tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גרסת המשל בלוקאס נקראת גם משל המנים (המטבעות).
בשני המקומות, גם אצל מתי וגם אצל לוקאס, מפקיד האדון בידי שלושת עבדיו נכסים (כיכרי כסף) בעת שהוא יוצא למסע רחוק.
בשובו, מעריך האדון את נאמנות עבדיו בהתאם לאופן שבו פעלו ביחס לנכס, כיצד השקיעו את הסחורה שהופקדה בידם והפיקו ממנה רווחים.
ברור כי האדון ציפה מעבדיו שיפיקו רווחים.
מידת הרווח מתפרשת כמידת הנאמנות לאדון מצד כל עבד.
האדון גומל לעבדיו ביחס ישיר לאופן שכל אחד מהם טיפל בפיקדון שהופקד בידו.
הוא שופט את שני עבדיו החרוצים על פי "נאמנותם", ונותן להם גמול חיובי.
לעבד האחד, העצל, שלא היה נאמן, העבד "ששיחק על בטוח", ניתן "גמול שלילי".
משל בגרסה דומה מבחינת הנושא מופיע גם בבשורה הלא-קנונית ב"בשורה לעבריים" (אין לבלבל אותה עם האיגרת אל העברים).
בעוד שהסיפור הבסיסי במשלים אלה היה ונשאר זהה במהותו, מסגרות המיקום שונות לגמרי.
מסגרת המיקום של משל של כיכרי הכסף במתי כ"ה הוא הר הזיתים, במתי כ"ה 24–25, הנושא הכללי הוא אזהרות ומשלים לאירועי אחרית הימים.
האזהרות וההתרעות הישירות (מתי כ"ד 42, מתי כ"ד 44, מתי כ"ה 13) חייבים לשמש כאזהרות לתלמידיו וקהל שומעיו שעליהם לעמוד על המשמר ולהיות מוכנים לקראת "ביאת המשיח".
מסגרת המיקום של המשל של המנים בלוקאס י"ט נמצאת בקהל המצוי בשטח הפתוח.
זכי זה עתה החל להאמין, והאדון - ישו הכיר בישועתו.
מאידך, קהל שומעיו של ישו ציפה עתה להקמת מלכות האלוהים על ידו.
המשל מספר על אדון שעזב את ביתו ונסע רחוק.
לפני שעזב, הפקיד את נכסיו לעבדיו, על פי היכולות של כל אחד מהם, העבד הראשון קיבל חמישה כיכרי כסף העבד השני קיבל שתי כיכרות כסף, והעבד השלישי קיבל כיכר כסף אחת.
הנכס שהופקד בידי שלושת העבדים היה בסיכום שמונה כיכרות כסף, כאשר ערכה של כיכר כסף אחת היה שווה ערך לסכום כסף משמעותי ביותר (מדובר בשווי של 25–35 ק"ג של מתכת יקרת ערך, כמו זהב או כסף, לכיכר אחת).
לאחר שובו הביתה, לאחר היעדרות ממושכת, מבקש האדון דין וחשבון על הרווחים שעשו כל אחד משלושת עבדיו מכיכרות הכסף שהופקדו בידם.
העבדים הראשון והשני מסבירים כי השקיעו את כיכרות הכסף, כך שהראשון הכפיל את ערך הכיכרות שקיבל, כלומר יש לו עכשיו עשר כיכרות כסף, וכן השני שהכפיל את ערך הכיכרות שקיבל, כלומר יש בידיו עתה ארבע כיכרות כסף.
האדון גמל לכל אחד מהם בכך שהפקיד בידם הרבה יותר מאשר הפקיד בידם קודם.
העבד השלישי, לעומת זאת, רק קבר בסתר באדמה את הכיכר שקיבל.
על כך נענש העבד השלישי על ידי אדונו, מה שהיה לו נילקח ממנו ונמסר לעבד הראשון, שלו שהיו לו כבר עשר כיכרות, והוא, העבד השלישי עצמו, הושלך אל החושך החיצון לעינויים.
ישו מספר את המשל הזה כיוון שהיה קרוב לירושלים, תלמידיו קיוו שמלכות אלוהים תופיע מיד.
המטרה בסיפור על המסחר וההשקעה במהלך היעדרו של האדון (שהנמשל לו הוא ישו בעצמו) נועד לסתור את הציפיות להופעה המידית של מלכות האלוהים.
משל המנים דומה באופיו למשל כיכרי הכסף אך שונה ממנו בכך שבמשל המנים קיים המוטיב של מלך וקבלת המלכות.
כמו כן מדובר בעשרה עבדים (ולא שלושה) שבידם הופקדו עשרה מנים (שווי כיכר אחת שווה ל-60 מנים), מנה אחד לכל משרת.
בסופו של המשל ישנה התייחסות לשלושה עבדים בלבד, ולתוצאות העסקיות שלהם והגמול של כל אחד בעקבות תוצאות אלה.
בנוסף לכך בסיפור המשל בלוקאס קיים בתחילת המשל אזכור לכך שתושבי עירו של המלך, לא רצו אותו בתור השליט שלהם.
ובסוף המשל בבשורת לוקאס, הוא הוסיף כי המלך הורה להביא את יריביו שונאיו (שמאסו בו כמלך) לפניו ולהוציאם להורג, כמו גם את גמולו של המשרת העצל והרע, שהמנה נשלל ממנו.
על ההקבלה בין כתביו של לוקאס (הבשורה על פי לוקאס וספר מעשי השליחים), לכתבי יוסף בן מתתיהו הצביעו כבר לפני זמן רב בעבר.
לרעיון הליבה, של אדם/אדון הנוסע לארץ רחוקה בהקשר למלכות, יש דמיון מסוים לנסיעתו של הורדוס ארכילאוס לרומא על מנת לקבל אישור למלכותו מהקיסר; אף שדמיון זה אינו משמעותי כשלעצמו, כתבי יוסף בן מתתיהו מכילים גם פרטים המהדהדים במשל בבשורת לוקאס .
יוסף בן מתתיהו מתאר שבעוד שארכילאוס נסע לרומא לקיסר אוגוסטוס, משלחת של יהודים הגיעה כדי להתלונן בפני הקיסר על כך שהם לא רוצים את ארכילאוס כשליטם; כאשר חזר ארכילאוס, הוא הביא 3,000 איש מאויביו לבית המקדש, ושם טבח בהם.
אוסביוס מקיסריה כולל ניסוח אחר כסיכום של משל כיכרי הכסף שנלקח מתוך "הבשורה לעבריים" (אשר בדרך כלל נחשבת בעידן המודרני כבשורה של ה"נצרנים" - Nazarenes); בשורה זו ככל הנראה הושמדה כאשר הספרייה התאולוגית של קיסריה, מריטימה (Maritima), נהרסה במאה השביעית (בשל הפלישה המוסלמית לארץ ישראל), ואשר שרידיה טרם נמצאו.
אוסביוס כותב בהתייחס לאותה בשורה, כי בעוד שהעבד שהטמין את כיכר הכסף באדמה והוכח על כך קשות, רק העבד אשר קיבל שני כיכרי כסף והשקיע אותם וצבר תשואה על השקעתו.
לעומת זאת שהעבד שקיבל חמישה כיכרי כסף מאדונו, "בזבז אותם על זונות ונשים מופקרות", והוא העבד, לפי הבשורה לעבריים, שנשלח לחושך החיצון (אוסביוס מזהה במפורש את החושך החיצון כמאסר).
כיכר (יוונית עתיקה: , talanton – 'מידה', 'איזון') שימש כיחידת משקל של כ-, וכאשר שמשה כיחידה של כסף, הייתה מוערכת כערך משקלו בכסף (המתכת).
כיחידת מטבע, ערכה של כיכר אחת הייתה שווה כ-6,000 דינרים.
מאחר שדינר נחשב בדרך כלל כשכר עבור יום עבודה אחד, הערך של כיכר כסף אחת היה שווה ערך לכמעט עשרים שנות עבודה, של אדם רגיל.
לפי הסטנדרטים של היום (נכון לשנת 2009 בארצות הברית) בשיעור שכר המינימום של 7.25 דולר לשעה, הערך של כיכר כסף אחת יהיה כ $300,000 בקירוב, במשך-20 שנה, בעוד שעל פי חציון השכר שנתי של $26,363, כיכר כסף אחת תהיה בעלת ערך של כ-500,000 דולר.
בבשורת מתי, מילות הפתיח למשל זה קושרות את המשל למשל עשר העלמות, הקודם לו.
משל זה עוסק בנושא התכוננות לאחרית הימים.
עם זאת, המשל ניתן לפרשנות בדרכים שונות.
באופן מסורתי, משל כיכרי הכסף שימש כאמצעי של ישו לדרבן את תלמידיו להשתמש ביכולות והכישרונות שלהם בשירותם לאלוהים, וכן ללקיחת סיכונים למען מלכות אלוהים.
מתנות אלה כוללות את היכולות האישיות ("כישרונות" במובנם היומיומי), כמו גם כהון אנושי.
המשל מרמז שהכשל להשתמש באחת מן המתנות, יגרור תוצאת משפט כנגד התלמיד שכשל.
מנקודת מבט פסיכולוגית, הכישלון הוא התוצאה מידית של חוסר היכולת לחוש את אהבת אלוהים.
שני העבדים הראשונים היו מסוגלים לתפוס את האלוהות בגישה חיובית, כמי שהוא בעל גישה של "הבנה, חסד ונדיבות", ואילו העבד השלישי רואה את אלוהים כ"קשה, תובעני וביקורתי".
פינלי מציע את הפרשנויות שלהלן כלקחים המיועדים לנוצרים:
האיש האציל (לוקאס י"ט, 12) או האיש (מתי כ"ה, 14) שהוא המשיח.
מסעו של האדון למקום אחר ושובו (מתי כ"ה, 14–15; מתי כ"ד, 19; לוקאס י"ט, 12; לוקאס י"ט, 15) מדבר על המשיח כמסעו של המשיח בעת עלייתו השמימה, בעוד ששובו מציין את ביאתו השנייה של המשיח.
הפקדת נכסיו של האדון לעבדיו בזמן שהוא לא נוכח הם מתנות המשיח שניתנו למאמינים בציפייה שהם ייצרו מהם פירות (רווחים) רוחניים למלכות אלוהים.
בזמן העדרו, הוא מצפה מהמאמינים "לסחור ולעשות עסקים עם זה", עד שובו (לוקאס י"ט, 13).
הערכתו את העסקים שהם ניהלו במהלך היעדרו מתקיים לאחר שובו מתבטא במתן דין וחשבון על פעילותם (מתי כ"ה 19 ולוקאס י"ט 15).
