tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
("ביסקלבר") Bisclaveret – במשך שנים, ביסקלבר (מילולית: "אדם זאב") נעלם מביתו למספר ימים בכל שבוע.
אשתו חוששת שהוא בוגד בה ומפצירה בו לספר לה את סודו.
הוא מגלה לה כי הוא יוצא ליער, ושם הופך לזאב.
אשתו רוקמת מזימה עם מחזרה לגנוב את בגדי ביסקלבר, שבלעדיהם לא יוכל לשוב לצורתו האנושית, וכך לא יוכל לחזור.
ביסקלבר פוגש במלך (בעודו זאב) ונלקח לארמונו, שם הוא חי לצדו בנאמנות במשך זמן רב.
ביום מן הימים, הוא פוגש את הזוג בארמון ותוקף את שניהם באכזריות.
התנהגותו הבלתי שגרתית מושכת את תשומת לבם של אנשי הארמון, ועד מהרה מתגלה האמת.
בגדיו של ביסקלבר מוחזרים לו והוא לובש את צורתו האנושית בשנית.
("לנבל") Lanval – זהו שיר העלילה היחיד המתייחס לסיפורים הארתוריאניים.
לנבל הוא אחד מאביריו של ארתור, אשר מתאהב במלכה-פיה חזקה ועשירה.
עם זאת, נאסר עליו לספר על קיומה ועל מערכת יחסיהם לאיש.
רעייתו של ארתור מנסה לפתותו, ולנבל מספר לה בטעות על זוגתו.
המלכה מתרגזת, טופלת עליו אשמת שווא ולנבל עתיד להישפט ולצאת להורג.
לבסוף, המלכה-הפיה מופיעה ומצילה את לנבל.
הם רוכבים יחד אל האי אבלון ולא שבים לעולם זה.
("שני הנאהבים") Les deux amants – מלך קנאי שהתאלמן מאתגר את מחזריה של בתו לשאת אותה עד לפסגתו של הר.
כולם נכשלים במשימה עד לאחרון המחזרים, בו הבת מאוהבת.
היא מנסה לשכנעו לשתות שיקוי שיסייע לו לחדש את כוחו על מנת להצליח במשימה, אך הוא מסרב ומצליח לשאתה עד לפסגה; שם, הוא מתמוטט מאפיסת כוחות ומת.
הנערה האבלה שופכת את השיקוי ומתה משברון לב.
("יונק") Yonec – זקן קנאי כולא את רעייתו הצעירה והיפה במגדל.
היא מתפללת לאל שישלח לה מאהב מושלם, בהשראת סיפורים ששמעה על אנשי חצר ומאהבותיהם.
לפתע מתגלה אליה נץ ההופך לאביר, והם מתאהבים מיד.
יונק הוא השם שניתן לבנם, ונועד לנקום בבעלה של אמו.
("הזמיר") Laüstic – בעלילה ברטונית זו, שני הנאהבים הם אציל ובת אצולה נשואה הגרה בשכנות לו.
בין טירותיהם מפרידה חומה, ובלילות הם מתראים דרך חלונות חדרם.
האישה מתרצת את היעדרה ממיטתה בכך ששירתו של הזמיר מסבה לה עונג רב.
הבעל הזועם יוצא לחפש את הזמיר בגנו, מולק את ראשו מול אשתו, ומשליך את גופתו לרגליה.
האישה שולחת את הזמיר המת למאהבה שמבין שלא יוכל להיפגש עמה עוד.
("מילון") Milun – מילון הוא אביר שאהובתו מתחתנת עם אציל אחר, לאחר שילדה לו בן.
בנם חי הרחק מהוריו עם דודתו, וגדל להיות אביר כאביו.
יום אחד, נפגשים מילון ובנו במהלך קרב בטורניר.
מילון מזהה כי מדובר בבנו ומספר לו על מוצאו האמיתי.
האחרון מחליט להרוג את בעלה של אמו, אך לבסוף מסתבר כי הוא מת, ומילון נישא לאהובתו משכבר הימים.
("שאטיבל") Chaitivel – סיפור חיזורם של ארבעה אבירים אחר בת אצולה, שלא מסוגלת להחליט במי מהם לבחור.
יום אחד, האבירים משתתפים בטורניר.
שלושה מהם נהרגים ואחד נפצע בירכו.
הגבירה מחליטה לכתוב שיר עלילה (lai) לזכרם, ולקרוא לו "ארבעת המספדים".
האחרון מבקש ממנה לקרוא לעלילה "האומלל" (Chaitivel), שכן הוא נותר בחיים אך כעת אינו יכול לשאת את אהובתו לאישה.
("היערה") Chevrefoil – סיפור המזכיר רבות את "טריסטן ואיזולדה", מיתוס מפורסם ביותר בימי הביניים.
גיבוריו הם טריסטן ומלכה (ששמה לא צוין).
טריסטן גורש לגלות עקב אהבתו את המלכה, אך הוא שב לאחר שנה.
הוא מחכה לשיירת המלכה וחורט על גזע עץ אלסר את שמו, וכשהמלכה מזהה את המסר היא עוזבת את השיירה על מנת להיפגש עמו.
לבסוף, עליהם להיפרד ושניהם בוכים בכי מר.
("אלידוק") Eliduc – אלידוק הוא אביר נשוי החי בברטאן.
אלידוק עוזב את צרפת לאנגליה, שם הוא מסייע למלך המצוי במצור.
הוא מתחבב על הנסיכה ומקבל את אהבתה, למרות נישואיו.
לאחר שאשתו מגלה זאת ומבינה את גודל אהבתם של אלידוק ופילגשו, היא הופכת לאם מנזר, ובכך משחררת את אלידוק משבועת נישואיו.
אלידוק מתחתן עם מאהבתו, ולאחר מספר שנים הופכים גם הם לנזירים.
קובץ המכיל 102 משלים שתורגם על ידי מארי.
לטענתה, היא עצמה השתמשה בתרגומו של המלך אלפרד (הידוע בתרגומיו הרבים של יצירות אחרות) לאנגלית; עם זאת, אין בנמצא כתב יד (ואף לא אזכור) של תרגומו את משלי איזופוס.
על כן, הסיקו חוקרים כי מארי טעתה בזיהויו של המתרגם.
L'Espurgatoire Seint Patriz ("אגדת הפרגטוריום של הקדוש פטריק")
החיבור אותו תרגמה מארי נכתב (1188 לערך) בלטינית על ידי הנזיר הנרי מסלטרי, ומתאר את מסעו של האביר האירי אווין (Owein).
אווין ירד אל מערת כור המצרף על מנת לכפר על חטאיו, סייר בגיהנום ולבסוף זכה במבט חטוף בגן העדן השמימי.
בגרסתה של מארי, שונו מספר פרטים: שדים מנסים לשכנע את אווין להתכחש לדתו, והוא מצליח לדחותם מעליו בכל פעם שהגה את שמו של ישוע.
לבסוף, לאחר שהעביר לילה שלם בכור המצרף, הוא יוצא ממנו מטוהר מחטאיו.
שאלת זהות מחבר הטקסט הייתה נתונה במחלוקת עד לפני כעשור, אז פורסם מחקר המראה כי מחברת ההגיוגרפיה (שציינה כי שמה מארי) היא אכן מארי דה פראנס; גישה זו מקובלת כיום על חוקרים ברחבי העולם.
בהגיוגרפיה, מתארת מארי כיצד התחמקה אודרי מבעלה השני בניסיונו לפתותה לקיים עמו יחסי מין במשך שתים עשרה שנים, עד שלבסוף ניסה לאונסה.
אודרי מצליחה לברוח למנזר, וממונה לתפקיד אם המנזר.
מארי תרגמה חלק מן הטקסט המקורי בלטינית ועיבדה אותו.
חוקרים סוברים כי יצירתה של מארי דה פראנס מותחת ביקורת על נושאים רבים, דוגמת המיזוגיניה הרווחת בחברה דאז והאהבה החצרונית.
כך, למשל, ב"ביסקלבר" הביעה מארי את מורת רוחה על העונש החמור שהוטל על נשים שהואשמו בניאוף (תלישת אפן), בהציגה את אלימותו של איש הזאב המאופיין כאביר.
כך, טשטשה מארי את הגבול בין אנושיות למפלצתיות.
במקביל, כשביסקלבר מאבד את בגדיו ורכושו מופקע ממנו, הוא נהיה נשי, בעוד שאשתו מקבלת את הפריבילגיות הגבריות ומרגישה חופשייה להתחתן בשנית.
מאוחר יותר, תלישת אפה תביא להפקעת כוחה החדש של האישה כמו גם מעמדה בחברה, וצאצאיה חסרי האף מסמלים את המיניות הנשית המתפרצת והמגונה.
ב"אלידוק", הציבה מארי את האהבה הרוחנית ואת אהבת האל כנגד האהבה הארצית, בה חטא האביר אלידוק עם פילגשו.
בהמשך לכך, בעלילה הברטונית "הזמיר" (Laüstic), נטען כי מארי ביקרה את פעולותיהם של הבעל, האישה ומאהבה; שכן הללו חוטאים, כל אחד בתורו, ועוברים על שניים מתוך עשרת הדיברות והחוקים שניתנו בברית החדשה.
השפעתה של מארי דה פראנס
מארי דה פראנס תרמה רבות ביצירותיה לספרות המערבית המוכרת כיום.
עלילותיה הברטוניות מכילות מוטיבים רבים המזוהים עם הפולקלור הקלטי: פילגש-פיה ("לנבל"), אייל לבן המסוגל לדבר בלשון בני אדם ("גיז'מר"), שיקויים קסומים ("שני הנאהבים") ואנשי זאב ("ביסקלבר").
אלו השתלבו במהלך השנים בספרות הפנטזיה המערבית.
בנוסף, העלילות הברטוניות של מארי הציגו חידושים נוספים שאומצו לאחר מכן בספרות המערבית – ההרפתקה הבלתי צפויה ועקרון הגמול.
ב"עלילות", אף גיבור לא יצא לחפש אחר הרפתקה במכוון: האירועים אותם חוות הדמויות מתרחשים בהפתעה גמורה (בניגוד לסיפורי העם הקלטיים, שרווחו אז).
התנהגותן של הדמויות נשפטת לפי ציותן לעקרונות המוסריים של התקופה, כפי שהוצגו בתקנון האהבה החצרנית ("De amore") של אנדראס קאפלאנוס (Andreas Capellanus).
אם הן אכן עמדו בדרישות שהוצגו בתקנון זה, הרי שזכו בגמול החיובי לו היו ראויות.
