tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, בתי עסק רבים בוחרים לזרוק לאשפה ממחשבים שהתיישנו אך עדיין פונקציונליים משום שהם מתקשים למכור ו/או לתרום אותם.
ביגוד - חנויות רבות בוחרות לזרוק לאשפה בגדים רבים עקב מגמות אופנה משתנות או פגמים קלים בבגדים.
מתכות - לעיתים רבות מכולות אשפה עשויות להכיל מתכות וחומרים אותם ניתן להביא למרכזי מחזור למטרות רווח.
המתכות הנפוצות ביותר שמביאים למרכזי מחזור הן פלדה ואלומיניום.
עץ - חלק מהאנשים שעוסקים בצלילת אשפות מחפשים פריטים שעשויים מעץ אשר משמשים אותם לרוב לצורך חימום הבית, במיוחד במהלך חודשי החורף.
פחיות ובקבוקים ריקים - במדינות רבות בהם ניתן לקבל כסף מזומן על הבאת בקבוקים ופחיות ריקות לחנויות, אותם הפריטים הופכים פופולריים במיוחד עבור אנשים שעוסקים בצלילת אשפות.
צליל של נפילה הוא סרט דרמה גרמני משנת 2025 בבימויה של מאשה שילינסקי שגם כתבה את התסריט יחד עם לואיז פטר.
מככבות בו האנה הקט, לאה דרינדה, לנה אורצנדובסקי ולאני גייזלר.
הסרט עוקב אחר ארבעה דורות של בנות הקשורות לחווה באזור אלטמארק .
הסרט הוקרן בבכורה עולמית ב-14 במאי 2025 בפסטיבל קאן ה-78, שם התמודד במסגרת התחרות הראשית וזכה בפרס חבר השופטים, הפרס השלישי בחשיבותו, בתיקו עם הסרט Sirât.
הוא עתיד לעלות לאקרנים בגרמניה ב-11 בספטמבר 2025.
הסרט עוקב אחר ארבע נערות: אלמה, אריקה, אנג'ליקה ולנקה, בארבע תקופות זמן שונות - שנות ה-10, שנות ה-40, שנות ה-80 והיום.
הסרט כולו מתרחש בחווה גרמנית, וחייהן של הנשים קשורים זה בזה דרך זמן, מרחב וטראומה דורית.
מרטין רותר – פריץ המבוגר
צליל של נפילה הוא סרטה העלילתי השני של מאשה שילינסקי, שכתבה את התסריט במשותף עם לואיז פטר.
בתחילה שתיהן עבדו על פרויקטים אחרים, עד שבילו קיץ בחווה בכפר נאולינגן הסמוך לאלטמארק, שהעניקה להן את ההשראה לסרט.
לאחר שצפו בתצלום של שלוש נשים משנת 1920, שילינסקי ופטר החלו לדמיין כיצד נראו חייהן של הנשים הללו.
כתיבת התסריט נמשכה שלוש שנים, תחת השם "הרופא אומר שאני אהיה בסדר, אבל אני מרגישה עצובה".
למרות שחיבבו את השם והיו שמחים להשאיר אותו, יוצרי הסרט הבינו שהשם מורכב וארוך מכדי להישאר בסופו של דבר.
למעלה מ־1,400 בנות נבחנו לתפקידים הראשיים של ארבע הדמויות הנשיות.
שילינסקי ציינה כי צוות ההפקה חיפש בנות שבפניהן ניתן יהיה לזהות את התקופה ההיסטורית של כל אחת מהדמויות.
תהליך הליהוק נמשך שנה שלמה, והוא כלל שחקניות מנוסות וחדשות כאחת.
הצילומים התקיימו בין אמצע יולי לתחילת ספטמבר 2023. הסרט צולם בנאולינגן ופפלגאסט, שתיהן במדינת סקסוניה-אנהלט שבגרמניה.
לצורכי השראה חזותית, הסתמכו אנשי ההפקה על עבודותיה של הצלמת האמריקאית פרנצ'סקה וודמן.
לדברי שילינסקי, ללא עזרת תושבי נאולינגן הסרט לא היה יכול להסתיים, הם סייעו בהעברת ציוד במחסן והסבירו לה על שיטות עיבוד אדמה מלפני מאה שנה.
צלם הסרט היה הפבריאן גמפר השווייצרי, שעבד עם שילינסקי על סרטיה הקודמים.
הוא צולם בחלקו בפורמט 4:3.
העריכה בוצעה על ידי אוולין רק.
פסקול הסרט הולחן על ידי מיכאל פידלר ואייקה הוזנפלד.
במרץ 2023 זכה התסריט שטרם הופק בפרס התסריט על שם תומאס שטריטמאטר .
הוא נבחר מתוך למעלה מ-50 תסריטים שונים שהוגשו לוועדת הפרס.
הסרט הוגש לבחינה ועדת הבחירה של פסטיבל קאן ה-78 והתקבל להתמודד במסגרת התחרות הראשית.
שילינסקי וצוות ההפקה קיבלו את הבשורה בדצמבר 2024, אך עד פרסום התוכנית באפריל 2025 היו מחויבים לשמור זאת בסוד, ולא יכלו ליידע אפילו את צוות השחקנים.
חלקים מתוך הסרט הוקרנו בדצמבר 2023 בפסטיבל לה ארק כ"עבודה בתהליך".
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל קאן ב-14 במאי 2025 והיה לסרט הראשון שהוקרן במסגרת התחרות הרשמית.
הוא עתיד לעלות לאקרנים בגרמניה ב-11 בספטמבר 2025. באפריל 2025 חברת mk2 Films רכשה את זכויות המכירה הבינלאומית של הסרט.
טיזר ראשון מתוך הסרט שוחרר ב-13 במאי 2025, יום לפני הקרנת הבכורה.
ב-6 באוקטובר 2025 הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל 92 אחוזי טריות המבוססים על 25 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.8/10. באתר Metacritic עומד הסרט על ציון ממוצע משוקלל של 91 המבוסס על 12 מבקרים, נתון המצביע על 'הערכה אוניברסלית'.
פבלו אוטין (הארץ), דירג את הסרט עם ארבעה כוכבים (מתוך 5), וכתב: "זהו סרט לאנשים שרוצים לצלול אל תוך חוויה אמנותית, מופשטת ופיוטית שדורשת סבלנות והתמסרות לתעלומה של אורות וצללים".
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס הקולנוע הבריטי העצמאי30 בנובמבר 2025הסרט הבינלאומי העצמאי הטוב ביותרמאשה שילנסקי, לואיז פיט, מרן שמיט ולוקאס שמידטפרס גות'הם1 בדצמבר 2025התסריט המקורי הטוב ביותרמאשה שילינסקי ולואיז פיטרהסרט הבינלאומי הטוב ביותרלוקאס שמידט ומרן שמיט
"צלילים של תקווה" הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמר הישראלי מאור אדרי.
את האלבום הוציאה ב-22 ביולי 2016 לאור חברת התקליטים פליי רקורדס.
האלבום הופץ על ידי חברת פליי רקורדס וכולל שש עשרה רצועות, בהן שירים שנכתבו והולחנו על ידי יוצרים שונים, לצד חומרים מקוריים שאדרי עצמו לקח בהם חלק ביצירה, ההפקה המוזיקלית והעיבוד.
סגנונו המוזיקלי של האלבום מגוון, וכולל תמהילים של מוזיקה ים-תיכונית, פופ ישראלי, רגאיי ואלמנטים של מוזיקה שחורה.
השקת האלבום התקיימה באירוע במועדון רידינג 3 שבנמל תל אביב, בהשתתפות אמנים וידוענים מתחום המוזיקה והבידור, בהם משה פרץ, ליאור נרקיס, עידן יניב, רגב הוד ונועה קירל.
במסגרת המופע ביצע אדרי לראשונה מספר שירים חדשים מתוך האלבום, בהם "השיר שהיא אוהבת", "לילה משוגע", "בוקר טוב" ו"צלילים של תקווה".
האלבום הופץ גם בפלטפורמות דיגיטליות לשידור והורדה, לרבות אפל מיוזיק וספוטיפיי.
בביקורת שפורסמה על ידי גל אוחובסקי באתר "מאקו", מתוארת יציאתו של האלבום "צלילים של תקווה" כמהלך שבו בחר אדרי להמשיך בקווים המסורתיים של הפופ הים-תיכוני, מבלי לנקוט גישה חדשנית או ייחודית.
אוחובסקי טוען כי האלבום מציג שירים ידידותיים לרדיו, אשר משתלבים היטב בפסקול הז'אנר אך אינם מכילים אלמנט יוצא דופן שיכול לבדל את אדרי מזמרים אחרים בתחום.
לטענת הביקורת, הפקת האלבום נשארת בגבולות המוכר, מבלי להציע פריצת דרך מוזיקלית או תוכניתית.
אדרי מזוהה בביקורת כזמר בעל פוטנציאל, הן מבחינת קול והן מבחינת נוכחות, אולם הבחירות האמנותיות שלו אינן מממשות את אותו הפוטנציאל.
בין השאר מציין הכותב את השפעתם של זמרים אחרים בז'אנר על סגנונו של אדרי, ואת היעדרם של ניסיונות מוזיקליים המייצגים קול אישי מובחן.
עוד נטען כי למרות הצלחה מסוימת בתחנות הרדיו האזוריות, האלבום אינו צפוי לקדם את אדרי לעבר הכרה רחבה יותר בפלטפורמות המרכזיות.
"צלילי הליל" (ידוע גם בשם "צלילי הלילה" או "באו הצלילים") הוא שיר שכתב הפזמונאי יובב כץ והלחין הזמר היווני-ישראלי אריס סאן.
השיר הוקלט לראשונה באולפני רשות השידור על ידי דליה עמיהוד ב-1968. השיר יצא לראשונה לאור כצד ב' של האלבום "סיגל" בביצוע אריס סאן בשנת 1969. השיר זכה להצלחה רבה ולגרסאות כיסוי רבות במהלך השנים.
הזמר חיים משה הקליט גרסת כיסוי לשיר בשם "באו הצלילים" באלבומו "אהבת חיי" משנת 1983.
הזמר אורי פיינמן הקליט גרסת כיסוי לשיר בשנת 1993.
הזמר דקלון בצע את השיר "באו הצלילים" באלבומו "כותל המזרח" משנת 2001.
זהבה בן והיהלומים הקליטו גרסת כיסוי לשיר בתקליט השלישי של המיזם "עבודה עברית 2" משנת 2008.
סגיב כהן ביצע את השיר באלבום "להקת בום פם מארחת מופע מחווה לאריס סאן", משנת 2013.
