tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם שכלול השיטה (שבינתיים התיישנה ונעלמה כמעט לחלוטין) עברו להקרנה במקרנה אחת בלבד.
משנת 1986 ועד 1999 פעל במקום מועדון בשם "מועדון הסינרמה".
היה בית הקולנוע היחידי בארץ שהקרין סרטים בתוך מבנה עגול בשיטת "הסינרמה".
נהרס ב-2016. כיום על שטח הסינרמה פועל חניון של "אחוזות החוף", וישנה תוכנית לבניית שלושה גורדי שחקים בני ארבעים קומות על המגרש.
לימור – פעל בשנות ה-70 וה-80 בקומת המרתף של מרכז לונדון מיניסטור.
ב-16 במאי 1993 פרצה שרפה במתחם לונדון מיניסטור ואולם הקולנוע ניזוק קשות, ולאחר מכן נסגר.
בשנת 2004 נפתח הקולנוע מחדש לאחר שעבר שיפוץ, ושונה שמו ל"לונדון".
ב-2006 לאחר שנתיים של פעילות, נסגר הקולנוע בעקבות הפסדים כספיים.
כיום פועל במקומו מועדון "אולמל'א".
סינמטק תל אביב – שוכן ברחוב שפרינצק 2, בפינת הרחובות הארבעה וקרליבך.
נפתח ב-1973 ועבר אל המבנה הנוכחי בשנת 1989. בשנת 2010 הבניין הורחב לצורך הקמת "מרכז הקולנוע הישראלי", אשר נפתח בספטמבר 2011. כחלק מעבודת ההרחבה, בוצעו גם חידוש ושיפוץ של רחבת הכניסה למבנה.
צפון – ברחוב לואי מרשל פינת דה האז.
נסגר ב-1997, נהרס ב-2000 ובמקומו נבנה בניין מגורים.
אביב – קולנוע ששכן בשכונת מנשייה מתחת למבנה מגורים, מול המקום בו שוכן כיום מכון אבני.
הבניין נהרס על ידי העירייה ב-1974 על מנת לסלול את רחוב יחזקאל קויפמן.
ארגמן – בשכונת פלורנטין, דרך סלמה פינת אברבנאל.
נהרס ובמקומו נבנה בניין משרדים המשמש את רשות האוכלוסין וההגירה.
זוהר – בדרך שלמה 117. התמקד בהקרנת סרטים הודיים וטורקיים.
נסגר בראשית שנות ה-80. פעל במקומו מועדון.
מרכז – בקצה המערבי של מדרחוב נוה שאנן.
תוכנן על ידי צמד האדריכלים אברהם יסקי ושמעון פבזנר, נפתח בספטמבר 1956 ונסגר ב-2004. תיפקד זמן רב כקולנוע למערבונים ולסרטים פורנוגרפיים.
החזית נפגעה קשות בפיגוע של מחבל מתאבד באפריל 2006. המבנה שונה לבניין מגורים.
קנדה – בית קולנוע לסרטים עצמאיים.
פעל ברחוב חצרים בשכונת פלורנטין בין 2019 ל-2024. כיום מועדון ג'אז.
עדן – ברחוב לילינבלום 2 פינת רחוב פינס בשכונת נווה צדק, קולנוע פתוח, שמושביו תחת כיפת השמים, בית הקולנוע הראשון של תל אביב, נחנך ב-1914 ונסגר ב-1974.
שלהבת – בדרך חיים בר לב בשכונת כפר שלם.
ששת המופלאים – בית קולנוע בעל שישה אולמות שפעל בין יוני לנובמבר 1998 בקומה הראשונה של התחנה המרכזית החדשה של תל אביב.
אילת – ביפו סמוך לשוק הפשפשים.
יפאור – בשדרות ירושלים ביפו.
הוקם בשם קולנוע אלהמברה ב-1936 ושימש כבית קולנוע ואולם מופעים מרכזי של ערביי יפו.
בשנות ה-60 פעל בו בית קולנוע בשם יפאור.
בשנות ה-70 הפך המקום לתיאטרון של גיורא גודיק ולמופעי תיאטרון אחרים עד שנסגר.
שימש לאחר מכן תקופה קצרה כסניף בנק.
הבניין עבר שיפוץ נרחב, ומשמש כמרכז לסיינטולוגיה בישראל.
גלרון – ברחוב אסף הרופא בשכונת עג'מי ביפו בצמוד לקולנוע הפתוח "גבעת עליה".
נגה – בשדרות ירושלים ביפו.
הוקם בשנת 1922 בשם "קולנוע נביל", על-שם בעליו.
בשנת 1986 שופץ לצורך הפיכתו לאולם תיאטרון.
המקום שופץ פעם נוספת בשנת 2000 וכיום זהו משכנו של תיאטרון גשר.
פארוק – הוקם בשנת 1940 בצמוד לקולנוע אלהמברה בשדרות ירושלים ביפו.
מקימיו היו חוסייני וממדוח נבלוסי, מעשירי ונכבדי יפו וממנהלי חברת הקולנוע "סינמה פלסטין" של אותם הימים.
לאחר קום המדינה ננטש בית הקולנוע ונהרס בחלקו לצורך בניית בניין מגורים בין שתי קומות בו שוכנו עולים מבולגריה.
בחלק של המבנה שנותר עד היום נפתחו כמה חנויות.
בין המבנים של קולנוע פארוק וקולנוע אלהמברה עובר שביל להולכי רגל וקיוסק עומד בתחילתו.
צליל – בשדרות ירושלים 10 ביפו, נפתח ב-1947 בשם "סינמה ראשיד".
לאחר קום המדינה שונה שמו לצליל.
בשנות ה-60 שופץ והוסתרה ממנו חזיתו המקורית.
החל משנת 1997 פועל כאולם אירועים ומופעים בשם "מועדון התיאטרון".
הדרייב אין – שוכן בעבר הירקון, בשטח שבין משולש מסילות הרכבת.
קולנוע פתוח שהופעל בשיטת הדרייב אין.
הוא נפתח ב-1973 ונסגר ב-2000. בימי שישי בלילה הוקרן במקום סרט פורנו, וצופים רבים העדיפו לצפות בו מגבעת האוניברסיטה.
לאחר סיום השימוש בו להקרנות סרטים, נעשה שימוש במקום לאימוני רוכבי אופניים.
האתר נהרס ב-2012 ובמקומו הוקם היכל קבוצת שלמה המשמש את קבוצת הכדורסל של הפועל תל אביב.
לב – פעל בקניון רמת אביב, נסגר ב-2007 ותחתיו נפתחו מספר חנויות.
מובילנד – נפתח ב-2024 בחוף הצוק.
קודם לכן, פעל במקום קולנוע לב מנדרין
מור – ברחוב תבואות הארץ בשיכון דן.
רם – בשכונת רמת החייל ברחוב מרכוס, נהרס בשנות ה-70 במקומו קיים בית מגורים.
רמת אביב – במרכז ברודצקי ברמת אביב הישנה.
בשנות ה-80 המוקדמות שמו שונה לקולנוע "תמוז".
נסגר בסוף שנות ה-80 ובמקומו פעל במקום בית הספר לעיתונאות ותקשורת "כותרת".
עם סגירתו של "כותרת" עמד שומם תקופה מסוימת ולאחר מכן הושכר לארגון העוסק בחינוך ולימודי יהדות הפועל שם כיום.
תל ברוך – ברחוב מיזאן פינת נחמיה בן אברהם בשכונת תל ברוך בצפון העיר.
שימש בשנות ה-80 וה-90 כאולפן טלוויזיה ("מימד").
בתי ספר לקולנוע בישראל פועלים מאז תחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. נכון לשנת 2021 פועלים כ-20 בתי ספר, חלקם מעניקים תואר אקדמי וחלקם תואר מקצועי.
עד שנות ה-60 של המאה ה-20 לא ניתן היה ללמוד קולנוע בישראל, ומרבית הצעירים שרצו ללמוד קולנוע נסעו ללונדון.
בית הספר הראשון בישראל לקולנוע היה "המכון לצילום והסרטה", שהוקם בשנת 1963 על ידי בנימין קורצקי, שעלה מפולין, שם למד קולנוע יחד עם הבמאי רומן פולנסקי, והיה ממייסדי בית הספר לקולנוע בלודז' שהוקם בשנת 1958. בית הספר פעל בשכונת תל ארזה בתוך בית הספר המקצועי של משרד העבודה.
ב-1970 נוסדה המחלקה לקולנוע במסגרת בית הספר "בית צבי" ברמת גן, בניהולו של הבמאי ליאו פילר ובתיקצוב משרד החינוך והתרבות.
מסלול הלימודים היה מעשי בעיקרו, ותלמידי בית הספר הצטיינו בצד הטכני.
בשנות השמונים הראשונות, עם כניסת גרי בילו לניהול בית הספר ועבודתו של רנן שור עד אמצע שנות השמונים כמרכז מסלול הקולנוע, הוביל בית צבי מסלול לבמאים.
ב-1972 נוסד החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, במסגרת הקמת "הפקולטה לאמנויות ותקשורת", שכללה גם את החוגים הוותיקים, החוג לתיאטרון, החוג לתולדות האמנות, והחוג למוזיקולוגיה.
סגל ההוראה גלל גם את פיטר דארט, ראש החוג לקולנוע באוניברסיטת קנזס שהגיעה כפרופסור אורח.
בראשית שנות ה-80 התדרדרה רמת הלימודים המעשיים בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב, ובעקבות כך פרץ מרד סטודנטים, אשר כתוצאה ממנו מונה ארנון צוקרמן, לשעבר מנהל הטלוויזיה הישראלית, לכהן כראש החוג.
צוקרמן פעל לשיפור רמת החוג, ונתן לגיטימציה לסטודנטים שוקי פרידמן ולורנס פרייס לייסד ב-1985 את "הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים", שרכש במשך הזמן יוקרה בינלאומית.
בשנת 1985 נוסדה המחלקה לקולנוע בקמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות בתל אביב, בראשות הבמאי סרג' אנקרי.
בדצמבר 1988 פתחו הסטודנטים במחלקה לקולנוע בבית צבי בשביתה מתמשכת, לאור התדרדרות המגמה, ותבעו אוטונומיה ניהולית.
שר החינוך והתרבות דאז, יצחק נבון, הקים ועדה ציבורית שהצדיקה את טענות הסטודנטים, ובלוח זמנים מזורז פנה לראשי ערים מרכזיות כדי להקים במשותף בית ספר לאומי מרכזי ומתוקצב היטב לקולנוע.
