tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האזור נבחר בין השאר בשל ההרכב הגאולוגי החיובי שלו לבניית מתקנים תת-קרקעיים ענקיים, שהיו אמורים להיות מבודדים על ידי 9–15 מטר של קירות בטון עבים.
ב-18 ביוני 1944 הגיע לקאופרינג המשלוח הראשון ממחנה ההשמדה אושוויץ ובו 1,000 אסירים יהודים מליטא.
באוקטובר 1944 הגיעו משלוחים גדולים של יהודים מפולין, הונגריה, רומניה וצ'כיה, רובם מאושוויץ.
אסירי המחנות קאופרינג ומילדורף ישנו בבקתות עפר עלובות, שהיו שקועות בחלקן באדמה ומכוסות באדמה כדי להסוות אותן מהאוויר.
כל אחד מ-11 מחנות קאופרינג הכיל כמה אלפי אסירים, רובם הגדול היו יהודים.
לא ידוע מספרם המדויק של האסירים, אחת הערכות מדברת על מעל ל-28,000 אסירים בכל מחנות קאופרינג שמתוכם שרדו כ־15,000 איש.
מחלות, תת-תזונה, עינויים, התעללויות והתנאים הקשים במקומות העבודה ובמחנות גבו את מחירם מהאסירים, וכתוצאה מכך נוצר שיעור תמותה גבוה.
אורי חנוך, אסיר לשעבר, העיד על התנאים במחנות:
כשהצבא האמריקאי התקרב למתחם קאופרינג בסוף אפריל 1945, האס-אס החל בפינוי המחנות ושליחת האסירים בצעדות המוות לכיוון דכאו.
האסירים שלא יכלו לעמוד בקצב לעיתים קרובות נורו או הוכו למוות על ידי השומרים.
ב-27 באפריל שוחררו המחנות, כשרובם נטושים.
בקאופרינג הרביעי, האס-אס הצית את צריפי המגורים והרג מאות אסירים שהיו חולים או חלשים מדי מכדי לזוז או להימלט.
מתוך 30,000 האסירים שהובאו לקאופרינג נספו כ-14,500 אסירים ואסירות.
שחרור מחנה קאופרינג ליד העיירה בוכלו (Buchloe) בוצע בידי פלוגה ה', רגימנט 506. החיילים מצאו מאות גופות של אסירים במחנה ומאות אסירים חיים מזי רעב.
הקצין האמריקאי ריצ'רד וינטרס תיאר את תחושותיו בעת ששחרר את המחנה:
מבני מחנות קאופרינג נהרסו כמעט כליל.
רק שרידים של מחפורות, שרידי מבנים במחנה מס' 7 וקברים הפזורים ביער מעידים על העבר.
בשנת 1989 החליט אקהרד קנובלוך, ראש עיריית גאוטינג, עיירה הסמוכה למיקומם של מחנות קאופרינג, לחקור את המחנות ולאתר ניצולים.
בעזרתו ובעזרת עמותה שקמה מניצולי קאופרינג ודכאו, הוקמו בעיירות הסמוכות למחנות בבוואריה עשרים וארבע אנדרטאות זהות ועוד אחת נוספת ב"יד ושם".
באתר של תת-המחנה, לשעבר, מספר שבע ארפטינג (Erpfting), שהיה חלק ממתחם מחנה הריכוז קאופרינג, הוקמה האנדרטה האירופית לשואה בלנדסברג.
באתר הוקם מוזיאון קטן בתוך בסיס צבאי השוכן באחד המפעלים לשעבר.
בכניסה למוזיאון הוצב לוח זיכרון.
שחרור אחד ממחנות קאופרינג היה נושאו של פרק בסדרת הטלוויזיה "אחים לנשק" (פרק 9 - "מדוע אנו נלחמים").
מחנה קוֹמְפְיין היה אחד ממחנות הריכוז והמעבר הגדולים ביותר בצרפת ליד העיר קומפיין, 75 קילומטר מצפון לפריז, שם נאסרו במהלך מלחמת העולם השנייה מיוני 1941 ועד לאוגוסט 1944 כ־54,000 איש, ביניהם: אסירים פוליטיים, קומוניסטים ויהודים.
כ־45,000 אסירים גורשו מהמחנה למחנה ההשמדה "אושוויץ" ולמחנות ריכוז והשמדה נוספים.
המחנה הוקם לראשונה ב-1913 כמחנה צבאי ושימש במהלך מלחמת העולם הראשונה כבית חולים צבאי.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939, הקימו הצרפתים בית חולים צבאי בכמה צריפים לבנים ישנים בעיר קומפיין.
שנה לאחר מכן, לאחר כניעתה של צרפת ביוני 1940, הפכו הגרמנים את המתקן למחנה שבויים לצרפתים ולאנגלים.
לאחר מכן קיבל הגסטפו את השליטה במחנה והפך אותו ביוני 1941 ל"פרונט-סטאלאג 122", מחנה ריכוז קבוע לאסירים "עויני המשטר".
האסירים הראשונים היו רוסים שנעצרו לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות.
הצטרפו אליהם חודש מאוחר יותר אסירים "פוליטיים": אנשי איגודים מקצועיים, סוציאליסטים וחברי התנגדות קומוניסטיים שנעצרו באזור הכבוש.
החל מפברואר 1942 העיד צו רשמי מקום ליהודים במחנה "למטרות גירוש" ו"כבני ערובה ליישום העתידי של צעדי תגמול".
היהודים רוכזו בחלק מהמחנה והופרדו מהצרפתים והרוסים על ידי גדרות תיל.
הגירוש הראשון של יהודים ואסירים פוליטיים מצרפת למחנות הריכוז הנאצים יצא ממחנה קומפיין.
ביום שישי, 27 במרץ 1942 יצאה ממנו הרכבת הראשונה ועליה 1,120 יהודים שגורשו לאושוויץ.
בין 1942 ל-1944 יצאו עשרים וששה משלוחים קטנים ועוד 12 גדולים.
מעל 45,000 איש - לוחמי התנגדות, יהודים, אנשי איגודים מקצועיים ואחרים - נשלחו ממחנה קומפיין למחנות ריכוז וההשמדה בשטחי גרמניה הנאצית.
ההיסטוריון ניצול השואה אויגן קוגון תיאר את המגורשים שהגיעו מקומפיין לבוכנוואלד: "בקושי יכול לתאר את המצב בו האנשים האלה הגיעו.
בקיץ 1943 הועמסו מאות צרפתים מהתחנה בויימאר יחד עם מתיהם.
הם הועברו בקרונות בקר מקומפיין והיו לבושים בתחתונים או היה עירומים.
לאחר מכן הם צעדו יחדיו לבוכנוואלד...".
בין עצורי המחנה היו דוד בריינין ואברהם ברלין, שאף ציירו את חיי היומיום בו.
המחנה שימש את הצבא הצרפתי.
בחודש פברואר 2008 נחנך אתר זיכרון בבניינים שעדיין קיימים, הכולל סרטונים, תיעוד תעמולה, קטעי עיתונות, מכתבים, הקלטת אודיו של ראיונות עם שני ניצולים ומסמכים המתארים את חיי היומיום במחנה (כולל שירים ותוכניות קונצרטים).
מחנה הריכוז סן סיפריאן (Saint Cyprien; לעיתים מתועתק Saint Cyprian) היה מחנה ריכוז שפעל בדרום מזרח צרפת, ליד העיירה סן סיפריאן .
המחנה נבנה על קרקע חולית ובסביבה חסרת תנאי תברואה בסיסיים, טיפול רפואי הולם, מזון ואספקת מים סדירה.
במשך תקופת קיומו של המחנה לא היה די בצריפים שבו לשם מתן שיכון בתנאים ראויים לעצירים שבו ואלה שוכנו בצפיפות שתרמה להתפתחות מגפות במחנה.
עם הקמתו במרס 1939 היה סן סיפריאן מחנה מעצר לכ-90,000 פליטים שהגיעו מספרד במהלך מלחמת האזרחים בספרד.
עם פלישת גרמניה להולנד, לבלגיה ולצרפת, במאי 1940, נעצרו אלפי פליטים גרמניים ששהו בצרפת ונשלחו לסן סיפריאן, מחשש שהם מרגלים למען גרמניה הנאצית או אוהדים את מטרותיה ולפיכך עוינים לצרפת.
בין עצורים אלה היו מתנגדי המשטר הנאצי בצרפת, וכן כ-7,500 יהודים גרמניים-לשעבר, נרדפי הנאציזם.
הם נעצרו כיוון שנחשדו כפעילים למען גרמניה, עקב כך שהיו בעברם אזרחים גרמנים ועקב כך שהגיעו מגרמניה, וזאת למרות שאזרחותם הגרמנית של היהודים שביניהם נשללה עוד ב-1935 בתוקף חוקי נירנברג.
עם הכיבוש הנאצי בצרפת במלחמת העולם השנייה שימש מחנה סן סיפריאן לשם מעצרם של יהודים גרמניים, צרפתיים, בלגיים והולנדים רבים.
רבים מהם היו אמנים, ובהם ציירים, ביניהם פליקס נוסבאום.
בקיץ 1940 חלו כ-85% מאסירי המחנה בדיזנטריה עקב תנאי ההיגיינה הגרועים וכן הצפיפות הקשה במחנה.
מחנה הריכוז סן סיפריאן נסגר ב-19 בדצמבר 1940 ואסיריו הועברו למחנה המעצר גירס.
מחנה הריכוז פורטה וסטפליקה היה תת-מחנה של מחנה הריכוז נוינגמה, שהתקיים בין מרץ 1944 ואפריל 1945. המחנה הורכב משני מחנות לגברים ושני מחנות לנשים שמוקמו באתרים שונים בתחומיה של העיר פורטה וסטפליקה שבמדינת נורדריין-וסטפאליה.
במהלכה של מלחמת העולם השנייה נבחרו מכרות ישנים בסביבות העיר פורטה וסטפליקה לשמש כאולמות ייצור תת-קרקעיים, במסגרת המאמצים הגרמניים להעתיק תעשיית החימוש לאתרים בטוחים מהפצצות בעלות הברית.
המלאכה המורכבת של הרחבת המכרות והתאמתם לצורכי תעשיית החימוש הוטלה על עובדי כפייה ואסירי מחנות ריכוז.
בכפרים שבתחומי העיר פורטה וסטפליקה הוקם תת-מחנה של מחנה הריכוז נוינגמה.
האסירים במחנה הריכוז עבדו גם בייצור תחמושת, בעיקר בחודשים האחרונים של המלחמה.
