tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1977 השלים תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת וילאנובה.
ב-1982 קיבל תואר שני מהאיחוד התאולוגי הקתולי בשיקגו, ובמקביל שימש כמורה מחליף לפיזיקה ולמתמטיקה בתיכון.
ב-1987 הפך לדוקטור האוניברסיטה האפיפיורית על שם הקדוש תומאס אקווינס ברומא.
פרבוסט דובר אנגלית, ספרדית, איטלקית, צרפתית ופורטוגזית, וכן קורא לטינית וגרמנית.
הוא מחזיק באזרחויות אמריקאית ופרואנית.
פרבוסט הוסמך ככומר על ידי הארכיבישוף ז'אן ז'אדוט ברומא ב-19 ביוני 1982. בין השנים 1985 ל-1986 שירת בפרו, ובין השנים 1988 ל-1998 היה כומר קהילה, פקיד דיוקסני, מורה בסמינר ומנהל.
ב-1999 שב לארצות הברית כדי לעמוד בראש השלוחה האוגוסטינית בשיקגו.
בשנת 2001 נבחר לקדנציה של שש שנים כראש מסדר האוגוסטינים, ושב ונבחר לקדנציה נוספת ב-2007.
ב-2014 העניק לו האפיפיור פרנציסקוס את תואר הכבוד "הבישוף של סופאר" (בישופות עתיקה באלג'יריה של ימינו), וב-2015 התמנה פרבוסט כבישוף של צ'יקלאיו.
טקס ההסמכה שלו נערך בקתדרלה של צ'יקלאיו ב-1 בדצמבר 2014. הוא המשיך להחזיק בתפקיד עד 2023, אז מינה אותו האפיפיור פרנציסקוס לחשמן, מבלי שכיהן קודם לכן כארכיבישוף.
בנוסף, בשנת 2022 הטיל עליו פרנציסקוס את ניהול הרפורמה להוספת נשים לגוף הבוחרים המחליט אילו מועמדויות לבישופים יועברו לאפיפיור.
ב-2023 החל פרבוסט לכהן גם בראש בית הדין לבישופים וכנשיא הוועדה האפיפיורית לאמריקה הלטינית.
בתפקידו האחרון טרם מינויו לאפיפיור עמד בראש משרד הוותיקן האחראי על בחירת הכמרים שישמשו כבישופים קתולים ברחבי העולם.
עם מותו של פרנציסקוס הפך פרבוסט לאחד המועמדים לרשת אותו על כס האפיפיורות, (אם כי לא נחשב למועמד מוביל), ובקונקלווה 2025 נבחר על ידי חבר החשמנים בהצבעה הרביעית שנערכה ב-8 במאי 2025. פרבוסט הפך לאפיפיור הראשון יליד אמריקה הצפונית, ולאפיפיור האוגסטיני הראשון, ובחר לעצמו את השם לאו ה-14.
בסינוד הבישופים ב-2012 טען פרבוסט כי התרבות הפופולרית מטפחת "דעות ומנהגים שמנוגדים לכנסייה", וציין את "אורח החיים ההומוסקסואלי" ואת "המשפחות האלטרנטיביות שמורכבות מבני זוג מאותו מין, ומילדיהם המאומצים".
האפיפיור החדש ציין כי השם אשר בחר לעצמו נובע מהשם של לאו השלושה עשר.
בשעה שהראשון יצא באנציקליקה בשם Rerum novarum אשר ניסתה להסדיר יחסי עובד מעביד בתקופה של מהפכה תעשייתית ושינויים חברתיים, יצא הנוכחי בהצהרה אודות הבינה המלאכותית והשפעתה על העובדים.
הלֶאוּ (ברומנית: Leu, ברבים: לֵיי, לפי תקן ISO 4217 סימנו: MDL) הוא ההילך החוקי של מולדובה.
לאו אחד מחולק ל-100 באן.
משמעות השם "לאו" הוא "אריה".
לאו השלישי כיהן כאפיפיור בין 795 ו-816.
עיקר חשיבותו של לאו השלישי בהיסטוריה הכנסייתית טמונה ביחסיו עם קרל הגדול.
קודמו של לאו, אדריאנוס הראשון, טיפח יחסים טובים בין הכס הקדוש לפרנקים.
עם היבחרו לכס הקדוש (יום אחד בלבד לאחר מותו של אדריאנוס הראשון), הוא שלח לקרל הגדול את מפתחות קברו של פטרוס הקדוש ואת דגל רומא, כסוג של שבועת אמונים.
קרל הגדול השיב, כי בכוחו להגן על הכנסייה, וכי על האפיפיור להתפלל לטובת צבאו וניצחונותיו.
לאו עלה לגדולה מרקע צנוע יחסית, דבר אשר עורר עליו עוינות מצד האצולה הרומאית, שראתה את משרת האפיפיור כשמורה למועמדים מקרבה.
באפריל 799 הוא הותקף על ידי כנופיה אשר ניסתה לעקור את עיניו ולחתוך את לשונו (חלק מן ההיסטוריונים סבורים שתוקפיו היו קרובי משפחה של אדריאנוס הראשון).
לאחר מכן, הוא הודח באופן רשמי ונשלח למנזר לאחר שהועלו נגדו האשמות בדבר התנהגות לא נאותה.
לאו הצליח להימלט מן המנזר ולהגיע לקרל הגדול, אשר לא הכיר בהדחה.
מתנגדי לאו ברומא שלחו את נציגיהם לקרל הגדול, לשטוח את טיעוניהם.
אלבינוס (אלקווין), יועצו של קרל הגדול, טען בפני קרל הגדול שאין סמכות ארצית שבכוחה לשפוט את האפיפיור ולפיכך לאו לווה חזרה לרומא והחזר לשלטון לאחר שהוא נשבע שאין כל אמת באשמות שהועלו נגדו.
קרל הגדול עמד בשערי רומא בשנת 800 וב-1 בדצמבר אותה שנה קיים שם ועידה עם נציגי שני הצדדים.
לאו נשבע ב-23 בדצמבר כי הוא נקי מכל חשד בבגידה, ומאשימיו הוגלו מן העיר.
יומיים לאחר מכן, לאו הכתיר את קרל הגדול כ"קיסר הרומאים" (Imperator Augustus Romanorum), לאחר שהלה התפלל את מיסת חג המולד בקברו של פטרוס הקדוש.
אירוע זה השפיע על מעורבותו של קרל הגדול בנושאים כנסייתיים, לא תמיד בהצלחה.
מעורבותו זו של קרל הגדול בנושאי הכנסייה הייתה למורת רוחה של אירנה קיסרית ביזנטיון, אך כוחה הפוליטי הוחלש במידה ניכרת בכל מקרה.
יום מותו, 12 ביוני, נחשב ליום הקדוש שלו.
ב-1673 הוכרז לאו השלישי על ידי האפיפיור קלמנס העשירי כקדוש.
תומאס לאו מקארי היה במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק אמריקאי, זוכה ארבעה פרסי אוסקר.
במהלך הקריירה שלו היה מעורב ביצירת קרוב ל-200 סרטים, בעיקר קומדיות, בו הוא הציג את האלגנטיות וחוש ההומור המעודן שלו.
הבמאי הצרפתי, ז'אן רנואר אמר פעם כי "אין במאי הוליוודי שמבין באנשים יותר מלאו מקארי".
מקארי נולד בלוס אנג'לס ונכנס לתחום הראינוע כעוזר במאי של טוד ברואנינג ב-1920. אך התמקצע באולפנים של האל רואץ' עד לסוף העשור.
רואץ' שכר את מקארי ב-1923. בתחילה כתב לסדרת הסרטים "הכנופיה שלנו" ועוד כמה אחרים, ומשם התקדם לבימוי והפקה של עשרות סרטים קצרים עד לסוף העשור.
רואץ' היה זה שצִיווֵת את מקארי ללורל והארדי, כשאלה רק החלו לעבוד ביחד כצמד (1927).
הוא ביים רק שלושה סרטים עם לורל והארדי, אולם כתב חלק גדול מן התסריטים.
ב־1929 התמנה לסגן מנהל מחלקת ההפקה באולפניו של רואץ'.
בעידן הסרט המדבר החל בעבודה על סרטים באורך מלא, לאור ניסיונו הרב בסרטים קצרים, והוא זכה לעבוד עם גדולי הכישרונות הקומיים האמריקאים של זמנו, כמו אדי קאנטור, האחים מרקס, להם ביים את הסרט שנחשב לטוב שבסרטיהם - "מרק ברווז", וו.
פילדס, מיי וסט והרולד לויד.
הוא זכה בפרס האוסקר הראשון שלו בקטגוריית בימוי על הקומדיה הרומנטית "האמת האיומה" (1937) בכיכובו של קרי גרנט, בה הציג גרנט את אישיותו הססגונית, שתלווה אותו בהמשך סרטיו.
סרט זה נחשב לגדול סרטי ה- "screwball comedy" ז'אנר של קומדיה המבוססת על עלילה מהירה ומפותלת, וחילופי דברים שנונים, שהיה נפוץ באותה התקופה.
ב-1940 הפיק והשתתף בכתיבת התסריט לסרט "אשתי המועדפת" עם קרי גרנט ואיירין דאן.
מעבר לחיבתו לקומדיות, מקארי היה נוצרי קתולי אדוק, והתייחס ברצינות רבה לבעיות חברתיות.
במהלך שנות ה-40 עבודתו נהייתה לרצינית יותר - מקארי דאג מההשלכות של מלחמת העולם השנייה על העולם.
ב-1944 הוא ביים את הדרמה הקומית "הולך בדרכי".
הסרט עסק בכומר בעל יוזמה, האב הצעיר פרנק צ'אק או'מלי בגילומו של בינג קרוסבי וביחסיו עם כומר בכיר ממנו.
סרט זה היה המצליח ביותר באותה שנה בארצות הברית, אשר בעקבותיו מקארי ביים וכתב סרט המשך, "פעמוני סנט מרי", שיצא לאקרנים שנה אחר כך.
"הולך בדרכי" זכה ב-7 פרסי אוסקר, כשלראשונה זוכה אדם אחד בשלושה פרסי אוסקר בשנה אחת: מקארי, שהיה על תקן במאי, תסריטאי ומפיק זכה על שלושתם באוסקר.
קהל הצופים הגיב בשליליות לגבי כמה מסרטיו של מקארי לאחר מלחמת קוריאה (1950–1953).
לדוגמה, סרטו האנטי קומוניסטי "בני, ג'ון" (1952), נכשל בקופות.
