tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקונצרט בביצוע הפילהרמונית של ברוקלין עם זלטה בשירה בעברית והשחקן ההוליוודי פריץ וויבר בקריינות באנגלית התקיים בקתדרלת סנט ג'ון בפני קהל של 6,000 מאזינים והתקבל בהתלהבות על ידי הקהל.
השיר אשר הושר הוא סיפור קצר מאת ש"י עגנון, העוסק בחסידות ברסלב.
הסיפור פורסם לראשונה בעיתון "הארץ" והוא נכלל בקובץ סיפורי ספר המעשים שבכרך סמוך ונראה.
הסיפור מתחיל בתיאור הבא: "האיש המתוק חזר ובא.
חיוכו זרח על שפתיו והזהיב את האבק שבזקנו.
חיוך זה שלא פסק מפיו נתן לו פנים בינוניות.
אבל תמימות שהייתה בו ליבבה את תנועותיו והרגישה את לבי." האיש המתואר עלה לארץ ישראל בגיל 30. תחילה היה סַדָּר, ולאחר מכן היה מוכר ספרים, ועיסוקו זה הפגיש אותו עם המספר, והשניים שוחחו על קשיי הפרנסה.
המספר ממשיך: "לאחר שהלך לו אמרתי לעצמי אדם זה מאנשי קהל ברי לבב הוא, שבקטנותי הייתי שקוד על ספריהם".
כיוון שכך, לקח המספר את אשתו וילדיו, והלך אתם לבית הכנסת של קהל ברי לבב.
אף שלא ידע היכן נמצא בית הכנסת ומה הדרך המובילה אליו, כיוון שמעולם לא היה שם, הובילו אותו רגליו אל בית הכנסת.
בדרך לבית הכנסת סיפר לאשתו וילדיו על אנשי ברי לבב ועל "אותו צדיק, שזה יותר ממאה שנה שנסתלק מן העולם ועדיין אשו יוקדת".
בבית הכנסת היו כשני מניינים, "וקול לא קול עלה מן הקרקע ומכתלי הבית כקול צבע שנותן המחוקק לתוך אותיות המצבה וכקול טלית ישנה בשעה שבולעת את דמעותיה".
לפתע ראה המספר את האיש המתוק, עומד ופניו כלפי הציבור.
הוא דיבר מתוך חרדה, ואף המספר נאחז חרדה.
מדבריו של האיש המתוק מביא המספר רק שתי שורות:תֵּבֵל אֲשֶׁר עֲשָׁנָהּ מִדְבָּר
המספר הסתכל לעבר אשתו וילדיו, אבל הם "נתעלמו פתאום או אולי לא היו כלל עמי.
זולת חיוך מתוק מרפרף היה באוויר, כמין חלום שאדם רואה וסבור שאף אחרים רואים אותו."
קהל ברי לבב המתואר בסיפור הוא קהילת חסידי ברסלב, ודמותו של גיבור הסיפור, "האיש המתוק", מבוססת על הביוגרפיה של ר' מאיר אנשין, חסיד ברסלב שחי בירושלים, והיה הסַּדָּר של סיפור אחר של עגנון, "והיה העקוב למישור".
במכתב מנובמבר 1924 ששלח עגנון לשלמה זלמן שוקן, ובו סיפר על שובו לארץ ישראל, כתב: "גם איש מחסידי ברסלב מצאתי, הוא אשר סִדר את אותיות 'והיה העקוב למישור' והוא עתה מוכר ספרים, והוא בא אלי מעת לעת ומביא לי ספרים יפים למכירה."
המספר מציין "אדם זה מאנשי קהל ברי לבב הוא, שבקטנותי הייתי שקוד על ספריהם", ופרט זה תואם את הביוגרפיה של עגנון, שגילה עניין בחסידות ברסלב במידה שהדאיגה את ידידו יוסף חיים ברנר.
פרטים אחדים בסיפור נלקחו ממאפיינים של חסידות ברסלב, ובהם:
המספר מספר לאשתו וילדיו "על אותו צדיק, שזה יותר ממאה שנה שנסתלק מן העולם ועדיין אישו יוקדת, וקרוב הדבר שתהא יוקדת והולכת עד לביאת הגואל".
משפט זה, המתאר את רבי נחמן מברסלב, מבוסס על האמירה המיוחסת לו בספר "חיי מוהר"ן": "האש שלי תוקד עד ביאת המשיח".
האיש המתוק מתואר כמי ש"פניו שמחים כדרכו בכל עת", וכך הוא מגשים את דברי רבי נחמן "מצווה גדולה להיות בשמחה תמיד".
האיש המתוק "סיפר כדרכו, דבר תורה או סיפורי מעשיות".
החוקר צבי מרק מציין כי "אלו שני אפיקי היצירה המרכזיים של ר' נחמן.
הדרשות מרוכזות בספרו ליקוטי מוהר"ן והמעשיות התפרסמו בספר סיפורי מעשיות ובספרים אחרים, וכדרך הרב כן דרך החסיד".
תחילתו של הסיפור ריאליסטית, וכאמור אף מבוססת על פרטים ביוגרפיים, ואילו סופו סוריאליסטי, בדומה לסוריאליזם המאפיין את יתר סיפורי "ספר המעשים".
משפט הסיום של הסיפור סוריאליסטי בעליל: אשתו וילדיו של המספר, שליוו אותו, "נתעלמו פתאום או אולי לא היו כלל עמי.
זולת חיוך מתוק מרפרף היה באוויר, כמין חלום שאדם רואה וסבור שאף אחרים רואים אותו." גם בשלב מוקדם יותר יש מרכיב סוריאליסטי, כאשר המספר מגיע למחוז חפצו מבלי שידע לאן הוא הולך.
חוקר הספרות אברהם מאיר הברמן ציין כי "חלקו הראשון של הסיפור הוא תיאורו של ר' מאיר, אבל חלקו השני שייך לסוג 'ספר המעשים'".
צבי מרק כתב על תיאורה של חסידות ברסלב העולה מהסיפור:
"נראה שמהסיפור אכן עולה אמירה שהמרחב הברסלבי הוא מקום שיש בו חשיפה לאימה הקיומית, לנוכחות המתמדת של המוות, לקיום שבו כל שמחה מהולה בצער, והעולם הוא אכן מדבר שהחמה לוהטת שם ואין צל לבריה.
ונראה שגם עגנון, ששקד על ספרי ר' נחמן ונהג לבקר בבית תפילתם, ידע שחייו ויצירתו של ר' נחמן מברסלב היו כרוכים באימה ובפחד לא פחות מבשמחה."
ההיסטוריון דוד אסף כתב על הסיפור:
השיר הבא לאירוויזיון הוא המיני-אלבום הראשון של הזמרת הישראלית עדן אלנה.
המיני-אלבום יצא לאור ב-27 בפברואר 2020, על ידי חברות התקליטים ארומה מיוזיק וטדי הפקות.
אלנה נבחרה לייצג את ישראל באירוויזיון 2020 (שבוטל בעקבות מגפת הקורונה) לאחר שזכתה בעונה השביעית של תוכנית המציאות "הכוכב הבא לאירוויזיון".
ארבעת השירים נבחרו מתוך 248 שירים על ידי ועדה מטעם תאגיד השידור הישראלי וטדי הפקות.
את השירים אלנה ביצעה במשדר "השיר הבא לאירוויזיון" ששודר ב-3 במרץ 2020 בכאן 11 ובו נבחר השיר לאירוויזיון 2020 ברוטרדם, הולנד.
השיר "Feker Libi" זכה במקום הראשון במשדר והיה אמור לייצג את ישראל באירוויזיון, אך בסופו של דבר בעקבות התפשטות נגיף הקורונה, האירוויזיון בוטל.
אחרי ההודעה על ביטול האירוויזיון, אלנה נבחרה לייצג את ישראל באירוויזיון 2021.
"Feker Libi" - יצא לאור ב-3 במרץ 2020. השיר נבחר לייצג את ישראל באירוויזיון 2020. אך בסופו של דבר, האירוויזיון נדחה והשיר לא השתתף בתחרות.
עם יציאתו, נכנס השיר אל המקום ה-3 במצעד השבועי של מדיה פורסט ובמצעד הרשמי של גלגלצ.
"Rakata" - יצא לאור ב-27 בפברואר 2020, כסינגל שיווקי מתוך האלבום.
עם יציאתו השיר הגיע אל המקום ה-12 במצעד Noise Chart.
"Savior in the Sound" - יצא לאור ב-27 בפברואר 2020, כסינגל שיווקי מתוך האלבום.
עם יציאתו השיר הגיע אל המקום ה-19 במצעד Noise Chart.
במקור השיר הוגש לוועדה שנה קודם לכן עבור קובי מרימי לייצג את ישראל באירוויזיון 2019, אך לבסוף הוא נדחה.
"Roots" - יצא לאור ב-27 בפברואר 2020, כסינגל שיווקי מתוך האלבום.
עם יציאתו השיר הגיע אל המקום ה-13 במצעד Noise Chart.
הופק על ידי סתיו בגר אשר כתב, הלחין והפיק את השיר הזוכה באירוויזיון 2018, "Toy", בביצוע נטע ברזילי.
גושן ובגר סיפרו שבמהלך העבודה על השיר החליפו את הפזמון שלוש פעמים.
"השיר שיביא לך אהבה" הוא פזמון שכתבה והלחינה לאה שבת וביצעה גלי עטרי.
השיר יצא לאור בסוף 1993.
השיר נכלל באלבום "סימנים" של עטרי מ־1994 והיה לבולט ביותר ממנו.
שמו באלבום הוא "שיר שיביא לך אהבה".
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשנ"ד (1994) הגיע השיר למקום החמישי.
עטרי הוציאה בשנת 2001 אלבום אוסף שמתכתב עם שם השיר, ונקרא "השירים שיביאו לכם אהבה".
השירות הארכאולוגי היווני הוא השירות הממשלתי, שפועל בחסות משרד התרבות היווני, האחראי על הפיקוח על כל החפירות הארכאולוגיות, על המוזיאונים ועל המורשת הארכאולוגית במדינה בכללותה.
זהו השירות העתיק ביותר באירופה, שנוסד בשנת 1833, מיד לאחר הקמת המדינה היוונית המודרנית.
השיר האחרון של בילבו (בנמלים האפורים) הוא שיר מאת ג'.
