tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יצור זה היה מכוסה נוצות על פי המחקרים האחרונים, והוא היה בעל מקור קרני עם בליטה דמוית-שן של מכרסם ממנה קיבל את שמו.
הוא היה בעל גולגולת באורך 10 סנטימטרים בתוכה היו שיניים זעירות רבות מאחורי החותכת הגדולה.
היו לו טפרים גדולים שייתכן שכוסו בנוצות וגוף קטן אך מוצק ובעל רגליים דמויות-יען.
במראהו הוא היה קרוב לדינוזאורים שהפכו לעופות.
היצור היה כנראה צמחוני או אוכל כל שחי בקבוצות קטנות ביערות סין.
דינוזאור זה יכול להיות אותו המין של הפרוטארכאופטריקס (Protarchaeopteryx) שחי באותו אזור.
אינסטינקט השפה הוא ספר מדע פופולרי משנת 1994 שנכתב על ידי הפסיכולוג הקנדי סטיבן פינקר.
פינקר טוען שבני אדם נולדים עם יכולת מולדת לשפה.
הוא מתייחס באהדה לטענתו של נועם חומסקי, כי כל השפות האנושיות מראות ראיות לדקדוק אוניברסלי, אך מתנגד לדעתו הספקנית של חומסקי כי התאוריה האבולוציונית יכולה להסביר את אינסטינקט השפה האנושי.
הוא משווה את השפה להסתגלויות מיוחדות של מינים אחרים, כמו אריגת קורים אצל עכבישים או בניית סכר אצל בונים, וקורא לכל השלוש "אינסטינקטים".
פינקר מבקר כמה דעות מקובלות על שפה.
פינקר רואה את הלשון כיכולת ייחודית לבני האדם, שהתפתחה בתהליך אבולוציוני כדי לפתור בעיות תקשורת ספציפיות בין ציידים-לקטים חברתיים.
הוא משווה את השפה להתאמות מיוחדות אחרות של מינים אחרים, כמו אריגת קורים של עכבישים או בניית סכרים של בונים, כשהוא קורא לכל אלה אינסטינקטים.
כוונתו של פינקר בכך שקרא לשפה אינסטינקט היא שזאת לא המצאה אנושית במובן של עבודה במתכת או אפילו כתיבה.
בעוד שרק לתרבויות אנושיות אחדות יש טכנולוגיות כאלה, הרי שלכל התרבויות יש שפה.
כהוכחה נוספת לאוניברסליזם של השפה מציין פינקר - בהסתמכו בעיקר על עבודתו של דרק ביקרטון - שילדים ממציאים באופן ספונטני דיבור עקבי מבחינה דקדוקית (קראול) גם אם הם גדלים באוכלוסייה מעורבת תרבותית המדברת פידג'ין מסחרי לא פורמלי בלי כללים עקביים.
ילדים חרשים ממלמלים בידיהם כפי שאחרים עושים בקולם וממציאים באופן ספונטני שפת סימנים עם דקדוק אמיתי ולא שפה פשוטה: "אני טרזן, את ג'יין".
שפה (דיבור) מתפתחת גם בהיעדרה של הדרכה פורמלית או ניסיונות אקטיביים על ידי ההורים לתקן את הדקדוק של הילדים.
סימנים אלה מצביעים על כך שיותר משהיא המצאה אנושית, השפה היא יכולת אנושית מולדת.
פינקר גם מבדיל בין השפה לבין יכולת ההסקה הכללית של בני האדם, ומדגיש כי זה לא רק סימן של אינטליגנציה מתקדמת אלא "מודול נפשי" ייחודי.
הוא מבדיל בין תפיסת הדקדוק של הבלשן, כגון מיקום שמות תואר, מכללים פורמליים, כמו אלה שבמדריך הסגנון האמריקאי לאנגלית.
הוא טוען כי מאחר שחוקים כמו "מילת יחס אינה מילה נכונה לסיים בה משפט" חייבים ללמד במפורש, הם אינם רלוונטיים לתקשורת בפועל ויש להתעלם מהם.
פינקר מנסה להתחקות אחר קווי המתאר של אינסטינקט השפה, על ידי ציטוט ממחקריו על רכישת שפה אצל ילדים, ומעבודותיהם של בלשנים ופסיכולוגים רבים אחרים בתחומים רבים, וכן דוגמאות רבות מן התרבות הפופולרית.
הוא מציין, למשל, כי סוגים מסוימים של נזק מוחי גורמים ליקויים ספציפיים בשפה כגון אפאזיה של ברוקה או אפאזיה של ורניקי, כי סוגים מסוימים של בנייה דקדוק קשה במיוחד להבין, וכי נראה שיש תקופה קריטית בילדות בה השפה מתפתחת בדיוק כפי שיש תקופה קריטית להתפתחות ראייה אצל חתולים.
רובו של הספר מתייחס לתפיסתו של חומסקי את הדקדוק האוניברסלי, מטה-דקדוק שכל השפות האנושיות מתאימות לו.
פינקר מסביר שדקדוק אוניברסלי מייצג מבנים ספציפיים במוח האנושי שמזהים את הכללים הכלליים בדיבורם של בני אדם אחרים, למשל אם השפה המקומית מציבה שמות תואר לפני או אחרי שמות עצם, ומתחיל תהליך למידה מיוחד ומהיר מאוד שאינו ניתן להסבר כהסקה מן העקרונות הראשונים או מלוגיקה טהורה.
מנגנון למידה זה מתקיים רק בתקופה קריטית מסוימת של הילדות ולאחר מכן מתפרק ומשחרר משאבים במוח הרעב לאנרגיה.
היו שהטילו ספק בהנחותיו של פינקר על היותה של השפה מולדת.
הבלשן האנגלי ג'פרי סמפסון טוען כי "או שהלוגיקה מטעה, או שהנתונים העובדתיים אינם נכונים (או, לפעמים, שניהם)".
ריצ'רד ובסטר, בספרו "למה פרויד טעה" (Why Freud Was Wrong) (1995), מסכם כי פינקר טוען במפורש כי היכולת האנושית לשפה היא חלק מהכישרון הגנטי הקשור לאבולוציה באמצעות בחירה טבעית של רשתות עצביות מיוחדות במוח, וכי ההתקפה על "מודל מדעי החברה הסטנדרטי" של הטבע האנושי הוא יעיל.
ובסטר מקבל את הטיעון של פינקר, שאנשי מדעי החברה במאה העשרים המעיטו במידה שבה הטבע האנושי מושפע מגנטיקה ממניעים אידאולוגיים.
עם זאת, וובסטר מוצא את השערותיו של פינקר על רשתות עצביות מיוחדות אחרות, שעשויות להתפתח בתוך המוח האנושי - כגון "מכניקה אינטואיטיבית" ו"ביולוגיה אינטואיטיבית" - כמוטלות בספק, ומאמין שיש סכנה שהן יטופלו על ידי אחרים כמדע.
ובסטר סבור כי ספקולציות כאלה מחזקות את התומכים בדטרמיניזם גנטי קיצוני.
אינסלים הם תת-תרבות אינטרנטית וקהילה מקוונת של גברים הטרוסקסואלים שלא מצליחים למצוא שותפה לקיום יחסי מין חרף רצונם בכך.
הביטוי Incels הוא קיצור של involuntary celibates – מתנזרים שלא מרצון.
דיונים בפורומים של אינסלים מאופיינים לרוב בביטויי תיעוב עצמי ורחמים עצמיים, מיזוגיניה ומיזנתרופיה, תחושת זכאות למין וזעם על שלילה בלתי צודקת של זכות זאת, ולעיתים אף תמיכה גלויה באלימות כלפי נשים ואנשים פעילים מינית.
לעיתים קרובות, אינסלים מאשימים את המין הנשי בשטחיות ובמשיכה מינית למודל גברי בלתי ניתן להשגה.
ההערכות לגבי גודלה הכולל של תת-התרבות משתנות מאוד, ונעות בין אלפי עד מאות אלפי גברים.
מאז 2014 התרחשו לפחות שמונה רציחות המוניות, שהובילו לסך של 61 מקרי מוות, שבוצעו על ידי גברים שהזדהו בעצמם כאינסלים, או שהזכירו שמות וכתבים הקשורים לאינסלים בכתביהם הפרטיים או בפרסומים שונים באינטרנט.
קהילות אינסלים זכו לביקורת מצד חוקרים ומצד התקשורת על היותם מעודדי אלימות ומיזוגיניה, מפיצי דעות קיצוניות והקצנה של חבריהם.
מאז 2018, יותר ויותר חוקרים מגדירים אלימות מצד אינסלים כתופעת טרור לכל דבר, המכונה "טרור מיזוגיני".
החל משנת 2018, האידאולוגיה האינסלית תוארה על-ידי ממשלות צפון אמריקאיות וחוקרים כאיום טרוריסטי, וגורמי אכיפת החוק ניסחו אזהרות כנגד תת-תרבות זו.
השימוש הראשון במונח "incel" נעשה מתישהו במהלך שנות ה-90 על ידי סטודנטית קנדית הידועה רק בשמה הפרטי, אלנה.
היא יצרה אתר אינטרנט שכותרתו הייתה "פרויקט ההתנזרות הבלתי רצונית של אלנה" כדי לדון עם אנשים אחרים בחוסר הפעילות המינית שלה.
האתר שימש אנשים מכל המינים כדי לחלוק את מחשבותיהם וחוויותיהם.
בשנת 1997 יצרה אלנה רשימת תפוצה בנושא והשתמשה בקיצור INVCEL, שקוצר מאוחר יותר ל"incel", עבור "כל אחד מכל מין שהיה בודד, מעולם לא קיים יחסי מין או שלא קיים מערכת יחסים זמן רב".
בשנים שלאחר מכן, במהלך שנות לימודיה בקולג', הבינה אלנה שהיא ביסקסואלית והרגישה בנוח יותר עם זהותה.
היא הפסיקה להשתתף בפרויקט המקוון שלה בסביבות שנת 2000 ונתנה את האתר לאדם זר.
בשנת 2018 סיפרה בדיעבד על הפרויקט שהקימה: "זו בהחלט לא הייתה חבורה של בחורים שהאשימו נשים בבעיות שלהם.
זו גרסה די עצובה של התופעה הזו שמתרחשת היום.
דברים השתנו ב-20 השנים האחרונות".
