tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוקפלר ערך מסע בחירות עבור הרפובליקנים, ופורד הפסיד במירוץ צמוד לג'ימי קרטר.
ברגע זכור ממסע הבחירות, הגיב רוקפלר לקהל שצעק לעברו באספת בחירות בניו יורק בהנפת אצבע משולשת.
את משכורתו כסגן נשיא תרם רוקפלר במלואה לשתי מטרות.
חצייה לטובת תוכניות ממשלתיות לחינוך ילדים ממשפחות מעוטות הכנסה בערים והקמת מרכזי נוער ומשפחה בערים.
חצייה השני נתרם לתוכניות להוראת האמנויות בבתי ספר ציבוריים של תלמידים ממשפחות מעוטות הכנסה.
ב-10 בינואר 1977, בשלהי כהונתו, העניק לו הנשיא פורד את מדליית החירות הנשיאותית.
רוקפלר היה חבר בחבר הנאמנים של המוזיאון לאמנות מודרנית מ-1932 ועד יום מותו.
עבור קיר הכניסה רצה רוקפלר שהנרי מאטיס או פבלו פיקאסו יציירו ציור, דבר שלא יצא לפועל.
אחד מהאומנים האהובים על אמו של רוקפלר היה דייגו ריברה, ולכן הוא נבחר לצייר את הציור.
רוקפלר רצה שהציור יגרום לאנשים לחשוב.
ריברה שלח סקיצה בשם "אדם בצומת דרכים" עם אדם אלמוני באמצע הציור.
רק לאחר הצביעה נחשף שדמותו של לנין נמצאת בציור.
האחראים על המרכז התנגדו ודרשו מריברה לשנות את פרצופו של לנין, אולם הוא סירב.
לאחר התשלום על הציור ב-22 במאי 1933, כוסה הציור.
רוקפלר הציע לתרום אותו למוזיאון לאמנות מודרנית, אולם המוזיאון לא היה מעוניין.
רק בתחילת 1934 נהרס הציור לחלוטין.
ריברה טען שמדובר ב"וונדליזם תרבותי".
במקומו הוצג ציור שכלל את אברהם לינקולן.
העימות בין רוקפלר וריברה הוצג בסרט פרידה.
רוקפלר היה אספן נודע של אמנות מודרנית ולא-מערבית.
בתקופתו כמושל, רכשה מדינת ניו יורק יצירות אמנות רבות עבור קריית הממשלה.
הוא כיהן כנשיא המוזיאון לאמנות מודרנית במקום אמו, ואת מרתף אחוזתו הפך לגלריה, כשהציב פסלים מסביב למדשאות.
כשפיקח על בניית האוניברסיטה, בנה רוקפלר מוזיאון לאמנות.
כשביקר במקסיקו הביע התעניינות באמנות מקסיקנית, וגם התעניין באמנות מהמזרח ומאפריקה.
ב-1954 הקים את המוזיאון לאמנות פרימיטיבית, שהוקדש לאמנות עתיקה.
האוסף האישי שלו היה המרכז של המוזיאון.
המוזיאון נפתח לציבור ב-1959. ב-1969 העניק את אוסף המוזיאון למוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
ב-1978, פורסם ספר על אמנות פרימיטיבית מהאוסף של רוקפלר.
רוקפלר התרשם והקים חברת הוצאה לאור לצורך הוצאת ספרי אמנות.
ב-1977 הקים חברה שמכרה שחזורים של עבודות מהאוסף שלו.
הוא טען שרצה לחלוק עם אחרים את היופי שבציורים.
ב-23 ביוני 1930, נישא רוקפלר למרי טודהאנטר קלארק.
מייקל נעלם בגינאה החדשה בנובמבר 1961, וכנראה טבע כשניסה לשחות לאחר שהקאנו שלו טבע.
ב-4 במאי 1963, נישא למרגריטה לארג' "האפי" פיטלר.
לו ולאשתו השנייה היו שני ילדים:
הם גרו ביחד בפנטהאוז בן שלוש קומות בניו יורק.
רוקפלר מת בשעות הערב של יום שישי, 26 בינואר 1979, בגיל 70, מהתקף לב, בנסיבות שלא התבררו עד תומן.
על פי דיווחים ראשוניים רוקפלר שהה בעת מותו במשרדו שבמנהטן, שם כתב ספר על אוסף האמנות שלו, ושומר מצא אותו רכון על שולחנו.
אולם, מאוחר יותר התברר כי רוקפלר שהה בעת מותו בדירתו ברחוב 54 במנהטן והיה בנוכחותה של עוזרתו מייגן מרשק בת 26. זמן מה לאחר התקף הלב טלפנה מרשק לחברתה, העיתונאית פונצ'יטה פירס, וביקשה כי תבוא לדירה ופונצ'יטה הייתה זו שהזעיקה את כוחות ההצלה כשעה לאחר התקף הלב.
כתבות רבות בעיתונות העלו השערות בדבר מערכת יחסים בין רוקפלר לעוזרתו.
משפחת רוקפלר ומרשק לא הגיבו כלל על ההשערות.
המשפחה לא הסכימה לנתיחה שלאחר המוות.
גופתו של רוקפלר נשרפה ב-29 בינואר 1979, ואפרו פוזר באחוזת משפחת רוקפלר בניו יורק.
רוקפלר הוא סגן נשיא ארצות הברית הראשון שאין לו קבר או מצבה.
ב-2 בפברואר נערך לזכרו טקס, שבו נכחו הנשיא ג'ימי קרטר, הנשיא לשעבר ג'רלד פורד, יותר ממאה סנאטורים וחברי בית הנבחרים (כולל בארי גולדווטר) ונציגים רשמיים משבעים ואחת מדינות זרות.
את ההספדים נשאו שני ילדיו, אחיו דייוויד, ומזכיר המדינה לשעבר הנרי קיסינג'ר.
אדוארד נורטון שיחק את רוקפלר בסרט פרידה.
ג'ון לנון הזכיר את רוקפלר בשיר על תקרית אטיקה.
צ'ארלס מינגוס הזכיר את רוקפלר במנגינה על אטיקה.
נמאוסוס או דאוס נמאוסוס (לטינית: Deus Nemausus) הוא אל של העיר נמאוסוס, כיום נים שבצרפת, על פי המיתולוגיה הקלטית.
פולחנו היה נפוץ בעיר זו, אך לא מחוצה לה.
ייתכן שמקור שמו של האל בשם של יער שהיה מקודש לשבט הקלטי וולקאה ארקומיקי, או באל מעיין המרפא המצוי בלב העיר.
האסטרואיד 51 Nemausa שהתגלה ב-1858 נקרא על שמו.
שפר נולד בתל אביב וסיים לימודי צילום טכני במכללת הדסה בירושלים, תואר שני בקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, ולימודי פוטותרפיה במוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה
בשנת 1979 פתח סטודיו לצילום בתל אביב.
ב-1982 החל לעסוק בצילומי מזון עבור ספרי בישול.
בשנת 1984 חבר לשף ישראל אהרוני וצילם תמונות עבור ספרו הבישול הסיני.
בשנת 1988 פרסם ביחד עם אהרוני את הספר בישול איטלקי הנחשב לפורץ דרך בשל התמונות שצולמו באתרים שונים באיטליה.
בעקבות הצלחת הספר הוציאו השניים לאור ספרי בישול נוספים בתחומים שונים, בהם הבישול הצרפתי ושוקי אוכל בעולם, שגם בהם שולבו תמונות מארצות המקור.
במהלך השנים פורסמו תמונותיו בכ-70 ספרים, וכמו כן הוציא לאור ספרים אישיים, המשלבים טקסטים וצילומים בתחומים שונים.
שפר עסק גם בצילום מסחרי עבור חברות מזון, מפרסמים וקטלוגים והרצה בתחום צילום המזון.
עבודותיו במהלך השנים זיכו אותו בשבחים והקנו לו מעמד של אחד מבכירי צלמי המזון בארץ.
במשך 24 שנה, צילם צילומי אוכל למדור האוכל של השף במוסף "7 ימים" של "ידיעות אחרונות", עד לפרישתו ב-2014.
שפר היה אחיינו של הסופר פוצ'ו, ושימש השראה לדמותו של נלי, האח הצעיר, בספרו "איה הג'ינג'ית"; היה נשוי ולו שלושה ילדים.
שפר נפטר לאחר מאבק במחלה ב-11 בפברואר 2024, בגיל 71.
נלי תגר (נולדה ב-30 בנובמבר 1982) היא שחקנית, קומיקאית, סטנדאפיסטית, שדרנית רדיו ופרזנטורית ישראלית.
זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר לשנת 2016 על תפקידה בסדרה הקומית "האחיות המוצלחות שלי".
תגר נולדה בתל אביב, בת בכורה לרפאל תגר שעלה מבולגריה, וטיבה ילידת ישראל, עורכי דין, ולה אח ואחות (אהרונה, ששיחקה בילדותה בסדרה ג'ינג'י).
נלי קרויה על שמה של סבתה מצד אביה.
גדלה בשכונת רמת חן שברמת גן ולמדה בתיכון בליך במגמת התיאטרון.
ב-2001 התגייסה לצה"ל, סיימה בהצטיינות קורס מש"קיות חינוך ושירתה בגדוד רותם של חטיבת גבעתי.
הייתה מצטיינת פיקוד הדרום לשנת 2002.
בשנת 2008 סיימה את לימודיה בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין.
בשנת 1993, כשהייתה בת 10, גילמה ילדה מוכה - התפקיד הראשי בסרט הקצר "חברות" של דן וולמן וזכתה לשבחים רבים על הופעתה.
בשנת 2000 שיחקה בסרט "אחות זרה" שכתב וביים דן וולמן, הסרט זכה בפרס וולג'ין בפסטיבל ירושלים באותה שנה.
בשנת 2006 גילמה את נלי בסרט "ידיים קשורות" שביים דן וולמן.
בשנת 2011 גילמה תפקיד קטן של מאבטחת טקס פרס ישראל בסרטו של יוסף סידר "הערת שוליים".
בשנת 2014, שיחקה בתפקיד הראשי, לצד דאנה איבגי ושני קליין, בקומדיה השחורה המצליחה שכתבה וביימה טליה לביא - "אפס ביחסי אנוש".
הסרט זכה בפסטיבל הסרטים טרייבקה בפרס הסרט הטוב ביותר והבמאית קיבלה את פרס הבמאית המצטיינת על שם נורה אפרון.
