tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צ'ילה הייתה המדינה הראשונה באמריקה הדרומית שחתמה על הסכם סחר עם הודו, בשנת 1956. הסכם מסגרת נחתם ב-20 בינואר 2005 לקדם שיתוף פעולה כלכלי נוסף בין הודו לבין צ'ילה.
היכרות מוקדמת של צ'ילה ויפן הייתה באמצעות סוחרים ספרדים שסחרו דרך הגליאון של מנילה מאקפולקו, מקסיקו ומנילה, הפיליפינים וכן באמצעות מיסיונרים ספרדים.
במנילה, הספרדים סחרו עם סוחרים יפנים והביאו את מוצריהם לאמריקה הספרדית (שכן צ'ילה באותה תקופה הייתה חלק מהאימפריה הספרדית.
בשנת 1860 הגיעה ספינה יפנית לנמל צ'יליאן בוולפראיסו.
באוקטובר 1868 נכנסה יפן לתקופת מייג'י והחלה לטפח יחסים דיפלומטיים עם כמה מדינות, לאחר עשרות שנים של בידוד.
בשנת 1890 פתחה צ'ילה קונסוליה בעיר הנמל היפנית יוקוהמה.
בשנת 1894 מכרה צ'ילה ליפן ספינת מלחמה בשם "אזמרלדה השלישית".
יפן שינתה את שם הספינה ל"איזומי".
בספטמבר 1897, צ'ילה ויפן כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים.
באותה שנה, צ'ילה פתחה משלחת דיפלומטית בטוקיו, ובשנת 1909 פתחה יפן משלחת דיפלומטית בסנטיאגו דה צ'ילה.
בינואר 1943 ניתקה צ'ילה את היחסים הדיפלומטיים עם מדינות הציר במלחמת העולם השנייה ובאותה עת הכריזה מלחמה רק על גרמניה ואיטליה.
באפריל 1945 הכריזה צ'ילה מלחמה על יפן, אם כי היא החלה לכלוא אזרחים יפנים בשנת 1943. כמו רוב מדינות אמריקה הלטינית, צ'ילה לא השתתפה פיזית במלחמה.
היחסים הדיפלומטיים בין צ'ילה ליפן כוננו מחדש בשנת 1952.
בשנת 1959, נובוסוקה קישי, היה לראש ממשלת יפן הראשון שביקר בצ'ילה.
לאחר שחזור הדמוקרטיה בצ'ילה, הפך פטריסיו איילווין לנשיא צ'ילה הראשון שביקר ביפן בשנת 1992. מאז הביקורים הראשוניים, היו מספר ביקורים רמי דרג בין שתי המדינות.
צ'ילה ויפן חתומות שתיהן על השותפות הטראנס-פסיפית, הסכם לפיו עבדו יחד עם עשר מדינות נוספות השוכנות לחופי האוקיינוס השקט.
מאז שנסוגה ארצות הברית מההסכם בינואר 2017, צ'ילה ויפן עבדו עם תשע המדינות הנותרות וחתמו על ההסכם המקיף והמתקדם לשותפות טרנס-פסיפיית במרץ 2018 בסנטיאגו.
בספטמבר 2017 חגגו שתי המדינות 120 שנות יחסים דיפלומטיות.
כדי לקדם את החגיגות, הגיע הנסיך היפני אקישינו לביקור של 10 ימים בצ'ילה.
היחסים בין הרפובליקה העממית של סין וצ'ילה החלו ב-15 בדצמבר 1970, זמן קצר לאחר בחירתו של סלבדור איינדה, וצ'ילה הפכה למדינה הראשונה בדרום אמריקה שהכירה בממשלת הרפובליקה העממית של סין.
בעקבות ההפיכה הצבאית בצ'ילה (1973) אשר הפילה את ממשלת איינדה, סין הייתה רק אחת מתוך שתי מדינות קומוניסטיות (השנייה הייתה רומניה) אשר לא ניתקו את קשריהן עם המשטר החדש של אוגוסטו פינושה, בשל מעורבותו של האחרון בהמשך מדיניות סין האחת.
כתוצאה מכך, סין בחרה שלא להחזיר את השגריר שלה בצ'ילה.
המשך הקשר נבנה על פרגמטיזם ואי-הפרעה.
סין תמכה בטענת צ'ילה של ריבונות על אנטארקטיקה, ובתורה, צ'ילה אפשרה לסינים להקים את תחנת המחקר הכותל הגדול בשטח טריטוריאלי של צ'ילה לפי טענתה.
היה גם ניסיון מיזם משותף לייצור נשק בין Norinco ו-FAMAE, שמטרתו צמצום התלות הצבאית של צ'ילה בארצות הברית.
פינושה טיפח את מערכת היחסים שלו עם סין.
בעקבות סיום המלחמה הקרה ולאחר נפילת משטר פינושה ב-1990, היחסים בין שתי המדינות נמשכו, כאשר הממשלה החדשה של צ'ילה המשיכה במדיניות של סחר חופשי, ותמכה בצירוף סין לארגון הסחר העולמי.
צ'ילה היא אחת המדינות הראשונות של אמריקה הלטינית אשר החלה בחילופי סחר וכלכלה עם סין לאחר מלחמת האזרחים הסינית.
הסחר הדו-צדדי בין המדינות החל כבר בשנת 1961, כאשר סין הקימה את משרד החדשות המסחרי של תאגיד הייבוא והייצוא הסיני.
בשנת 1965 הוקם מחדש כמשרד המסחרי של מועצת סין לקידום הסחר הבינלאומי.
מאז כינון יחסים דיפלומטיים בשנת 1970 התפתחו היחסים הכלכליים הדו-צדדיים במידה ניכרת.
צ'ילה הפכה לשותפת הסחר השלישית בגודלה של סין באמריקה הלטינית לאחר ברזיל ומקסיקו.
היקף הסחר הבילטרלי קבע שיא של 2.565 מיליארד דולר בשנת 2002.
הייצוא הסיני לצ'ילה הוא בעיקר בתחום הטקסטיל, הלבוש, הקרמיקה, הכימיקלים והרפואה, הכלים והאלקטרוניקה.
היצוא הצ'יליאני לסין הוא בעיקר נחושת, נתרן, עיסת נייר, מוצרי דגים ועץ, והוא התרחב גם ליין אדום, אצות ימיות, אשלגן סולפט ותוצרת פירות.
צ'ילה וסין חתמו על הסכם סחר חופשי בשנת 2006. בשנת 2009 הסחר הדו-צדדי הגיע ל-17.4 מיליארד דולר.
הייצוא הצ'יליאני הסתכם ב-23 אחוז מכלל היצוא של צ'ילה.
יחסי החוץ של תוניסיה הם כלל היחסים הדיפלומטיים, הכלכליים, החברתיים, הצבאיים או המדיניים שבין הרפובליקה של תוניסיה לשאר מדינות העולם.
משרד החוץ של תוניסיה אחראי על רוב יחסי החוץ של המדינה, ופועל כבר מיומה הראשון של המדינה.
+שם המדינהשנת ייסוד היחסיםהערות אלג'יריהבאופן חלקי: 1956
1993לאלג'יריה ותוניסיה יחסים ארוכי טווח, משום שמלחמות העצמאות של השתיים קשורות זו בזו.
עם זאת, סכסוך גבולות מתמשך מנע קיום יחסים דיפלומטיים מלאים, והפוטנציאל הטמון ביחסי שתי המדינות היה במשך שנים רבות לא אפשרי.
אף על פי כן, שינוי ניכר חל כאשר בשנת 1993 כאשר שתי המדינות פתרו לבסוף את הסכסוך וייסדו יחסים דיפלומטיים מלאים, בצל פרויקט משותף: צינור גז טבעי ענק אשר ייצא מאלג'יריה, יעבור דרך תוניסיה ויגיע עד לאיטליה.
בעקבות מיקומן הטבעי של תוניסיה ואלג'יריה על מרבצי נפט גדולים, בשנת 2003 הקימו המדינות את החברה המשותפת "נומהיד" לייצוא נפט.
משום שהנפט נלקח בחלקו משטח תוניסיה ובחלקו משטח אלג'יריה, הבעלות עליה מחולקת 50%-50% בין תאגידים אלג'יראים לתוניסאים.
מבחינה גאוגרפית, המדינות חולקות קשר הדוק: גבולה הגדול ביותר של תוניסיה הוא עם אלג'יריה, וחוצה מצפון לדרום את רכס הרי האטלס וחלקים ממדבר סהרה.
החלק הדרומי של הגבול עובר במדבר והוא מורכב מקווים ישרים וארוכים – תוצאה של חלוקה צרפתית ללא התחשבות במאפיינים גאוגרפיים.
הקווים מתיישרים לבסוף עם גבולה של לוב, אז מתרחש מפגש גבולות משולש ולאחריו מתחיל גבול לוב–אלג'יריה.
אלג'יריה מחזיקה שגרירות בתוניס וקונסוליות באל כף ובגאפסה.
תוניסיה מחזיקה שגרירות באלג'יר, וקונסוליות באנאבה ובטבס.
משנת 1956, הקמת תוניסיה, ועד לשנת 1974 התקיים שלום קר בין המדינות, אך אז החליט נשיא לוב, מועמר קדאפי, לבטל את ההסכמים.
תוניסיה הגיבה בהתאם ופירקה את היחסים הדיפלומטיים בשנת 1976. לאחר מכן חוו יחסי החוץ טלטלה של ממש: הם הוחזרו על קנם בשנת 1977, אך בוטלו פעם נוספת בשנת 1980, לאחר שטרוריסטים שהוכשרו בלוב פרצו לתוניסיה וניסו לכבוש את העיר גאפסה.
בשנת 1982, לאחר תביעה שהגישה לוב, פסק בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) לטובתה וכנגד תוניסיה על הבעלות על נפט שנמצא בשטח מעורר מחלוקת.
מספר שנים לאחר מכן הוחזרו היחסים, אך אז הם הסלימו במהירות ולוב החליטה לגרש את כל העובדים התוניסאים מהמדינה ואף איימה לפתוח במלחמה – מה שהוביל ליחסים להתבטל פעם נוספת.
עם המהפכה בתוניסיה שהתרחשה בשנת 1987 ועמה עלה לשלטון זין אל־עאבדין בן עלי, היחסים נורמלו שוב.
