tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מ-1988 עד מותו, הוא הוביל קבוצת מחקר והיה מנהל המחקר במרכז הלאומי למחקר מדעי.
ב-1987 וארלה ייסד עם אדם אנגל את מכון התודעה והחיים, שנועד תחילה לתת חסות לסדרה של דיאלוגים בין מדענים והדלאי לאמה על הקשר בין המדע המודרני לבין הבודהיזם.
המכון ממשיך גם היום לקדם ולתמוך במחקר מדעי רב-תחומי בתחומים המשיקים למדע ומדיטציה ושיטות הגות שונות, במיוחד השיטה הבודהיסטית.
וארלה מת ב-2001 בפריז ממחלת הצהבת לאחר שב-1998 עבר השתלת כבד.
בתו היא השחקנית, דוברת לאיכות הסביבה, ודוגמנית לאונור וארלה.
על בסיס הפילוסופיה הפנומנולוגית פיתח יחד עם הפסיכולוגית אלינור רוש והפילוסוף אוון תומפסון את המושג תודעה נטועת גוף לתיאור הקוגניציה והתודעה האנושית במונחים של מבנים מבוססי-פעולה שבהם הן מתהוות.
מבנים אלה כוללים את הגוף (כמערכת הביולוגית, וכפי שנחווה באופן אישי) והעולם הפיזי עימו הוא מקיים אינטראקציה.
עבודתו של וארלה הפכה את המושג נוירופנומנולוגיה לפופולרי בתחום מדעי המוח.
מושג זה משלב את הפנומנולוגיה של אדמונד הוסרל ושל מוריס מרלו-פונטי עם "מדע בגוף ראשון".
כתב וערך מספר ספרים ומאמרים רבים בביולוגיה, נוירולוגיה, מדעי הקוגניציה, מתמטיקה, ופילוסופיה.
פרנסיסקו גאריגוס רוסה (בספרדית: Francisco Garrigós Rosa; נולד ב-9 בדצמבר 1994) הוא ג'ודוקא ספרדי המתחרה בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג, אלוף העולם (2023), אלוף אירופה (2021 ו-2022) וזוכה מדליית ארד בפריז 2024.
באוקטובר 2014, גאריגוס זכה במדליית הזהב באליפות העולם עד גיל 21 שנערכה בפורט לודרדייל שבארצות הברית.
במאי 2015 הוא זכה במדליה הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי לבוגרים כאשר זכה במדליית ארד בגראנד פרי זאגרב.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016, הודח גאריגוס בקרב הראשון לאחר הפסד לטוביאס אנגלמאייר הגרמני.
באוקטובר 2016 הוא זכה במדליית זהב בגראנד סלאם אבו דאבי לאחר שניצח בגמר את אריק טקאבטאקה הברזילאי.
בדצמבר 2017 גאריגוס זכה במדליית כסף בטורניר המאסטרס היוקרתי שנערך בסנט פטרבורג.
באליפות אירופה 2017 שנערכה בוורשה, גאריגוס זכה במדליית ארד.
בשמינית הגמר הוא ניצח את יורה ורשטראטן הבלגי, ברבע הגמר הוא הפסיד ליאניסלב גרצ'ב הבולגרי והודח לקרבות בית הניחומים.
לאחר שגבר על אשלי מקנזי הבריטי, גאריגוס עלה לקרב על מדליית הארד בו ניצח את לוקומי צ'קוימיאני הגיאורגי.
באליפות אירופה 2019 שנערכה במינסק כחלק מהמשחקים האירופיים, זכה גאריגוס במדליית הכסף לאחר שניצח 3 מתוך 4 קרבות.
בדצמבר 2019 הוא זכה במדליית כסף בטורניר המאסטרס שנערך בצ'ינגדאו.
באליפות אירופה בשנת 2020 שנערכה בפראג, הוא זכה במדליית הארד כאשר הגיע עד חצי הגמר בו הפסיד ליאגו אבולדזה הרוסי ונשר לקרב על הארד בו גבר באיפון על ארטם לסיוק האוקראיני.
באליפות העולם 2021 שנערכה בבודפשט, זכה גאריגוס במדליית ארד.
לאחר שני ניצחונות באיפון בקרבות המוקדמים, גאריגוס הפסיד בשלב רבע הגמר למגזן שמשאדין הקזחי ונשר לקרבות בית הניחומים.
לאחר ניצחון בווזארי על יאניסלב גרצ'ב הבולגרי, הוא עלה לקרב על מדליית הארד בו ניצח בווזארי את וואליד חיאר הצרפתי לאחר תרגיל אוצ'י-מטה.
באותה השנה זכה גאריגוס לראשונה בתואר האירופי באליפות שנערכה בליסבון לאחר שניצח את כל ארבעת קרבותיו באיפון; בחצי הגמר ניצח את מתן קוקולייב הישראלי כדקה לסיום הקרב ובגמר ניצח את לוקה מחיידזה הצרפתי בתוך זמן ניקוד זהב.
באולימפיאדת טוקיו 2020, גאריגוס הודח בקרב הראשון כאשר הפסיד בווזארי ללוקה מחיידזה הצרפתי.
באליפות אירופה בג'ודו 2022 זכה במדליית הזהב בפעם השנייה ברציפות.
באליפות אירופה בג'ודו 2024 שנערכה בזאגרב זכה במדליית הזהב בפעם השלישית בקריירה כאשר ניצח בגמר את בלבאי אגהייב האזרי בגמר.
באולימפיאדת פריז 2024 זכה גאריגוס במדליית ארד, לאחר שהפסיד בחצי גמר לילדוס סמטוב וניצח בקרב על הארד את גיאורגי סארדלשוילי.
פריז 2024: מדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג
דוחה 2023: מדליית זהב בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג
בודפשט 2021: מדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג
ליסבון 2021: מדליית זהב בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג
סופיה 2022: מדליית זהב בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג
זאגרב 2024: מדליית זהב בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג
מינסק 2019: מדליית כסף בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג
ורשה 2017: מדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג
פראג 2020: מדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג
גראנד סלאם אבו דאבי 2016: מדליית זהב
גראנד פרי קנקון 2017: מדליית זהב
טורניר המאסטרס 2017: מדליית כסף
גראנד סלאם אנטליה 2022: מדליית ארד
גראנד פרי אלמדה 2022: מדליית כסף
גראנד סלאם תל אביב 2023: מדליית כסף
גראנד סלאם אבו דאבי 2023: מדליית ארד
גראנד סלאם פריז 2024: מדליית ארד
גראנד פרי לינץ 2024: מדליית זהב
פרנסיסקו דה אלמיידה המכונה גם "דום פרנסיסקו הגדול" (1450 - 1510), היה אציל, חייל וחוקר ארצות פורטוגזי.
הוא הגדיר את עצמו כיועץ למלך ג'ון השני מפורטוגל ומאוחר יותר במלחמות נגד המורים בכיבוש גרנדה בשנת 1492. בשנת 1505 הוא מונה כמושל הראשון ומשנה למלך של הטריטוריה של פורטוגל בהודו.
אלמיידה הוכר כמייסד ההגמוניה הפורטוגזית באוקיינוס ההודי, עם הניצחון שלו בקרב הימי של דיו בשנת 1509. לפני שאלמיידה חזר פורטוגל, הוא נהרג בשנת 1510. בנו לורנסו דה אלמידה נהרג בקרב צ'אול.
כמקובל אצל גברים במעגל החברתי שלו, הוא הצטרף לצבא בגיל צעיר.
בשנת 1476 הוא השתתף בקרב טורו.
אחר כך לחם בסכסוכים בחלקים שונים של מרוקו ובשנת 1492 השתתף בכיבוש הנוצרי של גרנדה, בצד הקסטיליאנים.
בשנת 1505 המלך מנואל הראשון של פורטוגל מינה אלמיידה, אז באמצע שנות ה-50 שלו, כמשנה למלך של הודו הפורטוגזית.
עם צי (ארמדה) של 22 אוניות, אלמיידה יצא מליסבון ב-25 במרץ 1505. הארמדה נשאה צוות של 1,500 חיילים.
ספינת הדגל הייתה "סאו רפאל" שרב החובל שלה היה פרנאו סוארס.
המטרות העיקריות של הארמדה היו להביא את סחר התבלינים מהמזרח לאירופה תחת השליטה הפורטוגזית, לבנות מבצרים לאורך חופי מזרח אפריקה והודו, כדי לקדם את הסחר הפורטוגלי של התבלינים באמצעות בריתות עם מושלים מקומיים, מלבד בניית עמדות מסחר.