על משחקה בסרט זה נבחרה נלי תגר לאחת מ-20 התגליות של 2014 ברשימה שפרסם בלוג הקולנוע "Indiewire" והיא הישראלית הראשונה שנכללה ברשימה זו.
בשנת 2015 שיחקה בסרט הקומי "אני לא מאמין, אני רובוט?!" של טל גולדברג וגל זלזניאק.
באותה שנה שיחקה גם בסרטים הקצרים "אין ארוחות חינם" של לירון רווח ו"מה שלא הורג אותך" של דריה צוק.
בשנת 2016 שיחקה בסרטו של אבי נשר "החטאים" בתפקיד הראשי לצד ג'וי ריגר.
בשנת 2019 השתתפה בתפקיד הראשי בסרט "בשורות טובות" של הבמאי ארז תדמור, לצד רועי אסף.
בשנת 2022 השתתפה בסרט "בוטיק פריז" של הבמאי מרקו כרמל, לצד מוריס כהן.
בשנת 2006 גילמה את שירן בעונה השנייה של "מעורב ירושלמי" ששודרה בערוץ 2, בבימויו של שי כנות.
בשנת 2009 גילמה את שימי (שמרית), התפקיד הראשי בסדרת דרמה של ערוץ 2 "שירות חדרים" שביים איתן ענר.
בשנת 2010 שיחקה בתפקיד אורח וגילמה את יעל בסדרת הדרמה של Yes "סרוגים" שביים לייזי שפירא.
באותה שנה גילמה את חני כ"ץ ואת נישל בן יעקב בסדרת הטלוויזיה "15 דקות" שיצר אריק שגב ב-Yes.
עוד באותה שנה השתתפה בפאנל תוכנית הבידור "מ'שתגידי" בערוץ ביפ, וכן בעונה השנייה ששודרה ברצועת "לילה ביפ" בערוץ 2.
באותה שנה גילמה גם את אורלי בדרמת הפשע של HOT3 "עספור" שכתבו חנן סביון וגיא עמיר וביים רני סער, וגילמה את שרונה גולדברג לצד דנה זקס בעונה השנייה של סדרת הרשת "המכשפות משינקין" שביים סם לביא ושודרה באתר ביפ.
בשנת 2012 גילמה את רננה בסדרת הטלוויזיה "יום האם" שכתבה דניאלה לונדון דקל וביים רני סער, וגילמה את שונית ונעמי הצעירה בסדרת הטלוויזיה "תנוחי" שביימו שירלי שטרן ויריב הורוביץ.
בשנת 2013 גילמה את מיה בסדרת הטלוויזיה "נויורק" וגילמה את דני בסדרת הטלוויזיה "סיפורי פיות" שביים קובי פז.
בשנת 2014 הובילה קמפיין פרסום לקפה עלית.
באותה שנה גילמה את הדס בסדרת הטלוויזיה "אחת אפס אפס" שכתב וביים אמיר מן, וגילמה דמויות בסדרת הטלוויזיה "שבט צוצלת" שכתב אריק שגב וביים אופיר לובל בערוץ זום לילדי yes הטלוויזיה בלוויין.
באותה שנה שיחקה בסדרת האינטרנט "שיחות יוצאות" שיצרו כתבו וביימו יוגב יפת וניר ברגר.
בשנת 2015 גילמה את נטע בסדרה "רון" שביים רון פלדמן.
בשנת 2016 שיחקה את נטלי בסדרה הקומית "האחיות המוצלחות שלי" של Yes, שכתבו גלית חוגי ונועה ארנברג וביים גורי אלפי.
על משחקה בעונה הראשונה של סדרה זו זכתה תגר בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בקטגוריית השחקנית הקומית הטובה ביותר ובהמשך הייתה מועמדת לאותו פרס, ללא זכייה, על משחקה בעונה השנייה והעונה השלישית של הסדרה.
באותה שנה החלה להנחות לצד צביקה הדר את התכנית "חדשות התנ"ך" בערוץ החינוכית.
מאז קיץ 2016 היא הפרזנטורית של חברת "Wobi".
משתתפת בתוכנית הסאטירה גב האומה כ"חבר פאנל מתחלף" מספטמבר 2016.
בדצמבר 2016 החלה לשחק בדרמה המוזיקלית oboy את טל קוטלר המייסדת והמנהלת של להקת אובוי.
בקיץ 2018 החלה להצטלם לסדרה "פוראבר" מבית היוצר של אורי גרוס.
היא גילמה בה את רומי בת ה-12, שעברה תאונה מדעית והפכה לאישה בת 32. הסדרה עלתה לשידור ב-30 בדצמבר 2018 בערוץ TeenNick של HOT.
מקיץ 2019 היא הפרזנטורית של חברת H&M ומשנת 2020 היא פרזנטורית של קניוני עזריאלי.
משנת 2020 עד 2021 שימשה חברת פאנל קבועה ב"עד כאן!", תוכנית טלוויזיה סאטירית אשר שודרה בכאן 11.
כמו כן משנת 2020 עד 2021 גילמה את דמותה של שירי בסדרה הקומית "הנחלה" בקשת 12.
בשנת 2024 שיחקה בסדרה "חולי אהבה" כעדי אחותה של עמליה לוי.
ב-2008 שיחקה בהצגה "אוגוסט: מחוז אוסייג'" מאת טרייסי לטס שביים אילן רונן בתיאטרון הבימה.
ב-2009 גילמה את נועה בהצגה "לילה במאי" מאת א.ב יהושע שביים אילן רונן בתיאטרון הבימה.
ב-2010 שיחקה בהצגה "מישהו ימות בסוף" שכתב וביים מאור זגורי, וגילמה את ענת קוממי - חברתו של יוסי (נתי רביץ) וחברתו לשעבר של אסף (אושרי כהן) - בהצגה "לרקוד ולעוף" שכתב רשף לוי וביים אלון אופיר בבימה.
ב-2011 גילמה את יוליה בהצגה "רומיאו ויוליה" מאת שייקספיר שביים נועם שמואל בתיאטרון הקאמרי.
באותה שנה שיחקה בהצגה "ילדה טובה" שביים תום שוורצברג בתיאטרון השעה הישראלי.
ב-2012 שיחקה בהצגה "אהבת הדסה" מאת אורלי ישועה-שוורצברג שביים תום שוורצברג בתיאטרון השעה הישראלי.
ב-2014 גילמה את מריאן אהובתו של קליאנט (אביב אלוש) - בהצגה "הקמצן" מאת מולייר שביים אילן רונן בתיאטרון הבימה.
באותה שנה שיחקה בהצגה "הבחירה" שכתבו שלומית ארנון בר-לב (שגם ביימה) וליאת פישמן-לני בתיאטרון אורנה פורת.
ב-2016 השתתפה בהצגה "פליישר" מאת יגאל אבן אור בתיאטרון הבימה.
באוגוסט 2017 שיחקה בהצגה "אמא אמרה שאסור" מאת שרלוט קיטלי בבימויה של אתי רזניק בתיאטרון הבימה, לצד גאיה שליטא כץ, טטיאנה קנליס אולייר ומאיה מעוז.
מ-2019 ועד 2020 שיחקה במחזמר "בילבי" בתפקיד הראשי בהפקת תיאטרון תל אביב.
ב-18 במאי 2020 עלתה לאוויר תוכנית יומית ברדיו תל אביב בהגשת תגר ולירון ויצמן שעניינה שיח נשי ומביאה סיפורים אישיים של מאזינות לצד פינות ייעוץ ופעילות ברשתות החברתיות.
החל ממרץ 2019 תגר מציגה מופע סטנד-אפ בשם "נלי תגר עושה סטנד-אפ" שבו היא מספרת על חוויות מהחיים, המשפחה והשקפת עולמה.
המופע החל כאירוע חד פעמי שנה קודם לכן במסגרת אירועי יום האישה.
שנהפרויקטתפקידהערות2000אחות זרהנעמי2006ידיים קשורותנלי2011הערת שולייםמאבטחת2014אפס ביחסי אנושדפיזוכת פרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר2015אני לא מאמין, אני רובוט!נטע2016החטאיםננה מילך-קוטלרמועמדות לפרס אופיר לשחקנית משנה2019בשורות טובותטלימועמדות לפרס אופיר לשחקנית ראשית2022בוטיק פריזנטע
שניםפרויקטתפקידסוגה2011עספוראורלידרמת פשע2012נויורקליאורדרמה יומית2016–2019OBOYטל קוטלרסדרת נוער2016–2025האחיות המוצלחות שלינטליקומדיה (4 עונות)2018–2019פוראבר
פרסשנה קטגוריה עבור תוצאהסימוכיןפרס אופיר2014שחקנית המשנה הטובה ביותראפס ביחסי אנוש 2017 החטאים 2019השחקנית הראשית הטובה ביותרבשורות טובות פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2016 השחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית האחיות המוצלחות שלי 2018 2019 2024שחקנית משנה בסדרת דרמה"חולי אהבה"שחקנית משנה בסדרת דרמה קומית וקומדיית מצביםהאחיות המוצלחות שלי
נלספרֵייט (באפריקאנס: Nelspruit) היא עיר בצפון-מזרח רפובליקת דרום אפריקה.
העיר מונה 58,672 תושבים (נכון לשנת 2011) ומהווה את בירת מחוז מפומלנגה.
החל מאוקטובר 2009 שונה רשמית שמה של העיר למבומבלה (Mbombela) בידי רשויות השלטון.
נלספרייט שוכנת על גדת הנהר קרוקודיל, 300 ק"מ מצפון-מזרח ליוהנסבורג, ומהווה מרכז לחבל ארץ תיירותי שידוע כטרנסוואל המזרחית.
האזור משופע בנופי פרא מרהיבים ובאוכלוסיית חיות בר, והאטרקציה התיירותית המוכרת ביותר בו היא הפארק הלאומי קרוגר.
מרבית הנוסעים לפארק הלאומי קרוגר עוברים דרך העיר נלספרייט או דרך נמל התעופה שלה – נמל התעופה הבינלאומי קרוגר מפומלנגה, הנמצא מצפון-מזרח לעיר.
תחילתה של נלספרייט כתחנת רכבת שהוקמה בשנת 1891 כנקודת קצה זמנית של מסילת הרכבת ממוזמביק לפרטוריה, שנסללה ביוזמת נשיא טרנסוואל פול קרוגר.
התחנה הוקמה על אדמת מרעה שהייתה בבעלות שלושת האחים חרט, אנדריאס ולואי נל, חוואים בורים, ונקראה על שמם (מילולית – הפלג של נל).
