tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כהשתתפות מצדה בהוצאות הכרוכות בהשתקעות הזוג בפריז, העבירה הרוזנת האנסקה לבלזק סכום של 100 אלף פרנק, שאותם השקיע במניות של חברת מסילת הברזל הצפונית, שלפי השמועות בקרב מביני עניין, ערכן אמורות לעלות באופן ניכר בשנים הקרובות.
במהלך דצמבר 1845 ערך בלזק ביקור ארוך ויסודי בבית הכלא לה קונסיירז'רי, כחלק מהכנותיו לכתיבת הרומן "זוהר ושקיעה של יצאניות צמרת".
ב-22 בדצמבר נכח באירוע חברתי במלון פִּימוֹדָן (Pimodan) בפריז, שבו השתתפו גם גוטייה ושרל בודלר.
ידוע שהיה חבר במועדון החשישאים.
באירוע עישנו כמה מהנוכחים חשיש.
בודלר טען לאחר מכן כי בלזק סירב לגעת בחשיש, אולם במכתב שכתב לרוזנת האנסקה יום למחרת טען בלזק כי דווקא כן ניסה את הסם, אך הצליח "להתגבר" על השפעתו:
בפברואר 1846 הזמינה הרוזנת האנסקה את בלזק לבקר אותה ברומא, משם ימשיכו לטייל ביחד.
לקראת הנסיעה ניגש בלזק לחייט שלו בפינת הרחובות רישלייה ומונמארטר, אך ביציאה מהחנות מעד בשלולית מים וקרע שריר ברגלו.
הפציעה דחתה את הנסיעה בשבועיים, ורק באמצע מרץ הוא יצא למרסיי, ועלה על אונייה לאיטליה.
ב-25 במרץ הגיע לרומא, ובילה עם הרוזנת האנסקה, בין היתר, בביקור בחנויות לממכר עתיקות ואצל סוחרי חפצים נדירים.
אחרי שלושה שבועות עלו בלזק, הרוזנת האנסקה, בתה אנה והארוס מנישך על אונייה שהפליגה לג'נובה, שם רכש בלזק מיטת אפריון.
מג'נובה המשיכו הטיילים לז'נבה, וממנה לברן, שם התארחו אצל שגריר רוסיה, הברון פאוול דה קרידנר (Павел де Крюденер).
לאחר מכן ביקרו בבזל, בסולר ובהיידלברג.
ביוני 1846 הודיעה הרוזנת האנסקה לבלזק כי היא בהיריון.
על אף התנגדותו המוקדמת לגידול צאצאים, וניסיונותיו "לנהוג בזהירות", שמח מאוד בלזק לקבל את הבשורה.
הוא היה משוכנע כי ייוולד לו בן, ותכנן לקרוא לו ויקטור-אונורה.
במכתבים מאותה תקופה כתב לרוזנת האנסקה:
הרוזנת האנסקה סבלה בתחילה מדיכאון בשל ההיריון, וכדי לעודד את רוחה נסע בלזק ונפגש עמה בפנסיון סמוך לפרנקפורט, שם שהו גם אנה וארוסה.
בלזק חזר לפריז ב-15 בספטמבר 1846, אך נסע שוב באוקטובר לוויסבאדן כדי להשתתף בחתונתה של אנה האנסקה והרוזן יז'י מנישך.
לאחר שובו לפריז רכש בלזק כבית לו ולרוזנת האנסקה בניין ישן ברחוב פוֹרטוּנֶה (Fortunée) 14 (לימים רחוב בלזק).
תמורת הבניין שילם בלזק 32 אלף פרנק במזומן, ועוד 18 אלף פרנק במניות של חברת מסילת הברזל הצפונית.
בלזק השקיע עוד כמה עשרות אלפי פרנקים בשיפוצים, ורכש בין היתר ריהוט מפואר ותמונות אמנות לקישוט הבית.
ההוצאות הכוללות היו מעל מעבר למה שציפה בלזק, ונותני השירות שהעסיק בעבודות התחילו לדרוש את פרעון חשבונותיהם.
על מנת להחזיר את חובו לווה בלזק סכום כסף מהברון ג'יימס דה רוטשילד, ובתמורה משכן לטובתו את מניות חברת מסילת הברזל הצפונית שנותרו בידו.
בעקבות קשיים אלה החליטה הרוזנת האנסקה לדחות את נישואיהם בשנה נוספת, החלטה שעוררה התנגדות חריפה מצד בלזק – אך ללא הועיל.
באותה תקופה החל להופיע הרומן "הדודנית בט" (La Cousine Bette) בהמשכים בעיתון "לה קונסטיטוסיונל" (Le Constitutionnel), וזכה לביקורות חיוביות.
השמחה לא נמשכה זמן רב, וב-1 בדצמבר 1846 קיבל בלזק בשורה קשה: הרוזנת האנסקה כרעה ללדת טרם זמנה, והתינוקת מתה במהלך הלידה.
"איני יכול לתאר את כאבי במילים", כתב בלזק לרוזנת מיד כשנודע לו על הטרגדיה, "כולי המום ומבולבל.
רציתי כל כך בילד ממך!
בסוף 1846 סיים בלזק את "גלגולו האחרון של ווטרן" (La dernière incarnation de Vautrin), שנועד להוות את החלק האחרון ברומן "זוהר ושקיעה של יצאניות צמרת", ועבד במרץ על "הדודן פונס" (Le Cousin Pons), שאמור להיות הרומן המשלים ל"דודנית בט".
בלזק תכנן לפרסם את שני הספרים תחת הכותרת המשותפת "הקרובים העניים" (Les Parents pauvres).
בתחילת פברואר 1847 נסע בלזק לפגוש את הרוזנת האנסקה בדרזדן, ומשם חזרו בני הזוג יחדיו לפריז.
השניים טיילו בבירה הצרפתית, ביקרו במוזיאונים וצפו בהצגות תיאטרון ואופרה.
באפריל ליווה בלזק את הרוזנת האנסקה לפרנקפורט, ולאחר מכן שב לפריז.
באותה תקופה ירד בשיעור חד ערך המניות של חברת מסילת הברזל הצפונית, דבר שהחריף את קשייו הכספיים של בלזק.
ב-5 ספטמבר יצא בלזק לווהלין כדי לבלות זמן נוסף עם הרוזנת האנסקה, ולצורך הנסיעה לווה מהמו"ל איפוליט סוברן (Hippolyte Souverain) 4,000 פרנק.
במהלך הנסיעה זכה לכבוד רב מצד פקידים בכירים ואישים רמי מעלה בהם נתקל, והופתע לגלות עד כמה פופולרית יצירתו ברחבי אירופה.
בלזק הגיע לווהלין ב-13 בספטמבר.
למרות ניסיונות שכנוע מצדו, עדיין נטתה הרוזנת האנסקה לשלול את רעיון הנישואים.
במהלך שהותו בווהלין התחיל בלזק לכתוב רומן חדש בשם "איש סוד", ועבד על כתבי היד של "הזעיר בורגנים", "הסופרת" (La Femme auteur), "הציר של מחוז ארסיס" (Le Député d'Arcis) ו"אופיה של אישה", אך בשל מצבו הפיננסי הוא שב בתחילת 1848 לפריז מוקדם מכפי שתכנן.
בלזק הגיע לפריז ב-22 בפברואר 1848, בזמן שהעיר הייתה על סף התקוממות, כחלק מאירועי "אביב העמים" ששטפו את כל אירופה באותה שנה.
הוא כתב לרוזנת האנסקה: "אינך יודעת עדיין, אבל אנחנו עומדים על סף מהפכה.
האופוזיציה מנהלת מערכה נגד השלטונות ברחוב.
זה יכול להיות הכול או כלום".
במכתב אחר הודיע כי חידש את דרכונו, "כיוון שאיני רוצה לחיות תחת שלטון הרפובליקה, גם אם יימשך שבועיים בלבד".
למרות האיומים, כאשר לואי פיליפ ויתר על כיסאו והרפובליקה הצרפתית השנייה אכן הוכרזה ב-24 בפברואר, לא עזב בלזק את צרפת או את פריז.
במקום זאת יצא לשוטט ברחובות יחד עם ההמונים, נכנס לארמון טווילרי הנטוש, ואף נטל עמו כמזכרת כמה קישוטים ואריגים מלכותיים.
מהפכת 1848 הביאה למשבר כלכלי בצרפת.
בפריז נפוצו שמועות כי בכוונת הרפובליקה החדשה להלאים את מסילת הברזל הצפונית, והמשקיעים המודאגים מכרו את המניות של חברת מסילת הברזל שברשותם, והביאו לצניחה בערכן.
גם המו"לים ועורכי העיתונים היו מודאגים, ולא חתמו על חוזים חדשים.
שוויו של הבית ברחוב פורטונה צנח בעשרות אחוזים באותם חודשים.
למרות הקשיים הכספיים שבהם נתקל, החליט בלזק להציג את מועמדותו לאספה המחוקקת בבחירות שהיו אמורות להתקיים באפריל.
עם זאת, לא השקיע מאמצים מיוחדים בשכנוע הבוחרים, וזכה ב-20 קולות בלבד.
באותן בחירות זכה המשורר אלפונס דה למרטין ב-1.6 מיליון קולות, והתמנה לשר החוץ של הרפובליקה החדשה ולראש ממשלה בפועל.
באותה תקופה עבד בלזק על מחזה חדש בשם "האם החורגת" (La Marâtre).
הצגת הבכורה נערכה ב-25 במאי בתיאטרון "תאטר היסטוריק" (Théâtre Historique), והמחזה זכה לשבחים בעיתונות.
אך ההתפרעויות ברחובות פריז נמשכו, ואנשים רבים חששו לצאת מהבית.
החל מההצגה השנייה הצליח התיאטרון למלא רק רבע מהאולם, וההצגה ירדה מהבמה.
בסופו של דבר הרוויח בלזק מ"האם החורגת" 500 פרנק בלבד.
ההצגה עלתה מחדש ביולי 1848, אך ירדה שוב כעבור חודש בשל מספרם הקטן של הצופים.
בתחילת יוני 1848 נסע בלזק שוב לסאשה שבמחוז אנדר ולואר, שם תכנן להמשיך לעבוד על יצירותיו, אך העייפות הכרונית שתקפה אותו עם הגיעו למקום מנעה ממנו להתקדם בקצב משביע רצון.
ב-6 ביולי עזב את סאשה וחזר לפריז.
