tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ליוצר השיר שייקה פייקוב הגיעה קלטת של רונן הצעיר, דרך חברה משותפת שהכירה אותו בדימונה, ופייקוב התלהב מכישרונו.
את השיר הוא כתב עבורו, בהשראת הקשר הקרוב בין בהונקר לאמו.
המבצעת המקורית שולה חן סיפרה: "באותה תקופה נפצעתי בהפקה של המחזמר 'ברנשים וחלומות' ולכן דחיתי את הפגישה שבה הייתי אמורה לבחור את השיר שאבצע בפסטיבל.
לא נשארו לי שירים למעט אחד, שאף אחד לא רצה לבצע.
ביקשתי מבעלי אבי קורן להקשיב לו.
הוא האזין ואמר: 'אין לאף אחד שכל - זה השיר הזוכה', וכך היה".
בשנת 1982 בהונקר ביצע את השיר בתחרות בינלאומית בסיאול, וזכה גם שם במקום הראשון.
גם במצעד הפזמונים השבועי ברשת ג' הגיע השיר למקום הראשון, שם שהה שבועיים.
זה קרה במרץ 1982. במצעד השנתי לסיכום שנת תשמ"ב הגיע השיר למקום ה-14.
לשיר היו ביצועים רבים במהלך השנים.
בין המבצעים השונים ניתן למצוא את: מאיה בוסקילה, נינט טייב ויהודה לוי, ציפי שביט, שימי תבורי, דודו אהרן, נתי לוי, שיר ביטון, צחי יונה, עמוס ברזל, שיקו חייק, מורן כרמל ושולה חן.
בשנת 2020, כ-40 שנה אחרי ששר את השיר בפעם הראשונה, החליט רונן בהונקר להקליט מחדש את השיר "אמא" ולהקדיש אותו לכל האמהות לנוכח תקופת הקורונה שהפרידה בין הורים מבוגרים לילדיהם מחשש להדבקה.
אמא הוא פסל עשוי ברונזה, פלדת אל-חלד ושיש מאת האמנית לואיז בורז'ואה.
הפסל מתאר עכביש והוא אחד מהפסלים הגדולים בעולם, בגובה של יותר מ-9 מטרים וברוחב של יותר מ-10 מטרים.
בבטן הפסל יש שק המכיל 32 ביצי שיש, והוא עשוי ברונזה מלוטשת.
בורז'ואה יצרה את הפסל בשנת 1999 כחלק מהזמנת הפתיחה של סדרת יוניליוור לטייט מודרן שבלונדון.
הפסל המקורי היה עשוי פלדה, ולאחר מכן נוצרו שש יציקות נוספות מברונזה.
בורז'ואה בחרה בבית היציקה Modern Art Foundry כדי לצקת את הפסל בשל המוניטין והאיכות הגבוהה של המקום.
בורז'ואה החלה לעסוק בדמות העכביש כבר בציור דיו ופחם קטן משנת 1947, והמשיכה בכך עם פסלה "עכביש" משנת 1996.
הפסל מסמל את החוזק של אמה של בורז'ואה, תוך שימוש במטאפורות של טווייה, אריגה, הזנה והגנה.
אמה של בורז'ואה, ז'וזפין, עבדה בתיקון שטיחי קיר בסדנת שיקום הטקסטיל של אביה בפריז.
כאשר הייתה בת 21, אמה נפטרה ממחלה לא ידועה.
זמן קצר לאחר מכן, בורז'ואה ניסתה להתאבד בקפיצה לנהר הבייבר, אך אביה הציל אותה.
הגלריה הלאומית של קנדה, אוטווה, קנדה
מוזיאון גוגנהיים בילבאו, בילבאו, ספרד
מוזיאון קריסטל ברידג'ס לאמנות אמריקאית, ארקנסו, ארצות הברית
מוזיאון לאמנות מוריארט, טוקיו, יפן
מוזיאון לי-אום, סיאול, דרום קוריאה
מרכז הכנסים הלאומי של קטר, דוחא, קטר
2001 – רוקפלר סנטר, ניו יורק, ארצות הברית
2002 – מוזיאון הארמיטאז', סנט פטרסבורג, רוסיה
2008 – גני טווילרי, פריז, צרפת
2015 – מוזיאון מודרנה, סטוקהולם, שוודיה
2020 – מוזיאון וורלינדן, האג, הולנד
אמא גות'ל היא דמות בדיונית המופיעה בסרט האנימציה "פלונטר" של אולפני וולט דיסני (2010).
הדמות מבוססת באופן רופף על המכשפה מהאגדה הגרמנית "פעמונית".
באנגלית הדמות מדובבת על ידי השחקנית והזמרת דונה מרפי בהופעת הבכורה שלה כמדבבת.
בסרט פלונטר, אמא גות'ל מוצגת בתור אישה זקנה ויהירה שאוגרת את כוחות הריפוי החזקים של פרח השמש הקסום כדי להישאר צעירה ויפה לנצח.
כאשר הפרח נלקח כדי לרפא את המלכה החולה של ממלכת קורונה, כוחותיו עוברים לבתה של המלכה, רפונזל.
גות'ל ניסתה לקחת את השיער של רפונזל, אבל מגלה שהשיער מאבד מכוחו כשהוא נחתך.
לכן היא חוטפת את התינוקת וכולאת את הנסיכה במגדל מבודד תוך כדי שהיא מתחזה לאמה כדי לנצל את כוחותיה.
כדי להבטיח שרפונזל לא תעזוב, היא אומרת לה שהעולם החיצון מסוכן ומלא באנשים שעלולים לגנוב את שערה כדי להשתמש בו לעצמם.
אמא גות'ל מוזכרת מספר פעמים ב"פלונטר: הסדרה" ומופיעה בחלומות ובפלאשבקים.
בעונה השלישית, מתגלה שהיא אמה הביולוגית של קסנדרה, חברתה הטובה ביותר של רפונזל, אבל היא נטשה אותה כשהייתה צעירה.
וולט דיסני עצמו ניסה לראשונה לעבד את האגדה " פעמונית " לסרט אנימציה באורך מלא בשנות ה-40, אך מאמציו מעולם לא התממשו משום שהסיפור המקורי נחשב לקצר מדי.
בשנת 2008, הבמאים נייתן גרנו וביירון הווארד החליטו להגדיל את היקף הסרט על מנת שהעיבוד יצליח.
בינתיים, דמותה של אמא גות'ל פותחה לנבלת מורכבת יותר מהמכשפה עליה היא מבוססת, ונכתבה כ"אישה בודדה מאוד שלא באמת יודעת איך לנהל מערכת יחסים מכל סוג שהוא".
מעט מאוד מידע נוסף נקבע על הדמות באותה תקופה, אשר תוארה בפשטות כ"סוג האישה שמדמיינת את עצמה באור הזרקורים".
בניגוד לנבלות המסורתיות של דיסני, אמא גות'ל אינה באמת מכשפה או קוסמת, ובמקום זאת מסתמכת על כוח הפרח הקסום.
הבמאים החליטו לוותר על ההיבט העל-טבעי של דמותה המקורית, משום שהיעדר הקסם של הדמות מאלץ אותה להסתמך על שנינות, קסם, אינטליגנציה וכריזמה.
בחיפוש אחר השראה למערכת היחסים "המוזרה" של גות'ל ורפונזל, גרנו והווארד ראיינו כמה עובדות דיסני, וביקשו מהן לפרט תכונות באמהותיהן שהן "מצאו מעצבנות, דביקות או מגבילות", ובפרט "דברים שאמהותיהן היו עושות שגרמו להן להרגיש לכודות או חנוקות" כדי ליצור נבלת ריאליסטית יותר.
השורה של גות'ל "מותק, קצת השמנת לי" מהשיר "אמא טובה" נלקחה מאחד הראיונות האלו.
הבמאים הודו שהם לא היו להוטים לשכור אך ורק סלבריטאים מוכרים כדי לדבב את הדמויות הראשיות של הסרט.
הווארד הסביר שהם חיפשו שחקנים שיש להם את "הקול הנכון" בשביל הדמויות, והעדיפו מדובבים שיוכלו "להביא נינוחות טבעית לדמויות האלו".
את "אמא גות'ל" מדבבת השחקנית והזמרת האמריקאית דונה מרפי, שחקנית ברודוויי זוכת פרס טוני, שקיבלה הודעה על אודישן בשביל "פלונטר" מהסוכנות שלה.
מכיוון שמעולם לא דיבבה דמות אנימציה לפני כן, השחקנית החליטה להיבחן לתפקיד הנבלת מתוך ציפייה שהחוויה החדשה תהיה מהנה.
כמעט מיד, מרפי פיתחה חיבה חזקה לדמות של גות'ל בגלל מורכבותה.
הווארד חשף בראיון שמרפי נבחרה מתוך מאות שחקניות משום שהיה לה "משהו נוסף".
הבמאים נהנו במיוחד מהכריזמה והאינטליגנציה שמרפי הביאה לתפקיד.
למרות שמרפי לא ביססה את הופעתה על אדם ספציפי, היא הודתה בראיון שהיא קיבלה השראה מהופעתה של בטי לו גרסון בתור קרואלה דה ויל בסרט "על כלבים וגנבים" של דיסני.
הווארד התלהב שמרפי "קלטה" את דמותה של גות'ל, והודה שבסופו של דבר השתמש ב-90% מההקלטות המקוריות של השחקנית, משום ש"הדמות פשוט התעוררה לחיים כשהיא הגיעה".
הבמאים הרגישו לחץ ליצור נבל ש"יעמוד בציפיות הנבלים הקלאסיים של סרטי [דיסני] קודמים".
גרנו והווארד רצו שגות'ל תהיה דמות מצחיקה ומפחידה בבת אחת ותיארו אותה כ"נוכחות מפקדת וחזקה...
גרנו והווארד ראו אותה כ"אחת הדמויות הקשות ביותר לפיצוח בסרט", ורצו שגות'ל תתואר כנבלת ערמומית, חביבה וכריזמטית מספיק כדי לשכנע את הקהל.
"אם אמא גות'ל הייתה נבלת מרושעת, שנראית כמו נבלת ומתנהגת מפחיד, היית חושב, 'למה רפונזל נשארת במגדל?'"
בטיוטות מוקדמות, גות'ל קיבלה השראה מאורסולה מ"בת הים הקטנה", מה שגרם לדמות להיות "אפלה מדי".
בסופו של דבר, יוצרי הסרט חשבו שעדיף שגות'ל תהיה עדינה יותר ולא "אמא שטוחה ושתלטנית", בדומה לליידי טרמיין, אמה החורגת האכזרית של סינדרלה, מהסרט "סינדרלה".
