tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצבעוניות מצומצמת ומדגישה את הדרמה, עם שימוש עז בשחור ונגיעות מדודות של אדום, כחול וצהוב.
כל מרכיבי הקומפוזיציה פועלים יחד ליצירת סצנה טעונה במתח רגשי ומוסרי חריף, הממקמת את הצופה בלב הדילמה שבין חוק לחמלה.
הציור אינו מציג רק סצנה מקראית אלא מהווה מבע אישי ופסיכולוגי עמוק של האמן.
בקמן אינו עוסק בהצגת האירוע כעובדה היסטורית אלא הופך אותו לכלי לביטוי קונפליקטים מוסריים ונפשיים.
דמותו של ישו מייצגת לא רק את החמלה והסליחה אלא גם את קולו הפנימי של האמן לאחר טראומת המלחמה.
יש המזהים בדמות פניו של בקמן עצמו, רמז להזדהות אישית עם דמות המושיע.
האישה הנואפת, אשר לפי החוק הייתה אמורה להיענש, זוכה לרחמים – ביטוי לרעיון של גאולה לא דרך אלימות אלא דרך חמלה אנושית.
השילוב בין קומפוזיציה צפופה, צבעוניות מוגבלת והבעות קיצוניות יוצר תחושת מחנק שמציפה את הקונפליקט שבין דין לרחמים.
התוצאה היא יצירה שמבקרת את המוסר החברתי השיפוטי ומציעה במקומו מוסר אישי וחומל, שנובע מהתבוננות פנימית בכאב.
פניו של ישו דומים מאוד לפנים שצוירו בדיוקנאות עצמיים של בקמן, והאישה מזכירה את דמותה של אשתו הראשונה, מיננה טובֶּה, ממנה היה פרוד באותה תקופה.
הבחירה בדמויות מוכרות מצביעה על רמה אישית ופסיכולוגית גבוהה ביצירה.
הציור מבטא מסר של התנגדות לאלימות – קריאה לרחמים וחמלה במקום שיפוט ונקמה.
התוכן הדתי הופך למסר הומניסטי רחב, שמביע את סלידתו של בקמן מהאכזריות האנושית, במיוחד לאחר שחזה בה מקרוב בשדות הקרב.
היצירה ישו והאישה הנואפת נכללה באוסף של מקס בקמן עד אמצע שנות השלושים, כאשר הרדיפה הנאצית נגד האמנות המודרנית החלה לגבור.
בשנת 1937 הוחרמה היצירה על ידי המשטר הנאצי ונכללה בתערוכה הידועה לשמצה "אמנות מנוונת", שנועדה להשפיל ולהוקיע אמנים אשר סגנונם נחשב לבלתי מוסרי, אנטי-לאומי או פורץ גבולות.
בקמן, שהיה מהאמנים המרכזיים שנפגעו, נאלץ לעזוב את משרות ההוראה שלו והיגר לאמסטרדם.
לאחר מותו של סוחר האמנות קורט ולנטין, שהחזיק ביצירותיו של בקמן, נתרמה היצירה לאוסף מוזיאון סנט לואיס לאמנות בארצות הברית.
כיום היא נחשבת לרכוש ציבורי ואינה מוצגת דרך קבע.
ישו נושא את הצלב (המכונה גם ישו נושא את הצלב על כתפיו, באנגלית: Christ Carrying the Cross) הוא ציור המיוחס לאחד מתלמידיו או ממשיכיו של הירונימוס בוש.
היצירה צוירה בראשית המאה ה-16, ככל הנראה בין השנים 1510–1535, והיא שמורה כיום במוזיאון לאמנויות יפות בגנט, בלגיה.
היבטים שונים של הציור היו לאורך השנים מושא לדיון ולמחלוקת במחקר האמנות.
היצירה בולטת במיוחד בשימוש בקריקטורה לצורך עיצוב דמויות בעלות מראה גרוטסקי המקיפות את דמותו של ישו, והיא נתפסת כביטוי להשקפת עולמו הפסימית של בוש.
הציור משלב דימויים וסמלים נוצריים, ועיקר מרכיביו האיקונוגרפיים שואבים את מקורם מהברית החדשה.
היצירה נרכשה בידי מוזיאון האמנויות היפות בגנט בשנת 1902, ועברה תהליך שימור בשנים 1956–1957. בדומה ליצירות אחרות הקשורות להירונימוס בוש, תיארוכה אינו ודאי, אף שרוב חוקרי האמנות נטו לייחס אותה לשלב המאוחר של פעילותו.
בקטלוג התערוכה שהוקדשה לבוש והוצגה ברוטרדם בשנת 2001 הוצע תיארוך לשנים 1510–1535, תוך ייחוס הביצוע לאחד מממשיכיו של האמן.
אחד מכותבי הקטלוג, ברנרד ורמט, ציין כי מקובל לראות ביצירה עבודה שאינה טיפוסית לבוש, והביע ספק רב בכך שצוירה בידי אותו אמן שצייר את הצלוב המבוזה שבגלריה הלאומית בלונדון.
לדבריו, הצבעוניות מזכירה את סגנון המנייריזם של שנות ה־30 של המאה ה־16, והוא קשר את היצירה לטריפטיכון הייסורים שבוולנסיה ולציור ישו לפני פילאטוס שבפרינסטון, יצירות אשר צוירו בוודאות לאחר מותו של בוש.
עמדה דחייתית זו התקבלה לאחר מכן בידי שטפן פישר, אך עורערה בידי פריץ קורני.
באוקטובר 2015 אישר פרויקט המחקר והשימור של בוש, העוסק מאז שנת 2007 במחקר טכני של מרבית ציוריו של הירונימוס בוש, כי גם הוא דוחה את הייחוס לבוש ורואה ביצירה עבודה של ממשיך או תלמיד.
עוד הוצע במסגרת הפרויקט כי הציור הוא למעשה העתק של יצירה קודמת מאת בוש.
על פי מסקנות החוקרים, יש לתארך את היצירה לשנים 1530–1540, כלומר לאחר מותו של בוש.
כראיות נוספות לייחוס זה ציין הפרויקט כי בדיקות באמצעות רפלקטוגרפיה תת־אדומה העלו שרישום ההכנה כמעט ואינו שונה מן הציור המוגמר, ממצא החריג ביחס למצופה ביצירות של בוש.
בנוסף, ניתוח המבנה והקומפוזיציה של היצירה הוביל את החוקרים למסקנה כי מדובר ביד אמן שונה.
עוד נקבע כי הציור הוכנס למסגרת מיד לאחר השלמתו, כפי שמעיד היעדר הצטברות צבע בשולי הלוח.
נוהג זה שונה מן המקובל במאה ה־15, אז נהגו למסגר את הלוחות טרם הציור, דבר שהיה מותיר סימני הצטברות צבע בקצוות היצירה.
עם זאת, תיאוריה זו מופרכת על ידי חריט סטייארט.
עדותו היא שאין דרך לקבוע בוודאות את טכניקת המסגור של היצירה.
במהלך שיקום היצירה בשנים 1956–1957, נוספו לוחות עץ למסגור היצירה, כך שלא ניתן היה לקבוע שליצירה היו קצוות לא צבועים מלכתחילה.
הוא גם שואף לקחת בחשבון שסגנון הציור עצמו מושפע מתהליך השיקום.
סטייארט משווה את תכונות הציור לציורים אחרים של בוש ומסמן את דמיונו גם ל"יום הדין האחרון" מאת בוש ול"ישו המבוזה" (הכתרת הקוצים) מאת בוש.
חוקר אמנות נוסף שהוסיף נדבך לדיון הוא מקסימיליאן מרטנס.
עמדתו המרכזית היא שהיסטוריה של האמנות איננה מדע מדויק, וכי מסקנותיה מחייבות פרשנות אנושית.
במחקר שערך על ציור זה באמצעות רפלקטוגרפיה תת־אדומה השווה מרטנס את רישומי ההכנה של ישו נושא את הצלב לאלו של יצירות אחרות המיוחסות להירונימוס בוש, ובהן הקדוש הירונימוס והמוות והקמצן.
מסקנתו הייתה כי רישומי ההכנה בשלוש היצירות שונים זה מזה: בישו נושא את הצלב מופיע רישום קווי, בהקדוש הירונימוס רישום חופשי, ואילו בהמוות והקמצן רישום צפוף המבוסס על הצלבה.
עם זאת, מרטנס מדגיש כי קיימים מקרים שבהם שיטות רישום ההכנה משתנות גם בין יצירות שאושרו בוודאות כמעשה ידיו של אותו אמן.
בהקשר זה הוא מציין את יצירותיהם של רפאל ופיטר ברויגל האב, ומדגיש כי רישומי ההכנה שלהם עברו התפתחות לאורך השנים.
חוקר אמנות נוסף, פול ואן דה ברוק, טוען מנגד כי שינויי הסגנון האמורים נובעים מתהליך היצירה האמנותי של בוש עצמו.
הוא מתאר את בוש כ"אמן פרדוקסלי", ומציין כי בוש נוהג להעמיד במכוון ניגוד בין רישום ההכנה לבין התוצאה הסופית של היצירה, ולעיתים עושה שימוש בעקרון של exempla contraria - הצגה של דוגמה שלילית, כלומר "כיצד אין לעשות".
לדבריו, ניתן למצוא הבדלים סגנוניים אף בתוך אותה יצירה עצמה.
כדוגמה הוא מציין את גן התענוגות הארציים, שבו ניכרים שינויי סגנון בין שלושת הלוחות המרכיבים את היצירה.
חוקרי אמנות רבים סבורים כי העיוות והבעת הסבל ביצירותיו של בוש הושפעו מרישומיו של לאונרדו דה וינצ'י, וביניהם נמנה גם קורט פאלק.
טענה זו מתייחסת במיוחד לרישומים שבהם ערך דה וינצ'י ניסויים בעיוות תווי הפנים והגוף.
עם זאת, חוקרים אחרים גורסים כי מקורות ההשראה של בוש אינם נעוצים ביצירתו של דה וינצ'י, אלא משקפים מסורות צפוניות.
וולטר גיבסון טוען כי בין יצירתו של בוש לבין זו של דה וינצ'י קיים דמיון מועט בלבד, וכי למעשה עבודותיו של בוש משקפות מסורות גרמניות והולנדיות, שבהן רודפיו של ישו מתוארים כבעלי חזות חייתית.
היצירה מציגה את ישו נושא את הצלב על רקע כהה, הנשלט בעיקר בידי גוונים של שחור ואדום, והוא מוקף בראשים רבים.