הרוזנת האנסקה שלחה לו 10,000 פרנק, אותם השקיע ברכישת מניות נוספות של חברת מסילת הברזל הצפונית, בציפייה כי ערכן יעלה לקראת השלמת הנחת המסילה, שהייתה צפויה בקרוב.
הוא מכר את המחזה "הזעיר בורגנים" לתיאטרון "קומדי פרנסז" וקיבל תמורתו מקדמה של 5,000 פרנק.
בספטמבר הוא השאיר לידידו הסופר והמאייר לורן־ז'אן (Laurent-Jean) ייפוי כוח לטפל בכל ענייניו הספרותיים, ולאמו ייפוי כוח כללי להשגיח על נכסיו ועסקיו האחרים, ונסע לבלות עם הרוזנת האנסקה בווהלין.
בווהלין ניכר כי כוחו של בלזק כבר אינו כשהיה.
כל מאמץ עייף אותו, והוא כבר לא הרגיש את אותה תשוקה לכתיבה.
לקראת סוף 1848 כתב לאחותו לור:
בינואר 1849 התמודד בלזק שוב על כיסא באקדמיה הצרפתית, שהתפנה בעקבות מותו של שאטובריאן כמה חודשים קודם לכן.
הבחירות נערכו ב-11 בינואר, כששני המתמודדים היחידים הם בלזק והדוכס דה נוֹאַי (Duc de Noailles), שזכה ב-25 קולות, לעומת 4 קולות בלבד שבהם זכה בלזק, בהם קולותיהם של הוגו ולמרטין.
שמונה ימים לאחר מכן נערכו בחירות נוספות, שבהן הפסיד בלזק לרוזן דה סן פְּרִיֵסְט (Le comte de Saint-Priest).
בנוסף, המשיך בלזק לקבל תביעות לתשלום מפריז מנושים שונים, שהדאיגו את הרוזנת האנסקה והגבירו את היסוסיה בנוגע לנישואים.
הוא ניסה למכור מחזה בשם "התככן" (Le Faiseur) לתיאטרון "קומדי פרנסז", שלא הסכים להעלותו מבלי שיוכנסו בו שינויים, ובמרץ 1849 הציע אותו ל"תאטר היסטוריק", אך קיבל תשובה שלילית.
באותה תקופה הידרדרה בריאותו של בלזק, וכל מאמץ קטן גרם לו תחושת מחנק מיידית.
בעקבות הנחיה מצד שני רופאים בווהלין הוא נמנע מכל עבודה.
בינואר 1850 לקה בלזק בדלקת סימפונות חריפה, שהותירה אותו חסר כוחות ועל סף עילפון.
למרות מצבו הבריאותי נסעו בלזק והרוזנת לקייב, שם הוא נפגש עם פקידי השלטון כדי להסדיר את מעמדו במדינה כחוק.
מזג האוויר החורפי לא הועיל למצבו, והוא הצטנן וחלה שוב.
במכתב לאמו סיפר כי לא יצא מחדרו במשך 20 יום, וכי "הארץ הזאת אינה מתאימה לאנשים חמי מזג".
למרות מצבו הבריאותי המידרדר, ואולי דווקא בזכותו, הסכימה הרוזנת האנסקה לרעיון החתונה, וב-14 במרץ 1850 נישאו השניים בכנסייה קתולית בברדיצ'ב.
אחרי החתונה שבו בני הזוג לווהלין, שם סבל בלזק מהתקף של קוצר נשימה ופעמת.
בתחילת אפריל 1850 הידרדרה ראייתו של בלזק, לדבריו בשל דלקת עיניים שבה לקה בקייב.
לאמו כתב: "יש בעיני כתם שחור שטרם נעלם ושמכסה את שדה הראייה שלי".
ב-24 באפריל יצאו בני הזוג מווהלין לצרפת, ובדרך עברו בקרקוב, בדרזדן ובפרנקפורט.
ב-20 במאי הגיעו לבית ברחוב פורטונה בפריז, וכבר למחרת הוזמן בדחיפות רופא לביתו כדי לבדוק את מצבו של בלזק המרותק למיטתו.
בניסיונות להבריא את הסופר הגוסס, המליץ הרופא על הקזת דם, טיפול בעלוקות ובכוסות רוח, וציווה על בלזק להימנע מכל מאמץ ומכל התרגשות.
בתחילת יולי הידרדרה בריאותו עוד יותר.
ויקטור הוגו, שביקר את הסופר ב-19 ביולי, כתב לאחר מכן: "הוא היה עליז, מלא תקווה, בטוח בהחלמתו, חושף את הנפיחות שלו וצוחק.
הרבנו לשוחח ולהתווכח על נושאים פוליטיים.
הוא צידד במלוכה והאשים אותי בדמגוגיה".
ב-18 באוגוסט הגיע הוגו לביקור נוסף אצל בלזק.
באותו ערב, בשעה אחת עשרה וחצי, נפטר בלזק, בן 51 במותו.
על ערש מותו צייר אז'ן ז'ירו (Eugène Giraud) את דיוקנו האחרון של הסופר.
ארון קבורתו של בלזק הוצב למשך יומיים בקפלת סן־ניקולה דה בּוֹז'וֹן (Saint-Nicolas de Beaujon).
טקס האשכבה נערך ב-21 באוגוסט 1850 בכנסיית סן־פיליפ די רוּל (Saint-Philippe du Roule), ונכחו בו, בין היתר, הוגו, אלכסנדר דיומא ושר הפנים באותה עת, ז'יל בארוש (Jules Baroche).
הוגו ודיומא נשאו את הארון בדרך לבית הקברות פר לשז, שם נשא הוגו את דברי ההספד.
רוב העיתונים ציינו את מותו של בלזק באיפוק, מבלי להתייחס בהרחבה ליצירתו ומשמעותה.
בדירתו של בלזק ברחוב באס, שנקרא כיום רחוב רֵנוּאָר (Raynouard), פועל כיום מוזיאון בית בלזק המוקדש לסופר.
היקף הכתיבה של בלזק הוא תופעה יחידה במינה בהיסטוריה הספרותית.
הקומדיה האנושית לבדה כוללת 91 יצירות גמורות, בהן רומנים, נובלות ומאמרים, ועוד 46 יצירות שלא הושלמו.
בלזק היה מסוגל לעבוד ברציפות במשך זמן רב, ולא היה זה נדיר שיכתוב במשך יותר מעשר שעות ברציפות.
הוא עצמו טען כי במקרה אחד כתב במשך 48 שעות רצופות, אם כי נזקק למנוחה של שלושה ימים לאחר מכן.
הוא לא סבל הפרעות בזמן עבודתו, ונהג לכתוב בעיקר בשעות הלילה.
במשך תקופות ארוכות היה נוהג ללכת לישון בשעה חמש או שש אחרי הצהריים, להתעורר בסביבות חצות, ואז להתיישב ולכתוב עד הבוקר או הצהריים של יום המחרת, כשהוא גומע בזו אחר זו כוסות של קפה שחור חזק.
הוא אף היה מכין בעצמו תערובות קפה ממרטיניק ומראוניון, אותן היה מרתיח בקומקום קפה.
בלזק נחשב לחלוץ ולמניח היסודות של הזרם הריאליסטי בספרות האירופית של המאה ה-19. הריאליזם של בלזק בא לידי ביטוי בסגנון הכתיבה, בשימוש הנרחב בתיאורים ובאמצעים אמנותיים אחרים במטרה להעניק לדמויות נפח וממשות.
אך ההבדל המהותי בין בלזק לסופרים שקדמו לו נובע מעצם הבחירה בחיי היומיום כנושא ספרותי, בהפניית המבט למציאות החברתית הממשית כמושא של היצירה הספרותית.
תקופתו של בלזק סיפקה חומר גלם רב להתבוננות מעין זו: החל מהמהפכה הצרפתית, דרך עלייתו של נפוליאון, תקופת הקיסרות וסופה הדרמטי ב-1815, שובו של בית בורבון לשלטון והדחתו במהפכת יולי 1830, וכל תקופת המונרכיה של יולי.
העשורים הראשונים של המאה ה-19 היו תקופה של שינויים דרמטיים, שהשפיעו ושינו סדרי עולם שהיו נהוגים במשך מאות שנים.
כל זאת על רקע הגל הראשון של המהפכה התעשייתית, ששינתה באופן עקבי ומתמשך את היחסים החברתיים בין המעמדות השונים באירופה, וחיזקה את כוחה של הבורגנות מול האצולה והכנסייה.
כפי שכותב ההיסטוריון אריק הובסבאום בספרו "תקופת המהפכה: אירופה 1789 - 1848":
התמונה החברתית המדויקת שהציב בלזק ביצירותיו הקנתה לו מקום של כבוד גם בהגות המרקסיסטית – על אף עמדותיו המלוכניות.
הוא היה אחד הסופרים האהובים על פרידריך אנגלס, שבאחד ממכתביו ציין כי:
הסוציולוג ליאו לובנטל, המקורב לאסכולת פרנקפורט, ראה קשר ישיר בין המשימה שלקח על עצמו בלזק לבין התפיסות והנחות היסוד של המעמד הבורגני העולה.
לדבריו, "הרצון לייצג, באמצעות נראטיב חובק כול, את החברה בת זמנו על כל המלאי (inventory) החי והמת שלה, משלחי יד, צורות שלטון, תשוקות וריהוט ביתי...
נראית מעוגנת באמונה הרציונלית-בורגנית לפיה, באופן עקרוני, ניתן לייצג את העולם באמצעות המחשבה ולהבינו באמצעים אינטלקטואליים".
מבחינה סגנונית הושפע בלזק מאוד מהסופר ומחבר הרומנים ההיסטוריים וולטר סקוט.
בביקורת שכתב על הרומן מנזר פרמה (La Chartreuse de Parme) מאת סטנדל, טען בלזק כי הוא רואה בעצמו מייצג מובהק של אותו זרם ספרותי שוולטר סקוט הוא מייסדו.
באותו מאמר קובע בלזק כי אחד המאפיינים הבולטים של זרם ספרותי זה הוא השימוש הרחב בתיאור כאמצעי אמנותי.
סגנונו של בלזק החל להתעצב בתקופת עבודתו בסדנה של לפואטוון, בשנות ה-20 המוקדמות של המאה ה-19. לפואטוון ביקש לנפק בקצב מהיר רומנים פופולריים ונטולי יומרות, שזכו לביקוש גדול באותה התקופה.
