tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עבודתו בוחנת את אירועי הלוחמה במהלך ההיסטוריה, בכללם היסטוריה פרה-אנושית והתקופה הקלאסית, על כל פנים, עיקר עבודתו נסבה אודות התקופה שהחלה במאה ה-14 ועד לעימותים מודרניים בני המאה העשרים והמאה ה-21.
הוא אף תרם לעבודה אודות היסטוריוגרפיה בעימותים מודרניים.
מהנק כתב כי קיגן נחשב "בין ההיסטוריונים הצבאיים הבולטים והנקראים ביותר במאה העשרים".
בדברי השבח על עטיפת הספר שנלקחו ממאמר, כתב מייקל הווארד: "סוף סוף ההיסטוריון הקריא ביותר והמקורי ביותר מבין ההיסטוריונים החיים".
קיגן ספג ביקורת מצד עמיתיו, בכללם מייקל הווארד, פטר פארט וכריסטופר באספורד.
עבור עמדתו הביקורתית על קרל פון קלאוזביץ, קצין וסופר פרוסי של פילוסופיה צבאית.
בפרט חלק קיגן על אמרתו המפורסמת של קלאוזוביץ' כי "המלחמה אינה אלא המשך המדיניות באמצעים אחרים" וטען שבחברות אדם רבות לאורך ההיסטוריה, המלחמה לא הייתה מכשיר מדיני אלא תרבות ודרך-חיים.
באספורד תיאר את קיגן כשוגה ביותר בעניין זה והצהיר כי "אין דבר בהתקפותיו הצולבות של קיגן על קלאוזביץ או 'קלאוזביות' - שניתן להבין מקריאה בכתביו של קלאוזביץ עצמו".
מסכת הפיקוד: מהותה של מנהיגות צבאית.
ג'ון קיפמאייר ; נולד ב-1969) הוא המתופף של להקת גרין דיי לשעבר.
מקור הכינוי הוא בעיירה אל-סוברנטה (El Sobrante) בקליפורניה, צפונית לברקלי.
קיפמאייר סיפר שהתעלף יום אחד וכשהתעורר ראה את השלט "ברוך הבא לאל סוברנטה".
בשל הטשטוש בו היה שרוי, חשב שכתוב שם "ברוך הבא, אל סוברנטה" ולאחר שסיפר על כך לחבריו, הם החלו לכנותו אל סוברנטה.
קיפמאייר היה פעיל בסצנת הפאנק באזור מפרץ סן פרנסיסקו וכבר היה מתופף של להקה אחרת, כאשר הצטרף לחבריו לייסוד גרין דיי.
ההופעות הראשונות של הלהקה היו בקולג' קונטרה קוסטה, שם למד עיתונות.
הופעות אלו הקנו ללהקה את החוזה שהוביל להוצאת האלבום הראשון.
ב-1990 עזב קיפמאייר את הלהקה על מנת להמשיך בלימודיו לקראת תואר באוניברסיטת הומבולדט.
הוא היה חבר במספר הרכבי פאנק במהלך ולאחר סיום לימודיו; ומפיק מוזיקת פאנק.
קיפמאייר מתגורר בסן פרנסיסקו עם אשתו גרטה ושני ילדיו.
ג'ון קוקרן היה אמן שחמט סקוטי.
קוקרן נחשב להתגלמות השלב הרומנטי המוקדם בהיסטוריה של השחמט.
על שמו קרויה הסתעפות של הגנת פטרוב, הקרויה גמביט קוקרן.
בשנת 1821 ביקר את פריז שם נוצח על ידי אלכסנדר דשאפל ולואי שארל דה לה בורדונה.
בשנת 1822 פרסם ספר בשם "על משחק השחמט".
בשנת 1824 היווה חלק מנבחרת לונדון בדו-קרב שחמט בהתכתבות מול נבחרת אדינבורו.
הפך את הפתיחה הסקוטית לפופולרית.
בין השנים 1841–1843 שיחק מאות משחקים מול הווארד סטאונטון
1869 פרש מהעיסוק כעורך דין
ג'ון פיליפ קי היה ראש ממשלת ניו זילנד ה-38. השלישי בתפקיד זה שמוצאו יהודי.
עמד בראש המפלגה הלאומית של ניו זילנד, מפלגה ימנית מתונה, שניצחה בבחירות הכלליות שהתקיימו במדינה זו בנובמבר 2008. החליף את ראש הממשלה הקודמת, הלן קלארק ממפלגת הלייבור השמאלית, שכיהנה בתפקיד תשע שנים.
לאחר 8 שנים בתפקיד, ב-5 בדצמבר 2016 הודיע במפתיע על התפטרותו, שנכנסה לתוקף ב-12 בדצמבר.
קי נולד באוקלנד, ניו זילנד, להוריו - ג'ורג' קי, מהגר מבריטניה ורות לזר (1922-2000), יהודיה אוסטרית ילידת וינה, שהיגרה לבריטניה בשנת 1938 ואחר כך היגרה יחד עם בעלה לניו זילנד.
אביו היה אלכוהוליסט ומת כשקי היה בן 6 בלבד, תוך שהוא משאיר את המשפחה בחובות כבדים.
כתוצאה מכך נאלצה האם לעבוד בעבודות ניקיון ולשמש כשומרת לילה כדי לגדל אותו ואת שתי אחיותיו, לבדה, כמשפחה עניה הגרה בשיכון ציבורי בעיר כרייסטצ'רץ'.
למרות הרקע העני הזה, כתב קי כבר בגיל 13 מכתב לראש ממשלת ניו זילנד דאז ביל רולינג, ובו הצהיר כי בכוונתו לרשת אותו במישרתו זו ביום מן הימים.
שנים אחדות אחר כך למד קי וסיים ב-1981 תואר ראשון בחשבונאות במכללת קנטרברי שבקרייסטצ'רץ' ואף למד לאחר מכן מספר קורסים באוניברסיטת הרווארד, בקיימברידג', מסצ'וסטס, ארצות הברית.
קי הכיר את אשתו ברונה עוד בבית הספר התיכון בכרייסטצ'רץ', נישא לה ב-1984 ולהם היום שני ילדים, סטפי ומקס.
במשך כעשרים שנה הוא עסק בראיית חשבון ולאחר מכן במינהל עסקים לסוגיו, ועשה כן בהצלחה ניכרת עד כי הגיע לעמדת ניהול בכירה במריל לינץ', בה הרוויח לפי העיתונות של ניו זילנד כ-2.25 מיליון דולר אמריקאי לשנה, לפני שנכנס לחיים הפוליטיים ב-2001.
ב-27 ביולי 2002 נבחר קי לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה הלנסוויל שבצפון-מערב אוקלנד.
הוא הביס ברוב של כ-56% את בריאן ניסון, חבר הפרלמנט הוותיק מטעם הלייבור ובשנים שלאחר מכן נבחר מידי מערכת בחירות מחדש עם רוב הולך וגדל בכל פעם.
ב-2004 מונה קי לדובר הכלכלי של המפלגה הלאומית וב-27 בנובמבר 2006 הוא נבחר ללא מתנגדים ליו"ר המפלגה הלאומית ויו"ר האופוזיציה, לאחר שמנהיגהּ הקודם של המפלגה הלאומית (מאז אוקטובר 2003), דון בראש, התפטר.
ב-8 בנובמבר 2008 ניצחה מפלגתו של קי בבחירות וב-19 בנובמבר הוא הושבע כראש ממשלתה ה-38 של ניו זילנד.
השקפותיו הכלכליות-חברתיות של קי הן נאו-ליברליות ונאו-קונסרבטיביות.
בדצמבר 2016 הודיע על התפטרותו.
למרות מוצאו ואף שאימו הייתה עד יום מותה חברה פעילה בקהילה היהודית הקטנה במדינה, קי מגדיר עצמו כאגנוסטי מחד ופוקד באופן קבוע כנסייה נוצרית קתולית מאידך.
אשתו היא בת למשפחה מעורבת קתולית-פרוטסטנטית מצפון אירלנד.
שני ראשי הממשלה הקודמים של ניו זילנד שהיו להם שורשים יהודיים: ג'וליוס ווגל, שהיה יהודי מאמין וכיהן בתפקיד בשנות השבעים של המאה ה-19 ופרנסיס בל, שהיה בן לאם יהודייה שהמירה את דתה לנצרות.
ג'ון קוריליאנו הוא מלחין ומורה אמריקאי.
הוא מכהן כפרופסור למוזיקה בלהמן קולג' של אוניברסיטת העיר ניו יורק.
קוריליאנו, אמריקאי ממוצא איטלקי נולד למשפחה מוזיקלית.
אביו, ג'ון קוריליאנו האב, היה קונצרטמייסטר של הפילהרמונית של ניו יורק במשך 23 שנים, ואמו הייתה פסנתרנית.
בין מוריו היו אוטו לונינג, ויטוריו ג'אניני ופול קרסטון.
קוריליאנו למד הלחנה באוניברסיטת קולומביה ובית הספר מנהטן למוזיקה.
לפני שנחל הצלחה כמלחין, עבד קוריליאנו כעוזר מפיק בסדרת הקונצרטים לנוער של ליאונרד ברנשטיין וכמפיק עונות הופעות לאמנים קלאסיים כגון אנדרה ואטס.
רוב יצירותיו של קוריליאנו נכתבו לתזמורת סימפונית.
הוא מלחין במגוון סגנונות רחב, לעיתים אפילו באותה יצירה עצמה, אך כוונתו היא לעשות את היצירה נגישה לקהל מאזינים רחב יחסית.
הוא כתב סימפוניות, כמו גם יצירות לתזמורת מיתרים ולתזמורת כלי נשיפה מעץ.
נוסף לכך כתב קוריליאנו קונצ'רטי לקלרינט, חליל צד, כינור, אבוב ופסנתר; מוזיקה לסרטים; יצירות שונות להרכבים קאמריים ולכלי מסולו, ואופרה, "רוחות הרפאים של ורסאי", שנהנתה מהצלחה בהצגת הבכורה.
להצלחתו הראשונה זכה קוריליאנו הצעיר בשנת 1964, כשהסונאטה שלו לכינור ופסנתר משנת 1963 הייתה הזוכה היחידה בתחרות מוזיקה קאמרית של "פסטיבל שני העולמות" בספולטו באיטליה.
בהמשך קיבל את המענק הלאומי לאמנויות "פגוש את המלחין" ומענק מקרן גוגנהיים, לצד הזמנות חשובות לכתיבת יצירות.
