tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעל הטור מהמגזין טיים לאנס מורו כינה את הנאום "סימפוניה של רטוריקה עודפת".
כתב העיתון ניו יורק הראלד טריביון רד סמית' המשיל את הנאום ל"הכאת הרפובליקנים עם לחי חמור" (פרפרזה על סיפור שמשון שהכה אלף איש בלחי חמור).
דייוויד הלברשטם תיאר את הנאום כ"נאום רועם, לוהט מדי, ארוך מדי, מוגזם", ששם קץ לקריירה של קלמנט כפוליטיקאי ברמה הלאומית.
המטיף הבפטיסטי בילי גרהאם לא היה שבע רצון מהנאום, והרחיק את עצמו מקלמנט לאחר מכן.
ארתור לנגלי, שנועד לשאת את נאום המפתח בוועידת הרפובליקנים של אותה שנה, ציין, "אני אוותר על המותג של שיקגו של אש וגופרית ודעות קדומות".
ב-1962 חידש קלמנט את שאיפותיו לקבלת מועמדות הדמוקרטים לתפקיד המושל.
בבחירות המקדימות הוא קיבל 309,333 קולות מול 211,812 שקיבל ראש עיריית צ'טנוגה רודי אולגיאטי ו-202,813 קולות שקיבל עורך הדין מממפיס ביל פאריס.
בבחירות הכלליות הוא הביס את עורך הדין ממריוויל, המועמד הרפובליקני יוברט פאטי, ואת קצין הצי בדימוס ויליאם ר.
כאשר נפטר הסנאטור אסטס קיפאובר באוגוסט 1963 בעת כהונתו, הפתיע קלמנט רבים כאשר לא מינה את עצמו כמחליף, אלא העדיף למנות כממלא מקום את הרברט וולטרס.
אף על פי כן, בבחירות המקדימות למושב זה של 1964 הוא כן השתתף, ונוצח על ידי חבר בית הנבחרים של ארצות הברית רוס בס ביחס קולות של 330,213 מול 233,245. במהלך מסע הבחירות הותקף קלמנט על העלאת שיעור מס המכירות במהלך תקופת כהונתו הראשונה כמושל.
מועמד הרפובליקנים, הפוליטיקאי העולה הווארד בייקר, קישר בהצלחה את קלמנט למדיניות החברתית של הנשיא לינדון ג'ונסון, שלא הייתה אהודה בקרב חקלאי טנסי.
ביום הבחירות הביס בייקר את קלמנט כאשר קיבל 483,063 קולות מול 383,843 הקולות של קלמנט.
ב-1959 שימש קלמנט כיושב ראש שותף של כבוד במועצת המנהלים של איגוד מוזיקת הקאנטרי שהוקם בשנה הקודמת.
יחד עם אלברט גור האב הוא קיבל את הכבוד הזה כהערכה לשירותם הציבורי למדינת טנסי ותמיכתם בהיותה משכן לתעשיית מוזיקת הקאנטרי.
ב-1970 כיבד האיגוד את קלמנט בפרס קוני ב.
גיי כהכרה בשירותו היוצא מן הכלל לאיגוד.
קלמנט היה חבר הבונים החופשיים.
הוא גם היה מתודיסט פעיל, ובמהלך שנות ה-60 לימד בבית ספר של יום ראשון.
אחותו של קלמנט, אנה בל קלמנט אובריאן , עבדה בשנות ה-60 כראש המטה שלו, וכיהנה בשנים 1975–1977 כחברת בית הנבחרים של טנסי, ולאחר מכן ועד 1991 כחברת הסנאט של טנסי.
ב-1940 נשא קלמנט לאישה את לוסיל כריסטיאנסון.
מתוכם בוק קלמנט שימש כנציב בשירות הציבורי של טנסי, כמנהל רשות עמק טנסי, כנשיא אוניברסיטת קמברלנד, וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1987–2003. אחיו, פרנק ג.
קלמנט הבן, היה עורך דין, שופט שלום ושופט בבית המשפט לעתירות של טנסי.
לאחר תום כהונתו כמושל עסק קלמנט בעריכת דין בשותפות עם גרנט סמית'.
ב-1969 הגישה רעייתו לוסיל תביעת גירושים לאחר שעייפה מבעיות השתייה של בן זוגה.
קלמנט הודיע על כוונתו להתמודד שוב על משרת המושל ב-1970, אך ב-4 בנובמבר 1969, זמן קצר לאחר שהחל במסע הבחירות, הוא היה מעורב בתאונת דרכים ליד נאשוויל, ובהגיעו לבית החולים הכללי של העיר, נקבע מותו.
בזמן התאונה היו קלמנט ורעייתו בשלבי פיוס.
עשר שנותיו כמושל טנסי הן תקופת הכהונה הארוכה ביותר מבין אלו של כל מושלי המדינה במאה ה-20, ושלישית רק לשני מושלים שכיהנו במאה ה-19, ג'ון סווייר וויליאם קרול.
פרנק קלמנט נטמן בגני הזיכרון של מחוז דיקסון, ליד עיר הולדתו.
מלון הולברוק, שבו נולד קלמנט, משמש כיום כמשכן למוזיאון מלון תחנת הרכבת קלמנט , והוא רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
הנצחתו של קלמנט כוללת בניינים באוניברסיטת המדינה אוסטין פיי, באוניברסיטת טנסי, באוניברסיטה הטכנולוגית של טנסי, באוניברסיטת המדינה של טנסי ובאוניברסיטת טנסי במרטין.
על שמו גם קרויים מסלול גולף בפארק המדינתי מונטגומרי בל וגשר העובר על הסתעפות בארן של נהר קולינס בעיר מקמינוויל.
פרנק פטנאם פלינט היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קליפורניה, בשנים 1905–1911.
פלינט נולד ב־15 ביולי 1862 בעיירה נורת' רידינג שבמסצ'וסטס, לאלטיאה לואיז (לבית יוּס) ולפרנסיס איטון פלינט.
בשנת 1869 עברה משפחתו לסן פרנסיסקו שבקליפורניה, שם למד בבתי ספר ציבוריים.
בשנת 1888 עבר לעיר אורנג', ולאחר מכן ללוס אנג'לס.
בשנים 1888–1890 מונה פלינט לפקיד במשרד המרשל הפדרלי של לוס אנג'לס, והחל בלימודי משפטים.
בשנת 1892 מונה לעוזר התובע הפדרלי של מחוז דרום קליפורניה תחת מת'יו תומפסון אלן.
בשנת 1893 פרש והקים עם אלן את משרד עורכי הדין Allen & Flint, שפורק כעבור שנתיים כשאלן מונה לשופט.
בשנת 1895 הקים פלינט משרד חדש בשם Flint & Barker.
בשנת 1897 מונה לתובע הפדרלי של מחוז דרום קליפורניה, תפקיד שבו כיהן ארבע שנים.
פלינט היה פעיל במפלגה הרפובליקנית, ובמקביל עסק בגידול פירות, בבנקאות ובפוליטיקה.
בלוס אנג'לס היה חבר בלשכת המסחר ובוועדת המשפט שלה; חבר בליגת העירייה, במועדון סאנסט, במועדון קליפורניה, באיחוד הליגה הרפובליקנית, במסדר הבונים החופשיים ובאבירי הטמפלרים.
הוא השתייך לכנסייה הפרסביטריאנית, כיהן כנאמן של מכללת אוקסידנטל, וכמנהל בשני בנקים – Equitable Savings ו־Los Angeles National Bank.
פלינט כיהן כתובע הפדרלי של מחוז דרום קליפורניה בשנים 1897–1901, ולאחר מכן נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם קליפורניה, שבו כיהן בשנים 1905–1911. הוא היה הסנאטור ה־1000 במספר בהיסטוריית הסנאט של ארצות הברית.
פלינט כיהן כהונה אחת בלבד ולא התמודד מחדש.
בשנת 1914 נבחר לנשיא מועצת הנאמנים של מכללת אוקסידנטל.
הוא היה יושב הראש של "האגודה הלאומית לסכר בולדר" ופעל רבות לקידום בניית הסכר – שנודע מאוחר יותר כסכר הובר.
בשנת 1915 מונה לנשיא חברת ההשקעות של לוס אנג'לס (Los Angeles Investment Company), וכיהן בתפקיד זה עד שהתפטר באוקטובר 1928.
ב־25 בפברואר 1890 נישא פלינט לקתרין ג' בלוס בלוס אנג'לס, ולזוג נולדו שני ילדים.
פלינט, כיהן כמנהל הדואר של לוס אנג'לס.
פלינט התגורר בשדרת פלינטרידג' שבפאסדנה, והיה בעל מניות עיקרי במועדון פלינטרידג' קאנטרי קלאב, אך בשנת 1927 מכר את חלקו.
פלינט נפטר ב־11 בפברואר 1929, בעת ששהה על סיפון האונייה S.S.
President Polk סמוך לנמל מנילה.
גופתו הוצבה בארון פתוח בבית העירייה של לוס אנג'לס, והוא נקבר בבית העלמין פורסט לון בגלנדייל.
עיריית לה קניאדה פלינטרידג' שבקליפורניה קרויה בחלקה על שמו, שכן היה ממפתחי אזור פלינטרידג', שהתאחד מאוחר יותר עם לה קניאדה לעיר אחת.
כסנאטור תרם פלינט לקידום "הסגנון המיסיונרי" כצורת הבנייה הרשמית של מבני ממשל בדרום קליפורניה, וכן מילא תפקיד מרכזי בהבאת מי עמק אוונס לעיר לוס אנג'לס – אחד המהלכים ההנדסיים החשובים בתולדותיה.
פרנק פרייס היה תסריטאי אמריקאי.
הוא מילא מספר תפקידים ניהוליים, דוגמת יושב ראש ומנכ"ל של חברת סרטי קולומביה ונשיא חברת סרטי יוניברסל.
הוא זכה לקרדיט על סיועו בשנות ה-60 בפיתוח ז'אנר סרטי הטלוויזיה.
כנשיא חברת סרטי יוניברסל פיקח פרייס על הפקת סרטים מפורסמים משנות ה-80, כולל "זיכרונות מאפריקה", שזכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר בשנת 1985, "טוטסי", "גנדי" ו"קראטה קיד".
עם זאת הוא אישר את הפקת הסרט , שהפך לאחד הכישלונות הגרועים ביותר בתולדות הקולנוע וגרם לו להתפטר מתפקידו בחברת יוניברסל.
הוא היה אחראי על הפקת תשעה מתוך עשרת הסרטים המכניסים ביותר בהיסטוריה של חברת סרטי קולומביה.