טולקין, שנכתב כספרון נספח לספרו שלו שר הטבעות.
הוא פורסם לראשונה בתרגום להולנדית ב-1973, ולאחר מכן הופיע באנגלית על מודעות ב-1974 וכספר מאויר ב-1990. הוא אויר על ידי פאולין ביינס, והולחן על ידי דונלד סוואן וסטיבן אוליבר.
זכויות היוצרים של השיר היו בבעלות מזכירתו של טולקין, לה הוא נתן אותו כהכרת תודה על עבודתה עבורו.
העברת הזכויות על השיר למזכירתו
בשנת 1968, בן שבעים ושש, החליט טולקין לעבור לבית אחר.
ב-17 ביוני, בזמן שהתכונן למעבר שלו, הוא נפל למטה ונפצע קשה ברגלו.
הוא נזקק לניתוח, גבס, קביים ומספר שבועות של החלמה במרכז האורתופדי של נופילד ובמלון מיראמר של בורנמות' לפני שהשתקם לגמרי.
כשעבר לבסוף לביתו החדש ב-16 באוגוסט, הוא גילה שפריקת עשרות ארגזי הספרים והניירות שלו הייתה קשה מדי עבורו.
הוא ביקש את עזרתה של מרגרט ג'וי היל, מזכירה שהמוציא לאור שלו הטיל עליה לטפל בדואר המעריצים שלו, ושהוא ואשתו ראו בה כמעט בת שנייה.
במהלך אמצע אוקטובר, בזמן שהיל עזרה לטולקין להקים את המשרד והספרייה החדשים שלו, היא גילתה תגלית.
"כאשר הרמתי ערימה של ספרים בזרועותיי והנחתי אותם על המדף", היא נזכרה ב-1990, "משהו נשר בין שניים מהם.
זה היה ספר תרגילים: רק הכריכה עם גיליון בודד בין השיר, ועל הדף.
שאלתי את טולקין מה זה; נתתי לו את זה, והוא קרא את זה בקול.
זה היה השיר האחרון של בילבו".
דואר המעריצים שהיל הביאה לטולקין כלל חבילות רבות.
היל וטולקין נהנו לנחש איזה סוג של מתנות שלחו לו חסידיו.
"יום אחד", נזכרה, "כשהוא חתך את החוט על חבילה, הוא אמר 'אם אני אמצא שזה צמיד זהב משובץ יהלומים, הוא יהיה שלך'.
כמובן שזה לא היה, אבל הצמיד הפך לבדיחה בינינו." בביקור מאוחר יותר ב-3 בספטמבר 1970 בקירוב, נזכרה היל, "טולקין אמר: 'פתחנו את כל החבילות ולא היה צמיד זהב בשבילך.
החלטתי שהשיר האחרון של בילבו הולך להיות הצמיד שלך'" טולקין העביר את מתנתו בצורה רשמית ב-28 באוקטובר 1971, ושלח להיל כתב דפוס של השיר ומכתב: "ג'וי היקרה, צירפתי את ההערה הבאה לעותק של השיר האחרון של בילבו (בנמלים האפורים) שאותו אני שומר.
עותק של שיר זה הוצג לגברת ג'וי היל ב-3 בספטמבר 1970, וגם הבעלות על זכויות היוצרים של שיר זה, מתוך כוונה שתהיה לה הזכות לפרסם אותו, או להיפטר מזכויות היוצרים, כפי שהיא עשויה לרצות לעשות, בכל עת לאחר מותי.
זו הייתה מתנת חינם כאות תודה על עבודתה בשמי.
טולקין מת ב-2 בספטמבר 1973, והיל דאגה לפרסום השיר זמן קצר לאחר מכן.
כשהיא עצמה מתה ב-1991, זכויות היוצרים של השיר הורשו למסדר הפרקלט הקדוש, קרן חינוכית אנגליקנית.
השיר כולל שלושה בתים, כל אחד מכיל ארבעה חרוזים.
זהו טקסט דרמטי שההוביט בילבו בגינס הלחין בזמן שהרהר במותו המתקרב.
בילבו, פרודו, אלרונד, גלדריאל וגנדלף מתכוננים לעלות על ספינת האלפים שתסחוף אותם בקסם מעולם התמותה של הארץ התיכונה אל ולינור שמעבר לשקיעה.
דבריו של בילבו מכירים בסיום יומו ובעמעום עיניו, נפרדים מהחברים שהוא ישאיר מאחור ומצפים להנחייתה של ספינת אארנדיל.
מעט ידוע על התפתחות השיר.
לפי כריסטינה סקאל וויין ג'י האמונד, הוא התחיל כבר בשנות ה-20 או ה-30 של המאה ה-20 בחיבור בנורדית עתיקה בשם Vestr um haf – "מערבה מעל הים".
כפי שמציינים סקאל והמונד, השיר לא יכול היה להגיע לצורתו הסופית עד לאחר שטולקין הגה כיצד שר הטבעות יסתיים.
דו"ח התקדמות על כתיבת הספר ששלח טולקין לבנו כריסטופר ב-29 בנובמבר 1944 מראה שדבר הסיפור התגבש במוחו הרבה לפני שפורסם ב-1955: "הסצנה האחרונה תהיה הקטע של בילבו ואלרונד וגלאדריאל דרך יערות המחוז בדרכם לנמלים האפורים.
פרודו יצטרף אליהם ויעבור על הים".
מסעו של בילבו לארצות הנצח מזכיר כמה מסעות נוספים בספרות האנגלית.
סקאל והמונד שמים לב שהשיר האחרון של בילבו דומה במידה מסוימת ל-Crossing the Bar של טניסון (1889), לשירה דתית בת שש-עשרה שורות (החולקת חלק מאוצר המילים של שירו של טולקין) שבה מסע ימי הוא מטפורה למוות נאמן.
קודמים נוספים לשירו של טולקין הם האגדה על נשיאתו של המלך הפצוע ארתור לאי הקסום אבלון והמסע של ריפיצ'יפ להפליג לארצו הקדושה של האריה האלוהי אסלן בסרט "המסע בדורך השחר" של חברו של טולקין, ק.
למסע בעולם האחר של בילבו יש הקבלות נוספות בכתבים של טולקין עצמו.
דמותו של בן התמותה המפליגה מהעולם הרציני אל גן עדן שמעבר לים היא מוטיב שחוזר בשירים ובסיפורים של טולקין לאורך חייו היצירתיים.
דוגמאות לכך הן Roverandom, אריול הספן בספר הסיפורים האבודים, סם וגימלי ב"שר הטבעות" והמספר של "פעמון הים" בהרפתקאות תום בומבדיל.
השיר האחרון של בילבו הופיע לראשונה בסוף 1973, תורגם להולנדית על ידי מקס שוכרט למהדורה מוגבלת של אלפיים כרזות ממוספרות שהמו"ל Het Spectrum הפיצה כמתנות לשנה החדשה של החברה.
באפריל 1974, הוטון מיפלין פרסם את השיר בארצות הברית ככרזה מעוטרת בתצלום של נהר שצולם על ידי רוברט סטרינדברג.
בספטמבר 1974, Allen & Unwin פרסמו את השיר בבריטניה ככרזה מאוירת על ידי פאולין ביינס.
הציור שלה מתאר את ההוביטים סם, מרי ופיפן מביטים מטה על החוף האפור וצופים בספינתו של בילבו מפליגה במורד פירט לונה.
בשנת 1990, השיר יצא כספר תמונות בכריכה קשה של 32 עמודים מאויר בכמעט חמישים מציוריו של ביינס.
– גוף העבודה הגדול ביותר שהיא יצרה עבור כל פרויקט של טולקין – מאת Unwin Hyman בבריטניה ועל ידי Houghton Mifflin בארצות הברית.
מהדורה שנייה בכריכה קשה פורסמה בשנת 2002 על ידי Hutchinson בבריטניה ועל ידי Alfred A.
מהדורה בכריכה רכה בפורמט גדול יצאה לאור הן בבריטניה והן בארצות הברית על ידי Red Fox Picture Books בשנת 2012. במהדורה השנייה והשלישית של השיר הושמטו חלק מהאיורים שפורסמו בראשון.
תרגומים של השיר הופיעו בפינית, צרפתית, גרמנית, איטלקית, יפנית, פורטוגזית, רוסית, ספרדית ושוודית.
הטיוטות העדכניות של מהדורת 1990 של Unwin Hyman ו- Houghton Mifflin של השיר האחרון של בילבו מציגים את בילבו, אלרונד, גלדריאל וגילדור רוכבים עם חברת אלפים בנוף סתווי, בו צופים מגוון יצורי יער.
לאחר מכן, הטקסט של השיר מוצג ב-12 חרוזים של שני עמודים בצבע מלא, שכל אחת מהן מוקדשת לצמד חרוזים יחיד.
צמד המילים מודפסים על גבי עמודי האחוריים, כל אחד עם אות ראשונה מוארת ייחודית ומתחתיו ציור ייחודי של בילבו.
דפי הרקטו מציגים עגולות המספרים את מסעו של בילבו מפרישתו ברייוונדל ועד הגעתו ל"שדות והרים שברומו אי פעם": בילבו נראה ליד שולחנו, משקיף אל עבר הבקעה של הברוינן, מדבר עם אלרונד, עולה על סוסו, רוכב דרכו.
המחוז, חוצה את וודי אנד, מגיע ל-Far Downs, פוגש את סירדן וגנדלף, מחבק את סם, מברך את מרי ופיפין, יוצא להפלגה ומתקרב לאדמות הנצחיות.
כל עגול ממוסגר על ידי זוג עצים עיליים ייחודיים, מתחת, עליהם ומעליהם שפע של ציפורים וחיות: בונה, שועל, לוטרה, גיריות, עטלפים, צפרדעים, קיפודים, עכברים, ארנבות, סנאים, סטים., קרפדות, ציפור שחור, עורב, יונה, שחף, מגפן, עגלת, נקר, כמה ינשופים ועוד רבים אחרים.
למרגלות כל עמוד, הן מאחור והן רקטו, ישנה וינייטה המתארת סצנה מתוך הרפתקאותיו של בילבו שטולקין סיפר בהוביט.
עשרים ושישה ציורי ההוביטים של ביינס ממחישים סצנות רבות שאינן מיוצגות באמנות ההוביטים של טולקין עצמו, כולל, למשל, משתה הגמדים בבאג אנד ופגישותיהם עם אלרונד ות'רנדויל, מציאת הטבעת האחת של בילבו והשיחה שלו עם גולום, בילבו.