ארז לב ארי והחליפות ביצעו את השיר מתוך "פרויקט האורח", פרויקט מחווה לשירי אריס סאן, משנת 2018.
הזמר שי נחייסי ביצע גרסה של השיר באלבומו "בעתיד יש הווה" משנת 2024.
עוד מרבים לבצע את השיר ההרכב "הפרויקט של רביבו", אייל גולן, ישי לוי, חיים ישראל, שימי רון ועידן משה, איזקיס, נתנאל, ניסים אלחנטי ועוד.
צלם אלוהים הוא ביטוי ומושג תאולוגי, שמשמעותו המקובלת כיום היא שהאדם נבדל משאר היצורים החיים משום שטבועה בו מעלה אלוהית, אשר מקנה לו זכויות מיוחדות וקובעת עבורו סטנדרטים של התנהגות.
המקור למושג צלם אלוהים הוא בספר בראשית, שם מתואר שהאדם הראשון נברא בצלמו וכדמותו של האלוהים.
במקרא, משמעותן של המילים "צלם" ו"דמות" הן "מראה חיצוני" (הביטויים "צלם" ו"דמות" מופיעים שניהם גם בכתובת הדו-לשונית מתל פחריה, שבה שניהם מתייחסים לפסלו של הדיסעי שעליו חקוקה הכתובת), ולכן המשמעות הפשוטה של הביטוי היא שצורתו הפיזית של האדם דומה לצורתו של האלוהים.
צלם אלוהים במשמעות של הידמות לאל
רש"י מפרש שהצלם הוא חותם כמו תבנית של מטבע, ואותה תבנית היא תבנית אלוהית ודמות דיוקנו של האל, כלומר שצלם אלוהים עניינו הידמות האדם לאל, דבר הבא לידי ביטוי בכמה מישורים.
הרמב"ם ורבנו בחיי בן אשר סברו שצלם אלוהים הוא התבונה המופשטת של האדם, שבה הוא משיג ומתבונן במהותו של העולם ויוצר הפשטה של העולם.
הרמב"ם מבחין בין צלם, תואר ודמות.
בעוד שתואר הוא צורתו החיצונית של הדבר, צלם הוא מהותו הטבעית וצורתו הפנימית, ואילו דמות הוא מלשון דמיון, שלשכלו של האדם יש דמיון מה לשכל האלוהי, ולכן נאמר על האדם שהוא בצלמו ובדמותו של אלוהים, וזוהי הסיבה שהוא שולט על הארץ.
ברם לחזקוני קשה לקבל את הפרשנות שיש דמיון בין האדם לאלוהים ולכן הוא מפרש שלושה פירושים אחרים.
בצלם אלוהים הכוונה בדמות המלאכים, כפי שמפרשים בפסוק "והייתם כאלהים".
מלשון שופט - "בצלם דיין ושופט ברא אותו".
שהמקרא צריך להיות כתוב באופן הבא: "אלהים ברא אותו בצלם".
צלם אלוהים במשמעות של כוח
הרב חיים מוולוז'ין, בכיר תלמידי הגאון מווילנה, מדבר על האלוהים – כבעל הכוחות כולם, ולאדם שנברא בצלמו יש כוח כזה לשלוט ולהניע את כל הכוחות שביקום, מרומה ועד תחתיתה ולהוסיף קדושה ואור במעשיו ומחשבותיו הטובים אפילו בפמליה של מעלה.
הרב יוסף דב סולובייצ'יק מבאר שצלם אלוהים שבאדם מתבטא הן ביצירתיות הכריזמתית שבו, שבין היתר מאפשרת לו ליצור מודל תפיסתי של העולם ולהפוך מאובייקט לסובייקט, להשתלט על הטבע ולפתח אותו, והן בחיפוש אחר המשמעות שבבריאה ובכמיהה לנשגב.
צלם אלוהים הכוח לבחור בטוב
במקורות רבים משמעות בריאת האדם בצלם אלוהים היא, שלאדם יש הידמות אל ה' בכוח הבחירה החופשית שיש לו.
וכדברי רבי המגיד מדובנא שקבע כי המושג "צלם אלוהים" "נאמר על הבחירה הרצוניית...
כי מצד שהאדם בצלם הקדוש ברוך הוא נתן לאדם רשות לעשות מה שירצה ואין האדם מוכרח במעשיו...
ודבר זה מפני כי האדם נברא בצלם אלקים...".
וכן הראי"ה קוק גם הוא, בדומה למשך חכמה, מבאר כי "עיקר הצלם הוא החופש הגמור שאנו מוצאים באדם, שעל כן הוא בעל בחירה".
כוח הבחירה הוא כוח אלוהי, ש"כמו ה' יתברך שהוא עושה מה שירצה, וכן האדם יש רשות בידו לעשות מה שירצה והוא בעל בחירה".
וכך גם המשך חכמה טען שדווקא יכולת הבחירה החופשית שיש לאדם, בניגוד לכל נוצר אחר, ואפילו לפעול כנגד נטיותיו היא הצלם, כשם שהאלוהים חופשי באופן מוחלט לעשות כרצונו, כך האדם אינו נשלט בידי הטבע, אלא יכול לבחור בין טוב לרע.
הציפייה מהאדם, שינצל את כוח הבחירה החופשית לבחור בטוב, כמפורש בכתובים: "...החיים והמות נתתי לפניך הברכה והקללה, ובחרת בחיים למען תחיה אתה וזרעך.
כוח הבחירה החופשית נועדה אפוא רק כדי לאתגר אותו, ולאפשר לו להתגבר על דחפיו ויציריו.
לאור זאת המושג 'צלם אלוהים' משתף את המשמעות של כוח האדם להתגבר על עצמו, למשמעות גם של השתקפות רצון האל מתוך מעשה האדם, כאילו האדם נושא עליו את דיוקנו ה"צלם" של האל.
ברוח זו כותב הרב הירש: "ברם אתה, בן אדם, רק אתה בלבד לצדק נוצרת.
עליך להגביל מרצון את שליטתך, לרסן מרצון את מעשיך ומוצא פיך, להתגבר מרצון על צרות עינך – והכל רק על פי דרישת הצדק, כי לכך נוצרת.
אם תקיים את מצות הצדק הזה, הרי שתזכה באמת להיות "צלם אלוקים", זעיר אנפין אלוקי של כבוד ה' הצדיק בכל דרכיו..."
עמידת האדם באתגרי החיים בכוח 'צלם האלוהים' שבו, בהליכה בדרכי האל, מזכה אותו להגיע בעתיד לעולם הבא, שלדעת המהר"ל מפראג זוהי פונקציה של מעלת האדם בתור 'צלם אלוהים', כדבריו: "...האדם...
יש לו מדרגות אלו; האחד, הגוף הנגלה.
השלישי, המדרגה שיש באדם שהוא מוכן לעולם הבא...
והוא צלם אלקים שנברא בו האדם, ועל ידי זה יש בו המעלה האחרונה היא עולם הבא..."
צלם האלוהים כמבטא יחסי גוף-נשמה
הרמב"ן ואבן עזרא טוענים שהנשמה שבאדם - החלק הרוחני המטפיזי שבו שאיננו מתכלה ונשאר לעד - הוא הצלם, שבו הוא מתדמה לאלוהים.
זאת אומרת שהאדם מתדמה לבורא אפילו מצד החלק הגשמי - "כי האדם אינו גשמי גמור, הן בנשמתו האלקית, שיש לו נשמה קדושה, והן מצד שנאמר בו "כי בצלם אלקים עשה את האדם" .
כי יש בצורתו עניין אלקי, למי שיודע ברזי חכמה".בהתאם לקו הזה המהר"ל מפראג, לדוגמה, טען שצורת עמידתו של גוף האדם הזקופה, בשונה משאר החיות שכפופות וכאילו משתחוות לפניו, מרמזת שהוא כאלוהים יש בו את תכונת המלכות והשליטה.
אלוהים שולט בעולמות המטפיזיים ואילו האדם שולט בעולם הפיזי.
לאמיתו של דבר, צלם האלוהים שבאדם מתייחס – לא לנשמת האדם בנפרד ולא לגופו – אלא הוא מורה על הצירוף של שניהם יחד, וכדברי הרב פינקוס: "...הפלא האמיתי שבבריאת האדם, להרכיב נשמה קדושה עם גוף מעפר, וזה פלא אמיתי של מין האדם והמובן הנכון של צלם אלקים...".
מתוך כל איברי האדם הגשמיים, חיבור הנשמה עם הגוף מתבטא במיוחד בפנים, שכן פני האדם הוא "המקום שבו ניכר אור הנשמה בכלי הגוף".
ולכן, צלם האלוהים המורה על חיבור הגוף עם הנשמה, מתייחס במיוחד אל פני האדם, כי "עיקר הצלם בא על הפנים דווקא, כי מציאות האדם בפנים שלו, שבו ניכר האדם, ונמצא מה שהוא, וזהו מציאותו", ולכן "מלת 'צלם' בא על הפנים בפרט.
וזה מפני כי הפנים בו ניכר ונמצא הדבר שיש לו פנים".
התבוננות בפני האדם מלמדת על חכמתו הפנימית, כי "עקר הצלם המאיר בפני האדם, היא חכמות הבורא, שנתן לאדם יתרון על הבהמה, היא המאירה בפני אדם, בבחינת: "חכמת אדם תאיר פניו"" – כלומר, "פני האדם הם המקום היחידי שבגוף, שדרכו זהרוריי השכל בוקעים אל החוץ, חכמת אדם תאיר פניו".
על פי הרמב"ם כל האנשים נולדים בצלם אנוש, ורק אחרי עבודה תבונית ומוסרית מאומצת, בדבקות ברעיונות מופשטים ובהגעה אל איזונים נפשיים של דרך האמצע הנודעת, יש מתי מעט שזוכים להגיע לצלם אלוהים.
אמנם היו אחרים שטענו שהאדם נברא בצלם אלוהים מתחילת הווייתו, והוא רק צריך להוציא אל הפועל את עצמו, ולהיזכר במה שהיה לו בילדותו.
ובהמשך קו זה ישעיהו ליבוביץ טען כי צלם אלוהים אינו מתנת אל, אלא פוטנציאל שעל האדם לרכוש, והוא נבחן על פיו מעשיו ("וכי לאייכמן או היטלר היה צלם אלוהים?!").
רבי ישראל מאיר הכהן, החפץ חיים בספרו 'אהבת חסד', רואה בצלם האלוהים מודל התנהגותי, ומבאר שבבריאת האדם בצלם אלוהים נתן האל באדם "בכוח נפשו שיתדמה במדותיו להשם יתברך, שהוא רק להיטיב ולהתחסד עם זולתו".