אולם חמש שנים אחר כך חזר להצליח, כשביים את הקומדייה הרומנטית "רומן בלתי נשכח", בכיכובם של קארי גרנט ודברה קר, שהיה לגרסה מחודשת לסרט "סיפור אהבה" משנת 1939, שגם אותו כתב וביים מקארי.
בעקבות הצלחת "רומן בלתי נשכח" המשיך מקארי באותו כיוון, כששנה אחר כך ביים את הקומדייה "Rally 'Round the Flag, Boys!", בכיכובו של פול ניומן.
סרטו הבא הוא גם סרטו האחרון, היה דרמה בשם "השטן לעולם אינו ישן", על פי הרומן של פרל בק.
לֶאו סילארד (בהונגרית: Szilárd Leó; באנגלית: Leo Szilard; בודפשט, 11 בפברואר 1898 − 30 במאי 1964) היה פיזיקאי וממציא יהודי אמריקאי ממוצא הונגרי, התמחה בתחום הפיזיקה התאורטית.
ידוע בעיקר בשל פרויקט מנהטן והאירועים שקדמו לו, ובין השאר בכך שכתב את מכתב איינשטיין-סילארד.
ב-1933 סילארד הגה את תופעת תגובת השרשרת הגרעינית, שנמצאת בבסיסה של פצצת ביקוע גרעיני, ואף הוציא פטנט על הרעיון ב-1936. בשונה מפצצה גרעינית, בה תגובת השרשרת אינה מבוקרת, היה בין ההוגים של שימוש בתגובה גרעינית מבוקרת לצורך הפקת אנרגיה בכור גרעיני.
במשותף עם אנריקו פרמי הגיש ב-1944 בקשה לפטנט על כור גרעיני, אשר אושרה (אנ') ב-1955. היה מדען רב-תחומי וממציא עם תרומות חשובות ביותר בפיזיקה בסיסית (השדון של מאקסוול), שימושית (מיקרוסקופ אלקטרוני), ואף בביולוגיה (עיכוב משוב feedback inhibition).
נמנע מלפרסם רבים מהמצאותיו בספרות המדעית ועל כן לא זכה להכרה בגינן.
המשפט הקולע ביותר שהציג את סילארד נאמר על ידי יוג'ין ויגנר: "במהלך חיי הארוכים, אותם ביליתי לצד מדענים, לא פגשתי אף לא אחד, שהפגין יותר מקוריות ודמיון ואשר דרך חשיבתו ודעותיו היו יותר עצמאיות, מאשר לאו סילארד.
כאשר אני אומר זאת, אנא זכרו שגם את אלברט איינשטיין הכרתי היטב.
ב-1932 קרא סילארד את ספר המדע הבדיוני "העולם יוצא לחופשי" של ה.
וולס, שבו מנבא הסופר קיום "פצצת אטום".
הספר עשה על סילארד רושם רב וגרם לו להתמקד בחקר נושא בניית נשק גרעיני.
הוא היה המדען הראשון שחשב על שימוש בתגובת השרשרת לייצור מערכת נשק גרעינית והחליט לבדוק את האפשרות שתגובת שרשרת תגרום לפיצוץ רב עוצמה.
מחשש לפיתוח נשק גרעיני על ידי המשטר הנאצי, הוא יזם מאמץ אמריקאי המכוון למטרה זו.
בעזרת יוג'ין ויגנר הוא נפגש באוגוסט 1939 עם איינשטיין ידידו משכבר הימים, ושכנע אותו לחתום על מכתב אותו ניסח סילארד, הקורא לנשיא ארצות הברית רוזוולט לפתוח מיזם לאומי לפיתוח נשק גרעיני.
מכתב איינשטיין-סילארד הביא לפתיחת פרויקט מאנהטן (בו היה לסילארד תפקיד חשוב), ולעידן הגרעיני בעולם.
סילארד האמין שקהילת המדענים תהיה הקהילה החשובה ביותר בסופו של דבר, והם אלו שינהלו את העולם, חלום שהתנפץ ככל שהתקרבה מלחמת העולם השנייה לסיומה.
מחשש להשמדה המונית על ידי הפצצה ופתיחת מרוץ חימוש גרעיני, ניסח סילארד עצומה (אנ') הקוראת לחשיפת קיומה של פצצת אטום והדגמה של עוצמת הפיצוץ, על מנת להביא לכניעתה של יפן ולסיום המלחמה ללא הרג המוני.
סילארד התאכזב מדחיית העצומה ומההחלטה להטיל את הפצצה על הערים הירושימה ונגסאקי ביפן.
סילארד נולד ב-1898 כבכור מבין שלושה ילדים למשפחת שפיץ היהודית בבודפשט, מן הערים המרכזיות באימפריה האוסטרו-הונגרית.
ב-1900 המשפחה שינתה את שמה לסילארד (יציב, מוצק בהונגרית).
למרות חינוך יהודי מסורתי בבית סילארד הפך לאגנוסטי.
אביו לואיז, יהודי ממוצא גרמני, עסק בתחום ההנדסה האזרחית.
אימו טקלה וידאר הייתה בת של רופא מצליח.
תחילת לימודיו הייתה בהדרכה פרטית בבית וכבר בילדותו עסק בניסויים מדעיים ובניית מכשירים חשמליים.
בגיל 10 החל ללמוד בבית הספר התיכון הראלי (הו') של הרובע השישי בבודפשט (VI.
בעקבות אביו פנה גם לאו ללימודים בתחום ההנדסה באוניברסיטה למדעים הטכניים וכלכלה של בודפשט (אנ').
שנה לאחר מכן, בספטמבר 1917, לקראת תום מלחמת העולם הראשונה, גויס סילארד לצבא האוסטרו-הונגרי, ממנו השתחרר בנובמבר 1918, עם סיום המלחמה.
הוא חזר ללימודיו בינואר 1919, אך הונגריה עברה טלטלה פוליטית חריפה עם עלייתו לשלטון של בלה קון, מנהיג ומייסד המפלגה הקומוניסטית ההונגרית, במרץ 1919. קון הכריז על הקמת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
אם כי סילארד תמך ברעיונות הסוציאליסטיים, הוא סלד מ-הטרור האדום שמשטר קון הנהיג.
מאחר שקון וחלק גדול ממנהיגי המשטר היו יהודים, סילארד, שניבא את מפלת המשטר הקומוניסטי, חשש מתגובת הנגד של הכוחות הלאומניים האנטישמיים.
על כן הוא נקט במספר צעדים: נרשם ללימודים באוניברסיטה הטכנית של ברלין והגיש בקשה לדרכון וויזה דרך חברים בעלי קשרים במשטר קון.
כמו כן ביולי 1919 לאו ואחיו בלה פנו לכנסייה הרפורמית באזור מגוריו ושינו את רישום דתם מ"יהודי" ל"קלוויניסט", למורת רוחה של אמם.
עם מפלת משטר קון השתלט על הונגריה האדמירל מיקלוש הורטי ובעקבות זאת שטף את המדינה גל אנטישמי אלים; האחים סילארד סולקו במכות מהאוניברסיטה.
מספר היהודים שהורשו ללמוד בחינוך גבוה הוגבל (שיטה הידועה בשם נומרוס קלאוזוס).
סילארד, שהופיע ברשימה שחורה של המשטר החדש פנה שוב לקבלת דרכון והיתר יציאה, אותם השיג בדצמבר 1919 ומיד עזב את הונגריה לברלין.
לאחר זמן מה הצטרף אליו אחיו בלה.
בברלין למד הנדסה באוניברסיטה הטכנית, אך במהרה איבד עניין ב"יישום פשוט של ידע קיים", ונמשך לפיזיקה, מקצוע שחווה באותן שנים מהפכה אדירה, וברלין הייתה המוקד והמרכז של הפיזיקה המודרנית בעולם.
מקצוע הפיזיקה לא נלמד באוניברסיטה הטכנית, אלא באוניברסיטת פרידריך-וילהלם ובמכון לפיזיקה על שם Kaiser Wilhelm, שם נערך קולוקוויום שבועי שסילארד החל להשתתף בו.
סילארד נרשם לאוניברסיטה זו, התקבל, ונחשף לגדולי הפיזיקאים של דורו כמו אלברט איינשטיין, מקס פלאנק, מקס פון לאואה, ואלטר נרנסט וג'יימס פרנק; כל אלו זכו בפרס נובל.
במהלך לימודיו התוודע לאיינשטיין, ושיכנע אותו ללמד קורס במכניקה סטטיסטית, נושא שריתק את סילארד.
משאיינשטיין הסכים, סילארד הזמין כמה חברים הונגרים מבריקים להשתתף בקורס: יוג'ין ויגנר (פרס נובל 1963), ג'ון פון נוימן (אבי מדעי המחשב) ודניס גאבור (פרס נובל 1971).
ההיכרות עם איינשטיין הפכה לידידות ושיתוף פעולה מדעי פורה, אשר מאוחר יותר תוביל לקשר חשוב ביותר בדרך לבניית הפצצה האטומית.
סילארד התקבל כתלמיד מחקר של פון לאואה, שהטיל עליו לעבוד על בעיה בתורת היחסות.
לאחר מחשבה מאומצת סילארד ראה שאינו יכול לפתור את הבעיה, שגם לא נראתה לו מענינת, ופנה לחשיבה על הנושאים אליהם נחשף במהלך הקורס שנתן איינשטיין, בתחום המכניקה הסטטיסטית והתרמודינמיקה.
אכן, במשך חודש (דצמבר 1921) של חשיבה מאומצת ופרץ של רעיונות חדשניים ויצירתיים, סילארד הגיע לפריצות דרך משמעותיות בתחום זה.
סילארד הראה שאמנם האנטרופיה האטומיסטית יורדת במהלך הניסוי המחשבתי שמקסוול הציע, אך באותה עת השדון חייב לרכוש אינפורמציה, וכאשר האינפורמציה נכללת בחישוב, האנטרופיה הכללית של המערכת עולה, בהתאם לחוק השני.
סילארד למעשה המציא את תורת האינפורמציה, שהוגדרה ב-1948 על ידי שאנון.
סילארד חשש לפנות לפון לאואה הקפדן וביקש פגישה עם איינשטיין והציג לו את עבודתו, ואיינשטיין מאוד אהב את גישתו ורעיונותיו.
רק אז אזר אומץ והסביר לפון לאואה שתחת הנושא שהוצע לו הוא עבד על בעיה אחרת והביא סיכום כתוב של עבודתו.
למחרת בבוקר התקשר פון לאואה לסילארד והודיע לו שכתב היד שהגיש לו התקבל כעבודת הדוקטורט שלו.