אלמיידה הקיף את כף התקווה הטובה ונכנס שוב למימי החוף האפריקאים במוזמביק, ומשם המשיך צפונה אל היישוב קילווה (בטנזניה).
בחודש יולי 1505 הם נתנו לשמונה ספינות לתקוף ולכבוש את האוכלוסייה החזקה של עיר הנמל.
בגלל המעגן הטוב והעמוק שהיו לעיר, שהספיק לאוניות עד 500 טון, החליטו הפורטוגלים לבנות בקילווה מצודה.
לשם כך נותר בעיירה הקצין פראו פריירה וצוות של 80 חיילים.
בהמשך 1505 הגיע פרנסיסקו גם לערים בראווה ומומבסה, נמלי חוף נוספים במזרח אפריקה.
מומבסה שאוכלוסייתה מנתה כ-10,000 נפש, נכבשה בלחימה קשה נגד חיילי השליט הערבי המקומי.
הפורטוגלים הסתייעו בהתקפה זו על ידי האויב המסורתי של מומבסה, הסולטן של מלינדה.
באותו חודש ספינה של הפורטוגזים לכדה את האי זנזיבר וצירפה אותו לריבונות של פורטוגל.
ב־25 במרץ 1505 התמנה פרנציסקו דה אלמיידה למשנה למלך בהודו הפורטוגזית, בתנאי שיקים ארבעה מבצרים בחוף הדרומי של הודו: באיי אנג'דיבה, בקאנאנור, בקוצ'ין ובקוויון.
ב־13 בספטמבר הגיע פרנציסקו דה אלמיידה לאי אנג'דיפ, שם החל מיד את בנייתו של פורט אנג'דיפ.
ב-23 באוקטובר, הוא התחיל, באישורו של השליט הידידותי, בבנייתו של מבצר סנט אנג'לו בקנורה, והשאיר את לורנסו דה בריטו כאחראי עם 150 חיילים ושתי ספינות.
פרנסיסקו דה אלמיידה הגיע לקוצ'ין ב-31 באוקטובר 1505, ורק 8 ספינות נותרו לו.
שם נודע לו כי הסוחרים הפורטוגלים בקוויון נהרגו.
הוא החליט לשלוח את בנו לורנצ'ו עם 6 אוניות, אשר הרסו 27 כלי שיט בנמל קוויון.
הוא חיזק את הביצורים הפורטוגליים של פורט מנואל בקוצ'ין.
השליט של העיר קליקוט, במדינת קרלה, הודו, הכין צי גדול של 200 אוניות כדי להתנגד לכיבוש הפורטוגלי, אבל במרץ 1506 בנו לורנצ'ו דה אלמיידה הרס את הצי הזה במאבק ימי בכניסה לנמל קנורה, קרב קנורה, והביא לנזקים כבדים לצי ההודי.
לאחר מכן המשיך לורנצ'ו דה אלמיידה לחקור את מימי החוף דרומה לעבר קולומבו, סרי לנקה המודרנית.
בינתיים הצליח השליט המובס לשכנע את השליט של קנאנור את המניעים האימפריאליסטיים האמיתיים של הפורטוגזים בקראלה.
שליט זה כבר כעס על הפורטוגלים והאשים אותם בהפרת הסכמים שהבטיחו חופש פעולה לאוניות הסוחרים המוסלמים של קנאנור.
הם יזמו מאבק משותף נגד הפורטוגזים הבצורים בפורט סנט אנג'לו במצור של קנורה.
במרץ 1508, על פי בקשת הסוחרים הערבים של קאליקוט, תקף צי מצרי בפיקודו של אמיר חוסיין אל-כורדי (מיר חוסיין) של מצרים הממלוכית וניצח את השייטת הפורטוגזית בפיקודו של לורנסו דה אלמיידה בצ'אול, קרב צ'אול.
לוראנצ'ו נהרג בקרב זה מה שהוביל לנסיגה זמנית של הפורטוגזים מהמים ההודיים.
האדמירל הפורטוגזי אפונסו דה אלבוקרקי הגיע לקננורה בסוף שנת 1508, והודיע מיד על שליחות חשאית שקיבל מהמלך, שהעצימה אותו כמושל שיחליף את אלמיידה בתום כהונתו כממלא-מקום.
אלמיידה, שהיה נחוש בדעתו לנקום את מותו של בנו ולשחרר את האסירים הפורטוגליים שנלקחו בצ'אול, סירב להכיר מיד באלבוקרקי, ואחר כך עצר אותו.
בשנת 1509, אלמיידה הפך לפורטוגזי הראשון שהגיע באונייה לבומביי.
הוא חיפש את מליקוז, שאליו כתב מכתב מאיים, ואת הממלוכים, כשהוא מביס אותם בעוצמה בקרב הימי של דיו ב־3 בפברואר 1509, כשפיקד על צי של 23 ספינות ליד נמל דיו.
הוא גרם לתבוסה מכרעת על הצי המשותף של הממלוכים של מצרים, של האימפריה העות'מאנית, ושליטים נוספים, בתמיכת טכנית של חיל הים של הרפובליקה בוונציה ושל הרפובליקה של ראגוסה (דוברובניק) שחששו מפני איבוד קשרי המסחר שלהם במזרח.
הניצחון שלו היה מכריע: העות'מאנים והמצרים עזבו את האוקיינוס ההודי, ואפשרו מונופול על המסחר מהודו במשך יותר מ-100 שנים, עד המאה ה-17. אז הסתיים המונופול הפורטוגזי על ידי ההולנדים והאנגלים.
אלפונסו אלבוקרקי שוחרר לאחר שלושה חודשי מאסר, עם הגעתו של מרשל פורטוגלי נוסף עם צי גדול, בנובמבר 1509.
אלמיידה הפליג לפורטוגל בדצמבר 1509 והגיע למפרץ טבל ליד כף התקווה הטובה, שם האוניות גרסייה, בלם וסנטה קרוז עגנו בסוף פברואר 1510, כדי לחדש את המים הטריים.
שם הם נתקלו בילידים מקומיים.
לאחר סחר ידידותי, חלק מהצוות ביקרו בכפר הסמוך שלהם, שבו הם ניסו לגנוב כמה ראשי בקר של המקומיים.
אלמיידה איפשר לרבי החובלים שלו פדרו וחורחה בארטו לחזור לכפר ב-1 במרץ 1510. ואילו אלמיידה חיכה לאנשיו במרחק מה מחוף הים.
בעוד אוניית הדגל, העבירה את סירות הנחיתה לנקודת המפגש, נותרו הפורטוגלים ללא יכולת נסיגה.
הילידים המקומיים ניצלו את ההזדמנות להתקפה על הפורטוגזים, שבמהלכה נספו אלמיידה ו-64 מאנשיו, כולל 11 קצינים.
גופתו של אלמיידה נמצאה באותו יום אחר הצהריים ונקברה בחזית החוף של קייפ טאון.
ישנם היסטוריונים הטוענים כי דה אלמיידה היה קורבן של מזימת קשר על ידי אנשיו.
אלמיידה היה בנו של הרוזן הראשון של אברנטס ואחד מכמה אחים מכובדים, ביניהם שני בישופים, שגריר בכס הקדוש בוותיקן והראש פורטוגלי של מסדר מלטה.
בנו, לורנצ'ו, נהרג בקרב בסרי לנקה, אך הותיר אחריו בת, ליאונור, שהתחתנה עם רודריגו דה מלו, רוזן טנטוגל, מבשרי הדוכסים של קדוואל.
פרדיננד מגלן ליווה את אלמיידה מזרחה, אך הועלה לדרגת רב חובל, עזב את המשלחת וחזר לפורטוגל רק בשנת 1512.
פרנסיסקו סנטוס דה סילבה ג'וניור (בפורטוגזית: Francisco Santos da Silva Júnior; נולד ב-18 בינואר 1992) הוא כדורגלן מגינאה ביסאו המשחק בעמדת הקשר בבוטושאן.
ג'וניור התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בנפיקה דה ביסאו המקומית.
עד מהרה, ג'וניור עורר עניין בקרב שלושת מועדוני הכדורגל הגדולים בפורטוגל: פורטו, ספורטינג ליסבון ובנפיקה ליסבון, אליה הצטרף בגיל 15.
בשנת הושאל ללייריה, אך לא זכה לדקות משחק במדיה.
בהמשך, הצטרף לאימוני מנצ'סטר סיטי, דבר שנעשה ללא ידעתם של אנשי בנפיקה.
לבסוף, סיטי שחררה את ג'וניור מאימוניה ופיצתה את בנפיקה ב-1.5 מיליון אירו.
