tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בניין הקפיטול בוושינגטון הבירה אירח את מושבו הראשון ב-17 בנובמבר 1800.
הקונגרס הציוני העולמי הראשון הוא הכינוס הגדול הראשון של צירי התנועה הציונית והוא ראשון הקונגרסים הציונים העולמיים.
הקונגרס התקיים בבזל שבשווייץ בין 29 ל-31 באוגוסט 1897 – א' עד ג' באלול תרנ"ז.
יוזם הקונגרס ומנהיגו היה בנימין זאב הרצל.
הקונגרס כונס בעקבות ההתעוררות הלאומית סביב רעיונותיו של בנימין זאב הרצל בעיקר במזרח אירופה (וזאת משום שבאופן כללי מערב אירופה אפשרה ליהודים להיקלט בתוכה), בעקבות פרסום ספרו מדינת היהודים ועקב כישלון ניסיונותיו לגייס בעלי הון יהודים להגשמת הרעיון הציוני.
הבנקאי היהודי-הולנדי יעקובוס קאן, העמיד לראשונה לרשותו של הרצל והתנועה הציונית את המימון והקשרים הפוליטיים הדרושים לקיום הקונגרסים הציונים ולהגשמת הרעיון הציוני.
הקונגרס נועד ליצור תשתית שתרכז את התומכים בתוכניותיו של הרצל ותהווה בסיס להרחבת התנועה הציונית מחובבי ציון לעבר תנועה ציונית-מדינית מאורגנת.
בכך הוא הציב את המסד לכל המערכות הפוליטיות של התנועה הציונית.
ב-7 במרץ 1897 כונסה במשרד "חובבי ציון" בווינה "ועידה מקדימה" לקראת כינוס כלל-אירופי ציוני, בה השתתפו ציונים מווינה ונציגים ציונים מברלין, ברסלאו, קטוביץ, טארנוב (גליציה) ומקומות אחרים.
בוועידה זו הוחלט לבחור "ועדה מארגנת" לשם כינוס קונגרס כלל-ציוני.
למרות אזהרות מצד כמה מתומכיו שלא לקיים קונגרס פומבי, החליט הרצל לכנס אותו.
הרצל העדיף לקיים אותו בציריך שבשווייץ, וזאת כדי להדגיש את האופי המדיני הנייטרלי של הכינוס.
אך הנציגים מרוסיה בוועדה המכינה נרתעו מרעיון קיומו בשווייץ, משום שמדינה ליברלית זו שימשה מקלט למהפכנים רדיקלים רוסים, והנציגים מרוסיה חששו שהקונגרס יזוהה עם פעילות מהפכנית.
לפיכך הסכים הרצל להצעה לערוך את הקונגרס במינכן, שבגרמניה, שהייתה מרכז התרבות דוברת הגרמנית, וממוקמת בצומת רכבות עם מזרח אירופה, שמשם אמורים היו לבוא רוב הצירים.
כינוס הקונגרס הציוני העולמי הראשון תוכנן להיות ב-25 באוגוסט 1897, במינכן, אך נתקל בהתנגדות הולכת וגוברת לכינוס מצד רבני המחאה, התנגדות שבאה מחוגים דתיים, אורתודוקסים ורפורמים גם יחד, וגם מחוגים כלליים.
מאחר שהקונגרס הציוני היה מבוסס על התפיסה שקיים עם יהודי המבקש לעצמו מולדת, הקהילה היהודית במינכן חששה כי קונגרס כזה עלול לפגוע באידאולוגיה המוצהרת של רוב יהודי גרמניה, שראו עצמם כ"גרמנים בני דת משה".
יהודי מינכן טענו כי קיום הקונגרס בעירם מסכן את ביטחונם, משום שיוטל ספק בפטריוטיות שלהם.
הם הביעו את התנגדותם גם בעיתונות הכללית במינכן, והיא הביאה להחלטת הרצל להעביר את מקום הקונגרס לשווייץ, אולם לבזל, ולא לציריך, וזאת מתוך התחשבות בעמדת הנציגים הרוסים, פחות מחודשיים לפני קיומו של הקונגרס.
לאחר מכן בירר הרצל האם ממשלת בוואריה תתנגד לעריכת הקונגרס במינכן בירתה, וקיבל הסכמה מצדה.
אין אנו מדברים בשמם, אלא בשמנו בלבד; אנו מכבדים את לאומיותם, יכבדו נא הם את שלנו".
הזמנות להשתתף בקונגרס יצאו מווינה אל אישים וארגונים יהודיים.
בנוסח העברי של ההזמנה חתום הרצל בתור "ראש הוועד להכנת הקונגרס הציוני".
הרצל הגיע לבזל ב-25 באוגוסט, ארבעה ימים לפני פתיחת הקונגרס, והשתכן במלון שלושת המלכים.
כשניגש לבדוק את המשרדים שהעמידה העירייה לרשות הקונגרס, גילה כי הם מוקמו בחנות של חייט.
כדי למנוע לגלוג, הורה לכסות בבד את שלט החנות.
לאחר מכן יצא לראות את אולם הקונגרס.
הפעיל הציוני דוד פארבשטיין מציריך, שכר לשם כך מרתף בירה עם בימה שהתאימה לבידור קל.
הרצל ביטל את העסקה והעביר את הקונגרס לאולמי הקזינו העירוני.
מעל פתח הכניסה נתלה דגל כחול-לבן.
דוד וולפסון סיפר בזיכרונותיו כי בחיפושו אחר דגל מתאים, חשב על הטלית ולכן הזמין דגל כחול-לבן מעוטר במגן דוד.
רוב הצירים שהגיעו ברכבות לבזל נסעו במחלקה השלישית.
הם נרשמו במשרד של הרצל וקיבלו את כרטיסי הציר שלהם, שעליו הייתה תמונת איכר זורע תלמים המתמשכים עד הכותל המערבי.
מלבד אירופה, הגיעו צירים גם מארץ ישראל, מצפון-אפריקה ומאמריקה.
רחובות בזל היו מלאים קהל ססגוני מכל רחבי העולם היהודי.
הרב הראשי של צרפת, צדוק כהן, נענה לעמדת הברון רוטשילד ולא הגיע לקונגרס.
הצירים סעדו במסעדה הכשרה של בראונשוייגר.
הם ענדו תגים כחולים ועליהם 12 כוכבים אדומים וזהובים והמילים בגרמנית "הפתרון היחיד לשאלת היהודים הוא יסוד מדינת היהודים".
הרצל הקפיד שהנואמים לא יחרגו מהזמן שהוקצב להם.
כל הנאומים נמסרו מראש בכתב ליושבי הראש של הוועדות השונות.
על כרטיסי הציר צוין: "חליפה רשמית שחורה (פראק) ועניבה לבנה הם חובה בישיבת־הפתיחה החגיגית".
הצירים נאלצו למהר לחנויות להשכרת בגדים.
נורדאו סירב ללבוש פראק "בעשר בבוקר", אולם הרצל שכנע אותו: "הבריות צריכים להתרגל לראות את הקונגרס כחיזיון הנעלה והחגיגי ביותר".
הרצל רצה לשוות לדיונים אווירה חגיגית וממלכתית והסביר כי לבוש רשמי "יוצר במהרה נעימת־דיבור מתונה".
בשבת שלפני כינוס הקונגרס, עלה הרצל לתורה בבית כנסת.
כדבריו:"מתוך כבוד לדת, הלכתי בשבת...אל בית הכנסת...כשעליתי אל הבימה הייתי נרגש יותר מאשר בכל ימי הקונגרס.
המלים המעטות של הברכה העברית חנקו את גרוני מהתרגשות...".
הקונגרס כונס באולם "בית הקזינו" המפואר שבבזל.
טקס רב רושם נערך בבוקר ה-29 באוגוסט, בהשתתפות 208 צירים מ-16 מדינות.
נכחו גם 26 כתבים מיוחדים של עיתונים אירופיים חשובים.
ביציעים ישבו מאות צופים, בהם גם שווייצרים לא-יהודים סקרנים.
צופים רבים שלא היה להם מקום ביציע, הושבו באולם הדיונים, מאחורי כיסאות הצירים.
הבימה הייתה עטופה בירוק ובצדדים היו מוצבים שולחנות לעיתונאים וקצרנים.
את הקונגרס פתח נאום של נשיא הקונגרס, שהיה זקן הצירים, קרפל ליפה מרומניה, שהיה מוותיקי תנועת "חובבי ציון".
ליפה נאם במשך 30 דקות, במקום 10 דקות שהוקצבו לו על ידי הרצל, והתעלם מארבע פניות מצד הרצל לסיים את דבריו.
התרגשות גדולה עברה בקהל כאשר אמר ליפה "ברוך אתה אדוני אלוהינו מלך העולם שהחיינו וקיימנו והגיענו לזמן הזה".
ליפה מסר את פטיש היושב־ראש להרצל ואמר "הדבר היחיד שאנו זקוקים לו הוא מולדת", מה שהביא לסערת תשואות מהקהל.
הרצל התקשה להתחיל בנאומו, משום שסערת התשואות גברה בכל פעם שפתח את פיו.
הסופר מרדכי בן-עמי אף קרא בקול: "יחי המלך!".
רבים מהנוכחים חזרו על קריאה זו.
בנאומו אמר הרצל, "רוצים אנו להניח את אבן־הפינה לבית אשר בבוא היום ישכון בו העם היהודי" ו"הציונות היא שיבתנו אל היהדות עוד לפני שיבתנו לארץ־היהודים".
הרצל תקף את הסתננות היהודים לארץ ישראל וטען: "אין מקום בעולם, שבו ישגיחו בבוא היהודים ביתר מהירות מאשר במולדתם ההיסטורית".
בסוף דבריו פרצה שוב סערת תשואות והסדר הופר כשאנשים רבים ניגשו אליו לברכו, תוך הפיכת שולחנות וכיסאות.
מקס נורדאו היה הנואם הבא והוא סקר בנאומו את סבלם של היהודים בעולם.
הקונגרס נחלק לוועדות שונות ונתקיים דיון כללי, כאשר הרצל משמש כיושב ראש.
ביום השלישי אושרו במליאת הקונגרס ההחלטות שנוסחו בוועדות.
אחת ההחלטות כוננה ארגון ציוני עולמי, שבראשו ועד פועל בווינה בנשיאות הרצל.
ארגונים בינלאומיים היו אסורים ברוב המדינות ולכן נוסחה החלטה זו בניסוח מעורפל.