והפגישה של גנדלף עם ביורן, הקרב של בילבו עם העכבישים של מירקווד וקרב חמשת הצבאות.
הערות אנונימיות בגב הספר מפתחות את ציוריו של ביינס לקטעים בהוביט ובשר הטבעות שהם מאיירים.
המהדורה הגדולה של רד פוקס בכריכה רכה משנת 2012 משחזרת את החומר והעיצוב שהאצ'ינסון וקנופף דוחים, אך משמיטה את הציור הסופי שמקשט את קודמיו.
המלחין הראשון שהלחין את השיר האחרון של בילבו היה מעריצו וחברו של טולקין דונלד סוואן, שחיבר קודם לכן שישה משיריו האחרים של טולקין לספר השירים שלהם מ-1967 The Road Goes On .
סוואן כתב על השיר האחרון של בילבו באוטוביוגרפיה שלו.
"השיר נמסר לי בהלוויה של טולקין על ידי המזכירה המסורה שלו, ג'וי היל, שהיא חברה קרובה ושכנה שלי בבאטרסי.
התרגשתי באותו יום ויצאתי וכתבתי לו מנגינה, שישירה כדואט, אף על פי שאני מרבה לבצע אותה סולו.
המנגינה מבוססת על שיר מהאי מאן ...
[ו] דומה גם למנגינה יוונית קפלונית." תפאורת השיר של סוואן – האהוב עליו מבין יצירותיו של טולקין – התווסף ל- The Road Goes Ever On למהדורה השנייה (1978) והשלישית (2002).
האחרון כלל תקליטור שבו ביצע סוואן את שירו עם ויליאם אלווין וקלייב מקרומבי.
השיר הוקלט גם באלבומו של סוואן Alphabetaphon (1990) ובאלבום Amiscellany של ג'ון אמיס (2002)
בשנת 1981, בריאן סיבלי ומייקל בייוול השתמשו בשיר האחרון של בילבו כדי לסיים את עיבוד של שר הטבעות שכתבו עבור BBC Radio 4 .
השיר הושמע על ידי סטיבן אוליבר, שסיפק את כל המוזיקה לסדרה.
הבית הראשון נשר על ידי ג'ון לה מסורייה בתור בילבו, השני הושמט והשלישי הושר על ידי הילד הסופרן מתיו ויין.
אלבום של המוזיקה של אוליבר מהסדרה כלל גרסה של השיר בה שרה וין את כל שלושת הבתים.
הגרסה של אוליבר הוקלטה על ידי להקת אגודת טולקין ההולנדית The Hobbitons עבור התקליטור שלהם משנת 1996 JRR Tolkien's Songs from Middle-earth .
פיטר ג'קסון לא עקב אחר הדוגמה של סיבלי ובייקוול בעת עיבוד שר הטבעות לקולנוע.
סרטו "שר הטבעות: שובו של המלך" משנת 2003 מסתיים לא עם השיר האחרון של בילבו אלא עם Into the West, שיר דומה במצב הרוח לשיר של אוליבר שנכתב על ידי פראן וולש, אנני לנוקס והווארד שור, ובוצע על ידי לנוקס מעל ה- כתוביות הסיום של הסרט.
הווארד שור הרכב למקהלה ולתזמורת נקרא השיר של בילבו מלווה כחלק מנקודות מועדון מעריצים משחרר מדיה ביתית של שובו של המלך ' Extended Edition, אבל זה לא קשור עם השיר האחרון של בילבו; הטקסט שלו הוא תרגום לסינדרין המומצא של טולקין של שירו אני יושב ליד האש וחושב .
טום שיפי משלב את השיר האחרון של בילבו עם הסיפור הקצר המנוח והאלגנטי של טולקין, הנפח מווטון רבא, ועם נאום הכבוד שלו לאוניברסיטת אוקספורד.
"המילים [של בילבו] יכלו, לגמרי כראוי למיתוס, להיות מורחקים מהקשרם של 'גריי הווינס' שלהם ולהישמע כמילים של אדם גוסס: אבל אחד הגוסס מרוצה מחייו וממה שהשיג, ובטוח בעצמו על קיומו של עולם וגורל מעבר לארץ התיכונה".
בריאן רוזברי שופט את הטקסט של השיר כבנאלי ואת צמד המילים שלו חסר יכולת טכנית.
הוא מציע שטולקין היה חכם יותר לאפשר לאמירה הפואטית האחרונה של בילבו להיות הגרסה של שירו The Road Goes Ever On שהוא מדקלם ליד האח בחדרו בריונדל לקראת סוף "שובו של המלך" .
השימפנזה השלישי: האבולוציה והעתיד של החיה האנושית הוא ספר עיון משנת 1991 מאת הפיזיולוג ג'ארד דיימונד, הנוגעים למקורות בקרב בעלי חיים של התנהגות אנושית.
הספר עוקב אחר סדרת מאמרים שפרסם דיימונד, הבוחנים את העדויות והפרשנות שלהן במינים הקשורים, כולל מאפיינים תרבותיים או מאפיינים הנחשבים לרוב כייחודיים במיוחד לבני אדם.
דיימונד בוחן את השאלה כיצד הגיע ההומו סאפיינס לדומיננטיות לעומת קרוביו הקרובים ביותר, כגון שימפנזים, ומדוע קבוצה אחת של בני אדם (האירו-אסייתים) הגיעה לשלוט באחרים (עמים ילידים ביבשת אמריקה, למשל).
"השימפנזה השלישית" גם בוחנת כיצד אסימטריה בהתנהגות הזדווגות של גברים ונשים נפתרת באמצעות מבנים חברתיים שונים בתרבויות, וכיצד מגע ראשון בין ציוויליזציות לא שוות מביא כמעט תמיד לרצח עם.
הספר מסתיים בכך שהתקדמות טכנולוגית עלולה לגרום להתדרדרות סביבתית בקנה מידה המוביל להכחדה.
בשנת 2014, דיימונד פרסם גרסה מותאמת לצעירים בהוצאת Seven Stories Press בשם "השימפנזה השלישית לצעירים".
הספר תורגם לעברית בשם "השימפנזה השלישי" על ידי גבי פלג, ויצא בהוצאת ספרית מעריב ב-1994.
הספר מצליח לקשר יחד טיעון קוהרנטי, שחלק גדול ממנו היה חדשני בזמן הפרסום.
דבר זה מאתגר נוכח היריעה הרחבה בה עוסק הספר.
דיימונד משתמש בתובנות מתחומים רבים כולל היסטוריה, בלשנות, אנתרופולוגיה, ביולוגיה אבולוציונית, ועוד.
"השימפנזה השלישית" מתארת את דיוקן של הצלחתה של האנושות וגם של הפוטנציאל שלה לאסון.
השימוש במגוון של תחומי מחקר כדי לתאר היסטוריה רחבה שימש בהמשך את דיימונד גם בספרי נוספים של דיימונד שהרחיבו והמשיכו את הספר.
החלק ראשון עוסק בדמיון בין בני אדם לשימפנזים.
החלק השני מתייחס לדו-צורתיות זוויגית בקרב יונקים, ובמיוחד בבני אדם, ואת המכניקה של הברירה המינית.
החלק שלישי מרחיב את ההשפעות של הברירה הטבעית בתחומים כמו שפה, אמנות, ציד וחקלאות, דרך הרעיון של איתות כנה – אותות שיש להם עלות אמיתית.
מדוע שהאירואסיאנים הגיעו לשלוט בתרבויות אחרות (נושא זה מורחב בספר אחר של דיימונד – רובים, חיידקים ופלדה).
החלק החמישי עוסק בהשפעה סביבתית והכחדה של ציווליזציות – ציוויליזציות נקלעות לפעמים לתחרויות עליונות פנימיות, דבר שגורם להרס סביבתי ולהרס אותה תרבות (נושא שמורחב בספר התמוטטות).
חלק ראשון, קרובי המשפחה הקרובים ביותר לשימפנזה
כותרת הספר מתייחסת למידת הקרבה הטקסונומית של שימפנזים ובני אדם.
ההבדל הגנטי שני המינים נבדלים עומד על 1.6% מסך הנוקלאוטידים ב-DNA בלבד, ואילו השימפנזים והגורילות נבדלים ב-2.3% מסך הבסיסים.
לפיכך קרובי משפחתו הקרובים ביותר של השימפנזה אינם הקופים האחרים שאיתם הוא סווג בעבר, ומסווג כיום על ידי התרבות הפופולרית, אלא האדם (ראה Homininae).
למעשה, ההבדל הגנטי בין השימפנזה לאדם קטן יותר ממרחקים גנטיים בתוך מינים מסוימים: למשל ציפורים ממין Vireo, ששייכות לסוג וירואיים, הן בעלות זנים שונים - הווירו אדומות עיניים והווירו לבנות עיניים, וזנים אלה נבדלים ב-2.9% מסך הבסיסים הגנטיים שלהם.
דיימונד טוען כי בהתבסס על הבדלים גנטיים, יש להתייחס לבני אדם כמין שלישי של שימפנזה (אחרי השימפנזה המצוי והבונובו).
או אולי השם המדעי של השימפנזה צריך להיות Homo troglodytes במקום Pan troglodytes.
דיימונד מציין בספרו שזה יספק חומר למחשבה לאנשים העוברים בצד הזה של הסורגים של הכלוב עם התווית הומו.
חלק שני ושלישי, ברירה זיווגית
חלק שני מתייחס לדימורפיזם זיווגי אצל יונקים, ובמיוחד בבני אדם, ואת המכניקה של הברירה הזיווגית.
הוא בוחן כיצד בין הזווגים, נקבות זהירות יותר בבחירת בני הזוג שלהן מאשר זכרים (הן משקיעות הרבה יותר אנרגיה בכל צאצא).
זה קובע הרבה מההתנהגות האנושית: איך אנחנו בוחרים את בני הזוג שלנו, ואיך אנחנו מארגנים את החברה ומערכות טיפוח הילדים, מה שמוביל למבנים חברתיים שונים בתרבויות כמו פפואה גינאה החדשה, קראלה והמערב הנוצרי.
היא גם נוגעת לשאלות של אריכות ימים - הדור הקודם מת בגלל שהשעון הביולוגי שלו משבית את מנגנון חילוף החומרים והתיקון כדי להסיט את ההשקעה מהאינדיבידואל ההורה לזו של הצאצאים.
