tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הוקם בשנת 1966 כאיחוד הסופרים והעיתונאים הפלסטינים בוועידת יסוד שנערכה בעיר עזה, ונחשב לאחד האיגודים העממיים הפלסטינים החשובים ביותר.
הוועידה הכללית הראשונה התקיימה בספטמבר 1972 בביירות, ובחרה ב לנשיא האיחוד.
הוועידה הכללית השנייה נערכה במרץ 1977 בתוניס.
הוועידה הכללית השלישית התקיימה באפריל 1980 בביירות, בה נבחר לנשיא האיחוד.
הוועידה הכללית הרביעית התקיימה באפריל 1984 בצנעא, בה נבחר מחמוד דרוויש לנשיא.
הוועידה הכללית החמישית נערכה בפברואר 1987 באלג'יריה, ובחרה ב לסגן נשיא האיחוד, תפקיד בו החזיק עד 2005.
בשנת 2009 נבחר ברמאללה המשורר לנשיא האיחוד.
בשנת 2018 נבחר הסופר נאפז אל-רפאעי לנשיא האיחוד.
המשורר מוראד א-סודאני נבחר מחדש בסוף 2019 לנשיא האיחוד.
האיחוד הקים מספר סניפים, כולל בסוריה, ירדן וכווית.
איגוד הרובאים הלאומי הוא איגוד אמריקני ללא כוונות רווח הפועל ברוח זכות האזרח לשאת נשק.
איגוד הרובאים הלאומי, שנוסד בארצות הברית בשנת 1871 (בשם "איגוד הרובאים האמריקני"), תומך ומעודד החזקת נשק אישי ומתנגד נמרצות לחוקי פיקוח על נשיאת נשק.
בנוסף, האיגוד מעודד ונותן חסויות לפעילויות שונות בירי ספורטיבי.
הארגון נחשב לאחד מן הארגונים הוותיקים ביותר בארצות הברית לזכויות האזרח.
ה-NRA מואשם לעיתים קרובות בכך שהוא נתמך על ידי חברות הנשק.
לארגון כ-5 מיליון חברים בארצות הברית, וביניהם סלבריטאים רבים, לרבות שחקנים, זמרים ושאר יוצרים.
גישה זו מזוהה במיוחד עם חלקה הדרומי של ארצות הברית, המאופיין בשטחים חקלאיים רבים יותר, בהם מקובל יותר, מטעמים מסורתיים, שכל בעל קרקע יגן על אדמתו בעצמו.
התמיכה בהחזקת נשק חופשית נפוצה פחות באזורים העירוניים של ארצות הברית, ובכללם בצפון ארצות הברית (הנוטה יותר לתמוך במפלגה הדמוקרטית).
מעמדו של ה־NRA כאיגוד ללא כוונות רווח מאפשר לו לקיים שדלנות לקידום ענייניו, והוא נחשב לאחד משלושת הגופים רבי-העוצמה ביותר בארצות הברית בתחום השדלנות.
זאת, בין היתר, בשל יכולתו לגייס כמות גדולה של קולות לקראת הבחירות, יכולתו לגייס תרומות למסעות תעמולה למען הזכות להחזיק בנשק להגנה עצמית כמשתמע מהתיקון השני לחוקת ארצות הברית וכן לשימור וטיפוח תרבות ציד.
בנוסף לשדלנות פוליטית עוסק הארגון בטיפוח תרבות הנשק והקליעה, ארגון תחרויות ירי ספורטיביות, חינוך לבטיחות בשימוש בנשק, פרסום כתבי עת בנושאי נשק (הידוע שבהם הוא American Rifleman ) ועוד.
מדי שנה בוחר הארגון את "רובה השנה" ומעניק לו את פרס Golden Bullseye "Rifle of the Year" Award.
בין הזוכים בפרס נמנים התבור SAR והתבור X-95 הישראליים.
ארגון הרובאים הלאומי נרשם לראשונה במדינת ניו יורק ב-16 בנובמבר 1871, 6 שנים לאחר סיום מלחמת האזרחים האמריקנית, על ידי ויליאם קונאנט צ'רצ' , עורך העיתון "Army and Navy Journal ", כתב עת בנושא צבא, וג'ורג' ווד וינגייט .
שני המייסדים שירתו בצבא האיחוד בזמן מלחמת האזרחים.
הרעיון להקמת איגוד רובאות אמריקאי עלה לראשונה במהלך מלחמת האזרחים על ידי אזרחים אמריקאים שהתגוררו באנגליה והתרשמו מארגון הרובאות הלאומי הבריטי , שהוקם שנתיים קודם לכן ב-1859, ששלחו מכתב לנשיא אברהם לינקולן הממליץ על הקמת איגוד רובאות אמריקאי במטרה לשפר את כושר הקליעה.
בנוסף, הציע המכתב להקים מטווח בסטאטן איילנד.
נתונים שנאספו על ידי צבא האיחוד על תפקוד חייליו בזמן מלחמת האזרחים מראים כי חיילי הצבא הצליחו לפגוע בחייל מצבא הקונפדרציה אחת ל-1,000 יריות.
הגנרל אמברוז ברנסייד, ששימש כנשיאו הראשון של ה-NRA, מצוטט מתייחס לרמת הקליעה הנמוכה של חיילי צבא האיחוד: "מתוך עשרה חיילים מושלמים בתרגלי סדר חמושים, רק אחד יודע את מטרת הכוונות שעל הרובה שלו או בעל יכולת לפגוע בצידו הרחב של אסם.".
הגנרלים האשימו את רמת הקליעה הנמוכה בשיטות קליעה שפותחו בארצות הברית עבור רובי מוסקט מוקדמים ומדויקים פחות מאלו שאיתם נלחמו במלחמת האזרחים, ורצו להקים איגוד מקצועי שיעודד וילמד קליעה עם רובים על בסיס ידע מדעי.
ג'ורג' ווד וינגייט, ששירת במלחמת האזרחים כקפטן בצבא האיחוד, ראה בצורך להכשרה ותרגול טוב יותר עבור החיילים בצבא ארצות הברית ושלח נציגים לקנדה, בריטניה וגרמניה במטרה לבחון שיטות תרגול בצבאות ומיליציות שבמדינות אלו.
מטווח ירי למטרה זו הוקם ב-21 ביוני 1873 במימונו של בית הנבחרים של מדינת ניו יורק לפי תוכניות שסיפק וינגייט, המטווח הפך לאתר תחרויות הקליעה הראשונות, אך לאחר התנגדות פוליטית לפעילות האיגוד בניו יורק הועבר המטווח לניו ג'רזי הסמוכה.
על אף התעצמותו של ה-NRA בניו יורק, בעיקר בזכות הקמתה של תחנת רכבת בסמוך למטווח שהוקם בעיר, מרבית פעילותו נותרה בתוך גבולות העיר.
המודעות הלאומית בארצות הברית ל-NRA עלתה בשנת 1873 בעקבות אירוע בו קבוצת הקלעים האירית אתגרה את קלעי ארצות הברית להקים קבוצה כדי להוכיח את יכולותיהם, זאת אחרי שהקבוצה האירית הביסה את קבוצות אנגליה וסקוטלנד בתחרויות קליעה בווימבלדון.
בפועל, רצתה הקבוצה האירית להוכיח כי היא האלופה האמיתית באליפות הקליעה האנגלו-אמריקאית.
ה-NRA ארגן קבוצה באמצעות מועדון בת וחברת נשקי רמינגטון חימשה את הקבוצה בכלי נשק בעלי טעינה אחורית (בניגוד לטעינה קדמית דרך הקנה), שנחשבו פחות מדויקים.
למרות זאת, שמונה קלעים אמריקאים ניצחו את התחרות.
פרסום התחרות על ידי ניו יורק הראלד סייע משמעותית להעלאת קרנו של ה-NRA ברמה הלאומית.
ה-NRA ארגן מועדוני קליעה במדינות רבות בארצות הברית, ורבים מהמשמרים הלאומיים של המדינות פנו ל-NRA כדי לשפר את כושר הקליעה של החברים בהם.
פרסומים מקצועיים של ה-NRA הוכנסו לתוכנית האימונים של צבא ארצות הברית, ובכירי הצבא שימשו כמנהליו - נשיא ארצות הברית יוליסס ס.
גרנט שימש כנשיאו השמיני של האיגוד והגנרל פיליפ שרידן כנשיאו התשיעי.
בשנת 1901 הקים הקונגרס האמריקאי את הוועדה הלאומית לקידום רובאות, בה ישבו נציגי ה-NRA, המשמר הלאומי וזרועות הצבא האמריקאי.
בתקופה זו החלו להתקיים תחרויות קליעה לאומיות הפתוחות לאזרחים ולאנשי צבא כאחד.
ב-1907 העביר האיגוד את משרדו הראשי לוושינגטון די.
כדי להמשיך ולקדם את מאמצי השדלנות שלו בבית הנבחרים האמריקאי.
בתקופה זו החלו יצרניות נשק אמריקאיות לייצר כלי נשק לשימוש חופשי על ידי אזרחים, ולא בהכרח רק על ידי ארגונים צבאיים.
ב-1910 החלו למכור לחברי ה-NRA רובים מסוג ספרינגפילד.
ב-1912 התוכנית הממשלתית CMP (Civilian Marksmanship Program, בעברית: תוכנית הקלעות האזרחית), שמטרתה שיפור המיומנות והבטיחות בתפעול נשק בידי אזרחים, החלה ליצר אקדחים לשימוש חברי האיגוד.
עד לשנת 1927, משרד המלחמה האמריקאי סיפק תחמושת ומטרות תרגול בחינם למועדוני קליעה אזרחיים בעלי לפחות עשרה חברים מעל גיל 16.
המעבר מאיגוד מקצועי לאיגוד פוליטי (1934–1977)
במרבית שנות קיומו של ה-NRA, מטרותיו המרכזיות היו הכשרה של בעלי כלי נשק במטרה לשפר את כושר הקליעה ובטיחות התפעול של הקלעים בארצות הברית.
האיגוד התמקד בקלעים ספורטיביים, ציידים ואנשי כוחות הביטחון ולא בזכויות הנשק של האזרחים מן השורה.
ב-1968 חוקק חוק נוסף, חוק השליטה בנשק (GCA), שהטיל מגבלות נוספות על ייצור, מכירת ונשיאת כלי נשק במדינה, גם חוק זה זכה לתמיכה של ראשי ה-NRA.