על מנת לעמוד במטרה זו, התווה לפואטוון כמה כללי אצבע לכותב המתחיל: הגיבורים הם תמיד בני האצולה, הנשים זוהרות, נבונות ונדיבות – ולעיתים קנאיות – הרשע תמיד בא על עונשו, והטוב, בסופו של דבר, תמיד מנצח.
העבודה בסדנה של לפואטוון לימדה את בלזק כיצד לפתח את העלילה, להקדיש תשומת לב רבה יותר לפיתולים ולהתפתחויות ולשמור על המתח והעניין של הקוראים לאורך כל הסיפור.
עם זאת, העבודה בסדנה גם נטעה בו את הנטייה לכתיבה סנסציונית ולהגזמה, עליה קבלו כמה ממבקריו החריפים ובה הודה אף בלזק עצמו במכתביו לרוזנת האנסקה.
ביקורת זו עומדת בבסיס הטענות שהפנה כלפיו הסופר גוסטב פלובר, שהעריץ את יכולת ההתבוננות המעמיקה של בלזק ואת הדיוק בתיאור החיים החברתיים, אך תקף את סגנונו הלוקה בחסר: "איזה אדם הוא היה יכול להיות, אם רק היה יודע לכתוב!".
בלזק עצמו לא החשיב במיוחד את היצירות שכתב במשך רוב שנות ה-20 של המאה ה-19, שנועדו מלכתחילה לספק את הצורך המיידי להתפרנס ולא להגשים את שאיפתו להפוך לסופר ידוע ומוערך.
הביוגרף סיינטסבורי (Saintsbury) טען כי על אף שסיפורים אלה הם "גרועים באופן כמעט מקסים", ניתן לזהות בקטעים מסוימים בהם – בדרך כלל בחלקים הראשונים של הסיפור – את סגנונו המאוחר יותר של הסופר.
סיינטבורי מוסיף שבתקופה זו התרגל בלזק לעבוד במהירות מבלי להקפיד על אחידות טקסטואלית וסגנונית, נטייה שמאוחר יותר חייבה אותו לבצע אינספור תיקונים ושינויים בכתבי היד שלו, ועלתה לו ולמוציאים לאור כסף רב.
התוכנית רחבת ההיקף של "הקומדיה האנושית" התגבשה בראשו של בלזק במשך תקופה ארוכה.
בתחילת שנות ה-30 הוא החל לקבץ את כתביו השונים תחת כותרות שונות: הרומנים "גובסק" (Gobseck) ו"סראזין" (Sarrasine) שפרסם באותה תקופה נועדו להיות חלק מהסדרה "סצנות מהחיים הפרטיים", שכללה בהמשך, בין היתר, את הרומנים "אבא גוריו" ו"חוזה נישואים" (Le Contrat de mariage), ואת הסיפור "קולונל שאבר" (Le Colonel Chabert).
הרומן "אז'ני גרנדה" נועד להיות החיבור הראשון בסדרה "סצנות מהחיים בפרובינציה", שכלל מאוחר יותר גם את הרומן "אשליות אבודות".
בסך הכול תכנן בלזק שש סדרות של סצנות, כולל "סצנות מהחיים הפריזאיים" (Scènes de la vie parisienne), "סצנות מהחיים הפוליטיים" (Scènes de la vie politique), "סצנות מהחיים הצבאיים" (Scènes de la vie militaire) ו"סצנות מחיי בכפר" (Scènes de la vie de campagne).
סדרות אלה נועדו להרכיב את החטיבה הראשונה של "הקומדיה האנושית", שלה קרא בלזק "מחקרים בחיי החברה".
הרעיון לעשות שימוש בדמויות חוזרות, שישובו ויופיעו בקטעים שונים של הקומדיה האנושית, עלה בראשו של בלזק במהלך העבודה על כתב היד של "אבא גוריו".
דמותו של אז'ן דה ראסטיניאק, גיבור הסיפור, כבר הופיעה קודם לכן ברומן "עור היחמור", אך שם הוצג ראסטיניאק כאיש זקן.
בלזק החליט להשתמש באותה דמות, ושינה בגרסאות מאוחרות יותר של "עור היחמור" את דמותו של ראסטיניאק לצעיר פריזאי המיודד עם הדמות הראשית, ומייעץ לה כיצד להתקדם בחברה.
חידוש זה של בלזק העניק לדמויות נפח וממשות שחרגו מעבר למה שהיה יכול להשיג ברומן אחד בלבד.
כשדמות מוכרת מופיעה באחד הרומנים המאוחרים של בלזק, כמו הברון דה נוסינגן ב"זוהר ושקיעה של יצאניות צמרת", הקוראים כבר יודעים במי מדובר, ובמקום להשקיע מאמץ בתיאור הדמות מחדש התפנה בלזק להעמיק ולחזק את קווי האופי וההתנהגות שהתווה ברומנים הקודמים.
"הקומדיה האנושית", שמה של היצירה הכוללת, נחשב כהרמז ליצירתו של דנטה, "הקומדיה האלוהית", ומוזכר לראשונה במכתב ששלח בלזק למו"ל שלו ב-1839. הקומדיה האנושית הופיעה לראשונה במהדורה אחת בשנת 1842. בהקדמה למהדורה זו כתב בלזק:
אין הרבה דמויות שהשפיעו על עולם הספרות יותר מאונורה דה בלזק, ונדמה שכמעט כל סופר גדול שבא אחריו התמודד באופן כלשהו עם מורשתו.
כבר בחייו נחשב בלזק לאחד הסופרים הבולטים באירופה, והשפעתו חרגה מעבר לגבולות הגאוגרפיים של היבשת ומעבר לזירה הספרותית שבה פעל.
בדברי ההספד שנשא בהלווייתו של בלזק, אמר ויקטור הוגו:
בלזק השפיע מאוד על הסופר גוסטב פלובר, ועל אף הביקורת שמתח עליו, נראה כי הרומן הידוע של פלובר, מאדאם בובארי, שואב השראה מספריו של בלזק "המוזה של המחוז" (La Muse du département) ומהרומן "פיזיולוגיה של חיי נישואים".
ברומן של פלובר "החינוך הסנטימנטלי" (L'Éducation sentimentale), שבמובן מסוים מהווה ביקורת על תפיסת הרצון והשאפתנות אצל בלזק, מאיץ דֶלוֹרְיֶה (Deslauriers) בפרדריק להפוך לבן בית אצל בנקאי עשיר, ואף להפוך את אשתו למאהבת שלו.
כדי לשכנע אותו הוא פונה לאחת הדמויות הידועות של בלזק: "אדרבא, זכור את ראסטניאק בקומדיה האנושית!
אתה תצליח, אני בטוח בכך!".
אך פרדריק אינו דמות בלזקית, ולמרות השאפתנות שתוקפת אותו לפעמים, הוא אינו מסוגל לרכז את כל כוח רצונו במטרה אחת, ומבזבז את זמנו כשהוא נע בין רחמים עצמיים, תחושת גדלות עקרה ושעמום בורגני.
בלזק היה אחד הסופרים האהובים על פיודור דוסטויבסקי, שהחל לקרוא את הרומנים של בלזק עוד בתקופת לימודיו בבית הספר.
עבודתו הספרותית הראשונה הייתה תרגום לרוסית של "אז'ני גרנדה", עליו החל לעבוד מיד לאחר ביקורו של בלזק בסנקט פטרבורג ב-1843. בספרייתו העשירה החזיק דוסטויבסקי את כל כתבי בלזק.
חוקר הספרות והפילוסוף ג'רג' לוקאץ' טען כי "רסקולניקוב (הדמות הראשית ב"החטא ועונשו") הוא הראסטיניאק של המחצית השנייה של המאה ה-19".
למעשה, את גרעין הדילמה המוסרית שמעסיקה את רסקולניקוב ניתן למצוא כבר ב"אבא גוריו", בדיון שמנהלים ראסטיניאק וביאנשון בשאלה האם יש לאדם זכות ללחוץ על כפתור ולהרוג מנדרין סיני לא מוכר כדי לזכות במיליון פרנק.
שארל בודלייר אמר על הדמויות של בלזק כי הן "קורנות מאותו כוח חיים ששפע ממנו.
כל הדמיונות שלו צבעוניים עד לעומקיהם.
כל נשמה היא כלי נשק הטעון עד הקצה בכוח רצון".
אוסקר ויילד, שטען כי מותו של לוסיאן דה רובמפרה בסיום הרומן "זוהר ושקיעה של יצאניות צמרת" היה אחת הטרגדיות הגדולות של חייו, כתב כי לא מוגזם לטעון כי "מלבד שייקספיר, בלזק הוא מקור הידע החשוב ביותר שלנו על טבעם של בני האדם".
יחסו של מרסל פרוסט היה אמביוולנטי: הוא העריץ את כישרונו של בלזק והשפעה זו ניכרת בכתיבתו, אך גם הפגין יחס ביקורתי כלפי הנטייה של הסופר ל"וולגריות" בכתיבתו וכלפי הגישה הפוזיטביסטית שלו.
בקובץ הכתבים של פרוסט שיצא לאחר מותו בשם "נגד סנט-בב" (Contre Sainte-Beuve), הוקדש אחד המאמרים להגנה על בלזק מפני הביקורת שהטיח בו הסופר ומבקר הספרות בן זמנו שארל-אוגוסטן סנט-בב.
גם ש"י עגנון היה ממעריציו של בלזק.
במכתב ששלח לשלמה זלמן שוקן מבית החולים בברלין ב-1916, הוא מודה לו על הספרים שדאג כי יהיו בהישג ידו: "הרבה נהניתי מהספרים...
מבלזק העומד ומניף את בריותיו על כף ידו ועושה בהן כאיש העושה בשלו ומי יאמר לו מה תעשה?
אבל הבריות גדלות, צומחות כטבע יצירים חיים ופתאום הן נעשות כבדות והוא מוכרח להוריד אותן פתאום".
השפעתו של בלזק ניכרת עד ימינו, כפי שמעידים דברי השבח של הסופר מישל וולבק:
עיבודים רבים לקולנוע ולטלוויזיה נעשו על פי הרומנים של בלזק, בהם "השואנים" (1947), "אבא גוריו" בסדרת טלוויזיה של ה-BBC משנת 1968, "הדודנית בט" במיני סדרה טלוויזיונית של ה-BBC משנת 1974 בכיכובן של מרגרט טייזאק והלן מירן, וכן סרט קולנוע משנת 1998 בכיכובה של ג'סיקה לאנג.
גיבור הסרט "400 המלקות" של פרנסואה טריפו רוחש הערצה כמעט דתית לבלזק.