בשנת 2003 נוסד לוח המודעות love-shy.com כפלטפורמה ייעודית לאנשים שחשו דחויים חברתית באופן תמידי או שהיו ביישנים מאוד עם שותפים מיניים פוטנציאליים, כדי לדון במצבם ובחוויותיהם.
הוא היה פחות קפדני מאשר הלוח המקביל, IncelSupport, שנוסד אף הוא בשנות ה-2000. בעוד ש-IncelSupport קיבל בברכה גברים ונשים כאחד ואסר על פוסטים מיזוגיניים, בסיס המשתמשים של love-shy.com היה גברי ברובו, ללא הקפדה ופחות מנוהל.
במהלך העשור הבא, מספר המשתמשים ב-love-shy.com ובקהילות מקוונות כמו 4chan גדלו יותר ויותר.
בשנות ה-2000, קהילות האינסלים הפכו לקיצוניות יותר, כאשר אימצו התנהגויות מסוימות בפורומים כמו 4chan ו-רדיט, שם עודדו פוסטים קיצוניים כדרך להשיג תשומת לב.
הסאברדיט r/Incels, פורום באתר רדיט, הפך מאוחר יותר לקהילת אינסלים פעילה במיוחד.
המקום היה ידוע כמקום שבו גברים האשימו נשים ב"חוסר האכפתיות שלהן", לפעמים עודדו מעשי אונס או צורות אחרות של אלימות, והיו מיזוגינים ולעיתים קרובות אף גזענים.
ב-25 באוקטובר 2017 הכריזה Reddit על מדיניות חדשה שאסרה על "תוכן המעודד, מהלל, מסית או קורא לאלימות או פגיעה פיזית כלפי אדם או קבוצת אנשים" וב-7 בנובמבר 2017, הפורום נסגר תחת אותה המדיניות.
לפני סגירתו, היו בקהילה כ-40,000 חברים.
קהילת האינסלים המשיכה לאכלס את Reddit בפורומים אחרים, אשר בהמשך נאסרו גם הם.
קהילות אינסלים החלו לנדוד מפלטפורמות משותפות ובמקום זאת להשתמש בפורומים סגורים משלהם, המוקדשים במיוחד לנושא.
הגדול ביותר מבין הפורומים הללו נוסד ב-2017 ויש לו מעל לכ-23,000 חברים.
אינסלים קיצוניים עוד יותר נדדו יותר למקומות אחרים, ביניהם גם לרשת האפלה, כדי להימנע מצנזורה ומביקורת מצד רשויות אכיפת החוק או ספקי שירותי אתרים.
דיונים בפורומים של אינסלים מאופיינים לרוב בטינה ושנאה, מיזוגיניה, מיזנתרופיה, רחמים עצמיים ותיעוב עצמי, גזענות, תחושת זכאות למין ותמיכה באלימות כלפי נשים ואנשים פעילים מינית.
בבסיס התרבות האינסלית עומדת האמונה כי גברים זכאים למין כזכות אדם יסודית.
הדיונים בפורומים של אינסלים נעים פעמים רבות סביב אמונה זאת.
האמונה בזכותם של גברים למין מולידה את המסקנה כי מוטלת על נשים חובה מוסרית לספק את צורכיהם המיניים של הגברים, בתשלום או בחינם, ושזהו סדר הדברים הטבעי והמתבקש בעולם.
אינסלים עוסקים רבות בתכונות שלדעתם מגדילות את הנחשקות של הגבר, כמו הכנסה כספית או מאפייני אישיות מסוימים.
לטענתם לא ניתן למצוא זיווג בחברה המודרנית ללא התאמה לדרישות אלה, בשל בגידה של הנשים המודרניות בחובתן.
בדידות, בטלנות, אומללות והתאבדות הם נושאים נפוצים בפורומים של אינסלים.
המונח "involuntary celibacy" ("התנזרות שלא מרצון") אינו מצב רפואי או פסיכולוגי.
עם זאת, לחלק גדול מהאנשים המזדהים כאינסלים יש מוגבלויות פיזיות או הפרעות נפשיות שונות, כגון דיכאון, חרדה, אוטיזם והפרעת גוף דיסמורפית.
חלק מאלו המגדירים עצמם "אינסלים" מייחסים את חוסר יכולתם למצוא בת זוג למחלות פיזיות או נפשיות, בעוד אחרים מייחסים זאת למופנמות קיצונית.
חלק מהאינסלים עם דיכאון חמור הם גם אובדניים, וכמה מחברי קהילת האינסלים מעודדים חברים אובדניים להתאבד, ולפעמים אף ממליצים להם לבצע מעשי אלימות המונית לפני שהם מתאבדים.
התנגדות לפמיניזם ולזכויות נשים נפוצה מאוד, וחלק מהאינסלים מאשימים את התנועה הפמיניסטית והמהפכה המינית בחוסר יכולתם של גברים לא מושכים למצוא בת זוג.
בנוסף, אנטישמיות ועליונות לבנה נחשבת לנפוצה יחסית בקרב אינסלים.
אמונות אנטישמיות מופיעות לעיתים קרובות בפורומים של האינסלים, כאשר חלקם טוענים כי עליית הפמיניזם היא מזימה יהודית שמטרתה להחליש את העולם המערבי.
r/Incels, לשעבר סאברדיט ב-רדיט, היה המחולל הפורה ביותר של מונחים שונים ומילים חדשות לשימושם של האינסלים.
בלופיל (Bluepill, בעברית: "גלולה כחולה"): בחירה בבורות ובאושר לגבי אופי העולם.
המונח מתייחס לאלו המקבלים ללא עוררין את מה שיש לתקשורת ולמקורות קונבנציונליים דומים להגיד.
גברים אלו מאמינים לעצות בנאליות על סצנת הדייטינג (כמו "פשוט תהיה בטוח בעצמך").
מונח זה לקוח מהסרט "מטריקס", שבו "לקחת את הגלולה הכחולה" פירושו להמשיך לחיות בתמימות ושלווה מבלי להיחשף לאמת המרה.
רדפיל (Redpill, בעברית: "גלולה אדומה"): דחייה והתנגדות ל"בלופיל".
מודעות לאופי האמיתי לכאורה של החברה האנושית.
גברים מכונים "רדפיל" אם הם מכירים בכך שהעולם אינו הוגן ומוטה נגדם לטובת הנשים.
אלה נוהגים למתג את ה"הטיה" באמצעות "כלל 80/20" שלפיו 80% מהנשים "רוצות" רק 20% מהגברים.
המסקנה היא שרובם המכריע של הגברים לעולם לא יהיו רצויים באמת, וכתוצאה מכך לעולם לא ימצאו הגשמה או אושר מיני.
מונח זה אף הוא לקוח מהסרט "מטריקס", שבו "לקחת את הגלולה האדומה" פירושו לקבל את המציאות הקשה.
בלאקפיל (Blackpill, בעברית: "גלולה שחורה"): הגישה הקיצונית ביותר.
גרסה פסימית, ניהיליסטית, ותבוסתנית של הגלולה האדומה.
גברים ש"לקחו את הגלולה השחורה" מאמצים תפיסת עולם שלפיה אין שום דרך לשנות את העולם, ופתרונות אישיים לבעיות מערכתיות אינם אפשריים, ולכן בעיית האינסליות בלתי פתירה.
לטענתם העולם היה ותמיד יהיה בנוי לרעתם של גברים "נחותים גנטית", מכיוון שנשים הן שטחיות מטבען ונמשכות למראה גברי מסוים מאוד, לרוב בהקשר של תווי פנים, מבנה עצמות ומבנה גוף.
אינסל כזה מאמין כי הוא נידון לחיים של אומללות ונותר לו רק לנקוט בצעדים אלימים כדי למנוע זאת.
זו הסיבה לעיסוק האובססיבי של אינסלים בהתאבדות ואף ברצח או אלימות המונית.
גישה מתונה יותר של הבלאקפיל אומרת כי אף על פי שלא קיימים פתרונות אישיים, יכול להיות שקיימים פתרונות מערכתיים ותרבותיים בקנה מידה גדול.
המונח cope מתאר התמודדות פסיכולוגית של תת-אדם אל מול אימת הגנים שלו.
כשמשתמשים במונח cope זה יהיה לרוב בהקשר שלילי עבור אינסל שאינו מכיר בנחיתותו ומנסה טכניקות של שיפור עצמי למרות שזה נועד מראש לכישלון.
רופ (Rope, בעברית: "חבל"): התאבדות.
נושא נפוץ בקרב האינסלים, וחברים ידברו לעיתים קרובות על כך שהם רוצים "רופ" (להרוג) את עצמם.
מנטאלסל (Mentalcel): אינסל בעקבות הפרעה נפשית או אוטיזם.
הייטסל (Heightcel): אינסל בשל גובה נמוך מדי.
כמו עם תכונות רבות אחרות, אינסלים מדברים על גובה הגבר כקובע להצלחה מינית.
ג'ימסל (Gymcel): גברים שמנסים לצאת מהאינסליות באמצעות אימונים בחדר כושר, מתוך ההנחה ששרירים הם סימן לגבריות ומושכים נשים.
נירסל (Nearcel): גבר בעל מראה סביר והכנסה ממוצעת, או מראה לא מושך ולא גברי אך הכנסה גבוהה מאוד.
נירסלים הם "כמעט אינסלים", והם יצטרכו להוריד את הסטנדרטים שלהם לרמה נמוכה במיוחד כדי לקיים יחסי מין עם אישה.
גבר שיכול להגיע ליחסי מין, אך בוחר להימנע מסיבותיו.
הרבה פעמים משמש ככינוי של אינסלים לגברים שלדעתם פשוט בררנים מדי.
פמסל (Femcel): הגרסה הנשית לאינסל; אינסלית, מתנזרת שלא מרצון.
אף על פי שאינסלים הם תרבות אינטרנט גברית, עם אידאולוגיה תוקפנית נגד נשים באופן גלוי, קיימת תופעת רשת בה גם נשים המגדירות עצמן כבודדות שלא מרצונן מתארגנות לקבוצות.
נשים המגדירות עצמן כמתנזרות שלא מרצון משתמשות לרוב במונח "femcels" על מנת להבדיל עצמן מגברים בודדים.
תגובת האינסלים להגדרה זו של נשים לרוב כוללת בוז ולעג.
זאת כיוון שהם טוענים שבניגוד לגברים, נשים יכולות למצוא זוגיות בקלות.