ראש העיר ירושלים, טדי קולק, ומנהלת הקרן לירושלים, רות חשין, נענו לאתגר ופעלו להקמת בית הספר לקולנוע בירושלים בניהולו של רנן שור בנובמבר 1989. בית ספר זה, שמאוחר יותר נקרא על שמו של המפיק היהודי-אמריקאי סם שפיגל, שינה תוך שנים ספורות את מעמד הסרט הקצר הישראלי בישראל ובעולם.
במקביל לבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, נפתח בירושלים בית-הספר לקולנוע מעלה, בהוראת שר החינוך, איש המפד"ל זבולון המר, המיועד לתלמידים דתיים, כחלק מהאסטרטגיה של המפד"ל לפעול בתחום התקשורת.
מחלקות נוספות לקולנוע נפתחו בשנות ה-90 במכללת תל חי, בית הספר לקולנוע שבמדרשה לאומנות בבית ברל, במכללת הדסה בירושלים (חוג המתמקד בצילום ומדיה דיגיטלית), באוניברסיטה הפתוחה ובמכללה האקדמית ספיר.
בתחילת שנות האלפיים נפתחה מגמת הוראה בקולנוע במכללה להוראת טכנולוגיה בתל אביב.
בשנת 2005 הוקם בית ספר מנשר לאמנות.
בשנת 2007 נפתח מסלול קולנוע וטלוויזיה בבית הספר לתקשורת באוניברסיטת אריאל בשומרון.
בשנת 2011 נפתח מסלול קולנוע עיוני חד-חוגי ומסלול קולנוע דו-חוגי באוניברסיטה הפתוחה.
רשימת בתי ספר לקולנוע בישראל
המכללה האקדמית בית ברל, בית הספר לאמנות המדרשה, המחלקה לקולנוע
חשיפה - בית הספר לאומנויות התקשורת, הטלוויזיה והמולטימדיה
המסלול האקדמי המכללה למינהל, בית הספר לתקשורת
מנשר לאמנות - בית ספר גבוה ומרכז לאמנות
סמינר הקיבוצים, בית הספר לאמנויות וטכנולוגיה
בית הספר לאמנות קמרה אובסקורה
אוניברסיטת תל אביב, החוג לקולנוע וטלוויזיה
קורן - בית הספר לקולנוע יהודי
בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, המחלקה לאמנויות המסך
מוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר
מעלה - בית הספר לטלוויזיה, לקולנוע ולאמנויות
סם שפיגל - בית הספר לקולנוע ולטלוויזיה
המרכז האקדמי ויצו חיפה, המחלקה לקולנוע
המכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן
המכללה האקדמית ספיר, המחלקה לקולנוע וטלוויזיה
האוניברסיטה הפתוחה, המחלקה לספרות, לשון ואמנויות
בנוסף לאלו קיים מסלול ללימוד קולנוע וטלוויזיה בבית הספר לתקשורת באוניברסיטת אריאל בשומרון.
ביפן נפוצים שלושה סוגים של בתי שימוש.
הסוג הישן ביותר הוא שירותי הכריעה הפשוטים.
אחרי מלחמת העולם השנייה, שירותי הדחה מערביים ומשתנות נעשו נפוצים.
השירותים העדכניים ביותר נכון להיום הם בידה, שנכון ל־2004 נמצאים ביותר מחצי ממשקי הבית ביפן.
ביפן, השם הנפוץ לשירותים האלה הוא וואשלט (ウォシュレット) שם המותג של חברת טוטו בע"מ, והם כוללים תכונות מתקדמות רבות שלעיתים רחוקות נראות מחוץ ליפן.
מתחילת התרבות היה שימוש ביפן בשירותים, אף על פי שמבנם ודרך השימוש בהם לא ידועים.
מערכות הביוב הראשונות ביפן הן מתקופת יאיואי (300 לפנה"ס עד 250 לספירה).
השתמשו במערכות האלה ביישובים גדולים, כנראה בשילוב עם שירותים.
במהלך תקופת נארה (710 עד 784), נוצרה בבירה נארה מערכת ביוב, שכללה תעלות ברוחב של 10–15 סנטימטר שמעליהן המשתמש היה יכול לכרוע, עם רגל אחת בכל צד של התעלה.
מקלות עץ שמשו כמעין נייר טואלט.
השירותים הידועים הראשונים ביפן, מתוארכים לאותה תקופה, ונבנו מעל בור פתוח בדומה לשירותים חיצוניים.
בהתחלה אצות שמשו לניקוי, אבל בתקופת אדו הם הוחלפו בנייר טואלט שהיה עשוי מוואשי (נייר יפני מסורתי).
באזורים הררים, השתמשו גם בפיסות עץ ועלים גדולים.
לעיתים קרובות נבנו שירותים גם על פלגי מים זורמים.
אולם, מבחינה היסטורית, שירותי חור היו נפוצים יותר כי הם היו קלים יותר לבנייה, ואפשרו שימוש חוזר של הצואה כדשן; דבר חשוב מאוד במדינה שבה הבודהיזם והצמחונות שמזוהה איתה, דוגלות בהורדת הביסוס על מקנה כמזון, אף על פי שמוצרי ים היו תמיד חלק חשוב בתפריט היפני.
למעשה, תוצרי הפסולת של אנשים עשירים נמכרו במחירים גבוהים יותר, מפני שהתפריט שלהם היה טוב יותר.
הנוהג הזה נעשה הרבה פחות שכיח אחרי מלחמת העולם השנייה, גם מסיבות סניטריות וגם בגלל השגשוג בדשנים כימיים, אך עדיין ניתן למצוא אותו.
מבחינה היסטורית, ביפן היו סטנדרטים יותר היגייניים מבאירופה לדוגמה, כי ביפן הטיפול בצואה אנושית היה נפוץ, בעוד שברוב ההיסטוריה המוקדמת של יבשת אירופה הביוב פשוט נזרק ברחובות.
באוקינאווה, השירותים היו לעיתים נפוצות קרובים לדיר חזירים, והחזירים הואכלו בתוצרי צואה אנושית.
המנהג הופסק אחרי מלחמת העולם השנייה.
במהלך תקופת אזוצ'י-מומויאמה (1568 עד 1600), "ביוב טאיקו" נבנה מסביב לטירת אוסקה, והוא גם כיום קיים ומתפקד.
ב-1884 התחיל השימוש במערכות ביוב מודרניות, עם ההתקנה של מערכת ביוב ראשונה מלבנים וקרמיקה בקנדה שבטוקיו.
צנרת ומערכות ביוב נוספות הותקנו אחרי רעידת האדמה הגדולה קנטו כדי למנוע מחלות אחרי רעידות אדמה נוספות.
אולם, קצב בניית מערכות הביוב גדל רק אחרי מלחמת העולם השנייה, כדי להתמודד עם הצרכים של מרכזי האוכלוסייה הגדלים.
עד שנת 2000, 60% מהאוכלוסייה חוברה למערכת ביוב.
בתחילת המאה ה-20 התחילו להופיע ביפן שירותים בסגנון מערבי ומשתנות, אבל רק אחרי מלחמת העולם השנייה הם הפכו לנפוצים יותר כתוצאה מהשפעות הכיבוש האמריקאי.
ב-1977, המכירות של שירותים בסגנון מערבי היו גבוהים יותר מהמכירות של שירותי הכריעה המסורתיים ביפן.
בהתבסס על השירותים עם בידה מובנה משווייץ ומארצות הברית, החברה הגדולה בעולם לציוד סניטארי, טוטו, השיקה את ה"וואשלט" ב-1980. חברות יפניות מייצרות כיום כמה מהשירותים המודרניים ועתירי הטכנולוגיה ביותר בעולם.
השירותים היפניים המסורתיים (和式, וואשיקי) הם שירותי כריעה, שידועים גם בתור "שירותים אסייתים", מאחר ששירותים בסגנון דומה נפוצים בכל רחבי אסיה.
שירותי כריעה שונים מהשירותים המערביים הן בצורתם, והן בדרך השימוש בהם.
שירותי כריעה נראים בעיקרם, כמשתנה מוקטנת, מסובבת ב-90 מעלות וקבועה ברצפה.
רוב שירותי הכריעה ביפן עשויים מחרסינה, אף על פי, שבמספר מקרים (כמו ברכבות), הם עשויים מפלדת אל חלד.
במקום לשבת, המשתמש כורע על השירותים, כשפניו לכיוון הקיר.
אבוס רדוד קולט את ההפרשות, במקום הקערה הגדולה המלאה במים בשירותים המערביים.
כל שאר המתקנים, כמו מכל המים, הצנרת, ומנגנון ההדחה, עשויים להיות זהים לאלה שבשירותים המערביים.
הדחה גורמת למים לדחוף את ההפרשות מהאבוס למאגר איסוף שאז מרוקן למערכת הביוב.
רוב הפעמים ההדחה מופעלת באותה צורה כמו שירותים מערביים.
אולם, לחלק מהשירותים יש ידיות למשוך, או דוושות רגל, במקום הידיות הרגילות.
לרבים מהשירותים היפניים יש שני סוגי הדחה: "קטן" (小) ו"גדול" (大).
ההבדל הוא בכמות המים שמנוצלת.
הראשון הוא לשתן (ביפנית, מילולית "הפרשה קטנה"), והשני לצואה (מילולית, "הפרשה גדולה").
הידית נמשכת לעיתים קרובות ל"קטן", כדי לספק רעש רקע מתמשך למען הפרטיות, כפי שמפורט מטה.
ישנם שני דגמים נפוצים של שירותי כריעה: האחד בו השירותים הם באותה רמה של הרצפה, ואחר בו השירותים הם על פלטפורמה כ-30 סנטימטרים מעל הרצפה.
בשני קל יותר לגברים להשתין בזמן עמידה, אך ניתן להשתמש בשני הדגמים למטרה זאת.
אין הבדל בשימוש בין שני הדגמים.
המשתמש עומד מעל שירותי הכריעה לכיוון הקיר, ומושך למטה (או למעלה במקרה של חצאיות) את מכנסיו ובגדיו התחתונים עד לברכיים.
לאחר מכן, המשתמש כורע על החור, קרוב לחזית ככל שניתן, מאחר שההפרשות נוטות לפול לקצה האחורי של הכלי ברצפה, אם המשתמש כורע יותר מדי אחורה.
מסיבה זאת, לשירותי כריעה רבים יש שלטים שמזכירים למשתמש "לקחת בבקשה צעד אחד קדימה".