בהחלטה אחרת נקבע מיסוי מרצון – השקל הציוני (פרנק אחד לשנה), ושיטת בחירות ייצוגיות: בקונגרס הבא ישתתפו צירים שייבחרו על ידי רוכשי השקל, כל מאה תורמים יבחרו ציר אחד.
חילוקי דעות התגלו בין אנשי "חובבי ציון" שדגלו בעליה והתיישבות באופן מיידי בארץ ישראל (מה שהתפתח מאוחר יותר לציונות מעשית) לבין הרצל ואנשיו, אנשי הציונות המדינית, שתמכו קודם בהשגת ערבויות ליהודים בטרם ההתיישבות.
כהצעת פשרה, אישר הקונגרס את תוכנית בזל שקבעה כי התנועה הציונית שואפת להקמת בית מולדת ליהודים בארץ ישראל תוך הבטחת ערבות (צ'ארטר) של אומות העולם, ונקבעו דרכי פעולה לביצוע התוכנית.
תוכנית בזל הייתה המצע הרשמי של התנועה הציונית: "מטרת הציונות היא ליצור לעם היהודי בית ונחלה בארץ־ישראל, שיובטחו במשפט הפומבי".
נורדאו היה זה שניסח את הדברים.
הוא השתמש בניסוח מעורפל כדי לא להשתמש במונחים פוליטיים או משפטיים שעלולים היו להיראות בעיני הסולטאן העות'מאני כחתרניים.
ליעקב דה האז אמר הרצל: "אל תדאג.
גם כך יפרשו זאת הבריות כאילו כתבנו מדינה יהודית".
הרצל דאג שלא יאמרו בפומבי דברים העלולים לפגוע במתיישבים בארץ ישראל וביהודי רוסיה, וזאת מאחר שהיה ידוע לו כי בקהל הנוכחים היו גם סוכני משטרה של הצאר וסוכנים של הסולטאן הטורקי.
בסוף דיון נעילת הקונגרס, הכריז הרצל, "תם הקונגרס הציוני הראשון".
דבריו אלה נבלעו בתשואות שנמשכו כמעט שעה.
אנשים רקעו ברגליהם על הרצפה, נשים נופפו בממחטות.
אנשים התחבקו והתנשקו וכמה מהצירים החלו לשיר.
אחרים רקדו על הכיסאות והשולחנות ובכל חלקי האולם נשמעו הקריאות "לשנה הבאה בירושלים!".
חשיבות רבה הייתה לקונגרס בעשיית תעמולה לתנועה הציונית החדשה בקרב יהודי העולם והעלאת הבעיה היהודית על סדר היום הבינלאומי.
לראשונה התכנסו יהודי מזרח ומערב, מה שסימל אחדות לאומית.
הקונגרס הציג יעדים ומטרות לפתרון הבעיה הלאומית, כלומר: הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
בקונגרס זה הוקמו מוסדות שונים להגשמת רעיון התנועה ובראשם ההסתדרות הציונית, נוסד בו הוועד הפועל הציוני בן 18 חברים והנהלה בת חמישה חברים בראשותו של הרצל.
כמו כן נקבעה זכות בחירת הצירים (בני 18 ומעלה ששילמו מס ברכישת השקל הציוני) והותוותה תשתית התנועה הציונית.
ישראל זנגוויל כתב: "על נהרות בבל שם ישבנו גם בכינו בזכרנו את ציון.
על נהר בזל ישבנו והחלטתנו נחושה לא לבכות עוד!".
ביאליק כתב באודסה שיר לכבוד צירי הקונגרס: "אך גם במחשכים כשמש בל־ידעך, זכרונכם בעמכם הנדח".
מספר ימים לאחר שובו לווינה, כתב הרצל ביומנו:
הוגה הדעות הציוני אחד העם השתתף בקונגרס, אך היה "כאבל בין חתנים".
כנגד תוכניתו של הרצל, טען שאין פתרון חברתי וחומרי בלי שתקדם לו "התחדשות מוסרית" באמצעות תחייתה של תרבות לאומית.
הוא טען כי עם ישראל יוושע על ידי "נביאים" ולא על ידי "דיפלומטים".
מאז הקונגרס הראשון התמיד לתקוף את הרצל ונמנע מלהשתתף בקונגרסים הבאים.
הקונגרס הציוני הראשון עורר חששות כבדים ב.
הכנסייה הקתולית התנגדה לרעיון שהיהודים ישובו לשלוט בארץ הקודש.
האפיפיור הזעיק אליו את נציג הוותיקן בקושטא להתייעצות לגבי האמצעים שיש לנקוט נגד הציונים ולאחר מכן פנה בנושא לצרפת, כבעלת החסות על הנוצרים במזרח הקרוב.
הקונטרבס הוא מחזה אבסורד במערכה אחת מאת פטריק זיסקינד.
המחזה נכתב בשנת 1981 ובין השנים 1984–1985 בוצע יותר מחמש מאות פעם, מה שהפך אותו לרב-המכר הראשון של זיסקינד ולמעשה לפריצתו של הסופר.
הקונטרבס הוא מונולוג דרמטי, ציני ומריר, של נגן הקונטרבס ספק טרגי ספק קומי, שמנגן כקונטרבס שלישי בתזמורת הממלכתית.
פעולותיו של הנגן מועטות, הוא שותה בירה, מחליף תקליטים מדי פעם, וגם פורט על הכלי מספר פעמים.
רוב הזמן הוא מגולל את סיפור חייו במעורבב עם סיפור ההתפתחות של הקונטרבס.
הנגן, שחש שהוא פקיד זוטר בתזמורת, משווה את ההיררכיה התזמורתית לחיים, את המהפכות בהיסטוריה, לשינויים בסדר העמדה בתזמורת וכיוצא בכך.
מניע את המחזה סיפור אהבה נכזבת של הנגן לזמרת סופרן בשם שרה.
המחזה תורגם לעברית על ידי גד קינר, הוצאת מודן 1996.
המחזה הוצג בשנת 2001 בפסטיבל תיאטרונטו ביפו על ידי תיאטרון מלנקי, בבימויו של איגור ברזין עם השחקן מיכאל טפליצקי שזכה בפרס הראשון בפסטיבל.
הקונגרס הציוני השני של הקונגרס הציוני העולמי, התקיים בבית הקזינו בבזל בימים 28–31 באוגוסט 1898.
השתתפו בקונגרס 385 צירים ו-531 אורחים.
צירי הקונגרס נבחרו הפעם על ידי משלמי-מס (שוקלי השקל הציוני) בכ-400 "מחוזות בחירה".
בקונגרס זה הוחלה הזכות לבחור ולהיבחר, באמצעות השקל, גם על נשים, וזאת בעת שזכות זו לא הוענקה עדיין על ידי שום פרלמנט אירופי.
בראש הקונגרס עמד בנימין זאב הרצל.
השתתפו בו המנהיגים מרדכי אהרנפרייז, מנחם אוסישקין, מכס בודנהיימר, מרקו ברוך, דוד וולפזון, פרופ' עמנואל מנדלשטאם, מכס נורדאו, נחמן סירקין, יחיאל צ'לנוב ויצחק רילף.
מרקו ברוך חצה את הרי האלפים ברגל כדי להגיע לקונגרס.
בקונגרס נכחו בפעם הראשונה גם חיים ויצמן, סטפן וייז וברנאר לזר.
מספר שעות לפני הפתיחה החגיגית, עברו מתחת לחלונות הקונגרס כמה עשרות סטודנטים שווייצרים בלבוש ססגוני בתהלוכה לכבוד קדוש מקומי.
כאשר הבחינו בדגל הציוני הכחול-לבן המונף על הבניין, קראו בקול "הידד ליהודים!" (!Hoch die Juden).
מקס נורדאו התרגש מאוד ואמר: "דבר מעין זה לא נתרחש בעולם כולו אלפיים שנה".
הרצל הזכיר את התקרית הזו בנאום הפתיחה שלו.
הקונגרס נפתח לצלילי "טנהויזר" של ריכרד וגנר.
הרצל התייחס בנאומו לביקור קיסר הגרמני בארץ ישראל בחודש הבא וטען כי זו הוכחה לחשיבותה של ארץ ישראל לאנושות כולה.
הרצל התייחס בנאומו להתנגדות שקמה לתנועה הציונית, אצל מנהיגים בקהילות היהודיות בעולם, וקרא לפעילות הסברה ותמיכה לתנועה הציונית, וזאת במקביל להכנות ולהתארגנות להתיישבות בארץ ישראל.
אחרי הרצל נאם נורדאו, שאמר כי מאז הקונגרס הקודם מצב היהודים בעולם "לא נשתפר בשום מקום.
בפתיחת הקונגרס הוקרא שיר לאומי יהודי שחיברה פאולינה קורווין-פיוטרובסקה, משוררת פולנייה לאומית שהייתה ידידתו של הרצל ותמכה בתנועה הציונית.
בקונגרס נבחר "ועד פועל" להסתדרות הציונית, שבו היה רוב לציוני רוסיה.
חברי "הוועד הפועל" היו הרב שמואל יעקב רבינוביץ, מנחם אוסישקין, פנחס יאמפולסקי, ד"ר ישראל ילסקי, ד"ר יחיאל צ'לנוב, זאב טיומקין, יהושע סירקין, ישראל יסינובסקי, פרופ' עמנואל מנדלשטאם וד"ר יעקב ברנשטיין-כהן.
בקונגרס הציוני השני הייתה הפעם הראשונה בתולדות התנועה הציונית של הרצל, שבה דובר בפומבי על נושא הימצאותה של אוכלוסייה ערבית בארץ ישראל.
ליאו מוצקין, שחזר מארץ ישראל בשליחות הוועד הפועל הציוני, מסר לקונגרס דוח רשמי על המצב בה.
הדוח שלו דן בעניינים כלכליים, והוא הדגיש בו את "העובדה כי החלקים הפוריים ביותר של ארצנו תפוסים על ידי הערבים".
הוא מסר גם שבשנים האחרונות "אירעו הרבה התנגשויות בין יהודים וערבים מוסתים".
מוצקין תיאר את הארץ כ"תערובת ססגונית של שממה, תיירות וצליינים".
ציר אחר ציין כי אוכלוסיית הארץ דלילה ו"שמית, כלומר קרובה לנו קרבת דם" ולכן "בלי ספק יעלה בידנו לחיות אתם בשלום".
הקונגרס וההכנות להקמתו היו המסגרת למיזמים חדשים ותקדימיים אחדים בתנועה הציונית ובעם היהודי:
ועידות: ועידת נשים ציוניות ראשונה, ועידת רבנים ייחודית לדיון בשאלות הציונות, ועידה לשאלות התרבות העברית העתידית.