בנוסף, ייתכן כי מארי השפיעה אף על הספרות היהודית בימי הביניים.
אליבא דביברינג, המחבר יעקב בן אלעזר (אשר חי בטולדו בין המאות ה-12 וה-13) הושפע עמוקות מהעלילות של מארי דה פראנס; במיוחד אלו המתארות את האביר שנאלץ להתגבר על מכשולים בדרכו לזכות באהובתו (בסיפורו "סהר וכימה" מופיעים מוטיבים אלו).
יוצר יהודי נוסף ששאב השראתו מיצירתה של מארי הוא ברכיה הנקדן, שחי בין סוף המאה ה-12 לתחילת המאה ה-13. במבוא לספרו "משלי שועלים", כתב ברכיה ש"הושפע מאד מידידיו, אנשי רוח נוצריים".
לטענתה של גורביץ', ברכיה הכיר את מארי וכתיבתו הושפעה ממנה.
בהקשר זה, הציעה גלזנר במאמרה כי לאה גולדברג כתבה בהשפעת שיר העלילה "Laüstic" את הסונטה התשיעית מתוך המחזור "אהבתה של תרזה דימון".
כמו כן, מתוארים קווי דמיון רבים הקיימים בין "הזמיר" לבין הסיפור על קאתרינה וריצ'רדו בדקאמרון לבוקאצ'ו.
אליבא דגלזנר, בוקאצ'ו השתמש בחלק ניכר מהעלילה הברטונית של מארי דה פראנס ובמוטיבים המופיעים בה.
יוצר נוסף מהמאה ה-14 שככל הנראה שאב השראה מיצירתה של מארי דה פראנס היה אגנולף פון שטאופנבורג, משורר גרמני שחי ב-1310 לערך בשטרסבורג או באורטנאו.
פון שטאופנבורג חיבר שיר הלל לבן משפחתו, פיטר פון שטאופנבורג, החווה הרפתקאות דומות ביותר לאלו של לנבל.
פואמה נוספת שחוברה בהשראת עלילה זו היא "סיר לונפל" (Sir Launfal), אשר נכתבה על ידי תומאס צ'סטר.
היא מספרת בהרחבה על הרפתקאותיו של לונפל (אורכה 1,045 שורות).
מתילדה בת'אם, משוררת אנגליה (1776–1852) כתבה שיר עלילה המספר אודות מארי דה פראנס עצמה (1816) בשם "העלילה על מארי" ("The Lay of Marie").
על-שמה נקרא בית-הספר הגבוה "מארי דה פרנס" במונטריאול.
מארי בוקצ'ין היה סופר, נואם סוציאליסט ליברטראני ואנרכיסט אמריקאי ממוצא יהודי, מייסד זרם ה"אקולוגיה החברתית" הקשור לזרמי המחשבה של הסוציאליזם הליברטרי, והאנרכיזם האקולוגי סביבתנות.
כתב 24 ספרים על פוליטיקה, פילוסופיה, היסטוריה, תכנון עירוני ואקולוגיה.
בוקצ'ין היה אנטי-קפיטליסט רדיקלי ותומך נלהב למען ביזור החברה.
כתביו על מוניציפליזם ליברטריאני, תאוריה של דמוקרטיה שורשית ואישית, השפיעו על התנועה הירוקה ועל קבוצות פעולה ישירה אנטי-קפיטליסטיות כמו "שחרור הרחובות".
הוא ביקר בחריפות פילוסופיות ביוצנטריות כגון אקולוגיה עמוקה, ואת האמונות בדבר דטרמיניזם ביולוגי של הסוציוביולוגיה.
הביקורת שלו על הירוקים בני העידן החדש, כמו קלרין ספרטנק , תרמה לפיצולים בתנועה הירוקה בארצות הברית בשנות ה-90.
בוקצ'ין נולד בעיר ניו יורק.
הוריו, נתן ורוז בוקצ'ין, היו מהגרים יהודים מרוסיה, אשר חינכו אותו לאור האידאולוגיה המרקסיסטית מילדות.
הוא הצטרף ל"פיונירים", ארגון הנוער הקומוניסטי, בהיותו בן תשע.
עבד במפעלים והפך לאיש ארגון עבור ה"קונגרס של ארגוני התעשייה".
בסוף שנות ה-30 עזב את הסטאליניזם ועבר לטרוצקיזם.
בתקופה זו עבד עם קבוצה שהוציאה לאור את העיתון "נושאים עכשוויים".
לאחר מכן החל להתנגד בהדרגה למרקסיזם-לניניזם בשל הכפייה שהאמין כי היא חלק בלתי נפרד מתורה זו.
הוא הפך לאנרכיסט ועזר לייסד את ה"ליגה הליברטרית" בניו יורק בשנות ה-1950.
בשנות 1950 ו-1960 עבד בוקצ'ין במספר עבודות צווארון כחול, כולל תפקיד כסבל רכבת.
הוא החל ללמד בסוף שנות ה-1960 ב"אוניברסיטה החופשית", מוסד של תרבות הנגד במנהטן של שנות ה-60. הדבר הוביל למשרה לכל החיים בקולג' רמפו בניו ג'רזי, שם כיהן עד פרישתו כפרופסור אמריטוס, בשנת 1983. בוקצ'ין היה שותף להקמה של "המכון לאקולוגיה חברתית" שנוסד בקולג' גודארד, ורמונט, בשנת 1971.
בוקצ'ין הוציא לאור את ספרו "הסביבה הסינתטית שלנו", תחת שם העט לואיס הרבר, בשנת 1962; זאת חצי שנה לפני ספרה של רייצ'ל קרסון, "אביב דומם".
הספר תיאר מגוון רחב של בעיות סביבה אבל זכה לתשומת לב מועטה בגלל הרדיקליות הפוליטיות שבו.
המאמר פורץ הדרך שלו, "אקולוגיה וחשיבה מהפכנית", הכניס את מושג האקולוגיה לפוליטיקה הרדיקלית, והרצאות שנשא בכל רחבי ארצות הברית הביאו לפופולריזציה של רעיונות אקולוגיים בתרבות הנגד.
מאמרים אחרים שלו משנות ה-60 הביאו רעיונות חדשניים אודות טכנולוגיות אקולוגיות.
מאמר מפורסם אחר של בוקצ'ין הוא "הקשב, מרקסיסט!" משנת 1969, אשר הזהיר תנועת סטודנטים כנגד השתלטות של קבוצה מרקסיסטית.
מאמרים אלו ואחרים משנות ה-60 נכללים באנתולוגיה "אנרכיזם לאחר מחסור".
ספרו משנת 1982, "האקולוגיה של החופש", היה בעל השפעה רבה על התנועה האקולוגית המתפתחת, הן בארצות הברית והן במדינות אחרות.
הוא היה שותף בארגון האנטי-גרעיני "התאגדות קלמשל" בניו אינגלנד, וההרצאות שלו בגרמניה השפיעו על כמה מהמייסדים של מפלגת ה"ירוקים" הגרמנית.
להגותו של בוקצ'ין הייתה השפעה רבה על מנהיג מפלגת הפועלים של כורדיסטן, עבדוללה אג'לאן, אשר התוודע לכתבי בוקצ'ין במהלך מאסרו.
מארי אראנה (Marie Arana; נולדה ב-15 בספטמבר 1949) היא עורכת, סופרת ומבקרת ספרים אמריקנית.
אראנה נולדה בפרו לאב פרואני ואם אמריקנית.
בהיותה בת תשע עברה להתגורר בארצות הברית.
לאראנה תואר ראשון בתרבות רוסית מאוניברסיטת נורת'ווסטרן ותואר שני בלינגוויסטיקה מאוניברסיטת הונג קונג.
אראנה שימשה כעורכת ראשית וכסגנית מנהלת בשתי הוצאות אמריקניות גדולות, הארקורט ברייס וסיימון ושוסטר, ומאז 1993 עורכת את 'עולם הספרים', מדור הספרות בוושינגטון פוסט.
במסגרת זו ערכה אוסף מאמרים של כתבי ה'וושינגטון פוסט' על אמנות הכתיבה, The Writing Life, שראתה אור ב-2002. כמו כן הייתה חברה במועצת המנהלים של האגודה הלאומית למבקרי ספרות ושל האגודה הלאומית של עיתונאים היספניים, וכיהנה בוועדת השופטים לפרס פוליצר.
ספרה הראשון, American Chica: Two Worlds, One Childhood (לא תורגם לעברית), מתעד את זכרונותיה כנערה הגדלה בין התרבות ההיספנית לאמריקנית.
הספר נבחר לאחד המועמדים הסופיים לפרס 'ספר השנה (National Book Award) ב-2001. ספרה השני, צלופן, הוא רומן סאטירי המתרחש בעמק האמזונאס בפרו.
כמו כן פרסמה מספר רב של מאמרים וביקורות ספרים במגוון כתבי עת, בהם USA Today, מגזין הסמית'סוניאן ונשיונל ג'יאוגרפיק.
מארי דה קוסי הייתה בתם של אנגראן השלישי, לורד קוסי ושל רעייתו השלישית מארי דה מונמיירה.
מארי דה קוסי הייתה המלכה הרעיה של מלך סקוטלנד אלכסנדר השני לו נישאה ב-15 במאי 1239. נישואי בני הזוג נערכו ברוקסבורג שבסקוטלנד.
מארי ילדה לאלכסנדר את בנם היחיד - אלכסנדר, לימים מלך סקוטלנד.
נישואי בני הזוג היו נישואים פוליטיים שמטרתם לקשר בין בית המלוכה הסקוטי לבין בית קוסי - משפחת אצולה חזקה מצרפת.
נישואים אלה אפשרו קשרי מסחר, החלפת חיילים וסיוע פוליטי שניתן על ידי בית קוסי העשיר למלוכה הסקוטית.
לאחר מותו של אלכסנדר השני בשנת 1249 שבה מארי לפיקרדי והתגוררה בה, אולם נהגה לשוב לעיתים לביקורים בסקוטלנד.
בפיקרדי נישאה מארי לבעלה השני ז'אן דה בריאן.
מארי דה גורנה (; 6 באוקטובר 1565 – 13 ביולי 1645), הייתה הנאמנה הספרותית ובתו המאומצת של מחבר המסות מישל דה מונטן.
דה גורנה נולדה בפריז לגיום לה ז'אר שלפני מותו ב-1578 רכש את טירת גורנה בכפר גורנה-סור-ארונד שהיה בחבל איל-דה-פראנס (כיום בחבל פיקרדיה), ומכאן תואר האצילות דה גורנה.