מה שמסמל את משפטו של המשיח, על המאמינים בלבד, בהערכה לשירותם למשיח באמונה.
התגמול החיובי לשני העבדים מבוסס על נאמנותם בכך שעשו שימוש ראוי בנכסים שהופקדו בידם על ידי המשיח - המשימות שהוטלו עליהם בנמשל.
זהו כנראה הגמול החיובי של המשיח על שירותם הנאמן למענו, לאותם מקרב המאמינים אשר שרתו באמונה ונאמנות את המשיח.
הגמול השלילי לעבד הלא נאמן מדבר כנראה על משפטו של המשיח למאמינים הלא נאמנים.
המשורר ג'ון מילטון הוקסם מהמשל (בפירושו המסורתי), בהתייחסו אליו שוב ושוב, בעיקר בסונטה "When I consider how my light is spent" :
מבקרים אחדים מפרשים את השיר כדרבון לנכונות לקבל את רצון אלוהים, וכביקורת על אי-הבנת המשל כמילולי או ככלכלי, בהמתנה סבלנית, תוך ויתור על צבירת עושר במגמה להוכיח את עצמך - כדרך הנכונה לעבוד את אלוהים.
בעוד שמחבר השיר משיח את דאגותיו בהיותו בעל הישגים מוגבלים בלבד, מזכירה לו הסבלנות, כי אלוהים אינו זקוק "לפועלם של בני אדם".
ייתכן אף שמילטון מתייחס לאלוהים כאל מלך), או כאל האדון שבמשל.
הבישוף הקתולי רוברט ברון אומר כי הכיכרות במשל זה הם "חלק מחסד האלוהים בהשתתפות במאזן האהבה האלוהית", ולא היכולות האישיות או העושר.
תוך היאחזות בפרשנות התנ"ך של פרופסור רוברט שנסטנה, הטוען כי כיכר בבית היהודי העתיק היה כבד מאוד לכן חמש הכיכרות היו כבדות מאוד.
כבדות כזו הייתה מוזכרת בייחס למשקל, הכבד מכול - כבוד (בהקשר של כובד) אלוהים בבית המקדש של ירושלים, בהתאם לכך כבד מכל הוא חסדו של אלוהים.
באופן דומה, משקף האתר של מסדר ה"כרמליתים" המגדיר את הכיכרות כ"אהבה, שירות, שיתוף", "כספו של האדון".
במילים אחרות, אומר, ארסמו לייבה-מריקקיס (Erasmo Leiva-Merikakis) "הכישרון הגדול ביותר, והאוצר הגדול שלנו, הוא היכולת שלנו לאהוב, ובעסק הזה, המנצח הגדול, הוא זה הנוטל הסיכונים הרב ביותר, כלומר האחד המוכן להשקיע את עצמו היכן שהסיכויים כנגדו הם הרבים ביותר".
יואכים ירמיאס האמין כי המשמעות המקורית של המשל היה לא הייתה אתית ביחס לכל אדם.
תחת זאת, הוא ראה את המשל כמכוון לסופרים אשר מנעו "מבני אדם אחרים את חלקם במתנת אלוהים.
לדעתו, אומר ישו כי סופרים אלה יובאו בקרוב לתת דין וחשבון על מה שעשו עם דבר אלוהים, אשר הופקד בידיהם.
ירמיאס האמין כי גם בחיי הכנסייה הקדומה קיבל המשל משמעות חדשה, כאשר הסוחר הוא נמשל לישו, כך ש"מסעו הפך לעלייתו השמיימה ושובו לאחר מכן הפך לביאתו השנייה (Parousia)".
"משל הכיכרות" תואר בציורים על ידי אמנים כמו רמברנדט, יאן לאוקן, מתאוס מריאן.
בספרות, הנובלה מ-1934, Threepenny Novel'', של הסופר ברטולט ברכט (1895–1956), מוצגת ביקורת חברתית באמצעות המשל ככלי אידאולוגי של הניצול הקפיטליסטי של העובד ושל החברה.
במוזיקה הדתית המזמור "עבד אלוהים, כל הכבוד!", מאת ג'ון ווסלי, מהדהד בעיקר את "משל הכיכרות" (מתי כ"ה 23), שנכתב לרגל מותו של ג'ורג' ווייטפילד (1714–1770), הכומר האנגלי מהכנסייה האנגליקנית שהיה הכלי העיקרי להתעוררות הגדולה הראשונה (בשנים 55–1731) בבריטניה וגם במושבות האמריקניות.
מזמור "עבד אלוהים, כל הכבוד!" מתחיל כך:
משלוח מיוחד מכוכב X היא סדרת טלוויזיה קנדית-אמריקאית מונפשת, מסוגת הרפתקאות, מדע בדיוני וקומדיה, אשר נוצרה על ידי ג'ף הארטר והופקה על ידי DHX Media Vancouver ו-American Greetings.
הסדרה שודרה בארצות הברית החל מ-13 ביולי 2013 עד 24 בפברואר 2014 בערוץ דיסני XD, ואילו בקנדה שודרה החל מ-14 בינואר 2014 עד 31 באוגוסט 2015 בערוץ Teletoon.
בישראל הסדרה שודרה בדיבוב עברי בערוץ דיסני החל מ-22 בדצמבר 2013 עד 2014. לסדרה הופקה עונה אחת הכוללת 26 פרקים באורך 22 דקות, כאשר כל פרק מחולק לשני פרקים משניים באורך 11 דקות.
הסדרה עוקבת אחר הרפתקאותיו של דן זמברסקי בן ה-15, אשר מקבל חבילות מוזרות וסתמיות מכוכב X.
החבילות מגיעות בצורות שונות ודן ושני חבריו הטובים, אמנדה וטרול, מנצלים את התכולה בהן לטובתם האישית, תוך כדי שמירה עליה מידיו של קופרניקוס, חייזר מרושע שזומם להשתלט על העולם, והעוזרת שלו קלימארי.
דן זברוסקי – הגיבור הראשי של הסדרה.
מקבל חבילות מוזרות וסתמיות מכוכב X.
אמנדה – החכמה מבין חבריה, בעיקר בזכות יומן שרשום בו מה החבילות עושות.
אמה מנסה להפוך אותה לנערה תחרותית.
טרול – החבר הכי טוב של דן.
הוא מכבד את הטבע ובעלי החיים, מלבד דביבונים.
למרות שהוא בעל משקל גבוה, הוא חזק ואתלטי.
קופרניקוס – הנבל הראשי של הסדרה שמנסה לקחת מדן את החבילות, על מנת שיוכל להשתלט על העולם.
קלימארי – עוזרת של קופרניקוס.
שילוב של קופה עם זרועות דיונון.
הדיבוב העברי של הסדרה בוים על ידי תמי ברק, והופק על ידי אסנת סדן וגלי נשר.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתדן זברוסקיוינסנט טונגגיא זיידמןאמנדהבריט אירוויןרונה בקרמןטרולטי אולסוןמורן סופרקופרניקוסבריאן דראמונדאורי זלצמןקלימאריטבית'ה סנט ג'רמיין
בנוסף דיבבו בדיבוב העברי גדי לוי, דור סרוגו, נעמי לבוב ותמי ברק.
הרעיון לסדרה עלה בשנת 2006 על ידי ג'ף הארטר עבור American Greetings, כאשר היא אהבה אותו והחלה לפתח אותו.
החברה התלהבה מאוד משם הסדרה שלטענתם הוא נשמע נהדר ומקל על השיווק.
בשנת 2008 הם הציעו את הסדרה עבור חברת וולט דיסני, אשר נתנה לה אור ירוק בשנת 2011. הסדרה עלתה לשידור לראשונה בשנת 2013 והסתיימה שנה לאחר מכן, כאשר הופקה לה עונה אחת בעלת 26 פרקים.
ג'ויס סלטון מאתר "Common Sense Media" תיארה את הסדרה כסדרת הנפשה מפוקפקת ומהירה, עם "הומור גס" ו"גאדג'טים חייזרים" יחד עם אלימות מצוירת.
עוד היא טענה שחלק מהילדים הצעירים עלולים להיות "מאוימים או מעוררים יתר על המידה בגלל הקצב המהיר".
"משלוח מיוחד" הוא אלבום האולפן השני והאחרון של צמד הראפ פלד ואורטגה.
את האלבום הוציאה לאור ב-4 בדצמבר 2010 חברת התקליטים היי פייבר הפקות בפורמט תקליטור בלבד.
באלבום נכללו אחת-עשרה רצועות, כולן מושרות בשפה העברית.
"משל קטן" הוא סיפור קצר שנכתב על ידי פרנץ קפקא, ככל הנראה בשנת 1920. הסיפור, שאורכו פסקה אחת, פורסם לאחר מותו של קפקא על ידי מקס ברוד, שגם נתן לו את שמו.
הסיפור תורגם לעברית על ידי אברהם כרמל כחלק מהקובץ "תיאור של מאבק", בהוצאת שוקן.
"אוח", אמר העכבר, "העולם הולך וקָטֵן מיום ליום.
בתחילה הוא היה כל כך גדול שפחדתי, המשכתי לרוץ ולרוץ, ושמחתי כשראיתי מימין ומשמאל קירות במרחק, אבל הקירות הארוכים האלה הצטמצמו כל כך מהר שאני כבר בחדר האחרון, ושם בפינה עומדת המלכודת שאליה אני רץ."
"אתה רק צריך לשנות את הכיוון שלך," אמר החתול, ואכל אותו.
דייוויד פוסטר וואלאס דן בסיפור זה במאמר שפורסם בעברית כחלק מהאוסף טבעו של הכיף, בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
קיים עיבוד קומיקס לסיפור, שאויר על ידי פיטר קופר, כחלק מהקובץ- Give It Up!
משלוח מזון הוא שירות שליחויות במסגרתו מסעדה, חנות או חברת משלוחי מזון עצמאית מספקת מזון ללקוחות.
ההזמנה מבוצעת בדרך כלל בטלפון, דרך אתר האינטרנט של הספק, באמצעות אפליקציית מובייל, או באמצעות שירות הזמנת מזון של צד שלישי.
הפריטים שנשלחים ללקוחות עשויים לכלול מנות ראשונות, תוספות, משקאות, קינוחים או מוצרים מהמכולת, והם נשלחים בדרך כלל בקופסאות או בשקיות.
נהג המשולחים בדרך כלל נוהג במכונית, אך בערים גדולות יותר שבהן מרבית הבתים והמסעדות נמצאים במרחק קרוב יחסית זה מזה, נהגי המשלוח עשויים להשתמש במקום זאת באופניים או בקטנוע.