הקמת בנק של ההסתדרות הציונית בשם אוצר התיישבות היהודים, לקראתה נבחרה ועדה מכינה.
הופעתה בראשונה של קבוצת ציונים סוציליסטים מאורגנת אשר חתרה להשתתפות בהנהגת ההסתדרות הציונית.
הקונגרס הציוני העולמי השלישי, התקיים ב-15 - 18 באוגוסט 1899, בעיר בזל שבשווייץ.
השתתפו בו, בין השאר, נחמן סירקין, חיים ויצמן ויהודה ליב מוצקין.
נבחר "ועד פועל" שחבריו היו י' יאסינובסקי, זאב טיומקין, פרופ' עמנואל מנדלשטאם, ד"ר יחיאל צ'לנוב, מנחם אוסישקין, פרופ' צבי בלקובסקי, הרב שמואל יעקב רבינוביץ, ד"ר שלמה בנדרסקי, ד"ר צבי ברוק, אביגדור יעקובסון, ד"ר ישראל ילסקי וד"ר י' ברנשטיין-כהן.
עד לקונגרס השלישי נפגשה משלחת ציונית ובראשה בנימין זאב הרצל, עם קיסר גרמניה וילהלם השני, ועם הסולטאן העות'מאני באיסטנבול.
ונערך ביקור המשלחת הציונית בארץ ישראל.
מאמצים אלו לא נשאו פרי מדיני מעשי, אבל היו בעלי משמעות רבה למעמדה הבינלאומי של התנועה הציונית.
דיוני הקונגרס עסקו במוסדות וארגונים של התנועה הציונית, אשר הוחל בהקמתם בשני הקונגרסים הראשונים, בהם:
אוצר התיישבות היהודים – הבנק של התנועה הציונית.
הוחלט כי כספיו יושקעו אך ורק בארץ ישראל ובסוריה.
הקמת אוניברסיטה עברית בארץ ישראל.
הצירים דנו רבות על ענייני התרבות העברית החדשה ועל מקומה של הדת היהודית בחברה החדשה שתתכונן בארץ ישראל.
אולם הרצל ביקש למקד את הדיונים של הקונגרס בהישגי התנועה הציונית בזירה המדינית בין הקונגרסים.
ציוני רוסיה היו רוב הפעילים בקונגרס ומוסדותיו.
הם הודיעו על היקף תרומתם הפיננסית לתנועה הציונית: "מ-300,000 מניות הבנק נאספו 200,000 אצלנו; אנו מונים 818 אגודות ב-617 ערים לעומת 373 אשתקד".
הקונגרס הציוני הרביעי התקיים בלונדון בימים 13 – 16 באוגוסט 1900.
הרצל הגיע לעיר שבוע לפני פתיחת הקונגרס ונתקף צמרמורות קשות וחום גבוה, והיה נתון בהזיות.
ביום פתיחת הקונגרס ב-13 באוגוסט, נשא את נאום הפתיחה, בו אמר: "אנגליה הגדולה, אנגליה החופשית, אנגליה השליטה על כל הימים – היא תבין אותנו ואת מטרתנו".
היה זה הקונגרס הציוני הגדול והמאורגן ביותר עד אז.
השתתפו בו כ-400 צירים, כמעט מחצית מהם מעיירות תחום המושב הרוסי.
בקונגרס השתתפו, בין השאר, נחום סוקולוב, מנחם שינקין, ד"ר הלל יפה, פרופ' עמנואל מנדלשטאם, ד"ר חיים ויצמן והרב יצחק יעקב ריינס.
לכבוד הקונגרס חובר "שיר החלוץ" מאת יוסף אברהם.
גורלן של קהילות ישראל ברחבי העולם היו במרכז תשומת הלב של באי הקונגרס.
מצבה של יהדות רומניה והרדיפות האנטישמיות מהן סבלה העסיקו את צירי הקונגרס ואורחיו.
ערב הקונגרס שלח הרצל "קול קורא" אל יהדות צפון אפריקה וקרא להצטרפותה אל התנועה הציונית בשפות עברית, ערבית, לאדינו וצרפתית.
צירי הקונגרס ואורחיו עסקו בשתי שאלות עיקריות: האחת, ההתפתחויות בזירה המדינית; והשנייה, שאלת התרבות העברית החדשה בארץ ישראל.
המיקום של הקונגרס בבירת הממלכה המאוחדת נבחר כדי להשפיע על ממשלת בריטניה ודעת הקהל בממלכה המאוחדת, מתוך כוונה להשפיע עליה לעזור לתנועה הציונית להקצות שטחים באזורים הנתונים לשליטתה והקרובים לארץ ישראל.
שאלת התרבות, בחברה היהודית שתתכונן בארץ ישראל, הייתה מנושאי הדיון העיקריים בקונגרס.
אנשי המזרחי ובראשם הרב יצחק יעקב ריינס, עמדו על כך שהתנועה הציונית לא תקבע בעניינים אלו, ותעסוק בסוגיות ופעולות מדיניות והתיישבותיות בלבד.
הקונגרס הכריז על תחרות חיבור המנון עברי לאומי, שלבסוף לא יצאה לפועל.
מצבם של 532 משפחות הפועלים במושבות העבריות, מיעוט קטן ויצרני בקרב היישוב היהודי הקטן, שמנה אז כחמישים אלף נפש, הועלה לדיון ולמודעותם של הצירים; קיומם של הפועלים ומשפחותיהם "היה בסכנה לרגל העברת המושבות (מאפוטרופסותו) של הנדיב ליק"א" באותה שנה.
הקונגרס הציוני השישי התקיים בבזל ב-23–28 באוגוסט 1903. בקונגרס השתתפו כ-600 צירים, ובראשו ישב מנהיג התנועה הציונית ד"ר בנימין זאב הרצל.
זה היה הקונגרס האחרון שבו השתתף הרצל, שנפטר בשנה שלאחריו.
מלבד הצירים המשתתפים (אחד מהם הלך ברגל 42 יום מבולגריה), נכחו בקונגרס גם משקיפים רבים, ביניהם גם מרגלים רוסים וטורקים.
אף אחד מהצירים לא ידע עד אז על הצעת אוגנדה.
במרכזו של הקונגרס עמד הפולמוס ודיונים סוערים ונוקבים על תוכנית אוגנדה, שהוצעה על ידי ממשלת בריטניה להרצל, ליישוב יהודים באוגנדה (כיום שטח בקניה) על ידי התנועה הציונית.
לבסוף הועמדה הצעת החלטה מתונה.
הוחלט כי תשלח לאוגנדה משלחת חקר לבדיקת אפשרויות ההתיישבות בה.
הרצל הסביר כי תמיכתו בתוכנית אוגנדה היא בעקבות פרעות קישינב, רדיפות היהודים במרוקו ותנועת הגירה-בריחה של המוני יהודים ממזרח אירופה לארצות מערב אירופה ואמריקה.
הרצל עמד על הצורך במקלט טריטוריאלי מידי, ולו ארעי, למיליוני יהודי אירופה, שלהם חזה עתיד נורא.
הוא הסביר לבאי הקונגרס, צירים, אורחים ועיתונאים, כי לא נמצא פתרון מדיני, חרף המאמצים הגדולים של הנהגת התנועה הציונית, למיליוני העם היהודי למוד הסבל והרדיפות האנטישמיות, כשבעה מיליון נפשות, לפי האומדנים, בארצות מזרח ומרכז אירופה, והם "משוללי-זכויות, ששוב התחילו רועדים מפחד".
295 הצירים שתמכו בהחלטה (ה"טריטוריאליסטים") היו בדרך כלל חברי התנועה הציונית ממרכז אירופה, ובהם מקס נורדאו, שראה בתוכנית "מקלט לילה" ליהדות אירופה.
ו-178 שהתנגדו לה מקרב הצירים ממזרח אירופה, ובהם ד"ר יחיאל צ'לנוב, ד"ר יעקב ברנשטיין-כהן.
במהלך ההצבעה יצאו מאולם הקונגרס בכאב לבם שבעה צירי הציונות הרוסית החברים בוועד הפועל הגדול של הקונגרס: צ'לנוב, ברנשטיין-כהן, פרופ' צבי בלקובסקי, ד"ר צבי ברוק, י"ל גולדברג, זאב טיומקין וד"ר ו' יעקובסון.
הקונגרס השישי נקרא לימים "קונגרס הדמעות", על שם הסערה הרגשית העצומה שעוררה ההצעה.
לאון טרוצקי, שישב ביציע העיתונות, צפה התמוטטות קרובה של התנועה הציונית.
"אומרי הלאו" התכנסו לישיבה סגורה באולם אחר, שנמשכה עד מאוחר בלילה, לאחר נעילת המליאה.
לדברי יעקב דה האז, אנשים ישבו "על הרצפה, מתאבלים בנוסח המסורתי על חורבן ירושלים".
הרצל הבין את ההתנגדות הגדולה שקמה לתוכנית אוגנדה בקרב התנועה הציונית, וסיים את דבריו בנאומו האחרון בקונגרס (והאחרון בחייו; נפטר כשנה אחריו) בהכריזו מתוך : "אם אשכחך ירושלים תשכח ימיני".
בקונגרס נמסרו דינים וחשבונות על מכירת מניות של הבנק הציוני אוצר התיישבות היהודים.
הקונגרס הציוני השישי היה הראשון שהסתיים בשירת התקווה ומאז ואילך זה הפך לנוהג מקובל.
בגאומטריה, הקונואיד של פולקר, אשר נקרא על שם המתמטיקאי הגרמני יוליוס פלוקר (Julius Plücker), הוא קונואיד ומשטח ישרים בעל מחזוריות של π2 באזור [−1, 1].
המשוואה בעלת שני משתנים של הקונואיד של פלוקר היא:
והמשוואה הפרמטרית של הקונואיד של פלוקר בקואורדינטות גליליות:
הקונגרס של פרו (בספרדית: Congreso de la República del Perú) הוא הפרלמנט והרשות המחוקקת של פרו, המונה 130 נציגים הנבחרים מדי חמש שנים.
הדרישות להיבחר לפרלמנט הן גיל מינימלי של 25 ואזרחות פרואנית.
הבחירות האחרונות התקיימו באפריל 2011. בניין הפרלמנט יושב בעיר הבירה של פרו, לימה.
הקונגרס הראשון התכנס בשנת 1822. בשנת 1829 הוא נחלק לשני בתים.
הפרלמנט במתכונתו הנוכחית החל לפעול בשנת 1995.