צ'אד (Chad): גבר "אלפא" מצליח, נאה וחסון, שמצליח להשיג בחורות בקלות.
סטייסי (Stacy): הגרסה הנשית לצ'אד, יפהפייה ונחשקת.
נמשכת לגברים חזקים, מוצלחים, עם מראה גברי מסוים מאוד, עשירים ובעלי סטטוס חברתי גבוה.
לרוב מופקרת ולא ממש חכמה.
בטא (Beta): מי שנמצא מתחת לגברים המוצלחים, זכרי ה"אלפא", ב"שרשרת המזון".
אינסלים יתארו עצמם לעיתים קרובות כ"אומגה", כלומר מתחת לבטא.
סימפ (Simp): גברים שיעשו הכול, כולל לבזבז כסף רב או לבצע בחירות שיגרמו לכך שינצלו אותם בסופו של דבר, במטרה לגרום לנשים מסוימות לחבב אותם, על אף שהרגשות אינם הדדיים.
נורמי (Normie): במקור, בניגוד ל"אספי" (מישהו על הספקטרום האוטיסטי), המונח הזה משמש כעת כדי להתייחס לכל מי שהוא נוירוטיפיקלי, בעל מראה ממוצע ובעל אינטליגנציה ממוצעת.
בדומה למונחים כמו צ'אד, זה מציין לעג וקנאה בו זמנית; חלק מהאינסלים מייחלים להיות "נורמיז", אך בו בזמן מאמינים שיש ל"נורמיז" השקפת עולם ומערכת אמונות נחותות.
פמואיד (Femoid): כינוי לנשים בקרב האינסלים.
קיצור שמרמז שנשים הן לא אנושיות באמת, אלא רק מדמות התנהגות אנושית.
אחד ממקרי האלימות הבולטים שיצאו מקהילת האינסלים הוא הטבח באיילה ויסטה, שבו אליוט רוג'ר רצח שישה בני אדם ופצע ארבעה עשר נוספים באמצעות ירי מנשק חם, דקירות סכין ודריסה, בטרם התאבד.
במהלך הטבח רוג'ר הפיץ מנשר בן מאה ושלושים ושבעה עמודים שנימק את המניעים למתקפה, בנוסף לסרטונים רבים שהעלה לערוץ היוטיוב שלו.
לפיהם, כוונתו הייתה להעניש את המין הנשי על העוולות שנגרמו לו בשל דחייתו מהחברה, בעקבות חוסר יכולתו למצוא בת זוג בדומה לשאר האנשים, בהתאם לעקרונות המקובלים בקרב אינסלים.
קהילת האינסלים הגיעה למודעות ציבורית רחבה יותר במהלך העשור השני של המאה ה-21, לאחר סדרה של מעשי רצח המוניים על ידי גברים שהזדהו כאינסלים או חלקו אידאולוגיות דומות.
לפחות שמונה רציחות המוניות, שהובילו לסך של 61 מקרי מוות, בוצעו מאז 2014 על ידי גברים שהזדהו כאינסלים, או שהזכירו שמות וכתבים הקשורים לאינסלים בכתביהם הפרטיים או בפרסומים שונים באינטרנט.
הליגה נגד השמצה תיארה את קהילת האינסלים בתור "הקהילה האלימה ביותר" במנוספירה.
אינסלים רבים מזדהים עם אליוט רוג'ר שהפך עם הזמן לאחד מבין מושאי הערצתם, לצד אלכס מינסיאן (מבצע פיגוע הדריסה בטורונטו ב-2018), מארק לפין (מבצע הטבח באקול פוליטכניק ב-1989) וסונג-הוי צ'ו (מבצע הטבח בווירג'יניה טק ב-2007).
החל משנת 2018, אידאולוגיית האינסלים תוארה יותר ויותר כאיום טרור.
פיגוע דקירה שבוצע באמצעות מצ'טה ואירע בפברואר 2020 בטורונטו שבקנדה, הפך למקרה הראשון בו אדם הועמד לדין בעוון פעולת טרור הקשורה באידאולוגיה האינסלית.
בעבר הוצעה גרסה של "דגל האינסליות" או "דגל גאווה אינסלית", אשר נועד לייצג את האינסלים.
בעיצוב שהוצע מופיעים גוונים שונים של אפור המציינים ספקטרום, כאשר כל פס אנכי מייצג דרגת הסלמה של סטטוס האינסל.
הפס הלבן במרכז מייצג אנשים נורמטיביים המתפקדים בחברה (לדוגמה: "נורמי" או "צ'אד").
הגוונים הבהירים יותר של האפור מייצגים את ה"וולסלים" ואת ה"נירסלים", וכן אינסלים מסוימים נוספים.
הגוונים הכהים יותר של האפור, והפסים השחורים בקצוות, מייצגים את האינסלים ה"אולטימטיביים" או ה"אמיתיים", אלו ש"התעוררו" ולקחו את ה"בלאקפיל".
ב-13 במרץ 2025 יצאה בנטפליקס מיני סדרה בשם התבגרות על נער בשם ג'יימי שנעצר באשמת רצח חברתו לשכבה.
הסדרה מדברת על תרבות האינסל כאחד הגורמים שהשפיעו על ג'יימי ומתארת אותו כקורבן של תרבות האינסל.
אינסייטק בע"מ היא חברה פרטית ישראלית, העוסקת בפיתוח וייצור של מכשור רפואי לניתוח באמצעות אלומת אולטרה סאונד והדמיית תהודה מגנטית (MRI).
המכשור של החברה, בטכנולוגיית אולטרה סאונד ממוקד ומונחה MRI, נועד לאפשר הסרה של רקמות נגועות ללא שימוש בסכין מנתחים, תוך צמצום הסיכון לחולה ומשך האשפוז.
המכשור משמש לטיפול ברעד ראשוני , מחלת פרקינסון ומיומות.
יו"ר החברה הוא ד"ר מוריס פרה.
מנכ"ל החברה מאז הקמתה היה קובי וורטמן.
בינואר 2016 מונה וורטמן לסגן היו"ר, ופרה מונה למנכ"ל החברה (בנוסף לתפקידו כיו"ר).
בעלת המניות העיקרית בחברה היא קוק תעשיות (דרך החברה הבת Koch Disruptive Technologies), ובעלי מניות נוספים הם קרן יורק, לאומי פרטנרס, מור השקעות וקרן פרגרין.
בעבר הייתה חברת אלביט הדמיה בעלת השליטה בחברה (דרך החברה הבת אלביט מדיקל טכנולוג'יס).
בדו"ח השנתי של החברה לשנת 2023 נכללה הערת עסק חי.
ביוני 2024 גייסה החברה 150 מיליון דולר לפי שווי של 515 מיליון דולר (אחרי הכסף).
אינסומניה (Insomnia) הוא מותחן פסיכולוגי אמריקאי משנת 2002, שבוים על ידי כריסטופר נולאן ונכתב על ידי הילרי זייץ.
הסרט מבוסס על הסרט הנורווגי אינסומניה (1997) .
שני בלשים חוקרים רצח באלסקה.
אל פצ'ינו - ויל דורמר
רובין ויליאמס - וולטר פינץ'
הילרי סוונק - אלי בור
מאורה טיירני - רייצ'ל קלמנט
מרטין דונובן - האפ אקהרט
פול דולי - צ'יף ניבאק
הסרט יצא לאקרנים בבתי הקולנוע בארצות הברית ב-24 במאי 2002 וגרף למעלה מ-113 מיליון דולר ברחבי העולם, לעומת תקציב הפקה של 46 מיליון דולר.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות ומחזיק בדירוג של 92% ב-Rotten Tomatoes בהסתמך על 202 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.7.
רוברט ווסטברוק עיבד את התסריט לרומן שראה אור במאי 2002.
סימן האינסוף (∞) הוא סימון מתמטי המייצג את מושג האינסוף.
הסימן מכונה לעיתים גם "שמונה שוכב" או "למניסקטה", על שם עקומת הלמניסקטה המשמשת בגאומטריה אלגברית, שצורתה דומה לצורת הסימן.
הראשון להשתמש בסימון היה ג'ון ואליס במאה ה-17, על אף שלפני כן שימש למטרות אחרות.
במתמטיקה, הסימן מתייחס לעיתים קרובות לתהליכים אינסופיים ולאו דווקא לערכים אינסופיים.
הסימן משמש פעמים רבות גם בתחום העיצוב הגרפי, בין היתר בסמלילים של חברות.
ביוניקוד, הקידוד שניתן לתו אינסוף הוא U+221E.
סימן האינסוף שימש כמוטיב דקורטיבי כבר בעת העתיקה.
בין היתר, ניתן למצוא אותו על מסרקים מהתקופה הוויקינגית.
השימוש המוקדם ביותר בסימן האינסוף במשמעותו המתמטית מיוחס למתמטיקאי האנגלי ג'ון ואליס, בשנת 1655, בחיבורו De sectionibus conicis.
ואליס לא הסביר את בחירתו בסמל זה.
ההשערה הרווחת היא שמדובר בווריאציה על ספרה רומית כלשהי, ככל הנראה על הספרה ששימשה לכתיבת המספר 100 מיליון - סימן שדומה לאינסוף המוקף במסגרת מלבנית.
תאוריה נוספת מעלה את האפשרות שהוא התבסס על הסימון CIↃ ששימש לייצוג המספר 1,000. הצעה נוספת היא שהסמל נגזר כווריאציה של האות אומגה ω שהיא האות האחרונה באלפבית היווני.
במקרים מסוימים, בשל מגבלות טיפוגרפיות, שימשו סמלים אחרים הדומים לסימן האינסוף באותה המשמעות.
לאונרד אוילר השתמש בצורה פתוחה הדומה יותר ל-S שוכבת מאשר לסימן האינסוף.
במקרים מסוימים השתמשו גם בסימן "O–O" כסמל לאינסוף.
במתמטיקה, סמל האינסוף משמש בדרך כלל לייצוג אינסוף פוטנציאלי, ונפוץ בביטויים מתמטיים הכוללים גבול, סכום אינסופי או אינטגרל, כפי שמוצג בשוויון הבא בין הסכום האינסופי של הסדרה לבין הגבול של הפונקציה באינסוף, ששווים ל-2:
ברוב המקרים, המשמעות המתמטית של סימן האינסוף היא ציון משתנה שממשיך לגדול כך שערכו שואף לאינסוף, ולאו דווקא ציון ערך אינסופי.