הבמאים גם רצו להבהיר שאמא גות'ל ורפונזל אינן קשורות ביולוגית.
"כשהן עומדות יחד, ברור מאוד שהן לא אם ובת, רק לפי מבנה הגוף שלהן, השיער שלהן, צבע עורן", בניגוד לסצנה שבה רפונזל נמצאת ליד הוריה האמיתיים, המלך והמלכה.
האנימטורים בחנו קטעים של מרפי כדי לקבל "רעיונות לגבי הבעות פנים" ו"מחוות".
לאחר ספקולציות רבות, הבמאים הודו שבנוסף למרפי, המראה הפיזי של גות'ל הושפע מהזמרת האמריקאית, שר.
אמא גות'ל שרה שני שירים בסרט: "אמא טובה", שבו גות'ל מזהירה את רפונזל "מהרוע שנמצא בעולם" והחזרה של השיר, שניהם נכתבו על ידי המלחין אלן מנקן והפזמונאי גלן סלייטר.
בעודו המוזיקה של רפונזל יותר מודרנית, "צעירה, עכשווית ורעננה", מנקן החליט ששיריה של גות'ל יהיו בסגנון ברודוויי קלאסי.
רוב מבקרי קולנוע שבחו את דמותה של גות'ל.
הקהל נהנה מההומור, המורכבות, הכריזמה והראוותנות של הדמות.
IGN אמרו שהיא "כמעט גנבה את ההצגה" וטים רובי מה"דיילי טלגרף" תיאר אותה כ"דיווה מניפולטיבית ובלתי נשכחת".
גם הופעתה של מרפי זכתה לשבחים רבים, כשמבקרים כינו אותה "המתנה של ברודוויי לסרטי אנימציה" והכריזו ש"אף אחד מלבד מרפי לא הייתה צריכה להיות מלוהקת כגות'ל."
עם זאת, לא כל הביקורות היו חיוביות וחלק מהמבקרים התלוננו שגות'ל הייתה פסיבית ורדודה מדי.
טיילר האנלי מ"Palo Alto" כינה אותה "חד־ממדית וגנרית" בעוד ביל גיברון מ-PopMatters טען שהיא נבלת דיסני חלשה ופחות מאיימת מאשר מליפיסנט מ"היפהפייה הנרדמת" וקרואלה דה ויל מ"על כלבים וגנבים".
אמא אווזה הולכת להוליווד הוא סרט הנפשה קצר משנת 1938 מסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות" שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי RKO Radio Pictures.
הסרט הקצר יצא לאקרנים ב-23 בדצמבר 1938. הסרט עושה פרודיה על מספר שירי ילדים של אמא אווזה באמצעות קריקטורות של כוכבי קולנוע הוליוודיים פופולריים משנות ה-30. הסרט בוים על ידי וילפרד ג'קסון והיה הסרט השלישי לפני האחרון שהופק על ידי "סימפוניות טיפשיות".
סרט קצר זה מתאר סדרת מערכונים המציגים כוכבי הוליווד פופולריים של התקופה משחקים בשירי ילדים מסורתיים.
המלך קול הזקן הוא יו הרברט, הליצן שלו הוא נד ספארקס ושלושת הכנרים שלו הם האחים מרקס.
ג'ו פנר מביא קערה ובה דונלד דאק, אורח מיוחד.
השיר "רוב-א-דאב-דאב" מגולם על ידי צ'ארלס לוטון, ספנסר טרייסי ופרדי ברת'ולומיו.
פילדס מגלם את המפטי דמפטי עם האורח המיוחד צ'רלי מקארתי.
סטן לורל ואוליבר הארדי מגלמים את סימפל סיימון ואיש העוגה.
את "נדנדה" (See Saw Margery Daw) מבצעים אדוארד ג'י רובינסון וגרטה גרבו על נדנדה.
אדי קנטור מגלם את ג'ק הורנר הקטן ברצף מוזיקלי גדול בהשתתפות קאב קאלוויי, פאטס וולר וסטפין פצ'יט.
שחקנים נוספים שמופיעים הם וואלאס בירי, קלארק גייבל, ג'ורג' ארליס, מרתה ריי, פרד אסטר, ג'ו אי.
בראון, עדנה מיי אוליבר, מיי וסט וזאסו פיטס.
בבדיחה רצה, קתרין הפבורן מופיעה בנקודות שונות בתור בו פיפ הקטנה.
ב-2 ביולי 1938, "וראייטי" אמר: "אמא אווזה הולכת להוליווד.
היא חושבת שהיא ליאו האריה ופותחת את הסרט בצעקה של אוניברסיטת מטרו, שלוש צלעות אריות.
אז בזוויות, קתרין הפבורן בו פיפ עם מבטא באק ביי.
היא איבדה את הכבשים שלה מפני שהיא נראית רעבה מספיק כדי לאכול עדר כבש.
בזמן שהיא מזמנת את הכבשים שלה, צץ יו הרברט שנראה יותר כמו רוסטביף.
הוא לבוש כמו המלך קול הזקן וקורא לשלושה כנרים אבל כל מה שהוא מקבל זה את האחים ריץ...
זוהי הצצה ל"אמא אווזה הולכת להוליווד" בפנטג'ס אמש, ואם אתם חושבים שההצגה המקדימה משוגעת, לכו ותצפו בה בעצמכם.
הפקה של וולט דיסני עבור הפצת רדיו RKO.
משך הזמן לא ארוך מספיק."
מאז שנות ה-60, הסרט "אמא אווזה הולכת להוליווד" שודר לעיתים רחוקות בטלוויזיה, בשל התיאורים הסטריאוטיפיים של שחורים בסצנות מסוימות.
לעיתים היא נראתה כאשר האפרו-אמריקאים הוסרו בעריכה, אך כפי שציין מבקר האנימציה צ'ארלס סולומון בספרו, "ציורים קסומים: היסטוריה של ההנפשה", הקריקטורות של פאטס וולר וקאב קאלוויי אינן לועגות לגזעם, והן מזויפות כמו שאר הסלבריטאים המצוירים הנראים בסרט מונפש זו.
דייב וובר: אדי קנטור, צ'רלי מקארתי, ג'ו פנר, אדוארד ג'י רובינסון
שרה ברנר: גרטה גרבו, קתרין הפבורן
אל ברני: צ'ארלס לוטון, וו.
הסרט הקצר הופץ ב-19 בדצמבר 2006 ב-DVD "אוצרות וולט דיסני: עוד סימפוניות מטופשות, כרך שני".
אמא לילה הוא רומן מאת קורט וונגוט שפורסם לראשונה בשנת 1961. שם הספר נלקח מתוך "פאוסט" של גתה.
ברומן מספר תועמלן נאצי וסוכן סמוי אמריקני על חוויותיו מתקופת מלחמת העולם השנייה ועל חייו לאחריה, עד שנתפס והובא למשפט בישראל.
הספר הוא האוטוביוגרפיה הבדיונית של הווארד ד.
קמבל הבן, תועמלן נאצי ממוצא אמריקאי היושב בכלא הישראלי ומחכה למשפטו, ששימש, לטענתו, מרגל אמריקאי במהלך מלחמת העולם השנייה.
אף שקמבל מביע בוז עמוק לנאצים, הוא עצמו לא מתעלם מהעובדה שביצע את תפקידו כתועמלן בצורה טובה מכפי שהיה עליו לבצע.
וונגוט עצמו מציין בהקדמה לספר כי "זהו הספר היחיד שלי שאני יודע את מוסר ההשכל שלו", ומוסר ההשכל הוא ש"אנחנו מה שאנחנו מעמידים פנים שאנחנו, לכן עלינו להיזהר במה שאנחנו מעמידים פנים שאנחנו".
העלילה רצופה העמדות פנים, ובראשן זו של קמבל, שהתחזה לנאצי נלהב בעודו פועל לטובת ארצות הברית.
הספר מציג את הנאציזם האמריקני שדוכא באמריקה בשנות המלחמה לעומת הפטריוטיות האמריקנית של קמבל, שגרמה לו דווקא לטפח את התדמית הנאצית שלו.
הביקורת על הנאציזם ברומן היא עצומה, את חלקם הוא מציג כטיפשים ואת האחרים כאנשים עלובים שבחרו להאמין לשקרים של עצמם תוך התעלמות מאמיתות ועובדות פשוטות.
תפיסת העולם המנוגדת, האמריקנית-פטריוטית, אינה משובחת ברומן, והיא מיוצגת על ידי דמויות של קנאי פטריוט טיפש המנסה לחזור אל ימי נעוריו באמצעות פגיעה בקמבל.
דווקא הניהיליזם הוא תפיסת העולם שהרומן מקבל בסופו, כאשר למרות הסיכוי לזכות במשפט באמצעות מכתב המוכיח את חפותו, מחליט קמבל להתאבד בתא הכלא.
דמותו של קמבל מופיעה גם ברומן "בית מטבחיים 5" מאת וונגוט, כאשר קמבל מנסה לגייס חיילים אמריקניים על מנת להילחם לטובת הגרמנים בחזית הרוסית.
"אמא לילה" הוסרט בשנת 1996 לסרט בכיכובו של ניק נולטי ובבימויו של קית' גורדון.
אמא מחליפה היא תוכנית מציאות תיעודית ישראלית המבוססת על הפורמט הבריטי "Wife Swap" של ערוץ 4 הבריטי.
התוכנית שודרה בערוץ 2 במסגרת הזכיינית קשת והחל משנת 2017 בקשת 12.
במהלך התוכנית, נפגשות משפחות ישראליות בעלות רקע שונה ואף מנוגד על ידי החלפת האם בין שתי המשפחות, בניסיון לבחון את ערכי המשפחה הישראלית.
האמהות המתחלפות מתנהלות במשך שבוע שלם (בסדרה המקורית: שבועיים) בבית האם השנייה לפי כללי הבית והמשפחה, בעבודתה של האם, ביחד עם בעלה וילדיה, בניסיון לשמור על יציבות הבית והמשפחה.
בסוף השבוע נפגשות שתי האמהות, אשר החליפו את משפחותיהן, במטרה לסכם את השיעורים שכל אחת למדה על דרך הניהול שלה, ולייעץ כל אחת לגבי דרך הניהול של השנייה.
במהלך הפרקים השונים נפגשו משפחות קפיטליסטיות עם משפחות אקולוגיות; משפחות המעניקות לילדיהן חופש מוחלט עם משפחות הדוגלות במשמעת כלפי ילדיהן; משפחות הפועלות לפי כללי ארגון עם משפחות הפועלות לפי אינטואיציות; משפחות עירוניות ומשפחות מקיבוצים וממושבים; וכן משפחות הנותנות איזון שונה לעקרון השוויוניות בבית.