הציור מתמקד בפנים ובכפות הידיים כמוקד הבעה רגשית, בעוד שהגופים עצמם נטמעים ונמוגים אל תוך הרקע האפל.
מרבית הראשים מאופיינים בתווי פנים גרוטסקיים, ויש המתארים את העיוות הצורני כבעל זיקה להבעה מופשטת.
ביצירה נכללים שמונה־עשר דיוקנאות, נוסף על דיוקן אחד המופיע על צעיפה של ורוניקה הקדושה.
הן ישו והן ורוניקה מתוארים בעיניים עצומות ובהבעה קודרת, כאשר ראשיהם נוטים מטה.
דמותו של ישו נראית כמעט שקופה, עובדה המעוררת תחושה של היעלמות אפשרית ומעמידה בספק אם יוכל להחזיק מעמד עד סיום הדרך.
הניגוד בין הבעות פניהם של מייסריו של ישו לבין הבעתו המאופקת והחגיגית נועד לבטא את הפער בין חוסר האנוכיות של ישו לבין הזעם הרותח של מתנגדיו.
בפינה הימנית התחתונה של הציור מופיע השודד הבלתי־מתחרט, הלועג לשלושה גברים הלועגים לו.
השודד המתחרט, המכונה גם בשמות כגון השודד הטוב או השודד הרע, מתואר בפינה הימנית העליונה; עורו חיוור מאוד, והוא מוצג בשעת וידוי בפני נזיר בעל מראה מכוער במיוחד.
בפינה השמאלית התחתונה נראית ורוניקה הקדושה כשהיא אוחזת בצעיף ורוניקה.
לבסוף, בפינה השמאלית העליונה מתואר שמעון מקירנה, שפניו מופנות כלפי מעלה.
על צעיפה של ורוניקה הקדושה מופיע גם דימוי של ישו.
דמותו של ישו ממוקמת בנקודת המפגש של שני אלכסונים בקומפוזיציה.
האלכסון האחד הוא הצלב העשוי עץ, הנישא בידי ישו ובידי השודד החוזר בתשובה.
האלכסון השני הוא קו דמיוני המחבר בין ורוניקה הקדושה שבפינה השמאלית התחתונה לבין השודד הבלתי־מתחרט שבפינה הימנית העליונה.
האלכסון הראשון מדגיש את הבעת פניו ומיקומו של השודד החוזר בתשובה כסמל להכרעה פנימית לפנות אל האל, ואילו האלכסון השני מבטא את עמידתו של השודד הבלתי־מתחרט, הנאחז ברגשות שנאה בדומה למוציאיו להורג של ישו.
פני הייסורים המתוארים ביצירה נועדו לייצג המון המתנגד לרעיונותיו של ישו, והמון זה ספוג במושג החטא.
פניו של ישו, וכן דמותו המשתקפת בצעיפה של ורוניקה הקדושה, נועדו לבטא את רגשותיו לנוכח החלטתו למות למען חטאי בני האדם.
הבעתו מוצבת בניגוד מובהק לפני ההמון, שכן הללו מגלמים את החטאים שבעבורם הוא מקריב את חייו.
גם הבעתה המלנכולית של ורוניקה הקדושה יוצרת ניגוד, אולם ניגוד זה נובע מיראת כבוד כלפי מעשיו של ישו.
כוונת האמן הייתה להציג את המציאות הפנימית של האנושות ואת בדידותו של ישו במסעו.
בכך מבקש הציור להמחיש כי ישו הוא היחיד היכול לסלוח לאנושות על חטאיה ולהעלות לפני השטח את יופייה הפנימי של האנושות.
אגודת ישוע , שחבריה מוכרים כיֵשׁוּעִים (Jesuits) היא מסדר בכנסייה הקתולית שהוקם ב-1534 כדי להילחם בהתפשטות הרפורמציה הפרוטסטנטית בדרכי חינוך.
את הארגון הקים איגנטיוס מלויולה.
הישועים מופקדים על חינוך ותעמולה, והם אחד המסדרים הקתוליים הגדולים, המוכרים והחשובים ביותר ומילאו תפקיד חשוב בהיסטוריה הנוצרית של אירופה.
ראש המסדר הנוכחי, ה-31 במספר, הוא האב ארתורו סוסה .
ב-15 באוגוסט 1534 נפגשו על גבעת המונמארטר בפריז: איגנטיוס מלויולה (איניגו לופז דה לויולה) ושישה תלמידים אחרים (ארבעה ספרדים, צרפתי ופורטוגזי), כולם בוגרי האוניברסיטה של פריז.
אנשי החבורה נשבעו לעוני ולחסידות, כדי לייסד את "המסדר של ישוע", ולהקדיש עצמם "לריפוי חולים ועבודת מיסיון בירושלים או ללכת מבלי לשאול לכל מקום אליו יורה האפיפיור ללכת".
השבעה פנו ב-1537 אל האפיפיור כדי לקבל את הסכמתו לייסוד מסדרם.
האפיפיור פאולוס השלישי נתן להם את ברכתו, ואישר להסמיך אותם כנזירים.
השבעה נותרו כנזירים בוונציה, שם הסמיך אותם הבישוף המקומי, שכן המלחמה המחודשת באותה התקופה בין האפיפיור, בין ונציה ובין האימפריה העות'מאנית הפכה את המסע לירושלים לבלתי אפשרי.
מלווה בשניים מחבריו הגיע איגנטיוס לרומא באוקטובר 1538, במטרה לבקש מהאפיפיור לאשר את חוקת המסדר החדש.
ועידה של קרדינלים נתנה חוות דעת חיובית על החוקה שהוצגה, ופאולוס השלישי אישר את קיומו של המסדר בבולה אפיפיורית בשם Regimini militantis, שיצאה ב-27 בספטמבר 1540, אך הגביל את מספר חברי המסדר לשישים.
הגבלה זו הוסרה בבולה נוספת בשם Injunctum nobis, שיצאה כעבור שלוש שנים.
איגנטיוס מונה להיות המפקח העליון על המסדר.
הוא שלח את חברי המסדר כמיסיונרים לכל רחבי אירופה, להקים בתי ספר, מכללות וסמינרים.
איגנטיוס כתב את החוקה הישועית, והמסדר אימץ אותה בשנת 1554. החוקה יצרה ארגון היררכי והדגישה את חשיבות זניחת העצמי, והציות לאפיפיור ולראשי המסדר.
התנהגות זו הוגדרה על ידי איגנטיוס עצמו כ"ממושמעים כגווייה".
העיקרון הראשי היה למוטו של המסדר: "Ad Majorem Dei Gloriam" - למען תהילת האל.
תקופת ייסוד המסדר הישועי הייתה תקופת רפורמציית הנגד, תנועה לרפורמות בתוך הכנסייה הקתולית, שבאה כתגובה לרפורמציה הפרוטסטנטית.
אנשי המסדר הטיפו לנאמנות לכתובים ולדוקטרינה הכנסייתית, וכדברי איגנטיוס עצמו: .
אחד מן הכלים העיקריים של הישועים היה ועודנו התרגילים הרוחניים - אסופה של תפילות, כללים לעריכת מדיטציה ותיאור של תרגילים שכליים שקובצו בספר בן כ-200 עמודים פרי עטו של איגנטיוס מלויולה.
הספר כלל גם כללים לקיום סדנה אישית בת כ-30 יום שבמהלכה יתרגלו המשתתפים את העקרונות המתוארים בספר.
הסדנה האישית נמשכת בין 28 ל-30 ימים, והיא אמורה להתבצע בתוך מוסד מיוחד המכונה מפלט (באנגלית retreat), כשהמתרגל שרוי רוב הזמן בבידוד כשהוא מקבל הוראות יומיות לביצוע מדיטציות והרהורים על טבע העולם מכומר המתפקד כמדריך רוחני.
המטרה המוצהרת של התרגילים הרוחניים היא לעזור למתרגל למצוא את ישוע בחייו האישיים, מתוך כוונה להובילו להתחייבות אישית ללכת בדרכו ולהפוך בכך לאדם טוב יותר.
הישועים ייסדו בתי ספר רבים, אשר משכו את בני האליטה החברתית באירופה הקתולית בשל שיטות הלימוד המתקדמות בהם והערכים המוסריים שהוקנו בהם.
בתי הספר הישועיים מילאו תפקיד מרכזי בהחזרה לקתוליות של ארצות אירופיות רבות, שנטו בשלב זה או אחר לפרוטסטנטיות.
הישועים הטיפו לכך שהטקסיות הפולחנית והעיצוב המהודר של הכנסיות הקתוליות, אשר היו כה שנואים על הפרוטסטנטים, ימומנו ויבוצעו במלוא ההדר.
הם הצליחו להשיג השפעה רבה בתקופה המוקדמת של פעולתם, שכן כמרים ישועים שימשו פעמים רבות ככמרים מוודים למלכי אירופה באותה התקופה.
הישועים היו הכוח המוביל ברפורמציית הנגד בשל המבנה החופשי יחסית של המסדר שלהם, שלא דרש חיים בקהילה, על מנת להיות קשובים לצורכי האנשים בכל מקום ומקום.
בין דור המייסדים של המסדר היו נוצרים חדשים רבים ממוצא יהודי, כמו פדרו דה ריבדניירה וחירונימו נדאל ואף ראש המסדר השני דייגו ליינס .
איגנטיוס עצמו תמיד הדגיש כי אין להפלות בין נוצרים בקבלה לחברה.
ב-1593 נסחף המסדר בחוקי טוהר הדם שהוחלו בספרד וסרקו את מוצאו של מועמד עד לדור חמישי: על חניכים בעלי רקע מוסלמי, יהודי, אינדיאני וכדומה נאסר להתקבל לחברה.
המקרה הבולט ביותר היה פסילתו של חואן אלפונסו דה פולנקו, מי שהיה מזכירו של לויולה, מלהתמנות לראש המסדר עוד בטרם האיסור בנימוק ש"לא היה ספרדי" - כלומר בשל מוצאו היהודי.
ב-1608 בוטל האיסור אך בדיקות רקע עמוקות הוסיפו להתקיים עד 1946.
הישועים יסדו מיסיון ביפן והצליחו לקבל מן השלטונות היפניים את האחוזה הפאודלית של נגסאקי ב-1580. אחוזה זו נלקחה מהם בשנת 1587 בשל החשש מהשפעתם הגוברת.