המאמרים של סילארד בתרמודינמיקה זיכו אותו להכרה רבה בקרב הקהילה המדעית.
באוגוסט 1922 הוענק לסילארד התואר דוקטור של אוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
באותן שנים הייתה אינפלציה נוראית בגרמניה והיו ימים בהם האחים שילארד סבלו חרפת רעב.
למרות זאת סילארד נרתע מלחפש עבודה שתחייב אותו לעסוק זמן מלא בנושא מסוים במקום מוגדר.
באביב 1923 הוא הגיע דרך הכימאי מיכאל פולאני, מכר מבודפשט, למכון וילהלם קייזר לכימיה פיזיקלית (KWI (אנ)).
שם פגש את הרמן מארק, כימאי שעסק בניסויים של דיפרקציה של קרני X (קרני רנטגן) לחקר מבנה של חומרים.
סילארד הטה את המחקר המעשי לכיוון בסיסי של חקר תכונות קרני X, הסתובב בין קבוצות המחקר השונות והציע ניסויים חדשים.
מארק העסיק אותו כיועץ מדעי, מה שנתן לסילארד שכר צנוע עם גישה למעבדות מתקדמות ביותר אך ללא מחויבות שתמנע ממנו ביקורים במכון לפיזיקה בסמינרים וההרצאות בהן השתתף באופן פעיל.
באוקטובר 1923 הוא הגיש את בקשת הפטנט הראשונה שלו שעסקה בגלאי קרני X, אותו המציא במהלך ביקוריו במעבדה של מארק.
ב-1925 נבחר על ידי פון לאואה כעוזר מחקר שלו בתחום הפיזיקה התאורטית באוניברסיטת ברלין - מינויו האקדמי הראשון.
אמנם הייתה זו משרה חלקית אך מאוד יוקרתית.
במקביל הגיש בשנת 1927 במשותף עם איינשטיין בקשת פטנט.
היה זה הפטנט הראשון מתוך סדרה של שמונה, על "המקרר של איינשטיין".
מקרר המבוסס על משאבה אלקטרומגנטית (פרויקט עליו עבדו איינשטיין וסילארד יחדיו).
שהאחרון בסדרה הוגש בארצות הברית בשנת 1930. בנוסף הגיש בשנת 1928 בקשה לפטנט על הרעיון שעמד בבסיס מאיץ חלקיקים ליניארי (אנ') ובשנת 1929 לפטנט של מאיץ חלקיקים טעונים הנעים במסלול מעגלי (ציקלוטרון).
רעיונות אלו הוא לא טרח לפרסם בספרות המדעית ולא המשיך לעבוד על יישומם במעבדה; לכן לא זכה להכרה בשל רעיונותיו המוקדמים.
בשלהי שנות ה-20 סילארד היה מעורב בהקמת גוף פוליטי (Bund) המבוסס על קבוצות של אליטה אינטלקטואלית המספקת מנהיגות הן ברמה הלאומית והבין לאומית.
נסיונותיו לקדם זאת לא צלחו.
ב-1930, בזכות מינויו כמרצה באוניברסיטה (privatdozent (אנ')) קיבל אזרחות גרמנית.
בסתירה למאמציו ליצירת גופים פוליטיים דמוקרטיים, גרמניה הלכה והתרחקה מעתיד דמוקרטי, עם התחזקות המפלגה הנאצית של היטלר שקיבלה בבחירות שנערכו ב-14.9.1930 כ-18% מהקולות והפכה לשנייה בגודלה בבית התחתון (רייכסטאג).
עקב מעמדה המעורער של רפובליקת ויימאר, צפה סילארד את עליית הנאצים לשלטון.
מחד, נתן סמינר באוניברסיטה, בשיתוף עם ליזה מייטנר, על "שאלות בפיזיקה וכימיה אטומית", ואף החל בשיתוף פעולה מדעי איתה.
במקביל, לימד סמינר משותף עם ארווין שרדינגר, "שיחות על עבודות חדשות בפיזיקה עיונית".
חששותיו ותחזיותיו על עליית הנאצים לשלטון הביאו אותו להתנהלות תזזיתית: הוא נסע ללונדון, חזר לברלין, שוב נסע ללונדון, הגיש בקשה לקבלת ויזה לארצות הברית.
בסיועו של איינשטיין, שכתב מכתב תמיכה לבקשתו, בדצמבר 1931 קיבל ויזה לשנה לארצות הברית והפליג לאמריקה.
המטרה המוצהרת הייתה עבודה במשך שנה במחיצת חברו ויגנר בפיזיקה מתמטית במכון למחקר מתקדם בפרינסטון.
עם הגיעו גילה שהנושאים בהם עסקו במכון היו מופשטים מדי לטעמו, יצר קשר עם מדענים באוניברסיטת ניו יורק, אך במאי 1932 הפליג חזרה לברלין.
תחזיותיו הקודרות אכן התממשו כאשר בבחירות ב-1932 הנאצים זכו בכשליש מהקולות, הפכו למפלגה הגדולה ביותר ובשנת 1933 עלו לשלטון, וסילארד עזב את גרמניה ועבר ללונדון.
שם הפנה את מלוא המרץ הבלתי נדלה שלו להקמת גוף שמטרתו לסייע למדענים אשר איבדו את מקומות העבודה שלהם בגרמניה, ולעזור להם למצוא משרות אקדמיות.
המועצה לאקדמאים בסיכון (AAC (אנ')) אשר הוקמה במאי 1933 במסגרת בית הספר לכלכלה של לונדון (LSE), נולדה מיוזמה שלו.
בין שאר הרעיונות שהעלה הייתה הקמת אוניברסיטה יהודית בפלסטינה.
בלונדון סילארד ניהל שיחות עם כמה ביולוגים בכירים ואף שקל לעבור מפיזיקה לביולוגיה.
אך יום אחד נחשף למאמר והרצאה של לורד ארנסט רתרפורד, שגרמה לפרץ של יצירתיות והתלהבות ולגילוי שהביא להמצאת תגובת השרשרת בפיזיקה גרעינית, ושינה את ההיסטוריה האנושית.
הוא הגה את הרעיון שהפגזת גרעין אטומי נכון ("חומר בקיע") בנייטרונים תגרום לפיצול הגרעין, שישחרר אנרגיה, ובנוסף לכך ייפלטו שני נייטרונים.
אם כמות החומר הבקיע תהיה מספיק גדולה, חלק מהנייטרונים הנפלטים ייקלטו בחומר הבקיע וכך התגובה הגרעינית לא תדעך אלא תגבר.
הוא הבין בהברקה מדהימה את האפשרות של תגובת שרשרת המגבירה את עצמה, את העובדה שכדי שזה יקרה צריך חומר בקיע בכמות שמעל מסה קריטית ואת התוצאה של התהליך - פצצת אטום.
גם הרעיון של שימוש בנייטרונים להצתת התגובה הגרעינית היה מהפכני; רתרפורד השתמש לצורך התגובה בחלקיקי אלפא הנושאים מטען חיובי, הנבלעים על ידי גרעין המטרה (גם בעל מטען חיובי, ועל כן דוחה את חלקיק האלפא).
כדי להתקרב לגרעין חלקיק אלפא חייב להיות בעל אנרגיה גבוהה ויש להאיץ אותו.
לעומתו נייטרון יכול לחדור לגרעין ללא האצה.
בשנת 1934 סיכם את רעיונותיו במסמך קצר בן 15 עמודים, אותם הגיש כבקשה לרישום פטנט, בקשה שהתקבלה לבסוף לאחר שנתיים.
סילארד צפה שהנאצים ינסו לכבוש את כל אירופה וכי מלחמה עולמית מתקרבת, וחשב כי המדינה שתחזיק בנשק העוצמתי ביותר, תנצח.
הוא דרש מעמיתיו באירופה לא לפרסם מאמרים ועבודות בנושא תגובת השרשרת מחשש שהיטלר ישכיל להשתמש בה לבניית נשק גרעיני.
בבקשת הפטנט סילארד התבסס על תגובת שרשרת עם יסודות כגון בריליום ואינדיום, שלא צלחו כחומר בקיע שיקיים תגובת שרשרת.
עם זאת, הוא הזכיר כאפשויות גם אורניום ותוריום.
סך כל המסה של תוצרי הביקוע נמוך מהמסה של גרעין האורניום והנייטרון שנבלע, ההפרש מופיע כאנרגיה קינטית של תוצרי הביקוע וזו יכולה להיתרגם לפיצוץ אדיר.
מכיוון שהיה ברור לפיזיקאים שכלי נשק המסוגל לרתום את העוצמה הכבירה הזאת יהיה בעל כוח הרס צבאי בעל עוצמה כבירה, החלו מרבית המדינות המתועשות הגדולות לתמוך במחקר שיוביל לפצצת ביקוע גרעיני.
המעבר לארצות הברית והמכתבים לרוזוולט
בשנת 1938, סילארד, כמו מרבית עמיתיו מאירופה, היגר לארצות הברית לאחר שהתקבל לעבודה בתחום מחקרו באוניברסיטת קולומביה שבמנהטן.
לאחר כיבוש צ'כוסלובקיה בשנת 1938 על ידי הצבא הנאצי, ראה פרמי את הנולד והחל לחשוש מפיתוח נשק גרעיני על ידי גרמניה.
סילארד, ועמיתיו היהודים-הונגרים יוג'ין ויגנר ואדוארד טלר, החליטו לפנות לאלברט איינשטיין כדי לקבל גיבוי בפנייתם לממשל האמריקאי לגבי הצורך הדחוף לפיתוח פצצה גרעינית.
הם ידעו שכדי לקבל איזושהי הכרות ומענה על ידי הממשל, הם צריכים לפנות דרך אדם בעל שם והכרה נרחבת, ולכן פנו לאיינשטיין.
הארבעה נפגשו בביתו של איינשטיין, וסילארד האיר את עיניו של איינשטיין לגבי מצבורי האורניום העצומים הנמצאים בשטחה של גרמניה, במיוחד אחרי כיבוש צ'כוסלובקיה (חשש שגם אומת חודשים מספר לאחר מכן, עם החלטתו של היטלר לאסור מכירת אורניום פרט לצרכים ממשלתיים).
כמו כן, תהו המדענים לגבי רעיונותיו וכוונותיו של ורנר הייזנברג בנושא פצצת האטום הגרמנית.
איינשטיין, שעד אותה תקופה היה ידוע כפציפיסט והתנגד לשימוש בנשק ומלחמה בכל דרך אפשרית ואף פרסם לא מעט מאמרים כנגד חובת השירות הצבאי כשחי באירופה, התרשם מהמידע, ושוכנע שהסכנה שגרמניה הנאצית תפתח נשק גרעיני היא אמיתית ומוחשית.