היא הייתה הבת הבכורה מבין שישה ילדים.
ב-1583 גילתה את ספר המסות של מישל דה מונטן שעורר בה הערצה והציבה לעצמה כמטרה לפוגשו.
אף על פי שקיבלה חינוך מסורתי של בנות אצולה, למדה יוונית ולטינית בכוחות עצמה.
ב-1586 אמה החליטה להעביר את מושב המשפחה לטירת גורנה.
ב-1588 כאשר הייתה בפריז עם אמה, שלחה פתק למונטן, שגם הוא היה בפריז לרגל הדפסה חדשה של המסות, שבו ביקשה לפוגשו, והם נפגשו למחרת.
במשך החודשים הבאים מונטן ביקר בטירת גורנה מספר פעמים ואימץ אותה לבת.
באחד מביקוריו אלה גילתה לו כי כתבה נובלה בשם: "האכסדרה של אדון דה מונטן שעסק באהבה ביצירותיו של פלוטרכוס".
ייתכן שהתפתחו ביניהם קשרי אהבה.
בסוף המסה "על העמדת פנים" מונטן הוסיף:
בתקופה שאחרי 1588 מארי דה גורנה לא פגשה עוד במונטן, אך הם נשארו בקשר מכתבים.
ב-1591, אחרי מות אמה, השאירה את הטירה לאחיה ועברה להתגורר בפריז.
אחרי מות מונטן ב-1592 אלמנתו, פרנסואז דה מונטן, נתנה לה עותק של המסות כדי שתפקח על הוצאת מהדורה חדשה.
במהדורה זו שיצאה לאור ב-1595, כתבה מארי דה גורנה הקדמה ארוכה שבה שיבחה את רעיונותיו של מונטן, ותרגמה מלטינית לצרפתית ציטוטים של חכמי העת העתיקה שבהם מונטן עשה שימוש במסותיו.
דה גורנה שלא נישאה מעולם נתקלה בקשיים כספיים, וב-1608 אחיה נאלץ למכור את הטירה המשפחתית.
היא שימשה כשכירת עט בשירותם של מרגריט דה ולואה, אנרי הרביעי, מלך צרפת, מארי דה מדיצ'י, לואי השלושה עשר, מלך צרפת ו הקרדינל רישלייה שהעניק לה קצבה ממלכתית קטנה.
היא התעניינה בבעיות מדיניות וחברתיות, נלחמה למען זכויות האישה, וב-1622 פרסמה את חיבורה "שוויון בין גברים לבין נשים".
היא הייתה קתולית והתנגדה לפרוטסטנטים, אך שמרה על קשרים עם מלומדים בעלי דעות חופשיות, ועסקה גם בתרגום לצרפתית ובפרסום של שירת ורגיליוס ואובידיוס ושל כתבי ההיסטוריונים סלוסטיוס וטקיטוס.
מארי דה גורנה מתה בפריז ב-1645 ונקברה בכנסיית סנט אסטאש שבעיר.
מארי בורז'ואה הייתה שפית צרפתיה שזכתה לדירוג שלושה כוכבים במדריך מישלן האדום בשנים 1933 עד 1937, האישה הראשונה לזכות 3 כוכבי מישלין.
מארי בורז'ואה נולדה בוייט-סיר-אן (Villette-sur-Ain).
ב-1920 היא הקימה ביחד עם בעלה מסעדה צנועה ברחוב הראשי של חופה של פריאה (Priay) שבאן (Ain), 60 קילומטרים צפונית-מזרחית לליון.
ב-1923 "אמא בורז'ואה" הייתה הזוכה הראשונה בפרס של מועדון Club des Cent, על הצטיינותו של חדר האוכל שלה.
ב-1927 היא זכתה בפרס הראשון בתחרות קולינארית בפריז ושש שנים מאוחר יותר, ב-1933 היא זכתה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום, בשנה הראשונה שאלה ניתנו, והחזיקה בהם ארבע שנים, עד 1937, אז נפטרה.
מריה "מארי" יוהנה פיליפסן-בראון (בהולנדית: Maria "Marie" Johanna Philipsen-Braun ; 22 ביוני 1911 – 23 ביוני 1982) הייתה שחיינית הולנדית.
היא אלופה אולימפית בעלת שתי מדליות אולימפיות מהן אחת זהב, אלופת אירופה בעלת 6 מדליות, מהם 4 זהב ושיאנית עולם.
בראון, הייתה לשחיינית ההולנדית הראשונה שזכתה במדליית זהב באולימפיאדה.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבולוניה, איטליה בשנת 1927 זכתה בראון במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי (6:11.8 דקות) ובשתי מדליות כסף במשחה ל-100 מטר גב (1:26.2 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי (5:11.6 דקות).
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכתה בראון בשתי מדליות, אחת זהב ואחת כסף.
מדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:22.0 דקות, לפני אלן קינג (1:22.2 דקות) וג'ויס קופר (1:22.8 דקות) שתיהן מבריטניה, בשלב המוקדמות היא קבעה שיא עולם חדש של 1:21.6 דקות.
מדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:57.8 דקות, אחרי מרתה נורליוס שקבעה שיא עולם חדש של 5:42.8 דקות ולפני ג'וזפין מקים (6:00.2 דקות) שתיהן מארצות הברית.
בשלב המוקדמות היא קבע תוצאה של 5:53.8 דקות.
בנוסף, היא השתתפה במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, אך הרביעייה ההולנדית פסלה בשלב הגמר, בשלב המוקדמות הן קבעו תוצאה של 5:08.8 דקות, תוצאה שהייתה מספיקה למדליית ארד.
באליפות אירופה השלישית בשחייה שנערכה בפריז, צרפת בשנת 1931 זכתה בראון ב-3 מדליית זהב והייתה לשחיינית המצטיינת של האליפות.
לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) הגיעה בראון כמועמדת עיקרית לניצחון.
היא עלתה לשלב הגמר בשני המשחים בהם השתתפה, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:23.8 דקות ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:50.5 דקות, אך היא לא הצליחה להגן על תוארה משום שלקתה בחום כבד כתוצאה מעקיצת חרק ונלקחה לבית החולים.
לאחר מכן, פרשה משחייה תחרותית.
בראון קבעה 6 שיאי עולם, 10 שיאי אירופה ו-25 שיאי הולנד חדשים.
בשנת 1980 זכתה בראון להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
מארי ברידג' היא עיר במדינת אוסטרליה הדרומית שבאוסטרליה.
העיר שוכנת במרחק 76 ק"מ מדרום-מזרח לבירת המדינה אדלייד.
אוכלוסייתה מנתה 16,708 תושבים במפקד 2011.
העיר קיבלה את שמה הנוכחי רק בשנת 1924. לפני כן היה שמה מובילונג (Mobilong) ומאוחר יותר צומת אדוארד (Edwards Crossing).
שמה של העיר ניתן לה על שם גשר הרכב והרכבת שחוצה את נהר מארי.
העיר שוכנת על הכביש המהיר שבין אדלייד למלבורן.
מארי ברידג' מהווה מרכז שירותים לאזור החקלאי הסובב אותה.
ענפי הגידול העיקריים הם: תעשיית חלב, גידול חזירים, גידול עופות, דגנים וירקות.
מארי ברידג' שוכנת על האדמות ההיסטוריות של עם הבונגדיג' (Bungandidj) שקרא למקום פומברוק (Pomberuk).
האירופאי הראשון שהגיע למקום היה צ'ארלס סטרט (Charles Sturt) ב-8 בפברואר 1830.
הגשר הראשון שנבנה על נהר מארי העליון הושלם במארי ברידג' ב-1879. על הגשר עברו כביש ומסילת ברזל החל משנת 1886 ועד שהוקם גשר נפרד למסילת הברזל ב-1925. ב-1979 הושלמה בנייתו של גשר סוונפורט (Swanport), במרחק של 5 ק"מ במורד הנהר ובכך הוסטה רוב התנועה מגשר מארי ההיסטורי.
מארי בלאק היא פוליטיקאית סקוטית, חברת המפלגה הלאומית הסקוטית.
בלאק כיהנה בבית הנבחרים הבריטי מטעם מחוז פייזלי ודרום רנפרוושייר בין 2015 ל-2024.
היא גדלה במשפחה תומכת מפלגת הלייבור.
במהלך השנים העבירו בני המשפחה את תמיכתם למפלגה הלאומית הסקוטית.
בילדותה נלקחה עם דודתה להפגנה נגד מלחמת עיראק, שעשתה עליה רושם עז.
מנעוריה הייתה לפעילה פוליטית, השתתפה בהפגנות למען פרלמנט סקוטי עצמאי, התנדבה בארגון אוקספם והייתה פעילה במטה תנועת "כן סקוטלנד" במסגרת משאל העם על עצמאות סקוטלנד (2014).
בבחירות הכלליות בבריטניה ב-2015 הביסה את חבר הפרלמנט המכהן מטעם מפלגת הלייבור, דאגלס אלכסנדר.
היא זכתה בכ-51% מקולות המצביעים (לעומת 18% לנציג המפלגה בבחירות קודמות), בעוד אלכסנדר זכה לכ-38.6%, נציג המפלגה השמרנית זכה ל-7.6%, נציגת המפלגה הליברל-דמוקרטית ב-2.2% ונציגת המפלגה הסוציאליסטית הסקוטית שזכתה ב-0.6%.
בכך הייתה בלאק לחברת הפרלמנט הצעירה ביותר שנבחרה בבחירות אלו, והצעירה ביותר לכהן בפרלמנט מאז חוק הרפורמה של 1832. בבחירות ב-2017 וב-2019 שמרה על מושבה.
ב-2022 מונתה על ידי מנהיג המפלגה סטיבן פלין לסגניתו.
ב-2023 הודיעה כי לא תתמודד בבחירות הכלליות של 2024 לכהונה נוספת בבית הנבחרים.
לאחר היבחרה לפרלמנט, סיימה תואר ראשון בממשל ומדיניות ציבורית באוניברסיטת גלאזגו.
מארי דייר הייתה פוריטנית אנגלייה שהפכה לקווייקרית וחיה בניו אינגלנד.
היא נכנסה לתודעה הציבורית לראשונה כאשר הייתה במרכזה של פרשה שקיבלה את השם "הלידה המפלצתית".
דייר נתלתה בשנת 1660 בבוסטון אשר במדינת מסצ'וסטס לאחר שהפרה את החוק האוסר על כניסת קווייקרים לתחומה.