כן היו הישועים פעילים בסין, ובשנת 1661 הגיעו ללהסה שבטיבט שני מסיונרים ישועים, גרובר וד'אורוויל.
כמה עשרות שנים אחריהם הגיע איפוליטו דזידרי.
המיסיונים הישועיים בדרום אמריקה היו שנויים במחלוקת באירופה, במיוחד בספרד ובפורטוגל, שם ראו בישועים מחסום למפעלי הקולוניזציה הממלכתיים של ארצות אלו.
לעיתים רבות היו הישועים הכוח היחיד שהפריד בין האינדיאנים המקומיים ובין עבדות.
בכל רחבי דרום אמריקה, אך במיוחד בברזיל ובפרגוואי, הוקמו ערי מדינה אינדיאניות נוצריות, אשר נקראו "רדוקסיונס" (Reducciones), שבהן חיה האוכלוסייה בהדרכת הישועים באופן שתאם את עקרונות הדת הקתולית.
שיעור יודעי הקרוא וכתוב במקומות אלו היה ללא תקדים, ועבר אף את השיעור המקביל באירופה עצמה.
כמרים ישועיים ייסדו מספר ערים בברזיל במאה ה-16 כגון סאו פאולו וריו דה ז'ניירו.
השפעתם של הישועים הייתה רבה בהמרתם לנצרות ובחינוכם של האינדיאנים ביבשת כולה.
הפעילות הישועית בעמים אלו הייתה חשובה לשימורן ולתיעודן של שפותיהם של תושבי הארצות.
הישועים יצרו מילונים לשפות אלו, וכן כתב לטיני לשפות בעלות כתבים שונים מן הכתב הלטיני.
עבודה זו נעשתה למשל לשפה היפנית וכן לשפת הגוארני.
הישועים הגיעו בין השאר גם לאתיופיה יחד עם חיל משלוח של האימפריה הפורטוגזית ב-1541 לבקשת קיסרי אתיופיה שיעזרו מול כוחה של סולטנות אדאל והעומד בראשה האימאם אחמד גראן שפלשה לאתיופיה בעזרת האימפריה העות'מאנית.
לאחר הבסת המוסלמים במלחמת אתיופיה-אדאל ביססו היישועים את כוחם והגיעו לעמדות ממשל חשובות, ביניהן ראש הכנסייה האתיופית.
בהשפעתם, המיר מאוחר יותר הקיסר האתיופי סוסניוס את דתו מהנצרות האורתודוקסית לקתולית.
היישועים גרמו בכך למלחמת דת באתיופיה בין נאמני הכנסייה האתיופית לבין תומכי היישועים.
סוסניוס, שכונה גם בשם "המושפע הפורטוגזי", היה קתולי נלהב, והישועים עודדו אותו להשמיד את יהודי אתיופיה.
הקיסר אכן הקשיב לרעיונותיהם שהיהודים מסכנים את ממלכתו, וארגן צבא חמוש היטב כולל תותחים, רובים וחיילים פורטוגזים שנשארו באתיופיה לאחר מלחמת אתיופיה-אדאל.
הוא הורה להילחם ביהודים להוציאם להורג באזור שבין אגם טאנה להרי סאמיאן ובייחוד בחבל דאמבייה שהיה קל לכיבוש מכיוון שהיה מישורי.
בלחימה נגד היהודים טבחו חיילי הקיסר רבים מהם, מכרו רבים לעבדות, הגלו את מלך העדה גדעון השביעי והטבילו רבים מהיהודים בכפייה לכנסייה הנוצרית.
יהודים רבים שחיו באזורי הטבח החלו לברוח לאזורים אחרים כגון קווארה, ארמצחו ודמאטו שבהם היו קהילות יהודיות קטנות, אך רבים עדיין נשארו בדאמבייה, ווגארה ווואלקיט.
סוסניוס הורה למעשה ליישם אינקוויזיציה אתיופית בארצו בהשפעת היישועים והשליחים הפורטוגזים שהגיעו.
היישועים וכל הזרים גורשו לבסוף על ידי בנו, הקיסר פאסילידס, בשנת 1633.
במדינות שונות התעוררה התנגדות לישועים.
בצרפת גורשו הישועים מניהול החינוך בשנת 1762. מתקופה זו ועד עיצוב האוניברסיטה על ידי נפוליאון בשנת 1808, התקיימה "מהפכה חינוכית" שקדמה למהפכה הפוליטית של המהפכה הצרפתית.
הרעיון הגדול והחדשני שלו היה שהגופים המלמדים, הקולג'ים יהיו כפופים מבחינת תוכן ובקרה לא לבישופים ולכמורה כפי שהיה עד אז, אלא ל"מועצה של מכותבים" שהייתה לימים ענף של ממשלה חילונית.
דבר זה השפיע על מוסדות נוספים כמו אוניברסיטת ניו יורק.
רוח התנגדות חילונית \ דאיסטית דומה הייתה מצד הכותבים של האנציקלופדיה הגדולה.
עד לשנת 1767 הגן על הישועים האפיפיור קלמנס השלושה עשר, שניסה להילחם בגורמים בפורטוגל, בצרפת, בסיציליה, בפארמה ובאימפריה הספרדית שדרשו את סילוקם ממדינות אלה, בין אם בשל השפעת הנאורות או בשל העצמאות שנטלו לעצמם הישועים בכך שהקימו "מדינה בתוך מדינה", למשל בשטחי האימפריות באמריקה.
יורשו, האפיפיור קלמנס הארבעה עשר, חתם ביולי 1773 על צו האוסר על פעילות המסדר בכל הארצות.
האימפריה הרוסית היא היחידה שבה נמשכה פעילות המסדר, שכן למרות שהיה בה מיעוט קתולי לא מבוטל (כ-9%, בעיקר בפולין וליטא), שליטיה השתייכו לנצרות הפרבוסלבית ולא ראו עצמם ככפופים למרות האפיפיור.
באזורים אלו שמר המסדר על ארגונו הפנימי ועל ישותו החוקית.
בתחילת המאה ה-19 נעשה מאמץ להחיות את המסדר ברומא, על ידי האפיפיור פיוס השביעי.
חברי המסדר המחודש תמכו במרות האפיפיור בתוך הכנסייה, והיו מזוהים עם תנועות שתמכו בהצהרה על אי יכולתו של האפיפיור לשגות שיצאה בשנת 1870.
בשנת 1946 הועמד בראש המסדר ז'אן-בטיסט ינסן שבזמן מלחמת העולם השנייה היה ראש המסדר בבלגיה, פעל שם להצלת יהודים וקיבל הכרה כחסיד אומות העולם.
הוא עמד בראש המסדר עד לשנת 1964 ובתקופה זו מספר חברי המסדר הגיע לכ-36 אלף.
המסדר הישועי היום הוא המסדר הדתי הגדול ביותר של כמרים ונזירים בכנסייה הקתולית ובו 19,216 משרתים בכהונה, ב-112 מדינות בעולם.
מספר חברי המסדר הגדול ביותר נמצא בהודו ואחריו בארצות הברית.
בראש המסדר עומד ארתורו סוסה יליד ונצואלה.
עבודת המסדר מתמקדת בשליחויות בתחומי המיסיון, זכויות האדם, צדק חברתי ובמיוחד השכלה גבוהה.
באמריקה הלטינית השפיעו חברים ליברלים במסדר השפעה משמעותית על פיתוחה של תאולוגיית שחרור, תנועה אשר עוררה מחלוקת בכנסייה הקתולית ואף זכתה לגינוי מפי האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
ב-13 במרץ 2013 הוכתר האפיפיור הראשון ממסדר הישועים, האפיפיור פרנציסקוס.
יִשַׁי הוא דמות מקראית, אביו של דוד המלך, וכפי המשתמע מהמקרא, אציל ואיש חשוב בעיר מגוריו בית לחם.
על פי רש"י על שמואל ב', פרק ח', פסוק ב', ישי נהרג על ידי אנשי מואב ביחד עם אשתו וחלק מילדיו.
הצורה הארוכה של השם, אִישַׁי, מופיעה פעם אחת במקרא, בדברי הימים, ויש המשערים שהיא עצמה קיצור של השם התאופורי אישיהו או אישיה (איש-יה) שאינו מופיע במקרא.
על פי השערה אחרת השם יִשַׁי הוא צורה מקוצרת של ישיה (יש-יה).
במגילת רות, מסופר שבעז, שהיה בן בנו של נחשון בן עמינדב נשא לאישה את רות המואביה, והם הולידו את עובד, עובד הוליד את ישי וישי הוליד את דוד.
על פי דברי הימים, לישי היו שבעה בנים: אליאב, אבינדב, שמעא, נתנאל, רדי, אוצם ודוד; וכן שתי בנות: צרויה ואביגיל.
על פי ספר שמואל, היו לישי שמונה בנים, ואף בדברי הימים מוזכר אדם בשם אליהו מאחי דוד, שכנראה היה מאם אחרת או שהיה בנו של אחד מאחי דוד.
אליהו מופיע ברשימת בעלי התפקידים של דוד כממונה מטעם המלך על שבט יהודה (דברי הימים א כז, יח).
בימי שאול המלך, היה ישי זקן ומכובד בקרב חשובי עירו.
על פי המסופר בספר שמואל מצווה אלוהים את שמואל הנביא לנסוע לבית לחם אל בית ישי על מנת למשוח מבניו למלך במקום שאול.
ישי, שאינו משער שבנו דוד ראוי למלוכה, מציג בפני שמואל את כל בניו ורק לבסוף, לאחר דרישתו המפורשת של שמואל, מציג בפניו את דוד.
ייתכן כי עדות זו יכולה להוות רמז לכך שדוד היה בן האישה האחרת או הפילגש של ישי.
הוא גם היה צעיר הבנים ומכאן ייתכן שישי נשא אישה נוספת צעירה יותר ובשל כך מעמדו של דוד היה נחות יותר משאר האחים ולכן לא הוצג בפני שמואל ביחד אתם.
אלוהים אומר לשמואל שדוד הוא המועמד הראוי בעיניו ושמואל מושח אותו בשמן.
בפרק י"ז, ישי שולח את דוד בנו להביא צידה לאחיו הגדולים ממנו, שהלכו עם שאול במלחמה.
בספרי הנביאים והכתובים ההתייחסות לדוד המלך היא בשם "דוד בן ישי", ובפי אויביו: "בן ישי" בלבד.
הנביא ישעיהו מתנבא על העתיד בחזון גאולה: .