הוא הסכים לחתום על המכתב שנוסח על ידי סילארד, בו פנה בצורה ישירה לנשיא ארצות הברית, רוזוולט, והזהיר אותו מפני הכוונות הגרמניות לפיתוח נשק גרעיני והצורך לפיתוח נשק גרעיני לפני גרמניה.
המכתב, שידוע בכינויו מכתב איינשטיין-סילארד, הועבר באוגוסט 1939 לאלכסנדר זקס, כלכלן ניו יורקי, שהיה מעורב בפוליטיקה, וזה מסר אותו לרוזוולט.
המכתב שכב במשך כחודשיים על שולחנו של רוזוולט, וכשנקרא, ולאחר התייעצות עם בכירים בממשל הוחלט לתת מימון לצורך בניית נשק גרעיני.
חברי ועידת האורניום, בראשות שלושת ההונגרים החלה לפעול בעניין.
סילארד שהחל לעבוד באותה עת באוניברסיטת קולומביה עם אנריקו פרמי, שהיה גם פיזיקאי תאורטי וגם נסיין, על תגובת שרשרת מבוקרת (תהליך המתרחש כיום בכורים גרעיניים), והגיע בשיתוף עמו לפריצת דרך בנושא תגובת השרשרת באורניום.
הם חיפשו מוליך שישלוט בפעילות המבוקרת של תגובת השרשרת, וניסו שימוש בגרפיט.
כל אותו זמן התגלעו בעיות בזרימת כספי המימון לפרויקט.
אנשי צבא הפכו יותר ויותר סקפטיים לגבי עבודתם, והם ואנשי הממשל חששו מהמניע של עבודתם הסודית.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, נתפסו השניים כחצי אויבים שכן באו לארצות הברית מגרמניה או בעלות בריתה אשר כעת מנסות לכבוש את אירופה.
סילארד החליט שאסור להיות סודיים יותר מול הממשל, ובגלל הצורך הדחוף במימון, פנה פעם נוספת לאיינשטיין, ובאביב 1940, נוסח מכתב נוסף לרוזוולט, בו היה סילארד קצת יותר תוקפני וקיצוני בדעותיו.
הוא איים שאם לא יקבל מימון יחשוף את רעיון תגובת השרשרת וכן התריע פעם נוספת בפני נשק גרעיני בשימוש גרמניה הנאצית.
בינתיים, בגרמניה, אכן היו עסוקים בפיתוח הפצצה, שם לא נוסה השימוש בגרפיט, אלא במים כבדים, בעיקר בזכות מפעל המים הכבדים היחידי באירופה, שהיה ממוקם בנורווגיה שנכבשה על ידי הגרמנים.
למכתב השני התייחס הממשל האמריקאי ברצינות רבה יותר: הוחלט לתת תקציב לפיתוח הפצצה וכן על הקמת פרויקט מיוחד לנושא, "פרויקט מנהטן".
סילארד החל לעבוד באוניברסיטת שיקגו, וביחד עם פרמי הצליחו ליצור את תגובת השרשרת הגרעינית המבוקרת הראשונה באמצעות אורניום וגרפיט, בשנת 1942.
ככל שהתקדמה המלחמה, הפרויקט איבד מאופיו המדעי ונשלט יותר ויותר בידי הצבא.
כשנראה היה שגרמניה כבר לא תנצח במלחמה, נכנס סילארד לעימותים רבים עם אנשי צבא שהיו קשורים בפרויקט, כנגד הפיכתו לנשק גרעיני בו ייעשה שימוש במלחמה.
הוא הביע כעס רב כנגד הממשל עקב הפיכת הפרויקט לצבאי וניסה לעצור את השימוש בפצצת האטום, כאשר ניסח מכתב נוסף עם איינשטיין הפונה לרוזוולט, בו מבקשים השניים למנוע את השימוש בנשק גרעיני, מפאת ההרס והחורבן כמו גם מספר קורבנות האדם שעלולים למצוא את מותם בשימוש בפצצה גרעינית.
המכתב כבר לא מצא את רוזוולט, שנפטר בטרם נגמרה המלחמה, וטרומן שהתלהב מהניסוי שנערך ביולי 1945, החליט להשתמש בפצצה כנגד יפן.
בסופו של דבר הוטלו על יפן שתי פצצות (ילד קטן על הירושימה ואיש שמן על נגסאקי), שגרמו הרג של יותר מ-200,000 בני אדם, ופציעתם של מאות אלפים נוספים.
לפני שפרצה המלחמה, קיווה סילארד שמדיניות ארצות הברית בדבר אי הפצצת אזרחים תישאר בעינה, ולא יעשה שימוש בפצצת האטום כנגד אוכלוסייה אזרחית.
הוא האמין שפצצת האטום תשמש רק כנשק מאיים, שייגרום לגרמניה ויפן או אחת מהן להיכנע, ולא יהיה צורך להשתמש בה.
לפני המלחמה ראה בממשל האמריקאי כשלטון ההומני היחידי בעולם.
סילארד הכין עצומה שנחתמה בידי כ-155 מדענים שעבדו בפרויקט מנהטן ושותפיו למעבדה בשיקגו, הפונה לטרומן ומבקשת שידגים ליפנים את עצמתה של הפצצה בשטח לא מאוכלס לפני שישתמש בה על מטרות מאוכלסות.
עצומה זו לא הגיעה לידיו של טרומן ופורסמה רק בשנת 1961, 16 שנים לאחר שהושלכה הפצצה.
השנים שאחרי מלחמת העולם וסוף חייו
לאחר המלחמה, הבין סילארד את כיוון השימוש באנרגיה האטומית, וכן צפה את מרוץ החימוש בין ארצות הברית לגוש המזרחי (ברית המועצות ביצעה ניסוי גרעיני מוצלח ראשון בשנת 1949).
הוא עזב את תחום הפיזיקה, ובשנת 1947 החליט להתמקד בביולוגיה מולקולרית.
גם סילארד וגם איינשטיין הביעו חרטה על תרומתם לפיתוח הפצצה, וציינו שאם היו יודעים כי גרמניה לא תספיק לפתח את הפצצה עד סיום המלחמה, לא היו משגרים את המכתבים לרוזוולט.
בשנת 1951 נישא סילארד לגרטרוד, ולאחר מכן החל לעבוד במכון הביולוגי בסן דייגו.
בשנת 1960, אובחן בגופו סרטן בשלפוחית השתן.
הוא עבר מספר טיפולים קרינתיים בניו יורק שהשתמשו בשיטה שהוא עצמו פיתח, והאטו את התפתחות המחלה.
לאו סילארד נפטר בקליפורניה ב-30 במאי 1964, בגיל 66.
שנים לאחר מותו, ניתן שמו לאחד מן המכתשים בצד החשוך של הירח.
שמו נכנס גם להיכל התהילה של הממציאים הגדולים.
סילארד נחשב בידי עמיתיו כאדם אקסצנטרי, בעל חשיבה מהירה ויכולת ניבוי של אירועים פוליטיים בעולם.
אומרים שצפה את מלחמת העולם הראשונה כשהיה עוד ילד, את העובדה שגרמניה הנאצית תשלוט באירופה וכן פרטים רבים מתוך אירועי מלחמת העולם השנייה.
סיפרו עליו שאהב לחשוב על המצאותיו בזמן אמבטיות ארוכות במלונות בהם אהב לשהות (הכרותו עם אנריקו פרמי החלה מפגישה באחד ממלונות אלו).
לאו לאו (בלאית: ເຫລົ້າລາວ) הוא המשקה הרשמי של מדינת לאוס.
הלאו לאו מיוצר בייצור עצמי על ידי תושבי המקום.
תהליך ההכנה מורכב מהשלבים הבאים:
בישול כעשרה קילוגרם אורז, להוסיף מים עד לגובה של כשני סנטימטר מעל קו האורז והשארתו בכלי סגור כעשרה ימים.
הוספת כחמישה ליטר מים, והמתנה של חמישה ימים נוספים.
זיקוק הנוזל על ידי מזקקת אלכוהול.
המנהג המקומי הוא זיקוק על ידי חבית וענף במבוק המשמש כצינור.
תהליך זה מספק כעשרה ליטרים של משקה "לאו לאו" המכיל כ-47% אלכוהול.
בלאוס נהוג להאכיל חזירים בשאריות האורז הנותרות לאחר הבישול.
טעמו של הלאו לאו מתקתק ומזכיר במקצת יין אדום מתוק.
צבעו של המשקה נע בין לבן ושקוף, ולרוב מאוחסן בבקבוקי פלסטיק ישנים שבעבר שימשו למים מינרליים אך כעת ממוחזרים על ידי המקומיים.
ה"לאו" הראשון נהגה בטון גבוה יותר מהשני.
משמעות ה"לאו" הראשון הא אלכוהול ואילו ה"לאו" השני מתייחס לעם הלאו המקומי.
לאו נוצ'י (באיטלקית: Leo Nucci; נולד ב-16 באפריל 1942, בקסטיליונה די פפולי בקרבת בולוניה, איטליה), הוא זמר בריטון אופראי, אחד מהבריטונים החשובים בשנות ה-80 וה-90. קולו של נוצ'י מתאים במיוחד לתפקידים באופרות של ורדי.
נוצ'י הופיע לראשונה על הבמה בעיר ספולטו, בתפקיד פיגארו באופרה "הספר מסביליה" של רוסיני, בשנת 1967. לאחר מכן הצטרף אל בית האופרה לה סקאלה במילאנו, והופיע שם לראשונה בתפקיד ראשי בשנת 1975, שוב בתפקיד פיגארו.
מאז התפתח המוניטין הבינלאומי שלו במהרה, כאשר הופיע לראשונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון בשנת 1978, (בתפקיד מילר ב"לואיזה מילר" של ורדי), ובשנת 1980 הופיע לראשונה במטרופוליטן אופרה בניו יורק כרנאטו ב"נשף המסכות".
בתפקיד זה גם הופיע לראשונה בפריז באופרה גרנייה בשנת 1981, ובפסטיבל זלצבורג תחת שרביטו של המנצח הרברט פון קאראיין.
במהלך הקריירה שלו הופיע נוצ'י בהפקות חשובות בעולם האופרה, בין היתר עם הזמרים לוצ'אנו פבארוטי, ג'ואן סאת'רלנד, פלאסידו דומינגו ועוד.
