tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תוכניות אלה גובשו בבית אורי צבי ומוכוונות לקהל הרחב ולקבוצות מאורגנות כגון בתי ספר, תנועות נוער, ארגונים ציבוריים, מכינות קדם-צבאיות, יחידות צה"ל, לקהל החרדי ולסטודנטים.
בית אורי צבי הוצאה לאור
בית אורי צבי ייסד בשנת 2023, הוצאה לאור, הספר הראשון שיצא לאור בהוצאה הוא ספר השירה 'ממצאים חדשים', של המשורר יוסי סוויד, בעריכתו של המשורר והעורך אלחי סלומון.
בית אורי צבי ייסד ב-2023 את פרס אורי צבי לשירה עברית.
הפרס מוענק בתמיכת משפחתו של המשורר ובתמיכת עיריית ירושלים.
צוות השופטים מנה בין השאר את המשוררים צור ארליך ומירון ח.
הזוכים בפרס אורי צבי לשנת 2023 הם המשורר בנצי גולדשטיין, על ספרו 'במדבר תמוז', המשורר יוסף עוזר, על ספרו 'הסחה לאדום', והמשוררת סלעית לזר, על ספרה 'רקמת הניתוק'.
הזוכים בפרס אורי צבי לשנת ה'תשפ"ה הם המשורר יורם בק, על ספרו 'סוף מערב', המשוררת ריטה קוגן, על ספרה 'מחלת יבשה', יצחק כהן על ספרו 'אין לי יותר ממי שאני'.
האחים בלפור חקק והרצל חקק זכו בפרס למפעל חיים ספרותי.
בית אורי צבי הקים כחלק מפעילותו את "יהי", כתב עת רבעוני לשירה, ספרות ואומנות פוליטית.
במקביל למהדורה המודפסת פועלים אתר אינטרנט ועמוד פייסבוק, בהם מפורסמות יצירות פואטיות-פוליטיות על בסיס יומי, מכל גוני הקשת האומנותית והפוליטית.
כתב העת נועד לשמש במה מרכזית לפרסום אומנות פוליטית, מתוך תפיסת מקימיו, שבמה כזאת לא מתקיימת כיום בישראל.
על אף שהוא אינו מזדהה עם מפלגה או זרם פוליטי כלשהו – ואף קורא לפרסום של שירה פוליטית מכל הזרמים וההשקפות – מבקש כתב העת לאפשר במה לקולות פוליטיים שאינם מקבלים די ביטוי בבמות ההגמוניות של התרבות והאומנות בישראל, למשל קולות ימניים מהמחנה הלאומי.
את כתב-העת עורך המשורר אלחי סלומון, וכחברי מערכת משמשים צור ארליך, טלילה ציפר, רחל גץ סלומון ויוסי סוויד.
'יהי' מבקש לפעול ברוחו של אצ"ג, בין השאר על ידי יצירת במה המאפשרת פתחון פה לקולות פוליטיים רדיקליים, שהודרו מהשיח המרכזי, וכן בעיצובו החדשני של כתב העת מבחינה גרפית, בהשראת אצ"ג, שהקנה חשיבות לפן הגרפי המודרני של ספריו.
בית אורי צבי נוסד להנצחתו ולזכרו של אצ"ג, שהיה משורר פוליטי, ואף נטל תפקיד בזירה הפוליטית בישראל בשבתו כחבר הכנסת הראשונה מטעם "חרות".
מטבע הדברים שואב בית אורי צבי השראה מיצירתו ומפועלו של המשורר אותו הוא מבקש להנציח.
עם זאת, המוסד אינו מזוהה עם אף מפלגה או דרך פוליטית מוגדרת.
הוא מבקש לפעול לאור הערכים שהתבטאו ביצירתו של אצ"ג ובאישיותו בפרשנות הרחבה ביותר, וכן לאפשר במה סובלנית וביקורתית לזהויות ולעמדות שונות בציבוריות הישראלית.
בית אונגר הוא בית ברחוב עבו שבעיר העתיקה בצפת, שבו התגוררה משפחתו של אלתר אונגר, שנרצחה על ידי פורעים ערבים במרד הערבי הגדול.
הבית גובל בבית עבו, שבו נפתחות בכל שנה חגיגות ל"ג בעומר בתהלוכה להר מירון.
לאחר מאבק ציבורי הוכרז בית אונגר כמבנה לשימור.
הבית נבנה בתחילת המאה ה-20. מאז שנות ה-20 של המאה ה-20 התגוררה בבית משפחתו של אלתר אונגר, מצאצאי האדמו"ר רבי מרדכי דוד אונגר מדומברובה.
אונגר, יליד צפת, היה בנו של הרב יעקב יצחק אונגר.
גיסו הוא הרב בעריש זלץ, מגדולי רבני צפת.
לאחר נישואיו היה סופר סת"ם.
ב-13 באוגוסט 1936, בשעה שמונה וחצי בערב, פרצו פורעים ערבים לבית ברובע היהודי בצפת וירו בשלושת הילדים, בני תשע, שבע ושש, שישנו על מחצלת בחדר.
לשמע היריות התעורר אבי המשפחה, אלתר אונגר, שישן בחדר הסמוך, ונזעק לחדר הילדים.
הפורעים השליכו עליו פצצה והוא נהרג במקום.
אשתו, שרצתה אף היא להגן על ילדיה, נפצעה.
הוא הובא למנוחות בבית העלמין בצפת.
ראשי העדה היהודית בצפת כתבו לנציב העליון: "העדה העברית בצפת מזועזעת עד היסוד לרגל הרצח האכזרי של משפחה שלמה על שלושת ילדיה".
במשך כמה שנים היה הבית נטוש.
בשנות ה-40 שימש הבית את ארגון ההגנה כמקום תצוגה סודי לנדבני הקהילה הצפתית, שבו הוצגו להם כלי הנשק שנרכשו להגנת היישוב בכספי תרומותיהם.
לאחר קום המדינה שוב ננטש הבית וחלקו העליון נאטם.
ב-2005 נרכש הבית על ידי אדם פרטי, שתכנן להרוס את המבנה לטובת בניית יחידות דיור.
בעקבות זאת קמו גורמים שונים בצפת וניסו למנוע את הריסת הבית ואף חלקם דרשו להכריז עליו כמבנה לשימור לאור הרקע היסטורי של המבנה.
בעקבות הלחץ הציבורי הורה ראש העירייה אילן שוחט על הפסקת העבודות.
המועצה לשימור אתרים פנתה לוועדת ערר מחוזית לתכנון ובנייה בבקשה לבטל את ההיתר שניתן להריסת הבית.
בֵּית אָוֶן, הייתה יישוב מקראי בנחלת שבט בנימין.
העיר נזכרת בספר יהושע בתיאור כיבוש הארץ והתנחלות השבטים.
ובסיפור אודות מלחמות שאול בפלשתים.
בית און המקראית ממוקמת מזרחית לבית אל ליד העיר המקראית העי.
אולברייט טוען שיש לזהות את בית און עם העיר ברקא בקרבת העיר מכמש.
אחרים מזהים את א תל בקרבת בית אל.
מהכתוב ב: , נראה כי בית און שימשה כאתר הפולחן של העיר בית אל ובית און הוא שמה הקודם של בית אל.
ההגייה "בֵּית אָוֶן" שמה ללעג את השם בית און.
למקור השם "בֵּית אָוֶן" רומז בדבריו הושע הנביא.
בית איל הוא מרכז ספורט, בריאות, תרבות והנצחה, הממוקם בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד שבעמק הירדן.
הוא נקרא על שמו של איל שמעוני, בן הקיבוץ, שנפל בלבנון ב-18 בספטמבר 1997. המרכז הוקם ביזמתה של אורנה שמעוני, אמו של איל, ועל ידה.
בבית מצוי גם מרכז הנצחה לכל חללי ישראל בלבנון.
בבית איל קיימים בריכת שחייה מקורה, בריכה הידרותרפית, בריכת פעוטות, סאונה, טיפולי ספא, חדר כושר, סטודיו חוגים, אולם הרצאות, אמפיתיאטרון פתוח, מדשאות ומתקנים לילדים.
במקום מתקיימים חוגים ופעילויות מגוונים.
במקום התקיימו בשנים 2008–2013 אליפויות ישראל בשחייה בחורף, עד להקמתה של בריכת טוטו וינגייט שבה מתקיימות כיום אליפויות ישראל.
המוטו של המקום היא "הרמוניה של חיים" ומטרתו היא שילוב בין כל הגילאים, הקבוצות והגוונים הרבים בחברה הישראלית, בדגש על שילוב בעלי המוגבלויות בחברה, וחיבורם של כל אלו עם זכרם של הנופלים במערכות ישראל.
הבית תוכנן על ידי האדריכל דניאל בר קמא.
במפלס העליון של הבית מתפרסת לאורכו תצוגת זיכרון נרחבת הנקראת ציר ארזי הלבנון.
היא מנציחה את שמות כל חללי היישוב בארץ ישראל וצה"ל שנפלו בלבנון - 1,397 במספר, ואת שמות 212 האזרחים שנרצחו בפעולות איבה שמקורן בלבנון.
המונצחים הראשונים במקום הם כ"ג יורדי הסירה.
תצוגת הזיכרון מספרת את סיפור האירועים והמלחמות בין ישראל ולבנון משנת 1941 ואילך.
היא כוללת טקסטים רבים ומסכי וידאו.
במפלס תחתון ממוקם חלל המדמה מוצב של צה"ל ובו תמונות גדולות ומחשבים המיועדים ללמידה ולהתייחדות עם הנופלים וכן מסך להקרנת סרטים.
"בית אוסף קופפרמן" הוא מוזיאון בקיבוץ לוחמי הגטאות המוקדש לאמן משה קופפרמן, זוכה פרס ישראל, שהיה ממקימי הקיבוץ וחי בו עד לפטירתו.
המוזיאון ממוקם בחלל הסטודיו של הצייר, שנשמר כפי שהיה בחייו, כולל צנצנות הצבע הפתוחות וכלי העבודה השונים.
לצד הסטודיו מוצגים ציורים של קופפרמן, והוא מלוּוה בתיעוד פועלו של קופפרמן.
באולמות ליד הסטודיו נערכות תערוכות מתחלפות הכוללות עבודות של קופפרמן ושל אמנים אחרים.
באולם אחד מוצגות תערוכות מתחלפות המתייחסות ליצירתו של הצייר, ובאולם השני מוצגת תערוכת קבע, ובה עבודות נבחרות שלו.
במקום גם מוצגים סרטים על קופפרמן, וניתן לעיין בקטלוגים מתערוכותיו ובספריית האמנות שלו.
