחזים והחשוב שבהם היה מצודת ההוספיטלרים שבה אכסניה לעולי רגל ומקום מגוריו של מרשל המסדר.
בעת המצור שהו בעיר בן 800 ל 700 פרשים ובנוסף עליהם כ 14,000 חיילים רגלים בחלקם צלבנים - עולי רגל מאירופה.
ובסך הכל שהו בעיר כ 40,000 תושבים.
הצלבנים נהנו מעליונות מוחלטת בים בזכות צייהם של הקומונות האיטלקיות אך בקרבות יבשתיים סבלו מנחיתות מספרית מוחלטת מול הצבא הממלוכי שגייס את כל כוחותיו ממצרים ודמשק לצורך המצור.
בחודש מרץ 1291 החלו גדודים מוסלמים להאסף במישור עכו, גדודים יצאו מדמשק נושאים איתם מכונות מצור ואחריהם גדודים מערים אחרות בסוריה עוברים בדמשק ופונים משם אל כוון עכו תחת פיקודו של הסולטאן הממלוכי החדש ח'ליל בן קלאון.
לאחר התמקמות, בניית האוהלים והרכבת מכונות המצור החלה ביום 15 באפריל ההפגזה של ביצורי עכו, מלכתחילה לא התכוונו הממלוכים לצור על העיר להרעיבה הן לאור העובדה שבעיר היו מאגרי מזון אדירים ולאור העובדה כי מצד הים לא נתקיים הסגר על נמל עכו.
בתקופת ההרעשה לא סגרו הצלבנים את שערי העיר מתוך מטרה להקל על גיחות פתע מתוך העיר, לפזר את המאמץ המלחמתי לכל אורך החזית ולמנוע מהממלוכים את היוזמה בבחירת גזרות התקפה.
מאחר שבעיר לא היה מפקד מקובל על כל הצדדים נתכנסו נציגי כל הכוחות והפלגים הצלבניים וקבעו סדרי שמירה על מגדלי העיר ושעריה ורוטציה של מפקד עליון לעיר.
במהלך המצור ערכו הצלבנים שתי גיחות פתע אל מחוץ לחומות העיר מתוך תקווה לערער את תוכניות ההתקפה הממלוכיות.
התקפה ראשונה יצאה מצפון במקום הקרוב לחוף הים במקום בו החומה הייתה באחריות הטמפלרים ומולם צבאות חמת, ביום 15 באפריל יצא גדוד צלבני אל הקווים הממלוכים וחדר עמוק אל תוך המחנה כאשר ספינות צלבניות מחפות על ההתקדמות מצד הים.
במהלך הקרב הסתבכו רגלי הסוסים הצלבנים בחבלים הקושרים את יתדות האוהלים המוסלמים והפרשים הצלבנים נסוגו אל העיר.
התקפה שנייה יצאה משער אנטוניוס הקדוש אל כוון מרכז המערכה המוסלמית תוך ניצול לילה חסר ירח, ההתקפה איבדה את אלמנט ההפתעה ונהדפה.
במשך חודש המצור הראשון נערכה הפגזה מתמדת של חומות העיר מצפון לדרום וכן על המגדל הארור במרכז החומה הפנימית ופעולות כרייה אל מתחת לחומות נמשכו על מנת לנסות ולמוטט את הביצורים, משימה בעייתית ביותר מול עיר חוף, מי תהום מלוחים נמצאים בעומק נמוך כך שכל מנהרה הנחפרת עלולה להתמלא במי-ים.
עם תום המשא ומתן התחדשו פעולות ההפגזה ולאחר עשרה ימים נפרץ פתח בסמוך למגדל הידוע בשמו מגדל המלך או המגדל החדש.
על קטע זה של החומה שמרו חיילים מקפריסין בפיקודו של אדון צור אמאלריך.
ההתקפה המוסלמית בקטע זה נפרסה על פני חזית רחבה ומשאיבדו הקפריסאים כל תקווה הם נסוגו תוך שהם משלחים אש בביצורים ושורפים את הגשר המקשר עם הקו השני של הביצורים.
חמישה ימים לאחר מכן ביום 12 במאי הצליחו המוסלמים למוטט את מגדל המלך אל תוך החפיר ולקנות אחיזה בקו החומות החיצוני של עכו.
ביום 16 במאי החלו הגדודים הממלוכים בהתקפה מאסיבית על חומות העיר כאשר משקל ההתקפה מופנה לאזור שהובקע תוך שהם משתקים את ההגנה הצלבנית וחודרים אל השטח בין שתי החומות.
משם חדרו המוסלמים אל שער המגדל הארור ומשלא נתקלו בכל התנגדות פרצו אל תוך העיר ואל הרובע של המסדר הטבטוני.
גדודים אחרים התקדמו בשטח בין שתי החומות אל מול מצודת העיר ונתקלו בהתקפת נגד של אבירי המסדרים במהלכה נפצע מפקד מסדר הטמפלרים פצעי מוות והועבר למות בארמון המסדר.
אירוע זה מוטט את כל ההגנה הצלבנית והממלוכים חדרו אל תוך העיר העתיקה של עכו.
התפוררות הגנה הצלבנית הובילה לנטישה של עמדות ההגנה ובריחה חסרת סדר אל כוון הנמל בעוד הגדודים הממלוכים מתחילים להרוג בתושבי העיר.
באותה עת עגנו בנמל מספר מועט של ספינות שיכלו לאסוף את הפליטים ולהמלט מהטבח.
הפליטים שברחו אל חוף הים נאלצו לשחד מפקדים של ספינות שיאספו אותם לחוף מבטחים, כך על פי הסיפורים אסף מפקד טמפלרי רוג'ר דה פלור לספינתו אצילים ועשירים מהעיר ובנה לעצמו הון גדול.
כאן המשיכו להשתולל קרבות קשים במשך עשרה ימים, לאחר משא ומתן על כניעה רצחו הטמפלרים את החיילים הממלוכיים שנכנסו למצודה על פי ההסכם – והקרבות נמשכו תוך שהממלוכים חופרים מתחת לחומת המצודה.
עם נפילת מצודת הטמפלרים הסתיים המצור על עכו.
נפילת עכו סימנה את קץ ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, לאחר נפילת העיר והרס ביצוריה יצאו גדודים ממלוכים לשאר מבצרי הצלבנים לאורך מישור החוף וחוף לבנון ובזמן קצר יחסית, ובהתנגדות סמלית נפלו או פונו שאר המבצרים והערים מחמת הייאוש וחוסר התקווה שאחזה במגינים.
העיר צור נכנעה בפני חיל חלוץ ממלוכי שנשלח לבדוק את השטח לפני פעולה צבאית ממוקדת, מגיני העיר, משגילו כי עכו נפלה וכי הצבא הממלוכי בדרך לכיבוש עירם נטשו אותה ונמלטו לקפריסין.
חודש לאחר כיבוש עכו יצא כוח ממלוכי גדול לכוון צידון, חיל המצב שהורכב בעיקר מאבירים טמפלרים בפיקוד ראש המסדר נסוג אל מבצר הים ונלחם בגדודים הממלוכים.