הרפרטואר של נוצ'י מקיף את הרפרטואר האיטלקי, מהבל קאנטו ועד הוריזמו, אך קולו העמוק, הטכניקה הבטוחה ויכולותיו הדרמטיות מוצגים בצורה הטובה ביותר באופרות של ורדי, בפרט כמקבת', ריגולטו, לונה, ז'רמון, רודריגו, אמונסארו, יאגו ופלסטף.
את תפקיד ריגולטו שר נוצ'י מעל ל-400 פעמים.
בשנת 2016 הוא שר בלה סקאלה את ריגולטו לצד נדין סיירה.
נוצ'י נהנה מקריירה ארוכה, והוא עדיין שר ומופיע.
הוא נשוי לסופרן אדריאנה אנלי, ולזוג יש בת.
לֶאוֹ (לַזַרוּס) פוּלְד (Lazarus 'Leo' Fuld ; 29 באוקטובר 1912 – 10 ביוני 1997) היה זמר יהודי הולנדי שהתמחה בשירה ביידיש.
לפני מלחמת העולם השנייה, היה לאו פולד אחד מהזמרים המוקלטים והמופיעים ביותר באירופה.
פולד הקליט והופיע באירופה ובאמריקה, בשפת היידיש בעיקר, אך גם באנגלית, גרמנית, הולנדית, צרפתית וכן בעברית.
לאחר מלחמת העולם השנייה, זכה שוב לפרסום בינלאומי - באולמות הקונצרטים ובמועדונים המפורסמים.
בגיל 83 הקליט את תקליטו הטוב ביותר, שכונה ה"סרג'נט פפר" של המוזיקה ביידיש, יחד עם אייב גולדשטיין.
לאו פולד נולד כילד השלישי מתוך עשרה ילדים במשפחה יהודית ענייה.
אביו, לואיס פולד, היה סוחר.
כישרונו של לאו לשירה התגלה בגיל צעיר בבית הכנסת.
פולד קיבל מלגה ללימודים בסמינריון.
הוריו ציפו שלאו הצעיר יגדל להיות חזן.
ביום הולדתו ה-16, פולד החל להנהיג את הטקסים בבתי הכנסת בהולנד.
באותה עת כבר שר שירים חילוניים בברים.
הוא החל בבר ברוטרדם, בו שר שישים שירים בדולר.
בשל הצלחתו המוקדמת, נכנס להשמעה ברדיו וארה.
שם אומץ באופן מיידי והחל לשיר לצד לואיס דוידס.
פולד היגר לבריטניה בשנת 1932, למבחן במה ב-BBC והיה הזמר ההולנדי הראשון ששר שם.
שמע אותו ג'ק הייטון המפורסם, והחתים אותו בגיל 19, לחוזה של שלוש שנים בתזמורתו המהוללת.
מכאן החלו הקשרים של לאו בכל התיאטראות המפורסמים בבריטניה ובאירופה.
בשנת 1936, הוחתם על ידי קליפורד פישר לקזינו הצרפתי בניו יורק, ולאחר מכן לתיאטרון הפאראמונט בברודוויי.
כזמר בינלאומי, החל פולד לעבד שירים ביידיש ובעברית, וכלל אותם ברפרטואר שלו.
בקזינו הצרפתי היה להיטו הגדול צימוקים ושקדים, והזמר והשחקן הדגול אל ג'ולסון, היה מגיע כל ערב ב"חמישה לעשר", רק כדי לשמוע את לאו.
בשנת 1938 פג תוקף הוויזה הזמנית שלו והוא חזר לאירופה, שם ביקש ויזה להגירה.
פולד הספיק לעלות על הספינה האחרונה חזרה, לפני שהנאצים פלשו לארצות השפלה ומיד הציע את שירותיו לממשלת הולנד החופשייה שבגלות.
יחד עם הנדריק וילם ואן לון, פולד החל לשדר ברדיו בגלים קצרים, להולנד ולאיים ההולנדיים.
שמועות החלו להגיע לבריטניה אודות הקורות את האוכלוסייה היהודית בהולנד, ושכמעט כל משפחת פולד נרצחה על ידי הנאצים.
כתוצאה מכך, בתקופה זו לא הופיע בפני קהל והפסיק לשיר בכלל.
ללאו פולד היה גם כישרון כתיבה, ומהר מאוד הוא הפך לכותב פופולרי בברודוויי.
פולד כתב לקומיקאים כמילטון ברל, האחים ריץ, ג'קי מיילס, ג'קי גליסון, ג'אן מוריי, ג'רי לואיס ודין מרטין ועוד.
פולד הפיק ביים וכתב מופע קומי בשם "כיף תמורת הכסף שלך" ואיתו הופיע בארצות הברית.
בשנת 1948 חזר להולנד כאזרח אמריקאי ותר אחר חדשות הנוגעות למשפחתו.
אחותו היא היחידה שנותרה בחיים מכל משפחתו.
כשהגיע, בתודה לשידוריו בזמן המלחמה, אלפי אנשים הגיעו לברכו והוצעו לו חוזים לשיר באולמות הגדולים באמסטרדם.
פולד היה מאובן מפחד, לאחר שלא שר למעלה מחמש שנים, אך נחל הצלחה כה גדולה, שהופיע שישה שבועות באופן רצוף.
לאחר שחזר אליו ביטחונו העצמי, החל לשיר בקזינו של לונדון, שם היה להצלחה מסחררת.
ההצעות זרמו לעברו מכל קצווי העולם, וכשהופיע בפריז, ביקר במועדון לילה יהודי קטן, בו שמע ניצול מגטו ורשה, שר שיר שנגע בו באופן עמוק "לאן אלך?".
פולד התרשם מאוד וביקש מהמלחין עותק, באומרו "אני אהפוך שיר זה להצלחה בינלאומית"!
פולד ביצע את שהבטיח וכשחזר לבריטניה, כתב מילים באנגלית והקליט בתקליטי דקה תחת הכותרת "לאן אני יכול ללכת?".
השיר פורסם גם בארצות הברית, והצליח אכן תוך 20 שנה להיות להיט בינלאומי.
פולד שר את השיר בתוכנית של מילטון ברל בטלוויזיה, ובתוכניות של פרי קומו ופרנק סינטרה.
השיר הוקלט גם עם ריי צ'ארלס וסטיב לורנס.
בין המעריצים של פולד נכללו בילי הולידיי, אל ג'ולסון ואדית פיאף.
משנת 1949, פולד עבר את העולם חמש פעמים בהופעות, והופיע בארגנטינה, צ'ילה, ברזיל, צפון אפריקה, מצרים, ישראל ולבנון.
10 שבועות חלק במה אחת עם אדית פיאף בתיאטרון ה-ABC בפריז, והועסק על ידי קיסר אתיופיה היילה סלאסי הראשון כזמר בחתונת ביתו בארמון המלכותי באדיס אבבה.
בשנת 1956 פתח פולד מועדון לילה משלו בניו יורק בשם "סברה".
המועדון מצליח מאוד, ואחר כך עבר פולד ללאס וגאס.
שם נישא לאו לאילון מנדלס, ולהם נולדה בת אחת - מרים פולד לילה.
כמו כן השתתף פולד ב-1956 כמפיק וככותב נוסף בסרט הישראלי באין מולדת, בו שיחקו גם שושנה דמארי ושייקה אופיר.
לאחר שהתגרש, חזר פולד להולנד.
יחד עם המפיק מוחמד אל-פרס, הקליט פולד את התקליטור האחרון שלו האגדה, לחברת היפו תקליטים.
בתקליטור שר פולד משיריו הידועים ביותר, כולם בעיבוד מזרחי.
ציטוט ידוע שלו הוא "לעולם לא נמאס לי מחברתי".
לאו פולד נפטר בגיל 84 בעיר מגוריו אמסטרדם.
פרנץ קארל לאופולד פון קְלֶנְצֶה (גרמנית: Franz Karl Leopold von Klenze; 29 בפברואר 1784, ליד שלאדן – 27 בינואר 1864, מינכן) היה אדריכל, צייר, וסופר גרמני שפעל במאה ה-19, אשר נחשב למייצג הבולט ביותר של סגנון "התחייה היוונית" באדריכלות.
פון קלנצה למד אדריכלות באוניברסיטאות של ברלין ופריז.
בין השנים 1808–1813 שימש כאדריכל החצר של מלך וסטפאליה.
בשנים שלאחר מכן עבר לבוואריה, ובשנת 1816 מונה כאדריכל החצר של לודוויג הראשון, מלך בוואריה.
הוא תכנן עבור לודוויג הראשון מבנים רבים במינכן בסגנון הניאו קלאסי.
פון קלנצה הושפע מהערצתו של פטרונו להלניזם, והשפעה זו באה לידי ביטוי מוחצן ביצירתו האדריכלית.
עם הכרזת עצמאותה של יוון המודרנית זימן בנו של לודוויג הראשון, אותון, מלך יוון, את פון קלנצה לאתונה במטרה לתכנן אותה מחדש בסגנון הבנייה של יוון העתיקה.
שמו של פון קלנצה וסגנונו המשיכו להתפרסם, והוא הוסיף וקיבל על עצמו עבודות תכנון אדריכלי משליטים באירופה.
כך למשל מונה בידי ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה לתכנן את מוזיאון ארמיטאז' החדש שיציג את עתיקות יוון, רומא ומצרים.
פון קלנצה השתמש בכישוריו כצייר אומן בשירטוטי המבנים שלו.
הוא הרבה לצייר מבנים עתיקים כמודל מוקדם לתכנון האדריכלי שביצע.
במשך כל השנים הקפיד להשתלם באדריכלות העת העתיקה של יוון ורומא, והשתתף בחשיפות ושחזורים של מבנים מן התקופה שריתקה אותו.
בין יצירותיו המפורסמות ביותר ניתן למנות את:
הפינקוטק הישן (Alte Pinakothek; מוזיאון)
הרזידנץ של מינכן (Münchner Residenz; ארמון)
הפרופילאה של מינכן (שער מפואר)
מקדש ולהאלה (היכל זיכרון ברגנסבורג)
הארמיטאז' החדש (מוזיאון בסנט פטרסבורג, רוסיה)
ומבנים נוספים, אנדרטאות, פסלים ורחובות רבים.
האפיפיור לאו השנים עשר כיהן כאפיפיור מ-28 בספטמבר 1823 ועד מותו.
נולד בשם אניבלה (חניבעל) פרנצ'סקו קלמנטה מלכיורה ג'ירולמו ניקולה סרמטיי דלה ג'נגה (באיטלקית: Annibale Francesco Clemente Melchiore Girolamo Nicola Sermattei della Genga) באזור אנקונה שבמדינת האפיפיור.