פרנק צ'ארלס פרטרידג' היה עורך דין, דיפלומט ואיש עסקים אמריקאי מוורמונט.
הוא היה חבר המפלגה הרפובליקנית, וכיהן זמן קצר בסנאט של ארצות הברית, לאחר שמונה למלא את מקומו של הסנאטור פרנק גרין שנפטר.
פרנק צ'ארלס פרטרידג' נולד ב־7 במאי 1861 באיסט מידלברי, ורמונט, לצ'ארלס פרנק פרטרידג' ושרה אן (רייס).
בשנת 1878 השלים את לימודיו בבית הספר התיכון במידלברי, ועבד בצעירותו כשליח עבור רדפילד פרוקטור בזמן כהונת פרוקטור כמושל ורמונט.
הוא למד במידלברי קולג', סיים תואר ראשון באמהרסט קולג' ב־1882, יחד עם חברו לכיתה פלטשר דאטון פרוקטור, וקיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת קולומביה ב־1884.
לאחר מכן החל לעבוד כעורך דין ברטלנד, ובהמשך הצטרף לחברת Vermont Marble בעיירה פרוקטור.
הצטרפותו לחברה חיזקה את הקשר ארוך השנים שלו עם משפחת פרוקטור.
בנוסף כיהן כנשיא חברת Proctor Trust וחברת הרכבות Clarendon and Pittsford, וכן היה חבר דירקטוריון של חברת הביטוח National Life Insurance.
פרטרידג' היה נאמן של מידלברי קולג' וקיבל תואר דוקטור לשם כבוד למשפטים מהמוסד בשנת 1909.
בדצמבר 1930 מינה המושל ג'ון ויקס את פרטרידג' לסנאט של ארצות הברית בעקבות מותו של הסנאטור פרנק גרין.
פרטרידג' התמודד בפריימריז הרפובליקני להשלמת הקדנציה אך הפסיד לוורן אוסטין, שניצח לאחר מכן בבחירות הכלליות והחליף את פרטרידג'.
פרטרידג' כיהן בסנאט מ־23 בדצמבר 1930 עד 31 במרץ 1931, ובמהלך תקופה קצרה זו שימש כיו"ר ועדת הסנאט לחוקים מאושרים (Committee on Enrolled Bills).
פרטרידג' פרש מתפקידו בחברת Vermont Marble בשנת 1935. הוא נפטר בפרוקטור ב־2 במרץ 1943 ונקבר בבית העלמין South Street.
בשנת 1907 נישא פרטרידג' לשרה ל.
פרטרידג' היה מצאצאי אדמונד רייס, מהגר אנגלי שהגיע למושבת מפרץ מסצ'וסטס במאה ה־17.
פרנק פורטר גרהאם היה מחנך ופעיל פוליטי אמריקאי.
הוא היה פרופסור להיסטוריה, נבחר לנשיא אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל בשנת 1930, ולימים הפך לנשיא הראשון של מערכת האוניברסיטה המאוחדת של קרוליינה הצפונית.
גרהאם היה תומך פעיל במגוון רחב של עמדות ליברליות, ובהן חופש אקדמי, צדק כלכלי, זכויות אזרח, פירוק נשק ושלום עולמי.
הוא שירת בוועדות ייעוץ רבות עבור הנשיאים פרנקלין דלאנו רוזוולט והארי טרומן, ובשנת 1949 מונה על ידי מושל קרוליינה הצפונית למלא מושב פנוי בסנאט של ארצות הברית.
מאמציו להיבחר לקדנציה מלאה בשנה שלאחר מכן הובילו למאבק פוליטי קשה מול הדמוקרט השמרן ויליס סמית', ובסופו של דבר הוא הפסיד.
בשנת 1951 מונה גרהאם למתווך מטעם האו"ם בסכסוך קשמיר בין הודו לפקיסטן.
הוא עסק במשימה המורכבת הזו במשך 16 שנים, והמשיך בפעילות ציבורית בנושאים נוספים עד שהידרדרות במצב בריאותו אילצה אותו לפרוש מהחיים הציבוריים ב-1967.
פרנק פורטר גרהאם נולד בעיר פאייטוויל שבקרוליינה הצפונית ב-14 באוקטובר 1886, והיה השישי מבין תשעת ילדיהם של אלכסנדר וקתרין בריאן סלואן גרהאם.
אביו היה מנהל מערכת החינוך של שארלוט במשך 25 שנה, ורבים מבני משפחתו היו מורים.
אחיו הגדול, ארצ'יבלד רייט "מון־לייט" גרהאם, היה שחקן בייסבול מקצועני בקבוצת ניו יורק ג'איינטס ולימים רופא – והוא שימש השראה לדמות בסרט "שדות החלומות".
בית הספר התיכון Alexander Graham Middle School בשארלוט נקרא על שם אביו.
גרהאם למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, והשלים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1909. הוא היה פעיל מאוד בקמפוס: עורך העיתון, עורך ספר השנה, נשיא אגודת הוויכוחים, נשיא ה־YMCA בקמפוס, נשיא מחזור הבוגרים ואף המעודד הראשי של האוניברסיטה.
לאחר מכן למד משפטים וב-1913 הוסמך כעורך דין.
ב-1916 קיבל תואר שני מאוניברסיטת קולומביה.
במקביל ללימודי המשפטים עבד כמורה בתיכון בראלי, ובהמשך החל ללמד היסטוריה באוניברסיטת קרוליינה הצפונית החל מ-1915.
ב-1917 הפסיק את עבודתו כדי להתגייס לחיל הנחתים האמריקאי למלחמת העולם הראשונה.
הוא התגייס כטוראי ושוחרר ב-1919 כקצין בדרגת לוטננט ראשון.
לאחר שחזר לאוניברסיטה, המשיך ללמד היסטוריה והתקדם לדרגת פרופסור בשנת 1927, על אף שלא השלים דוקטורט.
הוא שימש זמן קצר כדקאן הסטודנטים.
ביוני 1930 נבחר גרהאם לנשיא אוניברסיטת קרוליינה הצפונית, במקומו של הארי וודבורן צ'ייס.
"הוא למעשה גויס בכפייה לתפקיד", כתבו בני התקופה, משום שגרהאם העדיף ללמד, אך נכנע להצבעת אמון פה אחד של חבר הנאמנים.
בטקס ההשבעה שלו שנערך ב-11 בנובמבר 1931 נכח קהל כה גדול עד שהוא הועבר לאצטדיון קנן.
גרהאם הדגיש בנאומו את מחויבות מוסדות ההשכלה להוביל את הדור הצעיר להתרחק ממלחמה.
בשנת 1932, זמן קצר לאחר נישואיו למריאן דריין מבולטימור, נבחר גרהאם להוביל את תהליך איחוד מערכת ההשכלה הגבוהה בקרוליינה הצפונית – תהליך שאיחד את שלושת המוסדות הציבוריים ללבנים במדינה: אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, קולג' הנשים (היום אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בגרינסבורו) ומכללת המדינה (היום NC State).
הוא שימש כנשיא המערכת המאוחדת במשך 17 שנים.
גרהאם היה נשיא נגיש, אהוב ופופולרי, שכונה "דוקטור פרנק".
הוא היה פעיל גם בזירה הלאומית, שימש סגן נשיא איגוד האוניברסיטאות האמריקאיות, ועמד בראש מועצת הדרום ליחסים בינלאומיים.
הוא הוביל מאבק בשחיתות ובחריגות בספורט המכללות, ופעל להגבלת הטבות מיוחדות לשחקנים – במסגרת "תוכנית גרהאם" שאומצה בוועידת הדרום ב-1936.
ב-1934 מינה הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט את גרהאם ליו"ר המועצה לייעוץ ביטחון כלכלי, שהובילה לחקיקת חוק הביטוח הלאומי.
הוא שימש גם סגן יו"ר מועצת הצרכנים של מינהל השיקום הלאומי.
הוא עמד בראש הוועדה ליוזמות כלכליות בדרום, שפרסמה ב-1938 דו"ח חריף על מצב הדרום, שאותו הגדיר רוזוולט כ"בעיה הכלכלית מספר אחת של האומה".
גרהאם סייע להקים את ועידת הדרום לרווחה אנושית – גוף שקידם מדיניות פרוגרסיבית ועמל על הקטנת העוני.
במלחמת העולם השנייה שירת במועצה הלאומית לעבודה, שם דאג במיוחד לעניינם של עובדים אפרו-אמריקאים.
לאחר מות רוזוולט המשיך הנשיא הארי טרומן להיעזר בו, ומינה אותו ב-1946 לוועדה הנשיאותית לענייני זכויות אזרח.
אך בשנים שלאחר מכן נקשר שמו בחשדות אנטי־קומוניסטיים בשל מעורבותו בארגונים פרוגרסיביים, והוא הותקף על כך פוליטית.
ב-1947 מינה אותו טרומן לייצג את ארצות הברית בוועדה שהובילה את המשא ומתן לשלום בין הולנד לאינדונזיה, והוא סייע לפתוח את השיחות על הספינה USS Renville.
לאחר מכן שימש יועץ לענייני אינדונזיה במשרד החוץ.
בנובמבר 1948 נבחר נציג החקלאות של קרוליינה הצפונית, ויליאם קר סקוט, למושל.
כמו גרהאם, היה גם סקוט דמוקרטי שצידד בטרומן ותמך בניו דיל.
חודשיים לאחר כניסתו של סקוט לתפקיד בינואר 1949, הסנאטור המכהן ג'וזף מלוויל ברוטון נפטר במהלך כהונתו.
מותו של ברוטון הטיל על סקוט את האחריות לבחור מחליף.
סקוט מינה את גרהאם, מה שהפתיע פרשנים פוליטיים רבים.
בזמן מינויו, גרהאם מעולם לא התמודד על תפקיד פוליטי ולא כיהן בו – תופעה יוצאת דופן בקרב סנאטורים מקרוליינה הצפונית באותה תקופה.
יוצא דופן היה גם מצבו של המושב הספציפי שאליו נכנס גרהאם: החל ממותו של הסנאטור ג'וזיה ביילי בשנת 1946 ועד בחירתו של ב.
אוורט ג'ורדן ב־1958, לא פחות משמונה אנשים שונים כיהנו במושב זה במשך שתים עשרה שנים בלבד.
בפריימריז הדמוקרטיים של 1950 התמודד גרהאם מול שני יריבים: הסנאטור לשעבר רוברט רייס ריינולדס ויושב הראש לשעבר של בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית, ויליס סמית'.