חלק שלישי מרחיב את ההשפעות של הברירה המינית לתחומים של שפה, אמנות, ציד וחקלאות, דרך הרעיון של איתות כנה - אותות מיניים שעולה מחיר לייצר אותם.
דבר זה מסביר מדוע קיימת משיכה סמים.
לבסוף, נידונה האפשרות של מגע עם תרבות מחוץ לכדור הארץ (דיימונד חושב שזה יהיה אסון).
החלק רביעי בספר מתייחס לכיבוש וקולוניאליזם.
דיימונד תוהה מדוע זה שהאירואסיאנים הגיעו לשלוט בתרבויות אחרות?
תשובתו של דיימונד היא שבחלקו זה נבע מהמתווה המזרח-מערבי של יבשת אירו-אסיה, שבגללה ניתן היה לאמץ בקלות חבילות מוצלחות של ביות צמחים ובעלי חיים (שילובים של צמחים ובעלי חיים מבויתים מסוימים) באזורים רחוקים יותר ממזרח או מערב.
ניתן להעביר בקלות יחסית צמחים כמו חיטה לאורך קווי רוחב קרובים, שיש בהם שעות אור דומות.
חיטה היא גם שילוב טוב יחד עם שוורים הנדרשים לשם חריש האדמה לשם זריעת החיטה.
לעומת זאת, הרחבה של חבילות הביות לאורך הציר צפון–דרום - כנדרש במקרה של יבשות אמריקה ואפריקה - הייתה קשה הרבה יותר בגלל שינויים גדולים בצירים אלה ביחס לשעות אור ואקלים.
לכן נדידת התירס המבוית או השעועית איטית בהרבה בדרום אמריקה.
כמו כן, מגע ממושך עם בעלי חיים מבויתים מאוכלוסיות חקלאיות מאפשר לבני אדם עמידות רבה יותר למחלות מידבקות, וזו סיבה נוספת לכך שמגע בין תרבויות מופרדות גאוגרפית - בעיקר חברות חקלאיות מול ציידים-לקטים - מוביל לרוב להכחדה של האחרונות באמצעות זיהומים הרסניים.
תהליך המגע הראשון בין תרבויות שונות נבחן באמצעות תיאוריהם של תושבי פפואה גינאה החדשה, שאנשים לבנים ביקרו בהם לראשונה לפני חצי מאה.
מבחינה היסטורית, דיימונד טוען כי מגעים כאלה בין אוכלוסיות שונות מאוד הגיעו לשיאם לעיתים קרובות מאוד בהכחדת הקבוצות המוחלשות כמו שבטים אינדיאנים רבים, הטסמנים וכו'.
ישנה רשימה ארוכה של מקרי רצח עם בהיסטוריה.
השאלה מדוע ציוויליזציות מסוימות כבשו אחרות היא הנושא המרכזי של ספרו הבא של דיימונד, "רובים, חיידקים ופלדה".
חלק חמישי, השפעות סביבתיות והכחדה
חלק זה נוגע למקרים של ציוויליזציות שנקלעות לפעמים לתחרויות חיצונית או פנימיות, ומדללות את הסביבה הטבעית עד כדי כך שהן נקלעות לאסון סביבתי ואף להכחדת הציוליזציה.
דוגמאות כוללות את אי הפסחא ואת הריסות פטרה, שלפי דיימונד שניהם היו תוצאה של כריתת יערות וכתוצאה מכך למדבור.
השאלה מדוע ציוויליזציות מסוימות קורסות ואחרות שורדות היא הנושא המרכזי של ספרו התמוטטות שיצא לאור בשנת 2005.
"השימפנזה השלישי" זכה בפרס החברה המלכותית לספרי מדע לשנת 1992 ופרס הספרים של לוס אנג'לס טיימס בשנת 1992.
בשנת 2021 הוציא מרטין ל.
גור, כותב השירים הראשי של "דפש מוד", מיני-אלבום בהשראת הספר ונקרא על שמו.
"השיר של נעם 2" הוא שיר של הראפרים הישראלים מאור אשכנזי ונעם כהן.
הוא יצא לאור כסינגל ב-12 בנובמבר 2023.
את השיר כתבו מאור אשכנזי ונעם כהן, כהמשך לשיר "השיר של נעם" (2022) מתוך אלבום הבכורה של אשכנזי, "טיפשים וצעירים", על סיפורו של כהן, ששרד את הטבח במסיבת הטבע ליד רעים במתקפת הפתע על ישראל בשמחת תורה.
כהן הגיע למסיבת הטבע יחד עם שניים מחבריו, וזמן קצר לאחר שהגיעו למקום, החל מטח רקטות לעבר האזור.
יחד עם שני חבריו, מיהר כהן למכונית כדי להימלט מהמקום.
ביציאה ממתחם המסיבה, הם נתקלו במחבלים שריססו את מכוניתם ביריות.
אחד מחבריו נפגע ברגלו מקליע, וכהן סובב את המכונית במחשבה שבטוח יותר בשטח המסיבה, ולאחר מכן מצא מיגונית, שקיבלה את השם מיגונית המוות, לשם נכנסו המחבלים וירו לעברה.
כהן הסתתר מתחת לגופות וניצל.
השיר זכה להצלחה בסטרימינג ונכנס למקום ה-33 במצעד היטליסט של מאקו.
בשיאו, הגיע למקום ה-26 במצעד.
במצעד הרשמי של גלגלצ, שחודש ב-29 בנובמבר לאחר הפוגה של שמונה שבועות בעקבות מלחמת חרבות ברזל, נכנס השיר למקום העשירי.
הַשִּׁינּוּי שֶׁל חוּאָן רוֹמֵרוֹ הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה.פ.
לאבקרפט אשר נכתב ב-1919 ופורסם לאחר מותו ב-1944 בכרך "מרגינליה" של הוצאת ארקהם האוס.
עלילתו מסופרת מפיו של כורה באחרית המאה התשע עשרה, המבחין בסדרת אירועים תמוהים המתרחשים במכרה הזהב בו הוא עובד לאחר שפיצוץ דינמיט מבוקר פוער תהום אדירת ממדים במעמקי האדמה שהשפעתה מתחילה לעוות את מרבד המציאות.
העלילה נפתחת כעדות מפיו של מספר אלמוני באחרית חייו, המבקש לתאר בחוסר רצון בולט תקרית משונה שהתרחשה בין ה-18 ל-19 באוקטובר 1894 במכרה נורטון, , נבדה, בתקופה שבמהלכה עבד בתור כורה במרבץ זהב מקומי.
המספר אינו מרבה להרחיב אודות קורות חייו האישיים, למעט כי הגיע מבריטניה ואף שירת במשך תקופה מסוימת בצבא האנגלי בהודו הקולוניאלית, בטרם הוא פותח בתיאור נרחב אודות מכרה הזהב שהתגלה בתחתיתו של אגם הררי במערב ארצות הברית בידי אלמוני מבוגר אשר התעשר רבות כתוצאה מכך.
זמן קצר לאחר שהחל לעבוד במקום בתור כורה לצד קבוצת מקסיקנים שהיגרה צפונה בחיפוש אחר עבודה, נתקל המספר לראשונה בחואן רומרו, מהגר עבודה צעיר אשר בלט היטב בין חבורת הכורים בשל תווי פניו יוצאי הדופן אשר יצרו סביבו מעין אווירה של אצילות ואף הקנו לו מראה אצטקי במקצת.
בהמשך גודל בידי גנב צאן מקסיקני שהיה זה אשר העניק לו את שמו.
בחלוף הזמן הופכים השניים לחברים על אף מגבלות השפה המונעות מהם לתקשר זה עם זה, כאשר רומרו מגלה עניין רב בטבעת מסתורית שעונד המספר על ידו, אותה הביא עמו מהודו.
באחד הימים מתחולל פיצוץ מבוקר של דינמיט בחלקו העמוק ביותר של המכרה, אשר מעורר רעידת אדמה לא צפויה הפוערת תהום עמוקה וחסרת תחתית נראית לעין.
על אף מאמציהם של הכורים להאיר לתוכה או להוריד חבל ארוך פנימה, הם אינם מצליחים לאמוד את עומקה ולבסוף אף מסרבים להמשיך ולעבוד בקרבתה.
באותו הלילה מתעורר המספר משינתו לקול יללות רועם של זאבי ערבות, המתחלף במהרה בנביחות כלבים, ולבסוף ברחשי סערה אדירה שענניה מתחילים למלא את השמיים.
רומרו מתעורר אף הוא באימה ואומר בספרדית חצוית אנגלית קלוקלת, ; לאור הברקים המאירים את השמיים פונה המספר לשאול אותו לפשר העניין והלה משיב בחזרה, .
לפתע שומע גם המספר את המקצב, מעין רצף של פעימות בעל השפעה מהפנטת הסוחף אחריו את מזג האוויר, את בעלי החיים, ולבסוף גם את רומרו עצמו, אשר קם מתוך מיטתו באחת ופונה לצעוד לעבר פיר המנהרה של המכרה.
כעבור רגעים אחדים יוצא גם המספר בעקבותיו, והשניים ממשיכים יחדיו בחיפוש אחר הצליל שעוצמתו רק מתגברת ככל שהם מעמיקים לתוך בטן האדמה.
בשלב כלשהו מבחין הלה כי הטבעת על אצבעתו זוהרת בעוצמה המשתנה בהתאם לקצב הפעימות, ואורה מתגבר עד כדי כך שהוא מאיר את דרכם האפלה ללא כל צורך בלפידים או בעששיות.
עם התקרבותם לתהום שנפערה בפיצוץ משתנים תווי המקצב, דבר הגורם לרומרו לפלוט צווחה ולרוץ היישר לתוך החשכה, כשהוא מותיר את המספר לבדו.
הלה מנסה להבין לפשר צרחותיו ומצליח לזהות את המילה , המזוהה עם אל השמש והמלחמה ב.
המספר מתעורר במיטתו מבלי לדעת כיצד הגיע אליה או האם כל האירועים שזה עתה חווה היו אמיתיים או פרי דמיונו בלבד, וכי הטבעת שענד נעלמה.
הוא נתקל בקבוצת כורים המקסיקנים המתקהלת מסביב לשולחן עליו נחה גופתו של רומרו, אשר מת בנסיבות לא ברורות שעשויות היו להיות קשורות לסופת הברקים האלימה שפרצה בליל אמש.