לאחר סיום הפרקים שודר פרק מיוחד בו עוקבת הפקת התוכנית אחר דרך ניהול הבית של המשפחות השונות חודשיים לאחר החוויה.
התוכנית הראשונה עלתה לשידור ב-9 בנובמבר 2005 וזכתה למדרוג (רייטינג) של 26.6%.
העונה הראשונה שודרה בחסות המותג הנקל סוד, בעלות של חצי מיליון שקל.
באוקטובר 2006 עלתה לשידור עונה שנייה לסדרה, שאחד מפרקיה יצר מפגש בין משפחה יהודית-מסורתית מהמושב שרונה למשפחה ערבית-מוסלמית מהכפר עין נקובא.
התוכנית הראשונה בעונה השנייה זכתה לרייטינג של 21.3%.
ב-31 באוגוסט 2009 עלתה לשידור העונה השלישית של הסדרה.
הפרק הראשון יצר מפגש בין משפחה מקיבוץ לבין משפחה מניו ג'רזי, המורכבת מזוג הומואים יהודים דתיים המגדלים את ילדיהם המאומצים.
העונה הסתיימה ב-1 בנובמבר 2009 לאחר שמונה פרקים.
בעונה זו השתתף גם אלי לוזון.
גם העונה השלישת זכתה לרייטינג גבוה של מעל 20% בממוצע.
ב-20 באוקטובר 2013 עלתה העונה הרביעית.
בספטמבר 2014, הוגשו 150 תלונות נגד התוכנית לאחר שאחד המשתתפים כינה משתתפת אחרת "רוסייה מסריחה", לצד התנהגות ושיח אלימים ובוטים כלפי יוצאים חבר העמים.
בעקבות התלונות פתחה הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו בהליך הפרה של תנאי הזיכיון.
ב-10 בספטמבר 2017 שודר פרק ספיישל עם כוכבות האח הגדול עינב בובליל וטל גלבוע.
באוגוסט 2020 עלתה העונה החמישית של הסדרה.
אמא דבלאם הוא הר ברכס ההימלאיה הנמצא במזרח נפאל.
משמעות שמו היא: "אם ושרשרת הפנינים שלה".
פסגת ההר נחשבת לאחת הפסגות היפות ברכס ההימלאיה ונופו מלווה חלק גדול מן הדרך למחנה הבסיס של האוורסט (הצד הנפאלי).
מסלול ההעפלה הקל הוא מהרכס הדרום מזרחי - לפי צללית ההר כפי שנראית בחלקה הימני של התמונה.
ההר נכבש לראשונה על ידי קבוצת מטפסים בני לאומים שונים ב-13 במרץ 1961. כמו הרים נוספים בנפאל, יש צורך בהיתר על מנת לטפס על ההר.
הטיפוס הקלאסי על ההר כולל שלושה מחנות ביניים, כשהאחרון הוא לרוב על הקרחון.
עונת הטיפוס היא בחודשים אפריל - מאי ועונה נוספת מתאפשרת בספטמבר - אוקטובר.
בשנת 2006, בלילה שבין 13 ל-14 בנובמבר כתוצאה מהתמוטטות חלל גדול בתוך הקרחון, התרחשה מפולת שלגים גדולה בהר שסחפה מספר אוהלים מהמחנה השלישי והרגה 6 מטפסים, מתוכם שלושה מבני השרפה.
אמא פולנייה (המונח ידוע בתרבויות אחרות כאמא יהודייה) היא דמות סטריאוטיפית, אשר השימוש בה נפוץ במיוחד בקרב קומיקאים וסופרים ממוצא יהודי כאשר הם נוהגים לתאר את מערכות היחסים שלהם עם אמהותיהם, בין אם הדמות המוקצנת אותה הם מתארים אמיתית ובין אם היא בדיונית.
מדובר באחד מהסטריאוטיפים היהודיים המוכרים ביותר.
הסטריאוטיפ הוא בדרך כלל של אם מגוננת, דאגנית, מניפולטיבית, שתלטנית, אשר מתעקשת להתערב בחיי ילדיה גם זמן רב לאחר שהתבגרו.
התכונות המיוחסות בסטריאוטיפ העברי לאמא פולנייה מיוחסות באנגלית ובצרפתית לאם היהודייה, בלי קשר לעדתה.
תכונות אופי המיוחסות לדמות האמא הפולנייה הסטריאוטיפית:
מודאגת באופן קבוע מגורל ילדיה ומעצימה את ה"סכנות" שבחייהם ("שלא תשתה לי שם חשיש" - אמא של בנצי בסרט "ספיחס")
מודאגת שילדיה ייצאו החוצה ללא סוודר, מעיל, כובע וכו'.
מודאגת שילדיה אינם אוכלים מספיק, וגם מקפידה שלא ישאירו פירור בצלחתם.
("אולי תאכלי פיצ'קלה של גרגלה?" סבתא של אלכס ללולה בסרט "אלכס חולה אהבה").
אף על פי כן, היא תמשיך להתלונן כאשר ילדיה לא קצרו הישגים בתחום האקדמי, הפיננסי, ובעיקר אם לא מצאו בן/בת זוג ראוי והקימו משפחה.
נוהגת להתערב בחיי ילדיה, גם זמן רב לאחר שבגרו.
משתמשת ברגש אשמה על מנת לתמרן את ילדיה.
("אני כבר אנוח בקבר" - אמרה עממית)
מקטרת שילדיה אינם באים לבקר/ מתקשרים בתדירות מספקת.
מבטלת לכאורה את צרכיה האישים מול צורכי ילדיה ("אני אשב לי לבד בחושך" - אמרה עממית)
בחלק גדול מסרטי הקומדיה של וודי אלן נוהג אלן לשלב בסצנות שלמות או להזכיר את דמות "האם הפולנייה".
בסרט "סיפורי ניו יורק", בו אלן מגלם את הדמות הראשית, מופיעה במהלך הסרט דמותה של אמו של הדמות הראשית מבין העננים כאשר היא ממשיכה למעשה לפקח ללא הרף על מעשיו של בנה.
דמותה של שילה ברופלובסקי, אמו של קייל בסדרה המצוירת סאות' פארק, היא דוגמה לשימוש בדמות סטריאוטיפית מוקצנת של האמא הפולנייה.
ממא, אמו של גיבור הקומיקס בבא משמשת כ"אמא הפולנייה" בתקופת בית המקדש השני.
אסטל קוסטנזה אמא של ג'ורג' קוסטנזה מסדרת הסיטקום סיינפלד.
גברת וולוויץ, אמו של הווארד וולוויץ מהמפץ הגדול.
אמא של בנצי (דבורה קידר), מסדרת סרטי אסקימו לימון.
קלרה קופרובסקי (חנה רוט), אמא של אלכס בסרט אלכס חולה אהבה.
רוזה גרינברג (דפנה רכטר), אשתו של מנחם גרינברג בסרט מעבר לים.
חווה ירקון, אמו של אפרים ירקון בסדרה ייסורי אפריים.
סילביה פיין (רנה טיילור), אמא של פראן מהסדרה נני.
ריקי רוזן (סנדרה שדה), אם המשפחה האשכנזית בסדרה סברי מרנן.
הוא פסל הניצב על גבעת מאמייב בעיר וולגוגרד שברוסיה, המנציח את קרב סטלינגרד.
הפסל מציג דמות נשית (המייצגת את רוסיה), נושאת חרב וקוראת לנוכחים לקום להגנת המולדת.
על הגבעה שבה ניצב הפסל נטמנו אנשי צבא סובייטים רבים, בהם המרשל וסילי צ'ויקוב וגיבור ברית המועצות הצלף וסילי זייצב.
הפסל מכונה גם "אמא מולדת קוראת לך!", "המולדת קוראת לך!", ו"אנדרטת מאמייב", והוא מופיע על סמלו ודגלו של מחוז וולגוגרד.
הפסל הוא חלק מטריפטיכון המורכב משני מונומנטים נוספים: "העורף - לחזית", הממוקם בעיר מגניטוגורסק ומנציח את התעשייה הצבאית הסובייטית בזמן המלחמה, ואנדרטת המלחמה הסובייטית, השוכנת בפארק טרפטו שבברלין ומנציחה את ניצחונו של הצבא האדום על גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה ואת שחרורם של עמי אירופה מהנאציזם.
קרב סטלינגרד היה קרב מכריע שנערך ב, בין ברית המועצות למדינות הציר בראשות גרמניה הנאצית, באזור העיר סטלינגרד (כיום וולגוגרד) בדרום רוסיה של ימינו, מאמצע יולי 1942 עד ראשית פברואר 1943. הקרב הסתיים בניצחון סובייטי מכריע, אך גבה מחיר עצום: על פי הערכות, נהרגו בו יותר ממיליון סובייטים.
הקרב זכה למעמד מיתי בתרבות הסובייטית, ובספרי ההיסטוריה הסובייטיים מתואר כנקודת המפנה של המלחמה.
הרעיון להנציח את הניצחון הסובייטי בקרב עלה בשנותיה האחרונות של המלחמה.
פוליטיקאים ואמנים סובייטים שקלו עיצובים לאנדרטאות לזכר הקרב טרם סיום המלחמה, והמוזיאון הסובייטי הראשון להנצחת מלחמת העולם השנייה הוקם כבר במרץ 1943. בשנת 1944 פרסמה ההוצאה לאור "Arkhitektura SSSR" מאמרים המפרטים עיצובים אפשריים לאנדרטאות מסוג זה.
עם סיום המלחמה ב-1945 הוקמו ברחבי ברית המועצות מספר אובליסקים קטנים ולוחות הנצחה; עם זאת, תוכניות גדולות יותר להקמת אנדרטאות צומצמו על ידי המנהיג יוסיף סטלין, אשר ביקש למקד מחדש את תשומת הלב בסכסוכי המלחמה הקרה המתפתחים, ובפועל אסר כמעט לחלוטין על כל הנצחה של המלחמה.
ב-1948 החל הפסל יבגני ווצ'טיץ', חבר , לדון בתוכניות לעיצוב אנדרטה לקרב סטלינגרד עם האדריכל יעקב בלופולסקי, עימו שיתף פעולה בעבר בפיתוח אנדרטת המלחמה הסובייטית בפארק טרפטו בברלין.
המיזם נועד להיבנות על גבעת מאמייב, רוגם עתיק עליו התנהלה לחימה עזה במהלך הקרב.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 עתר ווצ'טיץ' לבכירים סובייטים בבקשה לקבל אישור לעצב את האנדרטה, כולל לחבר הפוליטביורו גאורגי מלנקוב.
