tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הציווי ההלכתי לקבורת נפטר נלמד מהפסוק – פסוק המכיל מצוות לא תעשה ומצוות עשה כאחד.
יש לציין שהפסוק מדבר על נידון למוות בבית דין שלאחר שהומת – צריך לתלות אותו כדי לפרסם ולהרתיע: .
מזה למדים בקל וחומר: אם יש חובה לדאוג לכבודו של חוטא שהוצא להורג – קל וחומר לכל אדם.
עיקרון קבורת הנפטר מבוסס גם על מספר מקורות נוספים במקרא.
ההתייחסות היא לא רק לנפטרים יהודים אלא אף לאלו שאינם יהודים וכך מסופר כי יהושע תלה את מלך העי, ולעת ערב קבר אותו תחת גל אבנים.
אחד העונשים הקשים לאדם שהוא לא יקבר כראוי ונבלתו תהיה מושלכת על הארץ למאכל לחיות ועופות, ואחת הקללות מ"פרשת התוכחה" במקרא היא: .
התלמוד רואה בחיטוט קברים עונש קשה: .
התפיסה כי בן אנוש במותו "שב אל האדמה" מוזכרת לראשונה לאחר שחטא אדם הראשון ואכל מעץ הדעת אמר לו אלוהים: .
בפרקי דרבי אליעזר מסופר שאדם הראשון למד מן העורב לקבור את המת כשהרג קין את הבל: .
כך גם מסופר במקרא על אברהם אבינו שקנה "אחוזת קבר" לשרה במערת המכפלה וקבר אותה שם.
היבט ראשון שבו בא לידי ביטוי העיקרון של כבוד המת הוא באיסור הלנת המת; כלומר, שאין להשתהות שלא לצורך בקבורת הנפטר.
הקבורה מהווה יישום של התפיסה ההלכתית של "כבוד המת", וכל זמן שלא נקבר הרי הוא שרוי בביזיון, ולכן ביום שניתנה רשות לקבור את הרוגי ביתר לאחר מרד בר כוכבא, תיקנו חכמים ביבנה את ברכת "הטוב והמטיב" בברכת המזון, כהודאה על השבת כבודן האבוד של הגופות.
בית המשפט העליון בישראל קבע ביחס לקבורתו של כל אדם (לאו דווקא יהודי):
איסור הלנת המת מחייב שהקבורה תיערך ללא דיחוי, מלבד עיכובים החיוניים לכבוד המת.
לפני הקבורה דואגים לטהרת המת ועוטפים אותו בתכריכים.
נהוג לומר הספדים ותפילת קדיש לפני הטמנת הגופה.
מהות הקבורה היא הטמנת המת בקרקע עטוף בתכריכים, אבל "הנותן מתו בארון ולא קברו בקרקע עובר משום מלין את המת".
לפי ההלכה, הדרך הראויה היא לקבור את המת בקרקע עצמה בלי להניחו בארון, אך גם כאשר מניחים את המת בארון הטמון בקרקע – מקיימים את מצוות הקבורה.
יש להניח את המת כשהוא שוכב על גבו ופניו כלפי מעלה.
קבורה דו־שלבית באמצעות ליקוט עצמות הייתה נהוגה בארץ ישראל בתקופת המקרא, המשנה והתלמוד.
לאחר כשנה, כשהתעכל הבשר ומגופת המת נשארו רק העצמות, היו אוספים את העצמות ומעבירים אותם אל המקום המיועד להם – חדר ובו עצמות כל מתי המשפחה ("מאספה") בתקופת בית ראשון, וגלוסקמאות בתקופת בית שני.
עם זאת הלכה זאת מצויה בשימוש גם בימינו אנו.
קבורה בשיטה זו לא מתקיימת כיום, אולם בעשור השלישי של המאה ה-21 התחדשה ההתעניינות בשיטה זו.
מיזם "קבורת ארץ ישראל" מבקש לחדש אותה על מנת לפתור את המחסור החמור בשטחי קבורה בארץ.
קבורה רוויה כוללת מספר שיטות קבורה המצמצמות את גודל הקרקע שבשימוש לקבורה.
קבורת קומות: בעקבות מחסור בשטחים במדינת ישראל, התחילו לקבור את המתים בקומות ובכך לחסוך מקום.
תת קרקע: בארץ ישראל בתקופה העתיקה הייתה נהוגה הקבורה במנהרות קבורה תת-קרקעיות.
ישנה הקפדה שלא לקבור יהודים וגויים זה לצד זה, הלכה שבאופן מסורתי עלתה בקנה אחד עם המנהג הרווח לייעד בתי קברות שונים לבני דתות שונות.
לפי המשנה, יש לקבור את הנידונים למוות בבתי קברות מיוחדים, אחד למי שנידונו למיתה בסיף או בחנק, והשני למי שעברו את העברות החמורות ביותר ונידונו למיתה בסקילה או בשריפה.
התלמוד מכליל זאת: "וכשם שאין קוברין רשע צדיק כך אין קוברין רשע חמור אצל רשע קל".
בעקבות כך ישנם בתי קברות עם חלקות המיועדות לשומרי שבת בלבד.
בכל הדורות דאגו היהודים להביא את מתיהם לקבורה ב"קבר ישראל" – בית קברות של יהודים בלבד, ופעמים שנעשו מאמצים גדולים כדי לפדות גופות יהודים שנהרגו כדי להביאם לקבורה יהודית.
כך גם הוקם בכל קהילה יהודית ארגון שתפקידו הוא הדאגה לטיפול במת על פי ההלכה ושמירה על כבודו – "חברה קדישא".
נכון לשנת 2020, מרבית הנפטרים בישראל הם יהודים הנקברים בבתי עלמין אזרחיים (לא צבאיים), בחלקות המיועדות ליהודים בלבד.
באשר לבתי העלמין הצבאיים, עד שנות התשעים הנופלים הגויים נקברו בדרך כלל בחלקות צבאיות בבתי עלמין דרוזיים או מוסלמים.
בעקבות העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 ואילך, התרבו חללי צה"ל שאינם יהודים לפי ההלכה, אך למשפחתם שורשים יהודיים, עלו לארץ מכח חוק השבות, ונקלטו בחברה היהודית.
באותה תקופה הרבנות הצבאית נהגה לקבור חללים אלו בקצה בתי העלמין הצבאיים, במרחק ניכר משאר החלקות.
בשנת 1993 נוהג זו עורר סערה תקשורתית, ובעקבותיה הוחלט לקבור חללים שאינם יהודים לפי ההלכה, בחלקות נפרדות אך בתוככי בתי הקברות.
הרבנות הצבאית ניסתה למצוא פתרון שיקיים את ההלכה ובמקביל ישביע את רצון משפחות החללים, גם אלו שמתנגדות להפרדה, וגם המשפחות הדתיות שדורשות אותה.
בתקופת הרב הצבאי הראשי ישראל וייס, הוא התייעץ עם הרב עובדיה יוסף, הרב יוסף שלום אלישיב והרב מרדכי אליהו, שחייבו הרחקה של ארבע אמות (כשני מטר) או לחלופין עילית בין הקברים.
לפיכך הוחלט על קבורת הגויים בחלקות נפרדות, מרכזיות ומכובדות בבתי העלמין הצבאיים.
בתקופת הרב רפי פרץ כרב הצבאי הראשי, הוחלט על קבורה החללים היהודים והגויים באותן חלקות, כשבין החללים היהודיים והגויים מפרידים אלמנטים שונים כגון שבילים ועצים.
בשנת 2020, בתקופת הרב אייל קרים כרב הצבאי הראשי, הוחלט על קבורה ללא כל הפרדה גלויה לעין, אלא באמצעות העמקת קברי הגויים בעשרים סנטימטר ובנוסף הוספת חציצה בתוך קבריהם.
בעקבות מספר מקרים שקרו בתקופתו כהרב הראשי לצה"ל, פסק הרב שלמה גורן כי ההלכה שאין לקבור יהודי עם גוי אינה שייכת במקרה של אדם שהצטרף למלחמה למען העם והארץ, הנחשב כחסיד אומות העולם, במיוחד כשהוא מזרע ישראל.
קבורה בארץ ישראל נחשבת לזכות גדולה, דבר זה נלמד מיעקב אבינו שביקש מבניו שיעלו את עצמותיו לקבורה בארץ ישראל לאחר מותו, וכן יוסף.
גם על אברהם אבי האומה הישראלית מסופר במקרא שקנה מערת קבורה לאשתו שרה במחיר יקר וכתב האבן עזרא (שם) "נזכרה זאת הפרשה להודיע מעלת ארץ ישראל על כל הארצות לחיים ולמתים".
במדרש מסופר שיעקב שילם את כל ממונו לעשיו עבור הזכות להקבר בארץ ישראל, ואמרו "אתה מוצא באבות העולם אין סוף על מה שנצטערו על קבורת ארץ ישראל".
רבינו בחיי מבאר שהמעלה בקבורה בארץ היא מחמת ג' טעמים: א.
ארץ ישראל קדושה ומכפרת העונות ככתוב: (ישעיה לג, כד) "העם היושב בה נשוא עון", וכתיב: (דברים לב, מג) "וכפר אדמתו עמו".
ארץ ישראל קרובה לשער השמים, לכן הנשמה לא תצטרך לטרוח ולהתגלגל בשביל לשוב לשרשה.
מתי ארץ ישראל חיים תחלה לימות המשיח, אבל מתי חוצה לארץ אינם חיים, ורק הצדיקים יזכו לבא לארץ על ידי צער גלגול מחילות ואז יקומו לתחיה כמבואר בגמ' (כתובות קיא, א).
בשל השמירה על כבוד המת נאסרה פתיחת קברים לצורך העברת עצמות נפטרים ממקום למקום.
הפרשנים מסבירים הלכה זו בשני טעמים: הראשון – בגלל ניוול המת, כלומר פגיעה בכבודו בכך שרואים אותו במצב של ריקבון או כשלד ועצמות.
השני מטעם מיסטי – משום שהזזת שרידי המתים מדאיגה את נשמותיהם, המפחדות מיום הדין הגדול העתיד לבוא.
ישנם מקרים בהם מותר לפנות מתים מקבריהם, וכך נאמר בברייתא:
הפרשנים מסבירים ש"קבר הנמצא" הוא קבר שהתגלה בתוך שדה פרטי, והמת נקבר שם ללא רשותו של בעל השטח.
קבורתו של מת זה נעשתה בגזל ולכן מותר לפנותו.