האדמה הפורייה והגעת הרכבת משכו למקום מתיישבים, והתחנה התפתחה לכפר, שבשנת 1900 בעת מלחמת הבורים השנייה שימש לשבועות אחדים מושבה הזמני של ממשלת טרנסוואל הגולה שנמלטה מפרטוריה.
ב-1905 הוכרז הכפר כעיירה, וזו קיבלה מעמד מוניציפלי של עיר ב-1940. העיר שימשה כצומת דרכים חשוב בטרנסוואל המזרחית וכמרכז חקלאי ומסחרי לכפרים ולחוות במחוז, ובהמשך מרכז תעשייתי.
תעשיות עיקריות בה הן שימורי הדרים, נייר, מנסרות עיבוד עץ וייצור רהיטים.
עם חלוקתה האדמיניסטרטיבית המחודשת של דרום אפריקה בשנת 1994 נוצר מחוז מפומלנגה, ונלספרייט נקבעה כבירת המחוז.
כל המוסדות הפיננסים הגדולים במדינה נמצאת בעיר זאת.
נלספרייט נבחרה לארח ארבעה משחקי כדורגל בינלאומיים במסגרת מונדיאל 2010 בדרום אפריקה.
לצורך כך נבנה בעיר אצטדיון מבומבלה בהשקעה של כמיליון ראנד דרום-אפריקאי ובו 40,000 מושבים.
בהקמת האצטדיון נקשרו שערוריות של שחיתות, העלמת מס ואף רצח.
יש שני נמלי תעופה בעיר ובקרבתה, כשהמרכזי בהם הוא נמל התעופה הבינלאומי קרוגר מפומלנגה, הנמצא במרחק של כ-20 קילומטרים צפון-מזרחית לעיר.
נלסון וילמרת אולדריץ' היה פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי בולט בתחילת המאה ה-20. כיהן כסנאטור במשך 30 שנה, עמד בראש ועדת הכספים של הסנאט, והיה אחד האנשים החזקים בסנאט, במפלגה הרפובליקנית, ובחיי הכלכלה של ארצות הברית.
החל את דרכו כפקיד בחברה להפצת מוצרי מזון במדינה, עד שהפך לשותף בה.
ב-1866 נישא לאביגייל פירס טרומן, אישה בעלת ממון וייחוס משפחתי, ולהם נולדו עשרה ילדים.
הוא החל את הקריירה הפוליטית בעיריית פרובידנס ובבית הנבחרים של רוד איילנד ואף כיהן כיושב הראש שלו.
ב-1878 נבחר בתמיכת הממסד הרפובליקני של רוד איילנד לחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית, וב-1881, עם מותו של הסנאטור אמברוז ברנסייד, נבחר על ידי בית המחוקקים של רוד איילנד לייצג את המדינה בסנאט - תפקיד בו החזיק כמעט 30 שנה.
בסנאט בלט בכהונתו בוועדת הכספים, שבראשה עמד מ-1899 ועד לפרישתו מהסנאט.
הוא ייצג את האינטרסים של בעלי ההון הגדולים, שלחלקם אף היה קשור בקשר משפחתי - בתו אבי נישאה ב-1901 לג'ון ד.
רוקפלר, הבן, בנו של איל הנפט ג'ון ד.
הוא תמך במדיניות פרוטקציוניסטית של מכסי מגן גבוהים.
הוא הפך לסמל לקשרי הון-שלטון, ולמטרה להתקפות בעיתונות התקופה.
בעקבות המשבר הכלכלי של 1907, יזם ב-1908 את חוק אולדריץ'-ורילנד.
החוק ייסד את "הוועדה המוניטרית הלאומית", שנועדה לבדוק כיצד מתנהלים בנקים מרכזיים בעולם, ולנסות ליישם זאת בארצות הברית.
אולדריץ' עצמו עמד בראש הוועדה, שבעקבות המלצותיה הוקם ב-1913 הבנק הפדרלי.
הוא נפטר ב-1915 בניו יורק ונקבר ברוד איילנד.
נכדו, שנקרא על שמו, נלסון אולדריץ' רוקפלר היה סגן נשיא ארצות הברית ומושל ניו יורק.
אלדריץ' נולד ב-6 בנובמבר 1841 בחוות ברג'ס שבעיירה פוסטר, רוד איילנד, למשפחה ממעמד הביניים, שלפי המסורת המשפחתית הייתה מצאצאי המהגרים האנגלים הידועים ג'ון וינתרופ, ויליאם ויקנדן ורוג'ר ויליאמס.
עם השנים הידרדר מצבה הכלכלי של משפחתו.
אלדריץ', היה פועל בטחנת קמח, ואמו הייתה אבי בורג'ס.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים באיסט קילינגלי, קונטיקט, ובפנימיית East Greenwich Academy ברוד איילנד.
עבודתו הראשונה הייתה פקידות אצל סיטונאי המכולות הגדול ביותר במדינה, ובהמשך אף הפך לשותף בעסק.
במלחמת האזרחים האמריקאית התגייס ב־26 במאי 1862 כחייל פשוט ברגימנט הרגלים העשירי של רוד איילנד.
הרגימנט שירת שלושה חודשים במבצר דה־רוסי, שהיה חלק ממערך ההגנה על וושינגטון די.
הוא שוחרר משירות ב־1 בספטמבר 1862.
ב־9 באוקטובר 1866 נישא לאביגייל פירס טרומן "אבי" צ'פמן, אשה עשירה ממשפחה בעלת ייחוס מרשים.
לזוג נולדו בסך הכול אחד־עשר ילדים.
אולדריץ' החל להשתתף בעימותים פוליטיים פומביים באולם הרצאות מקומי, ובשנת 1872, לאחר מות אחד מילדיו ובעיות בריאות, יצא למסע של חמישה חודשים באירופה וחידש את שאיפותיו.
הוא נכנס לזירה הפוליטית ובסיוע אנשי עסקים בפרובידנס הפך גם למנהל בבנק קטן.
עד שנת 1877 כבר הייתה לאולדריץ' השפעה משמעותית על הפוליטיקה המדינתית עוד לפני שנבחר לקונגרס.
הוא כיהן במועצת העיר פרובידנס בשנים 1869–1875, ונשיא המועצה בשנים 1872–1873. לאחר מכן נבחר כחבר בית הנבחרים של רוד איילנד (1875–1876) ואף כיהן כיושב ראש הבית בשנת 1876.
ב־1878 תמכו בו ראשי המפלגה הרפובליקנית ברוד איילנד כמועמד לבית הנבחרים של ארצות הברית, והוא נבחר וכיהן כהונה אחת (1879–1881).
ב־1881 נבחר לסנאט של ארצות הברית על ידי בית המחוקקים של רוד איילנד.
הוא כיהן בסנאט 30 שנה, עד 1911 – משך כהונה שהיה הארוך ביותר בתולדות רוד איילנד עד שבירת השיא על ידי קלייבורן פל.
כהונתו הארוכה הושפעה ממגבלות זכות ההצבעה במדינה: רק בעלי רכוש ואזרחים ילידי המדינה ששילמו מס גולגולת יכלו להצביע, ובהמשך המחוזות אורגנו כך שייטיבו עם עיירות רפובליקניות קטנות.
בתחילת דרכו בסנאט עסק בעיקר בנושאי מכסים, ותמך בהגנה על תעשיינים, אך גם טען שהמכסים חיוניים לציבור הרחב.
הוא פיתח קשרים עם "טראסט הסוכר" ואף סייע לקבוע שיעורי מכס כפי שביקשו מנהליו.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 היה לאחד מ"הרביעייה הגדולה" – ארבעת הסנאטורים הרפובליקנים שהשפיעו ביותר על קבלת ההחלטות: אורוויל פלאט מקונטיקט, ויליאם אליסון מאיווה, וג'ון קויט ספונר מוויסקונסין.
מוקד כוחו העיקרי היה ראשות ועדת הכספים של הסנאט.
בתחילת שנות ה־90 שקל לפרוש מהסנאט, אך איל הון מרוד איילנד בשם מרסדן ג'.
פרי שכנע אותו להישאר כאשר צירף אותו למיזם לרכישת והחשמלת מערכת החשמליות של המדינה.
זמן קצר לאחר מכן הפך אולדריץ' למיליונר.
הוא התנגד בתוקף לבסיס דו-מתכתי ושכנע את הנשיא מקינלי לרוץ על מצע התומך בזהב בלבד בבחירות 1896.
ב־1906 מכר את מניותיו במערכת החשמליות של רוד איילנד לרכבת ניו יורק–ניו הייבן–הרטפורד, שבניהולו של צ'ארלס מלן פעלה בשיתוף פעולה הדוק עם הבנקאי ג'יי.
הקריקטוריסטים של התקופה הציגו אותו כמגן האינטרסים הגדולים, ו"מחסל רפורמות".
משבר 1907 הוביל לחקיקת חוק אולדריץ'-ורילנד (1908), שהקים את הוועדה המוניטרית הלאומית בראשותו.
הוועדה פרסמה 30 דוחות ובהמשך גיבשה את "תוכנית אולדריץ'", שהיוותה בסיס ליצירת מערכת הבנק הפדרלית.
כשותף ל"חוק מכסי פיין–אולדריץ'" (1909) ביטל את המכסים על יצירות אמנות אירופיות יקרות – מה שאפשר לאמריקאים להביאן לארצות הברית ולהקים אוספים שהפכו יסוד למוזיאונים גדולים.
ב־1909 הציע תיקון חוקתי למס – אף שבעשור קודם כינה רעיון כזה "קומוניסטי".
במפורש הכריז שהמהלך נועד לחסום את הצעת החוק שכבר עברה בבית הנבחרים.
התיקון אכן עבר ונשלח לאשרור המדינות – כאשר אולדריץ' והנשיא טאפט היו בטוחים כי הדבר לא יאושר (אך בפועל זה הוביל לתיקון ה־16).
במקביל כיהן גם כיושב ראש הסיעה הרפובליקנית בסנאט, ועמד בראש ועדות הכספים, החוקים, נתיבי התחבורה לנמל, והוועדה לענייני תאגידים באזור קולומביה.
לאחר משבר 1907, כיו"ר הוועדה המוניטרית, הוביל משלחות מחקר לבנקים מרכזיים באירופה.
הוא השתכנע שמערכות הבנקאות של בריטניה, גרמניה וצרפת עדיפות על זו של ארצות הברית.
בשיתוף בנקאים וכלכלנים מובילים, בהם פאול ורבורג, אברהם אנדרו, פרנק ונדרליפ והנרי דייוויסון, גיבש תוכנית להקמת בנק מרכזי אמריקאי.