בפברואר ג'וניור חתם באברטון מהפרמייר ליג.
ב-25 בספטמבר 2012, ג'וניור ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-1 ללידס יונייטד.
ב-1 בספטמבר 2013, ג'וניור הושאל לויטסה ארנהם מליגת העל ההולנדית.
ב-22 בספטמבר, ג'וניור ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-3 נגד זוולה.
בהמשך, ג'וניור נפצע בברכו ושוחרר מהקבוצה.
בפברואר הושאל לסטרומסגודסט מליגת העל הנורווגית, בה שיחק עד אוגוסט .
ב-26 במרץ 2015, ג'וניור הצטרף לפורט וילה מהפוטבול ליג הראשונה.
ביולי , ג'וניור חתם בויגאן את'לטיק.
ב-8 באוגוסט 2015, ג'וניור ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-0 לקובנטרי סיטי.
בפברואר , ג'וניור שוחרר מאברטון וחזר לקדנציה שנייה בסטרומסגודסט, בה חתם לשנתיים.
בעונת 2016, רשם 20 הופעות וכבש שער אחד.
בנוסף, הורחק פעמיים במהלך העונה.
ב-14 בדצמבר 2018, ג'וניור חתם בונדסיסל מליגת העל הדנית לשנתיים וחצי.
ב-2 באוגוסט 2019, ג'וניור חתם בהפועל חיפה מליגת העל.
ב-1 ביוני 2020, ג'וניור שוחרר מהמועדון.
ב-12 באוקטובר 2020, ג'וניור חתם בגז מתאן מדיאש מליגת העל הרומנית.
במאי חתם בשפשי OSK ספינטו גאורגה, אליה הצטרף בסיום העונה.
ב-7 באוגוסט 2024 חתם בבוטושואן לשנתיים.
בצעירותו, שיחק ג'וניור בנבחרות הצעירות של פורטוגל.
בפברואר , ג'וניור זומן לנבחרת גינאה ביסאו לקראת המשחק נגד .
ב-14 בינואר 2017, ג'וניור ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד .
ג'וניור נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע אפריקה לאומות 2017.
ב-25 במרץ 2019 הודיע על פרישה מהנבחרת.
פרנסיסקו אלברס דה טולדו (בספרדית: Francisco Álvarez de Toledo; 10 ביולי 1515- 21 באפריל 1582) היה אריסטוקרט ואיש צבא בממלכת ספרד וכיהן כמשנה למלך בפרו.
צוין כ"טוב שבמושלי פרו",, למרות ההשפעה ההרסנית של כמה ממעשיו על האוכלוסייה הילידית.
הוא הביא יציבות לאזור סוער של ספרד וחוקק רפורמות אדמיניסטרטיביות אשר שינו את אופי השלטון הספרדי ואת מערכת היחסים עם הילידים באנדים.
טולדו העביר בכוח חלק גדול מהאוכלוסייה הילידית בפרו ובבוליביה ליישובים חדשים כדי להקל על התנצרותם וכדי לייעל גביית מיסים וגיוס עובדים מקרב האינקה לעבודה במכרות ובמפעלים ספרדיים אחרים.
הוא מילא את תפקיד המשנה למלך החל מה-30 בנובמבר 1569 ועד ה-1 במאי 1581, בסך הכל אחת-עשרה שנים וחמישה חודשים.
הוא זכה לשבחים כ"המארגן העליון" של הסדר במדינה, והעניק לה מבנה משפטי הולם וחיזוק מוסדות חשובים שניהלו את המושבה הספרדית במשך למעלה ממאתיים שנה.
הוא קיבל ביקורת על צמצום האוכלוסייה הילידית, הרחבת עבודת הכפייה והוצאה להורג של טופאק אמארו, מנהיג האינקה האחרון של מדינת נאו-אינקה בווילקבמבה.
פרנסיסקו דה טולדו נולד ב־15 ביולי 1515 באורופסה, קסטיליה השייכת למשפחת האצולה אלווארז דה טולדו.
דודותיו מרי ואליזבת' היו אחראיות לגידולו.
הוא היה הילד הרביעי והאחרון של הרוזן השני מאורופסה.
בגיל שמונה עבר לחצר המלך קרלוס הראשון מספרד, כדי לשמש משרת למלכה ליאונור ואיזבל.
הוא למד לטינית, היסטוריה, רטוריקה ותאולוגיה, מוזיקה, ריקודים, נימוסים ואדיבות.
פרנסיסקו דה טולדו היה בן חמש עשרה כאשר בשנת 1530 המלך קרלוס הראשון מלך ספרד קיבל אותו לשרת בביתו.
הוא ליווה את המלך עד ימיו האחרונים בנסיבות המגוונות ביותר של שלום ומלחמה כאחד.
קשר אישי זה עם המלך, שאימץ את המדיניות הנכונה, "מקיאווליזם" והנטייה לחפש איזונים בין שותפיו, ישמשו קו אופי מועיל להמשך עבודתו.
הפעולה הצבאית הראשונה בה היה מעורב הייתה כיבוש תוניס (1535), ניצחון גדול של הכוחות הספרדיים על הטורקים העות'מאניים שכבשו את צפון אפריקה.
בעת סיורו באירופה עם הקיסר, עבר פרנסיסקו דה טולדו הצעיר ברומא, שם התעמת המלך קרלוס הראשון עם פרנסואה הראשון, מלך צרפת, שפתח במלחמה נוספת עם ספרד (השלישית בתקופת הקיסר), בין השנים 1536 -1538. לאחר חתימת הסכם השלום, פרנסיסקו דה טולדו חזר לספרד ואחר כך נסע לגנט, בפלנדריה.
לאחר מכן השתתף שוב במשלחת צבאית באלג'יר כנגד העות'מאנים, מבצע שהסתיים בכישלון בגלל מזג אוויר גרוע (1541).
בשנים שלאחר מכן המשיך לשרת את המלך הספרדי, והשתתף גם בוועדות ובמועצות שונות.
זו הייתה תקופה סוערת מאוד.
העות'מאנים הסתערות וניסו לעצור את התקדמות של הפרוטסטנטיות בגרמניה, והמלך הספרדי התערב בכך.
בכל אותה תקופה פרנסיסקו דה טולדו היה ליד הקיסר קרלוס החמישי.
באותה העת, הוא עמד בראש משא ומתן ספרדי עם אנגליה לפתיחת מלחמה חדשה נגד צרפת.
הוא עסק גם בסוגיות אמריקה הלטינית, והתעניין במעמד המשפטי שצריכים לקבל הילידים.
בשנת 1543 עזב את ברצלונה עם הקיסר, ויצא לאיטליה וגרמניה במהלך המלחמה הרביעית נגד צרפת.
הוא השתתף בקרבות חלדרנד ודארן.
טולדו הפך למשנה למלך בפרו בשנת 1569. הוא מונה על ידי פליפה השני לאחר שכיהן בבית הדין המלכותי.
הוא ירש מצב כאוטי בפרו, אך הוא הגה ויישם תוכנית שאפתנית לדכא את ההתקוממות האינקה וחיזק את השלטון הקולוניאליסטי ואת המוסדות המשפטיים, של האוכלוסייה הילידית.
הגביר את הקתוליות במדינה, והסדיר את ההכנסה מהכרייה.
במהלך שלטונו, טולדו היה אחראי על הממשלה וביצע רפורמות רבות.
הוא ריכז את התפקודים השלטוניים הקולוניאליים והניח את הבסיס למינהל העתיד.
הוא ביסס את הסמכות המלכותית והדומיננטיות הספרדית במושבה.
הוא שבר את כוחם של המתנגדים, והפחית את השפעתם בין המשרתים בכתר.
הוא נקרא "אחד המנהלים הגדולים בתקופתו."
טולדו פעל בתוקף לניצור הילידים ולמתן הכשרה דתית.
טולדו הוסיף חוקים חדשים וגזרות מלוכה בנוגע לילידים ואדמותיהם.
הוציא חוקים שחלים על ילידים וספרדים כאחד.
ניסה להתאים את המבנים הפוליטיים והחברתיים של האינקה לחיים החדשים.
במסגרת הרפורמות שלו לא ניתן היה לגייס יותר משביעית מאוכלוסיית הגברים בכפר, לא ניתן היה להכריח אותם לעבוד הרחק מכפרי הולדתם, והם היו זכאים לפיצוי על עבודתם.
הרפורמות הללו נקראו לאחר מכן בשם "רפורמות טולדו".
טולדו הטיל על פדרו סרמיינטו דה גמבואה לכתוב כרוניקה של תקופות שרדמו לכיבוש הספרדי בפרו על ידי איסוף מידע שנמסר על ידי כמה מהניצולים המבוגרים מאותה תקופה.