יאיר זקוביץ טוען שהבחירה להשתמש בדמות של ישי כמייצגת את השורש של המנהיגות האידיאלית נובעת מהיותו של ישי דמות שלא חטאה, לעומת בנו דוד, אבי השושלת, אשר נכשל בחטא, או למצער לא היה דמות אידיאלית מספיק.
שם אשתו של ישי (ואמו של דוד) לא מוזכר בתנ"ך, אולם בתלמוד הבבלי היא מכונה נצבת בת עדאל.
המדרש מונה אותו עם הצדיקים שלא חטאו.
על פי המובא בתלמוד הבבלי, ישי הוא אחד מארבעת האנשים (יחד עם בנימין, עמרם וכלאב) ש"מתו בעטיו של נחש", כלומר שלא מתו בעוונם אלא רק בגלל הגזרה שנגזרה על המין האנושי בעקבות מעשה חטא עץ הדעת והנחש, והוא אחד משמונת נסיכי האדם הנזכרים בספר מיכה.
לישי יש חשיבות רבה במסורת הנוצרית, בכך שעל פי הברית החדשה הוא אחד מאבותיו של ישו.
בנוסף לכך, הפסוק בישעיהו מייחס את המשיח לישי: , מה שגרם לביטוי "אילן ישי", שגם זכה לביטוי אומנותי נרחב.
ישות היא מה שהובנה כעומד בפני עצמו, כקטגוריה נפרדת מאחרות (אשר יכולות לחפוף לה אפילו באופן דומה מאוד או זהה), ישות אינה בהכרח חומרית.
כך למעשה המונח "ישות" משמש לתיאור פרקטי של דבר מסוים אשר לפי שעה יש לתארו כפי עצמו.
ניתן לראות בישות כמערכת הכוללת בתוכה תת-מערכות (כמו בצורה של קטגוריה ותתי קטגוריה).
בתחום הפילוסופיה ובמיוחד בתורת היש, מתייחסים למערכות כאלו כאל אובייקטים מופשטים.
במחצית הראשונה של המאה ה-20, עסק הפילוסוף מרטין היידגר בשאלה: "מהי ישות?" (גרמנית: Sein), וטען כי הישות מתפרשת לאדם מתוך מערך ה"ישים" (גרמנית: Seiend) שהוא מכיר.
נהוג להשתמש במילה "ישות" כאשר רוצים להתייחס למשהו אנושי, לבעל-חיים, לצורת חיים אחרת כגון צמחים או פטריות, לדומם, או אפילו לאמונה כלשהי, או יצורים בלתי מושגים כגון רוחות רפאים.
באופן זה, אפשר לראות במילה זו כמילה המתארת בעצם כמעט כל דבר קונקרטי שקיים, שהוא ישנו, או בהשאלה לדבר הקיים רק ברוח ובדמיון.
בתחום המשפטים, נוהגים להתייחס להפשטות ופיקציות משפטיות כישויות.
ישות היא אדם או ארגון המסוגל לשאת זכויות וחובות חוקיות.
באופן כללי, הכוונה היא ל"ישות משפטית" (כגון ישות עסקית, או ישות תאגידית) או "אישיות משפטית".
בלשון המתנגדים לקיומה של מדינת ישראל, אלה מכנים אותה בכינוי הישות הציונית, המבטא הכרה בקיומה דה פאקטו אך שלילת הלגיטימיות שלה.
ישורון הוא מאסף תורני חצי-שנתי היוצא לאור בירושלים ובניו יורק מאמצע שנות ה-90 של המאה ה-20.
לפי הגדרת עורכיו, כולל המאסף .
המאסף יוצא לאור, בדרך כלל, פעמיים בשנה.
הכרך הראשון הופיע בתשרי ה'תשנ"ז, כרך מ' יצא לאור בניסן ה'תשע"ט.
כל כרך מכיל קרוב לאלף עמודים, ובו המדורים הבאים:
אור הגנוז – מתורתם של קדמונים על פי כתבי יד שרואים אור לראשונה
שפתי ישנים – מתורתם של גדולי הדורות הקודמים
מבי מדרשא – מתורתם וחדושיהם של גדולי הדור ותלמידי חכמים עכשוויים
שערי הלכה – בירורים הלכתיים מקיפים מגדולי הפוסקים בשאלות אקטואליות
הקולמוס והספר – מחקר תורני ומאמרים ביבליוגרפיים וכן בירורים הנוגעים לחכמת ישראל.
בין הישגיו של כתב העת ניתן למנות את הדפסתם של מאגדים שלמים של כתביהם של אישים נודעים, בדרך כלל מארכיוני המשפחות.
לצד חומר תורני מהאישיות לה יוחד הכרך ובני חוגה, מופיע חומר היסטורי רב ערך כמו מכתבים בענייני ציבור ומסמכים נוספים.
המערכת מוסיפה ביוגרפיה ומאמר הערכה על האישיות המסוקרת.
הרב חיים שלמה ליבוביץ (לה).
הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן (לט).
הרב אליהו ברוך פינקל, והרב שריה דבליצקי (מא) הרב דוד סולובייצ'יק (מד-מה) הרב שלמה פישר (מו) הרב חיים קנייבסקי (מז-מח).
עם המשתתפים במאסף נמנים תלמידי חכמים, ראשי ישיבות ופוסקים, לצד אנשי מחקר ואקדמיה.
הקובץ נערך על ידי הרב שלמה גוֹטֶסמן מניו-יורק ולצדו פועלת מערכת בירושלים, ובין חברי המערכת נמנו במהלך שנות קיום המאסף הרבנים: מאיר שמחה סוקולובסקי, יחיאל שטרנברג, דוד קמנצקי, צבי גרטנר, ויהושע ענבל.
ישורון שיף (ה' באלול ה'תרע"ה, 25 באוגוסט 1915 – 3 בפברואר 1974) היה מראשוני הקצינים הבכירים במשטרת ישראל.
שיף נולד למאיר שיף וחסיה גינצבורג בראשון לציון וסיים לימודיו בגימנסיה העברית הרצליה, לאחריהם הוכשר להוראה ומשנת 1935 למד מזרחנות באוניברסיטה העברית בירושלים.
אחיו הוא הסופר מידד שיף.
בשנת 1933 החל לעבוד בהוראה בכפר הנוער בן שמן ולימד ערבית ומקצועות נוספים.
כמורה לערבית הועסק גם בסמינר בבית הכרם ועבד כמתרגם קטעי עיתונות מערבית עבור המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
בשנת 1938 מונה למזכירו האישי של ראש המחלקה, משה שרתוק.
שיף היה חבר ארגון ההגנה ובוגר קורס סגנים במסגרתה.
במלחמת העולם השנייה התגייס ליחידת החפרים היהודים בצבא הבריטי והוצב לשרת ביוון, מצרים, קפריסין, עיראק ופרס.
בין פעולותיו עסק בעידוד עלייה מעיראק (עם אנצו סרני), בשיכון פליטים מפולין בטהראן, ועם הקמת הבריגדה היהודית היה מראשוני חבריה.
בשנת 1946 שוחרר, הועסק על ידי קרן קיימת לישראל והחל בלימודי משפטים.
החל בתקופה זו ועד הקמת מדינת ישראל פעל מטעם ההגנה ושימש מפקד גדוד מכמש, מפקד ההגנה באזור ים המלח, ולאחר מכן עוזר אישי למפקד מחוז ירושלים דוד שאלתיאל.
בתקופת ההפוגה הראשונה השתתף במשא ומתן עם הלגיון הערבי.
עם הקמת משטרת ישראל היה מבכירי קציניה.
באוגוסט 1948 נתמנה למפקד משטרת מחוז ירושלים ובשנת 1949 מונה למפקד מחוז הצפון.
במאי 1951 נתמנה לראש אגף החקירות והיה סגן המפקח הכללי.
בשנת 1953 פרש משירות המשטרה.
שיף סירב להצעה לשמש סגן הממונה על הכנסות המדינה במשרד האוצר ועם שחרורו שימש מנהל חברת "סרן" לייצור פלסטיק.
בשנת 1957 מונה למנהל הראשון של חברת "אפיקי נפט" ופיקח על עבודות קו צינור אילת-אשקלון.
באמצע שנת 1960 עבר לנהל את חברת נפטא.
בין נובמבר 1962 לנובמבר 1964 כיהן כשגריר ישראל בליבריה.
בינואר 1973 היה שיף אורח התוכנית "חיים שכאלה" שהביאה אותו, אדם שלא היה מוכר עד אז בציבור הרחב, לאור הזרקורים.
שיף נפטר מהתקף לב בפברואר 1974 ונקבר בבית העלמין הדרום.
אב לשתי בנות מנישואיו לרות, בתם של זליג וד"ר פרומה ויצמן, אחותו של חיים ויצמן.
חכם ישועה בן-שושן (כ"ב בטבת ה'תש"ו, 26 בדצמבר 1945 – כ"ז באלול ה'תשע"ח, 7 בספטמבר 2018) היה מקובל ירושלמי ומחברי "המחתרת היהודית".
נולד בירושלים ליעקב ולאורה (לבית יעיש).
אחיו השני, שלום נפטר תינוק.
אביו למד בישיבת פורת יוסף והיה חברותא של הרב עובדיה יוסף.
מצד אביו היה דור שמיני בירושלים.
סבו מצד אימו היה המקובל רבי שלמא יעיש.
סבו מצד אביו היה המקובל ר' מרדכי בן שושן, מזכיר ישיבת המקובלים בית אל.
למד בממ"ד מוריה, בדורש ציון, בתיכון הימלפרב ולאחר מכן בסמינר ליפשיץ למורים.
בגיל צעיר התחיל ללמוד קבלה אצל שני סביו, ואצל הרב מרדכי עטיה, הרב דוד ציון לניאדו הרב מאיר יהודה גץ והרב מרדכי שרעבי.
למד גם עם הרב דוד בצרי והרב יעקב משה הלל.
לאחר שירותו הצבאי למד בישיבת מרכז הרב ובישיבת פורת יוסף.
שנה לפני פרוץ מלחמת ששת הימים שירת בסיירת שקד בפיקודו של בנימין בן אליעזר.
השתחרר משירות בצבא הקבע מספר חודשים לפני מלחמת יום הכיפורים, והחל ללמוד בישיבת הרב ניסים בירושלים.
במלחמת יום הכיפורים שירת בגדוד צנחנים.
בעת שהוביל קבוצה של 400 שבויים מצריים ממתחם של קומנדו מצרי ממערב לתעלת סואץ גילה שאין בין השבויים אף קצין, ומתחקור השבויים התברר שאלו ברחו ומסתתרים באחד הבונקרים.