כמו כן חיבר את "קיארוסקורו" לשני פסנתרים מכווננים בהפרש של רבע טון ביניהם בשביל הקרן הבינלאומית לשני פסנתרים על שם דראנוף ואת החלילן מהמלין, פנטזיה קונצרטית לחליל צד ותזמורת.
רביעיית קוריליאנו, המרבה בביצוע יצירות בנות זמננו, קרויה על שמו.
רביעיית המיתרים הוקמה בברכתו, והוא אמר עליה, "זו באמת אחת הרביעיות הגדולות של הדור החדש.
העוצמה היוקדת שלהם, רגישותם המוזיקלית ובחירת היצירות הנועזת שלהם תורמות לחוויה קונצרטית מהממת לחלוטין."
ג'ון קוריליאנו חי בניו יורק עם בן-זוגו מארק אדאמו.
ג'ון קונרדס היה שחיין אוסטרלי, אלוף אולימפי, שקבע 26 שיאי עולם במשחים בסגנון חופשי, מ-200 מטר ועד 1500 מטר (כולל).
יחד עם אחותו, אילזה, שאף היא שיאנית עולם בשחייה ובעלת הישגים אולימפיים, הם כונו "קונרד קידס" ("Konrad Kids").
באוגוסט 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה היגרה משפחתו לגרמניה.
בשנת 1949 ניסתה משפחתו להגר לארצות הברית, אך בשל גודלה של המשפחה שלטונות ארצות הברית סירבו לתת להם אשרה, בניגוד לאוסטרליה שהסכימה לתת להם אשרה.
אביו לימד את הילדים לשחות, מחשש שהם יטבעו בבורות המים שבסביבה.
לאחר ששהה 4 שבועות בבית חולים, בשל מחלת הפוליו בה לקה, החל קונרדס לשחות כדי לחזק את גופו ושריריו.
אביו, יניס קונרדס, עבד בסידני כרופא שיניים, ולכן הם התגוררו בפננט הילס, פרבר של סידני ולאחר מכן בבנקסטאון.
אמו, אלזה קונרדס, למדה רפואת שיניים בתוכנית השלמה באוניברסיטת סידני, מאחר שלימודיה באוניברסיטת ריגה לא הוכרו, אך פרשה מהם על מנת לגדל את שלושת ילדיהם.
בשנים 1953 - 1954 התאמן קונרדס בהדרכתו של דון טלבוט, שאימן מספר אלופים אולימפיים ושיאני עולם ביניהם, יאן אובריאן, קווין ברי, בוב וינדל ועוד.
בשנת 1956 זכה בתואר הראשון שלו באליפות אוסטרליה במשחה ל-440 יארד חופשי ונכלל בנבחרת אוסטרליה לאולימפיאדת מלבורן (1956) אף על פי שלא השתתף במשחקים עצמם.
בכל יום, רכבו קונרדס ואחותו הצעירה, אילזה, על אופניהם לאימון בוקר ולאימון ערב, אימונים שערכו כשעתיים, לפני ואחרי הלימודים בבית הספר.
בחודשים פברואר ומרץ אותה שנה הוא קבע עוד 8 שיאי עולם חדשים גם במשחים ל-1500 מטר (17:28.7 דקות) ול-1650 יארד חופשי.
במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בקארדיף ויילס ביולי אותה שנה, הוא זכה ב-3 מדליות זהב במשחה ל-440 יארד חופשי (4:25.9 דקות), במשחה ל-1650 יארד חופשי (17:45.4 דקות) ובמשחה שליחים 4x220 יארד חופשי (8:33.4 דקות).
באליפות אוסטרליה שנערכה בשנת 1959 הוא שבר שוב 6 שיאי עולם חדשים, באותם 6 משחים ששיפר שנה קודם לכן וזכה בכל משחי החופשי (מ-110 יארד חופשי ועד 1650 יארד חופשי).
באולימפיאדת רומא (1960) זכה קונרדס ב-3 מדליות, מדליית זהב ו-2 מדליות ארד.
מדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 17:19.2 דקות, לפני חברו לנבחרת מוריי רוז (17:21.7 דקות) וג'ורג' ברין מארצות הברית (17:30.6 דקות).
כשחיין אחרון הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 2:01.3 דקות, התוצאה השנייה בטיבה בתחרות.
לאחר המשחקים האולימפיים קיבל קונרדס מלגת שחייה באוניברסיטת דרום קליפורניה שם קיבל תואר בשיווק.
במבחנים האוסטרלים לאולימפיאדת טוקיו (1964) הצליח קונרדס להתברג רק למשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
במשחקים עצמם הוא השתתף רק בשלב המוקדמות.
בסופו של דבר הרביעייה האוסטרלית סיימה במקום הרביעי במשחה הגמר.
לאחר שפרש משחייה תחרותית החל לאמן שחייה.
בהמשך הוא ניהל את חברת לוראל באזור אוסטרלאסיה.
קונרדס פרסם בתוכנית טלוויזיה באוסטרליה, את התמודדותו עם מחלה ממנה הוא סבל, הפרעה דו־קוטבית, על מנת לעורר מודעות ציבורית.
בשנת 1984, נגנבה מביתו שבמלבורן, מדליית הזהב שלו.
המדליה נמצאה לאחר 25 שנה, לאחר שאישה שרכשה אותה ניסתה למכור אותה.
המדליות ניתנו לתצוגה בהשאלה למוזיאון הספורט הלאומי שבמלבורן.
בשנת 2011 החליט למכור את אוסף המדליות שלו ואת המזכרות שלו.
קונרדס ניהל את המיזם על הזכות לארח את המשחקים האולימפיים בעיר סידני.
במהלך הקריירה שלו, קבע קונרדס, 26 שיאי עולם חדשים, במשחים ל-200 מטר חופשי, ל-400 מטר חופשי, ל-800 מטר חופשי ול-1500 מטר חופשי.
בשנת 1959 זכה קונרדס בפרס "הלמס", פרס שנתי הניתן לספורטאי המצטיין מאוסטרלאסיה.
בשנת 1971 זכה קונרדס להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
המכובד ד"ר ג'ון עמנואל קורטס הוא אקולוג, זואולוג, שופט שלום וחבר הפרלמנט של גיברלטר מטעם מפלגת העבודה הסוציאליסטית של גיברלטר.
קורטס נשוי, ויש לו 2 ילדים.
ב-1976, נעשה קורטס למזכיר הכללי של החברה לידיעת הטבע ואורניתולוגיה של גיברלטר (GONHS), ומאז 1991 כיהן בתפקיד המנהל של הגנים הבוטניים של גיברלטר עד לכניסתו לפרלמנט בשנת 2011.
בשנת 1983 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה באקולוגיה של בעלי חיים מאוניברסיטת אוקספורד.
כסטודנט, הקים קורטס את התאחדות הסטודנטים של גיברלטר.
קורטס בעל דרגת חבר (MBE) במסדר האימפריה הבריטית.
בין 1983 ו-1991, היה קורטס גם עובד מדינה, עד הגיעו למשרת המנהל הכללי של רשות הבריאות של גיברלטר.
נוסף על כך, היה קורטס שופט שלום במשך 17 שנים, ובשנת 2009 נבחר לנשיא התאחדות שופטי השלום של גיברלטר (Gibraltar Magistrates' Association).
בדצמבר 2011, עם בחירתו לפרלמנט של גיברלטר, התפטר קורטס מכל תפקידיו הציבוריים האחרים, ומונה על ידי ראש השרים פביאן פיקארדו לתפקיד שר הבריאות והסביבה.
ג'ון קוסטלו היה עורך דין מצליח, אחד היועצים המשפטיים העיקריים של ממשלת מדינת אירלנד החופשית, התובע הכללי של אירלנד בין השנים 1926–1932 והטישך (ראש הממשלה) של אירלנד בין השנים 1948–1951 ובין השנים 1954–1957.
קוסטלו נולד בדבלין כבנם הצעיר של אביו שנקרא באותו שם ושל אמו רוז קלאהן.
קוסטלו התחנך החל משנת 1903 בבית ספר נוצרי בצפון דבלין ולאחר מכן בבית ספר תיכון לבנים בדבלין.
את לימודיו האקדמאים הוא עשה בקולג' אוניברסיטת דבלין וסיים אותם עם תואר בשפות מודרניות ובמשפטים.
את הכשרתו כעורך דין הוא עשה בקינגס אינס (King's Inns).
בין השנים 1914–1922 הוא עסק בעריכת דין במגזר הפרטי.
ב-1922 הצטרף קוסטלו לצוות התביעה הכללית של מדינת אירלנד החופשית שאך נוסדה.
ב-1926 הוא מונה להיות התובע הכללי בממשלתו של ויליאם תומאס קוסגרייב.
בעודו מכהן בתפקיד זה הוא ייצג את אירלנד בוועידות אימפריאליות ובישיבות חבר הלאומים.
כאשר עלתה מפלגת פיאנה פול לשלטון ב-1932, סיים קוסטלו את תפקידו.
בשנה שלאחר מכן הוא נבחר לדאל אירן, הפרלמנט האירי כנציג של מפלגת פינה גייל.
ב-28 בפברואר 1934, במהלך דיון בפרלמנט על חוק שיוציא מחוץ לחוק לבישת מדים כל שהם (חוק שיועד במכוון להצר את צעדיהם של חברי הארגון הצבאי החוץ-ממשלתי שכונה החולצות הכחולות (The Blueshirts) ושהיה קשור למפלגת פינה גול), נשא קוסטלו נאום בו הביע את התנגדותו לחוק שהיה שנוי במחלוקת.
בתגובה לטענה של שר המשפטים, רוטלדג', שלחברי החולצות הכחולות יש נטיות פשיסטיות כמו חברי החולצות השחורות באיטליה והחולצות החומות בגרמניה ושמדינות אירופאיות נוספות נקטו בצעדים כנגד ארגונים דומים, אמר קוסטלו:
הערה זו הייתה חלק קטן מנאום ארוך שהנקודה העיקרית בו הייתה שהחוק היה תגובת יתר אנטי-חוקתית של ממשלת פיאנה פול והגדרה בלתי הוגנת של חברי החולצות הכחולות כשעירים לעזאזל.
עם זאת, ציטוט זה היה מאז נושאו של ויכוח היסטורי המתייחס להיקף פעילותם של החולצות הכחולות ובהרחבה של הוויכוח, למפלגת פינה גול ולקוסטלו עצמו היו קשרים עם התנועות הפשיסטיות באירופה.