בית אוסף קופפרמן נתמך על ידי משרד התרבות והספורט.
המקום מציע סיורים מודרכים (בתיאום מראש) המותאמים לכל הגילאים, ונכללים ב"סל תרבות ארצי" של משרד החינוך.
"בית אוסף קופפרמן" הוקם ב-2003, לאחר מותו של קופפרמן, בשאיפה לשמר ולהציג את יצירתו ולהפיץ את יצירותיו.
המבנה כולו תוכנן בידי האדריכל אייל מינס, חבר הקיבוץ, על פי רצונו של קופפרמן.
שכונת בית אורות היא שכונה יהודית השוכנת בהר הזיתים בירושלים, סמוך לאוניברסיטה העברית.
בשכונה פעלה ישיבת בית אורות.
בבסיס השכונה עומד בית שהוקם בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי הילדה אנדרסון, עיתונאית שוודית נוצרייה ושליחתו של עיתון בשם "כרמל".
היא קראה לבית "הקן השוודי של ירושלים", והוא שימש גם לאירוח נכבדים, בהם הקיסר האתיופי היילה סלאסי ונסיך הכתר השוודי גוסטב.
אנדרסון נהרגה ב-1948, מכדור של צלף.
הבית הועבר לבעלות משפחתה של אנדרסון ומאוחר יותר רכש אותו מוחמד עיסא אבו סאביטאני, איש עסקים תושב שכונת אבו תור, והשכירו.
יורשיו מכרו את הבית והקרקע שסביבו בשנת 1985, תמורת כמה מיליוני דולרים, לארווין מוסקוביץ'.
תחילה הבניין היה מיועד לאכלס את הסניף הירושלמי של מפלגת מפד"ל.
אחר כך יזמו הרב חנן פורת והרב בנימין (בני) אלון הקמה של ישיבה במקום.
הישיבה הוקמה לזכרו של גיורא אשכנזי, מ"פ בחטיבת הצנחנים ומפקדו של פורת, אשר נהרג בקרב במקום במלחמת ששת הימים.
לאחר פעולות שיפוץ שנמשכו כארבע שנים, תלמידי הישיבה החלו בלימודיהם באוגוסט 1990. הרב אלון עמד בראש הישיבה עד לבחירתו כחבר הכנסת בה'תשנ"ו (1996).
בספטמבר 2001 הורה השר לתשתיות לאומיות, אביגדור ליברמן, לחברת החשמל לחבר את שכונת בית אורות לרשת החשמל של ישראל, במקום הרשת של חברת החשמל המזרח-ירושלמית.
בינואר 2010 אישרה עיריית ירושלים תוכנית בנייה להקמת ארבעה מבנים נוספים במקום, שבהם 24 יחידות דיור עבור משפחות של אנשי הצוות והאברכים הלומדים בישיבה.
טקס הנחת אבן פינה למבנים החדשים נערך בינואר 2011, בנוכחות מייק האקבי, מושל ארקנסו לשעבר.
בשנת ה'תשע"ד (2014), נחנכה שכונת המגורים ובה עבר להתגורר הרב דוב ליאור.
השכונה ממוקמת בסמיכות לשכונת א-טור וסבלה מהתפרעויות הכוללות זריקת אבנים והתנכלויות לתושבים היהודים במקום.
הרחוב המרכזי בשכונה נותר עדיין ללא שם, אך גרם המדרגות שמוביל לשכונה נקרא מעלות חנן פורת על שם מי שהיה ממייסדי השכונה.
בית אטינגן (גרמנית: Oettingen) היא שושלת אצולה גרמנית ששלטה באזורים בגבול בוואריה, ושוואביה עם מרכז בערים אטינגן ונרדלינגן.
רוזן אטינגן הוזכר לראשונה במסמך משנת 1141.
החל מהמאה ה-15 שטחי המשפחה חולקו בין נציגיה.
בשנת 1522 לודוויג ה-15 פון אטינגן חילק את הרוזנות בין בנו הקתולי לבין בנו ההפרוטסטנטי וכך נוצר ענף אטינגן-אטינגן ואטינגן-ולרשטיין.
ענף אטינגן-אטינגן נפסק בשנת 1731 ורוב שטחיו הועברו לאטינגן-ולרשטיין, היתר הועברו לאטינגן-באלדרן ואטינגן-שפילברג.
בשנת 1806 בזמן שבוצעו שינויים במנהל בגרמניה, בידי המשפחה היו כ-850 קמ"ר בהם התגוררו 60 אלף אזרחים.
בידי המשפחה היו מספר ארמונות מבוצרות.
ארמון באלדרן נמצא בעיר בופפינגן ובתוכו אוסף נשק גדול מתקופה עד למאה ה-18. נציגי ענף אטינגן-ואלרשטיין אספו ספרים עתיקים רבים.
בשנת 1816 אוסף זה כלל כ-4500 פריטים ונפתח לציבור בעיר ולרשטיין.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא עבר לארמון הרבורג השייך למשפחה.
בשנת 1980 הוא נרכש על ידי ממשלת בוואריה תמורת 40 מיליון מארק גרמני והועבר לאוניברסיטת אוגסבורג.
החל מהמאה ה-14 בידי המשפחה הייתה מבשלת בירה.
היא נמכרה בשנת 1956. בשנים 2004–2013 בירה Oettinger הייתה בין הנמכרות בגרמניה.
כריסטינה לואיזה, נסיכת אטינגן-אטינגן, סבתה של פאבל הראשון, קיסר רוסיה
לודוויג זו אטינגן-ואלרשטיין (1791–1870), שר ראשון של לודוויג הראשון, מלך בוואריה
גבריאל אטינגן (נולדה ב-1953) פרופסור לפסיכולוגיה
בֵּית אַלְפָא הוא קיבוץ מזרם הקיבוץ הארצי, קיבוץ א' של השומר הצעיר.
מיקומו במזרח עמק יזרעאל בעמק חרוד לרגלי הגלבוע ליד גן השלושה ("הסח'נה"), ובסמיכות לכביש 71 (בית שאן - עפולה).
הקיבוץ ממוקם בגובה של כ-73 מטר מתחת לפני הים.
מקור השם הוא בשמו של יישוב יהודי קדום שישב במקום עד המאה ה-6 לספירה ואחריו ישב במקום יישוב ערבי קדום בשם בית אילפא.
על פרוש השם הקדום יש שתי סברות: האחת מהמילה 'אלוף' שפרושה שור, כלומר מקום שגידלו בו שוורים.
השנייה מהמילה 'אולפנא', כלומר מקום לימוד, בית ספר.
הגן הלאומי בית אלפא ובתחומו בית הכנסת עם רצפת הפסיפס שנתגלו בשנת 1928 נמצאים בשטחו של קיבוץ חפציבה הסמוך.
הקיבוץ הוקם על ידי בוגרי תנועת הנוער השומר הצעיר, ברובם מגליציה, ששהו כפליטים בווינה בזמן מלחמת העולם הראשונה ושם התוודעו לתנועה.
במהלך 1920 עלו לארץ בוגרי התנועה, וחלקם הגדול התקבץ בשלושה מקומות: חוות אום אל-עלק (שוני) סמוך לבנימינה, בית גן (יבנאל) ומאוחר יותר ביתניה עילית וכביש חיפה-ג'דה - שם הוקם גדוד שומריה בהנהגת אבא חושי (שנלר) ומרדכי שנהבי.
באפריל 1921 כל הקבוצות התאחדו והקימו את קיבוץ א' של השומר הצעיר.
באוקטובר 1921 עזב את הקיבוץ מנהיגו מאיר יערי, לאחר סכסוך שהתגלה בינו לבין שאר החברים, שהונהגו על ידי דוד הורוביץ.
באפריל 1922 הוציא הקיבוץ את הקובץ 'קהליתנו' בעריכת נתן אגמון (ביסטריצקי), שנתן ביטוי להגותם ולקורותיהם הסוערים בימי ביתניה עילית, והפך לאבן דרך ספרותית ורעיונית של העלייה השלישית.
המחזה ליל העשרים של יהושע סובול מתבסס על הספר ועל המיתוסים של ביתניה עילית, כפי שהשתקפו גם בזיכרונותיהם של מי שהיו שם.
אחרי תקופת הכשרה בעבודות חלוציות, סמוך לנהלל ובמחנה ליד גבע, הקיבוץ עלה על הקרקע ב-4 בנובמבר 1922, י"ג חשון תרפ"ג.
המוסדות הציוניים לא נתנו ברכתם למהלך, בשל גילם הצעיר של המייסדים וחוסר בשלותם להתיישבות, כמו גם העובדה שבקרקעות גוש נוריס בהם התיישבו כבר הוקמו הקיבוצים עין חרוד ותל יוסף.
הקיבוץ הוקם על קרקעות של הקרן הקיימת לישראל וגם הודות לתרומות של יהודי גליציה שגויסו על ידי חברי הקיבוץ וחברי הקיבוץ הסמוך חפציבה.
השם שיועד לו היה כפר שטנד, על שם הפעיל הציוני האוסטרי שנפטר ב-1919 אדולף שטנד, אך מייסדיו בחרו בשם בית אלפא בשל הזיקה ליישוב הקדום.
עד 1936, עם הקמת תל עמל בית אלפא היה הנקודה המזרחית ביותר בעמק.
בחג השבועות 1924 נערך בבית אלפא כנס ארצי של השומר הצעיר, בו נקבע המשך דרכה של התנועה בארץ ובגולה והוא נחשב אבן יסוד בתולדות התנועה.
בנובמבר 1925 הוקם בוועידה בבית אלפא חבר הקבוצות, לימים איחוד הקבוצות והקיבוצים, והקיבוץ הצטרף כחבר בו.
ב-1925 הוקמה חברת הילדים של בית אלפא, בה למדו גם ילדי הקיבוצים השכנים, ביניהם חפציבה, לצד ילדי חוץ.
חברת הילדים, שהוקמה ביוזמת חבר בית אלפא אליהו רפפורט, התאפיינה בשיטות לימוד חדשניות ולימדו בה אנשי החינוך הידועים דוד אידלסון, שמואל (מילק) גולן ויהודה רון-פולני.
באוגוסט 1929, בעת מאורעות תרפ"ט, הותקף הקיבוץ על ידי בדואים מהשבטים שישבו בשכנות לו ממזרח.
בשל התרעה מוקדמת עזבו עוד לפני המתקפה הנשים והילדים את בית אלפא, והועברו לגבע.
חברי הקיבוץ שנותרו התבצרו בבית חברת הילדים, המבנה היחיד שבבית אלפא באותה עת.
יחד עם אנשי חיל הספר שהגיעו לנקודה הם הצליחו להדוף את המתקפה.