ריינולדס נפסל עם 10% בלבד מהקולות, בעוד סמית' וגרהאם קיבלו בהתאמה 41% ו־49%.
לגרהאם היה חסר אחוז אחד בלבד כדי לקבל את המועמדות באופן אוטומטי, וסמית' יכול היה לבחור האם לדרוש סיבוב שני.
סמית' בתחילה סירב, אך לאחר שפעילים התקבצו מול ביתו והפגינו תמיכה, שינה את דעתו.
בסיבוב השני, סמית' התמודד כדמוקרטי המתנגד לטרומן.
לפי צוות לשכתו, סמית' עצמו מעולם לא אמר דברים גזעניים מפורשים, אך חלק מתומכיו הפיצו עלונים לא רשמיים שהפחידו את הציבור מפני חברה משולבת.
מונעים על ידי שנאה עזה לגרהאם הפרוגרסיבי, שמרנים הפכו את מסע הבחירות של סמית' למסע גזעני גלוי.
בזמן הבחירות, מעט מאוד אפרו-אמריקאים הצביעו בקרוליינה הצפונית בשל חוקי ג'ים קרואו שנועדו לשלול מהם את זכות הבחירה.
מבין מעטים אלו שנרשמו, רובם היו רפובליקנים שהצביעו רק בבחירות כלליות שגרתיות.
גרהאם לכן לא יכול היה לפנות לרוב הבוחרים השחורים, והוא גם לא קרא לשילוב מיידי.
גרהאם לא היה פוליטיקאי שמסתדר היטב עם קמפיינים, והוא אף היסס לבקש מהבוחרים את תמיכתם.
עמדותיו הפוליטיות היו שונות משל רוב תושבי קרוליינה הצפונית.
בפריימריז הדמוקרטיים – שהיו בפועל כמעט לחלוטין לבנים – הטקטיקות של תומכי סמית' (וביניהם ג'סי הלמס, לימים סנאטור רפובליקני) פעלו בשילוב עם הגורמים האחרים, וסמית' ניצח בפער קטן של 52% לעומת 48%.
לאחר תבוסתו, חזר גרהאם לדיפלומטיה בינלאומית.
בין 1951 ל-1967 שימש כמתווך מטעם האו"ם בין הודו לפקיסטן בסכסוך קשמיר.
הוא פרש מפעילות ציבורית רק בגיל 81, לאחר מות אשתו.
גרהאם נפטר בצ'אפל היל ב-16 בפברואר 1972 בגיל 85, ונקבר בבית הקברות הוותיק בעיר.
באוניברסיטת קרוליינה הצפונית נקראו על שמו:
כמו כן בתי ספר ומבנים חינוכיים נוספים ברחבי קרוליינה הצפונית נושאים את שמו.
מאז 1968 מעניק סניף ה־ACLU בקרוליינה הצפונית פרס על שמו למי שתורמים לקידום זכויות אזרח במדינה.
בשנת 1994 יצא סרט תיעודי על חייו: "Dr.
פרנק ריימונד ליוויס (14 ביולי 1895 - 14 באפריל 1978) היה מבקר ספרות בריטי חשוב.
הוא לימד ולמד במשך כמעט כל חייו באוניברסיטת קיימברידג', והיה נשוי לחוקרת הספרות קוויני ליוויס.
כמשתתף בזרם הביקורת החדשה, ליוויס רומם את המוניטין של כמה אישים מתחום הספרות, והשפיל מוניטין של אישים אחרים על ידי אישיותו רבת הכוח ופרשנויותיו מלאות ההשראה.
כך, לדוגמה, קבלת שירתם של ת"ס אליוט, עזרא פאונד, וג'רארד מנלי הופקינס, חבה רבות להצהרותיו של ליוויס באשר לגדולתם.
ליוויס הקים את הרבעון Scrutiny, שפרסם את כתביהם של טובי מבקרי הספרות האנגלים בזמנו.
המוזיקולוג וילפריד מלרס כתב ברבעון ביקורות מוזיקה.
פרנק רואנדי הוא ההילך החוקי של רואנדה מאז ה-24 באפריל 1964 לאחר שקיבלה את עצמאותה מבלגיה ב-1962. הפרנק מחולק ל-100 סנטימים (כמו שהיה נהוג בבלגיה).
פרנקו בארזי (באיטלקית: Franco Baresi; נולד ב-8 במאי 1960 באיטליה) הוא כדורגלן עבר ומאמן איטלקי.
לאורך כל הקריירה שלו הוא שיחק במועדון הכדורגל האיטלקי מילאן, מתוכן 15 שנה כקפטן.
הוא נחשב לאחד משחקני הכדורגל האיטלקים הגדולים בהיסטוריה וכאחד מגדולי הבלמים בהיסטוריה.
בארזי גדל בקבוצת הנוער של מילאן, אחרי שנדחה על ידי קבוצת הנוער של אינטר מילאנו אשר בחרה באחיו ג'וזפה במקום.
הוא עשה את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' בגיל 17 במהלך עונת 1977/78. בעונה שלאחר מכן הוא הפך לחלק חשוב מהקבוצה ולחבר קבוע בהרכב הפותח, כבלם.
בארזי ומילאן זכו באליפות באותה עונה.
עם זאת, מילאן התדרדרה בשנים הבאות, ובשנות ה-80 המוקדמות ירדה לסרייה ב' פעמיים.
פעם אחת בעונת 1979/80 בעקבות שערוריית מכירת משחקים בסרייה א' שבעקבותיה הורדה ליגה, משם הצליחה לחזור לסרייה א' כעבור עונה, לאחר שזכתה באליפות ליגת המשנה, אך בעונה שלאחר מכן ירדה שוב לאחר שסיימה בשלוש המקומות האחרונים בליגה.
בעונת 1982/83 הצליחה מילאן לעלות בחזרה לסרייה א' עם זכייה נוספת בליגת המשנה.
בעקבות עזיבתם של פולביו קולובאטי ואלדו מלדרה את המועדון, הפך בארזי הקפטן של הקבוצה בהיותו 22 בלבד.
לאחר העלייה בחזרה לסרייה א' מילאן נכנסה לתקופה יציבה יחסית שכללה זכייה בגביע מיטרופה ב־1982 והגעה לגמר הגביע האיטלקי בעונת 1984/85, אך נכשלה לייצר דומיננטיות אמיתית בסרייה א' כאשר היא ממוקמת במרכז הטבלה.
לקראת סוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 התגבשה סביב בארזי חולית הגנה חזקה ובולטת שכללה את פאולו מלדיני, אלסנדרו קוסטקורטה, מאורו טאסוטי ולאחר מכן גם כריסטיאן פאנוצ'י.
עם הגעתה של שלישיית ההתקפה ההולנדית, פרנק רייקארד, רוד חוליט ו מרקו ואן באסטן, נכנסה מילאן לאחת התקופות הגדולות ביותר בתולדותיה, בה הובילה בדומיננטיות את הכדורגל האיטלקי והאירופי כאשר בארזי מתפקד כמרכז ההגנה וכקפטן של הקבוצה.
תקופה זו החלה עם זכייה בסרייה א' בעונת 1987/88, תחת המאמן אריגו סאקי, כאשר בארזי מוביל את הגנת מילאן שספגה 14 גולים בלבד.
בעקבות אותה עונה, והזכייה בגביע אירופה לאלופות, סיים בארזי מקום שני בכדור הזהב לשנת 1989, מאחורי חברו לקבוצה, מרקו ואן באסטן.
באותה שנה בארזי נבחר לכדורגלן השנה בסרייה א'.
במהלך הקריירה השתתף בארזי ב-532 משחקי ליגה בהם כבש 16 שערים, וזכה בשש אליפויות איטליה ובשלושה גביעי ליגת האלופות.
הוא ששיחק כל חייו עם חולצה מספר 6 וזכה למחווה מצד המועדון: החולצה בה שיחק מוסגרה, והוחלט שאף שחקן אחר במועדון לא ילבש עוד את חולצה מספר 6. בדומה לו, גם את חולצתו של פאולו מלדיני, חולצה מספר 3, מסגרה מילאן והבטיחה שהשחקן היחידי שיוכל ללבוש אותה הוא בנו.
עם נבחרת איטליה השתתף בארבעה מונדיאלים: מונדיאל 1982, בו היה שותף לזכיית נבחרתו בתואר, מונדיאל 1986, מונדיאל 1990 ומונדיאל 1994.
כדור הזהב: מקום שני; 1989
מלך השערים של קופה איטליה: 1989-90
נבחרת הטורניר שׁל גביע העולם : 1990
מקום 19 ברשימת 100 השחקנים של המאה ה־20 של מגזין "World Soccer"
שחקן המאה של מילאן: 1999
כדורגלן המאה בסרייה א' של איגוד הכדורגלנים האיטלקי: 2000
היכל התהילה של הכדורגל האיטלקי: 2013
נבחרת החלומות של כדור הזהב (כסף): 2020
פרנק שווייצרי הוא ההילך החוקי של שווייץ וליכטנשטיין.
המטבע הונפק לראשונה אחרי איחוד הקנטונים של שווייץ, במהלך המאה ה-19. פרנק אחד שווה ל-100 סאנטים (Centime בצרפתית), ראפן (Rappen בגרמנית), צ'נטזימו (Centesimo באיטלקית) או ראפ (Rap ברומאנש).
על מטבעות הסאנטים/ראפן/צ'נטזימו/ראפ לא מצוין השם המילולי של המטבע, אלא ערכו בלבד, בניגוד לשטרות, שעליהם מצוין שמו המילולי של השטר בארבע השפות.
גם בנסיכות ליכטנשטיין משמש הפרנק השווייצרי כמטבע רשמי.
המטבע הקטן ביותר הוא מטבע של חמישה ראפן (המטבע של ראפן בודד אינו משמש כהילך חוקי מאז 1 בינואר 2007).
השטר הגדול ביותר בעולם הוא שטר של אלף פרנקים שווייצריים.
בפברואר 2005 הוכרזה תחרות על עיצוב הסדרה התשיעית, שתוכננה להשתחרר בסביבות 2010 בנושא "שווייץ פתוחה לעולם".
התוצאות הוכרזו בנובמבר 2005, אך העיצוב הנבחר עורר ביקורת נרחבת מצד האוכלוסייה.
כתוצאה מכך, תאריך השחרור נדחה שוב ושוב.
בחודש פברואר 2010 הוכרז כי השחרור יתקיים בשנת 2012, ובדצמבר 2012 נקבע כי תאריך השחרור יתקיים ב-2015 לכל המוקדם.