בשנת 1910 נסע עם הקבוצה לאי ג'קיל כדי לגבש את הפרטים.
ב־1913 הנשיא וודרו וילסון חתם על "חוק הבנק הפדרלי", שהסתמך במידה רבה על תוכניתו.
אולדריץ' התנגד לכניסת ארצות הברית למלחמת ארצות הברית–ספרד, אך תמך בנשיא מקינלי ברגע שהמלחמה החלה.
הוא מילא תפקיד מרכזי בהשגת אישור הסנאט לחוזה פריז (1898) שכלל את סיפוח הפיליפינים.
היה מעורב גם בניסוח "תיקון פלאט" (1901) שקבע את מעמד ארצות הברית בקובה.
תמך בתעלת פנמה אך ביקר חלקים ממדיניותו הקריבית של רוזוולט.
ב־1906 השקיע עם אנשי כספים אמריקאים במכרות וגומי בקונגו הבלגית, ותמך בפעולות המלך לאופולד השני, שספג ביקורת קשה על תנאי העבודה האכזריים שהטיל שם.
בתו, אביגייל גרין "אבי" אולדריץ', הייתה פילנתרופית חשובה שנישאה לג'ון ד.
רוקפלר, הבן, בנו של מייסד סטנדרד אויל.
בנם, נלסון אולדריץ' רוקפלר, היה מושל ניו יורק ארבע קדנציות, התמודד על מועמדות הרפובליקנים לנשיאות, ולבסוף מונה לסגן נשיא ארצות הברית ב־1974.
בנו כיהן בקונגרס (1923–1933), בנו היה יו"ר בנק צ'ייס, ונכדו דייוויד רוקפלר היה לימים היו"ר של אותו בנק.
הבמאי ההוליוודי רוברט אולדריץ' היה גם הוא נכדו.
לצד ילדיו הידועים, היו לו ילדים נוספים: אדוארד בורג'ס, סטיוארט מורגן וויליאם טרומן; וכן בנותיו לוסי טרומן ואלסי צ'פמן.
אולדריץ' היה פעיל מאוד במסדר הבונים החופשיים וכיהן כגזבר הלשכה הגדולה של רוד איילנד.
הוא הקים אחוזה רחבת ידיים באזור Warwick Neck.
האחוזה, "אחוזת אולדריץ'", נמצאת כיום בבעלות הדיוקסיה הקתולית של רוד איילנד.
אלדריץ' נפטר ב־16 באפריל 1915 בניו יורק ונקבר בבית העלמין סטון פוינט בפרובידנס.
בית אולדריץ' בפרובידנס משמש כיום כמשכן החברה ההיסטורית של רוד איילנד.
חטיבת הביניים אולדריץ' בווארוויק נקראת על שמו.
אולם אולדריץ' באוניברסיטת רוד איילנד ואולם אולדריץ' בבית הספר לעסקים של הרווארד – כולם נקראים לכבודו, האחרון בתרומה של ג'ון ד.
נלסון אבורה (בפורטוגזית: Nelson Évora; נולד ב-20 באפריל 1984) הוא אתלט פורטוגלי.
הוא אלוף אולימפי (בייג'ינג 2008), אלוף עולם (ברלין 2009) ואלוף אירופה (ברלין 2018) בקפיצה משולשת.
אבורה נולד בחוף השנהב שם התגוררו הוריו לאחר שעברו מכף ורדה.
הוא קיבל אזרחות של כף ורדה ובגיל חמש עבר לגור בפורטוגל, בעיר אודיבלס.
בשנת 2002 קיבל אזרחות פורטוגלית ומאז הוא מייצג את פורטוגל בתחרויות בינלאומיות.
אבורה הוא בן לדת הבהאית.
בשנת 2003 זכה אבורה בשתי מדליות זהב באליפות אירופה באתלטיקה לנוער לאחר שזכה בקפיצה לרוחק עם תוצאה של 7.83 מטר ובקפיצה משולשת עם תוצאה של 16.43 מטר.
בשנת 2004 השתתף באולימפיאדת אתונה, אך לא הצליח להעפיל לגמר.
בשנת 2005 הוא זכה במדליית ארד בקפיצה משולשת באליפות אירופה באתלטיקה עד גיל 23. באליפות העולם באולם שנערכה בשנת 2006 הוא סיים במקום השישי, ובאותה שנה סיים רביעי באליפות אירופה באתלטיקה לאחר שקבע במהלך המוקדמות 17.23 מטר ובכך שבר את השיא הפורטוגלי בקפיצה משולשת.
שנת 2007 הייתה שנת הפריצה של אבורה, כשזכה באליפות העולם באתלטיקה באוסקה, יפן במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא אישי חדש של 17.74 מטר, לפני ג'אדל גרגוריו מברזיל (17.59 מטר) וולטר דייוויס מארצות הברית (17.33 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בוולנסיה, ספרד בשנת 2008 זכה אבורה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.27 מטר, אחרי פיליפס אידוו מבריטניה (17.75 מטר) וארני דויד גירלט מקובה (17.47 מטר)
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה אבורה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.67 מטר, לפני פיליפס אידוו (17.62 מטר) וליוואן סנדס מאיי בהאמה (17.59 מטר).
באוניברסיאדה שנערכה בבלגרד, סרביה בשנת 2009 זכה אבורה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.22 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 זכה אבורה במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.55 מטר, אחרי פיליפס אידוו (17.73 מטר) ולפני אלקסי קופיו מקובה (17.36 מטר).
באוניברסיאדה שנערכה בשנג'ן, סין בשנת 2011 זכה אבורה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.31 מטר.
בינואר 2012 עבר אבורה ניתוח ברגלו הימנית, אשר השבית אותו מפעילות למשך מספר חודשים, ועל כן נעדר מאולימפיאדת לונדון (2012).
באליפות אירופה באולם שהתקיימה במרץ 2015 זכה במדליית הזהב ואליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, סין באוגוסט אותה שנה זכה אבורה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.52 מטר, אחרי כריסטיאן טיילור מארצות הברית שקבע את התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים (18.21 מטר) ופדרו פאבלו פיצ'רדו מקובה (17.60 מטר).
הוא אלוף אולימפי, בעל שתי מדליות זהב שהתמחה בסגנון חזה.
הוא למד בקולג' של אוניברסיטת פרינסטון.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1989 זכה דיבל במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:14.94 דקות אחרי בן ארצו יריבו מייק בארומן שקבע שיא עולם חדש של 2:12.89 דקות.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בהוואנה, קובה בשנת 1991 זכה דיבל במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:16.08 דקות.
הוא שחה את סגנון החזה ב"זינוק שליחם" בתוצאה של 1:01.45 דקות.
שיא עולם זה החזיק מעמד עוד 4 שנים ונשבר באולימפיאדת אטלנטה (1996).
נלסון דה מיל היה סופר אמריקאי, שכתב ספרות מתח והרפתקאות.
דה מיל נולד ב-23 באוגוסט 1943, בניו יורק, ארצות הברית, וגדל בגרדן סיטי שבמדינת ניו יורק.
לאחר לימודיו באוניברסיטת הופסטרה, בשנת 1966, התגייס דה מיל לצבא ארצות הברית.
הוא עבר הכשרה כלוחם בחיל הרגלים והוסמך כקצין בדרגת סג"ם.
בשנת 1969 השתחרר מן הצבא, והשלים תואר שני במדעי המדינה באוניברסיטת הופסטרה.
את פרסומו קנה דה מיל הודות לספרו הנודע ביותר, שיצא לאור בשנת 1988, "בית הספר לקסם אישי", העוסק בניסיון של הק.ג.ב בעת המלחמה הקרה להסתיר שבויים אמריקנים ממלחמת וייטנאם, ולאלצם ללמד סוכנים רוסים כיצד להתחזות לאמריקנים.
ספרו "בת הגנרל" אף עובד לסרט קולנוע בכיכובו של ג'ון טרבולטה בשנת 1996.
ספנסרוויל, הוצאת שלגי (1995) - (Spencerville (1994
נלסון היא עיר בניו זילנד, על חוף מפרץ טסמן המזרחי ומהווה את המרכז הכלכלי והתרבותי של אזור נלסון.
נלסון הוכרזה כעיר בשנת 1858. היא העיר העתיקה ביותר באי הדרומי של ניו זילנד והעיר התשיעית בכמות האוכלוסייה בניו זילנד והמרכז הגאוגרפי של ניו זילנד.
העיר נקראת לכבודו של האדמירל הוריישו נלסון, שניצח את שני ציי צרפת וספרד בקרב טרפלגר בשנת 1805. כבישים רבים ושטחים ציבוריים ברחבי העיר קרויים על שם אנשים וספינות הקשורות לקרב.
ההתיישבות האירופית בניו זילנד הייתה ביוזמת חברת ניו זילנד, שתכננה להקים התיישבות שתכלול אלף מגרשים בחלקה של 810 קמ"ר שתרכוש באי הדרומי של ניו זילנד.
לאחר שהחברה מכרה כשליש מהחלקות המתוכננות למתיישבים, יצאה משלחת של שלש ספינות עם הרוכשים לניו זילנד.
בבואם התברר שלא יוכלו לרכוש חלקה בגודל שרכשו ובמקום זאת רכשו מידי המאורים תמורת 800 ליש"ט חלקה בגודל של כ-240 קמ"ר בצפון האי הדרומי.
בעת הרכישה, לא הוגדרו גבולות השטח במדויק, דבר שהביא סכסוכים רבים לאחר מכן.
שלוש הספינות הראשונות הגיעו למקום בנובמבר 1841 וכשלושה חודשים לאחר מכן הגיעו ארבע ספינות מהגרים כשבנלסון כבר היו רחובות, מספר בתי עץ, אוהלים וצריפים.
רק מעטים מהמתיישבים היו בעלי אמצעים מספיקים להקמת חווה.
בעקבות זאת, עד שנת 1846 כרבע מהמתיישבים עזבו את נלסון.
בשנת 1929 נפגעה העיר ברעש אדמה.
נלסון גובלת במפרץ טסמן וביתר הכיוונים מוקפת בהרים.
נלסון משמשת כשער מעבר לפארק הלאומי אבל טסמן, הפארק הלאומי קהורנג'י וכן האגמים של הפארק הלאומי נלסון לייקס.
הנמ"ר ההנדסי (מכונה לפעמים "נמ"ר הנדסה" או "נמר"ה") הוא גרסה משופרת של הנמ"ר המשמש כרכב קרבי משוריין הנדסי ונגמ"ש פלסים כבד.
הנמ"ר ההנדסי פותח ומיוצר בישראל.