עד לשנות ה־2000 שמרו המדינות על יחסים קרים למדי, אך התנגדות לסנקציות על לוב באו"ם מצד תוניסיה הוביל להתחממות ולהגדלת הסחר.
לאחר המהפכה בתוניסיה פרץ גל של מחאות במזרח התיכון, שכונה האביב הערבי.
אף על פי שתוניסיה נהנתה מהמהפכה והשתחררה מהרודנות של בן עלי, המהפכה, שלא פסחה על לוב, הובילה את המדינה למלחמת אזרחים, בה חולקה לוב לשני חלקים, מערבי ומזרחי, כאשר מליציות שונות השתלטו על שטחים ברחבי המדינה.
בעת המלחמה הביעה תוניסיה את תמיכתה בממשלת ההסכמה הלאומית היושבת בטריפולי.
עם זאת, העמדה הדיפלומטית הרשמית של תוניסיה הייתה להישאר נייטרלית בענייני מדינות מגרב אחרות.
תוניסיה הייתה ועודנה אחת המתווכות העיקריות בין הצדדים הלוחמים בלוב, לצד אלג'יריה ומצרים.
גם בזירה ההומנית תוניסיה משמשת תפקיד מפתח במלחמה: בשנת 2015 קיבלה תוניסיה למעלה מ־2 מיליון פליטים שיצאו מלוב.
מצרים1956בשנות החמישים המאוחרות מתח נשיא תוניסיה, חביב בורגיבה, ביקורת על רקע אידאולוגיית הלאומיות הערבית אותה קידם גמאל עבד אל נאצר, שהייתה פופולרית ביותר באותה תקופה במדינות דוברות הערבית.
מהלך זה של בורגיבה היה יוצא דופן בעולם הערבי – הוא היה מן המנהיגים הבודדים שמצאו את רעיון הלאומנות הערבית לא-מועיל.
אף על פי כן, הצליחו בורגיבה ונאצר לייצר יחסים דיפלומטיים גם ללא ההסכמה האידאולוגית המלאה.
היחסים בין המדינות הופסקו מספר פעמים, תחת שלטונו של נאצר ואחרי כן תחת שלטונו של אנואר סאדאת, אך עם זאת הצליחו שתי המדינות לשמור על יחסים כלכליים טובים.
לאחר המהפכה בתוניסיה בשנת 2011, מצרים הושפעה רבות ונכנסה למהפכה גדולה הרבה יותר, שבסופה סולק הרודן חוסני מובארכ ועלה לשלטון המנהיג מטעם מפלגת האחים המוסלמים, מוחמד מורסי.
בשלב זה התקיימו בחירות בתוניסיה בהן נבחרה המפלגה האיסלאמית "א־נהדה", והיחסים בין המדינות התחממו עד מאוד מתוך אינטרס דתי – שתי מדינות ערביות מוסלמיות אדוקות.
עם זאת, בהפיכה במצרים שהתרחשה ב־2013, סולק מורסי ועלה במקומו הנשיא הנוכחי, עבד אל־פתאח א־סיסי.
בדיון באו"ם הביעה תוניסיה התנגדות לשלטונו החדש של א־סיסי וטענה כי ההפיכה הייתה אלימה וצבאית, מה שגרם לדרדור היחסים באופן דרסטי.
היחסים התחממו שוב רק לאחר הבחירות בתוניסיה ב־2014 בהן ניצחה המפלגה החילונית "נידא תוניס", והמדינות פתחו את שגרירותיהן מחדש.
מרוקו1956יחסי המדינות ראשיתן עוד בימי קדם, אז השלוחה של הפיניקים, קרתגו, שמקורה נמצא בתוניסיה, שלטה גם על אזור הרי האטלס במרוקו.
מבחינה דמוגרפית, ניתן לראות כי מרוקו ותוניסיה נשלטו בעבר על ידי אותה ישות: הברברים; אחוז בני הקבוצה גבוה מאוד במרוקו ותוניסיה.
בשנת 1956 זכו שתי המדינות כמעט במקביל לעצמאות מצרפת, ומיהרו לבנות קשרים זו עם זו.
מאז ועד היום מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים ורציפים, במקביל ליחסים כלכליים מפותחים.
בשנת 2011, האביב הערבי שפרץ בתוניסיה הגיע גם אל מרוקו וגרם להפלת הממשלה וייסוד רפורמות דמוקרטיות יותר.
ב־2018 יזם השר לפיתוח ושיתוף פעולה בינלאומי התוניסאי, זיד לזרי, שיתוף פעולה בין מרוקו לתוניסיה בייצור רכבים.
תוניסיה היא יצרנית רכב מהעתיקות בעולם הערבי, וידועה באיכויות של מכוניותיה.
מרוקו לעומתה היא הייצואנית הגדולה בעולם הערבי של מכוניות; 400,000 רכבים מיוצרים מדי שנה במרוקו, וכ־90% מהם מיוצאים למדינות אירופה.
שיתוף הפעולה הועיל מאוד לכלכלת שתי המדינות.
בשנת 2020, שר החוץ המרוקאי נאסר בוריטה הגיע לתוניסיה ומסר לנשיא קייס סעיד הודעה מהמלך בדבר חיזוק יחסי המדינות.
כמו כן, דנו הנשיא ושר החוץ על התערבות בניסיון הפסקת מלחמת האזרחים בלוב, שמשפיעה על ארצות המגרב כולן.
מאוריטניה1960תוניסיה היא מהמדינות הראשונות שהכירו בעצמאותה של מאוריטניה.
המדינה, שמהווה את הקצה הדרומ־מערבי של המגרב, זכתה לעצמאותה מידיי צרפת בשנת 1960, כאשר תוניסיה הייתה כבת ארבע שנים בלבד.
תמיכתה של תוניסיה לא הייתה דבר של מה בכך; מרוקו, שעמה היה חשוב לתוניסיה לשמור על קשר יציב, טענה לשטח של מאוריטניה, מה שגרם להכרה בה להיות סיכון ליחסים עם מרוקו.
עם זאת, הצליחה תוניסיה לאזן בין השתיים.
בשנותיה הראשונות של מאוריטניה שימשה לה תוניסיה בת ברית חשובה: בהצבעת האו"ם בדבר כניסתה של מאוריטניה לארגון הצביעו בעד רק שלוש מדינות, תוניסיה, צרפת וליבריה.
בהצבעת כניסתה של מאוריטניה לליגה הערבית בשנת 1961 כל המדינות החברות באיחוד הצביעו נגד – מלבד תוניסיה.
תוניסיה אף הייתה המדינה הראשונה להקים ועדה לשיתוף פעולה עם מאוריטניה, בשנת 1971.
כיום מאוריטניה ותוניסיה מקיימות יחסים דיפלומטיים חמים.
בשנת 2015 ערך ראש הממשלה התוניסאי דאז, יוסיוף ג'האד, מפגש פסגה עם מקבילו המאוריטני, מוחמד סאלם ולד אל־נשיר, בבית הארחה בקרתגו, תוניס, כדי לדון ביוזמות כלכליות משותפות.פגישה זו קדמה לפגישה נוספת שנערכה בנואקשוט בשנת 2018, כחלק מגל פגישות דיפלומטיות של מדינות המגרב.
בהמשך אותה שנה הגיע גם השר להשכלה גבוהה המאוריטני לשגרירות התוניסאית, שם נפגש עם מיטב הפרופסורים התוניסאים כדי ליזום שיתופי פעולה אפשריים.סודאן תוניסיה מחזיקה שגרירות בח'רטום
סודאן מחזיקה שגרירות בתוניס נמיביה1990שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים חלקיים בשנת 1990.
נמיביה מיוצגת על ידי שגרירותה באלג'יר.
תוניסיה מיוצגת על ידי שגרירותה בפרטוריה, דרום אפריקה.
קומורושתי המדינות מנהלות קשרים דיפלומטיים, ללא שגרירויות.
חוף השנהבבין חוף השנהב לתוניסיה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים.
בשנת 2019 התגלה כי מהגרים רבים מחוף השנהב לארצות אירופה נחטפים על ידי תושבים תוניסאים ולעיתים מוחזקים בתנאי עבדות.
ארגון ההגירה הבינלאומי דיווח כי הארגון, בשיתוף עם ממשלות תוניסיה, חוף השנהב והאו"ם, הציל 575 קורבנות סחר בבני אדם בין השנים 2012 ל־2019, רובן נשים (בהן אף שלוש קטינות), שהוחזקו בתנאים קשים בערים ספקס, סוסה וגאבס.
משום שתוניסיה היא יעד ביניים בין חוף השנהב לאירופה, מהגרים רבים עוצרים בתוניסיה בדרכם לאיטליה, וחלקם נלכדים על ידי סוחרים בבני אדם.
חוף השנהב מחזיקה בשגרירות בתוניס
+שם המדינהשנת ייסוד היחסיםהערותישראל1956 (לא רשמי), 1996–2000ראשית היחסים בין ישראל לתוניסיה בשנת 1956, אז הוקמה תוניסיה.
אמנם, עם הקמתה לא קיימו המדינות יחסים רשמיים, אלא רק חסויים.
תוניסיה נעזרה בישראל מספר פעמים התקופה זו; באותה שנה יעקב צור, שגריר ישראל בצרפת, קיים פגישה עם שר האוצר התוניסאי ועם נשיא תוניסיה חביב בורגיבה, אשר ביקש את סיועה של ישראל בהקמת יישובים חקלאיים שיתופיים, בהשראת מודל הקיבוץ הישראלי.
בשנת 1985, במבצע רגל עץ, הפציצו מטוסי חיל האוויר הישראלי את מפקדות אש"ף בתוניסיה.
על פי דיווחי הטייסים הפגיעות היו מדויקות ולשכת ראש אש"ף ומשרדים שונים של אש"ף ושל ארגון פורשי א־סאעקה נהרסו או נפגעו קשה.
על פי פרסומי צה"ל, נהרגו בתקיפה 60–75 אנשי ארגוני טרור ו־70 נוספים נפצעו.
לטענת ממשלת תוניסיה ואש"ף, נהרגו בהפצצה גם מספר אזרחים.
בשנים אלו התדרדרו מעט היחסים בין המדינות אך שוקמו ברוח השלום ששררה במזרח התיכון במסגרת הסכמי אוסלו.