על תת-המחנה פיקד איש הס.ס אוברשטורמבאנפיהרר הרמן ויקליין.
כיום ניצבת אנדרטה לזכר הנספים בתשלובת המחנות במרכז העיר פורטה וסטפליקה.
אולמות הייצור פוצצו בחלקם על ידי שלטונות הכיבוש הבריטיים, וחלקם קיימים אך חסומים לגישה.
לעיתים נדירות נערכים סיורים מודרכים באולמות הייצור.
העתקת מפעלים לאולמות ייצור תת-קרקעיים
במהלכה של שנת 1944 גבר הנזק שנגרם לתעשיית החימוש הגרמנית מההפצצות האוויריות של בעלות הברית.
מצב עניינים זה הוביל להקמתו של ה"ייגרשטאב", מטה מיוחד לייעול, שיפור ההגנה וביזורה של תעשיית החימוש הגרמנית.
תשלובת המחנות בפורטה וסטפליקה הוקמה כחלק ממיזם זה, אשר נטל דוגמה מפרויקט העתקת ייצורם של טילי ה-V2 מפנימינדה למחנה הריכוז דורה-מיטלבאו שבהרי ההארץ.
המפעל הגדול ביותר שהועתק לאולמות ייצור תת-קרקעיים בפורטה וסטפליקה היה מפעל אמבי-בוד (גרמנית: Ambi-Budd) אשר ייצר חלקי מטוסים.
תת-המחנה הראשון של מחנה נוינגמה בפורטה וסטפליקה הוקם במרץ 1944. המשלוח הראשון, שכלל 250 אסירים, הגיע ממחנה הריכוז בוכנוואלד.
המחנה מוקם באורוות מלון ה"קייזרהוף" שהוחרמו על ידי ה.ס.ס.
במהלך השנה שוכנו באורוות כ-1500 אסירים בני 17 לאומים שונים.
אסירי המחנה הועסקו בבניית אולמות ייצור בגבעות הסמוכות לשטח המחנה.
הצפיפות באורוות הייתה גדולה והובילה.
האסירים נאלצו לעבוד במשמרות בנות 12 שעות בעבודות פיזיות קשות.
התעללות ועונשים פיזיים היו מנת חלקם היומית של אסירי המחנה.
המחנה פונה ב-1 באפריל 1945. האסירים פונו לכיוון מחנה הריכוז וובלין.
בקהילה לרבק/נסן פעל תת-מחנה של נוינגמה בין ספטמבר 1944 ואפריל 1945. המחנה שימש את מפעל הבטון המצוי במקום, כחלק ממאמצי הבנייה של אולמות הייצור התת-קרקעיים בסביבה.
כמו כן עבדו האסירים ששוכנו במחנה זה בייצור מנועי מטוסים.
500 האסירים במחנה היו אזרחי ברית המועצות, פולין, צ'כוסלובקיה, צרפת, בלגיה, הולנד, יוגוסלביה ודנמרק.
כ-300 מהאסירים הועברו אליו ממחנה אושוויץ בדצמבר 1944. ב-1 באפריל 1945 פונו אסירי המחנה בקרונות מסע לוובלין לנוכח התקדמותם של בעלות הברית לעבר המחנה.
מסתיו 1944 ועד אפריל 1945 שוכנו במחנה בקהילת האוסברגה בעיקר אסירות יהודיות מהונגריה ומהולנד, אשר שרדו את השהות במחנות קודמים.
האסירות הועסקו בייצור שפופרות רדיו עבור מפעלי פיליפס-וואלוו.
האסירות הועברו בין היתר ממחנה הריכוז אושוויץ, מחנה הריכוז הורנבורג ומתשלובת מחנות גרוס-רוזן.
המחנה פונה על ידי הגרמנים ב-1 באפריל 1945 והאסירות שולחו ממנו דרך ברגן בלזן לכיוון מחנה הריכוז נוינגמה.
מספרן של הנספות איננו ידוע.
מחנה הריכוז יאסטרברסקו היה מחנה ריכוז לילדים סרבים שהובאו לשטחו מרחבי המדינה העצמאית של קרואטיה (NDH), שנשלטה על ידי ממשלת הבובות הקרואטית של איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית.
המחנה הוקם בהוראת משטר האוסטאשה בקרבת העיר יאסטרברסקו , 37 קילומטרים דרום-מערבה לעיר הבירה זאגרב, ופעל מיום 12 ביולי עד לאוקטובר 1942. את המחנה ניהלו שומרים של האוסטאשה ונזירות קתוליות.
הילדים הגיעו למחנה לאחר מסע במחנות מעבר אחרים של המשטר כשהם כחושים וחלשים.
3,336 ילדים עברו בשער המחנה, כאשר בין 449 ל-1,500 מהם מצאו את מותם במחנה כתוצאה ממחלות ומתת-תזונה.
צבא השחרור העממי של יוגוסלביה שחרר כ-350 ילדים מהמחנה באוגוסט 1942. באוקטובר 1942, 500 ילדים ששרדו את המחנה נשלחו לבתי יתומים, 1,637 ילדים אומצו על ידי משפחות מזאגרב, מיאסטרברסקו ומכפרים נוספים סביב המחנה, ו-113 הנותרים נשלחו לבוסניה.
מחנה הריכוז פוסטקוב (בכתיב יידי פוסטקאוו, בגרמנית: היידלאגר) היה מחנה ריכוז של כוחות הכיבוש הנאציים, שהיה ממוקם ליד העיר דמביצה (בפולנית: Dębica; ביידיש: דעמביץ) בפולין.
מחנה זה היה מחנה הריכוז הראשון בפולין שהנאצים גירשו אליו יהודים מהגטאות.
במחנה היו חלקים נפרדים ליהודים ולאסירים פולנים.
המחנה שימש מחנה עבודה ופעלו בו בתי מלאכה שפעלו עבור ה-SS.
המחנה הוקם ביוני 1940 בגליציה המערבית.
המחנה נסגר בידי הנאצים עם התקרבות כוחות הצבא האדום ב-1944.
ביוני 1940 נשלחו למחנה יהודים שנחטפו מגטו דמביצה.
ב-1942 גורשו למחנה חלק מיהודי מיילץ.
בנובמבר 1943 נסגר מחנה שבניה והיהודים שבו הועברו למחנה פוסטקוב.
לפי דפי עד ביד ושם, נרצח במחנה הסופר והמשורר החרדי המפורסם ר' אלימלך שטייאר.
ב-28 בספטמבר 1943 ביקר במחנה היינריך הימלר בליווי הפמליה המלאה שלו.
ביוני 1944, עם התקדמות כוחות הצבא האדום, המחנה פורק, והאסירים היהודים שבו נשלחו לאושוויץ.
הכוונה המקורית הייתה להוביל אותם היישר לתאי הגזים, אך בעקבות צורך שהתעורר בעובדים הועברו אנשי הקבוצה למחנה העבודה גלייביץ, בו הוחזקו עד שחרור המחנה בידי הרוסים.
חיים שלמה פרידמן, יליד קרקוב, מספר על הריכוז במחנה: .
יונה שטיינר, יליד העיירה גרוניק, גורש למחנה פוסטקוב בגיל 13 והוא מתאר את המחנה:
בשנת 1943 שהו במחנה רק בעלי מלאכה, והוקלו מעט התנאים בו: במקרה בריחה של אסיר פולני, נענשו האסירים הפולנים בשלילת החבילות המזון שנשלחו אליהם, למשך שבוע.
במקרה כזה הגרמנים מסרו את החבילות ליהודים.
פעם בשבוע הותר ליהודים להשתמש במקלחות המים החמים שבחלק הפולני.
מחנה הריכוז יאבוז'נו היה מחנה ריכוז בפולין, אשר הוקם על ידי הנאצים ב-1943, בתקופת מלחמת העולם השנייה ולאחר המלחמה היה בשימוש במשך תקופה קצרה על ידי הסובייטים ועל ידי הממשלה הקומוניסטית הפולנית עד 1956. כיום אתר המחנה הוא שיכון מגורים, ובמקום נמצא גם אתר זיכרון לקורבנות המחנה.
מחנה הריכוז יבוז'נו נקרא על ידי הנאצים בשם SS-Lager Dachsgrube ("מחנה אס-אס דאכסגרובה") והיה ידוע גם בשם Arbeitslager Neu-Dachs ("מחנה עבודה נוי-דאכס").
הוא הוקם בשטחה הכבוש של פולין במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי גרמניה הנאצית באזור יאבוז'נו, בשלזיה עילית.
המחנה פעל תחת השלטון הנאצי החל מיוני 1943 עד לפינויו בינואר 1945.
לאחר ההשתלטות הקומוניסטית על פולין, נוסד המחנה מחדש והופעל תחילה על ידי ברית המועצות ולאחריה על ידי ממשלת פולין הקומוניסטית, זאת עד 1956. בתקופה זו שונה שמו של המחנה והוא נקרא: "מחנה העבודה המרכזי ביאבוז'נו" (Centralny Obóz Pracy w Jaworznie, COP Jaworzno).
מחנה הריכוז ביאבוז'נו החל לפעול ב-15 ביוני 1943, כאחד ממחנות הלוויין של אושוויץ.
במחנה התבצעו עבודות כפייה עבור תעשיית המלחמה הגרמנית.
רוב האסירים במקום עבדו בכריית פחם ביאבוז'נו, בבנייה של תחנת הכוח "וילהלם" (שמה שונה לאחר המלחמה לתחנת הכוח יאבוז'נו) ועבור חברתו של אלברט שפר EnergieVersorgung Oberschlesien AG.
בין עובדי הכפייה שבנו את המחנה היו שבויי מלחמה בריטים מסטלאג VIII-B בלמסדורף.
על המחנה שמרה יחידה אשר מנתה כ-200 עד 300 אנשי אס אס אשר רובם היו גרמנים אתנים מפולין ומדינות אחרות.
על המחנה פיקד קומנדנט ברונו פיטצה (Bruno Pfütze) וסגנו היה פאול וייסמן (Paul Weissman).
בכל עת היו עד 5,000 אסירים במחנה אשר הגיעו ממדינות שונות באירופה, כ-80% מן האסירים היו יהודים במוצאם.
עת החל המחנה לפעול הושמדו כבר רוב יהודי יאבוז'נו (קהילה אשר מנתה כ-3,000 נפש לפני המלחמה) וכן רוב יהדות פולין, על כן האסירים היהודים במקום היו ממדינות אירופה אחרות.