הוא החליט למצוא גם את הקצינים ובמהלך השתלטות על בונקר בו התחבאו אותם קצינים נפצע קשה בקרב פנים אל פנים אך המשיך להילחם בעודו פצוע.
הוא היה מאושפז במשך מספר חודשים בבית חולים ובבית הבראה.
לאחר מכן שוחרר וחזר לישיבה.
לאחר המלחמה גויס שוב לשירות קבע ושירת כקצין הגנה מרחבית (הגמ"ר) ביהודה ושומרון.
ביולי 1974 השתתף בעלייה של גרעין אלון מורה לשכם.
על השתתפותו בעלייה אמר: "רעיון ההתיישבות בשטחים המשוחררים ממלא אותי מימי נעורי.
אני זוכר איך עמדתי על הגלבוע, בטיול בית הספר, והשקפתי על עמקי השומרון והלב נצבט שאינם בידינו.
לאחר ששת הימים קמה רוח התעוררות גדולה, אך גדולה ממנה הייתה הפליאה על מדיניותה ההתיישבותית של הממשלה, שכל כולה היסוס וחשש — מה יגידו אומות העולם.
תופעה זו, אין לה אחיזה בחזון הציוני, ובכל דרכנו בארץ ישראל."
היה חבר במחתרת היהודית בשנות השמונים.
מביתו יצאו מבצעי הירי במכללה האיסלמית.
יחד עם יהודה עציון ומנחם לבני תכנן לפוצץ את כיפת הסלע בהר הבית.
הרב בן שושן האמין כי "השליטה המוסלמית בהר הבית היא שורש הקלקולים בעם ישראל, ושליטה זו מקנה לאסלאם מקור יניקה רוחני, שממנו שואבים מאמיניו את כוח חיותם בארץ".
הוא העריך כי הסרת ה"שיקוץ" מהר הבית ופיצוץ המסגדים תביא לעצירת הנסיגה מסיני.
בסופו של דבר נגנזה התוכנית ודבר קיומה נחשף רק בחקירות המשטרה לאחר חשיפת המחתרת.
במשפט טען שהובטח לו תמורת החשיפה שהמעורבים בתכנון לא יועמדו לדין.
הוא הורשע ונידון לארבע וחצי שנות מאסר.
אחד השופטים במשפטו הגדיר אותו כ"ספרא וסייפא, גיבור מערכות ישראל".
חכם בן שושן השתחרר מהכלא במאי 1986 לאחר שיתרת מאסרו הומרה על ידי נשיא המדינה למאסר על תנאי.
מנהגו היה לקיים תפילות ברחבי הארץ לשלמות ארץ ישראל והצלת ישראל מיד צר.
בין תפילותיו העיקריות היו שבעת כורתי ברית ופיטום הקטורת עם כוונות.
את התפילות היה מקיים במקומות קדושים כגון: הכותל, מערת המכפלה, קבר יוסף, עשרת הרוגי מלכות, קבר רשב"י, קבר האר"י ונבי מוסא.
לפני פינוי גוש קטיף נודע בשל תפילותיו ברוב עם בכיכר ציון ובדרך לגוש קטיף.
הקים עם יעקב נוביק ארגון לחילוץ בנות מכפרים ערבים בשם "אחותנו".
הרב בן שושן היה מקורב לרב מרדכי אליהו.
הם הקימו "בית דין גאולה" עם רבנים נוספים שלא פורסמו שמותיהם.
נישא בשנת ה'תשל"ב ליעל (לבית פרייהן) ולהם עשרה ילדים, מרבית בניו הם בוגרי ישיבת מרכז הרב:
הרב חיים בן שושן - ר"מ בישיבות בית אל ורועה ישראל, וחתנו של הרב אביהוא שוורץ.
הרב שלום - מחנך בתלמוד תורה "נוהג כצאן יוסף" בנריה, וחתנו של הרב אביהוא שורץ.
הרב גלעד - רב בשכונת גבעת שאול
ישוּרוּן קשת (ישֻרוּן קֶשֶת; שמו המקורי: יעקב יהושע קופֶלֶביץ; כ' בכסלו תרנ"ד, 29 בנובמבר 1893 – ד' באדר תשל"ז, 22 בפברואר 1977) היה משורר עברי, מסאי, מתרגם ומבקר ספרות ואמנות, שפעל בארץ ישראל, טרום תקופת המדינה ולאחר הקמתה.
ישורון קשת נולד בעיירה מינסק מזובייצקי (נוֹבוֹמינסק) שליד ורשה, בפולין הקונגרסאית, בשם יעקב קופֶלֶביץ.
למד בגימנסיה רוסית, וב-1911 נשלח על ידי הוריו ללמוד בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
לאחר הקמת המדינה שינה את שם משפחתו הלועזי לעברי; וכן החליף גם את שמו הפרטי, יעקב, שמבטא על פי חז"ל נפתולים, לשם ישורון, שמבטא ישרות; שניהם על פי חז"ל היו שמותיו של אבי האומה יעקב, שנקרא גם ישראל.
בין 1920 ל-1926 למד באירופה, באוניברסיטאות ברומא ובברלין.
ב-1921 נישא בברלין לד"ר קיטה הולנדר, ולזוג נולד בן, עמנואל.
בהמשך, נפרד ממנה, ונישא לנחמה.
קשת כתב שירה ומסות, הגות והיסטוריה של סופרים והוגים.
קשת בחן באופן מקורי את היחסים שבין היצירה העברית הארצישראלית, לבין תרבות אירופה, שממנה באו רוב היוצרים בתקופתו.
הוא הקדיש חשיבה והתבוננות להשפעתו של המקום הארצישראלי על היצירה העברית בספרות ובאמנות בארץ ישראל.
כמו אחרים, שם לב להשפעת האור בארץ על היוצרים: "אווירה של ארץ-ישראל היא כור-היתוך כביר-כוח לא רק לצבעים (שהנם הבשר-ודם והנפש של הציור), אלא גם לאופן ראייתו של הצייר, ולא אחת אף לעצם כישרונו.
(האמן) בודקו בקש אמנם להתאים את הפליטרה שלו לפעולת האור העריץ, אור-האיתנים של ארצנו, הממזג בקרבו את כל הצבעים לגון יסודי אחד, שאין להם לעצמים כל מנוס ומפלט ממנו (שעם כל שהוא אוצל זיו-יתר ונהרה חמה לשטחיהם, הריהו נוטל מהם את עצמאותם הצבעית-מוחשית)".
כמו כן, החזיק קשת בעמדה ייחודית בנושא "יהדות המזרח בספרותנו".
קשת תרגם מאנגלית, צרפתית וגרמנית מבחר יצירות מופת של הגות וספרות, אשר נוכחותן בארון הספרים העברי תרמה רבות לקוראים ביישוב היהודי בארץ.
במיוחד השפיעו על ציבור הקוראים העברי לדורותיו תרגומיו הראשוניים להגותו של משה הס, ליצירותיו של פרנץ קפקא, ולמחקריו של ויליאם ג'יימס.
ישורון קשת זכה והיה לדמות ספרותית בפרוזה העברית שנכתבה במחצית השנייה של המאה ה-20; אצל הסופר אשר ברש בשם "אתרוג", ואצל הסופר דן צלקה בשמו שלו.
קשת הכיר את ש"י עגנון מתקופת מגוריו ביפו ועמד עימו בקשרי ידידות, ביתר שאת מעת ששב לתל אביב ב-1933.
בשנת תשל"ו 1976 זכה בפרס ביאליק לספרות יפה, על מפעל חיים.
בשנת 1948 זכה בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת על תרגום מסות של מישל דה מונטן.
נפטר ב-1977 בביתו בירושלים, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
על מצבתו נחקקה שורה מתוך ספרו "החיים הגנוזים": "עוד זמן רב אורך ייקר גם אחרי נאסף לעד".
כעשרים שנים לאחר פטירתו, ב-1996, ליקטה אלמנתו, נחמה, את כל שיריו ופרסמה קובץ מקיף בשם "האוצר האבוד: כל השירים".
לספר אחרית-דבר מאת מוטי נייגר, המסכמת את הביוגרפיה הספרותית של המשורר ועומדת על מקומו בתרבות.
בתוך עמי, ירושלים: הוצאת כרמל, תשנ"ו-1996.
האוצר האבוד: כל השירים, ירושלים: כרמל, תשנ"ו-1996.
מחרוזות: פרקי הגות, תל אביב: הוצאת יבנה, תשי"ט, (תשכ"ז).
מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, חייו ופעלו, ירושלים: הוצאת מאגנס, תשי"ח.
משכיות: מסות בקורת, תל אביב: אגודת הסופרים העברים ליד דביר, (תשי"ד-1953.
הבדלות, אגודת הסופרים העברים ליד דביר, תל אביב תשכ"ב.
הדרך הנעלמה: עלי יומן, 1919–1939, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תש"א.
ההלך בארץ: מבחר שירים, תל אביב: הוצאת קרן ישראל זנגביל בלונדון, תרצ"ב.
החיים הגנוזים: ליקוטי שירים, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ט.
קדמה וימה: פרקי זכרונות, תל אביב: הוצאת עם עובד, תש"מ 1980.
קרן חזות: פרקי ביקורת לאומית, ירושלים: ראובן מס, 1966.
רוחות המערב: מסות, תל אביב: הוצאת עם עובד, תש"ך.
רשויות: מסות הערכה על סופרי ישראל, ירושלים: ראובן מס, 1968.
שירת המקרא: מסות, תל אביב: הוצאת דביר, תשט"ו (c1954).
בירושלים הנצורה, יומנים מן העורף, א-ב, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשכ"ז-1967, 1973.
מיניאטורות היסטוריות / אבגוסט סטרינדברג (=אוגוסט סטרינדברג), אחרית דבר מאת גוסטב לנדאואר, ירושלים: הוצאת שוקן, תש"ו, תשי"א-1951.
מסות / מיכאל די מונטין (=מישל דה מונטן), ירושלים ותל אביב: הוצאת שוקן, תש"ז, תשכ"ג.
המרד במדבר / ת"א לאורנס, הקדמה מאת ברנרד שאו, תל אביב: הוצאת מצפה, תרצ"א.
מרטין עדן / ג'ק לונדון, תל אביב: תרפ"ט, תשי"ד, הוצאת מ' מזרחי [תשל"-?].