בעשור השני של המאה ה-21 הזמנת משלוחי מזון באמצעות האינטרנט דרך חברות צד שלישי הפכו פופולריים במיוחד ברחבי העולם.
באזורים מסוימים בעולם נעשים בהווה הפעלות ניסיוניות של טכנולוגיות שעדיין נמצאות בשלבי פיתוח כמו כלי רכב אוטונומיים לצורך ביצוע משלוחי מזון.
בהתאם לחברת המשלוחים הלקוחות יכולים לבחור לשלם את עלות המשלוח באינטרנט או באופן אישי - במזומן או בכרטיס אשראי.
בדרך כלל החברה גובה גם עמלת המשלוח בתעריף קבוע בנוסף לעלות הפריטים.
במקרים מסוימים לא גובים דמי משלוח.
בנוסף לכך באזורים מסוימים בעולם נהוג גם לתת תשר ישירות לשליח.
משלחת לואיס וקלארק הייתה המשלחת היבשתית הראשונה שחצתה את אמריקה הצפונית, ממזרח היבשת אל חוף האוקיינוס השקט ובחזרה.
את המשלחת, שפעלה בין 1804 ל-1806, יזם הנשיא תומאס ג'פרסון, והובילו סגן משנה מריווד'ר לואיס וסרן ויליאם קלארק, מצבא ארצות הברית שנעזרו באישה אינדיאנית בשם סקאג'וויה.
הנשיא ג'פרסון יזם את המשלחת זמן קצר לאחר רכישת לואיזיאנה בשנת 1803 כדי לחקור ולמפות את השטח החדש שנרכש, למצוא נתיב מעשי על פני המחצית המערבית של היבשת, לבסס נוכחות אמריקאית בשטח זה לפני שהמעצמות האירופיות יציגו תביעות על האזור, וכן ולבסס מסחר עם שבטים אינדיאנים מקומיים.
המטרות המשניות של המסע היו מדעיות: לחקור את הצמחים, חיי בעלי החיים והגאוגרפיה של האזור, המסע הוכתר בהצלחה, המשלחת יצרה קשרים עם שבטים מקומיים, וחזרה עם מפות, רישומים ויומנים שהכילו חומר רב ערך.
במשך שנים התעניין תומאס ג'פרסון בסיפורי מסעות של מגלי ארצות, והפגין עניין רב בחקר האזור הלא ידוע ברובו של יבשת אמריקה.
כמו קפטן קוק, הוא רצה לגלות מסלול מעשי דרך צפון מערב לחוף האוקיינוס השקט.
אלכסנדר מקנזי כבר התווה מסלול במסעו אחר האוקיינוס השקט, בעקבות נהר מקנזי בקנדה לאוקיינוס הארקטי בשנת 1789, כאשר הוא וצוותו היו הלא-ילידים הראשונים שחצו את אמריקה מצפון למקסיקו במסע חקר מאורגן, והגיעו לחוף האוקיינוס השקט בקולומביה הבריטית בשנת 1793 - תריסר שנים לפני לואיס וקלארק.
משלחת נוספת הייתה אמורה לצאת בשנת 1792, אולם היא בוטלה לאחר שהעומד בראשה, אנדרה מישו, שהיה מחלוצי חוקרי הטבע של צפון אמריקה, נחשד בהיותו סוכן צרפתי.
משלחות מחקר לא היו הכוחות האירופאיים הראשונים שנפגשו עם השבטים המקומיים.
קדמו להן ציידים וסוחרים אשר נסעו בטריטוריות הלא ממופות עדיין, אולם מטרתו של ג'פרסון הייתה להשיג הבנה כוללת של שטח נרחב, שלא היה עדיין ממופה, על העמים שלו, הגאוגרפיה, עולם החי והצומח, ומשאבי הטבע שלו, על מנת לאפשר את התחלת ההתפשטות האמריקאית על פני הטריטוריה החדשה.
שנתיים לאחר תחילת כהונתו, ביקש ג'פרסון מהקונגרס לממן משלחת דרך שטח לואיזיאנה לאוקיינוס השקט.
על מנת שלא למשוך תשומת לב למשלחת שהייתה אמורה לגלות מידע יקר ערך, הוא לא ניסה להסתיר את דבר יציאתה מגורמים ספרדים, צרפתים ובריטים, אלא טען שמדובר במשלחת מדעית.
עם זאת, הנחיותיו למשלחת היו:מטרת המשימה שלכם היא לחקור את נהר המיזורי ויובליו העיקריים, שכן על ידי מסלולו וחיבורו עם מימי האוקיינוס השקט (בין אם נהרות קולומביה, אורגון, קולורדו או כל נהר אחר), עשוי לשמש נתיב התחבורה הימי הישיר והמעשי ביותר לרוחב היבשת לצורכי מסחר.
ג'פרסון בחר בלואיס להנהיג את המשלחת שכן הוא זיהה בו אדם בעל שילוב נדיר של ידע נרחב במדעי הטבע, היכרות עם דרכי העמים הילידיים, כמו גם תכונות אופי הדרושות למפקד משלחת.
ג'פרסון עצמו פתח בפני לואיס את ספרייתו בנושא הגאוגרפיה של יבשת צפון אמריקה, שללואיס הייתה גישה מלאה אליה.
הוא בילה זמן ממושך בלימוד המפות הקיימות ובהתייעצות עם ג'פרסון.
מספר שבועות לאחר רכישת לואיזיאנה, נתן נשיא ארצות הברית תומאס ג'פרסון, שתמך בהתפשטות מערבה, הוראה לקונגרס של ארצות הברית להקציב 2,500 דולר על מנת "לשלוח קצינים נבונים וכעשרה עד שנים עשר גברים, לחקור אפילו עד האוקיינוס המערבי".
על צוות המסע הוטל לחקור את השבטים האינדיאניים, הגאולוגיה, הבוטניקה, ובעלי החיים של האזור.
ב-14 במאי 1804 יצאה היחידה תחת פיקודו של קלארק להפלגה במעלה נהר המיזורי אל סנט צ'ארלס, מיזורי, שם הצטרף אליהם לואיס.
המספר המדויק של חברי המשלחת לא ידוע, אך לפי ההערכות היו חברים בה כ-45 איש.
מסנט צ'ארלס המשיכה המשלחת בהפלגה בנהר.
ב-20 באוגוסט 1804 הם חנו ליד נהר קטן, שם מת סמל צ'ארלס פלויד, מחברי היחידה, ככל הנראה מדלקת תוספתן חריפה.
זהו האדם היחיד שמת במהלך המסע.
כיום נהר זה נקרא על שמו, נהר פלויד.
בסוף אוגוסט, הגיעה המשלחת אל המישורים הגדולים.
בעזרת סקאג'וויה הם יצרו קשרים עם כ-24 שבטים אינדיאנים, שעזרו להם למצוא את דרכם.
המשלחת ראתה את האוקיינוס השקט לראשונה ב-7 בנובמבר 1805, והגיעה לחוף כעבור שבועיים.
מזג האוויר היה קשה ומכיוון שבאזור לא היו איילים, שמהם ניזונו בתחילת המסע, הם סבלו ממחסור במזון.
לכן, ב-24 בנובמבר החליטה היחידה לעבור לצד הדרומי של נהר קולומביה, שם הקימו את מצודת פורט קלטסופ.
הם עשו זאת לא רק לצורך מחסה והגנה אלא גם כדי לבסס באזור באופן רשמי את הריבונות של ארצות הברית, כשדגל ארצות הברית מתנוסס מעל המצודה.
במהלך החורף תיעד לואיס את ממצאיהם במהלך המסע.
ב-23 במרץ 1806, החלה היחידה במסע בחזרה למיזורי.
בתחילה השתמשו בסירות קאנו כדי להפליג בנהר קולומביה, ולאחר מכן המשיכו את המסע ביבשה.
ב-23 בספטמבר הסתיים המסע, כאשר המשלחת הגיעה בחזרה אל סנט לואיס.
המשלחת השיגה את מטרתה להגיע אל האוקיינוס השקט, למפות ולבסס את ריבונות ארצות הברית באזור.
הם הקימו יחסים דיפלומטיים וסחרו עם עשרות שבטי ילידים.
הם צברו מידע על בית הגידול הטבעי, החי והצומח, והחזירו דגימות צמחים, זרעים ומינרלים שונים.
הם מיפו את הטופוגרפיה של הארץ, וקבעו את מיקומם של רכסי הרים, נהרות ושבטי האינדיאנים הרבים שפגשו במהלך המסע.
הם גם למדו הרבה על שפתם ומנהגיהם של השבטים האינדיאנים בהם הם נתקלו, והביאו רבים מממצאיהם, כולל אביזרי קרב ובגדים אינדיאניים מסורתיים.
אף על פי שסקאג'וויה תוארה כמדריכת המשלחת, פעולת ההדרכה שלה מתוארת פעמים מעטות בלבד.
עבודתה כמתורגמנית בהחלט עזרה למשלחת החקר לנהל משא ומתן עם שבטי השושון; עם זאת, ייתכן כי הערך החשוב ביותר למשימה היה עצם הנוכחות שלה במהלך המסע המפרך, אשר סימלה את כוונותיה שוחרות השלום של המשלחת.
קלארק ציין ביומנו כי "האישה האינדיאנית אישרה עבור האנשים האלה את כוונותינו הידידותיות, כיוון שנשים לא מתלוות למשלחת מלחמה באזור זה," ו"אשתו של שאבונו המתורגמן שלנו מפייסת את כל האינדיאנים בנוגע לכוונות הידידותיות שלנו, אישה עם קבוצת גברים היא אות של שלום".
14 במאי - המסע מתחיל בשעה 16:00 כשהקבוצה עוזבת את מחנה החורף ליד סנט לואיס
16 במאי - הקבוצה מגיעה לסנט צ'ארלס מיזורי
21 במאי - הקבוצה עוזבת את סנט צ'ארלס
21 ביולי - חוצים את נהר פלאט, כ-640 מייל מסנט לואיס.
נכנסים לשטחו של שבט הסו
8 באוקטובר - 11 באוקטובר - חוצים את הנהר גרנד
24 בדצמבר - סיום בניית מעוז פורט מנדן.
הקבוצה נכנסת למעוז לתקופת החורף
7 באפריל - 25 באפריל מפורט מנדן לנהר ילוסטון
25 באפריל - 3 ביוני - נהר ילוסטון עד נהר מריאס
27 באפריל - הקבוצה נכנסת לאזור מדינת מונטנה של היום
1 בספטמבר - 6 באוקטובר - חוצים את הרי ביטררוט
9 באוקטובר - 7 בדצמבר - יורדים בנהר קלירווטר, הנהר סנייק ונהר קולומביה
20 בנובמבר - נפגשים עם האוקיינוס השקט בפתח הנהר קולומביה
הרי ביטררוט עדיין מכוסים בשלג, לא יכולים לעבור.