במהלך דיון בפרלמנט על חוק החירום (Emergency Powers Act 1939) היה קוסטלו ביקורתי מאוד בנוגע לסמכויות החירום שהחוק הקנה לממשלה, באומרו: "...מתבקשים לא רק לתת שיק פתוח, אלא גם לתת לממשלה שיק בלי הגבלת סחירות".
קוסטלו איבד את מושבו בפרלמנט בבחירות הכלליות של 1943 אך זכה בו מחדש כאשר איימון דה ואלירה קרא לעריכתם של בחירות בזק ב-1944. בין השנים 1944–1948 אייש קוסטלו את הספסלים הקדמיים של המפלגה כדובר בנושאי חוץ.
ב-1948 הייתה מפלגת פינה פול בשלטון כבר 16 שנים רצופות והוטחו בה האשמות על דרדור הכלכלה בעקבות מלחמת העולם השנייה.
תוצאות הבחירות הכלליות שהתקיימו באותה שנה הראו עדיין שהמפלגה היא הגדולה מכולן עם מספר כפול של מושבים בפרלמנט בהשוואה למפלגה השנייה בגודלה, מפלגת פינה גייל.
בעוד שנראה שפינה פול עמדה בפני ניצחון שביעי רצוף, התאגדו כל שאר המפלגות בפרלמנט ליצור את ממשלת האחדות הראשונה בהיסטוריה של אירלנד.
הקואליציה כללה את מפלגת פינה גייל, את מפלגת הלייבור, את מפלגת הלייבור הלאומית, את משפחת הרפובליקה, את משפחת האדמה ועוד כמה חברי פרלמנט עצמאיים.
בעוד שנראה היה ששיתוף פעולה בין מפלגות אלו יהיה בלתי אפשרי, בסופו של דבר התגברו על הקשיים והממשלה הוקמה.
מאחר שמפלגת פינה גייל הייתה המפלגה הגדולה ביותר בקואליציה שנוצרה, הוטלה עליה המשימה להעמיד מועמד מתאים לתפקיד הטישך.
באופן טבעי הועלתה ההנחה שיהיה זה מנהיג המפלגה ריצ'רד מולקיי (Mulcahy).
עם זאת הוא היה בלתי מקובל על משפחת הרפובליקה ועל מנהיגה הרפובליקני הקיצוני, שון מקברייד.
עמדתם זו נבעה מעברו של מולקיי במלחמת האזרחים האירית.
במקום זאת, הסכימו פינה גייל ומשפחת הרפובליקה על קוסטלו כמועמד של פשרה.
קוסטלו לא שימש מעולם בתפקיד שר, אך גם לא היה מעורב במלחמת האזרחים.
כאשר בישר לו מולקיי על מועמדותו, הוא היה מזועזע.
הוא היה שבע רצון מחייו כעורך דין וכפוליטיקאי במשרה חלקית.
הוא שוכנע לקבל את התפקיד על ידי חברים קרובים מחוץ לעולם הפוליטיקה.
במהלך מסע הבחירות הבטיחה מפלגת משפחת הרפובליקה כי היא תדאג לביטול חוק יחסי החוץ (External Relations Act) משנת 1936, אך הנושא לא עלה לאחר הקמת הממשלה.
בכל אופן, קוסטלו וסגנו, ויליאם נורטון ממפלגת הלייבור, גם הם סלדו מהחוק.
במהלך קיץ 1948, דנה הממשלה על ביטול החוק, אך שום החלטה משמעותית לא התקבלה מדיונים אלה.
בספטמבר 1948 עשה קוסטלו בביקור רשמי בקנדה, כאשר נשאל על ידי עיתונאי על האפשרות שאירלנד תעזוב את חבר העמים הבריטי, הכריז קוסטלו, בפעם הראשונה, שממשלת אירלנד אכן מתכוונת לבטל את חוק יחסי החוץ ולהכריז על אירלנד כרפובליקה.
קוסטלו לא הזכיר את השיקולים הללו בדיון על ההצבעה השנייה על חוק הרפובליקה האירית ב-24 בנובמבר ובזיכרונותיו הוא הודה שהתנהגותו של אלכסנדר הייתה אדיבה בהחלט ולא הייתה לה כל השפעה על קבלת ההחלטה שנעשתה כבר קודם לכן.
החדשות הללו הפתיעו את ממשלת בריטניה ואף את כמה משרי ממשלתו של קוסטלו.
לא התקיימה כל התייעצות עם הבריטים ובעקבות ההכרזה על אירלנד כרפובליקה ב-1948, העבירה בריטניה את חוק אירלנד ב-1949. חוק זה הכיר באירלנד כרפובליקה והבטיח את מעמדה של צפון אירלנד כחלק מהממלכה המאוחדת.
אירלנד עזבה את חבר העמים הבריטי ב-18 באפריל 1949. עם כניסתו של חוק הרפובליקה של אירלנד לתוקף, אמר פרדריק בולנד, מזכיר משרד החוץ האירי, בארסיות שהסוגיה ממחישה ש"לראש הממשלה יש מושג בדיפלומטיה כפי שלי יש מושג באסטרולוגיה".
שגריר בריטניה באירלנד היה ביקורתי אף הוא בכנותו את המהלך "מרושל וחובבני".
לאומנים רבים ראו כעת את חלוקתה של אירלנד כמכשול האחרון בדרך לעצמאות לאומית כללית.
קוסטלו העלה לדיון ב-10 במאי 1949 מחאה כנגד החלוקה, אך ללא תוצאות.
ב-1950 הציג שר הבריאות נואל בראון, שהיה בעל גישה עצמאית, את התוכנית לאם ולילד (Mother and Child Scheme).
התוכנית הייתה אמורה לאפשר לאימהות לידה ללא תשלום ולספק לילדיהם טיפול רפואי עד גיל 16, דבר שהיה כבר מקובל במדינות אירופאיות נוספות באותה תקופה.
לחוק זה התעוררה התנגדות מצדם של רופאים, שחששו מפני אובדן פרנסה ומצדם של אנשי דת קתולים שחששו שמכאן הדרך לשימוש באמצעי מניעה והנהגתן של הפלות, תהיה קצרה.
הממשלה הייתה חלוקה בדעת על הסוגיה, כשרבים משריה חשו שהמדינה לא תוכל לעמוד בהוצאה הכספית הכרוכה ביישומה של התוכנית שעמדה על שני מיליון ליש"ט.
קוסטלו ואחרים בממשלה הבהירו שמול התנגדות כזאת הם לא יוכלו לתמוך בבראון בתוכניתו.
ב-11 באפריל 1951 התפטר בראון מתפקידו והתוכנית ירדה מעל הפרק.
מיד לאחר מכן הוא פרסם את התכתובות שלו בנושא מול קוסטלו ומול הבישופים, פעולה חסרת תקדים.
חלקים מתוכנית זו נכללו בסופו של דבר בחוקי הבריאות השונים שחוקקו ב-1954, 1957 ו-1970.
לפני שאני אירי, קודם כל אני קתולי ואני מקבל ללא כל הסתייגות ועם כל הכבוד את הוראתה של הנהגת הכנסייה שאליה אני משתייך".
ממשלתו של קוסטלו רשמה לזכותה כמה הישגים חשובים.
שיא חדש נקבע בתחום הבנייה למגורים, הוקמו רשות הפיתוח התעשייתי ורשות לעידוד הייצוא ושר הבריאות נואל בראון, עם תרופת הסטרפטומיצין שהומצאה אז, הגיע להתקדמות בטיפול במחלת השחפת.
כמו כן הצטרפה אירלנד למספר ארגונים כמו הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי ומועצת אירופה.
עם זאת, סירבה הממשלה להצטרף לנאט"ו כל עוד בריטניה ממשיכה לשלוט בצפון אירלנד.
התוכנית לאספקת חשמל למקומות הנידחים ביותר באירלנד תפסה אף היא תאוצה.
בעוד שמשבר תוכנית האם והילד גרם לחוסר יציבות של הממשלה במידה מסוימת, הוא לא הוביל לקריסתה כפי שמקובל לחשוב.
הממשלה המשיכה לתפקד אך מחירים החלו לעלות, חל משבר במאזן התשלומים ושני חברי פרלמנט הסירו את תמיכתם בממשלה.
מקרים אלו הוסיפו ללחץ שהופעל על קוסטלו ועקב כך הוא החליט להכריז על בחירות חדשות ביוני 1951. תוצאות הבחירות לא היו חד משמעיות אך מפלגת פיאנה פול חזרה לשלטון.
קוסטלו התפטר מתפקידו כראש ממשלה.
בבחירות אלו נבחר בנו של קוסטלו, דקלן, להיות חבר הפרלמנט.
במהלך שלוש השנים הבאות, כאשר פיאנה פול הייתה בשלטון, הונהגה מפלגת פינה גייל על ידי שני מנהיגים.
בעוד שריצ'רד מולקאי היה מנהיג המפלגה, קוסטלו, שהוכיח את יכולותיו בתור ראש ממשלה, נותר כמנהיג הסיעה בפרלמנט.
בנוסף, הוא חידש את פעילותו כעורך דין פרטי.
בבחירות שהתקיימו ב-1954 הודחה מפלגת פיאנה פול מהממשלה.
מסע בחירות שבמרכזו עמדו נושאים כלכליים הסתיים בהקמתה של ממשלה בראשות של מפלגות פינה גייל – מפלגת הלייבור – משפחת האדמה.
קוסטלו נבחר שוב לכהן כראש הממשלה.
הממשלה יכלה לעשות מעט מאוד כדי לשנות את אופייה החולני של הכלכלה האירית, כששיעור ההגירה והאבטלה נותרו גבוהים וכשקשיים מחוץ כמו משבר סואץ מגבירים את הקשיים.
ממשלתו של קוסטלו נחלה הצלחה עם קבלתה של אירלנד כחברה באו"ם ב-1955 וביקור מוצלח של קוסטלו בארצות הברית החל מסורת לפיו ראש ממשלת אירלנד מבקר בבית הלבן מדי שנה ביום פטריק הקדוש.
אף על פי שלממשלה היה רוב נוח בפרלמנט והיה נראה שהיא תשלים את כל תקופת כהונתה, גרם חידוש פעילותו של הצבא האירי הרפובליקני בצפון אירלנד ובבריטניה למתחים פנימיים.
הממשלה נקטה בצעדים תקיפים כנגד הרפובליקנים.