משום שתוניסיה הייתה ביתם של ראשי אש"ף לאחר גירושם מלבנון, היא טוענת כי היה לה תפקיד מפתח בהסכמי השלום שעמדו להיחתם.
אולם הסכמים אלו לא נחתמו מעולם עקב רצח יצחק רבין.
ב־22 בינואר 1996, מסר מזכיר המדינה האמריקאי וורן כריסטופר כי בפעם הראשונה ישראל ותוניסיה יקימו משרדי אינטרסים רשמיים בשתי המדינות, אשר ישמשו כשגרירויות דה פקטו.
עם זאת, היחסים הרשמיים לא החזיקו זמן רב.
בשנת 2000, פרוץ האינתיפאדה השנייה, הופעל לחץ כבד על תוניסיה לנתק את היחסים עם ישראל.
לבסוף נכנע הנשיא זין אל־עאבדין בן עלי ללחצים וביטל את היחסים על ישראל בעקבות "האלימות בשטחים הפלסטיניים".
משרד החוץ הישראלי הביע צער על העניין, ובאתר משרד החוץ נכתב כי "ישראל מקבלת בפליאה את ההחלטה התוניסאית, בה נראה שתוניסיה העדיפה לוותר על תפקידה כמדינת גשר להידברות בין ישראל לשכנותיה ובכך יש משום פגיעה במאמץ החיוני להשגת שלום אזורי".
בשנים הבעות העמיק הסכסוך בין תוניסיה לישראל כחלק מהסכסוך הישראלי-ערבי, ותוניסאים רבים הפגינו כנגד נרמול היחסים עם ישראל כמחאה על הסכסוך הישראלי-פלסטיני והכיבוש הישראלי בגדה המערבית.
אף על פי כן, ובניגוד להמלצת משרד הביטחון שהוציא אזהרת מסע לישראלים, תיירים ישראלים מגיעים לתוניסיה במספרים גדולים יחסית מדי שנה, וקיימים שיתופי פעולה מסחריים ותיירותיים בלתי רשמיים.
בפברואר 2020 הסכימה נבחרת תוניסיה לשחק מול נבחרת הפדרציה של ישראל במסגרת בית 2 האירופי-אפריקני בהלסינקי, חרף הכחשות שפורסמו על ידי עיתונאים במדינה שטענו כי הנבחרת שוקלת להחרים את המשחק.
ב־22 בדצמבר 2020 הודיע משרד החוץ התוניסאי כי היחסים בין המדינות לא ינורמלו, עקב הנורמליזציה של ישראל עם איחוד האמירויות הערביות, סודאן, בחריין ומרוקו.1951 והלאההיחסים בין אינדונזיה לתוניסיה כוננו בשנת 1951, מעט לפני שתוניסיה קיבלה את עצמאותה מצרפת.
+שם המדינהשנת ייסוד היחסיםהערות מלטה1967שתי המדינות חברות באיחוד האירופי וחולקות קשרים היסטוריים ארוכים.
לתוניסיה יש שגרירות בולטהצרפת הכירה בתוניסיה ב-1956, אולם לאחר שצרפת ביצעה פעולת תגמול בתוניסיה נגד מורדים מאלג'יריה, ניתקה תוניסיה את היחסים עימה.
לאחר מכן החלו שתי המדינות לפתח יחסים פוליטיים וכלכליים הדוקים.
צרפת מיוצגת בתוניסיה באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בבירה תוניס.
צרפת מיוצגת בתוניסיה גם באמצעות 4 קונסוליות שהיא מחזיקה בערים: ג'רבה, ספקס, סוסה, וטוזאור.
תוניסיה מיוצגת בצרפת באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בבירה פריז.
תוניסיה מיוצגת בצרפת גם באמצעות 8 קונסוליות שהיא מחזיקה בערים: גרנובל, ליל, ליון, מרסיי, ניס, רובע נאנטר בפריז, שטרסבורג, וטולוז.
יחסי המלדיביים–טורקיה הם יחסי החוץ בין האיים המלדיביים וטורקיה.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו בשנת 1979. בין שתי המדינות יש יחסים טובים, בעיקר בתחומי התיירות וההגנה, תוך שהם מקיימות שיתוף פעולה הדוק בפלטפורמות בינלאומיות, כולל האו"ם והארגון לשיתוף פעולה אסלאמי (OIC).
האיים המלדיביים נהנו מסיוע שהעניקה טורקיה, במיוחד בעקבות רעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי בשנת 2004. בשנת 2019, בביקורו של השר לענייני פנים במלדיביים, אימרן עבדאללה באנקרה, נשבעה טורקיה לסייע ברפורמת הכלא במלדיביים.
היקף הסחר בין שתי המדינות עמד על 39.6 מיליון דולר בשנת 2017. היקף הסחר צמח ל-64.5 מיליון דולר בשנת 2018. אין מנגנוני שיתוף פעולה כלכלי דו-צדדי בין שתי המדינות.
טורקיה מיוצגת במלדיביים באמצעות שגרירותה בניו דלהי, הודו.
המלדיביים מיוצגת בטורקיה באמצעות נציגותה במשרד האו"ם בז'נבה, שווייץ.
יחסי החוץ של שווייץ הם יחסי-החוץ הדו-צדדיים שמקיימת הקונפדרציה השווייצרית עם המדינות השונות ברחבי העולם, יחסי החוץ של שווייץ הם תחום האחריות העיקר של המחלקה הפדרלית לענייני חוץ של שווייץ (FDFA) אך חלקם נתונים לאחריות מחלקות אחרות באספה הפדרלית של שווייץ.
בעלי דרכון שווייצרי יכולים לבקר ב-186 מדינות ללא אשרת כניסה.
סעיף 54 בחוקה השווייצרית משנת 1999 קובע כי השמירה על עצמאותה ורווחתה של שווייץ היא מטרת-העל העיקרית ביחסי החוץ של שווייץ, מתחת למטרה זו מסמנת החוקה יעדים נוספים שמנחים את מדיניות החוץ של שווייץ:
להקל את הצורך והעוני בעולם;
לקדם כבוד לזכויות האדם ודמוקרטיה;
לקדם דו-קיום שליו בין עמים;
לקדם שמירה על משאבי הטבע.
יעדים אלו שקבעה החוקה מעידים על המחויבות השווייצרית לקיים פעילויות חברתיות, כלכליות, והומניטריות התורמות לשגשוג ולשלום העולמי, דבר זה בא לידי ביטוי בפעילות הדיפלומטית השווייצרית, בסיוע למדינות מתפתחות ונחשלות, ותמיכה בהרחבת החוק הבינלאומי ובמיוחד במשפט ההומניטרי.
שווייץ מקיימת יחסים דיפלומטיים כמעט עם כל מדינות העולם; והיא אף שימשה כמארחת של מספר ועידות אמנה בינלאומיות וכמתווכת נייטרלית.
בז'נבה נמצא גם ארמון האומות.
מאז שנת 1948 הייתה שווייץ במעמד של משקיפה בעצרת הכללית ובמועצה הכלכלית-חברתית של האו"ם, למרות זאת לא הייתה לה הזכות למושב במועצת הביטחון כמו למדינות החברות.
בשנת 1986 נערך בשווייץ משאל-עם על הצטרפות לאו"ם, אך כשני-שלישים מהשווייצרים התנגדו להצעה והיא נדחתה; ההחלטה להצטרף לאו"ם התקבלה ברוב קטן לאחר משאל-עם שנערך בחודש מרץ 2002, ועם פתיחת העצרת ה-57 של האו"ם ב-10 בספטמבר באותה השנה הפכה שווייץ לחברה ה-190 באו"ם והייתה למדינה הראשונה שהצטרפה לאו"ם במשאל-עם.
שווייץ שותפה ברבים ממוסדות ותוכניות האו"ם בהם נציבות האו"ם לפליטים, התוכנית הסביבתית של האו"ם, אונסק"ו, ארגון האו"ם לפיתוח תעשייתי, ועידת האו"ם לסחר ופיתוח, ואיגוד הדואר העולמי - שהוקם בברן ב-9 באוקטובר 1874 והוא הארגון הבינלאומי השני בהיסטוריה.
תמיכה בסנקציות שהוטלו על-ידי האו"ם
לאחר מתקפת הטרור ב-11 בספטמבר 2001, הכירה שווייץ בארגון אל-קעאידה והארגונים התומכים בו כארגון טרור ויותר מ-200 אנשים וחברות הקשורים לטרור בינלאומי נכללו ב'רשימה שחורה' ונכסיהם הוקפאו; כמו כן חסמו הרשויות בשווייץ כ-72 חשבונות-בנק שנחשדו בקשר לטרור ובהיקף של 22.6 מיליון דולרים.
שווייץ תמכה אף באמברגו-הנשק שהוטל על סרביה-ומונטנגרו בשנות הלחימה בבוסניה, ועל סיירה לאון וארגון אוניטה (UNITA) באנגולה בשל חלקן בכריית יהלומי-דמים.
ב-15 באוקטובר 2003 הוסרו הגבלות ייבוא יהלומים-גולמיים מסיירה לאון והוסרו חלק מההגבלות שכנגד לוב.
שווייץ חתמה על הסכם 'שלום נצחי' עם צרפת כבר בראשית המאה ה-16, שווייץ מכוננת יחסים דיפלומטיים עם מדינות רבות באירופה החל מראשית המאה ה-19 כגון עם שוודיה, פורטוגל, הולנד ודנמרק - שעמה חתמה שווייץ על ברית ידידות ב-10 בפברואר 1875.
כמו כן, מאז 1999 משתתף הצבא השווייצרי במשימת שמירת השלום של כוח קוסובו (KFOR).
שווייץ שימשה כמייצגת של מדינות רבות שלא קיימו ביניהן יחסים דיפלומטיים, ובמיוחד בעת מלחמת העולם השנייה כששוויץ קיבלה כ-219 מנדטים לייצג 35 מדינות באופן רשמי, דוגמה לכך ניתן לראות כשלאחר המהפכה הקובנית בשנת 1959, תיווכה שווייץ ביחסים שבין קובה למדינות אחרות באזור.
וכן בין הודו ופקיסטן לפני הסדרת היחסים ביניהן.
