tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שנהסדרהתפקידהערות2015"מרכז רפואי"אמינה2015–2016"הנסיך"נור2016La que se avecinaפטימה2017"המדינה"ילדת המגזין2017–2018"לשרת ולהגן"סלימה בן אחמד2018–2021"אליטה"נדיה שאנה2019"הרנאן"איישה2021–2023El internado: Las Cumbresאלווירהתפקיד ראשי (3 עונות); 22 פרקים
מינהל הביון הכללי (בפשטו: د استخباراتو لوی ریاست; בדארי: ریاست عمومی استخبارات) היא סוכנות ממשלתית לביון, ביטחון וריגול הפועלת באמירות האסלאמית של אפגניסטן מאז ספטמבר 2021, כיורשתה של מינהל הביטחון הלאומי האפגני שפורק.
הארגון כפוף למשרד ההגנה האפגני ואחראי על כל פעילויות המודיעין במדינה מטעם הטליבאן.
מאז השתלטות הטליבאן באוגוסט 2021, נעצרו על ידי הארגון שש מאות אנשי המדינה האסלאמית, עשרות אנשי מאפיה ופושעים אחרים.
עבדול האק ואסיק (7 בספטמבר 2021 – ואילך)
מינה (קלבנסקי) שמיר (28 בדצמבר 1914 – 21 בנובמבר 1996) הייתה שופטת בית המשפט המחוזי בתל אביב.
מינה שמיר נולדה בעיר פוקרוי שבליטא, כבת זקונים ליוסף בנימין קלבנסקי וקלרה לבית פוקס וכאחות קטנה לשלוש אחיות ואח אחד.
עלתה לארץ ישראל עם הוריה והגיעה לנמל יפו באפריל 1925.
סיימה לימודיה בבית הספר התיכוני למסחר ב-1931 ובאותה שנה הצטרפה להגנה.
ב-1933 קיבלה תעודת בגרות מטעם ממשלת פלשתינה ובאותה שנה החלה את לימודיה בירושלים בבית הספר המנדטורי למשפטים.
ב-1938, בגיל 23, סיימה את לימודי המשפט בבית הספר למשפטים בירושלים כולל ההתמחות, אותה עשתה אצל עורך הדין משה גרשמן.
היא נאלצה להמתין כשנתיים עד קבלת רישיון עריכת הדין בפלשתינה (רישיון מספר 732) בשל הדרישה לגיל מינימלי של 25. תקופת ההמתנה נוצלה בחלקה לביקור אצל אחיותיה שבנו ביתן בדרום-אפריקה.
בין השנים 1939–1944 עבדה במשרד עורך-הדין יעקב הוניגמן בתל אביב, שם עבדה עד לנישואיה.
בנובמבר 1944 התמנתה מינה, תחת שם הנעורים שלה, כעורכת רשמית של "מערכות".
ב-1945 תרגמה, תחת שם נעוריה, את ספרו של צ'ארלס רולן, "פשיטת וינגייט", שיצא לאור בהוצאת "מערכות".
לאחר שחרורו של בעלה, שלמה שמיר, מהשירות בצבא הבריטי, שהו בארצות הברית מסתיו 1946 ועד מרץ 1948, עם משלחת "ההגנה", אשר שלמה עמד בראשה ומינה השתתפה בפעולותיה.
בשנים 1948–1949 שירתה בצה"ל בדרגת רס"ן כראש המחלקה לעזרה משפטית לחייל.
בשנת 1949 קיבלה אישור הרישיון לעריכת דין מטעם מדינת-ישראל, והצטרפה למשרדו של עורך הדין בן-ציון ברקאי בתל אביב.
באפריל 1950 מונתה לשופטת בית משפט השלום.
תחילה כיהנה בפתח-תקווה, אחר-כך ברמת-גן ובאוגוסט 1951 עברה לבית משפט השלום בתל אביב והייתה השופטת הראשונה של העיר תל אביב ואחת משלוש השופטות הראשונות של מדינת ישראל.
השתיים האחרות היו אוגניה וינוגרדוב שנתמנתה לשופטת בינואר 1949 (מספר רישיון 706) ומרים שטרקמן-ורלינסקי שהתמנתה בפברואר 1950 (מספר רישיון 559).
בתקופת כהונתה בבית משפט השלום היא דנה בנושאים שונים כולל הסגת גבול, החלת מיסים, דיור מושכר ונורמות חברתיות, חיי אדם, קלקלת נכס שכור, שוטטות, מאחז בקרקע וגם שימשה כשופט חוקר לקראת משפטו של ישראל קסטנר.
בסוף ינואר 1957 ישבה על הכס במשפטו של קצין המשטרה זאב שטיינברג וזיכתה אותו מכל אשמה.
המשפט זכה להדים גם בעיתונות וגם "בחלונות הגבוהים" של מערכת המשפט.
בסתיו 1959 הוזמנה על ידי ארגון ויצו לשמש כאב בית הדין במשפט ציבורי על האישה במדינת-ישראל.
המשפט נערך בבית ציוני אמריקה בתל אביב והאולם היה מלא עד אפס מקום.
ב-1963 מונתה לכהונת שופטת בית המשפט המחוזי והחלה לשפוט בבית המשפט המחוזי בבאר-שבע.
הנאשמים ברצח ערערו לבית המשפט העליון, שאחרי ארבע ישיבות בהרכב של חמישה שופטים, דחה את הערעור וקיבל את דעתה של שמיר שהייתה בדעת מיעוט בהרכב המחוזי שבו הייתה חברה.
ב-1968 עברה לשפוט בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
גם כאן עלו על שולחנה משפטים בנושאים מגוונים כגון: פרצה בחוק המכס, הסכם שלא כובד שבו הסתבר ששעריו של הצדק נעולים , הגנה על בעלי מניות, ויחסים אסורים במשפחה.
ב-1975 פרשה לגמלאות לאחר שלא אושרה לה חופשה של חצי שנה ללא תשלום לצורך לימודים.
בשנת 1957, לאור פסיקתה במשפטו של קצין המשטרה זאב שטיינברג, נבחרה ל"איש השנה" על ידי העיתון "ידיעות אחרונות" לצד גולדה מאיר וד"ר זאב צלטנר.
בתקופת שירותה כשופטת מחוזית בבאר-שבע נרתמה שמיר גם לפעילות ציבורית שאינה קשורה לענייני משפט.
הייתה פעילה בתהליך ייסודו ופיתוחו של המכון להשכלה גבוהה בנגב (לימים אוניברסיטת באר-שבע) וכן שימשה יו"ר אגודת ידידי מוזיאון הנגב.
הייתה נשואה לאלוף שלמה שמיר, אותו הכירה במחלקת הקשר של ההגנה.
הם נישאו ב-1944 בתל אביב, בה גידלו את יעל, בתם היחידה, שנולדה ב-1945.
לאחר פרישתה לגמלאות חזרה שמיר ללימודים באוניברסיטה העברית בירושלים במגמת תקשורת.
בין השנים 1978 ו-1981 ובגלל העומס הכבד שהיה על בתי המשפט, הוסמך שר המשפטים למנות שופטים בדימוס לתפקידי שיפוט בוועדות ערר.
שמיר הוזמנה לכהן כיו"ר של שלוש ועדות ערר: הוועדה לשחרור אסירים, הוועדה לענייני מס-שבח מקרקעין וכן ועדת הערר - נכים.
למרות בריאות לקויה הצטרפה בתחילת שנות השמונים לקורסים אוניברסיטאיים שונים באוניברסיטת תל אביב.
בזמנה הפנוי הייתה מארחת למופת והקדישה זמן לנכדיה הקטנים.
בשנות התשעים המוקדמות התגייסה לעזור לעולים מרוסיה וקשרה קשרים אמיצים עם המשפחות בהן טיפלה.
ב-21 בנובמבר 1996 נפטרה ונטמנה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
מִינָה קַנְת (בפינית: Minna Canth), נולדה כאוּלְרִיקָה וִילְהֶלְמִינָה יוֹנְסוֹן (בפינית: Ulrika Wilhelmina Johnson; 19 במרץ 1844 טמפרה, פינלנד – 12 במאי 1897 קואופיו, פינלנד) הייתה סופרת ופעילה חברתית פינית.
קנת החלה לכתוב בזמן שניהלה את חנות הווילונות המשפחתית שלה, והייתה אלמנה שגידלה שבעה ילדים.
כתביה עוסקים בסוגיות של זכויות נשים, במיוחד בהקשר של התרבות הרווחת, שלדעתה נגדה את התרת הביטוי והגשמת שאיפותיהן של נשים.
"אשת הפועל" (Työmiehen vaimo) ו"משפחת הכומר" (Papin perhe) הם מחזותיה הידועים ביותר, אך המחזה הוא המותאם ביותר לסרטים ולאופרות.
בתקופתה היא הפכה לדמות שנויה במחלוקת, בשל חוסר ההתאמה בין רעיונותיה לאלו של בני זמנה, ובין היתר, בשל ההצגה הפומבית הנמרצת לנקודת המבט שלה.
מינה קנת הייתה המחזאית והסופרת הגדולה הראשונה בשפה הפינית, אחרי אלכסיס קיווי, הסופרת הלאומית של פינלנד, והעיתונאית הראשונה בשפה הפינית.
היא גם הייתה האישה הראשונה שזכתה ב לכבודה, החל ביום הולדתה, ב-19 במרץ, זהו גם יום השוויון החברתי בפינלנד.
קנת נולדה בטמפרה לגוסטף וילהלם יונסון (Gustaf Vilhelm Johnsson; 1816–1877) ולאשתו אולריקה (Ulrika; 1811–1893).
אביה עבד במפעל הטקסטיל של בתחילה כפועל ואחר כך כמנהל עבודה.
לגוסטף ואולריקה נולדו ארבעה ילדים, כולל מינה, מהם הגדול, אדולף, מת בינקותו.
בשנת 1853 קיבל אביו את האחריות על חנות הטקסטיל של פינלייסון בקואופיו וכל המשפחה עברה לשם.
קנת קיבלה חינוך מעמיק במיוחד עבור אישה ממעמד הפועלים בתקופתה.
עוד לפני שעברה לקואופיו היא למדה בבית הספר במפעל של פינלייסון שהיה מיועד לילדי הפועלים.
בקואופיו המשיכה ללמוד בבתי ספר שונים לבנות וכראיה להצלחתו של אביה כמנהל חנות, אף התקבלה לבית ספר המיועד לילדי המעמד הגבוה.