הקונגרס הקונטיננטלי השני היה כינוס של נציגים משלוש-עשרה המושבות של בריטניה בצפון אמריקה שהחל להתאסף באביב של 1775, בפילדלפיה, פנסילבניה.
הקונגרס הקונטיננטלי השני ניהל את המאמץ המלחמתי של המושבות, והפך לקונגרס עצמאי המייצג מדינות עצמאיות, כשאימץ את הכרזת העצמאות של ארצות הברית ב-4 ביולי 1776. הקונגרס גייס צבאות, תכנן אסטרטגיה, ומינה דיפלומטים וכך פעל כממשלה הלאומית דה-פקטו של מה שנהיה בהמשך, ארצות הברית.
הקונגרס הקונטיננטלי השני שהתאסף ב-10 במאי 1775 היה, למעשה, חידוש של הקונגרס הקונטיננטלי הראשון שהתאסף בין 5 בספטמבר 1774 ל-26 באוקטובר 1774, גם הוא בפילדלפיה.
רבים מאותם 56 נציגים שנכחו בקונגרס הראשון, התאספו גם בקונגרס זה, וחברי הקונגרס מינו את אותו נשיא (פייטון רנדולף) ואת אותו מזכיר (צ'ארלס תומפסון) של הקונגרס הקודם.
נציגים חדשים בקונגרס זה הראויים לציון הם בנג'מין פרנקלין מפנסילבניה, וג'ון הנקוק ממסצ'וסטס.
בתוך שבועיים, זומן רנדולף בחזרה לווירג'יניה כדי לנהל את בית הנבחרים של וירג'יניה.
את מקומו במשלחת מווירג'יניה מילא תומאס ג'פרסון, שהגיע מספר שבועות לאחר מכן.
הנרי מידלטון נבחר כנשיא הקונגרס, אך הוא סירב לקבל את התפקיד.
לפיכך, נבחר ג'ון הנקוק לנשיא ב-24 במאי.
בתחילה, התאספו בקונגרס נציגים מטעם שתים עשרה מושבות מתוך שלוש עשרה המושבות.
ג'ורג'יה לא השתתפה בקונגרס הקונטיננטלי הראשון ולא שלחה נציגים לקונגרס השני.
ב-13 במאי 1775 התקבל ליימן הול כנציג של סנט ג'ון, ג'ורג'יה, אולם לא כנציג של המושבה כולה.
ב-4 ביולי 1775 כינסו תושבי ג'ורג'יה המהפכנים קונגרס מושבתי על מנת להחליט כיצד להגיב למהפכה האמריקאית.
הקונגרס המושבתי של ג'ורג'יה החליט ב-8 ביולי לשלוח נציגים לקונגרס הקונטיננטלי, שהגיעו ב-20 ביולי.
קודמו של קונגרס זה, הקונגרס הקונטיננטלי הראשון, שלח הפצרות למלך בריטניה ג'ורג' השלישי שיבטל את חוקי הכפייה.
כדי להיאבק בחוקי הכפייה יצר הקונגרס את האגודה הקונטיננטלית על מנת לבסס מחאה מתואמת כנגדם, בפרט, באמצעות חרם על סחורות בריטיות.
הקונגרס הקונטיננטלי השני נקבע להתאסף ב-10 במאי 1775, על מנת לתכנן עוד תגובות אם ממשלת בריטניה לא תבטל או תשנה את חוקי הכפייה.
עד שהקונגרס הקונטיננטלי השני הספיק להיפגש, כבר פרצה מלחמת העצמאות של ארצות הברית בקרבות לקסינגטון וקונקורד.
הקונגרס היה אמור לקחת על עצמו את האחריות על המאמץ המלחמתי.
בחודשים הראשונים של המאבק, הפטריוטים נלחמו בצורה לא מתואמת.
הם כבשו מאגרי הנשק, גרשו פקידים מלכותיים, ופתחו במצור על הצבא הבריטי בעיר בוסטון.
ב-14 ביוני 1775, הקונגרס הצביע על הקמת הצבא הקונטיננטלי שהורכב מיחידות המיליציה בסביבות בוסטון, ומינה במהירות את חבר הקונגרס ג'ורג' וושינגטון מווירג'יניה, כמפקד העליון של הצבא הקונטיננטלי.
ב-6 ביולי 1775 הקונגרס אישר את הצהרת העקרונות המסבירה את ההיגיון והצורך בהתחמשות שלוש עשרה המושבות.
ב-8 ביולי שלח הקונגרס את עצומת ענף הזית לכתר הבריטי, כניסיון סופי לפיוס.
אולם, העצומה התקבלה מאוחר מדי בשביל להרגיע את המצב.
סילאס דין נשלח לצרפת כשגריר של הקונגרס, והנמלים האמריקניים נפתחו מחדש בהתרסה כנגד חוקי הסחר הימי הבריטיים.
למרות שלקונגרס לא הייתה סמכות חוקית מפרשת למשול, הוא נטל לעצמו את כל התפקידים של ממשלה לאומית, כמו מינוי שגרירים, חתימה על אמנות, גיוס צבאות, מינוי גנרלים, קבלת הלוואות מאירופה, והנפקת שטרות כסף (שנקראו "קונטיננטלים").
לקונגרס לא הייתה סמכות להטיל מיסים, ולכן היה צריך לבקש משלוש עשרה המדינות כסף, אספקה, וחיילים על מנת לתמוך במאמץ המלחמתי.
מדינות מסוימות התעלמו לעיתים קרובות מבקשות אלה.
בשנת 1776, הקונגרס התקדם לקראת הכרזה על עצמאותו מן האימפריה הבריטית, אולם לרבים מהנציגים חסרה הייתה הסמכות מהממשלות המושבתיות שלהם לקבל החלטות דראסטיות כל כך.
תומכי העצמאות בקונגרס עברו בממשלות מושבתיות שונות על מנת לשכנע אותן לשנות את ההנחיות למשלחותיהן, או אפילו להחליף את הממשלות שלא תמכו בעצמאות.
ב-10 במאי 1776, העביר הקונגרס החלטה הממליצה שבכל מושבה החסרה ממשלה ראויה (כלומר, מהפכנית) יש ליצור אחת כזו.
ב-15 במאי אימץ הקונגרס החלטה קיצונית יותר, שנוסחה על ידי ג'ון אדמס, שהמליצה להשליך את שבועת האמונים ולדכא את סמכותו של הכתר בכל המושבות בהן הממשלה עדיין שואבת את סמכותה מהכתר הבריטי.
באותו יום הנחתה אספת אמנת וירג'יניה את המשלחת שלה בפילדלפיה להגיש הצעה הקוראת להכרזה על עצמאות, כינון בריתות חוץ, והקמת קונפדרציה שתאחד את שלוש עשרה המושבות-המדינות.
ההצבעה על החלטה זו נדחתה במשך מספר שבועות, בהן המהפכנים בכל רחבי המושבות חיזקו את תמיכת ממשלותיהן בעצמאות, כהכנה לקראת ההצבעה.
הרישומים של הקונגרס הקונטיננטלי מאשרים כי הצורך בהצהרת עצמאות היה קשור קשר הדוק לדרישות היחסים הבינלאומיים.
ב-7 ביוני 1776, הציע ריצ'רד הנרי לי שהקונגרס הקונטיננטלי יכריז על שלוש עשרה המושבות כעצמאיות.
הוא גם דחק בקונגרס "לנקוט בצעדים האפקטיביים ביותר ליצירת בריתות חוץ" ולהכין תוכנית לקונפדרציה שתאחד את שלוש עשרה המדינות העצמאיות החדשות.
לי טען כי עצמאות היא הדרך היחידה להבטיח ברית חוץ, שכן שום מלך אירופי לא יתעסק עם אמריקה אם היא תישאר מושבה בריטית.
מנהיגי המהפכה האמריקנית דחו את זכותם האלוהית של המלכים בעולם החדש, אבל הכירו בצורך להוכיח את האמינות של המושבות בעולם הישן.
הקונגרס אימץ באופן פורמלי את החלטת העצמאות, רק לאחר יצירת שלוש ועדות חופפות שניסחו את הכרזת העצמאות, אמנת המודל ותקנון הקונפדרציה.
הכרזת העצמאות הכריזה על כניסת ארצות הברית למערכת הבינלאומית; אמנת המודל נועדה לבסס ידידות וקשרי מסחר עם מדינות אחרות; ותקנון הקונפדרציה, הקים "ליגה מוצקה" בין שלוש עשרה המדינות החופשיות והעצמאיות.
יחד, היוו הסכם בינלאומי להקמת מוסדות מרכזיים לניהול ענייני פנים וחוץ.
הקונגרס אישר לבסוף את החלטת העצמאות ב-2 ביולי 1776. לאחר מכן, הפנה הקונגרס את תשומת לבו למתן הסבר רשמי להחלטה זו, הכרזת העצמאות של ארצות הברית, שאושרה ב-4 ביולי, ופורסמה זמן קצר לאחר מכן.
בחורף של שנת 1776 עבר הקונגרס מפילדלפיה לבולטימור כדי להימנע מלכידה בידי הצבא הבריטי שהתקדם לפילדלפיה.
בעיר בת 47 השנים, היה הפונדק של הנרי פיט המבנה הגדול ביותר, והוא סיפק מקום נוח עבור התאספות הקונגרס.
מיקומו של המבנה, בקצה המערבי של העיר, היה מעבר להישג ידו של ההצי המלכותי הבריטי, אם זה היה שולח את ספינותיו במעלה הנהר על מנת להפגיז את העיר.
הקונגרס הקונטיננטלי נאלץ לחזור לפילדלפיה בסוף ספטמבר 1777, כאשר הכוחות הבריטיים כבשו את העיר.
הקונגרס עבר ליורק, פנסילבניה, והמשיך שם את עבודתו.
ג'ון אדמס הוביל את מועצת המלחמה והחימוש, שכונתה "מחלקת מלחמה של איש אחד", וישב בנוסף, בתשעים ועדות, בעשרים וחמש מתוכן, כיושב ראש.
לאף חבר קונגרס אחר לא היה עומס עבודה כזה.
לאחר יותר משנה של דיונים, ב-15 בנובמבר 1777, אישר הקונגרס את תקנון הקונפדרציה, והעביר אותו לשלוש עשרה המדינות לאשרור.
הבעיה הייתה שהמדינות הגדולות רצו לקבל חשיבות פדרלית גדולה יותר מהמדינות הקטנות, שהתנגדו לכך וחששו מעריצות שתופעל עליהם.