במהלך השימוש חיוני לשמור על איזון.
מתחילים וזרים לעיתים קרובות מחזיקים בצנור הגלוי, שזכה לכן לכינוי "מוט האנקות", על שם הקולות שנשמעים כשמחזיקים בו.
אם הצנרת חבויה, או לא חזקה מספיק, מותקנת לעיתים ידית נפרדת לשמור על איזון, בזמן השימוש בשירותים, ובעמידה.
אסטרטגיה נפוצה נוספת אצל זרים כדי להימנע מכל תאונה מביכה פוטנציאלית בזמן השימוש, היא להתפשט לחלוטין מהמותניים ומטה ולתלות את הבגדים על קרס לפני שמתחילים לכרוע.
יתרון אחד של הסוג הזה של השירותים, הוא שהוא קל לנקיון.
שירותי כריעה הם זולים, וצורכים פחות מים להדחה משירותים מערביים, ומכיוון שאין מגע ישיר עם המושב, חלק טוענים שהם יותר היגייניים.
אולם, מגע עם המושב הוא לא סיכון בריאותי אמיתי, ואילו שירותי הכריעה מאפשרים התזה של ההפרשות על הרגליים של המשתמש.
האבוס חסר המים מקטין את הסיכון להתזה של מים על המשתמש, אולם, מכיוון שההפרשות חשופות לאוויר הפתוח עד ההדחה, הם פעמים רבות מייצרות ריחות חזקים יותר מאשר אם היו תחת מים, כמו בשירותים מערביים.
ניתן להרגיש תופעה זאת לעיתים בתוך או קרוב לשירותים יפניים.
בנוסף, מספר יתרונות בריאותיים מיוחסים לשירותי כריעה.
מאמינים שהכריעה עוזרת לחזק את שרירי אגן הירכיים אצל נשים, וכך מקטינים את האפשרות לאי שליטה בצרכים.
בנוסף מאמינים שהשירותים האלה מחזקים את הירכיים, ומשפרים את הנשימה ואת הריכוז, ושתנוחת הכריעה הזקופה מאפשרת ליותר צואה לצאת מהמעי הגס.
שימוש בתנוחת הכריעה לטווח הארוך, עשוי לשפר את הגמישות של הירכיים.
מספר מחקרים איששו טענות אלה.
חברת הציוד הסניטרי היפנית טוטו מייצרת שירותי כריעה יפניים עם בידה מובנה, עם זרם מים לניקוי פי הטבעת.
אולם, המוצר הזה לא זכה לפופולריות רבה, באופן חלקי מפני שזרם המים מתיז את המים.
אפשרות שטיפה קדמית לא קיימת כרגע.
ישנו גם דגם מורם, עם כיסא שניתן להוריד אותו, אף על פי שהוא נדיר יחסית.
במצב המוגבה, הוא משמש כשירותי כריעה.
במצב המונמך, ניתן להשתמש בו כמו בשירותים מערביים רגילים.
הדגם הזה נפוץ רק באזורים כפריים לרווחת התיירים הזרים.
מתאמים שיושבים על השירותים היפניים כדי להפוך אותם לשירותים עם מושב, נפוצים הרבה יותר.
שירותי ההדחה הרגילים שמשתמשים בהם בכל העולם, נקראים ביפן שירותים ב"סגנון מערבי" (洋式).
השירותים בסגנון מערבי, כולל שירותים עתירי טכנולוגיה, נפוצים כיום יותר משירותי כריעה מסורתיים בבתים יפניים, אף על פי שבמספר דירות ישנות יותר יש עדיין מדבקות על השירותים או לידם, שמסבירות איך להשתמש בהם בצורה נכונה לשתן ולצואה.
בעוד שרוב המתקנים הציבוריים כמו בית ספר, מקדשים ותחנות רכבת מצוידים בשירותים יפניים, בבתים שלהם היפניים מעדיפים את האפשרות לשבת, במיוחד מבוגרים שלהם כריעה ממושכת היא לא נוחה ודורשת מאמץ פיזי.
אסלות בידה משוכללות נפוצות למדי ביפן.
הן כוללות פונקציות מתקדמות כגון חימום מושב האסלה, זרמי מים נפרדים במטרה לשטוף אזורים שונים במפשעה, זרם אוויר חם לייבוש לאחר השימוש בבידה, והפקת קול הדחה מלאכותי במטרה למסך על קולות הפליטה והנפיחות הנתפשים כמביכים מאד.
"בתי מחסה" הוא מתחם דירות שנבנה בין השנים 1860–1890 ברובע היהודי בעיר העתיקה שבירושלים.
בשנת תקצ"ו 1836 נוסד "כולל הו"ד" (הולנד ודייטשלנד) כדי לתמוך ביהודים בארץ ישראל.
לימים, הרב עזריאל הילדסהיימר שהיה אחד ה"גבאים" של הכולל, העלה את הרעיון לייסד בירושלים רובע יהודי שיעמוד ברשות עצמו.
הוא הגיע להסכמות בנושא עם הגבאים האחרים ב"כולל" וכן עם אחדים מאנשי ירושלים ובשנת תרי"ח 1858 הם רכשו "מגרש בעל 000 13 אמות מרובעות במחיר של 84.000 גרוש טורקי", בקרבת בית החולים רוטשילד, שהוקם זמן קצר קודם לכן.
על שטר המכירה שנחתם ביום 24 באוגוסט 1859 הופיעו הקונים: ד"ר הילדסהיימר והכולל הו"ד והם נרשמו כבעלי המגרש, ברשימות הרשויות.
על המגרש הוקמו "בתי מחסה" ולמשפחת הילדסהיימר נשמרת "חזקה" על דירה אחת בשכונה.
בניית המתחם אפשרה הענקת דירות למשפחות עניות לתקופה של שלוש שנים (בחינם, או תמורת שכר-דירה-מוגן נמוך ביותר).
הסיבה לכך שנקבעה דווקא תקופה כזו, הייתה הנוהג באותה עת של תשלום שכר הדירה מראש לשלוש שנים.
בסוף המאה ה-19 עלו מחירי הדירות, ומשפחות יהודיות רבות מצאו עצמן ללא יכולת לשלם את שכר הדירה לבעלי הבתים המוסלמיים, כך שנותרו למעשה ללא קורת גג.
מצב סוציו-אקונומי זה הביא להחלטת הרב עזריאל הילדסהיימר מכולל הו"ד להקים את חברת בתי המחסה לעניים בהר ציון תובב"א.
המתחם שנבנה כלל מאה דירות אשר הוקמו ברמת חיים גבוהה יחסית למקובל אז בירושלים.
המימון להקמת המבנה הושג על ידי שד"רים, בהם משה זאקס, חיים צבי שניאורסון ועזריאל זליג הויזדורף, שנשלחו לכל רחבי העולם ואספו תרומות מהיהודים המתגוררים בארצות רבות (הרחוקה בהן היא אוסטרליה).
תרומה גדולה במיוחד ניתנה על ידי הברון וילהלם קרל פון רוטשילד מפרנקפורט.
כל דירה כללה שני חדרים ומטבח, ובמרכז החצר המרוצפת של המתחם היו בורות מים גדולים.
דיירים שזכו לקבל דירה נחשבו ברובע לבני מזל, ורבים ניסו להפעיל קשרים לקבלת הדירות שחולקו שליש לתושבים שמוצאם מהונגריה, שליש לתושבים שמוצאם מגרמניה ומהולנד ושליש לעניים שמוצאם מארצות אחרות.
על משקוף הדירות נחקק מספר הדירה באותיות עבריות.
הכוונה המקורית הייתה לחלק את הדירות לתלמידי חכמים עניים.
אולם שני שלישים מהדירות ניתנו לבני הכוללים של הונגריה והו"ד שלא היו עניים כלל.
על כך כותב בציניות דוד ילין:
על שם הכולל נקראה במקור גם הכיכר שלפני המבנה - דער דויטשער פלאטץ - "הכיכר הגרמנית" אף ששם השכונה הרשמי היה "בתי מחסה והכנסת אורחים על מכון הר ציון בירושלים" (Armen und Pilgerwohnungen auf dem Berge Zion in Jerusalem).
המתחם, המצוי בסמוך לחומת העיר העתיקה, היה החצר האחרונה שנותרה בידי המגינים של הרובע היהודי בעת נפילת הרובע היהודי במלחמת העצמאות, ומהכיכר שבמתחם הלכו מגיני הרובע לשבי הלגיון הירדני.
בחצר המבנה, בפינת רחוב גלעד, נקברו גופות הנופלים על הגנת הרובע, מאחר שלא ניתן היה לקברם מחוץ לחומות הרובע הנצור.
קבר אחים זה הוקם באישור רב הכותל הרב יצחק אביגדור אורנשטיין על אף האיסור ההיסטורי על קבורת מתים בתוך העיר העתיקה.
החללים הועברו ביום כ"ז בתמוז תשכ"ז (4 באוגוסט 1967) לקבר אחים בהר הזיתים, שם זכו לקבורה צבאית ולמצבות רשמיות.
לאחר מלחמת ששת הימים שוקם המתחם.
חלק מהריסות המבנים פונו ובמקומן נבנו מבני מגורים חדשים.
מבנה בית רוטשילד שופץ ומשמש כיום כבניין משרדים ובית ספר.
בית הכנסת "בית מאיר ואהל יצחק"
בית הכנסת "בית מאיר ואהל יצחק" היה בניין גדול, מפואר ורחב-ידיים בדרום-מזרח חצר המתחם של בתי המחסה ששימש בית כנסת לקהילת יוצאי גרמניה ברובע היהודי.
בית הכנסת נחנך בשנת 1881, ונקרא על שם הרב מאיר בן יצחק פרנקל אייזמן, רב בעיר ויצנהאוזן שבגרמניה.
כבר באמצע המאה ה-19 הייתה תוכנית להקמת בית כנסת חדש בעיר העתיקה עבור יוצאי גרמניה.
לצורך זה הורמה תרומה גבוהה, אך הסכום עדיין לא הספיק לבניית בית הכנסת.
בתוכניות אלו היה מעורב הרב מאיר בן יצחק פרנקל אייזמן, רב בעיר של ויצנהאוזן בגרמניה.
הרב אייזמן הוריש בצוואתו, בשנת 1879, סכום ניכר להקמת בית כנסת בשכונת בתי מחסה, ובנוסף הוריש למטרה זו את ספרי התורה הפרטיים שלו על כל קישוטיהם ואת ספרייתו הגדולה.
