tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ציוריה חושפים את שירת הפרטים הארוגים זה בזה בקומפוזיציה מיוחדת.
הלב מכוון למקום האמור לדבר בפרטיו.
הצבעים שבהם מגולמות צמרות העצים ושירת העשבים מסביב נעשים אט אט לנוף צהוב השר את הפרטים בטקסט מורכב וכמעט מופשט של תנועות יסוד, של חללים המצטרפים לסבך המצביע על האדמה כמקור חיים.
העלה שאיבד את חיבורו לעץ נושר ומרפד את האדמה.
השורשים הבולטים, ולעיתים גם גזעים גדועים, מצטרפים אל אריג של זמן הפועם במקצב שונה.
גד ממשיכה לצייר בבתי העלמין בעמק יזרעאל.
האוצר יניב שפירא מתאר את ציורי הפרדסים של הדר גד: זהו הפרדס הנטוע בזיכרונותיה מביקוריה כילדה בעין חרוד ואלו הן חלקות הפרדס הנעלמות מאופק באזור פרדס חנה.
שש שנים מציירת גד בבית הקברות הראשון של עין חרוד, הממוקם ביישוב גדעונה שלמרגלות הגלבוע, ובבית הקברות של קיבוץ עין חרוד מאוחד.
בה בעת היא מתארת את מראות העמק כפי שהם נפרשים מגבעת קומי שבשיפוליה ממוקם הקיבוץ.
ככל שמתבוננים במכלול ציוריה של גד ניכר שהם אינם נדלים לגביה רק כשלעצמם.
מהדהדים בהם גם המפעל החלוצי שחוללו חלוצי ההתיישבות השיתופית בעמק והזיכרון ההיסטורי המשותף שנישא איתם ל"ארץ חמדת אבות", בין שהודו בכך ובין שהתנכרו לו.
על רקעם של אלה עולים מהם דווקא תחושות של שורשים גדועים, מורשת נעלמת, סיפורים שלא סופרו.
ציורי הפרדסים הוצגו בגלריה רוטשילד בתערוכה "לא אותו דבר".
על תערוכת היחיד "אדום" שהציגה בגלריה רוטשילד לאמנות ב-2017, כותבת האוצרת סמדר שפי: גד חושפת אור בסכין החיתוך, מבהירה חלקים בציור, עוקבת-לא עוקבת אחר הרישום, והיא כמפסלת פני שטח מחוספסים, חומריים שיוצרים תחושה של בעירה פנימית.
העבודות יוקדות, לא שקטות, משתנות.
האיכות הלוהבת, הטמפרטורה הגבוהה של הצבע פועלת כישות כמעט נפרדת מהדימויים.
אלו, אוצרי סוד, נדמים כפסטורליים, אך הופכים טורדים: לפני בתים עם גגות רעפים עומדת גדר קוצנית, בינות עצים מתגלים כפרים.
ככל שמאריכים בהתבוננות האיכות הרומנטית המסוימת שיש לציורים מתמוססת והדחיפות והעוצמה, הכאב והבוהק של התבוננות במה שמתחת לפני השטח, כמו געש שרק בקושי נותר מרוסן, מתפרץ לפני הצופים ביופי נורא.
אוצרת ד"ר גליה בר אור.
גלריה מגדל שלום – תל אביב.
גלריה עירונית ברייסך, פרייבורג, גרמניה.
גלריה רוטשילד אמנות – תל אביב.
2013 - "חלקת הילדים", הגלריה בגבעת חיים איחוד, אוצרת ורד נחמני.
גלריה דוויק משכנות שאננים – ירושלים.
2017 - "אדום", גלריה רוטשילד אמנות תל אביב.
2019 - "חזית דרומית", פרויקט מיוחד לתערוכה "14 כיוונים לרוח: דיוקן המשכן", משכן לאמנות בעין-חרוד.
2019 - "והבד לבן גם מבפנים", גלריית מרכז האמנות במעלות, אוצרת נעמה חייקין.
2021 - פרויקט מיוחד לתערוכה "Afterlives", המוזיאון היהודי של ניו יורק.
אוצרים דרסי אלכסנדר וסם סחרוף.
2021 - "געגוע שאין לו מפתן", מוזיאון בר-דוד, ברעם.
2022 - "נורא, יפה", גלריה רוטשילד אמנות תל אביב.
1990-92 - תערוכות הדפס בינלאומיות - ברצלונה/ ספרד.
1991 - תערוכת הדפס בינלאומית – קרקוב/ פולין.
1992 - תערוכת הדפס בינלאומית - קטוביץ/ פולין.
2010 - "מושאי תשוקה" – גלריה שטרן ת"א, אוצרת: דבי לוזיה.
2011 - רישומים – גלריה רוטשילד אמנות, ת"א.
2012 - "שיחות" - גלריה דוויק, משכנות שאננים, ירושלים.
2015 - סלון הקוביה, גלריה הקוביה, ירושלים.
2015 - "על הפנים", גלריה צדיק יפו, אוצרת: חנה קומן.
בין זיכרון לאסקפיזם"- הסדנה לאמנות יבנה.
2016 - "ציור פעילים 2016", מוזיאון הנגב באר שבע, אוצר: דוד וקשטיין.
2016 - "רוח המקום", גלריה רוטשילד אמנות, תל אביב, אוצרת: ד"ר סמדר שפי.
2017 - "אנו מכריזים בזאת", תערוכת זוכי פרסי משרד התרבות, מוזיאון בת ים לאמנות.
2017 - סלון הקוביה, גלריה הקוביה, ירושלים.
2018 - "מאוצרות המשכן", המשכן לאמנות בעין חרוד, אוצר: יניב שפירא.
2018 - "עמק תפארת", הגלריה בית חנקין, כפר יהושע.
אוצרות נטע הבר ואורנה אתקין.
2018 - "אגדה מקומית", הגלריה העירונית עפולה, אוצר עוז זלוף.
ציירות נוף", בית האמנים, תל אביב.
אוצרות: רותי חינסקי ורות מרקוס.
2018 - "גדיש", הגלריה בית חנקין, כפר יהושע.
אוצרות: עידית לבבי גבאי ונטע הבר.
2019 - "רקפות – צומח, מקום, משל", בית טיכו, מוזיאון ישראל ירושלים.
2021 - "המוסד", המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, אוצרת: סבטלנה ריינגולד.
2025 - " הפילוג" תערוכה בבית שטורמן בעין חרוד.
הדר בית"ר הוא מאחז צפונית-מערבית לביתר עילית.
היישוב קרוי על שם העיר ביתר הקדומה הסמוכה, על שם תנועת בית"ר ועל שם הערך "הדר" שבו דגל זאב ז'בוטינסקי.
היוזמה להקמת היישוב באה מצידו של ג'ו (יוסף) רוזנברג, עולה מדרום אפריקה וטייס מתנדב בחיל האוויר הישראלי במלחמת העצמאות.
רוזנברג פנה לגורמים ממשלתיים, וממשלת ישראל החליטה ב-1980 כי היישוב, שתוכנן כפרבר עירוני של ירושלים, יוקם בידי היזם.
לפי דרישת הרשויות, שרצו לייצר אחיזה ממשית בקרקע, הקים רוזנברג את היישוב הדר בית"ר כגרעין מייסד ליישוב המתוכנן.
בל"ג בעומר ה'תשמ"ה (קיץ 1985), תאריך המזוהה עם יום הפסקת פטירת תלמידי רבי עקיבא, שבהתחלה תמך במרד בר כוכבא שעיקר בירתו הייתה בסמוך לביתר הקדומה, עלה לקרקע גרעין ראשוני של קבוצה קטנה של משפחות דתיות לאומיות של בוגרי ישיבת מרכז הרב ומכון מאיר.
בכ"ט באב ה'תשמ"ז (24 באוגוסט 1987) שר השיכון דוד לוי אמר בכנסת ש"נדחוף להקמת הדר-בית"ר כיישוב עירוני גדול, שגם עליו יש הסכמה בין המערך לליכוד"
עם החלטת משרד השיכון לייעד את היישוב שתוכנן על ידי רוזנברג, ליישוב לאוכלוסייה חרדית בשם ביתר עלית, הועברו תושבי הגרעין המייסד מערבה לשטחי רכס C (גבעה ג'), אותו הבטיחו הרשויות לרוזנברג.
ב-27 באוקטובר 1996 חילמי שושא, ילד פלסטיני מהכפר חוסאן, נהרג בידי נחום קורמן, רכז הביטחון של הדר בית"ר.
קורמן טען כי ראה קבוצת נערים פלסטינים משליכה אבנים לעבר כלי רכב ישראלים.
לטענתו, הוא רדף אחריהם ותפס את שושא.
לפי גרסתו של קורמן הוא ראה את שושא נופל לאחור באזור מכוסה אבנים וברזלים ומאבד את הכרתו, והחל לבצע בו החייאה.
פלסטינים שהיו במקום טענו שקורמן הכה את שושא, בעט בו והפיל אותו לאדמה, והכה בראשו באקדח.
שושא פונה להדסה עין כרם שם מת כתוצאה משטף דם במוחו.
קורמן זוכה על ידי בית המשפט המחוזי, אך הורשע על ידי בית המשפט העליון בדונו בערעור הפרקליטות, ובעסקת טיעון נדון לשישה חודשי עבודות שירות.
הדר בית"ר נכלל בשטחה המוניציפלי של העיר ביתר עלית, וב־2020 פורסם מכרז של הממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש באזור יהודה ושומרון לבניית 770 דירות ועוד 4,800 מ"ר למסחר ותעסוקה בשטח הכולל את המקום.
הדפסת איברים היא שיטה ליצירת איברים מלאכותיים בטכניקות הדפסה בתלת-מימד, זאת על מנת ליצור תחליף לחומרים ביולוגים טבעיים מרמת הרקמה ותתי מבנים, כמו שסתומים ועד רמת איברים שלמים המתפקדים בעצמאות יחסית.
השימוש העיקרי כיום הוא לשם השתלות איברים, ולכן המחקר כיום מתמקד בעיקר בהדפסת איברים חיוניים, אך ניתן גם למצוא מחקרים אשר מתמקדים בשיפור היכולות האנושיות של איברים קיימים.
כמו כן מתבצעים מחקרים רבים במרכיבי איברים חיוניים כמו שסתומי הלב ועורקים, ומאמצים אלו כבר נושאים פרי.
אופן ההדפסה לרוב יתבצע בשיטה הנפוצה של שורה אחר שורה.