11 באוגוסט - לואיס נורה בטעות בידי אחד מחברי המשלחת.
23 בספטמבר - המסע הסתיים כשהקבוצה מגיעה חזרה לסנט לואיס.
במהלך מסעה, רכשה המשלחת ידע על שבטים רבים של ילידים אמריקאים שלא היו ידועים עד כה והתחילו לבסס איתם קשרי מסחר; הם השיגו תיאור גאוגרפי נאמן של נתיבים רבים ביבשה ובנהרות.
במזרח, התגליות הבוטניות והזואולוגיות עוררו את עניינה של האגודה הפילוסופית האמריקאית, אשר בקשה דגימות, חפצים שונים שנתקבלו מהאינדיאנים, ודיווחים על צמחים וחיות בר יחד עם זרעים שונים.
ג'פרסון עצמו טיפח וחקר זרעי תירס שהביאה איתה המשלחת.
המשלחת ביססה נוכחות אמריקאית בטריטוריה החדשה שנרכשה ופתחה את הדלת להמשך חקר, סחר וגילויים מדעיים.
לואיס וקלארק אף הביאו איתם בחזרתם את הצ'יף של אחד משבטי האינדיאנים אשר נפגש עם ג'פרסון.
עם שובם, לואיס וקלארק נאבקו להכין את כתבי היד שלהם לפרסום.
עם זאת מרבית החומר כלל לא הגיע לפרסום בימי חייהם, ורבים מהגילויים שלהם לא נזקפו כלל לזכותם, וקיבלו שמות אחרים לאחר ש"התגלו" בשנית על ידי חוקרים אחרים.
במהלך המאה ה-19, אזכורים ללואיס וקלארק כמעט שלא הופיעו בספרי ההיסטוריה, אפילו במהלך יום המאה של ארצות הברית ב-1876, והמשלחת נשכחה במידה רבה.
לואיס וקלארק החלו לקבל תשומת לב בתחילת המאה ה-20. כתבי העת המקוריים של המשלחת התפרסמו בשנים 5–1904 ורק אז החל הציבור הרחב התוודע להיקף המלא של התגליות המדעיות שלה.
גם תערוכת הרכישה של לואיזיאנה ב-1904 בסנט לואיס וגם תערוכת המאה של לואיס וקלארק ב-1905 בפורטלנד, אורגון, הציגו אותם כחלוצים אמריקאים.
לקראת 100 שנים למשלחת הונפק דולר הזהב של לואיס וקלארק.
להלן רשימה כרנולוגית של משלחות לתחנת החלל הבין־לאומית (ISS) שהיא פרויקט משותף של חמש סוכנויות חלל שונות: מנהל האווירונאוטיקה והחלל הלאומי (NASA), סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה (Roscosmos), הסוכנות היפנית לחקר החלל (JAXA), סוכנות החלל הקנדית (CSA) וסוכנות החלל האירופית (ESA).
משלחת לתחנת החלל מתייחסת לצוות ששהה בתחנת החלל ומשתמש בה למחקר ובדיקות.
משלחות יכולות להימשך עד שישה חודשים ולכלול בין שניים לשנים עשר אנשי צוות.
צוותי משימת אספקה ותיירי חלל אינם נכללים ברשימה.
שמו של מפקד המשלחת מופיע בראש הרשימה השמית בהדגשה.
"משך שהות" הוא פרק הזמן שבין שיגור הצוות מכדור הארץ ועד לעזיבתם את תחנת החלל.
להלן רשימת הצוותים שאיישו את התחנה:
מארק ונדה היי אלכסנדר מיסורקין ג'וזף אקבה12 בספטמבר 2017, 21:17 UTCסויוז MS-06colspan="3" משלחת 54 אלכסנדר מיסורקין מארק ונדה היי ג'וזף אקבהcolspan="2" 27 בפברואר 2018 02:31 UTC סויוז MS-06 168 יום סקוט טינגל נוֹרישִׁיגֶה קַאנַאִי אנטון שקאפלרוב 17 בדצמבר 2017
20:55 UTC SpaceX Crew-4 170.5 סרגיי פרוקופייב דמיטרי פטלין פרנסיסקו רוביו rowspan="1" colspan="3" ניקול אונאפו מאן ג'וש אהרון קסדה קואיצ'י וקאטה אנה קיקינה 3 באוקטובר 2022
05:34 UTC SpaceX Crew-6 rowspan="1" colspan="3" משלחת 69 סטיבן בואן וורן הבורג סולטאן א-ניאדי אנדריי פדיייב rowspan="2" colspan="2" 3 בספטמבר 2023 11:05 UTC SpaceX Crew-6 181 סרגיי פרוקופייב דמיטרי פטלין פרנסיסקו רוביו 27 בספטמבר 2023
07:54 UTC סויוז MS-23 371 אולג קונוננקו לורל אוהרה ניקולאי צ'וב 15 בספטמבר 2023
18:53 UTC סויוז MS-24 rowspan="2" colspan="3" ג'סמין מוגבלי סאטושי פורוקאווה אנדראס מוגנסן קונסטנטין בוריסוב 26 אוגוסט 2023 13:16 UTC SpaceX Crew-7משלחת 70 לורל אוהרה rowspan="3" colspan="2" 6 באפריל 2024 03:54 UTC סויוז MS-24 202 ג'סמין מוגבלי סאטושי פורוקאווה אנדראס מוגנסן קונסטנטין בוריסוב 11 במרץ 2024
אולג קונוננקו rowspan="3" colspan="3" מייקל באראט אלכסנדר גרבנקין מתיו דומיניק ג'נט אפס 5 במרץ 2024
7:28 UTCSpaceX Crew-8 טרייסי קלדוול דייסון 23 במרץ 2023סויוז MS-25משלחת 71 אולג קונוננקו לורל אוהרה
ניקולאי צ'אב rowspan="2" colspan="2" 23 בספטמבר 2024 08:36 UTC סויוז MS-25 374 מייקל באראט אלכסנדר גרבנקין מתיו דומיניק ג'נט אפס rowspan="3" colspan="3" בארי וילמור סוניטה ויליאמס 6 ביוני 2024 17:34 UTC Boe-CFT איבן וגנר אלכסי אובצ'ינין
משלחת סמל חברי צוות תאריך שיגור משימה תאריך נחיתה משימה משך שהות (ימים) משלחת 72 מייקל באראט אלכסנדר גרבנקין מתיו דומיניק ג'נט אפס rowspan="3" colspan="2" 23 באוקטובר 2024
משלחת סמל חברי צוות תאריך שיגור (מתוכנן) משימה תאריך נחיתה (מתוכנן) משימה משך שהות (ימים) (מתוכנן)משלחת 75 ג'סיקה מאיר ג'ק האת'ווי סופי אדנוט אנדריי פדיאייב rowspan="2" colspan="2" אוקטובר 2026 (מתוכנן) SpaceX Crew-12 פיטר דוברוב אנה קיקינה אניל מנון נרץ 2026 (מתוכנן) סויוז MS-29
כוח האו"ם באתיופיה ואריתריאה היה כוח שמירת שלום של האומות המאוחדות שפעל בין השנים 2000–2008 בקרן אפריקה הכוח הוקם לאחר מלחמת אתיופיה-אריתריאה שהתרחשה בין השנים 1998–2000 בין אתיופיה ואריתריאה.
ביוני 2000 חתמו אתיופיה ואריתריאה על הסכם הפסקת פעולות האיבה בעקבות שיחות קרבה בהובלת אלג'יריה וארגון האחדות האפריקנית.
ביולי הקימה מועצת הביטחון את UNMEE כדי לקיים קשר עם הצדדים ולהקים מנגנון לאימות הפסקת האש.
בספטמבר 2000 אישרה המועצה את UNMEE כגוף הפיקוח על הפסקת פעולות האיבה ובמטרה לסייע בהבטחת קיום התחייבויות הביטחון.
מאז נשאר כוח זה באזור על מנת לסמן את הגבול בין שתי המדינות שהוחלט עליו בוועדת הגבולות לאחר המלחמה בין שתי המדינות, למרות ההתנגדות האתיופית לגבול זה.
מרכזה של המשלחת היה בעיר אסמרה שבאריתריאה ובאדיס אבבה שבאתיופיה, עם כוח של 3,300 חיילים הנמצאים על הגבול.
כ-1,500 חיילים מצבא הודו שירתו בכוח.
בנוסף 200 אזרחים וכ-75 מתנדבים.
אזור הגבול הוא מפורז המשתרע לאורך 25 קילומטרים מהצד האריתראי של הגבול.
הגבול בין שתי המדינות עדיין מתוח ואלפי פליטים חיים בו במחנות וכמיליון ברחו מבתיהם.
אריתריאה מגבילה את הסיור לאורך הגבול ומונעת מפיטרול של הליקופטרים באזור זה.
החלטה 1640 של מועצת הביטחון של האו"ם מנובמבר 2005 החליטה על הסדרת הנושא מחדש אך זה לא ייושם.
ב -30 ביולי 2008 סיימה מועצת הביטחון את המנדט של UNMEE.
החלטת המועצה הגיעה בתגובה למגבלות קשות שהטילה אריתריאה על UNMEE, כמו גם ניתוק אספקת הדלק - מה שלא אפשר את המשך ביצוע משימות המנדט שלה, והגביר את הסכנות לבטיחות ולביטחון של אנשי האו"ם.
משלחת אוורסט: אגדת ההר האסור הוא מתקן שעשועים מסוג רכבת הרים בממלכת החיות של דיסני באתר הנופש דיסניוורלד.
משלחת אוורסט מקביל למזחלות מטרהורן, רכבת הרים משנת 1959 בדיסנילנד.
בשניהם חוזרים מאפייני תפאורת ההר המושלג ודמות היטי לאורך הנסיעה.
למרות שגובה ואורך המסלול מתונים יחסית לרכבות הרים סטנדרטיות בנות-זמננו, משלחת אוורסט ייחודית בכך שקרון הרכבת נוסע קדימה ואחורה, תוצאה של "התערבות היטי" בנסיעה.
משך הנסיעה במתקן: 3-4 דקות
מספר נוסעים לקרון: 6 (בחמשת הקרונות הראשונים)/4 (בקרון האחרון)
מהירות אחורה: 40 מייל לשעה (64 קמ"ש)
משלחת איוואקורה (ביפנית: 岩倉使節団) הייתה מסע דיפלומטי של מדינאים יפנים מסביב לעולם שהחל ב-1871 והסתיים ב-1873. המשלחת התפרסמה בעיקר בשל השפעתה על ראשית תהליך המודרניזציה שהחלה יפן לעבור לאחר מאות שנים של ניתוק.