משנת זמל על רוח הרכושנות / צבי וויסלבסקי, ירושלים: הוצאת קריית ספר, תשכ"ו.
דברי ימי אירופה, מבוא מאת ריכרד קבנר, (תרגום מאנגלית בשישה ספרים בצירוף מפות היסטוריות, לוחות ומפתחות), תל אביב: הוצאת מוסד ביאליק על ידי מסדה, תש"א-תש"ג.
הקדמה למחקר על החלל הריק: וכתבים אחרים על טבע המדע והספרות / בליז פסקל, ירושלים: הוצאת מאגנס, תש"ח, תשכ"ד.
ספר הזכרונות לידידי / אנטול פראנס, ירושלים, תל אביב: הוצאת מצפה, תרפ"ט.
החוויה הדתית לסוגיה: מחקר בטבע האדם / ויליאם ג'יימס, מבוא מאת פ' טיברגר, (בעריכת יהודה אבן שמואל), ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ט, תשי"ט, תשכ"ט, תשמ"ח.
טיהל שומר המסילה / גרהארט האופטמן, תרפ"ט, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, תשל"ה.
יוסף ואחיו / תומאס מאן, תל אביב: הוצאת שטיבל, 1935.
סיפורים ופרקי התבוננות / פרנץ קאפקא, ירושלים: שוקן, תשכ"ה, תש"ל, תשל"ח 1977.
רופא כפרי: סיפורים קטנים / פרנץ קפקא, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, תשל"ח.
נובילות מתוך ראי הזהב / יעקב וסרמן, תל אביב: הוצאת אמנות, תרצ"ב.
הנפש הקסומה / רומן רולן; תל אביב: הוצאת א"י שטיבל, תר"ץ-תש"ז, הוצאת מסדה, תשט"ו, 1967.
ספורים / ריכרד פוס, יפו: ספריה חקלאית, תרע"ט.
קצור תולדות עם ישראל / בצלאל ססיל רות, תל אביב: הוצאת מ' ניומן, תש"ו-תש"ז, תשי"א, תשי"ב, תשי"ח, תשי"ט.
רוחות: מחזה בשלוש מערכות / מאת הנריק איבסן, [תל אביב]: מרכז ישראלי לדרמה, [תשל"ו].
כתבים כלליים / משה הס, ירושלים: הספרייה הציונית, תשי"ד, תשט"ז.
רומי וירושלים: וכתבים יהודיים אחרים / משה הס, מבוא מאת מרטין בובר, ירושלים: הספרייה הציונית, תשמ"ג.
רומיאו ויוליה בני הכפר / גוטפריד קלר, יפו: ספריה חקלאית, תרע"ט.
רמברנדט: יצירתו וערכו ליהדות / לאוניד פסטרנק, מבוא מאת חיים נחמן ביאליק; עם שלשים העתקים מתמונותיו של רמברנדט, ירושלים: הוצאת יבנה, תרפ"ג.
ישוע בן חנניה (בתרגומים אחדים ישוע בן חנן) נזכר אצל ההיסטוריון הקדום יוסף בן מתתיהו כנביא שפעל במאה ה-1 לספירה, בתקופת בית שני.
יוסף בן מתתיהו מספר בספרו "תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים", כי ארבע שנים לפני המרד הגדול (66–70 לספירה), בתקופה בה התקיימה ירושלים בשלווה, הגיע איכר הדיוט בשם ישוע בן חנניה אל העיר בחג הסוכות, ובחצר בית המקדש החל לקרוא בקול רם "קול ממזרח, קול ממערב, קול מארבע רוחות.
קול על ירושלים וההיכל, קול על חתן וכלה, קול על כל העם".
ישוע הסתובב ברחובות העיר יום ולילה והמשיך לקרוא את קריאתו זו.
אחדים משועי העיר שהתרגזו עליו, תפסו אותו והכו אותו נמרצות, אולם הוא המשיך בקריאותיו ואף לא ענה לאלו שהכו אותו ולא ביקש רחמים.
ראשי העם הסגירו אותו לידי הנציב הרומאי לוסיוס אלבינוס, שציווה להכותו בשוטים.
במקום לבקש רחמים או לבכות, קרא ישוע "הוי, הוי, ירושלים" בכל פעם שהכו אותו.
בברית החדשה (מתי כג') מופיע נאום תוכיחה מטעם ישו ברבות הימים הנוצרים יכנוהו: 'שבעת ה-ווי' (The seven woes)
אלבינוס הגיע למסקנה כי נטרפה דעתו של ישוע ושלחו לחופשי.
ישוע המשיך במשך 7 שנים ו-5 חודשים נוספים בקריאותיו "הוי, הוי, ירושלים".
לא דיבר דבר עם אדם אחר, לא קילל את אלו שהתעללו בו ולא הודה לאלו שנתנו לו אוכל.
כאשר התחיל המצור על ירושלים בשנת 70, הגיע למסקנה שנבואתו התגשמה והשתתק כבהתקף נפשי-נוירולוגי שלימים יקרא קטטוניה.
ישוע מצא את מותו מאבן שהוטלה מכלי-קלע.
ובקוראן בסורת אל-נישא או סורת א-נסאא (גרסה 157) נמסר לגבי ישו: "הם לא הרגו ולא צלבו אותו"
בקרב החוקרים עלתה ההשערה שישוע בן חנן זה הוא הדמות ההיסטורית שהיוותה בסיס לישו באוונגליון.
לפי ההשערה, סיפורי הנצרות שימרו את ההאשמה העיקרית כנגד ישו, הפגיעה בכבוד המקדש, ואת משפטו בפני הנציב הרומאי, אך החליפו את שם הנציב ובכך הקדימו את זמנו של ישו בדור אחד.
לפי איל רגב, המקרה של ישוע בן חנניה מחזק את הסברה כי הסיבה להוצאותו להורג של ישו קשורה ליחסו לבית המקדש.
לאחר מכן, ישו נמסר לנציב הרומי פונטיוס פילטוס, שאישר את גזר הדין והורה לצלוב אותו.
לטענת רגב, ההאשמה במשיחיות שקר היא תוספת מאוחרת, ודי היה בחשד בכוונת פגיעה במקדש כדי להביא להתערבות השלטון הרומי, כמו במקרה של בן חנניה שגם כן נמסר למשפט אצל הנציב הרומי לאחר שדיבר על חורבן המקדש.
ישחוריים (שם מדעי: Simuliidae) היא משפחה של יתושים בעלת יותר מ-2,200 מינים.
ברוב המינים הנקבות ניזונות מדם של יונקים, ובהם בני אדם, ואילו הזכרים ניזונים בעיקר מצוף.
הביצים מוטלות במים זורמים, והזחלים מצמידים את עצמם לסלעים.
הזחלים משתמשים בווים בקצה בטנם כדי להיצמד למצע ובחוטים דמוי משי כדי לזוז ממקומם או לתפוס את עצמם במקום.
כדי לאכול הם פורשים מניפה המקיפה את הפה, שתופסת חלקיקי רקב מהחי והצומח, אצות או בקטריות.
הם מתגלמים מתחת למים ולאחר מכן יוצאים מהמים בתוך בועת אוויר כבוגרים מעופפים.
מיני ישחוריים שונים מעדיפים פונדקאים שונים לארוחת הדם שלהם, מה שמשקף את שמות המינים השונים.
הם ניזונים ביום כנראה כאשר הרוח חלשה.
ישי אדר (נולד ב־17 ביולי 1970) הוא מלחין פסקולים לקולנוע, מעצב סאונד לממשקים ולעבודות וידאו, מוזיקאי עצמאי, שותף בהרכב "בני המה" וממקימי "נושאי המגבעת".
הוא היה מבקר מוזיקה בעיתונים "כל העיר", "במחנה", "העיר" ו"תל אביב".
מרצה לפסקול בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
כיום הוא מרצה וראש המסלול למוזיקה וסאונד לקולנוע בבית הספר לאומנויות הקול והמסך במכללת ספיר וגם מרצה לפסקול בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
אדר, יליד ירושלים, התחנך בבית ספר היסודי "כרמלי" בירושלים ובתיכון לאומנויות, שם הכיר את חבריו ללהקת נושאי המגבעת – אלון כהן, תמיר אלברט ואהד פישוף.
בשנת 1988 הוציאה הלהקה את "הקסטה", שכללה בין היתר את השירים "האלוהים שלי עייף", "לייב אין בית שמש", "המוהלת", "נושאי המגבעת" ו"קול של אלוהים אחר".
אדר חזר לסיבוב הופעות האשכבה של הלהקה "הבא בתור הוא כלום", שנערך בשנת 1991 עם רם אוריון ואהד פישוף.
בתחילת שנות ה-90 פנה לדרך עצמאית, והיה מחלוצי היוצרים האלקטרוניים בארץ ואוטוריטה בתחום.
הוא קבע את מושבו במצפה רמון, והתפרנס מכתיבת ביקורת מוזיקה וניהול מוזיקלי של תחנת "רדיו דרום".
עסק ביצירה אלקטרונית עצמאית ובשיתופי פעולה שונים, בין השאר עם חברו ללהקת "נושאי המגבעת", אהד פישוף.
ב 1996 עזב את מצפה רמון ועבר לגור בתל אביב, שם התחיל לעבוד על אלבום הבכורה שלו HER שיצא בשנת 1999 בלייבל פאקט.
במקביל ליצירה העצמאית, החל לעסוק בהלחנת פסקולים לקולנוע ולטלוויזיה.
בין עבודותיו הבולטות: שנת אפס (2004, בימוי: יוסף פיצ'חדזה), בופור (2007, בימוי: יוסף סידר) ושתיקת הארכיון (2010, בימוי: יעל חרסונסקי).
הפסקול של "בופור" יצא גם כדיסק בלייבל אק־דאק.
בשנת 2008 חזרו אדר ואהד פישוף לשתף פעולה, במסגרת ההרכב "בני המה".
אדר ופישוף עבדו על אלבום הבכורה "בני המה" כשלוש שנים, והוא יצא בדצמבר 2011 תחת הלייבל "אנובה".
האלבום נמכר בחנויות כדיסק וכן כעותק דיגיטלי.
בשנת 2012 יצא הקטע "קאמפאי" ב־The Tapper, דיסק האוסף המצורף למגזין The Wire.
בשנת 2018 הוציא את האלבום "12" בלייבל Confused Machines.
הפסקול יצא גם כדיסק נפרד.
עיצוב ממשק סאונד לטלפון החכם the first else.
פסקול הסרט "ירח בבית 12".