כאשר מתעסקים בפועל עם גדלים של אינסוף ועם ערכים אינסופיים, משתמשים לרוב בסימונים אחרים כדוגמת (אלף אפס), שהוא המספר הקרדינלי המציין את גודל קבוצת המספרים הטבעיים, ו-ω (אומגה) המציין את המספר הסודר הטרנספיניטי הקטן ביותר.
בעבודותיו של ולדימיר נבוקוב, צורת הספרה שמונה משמשת באופן סימבולי להתייחסות לטבעת מביוס ולאינסוף, כפי שבא לידי ביטוי בתיאור הצורה של עקבות צמיגי האופניים, וקווי המתאר של אנשים שזכורים באופן חלקי.
שירו של נבוקוב "אש חיוורת" מתייחס במפורש ל"נס הלמניסקטה".
גם סופרים אחרים השתמשו בסימן האינסוף במשמעותו הסימבולית, כדוגמת ג'יימס ג'ויס ביוליסס, ודייוויד פוסטר וולאס במהתלה אינסופית.
במיסטיקה המודרנית, סמל האינסוף הפך למזוהה עם וריאציה של האורובורוס, תמונה עתיקה של נחש שאוכל את זנבו, שמסמל את האינסוף.
לעיתים מצויר האורובורוס בצורת סמל האינסוף כדי לשקף זאת, ולא בצורת העיגול המסורתי.
בתחומים אחרים, סמל האינסוף עשוי לקבל משמעויות אחרות הקשורות למושג האינסוף.
בעבר הדפיסו את הסמל על כריכות ספרים כדי לציין שהספר הודפס על נייר נטול חומצה , ולכן יחזיק לזמן ממושך.
בעדשות של מצלמות, סמל האינסוף מציין שהעדשה ממוקדת למרחק אינסופי , והסמל הוא ככל הנראה אחד מהסמלים העתיקים ביותר בשימוש במצלמות.
הצורה של סימן האינסוף והמשמעות שלו, הפכו אותו לאלמנט טיפוגרפי נפוץ בעיצוב גרפי.
לדוגמה, דגל מטיס המייצג את המסטיסים הקנדיים מאז תחילת המאה ה-19, מבוסס על הסמל.
לאורך ההיסטוריה הועלו תיאוריות שונות למשמעות סמל האינסוף המופיע על הדגל, וביניהן התקווה לעתיד אינסופי בעבור תרבות המטיס, ושילוב מסורת אירופאית עם מסורת של האומות הראשונות.
סמל אינסוף בצבעי קשת משמש גם כסמל המגוון הנוירולוגי, וכנגזרת שלו משמש סמל האינסוף המוזהב כסמל האוטיזם.
סימן האינסוף מסמל את השונות ואת המגוון האינסופיים של הקוגניציה האנושית.
בנוסף, נעשה שימוש בסמל של לב משולב עם אינסוף כסמל הפוליאמוריה.
חברת הבקליט השתמשה בסמל האינסוף כחלק מהסמליל שלה, כדי לסמל את המגוון הרחב של היישומים האפשריים של הבקליט.
גרסאות שונות של הסמל משמשים כחלק מסימנים מסחריים ומסמלילים נוספים, כולל אלו של פוג'יטסו, ושל מונדיאל 2022.
אינפו-דאמפינג הוא הפעולה שמתארת העברת כמות גדולה של מידע על נושא מסוים לאדם אחר, בדרך כלל בצורה מוגזמת או מסורבלת ובלי להתחשב במידת העניין או המעורבות של הצד שאליו מועבר המידע.
המונח הופיע לראשונה בשנת 1978, ושימש בהקשר הספרותי של תיאור נרטיב עמוס במידע שעובר לקורא, כאשר לסופר אין רעיון יותר מתאים להעברת המידע.
המונח אומץ על ידי קהילת המגוון הנוירולוגי לתיאור הנטייה האוטיסטית לחלוק בהתלהבות ובתשוקה כמות גדולה של מידע על נושא, בדרך כלל תחום עניין אוטיסטי, באופן מפורט מאוד ולאורך זמן ממושך, לעיתים מבלי לוודא שהנושא מעניין את הצד המאזין.
באופן דומה, המונח משמש גם לתיאור אנשים עם הפרעת קשב וריכוז.
אינפו-דאמפינג מאופיין בדרך כלל בשיתוף מידע מפורט על נושא המעניין את הצד המשתף, בדיבור ממושך וקולח שלעיתים מתבטא כמונולוג ללא הפסקות, בשימוש בקול רם ומונוטוני ובדיבור מהיר, ובהפגנת התלהבות עזה כלפי הנושא, לעיתים תוך התעלמות מרמזים חברתיים או מרמת העניין ומרמת ההבנה של המאזין.
בניגוד לשיתוף-יתר, האינפו-דאמפינג מתרכז בעובדות ובפרטים ולא במידע אישי, ונוצר כתוצאה מהתלהבות ולא מתוך רצון להרשים.
בעוד שאינפו-דאמפינג עשוי להיתפס לפעמים כצורת תקשורת לא מותאמת בסיטואציות חברתיות, בעבור אוטיסטים היא יכולה להיות צורת תקשורת בעלת ערך, היוצרת הזדמנות לשיח עם אחרים ולבניית קשרים.
האינפו-דאמפינג הוא דרך להביע תשוקה לנושא מסוים ולחלוק ידע על תחומי עניין מיוחדים, ומהווה סוג של אינטראקציה חברתית ואמצעי לבניית קשרים, ולעיתים גם צורת ביטוי של אמפתיה אצל אוטיסטים.
הבנה של האינפו-דאמפינג ומתן יחס הולם יכולים להיות חיוניים לתקשורת יעילה עם אוטיסטים ולטיפוח סביבות מכילות ומותאמות.
אינסטינקט בסיסי 2 הוא סרט מותחן ארוטי אמריקאי משנת 2006, בבימויו של מייקל קייטון-ג'ונס, המשמש כהמשך לסרט "אינסטינקט בסיסי" משנת 1992. בסרט מככבת שרון סטון, החוזרת לתפקידה כסופרת הפשע קתרין טרמל, לצד שחקנים כמו דייוויד מוריסי, שרלוט רמפלינג, דייוויד ת'יוליס ויו דנסי.
הסרט עוקב אחר טרמל, המוצאת עצמה שוב במרכז חקירה פלילית, הפעם בלונדון, כאשר היא מעורבת במוות מסתורי ונבדקת על ידי הפסיכיאטר הפלילי ד"ר מייקל גלאס.
הסרט היה כישלון קופתי כאשר הופק בתקציב של כ-70 מיליון דולר, אך הכניס כ-38.6 מיליון דולר בלבד ברחבי העולם.
קתרין טרמל, סופרת פשע מפורסמת, עוברת ללונדון ומוצאת עצמה מעורבת בתאונת דרכים קטלנית.
בעקבות התאונה, היא נחקרת על ידי המשטרה הבריטית בחשד להריגה.
הפסיכיאטר הפלילי ד"ר מייקל גלאס מתבקש להעריך את מצבה הנפשי של טרמל, אך במהרה מוצא עצמו נמשך אליה ונשאב למשחקי המניפולציה שלה.
ככל שהחקירה מתקדמת, גלאס מגלה שהוא מעורב יותר ויותר בעולם המסוכן של טרמל, כשהגבולות בין מציאות לפנטזיה מיטשטשים.
שרון סטון – קתרין טרמל, סופרת פשע מניפולטיבית.
דייוויד מוריסי – ד"ר מייקל גלאס, פסיכיאטר פלילי הנמשך לטרמל.
שארלוט רמפלינג – ד"ר מילנה גרדוש, קולגה של גלאס.
דייוויד ת'יוליס – רוי וושבורן, בלש משטרה החוקר את טרמל.
יו דנסי – אדם טאוארס, עיתונאי חוקר.
הסרט "אינסטינקט בסיסי 2" קיבל ביקורות שליליות באופן גורף.
באתר Rotten Tomatoes, הוא זכה לציון של 7% בלבד, המבוסס על 151 ביקורות, עם הקונצנזוס: "סרט המשך מיותר וחסר חיים, שאינו מצליח לשחזר את המתח והארוטיקה של המקור." באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון ממוצע של 26 מתוך 100, המבוסס על 33 ביקורות, המעיד על "ביקורות שליליות בדרך כלל".
בישראל, הסרט זכה לביקורות שליליות גם כן.
יאיר הוכנר כתב: "אחד הסרטים הגרועים ביותר שראיתי בימי חיי.
אינסטיטוטו דה קורדובה (בספרדית: Instituto Atlético Central Córdoba) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי.
המועדון נוסד בשנת 1918 בעיר קורדובה.
נכון לשנת 2025 קבוצת המועדון משחקת בליגת העל הארגנטינאית.
במועדון פועלת גם קבוצת כדורסל.
המועדון הוקם בשנת 1918 על ידי עובדי מסילת ברזל.
בשנת 1924 בעקבות הצטרפות תושבים רבים משכונת Alta Córdoba שמו שונה לשם הנוכחי.
קבוצה שיחקה בליגה מקומית וניצחה בה 4 פעמים ברציפות החל משנת 1925. לאחר תקופת משבר היא התחזקה לקראת שנות ה-60 של המאה ה-20 ובעקבות עונת 1972 קודמה לליגת המשנה הארגנטינאית.
בשנת 1973 היא לראשונה שיחקה ברמה ארצית בכירה.
בעונת 1981 בליגת העל הארגנטינאית היא לראשונה קודמה למחקי הליגה הבכירה.
מאז היא משחקת לסירוגין בליגה הבכירה או בליגת משנה.
נכון לשנת 2025 היא שיחקה 15 עונות בליגה הבכירה ו-33 עונות בליגת משנה.
הקבוצה שיחקה 15 פעמים בגביע ארגנטינה והצליחה להתקדם עד לשלב שמינית הגמר.
אצטדיון הקבוצה "אצטדיוו חואן דומינגו פרון" נבנה בשנת 1951 ולאחר מספר שדרוגים כולל כיום 26 אלף מקומות.
אינסטינקט אימהי הוא סרט מתח פסיכולוגי אמריקאי משנת 2024 בבימויו של בנואה דלום , עם ג'סיקה צ'סטיין ואן האת'וויי בתפקידים הראשיים.