בסרט "הסנדק" של פרנסיס פורד קופולה, המשפט המפורסם "אציע לו הצעה שאי-אפשר לסרב לה" לקוח מתוך "אבא גוריו".
בסרט "הרומן שלי עם אנני", וודי אלן מתייחס לפוריות כתיבתו הנודעת של בלזק, כאשר הגיבור מעיר לאחר שנפרד מחברתו: "כדברי בלזק, הנה סיימתי עוד רומן".
בלזק הוא דמות בסדרת הספרים "קורותיו של אלווין מייקר" של סופר המדע הבדיוני אורסון סקוט קארד, בהם הוא מוצג כאדם גס אך שנון מאוד ומלא תבונה.
הסופר הסיני דאי סיג'י פרסם בשנת 2000 את "בלזק והתופרת הסינית הקטנה" שתורגם לשפות רבות.
זהו סיפורם של שני נערים הנשלחים לכפר נידח ל"חינוך מחדש" בתקופת מהפכת התרבות בסין.
הם קוראים בהיחבא רומנים של סופרים מערביים ובהם בלזק, ומקריאים את הסיפורים לתופרת הקטנה שהם מנסים לשנות את חייה.
ב-2002 עובד הספר לסרט קולנוע בבימויו של הסופר.
להקת הרוק היפנית בלזק קרויה על שמו.
משלושת ילדיו הידועים שהם: מארי קרוליין דו-פרנסי (סאבארד) (1834-1930), ליונל-ריצ'רד גואדיבוני ויסקונטי (1836–1875) ו-ויקטור-אונורה דה בלזאק (1846-1846) לא נולדו צאצאים, אף על פי ששני ילדיו הגדולים כן נישאו.
מרבית ספריו וסיפוריו של בלזק תורגמו לעברית.
התרגומים החלו כבר בשנות העשרים, ונמשכים עד ימינו.
להלן רשימת מרבית התרגומים, בחלקם מקובצים מספר סיפורים יחדיו:
גובסק (Gobseck, 1830), פאצ'ינו קאני - בתרגום מ' מזרחי, ספריית מצפה 1928
התליין (1831 ,El Verdugo), הגיוס - בתרגום חיים אברבאיה, הוצאת הקיבוץ הארצי ספריית דורון 1948; הוצאת תרשיש 1960
הקמיע (עור היחמור), (La Peau de chagrin, 1831) - בתרגום מנשה לוין, הוצאת עם עובד 1964
קולונל שאבּר (Le Colonel Chabert, 1844) - בתרגום יצחק שנהר, ספריית תרמיל 1964
הכומר מטור (Le Curé de Tours, 1832) - בתרגום ארזה טיר-אפלרויט, הוצאת כרמל 1999
אֶזֶ'ני גרנדֶה (Eugénie Grandet, 1833) - בתרגום מנשה לוין, הוצאת עם-עובד 1965; הוצאת ביתן 2003. בתרגום גדעון סגל, הוצאת כרמל, 2025.
חוזה הנישואים (Le Contrat de Mariage, 1835) - בתרגום חיים אברבאיה ומריאנה פרל, הוצאת עם עובד 1978
אבא גוריו (Le Père Goriot, 1835) - בתרגום א' ראובני, הוצאת מצפה 1930, הוצאת מ' ניומן 1951; בתרגום שמואל שניצר, הוצאת מעריב לעם 1960, הוצאת ברונפמן 1965, ספרי איל 1992; בתרגום יונת סנד, הוצאת הקיבוץ המאוחד 1992; בתרגום אריה אלקלעי, הוצאת אריאל הפקות 1998
סֶזאר בּירוֹטוֹ (César Birotteau, 1837) - בתרגום יהושע קנז, הוצאת עם עובד 2010
אשליות אבודות (Illusions Perdues, 1843) - בתרגום אליהו מייטוס, הוצאת הקיבוץ הארצי 1957, הוצאת ספריית פועלים 1991
האיכרים (Les Paysans, 1844) - בתרגום אליהו מייטוס, הוצאת הקיבוץ המאוחד 1957
הדודנית בט (La Cousine Bette, 1846) - בתרגום בבה ינאי, הוצאת דביר 1983
הדודן פונס (Le Cousin Pons, 1847) - בתרגום שאול גורדון ויוסף רביקוב, ספרי זהב 1944; בתרגום יהושע קנז, הוצאת עם עובד 1981
זוהר ושקיעה של יצאניות צמרת (Splendeurs et Misères des Courtisanes, 1847) - בתרגום עידו בסוק, הוצאת הקיבוץ המאוחד 2001
האצילה מפריז (משפט הפסלות) - בתרגום מנחם הרטום, הוצאת מקור
הנערה והכומר - הוצאת דפדפת
הדוכסית מלאנג'י (La Duchesse de Langeais) - יצא בשם "ביתן נשים" בתרגום מנחם הרטום, הוצאת יובל 1955
תאווה וממון - בתרגום ר.
אשה בת שלושים (1832 ,La Femme de trente ans) - בתרגום אירית עקרבי, הוצאת עם-עובד 1991
אהבה במדבר, האכסניה האדומה, פאצ'ינו קאני (Une passion dans le désert, L'Auberge rouge, Facino Cane) - בתרגום מ"א ז'ק, הוצאת תרשיש; ספריית תרמיל 1972
הלמן, הוצאת שוקן 1946 (ספרי אשל), ספריית תרמיל 1966
הסכנות שבהתנהגות נלוזה (Les dangers de l'inconduite) ועוד שני סיפורים - בתרגום מירי ליטווק, הוצאת עם עובד, נהר ספרים ואמנות לעם 2009
סרזין (Sarrasine, 1831) - בתרגום יהושע קנז, ספרי סימן קריאה / הוצאת הקיבוץ המאוחד 1979
סיפורים נפוליאוניים - בתרגום עדה פלדור, הוצאת הקיבוץ המאוחד 1999
7 חטאים - בתרגום מירון אוריאל, הוצאת ים סוף 1963
השואנים (Les Chouans, 1829) - בתרגום אליהו מייטוס, הוצאת עידית 1954
פסול דין - בתרגום ארזה טיר-אפלרויט, הוצאת כרמל 2000
נזירים ונזירות - בתרגום מירון אוריאל, הוצאת כרמל 1964
יצירת המופת הנעלמה (Le Chef-d'oeuvre inconnu, 1831) - בתרגום ארזה טיר-אפלרויט, הוצאת כרמל 1998
פיירטה - בתרגום י' הר-אבן, הוצאת שוקן 1946 (ספרי אשל)
כתבי אונורא ד' באלזאק - הוצאת כרמי את נאור 1954
סיפורי באלזאק - ספרי תרשיש 1960 (כולל איורים בידי נפתלי בזם)
סיפורים: קולונל שאבר, האכסניה האדומה, אהבה במדבר, פאצ'ינו קאני - בהוצאת ספרי תרשיש 1943
שלושה סיפורים - בתרגום יהושע קנז ועדה פלדור, הוצאת הקיבוץ המאוחד 1999 (סדרת עפר אילים)
הפילוסופיה של חיי הנישואים (Philosophie de la vie conjugale), בתרגום ראובן מירן, הוצאת נהר ספרים, 2014
על החיים האלגנטיים (Traité de la vie élégante), בתרגום אביבה ברק־הומי, הוצאת נהר ספרים, 2014
על הקפה, בתרגום אביבה ברק־הומי, דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ח', 2017.
המיסה של האתאיסט, תרגום:ראובן מירן, הוצאת נהר ספרים, 2019.
מסעו של אריה אפריקני בפריז, מסעו של אנקור פריזאי, תרגום:אביבה ברק-הומי, הוצאת נהר ספרים, 2021.
השושנה שבעמק, מצרפתית: משה מרון, אין מוציא לאור, תשפ"ג 2022 +אהבותיה של לילית בת השטן, הוצאת מקור.
95 עמודים.(אין ציון שנת הוצאה-אין בספריה הלאומית.)
סיפור על יכולתה של סרפיטה להופיע בדמות נשית ובדמות גברית בשם "סרפיטוס".
לפי מירצ'ה אליאדה, זהו אחד הרומנים החשובים ביותר והבלתי ידועים של בלזק, העוסק באנדרוגינוס.
הרומן עובד למחזה שהועלה ב-2010 בתיאטרון Théâtre de l'Île Saint-Louis בפריז, בבריסל, ביוון, בקונגו-ברזוויל ובמכון הצרפתי בחיפה.
ב-2012 הועלתה ההצגה בבית בלזק בפריז.
ב-2014 באיסטנבול, ובאורוויל שבהודו, בבימויו של הבמאי הישראלי אוריאל זוהר ובעיבוד משותף עם ברברה היימן.
אונטולוגיה (בעברית: תורת ההוויה או תורת היש) הוא תחום בפילוסופיה העוסק בטבע של היש, הקיים או המציאות.
האונטולוגיה עוסקת בשאלות על הישויות הקיימות בעולם, במאפייניהן, בקשרים ביניהן, במציאות, בקיום ובהנחות היסוד הכלליות ביותר אודות כל אלה.
מקור המילה ביוונית עתיקה: הלחם של ὤν, ὄντος "מה שקיים" (בינוני של הפועל εἰμί "להיות") ו-λογία "תורה, מדע".
אונטולוגיה עוסקת בדבר המשותף לכל האובייקטים בעולם אשר גורם להם להיות קיימים, (ה"יש" הקיומי).
אולם מאחר שכל דבר עוסק ב"יש", האונטולוגיה מתייחדת בחקר האין.
השאלה הבסיסית באונטולוגיה היא "מה קיים?".
בעוד אפיסטמולוגיה עוסקת בהנחות היסוד אודות ההכרה, אונטולוגיה בוחנת את הנחות היסוד אודות בעלי ההכרה – הישויות הקיימות.
בין שאלותיה: "מהי הישות?" ו"האם יש ישות אחת לכל הישים?".
שאלה חשובה היא האם באונטולוגיה אנו מתארים למעשה רק את הדרך בה אנו תופסים את העולם שסביבנו, או את העולם בפני עצמו.
שאלה זו קשורה לשאלה האם המציאות היא מצב ממשי קיים שבו אנו חיים ואותו אנחנו חוקרים וחווים, או שמא היא למעשה הדרך המוגבלת שלנו כבני אדם לתפוס ולהגדיר את הקיום, והיא איננה העולם האמיתי.