במחנה היו גם אסירים פולנים, גרמנים ואחרים, כמו גם שבויי מלחמה.
קיימים 14 דיווחים על בריחה מוצלחת מן המחנה (כולל מספר שבויי מלחמה סובייטים אשר הצטרפו לפרטיזנים הפולנים).
שיעור הישרדות האסירים במחנה היה נמוך בשל תנאי החיים הקטלניים במקום, רעב מתמיד, מחלות, עבודות פרך ואלימות רבה של סוהרים.
חלקם לא נרצחו על ידי השומרים אלא על ידי עובדים אזרחים גרמנים של מכרה פחם, רובם חברי האס אה, אשר היו אחראים על אסירים בעת העבודה.
בנוסף, כל חודש הוסעו במשאיות כ-200 אסירים, אשר לא היו עוד מסוגלים לעבוד, מיאבוז'נו לתאי הגז בבירקנאו, כך נרצחו אלפי אסירים נוספים ששהו במקום.
בליל ה-15 בינואר 1945 הופצץ המחנה על ידי חיל האוויר הסובייטי עם התקרבות חזית המלחמה למקום.
המחנה פונה יומיים לאחר מכן, ב-17 בינואר.
בספירה אחרונה שנערכה במחנה היו בו 3,664 אסירים.
האס אס רצח כ-40 אסירים אשר נמצאו בלתי כשירים להעברתם ובעת הפינוי נותרו במחנה כ-400 אחרים חיים.
מאות מהם מתו בדרך למחנה הריכוז גרוס-רוזן בשלזיה תחתית, בהם כ-300 אשר נורו בטבח המוני שאירע בלילה השני לצעדה.
ב-19 בינואר 1945 שוחרר המחנה על ידי יחידה של פרטיזנים פולנים מקומיים.
שבוע אחר כך, כאשר הגיעו למקום כוחות החלוץ של הצבא האדום, כ-350 אסירים לשעבר היו עדיין בחיים.
מפקד המחנה הנאצי פיטצה נהרג מאוחר יותר ב-1945.
החל מחודש פברואר 1945 החל המחנה לפעול כמחנה מעצר בשרות הנ.ק.ו.ד.
הסובייטי ולאחריו בניהול משרד ביטחון הציבור הפולני ובמקום שהו "אויבי האומה".
חלקם היו שבויי מלחמה גרמנים ואחרים, וכן משתפי פעולה עם הנאצים מרחבי פולין.
במקום היו גם אזרחים ממוצא גרמני מאזור יאבוז'נו, כשאנוב וישובים נוספים, בהם נשים וילדים.
באסירים היו גם פולנים שנעצרו בגלל התנגדותם לסטליניזם, כולל חברי ארגוני פרטיזנים לא קומוניסטים.
שמו של המחנה שונה זמן קצר לאחר המלחמה ל"מחנה העבודה המרכזי" והכיתוב הגרמני בשערו "העבודה משחררת" (Arbeit macht frei), הוחלף בכיתוב הפולני, "העבודה מאצילה את האדם" (Praca uszlachetnia człowieka).
רוב האסירים במקום עבדו בבניית תחנת הכוח ביאבוז'נו, במפעלים סמוכים ובמכרות הפחם.
הם הוחזקו במקום במחנות משנה נפרדים, לשבויי מלחמה, פרטיזנים ואזרחים.
על השמירה הופקדו כ-300 חיילים מכוחות הביטחון הפנימי (Korpus Bezpieczeństwa Wewnętrznego) של פולין, להם סייעו כתריסר אזרחים.
על פי דיווחים חלקיים מאותה תקופה של המחנה, בין השנים 1945 עד 1947, מתו במקום 1,535 אסירים, רובם (972) במגפת טיפוס.
מחקרים מאוחרים יותר חשפו מספר גדול בהרבה של קורבנות וקיימות הערכות על פיהן בין השנים 1945 עד 1957 מתו במחנה 6,987 אסירים.
רוב האסירים שמתו במקום היו ממוצא גרמני.
החל משנת 1956 שופרו תנאי החיים במחנה ובמקום החל לפעול מוסד לנערים עבריינים.
באתר המחנה הוקם שיכון דירות הכולל בנייני מגורים וכן בית ספר יסודי למוזיקה, גן ילדים ובית תרבות.
במקום אנדרטת זיכרון הנושאת כיתוב בפולנית ל"קורבנות ההיטלריזם 1939-1945", האנדרטה ניצבת במקום בו נרצחו עשרות אסירים על ידי האס אס בינואר 1945. לאחר שנפל המשטר הקומוניסטי בפולין הוצבה בשטח בית הספר מצבת זיכרון קטנה לאסירים הפוליטיים שהיו במקום.
ב-23 במאי 1998 חנכו נשיאי פולין ואוקראינה, אלכסנדר קוושנייבסקי וליאוניד קוצ'מה אנדרטה נוספת, בשלוש שפות, המוקדשת "לכל הקורבנות התמימים, גרמנים, פולנים ואוקראינים, של הטרור הקומוניסטי אשר מתו או נרצחו" במחנה.
האנדרטה הוקמה באתר קבר המוני ביער סמוך.
מחנה הריכוז צְרְוֶונִי קְרְסְט (בסרבו-קרואטית: koncentracioni logor Crveni Krst, בסרבית קירילית: концентрациони логор Црвени Крст), היה מחנה ריכוז אשר הוקם על ידי הגסטפו סמוך לעיר ניש ביוגוסלביה, פעל בתקופת השואה מ-1941 עד 1944, ובו נכלאו ונרצחו יהודים, סרבים ובני רומה.
במלחמת העולם השנייה לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית, חולקה הממלכה לאזורי שליטה, ואזור ניש, נותר בניהול ישיר של הגרמנים.
באמצע 1941 הוקם מחנה הריכוז שזכה לשם צרווני קרסט מסרבית: הצלב האדום בשל מתקני הצלב האדום אשר שכנו בסמוך.
באוקטובר 1941 נערכה אקציה במחוז ניש ונעצרו יהודי ניש, לסקובאץ והסביבה.
ב-15 באוקטובר הובאו העצורים למחנה.
ב-12 בפברואר 1942 נלקחו הגברים ליישוב הסמוך בובאני ונורו למוות.
הגופות הושלכו לקברי המונים שנחפרו על ידי אסירים בני רומה.
הנשים והילדים גורשו למחנה ההשמדה סיימישטה, ושם נרצחו באמצעות משאיות גז.
במקביל הוצאו להורג על ידי הנאצים גם בני רומה וסרבים.
בסך הכול נרצחו באזור המחנה כ-10,000 בני אדם.
בשלהי 1944 שוחרר המחנה על ידי כוחות הפרטיזנים של טיטו.
לאחר המלחמה הפך המקום לאתר הנצחה, הוכרז כאתר מורשת סרבית והוקם בו מוזיאון.
המחנה הוקם באוגוסט 1941 בתוך קסרקטין צבאי של חיל התותחנים היוגוסלבי אשר בו שכנו אורוות סוסים ומגורי חיילים.
המחנה נוהל על ידי הגסטפו בסיוע יחידות ז'נדרמריה של ממשלת ההצלה הלאומית בהנהגת מילאן נדיץ'.
המחנה שימש לכליאת גברים מקהילת בלגרד וכן מהבאנאט הסרבי , כגון מקהילות זרניאנין, פנצ'בו, קיקינדה, נובי בצ'יי ונובי קנז'באץ.
מטופובסקה שופה נלקח חלק העצורים לגאיות ההריגה ביאיינצי הסמוך למחנה הריכוז באנייצה ובכפר יאבוקה הסמוך לפנצ'בו.
חלק מהעצירים נרצחו באזור המחנה ונקברו בקבורה המונית.
ההוצאות להורג של אסירי טופובסקה שופה החלו בספטמבר.
לאחר תחילת פעילותם של הפרטיזנים של טיטו קבעו הגרמנים מכסת הוצאה להורג בטופובסקה שופה שעמדה על 100 מוצאים להורג בגין חייל גרמני שנהרג ו-50 בגין חייל שנפצע בקרבות.
מרבית ההוצאות להורג בוצעו באוקטובר.
בראשית אוקטובר 1941 נהרגו 21 חיילים מהוורמאכט בקרבות ליד טופולה.
כנקמה על האירוע הורו הגרמנים להוציא להורג 2,100 יהודים ובני רומה.
805 ממחנה שאבאץ ו-1,295 מטופובסקה שופה.
בין ה-9 ל-11 באוקטובר בוצעו ההוצאות להורג.
הגרמנים הובילו את העצירים היהודים בקבוצות של 20 לבורות ההוצאה להורג.
על כל עציר הוצבו 5 יורים.
עד סוף נובמבר הוצאו להורג בירי כל הגברים מקרב יהודי בלגרד.
בראשית דצמבר 1941 נותרו בטופובסקה שופה 200–300 גברים יהודים, ואלו נשלחו לביצוע עבודות כפייה בהכנת מחנה הריכוז סיימישטה לקליטת הנשים והילדים היהודים לקראת השמדתם.
לאחר המלחמה ננטש המחנה, בהמשך הוצבה על קיר החומה המקיפה את האתר לוחית זיכרון.
ב-2013 נודע כי על שטח המחנה מתוכן להקים מרכז קניות בתכנון של משרד אדריכלות ישראלי.
הנושא עורר גל מחאות בקרב יהודי סרביה בראשות הרב הראשי יצחק אסיאל ולבסוף לא ניתן אישור לביצוע הפרויקט.
מחנה הריכוז סְלָאנָה (בסרבו-קרואטית: Koncentracioni logor Slana, בסרבית קירילית: Концентрациони логор Слана), היה מחנה ריכוז אשר הוקם על ידי שלטון האוסטאשה באי פאג שבמדינה העצמאית של קרואטיה.
המחנה פעל מיוני 1941 ועד שלהי אוגוסט 1941 ובוצעו בו מעשי טבח המוניים ביהודים בעיקר מקרב יהודי זאגרב שנעצרו בגל המעצרים הראשון, בסרבים ובבני רומה.
במסגרת הסכמי חלוקת יוגוסלביה, הועבר האי פאג לחזקת האוסטאשה, אך לצבא האיטלקי הותר להקים בו בסיסים צבאיים וכן לקיים פעילות צבאית.
מחנה סלאנה הוקם ביוני 1941 ויועד לגברים ובמחנה הריכוז מטאינה נכלאו נשים וילדים.
מחנה הריכוז סלאנה שכן על צוק בגובה 300 מטרים מעל פני הים.