זה רימייק לסרט בלגי בשם זה (2019) ושניהם מבוססים על הספר "מאחורי השנאה" של הסופרת הבלגית ברברה אייבל (2018).
העלילה מתרחשת בפרבר מטופח בארצות הברית בתקופת המירוץ לבחירות של ג'ון קנדי בתחילת שנות ה-60, עם רכבים, תסרוקות ובגדים מתאים לאותה תקופה.
העלילה היא על שתי חברות/שכנות טובות, שלהן בנים קטנים באותו גיל.
תאונה טרגית מנפצת את הידידות ביניהן ותחושות של אשמה, פרנויה וחשד הופכות אותן לאויבות.
אליס בדפורד (ג'סיקה צ'סטיין) ובעלה סיימון (אנדרס דניאלסן לי) גרים ביחד עם בנם תיאו (אימון אוקונל) בפרבר מטופח.
אליס הייתה בעבר עיתונאית אבל הפסיקה לעבוד לאחר שסבלה מבעיות נפשיות בגלל תאונת דרכים בה הייתה נוכחת ובה נהרגו הוריה.
הם גרים בשכנות לזוג סלין (אן האת'וויי) ודמיאל (ג'וש צ'ארלס) ינינגס שלהם בן בשם מקס (ביילין ד.
תיאו ומקס הם חברים טובים, בני שמונה.
לומדים באותה כיתה ומשחקים יחד בביתם.
יום אחד נשאר מקס בבית כי לא הרגיש בטוב.
הוא ניסה לתלות כלוב ציפורים במרפסת ונפל אל מותו.
אליס ראתה אותו וחשה במהירות לביתה של סלין אבל איחרה.
לאחר האסון חל שינוי משמעותי בקשר בין שתי האימהות.
אליס לא רואה בעין יפה את הקשר המתהדק בין סלין לתיאו וחושדת בכוונותיה.
כאשר אימו של סיימון, ג'ין (קרולין לגרפלד), מתה באופן פתאומי היא חושדת שסלין החליפה את התרופות שלה בפלצבו, ודורשת נתיחה שבה מתברר שאין תרופות בדמה של ג'ין.
סיימון מודאג מהאשמותיה של אשתו וחושש שזה קשור לבעיות הנפשיות שלה.
כאשר אליס, סיימון ותיאו מבקרים אצל סלין מרשה סלין לתיאו ללכת למטבח המכיל בין היתר בוטנים.
הוא אוכל ומפתח אלרגיה קשה ומאושפז.
אליס מאשימה את סלין בניסיון לרצוח את תיאו.
סיימון מחליט לעבור משם ודמיאל נוזף בסלין ומורה לה לא להזמין יותר את תיאו לביתם.
כאן מתחילה להתבצע המזימה של סלין.
היא יודעת שלא תוכל ללדת עוד ומחליטה בשלב ראשון לרצוח את בעלה על ידי תרופות הרדמה במשקה וחיתוך ורידי הידיים בצורה שתעיד על התאבדות.
כעת היא אלמנה בודדה ואליס מזמינה אותה לישון בביתם.
סלין מכניסה תרופות הרדמה לכוס של סיימון ואחר כך מרדימה אותו לנצח בכלורופורם.
לאחר מאבק עם אליס היא מרדימה אותה באותה צורה ופותחת את שסתום תנור הגז כדי שזה ייראה כתאונה ביתית.
תיאו שוכב מורדם קלות גם על ידי כלורופורם.
לבסוף מבקשת סלין לאמץ את תיאו לבן ותיאו מביע את הסכמתו.
הם הולכים על חוף הים כאם ובן מסורים ואוהבים...
שם השחקן שם הדמות הערותג'סיקה צ'סטייןאליסאן האת'ווייסליןג'וש צ'ארלסדמיאןקרולין לגרפלדג'יןסבתאאימון אוקונלתיאואנדרס דניאלסן ליסיימוןביליין ד.
אינסיידר הוא עיתון מקוון עצמאי באנגלית וברוסית המתמחה בתחקירים, בדיקת עובדות וחשיפת מידע שגוי.
האתר פועל מאז 2013 בשפה הרוסית (ובהמשך גם באנגלית), והוא מוכר בזכות שורה של גילויים שעסקו בפעילות השירותים החשאיים של רוסיה, שחיתות שלטונית, פרשות הרעלת מתנגדים פוליטיים ומבצעי ריגול מחוץ לרוסיה.
אינסיידר נוסד בנובמבר 2013 על ידי רומן דוברוחוטוב, עיתונאי עצמאי ותאורטיקן מדעי המדינה, שזכה להוקרה על חקירות בנושאים כמו חדשות מזויפות, התערבות רוסיה בזירות זרות ופעילות קבוצות האקרים.
מערכת העיתון פועלת מריגה והוא חסום לצפייה ברוסיה מאז 2021, כשהוגדר כחלק מארגוני התקשורת שהוכרזו "סוכנים זרים" ו"בלתי רצויים" על ידי הרשויות הרוסיות.
במדינות רבות, ובמיוחד ברוסיה, שיתופי פעולה עם האתר מהווים עילה לאישום פלילי.
האתר משמש כאחד הגורמים התיקשורתיים נגד המשטר כפי שקיימים עוד מסוגו ברחבי העולם.
אינסיידר מתמקד בחשיפות הקשורות לשחיתות שלטונית, פשיעה מאורגנת, חבלה פוליטית והפרות זכויות אדם.
לעיתים קרובות החקירות מבוצעות במשותף עם תחקירנים מגופי תקשורת מערביים (ביניהם Bellingcat, Der Spiegel, OCCRP ו-CNN).
האתר מצהיר על מחויבות לשימוש בכלי "OSINT" (מודיעין ממקורות גלויים), אימות מסמכים וזיהוי שיטתי של זיופים והונאות.
מייסד ועורך ראשי, אחראי ראשי לכתבות ולחקירות הגדולות באתר.
נחשב לדמות מובילה בזירת התקשורת העצמאית דוברת הרוסית.
דוברוחוטוב הועמד לדין ברוסיה ונאלץ להעתיק את מקום מגוריו לאירופה.
עיתונאי תחקירן בולגרי המשמש כראש מערך החקירות של The Insider ושל Bellingcat.
גורצב זכה בפרסים בינלאומיים על חשיפותיו שפורסמו באתר, וזוהה בזכות תחקיריו על פרשות רגישות – ביניהן זיהוי החשודים בהרעלות של סרגיי ויוליה סקריפל ואלכסיי נבלני, חקירת חיסול גולים פוליטיים ובירור מעורבות שירותי הביטחון הרוסיים בפרשות חמורות של הרעלה, טרור וסייבר.
גורצב עמד במרכז תחקירים על יחידת 29155 של ה-GRU, פעילותה באירופה, זיהוי רוצחי מתנגדי משטר בברלין ובבולגריה וחשיפת מערך ההשפעה של יאן מרסאלק, מבכירי חברת Wirecard לשעבר.
מלבד דוברוחוטוב וגרוזב, צוות המערכת של אינסיידר כולל מספר עיתונאים וחוקרים:
שםתפקידהערותאנדריס יאנסונס (Andris Jansons)עורך ראשימייקל וייס (Michael Weiss)עורךטימור אולבסקי (Timur Olevskiy)סגן עורךסרגיי קאנייב (Sergei Kanev)חוקר/עיתונאיסרגיי יז'וב (Sergei Ezhov)חוקר/עיתונאיאנדריי זיאקין (Andrey Zayakin)חוקר/עיתונאידאדה לינדל (Dada Lyndell)חוקר/עיתונאיאוקסנה באולינה (Oksana Baulina)כתבתנהרגה מירי טיל רוסי בקייב ב-23 במרץ 2022, בעת שדיווחה על הפלישה הרוסית לאוקראינה.
הרעלות פוליטיות ושירותי הביון: חשיפת שרשראות פיקוד וקבוצות חיסול ברוסיה, עם דגש על זהות אנשי FSB וגופי מודיעין שפעלו להרעלת מובילי אופוזיציה כגון נבלני וקארה-מורזה, וכן את סרגיי סקריפל ובתו.
חקירת "תסמונת הוואנה": כתבות משותפות של The Insider, Bellingcat ו-CBS 60 Minutes קשרו לראשונה בין קציני יחידת 29155 של ה-GRU לבין התקפות באמצעות קרינה מיקרוגלית כלפי דיפלומטים אמריקנים.
הפלישה לאוקראינה ופיגועים באירופה: סיקור תחקירי של פשעי מלחמה, פיצוצים במתקני נשק ופעילות גלויה וסמויה של רוסים ביבשת.
סקופ בנושא Yan Marsalek: חשיפת מיקומו ברוסיה, תוך שיתוף מסמכים, צילומי מסך ומידע בלעדי.
זכייה ב-European Press Prize לשנת 2019 עבור חקירת הרעלת סקריפל (במשותף עם Bellingcat ודניאל רומיין)
זכייה בפרס Free Media Award משתי קרנות אירופאיות לאתיקה עיתונאית בסביבה עוינת
זכייה בפרס חדשנות עיתונאית של מועצת אירופה לשנת 2017
מייסד האתר ועיתונאיו זכו גם בפרסי Redkollegia הרוסיים לעיתונות חופשית
יצירות ותחקירים של האתר שימשו בסיס לפעולות משפטיות וסנקציות מצד גופים ממשלתיים באיחוד האירופי, בריטניה וארצות הברית נגד חברות ואישים שזוהו בפרסומיו כמעורבים בפשעי מלחמה, הרעלות, חבלה וזיוף מערכתי.
שיתופי הפעולה הבינלאומיים, אופן העבודה השקוף וההסתמכות על מקורות גלויים מבדילים את The Insider בנוף התקשורתי החוקר, בעיקר בזירת החשיפות על רוסיה והאזור הפוסט-סובייטי.
בכלכלה, אִינְפְלַצְיָה היא תהליך של עלייה מתמשכת וכללית ברמת המחירים של סחורות ושירותים במשק.
עלייה זו נמדדת באמצעות מדד מחירים, לרוב מדד המחירים לצרכן (CPI).
כאשר רמת המחירים הכללית עולה, כל יחידת מטבע קונה פחות סחורות ושירותים; כתוצאה מכך, האינפלציה משקפת ירידה בכוח הקנייה של הכסף.