את הרעיון למשלחת הגה המהנדס ההולנדי גווידו ורבק, והיא התבססה על הדגם של המשלחת ששלח פיוטר הגדול למערב אירופה בסוף המאה ה-17. חברי המשלחת היו אוליגרכים יפנים שהנהיגו את המדינה לאחר רסטורציית מייג'י.
המשלחת קיבלה את שמה מהעומד בראשה, איוואקורה טומומי, שהיה השגריר היפני במשלחת.
לאיוואקורה סייעו ארבעה סגנים, ששלושה מהם: טושימיצ'י אוקובו, טקיושי קידו ואיטו הירובומי, היו גם שרים בממשלה.
ההיסטוריון קוניטאקה קומה הצטרף למשלחת על מנת לרשום את קורות המשלחת במסעותיה.
בסך הכול מנתה המשלחת ארבעים ושמונה אנשים, רובם ככולם נציגי ממשל ומשכילים.
מלבד חברי המשלחת, הצטרפו למסע כשישים סטודנטים, חלקם נותר ביעדים מסוימים על מנת להמשיך וללמוד במדינה זרה, ובכללם חמש נערות ממשפחות סמוראים, שנשלחו לארצות הברית.
על מנת ללמוד שם, ולהעביר את שלמדו לנשים יפניות אחרות ולילדיהן שלהן, על פי פילוסופיית תקופת Meiji: "אישה טובה, אמא חכמה" (אנ').
הקבוצה כללה את ימקאווה סוטמאצו (בת 11) ריו יושימאסו (14), טיי אואדה (14), שיגה נגאי (10) ואומה טסודה (6) בשובן ליפן, הפכו נשים אלה לפמיניסטיות בולטות ביפן.
הרוזן קנטארו קנקו נשאר גם הוא בארצות הברית בתור סטודנט באוניברסיטת הרווארד, שם פגש מאוחר יותר את נשיא ארצות הברית לימים, תאודור רוזוולט.
ב-23 בדצמבר 1871 הפליגה המשלחת לדרכה מיוקוהמה לסן פרנסיסקו.
משם המשיכה המשלחת לוושינגטון די.סי., לבריטניה, לצרפת, לבלגיה, להולנד, לרוסיה, לגרמניה, לפרוסיה, לדנמרק, לשוודיה, לבוואריה, לאוסטריה, לאיטליה ולשווייץ.
בדרכה חזרה ליפן ביקרה המשלחת במצרים, בעדן, בציילון, בסינגפור, בסייגון, בהונג קונג ובשאנגחאי.
המשלחת שבה ליפן ב-13 בספטמבר 1873, כעבור כמעט שנתיים מצאתה.
למשלחת איוואקורה היו שתי מטרות עיקריות: ראשית, היא ניסתה לשנות את החוזים הבלתי שוויוניים עם ארצות הברית, עם בריטניה ועם מעצמות אירופאיות אחרות שעליהם נאלצה יפן לחתום בעשורים הקודמים.
שנית, המשלחת יצאה על מנת לאסוף מידע על תחומי החינוך, הטכנולוגיה, התרבות, הצבא, החברה והכלכלה במדינות שבהן ביקרה במטרה להשתמש במידע זה בתהליך המודרניזציה של יפן.
מתוך שתי המטרות שלמענן יצאה המשלחת, הראשונה נחלה כישלון חרוץ, ובכך גרמה להתארכות המשלחת בכמעט שנה.
מכיוון שחברי המשלחת לא קיבלו אישור מהממשלה לנסח חוזים חדשים, נתקלו הניסיונות לדון בהם מחדש במחלוקת בין חברי המשלחת לחברי הממשלה.
לאחר שזנחו את הניסיונות לשנות את החוזים הבלתי שוויוניים, התרכזו חברי המשלחת במטרה השנייה, ודווקא במשימה זו נחלו הצלחה.
עם שובם ליפן יישמו הנציגים את שלמדו באירופה ובארצות הברית והחילו יוזמות חדשות לקידום התעשייתי והטכנולוגי של יפן.
משלחת הקוטב של זיגלר (בין השנים 1905-1903) הייתה ניסיון כושל להגיע לקוטב הצפוני.
המשלחת הייתה תקועה במשך שנתיים בצפון הארקטי.
בסופו של דבר היא חולצה, כשכל חבריה שרדו, להוציא אחד.
המשלחת, שהוקמה על ידי ויליאם זיגלר ושבראשה עמד אנטוני פיאלה, יצאה מטרומסה, נורווגיה ב-14 ביוני 1903, על סיפון האונייה "אמריקה".
זיגלר, תעשיין אמריקני, ששנתיים קודם תכנן את משלחת בלדווין-זיגלר לקוטב הצפוני, 1901, בחר באנטוני פיאלה, שהיה צלם המשלחת הנ"ל, להוביל את משלחת הקוטב השנייה שלו.
פיאלה חישב שכמות המזון לצוות המונה נהג אחד ו-8 כלבים, אמורה לשקול חצי טון, מה שהציב בעיה משום שהמשקל המקסימלי שיכלה המזחלת לשאת היה 270 ק"ג.
פיאלה תכנן להשתמש בסוסי פוני כדי לשאת את הציוד הנוסף וכן כדי להאכיל את הכלבים בבשר סוסים כשהאספקה תדלדל.
בנובמבר 1903, בשעה של מזג אוויר קשה, האונייה נשברה וציוד האספקה והפחם נהרסו.
בינואר 1904, כלה גם הציוד המועט שנותר בעקבות סערה.
באביב הבא נעשו ניסיונות נוספים להגיע אל הקוטב בנסיעה ממזרח וממערב, אך התנאים היו קשים מדי ומצב הים הערים קשיים על המשלחת.
בסופו של דבר הם הגיעו לנורת'ברוק איילנד, קייפ דילון וקייפ זיגלר.
בינתיים ניצל את הזמן ויליאם פיטרס, סגנו של פיאלה, והעסיק את הקבוצה בעבודה מחקרית אשר תוצאותיה הביאו לשיפורים במפות ובתרשימים.
בידיעה שבסופו של דבר יישלחו אליהם ספינות הצלה, נשארה המשלחת עם תקווה לחילוץ, על אף שמנהיגי המשלחת נאלצו לעבוד קשה כדי לשמור על מצב רוח חיובי במשלחת.
משלחת ההצלה בראשותו של ויליאם צ'מפ, על סיפונה של הטרה נובה, הפליגה במסלול ישירות לשדות הקרח והתקדמה כל עוד מצב הקרח אפשר זאת.
ב-24 ביולי הגיעה המשלחת לאזור של שכבת קרח עבה, מה שהעמיד בסימן שאלה את יכולתו של הצוות להגיע ליעדם בהצלחה.
בסופו של דבר הגיעה הספינה לאי פאלמי ב-28 ביולי ולקייפ דיליון ביום שלאחר מכן, שם נמצאו שישה מאנשי המשלחת.
יתר אנשיה נמצאו בקייפ פלורה והטרה נובה חזרה לקייפ דיליון, שם אורגנה להם מזחלת שהשיבה את המשלחת חזרה.
משלחת טרה נובה 1910–1912, או בשמה הרשמי המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה 1910 (British Antarctic Expedition 1910), יצאה למסעה בהנהגת רוברט פלקון סקוט במטרה להיות הראשונה להגיע לקוטב הדרומי.
סקוט וארבעת חבריו הגיעו אל הקוטב ב-17 בינואר 1912, אך מצאו שם כי המשלחת הנורווגית בראשות רואלד אמונדסן הקדימה אותם ב-33 ימים.
סקוט ואנשיו נספו כולם במסעם חזרה מן הקוטב.
מספר גופות של חברי המשלחת, וכן יומנים ותצלומים ממסעם, התגלו על ידי משלחת חיפוש שמונה חודשים לאחר מכן.
סקוט צבר ניסיון בפיקוד על משלחות לאזור, כשהנהיג קודם לכן, בשנים 1901–1904, את "משלחת דיסקברי" לאנטארקטיקה.
משלחת טרה נובה, שנקראה על שם אוניית המשלחת שלה "טרה נובה", הייתה יוזמה פרטית שמומנה בתרומות ציבוריות בתוספת מענק ממשלתי.
גיבוי נוסף קיבלה המשלחת מהאדמירליות הבריטית, שבחרה למסע ימאים מנוסים, ומהחברה הגאוגרפית המלכותית.
לצד החתירה להגיע לקוטב, קיבלה עליה המשלחת גם תוכנית מדעית מקיפה וחקרה את ארץ ויקטוריה ואת ההרים המערביים.
ניסיונה לנחות על חצי האי ארץ אדוארד השביעי ולחקור אותו נכשל.
המסע אל כף קרוזייה ביוני וביולי 1911, היה מסע המזחלות הממושך הראשון שהתבצע בעיצומו של חורף הקוטב.
מעמדו של סקוט כגיבור טראגי נותר על כנו שנים רבות לאחר מותו, ומעטים עסקו בשאלת גורמי האסון שפקד את המשלחת.
ברבע האחרון של המאה ה-20 הועמד מסע המשלחת לבחינה מדוקדקת יותר, ודעות ביקורתיות יותר באו לידי ביטוי בנושאי ארגונה והתנהלותה.
מידת אשמתו האישית של סקוט עודנה שנויה במחלוקת בקרב החוקרים.
אחרי שובה של "דיסקברי" מאנטארקטיקה ב-1904, חזר סקוט לקריירה הימית שלו, אך המשיך לטפח את השאיפה לדרום, כשמטרתו המוגדרת היא כיבוש הקוטב.
משלחת דיסקברי הרימה תרומה חשובה לידע המדעי והגאוגרפי של אנטארקטיקה, אבל במונחי חדירה דרומה הגיעה רק עד 82°17′ ולא חצתה את חומת הקרח הגדולה, מדף הקרח רוס.
ב-5 בינואר 1904 שלחה האדמירליות הוראה לסקוט לחזור גם אם יהיה עליו להפקיר את "דיסקברי", פקודה ששברה את לבו, אך בסופו של דבר עלה בידו לחלץ את הספינה ולחזור עמה לניו זילנד.
ב-1909 התבשר סקוט כי משלחת נמרוד של ארנסט שקלטון כמעט והגיעה אל הקוטב.
