tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2020 הוציא שלושה שירים כסניגלים - "הטנק" יחד עם עמיר לב ששר וכתב את המילים, "אין אותי" עם זיו בראשי ששרה וכתבה את המילים ואת "ויפקס" שאת מילותיו כתבה הילה רוח ומשתתפת בקולות.
בפברואר 2021 הפיק יחד עם אורי קוטנר את הביצוע של אסף אמדורסקי והמסך הלבן ל"דו-דיעז" של היחידה לטיפול נמרץ במסגרת האוסף "צו השעה", לקח עם שילה פרבר חלק באלבום המחווה ליענקל'ה רוטבליט בשם "הוצאו מהקשרם - שרים רוטבליט" ובו חידשו את שירו "סוף לסיפור".
לצידם השתתפו אמנים מוכרים דוגמת דן תורן, סטלה גוט, יובל מנדלסון, האחים צברי, נומקה, עומר מושקוביץ, אור אדרי ואמנים אלטרנטיביים נוספים מעולם הפאנק והפולק.
כמו כן ניגן בשני שירים באלבום הבכורה של זיו בראשי ובשני שירים באלבומה השני של אור אדרי.
בשנת 2022 הוציא את הסינגל "שרון על הגבעה" בשיתוף עם עמיר לב ששר וכתב את המילים, הפיק את "עיר צעצוע" אלבום הבכורה של המשוררת והזמרת שז והשתתף בסרט התיעודי "עצבני ומהיר: הסיפור של פאסט מיוזיק והפטיפון" של עמית איצקר.
בשנת 2023 השתתף בשני סרטים תיעודיים: "אם זה נגמר זה חבל" של אביגיל שפרבר ושרון לוזון ו"ימי הפיק" של שי להב ורון עומר, הפיק וניגן בשלושה שירים מתוך אלבומו של רייסקינדר "אומץ הומלס" ובאוקטובר הוציא את אלבום ההופעה "לייב טריו" שהוקלט בהופעה בלבונטין שבע ב-12 ביולי של אותה השנה.
בראיון לעיתון "הארץ" מאוגוסט 2025, שהתקיים לכבוד צאת אלבומו הרביעי "פאקינג הל", חשף שאובחן כאוטיסט.
רם נהרי (נולד ב-12 במאי 1970) הוא במאי, תסריטאי ויוצר טלוויזיה ישראלי.
נהרי נולד ברמת גן לאם פסיכולוגית ולאב כימאי.
בהיותו בגיל שלוש עברה משפחתו לארצות הברית למשך שנתיים, בעקבות הקריירה האקדמית של הוריו.
עם שובה ארצה התגוררה המשפחה ברמת השרון.
בוגר תיכון אלון במגמת קולנוע.
נהרי כתב וביים את סרט הטלוויזיה "כוכב זורח מעל הלב" יחד עם תמר מרום בשנת 2001. הסרט, בכיכובם של אילנה ברקוביץ', דאנה איבגי ואסי כהן העוקב אחר ימיהם האחרונים של חבורת צעירים לפני גיוסם לצה"ל, זכה להצלחה רבה.
לאורך השנים שימש נהרי בערוץ 24 כמנהל אמנותי ובזכיינית ערוץ 2, קשת.
בשנת 2003 יצר את סדרת האנימציה "היפשושיות" בערוץ 24, בה מככבות דמויותיהן ההומוריסטיות של שושנה דמארי ויפה ירקוני בדיבובה של חנה לסלאו.
בשנת 2004 ביים את סדרת הטלוויזיה "אהבה זה כואב", יחד עם הכותבים דנה מודן ושבי גביזון.
בסדרה, הופיעה מודן עצמה, לצד אסי כהן, עמי סמולרצ'יק ודורית בר-אור.
הסדרה נחלה הצלחה, וזכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה 2004. שנה לאחר מכן, ביים יחד עם התסריטאית תמר מרום את "אמא'לה" בכיכובה של אורנה בנאי.
הסדרה זכתה לשבחים ונהרי בפרס האקדמיה לטלוויזיה.
סרטו "אל תשכחי אותי" זכה בשלושה פרסים בפסטיבל הסרטים בטורינו, נובמבר 2017: פרס הסרט הטוב ביותר, פרס השחקנית המצטיינת (מון שביט), ופרס השחקן המצטיין (ניתאי גבירץ).
בשנת 2018 ביים את סדרת הטלוויזיה "ככה זה", בה כיכבו אסי כהן ודנה מודן.
ביים וערך את תסריט הסדרה "מקום שמח", אותה כתבה נועה קולר ועלתה לשידור ב-2025 בערוץ "כאן".
נהרי אב לשני בנים בהורות משותפת עם מיכל ויניק.
רם דע-עוז (17 באוקטובר 1929 – 2 במאי 2021) היה מלחין וכוונן פסנתרים ישראלי.
רם דע-עוז נולד בשם הרמן יוליוס דַאוּס בברלין בירת גרמניה ב-1929. ב-1934, לאחר עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל.
אז נקרא בשם אברהם דאוס, אבל מאוחר יותר, על-מנת שלא יטעו בינו לבין מלחין אחר בארץ בשם זה שינה שמו לרם דע-עוז.
בילדותו גר במושב גני עם.
מאוחר יותר למד בבית הספר החקלאי בגבעת השלושה.
את לימודי הפסנתר החל רק בגיל 15, ובקונסרבטוריון למד נגינה באבוב.
השתתף במלחמת העצמאות ושירת בחטיבת "יפתח".
במהלך הקרבות לשחרור הדרך לנגב, במבצע "יואב", נפצע והתעוור בשתי עיניו.
הוא נפגע מרסיס פגז בעת ששכב בקרב בשוחה וניתכו עליו ועל חבריו פגזים.
הדבר אירע בקרב ליד בית חנון.
לאחר תקופת שיקום והחלמה חידש את לימודי המוסיקה, תוך שהוא לומד לכתוב תווים בכתב ברייל.
בשנת 1953 הכין אותו לבחינת הסיום באקדמיה למוזיקה בתל אביב פרופ' אנדריי האיוש, מוזיקאי עולה מהונגריה.
הוא סיים לימודי "מוסמך בהוראת המוזיקה" בהצטיינות ועמד בהצלחה בבחינות ממשלתיות.
החל משנת 1954 התמחה בכיוון פסנתרים, מקצוע שבו עסק לפרנסתו בחיפה, שם קבע את מקום מגוריו בשכונת נווה שאנן, יחד עם רעייתו שרי שהעבירה את יצירותיו מכתב הברייל אל תווים רגילים.
יצירות בסגנון נאו-קלאסי שבוצעו בשנים 1955–1956:
את שלוש היצירות האלה חיבר עבור הפסנתרנית אנני דוד, שניגנה ביד שמאל בלבד, מכיוון שידה הימנית הייתה משותקת:
"סוויטה בסגנון עתיק" לכלי קשת (1958).
ביצירה זו מופיעה לראשונה השפעת שיטת שנים-עשר הטונים.
"על יגון ונוחם" (1960) לתזמורת גדולה, ביצוע בכורה: התזמורת הסימפונית חיפה.
שלושה דואטים לסופרן ומצו סופרן א-קאפלה (1961) לפסוקים מספר משלי.
לשניים מן הדואטים הוסיף דע-עוז ליווי פסנתר בשנת 1978.
סוויטה לצ'מבלו, חליל צד, אבוב וצ'לו (1963), ביצוע בכורה: פרנק פלג צ'מבלו, אורי טפליץ, חליל, אליהו טורנר, אבוב ויעקב מנזה, צ'לו, בוועידה הבינלאומית "מזרח מערב במוזיקה" (1963).
"שמונה תמונות זעירות" לפסנתר (1962).
שלושה שירים למילים של לאה גולדברג.
קונצ'רטו לכינור ותזמורת כלי קשת (1961).
הד למקהלת ילדים (1991) מילים: רחל (עובד אחר-כך לארבע חליליות).
יצירות אלה נכתבו בטונאליות חופשית.
היצירות הבאות שכתב דע-עוז היו בסגנון דודקאפוני:
"פרקים בדמות סונאטה" (סונאטה מס' 2 לפסנתר).
בטכניקת הכתיבה הבאה שלו הסתמך דע-עוז על שורות קטנות.
בין 1964 ל-1966 עבר מטכניקת שורה חמורה למוגבלת.
"פרולוג, וריאציה ואפילוג" לצ'מבלו (1965), ביצוע בכורה: פרנק פלג.
היצירה מבוססת על שורה של שישה צלילים, והשישה הנותרים משמשים לליווי והשלמה.
"דמויות ומסכות" (1967) בשביל תזמורת קול ישראל.
שני מוטיבים מופיעים ביצירה כדמויות במסכות, המשתנות מפרק לפרק.
תזמור הפרקים הפנימיים הוא כשל מוזיקה קאמרית.
התזמורת המלאה משתתפת רק בפרקים החיצוניים.
"אלתורים וזמר" (1968) לעשרה כלים נועדו ל"סדנת המלחין".
""שלושה שירים" למילים של מתי כץ (1968)
"ארבעה פרקים" (1968) על פי שיר של מתי כץ באותו שם, לתזמורת וקריין, ביצוע בכורה: 1970, תזמורת חיפה בניצוח יובל צליוק ורות סגל, קריינית.
היצירה ניתנת לביצוע גם ללא קריינות.
"רפסודיה על שיר תימני" לפסנתר ותזמורת כלי קשת (1971), ביצוע בכורה: 1977, שרה פוקסון-הימן, פסנתר, ותזמורת חיפה בניצוח יורי אהרונוביץ'.
"פעמונים", קטע וירטואוזי לפסנתר (1973).
"שלושה שירים" למילים של לאה גולדברג.
"שלושה רומנסים" לכינור ותזמורת, ביצוע בכורה: 1977, יאיר קלס עם התזמורת הסימפונית ירושלים בניצוח מנדי רודן.
"קונצ'רטינו לחלילית" ותזמורת כלי קשת (1965) (קיים נוסח לחלילית ולפסנתר).
"ארבע זוטות" לשתי חליליות ופסנתר (1976) ביצוע בכורה: אפרים מרכוס, חליליות ושולמית פיינגולד, פסנתר, 1976.
הנגן מחליף בין החליליות (סופרן ואלט) ובקטעים מסוימים מנגן בשתי החליליות בו זמנית.
עלי חליל לחלילית סופרן ולפסנתר.
מחרוזת שירים ישראליים "ארץ ישראל יפה" לחמישה חלילים.
פרלוד ומחול לחלילית ולפסנתר (או צ'מבלו).