חוקים ומגבלות אלו על זכויות הנשק האזרחיות עוררו התנגדות בקרב חברי ה-NRA שהחל צובר מספר רב של פעילים תומכי זכויות כלי נשק.
ב-1975 ה-NRA החל להתמקד בפוליטיקה והקים את הזרוע השדלנית שלו, "המכון לפעילות חקיקתית".
שנה לאחר מכן, בשנת הבחירות 1976 הקים ה-NRA את "קרן הניצחון הפוליטי", שמטרתה גיוס כספים לסיוע או להתנגד למועמדים בבחירות בארצות הברית בהתאם לדעותיהם בדבר זכויות כלי הנשק.
בכנס השנתי של ה-NRA בשנת 1977 הגיע שיאו של המהפך במטרותיו של האיגוד.
באירוע שזכה לכינוי "מהפיכת סינסינטי" הודחו מנהלי ה-NRA, שתמכו בהעברת מטה האיגוד לקולרדו והקמת מתחם פנאי בעלות 30 מיליון דולר בניו מקסיקו, על ידי פעילים תומכי זכויות הנשק לאזרח שדאגתם המרכזית הייתה לשמירה על התיקון השני לחוקה.
הפעילים האשימו את הנהגת ה-NRA הישנה בקיום של חוקי ההגבלה על זכויות כלי הנשק הקיימים והאמינו שלא ניתן להגיע לפשרה בדבר הזכות להחזיק נשק.
אחרי 1977 הרחיב ה-NRA את החברות בו על ידי התמקדות בנושאים פוליטיים ויצירת בריתות עם פוליטיקאים שמרנים מהמפלגה הרפובליקנית, במטרה להחליש את ההגבלות על זכויות הנשק בארצות הברית.
ה-NRA הצליח לשדל את הקונגרס האמריקאי להעביר את חוק הגנת בעלי כלי הנשק (FOPA) ופעל להחליש את סמכויותיו של הרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק וחומרי הנפץ.
האיגוד החליט להשקיע משאבים ומאמצים הולכים וגדלים בתחום הפוליטי והחקיקתי של עשייתו, וב-1980 לראשונה הביע תמיכה במועמד לנשיאות, רונלד רייגן, שהפך לנשיא הראשון שהתייחס לנושא זכויות הנשק לאזרח ול-NRA.
ה-NRA תואר כבעל השפעה רבה בעיצוב מדיניות הממשל האמריקאי בדבר זכויות כלי הנשק במדינה, זאת באמצעות השפעה על מחוקקים באמצעים כספיים וביכולותיו ליצור הירתמות פוליטית רבה בקרב חבריו.
ה-NRA מורכב ממספר ארגוני בת המתפקדים תחת הנהלה מרכזית.
קרן ההגנה האזרחית של ה-NRA היא קרן שמגייסת ומנהל כספים מתרומות למטרות סיוע וייעוץ משפטי עבור אזרחים המעורבים בתיקים משפטיים הנוגעים לזכויות נשק והתיקון השני לחוקה.
הקרן הוקמה בשנת 1978 ומאז 2001 סיפקה הקרן למעלה מ-10 מיליון דולר לטובת מטרות אלו.
בשנת 1994 הקרן ממנה סיוע משפטי בשווי חצי מיליון דולר בתיקים הנוגעים לזכויות נשק.
הקרן תרמה ב-1996 20,000 דולר לתושב ניו יורק ברנרד גטס שנתבע על ידי אדם שנותר משותק לאחר שגטס ירה בו.
הקרן שילמה את עלויות המשפט של בריאן אייטקן, תושב ניו ג'רזי שנידון ל-7 שנות מאסר בעבור נשיאת נשק ללא רישיון.
קרן הצדקה של ה-NRA היא ארגון ללא מטרות רווח שמגייס ותורם כספים לקבוצות העוסקות ברובאות וקליעה כגון המשמר הלאומי והצופים האמריקאים.
הקרן חילקה מענקים בשווי 21.2 מיליון דולר לתוכניות אימונים והכשרה בנושא רובאות: 12.6 מיליון דולר ל-NRA עצמו והשאר (8.6 מיליון דולר) לתוכניות מקומיות לציידים, קלעים תחרותיים, אספני כלי נשק, כוחות ביטחון וקבוצות נשים ונוער.
לקרן אין עובדים ולא משלמת משכורות.
קרן הניצחון הפוליטי היא ועדת פעילות פוליטית המגייסת ומשקיעה כספים כדי לתמוך בקמפיינים של פוליטיקאים התומכים ב-NRA ומטרותיו.
הקרן מנוהלת על ידי כריס ויליאם קוקס , שמשתמש גם כמנהלה של "המכון לפעילות חקיקתית".
בנוסף לפעילות גיוס הכספים ותרומתן, הקרן מנהלת דירוג מועמדים למשרות ציבוריות לפי מידת תמיכתם בזכויות נשק.
מועמד שנקבע כבעל ציון "A+" יהיה כזה בעל היסטוריית הצבעות "מצוינת" בתחומים הקריטיים הנוגעים ל-NRA ואשר ביצע מאמץ עילאי לקדם את התיקון השני לחוקה ולהגן עליו.
מועמד בעל ציון "F" יהיה מועמד שהוגדר כ"אויב אמת של זכויות בעלי כלי הנשק".
ב-2018 גייסה הקרן 19.2 מיליון דולר והוציאה 18.9 מיליון דולר.
שיא הוצאות הקרן בתקופת בחירות היה בבחירות 2016, בהן נבחר דונלד טראמפ, אחד מחברי האיגוד ותומך נלהב בו, בהן שילמה 22.6 מיליון דולר לקמפיינים פוליטיים.
הארגון מנוהל על ידי צוות מנהלים שממונים על ידי מועצת מנהלים נבחרת.
מועצת המנהלים מורכבת מ-75 חברים הנבחרים לקדנציה של 3 שנים על ידי חברי האיגוד, וחבר נוסף שמהווה מנהל המועצה.
המועצה מונה סה"כ 76 חברים.
המועצה בוחרת את נשיא הארגון ואת מנהליו מקרב חברי האיגוד.
גיוון החברים במועצת המנהלים משקף את עמדותיו הפוליטית של האיגוד: ב-2018 69 חברים במועצה היו לבנים ו-63 חברים היו גברים.
בנוסף, יותר נציגים היו מטקסס, מדינה רפובליקנית גדולה, לעומת מדינות אחרות בארצות הברית, אחריה שכיחות מדינות רפובליקניות אחריות כגון אריזונה, טנסי ופלורידה.
לבחירות למועצה אחוזי הצבעה נמוכים מאוד, ב-2013 הצביעו רק כ-7% מבעלי זכות ההצבעה.
חברי מועצה ידועים - אוליבר נורת', אלן וסט, טום סלק, בוב בר, קארל מלון, רוני בארט (מייסד חברת הנשק בארט).
ויין לה'פייר משמש כסגן הנשיא והמנהל הכללי של הארגון.
לה'פייר, שהיה שדלן של הארגון מ-1977, מונה לסגן הנשיא בכנס הלאומי בשנת 1991 על ידי פעילי זכויות הנשק הקיצוניים שבתוך הארגון ומשמש בתפקיד זה עד היום.
משכורתו של לה'פייר מגיעה לממוצע של מיליון דולר בשנה, ושיא של 5.1 מיליון דולר בשנת 2015. בנוסף, מובטחת ללה'פייר חבילת פרישה על סך 4 מיליון דולר.
בראש הזרוע השדלנית של ה-NRA, "המכון לפעילות חקיקתית", עומד כריס ויליאם קוקס, שמשמש כמנכ"ל המכון.
משכורתו של קוקס היא 1.3 מיליון דולר, נכון ל-2015.
ב-2017 מונתה דנה לאש , לשעבר כתבת אתר החדשות הימני הקיצוני חדשות ברייטברט, כדוברת הלאומית של ה-NRA, עם התואר הרשמי של "עוזרת מיוחדת לסגן הנשיא בענייני תקשורת".
לאש מנחה תוכנית בשם "The DL" בערוץ האינטרנטי של הארגון, NRA TV, ומופיעה בתכנים רבים נוספים של האיגוד.
במאי 2018 הכריז הארגון שימנה את מנחה החדשות אוליבר נורת' כנשיא האיגוד.
נורת', לשעבר קולונל בצבא האמריקאי, ידוע כמי שהיה מעורב בפרשת השחיתות איראן-קונטראס במהלך שנות ה-70.
האיגוד טוען כי החברים בו מונים מעל ל-5 מיליון.
מרכז מחקר עצמאי פרסם בשנת 2017 מחקר שטוען שכמות החברים האמיתית היא גבוהה בהרבה, למעלה מ-14 מיליון חברים, וכי 17% מבעלי כלי הנשק בארצות הברית מחשיבים את עצמם כחברי האיגוד.
ה-NRA מכחיש את הנתונים בטענה כי לעיתים גם אנשים שאינם חברים תומכים בעמדות הארגון בסקרים.
מספר עיתונאים מפקפקים בשני המספרים האלו וטוענים כי כמות החברים בפועל קטנה בהרבה, וכי האיגוד מתחשב גם בחברים שנרשמו לכל חייהם שנפטרו כחברים פעילים, ובפועל מנפח את מספרי החברות בו.
העיתונאים מציינים, בין היתר, כי במהלך שנת 2008 טען האיגוד בשני מקרים נפרדים כי גודלו הוא 4.3 מיליון חברים ו-3 מיליון חברים.
מסמך שפורסם בשנת 2012 טוען כי לארגון 4 מיליון חברים, ומתוכם רק 2 מיליון פעילים.
חברים בולטים באיגוד כוללים 9 מנשיאי ארצות הברית.
גרנט, שאף שימש כנשיא האיגוד, היו חברים גם תאודור רוזוולט, ויליאם הווארד טאפט, דווייט אייזנהאואר, ג'ון פיצג'רלד קנדי, ריצ'רד ניקסון, רונלד רייגן, ג'ורג' הרברט ווקר בוש (שפרש ב-1995 בעקבות ביקורת חריפה שמתח מנכ"ל האיגוד על הרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק וחומרי הנפץ על רקע הפיגוע באוקלהומה סיטי) ודונלד טראמפ.
כלל הנשיאים שהיו חברים באיגוד היו חברי המפלגה הרפובליקנית למעט קנדי, הדמוקרטי היחיד ברשימה.
בנוסף לנשיאים חברים גם שלושה סגני נשיא ארצות הברית, שני שופטי בית המשפט העליון, ומספר רב של חברי קונגרס וסנאט מדיני ולאומי.