אף על פי שחברי הקיבוץ היו בוגרי השומר הצעיר, בשנים הראשונות התנועה לא הייתה קיימת כגוף פוליטי מאגד בפלשתינה-א"י והקשר בינה לבין בית אלפא ניתק באופן מעשי.
הדבר הביא לבחירה חופשית של חברי הקיבוץ בהשתייכות פוליטית, והחל מאמצע שנות ה-20 נוצרו שלושה פלגים בבית אלפא: תומכי אחדות העבודה (מ-1930 מפא"י) בהנהגת אפרים רייזנר, השמאל (גלגול של האופוזיציה השמאלית בגדוד העבודה) בהנהגת בנימין דרור והשומר הצעיר בהנהגת אליעזר הכהן.
עם הקמת הקיבוץ הארצי ב-1927 חברי בית אלפא החליטו לא להצטרף אליו, ורק להתיר לחברים שמעוניינים בכך לעשות זאת באופן פרטני.
בשנת 1934 הגיעה לקיבוץ השלמה של חברי השומר הצעיר מקיבוץ הסולל, ושינתה את האיזון הפוליטי הפנימי בקיבוץ לטובת השומר הצעיר.
ב-1936 החליט ילדי השכבה הבוגרת של חברת הילדים, בעידוד מדריכם אברהם יפה, חבר תל עמל, להקים קן ולהצטרף לתנועת השומר הצעיר.
הדבר הביא למתיחות חריפה והתפרצות סכסוך מר בין הפלגים, שגלש גם מחוץ לקיבוץ.
ברל כצנלסון אף טען לגזילת הילדים בעורמה מידי הוריהם, חברי מפא"י.
לאחר מספר שנים של ניסיונות פשרה ובוררות, ביוני 1940 נערכו חילופי חברים עם קיבוץ רמת יוחנן (שחווה משבר פנימי דומה בין חברי מפא"י לחברי השומר הצעיר שהגיעו מהשלמת קיבוץ פלנטי).
אנשי השומר הצעיר של רמת יוחנן עברו לבית אלפא והצטרפו לאנשי השומר הצעיר והשמאל שבמקום, ואנשי מפא"י והבלתי-מפלגתיים הצטרפו לאנשי מפא"י ברמת יוחנן.
הפרשה נודעה בשם "הטרנספר" או "פרשת בית אלפא".
בית אלפא הצטרף לקיבוץ הארצי וב-1943 קיבל השלמה נוספת מהתנועה, של בוגרי גדוד השדה מקן תל אביב צפון.
באותה שנה הוקם סמוך לקיבוץ מוסד חינוכי גלבוע לילדי ונערי גוש קיבוצי הקיבוץ הארצי שבסביבה (בית אלפא, רשפים, מסילות וניר דוד).
המוסד נסגר ב-2003 וכיום פועל בשטחו מרכז קליטה לעולים.
בשנת 2018 הוקם במקום, ליד המתחם בו שכן המוסד החינוכי, בית הספר היסודי "גלבוע" לתלמידים מבית-אלפא, חפציבה ובית השיטה.
בשנותיו הראשונות תפס בית אלפא מקום מרכזי בפיתוח החקלאות בארץ והענפים המשקיים.
זן המלפפון "בית אלפא" פותח על ידי חברת הקיבוץ חנקה לזרסון, ופיתוחים של זנים בגידולים כגזר, בצל וכרובית נעשו על ידי חבר הקיבוץ חיים פלדנר.
במהלך השנים פיתח הקיבוץ גם תעשייה.
בשנת 1957 הוקם בקיבוץ מפעל "קב־קור" ליצור תרמוסטטים, במטרה לספק תעסוקה לחברים המבוגרים.
את התרמוסטטים פיתח חבר הקיבוץ משה גולדנברג, והם נמכרו ליצרני מקררים ודודי חשמל.
במהלך השנים המפעל הרחיב את קו המוצרים שלו.
הוקם קו ייצור למנורות בטיחות בשם "קב־אור", סיפק שירותי ציפוי אלקטרוליטי ושיחום מתכות, ובשנת 1977 קנה המפעל גם קו ייצור לכריות וסדינים חשמליים.
המפעל נקלע לקשיים בתחילת שנות ה-2000, והוקם מחדש בשם "אלפא סמארט".
אחר כך המפעל נמכר לחברת "סי.פי.סי סולושנס" (CPC) ועבר ליקנעם עילית.
במהלך שנות ה-60, במטרה לגוון את מקורות הפרנסה של הקיבוץ, החל הקיבוץ לספק שירותי תכנון ובצוע של עבודות עפר וביצורים באמצעות ציוד מכני כבד שרכש.
בשנת 1969 הוקמה מחצבה מדרום מערב לקיבוץ, סמוך לגן השלושה, במטרה לספק חומרי חציבה להקמת מקלטים ליישובי האזור.
רשות שמורת הטבע ביקשה לסגור אותה, עקב הפגיעה בנוף, אך לבסוף היא קיבלה רישיון הפעלה.
המחצבה הפסיקה לפעול בשנות ה-90 והתמלאה במי תהום.
הקיבוץ הקים מחצבה נוספת, בין הקיבוצים בית השיטה ושדה נחום, מצפון לכביש 71, המפיקה מוצרי חציבה מאבן בזלת בשטח כולל של כ-230 דונם.
בשנת 1967, החל חבר הקיבוץ גדעון צימנד, לייצר במסגריה של הקיבוץ עוקבי מים נגררים, ועד מהרה ייסד את מפעל "נגררים".
המפעל ייצר מכלי מים ודלק נגררים, ובהמשך ציוד לכיבוי אש, זרנוקים, משאבות כיבוי אש ושאיבת מים, מתקני תאורה ניידים, מכונית לניקוי ביוב וסולמות ניידים.
בשנת 1977 זכה המפעל בהזמנה לייצור כלי רכב משוריינים לחברת ברינקס.
בשנות ה-80, סיפק המפעל רכבי פיזור הפגנות (מכת"ז) למשטרת ישראל, למשטר האפרטהייד בדרום אפריקה, ל, לצרפת, תאילנד ומדינות נוספות.
בתחילת שנות ה-2000, שונה שם המפעל ל"בית-אלפא טכנולוגיות" והוא התמקד בייצור כבאיות, רכבי חבלה ורכבי פיזור הפגנות, בין השאר מכרה ציוד לרוסיה, סין, טורקיה, ארצות הברית, משטרת ישראל, נציבות כבאות והצלה ומשרד הביטחון.
על המפעל נמתחה ביקורת, על כך שהוא מוכר ציוד לפיזור הפגנות למשטרים רודנים ברחבי העולם.
בתגובה נהג מייסד המפעל, גדעון צימנד, לומר "עדיף שיתיזו מים משיירו על ההמון".
בתחילת שנת 2020 מכר הקיבוץ את המפעל לחברת "גבעסול".
מאז סוף המאה ה-20 עבר הקיבוץ תהליך הדרגתי של הפרטה, בעקבות התהליך הוקמו בקיבוץ מספר עסקים קטנים.
בנוסף פיתח ענף חדש, אירוח כפרי.
בבית אלפא חיו ויצרו במהלך השנים אנשי ונשות תרבות רבים, והקיבוץ עצמו זכה לאזכורים שונים ביצירות מגוונות.
המוכר מכולם הוא שיר העמק של נתן אלתרמן (לחן: דניאל סמבורסקי), שנכתב ב-1934 ומוכר בשורה החוזרת "מבית אלפא עד נהלל".
מתתיהו שלם, שהיה רועה צאן בבית אלפא, שאב השראה ממשלח ידו ומהנופים והמראות של הקיבוץ, והרבה לכתוב על כך בשיריו.
אחד המוכרים שבהם הוא יוחנן וגבריאל, שנכתב על גבריאל רפפורט מבית אלפא ויוחנן להמן מחפציבה.
אזכורים בולטים נוספים לבית אלפא הם בשירו של עמנואל הרוסי שכב בני, שנכתב בעקבות מאורעות תרפ"ט וכולל את השורה: "בוערת הגורן בתל יוסף, וגם מבית אלפא עולה עשן"; ובשיר ארבע אחרי הצהריים שכתב יורם טהרלב: "בחמש, בשש, בשבע, עין חרוד, בית אלפא, גבע".
בשנים 1960–1967 פעלה בבית אלפא חמישיית גלבוע, בניהולו המוזיקלי של נחום היימן.
ההרכב הופיע והקליט בתוכניות רדיו רבות, ליווה להקות זמר וזמרים ידועי שם והוציאה שורה של אלבומים.
בשנת 1965 יצרו הסופרת לאה נאור ונחום היימן את המחזמר "זרעים של מסטיק" עבור הצגת הסיום של ילדי כיתה ו' בחברת הילדים בבית אלפא.
כשנה לאחר מכן הופק תקליט עם כל שירי המחזמר בביצוע דליה פרידלנד ובליווי ילדי בית אלפא.
בעקבות ההצלחה הוא הפך לתקליט ילדים מוכר ואף זכה לביצועים מחודשים ברבות השנים.
סי היימן, שנולדה וגדלה בבית אלפא, כתבה ושרה את השיר "בדרך לבית אלפא" - שיר של אדם השב בבגרותו אל מחוזות ילדותו ומשקיף על המקום במבט עכשווי וביקורתי: "בדרך לבית אלפא עוברים את ואדי עארה, ומבית אלפא לבית שאן - אותו מרחק קיים...
בדרך לבית אלפא רואה מקומות לא שלי, והר הגלבוע שותק, השקט כאן מקרי".
בשנת 1977 הוקמה חבורת הזמר של קיבוץ בית אלפא, לימים היא נקראה "האירוסים".
המנהל המוזיקלי הראשון היה רפי פסחזון, שנפטר בשנת 1991. משנת 1994 המנהל המוזיקלי הוא עוזי אסנר.
אחד משיריה הוא השיר "בית אלפא ביתי" (מילים: תלמה אליגון, לחן: רפי פסחזון): "ביתי, ביתי, כאן עצי צאלון ושלווה אמיתית, על הדשא יושבים סבי ובִתי, בית אלפא ביתי".
בקיבוץ התגוררו גם המוזיקאים שלמה יפה ודוד עורי.
מזה כשלושים שנה, מתקיים סמוך ליום העצמאות ערב השירה הגדול בבית אלפא שמושך קהל רב מרחבי הארץ.
משנות ה-50 עד שנות ה-70, קבוצת הכדורסל "הפועל בית אלפא" (מסוף שנות ה-60 "בית אלפא-ניר דוד") שיחקה ב לסירוגין 11 עונות.