מפקד המסדר, השאיר את האבירים ללחום על האי בעוד הוא בורח לקפריסין עם אוצרו של המסדר (שהוברח קודם לכם מעכו) תוך שהוא מבטיח לחזור עם תגבורת.
משהוברר כי המגינים הושארו לנפשם וכל תגבורת לא תגיע, הצליחו הטמפלרים לחמוק מהמצור בחסות החשיכה דרך הים אל מצודת טרטוס ברוזנות טריפולי.
מצודה זו, מהחזקות שבידי הטמפלרים, פונתה ביום 3 באוגוסט לאחר מצור קצר, וחיל המצב של טרטוס נסוג לאי הקטן ארוד.
העיר הבאה בתור לעבור לידי הסולטאן הממלוכי הייתה ביירות שנפלה ללא קרב וחיל המצב הצלבני הקטן ברח לקפריסין.
גם כאן הרסו הממלוכים את ביצורי העיר והפכו את הכנסייה למסגד.
ביום 31 ביולי הופיעו גדודים ממלוכיים בחיפה הצלבנית ולאחר קרב קצר נמלטו הצלבנים אל מבצר עתלית.
במפתיע, לאחר נפילתה של עכו וחיפה לא פנו הממלוכים לעתלית, האבירים שאיישו את המבצר באותה תקופה היטיבו להבין כי ממלכת ירושלים הגיעה אל קיצה ובליל ה-14 באוגוסט 1291, עזבה את המעגן המבוצר בעתלית ספינה ועליה אחרוני האבירים הטמפלרים, אחרוני הצלבנים בארץ ישראל.
אולם בניגוד למצופה, נטישתו של המבצר לא הביאה לכיבושו המיידי בידי המוסלמים.
רק שישה שבועות לאחר בריחתם של אחרוני הצלבנים הבחינו המוסלמים, שלא שהו בקרבת מקום, כי המבצר ננטש.
המבצר הצלבני האחרון על האי ארוד המשיך לשמש את המסדרים הצבאיים ואמור היה להוות ראש גשר במסע צלב הנשען על ברית עם האילח'אן המונגולי ע'אזאן .
ב-1302 יצאו הממלוכים בראש צי אל האי ארוד ולאחר הנחיתה בחופיו הטילו מצור על המצודה הצלבנית.
ביום 26 בספטמבר, כשהם בסכנת מוות מרעב וללא תגבורות נכנעו האבירים הטמפלרים מחיל המצב, חלקם נרצחו באי והשאר נלקחו לקהיר שם נמקו בכלא המוסלמי.
המצור על עכו בשנים 1831 ו-1832 היה מצור שהטיל אבראהים פאשא על העיר עכו בין השנים 1831 ל-1832 ואשר הורכב משתי מערכות נפרדות.
הוא הסתיים בתבוסת מגיני העיר בראשותו של המושל עבדאללה פאשא ובכיבוש מצרי של העיר למשך שמונה שנים.
לאחר שהצליח לעצור את התקדמות צבא נפוליאון, מונה מוחמד עלי, קצין בצבא העות'מאני, למושל העות'מאני של מצרים בשנת 1805. הוא צבר כוח רב והיה לסולטאן.
למרות שהיה וסל של האימפריה העות'מאנית, למעשה הוא פעל באופן עצמאי, והסולטאן העות'מאני נסמך על כוחו הצבאי.
הוא נשלח על ידי השער הנשגב לדכא את המרד הווהאבי בחצי האי ערב, ולאחר מכן נענה לבקשת הסולטאן וב-1821 שלח את בנו, אבראהים פאשא, בראש שייטת וצבא בן 17,000 חיילים לפלופונסוס, כדי לסייע בדיכוי מלחמת העצמאות היוונית.
בתמורה ניתנה למצרים השליטה בכרתים.
אולם בשנת 1827 הובס הצי העות'מאני-מצרי המשותף בקרב נוורינו, ורובו של הצי המצרי אבד.
בהיעדר יכולת ימית, נאלץ מוחמד עלי להסיג את צבאותיו מיוון ב-1828.
בתמורה לעזרתו במערכה וכפיצוי על אובדן הכוח הצבאי והשליטה בכרתים, ביקש מוחמד עלי מהשער הנשגב למסור לו את השליטה בסוריה, אך הסולטאן מהמוט השני לא נענה לבקשה.
בסיוע צרפתי בנה מוחמד עלי צי מלחמתי חדש, ומינה את בנו, אבראהים פאשא, לעמוד בראש כוח צבאי לכיבוש ארץ ישראל וסוריה.
כטוענה לפלישה טען מוחמד עלי כי כ-6,000 חקלאים מצרים נמלטו ממצרים במטרה להתחמק מחובות הגיוס ומתשלום קורווה, ומצאו מקלט אצל שליט עכו, עבדאללה פאשא.
אבראהים פאשא קבע את כיבוש עכו כתנאי ראשון להמשך המסע לסוריה, והחליט כי ישים אותה במצור רק לאחר שיכבוש הן את מישור החוף והן את אזור ההר.
החיילים חולקו לכוח יבשתי ולכוח ימי.
הכוח היבשתי יצא מקהיר ב-14 באוקטובר 1831 ונע לעבר ארץ ישראל לאורך חופו הצפוני של חצי האי סיני.
הכוח הימי, שמנה 21 כלי שיט, יצא מאלכסנדריה ב-4 בנובמבר 1831. התקדמות הכוח המצרי הייתה מהירה והוא התקבל בארץ ישראל ללא התנגדות, ולעיתים אף בזרועות פתוחות.
בראשית דצמבר הושלם כיבושה של ארץ ישראל.
המצור על עכו החל ב-8 בדצמבר 1831, ומול הצבא המצרי ניצבו כ-3,500 חיילים אשר הגנו על העיר.
ב-3 במרץ 1832 נפרצו חומות העיר לראשונה, אך המגנים הצליחו להדוף את הפולשים.
הסולטאן העות'מאני גייס כוח צבאי בן 12,000 חיילים, אשר החל לנוע דרומה לעבר ארץ ישראל.
מששמע על כך אבראהים פאשא, הפסיק את המצור לאחר כארבעה חודשים, בתחילת אפריל 1832, ויצא בראש צבאו כדי להילחם בצבא הטורקי.
שני הצבאות נפגשו ב-14 באפריל 1832 ליד חומס שבמרכז סוריה, והצבא העות'מאני ניגף מפני הצבא המצרי.
אבראהים פאשא שב וחידש את המצור על עכו, ובהיעדר כוח טורקי אשר יבוא להושיע את העיר, כניעתה הייתה לשאלה של זמן בלבד.
ב-26 במאי 1832 נפרצו חומות העיר בשלושה מקומות, והיא נכנעה ביום המחרת, לאחר מצור בן חמישה וחצי חודשים בסך הכל.
נפילת עכו החלה את תקופת השלטון המצרי בארץ ישראל ומושל עכו, עבדאללה פאשא, הוגלה למצרים.