העובדה שעצמים עוברים שינוי, הקשתה על תפיסה פשטנית בתורת היש והעסיקה כבר את היוונים הקדמונים.
פרמנידס, בן המאה ה-5 לפנה"ס, הציג תפיסה לפיה המציאות היא אחת, נצחית, בלתי נעה ובלתי משתנה.
שהרי כל שינוי במה שכבר ישנו מראש אינו אפשרי – אם כן למה יכול היש להשתנות?
הפרדוקסים של זנון חיזקו תפיסה זו, בהראותם שהתנועה, שפירושה שינוי, מובילה לפרדוקס.
לעומתם ניסה הרקליטוס לטעון שהמציאות כולה היא דינמית ואף פעם אינה יציבה.
ידועה אמרתו כי איש אינו יכול לחצות את אותו הנהר פעמיים.
אולי כדי לפתור את פרדוקס השינוי, גרס אריסטו כי המצב החדש אליו עובר העצם 'בפועל' לאחר השינוי, היה קיים במציאות כבר מלכתחילה, אך לפני השינוי בפועל, הוא התקיים בעצם כפוטנציאל 'בכח' בלבד.
בהקשר אחר נחלקו אפלטון ואריסטו בשאלת ממשותם של מושגים מופשטים.
בעוד שאפלטון תלה את הממשות דווקא באידאות המופשטות והסביר את ממשותם של עצמים פיזיים כנגזרת או כהתגלמות משנית של היש המופשט, חלק עליו אריסטו ומצא את ההפשטה כפעולה אנליטית בלבד, המתעלה מעל היש הקונקרטי ומפרידה באופן מלאכותי ושכלי בלבד בין החומר הפיזי הקיים, לבין צורתו המופשטת.
אריסטו סבר שלפחות בעולמנו הריאלי הרגיל, אין קיום ממשי (בתורת ישים עצמאיים) לאידאות המופשטות מן החומר הפיזי.
מחלוקת עקרונית זו, בדבר ממשותם העצמאית (קיומם בתור ישים) של מושגים מופשטים, שבה והופיעה בתולדות הפילוסופיה לדורותיה, זהו הפולמוס בין אוניברסליזם לנומינליזם.
בפילוסופיה ובתאולוגיה של ימי הביניים
בעקבות המטאפיזיקה של אריסטו, ניסו פילוסופים בימי הביניים להגדיר את מציאותו של עצם כלשהו: האם המציאות (העובדה שהעצם אכן קיים) היא תכונה של העצם?
האם זוהי תכונה מהותית של העצם הקיים?
האם ניתן לדבר ולתאר עצם גם אם עצם כזה מעולם לא היה ולא יהיה קיים?
בעקבות אפלטון תהו בימי הביניים האם ניתן לומר שמושגים מופשטים (אידאות) הם "קיימים" ומצויים, באותו מובן שגם עצמים פיזיים הם קיימים?
תאולוגים ביקשו להפריד בין מציאותם של עצמים רגילים, לבין מציאותו של אלוהים.
כך למשל, נוסחה טענה ולפיה מציאותו של כל עצם היא קונטינגנטית בלבד ("אפשרית המציאות"), ורק מציאותו של אלוהים לבדו היא הכרחית ממש ("מחויב המציאות").
כך גם נטען כי בשעה שמציאותו של כל עצם איננה אלא תכונת לוואי שלו, ואיננה זהה עם מהותו של העצם, רק מציאותו של אלוהים זהה לחלוטין עם מהותו (וכך הצליחו תאולוגים מונותאיסטים לטעון שהאלהים הוא אחד פשוט, ללא שום ריבוי תכונות שונות).
הגדרתה של מציאות אונתולוגית כתכונה או תואר גם ביחס ל'אלהים', הולידה את הטיעון האונטולוגי, ולפיו היות שאלהים מצוי הוא מושלם יותר מאשר אלהים שאיננו מצוי, זו עצמה מהווה הוכחה לוגית אפריורית לכך שהאל אכן מצוי.
בפילוסופיה של העת החדשה חלו תמורות חשובות בתורת ההכרה (אפיסטמולוגיה) שיש להן השלכות משמעותיות על תורת היש (אונטולוגיה).
כבר ג'ורג' ברקלי במאמרו החשוב ביותר "esse est percipi" ניסה להראות שאין שום דרך להוכיח שהדברים שאנו קולטים באמת קיימים, ואי אפשר לדבר על כך שחפץ קיים, אלא רק שהוא קיים בתפיסתו של מישהו.
הפילוסופיה של ברקלי – "מה שקיים הוא מה שנתפס (על ידי צופה כלשהו)", הייתה רדיקלית ונגדה את ההיגיון הפשוט.
על תפיסה זו נמתחה ביקורת: לא רק בשל האבסורדיות שלה ("האם הירח אינו קיים כאשר אף אחד לא מסתכל עליו?") אלא גם בשל האמונה באלוהים הקיים גם מבלי שיש מישהו שתופס אותו.
ברקלי עצמו, שהיה אדם דתי ואף מונה לבישוף, ענה שנפש האדם קיימת מבלי שיהיה מישהו שתופס אותה, ואנו מסיקים את קיומה באמצעות החזרה: ברגע שאנו תופסים חפץ כלשהו, אנו יודעים שיש דבר מה שתופס אותו (האני, התודעה).
באותה מידה אלוהים קיים מבלי שיהיה מישהו שתופס אותו, ויתרה מכך: אלוהים הטוב והנצחי הוא הצופה על כל העולם (ובפרט על הירח) כל הזמן ובכך – לפי תזת התלות של ברקלי בין הכרה לקיום – מבטיח האלוהים את קיומו הרציף של העולם.
הפילוסוף הגרמני מרטין היידגר עסק בשאלות היש והקיים בספרו "הוויה וזמן" (גרמנית: Sein und Zeit).
היידגר טען שהוויית האדם שונה מהותית מהוויית החפצים בשלושה עניינים: האחד, הוויית האדם נמצאת בתנועה מתמדת; השני, הוויית האדם "יודעת על עצמה"; והשלישי, האדם "יודע" שהוא נמצא בתוך העולם.
שלושת אלה הם יתרונות הוויית האדם על פני "ישים אחרים".
היידגר הציע "לענות על השאלה: מהי הישות" (או ההווייה) על ידי חקירת הוויית האדם.
אונורה דומייה היה צייר, קריקטוריסט ופסל צרפתי.
דומייה נולד בשנת 1808 במרסיי, וכבר בצעירותו הראה נטייה בולטת לאמנות, שאביו ניסה לדכא ללא הועיל על ידי שליחתו לעבודה, תחילה כנער עזר ושליחויות למוציא לפועל (huissier de justice) ואחר כך אצל סוחר ספרים.
בתחילת דרכו דומייה עסק באמנות הליתוגרפיה ויצר לוחות עבור מוציאים לאור של מוזיקה ואיורים למודעות.
אלו לֻוו ביצירות אנונימיות בסגנון Charlet, בהן הפגין התלהבות לאגדה הנפוליאונית.
בזמן שלטונו של לואי פיליפ, ייסד צ'ארלס פיליפון (Charles Philipon) את המגזין הקומי הקריקטורה.
דומייה הצטרף לסגל המגזין, שכלל אמנים כמו אשיל דבריה (Achille Devéria), דני אוגוסט מארי ראפט (Denis Auguste Marie Raffet) וז'אן גרנדוויל, והתחיל לצייר תמונות סאטיריות (כדוגמת "במעלה מדרגות היכל המשפט") על חולשות הבורגנות, השחיתות של מערכת המשפט, והממשלה המגושמת שאינה כשירה לתפקידה.
קריקטורה שלו, שהציגה את המלך כ"גרגנטואה", הביאה למאסרו למשך שישה חודשים בכלא Ste Pelagic בשנת 1832. הוצאתו לאור של המגזין נפסקה זמן קצר לאחר מכן, אך פיליפון סיפק שדה מערכה חדש לפעילותו של דומייה כשייסד את המגזין הסאטירי השאריווארי .
דומייה אייר למגזין זה את הקריקטורות החברתיות שלו, בהן הוא לועג לבורגנות בדמותו של רוברט מאקאיר, גיבור מלודרמה פופולרית מאותה תקופה.
סדרה נוספת שלו 'L'histoire ancienne', כוונה נגד הפסאודו-קלאסיציזם שאחז באמנות של אותה תקופה.
בשנת 1848 יצא דומייה שוב במסע פוליטי, עדיין בשירות השאריווארי, אותו עזב בשנת 1860 אך שב אליו בשנת 1864.
למרות יצירתו המקיפה בתחום הקריקטורות (רשימת הליתוגרפיות של דומייה שהורכבה בשנת 1904, מנתה לא פחות מ-3,958 תבניות ליתוגרפיה), מצא זמן להמריא לרמות גבוהות יותר של ציור.
תמונת "ישו והשליחים" שלו מוצגת ברייקסמוזיאום באמסטרדם, ותמונות "השומרוני הטוב", "דון קישוט וסנשו פנשה", "הלעג לישו" ואחרות, נמצאות באוסף לונידס בדרום קנזינגטון, בגלאזגו, במינכן, ובמוזאונים נוספים.
כצייר, דומייה, אחד מחלוצי הריאליזם, הקדים את זמנו ולא זכה להצלחה עד שנת 1878 - שנה לפני מותו.
דוראנד-רואל את יצירותיו של דומייה והציג אותן בגלריות שלו והראה את התחום הרחב של גאוניותו של האדם שכונה "מיכלאנג'לו של הקריקטורה".
בזמן התצוגה שהה דומייה, שהיה אז כבר עיוור לחלוטין, בבית כפרי בוואלמונדיו, שהועמד לרשותו על ידי הצייר קאמי קורו, שם מת בשנת 1879. תערוכה חשובה של יצירותיו נערכה בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בשנת 1900.
אונטריו היא הפרובינציה המאוכלסת ביותר בקנדה.
הפרובינציה נמצאת במרכז-מזרח קנדה, ובירתה טורונטו.
בפרובינציה נמצאת גם העיר אוטווה – עיר הבירה של קנדה.
אונטריו גובלת בצפון במפרץ הדסון ומפרץ ג'יימס, במזרח בקוויבק, במערב במניטובה ובדרום במדינות ארצות הברית מינסוטה, ויסקונסין, מישיגן, אוהיו, פנסילבניה וניו יורק.