"קבר הידוע" פירושו קבר שנעשה ברשותו של בעל השטח, ולכן אסור לפנותו גם כשהבעלות מתחלפת.
קבר המזיק את הרבים הוא קבר שגורם היזק כלשהו לציבור.
דוגמה ל"קבר המזיק את הרבים" הוא קבר הסמוך לדרך ציבורית, שהעוברים שם עלולים להיטמא בטומאת מת עקב נוכחות הקבר.
קבר כזה מותר בפינוי על מנת למנוע נזק מן הרבים.
הלכות אלו נפסקו גם בשולחן ערוך
בתוספתא מובא כי מותר לפנות קבר כאשר העיר גדלה, והשטח המיושב בעיר מתקרב אליו ומקיף אותו: .
הרשב"א התיר הוצאת נפטר מקברו על מנת להעבירו לקבר המשפחתי, שנחשב כקבר מכובד יותר וכך נכתב גם בערוך השולחן:
בשולחן ערוך מסויג איסור פינוי המת בשני מקרים:
אמנם בירושלמי אמרו על העלאת גופת נפטר לארץ ישראל "ותבואו ותטמאו את ארצי", ורק ביוסף הצדיק ויעקב שהיו אנוסים לגור בחו"ל מותר להביאם.
גם בזוהר מחמיר בזה מאוד.
בנוסף יש מצדדים שבזמנינו שקל לעלות לארץ ישראל ולא עלה, ורוצים להעלות לאחר מיתה, לפעמים עלייתו כשהוא מת דווקא עלול להביא קטרוג ח"ו.
ומיהו אם רצה לעלות לארץ ישראל או שעסקו היה בהרבצת תורה בחו"ל, בוודאי הוא טובה לנשמתו ליקבר בארץ הקודש שעל זה נאמר וכפר אדמתו עמו, לדוגמה הלווייתו של הרב משה פיינשטיין, שנפטר בארצות הברית, נערכה בירושלים, והרב נקבר בהר המנוחות.
לעיתים מועלות עצמות נפטרים זמן רב לאחר מותם, אם בעקבות בקשתם המפורשת או עקב החלטת צאצאיהם.
כך לדוגמה יעקב אבינו ביקש מיוסף כי ידאג לקבור אותו בארץ ישראל: .
עצמותיו של יוסף הועלו לקבורה בארץ ישראל על ידי בני-ישראל כשעלו ממצרים על פי בקשתו קודם פטירתו (שמות יג, יט), ובשעת יציאת מצרים משה עצמו נשא עמו את ארונו של יוסף שבו הייתה גופתו החנוטה.
דוגמאות מימינו הם העלאת עצמות החיד"א, הרב מאיר שפירא, זאב ז'בוטינסקי, בנימין זאב הרצל ובני משפחתו ואחרים.
בנושא העלאת עצמותיו של משה מונטיפיורי לקבורה בארץ ישראל התגלעה מחלוקת בין הפוסקים: לפי דעה אחת, משתמע מפסק ההלכה בשולחן ערוך כי ניתן להעלות כל עצמות שהן לארץ ישראל, וכך אכן פוסק הרב עובדיה יוסף.
לעומתו מסייג זאת הרב משה פיינשטיין, וטוען כי עניין זה שייך רק "לבנים הרוצים בטובת אביהם, אבל לא לאחרים".
כלומר, לדעתו אין היתר להעלות כל עצמות שהן לארץ ישראל באופן אוטומטי, אלא רק במקרים מיוחדים.
בקרב חסידי ברסלב ניטשה מחלוקת בשאלה האם לפעול להעלאת עצמותיו של הרב נחמן מברסלב ממקום קבורתו באומן לארץ ישראל.
לאחר קום המדינה נדרש הרב צבי פסח פרנק לנושא פינוי חללים מבתי קברות בירושלים לבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
הרב פרנק פסק כי אין להעביר חללים לבית קברות אחר, בייחוד כאשר הדבר כרוך בשבירת עצמות, אולם הוא התיר פינוי חללים שנקברו ללא סדר אלו על אלו.
העברת גופותיהם של חללי צה"ל לבית קברות צבאי מוסדרת בחוק בתי קברות צבאיים, התש"י–1950.
העברת מתים מקברם או הריסת קברים עתיקים, לצורך עבודות בנייה או חפירות ארכאולוגיות באזור נתקלת בהתנגדות עזה של הציבור החרדי, ובפרט ארגון "אתרא קדישא" המוביל התנגדות זו.
בקיץ 1949 נקברו בירושלים בטקס ממלכתי צבאי 30 כדים ובהם אפר יהודי אוסטריה שהומתו במחנות ההשמדה בשואה.
טקס זה נחשב כיום לטקס הראשון שהתקיים בישראל לזכר נספי השואה ושנשא צביון ממלכתי.
הטקס נערך כתוצאה מיוזמתו של שמעון ויזנטל יהודי אוסטרי ניצול שואה, אז עדיין אלמוני.
אפרם של יהודי אוסטריה שנספו במחנות ההשמדה נאסף והיה מיועד למשלוח לארץ.
באוקטובר 1948 פנה ויזנטל, במכתב לראש עיריית תל אביב-יפו ישראל רוקח ודרש לקיים טקס קבורה הולם לשרידים.
המוסדות הרשמיים בישראל התקשו לעכל תכתיבו של ויזנטל.
קשיים התעוררו כיוון שעל פי ההלכה אסור לקבור ב"קבר ישראל" דבר מלבד חלקי מת יהודי, ולגבי כדי אפר שנאספו במשרפות אין דרך להבטיח זאת.
הסוכנות היהודית סברה שאין זה ראוי מהבחינה הסמלית שטקס קבורת אפר הנשרפים יקדם לטקס הממלכתי של קבורת עצמות הרצל ובני משפחתו, שאף הם הועלו לארץ בקיץ 1949. העלאת עצמות חוזה המדינה נתפסה כסמל לניצחון הציונות, בעוד קבורת שרידי קרבנות השואה נתפסה כסמל לתבוסת הגלות.
לאחר התלבטויות הוחלט למלא אחר דרישתו של ויזנטל.
הטקס הממלכתי נקבע ל-26 ביוני 1949. בשעה 11:00 הוצא ארון המתים בו הונחו כדי האפר מבית הרבנות הראשית ברחוב יבנה בתל אביב ומסע ההלוויה נע לכיוון בית הכנסת הגדול ברחוב אלנבי.
אחרי הארון נעה הפמליה שכללה שרי ממשלה ונכבדים אחרים.
אלפים גדשו את הרחובות ובתי הספר שחררו את התלמידים.
חנויות לאורך ציר הנסיעה נסגרו והקהל עקב בדממה אחר התקדמות השיירה.
על מדרגות בית הכנסת הגדול אמר הרב האשכנזי של תל אביב, הרב איסר יהודה אונטרמן, קדיש.
השיירה המשיכה לרחובות שם נשא דברים אל מול קהל רב, נשיא המדינה, חיים ויצמן.
משם החלה השיירה בליווי משטרתי, לעלות לכיוון ירושלים.
בירושלים נערכה לוויה צבאית בנוכחות נשיא הקונגרס היהודי העולמי, ראש העירייה ונכבדים אחרים.
השיירה נעה לבית הכנסת ישורון ושם נשא דברים הרב הראשי הספרדי, הרב עוזיאל.
הארון נטמן בבית הקברות סנהדריה.
גיליון ה"פלסטיין פוסט" מתאריך 24 ביוני 1949
גיליון ה"פלסטיין פוסט" מתאריך 27 ביוני 1949
סרטון שצולם בהלוויה ממאגר הסרטונים 'מדינה קמה'
קבוקי (ביפנית: 歌舞伎) הוא סוגה תיאטרלית מסורתית ביפן.
המחזה כולל לרוב ריקוד ודרמה, והוא מתאפיין בססגוניותו ובאיפור המתוחכם שעוטים השחקנים.
משמעות סימניות הקאנג'י המרכיבות את המילה "קבוקי" הן "לשיר" (歌), "לרקוד" (舞) ו"מיומנות" (伎).
עם זאת, סימניות אלה נבחרו בשל צלילן ולא בשל משמעותן.
ככל הנראה שמקור המילה קבוקי היא בפועל "קבוקו" שמשמעותו "להיות יוצא דופן" ולכן ניתן לפרש זאת כמשמעות של המילה קבוקי.
בשנת 2008 הכיר ארגון אונסק"ו בתיאטרון הקבוקי כמורשת תרבותית בלתי מוחשית.
ראשיתו של תיאטרון הקבוקי באיזומו נו אוקוני, נערת מקדש שינטו, שהחלה לערוך הופעות ריקוד-דרמה בסגנון חדש, על גדות הנהרות בקיוטו ב-1603. הסגנון החדש צבר פופולריות והחלו לקום קבוצות נשים שהציגו מחזות קבוקי, אם כי שונה מהקבוקי המודרני.
הקבוקי המקורי התאפיין בגסות וברמיזות מיניות, ותרמה לכך העובדה שמרבית הנשים שהופיעו עבדו גם כזונות.
הקבוקי הפך למרכיב נפוץ בעולם הצף, או יושיווארה, רובע החלונות האדומים של אדו (טוקיו).
קהל מגוון ממעמדות שונים היה נאסף לצפות בהופעות, שנחשבו אירוע חברתי בעל יוקרה, בו נחשפו למוזיקה חדשה ואף לאופנות חדשות.
צ'שיצו, או בתי תה, שנמצאו בסמוך לאולמות הקבוקי הציעו לאורחים מזון ושתייה ושירותים נוספים, ובאזור היו גם חנויות לממכר מזכרות קבוקי.
למעשה הפך תיאטרון הקבוקי לאלמנט של התרבות הפופולרית של תקופת אדו.
באותה עת שלטה ביפן שוגונות טוקוגאווה, והממשל לא ראה בעין יפה את עליית הסגנון הבוטה החדש, במיוחד בשל העובדה שבגינו נאספים בני מעמדות שונים תחת קורת גג אחת.
לפיכך אסר הממשל על הופעות קבוקי של נשים, שנקרא אונה-קבוקי, ב-1629, בגין היותו ארוטי מדי.
לאחר האיסור על נשים להופיע בהצגות קבוקי, החלו להופיע גברים בתפקידים הנשיים.
גברים אלה לבשו בגדי נשים, התאפרו כנשים ונקראו אוֹנַגָאטה (女方; "תפקיד נשי", מילולית "הצד הנשי").
האונגאטה היו גברים צעירים, שנבחרו לתפקיד זה בשל המראה העדין והפחות-גברי שלהם, ובשל קולם הגבוה.