סוויטה עממית לחמש חליליות ולצ'מבלו.
בדידות ושובבות (2 קטעים) לחלילית אלט סולו.
ביצירה זו מוותר דע-עוז על שיטות אולטרה-מודרניות ומעדיף פנייה אל המאזין בלשון קלה ומובנת יותר.
"שעה ברוכה", ביחד עם מרים שנייד-אופזיהר, עיבוד: גיל אלדמע ב-4 קולות.
אחרי הגשם: קטעים נוספים לפסנתר לבני הנעורים (1976).
טיול עליז: קטעים לפסנתר לבני הנעורים (1976).
רוטונבה, סויטה לפסנתר ב-4 ידיים (1980).
"שלמה המלך והדבורה", לפסנתר ב-4 ידיים (1982).
מזמורי יובל למקהלה ולתזמורת (1983)
משחקים לפסנתרנים צעירים : 6 ידיים - פסנתר אחד.
- לצ'מבלו, חליל, אבוב וצ'לו
חוויות/ מוסיקה - רם דע-עוז; מילים - מתי כץ.
מועקה / מוסיקה - רם דע-עוז; מילים - מתי כץ.
פתיחה, סיציליאנה ורונדו לפסנתר (1986)
רם דע-עוז חיבר יצירות שונות לצורכי לימוד, לחלילית, לפסנתר ועוד.
כן חיבר יצירות עממיות ושירים לפסטיבלי הזמר.
שבעה שירים עממיים שלו יצאו בהוצאת אור-תו בשם "קומו ונשיר".
נושא ווריאציות לשתי חליליות סופרן.
שישה קנונים לשתי חליליות סופרן או לשני כלים שווים (חלילים, כינורות, אבובים וכו').
שני שירים בעקבות נעמי שמר לשתי חליליות.
פורסמו ב "רוני חלילית" של אפרים מרכוס.
"הד" לארבע חליליות (נכתב במקור למקהלה).
"עלי שלכת" לארבע (לעיתים חמש) חליליות.
אוסף שירי לדינו לחמש חליליות "השושנה פורחת".
שתי מחרוזות שירים ישראליים לחמש חליליות.
מחרוזת שירים "אור ירושלים" לחמש חליליות.
שלושה פרקי סתיו לארבע ולחמש חליליות
חנוכיה לי יש (בעקבות ניסן כהן-מלמד) לשש חליליות.
בשנת 1966 זכה בפרס מכון למוסיקה ישראלית.
רם ישראל עמנואל (בשם מלא באנגלית: Rahm Israel Emanuel; נולד ב-29 בנובמבר 1959) הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקאי, שכיהן כשגריר ארצות הברית ביפן.
כיהן כראש עיריית שיקגו בשנים 2011–2019, וכראש סגל הבית הלבן בממשלו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה.
משנת 2003 ועד מינויו לראש סגל הבית הלבן כיהן עמנואל כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, וייצג את המחוז ה-5 של אילינוי.
בעת כהונתו, לקראת הבחירות לבית הנבחרים ב-2006 עמד עמנואל בראש הוועדה האחראית על קמפיין המפלגה הדמוקרטית לקראת הבחירות לבית הנבחרים (DCCC), ותרם להחזרת השליטה בבית לידי המפלגה.
לאור הישג זה מונה ליושב ראש הסיעה הדמוקרטית בבית הנבחרים, התפקיד הרביעי בחשיבותו בסיעת הרוב.
עמנואל היה אחד מתומכי מדינת ישראל בבית הנבחרים.
עמנואל הוא בן למרשה סמולביץ (Marsha Smulevitz) אמריקאית-יהודייה, לשעבר אקטיביסטית בתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית (התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח), ולרופא ילדים ישראלי-אמריקאי, ד"ר בנימין עמנואל, יליד ירושלים וחבר האצ"ל בעבר.
שם המשפחה שונה לעמנואל, על שם דודו של עמנואל מצד האב, עמנואל אורבך, שנפטר בירושלים בשנת 1932; על פי הסיפור המשפחתי, עמנואל נהרג בתקרית עם ערבים.
בנימין עמנואל היגר לארצות הברית כדי ללמוד רפואה.
בעת היותו מתמחה בבית חולים בשיקגו פגש במרשה שמואלוביץ שעבדה שם כאחות.
הם נישאו בשנת 1955 והתמקמו בעיר שיקגו שבמדינת אילינוי, שם נולדו שלושת ילדיהם.
הוא נולד ב-29 בנובמבר 1959. שמו הפרטי רם ניתן לו על-שם לוחם לח"י שנפל חלל, כקיצור לשם העברי "רחמים".
במהלך לימודיו בתיכון, כשעבד במסעדת "ארבי'ז", נפצע בידו במכונת חיתוך בשר, ואצבע האמה ביד ימינו נקטעה בחלקה.
במלחמת המפרץ (בשנת 1991) התנדב לבצע עבודות תחזוקה בבסיס צה"ל שבפיקוד הצפון, במשך שבועיים.
אחיו הבכור, יחזקאל "זיק", הוא פרופסור לרפואה באוניברסיטת פנסילבניה, ואחיו הצעיר, אריאל, הוא מנכ"ל בחברת הסוכנות William Morris Endeavor שבבוורלי הילס.
עמנואל למד במכללת שרה לורנס שבמדינת ניו יורק, ובין היתר התמחה במחול ותחומי דעת אחרים.
הוא בעל תואר שני בתקשורת מאוניברסיטת נורת'ווסטרן שבמדינת אילינוי, אותו קיבל ב-1985.
בתחילת פעילותו הפוליטית עסק עמנואל בגיוס תרומות עבור מועמדים למשרות ציבוריות, בתחילה עבור מועמדים בבחירות מקומיות, ולאחר מכן גם בבחירות ארציות.
ב-1991 הצטרף למסע הבחירות לנשיאות של ביל קלינטון ושימש מנהל גיוס הכספים של הקמפיין.
גישתו האגרסיבית של עמנואל לתחום גיוס הכספים קנתה לו את הכינוי "רם-בו".
לאחר בחירתו של קלינטון לנשיאות ארצות הברית בנובמבר 1992, מונה עמנואל ליועץ בכיר בבית הלבן, הוא כיהן בתפקיד בין 1993 ו-1998. בתחילה כיהן כעוזר הנשיא לעניינים פוליטיים ובהמשך יועץ בכיר למדיניות ואסטרטגיה.
התקדמותו של עמנואל בתקופה זו שימשה השראה לדמותו הטלוויזיונית של ג'וש לימן בסדרת הטלוויזיה הבית הלבן, וכן לדמותו של איליי גולד בסדרה האישה הטובה (אחיו הצעיר, ארי עמנואל, סוכן שחקנים אגרסיבי בסוכנות הוליוודית ידועה, גם כן היווה השראה טלוויזיונית לדמותו של ארי גולד בסדרת הדרמה "הפמליה" מבית HBO).
בשנת 1998 עזב עמנואל את הבית הלבן והחל לעבוד בבנק השקעות בשיקגו, עד שובו לפוליטיקה בשנת 2002, בתקופה זו השתכר מעל 16 מיליון דולר.
כמו כן מונה בשנת 2000 על ידי קלינטון לדירקטור בחברת פרדי מאק, תפקיד ממנו התפטר כשהחליט להתמודד על מושב בבית הנבחרים.
עמנואל כיהן בבית הנבחרים בוועדה לענייני מסים ותקציב (Committee on Ways and Means), ומ-2006 ועד למינויו בבית הלבן כיהן כיושב ראש הסיעה הדמוקרטית בבית הנבחרים, התפקיד הרביעי בחשיבותו במפלגה.
עמנואל בחר להתמודד על מושב המחוז ה-5 של אילינוי בבית הנבחרים, כאשר זה התפנה.
המתחרה הגדולה ביותר שלו מבין שבעת המועמדים בבחירות מקדימות של המפלגה הדמוקרטית בשנת 2002, הייתה חברת בית המחוקקים של אילינוי לשעבר ננסי קזאק.
הרגע השנוי ביותר במחלוקת במערכת בחירות זו היה כאשר אדוארד מוסקל, נשיא הגוף שנקרא "הקונגרס של הפולנים האמריקאים", ועד הפעולה הפוליטית למען אוכלוסייה זו שתמך בקזאק, קרא לעמנואל "פוליטיקאי מיליונר חמדן שמעוניין במשרה באזור שאין לו כל קשר אליו ושאינו יודע דבר לגבי המורשת שלנו".
מוסקל טען שלעמנואל יש גם אזרחות ישראלית וששירת בצה"ל.
עמנואל איחד קואליציה של כמרים משיקגו שגינו ההאשמות אלו.
הוא ציין כי: "אחד מהרגעים הגאים ביותר בחיי היה לראות אנשים מהמחוז שלי מכל רקע מפגינים את הערכים המשותפים שלנו על ידי זה שהתאחדנו במענה לניסיון ברור זה לפלג אותם".
ההערות של מוסקל גונו על ידי רבים כאנטישמיות, כולל קזאק.
עמנואל גבר בהתמודדות על קזאק וניצח ברוב של 67% בבחירות הכלליות, את המועמד הרפובליקני מארק אוגוסטי.
יושב ראש ועדת ה"די טריפל סי"
עמנואל מונה ב-2005 ליושב ראש הוועדה האחראית על הקמפיין לקונגרס של המפלגה הדמוקרטית (DCCC) לקראת בחירות אמצע הקדנציה 2006.
הוא הכריז כי תפקידו החדש הוא "הניצחון הוא הכל" והפציר במועמדים הדמוקרטים לאמץ עמדות יותר מרכזיות, "לפנות למרכז, להצטייר פחות כליברליים" אמר.
על גיוס מועמדים ראויים למפלגה הדמוקרטית הוסיף, "תנו לי יוצאי צבא, עדיף ותיקי מלחמת עיראק, תנו לי רפובליקנים שחצו את הקווים" ובכך הוא חתום על התכנון האסטרטגי ועל גיוס תרומות חסר תקדים עבור המפלגה הדמוקרטית.
בעניין זה היה חלוק עם יושב ראש הוועד הדמוקרטי הלאומי, הווארד דין.
דין העדיף את "אסטרטגיית 50 המדינות", שבונה תמיכה למפלגה הדמוקרטית לטווח הארוך על ידי בניית בסיסי כוח בכל מדינות ארצות הברית, כולל במעוזים רפובליקניים מובהקים, בזמן שעמנואל האמין בגישה טקטית יותר, שעיקרה מיקוד תשומת הלב במחוזות מפתח שניצחון בהם עשוי להבטיח שליטה בבית הנבחרים.