האחריות לביצוע הצוואה, ניתנה למנהלי "כולל הו"ד" (הולנד וגרמניה).
אשתו ובניו של הרב אייזמן התנגדו בתחילה לקיום הצוואה, ורק אחרי תקופה ארוכה הסכימו להעביר את הכספים למטרתם.
בניית בית הכנסת החלה ב-1880, במהלך הבניה נהרגו 2 מהפועלים.
באלול ה'תרמ"א (1881) נערכה חנוכת בית הכנסת.
באירוע השתתפו הרב שמואל סלנט והראשון לציון רפאל מאיר פאניז'יל.
בית הכנסת החל את פעילותו בערב ראש השנה ה'תרמ"א.
בספר "חינוך בצלאל" שיצא בתקופה זו נכתב .
נכתב על ידי חיים הויזדורף שהיה חתנו של יהושע בצלאל קנטרוביץ.
בקרבת בית הכנסת הוקם מקווה טהרה, שקיבל את מימיו מבור מים עמוק וקדום.
כאשר נאסר על היהודים לקרוא בספר תורה בכותל המערבי, נהגו המתפללים לבוא בשבת לבית כנסת זה לקריאת התורה.
בית-הכנסת שימש כאחד מבתי הכנסת המרכזיים בעיר העתיקה באותה תקופה.
בשנת 1948 לאחר כיבוש הרובע היהודי בידי הלגיון הירדני, הרסו הערבים כליל את בית הכנסת.
היום אין שריד לבית הכנסת, ואף לא ידוע על צילום של חלקו הפנימי.
בניגוד לבתי כנסת אחרים בעיר העתיקה שנהרסו במלחמת השחרור ושוקמו לאחר שחרור ירושלים, כדוגמת בית הכנסת החורבה ובית הכנסת אוהל יצחק, אין עדיין תוכניות לשיקום בית הכנסת.
בית רוטשילד הוא מבנה המהווה חלק מבתי המחסה, אשר הוקם ביוזמת "כולל הו"ד" ובמימון הברון וילהלם קרל פון רוטשילד מפרנקפורט, שהיה יהודי אדוק וכונה "הברון הצדיק".
המבנה קרוי על שמו של הברון, ובחזיתו מתנוסס סמל היוחסין של משפחת רוטשילד.
במבנה שתי קומות, ובכל קומה שש דירות.
בין הדירות ישנו מעבר המקורה בקמרונות צולבים.
בכל דירה היו שני חדרים ומטבח.
לאחר מלחמת ששת הימים שוקם המבנה, ושוכנו בו משרדי החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי.
בשנת 2001 מכרה החברה לשיקום הרובע את המבנה לעמותת "נר לרחל ובניה" עמותה זו היא העמותה הרשמית המנהלת את קהילת אדרת אליהו מיסודו של הרב יצחק שלמה זילברמן.
ערעור של מספר תושבים לבג"ץ נגד המכירה עצר את מסירת המבנה כולו לעמותה.
בשנת 2009 הוכרע הדיון בבג"ץ והמבנה כולו נמסר לעמותה.
כיום שוכן בקומה התחתונה של המבנה תלמוד תורה אדרת אליהו, ובקומה העליונה שוכנים (בשכירות) משרדי החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי.
בָּתֵּי רַאנְד היא שכונה בגוש הנחלאות בירושלים, בין רחוב בצלאל במרכז העיר לבין שכונת מחנה יהודה הצפונית לה, והיא צמודה (בצד השני של רחוב הנצי"ב) לבתי ברוידא שאף היא שכונת חצר.
בתי השכונה נבנו בין השנים ה'תרס"ז - ה'תר"ע (1907–1910) והיא נקראת על שם מייסדה, מנחם מנדל הכהן ראנד מגליציה שבפולין שהשתקע בירושלים.
השכונה נחשבת בירושלים לשכונת חצר אופיינית ובה בתים שיתופיים בני שתי קומות הבנויים מסביב לחצרות פנימיות.
את בתי השכונה מייחדים אלמנטים אדריכליים-עיצוביים ייחודיים כגון: גרמי מדרגות, שבכות, מעקות, בורות מים ומגדלים חיצוניים לשירותים.
לשכונה גם שערי כניסה, ולפי השרידים שבה, ניכר שהיו בחצר השכונה גם נטיעות.
גבולות השכונה הם רחוב התבור, רחוב הנצי"ב ורחוב שומרון.
מנחם מנדל הכהן ראנד מחסידי צאנז, חי בגליציה שבתחומי פולין, אז ברוסיה, בעיירה ליטוביסק, שם היה מגבירי העיר ומהאמידים בה, כשבבעלותו מספר אחוזות כפריות שהשכירן, ומפעל ששיווק חלב.
בין בני עיירתו נודע בנדיבותו, וזכה לכבוד רב בציבור היהודי, אולם הוא החליט לחסל את עסקיו בגליציה ולעסוק במצוות בארץ ישראל.
מנדל ראנד עלה ב-1901 (תרס"א) עם כל משפחתו לצפת, אחת מארבע ערי הקודש.
לאחר שהות בצפת החליט מנדל ראנד לעבור למרכז היישוב היהודי בארץ ישראל - לירושלים.
המעבר של בני המשפחה לירושלים לא היה קל ואשתו של מנדל אפילו חלתה בטלטלות הדרך במחלת נסיעה בשל טלטולי העגלה.
בהגיעו בשנת 1901 לירושלים, התגורר תחילה בשכונה המודרנית מאה שערים שמחוץ לחומות, ולאחר מכן עבר יחד עם משפחתו לתוך העיר העתיקה, והתיישב בחצר ורשה שבקצה רחוב היהודים.
בעיר העתיקה רכש מנדל ראנד חצרות נוספות ובהן הבית שבחצר ראנד ברחוב הגיא, סמוך לשוק מנפצי הכותנה, על גבול הרובע המוסלמי, ולשם עבר עם משפחתו.
בשאר הדירות בחצר יישב אברכים עניים בלא שישלמו לו שכר דירה.
הבית שבחצר ראנד, היה אז הבית היהודי הקרוב ביותר להר הבית והשקיף על מקום משכנו של בית המקדש.
בבית זה שכן היקב היהודי הראשון בירושלים.
עד היום הבית נמצא בבעלות "הקדש בתי ראנד".
נראה כי בשלב מסוים החליט מנדל ראנד לייסד מקום נוח יותר מחוץ לחומות.
הוא פנה לאזור מתפתח במערב העיר, וב-1909 (תרס"ט) רכש מהיזמים את הקרקע עליה נבנו בתי השכונה.
בחלקת האדמה שהוצעה למכירה, היה בית אבן ובו התגורר נוצרי (בבית זה נמצא היום התלמוד תורה של בתי ראנד).
את השטח סביב הבית חכרו שני יהודים מהנוצרי לצורך גידול חיטה.
שטחי הקרקע בהם שוכנות השכונות זיכרון טוביה, שבת אחים, כנסת ישראל ובתי מנדל ראנד, הוצעו לבסוף למכירה, ועל הקרקע הפנויה ביקשה הכנסייה הקתולית להקים מנזר גדול.
שניים ממייסדי השכונות, יוסף ריבלין ומשה מלצר קנטרוביץ, שבתוכניתם היה לרכוש את הקרקע לבניית שכונה יהודית, מיהרו לגייס סכום כסף גדול שהסכימו עליו עם בעל הקרקע, של מאה נפוליאונים זהב.
הם זימנו פגישה על החלקה עם בעליה, ראשיד אפנדי, כדי לסיים את העסקה והביאו עמם את כל הכסף במזומן ואת שטרי המכר שלה מוכנים לחתימה.
כאשר הגיעו למרום החלקה, ראו כומר המוכר להם עם כמה ממלוויו העושים דרכם לעבר החלקה.
הם חששו שמא ייחשפו ובבגדיהם ייעשה חיפוש, ויתגלו שטר המכר והכסף והעסקה החשאית תוכשל, לכן מיהרו והחביאו את שטרי המכר ומטבעות הזהב בנקיק שהיה בסלע שבראש הגבעה (במקום שבו קם לימים בית הכנסת של בתי ראנד), והסתלקו במהירות מהמקום.
כאשר הכומר ומלוויו ירדו מהגבעה, שבו וגילו לדאבון לבם כי הכסף נעלם.
אך קנטרוביץ וריבלין החליטו לא לוותר.
הם גייסו סכום כסף נוסף ורכשו את האדמות לבניין השכונות.
מנדל ראנד, שרכש מהיזמים חלק מהקרקע שבידם, ביקש להשקיע את כספו בבניית שכונת גדולה ובה יהיו בית מדרש, בית כנסת ובניין גדול בן שתי קומות שבו קבע כי יתגוררו תלמידי חכמים אשכנזים שידם אינה משגת לשלם עבור מגורים.
כמנהג הימים ההם הוחל תחילה בכריית בורות המים המרכזיים של השכונה העתידה.
בחצר הגדולה של בתי ראנד נכרו שלושה בורות מים.
שני הבורות הגדולים נועדו למי שתיה.
הבור הקטן נועד למי כביסה.
בבניית הבניינים נעשה שימוש בקורות ברזל ארוכות בחתך H שנודעו בירושלים כ"ריילסים".
מנדל ראנד ייבא את הקורות במיוחד מבלגיה, הן הוסעו ברכבת לירושלים, והובלו על גבי גמלים מתחנת הרכבת ועד השכונה.
כל קורת ברזל נישאה על גב שני גמלים, שצעדו בתיאום מלא, צעד מול צעד, לאורך הדרך כולה.
מעקי המרפסת המסוגננים חוברו בעבודת אמן מצטיינת של אז, בחיבור ללא הלחמה.
לאחר שנרכשה החלקה פנה מנדל ראנד לבנות את שכונת בתי ראנד לפי חזונו.
הבית הראשון בשכונה שנבנה ב-1909 היה הבניין הקטן שבו שוכן המקווה של השכונה.
מלבד המקווה נבנו בבית עוד ארבע דירות.
לאחר מכן ניגש להקמתו של הבניין המרכזי שבו נבנו 18 דירות, ולבסוף בנה את בניין בית המדרש הידוע בשמו 'זיכרון מנחם', אשר נחנך ביום י"ז באלול תרס"ט, והוא נושא את שם מייסד השכונה (מנדל = מנחם).
כמו בבתי ברוידא הסמוכים, נבנה גם כאן מגדל שירותים הבנוי לצד הבניין הראשי ממערבו, סמוך לפתח הכניסה לחצר ראנד.