בחודש אוגוסט 2015 הוכרז כי הנפקת הסדרה החדשה תתחיל בחודש אפריל 2016. השטר החדש הראשון ששוחרר היה שטר של 50 פרנקים, שהונפק לראשונה ב -12 באפריל 2016; השטר החדש של ה-20 פרנקים שוחרר ב -17 במאי 2017, והשטר החדש של ה-10 פרנקים שוחרר ב-18 באוקטובר 2017.
השטרות הבאים של 100, 200 ו-1000 פרנקים ישוחררו במרווחים של חצי שנה או שנה.
ההנפקה של כל הסדרה החדשה צפויה להסתיים עד שנת 2019.
השטרות החדשים מעוצבים באופן חדשני, העיצוב מתרחק מתיאור של אישים ידועים לחלוטין.
הנושא המרכזי מאחורי הסדרה החדשה של השטרות הוא 'היבטים רבים של שווייץ', כאשר כל שטר מציג תכונה שווייצרית אשר מוצגת באופן גרפי באמצעות מוטיב מרכזי.
כל תכונה מוצגת באמצעות פעולה, מיקום שווייצרי ואלמנטים גרפיים שונים.
+סדרה תשיעית (נוכחית) של שטרות שווייצריים - היד והעולםתמונהערךמידות (מ"מ)צבע שליטתיאור חזיתמועד הפצת השטרחזיתגב10 פרנקים123 × 70צהובהכישרון הארגוני של שווייץ
- רוח -12 אפריל 2016100 פרנקים144 × 70כחולהמסורת ההומניטרית של שווייץ
יונפק ב-22 באוגוסט 2018200 פרנקים151 × 70חוםהמומחיות המדעית של שווייץ
- חומר -טרם הונפק1000 פרנקים158 × 70סגולחוש התקשורת של שווייץ
משנת 1996 עד 2008 השער הממוצע של הפרנק לאירו היה 1.565 פרנק לאירו.
החל מספטמבר 2011, לאחר עלייה ניכרת בשווי של הפרנק השווייצרי יחסית לאירו, קבע הבנק המרכזי של שווייץ שווי מקסימלי לפרנק השווייצרי, והתחייב לרכוש אירו בשער של 1.2 פרנק לאירו, כדי למנוע את התחזקות הפרנק מעבר לשער זה.
בתחילת 2015, לאחר רכישה של מטבעות זרים בשווי של מעל 200 מיליארד פרנק, הפסיק הבנק המרכזי של שווייץ לקבוע ערך מקסימלי לפרנק השווייצרי.
חברת המסחר FXCM נפגעה קשות ממהלך זה ומניותיה צללו ביום המסחר ב כ־90% והחברה אף עמדה על סף הליך פירוק, המהלך גרם לה להפסדים כבדים.
פרנק הנרי פייר ריברי הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדות הקשר והקיצוני.
ריברי שיחק לאורך מרבית הקריירה שלו בבאיירן מינכן, שם שיחק החל מעונת 2007/08, בה נבחר ככדורגלן השנה בגרמניה, ועד לעונת 2018/19. הוא זכה עם הקבוצה ב-24 תארים קבוצתיים, לרבות זכייה בעונת 2012/2013 בליגת האלופות, כאשר במשחק הגמר מול בורוסיה דורטמונד בישל את שער הניצחון לאריין רובן בדקה ה-89.
ריברי ערך 81 הופעות במדי נבחרת צרפת, והגיע עמה לגמר מונדיאל 2006 בו הפסידה הנבחרת לאיטליה בבעיטות הכרעה.
בפניו של ריברי ישנה צלקת בולטת, זכר לתאונת דרכים שעבר בגיל שנתיים, במהלכה נזרק דרך חלון המכונית בה נסע.
קריירה מוקדמת בצרפת והמעבר לגלאטסראיי
ריברי נולד וגדל בעיר בולון-סור-מר שבמחוז פה-דה-קאלה למשפחה נוצרית-צרפתית.
לו עוד שני אחים צעירים שהם גם שחקני כדורגל.
ריברי שיחק כנער במועדון הכדורגל ליל, בו נחשב לכישרון גדול, אך שוחרר מהקבוצה בגין בעיות התנהגות.
לימים טען ריברי כי נזרק מהמועדון כאשר סבל ממרפק שבור, ובמועדון מצאו תירוץ לשחרר אותו כי הוא נמוך מדי.
את קריירת הבוגרים החל ריברי במועדון הספורט בולון בליגת המשנה הצרפתית בכדורגל, אליו הגיע כנער.
ריברי שיחק תחילה בקבוצת המילואים, ובהמשך קודם לקבוצה הבוגרת.
בעונת 2002/03 עבר ריברי למועדון אולימפיק אלס ששיחק בליגה הצרפתית השלישית, וירד עמו ליגה לאחר שהמועדון הודיע על פשיטת רגל.
בעונת 2003/04 שיחק ריברי בברסט ששיחקה אז בליגה השלישית בצרפת.
ריברי הצטיין בעונה זו, והעפיל עם ברסט לליגת המשנה הצרפתית.
בעונת 2004/05 עבר ריברי למץ, קבוצתו הראשונה מהליגה הצרפתית הראשונה, שם שיחק חצי עונה והבקיע שני שערים, ואף נבחר לשחקן החודש בצרפת באוגוסט 2004. הצלחתו של ריברי במץ הובילה להשוואות לכדורגלן אחר ששיחק במץ בהצלחה רבה, רובר פירס.
בינואר 2005, לאחר חצי עונה במץ, חתם ריברי על חוזה עם הקבוצה הטורקית גלאטסראיי, ששילמה עבורו דמי העברה של שני מיליון אירו למץ.
ריברי שיחק בגלאטסראיי תחת המאמן הרומני גאורגה חאג'י.
משחקו המפורסם במדי הקבוצה הטורקית היה גמר הגביע הטורקי בו ניצחה קבוצתו את היריבה העירונית הגדולה פנרבחצ'ה 1:5, ריברי כבש במשחק שער ובישל שניים נוספים.
ביולי 2005 עזב ריברי במפתיע את גלאטסראיי וחתם במועדון אולימפיק מרסיי לחמש שנים בהעברה חופשית, למרות התנגדותה של גלאטסראיי אשר דרשה על כרטיסו עשרה מיליון אירו, משום שנשארו לו עוד שלוש שנים בחוזה עם גלאטסראיי.
לבסוף, החליטה פיפ"א לאפשר את ההעברה אחרי שהתברר שריברי לא קיבל את משכורתו בגלאטסראיי במשך ארבעה חודשים.
ריברי אף טען כי הוא אוים על ידי מנהלה של גלאטסראיי באלת בייסבול.
לאחר המעבר הואשם ריברי על ידי מאמן גלאטסראיי אריק גרטס בבגידה בקבוצה.
גלאטסראיי ערערה על החלטת פיפ"א, שדחתה את הערעור באופן סופי בשנת 2007.
כבר עם הגעתו לקבוצה, החל ריברי להצטיין במדי אולימפיק מרסיי, והפך לאחד השחקנים החשובים של הקבוצה ולאחד השחקנים המצטיינים בליגה הצרפתית.
בספטמבר 2005 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון הליגה 1–2 על טרואה.
בנובמבר 2005 הבקיע ריברי שער ניצחון בדקת הסיום מול נאנט ממרחק של 35 מטרים.
שער זה נבחר לאחר מכן כשער העונה בצרפת.
בתום עונת 2005/06 סיימו ריברי ומרסיי במקום החמישי בליגה, והגיעו לגמר הגביע הצרפתי, בו הפסידה הקבוצה 1–2 לפריס סן ז'רמן.
בתום עונת 2005/06 נבחר ריברי ככדורגלן הצעיר של השנה בצרפת, ונכלל בנבחרת העונה של ליגת העל הצרפתית, כאשר באותה עונה נבחר ריברי פעמיים כשחקן החודש.
הצלחה זו במרסיי הביאה לזימונו של ריברי לסגל של נבחרת צרפת למונדיאל 2006. הצלחתו של ריברי במרסיי ובמונדיאל עוררו עניין בקרב אחרות, כאשר ארסנל הציעה עבורו 15 מיליון אירו, וריאל מדריד הציעה 30 מיליון אירו.
מרסיי דחתה את ההצעות עליו, והודיעה כי יישאר בקבוצה גם בעונת 2006/07. מרסיי וריברי פתחו היטב את העונה, אך ריברי נפצע בנובמבר 2006 וחזר רק לאחר פגרת החורף, ובהמשך נפצע שוב, ושיחק בסך הכל 25 משחקים באותה עונה, בהם הבקיע חמישה שערים.
עם זאת, לריברי היה חלק גדול בהצלחתה של מרסיי באותה עונה, ובכך שהקבוצה סיימה את העונה במקום השני, על אף שהייתה רחוקה 17 נקודות מהאלופה אולימפיק ליון.
באותה עונה ריברי הגיע עם הקבוצה שוב לגמר הגביע הצרפתי, בו הפסידה הקבוצה בבעיטות הכרעה לסושו לאחר 2-2 בתום 120 דקות.
בשנת 2007 נבחר ריברי ככדורגלן השנה בצרפת על ידי המגזין הצרפתי פראנס פוטבול, וקטע רצף של ארבע זכיות רצופות של תיירי הנרי בתואר זה.
לאחר שתי עונות באולימפיק מרסיי ומונדיאל מוצלח, חתם ריברי בבאיירן מינכן ביוני 2007, תמורת סכום של 25 מיליון אירו ובחוזה לארבע שנים שהוערך בכ-833 אלף יורו בחודש.
ריברי הגיע לבאיירן מינכן כחלק מהתחדשות הקבוצה יחד עם לוקה טוני ומירוסלב קלוזה, לאחר עונה כושלת בה סיימה באיירן מינכן רק במקום הרביעי בבונדסליגה, ולא העפילה לליגת האלופות.
עם הגעתו לקבוצה, קיבל ריברי את המספר 7, שהיה שייך למהמט שול שפרש בקיץ 2007. ביולי 2007 ערך ריברי את הבכורה שלו במשחק רשמי, כשהבקיע צמד בניצחון של באיירן מינכן 1–4 על ורדר ברמן בגביע הליגה הגרמנית.
ריברי הבקיע שער גם בחצי גמר גביע הליגה הגרמנית מול שטוטגרט, אך נעדר מהגמר בגין פציעה.
באיירן מינכן ניצחה ללא ריברי את שאלקה 04 בתוצאה 0–1. את שער הליגה הראשון שלו הבקיע ריברי באוגוסט 2007 בניצחון 0–4 על ורדר ברמן.
