tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא ערך מחקר אנתרופולוגי במדגסקר, ומחקר אנתרופולוגי אחר על הלוויות בירושלים (מחקר, שבו הצטרף לעבודתה של אחת מחברות קדישא בירושלים).
כמו כן ערך מחקר מקיף עם האנתרופולוגית הישראלית פיליס פלגי על המוות בתרבויות שונות ברחבי העולם.
אברמוביץ עסק בתחום של פסיכיאטריה בין תרבותית (Transcultural Psychiatry) בנושאים כמו הפרעות אכילה בקרב עדות שונות בישראל.
מחקרים אלו מתקשרים למחקריו על מוות ואבל בתרבויות שונות.
דמויות מרכזיות בפסיכולוגיה, בפסיכיאטריה ובפילוסופיה
אברמוביץ עסק בפועלם של ארבעה אישים מרכזיים בפסיכולוגיה, בפסיכיאטריה ובפילוסופיה:
קרל יונג - שעליו גם כתב מחזה.
אריך נוימן - תלמידו של יונג, שעלה לארץ ישראל, ו"ייבא" אליה את הפסיכולוגיה היונגיאנית, ושאברמוביץ נחשב למומחה לגביו.
אברמוביץ ערך ב-2006 גיליון מיוחד שהתמקד בנוימן, בכתב העת היונגיאני.
כמו כן, הוא כתב בגיליון זה מספר מאמרים על נוימן, ובהם ראיון עם תלמידה מובהקת של נוימן, דבורה קוצינסקי, ומאמר עם מריון בדריאן על המרכז הטיפולי היונגיאני נווה צאלים, הפועל בישראל.
לודוויג ויטגנשטיין - אברמוביץ התעניין (עוד מתקופת לימודיו לתואר ראשון) בדמותו של הפילוסוף ויטגנשטיין, וכתב בעיקר על השפעת המסורת היהודית על עבודתו.
מרטין בובר - אברמוביץ הוא מומחה לנושא של החשיבות וההשפעה של בובר על הפסיכותרפיה.
כמו כן, כתב מחזה על חייו של בובר.
דמויות מקראיות מזווית ראייה יונגיאנית
בכמה מפרסומיו, כתב אברמוביץ על דמויות מקראיות ממבט יונגיאני.
הוא התמקד באחים ואחיות במקרא, באברהם אבינו (שאותו הגדיר מהפכן רוחני), בדניאל כמפרש חלומות, באיוב כפמיניסט הראשון, באשת לוט כסמל לאי יציאה מטראומה, ובנביא יונה עם הפרעת אגו-סלף (ego-self).
אברמוביץ התעניין גם, בכמה מאמרים שפרסם, בנושאי אתיקה מקצועית של מטפלים.
המחזה הראשון שכתב, עוסק בחייו ובמשנתו של הפילוסוף והסוציולוג מרטין בובר.
המחזה הוצג באוניברסיטת ייל בשנת 1996.
המחזה השני, "האנאליטיקאי והרב", נכתב על ידי אברמוביץ עם עמיתו מורי שטיין ועוסק במפגש היסטורי, שנערך בציריך בשנת 1946, בין קרל יונג והרב ליאו בק, ובו מאשים בק את יונג באנטישמיות.
המחזה הוצג מספר פעמים באירופה, וגם פורסם כספר.
המחזה צולם, ואפשר לראותו כסרט ביוטיוב.
אחד משיריו "Psalm of the Jealous God" נכלל בשנת 1980 באנתולוגיה של שירה יהודית מודרנית.
אהבתו לשירה קיבלה ביטוי באנתולוגיה "שירים להנרי: נאספו באהבה", שאספו משפחתו וחבריו בישראל ומחוצה לה לכבוד יום הולדת 70.
אברמוביץ יוזם ומעביר סדנאות בנושאים פסיכולוגיים בלתי שגרתיים.
בין נושאי הסדנאות: חלום וציור (עם הציירת אורנה מילוא), הרגע הראשון בטיפול (עם ג'אן וינר מלונדון), להדריך רחוק מבית – על עבודה עם "רוטרס" (גם כן עם ג'אן וינר), חולי אצל המטפל, מוות של המטפל, אחים ואחיות – פנים אישיים וקליניים, ועוד.
מנהל בי"ס שנתי אינטנסיבי בפסיכולוגיה אנאליטית לדוברי רוסית שמגיעים לישראל מקזחסטן, אוקראינה, רוסיה, בלארוס ולטביה, כשבכל שנה נבחר נושא אחר לעמוד במרכז הדיונים (בית הספר פעל ופועל בשנים 2015–2022).
מתגורר בשכונת גבעת אורנים בירושלים.
פרסומיו של אברמוביץ עוסקים באחים ואחיות, בגסיסה ומוות, באמנות וטראומה, ובפסיכיאטריה בין-תרבותית.
הנרי אברמוביץ, אחים ואחיות: פסיכולוגיה, מיתוס, מציאות, תל אביב, רסלינג, 2016. ספר זה יצא לאור במקור באנגלית, ותורגם גם לפולנית ורוסית.
להלן הבולטים מבין המאמרים והפרקים שכתב בספרים:
הנרי אברמוביץ, "הלוויה בירושלים - נקודת מבט אנתרופולוגית", בתוך: רות מלקינסון, שמשון רובין, ואליעזר ויצטום (עורכים), אובדן ושכול בחברה הישראלית, ירושלים, כנה, 1993.
הנרי אסטון בארקר היה צייר נוף פנורמות סקוטי, בנו של רוברט בארקר שאת עסקיו המשיך.
בארקר נולד בגלאזגו, בנו הצעיר של רוברט בארקר, צייר הפנורמות, לו סייע כילד.
בגיל שתים עשרה הוא היה אמור לעבוד על יצירת קווי מתאר של העיר אדינבורו מראש מצפה הכוכבים של קלטון היל, וכמה שנים לאחר מכן ערך את השרטוטים לנוף של לונדון מאלביון מילס.
מאוחר יותר הוא עשה תחריטים בעקבות רישומים אלה.
ב-1788 עבר בארקר ללונדון עם אביו, וזמן קצר לאחר מכן הפך לתלמיד באקדמיה המלכותית.
הוא המשיך להיות העוזר הראשי של אביו בפנורמה עד מותו של האחרון בשנת 1806, הוא השתלט על העסק, והמשיך בתערוכות במשך 20 שנה בהצלחה רבה.
הוא נסע לעיתים קרובות במהלך עבודתו, ובאוגוסט 1799 עזב את אנגליה לטורקיה, כדי לצייר רישומים לפנורמה של קונסטנטינופול.
בפאלרמו, הוא נפגש עם סר ויליאם המילטון, שגריר אנגליה בנאפולי, שהכיר לו את האדמירל נלסון, שלדבריו "לקח אותי ביד ואמר שהוא חייב לי על כך שהוא מייחס לי ניצחונו בקרב על הנילוס במשך שנה יותר ממה שהיה נמשך להערכת הציבור".
הפנורמה של קונסטנטינופול הוצגה ב-1802, והרישומים נחרטו ופורסמו בארבעה לוחות.
ב-1801 נסע בארקר לקופנהגן כדי לצייר רישומים לתמונה של הקרב, ובעודו שם הוא התקבל שוב על ידי נלסון.
במאי 1802, במהלך שלום אמיין, הוא נסע לפריז וצייר רישומים לפנורמה של העיר.
לאחר שהוצגו פנורמות רבות אחרות אלה, המאוחרות יותר היו בעיקר מרישומים של ג'ון בורפורד, שחלק עם בארקר את הנכס בפנורמה בסטרנד, שנרכש ב-1816 מאחיו, תומאס אדוארד.
בארקר, לעומת זאת, עדיין נסע מעת לעת, וביקר, בין השאר, במלטה, שם צייר רישומים של הנמל, שהוצג ב-1810 וב-1812; ונציה, שפנורמה שלה הוצגה ב-1819; ואלבה, שם הכיר את נפוליאון.
לאחר קרב ווטרלו ביקר בארקר בשדה הקרב, ונסע לפריז, שם השיג מהקצינים במפקדה את כל המידע הדרוש בנושא הקרב.
פורסמה סדרה של שמונה תחריטים מאת ג'ון ברנט מהסקיצות המקוריות של בארקר משדה הקרב, וכך גם רישומי גיברלטר שלו.
הפנורמה הגדולה האחרונה שלו, שהוצגה ב-1822, הראתה את תהלוכת ההכתרה של המלך ג'ורג' הרביעי.
מבין כל הפנורמות שהוצגו, זו של קרב ווטרלו הייתה המוצלחת והמכניסה ביותר.
על ידי תערוכת התמונה הזו הרוויח בארקר לא פחות מ-10,000 פאונד.
בשנת 1802 לערך הוא נישא לבכורה מבין שש בנותיו של אדמירל ויליאם בליי, אשר פיקד על הבאונטי בזמן המרד המפורסם.
איתה היו לבארקר שני בנים ושתי בנות.
בשנת 1826 הוא העביר את ניהול שתי הפנורמות לג'ון ורוברט ברפורד, והלך לגור תחילה בצ'אם, בסארי, ולאחר מכן ליד בריסטול.
בארקר מת ב-19 ביולי 1856 בביטון ליד בריסטול.
רשימה של רוב הפנורמות שצוירו והוצגו על ידי הנרי ורוברט בארקר פורסמה ב-The Art Journal 1857, עמ' 47. אחיו, תומאס אדוארד בארקר, אמנם לא היה אמן, אבל היה מעורב בניהול העסק המשפחתי, אך מאוחר יותר הקים תערוכת פנורמה מתחרה עם הצייר רמזי ריצ'רד ריינגל בתיאטרון הסטרנד, לונדון.
הנרי אלן היה צייר אירי.
הוא למד אמנות בבלפסט ובדבלין, והמשיך את לימודי האמנות שלו באנטוורפן, לצד ריצ'רד מוינאן בן זמנו.
הוא זכה במספר פרסים באקדמיה של אנטוורפן וכן בפרס טיילור באגודה המלכותית של דבלין.
הנרי אלן נולד ב-18 ביוני 1865 הוא היה בנם הצעיר של ויליאם ואן אלן.
ויליאם אלן היה מזקק אלכוהול ב-Bokular's Walk בדונדאלק, בעוד אן אלן הייתה בתו של הכומר סולומון בראון, שהיה כומר פרסביטריאני בקסלדוסון שבמחוז לונדונדרי.