במרכז חצר בתי ראנד נראים פתחים של בורות המים הישנים של השכונה.
פתח הבור הגדול המרכזי שבחצר, חתום במכסה ברזל ועליו הכתובת: "ALIANCE ISRAELITE JERUSALEM - כי"ח".
את המכסה ייצרו תלמידי בית המלאכה הסמוך של חברת כל ישראל חברים.
הם בחרו בדרך זו כדי לפרסם את תוצרתם בחוצות ירושלים.
לטקס חנוכת השכונה שלו, ולסעודת המצווה שלאחר הטקס, נשחט צבי.
החסידים בשכונה ממשיכים לשמר את ראשו המפוחלץ של הצבי באחת מדירות השכונה, כמקובל בחצרות האצילים באירופה.
הבית הגדול והבניין שלידו אוכלסו בעשרים ואחת משפחות אשכנזיות מבני הקהילה החסידית, ונודעו בשם 'בתי ראנד'.
מנדל ראנד עצמו התגורר בקומה הראשונה, בדירה הנמצאת בצד המערבי של הבניין, עד פטירתו בשנת 1918. כיום צאצאיו של ר' מנדל מנהלים את ההקדש שעל שמו.
אחת מצאצאיו ובני משפחתה מתגוררים עד היום בבניין.
מנדל ראנד ביקש לשכן בדירות שבנה רק משפחות חסידיות, אך במשך השנים התמתן העיקרון שקבע המייסד, וכעת נבחרות המשפחות המקבלות כאן דירה על פי אמות מידה אחרות.
מתגוררים בדירות תלמידי חכמים בעלי אמצעים מועטים, ושיוכם העדתי או האידאולוגי המדויק אינו חשוב עוד.
הדיירים בבתי ראנד שוכרים את הדירות בשכירות מוגנת (דמי מפתח), והדירות אינן מועברות בירושה.
את הוצאות המבנים מממנות ההכנסות מהשכרת חצר ראנד שבעיר העתיקה, וכן מהשכרת חנות המכולת שבצִדו החיצוני של הבניין, ברחוב שומרון פינת רחוב התבור.
השכונה מפורסמת במדורת ל"ג בעומר הגדולה שמדי שנה מובערת בה ואליה מתקבצים אורחים מכל שכונות העיר.
בעבר נמנו עם המבקרים הקבועים גם נשיא המדינה יצחק בן-צבי ורעייתו, רחל ינאית.
במהלך המאה העשרים והמאה העשרים ואחת קמו בירושלים בתי קולנוע רבים.
רובם במרכז העיר, אך היו גם מספר בתי קולנוע שכונתיים.
בין שנות השלושים לשנות השמונים היה הביקור בקולנוע בילוי פופולרי.
עם תחילת שידורי הטלוויזיה, אחר כך הופעת מכשירי וידאו ושידורי הכבלים חלה ירידה בפופולריות שלהם.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 כל בתי הקולנוע ההיסטוריים של ירושלים שפעלו במרכז העיר נסגרו, אז הקמו שני מתחמי קולנוע מרובי מסכים בקניונים, מתחם גלובוס גרופ בקניון ירושלים ומתחם של רשת רב חן באזור התעשייה תלפיות, אך גם הם נסגרו אחר כך.
נכון לשנת 2023 פועלים בירושלים רק שני בתי קולנוע מסחריים, מתחם של רשת סינמה סיטי ליד בנייני האומה ומתחם של רשת פלאנט במרכז שרובר לתרבות.
הצגות ראינוע הוצגו בירושלים באופן לא סדיר עוד לפני 1900 אחד המקומות בהם הוצגו סרטים היה בית קפה ליד שער יפו שהיה שייך לטמפלר סמואל פייג.
על ראינוע ששכן בבית המלון "אירופה" סיפרה חמדה בן-יהודה, אשת אליעזר בן-יהודה לאחר שצפתה בסרט המשחזר את משפטו של אלפרד דרייפוס:
ב-1908 נפתח ראינוע בשם "אורקל" שהיה שייך ליהודים מצרים ועליו נכתב ב"הצבי":
בראשית התקופה הגיעו להקרנות גם חרדים ממאה שערים, במיוחד לסרטים עם שמות "תנ"כיים" כ"עשרת הדיברות" או "שיר השירים".
מראות נשים על גבי המסך וישיבה מעורבת באולם גרמו עד מהרה לפרסום פשקווילים בלשון: "הודעה ואזהרה רבה בדבר העוזבים אורחות יושר ללכת בדרכי חושך...
הסינעמטהגראף אשר שם תערובת נשים ואנשים...
צריך להזהר מפח יוקשים אלה, כי מלבד פריצות גדרות התורה מי יודע מה שיוכלו חס וחלילה לגרום עוד".
בשנת 1912 נפתח הראינוע הראשון בארץ ישראל שהקרין סרטים באופן סדיר ויומיומי, "סינימה בינלאומי", בקומתו השנייה של בית פיינגולד.
כרטיסים נמכרו בתוך האולם, בשלוש רמות מחיר, לפי מקום הישיבה.
הסרטים הוקרנו בליווי מוזיקה מתקליטים.
זמני ההקרנה לא היו קבועים, מ-21:00 המתינו להתאספות קהל ומשהגיע מספר מסוים החלו במכירת הכרטיסים ובהקרנה, ההצגה נמשכה עד אחרי חצות.
הקהל הורכב ברובו המכריע מגברים, אם כי היו גם נשים ספורות.
הצגה טיפוסית כללה בליל של סרטים עלילתיים וסרטי תעודה.
למשל הסרט "דייוויד קופרפילד", לאחריו סרט בגוון תיירותי על אתונה, לאחריהם סרט היסטורי "נישואי לואי ה-15" ולאחריהם תיעוד מסע ההלוויה של טולסטוי.
ב-1920 עבר האולם לידי קצין בריטי בשם קלבר ששינה את שם המקום ל"אולם קלבר", ב-1924 קנה את האולם צבי רכטמן, ששינה את שמו ל"סינימה לאומי" והפעיל בו תזמורת בת חמישה נגנים.
ב-1916 רכש ישראל גוט מרצה לפיסול במכון בצלאל, צריף שהיה שייך לפטריארכיה היוונית אורתודוקסית בו הפעיל רומני בשם ג'וריני אולם ראינוע ולאחר שכשל המשיך סמואל פייג הטמפלרי להפעיל את המקום ללא הצלחה עד שמכר אותו לגוט.
גוט פתח במקום את ראינוע ציון והחל בכך למעשה את המסורת הרציפה של בתי קולנוע בירושלים.
בשלג של חורף 1920 קרס גג הצריף וב-1921 הקים גוט במקום מבנה אבן.
תחרות קשה עד כדי יריבות שררה בין גוט לבין רכטמן שכללה פרסומות רעשניות בחוצות העיר, תוך שכירת כרוזים שסבבו ברחוב יפו והזמינו את העוברים ושבים לסרט.
רכטמן נהג להפסיק הקרנות באופן שרירותי כדי שהקהל יאלץ לשלם כדי לראות את חלקו השני של הסרט שהופסק.
במקרה אחד הקהל זעם כל כך על מנהג זה עד כי התפרע ושבר את כל כיסאות העץ באולם.
הקולנוע של רכטמן נשרף ב-1942 ומאז לא חודשו בו ההקרנות.
שושנה הלוי מסכמת מפי אנשי ירושלים הוותיקים שראיינה:
בתי הקולנוע בתקופת המנדט היו לא רק אמצעי בידור פופולרי אלא גם אמצעי להתעדכנות בחדשות.
לפני כל סרט הוקרן "יומן קולנוע" שתיאר את מאורעות השבוע החולף, במיוחד הייתה חשיבות ליומן בזמן מלחמת העולם השנייה.
בקולנוע ציון הושמעו לפני הסרט כותרות חדשות הרדיו, בהסדר מיוחד עם הרדיו.
בעברית של התקופה עדיין נקרא הקולנוע "ראינוע", גם לאחר שהסרטים הפכו למדברים.
מנהל הגימנסיה העברית רחביה כתב בשנות ה-40:
בתי הקולנוע בירושלים המנדטורית היו:
קולנוע רקס - קולנוע בבעלות ערבית ששכן בפינת רחוב פרינסס מרי (כיום רחוב שלומציון המלכה) ורחוב הלל.
הקולנוע היה מקום בילוי פופולרי לתושבי העיר היהודים והערבים כאחד, וכן בקרב הבריטים.
יוסי בנאי מזכיר בנוסטלגיה את הקולנוע בשירו "אני וסימון ומואיז הקטן".
קולנוע סטודיו / סטודיה - אולם קולנוע קטן ששכן בסמוך לקולנוע רקס ובאותו בנין, והיה באותה בעלות, הוא הקרין מדי יום ארבעה סרטים שונים.
גודלו הצנוע של האולם הכתיב צורת הקרנה מיוחדת: מכונת ההקרנה ניצבה לצד המסך והקרינה אל מראה על הקיר שמאחורי הקהל, ומשם הוחזרה התמונה אל המסך.
קולנוע ריג'נט הוא קולנוע סמדר במושבה הגרמנית
קולנוע אוריון - קולנוע זה שכן במבנה מנדטורי בצורת חצי חבית, ברחוב שמאי פינת הפסאז'.
נפתח ביולי 1938. הוא היה בבעלות משפחת מזרחי שהייתה גם בעלת קולנוע אדיסון.
קולנוע תל-אור - הקולנוע פעל בין 1941 ל-1971 בבניין ההסתדרות הישן ברחוב ההסתדרות שבמרכז העיר.
עד 1950 נוהל על ידי שני אחיו של ישראל גוט, אברהם (אדולף) גוט ומשה גוט.
מדובר בשתפות שהייתה גם עסק משפחתי בו עבדו, בין היתר, שני בניו של אדולף גוט ואשתו פרידה, גדעון ושמואל (מילו) גוט.
ומשנה זו הופעל האולם על ידי מועצת פועלי ירושלים.
בקולנוע הוקרנו סרטי אולפני RKO והתקיימו בו גם כינוסים, אספות ואירועים של מועצת הפועלים ושל מפא"י.
קולנוע עדן - קולנוע זה שכן בצדו הדרומי של רחוב אגריפס מול הכניסה לרחוב אבן ישראל.
ראשיתו בשנת 1928 כ"ראינוע קיצי" והוא הופעל על ידי אמריקאי בשם פלויד תחת השם Eden Hall Talkies.