המשך עונת 2007/08 של ריברי היה מצוין, יכולתו במהלך העונה זיכתה אותו במחמאות רבות והוא נבחר ככדורגלן השנה בגרמניה.
ריברי כבש 11 שערים ב-28 משחקי הליגה בהם שיחק ועזר לקבוצתו לזכות באליפות הבונדסליגה, וגם בגביע הגרמני, כאשר בישל שער ללוקה טוני בניצחון 1–2 על בורוסיה דורטמונד בגמר.
עם זאת, בגביע אופ"א בו השתתפה באיירן מינכן באותה עונה, ריברי והקבוצה כשלו לאחר שהובסו בגומלין חצי הגמר בתוצאה 0–4 על ידי זניט סנט פטרסבורג, לאחר 1-1 במשחק הראשון באליאנץ ארנה, כשאת השער לבאיירן הבקיע ריברי.
את עונת 2008/09 פתח ריברי רק בשלהי ספטמבר 2008, בגין פציעה שספג במהלך יורו 2008. במהלך הסיבוב הראשון של העונה ריברי הצטיין, ואף הבקיע חמישה משחקי ליגה ברציפות.
בליגת האלופות הבקיע ריברי צמד בניצחון 0–5 על ספורטינג ליסבון בשמינית הגמר, אך קבוצתו לא יכלה לברצלונה ברבע הגמר, לאחר תבוסה 0–4 בקמפ נואו ותיקו 1-1 במינכן, בו הבקיע ריברי את שער הניחומים.
באיירן מינכן וריברי סיימו עונה זו ללא תואר, כאשר איבדו את האליפות לוולפסבורג וסיימו במקום השני, והודחו כבר ברבע גמר הגביע הגרמני.
לקראת תחילת עונת 2009/10, קבוצות רבות הביעו עניין בריברי, אך נשיא באיירן מינכן אולי הנס הציב עליו תג מחיר של 100 מיליון אירו, שאף קבוצה לא הייתה מוכנה לשלם.
ריברי הבקיע בתחילת העונה שער בניצחון 1–5 על בורוסיה דורטמונד, וחגג אותו כשהוא קופץ לזרועותיו של מאמנו לואי ואן חאל, דבר ששם קץ לספקולציות על סכסוך ביניהם, שהציתו את ההתעניינות בריברי על ידי קבוצות אחרות.
עם זאת, בשלב מוקדם של העונה נפצע ריברי, וחזר רק למחצית השנייה של העונה.
באיירן מינכן הסתדרה ללא ריברי וניצחה 0–1 במשחק זה, ו-0–3 בגומלין, והעפילה לגמר ליגת האלופות 2010 מול אינטר מילאנו.
בית הדין של אופ"א החמיר את עונשו של ריברי על העבירה להרחקה לשלושה משחקים.
באיירן מינכן ערערה על ההרחקה שגרמה לריברי להחמיץ את הגמר, אך ללא הועיל.
בגמר ליגת האלופות, מעמד אליו הגיעה באיירן מינכן לראשונה מזה תשע עונות, הפסידה הקבוצה 0–2 לאינטר מילאנו.
באותה עונה, זכו באיירן מינכן וריברי בדאבל מקומי, כאשר הקבוצה זכתה באליפות, ובגביע הגרמני, לאחר ניצחון 0–4 בגמר על ורדר ברמן, בו הבקיע ריברי את השער השלישי.
את עונת 2010/11 פתח ריברי עם בישול שער ניצחון לבסטיאן שוויינשטייגר מול וולפסבורג, אך הוא נפצע במשחק הליגה מול הופנהיים ונעדר חודשיים.
ריברי חזר באמצע נובמבר 2010, אך ספג ביקורת ממאמנו לואי ואן חאל על הפגנת משחק חלש מול אונטרהאכינג במשחק אימון שאורגן כדי לסייע לשחקני באיירן מינכן הפצועים לחזור לכושר.
בדצמבר 2010 הבקיע ריברי צמד בניצחון 0–3 על פ.צ.
לאחר פגרת החורף נפצע ריברי שוב במשחק ליגה מול וולפסבורג לאחר תיקול חריף של ז'וסואה.
נראה היה כי זו פציעה חמורה, אך לבסוף ריברי החמיץ שני משחקים בלבד.
גם את עונת 2011/12, תחת המאמן החדש יופ היינקס ריברי החל פצוע, אך היה כשיר בסופו של דבר למחזורי הליגה הראשונים, בהם הבקיע מספר שערים.
גם בגביע הגרמני הבקיע ריברי מספר שערים חשובים, לרבות שער בפנדלים מול בורוסיה מנשנגלדבך בחצי הגמר, שהעלה את באיירן מינכן לגמר הגביע, לאחר 0-0 ב-120 דקות.
עם זאת, באיירן מינכן הובסה בגמר הגביע 2–5 על ידי בורוסיה דורטמונד, כשריברי הבקיע את השער השני לבאיירן.
בליגה, באיירן מינכן איבדה שוב את האליפות לדורטמונד, לאחר שדווקא פתחה היטב את העונה, אך רצף משחקים ארוך ללא הפסד הכריע את הכף לטובת דורטמונד.
ריברי הבקיע 12 שערי ליגה בעונה זו.
בליגת האלופות ריברי היה חלק מעונה טובה מאוד של באיירן מינכן, והבקיע את השער הראשון בחצי הגמר מול ריאל מדריד באליאנץ ארנה, במשחק שהסתיים בתוצאה 1–2 לבאיירן מינכן.
הגומלין הסתיים בתוצאה זהה לטובת ריאל מדריד, ובאיירן ניצחה בבעיטות ההכרעה ועלתה לגמר ליגת האלופות 2012, בו הפסידה באיירן מינכן לצ'לסי בבעיטות הכרעה.
בעונת 2012/13, מיד לאחר העונה הקודמת נטולת התארים, זכו ריברי ובאיירן מינכן לחוויה מתקנת.
העונה נפתחה בניצחון של באיירן מינכן 1–2 על בורוסיה דורטמונד במשחק הסופר קאפ הגרמני, והסתיימה בזכייה בטרבל היסטורי של באיירן מינכן, לאחר זכייה באליפות בפער של 25 נקודות מהסגנית בורוסיה דורטמונד, כיבוש של 98 שערי ליגה וספיגה של 18 שערי ליגה בלבד-כל אלה נחשבו אז לשיאים בבונדסליגה.
ריברי היה אחד משלושת המועמדים הסופיים לתואר כדור הזהב של פיפ"א, אך סיים רק שלישי לאחר כריסטיאנו רונאלדו וליונל מסי.
עם זאת, ריברי זכה בתואר שחקן השנה של אופ"א.
בעונת 2013/14, תחת המאמן החדש פפ גווארדיולה, ריברי קיבל תפקיד משמעותי אף יותר מאשר אצל המאמן הקודם יופ היינקס.
בעונה זו ריברי סבל ממספר פציעות, אך הבקיע עשרה שערי ליגה ב-22 הופעות בלבד.
אחד מהשערים הובקע בניצחון 1–3 על הרטה ברלין ב-25 במרץ 2014, במחזור ה-27 של העונה.
שער זה הבטיח לבאיירן מינכן את האליפות המוקדמת ביותר בתולדות הבונדסליגה.
ריברי ובאיירן מינכן זכו באליפות בפער של 19 נקודות מהסגנית בורוסיה דורטמונד, והשיגו דאבל כאשר ניצחו את דורטמונד 0–2 בגמר הגביע הגרמני לאחר הארכה.
עם זאת, באיירן מינכן הודחה מליגת האלופות בחצי הגמר, לאחר הפסדים 0–1 ו-0–4 לריאל מדריד, בהם ריברי נטל חלק.
בעונות 2014/15 ו-2015/16 סבל ריברי מפציעות רבות, בגינן הושבת לתקופות ארוכות במיוחד.
יצוין כי ב-6 בדצמבר 2014 הבקיע ריברי שער בניצחון 0–1 על באייר לברקוזן.
שער זה היה השער המאה של ריברי בקבוצה, בהופעתו ה-287 בכל המפעלים.
ריברי נפצע במהלך משחק גומלין שמינית גמר ליגת האלופות לעונת 2014/15 בניצחון 0–7 על שחטאר דונצק על ידי דוגלאס קוסטה.
בגין פציעה זו, ריברי נעדר מהמגרשים כמעט שנה שלמה, ובאופן אירוני, דוגלאס קוסטה הגיע לבאיירן מינכן בקיץ 2015 כגיבוי לריברי.
בתום עונת 2014/15 זכתה באיירן מינכן באליפות בלבד, וחסרונם של ריברי ושל שחקני מפתח התקפיים נוספים היו בעוכרי הקבוצה בליגת האלופות, ממנה הודחה הקבוצה בחצי הגמר על ידי ברצלונה.
בדצמבר 2015 חזר ריברי לשחק לאחר כמעט שנה מחוץ למגרשים, וערך מספר הופעות בכל המפעלים, לרבות בגמר הגביע הגרמני בו ניצחה באיירן מינכן בבעיטות הכרעה את בורוסיה דורטמונד לאחר 0-0 בתום 120 דקות.
ריברי זכה עם באיירן מינכן גם באליפות רביעית ברציפות.
מליגת האלופות הודחו באיירן מינכן וריברי באותה עונה בחצי הגמר, על ידי אתלטיקו מדריד.
בעונת 2016/17, תחת המאמן החדש קרלו אנצ'לוטי, ריברי חזר להיות שחקן הרכב, כשהוא גובר ברוטציה על דוגלאס קוסטה, וחוזר לשתף פעולה עם אריין רובן ודויד אלאבה כפי שהיה בעונת הטרבל.
ריברי חזר בעונה זו לכושר טוב מאוד, אך הקבוצה הודחה מול ריאל מדריד ברבע גמר ליגת האלופות, ובחצי גמר הגביע הגרמני מול בורוסיה דורטמונד.
עם זאת, ריברי זכה עם באיירן מינכן בעונה זו באליפות חמישית ברצף.
את עונת 2017/18 החל ריברי עם זכייה בתואר הסופר קאפ הגרמני, לאחר ניצחון בבעיטות הכרעה מול בורוסיה דורטמונד, במשחק שהסתיים בתיקו 2-2. ריברי שיחק את מלוא 90 הדקות במשחק, שבסיומן התקיימו בעיטות הכרעה.
ריברי הבקיע את הפנדל שלו וזכה בתואר.
באותה עונה ריברי המשיך להיות שחקן הרכב, וזכה עם הקבוצה באליפות הבונדסליגה.