מסע הכיבוש של אבראהים פאשא המשיך צפונה ובסוף חודש יולי 1832 הושלם כיבוש סוריה כולה וכן נכבשו הערים טרסוס ואדנה שבדרום טורקיה.
עכו נותרה תחת שליטה מצרית למשך שמונה שנים, לאור הכיבוש המצרי והאיום שהציב כיבוש זה על השלטון העות'מאני התארגנו כוחות קואליציה בריטיים, אוסטרים ועות'מאנים אשר תקפו את ערי החוף בסוריה, לבנון וארץ ישראל במגמה להסיג את הצבא המצרי משליטתו באזורים אלו.
עכו הושבה לשליטה עות'מאנית לאחר הפגזת עכו מהים בשנת 1840, הפגזה אשר גרמה להרס רב ואבדות כבדות בקרב הכוחות המצריים שהגנו על העיר.
תוצאות ההפגזה הביאו לנסיגת צבאו של אברהים פאשה חזרה למצרים ולוויתורו של מוחמד עלי על השליטה בלבנט.
המצור על קאפואה נערך בין השנים 214 ל-211 לפנה"ס, והיה חלק מהמלחמה הפונית השנייה, בזירה האיטלקית שלה.
את המצור הטילו על העיר הרומאים בפיקודם של הקונסולים אפיוס קלאודיוס פולכר וקווינטוס פולוויוס פלאקוס, מפני שבגדה ברומא והצטרפה לצד הקרתגי.
חניבעל, המצביא הקרתגי, ניסה להציל את העיר בשיטות שונות ללא הצלחה.
לבסוף נפלה העיר בידי הרומאים.
המלחמה הפונית השנייה פרצה בשנת 218 לפנה"ס, כאשר חניבעל כבש את העיר סגונטו, ופלש דרך הרי האלפים לאיטליה.
באיטליה הביס חניבעל את הרומאים במספר קרבות כאשר האחרון והגדול שבהם היה קרב קאנאי, בו הכה חניבעל בתכסיס מבריק צבא הכפול כמעט מגודל צבאו.
לאחר קרב קאנאי הצטרפו אל חניבעל ערים רבות, בעיקר בדרום ומזרח איטליה.
העיר קאפואה הייתה בירת מחוז קאמפאניה, מדרום לרומא, ונחשבה העיר השנייה בכוחה ובעושרה באיטליה, אחרי רומא עצמה.
בעקבות קרב קאנאי שינתה קאפואה את נאמנותה והצטרפה אל חניבעל בתנאי שלא יוכל לגייס בה חיילים בכפייה.
הייתה זו אחת מהצלחותיו הגדולות של חניבעל שמטרתו במסעו לאיטליה הייתה למוטט את השליטה הרומאית על איטליה, ביחד עם הצטרפותה של העיר סירקוסאי אל הצד הקרתגי והברית שכרת עם פוליפוס החמישי מלך מוקדון.
לאחר קרב קאנאי דגלו הרומאים באסטרטגיה הפביאנית, הם נמנעו מקרבות ישירים עם חניבעל, כי הכירו בגאונותו האסטרטגית של חניבעל, ונקטו מדיניות של מלחמת התשה.
הרומאים ניצלו את יתרונם העצום בכוח אדם כדי להחליש את חניבעל שלא יכול היה לפצל את צבאו בבטחה.
החל משנת 214 לפנה"ס הציקו הרומאים לעיר קאפואה.
בשנת 212 לפנה"ס הקצו הרומאים שישה לגיונות להתקפה על העיר.
מצב האספקה של העיר היה קשה בשל הקושי לגדל את התבואה כרגיל תחת לחץ הלגיונות הרומאיים, ולכן שלח חניבעל את חנון, קצינו, לשלוח אספקה לקאפואה, אבל הקונסול קוונטיוס פולוויוס פלאקוס התקיף את שיירת האספקה של חנון בדרכה, והכה אותה.
חניבעל עצמו נסע לקאמפאניה להצלת קאפואה והביס בדרכו את הפרוקונסול טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס שניסה לחסום את דרכו, לאחר מותו של טיבריוס גרקכוס וניצחון קרתגי בקרב פרשים קטן, הסירו הרומאים את המצור מן העיר, לא הייתה אפשרות להמשיך לצור על קאפואה בלא להיכנס לקרב גדול כנגד חניבעל.
חניבעל חזר לאפוליה, שם שכן באותה תקופה, מיד שהסירו הרומאים את המצור, כדי לא להכביד על מצב האספקה הקשה ממילא באזור, ואז חזרו הרומאים והטילו שוב מצור על קאפואה.
בשנה הבאה (211 לפנה"ס) ניסה חניבעל לפרוץ שוב לקאמפאניה בתקווה להסיר שוב את המצור, אבל הרומאים הכינו מבעוד מועד ביצורים למחנותיהם שסביב לעיר, בתוכם הסתתרו והמצור על קאפואה נמשך.
לאחר מכן הניח חניבעל את קאפואה לגורלה מחוסר בררה, והיא נפלה באותה שנה.
מצור קאפואה מראה על איבוד היוזמה של חניבעל באיטליה, ונטילתה על ידי הרומאים.
בכיבוש קאפואה הוכיחו הרומאים לעצמם ולבעלות בריתם, שכוחם באיטליה גדול מכוחו של חניבעל ושהשליטה על איטליה חזרה לידיהם, פה נגמרה התאוששותה של רומא מן ההתקפה של חניבעל בתחילת המלחמה, והיא החלה לתקוף את קרתגו על מנת להשיג יתרון עליה.
המצור על עכו בשנת 1104 היה מצור שהסתיים בכיבוש העיר בידי הצלבנים, והפיכתה למעוז צלבני.
מצור זה ארך עשרים יום, והוא התרחש כשנה לאחר מצור כושל ב-1103. שליט ממלכת ירושלים הצלבנית, בלדווין הראשון, החליט לכבוש את עכו מאחר שנמל יפו ונמל חיפה, שנמצאו כבר בידי הצלבנים, לא ענו על צרכיה של ממלכת ירושלים, שתלותה בתגבורת מאירופה הייתה רבה.
במצור זה נעזר בלדווין הראשון בצי של הרפובליקה של ג'נובה, ובתמורה הוענקו לאנשיה זכויות, שהיוו דגם לזכויות שנתנו הצלבנים לערי הנמל האיטלקיות בנמלי ממלכתם.
הצלבנים טבחו והרגו כ-4,000 מאנשי העיר, ובזזו אותה.
ממלכת ירושלים הצלבנית נוסדה בשנת 1099 עם כיבושה של ירושלים לאחר מצור, והדיפת הצבא המצרי בקרב אשקלון באותה שנה.
הייתה זו מדינה רעועה, שהקיפה את מישור החוף המרכזי ואת פרוזדור ירושלים.
גבולותיה היו פרוצים לכל עבר, שודדים שרצו בדרכים, ואיים של התנגדות מוסלמית נותרו משובצים בנוף הצלבני.