במכתב למלנקוב מדצמבר 1951 טען ווצ'טיץ' כי קיבל פניות רבות מצד ותיקי מלחמה ובני משפחותיהם של החללים, בנוגע להיעדר אנדרטה על גבעת מאמייב.
לאחר מותו של סטלין במרץ 1953, התחדשו התוכניות לבניית אנדרטה על גבעת מאמייב.
במרץ 1954 הכריזה מועצת השרים של ברית המועצות על תחרות לעיצוב "מוזיאון ממלכתי להגנת צאריצין-סטלינגרד", שיכלול ציור פנורמי גדול המתאר את הקרב; בשלב זה כבר השלימו ווצ'טיץ' ובלופולסקי את הטיוטות עבור העיצובים המבניים של הפרויקט.
ב-23 בינואר 1958 הכריזה מועצת השרים כי בניית "אנדרטת זיכרון בעיר סטלינגרד לזכר הניצחון על הכוח הפשיסטי הגרמני" תפוקח על ידי ועדה שבראשה יעמוד ווצ'טיץ' וחבריה יהיו בלופולסקי ואנטולי גרפנקו, אמן ויוצא הצבא האדום.
העיצובים הראשוניים של ווצ'טיץ' ובלופולסקי למיזם היו שאפתניים והושפעו מהאנדרטה בפארק טרפטו.
תוכניתה המקורית של האנדרטה כללה קשת ניצחון שהובילה לגרם מדרגות מגרניט, ואחריו גרם מדרגות לבנות בשדרת עצי צפצפה.
גרם המדרגות השני הוביל לכיכר עגולה, שבה ניצב פסל גרניט גדול של גבר רוסי שכותרתו "עמוד על מותך!".
מאחורי הפסל הוביל גרם מדרגות אחרון מגרניט לכיכר בעלת כניסה למתחם תת-קרקעי בשם "פנורמה".
אולם בצורת כיפה יכלול אש תמיד להנצחת גיבורי הקרב, פסל של אדם ההופך חרבו למחרשה וקירות שעליהם חקוקים שמות ההרוגים בקרב.
פתח יציאה בקצה האולם הוביל לרציף תצפית שני, שבו הוצג ציור פנורמי המתאר את סטלינגרד המשגשגת שלאחר המלחמה.
המרכיב העיקרי של המיזם היה פסל אדיר בראש גבעת מאמייב; בבסיס הפסל תיבנה מבואה שתאפשר למבקרים להניח פרחים ומחוות אחרות לזכר החיילים שנהרגו.
הפסל עוצב על פי עקרונות הנאו-קלאסיציזם והריאליזם הסוציאליסטי, שני סגנונות אמנותיים שבהם התמחה ווצ'טיץ'.
התוכנית המקורית של הפסל הייתה לבנות את כולו מגרניט, עם עיצוב המציג חייל מהצבא האדום מתכופף ומניח את חרבו לפני אמא רוסיה, האוחזת בדגל מקופל.
מאוחר יותר שונה עיצוב זה לפסל בטון המתאר את אמא רוסיה בלבד, עטויה צעיף מתנופף המזכיר כנפיים, אוחזת חרב המורמת בידה הימנית, וידה השמאלית מושטת קדימה, כשהיא קוראת לעם הסובייטי להילחם באויב.
העיצוב נוצר בהשראת "ניקה מסמותרקיה", פסל יווני עתיק של אלת הניצחון, ניקה.
חברי הוועדה הציעו בתחילה שהדמות בפסל תהיה לבושה בבגד רוסי מסורתי.
ווצ'טיץ' התנגד להצעה, בטענה שלבוש מסוג זה יקהה את אופיו הבין-לאומי של הקרב ויעמוד בניגוד לגישה הנאו-קלאסיציסטית שתכנן עבור הפסל.
הפסל תוכנן בתחילה להיות בגובה של 30 מטרים, מהכַּן ועד הפסגה; עם זאת, נטען כי מנהיג ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב הורה שהפסל יהיה גבוה יותר מפסל החירות, שגובהו 46 מטרים, על מנת להפגין עליונות על פני ארצות הברית, יריבתה הגאופוליטית של ברית המועצות במהלך המלחמה הקרה.
גובה הפסל לבדו הוגדל ל-52 מטר, כמעט כפול מהגובה שתוכנן במקור, החלטה שהגדילה את עלות המיזם, שכבר חרג משמעותית מתקציבו.
כמודל לגוף הפסל בחר ווצ'טיץ' בוולנטינה איזוטובה, מלצרית בת 26, ואת פניו ביסס על קלסתרה של אשתו.
הבחירה להפוך את "אמא מולדת" למאפיין העיקרי של מתחם האנדרטה נתקלה בלעג מצד פקידי הצבא האדום, כולל הגנרלים אנדריי יריומנקו ומיכאיל שומילוב.
אלו האמינו שעיצוב הפסל יגרע מחשיבות הפנורמה, שלדעתם הייתה המבנה היחיד שיכול לייצג בנאמנות את היקף חוויותיהם של החיילים.
ווצ'טיץ' נימק את ההחלטה בטענה שהאנדרטה צריכה לשקף את ההכרה הרווחת בקרב סטלינגרד כנקודת המפנה של המלחמה, ושיווק את המיזם כחלק מטריפטיכון פיסולי שיכלול את האנדרטה בפארק טרפטו ואנדרטה מתוכננת במוסקבה.
בניית מתחם האנדרטה החלה ב-1961, אך העבודה על "אמא מולדת" לא החלה עד סוף 1962. העיצוב הסופי של ווצ'טיץ' לפסל אושר על ידי ועדת האמנים בדצמבר 1962, וב-23 בינואר 1963 הורתה מועצת השרים על הכנת שרטוטים לפסל.
תהליך בניית האנדרטה התברר בהמשך כמסובך יותר ממה שצפו מפתחיה, בעיקר בשל גודלה ומורכבות פרטיה.
לאחר שקבוצת הפַּסָּלים של הקרן האמנותית הרוסית ביקשה להשתחרר מתפקידיה בבנייה, וחברת הבנייה "וולגוגרדגידרוסטוי" הביעה הסתייגות מקבלת המיזם, מונה המהנדס ניקולאי ניקיטין להוביל את הבנייה.
בשנת 1963 החל צוות העיצוב של ניקיטין לתכנן את תהליך הבנייה של האנדרטה, וסיים להכין את עיצוביו עד אוגוסט.
ניקיטין החל את תפקידו כראש הצוות בהדגשת סוגיות לא פתורות, במיוחד היעדר מחקרים גאולוגיים והידרולוגיים עליהם הומלץ מוקדם יותר באותה השנה.
בדו"ח שהגיש למשרד התרבות בספטמבר, התעקש ניקיטין כי מחקרים אלה חיוניים בשל היקף הבנייה שכבר הושלמה, ובשל הצורך להבטיח את עמידות היסודות ויציבותם, במיוחד לנוכח נוכחות חרסיות מליטיות בגבעת מאמייב; הגבעה תוכל לתמוך במבנה רק אם רמת הלחות בקרקע תישאר נמוכה.
ניקיטין ציין כי היסודות, שתוכננו בתחילה לפסל קטן בחצי, דרשו בדיקה כדי לאשר את התאמתם.
בניית הפסל החלה בנובמבר 1963. הפסל, העשוי כולו מבטון מזוין, נוצק מתערובת מיוחדת של בטון הידרוסטטי, אשר פותחה במקור עבור מגדל אוסטנקינו במוסקבה.
מבנה הפסל כלל שלד פנימי המורכב ממערך של אנכיות ואופקיות, שיצרו תאים בגודל של 3 מטרים רוחב, 3 מטרים עומק ו-4 מטרים גובה, ונמשכו מהכן שלו בגובה 2 מטרים ועד צווארו.
פני השטח החיצוניים היו קרום מבטון מזוין, שעוביו נע בין 25 ל-60 סנטימטרים.
הבנייה כללה יציקת בטון במקטעים של 50 סנטימטרים לתוך התבניות שעיצבו את הדיאפרגמות האנכיות, תוך המתנה להתקשות כל שכבה לפני המשך היציקה.
הפועלים השתמשו בוויברטורים קטנים על מנת לייצב את הבטון, להעלים כיסי אוויר, ולהבטיח יציקות אחידות, ועבדו באופן ידני בשל הצפיפות הרבה במבנה.
כל קטע בפסל באורך 4 מטרים כוסה בדיאפרגמה אופקית, ששימשה בסיס לקטע הבא.
הראש, הזרועות והצעיף של הפסל נוצקו בנפרד, וחוברו באמצעות זיזים שלוחים וברגי פלדה גדולים, כשחרב המתכת מעוגנת ביד ימין.
יציבות הפסל הובטחה על ידי מערכת של כבלים מפלדה למניעת כוחות הרוח, המנוטרת על ידי מכשירים סייסמוגרפיים ומטאורולוגיים בתוך המבנה.
בראש הפסל הותקן משדר רדיו להעברת נתונים על רעידות הקרקע, טמפרטורת פני השטח ולחות.
בתוך הפסל נבנו מעברים כדי לאפשר בדיקות פנימיות, בעוד שהחלק החיצוני נבדק ויזואלית.
בתחילה התמקדו הצוותים בהרכבת מסגרת המתכת שנועדה לתמוך בדיאפרגמות הפנימיות, ולאחר מכן בריתוך מוטות הזיון עבור המעטפת החיצונית ויצירת תבניות הטיח לעיצוב פני השטח של הפסל.
כן הבטון נוצק, ועד סוף 1963 יוצרו חתיכות הצעיף והיד הריקה והוצמדו למסגרת.
ירידת הטמפרטורות אל מתחת לאפס עצרה את המשך היציקה, שלא חודשה עד האביב; תוכניות העבודה קבעו את ה-1 ביולי 1965 כתאריך יעד להשלמת שלב זה.
ראש הפסל והיד האוחזת בחרב הורכבו בתוך תקופה זו, אך החרב עצמה הותקנה מאוחר יותר.
בפרק זמן זה התקדמה משמעותית בנייתם של מרכיבים נוספים של האנדרטה, דוגמת "החומות ההרוסות" וחלקים מ"כיכר הגיבורים".
התחזיות הראשוניות לחנוכת הפסל דיברו על נובמבר 1965, אך תהליך הבנייה התארך עד סוף קיץ 1966. עיכוב זה נבע בחלקו מבעיות שהתעוררו בכן הפסל וביציבות הקרקע שמסביב.
גילוי בעיות אלה הוביל לביצוע חקירות גאולוגיות, שחשפו כמה ליקויים קריטיים בסקרים הראשוניים.