הגבול הארוך בין אונטריו לארצות הברית עובר לאורך נהרות ואגמים – החל באגם העצים, דרך נהר סנט לורנס המחל מקורנוול, דרך הימות הגדולות: ימת סופיריור, ימת יורון, ימת אירי וימת אונטריו (על שמה קרויה הפרובינציה).
מכתש ברנט הוא מכתש פגיעה בקוטר של כ-3.8 ק"מ והתגלה רק בשנת 1951 בעזרת תצלומי אוויר.
העיר הגדולה בפרובינציה היא בירתה – טורונטו.
עיר הבירה של קנדה – אוטווה נמצאת במזרח הפרובינציה על גדת נהר אוטווה, המהווה את הגבול בין אונטריו לקוויבק.
הפרובינציה מורכבת משלושה אזורים גאוגרפיים עיקריים:
דרום אונטריו – אזור פורה בעל אקלים נוח יחסית בו מתגוררת כמעט כל האוכלוסייה של הפרובינציה.
בו נמצאים מרבית הערים, האזורים החקלאיים ואזורי התעשייה.
אזור המגן הקנדי בצפונה ומרכזה של הפרובינציה – אזור שומם ברובו אך עשיר באגמים ובמחצבים.
אזור מפרץ הדסון – אזור ביצות ויערות.
עשר הערים הגדולות ביותר (לפי אוכלוסייה)
האקלים של אונטריו הוא אקלים יבשתי בעיקרו, עם ארבע עונות נפרדות ומובחנות, ועם חורף ארוך יחסית, קר מאוד ומושלג.
עם זאת, ייחודו של האקלים במדינה, והשונות שבו, מושפעים משלושה מקורות:
אוויר קר, יבש, ארקטי, מגיע מהצפון.
הוא מהווה גורם דומיננטי בחודשי החורף, ובחלק ארוך יותר של השנה בצפון אונטריו.
אוויר קוטבי של האוקיינוס השקט המגיע ממערב, חוצה את הערבות הקנדיות המערביות ואת המישורים הצפוניים של ארצות הברית;
אוויר חם ולח מגיע מהאוקיינוס האטלנטי.
ההשפעות של מסות אוויר מרכזיות אלה על הטמפרטורה והמשקעים תלויות בעיקר בקו הרוחב, בסמיכות לגופי מים מרכזיים, ובערבות השטוחות המאפשרות מעבר רוחות.
עם זאת, ניתן לסווג באופן כללי את אקלים של אונטריו כאקלים יבשתי לח.
הפרובינציה קרויה על שם ימת אונטריו.
מקור המילה "אונטריו" בשפה האינדיאנית אירוקויאית ופירושה "אגם יפה" או "מים יפים".
בירת אונטריו היא טורונטו ובה ממוקמים בניני השלטון השונים וכן בית המחוקקים של הפרובינציה.
ממשלת הפרובינציה מופקדת על תחומי הבריאות, החינוך, התחבורה ונושאי פנים נוספים שאינם בסמכותה של הממשלה הפדרלית של קנדה.
סעיף 69 לחוק צפון אמריקה הבריטית קובע:
"יהיה בית מחוקקים לאונטריו המורכב ממשנה למושל ומבית אחד, שיקרא האספה המחוקקת של אונטריו"
באספה המחוקקת 124 מושבים, והיא ממוקמת בקווינס-פארק במרכז העיר טורונטו.
בדומה לשיטה הפרלמנטרית הבריטית, ראש המפלגה עם מספר המושבים הרב ביותר הוא מושל אונטריו.
המושל בוחר את המועצה המבצעת, ואנשיה נקראים "שרי הכתר".
כיום, מושל אונטריו הוא דאג פורד, אחיו של ראש עיריית טורונטו המנוח, רוב פורד, המנהיג את המפלגה השמרנית פרוגרסיבית של אונטריו שלה 72 מ-124 המושבים באספה.
חברי הפרלמנט נקראים "חברי הפרלמנט הפרובינציאלי"
הנהרות הרבים באונטריו, ובעיקר נהר ניאגרה משמשים לייצור (וייצוא) חשמל לפרובינציות אחרות בקנדה ולארצות הברית.
לפרובינציה קווי תחבורה רבים המקשרים אותה לארצות הברית ומאפשרים התפתחות של אזור תעשייתי גדול, המייצר מכוניות, ברזל, פלדה, מוצרי מזון, מוצרי חשמל, מוצרים כימיים ונייר.
באונטריו מיוצרות בכל שנה יותר מ-2,500,000 מכוניות.
באונטריו מכרות, וגידולי יערות לתעשיות העץ והנייר.
טורונטו היא מרכז הכלכלה והפיננסים ומרכז הבנקאות של קנדה.
התוצר הגולמי של אונטריו בשנת 2003 היה 494,229,000,000 דולר קנדי, 40.6% מהתל"ג של קנדה כולה, ויותר מהתל"ג של אוסטריה, בלגיה ושוודיה.
בעבר עיקר כלכלת הפרובינציה התבססה על החקלאות, כיום הדבר אינו כך.
מספר החוות החקלאיות יורד בהדרגה, לדוגמה:
מספר החוות החקלאיות בשנת 1991 68,633 לעומת 59,728 בשנת 2001, אולם גודלן של החוות הקיימות גדל.
ענפי החקלאות העיקריים הם גידול בקר, דגנים וכבשים.
באזור חצי האי ניאגרה וימת אירי מגדלים פירות, ירקות וגפנים.
קודם להגעתם של מתיישבים אירופאים לאזור, התגוררו בו שני שבטים אינדיאניים: האלגונקוויאנים והאירוקוי.
החוקר הצרפתי אטיין ברולה חקר את האזור בין השנים 1610–1612, והחוקר האנגלי הנרי הדסון חקר בשנת 1611 את מפרץ הדסון (הקרוי על שמו) והכריז על השטח – שטח אנגלי.
בשנת 1615 הגיע סמואל דה שמפלן לימת יורון והחלה התיישבות של מיסיונרים צרפתיים באזור הימות הגדולות.
בסוף המאה ה-17 הקימו הבריטים מוצבי מסחר באזור, והחל מאבק בינם לבין הצרפתים על השליטה באזור.
עם תום מלחמת הצרפתים והאינדיאנים וחתימת חוזה פריז (1763), הפך האזור לטריטוריה בריטית.
בשנת 1774 היה האזור לחלק מקוויבק, והממשלה הבריטית העניקה אדמה (0.8 קמ"ר – 200 אייקרים) לכל תומך שלה ("לויאליסט") שנאלץ להימלט מארצות הברית במהלך המהפכה האמריקאית, ואיבד שם את רכושו.
בעקבות הגירת הלויאליסטים גדלה אוכלוסיית המדינה, ובחוק משנת 1791 חולקה הפרובינציה לשתי פרובינציות – שתי הקנדות – קנדה העליונה – מערבית לנהר אוטווה, וקנדה התחתונה – מזרחית לו.
ג'ון סימקו מונה בשנת 1793 למושל הראשון של קנדה העליונה, שלימים שינתה את שמה לאונטריו.
במהלך מלחמת 1812 פלשו כוחות אמריקניים לקנדה העליונה, אך הובסו בידי הבריטים וכוחות של אינדיאנים מקומיים.
האמריקאים זכו בשליטה בימת אירי ובימת אונטריו ובעקבות קרב יורק) כבשו את העיר יורק, היא טורונטו, ושרפו אותה.
לאחר 1812 היגרו לקנדה מתיישבים רבים מבריטניה.
בעקבות כמה מרידות מקומיות של המתיישבים הצרפתיים החליטה הממשלה הבריטית להעניק אוטונומיה לקנדה.
שתי הפרובינציות אוחדו שוב בשנת 1840 לפרובינציית קנדה, ובשנת 1848 ניתן להן שלטון עצמי פרלמנטרי.
על מנת להקטין את החיכוכים והמחלוקות בין דוברי הצרפתית לדוברי האנגלית, נערכו כמה כנסים בשנות ה-60 של המאה ה-19 והוחלט להקים מדינה (דומיניון) המאחדת ארבע פרובינציות: נובה סקוטיה, ניו ברנזוויק, קוויבק ואונטריו.
החוק המקיים את הפרובינציות נכנס לתוקפו ב-1 ביולי 1867.
מרגע הפיכתה של אונטריו לפרובינציה של קנדה, החל גם המאבק על זכויות וסמכויות שלטוניות בינה לבין השלטון הפדרלי.
בין השנים 1872–1896 כיהן עו"ד אוליבר מוואט כראש ממשלת אונטריו, ובכל תקופת שלטונו נאבק על השארת סמכויות נרחבות בידי הפרובינציה והפחתת הסמכויות של השלטון הפדרלי.
תוצאות מאבקים אלה היו ביזור נרחב של סמכויות.
בין השנים 1875–1885 הוקמה מסילת הרכבת הקנדית פסיפית אשר קישרה בין צפונה של אונטריו לקולומביה הבריטית, והובילה להתפתחותה ולצמיחתה של התעשייה באונטריו.
החל מסוף המאה ה-19, החל ניצול משאבי הטבע של האזור, והוקמו מרכזי מכרות בגרייטר סדברי, קובאלט, וטימינס.
כמו כן החל הניצול של נהרות האזור על מנת להקים תחנות כוח הידרואלקטריות לצורך ייצור חשמל.
ביולי 1912, העבירה ממשלתו השמרנית של סר ג'יימס ויטני את תקנה 17 לפיה הוגבל מספר בתי הספר דוברי הצרפתית בפרובינציה.
בשל הביקורת הרבה על התקנה היא בוטלה בשנת 1927.
בשנת 1916 נקבע בחוק איסור מכירת משקאות אלכוהוליים על ידי ממשלתו של סר ויליאם הירסט.
איסור זה בוטל בשנת 1927.
לאחר מלחמת העולם השנייה החל שגשוג כלכלי בטריטוריה, ואזור אונטריו הפך מוקד למהגרים רבים שהגיעו אליו.
בשל התנועה הלאומית הקיימת בקוויבק, ובעיקר לאחר בחירת מפלגת קוויבק הבדלנית בשנת 1976, עזבו עסקים רבים את קוויבק ועברו לאונטריו.
בעקבות מעבר רב של עסקים זה, הפכה טורונטו שבאונטריו לעיר העסקים הראשית של קנדה, במקום מונטריאול שבקוויבק.
אונזער טריבונע (בתרגום חופשי מיידיש: "הבמה שלנו") היה כתב עת ביידיש שפעל בבריטניה.