גישתו של עמנואל אומצה, המפלגה הדמוקרטית ניצחה בבחירות אמצע הקדנציה של שנת 2006 והחזירה לעצמה את השליטה בשני בתי הקונגרס, כשהיא זוכה ב-30 מושבים נוספים בבית הנבחרים.
עמנואל קיבל שבחים על חלקו במהפך גם מנציגי המפלגה הרפובליקנית.
אחרי חלקו בניצחון הדמוקרטי בבחירות אמצע הקדנציה של שנת 2006, רבים האמינו כי עמנואל הוא מועמד מוביל לקבל את תפקיד מצליף סיעת הרוב בבית הנבחרים.
ננסי פלוסי, שעם הניצחון הפכה ליושבת ראש בית הנבחרים, שכנעה אותו שלא להתמודד על התפקיד מול חבר הקונגרס האפרו-אמריקני ג'ים קלייבורן, אלא לקבל את תפקידו הקודם של קלייבורן, כיושב ראש הסיעה הדמוקרטית בבית הנבחרים.
בתמורה, פלוסי הסכימה להקצות לתפקיד יותר סמכויות.
עיראק: בזמן המרוץ הראשון שלו לבית הנבחרים בשנת 2002, עמנואל אותת על תמיכה בעמדת הנשיא ג'ורג' בוש לקראת יציאה למלחמה בעיראק והתבדל בעמדה זו משאר נציגי אילינוי לקונגרס.
ב-2006, עם התדרדרות המצב הביטחוני בעיראק, נטל חלק במהפך של הדמוקרטים בקונגרס, על בסיס התמיכה בדעת הקהל ליציאה מעיראק וההבטחה בבחירות לסיים את המלחמה והצביע נגד ההכרזה על המערכה בעיראק כחלק מן המלחמה העולמית בטרור ללא תאריך יעד לנסיגה.
פיקוח על מכירה ונשיאת נשק: בשנת 2005, נמנה עם יוזמי הצעת חוק לחידוש האיסור על מכירת רובי סער לאזרחים.
נושאים חברתיים-כלכליים: הצבעותיו של עמנואל בבית הנבחרים מלמדות על תמיכה בנושאים חברתיים-כלכליים כגון הקלות במס למשפחות במעמד הביניים, תמריצים לעידוד עובדים לחסכון וייבוא תרופות מקנדה, על מנת להפחית את העלות לאוכלוסייה המבוגרת.
במוקד הבחירות שלו לבית הנבחרים ב-2002 עמד נושא ביטוח הבריאות, עמנואל ציין כי הוא שואב בכך השראה מאביו, רופא הילדים, והבטיח "לסייע בהפיכת ביטוח הבריאות לבר מימון ונגיש לכל האמריקנים".
הפלות: עמנואל תומך בזכות האישה לבחור בהפלה מלאכותית כפי שמתבטא בהצעותיו בנושא לכל אורך שנותיו בבית הנבחרים.
שירות לאומי: בספר שכתב במשותף עם ברוס ריד בשם The Plan: Big Ideas for America, מציע עמנואל מתכונת לשירות לאומי לכלל אזרחי ארצות הברית, לתקופה של שלושה חודשים בין גילאי 18 ל-21.
תנאי החיילים הלוחמים: היה פעיל בתחום תנאי החיילים, אחת מנקודות הביקורת המרכזיות על הנשיא בוש בתקופתו של עמנואל בבית הנבחרים.
עמנואל יזם ביחד עם דיק דרבין, נציג נוסף של אילינוי, הוספת סעיף לחוק ההקצאות של מלחמת עיראק, אשר ימנע ממשל בוש מלקצץ בתשלומי טיפול רפואי לבתי חולים עבור החיילים.
החוק הכולל סעיף הטיפול הרפואי עבר ברוב מוחץ של 73–348. כמו כן, יזם עמנואל את חוק פצועי המלחמה בבית הנבחרים.
הצעת החוק תחייב סטנדרטים של טיפול רפואי ומוסדות לחיילים פצועים.
מתוקף החוק תמונה מועצת בקרה על הטיפול בחיילים פצועים ואפס סובלנות כלפי מפגעים במוסדות שיקום.
החוק הוצג עם התעוררות זעם ציבורי לאחר חשיפת תנאים מחפירים במרכז השיקומי-רפואי וולטר ריד.
עמנואל מביע בעקביות עמדות פרו ישראליות.
ב-2002, שיאה של האינתיפאדה השנייה, הביע הסתייגות לגבי הקמת מדינה פלסטינית במועד זה.
כשחברות ביטוח אמריקאיות סירבו לבטח נוסעים לישראל פעל בנושא ואף יזם הצעת חוק, שלא התקבלה, ל"מניעת אפליה בביטוח חיים בנסיעות".
הוא נמנה ב-2005 עם יוזמי הצעת החלטה המגנה את דברי נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד, כי "יש למחוק את ישראל מהמפה", ופעל להפעלת לחץ על מזכ"ל האו"ם, קופי ענאן, לצאת בגינוי רשמי על כך.
כן הביע תמיכה בישראל לאחר תחילת מלחמת לבנון השנייה, והתנגדות לממשלת האחדות עם החמאס ברשות הפלסטינית ומימונה.
ב-5 בנובמבר 2008 הודיע הנשיא הנבחר ברק אובמה על מינויו של עמנואל לראש סגל הבית הלבן בממשלו העתידי.
מינוי זה היה המינוי הראשון שהוכרז על ידי אובמה.
עמנואל נכנס לתפקידו ב-20 בינואר 2009, והוא היהודי השלישי בתפקיד זה.
חלק מהרפובליקנים ביקרו מינויי זה כמינוי מפלג, בשל אישיותו של עמנואל הידועה בנטייה חד-מפלגתית, מעוררת מחלוקת.
יו"ר המועצה היהודית הדמוקרטית הלאומית, אירה פורמן, ציין זאת כהוכחה לכוונתו של אובמה לחזק את היחסים המיוחדים עם ישראל, ואילו כמה פרשנים סברו כי הוא יכול להועיל לנשיא בקבלת החלטות בנושא הסכסוך הישראלי פלסטיני.
בעולם הערבי, הביעו אי נוחות מקרבתו של עמנואל למדינת ישראל מחד ולנשיא מצד שני.
באוגוסט 2009 תיארו פרשנים אמריקאיים את עמנואל כראש הסגל החזק ביותר זה שנים.
בספטמבר 2010, לאחר שהודיע ראש עיריית שיקגו על פרישתו מהתפקיד, הודיע עמנואל כי הוא מעוניין לפרוש מתפקידו כראש הסגל ולהתמודד על ראשות העיר.
ב-1 באוקטובר 2010, פרש עמנואל מתפקידו כראש סגל הבית הלבן.
בינואר 2011 פסק בית משפט מקומי בשיקגו כי לאור חוק עירוני, עמנואל לא יוכל להתמודד בבחירות לראשות העיר משום שלא התגורר בשיקגו במשך שנה לפחות טרם הבחירות המקומיות, עת עבד בבית הלבן.
עמנואל ערער על הפסיקה לבית המשפט העליון במדינת אילינוי וזה קיבל את הערעור, ביטל את ההחלטה והתיר לו להתמודד על ראשות העיר שיקגו.
ב-22 בפברואר 2011 נבחר עמנואל לראשות עיריית שיקגו, וב-16 במאי באותה השנה נכנס לתפקידו.
באפריל 2015 נבחר לקדנציה נוספת כראש עיריית שיקגו.
בספטמבר 2018 הודיע עמנואל כי לא ינסה להיבחר לקדנציה שלישית.
החל מיולי 2019 החל לשמש כפרשן פוליטי ברשת התקשורת האמריקאית ABC.
באוגוסט 2021 הודיע הנשיא ג'ו ביידן על מינויו של עמנואל לשגריר ארצות הברית ביפן.
שימוע למינוי נערך בפני ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית באוקטובר, והמינוי אושר על ידי הסנאט בדצמבר.
במרץ 2022 נכנס רשמית לתפקיד, והציג את כתב האמנתו לנארוהיטו, קיסר יפן.
ב-15 בינואר 2025 עזב את טוקיו בעקבות סיום כהונת ממשל ביידן.
עמנואל נשוי לאיימי רול (Amy Rule) שהתגיירה זמן קצר לפני חתונתם, ולזוג שלושה ילדים.
המשפחה חברה בקהילה היהודית מהזרם האורתודוקסי מודרני "אנשי שלום" בשיקגו.
רם לנדס (נולד ב-11 ביוני 1956) הוא עיתונאי ואיש תקשורת ישראלי.
ידוע בעיקר בזכות פועלו בחברות החדשות הטלוויזיוניות, בעיתונים "ידיעות אחרונות", "חדשות" ו"הארץ".
כיום בעל חברת ההפקה "קודה" ועוסק ביצירה והפקה של פורמטים טלוויזיוניים חדשים.
לנדס נולד וגדל בפתח תקווה, בן לשלום, ושרה (שרקה) לנדס (לבית הורביץ).
משפחת אביו היו מראשוני העיר פתח תקווה ומצד אימו הוא דור חמישי בארץ למשפחה שעלתה מרוסיה וגרמניה.
לנדס התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים.
שובץ בגדוד 890, סיים קורס קצינים חי"ר בהצטיינות והשתחרר כסגן מפקד פלוגה בגדוד 890. עם שחרורו למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, לצד לימודי צילום בבצלאל.
בין השאר עסק במרוצי מכוניות והיה אלוף ישראל במרוצי ראלי קרוס בעונת המרוצים הרשמית היחידה שהתקיימה בישראל (1985).
במילואים שירת בצנחנים, לחם במלחמת לבנון הראשונה והגיע לדרגת רב-סרן.
לנדס נשוי לאסתר ברק-לנדס, עורכת דין, אשת עסקים ומנהלת חברת השקעות, בתם של נשיא בית המשפט העליון לשעבר אהרן ברק והשופטת אלישבע ברק-אוסוסקין, ולהם שלושה ילדים.
את הקריירה העיתונאית שלו החל לנדס בשנות השמונים ככתב ובוחן ראשי במגזין המכוניות והאופנועים "טורבו", ובהמשך ככתב בעיתון "חדשות", כתב ועורך בעיתון "הארץ", בו ערך את עמודי המאמרים והכתבות ואת מדור התרבות (גלריה).