חברים נוספים הם העיתונאי האנטר ס.
תומפסון, הטרוריסט טימותי מקווי, הבמאי מייקל מור (שהצטרף במטרה לפרק את האיגוד מבפנים), השחקן ריקי שרודר והמוזיקאי ג'יימס הטפילד.
הזכות לשאת נשק מעוגנת בחוקי ארצות הברית מהרמה הארצית-פדרלית (התיקון השני לחוקת ארצות הברית) ועד הרמה המדינית-מקומית.
החקיקה מגבילה או מתירה את זכויות הנשק של אזרחים, מיליציות וחברות נשק, ואפילו מכתיבה את זכויותיהם של המחוקקים בנושאי חקיקה שקשורים בנושא זכויות נשק.
ב-1970 האיגוד החל מתמקד בפעילות חקיקתית נרחבת כדי לעצור ולבטל חוקים הפוגעים בזכויות נשיאת נשק של אזרחים בארצות הברית.
ה-NRA פועל באמצעות "המכון לפעילות חקיקתית" להשפעה על חוקים שמועברים בבתי הנבחרים האמריקאיים.
ל-NRA עצמו היסטוריה מגוונת בתמיכה או התנגדות לחקיקה בדבר כלי נשק בארצות הברית.
בראשית דרכו של האיגוד, כאשר התמקד בספורטאים וציידים, חוקים שהגבילו נשיאת או ייצור כלי נשק לא זכו להתנגדות מצד האיגוד ולפעמים אפילו לתמיכתו.
חוקים המגבילים את זכויות הנשק שחוקקו בשנת 1934, 1938 ו-1968 זכו לתמיכת האיגוד.
החוק שהועבר ב-1968 היווה נקודת משבר עבור האיגוד שהחל מנקודה זו החל להשפיע באופן הולך ומקצין להתנגדות לכל הגבלה על הזכות לנשיאת נשק.
ב-1986 האיגוד פעל בהעברתו של "חוק הגנת בעלי כלי הנשק" (FOPA).
האיגוד התנגד לאיסור על שימוש ברובי סער שהועבר בשנת 1994 במהלך כהונתו של הנשיא ביל קלינטון.
האיסור נקבע לתוקף של 10 שנים במהלכן האיגוד פעל רבות למנוע את חידושו.
האיסור פג תוקף ב-13 בספטמבר 2004 ולא חודש מאז.
בשנת 2005 חתם הנשיא ג'ורג' וו.
בוש על חוק המגן על יצרני כלי נשק מתביעות נזיקין בשימוש במוצריהן.
על אף שהאיגוד מגדיר את עצמו כפועל עבור זכויות האזרח האמריקאי, במהלך פעילותו האיגוד התייחס לזכויות נשיאת כלי נשק ברחבי העולם, והתייחס לסוגיות של זכויות אלו במדינות רבות בעולם, ביניהן ישראל.
ה-NRA מתנגד לאמנת הסחר בכלי נשק הבינלאומית (ATT), התנגד למרשם כלי נשק בקנדה, תמך בזכויות נשיאת כלי נשק בברזיל, ומתח ביקורת פומבית על מגבלות הקבועות בחוק האוסטרלי על זכויות אלו.
ה-NRA התייחס מספר פעמים לישראל כדוגמה לחברה בה שכיחות כלי הנשק ובקיאות האוכלוסייה בתפעולם תורמת לבריאות וביטחון האוכלוסייה, לרוב על ידי ציון אי דיוקים באופן ניהול כלי הנשק במדינה.
ב-2012 התייחס מנכ"ל האיגוד, ויין לה'פייר, לשימוש במאבטחים חמושים בבתי הספר בישראל כמענה לטענת מתנגדי זכויות נשיאת כלי הנשק לאחר הטבח בבית הספר היסודי סנדי הוק.
דובר משרד החוץ, יגאל פלמור, ציין "כי שני המקרים "שונים במהותם" וכי "לא היו בישראל מקרים רבים של ירי בבתי ספר, ואין להם שום קשר לנושא שבשיח בארצות הברית.
אנחנו היינו צריכים להתמודד עם טרוריזם." פלמור ציין כי בניגוד לטענת לה'פייר ישראל אף הידקה את המגבלות על זכויות נשיאת הנשק בשנים אלו והוסיף "מה שהסיר את הסכנה זה לא המאבטחים החמושים אלא מדיניות כוללת של מלחמה בטרור שהורידה את הטרור ברחובות לכמעט אפס בשנים האחרונות".
(תקופת חיים)מקצוע לפני הכהונהתחילת כהונהסיום כהונה 1אמברוז ברנסייד
(1855–1924)פרופסור לגאוגרפיה וקלע אולימפי19151920 10סמית' וילדמן ברוקהארט
איגוד השידור האירופי הוא ארגון שידור שנוסד ב-12 בפברואר 1950 על ידי 23 ארגוני שידור מאירופה ומהמזרח התיכון בוועידה בעיירה טורקי שבאנגליה.
ב-1993, בעקבות התמוטטות הגוש הסובייטי במזרח אירופה, התמזג הארגון עם מקבילו במזרח אירופה, "הארגון הבינלאומי לטלוויזיה ולרדיו" (OIRT).
על אף שמו, כולל הארגון גם גופי שידור מאזורים הסמוכים לאירופה, ואשר הוגדרו כחלק מאזור השידור האירופי לעניין זכויות יוצרים, תקני שידור וכיוצא באלה.
נכון לשנת 2016 חברים בארגון 73 גופי שידור מ-56 מדינות באירופה, המזרח התיכון, צפון אפריקה והקווקז.
בנוסף יש בארגון 43 גופי שידור במעמד חבר-נלווה מ-25 מדינות.
חברים-נלווים הם בדרך-כלל גופי שידור מחוץ לאזור השידור האירופי, אשר מקיימים קשרים עם האיגוד.
גופי השידור החברים באיגוד הן תחנות טלוויזיה ורדיו, שרובן רשויות-שידור ממלכתיות הממומנות על ידי הממשלות השונות, או תחנות שפתוחות לקהל הרחב.
כל מדינות אירופה חברות באיגוד (מלבד ליכטנשטיין).
לאיגוד קשרים עם מדינות שלא שייכות לאירופה או למזרח התיכון, כגון קנדה, יפן, מקסיקו, ברזיל, הודו ואוסטרליה.
ההפקה המפורסמת ביותר של האיגוד היא תחרות הזמר של האירוויזיון, המאורגנת על ידי רשת האירוויזיון של האיגוד.
האפשרות לכל מדינה פעילה באיגוד להשתתף בתחרות מובילה גם לגידול משמעותי במספר השירים המתחרים, וגם להשתתפות של מדינות חוץ-אירופיות כמו ישראל.
רשת האירוויזיון מארגנת גם תחרות האירוויזיון לרקדנים צעירים, הפועלת בצורה דומה לתחרות השירים, והחל משנת 2003, מתקיימת באיגוד תחרות אירוויזיון לילדים.
בתחילת כל אירועי האיגוד מתנגן חלק מהיצירה "Te Deum" של המלחין מארק אנטואן שרפנטייה, אשר נבחרה להיות "החתימה המוזיקלית" של האיגוד.
איגוד השידור האירופי הוא יורש של איגוד השידור הבינלאומי (International Broadcasting Union ) שנוסד ב-1925 והמשרד הראשי שלו היה בז'נבה והמשרד הטכני בבריסל.
איגוד שטיפח חילופי ידע בין חבריו ותיווך במחלוקות טכניות בין חברים שעסקו בעיקר בנושאי תדרי שידור והפרעות בין גופי שידור.
במהלך מלחמת העולם השנייה הארגון נשלט למעשה על ידי גרמניה הנאצית לאחר שהצליחה להשתלט על הציוד שלו.
בתום המחלחמה בעלות הברית החליטו לפרק את הארגון.
באביב 1946 הציעו נציגי ועדת הרדיו הסובייטית להקים ארגון חדש; עם זאת, במקביל נעשו הכנות ל"ועידת שידור אירופית" בין-ממשלתית (EBC) בקופנהגן ב-1948, כדי לערוך תוכנית חדשה לשימוש בתדרים באזור השידור האירופי (EBA).
היה הכרחי לקיים ארגון שינהל את תדרי השידור באירופה, אך הייתה מחלוקת בין גופי השידור ובמיוחד חשש שהובע על ידי ה-BBC כי התאחדות חדשה עלולה להיות נשלטת על ידי ברית המועצות והצעתה לתת לכל אחד ממרכיביה, קול אחד.
צרפת הציעה כי יהיו לה ארבעה קולות עם הכללת המושבות שלה בצפון אפריקה.
בריטניה הרגישה שתהיה לה השפעה מועטה עם קול אחד בלבד.
ב-27 ביוני 1946 נוסד ארגון השידור הבינלאומי האלטרנטיבי IBO (International Radio and Television Organisation ) עם 26 חברים וללא השתתפות בריטית.
למחרת התכנס ה-IBU ונעשה ניסיון לפזר אותו אך נכשל; אף על פי ש-18 מתוך 28 חבריה עזבו כדי להצטרף ל-IBO במשך תקופה מסוימת, בסוף שנות ה-40, גם IBU וגם IBO התחרו על תפקיד ארגון התדרים, אך בריטניה החליטה להיות מעורבת בשניהם.
ה-BBC ניסה אך לא הצליח למצוא איתם סידורי עבודה מתאימים.
עם זאת, למטרות מעשיות, IBO שכר את המרכז הטכני של IBU בבריסל והעסיק את הצוות שלו.
ה-BBC הציע אז פתרון חדש המבוסס על שינוי החוקה של IBO כך שיהיה רק חבר אחד לכל מדינה ב-ITU, ובכך הבטיח רוב מערבי על ברית המועצות ומדינות הלוויין שלה.
באוגוסט 1949 התקיימה פגישה בסטרסה, איטליה אך היא הביאה לחוסר הסכמה בין הנציגים כיצד לפתור את הבעיות.
הצעה אחת הייתה להחליף את אזור השידור האירופי באחד שיחריג את מזרח אירופה, הלבנט וצפון אפריקה.
לאחר ועידת סטרסה, נוצר קונצנזוס בקרב מערב אירופה להקים ארגון חדש וה-BBC הציע לו שהוא יוקם בלונדון.
פגישות בפריז ב-31 באוקטובר וב-1 בנובמבר 1949 חתמו את גורלם של ה-IBU וה-IBO, אך הוחלט שלא לאפשר למערב גרמניה להיות מייסדת הארגון החדש.