בין מקימי הקיבוץ שעזבו בשנים הראשונות להקמתו היו ראש הקיבוץ הארצי ומפ"ם מאיר יערי, נגיד בנק ישראל הראשון דוד הורביץ, ראש עיריית חיפה אבא חושי, איש החינוך והתעשייה מרדכי שנהבי, הסופר יהודה יערי, המפיק סם שפיגל, הצייר אליעזר הלבני (לוזר) והפסל משה ציפר.
הפזמונאי מתתיהו שלם, הרקדנית והכוריאוגרפית לאה ברגשטיין, איש השומר צבי וולף, המשוררת אנדה עמיר-פינקרפלד, יעקב חזן ואיש התיאטרון יהושע ברנדשטטר אף הם היו מראשוני המקום.
בחברת הילדים התחנכו כילדי חוץ יגאל מוסינזון, רחל מרקובסקי לנדאו וחיים גורי.
בהשלמת גדוד השדה שהגיעה לבית אלפא היו חברים בין היתר הסופר נתן שחם, הבמאי והכוריאוגרף זאב חבצלת, הסופר והמתרגם אריה אהרוני, המוזיקאי תאודור הולדהיים ואיש הפלמ"ח והקיבוץ הארצי גידי אילת.
עוד התגוררו בקיבוץ הסופרת נעמי פרנקל, טייס הניסוי אברהם הכהן, העיתונאי והסופר ישראל זמיר, הפסל עזרא אוריון, המוזיקאי דוד עורי, איש הפלמ"ח ומייסד יחידת החילוץ וההצלה הארצית גבריאל רפפורט ("גברוש").
הרמטכ"ל משה לוי ("מוֹיְשֶה וָחצי") היה תושב הקיבוץ ונשוי לחברת הקיבוץ.
נחום היימן וביתו סי גרו בקיבוץ בעבר, עם משפחתם.
הכדורסלן ארז חזן גר בקיבוץ מספר שנים בילדותו.
הוריו של השחקן ההוליוודי סת' רוגן הכירו בקיבוץ בתור מתנדבים.
בקיבוץ גר גם , לוחם יחידה 101 שנפל בשבי יחד עם אורי אילן ואחרים במבצע צרצר.
לאחר שחזר מהשבי נשפט על כך שנפל בשבי ללא קרב.
למרות זאת חזר לשירות והיה סגן מפקד סיירת צנחנים.
בקיבוץ מתגוררים היוצרים מאיה (בת קיבוץ) ויהודה דביר , שסדרת ציורי הקומיקס שלהם One of Those Days זיכתה אותם במיליוני עוקבים ברשתות החברתיות.
בֵּית אֵל היא התנחלות דתית בהרי בנימין, מצפון לרמאללה.
היישוב הוכרז כמועצה מקומית בשנת 1997, וגרים בו מעל 6,000 נפש.
היישוב קרוי על שם העיר המקראית בית אל שבנחלת שבט בנימין, הנזכרת רבות בתנ"ך.
השם של בית-אל המקראית השתמר גם בשמו של הכפר הערבי הסמוך ביתין.
בסמל היישוב מופיע סולם יעקב כמוטיב מרכזי שהשתנה במהלך השנים להצגה באופן מרומז יותר כמאמר הפסוק שהופיע גם בסמל.
הגבעות אמורות לסמל גם את לוחות הברית.
ההתנחלות בית אל הוקמה בנובמבר 1977 בידי גרעין שהורכב בעיקר מ־16 משפחות בעלות מקצועות חופשיים דתיים ובוגרי ישיבת מרכז הרב שהתיישבו בתוך מחנה בית אל (שאִכלס את בה"ד 4 באותה העת), לא הרחק מהכפר הפלסטיני ביתין.
בדומה למספר התנחלויות שהוקמו באותה עת, גם בית אל הוקמה בתוך בסיס צבאי – מחנה בית אל – והאחריות עליה הועברה למחלקה להתיישבות של ההסתדרות הציונית העולמית בהתאם להחלטת ממשלה.
כעבור שנה אושרה הקמת ההתנחלות מחוץ לשטח הבסיס הצבאי.
זמן קצר לאחר הקמתה התחלקה בית אל לשני יישובים.
האברכים, ובראשם הרב זלמן מלמד, פנו להתרכז סביב ישיבה חדשה שהקימו, ישיבת בית אל, צעד שיצר למעשה יישוב נוסף, כאשר ריכוז היישוב המקורי נותר במקומו הראשון.
פילוג היישוב לשני יישובים אושר בהחלטת ממשלה מ־1978. היישובים השתייכו למועצה אזורית מטה בנימין.
באוגוסט 1997, לאחר כ-20 שנה, ובעקבות גידול האוכלוסייה ביישובים וסמיכותם זה לזה, שבו היישובים והתאחדו תחת רשות מקומית חדשה אחת, כאשר היישובים הישנים מכונים "שכונה א" ו"שכונה ב".
ב־2012 נחתם הסכם לפינוי מבנים על קרקע פרטית פלסטינית ביישוב בתמורה להרחבתו על ידי פינוי מפקדת מג"ב איו"ש ומפקדת חטיבת בנימין למחנה בית אל.
בדצמבר 2025 נחתם הסכם בין המועצה ומשרד הביטחון לפינוי מפקדת חטיבת בנימין השוכנת בשטחי המועצה, ולהקים במקומה מתחם מגורים בן כ־1,200 יח"ד.
ראש המועצה הראשון הממונה היה אורי אריאל.
כיום מכהן בראשות המועצה שי אלון.
בסך הכל כיהנו ארבעה ראשי מועצות:
הרב זלמן ברוך מלמד: תשל"ח – תשע"ד
הרב שלמה אבינר: תשמ"א – תשע"ג
הרב אריאל בראלי: תשע"ט – הווה.
הקרקעות עליהן בנוי היישוב כיום הן ברובן קרקעות בבעלות פרטית של פלסטינים שנתפסו לצורכי שטח בסיס בה"ד 4 הסמוך ושטחי אש סביבו.
בסיס זה הוקם על חורבות בסיס ירדני ששכן במקום עד מלחמת ששת הימים.
לאדמות אלו פורסם צו תפיסת מקרקעין (1/70) בשנת 1970. בצו לא הוגדר זמן לפקיעת התפיסה, וייעוד התפיסה הוגדר בו כ"צרכים ביטחוניים דחופים והכרחיים".
בעקבות ייסוד יישוב אזרחי על הקרקעות שנתפסו במסגרת הצו מ־1970, עתרו בעלי הקרקע לבג"ץ בטענה כי צרכים ביטחוניים אינם מצדיקים הקמת יישוב אזרחי בקרקעות פרטיות שנתפסו.
בפסק הדין דחו שופטי בג"ץ את העתירה, וקיבלו את עמדת המדינה שנסמכה על חוות דעתו של מתאם פעולות הממשלה בשטחים, אברהם אורלי, שסבר כי ישנה משמעות ביטחונית בהקמת יישוב אזרחי בסביבה עוינת.
פסק דין זה התפרסם בשם "בג"ץ בית אל", וצוטט רבות לאחר מכן.
ב־1979, כשנה לאחר פרסום פסק הדין, התקבלה החלטת ממשלה לפיה התיישבות יהודית ביהודה ושומרון תוקם אך ורק על אדמות מדינה.
על פי דו"ח שחיבר תא"ל (מיל.) ברוך שפיגל לבקשת מערכת הביטחון בעשור הראשון של המאה ה־21, היישוב בנוי על אדמות פרטיות פלסטיניות שנתפסו בתפיסה צבאית, על אדמות מדינה שחלקן הופקעו בתקופת השלטון הירדני ועל אדמות פרטיות שנקנו מבעליהן על ידי חברת הימנותא.
חלק מהמבנים נבנו מחוץ לגבולות היישוב.
לדברי ארגון יש דין, בעקבות כך התנהלו במנהל האזרחי ב־2007 מעל ל־100 הליכים בנושא בנייה בלתי חוקית בבית אל.
בשנת 2019 החלה בנייה של כ-300 יחידות דיור בדרום היישוב, יישומה של הבטחה של ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, לבנייה ביישוב.
בסמוך ליישוב, מחוץ לתחום השיפוט שלו, נבנתה שכונה בשם "גבעת האולפנה", בה נבנו בניינים (חמישה מתוך ארבעה עשר) על חלקות הרשומות בטאבו על שם שני פלסטינים תושבי הכפר דורא אל קרע הסמוך, שלא נכללו במסגרת צו התפיסה הצבאי.
בשל כך נמצאה השכונה בשנת 2012 במרכזה של סערה פוליטית ומשפטית, לאחר שהמדינה ביקשה לחזור בה מהתחייבותה, שקיבלה מעמד של פסק דין, להרוס חמישה בתים, ולפתוח מחדש את הדיון.
לפי הוראת בג"ץ היה צריך להרוס את המבנים עד 1 ביולי 2012. במערכת הפוליטית חיפשו פתרון שיאפשר להימנע מההריסה, אך הצעת חוק ההסדרה, שנועד למנוע את הפינוי, נדחתה על ידי מליאת הכנסת.
ב-28 ביוני 2012 הסתיים פינוי המשפחות שגרו בשכונה לקרווילות זמניות שניתנו להן בבסיס הצבאי שעל יד בית אל.
התושבים נשארו כשלוש שנים בקרווילות הזמניות שניתנו להן.
כמחצית מן התושבים עובדים בתחומי היישוב בחינוך, שירותים, מסחר ותעשייה והשאר עובדים בירושלים ובערים אחרות.
במקום קיימים מוסדות לימוד רבים, החל מגני ילדים, בתי ספר יסודיים לבנים ובנות, תלמוד תורה, ארבעה בתי ספר תיכוניים- שניים לבנות (אולפנת רעיה, אולפנת בית אל) ושניים לבנים (ישיבת בני צבי, וישיבה תיכונית מטה בנימין), מכינה קדם צבאית וכלה בישיבה גבוהה.
בנוסף נמצאים בבית אל ספרייה, מתנ"ס, מרכז תעסוקה, סניפים של תנועות הנוער בני עקיבא, אריאל ותנועת הילדים עוז, מועדונית לילדים עם צרכים מיוחדים – נח"ל, מועדון גיל הזהב ופינת חי.
בבית-אל יש 4 מעונות יום, 17 גני ילדים כולל 3 גני חינוך מיוחד, 2 בתי ספר יסודיים ממלכתי דתי וכאמור 4 בתי ספר על-יסודיים.
על פי מחלקת התיירות של המועצה, עשרות אלפי תיירים מישראל ומן העולם ביקרו בבית אל מיום הקמת המועצה.