אלן החל את הכשרתו כאמן בבלפסט ובדבלין.
בין 1882 ל-1883, הוא למד בבית הספר לאמנות של דבלין לצד האמן רודריק אוקונור.
אוקונור נחשב לאחד האמנים האיריים הטובים ביותר ועבודותיו מוצגות במוזיאונים שונים ברחבי העולם.
בגיל שמונה עשרה, במאי 1884, אלן נרשם לקורס קיץ באקדמיה רויאל באנטוורפן, בלגיה.
אליו הצטרפו אוקונור וריצ'רד ט.
מוינאן שלמדו גם הם בבית הספר לאמנות של דבלין, אולם הוא למד שם ב-1879 לפני אלן.
בהיותו באנטוורפן, אלן חלק חדר עם סטודנטים אירים אחרים כמו מוינאן ואדווין היל ליד המכללה, מאוחר יותר עבר למקום אחר.
הייתה נוכחות גדולה של אמנים אירים צעירים באקדמיה בשנות ה-80, מה שאפשר לאלן לעבוד לצד אמנים כמו דרמוד אובריאן.
וינסנט ואן גוך היה לזמן קצר סטודנט באקדמיה רויאל בין 1885 לתחילת 1886. ואן גוך כתב מכתב באנגלית בהיותו בפריז ב-1886 לצייר האנגלי H.M.
Livens שתוארך באופן שגוי ל-1887, ומתייחס לליוונס כ-'Levens'.
במכתב זה, הוא מזכיר את 'אלן', והאינדקס של המכתבים השלמים של וינסנט ואן גוך מציין 'H.
אלן.', כנראה מתייחס להנרי אלן.
באקדמיה יזם אלן את לימודיו בקורס העתיקות.
זמן קצר לאחר מכן הוענק לו הפרס החמישי על ציור מדמות במאי 1885. הוא למד אצל קארל ורלט בשיעור ציור חיים, שם ב-1887 הגיע למקום הרביעי בציור המבוסס על דגם.
בעוד שרבים מהאמנים האירים באנטוורפן התיישבו מאוחר יותר בצרפת כדי לצייר, אלן נסע חזרה לאירלנד, ב-1888. אלן קיבל השראה מעבודותיהם של אמנים המזוהים עם אסכולת האג, כמו יוזף ישראלס, כפי שהיה במקרה של תלמידים אירים רבים באנטוורפן, ואלמנט זה של נוסטלגיה מתגלה בציור של אלן 'פנים הולנדיות'.
הוא החל להציג את ציוריו באקדמיה המלכותית היברניאן בשנת 1889, והמשיך לשלוח יצירות אמנות לתערוכה השנתית של הגלריה עד 1912, עם סך כולל של 113 יצירות שהוצגו.
בשנת 1893, ציורו "מוכר הגפרורים הקטן" זיכה אותו בפרס אלברט, מה שהוביל, בסופו של דבר, לכך שהוא נבחר כחבר שותף באקדמיה המלכותית היברניאן ב-18 באפריל 1895.
הציור היקר ביותר שלו במחיר של 250 פאונד הוצג ב-1898, שנקרא "חוק לחימה - פרק של המרד האירי ב-1798", שלאחריו הציג באקדמיה המלכותית היברניאן את "הנשים הקדושות וג'ון הקדוש".
וכתוצאה מכך הפך לחבר מלא באקדמיה המלכותית היברניאן ב-18 בינואר 1901.
הוא שימש כגזבר של האקדמיה המלכותית מ-1909 עד 1911. עבודותיו הוצגו גם בתערוכה הבינלאומית של קורק ב-1902 ובתערוכה הבינלאומית האירית.
בדבלין ב-1907, כשהוא משתלב בשתי תערוכות של אמנות אירית בלונדון: תערוכת ציורים איריים ב-1904, ותערוכת וייטצ'פל לאמנות אירית ב-1913.
לאחר מחלה ממושכת, אלן נפטר ב-2 בספטמבר 1912, בגיל 47, בראת'מיינס, דבלין ונקבר בבית הקברות במאונט ג'רום, לא רחוק מהאקדמיה המלכותית היברניאן עצמה.
הנרי אביטל (נולד ב-1966) הוא שחקן כדורסל כיסאות גלגלים ובעבר חבר נבחרת ישראל.
אביטל נפצע במבצע שלום הגליל ומרותק לכיסא גלגלים.
בנעוריו היה שחקן כדורגל בקבוצת מכבי יפו ולאחר הפציעה החל להתאמן בבית הלוחם בתל אביב והצטרף לנבחרת הכדורסל בכיסאות גלגלים.
היה חבר נבחרת ישראל בכדורסל בכיסאות גלגלים והשתתף במשחקי אליפות אירופה ואליפות עולם.
עם הנבחרת יצא אל המשחקים הפאראלימפיים ברצלונה (1992) ובהם דורגו במקום העשירי.
אביטל גרוש ואב לשני ילדים.
הוא עוסק באימון אישי לספורטאים ובגישור.
הנרי אדו (באנגלית Henry Addo, נולד ב-1 במאי 2003 בגאנה) הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת OFK בלגרד בהשאלה ממכבי תל אביב.
אדו גדל בקבוצה ששייכת לז'ילינה ומשחקת בליגה השנייה בגאנה.
בשנת 2021 הוא עבר לקבוצה הבוגרת, לאחר ששיחק בקבוצת המילואים.
ב-14 בפברואר 2022 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בהפסד 5-1 לרוזמברוק במסגרת המחזור ה-20 בליגת העל הסלובקית לעונת .
בסך הכל הוא ערך 28 הופעות בז'ילינה וכבש שבעה שערים.
אדו ערך את הופעת הבכורה האירופית שלו ב-13 ביולי 2023 בסיבוב הראשון של הקונפרנס ליג מול לבדיה האסטונית.
בהמשך הוא בישל בשני משחקים מול גנט והודח בסיבוב המוקדמות השני.
ב-6 בפברואר 2024 חתם במועדון הכדורגל מכבי תל אביב תמורת סכום העברה של חצי מיליון אירו על חוזה ל-3 שנים וחצי.
ב-30 ביולי 2025 הושאל לעונה אחת לOFK בלגרד.
הנרי ברוקס אדמס ואביגייל לבית ברוקס (1808–1889).
סבו מצד האב, ג'ון קווינסי אדמס וסבא רבא שלו, ג'ון אדמס, אחד מאבות המייסדים של המדינה, כיהנו כנשיאי ארצות הברית.
הסב מצד האם, פיטר צ'רדון ברוקס, נמנה עם הסוחרים האמידים והמשגשגים במאסצ'וסטס.
הסבא רבא השני, נתניאל גורהם, נמנה עם חותמי החוקה.
בתום לימודיו באוניברסיטת הרווארד ב-1858 הפליג הנרי אדמס לטיול הגדול באירופה שבמהלכו השתתף בהרצאות למשפט אזרחי באוניברסיטת ברלין וטייל בגרמניה במשך שנתיים.
בין היתר ביקר בפסטיבל ביירויט ובמסבאה המפורסמת "הופברויהאוס" במינכן.
בהמשך טייל אדמס גם בבלגיה, הולנד, איטליה וצרפת.
באיטליה פגש את ג'וזפה גריבלדי.
בשנות החמישים לחייו התקבל אדמס לאחוות פי-קאפא-פסי בטקס שנוהל על ידי הריס ג'.
ריאן, ששימש כשופט להנדסת חשמל בתערוכה הקולומביאנית משנת 1893. באמצעות ארגון זה היה אדמס גם חבר באיגוד הספרותי ארווינג.
אדמס שב מאירופה באמצע מערכת הבחירות הסוערת ב-1860. ניסה שוב לעבוד בתחום המשפטים משרד "רופס אנד גריי" של השופט הורס גריי, אך לזמן קצר בלד.
אביו, צ'ארלס פרנסיס אדמס האב, שאף להיבחר מחדש בחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית.
אחרי שנבחר הוא ביקש מהנרי להיות מזכירו האישי, לפי מסורת של יחסי אב-בן שנודעה במשפחה מזמנו של ג'ון אדמס וג'ון קווינסי אדמס, דבר שרמז גיצ'ארלס פרנסיס בחר בהנרי כיורשו הפוליטי.
הנרי הסכים עם לא מעט היסוסים וספקות.
באותה תקופה עבד אדמס גם ככתב בעילום שם של העיתון Boston Daily Advertiser" של צ'ארלס הייל.
ב-19 במרץ 1861 מינה הנשיא אברהם לינקולן את צ'ארלס פרנסיס אדמס האב כשגריר ארצות הברית בממלכה המאוחדת.
הנרי ליווה את אביו ללונדון כמזכירו האישי.
בלונדון הוא היה גם כתב בעילום שם עבור העיתון ניו יורק טיימס.
שני האדמסים עשו עבודה מאומצת כדי לנטר את המזימות הדיפלומטיות של קונפדרציית הדרום וניסו למנוע את בנייתן במספנות הבריטיות של אניות המלחמה של הקונפדרציה שאיימו על הסחר של ארצות הברית והפעילו עליה המצור.
בכתבותיו ב"ניו יורק טיימס קרא אדמס לסבלנות כלפי בריטניה, שתוך כדי הצהרה על נייטרליות הכירה בפועל בקונפדרציית הדרום כצד במלחמה ותמכה בה.
בעת שהותו בלונדון הוא התוודע לאישים רבים, ביניהם צ'ארלס לייל, פרנסיס ט.
פלגרייב, ריצ'רד מונקטון מיילנס, ג'יימס מיילנס גאסקל וצ'ארלס מיילנס גאסקל, אף רוברט בראונינג, צ'ארלס דיקנס ואלג'רנון צ'ארלס סווינברן.
בעזרת חברו הקרוב צ'ארלס מיילנס גאסקל ושל אשתו, ליידי קתרין (לבית וולופ), הוא עזר להנרי ג'יימס להתקבל בחוגי החברה הבריטית
תוך כדי מילוי התפקיד, רכש אדמס הצעיר ניסיון בדיפלומטיית המלחמות וספג השפעות מהתרבות האנגלית, במיוחד מכתבי ג'ון סטוארט מיל.
הוא קרא את ספרו של מיל Considerations on Representative Government על ההכרח בקיומה של אליטה נאורה, מוסרית והחכמה אשר תספק מנהיגות לממשלה הנבחרת על ידי ההמונים והחשופה לדמגוגיה, בורות ושחיתות.