ב-13 בפברואר 1950 איגוד השידור האירופי קיים פגישה ראשונה עם 23 חברים מאזור השידור האירופי במלון אימפריאל בטורקוואי, אנגליה, בריטניה.
הנשיא הראשון היה איאן ג'ייקוב מה-BBC, שנשאר בראשו במשך 10 שנים בעוד שפעילותו נשלטה במידה רבה על ידי ה-BBC בשל ההשקעה הפיננסית, הטכנית וכוח האדם שלו.
ההבדל החשוב ביותר בין ה-EBU לקודמיו היה שהחברות ב-EBU הייתה עבור גופי שידור ולא ממשלות.
נציגים ראשונים אמרו כי ישיבות EBU היו לבביות ומקצועיות ושונות מאוד מהטון של קודמותיה.
מערב גרמניה התקבלה ב-1951 ונרקמו קשרי עבודה עם ארגון ברית המועצות לרדיו וטלוויזיה בינלאומיים (OIRT) שהתקיים במקביל ל-EBU עד למיזוגו ב-1 בינואר 1993.
שירות השידור (הגוף שקדם לרשות השידור) התקבל לאיגוד בשנת 1957 יחד עם מרוקו ותוניסיה, למרות התנגדות מצרים שכבר הייתה חברה בארגון.
לכבוד הצטרפות ישראל הוסכם ש"קול ישראל" יארגן חידון תנ"ך בינלאומי.
נציג ישראל בארגון היה תחילה ד"ר ישעיהו שפירא, סגן מנהל "קול ישראל", אחריו שימש בתפקיד, בתחילת שנות ה-70, משה חובב.
במרץ 2017, אישרה מליאת הכנסת את הצעתו של ראש הממשלה בנימין נתניהו לתיקון מספר 8 לחוק השידור הציבורי, לפיצול תאגיד השידור החדש והקמת תאגיד חדשות נפרד שיהיה אחראי על שידורי האקטואליה בערוץ הטלוויזיה ותחנות הרדיו של התאגיד.
באפריל 2017 הגיש תאגיד השידור הישראלי "כאן" בקשה להצטרף לאיגוד השידור האירופי, אך על פי תקנון האיגוד, חברות באיגוד מותנית בשידור חדשות.
וראשי איגוד השידור האירופי הודיעו רשמית לראשי "כאן" שהתאגיד לא יוכל להיות חבר באיגוד ללא שידורי חדשות ואקטואליה.
ביוני 2017 פורסם כי על פי מסמך הבנות שנחתם בין תאגיד השידור הישראלי לבין איגוד השידור האירופי, התאגיד הישראלי יחזיק בחברות זמנית באיגוד שיאפשר לו להמשיך להשתתף באירוויזיון בתנאי שהתהליך הרשמי להצטרפותו לאיגוד יימשך במקביל.
לאחר זכיית ישראל באירוויזיון 2018, הודיע איגוד השידור האירופי בכתב לראשי תאגיד "כאן" כי הפרדת החדשות מהארגון, כפי שקובע החוק שעבר בכנסת, תוביל לבחינה מחדש של חברותו הזמנית בארגון, כך שישראל לא תוכל לארח את האירוויזיון.
ב-26 ביוני 2018 הודיע ראש הממשלה נתניהו כי הוא חוזר בו מתוכנית פיצול תאגיד השידור, כך שישראל תוכל לארח את האירוויזיון.
ב-19 ביולי 2018 מליאת הכנסת אישרה בקריאה שנייה ושלישית, את תיקון החוק לביטול הפיצול של תאגיד השידור הציבורי.
וב-7 בדצמבר 2018 האספה הכללית הצביעה פה אחד בעד קבלת "כאן" כחבר קבוע באיגוד.
בדצמבר 2024 שלח האיגוד לוועדת הכלכלה בכנסת מכתב חריף נגד הצעות החקיקה הפוגעות בתאגיד השידור הישראלי, בו ציין כי המהלך יסכן את נוף המדיה ואת הדמוקרטיה בישראל ואת המוניטין הבינלאומי שלה.
איגוד התסריטאים (איגוד תסריטאי הקולנוע והטלוויזיה בישראל) הוא עמותה רשומה (ע"ר) שמטרתה לקדם את מקצוע התסריטאות בישראל ולהגן על מעמד התסריטאי ועל זכויותיו בתור היוצר הראשון של היצירה הקולנועית והטלוויזיונית.
בנוסף פועל האיגוד, בשיתוף איגודי יוצרים אחרים, לקידום היצירה הישראלית המקורית, זאת על ידי יוזמות חקיקה ועבודה רגולטורית רחבת היקף ורבת שנים אל מול גופים ציבוריים, חברי כנסת ומשרדי הממשלה השונים.
נכון לשנת 2025, האיגוד מונה כ-600 חברים העוסקים במקצוע התסריטאות בישראל.
יו"ר האיגוד משנת 2021 הוא נדב בן סימון.
חברי הנהלת האיגוד (בהתנדבות) נכון לאוגוסט 2025 הם התסריטאים עדן גוריון, ענבל ארבל, תומר שריג, מתן שירם, חיים אידיסיס, דניאל לפין, ירון ארזי, אלון נוימן וניר ברגר.
מנכ"ל האיגוד הוא עו"ד ליאור תמאם.
האיגוד הוקם ופעל לראשונה לתקופה של שלוש שנים בין השנים 1969–1972, ובתפקיד היו"ר כיהנה עדנה שביט.
פעילות האיגוד התחדשה בשנת 1982 ברשות היו"ר תלמה אליגון, ואחד מהישגיו המשמעותיים הראשונים הגיע לקראת סוף שנות השמונים בתקופת כהונתה של היו"ר אילנה לופט.
לופט, בשיתוף עם אבי שמש ודורון נשר, יצרה למעשה את הסכם השכר הראשון לתסריטאים בישראל, שנחתם לאחר משא ומתן ממושך מול רשות השידור.
הסכם זה הגדיר תעריפי מינימום לתסריטאים בישראל, תעריפים שאותם שילמה הרשות לחברי האיגוד בלבד.
עם צמיחתו המהירה של ערוץ 2 בתחילת שנות ה-90, שוק הטלוויזיה בישראל גדל משמעותית, וכך כמובן גם מספר התסריטאים, הבמאים והמפיקים העובדים בישראל.
בשנת 1997 החל שיתוף פעולה אינטנסיבי יותר בין שלל האיגודים המקצועיים בקולנוע ובטלוויזיה, במטרה לממש את מחויבויותיו של הערוץ המסחרי החדש (והזכייניות המפעילות אותו) להפקות מקור בכלל ולסוגה עילית בפרט.
מתוך מאבק משותף זה צמח שיתוף הפעולה ארוך השנים בין איגודי התסריטאים והבמאים, תחת שרביטם של היושבי ראש דאז, אבי שמש ואורי ענבר.
בהמשך עמלו השניים ביחד על הקמת חברת תל"י, חברת התמלוגים של יוצרי הקולנוע והטלוויזיה בישראל.
בין יושבי הראש של איגוד התסריטאים לאורך השנים נמנו עמית ליאור, ליאורה קרמניצקי, אבי שמש, יוסי מדמוני, חיים אידיסיס ודניאל לפין.
איגוד התסריטאים פועל להסדרת עבודת הכתיבה ושמירה על זכויות היוצרים, זאת על ידי עבודת מטה מקיפה ופרסום נוהלי יסוד כגון הגדרת "מיהו יוצר" וחלוקת קרדיטים, מסמך עקרונות חלוקת תמלוגים, מסמך נוהלי פיתוח, ועוד.
לאורך השנים הוביל האיגוד מספר מאבקים מתוקשרים ורבי השפעה לשמירה על היצירה המקורית וזכויות היוצרים, מאבקים נגד גזל תמלוגים וסגירת ערוצי שידור כגון החינוכית ותאגיד השידור כאן, כמו גם מאבקים בלתי מתפשרים על חופש הביטוי.
עד סוף שנת 2010 התקיימו איגוד התסריטאים ואיגוד הבמאים כגוף משותף, איגודי הבמאים והתסריטאים בישראל.
איגוד התעשיות האלקטרוניות (באנגלית The Electronic Industries Alliance, בראשי תיבות: EIA) היה ארגון שנוסד בשנת 1924 ואוגד כברית תעשיות האלקטרוניקה בארצות הברית ומקום מטהו היה במחוז ארלינגטון, וירג'יניה.
חברי הברית פיתחו סטנדרטים כדי להבטיח שהציוד של יצרנים שונים יהיה תואם וניתן להחלפה.
מכון התקנים האמריקני שיתף את הארגון בקביעת תקנים בנושאי רכיבים אלקטרוניים, מוצרי אלקטרוניקה, תקשורת מחשבים ואבטחת רשתות מחשבים .
ה־EIA פרסם תקנים בנושאי החיבורים הפיזיים שבין מחשבים אישיים והתקנים חיצוניים (מדפסות, מודמים, ושאר רכיבי הציוד של תקשורת הנתונים).
בשנת 1924 הקימו 50 יצרני רדיו בשיקגו קבוצת סחר בשם "איגוד יצרני הרדיו".
ארגון זה נועד לשלוט ברישוי המספר הגדול של פטנטים לרדיו, כך שלכל חבר תהיה גישה לכל הפטנטים הרלוונטיים הנחוצים לבניית משדרי רדיו, אנטנות ומקלטים.
עם הזמן, טכנולוגיות אלקטרוניות חדשות הביאו חברים חדשים, חברים שאינם יצרנים ושינויים בשמות.
1924 - איגוד יצרני הרדיו
1924 - התאחדות יצרני הרדיו (RMA)
1950 - התאחדות יצרני הטלוויזיה ברדיו (RTMA)
1953 - התאחדות יצרני הטלוויזיה של רדיו אלקטרוניקה (RETMA)
1957 - איגוד התעשיות האלקטרוניות (EIA)
1997 - ברית התעשיות האלקטרוניות (EIA)
בשנת 2007 הודיע האיגוד שהוא יתפרק לחטיבותיו השונות, והחל מ־11 בפברואר 2011 הוא חדל להתקיים.
ה־EIA חילק את פעילותו לענפים הבאים:
TIA - התאחדות תעשיית הטלקומוניקציה .
ECA - איגוד המרכיבים האלקטרוניים.
ה־ECA התמזג עם האיגוד הלאומי של מפיצי התקנים אלקטרוניים (NEDA) בשנת 2011 והקימה את איגוד תעשיית הרכיבים האלקטרוניים (ECIA).