בכך הפכה לאחת מתוך הארבעה הנודעים כ"מרטירים של בוסטון".
על אף שאין יודעים את המקום והתאריך המדויק בה נולדה דייר, ושרק מעט ידוע על שנות חייה המוקדמות, יש הטוענים כי היא נצר לשושלתו של מלך אנגליה הנרי השביעי, ובתם של ארבלה סטוארט וסר ויליאם סיימור, אם כי הדבר מעולם לא הוכח.
דייר נישאה לבעלה ויליאם דייר, סוחר בטובין המיובאים ממילאנו, בעשרים ושבעה באוקטובר, בלונדון בשנת 1633. בנם הראשון של הזוג, ויליאם, נפטר ימים ספורים לאחר הטבלתו בעשרים וארבעה באוקטובר 1634. להכשרתו של בעלה כסוחר טובין הייתה השפעה רבה על מעברם לניו אינגלנד.
בשנת 1635 עזבה דייר את אנגליה עם בעלה וילד ברחמה, והמשפחה הגיעה לקולוניית מסצ'וסטס ביי.
בשלושה-עשר בדצמבר הם הפכו לחברים בכנסייה הקהילתית הפוריטנית של בוסטון, ושבוע לאחר מכן נולד להם ילד נוסף, סמואל.
בזמן שהיא ומשפחתה גרו בקולוניית מסצ'וסטס ביי היא פגשה את אן האצ'ינסון, אחת מחברות הקהילה שלימים התחילה להטיף בביתה, ורעיונותיה השפיעו רבות על דייר.
ישנם אזכורים רבים המעידים על טיב הקשר בין דייר ובעלה להאצ'יסון, שהייתה גם אחת ממיילדות הקהילה, ואף האישה המתיישבת הראשונה אשר סערה נוצרה סביב לימודיה.
דייר נחשבת כאחת מחברותיה וחסידותיה הקרובות ביותר.
ב-17 באוקטובר 1637 הופנו הזרקורים לראשונה אל דייר כאשר ילדה תינוק מעוות-צורה אשר מת בלידתו.
באותו בוקר החלה מארי להרגיש בצירים חזקים והבינה שהיא לקראת לידה בטרם-עת.
כאשר החדשות הגיעו לחברתה, אן האצ'ינסון, היא ומיילדת נוספת הגיעו על מנת ליילד את התינוק הממשמש ובא.
לאחר שעות של ניסיונות יילוד, נכנע גופה של מארי ורק לאחר שהתעלפה יצא התינוק.
כיוון שצורת התינוק הייתה מעוותת, החליטו האצ'ינסון וויליאם, בעלה של דייר, להסתיר את דבר הלידה על מנת שלא ישמש את יריביהם הפוליטיים-דתיים כנשק נגד האצ'ינסון והזוג.
בעוד שלפי החוק האנגלי יכלה המיילדת לקבור תינוקות אשר מתו בלידתם, החוק במסצ'וסטס לא התיר את הדבר; ובכל זאת, גופת התינוק הוחבאה ונקברה במהרה.
כאשר נשפטה והוגלתה האצ'ינסון בעקבות שערוריית האנטינומיאנים, הייתה זו דייר שליוותה אותה החוצה מבית המשפט.
כאשר נשאלה השאלה מי היא האישה המלווה את האצ'ינסון, קרא מישהו כי "זוהי האמא של מפלצת", מה שהעלה את חשדותיו של מושל בוסטון ויריבה הראשי של האצ'ינסון, ג'ון ווינת'רופ.
ואכן, חמישה חודשים לאחר הלידה והקבורה, בעשרים ושבעה במרץ 1638 הוצאה הגופה מן הקבר ונחשפה בהוראתו של המושל.
כיוון שמלכתחילה הסתכלו הפוריטנים על האנטינומיאנים (ולאחר מכן על הקווייקרים) כ"בדלנים קיצוניים אשר מולכים שולל על ידי השטן", התינוק הוצג לציבור כ"מפלצת" וכאזהרה מפני "חוסר שביעות הרצון של אלוהים מאלה אשר מלמדים ומחזיקים בדעות של כפירה".
העזיבה לאנגליה והחזרה לניו אינגלנד כקווייקרית
בתום משפטה של האצ'ינסון היא גורשה ממסוצ'סטס, כאשר גם בעלה וגם בעלה של דייר, ויליאם, נושלו ממעמדם ותפקידם.
על כן עברו משפחת האצ'ינסון יחד עם משפחת דייר בתחילה לפורטסמות' הנמצאת ברוד איילנד, ולאחר מכן המשיכו מארי ומשפחתה לניופורט אשר נמצאת באותה מדינה.
ברוד איילנד התבסס ויליאם כאישיות ציבורית בעלת חשיבות: בשנת 1638 נבחר לפקיד, בשנת 1640 כבר התמנה לתפקיד המזכיר של ניופורט ופורטסמות', ובשנת 1650 הפך לתובע המחוזי של הקולוניה.
באותה שנה, כשבע שנים לאחר שנרצחו אן האצ'ינסון וכל משפחתה (פרט לבת אחת אשר ניצלה) על ידי התושבים הילידיים המקומיים, הפליגה לבדה מארי לעבר אנגליה, בהשאירה את בעלה וששת ילדיה מאחור.
בלונדון היא התוודעה לזרם הפרוטסטנטי "סיקרס" (Seekers), ובהמשך אף פגשה את ג'ורג' פוקס, שייסד זרם חדש בנצרות הפרוטסטנטית בשם "קווייקרים" (אשר כונו בשם 'אגודת החברים'), ובעקבות כך הפכה לקווייקרית בעצמה.
בשנת 1657 חזרה דייר למשפחתה ברוד איילנד.
כיוון שקווייקרים מיסיונרים רבים החלו מגיעים למסצ'וסטס, חוקקו השלטונות חוקים האוסרים את כניסתם.
על אף האיום שיצטרכו להחזיר את הקווייקרים למקום ממנו באו על חשבונם, היו גם אנשים כדוגמת רוברט פאולר, קווייקר אנגלי אשר בנה ספינה שייעודה היה לקחת קווייקרים נוספים לניו אינגלנד.
דייר לא מודעת לחוקים אלה, וכאשר הגיעה לנמל בוסטון היא נעצרה ונשלחה לכלא, ושוחררה רק תחת הבטחת בעלה שלא תחזור לתחום הקולוניה בשנית.
דייר חזרה לזמן קצר לרוד איילנד, אך בקיץ 1659 החליטה לחזור בשנית למסצ'וסטס למחות כנגד הסבל של הקווייקרים הכלואים בבוסטון, יחד עם 'חברים' נוספים.
דייר נעצרה ונכלאה אף היא למשך חודשיים.
בסופו של דבר שוחררו כל החברים, אך הפעם הוגלו תחת האיום כי חזרתה תגרור אחריה עונש מוות, וזאת לאחר שבאותה שנה עבר חוק שלפיו עונש מוות יהיה מנת חלקו של כל אדם החוזר לתחום המושבה לאחר שהורחק פעמיים.
דייר חזרה לרוד איילנד בשנית בעוד ששני חברים נוספים - מרמדוק סטפנסון, חקלאי מהאזור הכפרי המזרחי של יורקשייר וויליאם רובינסון, סוחר לונדוני, המשיכו צפונה לניו המפשייר.
לאחר מכן החליטו השלושה לחזור למסצ'וסטס שם נתפסו, ולאחר שהובאו בפני שופט נידונו לעונש מוות.
בזמן שהותה בכלא לפני ואחרי ההוצאה להורג המתוכננת, כתבה דייר שני מכתבים לבית המשפט של מסצ'וסטס.
לא רק שאלה הטקסטים היחידים אשר שרדו שנכתבו על ידה, הם גם הטקסטים היחידים אשר נכתבו על ידי אישה הקשורה לשערוריית האנטינומיאנים ששרדו.
בעשרים ושבעה באוקטובר צעדו שלושת הנידונים לעבר הגרדום בשיירה בה דייר נמצאה בין שני הגברים.
כאשר נשאלה על ידי המרשל אם היא אינה מתביישת לצעוד בין שני גברים צעירים ממנה, ענתה כי "זוהי שעה של השמחה הגדולה ביותר ממנה אוכל ליהנות בעולם הזה.
אף עין לא רואה, אף אוזן אינה שומעת, אין לשון המסוגלת לדבר, או לב המסוגל להבין, את נוכחות הרוח האלוהית המרעננת אשר ממנה אני נהנית כרגע".
דייר צפתה בשני חבריה נתלים כאשר החבל כרוך על גרונה, אך רגע לפני שהגיע תורה היא הורדה מהגרדום, נלקחה חזרה לבית הכלא ולאחר זמן קצר גורשה שוב.
את הסיבה לחנינה אין לייחס למכתבה של דייר לרשויות; כאשר נודע למשפחתה על דבר הוצאתה להורג שלח בעלה מכתב ארוך לרשויות החוק בבוסטון הקורא לשחרורה, ובנה הגיע בעצמו עד למושל מסצ'וסטס על מנת להתחנן לשחרורה.
לבסוף הוחלט כי דייר תילקח לגרדום, והפחד הכרוך בהוצאה להורג "יכניס היגיון לראשה".
לאחר שבילתה את החורף בביתה אשר ברוד איילנד, החליטה דייר לחזור למסצ'וסטס על אף ההתנגדות בני משפחתה.
בסוף אפריל 1660, עזבה דייר את מקום מושבה על מנת להיכנס בשלישית לאזור ממנו גורשה באיומי תלייה, ומקץ עשרה ימים בהם שהתה בבוסטון, בשלושים ואחד במאי, היא הובאה בפני בית המשפט.
למחרת בבוקר, ב-1 ביוני 1660, הוצאה דייר להורג בתלייה, ובכך הפכה לאישה הראשונה והיחידה אשר הוצאה להורג בתור קווייקרית.
כיום ניצב פסל בדמותה של דייר במדשאת בית הנבחרים של מסצ'וסטס, והוא הממוקם כך שהוא משקיף לעבר המקום בו הוצאה דייר להורג.
הפסל הוצב על מנת לחגוג את "ערך החופש הדתי" ב-1959, ביום בו מלאו שלוש מאות שנה מאז שקיבלה לראשונה את גזר דין המוות.
מארי אקווי הייתה רופאה אמריקאית, מהנשים הראשונות בתחום, אשר פעלה במערב ארצות הברית והקדישה עצמה לטיפול בעניים ובני מעמד הפועלים.