במקביל הגיש פינת מבחני מכוניות ואופנועים בערוץ הראשון במסגרת התוכנית "על גלגלים" עם דניאל פאר ובמקביל ערך והגיש תוכניות המסקרות מרוצי מכוניות ואופנועים בטלוויזיה בכבלים.
בשנת 1993 הצטרף לצוות ההקמה של חברת החדשות של ערוץ 2, שהחלה שידוריה בנובמבר 1993. בהמשך שימש כסמנכ"ל התוכן של החברה ועורך ראשי של המהדורה המרכזית.
ערך וניהל שידורים מיוחדים של מהדורות החדשות באותן שנים, והיה אחראי על סיקור אירועי רצח יצחק רבין שהפך את חדשות ערוץ 2 לחברת החדשות הטלוויזיונית המובילה בישראל.
ניהל וערך את משדר בחירות 1996 - משדר הבחירות הראשון ששידרה חברת החדשות.
ב-1997 מונה לעורך "המוסף לשבת" של העיתון "ידיעות אחרונות" והיה אחראי לתחקירים עיתונאיים רבים.
ב-1999 עזב את "ידיעות אחרונות" והקים את חברת תום תקשורת.
ב-2001 חזר לחברת החדשות של ערוץ 2 כעורך "אולפן שישי" ובעצם המציא את פורמט הפרשנים שנהוג בתוכנית עד היום.
ב-2003 פנה מודי פרידמן אל לנדס וביקש ממנו להקים את חברת חדשות 10 עבור ערוץ 10. לנדס הציב לחברה, שעוד לא הוקמה, יעד לבצע את משדר הבחירות של הבחירות לכנסת השש עשרה, שנועדו להתקיים בתוך פחות משלושה חודשים.
לנדס הקים את חברת החדשות של ערוץ 10 בתוך תקופה של חודשיים וחצי, כולל גיוס מאות עובדים, בניית אולפן בבית הוורד בגבעתיים ומערכת פוסט-פרודקשן, וגיבוש הקונספט והכללים של מהדורת חדשות אחרת.
על פי הכללים שקבע, חדשות 10, בתקופתו, לא סיקרו הלוויות (אפילו אם המשפחה אישרה) ולא שלחו כתבים לבתים של חללי צה"ל.
בין השאר, גויסו המגישים המובילים של המהדורה המתחרה, מיקי חיימוביץ' ויעקב אילון, לצד מוטי קירשנבאום, ירון לונדון, צבי יחזקאלי, עמנואל רוזן, רביב דרוקר, ינון מגל ואלון בן דוד.
במהלך שנותיו בערוץ 10 היה לנדס אחראי ליצירת תוכניות כמו "דין וחשבון עם רינו צרור", לונדון את קירשנבאום, "זה הזמן עם עמנואל רוזן" ו"היום שהיה" עם גיא זהר.
ב-2007 מונה ליושב ראש הדירקטוריון בתחנת רדיו 99 שהייתה בבעלותו של ארקדי גאידמק, אליה צירף לנדס אנשי תקשורת מובילים כמו לינוי בר-גפן, גיא מרוז, גיא פינס, עמנואל רוזן ואורלי וילנאי.
ב-2009 שודר בערוץ 2 (קשת) סרט דוקומנטרי שהפיק וביים לנדס, "השופט", על חמיו אהרן ברק, נשיא בית המשפט העליון לשעבר.
סרט דוקומנטרי נוסף שהפיק וביים, "גשמי קיץ", שודר בערוץ 10.
ב-2005 עזב לנדס את תפקיד מנכ"ל חדשות 10, לשם הקמת חברת קודה תקשורת, שהפיקה תוכניות כגון "אישי עם גיל ריבה" ("HOT3"), "עד כאן עם אורי גוטליב" (yes), "יום חדש" (קשת), ערוץ 2) ו"בואו נפתח את זה" (קשת, ערוץ 2), בהן שימש כיוצר, מפיק ועורך אחראי.
ב-2008 הפיקה קודה תקשורת את הטלנובלה של HOT3, "חשופים", ואת תוכנית הסאטירה "עד כאן" בYes הטלוויזיה בלוויין בהגשת הסטנדאפיסט יעקב כהן ובהמשך אורי גוטליב.
חברת ההפקות קודה תקשורת הפיקה תשע עונות של "מחוברים" ו"מחוברים פלוס".
החברה יצרה גם את הדרמה "ילדי ראש הממשלה" והפיקה גם את תוכנית התחקירים "360" ל"רשת" שהוסרה לאחר עונה אחת בלבד בעקבות סכסוך עם מנכ"ל רשת אבי צבי.
בשנת 2014 יצר לנדס יחד עם גל רז ועמי טיר את פורמט "המתנחל", בכיכוב חנוך דאום שלו הופקו 3 עונות.
באותה השנה יצר את הפורמט של "חדשות מהעבר" שיועד ושודר ב שלו הופקו כ-140 פרקים.
בשנת 2017 הפיקה החברה את סדרת הדרמה כבודו שזכתה בפרס ראשון, (הגרנד-סלאם), במסגרת התחרות הרשמית של פסטיבל "סירייס מנייה" בפריז שנחשב לאחד הפסטיבלים החשובים ביותר באירופה לסדרות טלוויזיה מתוסרטות.
בהמשך נמכרה הסדרה למדינות רבות נוספות בהן הודו, רוסיה, צרפת, גרמניה, איטליה וספרד
בשנת 2018 הפיקה "קודה תקשורת" את "כמה רחוק", "היום בעוד שנה" ו"לאהוב את אנה" עם אנה אהרונוב.
בשנת 2019, הפיק לכאן 11 את מחוז ירושלים על שוטרי המודיעין, הבילוש, היס"מ ומשמר הגבול במחוז ירושלים.
בעקבות חשיפה בעיתון "הארץ" על כך שהמשטרה שתלה באחד הפרקים נשק בתוך ביתו של תושב מזרח ירושלים, התנצלה המשטרה על האירוע, והפרק הוסר מאתר "כאן 11".
"קודה תקשורת" הפיקה את "מצולמים" שהיא גרסה קומית ומתוסרטת עם שלישיית "מה קשור" של הפורמט המקורי של קודה: "מחוברים".
קודה תקשורת הפיקה עבור קשת (ערוץ 12) את הסדרה "השוטרים" שהייתה סדרת הדרמה הנצפית ביותר בקשת בחמש השנים האחרונות.
בשנת 2023 עלתה לשידור הסדרה "השגרירות" בהפקת החברה.
בשנת 2013 מונה לנדס על ידי שר התקשורת, גלעד ארדן, לעמוד בראש ועדה לבחינת המתווה לשידור הציבורי העתידי במדינת ישראל.
"דו"ח לנדס" הוגש לשר התקשורת ולשר האוצר בפברואר 2014 ובעקבותיו חוקק בכנסת חוק המפרק את רשות השידור ומגדיר את המאפיינים של השידור הציבורי העתידי בישראל.
רם לוי (1 באוגוסט 1940 – 30 בנובמבר 2025) היה במאי טלוויזיה וקולנוע, תסריטאי ומפיק ישראלי, שהתמחה בבימוי סרטים עלילתיים ותיעודיים ופרופסור בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
חתן פרס ישראל לתקשורת לשנת ה'תשנ"ג (1993).
לוי נולד וגדל בתל אביב.
היה חניך בתנועת הצופים, ולמד בתיכון עירוני א'.
התגייס לחטיבת הצנחנים, ועם שחרורו מהצבא למד כלכלה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית ולאחר מכן גם בבית הספר לקולנוע בלונדון.
היה עמית בתוכנית קרן נימן (Nieman Fellow) באוניברסיטת הרווארד.
בשנים 1968–1999 עבד כבמאי במחלקת הדרמה של הטלוויזיה הישראלית ויצר עשרות דרמות וסרטי תעודה.
את בסיס ההשראה ליצירותיו, שרובן עסקו באנשים בשולי החברה, בפערים החברתיים ובנושא הקונפליקט הישראלי-פלסטיני סיפר כי שאב מהשואה שהשפיעה עליו מצעירותו:
כבר בסרט הראשון שהפיק, "אני אחמד" מ-1966 (במאי: אבשלום כ"ץ), עסק לוי בנושא הפלסטיני וביחסים בין יהודים לבין ערבים, כשגיבורו התיעודי היה פועל ערבי בדרכו מן המשולש לתל אביב.
אחד מסרטיו הידועים שעסקו בנושא הפלסטיני היה "חרבת חיזעה", דרמה עלילתית לפי תסריט של דניאלה כרמי, שמבוססת על סיפורו של ס.
יזהר ועסקה בגירוש תושבי כפר ערבי במהלך מלחמת העצמאות.
הדרמה שודרה בטלוויזיה ב-1978 לאחר התנגדויות וויכוחים רבים.
סרטו התיעודי "הסרט שלא היה" מ-1994, הביא עדויות של ערבים שעונו על ידי השב"כ.
הוא היה מורכב משני סרטים שעסקו בסוגיית העינויים.
החלק הראשון עסק בעינויים בחקירות משטרה והחלק השני עסק בעינויים של פלסטינים בגדה המערבית ובעזה על ידי צה"ל והשב"כ.
סרט תיעודי אחר, "סכנין חיי", גולל את סיפורה של קבוצת הכדורגל בני סכנין על רקע הזכייה בגביע המדינה והטענות לקיפוח.
לוי עסק בחלק מסרטיו בעוני ובפערים החברתיים בישראל.
יצירתו הבולטת הייתה הדרמה "לחם" מ-1986 לפי תסריט של גלעד עברון ומאיר דורון, העוסקת במשפחה המצויה במשבר חברתי וכלכלי.
הסרט הגיע לכותרות העיתונים ואף השפיע על מדיניות חברי ממשלה באותה העת.
על סרט אחר, "אינדיאני בשמש" (1981), על פי סיפור של אדם ברוך ותסריט של דיתה גרי, זכה לוי בפרס "כינור דוד".
הסרט מתאר מפגש בין שני עולמות שונים: חייל צפון-תל אביבי וחייל מושבניק ממוצא הודי.
בשנת 1972 ביים לטלוויזיה את סיפורו של גדעון תלפז "מי ורדים מפורט סעיד" על משפחה יהודית בתקופת המנדט הבריטי שחוזרת לישראל לאחר שנים במצרים.
לוי עיבד לטלוויזיה גם מחזות תיאטרון, בהם "הכלה וצייד הפרפרים", "הילד חולם" ו"כתר בראש", ויצר את הסדרה "מר מאני" (1996) על פי ספרו של א.
יהושע, על תולדותיה של משפחה יהודית במשך מאה שנים.