לדוגמה, בדיקת השכבות של גבעת מאמייב בוצעה לעומק של 9 מטרים בלבד, ולא לעומק הדרוש של 46 מטרים לפחות.
בנוסף, לא נערכו מדידות של דחיסת הקרקע תחת משקל הפסל, ולא נלקחה בחשבון השפעת התפשטותה של חרסית רטובה על היסודות; לא נערכה הערכה מקיפה של מקורות מי תהום פוטנציאליים ולא נערכו בדיקות להערכת יציבות שיפוע הגבעה.
הטיפול בנושאים אלה דרש מאמץ והוצאות כספיות משמעותיות.
בתחילת 1966 הגיעו גורמים רשמיים למסקנה שהפתרון היחיד כרוך בהעברת כל צינורות אספקת המים ומאגרי המים שהיו מותקנים בתוך הגבעה למרחק של לפחות 273 מטרים מכן הפסל, כדי לשפר את הניקוז מסביב למבנה.
יסודות הפסל חוזקו, וכמה אלפי מטרים מעוקבים של אדמה הובאו כדי ליצור סוללה סביב הכן.
התאמות אלו חייבו העברה של קברים שנמצאו בעבר בפסגת הגבעה והקטנת הרחבה שעליה היו פסל "יגונה של המולדת" והפנתאון, שהחליפו את מתחם "פנורמה" עקב בעיות ביסודותיו.
מאמצי התיקון הללו המשיכו גם בשנת 1967.
במאי 1966 הרימו ואבטחו הצוותים את החרב, באורך 28 מטרים ובמשקל 14 טון, אל ידה הימנית של הדמות.
החרב הייתה עשויה מפלדת אל-חלד וחוזקה בלוחות טיטניום.
רוחות עזות שנשבו עד סוף אוגוסט הובילו למסקנה כי החרב ומבנה עיגונה נתונים לכוחות צידיים שלא נלקחו בחשבון במלואם.
קצה החרב נראה מתנדנד כמעט 30 ס"מ לכל צד, דבר שסיכן את יציבות החיבור בין הזרוע לשלד המתכת הפנימי.
תנודות אלו גרמו להיווצרות סדקים גלויים על פני הבטון סביב האזור.
בעקבות זאת הוקמה ועדה לבדיקת המצב, אשר הגיעה למסקנה כי יש להחליף את החרב הקיימת.
בינתיים ננקטו אמצעים זמניים, שכללו חיתוך חורים בחרב הקיימת וחיזוק החיבור, עד למציאת פתרון קבוע.
בפברואר 1967 הסמיכה מועצת השרים את כל העבודות שנותרו במתחם ההנצחה להסתיים עד 15 באוקטובר, לרגל יום היובל למהפכת אוקטובר.
הפועלים עבדו במשך כל האביב והקיץ כדי לעמוד בתאריך היעד הזה, השלימו את סוללת העפר המקיפה את כיפת האנדרטה הראשית, העתיקו את צינורות ההשקיה והמאגרים הדולפים, חיזקו את החרב, התקינו מערכות קול ותאורה ברחבי המתחם והציבו את האלמנטים הפיסוליים והגינוניים הסופיים.
המכשול העיקרי האחרון נבע מסיבוכים עם הפנתאון; כשהצוותים הרכיבו את הפסיפסים על הקירות הפנימיים של הפנתאון בתחילת 1967, הם גילו חוסר עקביות באריחי הזכוכית.
ווצ'טיץ' ביקש בדחיפות התערבות של גורמים רשמיים כדי לזרז פתרון, ארבעה חודשים בלבד לפני הפתיחה המתוכננת.
זכוכית משלימה יוצרה ונמסרה במהירות, וכמה מאות חיילים מחיל המצב המקומי גויסו לסייע בבנייה.
הצוותים עבדו במרץ והשלימו את קירות הפסיפס של הפנתאון תוך פחות מחודש לפני פתיחת המתחם.
בעת סיום הבנייה היה "אמא מולדת" הפסל הגבוה ביותר בעולם, בגובה של 85 מטר מכפות רגלי הדמות ועד לקצה חרבה.
גובה הדמות עצמה 52 מטרים ואורך החרב 33 מטרים.
מאתיים מדרגות, המסמלות את 200 ימי קרב סטלינגרד, מובילות מתחתית הגבעה ועד לפסל.
נכון ל-2025 הוא עודנו הפסל הגבוה ביותר באירופה.
טקס חנוכת האנדרטה נערך ב-15 באוקטובר 1967. האירוע משך עשרות אלפי אנשים לגבעת מאמייב, יחד עם כתבים מכלי תקשורת רשמיים, בהם "איזבסטיה" ו"פראבדה", שכתבו על קנה המידה ומשמעותה של האנדרטה ותיארו את הפסל כמחווה לגבורת מגיני סטלינגרד.
ווצ'טיץ', יחד עם המהנדסים ועובדי הבנייה, זכו לשבחים על תרומתם למיזם, והכתבים השוו בין מאמציהם לבין אלה של החיילים שהגנו על העיר.
בטקס הפתיחה נאמו אישים מהמפלגה ואנשי צבא, שהדגישו נושאים שונים כמו גבורת הלוחמים בקרב, חשיבות זיכרון קורבנות העבר ותפקידו של הצבא האדום בהבסת הפשיזם.
הנאום המרכזי, של מזכ"ל המפלגה ליאוניד ברז'נייב, מסגר את האנדרטה כעדות לאחדות הסובייטית ולהתאוששות לאחר המלחמה, תוך הדגשת מחויבותה של ברית המועצות לשלום ולתרבות בניגוד לפעולות האמריקאיות במהלך מלחמת וייטנאם.
הנאומים הדגישו את חשיבות האנדרטה לשימור זיכרון המלחמה וגיבוריה והיללו את נאמנותו המתמשכת של העם הסובייטי למפלגה הקומוניסטית ולוועד המרכזי שלה.
בשנים שלאחר חנוכת הפסל נעשו מספר שינויים לצורך תחזוקתו ושיפורו.
שנה לאחר פתיחת האנדרטה כבר החלו להיווצר סדקים על פני הפסל.
ראשו וידיו של הפסל מצופים בחומר איטום אחת לשנה.
בשנת 1972 הוחלפה חרב הפסל בחרב עשוית סגסוגת פלדה בדרגה גבוהה יותר הכוללת חריצים דמויי תריסי רפפה, להפחתת נזקי הרוחות.
פני הפסל עברו בדיקת תחזוקה ב-1986.
כמעט מייד לאחר חנוכת הפסל התגלה שהוא מפתח נטייה ביחס לצירו האנכי המקורי, שהלכה והחמירה עם השנים.
בין השנים 2008 ל-2009 פותחה ואושרה, על ידי משרד התרבות של רוסיה, תוכנית בטיחות ואמינות מקיפה לפסל.
עלו חששות לגבי שלמותו המבנית, בין השאר משום שבסיסו שלא היה מעוגן, אלא הוחזק במקומו על ידי משקלו, הלך ושקע כתוצאה מעליית מפלס המים.
בשלב זה, חתיכות בטון כבר החלו ליפול מהפסל, וכמעט פגעו בעוברים ושבים.
העלויות לתיקון הבעיות המבניות נאמדו ביותר מ-7 מיליון דולר.
בשל המיתון הגדול נדרשו מאמצים להבטיח מימון וניסיונות קודמים להקצות כספים ממשלתיים לשיקום נוצלו לרעה.
עם זאת, עבודות שיקום רחבות היקף, שמומנו בעזרת התקציב הפדרלי, החלו ב-2010. השלבים הראשונים של השיקום כללו החלפה של הרשת הפיאזומטרית (מערכת למדידת לחץ ) על מנת לאפשר ניטור הידרוגאולוגי, בדיקת מצבו של הבטון וניתוח סדקים ופגמים נוספים בפסל.
בשנת 2014 הציעה רוסיה את הפסל, יחד עם המתחם שמסביבו, כמועמד לרשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
לאחר יום השנה ה-70 לניצחון הסובייטי במלחמת העולם השנייה ב-2015 היה אמור הפסל לעבור שיפוץ נוסף, כאשר 99 מתוך 117 כבלי הפלדה שלו דרשו החלפה.
בשלהי 2018 השלימה חברת הבנייה גלבזרובז'סטרוי את ההכנות לשיקום חיצוני של הפסל.
מתחילת 2019 עד מרץ 2020 הייתה מרפסת התצפית למרגלות הפסל סגורה למבקרים, כדי לאפשר עבודות שיקום נוספות לכן, למשטח ולמסגרת שלו.
שיקום המאפיינים החיצוניים של האנדרטה נמשך מיולי עד נובמבר, וכלל מילוי סדקים וצביעה של פני השטח בעופרת לבנה.
שיקום האנדרטה הסתיים במרץ 2020; עם זאת, עקב מגפת הקורונה נדחה טקס הפתיחה מחדש של האנדרטה, שתוכנן במקור להיערך ביום הניצחון.
סיור וירטואלי במבנה ובמתחם שמסביב התאפשר באינטרנט במקום ביקורים פיזיים.
מתחם האנדרטה נפתח מחדש ב-24 ביוני 2020 בטקס בו השתתפו מושל מחוז וולגוגרד ושרת התרבות אולגה ליובימובה.
בסך הכול, עלות שיפוץ הפסל בלבד נאמדה בכ-750 מיליון רובל.
באוגוסט מתח המעצב הרוסי ביקורת על מראה הפסל שלאחר השיפוץ, בטענה שהפסל במצב גרוע יותר ממה שהיה לפני שחזורו; הערותיו עוררו סערה בקרב תושבי וולגוגרד, שהתעקשו להענישו על העלבת זכר הרוגי קרב סטלינגרד.
בתחילת 2021 החלו להופיע כתמים כהים וסדקים נוספים על פני הפסל, מה שגרם להגשת בקשה לבית משפט לבוררות במוסקבה בבקשה להכריז על פשיטת רגל של חברת "גלבזרובז'סטרוי", שלא עמדה בהתחייבויות האחריות שלה.
מאוחר יותר הגישה החברה בקשה לפשיטת רגל, נתבעה על ידי המוזיאון לזכר הקרב ונרשמה במרשם לאומי של "ספקים חסרי מצפון".
בסקר שערך האתר "Bloknot Volgograd" במרץ הגיבו רוב תושבי וולגוגרד שנשאלו בו בשלילה לשאלה האם הפסל נראה טוב יותר לאחר שחזורו, כאשר חלקם קראו לעובדי המיזם "לשחזר אותו בעצמם, מכספם".