הנרי כתב לאחיו צ'ארלס שמיל שכנע אותו כי ה"דמוקרטיה היא עדיין מסוגלת לתגמל משרת ציבור מצפוני".
השנים בלונדון היבאו את אדמס למסקנה שיוכל לספק מנהיגות בקיאה ומצפונית באמצעות עבודה ככתב ועיתונאי.
ב-1868 חזר אדמס לארצות הבריתו והתיישב בוושינגטון די.סי.
הוא ראה את עצמו כהולך בדרך המסורת ששאפה לאידיאל הדמוקרטי של המאות ה-17 וה-18. השחיתות של ממשל הנשיא גראנט ושל יורשיו החרידה אותו.
הוא היה נחוש לחשוף את השחיתות הפוליטית בעבודתו העיתונאית.
וריתק במאמריו את המשכילים המובילים בוושינגטון די.סי ובבוסטון.
ב-1870 התמנה אדמס כפרופסור להיסטוריה של ימי הביניים באוניברסיטת הרווארד, תפקיד בו כיהן עד לפרישתו המוקדמת ב-1877.
כהיסטוריון חוקר נחשב אדמס לראשון שניהל עבודה סמינריונית היסטורית בארצות הברית.
עם תלמידיו נמנה הנרי קבוט לודג' שעבד במחיצתו.
ב-1875 הוא נבחר לחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדע.
בחייו נודע אדמס בעיקר בזכות "ההיסטוריה של ארצות הברית בימי ממשליהם של תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון" (1889–1891), ספר בתשעה כרכים שזכה לשבחים על סגנונו, על השליטה והבקיאות לגבי התקופה וגיבוריה הראשיים.
מדובר בהיסטוריה מפורטת של ממשלי גפ'רסון ומדיסון תוך התמקדות בדיפלומטיה.
מבחינה ספרותית זכו להערכה מיוחדת חמשת הפרקים הראשונים של הכרך א המתארים את מצב האומה ב-1800.מצד שני נמתחה עליהם גם ביקורת.
נובל קנינגהם טען כי "אדמס לא העריך נכון את מצב האומה ב-1800".מתוך השאיפה לאפקט ספרותי, הוא התעלם, לדבריו, מהדינמיזם והתחכום של האומה החדשה.
וכן "היסטוריה המחכה לתחליף" כפי שהתבטא ההיסטוריון סי.
בשנות ה-1880 כתב אדמס שני רומנים.
הראשון היה "Democracy: An American Novel" (דמוקרטיה - רומן אמריקאי) שפורסם בעילום שם ב-1880 והפך מיד לפופולרי בחוגי הספרות באמריקה וכן באנגליה ובאירופה.
(זהות המחבר נחשפה על ידי המוציא לאור רק אחרי מותו של אדמס).
"דמוקרטיה" חשף את השחיתות של החיים הפוליטיים בוושינגטון די סי תוך הסתמכות על הפרספקטיה הייחודית של אדמס כאינסיידר.
הרומן השני שפורסם בשם העט "פרנסיס סנו קומפטון" היה "אסתר" שגיבורתו נבנתה לפי דמות אשתו.
בסוף שנות ה-1860 ושנות ה-1870 המוקדמות, אדמס הוציא לאור, בעזרת אחיו צ'ארלס פרנסיס, את כתב העת הספרותי-האינטלקטואלי האמריקאי החשוב "North American Review".
הופיעו בו מאמרים רבים שהוקיעו מעשים בלתי חוקיים בתחום הכפסים, התאגידים והממשל, דבר שהקדים בדור את עבודת ה-"muckrakers"
האחים אספו כמה ממסותיהן החשובות ב-"Chapters Of Erie And Other Essays (1871)" עם ניסיון זה התחילה פנייתו של אדמס אל התצפית הבקורתית וההתפכחות הרדיקלית שלו ביחס לפעולות השתטלתות התאגידים והפיננסים המרכזים בחיי הכלכלה, החברה והפוליטיים של אמריקה.
תוך קיצור השקפותיו לאורך חייו, הוא כתב לאחיו ברוקס ב-20 בספטמבר 1910:
שיטתנו להגנת [התעשייה והמסחר] ...
מסילות ברזל, תאגידים, המערכת הבנקאית, המפעלים, ההון והעבודה, כולם נשענים על עקרון המונופול...
ההצעה שכל האורגניזמים התאגידיים הגדולים, המבצעים עכשיו את כל הפונקציות החיוניות בחיי חברתנו, יתנהגו בצורה הוגנת, דוחקת את טענתנו שאין להם זכות קיום.
גם איננו מוכנים להסכים שיותר הגינות ניתנת להשגה באמצעות מערכת מחוקקת המורכבת מאנשים דומים הזוכים לכוח דומה בלתי חוקי...
מהראש ועד לתחתית כל המערכת היא הונאה...
השכנוע כי הגענו לנקודה שבה אין בררה אלא להמשיך ללכת בריקבון של עצמנו הדף אותי החוצה לפני עשרים שנה מכל חלק בעניינים הציבוריים ..כל מי שלקח חלק בכך מאז התבלבל והחמיר את המצב"
ב-1884 נבחר אדמס כחבר ב"חברה האמריקאית לאנטיקרים"
ב-1892 קיבל את התואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב.
ב-1894 הוא נבחר כיושב ראש של האגודה ההיסטורית האמריקאית.
נאומו - "The Tendency of History", המגמה בהיסטוריה - הוקרא בהיעדרותו.
הוא היה מסה שניבאה את התפתחותה של גישה מדעית להיסטוריה, אפ כי הייתה מעורפלת משהו לגבי מהותו של הישג כזה.
בשנות ה-1890 השפיע אדמס השפעה עמוקה ופוריה על אחיו ברוקס.
מסתו של ברוקס אדמס " "The Degradation of the Democratic Dogma", (הידרדרות הדוגמה הדמוקרטית), פועל יוצא מעשורי השיחות וההתכתבויות ביניהם, פורס כעבור שנים.
הנרי אדמס היה גם משורר מוכשר ובערוב חייו התיידד עם משוררים צעירים - במיוחד עם ג'ורג' קבוט לודג' ועם טרמבל סטיקני.
אולם הוא לא פרסם שירים בימי חייו.
("תפילות לבתולה ולדינמו" מכללו, בהתאמה, באנתולוגיות שירה אמריקאית מהמאה ה-19 ומה מאה ה-20
(של Library of America) ושש סונטות, תרגום מטרובדור ועוד שיר לירי נמצאו במכתביו.
לא ידוע אם יש עוד שירים שלו בארכיון האגודה ההיסטורית מסצ'ובטס ובארכיונים אחרים.
ב-1904 פרסם אדמס על חשבונו העקת מספרו Mont Saint Michel and Chartres (מון סן מישל ושארטר) - תערובת של היסטוריה, רשמי מסע ושירה שהיללו את אחדות החברה בימי הביניים, במיוחד כפי שמיוצגת בקתדרלות הגדולות של צרפת.
הוא נכתב כשעשוע עבור אחייניותיו ו"אחייניותיו לעתיד" ו לבקשתו של האדריכל ראלף אדמס קראם פורסם שוב ב-1913 במימון המכון האמריקאי לאדריכלים.
אדמס פרסם את ספר הזיכרונות שלו The Education of Henry Adams ("חינוכו של הנרי אדמס") ב-1907 במהדורה פרטית קטנה עבור ידידיו הקרובים.
רק אחרי מותו הוא פורסם אחרי עבור הציבור הרחב במהדורה שהופקה על ידי האגודה ההיסטורית של מסצ'וסטס.
הוא זכה ב-1919 אחרי מות המחבר בפרס פוליצר ונבחר ב-1998 על ידי ה-Modern Library כמועמד לתואר "ספר העיון הטוב ביותר בשפה האנגלית במאה ה-20".
הציגו את מועמדותו המכון ללימודים בין - מכללות, ארגון שמרני המקדם חינוך קלאסי.
כמה אינטלקטואלים מן הימין-מרכז ראו את הספר הזה מתוך נקודת מבט בקורתית.
לדעת העיתונאי השמרן פרד זיגל השקפת העולם המובעת בספר שואבת את השראתה בתסכולי המעמד הבינוני האמריקאי.
הנרי אדמס, טעם זיגל, ביסס את הניכור של האינטלקטואל מהחיים האמריקאים על התסכול שחשים אנשים עילאיים כשאינם מוערכים מספיק על ידי התרבות של האדם האמריקאי המצוי.
אחרי העריכו כי במרכז הספר עומדת ביקורתו של אדמס על המסחור, השחיתות ופולחן הכסף של התרבות המרכנתילית האמריקאית.
ההיסטוריה והחוק השני של התרמודינמיקה
האחים הנרי וברוקס אדמס עסקו רבות במציאת חוקי התפתחות חברתית והיסטורית של האדם שידמו לחוקי הטבע.
ב-1910 הדפיס הנרי אדמס והפיץ בין הספריות של האוניברסיטאות ומורי ההיסטוריה חוברת בשם "A Letter to American Teachers of History" (מכתב למורי ההיסטוריה האמריקאים) שבה הציע "תאוריה דינימית של ההיסטוריה" המבוססת אל החוק השני של התרמודינמיקה או עקרון האנטרופיה.
הוא הכריז כי האנרגיה היא הכוח הדוחף את ההיסטוריה.
האנרגיה, אם כי אינה אובדת לעולם, נהיית פחות ופחות מאורגנת ושימושית.
עליית הריבוי והשונות הולכת במקביל עם אבדן אנרגיה.
מתוך רעיון שהוא שאל מגיבס שאותו הוא כנראה לא הבין נכון, ישנם שלבים שבהם האנרגיה מתבזבזת בצורה יותר מסיבית מכרגיל ובקצב מואץ.
אדמס ראה בשנת 1917 (של המהפכות ברוסיה) רגע כזה.
התפרצויות כאלה תיצורנה לבסוף אי סדר קיצוני ומות הציוויליזציה.
בעיני אדמס ההיסטוריה של האדם אינה מכוונת לקידמה, אלא להפך אל שפל וקץ.
מתוך ראייה פסימית זו כתב אדמס לאחיו "תודה לאל, אין לנו ילדים".
אדמס עשה ניסיונות רבים להגיב לביקורת על התיאוריה שלו מצד עמיתיו הוגי דעות ומדענים, לא סיים את העבודה עד מותו ב-1918 והיא פורסמה לאחר מותו ב-1919 על ידי אחיו.