על אף התמיכה שקיבלה הממשלה מיושבי הספסלים האחוריים בפרלמנט, הגיש שון מקברייד, מנהיג מפלגת משפחת הרפובליקה הצעת אי-אמון, על בסיס מצבה ההולך ומחמיר של הכלכלה וכהתנגדות לעמדתה של הממשלה כלפי הצבא האירי הרפובליקני.
מפלגת פיאנה פול הגישה גם היא הצעת אי-אמון וכדי לא להתמודד עם תבוסה, ביקש קוסטלו מהנשיא שון או'קלי לפזר את הפרלמנט.
הבחירות הכלליות של 1957 נתנו לפיאנה פול רוב מוחלט והייתה זו תחילתן של 16 שנות שלטון רצופות של המפלגה.
כמה מעמיתיו של קוסטלו תהו בדבר החוכמה שבהחלטתו ללכת לבחירות.
הדעה הרווחת הייתה שהוא כבר היה עייף מהעיסוק בפוליטיקה ושהוא היה מדוכדך עקב מותר הפתאומי של אשתו שנה קודם לכן.
בעקבות תבוסתו פרש קוסטלו לעריכת דין במגזר הפרטי.
ב-1959, כאשר התפטר ריצ'רד מולקיי ממנהיגות מפלגת פינה גייל והעביר את השרביט לג'יימס דילון, פרש קוסטלו לספסלים האחוריים של המפלגה.
אם הוא היה מעוניין לשוב לעבודה בהיקף מלא, הוא היה יכול לשוב להיות מנהיג המפלגה.
קוסטלו נשאר בפרלמנט עד ל-1969, עת פרש לחלוטין מהפוליטיקה והוחלף על ידי גארט פיצג'רלד.
במהלך הקריירה שלו הוא קיבל מספר רב של תוארי כבוד מאוניברסיטאות רבות בארצות הברית.
כמו כן הוא היה חבר באקדמיה האירית המלכותית החל מ-1948. במרץ 1975 הוענק לו תואר יקיר העיר דבלין יחד עם יריבו הפוליטי הוותיק איימון דה ואלירה.
הוא המשיך לעסוק בעריכת דין עד סמוך למותו ב-5 בינואר 1976, בגיל 84.
ג'ון ריצ'רד קייסיק הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אוהיו בשנים 2011–2019. קודם לכן כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1983–2001.
קייסיק נולד במקיז רוקס, עיירה קטנה ליד העיר פיטסבורג שבפנסילבניה.
ב-1974 סיים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
בעת לימודיו באוניברסיטה, כתב קייסיק מכתב הערכה לנשיא ריצ'רד ניקסון, בו ציין כי ברצונו לפגוש את הנשיא.
המכתב הועבר לבית הלבן על ידי נשיא האוניברסיטה, ובדצמבר 1970 הוא זכה לפגישה בת 20 דקות עם ניקסון.
בגיל 26 התמודד ונבחר לסנאט של מדינת אוהיו, בו כיהן בשנים 1979–1982. לאחר מכן נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, מטעם המחוז ה-12 של אוהיו, שכלל חלק מקולומבוס.
הוא ייצג את המחוז מ-1983 עד 2001. במהלך כהונתו בבית הנבחרים היה חבר בוועדת הכוחות המזוינים.
הוא שירת במשך כשש שנים, בין 1995–2001, כיושב ראש ועדת התקציב של בית הנבחרים, ולקח חלק מרכזי בהעברת רפורמת הרווחה וב"חוק התקציב המאוזן" ב-1997 (שחייב הגעה לאיזון תקציבי תוך מספר שנים).
בעת כהונתו בקונגרס הכריז על התמודדותו לבחירות לנשיאות ב-2000, אך פרש לאחר זמן קצר ביולי 1999 והודיע על תמיכתו בג'ורג' ווקר בוש.
לאחר פרישתו מהקונגרס הנחה תוכנית בערוץ השמרני פוקס ניוז, "Heartland with John Kasich", עד שנת 2007. הוא היה מעורב בדירקטוריון של מספר חברות, וכיהן כמנהל סניף ליהמן ברדרס בקולומבוס עד פשיטת הרגל של החברה ב-2008. הוא חיבר שלושה ספרי עיון ששניים מהם הגיעו לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
בנובמבר 2010 התמודד על משרת מושל אוהיו וגבר על המושל הדמוקרטי המכהן, טד סטריקלנד, כשהוא זוכה בתמיכתם של 49% מהבוחרים מול 47% ליריבו.
בנובמבר 2014 נבחר לכהונה שנייה.
בתוך המפלגה רפובליקנית קייסיק נחשב למתון ולמרכזי בדעותיו.
ביולי 2015 הכריז על התמודדותו בבחירות לנשיאות ב-2016. לקראת אסיפות הבחירה באיווה הודיע הניו יורק טיימס על תמיכתו בקייסיק והגדיר אותו בתור המועמד הסביר היחיד לרפובליקנים שמאסו בקיצוניות וחוסר ניסיון.
לאחר הפריימריז באינדיאנה ב-4 במאי 2016, שבמסגרתם הבטיח מעשית דונלד טראמפ את מועמדתו, הודיע קייסיק על פרישתו מן המרוץ לנשיאות, יום אחרי פרישתו של טד קרוז.
קייסיק סיים במקום הרביעי בפריימריז, כשהוא מחזיק ב-161 צירים וזכה במדינה אחת – מדינת הבית שלו, אוהיו, כשמטרתו הגלויה במרוץ לאחר הפריימריז באוהיו הייתה לזכות במועמדות דרך כנס מפלגתי פתוח; בתרחיש בו אף מועמד לא מבטיח את מספר הצירים הדרוש לזכות במועמדות.
במהלך הבחירות לנשיאות קיבל לפחות 2,188 במדינות בהם היה אפשר לכתוב את שמו.
בהצבעת האלקטורים ב-19 בדצמבר 2016, אלקטור "סורר" ממדינת טקסס הצביע עבור קייסיק.
קייסיק נשוי בשנית לקארן וולדביליג מ-1997, ולזוג שתי בנות.
ג'ון קורנין השלישי הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית המכהן כסנאטור מטעם מדינת טקסס משנת 2002 ושימש בין השנים 2013 ועד 2019 כמצליף סיעת הרפובליקנים בסנאט.
קורנין נולד ביוסטון שבטקסס ילדם השני מתוך שלושה של ג'ון ואטוליין.
אביו שירת כטייס B-17 במלחמת העולם השנייה וישב בשבי הגרמני, לאחר המלחמה נהיה לרופא שיניים צבאי והתקדם לדרגת קולונל.
בשל שירותו הצבאי של האב נדדה משפחתו של קורנין ברחבי ארצות הברית וכן בטאצ'יקאווה שביפן, פרבר של טוקיו.
קורנין למד בתיכון האמריקאי ביפן.
הוא נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת טריניטי בסן אנטוניו, אך עד מהרה עבר ללימודי תואר ראשון בביולוגיה ובעיתונאות.
בסיום התואר עבד שנה כמתווך נדל"ן.
ב-1977 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת סיינט מארי וב-1995 סיים תואר שני במשפטים באוניברסיטת וירג'יניה.
בתום לימודי התואר הראשון במשפטים עבד בפירמת עורכי דין פרטית, לאחר מכן כיהן במשך שש שנים כשופט בבית משפט מחוזי ובשנים 1991 עד 1997 כיהן כשופט בבית המשפט העליון של טקסס.
ב-1997 התפטר מתפקידו והודיע על כוונתו להתמודד למשרת התובע הכללי של טקסס.
הוא נבחר לתפקיד ונכנס לתפקידו בינואר 1999.
ב-2002 התמודד וניצח בבחירות לסנאט של ארצות הברית ברוב של 55.3% את רון קירק, מועמד המפלגה הדמוקרטית.
קורנין מכהן בסנאט כחבר ועדת הכספים וכיו"ר תת-הוועדה לענייני מסחר בינלאומי, מכסים, ותחרות בינלאומית, הוא חבר ועדת המשפט ויו"ר תת-הוועדה לענייני חוקת ארצות הברית.
ב-2013 נבחר לשמש כמצליף הסיעה הרפובליקנית בסנאט וכאשר הרפובלקנים השיגו רוב בסנאט, אחרי בחירות 2015, הפך למצליף סיעת הרוב הרפובליקני בסנאט ושימש בתפקיד עד שנת 2019, אז הוחלף בתפקידו כמצליף הסיעה על ידי ג'ון ת'ון.
בבחירות לסנאט 2020 ניצח את הארי הגר ב-53.7% ונבחר לסנאט מטעם טקסס.
בשנת 2024, קורנין ביצע הונאת "משיכת שטיח" למטבע קריפטו שהוא קידם ויצר, בחסות ממשלת ארצות הברית.
קורנין נשוי ואב לשתי בנות.
ג'ון קינג דייוויס היה מגלה ארצות ונווט אוסטרלי יליד אנגליה, הנודע כמי שהיה רב חובל של אוניות במימי אנטארקטיקה וכמי שהקים תחנות מטאורולוגיות על האי מקווארי באזור תת-אנטארקטי ועל אי האלמוגים ויליס בים האלמוגים.
לאחר לימודים בלונדון ובאוקספורדשייר, יצא דייוויס ב-1900 עם אביו לקייפטאון, דרום אפריקה.
דייוויס שירת כקצין ראשון במשלחת נמרוד של ארנסט שקלטון בשנים 1908–1909. הוא היה רב החובל של האונייה "אורורה" ומשנה למפקד במשלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה של דאגלס מוסון בשנים 1914-1911.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, התנדב דייוויס לשירות פעיל והוצב כמפקד מובילת הגייסות "בונה", שהעבירה חיילים וסוסים למצרים ולאנגליה.
ובדצמבר 1917 פיקד על "אורורה", במשלחת שיצאה לחלץ את קבוצת ים רוס, שנתקעה על החוף בכף אוונס כפלג במשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של ארנסט שקלטון.
דייוויס שירת גם כרב-חובל של "דיסקברי" בשנים 1929–1930, במשלחת מחקר בריטית-אוסטרלית-ניו זילנדית לאנטארקטיקה.
בשנים 1920 עד 1949 כיהן דייוויס בתפקיד ממונה על השייט בחבר העמים האוסטרלי.
בראשית תקופה זו, 1922-1921, התנדב לפקח אישית על הקמת תחנת חיזוי והתראת ציקלון על האי הנידח ויליס.
דייוויס כיהן כנשיא החברה המלכותית של ויקטוריה בשנים 1945–1946, בד בבד עם חברותו בחברה הגאוגרפית המלכותית.