התהליך ההפוך לאינפלציה הוא דפלציה.
המדד המקובל לאינפלציה הוא שיעור האינפלציה, השינוי באחוזים במדד המחירים, מבוטא במונחים שנתיים.
נהוג לייחס את השינויים באינפלציה לגורמים שונים המשפיעים על ביקוש והיצע:
זעזועי ביקוש: שינויים בביקוש המצרפי הריאלי – כלומר, הכמות הכוללת של סחורות ושירותים שהצרכנים, העסקים והממשלה רוצים לקנות, במונחים של כוח קנייה אמיתי (בניכוי השפעות האינפלציה).
עלייה חדה בביקוש (למשל, בעקבות מדיניות פיסקלית מרחיבה – הגדלת הוצאות הממשלה או הפחתת מיסים) עלולה להוביל לעליית מחירים.
זעזועי היצע: שינויים ביכולת הייצור או בעלויות הייצור במשק.
לדוגמה, משבר אנרגיה המקפיץ את מחירי הנפט, מייקר את הייצור והשינוע של מוצרים רבים, וגורם לעליית מחירים כוללת.
ציפיות לאינפלציה: אם הציבור והעסקים מצפים לעליית מחירים בעתיד, הם עשויים לדרוש העלאות שכר ולהעלות מחירים כבר היום, ובכך ליצור נבואה המגשימה את עצמה.
מדיניות מוניטרית: פעולות הבנק מרכזי, כמו שינוי ריבית או הדפסת כסף, משפיעות על כמות הכסף במשק ובכך על רמת המחירים.
לאינפלציה מתונה יש השפעות חיוביות ושליליות.
ההשפעות השליליות הן עלייה בעלות ההזדמנות של החזקת מזומן (הרווח האלטרנטיבי שאובד כתוצאה מכך שהכסף אינו מושקע וערכו נשחק); אי-ודאות לגבי האינפלציה העתידית, העלולה לפגוע בהשקעות ובחסכונות (ככל שהאינפלציה בלתי צפויה, כך קשה יותר לתכנן לטווח ארוך); ובאינפלציה מהירה, מחסור בסחורות עקב אגרנות.
השפעה חיובית של אינפלציה נמוכה ויציבה היא בכך שמאפשרת לשוק העבודה להסתגל מהר יותר בעת האטה כלכלית.
זאת בזכות קשיחות נומינלית של השכר: מכיוון שקשה להוריד שכר נקוב (נומינלי) בחוזי עבודה, אינפלציה מאפשרת ירידה מתונה בשכר הריאלי (כוח הקנייה של השכר) מבלי צורך בפיטורים המוניים.
בנוסף, אינפלציה נמוכה מקטינה את הסיכון שמלכודת נזילות תמנע מהבנק המרכזי לייצב את המשק.
מלכודת נזילות היא מצב שבו הריבית במשק קרובה לאפס, ולכן לבנק המרכזי אין יכולת להוריד אותה עוד יותר כדי לעודד את הפעילות הכלכלית.
אינפלציה נמוכה וחיובית מבטיחה שהריבית הריאלית (הריבית הנומינלית פחות האינפלציה) תישאר שלילית גם כשהריבית הנומינלית אפסית, ובכך שומרת על אפקטיביות המדיניות המוניטרית.
כיום, רוב הכלכלנים מעדיפים שיעור אינפלציה נמוך ויציב.
המשימה של שמירה על יעד זה מוטלת על בנקים מרכזיים, השולטים במדיניות המוניטרית באמצעות קביעת ריבית וביצוע פעולות השוק הפתוח.
תופעות שניתן לכנותן אינפלציה התרחשו לפרקים במהלך ההיסטוריה, מאז תחילת השימוש הנרחב בכסף.
דון פארלברג, ב"ניתוח והיסטוריה של האינפלציה" שלו מונה 15 מקרים בולטים שהתרחשו במהלך אלפיים השנים האחרונות, החל ברומא העתיקה (בין שנת 150–300) וכלה בארצות הברית (1987-1933).
מקרים בולטים היו האינפלציה בתקופת הדבר השחור (1351-1347), ספרד במאה השש עשרה, ארצות הברית בזמן מלחמת העצמאות ומלחמת האזרחים והמהפכה הצרפתית.
במאה העשרים היה מספר רב של מקרים של אינפלציה מהירה במיוחד או היפר-אינפלציה.
דוגמאות מוכרות הן גרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה, רוסיה אחרי פירוק ברית המועצות, ברזיל בין 1933–1988, סין בתקופת מלחמת האזרחים והמהפכה הקומוניסטית, ארגנטינה (מספר פעמים בעשרות השנים האחרונות), זימבבואה ב-2009-2006 וישראל בין 1973 ו-1985.
על-פי פארלברג, כל המקרים בהם התרחשה אינפלציה נבעו מ"שינוי במכנה המשותף לכל המחירים — כסף".
ניתן להבחין, עם זאת, בשני סוגים עיקריים של התרחשות אינפלציונית: מהלומה אינפלציונית קצרה ואלימה, שבאה בעקבות אירוע טראומטי כמו מלחמה, מהפכה או שינוי מוניטרי משמעותי; ואינפלציה מתמשכת, שבה שיעור העלייה השנתית במדד המחירים היה נמוך יותר, שנבעה בדרך כלל משימוש במדיניות מוניטרית אינפלציונית לאורך זמן.
את המקרים הללו אפיינו אובדן שליטה על המטבע, כלומר, על הדפסת הכסף, או הדפסת כסף יזומה בהיקף גדול על-ידי שליטים שעלו במהפכה כדי לממן את הוצאותיהם, לשלם לחיילים, לשחוק חובות חיצוניים, וכדומה.
חריג בולט הייתה אינפלציית הדבר השחור, שנבעה מצמצום חד בכמות הסחורות בעקבות הירידה החדה בגודל האוכלוסייה.
בשנת 2007–2008 התרחש תהליך אינפלציה במדינת זימבבואה, אשר הגיע לשיעור שנתי של כ-11,200,000%.
עקב עליית המחירים המואצת נאלצה ממשלת זימבבואה להדפיס בכל זמן קצר שטרות כסף עם יותר ויותר אפסים כדי לאפשר שימוש יעיל בהם.
השטר הגדול ביותר שהודפס היה של 100 טריליון () דולר זימבבואה, שהודפס בתחילת שנת 2008 ולאחר כשבוע הוחלף בסדרת שטרות חדשה שבה הורדו 10 אפסים מהמספר.
מדידה שיטתית של גובה המחירים בשוק ובעקבות זאת של האינפלציה החלה במדינות המערב בסוף המאה התשע–עשרה והפכה לתופעה רווחת אחרי מלחמת העולם הראשונה.
מדידות מוקדמות יותר מבוססות לרוב על הערכות ואומדנים והן מדויקות הרבה פחות.
אינפלציה נמדדת בדרך כלל באמצעות הרכבת "סל מוצרים" הכולל מגוון מוצרים ושירותים בכלכלה (לרוב על בסיס נתונים המלוקטים על ידי רשויות ממשלתיות).
המחירים משולבים למדד מחירים כולל המודד את רמת המחירים הממוצעת (והשתנותה).
קצב האינפלציה הוא אחוז השינוי במדד זה מנקודת בדיקה אחת למשנתה.
כמה כסף צריך בשביל לקנות את סל המוצרים כעת ייתן מושג האם ערך המטבע ירד (אינפלציה) או עלה.
בישראל נמדדת האינפלציה על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, גוף האמון על פי חוק על מדידתה.
הלשכה מבצעת מספר מדידות, על פי מספר מדדים שונים: מדד המחירים לצרכן עם ובלי פירות וירקות, מדד המחירים הסיטונאיים לתפוקת תעשייה, מדד מחירי תשומות בבנייה למגורים, מדד מחירי תשומות בסלילה, ומדד תשומות בענף החקלאות.
החל משנת 2019 נכללים במדד גם מחירי שכירות הדירות (מחירי הדירות אינם נכללים במדד).
מדדים אלו הורכבו תוך שימוש בתקנים שנקבעו בשיתוף עם קרן המטבע הבינלאומית.
אינדיקציה נוספת לערך המטבע הוא שער החליפין בין המטבע למטבעות אחרים, אולם לא תמיד שתי האינדיקציות זהות לחלוטין.
הכלכלנים חלוקים בדעתם לגבי הסיבה לקיומה של האינפלציה, ולפיכך גם הפתרונות שהם מציעים שונים.
אינפלציה מתרחשת בעקבות גידול חריג בהיקף אמצעי התשלום העומד לרשות הציבור, מעל ומעבר לגידול בייצור ובזרימת השקעות ממקורות חוץ.
הגורם המפקח על אמצעי התשלום הוא בדרך כלל המדינה באמצעות הממשלה או הבנק המרכזי.
ברוב ארצות העולם מקובל שהמדינה היא היחידה המוסמכת להדפיס שטרות כסף ומטבעות, והיא אמורה לפקח על מתן אשראי והלוואות בידי גורמים פרטיים.
אינפלציה יכולה להיגרם גם כתוצאה ממחסור חמור בסחורות, בפרט במוצרים חיוניים, כשהיקף אמצעי התשלום נותר יציב ולא מצטמצם.
במהלך המאה ה-20 התגבשה בקרב הכלכלנים התובנה כי פער זה בין כמות הכסף לכמות הסחורות והשירותים נובע מהגדלה מתמשכת של היצע הכסף.
מילטון פרידמן בספרו "ההיסטוריה המוניטרית של ארצות הברית" קבע כי "אינפלציה היא תמיד ובכל מקום תופעה מוניטרית", כלומר תופעה הקשורה בכמות הכסף במשק ולא בגורמים חיצוניים כמו יכולת הייצור של המשק.
תופעה זו נובעת מכך שהסמכות להדפיס כסף נתונה בידי הממשלה, ובמצבים כמו מלחמה או אי–יציבות פוליטית הממשלה תתפתה להדפיס כסף רב כדי להעשיר את קופתה, על אף שהתוצר של המשק לא גדל באותו הקצב.
במצב כזה, באופן טבעי תתקיים עלייה מתמדת בכמות הכסף בלא שהעלייה בכמות התוצר תשיג אותה.
בעקבות כך גורסים כלכלנים אלה כי יש ליטול את הסמכות להדפיס כסף מהממשלה ולהותירה בידי הבנק המרכזי שיפעל באופן עצמאי.