בשנת 1863 היא החלה את לימודיה בסמינר למורים של ייבסקילה שהוקם זמן קצר קודם לכן, שהיה בית הספר הראשון בפינלנד שהציע השכלה גבוהה לנשים.
ב-1865 היא נישאה למורה שלה למדעי הטבע, יוהאן פרדיננד קנת (Johan Ferdinand Canth; 1835–1879), ונאלצה לעזוב את הסמינר.
היא החלה את קריירת הכתיבה שלה בעיתון ("מרכז פינלנד"), שם עבד בעלה כעורך.
היא כתבה על נושאי נשים ודגלה במתינות.
בשנת 1876 נאלצו בני הזוג קנת לעזוב את העיתון כי מאמריה של מינה עוררו התנגדות; עם זאת, שניהם הועסקו בעיתון המתחרה Päijänne ("היום שלך") בשנה שלאחר מכן.
מינה פרסמה את היצירות הבדיוניות הראשונות שלה על דפי ה-Päijänne: סיפורים קצרים שונים, אשר קובצו בספרה הראשון, Novelleja ja kertomuksia ("סיפורים קצרים ונרטיבים"), ב-1878.
קנת מתה בפתאומיות מדום לב בגיל 53 ב-12 במאי 1897 בביתה בקואופיו.
היא נקברה בקבר משפחתי בבית העלמין של קואופיו.
קנת בלטה כשהיה דיון ציבורי על זכויות נשים.
ב-1885 טען הבישוף של קואופיו שהצו של אלוהים מחייב שנשים לא יהיו משוחררות.
הסופר השוודי טען אז שגברים יכולים לשאוף שיום אחד יקבלו את הטוהר של הנשים כי הן שונות מהותית וזו הייתה הסיבה לזנות ולהיעדר מוסריות.
קנת התנגדה נחרצות לטיעון זה מכיוון שפירושו היה שגברים יכולים להגן על המוסר הירוד שלהם בהתייחסות לחסרונותיהם המרומזים, בעוד שלכל הנשים המעורבות בזנות לא תהיה אותה הגנה.
מינה קנת פרסמה בסך הכל עשרה מחזות, שבעה סיפורים קצרים, וכן מאמרים בעיתונים ונאומים.
כנציגה מרכזית של הריאליזם של זמנה, היא התבוננה בעיקר בחוליי החברה ביצירותיה.
היצירות החשובות ביותר של קנת הן המחזות Työmiehen vaimo ("אשת הפועל") מ-1885 ו, שנכתבה ב-1895.
ב-Työmiehen vaimo, הדמות הראשית יוהאנה נשואה לריסטו, אלכוהוליסט שמבזבז את כל הכסף של אשתו.
יוהאנה לא יכולה למנוע זאת ממנו - הכסף שלה הוא מבחינה חוקית שלו, לא שלה.
הצגת הבכורה של המחזה עוררה שערורייה, אך כמה חודשים לאחר מכן, חוקק הפרלמנט חוק חדש על הפרדת רכוש.
אנה ליסה היא טרגדיה על ילדה בת חמש עשרה שנכנסת להריון מבלי להינשא - היא מצליחה להסתיר את הריונה, וכשהילד נולד, היא חונקת אותו בהתקף בהלה.
אימו של החבר שלה מיקו עוזרת לה – היא קוברת את התינוק ביער, אבל כמה שנים לאחר מכן, כשאנה ליסה רוצה להתחתן עם הארוס שלה יוהאנס, היא נסחטת על ידי מיקו ואמו.
הם מאיימים עליה לחשוף את סודה האפל אם לא תסכים להינשא למיקו, אך אנה ליסה מסרבת.
בסופו של דבר היא מחליטה להתוודות על מה שעשתה.
היא נלקחת לכלא, אך חשה הקלה רבה לאחר שההתוודתה ונראה כי מצאה שלווה.
מיני סדרת טלוויזיה בת שני חלקים על מינה קנת בשם Minna, שנכתבה על ידי לורי לסקינן ובוימה על ידי מאונו הייוונן, שודרה ב-1977. במיני-סדרה מגלמת אניה פויולה את מינה קנת.
קנת מוזכרת בפינלנד באמצעות אתרים רבים, פרסומים, מדליות, מטבעות הנצחה, בולים, ציורים, מחזות, תערוכות ואירועים.
מבנים ומקומות רבים ושונים נקראו על שמה, יחד עם כמה מועדוני תרבות וקהילות אחרים.
קרן היריד הפינית (Suomen Messusäätiö) מימנה את "פרס מינה קנת", המוענק מדי שנה ל"מזעזע החברה שלנו" ב.
פסלים של מינה קנת הוצבו בקואופיו, טמפרה וייבסקילה, הפסל בקואופיו נחשף ב-12 במאי 1937. העיר קואופיו גם ארגנה את ימי השנה לקנת במספר הזדמנויות, כגון אירוע בשם Minnan päivät ("ימי מינה"), פעם בעשר שנים ביום השנה ללידתה או למותה; לדוגמה, במאה ה-21 היום נחגג, ב-2004 וב-2007.
מינה קומארי (נולדה בשם במהג'בין באנו, באנגלית: Meena Kumari, 1 באוגוסט 1933 – 31 במרץ 1972) הייתה שחקנית ומשוררת הודית, שעבדה בסרטים הינדיים.
קומארי נחשבת לאחת השחקניות הגדולות ביותר של הקולנוע ההודי.
בקריירה שנמשכה 33 שנים (1939 עד 1972), משחקנית ילדה ועד בוגרת, היא שיחקה בלמעלה מ-90 סרטים.
היא נפטרה בגיל 38, משחמת הכבד, אשר נקשרה לאלכוהוליזם שלה.
קומארי זכתה בארבעה פרסי פילמפייר בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר ב-1954, ב-1955 ב-1963 וב-1966. ב-1963 קבעה שיא כאשר הייתה מועמדת לשחקנית הטובה ביותר עבור שלושה סרטים שונים.
אביה של קומארי היה מוסלמי סוני בשם מאסטר עלי בוקס, שהיגר להודו מבהרה (אז באיראן כיום בפקיסטן).
הוא היה שחקן ותיק בתיאטרון הפרסי, ניגן בהרמוניה, כתב שירת אורדו, הלחין מוזיקה וגם שיחק בתפקידים קטנים בכמה סרטים.
אמה של קומארי, איקבל בגום, ששמה המקורי היה פרבהוואטי דווי, הייתה נוצריה, שהתאסלמה לאחר נישואיה.
איקבל בגום הייתה אשתו השנייה של עלי בוקס.
לפני שפגשה והתחתנה עם עלי בוקס, היא הייתה שחקנית במה ונאמר שהיא קשורה למשפחת טאגור מבנגל.
קומארי נולדה בשם מהג'בין לעלי בוקס ואיקבאל בגום ב-1 באוגוסט 1933. זו הייתה אכזבה גדולה עבור עלי בוקס מכיוון שהוא רצה בן.
היא הייתה הבת השנייה והיו לה שתי אחיות; הבכורה בשם חורשיד והקטנה בשם מחליקה (הידועה כמדהו, שחקנית ילדה לשעבר הנשואה לשחקן ההודי מחמוד עלי) אביה לא יכול היה להרשות לעצמו לשלם לרופא עבור הלידה והשאיר אותה בבית יתומים, אבל הוא שינה את דעתו כעבור כמה שעות ולקח אותה חזרה לביתם.
כילדה, קומארי לא הייתה מעוניינת במשחק והעדיפה ללמוד בבית הספר.
למרות זאת, הוריה החלו לקחת אותה לאולפני קולנוע על מנת למצוא עבודה.
ב-1939, בגיל 6, הבמאי ויג'אי בהט ליהק אותה לסרט Leatherface וביום עבודתה הראשון, היא קיבלה שכר של 25 רופי.
Leatherface יצא לאור בשנת 1939. בעקבותיו היא הפכה למפרנסת של משפחתה בגיל צעיר מאוד.
בראיון שנתנתה ב-1962, סיפרה קומארי שהעובדה שתמכה כלכלית בהוריה מגיל ארבע גרמה לה סיפוק עצום.
היא התקבלה לבית ספר רגיל, אך דרישות העבודה קטעו את תוכנית הלימודים שלה לעיתים קרובות.
היא לא למדה בבית הספר בכלל ולכן השכלתה הייתה תוצאה של לימוד פרטי וחינוך עצמי.
עבודה מוקדמת בתור בייבי מינה (1939–1945)
קומארי החלה לשחק כשהייתה בת ארבע.
בהט החליט ששמה של מג'האבני יהיה "בייבי מינה" במהלך הצילומים של ואק היי בהול.
היא לוהקה תחת השם מינה קומארי בסרט Bachchon Ka Khel של Ramnik Production (1946).
אחד הקשיים הגדולים בחייה של קומארי היה מותה של אמה שמתה ב-25 במרץ 1947.
בין 1946 ל-1952 שיחקה בסרטים רבים, וגם שרה את השירים בסרטים.
בסוף שנות ה-40, היא התמקדה בעיקר בסרטי מיתולוגיה או פנטזיה.
פרסומה הגיע עם המחזמר של המנטור ויג'אי בהט,"באיג'ו באוורה" (1952).
בשנים אילו שיחקה קומארי בתפקיד ראשי בקרוב ל-20 סרטים אשר זכו לפופולריות רבה.
היא שיחקה עם שחקנים ידועים כגון אשוק קומאר, דיליפ קומאר, נאסיר חאן, סוניל דאט ועוד
סרט בכיכובה, בבימויו של בימאל רוי, "דו ביגהה זמין" זכה בפרס הבינלאומי בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-1954, הסרט ההודי הראשון לעשות זאת.
מלכת הטרגדיה של הקולנוע ההודי (1957)
ב-1958 שיחקה בסרט "סהרה" בבימויו של לחרג' בהקרי, עבור משחקה בסרט הזה קומארי קיבל מועמדות לפרסי פילמפייר.
עוד באותה שנה שיחקה בסרט "יהודי", בבימויו של בימל רוי, בכיכובם של קומארי, דיליפ קומאר, סוהראב מודי, נזיר חוסיין וניגר סולטנה.
הסרט התבסס על המחזה "יהודי קי לדקי" מאת אגה השאר קשמירי, קלאסיקה בתיאטרון הפרסי - אורדו, על רדיפת יהודים באימפריה הרומית.
הסרט היה שובר קופות עם השיר "Yeh Mera Diwanapan Hai" ששר מוקש.