שווייץ ארחה את הישיבות הראשונות של מעצמות העולם עם איראן בנושא סוגיית הגרעין, מה שהוביל להסכם הביניים בז'נבה (2013) ובהמשך להסכם הגרעין שנחתם בווינה ב-14 ביולי 2015; כמו כן מילאה שווייץ תפקיד מרכזי בתיווך בסכסוך בסודאן וביישוב הסכסוך הפנים פלסטיני בין החמאס לפת"ח.
למדינות יחסים קרובים במיוחד (ולהן מספר מאפיינים משותפים כגון ששתיהן דוברות גרמנית ואינן חברות באיחוד האירופי) הכוללים שיתופי-פעולה נרחבים והמדינה אף עושה שימוש בפרנק השווייצרי שכן למדינה אין מטבע משל עצמה.
כיום מייצגת שווייץ בין-היתר את האינטרסים של ארצות הברית וקנדה באיראן, האינטרסים של איראן וערב-הסעודית זו בזו, והאינטרסים של גאורגיה ורוסיה זו בזו.
רשימת המדינות המקיימות יחסים עם שווייץ ותאריך כינון היחסים:
יחסי המלדיביים–מלזיה הם יחסי חוץ דו-צדדיים בין מלזיה לאיים המלדיביים.
שתי המדינות הן חלק מחבר העמים הבריטי והארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
שתי המדינות היו בעבר חלק מהאימפריה הבריטית והיחסים בין שתי המדינות כוננו בשנת 1968. מלזיה הייתה אחת השותפות החשובות של המלדיביים שתרמה רבות לפיתוח המלדיביים.
בשנים 1994 ו-2012 נחתם גם הסכם על שירותי אוויר ופעילויות שיתוף פעולה משפטי.
בשנת 2013, מוחמד וואהיד, שהיה נשיא המלדיביים, ביקר את ראש ממשלת מלזיה מאהאטיר מוחמד כדי לשפר את היחסים הבילטרליים של שתי המדינות.
מלזיה היא אחת משותפות היבוא העיקריות לאיים המלדיביים, וסטודנטים מלדיביים רבים למדו במלזיה.
אחת מחברות התעופה של מלזיה, אייר אסיה, הפעילה טיסות סדירות למלדיביים.
מלבד זאת, המלדיביים השתתפו גם ב-World Islamic Tourism Mart במלזיה כדי לשפר את תעשיית התיירות שלהם.
המלדיביים מחזיקה במלזיה נציבות עליונה בקואלה לומפור.
מלזיה מיוצגת במלדיביים באמצעות הנציבות העליונה שלה בקולומבו, סרי לנקה.
יחסי יוון–המלדיביים הם יחסי החוץ בין יוון לרפובליקת המלדיביים.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-17 בספטמבר 1983. היחסים בין שתי המדינות טובים, שיתוף הפעולה הדו-צדדי והרב-צדדי משביע רצון.
במסגרת הדיאלוג בין האיחוד האירופי לאיים המלדיביים, יוון תרמה למאמצים להילחם בעוני ולקדם קיימות סביבתית באזור.
יוון שלחה סיוע הומניטרי לאוכלוסייה שנפגעה מהצונאמי, וכן העניקה מלגות במוסדות אקדמיים יווניים.
תרומתה של יוון למדינות מבודדות קטנות נמשכת גם במסגרת האו"ם.
יוון מיוצגת במלדיביים באמצעות שגרירותה בניו דלהי, הודו.
המלדיביים מחזיקה ביוון קונסוליה באתונה.
יחסי המלדיביים–מקסיקו הם יחסי החוץ בין המלדיביים למקסיקו.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-15 בנובמבר 1975. הקשרים התפתחו בעיקר במסגרת פורומים רב-צדדיים.
בנובמבר 2010 שלחה ממשלת האיים המלדיביים משלחת בת 28 חברים להשתתף בוועידת שינויי האקלים של האו"ם 2010 בקנקון.
המלדיביים מיוצגת במקסיקו באמצעות הנציגות הקבועה שלה ל בניו יורק, ארצות הברית.
מקסיקו מיוצגת במלדיביים באמצעות שגרירותה בניו דלהי.
יחסי החוץ של קנדה הם היחסים של קנדה עם ממשלות ואומות אחרות.
קנדה מוכרת כמעצמה בינונית בזכות תפקידה בעניינים גלובליים עם נטייה לחפש פתרונות רב-צדדיים ובינלאומיים.
קנדה ידועה במחויבותה החזקה לשלום ולביטחון בינלאומיים, כמו גם בתפקידה כמתווכת בסכסוכיםוכמספקת סיוע למדינות מתפתחות.
"תור הזהב של הדיפלומטיה הקנדית" מתייחס לתקופה בהיסטוריה הקנדית, הנחשבת בדרך כלל לאמצע המאה ה-20, כאשר קנדה חוותה הצלחה רבה ביחסי החוץ ובמאמצים הדיפלומטיים שלה.
מעורבותה של קנדה בהשכנת שלום במהלך המאה ה-20 שיחקה תפקיד מרכזי בתדמיתה החיובית בעולם.
קנדה נמנעה לאורך זמן מהשתתפות בפעולות צבאיות שלא אושרו על ידי האו"ם.
מאז המאה ה-21, השתתפות ישירה של קנדה במאמצי שמירת השלום של האו"ם ירדה בצורה חדה.
הירידה הגדולה נבעה מכך שקנדה הפנתה את השתתפותה בפעולות צבאיות מאושרות על ידי האו"ם דרך נאט"ו, במקום ישירות דרך האו"ם.
קנדה התמודדה עם מחלוקות על רקע מעורבותה במדינות זרות מסוימות, במיוחד בפרשת סומליה בשנת 1993. הצבא הקנדי מחזיק כיום למעלה מ-3000 אנשי צבא המוצבים בחו"ל במסגרת מבצעים ומוקדי סכסוך.
לקנדה ולארצות הברית יש מערכת יחסים ארוכה, מורכבת ומשולבת.
הן בנות ברית קרובות, המשתפות פעולה באופן קבוע במבצעים צבאיים ובמאמצים הומניטריים.
קנדה גם מקיימת קשרים היסטוריים ומסורתיים עם הממלכה המאוחדת ועם צרפת, יחד עם המושבות לשעבר של שתי המדינות, באמצעות חברותה בחבר העמים הבריטי ובארגון הבינלאומי של הפרנקופוניה.
קנדה ידועה בקשריה החיוביים עם הולנד, בין השאר בזכות תרומתה לשחרור הולנד במהלך מלחמת העולם השנייה.
לקנדה יש משרדים דיפלומטיים וקונסולריים ביותר מ-270 מקומות בכ-180 מדינות זרות.
קנדה חברה בארגונים בינלאומיים ובפורומים רבים.
קנדה הייתה חברה מייסדת באומות המאוחדות בשנת 1945 והקימה יחד עם ארצות הברית את פיקוד ההגנה האווירית של צפון אמריקה בשנת 1958. המדינה חברה בארגון הסחר העולמי, חמש העיניים, G7 וארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD).
קנדה הצטרפה לאמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות בשנת 1976. המדינה הצטרפה לארגון מדינות אמריקה (OAS) בשנת 1990, ושואפת להרחיב את קשריה עם כלכלות חוף האוקיינוס השקט באמצעות חברות בפורום לשיתוף פעולה כלכלי אסיה-פסיפיק (APEC).
נכון ל-2023, קנדה חתומה על 15 הסכמי סחר חופשי עם 51 מדינות שונות.
יחסי החוץ של ערב הסעודית הם היחסים הדיפלומטיים והמסחריים בין ערב הסעודית למדינות אחרות ברחבי העולם.
מדיניות החוץ של ערב הסעודית מתמקדת בשיתוף פעולה עם מדינות המפרץ המייצאות נפט, אחדות העולם הערבי, סולידריות אסלאמית ותמיכה באו"ם.
בפועל, הפעולות העיקריות בעשור השני והשלישי של המאה ה-21 היו היחסים עם ארצות הברית, התערבות הנהגת ערב הסעודית בתימן, הסכסוך הישראלי-פלסטיני, עיראק, האיום האיראני, והשפעת תמחור הנפט.
סעודיה תורמת כמויות גדולות של סיוע לפיתוח מדינות מוסלמיות.
מ-1986 עד 2006, המדינה תרמה 49 מיליארד ליש"ט במסגרת סיוע זה.
יחסים דיפלומטיים עם המערב ועם סין
סעודיה מזוהה כמי שמובילה את "המחנה הפרו-מערבי" של מדינות ערב, המיושר עם ארצות הברית ומורכב ממצרים, ירדן ומדינות ערב במפרץ הפרסי.
ערב הסעודית וארצות הברית הן בעלות ברית אסטרטגיות קרובות ושותפות.
עם זאת, מערכת היחסים הייתה בירידה מסוימת במהלך השנים האחרונות של ממשל אובמה, אך התחזקה בעקבות בחירתו של הנשיא דונלד טראמפ שיצר קשרים הדוקים עם משפחת המלוכה הסעודית.
האסלאם הסוני הוא הדת העיקרית של סעודיה.
סין וסעודיה הן בעלות ברית, כאשר היחסים בין שתי המדינות התהדקו באופן משמעותי בעשורים הראשונים של המאה ה-21. רוב הערבים הסעודים הביעו דעה חיובית על סין.
החריג העיקרי לכך התרחש במהלך משבר הנפט של 1973, כאשר ערב הסעודית, יחד עם שאר מדינות הנפט הערביות, השתמשו באמברגו על אספקת נפט כדי ללחוץ על ארצות הברית להפסיק לתמוך בישראל בעקבות מלחמת יום הכיפורים.
ערב הסעודית היא חברה מייסדת של כמה ארגונים רב-לאומיים, כולל אופ"ק, האו"ם והליגה הערבית.
היא גם חברה מייסדת במועצת שיתוף הפעולה של המפרץ, הליגה העולמית המוסלמית, הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי, והבנק לפיתוח האסלאמי - שמרכז כולם בסעודיה.
המדינה ממלאת תפקיד בולט בקרן המטבע הבינלאומית, הבנק העולמי, ובשנת 2005 הצטרפה לארגון הסחר העולמי.
התפתחויות בעשור השני והשלישי של המאה ה-21
לדברי פרופסור ב-UCLA, ג'יימס ל' גלווין, סעודיה הפכה להרבה יותר פעילה במונחים של מדיניות חוץ וביטחון מאז האביב הערבי, המדיניות של ממשל אובמה ואמצע העשור השני של המאה ה-21 בשל קריסת מחירי הנפט.