הוא לומד מפי הכורים כי הוא ורומרו לא נראו עוזבים את מיטותיהם באותו הלילה וגם לא צועדים לכיוון המכרה, וכי מכות הברק שפגעו בצלע ההר גרמו לחלק מתקרת המכרה לקרוס ולאטום את פי התהום.
חקירות נוספות מסביב למקום חושפות שכבת אבן עבה שלא הייתה במקום קודם לכן, והמספר מסיים את דבריו בכך שהוא עדיין שומע מדי פעם פעימות משונות הבוקעות מהאדמה לעת לילה, וכי .
המספר – אלמוני בעל עבר מעורפל אשר הגיע מבריטניה ושירת במשך תקופה מסוימת בצבא האנגלי בהודו הקולוניאלית, שם למד אודות וכמו כן רכש טבעת מסתורית בעלת השפעה על-טבעית.
חואן רומרו – כורה זהב מקסיקני הבולט בין שאר הכורים בשל מראהו הצעיר והאצילי והתנהגותו האקסצנטרית.
כשהיה פעוט נספו הוריו במגפה והוא נמצא לצד שלדיהם בידי גנב צאן מקסיקני אשר הציל וגידל אותו.
ארתור – המפקח על מכרה הזהב, בעל נטייה לשוחח ולהרהר לעיתים תכופות אודות האפשרויות הגלומות בהרחבת שטח המכרה בכדי למצוא עושר נוסף.
ככל הנראה האדם אשר היה אחראי לפיצוץ שהוביל לחשיפת התהום הענקית.
הסיפור נכתב בתור תרגיל ספרותי שלאבקרפט תכנן לחשוף רק בפני המעגל המצומצם של חוג חבריו הפרטי.
הוא כתב את כולו בתוך פחות מיום בניסיון להדגים במהרה כיצד ניתן לכתוב עלילה המתרחשת באזור מדברי או נידח, זאת בתגובה לסיפורו האבוד של פרופסור פיליפ ביאוד מקדונלד, אותו קרא וכינה משעמם.
אף על פי שרבים מסיפוריו של לאבקרפט נפתחים כעדויות של דמויות אשר איבדו את דעתן, הסיפור הנוכחי מתון יותר מבחינה זו, ודמות המספר האלמוני המבקשת לתאר את סדרת האירועים המשונים שהתרחשה סביב פיצוץ המכרה יוצרת רושם נפשי יציב ושפוי למדי.
הפעם היחידה בסיפור בה מוזכר רמז כלשהו לטירוף הוא בעת ירידתו של המספר לבטן האדמה בעקבות רומרו, כאשר הוא שומע המוביל אותו לחשוב כי , ובייחוד לאחר שהוא מבחין כי הטבעת שהוא עונד פולטת אור בוהק וחזק.
לאבקרפט היה ידוע בשנאתו התהומית למהגרים וזרים באשר הם ונהג להביע זאת לעיתים קרובות בסיפוריו.
ייתכן כי רעיונות אלו הם שעמדו מאחורי כמה מהתיאורים שכתב אודות קבוצות הכורים המקסיקנים בסיפור הנוכחי, שכן הציג אותם מספר פעמים באור גס ומלוכלך, כדוגמת או .
מבקר הספרות טען כי הסיפור מכיל אלמנטים שונים אשר עשויים היו להפוך אותו למעניין, אלמלא מלאכת כתיבתו נעשתה בצורה כה מבולבלת אשר אינה מסבה סיפוק לקוראיו.
לדבריו, הימנעותו של לאבקרפט מציון הדבר שדמותו של המספר רואה בתוך פי התהום, , הופכת את הסיפור למעורפל ומעוררת תחושה כי גם לאבקרפט עצמו איננו יודע מה נמצא בפנים.
לדבריו של ג'ושי, דמותו של רומרו מזכירה במקצת את דמותו של ג'ו סלייטר מסיפורו הנוסף של לאבקרפט הצאצא מ-1938, מאחר ששתיהן מייצגות טיפוסים בעלי אינטלקט פשוט למדי, אך בה בעת נדמה כי כוח על-טבעי כלשהו נאחז בהם ומשפיע על מעשיהם, על אף שאין ביכולתם להבין זאת.
הסרט הקצר "השינוי של חואן רומרו" בבימויה של ויטני אליס מ-2017 מבוסס על הסיפור.
הסיפור לא מצא חן בעיניו של לאבקרפט והוא סירב לפרסמו אף בכתבי עת חובבניים, כך שכרכים רבים שהכילו אנתולוגיות של סיפוריו הקצרים חסרו את הסיפור הנוכחי.
הסיפור פורסם לראשונה, אפוא, רק לאחר מותו, בכרך "מרגינליה" של הוצאת ארקהם האוס ב-1944. לאחר מכן הודפס בשנית ופורסם בעשרות מהדורות שונות, וכמו כן תורגם לארבע שפות לפחות: צרפתית, איטלקית, פורטוגזית וגרמנית.
לאבקרפט: סיפורים קלאסיים של אימה קוסמית; הוצאת ארקטורוס לימיטד, לונדון, הממלכה המאוחדת, 2016; עמודים 44–49 ()Lovecraft, Howard Phillips; The H.
לאבקרפט; סיפורי מקבריים; הוצאת ארקטורוס לימיטד, לונדון, הממלכה המאוחדת, 2017; עמודים 54–61 ()Lovecraft, Howard Phillips; The H.
לאבקרפט: מעבר לארקהם; ניו יורק, 2019; עמודים 20–28 ()Lovecraft, Howard Phillips; S.
"השיר הזה" הוא פזמון בביצוע הצמד הישראלי שרונה ודניאלה פיק, שיצא לאור באוקטובר 2003 כסינגל מתוך המיני־אלבום שהוציאו האחיות "השיר הזה" (2004).
מירית שם־אור (אימן של האחיות) כתבה את השיר, ושרונה פיק הלחינה אותו.
אסף אמדורסקי עיבד והפיק מוזיקלית.
"השיר הזה" היה השיר המצליח ביותר של הצמד.
"השיר הזה" הוצג למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־19 באוקטובר 2003 וצעד 13 שבועות עד 25 בינואר 2004, אז יצא מהמצעד.
בשיאו הגיע למקום השני ב־16 בנובמבר 2003.
במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשס"ד של רשת ג' השיר דורג במקום ה־25. במצעד השנתי הישראלי של גלגלצ השיר הצליח אף יותר ודורג במקום השמיני.
שרונה ודניאלה פיק – זמרה
אסף אמדורסקי – גיטרות, בס, תופים
מפיק מוזיקלי ומעבד – אסף אמדורסקי
הקלטה, בישול – יוסי פרץ
השירה שונה מן הפרוזה בכך שהיא נדרשת לביאור ומפוארת ברמזים שאינם מעניין השיר, ומתייחדת מן הפרוזה במקצב ובמשקל, כמו גם בצורות דקדוקיות שונות הן בנטיות המילים והן בקישורן התחבירי, ואף באוצר מילים הייחודי לשירה.
שירת המקרא היא שירת קודש המשקפת אמונה וביטחון בה', את רוח האומה הישראלית ואהבתה את הקב"ה, ערכי תורה יראה ומוסר, תפילה ושיחה בין אדם ובוראו, ואת אורחות החיים הקדמונים של יהודה וישראל.
לפי רוברט לאות', העיקרון השולט בשירה המקראית הוא עיקרון התקבולת, אך החוקרים שאחריו הוכיחו כי המבנה השולט הוא טור בן שתי צלעות (או שלש) קצרות, אשר השנייה קשורה לראשונה וממשיכה אותה.
התקבולת היא אחד האמצעים ליצירת קשר בין שני צלעות הטור, אך לא האמצעי היחיד.
יעקב כדורי מונה אמצעים נוספים ליצירת קשר בין צלעות הטור:
לכלול בצלע ב' משהו שמחזיר את הקורא לצלע א', לדוגמה: , הטיית היחס "וַתִּטָּעֶהָ" מחזירה את הקורא אל הגפן שבצלע א'.
השמטת חלק משפט (בדרך כלל פועל) מצלע ב', כך שהשלמתו מתאפשרת רק בצירוף צלע א', לדוגמה: השלמת צלע ב' היא "[ינחני] מֶלֶךְ מוֹאָב מֵהַרְרֵי קֶדֶם".
שימוש במילת זיקה היוצרת קשר בין הצלעות, לדוגמה: , מילת הזיקה "כַּאֲשֶׁר" מקשרת בין הצלעות.
צלע א' היא פנייה המהווה קישור הכרחי לצלע ב', לדוגמה:
חלוקה של צמד מילים שגור בין הצלעות, לדוגמה חסד ואמת: .
חזרה על מונח זהה בשני הצלעות, לדוגמה: .
לעיתים יש בטור אחד שלש צלעות, לדוגמה: .
גם במקרה כזה לא נפגעת תחושת הסדירות שיוצרים הטורים הקצרים יותר, ואדרבה, טורים מוארכים משמשים לפעמים ככלי לגיוון.
קיימות מספר צורות של הקבלה תוכנית בין הצלעות:
תקבולת שלמה, בה לכל אבר בצלע א' ישנה מקבילה בצלע ב', לדוגמה: .
תקבולת חלקית, בה חסר באחת הצלעות איבר המופיע בחברתה המשלימה את חסרונו, לדוגמה: , בכל צלע שנייה חסר הפועל, אך הוא מושלם על ידי קודמתה כאילו נאמר: "זָכַרְתִּי לָךְ אַהֲבַת כְּלוּלֹתָיִךְ" או "לֶכְתֵּךְ אַחֲרַי בְּאֶרֶץ לֹא זְרוּעָה".
תקבולת פשוטה, בה הצלעות חוזרות על אותו עניין במילים שונות, לדוגמה: .
תקבולת הפוכה, בה שתי הצלעות מהוות דבר והיפוכו, לדוגמה: .
מבנה מקובל בשירה המקראית הוא שצלע ב' מרחיבה ומעצימה את צלע א', לדוגמה: , החמור צייתן פחות מהשור, אבל לאבוס הוא מגיע בשעת ההאכלה.
אפילו רמה כזו של צייתנות, מציין ישעיהו, אין עם ישראל מצייתים לה'.