הכוחות הצלבנים היו דלים ביותר ולא עלו בגיוס מלא על 3,000 חיילים.
בראש כוח של כ-5,000 חיילים הטיל בלדווין הראשון את המצור הצלבני הראשון על עכו בשנת 1103. הצלבנים הציבו מגדלי מצור וקטפולטות סביב חומות העיר, ונראה היה כי הגנת העיר עומדת לקרוס.
בעוד מגעים על כניעת העיר מתקיימים, הגיעה לנמל עכו תגבורת מוסלמית של 12 ספינות משוטים וספינת משא גדולה מצור ומצידון, ובהן תחמושת וחיילים.
בלדווין הראשון החליט להפסיק את המצור והסיג את צבאו.
המצור הצלבני התחדש שנה לאחר מכן, ב-6 במאי 1104. הפעם עמדו לרשותו של בלדווין הראשון 70 ספינות של הצי הג'נובזי, שהגיעו זמן מה לפני כן לנמל חיפה, לאחר שהשתתפו בכיבוש גבל בלבנון.
בתמורה נאלץ בלדווין הראשון להסכים לדרישות אנשי ג'נובה, כי לאחר סיום המצור, יעניק להם זכויות מסחר ומתחם בעיר.
צבאו של בלדווין צר על העיר מצידה היבשתי, והספינות הג'נובזיות סגרו עליה מכיוון הים.
מגיני העיר עמדו בתחילה בפרץ, אך בהיעדר סיוע ממצרים, נאלצו לפתוח במשא ומתן לכניעת העיר.
במגעים אלה הוסכם כי מגיני העיר ותושביה יוכלו לעוזבה בשלום יחד עם רכושם, והעיר נכנעה לאחר עשרים ימי מצור, ב-25 במאי 1104. אולם כאשר החלו תושבי העיר לעוזבה, הסתערו עליהם חיילי הצי של ג'נובה, טבחו בהם ובזזו את רכושם.
החיילים הצלבנים הצטרפו גם הם למעשי הטבח, וכ-4,000 מתושבי העיר ומגיניה איבדו את חייהם.
טבח יהודי העיר הביא לסופה של הקהילה היהודית, שהייתה המבוססת והחשובה ביותר בארץ ישראל באותה תקופה, אולם לאחר כמה שנים היא התחדשה וחזרה למעמדה המרכזי.
כיבוש עכו הבטיח לממלכת ירושלים נמל מים עמוקים, אשר יכול היה לפעול משך כל ימות השנה ובכל מזג אוויר.
אף שנמל יפו היה קרוב יותר לירושלים, מימיו היו רדודים, והוא לא ענה על צורכי הספינות הצלבניות.
נמל חיפה היה מוגבל בפעילות בזמן שרוחות צפוניות נשבו במפרץ, ועל כן הייתה עכו עד מהרה לנמל הצלבני החשוב ביותר בארץ ישראל.
מצור סבסטופול במלחמת העולם השנייה הוא המצור הגדול השני שעבר על עיר זו, כשהמצור הקודם היה בעת מלחמת קרים.
המצור היה חלק מהקרב הראשון על חצי האי קרים במלחמה זו.
סבסטופול שוכנת בחצי האי קרים והיא עיר נמל חשובה מאוד מבחינה אסטרטגית בים השחור ומשמשת כבסיס הבית העיקרי של צי הים השחור.
קרבתו של חצי האי קרים לשדות הנפט הרומניים בפלוישט כמו גם האיום שיצר צי הים השחור על התעבורה הימית של כוחות הציר בחזית הדרומית של ברית המועצות, גרמו להיטלר ולפיקוד הצבאי הגרמני להורות על כיבוש חצי האי.
סבסטופול הייתה מבוצרת היטב עם מלאי מזון ותחמושת גדולים.
הגרמנים לא הצליחו לכבוש את העיר בהסתערות הראשונה, ולכן החל מצור ארוך על העיר, שנמשך מ-12 בספטמבר 1941 עד 4 ביולי 1942. בסופו של דבר, הצליחו הנאצים לכבוש את העיר, אחרי קרבות קשים.
בנובמבר 1941 יצאה מנמל העיר ספינת ארמניה ועל סיפונה אלפי פצועים ופליטים.
תוך זמן קצר הספינה הותקפה על ידי לופטוופה והוטבעה.
כתוצאה מעמידת הגבורה של המגינים הסובייטיים, והתמשכות הלחימה סביב סבסטופול, לא ניתן היה לשחרר את הארמייה ה-11 של הוורמאכט, שפעלה בחצי האי קרים, להשתתף בשלב הראשון של מבצע מקרה כחול (המתקפה הגרמנית בדרום ברית המועצות, שהחלה ב-28 ביוני 1942), והיא נשלחה בסופו של דבר צפונה, לסייע במצור על לנינגרד.
המצור על צ'ינגדאו היה מבצע צבאי בין אוגוסט לנובמבר 1914 במלחמת העולם הראשונה.
במהלכו יפן, בסיוע בריטניה, תקפה את עיר הנמל הסינית צ'ינגדאו שהייתה בשליטה גרמנית מאז סוף המאה ה-19. ההתקפה החלה רשמית ב-31 באוקטובר והסתיימה ב-7 בנובמבר, כשהעיר נפלה לידי התוקפים.
המצור התנהל באופן זהיר ומחושב, תוך הפעלת יתרון מספרי וטכנולוגי של היפנים, שבניגוד לגרמנים נהנו מאספקה שוטפת ויתרונות לוגיסטיים.
היפנים הפגינו שיטתיות, זהירות ואורך רוח, בניגוד לגישתם בשלהי מלחמת העולם השנייה.
במהלך המצור נרשם חידוש היסטורי.
היפנים הובילו מטוסים ימיים לצרכים קרביים שהמריאו מאונייה ייעודית – ולראשונה בהיסטוריה בוצעה התקפה אווירית מהים.
צ'ינגדאו הייתה עד לסוף המאה ה-19 כפר דייגים באזור חצי האי שאנדונג, אשר מיקומו על אי שבפתח מפרץ עמוק מים, התאים ביותר להקמת נמל.
ואכן, סין החלה לבנות בו בסיס ימי, אלא שהעבודות לא צברו תנופה בשל חוסר תקציב.
יפן החזיקה במקום לזמן קצר אחרי מלחמת סין–יפן הראשונה והמשיכה בבניית בסיס ימי, אלא שנאלצה לוותר עליו בלחץ המעצמות האחרות.
בסוף המאה ה-19 הצטרפה גרמניה למעצמות אחרות במרוץ לרכישת מושבות בכלל, ולקריעת נתחים מסין בפרט.
כמוה נהגה גם יפן, אשר עברה תהליך מודרניזציה מהיר באופן מדהים באותה תקופה, בה רכשה לעצמה מעמד של מעצמה.
כתגובה על רצח שני מיסיונרים גרמנים ב-1897, נחת כוח גרמני בצ'ינגדאו והשתלט עליה, תוך אילוץ הסינים להחכיר את המובלעת לגרמניה למשך 99 שנים (בדומה למעמדה של הונג קונג במשך רוב המאה העשרים).