בנוסף, שחקנים שמילאו תפקידי נערים צעירים בהצגה - וָקַשוּ - הוצגו באור ארוטי במכוון, שכן הומוסקסואליות הייתה מקובלת ביפן באותה עת.
האונגאטה והווקשו זכו לתשומת הלב לה זכו הנשים, ובעקבות שערוריות דומות אסרה השוגונות על גברים להתלבש כנשים ולהציג עצמם באופן מפתה.
עם זאת, האיסור על גברים להופיע כנשים הוסר ב-1644, והאיסור על הופעה מפתה של גברים הוסר ב-1652.
אמצע תקופת אדו הייתה תור הזהב של הקבוקי.
מבנה המחזה התקבע, וכן אלמנטים סגנוניים רבים.
בנוסף, הקבוקי והבונרקו, תיאטרון הבובות המסורתי של יפן, התקרבו זה לזה, וההשפעה ההדדית ביניהם גברה.
בתקופה זו כתב המחזאי צ'יקמצו מונזאמון, אחד ממחזאי הקבוקי החשובים ביותר, מחזות רבים, ובהם גם את המחזה התאבדות האוהבים בסונזקי, שזכה להצלחה רבה ובדומה לרבים ממחזות הקבוקי, נכתב במקור לבונרקו.
הצלחת המחזה הייתה כה רבה עד שזוגות אוהבים החלו לחקות את הסיפור, והתאבדו יחדיו, דבר שהניע את השוגונות לאסור על מחזות מסוג זה ב-1723. בתקופה זו חי גם איצ'יקאווה דנג'ורו הראשון, שנחשב לאבי המיאה - תנוחה מלאת הבעה האופיינית לקבוקי, והקומדורי - סגנון האיפור האופייני.
בשל בצורת ממושכת, סבלו תושבי אדו משרפות רבות בשנות ה-40 של המאה ה-19. מכיוון שהתיאטראות היו מבנים עשויים עץ, נשרפו רבים מהם והממשלה הטילה מגבלות על הקמתם מחדש.
ב-1842 הורתה השוגונות על מספר תיאטראות בעיר לעבור לאסקוסה, פרבר צפוני של אדו.
יחד עם העתקת מקום התיאטראות, עברו גם השחקנים, עוזרי הבמה ושאר נותני השירות שהתקיימות מקבוקי.
בשל כך, ובשל המגבלות הרבות שהטילה הממשלה, פחתה הפופולריות של הקבוקי, ואנשי התיאטרון נאלצו לרדת למחתרת ולהונות את הממשל לגבי עיסוקם.
המקום אליו עברו התיאטראות נקרא סָרוּוָואקָה-צ'וֹ, או סרווואקה-מאצ'י.
יפן נפתחה למערב עם הגעתו של קומודור מתיו פרי למדינה ב-1853, וקטעה את המדיניות הבדלנית בה החזיקו שליטי יפן במשך מאתיים וחמישים השנים שחלפו עד אז.
עם הגעת האירופאים הראשונים ליפן, הם החלו לגלות עניין בתרבות היפנית, ואמנים אירופאים רבים קיבלו השראה מהאמנות היפנית.
עניין זה עודד את האמנים היפנים ליצור יצירות שתיארו את חיי היום-יום שלהם, ובכלל זה את התיאטראות, את בתי הבושת, את הרחובות הראשיים ועוד.
האמן הירושיגה אף יצר סדרה של חיתוכי עץ שתיארו את החיים בסרווואקה-צ'ו.
שוגונות טוקוגאווה התמוטטה ב-1868, ולאחר רסטורציית מייג'י, עלה הקיסר מוצוהיטו לכס החרצית.
מוצוהיטו ביטל את כל ההגבלות הקודמות על הקבוקי, והתיאטראות החלו לשוב לעיר.
ההשפעה המערבית הביאה להתפתחות הקבוקי וליצירת סגנונות שונים ומחזות חדשים.
תהליך המודרניזציה שעבר על יפן בתקופת מייג'י סייע להשבת הפופולריות של הקבוקי.
האמנים שאפו להאדיר את שמו של התיאטרון על ידי פנייה למעמדות העליונים, ופעלו להתאים את התכנים לתקופה, אך תוך השענות על המסורת.
מאמציהם נשאו פרי כשמוצוהיטו נכח בהופעת קבוקי לראשונה ב-21 באפריל 1887.
עם עליית המיליטריזם היפני במאה ה-20, ובעיקר עם הפלישה היפנית למנצ'וריה ב-1931 נרתם עולם הקבוקי למאמץ המלחמתי.
השתתפותו של הקבוקי כלל היבטים רבים כגון כתיבת מחזות בנושא המלחמה, פנייה לנציגי ממשל, עריכת התרמות למען המלחמה ועריכת סיבובי הופעות עבור חיילים.
לאחר התבוסה במלחמה ב-1945 אסר המפקד העליון של כוחות הברית ביפן על העלאת מחזות קבוקי, אך איסור זה הוסר ב-1947.
בתקופה שלאחר המלחמה חלה ירידה תלולה בפופולריות של הקבוקי.
מלבד התשישות הפיזית שחשו היפנים מהמלחמה, דחו רבים את הרעיונות ואת האידאולוגיות של העבר, ועבור רבים יצג הקבוקי רעיונות אלה.
עם זאת, בחלוף השנים, ועם הופעת הפקות חדשות למחזות קלאסיים, שב העניין הציבורי בקבוקי.
בעשורים האחרונים של המאה ה-20 ובראשית המאה ה-21 הפך הקבוקי לאחת מאמנויות הבמה המסורתיות הפופולריות ביותר ביפן.
במרבית הערים הראשיות במדינה קיימים תיאטראות קבוקי והשחקנים נהנים ממעמד של ידוענים בקרב הציבור היפני, ואף מופיעים בטלוויזיה ובקולנוע.
הסופר יוקיו מישימה היה אחד החלוצים בלידה המחודשת של הקבוקי, והוא הפך את שימוש בו בהקשר מודרני לפופולרי.
העניין בקבוקי התפשט אף למערב, וקבוצות קבוקי מופיעות תכופות באירופה ובאמריקה.
עם ראשית השימוש באוזניות תרגום ב-1982 גברה הפופולריות של הקבוקי בקרב זרים, וכתוצאה מכך החל הקבוקי-זא בטוקיו לפעול במשך כל השנה.
הקבוקי נבחר לרשימת מורשת תרבותית בלתי מוחשית שאונסק"ו ב-2005.
במת הקבוקי מכילה מסלול הנקרא הָנַמיצ'י (花道; "נתיב הפרחים"), הנמתח מירכתי החדר אל הבמה, דרך הקהל, ומשמש את השחקנים ליציאה או לכניסה דרמטית.
עם זאת, לא משמש ההנמיצ'י להגעה ולירידה מהבמה, ולעיתים מתרחשות סצנות שלמות על המסלול.
במות הקבוקי הלכו והפכו מתוחכמות יותר עם השנים, וחידושים מסוימים, כגון דלתות סתרים ומשטחים מסתובבים, החלו להופיע כבר במאה ה-18, והעניקו לקבוקי את אחד המאפיינים שלו - הופעה או העלמות של דמות בפתאומיות.
ההנמיצ'י ודלתות הסתרים, אם כן, מעניקים עומק להופעה.
מָוַוארי-בּוּטאי היא סוג של במה מסתובבת שהופיעה לראשונה בראשית המאה ה-18. בתחילה היה על השחקן או על עוזרי הבמה לסובב את המשטח עצמו שנח על הבמה, אך מאוחר יותר הפך המשטח המסתובב לחלק מהבמה ומערכת גלגלים ביטלה את הצורך לסובב את המשטח ידנית.
בעת הסיבוב ניתן לעמעם את אורות הבמה, על מנת להסוות את התנועה, אך לרוב נותר האור דולק על מנת לחזק את אפקט הדרמטיות.
במאה ה-18 החלו שחקני הקבוקי להשתמש גם בדלת סתרים שנקראת סֶרי.
דלתות אלה מעלות את השחקנים למרכז הבמה, או מורידות אותם, ולמעשה פועלות כמעלית.
לרוב נהוג להעלות אל הבמה את הסצנה כולה בבת-אחת.
צ'וּנוֹרי היא טכניקה שהתפתחה במאה ה-19, ובה מחוברת תלבושת השחקן לכבלים המסייעים לו "לעוף" מעל הבמה.
זוהי אחת הטכניקות הנפוצות ביותר בקבוקי וברוב תיאטראות הקבוקי ביפן ישנו ציוד מתאים ליישומה.
לעיתים נערכים שינויי תפאורה באמצע הסצנה, בעוד השחקנים עומדים על הבמה.
לשם כך משתמשים בהיקי דוֹגוּ, או עגלת במה קטנה, שמקורה בעגלה בעזרתה החליפו תפאורה במאה ה-18. לעיתים במהלך ההופעה עולים עוזרי הבמה לבמה ומניחים או מסירים חלקי תפאורה.
עוזרי במה אלה נקראים קורוקו (黒子) והם לבושים בגדים שחורים ומקובל שהם בלתי נראים עבור הקהל.
טכניקת תפאורה מקובלת נוספת היא ההיקינוקי.
כשנחשף טיבה האמיתי של דמות, נהוג שעוזר במה מסיר את שכבת הלבוש העליונה של הדמות, וחושף תלבושת נוספת לעיני הקהל.
שלוש הקטגוריות העיקריות בקבוקי הן ג'ידאי מונו (時代物, היסטורי), סֶוָוה מונו (世話物, חיי יום-יום) ושׁוֹסָגוֹטוֹ (所作事, קטע ריקוד).
ג'ידאי מונו, או מחזות היסטוריים, התגבשו בהתאם למגבלות תקופתיות בהיסטוריה של יפן.
חוקי צנזורה מחמירים בתקופת אדו אסרו על תיאור אמנותי של התקופה, ובמיוחד אסרו ביקורת על השוגונות או הצגתה באור שלילי, אם כי חוקים אלה נאכפו ברמות שונות של אדיקות לאורך השנים.
לפיכך עסקו מחזות רבים במלחמת גנפיי מ-1180, בתקופת שתי החצרות הקיסריות של המאה ה-14 ואירועים היסטוריים אחרים.
על אף האיסור לתאר את התקופה, השתמשו מחזאים רבים באירועים היסטוריים אלה כמשל לאירועים אקטואליים.