היא הייתה מספקת לנשים אמצעי מניעה ומידע על הפלות בתקופה כאשר שניהם היו בלתי חוקיים.
היא הייתה לפעילה פוליטית בעד רפורמות אזרחיות וכלכליות, לרבות זכותן של נשים להצביע, ויום עבודה של שמונה שעות.
לאחר שהוכתה על ידי שוטר במהלך שביתת עובדים ב-1913, אקווי אימצה את עקרונות התנועה האנרכיסטית וכן תנועת הפועלים הרדיקלית.
אקווי הייתה לסבית, וחייתה בזוגיות רבת שנים עם הארייט ספקרט.
השתיים אימצו תינוקת וגידלו אותה במשפחה חד-מינית אלטרנטיבית, מהראשונות הידועות.
בגלל הפוליטיקה הרדיקלית והלסביות שלה, אקווי התמודדה עם הרבה אפליה והטרדה.
ב-1918, היא הורשעה בעוון הסתה נגד ארצות הברית בשל התנגדותה למעורבות מדינתה במלחמת העולם הראשונה.
נגזרו עליה שלוש שנות מאסר בכלא סן קוונטין.
מארי אקווי הייתה בתם החמישית של ג'ון אקווי, מהגר מאיטליה, ושרה מולינס, מהגרת מאירלנד.
כבת למשפחת פועלים, היא נשרה מלימודי התיכון אחרי שנה אחת של לימודים, והחלה לעבוד במפעל טקסטיל בעיר מגוריה, ניו בדפורד, מסצ'וסטס.
בשנת 1892 אקווי נמלטה מעתיד קודר במפעל, כשברחה מבדפורד והצטרפה לחברתה מהלימודים בסי הולקומב, שהתיישבה בינתיים בנחלה במדינת אורגון, לחוף נהר קולומביה.
בסוף המאה ה-19, היה מעט ידע או שיח ציבורי לגבי יחסים רומנטיים ומיניים בין נשים.
מארי אקווי מעולם לא התעניינה ביחסים הטרוסקסואליים.
חייה עם בסי הולקומב, איתה חייה כעשור, מ-1892 עד 1901, היו דומים אך שונים במהותם מנישואים בוסטוניים, מכיוון שהולקומב באה ממעמד גבוה ואקווי ממעמד הפועלים.
בשנת 1905, התחילה אקווי יחסי זוגיות עם אישה צעירה ממנה, הארייט ספקרט, גם היא ממשפחה מובילה בקהילה המקומית.
משפחתה של ספקרט התנגדה נחרצות ליחסים, ואף מנעו ממנה את ירושתה, עליה היא נלחמה בבתי משפט במשך שנים.
כעבור עשר שנים של חיים משותפים, אקווי וספקרט אימצו ילדה יתומה, בשם מרי.
בבגרותה, סיפרה מרי שהייתה מכנה את ספקרט "מא" (כינוי לאם) ולאקווי "דא" (כינוי לאב), אך זאת מכיוון שכילדה שמעה את כולם מכנים אותה "דוק" (כינוי לרופא או רופאה), וזה נשמע לה אותו דבר.
כעבור עוד מספר שנים אקווי וספקרט נפרדו, אך נשארו ביחסים קרובים עד מותה של ספקרט ב-1927.
לאקווי היו יחסים עם נשים מובילות אחרות.
כאשר מרגרט סנגר הגיעה לפורטלנד בשנת 1916 כדי להרצות, אקווי התאהבה בה.
מכתבים שהשתיים החליפו ביניהן מעידים על אינטימיות מינית במהלך הביקור.
הארכיונאית ג'ודית שוורץ מתארת את המכתבים בין אקווי לסנגר "מכתבי אהבה."
אקווי והולקומב חיו חיים שקטים בבית קטן בשטח לא מעובד מחוץ לעיירה הקטנה הדאלס.
ב-21 ביולי 1893 אירע תרחיש שהיה לסנסציה מקומית ומשכה קהל רב של סוחרים ועוברים ושבים למרכז העיר.
אקווי המרוגזת פסעה הלוך ושוב מול המשרד של הכומר אורסון די.
טיילור, שהיה גם מפתח נדל"ן ומפקח החינוך המקומי.
טיילור סירב לשלם להולקומב, שעבדה כמורה באקדמיה העירונית, את שכרה.
למרות בקשות חוזרות, הוא המשיך למנוע ממנה תשלום.
כשהגיח ממשרדו וניסה לברוח ממנה, אקווי, המתוסכלת מהתייחסותו המבזה כלפי חברתה, תפסה אותו והצליפה בו בשוט סוסים.
המקומיים, אשר ראו בו פושע שמבצע על חשבונם הונאות נדל"ן, הריעו לה.
אחר כך, עשו הגרלה כאשר הפרס הוא השוט שהשתמשה בו, ונתנו את הכסף לאקווי.
זו הייתה הפעם הראשונה אך לא האחרונה שראו אותה פועלת נחרצות כדי להתנגד לאי-צדק.
בשנת 1897 עברו השתיים להתגורר בסן פרנסיסקו, קליפורניה, שם אקווי למדה רפואה באוניברסיטת קליפורניה.
אחר כך היא עברה לפורטלנד, אורגון – ללא בסי הולקומב – והשלימה את לימודיה באוניברסיטת אורגון במחלקה הרפואית ב-1903.
בעקבות 1906 סן פרנסיסקו רעידת אדמה והשריפה הגדולה בעקבותיה, אקווי הצטרפה לקבוצת רופאים ואחיות שבאו לספק טיפול רפואי לקורבנות האסון, וקיבלה על כך ציון לשבח מן צבא ארצות הברית.
בינתיים, בפורטלנד, היא כבר פגשה את הארייט ספקרט והחלה איתה מערכת יחסים.
מארי אקווי הייתה מבין הנשים הראשונות להיות לרופאה במדינת אורגון.
היא פתחה מרפאה כללית בפורטלנד ב-1905, עם דגש על בעיות בריאות של נשים וילדים.
היא נהייתה מוכרת בקהילה כרופאה לאחר התנדבותה בסן פרנסיסקו.
האסון הגדול, בו נספו מאות אנשים והממשלה לא הצליחה לספק שירותי הצלה ובריאות, היה אירוע מרכזי בחיי אנשי התקופה, ואקווי הוכרה כמתנדבת אמיצה בשל פעולות ההצלה שהשתתפה בהן.
בשלב כלשהו בין 1905 ל-1915, אקווי החלה לבצע הפלות, שירות שסיפקה לנזקקות ללא התחשבות במעמד חברתי או מצב כלכלי.
לעיתים קרובות הייתה גובה יותר מנשים עשירות עבור התהליך כדי לממן את שירותיה עבור העניות.
אף על פי שהרשויות העירוניות ושל המדינה פעלו לעיתים קרובות למנוע ביצוע הפלות, אקווי מעולם לא נאלצה להתמודד עם השלכות משפטיות בנושא.
אקווי הייתה חברה פעילה בליגה למען אמצעי מניעה של פורטלנד, ועזרה בהפצת מידע על אמצעי מניעה כאשר פעילות זו הייתה בלתי חוקית.
בעת ביקורה של מרגרט סנגר בפורטלנד ב-1916, הרשויות עצרו אותה, את אקווי, ועוד נשים וגברים אשר חילקו את החוברת של סנגר, "הגבלת המשפחה".
כעונש, השופט קנס את רק את הגברים (ואז השעה את גזר הדין).
במהלך מה שמכונה בהיסטוריה האמריקאית "העידן הפרוגרסיבי" (1895–1920), אורגון אימצה רפורמות אזרחיות ופוליטיות אשר הפכו למודל לאומה, כולל החלת תהליכי משאל עם, הדחת נבחרי ציבור, ובחירות ישירות לסנאט ארצות הברית.
אקווי עבדה במספר קמפיינים למען זכות ההצבע לנשים, וחגגה עם ארגוני הנשים את הניצחון ב-1912, כאשר זכותן של נשים להצביע הוכר במדינת אורגון.
בשנת 1913 אקווי ביקרה במפעל במזרח פורטלנד שם העובדים פתחו בשביתה.
עובדי מפעל האריזה היו בעיקר נשים, אשר מחו על תנאי העבודה הקשים, השעות הארוכות והלא עקביות, והשכר הזעות של מספר סנט לשעה בלבד.
כאשר הצטרפו לשביתה ארגונים סוציאליסטים וחברי ארגון הפועלים העולמי IWW, המאבק הורחב לכלול נושאים כמו חופש הביטוי והזכות לשבות.
גם אקווי הצטרפה למחאה, והייתה לאחת ממנהיגיה, בין היתר בשל מעמדה המקצועי כרופאה.
כעבור מספר ימים של הפגנות, המשטרה הסתערה על השובתים.
אחד השוטרים הכה את אקווי באלתו, לאחר שהביעה זעם על כך שאישה בהריון נגררה מהמקום על ידי המשטרה.
השביתה הסתיימה ללא תנאים מספקים עבור הפועלות.
השפעת האירוע על אקווי, ובמיוחד האלימות המשטרתית שראתה וחוותה, הייתה רדיקליזציה פוליטית, והיא החלה להשקיע את מאמציה בפעילות הזו במקום ברפורמות עבורן עבדה עד אז.
אקווי הייתה לדמות בעלת השפעה בפורטלנד במשבר האבטלה שפקד את פורטלנד בשנים 1913–1914. היא הייתה צועדת יחד עם הגברים המובטלים בדרישה לתנאי עבודה טובים יותר, וגם השתתפה בפעילויות של IWW למען חופש הביטוי ובתמיכה לחוטבי העצים שרצו להתאגד.
היא הכריזה על עצמה כסוציאליסטית רדיקלית, אנרכיסטית, ובעלת ברית של IWW.
בתקופה שהובילה להתערבות ארצות הברית במלחמה המתחוללת באירופה, אקווי פעלה בהתנגדות לקמפיינים שפרסמו את ההכנות הצבאיות ועודדו את תמיכת הציבור.
היא ראתה בהתערבות הצבאית אמתלה למרדף אחר רווחים מצד הקפיטליסטים, והרפתקה אימפריאליסטית מצד הממשל.
בשנים 1916–1919, פורטלנד נכנסה למצב של היפר-לאומיות, כאשר נערכו מצעדים ואירועים פטריוטיים וצבאיים תמידיים, ואקווי הפכה ל"אאוטסיידרית" פוליטית אפילו יותר מאשר בעבר.