חיבורו של סרמיינטו נחשב כמקור מידע שלא יסולא בפז באותה תקופה.
טולדו שלח את החיבור למלך, בתקווה שיוקם מוזיאון.
טולדו הקים את האינקוויזיציה בפרו בשנת 1570. חרונימו לואיס דה קבררה ייסד את העיר קורדובה (בארגנטינה המודרנית) ב־6 ביולי 1573. טארג'יה וקוצ'מבה (שניהם בבוליביה המודרנית) נוסדו בשנת 1574.
בשנת 1574 ליווה טולדו משלחת צבאית לאזור צ'אקו במקום שנמצא במזרח בוליביה כדי לדחוק את תושבי הגואראני המזרח בוליביים, שהאינקה והספרדים קראו להם צ'יריגואנוס.
הגוארני פשטו על יישובים ספרדים וילידים בהרי האנדים.
המשלחת הייתה כישלון וטולדו כמעט מת ממחלה, ככל הנראה ממלריה.
טלדו ערך מפקד מפורט המתאר את הקבוצות האתניות השונות ומעמדן הכלכלי.
טולדו ערך סיור נרחב במושבה, ועבר מעל 8,000 ק"מ במשך יותר מחמש שנים.
הוא היה המשנה למלך היחיד של פרו שביצע משימה כל כך גדולה לאיסוף נתונים.
טולדו בנה ביצורים בחוף להגנה מפני שודדי ים והקים גם את "לה ארמדה דל מאר דל סור" (צי הדרום) בנמל קייאו.
(סר פרנסיס דרייק היה פעיל מאוד באותה העת בחופי פרו בשנת 1579.)
הוא בנה גשרים ושיפר את בטיחות הנסיעות.
המטבעות הראשונים שהוטבעו בפרו הופיעו בין 1568 ל־1570. הכסף ממכרות בפוטוסי הסתובב ברחבי העולם.
ההוצאה להורג של טופאק אמארו
הטענה כי הוצאתו להורג של טופאק אמארו בשנת 1572 לאחר המרד של האינקה, היא הכתם הגדול היחיד בהיסטוריה של המשנה למלך פרנסיסקו דה טולדו.
ישנם דיווחים כי אנשי דת רבים, שהיו משוכנעים בחפותו של טופאק אמארו, התחננו למשנה למלך כי יישלח לספרד למשפט.
עם זאת, טענות אחרות אומרות אחרת - שטופאק אמארו אכן היה מורד, שטולדו ניסה בדרכי שכנוע ליישוב את ההבדלים, וכי טופאק אמארו הקים צבא שהתנגד לצבא הקולוניאלי.
עם זאת, מלך ספרד פיליפה השני לא הסתייג מההוצאה להורג.
טולדו גם עשה לעצמו אויבים באמצעות הרפורמות שביצע.
המשנה למלך הקודם, לופ גרסיה דה קסטרו, היה אחד מהם.
גרסיה דה קסטרו היה כעת חבר במועצה ובתפקידו התנגד לרוב הרפורמות של טולדו.
חלק מהספרדים בפרו התנגדו למשנה למלך בגלל אובדן חלק מהזכויות שלהם.
עם זאת, הכנסות המלוכה מפרו שנשלחה לספרד עלו.
הספרים היו מאוזנים לראשונה מזה חמש עשרה שנה, גביית המס הייתה מסודרת ונאכפה וההכנסות ממכרות הכסף גדלו.
למרות זאת, טולדו הואשם בכך שספרי המשנה למלך לא היו מאוזנים והמסים לא הוחזרו לספרד.
הוא חזר לספרד בשנת 1581. שם נכלא עד 1582, ומת מסיבות טבעיות.
פרנסיסקו דה אורייאנה (בספרדית: Francisco de Orellana; נפטר בנובמבר 1546) היה קונקיסטאדור ומגלה ארצות ספרדי.
הוא השלים את הניווט הידוע הראשון לכל אורכו של נהר האמזונאס, אשר בתחילה נקרא "ריו דה אורייאנה".
הוא גם הקים את העיר גואיאקיל באקוודור.
אורייאנה נפטר במהלך משלחת שנייה באמזונאס.
אורייאנה, יליד טרוחיו (ישנם תאריכי לידה שונים, שנעים בין 1490 ל-1511), היה ידיד קרוב, ואולי גם קרוב משפחה של פרנסיסקו פיסארו, הכובש יליד טרוחיו של פרו.
הוא נסע לעולם החדש (כנראה בשנת 1527).
אורייאנה שירת בניקרגואה עד שהתגייס לצבא פיסארו בפרו בשנת 1533, שם תמך בפיסארו בעימותו עם דייגו דה אלמגרו (1538).
לאחר הניצחון על אנשיו של דה אלמגרו, הוא מונה למושל אזור לה קולטה (שהורכב מחלקים משטחי אקוודור המודרנית) והקים מחדש את העיירה גואיאקיל, שהוקמה בעבר על ידי פיסארו.
חקירה ראשונה של נהר האמזונס
בשנת 1540 הגיע גונסאלו פיסארו לקיטו כמושל שהתמנה על ידי פרנסיסקו פיסארו, אחיו מאב.
הוא יצא למשלחת לאתר את "ארץ הקינמון", שלדעתם אמורה להיות במזרח.
אורייאנה היה אחד הסגנים של גונסאלו פיסארו במהלך משלחתו ב־1541 ממזרח לקיטו, אל פנים דרום אמריקה.
בקיטו אסף גונסאלו פיסארו כוח של 220 ספרדים ו-4,000 ילידים, ואילו אורייאנה, בתור השני בפיקוד, נשלח חזרה לגואיאקיל כדי להביא עוד חיילים וסוסים.
פיסארו עזב את קיטו בפברואר 1541 רגע לפני שהגיע אורייאנה עם 23 אנשיו וסוסיו.
אורייאנה מיהר אחרי הכוח הראשי, ובסופו של דבר יצר איתם קשר במרץ.
עם זאת, כאשר המשלחת עזבה את ההרים, 3000 ילידים ו-140 ספרדים מתו.
בהגיעו לנהר קוקה (יובל של נאפו), נבנתה ספינת בריגנית בשם "סן פדרו", כדי להעביר את החולים והאספקה.
גונסאלו פיסארו הורה לו לחקור את נהר קוקה ולחזור לאחר שימצא את קצה הנהר.
כאשר הגיעו למפגש עם נהר נאפו, אנשיו איימו במרד אם הם לא ימשיכו.
ב־26 בדצמבר 1541 הוא הסכים להיבחר לראש המשלחת החדשה ולכבוש אדמות חדשות על שמו של המלך.
אורייאנה (עם גספר דה קרבחל) ו-50 אנשים יצאו במורד הזרם כדי למצוא אוכל.
הם לא הצליחו לחזור נגד הזרם.
אורייאנה חיכה לפיסארו, ובסוף החזיר שלושה אנשים עם מסר והחל בבניית בריגנית שנייה, "ויקטוריה".
פיסארו חזר בינתיים לקיטו בדרך צפונית יותר, עם 80 אנשים חיים.
לאחר שעזב את אזור נאפו המשיך אורייאנה במורד הזרם לאמזונס.
49 האנשים החלו לבנות ספינה גדולה יותר לניווט בנהר.
הם הגיעו ב־3 ביוני 1542 לבסוף לנהר האמזונס.
בקו אורך של כ-69° מערב, אורייאנה ואנשיו היו מעורבים בהתכתשות עם ילידי מאצ'יפארו ונרדפו במורד הזרם.
כשהם ממשיכים במורד הנהר הם עברו ברציפות עד קו אורך 57°.
שם הם נכנסו לשטח הפירה-טפויה.
נטען שהשם 'אמזונאס' נובע מקרב שפרנסיסקו דה אורייאנה לחם עם בני טפויה.
נשות השבט נלחמו לצד הגברים, כמנהג השבט, ואורייאנה קרה לנהר על שם שם שבט האמזונות, הנשים הלוחמות במיתולוגיה היוונית.
המאבק עם הנשים הלוחמות הדרום אמריקאיות התקיים כנראה ב־24 ביוני 1542 בזמן שאורייאנה התקרב לנהר טרומבטס, במפגש עם נהר מדיירה.
בערך בקו אורך 54° הם עצרו במשך 18 יום כדי לתקן את הסירות, ולבסוף הגיעו לים הפתוח ב־26 באוגוסט 1542, ובדקו אם הסירות כשירות לשייט בים.