היו בו 13 צריפים שלא הושלמה בנייתם, והעצורים נכלאו בהם וישנו על רצפת האבן.
הם הועסקו בעבודות כפייה ברוב שעות היום, קיבלו אספקת מזון מזערית, ולא ניתן להם כל טיפול רפואי.
ב-16 במאי 1941 נאסרו בזאגרב גברים ונערים חברי בני ברית וכן סרבים ויהודים החברים בלשכות הבונים החופשיים ונשלחו לסלאנה.
ב-25 ביוני 1941 הועברו לסלאנה אסירים ממחנה הריכוז גוספיץ'.
אנשי האוסטאשה התעללו באסירים ורצחו מאות מהם בנשק קר ובנשק חם.
עשרות רבות הושלכו מהצוק אל מותם בים, כאשר הם כפותי ידיים ורגליים.
באמצע אוגוסט החליט הצבא האיטלקי לסגור את המחנות מחשש לאובדן שליטה באזור בשל פעולתם שלוחת הרסן של אנשי האוסטאשה.
ב-14 באוגוסט 1941, ערב חג עליית מרים, החלו אנשי האוסטאשה בחיסולו של המחנה.
מאות עצירים הובלו ליישוב הסמוך פוֹרְנָאזָ'ה (בקרואטית: Fornaža) והוצאו להורג.
למחרת בבוקר הגיעו אנשי האוסטאשה כאשר הם שתויים ומדיהם מגואלים בדם, וחגגו עם תושבי העיירה פאג את החג הנוצרי.
בהמשך, נשלחו כ-3,000 סרבים לידובנו ונרצחו שם, ו-450 יהודים שנותרו בסלאנה במועד הזה הועברו לקרושצ'יצה (נשים) וליאסנובאץ (גברים).
לאחר תום מלחמת העולם השנייה אותר באזור קבר אחים אליו הושלכו 791 קרבנות שנרצחו על ידי אנשי האוסטאשה בלילה שבין 14 ו-15 באוגוסט 1941. 91 ילדים מתחת לגיל 15, 293 נשים ו-407 גברים.
ב-1975 הוצבה במקום לוחית זיכרון לזכר הנרצחים במחנות.
ב-1991 נותצה הלוחית על ידי תושבים לאומנים מהמקום.
ב-2010 הוקם במקום גלעד אשר נותץ מספר ימים לאחר הקמתו, וכך גם ב-2013. ההיסטוריון היהודי יאשה רומנו טוען במחקריו שהצבא האיטלקי ידע על הנעשה במחנות והתעלם מבקשות חוזרות ונשנות של מקצת מתושבי האי להפסיק את השתוללות אנשי האוסטאשה.
מחנה הריכוז מֶטָאיְנָה (בסרבו-קרואטית: Koncentracioni logor Metajna, בסרבית קירילית: Концентрациони логор Метајна) היה מחנה ריכוז אשר הוקם על ידי שלטון האוסטאשה באי פאג שבמדינה העצמאית של קרואטיה.
המחנה, בו נכלאו נשים וילדים, פעל מיוני 1941 ועד שלהי אוגוסט 1941, ובוצעו בו מעשי טבח המוניים ביהודים בעיקר מקרב יהודי זאגרב שנעצרו בגל המעצרים הראשון, בסרבים, ובבני רומה.
מחנה מטאינה הוקם ביוני 1941 לנשים וילדים.
המחנה שכן בתוך שלושה מבנים בכפר מטאינה הסמוך לעיירה פאג.
מספר קילומטרים ממנו שכן מחנה הריכוז סלאנה, שיועד לגברים.
למחנה נשלחו נערים חברי ארגון בני ברית מזאגרב, ובהמשך נשים וילדים ממחנה הריכוז גוספיץ'.
מפקד המחנה מקס אוצ'יץ' ואנשיו התעללו ללא הרף בעצירות.
תועדו מעשי אונס המוניים, רצח בנשק קר או על ידי השלכה מהצוק לים כאשר האסירות כפותות ברגליהן ובידיהן.
אסירות רבות מתו מרעב וממחלות בשל היעדר טיפול רפואי.
בהמשך, נשלחו נשים וילדים סרבים למחנה הריכוז יאסטרברסקו ונרצחו שם, ומאות נשים וילדים יהודים הועברו לקרושצ'יצה.
ההיסטוריון היהודי יאשה רומנו טוען במחקריו שהצבא האיטלקי ידע על הנעשה במחנות והתעלם ומבקשות חוזרות ונשנות של מקצת מתושבי האי להפסיק את השתוללות אנשי האוסטאשה.
בשטח הכפר לא קיים כל אזכור למחנה שפעל בתוכו.
מחנה הריכוז סרד (בסלובקית: Pracovný a koncentračný tábor v Seredi; מילולית: "מחנה העבודה והריכוז בסרד") היה מחנה ריכוז אשר נבנה במהלך מלחמת העולם השנייה ברפובליקה הסלובקית הראשונה (סלובקיה של ימינו).
בחודש ספטמבר 1941 הוא נפתח כמחנה עבודה עבור יהודי סלובקיה ונוהל על ידי משמר הלינקה.
בספטמבר 1944 המקום הפך למחנה ריכוז ונוהל על ידי יחידות של האס אס.
צו ממשלתי מספר 198/1941, מיום 9 בספטמבר 1941, הידוע בכינוי "הקודקס היהודי", קבע את מעמדם המשפטי של היהודים בסלובקיה.
הצו שלל מן האוכלוסייה היהודית את כל זכויות האדם והאזרח ברפובליקה הסלובקית.
על פי הצו, כל היהודים בגילאי 16–60 הצטוו לעבוד על פי הוראות משרד הפנים.
בתוך חודש ימים ממועד פרסום הצו הקים משרד הפנים מחנה מעצר ועבודה ליהודים בסרד.
המחנה כלל מספר מפעלים לייצור מוצרי נגרות, צעצועים, בגדים וסחורות אחרות.
המחנה אובטח על ידי משמר הלינקה.
במהלך הגל הראשון של הגירושים מסלובקיה למחנות עבודה וההשמדה בפולין, המחנה שימש למעצר זמני של המגורשים.
במחנה פעל בית חולים יהודי שצוותו הורכב מצוות בית החולים היהודי בברטיסלבה ובית החולים היהודי בניטרה, אשר גורשו למחנה.
יהודים שנפטרו במחנה, קודם לספטמבר 1944, נקברו בבית הקברות היהודי בסרד.
בסך הכל, באביב וקיץ 1942 גורשו ממחנה סרד 4,463 יהודים, בחמישה משלוחי רכבות נפרדים, לצורך ביצוע עבודות כפייה תחת שלטון גרמניה הנאצית בפולין ולהשמדה; רוב המגורשים לא שרדו.
שני משלוחי המגורשים האחרונים כללו חולים מבית החולים היהודי שפעל בסרד וכן נכים בגופם ובנפשם ממוסדות רפואיים שונים.
לאחר משלוחים אלה השתפרו התנאים במחנה.
לאחר פרוץ המרד הסלובקי הועברה השמירה על המחנה לידי המשטרה המקומית, וזו פתחה את השערים ואפשרה ליהודים שנותרו בו להימלט לאחר תחילת המרד.
אסירים רבים במחנה השתתפו במרד, אולם חלק מן הנמלטים לא הצליחו להסתתר וחזרו אל המחנה.
בספטמבר 1944, עם השתלטות גרמניה הנאצית על סלובקיה, עבר המחנה לשליטת האס אס תחת פיקודו של פרנץ קנולמאייר (Franz Knollmayer), גרמני אתני יליד ברטיסלבה.
קציני וחיילי האס אס החלו לבצע מעשי זוועה נגד האסירים שהיו במקום, כולל עינויים, אונס ורצח.
בסוף ספטמבר 1944 הוחלף קנולמאייר על ידי הפושע הנאצי אלויס ברונר, אשר הופקד על ידי אדולף אייכמן על פתרון "השאלה היהודית" בסלובקיה.
חילופי הפיקוד במחנה לא היטיבו את מצבם של האסירים במקום.
מחנה סרד הפך למחנה הריכוז הראשי ממנו יצא הגל השני של יהודים שגורשו מסלובקיה.
באזור מופרד של המחנה היו כלואים גם אנשי צבא מורדים סלובקים, פרטיזנים, ואנשים שהואשמו בתמיכה במרד.
ברונר ארגן 11 רכבות לשילוח האסירים מן המחנה לאושוויץ, זקסנהאוזן, מחנה ראוונסבריק וטרזין.
הטרנספורט האחרון יצא מסרד ב-31 במרץ 1945, זמן קצר לפני שחרורו על ידי הצבא האדום.
שטח מחנה העבודה והריכוז הוכרז כאנדרטה תרבותית לאומית של הרפובליקה הסלובקית.
זהו מחנה הריכוז היחיד שהשתמר בסלובקיה (המחנות שפעלו בנובקי ובויהנה לא השתמרו).
בשנת 2016 נפתח בשטח המחנה מוזיאון השואה של סרד, המכיל תערוכות על התרבות היהודית בסלובקיה, חיי המחנה, והשואה.
בשנת 2018 העניקה ממשלת סלובקיה תקציב של 850 אלף אירו להשלמת בניית המוזיאון.
מחנה הריכוז ורשה היה מחנה ריכוז שפעל בתקופה השואה, שנבנה על חורבות גטו ורשה, סביב כלא גנשובקה.
כמחנה קטן יחסית, נעדר מחנה ורשה מרוב דו"חות השואה הידועים.
במהלך פעולתו, עסקו אלפים בודדים של אסירים בעבודות כפייה, וחלק גדול מהם מתו במהלך צעדת המוות מהמחנה, מרד ורשה והסתתרות היהודים לאחר המרד.
רוב האסירים מתו מירי או מעבודות פרך שונות, ואין מידע מדויק לגבי מספר ההרוגים, אף שההערכות מדברות על כמה אלפים בודדים.
המחנה הוקם ביולי 1943 בתחילה בפיקודו של קצין האס אס וילהלם גקה, התגבש למחנה ריכוז, שכלל אסופת קסרקטינים שנבנו על חורבות גטו ורשה.
מספטמבר 1943 ועד אפריל 1944, תחת פיקודו של ניקולאוס הרבֶּט, ומאפריל עד יוני 1944 בפיקודו של פרידריך וילהלם רופרט.