הוא נכנס לשירות בחיל ההנדסה הקרבית של צה"ל בסוף 2016 ועתיד להחליף בהדרגה את הפומ"ה.
הנמ"ר ההנדסי מבוסס על הנמ"ר חי"ר הרגיל אך כולל מספר שיפורים והתאמות לתפקידו כרכב הנדסה קרבית.
מאחר שהנמ"ר ההנדסי מיועד לפעול בחזית בצמוד לטנקי המרכבה של חיל השריון הוא כולל מיגון משופר ומערכת הגנה אקטיבית "מעיל רוח".
כמו הנמ"ר, הנמ"ר ההנדסי כולל עמדת "קטלנית" חמושה הנשלטת מתוך הכלי (שחמושה בדרך כלל במקלע כבד מדגם M2 בראונינג בקליבר 0.5 אינץ') ומערכת ניהול קרב דיגיטלית (מענ"ק) המשתלבת במערכת התקשוב, השליטה והבקרה צי"ד של זרוע היבשה.
הנמ"ר ההנדסי מדוגם באמצעים הנדסיים שונים ומגוונים שניתן להתקין לפי הצורך, בהם מגובים וכפות דחפור שונים, אמצעי גישור, מערכות נגררות לפריצת שדות מוקשים כמו צפע שריון, רקטות ריצוף או "חטפן", שבשים וגלאים אלקטרומגנטיים נגד מטעני חבלה, וכן מערכות הנדסיות מסווגות.
על גג הכלי נמצא ציוד הנדסי נוסף לשימוש הפלסים.
בנוסף לשיפורים אלה בנמ"ר ההנדסי יש יותר מקום - הוא יכול לשאת 10 לוחמים-פלסים והכניסה לכלי נעשית מדלת כניסה אחורית (בדומה לנגמ"שים כמו האכזרית, ה-M113 והנמ"ר ובניגוד לפומ"ה והנגמ"שים שמבוססים על טנק הצנטוריון).
הנמ"ר ההנדסי בנוי ב-3 תצורות בסיסיות:
נמ"ר הנדסי של מפקד פלוגה עם כף דחפור,
נמ"ר הנדסי של מפקד מחלקה עם אמצעי פריצה וסער (כגון מגוב נוכרי),
נמ"ר הנדסי של סמל מחלקה עם אמצעי גישור.
פיתוח הנמ"ר ההנדסי החל ב-2011, וכבר בסוף שנה זו אב-טיפוס נכנס לשירות ניסיוני בגדוד 605 של חיל ההנדסה הקרבית.
עם זאת, פיתוח הדגם המבצעי של הנמ"ר ההנדסי הסתיים רק ב-2016. הנמ"ר ההנדסי נכנס לשירות חיל ההנדסה הקרבית בסוף 2016, אז נקלט בגדוד 603 ("להב").
הנמ"ר ההנדסי השתתף בתמרון הקרקעי ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל.
ב-15 ביוני 2024 במהלך פעילות בתל א-סולטאן ברפיח, נמ"ר הנדסי של גדוד 601 של חיל ההנדסה הקרבית נפגע ממטען גחון או טיל נ"ט ששיגר חמאס וכתוצאה מהפגיעה נהרגו שמונה לוחמים.
נמ"ר הנדסי בתצוגת יום העצמאות ה-68 ביד לשריון
נמ"ר הנדסי בתרגיל של גדוד 601, חורף 2023
נמ"ר הנדסי במלחמת חרבות ברזל
נלנצ'וב (בפולנית: Nałęczów) היא עיירת מרחצאות במחוז פולאווי שבפרובינציית לובלין בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית קטנה.
נלנצ'וב נזכרת לראשונה במאה ה-18 כחווה בבעלות משפחת האצולה הפולנית מלכובסקי, ובמהלך המאה ה-19 התפתחה כעיירת ספא וקיט, לאחר שנתגלו בה מספר מעיינות מרפא.
החל מסוף המאה ה-19 נבנו בעיירה מספר בתי הבראה גדולים.
יהודים התיישבו בעיירה עם פיתוחה כמוקד קיט, וחלקם התפרנסו משירותים אלו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נמנו בעיירה 268 יהודים, ומספר זה גדל בין מלחמות העולם.
לאחר כיבוש העיירה בידי הגרמנים באמצע ספטמבר 1939, לא התקיימה בה נוכחות קבועה של הממשל הגרמני, ויהודי היישוב לא גורשו מבתיהם.
באביב 1942 הובאו לעיירה למעלה מ-1,000 יהודים שגורשו מסלובקיה, ועם הגיעם נערכה בהם סלקציה, כאשר הכשירים לעבודה שולחו למחנות עבודה, והיתר הועברו לאופולה לובלסקי.
בשל הימצאות תחנת רכבת בעיירה, היא הפכה למקום ריכוז ליהודי הסביבה עבור גירושם למחנות השמדה, ובמאי 1942 שולחו גם יהודי היישוב יחד עם הפליטים היהודים שהגיעו למקום לסוביבור.
בתקופת הכיבוש הגרמני פעל בעיירה גם מחנה עבודה, בו הועסקו כ-400 יהודים בעבודות חקלאיות.
מחנה זה חוסל בנובמבר 1943.
נלסון אנטוניו אאדו ואלדס (בספרדית: Nelson Antonio Haedo Valdez; נולד ב-28 בנובמבר 1983 בקאאגואסו שבפרגוואי) הוא כדורגלן עבר פרגוואי ששיחק בעמדת החלוץ.
ואלדס גדל בעוני רב וללא קורת גג בקאאוגואסו שבפרגוואי, ושיחק כדורגל להנאתו בילדותו בקבוצות מקומיות.
בשנת 2001 אותר על ידי סקאוטים של ורדר ברמן בפרגוואי, כאשר שיחק במועדון המקומי קלוב אתלטיקו טמבטרי.
באותה שנה הגיע לורדר ברמן, וסבל מקשיי התאקלמות שנבעו בעיקר מהבדלי מזג האוויר, אך החל לשחק בקבוצת המילואים ועד מהרה הפגין יכולת מרשימה, כאשר הבקיע 15 שערים ב-30 משחקים בעונת 2002/03. באותה עונה החל לשחק בקבוצה הבוגרת של ורדר ברמן.
בעונת 2003/04 הפך ואלדס לשחקן משמעותי הרבה יותר בהרכב של ורדר ברמן, וסייע לקבוצה לזכות בדאבל מקומי, כאשר תרם חמישה שערי ליגה וסייע רבות בהתקפה לאאילטון, יוהאן מיקו ואיבן קלאסניץ'.
בגמר הגביע, ניצחה ורדר ברמן בתוצאה 3-2 את אלמניה אאכן, כאשר ואלדס החליף בדקה ה-87 את קלאסניץ'.
בעונת 2004/05, השתתף ואלדס עם ורדר ברמן בליגת האלופות, והבקיע צמד מול ולנסיה במחזור האחרון בשלב הבתים, שסייע לברמן להעפיל לשמינית הגמר, שם הובסה על ידי אולימפיק ליון בתוצאה המצטברת 10-2 בצמד המשחקים.
עונת 2005/06 הייתה עונת שיא אישית עבור ואלדס, שהבקיע בה תשעה שערים, וסייע לברמן לסיים במקום השני בליגה, כאשר שותפיו העיקריים להתקפה היו קלאסניץ', טים בורובסקי ומירוסלב קלוזה.
בתום עונה זו עזב ואלדס את ורדר ברמן לאחר חמש עונות, בהן הבקיע 21 שערי ליגה ב-80 הופעות בקבוצה הבכירה, ועבר לבורוסיה דורטמונד, שם חתם על חוזה לארבע עונות תמורת 4.7 מיליון אירו.
ואלדס שיחק בדורטמונד ארבע עונות, בהן היה תמיד שחקן הרכב קבוע, והבקיע 15 שערי ליגה ב-113 הופעות.
זו הייתה תקופת מעבר עבור דורטמונד, בה הקבוצה סיימה לרוב במרכז הטבלה, ולעיתים אף נאבקה במאבקי תחתית.
ואמנם בשתי העונות הראשונות של ואלדס בדורטמונד הקבוצה סיימה בחלק התחתון של הטבלה.
בעונת 2007/08 הגיעו ואלדס ובורוסיה דורטמונד לגמר הגביע הגרמני, שם הפסידו בהארכה 2-1 לבאיירן מינכן.
בתום עונה זו, ולאחר מונדיאל מוצלח, עזב ואלדס את בורוסיה דורטמונד וחתם בהרקולס אליקנטה, העולה החדשה לליגת העל הספרדית, תמורת 3.5 מיליון אירו, על חוזה לשלוש שנים.
ואלדס שיחק בעונת 2010/11 בהרקולס אליקנטה בצוותא עם החלוץ הצרפתי הוותיק, דויד טרזגה, אך הקבוצה אכזבה ונשרה בחזרה לליגת המשנה הספרדית כבר לאחר עונה אחת.
ואלדס לא נשאר ברובין קאזאן עונה נוספת, ובעונת 2012/13 הושאל לוולנסיה הספרדית, עמה השתתף בליגת האלופות, והבקיע שער מצמק בשלב הבתים מול באיירן מינכן, במשחק בו ולנסיה הפסידה 2-1. ולנסיה וואלדס העפילו לשמינית הגמר, שם הודחו על ידי פריס סן ז'רמן.
לוואלדס הייתה עונה מוצלחת בסך הכל בוולנסיה, בה הבקיע שישה שערי ליגה ב-28 הופעות, כשהוא משתף פעולה עם ז'ונאס ועם רוברטו סולדאדו, אך הקבוצה סיימה במקום החמישי בלבד, ולא הצליחה להעפיל שוב לליגת האלופות.
בתום עונת ההשאלה לוולנסיה, ואלדס חתם בתחילת עונת 2013/14 באל ג'אזירה קלאב הקטרית, שם שיחק חצי עונה מוצלחת, ובפגרת החורף הושאל לאולימפיאקוס היוונית, אשר העפילה לשמינית גמר ליגת האלופות ונזקקה לחיזוק.
ואלדס לא הצליח לסייע לאולימפיאקוס להעפיל לרבע הגמר על אף ניצחון במשחק הראשון מול מנצ'סטר יונייטד, אך הבקיע שישה שערי ליגה עבור אולימפיאקוס במחית השנייה של העונה, וזכה עם המועדון באליפות יוון, כאשר זו הייתה קבוצה משופעת בשחקנים התקפיים כמו קוסטאס מיטרוגלו, אלחנדרו דומינגס, חאבייר סביולה וג'ואל קמפבל.