תוך כדי שייט לעבר אזור גיאנה המודרנית הסירה "ויקטוריה", שנשאה את אורייאנה וקרבחל, עברה דרומה סביב האי טרינידד ועצרה במפרץ פריה במשך שבעה ימים, והגיעה לבסוף לאי קובגואה ב־11 בספטמבר 1542. הסירה הראשונה, "סן פדרו" הפליגה צפונית לטרינידד והגיע לקובגואה ב־9 בספטמבר.
אורייאנה החליט לחזור לספרד כדי להשיג מהכתר הספרדי את השלטון על האדמות שגילה, ואותן כינה "אנדלוסיה החדשה".
לאחר ניווט קשה הוא הגיע תחילה לחופי פורטוגל.
המלך קיבל אותו בצורה ידידותית והציע לו הצעה לחזור לאמזונס תחת דגל פורטוגזי.
הגילוי של אורייאנה יצר סוגיה בינלאומית.
על פי חוזה טורדסיאס, רוב נהר האמזונס צריך להיות שייך לספרד, אך פורטוגל תהיה השולטת בשפך הנהר.
אחרי תשעה חודשי משא ומתן, מינה אותו קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (שכיהן גם כמלך ספרד), כמושל אנדלוסיה החדשה ב־18 בפברואר 1544.
כתב המינוי קבע כי עליו לחקור וליישב את ארצות אמזונס עם פחות מ-300 איש ו-100 סוסים, ולהקים שתי ערים, אחת בשפך ועוד אחד באגן הנהר.
לאחר ששבה את חצר המלך הספרדי בסיפורים והגזמות על מסעו באמזונס, ולאחר תשעה חודשי התלבטות, השיג קבוצה שתצא איתו לכבוש את האזורים שגילה.
המשלחת הזאת אפשרה לו לחקור וליישב את האזור, עם לא פחות מ-200 חיילים, 100 פרשים וציוד לבניית שתי אוניות שתשוטנה בנהר.
בינתיים נוצרו בעיות שונות, חלקן קשורות במחסור בכספים למימון המשלחת, ולאחריהן בעיות באיוש הצוותים.
לא היו לו מספיק אנשי צוות וחיילים ספרדיים.
אף על פי שלא קיבל אישור לצאת, הוא חמק עם ארבע אוניות ב-11 במאי והפליג לכיוון העולם החדש.
הוא הפליג תחילה לאיים הקנריים, שם בילה שלושה חודשים בניסיון לצייד את ספינותיו מחדש, ואז חודשיים נוספים באיי כף ורדה.
אז אבדה ספינה אחת, 98 אנשים מתו ממחלה ו-50 נטשו.
ספינה נוספת אבדה באמצע האוקיינוס האטלנטי, כשהיא נושאת עמה 77 אנשי צוות, 11 סוסים וסירה לשוט באמזונס.
אורייאנה הגיע לחוף הברזילאי מעט לפני חג המולד 1545 והמשיך לדלתת האמזונס.
הוא בנה את כלי השיט לנהר, אך 57 אנשים מתו מרעב וכלי השיט נותר על החוף.
האנשים שניצלו מצאו מקלט בקרב ילידים ידידותיים באי בדלתא, ואילו אורייאנה וכמה אנשים נוספים יצאו לחפש אוכל ולאתר את הזרוע העיקרית של האמזונס.
כשחזרו למחנה הספינה, הם מצאו שהוא שומם.
האנשים שם בנו סירה נוספת ויצאו לאתר את אורייאנה.
הסירה השנייה ויתרה בסופו של דבר על החיפוש ועשתה את דרכה לאורך החוף לאי מרגריטה שליד חוף ונצואלה המודרנית.
אורייאנה וצוות הסירה שלו יצאו שוב לאיתור הערוץ הראשי, ואז הותקפו על ידי ילידים.
17 נהרגו מחצים מורעלים, ואילו אורייאנה עצמו מת ממחלה וצער, בנובמבר 1546.
פרנסיסקו דוטארי (נולד ב-3 במרץ 1988) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי-ישראלי ששיחק בעמדת הבלם.
דוטארי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של גודוי קרוס.
ב-9 באוגוסט 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1-2 נגד באנפילד.
ב-1 באוגוסט 2011 דוטארי חתם באתלטיקו דה רפאלה, בהמשך חתם באתלטיקו טוקומאן, אברטון, רוסאריו סנטראל, אוניברסידד נסיונל, סרמיינטו, גיז'רמו בראון וסנטראל קורדובה.
ב-11 בספטמבר 2019 דוטארי חתם בסקציה נס ציונה מליגת העל, ובזכות אשתו היהודיה קיבל אזרחות ישראלית והוא אינו נחשב לזר.
ב-14 בספטמבר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד הפועל תל אביב.
ב-19 בספטמבר 2020, דוטארי חזר לארגנטינה וחתם באסטודיאנטס ריו קוארטו מליגת המשנה הארגנטינאית.
ב-30 בינואר 2022 חזר לישראל וחתם בהפועל ניר רמת השרון מהליגה הלאומית.
פרנסיסקו "פאקו" ביאנזובס אוקאריס (בספרדית: Francisco 'Paco' Bienzobas Ocáriz; 26 במרץ 1909 - 30 באפריל 1981) היה כדורגלן ספרדי, ששיחק בעמדת החלוץ.
ביאנזובס, ששיחק בריאל סוסיאדד במשך רוב הקריירה שלו, היה השחקן הראשון שזכה בתואר הפיצ'יצ'י למלך השערים של הלה ליגה.
פרנסיסקו ביאנזובס נולד בגפסקואה שבסן סבסטיאן ב-26 במרץ 1909. היו לו שני אחים שהיו גם כדורגלנים: קוסטודיו המבוגר שיחק בקבוצת ריאל סוסיאדד במשך שתי עונות, ואנסטסיו הצעיר, שכינויו היה "קוקי", היה קשר ששיחק באוסאסונה, שם הצטרף אליו ביאנזובס במהלך הקריירה שלו.
הוא הגיע לריאל סוסיאדד בגיל 17 מקבוצת החובבנים יוניון דפורטיבו סן סבסטיאן, ועזר לקבוצה הבסקית לזכות באליפות האזורית בשנתו הראשונה.
בשנה שלאחר מכן, 1928, הוא הגיע עם קבוצתו עד לגמר גביע המלך הספרדי, שבו הפסידה 5–3 לברצלונה לאחר שלושה משחקים (שני משחקים שתוצאתם תיקו 1–1, והפסד 1–3).
בשנת 1929 נוצרה הלה ליגה, הליגה הלאומית הספרדית, וריאל סוסיאדד שבה שיחק ביאנזובס השתתפה בעונתה הראשונה של הליגה, וסיימה במקום הרביעי מתוך 10 קבוצות.
ביאנזובס כבש 17 שערים במהלך העונה, ובסופה נבחר לשחקן הראשון לזכות בתואר הפיצ'יצ'י לכובש המצטיין בליגה.
לאחר מכן בילה עוד 4 שנים נוספות במועדון.
בשנת 1934 עבר לאוסאסונה, ששיחקה באותה תקופה בליגה השנייה בספרד, וסייע לה לעלות לליגת העל, הלה ליגה.
כעבור שנה חזרה הקבוצה לליגה המשנה.
מלחמת האזרחים בספרד עצרה את הקריירה של ביאנזובס למשך 3 שנים ולאחר מכן חזר לריאל סוסיאדד בשנת 1940, ופרש מכדורגל בסוף עונת 1941/42 בגיל 33 בלבד.
בסיכום שיחק 92 משחקים וכבש 50 שערים בלה ליגה עבור ריאל סוסיאדד, ובסך הכל שיחק עבור הקבוצה 196 משחקים וכבש 109 שערים.
ביאנזובס, שנודע כמומחה לבעיטות עונשין, בעט 75 בעיטות עונשין לאורך הקריירה שלו והחטיא אחת בלבד.
אחרי מלחמת האזרחים בספרד שיחק בדפורטיבו לה קורוניה למשך רוב שנות הארבעים.
ביאנזובאס שיחק בנבחרת ספרד פעמיים בלבד, וכבש שני שערים.
הופעת הבכורה שלו נערכה ב-4 ביוני 1928, כאשר ספרד הפסידה 1–7 נגד איטליה באולימפיאדת הקיץ.
לאחר פרישתו עבר למשך זמן קצר כמאמן אוסאסונה, וב-1942 החל לשמש כשופט.
בסך הכל שפט החל מ-1948 בכמעט 50 משחקי כדורגל בליגה הספרדית.