ב-1960 שיחקה בסרט "דיל אפנה אור פריא פאראי", דרמה רומנטית הינדית שנכתבה ובוימה על ידי קישור סאהו.
בסרט כיכבו קומארי, ראאג' קומאר ונאדירה בתור השחקנים הראשיים.
הסרט מספר את סיפורו של מנתח אשר מחויב להתחתן עם בתו של חבר משפחה, בזמן שהוא מאוהב באחות שעובדת איתו, בגילומה של קומארי.
הופעה זו היא אחת מהופעות המשחק הידועות שלה.
המוזיקה של הסרט היא מאת שנקר ג'יקישאן, וכוללת את "Ajeeb Dastan Hai Yeh" בנושא הוואי ששרה לאטה מנגשקאר.
"סאהיב ביבי אור גולאם" סרט שהופק על ידי גורו דוט ובבימויו של אבאר אלווי, הציג את קומארי בתפקיד צ'וטי בהו.
הוא מבוסס על הרומן הבנגלי "סהב ביבי גולם" מאת בימל מיטרה.
בסרט מככבים קומארי, גורו דאט, רחמן וווהידה רחמן.
הלחן שלו הוא מאת המנט קומאר והמילים הם של שאקל בדיוני.
הסרט ידוע גם בזכות הצילום שלו על ידי VK Murthy והשירים "Na Jao Saiyaan Chhuda Ke Baiyan" ו-"Piya Aiso Jiya Mein", שניהם מושרים על ידי גיטה דאט.
כדי ליצור את המראה הכבד הקשור לצריכה מופרזת של אלכוהול, היא מרחה מי קולון מרוכז מתחת לאפה.
הגירוי עזר לה להשיג את המראה החזותי של אלכוהוליסטית.
הסרט זכה בארבעה פרסי פילמפייר, כולל פרס השחקנית הטובה ביותר והיה מועמד לפרס דוב הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-13 בברלין, שם ייצגה קומארי את הסרט.
הסרט נבחר לייצד את הודו בטקס האוסקר.
בתחילת שנות ה-70, קומארי העבירה בסופו של דבר את הפוקוס שלה לתפקידים "מכוונים למשחק" או אופי יותר.
הרעיון לסרט "פקיזה" נוצר בשנת 1954, ואחריו המוהראט שלו בשנת 1956. קומארי הייתה נחושה להשלים את הסרט, ומודעת לכך שנותר לה זמן מוגבל לחיות, יצאה מגדרה כדי להשלים אותו מוקדם.
למרות ההידרדרות המהירה בבריאותה, היא עשתה את הגימור לביצועיה.
"פקיזה" הוצג בבכורה מפוארת ב-3 בפברואר 1972 בתיאטרון Maratha Mandir במרכז בומביי.
הסרט יצא לבסוף לאקרנים למחרת, 4 בפברואר 1972. "פקיזה" הוקרן בהצלחה במשך 33 שבועות.
לאחר מותה קיבלה קומארי את המועמדות ה-12 והאחרונה שלה לפרסי פילמפייר.
פרסי איגוד עיתונאי הקולנוע הבנגלי העניקו פרס מיוחד למינה קומארי עבור הסרט ב-1973.
כמאל עמרוהי פגש את קומארי ב-1938, בזמן שחיפש שחקנית ילדה לסרט "הכלא".
שנים מאוחר יותר, על הסט של "תמשה", אשוק קומאר הכיר לו את קומארי, שלימים הציע לה תפקיד ראשי בסרטו הקרוב אנארקלי.
החוזה נחתם ב-13 במרץ 1951 אך ב-21 במאי 1951, קומארי הייתה מעורבת בתאונת דרכים בזמן שחזרה מ - מהבלשוור לבומביי.
היא אושפזה בבית החולים ששון בפונה עקב פציעה ביד שמאל ועמרוהי ביקר אותה בקביעות.
רומן האהבה הזה בבית החולים נמשך ארבעה חודשים.
התאונה הותירה את קומארי עם אצבע שמאל פגומה לכל החיים.
היא כיסתה את ידה השמאלית עם דופאטה או סארי במהלך הצילומים.
הסרט אנרקלי נגנז בסופו של דבר.
ב-14 בפברואר 1952 נישאו קומארי ואמרוהי בחשאי בטקס "ניקה" פשוט בנוכחות קאדי ואחותה הצעירה של קומארי, מחליקה (מדהו).
לאחר הטקס נפרדו הזוג הטרי.
אמרהי עזב לסיאון וקומארי ומדהו חזרו הביתה.
הנישואים נשמרו בסוד מהמשפחה ומהתקשורת, למרות שאמרוהי כבר היה נשוי והיו לו שלושה ילדים מאשתו הקודמת.
לאחר מספר חודשים, הנישואים הודלפו ועלי בוקס המליץ שיתגרשו.
קומארי נשארה נחושה בהחלטתה, אך נשארה בבית אביה.
בינתיים, אמרהי תכנן סרט בשם דאארה ב-1953 והחליט ללהק את קומארי, כיום אשתו.
היא ביקשה ללא הצלחה את רשות אביה, ואז עזבה למגורי בעלה בסיאון.
פרידה מהבעל והתמכרות לאלכוהול (1964)
לאחר נישואיהם, אמרהי אפשר לקומארי להמשיך בקריירת המשחק שלה בתנאים מסוימים.
היא הסכימה, אבל עם הזמן לא הצליחה לעמוד בהם.
נאמר כי אמרהי היה מרגל ויד ימינו בכר עלי נוכח אפילו בחדר האיפור בזמן האיפור של אשתו.
לדברי וינוד מהטה, כותב הביוגרפיה שלה, קומארי הייתה נתונה להתעללות פיזית בנישואיה.
הוא מציין שלמרות שאמרוהי הכחיש שוב ושוב כל האשמות מסוג זה, הוא למד משישה מקורות שונים שזה היה המצב.
גם עדויות של השחקנית נרגיס ביעדו על דברים דומים.
שמועות כאלה מצאו את הבסיס שלהן על המהוראט של Pinjre Ke Panchhi שם עוזרו של אמרהי, באקאר עלי ניהל ויכוח אלים עם קומארי.
היא התקשרה מיד לאמרוהי שבמקום זאת התעקש שתחזור הביתה.
קומארי הזועמת הלכה לאחותה, ולא חזרה לביתו של אמרהי.
לקומארי היו נדודי שינה כרוניים.
בעצת הרופא שלה, היא התחילה לשתות ברנדי כחלופה של כדור שינה.
מנהג זה התפתח לשתייה מופרזת לאחר הפרידה מבעלה ב-1964.
הידרדרות הבריאות והטיפול בלונדון (1968)
בשנת 1968 אובחנה קומארי עם שחמת הכבד וקיבלה טיפולים בלונדון ובשווייץ.
לאחר החלמתה, חזרה קומארי להודו בספטמבר 1968 וחזרה לעבוד.
היא התאוששה זמנית אך כעת הייתה חלשה.
לאחר שחזרה מלונדון, קומארי רכשה לראשונה בית משלה, שהיה בקומה האחת-עשרה של בניין בשם "לנדמרק", הממוקם ב-Carter Road, Bandra.
שלושה שבועות לאחר שחרורו של הסרט "פאקיזה", קומארי חלתה במחלה קשה.
ב-28 במרץ 1972, היא אושפזה בבית האבות של סנט אליזבת.
היא נכנסה לתרדמת יומיים לאחר מכן ומתה זמן קצר לאחר מכן ב-31 במרץ 1972. היא הייתה בת 38. סיבת מותה נקבעה כשחמת כבד.
לפי רצונו של בעלה, היא נקברה בבית הקברות רחמטאבאד, הממוקם בנריאלוואדי, מזגאון, בומביי.
קומארי ביקשה שהדברים הבאים ירשמו על המצבה: "היא סיימה את החיים עם כינור שבור, עם שיר שבור, עם לב שבור, אבל אף חרטה אחת".
כרצונו, עם מותו ב-11 בפברואר 1993 בבומביי, בעלה נקבר לידה.
קומארי הייתה משוררת אורדו תחת השם הבדוי נז (Naaz).
ההיסטוריון פיליפ באונדס והחוקרת דייזי חסן כתבו על שירתה של קומארי: "השירה הייתה המדיום שבאמצעותו התרחקה קומארי מתדמיתה הציבורית וביקרה את התעשייה שהביאה אותה לתשומת לב הציבור מלכתחילה.
במובן זה, השירים שלה מספרים לנו על בוליווד באותה מידה שהם עושים על עצמה."
בשיא הקריירה שלה, היא הייתה השחקנית בעלת השכר הגבוה ביותר בדורה.
לווינוד מהטה (סופרת של מינה קומארי – הביוגרפיה הקלאסית) אמר במאי: "אפילו דיליפ קומאר (מלך הטרגדיות) התקשה לשמור על שלוותו מולה".
ראאג' קומאר היה שוכח לעיתים קרובות את הדיאלוגים שלו בזמן שעבד עם קומארי על הסט.
מדהובלה הייתה גם מעריצה של קומארי ואמרה: "יש לה את הקול הכי ייחודי.
לאף גיבורה אחרת אין את זה".
סאטיאג'יט ריי תיאר אותה "ללא ספק שחקנית ברמה הגבוהה ביותר".
אמיטאב באצ'אן אמר "אף אחד, אף אחד, אף פעם לא יצר דיאלוגים כמו שמינה קומארי יצרה..
לא אף אחד עד היום..
ואולי אף פעם לא ידבר".
השחקנית אלייה בהט הזכירה גם את הצפייה בסרטיה של קומארי לקראת התפקיד של מאדאם בית בושת בגנגובאי קתיוואדי.
ב-24 בפברואר 2016, חומרי הפרסום והמזכרות המקוריים של קומארי, כולל ציורים ודיוקנאות של סרטיה, הוצגו בפסטיבל האישה באוסיאנמה ליברטי, מומבאי, הודו.
בשל הניגוד בין כוכבתה לחייה הפרטיים הבעייתיים, קומארי קשורה קשר הדוק לדיונים רחבים יותר על תופעות מודרניות כמו תקשורת המונים, תהילה ותרבות צריכה.
מדי שנה, ביום הולדתה, מודפסים מאמרים רבים ומשודרות תוכניות טלוויזיה להנצחתה, ומגזינים מודרניים ממשיכים לפרסם סיפורים על חייה האישיים והקריירה שלה.