בשיטה זו, לאחר מיפוי מרחבי של האיבר הרצוי, והכנת חומרי המוצא לאיבר, מודפסים ביריעות דו־ממדיות דקיקות בזו אחר זו שורות שורות של חומר ביולוגי, היוצרות יחדיו את המבנה המורפולוגי של האיבר.
כמו כן מלבד תהליך ההדפסה ישנו צורך במוכנות של הרקמה לתפקוד, הכוללת תקשורת בין תאית הומאוסטאזיס כימי-ביולוגי בין תאי וכדומה.
מסיבה זו פותחו אינקובטורים ייעודיים, אשר לאחר ההדפסה קולטים את התוצרים, ומספקים להם סביבה טובה לגידול, כך שמתאפשר איחוי החומר הביולוגי, והפיכתו לאיבר בעל יכולת תפקוד.
בשנת 1984 הגיש ממציא בשם צ'ארלס הול בקשה להכרה בפטנט של טכנולוגית הדפסה אשר ביכולתה להדפיס מבנים תלת־ממדיים.
צ'ארלס קרא לה "טכנולוגיית ליטוגרפיה בסטריאו" (stereo lithography technology).
אך עד ראשית המאה ה-21 המצאה זו נותרה ברובה אזוטרית.
בד בבד כבר אז התחילו ניסיונות ליצור רקמות תאים בעלות מבנה מרחבי המאפשר תפקוד בגוף חי באמצעות גידול תרביות תאי גזע על תבניות המייצגות את השלד של האיבר.
אך שיטה זו הייתה מוגבלת הן מבחינת המבנים שאליהם היה יכול החוקר להכווין את התאים לצמוח, והן מבחינת עושר אפשרויות השילוב של חומרים שונים ברקמה התאית.
לכן באזור תחילת העשור השני למאה ה-21 ניתן לראות מחקרים הולכים ורבים המשלבים בין היכולות הדינמיות של ההדפסות התלת־ממדיות לבין גידול תרביות של חומרים ביולוגיים.
בשנת 2019 הדגימו מדענים ישראלים מאוניברסיטת תל אביב פריצת דרך מדעית של הדפסת לב חי מרקמותיו של תורם אנושי, לראשונה אי פעם, בעזרת מדפסת תלת-מימד.
זאת לאחר תהליך של הנדסה גנטית שבו הפרידו החוקרים תאי שומן שנהפכו לתאי גזע בעזרת מניפולציות מתחום הנדסת רקמות, אשר שימשו בתוך תערובת ייחודית לייצור תאי שריר לב חי ופועם.
חומרי המוצא המשמשים להדפסות מורכבים לרוב מחלבונים שונים החיוניים לעיצוב וגידול הרקמה כמו קולגן וג'לטין המשמש בחלק מן המקרים כחלק מן השלד המבני המחזיק את התא, מחומרי המדמים את הסביבה החוץ-תאית בגוף החי כמו אלג'ינט או PEGDMA, וכן מתרביות תאים שונים המכילים בין היתר תאי גזע, תאי שריר ותאי סחוס.
לרוב התאים המשמשים להדפסה נלקחים מגופו של יעד השתלת האיבר, כדי למנוע את דחייתם על ידי הגוף הקולט.
חומרי המוצא הם אחת הבעיות המורכבות ביותר בעת הדפסה של רקמות או איברים, זאת כיוון שמחד על החומרים להתאים לתכונות הכימיות והמכניות המתאימות להדפסה תלת־ממדית ומאידך על החומרים להיות מסוגלים לתפקד כחלק מרקמה חיה.
במחקר ישנה הפרדה בין חומרי מוצא המיועדים לרקמות קשות כמו עצמות, לבין חומרים המועדים לרקמות רכות כמו כלי דם, כאשר במקרים מורכבים נדרשת הדפסה משולבת של שני החומרים בלי לפגום בתפקוד האחד של השני.
על מנת להפעיל את המדפסת התלת־ממדית ישנו צורך להכניס תוכנית פעולה למערכת ההדפסה.
לרוב התוכנית מיוצרת באמצעות סריקה של איבר חי המשמש כמודל לאיבר המודפס.
במקרה זה נעשה שימוש בסורק מסוג MRI או CT על מנת להעריך מבחינה מרחבית את המבנה הייחודי של האיבר המשתנה מפרט לפרט.
לאחר הסריקה, אלגוריתם ממוחשב מבצע אנליזה על הקלט, ומפריד את האיבר לפרוסות דקות ה"מתורגמות" לחומרים השונים המרכיבים כל שכבה ושכבה, וניתנות להדפסה בזו אחר זו, ויוצר מהן קובץ המהווה את תבנית ההדפסה.
מכונת הדפסה בתלת-מימד סטנדרטית עובדת עם חומרים פלסטיים אחדים המודפסים שכבה אחר שכבה כאשר עיקר הפעולה היא בניית המבנה המרחבי.
במכונת הדפסה ביולוגית לרוב בשל המורכבות, התנועה בציר ה Z תהיה של ראש המזרק ולא של משטח ההזרקה כמו ברוב המכונות הפשוטות.
דרגת חופש זו של המזרק מאפשרת יכולות מבניות טובות יותר וגמישות באלגוריתם ההזרקה.
בשנת 2015 יצרה ג'מה רדמונד את המדפסת הביולוגית הראשונה שיכולה להשתמש ב-10 חומרים שונים במקביל.
בחזית המחקר כיום קיימות שלוש שיטות מרכזיות להדפסת חומר ביולוגי.
הראשונה היא שיטה מבוססת חום, שבה בראש המזרק ישנו גוף חימום, וכאשר ישנו צורך בהזרקה מופעל גוף החימום ויוצר בועה שלוחצת על החומר הביולוגי לצאת מראש המזרק.
שיטה זו מאופיינת בעלות נמוכה, ברמת סיכון נמוכה לזיהום ולהידבקות החומר, הודות לחוסר המגע בעת ההזלפה.
לעומת זאת השיטה סובלת מחוסר דיוק מרחבי בעקבות רעידות ראש המזרק ולחץ מכני הנוצר מלחץ האוויר.
שיטה נוספת היא שימוש בלייזר ושני משטחים, הראשון מכיל את חומר המוצא הגולמי, והשני הוא המשטח הקולט את החומר ועליו נבנה האיבר.
הלייזר פוגע במשטח הראשוני של התאים שנועדו להזרקה, התגובה עם הלייזר על גבי המשטח יוצרת בועות המכילות את התאים אשר נופלים למשטח ההדפסה התחתון.
לשיטה זו דיוק מרחבי רב אך היא מוגבלת לחומרים בעלי צמיגות גבוהה, לוקחת זמן רב, וכן היא בעלת סיכון לפגיעה בתאים החיים בשל האנרגיה הרבה מעורבת בתהליך.
שיטה שלישית היא שימוש בלחץ מכני במנגנון הדומה להפעלת בוכנה.
בשיטה זו יצירת לחץ בראש המזרק גורמת לחומר המוצא להידחס ולצאת דרך ראש המזרק, וגם להישאר ביציבות יחסית.
שיטה זו מאופיינת באינטגרציה טובה בין התאים המוזרקים, הודות ליכולת הזרקה רציפה, בזמן הדפסה קצר, ויכולת בנייה טובה.
מנגד, כתוצאה ממאמצי גזירה גבוהים בעת יציאת התאים מהמזרק ואיטום התאים מהסביבה החיצונית, תאים רבים נפגעים.
שיטה זו עדיין זקוקה לשיפורים.
הדפסה דיגיטלית קרמית על זכוכית היא פיתוח טכנולוגי, המאפשר הדפסה של תמונות, תבניות או טקסט על גבי זכוכית שטוחה וחלקה תוך שימוש בדיו קרמי.
הדיו הקרמי עשוי מתרכובת של צבע פיגמנטי, אבקת זכוכית ומרכיב כוהלי.
לאחר ההדפסה על פני משטח הזכוכית, הזכוכית המודפסת מוכנסת לתנור לשם הטמעת הדיו הקרמי בתוך משטח הזכוכית והפיכתו לחלק אינטגרלי ממשטח הזכוכית.
הדפסה דיגיטלית קרמית על זכוכית פותחת בפנינו אפשרויות חדשות ושיפורים באופן הטיפול ועיצוב זכוכיות שטוחות כגון שליטה בדרגת שקיפות הזכוכית, אופן החלוקה וההחזר של האור, היכולת לחשב ולקבוע את מידת החום החודר לחלל החדר ואפילו הפחתה של היתקלויות ציפורים ואנשים בזכוכית.
בשונה מנייר או קנבס, זכוכית היא חומר שקוף אשר איננו סופג צבע, לפיכך, על מנת לבצע דפוס דיגיטלי על זכוכית היה צורך להתאים את הדפוס הדיגיטלי על מנת להתגבר על המכשולים אשר הציבה הזכוכית בפני הדפוס הדיגיטלי.
עד שנת 2007, שתי הדרכים המסורתיות להדפסה על זכוכית היו הדפסת UV על פני הזכוכית והדפסת סובלימציה.
הדפסת סובלימציה, אשר פותחה בשנת 1930 היא הדפסה על נייר ודיו מתאימים אשר מועברים באמצעות חום אל פני הזכוכית.
מדפסות UV הופיעו לראשונה רק באמצע שנות ה-90. בשיטת הדפסה זאת דיו מודפס ישירות על הזכוכית ומיובש על פני הזכוכית בעזרת גלי אור אולטרה סגולים.
מכיוון שבשיטה זו הדיו מודפסת על פני הזכוכית ואינה מוחדרת לתוך הזכוכית כמו הדפסה קרמית, הדפסה זאת נחשבת לפחות עמידה בעיקר בתנאי חוץ.
הדפסה דיגיטלית קרמית על זכוכית מציבה מספר אתגרים אשר מוצאים מענה על ידי מספר פיתוחים טכנולוגיים.
בדרגה העליונה, מדפסת להדפסה בפורמט רחב, דיו קרמי ותוכנה לעיצוב תמונות משולבים יחדיו באופן אינטגרלי כאשר כל חלק תורם את חלקו לתהליך ההדפסה.
לאחר ההדפסה על הזכוכית עם דיו קרמי, הזכוכית מולהטת על מנת ליצור היתוך בין הצבע הקרמי לזכוכית.
בעקבות החום הרב בתהליך ההיתוך, קודם מתאדים חומרים אורגניים ומקשרי צבע, בשלב הבא מתבצעת ההתכה של פיגמנט הצבע בזכוכית ופיצוצים קטנים של חללים ורווחים בין חלקיקי הצבע והזכוכית שנסגרים ובשלב האחרון נוצרת שכבה חלקה בעלת התכונות והצבעים הרצויים.