ביאנזובס נפטר ב-30 באפריל 1981, יום לאחר שנודע לו כי ריאל סוסיאדד זכתה לראשונה באפילות הלה ליגה.
פרנסיסקו אלברטו גרסיה גוטיירס (בספרדית: Francisco Alberto García Gutiérrez; נולד ב-31 בדצמבר 1981) הוא כדורסלן עבר דומיניקני, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 2005–2017. ממוצעיו הכוללים לאורך 10 עונותיו בליגת ה-NBA הם 7.9 נקודות, 2.6 ריבאונדים ו-1.4 אסיסטים למשחק.
גרסיה נולד בעיר סן פרנסיסקו דה מקוריס שברפובליקה הדומיניקנית, ובבגרותו למד בתיכון Winchendon אשר במסצ'וסטס, ארצות הברית.
בין השנים 2002–2005 למד באוניברסיטת לואיוויל, ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה תחת המאמן ריק פיטינו.
בעונתו השלישית והאחרונה בלואיוויל, 2004/2005, הוביל את הקבוצה להעפלתה הראשונה מזה 19 שנים לפיינל פור טורניר אליפות המכללות, עם ממוצעים עונתיים של 15.7 נקודות, 4.2 ריבאונדים ו-3.9 אסיסטים למשחק.
במשחק חצי הגמר מול אוניברסיטת אילינוי קלע גרסיה 4 נקודות בלבד (2 מ-10 מהשדה), וקבוצתו הפסידה בתוצאה 57–72.
בדראפט ה-NBA 2005 נבחר גרסיה בבחירה ה-23, על ידי סקרמנטו קינגס.
בעונת הרוקי שלו קלע 5.6 נקודות בממוצע למשחק, והעפיל עם סקרמנטו לפלייאוף ה-NBA בפעם השמינית שלה ברציפות.
הקינגס הודחו מהפלייאוף כבר בסיבוב הראשון, לאחר שהפסידו מול סן אנטוניו ספרס בתוצאה 2–4. ב-21 בנובמבר 2007 קלע גרסיה שיא קריירה של 31 נקודות במשחק מול פיניקס סאנס.
בעונת פתח ב-36 ממשחקי קבוצתו, וקבע שיאי קריירה של 12.7 נקודות, 3.4 ריבאונדים ו-2.3 אסיסטים למשחק.
בפברואר 2013, לאחר כ-7 עונות וחצי בסקרמנטו, הועבר יחד עם תומאס רובינסון וטיילר האניקט ליוסטון רוקטס, בתמורה לפטריק פטרסון, טוני דאגלס וקול אולדריץ'.
בשתי עונותיו ביוסטון קלע 5.9 נקודות בממוצע למשחק, ובשתיהן הודח עמה בסיבוב הפלייאוף הראשון.
בדצמבר 2014, לאחר 14 משחקים בעונת , שוחרר מהקבוצה.
בינואר 2016 חתם גרסיה על חוזה בקבוצת "ואקוורוס דה באיאמון" מליגת העל הפוארטו ריקנית, עד לסיום עונת 2015/2016. בשנת 2017 שיחק לתקופה קצרה בקבוצת "אינדיוס דה סן פרנסיסקו" בטרם פרש ממשחק, בגיל 35.
בין השנים 2003–2015 שיחק גרסיה עבור נבחרת פוארטו ריקו בכדורסל.
בשנת 2003 זכה עם נבחרתו במדליית הכסף במשחקים הפאן-אמריקאיים, ובשנים הבאות זכה עמה גם במדליית ארד (2008) וזהב (2012) בטורניר הסנטרובאסקט, ובמדליית ארד בטורניר אליפות האמריקות בכדורסל (2011).
כמו כן השתתף בגביע העולם בכדורסל 2014, בו סיימה פוארטו ריקו במקום ה-19. לאורך הטורניר הצטיין גרסיה עם ממוצע של 17.6 נקודות בממוצע למשחק, כולל תצוגה של 29 נקודות במשחק מול נבחרת ניו זילנד.
מירנדה התבלט בפוליטיקה כמגן על זכויות העמים להגדרה עצמית ולעצמאות.
נלחם עם הז'ירונדינים במהפכה הצרפתית, היה בין החותמים על הכרזת העצמאות של ונצואלה, בין מקימי קולומביה הגדולה (יחד עם סימון בוליבר).
בצבאות ספרד וצרפת הוא הגיע לדרגות קולונל ומרשל בהתאמה.
כמו כן קטרינה הגדולה העניקה לו דרגת קולונל בצבא רוסיה,
השתתף בשחרור ונצואלה בתור מנהיג הפטריוטים ומנהיג הרפובליקה הראשונה של ונצואלה.
היה המפקד הראשון של צבא ונצואלה בדרגת גנרליסימו, הוא נלחם בצפון אפריקה בשורות צבא צרפת, מלחמת העצמאות של ארצות הברית, מלחמות המהפכה הצרפתית, ומלחמת העצמאות של ונצואלה.
למרות ניסיונו הרבה בשדה הקרב במקומות רבים בעולם, כשהדברים נגעו למולדתו ונצואלה הוא נכשל.
עם זאת, חזונו התגשם בהקמת קולומביה הגדולה,
ורעיונותיו השפיעו על סימון בוליבר בוונצואלה וברנרדו או'היגינס בצ'ילה.
שמו חקוק על שער הניצחון בפריז, הדיוקן שלו מופיע בגלריית האישים בארמון ורסאי, והפסל שלו ניצב מול זה של פרנסואה כריסטוף דה קלרמן (François Christophe Kellermann) באתר ההנצחה לקרב ואלמי בצרפת.
מוצאו של מירנדה לא היה מהשכבות המיוחסות, אביו סבסטיאן דה מירנדה ראוולו (Sebastián de Miranda Ravelo) ואמו פרנסיסקה אנטוניה דה אספינוסה (Francisca Antonia Rodríguez de Espinosa) נולדו באיים הקנריים, ומעמדם בהיררכיה המעמדית בקראקס נחשב לנחות מפני שנחשדו כבעלי שורשים מעורבים - של ילידי הקנריים או של אנוסים.
הם התחתנו בקראקס ב-1749, פרנסיסקו נולד ב-1750 והוטבל סמוך ללידתו, והיו לו תשעה אחים ואחיות.
ברבות השנים מצבה של המשפחה השתפר, וסבסטיאן (אביו של מירנדה) עשה חיל בעסקי המסחר ורכש נכסים בקראקס; אולם נסיונותיו לקבל תפקיד פיקודי במשמר המקמי הובילו לעימותים עם ספרדים וקריאולים שלא השלימו עם מעמדו הנחות בעיניהם.
בהתערבות נציגי הכתר סבסטיאן ניצח בעימות, אולם האיבה כלפיו נמשכה.
בגיל 12 החל ללמוד באוניברסיטה של קראקס: בהתחלה כתלמיד ובהמשך כסטודנט, ולדבריו גמר לימודי רפואה בגיל 17. הוא לא המשיך בלימודיו בשל הקונפליקט שנוצר בין אביו לבין החוגים השמרניים בקראקס שלא היו מרוצים מהקריירה הצבאית שלו (של אביו).
בגיל 20, ינואר 1771, הוא הפליג לספרד, כדי להתגייס לצבא.
בשנת 1771, מירנדה החל במסעות ברחבי העולם שנמשכו רוב חייו, ובמקביל תיעד ביומנו בפרוטרוט את כל מעשיו, ושתמיד נשא אותו איתו.
הוא השתתף בשלוש תנועות השחרור הגדולות של תקופתו:
תנועת השחרור של מושבות ספרד באמריקה
מירנדה הגיע בתחילת מרץ לקאדיס
שם פגש את איש הקשר עם משפחתו שתמכה בו כלכלית מרחוק, ומשם המשיך למדריד אליה הגיע בסוף החודש.
תקופת שהייתו של מירנדה במדריד הייתה תקופה של שגשוג אינטלקטואלי שבמהלכה הוא למד לימודים צבאיים ואזרחיים מגוונים, חי בעיר אירופאית קלאסית, התרועע עם אינטלקטואלים, רכש ספרים והירבה בקריאה, טייל בחוצות ובסביבות העיר, ובינואר 1773 קיבל דרגת קפטן.
מירנדה הוצב בגדוד חיל רגלים, הוא שירת במקומות שונים בספרד במהלך השנים 1773–1780, המשיך בחייו האינטלקטואליים במקביל לפעילות הצבאית, והיו לו שתי מאהבות.
בעיות המשמעת ותחומי העניין האיטלקטואלים "הלא כשרים" שלו גרמו לאינקוויזיציה לעקוב אחריו.