שקלטון החל את דרכו מבסיס סמוך למעגן הדיסקברי של סקוט במצר מקמרדו, חצה את חומת הקרח הגדולה, גילה את הנתיב דרך קרחון בירדמור אל רמת הקוטב, ויצא בכיוון הקוטב.
הוא נאלץ לשוב על עקבותיו ב-88°23′ דרום, פחות מ-100 מיל גאוגרפיים (180 קילומטרים) ממטרתו.
אף על פי כן, סקוט תבע זכויות קבועות בחוק על אזור מצר מקמרדו, שאותו תיאר כ"תחום העבודה" שלו עצמו, והשימוש שעשה שקלטון באזור כשקבע בו את הבסיס שלו היה הפרה של התחייבות שלא לעשות כן.
היחסים בין השניים התערערו עקב כך, וסקוט היה נחוש לגבור על הישגיו של שקלטון.
סקוט ואדוארד אוונס פעלו יחדיו לגיוס כספים למימון המשלחת, מבצע לא קל בימים שבריטניה סבלה מאבטלה ומחסור וממשלתה הטילה מיסים גבוהים על עשירי הארץ.
אוונס היה מוכשר יותר מסקוט בנושא זה, ומצא שכדי לשכנע אילי הון לתרום למשלחת מחקר עדיף שלא לשעמם אותם בענייני מחקר מדעי, אלא לשים את הדגש על מרבצי מחצבים המצפים לגילויים בין הקרחונים.
במהלך הכנותיו למסע רחוק יותר, היה סקוט מודע ליוזמות קוטב מתוכננות אחרות.
משלחת יפנית עמדה על הפרק; המשלחת האוסטרלית לאנטארקטיקה בהנהגת דאגלס מוסון הייתה אמורה לצאת לדרך ב-1911, אך נועדה לפעול בחלק אחר של היבשת.
בינתיים הודיע רואלד אמונדסן, יריב אפשרי, על תוכניותיו למסע ארקטי, אך חזר בו כששמע ב-15 בספטמבר 1909 על כוונתו של רוברט פירי לכבוש את הקוטב הצפוני.
תוך יומיים התחיל בחשאי בתכנון משלחתו אל הקוטב הדרומי, לאחר שהזמין 50 כלבי-מזחלות מגרינלנד והכשיל מראש כל ניסיון מצד סקוט לרכוש בעצמו כלבים ממקור זה.
אמונדסן טען, שבשלב זה לא ידע על כוונותיו של סקוט לצאת במשלחת חדשה לקוטב הדרומי, אך פרסומים בעיתונות מזימים טענה זו.
שישים וחמישה אנשים (כולל ממלאי-מקום) היו בקבוצות החוף והספינה של משלחת טרה נובה.
הם נבחרו מתוך 8,000 מועמדים וכללו שבעה מוותיקי משלחת דיסקברי יחד עם חמישה, שהיו עם שקלטון במשלחתו מ-1907–1909. סגן אדוארד אוונס, שנודע בכינויו טדי אוונס, שהיה קצין ניווט על האונייה "מורנינג", במבצע החילוץ של ה"דיסקברי", בשנת 1904, מונה למשנה של סקוט בשרשרת הפיקוד.
הוא ויתר על תוכניות להרכיב משלחת משלו והעביר את התמיכה הכספית שלו אל סקוט.
בין שאר חיילי הצי המלכותי שהאדמירליות שחררה היו סגן הארי פנל, שישרת כנווט ויקבל את הפיקוד על האונייה לאחר שקבוצות החוף ירדו ממנה, ושני רופאים בדרגת סגן, ג'ורג' מאריי לוויק ואדוארד ל.
ויקטור קמפבל, קצין לשעבר בצי המלכותי, שנודע בשם "החובל השובב", היה בין המעטים שהיו בעלי כישורים בגלישת סקי, ונבחר להוביל את הקבוצה שתחקור את ארץ אדוארד השביעי.
שני קצינים שלא מן הצי המלכותי הבריטי התמנו למשלחת: הנרי רוברטסון באוארס, שנודע בכינוי "בירדי" והיה סגן בצי המלכותי של הודו, ולורנס אוטס ("טיטוס"), קפטן בצבא היבשה מרגימנט הפרשים דראגונס (איניסקילינג) ה-6 (6th (Inniskilling) Dragoons).
אוטס, שהיה בעל הון עצמי, נידב את שירותיו למשלחת והכניס 1,000 ליש"ט (בערך של 2009, בסביבות 75,000 ליש"ט) לקופתה.
כמו כן, בתחרות עם אלפי מתמודדים אחרים על הצטרפות למשלחת, ניצל את הידע שלו בטיפול בסוסים, שסקוט נזקק לו ביותר.
האדמירליות סיפקה גם צוות מלחים וקציני-ים זוטרים, בהם ותיקי אנטארקטיקה: אדגר אוונס, טום קרין וויליאם לאשלי.
בין שאר הימאים בקבוצה העיקרית היו פטריק קֵהאן וויליאם פורד, תומאס קְליסוֹלְד (טבח) ופרדריק הוֹפֶּר (דייל משק).
שני רוסים, דימטרי גֶרוֹב (כלבן) ואנטון אוֹמְלצֶ'נקוֹ (סייס), נמנו גם הם עם צוות הנחיתה.
לראש התוכנית המדעית שלו מינה סקוט את אדוארד אדריאן וילסון כמדען ראשי.
וילסון היה איש-אמונו הקרוב ביותר של סקוט בין חברי הקבוצה; במשלחת דיסקברי ליווה וילסון את סקוט בצעדה אל קצה הדרום.
נוסף להיותו רופא מוסמך וזואולוג חוקר בעל שם, היה וילסון גם מאייר מוכשר.
בצוות המדעי שלו היו כמה, שייהנו בעתיד מקריירות מכובדות: ג'ורג' סימפסון, המטאורולוג, צ'ארלס רייט, הפיזיקאי הקנדי, והגאולוגים פרנק דבנהאם וריימונד פריסטלי.
תומאס גריפית' טיילור, בכיר הגאולוגים, הביולוג אדוארד ויליאם נלסון ועוזר הזואולוג אפסלי צ'רי-גארארד השלימו את הצוות.
לצ'רי-גארארד לא הייתה כל הכשרה מדעית, אבל הוא היה בן חסותו של וילסון.
הוא תרם, כמו אוטס, 1,000 ליש"ט לכספי המשלחת.
על אף סירובו הראשוני של סקוט לקבלו למשלחת, הותיר צ'רי-גארארד את תרומתו על כנה, ומעשה זה הרשים את סקוט והניע אותו לשנות את החלטתו הקודמת.
הרברט פונטינג היה צלם המשלחת, שתמונותיו יהוו תעודה חזותית חיה.
לפי המלצת פריטיוף ננסן, גייס סקוט מומחה סקי נורווגי צעיר, טריגווה גראן.
צוות המשלחת התאפיין מראשיתה בנכונות האנשים לבצע כל עבודה לפי דרישה, בהתנדבות ומעבר לתפקידם המוגדר מראש.
גם אנשי מנהלה ומדענים עסקו בהטענת פחם ובכל עבודה פיזית אחרת, ואת משימותיהם ביצעו בכל שעה שיכלו.
כך נוצרה במשלחת אווירת אחווה ורעות, שעמדה בעינה בכל הקשיים שמצאו את אנשיה בהמשך.
לתחבורה יבשתית בחר סקוט במזחלות ממונעות ובמזחלות אליהן רתמו כלבים או סוסי פוני.
ססיל מירס מונה לטפל בכלבי המזחלות וברנרד דיי, שהיה המכונאי של ארנסט שקלטון, מונה כאחראי לטיפול במזחלות הממונעות.
לטיפול בסוסי הפוני הועידו את לורנס אוטס, אך בגלל אי יכולתו להצטרף למשלחת לפני 1910, הוטלה רכישת הסוסים על ססיל מירס, שידיעותיו בתחום זה היו מוגבלות מאוד.
מירס בחר ורכש עבור המשלחת 34 כלבי מגררות ועשרים סוסי פוני.
את רכישת בעלי החיים ביצע בסיביר, בניקולאיבסק, שם גם גייס נוהג כלבים מנוסה בשם דמיטרי גרוב ופרש מרוצים רוסי בשם אנטון אומלצ'נקו.
השימוש במזחלות ממונעות ובסוסי פוני נעשה לראשונה במשלחת של ארנסט שקלטון בשנים 1907–1909, לפי התרשמותו של סקוט הם הביאו תועלת ממשית, והוא ראה פוטנציאל גדול במזחלות הממונעות.
למרות זאת, סקוט תכנן שעיקר המאמץ יוטל על שרירי חברי המשלחת, והשימוש בכלבים, סוסים ומזחלות ממונעות הוגבל להובלת מזון ואספקה לאורך חומת הקרח, כדי לאפשר לחברי המשלחת לחסוך את כוחם לקראת מקטעי דרך על הקרחון ועל הרמה.
סקוט היה פסימי לגבי התועלת הצפויה מהשימוש בכלבים, בגלל הניסיון השלילי בתקופת משלחת דיסקברי, אך בנושא זה התבדה והוא הודה ביעילותם, כשהם מופעלים על ידי האנשים המתאימים.
שלא כמו במשלחת דיסקברי, שם טופל נושא הכספים בשיתוף פעולה בין החברה המלכותית והחברה הגאוגרפית המלכותית, משלחת טרה נובה התארגנה כמשימה פרטית, ללא תמיכה מוסדית משמעותית.
סקוט העריך את העלות הכוללת בסך 40,000 ליש"ט (כ-3 מיליון לירות במונחים של שנת 2009), שמחציתם כוסתה בסופו של דבר במענק ממשלתי.
את השאר גייסו באמצעות מגבית ציבורית והלוואות.
עוד סייעה למשלחת אספקת חינם של מגוון מצרכים וציוד מחברות מסחריות אוהדות.
משימת גיוס התרומות נפלה בחלקה הגדול על סקוט וכילתה הרבה מזמנו וממרצו.
הגיוס נמשך גם בדרום אפריקה, אוסטרליה וניו זילנד לאחר ש"טרה נובה" הפליגה ממימי בריטניה.
ההוצאה היחידה הגדולה ביותר הייתה קניית האונייה "טרה נובה", בסכום של 12,500 ליש"ט.
"טרה נובה" כבר ביקרה קודם באנטארקטיקה, כחלק ממבצע החילוץ השני של "דיסקברי".
סקוט רצה להשיט אותה ככלי שיט של הצי תחת "הנס הלבן"; למטרה זו, רכש חברות ב"שייטת היאכטות המלכותית" תמורת 100 ליש"ט.