תחנת דייוויס באנטארקטיקה, שהוקדמה בשנת 1957, קרויה על שמו.
דייוויס זכה שלוש פעמים במדליית הקוטב - ב-1909, ב-1917 וב-1934. בשנת 1964 עוטר בתואר אביר מסדר האימפריה הבריטית (CBE).
ג'ון קינג דייוויס מת בשנת 1967 במלבורן בגיל 83.
סר ג'ון וורקפ קורנפורת' היה כימאי בריטי ממוצא אוסטרלי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1975 (לצד ולדימיר פרלוג) על מחקריו בתחום הסטריאוכימיה של ביוסינתזה של כולסטרול.
ג'ון וורקפ קורנפורת' נולד וגדל בסידני שבאוסטרליה שני מבין ארבעה אחים.
בגיל 10 החל לחוש בבעיות שמיעה מחמת טרשת האוזן, ועד גיל 20 הפך לחירש לחלוטין.
קורנפורת' למד בבית הספר התיכון לנערים של סידני , שם הצטיין באנגלית, במתמטיקה, במדעים, בצרפתית, ביוונית ובלטינית.
בהשראת המורה לכימיה שלו, לאונרד ("לן") בסר, החליט לשנות את מגמת הקריירה שלו ממשפטים לכימיה.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת סידני בהצטיינות יתרה.
ב-1941 נישא לריטה הארדנס , כימאית שזכתה יחד איתו במלגה כשנתיים לפני כן.
ב-1939 קיבל מלגת מחקר לאוניברסיטת אוקספורד, שם עבד על הדוקטורט שלו בנושא סינתזה של תרכובות מקבוצת הסטרואידים יחד עם רוברט רובינסון.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה עבר קורנפורת' לעבוד במחקר אשר עסק בפניצילין.
לאחר המלחמה, ב-1946, הצטרף יחד עם אשתו למכון הלאומי למחקר רפואי בצפון לונדון, שם המשיך את שיתוף הפעולה עם רובינסון ויחד השלימו את הביוסינתזה המלאה הראשונה של סטרואידים שאינם בנויים מטבעות ארומטיות.
לאחר מכן, חקר ביוסינתזות של כולסטרול יחד עם הביוכימאי הרפואי ג'ורג' פופג'אק.
ב-1962 גויס קורנפורת' להיות ראש המעבדה לחקר אנזימולוגיה כימית הממוקמת בקנט, אנגליה, יחד עם ג'ורג' פופג'אק על ידי הלורד ויקטור רוטשילד.
העבודה במעבדה זו הבטיחה לקורנפורת' ופופג'אק ש-50% מהזמן יעבדו על פרויקטיהם האישיים.
לכן ב-1967 חקר יחד עם הרמן אגרר ויחד פתרו את בעיית קבוצות המתיל האסימטריות.
ב-1968 עזב פופג'אק את המעבדה, ושנתיים אחריו עזב רוטשילד.ב-1975 זכה בפרס נובל לכימיה יחד עם ולדימיר פרלוג על מחקרו בנושא הסטריאוכימיה של ביוסינתזה של כולסטרול (באמצעות קטליזה אנזימטית).
שנת זכייהפרס או אות הכבודשותפים לזכייה1937מדליית אוניברסיטת סידני1953מדליית קורדיי-מורגן1965מדליית פלינטוף1965מדליית סיבהג'ורג' פופג'אק1967פרס סטאופרג'ורג' פופג'אק1968פרס פדלאר1968פרס ארנסט גאנת'ר1968מדליית דאבי1971פרס רוברט רובינסון1972פרס פריקס ראסל1975פרס נובל לכימיהולדימיר פרולוג1975אוסטרלי השנה1977תואר אבירות1982מדליית קופלי2001מדליית יובל המאה
מחקריו על הביוסינתזה של הכולסטרול
את המחקר שזיכה אותו בפרס נובל הוא ביצע במעבדה לחקר אנזימולוגיה כימית בקנט, אנגליה.
במחקר זה הוא חקר את הסטריוכימיה של סינתוז כולסטרול.
הוא החל את המחקר על ידי שימוש בדוגמיות כבד עכבר להן הזריק אצטט שהפחמן בו מסומן על ידי שימוש באיזוטופ הרדיואקטיבי פחמן 14. לכן, בסיום תהליך הסינתוז הוא יכול היה למפות בדיוק לאן כל פחמן הגיע.
לאחר שזיהה ומיקם את 30 הפחמנים בתגובה, עבר למפות את המימנים, אותם סימן על ידי שימוש באיזוטופים כבדים יותר (דאוטריום וטריטיום).
בעזרת הסימונים הצליח לזהות ולמקם גם את 50 המימנים בתגובה.
לבסוף היה לו מיפוי סטריוכימי שלם של תהליך סינתזה של כולסטרול.
סר ג'ון דאגלס קוקרופט היה פיזיקאי בריטי אשר חלק את פרס נובל לפיזיקה בשנת 1951 על ביקוע גרעין האטום עם ארנסט וולטון, וסייע בפיתוח אנרגיה גרעינית.
לאחר שירות במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית בחיל התותחנים המלכותי קוקרופט למד הנדסת חשמל במכללה הטכנולוגית של העיר מנצ'סטר.
לאחר מכן הוא זכה במלגה לסנט ג'ונס קולג' בקיימברידג', שם עמד בבחינות לתואר ראשון ביוני 1924 וסיים בהצטיינות.
ארנסט רתרפורד קיבל את קוקרופט למעבדת קבנדיש כתלמיד מחקר ובשנת 1928 קוקרופט השלים את עבודת הדוקטורט שלו תחת הנחיית רתרפורד.
בשיתוף פעולה עם ארנסט וולטון ומארק אוליפנט הוא בנה את "מאיץ קוקרופט-וולטון" שבו השתמשו כדי לבצע את הפירוק המלאכותי הראשון של גרעין אטום, הישג הידוע בכינויו "פיצול האטום".
במהלך מלחמת העולם השנייה קוקרופט היה לעוזר ראש המחקר מדעי במשרד האספקה הבריטי, ועבד על פיתוח המכ"ם.
הוא גם היה חבר בוועדה שהוקמה כדי לבחון את הבעיות הנובעות ממזכר פריש-פירלס, בו חישוב המדגים כי יצירת פצצת אטום יכולה להיות אפשרית מבחינה טכנית.
הוא אף היה חבר בוועדת MAUD אשר המשיכה בעבודה זו.
ב-1940, במסגרת משימת טיזרד, הוא חלק סודות טכנולוגיה בריטית עם עמיתיו בארצות הברית.
בהמשך המלחמה, בריטניה קצרה את הפירות שיתוף פעולה זה כאשר קיבלה מארצות הברית טכנולוגיות צבאיות בתחום המכ"ם ומרעום קרבה, אשר הועילו כדי להילחם ב-V-1. ב-1944, הוא התמנה למנהל מעבדת מונטריאול, ופיקח על פיתוח כורים גרעיניים מסוג ZEEP ו-NRX, ובהקמת מעבדות צ'וק ריבר.
לאחרי המלחמה קוקרופט הפך למנהל המוסד למחקר אנרגיה אטומית (AERE) בבריטניה, שם פיתח כורים גרעיניים.
בשנים 1959–1967 הוא עמד בראש צ'רצ'יל קולג' בקיימברידג'.
משנת 1961 ועד 1965 הוא היה גם נגיד האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה בקנברה.
ג'ון קוקרופט נולד בטודמורדן במערב יורקשייר שבאנגליה ב-27 במאי 1897. הוא היה בנו הבכור של בעל מטחנה.
את חינוכו היסודי קיבל בבית ספר של הכנסייה האנגליקנית בכפר סמוך למקום הולדתו.
בבית הספר היסודי הכיר את אשתו לעתיד יוניס אליזבת קרבטרי.
בשנת 1914 הוא זכה במלגת לימודים במחוז מגוריו בזכותה למד מתמטיקה באוניברסיטת ויקטוריה במנצ'סטר.
הוא סיים את שנת לימודיו הראשונה ביוני 1915, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה.
ב-24 בנובמבר 1915 הוא התגייס לצבא הבריטי והוכשר כאתת בחיל התותחנים.
קרוקפורד השתתף בהתקדמות לעבר קו הינדנבורג.
בפברואר 1918 נשלח לקורס קצינים, אף על פי שלא למד בבית ספר פרטי, כמקובל בין קצינים בריטים באותה עת.
באוקטובר 1918 הוא הוסמך כקצין בחיל התותחנים.
בינואר 1919, לאחר סיום המלחמה, הוא שוחרר מן הצבא ושב ללימודיו במנצ'סטר, אולם החל בלימודי הנדסת חשמל במכללה הטכנולוגית של העיר מנצ'סטר.
בזכות השנה שבה למד מתמטיקה, טרם גיוסו, הוא קיבל פטור מלימודי שנה ראשונה.
ביוני 1920 קיבל תואר ראשון במדעים (BSc).
מיילס ווקר, שהיה פרופסור להנדסת חשמל במכללה, שכנע את קוקרופט להתחיל בעבודת מחקר בחברת מטרופוליטן ויקרס, חברת הנדסת חשמל בריטית המתמחה בציוד חשמל תעשייתי.
הוא קיבל מלגת מחקר ובשנת 1922 הגיש תזה לתואר שני במדעים בנושא "ניתוח הרמוני לזרמי חילופין".
באותו שלב הציע לו ווקר כי יבחן למלגת לימודים בסנט ג'ונס קולג' באוניברסיטת קיימברידג', שם למד אף הוא.
קרוקרופט הצליח לזכות במלגת לימודים של 30 ליש"ט וכן בסיוע לימודים של 20 ליש"ט שהוענק לו כתלמיד בעל אמצעים דלים.
חברת מטרופוליטן ויקר העניקה לו 50 ליש"ט נוספים בתנאי שישוב לעבוד בחברה עם קבלת התואר.
מורהו ודודתו השלימו את השכר הנדרש בסך 316 ליש"ט וכך היה יכול להתחיל בלימודיו בקיימברידג'.
כתלמיד שהגיע עם תארים קודמים הוא קיבל פטור מבחינות השנה הראשונה.
ביוני 1924 עמד בבחינות הסיום לתואר ראשון, סיים בהצטיינות וקיבל תואר ראשון.
ב-26 באוגוסט 1925 קוקרופט נישא לאליזבת קרבטרי בטקס שנערך בכפר הולדתו.
לזוג נולדו שישה ילדים, שני בנים וארבע בנות, הראשון שבהם מת עוד בהיותו תינוק.