בֵּית אֶלְעָזָרִי הוא מושב עובדים באזור המרכז, בגבול מערבי של השפלה ליד גדרה השייך למועצה אזורית ברנר ולתנועת המושבים.
בית אלעזרי היה מושב העולים הראשון.
הוא הוקם על ידי עולים חדשים הן ממדינות אירופה (פולין ורומניה) שהגיעו בספינת המעפילים "פאניורק" והן על ידי עולים מליטא, עיראק, איראן, תימן ועוד.
הרעיון להקמת המושב היה של לוי אשכול, שהגיע לבית העולים בפרדס חנה וחיפש מועמדים להקמת המושב הראשון לאחר קום המדינה.
לאחר חצי שנה לוי אשכול ארגן 16 משפחות מהאונייה פאניורק, והביא אותם לעאקיר, שהיה כפר ערבי עד למלחמת העצמאות.
העולים קיבלו הדרכה מהחקלאים של כפר ביל"ו עד הקמת המושב.
ביולי 1949 ציינו תושבי המושב את הקמת המוסדות הציבוריים של המושב.
באמצע 1950 הוחל בהקמת 70 בתים נוספים במושב, דבר שנתקל בתחילה בהתנגדות מצד אנשי גבעת ברנר.
בינואר 1951 כלל המושב כ-160 משפחות.
העולים בנו בתים מפח וחילקו את האדמה לחלקות עיבוד.
כל אחד קיבל עבודה לפי יכולותיו.
לאחר מכן הוסיפה הסוכנות היהודית קבוצות עולים נוספות עד שהיישוב התייצב על כ-120 משפחות.
כל משפחה קיבלת מהסוכנות רפת קטנה מבטון (חלק משרידי הרפתות עדיין קיימים) ופרה.
לאורך השנים הענף העיקרי ממנו התפרנסו התושבים היה ענף הרפת - כיום נותרו רפתות בודדות.
מושב בית אלעזרי הוא אחד המושבים הגדולים בישראל- היקפו 6 ק"מ והוא מונה כ-400 משפחות, 120 משקים והיתר גרים בהרחבה הקהילתית.
ליד המושב נמצאת "חוות החרקים והפרפרים הישראלית" ובתוך המושב, בית ספר בראשית.
המושב הוקם בינואר 1949 ובתחילה נועד להיקרא "ערוגות", עד שהשם נמסר לערוגות.
מכיוון שהוא הוקם על ידי עולים שהתיישבו באופן זמני בעאקיר, הוא נקרא "עקיר החדשה".
בשנת 1952 שונה שמו ל"בית אלעזרי" על שמו של יצחק אלעזרי-וולקני (וילקינסקי), שהיה אגרונום ושותף פעיל בהתפתחות ההתיישבות בארץ ישראל.
למרות זאת, השם עקיר החדשה המשיך ללוות את המושב וועדת השמות הממשלתית דרשה מתושביו לחדול מלהשתמש בשם הערבי ולדבוק בשם העברי בלבד ומודעות פורסמו בעיתונות על כך בינואר 1957.
בית אלכסנדר פלמינג המכונה כיום מטרו סנטרל הייטס הוא בניין מגורים ברובע סאת'ק של לונדון, בסמוך לדרך ניואינגטון בקרבת צומת אלפנט אנד קאסל.
את המבנה תכנן ארנו גולדפינגר בשנות ה-60 של המאה ה-20 עבור חברת הנדל"ן אימרי (Imry Properties).
תוכניתו של גולדפינגר נבחרה בשל הניצול היעיל של אחוזי הבנייה והשטח - התוכנית הבטיחה ניצול מקסימלי של שטחים, ועל כן הייתה הרווחית ביותר.
המבנה, שזכה בפרס ה-Civic Trust Award בשנת 1964, מורכב משלושה מבנים, שניים בני 7 קומות ואחד בן 18 קומות (שגובהו 55 מטרים), הבנויים סביב כיכר מרכזית.
לאחר שהוקם שכר אותו המשרד לבריאות וביטוח לאומי הבריטי (משרד הבריאות הבריטי דאז), במטרה לשמש כמבנה העיקרי של המשרד, ובשל כך נקרא המבנה על שם אלכסנדר פלמינג, מגלה הפניצילין.
בעיות אוורור במבנה הביאו לכך שמשרד הבריאות הפסיק להשתמש בו בשנות ה-90, ועובדיו עברו למבנים אחרים.
בשל התכנון המודולרי של פנים המבנה נמנעה הריסתו והוא הפך לדירות מגורים.
שמו שונה ל"מטרו סנטרל הייטס" בשנת 1997.
בית אלשיך היה מקום ישיבה ובית מדרש ששכן בבית הכנסת "כניס בית אלשיך" שבשכונת קאע אל-יהוד בצנעא שבתימן, ופעל החל משנות ה-80 של המאה ה-17 ועד לעלייה הגדולה של יהודי תימן לישראל בשנת 1949.
בית המדרש הוקם על ידי מארי יחיא הלוי, דיין בבית הדין של צנעא, מיד לאחר שוב הגולים מגלות מוזע בשנת הת"מ 1680. במקום הייתה הספרייה הגדולה בעיר צנעא וכנראה הגדולה בתימן כולה.
הספרייה הכילה ספרים יקרי ערך, כתבי יד וכתבים מודפסים, חלקם בני 400 ו-500 שנה.
חלק מהספרים העתיקים הועברו אליה מבית הכנסת בסאילה, שהיה בשכונת היהודים הקודמת שבתוך חומות העיר העתיקה.
בין הרבנים הבולטים שלמדו ולימדו במקום במהלך הדורות היו הרב אברהם אלשיך, הרב חיים קורח ותלמידיו הרב אהרון הכהן, הרב יחיא קאפח והרב יחיא יצחק הלוי.
בדור האחרון, בעקבות המחלוקת עם הדרדעים, עברו אליה תלמידי החכמים שלמדו בבית מדרש בית אלכסאר ובהם הרב חיים כסאר (ראש הישיבה) והרב חיים חובארה.
בסמוך לעלייה הגדולה לארץ ישראל היה הרב יחיא אלשיך אחד מחכמי הישיבה.
על בית אלשיך לא פסחה גזירת החורבן שקבע האמאם בשנת 1762. מהרי"ץ קונן על כך ובין היתר כותב כך: "אללי לי עת אזכור לדור הולך ודור בא, לבית הכנסת הלוי והן עתה נרה כבה, כי חדלו שוחריה ואין יוצא ואין בא".
אז פנה סאלם בן יוסף בן יחיא הלוי לשלטונות על מנת לחדש את בית המדרש, הצליח ובנה אותו מכספו.
בשנת 1829 הקדיש הרב אברהם בן סאלם הלוי את בית אלשיך לכלל הציבור, מלבד החזקה על נוהלי השררות הנהוגים בבית הכנסת שהשאיר ליורשיו.
כיוון שהיה נשיא הקהילה, זכה לכינוי "אלשיך", כלומר הנשיא, והכינוי עבר למשפחתו ולבית הכנסת.
בבית הכנסת התפללו רבנים ידועים.
כמו רוב בתי הכנסת בתימן ובפרט בצנעא, הנוסח בו התפללו היה נוסח הבלדי.
בלילות שבת לאחר חצות הלילה מתקבצים היו לאמירת תהלים ובקשות.
בית הכנסת תפקד עד העלייה הגדולה בשנת 1949. אוסף הספרים הנדירים שהיה במקום לא שרד.
בעת העלייה הגדולה, ארזו מנהיגי הישיבה את הספרים בארגזים על מנת להעלותם עמם לישראל.
מארגני העלייה הודיעו כי הספרים יישלחו באניה דרך הים, ולבסוף נעלמו הספרים כולם בטענה שהם נשרפו.
על פי חשד, נמכרו הספרים לספריות ומוזיאונים בעולם.
בשנת תשמ"ט (1989) הקים מחדש הרב יחיא אלשיך את ישיבת בית אלשיך בירושלים.
בראשה עומד אחד מחתניו, הרב דוד אלנדאף (נכדו של הרב אברהם אלנדאף).
בית אל-על הוא מגדל משרדים ברחוב בן-יהודה 32 בתל אביב.
המגדל בן 13 קומות ומתנשא לגובה של כ-53 מטרים.
היה הבניין הגבוה מ-1963 ועד בניית מגדל שלום מאיר שנתיים לאחר מכן.
בנייתו של בית אל על החלה בשנת 1959 והושלמה בשנת 1963, במסגרת מהלך של התחדשות עירונית ברחוב בן יהודה.
המגדל הוקם על חורבותיו של קולנוע "בית העם", שנבנה במקום ב-1925 ונהרס לטובת המיזם החדש.
עם סיום הבנייה ועד לחנוכת מגדל שלום מאיר ב-1965, החזיק בית אל על בתואר הבניין הגבוה ביותר בישראל למשך שנתיים.
המבנה תוכנן בסגנון ברוטליסטי על ידי צוות האדריכלים דב כרמי, צבי מלצר ורם כרמי, כאשר חתימתו של דב כרמי אף הוטבעה בחלל הכניסה לבניין.
מלאכת הבנייה בוצעה על ידי חברת סולל בונה, בעוד מערכות מיזוג האוויר הותקנו על ידי אלקטרה.
יזם הפרויקט, אריה פילץ, אף בנה לעצמו דירת מגורים בראש המגדל.
בית אל על היה מגדל המשרדים הראשון שנבנה בתל אביב ובישראל כולה.
שמו נגזר ממשרדי סניף ישראל של חברת התעופה אל על, שאכלסו את הבניין עם הקמתו ופעלו בו עד למעברם לאתר אחר בשנת 2013. לאורך השנים משך הבניין עסקים רבים מתחום התיירות, בהם החברות אופיר טורס והיסתור, וכן שכנו בו משרדי חברת "סופרגז" וספריית אריאל לזכרו של המשורר יעקב כהן.
קומת המרתף של המגדל נמכרה בשנת 1962 לחברת "משכית" ושימשה כחנות ומחסן במשך שנים רבות, עד שבשנת 2013 נרכשה על ידי חברת "קיפרס" והוסבה למתחם מחסנים להשכרה.
במהלך השנים אירעו במבנה מספר תקריות בטיחותיות וביטחוניות.
באפריל 2015 קרס חלק ממדרגות החירום החיצוניות של הבניין; השברים צנחו אל המדרכה הסמוכה, אך לא היו נפגעים בנפש.
שנים לאחר מכן, ב-19 ביולי 2024, ניזוק הבניין כתוצאה מפגיעת רסיסים בעת פגיעת הכטב"ם החו'תי בתל אביב.