דוגמה לכך היא המחזה "קָנַדֶהוֹן צ'וּשינְגוּרָה," שעלילתו מתרחשת בשנות השלושים של המאה ה-14, אך למעשה הוא מספר את סיפורם של ארבעים ושבעה הרונין, בני המאה ה-18.
בניגוד לג'ידאי מונו, העוסק לרוב במעמד הסמוראים, עוסק הסווה מונו בחיי אנשי העיר ובחיי האיכרים, והוא נסוב סביב דרמה משפחתית או סיפור רומנטי.
תת-סוגה בסווה מונו היא מחזות התאבדות אוהבים, שרובם נלקחו מהבונרקו.
מחזות אלה עוסקים בזוג נאהבים שאינם יכולים להיות יחד בחיים אלה מסיבות שונות, ועל כן מחליטים למות יחד.
אלמנט חשוב נוסף בקבוקי הוא המיאה (見得), בו קופא השחקן בתנוחה מלאת הבעה על מנת לבסס את הדמות שלו.
בשלב זה מקובל שאדם בקהל יקרא בשם הבמה של השחקן, כאות הערכה וכבוד.
האיפור המסורתי, הנקרא קֶשוֹ, מעניק לקבוקי סגנון ייחודי וקל לזיהוי.
בשביל שכבת הבסיס הלבנה משתמשים בקמח אורז, והשכבה השנייה, קומדורי, משמשת להבלטה או להגזמה של קווי הפנים על מנת לשוות מראה חייתי או על-טבעי.
צבע הקומדורי מעיד על אופי הדמות: קווים אדומים מעידים על תשוקה, גבורה, ישרות-דרך ותכונות חיוביות אחרות; קווים כחולים או שחורים מעידים על רשעות, קנאה ותכונות רעות אחרות; קווים ירוקים מעידים על תכונה על-טבעית; וקווים סגולים מעידים על אצולה.
הצגת קבוקי, בדומה לסוגי תיאטראות נוספים ביפן ובעולם, עשויה להמשך על פני יום שלם.
במקום לבלות מספר שעות בתיאטרון, בקבוקי הקהל "בורח" ליום שלם מחייו, ומקדיש את היום לבידור.
אף על פי שישנם מחזות, בעיר מסוגת ג'ידאי מונו, הנמשכים יום שלם, לרוב מציגים מספר הצגות.
מבנה יום המחזות הגיע מתיאטרון הנו ומהבונרקו, אך ניתן למצוא אותו בתחומים אחרים באמנות היפנית.
העיקרון המנחה הוא הג'וֹ-הָא-קיוּ (序破急; התחלה, עצירה, מהירות) לפיו על הדרמה להתחיל לאט, להגביר מהירות, לעצור לרגע קט ולסיים במהירות.
העיקרון הזה מנחה את השחקן בתנועותיו, את מבנה המחזה עצמו, ואף את סדר המחזות ביום מחזות.
בדרך כלל כולל המחזה חמש מערכות.
הראשונה, המתאימה לג'ו, נפתחת בסצנה איטית בה מכיר הקהל את העלילה ואת הדמויות השונות.
שלוש המערכות הבאות, המתאימות להא, מהירות יותר, המערכה השלישית מגיעה כמעט תמיד לשיאה עם רגע דרמטי או טרגי, והמערכות השנייה או הרביעית מסתיימות לרוב בקרב.
המערכה, המתאימה לקיו, היא קצרה לרוב, ומביאה את הסיפור לסיכומו המספק.
סגנונות הקבוקי של טוקיו ושל אזור קיוטו-אוסקה היו שונים זה מזה.
לאורך תקופת אדו התאפיין הקבוקי באדו בחיצוניות מובלטת ופאר רב, כפי שבאו לידי ביטוי בתלבושות ובאיפור, בטכניקות הבמה ובתנוחות המיאה.
הקבוקי של אזור קיוטו-אסקה נחשב רגוע יותר, והתמקד יותר בנטורליזם ובריאליזם.
רק לקראת סוף המאה ה-19 החלו שני הסגנונות להתגבש לכדי סגנון אחיד.
קָנַדֶהוֹן צ'וּשינְגוּרָה (仮名手本忠臣蔵; חבורת נושאי כלים נאמנה) הוא סיפורם של 47 הרונין, אותם הוביל אואישי קורנוסוקה, שאיתרו את אויבם ונקמו בו לפני שביצעו ספוקו, כנדרש בקוד הכבוד שלהם לאחר מותו של אדונם, אסאנו נו טקומינוקאמי.
יוֹשיצוּנֶה סֶנְבּוֹן זאקוּרָה (義経千本桜; יושיצונה ואלף עצי הדובדבן) עוסק במינאמוטו נו יושיצונה בעוד הוא נמלט משליחיו של אחיו יוריטומו.
סוּגָוַוארה דֶנְג'וֹ טֶנָרַאִי קָגַאמי (菅原伝授手習鑑; סוגווארה וסודות הקליגרפיה) מתבסס על חייו של המלומד סוגווארה נו מיצ'יזאנה, שהוגלה מקיוטו, ומותו גורם למספר אסונות בבירה.
לאחר מכן הוא הופך לאל המלומדים, ואנשים מתפללים אליו לסיום שרשרת האסונות.
קבושון (מצרפתית cabochon או cabouchon) היא אבן חן שפניה הוחלקו ולוטשו לכדי צורה מעוגלת או סגלגלה, וזאת בניגוד לאבן חן שלוטשה כך ששטח הפנים שלה מורכב מפאות.
הצורה המתקבלת היא בדרך כלל דמוית טיפה, החלק העליון קמור והחלק התחתון שטוח.
הכינוי נוצר במאה ה-16 ומקורו מצרפתית עתיקה, caboche, כלומר ראש.
ההחלטה ללטש את אבן החן "אַנ קבושון" ("en cabochon" כלומר בצורת קבושון) מתקבלת בדרך כלל כאשר אבן החן אטומה.
לעומת זאת, את אבני החן השקופות מקובל ללטש כך שנוצרות פאות על פניהן.
גם לקשיות האבן יש השפעה על ההחלטה כיצד ללטש את האבן.
אבני חן שקשיותן נמוכה מ-7 בסולם מוס נשרטות בקלות, בייחוד מצורן דו-חמצני (סיליקה) המצוי באבק ובפסולת של תהליך הליטוש.
עובדה זו תגרום לירידת ערכן של אבני חן שקופות.
במקום זאת מלטשים את האבנים כקבושון, צורה שבה שריטות המצויות על פני האבן מיטשטשות.
באבנים מסוג זה ליטוש בצורת כיפה מדגיש את התופעה האופטית של הכוכב או של העין שלא ייראו אם האבן תלוטש בצורת פאות.
הצורה המקובלת לחיתוך קבושונים היא סגלגלה.
הן משום שהעין האנושית אינה רגישה לעיוותים א-סימטריים קלים בצורה הסגלגלה (וזאת בניגוד לצורת הכדור), והן משום שיחד עם צורת הכיפה יש לאבן צורה מושכת.
התהליך המקובל הוא חיתוך לוח של הסלע הגולמי וסימון הצורה תוך שימוש בתבנית.
בדרך כלל, משתמשים בחרט מאלומיניום לסימון זה כי הקווים שהוא יוצר לא נמחקים תוך כדי תהליך החיתוך.
לוח הסלע נחתך קרוב לקו המסומן ואז "מכורסם" עד הקו.
מטרת הכרסום היא לזרז את תהליך עיצוב צורת האבן.
הסיבה לכך היא שלהב מסור החיתוך מצופה באבקת יהלומים, בעוד שהליטוש מתבצע עם דיסק ליטוש עשוי קרביד הצורן.
מסור היהלום חותך מהר ונקי יותר, ומתבלה לאט יותר מדיסק הליטוש.
מהרגע שפיסת האבן נחתכה וכורסמה, נוהגים להרכיבה על ידית המסייעת להמשך התהליך, על ידי הדבקת האבן בעזרת שעווה על מוט עץ קטן.
אז האבן משוייפת עד הקו, הקצוות משוייפים על מנת ליצור את השיפוע ובסוף חלקה העליון של האבן מלוטש על מנת ליצור כיפה אחידה.
קבורת שמיים, או דיסקציה טקסית, היא פרקטיקת הלוויה שבה גופה אנושית ממוקמת על פסגות הרים, שם מפורקת לחלקים קטנים ונרקבת, בשעה שהיא חשופה לחיות ומזיקים, בעיקר ל עופות דורסים, במרבית המקרים נשרים.
בטיבטית שמו של המנהג הוא བྱ་གཏོར་ "ג'האטור", מילה שפירושה המילולי הוא "מתן צדקה לעופות".
הפרקטיקה הזו לקבורה הייתה בעבר מנהג מקובל בטיבט, ומתקיימת גם כיום.
רוב הטיבטים הם בודהיסטים, המאמינים בגלגול נשמות.
על פי אמונתם, אין צורך לשמר את הגוף לאחר המוות, שכן הוא רק כלי ריק.
עופות יכולים לאכול אותו, או ניתן להניח לו להתפרק בדרך טבעית.
המטרה של קבורת השמים היא להיפטר מן הגופה.
בחלקים רבים של טיבט האדמה קשה מאוד ואינה מאפשרת לכרות קבר, חלק מהשנה האדמה מכוסה שכבת שלג עבה וגם עצים וחומר בעירה הם נדירים ויקרים בטיבט, ולכן קבורת שמים היא פרקטית יותר משריפת הגופה.
ייתכן שמקורה של קבורת השמים באיראנים.
הזורואסטרים השאירו את גופות המתים על מגדלי שתיקה, כדי שלא יטמאו את האדמה, את המים או את האש.
חלק מהאיראנים הזורואסטרים לא חיו באיראן עצמה, אלא נותרו נוודים.
חלקם נדדו לכיוון אפגניסטן והודו, ואחרים נדדו לכיוון טיבט, בעקבות מלחמות ופלישות.
ייתכן שהם אלה שהביאו את המנהג לשם.
כפי שעולה מהשם, ג'האטור נחשבת פעולה של חסד: המת או קרוביו נותנים מזון ליצורים חיים.
חסד ונתינה הם תכונות חשובות בבודהיזם.
אף על פי שיש גם האומרים שמטרת המנהג היא לאחד את האדם המת עם השמים או עם העולם המקודש, פרשנות זו אינה מתאימה לתיאורים הקיימים, שעל פיהם נראה שהטיבטים מאמינים שבשלב זה אין כל חיות בגוף, ושכל שנותר מן האדם לאחר מותו הוא בשר.