היא מחתה במצעד למען ההכנות למלחמה במרכז העיר כאשר היא מחזיקה בבאנר גדול עליו כתוב "התכוננו למות, הפועלים!
היא הותקפה על ידי משתתפים במצעד, והמריבה הובילה למעצרה.
אקווי המשיכה למחות גם כשארצות הברית הצטרפה למלחמה ב-1917. בשלב זה, היא נחשבה לאיום לביטחון הלאומי והואשמה ואף הורשעה בהסתה.
אקווי הגישה ערעורים, אך טיעוניה נדחו.
ברגע האחרון, לפני שנכנסה לכלא, הנשיא וודרו וילסון חנן אותה חלקית, ומיגר את עונשה משלוש שנים לשנה ויום.
אקווי ריצתה את עונשה בכלא סן קוונטין אשר בצפון קליפורניה, החל ב-19 באוקטובר 1920, כאסירה מספר 34410. היא הייתה בת ארבעים ושמונה.
היא חייתה במגורים משותפים עם עוד שלושים ואחת אסירות, אשר הורשעו בפשעים כגון רצח, שוד, וביצוע הפלות.
אקווי הייתה האסירה הפוליטית היחידה ביניהן.
בריאותה של אקווי התדרדרה במהלך מאסרה, והיא סבלה מהתקפי שחפת, ממנה סבלה כילדה.
היא שמרה על גישה חיובית ככל שיכלה, בעזרת ביקורים תכופים ומכתבים תומכים.
היא ביקשה שחרור מוקדם בשל מצבה הבריאותי, אך ניכר כי התובע הכללי של ארצות הברית חסם את כל מאמציה.
אקווי השתחררה מסן קוונטין ב-9 באוגוסט 1921 עם עונש מופחת בשל התנהגות טובה, לאחר שריצתה כעשרה חודשים.
לאחר המלחמה, הלך הרוח בארצות הברית פנה נגד רדיקליזם, איגודי עובדים, וקומוניסטים.
כשאקווי שבה לחיי האזרחות, היא מצאה שהיא וחבריה מוגבלים מאוד במחאותיהם לעומת התקופה הקודמת.
וכך היא חזרה להתמקד ברפואה.
החל משנת 1926, אקווי נהגה להזמין את מנהיגת IWW אליזבת גורלי פלין לחיות איתה בביתה לתקופות משמעותיות, ולעזור בטיפול במרי, בתה של אקווי.
פלין סבלה מבעיות בריאות חמורות, וכן תשישות מעומס יתר בעבודה ודיכאון מהאתגרים הפוליטיים בה נתקלה.
בעקבות התקף לב שחוותה אקווי ב-1930 היא מכרה את המרפאה, וביקשה מפלין לסייע לה עוד כמה שנים.
ב-1936, פלין חזרה לחוף המזרחי כדי לחדש את פעילותה הפוליטית, והייתה למנהיגה בהמפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
אקווי ניהלה חיים שקטים בעקבות עזיבתה של פלין, ולאחר שמרי ברחה כדי להתחתן.
מנהיגים מהתנועה הרדיקלית מנהיגי ותנועת הפועלים המשיכו להעריץ אותה על אומץ לבה ועל חמלתה אשר הפגינה כפעילה במשך שנים כה רבות, והרבו לבקר בביתה.
בשנת 1950 אקווי נפלה ושברה את עצם האגן, ונאלצה לשהות במשך שנה בבית החולים, ואז הועברה למוסד סיעודי כדי להשתקם, אך לא הצליחה להירפא לגמרי.
היא נפטרה בבית חולים במיניאפוליס ב-13 ביולי 1952, בגיל 80. מודעות אבל פורסמו בעיתונים ברחבי ארצות הברית.
היא נקברה לצד הארייט ספקרט בבית הקברות וילהלם ממוריאל, באורגון.
מארי אסטריד, נסיכת לוקסמבורג (ובשמה המלא מארי אסטריד מלוקסמבורג, ליליאן שארלוט לאופולדינה וילהלמינה אינגבורג אנטוניה/אנטוינטה אליזבת אן/אנה אלברטה פון הבסבורג-לותרינגן, בלוקסמבורגית: Marie-Astrid vu Lëtzebuerg, Liliane Charlotte Léopoldine Wilhelmine Ingeborg Antonia/Antoinette Élisabeth/Elisabeth Anne/Anna Alberte/Alberta von Habsburg-Lothringen; נולדה ב-17 בפברואר 1954), היא בתו הגדולה של ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג.
מארי אסטריד נולדה ב-17 בפברואר 1954 בטירת בצדורף, לז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ולז'וזפין שארלוט, נסיכת בלגיה, בתם של לאופולד השלישי, מלך הבלגים ואסטריד, נסיכת שוודיה.
מארי אסטריד התחנכה בלוקסמבורג ובבלגיה, ובשנת 1977 סיימה את לימודיה והוסמכה כאחות מוסמכת.
בשנות ה-70 יצאו שמועות כי מארי אסטריד אמורה להתחתן עם צ'ארלס, נסיך ויילס, אולם ההצעה לא יצאה אל הפועל, ובתקשורת הבריטית היו שטענו כי האפיפיור פאולוס השישי סירב לאשר את הנישואים, על אף שהם לא התקיימו בעקבות חוק ההסדר 1701.
החל משנת 1970 מכהנת מארי אסטריד כנשיאת הצלב האדום למען הנוער בלוקסמבורג.
ב-6 בפברואר 1982 התחתנה מארי אסטריד עם קרל כריסטיאן, ארכידוכס אוסטריה, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
מארי כריסטין, ארכידוכסית אוסטריה (נולדה ב-1983), התחתנה עם רודולף, רוזן לימבורג-שטירום
אימרה, ארכידוכס אוסטריה (נולד ב-1985), התחתן עם קתלין אליזבת ווקר
כריסטוף, ארכידוכס אוסטריה (נולדה ב-1988), התחתן עם אדלייד מארי ביאטריס דראפה-פריש
אלכסנדר, ארכידוכס אוסטריה (נולד ב-1990)
גבריאלה, ארכידוכסית אוסטריה (נולדה ב-1994)
מארי אנטואנט מירא הייתה אשתו של קרל, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן.
מארי אנטואנט נולדה ב-3 בינואר 1793 בלבאסטיד-מירא , לוט, לפייר מירא, שהיה אחיו הבכור של ז'ואקים מירא (מרשל צרפתי ובעלה של קרולין בונפרטה, אחותו של נפוליאון), וללואיז ד'אסטור.
ב-4 בפברואר 1808 התחתנה מארי אנטואנט עם קרל, נסיך הכתר של הוהנצולרן-זיגמרינגן, ממנו נולדו לה 4 ילדים.
בשנת 1831 מת חמיה אנטון אלויס, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן, ובעלה קרל עלה לשלטון במקומו.
ב-19 בינואר 1847 מתה מארי אנטואנט, ולאחר מותה התחתן קרל בשנית עם קתרינה, נסיכת הוהנלוהה-ואלדנבורג-שילינגספירסט , בתו של קרל אלברט השלישי, נסיך הוהנלוהה-ואלדנבורג-שילינגספירסט , אך לא היו לו ילדים ממנה.
ב-4 בפברואר 1808 התחתנה מארי אנטואנט עם קרל, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
קרולינה, נסיכת הוהנצולרן-זיגמרינגן (1810–1885), התחתנה עם פרידריך פרנץ אנטון, רוזן הוהנצולרן-הכינגן, ולאחריו התחתנה עם יוהאן שטגר פון ואלדבורג
קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן (1811–1885), התחתן עם יוזפינה, נסיכת באדן
אמליה, נסיכת הוהנצולרן-זיגמרינגן (1815–1841), התחתנה עם אדוארד, נסיך סקסוניה-אלטנבורג
פרידריך, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן (1820–1906), התחתן עם ג'יאקינו נפוליאונה פפולי
מארי דלאני אלדריג' הייתה סטטיסטיקאית אמריקאית.
אלדריג' למדה לימודי תואר ראשון במכללת נוטרדאם במרילנד, וקיבלה תואר מוסמך בביוסטטיסטיקה מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס ב-1953.
אלדריג' כיהנה בשורה של תפקידים בממשלה הפדרלית.
בין היתר עבדה בשירות הביטוח הלאומי , בלשכה לסטטיסטיקת עבודה, במשרד החינוך, במכון הלאומי לבריאות הנפש, ובשירותי הדואר.
בראשית שנות השבעים ניהלה את המחלקה לסטטיסטיקה ברשות הלאומית לבטיחות בדרכים, ומ-1978 עד פרישתה בשנת 1984 עבדה במרכז הלאומי לסטטיסטיקת חינוך.
אלדריג' הייתה נשיאת החברה הסטטיסטית של וושינגטון ונבחרה לעמיתת האיגוד האמריקני לסטטיסטיקה בשנת 1969 (ביחעם אווה מולר).
מארי-אן ויקטורי גיליאן בואבה (9 באפריל 1773 - 16 במאי 1841) הייתה מיילדת צרפתייה, ממציאה וכתבה ספרים בנושא מיילדות.
המציאה מכשיר חדש למדידת האגן הנשי, וכן את ה.
הספרים שכתבה תורגמו לשפות שונות והיו בשימוש במשך 150 שנה.
מארי-אן ויקטורי גיליאן בואבה נולדה בשנת 1773 בוורסאי.
היא חונכה על ידי נזירות אחיות במנזר באטאמפס, שם כישוריה משכו את תשומת ליבה של אליזבת מצרפת, אחותו של לואי השישה עשר.
כשהמנזר נהרס במהלך המהפכה הצרפתית, למדה במשך 3 שנים אנטומיה ויילוד.
לימודי הרפואה שלה נקטעו עם נישואיה לפקיד ממשלתי, לואיס בואבה, ב-1797. בואבה נפטר מספר שנים לאחר מכן, והשאיר אותה ואת ילדתה בקשיים כלכליים.
לאחר מכן, היא הייתה למיילדת בבית חולים מקומי, וב-1801 היא הפכה לממונה עליו.
בתפקיד זה שכנעה את לפתוח בית ספר מיוחד ליילוד.
בואבה המשיכה בלימודי הרפואה והפכה לתלמידה, עוזרת וחברה של מארי-לואיז לאשאפל בפריז.
בעקבות מות בעלה, חזרה בואבה לפריז כדי לסייע ללאשאפל.
בעת זו, קיימה מערכת יחסים קרובה עם ד"ר פרנסואה שאוסייר.