לאור זאת הוא קובע כי רק "ההולך בדרך הזה נושא עליו צלם אלהים" ואילו "המונע עצמו ממדת החסד, ואומר בלבו: מה לי להיטיב לזולתי, מרחיק עצמו מן השם יתברך מכל וכל".
צלם אלוהים כמעלה המייחדת את עם ישראל
האור החיים בעקבות הכפילות בפסוק, מפרש כי יש לאדם שני צלמים, אחד גלוי שמצוי בכל אדם (בצלמו), והשני נסתר שמצוי רק בעם ישראל (בצלם אלוהים).
בספרי מחשבת ישראל מתואר תהליך היסטורי ארוך, שבתחילת הבריאה, בעת שאדם הראשון חטא, מעלת 'צלם אלהים' שהייתה לו נאבדה ממנו, ולאחר מכן אברהם אבינו בכוח מעשיו הטובים, החזיר מעלה זו לאנושות, ובמיוחד לעם ישראל שהם בניו.
בתפיסה רחבה יותר, היו שטבעו את הביטוי "האדם - עולם קטן, העולם - אדם גדול" ובו ציינו את הכוליות של כל אדם ואדם ואת המכלול הרב שיכול להשתקף באדם אחד.
בהתאם לגישה זו אמרו חז"ל (במשנה, מסכת סנהדרין, ד, ה), "כל המקיים נפש אחת מעלה עליו הכתוב כאילו קיים עולם מלא", ואכן אפשר לראות בכל אדם ואדם עולם ומלואו.
על פי הקבלה צורת גופו של האדם היא בצלם, באשר צורת תבניתו רומזת על רעיונות מופשטים ובמיוחד על האצילות העליונה ועשר הספירות שצורתו דוגמה להם.
מתוך הידיעה שהאדם נברא בצלם אלהים נובעת התפיסה של קידוש החיים האנושיים והאיסור החמור על רציחת אדם באשר הוא, באשר היא מבטלת חיים שיש להם או יכולה להיות להם משמעות אלוהית.
מכאן גם נובעים רעיונות השוויון, החירות והאחווה בין בני האדם, באשר כולם צאצאיו של אדם הראשון ונבראים בצלם.
חז"ל ביטאו זאת באומרם, שאין דמו של אדם אדום יותר משל חברו, ולכן לא ראוי שאדם גדול ככל שיהיה, יבטל את קיומו של הזולת למען קיומו הוא, או ישלוט בו, אלא צריך לנהוג אחד בשני במנהג אחווה ואהבה.
בהתאם לתפיסה זו היו הוגים שטענו שכאשר אדם פוגע ברעהו פגיעה פיזית או נפשית הוא עובר על עבודת אלילים, באשר הוא פוגע בצלם אלוהים, ומי שמבזה אדם בעצם מבזה את האלוהים שמשתקף בו.
מסקנה נוספת מעניין הצלם, היא משמעות החיים העמוקה ביותר של האדם וייעודו הנעלה ביותר, הוא להלך בדרכי האלוהים, ולדבוק במידות האלוהיות של חכמה, תבונה, חסד ואהבה, יושר ואמת.
כפי שכותב המקובל הרב משה קורדובירו בספרו תומר דבורה: "האדם ראוי שיתדמה לקונו, ואז יהיה בסוד הצורה העליונה צלם ודמות.
שאילו ידומה בגופו ולא בפעולות, הרי הוא מכזיב הצורה, ויאמרו עליו, צורה נאה ומעשים כעורים"
הפסיכולוג ויקטור פראנקל, בספרו "האדם מחפש משמעות" הולך בדרך זו, והוא טוען שהאדם החי ללא משמעות קיומית בעולם חלול, ריקני ומתפורר, ימצא את המזור העמוק ביותר לנפשו בלוגוס, במאמרות רוחניות או ליתר דיוק באידיאות, אפילו במצבים הקשים ביותר שהחיים מזמנים לו.
ולכן תורתו נקראת לוגותרפיה - ריפוי באמצעות הלוגוס.
גם הפסיכולוג ההומניסט אריך פרום, מחבר הספר "אומנות האהבה", טוען טענה דומה, שבעולם של "בדילות קיומית" שבה האדם מנותק ומפורד מהכול, האדם יוכל למצוא מזור לנפשו הכאובה מרוב בדידות, רק בהגשמת אידיאת האהבה ובחיבורו אל ישויות אחרות מתוך אהבה.
ואכן, במדינות בעלות אופי שלטוני דמוקרטי מערבי כדי להפר את פרטיותו של האדם ולהאזין לשיחו נדרש אישור של שופט שאמור לבקר את הזרוע המבצעת ולהגן על זכויות היסוד של האדם תוך איזון אינטרסים מול צורכי ציבור וערכים חברתיים.
בשל מעלת הצלם, המקרא מחמיר בעונשו של מי שהורג אדם, עד לכדי עונש מוות.
ביטוי מיוחד לכך עולה בחוקי התורה העוסקים בנזקי בהמה.
על פי משפט התורה, שור שנגח אדם והרגו מוצא להורג בסקילה, בין אם היה השור תם או מועד, ובין אם ההרוג הוא עבד או אזרח.
מקור הדין הייחודי הזה בהשקפת המקרא בדבר צלם האלוהים שבאדם: עוד על פי מקרא, אשר מייחס את צלם האלוהים לגופו ולרוחו של האדם גם יחד, אין להשאיר אדם תלוי כל הלילה עד שירקב בשל חשש לביזויו וכך גם לביזוי אלוהים, אשר בדמותו קיים התלוי על פי הפסוק .
הרמב"ם פוסק זאת במשנה תורה, אך נאמן לשיטתו מתיר כחריגה מהמשפט הסדיר את השארת התלוי למען הרתעה, כי עצם הפגיעה בגופו בלבד, אין בה פגיעה בצלם אלוהים.
רבי עקיבא במסכת אבות למד מספר בראשית כי "חביב אדם שנברא בצלם", ולכן חז"ל בהתאם לתפיסה זו אף הסיקו מסקנות התנהגותיות: שצריך להקדים בשאילת שלום לכל איש ברחוב אף לגוי, ולקבל פני כל אדם בסבר פנים יפות ואף בשמחה.
למעשה הרבה מאוד מהמצוות שבין אדם לחברו, ובראשה מצוות ואהבת לרעך כמוך, נובעות ונגזרות מתפיסה ראשונית זו ביחס לאדם.
אין לפגוע או להזיק לאדם אחר בכל רובד ולעזור לו כמידת האפשר, ואף לפתח כלפיו רגשות חיוביים ולא שליליים, לא רק בגלל סיבות פרגמטיות או מוסר סובייקטיבי, אלא בעיקר בגלל מעלת הצלם שבו שאיננה ניתנת לערעור.
אף שבדרך כלל, נושא זה לא מאוזכר בדת היהודית בריטואל הדתי הרגיל, בברכות החתונה אחת מהברכות (ברכת יוצר האדם) עוסקת במפורש בעניין ואומרת: "אשר יצר את האדם בצלמו.
והתקין לו ממנו בנין עדי עד." (ברכות אירוסין ונשואין).
צַלְמִית (או אַייקוֹן, מאנגלית: Icon; האקדמיה ללשון העברית מאפשרת גם "אִיקוֹן") היא סמל חזותי פשוט, שנועד להעביר מסר קצר וברור ללא שימוש במלל.
סמלים מוסכמים רבים, כגון סימון לשירותים ציבוריים או תמרורים, הם צלמיות.
תרבויות שונות יכולות להשתמש בצלמיות שונות לסימון אותם המסרים, משום שבכל תרבות אותו החפץ או המושג נתפס או מכיל דימויים שונים.
בממשק משתמש גרפי למחשבים נעשה שימוש נרחב בצלמיות, לשתי מטרות:
ייצוג של תוכנה מסוימת או אתר מרשתת מסוים, פעמים רבות כסימן מסחרי.
בתוכנה נתונה, ייצוג של פעולה מסוימת שאותה מבצעת תוכנה זו, כגון פתיחת קובץ, שמירת קובץ, הדפסה, עזרה, יציאה ועוד.
לחיצה על הצלמית מפעילה את הפעולה המתאימה.
בטלפונים סלולריים, נעשה במסך הטלפון שימוש נרחב בצלמיות, לציון פעולות שונות של הטלפון.
צלם הוא אדם העוסק בצילום, כלומר יצירת תצלומים או קטעי וידאו באמצעות מצלמה.
הפעילות של הצלם יכולה לכלול גם את שירותי העזר הכרוכים בכך.
כגון: פיתוח והדפסה של תצלומים, המרה מפורמט דיגיטלי ואליו, וכדומה.
עיסוקי משנה של צלמים הם:
צילום עיתונות: צילום של אירועים אקטואליים, לשם פרסומם בעיתונות.
צילום עיתונות נבדל מתחומים דומים במספר איכויות: תזמון – לתמונה יש משמעות נוספת לנוכח האירועים המפורסמים באותו הזמן.
צילום אירועים: צלם המשכיר את שירותיו לצורך תיעוד אירועים פרטיים (צילום חתונות הוא סוג של צילום מסוג זה) כגון בריתות, מסיבות, אירועים של חברות, ועוד
צלם טבע: צלם המצלם נופים, בעלי חיים וצמחים הנמצאים בטבע.
צילום פורטרטים: צלם המתמחה בצילום בני אדם ובדיוקנאות.
צילום משפחה: צילום המתמקד במשפחה ונושאים קשורים כמון הריון, לידה, ילדים וכו'.
צילום אופנה: צילומי דוגמנות שבדרך כלל שמים דגש על פרטי לבוש ותכשיטים, אך לעיתים קרובות גם על הדוגמנית עצמה.
צילום מלחמה: צילום העוסק בתיעוד עימותים חמושים ואורח החיים באזורי קרבות, וכן פעילות שוטפת של הצבא.
צילום אוויר: צילום המבוצע באמצעות מצלמה המוצבת במטוס, או באמצעי תעופתי אחר.
צילום תעופה: צילום תעופה וכלי טיס, לרוב בהקשר של תעופה צבאית.
צילום חתונות: צילום העוסק בכל פעילויות הצילום הקשורות בחתונה.
צילום מזון: צילום מאכלים למטרות מסחריות עבור שימוש בפרסומות, אריזות, מתכונים וספרי בישול.
צילום תת-מימי: צילום הנעשה מתחת לפני המים.