תהליך היתוך מוצלח הוא כזה שבסופו מתקבל משטח זכוכית בעל עובי אחיד ללא בועיות ופיזור מדויק של הצבע בהתאם לדוגמה הרצויה.
הדקירה בתיכון ניק דידריקס בוצעה ב-17 באוגוסט 2008 בתיכון על שם ניקולאס דידריקס שבעיר קרוגרסדורפ שבדרום אפריקה, על ידי מורן הארמסה, תלמיד כיתה י"ב, שתקף תלמידים ואנשי צוות בתיכון באמצעות קטאנה באורך 60 סנטימטרים.
מורן הארמסה, תלמיד כיתה י"ב בתיכון על שם ניקולאס יוהאנס דידריקס בעיר קרוגרסדורפ שבדרום אפריקה, נכנס לבית הספר בשעה 7:00 בבוקר כשהוא עוטה מסיכה חומה ופניו צבועות בשחור.
לטענתו המסכה הייתה חיקוי מסיכתו של קורי טיילור, סולן להקת סליפנוט, אך בתקשורת טענו כי המסיכה הייתה דומה לזו של ג'ואי ג'ורדיסון, המתופף של הלהקה.
בתיקו נמצאו גם מסכה כשל שון קראהאן ומסיכת עבודת-יד מעיסת נייר הצבועה בצבעים שבטיים, וכן שלוש חרבות יפניות.
בשעה 7:20 לערך, במהלך התכנסות של תלמידי בית הספר, שלף הארמסה קטאנה באורך 60 סנטימטרים ושיסף באמצעותה את גרונו של ז'אק פרטוריוס, תלמיד בן 16, שמת במקום.
הוא דקר תלמיד נוסף, והמשיך לדקור שני גננים שניסו להתעמת איתו.
לאחר מכן התיישב הארמסה על גדר לבנים ונעץ את חרבו באדמה בסמוך לו.
בשעה 7:45 הוא לווה על ידי אנשי צוות לחדר המנהל, וכעבור כרבע שעה הועבר לתחנת המשטרה, ללא התנגדות מצידו.
הארמסה טען כי השטן פקד עליו לבצע את מעשה הרצח, וכי הוא הולך אחרי דרכי השטניזם.
הפסיכיאטרית שבדקה אותו סיפרה כי אמר לה שראה רוח רפאים במשק של משפחתו, והיא פקדה עליו להפוך לשטניסט.
בחיפוש שערכה המשטרה בחדרו נמצאו אלמנטים רבים של שטניזם, כגון לוחות ויג'י, ספרי לחשים ועוד.
משפחתו של הארמסה טענה כי הוא עבר התעללות רגשית ופיזית בבית הספר, וזה הדבר שגרם להתפרצותו.
היו שהאשימו במעשה את להקת ההבי מטאל סליפנוט, מפני שהארמסה האזין להם בקביעות בחודשים שקדמו לאירוע, וכן התלבש כמוהם והחזיק מסכות הדומות לשלהם בעת האירוע.
סולן הלהקה, קורי טיילור, פרסם גינוי למעשיו של הארמסה, וגם הוריו של הרוצח שיגרו התנצלות למשפחות הקורבנות.
ב-20 באוגוסט 2008 הואשם הארמסה בסעיף אחד של רצח ובשלושה סעיפי ניסיון רצח.
הוא נשלח לאיבחונים לצורך הערכת בריאותו הנפשית, וב-25 באוקטובר, לאחר חודשיים רצופים של אבחונים ושתי דחיות של מועד המשפט, קבע בית המשפט כי הארמסה כשיר נפשית לעמוד לדין.
ב-14 באפריל 2009 הודה הארמסה בכל ארבעת האישומים, וב-10 באוקטובר 2009 הוא נידון לעשרים שנות מאסר.
הדקירות בירושלים בשנים 1997–1999 היו סדרה של רציחות וניסיונות רצח בהם נרצחו שלושה ערבים ונפצעו עוד שישה, שהתרחשו בעיקר בשכונת מאה שערים ובסביבתה.
ב-2010 נעצר חיים פרלמן, פעיל ימין וחבר תנועת כך, בחשד שהוא הדוקר הסדרתי.
לאחר מכן הוא שוחרר ללא הגשת כתב אישום.
נכדו של אחד הקורבנות, חאירי אלקם, שנקרא על שם סבו, ביצע ב-2023 את פיגוע הירי בנווה יעקב בו רצח שבעה יהודים.
הדקירה הראשונה אירעה בנובמבר 1997. הדקירות התרחשו כולן בנסיבות דומות, והנדקרים היו ערבים שהיו בעבודה או בדרך למקום העבודה שלהם.
שניים מהקורבנות מתו כתוצאה מהדקירה, ואילו האחרים נפצעו בדרגות חומרה שונות.
משטרת ירושלים הגיעה למסקנה כי מדובר בסדרת "דקירות שיטתיות" של יהודי חרדי עם מניעים לאומניים ואנטי-פלסטינים.
10 פיגועים נחשבו כקשורים ל"דוקר הסדרתי" על ידי משטרת ירושלים:
30 בנובמבר 1997: פלסטיני נדקר ונפצע באורח קל בפינת רחוב שמואל הנביא ושמעון הצדיק.
17 בפברואר 1998: חמזה עוביידה, נער פלסטיני בן 14 משועפאט, עובד במכולת מקומית, נדקר ונפצע באורח קל ברחוב בתי ורשה במאה שערים.
10 במרץ 1998: נאצר בשאראת, נער פלסטיני בן 17 מג'בע, אף הוא עובד בחנות מכולת, נדקר ונפצע באורח בינוני ברחוב ראשית חוכמה.
12 במרץ 1998: חסן כעאבנה, פלסטיני בן 35, נדקר ונפצע באורח בינוני עד קשה במאה שערים.
29 באפריל 1998: ואאל סוואהרי, ירדני-פלסטיני שביקר את משפחתו במזרח ירושלים, נדקר ונפצע באורח קל כשיצא מבית החולים ביקור חולים תוך כדי הליכה ברחוב מאה שערים.
7 במאי 1998: נאשד סלאח, אופה פלסטיני בן 38, נדקר בשעה 5 לפנות בוקר בעת שהלך לעבודה ברחוב בית ישראל.
סלאח הצליח למסור למשטרה תיאור של התוקף שלו.
לפי חלק מהמקורות סלאח מת מפצעיו, ולפי אחרים לא מת.
14 במאי 1998: ח'ירי אלקם, פועל בניין פלסטיני בן 51 ממזרח ירושלים, נדקר ונהרג ברחוב שמואל הנביא.
התוקף, חמוש בסכין גדולה, תקף את אלקם מאחור לפנות בוקר, כשהיה בדרכו למקום עבודתו, אתר בנייה ברמות, לאחר שהתפלל במסגד אל-אקצא.
התוקף דקר את אלקם שוב ושוב.
אלקם התמוטט ומת על המדרכה.
25 שנים מאוחר יותר, נכדו של אלקם, שנקרא על שם סבו, היה אחראי לפיגוע הירי בנווה יעקב.
2 בדצמבר 1998: אוסאמה נתשה, מנקה רחובות פלסטיני בן 41 מאבו תור נדקר ונהרג ברחוב שמואל הנביא.
הוא יצא לעבודה בסביבות השעה 5 בבוקר, נדקר כ-30 מטרים מביתו, והתמוטט על המדרכה.
13 בינואר 1999: פלסטיני מראס אל-עמוד נדקר.
רוב הניצולים מהפיגועים אמרו שהם לא ראו את פניו של התוקף שלהם.
חלקם אמרו שפניו היו מכוסים, אבל הוא זוהה כיהודי אורתודוקסי.
תושבי השכונות החרדיות בהן אירעו הפיגועים סירבו לשתף פעולה עם חקירת המשטרה.
צוות החקירה של המשטרה גילה פרטים מסוימים זהים בכל הדקירות, מה שמחזק את ההנחה שאותו אדם עומד מאחורי כל הדקירות, עם מניעים לאומנים ואנטי-פלסטינים.
משפחתו של ח'ירי אלקם, בן 51 שעבד בו נהרג על ידי העבריין, ביקשה פיצויים מהמוסד לביטוח לאומי לפי "חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה", אך נדחתה בטענה שחוק זה חל רק על פיגועים נגד יהודים.
לאחר הליך ערעור ממושך, נפסקו פיצויים בסך 162,000 דולר על ידי ועדת משרד הביטחון, שהוקמה לאחר שריפת דירתן של שלוש נשים פלסטיניות בירושלים ב-1998, שלכאורה בוצעה על ידי יהודים.
עם זאת, ארגון יהודי בשם "קורבנות הטרור הערבי הבינלאומי" פעל למניעת ביצוע התשלום.
ייצור באמצעות התכת נימה' Fused filament fabrication (FFF), המכונה גם fused deposition modeling (עם ראשי התיבות המסחרי FDM), הוא תהליך הדפסה תלת-ממדית המשתמש בחוט רציף של חומר תרמופלסטי.
החוט מוזן מסליל גדול דרך ראש הדפסה נייד מחומם, ומותך ליצירת קווי מתאר בהדפסת המתהווה.
ראש ההדפסה מונע באופן ממוחשב כדי להגדיר את הצורה המודפסת.
בדרך כלל, הראש נע בשני ממדים על פני מישור אופקי אחד, או שכבה, בכל פעם; לאחר מכן מגש הבנייה או ראש ההדפסה מונעים אנכית בתנועה מזערית כדי לעבור ליצירת שכבה חדשה.
המונח "ייצור באמצעות חוט מותך" הוטבע על ידי חברי פרויקט RepRap כדי לתת ראשי תיבות (FFF) שיהיו משוחררים מבחינה משפטית לשימוש
הדפסת FDM היא כיום השיטה הפופולרית ביותר (על פי מספר מכונות) להדפסת תלת־מימד בשימוש תחביב.
טכניקות אחרות כגון פוטופולימריזציה (SLA) וסינטר אבקה (SLS) עשויות להציע תוצאות טובות יותר, אך הן יקרות משמעותית.
ראש מדפסת תלת־מימד או מכבש מדפסת תלת־מימד (Extruder) הוא רכיב בציוד ההדפסה האחראי להמסה או התכה של חומרי גלם והפיכתם לפרופיל רציף.
מגוון רחב של חומרי נימה ניתנים להתכה בראש ההדפסה, כולל תרמופלסטיים כגון אקרילוניטריל בוטאדיאן סטירן (ABS), חומצה פולילקטית (PLA), פוליאתילן טרפתלאט גליקול (PETG), פוליאתילן טרפתלט (PET), פוליסטירן בעל השפעה גבוהה (HIPS), פוליאוריטן תרמופלסטי (TPU) ופוליאמידים אליפטיים (ניילון).