בעשור השלישי של המאה ה-21, לאחר חתימת הסכמי אברהם, ובפרט בשנת 2023, התגברו המגעים בין ישראל לסעודיה בדבר נרמול היחסים הדיפלומטיים והמסחריים בין המדינות.
בעקבות פרוץ מלחמת חרבות ברזל הוקפאו המגעים, אולם לאחר מכן נעשו ניסיונות לחדשם.
יחסי החוץ של קוריאה הדרומית הם מערכת יחסי הגומלין שבין קוריאה הדרומית לבין שאר מדינות, ישויות, וארגוני העולם.
דרום קוריאה מנהלת יחסים עם רוב מדינות העולם.
משרד החוץ של קוריאה הדרומית הוא הגוף הממשלתי האחראי על ניהול קשרי החוץ של קוריאה הדרומית.
דרום קוריאה חברה בין היתר באו"ם, באיגוד מדינות דרום-מזרח אסיה וב-G20. מדיניות החוץ של דרום קוריאה מונחית על ידי מחויבות לקדם קשרים ידידותיים ושיתופי פעולה עם מדינות אחרות בהתאם לעקרון הפציפיזם.
קוריאה הפכה לחברה באומות המאוחדות בשנת 1991. והצטרפה לארגון לשיתוף פעולה ופיתוח כלכלי (OECD) בשנת 1996.
עיקרון נוסף ביחסי החוץ של קוריאה הדרומית הוא תרומה לשלום ולביטחון העולמי דרך השתתפות במגוון רחב של פעילויות שמירת שלום של האומות המאוחדות ותרומה לתקציב פעולות השמירה על השלום של האומות המאוחדות.
כיום, כוחות קוריאניים מוצבים בשבע מדינות, כולל לבנון, דרום סודאן, הודו, פקיסטן וסהרה המערבית, שם הם אחראים לשמירה על הסדר, שיקום, שירותים רפואיים ופעילויות נוספות.
לאחר הקמת הרפובליקה של קוריאה ב-15 באוגוסט 1948, נוצרו קשרים דיפלומטיים ראשוניים עם מדינות זרות והוקמו משרדי נציגות במדינות ידידותיות כמו ארצות הברית, הממלכה המאוחדת וצרפת, וכן נציגויות ביפן ובאומות המאוחדות.
קוריאה הדרומית היא חברה פעילה בארגון האומות המאוחדות, אונסק"ו, קרן המטבע הבין-לאומית (IMF), הפורום לשיתוף פעולה כלכלי של מדינות האוקיינוס השקט, הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית, ארגון העבודה הבין-לאומי, ארגון הבריאות העולמי וארגון התיירות העולמי.
קוריאה הדרומית הפכה לחברה באומות המאוחדות בשנת 1991 והצטרפה לארגון לשיתוף פעולה ופיתוח כלכלי (OECD) בשנת 1996. בנוסף קוריאה הדרומית
לאורך השנים מעמדה הבינלאומי של דרום קוריאה הלך וגדל מתוך היותה מעצמה כלכלית טכנולוגית וחלק מארגון המדינות המתועשות G20. קוריאה הדרומית לוקחת חלק בתוכניות שמטרתן לסייע למדינות עניות, באמצעות הבנק העולמי, קרן המטבע הבין-לאומית וארגון ה-OECD.
בשנים האחרונות, קוריאה הצטרפה גם למאמצים גלובליים לשמירה על שלום, לייצוב הכלכלה העולמית ולמאבק בשינויי האקלים.
נכון ליוני 2020, קוריאה מקיימת קשרים דיפלומטיים עם 191 מדינות סך הכל.
מתוכן, פועלות שגרירויות קבועות ב-115 מדינות, 46 קונסוליות כלליות המספקות שירותי קונסולריה במדינות בהן יש שגרירויות קוריאניות, וחמש נציגויות קבועות לארגונים בינלאומיים.
בנוסף, פועלות 42 מרכזים תרבותיים קוריאניים ב-32 מדינות, במטרה לקדם את התרבות הקוריאנית.
מאחר שהרפובליקה של קוריאה היא חלק מהאזור האינדו-פסיפי, האינטרסים הלאומיים שלה קשורים ישירות ליציבות ולשגשוג באזור.
במקביל לחיזוק הסדר הבינלאומי המבוסס על כללים, שהוא חיוני ליציבות ולשגשוג של האזור, קוריאה הדרומית שואפת ליצור סדר אזורי שיאפשר למדינות מגוונות לשתף פעולה.
קוריאה הדרומית תורמת לשמירה על השלום באזור האינדו-פסיפי באמצעות חיזוק שיתוף הפעולה הביטחוני עם שותפים מרכזיים באזור.
שלום בחצי האי הקוריאני ובמזרח אסיה נחשב לחשוב עבור שלום עולמי ושמירה על החופש בקוריאה ובאזורים נוספים בעולם.
במיוחד, פירוז צפון קוריאה מנשק גרעיני נתפס כצעד קריטי לשמירה על שלום בר קיימא בחצי האי הקוריאני, במזרח אסיה ובעולם.
בהתבסס על ברית קוריאה-ארצות הברית, קוריאה הדרומית שומרת ומחזקת את העמדה הביטחונית המשותפת שלה מול האיומים הגרעיניים והטילים מצפון קוריאה, תוך הרחבת שיתוף הפעולה הביטחוני התלת-צדדי עם ארצות הברית ויפן במטרה לחזק את היכולת להבטיח את השלום.
יחסי קוריאה הדרומית וקוריאה הצפונית מתקיימים מאז חלוקת קוריאה בסיום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 ועד היום.
מלחמת קוריאה, 1950-1953 והסכסוך הקוריאני, הם גורמים מרכזיים המשפיעים על המאמצים להשגת שלום ואיחוד קוריאני.
שתי המדינות לא מכירות זו בזו ואוסרות על הנפת דגלים אחת של השנייה.
לאחר המלחמה מיליוני קוריאנים הופרדו מבני משפחתם שמעבר לגבול.
מאז מלחמת קוריאה לא הותרו חילופי מכתבים, שיחות טלפון או אימיילים בין הקוריאנים משני צידי הגבול בעקבות הפיקוח ההדוק מצד הצפון.
עם זאת, מדי פעם תואמו בין הממשלות פגישות איחוד משפחות לכמה מאות תושבים.
מדיניות אור השמש היא הבסיס התאורטי למדיניות החוץ של קוריאה הדרומית כלפי קוריאה הצפונית.
המדיניות מבוססת על האמונה שניתן להפחית את המתחים הצבאיים באמצעות מסגרות דו-צדדיות ורב-צדדיות וכי יש לקיים דיאלוג בין דרום קוריאה לצפון קוריאה.
בין השנים 1998–2008 שלטה בקוריאה הדרומית המפלגה הדמוקרטית, שדגלה במדיניות אור השמש וייצרה קשרים עם ידידותיה הקרובות של קוריאה הצפונית, ובכללן רוסיה וסין, במטרה להפשיר את היחסים עם קוריאה הצפונית.
במאי 2017 מון ג'יאה-אין נבחר לנשיאות דרום קוריאה עם הבטחה לחזור למדיניות אור השמש.
בנאום השנה החדשה שלו לשנת 2018, הציע מנהיג צפון קוריאה קים ג'ונג און לשלוח משלחת לאולימפיאדת החורף הקרובה בדרום קוריאה.
הקו החם של סיאול-פיונגיאנג נפתח מחדש לאחר כשנתיים.
באולימפיאדת החורף, צפון ודרום קוריאה צעדו יחד בטקס הפתיחה והעמידו נבחרת מאוחדת להוקי קרח לנשים.
ב-2018 נערכה במסגרת הפסגה הבין-קוריאנית פגישה היסטורית בין קים ג'ונג-און ונשיא דרום קוריאה מון ג'יאה-אין.
לראשונה מאז מלחמת קוריאה שמנהיג צפון קוריאה נכנס לשטח דרום קוריאה.
השניים חתמו על "הצהרת פנמונג'ום", בה התחייבו לפרוז חצי האי מנשק גרעיני, הפיכת הגבול ל"אזור שלום", וקידום שיחות עם ארצות הברית וסין, ובכך חל מפנה ביחסים בין המדינות.
יחסי קוריאה הדרומית ויפן ידעו עליות ומורדות.
המדינות הן שכנות גאוגרפיות, אך בהתחשב בהיסטוריה המשותפת המורכבת, התפתחו יחסים לא יציבים בין המדינות.
בשנת 1965 נוצרו יחסים דיפלומטיים לאחר חתימת הסכם היסוד ליחסים בין יפן לקוריאה בתיווך ארצות הברית.
מאז 1987 החלו קשרים קבועים בין שתי המדינות, הנושא העיקרי היה פיתוח יחסי סחר ביניהם.
בשנות התשעים חתמו סיאול וטוקיו על הסכם דו צדדי על שיתוף פעולה בתחום הבטיחות והחירום הימי.
המדינות מכננות ביניהן קשרי מסחר ענפים וזה התבטא בכך שחברות יפניות ודרום קוריאניות יצרו קשרים מועילים הדדית.
בשנת 1990 חלה עלייה חדה בייבוא המוצרים הדרום קוריאניים ליפן, הנובעת בחלקה כתוצאה מפעילותם של המשקיעים היפנים בקוריאה הדרומית.
בשנת 2016 ייצאה קוריאה הדרומית סחורות ליפן בסכום של 24.4 מיליארד דולר, והיצוא היפני לקוריאה הדרומית הסתכם ב-46.2 מיליארד דולר.
בשנים האחרונות, היחסים בין המדינות נטו להתדרדר בגלל סכסוכים רבים, ביניהם: תביעות טריטוריאליות עבור סלעי ליאנקור, ביקורים של ראשי ממשלה יפניים במקדש יסוקוני, השקפות שונות על מדיניותה של יפן הקיסרית ביחס לקוריאה הקולוניאלית, כמו גם סירוב יפן להתנצל ולפצות על התעללות בנשים קוריאניות במלחמת העולם השנייה.
סתירות אלה בין מדינות סיבכו את משימתם של האמריקאים ליצור חזית משותפת באזור זה כנגד הרפובליקה העממית של סין.