הגרמנים בנו במקום, שהפך לעיר, נמל ימי גדול, ששימש הן כנמל האם לצי הגרמני במזרח הרחוק ובאוקיינוס השקט, הן כאחד מן הנמלים המסחריים הגדולים בסין, שתרם באופן מכריע לשגשוג העיר והאזור.
במקביל, פיתחו הגרמנים במקום מערכת תקשורת מודרנית לתקופתה, מסילת ברזל, רשת דרכים מצוינות ומכרות פחם, וכן ביצרו את המקום.
כנגד התקפה מן הים הוצבו במקום ארבע סוללות תותחים, זרקורים והונחו מוקשים.
במידה פחותה, המקום בוצר גם כנגד התקפה יבשתית.
כך מוקמו בצ'ינגדאו שתי סוללות תותחים ועוד חמישים תותחים שלא אורגנו בסוללות.
עם פרוץ המלחמה, תפס המושל אלפרד מאייר-וולדק את תפקידו כסיוע לצי הגרמני שבמזרח הרחוק, אם כי צי זה עזב בהקדם את הנמל.
לשם כך הוא הורה לכנס בצ'ינגדאו את כל כוחות הצבא הגרמניים שבסין.
בהתאם להוראת המושל, עשו דרכם לנמל כל ספינות המלחמה שהצליחו להתחמק מן הטבעת של מדינות ההסכמה: שתי ספינות תותחים ומשחתת, וכן צוותים של ספינות שנעצרו בדרכן.
אזרחים גרמנים עשו דרכם אף הם לצ'ינגדאו, ומלאו תפקידים שונים כאנשי מילואים במערך הגנתה.
לאלה נוספה ספינת המלחמה האוסטרו-הונגרית 'קייזרין אליזבת' (Kaiserin Elisabeth), שחלק מצוותה ומחימושה צורף למגינים.
לאחר כמה שבועות של מלחמה, כשהגיע למסקנה שלא יתוגבר יותר עקב ההסגר שהוטל על צ'ינגדאו על ידי מדינות ההסכמה, החל מאייר-וולדק להכין את צ'ינגדאו למצור.
ההכנות כללו הנחת מוקשים ימיים ויבשתיים, אימון הכוחות, שמנו 3,625 חיילים, חיזוק הביצורים וכדומה.
הנצורים נהנו משפע של אספקה.
לעומת זאת, פרוץ המלחמה קדם להגעתה המתוכננת של תחמושת נוספת, ולכן בהמשך, סבלו הנצורים ממחסור-מה בתחמושת לקראת ימיה האחרונים של הלחימה.
פעולות האיבה החלו ב-22 באוגוסט 1914, כאשר המשחתת הגרמנית S-90, אחת מספינות המלחמה שכונסו בצ'ינגדאו עם פרוץ פעולות האיבה, נתקלה בכוח של שלוש משחתות בריטיות.
אחת מהן, המשחתת הבריטית 'קנת' (Kenneth), פנתה לרדוף אחרי S-90. למרות עליונות הספינה הבריטית בחימוש ובמהירות, הצליחה המשחתת הגרמנית לפגוע פעמיים בזו הבריטית, ואף לחמוק אל תחום הגנת סוללות החוף, שאילצו את הבריטים להסתלק.
היפנים הכריזו מלחמה על גרמניה ב-23 באוגוסט, לאחר שגרמניה לא נענתה לאולטימטום יפני מאמצע אוגוסט להסיג את ספינותיה ממים יפניים וסיניים וכן להעביר ליפן את הבסיס בצ'ינגדאו "למען השלום באזור".
ב-27 באוגוסט החלו היפנים בהטלת הסגר ימי על צ'ינגדאו, ולצורך זה תפסו מספר איים הסמוכים לחוף כנקודות תצפית.
בנוסף, החלו גם במשיית מוקשים גרמניים מן הים באזורים הסמוכים לנמל.
כללית, כל פעולות המלחמה היפניות היו זהירות, עם מרווחי ביטחון גדולים, ומכוונים כך שאבדותיהם יהיו קטנות ככל האפשר.
שלושה ימים אחר כך פקדה סופת טייפון את האזור, השקט בדרך כלל בסתיו, והטילה לחוף את המשחתת היפנית 'שירוטאיה'.
את המלאכה של השמדת המשחתת השלימה ספינת התותחים הגרמנית 'יגואר' (Jaguar), אחת מאלה שכונסו בצ'ינגדאו בתחילת המלחמה, שהגיחה לצורך כך מן הנמל, בהגנת סוללות החוף.
בשני בספטמבר החלו היפנים, בפיקודו של לייטננט גנרל מיצואומי קאמיו, בהנחתת כוחות בלונגקואו שבצפון חצי האי.
אתר זה הועדף על אתרים קרובים יותר לנמל כדי להימנע מאפשרות של שיבוש הנחיתה על ידי הגרמנים.
תחילה תפסו את המקום ארבע פלוגות רגלים ופלוגה מסייעת, מצוידת במקלעים, מתוגברת במלחים.
המקום נמצא ריק מגרמנים, ובהמשך עלה על החוף כוח הנדסה שבנה במקום מזח צף ושני רציפים תוך יממה.
בעזרת אלה נחת במקום רגימנט פרשים ורגימנט רגלים, אלא שסופה אדירה, שתבעה אלפי קורבנות מן התושבים המקומיים, שיבשה את המשך הנחיתה.
כיוון שכך, המפקד היפני פקד על החיילים שכבר נחתו להתקדם בכוחם-הם, על אף שהסופה שיבשה גם את נחיתת האספקה, והם נאלצו להתקיים מהשטח.
סין, שמחתה על חילול ריבונותה, לא עשתה דבר מעבר לכך, והשלטונות המקומיים, לנוכח האסון, אף נעזרו בסיוע שניתן על ידי היפנים.
הפוגה שחלה בסופה אפשרה לבסוף את תגבור הכוח היפני, והתגבורת עשתה דרכה אל פנים הארץ ב-7 בספטמבר.
אלא שלאחר ההפוגה בסופה חלה שוב הכבדה בתנאי מזג האוויר, וזו הובילה לבסוף להחלטה שלא להמשיך להנחית כוחות נוספים באותה נקודה, ואף לנטשה כליל, כאשר אחרוני הנוחתים קבלו פקודה לחזור ולעלות על האוניות.
במקום זאת, מ-18 בספטמבר נחתו היפנים במפרץ לאו שן, הקרוב יותר לצ'ינגדאו, לאחר שהמקום, שנמצא ריק, הופגז קודם מהים כסיוע לנחיתה.
היפנים מיהרו לבנות במקום מזח, ותוך כמה ימים הפך המפרץ לאתר נחיתה מבוסס ומאובטח, אם כי ב-26 וב-28 בספטמבר הצליחו ספינות גרמניות להתקרב ולהפגיזו.