בדרך כלל מבצעים צילום תת-מימי תוך כדי צלילה, אך ניתן לעשות זאת גם תוך כדי שחייה, שנורקלינג (Snorkeling) או צלילה חופשית.
צלם תרבויות: צלם המתמחה בצילום תרבויות שונות בעולם תוך חקירת האנשים והמנהגים של התרבות המצולמת.
הכשרת צלמים נעשית בדרך כלל במסגרת לימודי תעודה, שבישראל נערכים במכללות ומרכזי הכשרה.
קיימים קורסים בזרמי הצילום השונים, וכן קורסים לצילום וידאו, עיבוד תמונה וכדומה.
חלק מן הקורסים מוכרים על ידי משרד העבודה ובוגריהם מקבלים תעודת מקצוע ותעודת גמר מטעם משרד העבודה, כגון קורס צילום סטילס ועיבוד תמונה.
במשרד העבודה עורכים גם השתלמויות כגון קורס צילום דיגיטלי.
בישראל נערכים גם מסלולים לתואר ראשון בצילום, במסגרת מסלול לימודי הוראת הצילום לתואר B.Ed.FA.
במקרים אחרים, כגון בבצלאל, מוענק תואר בוגר באמנות B.F.A, בוגר באמנות בצילום.
צלמית ונוס הוא כינוי קבוצתי למספר חפצים פרהיסטוריים רובם בצורת פסלון של אישה שמנה או בהריון מתקדם מהתקופה הפלאוליתית העליונה שנמצאו באירופה ובצפון אסיה.
צלמיות אלו נמנות עם החרסים העתיקים ביותר הידועים כיום ומהווות דוגמה עתיקה של היריון באמנות.
עם זאת, בהתחשב בכך שייתכן כי בתקופה בה נוצרו היחס להשמנה בחברה האנושית היה שונה מהיום (שכן מזון, בייחוד מזון משמין היה מצוי בצמצום כיוון שהחקלאות טרם התפתחה), צלמיות אלו יכלו להיות סמל להצלחה ואיקונין של פוריות, או אף מייצגות באופן ישיר את האלות השונות בעצמן.
נוהגים לשייך לקטגוריה זו שני ממצאים ארכאולוגיים עתיקים בהרבה - ונוס מברכת רם, שגילה בין 233,000 ל-800,000 לפנה"ס וונוס מטן-טן, שגילה בין 300,000 ל-500,000 לפנה"ס, השייכים לתרבות האשלית התיכונה.
צלמיות אלו שנמצאו באסיה ובאפריקה עשויות אבן ולא חרס.
שתי הצלמיות עשויות בצורה גסה, וייתכן כי קבלו את צורת הדמות האנושית כתוצאה מתהליכים גאולוגיים טבעיים.
עם זאת, קווקווים החרוטים על ונוס מברכת רם מרמזים על שימוש אנושי בכלי עבודה מאבן, ועל ונוס מטן-טן יש סימנים כי נצבעה - "שכבה שומנית" על פני האבן נבדקה והיא מכילה ברזל ומנגן, עדות לכך שהצלמית עוטרה בידי מישהו שעשה בה שימוש כצלמית, בלא קשר לדרך בה נוצרה.
צליפת שוט (תרגום שאילה מאנגלית - whiplash) היא טראומה גופנית הנגרמת לצוואר.
לרוב נגרמת החבלה כתוצאה מתאונת דרכים, בה נדחפים יושבי הרכב קדימה בפתאומיות, ונבלמים על ידי חגורת הבטיחות.
כוחות ההאצה וההאטה העזים גורמים למתיחת הצוואר וחוליותיו, ועלולים לגרום לחבלה בדרגת חומרה משתנית כתלות בעוצמת הפגיעה.
"צליפת השוט" עשויה להתבטא בכאבי צוואר, הגבלה בתנועות הצוואר, כאבי ראש וכתפיים, מתח שרירים ובעיות נוירולוגיות שונות (כגון טיניטוס וסחרחורת), הקשורות לזעזוע המוח הנלווה.
הטיפול בתסמינים מבוסס על משככי כאבים ונוגדי דלקת, ולצידו שכיח טיפול פיזיותרפי מקומי.
לעיתים, ימליץ הרופא על שימוש בצווארון רפואי.
"צליפת שוט" אינה מונח רפואי או משפטי כשלעצמה, אלא כינוי המתאר סוגים שונים ומגוונים של פגיעות ותסמינים.
בשנים האחרונות מזהירים רופאים רבים מפני פגיעת "צליפת שוט" כתוצאה מהד באנגינג - טלטול של הראש והצוואר, הנפוץ בעיקר בהופעות רוק ומטאל.
בגאומטריה, צלע היא קטע הנמנה עם הקטעים הסוגרים בתוכם את חלק המישור המהווה את הצורה הדו-ממדית, את המצולע.
לכל צלע שני קודקודים בדיוק, שהם הנקודות הנמצאות בקצות הקטע ותוחמות אותו, והן גם נקודות החיתוך שבין הישרים שהצלעות הם קטעים מהם.
מספר הצלעות של המצולע הוא המאפיין המובהק שלו, הנותן למצולע את שמו: משולש הוא מצולע בעל 3 צלעות, ומרובע הוא מצולע בעל 4 צלעות.
ניתן להסתכל על צלע בתור הקו הישר שבין כל שתי "שבירות" של הקו השבור הסגור, שהוא היקף המצולע.
כל "שבירה", משמע מפגש של שתי צלעות, יוצרת זווית.
במשולש ישר-זווית קיים קשר ישיר בין הצלעות לזוויות שמולן.
קשר זה מוצג בנוסחאות שנקראות פונקציות טריגונומטריות.
במשולש שאינו ישר-זווית הקשר מורכב יותר, כי הוא מסתמך גם על צלעות וזוויות אחרות, אך הקשר קיים באמצעות משפט הסינוסים ומשפט הקוסינוסים.
לעיתים משתמשים במילה צלע בהתייחסות למקצוע, שהוא המינוח המקביל בצורות בעלות שלושה ממדים או יותר.
צלנדורף הוא רובע בדרום-מערב ברלין, חלק מהרובע המנהלתי שטגליץ-צלנדורף.
עד לרפורמת הרבעים של ברלין בשנת 2001 היה הרובע, שנוסד ב-1920, בעל מעמד עצמאי.
במסגרת הרפורמה הא אוחד רשמית עם שטגליץ לישות מנהלתית אחת.
בפועל משתמשים התושבים בשמות הישנים.
בצלנדורף נמצאים כמה משכיות-הטבע והאגמים של העיר ברלין כולה.
הוא נחשב לאחד הרבעים העשירים בעיר.
העיר שדרות היא עיר תאומה של הרובע.
בשנות העשרים של המאה העשרים, התגורר בצלנדורף סופר היידיש הנודע דוד ברגלסון.
צללית (בלועזית: סִילוּאֶט, Silhouette) היא הצגת נושא כלשהו בהיטל צד, כאשר רק קווי המתאר של העצם נראים וכל החלל שביניהם מלא בצבע אחיד וללא פרטים.
צלליות היו פופולריות כדרך איור לספרי ילדים ומיניאטורות, כמו גם דיוקנאות זולים ופופולריים, אך אמנים רבים השתמשו בהם באמנות גבוהה.
המונח הלועזי סילואט, המייצג את המונח צללית בשפות אירופאיות רבות, נגזר משמו של אטיאן דה סילואט, שר האוצר של לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
האגדה טוענת כי בעקבות גזירותיו הכלכליות החריפות בשנת 1759, עקב משבר האשראי של צרפת במהלך מלחמת שבע השנים, הפך שמו לשם שני לכל דבר שנעשה בחופזה וללא השקעה על מנת להוזיל את מחירו, וכך גם לגבי הצלליות.
לפני הופעת הצילום, פרופילי סילואט שנחתכו מקרטון שחור היו הדרך הזולה ביותר להמחיש את מראהו של אדם.
ניתן ליצור או לצייר דיוקן צללית.
עם זאת, השיטה המסורתית ליצירת צלליות היא לחתוך אותן מקרטון שחור קל משקל ולהרכיב אותם על רקע חיוור (בדרך כלל לבן).
זו הייתה עבודתם של אמנים מומחים, שלעיתים קרובות עבדו בדוכנים בירידים או בשווקים.
אמן צלליות מסורתי היה חותך את דמותו של אדם, ביד חופשית, תוך מספר דקות.
חלק מאמני הצלליות המודרניים יוצרים גם דיוקנאות צלליות מתמונות של אנשים שצולמו בפרופיל.
תמונות פרופיל אלו כוללות לרוב את הראש והחזה, אך יכולות לכלול גם גוף מלא.
אחת מהדרכים הפופולריות ביותר להשתמש בצלליות היא על ידי הטלת צל בצורות שונות על משטח בהיר.
כך למשל ניתן להציג מחזה באמצעות לא יותר מאצבעות הידיים, ובאמצעות כיפוף ותזוזה ליצור על היטלים של דמויות, חיות ועוד.
צֶלֶם זְבּרוּץ' (באוקראינית: Збручанський ідол; בפולנית: Światowid ze Zbrucza; ברוסית: Збручский идол) הוא פסל מן המאה ה-9, ואחד מן המונומנטים הנדירים ביותר של האמונות הסלאביות בעידן שטרם ההתנצרות.
העמוד משויך על פי רוב לאל הסלאבי סבטוביד, אם כי הדעות חלוקות בנוגע למשמעותם המדויקת של כל התבליטים שבפסל ובאשר למה הם מסמלים.
יש הטוענים כי שלוש רמות התבליט מייצגות את שלושת מישורי העולם – מעולם התחתיות, דרך העולם האמצעי, עולם החיים, ועד לעולם העליון, עולמם של האלים השמימיים.
מאמינים כי הפסל הושלך לבור לאחר התנצרותם של ולדימיר הראשון ואיתו רוס של קייב, בדומה ליתר הצְלמים בקייב ובנובגורוד.
במאה ה-19, כאשר שינה נהר זברוץ' (יובל של הדניסטר) את אפיקו, שקע האזור שבו היה קבור העמוד במים.
הפסל נתגלה בעת בצורת שפקדה את האזור ב-1848, ליד הכפר לִיצְ'קִיבְצִי (Личківці) שמצפון לעיירה הוסיאטין.
כיום מוצג הפסל במוזאון הארכאולוגי בקרקוב שבפולין, עם העתקים מדויקים הממוקמים במספר מוזאונים, ובהם המוזיאון ההיסטורי הממשלתי במוסקבה.
צלם זברוץ' הוא עמוד בעל ארבע פנים, עשוי אבן גיר אפורה.