אדמס נחשב לנציג בולט של האנגלו-סקסוניזם של המאה ה-19,חרד לשמירת הדומיננטיות של היסוד האנגלו-סקסי בחברה האמריקאית.
משום כך הרגיש אדמס דאגה לגבי תהליך ההגירה של זרים לארצות הברית, במיוחד מכיוון מזרח אירופה.
עוד ב-1894 הביע חשש מהתעצמות השפעת "הגזעים קהי העור".
הוא סבר שחוקת ארצות הברית היא מורשת אנגלו-סקסית ואף ביטוי ל"חופש הגרמאני"
חרה לו לפעמים שהאנגלו-סקסים אינם דבקים ביתר שאת במורשתם.
והביע ביקורת חריפה על מה שנראה לו סוג של התנוונות של גזעם.
בהתבטאויות שונות בדרך כלל בחייו הפרטיים הביע אדמס סלידה מהיהודים.
ג'ון היי סיפר שכשאדמס ראה את הווזוביוס "מתחיל להידלק ...תמיד חיפש את היהודי שהצית אותו"
הוא כתב: "אני מתעב את היהודים, וכל מה שקשור בהם וחי אך ורק עם התקווה לראות את מותם, עם כל היהדות הארורה שלהם.
אני רוצה לראות את כל המלווים בריבית נעצרים ומוצאים להורג"
פעם כתב לידיד "תפציץ את ניו יורק.
אינני רואה מקום אחר שהיה משתפר הרבה על ידי כך.
האוכלוסייה העיקרית היא היהודי, והשאר - יהודי גרמני"
ההיסטוריון רוברט מייקל ציין שמכתביו של אדמס היו מתובלים במגוון של הערות אנטישמיות.
גם ההיסטוריון אדוארד סייוות הדגים ציטוטים כגון:
"אנחנו בידיים של היהודים"."הם יכולים לעשות כרצונם עם הערכים שלנו"
הוא לא ראה לנכון להמליץ על אף השקעה אחרת פרט לזהב נעול בכספת.
"אז אין סיכון אחר חוץ מהשודד.
בצורות (ההשקעה) האחרות יש לך עסק עם השודד, היהודי, הצאר, הסוציאליסט ומעל הכל, השחיתות הרדיקלית, חשוכת המרפא, של המערכת החברתית, התעשייתית, הפיננסית והפוליטית".
בביוגרפיה שכתב על אדמס בשלושה כרכים, בכרךImprovement of the World ניסה אדוארד צ'לפנטן להסביר את אנטישמיות של אדמס, בכך שכל פעם כשאדמס כתב "יהודים" התכוון ל"אנשי הממון".
ההיסטוריון הזדהה עם אבחונו של אדמס כי בית הגידול לעקרונות מוסריים של המאה ה-18 הוחלף ב"עולם של הבנקאי" ושכפי שהתבטא אדמס "המוח הבנקאי הוה מגונה".
האנטישמיות באה לידי ביטוי גם בפעילותו הציבורית.
ב-1894 הוא ארגן "הליגה למען צמצום המהגרים" שנועדה "להגביל את הגישה לאמריקה של יסודות "לא בריאים", במקום הראשון, היהודים.
באוטוביוגרפיה שלו הוא הסביר: "אף יהודי פולני טרי מוורשה או קרקוב - אף בן מסתנן של יעקב או איזה יצחק הנודף עדיין ריח של גטו והמקטר ביידיש מוזרה בפני קציני המכס".
הנרי אדמס היה פעיל בחוג חברים אקסלוזיבי בשם "חמש של לבבות" שכלל מלבדו, את אשתו קלובר, הגאולוג וחוקר ההרים קלרנס קינג, את ג'ון היי (עוזרו ולימים מזכיר המדינה של לינקולן) ואשתו של היי, קלרה.
אחד משותפיו למסעות היה האמן ג'ון לה פרג' שאיתו נסע ליפן ולים הדרומי.
ב-1885–1888 תאודור פרלינגהייזן דווייט (1846–1917) שכיהן כספרן ראשי של מזכירות המדינה, התגורר בביתו של אדמס ב-1603 H Street
הוא שימש באותה תקופה כעוזר ספרותי, מזכיר אישי ואחראי על הבית.
מאוחר יותר דווייט שימש כאחראי של הארכיון של משפחת אדמס בקווינסי, מסצ'וסטס, היה לאחר מכן מנהל הספרייה הציבורית של בוסטון וקונסול ארצות הברית בווה בשווייץ.
הנרי אדמס התחתן ב-27 ביוני 1872 בבוורלי, מסצ'וסטס, עם מריאן "קלובר" לבית הופר (Hooper).
הם בילו את ירח הדבש באירופה, בין היתר, בוונלוק אבי, שרופשייר באנגליה, בחברתו של הפוליטיקאי הליברלי צ'ארלס מילנס גאסקל.
בשובם אדמס חזר לתפקידו בהרווארד וביתם ברחוב מרלבורו 91 בבוסטון הפך למקום מפגשים שוקקי חיים של חבריהם האקדמאים.
ב-1877 עבר הזוג לוושינגטון, בה גר סמוך לככר לפאייט, ממול לבית הלבן.
גם שם הזוג עמד במרכז חיי חברה תוססים.
אדמס עבד באותה תקופה כעיתונאי והיסטוריון.
ביום אחד, ב-6 בדצמבר 1885 זמן מה אחרי ארוחת בוקר מאוחרת בביתם ברחוב H ליד ככר לפאייט, אדמס מצא את אשתו שוכבת ללא רוח חיים על שטיחון מול המוקד, כשבקבוקון אשלגן ציאניד ריק נמצא לצידה.
מותה בהתאבדות יוחס לדיכאון אחרי מות אביה.
אחרי כן אדמס העלים את רוב מכתביה ותמונותיה.
אדמס היה אחרי מותה באבל עמוק וממושך.
אישה חשובה אחרת בחייו הייתה אליזבת שרמן קמרון.
אדמס פגש אותה לראשונה בינואר 1881 במסיבה בסלון הזוג ג'ון וקלרה היי.
היא נחשבה לאחת הנשים היפות והאינטליגנטיות ביותר מוושינגטון.
גדלה כליזי שרמן, בת השופט צ'ארלס שרמן מאוהיו, הייתה אחיינית של ג'ון שרמן, מזכיר האוצר בממשל של רתרפורד הייז ואחיינית של הגנרל ויליאם טקומסה שרמן.
בגיל 20 משפחתה דחקה אותה ב-1878 לשאת בנישואים חסרי רגש אהבה עם הסנטור ג'.
דונלד קמרון שהתחייב להבטיח לה הכנסה בשווי 160,000 דולר בניירות ערך.
קמרון היה אלמן ואב לשישה ילדים, ב-24 שנה יותר מבוגר ממנה.
ילדיו דחו את אשתו השנייה הצעירה.
הוא הצטייר כגבר גס רוח ואדיש, שוחר ויסקי בורבון ופמיליארי עם עולם השחיתות הפוליטית.
החל מ-1883 אדמס החל להתכתב עם אליזבת' בזמן שהיא ובעלה נסעו לאירופה.
ההתכתבות ביניהם נמשכה 35 שנה והייתה עדות לחברות מלאת תשוקה שלא באה למימוש.
אחותו לואיזה קתרין אדמס קוהן (1831–1870) מתה מטטנוס בעקבות תאונת מרכבה בבאני די לוקה באיטליה.
היא נקברה בבית הקברות האנגלי של פירנצה.
הנרי אדמס תיאר את מותה בפרק "כאוס" בספרו "חינוכו של הנרי אדמס".
אחיו ג'ון קוינסי אדמס השני (1833–1894) היה גם הוא בוגר הרווארד (1853), עבד כעורך דין והיה מספר פעמים חבר ב"בית הדין הכללי והגדול של מסצ'וסטס" - הפרלמנט של המדינה, מטעם המפלגה הדמוקרטית.
ב-1872 היה מועמד לתפקיד של סגן נשיא מטעם הדמוקרטים אולם סירב לתמוך במועמדותו של הוראס גרילי
אח אחר, צ'ארלס פרנסיס אדמס הבן (1835–1915) השתתף במלחמת האזרחים בצבא האוניוניסטי והתמנה ב-1865 לבריגדיר גנרל בצבא הסדיר.
הוא היה לסמכות בתחום ניהול מסילות הברזל, כתב ספר "מסילות הברזל, מקור ובעיות" (1878) והיה ב-1884–1890 יושב ראש חברת הרכבות nion Pacific Railroad.
הוא שיתף פעולה עם הנרי בעריכת כתב העת The North Atlantic Review ובמיזמים אחרים.
ניכרה השפעתו של הנרי על חשיבתו וכתיבתו.
1919 (אחרי מותו) - פרס פוליצר על ספרו האוטוביוגרפי
עם הנרי קבוט לודג', ארנסט יאנג וג'יימס לורנס לאפלין - מסות כמשפט האנגלו-סקסי
כתבי אלברט גלטין (כעורך) בשלושה כרכים
(דמוקרטיה:רומן אמריקאי) פורסם ללא שם המחבר
ההיסטוריה של ארצות הברית בימי ממשליהם של תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון - 9 כרכים
1893 - טהיטי:זיכרונותיהם של ארי טאימאי ושל מראמה של אמה...
בעריכת ג'.ס.לוונסון, ארנסט סמואלס וצ'ארלס ונדרסי).
הנרדף הוא רומן מתח דיסטופי מאת הסופר האמריקאי סטיבן קינג, שפורסם לראשונה תחת שם העט ריצ'רד בכמן ב-1982 בכריכה רכה.
הוא פורסם שוב בשנת 1985 בקובץ "ספרי בכמן".
הרומן מתרחש בארצות הברית הדיסטופית במהלך שנת 2025, בה כלכלת האומה הרוסה והאלימות העולמית עולה.
גיבור הסיפור הוא בן ריצ'רדס המשתתף בתוכנית הריאליטי "The Running Man", בה המתמודדים זוכים בכסף על ידי התחמקות מצוות רוצחים שנשלח להרוג אותם.
בשנת 2025, כלכלת העולם מושבתת ואמריקה הפכה לטוטליטרית.
בן ריצ'רדס בן ה-28, תושב עני בעיר הקו-אופ הבדיונית, אינו מצליח למצוא עבודה, לאחר שנכנס לרשימה השחורה במקצוע שלו.
בתו החולה קאתי זקוקה לתרופות, ואשתו שילה פנתה לזנות על מנת לפרנס את המשפחה.