בית אליעזר ותלמה ילין הוא המבנה הראשון שנבנה בשכונת רחביה בירושלים.
המבנה תוכנן על ידי האדריכלים אליעזר ילין ושותפו וילהלם הקר ובנייתו הושלמה בשנת 1924. בבניין התגוררו אליעזר ותלמה ילין עד 1936, ובתקופה זו הוא היה מרכז תרבותי וחברתי בשכונת רחביה, ובירושלים כולה.
המבנה נמצא ברחוב רמב"ן מס' 14, בפינת רחוב אלחריזי, והוא האחרון מבין הבתים שהקר וילין תכננו ברחביה ששמר על צורתו המקורית.
הבית נבנה בשילוב של אלמנטים מסגנון הבינלאומי - המבנה קובייתי בצורתו, ומורכב מארבע "קוביות" בגבהים שונים, עם אפיונים מקומיים - קשתות באכסדרת העמודים שבכניסת המבנה וכן אלמנטים דמויי אדריכלות המזרח הקדום - כותרות עמודים בסגנון אשורי.
אלמנט מיוחד בחזית הקדמית של הבית הוא מבנה מלבני שבולט ממנה (bay window).
בתוך הבית אלמנט זה הוא גומחה שיוצאת מחדר המוגרים ונבנתה כבמה עליה הופיעה תלמה ילין בנגינה בצ'לו, לבדה או בהרכבים קאמריים.
רובו של הבית בנוי מאבנים בסיתות טובוזה והפתחים בו מרובעים, ורק אכסדרת העמודים והמבנה הבולט עשויים מאבן בסיתות תלטיש עדין יותר, ובהם נמצאות הקשתות והכותרות בסגנון האשורי.
בעיצוב הפנים בולט אלמנט אר דקו של פינות קטומות בחלונות ודלתות עץ,
את הבניין תכננו אליעזר ילין ושותפו וילהלם הקר.
במכתב שכתבה תלמה ילין לאחת מאחיותיה היא מספרת: "בנייה היא עיסוק מרגש ביותר, ברגע שניגשים למלאכה.
מעודי לא ראיתי קודם לכן את אליעזר כה נרגש ונלהב".
אביה של תלמה, הרברט בנטוויץ', סייע כספית לבניית הבית.
בקומת הקרקע היו חדר מגורים (סלון) גדול, חדר עבודה, חדר אוכל ומטבח, וכן יחידת מגורים עבור הרברט בנטוויץ', ששהה בה כמה חודשים בשנה כשביקר בארץ.
בקומה העליונה היו חדרי השינה והשירותים.
במשך כמה שנים הפעילה תלמה ביחידת הדיור של אביה, בזמן שהוא לא היה בארץ, את גן הילדים הראשון של השכונה.
הבית הפך למרכז חברתי ואומנותי בו ביקרו שמנה וסלתה של ירושלים המנדטורית - נציבים עליונים, אנשי ממשל בריטי ובכירים ביישוב העברי, פרופסורים מהאוניברסיטה העברית ומוזיקאים מכל העולם בהם ארתור שנאבל, ברוניסלב הוברמן ואמיל האוזר.
בסלון נערכו קונצרטים בהם ניגנו תלמה והרכבים קאמריים בהם השתתפה.
מרג'רי בנטוויץ', אחותה של תלמה, תיארה את הבית:
בשנת 1936 נאלצה משפחת ילין למכור את הבית בשל קשיים כלכליים אליהם נקלע משרד האדריכלים הקר-ילין.
ב-1950 קנו אותו ד"ר עדיה קוניקוב ורעייתו כרמל, בתו של יצחק עבאדי, שהיה ידידם ומבאי ביתם של משפחת ילין.
הם הקפידו על שימור הבית הן מבחוץ והן מבפנים, כולל דלתות העץ והמדרגות.
ב-2015 קנה את הבית תושב חוץ, שהגיש בקשה להוספת שתי קומות במסגרת תמ"א 38, תוך הריסת רוב הבית והשארת חזיתו.
אף על פי שהבית כלול בתוכנית לשימור אתרים של ירושלים כבית "לשימור מחמיר", הוועדה המקומית אישרה את הבקשה.
הדבר עורר מאבק של המועצה לשימור אתרים, של בני משפחת ילין ושל תושבים בשכונה.
בית מנשה ורחל אלישר הוא בית מגורים ברחוב אלחריזי 24 שבשכונת רחביה בירושלים.
בית אלישר נבנה עבור מנשה אלישר ורעייתו רחל (לבית קוקיה), זמן קצר לאחר נישואיהם בשנת 1930. המבנה בן שתי הקומות נבנה בסגנון הבינלאומי על ידי האדריכל דב כרמי והמהנדסים אליהו פיטלסון ומורנו מיוחס.
רחל אלישר תיארה בספרה את הגעתה לבית לראשונה:
מנשה אלישר, שהיה בן למשפחה ספרדית שהתגוררה בירושלים שנים רבות, והייתה בקשרים טובים עם משפחות מוסלמיות אמידות בירושלים, היה בין מייסדי אגודת "קדמה מזרחה" שדגלה בהידברות עם תושבי הארץ הערבים.
אלישר נהג לארח בביתו את חברי האגודה ולהיפגש עם ראשי המנדט הבריטי.
ראש עיריית ירושלים באותה עת, ראג'ב ביי נשאשיבי ובני משפחת חוסייני נהגו לבקר בבית לעיתים קרובות.
רחל אלישר תיארה מפגשים אלה:
בשנת 1996 נבנתה לבית קומה שלישית.
בית אלאוסטא (בתעתיק מדויק: בית אלאצטא) היה אחד מבתי הכנסת העתיקים והגדולים ברובע היהודי בצנעא שבתימן.
בית הכנסת נבנה בסוף המאה ה-17, ושופץ ידי מארי שלום עראקי, המכונה "אלאוסטא", ועל שמו נקרא בית הכנסת.
בנוסף בנה בסמוך אליו מקווה טהרה.
בשנת ה'תקכ"ב (1762) נהרס בית הכנסת יחד עם שאר בתי הכנסת בעיר עקב גזירת חורבן בתי הכנסת של האימאם אלמהדי.
מארי שלום קורח בספרו "רוגז הזמן" מתאר את יופיו של בית הכנסת על פי סיפורי הזקנים, ורואה בכך את המניע העיקרי להתעוררות רוח הקנאה של האימאם אלמהדי לגזור את גזירת החורבן.
לאחר ביטול הגזירה שופץ בית הכנסת, והמשיך לתפקד עד עליית יהודי תימן לארץ ישראל בשנת ה'תש"ט (1949) במבצע על כנפי נשרים.
מבנה בית הכנסת היה רחב וקצר, והיו לו שתי כניסות, אחת ממזרח ואחת ממערב.
בבית הכנסת היו 5 ארונות קודש ומאות ספרי תורה.
בית הכנסת היה מפואר ביותר, ומהרי"ץ הזכירו בקינתו על חורבן בית הכנסת: .
בבית הכנסת התקיימה ישיבה גדולה.
בתקופתם של מארי דוד משרקי (שהיה מנהיגה הרוחני של הקהילה) ושל מארי יחיא עראקי בן הנשיא מארי שלום עראקי, שימש בית הכנסת כמרכז רוחני של הקהילה בתימן.
התיבה של בית הכנסת הגיעה לארץ ישראל על ידי הרב יהודה עראקי ובניו חיים, שלום ושלמה, ונתרמה למוזיאון ישראל.
עמדת חכמי בית הכנסת במאה ה-18 הייתה התנגדות להכנסת מנהגי הקבלה להלכה, למרות שלמדו קבלה ופסקו על פי השולחן ערוך.
במאות ה-19 וה-20 עמדת חכמי בית הכנסת תמכה בקבלה, ובהכנסת מנהגיה להלכה.
בית הכנסת נחשב מעוזם של חכמי הקבלה והזרם השאמי בצנעא.
חכמי בית הכנסת חיברו את הספר אמונת ה', נגד הספר מלחמות ה' של מארי יחיא קאפח.
ממשיך דרכם של חכמי בית הכנסת היה הרב יוסף צוברי, שבעצמו התפלל בבית הכנסת.
הרב צוברי הנציח את מנהגי בית הכנסת בספריו, וערך את החומש פרשה מפורשה על פי מנהגי הקריאה בבית הכנסת.
בית אימפריאל כמיקל הוא מבנה הממוקם בשכונת מילבנק ברובע וסטמינסטר בלונדון בירת הממלכה המאוחדת.
המבנה נבנה בין השנים 1927–1929 על פי תכנונו של האדריכל סר פרנק ביינס בסגנון נאו-קלאסי האופייני ללונדון בתקופה שבין שתי מלחמות העולם והמכונה "סגנון נאו קלאסי אימפריאלי" (Imperial Neoclassical).
המבנה נבנה בעת שנבנה בית התמזה הסמוך, מעברה השני של דרך הורספרי (Horseferry Road).
המבנה יועד עבור תאגיד אימפריאל כמיקל אינדסטריז, ואילו בית התמזה נבנה עבור חברות שונות.
בקומה החמישית של המבנה מצויה מרפסת המעוטרת בדמויות אלגוריות מעשה ידי הפסל צ'ארלס סארג'נט ג'אגר: "הבנאי", "התחבורה הימית", "החקלאות" ו"כימיה".
בית אל (נכתב גם ביתאל; ביוונית: βαίτυλος; תעתיק: ביתילוס, בלטינית: Baetulus וגם Baetylus), שמשמעותו בשפות שמיות "ביתו של האל", הוא אבן או מערך של אבנים מקודשות הקשורות באלוהות.
בית אל מופיע בכתבים החל מהתקופה האשורית ועד התקופה הביזנטית.
פולחן בית אל מזוהה עם אבנים מקודשות שהיו לעיתים מונחות בניצב, במקרים רבים מטאוריט, שהיו מוקדשות לאלים או שהיו מאמינים שהם בעלות כוחות מאגים או מאמינים כי לאבן עצמה יש כוחות על-טבעיים.
הקיסר הרומי אלאגבאלוס שרת בילדותו ככהן לאל השמש אלאגבאלוס , שייצוגו היה מטאוריט קוני שחור, במקדש בעיר אמסה שבפרובינקיה סוריה.
פולחן זה כלל קורבנות, ריקודים, וסירוס צעירים.
ביוונית אל השמש הוא הליוס, ולכן הליוגאבלוס הוא וריאנט של השם אלאגבאלוס.
הקיסר כונה על שם האל שלו, אבל כינוי זה מעולם לא היה רשמי.
בפורום רומאנום ברומא היה אתר פולחן בשם "האבן השחורה" .