הממשלה הסינית, השולטת בטיבט מאז שפלשה אליה ב־1959, אסרה את המנהג בשנות ה-60, אך אפשרה אותו שוב בשנות ה-80. על מי שאינם טיבטים נאסר לצפות בו, וגם צילום המנהג נאסר.
ג'האטור מסורתי נערך במקומות מסוימים בטיבט.
מנזר דריגונג הוא אחד משלושת אתרי הג'האטור החשובים.
קבורת השמים מתבצעת על סלע ארוך ושטוח שתמיד גבוה מסביבתו.
המקום עשוי להיות פשוט מאוד, או שיהיו בו גם מקדשים או סטופות.
קרובי משפחה עשויים להישאר בקרבת מקום ולצפות בטקס, שנערך בדרך כלל עם עלות השחר.
אלה שאין להם את הכסף הדרוש לשלם עבור טקס כזה, שמים את הגופה על סלע גבוה, שעליו הגופה נרקבת או נאכלת על ידי חיות או עופות.
לפני הפרוצדורה, עשויים להיערך טקסים של אמירת מנטרות או שריפת קטורת – אך אלה לרוב נערכים ביום הקודם לפרוצדורה.
פירוק הגופה נעשה על ידי נזיר או, לרוב, על ידי "רוג'ייפה" ("מפרקי גופות").
כל התיאורים מעידים שמפרקי הגופות אינם מבצעים את משימתם בכובד ראש או בטקסיות, אלא מדברים וצוחקים תוך כדי, כמו העוסקים בכל עבודה פיזית אחרת.
התנהגות זו מתאימה לדיווחים שעל פיהם הטיבטים רואים בגוף רק שריד שיש להיפטר ממנו באופן המתאים.
על פי תיאור אחד, ה"רוגייאפה" הראשי חותך את האיברים ומפרק את הגופה, ולאחר מכן מוסר את חלקיה לעוזריו, המכים בבשר ובעצמות בעזרת אבנים.
העוזרים מערבבים את הבשר ואת העצמות עם צמפה (מזון טיבטי בסיסי: קמח שעורה מעורב בתה ובחמאת יאק הבית או בחלב) לפני שהם מזמינים את הנשרים לאכול.
על פי תיאורים אחרים, הבשר מופשט מהעצמות וניתן לנשרים ללא הכנה נוספת; העצמות מפורקות בעזרת פטישים, ולרוב מעורבבות עם צמפה לפני שהן ניתנות לנשרים.
על פי תיאור נוסף, הגוף כולו ניתן לנשרים.
כשנותרות העצמות בלבד, שוברים אותן בפטישים, והן ניתנות לעיטים ולעורבים הממתינים לקבל נתח מן הגופה, לאחר שהנשרים עוזבים.
קבוצת תמיכה היא קבוצה אשר כל החברים בה מתמודדים עם בעיה או קושי משותפים, כגון מחלה, התמכרות, אֵבל ועוד, ואשר נפגשת באופן קבוע לצורך תמיכה הדדית.
תמיכה חברתית מהווה מקור עיקרי וחשוב ליכולתו של אדם להתמודד בהצלחה עם קשיים ומצוקות.
האדם הוא "חיה חברתית" - הוא מעורב כמעט תמיד, החל מרגע לידתו, במהלך התפתחותו ובמשך חייו במערכות בין-אישית במסגרות שונות.
המשפחה, המהווה את קבוצת התמיכה החברתית הראשונית, מספקת מקור ביטחון פיזי ונפשי.
בהמשך, במהלך חייו, האדם מפתח קשרים חברתיים עם יחידים וקבוצות שהופכים להיות עבורו מעין "רשת ביטחון".
מחקר פסיכולוגי רב-שנים העלה שקיומה של תמיכה חברתית עבור אדם הנתון במצוקה לסוגיה מהווה משאב משמעותי להתמודדות והתגברות על קשיים רגשיים, וכי לא רק קיומה בפועל של תמיכה חברתית יכול להוות מקור כוח ותקווה, אלא גם תפיסת האדם את מצבו בהקשר לקיומה של תמיכה חברתית עבורו.
אמונותיו, ייחוסיו וציפיותיו של הפרט בהקשר לקיומה של מערכת חברתית תומכת בו הם כנראה הגורמים הפסיכולוגיים המשמעותיים לתחושותיו ש"הוא לא לבד" וש"יש לו על מי להישען".
עניין זה מחזק את הגישה המשותפת לשיטות פסיכולוגיות רבות, הטוענת כי להבניה הקוגניטיבית של עולמו של הפרט יש תפקיד מרכזי ביכולתו להתמודד עם קשיים.
תפיסה זו, בין השאר, עמדה בבסיס ה"טכניקה" המכונה "קבוצות תמיכה" (מונחים אחרים ומקבילים המקובלים הם: "קבוצות לעזרה-עצמית" ו"קבוצות לסיוע הדדי") שהופיעה בצורה בולטת בראשית שנות ה-80 והתפשטה לתחומים רבים ושונים של מצוקה אישית.
תרומת קבוצות תמיכה למשתתפיהן מתבצעת באמצעות:
הפחתת תחושת בדידות תוך הזדהות עם חברים אשר סובלים מאותה בעיה.
סיוע בחיזוק דימוי עצמי, ביטחון אישי, תחושת שייכות לקבוצה חיובית ופיתוח יחסים חברתיים.
אווירה של אמפתיה, קבלה, חוסר שיפוטיות וחוסר הטפת מוסר המעודדת התבטאות כנה ואמיתית.
אפשרות לשתף בניסיון אישי, לדבר על חוויות ולאוורר רגשות.
הקשבה ולמידה מניסיון אחרים, ללמוד ולהבין על הבעיה ופתרונותיה תוך קבלת משוב והכוונה, לחלוק מידע וניסיון על מנת לתמוך ולעזור אחד לשני, להפיח תקווה ולתת כוח.
אלכוהוליסטים אנונימיים מקיימים קבוצות תמיכה לגמילה מהתמכרות לאלכוהול.
שומרי משקל מקיימים קבוצות תמיכה להרזיה.
אחת מתשע מקיימים קבוצות תמיכה לחולות בסרטן השד.
ית"ד - ילדי תסמונת דאון מקיימים קבוצות תמיכה להורי ילדים עם תסמונת דאון.
קיימות רשתות של קבוצות לעזרה עצמית המנוהלות על ידי חבריהן באופן עצמאי, בעיקר כאשר יש מסגרת ידועה של נהלים ונורמות לפעילות הקבוצה.
"אלכוהוליסטים אנונימיים" (AA) היא דוגמה לרשת כזו, וותיקה ומוכרת ברחבי העולם.
בעקבות השיטה שיצאה מתוך ה-AA, שיטת 12 הצעדים, צמחו רשתות נוספות של קבוצות לעזרה עצמית: מכורים אנונימיים (NA), מהמרים אנונימיים (GA), אכלני יתר אנונימיים (OA) ועוד.
בקבוצות אלו, המנחים הם בעצמם חלק מהמשתתפים.
מבנה הקבוצה מבוסס על נורמות שהתגבשו בקבוצות 12 צעדים אחרות – ובמקרים אחרים, מדובר במבנה פתוח, שבו כל משתתף יכול לשתף באופן חופשי בדברים שעוברים עליו בתקופה האחרונה.
דוגמה לקבוצה לעזרה עצמית בעלת מבנה פתוח ניתן לראות בקבוצות של תנועת שומעי הקולות, קבוצות לעזרה עצמית של אנשים השומעים קולות או רואים חזיונות שאינם קיימים במציאות, תופעה שהפסיכיאטריה מגדירה כפסיכוזה.
פעמים אחרות, היוזמה להקמה וניהול קבוצות תמיכה היא מוסדית – ארגוני המגזר הרביעי, בתי חולים, מרפאות בקהילה, וארגונים חברתיים שונים.
קבוצות אלה המורכבות בדרך כלל מסדר גודל של 6–12 משתתפים, נפגשות באופן סדיר ומונחות על ידי אנשי מקצוע, כגון מנחי קבוצות מקצועיים, עובדים סוציאליים או פסיכולוגים.
קבוצות תמיכה יכולות להתנהל באמצעות מפגשים פנים אל פנים, או כקהילות וירטואליות ברשת האינטרנט.
מראשית דרכן ועד היום מתנהלות רוב קבוצות תמיכה במפגשים ייעודיים ובתקשורת פנים אל פנים, אך השילוב בין מחשבים, אינטרנט וטכנולוגיות חדשות, מאפשר כיום צורות שונות של התנהלות במסגרת קבוצה.
קבוצות תמיכה מקוונות עושות שימוש ברשת האינטרנט לטובת קיום המפגשים וההתנהלות השוטפת.
רשת האינטרנט מספקת לקבוצות אלו אמצעים סינכרוניים כגון צ'ט ושיחות וידאו ואמצעים א-סינכרוניים כגון דואר אלקטרוני ופורומים, שבאמצעותם נשמר הקשר בין המשתתפים.
בדומה לקבוצות תמיכה פרונטליות, קבוצות דיון מקוונות מהוות גם הן אמצעי לשיתוף חוויות, קשיים ושאלות במגוון רחב של נושאים, ומתמקדות בדרך כלל בקשיים פסיכולוגיים, הנוגעים להתמודדות עם מחלות, התמכרויות ויחסים בין-אישיים.
לקבוצות תמיכה מקוונות מספר יתרונות: הן מאפשרות צמצום פערי מרחק בין המשתתפים, הן לרוב לא כרוכות בהוצאות כספיות כגון דמי השתתפות ועלות הגעה, והן מאפשרות הימנעות מחשיפה פנים-אל-פנים בין המשתתפים ובכך יוצרות אנונימיות רבה יותר.
עקב היותה של התקשורת אנונימית ומתבצעת דרך המחשב, היא מסירה עכבות בין המשתתפים, ועל כן נוצרים ביניהם תוך זמן קצר קשרים אישיים ותחושה של שייכות, גילויים של דאגה, אכפתיות, הקשבה ורצון לסייע.
בכך הגורמים המאפיינים תהליכים קבוצתיים בקבוצות פנים-אל-פנים מתקיימים גם בקבוצות מקוונות.
עם זאת, לקבוצות מקוונות מספר חסרונות ומגבלות: לעיתים מתגלים בהן גם ביטויים של בוטות ותוקפנות, אשר נובעים מחוסר בקשר עין, שימוש בשמות פיקטיביים (המייצר חוסר אפשרות זיהוי וענישה) והתייחסות אל המשתתפים כאל אובייקט.