שיטת ההדפסה באמצעות התכת נימה, פותחה על ידי S.
Scott Crump, מייסד שותף של Stratasys, בשנת 1988. עם פקיעת תוקף הפטנט על טכנולוגיה זו בשנת 2009. אנשים יכלו להשתמש בשיטת הדפסה זו מבלי לשלם ל-Stratasys עבור הזכויות, מה שהביא לפריחה של מגוון יישומי הדפסת תלת־ממד מסחריים, או DIY או מקודמות קוד פתוח (RepRap).
הדבר הוביל לירידה דרמטית בסדרי הגודל של מחירי המדפסות מאז יצירת טכנולוגיה זו.
נכון להיום Stratasys עדיין מחזיקה בסימן המסחר על המונח FDM.
הדפסת תלת־מימד, המוגדרת גם כ'יצור באמצעות הוספה' מתאפיינת בייצור פריט באמצעות הטבעת חומר בשכבה אחר שכבה
קיימות מגוון רחב של טכנולוגיות שונות שיכולות לעשות זאת, כולל אקסטרוזיה של חומר, הזרקת חומר, או הזרקת תלכיד, והטבעה באנרגיה מכוונת.
לתהליכים אלה יש סוגים שונים של אקסטרודרים והם מטביעים חומרים שונים כדי להשיג את המוצר הסופי.
הדפסה לפי דרישה היא שיטת הדפסה המאפשרת הפקת ספרים, חוברות ומוצרים מודפסים אחרים בכמויות קטנות במיוחד – לעיתים עותק יחיד – בהתאם להזמנות בפועל.
שיטה זו צברה תאוצה בשנים האחרונות בזכות התפתחות הטכנולוגיה הדיגיטלית, הפחתת עלויות הייצור ועלייתן של פלטפורמות מקוונות המציעות הפצה גלובלית.
ההדפסה מתבצעת באמצעות קבצים דיגיטליים הישר למכונת דפוס דיגיטלית, ללא צורך בסרטי צילום או בלוחות דפוס יקרים.
הדבר מקצר תהליכי הכנה ומאפשר עדכונים מהירים בין מהדורות.
על מנת לייצר עותק בודד בעלות כלכלית, נדרשת אוטומציה מלאה של שלב ההזמנה, הייצור והאספקה עד בית הלקוח.
חיסכון בהוצאות כוללות: אין צורך בהדפסה של כמות גדולה מראש ובאחסון מלאי בלתי נמכר.
הפצה עולמית: ניתן להציע ספרים לקהל בינלאומי דרך פלטפורמות מקוונות, ללא תלות בחנויות פיזיות.
ידידותית לסביבה: צמצום בכמויות הנייר והמשאבים המתבזבזים בהפקת עותקים שאינם נמכרים.
עלות לעותק: המחיר של עותק בודד בהדפסה דיגיטלית, עלול להיות יקר יותר מאשר מחיר ליחידה בדפוס אופסט בכמויות גדולות.
איכות ותפוצה: במקרים מסוימים דווח על הבדלי איכות ביחס לספרים מודפסים באופסט, וישנן חנויות שאינן מעניקות עדיפות לספרים המודפסים בשיטת POD לצורך הפצה פיזית.
שיטת ההדפסה לפי דרישה משפיעה על עולם הספרים ועל תהליכי ההוצאה לאור.
היא פותחת בפני סופרים עצמאיים אפשרות לפרסום ללא הוצאות גדולות מראש, ומאפשרת הרחבת קטלוג הספרים גם לתחומים נישתיים.
תוך צמצום סיכונים ושמירה על איכות הסביבה.
אמזון היא מהחברות הבולטות בתחום ההדפסה לפי דרישה.
באמצעות פלטפורמת KDP Print (לשעבר Createspace), מעלים יוצרים והוצאות לאור קובצי ספרים לקובץ דיגיטלי, קובעים את מפרט ההדפסה (גודל, כריכה, צבע ועוד) ומפיצים את הספר בקטלוג אמזון.
כשהלקוח רוכש ספר, הוא מודפס ונשלח מיד, ללא צורך במלאי קיים.
בישראל הוקם ב-2024 שירות הדפסה על פי דרישה בשם בוקפוד.
הוא ידידותי יותר לסופרים מאשר אמזון בכך שהוא מספק להם את פרטי הרוכשים.
לבוקפוד גם מסלול אופציונלי בשם "בוקפוד פרו" הפועל לשיווק הספר בפלטפורמות אינטרנטיות שונות.
הציור הדקאמרון היא יצירה מאת הצייר הגרמני פרנץ קסאבר וינטרהאלטר.
הציור שמור כיום באוסף המוזיאון הממלכתי קונסטהאלה קרלסרוהה שבגרמניה.
בנוסף לכך, קיימת גרסה נוספת או עותק מוקטן של היצירה, הנמצא באוספי הנסיכות של ליכטנשטיין.
הציור מציג קבוצת גברים ונשים בלבוש אלגנטי, יושבים בגינת נוי עשירה בצמחייה, בחצי עיגול, ומשוחחים, כאשר תשומת הלב מופנית לדמות מרכזית אחת.
הסצנה מוארת באור זהוב חמים, המשרה אווירה של שלווה ואינטימיות.
ברקע מופיעים עצים ושמים מעורפלים, והקומפוזיציה מדגישה את הקפדתו של האמן על פרטי לבוש, הבעות פנים ומבנה חזותי כללי.
הציור מתאר את עשרת האצילים הצעירים מספרים זה לזה את סיפוריהם, בהשראת המסגרת הסיפורית של דקאמרון מאת ג'ובאני בוקאצ'ו.
באתר התרבות של ה־BBC, דניס דאנקן מתאר את הסצנה ככזו שבה הדמויות נסוגות מן העיר המוכה במגפה אל וילה כפרית מבודדת, ושם הן שוהות ומעבירות את זמנן בסיפורים בעלי אופי שובב.
בהתאם לרוח המסגרת הספרותית, הציור מציג את קבוצת המספרים ברגע של שלווה וניתוק מהמציאות הקשה שמחוץ לוילה.
תשעה צעירים מאזינים בקשב למספר הסיפורים היומי, שוכבים לצד מזרקה ומחייכים בעדינות.
הקומפוזיציה אינה עוסקת בזוועות המגפה, אלא מציעה אינטרלוד אידילי.
הציור שמור גם באוספי הנסיכות של ליכטנשטיין, ודימויו מצוטט רבות כייצוג חזותי מפורסם של סצנת הסיפורים.
קומפוזיציית ריבוי הדמויות בציור מזכירה ציורים נוספים של וינטרהאלטר, ובהם פלורינדה (1852) והקיסרית אז'ני מוקפת בנשות החצר שלה (1855).
בשלוש היצירות מופיעות דמויות יושבות במעגל על רקע טבע אידילי, כאשר הנוף ממלא תפקיד של תפאורה תיאטרלית.
הסידור מדמה מישור נטוי, שנועד להבליט את הסדר החברתי.
ביצוע הציור היה מהיר יחסית, ועדיין ניכרים בו טפטופי צבע.
בציור פלורינדה, שהוצג לראשונה ב־1852, עשה וינטרהאלטר שימוש דומה במבנה קומפוזיציוני, וההשוואה לציור הדקמרון עוררה עניין ציבורי בשל העובדה שבציור המאוחר הדמויות הנשיות מופיעות בעירום.
הֲדַר עָם הוא מושב במרכז עמק חפר צפון מזרחית לעיר נתניה השייך למועצה אזורית עמק חפר.
מהבחינה הארגונית המושב משתייך לתנועת האיחוד החקלאי.
היישוב נוסד ב-1934 על ידי עולים מליטא וצפון אמריקה והרחבת היישוב נעשתה על ידי עולים מהולנד.
היישוב נקרא על שם ההדרים, עקב הפרדסים המקיפים את היישוב.
מושב הדר-עם תוכנן כאחד מכ-50 היישובים שתוכננו עם רכישת הקרקעות של עמק חפר ב-1929. אדמות המושב נמסרו לחברה החקלאית "יכין" ששיווקה את החלקות בעיקר בליטא ובקנדה.
התכנון היה שהחלקות ימכרו לבני המעמד הבינוני שיכלו להרשות לעצמם לשלם את מחיר הרכישה (כ-600 לא"י), ומתיישבי הכפרים בסביבה ינטעו ויעבדו את הפרדסים, וכאשר הללו יניבו פרי, יגיעו בני המעמד הבינוני ויוכלו להתפרנס מהפרדסים המניבים.
הפרדס הראשון ניטע ב-15 באפריל 1934 על ידי יעקב סגל ועד 1948 התגוררו בכפר רק כ-7 משפחות (בגלל מלחמת העולם השנייה, נספו רבים מרוכשי החלקות ממזרח אירופה, הרוכשים מקנדה לא הגיעו, ומהפרדסים בלבד, בכל מקרה אי אפשר היה להתפרנס).
הבית הראשון הוקם בשנת 1935.
מקנדה הגיעה רק משפחת שמואל ויהודית צוקרמן.
אספקת המים למשקי המשפחות הראשונות, נעשתה ישירות מבארות המים של כפר ידידיה וכפר חיים הסמוכים.
אספקת המים לשטחים החקלאים נעשתה משלוש בארות המים שבכפר.
מגדל המים, שתוכנן על ידי המהנדס דוד פריצקר מתל אביב, נבנה בראשית 1951 ,על מנת לספק את צורכי המתיישבים, שמספרם גדל לאחר קום המדינה.
מכיוון שלא היה אמור לשמש לצורכי שמירה, ניתן דגש מיוחד לאסתטיקה שלו.
עם חיבור מערכת המים של המושב למערכת הארצית של חברת מקורות, בשנות התשעים, הופסק השימוש במגדל המים.
בשנת 2010 בוצעו עבודות שימור על מנת למנוע את קריסתו, מתוך הכרה בערכו ההיסטורי.
רק בתחילת שנות ה-50, עם עליית קבוצה של מתיישבים מהולנד והעלייה של ניצולי שואה ממזרח אירופה, החל המושב לצמוח.
ענף הלול התפתח כגורם מפרנס נוסף.
בשנת 1951 הקימו כמה משפחות הולנדיות בית חרושת למיץ בשם "פדרם", שפשט רגל לאחר שלוש שנים.
המושב מוגדר כישוב של המעמד הבינוני ומרבית תושביו מוצאים את פרנסתם מחוץ למושב.