הערכה של מהימנות ובטיחות המבנה תוכננה להתבצע ב-2023. נכון לשנת 2024, עדיין נראו הכתמים הכהים על הפסל.
דמות הפסל מופיעה על סמלו ועל דגלו של מחוז וולגוגרד.
בולי דואר וגלויות המתארות את הפסל הונפקו בברית המועצות לרגל יום השנה ה-20 להקמת הפדרציה הבין-לאומית של לוחמי ההתנגדות ב-1971 ולרגל יום השנה ה-30 לקרב סטלינגרד ב-1973 וכן לרגל יום השנה ה-60 ב-2002.
הפסל מופיע על מטבע הנצחה של 100 רובל שהונפק על ידי הבנק המרכזי של רוסיה ב-2013, ומטבע של 3 רובל שהונפק ב-2015.
העתק של הפסל הוצב בפארק הפסלים הקומוניסטיים בעיר מנג'ואולי שבסין .
במאי 2025, לרגל יום הניצחון ה-80, נבחרה דמות הפסל לסמל לציון היום.
אמא פּוּלאר או מֶר פּוּלאר, בשמה האמיתי "אן בּוּטיאוֹ" או "אנֶט בוּטיאוֹ" הייתה טבחית צרפתייה, שנודעה בעולם בזכות בית האירוח שלה ובזכות החביתה המיוחדת שלה, Le Mont-Saint-Michel.
אנט נולדה בשנת 1851 בעיר נוור.
אביה קלוד בוטיאו עבד כפועל יומי בשדות הירק של הפרבר מוּאֶס בנוור, ואמה נהגה להביא בכל בוקר את הירקות שנקטפו לשוק סנט-אריגל.
אנט, בעלת השכלה מועטה, עבדה מנעוריה במשק בית וכחדרנית אצל אדואר קוֹרוֹאיֶה, אדריכל ראשי ששימש כאחראי על המונומנטים ההיסטוריים בצרפת.
בשנת 1872 נשלח האדריכל קורואייה לשקם את בניין המנזר שבמון-סן-מישל בנורמנדיה.
יחד עם משפחתו הגיעה לשם גם אנט, העוזרת הצעירה.
שם הכירה את ויקטור פולאר, בנו של האופה המקומי שהפך לבעלה.
חתונתם התקיימה בפריז בכנסיית "סן פיליפ די רוּל" כשהאדריכל אדואר קורואייה היה שושבינה.
קורואייה תרם ככל הנראה לארגון הטקס בכנסייה זו, שלא הייתה נגישה לבני המעמד הנמוך מהפרובינציה.
במון-סן-מישל למדה פולאר כתיב וחשבון אצל נזירה מורה ביישוב.
אחרי נישואיה התחילה לנהל עם בעלה פונדק צנוע הקרוי "ל'אוסטלרי דה לה טט ד'אור" (אכסניית "ראש הזהב" - La Tête d'Or).
לקוחותיהם לא היו רבים: קומץ עולי רגל, כמה ארכאולוגים, אמנים ו"אנשי עולם", להבדיל מההמונים הגודשים בימינו את המקום.
באותם הימים המבקרים בפונדק היו תלויים במחזור הגאות והשפל ויכלו להגיע אליו בכל שעה ביממה.
משום כך בעלי הפונדק היו צריכים להיות מוכנים להשביע את תאבונם מיד עם הגעתם.
אנט מצאה פתרון לבעיית ההסעדה הבלתי סדירה על ידי הגשה מידית של חביתה, בזמן ההמתנה למנה העיקרית.
החביתה טוגנה על אש בתוך האח.
את המוצר, שהיה ורדרד, עסיסי (baveux), חם וטעים להפליא, היא הגישה בעצמה.
החביתה הפכה לגולת הכותרת של המקום, יותר מכל שאר המנות הידועות (למשל הקוטלטים מטלה "פּרֶה-סָלֶה" (pré-salé), "סוטה" תפוחי-האדמה בחמאה, רונדלת (rouelle) בשר העגל ב"קסרול".
מוניטין המנות ובראשן החביתות הוביל לשגשוגו המהיר של בית הארחה.
בשנת 1888 עזבו ויקטור ואנט פולאר את האכסניה הוותיקה שלהם ורכשו את המלון "ליון ד'אור" ("אריה הזהב").
הם הרסו את המבנה ובנו במקומו מלון מרשים ופונקציונלי.
על שלט המלון נכתב: "לחביתה המפורסמת של אמא פולאר".
בהמשך גם ילדיה של אנט, ויקטור ואלפונס, פתחו בעקבות הוריהם בתי מלון והתחרו זה בזה.
בית ההארחה של אמא פולאר זכה לפרסום רב הודות לאיכות החביתות והאירוח ה"ביתי" שהציע.
בעיתונים בפריז כתבו כי "אסור לבקר במון-סן-מישל בלי לטעום את החביתה".
במהרה אלמונים וידועני התקופה, נסיכים ומלכים, דיפלומטים ומדענים, אמנים, פוליטיקאים וכוכבי במה וקולנוע התגודדו על יד האח של אמא פולאר.
בלטה במיוחד גישתה האמהית הנעימה של בעלת המקום, שהייתה נותנת שירות אישי תוך כדי יצירת רושם שאין היא נותנת משקל רב לעניינים "פחותי חשיבות" כמו עריכת החשבון וגביית התשלום עבור שירותי בית ההארחה.
בגלל גישה זו היא נחלה הפסדים, אך עמדה בסירובה להעסיק קופאית או לתגבר את צוות המלצרים המצומצם.
עם לקוחותיה נמנו לאופולד השני, מלך הבלגים (שניסה פעם ללא הצלחה לשכנע את אמא פולאר להגיש לו את הארוחה על הטראסה, בניגוד לנוהליה הקפדניים) וז'ורז' קלמנסו.
בראשית שנות ה־20 של המאה ה־20 בנו לעצמם בני הזוג פוּלאר בית חדש.
ב־15 בינואר 1923, בנוכחות אורחים רבים, חגגו שם את "חתונת הזהב" שלהם.
אנט פולאר נפטרה ב־7 במאי 1931 ונקברה על יד בעלה, בבית הקברות הקטן של מון-סן-מישל.
פיליפ מולה, על סודות המתכון של אמא פולאר, בעיתון "לה דבואר" 20 בינואר 2007
אתר בית הארחה אמא פולאר
אמא מולדת (באוקראינית Батьківщина Мати; ברוסית Родина мать) הוא פסל ענק השוכן בקייב, בירת אוקראינה.
הפסל המייצג את דמותה של המולדת, ניצב על גבעה הצופה אל נהר דנייפר, דרומית-מזרחית למרכז העיר, והוא חלק ממוזיאון המלחמה הפטריוטית הגדולה , השוכן מתחתיו ולמרגלותיו.
הפסל תוכנן על ידי האדריכל הסובייטי יבגני ווצ'טיץ' (Евгений Вучетич), אך לאחר מותו שונו תוכניותיו בידי וסילי בורודאי (Василий Бородай).
הוא נחנך באיחור של שנה, ב-9 במאי 1981, במהלך חגיגות יום הניצחון ה-36 לציון סיום מלחמת העולם השנייה באירופה, בנוכחות מנהיג ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב שהיה יליד אוקראינה.
גובהו של הפסל 62 מטרים והוא עומד על בסיס בצורת חרוט קטום, שגובהו 40 מטרים.
הפסל מעוצב בדמותה של אישה האוחזת בידה הימנית בחרב מונפת אל-על, וזו לבדה שוקלת תשע טונות ואורכה 16 מטרים.
בידה השמאלית אוחזת הדמות במגן בגובה 13 מטרים, שעליו קבוע סמל ברית המועצות, ופניה לכיוון מערב.
הפסל עשוי מפיסות פלדת אל-חלד במשקל של 25 עד 30 טונות כל אחת, ומשקלו הכולל הוא כ-500 טונות.
בתוך הפסל שתי מעליות, המובילות בזווית אלכסונית של 75 מעלות ואחר כך במאונך, אל מרפסת תצפית בראשה של הדמות, בגובה 85 מטרים.
גרם מדרגות מוביל אל מרפסת תצפית נוספת בקצה ידה הימנית של הדמות, בגובה 92 מטרים, אולם לאחר שבשנת 2003 נפל אדם אל מותו ממרפסת זו, היא נסגרה לקהל.
הפסל נראה מכל רחבי קייב והוא אחד מסמליה הידועים.
ב-2015, כשנה לאחר סיפוח חצי האי קרים ולנוכח ההתקוממות הפרו-רוסית באוקראינה, נאסרה באוקראינה הצבת סמלים סובייטיים או קומוניסטיים לצד סמלים נאציים בפומבי.
עם זאת, סמל ברית המועצות נשאר על כנו מפני שהחוק פוסח על אתרי הנצחה למלחמת העולם השנייה.
במסגרת הדה-קומוניזציה של אוקראינה ובמהלך מלחמת אוקראינה–רוסיה, בקיץ 2023 הוחלט להסיר את סמל ברית המועצות ולהחליפו בסמל אוקראינה שכונן בה לאחר התפרקות אוקראינה הסובייטית.
אמא קוּרָאז' וילדיה הוא מחזה משנת 1939 מאת המחזאי והמשורר הגרמני ברטולט בּרֶכט (1898–1956), מראשי ספרות הגולים הגרמנית בתקופת גרמניה הנאצית (Exilliteratur), עם תרומה ניכרת מאת השחקנית והסופרת מרגרטֶה שטֶפין (Steffin).
המחזה הוא ממחזותיו הנודעים ביותר של ברכט.
הוא נחשב אחד המחזות האנטי-מלחמתיים הטובים בכל הזמנים, וכאחד המחזות הגדולים ביותר של המאה ה-20.
המחזה זכה לארבע הפקות תיאטרוניות חשובות תחילה בשווייץ ב-1941, ובגרמניה שלאחר נפילת השלטון הנאצי בשנים 1949–1952 שנעשו בפיקוחו או בבימויו של ברכט.
ב-1959–1960, מספר שנים לאחר מותו של ברכט, עובד המחזה לסרט קולנוע בכיכובה של אלמנתו הלנֶה וַייגֶל (Weigel).
כן הועלה מספר פעמים בעברית בישראל.
המחזה מתרחש בתקופת מלחמת שלושים השנים (1618–1648).
העלילה עוקבת אחר קורותיה של אנה פִירלינג, המכונה "אמא קוראז'" - אישה ערמומית, מוכרת בקנטינה בצבא שוודיה, הנחושה בדעתה להרוויח את לחמה מהמלחמה.
לאורך המחזה, היא מאבדת את כל שלושת ילדיה בשל אותה המלחמה שקיוותה להרוויח ממנה.