עוד קודם לכן גילה סיור אווירי שעיקר הצי הגרמני עזב את צ'ינגדאו, וכך יכול היה הצי היפני לשחרר מן המשימה מספר ספינות קרב, שהכבדות שביניהן הפכו לעודפות לנוכח הידיעה.
לעומת זאת, הצטרפו לנוחתים גדוד בריטי סדיר ושתי פלוגות מהודו, וזאת לאחר שהקמת יחידה על בסיס מתנדבים בריטים שהתגוררו במזרח הרחוק אפשרה את הפנייתם.
אלה נחתו בלאו שן החל מ-24 לחודש.
בסופו של דבר נהנו היפנים מעדיפות של כ-7 ל-1 במספר החיילים.
כן נהנו מיתרון מודיעיני, שחלקו נבע מכך שהאוכלוסייה הסינית המקומית נטתה לצידם יותר מאשר לצד הגרמנים, וזאת כאשר שני הצדדים העסיקו מקומיים בתפקידי עזר שונים.
בנוסף, היפנים לכדו רשת ריגול סינית שהופעלה על ידי הגרמנית, והזינו אותה ב'ידיעות' כרצונם.
ב-13 בספטמבר נתקלו לראשונה כוחות קרקעיים יפניים בגרמנים, כאשר כוח פרשים יפני חצה את גבול המובלעת הגרמנית בצ'ימו.
הכוח הגרמני בצ'ימו הופתע מהופעת היפנים ונמלט לאחר התכתשות קצרה.
ביום המחרת תפסו היפנים את קיאוטסצ'ואו, ובכך ניתקו את קו הרכבת של שאנדונג.
במקביל, וכהסחה, הפגיזו משחתות יפניות את צ'ינגדאו מכיוון הים.
לנוכח ההתפתחויות, תגבר המפקד הגרמני את הכוחות שחסמו בהרים את דרכי הגישה היבשתיות אל עיר הנמל, וזאת בתקווה לעכב את התקדמות היפנים.
ב-18 לחודש חברו כוחות הרגלים היפניים, אשר יצאו מנקודת הנחיתה הראשונה, מותשים ורעבים (שכן נשלחו לדרכם ללא אספקה, כאמור) לכוחות הפרשים שבצ'ימו, שבה נסלל במהרה מסלול תעופה.
זה פעל החל מ-21 בספטמבר, ואם כי שלושת המטוסים היפניים שפעלו ממנו, לא הצליחו להשמיד את המטוס הגרמני הבודד, הרי בעצם קיומם ופעולתם הגבילו בהרבה את יכולת פעולתו.
ב-19 לחודש חברו כוחות יפניים, שיצאו מנקודת הנחיתה החדשה, עם כוחות שיצאו מצ'ימו.
לאחר היתקלות עם מוצב חוץ גרמני במעבר הוטונג, שחייליו נסוגו לאחר קרב ממושך, נסגרה טבעת המצור על צ'ינגדאו.
יום לאחר מכן פרצו היפנים את קו ההגנה החיצוני שבהרים מסביב לצ'ינגדאו באתר מרחצאות בשם בית מקלנבורג (Mecklenburg).
מכאן ואילך, היפנים התקדמו בטורים קטנים, לרוב בגודל של פלוגה, והגרמנים במוצבי החוץ, אשר חששו מניתוק, אפילו יצליחו לעצור את הטור שלפניהם, ואשר לא יכולים היו לאבד כך חיילים לנוכח מיעוט כוחם, נטשו אחת לאחת את עמדות ההגנה ההרריות החיצוניות של צ'ינגדאו והתכנסו יותר ויותר כלפי העיר.
בינתיים, מחישובים פוליטיים של מעמדם בסין, ולנוכח העדר התנגדות, השתלטו היפנים על מסילת הברזל של חצי האי שאנדונג.
ב-24 לחודש, כדי לשבש מעט את התקדמות היפנים, ערכו הגרמנים פשיטה בכוח של כ-130 חיילים המסתייעים בארבע מכונות ירייה, ובה כבשו עמדה יפנית ליד צ'ימו, אך לבסוף הם נהדפו, והיפנים המשיכו בהתקדמותם, תוך השתלטות על עמדות הגרמנים כמעט בלי אבדות לעצמם.
נקודת המפתח של מערך ההגנה הגרמני בגבעות העוטפות את צ'ינגדאו הייתה גבעת פרינץ היינריך (Prinz Heinrich).
הגבעה המיתמרת מעל הגבעות הסמוכות שלטה על סביבתה וסיפקה תצפית יוצאת מן הכלל, שנוצלה לטיווח הארטילריה הגרמנית.
לכאורה יכולה הייתה להחזיק מעמד גם אם היפנים יעקפו אותה, כיוון שהגישה אליה הייתה קשה ביותר, וכמעט בלתי אפשרית לנוכח מגינים נחושים.
אלה מנו כשישים איש, מצוידים היטב גם לאפשרות שינותקו לזמן רב.
בלילה אור ל-28 לחודש, בעיצומה של סופה קשה, יצאה פלוגה יפנית שנעזרה במחלקת הנדסה להתגברות על מכשולים בדרך, לכיבוש הגבעה.
הכוח הצליח להעפיל על הגבעה למרות החשכה, הסופה וקשיי הדרך, שעליהם הצליח להתגבר כוח ההנדסה.
בהמשך הכוח הגיע להסתעפות שבילים שממנה לא ידעו היפנים להיכן להמשיך.
לבסוף השאירו מחלקה כדי שתמשיך בכיוון הפחות סביר, ורוב הכוח המשיך הלאה בכיוון הסביר יותר.
התוקפים נתקלו באש גרמנית עליה לא הצליחו להתגבר, פעם אחר פעם, ושגרמה להם אבדות כבדות.
אלא שהמחלקה שהופרשה מהכוח העיקרי התקדמה בחסות הקרב שהתחולל באותה עת והפתיעה את הגרמנים מכיוון לא צפוי.
המפקד הגרמני הציע להיכנע, בתנאי שיורשה לחזור עם חייליו לצ'ינגדאו.
היפנים דחו את הצעתו ושבו את 54 החיילים הגרמנים שעל הגבעה.
שישה אחרים נהרגו בקרב, והיפנים איבדו 24 חיילים הרוגים.
כעת נהנו היפנים מן הגבעה, עם כל יתרונותיה.
במקביל, פתחו התוקפים בהפגזה כבדה על צ'ינגדאו.
הספינות של מדינות המרכז, אשר התרכזו בנמל, כאמור, ניסו לסייע למגינים, אך ספגו פגיעות, ולבסוף נסוגו.
היפנים, שהשתלטו על קו ההגנה הגרמני השני, בנו בסיס ימי נוסף, קרוב יותר לצ'ינגדאו, במפרץ שצ'יקו.
עד מהרה פונו מהמפרץ מוקשים, במחיר שתי שולות מוקשים שאבדו, נבנה מזח ונסללו אליו דרך ומסילת רכבת צרה.
הרכבת, מונעת על ידי קטרים קטנים, אשר התקשתה לעשות דרכה במקומות תלולים, עם משקל כבד, נעזרה בכ-1,500 חיילים ובכ-10,000 פועלים סינים לתוספת כוח.