בשנת 1988 ביים לטלוויזיה את הדרמה "משחקים בחורף" על פי סיפור של יצחק בן נר.
בשנת 1992 ביים את סרט הטלוויזיה "בוצ'ה", בהפקת הערוץ הראשון על פי תסריט של גלעד עברון, שעיבד את מחזהו של יוסף בר-יוסף, בכיכובם של יגאל נאור ושמואל וילוז'ני.
בשנת 1993 זכה לוי בפרס ישראל לתקשורת על מכלול עבודותיו.
בשנת 2000 ביים לוי סדרת טלוויזיה בשם "רצח, מצלמים" (על פי תסריט של הסופרת בתיה גור ואסף ציפור).
הסדרה כללה, בין השאר, תיאור מקרה של הריגת שבויי מלחמה מצריים בראס סודר במלחמת ששת הימים, כפי שסיפרו ללוי חבריו ליחידת הצנחנים בה שירת.
בשנת 2003 יצא סרטו "סגר", על עזה שלפני ההתנתקות ולפני שלטון החמאס.
בשנת 2009 יצא מארז DVD שכלל 5 סרטים בולטים של רם לוי: "כתר בראש", "הכלה וצייד הפרפרים", "חירבת חזעה", "לחם" ו"אינדיאני בשמש" בהפקת "האוזן השלישית".
בשנת 2016 ביים לערוץ הראשון את סדרת הדרמה "גירושים מאוחרים" על פי ספרו של א.ב.
בשנת 2019 יצר את סרט הקולנוע הראשון שלו, "המתים של יפו".
הדרמה עוסקת בזוג נטול ילדים, ג'ורג' וריטה, המתגורר ביפו.
את חייהם השלווים ואת יחסיהם מערערים שלושה ילדים פלסטינים המגיעים אליהם לאחר שאמם מתה ואביהם נשלח לכלא.
את התסריט כתב גלעד עברון לפני פטירתו.
בתפקידים הראשיים מופיעים יוסף אבו ורדה ורובא בלאל-עספור.
הסרט הוצג בפסטיבל הקולנוע ירושלים ויצא לאקרנים בישראל ב-30 בינואר 2020.
נפטר ב-30 בנובמבר 2025 לאחר התמודדות עם מחלת פרקינסון.
הותיר אחריו את אשתו ציפה, שלוש בנות ושבעה נכדים.
מי ורדים מפורט סעיד (1972)
עברון נולד בשם רם המבורגר בתל אביב לאריה ושרה המבורגר.
הוא עבד בעיתון "למרחב" ושירת בגלי צה"ל.
במהלך שירותו, ב-29 באוקטובר 1956, היה הקריין שמסר את הודעת דובר צה"ל על פרוץ מלחמת סיני.
בתום שירותו הצבאי עבר לעבוד בתחנת הרדיו "קול ישראל".
עם ייסוד הטלוויזיה הישראלית הוא נמנה בין ראשוני קרייניה והשתתף בשידורה הראשון, לרגל מצעד יום העצמאות ב-1968.
במהלך השנים שימש עברון מנחה בתוכנית "זה הזמן", "הופכים דף", "הקצב הנכון" וכמגיש במהדורת החדשות "מבט".
תוכניתו "בגוף ראשון" הייתה בין מתוות דרכן של תוכניות ראיונות בטלוויזיה הישראלית.
הוא הגיש במשך שנים רבות את התוכנית "דור הזהב – אמנים גדולים בהקלטות היסטוריות" בתחנת קול המוסיקה.
במקביל לעשייתו התקשורתית, בשנות השבעים, מונה עברון לנספח תרבות בשגרירות ישראל באנגליה.
בשנות חייו האחרונות עמד עברון בראש המרכז למוזיקה ירושלים.
הוא מונה לממלא מקום יו"ר המועצה לתרבות ואמנות על ידי יו"ר המועצה, שר התרבות מתן וילנאי.
רם עברון נפטר בירושלים בגיל 73 ונטמן בבית העלמין בקיבוץ מעלה החמישה.
אביו של עברון, אריה המבורגר, היה מראשוני עורכי הדין בישראל.
מאשתו הראשונה של עברון, שולמית עברון, נולדו שתי בנותיו: פרופסור גליה בנזימן ויעל עברון, נוירופסיכולוגית מומחית לטיפול בנפגעי ראש במכון לשיקום נפגעי ראש בתל אביב.
מאשתו השדרנית והעיתונאית עדנה עברון, נולדה בתם הסופרת והמשוררת לי עברון-ועקנין.
אחיו היה עורך הדין אמנון עברון.
רם גופנא (3 באוקטובר 1928 – 5 ביולי 2021) היה ארכאולוג ישראלי ופרופסור בחוג לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
גופנא נולד בתל אביב לאפרים וריטה קפלן.
דודו היה הארכאולוג יעקב קפלן.
למד בבית הספר היסודי "תל נורדוי" ובתיכון חדש.
בצעירותו היה חבר בתנועת "המחנות העולים".
היה חבר בארגון "ההגנה", ובשנת 1946 התגייס לפלמ"ח במסגרת הכשרת כפר גלעדי של התנועה המאוחדת.
בין השנים 1951 –1956 למד גופנא ארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, שם השלים תואר ראשון ושני.
לאחר מכן עבד כארכאולוג באגף העתיקות, לימים רשות העתיקות, ושימש בתפקיד כעשרים שנה.
ב-1974 קיבל תואר שלישי מאוניברסיטת תל אביב, עבר ללמד באוניברסיטה, ופרש לגמלאות בדרגת פרופסור מן המניין ב-1997.
בשנות פעילותו המדעית עסקו מחקריו בתהליך ההתיישבות הקדומה בארץ ישראל, בעיקר בתקופות הפרוטוהיסטוריות: התקופה הכלקוליתית, תקופת הברונזה הקדומה, תקופת הברונזה הביניימית ותקופת הברונזה התיכונה.
גופנא החל בחקירותיו עוד בהיותו סטודנט.
כבר בשנת 1953, ערך לבקשת המועצה האזורית עמק חפר סקר ארכאולוגי מקיף ברחבי האזור.
בראשית שנות השישים ערך סקר ארכאולוגי באזור חבל הבשור, בין תל שרוחן לרוביה (באר רבובה), בעזרת חברי הקיבוצים באזור.
גופנא השתתף בסקר השומרון שהחל לאחר מלחמת ששת הימים, וסקר בתחום נחלות שבט מנשה ושבט אפרים.
הוא ויוסף פורת זיהו את תהליך ההתנחלות של שבטים אלו בשומרון.
גופנא הרבה לחקור את תולדות ההתיישבות הקדומה במישור החוף ועמד גם בראש סקר ארכאולוגי שיטתי שנערך בשנות השבעים בדרום-מערב השרון ובעמק לוד.
בסוף שנות השבעים חפר גופנא שרידי עיר מבוצרת מתקופת הברונזה הקדומה בתל דלית (מזרחית למושב בית נחמיה); בין השנים 1970–1983 הוא חפר עם דן גזית לסירוגין בתל עין הבשור, השוכן בפארק אשכול שבחבל הבשור, ותרם למחקר ה"התרבות הבשורית" (תרבות חומרית ייחודית שהתפתחה באזור, בשלב מוקדם של התקופה הכלקוליתית).
בעין בשור נחשפו ארבע שכבות יישוב, שלוש מהן מתקופת הברונזה הקדומה.
באחת מהן נתגלה מבנה מצרי מראשית ימיה של השושלת הראשונה במצרים (סוף אלף רביעי לפנה"ס), ששימש תחנת דרכים.
השכבה הרביעית היא מהתקופה ההלניסטית.
בשנות פעולתו בשטח התעמת גופנא לא אחת עם הרמטכ"ל לשעבר, משה דיין, ששדד עתיקות בניגוד לחוק.
לאחר שפרש סייע לדני רכט בכתיבה לאתר האנציקלופדיה העירונית "תל אביב 100" שהקים רכט.
נפטר ב-5 ביולי 2021, והובא למנוחות בבית העלמין גני אסתר בראשון לציון .
הותיר אחריו את רעייתו רות (לבית לאוטרבך) ואת שלושת ילדיהם, ביניהם המיקרוביולוג פרופ' אורי גופנא.
כספי נולד בירושלים לעדה ולמיכאל כספי.
אביו ייסד את משרד עורכי הדין כספי ושות' בשנת 1932, היה חבר מפא"י ויועצו המשפטי של דוד בן-גוריון.
בגיל 16 נשלח לאנגליה, ללמוד בפנימייה היוקרתית לילדים יהודים "כרמל קולג'", ושם השלים את לימודי התיכון.
הוא חזר לישראל והתגייס לחיל המודיעין.
בשנת השירות השלישית שלו החל ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, וסיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1962. את בחינת ההסמכה של לשכת עורכי הדין השלים בשנת 1964, והתחיל להתמחות במשרד של אביו.
בשנת 1969 ייצג כספי את דוד בן-גוריון כאשר היה חבר הכנסת, במשפט בעקבות איגרת שארל דה גול.
בתחילת שנות ה-80 ייצג את אלפרד אקירוב בהתפתחות עסקיו.
בשנות ה-80 שימש כיועץ משפטי (בפועל) לראש הממשלה, ובאותה התקופה הגה את חנינת אנשי השב"כ בפרשת קו 300, וטיפל בפרשת פולארד.
בתחילת שנות ה-90, בעקבות תחקיר של עיתונאי "ידיעות אחרונות" מוטי גילת, הורשע כספי על ידי בית משפט בהטרדת עד בנסיבות מחמירות, ונגזרו עליו שמונה חודשי מאסר על תנאי, בפרשת הפגישה הלילית.
כספי טבע את המונח שיטת השקשוקה, ששימש ככותרת לסרטו של מיקי רוזנטל, בעת שהסביר כיצד התנהל המשא ומתן לקראת העסקה בה רכשה החברה לישראל בבעלות האחים יולי וסמי עופר את צים מהמדינה.
בספטמבר 2019 הצטרף כספי כיועץ לצוות ההגנה המייצג את בנימין נתניהו לקראת הליכי השימוע אשר החלו ב-2 באוקטובר, ובהגיעו לישיבת השימוע הראשונה אמר: "יש לי אמון מוחלט ובלתי מסויג לא רק במערכת המשפט בישראל, אלא גם באלה העומדים בראשה, ובראשם פרקליט המדינה שי ניצן וליאת בן-ארי".
הוא היה נשוי לאתי עד למותה בפברואר 2025 ואב לשלושה בנים.