גובהו 2.67 מטרים, ובכל אחד מארבעת צדדיו מגולפות שלוש רמות של תבליטים.
גובה הרמה התחתונה הוא 67 ס"מ, גובה הרמה האמצעית 40 ס"מ, וגובה הרמה העליונה – 167 ס"מ.
ייתכן כי במהלך חפירת המונומנט ב-1848 ניתק הרובד התחתון ואבד.
התבליטים אינם במצבם האופטימלי; ב-1960 נמצאו בפסל עקבות של צבע.
שלושת הצדדים של הרמה התחתונה מציגים דמות של גבר מזוקן כורע ברך, שנראה כאילו הוא תומך ברמה שמעליו בידיו; הצד הרביעי ריק.
הרמה האמצעית מראה דמות קטנה יותר, עם זרועות מוארכות המתפרשות על פני כל ארבעת הצדדים.
בארבעת צדדיה של הרמה העליונה נראות הדמויות הגדולות ביותר בפסל – ארבעה פרצופים המאוחדים תחת כובע כדורי.
בכל אחד מן הצדדים מופיע אטריבוט ייחודי: טבעת או צמיד; קרן שתייה (כלי שתייה שהיה נפוץ בצפון אירופה) ודמות "ילד" קטן; חרב וסוס; וסמל שמש שחוק.
הפסל נתגלה בחודש אוגוסט 1848 בכפר – שאז שכן בתחום פודוליה ונקרא בשמו הפולני, לִיצְ'קוֹבְצֶה (Liczkowce) – במהלך בצורת אשר חשפה את קרקעית הנהר.
בעלי הכפר, קונסטנטי זבּוֹרוֹבסקי (Konstanty Zborowski), העניק את הפסל לרוזן מייצ'יסלאב פוטוצקי (Mieczysław Potocki), אשר דיווח עליו ב-1850 לאגודה המדעית של קרקוב.
היה זה גם פוטוצקי אשר הציע לראשונה כי הוא עשוי לייצג את האל סבטוביד.
הפסל, אשר הוחזק בתחילה בספריית האוניברסיטה היגלונית, הועבר ב-1858 לתצוגה זמנית של עתיקות בארמון משפחת לובומירסקי (Lubomirski), ולאחר מכן למושבו באגודה המדעית של קרקוב.
הפסל, אשר רק ב-1950 הוצב בתצוגה קבועה, מוחזק למן 1968 במוזאון הארכאולוגי של קרקוב.
כבר מראשית גילויו של המונומנט, ניטש ויכוח באשר למה בדיוק מייצג הפסל.
מעט לאחר התגלית הציע ההיסטוריון הפולני יואכים ללוול (Lelewel) תאוריה, שלפיה ברמה העליונה מיוצגים שני גברים מזוקנים ושתי נשים חסרות-זקן, המסמלים ארבעתם את ארבע עונות השנה.
בחיבורו משנת 1884, "אלים סלאביים עתיקים", חלק אנדריי סרגייביץ' פמינצין (Фаминцын) על נכונות התאוריה של ללוול, ותחת זאת טען כי עמוד זברוץ' הוא ייצוג של אלוהות אחת, וכי כל ארבע הפנים שבכל רמה בפסל מייצגים ישות יחידה.
בעקבות פוטוצקי, הוא זיהה אלוהות זו כייצוג של האל הסלאבי בעל ארבעת-הראשים, סבטוביד, שעד אז זוהה בעיקר עם האי ריגן.
הנימוק לכך היה שהמקורות ההיסטוריים שתיארו את האל מהאי ריגן, סיפרו כי הוא ניצב במקדש מעץ, בהחזיקו חרב מקודשת, קרן שתייה וסוס.
פמינצין היה גם הראשון אשר זיהה את שלוש רמות הפסל כמקושרות לשלושת מישורי העולם, עובדה הקושרת את הפסל לאלוהות הסלאבית טריגלב.
זיהוי האלוהות המיוצגת בפסל עם סבטוביד נתמך גם על ידי גבריאל לנצ'יק (Leńczyk), אשר היה גם הראשון שזיהה את סמל השמש השחוק בצדי הפסל, שעד אז לא יוחסה לו משמעות מיוחדת.
תאוריה נוספת הוצעה על ידי ההיסטוריון הפולני של ימי-הביניים, הנריק ווֹבמיאנסקי (Łowmiański), אשר טען במונגרפיה שלו על דתם של הסלאבים משנת 1979, כי בסיכומו של דבר הצלם אינו סלאבי, מאחר שהוא עשוי מאבן ולא מעץ – חומר הגלם הבסיסי של הסלאבים.
ההיסטוריון הרוסי בוריס ריבּקוב (Рыбако́в), בחיבורו "פגניות ברוס הקדומה" (1987) עמד על דעתו כי ארבעת צדדיה של הרמה העליונה בפסל מייצגים ארבעה אלים סלאביים שונים, שני גברים ושתי נשים, שהיישויות המקבילות להן ברמה האמצעית הן מן המין הנגדי.
בנוסף, זיהה ריבקוב את אל העולם התחתון כוולס.
ריבקוב גם קבע כי הצד שבו נראית הדמות הזכרית האוחזת בקרן הוא למעשה חזית הצלם, וזאת בהתבסס על הדמות שברמה התחתונה, שרגליה נראות כאילו ממבט מכיוון הראש; שני הצדדים הסמוכים לה מראים את הרגליים מן הצד, והצד הרביעי ריק.
לבסוף, מאמין ריבקוב שצורתו הפאלית של הצלם כולו נועדה לאחד את כל הדמויות הקטנות יותר לכדי אלוהות גדולה אחת, רוד.
צלם קולנוע הוא אדם שמקצועו הוא צילום של סרטי קולנוע.
צלם קולנוע משתמש במצלמת קולנוע.
בהפקות גדולות קיים תפקיד של סינמטוגרפר או צלם ראשי (מאנגלית: Director Of Photography, שמקוצר לראשי התיבות DP או DOP) האחראי על כל תחום הצילום והתאורה.
אחד מפרסי אוסקר ניתן עבור ה"צילום הטוב ביותר".
בנוסף לתפעול המצלמה, אחראי הצלם על בחירת מצלמות הקולנוע (או סרט הצילום), עדשות המצלמה, הפילטרים וכדומה, כדי לצלם את הסצנה בהתאם להנחיות הבמאי.
טיב היחסים בין הבמאי לצלם משתנה.
לעיתים הוא נותן לצלם חופש פעולה נרחב, תוך שהבמאי משתדל להתמקד בהיבטים האמנותיים של הסרט.
לעיתים הוא מצמצם את חופש הפעולה של הצלם, תוך שהבמאי נותן הדגשים או אף מקבל החלטות בטכניקות צילום במקומו של צלם הקולנוע.
בארכאולוגיה, צלמית היא פסלון קטן ממדים בצלם אדם או בעל חיים.
צלמיות יוצרו מחומרים שונים בעיקר טין, אבן ומתכת.
על פי הצלמיות ניתן ללמוד על מנהגי פולחן, אורחות חיים ומנהגים של התרבויות השונות לאורך ההיסטוריה.
מקום הימצאן הפיזי בחפירה ארכאולוגית והקשרן (בבית, במצבור אשפה, במבנה פולחני וכדומה) מאפשר הסקת מסקנות לגבי תכליתן, כגון חפצי קדושה, פוריות וקמע מזל.
הצלמיות הקדומות ביותר במזרח הקרוב הופיעו במהלך התרבות הנאטופית, כ-15,000–11,500 שנה לפני זמננו, וביתר שאת בתקופה הנאוליתית קדם-קרמית (מחצית האלף ה-9 לפנה"ס – ועד סוף האלף ה-6 לפנה"ס).
באירופה ובצפון אסיה נמצאו צלמיות המתוארכות לתקופה הפלאוליתית העליונה (18,000-43,000 לפנה"ס) הנקראות צלמיות ונוס.
אלה צלמיות של אישה שמנה או בהיריון מתקדם.
מהתקופה הפרהיסטורית ועד התקופה הרומית, התפתחו צלמיות החרס באופן שונה מאזור לאזור.
במאה ה-5 חדל ייצור צלמיות החרס כמעט לחלוטין, ככל הנראה בעקבות השתלטות הנצרות וזיהוי הצלמיות עם האלילוּת.
השימוש בצלמיות - רקע כללי
יכולתו של האדם ליצור דמות בחומר השפיעה על תרבותו, במיתולוגיות רבות מתוארת בריאת האדם מן האדמה.
בשומר ובבבל האמינו שאת האדם יצרו אלות-אם או אֶנְכִּי, אל החכמה.
לפי גרסה בבלית אחרת, האדם נוצר בידי אֶנְלִיל, ראש האלים.
לפי אמונה מצרית יצר חְ'נוּם את האדם על אובניים של קדר.
החתים האמינו שהאלה-האם חָנָחָנָה יצרה את האדם.
לפי המסופר במקרא (בראשית ב, ז) נוצר האדם מעפר:.
בחפירות ארכאולוגיות נמצאו אלפי צלמיות בבתים, במבני ציבור, בקברים ובמקדשים.
צלמיות נמצאו אף בבורות גניזה, שהיו קשורים למקומות פולחן.
שכיחותן של הצלמיות בממצא מעידה על הפופולריות הרבה שלהן בעת העתיקה.
הצלמיות היו זולות, פשוטות יחסית לייצור ונוחות לנשיאה.
לאורך ההיסטוריה הן שימשו פסלונים להקדשה במקדשים, בפולחנים ביתיים וכמנחות קבורה.
כן שימשו צלמיות צעצועי ילדים ואף חפצי נוי.
בתרבות היוונית, שאחד מסממניה המובהקים היה התיאטרון, נמכרו צלמיות שתיארו דמויות מן המחזות המפורסמים.
מלבד תיאורי אדם וחי נמצאו גם דגמי חרס של מבנים ושל רהיטים ששימשו את האדם בחייו.
דגמים אלה נמצאו בעיקר בקברים והם נועדו לשרת את הנפטר בעולם הבא.
בתקופות מסוימות ובתרבויות מסוימות שימשו צלמיות תחליף לקורבנות אדם ובהמה.
יש צלמיות שנעשו בפיסול "חופשי", ויש שהיו אלמנט עיטורי של כלי חרס, לרוב כלי קיבול ששימשו בפולחן.
צלמיות שנמצאו במקדשים ובבורות גניזה הובאו למקומות המקודשים בידי המאמינים.
בבבל ובאשור נמצאו צלמיות ולוחיות חרס ועליהן לחשים שנועדו להגן על הבית ועל המשפחה מפני כוחות רעים.