עקב קנאה מקצועית בקולגה שלה ובחברתה לאשאפל, התפטרה בואבה מתפקידה ב-1811 ודחתה את ההצעה למלא את מקומה של לאשאפל, אשר הלכה לעולמה ב-1822. במקום זאת, בחרה בתפקיד בשכר נמוך בבית חולים לנשים בפריז.
בשנים הבאות, שירתה כמנהלת וכסגנית מנהלת בכמה בתי חולים, וכן הייתה חברה במספר אגודות רפואיות.
פרסמה בואבה מאמרים וספרים; ספרה "Mémorial de l'art des accouchements" עבר מספר מהדורות ואף הפך לספר לימוד.
מארי בואבה המציאה מד-אגן וספקולום וגינלי, ששימשו להרחבת הווגינה ולבדיקת צוואר הרחם.
המצאתה סייעה לא רק למטופלותיה, אלא גם לרופאים.
היא הייתה בין הראשונים שהשתמשו בסטטוסקופ על מנת להקשיב ללבם של עוברים.
בין תגליותיה בתחום הרפואה נמנות סיבות לסוגים שונים של דימומים, גורמים להפלות ומחלות של השליה והרחם.
הוצהר שהיא "ביצעה טיפולים כירוגיים שבמדינות אחרות ניתנו לביצוע על ידי גברים בלבד".
מארי בואבה הייתה מהמנתחות הראשונות שקטעו את צוואר הרחם בשל גידול סרטני.
הצלחותיה בתחום הניתוחים הגיניקולוגיים השפיעו על אוניברסיטאות גרמניות לאפשר לנשים לעסוק בתחום זה.
בין 1812 ל-1813 פרסמה בואבה מאמרים רבים, הן מקוריים והן מתורגמים.
המהדורה הראשונה של "Memorial de l'Art des Accouchemens" פרי עטה פורסמה ב-1812. הספר כלל הערות מלימודיה אצל מארי-לואיז לאשאפל, ושימש כחוברת הדרכה לסטודנטים לרפואה ולמיילדות.
המהדורה השלישית של הספר תורגמה למספר שפות אירופיות.
עבודתה על הסיבות להפלה זכתה להכרה מהחברה המלכותית לרפואה בבורדו.
לאחר מכן, התמקדה בואבה בכתיבה על גינקולוגיה מתקדמת.
הספר כלל 41 תבניות ו-116 דמויות מצוירות שאיירה בעצמה, והחליף את ספר הלימוד שקדם לו, אשר היה בשימוש במשך 150 שנים.
ספר שימוש לתלמידי רפואה ומיילדות (1812): Memorial de l'Art des Accouchmens
ספר שימוש לתלמידי רפואה, מהדורה שלישית (1824): Mémorial de l'art des accouchemens
מדליית הזהב בפרוסיה על הצטיינות אזרחית (1814)
תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מרבורג בגרמניה (1827)
ציון לשבח מהחברה המלכותית לרפואה בבורדו
מנזר שנקרא על שמה בעיר ילדותה ורסאי
מארי-אנטואנט גי-סטפאן הייתה רקדנית, ששיחקה בתיאטראות ספרד בין 1843 ל-1851.
ריצ'רד פורד, סופר מסעות, הגיע לספרד בשנת 1830 וכתב על היריבות בין גי-סטפאן למריה בראמבייה, מומחית לדוניצטי ורקדנית ראשונה בבית האופרה לה סקאלה במילאנו.
גי-סטפאן הופיעה לראשונה במדריד בשנת 1840 ובסביבות 1844 רקדה בתפקיד הראשי בהפקה הראשונה של ז'יזל בספרד.
היא רקדה במספר רב של יצירות מאת מריוס פטיפה ולעיתים קרובות כבת-זוגו לריקוד.
בשנת 1853 עברה לפריז והופיעה לראשונה באופרה של פריז ב-Aelia et Mysis מאת ז'וזף מאזילייר.בערך באותה תקופה הופיעה גם בתיאטר ליריק ובתיאטר דה לה גאיטה.
בין התפקידים שיצרה Néméa, ou l'Amour vengé ב-1864, מאת ארתור סן-לאון.
בומון צייר תמונה בעקבות ג'.
מארי דנפורט פייג' ( Marie Danforth Page; 1869 – 1940) הייתה ציירת אמריקאית, בעיקר של דיוקנאות.
התחילה ללמוד שיעורים אצל הלן נולטון בגיל 17 אלה נמשכו שלוש שנים.
אז החלה ללמוד, במשך חמש שנים, בבית הספר במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון, בהנחיית פרנק ווסטון בנסון ואדמונד צ'ארלס טרבל.
בשנת 1903 נסעה לאירופה, שם העתיקה ציורים במוזיאונים בספרד, כשחזרה לקחה שיעורים באוניברסיטת הרווארד בתורת הצבעים אצל דנמן רוס.
היא למדה באופן לא רשמי עם אבוט אנדרסון תאייר בשלב מסוים.
בשנת 1896 התחתנה עם ד"ר קלווין ג.
פייג', בקטריולוג מחקר, והתיישבה איתו בבוסטון, שם היה לה סטודיו בקומה העליונה של הבית.
הזוג אימץ שתי בנות, סוזן ומרגרט, בשנת 1919.
היא החלה לקבל עבודות בבית.
חלקם נועדו פשוט להעתקים יצירות של אנשים כמו גילברט סטיוארט, אך עבודות אחרות נועדו לציור דיוקנאות מקוריים.
שלושה מציוריה התקבלו לתערוכת פנמה-פסיפיק בשנת 1915 בסן פרנסיסקו, ואחד מהם זכה במדליית ארד.
פרסים נוספים הגיעו לאחר מכן, באקדמיה הלאומית לעיצוב - שאליה היא נבחרה כחברה בשנת 1927 - ובאיגוד ניופורט לאמנות.
התערוכה הראשונה שלה הייתה בשנת 1921 בגילדת אמני בוסטון.
היא המשיכה לזכות בפרסים, כולל תואר שני בכבוד מאוניברסיטת טאפטס, ולהציג עבודות עד מותה.
פייג' התעקשה לאורך הקריירה שלה כי המצוירים יבואו אליה לסטודיו במקום שהיא תגיע אליהם.
בשנות העשרים היא גבתה 1000 דולר עבור דיוקן באורך מלא.
בין הדמויות שציירה היו מרי אמה וולי, נשיאת מכללת מאונט הולוק.
התזמורת הסימפונית של בוסטון, בחזרות עם סרג' קוסביצקי, ושישה פרופסורים בהרווארד, שם לימד בעלה בבית הספר לרפואה משנת 1911 עד 1925.
היא גם עיצבה כרזה, שפורסמה במלחמת העולם הראשונה.
הטכניקה שלה הייתה נועזת, וכמה מבקרים בני זמנה מתחו ביקורת על כך שציוריה "גבריים" מדי.
מארי בארך, לשעבר קנודסן (בדנית: Marie Barch; 1744 - 31 במרץ 1827), הייתה בלרינה דנית, חלוצה בתחום הבלט הקלאסי בארצה.
בעת הופעת הבכורה שלה, הייתה בארך מאורסת לעמיתה למחול ובעלה לעתיד, קרל וילהלם בארך, בן לאומן, שהופיע לראשונה כרקדן באותה הדמנות וחלק עמה את מעמד החלוציות.
ידוע שהוא, לפחות, למד אצל מנהל הבלט האיטלקי של התיאטרון, אנטוני קומו, וייתכן שגם היא למדה אצלו.
קומו, לשעבר חבר בלהקה האיטלקית של פייטרו מיניוטי, התמנה למנהל הבלט הראשון של התיאטרון רק שלוש שנים קודם לכן, ועליו הוטלה המשימה להכשיר את להקת הבלט הראשונה שלו.
בני הזוג בארך נחלו הצלחה רבתי בהופעת הבכורה שלהם וזכו לאהדת הקהל.
מארי בארך נהנתה מהערכה הודות לכשרונה ויכולתה וניתנה לה משרה קבועה בתיאטרון.
בשנת 1761 העליבה הרקדנית הראשונה של התיאטרון אותו זמן, האיטלקייה אנה ג'רינגלי קומו את אנה בארך, וארוסה התלונן לפני מנהל הבלט |(בעלה של העולבת).
כתוצאה מכך, פוטרו שניהם, אלא שהפיטורין גרמו לגל מחאות כזה בקרב הקהל, שבני הזוג הוחזרו למשרותיהם וזכו לתשואות רמות מקהל הצופים בשובם.
התקרית הביאה בסופו של דבר לכך, שהזוג קומו איבד את מקומו בתיאטרון בשנת 1763.
בארך נהנתה מקריירה מוצלחת במשך ארבעים שנה.
בן-זוגה היה לרקדן הדני הראשון שלמד מעבר לים (וינה, ב-1763) והיה לרקדן שני, מלחין ומנהל בלט בשם בלבד לפני שפרש בשנת 1775. מארי בארך לא פרשה עד לאחר עונת 1798–1799.
מריה פיליפינה (מארי) בילדרס-ואן בוסה (אמסטרדם, 21 בפברואר 1837 – ויסבאדן, 11 ביולי 1900) הייתה ציירת, שהתפרסמה בזכות ציורי הנוף שלה בסגנון הולנדי-אימפרסיוניסטי מוקדם.
אביה היה עורך דין ושר האוצר של הולנד במשך יותר מעשרים שנה.
עקב היותו שר האוצר, נאלצה המשפחה לעבור לגור בעיר להאג.
מארי ואן בוסה הייתה אחייניתה של האמנית שרה סטרקה-ואן בוסה.
בגיל שמונה-עשרה, מארי החליטה כי היא רוצה להיות ציירת - החלטה חריגה עבור אישה דאז.
היא למדה לצייר מהאמן ההולנדי הנדריק ואן דה סנדה באקויזן באקוויזן ולעיתים קרובות קיבלה עצות מהצייר יוהנס בוסבום.
זה היה בוסבום שעודד אותה להציג את עבודותיה.
משנת 1875 קיבלה שיעורים מיוהנס וורנרדוס בילדרס (1811-1890).
הם נישאו בשנת 1880, ובחנותם בוסבום והנדריק וילם מסדג היו עדים.
היא הייתה בגילו של בנו של ג'יי.וי בילדרס, צייר הנוף ג'רארד בילדרס, אשר נפטר בשנת 1865. בני הזוג התיישבו בכפר הכפרי אוסטרבייק, שם ציירה נופים רבים.