כספי החזיק, יחד עם אחיו אסף, בחווה חקלאית אורגנית במזרח רחובות.
החווה הוחכרה לעיריית רחובות והיא מפעילה אותה כפארק נופש בשם "פארק ההדרים מיסודם של אסף ומרשה כספי".
רלקסציה (בעברית: תפוגה) בפיזיקה ובכימיה פיזיקלית היא תהליך בו מערכת מעוררת או מופרעת באופן אחר משיווי משקל, חוזרת למצב של שיווי משקל.
המאפיין העיקרי המשותף לתהליכי רלקסציה שונים הוא זמן הרלקסציה (בעברית: זמן תפוגה) - הזמן האופייני שלוקח למערכת לחזור למצב של שווי משקל, ומסומן בדרך כלל במשוואות ב-.
זמן הרלקסציה מוגדר כזמן שלוקח לגודל הנמדד להגיע לערך של אחד חלקי e מערכו ההתחלתי.
רלקסציה היא מונח הכולל תהליכים רבים בטבע.
חומרים ויסקואלסטיים כמו מסטיק שנמתחים בפתאומיות נוטים לחזור למצבם הרפוי עם זמן רלקסציה אופייני של מספר שניות.
קבל טעון נוטה לפרוק את המטען החשמלי בתפוגה האופיינית למעגל RC.
דיפולים חשמליים בחומר נוטים להסתובב בהשפעת קרינה אלקטרומגנטית בזמנים אופייניים של שניות ועד מספר שניות.
רלקסצית תהודה מגנטית גרעינית (NMR Relaxation)- במדידות תהודה מגנטית גרעינית רלקסציה היא התהליך בו הספין הגרעיני חוזר להתפלגות שיווי המשקל התרמודינמי שלו עם הסביבה.
רלקסצית דיפול (Dipole relaxation)-התהליך בו מולקולות בעלות דיפול קבוע חוזרות לאחר הפרעה לסדר שמאפיין אותן בשיווי משקל תרמודינמי עם הסביבה.
כלומר צפיפותם והתפלגות כיווני וקטור הדיפול חוזרים לצורה המאפיינת אותם בשיווי משקל תרמודינמי עם הסביבה.
ניתן להבחין בתופעה זאת בעזרת מדידות עכבה חשמלית שם ההפרעה היא הפעלת מתח חליפין.
רלקסציה יונית (Ionic relaxation)- רלקסציה יונית מורכבת ממוליכות יונית, מוליכות פני השטח (מתייחס למצב בו יונים ספוחים לפני שטח מוצקים), ופיזור מטען.
התהליך בו אלו חוזרים לרמתם והתפלגותם בשיווי משקל תרמודינמי עם הסביבה לאחר הפרעה הוא רלקסציה יונית.
גם בתופעה זו ניתן להבחין בעזרת מדידות עכבה חשמלית.
רלקסציה דיאלקטרית (Dielectric relaxation)- היא התוצאה הכוללת של רלקסצית דיפול ורלקסציה יונית הגוררות שינוי בערכו של המקדם הדיאלקטרי.
התהליך בו ערך זה חוזר לרמתו האופיינית בשיווי משקל תרמודינמי עם הסביבה לאחר הפרעה הוא רלקסציה דיאלקטרית.
גם בתופעה ניתן להבחין בעזרת מדידות עכבה חשמלית.
למעשה ניתן להגדיר רלקסציה לכל גודל תרמודינמי, כך קיימת גם רלקסצית ספין אלקטרוני, או רלקסצית ספין אלקטרוני-פונון ועוד.
ישנם מקרים בהם רלקסציה היא תהליך המתקדם באופן מעריכי,
במקרים אלו ניתן להגדיר "זמן רלקסציה" בתור הזמן שחלף מתחילת הרלסציה עד שהערך המתפוגג קטן פי בסיס הלוגריתם הטבעי e.
לדוגמה: במקרה של רלקסצית דיפול, נניח כי ברגע תום ההפרעה 80% מהדיפולים היו במצב מופרע, זמן הרלקסציה האופייני יהיה אם כן הזמן שיחלוף עד שערך זה יקטן פי e, כלומר עד הרגע בו 29.43% מהדיפולים יהיו מופרעים.
מקרה של רלקסציה מעריכית המשמש מודל לרלקסציות אחרות הוא פריקה של קבל.
שם ניתן להוכיח בעזרת חוקי קירכהוף כי קצב הפריקה הוא מעריכי, והזמן האופייני לפריקה הוא מכפלת התנגדות המעגל בקיבול הקבל, גודל זה מוכר גם בקבוע הזמן של המערכת.
עם זאת לא כל הרלקסציות מתקדמות באופן מעריכי.
אבל כל עוד התקדמות הרלקסציה היא מונוטונית הגדרה זה עשויה להיות תקפה.
לתהליכים לא מונוטוניים, אין מגדירים זמן רלקסציה.
מאחר שרלקסציה עוסקת בעיקר בהתפלגות גדלים כמוסבר לעיל- ניתן להיעזר בפונקציות ההתפלגות המקובלות בטבע לחישוב גדלים הקשורים לרלקסציה, כגון זמן הרלקסציה.
התפלגות רלוונטית אחת היא התפלגות מקסוול-בולצמן הנכונה לגדלים וקטוריים המתפלגים נורמלית.
התפלגות שנייה היא התפלגות התפלגות בוז-איינשטיין הנכונה לבוזונים, כמו גם התפלגות פרמי-דיראק הנכונה דווקא לפרמיונים.
הגם שהתפלגיות אלו עוסקת רק במצב שיווי משקל ולא בהגעה עליו, ניתן למצער להבין מהם כי זמן התפוגה יהיה קשור לאנרגיית האצורה בהפרעה ורמת האנרגיה של מצב שיווי המשקל התרמודינמי.
חישוב א-פריורי של זמן התפוגה, גם במצב בו שני אלו ידועים הוא נושא למחקרים רבים, ונכון לעכשיו אין אלגוריתם ריגורוזי לעשות זאת, אלא רק שיטות הערכה.
רם (ריימונד) ישי (1931 – ספטמבר 2016) היה רופא משפחה ישראלי, יו"ר ההסתדרות הרפואית בישראל ונשיא ההסתדרות הרפואית העולמית.
ישי נולד בתוניס ליוסף ומרים ישי, אח לחמש בנות ושני אחים.
הוא עלה לישראל באוניה "קדמה" בשנת 1955, מספר שנים לאחר משפחתו, לאחר שסיים את לימודיו כסטודנט לרפואה במונפלייה שבצרפת.
הוא ומשפחתו גרו במושב גילת שבנגב.
ישי היה חקלאי וטרקטוריסט והיה גאה מאוד לעבד את אדמת ישראל.
שירת בצה"ל והשתתף במבצע קדש, במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים.
כמו כן, תפקד כחלק מהסגל הפיקודי של חיל הרפואה וסיים שירותו בדרגת רב-סרן.
נמנה עם מקימי השירות הרפואי בנגב ועבד כרופא בכל המושבים והקיבוצים בדרום.
העובדה שבעבר לא כל הדרכים היו סלולות כמו היום, גרמה למצבים בהם היו מטיסים אותו במטוס מיוחד לקיבוצים בהם היה דרוש רופא.
ישי כיהן כיו"ר ההסתדרות הרפואית בישראל (1971–1990).
במהלך כהונתו הוביל לשינוי בהרכב הוועד המרכזי של הר"י והנהיג את שביתת הרופאים בישראל (1983).
בנוסף, כתב את הספר "בין רופא לחולה", שיצא לאור בהוצאת שוקן.
בשנת 1988 ייסד את החברה הישראלית לאתיקה רפואית.
בשנת 1989, במהלך כהונתו בתפקיד יו"ר ההסתדרות הרפואית בישראל, נבחר לנשיא ההסתדרות הרפואית העולמית.
בשנת 2009, במהלך הוועידה ה-41 של הר"י, הוענק לישי אות יקיר הר"י.
ישי נפטר בספטמבר 2016 בביתו.
רם סופר (נולד ב-6 בספטמבר 1965, רמת גן) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת רב-אמן, מחבר ספרי שחמט, מאמן שחמט ופסנתרן מקצועי, שחקן ומורה לברידג'.
אלוף ישראל בפתרון בעיות שחמט לשנת 2018. זכה עם נבחרת ישראל בפתירת בעיות ארבע פעמים במקום הראשון בעולם, אימן את משלחת הנוער של ישראל לאליפות העולם ואירופה בשחמט ופרסם עשרות מאמרים בתחום.
משנת 2005 סופר משמש ככתב ופרשן לענייני שחמט בעיתונות הישראלית: בעיתון "מעריב" ובאתר האיגוד הישראלי לשחמט.
ערך בעבר את ירחון השחמט הישראלי.
נכון לינואר 2022 הוא מדורג במקום השמיני בדירוג העולמי בפתירת בעיות שחמט.
נמנה עם צוות השופטים באליפות אירופה בשחמט 2015, שנערכה בירושלים.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-49 בישראל לפי מד כושר.
1978 - זכה באליפות הארץ בשחמט לילדים עד גיל 14.
1998 - היה לשני בהיסטוריה אחרי ג'ונתן מסטל שהיה לרב-אמן גם בשחמט קלאסי וגם בתחום פתירת בעיות שחמט.
סופר בעל תואר רב-אמן כסף.
הוא התחיל לשחק ברידג' תחרותי בשנת 1994 והקים בית ספר לברידג' ולימד מאות תלמידים.
הוא כותב קבוע בירחון הברידג' הישראלי ואת טור הברידג' בירחון "לאישה".
סופר כותב בשנים האחרונות את העיתון היומי של פסטיבל הברידג' הבינלאומי לברידג' בתל אביב.
הוא ערך שלושה ספרי ברידג' בנושא הכרזות שכתב מוטי גלברד.
בשל פעילותו הציונית הוברח ארצה בשנת 1942 עם כניסת הנאצים לבולגריה.
אחיו הצעיר, אברהם סולומון, שהיה גם הוא פעיל מאוד בתנועה, לא הספיק לעלות ארצה נתפס ועונה על ידי הנאצים ונשלח עם משפחתו לעבודות כפייה עד לעלייתם ארצה בשנת 1944.
סולומון שימש יועץ משפטי של משרד המשטרה, ובין השנים 1949–1952 גם עמד בראש המשרד.
בשנת 1951 מונה לנציב בתי הסוהר.
בשנת כהונתו היחידה בתפקיד הוכן דו"ח על מצב בתי הסוהר במדינה, שהיה בין הגורמים להקמת מבני מעצר חדשים ולקביעת העסקה של אסירים בעבודות חוץ.