(כיום – תחילת 2006) רק כ-7 משפחות מוצאות את פרנסתן מחקלאות.
מרבית תושבי המקום מוצאים את פרנסתם מחוץ למושב.
במושב מתגוררים כיום כ-450 איש, מתוכם כ-100 ילדים.
המושב היה בין הראשונים בארץ שהעביר החלטה כחוק המונעת הקמת מפעלים ושטחי מסחר באזור המגורים כדי לשמור על איכות החיים ולהימנע מ"חזרה למגורים מעל הרפת או הסנדלריה".
במושב יש שלושה מבני ציבור – בית העם, בית ספר/גנים (מבני בית הספר אינם משמשים כיום לבית ספר), ובית כנסת.
בית הכנסת משותף ליישובים שבסביבה.
מוסדות שרותי מכולת, מרפאה, חינוך, ביטחון וכדומה נמצאים בישובי הסביבה.
בצידו המזרחי של המושב, עובר פלג נחל, אשר נוטה לעלות על גדותיו בגשם משמעותי והמתחבר לנחל אלכסנדר.
עופר שכטר נולד וגדל בהדר עם.
שכונת הדר יוסף היא שכונה בצפון-מזרח העיר תל אביב, מצפון לנחל הירקון.
חלקו הראשון של שם השכונה משמר את שמו של 'גִ'סְר אֶל-הַדָּאר' (גשר שאון המים) הוא גשר עשר טחנות ('טאחונת אל הדר').
הגשר בגלגולו הנוכחי נבנה בסוף שנות ה-30 ביוזמת רשויות המנדט ובביצוע סולל בונה במהלך סלילת 'דרך הרצליה', שחיברה את קריית שאול, רמת השרון והרצליה לתל אביב.
כיום שמו של הגשר הוא 'גשר הדר יוסף'.
חלקו השני של שם השכונה נקרא על שמו של יוסף שאול אלישר, גואל אדמות עבר הירקון מידי שבט אבו כישכ שעל מקצתן נבנתה השכונה.
מצפון מזרח לשכונה 'Khirbet Hadrah', תוארכה על ידי הארכאולוג יעקב קפלן לימי החשמונאים, וסומנה במפת ה PEF בשנות ה-70 של המאה ה-19.
השכונה גובלת מצפון ברחוב מבצע קדש, ברחוב בני אפרים ממערב, ברחוב פנחס רוזן ממזרח, וברחוב שטרית מדרום, אך בפועל עד נחל הירקון.
השכונה סמוכה לשכונות שיכון דן, נאות אפקה א', ומעוז אביב, תל ברוך ולפארק הירקון מדרום.
רוב שמות הרחובות בשכונה מנציחים קהילות יהודיות שחרבו בשואה - קהילת אודסה, קהילת ורשה, קהילת לבוב, קהילת בודפשט, קהילת לודז', קהילת ביאליסטוק, קהילת צ'רנוביץ, קהילת בריסק וקהילת יאשי.
רחובות אחרים הם רחוב פנחס רוזן (בתים 1–25), רחוב הרב מרק, רחוב מינץ, רחוב הדר יוסף, רחוב שלום אש, רחוב יד המעביר, רחוב יוסף קיציס ורחוב אמיל בריג.
בשל הבנייה החפוזה והצורך לשכן את אלפי העולים למדינה הצעירה, נבנו מבני מגורים בני שתי קומות בדרך כלל, שמונה משפחות בכל בניין.
גודלה הממוצע של כל דירה היה 22 מ"ר.
ככל שחלפו השנים תושבים רבים הגדילו בהזדמנויות שונות בתים אלו, לרוב בקומות התחתונות.
את בתים אלו ניתן לראות בעיקר ברחובות קהילת ורשה וקהילת לודז'.
חלקה ה'חדש' יותר של הדר יוסף נבנה החל משנות ה-70 וכולל מבני מגורים בני שבע עד שתים עשרה קומות אשר נבנו סביב רחוב שלום אש.
החל משנת 1994 נערכו תוכניות בניין עיר שונות בפרקי זמן שונים, הכוללות מתווה של התחדשות עירונית (פינוי-בינוי).
במסגרתה מפונים הדיירים לתקופת הבנייה, ובגמר הבנייה חוזרים הדיירים הוותיקים לדירות חדשות, גדולות יותר.
כיום ישנם מספר רב של בתים באזור אשר נבנו מחדש במסגרת תוכניות 'פינוי-בינוי' וכן פרויקטים נוספים מתוכננים בעתיד.
בשנת 2006 נעשה ניסיון כושל לאחד את השכונה עם שכנתה נאות אפקה, לשכונה אחת בשם 'הדר-אפקה'.
ניסיון זה כשל לאור התנגדויות שונות של תושבי שתי השכונות.
בהדר יוסף ממוקמים מספר שירותים עירוניים לרווחת תושבי השכונה והשכונות השכנות.
ניתן למנות את מתנ"ס בית פרנקפורט, סניף של שירותי בריאות כללית, שבעה בתי כנסת וחמישה גנים ציבוריים.
בשכונה נמצא בית ספר יסודי ממלכתי ע"ש דוד ילין, ובית ספר "גיל" של החינוך המיוחד.
את השכונה משרת גם המרכז הקהילתי "הדר-אפקה" אשר ממוקם בשכונת נאות אפקה א' בסמוך לגבולה עם שכונת הדר יוסף.
השכונה ניזונה משני צירי תנועה מרכזיים: רח' בני-אפרים (המחבר בין גני התערוכה לצומת הפיל) ורח' פנחס רוזן (דרך הרצליה לשעבר) המחבר בין צומת הפיל לקניון איילון.
לתוך השכונה נכנסים ארבעה קווי אוטובוסים.
בנוסף לקווים ברחובות הסובבים את השכונה לרחבי המטרופולין.
בפאתי השכונה אמורות לקום תחנות הדר יוסף וגשר פנחס רוזן של הקו הירוק של הרכבת הקלה.
כחלק מתוכנית אסטרטגית רב שנתית של עיריית תל אביב, נסללו ברחבי השכונה מספר שבילי אופניים, בין היתר בצירים מרכזיים כגון רחובות הדר יוסף, שלום אש ויד המעביר וכן לאורך רח' בני אפריים בגבולה המערבי של השכונה.
הדר-יוסף מאופיינת בשלושה מרכזי הקניות הפתוחים שבה.
המרכז המסחרי הראשי (השוק הישן), מרכז מסחרי ברח' שלום-אש, וכן מרכז מסחרי ישן ברח' קהילת לבוב הפונה לרח' קהילת ורשה.
בין החנויות ניתן למנות חנויות מחשבים, אופנה, מזון, בעלי-חיים, מספרות, מסעדות וכן סניף דואר.
מרכז הספורט הלאומי תל אביב
בסמוך אל השכונה ברחוב בכור שלום שיטרית ובצמוד אל פארק הירקון נמצא "מרכז הספורט הלאומי" המהווה גוף המשלים את מכון וינגייט ובו משרדי הוועד האולימפי בישראל, מרכז הספורט הלאומי תל אביב, שבו נערכת אליפות ישראל באתלטיקה קלה.
באצטדיון נמצאים גם משרדי איגוד האתלטיקה הישראלי ואיגוד הג'ודו הישראלי.
כמו כן, כחלק מהקומפלקס נבנה אולם הדר יוסף בן ה-1,400 מקומות המשמש מספר מקבוצות הספורט בעיר, והן מגרשי טניס רבים.
הנהלות אגודות ספורט נוספות נמצאות במקום.
בנוסף בסמוך אל המתחם נמצא אצטדיון רמת גן בו נמצאים משרדי ההתאחדות לכדורגל בישראל.
בשנת 2019 נפתח במרכז הוולודרום הלאומי ע"ש סילבן אדמס.
הדרבי של אדינבורו הוא הכינוי שניתן למשחק הכדורגל בין הארטס לבין היברניאן, שתי קבוצות הכדורגל הבכירות של העיר אדינבורו שבסקוטלנד.
היריבות בין שני המועדונים, החלה לה אי שם באמצע שנות ה-70 של המאה ה-19, מה שהופך אותה לאחת היריבויות העתיקות ביותר בכדורגל העולמי.
המשחק הראשון בין 2 הקבוצות שוחק ביום חג המולד (25 בדצמבר) של שנת 1875 (שנת הקמתה של היברניאן) ובו ניצחה הארטס 1-0.
המשחקים משוחקים בדרך כלל או באיסטר רואד או בטיינקסטל.
נכון להיום, הקבוצות נפגשות בין 3 ל-4 פעמים בעונה במסגרת ליגת העל הסקוטית, בהתאם למיקומן בתום העונה הסדירה לפני החלוקה לבית עליון ותחתון.
הקבוצות נגשות לעיתים גם במסגרת הגביעים השונים דוגמת הגביע הסקוטי וגביע הליגה הסקוטי.
מפגש בין 2 הקבוצות במסגרת גביע כלשהו, הפך לנדיר מאוד בעשורים האחרונים, אולם הקבוצות נפגשו במסגרת חצי גמר הגביע הסקוטי בעונת 2005-06 (הארטס ניצחה 4-0), וכמו כן במסגרת רבע גמר גביע הליגה בעונת 2006-07 (היברניאן ניצחה 1-0).
מפגש הגביע המפורסם ביותר ביניהן שוחק בגמר הגביע הסקוטי בשנת 1896, הגמר היחיד ששוחק מחוץ לגלאזגו, בו ניצחה הארטס 3-1.
בין שנות ה-70 המאוחרות ועד לאמצע שנות ה-80, היו קרבות אוהדים רבים בין 2 מחנות האוהדים, אולם היום דבר זה די חריג.
בשנים האחרונות, רוב המשחקים שוחקו ללא שנמכרו כל הכרטיסים למשחק, בעיקר בקרב אוהדי ה"חוץ" (מכיוון שהמשחקים מתקיימים באדינבורו, אף קבוצה לא באמת אורחת) עקב המחירים היקרים להחריד ביציעים המוקצים להם.
להארטס יש את המאזן הטוב יותר בדרבים, עם 128 ניצחונות מול 82 של היבניאן, ו-82 משחקים שנסתיימו ללא הכרעה (תיקו).
נכון להיום התקיימו כ-600 משחקי דרבי מאז הקמתן של 2 הקבוצות.
גם בתחרויות ידידותיות של אדינבורו ידה של הארטס על העליונה עם 140 ניצחונות, למול 112 של היברניאן.
שיא הצופים למשחק דרבי בעיר אדינבורו עומד על 65,860 ב-2 בינואר 1950, כאשר הארטס ניצחה 2-1 באיסטר רואד (מגרשה של היברניאן).