להערכת ההיסטוריון הפולני בוגוסלאב טדאוש קופקה, בחיסול הריסות גטו ורשה (מסביב ובמחנה הריכוז) רצחו הנאצים ועוזריהם כ-20,000 איש כולל אסירי מחנות, יהודים פולנים שנתפסו מסתתרים "בצד הארי" של ורשה ואסירים פוליטיים פולנים.
המכון לזיכרון לאומי בפולין מעריך את מספר הפולנים שנרצחו באתר המחנה והוצאו להורג בחסותו ב-10,000.
המחנה, שקיים מעט מאוד מידע אודותיו, היה במרכז תאוריית קונספירציה פולנית הטוענת כי תא גזים ענק הוקם במנהרה ליד תחנת ורשה זאכודניה, וכי 200,000 פולנים לא-יהודים הושמדו בתחנה זו באתר.
אמנם בדיכוי מרד ורשה בשנת 1944 נהרגו מאות אלפי פולנים, ואמנם אלפים, ואולי אף עשרות אלפים, מהם נרצחו במחנות ריכוז מאולתרים בעיר.
אך לא היה זה רצח מאורגן במחנה ריכוז בודד באתר גטו ורשה.
סירץ (באוקראינית: Сирець; לפעמים גם סיירץ או סיירצק) היה מחנה ריכוז ועבודה נאצי בפרבר סירץ של העיר קייב, אוקראינה (אז, בברית המועצות), שבו רוכזו, הועבדו, עונו ונרצחו יהודים, אוקראינים ורוסים במהלך מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי אוקראינה.
לאחר כיבוש קייב בספטמבר 1941, במסגרת מבצע ברברוסה, שולחו יהודי העיר לרצח בבאבי יאר, שילוחים שנמשכו במהלך השנה שלאחר הכיבוש.
יהודים רבים הסתתרו תחת זהות לא-יהודית, וכך ניצלו מהטבח בבאבי יאר, אך רבים מהם הוסגרו לגסטאפו על ידי שכניהם, ורובם שולחו למחנה סירץ.
המחנה הוקם באביב 1942 והפיקוד עליו הופקד בידי קצין האס אס שטורמבאנפיהרר פאול רדומסקי, שנודע לשמצה באכזריותו ובאלימותו.
הוא הנהיג במחנה משטר טרור אלים ואכזרי, שכלל התעללויות ועינויים סדיסטיים ללא תכלית, עונשים חריפים גם על העבירות הקלות ביותר והוצאות פומביות להורג.
פעמים רבות הכה רדומסקי בעצמו את האסירים או ירה בהם למוות מאקדחו האישי.
כמו כן, הוצאו להורג חולים שלא יכלו לעבוד.
נשים הוכרחו להירתם לעגלה במקום בהמות ולשאת משאות כבדים.
היהודים הועבדו בעיקר בעבודות בנייה במחנה ובעיר.
באוגוסט 1943, במסגרת מבצע 1005 לטשטוש עקבות פשעי המלחמה הנאציים, נלקחו מהמחנה 327 אסירים, בהם כ-100 יהודים, להשמיד את שרידי הגופות בבאבי יאר.
קבוצה של כ-30 מתוכם, בהם כ-9 יהודים, הבינו שלאחר גמר המשימה יוצאו כולם להורג כדי להעלים עדים למעשה, ותכננו בריחה.
הם הכינו בעצמם מספריים לחיתוך שלשלאות הברזל ומפתח לחדר שבו שהו.
בליל 28 באוגוסט הבינו שהעבודה נסתיימה ולמחרת הם יוצאו להורג, וברחו.
רבים נורו, אך כ-15 הצליחו לברוח, מהם לפחות 9 יהודים.
דוידוף, טרובאקוב, וחראשוב קיבלו סיוע חיוני משתי נוצריות מקומיות.
בודניק, וילקיס, קוטליאר, אוסטרובסקי, קאפר, וברלנד שוכנו בתוך צינור של מפעל לבנים.
יתר האסירים הוצאו להורג לפני שחרור המחנה.
סך כל הקרבנות במחנה, יהודים ולא-יהודים, נאמד בכ-25,000.
המחנה שוחרר על ידי הצבא האדום ב-6 בנובמבר 1943.
בשנת 1976 הוקמה באתר הטבח בבאבי יאר מצבה לזכר קורבנות הטבח וקורבנות מחנה סירץ, בלי לאזכר את יהדותם.
מחנה הריכוז קולדיץ היה אחד ממחנות הריכוז הראשונים שהקים השלטון הנאצי במדינת סקסוניה.
המחנה הוקם ב-21 במרץ 1933 בטירת קולדיץ כתת-מחנה של מחנה זקסנבורג.
האסירים הראשונים הובאו למחנה ב-21 במרץ 1933. עד אוגוסט כבר היו במחנה כ-700 אסירים.
בסוף 1933 היו במחנה גם מעל 20 עדי יהוה.
ב-18 באוגוסט 1934 הוכרז על פירוק המחנה.
עם זאת, יחידת עובדים נשארה במקום - ככל הידוע 66 עובדים, שהיו במעמד של אסירים - והמחנה המשיך לפעול, כתת-מחנה של מחנה זקסנבורג, כך שככל הנראה יושמה הוראת הסגירה והפירוק רק באופן חלקי, אם בכלל.
בפנקס הנהלת המחנה נרשמו כניסות אסירים ויציאתם עד 15 באוגוסט 1934, ולא ברור אם נותרו שם אסירים גם לאחר מכן.
בשנת 1944 הוקם בקולדיץ תת-מחנה של מחנה הריכוז בוכנוואלד, שגם הוא היה ידוע בשם "מחנה הריכוז קולדיץ", ונוהל על ידי חברת "האסאג".
קומפלקס הבניינים של מחנה הריכוז הורכב משני בניינים בני ארבע קומות כל אחד, בית ראשי, כנסייה ובניינים נוספים בהם נכלאו האסירים.
באתר התגוררו עוד 78 אסירים שעבדו בבניין נוסף, סדנת עבודה שהתקיימה עוד מ-1803. כל אחד מהבניינים היה סגור, כך שמכל בחינה מעשית היה כל בניין מחנה ריכוז נפרד וכך גם הכנסייה.
בתחילה שמרה המשטרה על המחנה, אך לאחר שבועיים החליפו אותה אנשי אס-אה ואס-אס.
יוזף קנפקה (Joseph Knöpke) עמד בראש חקירות האסירים והיה ככל הידוע גם מפקד המחנה.
בהנהלת המחנה עמד גם ואגנר, וכן מספר שומרים - כמאה אנשי אס-אה ומספר אנשי אס-אס, בהם אסירים מורשעים.
בפנקס המחנה נרשמו 2,311 אסירים, רובם קומוניסטים וסוציאל-דמוקרטים.
גם חברי המפלגה הנאצית שהביעו ביקורת על הגאולייטר המקומי מרטין מוצ'מן נכלאו במחנה זה.
האסירים גרו במפעלים שבהם עבדו, וישנו על מזרני קש.
במבנים לא היו שולחנות או ספסלים.
צרכים נעשו בדליים, ולכל שני אסירים הייתה מגבת אחת.
האסיר לשעבר ברונו זיגל דיווח שהמתקנים העתיקים שבהם נעשה שימוש לשם עשיית צרכים בימי הביניים, שימשו כעת להשפלת אסירים, שכן היה עליהם לרוקן את השפכים ממתקנים אלה בקבוצות של חמישה.
האסירים הורשו להיפגש עם בני משפחותיהם במשך עשר דקות, פעמיים בחודש, וגם זאת רק בנוכחות שומריהם.
עם היכנסם למחנה הוכרחו לרוץ במעלה המדרגות הלולייניות של המבנים, עד לעמדת ההרשמה, בעודם מוכים באלות גומי.
חלק מהאסירים נבחרו על ידי השומרים לשם כליאה במרתפי הטירה, ושם הוכו למוות.
לאחר מספר ניסיונות התאבדות, הורו מפקדי המחנה להשאיר את האורות בבניינים דולקים כל הלילה, כדי לאפשר ביקורת פתע בכל עת.
חלק מהאסירים הועסקו בסלילת דרכים וחלקם - בעבודה במפעל בקולדיץ.
חלקם עבדו בבניית מפקדה של המפלגה הנאצית, וחלקם הועסקו שם בעבודות פקידותיות.
בנובמבר 1949 הרשיע בית משפט בחמניץ שמונה משומרי המחנה בפשעים נגד האנושות, ונגזרו על כל אחד מהם מספר שנות מאסר.
מחנה הריכוז קובנה היה מחנה ריכוז נאצי ששכן באזור בו התקיים גטו קובנה עד חיסולו.
הוא פעל מ-15 בספטמבר 1943 עד 14 ביולי 1944 והיו לו שמונה מחנות לוויין סביב העיר קובנה, בליטא.
מרבית האסירים היו יהודים ששרדו את השנים הקודמות של השואה בליטא.
רבים מהאסירים היהודיים של גטו קובנה הושארו בקובנה והפכו לאסירים במחנה הריכוז קובנה.
בין האסירים היה אלחנן אלקס, שמאוחר יותר נרצח.
בתאריכים 8–12 ביולי 1944 המחנה פונה וחוסל על ידי הנאצים.
באותה העת התגוררו במחנה כ-7,000-8,000 יהודים.
כ-1,500 יהודים נרצחו במהלך פיצוץ בתי המחנה, ואלפים נוספים נשלחו למחנות הריכוז דכאו ושטוטהוף.
קובנה שוחררה על ידי הצבא האדום ב-1 באוגוסט 1944.
מחנה הריכוז מלכוב היה אחד ממחנות המשנה הרבים של מחנה הריכוז הנאצי ראוונסבריק, ששכן בגרמניה, ונפתח לראשונה בחורף 1943. הוא שכן במלכוב שבמקלנבורג.
מערכת המחנה כללה עשרה צריפים בשטח מחנה הריכוז ראוונסבריק, שכל אחד מהם היה יכול לאכלס כמאה נשים.
משמעות הדבר היא שמחנה מלכוב הצליח לאכלס 1,000 אסירות, אבל עד 1945 אוכלוסיית המחנה גדלה לכ-5,000 נשים.
בקיץ 1943 שטח המחנה היה מוקף בגדר גבוהה.
עשרת הצריפים שהיו חלק מהמחנה, ששימש במקור לעובדי הבנייה של ראוונסבריק, היו מוקפים בגדר זו.
התנאים היומיומיים במחנה היו בלתי נסבלים.
האסירות נאלצו לעמוד במסדר באפלפלאץ פעמיים ביום, כפי שרוב אסירי מחנות הריכוז צוו לעשות.