בחצי גמר ליגת האלופות מול ריאל מדריד הציג ריברי יכולת גבוהה בשני המשחקים, אך הקבוצה הודחה לאחר הפסד 1–2 באליאנץ ארנה ותיקו 2-2 בסנטיאגו ברנבאו.
ריברי פתח בגמר הגביע הגרמני מול איינטרכט פרנקפורט, בו באיירן הפסידה 1–3. במאי 2018 ריברי האריך את חוזהו בבאיירן מינכן בשנה נוספת, עד לתום עונת 2018/19. ריברי פתח את עונת 2018/19 בזכייה בסופר קאפ הגרמני, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–5 על איינטרכט פרנקפורט.
ריברי היה חלק משמעותי מעונת 2018/19, בה זכתה באיירן באליפות שביעית ברציפות, לאחר שסגרה פער של תשע נקודות מבורוסיה דורטמונד.
ריברי הודיע בתחילת מאי 2019 כי זו תהיה עונתו ה-12 והאחרונה בבאיירן מינכן, ובמשחק בו הבטיחה באיירן את האליפות וניצחה 1–5 את איינטרכט פרנקפורט, במחזור האחרון של העונה, ריברי הבקיע את השער הרביעי לאחר שנכנס כמחליף, וזכה לתשואות הקהל.
אליפות זו הייתה התשיעית של ריברי, ובכך הוא הפך לשיאן כל הזמנים של מחזיקי תואר האליפות בבונדסליגה.
כעבור שבוע, נכנס ריברי כמחליף בדקה ה-87 בניצחון של באיירן 0–3 על ר.ב.
לייפציג בגמר הגביע הגרמני, שהיה משחקו האחרון בקבוצה, והופעתו השמינית של ריברי בגמר הגביע הגרמני, שזהו שיא כל הזמנים עבור כדורגלן.
זכייה זו בגביע הייתה התואר ה-24 של ריברי במדי באיירן מינכן.
ב-21 באוגוסט 2019, בתום חוזהו בבאיירן מינכן, חתם לעונה אחת בפיורנטינה תמורת ארבעה מיליון אירו לעונה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-24 באוגוסט 2019, כשעלה כמחליף בדקה ה-78 בהפסד קבוצתו 3–4 לנאפולי.
ב-6 בספטמבר 2021 הצטרף לסלרניטנה מהסרייה א'.
ב-12 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה בתבוסה 0–4 לטורינו.
בהמשך העונה אף מונה לקפטן הקבוצה.
ריברי ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת צרפת בכדורגל עד גיל 21 במשחק מול הנבחרת המקבילה של ישראל, בניצחון של צרפת 0–1 במסגרת מוקדמות אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2006. את שערו הראשון במדי הנבחרת עד גיל 21 הבקיע מול הנבחרת המקבילה של סלובקיה במשחק ידידות.
במשחק פלייאוף העלייה לטורניר מול אנגליה, הבקיע ריברי שער בניצחון הצרפתי 2–3, שהעלה את צרפת לאליפות על חשבון אנגליה.
עם זאת, ריברי לא השתתף בטורניר זה, מכיוון שזומן על ידי ריימונד דומנק לסגל נבחרת צרפת הבוגרת למונדיאל 2006 שנערך בזמן חופף.
ריברי ערך את הופעת הבכורה במדי הנבחרת הצרפתית הבוגרת ב-27 במאי 2006 במשחק ההכנה למונדיאל 2006 מול מקסיקו.
במונדיאל עצמו שיחק ריברי בהרכב הפותח של צרפת בשישה מתוך שבעת משחקיה, ואף הבקיע את השער הראשון בניצחון 1–3 על ספרד בשמינית הגמר לאחר שקיבל בישול מפטריק ויירה.
ריברי היה אחד ממצטייני הנבחרת הצרפתית שהגיעה עד לגמר מונדיאל 2006 והפסידה לנבחרת איטליה בבעיטות הכרעה.
בסיום המונדיאל, נכלל ריברי בנבחרת מצטייני הטורניר.
לאחר מונדיאל 2006 פרש זינדין זידאן מהנבחרת, והיה מצופה מריברי להיות היורש שלו.
עם זאת, ריברי לא הצליח להבקיע במדים הלאומיים במשך שנה וחצי, עד שעשה זאת מול נבחרת אנגליה במרץ 2008, והקדיש את השער לשדר הכדורגל הצרפתי תיירי גילארדי, שמת מהתקף לב יום קודם לכן.
ריברי זומן לסגל הצרפתי ליורו 2008, אך הנבחרת הצרפתית הודחה מהטורניר כבר בתום שלב הבתים לאחר הופעות חלשות.
במשחק האחרון של שלב הבתים מול נבחרת איטליה, משחק אותו צרפת הייתה חייבת לנצח כדי לעלות, ריברי נפצע כבר בדקה השמינית והוחלף, וצרפת הפסידה 0–2 והודחה.
ריברי שב לסגל הצרפתי במשחק מוקדמות מונדיאל 2010 מול נבחרת רומניה, והבקיע את השער הראשון בתיקו 2-2. ב-28 במרץ 2009 הבקיע ריברי את שער הניצחון ב-0–1 על נבחרת ליטא במשחק שנערך בקובנה, וכעבור שלושה ימים עשה זאת שוב והבקיע ב-0–1 מול ליטא, במשחק שנערך בסטאד דה פראנס.
שני המשחקים מול ליטא נערכו במסגרת מוקדמות המונדיאל.
צרפת סיימה את שלב הבתים במקום השני ונאלצה לעבור שלב פלייאוף מול נבחרת אירלנד, ממנו ריברי נעדר בגין פציעה.
ריברי נכלל בסגל של המאמן ריימונד דומנק למונדיאל 2010, אך ספג ביקורות קשות לאחר תיקו 0-0 מול נבחרת אורוגוואי בשלב הבתים, כאשר ז'וסט פונטיין ביקר את חוסר המנהיגות שלו.
בהמשך דווח כי ריברי וניקולאס אנלקה לא מסרו כדורים והדירו מהמשחק את יואן גורקוף כסוג של אקט מחאתי נגדו, ואנלקה אף נזרק מהנבחרת לאחר ויכוח קולני עם דומנק במחצית משחק ההפסד של צרפת 0–2 לנבחרת מקסיקו.
לאחר ההפסד למקסיקו הופיע ריברי יחד עם דומנק בטלוויזיה הצרפתית, והם הודיעו כי הם מתנצלים על הופעותיה של צרפת במונדיאל ובשנתיים האחרונות.
למחרת, החרימו חלק משחקני הנבחרת את האימון בגין השעייתו של אנלקה.
למחרת נבחרת צרפת שיחקה את המשחק האחרון שלה בטורניר, והפסידה 1–2 לנבחרת דרום אפריקה, כשריברי מבשל את השער היחיד של צרפת בטורניר לפלורן מאלודה.
כעבור כחודשיים, ריברי זומן יחד עם פטריס אברה, ז'רמי טולאלן, אריק אבידל וניקולס אנלקה, לשימוע מול התאחדות הכדורגל הצרפתית בקשר לחלקו במרד השחקנים במהלך המונדיאל, וספג עונש השעיה של שלושה משחקים מהנבחרת.
ריברי לא הגיע לשימוע הזה, מאחר שהמועדון בו שיחק, באיירן מינכן, הביע התנגדות להליך.
במרץ 2011 זומן ריברי לסגל הנבחרת על ידי המאמן החדש לורן בלאן, לראשונה מאז התקריות במונדיאל 2010. ריברי כאמור היה מושעה לשלושה משחקים, והחמיץ שלושה נוספים בגין פציעה.
במשחק החזרה שלו, בישל ריברי שער ליואן גורקוף בניצחון 0–2 על נבחרת לוקסמבורג במסגרת מוקדמות יורו 2012. במשחק ידידות מול נבחרת קרואטיה, שנערך בסטאד דה פראנס, ספג ריברי קללות מחלק ניכר מהאוהדים, אך חלק אחר הריע לו וקרא בשמו.
ריברי זומן לסגל הצרפתי ליורו 2012, וקודם לטורניר הבקיע את שערו הראשון במדים הלאומיים מזה שלוש שנים, בניצחון 2–3 על נבחרת איסלנד.
ביורו 2012 עצמו, ריברי פתח בכל ארבעת משחקיה של נבחרת צרפת, שהודחה ברבע הגמר על ידי נבחרת ספרד, לאחר הפסד 0–2.
במוקדמות מונדיאל 2014 הבקיע ריברי חמישה שערים, ונבחרת צרפת סיימה במקום השני בבית אחרי נבחרת ספרד, ונאלצה לעבור שלב פלייאוף מול נבחרת אוקראינה.
במשחק הראשון בקייב ניצחה אוקראינה 0–2 במשחק חלש מאוד של ריברי, וצרפת נראתה עם הגב לקיר וכמעט מחוץ למונדיאל, כשהנבחרת, וריברי בראשה, סופגים ביקורות קשות בצרפת.
במשחק הגומלין בסטאד דה פראנס ריברי הצטיין, וצרפת ניצחה 0–3 ועלתה למונדיאל 2014. את המונדיאל, עם זאת, החמיץ ריברי בגין פציעה.
ב-13 באוגוסט 2014 החליט ריברי על פרישה מהנבחרת, ואמר שעושה זאת בלב שלם.
ריברי נשוי לוואהיבה, צרפתייה ממוצא אלג'יראי.
להם שתי בנות ושני בנים.
ב-2006 במהלך תקופתו בקבוצה הטורקית גלאטסראיי, ריברי התאסלם ואימץ גם את השם בילאל יוסוף מוחמד.
לריברי שני אחים, סטיבן ופרנסואה.
באפריל 2010 פורסם בתקשורת הצרפתית כי ארבעה כדורגלנים של נבחרת צרפת נחקרו בעוון צריכת זנות במועדוני לילה בפריז, עם נערות מתחת לגיל ההסכמה בצרפת.
השחקנים שנחשפו הם ריברי, קארים בנזמה, חאתם בן ערפה וסידני גובו.
ריברי הודה במעשה, אך טען כי לא ידע כי הנערה היא קטינה.
מזכירת המדינה לענייני ספורט ראמה יאד, אמרה כי אין מקום בנבחרת לשחקנים הנמצאים תחת חקירה.
בנובמבר 2011 הפרקליטות בצרפת משכה את התביעה, וכך זוכו ריברי ובנזמה מאשמה, לאחר שהוכח כי לא ידעו שהנערה היא קטינה.