באי סרדיניה שבאיטליה קימים כמה אתרי בית אל בהם אבנים המונחות בניצב.
האבן השחורה הנמצאת בפינה המזרחית של מבנה הכעבה הממוקם במרכז המסגד הגדול שבמכה היא אבן פולחן מהתקופה שקדמה לאסלאם.
פוטיוס, המלומד הביזנטי בן המאה ה-9, מזכיר כמה 'ביתילוס' בהר הלבנון, עליהם 'סופרו סיפורים מופלאים'.
אזכור אבנים קדושות המשמשות כמצבות פולחניות מוזכר במקרא, הן כפולחן של גויי הארץ, הן כפולחן שנאסר והן כפולחן שנעשה בידי האבות.
במיתולוגיה היוונית המונח מתייחס במיוחד לאבן שבלע קרונוס, אשר קללה רבצה עליו, אשר נאמרה על ידי הוריו, גאיה (אלת האדמה) ואורנוס (אל השמיים), וניבא כי אחד מבניו ידיח אותו משלטונו בעולם, ויתפוס את מקומו כשליט האלים.
בשל כך, נהג קרונוס לבלוע את ילדיו בזה אחר זה מיד כשנולדו.
אשתו, ריה, סלדה מכך, וכאשר נולד בנו השישי, זאוס, נתנה לבעלה אבן עטופה בד במקום בנה.
קרונוס בלע את האבן והיה בטוח כי בלע את בנו.
אבן זו נשמרה בקפידה בדלפי, ונמשחה בשמן מדי יום.
לפי ההיסטוריון סכניתן לאל הכנעני "אל" (ראש האלים בפנתאון הכנעני ואחד מהאלים החשובים של העיר אוגרית) היה סיפור בריאה דומה (פילון איש גבל מזהה במפרוש את "אל" עם "קרונוס"), לכן סביר להניח שהמילה בית-אל עברה דרך השפה הפיניקית ליוונית ואחר כך ללטינית.
במיתולוגיה הפיניקית, בתרגום היווני של פילון איש גבל לכתבי סכניתן הפיניקי מוזכר אל בשם ביתילוס, אחיהם של דגן ואל.
בהמשך, מתואר כי אל השמים יצר אבני "בתיליה".
בשנת 204 לפנה"ס הובאה לרומא אבן שחורה המסמלת את האלה האם קיבלי, שלפי המיתולוגיה של עמי המזרח הקרוב, נולדה מאבן זאת.
בסיפורי מיתולוגיה של המזרח הקדום על בריאת העולם, אל בורא זורק אבן לתור המים, ואבן זו מתרחבת וגדלה ומשמשת יסוד לאדמת העולם.
אבן זו מכונה אבן השתייה וסיפור מיתולוגיה זה מקובל גם ביהדות, לפי חז"ל השם "אבן השתייה" נובע מכך ש"ממנה הושתת העולם", כלומר ממקום זה התחילה בריאת העולם וממנה התפשט העולם.
ביהדות ובאסלאם "אבן השתייה" הוא הסלע הקדוש בכיפת הסלע, לפי השומרונים היא בהר גריזים והיא קרויה "גבעת עולם".
השם בית אל מופיע לראשונה בהקשר של שמות אלים החל מהמאה ה-7 לפנה"ס, בין השאר:
בחוזה שערכו אסרחדון מלך אשור ובעל הראשון מלך צור, הושתו קללות שונות על ראשו של מלך צור אם יפר את הברית, ביניהן: "ביתאל וענת-ביתאל יובילו אותך לפני ארי טורף אדם".
השם בית אל מוזכר מספר פעמים במכתבי יב.
בנוסף מוזכר גם כשם תאופורי: "אשמביתאל" (שם-בית-אל) ו"חרמביתאל" (חרם-בית-אל) ושמות אנשים הכוללים את הביטוי, כמו ביתאלנתן, ביתאלעקב, ביתאלדן וביתאלתקם.
בתרגום היווני של כתבי הפיניקים מוזכר אל בשם ביתילוס, אחיו של דגון ואל.
נראה שמדובר בצורת הרבים לשם בית אל, והכוונה לאבנים מקודשות.
בתל גזר נמצא אתר פולחן במרכז התל, המכונה "הבמה הגזרית", מתקופת הברונזה התיכונה, בו עשר אבנים עומדות שהגדולות שביניהם שוקלות כמה טונות ומגיעות לגובה של מעל לשלושה מטרים.
כל האבנים מוחלקות מצד אחד ומחוספסות מהצד השני ומסודרות כך שצידם המוחלק פונה אל שקיעת השמש ביום הקצר בשנה.
ישנם רווחים לאחר האבן השנייה והאבן השביעית, וכמו כן האבן השביעית שונה מכל השאר בכך שהיא עשויה מאבן קשה יותר שהובאה מאזור ירושלים.
בשנת 2013, נתגלה על ידי הארכאולוג אדם זרטל "הגלגל בבנימין", אתר פולחן שאותו סובבת שורת אבנים כפולה, המורכבת מאבנים עומדות.
האבנים גדולות יחסית והן לא נחצבו אלא, נאספו מאבני המקום בתקופת הברזל בארץ ישראל.
מספרי אתרי פולחן דומים נתגלו באזור בקעת הירדן במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20.
יש המפרשים שבית־אל המופיעה בפסוק היא שם של אל, ולא שם המקום בית־אל המופיע ב.
בנבואה המופיעה בספר ירמיהו אומר הנביא שהמואבים לא סבלו מגלות ונדודים כמו עם ישראל, אך מצב זה עתיד להשתנות כאשר ה' יתנקם בהם על התנכלותם לעמו.
אז יקרה הדבר הזה: יש הטוענים גם כאן שבית־אל הוא שם של אל, משום שדברי ירמיהו בנויים בתקבולת: המואבים עתידים להתאכזב מכמוש (האל הלאומי של מואב) כשם שבני ישראל, בתבוסותיהם, התאכזבו מאלוהיהם.
אלא שכנגד כמוש אלוהי מואב מופיע השם "בית אל" במקום שמו המוכר של אלוהי ישראל.
מכאן מסיקים שלתפיסתו של ירמיהו הייתה חפיפה מסוימת בין האלים, לכל הפחות.
על פי הפרשנות המסורתית לפסוק, "בית אל" המוזכר בפסוק מתייחס לעגל הזהב שהציב ירבעם בן נבט ביישוב בית אל.
בספר זכריה מובא הפסוק: על פי פיסוק הפסוק המקובל, הביטוי "בית אל" בפסוק הוא שם מקום, אולם כל הביטוי "בית אל שר אצר" כשם אחד יכול להיות מובן כ"בית אל יגן על השר".
חוקר המקרא אלכסנדר רופא מזכיר עדויות מן העת העתיקה ולפיהן השם "בית אל" ניתן לאבנים אשר האמינו שכוח חיים טמון בהן.
בעקבות חלום יעקב, יעקב מסיק שה' נוכח במקום בו ישן, ומשתמש באבן שהניח למרגלותיו כמצבה:
יציקת שמן מחוללת התמרה: הכהן הגדול והמלך היו מוסמכים לתפקידם במשיחה בשמן.
אין זו סתם אבן המשמשת ככרית אלא מקום שאלוהים נוכח בו.
יעקב אומר זאת במפורש: מצבת האבן אינה רק חפץ פולחני בתוך המקדש העתידי, שהוא כולו בית אלוהים, אלא היא עצמה משמשת כבית אלוהים.
אסטרטגיה נוספת להכלת האל "בית אל" בתאולוגיה המקראית, שאינה סותרת את האסטרטגיות האחרות, היא הפיכת "בית אל" משמו של האל עצמו לשם המקום שהאל שוכן בו.
רפאל פטאי ורוברט גרייבס, בספרם "מיתוסיים עבריים: ספר בראשית", ערכו השוואה בין סיפורי ספר בראשית לבין המיתולוגיה היוונית ומיתוסים אחרים במיתולוגיה של המזרח הקדום.
בהם סיפור יעקב, לדוגמה האגדה על בני יעקב שנולדו כביכול כל אחד עם אחות תאומה שאיתה התחתן כל אחד, מעידה על תקופה בה סגדו לאלים ואלות באופן שווה.
הם קשרו את אבן "בית אל" מסיפור חלום יעקב עם פולחן "בייטילוס", בו היו מושחים את האבן לעיתים בשמן, ביין או בדם בצורה דומה לסיפור יעקב.
בית אלפין הוא השם הניתן למלכים שמלכו בממלכת הפיקטים ובממלכת אלבה מאז עלייתו לשלטון של קנת' מק אלפין בשנת 840 ועד מותו של מלקולם השני, מלך סקוטלנד בשנת 1034.
אין מדובר בבית מלוכה בו עוברת הירושה לבן הבכור, אלא בבני משפחה שמלכו אחד אחרי השני, ולא בהכרח בהתאם לכלל ירושת הבן הבכור (שיטת הטריסטריה - שהביאה לסכסוכי ירושה רבים ולמלחמת אזרחים).
מקור המשפחה אינו ברור, ויש חוקרים הסבורים שמדובר במשפחת המלוכה של דאל ריאטה שעלתה לשלטון גם בממלכת הפיקטים לאחר מותו של אאוגאנאן.
המלכים הראשונים המשויכים לבית זה נשאו את התואר "מלכי הפיקטים" ורק השלישי שבהם קונסטנטין מק קנת נחשב לאחרון מבין מלכי הפיקטים.
לאחר מותו נעשה שימוש בתואר "מלכי אלבה".
לאחר מותו של מלקולם מק קנת בלא יורשים עלה לשלטון בית דאנקלד - אף הוא בית משפחה הקשור לבית אלפין (מצאצאיו של קנת הראשון).
בית אמות משפט הוא מגדל משרדים הניצב בשדרות שאול המלך בתל אביב, בין רחוב לאונרדו דה וינצ'י ממזרח ורחוב דובנוב ממערב.
מדרום לו שוכן בית תנועת המושבים.
הבניין תוכנן על ידי האדריכלים אריה שרון, בנימין אידלסון ואלדר שרון והושלם בשנת 1970. סגנונו ברוטליסטי והוא מתאפיין במעטפת בטון חשוף, אם כי כיום הוא צבוע בלבן.
המבנה מחולק לשני חלקים - מזרחי ומערבי - המחוברים ביניהם בפרוזדור צר בכל הקומות.
למעשה רק חלקו המערבי מכונה באופן רשמי "בית אמות משפט", ושמו של החלק המזרחי הוא "בית המרכז החקלאי", אך הראשון דבק בכולו.
המבנה מתנשא לגובה של 66 מטר ויש בו 17 קומות.