משנות החמישים ועד סוף שנות השמונים
בשנים אלה פרחו במרכז העיר בתי-קולנוע במתחם מצומצם בין הרחובות הלל ושמאי.
בתי קולנוע אלה היוו את מרכז חיי הלילה של העיר.
על המתחם ("הפאסאז'" הנקרא כיום רחוב דרום) בין הרחובות כתב ב-1961 סופר מעריב:
על חזיתות בתי הקולנוע נפרשו כרזות צבעוניות, מצוירות ביד.
לצד הכרזה היה נוהג לציין את שבוע ההקרנה, ביחס לבכורתו של הסרט בעיר.
בצד קופת הכרטיסים הוצגו תמונות מעלילת הסרט, בהן היה נהוג לעיין לפני הכניסה לסרט.
שעות ההקרנה היו בדרך כלל 16:00, 19:00, 21:00. כל בית קולנוע הציג סרט אחד במהלך השבוע.
כרטיסי הכניסה לא היו מסומנים וכל הקודם זכה לבחור לו מקום כאוות נפשו.
לפני עידן הטלוויזיה הוקרן גם יומן אירועים.
המפרסם העיקרי היה "פרסום ריבלין".
הפרסומות היו ברובן שקופיות עם קריינות.
לרבים זכורה ההכרזה בתחילת סדר הפרסומות: "פרסום ריבלין - הפרסום על מסך הכסף עולה כסף אך שווה זהב.
פרסומת נוספת שהוצגה הייתה הפרסומת לחנות "הצעצוע" ברח' דונואס: "קנה לילדך שעשוע בחנות הצעצוע".
נדירים יותר היו סרטוני פרסומת, במיוחד מחו"ל ומעט הפקות מקור (למשל ל"קריסטל", בכיכוב הגשש החיוור, ל"זיפ" ועוד).
ההפסקה הייתה לעיתים לאחר רצף הפרסומות והיומן ולעיתים באמצע הסרט.
לעיתים, בסרטים שדרשו מספר החלפות-גלגל היו גם הפסקות לצורך החלפת גלגל.
התרגום, בשנים אלה, היה בגוף הסרט וכלל תרגום לעברית ולצרפתית.
מערכות הקול לא היו משופרות ולעיתים הוקרן סרט ללא קול או שלא היה סנכרון בין הפסקול לסרט המוקרן.
במקרים כאלה היה הקהל באולם קורא אל המסריט בקול רם שיסדר את הבעיה.
בתי הקולנוע היו צנועים מבחינת ריהוט: כיסאות עץ מתקפלים.
בשנות השישים והשבעים עדיין היה מותר עישון באולמות.
בהמשך נאסרו העישון, פיצוח גרעינים והכנסת בקבוקי משקה.
את הצופים שירתו מזנונים וקיוסקים קטנים במבואה שלפני הכניסה אל אולם ההקרנה.
המוצרים לא היו מגוונים ותורים ארוכים השתרכו לפני הדוכן בהפסקה.
בשנות השמונים, עקב חדירת הווידאו, שיפור רמת החיים והדוגמאות מהארץ ומחו"ל, שופרו בתי הקולנוע, הותקנו בהם כורסאות נוחות, מערכות קול משופרות ומזנונים איכותיים.
בתי הקולנוע באזור הרחובות הלל ושמאי:
קולנוע אורגיל - ברחוב הלל.
כיום נמצא במקום מרכז מסחרי.
קולנוע מפואר יחסית לתקופתו, בעל יציע.
מבנה האולם היה רחב, מחולק באמצעו לשני טורי כיסאות.
הקולנוע פעל בין השנים 1953–1993, הוא הוקם על ידי המלונאי חיים שיף, אחר כך כבר לניהולו של משה דדש.
קולנוע אורנע - ברחוב הלל פינת "פסאז' רסקו" (רחוב "הדרום", המחבר את הרחובות הלל ושמאי במרכז מסחרי).
קולנוע במבנה "קופסת נעליים" כאשר אורך האולם ארוך מרוחב המסך.
ניראות המסך מהמושבים האחוריים הייתה גרועה ביותר.
ומושבים אלו שימשו זוגות שלא באו רק על מנת לצפות בסרט.
הקולנוע הוקם על ידי היזם עזרא מזרחי ופעל בין השנים 1953–1989.
קולנוע אוריון - בשנים 1985–1986 חולק המבנה לחמישה אולמות (אור 1 עד 5).
פיצול דומה בוצע במספר בתי קולנוע אחרים ברחבי ישראח באותן השנים, המטרה הייתה לאפשר להקרין מספר סרטים שונים במקום אחד, עם אולמות בגודל שונה כך שסרט פופולרי יוקרן באולם גדול יותר וסרטי איכות באולם קטן במקביל.
אוריון נסגר ב-1996 לטובת סניף של מקדונלד'ס.
בפברואר 2025 התפרסמו בעיתונות ידיעות על תוכנית לפתיחת הקולנוע מחדש.
קולנוע "הבירה" (בשנים 1960–1987) וקולנוע ארנון (בשנים 1951–1979) בבית רוטשטיין ברחוב שמאי.
קולנוע רון - ברחוב הלל, פינת רח' רבי עקיבא.
קולנוע זה שכן מתחת לפני הקרקע והצופים ירדו אל האולם מקומת הכניסה, פרט לצופי היציע, שהיה בגובה פני הרחוב.
הקולנוע היה שייך לאחים אלה ופעל בין השנים 1954–1990.
בתי קולנוע נוספים במרכז העיר:
קולנוע אדיסון - המשיך את פעילותו בשנים אלה.
קולנוע מיטשל - קולנוע ששכן בקומתו השנייה של בניין ההסתדרות ברחוב שטראוס.
החל לפעול ב-1969. התמחה ב"סרטי איכות", סרטים אירופאים וסרטים של במאים כגון היצ'קוק, וודי אלן וכדומה.
קולנוע עדן - קולנוע זה, שראשיתו ב-1928, שכן בצדו הדרומי של רחוב אגריפס והמשיך להתקיים במבנה בטון שהלך והתדרדר.
הקולנוע נסגר בשנת 1990. בחודש יולי 2015 נהרס מבנה הקולנוע והמגרש הוכשר לצורך בניית מגדל עדן.
קולנוע כפיר - בשנת 1980 נפתח במרתפו של בניין כלל הקולנוע המפואר ביותר בירושלים באותה עת.
מהקמתו היו בו כורסאות נוחות, מבנה הקולנוע היה נוח ומדורג היטב, כך שהיושבים בשורות קדמיות לא הסתירו ליושבים מאחוריהם.
האולם חולק לחלק גבוה וחלק נמוך על ידי שדרת כניסה רחבת ידיים.
עד סגירתו באמצע שנות התשעים נחשב לקולנוע הטוב בעיר.
בקולנוע שירת סדרן שבירך את הבאים, סיפר להם אודות הסרט והזהיר אותם לבל יעשנו.
קולנוע חן - שכן ברחוב יפו 72 ממול בניין כלל והוסב מאוחר יותר לסניף בנק לאומי.
קולנוע תל אור המשיך לפעול עד 1971 בבית מועצת פועלי ירושלים, ברחוב ההסתדרות.
בתי קולנוע מחוץ למרכז העיר:
קולנוע ירושלים - בשכונה הדרומית של ירושלים, במרכז המסחרי של קריית היובל שכן קולנוע ירושלים אשר תקופה מסוימת היה בבעלות משפחת אלה.
בקולנוע שכונתי זה בילו רוב בני הנוער של שכונת קריית היובל והסביבה.
בחודשי הקיץ הוקרנו שם סרטים משעה 10 בבוקר ועד הלילה ברצף.
ניתן היה לשבת בבית הקולנוע יום שלם - וזה מה שעשו בני נוער.
ברבות הימים המבנה נהרס ונבנה במקומו בית האבות הוד ירושלים - אשר שוכן שם עד היום.
קולנוע סמדר - הקולנוע השכונתי היחיד בירושלים הפועל עד היום.
מועדון קולנועי נוסד בשנת 1928 ונהג להקרין סרטים שכיום מכונים "סרטי סינמטק".
המקום ידע עליות ומורדות אך שרד וכיום נחשב לפנינה הן ארכיטקטונית והן תרבותית.
הקולנוע נרכש על ידי חברת בתי הקולנוע "לב" וסרטי "שני".
סינמה 1 - החל את דרכו בשם "קולנוע ירושלים" שהוקם במבנה המרכז מסחרי בשכונת קריית יובל.
בתחתית בית הקולנוע הייתה חנות קטנה בשם "רהיטי קריית יובל".
לאחר שנסגר בית הקולנוע, שכרה החנות את שטח בית הקולנוע והוציאה את כל כיסאות העץ.
בעלי החנות השתמשו באולם הריק כשטח תצוגה ענקי.
כאשר החנות עברה לאזור התעשייה תלפיות נסגרו דלתות המבנה באופן סופי והוא עמד נטוש ושומם עד לשנת 1989. בשנה הזו נהרס המבנה, והשטח שימש לבניית בניין מגורים רב קומות.
בית הקולנוע שירת את תושבי השכונה בעיקר.
בשנות השמונים המוקדמות פתח הקולנוע במבצע "שני סרטים בכרטיס אחד".
במסגרת זו הוקרנו סרטי איכות לצד סרטי קרטה וסרטי מפלצות סוג ב'.
בנייני האומה - אולם הקולנוע הגדול בעיר, פרט לזה שב"אדיסון", שכן בקומת הקרקע של בנייני האומה.
בית אגרון - ברחוב הלל.
בין השנים 1974–1981 מקומו של סינמטק ירושלים.
לאחר 1981 תפקד כמועדון קולנוע שהציג מלאי קבוע של סרטים בסבב, ביניהם סרטי חבורת מונטי פייתון, סרטי מל ברוקס, מופע הקולנוע של רוקי, ישו כוכב עליון, סרטים ישראליים, סרטים קצרים וסרטים שירדו מהאקרנים וזכו לתחיה מחודשת על מסכיו.
בשנת 1987 היה בית אגרון לקולנוע הראשון שהקרין סרטים בירושלים בלילות שבת, ובשעריו התחוללו הפגנות.
בסוף שנות התשעים נסגר המקום ובמקומו פעלה מעלית הזמן שב-2017 עברה לפעול בקניון ממילא בעת שבית אגרון הופך למתחם מסחרי שמעליו מעונות לסטודנטים.