בסופו של דבר הוביל קו הרכבת 150 טונות אספקה ליום ב-300 קרונות.
בנוסף לרכבת, גררו פועלים סיניים כ-800 עגלות אספקה בדרך שנסללה.
בעוד שאתר הנחיתה הוסיף לשמש לאספקה רגילה, שימש הבסיס החדש לצורך צבירת ארטילריית מצור ותחמושת עבורה.
ההכנות למצור כללו, בנוסף, בניית עמדות בטון לארטילריה כבדה, וכן קו חפירות במקביל לקו ההגנה הגרמני, ובמרחק קילומטר או שניים ממנו.
הגרמנים ניסו לשבש את הכנות היפנים באמצעות סוללות התותחים שברשותם, אלא שהם נעדרו תצפיות נאותות.
המטוס היחיד שברשותם עמד בסכנה מתמדת ממטוסי היפנים ומאש נגד מטוסית, עד שטייסו סירב לבסוף להמריא.
בלון תצפית הופל עד מהרה וכאמור, גבעת פרינץ היינריך אבדה.
ולפיכך, האש שירו, כ-1,500 פגזים ליום, הייתה בלתי יעילה, יחסית.
ב-2 באוקטובר יצאו שלוש פלוגות גרמניות לפשיטה.
האחת מצאה חפירות בלתי מאוישות ונסוגה.
שתי האחרות נתקלו באש יפנית קטלנית ונסוגו, בהשאירן שישה שבויים ו-29 הרוגים.
ניסיון פשיטה נוסף ב-22 לחודש נכשל כיוון שהכוח נתגלה עוד טרם הגיעו ליעדו.
הבריטים הצטרפו לצרים על צ'ינדאו, ולרוע מזלם סבלו פגיעות משני הצדדים.
הארטילריה הגרמנית ניסתה לפגוע בהם ככל האפשר, במחשבה שבכך התותחנים עשויים להקל על מולדתם, בהיות הבריטים פוטנציאל לתגבור מדינות ההסכמה גם בחזיתות אחרות.
היפנים לא הגיבו בעוצמה על ניסיונות פגיעה אלה, וזאת כדי שלא לגלות את מיקום תותחיהם.
בנוסף, היפנים התקשו לעיתים להבדיל בינם לבין הגרמנים, ורק כושר צליפה ירוד מנע אבדות כבדות יותר לבריטים.
לבסוף ניאותו הבריטים ללבוש מדים הדומים לאלה של היפנים.
היחסים בין הבריטים ליפנים, ביבשה, אך לא בים, היו מלאי חיכוכים וחריקות גם בלא תקריות מן הסוג המתואר, הן כיוון שהבריטים התייחסו אל היפנים כאל נחותים, הן בשל שיטות שונות של לחימה וניהולה, והן עקב תקנים שונים של אוכל וסניטציה.
בואן של שתי הפלוגות מהודו, בשני לאוקטובר, סיבך עוד את הבעיות.
ציי מדינות ההסכמה גיבו את המצור בהפגזות מן הים, שנענו בהפגזות של סוללות החוף הגרמניות.
ניסיונות לפגוע באלה האחרונות על ידי התקרבות וירי סלקטיבי ומבוקר בשישי ובעשירי באוקטובר, נכשלו.
ניסיון נוסף נכשל כאשר הגרמנים פגעו ב-14 באוקטובר באוניית המערכה הבריטית "טריומף" (Triumph) ואילצוה לסגת לצורך תיקונים.
ביום המחרת הכתה סופת טייפון בצ'ינגדאו ובסביבותיה.
25 חיילים יפנים טבעו בשיטפונות, עמדות תותחים וחפירות ניזוקו, קו הרכבת נשטף וההכנות למצור שובשו במידה ניכרת.
ב-17 בחודש, עם חשכה, הגיחה המשחתת הגרמנית S-90 והצליחה להטביע את הסיירת היפנית הקלה "טאקאצ'יהו".
מ-256 אנשי צוות הסיירת שרדו רק שלושה.
S-90 מצאה מקלט בנמל סיני, ולמעצמות המרכז נותרו בצ'ינגדאו רק הספינות "יגואר" ו"קייזרין אליזבט".
ב-25 באוקטובר הושלמה הצבת ארטילריית המצור.
לכל תותח סופקו 1,200 פגזים מתוך חישוב של 80 פגזים לתותח ליום.
אמנם ההפגזה תוכננה לשבעה ימים אך נעשו הכנות למקרה של התמשכות המצור עד 15 יום.
בינתיים נאסר על כל התותחים לירות כדי לא לגלות את מיקומם לגרמנים.
בנוסף, הוכנו קבוצות הסתערות המצוידות ברובי רימונים ובמוטות במבוק מלאי חומר נפץ לפריצת גדרות תיל.
מצד הים, החלו היפנים והבריטים, שנעזרו בהשתפרות מזג האוויר, בהפגזה שיטתית של סוללות החוף הגרמניות ובין 29 ו-30 לחודש הן הלכו ונהרסו.
ב-31 באוקטובר פתחו למעלה ממאה תותחי המצור לראשונה באש.
לכל תותח הוקצה מטרה ראשית אחת ומטרה משנית אחת.
גם הצי פתח בהפגזה עזה, שנמשכה גם בימים הבאים, ושכרסמה בביצורי החוף, עד שהאחרון שבהם הושמד ב-5 בנובמבר.
האש של תותחי המצור נמשכה אף היא גם בימים הקרובים, כאשר בחסותה, לסירוגין, בלילה אחד היפנים קידמו בכמה מאות מטרים את מחפורותיהם, ובלילה שאחריו חפרו קו מקביל לזה של הגרמנים, וחוזר חלילה.
ניסיון של הבריטים, שהיו בנחיתות טופוגרפית, לחקות את התקדמות היפנים, לא צלח, והם נסוגו בסופגם 26 אבדות, כולל שמונה הרוגים.
ההפגזה עברה בהדרגה גם לרציפים ולמאגרי דלק, ובהמשך כרסמה בביצורים, שהחלו להיהרס ולהינטש, ובגדרות התיל, וכן הרסה את תחנת הכוח.
הגרמנים, לנוכח מצוקת מצבם, הורידו את הצוותים משתי אוניות המלחמה, כדי שיצטרפו למגינים.
ב-4 בנובמבר כבשו היפנים את תחנת השאיבה של העיר מידי הגרמנים, ולקחו 21 שבויים.
בלילה אור ל-6 בנובמבר, כאשר ביצורי הגרמנים פוצצו, למעשה, חפרו היפנים את מחפורות ההסתערות הסופיות, במרחק של כמה מאות מטרים מן הקו הגרמני.
הקו כלל חמישה מעוזים הממוספרים 1 עד 5. פלוגה יפנית שניסתה לכבוש את מעוז מס' 4, נהדפה.
הגרמנים טעו לחשוב שזו ההתקפה העיקרית וביקשו תגבורת, למרות שעמדו בהצלחה אל מול ההתקפה.