עם הקמתו שכנה במבנה הנהלת כור תעשיות והוא נודע כ"בית כור".
לאחר תקופה נקרא הבניין בית המרכז החקלאי ובהמשך נקרא בית אמות משפט.
בחזיתו ניצב בעבר פסל בצורת הקובייה ששימשה כסמל הקונצרן.
שכנו בו גם לשכותיהם של כמה מראשי הממשלה לשעבר.
כיום הבניין מאוכלס על ידי עורכי דין, מפלגות, שגרירויות, רואי חשבון ועוד.
בבניין ישנם כ-367 מקומות חניה, בחניה עילית ותת קרקעית.
75% מהבניין הם בבעלות קבוצת אמות השקעות בע"מ, ויתר הבניין בבעלות ניר שיתופי, המרכז החקלאי, תנועת המושבים וחברת חבצלת מוסדות תרבות.
בית אל-עזה או בית אל-עזי הוא בית באר בדרך בן-צבי בתל אביב, באזור אבו כביר.
מ-1954 ועד 2007 היה משכנו של מועדון קליעה כביר.
הבית נבנה במחצית הראשונה של המאה ה-19 בידי בני משפחת אל-עזה, שהגיעו מאזור הר חברון.
המשפחה התגוררה ביפו, ובזכות קשריה עם הסולטאן עבדול חמיד השני, ניתנו לה אדמות רבות בארץ, בעיקר באזור לכיש.
בעיר יפו החזיקה המשפחה בית אחד, וארבעה בתים נוספים הוקמו לצד הדרך ההיסטורית יפו-ירושלים - דרך בן-צבי של ימינו.
הבתים היו מפוארים, ואחד מהם אף שימש את סגן הקונסול הצרפתי פיליברט ז'יל בסוף המאה ה-19 ואת סגנו של הרברט סמואל בתקופה מאוחרת יותר.
בבית הסמוך למפגש הרחובות בן-צבי ותל גיבורים של ימינו, התגורר חליל אל-עזה, שהיה בעל קשרים ענפים גם עם היהודים, ובין באי ביתו היו גם אהרן שלוש וחיים ויצמן.
חליל אל-עזה הלך לעולמו ב-1942, ובנו איסמעיל המשיך בדרכו.
רבים מבני משפחת אל-עזה נאלצו לעזוב את ישראל במהלך מלחמת העצמאות, אך חלקם נשאר ביפו וביישוב אל-עזי, הסמוך לכפר מנחם.
לאחר המלחמה הוחל על הבית חוק נכסי נפקדים, ואף שצה"ל תפס את הבית במהלך המלחמה ונשאר בו, הוא משלם למשפחה דמי שכירות.
ב-1954 הקים צה"ל בבית את מועדון קליעה כביר, שפעל במסגרת הגדנ"ע.
בתוך המבנה היה מטווח לאקדחים, ובחצר מטווח לרובים.
המועדון הכשיר אלפי קלעים, כמה מהם היו לבכירי הקלעים בישראל.
בעקבות הצלחת המועדון, הקים הגדנ"ע מועדונים דומים ברחבי הארץ, במסגרת גדנ"ע קליעה.
כיום ניתן לראות בקירות שונים בבית ובמיוחד בדלת הליוואן העתיקה את החורים שפערו הקליעים של החניכים הפחות מוצלחים.
מפקד המתקן, דן דוד, התגורר עם משפחתו במבנה סמוך.
בשנת 2007 נסגר מועדון הקליעה משיקולים תקציביים.
הבניין עמד בשממונו מספר שנים, המדינה סירבה למסור את הבית למשפחה, יזמה הליך איחוד וחלוקה מחדש ללא הסכמת המשפחה, ומכרה את הבית במיליוני שקלים.
בד בבד, בשנים האחרונות פועלת בקומה התחתונה של המבנה, אשר שימשה במקור לאחסון ולאריזה, נגרייה.
ב-2020 נפתח בקומה התחתונה מלון בוטיק, ובקומה העליונה מועברות סדנאות בישול.
ככל בית באר, גם ראשיתו של בית אל-עזה זה בבאר, ממנו נשאבו מים באמצעות אנטיליה, והועברו לבריכת אגירה.
לצדם הוקמו שני מבנים ששימשו כמחסנים, ומאוחר יותר חוברו באמצעות מבנה שלישי ששימש כאורווה.
המבנים נבנו בפשטות יחסית, מאבני כורכר שכוסו בטיח, וקורו בקמרונות צולבים.
הקומה השנייה, שנוספה בשלב מאוחר יותר, שימשה למגורים, והייתה מפוארת יותר.
היא נבנתה בסגנון האופייני לבתי ליוואן (חלל מרכזי המשמש לאירוח, שסביבו חדרי המגורים), וכללה גם אלמנט בהשראת הבנייה הטורקית: דִירֶכְּלִיכּ - שני עמודי שיש המופרדים ביניהם ובין הקירות באמצעות קשתות, ומחלקים את החלל לשלושה חלקים.
הקומה השנייה קורתה בעץ, וכללה מרצפות מעוטרות.
הליוואן מרוצף בחלקו במרצפות משושות ייחודיות אשר לא נמצאו בשום מקום אחר בארץ ישראל, וכנראה יובאו במיוחד מוונציה.
מאוחר יותר נוספה לבית מרפסת, אך היא נסגרה והפכה למסדרון.
מהחלל המרכזי, הליוואן, הוקמה גזוזטרה קטנה אשר פונה לדרך הראשית, אולם היא נסגרה לאחר כניסתו של צה"ל למבנה.
שאר החדרים בקומה מפוארים פחות, אולם גם הם כללו רצפות וקירות מאוירים ותקרות עץ בעלות פיתוחים ועיטורים.
מדרום וממזרח לבית היו הפרדסים, שהושקו באמצעות תעלות שהובילו מים מהבריכה.
הפרדסים נעקרו לאחר קום המדינה, ובמקומם הוקמו כמה מבתיה של שכונת נווה עופר וכן בית מעצר תל אביב.
חלקים מהמבנה נהרסו ובמקומם הוקמו מבנים שונים ששימשו את הצבא.
בֵּית אֵל היא מקום ויישוב קדום מצפון לירושלים אשר נזכר במקרא, ומזוהה על סמך המיקום ושימור השם עם התל שבתוך הכפר ביתין, אשר צפונית לירושלים.
בתל התגלו שרידי יישוב מתקופת הברונזה ותקופת הברזל.
כשני ק"מ צפון-מערבית לכפר ולתל הוקמה ההתנחלות המודרנית בית אל, המשמרת את שם היישוב המקראי.
"בית אל" נזכר לראשונה בתנ"ך בסיפור כניסתו של אברהם לארץ כנען.
בפרשת חלום יעקב בספר בראשית כתוב שיעקב קרא למקום "בית אל" (וכן "בית אלוהים" ו"שער השמיים") ובספר שופטים כתוב שבני שבט יוסף כבשו את העיר.
שני המקורות מדגישים ששמה הקודם של העיר היה "לוז" ובספר שופטים אף מסופר שהפליט שניצל מן העיר ובנה עיר אחרת בארץ החיתים קרא גם לה לוז.
אך מהכתוב בעניין גבולות נחלות השבטים: "ויצא מבית אל לוזה", יש שהסיקו שמדובר בשני אתרים שונים, או שהעיר הייתה אחת, אך מקום היישוב נקרא "לוז" והאתר הפולחני נקרא "בית אל".
לדעתם של מספר חוקרי מקרא, בית אל נקרא כך עוד בתקופה הכנענית ושכן בו מקדש לאל הכנעני "אל".
לפי הדת הכנענית, בה הייתה נהוגה התפיסה של "אלוהות מקומית", כל שטח קדוש לאלוהות מסוימת.
ברגע שאדם חוצה את הגבול לשטחו של אל מסוים, עליו לכבד את אותה אלוהות, משום שעכשיו הוא אורח בביתו של האל.
שטחים ספציפיים המקודשים לאלוהויות כנעניות נקראו בית אל.
גם מקדשים ומקומות שבהן התגלה האל לבני האדם נחשבים בית אל.
פנחס נאמן כתב שהתורה ציוותה: , והיא אינה מכירה בהעברת המסורת על קדושת המקומות מהכנענים אל עם ישראל ומייחסת את תחילת קריאת שם האל על המקום לבני ישראל ולאביהם יעקב, בעקבות ההתגלות לה זכה במקום.
הביטוי "בית אל" (או בלי רווח: "ביתאל") נמצא בכתובות מהחל מהמאה השביעית לפנה"ס.
ובחוזה שערכו אסרחדון מלך אשור ובעל הראשון מלך צור, בשנת 677 לפנה"ס, הוטחו קללות שונות על ראשו של מלך צור אם יפר את הברית, ביניהן: "ביתאל וענת-ביתאל יובילו אותך לפני ארי טורף אדם".
בנוסף מוזכרים השמות "אשמביתאל" (אשם-בית-אל) ו"חרמביתאל" (חרם-בית-אל) ונזכרים שמות אנשים הכוללים את הביטוי, כמו ביתאלנתן, ביתאלעקב, ביתאלדן וביתאלתקם.
בתרגום היווני של פילון איש גבל לכתבי סכניתן הפיניקי מוזכר אל בשם ביתילוס, אחיהם של דגן ואל.
נראה שמדובר בצורת הרבים לשם ביתאל, והכוונה ל"בית אל" כאבנים מקודשות, המזכירות את האבן בסיפור חלום יעקב בספר בראשית המתרחש בבית אל.
יעקב יוצק עליה שמן ואומר:
לפי בנימין זומר, מצבת האבן אינה רק חפץ פולחני בתוך המקדש העתידי, שהוא כולו בית אלוהים, אלא היא עצמה משמשת כבית אלוהים.
על בסיס ממצאים מהם עולה כי בית אל היה גם שמו של אל ולא רק שם מקום, הציעו חוקרים כדוגמת אלכסנדר רופא, שעל שמו של האל נקראה העיר.
סברה זו מסתמכת על הכתוב בבראשית:
לפי פירוש זה, המילה "שָם" המופיעה בפסוק פעמיים נוספה לו במטרה לשנות את משמעותו ולהפוך את בית אל משם האל לשם מקום התגלותו.
בנוסף, מזכיר רופא עדויות מן העת העתיקה ולפיהן השם "ביתאל" ניתן לאבנים אשר האמינו בכוח חיים הטמון בהן.
אך המהלך של "ריכוז הפולחן" ויצירת דת מונותיאיסטית לא אִפשרה לאלים לשמור על עצמאותם והם נעשו בהדרגה כפופים ליהוה אלוהי ישראל או אף מזוהים עמו.