ישועה (יהושע) כַּלֵב (בבולגרית: Йехошуъа Калев; 1875, פלובדיב, האימפריה העות'מאנית – 1943, פריז, צרפת הכבושה) היה פוליטיקאי, עיתונאי ופובליציסט, ממייסדי התנועה הציונית בבולגריה, ציר מטעמה לקונגרס הציוני הראשון ובהמשך חבר הוועד הפועל הציוני הגדול ויושב ראש הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה.
כלב היה מנהיג הפלג הניצי-אקטיביסטי בתנועה הציונית אשר חבריו היו חסידי משנתו של יוסף מרקו ברוך ועמד בראש המאבק להשגת הגמוניה ברחוב היהודי, נגד נכבדי הקהילה ה"נוטבלים", נגד רשת החינוך של כל ישראל חברים ונגד הרב מרדכי אהרנפרייז.
כלב היה אחד מנציגי ממלכת בולגריה לוועידת השלום בפריז, אשר חתמה את מלחמת העולם הראשונה.
ישועה כלב נולד בשנת 1875 בפלובדיב, נצר למשפחות נוטאבלים מנכבדות הקהילה היהודית, משפחת כלב מצד אביו ומשפחת רומנו מצד אמו.
הוא למד במלדארי ובהמשך בבית הספר של רשת "כל ישראל חברים", ובו נחשף לתרבות הצרפתית.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) עקרה משפחתו לסופיה, וכלב הצעיר התבלט במאבקו למען הקהילה ונגד האנטישמיות בבולגריה, וכן במזגו החם.
כלב רכש תואר במשפטים באוניברסיטת סופיה.
אחד ממרציו היה פרופ' צבי בלקובסקי, וכלב הצעיר נחשף לחוג חובבי ציון.
בהמשך רכש כלב תואר דוקטור למשפטים באוניברסיטה החופשית של בריסל.
ב-1895 הגיע לסופיה יוסף מרקו ברוך, התיידד עם בני המשפחה, התארח בביתם וישועה כלב הושפע מאוד מרעיונותיו.
ביוני 1896 ביקר בנימין זאב הרצל בסופיה ולאחר ביקורו הקימו ישועה כלב, קרל הרבסט וד"ר ראובן בירר את ארגון "ציון" שאחת מפעולותיו הראשונות הייתה תרגום הספר מדינת היהודים לבולגרית.
לאחר שעזב מרקו ברוך את בולגריה הופסקה הפצת עיתונו הכרמל.
ב-12 ביולי 1896 הוציא כלב לאור ביחד עם קרל הרבסט את כתב העת הציוני Еврейски глас ("ייברייסקי גלאס", 'הקול העברי'), שנכתב בבולגרית, ובמקביל לו את כתב העת "לה ווס דה ישראל", שנכתב בלאדינו.
העיתונים היו המשך ישיר לעיתונו של מרקו ברוך "הכרמל".
באחד הגליונות הראשונים של "ייברייסקי גלאס" הקדיש כלב מאמר מיוחד ליוסף מרקו ברוך, בו נכתב שמרקו ברוך הניח את היסודות לתנועה הציונית בבולגריה והפיץ את רעיונות הציונות עוד בטרם פורסם חזונו של הרצל.
קריאתם של העיתונים לאקטיביזם בגאולת ארץ ישראל עוררה את חמתם של הממשלה העות'מאנית, הקהילות היהודיות באימפריה ואת הנוטאבלים בבולגריה.
הנוטאבלים נאבקו בעיתונים החדשים ובמיוחד בעיתון בשפת הלאדינו, בשל העובדה ששפה זו הייתה נפוצה מאוד בקרב מרבית יהודי בולגריה והבלקן.
הנוטאבלים ניסו להשפיע על השלטונות לסגור את העיתונים ואף ניתלו מודעות בבתי הכנסת הקוראות להחרמתם, אך תפוצתם גדלה מאוד בעיקר בקרב הדור הצעיר ושלטונות בולגריה סירבו בתחילה להתערב בסוגיה.
הרב הראשי ליהודי האימפריה העות'מאנית, הרב משה הלוי הטיל חרם על העיתון ועורכיו.
במכתב לרב הראשי בסופיה ציין, כי משנתו של העיתון מזיקה ל-350,000 יהודי האימפריה העות'מאנית הנהנים מחופש ושוויון זכויות מלא ומזהיר מפני תוצאות הרות אסון אם תימשך הפצת העיתון.
הרב הכריז על קרל הרבסט וישועה כלב: "מופרשים ומובדלים מעדת ישראל".
אולטימטום שהועבר על ידי הסולטאן עבדול חמיד השני, דרך השער הנשגב לממשלה הבולגרית, הוביל לסגירת העיתון בלאדינו.
ישועה כלב נבחר ביחד עם קרל הרבסט וצבי בלבקובסקי כציר מטעם יהדות בולגריה לקונגרס הציוני הראשון ובהמשך נבחר לוועד הפועל הציוני הגדול.
כלב נטל חלק בוועידות הציוניות של ההסתדרות הציונית בבולגריה והיה דמות מרכזית במאבק על השליטה בהנהגת יהדות בולגריה בין התנועה הציונית, לנוטאבלים ולרב מרדכי אהרנפרייז, אשר הוכרע לטובת הציונים.
כלב ניסה לפשר במאבק על החינוך היהודי בקהילות בין התנועה הציונית לבין רשת "כל ישראל חברים" ובהקשר זה פרסם מספר מאמרים פובליציסטיים בעיתון "אל דיאה", שבהם קבע שהבעיה נעוצה במדיניות הוועד המרכזי של הרשת היושב בפריז ומנותק מהנעשה בבולגריה, אך בבסיסה מדובר ברשת חיובית.
מאמרו ליבה את המאבק מול הרשת ועורר סערה וגם המאבק על החינוך היהודי הוכרע לטובת התנועה הציונית והוביל לסגירת בתי הספר של רשת "כל ישראל חברים".
ב-1900, בתקופת כהונתו של טודור איבנצ'וב כראש ממשלת בולגריה, התחוללו בבולגריה אירועים אנטישמיים רבים.
לאחר כינוס חירום שנערך בסופיה בעניין, המליץ אברהם דויצ'ון לוי לשלוח את ישועה כלב לקהילות בולגריה כדי ללמוד את חומרת הבעיה.
לאחר ששב מסיוריו, נועדו כלב ודוויצ'ון לוי עם איבנצ'וב וזה יעץ לכלב לערוך דין וחשבון ולהגישו לשר הפנים וסיל רדוסלאבוב.
כלב ערך דין וחשבון מפורט ולווה אותו במכתב מטעמו בו נכתב, שאם ממשלת בולגריה אינה רוצה ביהודיה, הם מבקשים ארכה של שנה ותמיכה כלכלית כדי לעזוב את הנסיכות.
ב-28 במרץ 1904 נערכה בסופיה הוועידה הציונית הרביעית אשר עמדה בסימן הפולמוס על תוכנית אוגנדה.
ישועה כלב, כעמיתו קרל הרבסט היו מתומכי ציוני ציון והביעו התנגדות מוחלטת לתוכנית.
בהחלטת הסיכום של הוועידה נכתב כי ציוני בולגריה לעולם לא יבגדו במולדתם ההיסטורית וכי הם מתנגדים לכל שינוי בתוכנית בזל.
במהלך הוועידה הרצה כלב, אשר בעת ההיא נחשב לאידאולוג הבולט של התנועה, על המבנה המוצע למוסדות יהדות בולגריה והתקנון להפעלתם, תוך צמצום סמכותו של הרב הראשי.
כלב הציג תפישת עולם מיליטנטית במאבק מול אהרנפרייז והנוטאבלים.
הוועידה קיבלה את הצעתו שהוותה נקודת הסלמה במאבק בין הציונים לרב מרדכי אהרנפרייז.
ב-1905 נבחר כלב לנציג יהדות בולגריה בוועד הפועל הגדול של התנועה הציונית.
הכרעת המאבק על הנהגת יהדות בולגריה
המאבק בין התנועה הציונית לרב אהרנפרייז גלש לפסים אלימים.
ב-26 במרץ 1907 נאם הרב אהרנפרייז בבית הכנסת ברובע יוצ'בונאר, ונאומו נגע בהשתתפות היהודים בחיים הפוליטיים בבולגריה.
ישועה כלב אשר נכח בקהל, העיר לרב כי לא עוסקים בעניינים פוליטיים בבית הכנסת.
אלמנטים מהקהל התנפלו על כלב והכו אותו ואת חברי התנועה הציונית שנכחו בקהל מכות נמרצות, התפתחה תגרה גדולה אשר פוזרה רק בהתערבות המשטרה הבולגרית.
על רקע המאבק אותו הוביל כלב תוך הפגנת עמדות נִציות, נחלש כוחה של התנועה הציונית ובבחירות שנערכו לוועדי הקהילות במאי 1907 נחלו הציונים תבוסה קשה ואיבדו את הנהגת קהילות סופיה ופלובדיב.
ב-16 באפריל 1908 נפתחה בסופיה הוועידה הציונית השישית על רקע ביקורת על ההנהגה הציונית.
בסיום הוועידה נבחר יקיר (פריסיאדו) רומנו, איש הזרם המתון ליושב ראש הוועד המרכזי במקום ישועה כלב.
מדיניות הפיוס שהנהיג רומנו מול הרב אהרנפרייז לא הועילה, יקיר רומנו התפטר מהקונסיסטוריה וב-1910 חבר ליריביו הפוליטיים יהושע כלב, קרל הרבסט ומרקו רומנו בקריאה רשמית להדיח את הרב אהרנפרייז.
ב-1914 התפטר הרב אהרנפרייז ועזב את בולגריה.
כלב נטל חלק גם בחיים הפוליטיים בבולגריה, הצטרך למפלגת העם הבולגרית ואף היה מועמד מטעמה בבחירות למועצת עיריית סופיה.
ב-1916 הצטרף כלב ביחד עם חיים אהרן פרחי לקונסיסטוריה היהודית כנציג התנועה הציונית וכפועל יוצא מכך, פנתה הקונסיסטוריה רשמית למשרד הדתות כדי שירכיב ועדה שתגיש הצעת תקנון לניהול יהדות בולגריה.
משרד הדתות נעתר, הוועדה הוקמה ועם חבריה נמנה ישועה כלב.
הוועדה הגישה את הצעתה, אך משרד הדתות דרש תיקונים ונקט סחבת בדיון בהצעה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, מינה ראש הממשלה הבולגרי אלכסנדר סטמבוליסקי את ישועה כלב כנציג בולגריה לוועידת השלום בפריז מטעם המיעוט היהודי.