בייאושו פונה ריצ'רדס ל-Games Network, תחנת טלוויזיה המופעלת על ידי הממשלה שמפעילה תוכניות משחק אלימות.
לאחר בדיקות פיזיות ומנטליות קפדניות, ריצ'רדס נבחר להופיע בתוכנית "האיש הרץ"- "The Running Man", התוכנית הפופולרית, הרווחית והמסוכנת ביותר של הרשת.
הוא מתראיין אצל דן קיליאן, המפיק בפועל של התוכנית, שמתאר את האתגרים שיתמודד איתם ברגע שהמשחק יתחיל.
הוא גם פוגש את פרד ויקטור, במאי התוכנית, ואת בובי תומפסון המנחה.
המתמודד מוכרז כאויב המדינה ומשוחרר 12 שעות לפני שהציידים, צוות מובחר של רוצחים המועסקים ברשת, נשלחים להרוג אותו.
המתמודד מרוויח 100 דולר בכל שעה בה הוא שורד חי וחופשי, 100 דולר נוספים עבור כל קצין אכיפת חוק או צייד שהוא הורג, ופרס גדול של מיליארד דולר אם ישרוד 30 יום.
הצופים יכולים לקבל תגמולים כספיים עבור יידוע הרשת על מקום הימצאו של הרץ.
הרץ מקבל 4,800 דולר ומצלמת וידאו כיס לפני שהוא עוזב את האולפן.
הוא יכול לטייל בכל מקום בעולם, ובכל יום עליו לצלם שתי הודעות בווידאו ולשלוח אותן בחזרה לאולפן לשידור.
אם הוא נמנע מלשלוח את ההודעות, הוא יחשב כמפר חוזה ויפסיק לצבור כספי פרסים, אך ימשיך להיות ניצוד ללא הגבלת זמן.
קיליאן מצהיר שאף מתמודד לא שרד מספיק זמן כדי לתבוע את הפרס הגדול, והוא גם לא מצפה שמישהו יעשה זאת אי פעם.
ריצ'רדס פשוט מקווה שהוא יחזיק מעמד מספיק זמן כדי להבטיח את עתידה של משפחתו באמצעות כספי הפרסים שיקבל.
כשהמשחק מתחיל, ריצ'רדס משיג תחפושת ורישומי זיהוי כוזבים, נוסע תחילה לניו יורק ואז לבוסטון.
בבוסטון עוקבים אחריו ציידים והוא נמלט בקושי, מה שגורם לפיצוץ במרתף של בניין ימק"א שהורג חמישה שוטרים.
הוא חומק דרך צינור ביוב ומגיח בגטו העני של העיר, שם הוא תופס מחסה אצל חבר הכנופיה בראדלי ת'רוקמורטון ומשפחתו.
ריצ'רדס לומד מבראדלי שהאוויר מזוהם קשות ושעניי העיר הפכו לאנשים עם תת-מעמד.
בראדלי גם אומר שהרשת קיימת רק כמכונת תעמולה כדי להרגיע ולהסיח את דעת הציבור.
ריצ'רדס מנסה לשלב את המידע הזה בהודעות הווידאו שלו, אבל מגלה שהרשת מדבבת את קולו עם גסויות ואיומים במהלך השידור.
בראדלי מבריח את ריצ'רדס על פני מחסום ממשלתי למנצ'סטר, ניו המפשייר, שם הוא מתחפש לכומר חצי עיוור.
בנוסף, בראדלי מספק לריצ'רדס קבוצה של תוויות דיוור עבור קלטות הווידאו שלו, שימנעו מהרשת לעקוב אחריו על בסיס חותמות הדואר.
בעודו מבלה שלושה ימים במנצ'סטר, ריצ'רדס מגלה שמתמודד נוסף נהרג, והוא חולם שבראדלי בגד בו לאחר שעונה.
הוא נוסע לבית בטוח בבעלות חבר של בראדלי בפורטלנד, מיין, אבל שם מדווחת עליו אמו של הבעלים.
כשהמשטרה והציידים מתקרבים לבית הבטוח, ריצ'רדס נפצע, אך מצליח להימלט ומעביר את הלילה בשינה באתר בנייה נטוש.
למחרת בבוקר, לאחר שהצליח לשלוח את קלטות הווידאו שלו, ריצ'רדס חוטף אישה בשם אמיליה ויליאמס ולוקח אותה כבת ערובה.
הוא מתריע לתקשורת על נוכחותו ועושה את דרכו לשדה תעופה בעיר הבדיונית דרי.
המשטרה מתעמתת עם ריצ'רדס, אבל הוא מצליח להתקדם למטוס על פני המשטרה ועל פני הצייד הראשי אוון מק'קון, על ידי כך שהוא מעמיד פנים שהוא נושא מטען חבלה חזק מספיק כדי להרוס את כל המתקן.
בשלב זה, ריצ'רדס שבר את שיא ההישרדות של Running Man של שמונה ימים וחמש שעות.
החדשות על הצלחתו של ריצ'רדס גורמות למעמד הנמוך שהיה פעם שאנן וכנוע להתקומם נגד מדכאיהם ממעמד העילית בכל רחבי הארץ.
המשטרה לא מצליחה לעצור זאת.
ריצ'רדס לוקח את הצייד הראשי מק'קון ואת אמיליה כבני ערובה וגורם למטוס לטוס נמוך מעל אזורים מיושבים כדי להימנע מהפלה על ידי טיל קרקע-אוויר.
קיליאן קורא לריצ'רדס לעלות על המטוס ומגלה שהוא יודע שלריצ'רדס אין חומרי נפץ, מכיוון שמערכת האבטחה של המטוס הייתה מזהה אותם.
להפתעתו של ריצ'רדס, קיליאן מציע לו הזדמנות להחליף את מק'קון בתור הצייד המוביל.
ריצ'רדס מהסס לקבל את ההצעה, כי הוא חושש שמשפחתו תהפוך למטרה.
לאחר מכן קיליאן מודיע לו ששילה וקתי מתים כבר יותר מעשרה ימים: הן נרצחו על ידי פולשים, הרבה לפני שריצ'רדס הופיע לראשונה בתוכנית.
קיליאן נותן לו קצת זמן לקבל את ההחלטה שלו.
ריצ'רדס נרדם וחולם על משפחתו שנרצחה ועל זירת פשע מחרידה.
כשאין לו מה להפסיד, הוא מתקשר לקיליאן בחזרה ומקבל את ההצעה.
לאחר ניתוק הקשר, הוא הורג את צוות הטיסה ואת מק'קון אך סובל מפצע ירי אנוש מהאחרון.
ריצ'רדס מאפשר לאמיליה לקפוץ מהמטוס עם מצנח, ולאחר מכן מנצל את אחרוני כוחותיו כדי לעקוף את הטייס האוטומטי ולטוס לעבר גורד השחקים המשמש כמפקדה של רשת המשחקים.
הספר מסתיים בהתרסקות המטוס על המגדל, וכתוצאה מכך מותם של ריצ'רדס וקיליאן.
הרומן מסתיים בתיאור: "הפיצוץ היה אדיר, האיר את הלילה כמו זעמו של אלוהים, והמטיר אש במרחק עשרים רחובות משם."
"הנרדף" ("האיש הרץ") הוא האחרון מבין ארבעה ספרים שכתב קינג שיצאו לאור בין 1977 ל-1982 תחת השם ריצ'רד בכמן, אלו הוצאו מחדש בכרך אחד כספרי בכמן (1985).
קינג יצר את המותג ושם העט "ריצ'רד בכמן" במטרה שזה יהיה הכינוי שלו לטווח ארוך, לא רק זהות כתיבה זמנית, אלא שזהותו האמיתית של המחבר דלפה לתקשורת זמן קצר לאחר פרסום הרומן החמישי של בכמן, "רזה" (1984).
למרות שכיום ידוע שבכמן הוא קינג, הוא השתמש בשם העט לשני רומנים נוספים: "המשליטים" (1996) ו"בלייז" (2007).
הוא גם ביסס את הרומן "החצי האפל", שיצא לאור ב-1989, על ה"אאוטינג" של בכמן.
לפי ספר הזיכרונות של קינג מ-2002 "על הכתיבה", הוא כתב את "הנרדף" תוך שבוע אחד, בהשוואה לתפוקה היומית הרגילה של 2,000 מילים או עשרה עמודים, כלומר כתיבת רומן אורכת בדרך כלל כשלושה חודשים.
ב"החשיבות של להיות בכמן", הקדמה חדשה למהדורת 1996 של ספרי בכמן, קינג מתאר את "הנרדף" כ"ספר שנכתב על ידי בחור צעיר שהיה כועס, נמרץ ומאוהב באמנות ובמלאכה של כתיבה" (תרגום חופשי).
באותה הקדמה, קינג מתאר את בן ריצ'רדס כ"שחיף" ו"טרום שחפת".
הוא מציין שארנולד שוורצנגר, שגילם את בן ריצ'רדס בעיבוד הקולנועי של האיש הרץ "הנרדף", גילם את הדמות בצורה שונה מאוד ממה שכתב עליו בספר.
הרומן עובד באופן רופף לסרט בעל אותו שם, שבעברית תורגם ל"הנרדף" בשנת 1987, חמש שנים לאחר יציאת הספר.
העיבוד רק שמר על הרעיון הכללי של המופע האלים וכמה שמות.
בסרט כיכב ארנולד שוורצנגר בתפקיד ריצ'רדס.
הסרט הפך מאוחר יותר למשחק וידאו ששוחרר במספר פלטפורמות מחשב ביתיות.
בשנת 2022, ארנולד שוורצנגר התחיל לפתח את "הנרדף 2" כסרט המשך לסרטו מ-1987.
ב-2025 יצא לאקרנים עיבוד קולנועי חדש לרומן בכיכובו של גלן פאוול, בבימוי אדגר רייט עם תסריט של מייקל באקול.
הנרי אלגרנון דו פונט היה קצין צבא אמריקאי, איש עסקים ופוליטיקאי מדלאוור.
הוא סיים ראשון בכיתתו בווסט פוינט זמן קצר לאחר תחילת מלחמת האזרחים האמריקנית ושירת בצבא האיחוד.
על מעשיו במהלך קרב סידר קריק באוקטובר 1864 זכה בעיטור מדליית הכבוד.