ייסדו אותו זאב ז'בוטינסקי, דוד אידר וג'וזף קאואן (מי שהקים את הפדרציה הציונית של אנגליה) בספטמבר 1916, בעיצומם של ימי מלחמת העולם הראשונה.
מטרת המייסדים הייתה לקדם את הרעיון המתהווה להקמת הגדודים העבריים וגיוס לפחות 1,000 יהודים אליהם עד למועד ספציפי, 25 באוקטובר 1916.
עורכו הראשון של העיתון היה מאיר גרוסמן, ששנה קודם לכן עזב את העיתון היידישאי אותו ערך עד אז בקופנהגן ובין הכותבים בו נמנה אשר ביילין.
מרכזו ישב בלונדון אך הייתה לו תפוצה בקהילות אירופה.
העיתון פעל תחילה כיומון (23 גיליונות שלו), אולם נכשל במשימה העיקרית שהציבו לו מייסדיו, כאשר עד למועד הספציפי שנקבע נרשמו לגיוס לגדודים העבריים רק 200 יהודים.
ז'בוטינסקי החליט לפיכך להעבירו למתכונת שבועית וכך הוא התפרסם בשנים שאחרי כן, עת שימש ביטאון לזרם האקטיביסטי בציונות, זרם שלימים היה לתנועת הציונות הרוויזיוניסטית.
אונטרוולדן (Unterwalden) הוא השם הישן לאזור בו נמצאים כיום שני קנטונים במרכז שווייץ, דרומית לימת ארבעת הקנטונים.
הוא מכיל שני חצאי-קנטונים; חלק עליון, אובוולדן, וחלק תחתון, נידוולדן.
אונטרוולדן היה אחד משלושת המשתתפים באיחוד ב-1291 עם אורי ושוויץ, מה שנחשב למקור הקונפדרציה השווייצרית.
אוּנְטֶר דֵן לִינְדֶן היא שדרה ששימשה כמרכז ההיסטורי של ברלין ובמחצית השנייה של המאה העשרים גם כמרכזה של ברלין המזרחית.
המוזיאונים, התיאטראות, מבני הממשל והכנסיות החשובים ביותר בעיר נבנו לאורכה מהמאה ה-18 עד המאה ה-20.
בשנות העשרים של המאה העשרים היה צומת הרחובות אונטר דן לינדן ופרידריכשטראסה (כיום רחוב הקניות היוקרתי של ברלין) מוקד חיי הלילה, הבידור והתרבות של העיר.
האזור נפגע במהלך ההפצצות על ברלין במלחמת העולם השנייה, אך שופץ בתקופה הקומוניסטית ולאחריה.
כיום חוזרת שדרת אונטר דן לינדן לשמש כמוקד העיקרי של חיי התרבות והפוליטיקה של העיר.
שדרת אונטר דן לינדן נמתחת מפאריזר פלאץ ושער ברנדנבורג בקצה האחד, ועד לאי המוזיאונים, הברלינר דום (הקתדרלה של ברלין) והמקום שבו עמד לפנים בניין ארמון הרפובליקה (בניין הפרלמנט של גרמניה המזרחית, שנהרס) בקצה השני, ושבו נִבְנֶה מחדש הארמון העירוני של ברלין.
הארמון היה מושב החורף של מלכי פרוסיה ושל קיסרי גרמניה ועתיד לשמש כ"פורום הומבולדט" למדע, תרבות ואמנות.
השדרה נמצאת בתחומי שכונת מִיטֶה.
הספר הרחק מעצי התרזה עוסק בעברו של גיבור הספר באונטר דן לינדן, ומכאן שמו.
פאריזר פלאץ (כיכר פריז) - כיכר ענקית מוקפת בבניינים בסגנונות שונים ובה ניצב שער ברנדנבורג המפורסם.
מלון אדלון - נבנה על הריסותיו של מלון בעל שם זהה.
בית המשמר החדש - מבנה נאו-קלאסי המשמש מצבת זיכרון לקורבנות המלחמה והרודנות ובו פסל מעשה ידי קתה קולוויץ.
כיכר בבל (בֵּבּלפלאץ) - הכיכר שבה שרפו הנאצים ספרים ב-1933. לזכר אירוע זה הוקמה בכיכר אנדרטת הספרייה של האמן הישראלי מיכה אולמן.
כיכר בבל גובלת בבניין האופרה, אוניברסיטת הומבולדט והכנסייה הקתולית של ברלין.
המוזיאון הגרמני להיסטוריה (דויטשס היסטורישס מוזיאום) - השוכן במחסן־נשק ההיסטורי בסגנון הבארוק.
אונוטואה הוא אטול אלמוגים במרכז האוקיינוס השקט המהווה חלק מאיי גילברט.
האי הוא אחד ממחוזות רפובליקת קיריבטי.
האי ממוקם 65 ק"מ מהאי טאמאנה והוא הקטן שבאיי גילברט.
האיים באטול מצויים בצידה המזרחי של הלגונה, ואילו בצידה המערבי מצויה שונית אלמוגים.
אונטולוגיה בתחום חקר המרשתת (האינטרנט) הוא מסמך או אוסף נתונים, המגדיר באופן רשמי את היחסים בין מונחים.
מקור המונח בפילוסופיה, שם אונטולוגיה היא תאוריה על הדברים הקיימים בעולם ומאפייניהם.
לאונטולוגיה משמעות דומה בתחום ניהול הידע וכן בתחום הניתוח הלשוני במדעי השפה (לינגוויסטיקה).
אונטולוגיה של ארגון (או בעברית, "הוויה ארגונית"), היא השפה בה הארגון מדבר – עולם המינוחים, הקשרים וההקשרים ביניהם.
זהו אוסף המונחים המוסכם, כולל ההגדרות והפרשנות של מונחים אלו, וכן אמונות ותובנות הקיימות בארגון.
האונטולוגיה מסייעת לניהול הידע בארגון, על ידי בחינה שיטתית ומסודרת של הנושאים השונים, על מנת לאתר חסרים בידע, ולזהות ידע קיים שאינו מנוהל.
כתוצאה מניהול ידע יעיל, מתקבלת תשתית תקשורת אמינה בין בעלי הידע בארגון, וסידור יעיל של מאגרי הידע המתועדים על פי סיווג שיטתי (טקסונמיה).
קיומו של ניתוח אונטולוגי של ארגון (ניתוח הוויית הארגון) מסייע להפיכת ידע סמוי לידע גלוי החשוב בעת עיבוד תוכן חשוב וקבלת החלטות בעניינו.
אונטולוגיה של רשת (הוויה רשתית)
אונטולוגיה של רשת (ובעברית: הוויה רשתית) היא אונטולוגיה של רשת מחשבים – בדרך כלל מדובר בזו של המרשתת (רשת האינטרנט).
הוויה רשתית היא השפה המתקבלת מהתוכן הקיים ומשמעויותיו ב'תחום' כלשהו ברשת.
ניתוח אונטולוגיה של רשת והגדרתו משמשים בתחום ניהול הידע.
בדרך כלל הוויה רשתית מוגדרת על ידי הנחת יסוד (אקסיומה) ומערכת כללים לייחוס.
הנחת היסוד מגדירה רמות שונות של 'עצמים' (אובייקטים) ומקשרת ביניהם.
באופן זה אפשר לסווג מידע מסוים ממאגרי המידע תחת הגדרות שונות ולמצוא או לאחזר מהמאגר את המידע הזה בדרכים שונות.
שימוש טיפוסי להוויה רשתית הוא בחיפוש ממוחשב.
במקרה זה המחשב יוכל לאחזר את המידע דרך מילים הקשורות לבקשת המשתמש, אף על פי שהמשתמש לא רשם את אותן המילים עצמן אלא רק ביטוי הקשור למילים ששימשו לחיפוש, ביטוי בעל משמעות זהה או קרובה.
לדוגמה: לבקשת חיפוש אחר "מתכון" תוכנת החיפוש תוכל לתת רשימה לפי חיפוש אחר "ספר בישול" – אף שבצמד המילים "ספר" ו"בישול" אין את המילה "מתכון".
כמו כן הגדרת ההוויה הרשתית מאפשרת לבדל בין תוצאות חיפוש על פי המשמעות.
על פי הדוגמה הקודמת, אותה תוכנה תוכל גם לחפש אחר "אלגוריתם" – המילה הלועזית לאחת המשמעויות של מתכון, הפעם משמעות שונה לחלוטין מזו המשותפת למתכונים ולספרי בישול.
פיסות מידע שונות פעמים רבות יכולות לקבל אפיון משותף, אף שאינם בהכרח בעלי אותו סוג תוכן.
לדוגמה מיקום יכול לשמש אפיון הן למלל שמהווה כתובת דואר מלאה והן לטקסט במסמך בן שתי אותיות המייצגות שם עיר בארצות הברית.
הגדרות שונות או תת-הגדרות שונות וההקשרים ביניהם הם כלי חשוב לניתוחים ואיחזור מידע מן הרשת והמרשתת (רשת האינטרנט).
המידע המתקבל באופן זה מן הרשת הוא דמוי חשיבה אסוציאטיבית, לפי הקשרים.
וכך, אם נבקש למשל מיקוד מנוע החיפוש יעלה את אתר העירייה של אותה עיר או את הגדרתה בוויקיפדיה.
הגדרת המונחים שיובילו לאונטולוגיה היא תהליך מורכב, הדורש חשיבה מדעית.
יש להגדיר באופן יעיל כל עצם (כל 'אובייקט' ממוחשב) כך שיכיל בתוכו או יקושר אל עצמים נוספים בעלי הֶקְשֵר משמעותי, עד שנוצרת 'רשת הקשרית' (אסוציאטיבית).
לדוגמה, בסיפור חייו (ביוגרפיה) של רופא ניתן לראות היכן למד.
מידע זה עשוי להיות משמעותי לבני אדם, אך בלא הניתוח האונטולוגי המלל בסיפור זה 'מוכר' למחשב רק כקובץ עם תוכן של אותיות (ומלים) חסרי משמעות.
חיפוש על פי מילים בלבד לא ימצא את המידע, או ימצא מידע רב שאינו שייך לחיפוש במשמעות שהתכוונו אליו.
לעומת זאת, אם תהיינה הגדרות של משמעות המוצמדות לתוכן, החיפוש יוכל להפיק מתוך הביוגרפיה של הרופא את המידע הנדרש בלבד, מסווג ומתומצת על פי המאפיינים הנדרשים להצגת קורות החיים שלו, ובכך לחסוך מהאדם קריאת מידע רב ומיותר.