כמו בחירת התקופה המרוחקת, שנועדה ליצור זרות וניכור, כך גם היחס לדמויות.
חלקן מאפשרות הצצה לפועלה של קוראז', מבלי להותיר זמן מספיק לצופים לפתח רגשות של אמפתיה והזדהות כלפי מי מהדמויות.
יצירתו של ברכט היא ניסיון להמחיש את אימי המלחמה ואת הרעיון שבזמנים מושחתים, מידות טובות אינן מזכות את בעליהן בגמול.
ברכט עשה שימוש במבנה האפי על מנת להביא את הקהל להתמקד בסוגיות המוצגות במחזה במקום בדמויות וברגשות.
התיאטרון האפי של ברכט נבדל מההטרגדיה היוונית: דמותה של אמא קוראז' אינה של אישה אצילה, וסופו של המחזה אינו מעורר בצופים רצון לחקות אותה.
שמה של הדמות הראשית, אמא קוראז', לקוח מהרומן הפִּיקָרֶסְקי מאת הסופר הגרמני בן המאה ה-17 הנס יאקוב כריסטופל פון גרימלסהאוזן (Grimmelshausen), "סיפור חייה של הארכי-רמאית והנוודת קוראשה" (Die Lebensbeschreibung der Erzbetrügerin und Landstörzerin Courasche; 1669), המבוסס על דמות אמיתית.
גם בו הדמות הראשית מפלסת את דרכה במלחמה בעזרת תככים ומזימות וגם בו היא נסעה עם החיילים במלחמת שלושים השנים.
בניגוד לאמא קוראז' של ברכט, לקוראשה לא היו ילדים.
בסופו של דבר, הסיפור הוא במרביתו יצירה מקורית של ברכט, בשיתוף שטֶפין.
המחזה כאמור מתרחש במאה ה-17 באירופה במהלך מלחמת שלושים השנים.
קצין הגיוס והסמלת מוצגים, שניהם מתלוננים על הקושי בגיוס חיילים למלחמה.
אנה פירלינג (אמא קוראז') נכנסת כשהיא גוררת עגלה ובה אספקה למכירה לחיילים, ומציגה את ילדיה אייליף, קטרין ושוויצרקאס ("גבינה שווייצרית").
הסמלת מנהלת משא ומתן על עסקה עם אמא קוראז' בעוד אייליף מגויס על ידי קצין הגיוס.
שנתיים לאחר מכן, אמא קוראז' מתווכחת עם טבח של גנרל פרוטסטנטי על כריך, ואייליף זוכה לברכות מהגנרל על הריגת איכרים ושחיטת הבקר שלהם.
אייליף ואמו שרים את "אשת הדגים והחייל".
אמא קוראז' נוזפת בבנה על כך שסיכן את עצמו.
שלוש שנים לאחר מכן, גבינה שווייצרית עובד כמנהל תשלומים בצבא.
הזונה במחנה, איווט פוטייה, שרה את "שיר האחווה".
אמא קוראז' משתמשת בשיר זה כדי להזהיר את קטרין מפני מעורבות עם חיילים.
לפני הגעת החיילים הקתולים, הטבח והכומר מביאים הודעה מאייליף.
גבינה שווייצרית מסתירה את תיבת התשלום של הרגימנט מפני חיילים פולשים, ואמא קוראז' וחבריה משנים את סמליהם מפרוטסטנטי לקתולי.
גבינה שווייצרית נתפס ומעונה על ידי הקתולים, לאחר שהחביא את תיבת התשלום ליד הנהר.
אמא קוראז' מנסה שוחד כדי לשחררו, ומתכננת למשכן את העגלה תחילה ולפדות אותו בכספי הרגימנט.
כאשר גבינה שווייצרית טוען שהוא זרק את הקופסה לנהר, אמא קוראז' חוזרת בה מהמחיר, וגבינה שווייצרית נהרג.
מחשש שיירו בה כשותפה, אמא קוראז' אינה מכירה בגופתו, והיא נזרקת.
מאוחר יותר, אמא קוראז' מחכה מחוץ לאוהל הגנרל כדי להגיש תלונה ושרה את "שיר הכניעה הגדולה" לחייל צעיר החושש להתלונן על שכר לא הולם.
השיר משכנע את שניהם לחזור בהם מתלונותיהם.
אמא קוראז' נואשת להגן על עסקיה, עד כדי כך שהיא מסרבת לתת בד לטיפול באזרחים פצועים.
הכומר לוקח את האספקה שלה בכל מקרה.
כאשר מתקרבת הלווייתו של הגנרל הקתולי טילי, הכומר אומר לאמא קוראז' שהמלחמה עדיין תימשך, והיא משתכנעת לאגור מלאי.
הכומר מציע אז לאמא קוראז' להינשא לו, אך היא דוחה את הצעתו.
אמא קוראז' מקללת את המלחמה משום שהיא מוצאת את קטרין מעוותת לאחר שנאנסה על ידי חייל שיכור.
לאחר מכן, אמא קוראז' שוב עוקבת אחר הצבא הפרוטסטנטי.
בעוד שני איכרים מנסים למכור לה סחורה, הם שומעים חדשות על שלום עם מותו של המלך השוודי.
הטבח מופיע וגורם לוויכוח בין אמא קוראז' לכומר.
אמא קוראז' יוצאת לשוק בעוד אייליף נכנס, נגרר פנימה על ידי חיילים.
אייליף מוצא להורג על הריגת איכר בעת גניבת בהמות, בניסיון לחזור על אותו מעשה שעליו הוא זכה לשבחים כגיבור בזמן מלחמה, אך אמא קוראז' מעולם לא שומעת על כך.
כשהיא מגלה שהמלחמה נמשכת, הטבח ואמא קוראז' ממשיכים הלאה עם העגלה.
בשנה השבע עשרה למלחמה, אין אוכל ואין אספקה.
הטבח יורש פונדק באוטרכט ומציע לאמא קוראז' להפעיל אותו יחד איתו – אך הוא מסרב להעניק חסות לקטרין משום שהוא חושש שהעיוות שלה ידחה לקוחות פוטנציאליים.
לאחר מכן, אמא קוראז' וקטרין מושכות את העגלה בכוחות עצמן.
כאשר אמא קוראז' סוחרת בעיר הפרוטסטנטית האלה, קטרין נותרת עם משפחת איכרים בכפר למשך הלילה.
בעוד חיילים קתולים מאלצים את האיכרים להוביל את הצבא לעיר להתקפה חשאית, קטרין מביאה תוף מהעגלה ומכה בו, מעירה את אנשי העיר, אך היא עצמה נורית.
מוקדם בבוקר, אמא קוראז' שרה שיר ערש לגופתה של בתה, גורמת לאיכרים לקבור אותה, וקושרת את עצמה לעגלה.
המחזה הועלה לראשונה על במת תיאטרון (שאושפילהאוס) ציריך ב-1941, בבימויו של לאופולד לינדטברג.
עיצוב הבמה נעשה על ידי תיאו אוטו, ואת המוזיקה חיבר פאול דסאו.
התזמורת הוצבה בטווח ראייתם של הצופים – אחת מן הטכניקות של התיאטרון האפי של ברכט.
השחקנית הנודעת דאז תרזֶה גיזֶה (Giehse) גילמה את התפקיד הראשי.
המחזה הועלה בשנית בשנת 1949 בברלין המזרחית, בכיכובה של אשתו (השנייה) של ברכט, הלנֶה וַייגֶל (Weigel).
ברכט תיקן את המחזה עבור הפקה זו בעקבות הביקורות על ההצגה בציריך, אשר הדגישו את אימהיותה של קוראז'; וחרף זאת הוא סבר שהקהל בברלין נכשל לראות את פשעיה של קוראז' ואת חלקה במלחמה, ותחת זאת התמקד בסבלה.
ההפקה הבאה (והשנייה בגרמניה) הייתה בקָאמֶרשפִּילֶה של מינכן ב-1950, בבימויו של ברכט ובכיכובה של אמא קוראז' המקורית, תרזֶה גיזֶה.
ב-1955 הייתה הצגת הבכורה של המחזה בלונדון, בכיכובה של ג'ואן ליטלווד.
המחזה עובד לסרט בגרמניה המזרחית בבימוים של במאי התיאטרון מנפרד וֶקוֶורת (Wekwerth) ופטר פאליטש (Palitzsch) ובכיכובה של הלנֶה וַייגֶל, אשר יצא לאקרנים ב-10 בפברואר 1961.
המחזה הועלה בישראל לראשונה ב-15 ביולי 1951 בתיאטרון "הבימה", בתרגומו של רפאל אליעז, בבימוי לאופולד לינדטברג, בניצוח פורדהאוס בן ציסי ובכיכובה של חנה רובינא כאמא קוראז'.
ב-16 בפברואר 1964 הועלה המחזה בתיאטרון העירוני חיפה בתרגומו החדש של אליעז, בבימוי של יוסף מילוא, בניצוחם של יוסף פרידלנד ואדריאן סאנשיין ובכיכובה של ימימה מילוא
ב-1 בנובמבר 1975 הועלה המחזה שוב ב"הבימה", בתרגום חדש מאת שמעון זנדבנק, בבימוי דוד לוין ובכיכובה של ליא קניג.
הפקה זו הביאה את חברת הכנסת גאולה כהן לדרוש משר החינוך להוריד את ההצגה, עקב "פגיעה במוראל הציבור".
בשנת 1988 הועלה המחזה ב"תיאטרון הקאמרי", בכיכובה של זהרירה חריפאי (שגילמה בהפקת חיפה 1964 את דמותה של בתה האילמת של אמא קוראז', קתרין).
בדצמבר 2002 הועלה המחזה שוב ב"קאמרי", בתרגום חדש מאת ענת גוב, בבימוי עמרי ניצן ובכיכובה של ג'יטה מונטה.
באוגוסט 2013 הועלה בתיאטרון הקאמרי, בבימויו של אודי בן-משה, בתרגומה של ענת גוב ובכיכובה של תיקי דיין בתפקיד הראשי.
ב-6 בדצמבר 2025 הועלה המחזה בתיאטרון "גשר" בתרגומה של ענת גוב בבימויה של ספיר הלר.
יבגניה דודינה משחקת את אמא קוראז'.