כינון היחסים הדיפלומטיים בין דרום קוריאה לסין התבצע באוגוסט 1992, ומאז התפתח הקשר בין המדינות בתחומים שונים.
בשנת 2008 שודרג הקשר לשותפות אסטרטגית.
לאורך השנים, היחסים עברו מספר שלבים: מיחסי שיתוף פעולה ידידותיים לשותפות אסטרטגית שיתופית שנחתמה בשנת 2008.
היקף הסחר בין שתי המדינות גדל באופן משמעותי, מ-6.3 מיליארד דולר ב-1992 ל-310.4 מיליארד דולר ב-2022, גידול של כ-49 פעמים.
נכון לדצמבר 2022, סין היא שותפת הסחר הגדולה ביותר של דרום קוריאה, ודרום קוריאה היא היבואנית השנייה בגודלה של סין, היצואנית השלישית בגודלה ושותפת הסחר השלישית בגודלה.
בנוגע לחילופי עובדים זרים, בשנת 2019 נרשם גידול משמעותי בהיקף החילופים, שהגיע לכ-10.63 מיליון בני אדם, גידול של פי 80 בהשוואה לשנת 1992. עם זאת, בשנת 2020, בעקבות מגפת הקורונה, חלה ירידה חדה במספר החילופים, והם פחתו ל-380,000 בני אדם ב-2022.
יחסי קוריאה הדרומית-אוסטרליה כוננו במאי 1963. בשנת 1950, עם פרוץ מלחמת קוריאה, אוסטרליה שלחה סיוע צבאי נרחב בהיקף של כ-17,000 חיילי סיוע לקוריאה הדרומית.
יחסי קוריאה דרומית-רוסיה החלו ב-30 בספטמבר 1990. מאז שנות התשעים קיימים יחסי סחר ושיתופי פעולה גדולים יותר בין שתי המדינות.
היקף הסחר הכולל בין דרום קוריאה לרוסיה בשנת 2003 היה 4.2 מיליארד דולר אמריקני.
האימפריה הרוסית וקוריאה כוננו לראשונה יחסים דיפלומטיים רשמיים בשנת 1884, לאחר מכן רוסיה הפעילה השפעה פוליטית רבה בקוריאה.
עם זאת, לאחר תבוסתה של רוסיה במלחמת רוסיה–יפן, השפעתה של רוסיה בקוריאה ירדה כמעט לאפס.
לפני 1970 היחסים בין המדינות היו בדרך כלל עוינים, מפני שברית המועצות תמכה בסין ובצפון קוריאה במלחמת קוריאה.
במאי 1979 חתמה דרום קוריאה על הסכם לקבלת סיוע פיני בייצוא לברית המועצות ומזרח אירופה.
לאחר קריסת ברית המועצות כוננו דרום קוריאה ורוסיה יחסים דיפלומטיים ב-1991. ב-20 בנובמבר 1992 חתמו רוסיה ודרום קוריאה על פרוטוקול שקבע ביקורים סדירים של גורמי הגנה וכלי שיט ימי בין שתי המדינות.
ב-23 ביולי 1997, במהלך ביקורו של שר החוץ הרוסי יבגני פרימקוב בסיאול, נחתם הסכם 'קו חם' הקובע הקמת קו תקשורת מיוחד בין הקרמלין לבית הכחול.
בנובמבר 2013 חתמו רוסיה ודרום קוריאה על הסכם נסיעות ללא ויזה.
ב-2018 נשיא דרום קוריאה, מון ג'יאה-אין, ערך ביקור ממלכתי ברוסיה.
ב-21 ביוני הוא פנה אל הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית, הבית התחתון של האספה הפדרלית הרוסית, וכבך הפך למנהיג דרום קוריאה הראשון שנאם בפרלמנט הרוסי.
ליחסים בן קוריאה הדרומית והודו יש היסטוריה של 2000 שנה.
כינונם הרשמי של יחסים דיפלומטיים בין המדינות התרחשה בשנת 1973. היחסים בין הודו לדרום קוריאה התפתחו בצורה משמעותית לאורך השנים והפכו לרב-ממדיים, מונחים על ידי תיאום הולך ומתרקם של אינטרסים, רצון טוב הדדי וחילופי מידע ברמה גבוהה.
כיום, דרום קוריאה מהווה את מקור ההשקעה החמישי בגודלו בהודו.
חברות דרום קוריאניות כמו LG וסמסונג הקימו מתקני ייצור ושירות בהודו, וכמה חברות בנייה דרום קוריאניות זכו במענקים עבור חלק מהפרויקטים התשתיתיים הגדולים במדינה, כגון פרויקטי פיתוח כבישים לאומיים.
היחסים המיוחדים בין קוריאה הדרומית לארצות הברית כוננו ב-1953. היחסים הדיפלומטיים בין ארצות הברית לקוריאה הוקמו על בסיס הסכם שלום, ידידות, סחר וניווט מ-1882, ושגריר אמריקאי ראשון הגיע לקוריאה ב-1883. היחסים בין ארצות הברית לקוריאה נמשכו עד 1905, אז האימפריה היפנית קיבלה את השליטה על ענייני החוץ של קוריאה.
בשנת 1910 החלה יפן שלב של 35 שנה של שלטון קולוניאלי על קוריאה.
לאחר כניעת יפן ב-1945, בסיום מלחמת העולם השנייה, חצי האי הקוריאני חולק לאורך קו הרוחב 38 לשני אזורי כיבוש – ארצות הברית בדרום וברית המועצות בצפון.
קוריאה הדרומית וארצות הברית קשורות באופן בלתי נפרד על ידי שיתוף הפעולה הביטחוני עמוק.
ביוני 2021, ארצות הברית תרמה 1,412,800 מנות חיסון בטוחות ויעילות נגד COVID-19 לעם של דרום קוריאה.
מתוך הסכום הזה, כל המנות הן של חיסון ג'ונסון אנד ג'ונסון.
כל 1,412,800 מנות החיסון נתרמו באמצעות הסכמים בילטרליים בין שתי המדינות.
יחסים דיפלומטיים מלאים בין קנדה לדרום קוריאה כוננו ב-14 בינואר 1963. בשנת 1950, עם פרוץ מלחמת קוריאה שלחה קנדה 26,971 אנשי צבא לחצי האי הקוריאני כחלק מכוח של האו"ם, הכוח השלישי בגודלו לאחר ארצות הברית ובריטניה.
לאחר המלחמה קנדה המשיכה בפעולות שמירת השלום בקוריאה עם כניסתו של הסכם שביתת הנשק.
לאורך השנים התהדקו קשרי המסחר בין המדינות והשיא הגיע בשנת 2014 כאשר הייתה דרום קוריאה היעד השביעי בגודלו לייצוא קנדי, השלישי בגודלו באסיה.
ב-11 במרץ 2014, הודיעו ראש הממשלה סטיבן הרפר והנשיא פאק גון-הייה כי קנדה ודרום קוריאה סיכמו משא ומתן על הסכם הסחר החופשי של קנדה–קוריאה.
היחסים הדיפלומטיים בין קוריאה הדרומית לברזיל כוננו בשנת 1959, למרות שביוני 1949, הכירה ברזיל רשמית בקוריאה הדרומית..
ברזיל הקימה את שגרירותה בסיאול בשנת 1965, היחסים, באופן כללי, נותרו ברמות נמוכות מאוד.
החל מהעשור השני של המאה ה-21, ברזיל ודרום קוריאה שומרות על קשרים דו-צדדיים הכוללים היבטים תרבותיים, דיפלומטיים וכלכליים רבים.
כיום מתגוררים בברזיל יותר מ-50 אלף קוריאנים, ויותר מ-120 חברות קוריאניות פועלות כבר במדינה.
ברזיל היא יעד ההשקעות הגדול ביותר של קוריאה באמריקה הלטינית.
קוריאה היא יעד הייצוא ה-11 בגודלו של ברזיל, בעוד שברזיל היא היעד ה-23 בגודלו לייצוא קוריאני.
קוריאה הדרומית מייצאת לברזיל מוצרים בתחום הרכב, האלקטרוניקה, מכונות וציוד.
לעומת זאת ברזיל מייצאת לקוריאה בעיקר סחורות גולמיות, כמו נפט, תירס, סויה ועפרות ברזל, וכן בשר עוף.
יחסי קוריאה הדרומית וצרפת מתקיימים מאז כוננו את קשריהן הרשמיים הראשונים בשנת 1886 לאחר הסכם שוויון בין צרפת – קוריאה.
פלישת יפן לקוריאה הביאה לנתק ביחסי צרפת-קוריאה.
במשך יותר מארבעים שנה, בין השנים 1906 עד 1949, לא היה לצרפת ייצוג דיפלומטי בקוריאה.
למרות זאת, בשנת 1919 נפתחה בפריז משלחת של ממשלת קוריאה בגלות, ששימשה כקשר בין שתי הישויות באותן שנים קשות.
מלחמת קוריאה הייתה נקודת מפנה שסייעה לחיזוק היחסים בין המדינות.
בשנים 1950 עד 1953 השתתפו 3,200 חיילים צרפתים לצד החיילים של דרום קוריאה.
במהלך המלחמה נהרגו 270 חיילים צרפתים .
לאחר המלחמה השתפרו הקשרים התרבותיים והכלכליים בין המדינות.
כיום, היחסים הכלכליים בין המדינות חזקים.
הייצוא הצרפתי לדרום קוריאה היה בשווי 2.6 מיליארד אירו בשנת 2006, וצרפת הייתה המשקיעה השביעית בגודלה ברפובליקה של קוריאה.
היצוא הדרום קוריאני לצרפת באותה תקופה היה בשווי 4.1 מיליארד אירו.
בצרפת חיים כ-7,000 דרום קוריאנים (לא כולל מאומצים צרפתים קוריאנים), ו-2,000 תושבים צרפתים חיים בדרום קוריאה.
צרפת היא השותפה המדעית השביעית של הרפובליקה של קוריאה, עם שיתוף פעולה בעיקר בתחומי הפיזיקה והבריאות.
במישור הביטחוני שתי המדינות משתפות פעולה ביניהן במסגרת דיאלוג אסטרטגי, שבו נדונים נושאים כמו מאבק באיומי סייבר ואבטחת נתיבי השיט באזור האוקיינוס השקט.