לעיתים צלע ב' מסבירה את צלע א', לדוגמה: , כל בני יעקב הם אחים, לכן הוצרכה צלע ב' לפרש במה נתייחדה אחוותם של שמעון ולוי.
בספרות החכמה נפוץ השימוש בתבנית טור השיר, כשצלע א' מכילה משל וצלע ב' מביאה את הנמשל.
לפעמים בפירוש כמו: ; ולפעמים בסתם, וההשואה עולה מהתקבולת, לדוגמה: , הפסוק משוה איש המשתבח בנדיבותו ואינו נותן, לעננים ורוח הבאים מבלי להוריד גשם.
אף על פי שבדרך כלל ישנו רצף של אחידות רעיונית בין טורי השירה המקראית, לעיתים מהוים הטורים יחידות עצמאיות עד כדי התרופפות הקשר בין טור לטור, לדוגמה: .
לעיתים חל מפנה בין הטורים אך הוא אינו מצוין, לדוגמה: , במילים "תַּעֲרֹךְ לְפָנַי שֻׁלְחָן" יוצא המשורר מדמות השה המטפורית אותה ייצג מתחילת המזמור, ותפנית זו אינה מצוינת כלל.
בשירים אחדים במקרא ניתן להבחין בוודאות בצירופם של טורים מסוימים לבתים, אך בדרך כלל אין הקבלה מלאה במבנה הבתים השונים שבשיר.
חקר הבתים המפורט במזמורי תהילים ובפרקי נבואה שונים חושף תופעות מענינות רבות ועושר צורני מתוחכם, אך לא נמצא בתחום זה נוהג קבוע.
המקצב הרגיל בשירה המקראית הוא של שלוש הטעמות לצלע ושתי צלעות בטור (סימון מקובל: 3+3), ברובם של הפרקים השיריים משמש מקצב זה אם כי לא בעקביות גמורה, צלעות של שתי הטעמות או של ארבע מעורבות בהם.
המקצב 2+3 (שלש הטעמות בצלע הראשונה ושתים בשנייה) כונה "מקצב הקינה" מחמת המצאו בקינת "אני הגבר" () אך נראה שלא התייחד דווקא לקינות.
ישנם מקצבים נוספים המשתנים לפי האווירה והעניין של השיר, כמו מקצבים של 4+4 הטעמות, 2+2+2, או 5+5.
כדרכה של שירה, אף השירה המקראית מתאפיינת בעושר של דימויים, מטפורות וביטויים מושאלים.
לעיתים הדימויים מתחלפים בצפיפות ומורכבים, ולעיתים הם פשוטים וזוכים לפיתוח ולהרחבה, לדוגמה:
הנביא מפתח את הדימוי של כבוד ה' המופיע על ירושלים לשמש הזורחת בחושך, כאשר העמים האחרים הולכים לאורה.
בטורים הבאים הנביא מתאר את התחדשותה של ירושלים, אך בסוף הוא שב אל התמונה שבה פתח:
במגילת קהלת נמצא תיאור מפורט של הידרדרות הגוף לעת זקנה, בו במקום להשתמש בתיאור מילולי של חלקי הגוף השתמש המשורר בשרשרת תמונות מן העולם החיצוני.
השירים הקדומים שבתורה (שירת למך, ברכת יעקב ואחרים) מלמדים על שלמות אמנותית עוד לפני התפתחות הספרות ההיסטורית הישראלית, כך במסגרת שימור אמנות השירה נשתמרו צורות לשוניות קדומות.
ייתכן שהשימוש בצורות אלו נובע מצרכיו של המקצב.
כמו כן ישנם מילים שהשימוש בהם ייחודי לשירה, כמו אנוש, גבר (במשמעות אדם), אוֹרַח, דור ודור (כלומר לעולם), שחת, שחקים ועוד.
הטעם לכך נעוץ בתקבולת המחייבת את המשוררים להזקק רבות למילים נרדפות.
פרט זה השפיע גם על התגבשות צמדי מילים כמו "משפט" ו"צדקה".
בדרך כלל קל להבחין בין טורים הבנויים בדפוס השירה המקראית לבין סדרת משפטים של סיפור או פרוזה אחרת, אך לעיתים הגבול ביניהם מיטשטש; ישנם סיפורים הכתובים בצורה שירית ומתחלקים בקלות לטורים בני שתי צלעות, נבואות העומדות בין שירה לפרוזה, או מזמורים הכתובים בצורה הקרובה לפרוזה.
זאת מאחר שצורת טור השיר הייתה פשוטה עד שיכלה לחדור גם אל דיבורי סיפר רגילים, ומאידך צורתו הייתה גמישה כך שמחברים שונים יכלו למתוח את גבולותיה.
מהשוואת צורות התקבולת והמליצות עולה דמיון בין שירת המקרא לשירה האוגריתית, ממנו הסיק משה דוד קאסוטו כי שניהם ממשיכים את מסורת השירה הכנענית.
אך בעוד עיקרה של שירת אוגרית הוא אפוסים על נושאים מיתיים, נעדרה צורה זו מן המקרא מחמת תוכנה, שהיה קרוב מידי לאמונות הפוליתאיסטיות של הכנענים.
אוצר המקצבים וגמישותם רב יותר בשירה המקראית מאשר בשירה האוגריתית.
"השיר שאת אהבת" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם.
את השיר הוציאה ב-10 ביוני 2025 לאור חברת התקליטים כרצועה השנייה וכשיר הנושא מתוך אלבומו התשיעי של אדם, "תסמינים של פרידה".
האלבום כולל עשרה רצועות אשר עוסקות בנושאים של פרידה, כאב רגשי, געגוע ואהבה בלתי ממומשת.
"השיר שאת אהבת" מציג נקודת מבט של הדובר על מערכת יחסים מתפוררת, ומתאר תחושות של עצב, בדידות ואכזבה בעקבות פרידה פתאומית, עם תכנים כמו "לא ראית אותי ממטר" ו"אותה לא נאהב" הממחישים תחושת ניתוק והשלמה עם הסיום.
מיד לאחר יציאתו שובץ השיר במקום השביעי במצעד "היטליסט" של אתר "מאקו", לצד שירים נוספים מהאלבום שנכנסו לעשירייה הפותחת, כמו "היה טוב" ו"מלכת הדור".
בשבוע שלאחר מכן עלה למקום השלישי, ונכנסו לעשירייה שירים נוספים מתוך האלבום, כמו "תגידי לי", "שושו" ו"איפה שתגידי".
"השיר שלנו" הוא שיר שנכתב, הולחן ובוצע על ידי הזמר-יוצר הישראלי אביב גפן ולהקת הרוק התעויוט.
השיר הופיע באלבומם "לילות לבנים" משנת 1999. השיר יצא לאור כסינגל שנה לפני כן, ב-1998.
את השיר כתב גפן עבור בחורה שאותה הכיר במסיבת פורים.
לאחר שלא הצליח להביע בפניה את רגשתיו כלפיה, כתב את השיר בידיעה שהיא לעולם לא תדע שהוא נכתב אודותיה.
לאחר מספר שנים, נפגשו השניים במקרה, ובחר גפן לספר לה כי השיר נכתב אודותיה.
בשנת 2018 סיפר כי אותה בחורה הייתה המומה ומופתעת לדעת שהשיר נכתב עליה.
שנתיים לאחר מכן, סיפק גפן גרסה אחרת אודות תגובתה, כאשר טען כי הבחורה אמרה שהשיר "נחמד" לדעתה, והוא נפגע מכך.
את כתיבת השיר השווה גפן לסדרה הדוקומנטרית "מייקל ג'ורדן: הריקוד האחרון", כאשר אמר כי כישלון אלבום האולפן השישי שהוציא לאור, "חלולים", היווה עבורו נקודת מפנה, מאחר שהייתה זו הזדמנות עבורו לעשות קאמבק.
"השיר שלנו" הוא סינגל הבכורה מתוך האלבום "לילות לבנים".
זהו השיר היחיד מתוך האלבום בו נטל גפן חלק בתהליך ההפקה המוזיקלית, לצד מפיק האלבום משה לוי.
אביב גפן – זמרה, גיטרה, עיבוד, הפקה
שלומי צדקי – גיטרה בס
הראל בן עמי – גיטרה
שלומי קינן – קלידים, קולות רקע, תכנות
ערן מיטלמן – קלידים, קולות רקע
משה לוי – עיבוד, הפקה
השירות החשאי של ארצות הברית הוא זרוע של הממשל הפדרלי של ארצות הברית המהווה חלק מהמחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית, ותפקידו להגן על נשיא ארצות הברית ועל אנשים נוספים הקשורים בו (רעייתו, סגן הנשיא ורעייתו, נשיאים לשעבר, מועמדים לנשיאות, ורבים נוספים).
השירות החשאי עוסק גם בהגנת מתחם הבית הלבן, וכן במניעת זיוף כספים והונאה.
סמכויות האכיפה והאחריות של השירות החשאי מעוגנות בחוק הפלילי הפדרלי של ארצות הברית, כותרת 18, סעיף 3056 (18 U.S.C.
§ 3056).סעיף זה מגדיר את הכוחות, הסמכויות והתפקידים של השירות החשאי, כולל אבטחת אישים בכירים, הגנה על תשתיות קריטיות, חקירות פשעי סייבר ופשע פיננסי, וכן פעולות אכיפה הקשורות לזיוף, הונאות פיננסיות ופשעי מחשב.
בעת מלחמת האזרחים האמריקנית ניצבה ארצות הברית אל מול תופעה נרחבת של זיוף כספים.
התופעה הייתה כה חמורה עד שפגעה במאמץ המלחמתי, והנשיא אברהם לינקולן הורה לאחד מגיבורי מלחמת האזרחים, ויליאם ווד, ליצור שירות ממשלתי שייאבק בתופעת הזייפנים.
כך החל השירות החשאי את פעולתו, כחלק ממשרד האוצר האמריקאי.
פעולתו של השירות החלה ב-5 ביולי 1865, ואכן, עד מהרה הצליחו ווד ואנשיו להקטין את תופעת זיוף הכספים.
גם לאחר שהנשיא לינקולן נרצח על ידי המתנקש ג'ון וילקס בות', לא עלה בדעת השלטונות לייחד את הגוף החדש שהוקם על מנת להגן על חיי הנשיא.
כל נושא שמירת הביטחון הלאומי בארצות הברית היה עדיין לא מגובש, וסוכנויות רבות, כגון ה-FBI וה-CIA עדיין לא הוקמו.