הגדלת היצע הכסף עשויה להיווצר גם על-ידי גורמים אחרים.
לדוגמה, גילוי כמויות גדולות של זהב וכסף על-ידי הספרדים באמריקה הוביל לעלייה של 300 אחוז במחירים בספרד במהלך המאה ה-16 (ההשפעה על האינפלציה במדינות אחרות הייתה קטנה בשל ההיקף המצומצם של המסחר הבינלאומי).
כמו כן קיימים גורמים נוספים לאינפלציה.
כך לדוגמה קיימת אינפלציה שסיבתה היא צמצום משמעותי בכמות הסחורות והשירותים במדינה, בלי שיהיה צמצום מקביל בכמות הכסף.
מצב כזה עשוי להיגרם, למשל, בעקבות תקופה מתמשכת של בצורת או צמצום מתמשך בשטחים הראויים לעיבוד חקלאי.
מספר אסכולות בתחום הכלכלה הציגו וריאציות והסתייגויות שונות לכלל זה והוסיפו המלצות מדיניות שונות לאופן השליטה (או אי השליטה) הרצוי באינפלציה.
התאוריה המוניטריסטית, שנציגה הבולט ביותר הוא מילטון פרידמן גורסת כי אינפלציה היא תופעה מוניטרית הנובעת מגידול בהיצע הכסף (או בכמות הכסף כפול 'מהירות המחזור' של הכסף) בשיעור הגבוה מהתרחבות גודל הכלכלה.
גידול זה נובע תמיד, בעיקרו, משינוי יזום של היצע הכסף על ידי הממשלה או על ידי הבנק המרכזי, והוא מבוצע בעיקר באמצעות שינויים בשערי הריבית או בהזרמה ישירה של כסף ("הדפסת כסף").
שינויים כאלו קובעים את "יוקר" הכסף לגורמים המתווכים את היצע הכסף לציבור, כמו בנקים וגורמים פיננסיים מוסדיים אחרים.
מבחינתם של המוניטריסטים, הנתון החשוב ביותר להיצע הכסף (בארצות הברית) הוא M1, שהוא סכום הכולל את סך כל המטבעות וכסף הנייר שבמחזור (M0) בתוספת סכומי הכסף הנמצאים בחשבונות המחאות (עובר-ושב).
בהשפעת ארצות הברית ובריטניה, הפכה התאוריה המוניטריסטית למקובלת בין כלכלנים וראשי בנקים מרכזיים בעולם, אם כי במרכז אירופה היא פחות מקובלת.
ראשי בנקים מרכזיים מהאסכולה הזו, רואים את תפקידם כבקרה של היצע הכסף המצרפי כך שיוותר ברמה אחידה לאורך זמן, בעיקר באמצעות שינויים בגובה הריבית שקובע הבנק המרכזי.
בישראל, מנוהלת מדיניותו של בנק ישראל לפחות מאז אמצע שנות השמונים בהתאם למדיניות המוניטריסטית, כשנגיד הבנק הקודם, סטנלי פישר, נחשב אחד המוניטריסטים הבולטים היום.
מדיניותו של בנק ישראל לאורך השנים כוונה, בהתאם לתפישה המוניטריסטית, לרסן את האינפלציה ולקבע גידול בקצב אחיד של היצע הכסף במשק באמצעות קביעת ריבית בשיעור גבוה יחסית, כך שלקיחת הלוואות נעשית יקרה יותר.
הגבלה עקבית כזו של הגידול בהיצע הכסף נחשבת לסיבה לקיום אינפלציה ברמה נמוכה לאורך שנים.
התאוריה של האסכולה האוסטרית מעלה טענה בסיסית דומה לזו של המוניטריסטים בקביעתה כי אינפלציה היא גידול בכמות הכסף והאשראי כשהכוונה היא לכמות הכסף שבמחזור ולכסף "בשלות אפס", המכונה MZM, שהוא סך כל הכסף הזמין באופן מיידי לבעלי חשבונות בנקים.
שינוי חריג בהיצע הכסף יכול להיגרם, על פי התאוריה האוסטרית, אך ורק בעקבות מדיניות יזומה של הדפסת כסף על ידי הממשלה או הבנק המרכזי.
הגישה האוסטרית שונה מן הגישה המוניטריסטית בכך שהיא אינה בוחנת את כמות הכסף אלא את איכות הכסף.
לפי גישה זו, אין דבר רע באופן מובנה בגידול או בקיטון בהיצע הכסף (ובעקבותיו במחירים), כל עוד אלו קשורים ונקבעים על פי שינויים ממשיים בשוק.
דוגמה מובהקת לחילוקי הדעות בין האסכולות ניתן למצוא בהתנהגות המשק האמריקני בשנות העשרים, קודם לשפל הכלכלי הגדול.
על פי תפישת האסכולה המוניטריסטית, התנהגותו של הבנק הפדרלי לאורך העשור הייתה ראויה לשבח, כיוון ששמר על יציבות המחירים ועל גידול קבוע וסדיר בהיצע הכסף.
על פי תאוריית מחזור העסקים של האסכולה האוסטרית, לעומת זאת, בגלל ייעול ושיפור הליכי הייצור לאורך שנות העשרים, הייתה צריכה להתרחש בארצות הברית ירידת מחירים מסוימת (כלומר, דפלציה) והעובדה שבפועל הייתה עליה בהיצע הכסף ועלייה קלה במחירים מעידה על כך שהבנק הפדרלי נקט למעשה צעדים אינפלציוניים משמעותיים.
במילים אחרות, על פי הגישה האוסטרית, ההתמקדות אינה צריכה להיות בכמות הכסף כעניין טכני גרידא.
לתפישתם, כאשר יש שינויים בהיצע הכסף הנובעים מייעול ייצור, זרימת השקעות חוץ או, לחלופין, אסון טבע או העלאת מחיר בגלל שינוי חריף בהיצע של משאב, יש להתיר למשק "לבטא" שינוי זה באמצעות אינפלציה או דפלציה זמניות.
אלו לא יימשכו כל עוד לא יהיה להן תמריץ בפעולות של הבנק המרכזי.
מסיבה זו, גורסת האסכולה האוסטרית כי אסור להעניק לבנק המרכזי שליטה באספקת הכסף ויש להותיר זאת לכוחות השוק (גישה זו מעדיפה חזרה לתקן מבוסס סחורה, עם העדפה ל"תקן הזהב" מפני שהוא כבר מוכר והוכיח את עצמו בעבר).
אינפלציית דחף-ביקוש הוא שמה של תאוריה נאו-קיינסיאנית הגורסת כי אינפלציה נוצרת כאשר הביקוש המצרפי במערכת כלכלית עולה על ההיצע המצרפי.
במקרה כזה, נוצרת תופעה שבה "יותר מדי כסף רודף אחר פחות מדי מוצרים" או "יותר מדי הוצאה כספית רודפת אחרי פחות מדי מוצרים," שכן על פי תפישת התאוריה, רק כסף שהוצא לצריכה (בניגוד להוצאת כסף בתהליך הייצור) יכול לגרום לאינפלציה.
באופן טבעי, כאשר הביקוש עולה, עולים גם המחירים.
לפי התאוריה, במצב כזה התוצר הלאומי הגולמי אמור לעלות ואילו האבטלה אמורה לרדת כאשר הכלכלה נעה לאורך עקומת פיליפס.
כדי להסביר כיצד יכולה להתקיים תופעה יציבה שבה הביקוש עולה על ההיצע, בניגוד לכלל היצע וביקוש, טוענים חסידי התאוריה כי הדבר ייתכן אם במשק קיים מצב של תעסוקה מלאה ואין אפשרות להגביר או לייעל את הייצור כך שתדביק את הגידול בביקוש.
במילים אחרות, מונח שייתכן מצב בו כמות הכסף שבידי הצרכנים אינה תלויה (או לכל הפחות, אינה תלויה באופן מוחלט) בשינויים בייצור.
בתפישה הכלכלית הקלאסית, מקובל היה להניח כי הכסף העומד לרשות הצרכנים מגיע לידיהם מידי היצרנים (לדוגמה, באמצעות משכורות) ולכן, כאשר הייצור אינו מוגבר או מיועל מהר מספיק, תהיה נטייה להקטנת כמות הכסף שבידי הצרכנים, בהתאמה לכמות הכסף שיכולים לשלם היצרנים.
על-פי תאוריה זו, ייתכן מצב שבו מנגנון זה לא יפעל.
תופעת ה"סטגפלציה" בשנות השבעים, שבה הייתה אבטלה גבוהה במקביל לאינפלציה גבוהה, עמדה בסתירה לתאוריה ולעקומת פיליפס.
על-פי התאוריה, אינפלציית דחף-ביקוש יכולה להתקיים רק במצב שבו יש תעסוקה מלאה ואין אפשרות להגביר או לייעל את הייצור במידה מספקת.
במקרה כזה, על-פי התאוריה, ישנו לחץ ביקוש הגורם לאינפלציה.
כאשר ישנה אבטלה, לעומת זאת, איננו אמורים להיתקל בלחץ ביקוש, משום שכמות הכסף העומדת לרשות הצרכנים לצריכה קטְנה (בגלל האבטלה).
תופעת הסטגפלציה גרמה לרוב המקרו-כלכלנים לזנוח את התאוריה לפיה ישנו קשר פשוט, ניתן לחיזוי ועקבי בין אבטלה לאינפלציה.
נעשו מספר ניסיונות להסביר את הבעיה שהתגלתה עם התאוריה באמצעות תאוריית ציפיות רציונליות שניסתה להסביר את התופעה על בסיס מערכת הציפיות הרציונליות של צרכנים, או שעור אבטלה באינפלציה לא מואצת (NAIRU), שהבחינה בין התרחשות בטווח הקצר והארוך או להגביל את התחום שבתוכו אמורה העקומה לפעול.
גם תאוריה מתוקנת זו התבררה כחיזוי מורכב ובלתי צפוי משסברו בשנות התשעים, כאשר בארצות הברית נוצר מצב של אינפלציה נמוכה במקביל לאבטלה נמוכה.
תאוריית אינפלציית דחף-ביקוש נועדה לשמש כלי מעשי בידיהם של קובעי מדיניות לשליטה וניהול של המשתנים הכלכליים העיקריים.