סימן ההיכר הגדול ביותר של קומארי הוא יכולתה לתאר את מאבקן של נשים הודיות שהיה קיים במיוחד בשנות ה-50 וה-60. הפרסונה שלה על המסך מתוארת כדוגמה מושלמת ל"אישה הודית אידיאלית" על ידי אחוות הסרטים ההודית, כמו מוחמד זאחור כיאם וג'אבד אחטאר.
פרס פילמפייר לשחקנית הטובה ביותר
שנהסרטתפקידתוצאה 1954Baiju Bawra> גאורי 1955 פאריניטה לאליטה 1956 אזאד שובה 1959 סהרה לילה 1960 שיראג קאהן ראשני קאהן רטנה 1963 סאהיב ביבי אור גולאם צ'וטי בהו ארטי ארטי גופטה ראשי צ'ופ רהונגי גאיטרי 1964 דיל אק מנדיר סיטה 1966 Kaajal מדווי 1967 פאול אור פתר שאנטי 1973 פאקיזה נרגיס/ סהיבג'אן
ב-68 שנים של פרסי פילמפייר, ההישג הבלתי רגיל של קומארי, לזכות בכל המועמדויות בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר, נותר ללא תרות של אף שחקנית אחרת.
היא הגיעה לשיא הזה בטקס פרסי הקולנוע העשירי ב-1963.
השיא של קומארי למספר הגבוה ביותר של פרסי פילמפייר לשחקנית הטובה ביותר נותר ללא תחרות במשך 13 שנים (1966–1979) עד שלבסוף נשבר על ידי נוטן בטקס פרסי פילמפייר ה-26, ב-1979.
השיא שלה למספר הגבוה ביותר של מועמדויות בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר (12) נשבר בסופו של דבר לאחר 35 שנים על ידי מדהורי דיקסיט בטקס פרסי הסרטים ה-53 ב-2008.
היא השחקנית היחידה שקיבלה מועמדות לאחר מותה.
קומארי קיבל מועמדות עבור משחקה בסרט "פקישה" בטקס פרסי הסרטים ה-20 ב-1973.
פרסי איגוד עיתונאי הקולנוע בנגל
שנה סרט תפקיד קטגוריה תוצאה 1958 שראדה שראדה רם שרן השחקנית הטובה ביותר (הינדי) 1963 ארטי ארטי גופטה 1965 דיל אק מנדיר סיטה 1973 פקיזה נרגיס/ סהיביג'אן פרס מיוחד
שנה סרט תפקיד קטגוריה תוצאה 1973 פקיזה Nargis/Sahibjaan השחקנית הטובה ביותר
ביום שבו נפטרה קומארי, סרטה Baiju Bawra משנת 1952 שוחרר מחדש בקולנוע של בומביי, ומשך אליו קהל רב שבכה בזמן הקרנת הסרט.
זמן קצר לאחר מותה, השחקנית עמיתה נרגיס כתבה חיבור אישי על חייה של קומארי באוקטובר 1973 היא גם הקימה את אנדרטת מינה קומארי לעיוורים לזכרה והייתה יו"ר הקרן לזכרה.
בשנת 1979, יצא לאקרנים סרט המוקדש לשחקנית המנוחה.
הוא בוים על ידי סוהראב מודי והציג ראיונות בלעדיים של אישי קולנוע שונים, כמו ראג' קאפור וראג'נדרה קומאר.
את המוזיקה לסרט הלחין כיאם.
בול דואר בערך נקוב 500 פאיס הונפק לכבודה ב-13 בפברואר 2011 על ידי רשות הדואר של הודו.
בשנת 2010, מגזין פילמפייר כלל את ההופעות של קומארי ב"סהיב ביבי אור גולם" ו"פקיזה" ברשימת "80 ההופעות האיקוניות" של בוליווד.
שניים מסרטיה,"באיג'ן באוורה" ו"דו ביגהה זמן" נחשבו בין הסרטים הטובים ביותר בסקר של מכון הסרטים הבריטי.
בשנת 2023, ראג'יב מסנד רשם אותה ברשימה דומה של אינדיה טודיי.
ב-1 באוגוסט 2018, מנוע החיפוש גוגל הנציח את קומארי עם גוגל דודל ביום הולדתה ה-85. גוגל מסרה: "קומארי כבשה את הקהל בעיניה היפות והאקספרסיביות וגילמה נשים חזקות אך פגיעות שעשו את דרכן בחיים, לעיתים קרובות הרוסות על ידי רומנטיקה.
כיום, ההופעות שלה במסך נחקרות בעקבות רגעים ללא רבב והרגשות המורכבים שהיא יכולה לעורר בלי להוציא מילה".
אחת הביוגרפיות הראשונות של קומארי נכתבה מיד לאחר מותה על ידי וינוד מהטה באוקטובר 1972. הביוגרפיה הרשמית של קומארי נקראה "מינה קומארי: הביוגרפיה הקלאסית".
הביוגרפיה פורסמה מחדש במאי 2013.
Simply Scandalous שחיבר מוהן דיפ הייתה ביוגרפיה לא רשמית שפורסמה ב-1998.
ביוגרפיה נוספת על קומארי, Aakhri Adhai Din נכתבה בהינדית על ידי Madhup Sharma.
מינה מוורמס (מינא מוורמייזא) (נפטרה במאי 1096) הייתה אשת עסקים יהודייה מוורמייזא שנהרגה על קידוש השם בימי גזירות תתנ"ו.
היא הייתה רבת השפעה, בהיותה מלוות כספים עם לקוחות וחברים בקרב האצולה הנוצרית.
היא הייתה אחת הקורבנות המפורסמים של טבח וורמס שהתרחש בשנת 1096 במהלך מסע הצלב הראשון.
היא נרצחה לאחר שסירבה להתנצר.
בספרו של מיכאל הנדל, "תמונות מן העבר", מוקדש פרק ל"נשי ורמיזה".
הראשונה המצוינת שם היא מרת מינה, כדוגמה למסירות הנפש של הנשים בגזירות השמד:
בספרו של אברהם גרוסמן, "חסידות ומורדות: נשים יהודיות באירופה בימי הביניים", משמשת עדות זו כאחת הדוגמאות לכך שנשים באשכנז באותה תקופה נטלו חלק חשוב בפרנסת המשפחה ובהלוואה בריבית מול גורמים בחברה הנוצרית הכללית.
בהתייחסותו לאזכור שלה בספר "גזירות אשכנז וצרפת" הוא כותב
כמו כן, כאשר גרוסמן עוסק בשאלה האם ייתכן שהיו נשים שהייתה להן השפעה על הנהגת הקהילה היהודית, הוא מציין כמה דוגמאות לכך, ובראשן חוזר על המקרה של מינה מוורמס ומצביע על כך ש
בספרו של מיכאל טוך על היהודים בכלכלת אירופה בשנים 1100-500, משמשת הדוגמה של מינה מוורמס כביטוי של .
במאמרו של ישראל יובל בוחר הכותב לקשור בין הזיכרון-אגדה על מינא מוורמס שנהרגה במסע הצלב הראשון, לבין חיבורו הספרותי של אברהם ב.
יהושע "מסע אל תום האלף", שבו הוא כותב על דמות בדיונית אחרת מוקדמת מעט יותר בשם אסתר-מינה מוורמיזא.
כמו כן, משווה יובל את הזיכרון אודותיה לסיפור קידוש השם של אמנון ממגנצא.
גם כיום משמשת דמותה כמופת לתושייתן וכישוריהן של נשים יהודיות בימי הביניים.
מינה קונדו (ביפנית: 近藤ミネ; 1 בספטמבר 1910 – 20 במאי 2025) הייתה יפנית שהייתה האדם החי השלישי בגילו בעולם מאז מותה של אוקאגי האיאשי.
קונדו נולדה ב-1 בספטמבר 1910 בכפר איקומה, לימים חלק מהעיר טויוטה.
בגיל 20 נישאה לבעלה וילדה 9 ילדים, ששלושה מתוכם נפטרו בגיל צעיר.
היא עבדה כחקלאית במשך רוב חייה, ובמקביל גידלה טוואי המשי ויצרה נייר בעבודת יד.
ב-2 במרץ 2023 קונדו הפכה לאדם החי המבוגר ביותר במחוז אאיצ'י לאחר מותה של שיזו נריטה.
ב-26 באפריל 2025 קונדו הפכה לאדם החי המבוגר ביותר ביפן לאחר מותה של אוקאגי האיאשי.
מינה ביק ופר (ברומנית: Mina Byck Wepper; 1899 – 1964) הייתה ציירת יהודייה-רומנייה.
מינה נולדה בברלאד, רומניה ולמדה אמנות בבוקרשט עם צ'צ'יליה קוצסקו-סטורק ובמינכן, גרמניה עם פרנץ פון שטוק.
בשנות העשרים של המאה העשרים התבלטה ופר והציגה בתערוכות רבות.
בשנות השלושים, עם תחילת הרדיפות והחקיקה המפלה שינתה את סגנון הציור שלה, עברה ליותר דרמטיות.
לאחר זוועות מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט פרשה מהציור.
מינהל מקרקעי ישראל הוא הגוף שניהל את קרקעות המדינה בישראל עד סוף פברואר 2013, מכוח חוק מינהל מקרקעי ישראל, תש"ך-1960. ב-1 במרץ 2013 הפך המינהל לרשות מקרקעי ישראל.
מינהל מקרקעי ישראל הוקם בשנת 1960, בעקבות חקיקה של הכנסת המורה על הקמתו, לשם ניהול אדמות המדינה: אדמות בבעלות ממשלת ישראל, רשות הפיתוח וקרן קיימת לישראל.
למנהלו הראשון של המינהל מונה יוסף ויץ, ותחתיו פעלו שני אגפים: אגף לבעלות ורישום, בראשות משה לוין, שעבר למינהל מרשות הפיתוח, ואגף לשימוש בקרקע, בראשות ראובן אלוני, שעבר למינהל ממשרד החקלאות.
המינהל ניהל את הקרקעות שבבעלות שלושה גופים:
מדינת ישראל: שבבעלותה מקרקעין שהיו בבעלות הנציב העליון הבריטי ערב הקמת המדינה וכן מקרקעין שנרכשו או הופקעו לטובת המדינה לאחר הקמתה.
קרן קיימת לישראל: שבבעלותה מקרקעין שנרכשו על ידי הקרן במהלך שנות קיומה מאז נוסדה בשנת 1901, למטרת התיישבות יהודית בארץ ישראל.