בעונת 2014/15 שיחק ואלדס באיינטרכט פרנקפורט, שם חזר לשחק תחת מאמנו בורדר ברמן, תומאס שאף, אך לא מצא את מקומו בחוד ההתקפה של הקבוצה, שכלל את אלכסנדר מאייר שסיים את העונה כמלך השערים, ואת האריס ספרוביץ', ובנוסף, סבל מפציעה ארוכה שהשביתה אותו ממשחקים רבים.
בתום עונה זו, חתם ואלדס בסיאטל סאונדרס מליגת ה-MLS.
בשנת 2003, ואלדס דחה הצעה להצטרף לנבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21, ובחר לשחק בנבחרת פרגוואי.
ואלדס השתתף עם פרגוואי בקופה אמריקה 2004, ופתח בהרכב בשלושה משחקים, לרבות ברבע הגמר, בו הפסידה פרגוואי 3-1 לנבחרת אורוגוואי.
במוקדמות מונדיאל 2006 הבקיע ואלדס מספר שערים חשובים, והעפיל עם נבחרתו למונדיאל 2006, ממנו הודחה פרגוואי בשלב הבתים, בו ואלדס פתח בכל שלושת המשחקים.
ואלדס נופה מסגל פרגוואי לקופה אמריקה 2007, אך השתתף עם הנבחרת במוקדמות מונדיאל 2010, והבקיע מספר שערים חשובים, ועלה עם פרגוואי למונדיאל 2010, שהיה המונדיאל הרביעי ברציפות בו פרגוואי השתתפה.
במונדיאל 2010 עצמו, ואלדס ופרגוואי הפגינו יכולת גבוהה וסיימו את שלב הבתים במקום הראשון.
בשמינית הגמר מול נבחרת יפן, במשחק שהסתיים בתוצאה 0-0 לאחר 120 דקות, ואלדס הבקיע את הפנדל שלו בבעיטות ההכרעה, וסייע לפרגוואי להעפיל לרבע הגמר, ההישג הגדול ביותר בתולדות הנבחרת במונדיאלים.
ברבע הגמר נעצרה פרגוואי על ידי נבחרת ספרד, לאחר שהפסידה בתוצאה 1-0, כאשר שער של ואלדס נפסל בטענת נבדל.
ואלדס השתתף גם בקופה אמריקה 2011, בו נכנס כמחליף בכל אחד משלושת המשחקים בשלב הבתים, והבקיע שער יתרון זמני בתיקו 2-2 מול נבחרת ברזיל.
בשלב הנוק אאוט ואלדס פתח בכל המשחקים, ונבחרתו נעצרה רק בגמר, לאחר הפסד 3-0 לנבחרת אורוגוואי.
ואלדס השתתף לאחר מכן עם הנבחרת במוקדמות מונדיאל 2014, אך הפעם כשלה הנבחרת להעפיל למונדיאל 2014 לאחר קמפיין חלש.
בשנת 2015 השתתף ואלדס עם פרגוואי בקופה אמריקה 2015, והבקיע שער מצמק עבור נבחרת פרגוואי בתיקו 2-2 מול נבחרת ארגנטינה.
את הטורניר הזה סיימה פרגוואי במקום הרביעי, לאחר תבוסה 6-1 לאותה ארגנטינה בחצי הגמר, בו הוחלף ואלדס בשלב מוקדם, והפסד לנבחרת פרו בתוצאה 2-0 במשחק על המקום השלישי, בו ואלדס לא שותף.
אליפות ליגת העל היוונית: 2013/14
נלי שטראוס-מושנזון (Nellie Straus-Mochenson; 16 במאי 1892 - 8 ביולי 1933) הייתה פעילה ציונית יהודית אמריקאית, עורכת עיתונות ופעילת זכויות נשים.
נלי שטראוס נולדה בניו יורק כבת יחידה ללואי שטראוס (1856–1907), איש עסקים ומוזיקאי בן למשפחה יהודית אמריקאית ותיקה ממוצא צרפתי ולרוזה וולט-שטראוס, רופאה ופעילה למען זכויות נשים, אשר נולדה בצ'רנוביץ - בוקובינה והיגרה לארצות הברית לאחר סיום לימודיה האקדמיים.
הוריה גידלו אותה באווירה חילונית מתבוללת בו שיח על היהדות היה אסור.
נלי, בעלת מום מולד בלב, הייתה ילדה חולנית אשר את מרבית ילדותה בילתה בבית תחת השגחתם של הוריה ובעיקר אביה אשר עמו חלקה קשר מיוחד.
עקב מצבה הרפואי נקראה "התינוקת הכחולה", נאסר עליה לשחק מחוץ לביתה עם חברים מחשש לבריאותה ובמשך זמן רב גם לא פקדה את בית הספר.
חוסנה הכלכלי של המשפחה אפשר להוריה להעניק לבתם חינוך איכותי בבית וכישרון הכתיבה נתגלה אצלה מגיל צעיר.
בהמשך העתיקה משפחתה את מגוריה לפריז למספר שנים, בין היתר כדי העניק לנלי חינוך אירופאי קלאסי ושליטה בשפה הצרפתית.
לאחר שובה של המשפחה לניו יורק ובהתאם לגישה החינוכית אותה ספגה בביתה התחילה נלי בגיל 13 לימודים בבית הספר Ethical Culture School אשר חינך את תלמידיו לאידיאלים כלל חברתיים תוך שלילה של אמונה דוגמטית וקבלת אמונות קהילתיות.
בזיכרונותיה כתבה נלי שטראוס-מושנזון, כי בראייה לאחור בית ספר זה עיוות את מוחה שכן מנע ממנה התבוננות בחיים כפי שהם.
זמן קצר לאחר מכן בשנת 1907 בהיותה בת 14 התאבד אביה בזמן ששוטרים ביקשו לעוצרו בעקבות חשדות להונאה בעסקים.
מותו של אביה השפיע עמוקות על שטראוס-מושנזון וכדי להתנתק מהסביבה ומהזיכרונות נדדו האם ובתה לבית סבתה בז'נבה, שווייץ בו למדה על ההיסטוריה המשפחתית שלה וזהותה היהודית.
זהות זו הועמקה לאחר השלמת לימודיה התיכוניים וקבלתה ללימודים הומניים ושפות קלאסיות ב-College de Genva.
במכללה זו נחשפה לשפה העברית במקרה דווקא דרך חברתה ממשפחה נוצרית שביקשה לצרף אותה לחוג לימוד השפה למטרות דתיות.
חשיפה זו הציתה בתוכה אהבה מיסטית - כמעט חסידית ליהדות ולימים אף השפיע עמוקות על החלטתה לעלות לארץ.
לימוד העברית חולל אצלה מפנה מחשבתי, דבר אשר הוביל אותה להתחבר ל"שחר" - חוג הסטודנטים היהודיים במכללה.
תחילה התייחסו חברי האגודה בחשדנות מסוימת כלפי הצעירה אשר ידעה מעט מאוד על היהדות ואף מעולם לא שמעה על אפילו על תאודור הרצל.
אולם, הלהט שהפגינה באגודה הפיג מייד את חששותיהם.
בארגון זה נשבתה בקסמו של ברנרד (דב) מושנזון (1882–1956) אשר היה חבר ההגנה, ממיסדי גמנסיה הרצליה ומורה לצרפתית ומלאכה.
לימים, נישאו השניים בשנת 1919.
תחילת עשייה ציונית בארצות הברית
לאחר אימוץ היהדות והציונות במלוא המרץ בשווייץ, שבה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה לארצות הברית, ויצרה קשר עם בכירים בהנהגה היהודית הציונית שם כגון משפחת מנוחין שאף לבסוף הוכתרה כסנדקית של הבן יהודי מנוחין.
אולם, היה זה בעיקר המפגש עם נשים ציוניות אמריקאיות כמו ישע סמפטר והנרייטה סאלד שהתלהבו מהלהט שלה לעשייה ציונית אשר השפיע עליה יותר מכל.
בעוד שהמפגש שלה עם יהדותה בשווייץ קיבל אופי פילוסופי, זהותי ומיסטי, בארצות הברית החלה לעצב את זהותה במישור הפוליטי ונכנסה מיד לשורות ההסתדרות הציונית ואף לוועד הלאומי של הארגון.
פעילות זו השפיעה גם על אמה, ד"ר רוזה וולט-שטראוס אשר גם כן החלה בפעילות ציונית ענפה בדגש על זכות ההצבעה לנשים בכלל וזכויות נשים ביישוב בפרט.
פעילותה הציונית המרכזית התמקדה בארגון ההסתדרות הציונית הדסה אליו הצטרפה לאחר שהתרשמה עמוקות מהנרייטה סאלד והחלה לערוך את הירחון של הארגון ובנוסף את כתב העת - "Maccabean" בשנת 1918.
כישרון הכתיבה שלה גויס לפרויקטים ציונים אחרים כגון עזרה בניסוח עמדת השופט לואי ברנדייס והמשפטן פרופ' פליקס פרנקפורטר לקראת הצהרת בלפור.
הצהרה זו נסכה בה תקווה ממשית לבית יהודי בארץ ישראל שהובילה גם כן ליציאה דרך הכתב במסע שכנוע הציבור יהודי האמריקאי בפרט והאוכלוסייה האמריקאית ככלל על האפשרויות הממשיות של יישוב יהודי בארץ ישראל.
על אף הנוחות והרווחה הכלכלית בארצות הברית, חיכתה נלי שטראוס להזדמנות הראשונה בה תוכל להגשים את חלומה מרגע שנשבתה בציונות ולעלות לארץ ישראל.
הזדמנות זו באה לאחר הסכמי שביתת הנשק של מלחמת העולה הראשונה.
כך, מצאו עצמן נלי שטראוס בת ה-27 ואימה בת ה-63, שביקשה להיות קרובה לביתה, את עצמן על האוניה האמריקאית הראשונה שנחתה בחופי יפו לאחר סיום המלחמה ב-28 במאי 1919.
גישתה של שטראוס-מושנזון לעלייה לארץ ישראל לוותה ברומנטיקה אשר אותה העלתה על הכתב.
על האוניה טרם הגעתה לארץ ישראל כתבה להנרייטה סאלד: .
לחברתה בבט דויטש כתבה כחצי שנה לאחר הגעתה לארץ:
אולם, זמן לא רב לאחר הגעתה לארץ וכמו רבים אחרים נחלה אכזבה מסוימת ממצב היישוב העברי הן מהקושי בביסוסו של היישוב והן מצמצום גבולותיו של הבית הלאומי לעומת התקופה העות'מאנית.