יש המציגים את ההוויה הרשתית כאשר זו הוגדרה, כמאפשרת את ה"הבנה" או ה"תובנות" של המחשב, הבנה או תובנות המשותפים לאדם, היוצרים את ה"שפה המשותפת" בין האדם למחשב.
על מנת שיוכלו לפעול באופן הדדי, ועל מנת שהמחשב יוכל לתת מידע משמעותי תמציתי ונכון בעקבות הבקשה, על פי משמעותה בעיני המבקש.
אונטאש-נאפירישה היה מלך עילם בין השנים 1275 עד 1240 לפנה"ס.
הוא היה בנו של המלך הקודם, חומבאן-נומנה.
שמו המקורי היה 'אונטאש-חומבאן', אך מאוחר יותר הוא שינה את החצי השני של שמו לנאפירישה (בעילמית: "אל דגול" או "אל גדול").
אונטאש-נאפירישה ידוע בעיקר בגלל היותו המלך שבנה את מתחם דור אונטאש (צ'וגהא זנביל).
למרות שהבנייה בעיר לא נמשכה לאחר מותו, האתר לא ננטש, והמשיך לתפקד עד שנחרב על ידי המלך האשורי אשורבניפל בשנת 640 לפנה"ס.
מספר מומחים משערים, על סמך מספר המקדשים הגדול שנבנה, שאונטאש-נאפירישה ניסה להקים מרכז דתי חדש (שככל הנראה היה מיועד להחליף את סוסה) שייאחד את האלים השמימיים והארציים של עילם באתר אחד.
אונחה (קוריאנית:은하, 銀河 "גלקסיה") הוא משגר לוויינים תלת-שלבי מתוצרת קוריאה הצפונית.
משגר לוויינים זה נוסה ב-5 באפריל 2009 וב-13 באפריל 2012 אך כשל מלהכניס למסלול את הלוויינים קוואנגמיונגסונג 2 וקוואנגמיונגסונג 3, בהתאמה, שנישא בחרטומו.
ב-12 בדצמבר 2012 בוצע שיגור מוצלח של הלוויין קוואנגמיונגסונג 3.
משגר הלוויינים אונחה הוא תלת שלבי ומונע בדלק נוזלי.
בשלב הראשון ארבעה מנועים המבוססים על מנועי הטיל הבליסטי נודונג.
משגר הלוויינים אונחה נוסה פעמיים תוך שניתן לכך פומבי על ידי קוריאה הצפונית.
ניסוי נוסף (הראשון בדגם זה) בוצע ככל הנראה קודם לכן אך לגביו קיימים דיווחים רק ממקורות מודיעין, המתייחסים אליו כטיל בליסטי מסוג טייפודונג 2.
5 באפריל 2009 - ניסיון שיגור של הלוויין קוואנגמיונגסונג 2. השיגור נכשל לאחר הפעלה תקינה של שני השלבים הראשונים של המשגר.
13 באפריל 2012 - ניסיון שיגור של הלוויין קוואנגמיונגסונג 3. השיגור נכשל וככל הנראה רק השלב הראשון פעל.
12 בדצמבר 2012 - ניסיון מוצלח של שיגור הלוויין קוואנגמיונגסונג 3. ספינה דרום קוריאנית משתה מן הים את רוב חלקי השלב הראשון של המשגר, לרבות מנועיו.
יפן דיווחה על נפילת השלב הראשון בים הצהוב ועל נפילת השלב השני בים הפיליפינים.
ב-7 בפברואר 2016 שיגור מוצלח של הלווין קוואנגמיונגסונג 4.
אונור אייר (בטורקית: Onur Air Taşımacılık AŞ) הייתה חברת תעופה שבסיס הפעולה המרכזי שלה היה באיסטנבול, טורקיה.
החברה הפעילה טיסות שכר ליעדים רבים באירופה, וכן לאיחוד האמירויות הערביות מנמל התעופה הבינלאומי איסטנבול אטאטורק.
החברה הייתה בבעלות משותפת ובחלקים שווים של ג'אנקוט בגאנה (Cankut Bagana, המנכ"ל הקודם שלה), היאיירי איצ'לי (Hayri İçli, המנכ"ל) וטולבנטצ'י אונסל (Tülbentçi Unsal).
החל מדצמבר 2021, היא נאלצה להשעות את כל הפעילות עד להודעה חדשה והוכרזה כפושטת רגל באפריל 2022.
אונור אייר הוקמה ב-14 באפריל 1992 וחודש לאחר מכן החלה להפעיל טיסות לנמל התעופה הבינלאומי ארג'ן ליד לפקושה ברפובליקה הטורקית של צפון קפריסין באמצעות מטוס איירבוס A320 שכור.
תוך 11 חודשים נוספו לחברה עוד כ-3 מטוסים ועד סוף שנת 1995 הפעילה תשעה מטוסים.
בין השנים 1996-1999 פקדו קשיים כלכליים את החברה ומספר המטוסים צומצם.
לאחר מכאן גדל צי החברה שוב, וכיום הוא מונה 30 מטוסים.
החברה התבססה בעיקר על מטוסים חכורים.
כחלק מפשיטת הרגל של החברה, אונור אייר החזירה את כל צי המטוסים לחוכרים.
בעבר החברה ביצעה 17 טיסות שכר שבועיות מנמל התעופה הבינלאומי של אנטליה לנמל התעופה בן-גוריון.
הטיסות מטורקיה בוצעו במטוסי האיירבוס A321 והאיירובוס A330 של החברה.
ב-15 במאי 2006 סירב טייס החברה להמריא מנמל התעופה הבינלאומי של אנטליה בטענה שהוא פוחד כי למטוס נשקפת סכנה.
ב-1 בינואר 2007 נפתח תא המטען של מטוס החברה מסוג MD-88 וכל תכולתו נשפכה על המסלול.
ב-7 בספטמבר 2007 אבד הלחץ בתא הנוסעים במטוס איירבוס A321 של החברה, והוא נאלץ לבצע נחיתת חירום בנמל התעופה הבינלאומי איסטנבול אטאטורק.
מעדויות הנוסעים הסתבר כי עשן עלה מהמנועים ורק חלק ממסכות החמצן במטוס שוחררו.
אונורה-גבריאל ריקטי, הרוזן ממירבו (בצרפתית - Honoré Gabriel Riqueti, comte de Mirabeau; 9 במרץ 1749 - 2 באפריל 1791) היה מדינאי צרפתי בתקופת המהפכה הצרפתית.
מירבו היה גם סופר, דיפלומט, בונה חופשי ועיתונאי.
הוא נודע בכושר נאומו וביכולתו הפוליטית.
במהלך המהפכה הצרפתית נמנה עם המהפכנים המתונים המעדיפים מונרכיה קונסטיטוציונית על פי המודל של הממלכה המאוחדת.
הוא ניהל מגעים כושלים עם בית המלוכה שנועדו לשמור על מוסד המלוכה.
מותו ממחלת לב נחשב לאחת מנקודות המפנה במהפכה הצרפתית.
אונורה מירבו נולד למשפחת אצולה רבת נכסים מפרובנס, ששורשיה העתיקים ככל הנראה באיטליה.
בשנת 1570 קנתה המשפחה, אז משפחת סוחרים, את הטירה ואת הנחלה במירבו אשר בפרובנס.
בשנת 1685 קיבל ראש המשפחה דאז את תואר האצולה המרקיז ממירבו.
סבו של אונורה מירבו שירת כקצין בצבא צרפת, ובשנת 1705, נפצע באורח רציני בצווארו במהלך מלחמת הירושה הספרדית.
אונורה נולד לכלכלן ויקטור דה ריקטי, המרקיז ממירבו, ולאשתו מרי-ז'נבייב לבית וסן (Vassan).
בהיותו בן שלוש שנים, חלה באבעבועות שחורות, ואם כי החלים לבסוף, הותירו אלה את חותמן על פניו.
בגיל 15, לאחר מספר שנים בהן קיבל את חינוכו על ידי מדריך, נשלח אונורה מירבו לפנימיה בפריז, אשר המשטר בה היה קפדני.
בגיל 18, מירבו החל בלימודים בבית ספר צבאי, אף הוא בפריז.
לאחר מספר חודשים, כאשר סיים את אותו בית ספר, מירבו הוצב לאותו גדוד פרשים עליו פיקד בזמנו סבו.
בזמן שירותו באותה יחידה, מירבו הסתבך ברומן עם בת זוגו של מפקד הגדוד.
השערורייה שהתחוללה הביאה לכך שאונורה נאסר באיל דה רה, ושוחרר ממאסרו כאשר התנדב למשלחת צבאית לקורסיקה.
בהיותו בקורסיקה, הוכיח כושר עבודה רב כמו גם כשרון צבאי ניכר, לצד סקרנות וחקרנות בכל הנוגע לאי.
כבעבר, גם שם הסתבך שוב בפרשיות אהבים שערורייתיות, וכן, זו הפעם, גם בחובות הימורים.
על כל פנים, מירבו קודם לדרגת קפטן.
ב-1772 מירבו נשא לאשה את אמילי דה קובה (Covet) בת ה-18, ביתו של המרקיז דה מריניאן (Marignane) מפרובנס.
גם לקשר זה היו מרכיבים שערורייתיים, ובין היתר, ככל הנראה אמילי הייתה מאורסת לאדם אחר, מבוגר הרבה יותר.
על כל פנים, למרות שאביו סייע לו באמצעות קיצבה, אביה של אמילי נמנע מלהעניק לזוג נדוניה.
אונורה מירבו התקשה להעניק לאשתו את רמת החיים אליה הורגלה, ושוב הוא שקע בחובות.
חובותיו, ומריבות שלובו על ידי אופיו הסוער, הביאו ב-1774 למאסרו במצודת איף באמצעות מכתב חתום מראש על ידי המלך (lettre de cachet), דבר שהיה אפשרי בתקופה שטרם המהפכה הצרפתית.
בתקופת הגלייתו, כתב את חיבורו המקיף הראשון: "מסה על הדספוטיזם" (Essai sur le despotism).
ב-1775, נשלח להמשך המאסר בפור דה ז'ו (Fort de Joux) שבהרי היורה, סמוך לגבול צרפת-שווייץ של ימינו.
תנאי מאסרו במקום זה לא היו הדוקים, הוא יכול היה לבקר בעיירה הסמוכה פונטרלייה (Pontarlier), ושם פגש את מרי תרז דה מונייה (Monnier) בת ה-22, שכונתה 'סופי' (Sophie).