רשות הפיתוח: שלה הועברו מקרקעיו של מי שהוגדרו על ידי המחוקק כ"נפקדים" - דהיינו:
מי שהיה ארצישראלי ויצא למקום בארץ ישראל שהיה מוחזק באותה שעה בידי כוחות שביקשו למנוע את הקמת מדינת ישראל או שנלחמו בה.
נכסים אלה הוקנו לאפוטרופוס לנכסי נפקדים שהעבירם לרשות הפיתוח, גוף שהוקם על פי חוק בשנת 1951. התמורה ממכירתן נשמרה באוצר המדינה, אולם נרשמה, כסכום שיעמוד במסגרת הסדר שלום כולל למימון יישוב הפליטים במקומות הימצאם, בקיזוז התביעות הנגדיות שיהיו ליהודים עולי מדינות ערב על הרכוש שהניחו במדינות אלה.
בניהולו של המינהל נמצאים 93 אחוזים משטח מדינת ישראל שהם כ-22 מיליון דונם.
מדיניות המינהל נקבעת על ידי מועצת מקרקעי ישראל, שהוקמה על פי חוק מינהל מקרקעי ישראל, תש"ך-1960.
רוכשי זכויות באדמות המינהל בקרקעות עירוניות חוכרים אותן בחכירה לדורות ולא בבעלות.
ההתקשרות מול המינהל נעשית באחת משתי דרכים:
חתימת "חוזה פיתוח" עם המינהל לפיו מתחייב היזם (בין שהוא אדם פרטי העומד לבנות את בית מגוריו על גבי אדמת המינהל, ובין אם זו חברה קבלנית העומדת לבנות בתי דירות למכירה לציבור), לפתח את הקרקע ולבנות עליה בהתאם לתוכניות שאושרו על ידי המינהל וגורמי התכנון המוסמכים ובהתאם לתנאי חוזה הפיתוח.
תחומי הפעילות המרכזיים של מינהל מקרקעי ישראל הם:
ניהול מלאי המקרקעין שבאחריות המינהל
יצירת עתודות לקרקע בבעלות ציבורית למטרות לאומיות
שיווק קרקעות והקצאתן לייעודים שונים
פיקוח על שימושי קרקע שונים
בחוק מינהל מקרקעי ישראל נקבע כי שר האוצר ושר החקלאות יהיו ממונים על ביצועו במשותף.
על מנת לקיים את ההחלטה הראשונה של המינהל, להחכיר נחלות ישירות למתיישבים, ב-1965 חולקו קרקעות המדינה החקלאיות לאגודות שיתופיות במושבים במטרה להגדיר את גבולות הנחלות ומטרות השימוש בקרקעות.
ההעברה הייתה אמורה להיות באמצעות חוזים זמניים אך החוזים הוארכו ומציאות זו התקבעה כך שהבעלות על הקרקעות נותרה אצל האגודות השיתופיות.
כמו כן, האגודות שאליהן הועברו הקרקעות, לרוב כללו מספר מצומצם יחסית של מתיישבים.
כך נוצר מצב שבו נמסרו אדמות רבות למספר מצומצם של אנשים במרחב הכפרי, בסתירה למטרת ההחלטה המקורית, דבר שהקשה על המדינה לעשות שימוש בקרקעות אלו בעשורים מאוחרים יותר.
כחלק ממתן מענה למשבר הדיור שהחריף עקב הגידול בקליטת העלייה מברית המועצות, הממשלה החליטה ב-1990 על העברת המינהל לאחריות משרד הבינוי והשיכון ומינוי שר הבינוי והשיכון, אריאל שרון, כיו"ר מועצת מקרקעי ישראל.
בשנת 1996 הוקם משרד האנרגיה והתשתית המורחב (משרד התשתיות הלאומיות) בראשות אריאל שרון ואליו הועברו נציבות המים ממשרד החקלאות ומינהל מקרקעי ישראל ממשרד הבינוי והשיכון.
הקמת המשרד הייתה תוצאה של אולטימטום שהציב דוד לוי, דאז בכיר בליכוד, מכיוון שהתוכנית המקורית של רה"מ בנימין נתניהו הייתה להכפיף את המינהל למשרד ראש הממשלה.
גם אהוד ברק בהיותו ראש הממשלה ניסה להכפיף את המינהל למשרדו; תוכניתו של ברק הייתה כי במשרד ראש הממשלה תוקם "רשות לתכנון לאומי" ואליה יועברו מינהל התכנון, המועצה הארצית לתכנון ובנייה, הוועדות המחוזיות לתכנון ובנייה, לשכות התכנון המחוזיות וועדות הערר המחוזיות ממשרד הפנים ומינהל מקרקעי ישראל ממשרד התשתיות הלאומיות.
תוכנית זו נכשלה לאחר התנגדות של שר הפנים נתן שרנסקי ושר התשתיות הלאומיות אליהו סויסה וטענותיהם כי הקמת הרשות תביא לריכוזיות יתר.
ראש הממשלה היחיד שהצליח עד כה להעביר את המינהל לאחריות משרדו, בלא לחץ קואליציוני או פוליטי, היה אריאל שרון, שלא היה שבע רצון ממינויו של אפי איתם כשר התשתיות הלאומיות ולכן לא רצה שאיתם יהיה אחראי על מינהל מקרקעי ישראל.
ב-2003 הוקם משרד התעשייה והמסחר המורחב (שאליו צורף תחום העבודה ממשרד העבודה והרווחה) בראשות אהוד אולמרט והמינהל הועבר לאחריותו.
ב-2005, לאחר שאולמרט מונה לשר האוצר, הועבר המינהל עקב עומס לאחריותו של שר התיירות אברהם הירשזון.
ב-2006 הוחזר המינהל לאחריות משרד הבינוי והשיכון וב-2015 הועבר שוב לאחריותו של שר האוצר.
המעבר ממינהל מקרקעי ישראל לרשות מקרקעי ישראל
בשנת 2009 אישרה הכנסת את התיקון בחוק מינהל מקרקעי ישראל (תיקון מס' 7) שהפך את המינהל לרשות מקרקעי ישראל, כאשר אחת מהמטרות המרכזיות הייתה העברת הבעלות בקרקעות עירוניות לידי החוכרים המחזיקים בהם ביעודי מגורים ותעסוקה.
רשות מקרקעי ישראל החלה לפעול ב-1 במרץ 2013.
ועדת רונן ורכישת אדמות המינהל
בשנות ה־90, בעקבות החלטת ועדה ממשלתית שנקראה "ועדת רונן", מועברת זכות בעלות (העדיפה על חכירה) לרוכשי דירות מגורים בשיכונים הציבוריים שנבנו על אדמות המינהל, בעת הרישום הראשון של הדירה ע"ש המשתכן בלשכת רישום המקרקעין (המכונה בציבור בשם "הטאבו") על ידי החברה המשכנת.
זאת בהתקיים לגביהם שלושה תנאים:
שהדירה היא בבניה רוויה, דהיינו בבית דירות שיש בו לפחות שתי קומות וארבע דירות.
שזכויות החכירה של המשתכן הן מהוונות (דהיינו שמלוא דמי החכירה, עבור תקופת החכירה במלואה, שולמו על ידי המשתכן מראש, דבר המקנה למשתכן פטור מתשלום דמי חכירה שנתיים והפוטר אותו מתשלום דמי הסכמה למינהל בעת מכירת דירתו לאחר).
שהבניין בו מצויה הדירה לא הוקם על אדמת הקרן הקיימת, אשר באמנת היסוד שלה משנת 1901 אימצה את האמור בתנ"ך ויקרא פרק כ"ה פס' כ"ג
(דהיינו שהבניין הוקם על גבי מקרקעין שבבעלות מדינת ישראל או רשות הפיתוח בלבד).
באופן זה נרשמו בשנים האחרונות כ-40,000 דירות בבעלות רוכשיהן והן מהוות מה שנהוג לכנות בציבור "קרקע פרטית".
שני נושאים הנוגעים למינהל מהווים סוגיות משמעותיות בדיון הציבורי:
שימוש בקרקע חקלאית למטרות מסחריות
ניצול אדמות המגזר החקלאי שבבעלות המינהל למטרות מסחריות של הקמת קניונים ושכונות מגורים יוקרתיות, כלומר שימוש חורג.
בעניין זה חלו בשנים האחרונות שינויים במדיניות המינהל לכאן ולכאן.
תוך כדי התנודות שחלו בעניין זה, הוקמו בשנים האחרונות קניונים ושכונות מגורים על גבי האדמות החקלאיות של קיבוצים רבים.
ההתפתחות האחרונה בעניין זה היא ההוראה שנתן היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז בראשית שנת 2005 שלא לאשר את ההחלטה מספר 979 של מועצת מקרקעי ישראל, שהעניקה זכויות מסחריות בתוך חלקות המגורים שבנחלות החקלאיות.
ככל הנראה הסוגיה בכללותה טרם הוכרעה סופית.
בשנת 2007 תוקנה החלטה 979 בהחלטה 1155 של מועצת מקרקעי ישראל שקבעה את השימושים הלא חקלאים המותרים בקרקע חקלאית.
איסור החכרת בתי מגורים שהוקמו על אדמות הקק"ל לאנשי המגזר הערבי, כיוון שמטרת הקק"ל כפי שנקבעה באמנת היסוד שלה משנת 1901 היא לרכוש קרקעות להתיישבות יהודים בארץ ישראל.
יש הסבורים שיש בכך משום אפליה לא מוצדקת של ערבים ודרוזים אזרחי ישראל.
הסיבה לכך היא שלפני קום המדינה היו בבעלות המנדט הבריטי והיישוב היהודי פחות מ־20% מהקרקעות (עוד כמה אחוזים היו ללא בעלות, בעיקר בנגב), לאחר מלחמת העצמאות הגדילה המדינה במהירות את כמות הקרקעות שבבעלותה, וכיום היא מחזיקה בכ־92% מהאדמות בתחומי הקו הירוק.
המדינה עשתה זאת בעיקר על ידי הפקעת רכושם של פליטים פלסטינים, אשר ברחו בזמן מלחמת העצמאות, וחזרתם לבתיהם נמנעה.
בנוסף, הופקעו קרקעות של ערביי ישראל, (רובן הגדול בזמן הממשל הצבאי).
רוב קרקעות המדינה הוקצו למטרות התיישבות, חקלאות ולכוחות הביטחון.
על הקרקעות המוקצות הוקמו כ־700 יישובים יהודיים בכל אזורי המדינה על פי שיטה שנודעה כ"חוזה תלת-צדדי".