ביצוע: ליא קניגתרגום: רפאל אליעז
ביצוע: זהרירה חריפאיתרגום: דן אלמגור
ביצוע: מירי אלוניתרגום: ענת גוב
ביצוע: תיקי דייןתן המפקד, לתוף לנוח,
עם נעליים קצת נוחות!דומו תופים ומצלתיים,
אם כל איש חיל מצויד הוא,
ראוי לו כי לקרב יצעד הוא,
רובה ביד לכל חייל פה,
אז קנו לו זוג של מגפיים,
בהן ימות למענכם!היי גנרל, עצור תופיך,
עם חול בפה ובוץ על ברך,
לא שיר ולא תפילת הדרך,
ברטולד ברכט, אמא קוראז': מחזה בשתים-עשרה תמונות; עברית: רפאל אליעז, תל אביב: מרכז ישראלי לדרמה מיסודו של מרכז לתרבות ולחינוך של ההסתדרות, תשכ"-?
ברטולט ברכט, אמא קוראז' וילדיה; תרגם שמעון זנדבנק, תל אביב: עם עובד, תשמ"ב 1982.
ברטולט ברכט, אמא קוראז'; מוזיקה: פאול דסאו, תרגום: ענת גוב, בימוי: עמרי ניצן, תל אביב: הקאמרי החדש – התיאטרון של תל אביב, תשס"ג 2002.
"אמא של ולנטינה" הוא סרט קולנוע ישראלי בבימוים של אריק לובצקי ומתי הררי, שיצא לבתי הקולנוע בישראל בשנת 2008.
הסרט מבוסס על הנובלה "אמא של ולנטינה", הלקוחה מתוך הספר "נשים מתוך קטלוג", פרי עטה של סביון ליברכט, העוסק בעובדים זרים.
התסריטאים הם אילנה וייזר-סנש ואריק לובצקי.
הסרט הופץ בצרפת ובארצות הברית.
הסרט מספר על פולה ניצולת שואה מפולין שמגייסת לעזרתה את ולנטינה, עובדת זרה צעירה.
בדרך מקרה שמה של העובדת הזרה הוא גם שמה של חברתה הקרובה של פולה מילדות.
היחסים בין השתיים מתהדקים, ומציפים אצל הישישה זיכרונות מודחקים מתקופת המלחמה.
פולה, הרואה בוולנטינה שיקוף טרגי של חייה, הופכת תלויה בה, ולמרות התנגדותם של בנה ומכריה היא משתוקקת לאמצה לה לבת.
היא מאלצת את הנערה לשמוע הרהורים על המוות, ומנסה לברר את התייחסותה בכל הנוגע למאורעות המלחמה.
הצעירה הופכת קורבן למסע האשמה של פולה, נתקפת בהלה מהאינטנסיביות של הקשר, ומהאובססיה הגוברת של גבירתה.
היא מנסה להתרחק ומתחננת לפולה שתניח לה.
אולם הלחץ מתגבר, פולה מבלבלת מציאות והזיה, והסוף הטרגי הוא בלתי נמנע.
הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בקטגוריית הסרט הישראלי בפסטיבל הסרטים היהודי של ברלין 2009. הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2008 ובפסטיבלים בהונג קונג, יפן, צרפת, לוס אנג'לס, לונדון ועוד.
אתל קובינסקה הייתה מועמדת לפרס השחקנית הראשית, וסילביה דרורי הייתה מועמדת לפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר בפרס אופיר 2009.
שחקן תפקיד אתל קובינסקה פולה סילביה דרורי ולנטינה יוסי אולו שלמה, בנה של פולה רות סגל פרידל אייל כהן מושיקו, נהג המוניתגבי דןשוטרליאת אקטעגליה
אמא ואבאז היא סדרת טלוויזיה דרמה קומית ישראלית שיצר אבנר ברנהיימר בכיכובם של יפתח קליין, יהודה לוי ומיה דגן, על זוג אבות הומואים שהביאו ילד לעולם עם אשה.
הסדרה מביאה מבט חדש על מושג המשפחה ומגדירה אותו מחדש.
הדגם שנבחר הוא של הורות משותפת.
גיבורי הסדרה שואלים את עצמם שאלות נוקבות לגבי הורות ומשפחה.
הסדרה עלתה לשידור בערוץ הוט 3 ובמקביל גם בשירות VOD של חברת הכבלים HOT בנובמבר 2012 והסתיימה בפברואר 2013.
באוגוסט 2013, נרכשה הסדרה לשידור בצרפת, הסדרה שווקה בעולם על ידי סוכנות ADD שגם מכרה את הפורמט להפקת גרסה מקומית.
לסדרה נכתבה עונה נוספת, אולם הפקתה בוטלה על ידי HOT כחודש וחצי לפני צילומיה המתוכננים בקיץ 2015.
שלושה הורים: סמי וארז (יהודה לוי ויפתח קליין בהתאמה) – זוג הומואים, וטליה (מיה דגן) רווקה סטרייטית, שזה עתה נולד להם תינוק, מנסים לבנות תא משפחתי חדש.
סמי, ססגוני, מתעסק בנדל"ן, אוהב לחגוג, אסרטיבי, עומד על שלו, היה מעדיף שארז והוא יהיו ההורים ללא הבחורה בתמונה.
ארז, נוירוטי וחרדתי, שרוצה בכל לבו להיות אבא למופת, אבל עושה כל טעות אפשרית ומטיף לכולם.
כשארז הציע לטליה לעשות איתו ילד, טליה הבינה שהיא רוצה משפחה.
טליה רוצה להפריד את המשפחה מאהבה וחיי מין.
היא לא טובה במערכות יחסים ארוכות טווח.
מערכת היחסים שלה עם ארז וסמי תפתח בחייה אפשרויות חדשות.
ארז אהרוני (יפתח קליין): בן 38, בן זוג של סמי ואביו הביולוגי של הלל.
ארז וסמי ביחד שש שנים, אבל ארז לא חי בשלום עם נטייתו המינית
סמי ישראל (יהודה לוי): בן 32, גדל בלי אבא, אביו מת בהיותו ילד, בן זוג של ארז ואבא של הלל.
טליה דמירל (מיה דגן): בת 36, סגן-אלוף במודיעין, מנהלת כוח אדם בכירה ואמא של הלל.
ד"ר רוטשילד (אלון נוימן): המטפל של ארז
ניסו (אוריאל יקותיאל): חבר של סמי
מני (מאור בן הרוש): חבר של סמי
(רונן אהרון): חבר של סמי
יהודית ישראל (ריימונד אבקסיס): אמא של סמי
(שלמה וישינסקי): אבא של ארז
טובה אהרוני (רוזינה קמבוס): אמא של ארז
שימי דמירל (אריה צ'רנר): אבא של טליה
(שפרה מילשטיין): אמא של טליה
פועה דמירל (הדס קלדרון): אחות של טליה
יותם (תום אידלסון): חבר של ארז וסמי, עורך החתונה שלהם
נטע (חייקה מלכה): המטפל המושך של הלל
בן (אורי זמיר): נער בן 16 שנזרק מביתו; מאומץ על ידי ארז וסמי
פקידה בבית החולים (אורית נחמיאס)
רופא בבית החולים (אילן חזן)
אחות בבית החולים (נועה רבינר)
אחות חדר ניתוח (ניבה קסטין)
יותם (תום אידלסון)" מגלם את החבר של יהודה ויפתח.
אדר אהרוני (ליעוז גוטמן): אחיו של ארז
באוגוסט 2025 משרד החינוך הודיע על תוכנית לימודים חדשה לתלמידי מגמות קולנוע ותקשורת שתתמקד ביצירה הטלוויזיונית הישראלית והשפעתה על החברה, התרבות והזהות הישראלית.
התוכנית תיכנס לתוקף כבר בשנת הלימודים תשפ"ו ותיועד לתלמידי תיכון וחטיבות עליונות הלומדים ברמת חמש יחידות לימוד בקולנוע ותקשורת.
"אמא ואבאז" נכללת בתוכנית לצד סדרות כמו "בטיפול", "נבלות", "פרשת השבוע", "פאודה", "שטיסל", "סרוגים" ו"עבודה ערבית".
אמא חורגת הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1998, אשר בוים על ידי כריס קולומבוס.
הסרט יצא לאקרנים ב-15 דצמבר, 1998 בארצות הברית, בכיכובם של ג'וליה רוברטס, סוזן סרנדון ואד האריס.
איזבל, צלמת מוצלחת אשר אוהבת את עבודתה ולא מוכנה לוותר עלייה, היא בת זוגו של לוק.
בעלה לשעבר של ג'קי להם שני ילדים.
איזבל מטפלת בשני הילדים, אנה ובן אשר לא נהנים בחברתה ובמשרה שלה כאמא.
ג'קי רואה במאמציה ובניסיונותיה של איזבל להתקרב ולטפל בילדים כהתקפה ולקיחת מקומה כאמא במשרה מלאה.
היא אינה מבינה שהילדים אכן חשובים לאיזבל.
יום אחד מגלה ג'קי שאיזבל איבדה את בן בפארק ולא מפסיקה לריב עם אנה, בת העשרה.
ג'קי מרגישה שאינה מצליחה להעביר את הילדים בחסותה של אמא חדשה.
כולם צריכים ללמוד כיצד להקריב, לתת וגם לוותר.
ג'וליה רוברטס - איזבל קלי
סוזן סרנדון - ג'קי האריסון
אד האריס - לוק האריסון
ג'נה מאלון - אנה האריסון
ליאם אקין - בן האריסון
"אמא שלי - סנטה קתרינה" הוא הדפס מאת האמנית הישראלית מילכה צ'יזיק.
ההדפס, שנוצר בטכניקה של תצריב ואקווטינטה, יצא במהדורה של 7 עותקים, שהודפסו על נייר בגובה 65 ס"מ, וברוחב 50 ס"מ.
הוא מהווה חלק מסדרה של הדפסים שיצרה האמנית בעקבות ביקור במנזר סנטה קתרינה שבסיני.
בשנת 1977 ביקרה האמנית במקום במסגרת פרויקט של קבוצת אמנים ישראלים.
בסדרת ההדפסים התבססה צ'יזיק על ציורי הילדים של השבטים הבדואים מהאזור.
בהדפס זה מופיע דמות נשית, לבושה עבאיה ורעלה שחורות, התופסת את מרב הפורמט.
על רקע בגדיה הוסיפה האמנית תיאור של המנזר.
ברקע התיאור מופיע משטח ורוד ועליו דגם של צלב או ענח'.
אמא רוסיה (Матушка-Русь, נהגה מָטוּשְקָא-רוּס) היא האנשה של המדינה רוסיה, כחלק מהמסורת של האנשת מדינות.
האנשה זו הייתה קיימת כבר מתקופת ימי הביניים, שהתבטאה בהאנשת רוסיה כדמות נשית ואמהית.
אמא רוסיה (לצד האנשה נפוצה נוספת של רוסיה: "אמא מולדת הייתה ההאנשה הנפוצה ביותר של רוסיה.