לאחר שעזב את שירות המדינה עבד כעורך דין פרטי.
בשנת 1959 היה חבר ועדת החקירה בעניין מהומות ואדי סאליב.
במשך שנים רבות עוד טרם קיום יחסים מלאים עם יפן היה יו"ר אגודת הידידות ישראל יפן.
רם סולומון שכל את בתו בעת שירותה הצבאי.
רם מואב (מילשטיין; 24 ביוני 1930 – 30 בינואר 1984) היה גנטיקאי ישראלי, ראש המחלקה לגנטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, המדען הראשי של משרד החקלאות וראש מכון וולקני.
מואב היה יו"ר הליגה למניעת כפייה דתית.
מואב נולד בשם רם מילשטיין ב-1930 בקיבוץ אפיקים, בנם של אברהם, חלוץ שעלה ארצה מרוסיה, ושרה לבית מילירוביץ, בת אחותה של רחל המשוררת, ממייסדי הקיבוץ.
אביו היה מתנדב בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה ואמו הייתה גננת נודדת.
התחנך בחוות הלימוד בירושלים ובבית הספר החקלאי כדורי (מחזור י"ב).
ב-1948, בעת מלחמת העצמאות, התגייס ולחם בארבעים קרבות במסגרת המחלקה של רחבעם זאבי (גנדי) בגדוד הראשון של הפלמ"ח (חטיבת יפתח), בהם קרב מלכיה הראשון (הוא אחד מגיבורי הרומן של יצחק טישלר, "אחרונים על הרכס") וקרב חרבת מעין (הוא המקלען בהתרחשות שתוארה בספרו של ס.
ב-1950 השתחרר מצה"ל ונסע לארצות הברית ללימודים אקדמיים.
ב-1953 קיבל תואר בוגר במדעי החקלאות מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, וב-1957 קיבל תואר מוסמך בסטטיסטיקה ותואר דוקטור בגנטיקה של תכונות מורכבות (Quantitative genetics) מאוניברסיטת ברקלי; הדיסרטציה שלו עסקה בנושא "Somatic Chromosome Instability in Nocotiana Hybrids".
בשנת 1958 שב לישראל והצטרף לסגל האוניברסיטה העברית בירושלים כמרצה בכיר במחלקה לגנטיקה.
בשנת 1963 הקים יחד עם שניים מעמיתיו את המכון למחקר החי בקיבוץ להב, העוסק במחקר של בעלי חיים לצורך יישומים שונים בשרות האדם, בעיקר בתחומי החקלאות והרפואה.
בשנת 1968 התמנה לראש המחלקה לגנטיקה באוניברסיטה.
ב-1974, בעקבות מלחמת יום הכיפורים, לקח חופשה מהאוניברסיטה והתנדב לעבוד במשך כחצי שנה ביחידה לשיפור שיטות מחקר ופיתוח במשרד הביטחון.
כששב לאוניברסיטה לא מצא עוד עניין בעבודה אקדמית תאורטית.
מואב לקח חופשה נוספת, הצטרף למכון וולקני, ובמשך שנתיים, בשנים 1976–1978, היה ראש המחלקה לחקר בעלי חיים במכון.
בשנת 1978 התמנה לסגן מנהל המכון.
ב-1979, בעקבות פרישתו של יואש ועדיה, התמנה לראש המכון ולמדען הראשי של משרד החקלאות.
במשך שנות פעילותו המדעית יזם ופיתח פרויקטים רבים, ובהם: טיפוח הקרפיון, טיפוח עופות לבשר, פיתוח ענף העזים, הנדסה גנטית של עצי פרי סובטרופיים ופיתוח המדגה בנגב תוך ניצול אנרגיית השמש.
לצד פעילותו המדעית היה פעיל ציבור, ובשנות ה-60 עמד בראש הליגה למניעת כפייה דתית בירושלים.
במסגרת זאת ארגן הפגנה נגד סגירת רחוב המלך ג'ורג' לתנועה בעת תפילות השבת וארגן הסעות בשבת לבית החולים הדסה עין כרם.
בסוף שנת 1962 הוכה ומשקפיו נשברו בעת שהחתים על עצומה בעד נישואין אזרחיים.
פרסם שני רומנים שבהם הציג את הגותו על עתיד האנושות והמדע: "זרמת חכמים" (שאת הרעיון לו עיצב עם אחיו, אורי מילשטיין) ו"לונה".
זמן-מה התגורר ברמת מוצא שבירושלים, ולאחר מכן היה חבר מושב בית אלעזרי.
מואב נפטר בשנת 1984, בגיל 53. הוא נקבר ברחובות.
סבתו מצד אמו הייתה אחותה של רחל המשוררת.
אחיו הוא ההיסטוריון הצבאי אורי מילשטיין, ואחותו היא הפרופ' לאמנות איסלאמית רחל מילשטיין.
מ-20 במרץ 1958 ועד מותו היה מואב נשוי ליהודית לבית גלסנֶר, והיה אב לחמישה.
בנו עומר מואב הוא פרופסור לכלכלה.
בתו יעל מואב היא מורת דרך ופעילה חברתית, בעברה מנהלת ומייסדת מרכז ערבסק בירושלים להוראת המחול המזרחי, אליו התוודעה בעקבות דודתה פרופ' רחל מילשטיין, שהיא מחלוצות תחום זה בישראל.
יסודות האנליזה הסטטיסטית, מהדורה ב, ירושלים: האוניברסיטה העברית – הפקולטה למדעי הטבע, תשי"ט 1958. (הופיע במהדורות נוספות; החל במהדורה ה (1964) תחת השם "יסודות הניתוח הסטטיסטי")
זרמת חכמים: רומן, תל אביב: ביתן, תשמ"ב 1982.
לונה: גן העדן הגנטי, תל אביב: ביתן, תשמ"ה 1985.
רם רוטברג (נולד ב-2 במאי 1964) הוא אלוף בצה"ל (במיל'), שכיהן, בין היתר, כמפקד חיל הים, כמפקד יחידת דובדבן, כמפקד שייטת 13, כראש מספן המודיעין וכמפקד בסיס חיפה של חיל הים.
רוטברג נולד וגדל בכפר הס.
הוא השני מבין ארבעת ילדיהם של זאב ודרורה רוטברג, ילידי ארץ ישראל.
קרוב משפחתו היה רכז הביטחון של נחל עוז, רועי רוטברג, אשר נרצח על ידי הפדאיון ב-1956.
רוטברג גדל והתחנך בבית הספר היסודי תל-מונד, ובחטיבת הביניים והתיכון 'רופין'.
רוטברג בוגר תואר ראשון בלימודי ארץ ישראל ומזרחנות מטעם אוניברסיטת חיפה ותואר שני בביטחון, ניהול משאבים ואסטרטגיה מטעם האוניברסיטה לביטחון לאומי בוושינגטון, ארצות הברית.
נשוי למיכל ואב לשלושה ילדים.
מתגורר עם משפחתו בכרם מהר"ל.
רם התגייס לצה"ל בשנת 1982. עם גיוסו התנדב לשייטת 13, ושנתיים לאחר מכן סיים את הכשרתו כלוחם הקומנדו הימי.
לאחר מכן יצא לקורס קציני חי"ר בבה"ד 1, ושב ליחידה כמפקד צוות.
בהמשך שירת בתפקידי פיקוד נוספים ביחידה.
הוא פיקד על יחידת הפושטים בשייטת 13 והשתתף במבצע כחול וחום.
בשנת 1992 עבר לזרוע היבשה ומונה למפקד יחידת דובדבן, לאחר שמפקדה הקודם הודח בשל אירוע ירי דו-צדדי, במהלכו נהרג אחד מלוחמי היחידה.
רוטברג שיקם את היחידה והוביל אותה להישגים רבים בלחימתם נגד הטרור הפלסטיני, ובין היתר הוביל את המבצע ללכידת מפקד חוליית "הפנתר השחור" בג'נין בשנת 1993.
בהמשך עבר קורס חובלים והוסמך לתפקיד קצין משמרת ושירת כקצין גנ"ק (גילוי, ניווט וקשר).
בשנת 1994–1995 פיקד על ספינת הטילים אח"י תרשיש, ולאחר מכן מונה לפקד על פלגת ההדרכה של שייטת 13 בשנת 1997. בשנים 1997–1999 פיקד על פלגת הלוחמים של שייטת 13, ואחר כך שירת כסגן מפקד השייטת.
בשנת 2001 מונה למפקד שייטת 13 והועלה לדרגת אלוף-משנה.
תחת פיקודו העמיק את מעורבותה של השייטת בפעולות לוחמה בטרור יש"ע והוביל אותה בשורה של מבצעים ללחימה במחבלים במהלך האינתיפאדה השנייה.
על פעילותה נגד הטרור זכתה השייטת בפיקודו פעמיים בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות, ב-2002 וב-2003 ובצל"ש הרמטכ"ל ב-2002. בין המבצעים עליהם פיקד באופן אישי היו הפשיטה על ספינת הנשק הפלסטינית קארין איי בינואר 2002, וחילוץ כוחות צה"ל במהלך הקרב בג'נין, באפריל אותה שנה.
במהלך כהונתו בתפקיד נקלע לעימות עם שר הביטחון החדש, שאול מופז, שהנחה את השייטת להגיע למבוקש ברצועת עזה.
רוטברג איים להתפטר מתפקידו אם המבצע יאושר במקום סיכול ממוקד באש מנגד, והעריך שיעלה בחייהם של 6–8 לוחמים.
ב-2004 מונה לראש מספן המודיעין של זרוע הים.
הוא שירת בתפקיד זה במהלך מלחמת לבנון השנייה, במהלך המלחמה פעלה זרוע הים בגזרה הצפונית, אספה מודיעין, תקפה מטרות חוף, ניהלה סגר ימי והוציאה לפועל מבצעים מסווגים.
במהלך המלחמה נפגעה הספינה אח"י חנית מפגיעת טיל C-802, בתקרית בה נהרגו ארבעה חיילים.
הספינה לא הפעילה את מערכות ההתרעה שלה, ורוטברג ננזף על התעלמות משתי אזהרות בהן הוצע לשקול היערכות לאפשרות שהטיל מצוי בידי חזבאללה.
ב-2007 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד בסיס חיפה, הבסיס הגדול והמרכזי של זרוע הים.
את הפיקוד על הבסיס העביר למחליפו בשנת 2009. לאחר מכן שירת כראש אגף הביטחון במטה לביטחון לאומי.