לפי הסדר זה, קרקעות המדינה נמצאות בחכירה רב-דורית משותפת של:
כמו כן, ניתנה ליישובים היהודים רשות לסנן את תושביהן על פי התאמתם ליישוב, מנגנון שנוצל ביישובים רבים למניעת כניסתם של אזרחים ערבים.
חוקיותו של מערך ממסדי זה עורערה על ידי הפסיקה בבג"ץ קעדאן.
שופטי בג"ץ קיבלו את העתירה שהוגשה באמצעות האגודה לזכויות האזרח בישראל וקבעו כי המדינה לא הייתה רשאית לפי דין להקצות קרקעות מדינה לסוכנות היהודית, לצורך הקמת היישוב הקהילתי קציר על בסיס של אפליה בין יהודים לבין מי שאינם יהודים.
בינואר 2005 קבע היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז כי על הפרקליטות להשיב לבג"ץ על עתירה שהוגשה בנדון, כי עמדת הפרקליטות היא כי על קק"ל למכור אדמות גם לערבים.
מזוז ביסס קביעתו על עקרון השוויון.
על המצב שבו רוב מוחלט של אדמות המדינה נמצא בבעלות ציבורית קמו עוררים בטענה כי הדבר מנוגד לעקרון זכות הפרט לקניין חופשי ומונע יוזמה חפשית.
מנגד נטען כי ללא בעלות מדינת ישראל על אדמותיה לא ניתן היה לקלוט את גלי העלייה, לאפשר דיור ציבור לעולים, למחוסרי דיור ולזוגות צעירים ולהקים את ערי הפיתוח (באמצעות חברות ציבוריות משכנות כדוגמת עמידר ועמיגור), ואת ההתיישבות החקלאית במלוא היקפה.
מעבר מהחכרה למכירה - הרפורמה במינהל מקרקעי ישראל
במסמך של משרד האוצר (אפריל 2009), המציג את הרפורמות המבניות במשק לשנים 2009–2010, נרשם כי יש "להעביר בחוק את הבעלות בקרקע לידי כלל החוכרים המחזיקים בחוזי חכירה לדורות ביעודי מגורים ותעסוקה.
במסמך מוצע להקים לשם כך רשות מקרקעין ממשלתית חדשה שתנהל את קרקעות המדינה - רשות מקרקעי ישראל.
הרפורמה מתחילה בקרקעות העירוניות אולם בחלק מאותו מסמך מופיעות הנחיות שמטרתן הפשרת הקרקע החקלאית (המהווה את החלק הגדול בקרקעות המדינה) לסחר נדל"ני.
משרד האוצר מסביר צעדים אלו בכך שלטענתו המינהל מהווה חסם בפני הפיתוח הכלכלי במדינת ישראל, היות שהקרקע מהווה גורם ייצור מרכזי במרבית הפעילויות הכלכליות במשק.
שינוי זה הוצע במסגרת חוק ההסדרים 2009, המכיל בתוכו סעיף "הרפורמה במקרקעי ישראל".
רפורמה זו מהווה חלק מתהליך של הפרטת המינהל, ונמתחת עליה ביקורת ציבורית רבה, הן בשל המשמעות הרחבה של הפרטת המינהל ושל מכירת קרקעות המדינה, והן בשל השיטה של שינוי החוק במסגרת חוק ההסדרים (המונעת דיון ציבורי ראוי בנושא, לטענת המבקרים).
כמו כן יש הטוענים כי השינוי מנוגד לחוק יסוד: מקרקעי ישראל ולאמנת קק"ל עם המדינה (1961); על פי ההסכם הקואליציוני של הליכוד עם ש"ס, אם קק"ל לא תסכים לשינויים המוצעים ברפורמה, תיסוג מדינת ישראל מאמנה זו איתה, ובכך תאבד קק"ל את השפעתה על המדיניות הקרקעית בישראל.
בדיון שנערך בכנסת על הרפורמה במינהל ב-22 ביולי 2009, לא התקבל רוב של תמיכה בקרב חברי הכנסת, ועל כן נדחתה ההצבעה בנושא.
לאחר משא ומתן שהתנהל בין הנהלת המינהל ומשרד האוצר ובין לארגון העובדים והסתדרות נחתמו הסכמים שהוצאו אל הפועל.
מכוחם פרשו מרצון כ-200 עובדי המינהל והעובדים הנותרים שובצו לתפקידים החדשים בהתאם למבנה החדש של רשות מקרקעי ישראל.
מבקרי הרפורמה מצביעים על מספר משמעויות שיהיו לה על החברה הישראלית:
אין דרך להבטיח שהקרקע בבעלות פרטית לא תירכש גם על ידי גורמים עוינים למדינה.
מבחינה כלכלית חברתית - בעלי האמצעים שבאפשרותם תהיה רכישת קרקעות, יוכלו לרכוש בכך כוח רב על הכלכלה הישראלית, בהיות הקרקע מרכיב ההון הבסיסי ביותר (כמעט ולא ניתן לייצר בלא קרקע).
יכולתה של המדינה לתכנן ולהיות מעורבת בכלכלה תפחת.
הדבר עשוי גם להיות בעל משמעות במציאת דיור לעולים חדשים ויצירת תעסוקה בפריפריה.
מבחינה סביבתית - ייווצר קושי באכיפת חוקים "ירוקים" ובשמירה על מרחבים ירוקים על קרקע פרטית.
הארגונים הירוקים והאזרחיים איגדו את צעדי המחאה שלהם תחת הקואליציה האזרחית-סביבתית נגד הפרטת הקרקעות, ויצאו בקמפיין ציבורי ותקשורתי תחת הכותרת "ביבי יחלק את ירושלים.
ההתנגדות לרפורמה מגיעה ממגוון רחב של הקשת הפוליטית.
כמו כן, גם בתוך המבקרים יש הטוענים כי קיים צורך ברפורמה משמעותית במינהל מקרקעי ישראל - אולם רפורמה זו לא צריכה לטענתם לכלול את הפרטתו והעברת אדמות המדינה לידיים פרטיות.
מינהל הספורט הוא הגוף המפקח ומסדיר את פעילות הספורט בישראל על ענפיו השונים.
מינהל הספורט פועל במסגרת משרד התרבות והספורט.
מינהל הספורט שואף לפתח את הספורט והפעילות הגופנית בארץ בכל הרמות, זאת באמצעות עידוד מצוינות, טיפוח הספורט ההישגי, קידום ופיתוח פעילות ספורטיבית עממית בקרב אוכלוסיות שונות.
תוך חיזוק קשרי המשרד עם הרשויות המקומיות, גופי ואיגודי הספורט השונים בארץ ובעולם.
בשנת 1960 יזם ראש הממשלה דוד בן-גוריון את הקמת מינהל הספורט במשרד החינוך.
בן-גוריון ביקש מראובן דפני, שהיה אחד מראשוני הדיפלומטים של מדינת ישראל, לשוב ארצה ולהקים את המינהל.
בשנת 1965 מונה לתפקיד המנהל עשהאל בן דוד (דודזון), שבמהלך המיתון הכבד ששרר בארץ הצליח לשכנע את שר האוצר, פנחס ספיר, להילחם באבטלה באמצעות בניית מתקני ספורט ובריכות שחייה ברחבי הארץ.
בן דוד פעל לפיתוח מכון וינגייט, יזם את הקמת היכל הספורט יד אליהו שבתל אביב וכיהן כיו"ר איגוד הכדורסל.
יריב אורן החליפו בתפקיד בשנת 1970 ויזם, בין היתר, את הקמת "סל הספורט לרשויות", המאפשר תמיכה כספית בכל הרשויות בישראל לפי מפתח סוציו-אקונומי, מספר תושבים והיקף הפעילות.
בנוסף, הקים בשנת 1984 בשיתוף ההתאחדות לספורט בישראל והוועד האולימפי בישראל את היחידה לספורט הישגי, במטרה לשפר ולמקסם את ההכנות למשחקים האולימפיים.
בין השנים 1982-1981 השתתף בקורס במכללה לביטחון לאומי ואורי אפק מילא את מקומו.
בתקופת כהונתו, בשנת 1989, זכה מכון וינגייט בפרס ישראל.
בשנת 1988 אוחד הפיקוח על החינוך הגופני במשרד החינוך יחד עם מינהל הספורט במשרד ויריב אורן עמד בראש הגוף המאוחד.
בשנת 1995 נכנס לתפקיד ד"ר יהושע דקל, שהמשיך לפעול בעקבות אורן להקמת התאחדות ספורט בתי הספר.
כמו כן, יזם את הקמתם של "מרכזי מצוינות" ברשויות ובענפי הספורט השונים, לקידום ולפיתוח מחוננים בספורט.
בינואר 2008 מונה ד"ר אורי שפר לתפקיד ראש מינהל הספורט.
הקמת המועצה העליונה לספורט בישראל לקידום שיתוף הפעולה בין כל המעורבים בעשייה הספורטיבית התחרותית, ההישגית והעממית בישראל.
השותפים הם: משרד התרבות והספורט, משרד האוצר ומשרד המשפטים, הוועד האולימפי בישראל, המועצה להסדר ההימורים בספורט, הרשויות המקומיות, ההתאחדות הישראלית לספורט נכים, המועצה לקידום ספורט נשים, איל"ת, ההתאחדות לכדורגל, איגוד הכדורסל ועוד.
המועצה תקבע סדרי עדיפויות לענפי הספורט על פי צורכי האוכלוסייה והמדינה, ובהמשך תפעל למען פיתוח ענפי ספורט בישראל.
המועצה תתווה את המדיניות האסטרטגית הלאומית של ישראל בספורט לטווח הבינוני והארוך, תקבע את התוכנית הלאומית למתקני ספורט בישראל ותקצה באמצעות ועדה ציבורית משאבים כספיים לאיגודים, התאחדויות ואגודות ספורט ברחבי המדינה.
חיזוק פעולה זו יביא להרחבת התשתיות האנושיות והפיזיות (מתקנים) ברחבי הארץ ולראייה מערכתית, אשר אמורה לסייע לספורטאים מוכשרים צעירים לממש את יכולתם ולהגיע לפסגת הספורט העולמי בתחום התמחותם.
פיתוח וקידום תוכנית לאומית לספורט ולפעילות גופנית בשיתוף משרד הבריאות ומשרד החינוך.