לא היה גוף ספציפי שתפקידו הוא שמירה על חיי הנשיא, על אף שהתפקיד הוטל לעיתים על "המרשלים", רשות אמריקאית לאכיפת חוק במישור המדינתי.
לאחר רצח הנשיא ויליאם מקינלי בשנת 1901 הצורך בגוף שתפקידו העיקרי יהיה הגנה על הנשיא הפך ברור.
אף על פי שסוכני השירות החשאי שמרו על הנשיא באופן חלקי כבר משנת 1894, קיבל על עצמו השירות את ההגנה המלאה על הנשיא בשנת 1902. בשנת 1908 הוסבו שמונה מאנשי השירות החשאי ליצירת הגרעין לארגון חדש - ה-FBI.
ב-1 במרץ 2003 הועבר השירות החשאי ממשרד האוצר למשרד החדש לביטחון המולדת, כחלק מן הלקחים שהופקו לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
החל משנת 2011 חמושים סוכני השירות החשאי באקדח שירות מסוג זיג זאואר P229 בקוטר .357 SIG מ"מ או לחלופין אקדח FN חמש-שבע בקוטר 5.7×28mm.
וכן רובה ציד מסוג רמינגטון 870 ותת-מקלעים מסוג MP5 ו-FN P90.
על פי חוק משנת 2012, מגן השירות החשאי על:
מבנה הבית הלבן והמבנים המקיפים אותו מצדדיו: בניין מחלקת האוצר והמשרד האקזקוטיבי על שם אייזנהאואר.
הנשיא, סגן הנשיא, הנשיא הנבחר וסגן הנשיא הנבחר.
סגן הנשיא ובני משפחתו הקרובים.
נציגים דיפלומטיים זרים, ראשי מדינות וממשלות זרות המבקרים בארצות הברית, ונושאי תפקידים רשמיים של ארצות הברית בחו"ל.
אלמנות הנשיאים וילדיהם עד גיל 16 או עד 10 שנים מיום עזיבת הילדים את הבית הלבן.
נשיאים לשעבר ורעיותיהם (אלא אם הרעייה התגרשה או התחתנה מחדש) עד יום מותם.
בין השנים 1997–2013 הייתה חקיקה שהורתה על הפסקת אבטחת נשיאים לשעבר לאחר 10 שנים מסיום תפקידם, כשזה לא היה תקף לנשיאים שנכנסו לתפקידם טרם חקיקת החוק.
בינואר 2013 חתם הנשיא ברק אובמה על חוק המבטל הוראה זו ומשיב את אבטחת הנשיאים לשעבר לכל החיים.
מועמדים מרכזיים לנשיא ולסגן נשיא.
חברי קבינט ספציפיים כמו: מזכיר האוצר והמזכיר לביטחון המולדת, כמו גם לאנשים אחרים לפי הנחיות הנשיא (בדרך כלל ראש סגל הבית הלבן והיועץ לביטחון לאומי, בין היתר).
כמו כן, חוקר השירות החשאי זיוף כספים, זיוף שטרות למיניהם (כגון המחאות נוסעים), מירמה בכרטיסי אשראי, והונאות למיניהן (כגון "העוקץ הניגרי" הידוע).
בשירות החשאי מועסקים 5,000 אנשים, מהם 2,100 סוכנים (שתפקידם לבצע את ההגנה ואת החקירות בפועל), 1,200 שוטרים במדים (שתפקידם לבצע את ההגנה ההיקפית על המבנים שעליהם מגן השירות), ו-1,700 מועסקים בתפקידים טכניים ומינהלתיים.
לשירות החשאי 125 משרדים ברחבי העולם.
השירות מפעיל יחידה מיוחדת של רוכבי אופניים על מנת לבצע מרדפים מהירים אחר חשודים.
הסוכנים המיוחדים הם הכוח העלית של השירות החשאי, הידועים באבטחת נשיא ארצות הברית וסגנו, בני משפחותיהם, מועמדים לנשיאות, ומנהיגים זרים המבקרים בארצות הברית.
סוכנים אלה מוצבים בארצות הברית וברחבי העולם כדי להגן על מנהיגים אמריקאים בעת נסיעות ואירועים בינלאומיים, כולל שגרירים ובכירים נוספים.
התפקיד תובעני ביותר, והשירות החשאי בוחר את המועמדים המתאימים בקפידה רבה.
לאורך הקריירה, סוכן מיוחד עשוי לשמש באבטחת מגוון אישים ולהיות מוצב במקומות שונים.
היחידה המיוחדת במדים (Uniformed Division)
סוכני היחידה במדים אחראים על אבטחת מבנים ואתרים רגישים בארצות הברית, בהם הבית הלבן, מעון סגן הנשיא, מחלקת האוצר ושגרירויות זרות בוושינגטון, וכן ליווי מנהיגים לאירועים ברחבי המדינה.
סוכני היחידה במדים עשויים להתמחות ביחידות מיוחדות, בהן:
יחידת הכלבנים (Canine Unit) – כלבים מאומנים לאיתור חומרי נפץ, חבילות חשודות וסכנות אחרות.
יחידת תגובה לשעת חירום (Emergency Response Unit) – כוח מוכן לפעולה במקרה של תקיפה על הבית הלבן או מבנים מאובטחים אחרים.
צוות צלפים (Countersniper Team) – סוכנים בעלי אימוני ירי מתקדמים המשתמשים בציוד תצפית וכלי נשק מיוחדים לאבטחת אזורים נרחבים.
צוות ליווי בשיירות (Motorcade Support Team) – צוותים המאבטחים את נסיעות הנשיא, סגנו ומנהיגים זרים, כולל סוכנים רכובים על אופנועים.
יחידת חקירות זירות פשע (Crime Scene Search Unit) – סוכנים המתמחים באיסוף ראיות מזירות פשע, כולל צילום, טביעות אצבע, סיבים ופרטי לבוש.
היחידות לחקירות פליליות, פשעי סייבר ותמיכה בחקירות
השירות החשאי של ארצות הברית מפעיל יחידות מיוחדות להגנה על מערכת הבנקאות והעסקים בארצות הברית מפני פשעי סייבר, זיוף והונאות פיננסיות.
סוכני השירות החשאי ביחידות פעולות סייבר, חקירות פליליות ותמיכה בחקירות מתמקדים במניעה והתמודדות עם פשעי מחשב, כולל כופרות (Ransomware), דיוג (Phishing) וגניבת מידע רגיש.
הסוכנים משתמשים בטכנולוגיות מתקדמות כדי לאתר ולעצור פושעי סייבר לפני שיגרמו נזק.
במקרי פשיעה, הצוותים פועלים לזיהוי עבריינים, איסוף ראיות, ואבטחת זירת הפשע הווירטואלית.
השירות החשאי גם משתף פעולה עם משטרות ומחלקות בילוש מקומיות כדי לשפר את יכולת ההתמודדות עם פשעי סייבר.
המעבדה לזיהוי פלילי של השירות החשאי היא אחת המתקדמות בעולם, ומתמחה בניתוח ראיות הכוללות כתב יד, טביעות אצבע, תיעוד ממצלמות אבטחה, טלפונים סלולריים, כרטיסי אשראי ועוד.
המעבדה מחזיקה באוסף הדיו הגדול בעולם, ומשמשת לזיהוי זיופים.
בנוסף, סוכנים ביחידה מומחים בניתוח פוליגרף (מכונת אמת), ומסייעים לחוקרים להבין מתי עדים וחשודים אומרים אמת או משקרים.
השירות החשאי מפעיל למעלה מ-80 כוחות משימה מיוחדים המתמקדים בפשיעה אלקטרונית ופשיעה פיננסית.
כוחות אלו משלבים סוכנים, חוקרים, מדענים, ממציאים ופקידים ממשלתיים במטרה להגן על קהילות בארצות הברית מפני פשעי סייבר ואיומים טרוריסטיים.
השירות החשאי של ארצות הברית מפעיל 136 משרדי שטח וסוכנויות שטח ברחבי ארצות הברית ובעולם, לצד המטה הראשי בוושינגטון הבירה.
המשרדים ממוקמים בערים מרכזיות בכל מדינה בארצות הברית, בעוד המשרדים הבינלאומיים ממוקמים במדינות אסטרטגיות למאבק בפשיעה פיננסית, פשעי סייבר ואבטחת אישים.
שיירת הרכבים של השירות החשאי
רכבי השירות החשאי ברובם כלי רכב בתוצרת פורד ושברולט ומורכבת אך ורק מרכבים מתוצרת ארצות הברית, מאז שנת 2001 בכל נסיעה מחוץ לעיר השיירה מונה כ-45 כלי רכב, בעוד הלימוזינות עצמן מתוחזקות על ידי הבית הלבן, רכבי ה"תמיכה" בשיירה מתוחזקים על ידי המשרד הצבאי בבית הלבן.
על המכוניות הנשיאותיות תמיד יופיעו בקדמת הרכב שני דגלים, שאחד מהם באופן קבוע הוא דגל ארצות הברית והשני דגל המדינה המארחת.
כמו כן מופיע על דלתות המרכב הסמל של נשיאות ארצות הברית.
בין היתר ניתן למצוא באופן קבוע בשיירה המלווה רכב פיקוד מסוג שברולט סוברבן (רכב זה משבש גלי רדיו ופוגע לעיתים ברשת הסלולר של הנוכחים באזור על מנת למנוע מתקפה על השיירה דרך טלפון נייד, רכב זה לא אהוד על התושבים האמריקאים).
בנוסף ניתן למצוא בשיירה רכב מסוג פורד לניטרול חומרים מסוכנים.
(Ford F550/Horton) אשר נוכחת בעיקר לקראת סוף השיירה.
עוד ניתן למצוא רכבי פורד גדולים אשר מסיעים את הפמליה של הנשיא, מספר כלי רכב להסעת הצוות הטקטי למקרי חירום (U.S.
Secret Service ERT), שתי לימוזינות של הנשיא שאחת מהן היא לימוזינת כוננות למקרה שהשנייה נפגעת, אמבולנס שסוגר את סיום השיירה ורכבי ליווי משטרתי מיוחד של המדינה המארחת.
השירות החשאי הדרום-אפריקני היה שמה של סוכנות הביון הדרום אפריקנית שהייתה אחראית למודיעין חיצוני אזרחי ולסיכול ריגול בשירות עצמו.