כמו כן, האילוצים הטכנולוגיים עלולים למנוע גישה חופשית מאנשים שאינם בקיאים בשימוש במחשב.
חיסרון נוסף הוא העדר בקרה על המשתתפים ועל התוכן המוצג בקבוצה - המידע המסופק על ידי המשתתפים עלול להיות לא מדויק, מטעה ואף מזיק, כאשר לעיתים הדבר נעשה בזדון ולעיתים בתום לב.
עקב כך, השתתפות בטוחה בקבוצות תמיכה מקוונות מצריכה מהמשתמש גילוי של ערנות, ובדיקה של רקע הקבוצה והמנחה.
גישת העזרה העצמית החלה להתגבש עוד בשנות ה-30 של המאה העשרים, עם הקמת ארגון AA – "אלכוהוליסטים אנונימיים" – שפיתח את "שיטת שנים-עשר הצעדים" לסייע למכורים לאלכוהול להשתחרר מהתמכרותם בעזרת עמיתיהם, מכורים אף הם.
קבוצות שונות לעזרה עצמית התפתחו החל בשנות ה-70, תחילה בארצות הברית ומאוחר יותר גם במדינות אחרות, והגיעו גם לישראל.
צורת הסיוע הזאת נסמכת על התפיסה שקיים "ידע התנסותי" – Experiential Knowledge – השונה באורח עקרוני מידע תאורטי והוא מתגבש אצל מי שמתמודד עם בעיית-חיים מתמשכת.
זהו ידע בענייני יום יום שאיננו נחלת הסגל המקצועי המטפל; לרוב הוא מצטבר אצל מי שחווה את הדברים בעצמו והתוודע מכלי ראשון למורכבות חיי האדם שחווה קושי או בעיה.
ההתחלקות בידע מתוך תחושה של שותפות בין אחים לצרה היא הבסיס לקבוצות העזרה העצמית הללו.
בגלל מרכזיותה של הבעיה בחיי החברים נוצרת בין המשתתפים קִרבה המבוססת על הזדהות עמוקה עם הזולת, שאת מצבו מכירים חברי הקבוצה מניסיונם הם.
לכאורה יכולה התקרבות כזאת ליצור מסגרת של מסכֵּנות ותלונות המוּטָחות בזולת, אך למעשה ההפך הוא הנכון.
הקִרבה הנוצרת בגין הגורל המשותף מחזקת את המשתתפים, הנוכחים לדעת שהם לא לבד, שבעייתם אינה ייחודית להם ורבים אחרים לוקים בה, ויש דרכים מגוונות להתמודד עִמהּ.
"הידע ההתנסותי", הקיים כאמור אצל המתמודדים עם הבעיה ואינו מצוי אצל אנשי המקצוע המטפלים, מחייב את היווצרותה של מסגרת ייחודית, בדרך כלל ללא מעורבותם של אנשי מקצוע.
אלה עלולים לראות בה התערבות לא רצויה, המתנגשת בשיטות הטיפול שלהם.
בתחילה נוצר אמנם קונפליקט בין המערכות המקצועיות לבין קבוצות העזרה העצמית, אולם כיום מבינים רוב אנשי המקצוע את חשיבות הסיוע ההדדי בתהליכי הריפוי, השיקום וההתמודדות עם בעיית חיים בלתי הפיכה.
ואכן, מסגרות מקצועיות רבות המטפלות בנכים, בנפגעות ונפגעי תקיפה מינית, בחולי סרטן, במתמכרים לסמים ועוד, נעזרות בגישת העזרה העצמית כאמצעי משלים למערך המקצועי.
היתרונות של הקבוצות לעזרה עצמית באים לידי ביטוי במספר אספקטים:
שליטה ובקרה – בעוד שבמערכות הפורמליות נשמר מרחק בין נותני השירותים לבין צרכני השירותים, בקבוצות לעזרה עצמית שכיחה שוויוניות והתחלקות.
היררכיה ובירוקרטיה – אנשי המקצוע פועלים בתוך סוכנויות פורמליות, בירוקרטיות והיררכיות המקשות על האזרחים לקבל מענה לצורכיהם הייחודיים, בעוד שקבוצות לעזרה עצמית הן ארגונים לא פורמליים, דמוקרטיים ולא-היררכיים בתהליך קבלת החלטות.
תרומה אישית – מדינת הרווחה רואה כאחת ממטרותיה קיום חברה המאפשרת לאזרחיה לתרום מכוחם ומניסיונם לאחרים במטרה להבטיח את יכולתו של הפרט לתפקד בצורה הטובה ביותר.
הקבוצות לעזרה עצמית מהוות מקור חשוב לקיום מטרות אלה בהיותם מקור מרכזי למידע ולסנגור ובעיקר לסנגור עצמי, שהוא מרכיב מרכזי של העצמה.
קיומן המרשים של מגוון הקבוצות לעזרה עצמית מצביע על כך כי במערכת השירותים הקיימת יש מקום חשוב לסוג אחר של ארגונים הבנויים על ניצול משאבי מידע מרביים, על הניסיון האישי, ועל הגברת המעורבות החברתית והפחתת תחושות הניכור והתלות בממסד.
הן מבטאות את הערך העליון של המחויבות החברתית בין אדם לזולתו.
ישראל נחשבה למדינה בעלת רמת מחויבות גבוהה כלפי האזרח ופועלות בה מערכות שונות של תמיכה באזרחיה.
למרות זאת, לא התפתחה בה מודעות מספקת ליצירת רשת מקיפה של סנגור ותמיכה.
הדפוס המקובל בישראל, יותר מכל מדינה מערבית אחרת, הוא של תמיכה שיזומה על ידי הממסד או אנשי מקצוע בשירות המדינה (כגון, ביטוח לאומי, משרד העבודה והרווחה, שירותי הרווחה וכו').
התפיסה המייצגת דפוס זה היא כי המדינה באמצעים וכלים שונים, צריכה למלא תפקיד מרכזי בהבטחת רווחתה ושלומה של האוכלוסייה.
אולם לקראת סוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 אנו עדים במדינת ישראל לתהליך הפרטה של שירותים רבים שבעבר סופקו במסגרות ציבוריות.
שירותים אלה מסופקים באמצעות ארגונים הקרובים לאוכלוסיות הנזקקות להם, אך המדינה, מסיבותיה היא, יכולה בכל עת לבטל את השתתפותה בעלות שירותים אלה, להשאיר את מימון הטיפול בידי הארגון, כלומר בידי בני המשפחות, ולמעשה להתנער מאחריותה לטיפול באוכלוסיות חריגות ולקבוע שהוא אינו מעניינהּ, שהוא הבעיה הפרטית של האדם הסובל ובני משפחתו.
חוסר יכולת זה של מדינת הרווחה לספק את הצרכים להם התחייבה בפני אזרחיה, בירוקרטיה מסורבלת, חוסר יעילות, וחוסר רגישות למגוון הצרכים, הביאו להתפתחות המואצת של הארגונים החברתיים, ארגונים וולונטריים וארגוני עזרה עצמית וסנגור עצמי הפועלים לצד המערכות הפורמליות.
ארגונים אלה הם שותפים חשובים למערכות שיזם הממסד בהיותם נגישים יותר, פחות פורמליים, יוצרים סולידריות חברתית ועזרה הדדית בעיקר ברמה הקהילתית.
קבוצות לעזרה עצמית החלו לצמוח בישראל כבר בתחילת שנות ה – 70, זאת למרות שבשנים אלה עדיין שירותי הרווחה התרחבו וגדלו.
מחקרים על ארגוני מתנדבים, קבוצות לעזרה עצמית ועמותות שונות, מראים כי קיים מאגר חשוב של שיטות למתן עזרה שאינן ממוצות בשירותים הפורמליים.
העזרה הבלתי פורמלית הולכת ומתעצמת בעיקר משום שהעזרה הפורמלית היא אינסטרומנטלית במהות בעוד שהעזרה הבלתי פורמלית היא הדדית.
האידיאל צריך להיות בקיום רצף של מערכות לעזרה מהפורמלי ביותר עד ללא פורמלי, כשכל מערכת ממלאת את תפקידה על הרצף.
בכך מושג ניצול מקסימלי של מקורות עזרה.
החל משנות השמונים החלו הקבוצות והארגונים להתרחב ולהתעצם והם הפכו להיות יותר ויותר משמעותיים בחברה.
עם התמורות הללו, החלה ההכרה בחשיבות הקבוצות לעזרה עצמית כגורם טיפולי לגיטימי לצד המערכות הפורמליות.
אולם מגמה זו החלה לדעוך החל מאמצע שנות ה-90. הספרות המקצועית חדלה להתעניין בה; סביבה נערכים עתה פחות מחקרים וכנסים, ושירות כמו "המרכז לעזרה עצמית" נסגר לאחר יותר משני עשורים של פעילות פורָה.
יש הטוענים כי תהליך זה מקביל לתהליך התפתחותו של האינטרנט.
הקהילה הווירטואלית תפסה מבחינות רבות את מקומה של הקבוצה האינטימית; יחסי פנים-אל-פנים, שהם הבסיס לתהליך העזרה העצמית, הומרו ביחסים וירטואליים.
בהיעדר מגבלה גאוגרפית, מגוון הסוגיות והנושאים שסביבם מתארגנים פורומים וקבוצות באינטרנט רב עשרת מונים מזה האפשרי במסגרות פנים-אל-פנים.
מניתוח סוגיות העולות בפורומים כאלה מתברר שאין הן שונות מן הסוגיות העולות בקבוצות הנפגשות פנים-אל-פנים.
עם זאת, ללא תשתית ארגונית הסיכוי שפורומים באינטרנט ייהפכו לספקיות שירותים, כמו שאירע לחלק מן הקבוצות שהחלו כעזרה עצמית, איננו גדול.
קבוצת תהל (.TAHAL GROUP B.V) היא תאגיד תכנון והנדסה בינלאומי שהוקם על יסוד חברת תכנון המים לישראל בע"מ.
החברה רשומה בהולנד ומרכזה באמסטרדם.החברות שבמסגרת התאגיד תכננו את מרבית מפעלי המים בישראל וכן מפעלים רבים בעולם.
חברת "תכנון המים לישראל", הייתה הגרעין של התאגיד.
התאגיד קבוצת תהל פועל בכל רחבי העולם וממותג כחברת ההנדסה הבינלאומית הגדולה ביותר בישראל.
החל משנת 1995 קבוצת תהל היא חברה פרטית בבעלותה הכמעט מלאה של חברת ההחזקות קרדן ישראל ומכילה מספר חברות בת בנושא תכנון הנדסי וביצוע בנושא מים חקלאות וסביבה.