JEDEC - איגוד הטכנולוגיה של אלקטרוניקה במצב מוצק JEDEC
GEIA - האגודה הממשלתית לאלקטרוניקה וטכנולוגיית מידע.
נכון לשנת 2021, חלק מ־TechAmerica
CEA - איגוד מוצרי האלקטרוניקה לצרכנים, לשעבר (2015-1999).
CTA - איגוד מוצרי הטכנולוגיה לצרכנים ,
ארגון שיתוף הפעולה לתקנים גלובליים (GSC) המאגד 12 ארגוני תקינה בינלאומיים, שנוסד בשנת 1990 בארצות הברית, ממשיך את דרכו.
איגוד השוטרים היִידים הוא רומן בלשי מהסוגה של היסטוריה חלופית, שנכתב על ידי הסופר היהודי-אמריקאי מייקל שייבון ויצא לאור בשנת 2007. הספר זכה, בשנת יציאתו לאור, בפרס הוגו בפרס נבולה, שני הפרסים החשובים בתחום המדע הבדיוני ובפרס לוקוס.
הסיפור מתרחש בעיר סיטקה אשר באלסקה, בעולם שבו ארצות הברית אפשרה ליהודים להתיישב בשטחי אלסקה בשנת 1940 בהתאם לתוכנית אלסקה ומדינת ישראל הצעירה הובסה במלחמת העצמאות.
הבלש מאייר לנדסמן חוקר פרשיית רצח סבוכה שתשפיע על כל יהודי אלסקה.
בשנת 1940 מציע נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, לפליטים יהודים להתיישב באלסקה.
המתנגד הראשי לתוכנית, אנתוני דיאמונד, נהרג בתאונת דרכים.
יהודים רבים מגיעים להתיישב באלסקה באזור העיר סיטקה.
מלחמת העולם השנייה מסתיימת רק בשנת 1946 בהטלת פצצת אטום על ברלין, ונראה כי השואה הייתה בהיקף קטן בהרבה, כשמסופר ש-2 מיליון יהודים נספו בה.
בנוסף, כנראה במהלך המלחמה או מעט לאחריה התמוטטה ברית המועצות, והאימפריה היפנית לא הצטרפה למלחמה (אפשר להבין זאת בעקיפין מהזכרת מנצ'וריה כמדינה עצמאית מסין).
אזכור המדינה החופשית הפולנית שהוקמה בשנת 1950 מלמד כי ברית ורשה לא הוקמה; בנוסף פרצה גם מלחמת קובה בשנות ה-60 (בזמן נשיאותו של ג'ון פ.
קנדי, כשמרילין מונרו היא אשתו) שבה היה קרב המזכיר את ניסיון הפלישה למפרץ החזירים, שבו הובסה ארצות הברית.
בשנת 1948 מובסת מדינת ישראל במלחמת העצמאות במרחץ דמים.
רק קומץ יהודים נשארים בה, והארץ הופכת לשדה קרב בין קבוצות שונות: "זה יובל שנים שגברתנים ערבים ופרטיזנים מוסלמים, פרסים ומצרים, סוציאליסטים ונציונליסטים ומונרכיסטים, פאן-ערביסטים ופאן-איסלמיסטים, מסורתיים ותומכי מפלגת עלי.." "ירושלים היא עיר של דמים ושל סיסמאות כתובות על החומה, של ראשים ערופים על עמודי טלפון."
היהודים באלסקה מתגוררים באזור פדרלי אוטונומי.
שפת הדיבור הרשמית היא יידיש, ויש מחלוקות תמידיות בין חילונים וחרדים, ציונים (הנרדפים על ידי הממשל האמריקני), סוציאליסטים ואחרים.
עתידם של היהודים אינו ברור, שכן בעוד חודשיים יבוטל המחוז היהודי ויוחזר למדינת אלסקה.
היהודים יוכלו לבקש רישיון עבודה בארצות הברית (גרין קארד), אך רבים מהם לא יקבלו אותו ויהפכו שוב לפליטים.
בספר משולבים ביטויים רבים ביידיש, אמיתית ובדיונית, המייצגים את הסלנג המשטרתי של משטרת סיטקה דוברת היידיש.
איגוד הפשיסטים הבריטי הייתה מפלגה פוליטית בבריטניה, שנוסדה בשנת 1932 על ידי אוסוואלד מוסלי, חבר המפלגה השמרנית הבריטית בפרלמנט של בריטניה ושר בממשלת בריטניה לשעבר.
המפלגה, מפלגת ימין קיצוני שדגלה בפשיזם ולאומנות, פעלה עד להוצאתה מהחוק ב-1940.
אוסוואלד מוסלי היה שר זוטר בממשלת הלייבור בראשות רמזי מקדונלד, ועסק באבטלה הגואה.
ב-1930 הוא פרסם את "מזכר מוסלי" (Mosley Memorandum): תוכנית קיינסיאנית של צעדים המכוונים לתקוף את בעיה האבטלה.
הוא פרש בתחילת 1931 כשתוכניתו נדחתה, והקים את "המפלגה החדשה" (New Party), שקווי-מדיניותה מבוססים על מזכרו.
למרות פופולריות מסוימת בה זכתה המפלגה במספר עיירות מתועשות, היא כשלה אלקטורלית.
במהלך 1931 הושפע מצעה של "המפלגה החדשה" יותר ויותר על ידי הפשיזם.
בינואר 1932 ביקר מוסלי את בניטו מוסוליני באיטליה.
הוא פירק את "המפלגה החדשה" באפריל של אותה שנה, אולם השאיר על כנה את תנועת הנוער שלה.
בקיץ של אותה שנה הוא כתב את המצע הפשיסטי "בריטניה הגדולה יותר" (The Greater Britain), ששימש כבסיס ל"איגוד הפשיסטים הבריטי" (British Union of Fascists — BUF) שקם באוקטובר 1932.
האידאולוגיה והמצע של האפ"ב נוסחה ב"בריטניה הגדולה יותר" של מוסלי מ-1932 וב"המדינה הקורפורצית הקמה" (The Coming Corporate State) של תומפסון (A.
מוסלי דימה את עצמו למוסוליני, ואת איגוד הפשיסטים הבריטי למפלגה הפשיסטית הלאומית האיטלקית.
מוסלי, בעקבות מוסוליני, הורה לחברי מפלגתו על לבישת מדים שחורים, כך שהיו ידועים בכינוי "החולצות השחורות".
אפ"ב הייתה מפלגה אנטי-קומוניסטית ופרוטקציוניסטית, וביקשה להחליף את הדמוקרטיה הפרלמנטרית בבריטניה במשטר דמוי הקורפורטיזם שהנהיג מוסוליני באיטליה.
בניגוד לשיטה האיטלקית, הקורפורטיזם הבריטי שאף לדמוקרטיה שתחליף את בית הלורדים בנבחרים שיימשכו מהתעשיות העיקריות, מהכמורה ומהקולוניות.
בית הנבחרים הבריטי תוכנן להצטמצם כדי לאפשר דמוקרטיה "מהירה" יותר ו"סיעתית" פחות.
רבות מעמדות האפ"ב התבססו על בדלנות לאומנית, בשאיפה לאסור את הסחר בין נתיני-בריטניה וממשלתה לבין גורמים חיצוניים לאימפריה הבריטית.
מוסלי טען שכך תוגן הכלכלה הבריטית מפני השפעותיו של השוק העולמי בתקופת "השפל הגדול".
האפ"ב אימצה המנון בעל דמיון רב לשיר הורסט וסל (Horst-Wessel-Lied) הגרמני — המנונה של המפלגה הנאצית שאסור כיום להשמעה בגרמניה.
רבים מתומכי האפ"ב הבולטים הגיעו מרקע אריסטוקרטי או צבאי (למשל התאורטיקן הצבאי ג'ון פרדריק צ'ארלס פולר).
בתחילה, לא כללה מדיניות האפ"ב מרכיבים אנטישמיים, אולם רבים מחבריה דגלו באנטישמיות במוצהר, וב-1934 (לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה) אימצה האפ"ב את האנטישמיות כמדיניות רשמית.
ויליאם ג'ויס, הממונה על התעמולה באפ"ב, דיבר בגלוי על שנאתו ליהודים, אותם הוא כינה "המטרד הנצחי".
באוקטובר 1934 ניתן לאנטישמיות תפקיד מככב בתאוריה, באסטרטגיה ובפעילות היום-יומית של התנועה הפשיסטית של בריטניה.
התייחסות לאנטישמיות באפ"ב ניתן למצוא, למשל, ב"טיימס" מאוקטובר 1934:
במרץ 1935, בהשיבו לשאלה שהופנתה אליו מ"הטיימס" על מדיניות האפ"ב לגבי בריטים-יהודים, אמר מוסלי:
מאוחר יותר טען מוסלי באוטוביוגרפיה שלו, כי אף על פי שהסתכסך עם כמה יהודים ספציפיים על רקע פוליטי, מעולם לא החזיק למעשה בדעות אנטישמיות.
מוסלי החל לשאת נאומים אנטישמיים אלימים שקיבלו שבחים מהיטלר.
מוסלי הגיב בשליחת מברק להיטלר: "אנא קבל את תודתי הגדולה ביותר על מברקך הנדיב ביחס לנאומי בלסטר, שהתקבל בזמן שהייתי מחוץ ללונדון.
אני מעריך מאוד את עצתך באמצע המאבק הקשה שלנו.
יש להתגבר על כוחות השחיתות היהודית בכל המדינות הגדולות לפני שניתן יהיה לבטח את עתידה של אירופה בצדק ושלום.
המאבק שלנו למטרה זו קשה, אך הניצחון שלנו בטוח."
מוסלי החליט לפתח אסטרטגיית בחירות ארוכת טווח לתמיכה בקמפיינים אנטישמיים באזורים יהודיים.
באוקטובר 1935 ציווה מוסלי את ג'ון בקט וא 'ק.
צ'סטרטון לקדם אנטישמיות במקומות שבהם המספר הגבוה ביותר של יהודים.
איגוד הפשיסטים הבריטי הפך לפעיל גם בערים אחרות עם אוכלוסיות יהודיות משמעותיות, כולל מנצ'סטר (35,000) ולידס (30,000).
האפ"ב טענה ל-50,000 חברים בשיאה, ועיתון ה"דיילי מייל" היה מתומכיה הראשונים (באחת מכותרותיו נכתב "הידד ל'חולצות השחורות'!").