האסירות נשמרו תחת עיניהן המשגיחות של שומרות אס אס וכלבי הרועים הגרמנים שלהן.
שומרות האס אס היו אכזריות מאוד, אך ככל הנראה אחת השומרות האכזריות ביותר במלכוב הייתה לואיז דנץ.
היא הועברה מהמחנה הראשי של רוונסבריק למלכוב והפכה למפקדת המחנה.
היא נלכדה בשנת 1945 והועמדה לדין בגין פשעים נגד האנושות במשפט אושוויץ הראשון בקרקוב שבפולין.
היא נידונה למאסר עולם בשנת 1947, אך שוחררה בחנינה כללית ב־20 באוגוסט 1957.
במלכוב האסירות בקושי קיבלו דבר מה לאכול, ונאלצו לכרוע על ברכיהן על אבני חצץ חדות.
חיפושי גוף ומכות היו שגרתיים במלכוב.
אף על פי שתושבי העיירה מלכוב לא הורשו ליצור קשר עם אסירות המחנה, מעטים מתושבי העיר שכן סיפקו לאסירות מזון.
כשהאס אס גילו זאת, נכלאו אותם תושבים במלכוב.
מלבד רעב ותשישות, אסירות רבות מתו ממגפות רבות, בהן שחפת וטיפוס.
סוגים מסוימים של עבודות כפייה, שהאסירות נאלצו לעשות, היו ייצור מוקשים, איסוף סרפד ממתקני שעשועים לילדים, ניקיון המפעל והעיירה, בניית תעלות לבית החולים של מלכוב ועבודות גננות.
במהלך שנת 1944, כשרוב צעדות המוות התרחשו ברחבי אירופה, שימש מלכוב כמחנה מעבר לאסירים שהגיעו ממחנות ריכוז אחרים.
דיווחי עדי ראייה של רבים מניצולי מלכוב מספרים כי משלוח של כ -1,000 אסירים במחנה ריכוז הגיע למחנה ב־24 בנובמבר 1944. הם צעדו בצעדת מוות במשך מספר שבועות.
שם, במלכוב, הם הובאו לויסמר והושמו על דוברות שהוטבעו בים הבלטי או בנהר סמוך.
ב־2 במאי 1945, כמה ימים לפני כניעת גרמניה הנאצית, שוחררו מלכוב ושאר מחנות המשנה של רוונסבריק על ידי הצבא האדום.
חנה זמר, עיתונאית ישראלית ילידת סלובקיה.
ליליאנה סגרא, חברת הפרלמנט האיטלקי.
מחנה הריכוז טאוכה (גרמנית: KZ-Außenlager Taucha) היה מחנה משנה של מחנה הריכוז בוכנוולד בעיירה טאוכה שליד לייפציג שבגרמניה.
המחנה נבנה בסוף אוגוסט או תחילת ספטמבר 1944 על ידי האסאג ברחוב Freiherr-vom-Stein-Strasse 3a (כיום רחוב מתיאס ארצברגר 7).
מחנה המשנה הרביעי של האסאג היה מגודר באמצעות תיל ושמור במגדלי שמירה.
למעלה מ-1,350 נשים נכלאו שם ועבדו שם בעבודות כפייה.
הטרנספורט הראשון עם 500 אסירים הגיעה למחנה טאוכה ב-7 בספטמבר 1944. טרנספורטים נוספים הגיעו ב-16 בספטמבר וב-6 באוקטובר עם 300 נשים כל אחד, וב-10 באוקטובר עם 400 נשים.
מפקדי המחנה היו אס אס שארפיהרר שמידט (Schmidt) ומתחילת 1945 - מרטין וגנר.
הם היו אחראים על שמירת המחנה על ידי 50 אנשי אס אס ו-14 סוהרות.
השמדה באמצעות עבודה פגעה במיוחד בשבויות הצועניות ובנשים היהודיות ששובצו באופן מיוחד לעבודה פיזית קשה ומסוכנת.
כ-200 מהאסירות גורשו לאושוויץ לאחר זמן קצר בגלל בריאותן הלקויה.
יום עבודה נמשך שתים-עשרה שעות.
המזון היה דל, ותנאי ההיגיינה לא מספקים.
תנאים אלה הביאו במהירות - ולעיתים קרובות - למחלות ולמוות בקרב העובדים.
בפברואר 1945, למעלה מ-70 נשים חולות הוחזרו למחנה הריכוז רוונסבריק.
לפני סגירת מחנה טאוכה גורשו עוד 150 חולים קשה - 67 מהם צוענים - לברגן בלזן.
ב-14 באפריל פורק תת-מחנה טאוכה ו-1,200 הנשים נאלצו לצעוד בצעדת מוות לעבר טפליץ.
נשים מותשות נורו על ידי אנשי האס אס.
לפני שהגיעו ליעד, הניצולים המעטים שוחררו על ידי הצבא הסובייטי.
80 הנשים החולות והנטושות בטאוכה שוחררו על ידי הצבא האמריקאי.
מחנה הריכוז טרפאל (בפורטוגזית: Campo de Concentração do Tarrafal) היה מחנה ריכוז של האימפריה הפורטוגזית שפעל באיי כף ורדה הפורטוגזית.
המחנה הוקם בשנת 1936 במסגרת הארגון מחדש של מערכת בתי הסוהר של המדינה החדשה, במטרה לכלוא אסירים פוליטיים.
מיקומו בכף ורדה, ליד הכפר שאו בום (Chão Bom) באי סנטיאגו, היה אופטימלי כדי שהעדויות על המקום לא יגיעו לידיעת הציבור, והן משום שהיה בו אקלים לא בריא, עם מעט מים ראויים לשתייה, ויתושים רבים בעונות גשומות, שהקלו על הופעת מחלות ומהם מתו אסירים רבים.
בנייתו הייתה באחריות המשרד לעבודות ציבוריות ותקשורת תחת השם "מושבת העונשין של כף ורדה".
השומרים במחנה היו אנשי משטרת הביטחון (PVDE) .
"מושבת העונשין טרפאל" (שכונתה גם "כפר המוות", "ביצת המוות" ו"התופת הצהובה") נועדה להרחיק מהעולם את המתנגדים הפורטוגזים והאפריקאים לדיקטטורה של רודן פורטוגל אנטוניו סלזאר בתנאי שבי תת-אנושיים ומתעללים ולהשמידם פסיכולוגית ופיזית.
בשלב הראשון, בין השנים 1936 ל-1954, היה זה בית כלא למתנגדי המשטר הפשיסטי בפורטוגל.
ההיסטוריון פרננדו רוסאס החשיב את טרפאל כ"שיא הדיכוי בפורטוגל".
האסירים נאסרו לרוב באופן שרירותי והיו נתונים לענישה, עינויים, עבודות כפייה, תזונה לקויה והיעדר טיפול רפואי.
ה-PVDE עיצבה את משטר המחנות שלה על פי מחנות הריכוז הנאציים.
נגד האסירים הופעלה משמעת ומשטר מחמירים ואכזריים ונאסרה עליהם הגישה למידע מבחוץ.
נעשה שימוש באלימות פיזית ופסיכולוגית, שכללה מניעת שינה, מכות והשפלות.
גברים ונשים עונו על מנת להוציא מהם מידע על המכרים והקשרים שלהם בפורטוגל.
מנואל דוס רייס, שהיה מנהל המחנה במשך מספר שנים, היה מקבל את האסירים הפוליטיים באומרו: "לטרפאל באים כדי למות!"
ב-29 באוקטובר 1936 הגיעו אל המחנה 157 האסירים הפוליטיים הפורטוגזים הראשונים, 37 מהם שהשתתפו בשביתה הגדולה של 18 בינואר 1934 וכמה משתתפים במרד המלחים של 1936. בתחילה היו המתקנים אוהלי בד פשוטים עם יכולת לשכן 12 אסירים בתת-תנאים.
המחנה היה תחום בגדרות תיל ובתעלה היקפית בעומק ארבעה מטרים.
לא היה חשמל, לא היו מתקני קירור או הגנה מפני רוח וגשם.
לדברי האסירים, בשל מזג האוויר הגשום של המקום, לעיתים היו האוהלים מוצפים ונרקבים.
במבני העץ במחנה השתכנו משרדיו.
מבנה האבן היחיד במחנה היה המטבח.
ועדת הספר השחור על המשטר הפשיסטי בפורטוגל מצאה כי רישומי הכלא על חלק מהאסירים שנשלחו לטרפאל לא נמצאו, ומבדיקת הרישומים שנמצאו עלה כי "רבים מהאסירים כלל לא נשפטו ושאחרים, למרות שנשפטו, לא נידונו למאסר".
בשנת 1944, מתוך 226 האסירים שהיו כלואים במחנה, 72 לא נשפטו ו-55 כבר נכלאו מעבר לתקופה שנגזרה עליהם.
בשנה הראשונה לקיום המחנה עבדו האסירים בעבודות כפייה, בטמפרטורות גבוהות במיוחד, כדי לבנות את גדרות מחנה הריכוז והכביש בו.
בשנת 1937 החלו להופיע המחלות הראשונות, מלריה ומחלות זיהומיות אחרות.
אז הגיע למחנה הרופא הראשון, אך מכיוון שלא הייתה לו יכולת לרפא את האסירים, הוא הגביל את עצמו רק לכתיבת תעודות פטירה.
מתוך כ-340 אסירים שנכלאו במקום מתו 34.
במחנה נכלאו מאז הקמתו כמה מנהיגים קומוניסטים בולטים והוקם בו ארגון האסירים הקומוניסטים.
בינואר 1954, עם גבור ההשפעה האנטי פשיסטית בפורטוגל ולאחר תבוסת גרמניה הנאצית, במלחמת העולם השנייה, נסגר המחנה.
"המחבת", שכונתה גם ה"פריז'ידיירה", הייתה חדר בידוד לוהט, צורת ענישה לאסירים שלא צייתו לכללים והיא עוררה פחד רב.
הוא היה ידוע גם בשם "חדר העינויים" או "חדר החיסול".
לדברי העד פדרו מרטינס, שהיה אסיר במקום, נוצרה "המחבת" עם הגעתה של קבוצת האסירים השנייה למחנה, שאז העונשים החמירו יותר ויותר, והיא נועדה לחסל את האנטי-פשיסטים פיזית במהירות.
לפני שנכנסו לחדר, הופשטו האסירים לחלוטין.
החדר היה גוש מלבני קטן עשוי בטון באורך של שישה מטרים, רוחב של שלושה מטרים וגובה של שלושה מטרים, מחולק לשניים לקבלת שני תאים.