הצעתו של ג'פרסון לבית עליון שייצג את המדינות לפי מספרן ובית תחתון שייצג את המדינות לפי מספר התושבים נדחתה (הצעה דומה אומצה מאוחר יותר בחוקת ארצות הברית).
בתקנון זה ניצחו המדינות הקטנות, כך שלכל מדינה היה קול אחד ושווה לזולתה.
הקונגרס קרא למדינות לאשרר את התקנון מהר ככל האפשר, אך בסופו של דבר, הדבר לקח שלוש וחצי שנים.
מבין שלוש-עשרה המדינות, בית המחוקקים של וירג'יניה היה הראשון שאשרר את התקנון, ב-16 בדצמבר 1777, ובית המחוקקים של מרילנד היה האחרון שאשרר אותו, ב-2 בפברואר 1781.
תאריכים ומקומות של פגישות הקונגרס
27 בספטמבר 1777 (יום אחד בלבד), בית המשפט, לנקסטר, פנסילבניה.
הקונגרס הציוני העולמי השלושים ושמונה התכנס בירושלים ב-20–22 באוקטובר 2020 וכיהן במשך 5 שנים.
הבחירות לקונגרס הציוני השלושים ושמונה התפרסו על כמעט חודשיים, החל מ-21 בינואר 2020 ועד 11 במרץ 2020.
הקונגרס הציוני העולמי הוא גוף נבחר המייצג את היהודים ברחבי העולם ומשמש כמוסד העליון לחקיקה וקבלת החלטות של ההסתדרות הציונית העולמית.
צירי הקונגרס הם נציגים הנבחרים ממפלגות (פדרציות) ציוניות ברחבי העולם.
תקציבו של הקונגרס הציוני העולמי מוערך בכמיליארד דולר לשנה.
חברי הקונגרס מקיימים דיונים על נושאים עכשוויים הנוגעים לעם היהודי ולישראל, אחראים לקביעת התקציב והחוקה וממנים את חברי מוסדות התנועה, כגון ההנהלה הציונית והוועד הפועל הציוני.
ליהודי ישראל 199 נציגים (38%) הנקבעים על פי המפתח המפלגתי נכון לאותו הזמן.
לפיכך, בקונגרס הציוני העולמי השלושים ושמונה, ייצגו את ישראל נציגים לפי תוצאות בחירות הכנסת העשרים ושתיים.
152 מושבים (29%) מוקצים לנציגי הקהילה היהודית אמריקאית.
15 מפלגות התמודדו בבחירות על מושבים אלו.
בין המפלגות היו מספר מפלגות חדשות, הבולטת שבהם ארץ הקודש בהנהגת פסח לרנר, מפלגה בעל אוריינטציה חרדית שהגיעה למקום השלישי.
שתי מפלגות חדשות התמודדו על ייצוגם של מהגרים ישראלים המתגוררים בארצות הברית: ישראל שלנו, בעלת אוריינטציה פרוגרסיבית וכל ישראל שזכתה לתמיכת ארגון הקהילה הישראלית-אמריקאית.
שאר יהדות התפוצות בדרך כלל נמנעת מקיום בחירות ומושבים מחולקים לפי הסכמים פנימיים.
בפועל כיהנו בקונגרס ה־38 169 נציגים, לאחר שנציגי גואטמלה, יוון ושוודיה נפסלו על ידי בית הדין הציוני.
תוצאות הבחירות בקרב נציגי ארצות הברית
מדינהמנדטיםמפלגהארצנוהליכודהמזרחיהנוער הציוניהעבודה חרותביתנו עולמילביא עולמימעבר לקשתמרכז עולמימרצקונפדרציהש"ס עולמי מפלגות פעילות במדינה אחתישראל2007261461983
ארץ הקודש (25)הפורום האמריקאי למען ישראל (10)דורשי תורה (2)
בנוסף קיימים בקונגרס נציגות לארגונים ציוניים בינלאומיים בה נכללים איגוד בתי כנסת קונסרבטיבים (15), איגוד עולמי ליהדות מתקדמת (14), ארגון בתי כנסת אורתודוקסים (15), אמונה עולמי (15), בני ברית (20), הדסה (32), המועצה הציונית (15), הפדרציה הספרדית העולמית (24), ויצו (24), מכבי עולמי (17), משלחת הסטונדנטים (25) ונעמת (15).
בקונגרס נבחר יעקב חגואל ליו"ר ההסתדרות הציונית העולמית בתמיכת 543 צירים (12 התנגדו ו־12 נמנעו).
יזהר הס נבחר לסגנו וממלא מקומו בתמיכת 540 צירים (15 התנגדו ו־12 נמנעו).
באפריל 2023 נערך בירושלים קונגרס שלא מן המניין, אשר נשא את השם "הקונגרס הציוני המיוחד בסימן 75 שנה לעצמאותה של מדינת ישראל".
ההצבעות בנושאים שנדונו בכינוס נערכו במאי 2023, והתקבלו מספר החלטות המנוגדות למדיניות ממשלת ישראל השלושים ושבע, בהן התנגדות לרפורמה המשפטית, התנגדות לשינוי חוק השבות (ביטול ההכרה בגיור קונסרבטיבי או רפורמי), ודרישה לקידום ייצוג נשי וחיזוק הקשר עם קהילת הלהט"ב.
הקונגרס הציוני העולמי השלושים ושבעה התכנס בבנייני האומה בירושלים ב-20–22 באוקטובר 2015 ז'- ט' בחשון תשע"ו.
הקונגרס הציוני העולמי הוא הגוף הנבחר של התנועה הציונית, המבקש לייצג את היהודים ברחבי העולם, ומשמש כמוסד העליון לחקיקה וקבלת החלטות של ההסתדרות הציונית העולמית.
ליהודי ישראל מוקצים 199 נציגים (38%) הנקבעים על פי המפתח המפלגתי נכון לאותו הזמן.
לפיכך, בקונגרס הציוני העולמי השלושים ושבעה, ייצגו את ישראל נציגים לפי תוצאות בחירות הכנסת העשרים.
נציגי יהודי ארצות הברית נבחרים בבחירות.
שלוש המפלגות הגדולות של הרפורמים (ARZA), הקונסרבטיביים (Mercaz USA), ותנועת המזרחי זכו במעל 72% מכמות הנציגים הכללית.
מפלגות בולטות נוספות הן הפורום ליהודים ממוצא רוסי (American Forum for Israel), הפרוגרסיבים (Hatikvah) והימין היהודי (ארגון ציוני אמריקה, ZOA) שזכו יחדיו בכ-17% מהמושבים.
יהודי שאר התפוצות אינם מנהלים בחירות אלא מחליטים וממנים את נציגיהם יחדיו (33%).
בבחירות אלו התפצלה תנועת הנוער הציוני מברית שקיימה עם מפלגת קדימה מ־2006.
+מפלגהמנדטיםארצנו78התאחדות22גיל 0חרות 0קדימה/הנוער הציוני16 כולנו19הליכוד85 MERCAZ42מרצ29תנועת המזרחי82מעבר לקשת5ש"ס17יש עתיד21ישראל ביתנו28האיגוד הציוני61לא מוגדר4סך הכל509מקור -
הקונגרס הציוני השמיני התקיים ב-23–21 באוגוסט 1907 (ד'-י"א באלול תרס"ז) בהאג שבהולנד.
בקונגרס השתתפו כ-600 צירים, יו"ר הקונגרס היה דוד וולפסון.
במהלך הקונגרס התלהט ויכוח בין תומכי הציונות המעשית לבין תומכי הציונות המדינית.
כמו כן הועלתה לדיון גם בעיית הפועל העברי בארץ-ישראל ויישוב הארץ על ידי איכרים, בעלי מלאכה ואנשי תעשייה, והוחלט על הקמת המשרד הארצישראלי ביפו למימון וניהול פעילות ההתיישבות, ורכישת קרקעות בארץ ישראל.
הקונגרס החליט על הקמת מוסדות חינוך כגון גמנסיה הרצליה ובית הספר לאומנות בצלאל.
חיים ויצמן שהיה מראשי תומכי הציונות המדינית, דיבר רבות על חשיבות השגת צ'רטר מהמעצמות:
הקונגרס הציוני השבעה עשר התקיים ב-15–30 ביוני 1931 בעיר בזל שבשווייץ.
באוקטובר 1930 פרסמה ממשלת בריטניה את הספר הלבן השני, המגביל את מכירת הקרקעות ומכסת העלייה היהודית לארץ ישראל.
במקום ד"ר חיים ויצמן, שהתפטר במחאה נגד ממשלת בריטניה על גזרות העלייה והמדיניות האנטי-ציונית, נבחר נחום סוקולוב לנשיא ההסתדרות הציונית ברוב של 118 נגד 98.
נדחתה הצעת הרוויזיוניסטים בהנהגת זאב ז'בוטינסקי להצהיר על השאיפה להקמת מדינה עברית משני צידי הירדן, לאחר שצירי "הציונים הכלליים ב'" ו"המזרחי" שינו את עמדתם בעד ההצעה, בעקבות מברק שהתקבל ממפקדת "ההגנה", שבו הזהירה כי החלטה כזו עלולה להביא לחידוש המהומות בארץ ישראל.
הפועלים הציעו שלא להעלות להצבעה את נוסחת "המטרה הסופית" של זאב ז'בוטינסקי וזכו ברוב של 121 נגד 57. בתגובה לכך, קם ז'בוטינסקי מכסאו וקרא "זה לא קונגרס ציוני!".
הוא קרע את כרטיס הציר שלו ועזב את האולם, ואחריו עזבו גם כל צירי מפלגתו, ואולם לאחר מכן שבה סיעת הצה"ר להשתתף בישיבות בלעדיו.
רוב חברי הסיעה דרשו להישאר בהסתדרות הציונית, ואילו ז'בוטינסקי שדרש לעזוב ולייסד הסתדרות ציונית חדשה, הושעה מהנהגת הצה"ר, ורק לאחר זמן מה חזר להנהיג את הסיעה.
הקונגרס ננעל ב-15 ביולי בשעה 02:00 אחר חצות.
הקונגרס הציוני השביעי התקיים בין 27 ביולי ל-2 באוגוסט 1905, בעיר בזל שבשווייץ.
זה היה הקונגרס הראשון שנערך מאז פטירתו של נשיא התנועה הציונית בנימין זאב הרצל ב-1904 ובו נדחתה באופן סופי תוכנית אוגנדה.