כך היה מסוגל לאכוף משמעת בנוסח הצי על אנשי המשלחת, ובתור יאכטה רשומה של השייטת, הייתה "טרה נובה" פטורה מתקנות מועצת הסחר, שהיו עלולות לערער על כשירותה להפלגה.
אנחנו רוצים, שבזכות העבודה המדעית יהיה הקוטב רק פרט אחד בתוצאות." וילסון רצה להמשיך בחקירות, שהחלו במהלך משלחת דיסקברי, של מושבת הפינגווינים בכף קרוזייה ולהוציא לפועל תוכנית של מחקרים גאולוגיים, מגנטיים ומטאורולוגיים בסדר גודל "ללא תקדים".
היו עוד תוכניות לחקור את ארץ אדוארד השביעי, מבצע שקמבל, שהיה אמור לעמוד בראשו, תיאר כדבר החשוב ביותר במשלחת כולה, ואת ארץ ויקטוריה.
"טרה נובה" הפליגה מקארדיף שבוויילס ב-15 ביוני 1910. סקוט, שעוכב בענייני המשלחת, הפליג מאוחר יותר באוניית נוסעים מהירה יותר והצטרף לספינה בדרום אפריקה.
במלבורן שבאוסטרליה, עזב את הספינה והמשיך בגיוס כספים, ו"טרה נובה" המשיכה בדרכה לניו זילנד.
במלבורן מצא סקוט מברק מאמונדסן, בו הודיע אמונדסן לסקוט שהוא "מתקדם דרומה"; המברק היה האיתות הראשון לסקוט שהוא מצוי בתחרות, לאחר שעד אותו זמן אמונדסן נתן לעולם, ואפילו לאנשיו הוא, להבין שהמשלחת יוצאת לקוטב הצפוני.
כשהעיתונות ביקשה את תגובתו, ענה סקוט ששום שינוי לא יחול בתוכניותיו וכי איננו מתכוון להקריב את מטרותיה המדעיות של המשלחת כדי לזכות במרוץ אל הקוטב.
ביומנו כתב, כי לאמונדסן יש סיכוי טוב להצליח, ואולי הוא ראוי לכך אם יעמוד בתלאות הדרך.
היה ברור לו שהתרמית של אמונדסן תוכל לסייע לו בגיוס כספים באוסטרליה, אך הוא לא אמר דבר בנושא זה, ומאוחר יותר כתב ביומנו: "התנהלותו של אמונדסן הייתה מודעת ומכוונת ורק הצלחה תוכל להצדיק אותה.
העובדה שמעשה כזה חורג מקוד הכבוד של אדם אין פירושה בהכרח שיש להוקיע אותו, ובשום מצב לא אהיה מוכן להסגיר את דעתי לציבור הרחב."
סקוט הצטרף שוב לספינה בניו זילנד, שם הוטענה עליה צידה נוספת וכן 34 כלבי מזחלות, סוסי פוני סיביריים ושלוש מזחלות ממונעות.
"טרה נובה", עמוסה הרבה מעבר ליכולתה, עזבה לבסוף את פורט צ'למרס ב-29 בנובמבר 1910. בימים הראשונים של דצמבר נתקלה הספינה בסערה כבדה; בנקודה מסוימת, כשהספינה נחבטה במשברי ים גבוהים והמשאבות פסקו לעבוד, נאלצו אנשי הצוות לרוקן את המים בדליים.
כתוצאה מהסערה אבדו שני סוסי פוני, כלב אחד, למעלה מ-10 טון פחם ו-300 ליטר דלק.
ב-10 בדצמבר נתקלה "טרה נובה" בקרח דרומי דחוס ונתקעה במקומה למשך 20 יום, לפני שהצליחה להיחלץ ולהמשיך דרומה.
העיכוב, שסקוט ייחס ל"סתם ביש מזל", איכל 61 טון פחם.
בהגיעה מול האי רוס ב-4 בינואר 1911, תרה "טרה נובה" אחר מקומות מתאימים לעגינה סביב כף קרוזייה בקצה המזרחי של האי, ואז המשיכה למצר מקמרדו שבחלקו המערבי, שם עגנו בעבר הן "דיסקברי" והן "נמרוד".
סקוט שקל כמה אתרים מתאימים לחרוף בהם, ולבסוף בחר בכף שזכר מימי ה"דיסקברי" כ"סקוארי", כ-24 ק"מ צפונית לבסיס של סקוט מ-1902 בהאט פוינט.
סקוט קיווה, שהאתר הזה, שנקרא כף אוונס על שם סגנו לפיקוד, יהיה נקי מקרח במשך הקיץ האנטארקטי הקצר, כך שהספינה תוכל לצאת ולבוא.
משיקפאו מי הים מדרום, תהיה למשלחת גישה נוחה על פני הקרח להאט פוינט ולחומת הקרח.
בכף אוונס ירדו קבוצות החוף מן הספינה, עם סוסי הפוני, הכלבים, שלוש המזחלות הממונעות (שאחת מהן אבדה בזמן הפריקה) וחלקה הגדול של הצידה לקבוצה.
סקוט "השתאה לכוחם של הפונים", שהעבירו את האספקה והציוד מן הספינה אל החוף.
צריף טרומי, שמידותיו 15 מ' על 7.7 מ', הוקם והיה מוכן למגורים ב-18 בינואר.
צריף זה נקרא בהמשך הצריף של סקוט והנו אתר היסטורי.
תוכנית הפעולה של סקוט כללה מחקר ועבודה מדעית בארץ אדוארד השביעי, ממזרח לחומת הקרח.
לתכלית זו התארגנה קבוצה בהנהגת קמפבל, שקיבלה הנחיות לחקור את אדמת ויקטוריה מצפון-מערב אם יתברר שארץ אדוארד השביעי איננה נגישה.
ב-26 בינואר 1911 יצאה קבוצת קמפבל בספינה מזרחה.
לאחר כמה ניסיונות כושלים להנחית את הקבוצה בחוף ארץ אדוארד השביעי, נקט קמפבל באפשרות השנייה והפליג אל ארץ ויקטוריה.
בדרכה מערבה לאורך שולי חומת הקרח, פגשה "טרה נובה" במשלחת הקוטב הדרומי של רואלד אמונדסן, שחנתה במפרץ הלווייתנים, מפרצון בחומת הקרח.
אמונדסן, שהיה אדיב ומכניס אורחים, התיר לקמפבל לחנות בקרבת מקום והציע לו עזרה עם כלביו.
קמפבל דחה בנימוס את הצעותיו וחזר עם קבוצתו לכף אוונס לדווח על ההתפתחות.
סקוט קיבל את החדשות ב-22 בפברואר, במהלך המשלחת הראשונה לציוד המחסנים.
לדברי אפסלי צ'רי-גארארד, תגובתו הראשונה של סקוט וקבוצתו הייתה לחוש אל מפרץ הלווייתנים ו"לברר את העניינים" עם אמונדסן.
מכל מקום, סקוט תיעד את האירוע בקור רוח ביומנו.
"דבר אחד ויחיד מקובע בדעתי.
מהלך הדברים הנכון, כמו גם הנבון ביותר, מצדנו יהיה להתקדם בדיוק כאילו דבר זה לא קרה.
להמשיך ולעשות כמיטב יכולתנו לכבוד ארצנו, ללא פחד או מורא."
מטרת משימת ציוד המצבורים בעונה הראשונה הייתה להקים שורה של מצבורי אספקה על החומה, משוליה (מחנה ביטחון) ודרומה, עד הנקודה 80° דרום, לשימוש במסע אל הקוטב שנועד לצאת באביב הבא.
המצבור האחרון נועד להיות הגדול מכולם ונקרא "מצבור טון אחד".
לביצוע המלאכה הוקצו 12 אנשים, שמונה סוסי פוני החסונים ביותר ושני צוותי כלבים; תנאי הקרח מנעו את השימוש במזחלות הממונעות.
ברור היה לכול, שהאנשים שייבחרו ללוות את סקוט במסע הסופי אל הקוטב ייבחרו מבין אלה שהתנסו בהקמת המצבורים וציודם באספקה.
המסע החל ב-27 בינואר, "בחיפזון שגבל בפאניקה" במהלך ההכנות האחרונות, לדברי צ'רי-גארארד.
בימים שקדמו ליציאה לדרך, נתקלו האנשים בקשיים לא מעטים.
הפשרת הקרח, הרוחות והגאות כרסמו בדרך המובילה אל החומה ומנעו את הובלת סוסי הפוני מהכף אל קרח הים.
בדרך חתחתים הצליחו להוריד את הפונים אל הקרח שנותר, שנמס ונעלם כבר למחרת היום.
היציאה למשימה נעשתה בחיפזון לאחר אריזה מהירה, כתיבת מכתבים ושינויים אחרונים.
לכל משתתף במסע הותר לקחת עמו 5.5 ק"ג של ציוד אישי, והלבטים מה להעדיף לקחת במגבלת המשקל היו רבים.
באוארס נפגע נחבל קשה בברכו בשעת ההכנות האחרונות, אך חשש לפנות לרופאים מחשש שיאסרו עליו את היציאה למסע.
ב-4 בפברואר הקימה הקבוצה את קורנר קמפ במרחק 64 ק"מ מהאט פוינט.
סופת שלג עזה עיכבה אותם שם למשך שלושה ימים, כאשר חידשו את המסע, שלח סקוט את שלושת הפונים החלשים ביותר חזרה, אך שניים מהם מתו בדרך.
כשקבוצת ציוד המצבורים התקרבה ל-80°, חשש סקוט שהפונים הנותרים לא יעמדו בתלאות המסע אם הקבוצה לא תחזור מיד צפונה.
בניגוד לדעתו של אוטס, שרצה להמשיך דרומה ולהמית את הפונים כדי להשתמש בבשרם כשיתמוטטו, החליט סקוט לקבוע את "מצבור טון אחד" ב-79°, '29 דרום, יותר מ-48 ק"מ צפונית מהמקום המתוכנן.
סקוט חזר עם הכלבים ל"מחנה ביטחון", (שנקרא כך משום ההנחה שגם במקרה של שבירת קרח יוצאת דופן, שתיקח עמה חלק מן החומה, מקום זה יישאר מוגן.
אירועים שקרו לאחר זמן הוכיחו את אמיתות ההנחה.) סקוט סיכן את חייו בחילוץ צוות כלבים, שנפל לתוך בתרון.
וילסון ראה בכך מעשה טירוף, והציע שאם כבר עדיף שהוא עצמו יעשה זאת, אך סקוט עמד על דעתו, ואכן הצליח להציל את הכלבים.
מבין שמונת הפונים שהחלו במסע ציוד המצבורים, רק שניים חזרו הבייתה.