פרנקו אלפאנו (באיטלקית: Franco Alfano, 8 במרץ 1875 - 26 באוקטובר 1954) היה מלחין ופסנתרן איטלקי, שפרסומו העיקרי בא לו מהשלמת האופרה הלא-גמורה של ג'אקומו פוצ'יני "טורנדוט" בשנת 1926.
אלפאנו נולד בפוזיליפו, סמוך לנאפולי.
עד לתקופה האחרונה קבעו את תאריך הולדתו שנה מאוחר יותר, ב-1876. הוא למד פסנתר באופן פרטי אצל אלסנדרו לונגו (1864–1946) והרמוניה והלחנה אצל קאמילו דה נארדיס (1857–1961) ופאולו סראו (1830–1907) בקונסרבטוריון סאן פייטרו א מאג'לה בנאפולי.
אחרי סיום לימודיו השתלם בהלחנה אצל האנס זיט (1850–1922) וסלומון יאדאזון (1831–1902) בלייפציג.
בתקופת עבודתו שם פגש את המלחין הנורווגי אדוורד גריג וכתב מספר רב של יצירות לפסנתר ולתזמורת.
את האופרה "מירנדה", שעדיין לא יצאה לאור, השלים בשנת 1896. את הליברית לאופרה זו כתב בעצמו, על פי רומן של אנטוניו פוגאצרו.
יצירתו "המעיין של אנסקיר" La Fonte Di Enschir (ליברית מאת לואיג'י אילקה) נדחתה על ידי המוציא לאור ריקורדי אך הוצגה בורוצלב (אז ברסלאו) בשם Die Quelle von Enschir ב-8 בנובמבר 1898 בהצלחה מסוימת.
מקובל לראות בשלוש האופרות הבאות את החשובות ביצירותיו:
"תחייה" Risurrezione משנת 1904, מבוססת על יצירתו של לב טולסטוי.
"סיראנו דה ברז'רק", על פי המחזה המפורסם של אדמון רוסטאן, לליברית של אנרי קיין.
הגרסה האיטלקית של האופרה עלתה בהצגת בכורה ברומא בינואר 1936 והצגת הבכורה של הגרסה הצרפתית התקיימה בפריז ארבעה חודשים אחר כך.
לא מכבר חזרה האופרה לבימה במטרופוליטן אופרה בניו יורק, עם פלאסידו דומינגו בתפקיד הראשי.
"אגדת שקונטלא" (איטלקית: La leggenda di Sakùntala), על פי Abhijñānaśākuntalam, מחזה בסנסקריט מאת קאלידאסה, משנת 1921, הוצגה לאחר עיבוד ושינוי בשנת 1952.
משנת 1918 היה מנהל הקונסרבטוריון של בולוניה ומשנת 1923 ניהל את הקונסרבטוריון של טורינו ואחר את זה של פאלרמו.
בהפצצה של בעלות הברית בתקופת מלחמת העולם השנייה איבד את נכסיו.
פרנקו אלפאנו מת בסן רמו ב-1954.
עבודתו של אלפאנו להשלמת "טורנדוט" של פוצ'יני הייתה אמורה לבצר את המוניטין שלו, אך לא כך היה.
תגובתו הראשונית של ארטורו טוסקניני הייתה לדחות את הסיום שכתב ולסרב לבצע אותו וכאשר ניצח בכל זאת על האופרה, התייחס אל התוספות של אלפאנו בפראות, שהרסה את המוזיקה וביטלה את לכידותה.
במשך שנים רבות תלו באלפאנו את האחריות לסיום המקוטע, עד שבשנת 1982 הוציא המו"ל ריקורדי לאור את הפרטיטורה המקורית של אלפאנו וגילה לעין כל את טיב העבודה שעשה המלחין ביצירה, תוצאה של מאמצי פיענוח הסקיצות שפוצ'יני כתב לדואט הסיום, במשך תשעה חודשים עד למותו, בכתב בלתי קריא כמעט.
האופרה "שקונטלא", העוסקת במזרח הרחוק העידה על נטייה לאקזוטי ולתזמור עשיר.
יצירותיו האחרות היו בלט קומי בשם "נאפולי" ומוזיקה לשלושה שירים של רבינדרנת טאגור.
ארבעה מחולות רומניים לפסנתר (1899)
סוויטה "רומנטיקה" לתזמורת (בהמשך "אליאנה") (1909)
Lombra di Don Giovanni, אופרה (אחר "דון חואן דב מאנארה") (1914)
שלושה שירים מאת טאגור לקול ופסנתר (1918)
שישה שירים לקול ופסנתר (1919)
"אגדת שקונטלא" (איטלקית: La leggenda di Sakùntala) אופרה (1921)
בלט "אליאנה" מתוך סוויטה רומנטיקה (1923)
שלושה שירים מאת טאגור לקול ופסנתר, (1928)
"הלורד האחרון", אופרה סריה למחצה (1930)
"המנון למשחרר", מוקדש לסימון בוליבאר, (1930)
דיברטימנטו לפסנתר ותזמורת קאמרית (1935)
שירים חדשים של טאגור לקול ופסנתר (1936)
חמישייה לפסנתר וכלי קשת (1936)
חמישה שירים חדשים של טאגור לקול ופסנתר (1948)
"סינפוניה קלאסיקה" מתוך סימפוניה מס' 1 (1953)
יצירות אחרות: סוויטה אדריאטיקה; אינטרמצי למיתרים; "נינה-ננה פרטנופיאה"
פרנקלין אדמונדו 'פרנק' רייקארד (; נולד ב-30 בספטמבר 1962 באמסטרדם) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל הולנדי.
רייקארד ידוע בעיקר בזכות הקדנציות שלו באייאקס אמסטרדם ובמילאן, וכן בזכות תרומתו הרבה לנבחרת הולנד.
בשנת 1980, בגיל 17, רייקארד הופיע לראשונה באייאקס אמסטרדם.
כבר בהופעתו הראשונה השאיר רייקארד רושם רב, לאחר שהבקיע שער לזכות קבוצתו בניצחונם 4:2 על קבוצה שווייצרית.
במשך אותה עונה השתתף רייקארד בעוד 23 משחקים, בהם הבקיע 4 שערים.
בשנת 1982, רייקארד רשם את הופעת הבכורה שלו בליגת העל ההולנדית עם אייאקס וזכה להצלחה.
בשנת 1987, השנה בה התחיל לאמן יוהאן קרויף את אייאקס, עזב רייקארד בסערה את מגרש האימונים ונשבע שלעולם לא ישחק בקבוצה אותה יאמן קרויף.
באותה תקופה קיבל רייקארד הצעות מכמה קבוצות, ולבסוף עבר רייקארד למילאן.
בזמן שהייתו במילאן זכה רייקארד לתהילה רבה והיה לשחקן בעל ערך חשוב מאוד בקבוצה.
מאמן הקבוצה באותן שנים, אריגו סאקי, הפך את רייקארד לקשר מרכזי.
יחד עם שחקנים הולנדיים נוספים כמו מרקו ואן באסטן ורוד חוליט, זכה רייקארד עם מילאן פעמיים בגביע אירופה בשנים 1989 ו-1990. בנוסף זכה רייקארד פעמיים באליפות איטליה.
בשנת 1993, לאחר חמש עונות בסרייה א', חזר רייקארד לאייאקס.
בתקופה בה ניהל את אייאקס לואי ואן חאל, הובילו את אייאקס פרנק רייקארד ודני בלינד לזכייה בשתיים מתוך שלוש האליפויות בליגה ההולנדית, בהן זכתה אייאקס.
בעונת 1994–1995, הייתה אייאקס קבוצה בלתי מנוצחת בליגה ההולנדית וזכתה להצלחה באירופה.
בשנת 1995, במשחקו האחרון באייאקס, זכה רייקארד בגביע אירופה (ליגת האלופות), עם ניצחון 1:0 על מילאן.
הופעתו הראשונה של רייקארד בנבחרת הולנד, הייתה בשנת 1981. בתחרות היורו 1988 תרם רייקארד לזכייתה של נבחרת הולנד בתואר, עם ניצחון 0–2 על נבחרת ברית המועצות בכדורגל.
בנוסף, השתתף רייקארד ביורו 1992 ובמונדיאל 1990 ומונדיאל 1994. הופעתו האחרונה במדי הנבחרת הייתה במונדיאל 1994, בהפסד 3:2 לנבחרת ברזיל, הנבחרת המנצחת של אותו מונדיאל.
בסך הכול הבקיע רייקארד בנבחרת הלאומית 10 שערים.
רייקארד זכור במיוחד בזירה הבינלאומית עקב תקרית היריקה המפורסמת – במשחק שמינית גמר מונדיאל 1990 מול גרמניה, ירק רייקארד על רודי פלר הגרמני והורחק מהמשחק בבושת פנים.
קריירת האימון של רייקארד החלה כאשר מונה למאמן נבחרת הולנד בשנת 1998. עוד קודם לכן היה רייקארד עוזר מאמן של המאמנים רונאלד קומאן ויוהאן ניסקנס.
רייקארד לא נלקח ברצינות בתור מאמן בשל חוסר ניסיונו, אך הוא הפתיע כאשר הוביל את הנבחרת עד לחצי הגמר של יורו 2000. למרות ההפסד בחצי הגמר לנבחרת איטליה, נחשב טורניר זה להצלחה רבה עבור הנבחרת ההולנדית.
בעונת 2001/2002, הפך רייקארד למאמן ספרטה רוטרדם, הקבוצה המקצועית הוותיקה ביותר בליגת העל ההולנדית.
את רוב העונה בילה רייקארד עם ספרטה רוטרדם בתחתית הטבלה.
באותה עונה ירדה ספרטה רוטרדם בפעם הראשונה בהיסטוריה לליגה השנייה בהולנד, וכתוצאה מכך סולק רייקארד מהמועדון.
בעונת 2003/2004, פחות משנה לאחר סילוקו מספרטה רוטרדם, מונה רייקארד למאמן של ברצלונה.
רייקארד הגיע למועדון עם התמנותו של ז'ואן לאפורטה לנשיא המועדון, אך עם אוהדים לא מרוצים, אשר כעסו על סירובו של השחקן האנגלי, דייוויד בקהאם, להצטרף לקבוצה.
רייקארד הבין שלמרות הצטרפותו של כוכב הכדורגל רונאלדיניו (אשר היה בעדיפות השנייה של הנהלת ברצלונה אחרי בקהאם), עדיין היו במועדון שחקנים ותיקים שהראו יכולות משחק נמוכות.