התאגיד מדורג בין 100 החברות המובילות בתחום זה בעולם.
התאגיד פועל בכל רחבי העולם וממותג כחברת ההנדסה הבינלאומית הגדולה ביותר בישראל.
משנת 2001 עד 2012 עמד בראש הדירקטוריון הרמטכל והשר לשעבר אמנון ליפקין-שחק.
באוגוסט 2020 התאגיד מכר כ-55% ממניות חברת "פלגי מים" לקבוצת אלייד תמורת כ-25 מיליון שקל.
בינואר 2023 דווח כי החברה נמצאת בחובות בגובה 114 מיליון דולר והגישה בקשה להסדר חוב.
רוב החובות נרשמו לבנקים שונים.
לטענת החברה, ההפסדים המתמשכים נגרמו עקב מיעוט הזמנות עבודה ממקורות, פרויקטים הפסדיים בחו"ל ועקב הפסקת תשלומים חד-צדדית של ממשלת גאנה לתה"ל.
בעקבות זאת החלה מכירת נכסי החברה לחברות אחרות.
קבורה במדינת ישראל נעשית ברובה על ידי גופים דתיים, וממומנת בבסיסה על ידי המוסד לביטוח לאומי.
בתי העלמין מופעלים, בעיקר, על ידי ארגוני קבורה דתיים (חברה קדישא ליהודים והגופים המקבילים בעדות הדתיות האחרות), ומיעוטם על ידי חברות קבורה חילוניות אשר פועלות בבתי עלמין אזרחיים.
נכון ל-2025, בישראל כ-51 אלף נפטרים בשנה, ו-1090 בתי עלמין פעילים על ידי 455 גופי קבורה.
אין בישראל חוק מפורש המחייב קבורה של גופות או בכלל מסדיר את דרך הטיפול בגופות.
אולם ישנם הרואים חובה כזאת ב של פקודת בריאות העם 1940, הקובע:
"אין קוברים מת לפני עבור שלוש שעות משעת פטירתו, ולא אחרי עבור ארבעים ושמונה שעות לאחר פטירתו, אלא אם התיר רופא ממשלתי במפורש קבורה מאוחרת יותר".
רוב מוחלט של תושבי ישראל מביאים את מתיהם לקבורה.
ישנם מעטים הבוחרים בתרומת גופה למדע או בשרפת גווייה.
בקשה של אדם שלא להיקבר אלא להיות מושלך על פני השדה טרף לחיות נדחתה על ידי בג"ץ.
בפסק דין מאוחר יותר של בית המשפט המחוזי, ניתנה הרשות להשליך את גופתו לים (על מנת שתהיה מאכל לדגי הים), בתנאי שיתקבלו כלל האישורים על פי החוקים הרלוונטיים.
החוק העות'מאני שהתגלגל למשפט המנדטורי וממנו לתוך המשפט הישראלי, קבע כי כמו ביתר נושאי הדת, קבורתו של אדם תתבצע על פי השתייכותו הדתית.
בשנת 1971 חוקק חוק שירותי הדת היהודיים [נוסח משולב], התשל"א-1971, המתייחס להיבטים נוספים בקבורה היהודית.
נכון לאפריל 2024 פועלות בישראל 431 חברות קבורה שקיבלו רישיון מהמשרד לשירותי דת לספק שירותי קבורה יהודית דתית.
חברות הקבורה מאוגדות באופנים שונים: 45 חברות קבורה מאוגדות כעמותות (חברות קדישא), 85 פועלות במסגרת מועצה דתית, 29 במסגרת רשויות מקומיות (או תאגידים עירוניים), 269 במסגרת אגודות או ועדים מקומיים ו-3 במסגרת חברות בע"מ.
57% מהיהודים הנקברים בקבורה דתית נקברים על ידי חברות קדישא יהודיות המאוגדות כעמותות.
החוק אינו מסדיר את קבורתם של מי שאינם יהודים, כך שחוקית אין איסור מפורש לקבור את מי שאינם יהודים שלא באמצעות חברת קבורה מאושרת.
נוהל עבודה פנימי של האגף לעדות דתיות במשרד הפנים קובע שהאגף הוא הגורם הנותן לחברות הקבורה אישור לטפל בקבורתם של בני דתות אחרות בפועל רק כ-15% מהנפטרים המוסלמים והנוצרים בישראל נקברו על ידי חברת קבורה, ורובם נקברים באופן עצמאי על ידי המשפחה.
תושב ישראל זכאי להיקבר במימון המוסד לביטוח לאומי בסמוך לאזור מגוריו, בין אם נפטר בישראל ובין אם נפטר בחוץ לארץ.
המוסד לביטוח לאומי מעביר סכום של דמי קבורה לארגון הקבורה, כדי לכסות את מלוא ההוצאות בגין הקבורה:
כיסוי הקבר ושילוט, כולל הצבת מצבה;
הובלת המת ועריכת טקס הלוויה.
לארגון קבורה מותר לגבות תשלום נוסף כאשר הנפטר או בני משפחתו מבקשים "חלקה מוגדרת" או "חלקה חריגה", למשל בבית עלמין שאינו בתחום מגוריו של הנפטר, בחלקת קבורה שנשמרה לנפטר בימי חייו או בבית עלמין שהוכרז כבית עלמין סגור.
הכשרת קברנים בישראל נערכת על ידי המשרד לשירותי דת ופורום חברות קדישא.
החל משנת 2014 פועלת בארץ תוכנית "מורשת בנימין" כמסלול לימודי תעודה ללימוד מקצוע הקבורה.
בקורס נלמדים נושאים הלכתיים רלוונטיים לתחום הקברנות וכן מיומנויות רגשיות ובינאישיות הנחוצות לעוסקים במקצוע.
בפורום חברות קדישא עורכים מחזורי קורסים שנתיים במסגרת התכנית, להכשרת עובדי שטח ומשרד וכן להכשרת מנהלים בתחום הקבורה.
העובדים יכולים גם ללמוד בהשתלמויות וימי רענון לאחר תום לימודי התעודה המוצעים על ידי פורום חברות קדישא.
כשלים בניהול נתונים ובתכנון אסטרטגי
דו"ח מבקר המדינה משנת 2024 מצביע על קושי ביכולתה של המדינה לנהל ולתכנן את שטחי הקבורה בשל חוסר במידע אמין ובכלים טכנולוגיים.
נכון ליולי 2023, המדינה טרם הקימה ממשק דיגיטלי משותף שיאפשר לקבל תמונת מצב ארצית ומדויקת על מספר חלקות הקבר הפנויות ועתודות הקרקע בבתי העלמין.
מחסור זה במידע מקשה על גיבוש תוכניות ארוכות טווח לניצול יעיל של משאבי הקרקע.
כתוצאה מכך, המדינה אינה ערוכה כראוי לטפל במחסור העתידי הצפוי בשטחי קבורה, במיוחד באזורי הביקוש במרכז הארץ.
היעדר שקיפות ופיקוח על תעריפי הקבורה
דו"ח מבקר המדינה חושף כשלים בשקיפות ובהגנה על הציבור מפני מחירים גבוהים.
בניגוד להנחיות המשרד לשירותי דת, כמחצית מגופי הקבורה הגדולים בישראל אינם מפרסמים את מחירוני הקבורה שלהם באינטרנט, מה שמקשה על האזרחים לקבל מידע מהימן על העלויות.
בנוסף, המדינה לא קבעה תעריף מרבי שגופי הקבורה רשאים לגבות במקרה של מכירה (חלקות הנמכרות לאדם בעודו בחיים, חלקות הנמכרות לתושבי חו"ל, חלקות שהוגדרו כחריגות ומיועדות למכירה, וחלקות בבתי עלמין שהוכרזו כסגורים).
היעדר הפיקוח על המחירים מאפשר לגופי הקבורה לקבוע תעריפים על פי שיקול דעתם.
עשרת הגופים הגדולים הכניסו בשנת 2021 לבדה כ-290 מיליון ש"ח ממכירת קברים לציבור.
הזנחת האסדרה של קבורת העדות הלא-יהודיות
דו"ח מבקר המדינה מציין שהמדינה לא הסדירה בחוק את נושא הקבורה עבור בני העדות הלא-יהודיות, המהווים למעלה מ-20% מאוכלוסיית ישראל.
היעדר האסדרה פוגע ביכולת להבטיח שירות נאות לציבור, שמירה על כבוד המת וניצול יעיל של קרקעות המדינה המיועדות למגזרים אלו.
מדינת ישראל מתמודדת עם משבר נדל"ן חריף שתחום הקבורה תורם להחריף.
הבעיה הייחודית לישראל נובעת מהשילוב בין שיעור הריבוי הטבעי הגבוה ביותר בעולם המערבי לבין המסורת היהודית, הדורשת קבורה קבועה ובלתי ניתנת להזזה.
בערים גדולות בעולם כמו לונדון או פריז, נהוג להשכיר חלקות קבר או לעשות בהן שימוש חוזר לאחר כמה עשורים, וכמו כן, נהוגה שריפת גופות, אך פתרונות אלו אינם מקובלים מבחינה הלכתית ביהדות.
כתוצאה מכך, כל חלקת אדמה המוקצה לקבורה בישראל הופכת ל"שטח מת" לצמיתות, ללא אפשרות לשימוש עתידי לצרכים אחרים כמו מגורים, פארקים או תעסוקה.
עדכנית ל-2022, לפי מרכז המיפוי הישראלי, מוקצים בישראל כ-12,400 דונם לצורכי קבורה.
בשנת 2025 לבדה נפטרו במדינה כ-53,000 בני אדם, ואליהם מצטרפים מדי שנה כ-1,600 נפטרים מיהודי התפוצות המובאים לקבורה בישראל.
לפי התחזיות, עד שנת 2050 ימותו בישראל כ-80,000 אנשים בכל שנה, ורק במחוזות תל אביב והמרכז צפוי מחסור של כמיליון וחצי קברים עד שנת 2065.
מצוקה זו מאלצת את המדינה למצוא פתרונות חלופיים לקבורת השדה המסורתית.
פתרונות אלו פותחו במיוחד לאחר שבשנת 2014, המדינה הכניסה שינוי רשמי בתוכנית המתאר הארצית לבתי עלמין (תמ"א 19), המחייב רשויות מקומיות גדולות לתכנן קבורה צפופה (כ-1,000 קברים לדונם).