ב-23 באפריל 1911 שקעה השמש למשך חודשי החורף, והקבוצה השתקעה בצריף כף אוונס.
בהתאם למשטר הצי של סקוט, חולק הצריף בקיר בנוי מתיבות אריזה, כך שהקצינים ושאר האנשים קיימו רוב הזמן חיים נפרדים.
המדענים נחשבו לקצינים לצורך זה.
הכול היו עסוקים; העבודה המדעית נמשכה, תצפיות ומדידות התבצעו כסדרן, והציוד טופל והותאם למסעות הבאים.
סוסי הפוני ששרדו דרשו תרגול יום-יומי, והכלבים היו זקוקים לתשומת לב קבועה.
סקוט הקדיש זמן רב לחישוב מכסת מנות ומשקל למזחלות לצעידה הממשמשת ובאה אל הקוטב.
השגרה כללה הרצאות סדירות על מגוון רחב של נושאים: פונטינג על יפן, וילסון על ציור, אוטס על טיפול בסוסים, והגאולוג פרנק דבנהאם סיפר על הרי געש.
כדי להבטיח את כושרם הגופני, התנהלו משחקי כדורגל תכופים באור הדמדומים הקלוש שמחוץ לצריף; סקוט ציין ברשימותיו כי "אטקינסון הוא השחקן הטוב ביותר, הרבה מעל האחרים, אך גם הופר, אוונס וקרין הם שחקנים טובים." "טיימס הקוטב הדרומי", ששקלטון הוציא בתקופת משלחת דיסקברי, התחדש בעריכת אפסלי צ'רי-גארארד.
הפעילויות השונות מילאו את הזמן והעסיקו את האנשים בעניינים שברוח, אך בכל ההרצאות לא הייתה אחת שנגעה ישירות לקוטב הדרומי או לקשיי הדרך לשם.
טריגווה גראן, מומחה הסקי הנורווגי, בילה את זמנו במשחקי כדורגל במקום בהדרכת האנשים בגלישת סקי.
כך הוזנח גם נושא הניווט, אף שאדוארד "טדי" אוונס היה מומחה בתחום זה.
ההכנות לדרך, על כל סכנותיה וקשייה, נעשו בעצלתיים ובחוסר דאגה מתמיה.
ב-6 ביוני נערכה מסיבה לציון יום הולדתו ה-43 של סקוט; חגיגה שנייה ביום 21 ביוני ציינה את יום אמצע החורף, היום המציין את נקודת האמצע של ליל הקוטב הארוך.
המסעות העיקריים של המשלחת, 1912-1911
אחרי מסירת החדשות על הגעת אמונדסן לכף אוונס, נעשתה קבוצת המזרח של קמפבל, שכללה את קמפבל, פריסטלי, לוויק, ג'ורג' פ.
אבוט, הארי דיקאסון ופרנק בראונינג, ל"קבוצת הצפון".
ב-9 בפברואר 1911 הפליגו אנשי הקבוצה צפונה והגיעו ב-17 בפברואר למפרץ רוברטסון, סמוך לכף אדייר, שם הקימו צריף סמוך למגורים ששימשו בעבר את החוקר הנורווגי קאשטן בורשקרווינק.
אנשי קבוצת הצפון עשו את חורף 1911 בצריפם.
הם לא הצליחו להוציא לפועל במלואן את תוכניות החקר שלהם לקיץ 1911–1912, בחלקו עקב מצב קרח הים וכן בגלל כישלונם לגלות את הנתיב אל פנים הארץ.
"טרה נובה" חזרה מניו זילנד ב-4 בינואר 1912 והעבירה את הקבוצה לסביבות מפרצוני אוונס, מיקום שנמצא בערך 400 ק"מ דרומית לכף אדייר ו-320 ק"מ צפונית-מערבית לכף אוונס.
הספינה הייתה אמורה לאסוף אותם ב-18 בפברואר לאחר השלמת עבודה גאולוגית נוספת, אבל מצבורים כבדים של קרח דחוס מנעו את הגעתה.
חברי הקבוצה, מצוידים במנות מזון זעומות, שהיה עליהם להשלים בדגים ובבשר כלבי-ים, נאלצו לשהות בחודשי החורף של 1912 במערת שלג שחפרו לעצמם על האי שלא יתואר.
המחסור והסבל שידעו שם היה קשה - כוויות קור, רעב ודיזנטריה, שהרוחות העזות עד קיצוניות והטמפרטורות הנמוכות החריפו עוד יותר, נוסף לאי-נוחות שגורם תנור המוסק בשומן כלבי-ים במגורים צפופים.
ב-17 באפריל 1912 יצאה קבוצה בראשות אדוארד אטקינסון, שפיקד על כף אוונס בהיעדר קבוצת הקוטב, לחלץ את קבוצתו של קמפבל, אבל תנאי מזג האוויר כפו עליהם לחזור על עקבותיהם.
קבוצת הצפון שרדה את החורף בתא הקרחי שחצבו להם, ויצאו למחנה הבסיס ב-30 בספטמבר 1912. על אף חולשתם הגופנית, הצליחו כל חברי הקבוצה להגיע אל כף אוונס ב-7 בנובמבר, לאחר מסע רב-סכנות, שכלל חצייה קשה של לשון הים דריגאלסקי.
"טרה נובה" אספה דגימות גאולוגיות ואחרות של קבוצת הצפון מכף אדייר וממפרצוני אוונס בינואר 1913.
המשלחת הגאולוגית הראשונה, ינואר-מרץ 1911
מטרת המסע הזה הייתה חקר הגאולוגיה של אזור החוף מערבית למצר מקמרדו, בחבל-הארץ שבין העמקים היבשים מקמרדו לקרחון קטליץ לביצוע עבודה זו מונתה קבוצה, שכללה את תומאס גריפית' טיילור, פרנק דבנהאם, רייט ו-פ.
הם ירדו מן ה"טרה נובה" ב-26 בינואר אל באטר פוינט, מול כף אוונס על חוף ארץ ויקטוריה.
ב-30 בינואר הקימה הקבוצה את מצבור הצידה העיקרי שלה בחבל קרחון פראר, ומשם יצאה לסיורי מחקר ועבודת סקר באזורי העמק היבש ובקרחון טיילור לפני שהמשיכה דרומה אל קרחון קטליץ.
לאחר סיום עבודתם שם, יצאו לדרך חזרה ב-2 במרץ, בנתיב דרומי אל האט פוינט, לשם הגיעו ב-14 במרץ.
המשלחת הגאולוגית השנייה, נובמבר 1911 - פברואר 1912
מטרת משלחת זו הייתה המשך של העבודה שנעשתה במשלחת הראשונה, והתמקדה הפעם בחבל גרניט הארבור, כ-80 ק"מ צפונית לבאטר פוינט.
שותפיו של טיילור הפעם היו דבנהם, גראן ופורד.
המסע העיקרי החל ב-14 בנובמבר והיה כרוך בצעידה מפרכת על פני קרח-ים אל גרניט הארבור, אליו הגיעו ב-26 בנובמבר.
בסיס המשלחת הוקם באתר שכונה "גאולוגי פוינט", ומבנה אבן הוקם במקום.
במהלך השבועות הבאים התבצעה עבודת מחקר וסקר על קרחון מאקיי, ורכס של תוואי קרקע מצפון לקרחון זוהה ונקרא בשם.
נקבע שה"טרה נובה" תאסוף את הקבוצה ב-15 בינואר 1912, אבל האונייה לא יכלה להגיע אליהם.
הקבוצה חיכתה עד 5 בפברואר ואז יצאה למסע רגלי דרומה וחולצה מן הקרח כשצוות האונייה איתר אותם לבסוף ב-18 בפברואר.
ממצאים גאולוגיים משתי המשלחות להרי המערב נאספו על ידי ה"טרה נובה" בינואר 1913.
את המסע הזה הגה ותכנן ד"ר אדוארד וילסון.
מטרתו המדעית של המסע הייתה להשיג ביצים של פינגווין קיסרי מאתר הדגירה הסמוך לכף קרוזייה בשלב עוברי מוקדם, כדי ש"אפשר יהיה לעמוד על נקודות מסוימות בהתפתחות הציפור".
סקוט אישר את התוכנית, וקבוצה שכללה את וילסון, באוארס וצ'רי-גארארד יצאה לדרך ב-27 ביוני 1911.
בכף קרוזייה בנתה הקבוצה, בקושי רב, איגלו מגושי קרח, אבנים ולוח עץ שהביאו עמם לגג.
בהמשך כמעט הרסו רוחותיה של סופת שלגים בעוצמה של 11 בסולם בופור את מחסה האיגלו.
הסופה גם סחפה עמה את האוהל, שהיה חיוני לעצם שרידתם בדרך חזרה, אך לגודל המזל מצאו אותו במרחק 800 מ' משם.
הקבוצה יצאה לדרך חזרה אל כף אוונס, והגיעה לשם ב-1 באוגוסט.
שלוש הביצים ששרדו את המסע נלקחו תחילה למוזיאון הטבע בדרום קנזינגטון בלונדון, ולאחר מכן היו נושא לדין וחשבון שכתב ד"ר קוסאר סטיוארט באוניברסיטת אדינבורו.
ואולם, הביצים לא סיפקו הוכחה לתאוריות של וילסון.
צ'רי-גארארד תיאר זאת לאחר מעשה במילים "המסע הגרוע ביותר בעולם", והשתמש בביטוי זה ככותרת לספר, שכתב בשנת 1922 כתיעוד של כל משלחת טרה נובה.
סקוט כינה את מסע החורף "ביצוע מופלא ביותר", והיה מרוצה מאוד מן הניסויים במכסות מזון ובציוד: "אנחנו קרובים לשלמות ככל שאפשר ללמוד מן הניסיון."
ב-13 בספטמבר 1911 גילה סקוט את תוכניותיו לצעידה אל הקוטב הדרומי.
שישה-עשר אנשים ייצאו לדרך, עם שתי המזחלות הממונעות שנותרו, פונים וכלבים לשלב חומת הקרח של המסע, שיביא אותם אל קרחון בירדמור.
בנקודה זו יחזרו הכלבים לבסיס והפונים יומתו בירייה לשמש למזון.
לאחר זאת, יעלו שנים-עשר אנשים בשלוש קבוצות על הקרחון ויתחילו בחציית רמת הקוטב, תוך גרירת מזחלות בכוח שרירי אדם.
רק אחת מן הקבוצות האלה תמשיך הלאה אל הקוטב; קבוצות הסיוע תישלחנה חזרה בקווי רוחב שייקבעו מראש.
על הרכב קבוצת הקוטב הסופית יחליט סקוט במהלך המסע.