בהמלצת מורו ווקר, שהיה אז מנהל המחקר בחברת מטרופוליטן ויקרס, קוקרופט התקבל כתלמיד מחקר במעבדת קוונדיש אותה ניהל ארנסט רתרפורד.
הוא החל לימודיו כתלמיד לתואר שלישי בשנת 1924, כשהוא נעזר בשתי מלגות לימודים.
הוא כתב את עבודת הדוקטורט בהנחיית רתרפורד שכותרתה: "על התופעה המתרחשת בעיבוי זרמים מולקולריים על פני משטחים".
ב-6 בספטמבר 1925 קוקרופט קיבל תואר דוקטור, באותה עת שימש עוזר לפיזיקאי הרוסי פיוטר קפיצה, שחקר את תחום הפיזיקה של שדות מגנטיים בטמפרטורות קור קיצוניות.
במסגרת עבודתו עם קפיצה סייע קוקרופט בתכנון ובניית מנזלי הליום.
בשנת 1919 רתרפורד הצליח לפרק אטומי חנקן באמצעות חלקיקי אלפא שנפלטו מאטומי רדיום.
ניסוי זה וניסויים נוספים הצביעו על מבנה גרעין האטום.
כדי להמשיך ולחקור תחום זה היה צורך בחלקיקים מהירים דיים כדי להתגבר על המטען של הגרעין.
נושא זה פתח תחום חדש של מחקר במעבדת קוונדיש.
רתרפורד היקצה למטרה זו את קוקרופט, תומאס אליבון וארנסט וולטון.
יחדיו הם בנו מכשיר שנודע בכינוי "מאיץ קוקרופט-וולטון.
מארק אוליפנט תכנן מקור פרוטונים עבורם.
נקודת תפנית במחקר הייתה לאחר שקוקרופט קרא מאמר של ג'ורג' גאמוב על מנהור קוונטי.
קוקרופט הבין כי כתוצאה מתופעה זו ניתן להשיג את התוצאה הרצויה במתחי חשמל נמוכים בהרבה ממה שסבר בתחילה.
הוא חישב כי פרוטונים עם אנרגיה של רק 300,000 אלקטרון וולט יכולים לחדור לגרעין בור.
קוקרופט וולטון המשיכו לעבוד על פיתוח המאיץ שלהם במהלך שנתיים.
רתרפורד גייס מענק מחקר של אלף ליש"ט מאוניברסיטת קיימברידג' כדי שירכשו שנאי וציוד מחקר נוסף.
ב-5 בנובמבר 1928 קוקרופט נבחר כעמית בסנט ג'ונס קולג'.
במרץ 1932 וולטון וקוקרופסט החלו בהפעלת המאיץ שבנו כשהם מפציצים ליתיום ובריליום בפרוטונים בעלי אנרגיה גבוהה.
הם ציפו למדוד קרינת גמא, עליה דיווחו מדענים צרפתים, אולם לשווא.
בפברואר 1932 הדגים ג'יימס צ'דוויק כי מה שלמעשה ניצפה היה נייטרונים.
לאחר מכן החלו קוקרופט וולטון לחפש קרינת אלפא.
ב-14 באפריל 1932 וולטון הפציץ מטרת ליתיום והבחין במה שחשב שהוא קרינת אלפא.
קוקרופט ורתרפורד שהוזעקו למעבדה אישרו כי אכן הממצא נכון.
באותו ערב נפגשו השלושה בביתו של רתרפורד וניסחו מכתב לכתב העת Nature שבו הכריזו על תוצאות הניסוי, הפירוק המלאכותי הראשון של גרעין אטום.
תוצאה זו, המכונה ביקוע גרעיני, הביאה להענקת מדליית יוז לוולטון וקוקרופט בשנת 1938 ופרס נובל לפיזיקה בשנת 1951. שני החוקרים המשיכו בניסוייהם והצליח לבקע גרעין פחמן, חנקן וחמצן בעזרת פרוטונים, דאוטרונים וחלקיקי אלפא.
הם הדגימו כי יצרו איזוטופים רדיואקטיביים, כולל פחמן-11 וחנקן-13.
בשנת 1929 קוקרופט מונה למפקח בתחום המדעים המכניים בסנט ג'ונס קולג'.
בשנת 1931 מונה למפקח בתחום הפיזיקה.
בשנת 1933 התמנה לגזבר זוטר של הקולג' ובמסגרת תפקידו דאג לתחזוקת מבני הקולג' שהיו במצב של הזנחה.
קוקרופט דאג לחיווט מחדש של רשת החשמל במבני הקולג'.
בשנת 1935 מינה אותו רתרפורד למנהל מעבדת מונד במקומו של קפיצה ששב לברית המועצות.
בשנת 1936 נבחר לחבר בחברה המלכותית ובשנת 1939 מונה לפרופסור ע"ש ג'קסון לפילוסופיה טבעית, אחת המשרות הבכירות ביותר בתחום המדעים באוניברסיטת קיימברידג'.
וולטון וקוקרופט היו מודעים למגבלות המאיץ שפתחו.
מאיץ טוב יותר, הציקלוטרון, פותח בארצות הברית על ידי ארנסט לורנס.
למרות הציוד הנחות הצליחה מעבדת קוונדיש להקדים במחקריה את האמריקאים, אולם קוקרופט לחץ על רתרפורד לרכוש ציקלוטרון למעבדת קוונדיש.
רתרפורד אשר נרתע ממחיר המכשיר, הסכים לרוכשו לאחר מתנה של רבע מיליון ליש"ט מהלורד אוסטין.
בכסף נרכש ציקלוטרון בקוטר 36 אינץ' ואף נבנה אגף חדש שבו הוצב והופעל.
באוקטובר 1938 החל הציקלוטרון לפעול בפיקוחו של קוקרופט ובניית האגף הושלמה בשנת 1940. אולפינט סבר שהציקלוטרון שנרכש אינו גדול דיו והחל בבניית ציקלוטרון גדול יותר, בקוטר 60 אינץ', באוניברסיטת בירמינגהאם.
בנייתו של זה התעכבה לאחר פרוץ המלחמה ועם סיומה הפך מכשיר זה לחסר תועלת.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה קיבל קוקרופט משרת עוזר למנהל המחקר המדעי במשרד האספקה והתמקד במחקר על מכ"ם.
בבריטניה הייתה אז מערכת של מתקני מכ"ם להתראה מוקדמת אשר נבנתה על ידי חיל האוויר המלכותי וקוקרופט אסף מדענים כדי שהמערכת תפעל באופן מלא.
בשנת 1940 הוא הפך חבר במועצה המייעצת למחקר מדעי ופיתוח טכנולוגי.
באפריל 1940 הוא הפך חבר בוועדה למחקר מדעי של לוחמה אווירית אשר בחנה את הנושאים העולים ממזכר פריש-פירלס, בו קיים חישוב המדגים כי בניית פצצת אטום אפשרית מבחינה טכנית.
הוא המשיך בעבודה זו אף בוועדת MAUD אשר ניהלה מחקר מקדים פורץ דרך בתחום הנשק הגרעיני בבריטניה.
באוגוסט 1940 קוקרופט נסע לארצות הברית כחלק ממשלחת טיזרד.
אף שבריטניה פיתחה טכנולוגיות חדשות, היא הייתה חסרה את היכולת לנצלן ולכן הוחלט לחלוק בטכנולוגיות אלה עם ארצות הברית, אף שבאותה עת עדיין לא הייתה מעורבת במלחמה.
המידע שהועבר לאמריקאים על ידי משלחת טיזרד הכיל כמה מפריצות הדרך המדעיות הגדולות של אותה עת.
המידע שניתן לאמריקאים כלל טכנולוגיות מכ"ם, באופן מיוחד מגנטרון משופר, אשר תואר על ידי ההיסטוריון בקסטר כ"מטען יקר הערך ביותר שהובא אי-פעם לחופינו", מרעום קרבה משופר, תוכניות מנוע סילון של פרנק ויטל ומזכר פריש-פירלס המתאר את האפשרות של בניית פצצת אטום.
לצד פרטי מידע אלה הביאה המשלחת מידע על פיתוחים טכנולוגיים רבים אחרים בתחום הנשק.
בדצמבר 1940 שב קוקרופט לבריטניה.
זמן קצר לאחר שובו התמנה קוקרופט למנהל המוסד למחקר ולפיתוח הגנה אווירית.
הוא התמקד בשימוש מערכות מכ"ם ליירוט כלי טיס.
אף שפיתח במסגרת עבודתו מערכת מכ"ם למטרות יירוט, עם תום הפיתוח התברר כי לאמריקאים מערכת למטרה זהה שהיא יעילה יותר.
בעקבות הסכם מונטריאל, מאוגוסט 1943, שולב המחקר הבריטי בתחום פיתוח הנשק הגרעיני עם המאמץ האמריקאי בתחום זה.
במאי 1944 מונה קוקרופט למנהל מעבדת מונטריאל למחקר גרעיני.
באפריל 1945 חיפשו קוקרופט ועמיתו אוליפנט אחר אתר בבריטניה לבניית מעבדה למחקר גרעיני וקבעו אותה בבסיס חיל האוויר המלכותי בהארוול, במחוז ברקשייר.
ב-9 בנובמבר 1945 מונה קוקרופט למנהל המוסד למחקר אנרגיה גרעינית בהארוול, זאת בטרם עזב את משרתו כמנהל המעבדה במונטריאל קנדה.
בשנת 1947 החל לפעול במעבדה שקוקרופט הקים בהארוול הכור האטומי הראשון במערב אירופה.
בעקבות חוק האנרגיה האטומית משנת 1946 שנחקק בארצות הברית, לא יכלה עוד בריטניה לקבל גישה למחקר הגרעיני האמריקאי.
קוקרופט סייע לנהל משא ומתן עם האמריקאים ולהגיע להבנות לא רשמיות, שפורסמו בינואר 1948, לחידוש שיתוף הפעולה המדעי בין שתי המדינות.
אולם שיתוף פעולה מחודש לא הושג אלא בשנת 1958, לאחר שבריטניה פתחה כוח הרתעה גרעיני משלה.
ב-24 בינואר 1959 הוכר צ'רצ'יל קולג' כמכללה עצמאית באוניברסיטת קיימברידג'.
יומיים לאחר היווסדו הכריז חבר הנאמנים כי קוקרופט יתמנה לראש הקולג' הראשון.
אף שבקולג' תוכננו להתקיים לימודים גם בתחום מדעי הרוח והחברה, תוכנן כי 70 אחוז מן התלמידים ילמדו בתחום המדעים והטכנולוגיה.