בראש הארגון עמד מנכ"ל שהיה חבר בוועדת תיאום המודיעין הלאומית והשירות היה מדווח לה.
הארגון היה כפוף למשרד לשירותי מודיעין.
הארגון נסתר מעין הציבור וזהות מבצעיו נשמרה בחשאיות רבה ורק ידוע שהארגון התמקד במאבק בטרור ונלחם בהשפעתו של ארגון אל-קאעידה במדינה.
השירות החשאי של דרום אפריקה נוסד ב-1995 לאחר הבחירות הדמוקרטיות במדינה כיורשו של שירות הביון הלאומי של שלטון האפרטהייד.
סוכנות הביון הלאומית (NIA) הייתה המקבילה לארגון האחראית למודיעין פנים.
שני הארגונים - SASS ו-NIA הוקמו מכוח חוק הביון 1994. בשנת 2009 הגוף פורק ומוזג אל תוך סוכנות ביטחון המדינה והפך למחלקת החוץ של הארגון.
השירות המטאורולוגי הישראלי הוא יחידת סמך במשרד התחבורה האחראית לחיזוי מזג האוויר, אספקת מידע מטאורולוגי וחקר האקלים בישראל.
ראשיתו בשנת 1937 במסגרת ממשלת המנדט הבריטי, והוא חבר בארגון המטאורולוגי העולמי מאז 1949. השירות מפעיל יותר מ-100 תחנות מדידה ברחבי ישראל, ומרכזו בקצה הצפון-מערבי של ראשון לציון, בשטחו של מרכז וולקני ליד מחלף השבעה.
מדידות מטאורולוגיות נערכו בארץ ישראל עוד במאה ה-19, במסגרת שתי אגודות לחקר ארץ ישראל שפעלו בגרמניה ובבריטניה באותה התקופה: קרן המחקר הבריטית לארץ ישראל (PEF) והאגודה הגרמנית לחקר פלשתינה (DPV).
המדידות נערכו בין היתר על ידי רופאים מבריטניה והטמפלרים במושבותיהם בארץ.
המטאורולוג הראשון העברי בארץ ישראל היה ד"ר אברהם ברוך (רוזנשטיין) שהגיע לארץ מפולין בשנת 1909 וניסה להקים בארץ ישראל רשת מדידות מטאורולוגיות להכרת האקלים בארץ.
בהמשך הוא הקים וניהל את התחנה המטאורולוגית של עיריית תל אביב, וקיבל אות כבוד מהממשלה הבריטית.
ברוך (רוזנשטיין) גם כתב את עבודת המחקר הקלימטולוגית הראשונה בעברית על "אקלים יפו - תל אביב - שרונה".
התחנה המטאורולוגית הוותיקה ביותר בישראל הפועלת עד היום באותו מקום, נמצאת במנזר בית ג'מאל.
היא הוקמה בשנת 1919 על ידי הפטריארך האיטלקי.
עם תחילת תקופת המנדט הבריטי והחל משנת 1920 החלו מדידות בחמש תחנות: חיפה, עזה, ג'נין, באר שבע וירושלים.
התחנות היו כפופות למשרד החקלאות של ממשלת המנדט, כאשר האחריות לאיכות התצפיות בתחנות היה של השירות המטאורולוגי המצרי.
בנוסף, הוקמו תחנות מדידת גשם במקומות רבים, על ידי דב אשבל.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, הקימה האוניברסיטה העברית בירושלים, תחת ניהולו של דב אשבל תחנות מטאורולוגיות ברחבי הארץ, כמעט בכל יישוב חדש שהוקם, בשיתוף מוסדות התנועה הציונית.
השירות המטאורולוגי המנדטורי הוקם בשנת 1937 עם הקמתו של שדה התעופה בלוד, בכפיפות לרס"ן דגלאס ויליאם גמבלי במחלקה לתעופה אזרחית של ממשלת המנדט.
עד הקמת השירות המטאורולוגי ניתנה תחזית לחיל האוויר הבריטי, שהיה מוצב ברמלה על ידי אנשי המשרד המטאורולוגי הבריטי (MetOffice).
ב-1 בנובמבר 1936 התמנה רודולף פייגה לתפקיד המטארולוגי הממשלתי, ומיד אחר כך החל לגייס עובדים נוספים לצורך הקמת השירות עבור ממשלת המנדט.
הוא היה מטאורולוג יהודי יוצא גרמניה, שהקים וניהל את המצפה המטאורולוגי באזור קריטרן-ברסלאו בגרמניה (כיום העיר וורוצלב בפולין).
פייגה הגיע לארץ בשנת 1935 לצורך השתתפות במכביה השנייה, במסגרת משלחת דאונים מגרמניה,כשכוונתו המקורית הייתה לפתח בארץ את המחקר על מטאורולוגיה ודאייה.
הוא אסף קבוצה של עובדים שהקימו את התשתית של השירות המטאורולגי.
ביניהם, שלושת יוצאי גרמניה שהיו בכירי השירות המטאורולוגי בשנתיים הראשונות להקמתו – היינץ גוטפלד (מרדכי גלעד), אדגר רוזנאו (נפתלי רוזנן) וגדעון שטייניץ, שלימים גם היוו את הנהלת השירות המטאורולוגי לאחר הקמת המדינה.
באוגוסט 1939 הועבר שדה התעופה לוד לידי חיל האוויר הבריטי.
החשדות והעוינות של מפקד השדה נגד היהודי יוצא גרמניה הביאו לשליחתו של פייגה למעצר במאי 1940. הוא שב לנהל את השירות המטאורולוגי רק לאחר שחיל האוויר הבריטי פינה את שדה לוד בפברואר 1946.
לקראת סוף 1940 ובמהלך מלחמת העולם השנייה ועד תחילת 1946 היה השירות המטאורולוגי המנדטורי מסופח השירות לחיל האוויר המלכותי שבראשו עמד קצין מטאורולוג מהמשרד המטאורולוגי הבריטי שגוייסלמילואים.
במאי 1941 הועבר השירות המטאורולוגי לרמלה וזמן קצר לאחר מכן לירושלים, מקום מושבו של מטה חיל האוויר בארץ.
עם יציאת חיל האוויר הבריטי משדה התעופה לוד, עברה לשם קבוצת חזאים של השירות המטאורולוגי המנדטורי, במקביל למרכז החיזוי שנשאר בירושלים.
בשנת 1948 הוחלט להקים יחידה מטאורולגית ב"שירות האוויר"(לימים, חיל האוויר של מדינת ישראל) ועובדי השירות המטאורולוגי הצעירים גויסו ליחידה זו.
בעת מלחמת העצמאות, חלק גדול מעובדי השירות היהודים עברו ליחידה המטאורולוגית של חיל האוויר.
עמדת החיזוי בשדה התעופה לוד ננטשה ב-22 במאי 1948 לאור ההנחיה של ההגנה ליהודים לעזוב את השדה מחשש לביטחונם.
השירות המטאורולוגי לאחר הקמת המדינה
לאחר הכרזת המדינה, הקבוצה שנשארה בירושלים, שלה ניתן השם "שמאי" (שירות מטאורולוגי ארץ ישראלי) ונתנה שירות ליישוב היהודי, בין היתר שירות לתעופה באזור ירושלים.
עובדי היחידה קיבלו תעודות על "מילוי תפקידי הכרחי".
ב-28 במאי 1948 נהרג רודולף פייגה, מנהל השירות המטאורולוגי מרסיסי פגז ירדני, בעודו עוסק בסידורי החשמל שנדרשו להמשך פעילות היחידה המטאורולוגית בירושלים.
בחודש יוני 1948 סופח השירות המטאורולוגי ל-משרד התחבורה בממשלה הזמנית, וחודש אחר כך נמסרו לו מספר משרדים בקריה בתל אביב, שם התמקמו כל יחידות השירות שלא גויסו.
מרדכי גלעד (היינץ גוטפלד), סגנו של פייגה, התמנה למנהל השירות המטאורולוגי הישראלי.
השירות המטאורולוגי הישראלי הפסיק לתת שירותי חיזוי עד ליולי 1949. בתקופה זו המשיכו לפעול ההנהלה, מחלקת רשת התחנות ואקלים ומחלקת מחקר.
באותה עת חתמה מדינת ישראל על האמנה של הארגון המטאורולוגי העולמי.
בחודש יולי 1949 נפתח מחדש מרכז החיזוי בשדה לוד.
כל עובדי היחידה המטאורולוגית של חיל האוויר שרצו בכך, הצטרפו לשורותיו.
בהסכם עם משרד הביטחון נקבע כי השירות המטאורולוגי של משרד התחבורה יספק שירותים מטאורולוגיים לצורכי המדינה, כולל עבור צה"ל.
בשני העשורים הראשונים של המדינה השירות המטאורולוגי עסק בעיקר בעבודות קלימטולוגיות בתחום המטאורולוגיה החקלאית לצורך תכנון החקלאות במדינה החדשה: אזורי קרה, שיטות למניעת קרה, אזורים בעלי טמפרטורה גבוהה, הגברת המטר באמצעות זריעת עננים, חקר ההתאדות ומחקרים לצורך יישוב הנגב.
בנוסף, החל העיסוק בנושא זיהום אוויר והשפעת המטאורולוגיה על התפשטות מזהמים, כולל הכנת דו"ח משמעותי לטובת הקמת תחנת הכוח רידינג ד' בתל אביב בשנת 1967.
השירות המטאורולוגי היה מעורב בהקמת המחלקה למטאורולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1957. היא הוקמה במסגרת לימודי מתמטיקה ומדעי הטבע על ידי ד"ר ייל מינץ ושנתיים לאחר מכן, פרופ' יהודה נוימן, מנהל מחלקת המחקר בשירות המטאורולוגי החליף את ד"ר מינץ באוניברסיטה העברית בירושלים.
עם סיום בנייתו של המחשב "וייצק" במכון ויצמן, החל ד"ר מינץ לעשות שימוש במחשב זה לצורך הרצת מודלים נומריים לחיזוי מזג אוויר.
כאשר ד"ר מינץ עזב את הארץ, המשיך בהרצת המודלים הנומריים גדעון שטייניץ שהיה אחראי על המחלקה הסינופטית והמחקר בשירות המטאורולוגי, תחילה ב"וייצק", ולאחר מכן במחשב שנרכש על ידי צה"ל.