מאז שנת 1999 לא זכתה ברצלונה בשום תואר, ולכן התעקשו אוהדיה להכיר בריאל מדריד, אשר זכתה באליפות בשנת 2000, כיריבה גדולה.
תחילת הדרך של רייקארד בברצלונה הייתה מאכזבת.
בעקבות הכישלון קראה קבוצה גדולה של אוהדים להתפטרותו, ולאחר הפסד הקבוצה לריאל מדריד בשנת 2003, הצטרפו כל כלי התקשורת לקריאות ההתפטרות.
מאז שנת 2004 הפתיע רייקארד והקבוצה החלה להתחזק.
רייקארד בנה מחדש את המועדון סביב רונאלדיניו עם שחקנים כמו סמואל אטו ואדמילסון.
בעקבות השינויים שביצע רייקארד, ותמיכה רבה של לאפורטה, זכתה לבסוף הקבוצה בשתי אליפויות, בעונות 2004/2005 ו-2005/2006. רייקארד הפך למאמן הראשון שהצליח לגבור על ריאל מדריד פעמיים באצטדיון סנטיאגו ברנבאו.
באותה תקופה, בעקבות הישגיו הבלתי המעורערים עם הקבוצה, נחשב רייקארד לאחד מחמשת המאמנים המצליחים בעולם וקיבל תשבחות רבות.
ב-17 במאי 2006, הוליך רייקארד את קבוצתו לזכייה בליגת האלופות, עם ניצחון 2:1 על הקבוצה האנגלית ארסנל.
הזכייה בתואר הפכה אותו לאחד מחמשת האנשים שזכו בתואר גם כשחקנים וגם כמאמנים.
בעונה שלאחר מכן, עונת 2006/2007, הקבוצה לא הצליחה לשחזר את הצלחתה, ואף על פי שהובילה את הליגה במספר הנקודות במשך רוב העונה, תיקו של ברצלונה מול ריאל בטיס אפשר לריאל מדריד לעלות למקום הראשון.
מדריד שמרה על היתרון עד סיום העונה, והוכתרה כאלופה, עם מספר נקודות זהה לשל ברצלונה אך עם יתרון במפגשים בין שתי הקבוצות.
בעונת 2007/2008 המשיכה מגמת ההידרדרות של הקבוצה.
למרות הצטרפותו של תיירי הנרי, כוכב ארסנל לשעבר, לקבוצה, ברצלונה לא הצליחה לנצח במשחקי החוץ – הקבוצה ניצחה רק ארבע פעמים מחוץ לקאמפ נואו.
לצד התוצאות העגומות, היו גם פציעות של שחקני מפתח בברצלונה, כולל ליונל מסי, רונאלדיניו, קרלס פויול וסמואל אטו.
עוד לפני תום העונה, הנהלת ברצלונה הצהירה על היפרדותו של רייקארד מן הקבוצה, לאחר ההפסד 4:1 לריאל מדריד, מחזור לאחר שהיריבה הבטיחה את זכייתה באליפות.
בעונת חתם רייקארד בגלטסראיי מליגת העל הטורקית, ובאוקטובר 2010 פוטר.
ב-28 ביוני 2011 מונה רייקארד למאמן נבחרת ערב הסעודית.
ב-16 בינואר 2013 פוטר בעקבות חוסר הצלחת הנבחרת תחת הדרכתו.
במרץ 2014 הודיע רייקארד על פרישה מאימון.
כמאמן, פילוסופיית האימון של פרנק רייקארד היא להוביל את קבוצתו למשחק התקפי.
רייקארד מאמין שצורת משחק זו מיועדת לשתי מטרות- לנצח במשחק ולהראות לקהל מחזה שיגרום לו הנאה.
סגנון האימון הזה נחשב כמעין מסורת של מאמנים הולנדים גדולים כמו רינוס מיכלס ויוהאן קרויף.
רייקארד למד כיצד לרסן את המזג החריף שלו כשחקן, ולשמור על יציבותו כמאמן.
בעונות בהן זכה עם ברצלונה באליפות, השתמש רייקארד במערך 4-1-2-2-1. כמאמן כדורגל, אימץ רייקארד את המחשבה שלכל שחקן בקבוצה אותה הוא מאמן יש ערך רב.
פרנק ת'ורנטון בול היה שחקן אנגלי המוכר בעיקר בשל תפקידו כקפטן פיקוק בסדרה הקומית "מישהו מטפל בך?".
ת'ורנטון נולד בלונדון והתעניין במשחק מגיל צעיר, אך בשל התנגדותו של אביו אשר העדיף כי בנו ימצא עבודה "הגונה" יותר, החל לעבוד בחברת ביטוח עם סיום לימודיו בתיכון.
עם זאת, לא זנח את שאיפותיו ובמקביל לעבודתו למד משחק בלימודי ערב.
לאחר שנתיים ביקשה ממנו הנהלת בית הספר למשחק להתחיל ללמוד בתוכנית הלימודים המלאה, והוא השתלב בתוכנית זו לאחר שהצליח לשכנע את אביו לממן את לימודיו.
בין השנים 1945 ל-1947 שירת כקצין בחיל האוויר המלכותי, ולאחר שחרורו הצטרף לתיאטרון רפרטואר קטן.
ב-1954 השתתף לראשונה בתפקיד קטן בסרט קולנוע שעליו זכה לקרדיט, "Radio Cab Murder".
במהלך שנות ה-50 הופיע במספר סרטי קולנוע בריטים נוספים, ובשנות ה-60 החל להשתתף גם במספר סדרות טלוויזיה קומיות, ביניהן "It's a Square World" ו-"Till Death Us Do Part".
בין השנים 1972 ל-1985 גילם את דמותו של קפטן פיקוק בסדרת הטלוויזיה "מישהו מטפל בך?".
במקביל הופיע בסרטי קולנוע ובסדרות טלוויזיה נוספות.
לאחר שהסדרה ירדה מהמרקעים ירד היקף הפעילות של ת'ורנטון.
בשנת 1997, והוא בן 76, הצטרף לצוות השחקנים של קומדיית המצבים הוותיקה "בערוב ימי היין" (Last of the Summer Wine), בה גילם את דמותו של טרולי, שוטר שיצא לגמלאות.
בתפקיד זה הוא שיחק במשך 11 שנים, עד שנת 2008.
ת'ורנטון היה נשוי (מאז 1945) לשחקנית בריל אוונס, אב לבת וסב לשלושה.
פְרַנְקָה פּוֹטֶנְטֶה היא שחקנית קולנוע גרמנייה, שהתפרסמה בסרטים "ראן לולה ראן" (1998) ו"זהות כפולה" (2002).
פוטנטה נולדה במינסטר להילדגרד, אסיסטנטית רפואית, ולדיטר, מורה, והיא הבכורה מבין שתי אחיות.
לאחר שסיימה את לימודיה ב-1994 עברה לבית הספר "אוטו פאלקנברג" לאמנות הבמה במינכן, אך לא סיימה את לימודיה עקב מעבר לניו יורק, שם למדה בבית ספר מקומי לתיאטרון.
פוטנטה למדה בהאמבל טקסס במסגרת חילופי תלמידים במשך כמה חודשים.
ב-1995 שיחקה פוטנטה בסרטה הראשון, סרט מקומי בשם "זה ג'ונגל שם".
שלוש שנים לאחר מכן פרצה פוטנטה לתודעה העולמית עם תפקידה בסרט הגרמני "ראן לולה ראן", שבו גילמה את דמותה של לולה, הזוכה לשלוש הזדמנויות שונות להשיג 100,000 מרקים עבור חברהּ מאני, שהסתבך עם העולם התחתון.
בשנים 1999 ו-2000 נבחרה פוטנטה לשחקנית השנה בגרמניה ב"טקס האקדמיה הגרמנית" על תפקידה בסרטים המקומיים "אנטומיה" ו"הנסיכה והלוחם", שעל תפקידה בו קיבלה מועמדות ל"פרס האקדמיה האירופית".
תפקידה הראשון בהוליווד היה ב-2001 בדרמה הביוגרפית "שאיפות" ובדרמה הקומית "אגדות וסיפורים".
ב-2002 שיחקה פוטנטה בתפקיד ראשי במותחן הריגול "זהות כפולה", שבו גילמה את דמותה של תיירת גרמנייה המתאהבת בגיבור, אותו גילם מאט דיימון.
ב-2004 שיחקה פוטנטה בסרט ההמשך בטרילוגיה, "זהות במלכודת" באותו תפקיד אך בהופעה קצרה יותר, ובסרט האימה הבריטי "שרץ".
ב-2007 השתתפה פוטנטה בסרט האוסטרלי "אבי רומולוס", שם גילמה פוטנטה את אמו של ראימונד גאיטה, כמו כן גם חזרה לגלם את תפקידה של מארי הלנה קורץ בסרט השלישי המרשים ב"טרילוגיית ג'ייסון בורן", זוכה 3 פרסי אוסקר "זהות אבודה".
בשנת 2008 גילמה פוטנטה את לוחמת הגרילה הארגנטינאית תמרה "טניה" בונקה בסרט הביוגרפי של סטיבן סודרברג "צ'ה" שמבוסס על חייו של המהפכן הארגנטינאי ארנסטו צ'ה גווארה.
בשנת 2012 השתתפה בשני פרקים בעונה השנייה של הסדרה אימה אמריקאית, של הבמאי ריאן מרפי בתור הדמות אנה פרנק.
פוטנטה קיימה מערכת יחסים מתוקשרת עם השחקן אלייז'ה ווד ועם הבמאי הגרמני המפורסם טום טייקוור.
בשנת 2008 התארסה פוטנטה עם איש עסקים אמריקאי בשם דיו.
ב-2012 נישאה לבן זוגה, השחקן דרק ריצ'רדסון.
קסטלווניה: נוקטורנו (2023) - דיבוב
פרנקו בלריני (באיטלקית Franco Ballerini; 11 בדצמבר 1964 - 7 בפברואר 2010), היה רוכב אופניים איטלקי.
בלריני, שהיה מבולטי הרוכבים במרוצים החד-יומיים בסוף שנות ה-80 ובשנות ה-90 של המאה העשרים, היה מאמן נבחרת איטליה באופני כביש בשנות האלפיים והצליח לגבש את הנבחרת המפולגת שזכתה בהדרכתו בארבע אליפויות עולם ובמרוץ כביש אולימפי אחד.
בלריני נהרג בתאונת דרכים בעת ששימש נווט במרוץ מכוניות מסוג ראלי.
הפך למקצוען בשנת 1986 עת הצטרף לקבוצת "מאניפלקס".