האוניברסיטה העברית בגבעת רם - באוניברסיטה העברית הוקרנו שני סרטים איכותיים בשבוע (למשל סרטים של אינגמר ברגמן ושל פליני).
אחד באולם וייז ואחד באולם קנדה הזעיר.
מרבית הצופים היו סטודנטים אבל ההקרנות היו פתוחות לכל המעוניין.
הקרנות נוספות היו ב"בית צרפת" שם ובאולם וייז היו מכונות הקרנה של 35 מ"מ.
קולוע סנטר 1 - מתחם של ארבעה בתי קולנוע שפעל במרכז המסחרי "סנטר 1" בכניסה לעיר, ליד התחנה המרכזית.
המרכז נחנך ביולי 1987. בתי הקולנוע הופעלו בשותפות של משה דדש וקבוצת ג.ג -גולן-גלובוס.
הוא נסגר לאחר שנים ספורות.
בשנות התשעים נסגרו רוב בתי הקולנוע, לאור הקמתם של מתחמים מרובי-אולמות הקרנה.
הציוד המשופר, האבזור המתקדם (לשעתו), היצע המזנון המרווח ושירותים נוספים לצופה (למשל - האפשרות להזמנת כרטיסים בטלפון) גרמו למעבר הקהל אל המבנים החדשים.
רב חן – קומפלקס בתי קולנוע המכיל 7 אולמות הקרנה במבנה מסחרי בניין "רב מכר" בשכונת תלפיות.
נסגר במהלך שנת 2015 בעקבות פתיחתו של מתחם "יס פלאנט" במרכז שרובר, בבעלות אותה חברה, תיאטראות ישראל.
"גלובוס" בנייני האומה – מאז הקמת קניון ירושלים במלחה ב-1993 התקיים בו קומפלקס של 6 אולמות קולנוע בשליטת חברת "ג.ג" בשם גיל.
עם שינוי מדיניות העוגנים בקניוני קבוצת עזריאלי, בשלהי 2009, הוצאו בתי הקולנוע מהקניון והועברו לפעול בבנייני האומה בקומפלקס של 4 אולמות.
בהמשך נסגרה הפעילות בבנייני האומה.
ב-2011 פורסם כי רשת גלובוס מקס מתכננת לפתוח מתחם קולנוע מתחת קניון ממילא.
היוזמה נתקלה בהתנגדות תושבים חרדים בשל מיקומה סמוך לעיר העתיקה.
אורלנדו סינמה – עבד במסגרת רשת הקולנוע הקטנה אורלנדו סינמה שפתחה סניף בירושלים ב-2014 ופעל במשך כשנה באודיטוריום "תיאטרון הירש" בבית שמואל, המכיל 400 מקומות ישיבה.
הרשת נסגרה בסוף אוגוסט 2015.
סינמטק ירושלים – נפתח במיקומו הנוכחי ב-1981 עם 2 אולמות אך עבר שיפוץ מסיבי בשנים 2006–2007 והוגדל ל-4 אולמות.
לב סמדר – קולנוע סמדר שנרכש על ידי חברת "לב" בשכונת המושבה הגרמנית, הקולנוע השכונתי ההיסטורי היחיד שפועל עדיין.
תיאטרון ירושלים – בנוסף לתיאטרון מוקרנים גם סרטים ב-2 אולמות (אולם קולנוע קטן של 120 מקומות ואולם רב תכליתי גדול יותר של 230 מקומות למופעים והקרנות סרטים).
סינמה סיטי ירושלים – בסוף 2009 פורסמה תוכנית להקמת קומפלקס קולנועי גדול תחת המותג "סינמה סיטי", המפעילה קומפלקסים דומים בראשון לציון ובמתחם גלילות ברמת השרון.
הקומפלקס נבנה במתחם "חניון הלאום", סמוך לבית המשפט העליון שבקריית הממשלה במערב העיר.
המתחם נפתח בסוף פברואר 2014 ומכיל 19 אולמות קולנוע (כולל אולמות VIP), אולם תיאטרון מיצגים לילדים ומתחם מסעדות ובילוי.
מרכז שרובר - יס פלאנט – מרכז תרבות ומתחם בתי קולנוע ובילוי תחת המותג "יס פלאנט", על יד טיילת שרובר שבשכונת ארמון הנציב.
נפתח באוגוסט 2015 וכולל 16 אולמות.
בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה הפועל בקמפוס ירושלים לאמנויות סמוך לבית העם - יש בו 3 אולמות הקרנה המיועדים להכיל 40, 80 ו-120 מקומות ומעבר לשימושים הלימודיים מוקרנים בהם סרטים מסחריים גם לקהל הרחב בתפעול תלמידי בית הספר החל מקיץ 2023.
שלושה בתי קולנוע נפתחו במזרח ירושלים במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20, בתקופת ירושלים המחולקת, בשכונת באב א-זהרה שהייתה למרכז המסחרי של מזרח העיר.
לאחר איחוד ירושלים ב-1967 החלו לפקוד אותם גם לקוחות יהודים ממערב העיר, מאחר שהיו פתוחים בימי שישי ושבת והקרינו סרטים מערביים, והם אף פרסמו מודעות בעיתונות העברית.
הם זכו לפופולריות רבה עד תחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, אז החלו לסבול מתחרות מהטלוויזיה והווידאו.
בתקופה זו החלו להקרין בעיקר סרטים הודים, סרטי אקשן וקולנוע מצרי ישנים.
מאחר שבעלי בתי הקולנוע לא יכלו לעמוד בעלות של רכישת סרטים חדשים.
במהלך האינתיפאדה הראשונה נסגרו בתי הקולנוע עקב מיעוט צופים ובלחץ "ועדות־ההלם" והחמאס.
קולנוע א-נוזהה - קולנוע בן 400 מקומות שנפתח ב-1951 בשכונת באב א-זהרה, סמוך למלון אמריקן קולוני.
מבנה בית הקולנוע נפגע במהלך מלחמת ששת הימים שופץ ומפתח מחדש.
הוא שימש גם כאולם כנסים, בין השאר ערכה בו ההסתדרות מפגש של יהודים וערבים ב-1972. הקולנוע הוצת ב-1982 על-ידי פונדמנטליסטים מוסלמים בטענת שווא שמוקרנים בו סרטים ארוטיים.
אחר כך שופץ ושימש את תיאטרון אל-חכוואתי, שבמקביל פעל כסינמטק בו הקרינו סרטי איכות.
קולנוע אל-קודס (ג'רוזלם סינמה) - קולנוע בן 720 מושבים שנפתח ב-1953, ברחוב באב א-זהרה, ונחשב למפואר מבין השלושה.
בשנות ה-80 צומצם שטח האולם בעקבות ירידה חדה במספר הצופים ולבסוף נסגר.
בשנת 2012 שופץ מבנה בית הקולנוע והוא החל לפעול מרכז התרבות הפלסטיני "יבוס", שמדי פעם הוקרנו בו סרטים תיעודיים.
ב-2015 הוחלט לשפצו שוב ולפתוח אותו להקרנות מסחריות.
קולנוע אלהמברה (נקרא גם "אל-חמרה") - הקולנוע הגדול ביותר במזרח העיר, היה ממוקם ברחוב רחוב צלאח א-דין מול בניין הדואר והמשטרה.
נסגר בתחילת שנות ה-80, עקב חוסר כדאיות כלכלית.
המבנה הוסב אחר כך למשרדים וחנויות.
בתי ספר חקלאיים בישראל הוקמו במטרה להכשיר בני נוער להתיישבות העובדת במושבות, במושבים ובקיבוצים.
בני הנוער הגיעו לבתי הספר החקלאיים בעיקר מהמסגרות הבאות: עליית הנוער, משפחות לעולים חדשים ואוכלוסיות מצוקה.
על אף שמספר בתי ספר חקלאיים נפתחו ביוזמה פרטית, הרי שרובם הוקמו בתמיכת המוסדות הלאומיים ובמימונם.
מוסדות אלה סיפקו את הכסף הדרוש ללימודים בבתי הספר ואת האמצעים לקיום בפנימיות שהיו צמודות להם, וכן את המימון השוטף שנדרש לפעילות המשק החקלאי שהיה בכל בית ספר חקלאי.
המדובר בסכומי כסף לא מבוטלים והם הוזרמו כתוצאה ממדיניות תמיכה מפורשת.
יוצאים מהכלל היו שני בתי ספר: בית הספר החקלאי כדורי שהיה מוסד ממשלתי ובית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה מיסודה של התאחדות האיכרים בארץ ישראל.
תלמידי בתי ספר אלה בחרו בעצמם ללמוד חקלאות, והוריהם נשאו בשכר לימוד מלא.
תוכנית הלימוד האופיינית בבית ספר חקלאי כללה לימודים כלליים ולימודי מקצועות החקלאות במשך חצי יום ועבודה מעשית במחצית השנייה.
בסיום הלימודים קיבלו הבוגרים "תעודת גמר" ויצאו לעבוד ביישובי ההתיישבות העובדת בארץ ישראל.
בתקופת השיא של פעילות בתי הספר החקלאיים, בסוף שנות ה-60 של המאה העשרים פעלו בארץ ישראל כשלושים בתי ספר חקלאיים.
כיום, בתי הספר החקלאיים הפכו למוסדות על-יסודיים, המשרתים את סביבתם הקרובה.
תוכנית הלימודים היא כמקובל במוסדות תיכוניים אחרים, אך יש דגש מיוחד על לימודי חקלאות.
חלק מהמימון הוא של עליית הנוער וחלק במימון מוסדות אחרים.
הפיקוח על בתי הספר החקלאיים שנעשה בעבר באגף מיוחד במשרד החקלאות הועבר לאחר מכן למשרד החינוך והתרבות.
בית הספר החקלאי הראשון בארץ ישראל הוקם בשנת 1870 ב"מקוה ישראל" על ידי קרל נטר, נציג חברת כל ישראל חברים בפריז.
התכנון של בית הספר, אופן תפעולו של "מקוה ישראל" ותוכנית הלימודים שלו נלקחו בחשבון בעת הקמת בתי ספר חקלאיים נוספים בארץ ישראל.
אף על פי שכוונתו המוצהרת של קרל נטר הייתה שבני היישוב הישן ילמדו את עבודת האדמה ויהיו אזרחים עובדי אדמה כדוגמת החינוך שניתן ברשת "כל ישראל חברים" בשאר הפזורות של העם היהודי, הרי שבפועל מרבית התלמידים הגיעו מחו"ל.
הוחלט ש-30 תלמידים מבני הארץ ילמדו חינם ו-30 מבני חו"ל ישלמו שכר לימוד מלא.