קוקרופט מינה את עמיתיו להוראה ופיקח על בניית הקולג'.
הקולג' נפתח באופן רשמי לפעילות ביוני 1964. בין השנים 1954 עד 1959 קוקרופט שימש נשיא המכון לפיזיקה וההתאחדות הבריטית לקידום המדע.
משנת 1961 ועד 1965 הוא שימש כנגיד האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה, תפקיד שהיה ברובו סמלי וחייב אותו להופיע בקנברה פעם בשנה לטקס הענקת תארים.
קוקרופט שימש נציג בריטניה ב-CERN.
בנוסף לפרס נובל לפיזיקה, קוקרופט קיבל פרסים ואותות כבוד רבים בבריטניה ובעולם.
קוקרופט נפטר מהתקף לב בביתו בצ'רצ'יל קולג' ב-18 בספטמבר 1967. הוא נקבר יחד באותו קבר שבו היה קבור בנו.
מספר בניינים בבריטניה נקראו על שמו, בהם בניין באוניברסיטת קיימברידג'.
רשימותיו נשמרות בארכיון צ'רצ'יל שבאוניברסיטת קיימברידג'.
ג'ון אדוארד קייטר היה שחקן אנגלי.
קייטר נולד בפרוור הנדון שבלונדון.
בקולנוע שיחק קייטר בסרטים "ד"ר פייבס" ובסרט ההמשך "ד"ר פייבס עולה שוב" וכן בסרט "Captain Kronos – Vampire Hunter".
קייטר היה נשוי לוונדי גיפורד מ-1963 עד למותו ב-2009. לבני הזוג נולדו שני ילדים.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1966 אלפי Alfie בעלה של סידי ללא קרדיט 1968 Decline and Fall...
Phibes רפ"ק וייברלי 1972 ד"ר פייבס עולה שוב Dr.
ג'ון קי-יונג (בקוריאנית: 전기영; באנגלית: Jeon Ki-young; נולד ב-11 ביולי 1973) הוא ג'ודוקא עבר דרום קוריאני אשר התחרה במשקל בינוני כבד (עד 78 ק"ג, עד 86 ק"ג).
ג'ון זכה בשלוש אליפויות עולם רצופות (1993, 1995 ו-1997) ומחזיק במדליית זהב ומדליית ארד מאליפות אסיה.
רגע השיא בקריירה של ג'ון הגיע באולימפיאדת אטלנטה 1996, אז זכה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל עד 86 ק"ג.
בגמר הוא ניצח באיפון את ארמן בגדאסרוב האוזבקי.
בדרכו לגמר ג'ון ניצח כל קרב באיפון מלבד הקרב הראשון מול מארק הויזינחה ההולנדי שלאחר פרישתו של ג'ון שלט בקטגוריית משקל זו.
בשנת 1999, כאשר היה בן 25, פרש ג'ון מג'ודו בגיל יחסית צעיר בעקבות פציעות בברך והיעדרות מוטיבציה עקב חוסר התחרות.
הוא פרש בעודו בלתי מנוצח באליפויות העולם ובמשחקים האולימפיים.
בשנת 2003, תחרות ה-MMA, 'Pride Fighting Championships', ניסתה להחתים את ג'ון לקרב מול הידהיקו יושידה תחת חוקי MMA (מאחר שג'ון מעולם לא הפסיד ליושידה בקרבות ג'ודו), אך ג'ון סירב להצעה.
ג'ון לוואלין קייל הוא פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי שכיהן כנציג מדינת אריזונה בסנאט של ארצות הברית.
כהונתו האחרונה החלה בראשית ספטמבר 2018 ותמה בינואר 2019. קודם לכן היה סנאטור בין השנים 1995–2013 כיהן קייל בסנאט כנציג מדינת אריזונה לצד ג'ון מקיין וכמצליף המיעוט בסנאט, התפקיד השני בבכירותו בהנהגת סיעת המפלגה הרפובליקנית בסנאט.
לפני ששב לסנאט ב-2018, עבד קייל במשרד עורכי דין ולוביסטים.
קייל הוא בנו של חבר הקונגרס של ארצות הברית לשעבר ג'ון הנרי קייל.
הוא נולד וגדל בנברסקה והתגורר זמן מה באיווה.
הוא בוגר במשפטים מטעם אוניברסיטת אריזונה.
הוא עבד בפיניקס כעורך דין ושדלן לפני שזכה בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית, שם כיהן בשנים 1987–1995. הוא נבחר לסנאט האמריקאי ב-1994 והמשיך להיבחר מחדש עד לפרישתו בינואר 2013.
בשנת 2006 הוכתר קייל על ידי מגזין טיים כאחד מבין עשרת הסנאטורים הטובים ביותר בארצות הברית.
שנה לאחר מכן, ב-2007, הוגדר קייל כסנאטור הרביעי השמרני ביותר באמריקה, בידי כתב העת "יומן לאומי" (National Journal).
במרוצת השנים התקדם בשורות הנהגת המפלגה הרפובליקנית ברמה הלאומית וכיהן כיושב ראש ועדת המדיניות של המפלגה הרפובליקנית בסנאט (2003–2007) וכראש ועידת חברי הסנאט הרפובליקנים, התפקיד השלישי בחשיבותו בסיעה לאחר מנהיג הסיעה והמצליף (2007).
בחודש דצמבר 2007 נתמנה למצליף הסיעה הרפובליקנית.
הוא נבחר לאחד מ-100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם לשנת 2010 על תפקידו המשכנע בסנאט.
בשנת 1997 הוביל קבלת תיקון קייל-בינגמן.
בפברואר 2011 הודיע קייל כי הוא לא יתמודד מחדש לסנאט בבחירות 2012 וכי יפרוש בשלהי תקופת כהונתו השלישית, אשר תמה ב-3 בינואר 2013. בחודש ספטמבר 2018 מונה קייל על ידי מושל אריזונה דאג דוסי לחבר בסנאט האמריקאי כמחליפו של ג'ון מקיין, שנפטר בעודו מכהן בסנאט.
באותו זמן פעל קייל למינויו של ברט קוואנו לבית המשפט העליון של ארצות הברית במסגרת עבודתו השדלנית.
במסיבת העיתונאים שבמהלכה נודע מינויו לסנאט הצהיר כי בכוונתו לכהן בסנאט רק עד התפזרות הקונגרס ה-115 של ארצות הברית ב-3 בינואר 2019, ושלא יתמודד להמשך כהונתו בבחירות המיוחדות ב-2020.
סר ג'ון לינדזי קייר היה חייל וגנרל בריטי.
הוא נלחם במלחמת הבורים השנייה, ופיקד על הדיוויזיה ה-6 והקורפוס השישי של הצבא הבריטי בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
קייר נולד ב-6 ביולי 1856, ולאחר שקיבל את השכלתו המוקדמת במכללת ווימבלדון, למד באקדמיה הצבאית המלכותית, ווליץ', ולאחר מכן הצטרף כלוטננט משנה לרגימנט הארטילריה המלכותי בפברואר 1876. הוא שיר בסוללה בהודו, ואחרי שש שנים הועבר לארטילריית הסוסים המלכותיים.
בשנת 1884, הועלה לדרגת קפטן, וחזר ל-RFA.
הוא הפך לרוכב מיומן בתותחנים, ובעוד שהיה כבד מכדי להתמודד במרוצי סוסים מסורתיים, הוא השתתף במרוצי נקודה ואירועים דומים.
לאחר שלמד בבית הספר לארטילריה, הוא נכנס למכללה לפיקוד ומטה בשנת 1892, ולאחר מכן הועלה לדרגת מייג'ור ומונה למפקד סוללת שדה באנגליה.
מאוחר יותר קייר עבר חזרה ל-RHA ופיקד על סוללה עם פרוץ מלחמת הבורים השנייה באוקטובר 1899. יחידתו לא נשלחה עם כוח המשלוח, והוא נשאר בבית בשלבים הראשונים של המלחמה.
עם זאת, בתחילת 1901 הועלה לדרגת לוטננט קולונל ומונה למפקד הגדוד ה-1 של היומנרי הקיסרי שזה עתה הוקם ונשלח לשרת בדרום אפריקה.
הוא פיקד על הגדוד במשך מספר חודשים לאורך נהר אורנג', ובדצמבר 1901 מונה למפקד רובאי ארטילריה רכובה המלכותית.
הוא נשאר עם יחידה זו עד זמן קצר לפני תום המלחמה, וקיבל את דרגת קולונל ב-26 ביוני 1902. עבור שירותיו בדרום אפריקה, הוא אוזכר בשדרים, וכן זכה במדליית המלכה עם חמישה תפסים.
לאחר תום המלחמה ביוני 1902 שב לבריטניה בספינה "טירת דונוטאר" שהגיעה לסאות'המפטון ביולי 1902.
הוא עבר בחזרה ל- RHA כלוטננט קולונל באפריל 1902, והועבר להודו, שם הועלה רשמית לקולונל ומונה קצין מטה, ובשנת 1907 הוענק לו פיקוד על חטיבה באללהאבאד.
בשנת 1909 הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל, ובשנת 1911 הוא חזר לביתו.
ביולי 1912 הוא מונה למפקד דיוויזיית סאות' מידלנד, חלק מהכוח הטריטוריאלי, ופיקד עליה עד יולי 1914, אז מונה למפקד הדיוויזיה ה-6, יחידה של הצבא הסדיר באותה תקופה שבסיסה היה באירלנד.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייסה הדיוויזיה כחלק מחיל המשלוח הבריטי, והיא יועדה לשרת ביבשת אירופה.
עם זאת, התוכנית המקורית לשליחת שש דיוויזיות לצרפת שונתה בגלל חשש מנחיתות גרמניה בבריטניה, והדיוויזיה השישית בילתה את החודש הראשון למלחמה בעתודה במזרח אנגליה.
בספטמבר 1914 היא נחתה בצרפת, ומיד לחמה בקרב על האן.
בהמשך השנה הוא פיקד על הדיוויזיה בקרב ארמנטייר ובקרב איפר הראשון.
באמצע שנת 1915 מונה קייר למפקד הקורפוס ה-6 החדש שהוקם, והשתתף עמו בקרב לוס בספטמבר 1915. בדצמבר 1915 הותקף הקורפוס על ידי הצבא הגרמני הקיסרי באמצעות גז פוסגן, הפעם הראשונה שבה נעשה שימוש בצורת לוחמה כימית זו.