ציונות מעשית - בלפוריה ושפיה
תפקידה הראשון והסיבה הרשמית להגעתה לארץ ישראל היה להיות מעורבת בהקמה וביסוס המושב בלפוריה בעמק יזרעאל מטעם קהילת ציון אמריקאית.
תפקידה בבלפוריה נשא אופי אדמיניסטרטיבי וכתיבת מאמרי דעת קהל בעיתונות.
בתל אביב היא התמנתה על ידי ארגון הדסה לכתוב מטעמו מאמרי תעמולה לארץ.
בשנת 1923 עזרה בהקמת בית היתומים בשפיה.
במרץ 1924 מונתה שטראוס-מושנזון לנציגה הרשמית של ארגון הדסה בארץ ישראל.
המינוי סימל מבחינת הארגון, את הבשלת עשייתו בארץ ישראל.
משימתה העיקרית של שטראוס-מושנזון בהדסה הייתה לשמש כנציגת הארגון בוועדות הציוניות ביישוב ולוודא כי הדסה נמצאת במוקד הקידמה של ארץ ישראל בעיקר בכל הנוגע לעבודת נשים, זכויותיהן והארגון הכללי של התנועה.
במקביל לעשייה ציונית למען היישוב בארץ ישראל פעלה שטראוס-מושנזון רבות למען זכויות נשים ומעמדן.
במקביל למינויה כנציגת הדסה שימשה גם כמזכירת הסתדרות נשים עבריות, ארגון סוציאלי - פילנתרופי אשר העניק עזרה לנשים ואשר הווה את הזרוע הביצועית של ארגון הדסה בפעילות שלא הייתה קשורה לרפואה.
לעמדותיה הפוליטיות בדבר זכויות נשים, מצאה ביטוי בחברות בהתאחדות הנשים העבריות אשר בראשה עמדה אמה ד"ר רוזה וולט-שטראוס ואשר חתם על דגלו מאבק למען קידום מעמדן הפוליטי של נשים בארץ ישראל תחת הסיסמה "משפט אחד וחוקה אחת לאיש ואישה".
בשנים 1924–1927 יזמה שטראוס-מושנזון איחד של כל ארגוני הנשים היהודיות בארץ ותומכיהן בתפוצות תחת מועצת ארגוני הנשים.
מטרת האיחוד היה לעשות הרמוניזציה בכל היצירה והעשייה של האישה העברית בארץ, ליצור ערוץ תקשורת ושיתוף פעולה בין ארגוני הנשים וגוף שייצג את אינטרס נשות הארץ כלפי ארגוני הנשים היהודיות בעולם.
בשנת 1929 מונתה לעורכת המהדורה האנגלית של העיתון דבר במשותף עם משה שרתוק (שרת).
בעיתון זה הרבתה לכתוב (לרוב תוך כדי עילום שם) מאמרי דעה על היישוב העברי וחזונה לעתידו.
בנוסף, דרך העיתון הוסיפה לכתוב על מעמד הנשים והצורך לחתור לשוויון מגדרי, מאמרים אשר בחלקם תורגמו גם למהדורה בעברית.
במאי 1931 התבקשה לשמש כעורכת היחידה של המהדורה אולם מצבה הרפואי לא אפשר לה ומיד לאחר מכן נסגרה המהדורה באנגלית.
בין שטראוס-מושנזון לאמה שררו יחסים מתוחים והעלייה המשותפת לארץ ישראל נועדה בין היתר לאחות את הקרעים.
העשייה הציונית, כל אחת בדרכה היא, והאהבה המופלגת לארץ ישראל אחדה את האם ובתה.
לאחר שהעבודה בבלפוריה השפיעה על בריאותה שבה לתל אביב וחברה לברנרד-דב מושנזון אליו נישאה בשנת 1919 ואשר כלפיו חשה רוזה וולט-שטראוס עוינות.
נוסף לכתיבה מטעם ארגון הדסה החלה ללמד אנגלית בחטיבה של הגימנסיה הרצליה.
בקיץ 1924 נשלחה על ידי ארגון הדסה לעבודה משרדית בחיפה.
שם היא נתקלה בתינוקת שאמה, פליטה מרוסיה, מתה בלידה ואביה מת מצער לאחר כמה ימים.
נלי החליטה בו במקום לאמץ את הילדה וקראה לה עליזה.
אימוץ הילדה הוסיף לקרבה בינה לבין אמה.
נלי וברנרד-דב העתיקו את מושבם לתל נורדאו שכונה בתל אביב, בזמן ילדותה המוקדמת של הבת עליזה, ושם החלה בשנת 1926 לכתוב את ספרה "The Simons" אשר מעולם לא סיימה ומעולם לא יצא לאור.
בספר זה ביקשה לתאר את חוויית העלייה לארץ ישראל דרך עיניה של משפחה יהודית אמריקאית.
לאחר רצח חיים ארלוזורוב חשה שמפלגת פועלי ארץ ישראל נמצאת בסכנה ולכן הצטרפה לשורותיה.
אולם, טרם הספיקה לפעול בשורות המפלגה נכנעה למצבה הרפואי וב-3 ביולי 1933 עברה שטראוס-מושנזון התקף לב חמור ומתה חמישה ימים לאחר מכן ב-8 ביולי 1933.
מותה של נלי השאיר חלל עמוק בלבבותיהם של רבים בהנהגת היישוב, ובלווייתה נשאו הספדים משה שרתוק והנרייטה סאלד.
ידידיה בארץ ישראל פרסמו בשנת 1939 חלקים מתוך החיבור וכתבים אחרים פרי עטה בספר הזיכרון לכבודה "Our Palestine", המגולל את סיפורה של נלי.
אימוץ הילדה עליזה על ידי נלי ובעלה ברנרד-דב לא הוסדר באופן חוקי, ולכן לאחר מותה של שטראוס-מושנזון הילדה הייתה נתונה למאבק משמורת שהתקיים בין בעלה דב מושנזון לבין אמה.
בסופו קבע בית המשפט, לתדהמת רבים, שהילדה תועבר לחזקת האחרונה.
נלסון דויד ויוואס (בספרדית: Nelson Davíd Vivas; נולד ב-18 באוקטובר 1969) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת המגן.
לאחר שהחל את הקריירה בארגנטינה במדי קילמס ובוקה ג'וניורס, עבר ויוואס לאירופה שם שיחק בלוגאנו, ארסנל, סלטה ויגו ואינטר מילאנו.
הוא ייצג את נבחרת ארגנטינה עם קרוב לארבעים הופעות, ביניהן בשני טורנירי קופה אמריקה ובטורניר מונדיאל 1998.
לאחר פרישתו היה לעוזר מאמן ולאחר מכן למאמן ראשי בליגות הבכירות בארגנטינה, וכיום הוא עוזר מאמן בקבוצת אתלטיקו מדריד.
ויוואס החל את קריירת המשחק בקבוצת הנוער סומיסה דה סן ניקולאס, וב-1990 החל את הקריירה הבוגרת במדי קילמס מליגת המשנה הארגנטינאית.
בעונת הבכורה שלו בקבוצה הצליחה הקבוצה לזכות באליפות ליגת המשנה ולעלות לליגה הבכירה.
את הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה ערך ב-10 בספטמבר 1991, מול ניואל'ס אולד בויס, אך העונה העגומה של קילמס הסתיימה עם המקום האחרון בשני הטורנירים של העונה, האפרטורה והקלאוסורה, והובילה את קילמס חזרה לליגת המשנה.
לקראת טורניר אפרטורה 1994 עבר ויוואס לבוקה ג'וניורס.
הוא שיחק במדי הקבוצה במשך שלוש וחצי שנים, בהם לא הצליח להגיע להישגים משמעותיים עם הקבוצה.
במהלך עונת החל ויוואס את הקריירה האירופית, כשעבר בהשאלה ללוגאנו מהליגה השווייצרית השנייה.
ויוואס היה לחלק משמעותי מחזרתה של לוגאנו לליגה הבכירה מהמקום השני בטבלה.
בסיום אותה עונה, בין היתר בעקבות הופעותיו במונדיאל 1998, הגיעה הפריצה הגדולה בקריירה של ויוואס, שנרכש מבוקה על ידי ארסנל תמורת כ-1.6 מיליון ליש"ט לקראת עונת .
בעונה הראשונה בארסנל היה ויוואס למגן המחליף של מגניה הוותיקים של ארסנל, לי דיקסון ונייג'ל וינטרברן.
את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג ערך ב-22 באוגוסט 1998, במסגרת המחזור השני של העונה, כשעלה כמחליף שש דקות לסיום המשחק מול ליברפול באצטדיון אנפילד.
בסך הכול רשם ויוואס 23 הופעות ליגה באותה העונה, מתוכן עשר בהרכב, והיה שותף למקום השני של ארסנל בטבלה.
עונה אחר כך, בעקבות הצטרפותם של סילביניו ושל אולג לוז'ני לקבוצה, נפגעו עוד יותר דקות המשחק של ויוואס.
במחצית העונה הראשונה ערך ויוואס חמש הופעות ליגה, מתוכן אחת בלבד בהרכב, ובחלון ההעברות הושאל לסלטה ויגו מהליגה הספרדית.
במדיה של סלטה ערך ויוואס 13 הופעות ליגה, מתוכן תשע בהרכב הפותח, ובסיום העונה חזר לארסנל.
ויוואס התקשה למצוא את מקומו בארסנל גם בעונת , בה היה שותף ל-12 הופעות ליגה, מתוכן פתח רק בשלוש.
שוב היה ויוואס לחלק מהסגל שסיים במקום השני בטבלת הפרמייר ליג.
לקראת עונת , עם סיום חוזהו בארסנל, הצטרף ויוואס לאינטר מילאנו האיטלקית, בהדרכתו של בן ארצו הקטור קופר.
גם במדיה של אינטר התקשה ויוואס הוותיק להותיר חותם, ונותר מחוץ להרכב ברוב משחקי הקבוצה.
בשתי עונות במדי אינטר ערך ויוואס 19 הופעות ליגה בלבד, ובסיום עונת עזב את הקבוצה ואת הכדורגל האירופי, וחזר למולדתו ארגנטינה.
על אף עברו בבוקה ג'וניורס, הצטרף ויוואס ב-2003 ליריבתה המושבעת ריבר פלייט.
עם זאת, הוא התקשה להשאיר חותם בקבוצה, ובעקבות קשיים כלכליים עזב אותה באמצע העונה לאחר שבע הופעות ליגה בלבד במדיה.