הוא השתתף במצור שמוחמד השלישי ממרוקו (יחד עם שכירי חרב ותמיכה בריטית) הטיל על מלייה בצפון אפריקה (1774-5), ושנהדף בידי הספרדים.
ביולי 1775 נשלח עם הכוחות הספרדיים שניסו לכבוש את אלג'יר, פעולה שנכשלה, שמירנדה שב ממנה בקושי רב פצוע וללא רובהו שנפגע מכדור.
הוא לא זכה בשום עיטור על פעילויותיו אלו, ונשלח בהמשך לחיל המצב בקאדיס, שם הסתבך בבעיות משמעת ואף ישב במאסר.
ספרד השתתפה במלחמת העצמאות של ארצות הברית בכוונה להחזיר לעצמה שטחים שנכבשו על ידי הבריטים ולכבוש אחרים: להרחיב את אחיזתה בלואיזיאנה, להחזיר לשליטתה את פלורידה, ואף ללכוד את גיברלטר כתוצאה מפיזור כוחותיה של בריטניה בחזיתות שונות בו זמנית.
ב-1779 הם הצליחו לכבוש את שפכו התחתון של נהר המיסיסיפי ולהרחיק את הבריטים מניו אורלינס.
באפריל 1780 הפליג צי מקדיס, ועליו גם היחידה של מירנדה; ובאוגוסט הם הגיעו להוואנה, קובה; ותוכננה מתקפה משולבת של כח זה ושל היחידה שבלואיזיאנה ב-1781.
בקרב פנסקולה (Pensacola, מרץ-מאי 1781) ניצחו הספרדים ומירנדה קודם לדרגת טניינטה קורונל (Teniente coronel)
על חלקו בלימוד השטח ותכנון המתקפה.
מירנדה ניצל את שהותו בפנאסקולה לרכישת ספרים לספרייתו ועבדים למשק הבית שלו, אך הוא נשלח לג'מאיקה, לכאורה לניהול משא ומתן לשחרור שבויים, ולמעשה לאיסוף מודיעין על חיל המצב הבריטי שם.
הוא הגיע לקינגסטון בספטמבר 1781, והצליח להשלים את שתי המשימות - איסוף מודיעין, והסכם על חילופי שבויים.
הישגו זה שאמור היה להוביל למתקפה נגד האנגלים בג'מאיקה לא יצא אל הפועל, בשל האשמות האינקוויזיציה בסביליה בתחילת 1782 על ספרים אסורים שהיו ברשותו.
מי שעמד לימינו היה מפקדו, ובצירוף קשיים משפטיים שהתעוררו - נמנעה שליחתו חזרה לספרד להישפט.
במקום זאת מירנדה השתתף בכיבוש איי בהאמה מידי הבריטים, ובמשא ומתן עמם על נסיגתם משם שהסתיים בהצלחה בחודש מאי.
בעקבות כך הוא קודם לדרגת קולונל
וקבל תחת פיקודו את כל האיים של ספרד וצרפת בים הקריבי.
השלב הבא היה אמור להיות מתקפה בפיקודו נגד הבריטים בג'מאיקה, אולם מתקפת מנע שלהם בצירוף קשיים בצי הצרפתי הובילו להסכם הפסקת אש.
מירנדה נשאר זמן מה בגואריקו שבוונצואלה, והתמודד בעיקר עם האשמות האינקוויזיציה נגדו.
בשל האשמות האינקוויזיציה מירנדה נשלח להוואנה, ומשם היה אמור להישלח לספרד כדי לעמוד למשפט.
חרף זאת הוא הצליח לחמוק ולהפליג לארצות הברית, אליה הגיע ביולי 1783; לאחר שמלחמת העצמאות כבר נגמרה, והוא ערך שם מחקר לגביה.
הוא עבר במקומות רבים בארצות הברית (בחוף המזרחי), ניהל מספר רומנים אותם תיאר כלא חשובים, והגיע לבסוף לניו יורק.
בניו יורק מירנדה התוודע לרוברט ליווינגסטון (Robert R.
Livingston), שר החוץ של ארצות הברית ולמשפחתו, וניהל רומן עם ביתו.
הקשר ביניהם לא התמסד מכיוון שמירנדה המשיך בנדודיו, הם לא נפגשו שוב, אבל המשיכו לשמור על קשר.
במהלך מסעו בארצות הברית מירנדה פגש את ג'ורג' וושינגטון, מפקדי הצבא, וביקר באוניברסיטאות המובילות.
חילופי ההאשמות בין צרפת וספרד לגבי ביטול הפלישה לג'מאיקה והעובדה שהסתלק באופן לא חוקי מהוואנה, הפכו אותו למטרה להאשמות בבגידה, ובכך פגמו בשהייתו בארצות הברית; וכדי להימנע מכל זה - הוא מפליג לבריטניה.
מירנדה הגיע ללונדון בפברואר 1785. הדבר גרר מעקב סמוי של הספרדים אחריו, שחשדו בבגידה.
לבריטניה הגיע הקולונל האמריקאי ויליאם סטיפנס סמית (William Stephens Smith) אותו הכיר מירנדה במהלך שהותו בארצות הברית, ושעתיד היה להימנות על צוות השגרירות האמריקאית שנפתחה בלונדון.
סמית ומירנדה החליטו לנסוע ביחד כדי לצפות בתמרונים הצבאיים שערך מלך פרוסיה - פרידריך השני.
שגריר ספרד הציע לתת למירנדה מכתב עבור שגריר ספרד בפרוסיה, בכוונה לשדל את מירנדה לעבור דרך נמל קאלה שבצרפת, כדי לעצור אותו שם באשמת בגידה; אולם מירנדה וסמית העדיפו להפליג להולנד.
מירנדה המשיך משם במסעותיו באירופה, ומלבד בריטניה, עבר בין היתר במקומות בהם שוכנות כיום הולנד, בלגיה, גרמניה, אוסטריה, הונגריה, פולין, איטליה, יוון, טורקיה, אוקראינה ורוסיה;
ונפגש עם ניקולאוס אסטרהאזי, יוזף היידן, גריגורי פוטיומקין, ויקטרינה הגדולה.
בשנת 1791 מירנדה נטל חלק במהפכה הצרפתית.
בפריז הוא התיידד עם כמה מראשי הז'ירונדינים, שירת תקופה קצרה כגנרל בצבא המהפכני הצרפתי והשתתף במלחמות המהפכה הצרפתית) ואף הגיע לדרגת מרשל של צרפת.
לאחר שהתעוררו חילוקי דעות בינו לבין מפקד הצבא הצפוני לגבי נסיגה של מירנדה במאסטריכט - הוא החליט לפרוש מתפקידו.
בפאריז, במהלך שלטון הטרור, הוא נאסר מספר פעמים בידי היעקובינים, ואף הועמד למשפט בפני בית המשפט המהפכני בשל הנסיגה הנ"ל, אשמה שעלולה הייתה להוביל אותו לגיליוטינה; אולם הוא זוכה וחזר לבריטניה.
תרומתו העיקרית של מירנדה הייתה כנראה במלחמות העצמאות של המושבות הספרדיות ביבשת אמריקה, ובחזונו הוא ציפה לאימפריה שתשתרע משפך המיסיסיפי בצפון, ועד לירכתי ארץ האש בדרום; על פני כל אמריקה הלטינית כיום.
בראש האימפריה הוא קיווה שיעמוד אחד מצאצאי האינקה, ושמה יהיה קולומביה - על שם כריסטופר קולומבוס - מגלה היבשת.
רעיונות דומים קידם במקביל מנואל בלגרנו הארגנטינאי, והם הוכשלו בעודם באיבם על ידי נציגי בואנוס איירס שפחדו שבירת הממלכה לעתיד תהיה קוסקו (ששימשה כבירת האינקה טרם כיבוש אמריקה).
בנובמבר 1804, מירנדה שב לניו יורק מבריטניה.
הוא שהה שם מעל שנה והיה בקשר עם הנשיא תומאס ג'פרסון, עם מזכיר המדינה והנשיא לעתיד ג'יימס מדיסון, ועוד.
הוא שכר פריגטה בשם לינדר (Leander) שעמה תכנן לנחות בוונצואלה מולדתו, אז עדיין מושבה ספרדית.
התמיכה הבריטית והאמריקאית בצעדיו גררו מחאה מצד שגריר ספרד בארצות הברית בשל הפגיעה בעקרון הנייטרליות.
בפברואר 1806 מירנדה הפליג להאיטי שם הצטרפו אליו שתי ספינות נוספות, ותוכניתם הייתה לנחות בוונצואלה ובעזרת האוכלוסייה המקומית להתקומם נגד השלטון הספרדי.