זהו גם מספר הצופים הגבוה ביותר בסקוטלנד לאירוע ספורט ששוחק מחוץ לגלאזגו.
המשחק "הגדול" ביותר בין 2 הקבוצות היה גמר הגביע הסקוטי בשנת 1986, ששוחק באצטדיון לוגי גרין, אדינבורו.
נכון לשנת 2007, זהו משחק הגמר היחיד ששוחק מחוץ לגלאזגו (כפי שכבר צוין לעיל).
המשחק "הגדול" ביותר של השנים האחרונות, היה חצי הגמר של הגביע הסקוטי בשנת 2006, שבו 2 הקבוצות ידעו כי ניצחון יעלה אותן לגמר מול גרטנה, אשר שיחקה באותו זמן בליגת המשנה בסקוטלנד.
הארטס ניצחה 4-0, בדרך לזכייה בגביע עצמו, אך רק לאחר קרב מן הנקודה הלבנה.
היברניאן "נקמה" בהארטס על ההפסד ההוא עונה לאחר מכן, לאחר שהדיחה אותה על ידי ניצחון 1-0 ברבע גמר גביע הליגה הסקוטי, בדרכה לזכות בגביע.
משחק דרבי מסורתי שהיה בדרך כלל משוחק בכל שנה ביום הראשון של השנה החדשה (1 בינואר), או ב-2 בינואר, שגם הוא יום חופשי בסקוטלנד.
בשנים האחרונות המשחק כבר כמעט ולא נערך עקב מדיניות תכנון המשחקים של ליגת העל הסקוטית, אשר נשלטת על ידי הטלוויזיה, שמעדיפה באופן שיטתי את הדרבי של "הדור הישן".
מבין 88 המשחקים ששוחקו בשנה החדשה, היברניאן מחזיקה בשיא הניצחונות עם 31 מול 28 ניצחונות של הארטס.
רק 3 משחקי דרבי שוחקו בעשר השנים האחרונות; תיקו 2-2 בטיינקסטל ב-1998, תיקו 4-4 גם כן בטיינקסטל ב-2003, ותיקו 1-1 באיסטר רואד ב-2005.
תאריך תוצאה אצטדיון מסגרת מספר צופים הערות 25 בדצמבר 1875 הארטס 1
היברניאן 0 איסט מידואוס ידידות - הדרבי הראשון.
היברניאן 0 איסט מידואוס הסיבוב ה-1 של הגביע הסקוטי - התיקו הראשון בהיסטוריה של הגביע הסקוטי.
הארטס 1 היברניאן פארק הסיבוב ה-3 של הגביע הסקוטי 7,000 היברניאן מדיחה את הארטס בדרך לזכייה ראשונה בהיסטוריה בגביע.
היברניאן 1 טיינקסטל ידידות 8,000 דרבי "השנה החדשה" הראשון.
היברניאן 3 טיינקסטל ליגת המשנה הסקוטית 17,500 המשחק הראשון במסגרת ליגת המשנה.
היברניאן 1 לוגי גרין גמר הגביע הסקוטי 17,340 מפגש הגמר היחיד עד כה.
היברניאן 2 טיינקסטל ליגת המשנה הסקוטית 39,908 האריסון מבקיע את השער המהיר ביותר בתולדות הדרבי, לאחר 11 שניות.
הארטס 2 איסטר רואד ליגת המשנה הסקוטית 65,860 שיא צופים לדרבי.
היברניאן 4 טיינקסטל ליגת המשנה הסקוטית 22,369 היברניאן קובעת את תוצאת המשחק כבר לאחר 10 דקות.
היברניאן 1 טיינקסטל ליגת המשנה הסקוטית 28,946 הארטס כובשת לראשונה לרשתה של היברניאן לאחר 9 משחקים.
היברניאן 1 טיינקסטל ליגת העל הסקוטית 12,371 היברניאן שוברת את רצף 22 משחקים ללא הפסד של הארטס בדרבי.
הדרבי של גלאזגו, הידוע גם כ"אולד פירם" , הוא כינוי למשחק הדרבי בין שתי קבוצות הכדורגל הבכירות בעיר גלאזגו ובסקוטלנד כולה - ריינג'רס וסלטיק.
היריבות בין שני המועדונים היא מהמפורסמות בעולם, והמשחקים ביניהם רווי רגשות בשני הצדדים, שכן ריינג'רס מזוהה עם הפרוטסטנטים היוניוניסטים, ואילו סלטיק מזוהה עם הקתולים האירים.
אחת הסברות היא שהביטוי "Old firm" נגזר מהמשחק הראשון של סלטיק ב-1888 ששוחק נגד ריינג'רס.
בדיווח בעיתון ביום שלאחר המשחק נכתב כי השחקנים הסתדרו אחד עם השני כל כך טוב, עד כי אפשר לחשוב שהם חברים שנים רבות.
מרי טוען כי המונח לקוח מרווחי פרסומת של שני המועדונים כתוצאה מהיריבות ביניהם, אשר שודרה ימים ספורים לפני המשחק הראשון.
שתי הקבוצות הן ללא עוררין המצליחות ביותר בסקוטלנד, כאשר ביחד הן מחזיקות (נכון לשנת 2019) ב-104 אליפויות ליגה (54 אליפויות לריינג'רס ו-50 לסלטיק), 72 גביעים סקוטיים (39 לסלטיק, 33 לריינג'רס) וב-45 גביעי הליגה הסקוטית (27 זכיות לריינג'רס, 18 לסלטיק).
השליטה ללא עוררין של שני המועדונים דוכאה זמנית על ידי קבוצות ה-New firm, אברדין ודנדי יונייטד במחצית הראשונה של שנות ה-80. החל מעונת 96–1995, שתי הקבוצות תמיד סיימו ב-2 המקומות הראשונים בליגה עד לשנת 06–2005 בה הארטס סיימה סגנית לסלטיק על חשבונה של ריינג'רס.
נכון לחודש דצמבר 2019, ריינג'רס וסלטיק נפגשו כבר 419 פעמים בשלושת המפעלים המקומיים, כשלריינג'רס 161 ניצחונות למול 159 של סלטיק.
99 משחקים נסתיימו ללא הכרעה.
הקבוצות נפגשות דרך קבע 4 פעמים במסגרת הליגה ומוגרלות פעמים רבות האחת נגד השנייה בגביע הסקוטי ובגביע הליגה.
מספר האוהדים הרב של הקבוצות, שהוא גבוה יותר משל כל קבוצות הליגה האחרות, גורם לכך שליגת העל הסקוטית - אשר כמעט תמיד נשלטה על ידי ה-Old firm - הופכת להיות פחות ופחות תחרותית.
אפילו בערים האחרות כמו אדינבורו או דנדי, ישנם אוהדים רבים של קבוצות ה-Old firm, בנוסף לאוהדי הקבוצות המקומיות (באדינבורו: הארטס והיברניאן, בדנדי: דנדי יונייטד ודנדי).
לכל מועדוני הכדורגל הסקוטיים האחרים הייתה פחות הצלחה מבחינה תחרותית באופן קבוע (למעט מעידות בשנות ה-90 של המאה ה-19, ובשנות ה-50 וה-80 של המאה ה-20), וכמו כן פחות תקציב ואוהדים מאשר לקבוצות ה-Old firm.
מצד שני, שתי הקבוצות גם יחד מכניסות למעלה מ-120 מיליון פאונד בשנה לליגה הסקוטית, ואם הן תעזובנה את הליגה (כמו קבוצות מסוימות בוויילס שמשחקות בפרמייר ליג) יפסידו גם הקבוצות האחרות בסקוטלנד מהמהלך.
היריבות בין שתי הקבוצות היא הרבה מעבר ליריבות ספורטיבית רגילה.
בנוסף למתח הדתי בקרב אוהדי שתי הקבוצות, יש גם עניין פוליטי, בו אוהדי ריינג'רס תומכים בעצמאותה של צפון אירלנד (הפרוטסטנטית) לבין אוהדי סלטיק שתומכים בהחזרתה לאירלנד (הקתולית) כישות אחת.
דבר זה גורם לטינה רבה בין אוהדי הקבוצות לא רק בתוך גלאזגו עצמה, אלא גם מחוצה לה (זו הסיבה אגב, שיש לשתי הקבוצות אוהדים רבים גם מחוץ לגלאזגו).
משחקים רבים בין שתי הקבוצות הסתיימו באירועים אלימים, חלקם אף נסתיים במוות.
היריבות הקשה בין שתי הקבוצות גרמה לכך שדי נדיר למצוא שחקן או מאמן אשר בקורות חייו נמצא כי שיחק (או אימן) בשתי הקבוצות.
השחקנים שדווקא כן שיחקו בשתי קבוצות ה-Old firm במהלך חייהם הם: אלפי קון ג'וניור, מוריס ג'ונסטון, קני מילר, סטיבן פרסלי ומארק בראון.
ההחתמה של ג'ונסטון בריינג'רס גרמה לכעס רב בקרב אוהדי הקבוצה, כי בנוסף ל"חטאוֹ" בכך ששיחק בסלטיק, הוא גם היה קתולי בעצמו.
תחרות מספר משחקים ניצחונות לריינג'רסניצחונות לסלטיקתיקו ליגת העל הסקוטית32612611288 הגביע הסקוטי52172510 גביע הליגה הסקוטי5025242 סה"כ428161167100
הדר הכרמל (קרויה בקיצור הדר) היא מהשכונות הוותיקות של חיפה ורובע-מגורים מרכזי בעיר.
הדר הוקמה כ"עיר גנים" על פי תכנונו של ריכרד קאופמן בשנת 1922. המונח "הדר" כולל את אוסף השכונות המצויות על המדרגה שבין העיר התחתית והכרמל.
בעבר הייתה המשמעות מצומצמת יותר, ושכונת הדר הוגדרה על ידי הרחובות שממזרח לשכונת הרצליה, שאדמתה נרכשה כבר בשנת 1907, ועד מעט מזרחה מרחוב בלפור של ימינו.
שכונות-בנות, שקמו מכל עבר, התמזגו עד מהרה, כשחלקן מאבדות את שמן וזהותן, ונכללו ב"הדר הכרמל", ויחד הן מהוות עתה רובע ששטחו 2.83 קמ"ר, כ-4.4% משטח השיפוט של העיר חיפה.
בתחילת המאה ה-20 החלו יהודים תושבי חיפה לעלות במעלה ההר על מנת לשפר את תנאי המגורים שלהם, שכונת אנפורטה שבמרכזה רחוב אנפורטה (רחוב הנביאים של ימינו) הייתה מיושבת על ידי ערבים, לכן השכונה החדשה נבנתה מדרום לשכונת אנפורטה.