אלה ככל הנראה התרפים המוזכרים במקרא, שהיו גם קשורים להגדת עתידות (בראשית לא, לד; יחזקאל כא, כו; זכריה י, ב).
בבראשית רחל לקחה את התרפים מבית אביה לבן שם נאמר .
המילה היא במקורה חתית (tarpi).
המילה ייצגה בתחילה את הרוח המגנה, ואחר-כך כוונה גם לחפץ שייצג אותה, הצלמית או הפסל.
צלמיות בדמות אברי מין נועדו להגביר את פריון האישה ואת כוח הגברא והיו קשורות לפולחן הפוריות של האלה אִינַנָ־אִשְתָר.
צלמיות בצורת אברי גוף אחרים הונחו במקדשים בתקווה שיסיעו לרפא מחלה הקיימת בהם, או כמנחת תודה על ריפוי האיבר.
צלמיות שהוטמנו ביסודות מבנים נועדו להגן על דרי הבית ולהעניק להם שפע וברכה.
בברכת רם נמצאה צלמית קדומה, אחת משתי הצלמיות העתיקות ביותר בעולם.
ונוס מברכת רם צלמית הפולחן נמצאה באתר הארכאולוגי בבריכת רם שברמת הגולן.
יש המשייכים את האתר בו נמצא הפסלון לתרבות האשלו-יברודית.
היא גולפה מאבן סקוריה אדומה, אורכה 3.5 ס"מ.
השכבה הארכאולוגית שבה נמצאה הצלמית תוארכה לתקופה שבין 800,000 ל-233,000 שנים לפני זמננו.
צלמיות מהתרבות הנאטופית עד ראשית האלף ה-2 לפנה"ס
הצלמיות הקדומות ביותר במזרח הקרוב הופיעו במהלך התרבות הנאטופית, לפני כ-15,000 שנה.
צלמיות אלה, המציגות דמויות אדם ובעלי חיים, יוצרו במספרים קטנים וללא קונבנציה אחידה על ידי ציידים-לקטים במערת הנחל, נחל אורן, עינן וככל הנראה גם בעין סח'רי.
השימוש הנפוץ יותר בצלמיות מתועד במזרח הקרוב הקדום בתקופה הבאה, התקופה הנאוליתית הקדם-קראמית, בה החלה החקלאות והופיעו הכפרים הראשונים.
בתקופה זאת נוצרו צלמיות מגושי טין שעוצבו ביד לכדי צורת אדם בתנוחת ישיבה או בעל-חיים.
תפוצתן של הצלמיות, בעיקר אלה שבדמות אדם, גברה בתקופה הנאוליתית הקראמית (ראשית האלף ה-6 עד אמצע האלף ה-5 לפנה"ס).
בתקופה זאת התגבשה דמות האדם באמנות הפיסול, וצלמיות עם סממנים דומים הופיעו ברחבי המזרח הקדום.
מתקופה זאת נמצאו צלמיות שנצרפו בטמפרטורה של עד 800 מעלות צלזיוס, ככל הנראה באש פתוחה.
הצלמיות מתקופה זאת נחשפו במבנים ובבורות בסביבתם, אך הגדרתם התפקודית של המבנים אינה ברורה.
נראה שאפשר ללמוד על משמעותן הפולחנית של הצלמיות מן הממצא בשרידי הכפר הנאוליתי שנחשף בצ'טלהויוק, שבטורקיה.
באתר נחשפו מבנים שפורשו כמקדשים על סמך סצנות פולחן שצוירו על קירותיהם.
במבנים אלה נמצאו גם צלמיות אדם, ששימשו ככל הנראה בפולחן הקבוע במקום, או שהובאו בידי המאמינים.
עם זאת, המחקר הנוכחי באתר מפרש מבנים אלה כבתי מגורים, פירוש המשליך גם על תכלית הצלמיות.
באתר הארכאולוגי עין ע'זאל שבירדן נחשף מטמון של צלמיות מהתקופה הנאוליתית הקדם קראמית ב מהאלף ה-6 לפנה"ס שכלל דמויות אדם ובעלי חיים המעידים על פולחן ואמונה דתית.
בארץ ישראל באלף השישי לפנה"ס בתקופה הנאוליתית קרמית התקיימה התרבות הירמוכית שממצאיה כוללים מאות צלמיות אדם וצלמיות בעלי חיים, רובן מטין מיעוטן מאבן גיר ומחלוקי נחל.
הצלמיות חולקו למספר סוגים: דמות יושבת, דמות כורעת, צלמיות חלוקים וצלמיות מאבן.
הסוג הנפוץ ביותר הן צלמיות טין של דמות רחבה גדולה יושבת עם נטייה להגזמה עם עיניים גדולות ובולטות
באלף ה-5 וה-4 לפנה"ס הופיעו במסופוטמיה צלמיות גסות בתנוחת עמידה שעוטרו בדגמים המעטרים את כלי החרס לשימוש יומיומי.
בעת ההיא גברה תפוצתן של צלמיות בדמות גברים ולצדם דגמי מרכבות.
צלמיות הנשים הן מופשטות ומודגשים בהן אברי המין, התסרוקות והתכשיטים.
צלמיות הנשים קטנות דיין לאחיזה, והן נמצאו בעיקר בקרבתם של בתי מגורים.
באמצע האלף ה-3 לפנה"ס הופיעו בדרום מסופוטמיה דמויות של נשים עירומות מעוצבות כחלק של ידיות כלי אגירה, ששימשו אולי לאחסון דגן.
כלים אלה נמצאו בין היתר בקבורה, ויש להניח שמוצגת בהם דמות האלה איננ-אִשתָר, שאחד מתפקידיה היה שמירה על מחסני האגירה העירוניים.
לקראת סוף האלף ה-3 וראשית האלף ה-2 לפנה"ס הופיעו בדרום מסופוטמיה לוחיות חרס ועליהן דמויות נטורליסטיות בתבליט: יצורים מיתולוגיים וגם דמויות של גברים ונשים.
על רבות מהלוחיות מתוארת דמות נשית עירומה, אולי האלה איננה-אִשתָר.
הלוחיות נעשו בתבנית פתוחה בייצור המוני, ונמצאו בבתים פרטיים, בחצרות וברחובות.
בחפירות באתר הארכאולוגי בשער הגולן נמצאו כ-300 פסלונים מהתרבות הירמוכית בדמות אשה שהיקף ירכיה גדול כמעט פי ארבעה מממדי גופה.
לדברי פרופ' יוסף גרפינקל, הזהות בין הדמויות מוכיחה כי הפסלון שימש למטרות פולחן ולא כחפץ אומנות בלבד.
במחצית השנייה של האלף ה-2 לפנה"ס, בתקופת הברונזה המאוחרת, הופיעה שיטת הייצור בתבנית בכנען, תבליט על גבי לוחית פתוחה.
תקופה זאת עשירה יותר מקודמותיה בצלמיות ובפסלים.
צלמיות אלה היו זולות לייצור ולכן גם עניי העם יכלו לרכוש אותן, כתוצאה מכך הפכו הצלמיות לחפץ המוני שלא נמצא רק בידי בעלי האמצעים, שיכלו לרכוש צלמיות של ברונזה וזהב.
בצלמיות הכנעניות ניכרת השפעה מצרית לצד השפעה מסופוטמית, וזאת באה לידי ביטוי בעיקר בפרח הלוטוס שאוחזת הדמות, ובעיצוב שיערה המזכיר את תסרוקתה של האלה המצרית חתחור.
הדמויות הנשיות מתוארות ניצבות או שרועות על מיטות, וידיהן מונחות לאורך הגוף, או תומכות בשדיים, או מכסות את איבר המין, מונחות על הבטן או אוחזות בתינוק.
הצלמיות, שהכילו כנראה את דמויותיהן של אלות הפריון קֶדֶש ועשתרת, היו קמעות לפריון וללידה מוצלחת.
צלמיות החרס, המתארות נשים, הן אחד המוצרים האופייניים ביותר בכנען בתקופה זאת.
ייצור צלמיות בתבנית פתוחה התמיד במזרח מאות שנים ובכלל זה בתקופה הרומית.
בסוף האלף ה-2 ובמחצית הראשונה של האלף ה-1 לפנה"ס הופיעו בכנען כני חרס, מהם בדמות היכלים, מעוטרים בצלמיות אדם ובעלי-חיים.
תפוצתן של צלמיות הנשים נמשכה גם בתקופת הברזל אחד הנושאים שרווחו בצלמיות נשים מתקופה זאת הוא נגינה בתוף.
צלמיות בדמות נשים מתופפות נחלקות לשני סוגים עיקריים: צלמיות לוחית, וצלמיות דמויות פעמון.
צלמיות הלוחית - הממשיכות את מסורת הייצור בתבנית פתוחה, הן בדמות נשים, האוחזות בידיהן חפץ עגול, תוף ככל הנראה.
הן מוצגות עירומות, בלבוש חלקי או מלא, וראשן מכוסה על-פי-רוב בכיסוי ראש, אולי צעיף או הינומה.
הדמויות עונדות תכשיטים, כמו מחרוזות וצמידים.
בצלמיות העירומות מודגשים החזה, איבר המין והבטן התפוחה, המסמלת ככל הנראה היריון.
הצלמיות מצטיינות בעיצובן האנטומי של אברי הגוף ובעיצוב מפורט של הלבוש, התכשיטים והתוף.
הצלמיות הללו הופיעו במאות ה-10 עד ה-7 לפנה"ס בממלכת ישראל, בנגב המזרחי ובעבר הירדן.
הצלמיות נעשו בתבנית, וזאת תיארה את חזית הדמות בלבד.
צדה האחורי של הצלמית הוחלק בעזרת כלי חד.
צלמיות מטיפוס זה נחשפו בבתים פרטיים, במבניים ממלכתיים, במבנים שהוגדרו פולחניים ובקברים.
זיהוי הדמויות המוצגות בצלמיות וזיהוי החפץ העגול שהן אוחזות שנויים במחלוקת.
יש הסבורים שהדמויות מייצגות אלות פריון, דוגמת אִשתָר הבבלית או עשתרת ואשרה הכנעניות.
רות עמירן סברה שהחפץ העגול הוא "גלגל חמה" וקשרה את הדמות לפולחנה של "מלכת הַשָּׁמַיִם" שהיה נהוג בממלכת יהודה, לדעת אחרים הדמויות מייצגות נשים, כוהנות או מאמינות, שהשתתפו בטקסים שהתקיימו במקדש.
אשר לחפץ העגול, רוב החוקרים סבורים שזהו תוף מסגרת קטן.