ב-1792 מונה למזכירו האישי של האפיפיור פיוס השישי, שנה לאחר מכן הועלה למעלת ארכיבישוף ומונה לנונציו (שגריר אפיפיורי) בלוצרן ושנה לאחר מכן הועבר לקלן ואאוגסבורג.
במהלך 12 שנה פעל בשליחויות דיפלומטיות שונות בגרמניה, במסגרתן נפגש עם שליטים מקומיים במינכן, דרזדן, וינה וויטנברג וכן עם נפוליאון בונפרטה.
כאשר ביטל נפולאון את קיומה של מדינת האפיפיור ב-1798, נכלא כאסיר מדיני.
ב-1814 היה ראש המשלחת האפיפיורית שנשלחה לברך את לואי השמונה עשר, מלך צרפת.
ב-1816 מונה לקרדינל הממונה על כנסיית סנטה מריה אין טרסטוורה ברומא ולאחר מכן לממונה על בזיליקת סנטה מריה מג'ורה, אחד מתפקידי הקרדינלים הבכירים ברומא.
ב-1820 היה לקרדינל-הארכיבישוף בפועל של רומא.
בקונקלווה של 1823 נבחר לאפיפיור, למרות התנגדות צרפת.
שלטונו התאפיין בשמרנות ובהכפפת כל מוסדות הלימוד הקתולים למרות ופיקוח של הוותיקן.
הוא הרבה לתקן תקנות המתערבות בפרטי החיים כגון סוגי בדים מותרים ללבישה ואורכן של חצאיות.
כנגד היהודים גזר האפיפיור איסור על החזקת רכוש ברומא ונתן להם זמן קצר ביותר להתארגן.
הוא השיב תקנות מימי הביניים, בהן הכרח להתגורר בגטו רומא, חיוב לבישת לבוש מזוהה והשבת כוחה של האינקוויזיציה כמוסד המטפל ביהודים.
כן החזיר את מוסד ההלשנות.
לאו ויינר (בהונגרית: Weiner Leó; 16 באפריל 1885 – 13 בספטמבר 1960) היה מלחין הונגרי-יהודי ומורה למוזיקה, בין המובילים בתחומו בהונגריה במחצית הראשונה של המאה ה-20.
את שיעורי הפסנתר הראשונים שלו קיבל מאחיו, ובהמשך למד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
בתקופת לימודיו שם זכה בפרסים רבים, בהם מלגת פרנץ ליסט, פרס פולקמן ופרס ארקל, כולם על יצירה אחת: סרנדה, אופוס 3, פרס היינאלד על "אגנוס דאי" למקהלה, ופרס שונדה על "פנטזיה הונגרית" לטארוגאטו וצימבלום.
פרס פרנץ יוזף אפשר לו לנסוע לווינה, מינכן, ברלין ופריז
בשנת 1908 התמנה ויינר למורה לתאוריית המוזיקה באקדמיה למוזיקה של בודפשט.
הוא היה לפרופסור להלחנה ב-1912 ולפרופסור למוזיקה קאמרית ב-1920. ב-1949 היה לפרופסור אמריטוס, אך המשיך ללמד עד סוף חייו.
בין תלמידיו הרבים ידועי-השם פריץ ריינר, סר גאורג שולטי, פאל הרמן, אנה ואריאש, אנטל דוראטי ובלה שיקי ואישטוואן אנטל שהמשיכו את דרכו.
ב-1928 ייסד באקדמיה תזמורת ללא מנצח שנגניה היו סטודנטים מוכשרים במיוחד.
כמלחין, הושפע ויינר בעיקר ממלחיני התקופה הרומנטית, מבטהובן עד מנדלסון, בגישתו המוזיקלית.
נראה, שאת תחושת הצבע התזמורתי בכתיבתו קיבל מאותם מלחינים צרפתים שלא הושפעו באופן ניכר מריכרד וגנר, בייחוד ביזה.
הגישה הרומנטית הזאת, סולידית ושמרנית, שימשה בסיס לסגנונו, שהושפע בהמשך מיסודות של מוזיקה הונגרית עממית.
עם זאת, הוא לא חקר את תחום מוזיקת העם, כפי שעשו בני תקופתו בארטוק וקודאי, אלא התעניין בנושא ועשה שימוש בכמה יסודות של מוזיקה עממית בלי להשפיע על השפה ההרמונית שביסס בכתיבתו.
אפשר לחלק את כתיבתו היוצרת לארבע תקופות:
התקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה (1905–1913), אחר תקופה נאו-קלאסית (1918–1924), התקופה שבה תפס החומר ההונגרי-עממי מקום ראשון במעלה בסגנונו (1931–1951), והתקופה האחרונה (1952–1960), שהיצירה המאפיינת אותה ביותר היא הפואמה הסימפונית "טולדי", אופוס 43.
בהמשך הקריירה שלו קיבל בין השאר את פרס קולידג' (1922) על רביעיית המיתרים השנייה שלו, את פרס המדינה על הסוויטה אופוס 18 (1933) ושני פרסי קושוט בשנים 1950 ו-1960.
בין יצירותיו הבולטות של ויינר שלישיית מיתרים, שתי סונאטות לכינור, חמישה דיברטימנטי לתזמורת, פואמה סימפונית ומספר רב של יצירות קאמריות וקטעים לפסנתר.
רוב הפסנתרנים יזהו ללא קושי את "מחול השועל" מלא-החיים שלו.
לאו התשיעי היה אפיפיור מ-12 בפברואר 1049 ועד מותו.
נולד כבן אצולה גרמני בשם ברונו מאגיסהיים-דסגבורג, השלישי בשורת אפיפיורים גרמניים שמינה היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והחשוב שבהם.
היה רפורמטור שביקש להציב את השלטון הכנסייתי מעל לשלטון החילוני וקידם לצורך כך את נזירי קלוני ובפרט את הקרדינל הילדברנד (לימים, האפיפיור גרגוריוס השביעי).
במכתב לפטריארך קונסטנטינופול ציטט את מתת קונסטנטינוס באופן ממנו התפרש שהאפיפיור ברומא נעלה ממנו ושהוא שליט העולם הנוצרי.
בכך הסלים את הצעדים שהובילו לסכיזמה הגדולה ותרם להפרדותה-למעשה של הכנסייה המזרחית מעל הכנסייה הקתולית הרומית.
נולד באגיסהיים שבאלזס (כיום בצרפת, אז תחת שליטת קיסר האימפריה הרומית הקדושה כנסיכות גרמנית).
אביו הוגו היה אחיינו של קונרד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-1026 התמנה לבישוף טול (Toul), בתפקידו זה טיפח את מנזר קלוני.
לאחר מותו של האפיפיור דמסוס השני התכנסה בדצמבר 1048 ועידה בראשות נציג הקיסר היינריך השלישי בוורמס, בה בחרו הן נציגי הקיסר והן נציגי רומא בברונו מאיגסהיים כמועמד מוסכם לאפיפיורות.
הוא יצא לרומא לאחר חג המולד, בבזנסון חברו אליו ראש מנזר קלוני והנזיר הילדברנד (לימים, האפיפיור גרגוריוס השביעי).
הוא הגיע לרומא כצליין ונבחר על ידי כוהני הדת של העיר, רק לאחר מכן הוכתר בשם לאו התשיעי.
בפסחא 1049 כינס סינוד גדול, בו שלל לחלוטין את השמעונות (רכישת משרות כנסייתיות בכסף) והעביר את הנכסים של כוהני דת שרכשו את משרתם לידי מנזר קלוני.
בהמשך אותה שנה נע דרך איטליה וצרפת וחבר להיינריך השלישי בחצרו בקלן ולאחר מכן באאכן.
בדרכו קיים כינוסים בפאביה, ריימס ומיינץ בהם הטיף נגד שמעונות ונגד נישואי כוהני דת.
ב-29 באפריל 1050 שב לרומא, בה כינס סינוד פסחא נוסף, שנסוב סביב דיונים תאולוגיים.
לאחר מכן נסע שוב לגרמניה ושב לרומא כעבור שנה לסינוד הפסחא של 1051. ב-1052 שב וחבר לקיסר בפרסבורג וניסה, ניסיון כושל, לשאת ולתת עם הונגריה במטרה להכפיפה לשלטון הקיסרות הרומית.
ב-1052 התבקש האפיפיור לטפל בפלישת הנורמנים לקלבריה ופוליה שבדרום איטליה.
אף קונסטנטינוס התשיעי מונומכוס, קיסר האימפריה הביזנטית, שחשש מפני פלישה נורמנית לביזנטיון, פנה אל האפיפיור ברומא בבקשת סיוע.
הנורמנים היו נוצרים ולפיכך הייתה לאפיפיור סמכות לכפות עליהם את דברו כמנהיגם הדתי העליון.
אולם הנורמנים לעגו לאפיפיור, עקב כך יצא לאחר סינוד הפסחא של 1053 בראש צבא חיילים איטלקים מלאטיום ומהערים בנוונטו, אמאלפי וגאטה (Gaeta) ו-700 שכירי חרב שוואבים שסיפק לו הקיסר היינריך, על מנת להכניע את הנורמנים בראשותו של רובר גיסקאר.
הכוחות התנגשו ב-18 ביוני ליד סיביטאטה, שמצפון לפוג'יה, לפני שכוחות של האפיפיור היו יכולים לחבור לצבא הביזנטי.
למרות הנחיתות המספרית של הנורמנים הצליח צבא הפרשים האחיד שלהם לגבור על הכוח הבלתי-הומוגני שגיבש האפיפיור.
הנורמנים לקחו את האפיפיור בשבי, אותו העביר בנוחות יחסית בארמון בבנוונטו עד אפריל 1054. לאחר שחרורו יצא לרומא שם נפטר ב-19 באפריל.
כיוון שהפטריארך סירב להכיר באפיפיור של רומא כנעלה עליו, נידה אותו הומברטוס מן הכנסייה בסמכות שניתנה לו מאת שולחו, בתמורה נידה הפטריארך את הומברט.
כך נקרעה הסכיזמה הגדולה בין הכנסייה המערבית, הרומית-קתולית לכנסייה המזרחית.
לאו חנין (Leo Hanin; 20 בנובמבר 1913 - 21 בספטמבר 2008) היה פעיל ציוני בסין, יליד וילנה.
אריה לאו חנין נולד למשפחה יהודית בווילנה.
בהיותו בן 3 (בשנת 1916), בתקופת האימפריה הרוסית, עזב עם משפחתו לחרבין שבמנצ'וריה (צפון סין).