חלק מהאדמות במדרון הכרמל היו שייכות אז לערבים, וחלקן לטמפלרים הגרמנים; חלקן בידי חברת הכשרת היישוב ומקצתן בבעלות יק"א, וגורמים נוספים.
השכונה הראשונה, הרצליה, נוסדה ב-1907 על ידי "אגודת אחים" שבראשה עמדו אנשי הציבור שבתי לוי ומשה גוטל לוין.
ב-1913, לאחר חזון רב-שנים ומכשולים לא מעטים, וכשברקע ניטשת מלחמת השפות, הוקמו על גבעה לא הרחק משם בניין בית הספר הטכני בארץ ישראל – הטכניקום ובית הספר הריאלי העברי בחיפה, לפי תוכנית שהוזמנה מאלכסנדר ברוולד.
בשנת 1920 נבנו בתיה הראשונים של "שכונת הטכניקום".
בשנת 1918 נמנו בהדר הכרמל רק עשרה בתים, ואולם מקץ שנתיים, במקביל לבנייה סביב הטכניקום, נוספו מספר בתים לאורך רחוב הרצל (אז דרך לא סלולה).
שני הבתים הראשונים ברחוב היו בתיהם של המהנדסים דוניה (בפינת רחוב חיים) ושל שמואל איצקוביץ' (בפינת רחוב מנחם) במהלך שנות ה-20 קמו שכונות שונות, המהוות היום אחדים מחלקי הרובע, חלקן על פי תכנונו של ריכרד קאופמן.
לצד שכונת הדר המתוכננת נבנו שכונות קטנות ביוזמות מקומיות, של התאגדויות רוכשים שביקשו להוזיל ולשפר את תנאי מימון מגרשיהן.
"גבעת המעיין" (בהדר העליון, רחובות רש"י-רמב"ן) הוקמה ב-1929.
בשנת 1925 היו בהדר הכרמל כבר 2,500 תושבים שגרו ב-145 בתים ועוד 90 צריפים.
השכונה הייתה למרכזה של חיפה העברית שרחוב הרצל בליבה.
בשנה זו החלה סלילת רחובות והקמת תשתיות של מים וביוב על ידי חברת "סולל בונה".
הדר הכרמל נוהלה באמצעות אספת מורשים כללית וזו בחרה את ועד התושבים, שנקרא "ועד הדר הכרמל".
הוועד ניהל את אספקת המים לתושבי הדר הכרמל וגבה עבורם תשלום.
הוועד גם היה אחראי לסלילת הרחובות והקמת התשתיות, לשירותי הניקיון והיה רשום כאגודה עות'מאנית.
ועד הדר היה עצמאי בהחלטותיו מאחר שלא הזדקק לאישור תקציבי מצד מושל המחוז.
זו גם הסיבה שמעת לעת נטל הלוואות, פעולה שגוף מתוקצב לא היה יכול לבצע.
במסגרת עצמאות זו עלתה יוזמה להיפרדות מוניציפלית של הדר הכרמל מחיפה, יוזמה שלא הבשילה לכדי דיונים מעשיים.
עקב המיסים הגבוהים שהטיל הוועד על התושבים קמה ב-1927 קבוצת אופוזיציה, שביקשה לפרקו ואף הגישה בקשת פירוק רשמית.
ועד הדר הכרמל היה רק אחד ממוקדי הכוח שפעלו בהדר.
מושל המחוז מטעם המנדט (ולאחר קום המדינה הממונה על מחוז חיפה במשרד הפנים)
ועד הקהילה (עד שנות ה-50), שבו היה ייצוג לוועד הדר הכרמל
מפ"ח – מועצת פועלי חיפה שליד ההסתדרות (שהייתה מיוצגת בוועד הדר הכרמל)
בשנת 1926, לאחר פתיחת בית החרושת למלט נשר, השיג ועד הדר הכרמל את אישור הבריטים לצפות את המבנים בטיח (מלט) במקום באבן.
השימוש במלט נעשה מתוך רצון להתנתק מהתלות בערבים שהחזיקו את המונופול על החציבה ועבודות האבן, ולעבור לבנייה עברית, והוא האיץ את התפתחות הארכיטקטורה בחיפה והביא לבנייה גם בסגנון מודרני.
בשנת 1928 נחנך ממזרח להדר גשר רושמיה, שחיבר אותה עם שכונת חליסה ומשם לקריות ולעמק יזרעאל.
עד לבניית הגשר עברה התנועה מזרחה דרך העיר התחתית.
בנייתו השפיעה מיידית על התפתחות השכונות המזרחיות (נחלה, נחלת יהודה וגאולה) ועל הביקושים לקרקעות בהן.
בעקבות מאורעות תרפ"ט (1929) חל גידול באוכלוסיית הדר הכרמל.
הסיבה לכך הייתה בריחתם של תושביה היהודים של ארד אל-יהוד אל הדר, שהייתה הגוש היהודי הגדול בחיפה של אותה עת.
מספר תושבי הדר הכרמל בשנת 1931 היה פי שניים ורבע ממספרם חמש שנים קודם לכן, ומנה 6,500 תושבים.
כעבור שנה, עם תחילת העלייה החמישית, ניכרה בהדר תנופת בנייה.
הגידול באוכלוסייה עיבּה את השכונות המזרחיות, והבנייה התאפיינה במעבר למבנים עם מספר קומות במקום קומה אחת, כולל הוספת קומות למבנים קיימים.
בשנים 1933–1934 התרחבה תנועת הבנייה גם לעבר הרחובות במעלה ההר של שכונת גאולה, ל"מצפה" וכן לרחובות מלצ'ט ותל-חי.
חלק לא מבוטל מהבנייה נעשה למטרת השקעה, כולל הקמת המרכז המסחרי החדש.
גל הגאות בבנייה הגיע לשיא בשנים 1934–1935. בעקבותיו נבנו גם בניני מסחר ומשרדים, בהם בית הקרנות שנחנך ב-1937 ושוק תלפיות שנחנך ב-1940, והיה בבעלות ועד הדר הכרמל.
במחצית הראשונה של שנות ה-40 השפיע האדריכל אדולף רדינג השפעה מכרעת על נופה של הדר.
בשנת 1946 יזם ועד הדר הכרמל את הקמת חברת השיכון "מעון", שמטרתה הייתה לספק שיכון זול לעולים חדשים ניצולי שואה, וכן לחיילים משוחררים מהצבא הבריטי.
את המימון להקמת החברה סיפק מס שיכון שגבה הוועד, בנוסף גויס כסף מהסוכנות היהודית וממכירת מניות של החברה.
המגרשים הראשונים שרכשה החברה היו בשכונת נווה שאנן.
הוועד הקים גם קופת גמל לעובדיו.
עם הקמת המדינה מנה הרובע כ-50,000 תושבים.
ועד הדר הכרמל המשיך לפעול בנפרד מעיריית חיפה.
בשנת 1957 החל משא ומתן על פירוק "ועד הדר הכרמל" והעברת נכסיו לעיריית חיפה, אולם השלמת המשא ומתן התעכבה עקב מחלוקת על השלמת מבנה "בית העם", אותו מימן הוועד, וקליטת 110 העובדים שלו בעיריית חיפה.
פירוק הוועד והעברת הנכסים הושלמו בפברואר 1959. הנכסים שעברו לרשות העייריה כללו: 14 מגרשים, גני ילדים, ספרייה, שוק תלפיות ורשת המים של הרובע שפעלה תחת חברת בת בשם "מי הדר הכרמל".
חברת השיכון "מעון" נמכרה בנפרד לחברת "רסקו", שבתמורה השלימה את הקמת "בית העם" של הרובע הצמוד לתיאטרון חיפה (הוא נפתח כשנה לפני התיאטרון).
בשנת 1959 נחנך מתחת לרובע הקו היחיד של הכרמלית, פוניקולר המקשר את תושבי הדר הכרמל עם מרכז הכרמל על ראש ההר ועם העיר התחתית ונמל חיפה למרגלותיו.
במרץ 1966 נערכה בהדר ה"ארכיפַּרְחיטורה" תהלוכה פורימית שמיצגי הענק שלה, שהורכבו על משאיות, הוכנו על ידי סטודנטים מהפקולטה לארכיטקטורה בטכניון (ולכן שם התהלוכה היה הלחם של "ארכיטקטורה" עם הביטוי "ארחי פרחי").
הארכיפרחיטורה נערכה מאז בקביעות עד 1990.
במרץ 1987 נפתח מדרחוב נורדאו בהדר והיה למדרחוב הראשון בחיפה.
עם פתיחתו המדרחוב שקק חיים והותר למסעדות ובתי הקפה במקום לפעול בשבת, אך לאחר מחאה של תושבים דתיים נאסר על העסקים להוציא כיסאות ושולחנות לרחוב בשבת.
מראשית שנות ה-30 ועד לשנות ה-80 הייתה הדר הכרמל המרכז המסחרי והעסקי של העיר (מע"ר), לצד העיר התחתית.
מאז תחילת שנות ה-90 ירדה הדר מגדולתה, רבים מתושביה המבוססים נטשו אותה, היא הוזנחה בהדרגה ומעמדה הסוציו-אקונומי דעך.
רחוב הרצל, שהיה הרחוב המסחרי הראשי בחיפה, ירד גם הוא מגדולתו, בעקבות מעבר המסחר לקניונים מחוץ לאזור והזדקנות האוכלוסייה בסביבתו.
בשנת 2001 מאות בתים ברובע שנבנו ב (באוהאוס) נכללו ברשימת השימור העירונית.
בחיפה יש הריכוז השני בגודלו של מבני באוהאוס בישראל לאחר תל אביב, רובם ברובע הדר הכרמל.
ביוני 2003 נערך לראשונה מצעד הגאווה בחיפה שהסתיים בהדר הכרמל.
לאחר הפסקה של כמה שנים נערך המצעד בקביעות מדי שנה מאז 2007, ומאז 2008 בחסות העירייה.
במחצית השנייה של העשור הראשון של המאה ה-21 החלה הדר הכרמל לעבור שיקום, באמצעות "קהילת הדר", עמותה שפועלת מטעם עיריית חיפה, ונעשה מאמץ להשיב לשכונהה את חשיבותה ומרכזיותה.
הדבר בא לידי ביטוי בשיפוץ פיזי של הרחובות הראשיים כולל חידוש תשתיות, ריצוף, שתילת עצים חדשים והתקנת ריהוט רחוב במטרה למשוך עסקים וצעירים לאזור.