"קבורת מכפלה", המכונה גם "קבורה בזוגות", היא שיטת קבורה שבה נטמנים שני נפטרים באותה חלקת קבר בעומק האדמה.
לפי שיטה זו, הנפטר הראשון נטמן בתחתית הקבר ומכוסה באבני גולל ובעפר, וביום פקודה נטמן הנפטר השני מעליו.
השימוש בשיטה זו התרחב החל משנת 2014, בעקבות שינויים בתוכנית המתאר הארצית.
היתרון המרכזי של קבורת המכפלה הוא חיסכון במשאבי קרקע, שכן היא מאפשרת להגדיל את צפיפות הקבורה לכ-550 עד 600 נפטרים לדונם, לעומת כ-250 עד 270 נפטרים בלבד בקבורת שדה רגילה.
השיטה נחשבת לפתרון הלכתי מקובל שקיבל את הסכמת הרבנות הראשית ורבנים שונים.
מנגד, עלות הקמתו של קבר מכפלה בודד נחשבת לגבוהה ונעה בין 10,000 ל-12,000 שקלים.
לצד העלות, נשמעת ביקורת על כך שהשיטה מהווה פתרון זמני בלבד, מעין "פלסטר" לטווח הקצר, מאחר שהיא עדיין מחייבת הקצאת שטח קרקע לצמיתות ואינה מונעת את המשך צמצום עתודות הקרקע לדורות הבאים.
"קבורה רמה" היא שיטת קבורה המתבצעת בתוך מבני בטון רב-קומתיים (בדרך כלל בני שלוש או ארבע קומות).
בתוך מבנים אלו, הנפטרים נטמנים במפלסים שונים, כאשר כל קומה יכולה להכיל קבורת שדה (באדמה המובאת לקומה) או קבורת מכפלה.
שם השיטה, "רמה", נועד לציין את הגובה שבו נטמנים הנפטרים מעל פני הקרקע.
ב-1985 התבקשה הרבנות הראשית לפסוק האם להתיר לקבור בקומות, ותחילה קבעה שהדבר נוגד את ההלכה.
ב-1987 הודיע יגאל ביבי ראש עיריית טבריה כי בית הקברות החדש המתוכנן בעיר יכלול קבורה בקומות.
בתחילת 1989 הייתה חברת־קדישא קהילת־ירושלים הראשונה לבנות קיר קבורה בקומות בישראל, בהר המנוחות, בעקבות פסיקת הרבנים הראשיים והרבנים הראשיים לירושלים.
אולם בשנים הראשונות סירבו משפחות לקבור את יקריהם בקיר והמתחם שימש לקבורה לנפטרים שהוטל ספק ביהדותם.
באוגוסט 1989 הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה אישרה הקמת מתחם של קבורה בקומות גם בבית העלמין קריית שאול.
שיטת הקבורה הרמה והמעבר לקבורה רוויה בכלל, התפתחה בסוף שנות ה-90 בעקבות הקמת צוות התכנון הראשון לבחינת עתודות הקרקע.
היא פותחה במידה רבה על ידי הרב אברהם מנלה, מנכ"ל חברה קדישא תל אביב ויו"ר פורום חברות הקדישא, שנאלץ להתמודד עם המחסור החריף בקרקעות באזור המרכז.
בית העלמין ירקון הוא המקום המרכזי שבו מיושמת השיטה כיום, כאשר למעלה מ-80% מהנפטרים נטמנים בו במבני קומות או בכוכים, אשר נראים למרחוק כ"מגדלי בטון" או "חניוני ענק".
שיטה זו נוהגת גם בהר המנוחות ובתל רגב בקריות.
שיטת הקבורה הרמה מציעה חיסכון משמעותי בקרקע; בעוד שקבורת שדה רגילה מאפשרת להכיל כ-250 עד 300 קברים בדונם, מבנה קבורה רמה מאפשר צפיפות גבוהה של כ-1,500 קברים לדונם.
יתרון נוסף לשיטה הוא ההסכמה ההלכתית שקיבלה מהרבנות הראשית ומרבנים שונים, הרואים בה פתרון הלכתי יציב ומקובל למרות היותה גישה חדשנית.
מנגד, השיטה מציבה אתגרים משמעותיים ובראשם עלויות הקמה גבוהות במיוחד הנובעות מהנדסה מורכבת; כך למשל, הקמת שלושת מבני הקבורה הראשונים בירקון נאמדה בכ-450 מיליון שקלים, ועלות קבר בודד בשיטה זו נעה בין 10,000 ל-12,000 שקלים, ועשויה להגיע עד ל-23,000 שקלים כולל מצבה.
בנוסף, המבנים מחייבים תחזוקה שוטפת לטווח ארוך מאוד, הכוללת טיפול במעליות, במערכות ניקוז ובשלד המבנה למשך עשרות ומאות שנים.
קיימת גם התנגדות ציבורית נרחבת כלפי המבנים, המכונים לעיתים "מפלצות בטון" שפוגעות בנוף ויוצרות תחושת ניכור.
התנגדות זו מועצמת מתוך רצון הציבור לדבוק בקבורת שדה מסורתית.
כמו כן, ישנו חשש לגבי עתיד המבנים בטווח של עשרות שנים; כאשר מספר המבקרים יפחת, האתרים עלולים להפוך ל"ערי רפאים" נטושות ומוזנחות שיהוו מוקד לפשיעה.
קבורה תת-קרקעית היא שיטת קבורה המבוססת על חפירת מערכת מנהרות רחבת היקף מתחת לפני האדמה, שבהן מוצבים קברים במבני כוכים או במדפים לאורך הקירות.
בשיטה זו, בדומה למבני הקבורה הרמה, נעשה שימוש בטכנולוגיה מודרנית כדי לאפשר נגישות למבקרים בתוך חללים תת-קרקעיים ממוזגים המדמים חניוני ענק לנפטרים.
השיטה נולדה כחלק מהצורך במציאת פתרונות במקומות שבהם לא ניתן להרחיב עוד את שטח בתי העלמין הקיימים, והיא החלה לתפוס תאוצה כחלק מהמעבר הכללי לקבורה רוויה.
היישום המרכזי והבולט ביותר של פתרון זה נעשה בירושלים תחת פרויקט "מנהרות עולם" שנחפר מתחת לבית העלמין הר המנוחות.
פרויקט זה הוקם כדי לספק מענה לצורכי הקבורה של העיר לטווח של כ-12 שנים, תוך עמידה ביעדי הצפיפות שהציב מינהל התכנון בתוכנית המתאר הארצית (תמ"א 19).
הוא הוקם בעקבות יוזמה פרטית של החברה קדישא יחד עם חברת רולצר בעלות של 300 מיליון שקל והוא כולל מערכת אוורור, מעליות והנגשה.
ב-2012 אושרה הקמתו של מתחם קבורה תת-קרקעי שנחצב בהר המנוחות בירושלים.
היתרון המשמעותי ביותר של הקבורה התת-קרקעית הוא יעילות תכנונית, שכן היא מאפשרת להגיע לצפיפות של כ-3,500 קברים לדונם, נתון הגבוה פי עשרה ויותר מקבורת שדה מסורתית ופי שניים מקבורה רמה במבנים.
יכולת זו מאפשרת למדינה לחסוך עתודות קרקע מעל פני השטח, תוך ניצול המרחב התת-קרקעי שאינו מיועד למגורים או לפארקים.
בנוסף, הקבורה במנהרות מספקת הגנה מפני פגעי מזג האוויר עבור המבקרים ומאפשרת ריכוז של עשרות אלפי נפטרים בשטח גאוגרפי מצומצם יחסית.
החסרון המרכזי של השיטה נעוץ בעלויות הכלכליות העצומות הכרוכות בכרייה ובבנייה; פרויקט המנהרות בירושלים לבדו עלה למדינה כ-300 מיליון שקלים עבור כ-24 אלף קברים.
מעבר לעלות ההקמה, קיימת מורכבות הנדסית בתחזוקה לטווח ארוך, הכוללת הפעלה רציפה של מערכות אוורור, ניקוז מים ומעליות, שעלותן עשויה להכביד על הקופה הציבורית במשך מאות שנים.
מבחינה ציבורית, המנהרות מעוררות לעיתים רתיעה רגשית בשל דמיונן לחניונים תת-קרקעיים והחשש שהן יהפכו בעתיד ל"ערי רפאים" נטושות ומוזנחות שיהוו מוקד לפשיעה לאחר שהמשפחות יפסיקו לפקוד אותן.
כמו כן, פתרון זה קיבל ביקורת על היותו מפגע אקולוגי.
קבורת ארץ ישראל (ליקוט עצמות)
"קבורת ארץ ישראל", המכונה גם "ליקוט עצמות", היא שיטת קבורה דו-שלבית המבוססת על מנהג יהודי עתיק שהיה רווח בתקופת בית שני ובימי המשנה והתלמוד.
על פי שיטה זו, הנפטר נטמן תחילה באדמה בקבורה רגילה ללא מצבה למשך תקופה של כשנה, עד שיתעכל הבשר.
לאחר מכן, נאספות עצמות הנפטר לתוך תיבת אבן קטנה המכונה "גלוסקמא" (באורך של כ-60 ס"מ ורוחב של כ-30 ס"מ) ומועברות למקום קבורה קבוע, לרוב בתוך כוכים.
חידוש המנהג בעת המודרנית החל ביוזמת הרב רפי אוסטרוף, יו"ר המועצה הדתית גוש עציון, יחד עם מתכנני ערים, רבנים ואנשי אקדמיה שביקשו למצוא פתרון הלכתי ובר-קיימא למצוקת הקרקע המחריפה בישראל.
לדעתם, מדובר בפתרון חסכוני וסביבתי, שהוא גם שורשי יהודי.
צעד משמעותי בהחייאת השיטה נרשם בשנת 2021, כאשר יאיר כוכבא מקיבוץ יבנה היה היהודי הראשון שנקבר בשיטה זו מאז שחדלה להתקיים במאה הרביעית לספירה.
היתרון המרכזי של קבורת ארץ ישראל הוא יעילות גבוה בניצול הקרקע, שכן היא מאפשרת קבורה של 3,000 עד 5,000 נפטרים בדונם אחד – יעילות הגבוהה פי כמה משיטות הקבורה הרוויה הקיימות.
מבחינה כלכלית, העלות הכוללת לקבר בשיטה זו נאמדת ב-800 עד 2,500 שקלים בלבד, סכום הנמוך משמעותית מבניית מבני קבורה רמה או מנהרות שעלותם מגיעה לעשרות אלפי שקלים.