לאחר שעזב את ריבר חזר לשחק במדי קילמס, בה החל את הקריירה הבוגרת.
במדיה של קילמס חזר ויוואס להיות שחקן משמעותי, אך לאחר 24 הופעות ליגה במדי הקבוצה ובעקבות אי תשלום משכורות ובעיות כלכליות במועדון, פרש ב-2005 ממשחק פעיל, בגיל 35.
ויוואס החל את דרכו בנבחרת ארגנטינה תחת המאמן דניאל פסארלה, וערך את הופעת הבכורה שלו ב-16 בנובמבר 1994 בניצחונה של ארגנטינה על 3-0 במשחק ידידות.
ויוואס עלה מהספסל במקומו של מרסלו אסקודרו בדקה ה-81. שנה אחר כך נכלל בסגל של פסארלה לגביע המלך פהד 1995, אך לא שותף במשחקיה של ארגנטינה שסיימה את הטורניר במקום השני.
ויוואס זומן על ידי פסארלה לטורניר קופה אמריקה 1997 בבוליביה.
ויוואס פתח בהרכב במשחקה האחרון של ארגנטינה בשלב הבתים, 1-1 מול , ושמר על מקומו גם ברבע הגמר, בו הודחה ארגנטינה לאחר הפסד 1–2 ל.
שנה אחר כך נכלל ויוואס בסגל של פסארלה למונדיאל 1998 בצרפת.
ויוואס פתח במשחקה הראשון של ארגנטינה, ניצחון 0–1 על .
במשחק השני בו גברה ארגנטינה 0–5 על החליף ויוואס את רוברטו סנסיני לאחר 25 דקות בלבד, ושמר על מקומו בהרכב בניצחון 0–1 על בסיום שלב הבתים.
לאחר ששיחק 120 דקות בניצחון על בדו-קרב בעיטות עונשין בשמינית הגמר, לא שותף ויוואס בהפסדה של ארגנטינה 1–2 ל ברבע הגמר, שסיים את דרכה של נבחרתו בטורניר.
הטורניר האחרון של ויוואס בארגנטינה היה קופה אמריקה 1999, תחת המאמן מרסלו בייאלסה.
לאחר שלא שותף בניצחון 1–3 על , עלה ויוואס בהרכב בתבוסתה של ארגנטינה 0–3 ל, בו הוחלף לאחר כשעה.
הוא שמר על המקום בהרכב בניצחון 0–2 על , אך הורחק בכרטיס אדום בדקה ה-73. בעקבות ההרחקה החמיץ ויוואס את ההפסד 1–2 ל שסיים את דרכה של ארגנטינה ברבע הגמר.
ויוואס הוסיף לשחק בנבחרת עד לשנת 2003, ובסך הכול ערך 39 הופעות במדי הנבחרת בהן כבש שער אחד.
בשנת 2006, לאחר פרישתו ממשחק פעיל, התמנה ויוואס לתפקיד עוזרו של דייגו סימאונה באסטודיאנטס לה פלאטה, והשניים הובילו את הקבוצה לזכייה באליפות אפרטורה 2006. ויוואס המשיך ללוות את סימאונה כעוזר מאמן גם בריבר פלייט בשנת 2008, שם זכו באליפות הקלאוסורה, ובסן לורנסו בין 2009 ל-2010.
את תפקידו הראשון כמאמן ראשי קיבל ויוואס בקילמס, בה החל ובה סיים את קריירת המשחק שלו, לקראת עונת .
לאחר שלושה חודשים בלבד בתפקיד, בהם השיג עם הקבוצה 14 נקודות ב-12 משחקי ליגה והוביל אותה למקום ה-16, החליט ויוואס להתפטר מתפקידו בעקבות אירוע חמור בו תקף אוהד של קבוצתו ביציע, לאחר שזה הקניט אותו במהלך משחקה של הקבוצה.
בפברואר 2015 חזר ויוואס למגרשים כשהתמנה לתפקיד מאמן קבוצת המילואים של אסטודיאנטס.
לאחר כעשרה חודשים קודם לתפקיד המאמן הראשי של הקבוצה, במקומו של גבריאל מיליטו.
ביוני 2017 הודחה קבוצתו ממפעל הגביע לאחר הפסד לפסיפיקו מהליגה הרביעית מה שהוביל לפיטוריו.
נמאה היא אתר ארכאולוגי בצפון-מזרח חצי האי פלופונסוס שביוון.
בעבר נכללה ביחידה האזורית ארגוליס וכיום ביחידה השלטונית קורינתוס.
הכפר ארכאיה נמאה שוכן כיום דרומית ובצמוד לאתר הארכאולוגי, והעיר נמאה שוכנת כ-5 ק"מ מערבית משם.
האתר היה מקום התרחשותו של הסיפור המיתולוגי בו הרג הרקולס את האריה מנמאה וכן נערכו בו המשחקים הנמאיים, חלק מהמשחקים הפאן-הלניים, החל מהמאה ה-6 לפנה"ס.
קרב נמאה נערך אף הוא בקרבת מקום.
על פי המיתולוגיה היוונית, מלכו בנמאה ליקורגוס ואשתו אורידיקה.
בנם התינוק אופלטס מת בהכשת נחש כשהאומנת שלו השאירה אותו על מצע פטרוזיליה או סלרי והביאה מים לשבעת המצביאים בדרכם מארגוס לתבאי.
המצביאים ערכו תחרויות ספורט לכבודו וכך נוסדו המשחקים הנמאיים.
הגאוגרף פאוסניאס מתאר במקום מקדש לזאוס, בסמוך לחורשת ברושים שבה על פי המסורת היה קברו של אופלטס.
הוא מדווח על המעיין בסמוך שנקרא אדרסטוס על שם מגלהו ועל רוגם עפר שהוא קברו של ליקורגוס.
בסקירות ארכאולוגית שנערכו במקום מאז 1973, נמצאו 3 עמודים דוריים עומדים על תילם ממקדש זאוס ועוד רבים שנפלו, משלושת הסדרים הקלאסיים.
במסגרת עבודות שימור, העמידו כמה מהם בחזרה.
כמו כן, התגלו באתר מזבח, בית מרחץ, מקום לינה לצליינים, האצטדיון ובסיס המקדש.
בצד האצטדיון נמצאה ושוחזרה מנהרה דרכה נכנסו המתחרים ובקירותיה חרוטות כתובות עתיקות.
ממצאים נוספים מוצגים במוזיאון קרוב שהוקם על ידי אוניברסיטת קליפורניה, מבצעת העבודות במקום.
נלסון פיקה סוטו מאיור הוא נהג מרוצים ברזילאי שזכה 3 פעמים באליפות הפורמולה 1. לאחר פרישתו דורג כאחד מנהגי הפורמולה 1 הטובים בכל הזמנים.
בשנת 1992 עבר להתחרות באליפות האינדי 500, בה השתתף במשך שנתיים.
בנו, נלסון פיקה ז'וניור, התחרה גם הוא בפורמולה 1.
פיקה נולד בריו דה ז'ניירו, אז עיר הבירה של ברזיל.
אביו, שהיה רופא, העביר את המשפחה לברזיליה בשנת 1960 ושנה לאחר מכן התמנה לשר הבריאות בממשלתו של ז'ואאו גולאר.
אביו רצה שיהפוך לשחקן טניס ובגיל 11 החל להתחרות בתחרויות בברזיל וניצח מספר טורנירים.
בגיל 14 החל להתחרות בקארטינג ללא ידיעתו של אביו.
כדי להסתיר את העובדה שהוא מתחרה נרשם לתחרויות תחת השם Piket, כתיב שגוי של שם משפחתו.
בשנת 1971 זכה באליפות ברזיל בקארטינג, הישג עליו חזר שוב שנה לאחר מכן.
בשנת 1976 זכה באליפות ברזיל בפורמולה סופר וי (Super Vee).
בעצת אמרסון פיטיפלדי עבר להתחרות באירופה.
בשנת 1978 התחרה בפורמולה 3 הבריטית ובמהלך העונה שבר את שיאו של ג'קי סטיוארט, כשניצח שמונה מרוצים וזכה באליפות.
פיקה ערך את הבכורה בפורמולה 1 במהלך גרנד פרי גרמניה, המרוץ ה-11 של עונת 1978, כשהתחרה עבור קבוצת Ensign.
אל המרוץ זינק מהמקום ה-21, אך פרש מהמרוץ עקב תקלה במנוע.
לאחר המרץ חתם על חוזה לשלושה מרוצים בקבוצת BS Fabrications.
לקראת המרוץ האחרון של העונה חתם על חוזה בקבוצת ברבהאם, מרוץ אותו סיים במקום ה-11.
עונת הבכורה המלאה, לצידו של ניקי לאודה, לא הייתה מוצלחת במיוחד עבור הקבוצה.
הוא פרש מ-11 מתוך 15 המרוצים.
בגרנד פרי הולנד סיים במקום הרביעי וצבר את נקודות האליפות הראשונות בקריירה והיחידות באותה עונה.
בגרנד פרי האיטלקי היה מעורב בתאונה קשה, אך יצא ממנה ללא פגע.
לאודה הודיע על פרישה לפני הגרנד פרי הקנדי והותיר את פיקה כנהג המוביל של הקבוצה בשני המרוצים שחתמו את העונה.
בגרנד פרי ארגנטינה, שפתח את עונת 1980, הגיע לראשונה לפודיום לאחר שסיים במקום השני.
בגרנד פרי האמריקאי זינק מהפול פוזישן, שמר על ההובלה לאורך כל המרוץ והשיג את ניצחון הבכורה בקריירה.
בהמשך העונה השיג 2 ניצחונות נוספים ובסיומה דורג במקום השני באליפות הנהגים, בפער של 13 נקודות מאלן ג'ונס
עונת 1981 נפתחה בגרנד פרי דרום אפריקה, שהתקיים בתחילת חודש פברואר.
פיקה סיים את המרוץ במקום השני, אך לאחר מכן הוחלט על המרוץ מסבב האליפות.
בגרנד פרי ארצות הברית, המרוץ הראשון בו נצברו נקודות סיים במקום השלישי.
בגרנד פרי הברזילאי, מרוץ הבית, זינק מהפול פוזישן, אך סיים במקום ה-12 ולא צבר נקודות.
שני ניצחונות רצופים בארגנטינה ובסן מרינו הציבו את פיקה במקום השני בטבלת האליפות, בפער של 3 נקודות בלבד מקרלוס ראוטמן המוביל.
בשלושת המרוצים הבאים לא צבר נקודות.