לאחר פרישתו מהצבא ב-1875, היה נשיא חברת הרכבות וילמינגטון והצפון במשך 20 שנה, עד לשנת 1899. כחבר בהמפלגה הרפובליקנית, נבחר על ידי בית המחוקקים של המדינה כחבר הסנאט של ארצות הברית, וכיהן כמעט שתי קדנציות.
בנוסף, היה חבר נבחר באגודה הפילוסופית האמריקאית.
דו פונט נולד ב-30 ביולי 1838 ב-Eleutherian Mills, ליד גרינוויל, דלאוור, והיה בנם של הנרי ולואיזה גרהרד דו פונט ונכדו של אלייתייר אירנה דו פונט, מייסד EI du Pont de Nemours and Company.
הוא למד באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה וסיים ראשון בכיתתו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט, ניו יורק, בשנת 1861, בתחילת מלחמת האזרחים האמריקנית.
דו פונט הוסמך כלוטננט משנה בחיל ההנדסה עם סיום לימודיו בווסט פוינט ב-6 במאי 1861. זמן קצר לאחר מכן הועלה לדרגת לוטננט ראשון ברגימנט הארטילריה ה-5. הוא שירת כקצין ארטילריה קלה בצבא האיחוד במהלך המלחמה, והוצב בתחילה להגנת וושינגטון וניו יורק הרבור.
מ-6 ביולי 1861 עד 24 במרץ 1864, שימש כספיח גדוד (קצין מנהלי) עד שהועלה לדרגת קפטן.
לאחר מכן מונה לקצין הארטילריה בצבא וירג'יניה המערבית.
דו פונט שירת בצבאו של גנרל פיליפ שרידן בעמק שננדואה שבצפון וירג'יניה.
הוא קיבל את עיטור מדליית הכבוד על טיפולו בנסיגה בקרב סידר קריק, מה שאיפשר לשרידן לזכות בניצחון בקרב.
במהלך המלחמה קיבל דו פונט שני קידומים של כבוד.
הראשון היה לדרגת מייג'ור, עבור שירות אמיץ בקרבות אופקון וגבעת פישר.
הקידום השני היה לדרגת לוטננט קולונל, מיום 19 באוקטובר 1864, עבור שירותו בקרב סידר קריק, וירג'יניה.
לאחר המלחמה המשיך דו פונט בקריירה צבאית עד שהתפטר ב-1 במרץ 1875. בשנים שלאחר המלחמה מונה לעמית המסדר הצבאי של הלגיון הנאמן של ארצות הברית (MOLLUS), ארגון לקצינים לשעבר של צבא האיחוד וצאצאיהם.
ב-1874, בגיל 36 נישא דו פונט למרי פאולין פוסטר ונולדו להם שני ילדים, הנרי פרנסיס דו פונט ולואיז אוולינה דו פונט.
הם גרו באחוזה שלו, וינטרתור, ליד גרינוויל שבדלאוור.
בני המשפחה היו חברים בכנסייה האפיסקופלית בכריסטיאנה האנדרד.
ב-1875 חזר דו פונט במשרה מלאה לדלאוור.
תוך שנים ספורות מונה לנשיא ומנהל כללי של חברת Wilmington & Northern Railroad Company, כיהן מ-1879 עד 1899. במהלך אותה תקופה, ובמשך שארית חייו, גם הפעיל חוות ניסויים באחוזתו.
מאז 1951, כאשר בנו הקים אותה כמוזיאון, מופעלת האחוזה כמוזיאון וינטרתור, הגן והספרייה ליד גרינוויל שבדלאוור.
בשנת 1895 התמודד דו פונט בבחירות לסנאט של ארצות הברית, וטען כי ניצח בבחירות.
בדצמבר 1895, הגישו תומכיו של דו פונט עתירה בשמו לוועדת הסנאט לענייני הרשאות ובחירות, בטענה שהוא נבחר במאי לכהונה שהחלה במרץ של אותה שנה.
העצומה התרכזה בשאלה האם ויליאם ט.
ווטסון, יו"ר הסנאט של דלאוור שנכנס לתפקיד המושל עם מותו של ג'ושוע מרוויל ב-8 באפריל, היה רשאי להצביע במושב המשותף של בית המחוקקים ב-9 במאי.
לולא קולו של ווטסון, היה נבחר דו פונט בהצבעה של 15 מול 14, אבל עם הצבעתו, בית המחוקקים נתקל במבוי סתום.
חוקת דלאוור אוסרת על המושל לשבת בבית המחוקקים, אך הועלו שאלות האם ווטסון היה בעצם המושל או שרק "ממלא את תפקיד המושל".
בעוד שהוועדה שבשליטת הרפובליקנים הכריעה לטובתו של דו פונט, מליאת הסנאט התנגדה להושיב אותו בהצבעה לפי קווי המפלגות, כאשר פופוליסטים וחברי המפלגה הרפובליקנית של הכסף מצטרפים לדמוקרטים, תוך ציון זכותו של בית מחוקקים במדינה לקבוע את חברותו בעצמו.
דו פונט הגיש עתירה נוספת בינואר 1897, אך לא הציג ראיות חדשות, מה שהוביל לדחיית עתירתו בידי הוועדה.
ב-13 ביוני 1906 נבחר דו פונט למלא את המושב הפנוי בסנאט, בשארית הקדנציה שהחלה ב-4 במרץ 1905. במהלך קדנציה זו כיהן עם הרוב הרפובליקני בקונגרסים ה-59, ה-60 וה-61. בקונגרס ה-61 כיהן כיושב ראש ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט של ארצות הברית.
במהלך קדנציה זו כיהן עם הרוב הרפובליקני בקונגרס ה-62, אך היה חבר סיעת המיעוט בקונגרסים ה-63 וה-64. בקונגרס ה-62 כיהן שוב כיו"ר הוועדה להוצאות במחלקת המלחמה, בקונגרס ה-63 כיהן כחבר בוועדה לעניינים צבאיים, ובקונגרס ה-64 כיהן כחבר בוועדה לתחבורה ומכירה של מוצרי בשר.
בשנת 1916, בבחירות הישירות הראשונות שנערכו לבחירת סנאטור מדלאוור, הפסיד דו פונט בניסיון להיבחר לכהונה מלאה שלישית למועמד הדמוקרטי ג'וזיה אוליבר וולקוט, התובע הכללי של דלאוור.
בסך הכל, כיהן דו פונט למשך רוב שתי הקדנציות מ-13 ביוני 1906 עד 4 במרץ 1917, בתקופת הממשלות של נשיאי ארצות הברית תאודור רוזוולט, ויליאם הווארד טאפט ווודרו וילסון.
בשנת 1919 נבחר דו פונט כחבר כבוד באגודת דלאוור של סינסינטי.
דו פונט מת ב-31 בדצמבר 1926 בביתו, וינטרתור, ונקבר בבית הקברות Du Pont de Nemours בגרינוויל שבדלאוור.
בנו, הנרי פרנסיס דו פונט, הפך את ביתו למוזיאון וינטרתור, הגן והספרייה, המוזיאון הראשי של המדינה לאמנויות דקורטיביות אמריקאיות.
חומרי ארכיון הקשורים אליו הם חלק מהאוספים שבידי ספריית וינטרתור.
דו פונט הוצג על ידי דייוויד ארקט בסרט "שדה הנעליים האבודות" מ-2014, שתיאר את הקרב על השוק החדש במאי 1864.
הנרי אייבורי אמרסון היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מאוהיו.
אמרסון נולד ב-15 במרץ 1871 בליצ'פילד, מיין, עבר עם הוריו ללואיסטון, מיין, שם למד בבתי הספר הציבוריים ולמד משפטים.
הוא עבר לקליבלנד, אוהיו, ב-1892 וסיים את לימודיו בבית הספר למשפטים בסינסינטי ב-1893. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין באותה שנה והחל לעסוק בכך בקליבלנד, אוהיו.
הוא כיהן כחבר במועצת העיר קליבלנד בשנים 1902 ו-1903.
אמרסון נבחר כרפובליקני לקונגרסים ה-64, ה-65 וה-66, וכיהן מ-4 במרץ 1915 עד 3 במרץ 1921. הוא היה נכשל בניסיונו לקבל מינוי מחדש ב-1920. הוא חזר לעסוק בעריכת דין.
הוא מת באיסט קליבלנד, אוהיו, ב-28 באוקטובר 1953, ונקבר בבית הקברות לייק ויו, קליבלנד, אוהיו.
אמרסון התחתן עם נטי נאומן בקליבלנד, ב-25 בדצמבר 1894. היא נפטרה ב-15 באוגוסט 1913, ואמרסון התחתן בשנית עם ליליאן מקורמיק, במקור מאונטריו, ב-19 בפברואר 1917. אמרסון היה חבר מתודיסט.
הנרי נחשב לתנין הזקן ביותר שחי בשבי ואחד הזקנים ביותר שתועדו אי פעם.
כיום הנרי נמצא בגן החיות ומרכז השימור CrocWorld בדרום אפריקה לשם הגיע ב-1985. הוא נתפס בדלתת האוקבנגו בבוטסואנה.
כיום הנרי נמצא בשטח סגור ביחד עם עוד 6 נקבות.
במהלך 40 שנותיו בשבי להנרי היו מעל 10,000 צאצאים, כתוצאה משנים ארוכות של הזדווגות עם תנינות רבות.
למרות גילו המתקדם, מצבו הבריאותי של הנרי טוב מאוד ונראה שהוא מזדקן לאט מאוד יחסית לבעל חיים בגילו.
הנרדף הוא סרט מותחן דיסטופי עתידי בבימויו של אדגר רייט, שגם הפיק וכתב את התסריט יחד עם מייקל באקול, ומבוסס על רומן באותו השם משנת 1982 מאת סטיבן קינג.
יהיה זה העיבוד הקולנועי השני לספר, לאחר סרט קודם באותו השם שיצא בשנת 1987.
הסרט עלה לאקרנים ב-7 בנובמבר 2025.
"הנרדף" (The Running Man) הוא סרט פעולה ומתח דיסטופי המתרחש בשנת 2025, בעולם שבו התרבות הפופולרית הידרדרה לרמות קיצוניות של אלימות ובידור אכזרי בשידור חי.
במרכז העלילה עומדת תוכנית ריאליטי קטלנית בשם "הנרדף", שבה משתתפים נואשים – לרוב אסירים, פליטים או אנשים בשפל – נאלצים להילחם על חייהם.
הם מקבלים הזדמנות לזכות בפרס כספי עצום, אם רק יצליחו לשרוד במשך 30 יום בזמן שציידים מקצועיים ורצחניים רודפים אחריהם ברחבי העולם, בשידור חי לצופים מכל קצוות תבל.