ייתכן מאוד, שכדמויות המייצגות את אלות הפריון שימשו הלוחיות הללו בפולחן ביתי, ככל הנראה בזיקה לפריון הנשי.
צלמיות דמויות פעמון - אלה צלמיות תלת-ממדיות שצורתן פעמונית, עשויות בדמות נשים לבושות שמלה ארוכה ואוחזות בידיהן תוף.
גופן החרוטי והחלול נעשה באובניים, והראש נעשה בתבנית.
הידיים, הצוואר, התוף והתסרוקת נעשו ביד.
לאחר עיצובם חוברו כל אלה אל הגוף, ומקום החיבור אוחה בעזרת טין.
בסיסו הרחב של חרוט הגוף משמש לתיאור השמלה ולעמידתה החופשית של הצלמית.
רוב הצלמיות בעלות הגוף הפעמוני נמצאו באתרים לאורך החוף הפניקי בחופי לבנון, ונראה שזה מקורן.
צלמיות דומות נחשפו במקדשים בקפריסין, אלא שהן מאוחרות בזמן מאלה שמהחוף הפיניקי.
נראה שהצלמיות עצמן או טכניקת ייצורן הובאו לאי בידי סוחרים פיניקים.
ייתכן מאוד שבתי המלאכה ששימשו לייצורן של הצלמיות בקפריסין היו בתחום המקדש, והמאמינים קנו אותן והקדישו אותן לאלוהות הנערצת.
נראה שהצלמיות הללו מייצגות נשים שהשתתפו בפולחן המקומי.
צלמיות מטיפוס זה נמצאו בארץ ישראל בעיקר בקברים, אולם בחוף הפיניקי ובקפריסין הן נמצאו גם במכלולים ציבוריים ופולחניים.
מאחר שרובן נמצאו בקברים שהיו בשימוש תקופה ממושכת, תיארוכן המדויק של הצלמיות בעייתי.
עם זאת, במקרים שנמצאו הצלמיות במכלולים מוגדרים כרונולוגית, אפשר לתארך את הופעתן למאות ה-9 עד ה-7 לפנה"ס.
במאות ה-8 עד ה-7 לפנה"ס נפוצו ביהודה צלמיות פרשים.
צלמיות הפרשים היו ככל הנראה קשורות לפולחן השמש שהונהג בתקופה זאת בבית המקדש והן עוצבו ביד.
בספר מלכים ב, כג, יא המספר על הרפורמה הדתית של המלך יאשיהו נכתב חלק מהחוקרים סברו שצלמיות אלה גם שימשו בפולחן הביתי למטרת הענקת הגנה וברכה.
צלמיות הנשים מתקופה זאת חולקו לשתי קבוצות:
צלמיות העמוד המכונות גם "צלמיות עשתרת" - עשויות בדמות נשים, התומכות את שדיהן בידיהן.
יש שהן אוחזות כלי נגינה או יונה, המסמלת את אלת הפריון עשתרת.
הן עוצבו בצורת גליל חרס המתרחב כלפי מטה כדי ליצור בסיס לעמידתן החופשית.
מטיפוס זה ידועות שתי קבוצות של צלמיות.
האחת, שיוצרה ביד, מתארת דמות נשית שפניה צבוטים – על ידי צביטת הטין נוצרו העיניים והאף.
שרידי צבע שנמצאו עליהן מסמנים חלקים אנטומיים אחרים שלא עוצבו בטין.
צלמיות שנעשו טכניקות מעורבות - חלקי הצלמית השונים נעשו בתבנית, אובניים וביד.
הגוף (גליל החרס) נוצר באובניים.
הראש נוצר על ידי הטבעתה של פיסת טין בתבנית פתוחה ויצירתו של דפוס שהכיל את תיאור הפנים ואת הפאה שחבשה הדמות.
שאר חלקי הגוף, כגון הידיים והשדיים, עוצבו ביד.
לאחר שהטין התייבש, חוברו כל החלקים יחדיו.
על צלמיות אלה נימצאו סמני צביעה.
צלמיות מטיפוס זה נפוצו בעיקר בממלכת יהודה, והן נמצאו במערת פולחן בירושלים, במערות קבורה, בבתי מגורים, בבורות ובמפעלי מים.
לפי הדעה הרווחת במחקר, צלמיות אלה שימשו בפולחן הפריון של האלות הכנעניות עשתרת ואשרה.
הימצאות שברי צלמיות בבורות אשפה יחד עם שברי כלי חרס שהיו בשימוש יומיומי מעידות כנראה על מחירן הזול.
ייתכן מאוד שהצלמיות גם שימשו קמעות הגנה, או סגוּלות להבטיח את פריון המשפחה.
באזור מישור החוף הדרומי אזור מושב הפלשתים נמצאו צלמיות שנעשו במסורת אגאית מתוארכות למאות ה-8-7 לפנה"ס.
הן נעשו ביד ותיארו קבוצות אדם חוגגות, מתאבלות או מנגנות יחדיו.
בתקופה ההיא גם נפוצו צלמיות מטיפוס מיוחד, הן בישראל והן בעבר-הירדן, עשויות בדמות אדם בעל סממנים זכריים ונקביים גם יחד.
סביר להניח שצלמיות אלה שימשו בפולחן פריון כלשהו.
במאה ה-7 לפנה"ס נפוצו גם כלי חרס בדמות אדם ודמות בעלי-חיים, וכן דגמים מיניאטוריים של הריהוט הביתי, ובכלל זה ספות, כיסאות ושרפרפים.
דגמים אלה הונחו בקברים ונועדו לשמש את הנפטר בחיים שלאחר המוות.
הצלמיות מהתקופה הפרסית שהתגלו בארץ ישראל ובחוף הפיניקי מציגות מגוון רחב של סגנונות אמנותיים.
במאות ה-6 עד ה-4 לפנה"ס התהדקו הקשרים התרבותיים בין מזרח הים התיכון ומערבו, וניכרת עלייה בהשפעה היוונית על האמנות באזור, המבשרת את ראשיתה של התקופה ההלניסטית.
בצלמיות מתקופה זאת ניכרים מאפייניה של האמנות הפניקית, שהורכבה מסגנונות אמנותיים שנפוצו בעיקר במזרח.
הן יוצרו ביד או בתבנית, ויש עדויות להמשך המסורת מתקופת הברזל לייצר צלמית אחת בשילוב שתי השיטות.
בצד הצלמיות שנעשו ב"יד חופשית" נמצאו גם לוחיות חרס שנעשו בתבנית, וכן מסכות חרס.
הצלמיות נמצאו במקדשים, במבנים ובקברים.
רובן נחשפו בבורות גניזה, ובכמה מקרים יחד עם פסלוני אבן.
הצלמיות מתקופה זאת נחלקות מבחינת הסגנון לשתי משפחות עיקריות: "מזרחית" ו-"מערבית":
הצלמיות ה"מזרחיות"- מתאפיינות בסגנון מעורב: פיניקי, מצרי, פרסי, בבלי ויווני.
בקבוצה זאת מופיעות צלמיות בדמות גברים מזוקנים, יושבים או עומדים, מהם עם כתרו של האל המצרי אוזיריס לראשם.
טיפוס אחר של צלמיות הוא דמות "הפרש הפרסי", שנפוץ בכל האימפריה הפרסית.
הפרש מזוקן, לראשו כובע בד מחודד והסוס בחלק מן הצלמיות עוטה מגן חזה.
צלמיות הנשים בסגנון זה העירומות והלבושות, ממשיכות בסגנונן את מסורת האמנות העממית שרווחה בארץ ישראל בתקופות הברונזה המאוחרת והברזל.
יחד עם שיטות ייצור חדשות הופיעו מגוון טיפוסים בעיצוב נטורליסטי יותר.
בתקופה זאת הופיעה קבוצת צלמיות של נשים הרות או של נשים אוחזות תינוק בזרועותיהן.
צלמיות מטיפוס זה נמצאו בעיקר לאורך החוף הפיניקי.
יש מהן עם הטבעה של סמל האלה תנית, מה שמחזק את הדעה שיש לצלמיות אלה זיקה לעולם האמונות הפיניקי-המערבי.
הצלמיות ה"מערביות" - מתאפיינות בדמויות גברים, נשים, נערים וילדים בלבוש ובסגנון האמנות היוונית הקלאסית.
הגברים מופיעים בעירום והם אוחזים בידיהם גלימה.
צלמיות אחרות מתארות כנראה נערים ששירתו במקדש.
בין צלמיות הנשים מטיפוס זה בולטת קבוצת צלמיות בדמות נשים, אולי אלות, לבושות, יושבות על כיסא.
יש צלמיות המתארות דמויות הקשורות לפולחן אל היין היווני דיוניסוס בהן צלמיות גברים ונשים בתנוחת הסבה, צלמיות בדמויות גרוטסקיות עם כרס ואבר מין גלוי וכן צלמיות בדמות סאטירים.
צלמיות אלה שימשו בפולחנים של הפיניקים בתקופה הפרסית.
הדת בתקופה זאת ידועה בעיקר מכתובות, מהן ניתן ללמוד שלכל עיר היה אל מגן שלשמו צורפה הקדומת "בעל" שהיה האל הראשי בדת הפיניקית.
בעולם האגאי הופיעו הצלמיות כאלף שנה לאחר ראשית הופעתן במזרח.
הן ידועות מן התקופה הנאוליתית (האלף ה-7 עד ה-4 לפנה"ס) ואילך.
בראשית התקופה הופיעו צלמיות בדמות נשים עירומות מלאות התומכות את שדיהן בידיהן.
צלמיות אלה נעשו ביד באופן סכמטי.
במחצית השנייה של התקופה נפוצו צלמיות בדמות נשים מלאות כפופות או יושבות.
בתקופה זאת גם הופיעו צלמיות שטוחות, ואלה בישרו את הופעתו של פיסול השיש שנפוץ לאחר מכן באיים הקיקלאדיים.
רק לקראת סוף התקופה הופיעו צלמיות עשויות טין צרוף.
המידע על פיסול בחרס מתקופת הברונזה הקדומה (האלף ה-3 לפנה"ס) בעולם האגאי דל ביותר, וידועות בעיקר צלמיות המחקות את הפסול בשיש שרווח באיים הקיקלאדיים.
בכרתים ידועות מתקופה זאת בעיקר צלמיות בדמות אדם וחיה, שהתפתחו מן הצלמיות הנאוליתיות, וכן כלי חרס בדמות אדם.
מתקופת הברונזה התיכונה (המחצית הראשונה של האלף ה-2 לפנה"ס) ידועות בעיקר צלמיות מכרתים, וניכרת בהן התגבשות של סגנון אמנותי אחיד.