שיתוף פעולה בין המדינות בתחום האנרגיה והמשאבים, במיוחד בהקשר של אנרגיות ירוקות, הוא חלק חשוב ביישום הסכם פריז שנועד להיאבק בשינויי האקלים.
שיתוף הפעולה מתבצע הן ברמת המחקר והפיתוח של טכנולוגיות חדשניות והן ביישום מדיניות ותקנות חדשות בנוגע לנושאים שונים של אנרגיה, כולל אנרגיות מתחדשות, יעילות אנרגטית של מבנים, רשתות חכמות, מערכות אחסון אנרגיה, ניידות חשמלית והפחתת גזי חממה.
היחסים הדיפלומטים בין קוריאה הדרומית לממלכה המאוחדת החלו עוד בשנת 1883. בשנת 1949 כוננו היחסים הרשמיים בין קוריאה הדרומית לבין הממלכה המאוחדת.
בשנות החמישים השתתפותה של בריטניה במלחמת קוריאה הייתה משמעותית.
לאחר המלחמה קשרי מסחר וסחר צמחו במהירות.
במהלך המשבר הכלכלי באסיה בסוף שנות ה-90, ביקרה המלכה אליזבת השנייה בדרום קוריאה, והתקבלה היטב בזמן משבר במדינה.
כיום קיימים קשרים כלכליים ודיפלומטיים חזקים בין המדינות.
לבריטניה יש שגרירות בסיאול ואילו לקוריאה הדרומית יש שגרירות בלונדון.
בריטניה ודרום קוריאה משתפות פעולה באירועים עולמיים עם מדינות אחרות כמו ארצות הברית.
שתי המדינות מקיימות יחסים צבאיים, ובריטניה תומכת לעיתים קרובות בתפיסת דרום קוריאה בתקופות סוערות של יחסי קוריאה הדרומית–קוריאה הצפונית.
ההיסטוריה של היחסים הדיפלומטיים בין קוריאה לגרמניה התחילה ב-1883, כאשר משלחת גרמנית הגיעה לנמל אינצ'און בספינת מלחמה.
שנה זו היוותה אבן דרך עם החתימה על הסכם קוריאה-גרמניה של 1883, שנועד לקדם את הקשרים הכלכליים ולהוות בסיס להמשך חילופי ושיתוף פעולה בתחומים מגוונים, כולל כלכלה, פוליטיקה, חברה ותרבות.
בשנות ה-50 במהלך מלחמת קוריאה בתי חולים שדה גרמניים הוקמו לטיפול בחיילים קוריאנים.
ב-1963 נחתם נשלחו עובדים לקוריאה הדרומית במסגרת הסכם העבודה בין קוריאה לגרמניה, מה שהוביל ליצירת קשרים אישיים שנמשכים עד היום וחיזקו את השותפות בין שתי המדינות.
בשנים האחרונות, קוריאה הדרומית וגרמניה פיתחו קשרים כלכליים משמעותיים.
ובמיוחד בעקבות הסכם הסחר החופשי בין האיחוד האירופי לקוריאה.
שלושה נתונים ממחישים זאת: השקעות גרמניות בקוריאה הסתכמו ב-13.7 מיליארד דולר במהלך 60 השנים האחרונות.
קוריאה הדרומית הפכה לשותפה המסחרית השלישית בגודלה של גרמניה באסיה.
והיקף הסחר הדו-צדדי ב-2022 עמד על 33.7 מיליארד דולר.
נכון ל-2022, קוריאה הפכה ליעד הרביעי הפופולרי ביותר לסטודנטים גרמנים, מיקום ייחודי בקרב מדינות שאינן דוברות אנגלית.
היחסים הדו-צדדיים בין קוריאה הדרומית לממלכת דנמרק החלו בשנת 1959.כשפרצה מלחמת קוריאה ב-25 ביוני 1950, דנמרק, יחד עם מדינות נוספות, הסכימה לתמוך בכוחות האומות המאוחדות ולהעניק סיוע הומניטרי לכוחות הלוחמים.
בתחום החינוך לגו הוצג לראשונה בקוריאה ב-1984, ומערכות חינוך המשתמשות בלגו קיימות במדינה מאז 1995 נכון ל-2020 ישנם כ-140 מרכזים כאלו בדרום קוריאה.בשנת 2018 הסתכם היקף הסחר בין המדינות בכ-1.79 מיליארד דולר.
עיקר המוצרים שייצאה דרום קוריאה לדנמרק בהיקף כולל של 715 מיליון דולר, כללו מכונות, ציוד אופטי וציוד חשמלי, ואילו עיקר הסחורות שייצאה דנמרק לדרום קוריאה בשווי כולל של כ-1.09 מיליארד דולר כללו ספינות, כלי רכב ומכונות
קוריאה הדרומית והולנד כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1 באפריל 1961. בשנת 2011 חגגו שתי המדינות 50 שנה לכינון היחסים הדיפלומטיים ביניהן.בשנת 2019 סך היצוא מקוריאה הדרומית להולנד הסתכם ב-4.243 מיליארד דולר, כולל בעיקר מכוניות חשמליות, דלק סילוני ונפט, סגסוגות מתכת ומכוניות נוסעים.
ההשקעה של קוריאה הדרומית בהולנד הסתכמה ב-16.6 מיליארד דולר, ואילו ההשקעה של הולנד בקוריאה הדרומית הסתכמה ב-31.4 מיליארד דולר.אחרי סין קוריאה הדרומית היא שוק הייצוא הגדול ביותר של הולנד באסיה.
בין קוריאה הדרומית לבין השוויץ מתקיימים יחסים דיפלומטיים החל מ-1962. היחסים בין המדינות חמים וידידותיים והם מבוססים על היותה של קוריאה הדרומית אחת משותפות המסחר החשובות ביותר של שווייץ ביבשת אסיה.
דרום קוריאה ושווייץ משתפות פעולה בנושאים כמו שינוי אקלים וזכויות אדם, ובתחומים אלו יש להן עמדות דומות.
שווייץ חברה בוועדת פיקוח על מדינות נייטרליות (NNSC), שנוסדה לאחר הסכם הפסקת האש ב-1953, ומופקדת על פיקוח הפסקת האש בין צפון לדרום קוריאה.
הסחר בין המדינות גדל באופן משמעותי מאז שנכנס לתוקף הסכם הסחר החופשי בין דרום קוריאה לאיחוד הסחר החופשי האירופי (EFTA) ב-2006. כיום כ-100 חברות שווייצריות בדרום קוריאה.
בנוסף, מועצת התרבות השווייצרית ויוזמות פרטיות אחרות מקדמות חילופי תרבות בין המדינות.
בסוף 2021, היו 267 אזרחים שווייצריים החיים בדרום קוריאה.
היחסים הדיפלומטיים בין קוריאה הדרומית לישראל כוננו ב-1962, אך המגעים החלו כבר ב-1950, עם פרוץ מלחמת קוריאה.
במהלך המלחמה, ישראל תמכה בקוריאה הדרומית ושלחה לה סיוע.
בשנות ה-60, מלחמת ששת הימים חיזקה את הקשרים, אך בשנות ה-70, בעקבות חרם הנפט, ישראל סגרה את השגרירות בסיאול.
בשנת 1992 נפתחה מחדש השגרירות הישראלית, וב-1993 גם שגרירות קוריאה בתל אביב.
לאחר ביקורו של יצחק רבין בקוריאה ב-1994, נחתמו הסכמים לשיתוף פעולה בתחומים כמו מדע, טכנולוגיה, חקלאות ותרבות.
הסחר בין המדינות הגיע ל-3.5 מיליארד דולר ב-2021, עם גידול משמעותי ביצוא מישראל.
ישראל מייצאת טכנולוגיה ומערכות נשק, ודרום קוריאה מייצאת מכשירים אלקטרוניים ורכבים.
ב-2021, במהלך הקורונה, המדינות חתמו על הסכם אספקת חיסונים הדדית.ב-2024 הוקם מרכז ללימודי ישראל באוניברסיטת סיאול.
היחסים הדיפלומטיים בין קוריאה הדרומית לערב הסעודית כוננו ב-1962. במהלך מלחמת קוריאה, ערב הסעודית, כחלק מהברית המערבית נגד ההתפשטות הקומוניסטית על ידי ברית המועצות, צידדה בקוריאה הדרומית מ-1950 עד 1953, למרות שהיא לא שלחה חיילים לקוריאה.
גם ערב הסעודית וגם דרום קוריאה חוו פריחות כלכליות בשנות ה-70 וה-80, שבהן שתי המדינות תמכו זו בזו; כיום משקיעים דרום קוריאנים הם בין המשקיעים החשובים ביותר בסעודיה.במסגרת חזון סעודיה 2030 שהוכרזה על ידי ערב הסעודית ב-2016, דרום קוריאה וסעודיה הגבירו את שיתוף הפעולה הכלכלי ביניהן.
שתי המדינות חתמו על הסכם כלכלי של 8.3 מיליארד דולר, כולל עסקה של 6 מיליארד דולר בין עראמקו הסעודית לחברה הקוריאנית S-Oil ב-2019. לקוריאה הצפונית יש קשרים עם איראן, מה שמחייב את סעודיה לשתף פעולה עם קוריאה הדרומית נגד הציר האיראני-צפון קוריאה.
דרום קוריאה סיפקה לסעודיה מודיעין על פעילות צפון קוריאה במזרח התיכון, במיוחד בתימן.
ב-2019, חתמו סעודיה ודרום קוריאה על עסקת ייצור נשק, שתכלול שיתוף פעולה צבאי וייצור משותף של נשק ורכבים צבאיים.
העסקה מטרתה לשפר את הטכנולוגיות הצבאיות בשתי המדינות.
דרום קוריאה וקניה יצרו יחסים דיפלומטיים ב-1963, זמן קצר לאחר שקניה קיבלה את עצמאותה מהשלטון הבריטי.
במהלך השנים, שתי המדינות פיתחו קשר דו-צדדי חזק, כאשר דרום קוריאה מספקת סיוע כלכלי וטכני לקניה.
בשנים האחרונות, דרום קוריאה הייתה אחת משותפות הסחר המובילות של קניה, כאשר הסחר בין שתי המדינות הגיע ליותר ממיליארד דולר בשנת 2019. בשנת 2018 הסתכם היקף הסחר בין המדינות בכ-240 מיליון דולר.