בקונגרס השתתפו כ-700 צירים מ-18 ארצות הוא אופיין באווירת האבל ותחושת האובדן על מותו של הרצל ובוויכוחים מרים בין "ציוני ציון" התומכים בתוכנית בזל המקורית ובין התומכים בפתרון טריטוריאלי אחר לבעיות העם היהודי.
בישיבת הפתיחה החגיגית נשא מקס נורדאו, שנבחר ליושב ראש ולנשיא הקונגרס, נאום הספד מרגש על הרצל.
אוטו ורבורג הציע לנטוע יער לזכרו של הרצל באזור חולדה.
ראשי הציונות המדינית, ובראשם מקס נורדאו, הציעו לבחור בד"ר דוד וולפסון, ידידו הקרוב ועוזרו האישי של הרצל שיירש את מקומו.
בקונגרס כיהן מקס נורדאו כנשיא ודוד וולפסון נבחר באופן רשמי לסגן היושב ראש של הקונגרס וכיושב ראש הוועד הפועל.
בקונגרס השתתף ארתור רופין שהצטרף באותה שנה להסתדרות הציונית.
הוא שולב בתת-ועדה כלכלית והיה לאחד האישים המשפיעים ביותר על ההתנהלות הכלכלית וההתיישבותית של התנועה הציונית.
משה סמילנסקי, הסופר והאיכר מרחובות הגיע לקונגרס כציר בתמיכתם של פועלי העלייה השנייה.
בין הצירים שהשתתפו בקונגרס היו צעירים שהפכו להיות מנהיגי זרמים חשובים בתנועה הציונית: זאב ז'בוטינסקי ודב בער בורוכוב, הרב מאיר בר-אילן (ברלין),רחל ינאית בן-צבי, פנחס רוזן (במקור: פליקס רוזנבליט) שהשתתף בקונגרס כסדרן .
חנה מייזל שוחט השתתפה בקונגרס כנציגת תנועת פועלי ציון, והרב הרפורמי יהודה לייב מאגנס שהשתתף כציר של ציוני ארצות הברית.
הימים הראשונים של הקונגרס עמדו בסימן המחלוקת העזה בין ציוני ציון ובין תומכי תוכנית אוגנדה.
ההצעה לבחור את מנחם אוסישקין, מנהיג ציוני ציון, לנשיאות הקונגרס התקבלה בהפרעות ובמהומה רבתי.
גם בימים הבאים נמשכו הוויכוחים העזים בשאלה, האם יש לבקש מאנגליה טריטוריה חליפית לאוגנדה או לשלול לחלוטין כל פניה כזו.
הדיונים לווו בקריאות רמות וברקיעות רגליים, והגיעו, לפי דיווחים, לתגרות ידיים במסדרונות, עד שהיושב ראש נאלץ למנות עוד 30 סדרנים.
בעקבות ההחלטה לדבוק בתוכנית בזל פרשו הטריטוריאליסטים אשר תמכו בתוכנית אוגנדה, מההסתדרות הציונית.
התנועה, שבראשה עמד ישראל זנגוויל, טענה כי מצבם החמור של היהודים בעולם מחייב למצוא בהקדם טריטוריה שבה יוזכו היהודים בביטחון ויוכלו לחיות חיים אוטונומיים.
עם זנגוויל פרש מהתנועה גם ישראל יסינובסקי, מראשי התנועה הציונית בוורשה.
נחמן סירקין פרש בראש קבוצה קטנה של ציונים סוציאליסטים.
בימים האחרונים של הקונגרס הועלו גם שאלות שעסקו בעבודת ההווה - משימות התנועה הציונית בארץ ישראל וגם ברחבי הגולה.
נושאים שעד אז כמעט ולא הועלו מכיוון שתומכי הציונות המדינית סירבו קודם לעסוק בהתיישבות בא"י מתוך התנגדות לציונות המעשית שעלולה לפגוע במאמצים המדיניים, והרוב שהסתייג מפעילות לטובת היהודים בגולה מתוך שלילה מוחלטת של הגלות.
בדיונים הועלה הצורך להרחיב את פעולות החינוך וההסברה של התנועה בכל מקום וגם להתערב במעמדם החוקי של היהודים.
נושאים אלה הפכו למוקד הדיונים בוועידת הלסינגפורס שהתכנסה ב-1906.
בקונגרס הועלת שאלת ה"קולטורה" שעד אז הרצל נמנע ממנה מחשש מקונפליקט עם הדתיים.
אוטו ורבורג העלה בנאומו את הצורך לקדם "עבודות קולטוריות" בארץ ישראל, כמו הקמת מוזיאון עברי, בית ספרים עברי ובית מדרש עליון (קרי: אוניברסיטה).
הוא טען שיש לחזק את היישוב היהודי בארץ ישראל, בעיקר את דלת העם, על ידי חינוך ויצירת מקורות פרנסה והציע יצירת מרכז לתרבות יהודית בארץ ישראל.
התכנית שהיו שותפים לה אפרים משה ליליאן, הרמן שטרוק, וזליג סוסקין ראתה ביישוב א"י ובעידוד היישוב היהודי בה – באמצעות פיתוח האמנות – משימה עליונה ודרך לשחרר את היישוב היהודי מכספי "החלוקה" לטובת דרך של יצרנות ועצמאות כלכלית.
התכנית שאותה קידם בוריס שץ זכתה לתמיכה רחבה ובעקבותיה הוקם "בצלאל".
אוסישקין העלה את הצורך בחקירה מקפת של ארץ ישראל, עידוד רכישת קרקעות בארץ ועידוד תעשייה.
כתב העיתון הזמן, המדווח על הקונגרס, מציין את נאומה של מרת זגיגרודסקיה, המתגוררת בא"י, שהוא מכנה אותה " הבריינדלה קוזק" של המפלגה הציונית.
עיתון הצפירה מציין כי היא עלתה לבמה לקול מחיאות כפיים, העלתה נקודות ביקורת חשובות לנאומו של ורבורג, הציעה לכונן שווקים לתבואה מארץ ישראל והביאה לדוגמה את מצרים, המייבאת תבואה מהארץ.
בקונגרס הוחלט כי "תוכנית בזל" שרירה וקיימת ואין לעסוק בשום פעולת התיישבות מחוץ לתחומי ארץ-ישראל.
הוחלט להגביר את הפעילות בארץ ישראל, הגברת פיתוח תוכניות להכשרת קרקע והגברת ההתיישבות הציונית בארץ ישראל.
התנועה הציונית מאמצת את "עבודת ההווה" עקב צרכים של יהודי אירופה (אנטישמיות ופוגרומים) הדורשים פתרון מיידי ואינם מסתפקים בפתרון המוצע בתוכנית בזל שהיא פתרון לטווח ארוך
הקונגרס החליט לקחת תחת חסותו את "הבית הנאמן" ולהפכו לבית הספרים הלאומי ולשם כך הקציב 4000 פרנק בשנה.
על פי הצעת ורבורג הוחלט להקציב למשפחתו של הרצל 4000 כתר בכל שנה לתקופה של עשר שנים.
הקונגרס הציוני השנים עשר התקיים ב-1–11 בספטמבר 1921 בעיר קרלובי וארי (קארלסבאד) שבצ'כוסלובקיה.
ד"ר חיים ויצמן התמנה לנשיאות הקונגרס, והקונגרס אשרר את נשיאות ההסתדרות הציונית העולמית של ויצמן.
קונגרס זה היה הראשון שהתקיים מאז מלחמת העולם הראשונה, כיבוש ארץ-ישראל על-ידי הבריטים והצהרת בלפור, שקונגרס זה אישר.
נוכח זאת נדרש הקונגרס להידרש לאופיו של הבית הלאומי המיוחל.
הדיון נתרכז בהקמת מפעלים בעלי ערך לאומי והרחבת ההתיישבות בארץ-ישראל.
בעקבות החלטות הוועידה השנתית של ההסתדרות הציונית העולמית שנערכה בלונדון ביולי 1920 אושרה ההחלטה על הקמת קרן היסוד שתהיה אחראית למימון העלייה וההתיישבות בארץ ישראל, הקונגרס אישר גם את רכישת אדמות עמק יזרעאל וההיאחזות בה.
כמו כן הוחלט על שיתוף פעולה עם השלטון הבריטי בארץ ישראל.
במהלך הקונגרס נדונה המדיניות של התנועה הציונית כלפי תושבי ארץ ישראל הערבים.
בהחלטה שהתקבלה בעקבות הדיון הכריז הקונגרס הציוני "בשם העם היהודי":
במהלך העשורים שבו מוסדות התנועה הציונית ואשררו את מחויבותם להחלטה זו.
הקונגרס הציוני העולמי התשיעי התקיים ב-26–30 בדצמבר 1909, בעיר המבורג שבגרמניה והיה לקונגרס הציוני הראשון על אדמת גרמניה.
נשיא הקונגרס היה דוד וולפסון, והשתתפו בו כ-400 צירים וכ-3000 אורחים.
הקונגרס עמד בסימן המאבק בין הציונות המדינית בהובלת וולפסון לבין הציונות המעשית, שקנתה לה שביתה רחבה בשורות התנועה הציונית, שעליה נמנו דמויות בולטות בתנועה כמו מנחם אוסישקין והוועד האודסאי.
בקונגרס השתתפו לראשונה נציגי מפלגות הפועלים בארץ-ישראל.
ב-1908 התחוללה באימפריה העות'מאנית מהפכת הטורקים הצעירים.
רבים בתנועה הציונית חשבו תחילה כי הטורקים הצעירים יעניקו אוטונומיה ליהודים בארץ ישראל.
אך עד מהרה, הזרם הלאומני של הטורקים הצעירים השיג את הבכורה, גילה יחס אנטי-ציוני מובהק, והתקוות התבדו.
כהכנה לקונגרס הציוני, ארגנה תנועת הפועל הצעיר קונגרס פנימי בקרקוב
הקונגרס הציוני השמונה עשר התקיים ב-21 באוגוסט - 4 בספטמבר 1933 בעיר פראג שבצ'כוסלובקיה.
הקונגרס התנהל בצילו המאיים של עליית היטלר לשלטון והתגברות האנטישמיות בגרמניה, ורצח ארלוזורוב שיוחס לרוויזיוניסטים.
בקונגרס נקבעה התקווה כהמנון הרשמי של התנועה הציונית, ועל כן שרו אותו בעמידה.
נחום סוקולוב נבחר שוב לנשיא ההסתדרות הציונית העולמית.
ב-16 ביוני 1933, נרצח חיים ארלוזורוב ממנהיגי היישוב וראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית בחוף תל אביב.