לאחר מות בעלה היא חזרה להאג.
מארי ואן בוסה התמקדה בעיקר בציורי נוף.
היא נהגנה לחתום על הציוריה בשמה: 'מ'.
מלבד ציורי שמן, היא כמו כן ציירה הרבה ציורים בצבעי מים ועל נייר.
לעיתים קרובות תיארה את היערות ברובע גלדרלנד ושטחי השיטפון, אך ציירה גם בדרנתה, בווסטרוולדה הסמוכה ובסביבתה של האג.
בהתפתחותה האמנותית היא ניגשה עם ציוריה וצבעי המים שלה לאימפרסיוניזם ההולנדי של אסכולת האג, אך עם התמקדות אופיינית ויחודית משלה בעצים וביערות.
מארי ואן בוסה הפכה לחברה ב-Hollandsche Teekenmaatschappij בשנת 1878, והצטרפה לסטודיו פולצ'רי בהאג כעבור שנה.
היא לקחה חלק בכמה תערוכות של 'תערוכות של אדונים חיים' (משנת 1873), סלון פריז בשנת 1880, וב-'תערוכה הלאומית לעבודות נשים' בשנת 1898. היא זכתה במדליית ארד בתערוכה העולמית של פריז (1889) ואזכור מכובד ביריד העולמי בשנת 1900, שתיהן בפריס.
היא הציגה את עבודותיה בארמון לאמנויות יפות בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
ואן בוסה שמרה על מחירי הציורים שלה נמוכים, בשביל להקל על מכירתם; אולם הקולגות שלה בהאג לא הסכימו עם גישה זו ומחו על החלטתה.
היא שמרה על קשרים ידידותיים באליטה התרבותית (בוסבום-טוסיינט, ג'יזברט ואן טיינהובן, אוגוסטה דה וויט, אנה וולטרבק) של הולנד באותם ימים.
עבודותיה של ואן בוסה נכללו בין היתר באוספי מוזיאון רייקסמוזיאון אמסטרדם, מוזיאון בוימנס ואן ביינינגן, מוזיאון טיילרס, מוזיאון פרנס האלס, מוזיאון גרונינגר ומוזיאון סטדליק אמסטרדם.
עקב בעיה בגב, ואן בוסה נאלצה להתיישב בגרמניה.
היא נפטרה בשנת 1900 בזמן שהותה בספא בוויסבאדן בגיל 63. היא נקברה עם בעלה באוסטרבייק, הולנד.
מארי רייצ'ל יודוקסי בופה הייתה חברת תנועת ההתנגדות הבלגית במהלך מלחמת העולם השנייה והוכרה כחסידת אומות העולם.
מארי רייצ'ל בופה הייתה בתם של ניקולה ג'וזף אדולף וקלריס קתרין ז'וזף אנטואן.
בשנת 1942, רווקה ובת 58, החזיקה והפעילה בופה בית הארחה בשם "לה פרמה דה לה צ'אפל" (חוות הקפלה), שהיה חלק מאחוזתה הגדולה בבלגיה.
ב־15 בספטמבר אותה שנה נשלח שליח על ידי פיקוד הארמייה החשאית של בלגיה לקהילה שלה, לה ריד, ליד לייז', בבקשה להקים קבוצה מקומית שתתנגד לכוחות הגרמנים הכובשים.
בופה, הפכה לחברה הראשונה בארמייה החשאית ב-1 בדצמבר 1942.
בופה עזרה למגוון אנשים שנמלטו מהדיכוי.
היא הייתה ידועה בין לוחמי ההתנגדות כמי שמספקת מחסה, לאלה שנמלטו מעבודות הכפייה, אסירים נמלטים ואף טייסים שנמלטו מציפורני הצבא הנאצי.
בנוסף לכך שסיפקה מקום מסתור בטוח, היא סיפקה מסמכים מזויפים ועזרה בזיהוי נתיב בריחה.
היא גם הפיצה הודעות של העיתונות המחתרתית, העבירה הודעות מוצפנות ואחסנה נשק ותחמושת.
החל מאוגוסט 1942 הסתירה בופה במשך שנתיים גם משפחה יהודית, שבעת בני משפחת סלוצ'ני, שברחו מביתם באנטוורפן, בלגיה לאחר שהרשויות החלו לגרש את היהודים.
המשפחה התגוררה עם בופה כשיום אחד סיפרה לה שכנה שהגסטפו בדרך לחפש במקום.
היא העבירה את המשפחה במהרה לכפר סמוך, קוו דו-בויס, ואחרי שהסכנה המיידית חלפה, היא החזירה את המשפחה לאחוזה.
הם הסתתרו בבניין מאחורי החומה הגדולה באחוזתה.
ב-17 בפברואר 1944 פשטה המשטרה על האחוזה במטרה לחפש נמלטים.
המשפחה היהודית הצליחה להימלט מהפשיטה, ועברה למקומות מסתור אחרים, אך בופה נתפסה ונעצרה על ידי הגסטפו.
בופה גורשה למחנה הריכוז ראוונסבריק, שם הוצאה להורג ב-1 בפברואר 1945.
ב-30 ביולי 2008 ארגון יד ושם הכיר בה כחסידת אומות עולם.
מארי ברגמן (בשוודית: Marie Bergman; נולדה ב-21 בנובמבר 1950) היא זמרת שוודית.
ברגמן נולדה בסטוקהולם, מ-1969 ועד 1972 הייתה חברה בהרכב המוזיקלי "Family Four", ביחד איתם היא ייצגה את שוודיה באירוויזיון 1971 ואירוויזיון 1972. ב-1974 החלה בקריירת סולו והוציאה את האלבום הראשון שלה "Mitt ansikte".
באירוויזיון 1994 ייצגה את שוודיה ביחד עם הזמר רוגר פונטארה והם היו במקום ה-13.
היא דיבבה את פלגמנקוף בדיבוב השוודי של הסרט אנסטסיה.
היא זכתה במספר פרסי מוזיקה, היא לימדה באקדמיה למוזיקה בקופנהגן ובאורהוס.
היא נשואה בשנית ולה בת מבעלה הראשון.
מארי קתרין סופי דה פלביני (; 31 בדצמבר 1805 – 5 במרץ 1876), ידועה גם בשם העט דניאל שטרן, הייתה סופרת והיסטוריונית צרפתייה מהתקופה הרומנטית.
ד'אגו נולדה בעיר פרנקפורט, גרמניה, בשם מארי קתרין סופי דה פלביני.
היא נולדה לאלכסנדר ויקטור פרנסואה, אריסטוקרט צרפתי, ולמריה אליזבת' בתמן, בתו של בנקאי גרמני.
ד'אגו בילתה את שנותיה הראשונות בגרמניה, ולאחר הרסטורציה הצרפתית, עברה לצרפת.
ב-16 במאי 1827, היא נישאה לשארל לואי קונסטאן ד'אגו.
במרוץ השנים, לשניים נולדו שתי בנות, לואי וקלר.
בשנת 1834, היא התגרשה משארל.
בין השנים 1835–1839, התגוררה עם הפסנתרן והמלחין פרנץ ליסט, שהיה צעיר ממנה בשש שנים.
היא התקרבה לחבריו של ליסט דוגמת פרדריק שופן שהקדיש לליסט 12 מהאטיודים שלו.
אחת מיצירותיו המפורסמות של ליסט, "Die Lorelei", הוקדשה לד'אגו.
על אף שהביאו לעולם שלושה ילדים, ליסט וד'אגו לא התחתנו מעולם.
ד'אגו גידלה את ילדיהם לבד, בעוד שליסט כלכל את משפחתו כשניצח על קונצרטים מסביב לעולם.
בשנת 1876 היא נפטרה בפריז, בת 70, ונקברה במחלקה 54 של בית העלמין פר לשז.
מארי-אנטואנט קטוטו היא כדורגלנית צרפתייה, המשחקת בעמדת חלוצה בליון מהליגה הצרפתית ובנבחרת צרפת.
כבוגרת אקדמית הנוער של פריז סן-ז'רמן היא הפכה לכובשת המובילה בכל הזמנים בקבוצה באפריל 2022 בגיל 23.
קטוטו, צאצאית למשפחה קונגולזית, נולדה בצרפת והחלה לשחק כדורגל מגיל 7 בקבוצה המקומית בקולומב.
בגיל 13 הצטרפה לאקדמית הנוער של פריז סן-ז'רמן ועזרה לקבוצתה לזכות באליפות הנערות בשנת 2016.
את הופעת הבכורה שלה בקבוצה הבוגרת ערכה ב-2015 מול וולפסבורג במסגרת ליגת האלופות ובשבועות שלאחר מכן שותפה לראשונה גם בליגה וכבשה שער כבר במשחקה הראשון.
קטוטו הפכה לכובשת מצטיינת והייתה מלכת השערים בליגה הצרפתית בעונות 2018/2019, 2019/2020 ו-2021/2022. באפריל 2022 הפכה לכובשת המצטיינת בכל הזמנים של פריז סן-ז'רמן.
קטוטו הייתה חלק מנבחרות צרפת בגילים השונים ורשמה בסך הכל 35 הופעות בהן כבשה 24 שערים.
הייתה חלק מנבחרת צרפת עד גיל 19 שזכתה באליפות אירופה עד גיל 19 בשנת 2016. באליפות זו הייתה גם מלכת השערים ונבחרה לשחקנית המצטיינת של הטורניר.
בהמשך הגיעה עם הנבחרת לחצי גמר בגביע העולם עד גיל 20 בשנת 2018.
ב-2018 רשמה את הופעת הבכורה בנבחרת הבוגרת אך למרות הישגיה בנבחרת ובליגה הושארה מחוץ לסגל באליפות העולם ב-2019 שנערכה בצרפת בטענות לבעיות התנהגות וגישה לא מתאימה לחברותיה לקבוצה.
מלכת השערים של אליפות אירופה עד גיל 19 ב-2016.
השחקנית הטובה ביותר של אליפות אירופה עד גיל 19 ב-2016.
נבחרת הטורניר של אליפות אירופה עד גיל 19 ב-2016.
נבחרת העונה בליגת האלופות של אופ"א ב-2021/2022.
מרי ריצ'רדס, (1846 - ?) הידועה גם בשם מארי ג'יין ריצ'רדס גרווין ואולי מארי באוסר, הייתה מרגלת של האיחוד במהלך מלחמת האזרחים.
היא אולי נולדה משועבדת מלידה בווירג'יניה, אבל אין תיעוד של היכן נולדה או מי היו הוריה.