בשנת 2006 יזמו עיריית חיפה ואוניברסיטת חיפה הקמת "כפר סטודנטים".
בנוסף החלו לפעול בהדר הכרמל קיבוץ עירוני של תנועת הנוער העובד והלומד, קומונת שינשי"נים במסגרת גרעין "רעים" של הצופים, קומונה של ארגון "החלוץ" וכן קהילת אמנים של תנועת תרבות.
במרץ 2011, לראשונה מזה 20 שנה, נערכה תהלוכת פורים ההיתולית – ה"ארכיפרחיטורה", בציריה המרכזיים של הדר הכרמל, בשיירת משאיות צבעונית שאורגנה על ידי תלמידי הפקולטה לאדריכלות בטכניון.
בשנת 2012 הקימה עיריית חיפה מנהלת ציבורית להתחדשות מדרחוב נורדאו וסביבתו.
לצדה פועלת בהתנדבות "קבוצת מ.ק.ס" (ראשי תיבות: מתכננים, קהילה, סביבה; שמה מנציח את שמו הפרטי של מקס נורדאו שעל שמו קרוי הרחוב) הכוללת מתכננים ואנשי תרבות המתגוררים או פועלים בהדר הכרמל.
המנהלת עוסקת בכל ההיבטים של התחדשות עירונית, ובכלל זה שיקום ושיפוץ בניינים וייזום אירועי תרבות ואמנות ופסטיבלי רחוב.
באוגוסט 2013, החל לפעול בהדר הכרמל קו 3 של ה"מטרונית", בנתיב תחבורה ציבורית ייעודי.
ב החלו לפעול ברובע משקיעי נדל"ן, חלקם השקיעו בשיפוץ מבנים לשימור, רבים אחרים רכשו נכסים קיימים להשקעה.
בנוסף חלה התאוששות בפעילות המסחר ומקומות בילוי.
תהליך התחדשות העירונית דחק חלק מהתושבים מחוץ לרובע, עם עליית המחירים, אך מחירי הנדל"ן עדיין נמוכים יחסית לשכונות אחרות בחיפה.
חשיבותה ההיסטורית של הדר היא במיקומה על רצף ההתפתחות של העיר העברית בחיפה במאה ה-20, ובבנייניה ומוסדותיה המשקפים התפתחות זו.
בהדר נמצאים מבנים שנבנו בסגנון הבין-לאומי המושפע מאסכולת הבאוהאוס הגרמנית לצד בניינים אקלקטיים וארצישראליים.
רחוב הרצל שעובר בה הוא אחד הרחובות הסואנים של חיפה, ובו נמצאים חנויות ובתי עסק רבים, ולאורך השנים עברו בו מרבית קווי התחבורה הציבורית העירוניים (אוטובוסים ומוניות שירות).
בסמיכות זה לזה עומדים במרכז השכונה מגדל השעון שהוקם בשנת 1935, בית הקרנות, שנבנה בשנות ה-30 ושיכן את המוסדות הלאומיים; בניין הטכניון הישן – היום מוזיאון המדע, ומשכן בית הספר הריאלי – חלוץ החינוך העברי.
מבחינת קוויהם האדריכליים, ארבעת המבנים מתייחסים זה לזה.
בהדר עומד גם בית העירייה, שנבנה בסגנון המונומנטלי ומשמש כמשכנם של כל ראשי העיר בתקופה המודרנית.
בנוסף להיותה שכונת מגורים הייתה הדר הכרמל גם מרכז אורבני ראשי עבור חיפה.
במשך שנים רבות הייתה משכנם של מרכזי המסחר העירוניים, שוק תלפיות משרדי ממשלה, לשכת הגיוס, התיאטרון העירוני, המוזיאונים החיפאיים ובתי המשפט, כמו גם מרכז השכלה שכלל את הטכניון ואת בתי הספר בסמ"ת, הריאלי, גימנסיה ביאליק, גימנסיה אבן פינה, "אליאנס" (כי"ח), ובתי ספר יסודיים רבים.
האוכלוסייה המקורית של הדר הייתה הגרעין הבורגני של העיר העברית, אולם לאורך המחצית השנייה של המאה ה-20 עברו חלק ניכר מתושבים אלו לשכונות שנבנו במעלה הכרמל, והדירות שהתפנו אוכלסו על ידי תושבים ממעמד חברתי-כלכלי נמוך יותר ובעיקר ערבים וחרדים.
בעקבות העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 התיישבו רבים מעולים אלה בהדר הכרמל.
הביקוש הרב העלה תחילה את מחירי הדירות, אולם המחירים חזרו לרמתם הנמוכה לאחר שגלי העלייה שככו והעולים שהתבססו עזבו, ואלה שנותרו, המהווים חלק ניכר ממנה, הם אוכלוסייה קשת-יום.
הדר היא הרובע הצפוף ביותר בחיפה, עם כ-14,000 תושבים לקמ"ר.
הרכב האוכלוסייה מגוון: לצד ותיקים וילידי הארץ, 36% הם עולים מחבר המדינות ו-24% מהתושבים משתייכים למגזר הערבי.
הקהילות החרדיות מרוכזות בעיקר באזור רמת ויז'ניץ וגאולה, שם שוכנים מרכזיהן של החסידויות השונות ובהן גור, בעלז וצאנז.
חלק גדול ממוסדות החינוך בהדר שייכים לזרם החרדי.
בעשור השני של המאה ה-21, בעקבות מצוקת הדיור הכלל ארצית של הציבור החרדי, מחירי הדיור הזולים בהדר הכרמל משכו משפחות חרדיות רבות מהמרכז.
עקב הביקוש הרב, מחירי הדירות הכפילו ואף שילשו עצמם, בשנים ספורות.
הדבר מעודד זוגות צעירים חרדים לחרוג מעבר לאזור המסורתי ולרכוש דירות גם באזור הרחובות הרצל, ירושלים וארלוזורוב.
ברחבי הדר הכרמל מספר רב של בתי אבות.
גן בנימין, הגן הציבורי הראשון בישראל, הוקם ב-1923 בין הרחובות נורדאו ויוסף כגן ציבורי לרווחת תושבי הדר הכרמל.
ב-1925, לרגל ביקור הברון בנימין רוטשילד בחיפה, נקרא הגן על שמו.
כשנפטר שמואל פבזנר, ממייסדי השכונה וראש ועד-השכונה, הוחלט להנציח את שמו על שלט בכניסה לגן.
בגן, שתוכנן על ידי ריכרד קאופמן, הוקם בית קפה (קפה-גן) שמבנהו, העומד בפאתי הגן עד היום, תוכנן על ידי אלכסנדר ברוולד.
בשנות ה-40 היו באים למקום זה על מנת לקרוא עיתונים בבוקר, ולבלות ולרקוד בערב.
במהלך השנים איבד הקפה את כדאיותו הכלכלית ונסגר.
בנייתו של התיאטרון העירוני חיפה בקצהו הדרומי של הגן בראשית שנות ה-60 הביאה לצימצום שטחו של הגן לכ-8 דונם.
בתחילת המאה ה-21 הוקם מגרש חנייה עבור מתחם התיאטרון וכתוצאה מכך הועברו מספר עצי זית אירופי בני כ-75 שנים ממקומם, ופוזרו במתחם הגן, ואולם רובם לא נקלטו כראוי.
מאז שנות ה-90, עם התבססותן של אוכלוסיות עולים בהדר והפיכת השכונה לאזור קשה-יום, הפך הגן למוקד סחר בסמים וכתוצאה מכך למוקד אלימות שהבריח את התושבים מהמקום בשעות אחר הצהריים והערב.
בשנת 2005 שופץ הגן ומאז נערכים בו אירועי תרבות שונים בחודשי הקיץ, ובימי שמש הוא מושך אליו קשישים ועולים רבים המסבים לשולחנות ומשחקים שחמט ומשחקים שונים.
מאז 2010 שערי הגן ננעלים לעת ערב כדי למנוע ונדליזם.
הספרייה הציבורית על שם פבזנר היא הגדולה שבין הספריות הציבוריות בחיפה.
הספרייה הוקמה ליד גן בנימין ב-1932 על ידי "האגודה להשתלמות במדע" שליד ועד הדר הכרמל.
אגודה זו נוסדה על ידי פרופ' אהרן צ'רניבסקי במטרה לסייע לבוגרי בתי ספר להעמיק את השכלתם מבלי שיצטרכו לעזוב את ארץ ישראל לארצות אחרות.
הספרייה שימשה כספרייה עירונית אף על פי שבאותה עת לא הוחזקה על ידי העירייה.
אחרי עליית הנאצים לשלטון, והאיסור על יהודי גרמניה להוציא משם את רכושם, ניצלה הספרייה פרצה בחוק הגרמני שאפשרה להעביר ספרים לספריות בישראל, וכך הגדילה את אוסף הספרים.
בצורה זו הגיעו לספרייה אוספיהם של אפרים ריינרד וכתבי אלברט איינשטיין שנתרמו על ידי ג' ברג.
בפברואר 1933 נפטר רוכש הקרקעות וסוחר-הספרים בנימין בן-ישראל ברשטיין (בנימין עברי).
בצוואתו הוא הוריש את אוסף הספרים שלו, שהכיל קרוב ל-10,000 כותרים – בהם ספרי יודאיקה רבים, לציבור בחיפה, כשספרי המדע יועדו לאגודה להשתלמות במדע וכותרי ספרות יפה לספרייה הציבורית.
ב-1934 נחתם הסכם לאיחוד שתי הספריות, המדעית – של האגודה להשתלמות במדע, והעיונית של ועד הדר הכרמל, לספרייה אחת – "הספרייה הציבורית בהדר הכרמל".
עם זאת, רק ב-1941 בוצע האיחוד בפועל.
עם קום מדינת ישראל היו בספריית פבזנר כ-40 אלף ספרים – מתוכם, כמחצית ספרי מדע ומחצית ספרות יפה.
במהלך השנים שלאחר מכן הפכה הספרייה לספרייה עירונית ואוספי הספרים שתרמו עברי, ריינרד וברג היוו את הבסיס להקמת ספריית אוניברסיטת חיפה.
בתחום בית פבזנר פועל סניף ארגון חברי ההגנה, וכן הגרפוטק – עמותת עיצוב ישראלית שמפעילה ספריית השאלה להדפסים מקוריים.
התיאטרון העירוני חיפה, שבראשית המאה ה-21 שינה שמו ל"תיאטרון חיפה", הוא התיאטרון העירוני הראשון בישראל.
התיאטרון הוקם ב-1961 על ידי ראש העיר, אבא חושי, בקצהו הדרומי של גן בנימין, בצמוד לספריית פבזנר.