הרצח, שנותר בלתי מפוענח, עורר סערה רבה ביישוב העברי והאשמות כבדות כנגד התנועה הרוויזיוניסטית.בעת נאומיהם של נציגי הרוויזיוניסטים, קמו כל נציגי סיעת הפועלים ועזבו את האולם בהפגנתיות.
בבחירות ביולי זכו תנועות הפועלים ביותר מ-44%.
עקב כך, מנהיג התנועה הרוויזיוניסטית זאב ז'בוטינסקי סירב לנאום.
בעקבות עליית היטלר לשלטון גרמניה, והתגברות האנטישמיות, מינה הקונגרס את חיים ויצמן ליושב ראש הלשכה המרכזית של הסוכנות היהודית ליישובם של יהודי גרמניה.
ויצמן נועד פעמיים עם מוסוליני, באפריל 1933 ובינואר 1934, בניסיון לגייס את עזרתו להקלת מצוקת היהודים בגרמניה.
באוקטובר 1934 העיד ויצמן בתביעה המשפטית של יהודי שווייץ נגד הפצת "הפרוטוקולים של זקני ציון".
הקונגרס הציוני התשעה עשר התקיים בין 20 באוגוסט ל-4 בספטמבר 1935 כ"א באב - ו' באלול, ה'תרצ"ה בעיר לוצרן שבשווייץ.
הקונגרס התקיים במהלך העלייה החמישית.
בארץ ישראל גרו באותה שנה קרוב ל-400,000 יהודים, וקצב העלייה גבר מאד.
בשנת 1935 עלו כ-65,000 פי שניים ביחס לשנה שלפניה ופי 15 ביחס לעלייה כמה שנים קודם לכן, עם תחולתו של הספר הלבן השני.
לאור עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, נסוב הקונגרס בעיקר סביב גורל יהודי גרמניה והסכם ההעברה וכן על האנטישמיות הגואה בפולין.
הקונגרס התקיים במספר שפות בהן עברית יידיש ואנגלית.
הקונגרס שבתחילה היו בו מחלוקות רבות הסתיים בקונצנזוס כמעט מלא בקבלת ההחלטות המסכמות.
בסופו התגבשה קואליציה רחבה של סיעות שכללה בין היתר את מפלגות: פועלי א"י, המזרחי והציונים הכלליים.
תוך הדגשה מצד כל אחת מהן בערך הפעולה של המסגרת האחדותית למרות קיומם של חילוקי הדעות, תוך הבלטת המשותף הרב.
ד"ר חיים ויצמן נבחר לתפקיד נשיא ההסתדרות הציונית העולמית והסוכנות היהודית.
אליעזר קפלן נבחר לגזבר (תיק האוצר).
חיים משה שפירא ואליהו דובקין – מחלקת העלייה.
סגנות נשיא הקונגרס – יוסף שפרינצק.
מספר הצירים של סיעת הפועלים בקונגרס הגיע לראשונה קרוב ל-50%.
סיעתם מנתה 209 בתוך 463 הצירים.
מספר הצירים של מפלגת המדינה העברית – 11
בלטו בהיעדרם זאב ז'בוטינסקי ואנשי ברית הציונים הרוויזיוניסטים אשר למעט מיעוט קטן מבניהם בדמות מפלגת המדינה העברית של מאיר גרוסמן הכריזו באפריל 1935 על פרישתם מההסתדרות הציונית ועל הקמת הציונות החדשה.
זאת על רקע המתיחות הגואה בתקופה שלאחר רצח ארלוזורוב בשנת 1933, ודרישתם לגישה תקיפה כלפי בריטניה כמו גם בסוגיות ביטחוניות ולאומיות בארץ ישראל ובתפוצות.
הקונגרס התכנס בבית הכנסים של עיריית לוצרן.
ביומו הראשון של הקונגרס התקיים טקס פתיחה: לאחר פתיח בעברית, אשר קיבל בברכה את המשתתפים ואת גודל המעמד, עלה לבימה דר' וולטר נציג ממשלת שווייץ שנשא דברים בגרמנית.
בין המברכים נמנו גם נציג הממשלה הבריטית, ג'יימס מקדונלד שנשא דברים בשם חבר הלאומים ובשם ארצות הברית, משה יהושע ארלנגר נשא דברים כבא כוח הקהילות היהודיות בשווייץ, מרדכי מרכוס כהן ונוויל לסקי נציג הקהילות היהודיות באנגליה ונשיא ועד שליחי הקהילות.
איגרות רבות נשלחו לכבוד טקס הפתיחה מהן שתיים הוקראו: איגרת ברכה ששלח דייוויד לויד ג'ורג' ואיגרת שנשלחה על ידי הרב הראשי הראשון לארץ ישראל, הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
בין הנאומים הבולטים שהיו בהמשך כינוסי המליאה נמנים נאומיהם של דוד בן-גוריון, זליג ברודצקי, חיים ויצמן, מנחם אוסישקין ומשה שרת.
הקונגרס התקיים במספר שפות בהן עברית, יידיש, אנגלית, גרמנית.
מלבד מה שחלק מהנואמים לא דברו באופן שוטף את השפה העברית, הרי שמאחר ולנואמים היה חשוב לשכנע את הצירים בעמדותיהם לשם תמיכתם בהצבעות לכן הם העדיפו לנאום בשפה שתובן למרבית השומעים.
זאת בניגוד לעיקרון של תחיית השפה העברית ומרכזיותה של העברית כשפה הרשמית של התנועה הציונית.
משה שרת מבכירי נציגי היישוב העברי שהשתתף בקונגרס כותב שהייתה בו נסיגה משמעותית לשפה העברית ביחס לקונגרסים הקודמים.
כתוצאה מכך חלק מהנאומים היו בלולים בשילוב של כמה שפות יחד.
זאת בכדי להשלים פערי שפה של הדובר.
מאיר גרוסמן יו"ר מפלגת המדינה העברית שנותרה מפלג הרוויניוסנטים שלא פרשו מההסתדרות הציונית.
העביר בדיונים ביקורת מפורשת על אי השימוש בשפה העברית ברוב נאומי הקונגרס שהתקיימו.
במהלך הקונגרס הוחלט על החלפת השפה ששימשה עד אז לכתיבת הפרוטוקול הסטנוגרפי הרשמי, מגרמנית לעברית.
בין הנושאים הרבים שנידונו במהלך הקונגרס נמנים הנושאים הבאים:
חלק נכבד מהקונגרס הוקדש לאנטישמיות הגואה בפולין ובגרמניה.
אליהו הכרמלי העלה בפני הקונגרס את מצבם של יהודי אפגניסטן אשר סבלו מהגבלות שיטתיות בחופש התנועה ובפרנסה ואף מהערים בצו השלטונות ובמעורבות גרמנית-נאצית.
כמו גם מריבוי התנכלויות, סקילה, מלקות, והרג.
הפולמוס על הסכמי ההעברה עם גרמניה הנאצית
מאידך מצד הגרמנים הייתה בכך בין היתר חיזוק למדיניות "נקייה מיהודים" (Judenrein), ואף בחוזה ההסכם נוסח על פיהם שהוא חל על: "בני הגזע היהודי" (על פי הגדרות נירנברג) שהיו תושבי או אזרחי גרמניה והיגרו לארץ ישראל.
פעילות ההעברה עוררה מחלוקת ביישוב ובקרב יהדות התפוצות, הן בשל הצורך במגע עם שלטונות גרמניה הנאצית שהיו מוקצים בעיני אנשי היישוב, מגע שעורר שאלות מוסריות של שיתוף פעולה איתם, וכן היות שההסכם שבר באופן מעשי את החרם שניסו יהודי ארצות הברית להטיל על רכישת תוצרת גרמנית וכיוצא בזה.
מחלוקת זו הגבירה את המתח בין הסיעות ביישוב והייתה אחת הסיבות לפרישתם של הריווזיונסטים מהתנועה הציונית עוד לפני הקונגרס.
כתוצאה מהמחלוקת לאחר דיונים בקונגרס הוחלט 'כדי להמריץ את המשכת עליתם של יהודי גרמניה לארץ ישראל מטיל הקונגרס על ההנהלה לקבל תחת פיקוחה את כל פעולות העברה'.
כתוצאה מכך העיתונות הרוויזיוניסטית תקפה בנובמבר 1935 את ההסתדרות הציונית והסוכנות היהודית כ"בני בריתו של היטלר...שרמסו ברגליהם הגסה את הכבוד היהודי".
עם הזמן הורחבה תחולת ההסכם גם למדינות נוספות, צ'כוסלובקיה, הונגריה והסכם דומה נחתם על ידי חברת "חליפין" בקשר לרכוש יהודי בפולין.
סוגיית הצביון היהודי בחיים הציבוריים
בין הנושאים שעלו בקונגרס זה היה מעמדה של השבת בחיים הציבוריים הכשרות ועוד.
זאת בהמשך להסכמים בנושא בדיונים בשנים שקדמו לקונגרס כגון במסגרת הוועד הפועל הציוני.
בתחילת הקונגרס הודיע ראשות תנועת המזרחי על פרישה מן הדיונים ומחברותם בנשיאות ומהוועדות ולפיכך לא השתתפו בחלקו הראשון של הקונגרס.
זאת לאור אי קיום מה שסוכם בנושא בדיונים קודמים.
אם כי לפרישתם נומקו גם סיבות נוספות בתחומים אחרים.
בהמשך באמצעות הידברות ובשל נסיבות נוספות חזרו המזרחי להצטרפות להנהלה הציונית בראשות בן-גוריון.
והגיעו להסכמות בנושא זה בין הצדדים.
על כך כתבה ההיסטוריונית אניטה שפירא
הכרה באוטונומיה לזרמים שונים בחינוך
הוועידה הכירה בזכות לקיומם של מספר זרמים שונים בחינוך באופן שיוכלו לשמור על צביונם החינוכי במסגרת הממלכתית אך באופיים הייחודי כגון זרם החינוך הממלכתי והממלכתי דתי שכונו אז בשמות הזרם הכללי והזרם הדתי.
זאת בהמשך להחלטות שנקבעו כבר בוועידת לונדון (1920) בנושאים אלה.
בקונגרס ברל כצנלסון נשא את הנאום המרכזי, בעניין קידום התרבות העברית; והציע להקים קרן תרבות, שלישית לצד הקרן הקיימת וקרן היסוד.
קרן שמטרתה תהיה למימון ופיתוח פעילות תרבותית.
למרות טענותיו על "בבל של לשונות" ו-"אווירה כללית של לבנטיניות, קרייריזם וסנוביות" המשתלטת ברחבי היישוב, הצעתו לא עלתה להצבעה, רק כמחצית הצירים נכחו בדיון ובמהלכו רבים מהם עזבו עד שהוצרכו להפסיקו.