לקראת אמצע שנות ה-30, פעילויותיה האלימות של האפ"ב ונטייתה למפלגה הנאצית בגרמניה, כפי שנתפסה על ידי הציבור, הרחיקו ממנה תומכים ממעמד הביניים, ומספר החברים בה קטן.
ב-1934, בעקבות עימות אלים בין חברי האפ"ב וחברי המפלגה הקומוניסטית הבריטית שהתרחש במהלך מצעד אולימפיה בלונדון, משך ה"דיילי מייל" את תמיכתו בה.
למרות התנגדות ניכרת, ולעיתים אף אלימה, מצד יהודים, חברי מפלגת הלייבור, חברי המפלגה הקומוניסטית הבריטית ואחרים, האפ"ב זכתה לתמיכה באיסט אנד של לונדון ובמקומות אחרים בבחירות למועצת מחוז לונדון ב-1937. עם זאת, האפ"ב מעולם לא השתתפה בבחירות הכלליות בבריטניה.
בבחירות הכלליות בשנת 1935 קראה המפלגה למצביעים להימנע מהצבעה, והבטיחה להם "פשיזם בפעם הבאה".
הבחירות הבאות נערכו ביולי 1945, ועד אז כבר הסתיימה מלחמת העולם השנייה באירופה, והפשיזם הפך למוקצה.
לאור חוסר-הצלחתה האלקטורלית נסוגה האפ"ב מהפוליטיקה המיינסטרימית, והחלה לנטות לעבר אנטישמיות קיצונית במהלך 1934–1935, ובכך גרמה לפרישתם של חברי-מפלגה רבים ובולטים.
המפלגה ארגנה מספר הפגנות ומצעדים אנטישמיים בלונדון, כמו זה הידוע באוקטובר 1936 כ"קרב ברחוב כייבל" בתושבי האיסט אנד של לונדון.
מוסלי וכנופיית "החולצות השחורות" ביקשו לקיים מצעד דרך השכונות היהודיות הצפופות של מזרח לונדון (בפרט שכונת סטפני) במטרה להטיל טרור וקיבלו לכך אישור ואף ליווי משטרתי.
מול כ-3,000 צועדים המגובים ב-2,000 שוטרים התבצרו מאחורי מתרסים קבוצות מאורגנות של כוחות אנטי-פשיסטיים, בהם יהודים, אנשי המפלגה הקומוניסטית של בריטניה, סוציאליסטים אנשי מפלגת הלייבור העצמאית, אנרכיסטים ואירים-קתולים.
ממשלת בריטניה העבירה את "חוק הסדר הציבורי 1936" (Public Order Act 1936) שהוציא מהחוק מפלגות מיליטריסטיות "לובשות-מדים" (ובהן האפ"ב), ודרש את הסכמת המשטרה לכל מצעד פוליטי.
מהלך זה פגע קשות בפעילויותיה של האפ"ב, אולם בשנים שנותרו עד לתחילת המלחמה היא זכתה להצלחה מסוימת בזכות "המערכה לשלום" (Peace Campaign) שהובילה, שעיקרה למנוע מלחמה עם גרמניה.
במאי 1940 האפ"ב הוצאה אל מחוץ לחוק באופן מפורש ומוחלט על ידי הממשלה, ומוסלי — נוסף על 740 מחברי-מפלגתו — הושם במעצר למשך מרבית מלחמת העולם השנייה.
חלק מחברי האיגוד נכלאו בתקופה זו במחנה 020, מחנה מעצר בדרום מערב לונדון.
לאחר המלחמה עשה מוסלי מספר ניסיונות בלתי-מוצלחים להחיות את תנועתו הפשיסטית, בעיקר בדמות "תנועת היוניון" (Union Movement).
איגוד הקהילות היהודיות בהולנד (בהולנדית: Nederlands-Israëlitisch Kerkgenootschap, ובקיצור NIK) הוא ארגון גג של קהילות יהודיות בהולנד, והוא מייצג את האינטרסים של כל קהילותיה.
ה-NIK קם בשנת 1814 תחת שלטונו של וילם הראשון, אם כי הצעדים הראשונים לקראת הקמתו של ארגון שירכז את כל הקהילות היהודיות נעשו כבר ב-1808, תחת שלטונו של נפוליאון.
תפקיד האיגוד היה להיות ארגון גג מעל הקהילות היהודיות הקיימות.
גישתם של האיגוד ושל הקהילות החברות בו כלפי היהדות הייתה אז מסורתית, והיא נשארה כזו עד היום.
נכללו בו גם הקהילות האשכנזיות וגם הקהילות הספרדיות.
היה לו מבנה היררכי ברור: לשתים-עשרה הקהילות הגדולות, שנקראו hoofdsynagogen (מילולית: בית כנסת ראשי), הייתה סמכות על הקהילות הבינוניות, ולאלה הייתה סמכות על הקהילות הקטנות באזורים הכפריים, שנקראו ijkerken.
שניים מבין שנים עשר ה-hoofdsynagogen היו באמסטרדם (אשכנזי וספרדי), שניים בהאג (אשכנזי וספרדי) והשאר ברוטרדם, באמרספורט, במידלבורך, בדן בוס, בניימכן, בזבולה, בלייוורדן, ובחרונינגן (כולם אשכנזיים, והם נקראו אז Hoogduits, שזה "גרמנית גבוהה" בתרגום מילולי).
שנתיים אחר כך נוספו עוד שניים: אחד במאסטריכט ואחד בבריסל (בלגיה הייתה שייכת אז לממלכה המאוחדת של ארצות השפלה).
מבנה זה אפשר לרבנים הראשיים לשלוט בקהילה היהודית כולה ונתן בידיהם כוח רב.
אבל הדברים השתנו עם קבלת החוקה החדשה ב-1848. כצעד ראשון לקראת חילון מוחלט של המדינה, החליטה הממשלה על הפרדה של הדת מהמדינה.
לרבנים אסור היה לקבל על עצמם כל תפקיד מנהלי.
בשנת 1871 עזבו הקהילות הספרדיות את האיגוד והקימו את איגוד הקהילות היהודיות הפורטוגליות (בהולנדית: Portugees-Israëlitisch Kerkgenootschap, ובקיצור PIK).
בכך החזירו לעצמם את העצמאות המלאה שהייתה להם לפני קום ה-NIK.
ה-NIK נותר, אם כן, אשכנזי בלבד.
האיגוד הגיע לשיא בשנת 1877, עם 176 קהילות יהודיות בכל רחבי הארץ.
ירידה עקבית בשנים הבאות הביאה אותו עד ל-139 קהילות ערב מלחמת העולם השנייה.
בשואה חרבו רוב הקהילות, ולפחות 105,000 מתוך 140,000 יהודי הולנד נרצחו בידי הנאצים ועוזריהם בין השנים 1940 ל-1945.
ב-NIK פועלים כעשרים רבנים המשרתים כחמשת אלפים יהודים בכשלושים קהילות.
הם נותנים שירותי דת גם לכוחות הביטחון ולאסירים.
זהו הארגון הדתי היהודי הגדול ביותר בהולנד.
ה-NIK נוהג על פי כללי היהדות האורתודוקסית, ומשמעות הדבר היא, בין השאר, שישנה הפרדה בין גברים ונשים במשך התפילות ושרק יהודים על פי ההלכה יכולים להתקבל כחברים בו.
עם זאת, רוב החברים לא מגדירים את עצמם כיהודים אורתודוקסים, ובכך הם נותנים לאיגוד גוון יותר מסורתי.
הרב רפאל אייפרס משמש כרב הראשי של האיגוד.
ה-NIK עוסק בהשגחת כשרות, והוא אחראי על מקוואות, על תחזוקתם של כמאתיים בתי קברות (מתוך כמאתיים וחמישים בתי הקברות היהודיים שיש בהולנד) ועל גיור (אורתודוקסי).
האיגוד מתפקד גם כהוצאה לאור יהודית, ומביא לקהל קורא ההולנדית, שהוא קהל קטן יחסית, מגוון ספרים בעלי תוכן יהודי, כגון תרגום התורה, סידורים ומחזורים לחגים, חלקים מהמשנה, קיצור שולחן ערוך, ספרי הדרכה לחיי היומיום היהודיים, וכן תוכנית מובנית לחינוך יהודי לילדים מגיל ארבע ועד גיל שלוש עשרה ויותר.
ה-NIK כולל גם סמינר יהודי, ה-Nederlands Israëlietisch Seminarium, שהוא מוסד חינוכי מוכר על ידי המדינה המכשיר מורים ורבנים.
האיגוד מוציא לאור את הרבעון "קהילות" וגם מפיץ פרסומים באימייל ומעדכן אתר אינטרנט על בסיס שבועי.
הוא משדר תוכניות טלוויזיה ורדיו בשם De Joodse Omroep
הקהילה היהודית באוס הייתה בשיאה בסביבות 1930, כשמנתה כמעט שלוש מאות חברים.
היא נהרסה לחלוטין ב-1942, כשהנאצים שלחו את רוב יהודי העיר למחנות ריכוז.
היום מעריכים שיש בעיר כשלושים יהודים בלבד.
מייסדיהן של חברות ידועות, כמו Bergos, Unilever, AKZO ו-Organon, נמנו עם אנשי קהילת אוס.
בסביבות 1840 מנתה הקהילה היהודית התוססת בעיר הקטנה אלטן יותר ממאה אנשים.
מאז הלך ופחת מספר היהודים עד לכשבעים ערב מלחמת העולם השנייה.
כמחצית מיהודי העיר נספו בשואה.
אחרי המלחמה שבו אליה כארבעים וששה יהודים, אבל בסופו של דבר רבים מהם עזבו והצטרפו לקהילות גדולות יותר שנשארו פעילות (כמו באמסטרדם, למשל) או היגרו למדינות אחרות כגון ארצות הברית או ישראל.
הקהילה עוד קיימת, אומנם, אבל חברים בה רק כעשרה אנשים וקשה למצוא בה מניין לתפילה.
הקהילה NIG Almere נוסדה ב-1997, והיא הצעירה בקהילות ה-NIK.
רב הקהילה הוא רבי משה שטיפל (Moshe Stiefel), והוא מתכנן להקים קהילה גם בלליסטד (Lelystad), בירת מחוז פלבולנד.
בזכות הקרבה של אלמרה לאמסטרדם, מרכז החיים היהודיים בהולנד, הולכת הקהילה שלה וגדלה.
בינואר 2004 נחנך בעיר בית קברות יהודי.