גיבור הסרט, בן ריצ'רדס, הוא אדם פשוט שמצטרף לתוכנית כדי להשיג כסף לטיפול רפואי דחוף עבור בתו החולה.
הוא מוצא את עצמו בנקודת פתיחה מבודדת במזרח אירופה, במהרה מגלה שהכול מתועד, שכל אזרח עשוי להסגיר אותו, ושהציידים מצוידים בטכנולוגיה מתקדמת – כולל רחפנים, מעקב לווייני וכלי נשק מתקדמים.
ככל שהזמן חולף, ריצ'רדס מגלה שהמשחק מכיל סודות אפלים הרבה יותר.
חוקי התוכנית מתגלים כשקריים, והוא נמשך לקנוניה רחבת היקף שכוללת ממשלות, תאגידי מדיה וארגונים סודיים המבקשים לשלוט בציבור דרך בידור אלים והפחדה.
הסרט עוקב אחר מסע ההישרדות של בן, הכולל מרדפים אינטנסיביים, מפגשים מפתיעים עם בני ברית ואויבים, ובחירות מוסריות קשות.
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות גלן פאוול בן ריצ'רדס ג'וש ברולין דן קיליאן מפיק התוכניתקולמן דומינגובובי טי תומפסוןמגיש טלוויזיה לי פייס אוון מקון צייד מייקל סרה אלטון פאראקיס מורד שעוזר לבן אמיליה ג'ונס אמיליה ויליאמס בת ערובה ויליאם ה.
מייסי מארק בראדלי ת'רומקטון מתמודד ג'יימי לוסון שילה ריצ'רדס אשתו של בן ג'ני לוקלין מתמודדת קארל גלוסמן פרנק ציידאלכס ניוסטדרגרג שון הייז גארימגיש טלוויזיה ריצ'רד מנואלהמעסיק הקודם של בן
בשנת 2017 חשף אדגר רייט בתשובה לשאלה שקיבל בטוויטר כי היה מעוניין ליצור גרסה מחודשת של סרט על פי ספרו של סטיבן קינג "הנרדף".
בפברואר 2021 הודיעה חברת סרטי פרמאונט כי סרט המבוסס על הספר נמצא בפיתוח, וכי אדגר רייט יביים את הסרט וגם יכתוב את התסריט יחד מייקל באקול.
סיימון קינברג, אחד ממפיקי הסרט, הוא זה שבחר כי רייט יביים אותו.
לפי הדיווח הסרט לא יהיה עיבוד מחודש לסרט משנת 1987 אלא עיבוד נאמן יותר לחומר המקור.
באפריל 2024 נודע כי גלן פאוול לוהק לתפקיד הראשי, יתר הליהוקים הוכרזו באוקטובר ובדצמבר באותה השנה.
הצילום העיקרי החל בנובמבר 2024 בבריטניה, והסתיים במרץ 2025.
באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל 65 אחוזי טריות המבוססים על 125 ביקורות.
באתר Metacritic עומד הסרט על ציון ממוצע משוקלל של 55 המבוסס על 40 מבקרים, נתון המצביע על הערכה 'מעורבת או ממוצעת'.
הנרי אולדנבורג , מת ב-5 בספטמבר 1677) היה תאולוג גרמני, דיפלומט ופילוסוף של מדעי הטבע, מיוצרי ביקורת העמיתים.
הוא היה הוגה ואיש מדעי הרוח והמדע, אחד המובילים באירופה של המאה ה-17. רשת התכתבויותיו התחרתה בזו של פברי דה פירסק, מרן מרסן ואיסמאל בוליאלדוס.
עם ייסוד החברה המלכותית בלונדון, לקח על עצמו את משימת ההתכתבויות עם גורמים מחוץ לאנגליה, והיה המזכיר הראשון של החברה.
למד תאולוגיה וקיבל תואר מהגימנסיון המקומי Gymnasyum Illustre ב-2 בנובמבר 1639. שלט בגרמנית, לטינית ויוונית.
קורותיו בשנות ה-1640 אינן ברורות, אך ההערכה היא שעבד כמורה באנגליה במשך רוב העשור.
בשנת 1648 עזב את אנגליה ובילה בליידן ובאוטרכט ברפובליקה ההולנדית, שם רכש בקיאות-מה בשפה ההולנדית.
הוא שהה קצרות בברמן באביב, וחזר ללונדון ביולי 1653, שליח דיפלומטי של הסנאט של העיר ברמן אל הלורד פרוטקטור אוליבר קרומוול בעניינים הנוגעים למלחמת הולנד–אנגליה הראשונה.
אולדנבורג התיישב באנגליה בתקופת האינטררגנום, תקופת שלטונו של אוליבר קרומוול, לאחר הדחתו של צ'ארלס הראשון מלך אנגליה ולפני הרסטורציה האנגלית.
הוא יצר קשר עם פטרונו רוברט בויל ועם ג'ון מילטון, שכתב עליו כי "למד לדבר את שפתנו בצורה מדויקת ושוטפת יותר מכל זר אחר שהכרתי אי פעם" ("התכתבות", Correspondence, 1.34).
אולדנבורג היה מורה פרטי של אחיינו של בויל, הפוליטיקאי ריצ'רד ג'ונס, הרוזן הראשון מראנליי (Richard Jones, 1st Earl of Ranelagh), נסע עמו בצרפת בין 1657 ו-1660 וכך הוסיף למטען האינטלקטואלי שלו את השפה הצרפתית - עוד שפה אירופית בה שלט.
בין מכותביו של אולדנבורג באותה תקופה היה ברוך שפינוזה, אותו הכיר בטיול בהולנד, ולו העניק כרך כתבים בנושאים מדעיים מאת בויל.
לאחר הרסטורציה האנגלית הפך אולדנבורג לחבר מוקדם (עמית מקורי) בחברה המלכותית שנוסדה בשנת 1660, וכיהן כמזכירה הראשון יחד עם ג'ון וילקינס.
הוא שמר על קשרים מדעיים ברחבי אירופה.
הוא החל לשגר כתבי יד שהוגשו למומחים שיכלו לשפוט את איכותם לפני פרסומם.
זו הייתה תחילתה של כתב העת המדעי המודרני וגם של ביקורת עמיתים.
בשנת 1667, במהלך מלחמת הולנד-אנגליה השנייה, נכלא לזמן קצר במגדל לונדון בחשד לריגול.
התכתבויותיו נקשרו לתמיכה של הפוליטיקאי סר ג'וזף ויליאמסון; בין היתר, סיפק לוויליאמסון מידע מודיעיני.
אולדנבורג חלה ב-3 בספטמבר 1677 ומת יומיים לאחר מכן בביתו בפאל מאל, לונדון.
הוא נקבר ב-7 בספטמבר בכנסיית סנט מרי הבתולה, בקסלי.
אלמנתו נפטרה עשרה ימים לאחר מכן.
רנה פרנסואה וולטר דה סלוז.
אדריאן אוזוט, אנרי ז'וסטל, פייר פטי, איסמאל בוליאלדוס.
סר ויליאם קורטיוס, יוהנס הווליוס, גוטפריד לייבניץ, פיליפ יקוב זקס פון לוונהיימב, יוהאן דניאל מיור, אהרנפריד ולטר פון שירנהאוס, מרטין פוגל.
פאולו בוקון, ג'ובאני דומניקו קאסיני, מרצ'לו מלפיגי, מנפרדו סטלה
רניה דה גרף (Reinier de Graaf), כריסטיאן הויגנס (Christiaan Huygens) ואביו קונסטנטין (Constantijn Huygens),אנטוני ון לוונהוק, וילם טן רינה (Willem Ten Rhijne), שפינוזה יאן סוואמרדם (Jan Swammerdam), איסק ווסיוס (Isac Vossius).
הנרי בואן אנתוני היה עיתונאי ופוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפגלה הוויגית, לאחר מכן מפלגת שאינם יודעים דבר, ולבסוף המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל רוד איילנד ה-21 בשנים 1849–1851, וכסנאטור מטעמה מ-1859 ועד מותו, 25 שנים בהן הוא כיהן פעמיים כנשיא הזמני של הסנאט, ובעשור האחרון לכהונתו היה זקן חברי הסנאט.
הנרי אנתוני נולד בקובנטרי שברוד איילנד, כבנם של ויליאם אנתוני ושל מרי קניקט גרי.
ב-1833, בגיל 18, הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת בראון.
לאחר סיום לימודיו הוא עבד בחברת מוצרי הכותנה של אחיו, ולעיתים התגורר בסוואנה, ג'ורג'יה.
ב-1845, כאשר נפטר אביו, הוא השקיע בחברה, ונשא רווחים מהשקעותיו.
ב-1838 היה אנתוני לעורך העיתון "פרובידנס ג'ורנל" .
ב-1840 הוא התקבל כשותף בבעלות על העיתון.
אנתוני גם עסק בכתיבת שירה.
כעורך העיתון, החזיק אנתוני בדעות שמרניות, תמך בחוק ובסדר, בדרישה לבעלות על רכוש לקבלת זכות הצבעה, ובהגבלות על כוחם הפוליטי של מהגרים.
ב-1849, ושוב ב-1850, הוא נבחר כמושל רוד איילנד ה-21. לאחר שבחר שלא להתמודד לתקופת כהונה שלישית, הוא שב לעיסוקו בעריכה.
ב-1855 נסע אנתוני לאירופה, ומשם שלח כתבות עם ביקורות שליליות אל עיתונו.
בשובו, הוא הצטרף לשורות מפלגת שאינם יודעים דבר, והשתמש בדפי העיתון כדי לתמוך במפלגה.
ברוד איילנד, התמזגה מפלגה זו אל המפלגה הרפובליקנית, ואנתוני נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעמה.
אנתוני ייצג את רוד איילנד בסנאט מטעם המפלגה הרפובליקנית ממרץ 1859 ועד מותו בספטמבר 1882. בתחילה הוא נקט בגישה פייסנית כלפי תומכי הפרישה מהאיחוד, אך היה תומך נלהב במאמציו של אברהם לינקולן לשקם את האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
לאחר המלחמה, לאות הוקרה למאמציו, הוא נבחר כעמית מדרגה שלישית בפיקוד של מחוז קולומביה של "המסדר הצבאי של הלגיון הנאמן של ארצות הברית" .