בין הצעותיו היו לייסד אנציקלופדיה עברית (דבר שהחל רק ב-1948), לכנס אוצר של כתבי סופרים יהודיים ולתרגם לעברית ספרות קלאסית.
ארתור רופין הכריז במהלך הקונגרס על הקמת חברת בצלאל החדש, שנועדה לגייס כספים עבור פתיחתו מחדש של בית הספר בצלאל אשר נסגר בשנת 1929.
בין החלטות הקונגרס נמנית החלטתו בנושא פיתוח הספנות העברית והחקלאות הימית כפי שפרסם בהחלטותיו: כתוצאה מכך הקימה הסוכנות היהודית כבר ב-1936 את "מחלקת הים והדיג".
יישוב אזור עמק בית שאן
בין ההחלטות של הקונגרס הוגדר הצורך ליישב את עמק בית שאן והאזור באופן מתוכנן.
וכך אכן החל להתבצע כבר משנת 1936. עם הקמת היישוב תל עמל הראשון ליישובי חומה ומגדל.
במסגרת נושא חיזוק כלכלת המשק העברי הקונגרס יצא בהכרזה לפיה:
לקראת ימיו האחרונים של הקונגרס ב-ג' באלול (2 בספטמבר) נפטר הרב אברהם יצחק הכהן קוק רבה האשכנזי הראשי הראשון של ארץ ישראל.
במהלך הישיבה ה-38 של הקונגרס הודיע מנהל הישיבה בן-ציון מוסינזון .
בשל כך עצרו את דיוני הקונגרס לשלוש שעות לאות אבל ובערב נפתחה ישיבה מיוחדת לדברי הספד בראשות חיים ויצמן אשר נשא בה דברים ולאחריו נשאו דברי הספד מנחם אוסישקין והרב מאיר בר-אילן ואחרים.
למחרת בערב קיימו הספד גם בבית הכנסת המקומי.
מספר שבועות קודם לכן נערכו בחירות לרשימות המפלגות והצירים לקונגרס.
חלקים מקונגרס זה והאירועים סביבו תועדו לראשונה בסרט עם קול.
את הלוגו של אות הקונגרס יצר המעצב הגרפי אוטה ווליש לימים ייעצב גם את מגילת העצמאות וחלק ניכר מהסמלים הבולטים של מדינת ישראל.
ב-27 באוגוסט באמצעם של ימי הקונגרס נכח מזכיר מטעם ועדת המנדטים של חבר הלאומים.
בסיום האירועים והנאומים המרכזיים של הקונגרס סיימו כל המשתתפים בשירת התקווה בעמידה, כפי שהתקבל רשמית בקונגרס הציוני ה-18 שתשמש מאז ולהבא כהמנון הלאומי.
הגם שביישוב העברי היו מי ששרו כבר את פזמון "התקווה" בנוסחו המחודש, שרו צירי הקונגרס את המילים כבשיר המקורי תקוותינו:
מעל 300 אנשי תקשורת השתתפו באירוע ולפיכך במהלך האירוע הוכשר אזור ייעודי לעיתונאים מהארץ והתפוצות שסיקרו את האירועים.
מערכות העיתונים מהארץ שלחו אישים בכירים לסקר את האירוע כך למשל בראש משלחת עיתון הארץ עמד העורך הראשי משה יוסף גליקסון.
הקריקטוריסט יעקב ביקלס תיעד חלק מבכירי משתתפי הקונגרס בציורים אשר הופקו בתור סדרה של גלויות.
לצד הקונגרס התקיימו אירועים וועידות של ארגונים יהודיים נוספים הקשורים להסתדרות הציונית בהם הקק"ל, ויצו וקרן היסוד וכן של סיעות ותנועות צירי הקונגרס.
בנוסף התקיימו אירועי ספורט סמליים באמצעות ארגונים שונים בהם תנועת מכבי העולמית, וערבי ריקודי הורה ציבוריים.
איתמר בן אב"י, פרסם לקראת הקונגרס מאמר ביקורת על כך שהקונגרס לא נערך בארץ ישראל.
תוך שהוא מתייחס לעלויות הרבות שיש בקיום הקונגרס בניכר.
לתועלת הכלכלית שהייתה יכולה להיות לקיומו בארץ ישראל.
ועל הקלקול החינוכי-תרבותי המצטרף לדבריו לנוהג לעזוב את הארץ לחופשה בחו"ל שיש בדבר.
נחום סוקולוב נשיא היוצא של ההסתדרות הציונית העולמית והסוכנות היהודית, מונה לנשיא של כבוד של ההסתדרות הציונות, הסוכנות היהודיות וקרן היסוד.
בנוסף נתמנה לראש מחלקת התרבות, מחלקה חדשה במסגרת ההנהלה הציונית.
הייתה כוונה במהלך הקונגרס לייסד קרן לתרבות עברית ציונית על שם חיים נחמן ביאליק שנפטר שנה קודם לכן, אך דבר זה לא יצא אל הפועל.
הקונגרס ציין חגיגית יובל 75 שנה להנריטה סאלד מראשי נשות הדסה ועליית הנוער.
בהחלטה שהתקבלה פה אחד אישרו את המלצת הקק"ל להקים לכבודה יישוב על שמה.
ולפיכך הוקם במסגרת יישובי חומה ומגדל היישוב כפר סאלד.
בקונגרס זה נוצר לראשונה מצב שבו מרבית חברי ההנהלה הציונית היו תושבי ארץ ישראל.
ארתור רופין - מראשי היישוב העברי עוד בשלהי השלטון העות'מאני בא"י.
ויו"ר הסוכנות היהודית עד לקונגרס הי"ט.
חיים ויצמן - נשיא בקונגרס ולימים נשיאה הראשון של מדינת ישראל.
זלמן שזר - לימים נשיאה השלישי של מדינת ישראל.
מנחם אוסישקין - נשיא הוועד הפועל הציוני ויו"ר הקק"ל.
נחום סוקולוב - הנשיא החמישי והיוצא של ההסתדרות הציונית העולמית.
דוד בן-גוריון - לימים ראש ממשלת ישראל הראשון.
ברל כצנלסון ממנהיגי הציונות הסוציאליסטית לימים יו"ר קק"ל.
יצחק בן צבי - ממייסדי פועלי ציון, חבר אסיפות הנבחרים והוועד הלאומי, לימים נשיאה השני של מדינת ישראל.
רחל ינאית בן צבי - בעבר דמות בולטת בקומונה "ירושלים החדשה", בר גיורא השומר, פועלי ציון.
משה שרת לימים ראש ממשלת ישראל השני.
לוי אשכול - מפא"י, לימים ראש ממשלת ישראל השלישי.
גולדה מאיר - מפא"י, לימים ראש ממשלת ישראל הרביעית.
זלמן ארן - מפא"י, לימים שר החינוך.
נחום גולדמן - לימים נשיא הקונגרס בשנים 1949 - 1977
יצחק גרינבוים, מראשי התנועה הציונית בפולין, לימים שר הפנים הראשון של מדינת ישראל.
דוד רמז - מפא"י, מראשי היישוב, שר התחבורה הראשון של מדינת ישראל.
דוב הוז - מפא"י, מראשי תנועת העבודה, ממייסדי ארגון "ההגנה".
יוסף שפרינצק - מפא"י מראשי תנועת העבודה ולימים יו"ר הכנסת הראשון של מדינת ישראל.
אברהם הרצפלד - מפא"י, ממייסדי אחדות העבודה, לימים ח"כ בכנסות ישראל הראשונות.
ברל לוקר מפא"י, בכיר בסוכנות היהודית.
דוד זכאי - מפא"י, מבכירי ההסתדרות הכללית.
אליעזר קפלן - מפא"י, לימים שר האוצר הראשון של מדינת ישראל.
שלמה קפלנסקי - מפא"י, מנהל הטכניון.
אברהם קצנלסון - מפא"י, חבר אסיפות הנבחרים, רופא מראשי מערכת הבריאות ביישוב, לימים חבר מועצת המדינה הזמנית.
יצחק טבנקין - מפא"י, ממייסדי הקיבוץ המאוחד.
יצחק בראלי ממייסדי צעירי ציון, מראשי בנק הפועלים.
אליהו דובקין - מפא"י, לימים חבר מועצת המדינה הזמנית.
דוד אבישר - מפא"י, לימים חבר אספת הנבחרים והוועד הלאומי.
איש ועד העדה הספרדית, יליד חברון.
הרב זאב גולד יו"ר תנועת המזרחי וחבר מועצת המדינה הזמנית.
הרב מאיר בר-אילן מראשי תנועת המזרחי לימים יו"ר קק"ל וחבר מועצת המדינה הזמנית.
הרב יהודה לייב פישמן מימון -מראשי תנועת המזרחי, לימים שר הדתות הראשון של מדינת ישראל.
הרב משה המאירי (אוסטרובסקי) - מראשי תנועת המזרחי.
יהושע השל פרבשטיין - היה מראשי המזרחי בפולין.
הרב חיים משה שפירא - הפועל המזרחי, לימים שר הבריאות הראשון
הרב שלמה זלמן שרגאי - הפועל המזרחי.
הרב כתריאל פישל טכורש - הפועל המזרחי.
זרח ורהפטיג - הפועל המזרחי, לימים חבר מועצת המדינה הזמנית ושר בממשלות ישראל.
הרב שאול ואהל - הליגה למען א"י העובדת, מטעם יהודי ארצות הברית וקנדה.
מאיר גרוסמן - ממייסדי מפלגת ברית הציונים הרוויזיוניסטים.
ממייסדי מפלגת המדינה העברית שנותרה בהסתדרות הציונית לאחר פרישת הרוויזיוניסטים ממנה .
ריכרד ליכטהיים - מפלגת המדינה העברית, ממנהיגי התנועה הציונית בגרמניה, מעורכי די ולט (שבועון ציוני).
ברוך ויינשטיין - מפלגת המדינה העברית ולימים חבר מועצת המדינה הזמנית.
ישראל בנימין רוזוב - מפלגת המדינה העברית
רוברט שטריקר - מפלגת המדינה העברית.
(כבר בשנת 1919 היה לנשיא המפלגה היהודית הלאומית האוסטרית אשר במסגרתה נבחר לפרלמנט האוסטרי), נספה בשואה באושוויץ.
יאנוש קורצ'אק איש חינוך, לימים דמות מופת מנספי יהודי פולין מגטו ורשה.