בקהילה היהודית של אלקמאר יש כשבעים אנשים אבל בשנות ה-30 של המאה העשרים היו בה כמאתיים.
בתשעה במאי 2004 חגגה הקהילה את יום הולדתה ה-400.
בעיר גרו כמאה ושמונים יהודים בשנת 1930, וכמה עשרות מהם ניצלו מהשואה.
בשנת 1988 התאחדו קהילות אסן, אמן והוחבן ויצרו את NIG Drenthe - קהילת מחוז דרנתה.
בית הכנסת באמן משמש היום את הקהילה כולה.
הקהילה היהודית באמרספורט היא כיום אחת הקהילות הגדולות ביותר מחוץ לאמסטרדם.
החיים היהודיים בעיר התחילו עם בואם של היהודים הספרדים במאה ה-17. בתחילת המאה ה-18 הצטרפו היהודים האשכנזים.
הקהילה גדלה ומנתה כארבע מאות חברים ב-1930. רבים מהם מצאו מקומות מסתור במלחמת העולם השנייה.
ב-1945 השתקמה הקהילה, ובמשך שני העשורים שאחרי המלחמה היו בה כ-230. בסוף המאה העשרים פחת מספרם ל-130 חברים בלבד.
עם זאת, הקהילה עדיין משגשגת.
מתגורר בה הרב בנימין ג'ייקובס (Binyomin Jacobs), המשמש כרב הראשי של הקהילות היהודיות מחוץ לאמסטרדם, רוטרדם, האג וליידן.
באמרספורט כמו באמסטלפיין נמצא Sinai Center, שהוא מרכז יהודי לבריאות הנפש.
במאה ה-17 הגיעו ראשוני היהודים לאנסחדה.
בזכות מפעלי התעשייה בעיר ומחוצה לה גדלה הקהילה, ובשנת 1941 חיו בעיר יותר מ-1400 יהודים.
למרות המכה הקשה שספגה הקהילה במלחמה, נשארו בעיר או חזרו אליה 395 יהודים ביוני 1945. בשנים הראשונות שאחרי המלחמה התחזקה הקהילה וגדלה, אבל בגלל הגירה, התבגרות האוכלוסייה, התבוללות וחילון התדלדלה הקהילה לכדי 70 חברים ב-2006. הקהילות של הנגלו, אלמלו ואנסחדה התאחדו ויצרו את NIG Twente - הקהילה של אזור טוונטה.
רב הקהילה בין 2003 ל-2007 היה הרב דב יצחק זלצמן (Salzmann), ואחרי שזה פרש וחזר לישראל, לעירו רחובות, התמנה לתפקיד הרב אליהו אהרון פיליפסון (Eliahoe Aharon Philipson).
רק בתחילת המאה העשרים התחילה לפעול קהילה יהודית בבוסום.
תפילות נערכו בה לראשונה בשנת 1911. הקהילה גדלה והתחזקה בשנים הבאות והגיעה ל-341 חברים בשנת 1930. זרם של כמה עשרות פליטים מגרמניה הגדיל את הקהילה עוד יותר.
כמחצית מיהודי העיר נרצחו במחנות הריכוז במהלך מלחמת העולם השנייה.
אחרי המלחמה השתקמה הקהילה ואף פרחה, ומנתה יותר ממאתיים חברים עד שנות השבעים של המאה העשרים.
המספר קטן מעט והגיע לכמאה וחמישים בסוף המאה, אבל הקהילה היא עדיין אחת מהגדולות מחוץ לאמסטרדם.
יש כשישים חברים בקהילה היהודית בברדה, והם פזורים בחלקו המערבי של מחוז צפון בראבנט.
החיים היהודיים בברדה התחילו רשמית בשנת 1803, והקהילה גדלה במהירות ומנתה 230 אנשים ב-1840 ו-284 אנשים ב-1899. עד שנת 1930 קטן מספר זה והגיע ל-181 בלבד.
בערך שליש מיהודי ברדה נשארו בחיים אחרי השואה.
אחרי המלחמה התחדשו החיים היהודיים בעיר, והיום עדיין יש בברדה קהילה תוססת, בעלת ספרייה ועיתון משל עצמה.
היהודים הראשונים התיישבו בדוטינכם במאה ה-17. הקהילה הגיעה לשיא גודלה בסביבות 1900, ואז גרו בעיר שבמחוז חלדרלנד כמאתיים ושישים יהודים.
בשנות ה-30 של המאה העשרים חיו בעיר כמאה ושישים יהודים.
במלחמת העולם השנייה מצאו כמה עשרות יהודים מקום מסתור וניצלו, אבל כל השאר נרצחו במחנות הריכוז.
אחרי המלחמה התאחדו מספר קהילות יהודיות עם קהילת דוטינכם ויצרו את NIG De Achterhoek, כאשר אחטרהוק, הוא שם האזור שבו נמצאת דוטינכם.
מאז השואה אין בדוטינכם בית כנסת.
העדויות הראשונות על יהודים שהתיישבו בדן בוס הן מהמאות ה-13 וה-14. אחרי האמנציפציה גדלה הקהילה.
לפני מלחמת העולם השנייה היו בדן בוס כחמש מאות יהודים.
רק מאתיים מהם נשארו בחיים.
החיים היהודיים בעיר התחדשו אחרי המלחמה, אבל בשנות השבעים הופסקו התפילות בגלל מספרם ההולך וקטן של חברי הקהילה.
התפילות בימים הנוראים עדיין מתקיימות.
החל מסוף המאה העשרים נמצאת הקהילה תחת הנהגתו של הרב שמואל שפירא (Shmuel Spiero), והיא צומחת במהירות.
חיים יהודיים בהילפרסום התחילו כבר בראשית המאה ה-18. הקהילה שגשגה ומנתה כאלף אנשים ב-1930. בשנה הראשונה של מלחמת העולם השנייה עלה המספר לכ-1400, כאשר פליטים יהודים מגרמניה אולצו להתיישב בה ובכמה ערים אחרות.
השואה הכתה בהילפרסום מכה קשה: רק כעשרה אחוזים מיהודי העיר נשארו בחיים.
למרות זאת, פעילות הקהילה בשנות החמישים והשישים הייתה ענפה וכמאתיים יהודים באו לבית הכנסת והשתתפו בה.
עכשיו מדברים על איחוד של הקהילה עם זו של בוסום.
וינטרסווייק היא עיר קטנה בחלק המזרחי של הולנד.
למרות שהקהילה היהודית בווינטרסווייק נפגעה קשות במלחמת העולם השנייה, חיי הקהילה התחדשו ב-1951, עם פתיחתו מחדש של בית הכנסת שלה.
באותה עת היו בקהילה לא יותר משלושים איש.
בשנים הבאות שמרה הקהילה על יציבות יחסית, ובשנת 1998 היו בה כ-22 חברים, אבל היום התפילות אינן סדירות.
יהודי זבולה מנו 600 איש ב-1930 ו-800 ב-1940, אבל הם סבלו פגיעה נוראה בשואה, ורק 240 מהם הסתתרו ושרדו או חזרו בחיים ממחנות הריכוז.
החיים היהודיים בעיר התחדשו כשהמלחמה נגמרה, והיום יש בה קהילה קטנה, אך פעילה, העושה שימוש נרחב בבית הכנסת שלה.
אף על פי שהיו בזוטפן יהודים כבר בימי הביניים, ההתפתחות הגדולה של הקהילה החלה רק בסוף המאה ה-18, כשיהודים באו לעיר בעיקר מגרמניה.
ב-1875 הגיע מספר האנשים בקהילה ל-600. ב-1930 הוא עדיין עמד על 532. אבל השואה חיסלה את הקהילה, ורק כ-60 מיהודי העיר נשארו בחיים.
אחרי המלחמה התחדשו החיים היהודיים, ובשנת 2000 הצטרפה הקהילה לקהילות אפלדורן ודוונטר וביחד הן יצרו את NIG De Stedendriehoek.
התפילות נערכות בבית הכנסת של זוטפן, ומדי פעם בבית הכנסת באפלדורן.
החיים היהודיים פרחו בלאוורדן במחצית השנייה של המאה ה-19, כאשר הקהילה מנתה כ-1200 אנשים.
המספר פחת ועמד על 750 ב-1930. הקהילה, שפעם הייתה תוססת, חרבה בשואה.
ב-1951 היו בה 139 אנשים, והיום כ-50. ב-1980 נחנך בית כנסת בבית ששימש בעבר למגורי הרב, כי בית הכנסת של לפני המלחמה נעשה גדול מדי בשביל הקהילה המצטמצמת.
בתחילת המאה ה-21 התקיימו שיעורים שבועיים בתלמוד.
בזכות האוניברסיטה שלה, שהיא הוותיקה ביותר בהולנד, משכה ליידן מאז ומתמיד סטודנטים רבים, ובכללם גם סטודנטים יהודים.
במאות ה-17 וה-18 רובם היו יהודים ספרדים, אחר כך רובם אשכנזים.
הקהילה הגיעה לשיאה באמצע המאה ה-19, והיו בה אז יותר מ-500 אנשים.
ב-1930 כבר היו בה רק כ-340. השואה פגעה קשות בחיי הקהילה, אבל לא חיסלה אותם.
ב-1998 היו כמאה חברים ב-NIG Leiden, ורבים מביניהם סטודנטים שאינם הולנדים.
בשנת 1983 נוסד בליידן גם מרכז ללימודי יהדות, Joods Studiecentrum, כדי לתת מענה לעניין ההולך וגובר ביהדות בקרב יהודים ולא-יהודים בהולנד.
בראש הקהילה במאסטריכט עומד הרב יעקב שפירא (Yaakov Y.
Schapiro) - אמריקאי, איש חב"ד.
הקהילה קמה אחרי 1980, מאיחוד של מספר קהילות במחוז לימבורח.
בכל שבת נערכת תפילה משותפת, ואפשר להשיג אוכל כשר.
הקהילה במידלבורך היא חלק מ-NIG Zeeland, הקהילה של כל מחוז זיילנד.
יש בה כארבעים חברים פעילים.
הקהילה הישנה של מידלבורך חרבה בשואה, אבל חמישים שנה מאוחר יותר, בנובמבר 1994, נחנך בעיר בית כנסת חדש.
ב-30 בנובמבר 2004 נערך בבית הכנסת טקס חתונה, שהיה הראשון במידלבורך מאז תחילת מלחמת העולם השנייה.
הקהילה היהודית בניימכן, שהתקיימה כבר במחצית הראשונה של המאה ה-14, הייתה פעם הגדולה והעתיקה בקהילות הולנד.