הרחבת פעילויות ספורטיביות בכל הגילאים נוכח בעיית ההשמנה ממנה סובלים על פי ההערכות כ-900 אלף איש וכדי לקדם אורח חיים בריא ופעיל.
קידום ספורט נשים בישראל, בשיתוף פעולה עם המועצה לקידום ספורט הנשים והמועצה להסדר ההימורים בספורט.
לפעול לשינוי עמדות החברה בישראל בכל הקשור לספורט נשים, ולעודד השתתפות ילדות, נערות ונשים בספורט.
למען מטרה זאת הוקצבו 80 מיליון ₪ לשמונה שנים ועוד 1.8 מיליון ₪ בשנה לצורך ניהול הפעילות, שיווקה והטמעתה בקרב הציבור.
במקביל, עידוד וסיוע לייצוג הולם לנשים בארגוני הספורט.
קידום וסיום התקנת התקנות לחוק הספורט המוטורי מתוקף "חוק הספורט המוטורי", באמצעות הרשות לנהיגה ספורטיבית.
התחלת מרוצי קארטינג, אופנועים ומרוץ מכוניות בקיץ 2010.
פיתוח הצלילה הספורטיבית - הרחבת החשיפה לצלילה, טיפוח הענף ברמה הלאומית והבינלאומית.
בישראל הוסמכו עד היום כ־150 אלף צוללים.
קידום החוק למרוצי סוסים, שאם יאושר יביא להקמת ההיפודרום הראשון ומועצה להסדר מרוצי סוסים והימורים הנלווים לכך.
יוזמה זו עתידה להביא פרנסה לכ - 3000 משפחות.
להיאבק באלימות בספורט מתוקף חוק איסור אלימות בספורט על ידי המועצה למניעת אלימות בספורט, בה נוטלים חלק משרדי הממשלה השונים, התאחדות לכדורגל, איגוד הכדורסל ואיגודים נוספים ובראשה יושב השופט בדימוס אמנון סטרשנוב.
להעלות את מספר הספורטאים התחרותיים בישראל בכ – 3-5% מדי שנה, על ידי פיתוח מודל חדש לאיתור וטיפוח ספורטאים צעירים ותחת הסיסמה - "לגדול בספורט - ולהגיע למצוינות".
קידום הכשרת מנהלים בספורט, בשיתוף פעולה עם המוסדות להשכלה גבוהה בישראל.
המטרה היא ליצור בתוך מספר שנים עתודה של מנהלים בספורט בעלי רקע והכשרה אקדמאיים.
לשנות ולהתאים את מבנה הכשרת המאמנים למבנה האירופאי ולשפר את מעמד המאמן והיחס לאימון ספורט.
לחוקק את חוק מכון וינגייט, במטרה להבטיח את המשך התפתחות המכון למען הספורט בישראל.
להביא לפיתוחו של קוד אתי גנרי באיגודים, התאחדויות וקבוצות ספורט, אשר ממנו ייפתח ויטמיע כל איגוד קוד אתי לבעלי עניין או נושאי משרה כגון: מאמנים, ספורטאים, מנהלים ושופטים.
מינהל העיר סנקט פטרבורג, רשמית: ממשלת סנקט פטרבורג , היא הרשות המבצעת והגוף הניהולי של העיר סנקט פטרבורג, שבין 1991 ועד 1996 נודעה בשם "משרד ראש העירייה".
מקום מושבו של המינהל הוא במכון סמולני, המשמש בניין העירייה והמינהל מאז תחילת המאה ה-20 והיה לו חלק חשוב בתולדות רוסיה.
בתקופת הקמת העיר נוהלה העיר על ידי מועצה מקורבת לגנרל-מושל אלכסנדר מנשיקוב.
לאחר פטירתו של פיוטר הגדול, יקטרינה הגדולה ערכה רפורמות בשלטון המקומי, וב-1786 הוקמה הדומה העירונית של פטרבורג, שכיהנה הן כגוף ניהול והן כגוף מחוקק.
ב-1798 החליט הקיסר פאבל הראשון לפרק את הדומה, ובמקומה הוקמה מועצת העיר (Ратгауз, מהמילה הגרמנית Rathaus, "עירייה").
ב-1802 הקיסר אלכסנדר הראשון החזיר את הדומה העירונית, וזו התמקמה בבית הדומה העירונית שבמרכז נבסקי פרוספקט.
ב-1826 עברה העירייה לרחוב סדובאיה, ובבית העירייה התמקמה לשכת ראש העיר ומחלקות שונות.
בשנת 1846 נערכו שינויים במעמד הדומה, והיא הורכבה מ-12 נבחרים ובני משפחות אצולה.
בשנת 1873 פוצלו סמכויות הדומה, והוקמה מינהלת העיר (Городская управа), שסמכויותיה גדלו, והיא הייתה אחראית לניהולה התקין של הדומה כגוף עירוני מחוקק.
לאחר מהפכת פברואר 1917 הוקמה הדומה המרכזית ובנובמבר אותה שנה הדומה פוזרה והוכרזו בחירות חדשות.
בינואר 1918 אומנם הוכרז על ביטול הדומה העירונית, אך הלכה למעשה המשיכה להתקיים עד ספטמבר אותה שנה והוחלפה על ידי סובייט פטרוגרד.
בתקופת הסובייטית, מועצות נבחרי העם והסניפים האזוריים של המפלגה הקומוניסטית תיפקדו כגופי הניהול של העיר, אולם הגוף הניהולי הבכיר הייתה הוועדה העירונית של המפלגה, כאשר המזכיר הראשון כיהן כראש העיר.
ב-26 בינואר 1924 העיר פטרוגרד הפכה ללנינגרד, וסובייט פטרוגרד שינה שמו למועצת העיר לנינגרד, לנסובייט בקצרה (Ленсовет, Ленгорсовет).
לנסובייט ניהלה את העיר עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה, ובתקופת המלחמה הוכפפה למחוז הצבאי של לנינגרד.
במאי 1944, לאחר הסרת המצור על לנינגרד, חידשה לנסובייט את פעילותה.
ב-1977 הפכה המועצה למועצה העירונית של נבחרי העם.
ב-6 בספטמבר 1991 הושב שמה של העיר לשם ההיסטורי פטרבורג, וב-30 בספטמבר אותה שנה שינתה המועצה את שמה לפטרוסובייט (Петросовет), מועצת נבחרי העם של סנקט פטרבורג (Санкт-Петербургский городской Совет народных депутатов).
בדצמבר 1993 פורקה המועצה, ובמקומה הוקמה האספה העירונית המחוקקת של פטרבורג (ЗакС) ועיריית פטרבורג (Мэрия).
בשנת 1996 הוקם מינהל העיר (שכונה באופן רשמי ממשלת סנקט פטרבורג).
ב-1996 מעמד העיר הועלה למעמד שווה לזה של הבירה מוסקבה ותפקיד ראש העיר הפך למושל עם הפיכת העירייה לממשלת העיר.
ב-2002 העיר הפכה לעיר פדרלית לצד מוסקבה וב-2003 מונתה ולנטינה מטוויינקו למושלת העיר והיא הייתה לאישה הראשונה בתפקיד ראש העיר סנקט פטרבורג ולמושלת אישה היחידה ברוסיה.
ב-31 באוגוסט 2011, היא הוחלפה על ידי גאורגי פולטאבצ'נקו.
באוקטובר 2018 מונה אלכסנדר בגלוב במקום פולטאבצ'נקו ומינוייו אושרר גם בבחירות 2019.
מינהל המודיעין הכללי של משרד ההגנה האוקראיני (באוקראינית: Головне управління розвідки Міністерства оборони України; בראשי תיבות: ГУР) הוא המודיעין הצבאי של אוקראינה ואגף הביון של צבא אוקראינה.
הארגון הוקם ב-7 בספטמבר 1992 כיורש הגה-אר-או הסובייטי.
המודיעין הצבאי האוקראיני הוקם בספטמבר 1992 כמחלקת ביון עצמאית בשם המינהל לאסטרטגיה צבאית של משרד ההגנה האוקראיני, אף שהמודיעין הצבאי באוקראינה היה קיים עוד מתקופת רוס של קייב, תחת בוגדן חמלניצקי בשנות 1640.
בשנים 1917–1920 פעלה מחלקת המודיעין של צבא הרפובליקה העממית של אוקראינה והיא הייתה לגרעין של המודיעין הצבאי האוקראיני.
עם כיבוש אוקראינה בידי הצבא האדום הבולשביקים סיפחו את המודיעין של צבא הרפובליקה העממית של אוקראינה אל הגה-אר-או והיה לאגף האוקראיני של גר"ו.
בספטמבר 1992 הוקם המודיעין הצבאי החדש של אוקראינה העצמאית.
ב-24 באוקטובר 2016 הוצג סמל חדש של המודיעין הצבאי של אוקראינה, הכולל ינשוף כסף מעופף (סמל לחוכמה, כושר המצאה, זריזות, ידע, תובנה והארה) עם חרב זהב בכפותיו (על הידית - סמל אוקראינה) על רקע גלובוס.
בנפרד, שטח רוסיה נראה מודגש בכסף על הסמל.
סביב הלוגו יש שתי כתובות.
האחת באוקראינית - Воєнна розвідка України - "המודיעין הצבאי של אוקראינה", השנייה בלטינית - "Sapiens dominabitur astris" ("השלטון החכם על הכוכבים").
הינשוף מוצא להורג במסווה מיסטי ומחריד של צייד לילה.
הינשוף נראה צד עטלפים - שמהווים סמל למודיעין הצבאי הרוסי, שהמוטו שלו נשמע כמו "רק הכוכבים גבוהים יותר".
המינהל לאבטחת מידע וסודות מדינה
הגדוד הנפרד למטרות מיוחדות מספר 3 (בסיסו בקירובגרד)
הגדוד הנפרד למטרות מיוחדות מספר 8 (בסיסו בעיר חמלניצקי)
הגדוד הנפרד למטרות מיוחדות מספר 10 (בסיסו בקייב).
מינהל המודיעין הכללי של ירדן היא סוכנות הביון הממשלתית של הממלכה הירדנית ההאשמית, שהוקמה ב-1964 כיורשת למחלקת החקירות הכללית, אשר היה גוף לסיכול ריגול והכיל מחלקת מודיעין.
מנהל הארגון, ראש המודיעין הירדני, הוא פייסל אל-שובאכּי, שמונה למנהל המודיעין הכללי באוקטובר 2011, כמחליפו של מוחמד א-רקאד.