בדלת היחידה, מברזל, היו שני חורים של חצי אינץ' ומרווח של 50 סנטימטרים מעליה.
חלל זה נבנה במכוון הרחק מכל נקודות מוצלות.
האור והאוויר נכנסו לחדר דרך החורים שנקדחו בדלת ודרך מלבן קטן, הפתוח ליד התקרה.
במהלך היום, השמש החמה של האזור הטרופי חיממה את הדלתות והקירות והחום היה הופך לבלתי נסבל.
הטמפרטורה נעה בין 50 ל-60 מעלות.
האסירים אכלו רק לחם ומים, פעם ביומיים.
כך הוחמרו העינויים על ידי רעב.
ניתן היה להחזיק אסירים ב"מחבת" במשך ימים, שבועות ואף חודשים.
בסך הכול מונה המוזיאון שבמקום 2,824 ימי שהייה ב"פריז'ידיירה".
בעקבות לחץ כבד מצד הקהילה הבינלאומית, כמו גם הפעילות האנטי-פשיסטית בתוך המשטר, נהרסה ה"פריז'ידיירה".
בשלב השני לקיום המחנה היא הוחלפה במתקן בשם "אולנדיניה" (Holandinha), על שם הולנד שהייתה יעד להגירת רבים מתושבי כף ורדה.
היה זה מבנה בטון בגודל של 1.79 מטר על 1.76 מטר על 1.05 מטר, שבו סבל האסיר הכלוא מחום של עד 45 מעלות.
ב-14 באפריל 1961 נפתח המחנה מחדש על ידי משרד הטריטוריות שמעבר לים.
בשם "מחנה העבודה שאו בום".
מטרתו הייתה לכלוא את לוחמי מלחמת השחרור הלאומית מהמלחמה הקולוניאלית הפורטוגזית באנגולה, גינאה ביסאו וכף ורדה, לבודד אותם ולענות אותם..
אז נבנו במקום ביתני האבן הראשונים.
ב-1967 נבנתה חומה למחנה כאמצעי אבטחה נוסף.
לדברי פדרו מרטינס היה מחנה הריכוז "מקום שתוכנן, תוכנן ונבנה כדי לגרום לאנשים לסבול".
לדבריו האסירים שוכנו בצפיפות רבה מדי יום הוגשה להם קצ'ופה עם מעט טונה, וכשסירבו לאכול דגים מקולקלים שהוגשו להם הופסקו ארוחותיהם.
בסך הכול, כ-230 אנטי-קולוניאליסטים אפריקאים נכלאו בטרפאל, כולל 106 אנגולים, 100 גינאים ו-20 תושבי כף ורדה.
בעקבות מהפכת ה-25 באפריל 1974 וסיום הדיקטטורה של המדינה החדשה, נסגר המחנה סופית ב-1 במאי 1974.
בשנת 2009 הפך אתר המחנה למוזיאון ההתנגדות, ומתנהל פרויקט שמטרתו להגיש את מועמדותו לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
זהו המוזיאון המתויר ביותר בכף ורדה, עם כ-9,000 ביקורים בשנה.
בשנת 2009 התקיים בפראיה שבכף ורדה סימפוזיון בינלאומי על מחנה הריכוז, ביום השנה ה-35 לסגירת המחנה.
בין המשתתפים בסימפוזיון היו אסירים פוליטיים לשעבר מכף ורדה, אנגולה, גינאה ביסאו ופורטוגל.
בשנת 2016 הכריזה ממשלת כף ורדה על המחנה כאתר מורשת לאומית.
מחנה הריכוז לטי (בצ'כית: Lety) היה מחנה מעצר בעת מלחמת העולם השנייה ששימש למעצר צוענים מבוהמיה ומורביה במהלך הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה.
המחנה היה בעיירה לטי שבצ'כיה.
שבועיים לפני הכיבוש הגרמני של צ'כיה, ב-2 במרץ 1939, ממשלת צ'כיה-סלובקיה הורתה להקים מחנה עבודה במטרה לכלוא "אנשים הנמנעים מעבודה ומתפרנסים מפשע".
בנייתו של המחנה בעיירה לטי החלה ב-17 ביולי במהלך הכיבוש הנאצי-גרמני.
המחנה כלל כמה צריפים גדולים וקטנים מעץ המוקפים בגדר עץ.
פושעים צ'כיים שנידונו לעבודות שירות שימשו כז'נדרמרים ששמרו על גבולות המחנה.
בסך הכל, כ-50,000 איש עברו במחנות עבודה כאלה במהלך המלחמה.
המספר הכולל של בתי הכלא והמחנות מכל הסוגים שהוקמו על ידי נאצים בגבולות צ'כיה של ימינו היה 2,125.
במהלך שנת 1940 נשלחו ללטי 233 אנשים, מהם 197 בעלי עבר פלילי קודם.
במהלך 1941, המספרים היו: 537 אנשים, 498 בעלי עבר פלילי קודם, ו-45 אנשים שתויגו כצוענים.
היו 27 ניסיונות בריחה עם 25 נמלטים שנתפסו.
האסירים אולצו לעבוד קשה במחצבה, תחת תנאים קשים וללא טיפול רפואי ותרופות.
שומרים רבים, כולל המפקד יאנובסקי, גנבו בקביעות מזון מחנויות המחנה, מה שהפחית עוד יותר את המנות הדלות לאסירים.
החל משנת 1940 נאסר על הצוענים לצאת מגבולות המדינה.
בשנת 1942, הצעדים שכבר היו בתוקף בגרמניה יושמו גם באזור, וכתוצאה מכך גורשו לאושוויץ כמה מאות אנשים שנחשבו "לא-חברתיים".
ב-24 ביוני 1942, הורה שר הפנים, ריצ'רד בינרט, לאסוף נתונים סטטיסטיים על "צוענים, צוענים מעורבים ואנשים בעלי סגנון חיים צועני".
בסטטיסטיקה זו תועדו בסביבות 6,500 אנשים (בהתבסס על רשומות ישנות יותר ולעיתים קרובות על צבע עור).
ב-10 ביולי הורה מפקד משטרת הביטחון הגרמנית להעביר את צוענים האזור לשני מחנות: מחנה לטי לצוענים מבוהמיה, ומחנה הודונין ליוצאי מוראביה.
בשנת 1942, כל האסירים הצוענים שהיו בלטי שוחררו או הועברו, מלבד 19 צוענים שכבר היו כלואים.
ב-2 באוקטובר 1942 הגיעו עצורים חדשים.
עד מהרה המחנה היה מלא עד אפס מקום, אף על פי שנבנו מבנים חדשים, המשיך להיות צפוף.
כמה עצירים הצליחו להבטיח את שחרורם על ידי מתן שוחד לפקידים בפראג.
העצירים עבדו בכריתת עצים, בבניית כבישים ובחוות השכנות.
האוכל היה דל והמנות פחתו עם הזמן.
במהלך החורף, לא סופקו לעצירים מספיק בגדים.
אכזריות מטעם השומרים הייתה נפוצה.
מגפת טיפוס החלה בדצמבר 1942 ולא הסתיימה עד שהמחנה נסגר במאי 1943. המפקד יאנובסקי הוחלף בשל חוסר יכולת להתמודד עם המגפה.
הטרנספורט הראשון עם 94 אנשים לאושוויץ יצא ב-4 בדצמבר 1942, ואחריו השני עם 417 אנשים ב-14 במאי 1943. רוב האסירים הנותרים נשלחו למחנה בהודונין.
סך הכל היו 1309 אסירים שנכלאו במחנה
כ-326 מקרי מוות, כולל 30 ילדים שנולדו במחנה
לאחר המלחמה כמה ממפעילי המחנה נשפטו.
המפקד יאנובסקי נכלא והואשם ב-1945. החקירה הופסקה ב-1946 אך החלה מחדש ב-1948. גם הסוהרים וגם האסירים לשעבר מסרו עדות על אכזריותו וגניבתו, אך יאנובסקי זוכה.
השומר יוזף היידוק הואשם בעינויים, ואסירים לשעבר האשימו אותו במספר רציחות.
הוא זוכה ב-1947; העדים לא נחשבו מהימנים בשל הרישום הפלילי שלהם.
יחסו הקשה לעצורים הוסבר ב"צורך להתמודד עם פושעים מסוכנים".
השומר יוסף לונצ'ק, שהואשם גם הוא בעינויים, נמצא אשם בעבירה קלה ונענש באזהרה רשמית.
מפקד המשטרה, פרידריך סובה, נידון ל-10 שנים על פשעים שכללו הריגת צוענים.
מאוחר יותר בוטלה ההחלטה, מאחר שהוא פעל בהוראת הימלר, והוא גורש מהארץ.
לאחר המלחמה, קיומם של מחנות נאצים לצוענים כמעט ולא הוזכר מחוץ לקהילה הצוענית, למעט היסטוריונים בודדים.
כל הקהילה של רומניה הצ'כית הושמדה, ואזרחים שהגיעו להתגורר באזור מסלובקיה ורומניה לא הכירו את סיפור המחנה.
במהלך שנות ה-70 נבנתה חוות חזירים גדולה במפעל ליד אתר מחנה לטי ובמקום מחנה הודונין נבנה מלון תיירותי.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, היסטוריונים צ'כים, ובראשם Ctibor Nečas, חקרו ותיארו את רדיפת הצוענים במהלך הכיבוש הנאצי, לרבות המחנות בלטי ובהודונין.
בסוף שנות ה-90 התקיימו דיונים סוערים בצ'כיה על יחסי צ'כיה עם הצוענים ועל ההיסטוריה שלהם.
הדיונים פרצו בשם פרסומם של שני ספרים שפורסמו באותה תקופה.
בשנת 1998 הספר "שתיקה שחורה" מאת פול פולנסקי ריכז תיעודים היסטוריים ועדויות של ניצולים.
הספר "ואף אחד לא יאמין לך" מ-1997 מאת מרקוס פאפ גרם למבקר אחד לציין:מחקרים קודמים על שואת הצוענים בצ'כוסלובקיה נדחו, זיכרונות של ניצולים מהשמדה, הוצאות להורג, רציחות ואונס שביצעו הקומנדנט ושומריו, נטענו כלא היו והוכחש שהמחנה פעל כמחנה השמדה.
טענות כאלה מצטרפות לקביעה שניצולים בלבלו עם הזמן את מה שראו במו עיניהם במחנה.
עם זאת, מחקרים קודמים הגיעו למסקנה שמסמכי המדינה שוללים אפשרות של ביצוע פשעים כאלה.