ב-8 באוגוסט 1916 פרש קייר מפיקודו על הקורפוס ה-6, בעוד שההסבר הרשמי למהלך ניתן כתוצאה מתשישות או מחלה, הגורם האמיתי היה סכסוך אישי בין קייר לאדמונד אלנבי, מפקדו בראש הארמייה השלישית.
אלנבי היה ידוע לשמצה בגלל התנהגותו הפיקודית האכזרית עם הכפופים לו, וקיבל את הכינוי "השור" בגלל התוקפנות שלו בקרבם.
קייר מחה בעבר בפני דאגלס הייג, המפקד הראשי של חיל המשלוח, וכתוצאה מכך רכש את הכינוי בארמייה השלישית של "המטאדור" - כלומר האיש שיכול היה להתמודד עם "השור".
קייר פרש רשמית מהצבא הבריטי ביולי 1918, ופרסם ספר המפרט את מחשבותיו לעתידו שלאחר המלחמה של הצבא הבריטי, תחת הכותרת "מבט של עין חייל" (1919).
בו קרא ל"צבא לאומי אמיתי", לצד רפורמות ליצירת "כנסייה לאומית".
הרפורמות שהציעו כללו קיצוץ גודל הכוחות הסדירים בימי שלום, לצד צמצום משמעותי בכוחות הפרשים, וארגון מחדש של הכוחות הביתיים והקולוניאלים לטובת יעילות טובה יותר.
באופן חריג יותר, הוא גם ציפה לשליטה ממשלתית חזקה בעבודה בכל התחומים - "תוכנית לאומית של שירות אישי למדינה" - ויצירת "סנאט צבא" שיפקח על ארגון וממשל הצבא הלאומי.
הסנאט היה ממלא תפקידים גם בתקופת שלום וגם בזמן מלחמה, ויכול לשמש גוף מייעץ הדומה לממשל המלחמה בזמן מלחמה.
בפנסיה הוא שימש כסגן לוטננט ושופט שלום בווריקשייר.
קייר נפטר בספא לימינגטון במחוז ווריקשייר, ב-3 במאי 1937, בגיל 80.
ג'ון ג'וסף קורבט ג'וניור הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה וזמר קאנטרי אמריקאי.
הוא ידוע בתפקידיו ככריס סטיבנס בסדרת הטלוויזיה "חשיפה לצפון" של רשת CBS וכאיידן שו בסדרת הטלוויזיה "סקס והעיר הגדולה" של רשת HBO.
הוא חזר לשחק בתפקיד זה בסרט ההמשך "סקס והעיר הגדולה 2" בשנת 2010. קורבט גם גילם את התפקיד הראשי, איאן מילר, בסרט הקומדיה הרומנטי "החתונה היוונית שלי" בשנת 2002 ובסרט ההמשך שלו בשנת 2016.
קורבט כיכב בתפקיד מקס גרגסון בסדרות "טרה", וכסת הולט ב-"הורים במשרה מלאה" של רשת NBC, וכיכב בתפקיד "ג'וזיה בייקון" "בסקס סמים ורוק אנד רול".
מלבד העיסוק במשחק, קורבט הוציא שני אלבומי קאנטרי מצליחים, כולל הופעת הבכורה שלו.
קורבט נולד בווילינג, מערב וירג'יניה שבארצות הברית, בנם היחיד של סנדרה "סנדי" (לבית פבילאק) וג'ון מרשל קורבט.
הוריו נישאו בשנת 1963 כשקורבט היה בן שנתיים.
הוא גדל בבית דירות ליד נהר אוהיו עם אמו ואביו החורג, שניהם עבדו במועדון המוזיקה של דודו פיליפ.
קורבט גדל כקתולי והיה נער מזבח במשך שבע שנים בקתדרלת סנט ג'וזף.
אביו, נולד וגדל בבלייר, אוהיו, והיה חבר בקהילת עדי יהוה.
סבו של קורבט מצד אמו היה ממוצא יהודי-רוסי ויהודי-אוקראיני.
קורבט החל לנגן על גיטרה בגיל שבע, ובגיל 16 עבד כמאבטח בהיכל המוזיקה קפיטול.
קורבט למד בבית הספר התיכון המרכזי הקתולי בווילינג, והוא סיים את לימודיו בשנת 1979.
לאחר סיום לימודיו בתיכון, עבר קורבט לגור בבלפלור, קליפורניה לגור עם הוריו, ועבד כשש שנים בקייזר סטיל בפונטנה.
במהלך תקופת עבודתו במפעל, בילה שנה באימוני משטרה כדי להיות סגן שריף במחוז לוס אנג'לס, אך בסופו של דבר נכשל בבחינות.
קורבט הפסיק לעבוד במפעל לאחר שנפצע בגבו.
לאחר מכן הוא נרשם לשיעורי עיצוב שיער במכללת Cerritos בנורווק, ולמד בערב משחק.
קורבט סיפר בראיון, "למדתי בבית ספר לעיצוב שיער ביום ולמדתי תיאטרון בלילה." הוא מעצב שיער מורשה מאז 1986. לאחר מכן השתתף בפרסומת לחברת סמסונג, ואחרי שלוש שנים כיכב ב-50 פרסומות לאומיות.
התפקיד הראשון של קורבט הגיע בשנת 1988, כאשר לוהק לתפקיד "לואי", בן זוגה ההיפי של "קארן ארנולד" (אוליביה ד'אבו ) בעונה הראשונה של סדרת הדרמה הקומית של ABC "שנות הקסם".
בין השנים 1990–1995 גילם את "כריס סטיבנס" בסדרת הדרמה הקומית "חשיפה לצפון", עליה היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרה, מיני סדרה או סרט טלוויזיה ופרס אמי בפריים טיים בקטגוריית שחקן המשנה המצטיין בסדרת דרמה.
קורבט שיחק בתפקיד הראשי של "אדם מקארת'ור", בשנת 1997 בסדרת המדע הבדיוני קצרת הימים, 'המבקר' עליה היה מועמד לפרס סאטורן לשחקן הטוב ביותר בטלוויזיה.
בין השנים 2001–2002, הוא גילם את מושא האהבה של קארי בראדשו (שרה ג'סיקה פארקר), "איידן שו", בסדרת הקומדיה "סקס והעיר הגדולה", עליה הוא זכה במועמדותו השנייה לפרס גלובוס הזהב לפרס שחקן המשנה בסדרה, מיני סדרה או סרט טלוויזיה.
בשנת 2002 גילם קורבט את התפקיד הראשי הגברי של "איאן מילר" בסרט הקומדיה הרומנטית "החתונה היוונית שלי", לצד ניה ורדלוס (שגם כתבה את התסריט), עליו הוא היה מועמד לפרס גילדת שחקני המסך.
בשנת 2003 שיחק בסדרת הקומדיה האפלה "לאקי".
לאחר מכן, הוא כיכב לצד קייט הדסון בסרטו של גארי מרשל "המהפך של הלן".
לאחר מכן גילם את המורה למוזיקה מר טורוולד בסרט הדרמה המוזיקלית "בקול גדול" משנת 2004, בהשתתפותה של הילרי דאף.
שלוש שנים מאוחר יותר, הוא שיחק בסרט האימה "השליחים" (2007).
בנוסף, קורבט כיכב בסרט הטלוויזיה "מונטנה סקיי" משנת 2007, והשתתף בסרט של דייוויד אייר בשנת 2008, "רחוב קינגס".
בשנה שלאחר מכן הוא התאחד שוב עם כוכבת החתונה היוונית שלי", ניה ורדלוס, ושיחק בקומדיה הרומנטית "אני שונא את חג האהבה" (2009), אותו כתבה וביימה גם ורדלוס.
בשנת 2009, שיחק בסרט קומדיה "Baby on Booard".
בין השנים 2009 ל-2011, קורבט השתתף בסדרה "טרה" בתפקיד "מקס גרגסון", בעלה של טוני קולט.
בשנת 2010, קורבט חזר לשחק את איידן שו בסרט ההמשך סקס והעיר הגדולה 2. באותה שנה הוא כיכב כ"טום מרקס" בסרט הטלוויזיה של הולמרק "חג המולד בנובמבר", לצד סם אליוט ושרה פולסון, וגילם את רוברט קווימבי בסרט הקומדיה המשפחתית של אליזבת אלן רוזנבאום, רמונה וביזוס.
קורבט התקבל כחבר באקדמיה האמריקאית לקולנוע ביוני 2011.
בין השנים 2011 ל-2015 היה לו תפקיד חוזר בתור סת' הולט בסדרת הדרמה NBC, "הורים במשרה מלאה".
במרץ 2013 הופיע קורבט בשני פרקים בסדרה "NCIS: לוס אנג'לס" כסוכן המיוחד רוי היינס.
זה נחשב לפרק פיילוט לסדרת ספין-אוף המתמקדת בדמותו, אך בסופו של דבר הסדרה לא הופקה.
בשנת 2012, הוא גילם את המורה מייק קרסג'ס בסרט הטלוויזיה של הולמרק, המבוסס על ספר הזיכרונות באותו השם, "חיוך גדול כמו הירח".
קורבט נתן את קולו לפרסומות הטלוויזיה של אפלבי ומאז 2012 הוא היה הקול של פרסומות הטלוויזיה והרדיו של חברת וולגרינס.
בשנת 2014 הופיע קורבט לצד שרה בולג'ר בסרט הדרמה של ג'ף פרובסט "Kiss Me".
בשנה שלאחר מכן הוא כיכב בתפקיד גארט פיטרסון, מול ג'ניפר לופז, בסרט "השכן ממול" שבוים על ידי רוב כהן.
בין השנים 2015 ל-2016 גילם את ג'וזיה בייקון "פלאש" בסדרת הקומדיה "Sex & Drugs & Rock & Roll".
בשנת 2016, ארבע עשרה שנה אחרי יציאתו של הסרט "החתונה היוונית שלי", חזר קורבט לסרט ההמשך "החתונה היוונית שלי 2".
בשנת 2017 הוא גילם את התפקיד הראשי בסרט הדרמה של סטיב גומר, "All Saints".
לקורבט היה אז תפקיד אורח בתפקיד עצמו בעונה השמינית והאחרונה של סדרת הקומדיה פורטלנדיה של IFC.
בשנת 2018 הוא שיחק את ד"ר דן קובי, אביה של הדמות הראשית של לאנה קונדור, בסרט "לכל הנערים שאהבתי" ב-2020 שיחק בסרט ההמשך "לכל הנערים: נ.ב.