בשנים הראשונות לפעולתו, לא מילאו ההנהלה, המורים והתלמידים את הציפיות של מייסד בית הספר, קרל נטר.
חנה מייזל שוחט הייתה אחת היוזמות הראשונות להכשרת נערות לעבודה בחקלאות.
היא למדה לימודים גבוהים בבית הספר לגננות בעיר נידרליץ שבשווייץ, ולאחר מכן למדה באוניברסיטה בבזנסון בצרפת לימודי טבע ועבדה בתחנת ניסיון לירקות ומטעים.
בשנת 1908 היא עלתה ארצה.
בשנת 1911 חכרה חנה מייזל שוחט מחוות כנרת שטח אדמה ומבנה מגורים ליד הכנרת, והקימה חווה להכשרה חקלאית לבנות בשם חוות העלמות.
בין החניכות הראשונות הייתה המשוררת רחל בלובשטיין שחוויותיה מהחווה באו לידי ביטוי בשיריה.
מבנה החווה הוחרם על ידי השלטון הטורקי במלחמת העולם הראשונה ולא נפתח מחדש בתום המלחמה.
בשנת 1922 הוקם בית הספר המכונה כיום ויצו גן ונוף.
המוסד הוקם על שטח בגודל 63 דונם שנרכש על ידי הקרן הקיימת, כמשק פועלות - חוה חקלאית להכשרת עולות חלוצות.
התחנכו בו רק נשים, שעבדו בענפי המשק החקלאי השונים.
בית הספר של ויצו בנהלל
שנתיים לאחר הקמת מושב העובדים הראשון בארץ בנהלל, בשנת 1923, הקימה חנה מייזל את בית הספר המכונה כיום בית ספר חקלאי מקיף ויצו קנדה נהלל.
הרעיון המרכזי שהנחה את מייזל בהקמת בית ספר לצעירות בנות 20 ומעלה היה לאפשר להן להשתלב בעבודה חקלאית בארץ ישראל.
משך הלימודים היה שנה אחת.
החל משנת 1934 קלט בית הספר גם נערות בנות 17-16 שעלו באמצעות עליית הנוער.
לאחר מלחמת העולם השנייה הפך המוסד לבית ספר מעורב לבנים ובנות.
בשעריו באו בני איכרים של מושבות הגליל ובני מושבים מהאזור.
בשנות ה-70 הוא הפך גם ל"בית ספר אזורי".
הוא קיבל תלמידים מהיישובים הקהילתיים שהוקמו בעמק יזרעאל.
כיום מונה בית הספר 1200 תלמידים ותלמידות.
בשנת 1926 ייסדה חנה צ'יז'יק, בוגרת חוות העלמות, את "משק הפועלות צפון" מצפון לעיר תל אביב ובסמוך לכפר סומיל, וניהלה אותו כ-20 שנה.
קבוצה של 12 בנות החלוץ מפולין הייתה הראשונה לקבל הכשרה במקום ולפתחו ולקראת סוף העשור התפתח המשק וקלט נערות נוספות בנות העלייה החמישית.
הנערות גידלו ירקות והפעילו משק חלב ומשק עופות ואף טיפחו משתלה.
בחלוף הזמן רכשו פרד ועגלה בה הובילו את תוצרתם לעיר תל אביב.
בשנת 1935 החלה בניית מבני קבע במשק, שקלט נערים ונערות עזובים אותם הפנתה למקום עיריית תל אביב, והמשק שימש כבית ספר חקלאי.
עם פרוץ מלחמת העצמאות נפגע בית הספר מפצצה מצרית ושניים מהתלמידים נהרגו.
בשנת 1951 נפטרה צ'יז'יק, בית הספר נקרא על שמה בית חנה ושינה את יעודו לבית ספר לנערות במצוקה.
במרץ 1927 הוקמה חוות הכשרה לפועלות על ידי שרה מלכין ליד עפולה.
בסיוע מועצת הפועלים הוקם אז המבנה הראשון של משק הפועלות, בית בן שתי קומות.
יש הטוענים כי רק בנות עסקו במלאכת הבנייה.
(משק פועלות נועד לחינוך צעירות לעבודה במשק חקלאי, כאשר הדגש היה על לימוד והכשרה בתחומים שנמצאו מתאימים לנערות: גידול ירקות, משק חלב, משק עופות ובהמשך גם גידול צמחי נוי).
בשנת 1938 עבר משק הפועלות לידי ארגון ויצו העולמי ונקלטו בו נערים ונערות שהגיעו לארץ במסגרת עליית הנוער.
משנת 1956 הופעל משק הפועלות כבית ספר תיכון לנערי חבל תענך.
משנת 1961 היה המקום ל"בית ספר אזורי חקלאי – ויצו עפולה".
המשק החקלאי כולל את הענפים הבאים: אורווה, לול, רפת, פלחה, חממה, גננות נוי.
בשנת 1930 הוקם ביוזמתה של עדה מימון "משק פועלות" בעיינות.
הוא הועבר לשם מבן שמן.
בחלוף השנים הפך המקום לבית ספר חקלאי המפגיש בין בני נוער מישראל לבין בני נוער יהודים מחו"ל ונפתחו בו מסלולים עיוניים וטכנולוגיים.
כמו כן קיים בבית הספר גם מסלול ללא פנימייה לתלמידי האזור.
בשנות ה-40 של המאה העשרים חל שינוי בהכשרת החקלאיים בארץ.
היה זה לאחר הקמת בית הספר החקלאי כדורי בפיקוח ממשלת המנדט הבריטי ובית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה שהוקם על ידי התאחדות האיכרים עבור בני האיכרים.
מוסדות אלה נהנו מתקציבים ציבוריים, והיו בעלי אמצעים לבניית המשק החקלאי ולתחזוקתו.
הלימודים היו ברמת בית ספר תיכון והבוגרים ניגשו לבחינת הבגרות הממשלתית.
לאור המוניטין שהיה להן, ההרשמה ללימודים הייתה מעל ומעבר לתפוסה, אף על פי שהורי התלמידים נדרשו לממן את השהייה בפנימייה ואת הלימודים בבית הספר.
בית הספר החקלאי כדורי ליד כפר תבור הוקם על ידי שלטון המנדט הבריטי בשנת 1933, אחרי מאבק משפטי ממושך, אשר נגרם בשל פירושים שונים לצוואת הנדבן אליס כדורי באשר ליעוד עזבונו.
תוכנית הלימודים הייתה כפופה לפיקוח מחלקת החינוך הממשלתית.
התוצאה הייתה שמשקל גדול יותר ניתן ללימודים הכללים בבית הספר החקלאי.
כמו כן, מתקני בית הספר ותוכנית הלימודים הביאה את בית הספר לרמה איכותית.
בית הספר נחשב לאחד מבתי הספר הטובים בארץ ישראל המנדטורית.
בין בוגריו הבולטים: יצחק רבין, יגאל אלון, חיים גורי, עמיקם גורביץ' (ממדליקי המשואה ביום העצמאות ה-61 לישראל) ועוד אישים בולטים אחרים.
בית הספר החקלאי בגבעת השלושה
בית הספר החקלאי בגבעת השלושה הוקם בשנת 1934 לצד קיבוץ גבעת השלושה הישן (במקומו המקורי בפתח תקווה), כבית ספר מחוזי של זרם העובדים.
היזמה להקמת בית הספר הייתה של רוזה כהן.
בית הספר כלל מגוון ענפי משק חקלאיים וכן לימודים עיוניים ברמה על יסודית.
בנוסף ללימודים הפורמליים היו בבית הספר חיי חברה והווי עשירים, וכן חינוך למנהיגות, למעורבות ולקיחת אחריות.
על בוגריו נמנו מנהיגים ואישי ציבור ידועים.
כיום משמש בית הספר כחווה לחינוך חקלאי ולימודי הסביבה לילדי פתח תקווה.
בית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה הוקם בשנת 1934 על אדמות שנתרמו על ידי אדמונד ג'יימס דה רוטשילד במטרה להכשיר בני איכרים לחקלאות.
הוא היה בית הספר החקלאי הראשון, אשר הנהיג לימודים עיוניים, ברמה אשר תאפשר לבוגריו לקבל תעודת בגרות.
שאר בתי הספר החקלאיים עד לאותה עת התרכזו בהכשרה לעבודה מעשית בחקלאות, יחד עם מעט לימודים עיוניים, בעיקר אלה הקשורים במקצוע החקלאות.
למרות העלות הנכבדה של הלימוד, ההרשמה ללימודים הייתה גבוהה במיוחד, ובית הספר נחשב לבית ספר יוקרתי.
נכון לשנת 2014 תלויה ועומדת בבית המשפט העליון תביעה כנגד מכירתן השנויה במחלוקת של אדמות בית הספר והפסקת פעילותו כבית ספר חקלאי.
הסופר משה סמילנסקי סיכם את נושא החינוך החקלאי המעשי בשנת 1936. עד אז הוקמו ביישוב מוסדות חינוך שונים על ידי חברות פרטיות, הממשלה ההסתדרות וציבור האיכרים.
סמילנסקי כתב שמלבד בית הספר הוותיק "מקוה ישראל" פעלו אז בתי הספר הבאים:
עיינות - בית הספר לפועלות, בקרבת נס ציונה.
כפר הנוער מאיר שפיה ליד זכרון יעקב.
בית הספר הממשלתי - בית הספר החקלאי כדורי ליד כפר תבור.
"כפר עברי", לשעבר נוה יעקב - צפונית לירושלים.
כפר ילדים - כקילומטר צפונית לעפולה.
"בית הספר החקלאי בפרדס חנה"
בית הספר החקלאי לפועלות בנהלל
בשנת 1934 הוקמה עליית הנוער על ידי רחה פראייר.
תחילה בני הנוער הוכשרו לחיים בקיבוץ, הקימו קבוצות חדשות.
במרוצת הזמן התברר כי אין די מקומות קליטה בקיבוצים.
בייחוד הבעיה החריפה בקרב עליית הנוער הדתי שנאלץ לשלוח את נעריו לקיבוץ עין חרוד עקב מחסור במקומות קליטה בקיבוץ הדתי היחידי שהיה אז ב"רודגס" ליד פתח תקווה, לימים קבוצת יבנה.
לדוגמה, בשנת 1936, כאשר החלה ההרשמה לעליית הנוער במסגרת הדתית הסתבר, כי מספר הנרשמים למסגרת הדתית הגיע לשליש מהרשימה.