שם הצטרף חנין לקבוצה ציונית ולמד היסטוריה יהודית בבית ספר יסודי יהודי.
לאחר מכן למד בבית ספר תיכון רוסי.
כאשר יפן השתלטה על מנצ'וריה ב-1931, הוא עבר לשאנגחאי, שם למד בבית ספר בריטי, והתנדב בחיל שאנגחאי.
הוא הנהיג את בית"ר שאנגחאי, ארגון הנוער הציוני הרוויזיוניסטי.
ב-1937, הוא עבר לקובה שביפן, כדי לעבוד בחברת טקסטיל.
הקהילה היהודית הקטנה שם בחרה בו למזכיר הכבוד שלהם.
מאוגוסט 1940 עד נובמבר 1941 הגיעו לקובה אלפיים פליטים יהודים פולנים-ליטאים, שניצלו מהשואה על ידי סגן-הקונסול היפני בקובנה ובליטא, צ'יאונה סוגיהארה; הקהילה היהודית בראשות חנין עזרה להם במציאת מגורים, תרומת ציוד רפואי וביגוד, ובטיפול בוויזות שלהם כדי שיוכלו להישאר ביפן (בסיוע שגריר פולין ביפן, תדיאוש רומר).
ב-1942 חזר חנין לשאנגחאי ועבד שם עד סיום מלחמת העולם השנייה.
הוא היגר לישראל ב-1948, ולאחר מכן עבר ללוס אנג'לס שבארצות הברית ב-1972.
הוא תיאר את הקהילה היהודית בקובה ואת פעילותיה בראיון מיוחד ב-1999.
נפטר בלוס אנג'לס ב-21 בספטמבר 2008.
הרב ד"ר אליהו לאו יונג היה הוגה דעות, נחשב אחד מאדריכלי היהדות האורתודוקסית בארצות הברית.
נולד באוהרסקי ברוד, צ'כיה, לרב מאיר צבי יונג.
בצעירותו עקרה המשפחה לאנגליה שם שימש אביו כרבו הראשי של איגוד בתי הכנסת ומנהיגן של רבים מיהודי מזרח אירופה באנגליה.
את השכלתו הכללית רכש יונג באוניברסיטת קיימברידג' ואת הדוקטורט עשה באוניברסיטת לונדון.
את לימודיו התורניים עשה ב-1910 בישיבת גלאנטה אצל הרב יוסף צבי דושינסקי ואחר כך בבית המדרש לרבנים בברלין.
נסמך לרבנות בידי הרבנים: מרדכי צבי שוורץ, אברהם יצחק הכהן קוק ודוד צבי הופמן.
החל מ-1916 היה עורכו הראשי של כתב העת "סיני" שנוסד בידי אביו.
האב ובעקבותיו הבן דגלו בשיטת תורה עם דרך ארץ ברוח הגותו של רש"ר הירש.
כהונת הרבנות הראשונה שלו בארצות הברית הייתה בקליבלנד אליה הגיע בינואר 1920, עם רעייתו אירמה לבית רוטשילד.
הוא היה "תופעה חדשה" בעיר, בהיותו הרב האורתודוקסי הראשון בעל הופעה מודרנית, דובר אנגלית ומעוטר בתואר דוקטור, ניגוד חריף ליוצאי רוסיה מאגודת הרבנים שדיברו אך יידיש.
לאחר שנתיים כרב קהילת "כנסת ישראל" בקליבלנד, הוזמן ב-1922 לכהן כרבו של המרכז היהודי היוקרתי במנהטן.
בתפקידו זה יזם הקמת מוסדות חינוך וכתיבת סדרות ספרים יהודיות ברוח האורתודוקסיה שהיו חסרות עד אז על המדף.
הוא קידם משנת 1926 סדר יום בקרב הארגונים היהודים בניו יורק ששם את קידום שמירת שבת ברשימת היעדים הבסיסיים לפעילות.
ועדת השבת שהוקמה אז ושהרב יונג היה חבר בה דאגה לחינוך והסברה בתחום זה, כמו גם לסיוע להשיג הזדמנויות תעסוקה נאותות עבור שומרי שבת.
הרב יונג היה סגן נשיא ה-OU בין 1926–1934, הוא ארגן את מועצת הרבנות של הארגון וכיהן כנשיאה, מועצה זו מילאה את התפקידים הרבניים של הארגון כמו פיקוח על הכשרות ובאמצעות כוחו של הארגון ניסה הרב יונג לכונן מערכת אמינה וגדולה של כשרות שתביס את בליל נותני-הכשרות-ללא-פיקוח ששטף את מדפי המרכולים.
כן דאג לבניית מקוואות בסטנדרטי היגיינה ואסתטיקה מודרניים, וטען כי מצב המקוואות מחפיר ושילוב שלו עם מצב הידע של צעירי וצעירות יהדות ארצות הברית הם מתכון ברור לאובדן שמירת חוקי הטהרה.
הרב יונג כיהן גם כיו"ר ועד בית יעקב בארצות הברית, שנועד לתמוך כלכלית ברשת בתי הספר לבנות של היהדות האורתודוקסית באירופה, רשת שנוסדה בידי שרה שנירר בתמיכת יהודים ממערב אירופה ושהייתה תחת חסותה של אגודת ישראל.
כיו"ר התנועה בארצות הברית, דאג להביא לתודעת הציבור בזמן אמת את סיפורן הטראגי של "התשעים ושלוש" ואף הנהיג אמירת קדיש במרכז היהודי לעילוי נשמתן.
מאוחר יותר עלו פקפוקים על נכונותו של סיפור הגבורה.
לאחר הקמת מדינת ישראל התפטר מחברותו באגודת ישראל בשל אי-שביעות רצונו מן העובדה שהתנועה סירבה להשתתף בממשלה וליטול חלק בהנהגת המדינה הצעירה.
הוא המשיך לתמוך במוסדות בית יעקב ובישיבות, כמו גם במוסדות תרבות אחרים, בתפקידו כיושב ראש ועדת התרבות של הג'וינט.
בתפקידו זה, נסע הרב יונג בפברואר 1955 לארצות צפון אפריקה ובחן את מוסדות החינוך והדת היהודיים בטנג'יר, מרוקו, אלג'יריה ותוניסיה.
כפר אליהו בעיר גדרה, בארץ ישראל נקרא על שמו.
הרב ד"ר אליהו לאו יונג נפטר ב-19 בדצמבר 1987.
בתו רחל רוזנפלד נפטרה בשנת 2024 בגיל 100.
לאופולד "לאו" סמיט (בהולנדית: Leopold (Leo) Smit; 14 במאי 1900 – 30 באפריל 1943) היה מלחין יהודי-הולנדי שנרצח במהלך השואה במחנה ההשמדה סוביבור.
לאו סמיט נולד באמסטרדם למשפחה יהודית חילונית ממוצא פורטוגזי.
בין השנים 1920–1924 הוא למד פסנתר וקומפוזיציה בקונסרבטוריום ואן אמסטרדם.
בשנת 1927 עבר סמיט לפריז, שם התרשם עמוקות מהמוזיקה של מוריס ראוול ואיגור סטרווינסקי.
בפריז היה סמיט בקשר קרוב עם חבורה של מלחינים שנודעה בשם Les Six וכללה את דריוס מיו, ארתור הונגר ופרנסיס פולנק.
בינואר 1933 נישא סמיט באמסטרדם לליין דה-פריז.
בסוף שנת 1936 עקר סמיט לבריסל, שם שהה במשך שנה אחת.
לאו סמיט הלחין בסגנון הנאו-קלאסי, לעיתים קרובות בדו מז'ור, אולם הוא גם הושפע מהמוזיקה של תקופתו ורבות מיצירותיו כוללות השפעות של מוזיקת ג'אז ושל המלחינים הצרפתים שהכיר בפריז.
בשלהי 1937 הוא שב לאמסטרדם, וב-12 בפברואר 1943 סיים שם את יצירתו האחרונה, הסונטה לחליל ופסנתר.
ב-27 באפריל 1943 גורש סמיט יחד עם אשתו למחנה וסטרבורק, ומשם למחנה סוביבור, שם הוא נרצח, שלושה ימים מאוחר יותר.
לאחר מותו של סמיט היה בתחילה רק עניין מועט במוזיקה שלו, אולם מאז סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 החלו יצירותיו להיות מנוגנות דרך קבע.
כמו כן, יצא מארז של ארבעה תקליטורים ובהם כל יצירותיו - (Kamermuziek en Orkestwerken (NM 93003.
סונטה לחליל ופסנתר (1943); תוזמרה בשנת 1989 על ידי וילם סטריטמן
דיברטימנטו לפסנתר בארבע ידיים (1940); תוזמר בשנת 2008 על ידי אנדריאס ואן רוסם
קונצ'רטו לוויולה ולתזמורת מיתרים (1940)
De bruid ("הארוסה") למקהלת נשים (1939); למילים של ז'אן פרינס
שלישייה לקלרינט, ויולה ופסנתר (1938)
פרלוד קטן לראוול לאלט ופסנתר (1938); לפואמה של מרטינוס ניהוף
La Mort ("המוות") לסופרן, אלט ופסנתר (1938); למילים של שארל בודלר
קונצ'רטו לפסנתר ותזמורת כלי נשיפה (1937)
שישייה לחליל, אבוב, קלרינט, בסון, קרן ופסנתר (1933)
חמישייה לחליל, כינור, ויולה, צ'לו ונבל (1928)
שלישייה לחליל, ויולה נבל (1926)
Twaalf stukken voor 4 handen (שנים עשר קטעים) לפסנתר בארבע ידיים
לאו פאל היה מלחין אופרטות יהודי־אוסטרי.
לאו (או לאופולד) פאל נולד באולומוץ.
את לימודי המוזיקה החל אצל אביו, מוריץ פאל (1848–1922), מנצח ומלחין, שהשתקע בברלין.
פאל הצעיר למד בקונסרבטוריון של וינה ואחרי לימודיו הצטרף שוב אל אביו בברליו.
בשנת 1895 פתח בקריירה חדשה כמנצח ומלחין אופרטות בהמבורג.
משנת 1904 ואילך הקדיש את כל עתותיו להלחנה.
אף כי לא הצליח במעשיו כמו בן־זמנו פרנץ להאר, בכל זאת הוציא מתחת ידו יצירות מלודיות ומתוזמרות היטב.
אחרי שעבד בברלין, המבורג וקלן, השתקע לבסוף לישיבת קבע ב־1906 בווינה, שם מת.