פאפ מצליח, עם ספר זה, להדגים שהמסמכים של המדינה עצמם לא רק תומכים, אלא ממש הולכים רחוק יותר מדיווחי עדי הראייה; הרעיון שלטי באמת הייתה מחנה השמדה הוא הראשון מבין שתי התזות העיקריות של הספר...
התזה השנייה של הספר היא שהמחנה בלטי פעל עם עצמאות מסוימת מהרייך ושליטה בלתי יציבה מפראג.
קיומם של המחנות הפך במהרה לסמל חזק מאוד בפוליטיקה הצ'כית.
הנושא החל למשוך קבוצות פוליטיות קטנות שביקשו לקבל תשומת לב תקשורתית.
פעילים רומניים בחרו בחוות החזירים שהוקרמה בסמוך להם כסמל לעמדה הצ'כית כלפי הצוענים, והתעקשו שהיא מהווה מקור לבושה למדינה בינלאומית.
הם ביקשו שוב ושוב מהממשלה להעביר את החווה שפגעה בשימור המחנות.
מאמציהם זכו לתשומת לב נוספת על ידי החלטה של הפרלמנט האירופי בשנת 2005 שביקשה מממשלת צ'כיה להעביר את החווה.
המתנגדים מתחו ביקורת על העלות האדירה של העברת החווה, ועמדו על כך שאין לה השפעה על החיים האמיתיים של העם הרומני.
לטענתם, הכוונה האמיתית של הפעילים היא לסחוט כספים מהמדינה וכי סילוק החווה יוביל להחמרה של היחסים המתוחים ממילא בין צ'כים אתניים ורומניה .
גם ב-2005 וגם ב-2006 הודיעה ממשלת צ'כיה על כוונתה לקנות ולחסל את החווה, אך מאוחר יותר חזרה בה.
בשנת 2005 התקיימה בפרלמנט האירופי תערוכה של תצלומים היסטוריים ותיעוד בשם "מחנה המעצר Lety: History of Unmentioned Genocide".
לאחרונה, ארגונים בצ'כיה כמו "הוועדה לתיקון שואת רומניה", "אגודת דז'נו", ו"רומאה" פועלים לשמור על הנושא בכותרות ולהגן על האתר מפני הפגנות פוליטיות.
בשנת 2017, ממשלת צ'כיה החליטה סוף סוף לקנות את חוות החזירים מחברת AGPI תמורת 450 מיליון קרונות צ'כיים (בסביבות 17.5 מיליון יורו).
הממשלה תשלם גם 100 מיליון קרונות צ'כיים עבור הריסת החווה.
באזור ייבנה אתר מורשת בניהול המוזיאון לתרבות הצוענית.
בשנת 2020, ההריסה נדחתה בגלל מגפת הקורונה.
הריסת החווה החלה ב-22 ביולי 2022.
אבן הנצחה, עם לוח, הוקמה על ידי מפלגת הימין הקיצוני הקטנה המפלגה הלאומית באתר של מחנה הריכוז לטי לשעבר, כדי לשקף את דעתה כי מדובר במחנה עבודה.
האבן והלוח הוסרו מיד על ידי הרשויות המקומיות.
מחנה הריכוז סולדאו שהוקם על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה היה מחנה ריכוז לאסירים פולנים ויהודים.
המחנה הוקם בדז'יאלדובו , עיירה בצפון-מזרח פולין, שלאחר הפלישה הנאצית לפולין בספטמבר 1939 סופחה למחוז פרוסיה המזרחית.
המחנה נוסד בצריף הצבא הפולני לשעבר על ידי הבריגדפיהרר אוטו רש ובאישורו של ריינהרד היידריך.
האסירים הראשונים הובאו עד סוף ספטמבר 1939. הם היו מגיני הצבא הפולני של מבצר מודלין, שנאלצו להיכנע לצבא הנאצי בשל מחסור בתחמושת ובמזון.
המחנה שימש מטרות שונות לאורך כל קיומו.
האליטה האינטלקטואלית הפולנית, הכמרים והאסירים הפוליטיים, הוצאו שם להורג בחשאי, בנוסף ל-1,558 חולים מכל בתי החולים הפסיכיאטריים במחוז.
המחנה שימש גם כמרכז מעבר לגירושים מפרוסיה המזרחית אל הגנרלגוברנמן ולעבודת כפייה לרייך.
במקור נועד המחנה להיות זמני, עבור 1,000 האסירים הראשונים.
אולם עד מהרה המחנה הפך לקבוע, עבור האזרחים שהובאו מרחבי זיכנאו הגרמנית החדשה.
בין 10,000–13,000 אסירים מתו במחנה, מתוך סך של 30,000. לאחר המלחמה, שירות האיתור הבינלאומי (ITS) סיווג בתחילה את המחנה כמחנה השמדה, בשל המספר העצום של קורבנות.
העיירה דזיאלדובו שכנה בחלק של פולין הכבושה שסופח לרייך השלישי.
האסירים האזרחיים הראשונים הגיעו במשאיות וברכבות מהעיירות בגבול פולין-פרוסיה המזרחית, שגורשו מבתיהם על ידי הנאצים בניסיון לטהר אתנית את האזור מנוכחות מי שאינם גרמנים.
כמו כן, המחנה ערך ניסויים מוקדמים בגז.
בהתאם לתוכנית T4, חולי נפש בסנטוריות בפרוסיה המזרחית, כמו בית ההבראה הנפשי הפרובינציאלי קורטאו, נלקחו למחנה סולדאו.
1,558 חולים נרצחו על ידי הרברט לנגה באמצעות גז, מ-21 במאי עד 8 ביוני 1940. לנגה השתמש בניסיונו עם גזי פליטה שנרכשו בסולדאו בעת הקמת מחנה ההשמדה חלמנו לאחר מכן.
במחנה לא היו צריפי שירותים, רק שני חורים באדמה עם לוחות מונחים על פני כל אחד מהם, בחוץ.
בעקבות התנאים ההיגיינים הירודים, מגפת טיפוס פרצה במחנה והרגה שישה שומרים גרמנים לצד אסירים רבים.
במהלך קיץ 1941 מחנה סולדאו אורגן מחדש כ"מחנה חינוך לעבודה".
אסירי מחנה העבודה, שחולקו בין מחנות משנה נפרדים, עסקו בעבודות כפייה בחקלאות ובבנייה.
המחנה נסגר בינואר 1945. על פי הערכות רשמיות פולניות, כ-13,000 אסירים מתוך 30,000 נספו במהלך פעילותו של מחנה הריכוז.
ההרג ההמוני בוצע ביער ביאלוקי (Las Białucki) שהתפרס על פני כמה מאות דונם.
הגישה אליו הייתה באמצעות כביש שנבנה על ידי האסירים עצמם.
הקורבנות הובלו למקום ההוצאה להורג.
היה שם צריף קטן לכיתת היורים של ה-SS שנבנה ביער יחד עם חמישה בורות גדולים בצד ימין של הכביש.
מחקר מודרני מצביע על כך שמספר הקורבנות עשוי היה להיות גדול ממה שחשבו במקור, וייתכן שהגיע עד לכדי 20,000 איש.
ביניהם היו לא רק פולנים ויהודים שנכלאו בסולדאו, אלא גם שבויים סובייטים ועוד.
בסוף 1944 הובאו עשרות יהודים לשרוף גופות.
בשנת 2019 התגלו 1.5 טון שרידים שרופים של אסירי המחנה שנרצחו ליד הכפר ביאלוטי .
עד יולי 2022 אותרו שני קברי אחים ביער ביאלוטי, שהכילו כ-17 טונות של אפר אנושי אשר הוערך כשייך לגופותיהם של 8,000 נפש, שרובם היו אסירים במחנה.
פצ'ורה (ברומנית: Pecera או Peciora; ברוסית: Печера או Печора) היה מחנה ריכוז שהופעל על ידי השלטון הרומני הפשיסטי במהלך מלחמת העולם השנייה בטרנסניסטריה על חופו המערבי של נהר הבוג בכפר פצ'ורה , כיום באוקראינה במחוז ויניצה.
בספר "בכפור הלוהט" הוגדר המחנה כנורא שבמחנות טרנסניסטריה.
יותר מאשר שימש כמחנה ריכוז שימש מחנה זה גם להרעבה עד מוות של היהודים שגורשו אליו.
הקמת המחנה והגירוש אל המחנה
מחנה הריכוז פצ'ורה הוקם בסתיו 1941 באזור הכיבוש הרומני בטרנסניסטריה ושימש בתחילה כמחנה ריכוז ליהודים המקומיים מאוקראינה שפונו ממקומות מגוריהם.
כבר בנובמבר–דצמבר 1941 ובתחילת 1942 נשלחו לפצ'ורה כ-3,000 יהודים מהאזורים הסמוכים למחנה, ביניהם טולצ'ין, ברסלב, שפיקוב, טוסטיאנץ.
המפונים נמסרו לידי משמר המשטרה הרומני, ששיכן אותם בשני מבנים רעועים שהיו שייכים בעבר למעון הקיצי של קצינים סובייטיים.
כושר תכולתם היה 400 איש לכל היותר.
המבנים הוקפו שלוש שורות תיל דוקרני.
המגורשים אוכסנו בהם בצפיפות גדולה ובמצוקה חמורה ללא תנאים היגייניים.
מפקד הז'נדרמריה של טרנסניסטריה, קולונל אילייסקו ((Iliescu), הורה לשלוח למחנה את העניים ביותר.
בפקודתו נאמר כי אלה נידונים בין כה וכה לכליה, והרי לשם כך הוקם המחנה.
הגירוש בספטמבר 1942 בוצע גם בעזרת המשטרה היהודית במוגילב ובעזרת ועדים יהודיים מקומיים בעיירות בטרנסניסטריה.
כך, למשל, סיפרה הניצולה לאה קופרשטיין, שהתנסתה בכמה בריחות, כי לאחר שהצליחה לברוח למוגילב נתפסה על ידי דנילוב, מפקד המשטרה היהודית במוגילב ועל ידי סגנו וגורשה שוב לפצ'ורה (אך לבסוף הגיעה לגטו במוראפה, וכך הצליחה להינצל ממוות.
תנאיו החמורים של מחנה פצ'ורה היו ידועים לשמצה בקרב אוכלוסיית הגיטאות שבאזור מוגילב, ומשום כך ניסו היהודים בכל הדרכים להימלט מן הפינוי וחיפשו מסתור במרתפים ובשדות.