במעוז מס' 3 לא הצליחו תחילה היפנים, בכוח של פלוגה, להתגבר על הגרמנים.
פלוגה נוספת הצטרפה למתקיפים ומעוז גרמני ראשון נפל לידי היפנים.
התקפת נגד גרמנית על עמדת חוץ יפנית נהדפה.
מעוז מס' 2 שנאגף, ואחר כך נעקף, נפל אף הוא לידי היפנים.
כוחות יפניים שתקפו שוב את מעוז מס' 4 נתקלו בתגבורת הגרמנית שזרמה לשם בעקבות ההתקפה הקודמת עליו.
היפנים הזעיקו אף הם תגבורות ולאחר כשלוש שעות המעוז נפל ובין שני המעוזים האגפיים הגרמניים, 1 ו-5, נפער חור גדול שדרכו זרמו היפנים.
עמדות מפתח בעיר נכבשו, לא לפני שמפקד גרמני עם חרב שלופה ערך דו-קרב עם מפקד פלוגה יפני ששלף מצידו חרב סמוראים, אשר הוכחה כיעילה יותר.
עד מהרה נכנעו הגרמנים במעוזים 1 ו-5, וכן מפקד העיר, מאייר-וולדק.
ב-7 לחודש נכנסו צבאות יפניים ובריטיים לעיר.
ב-10 לחודש, לאחר תום הקרב, אבדה ממוקשים ספינת טורפדו יפנית.
הגרמנים סבלו 463 אבדות, מהם 199 הרוגים וכן כ-3,600 שבויים.
הצי היפני איבד כאמור סיירת קלה, משחתת, ספינת טורפדו ושתי שולות מוקשים.
לצבא הבריטי היו 74 אבדות, מהן 13 הרוגים.
לצי הבריטי היו תשע אבדות, מהן שלושה הרוגים.
היפנים העבירו לאחר הקרב את צ'ינגדאו לסינים, אך שמרו בידיהם את מסילת הרכבת של שאנדונג.
חיל המצב של אותה מסילה שימש תשתית למעורבות גוברת והולכת של היפנים בענייני סין בין שתי מלחמות העולם.
המצור על מבצר פשמישל היה בין הגדולים והארוכים במלחמת העולם הראשונה.
בסופו כבשו הרוסים את המבצר מידי חיילי הצבא האוסטרו-הונגרי שעמדו במצור של 179 יום.
בתחילת המלחמה פתח הצבא הרוסי בפיקודו של גנרל ניקולאי איבנוב, בהתקפה גדולה על הצבא האוסטרו-הונגרי בגליציה.
תוך זמן קצר נסוגו האוסטרו-הונגרים בפיקודו של קונרד פון הצנדורף, כ-160 ק"מ לכיוון הרי הקרפטים.
רק המבצר בפשמישל החזיק מעמד, אך היה נצור.
הרוסים החלו להתקרב לאזור התעשייתי בשלזיה ולכן היה חשוב לאוסטרים ולגרמנים שפשמישל תחזיק מעמד ותרתק את הרוסים.
ב-4 בספטמבר (17 בספטמבר לפי הלוח הגרוגיאני) 1914 החל גנרל ראדקו דימיטרייב, מפקד הארמייה הרוסית השלישית, את המצור על פשמישל.
לא הייתה לו מספיק ארטילריה כדי לבקע את ביצורי המבצר ובמקום לחכות לתגבורת ארטילרית הוא פתח בהתקפה חזיתית על המבצר שנמשכה שלושה ימים ללא הצלחה וגרמה לרוסים 40,000 הרוגים ופצועים.
בינתיים פתח גנרל סבטוזר בורוייביץ' במתקפה לעבר פשמישל ביחד עם מתקפה של פאול פון הינדנבורג לעבר ורשה.
ב־21 באוקטובר 1914 נסוג דימיטרייב והסיר את המצור מעל פשמישל.
ב-31 באוקטובר 1914 הביסו הרוסים את הינדנבורג בקרב על הוויסלה והוא נסוג מאזור ורשה.
נסיגתו הביאה גם את בורוייביץ' לסגת.
הגנרל הרוסי אנדריי סליבנוב, מפקד הארמייה הרוסית ה-11 הטיל מצור על פשמישל אבל הפעם במקום להתקיף הוא העדיף להדק את המצור ולהרעיב את הנצורים.
בורוייביץ' ניסה שוב לתקוף ולשחרר את הנצורים אך ללא הצלחה.
בסוף פברואר 1915 הודיע פון הצנדורף למפקד פשמישל הרמן קוסמאנק פון בורגנוישטטן כי לא תיערכנה התקפות נוספות להסרת המצור.
בינתיים קבל סליבנוב תגבורת ארטילריה והחל להפגיז ולמוטט את ביצורי המבצר.
קוסמאנק הורה להרוס במבצר ובעיר כל מתקן שיוכל לעזור לרוסים.
ניסיון שלו ב-21 במרץ 1915 לפרוץ את המצור נכשל.
ב-22 במרץ 1915 ניתנה פקודת כניעה.
117,000 חיילים אוסטרו-הונגרים נכנעו בתוכם תשעה גנרלים, 39 קצינים בכירים ו-2,500 קצינים נוספים.
נפילת מבצר פשמישל הייתה מכה קשה לצבא אוסטרו-הונגריה.
הרוסים לא המשיכו במתקפתם לעבר הונגריה.
מבצר פשמישל לא נשאר זמן רב בידי הרוסים.
ב-1 במאי 1915 פתחו האוסטרו-הונגרים והגרמנים במתקפת גורליצה-טרנוב ותוך זמן קצר אילצו את הרוסים לבצע נסיגה עמוקה.
מבצר פשמישל נכבש חזרה ב-3 ביוני 1915.
המצור על עדן היה לבם של הקרבות בדרום חצי האי ערב שהיוו זירה צדדית למדי, הן מבחינה גאוגרפית, הן מבחינת סדרי הכוחות, במאבק האיתנים של מלחמת העולם הראשונה.
המצור נערך על ידי כוחות של האימפריה העות'מאנית, אשר השתלטו על השטחים שמסביב לעיר הנמל עדן, כנגד כוחות הודים-בריטיים, שרק דרך הים נותרה פתוחה בפניהם.
שני הצדדים לא הכריעו זה את זה עד ליציאת האימפריה העות'מאנית מהמלחמה באוקטובר 1918.
בריטניה השתלטה על עדן (בימינו בתימן) בשנים 1838–1839, ומאז זו שימשה אותם כעיר נמל חשובה ביותר בדרך אל ומהודו, המזרח הרחוק ומזרח אפריקה.
חשיבותה גדלה אף יותר עם פתיחתה של תעלת סואץ.
עם זאת, רוב השטחים שמסביב לעדן היו בשליטה של האימפריה העות'מאנית או של גרורותיה.
הנמל שימש כבסיס חשוב מאוד של הצי המלכותי הבריטי במהלך המלחמה.
כך למשל, עברו דרכו כוחות משלוח מאוסטרליה ומניו זילנד.