עוד השתתף בוועידה הקולונל אברהם תג'ר מטעם צבא בולגריה.
בהמשך, נבחר כלב ליושב ראש הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה, תוך שהוא פועל לאחד את הפלגים בתנועה הציונית תחת רעיון הבית הלאומי ליהודים.
בוועידה הציונית ה-9 שנערכה בסופיה נבחר ישועה כלב ליושב ראש הוועד המרכזי וכיהן לתקופה קצרה גם כיושב ראש הקונסיסטוריה.
ב-1920 השתתף כלב בוועידת הוועד הפועל הציוני הגדול שנערכה בלונדון.
ב-10 באוגוסט 1920 נערכה הוועידה הציונית ה-10 ובמהלכה ביקש כלב למנות רב ראשי חדש במינוי קבע, ולהוביל בכך לאישור התקנון על ידי משרד הדתות.
חבריו לוועד המרכזי התנגדו, וכלב התפטר מהוועד ומהקונסיסטוריה.
לאחר פרישתו הוציא כלב לאור את הירחון הספרותי-ציבורי еврейска мисъл ("ייברייסקה מיסאל", 'המחשבה היהודית'), שהיווה אופוזיציה להנהגה הציונית ובמאמריו נמתחה ביקורת על אי-מינויו של רב ראשי חדש ועל גביית מס קרן היסוד בכפייה מהקהילות השונות, עניין שמנע לשיטתו של כלב, את אישור התקנון על ידי ממשלת בולגריה.
ב-1924, לאחר מות בנו יחידו ממחלה ממארת בגיל 15 שנים, פקד את כלב משבר אישי והוא פרש מהחיים הפוליטיים, עזב את בולגריה והשתקע במץ שבצרפת.
לפי גרסה נוספת, היו אלה עמדותיו הנִציות של כלב אשר הובילו להרחקתו ממרכז העשייה הציונית בבולגריה.
ממץ עבר לפריז ובה רכש אזרחות צרפתית.
ב-1940, עם כיבוש פריז על ידי גרמניה הנאצית, נמלט לשווייץ, אך בהמשך שב לפריז.
הוא לקה בשבץ מוחי שהוביל לשיתוק, אשר נטל ממנו את יכולת הדיבור וההליכה.
למרות מצבו, תוכנן לגרשו למחנה הריכוז דראנסי, אך הוא נפטר בטרם בוצעה פקודת הגירוש.
ב-1961, ביוזמת ארגון "איחוד עולי בולגריה", הועלו עצמותיו לישראל והוא נקבר בבית הקברות בבית חנן.
ישוע בן גַלגוּלָא (או ישע בן גלגלה או ישוע בן גלגולה) היה אחד ממנהיגי מרד בר כוכבא.
ייתכן שהיה מפקד הרודיון בזמן המרד, ואולי היה אף סגנו של מפקד המרד, שמעון בן כוסבה.
המידע המועט אודות ישוע בן גלגולא עולה מאגרות ומתעודת נישואין שהגיעו ממערות מורבעאת שבמדבר יהודה (כל האיגרות נמצאות במוזיאון ישראל שבירושלים).
ישוע היה כנראה אחיה של סלומי בת ואנוס גלגולא (שמופיעה בתעודה מורבעאת 115), ומוצאו מן הכפר בית בצי שבפלך הרודיון.
מתעודת הנישואין של אחותו (תעודה 115), שנכתבה יוונית בשנת 124 בטופארכיה של הרודיון, ידוע דרך היגוי שמו: גַלגוּלָא, Γαλγουλά, במלרע.
באחת האיגרות נקרא ישוע בן גלגולא "ריש המחניה" ("ראש המחנה") - כינוי המעיד על תפקידו החשוב, אולם מקום מחנהו המדויק אינו ידוע לנו.
ישוע בן גלגולא מתבקש על ידי מנהיג המרד לבצע בקשות אדמיניסטרטיביות שונות כמו לשלוח חיטה ללוחמים, להכין להם מקום לינה, ולחזק את הביצורים במקום מושבו.
מנחם מור גורס כי ישוע בן גלגולא היה אחראי על הגזרה הצפונית במערכה וכמו שאר המנהיגים האדמיניסטרטיביים היה אחראי על ביצוע החלטות המינהל האזרחי.
בסופו של מרד בר כוכבא, נמלטו ישוע בן גלגולא ומשפחתו למערות ואדי מורבעאת, שמקור ערוציו בסביבת הרודיון.
למערות אלה נמלטו גם הלל בן גריס, הפרנס של הרודיון, ומשפחתו.
איגרת זו, נכתבה על ידי הפרנסים של הכפר בית משכו לישוע בן גלגולא, אשר נשא את התואר "ראש המחנה" וייתכן שהיה מפקדה של הרודיון.
השנים העידו כי פרתו של יעקב בן יהודה, תושב הכפר בית משכו, שנלקחה על ידי יהוסף בן ארצטון, שייכת ליעקב בן יהודה שקנה אותה בכספו.
הפרנסים ציינו כי אלמלא הרומאים, שהיו קרובים למקום שבו הם נמצאו, הם היו באים בעצמם לפני ישוע בן גלגולא ומבהירים את פרשת הפרה.
תעודה זו לא נמצא בחפירה ארכאולוגית מסודרת, אלא נקנתה בינואר 1952, על ידי הרדינג ודה ווֹ, מידי סוחר עתיקות, שטען כי מקורהּ במערות מורבעת.
באיגרת זו, שנשלחה ממנהיג המרד, שמעון בן כוסבה ("בר כוכבא"), הוא פונה לישוע בנוגע לאנשי הגליל שנמצאים תחת פיקודו של ישוע.
באיגרת זו פוקד בר כוכבא על בן גלגולא שלא לאפשר לאיש מאנשי הגליל שנשבו על ידו להימלט, מאחר שהללו סירבו להשתתף במרד, ואף מאיים לאסור אותו ואת אנשיו אם ימלט אפילו אחד מהשבויים.
על פי פרשנות חלופית, מורה בר כוכבא לשמור היטב על היהודים יושבי הגליל ולא לפגוע בהם.
המגילה כתובה עברית, וזה פירושה: משמעון בן כוסבה לישע בן גלגלה ולאנשי הכרך, שלום, מעיד אני עלי את השמים (שאם) ייפס[ד] מן הגלילאים שאצלכם כל אדם - שאני נותן את הכבלים ברגלכם כמו שעשית[י] לבן עפלול.
איגרת זו עוסקת באספקת תבואה ומלמדת שלוחמיו של בר כוכבא שמרו שבת, שכן בן כוסבא ביקש מישוע לארח בשבת את האנשים שיבואו לאסוף את החיטה.
המגילה כתובה עברית, וזה פירושה: משמעון לישוע בן גלגולה, שלום, שתשלח ותביא חמישה כורים חטים שיש לביתי אצלך בדעת (=הסכמה?) ותתקין להן מקום פנוי שיהיה בו אצלך את השבת הזו אם יחפצו לבוא.
ופקדתי את מי שיתן לך את החטים שלאחר השבת יטלו אותן.
ישועה בן יהודה (בערבית יהודית: אבו אלפרג' פרקאן אבן אסד) היה חכם קראי בן המאה ה-11.
ישועה בן יהודה נחשב לגדול חכמי הקראים בדורו.
הוא פעל בירושלים במאה האחת עשרה.
הוא נמנה עם המורים של ישיבת בכתויה, ואף שימש מנהלה של הישיבה.
למד ופעל בביתו של יוסף בן נוח, שהיה מרכז לימוד קראי בירושלים במשך שלושה דורות לפחות.
כתב מספר חיבורים בשפה הערבית יהודית ובהם שיקע מידיעותיו הנרחבות בתאולוגיה, גאוגרפיה, בוטניקה ועוד.
על פי נתן שור: "נראה שישועה היה הראשון מחכמי י-ם שעמד לרשותו הטקסט הארמי המלא של ספר המצוות לענן, והוא השתמש בו ב"ספר הישר" שלו".
עיקר פרסומו בא משני פירושים שכתב למקרא.
האחד "הפירוש הארוך", והשני "הפירוש הקצר".
הפירוש הקצר (שבאופן יחסי ארוך גם הוא), נכתב לבקשת קראי עשיר ממצרים, ובו גם תרגום המילים לערבית.
בפירושיו אלו הוא מצטט הרבה מהספרות הרבנית, מהמשנה, התוספתא, מדרשי הלכה והתלמוד הבבלי.
חלק מהציטוטים בעברית וחלקם בערבית.
ציטוטיו ממקורות אלו הם בעלי חשיבות גדולה כעדי נוסח של הספרות הרבנית.
פירושו מצוטט מעל עשרים פעם בפירושו של אברהם אבן עזרא על התורה.
באוסף פירקוביץ' הנמצא בספרייה הלאומית הרוסית בסנקט פטרבורג נמצאים קטעים מפירושו של ישועה בן יהודה על התורה, שמקורם בגניזה הקהירית.
פרופ' מנחם כהנא זיהה אותם, ועל פי מובאות בפירושו של ישועה הוציא לאור את ספרי זוטא דברים, שהוא מדרש הלכה תנאי שלא הגיע לידינו.
כמו כן כתב חיבורים נוספים בהלכה הקראית, וביסודות האמונה.
תלמידיו תרגמו מספריו לעברית, עוד בימי חייו, כדי להפיץ את תורת רבם בסביבה שאינה דוברת ערבית.
הוא היה נערץ גם בקרב השומרונים.
כל כתביו נותרו בכתבי יד.
כתבי היד של פירושיו אינם שלמים.
חלק מכתביו שרדו רק בתרגומם לעברית.
חלק מהתרגומים לכתביו הוהדרו כחלק ממפעל המילון ההיסטורי של האקדמיה ללשון העברית.
הרב ישועה בסיס (ה'תקל"ג, 1773 – ט' בטבת ה'תר"ך, 1860) היה מגדולי פוסקי ההלכה בתוניס, אב בית הדין ורבה של תוניס במאה התשע עשרה.
נולד בעיר תוניס בשנת ה'תקל"ג (1773).
למד אצל רבי משה סלום (מחבר הספר "ישמח משה" על מסכת זבחים) ואצל רבי יצחק טייב (בעל "ערך השולחן").
בתחילה כיהן כדיין מן המניין בבית דינו של הרב יצחק טייב.