במהלך תפקיד זה כינס עבודות מטה בנושא חשיבה אסטרטגית, יזם אירועים למדיניות ביטחונית לאומית וייעץ לראש המל"ל בנושאים ביטחוניים רגישים.
באוקטובר 2011 מונה למפקד זרוע הים והחליף את אליעזר (צ'ייני) מרום בתפקיד.
כמעט שנה לאחר כניסתו לתפקיד הוביל רוטברג את זרוע הים במהלך "מבצע עמוד ענן", בו פעלה זרוע הים ביחד עם כוחות נוספים על תקיפת מטרות בעומק שטח הרצועה בדגש על פגיעה במחסני אמל"ח, בכירי חמאס ותשתיות הארגון.
בין היתר חיסלו לוחמי זרוע הים את פעיל הג'יהאד העולמי אחמד נאחל.
הלחימה שיקפה את השילוביות של זרוע הים עם חיל האוויר ופיקוד דרום, והשפעת זרוע הים על הלחימה היבשתית התעצמה באופן משמעותי.
במרץ 2014 פיקד על "מבצע חשיפה מלאה", במהלכו השתלטו ותפסו כוחות זרוע הים את ספינת הנשק "קלוס סי"(klos c), אשר הובילה משלוח אמצעי לחימה מאיראן לרצועת עזה.
ביולי 2014 השתתפה זרוע הים במבצע צוק איתן בהובלתו כמפקד הזרוע, בו לקחה הזרוע חלק משמעותי בלחימה ותקפה מספר מטרות גדול משמעותית ממבצעי "עמוד ענן" ו"עופרת יצוקה".
פעילות הזרוע כללה הפגזה מהים ופעולות של הקומנדו ימי, חיסול 100 מחבלים, תקיפת יעדי טרור, השמדת מחסני אמל"ח, הגנה על נכסים אסטרטגיים ועוד.
במהלך כהונתו קיבלה זרוע הים את משימת ההגנה על הנכסים האסטרטגיים של מדינת ישראל.
ב-27 בספטמבר 2016 סיים את תקופת כהונתו בתפקיד.
רוטברג הוזהר על ידי ועדת החקירה הממלכתית לעניין כלי השיט.
בהודעת האזהרה שנמסרה לו צוין כי הוביל לפגיעה בתהליכי עבודה ובניין הכוח ויצר אפשרות לסיכון ביטחון המדינה ולפגיעה ביחסי החוץ ובאינטרסים כלכליים של מדינת ישראל.
רוטברג הקים יחד עם אל"ם במיל' גולן בר-לוי את תוכנית 'מסע אל האופק' המסייעת לבוגרי שירותי צבאי ולאומי סיוע בהתפתחות מקצועית ואישית.
רוטברג נשוי למיכל, אותה הכיר במהלך שירותו הצבאי.
רם רון (1925 – ינואר 2004) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, מפקד הגדנ"ע ומפקד פיקוד ההדרכה.
לאחר שחרורו היה ממקימי רצ - התנועה לזכויות האזרח ומזכ"ל מפלגת ד"ש.
כיהן כמנכ"ל הראשון ויושב ראש החברה הלאומית לאספקת פחם.
רון (במקור רולניצקי) נולד בתל אביב וגדל בגבעתיים, בה למד בבית הספר בורוכוב.
במלחמת העולם השנייה התנדב לשרת בבריגדה היהודית.
שירת במנגנון הקבע של ארגון ההגנה, סיים קורס מפקדי מחלקות ב-1947 ובמלחמת העצמאות פיקד על פלוגה א' בגדוד 32 של חטיבת אלכסנדרוני.
השתתף במבצע חמץ בכיבוש הכפרים חיריה וסאקיה ובכיבוש כפר סלמה.
במבצע בן נון א' פיקד על הפלוגה שיחד עם גדוד 32 צורפה לחטיבה 7. בהמשך שירת כסגן מפקד גדוד 35.
ב-1953 היה חבר בהרכב בית הדין הצבאי במשפט של נאשמי מחתרת צריפין.
בפברואר 1956 הועלה לדרגת אלוף-משנה.
אחרי מלחמת סיני מונה למפקד שארם א-שייח' ופיקד על בית הספר לחי"ר.
בשנים ב-1959 עד 1961 עמד בראש פיקוד ההדרכה.
ב-1963 מונה לנספח צה"ל בארצות הברית ובקנדה.
לאחר שחרורו עסק בהפקת סרטי קולנוע כמנהל חברת "רונבי".
בין השאר הפיק ב-1969 את הסרט לפני מחר, סרטה של אלידע גרא, הסרט העלילתי הראשון שנוצר על ידי במאית קולנוע בישראל.
לקראת הבחירות לכנסת השמינית ב-1973 היה ממקימי התנועה לזכויות האזרח (מפלגת רצ) יחד עם גיסתו שולמית אלוני, רות רזניק ובועז מואב.
הוא הוצב במקום הרביעי ברשימתה, אך לא נכנס לכנסת לאחר שהמפלגה זכתה ל-3 מנדטים.
לאחר הקמת סיעת יעד היה רון מפעילי רצ שהתנגדו לאיחוד, הוא פרש מהמפלגה והקים את תנועת המרכז לזכויות האזרח, והתאחד עם התנועה הדמוקרטית לשינוי.
הוא הוצב במקום ב-28 ברשימתה לבחירות לכנסת התשיעית ב-1977 וכיהן כמזכיר המפלגה עד אמצע 1979.
ב-1981 מונה למנכ"ל הראשון של החברה הלאומית לאספקת פחם וכיהן בתפקיד עד 1988. לאחר מינויו של אמנון רובינשטיין ב-1992 לשר האנרגיה, מונה רון ליו"ר דירקטוריון החברה וכיהן בתפקיד עד 1999.
שימש כאחראי על הקמת מרכז בק למדע בהר החוצבים וכיהן כמנכ"ל החברה המנהלת של המרכז.
רון נטמן בבית העלמין בקיבוץ עינת.
היה נשוי להרצלה לבית כלפון.
רם (רמי) בן ברק (נולד ב-1 באפריל 1958, י"א בניסן ה'תשי"ח) הוא חבר הכנסת מטעם מפלגת יש עתיד, שימש כיו"ר ועדת החוץ והביטחון.
בעברו היה איש מערכת הביטחון, כיהן כמשנה לראש המוסד וכמנכ"ל המשרד לענייני מודיעין והמשרד לנושאים אסטרטגיים.
היה נשיא חברת הייעוץ פורטיפיי סולושנס בע"מ וייעץ לדירקטוריון חברת שיבומי.
בן ברק התגייס לצה"ל ב-1976 ושירת כלוחם וכקצין בסיירת מטכ"ל.
בין היתר לקח חלק בפעולת ההשתלטות בפיגוע במשגב עם.
בתפקידו האחרון היה מפקד פלגת לוחמה בטרור, עד שחרורו ב-1981 בדרגת סרן.
בשנת 1984 הצטרף בן ברק למוסד ושירת במגוון תפקידי שטח ופיקוד מבצעיים באגף קשת.
באפריל 1991 נעצר בקפריסין יחד עם שלושה סוכנים נוספים של המוסד כשהתחזו לתיירים במהלך מבצע השתלת מכשירי האזנה בשגרירות איראן בניקוסיה.
ב-2004 מונה לראש אגף "קשת" בארגון, ועמד בראש האגף בעת שזה אסף מידע על הכור הגרעיני בסוריה.
בשנים 2009 עד 2011 כיהן כסגן וכמשנה לראש המוסד.
עם סיום כהונתו בתפקיד סגן ראש מוסד, הושאל לצה"ל ושימש כמתאם מבצעים מיוחדים.
לאחר מכן, יצא לשליחות בארצות הברית ושימש כעמית מחקר בכיר במרכז סבן למדיניות המזרח התיכון במכון ברוקינגס, בוושינגטון.
בדצמבר 2014 מונה למנכ"ל משרד המודיעין.
במאי 2015 פוצל המשרד למשרד המודיעין ולמשרד לנושאים אסטרטגיים והסברה, ובן ברק המשיך לכהן כמנכ"ל בשני המשרדים.
בן ברק סיים את תפקידו במשרד לנושאים אסטרטגיים בדצמבר 2015, ובמשרד המודיעין במאי 2016.
בדצמבר 2015 היה אחד משלושת המועמדים להתמנות לתפקיד ראש המוסד, אך לבסוף נבחר יוסי כהן.
בן ברק הוא בוגר המכללה לביטחון לאומי ומוסמך אוניברסיטת חיפה במדע המדינה וביטחון לאומי.
בתשובה לשאלה של העיתונאי ניר גונטז' "אילו דמויות גילמת?" השיב בן ברק: "גילמתי עובד תחזוקה של עיריית פריז, עובד דואר.
כל מיני דברים, הכול נקודתי, הכול בקטנה."
בפברואר 2015 מונה לנשיא חברת הסטארט-אפ הישראלית "המימד החמישי", שנסגרה בדצמבר 2018, בנוסף, שימש כנשיא חברת הייעוץ "פורטיפיי סולושנס".
מנובמבר 2018 עד כניסתו לפוליטיקה באפריל 2019 שימש כיועץ לדיקטוריון בחברת המודיעין העסקי "שיבומי" אשר הוקמה על ידי יוצאי מערכת הביטחון ובנוסף, מינואר באותה השנה שימש כיו"ר הדירקטוריון בחברת הסטארט-אפ "איימינדרס".
ב-15 בינואר 2018 הודיע בן ברק על הצטרפותו למפלגת "יש עתיד".
בן ברק הוצב במקום ה-11 ברשימת "יש עתיד" בבחירות לכנסת העשרים ואחת ברשימת "כחול לבן" (איחוד המפלגות חוסן לישראל, יש עתיד ותל"ם) וב-30 באפריל 2019 הושבע כחבר הכנסת לאחר שהרשימה זכתה ל-35 מנדטים.
בבחירות לכנסת העשרים ושתיים הוצב במקום ה-26 ברשימה ונבחר לכנסת בעוד שהרשימה זכתה ל-33 מנדטים.במהלך שנת 2018 הוא ואחרים פנו ליועציו של ראש הממשלה בנימין נתניהו, לשליח הבית הלבן, ג'ייסון גרינבלט, ולשר החוץ המרוקאי נאסר בוריטה, והעלו רעיון של עסקה להכרה אמריקנית בסהרה המערבית כחלק ממרוקו בתמורה לנורמליזציה עם ישראל.
רעיון דומה יושם בסופו של דבר כעבור שנתיים, לקראת הסכם ישראל–מרוקו.