מ-1952 עד 1964 פעלה מחלקת החקירות הכללית (دائرة المباحث العامة) כסוכנות הביון הירדנית.
ראש הארגון מתמנה על פי צו מלכותי, כך למשל הגנרל מוחמד א-רקאד מונה לתפקיד על ידי המלך, עבדאללה השני, בינואר 2008 לאחר שהחליף את מוחמד א-ד'הבי.
ראש הארגון הראשון, מ-1952 עד 1962, היה הגנרל מוחמד אל-כילאני.
עקב המחאות ההמוניות מלך ירדן פיזר את הקבינט בראשותו של מערוף אל-בח'ית ופיטר את ראש המודיעין מוחמד א-ראקד, תוך שהוא ממנה במקומו את פייסל אל-שובאכּי, לשעבר שגריר ירדן במרוקו.
ב-2021 דווח בעיתון "א-ראי" שיוצא לאור בממלכה כי המודיעין הירדני עצר ארבעה פעילי דאעש שתכננו לפגוע בחיילי צה"ל שמוצבים בסמוך לגבול עם ירדן.
לפי הדיווח, ארבעת חברי החוליה תכננו להתעמת עם חיילי משמר הגבול הירדני ומשם להתקדם לעבר חיילי צה"ל ולהרוג אותם.
מינהל הביטחון הכללי הסורי היה סוכנות הביון האזרחית החשובה ביותר בסוריה מהקמתה בשנת 1945 ועד לנפילת משטר אסד בשנת 2024. ביולי 2019, עמד בראש מינהל הביטחון הכללי חוסאם לוקה.
מינהל הביטחון הכללי כפוף למשרד הפנים, ומחולק ל-3 חטיבות:
החטיבה לביטחון פנים - אחראית למעקב על אוכלוסיית המדינה כדי לזהות איומים פנימיים על המשטר.
החטיבה לביטחון חוץ - אחראית לפעילות מודיעינית מחוץ לשטחי סוריה (ביון חוץ).
החטיבה לענייני פלסטינים - אחראית למעקב אחר פעילות הארגונים הפלסטינים בסוריה וייתכן שגם בלבנון.
ב-2001, נשיא סוריה בשאר אל-אסד מינה את הישאם אל-איח'תיאר לראש הארגון, תוך שהוא מחליף את עלי חמוד, שמונה לשר הפנים.
אל-איח'תיאר היה מקורב לגיסו של הנשיא אסף שווכאת.
טרם מינוייו לתפקיד בראש המינהל עמד עלי חורי.
באותה העת בראש הביטחון הבינלאומי של הביטחון הכללי עמד גאזי קאנען.
ב-2005 מונה עלי מאמלוכּ למנהל הביטחון הכללי הסורי.
באפריל 2011 נטלו כוחות מינהל הביטחון הכללי חלק בדיכוי ההפגנות והמהומות העממיות והביאו למעצרם של מנהיגי אופוזיציה רבים.
באותה העת, התפטר ראש אגף הבניאס, כמחאה על האלימות שהפגינו אנשי הארגון.
ב-18 ביולי 2012 התפוצץ מטען במשרדי המועצה לביטחון לאומי, בפיגוע נהרגו בכירי מערכת הביטחון ובהם ראש הארגון הישאם אל-איח'תיאר.
חאפז מחלוף, בן דודו של בשאר אל-אסד, שהיה האחראי על גזרת דמשק במינהל הביטחון, נהרג בפיצוץ גם כן.
בדצמבר 2024, המינהל הוחלף בשירות הביון הכללי.
מינהל הביטחון הפוליטי הסורי היה גוף מודיעיני בכיר בסוריה, שפעל באופן פעיל כנגד האופוזיציה במדינה ונטל חלק פעיל למדי - לצד הבטכ"ל הסורי (הביטחון הכללי) - בדיכוי ההפגנות ההמוניות בשנת 2011. בדצמבר 2024 פורק עם נפילת משטר אסד.
בשנים 1990-1987 עמד עדנאן בדר חסן בראש הארגון.
בשנים 2004-2002 עמד גאזי קאנען בראש הארגון, מאז 2004 מחליף אותו מוחמד מנסארה.
הארגון אחראי לפיקוח פוליטי על כל מתנגדי המשטר, אחראי לניטור כל התקשורת במדינה.
דווח שבשנים 2006-2005 חסם הארגון את פעילותה של ויקיפדיה הערבית בסוריה, מה שמחזק את העובדה כי הארגון עוסק גם באיסוף מודיעין אותות למטרות פוליטיות.
המפלגה מבצעת מעקב אחר כלל המפלגות הפוליטיות במדינה, שנרשמו ואינן מזדהות עם האידאולוגיה של מפלגת השלטון, מפלגת הבעת'.
מינהל סחר חוץ הוא יחידה במשרד הכלכלה והתעשייה שמטרתה לגבש ולהוביל את מדיניות סחר החוץ של מדינת ישראל.
המינהל מפעיל מערך של נספחים כלכליים שתפקידם לסייע לתעשייה הישראלית בחו"ל ולהגדיל את היצוא הישראלי.
בנוסף, המינהל יוזם ומעדכן באופן שוטף הסכמי סחר ומייצג את מדינת ישראל בארגונים הכלכליים הבין-לאומיים, כמו ארגון הסחר העולמי והארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי.
על פי נתוני המינהל, בעשור שבין 2011 ל-2021 גדל היצוא הישראלי מסכום של כ-80 מיליארד דולר בשנת 2011 ל-166 מיליארד דולר בסוף שנת 2021.
אגף קידום ייצוא ומשיכת השקעות זרות
מינהל סחר חוץ מפעיל מערך של 55 נציגויות של משרד הכלכלה והתעשייה, מתוכן 44 נספחויות כלכליות בשגרירויות ישראל.
הנספחויות הכלכליות פועלות במגוון דרכים לקידום היצוא, ביניהן: ייזום פעילויות כלכליות, ארגון משלחות עסקיות לחו"ל, תיאום פגישות עסקיות בתערוכות לאומיות ובין-לאומיות, ארגון משלחות כלכליות ומסחריות לישראל, עריכת סמינרים מקצועיים, פתיחת דלתות בחברות וגופי ממשל בשוקי היעד, וכן סיוע בנושאי רגולציה המקשים על תהליך היצוא.
מינהל סחר חוץ אחראי על ניהול המשא ומתן על הסכמי סחר חופשי – הסכמים בין מדינות וגושי סחר שמטרתם לפשט את הסחר בין המדינות על ידי הורדת מכסים הדדית, קביעת כללי מקור, הסרת חסמים רגולטוריים ועוד.
אגף כלי סיוע לתעשייה מפעיל תוכניות לחיזוק התעשייה הישראלית, הגדלת היצוא הישראלי וסיוע במימון מאמצי השיווק של חברות ישראליות לשוקי יעד בזירה הגלובלית.
לשם כך, הפעיל האגף משנת 2014 את תוכנית "כסף חכם" המסייעת בייזום והעמקת הפעילות של התעשייה הישראלית בשווקים הבין-לאומיים, על ידי השתתפות במימון הוצאות שיווקיות לחו"ל וליווי מקצועי על ידי יועצים המתמחים בשיווק בין-לאומי.
לצד האגפים השונים, פועלות בכפיפות ישירה למנהל מינהל סחר חוץ המחלקה הכלכלית המבצעת מחקרים כלכליים שונים וכן מחלקת תקשורת שיווקית ודיגיטל (האמונה על הפרסום, הניו מדיה, הדוברות וההסברה)
מינהל החלל הסיני (בסינית: 国家航天局, באנגלית: China National Space Administration בראשי תיבות: CNSA) היא סוכנות החלל הלאומית של הרפובליקה העממית של סין האחראית על תוכנית החלל הסינית.
אף על פי שתוכנית החלל הסינית הייתה קיימת גם ב-1956, CNSA היא סוכנות צעירה יחסית שהוקמה ב-22 באפריל 1993 כאשר משרד תעשיית האווירונאוטיקה של סין התפרק לשתי קבוצות: CNSA ותאגיד הטכנולוגיה בתחום החלל של סין (CASC).
CNSA היה אחראי על מדיניות ו-CASC היה אחראי על ההוצאה לפועל.
עם זאת, שני הארגונים הם בעצם ארגון אחד גדול מפני שעובדי הארגונים חולקים את אותם עובדים ואותם מנהלים.
כחלק מהארגון מחדש של הארגונים, ב-1998 פורקה CASC למספר חברות ממשלתיות.
המנהל משתף פעולה עם סוכנויות של מדינות שונות.
במסגרת זו בשנת 2024 שוגרה חללית SVOM.
תוכנית שנג'ואו היא תוכנית החלל המאוישת הסינית הראשונה שיצאה לפועל ב-1999 עם שיגור שנג'ואו 1 ולאחריה עוד שלוש חלליות ניסיוניות ובלתי מאוישות (בשנג'ואו 2 היו בעלי חיים).
ב-15 באוקטובר 2003 שוגרה שנג'ואו 5, עם הטייקונאוט הסיני הראשון יאנג ליוויי, ובכך הפכה סין למדינה השלישית בעולם ששיגרה אדם לחלל (הראשונה הייתה ברית המועצות ואחריה ארצות הברית).
בתוכנית המשיכה עם המשימות שנג'ואו 6 ושנג'ואו 7 והיא עתידה להמישך עם משימות שנג'ואו 8 (2011), ומשימות שנג'ואו 9 ו-10 (2012).
טיאנגונג 1 (בסינית:天宫一号, פירוש השם: הארמון השמיימי) הוא שמה של תחנת חלל שיוצרה בסין במסגרת תוכנית החלל המאוישת של סין, ולהוכחת פעולת טכנולוגיות הנדרשות לתחנות חלל עתידיות של סין.
בתחנת החלל מכלול של מרחבי מגורים ועבודה, המחובר ליחידת הנעה המשמשת בחלליות מסוג שנג'ואו.
טיאנגונג 1 שוגרה בהצלחה לחלל בשעה 21:16 (זמן סין) ב-29 בספטמבר 2011 באמצעות המשגר CZ-2F/G, למסלול בעל פריגיאה של 200 קילומטר ואפוגיאה של 347 ק"מ.
לאחר-מכן השתמשה במערכות ההנעה שעל סיפונה להגעה למסלול הסופי.
ב-24 באוקטובר 2007 שיגרה CNSA את הגשושית צ'אנג-אה 1 שנכנסה למסלול סביב הירח וחקרה אותו למשך שנה ו-4 חודשים.