הקהילה התפרקה ב-1349, בעקבות האשמות של היהודים בהפצת המגפה השחורה, אבל כמה יהודים חזרו והתיישבו בעיר ב-1386. הקהילה הזו שרדה כמאה שנים.
מתחילת המאה ה-17 שוב התקיימו בעיר חיים יהודיים.
ב-1940 מנתה הקהילה 530 אנשים, אבל רוב חבריה נרצחו בידי הנאצים.
בכל זאת שבו הניצולים ובנו את הקהילה מחדש אחרי המלחמה.
את הקהילה שימש בניין מהמאה ה-19 שהיה צמוד למבנה בית הכנסת המקורי מהמאה ה-17. בשנת 2000 חזרה הקהילה להתפלל בבית הכנסת המקורי.
מאז מושכת הקהילה קהל חדש של יהודים, והיא הולכת וגדלה, נערכות תפילות, ומתקיימים אירועים תרבותיים, חברתיים ודתיים שונים.
ההיסטוריה של הקהילה היהודית ברוטרדם מתחילה בתחילת המאה ה-17, עם בואם של סוחרים יהודים ספרדים לעיר הנמל הזו.
משנת 1650 ואילך, התיישבו בעיר גם יהודים אשכנזים שברחו מאימת הרדיפות בפולין ובגרמניה.
עם התפתחותה של העיר, גדלה גם הקהילה, ובסוף המאה ה-18 היא הייתה השנייה בגודלה בהולנד, אחרי אמסטרדם, עם 2500 חברים.
עד 1930 הקהילה גדלה עוד יותר והיו בה כמעט 11,000 אנשים ערב מלחמת העולם השנייה.
השואה שמה קץ לפריחה הזאת.
רק 13% מיהודי רוטרדם נשארו בחיים.
בשנות החמישים החיו 800 יהודי העיר את חיי הקהילה.
מלבד הקהילה של ה-NIK פועלת בעיר גם קהילה שאיננה אורתודוקסית-מודרנית, אלא ליברלית באופיה, הקשורה ל-NVPJ.
הקהילה של ה-NIK היא השנייה בגודלה בין קהילות האיגוד (ואמסטרדם היא הראשונה).
בראשה עומד הרב יהודה פורסט (Jehoeda Vorst).
איגוד השמאים בישראל (שנקרא עד אפריל 2016 איגוד שמאי ביטוח בישראל) הוא איגוד מקצועי ישראלי.
שמאי האיגוד עוסקים בהערכות רכוש שאינו מקרקעין כגון מוניטין, כלי רכב, רכוש (שנקרא בעבר אלמנטרי), חקלאות, צמ"ה, אומנות ושמאות ימית.
האיגוד אינו כולל את שמאי המקרקעין שמאוגדים במסגרת לשכת שמאי מקרקעין בישראל.
בעבר, הוגדר המקצוע כ"שמאות כללית" או כ"שמאות רכוש".
רוב חברי האיגוד הם שמאים עצמאיים, בעלי משרדים, ושכירים העובדים או מופעלים על ידי משרדי שמאים ברחבי הארץ (שמאי חוץ) ומיעוטם שמאים המועסקים בחברות הביטוח השונות (קרויים גם שמאי בית).
האיגוד מפעיל ועדות מקצועיות ענפיות, המטפלות במחלוקות מקצועיות שבין שמאים לבין: חברי איגוד המוסכים, חברות ביטוח, סוכני ביטוח, עורכי דין, מבוטחים וכן על פי מינוי בתי המשפט השונים ברחבי הארץ לבוררות, גישור והגשת חוות דעת מומחה.
האיגוד פתוח לכל שמאי העוסק בהערכות רכוש שאינו מקרקעין, שחפץ להימנות על חבריו, בכפוף לתנאי קבלה מקצועיים, השכלתיים ואחרים הקבועים בתקנון האיגוד.
האיגוד פועל על-פי תקנון העמותה המחייב את חבריו.
הפעלתו כגוף מבוצעת על ידי חברי הוועד המרכזי והנשיאות המבצעת את החלטותיו.
חברי הוועדים נבחרים בבחירות, אחת לשנתיים, כאשר לכל ענף נציג בוועד המרכזי.
האיגוד מעסיק בשכר בעלי מקצוע אחדים כגון: יועץ משפטי, רואה חשבון, וכדומה.
יו"ר איגוד השמאים הוא עורך דין דורון חבקין המכהן בתפקיד מזה 3 שנים.
שמאי חבר איגוד פירושו איש מקצוע שעיסוקו העיקרי הוא שמאות ומתן חוות דעת מקצועיות לפי דרישות השוק.
בין הצרכנים נמנים: בתי המשפט, חברות ביטוח, גופים ומוסדות ציבוריים ופרטיים וכלל הציבור.
כל חבר באיגוד מחזיק תעודת חבר של האיגוד ותעודת שמאי לפי טיב ההסמכה הנדרשת בענף בו הוא עוסק, משרד ממשלתי, או אחר אם בענף בו הוא עוסק דרושה תעודה כזו לפי כל דין.
חברי האיגוד, על ענפיו השונים, הם בעלי השכלה אקדמית (עיונית ומקצועית) בתחומים שונים וביניהם: מהנדסים, עורכי דין, כלכלנים, אגרונומים, הנדסאים, מכונאים ועוד.
ניסיונם נרכש בהתמחות אצל מאמנים מורשים של האיגוד.
חברי האיגוד נדרשים להתעדכנות בידע המקצועי בתחומים חדשים ונוספים במסגרת השתלמויות איגודיות, ימי עיון וסמינרים המועברים על ידי מומחים נבחרים המוזמנים בידי ההנהלה.
האיגוד מספק שירותים מקצועיים הן לחבריו במסגרת השתלמויות מקצועיות, הן לכלל הציבור במסגרת ועדות מקצועיות לברור מחלוקות מקצועיות, והן לבתי המשפט.
האיגוד וחבריו מקיימים שיתוף פעולה עם מוסדות שנועדו להעמיד דור חדש של שמאים משכילים באמצעות תוכניות לימוד מוכחות ומפוקחות.
לשם כך משמש האיגוד שותף במוסדות ההשכלה לשמאות, כגון מכללת עתיד ללימודי מקצוע שמאות רכב, ומכללת עדיף ללימודי שמאות רכוש, שמאות חקלאית, שמאות ימית, שמאות אמנות וסיקור סיכונים.
קיים שיתוף פעולה עם משרד התחבורה בנושאי קביעת נושאי הלימוד, קביעת רמת הדרישה לקבלת רישיון שמאי רכב ונטילת חלק בוועדות האתיקה והערר הפועלת במשרד התחבורה.
חברי האיגוד נוטלים חלק בהעברת חומר הלימוד ובעריכת סיורים לימודיים והדרכה מעשית לשמאי במסגרת לימודיו.
חברי האיגוד מסייעים לפרטים וגופים שונים בהכנת תשתית תביעה כנגד אחרים הרומסים זכויות ורכוש שלא בדין, ומשתתפים לא אחת ב"מבצעים" של הרשויות בהעמדת חוות דעת מקצועיות לצורכי פיצוי והשבת נזק לאחר אירועים טראומטיים, כגון: מלחמת לבנון הראשונה, מבצע עופרת יצוקה, פרשת סגר האינתיפדה, פינוי חלקי ארץ שונים, רעידות אדמה וכדומה.
בשנת 1950 הוקם "האיגוד הישראלי של שמאים בוחנים".
מייסדיו היו קבוצת שמאים שמרביתם עסקו כבר בעבר במקצוע השמאות בארצות מוצאם, ומיעוטם תושבי הארץ.
החברים המייסדים מנו 18 שמאים, 10 שמאי רכב (שנקראו אז "סקציית מכוניות") ו-8 שמאים להערכת רכוש כללי (רכוש לא מוגדר, שאינו רכב).
העמותה נרשמה מחדש במסגרת החוק העות'מאני של האגודות על פי חוק העמותות הישראלי (סעיף 60 לחוק העמותות התש"ם – 1980) במאי 1982.
עד לשנת 1966 נקרא האיגוד בשם "האיגוד הישראלי של שמאים ובוחני ביטוח".
האיגוד נרשם כעמותה בשנת 1966, בשם "איגוד שמאי ביטוח בישראל".
עם חלוף השנים והתבססותו של מקצוע השמאות, החלו לעלות קולות לפיו שמו של האיגוד אינו תואם את אופיו שכן פעולות רבות של שמאי אינן נעשות כלל בהתייחס לתחום הביטוח בלבד.
כך למשל פעילותו של שמאי רכוש המעריך שווים של תכשיטים אינה נעשית רק לשם עריכת פוליסת ביטוח אלא לעיתים נעשית היא לשם חלוקת רכוש בין מספר שותפים.
כך גם עבודתו של שמאי חקלאי הנדרש להעריך נזקים שנגרמו בעקבות אסון טבע אינה מופנית אל מבטח.
בנסיבות אלה, בשנת 2016, הוחלט להשמיט את המילה "ביטוח" משמו של האיגוד ולהשאיר את השם החדש "איגוד השמאים בישראל".
הכרה תחיקתית ראשונה למקצוע השמאות ולאיגוד שמאים כלשהו במדינה הייתה בשנת 1953 ב"חוק מילווה חובה, תשי"ג-1953 - מינוי שמאים לעניין הערכת רכוש".
במסגרת זו אושרו לראשונה 44 שמאים לעסוק במקצוע השמאות לעניין הערכת רכוש (רכב ואלמנטארי).
מרביתם של שמאים אלו היו ממייסדיו הראשונים של האיגוד.
האיגוד הוקם ונוסד על ידי קומץ של "שמאים פרטיים" בלבד (כך הם נקראו אז).
בשנות ה-60 הצטרפו לאיגוד מספר קטן של שמאי פנים (שמאי בית) של חברות ביטוח.
כחמש חברות העסיקו אז שמאי בית אחד או שניים, והעסקתם בוצעה במקביל להעסקת השמאים הפרטיים, שהם השמאים העצמאיים דהיום.
עיקר העבודה נמסרה לשמאים העצמאיים על ידי מח' התביעות/מח' השמאות של חברות הביטוח ו/או באמצעות סוכני ביטוח (בדרך כלל על פי רשימת שמאים שהייתה מקובלת עליהן).
עד לשנת 1982, עבדו שמאי הרכב ללא בסיס תחיקתי (כמו גם יתר ענפי השמאות – למעט שמאי מקרקעין).