העיקרון היסודי שלה הוא שגידול בהיצע הכסף או אינפלציה ימנעו שתי רעות גדולות בהרבה: אבטלה ושפל כלכלי.
מובן שאם נדחית הטענה הלא סבירה כי כסף נוצר מאליו, מקובלת גם כאן ההנחה כי הגדלת היצע הכסף כרוכה בפעולה של הממשלה או הבנק המרכזי, כפי שקיינס ממליץ לעשות באמצעים כמו ריבית נמוכה מאוד לאורך זמן.
במובן זה, ההסבר הממשי של התאוריה לקיום האינפלציה אינו שונה באופן מהותי מזה של המוניטריסטים או האוסטרים, למשל.
כישלונה לכאורה של התאוריה במבחן המעשי בשנות השבעים גרם במידה רבה לזניחתה ככלי מדיניות ברוב מדינות המערב ואימוץ תאוריות מוניטריסטיות.
אינפלציית הלם היצע או אינפלציית דחף-עלות היא גרסה משופרת של תאוריית אינפלציית דחף-היצע שהעלו הנאו-קיינסיאנים.
לפי תאוריה זו, ניתן 'להציל' את עקומת פיליפס אם טוענים כי במקרים שבהם עקומת פיליפס אינה תואמת למצב הנוצר (למשל סטגפלציה, קיום אבטלה ואינפלציה גבוהות בו זמנית) התרחשה האינפלציה בגלל גידול משמעותי ופתאומי בעלות מוצרים או שירותים חשובים שאין להם חלופה זמינה.
עליה כזו אמורה לגרום, לפי התאוריה ל"הלם היצע" הגורם לעליית שיעור האינפלציה באופן חד.
בעקבות זאת, חלים שינויים בציפיות של צרכנים לאינפלציה עתידית, המשק "מוצמד" יותר ויותר לאינפלציה ונוצרת סחרחרת עלייה במחירים ובשכר.
טענת נגד של המוניטריסטים לתאוריה זו היא שכאשר עולה המחיר של מוצרים ושירותים מסוימים, אם היצע הכסף הכולל אינו משתנה בעקבות פעולה של הבנק המרכזי, יביא הדבר לירידה בהיצע הכסף הכולל הזמין לצרכנים לרכישת מוצרים אחרים, כך שהעלייה במקום אחד תאוזן בירידה במקום אחר.
כתגובה לטענת הנאו-קיינסיאנים שמשבר הנפט גרם לאינפלציה של שנות השבעים (הפתרון מבחינת התאוריה לבעיית הסטגפלציה) משיבים המוניטריסטים בדוגמת שנות השמונים, בהן הייתה ירידה במחיר הנפט ללא ירידה מקבילה באינפלציה.
תגובת הנאו-קיינסיאנים הייתה הטענה שבשל העובדה שירידת מחירים היא אטית יותר מעליית מחירים (תופעה המכונה "דביקות כלפי מטה"), עדיין תיווצר אינפלציה, שדעיכתה תהיה אטית יחסית.
הממשלה, שתרצה להימנע מירידה כזו שמשמעותה מיתון תפעל כדי למנוע תופעה כזו.
ובמלים אחרות, הנאו-קיינסיאנים מקבלים כאן פעם נוספת את הטיעון המוניטריסטי-אוסטרי כי הגורם הממשי לאינפלציה הוא הזרמת כספים על ידי הממשלה, אך טוענים כי הפתרון המוצע על-ידי תאוריית אינפלציית הלם היצע משמש כלי מדיניות טוב יותר.
על-פי תאוריית הגרידפלציה, יש שאינפלציה או לפחות חלק ממנה נובע מעלייה ברווחי תאגידים.
על-פי תיאוריה זו, העלאת מחירים שהתחרות כושלת מלרסן, כמו גם תיאום מחירים, ורווחי עתק הנובעים מאי-שוויון במידע, ניצול כוח שוק וזעזועים חיצוניים לכלכלה, מביאים להחרפה של האינפלציה.
התאוריה נחשבה לשולית לפני מגפת הקורונה, אך קנתה לה שביתה מאז.
מילון קולינס מגדיר אינפלציית מוכרים כ-"שימוש באינפלציה כתירוץ להעלאת מחירים לרמות גבוהות באופן מלאכותי כדי להגדיל רווחי תאגידים" או "עלייה במחירי מוצרים ושירותים שנגרמת מכך שעסקים מעלים מחירים מעבר לעליית עלויותיהם".
הכלכלנית איזבלה ובר חוקרת את תופעת אינפלציית המוכרים, ורעיונותיה קנו להם שביתה ונתקבלו בקרב קהילת מדעני הכלכלה בשנת 2023, בעיקר באירופה.
שימוש במדיניות פיסקלית לעומת מוניטרית
תיאור זה של המצב, המקובל בקווים כלליים על כל האסכולות הכלכליות המרכזיות, לא נוגע בשאלת הסיבה לאינפלציה, אלא רק בהסברים להתמשכותה.
הכוח המניע במקרה זה, כמו בהסברים הנאו-קיינסיאניים והסברים אחרים, נותר עדיין הזרמת כספים (הגדלת היצע הכסף) על-ידי הבנק המרכזי או הממשלה.
קיימות גם דעות, שאינן מקובלות באסכולות הכלכליות המרכזיות, כגון:
לפי ד"ר אסתר אלכסנדר, בעבר יועצת כלכלית לשרי האנרגיה והעבודה ומרצה ב-UCLA, אינפלציה גורמת להעברת כח מהשכירים לבעלי ההון עקב קיומם של שני שווקים נפרדים, למוצרי יסוד ומוצרי יוקרה, מצב המאפיין כלכלה דואלית.
בתהליך זה, עודף ביקוש למוצרי יוקרה מעלה את מחירם.
עליית המחירים מובילה לעלייה יחסית ברווחיהם של מוכרי מוצרי היוקרה.
יצרני מוצרי היסוד מעלים אף הם מחירים, כדי להשוות את שיעור הרווח שלהם לזה של סוחרי היוקרה.
לכן יורד כוח הקנייה של השכירים ודבר זה מוביל לירידה בביקוש לסחורות יסוד.
עקב הירידה בביקושים מצומצמת הפעילות הכלכלית, חלה עלייה באבטלה ועליית כוח הקניה של בעלי ההון (במונחים יחסיים), שבתורה מעלה את הביקוש למוצרי יוקרה וכך הלאה.
בספר "מרווחי מלחמה לדיבידנדים של שלום" מוצגת תאוריה נוספת, לפיה אינפלציה היא אמצעי של העמקת הצבר.
בעלי ההון הדומיננטי, אלו המחזיקים בנכסים המניבים את הרווחים הגבוהים ביותר, מגדילים את כוחם הכלכלי על ידי העלאה מהירה של מחירי המוצרים אותם הם מוכרים.
העלאה זו מתבצעת בקצב מהיר יותר מאשר עליית שאר המחירים.
עקב ההפרשים בשיעורי עליות המחירים, גדלים רווחי בעלי ההון הדומיננטי לעומת אלו של שאר בעלי ההון והמשקיעים.
אינפלציה כבושה היא אינפלציה בקצב נמוך ממה שהיה מתבקש כתוצאה מנתונים ריאליים של המשק (כגון גירעון במאזן התשלומים בחשבון השוטף, גירעונות בתקציב הממשלתי ועוד), וזאת כתוצאה מתנאים מוניטריים (כגון כמות הלוואות, שערי חליפין ועוד) המאפשרים להנמיך את האינפלציה לזמן מה.
ואולם, תנאים מוניטריים אלו אינם יכולים להתמיד לאורך זמן רב ונוטים עם הזמן שלא לשקף את מצבו הריאלי של המשק.
כתוצאה מכך, כאשר לא ניתן יותר להמשיך ולקיים מצב בלתי מאוזן זה, הרי שעשויה להתחולל התפרצות אינפלציונית פתאומית המביאה לידי ביטוי את האינפלציה הכבושה אשר התקיימה קודם לכן, וקצב האינפלציה נוטה להיות גבוה באופן ניכר מקצב האינפלציה אשר התקיים בתקופת האינפלציה הכבושה.
מצב אפשרי אחד יכול להיות קשור בגירעונות בתקציבי הממשלה.
כאשר אין הממשלה מעוניינת או מסוגלת לכסות את הגירעונות, היא מנסה לכסות את הגירעונות על ידי הנפקת איגרות חוב ממשלתיות במחיר הנפקה הנותן תשואה לבעליהם.
במצב כזה תקציב הממשלה נוטה להיות מאוזן יותר וכמות הכסף במשק נוטה, בהתאם, להיות יציבה יותר ועל כן, קצב האינפלציה נוטה להיות נמוך יותר או אף אפסי.
ואולם, בסופו של דבר הציבור אינו יכול להגדיל עד אינסוף את כמות ההלוואות הריאליות שהוא נותן לממשלה.
יתר על כן, ככל שגדלה התשואה על איגרות חוב כן עשוי לרדת התוצר במשק, מה שאף מביא בסופו של דבר לירידת הכנסות הממשלה ממיסים שונים (מס הכנסה, מע"מ וכו') ובעקבות כך להגדלה נוספת בגירעון התקציבי.
בסופו של דבר, הממשלה נאלצת לפרוע את חובותיה ההולכים וגדלים על ידי הדפסת כסף נוסף, מה שאמור להביא להתפרצות אינפלציונית חזקה מהרגיל, המהווה "פיצוי" על האינפלציה הכבושה.
עם זאת, התפרצות אינפלציונית שכזו יכולה להיות חד פעמית אם שוררת בציבור הבנה כי היה כאן "תיקון" של אינפלציה כבושה, ואם הממשלה עשויה להימנע בעתיד מהמדיניות אשר הביאה, בסופו של דבר, לאותה התפרצות אינפלציונית.
מצב אפשרי אחר קשור למאזן התשלומים של המדינה ולשערי החליפין של מטבעות זרים אל מול המטבע המקומי.
פיחות של המטבע המקומי אל מול מטבעות זרים, סביר שיתרום מצידו לעליית מחירים ואילו ייסוף של המטבע המקומי אל מול מטבעות זרים, סביר שיתרום מצידו לירידת מחירים.
גירעון במאזן התשלומים (בחשבון השוטף) של מדינה אמור, מצידו, לגרום לפיחות של המטבע המקומי וכתוצאה מכך עליית מחירים.