עיקר הסחורות שדרום קוריאה ייצאה לקניה בסכום כולל של 187 מיליון דולר כללו כימיקלים אורגניים, פלסטיק ומתכות, ואילו עיקר הסחורות שקניה ייצאה לדרום קוריאה בהיקף כולל של 50 מיליון דולר כללו קפה, תה, ונחושת.
יחסי הממלכה המאוחדת – הפיליפינים הם היחסים הדיפלומטיים בין הממלכה המאוחדת לבין הפיליפינים.
לבריטניה ולפיליפינים קיימת היסטוריה ארוכה של יחסים: בשנת 1579, סר פרנסיס דרייק נחת במינדנאו אחרי כמעט שלוש שנים הפלגה על הגולדן היינד.
יחסי הכלכלה היו מכריעים זה כמה מאות שנים, בפיליפינים הייתה נוכחות של חברת הודו המזרחית הבריטית ושל חברות בריטיות אחרות שהיו מעורבות בבניית תשתיות תחבורה בפיליפינים.
במהלך מלחמת העולם השנייה נלחמו שתי המדינות כחלק מבעלות הברית נגד האימפריה היפנית.
בשנת 1986 החלה אבן דרך חדשה ביחסי בריטניה-הפיליפינים, לאחר ביקור במנילה של חברי הוועדה הפרלמנטרית הבריטית בתמיכת הנשיאה קורסון אקינו.
בשנת 1988 נערך ביקור של שר החוץ הבריטי ג'פרי האו בפיליפינים במטרה לזהות תחומים חדשים לשיתוף פעולה בין המדינות.
נשיאי הפיליפינים פידל ראמוס וגלוריה מקפגל ארויו ערכו ביקורים רשמיים בבריטניה.
מהצד הבריטי ביקרו בפיליפינים בני משפחת המלוכה (נסיך ויילס והדוכס מיורק) ושרים של הממשלה.
בעשור האחרון היחסים בין המדינות הולכים ומתפתחים, מצד בריטניה גדל היקף הסיוע הכלכלי לפיליפינים.
בריטניה היא המשקיעה האירופית הגדולה ביותר בכלכלה הפיליפינית, 120 אלף תיירים בריטים מבקרים מדי שנה בפיליפינים.
בשנת 2016, כ-17,000 אזרחים בריטים התגוררו דרך קבע בפיליפינים, בעוד 250,000 פיליפינים התגוררו בבריטניה.
בשנת 2013 בריטניה ייצאה סחורות לפיליפינים בשווי כולל של 510 מיליון לירה שטרלינג.
בשנת 2014 הסתכם הסחר בין מדינות ב-1.2 מיליארד דולר, אשר מתוכם יצוא בריטניה לפיליפינים הסתכם ב-601.2 מיליון דולר.
במחצית הראשונה של 2015, יצוא הסחורות מבריטניה לפיליפינים גדל ב-44% בהשוואה לשנה הקודמת.
היצוא מבריטניה לפיליפינים כולל: ציוד אלקטרוני, כורים גרעיניים, דוודים, ציוד, מוצרי תרופות, מטוסים, כלי רכב, חשמליות, מוצרי ברזל ופלדה, מכשירים אופטיים, מצלמות, תרופות, שמנים אתריים, בשמים, קוסמטיקה, כימיקלים אורגניים, פלסטיק ומוצרים ממנו.
ההשקעות בפיליפינים של חברת הנפט והגז ההולנדית בריטית Royal Dutch Shell נאמדות בכ-5 מיליארד דולר.
בריטניה מחזיקה בפיליפינים שגרירות במנילה וקונסוליה כללית בסבו.
הפיליפינים מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון וקונסוליה כללית באדינבורו.
יחסי הממלכה המאוחדת–הרפובליקה הדומיניקנית הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הדומיניקנית לבין הממלכה המאוחדת.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו בשנת 1871. בשנת 2016 ביקרה משלחת פרלמנטרית בריטית ברפובליקה הדומיניקנית, על מנת לחזק את היחסים בין שתי המדינות.
הרפובליקה הדומיניקנית מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון.
בריטניה מחזיקה ברפובליקה הדומיניקנית שגרירות בסנטו דומינגו ו-2 קונסוליות בפוארטו פלטה ופונטה קאנה.
הממלכה המאוחדת מקיימת קונסוליה כללית במזרח ירושלים כדי "לעבוד על אינטרסים פוליטיים, מסחריים, ביטחוניים וכלכליים בין בריטניה לשטחים הפלסטיניים".
הקונסוליה הכללית "מייצגת את ממשלת בריטניה בירושלים, בגדה המערבית ובעזה".
מאז מלחמת ששת הימים, הממשלה הבריטית פעילה להשגת הסדר מדיני של הסכסוך הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
נושא המדינה הפלסטינית הועלה כבר ביולי 1967 על ידי חבר הפרלמנט מטעם הלייבור פול רוז.
מרגרט תאצ'ר תמכה באופן כללי בקונפדרציה ירדנית-פלסטינית והייתה מוכנה לשקול מעורבות כלשהי של אש"ף בפתרון זה.
בספטמבר 2011, בריטניה הודיעה שהיא תכיר ברשות הפלסטינית כמדינה, אך רק עם מעמד של משקיפה שאינה חברה, ולא כחברות מלאה, באו"ם.
באוקטובר 2014, בית הנבחרים הבריטי העביר הצעה אשר קראה לממשלה להכיר בפלסטין כמדינה עצמאית.
באוקטובר 2014 גם קראה ממשלת סקוטלנד להכיר ברשות הפלסטינית כמדינה עצמאית ולבריטניה לפתוח שגרירות.
ג'רמי קורבין, לשעבר מנהיג האופוזיציה, הוא תומך ותיק למען מטרות פלסטיניות והתחייב שוב ושוב להכיר במדינה אם ייבחר.
בספטמבר 2025 הכריז ראש ממשלת בריטניה, קיר סטארמר על הכרה במדינה פלסטינית, זאת למרות סקר שפורסם בעיתון הדיילי טלגרף שהראה כי כ-90% מהבריטים לא תומכים במהלך.
יחסי הממלכה המאוחדת–הרפובליקה המרכז-אפריקאית הם יחסי החוץ בין הממלכה המאוחדת לבין הרפובליקה המרכז-אפריקאית.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1960, זמן קצר לאחר שהרפובליקה המרכז-אפריקאית קיבלה את עצמאותה מצרפת.
ב-31 בדצמבר 2020, בעקבות הברקזיט, פרסמה בריטניה סנקציות נגד הרפובליקה המרכז-אפריקאית, כדי לעודד את ממשלת הרפובליקה לעמוד בהתחייבויותיה כלפי האו"ם, ולקדם את השלום, היציבות והביטחון של הרפובליקה המרכז-אפריקאית, וכן לחזק את זכויות האדם במדינה.
בריטניה מיוצגת ברפובליקה המרכז-אפריקאית באמצעות שגרירותה בקינשאסה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
הרפובליקה המרכז-אפריקאית מיוצגת בבריטניה באמצעות הקונסוליה הצרפתית בלונדון.
יחסי הממלכה המאוחדת–הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לבריטניה.
בריטניה הקימה את הנציגות הדיפלומטית הראשונה שלה עם מדינת קונגו החופשית בשנת 1902, כאשר הוקמה קונסוליה בריטית בבומה הבירה דאז.
מאוחר יותר נפתחה קונסוליה בלאופולדוויל בשנת 1906. בשנת 1923 הוכרזה לאופולדוויל כבירת קונגו הבלגית ובשנת 1930 נסגרה הקונסוליה הבריטית בבומה והקונסוליה בלאופולדוויל הפכה לקונסוליה היחידה.
יחד עם ארצות הברית בריטניה תמכה במשטר מובוטו ססה סקו בזאיר עקב עמדתו האנטי-קומוניסטית של המשטר.
הנשיא מובוטו ערך ביקור ממלכתי בבריטניה בדצמבר 1973.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מקבלת סיוע בבריטניה, בשנת 2014 הוציאה המחלקה לפיתוח בינלאומי 162.2 מיליון ליש"ט על תוכניות ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון.
בריטניה מחזיקה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו שגרירות בקינשאסה.
יחסי הממלכה המאוחדת–הרפובליקה של קונגו הם יחסי החוץ בין הרפובליקה של קונגו לבריטניה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1960, לאחר שקונגו קיבלה את עצמאותה מצרפת.
הרפובליקה של קונגו אינה מיוצגת בבריטניה לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
בריטניה מיוצגת ברפובליקה של קונגו באמצעות שגרירותה בקינשאסה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
יחסי הממלכה המאוחדת – ישראל החלו לאחר סיום המנדט הבריטי על ארץ ישראל ב-14 במאי 1948 והקמתה של מדינת ישראל.
כיום, לממלכה המאוחדת שגרירות בתל אביב וקונסוליה בירושלים ולישראל שגרירות בלונדון.
בשנת 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה, כבשה בריטניה את ארץ ישראל מידי האימפריה העות'מאנית.
ב-2 בנובמבר 1917 ניתנה הצהרת בלפור, בה הצהירה בריטניה שהיא רואה בעין יפה הקמת בית לאומי ליהודים בארץ ישראל.
בשנת 1922 החל המנדט הבריטי בארץ ישראל.
כבר אז התחרטו רבים מקובעי המדיניות בבריטניה על ההצהרה וראו בה מכשול בקשרי בריטניה עם העולם הערבי.
על כן, בריטניה ניסתה ללכת בין הטיפות בניסיון לרצות את הציונים מצד אחד בסיוע ליישוב היהודי ומצד שני לרצות את הערבים בהצרת צעדי היישוב היהודי.
היישוב היהודי נקרע גם הוא בין הרצון לפעול ביחד עם בריטניה, שסיוע נדרש להתבססות היישוב היהודי במרחב הערבי, והביקורת על בריטניה שהצרה את קצב התפתחות היישוב היהודי.
פרסום הספר הלבן הביא את היחסים עם בריטניה אל סף משבר, אולם פרוץ מלחמת העולם השנייה והצורך להילחם במשותף כנגד גרמניה הנאצית הביאה להמשך שיתוף פעולה של עיקר הציבור היהודי עם הבריטים.
רק מעטים נקטו את דרכה של הלח"י שהטיפה למלחמה נגד הבריטים בעצם ימי מלחמת העולם השנייה.