רובן נמצאו באתרים מקודשים וכן בקברים.
הצלמיות עשויות ביד ומתארות בעיקר דמויות אדם ובעלי-חיים.
הגברים מתוארים לרוב לבושים בסוג מסוים של תחתונים ולמותניהם חגורה ופגיון.
הנשים מופיעות בשמלות עם אזור החזה חשוף, ועל ראשן כובעים מפוארים.
בתקופה זאת הופיעו בכרתים גביעי יין בדמות שוורים, חלקם עם דמויות של אקרובטים.
בתקופת הברונזה המאוחרת נפוצות בכרתים צלמיות נשים שגופן, שעוצב כגליל על האבניים, שימש גם דימוי לשמלה שלבשה הדמות.
ידיה של הדמות נישאות מעלה בתנוחת תפילה.
צלמיות אלה, מן המאות ה-14 עד ה-12 לפנה"ס, נמצאו בהיכלים, בארמונות ובבתים פרטיים, וייצגו ככל הנראה דמות של אלה המגנה על הבית.
כן נמצאו צלמיות עשויות ביד, ומהן שתיארו סצנות מורכבות: נשים רוקדות, מאמינים מקריבים קורבן ונשים לשות בצק.
נמצאו גם כלי חרס בדמות בעלי-חיים, כגון גביעי יין בדמות שוורים.
ייחודם של גביעי היין מתקופה זאת הוא בכך שהם נעשו בתבנית, וזאת העדות הקדומה ביותר לשיטת ייצור זאת בעולם האגאי.
לקראת סוף המאה ה-15 לפנה"ס נפוצות צלמיות גם באזורי התרבות המיקנית, שפרחה ביוון.
הצלמיות עשויות ביד ומתארות בעיקר נשים ובעלי-חיים.
במאות ה-14 - 13 לפנה"ס נתקבעה צורתן האחידה של הצלמיות המיקניות והן נפוצו מסיציליה במערב ועד סוריה במזרח.
צלמיות מיקניות נמצאו בקברים, במקדשים ובבתים.
ידועות בעיקר קבוצת נשים עומדות, קבוצת נשים יושבות וקבוצה המתארת מרכבות ורכבים.
טיפוס הצלמיות הגדול ביותר הוא זה המתאר דמות נשית, אולי אלה, במצב עמידה, שהופיע במאות ה-14 עד ה-12 לפנה"ס.
צלמיות נשים אלה מכונות במחקר על-פי אותיות יווניות, שאותן הן מזכירות בצורתן.
קבוצת ה"פִי" [Φ] - מהמאה ה-14 לפנה"ס לערך, קבוצת נשים בעלות כובע שטוח, המתוארות עם ידיים על החזה, אולי בתנוחת הנקה.
הידיים צוירו על גבי הצלמית או שהוצגו באופן מופשט.
קבוצת נשים עם כובע גבוה, המתוארות עם ידיים שלובות על החזה.
קבוצת נשים החובשות כובע גבוה, ומתוארות עם ידיים מורמות מעלה בתנוחת תפילה.
נמצאו גם צלמיות מיקניות שנעשו ביד ובאובניים.
בין אלה יש לציין קבוצה של דמויות נשיות שגופן הגלילי נעשה באובניים ושאר האיברים עוצבו ביד.
באופן דומה נעשו צלמיות גדולות (עד 40 ס"מ) בדמות בעלי-חיים, שנפוצו במאות ה-12 עד ה-11 לפנה"ס ביוון ובכרתים.
סמוך לשנת 1100 לפנה"ס הגיעה התרבות המיקנית לסיומה.
המידע על ייצור צלמיות בעולם האגאי במאות ה-11 עד 9 לפנה"ס קטן.
בתחילת התקופה הארכאית (התקופה המזרחית) המאה ה-8 לפנה"ס נקלטו באמנות היוונית השפעות אמנותיות מן המזרח.
עם הסגנון האמנותי החדש הופיעה בתקופה זאת גם טכניקת הייצור בתבנית, שהגיעה ליוון מן המזרח דרך כרתים.
תחילה יוצרו ראשי הצלמיות בשיטה זאת בהשפעת הסגנון המצרי, ותיארו פנים שטוחים, ושיער מסודר בגדילים ומכסה את צדי הפנים.
במהלך המאה התעדנו פני הדמות, מה שהקנה להן חיות מסוימת.
תקופה זאת מתייחדת בכך שכל אזור אימץ לעצמו ייחוד סגנוני.
בצד השימוש בתבנית המשיכה מסורת ייצורן של צלמיות סכמטיות שנעשו ביד.
במאה ה-6 לפנה"ס נפוצו ביוון ומחוצה לה בקבוקי בושם בדמות אדם ובדמות בעלי-חיים.
בקבוקים אלה הם אבות-הטיפוס של הצלמיות החלולות מן התקופה המאוחרת יותר.
צלמיות הבקבוק והצלמיות הרגילות נעשו בתבנית כפולה, וכך תוארה הן החזית והן החלק האחורי של הדמות.
בקבוצה זאת נכללות צלמיות בדמות נשים יושבות, סאטירים, יצורים מיתולוגיים ובעלי-חיים.
במאה ה-5 לפנה"ס פרחה התרבות היוונית הקלאסית.
אתונה בהנהגתו של פריקלס הפכה למרכז אמנותי ותרבותי בולט.
בתקופה זאת נפוצו צלמיות בדמות אישה, ככל הנראה אלה, יושבת ועל ראשה כתר; היא לבושה כיתון (שמלת פשתן) ובחלק מן הצלמיות היא אוחזת בידיה קערת מנחה (ביוונית phiale).
קבוצת צלמיות מבויאוטיה, ששימשו אולי צעצועים, מתארת אנשים במלאכתם ובהם נגר, ספר, מורה ואופה.
צלמיות אלה עוצבו ביד ויש מהן שנעשו בדמות בעלי-חיים.
הצלמיות האתונאיות במאה ה-5 הושפעו מעבודותיהם של הפסל פִידִיאָס ובעלי המלאכה שפעלו תחת שרביטו בהקמתו של הפרתנון באתונה.
במאה ה-4 לפנה"ס הופיעו בעולם היווני צלמיות שנוצרו על-פי תקן מסוים.
בתקופה זאת נוצרו צלמיות שתיארו דמויות מן המחזות שהועלו על בימות התיאטרון היווני.
צלמיות אלה, שנוצרו בראשונה באתונה, נמכרו ככל הנראה בקבוצות נושא לפי הצגה, כך שכל צלמית ייצגה דמות בהצגה.
במאה זאת גם נפוצו בובות חרס (מריונטות).
בובות כאלה נפוצו ביוון כבר בתקופות קדומות יותר, ובהן בובות מן המאות ה-10 ו-8 לפנה"ס עשויות בצורת פעמון, שהוצמדו אליו רגליים ניידות.
לבובות אלה הייתה גם משמעות פולחנית.
ביום האחרון לחג האתונאי לכבוד דיוניסוס – האָנְתֶסְטֶריה – נהגו לתלות בובות אלה על עץ.
היוונים האמינו שבכוח סיבובן על העץ יש כדי לטהר את מקדישי הבובות.
באמצע המאה ה-4 לפנה"ס התפתחו באתונה צלמיות בסגנון נטורליסטי.
ניכרת בהן בעיקר השפעתו האמנותית של הפסל האתונאי פרקסיטלס.
הצלמיות נמצאו בבתים פרטיים, בחנויות, בקברים ובמקדשים.
מאתונה וסביבתה יוצאו הצלמיות לכל חלקי העולם היווני ואף מחוצה לו.
בסוף המאה ה-4 ובמאה ה-3 לפנה"ס התקיימה באזור טנאגרה שבחבל בויאוטיה תעשיית צלמיות, הדומה בשיטת הייצור, בהיקפו ובאיכות המוצר לתעשיית הצלמיות באתונה.
תעשיית הצלמיות באתונה נפסקה בסוף המאה ה-3 לפנה"ס, אך השפעתה הוסיפה להתקיים באזורים אחדים עוד כ-250 שנה.
בראשית התקופה ההלניסטית (סוף המאה ה-4 לפנה"ס) החלה יצירת צלמיות מחרס בסגנון ריאליסטי שניכר ברמתו הביצועית הגבוהה.
בתקופה זאת הופיעו צלמיות "טנאגרה" שזכו לפופולריות רבה בעולם היווני.
הן נחשפו לראשונה בבית הקברות של טנאגרה, ומרביתן מתוארכות לשנים 200-330 לפנה"ס.
המאפיין אותן הוא הצגת דמויות מחיי היום יום במקום דמויות מיתולוגיות.
רוב הצלמיות הן בדמות של נערות או נשים המתוארות בעת משחק, ריקוד או נגינה.
יש כאלה האוחזות בידיהן מניפה.
צלמיות אחרות הן בדמות ילדים ונערים.
יש גם צלמיות של דמויות מן התיאטרון ובהן דמויות גרוטסקיות.
הנטורליזם בצלמיות אלה בא לידי ביטוי בעיקר בעיצוב הדימוי של קפלי הבד ובמתיחתו על הגוף.
הנשים לבושות כִיתוֹן ומעליו הִימָטְיוֹן, ראשן חשוף ומציג את תסרוקתן, או שהוא חבוש כובע חרוטי רחב שוליים.
נשים המתוארות בלי כובע, שיערן לרוב אסוף ומסתיים בפקעת באחורי הראש.
יש שהן עטורות זר או נושאות אותו בידיהן.
צלמיות הגברים הן בעיקר בדמות נערים לבושים הימטיון או כְלָאמִיס, ועל ראשם פֶטָאסוֹס (מן כובע רחב שוליים).
צלמיות אחרות הן בדמות נערים בלבוש צבאי–שריון ומגפיים.
יש גם צלמיות בדמות ארוס מכונף.
הצלמיות הגרוטסקיות הן בדמות נשים מבוגרות עירומות.
צלמיות אחרות, שהושפעו מהקומדיות של המחזאי היווני מנאנדרוס, הן בדמות נשים מבוגרות כפופות אוחזות תינוק.
במאה ה-3 לפנה"ס התפתחה תעשיית צלמיות בדמויות ריאליסטיות מחיי היומיום, דוגמת זקנות וזקנים, מהם דייגים, וכן דמויות של שיכורות, רוכלים ועבדים.
כן נעשו צלמיות בדמויות של בעלי מומים, כמו גיבנים וננסים.
נושא זה היה התפתח בעיקר בעיר סמירנה שבאסיה הקטנה, ובמצרים.