האופרטות המוכרות ביותר שלו בארצות דוברות האנגלית הן "נסיכת הדולר" ו"מאדאם פומפדור", שזכתה לרצפי הצגות מוצלחים בלונדון ובניו יורק ונשארה ברפרטואר בגרמניה ובאוסטריה במשך כל המאה ה-20. "Der liebe Augustin" (1912); ("Caprice Princess" בלונדון) זכתה ל־3,360 הופעות, מספר ללא תקדים.
האופרה "Der goldene Vogel" ("ציפור הזהב") הוצגה אומנם בדרזדן ב־1902 עם ריכרד טאובר ואליזבת רתברג, אך הצליחה פחות.
קרובי משפחתו של פאל חיים כיום בשוודיה ובארצות הברית.
"Die Sirene", (וינה, 1911; עובדה לאנגלית ב-1911 למחזמר בשם "The Siren")
לאו עכברא גנב אלא חורא גנב (בתרגום מארמית: לא העכבר גנב אלא החור גנב) הוא ביטוי תלמודי המופיע כמה פעמים בתלמוד הבבלי, שמשמעותו שאין לתלות את הכֶּשֶל בפרט שכשל, אלא במערכת שלא מנעה את אפשרות הפעולה שהובילה לכשל.
המשל לכך הוא שאין להאשים את העכבר שגונב חיטים מבעל הבית, אלא את החור שדרכו הוא נכנס למקום הגנבה.
הביטוי מופיע שלש פעמים בתלמוד בבלי הציטוטים מעט שונים, במסכתאות גיטין, קידושין וערכין.
עיקר העניין הוא שמקשה אביי על ההלכה הקונסת את הלוקח, שהרי לפי ההגיון היה ראוי לקנוס את המוכר, ועל כך משיב לו רב יוסף שלא העכבר גנב, אלא החור.
על כך ממשיך ומקשה אביי שלולי העכבר מה כבר החור עושה, ומתורץ שהקנס הוא במקום איסור.
פרשן המקרא והתלמוד, רש"י, פירש את הביטוי בכל מקום באופן מעט שונה.
במסכת גיטין: חורא - חור הכותל שהעכבר נכנס לתוכו וניצול מפני רודפיו.
במסכת קידושין: אלא חורא גנב - אלמלא חור שהעכבר מצניע גנבתו שם לא היה גונב.
ובמסכת ערכין ביאר גם את תחילת הביטוי: לאו עכברא גנב - עכבר הגונב ומניח בחוץ אם לא היה לו חור להניח בו לא היה גונב הלכך חורא גנבא וקא גניב ליה ה"נ אם לא היה מוצא לוקח לא היה מוכרו.
משמעות הביטוי שאין להטיל את האשמה על הגנב אלא על התנאים שהביאו לגנבה.
במשפט: עורכי דין או שופטים יכולים להשתמש בביטוי זה כדי להדגיש את חשיבות ההקשר שבו נעשתה עבירה מסוימת, ולהפנות את תשומת הלב לכך שייתכן שהנסיבות הובילו למעשה ולא הכוונה הפלילית של הנאשם.
האפיפיור לאו השני היה האפיפיור מ-17 באוגוסט 682 עד מותו, והוא אחד מאפיפיורי האפיפיורות הביזנטית.
לאו נולד בשנת 611 בשם לאו מניוס, והיה סיציליאני מלידה (בנו של אדם בשם פאולוס).
בסופו של דבר הוא מצא את עצמו בין אנשי דת סיציליאנים רבים ברומא, באותו זמן, בשל קרבות הח'ליפות האסלאמית נגד סיציליה באמצע המאה ה-7. אף כי נבחר לאפיפיור ימים ספורים לאחר מותו של האפיפיור אגתו ב-10 בינואר 681, הוא לא הוכתר במשך יותר משנה וחצי.
הסיבה הייתה בשל המשא ומתן על השליטה האימפריאלית בבחירות האפיפיור.
לאו היה ידוע כדרשן רהוט שהתעניין במוזיקה ובמתן צדקה לעניים.
משא ומתן זה נערך על ידי קודמו של ליאו, אגתו, בין הכס הקדוש לבין הקיסר קונסטנטינוס הרביעי.
הם עסקו ביחסים בין האימפריה הביזנטית לבחירות האפיפיור.
קונסטנטינוס הרביעי כבר הבטיח לאגתו לבטל או להפחית את המס שהאפיפיורים שילמו לאוצר הקיסרי בזמן ההכתרה שלהם, מדיניות אימפריאלית שהייתה בתוקף כבר כמאה שנה.
שלטונו קצר הימים של לאו לא אפשר לו להשיג הרבה, אבל היה לו הישג אחד בעל חשיבות עליונה: הוא אישר את החלטותיה של המועצה האקומנית השישית (680–681).
המועצה התקיימה בקונסטנטינופול נגד המחלוקת של המונותליטיזם, ונוהלה על ידי האפיפיור אגתו.
לאחר שלאו הודיע לקיסר כי צווים של המועצה אושרו, הוא פרסם אותם לאומות המערב.
במכתבים שנכתבו אל המלך, הבישופים ואצילי ספרד, הוא הסביר מה עשתה המועצה, והוא קרא לבישופים להישמע לצווים שלה.
במהלך המועצה, הונוריוס הראשון הוחרם בשל דעותיו על מחלוקת המונותליטיזם וסובלנותו כלפי כפירה.
לאו התאמץ מאוד להבהיר כי החרים אותו לא מפני שלימד כפירה, אלא מפני שהוא לא היה פעיל מספיק להתנגד לה.
בהתאם למנדט האפיפיורי התקיים סינוד בטולדו (684), שבו התקבלו החלטות ועידת קונסטנטינופול השלישית.
בשלב זה, לאו שם קץ לניסיונותיהם של הארכיבישופים של רוונה להתרחק משליטת הבישוף של רומא, אך גם ביטל את המס שהיה נוהג לשלם להם כאשר קיבלו את הפליום.
כמו כן, בתגובה לכאורה על פשיטות הלומברדים, לאו העביר את שרידיהם של מספר קדושים מקטקומבות לכנסיות בתוך חומות העיר.
הוא הקדיש שתי כנסיות, סנט פול וסט.
לאו גם תיקן מחדש את המזמור הגרגוריאני והלחין כמה מזמורים קדושים לשירות האל.
האפיפיור לאו השמיני היה אנטי-אפיפיור מ-23 בדצמבר 963 עד 26 בפברואר 964, ואפיפיור מ-23 ביוני 964 ועד מותו.
לאו נולד ברומא באזור שסביב קליבוס ארג'נטאריוס, והיה בנו של ג'ובאני שהחזיק במשרת פרוטוניארי, וחבר במשפחת אצולה מפוארת.
הוא היה פרוטוסקריניוס (או מפקח על בתי-הספר הציבוריים הרומאיים לסופרים) בבית-המשפט האפיפיורי בתקופת האפיפיור יוחנן השנים עשר.
בשנת 963 הוא נכלל במשלחת שנשלחה על ידי יוחנן אל הקיסר הגרמני, אוטו הראשון, בעת שהוטל עליו מצור על ידי ברנגאר השני, מלך איטליה.
ההוראות שלו היו להרגיע את הקיסר, ולדווח לו כי האפיפיור נחוש בדעתו לתקן את העוולות של בית האפיפיור, כמו גם מחאה על מעשיו של אוטו בדרישה כי ערים במדינות האפיפיור נשבעו לאוטו במקום לאפיפיור.
הברית לא נמשכה זמן רב.
ב-2 בנובמבר 963, כשצבאו של אוטו כמעט הגיע לרומא, יוחנן ברח, לאחר שהוא ביזה את בזיליקת פטרוס הקדוש בבזיזת כל הזהב שהוא היה יכול לשאת, וביקש מקלט בהרי קמפניה.
לאחר שהוא נכנס וכבש את רומא, המלך אוטו כינס "סינוד" של חמישים בישופים מאיטליה וגרמניה, וערך רשימה ארוכה של האשמות פוליטיות ואישיות נגד האפיפיור יוחנן, כולל חילול הקודש, מעילה בקודש, שבועת שקר, רצח, ניאוף וגילוי עריות.
בארבעה בדצמבר 963, הסינוד של המלך אוטו הדיח את יוחנן בשל ניסיון המרידה נגד אוטו ובשל התנהגות בלתי ראויה, והמועצה החליפה את יוחנן בלאו שנבחר לאפיפיור.
במאי 964 מת יוחנן השנים עשר, ובמקומו נבחר בנדיקטוס החמישי לאפיפיור, על ידי אצילי רומא.
עד מהרה כבש אוטו הראשון את רומא, והחזיר את לאו לכס האפיפיורות, תוך שבנדיקטוס החמישי הודח מכל תפקידיו, למעט מתפקיד הקרדינל.
לאו תמך בקיסר אוטו הראשון, ואף הוציא בולה אפיפיורית שבה העניק לקיסרים הגרמנים את הזכות לבחור את יורשיהם בממלכת איטליה ואת הזכות למנות את האפיפיור.
ב-1 במרץ 965 מת לאו ברומא, ויוחנן השלושה עשר מונה למחליפו.
לאו (יהודה פנחס) כהן (6 ביולי 1894 – 19 ביוני 1961) היה משפטן יהודי ומומחה למשפט חוקתי, שכיהן בין היתר כמזכיר המדיני של הסוכנות היהודית בשנים 1935–1948 וכמזכיר המדיני של משרד החוץ לאחר הקמת מדינת ישראל.
בשנת 1949 פרסם לאו כהן הצעת חוקה ראשונה למדינת ישראל.
נולד בפרנקפורט שבגרמניה בשנת 1894 בן מרדכי יצחק כהן ולאה בת ר' יהודה פנחס נאביאסקי מקובנה.
קיבל חינוך יהודי – התחנך בבית הספר העממי-יהודי בפרנקפורט, ולאחר מכן החל ללמוד בבית הספר הריאלי של הקהילה.
הוא היה פעיל באגודות סטודנטים יהודים וציונים.
בשנת תר"ץ נשא את מרים בת מאיר קניגסהופר, שנפטרה ימים אחדים לאחר לידת בנם, מרדכי יצחק.
כהן התחתן בשנית עם מינה יהודה בארט.
בין השנים 1914–1919 למד לאו כהן משפטים בגרמניה ובשנת 1921, עלה לארץ ישראל, אך לאחר זמן קצר חזר לאירופה והשלים בגרמניה את תואר דוקטור במשפטים באוניברסיטת היידלברג.
בשנת 1935 עלה שוב לארץ ישראל ושימש במשך שלוש עשרה שנה המזכיר המדיני של הסוכנות היהודית.