פעמיים היה אנתוני יושב ראש ועדת הדפוס, וניסיונו המעשי אפשר לו להציג כמה רפורמות בתחום הדפוס הממשלתי.
במהלך כהונתו בתפקיד זה הוקם בית הדפוס הממשלתי.
בהזדמנויות שונות הוא היה חבר בוועדת התביעות , בוועדה לענייני הצי, בוועדת המכרות והכרייה, ובוועדה למשרדי הדואר ודרכי הדואר.
במשפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון הוא הצביע בעד ההדחה.
הוא המשיך לכתוב לפרובידנס ג'ורנל במהלך שירותו בסנאט.
בשנים 1869–1873, ולזמן קצר בראשית 1875 כיהן אנתוני כנשיא הזמני של הסנאט.
הוא ויתר על תפקיד זה כאשר נבחר כיושב ראש הוועידה הרפובליקנית בסנאט.
בתפקיד זה הוא פעל בדומה לקודמיו, ונתן לחברי מפלגתו משימות בוועדה, העמיד הצעות חוק לדין, ולעיתים קרובות דיבר בשם מפלגתו על נושאי השעה.
הוא גם היה זה שניסח את "כלל אנתוני", שהיה ניסיון מוקדם להגביל את אורך הדיונים בסנאט בימים שלפני פיזור המושבים.
הוא נודע כזקן חברי הסנאט .
מתוך מודעות לגילו ולמצב בריאותו של אנתוני, העניקו לו עמיתיו את הכבוד לפתוח את תקופת כהונתו החמישית בסנאט שהחלה ב-1883:
ב-1837 נשא אנתוני לאישה את שרה אברון רודס, בתו של כריסטופר רודס.
שרה נפטרה ב-1854. לשניים לא היו ילדים, ואנתוני לא נישא בשנית.
הנרי אנתוני נפטר בפרובידנס ב-2 בספטמבר 1884, בעת שעדיין כיהן בסנאט.
הלווייתו התקיימה בכנסייה הקהילתית הראשונה של העיר ב-6 בספטמבר, והייתה ההלוויה הגדולה ביותר שהתקיימה ברוד איילנד.
הוא נטמן בבית הקברות סוואן פוינט שבעיר.
אנתוני הוריש חלק מספרייתו, שנודע כ"אוסף האריס לשירה אמריקאית", לאוניברסיטת בראון, האוסף כלל כ-6,000 פריטים, רובם ספרים קטנים, שרבים מהם היו נדירים ביותר.
האוסף החל להיווצר בראשית המאה ה-19 על ידי אלברט ג' גרין, המשיך אותו קיילב פיסק האריס, ולאחר מותו הושלם על ידי אנתוני שהיה קרוב משפחתו.
שמו של אנתוני חקוק על קנה ארטילריה ממלחמת האזרחים ששייך למועדון סקוונטם שבמזרח פרובידנס, לצד שמותיהם של המושל והסנאטור אמברוז ברנסייד ושל הסנאטור נלסון אולדריץ'.
התותח ידוע כקנה היחידי מסוללה A של רגימנט הארטילריה הקלה הראשון של רוד איילנד שלא נפל בידי צבא הקונפדרציה בקרב בול ראן הראשון.
קודם לכן כיהן הן כחבר הסנאט של ארצות הברית (1823–1827) והן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית (1819–1823).
הוא היה בן דוד של ארון בר (1756–1836), סגן נשיא ארצות הברית השלישי.
אדוארדס נולד באוקטובר 1779 בניו הייבן שבקונטיקט, והיה בנו של השופט פירפונט אדוארדס ושל פרנסס אוגדן.
בשנת 1797 השלים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון, וקיבל תואר במשפטים מבית הספר למשפטים של ליצ'פילד.
ב־4 באוקטובר 1801 נישא ללידיה מילר, ולזוג נולדו שבעה ילדים.
אדוארדס עסק בעריכת דין, היה פעיל בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית, וכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קונטיקט בשנים 1819–1823. לאחר מותו של אלייז'ה בורדמן מונה למלא את מקומו בסנאט של ארצות הברית, וכיהן כסנאטור מטעם קונטיקט בשנים 1823–1827.
בהמשך כיהן כחבר הסנאט של קונטיקט בשנים 1828–1829, כחבר בית הנבחרים של קונטיקט מטעם ניו הייבן בשנת 1830, וכיושב ראש בית הנבחרים של קונטיקט באותה שנה.
בשנת 1832 נבחר לסגן מושל קונטיקט, אך לא נכנס לתפקיד עקב פילוג באספה המחוקקת.
אדוארדס נפטר ב־22 ביולי 1847 בניו הייבן שבקונטיקט, ונקבר בבית הקברות גרוב סטריט שבעיר.
הנרי אלכסנדר בולדווין , היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כנציג טריטוריאלי בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם טריטוריית הוואי.
הוא היה מן המנהיגים הראשונים של המפלגה הרפובליקנית של הוואי.
בולדווין שימש כנשיא חברת Maui Agricultural Company וכדירקטור בבנק Baldwin, שלימים הפך לחלק מבנק First Hawaiian Bank.
בולדווין נולד ב־12 בינואר 1871 בבית משפחת בולדווין שבטחנת הסוכר פאליולי, בין העיירות פאאיה ומקאוואו שבאי מאווי, בממלכת הוואי.
אביו, הנרי פרין בולדווין, ודודו סמואל תומאס אלכסנדר, ייסדו בשנת 1869 את חברת Alexander & Baldwin, אחת מחמש החברות הגדולות ששלטו בכלכלת הוואי בראשית המאה ה-20. אביו היה בנו של המיסיונר דווייט בולדווין, ואמו אמילי ויטני אלכסנדר הייתה בתו של המיסיונר ויליאם פ.
בולדווין התחנך בהונולולו בבית הספר פונהאו.
לאחר מכן נשלח על ידי הוריו ללמוד באקדמיית פיליפס שבעיירה אנדובר, מסצ'וסטס, וסיים את לימודיו שם בשנת 1889. בשנת 1894 קיבל תואר מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
לאחר לימודיו שב לעבוד עם אביו ודודו במטע קני הסוכר הייקו, ובין השנים 1897 ל־1904 שימש כמנהלו.
ייצור הסוכר הפך לרווחי במיוחד בעקבות התרחבות המסחר עם ארצות הברית וסיפוח הוואי בשנת 1898. מטע הייקו מוזג עם מטע פאאיה, ובולדווין מונה לנשיא החברה המאוחדת שנקראה Maui Agricultural Company.
הוא שימש גם כנשיא חברת הטלפונים של מאווי, נשיא חברת ההוצאה לאור של מאווי, וכדירקטור בבנק Baldwin, שלימים היה לחלק מבנק First Hawaiian Bank.
בשנת 1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה, שירת בדרגת קולונל ברגימנט השלישי של המשמר הלאומי של הוואי.
ב־19 ביולי 1897 נישא לאתל פרנסס סמית' (1879–1967), בתו של עורך הדין ויליאם אוון סמית' מהונולולו.
אחיו הצעיר סמואל נישא לימים לאחותה קתרין סמית'.
לזוג נולדה בת אחת, פרנסס הוברון (1904–1996), שנישאה לג'יי וולטר קמרון (1895–1976), מנהל מטע האננס בהונולואה.
בנו של הזוג קמרון, קולין קמרון, ייסד את אתר הנופש Kapalua Bay Hotel & Villas.
פעילות עסקי האננס נמשכה עד שנת 2009.
בשנת 1912 מונה בולדווין ליושב ראש מחוזי של המפלגה הרפובליקנית של הוואי.
בשנת 1913 נכנס לפוליטיקה המקומית כאשר נבחר לסנאט הטריטוריאלי של הוואי, תפקיד שבו כיהן עד שנת 1921. לאחר מותו של הנסיך ג'ונה קוהיו קלניאנאולה נקרא בולדווין לוושינגטון כדי למלא את יתרת כהונתו.
הוא כיהן כנציג טריטוריאלי בבית הנבחרים של ארצות הברית בין 25 במרץ 1922 ל־3 במרץ 1923.
למרות פניות להמשיך בשירות הציבורי, פרש בולדווין מהפוליטיקה ושב לעסקיו הפרטיים.
בשנת 1933 חזר לחיים הפוליטיים ונבחר לבית הנבחרים הטריטוריאלי של הוואי.
לאחר כהונה אחת שב לסנאט הטריטוריאלי, ובשנת 1937 מונה לנשיא הסנאט הטריטוריאלי.
הוא נפטר בפאאיה שבמאווי ב־8 באוקטובר 1946, ונטמן בבית העלמין במקאוואו.
פארק חוף סמוך לפאאיה, ששימש במקור כמתקן נופש של החברה, נקרא על שמו.
אחוזת Kaluanui שנבנתה בשנת 1917 בתכנונו של בן דודו, האדריכל צ'ארלס ויליאם דיקי, משמשת כיום כמרכז Hui No'eu לאמנויות חזותיות, וממוקמת בשדרות בולדווין 2841 במקאוואו.
הנרי בייקר טריסטראם היה כומר, חוקר טבע, מלומד, נוסע ואורניתולוג אנגלי.
טריסטראם הוא אחד מהחוקרים האירופיים הראשונים שהגיעו לארץ ישראל, אשר כתביו ואוסף הפוחלצים והאדרים שלו מהווים מקור ידע חשוב בדבר עולם החי של ארץ ישראל במאה ה-19.
נולד באגלינגהאם שבנורת'מברלנד, בנם של הכומר הנרי בייקר טריסטראם (1795-1837) ושארלוט ג'וסלין מארי סמית (1798-1830), נקרא על שם אביו, הוא למד באוקספורד.
ב-1844 קיבל תואר "מוסמך בלימודים קלאסיים" אולם לא הצליח לקבל תמיכה להמשך לימודיו.
באותה שנה רכב ביום סגריר כדי לערוך טבילה וחלה בשחפת, דבר שהכריח אותו מאז לנסוע כל חורף לארצות הדרום.
התגורר בדרהאם שבצפון אנגליה יחד עם אשתו, אלנור מרי, וילדיו ומשם יצא למסעותיו.
מצבו הרפואי הרעוע אינו ניכר בתיאור מסעותיו המפרכים.
טריסטראם התעניין בעולם הטבע מגיל צעיר.
בגיל 14 כבר הכין את הפוחלץ הראשון שלו, ציפור קאק שנמצאת עד היום בחדר העבודה שלו במוזיאון דרהאם.