הוא המשיך משם להיספניולה, וב-27 באפריל 1806 ניסה לנחות באוקומרה דה לה קוסטה (Ocumare de la Costa), כיום במדינת ארגואה.
הוא נתקל בכח ספרדי ונאלץ להימלט לטרינידד שבשלייטת הבריטים, אליה רק הקורבטה שלו הגיעה.
שתי הספינות האחרות הובלו לפוארטו קבז'ו, ואלו שנתפסו עליהן - חלקם הוצאו להורג באשמת פיראטיות, וחלקם נמקו בכלא במשך כעשר שנים.
מושל טרינידד סייע למירנדה לארגן את כוחותיו, ועם 11 ספינות ומעל 300 איש - הוא נחת בקורו ב-1 באוגוסט 1806, ושם הניף לראשונה את דגל ונצואלה.
הוא לא הצליח לגייס שם תמיכה ולכן פנה לארובה.
גם שם הוא נכשל בגיוס תמיכה, ולפיכך שב לטרינידד, ומשם לבריטניה.
הרפובליקה הראשונה של ונצואלה ותבוסתה
ב-19 באפריל 1810 ונצואלה החלה בתהליך עצמאותה.
סימון בוליבר והמורה שלו אנדרס בז'ו (Andrés Bello) יצאו בשליחות דיפלומטית לבריטניה ושכנעו את מירנדה לשוב לוונצואלה.
הוא התקבל בכבוד רב עם הגיעו ללה גואירה (כיום בירת מדינת ורגאס), בקרקאס קיבל את הפיקוד על צבא ונצואלה ודרגת גנרל, ונבחר לקונגרס של 1811 שהכין את חוקת ונצואלה.
הוא היה בין החותמים על הכרזת העצמאות ב-5 ביולי 1811, וב-1812, עם התקרבות הצבא הספרדי בפיקוד דומינגו מונטוורדה (Domingo Monteverde), הוא התמנה לדיקטטור בדרגת גנרליסימו עם סמכויות רחבות.
התקפת הנגד הספרדית הותירה את מירנדה חסר ישע: קראקס נפגעה ברעש האדמה במרץ 1812, המעמדות הבכירים התנגדו לעצמאות וראו את עצמם חלק מספרד, פרץ מרד עבדים, ופוארטו קבז'ו שעליה הגן בוליבר - נפלה בידי הספרדים.
מירנדה נאלץ להיכנע ביולי 1812. הוא פנה לנמל לה גואירה עם כמה מנאמניו כדי לצאת מוונצואלה ולהמשיך במאבק, אולם כוח של בוליבר עצר אותם ובוליבר רצה להעמיד את מירנדה למשפט באשמת בגידה ולהוציאו להורג.
לבסוף מירנדה הוסגר לידי מונטוורדה, הגנרל הספרדי, ובתמורה התאפשר לבוליבר לצאת בשלום מוונצואלה (אליה יחזור מאוחר יותר כדי להמשיך במאבק לעצמאות).
מירנדה נכלא בידי הספרדים בוונצואלה שחזרה לידיהם, ובמהלך שנת 1813 הוא הועבר לספרד, לכלא בסן פרננדו שבמחוז קדיס.
בכלא הוא קיבל מעט עזרה מידידיו, הוא תכנן להימלט משם לגיברלטר הסמוכה שבשליטת הבריטים, אולם הוא נפטר משבץ מוחי ב-14 ביולי 1816 בגיל 66.
הוא היה ממייסדי ארגון הבונים החופשיים באמריקה הלטינית, דיבר במספר שפות, והותיר אחריו כתבים ותרגומים רבים.
תמך במתן זכויות אזרחיות לנשים.
שמו הונצח במקומות רבים בוונצואלה: שדרות, כבישים, כיכרות, פארקים, ומדינת מירנדה - המדינה השלישית בגודלה.
הוא נקבר בכלא או בסמוך לו ללא כל סימן מזהה, ולכן מקום קבורתו אינו ידוע.
בפנתיאון הלאומי של ונצואלה יש פסל שלו המציין את זכרו באופן סמלי בהיעדר קבר.
ב-14 ביולי 2016, ביום השנה ה-200 לפטירתו, נערכה אזכרה בסן פרננדו, והנשיא ניקולאס מאדורו העניק לו דרגת אדמירל של צי ונצואלה לאחר מותו.
פרנסיסקו גוטרש (בפורטוגזית: Francisco Guterres; נולד ב-7 בספטמבר 1954), הידוע גם בכינוי לו-אולו (Lú-Olo) הוא פוליטיקאי מזרח-טימורי, שכיהן בשנים 2017–2022 כנשיא מזרח טימור.
גוטרש נולד בעיירה אוסו (Ossu) שבמזרח טימור למשפחה ענייה.
הוא היה פעיל בארגון הגרילה פרטילין, שפעל למען שחרור מזרח טימור משלטון אינדונזיה, שהשתלטה על מזרח טימור בשנת 1975. בשנת 2001 נבחר לנשיא הארגון.
באותה שנה נבחר בבחירות הכלליות במזרח טימור לחבר באספה המכוננת של המדינה.
ב-2002 נבחר להיות יושב ראש האספה, ולאחר קבלת עצמאות המדינה ב-2002 היה ליושב ראש הפרלמנט שלה וכיהן בתפקיד עד 2007. באותה שנה שב ונבחר לפרלמנט בבחירות הכלליות.
גוטרש התמודד על משרת הנשיא בבחירות לנשיאות במזרח טימור בשנים 2007, ו-2012, אך לא נבחר.
בבחירות לנשיאות שנערכו במרץ 2017 ניצח לאחר שזכה ב-57.1 אחוזים מקולות הבוחרים.
גורטש התמודד בבחירות 2022, והפסיד לנשיא לשעבר ז'וזה רמוס הורטה.
פרנסיסקו אראמבורו (בפורטוגזית: Francisco Aramburu; 7 בינואר 1922 – 1 באוקטובר 1997) שהיה ידוע בכינויו "שיקו" (קיצור של השם פרנסיסקו), היה כדורגלן ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ.
שיקו החל את הקריירה בשנת 1939 כשהוא בן 17 במועדון פרו קאריל שמעיר הולדתו.
שנה לאחר מכן ועבר לבירת המדינה פורטו אלגרה שם ניתנה לו האפשרות להציג את כישוריו במדי גרמיו.
גם איתה נשאר שיקו לשנה אחת בלבד ובשנת 1942 עקב אחר ההצעה של המועדון ואסקו דה גאמה.
המאמן האורוגוואי אונדינו ויירה, שלפני כן זכה באליפויות עם נסיונל האורוגוואית וריבר פלייט הארגנטינאית, הצטרף באותו הזמן לאמן את ואסקו.
תחת המאמן החדש זכו ואסקו באליפות ריו דה ז'ניירו השישית בהיסטוריה שלה ב-1945, אחת שהגיעה כשהם בלתי מנוצחים.
עם הקבוצה שכונתה אז "Victory Express" (ניצחון אקספרס) שיקו זכה ב-5 תוארי אליפות המדינה והיה חלק מההתקפה החזקה שלה שכללה את השחקנים אדמיר וז'איר דה רוסה פינטו.
שיקו אז כבר היה ידוע כאתלט, מהיר, בעל דריבל בשתי הרגליים ועם בעיטות חדות.
שיקו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ברזיל בדצמבר 1945 נגד ארגנטינה בסאו פאולו, במסגרת סדרת משחקי גביע רוקה.
באותו משחק הפסידו להם 4–3 אך כמה ימים לאחר מכן הביסו אותם 2–6 באצטדיון סאו ז'נואריו, כששיקו אחד הכובשים.
ברזיל זכתה בתואר עם ניצחון 1–3 באותו אצטדיון.
במונדיאל 1950 שיקו שיחק בארבעה משחקים וגם כבש את אותה כמות של שערים.
באסון ה"מרקנאסו" בו ברזיל הפסידה 2–1 לאורוגוואי, הפסד שמנע ממנה זכייה ראשונה במונדיאל, גם כן שותף.
שיקו זכה בסיום הטורניר בנעל הארד לצד השחקנים אלסידס גיג'ה, טלמו סארה ואסטניסלאו באזורה.
נעל הארד בגביע העולם: 1950
IFFHS השחקן הברזילאי של המאה ה-20 (מקום 15)
IFFHS השחקן הדרום אמריקאי של המאה ה-20 (מקום 19)
פרנסיסקו חאבייר פרס וייארויה (; נולד ב-6 באוגוסט 1966 בסרגוסה) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
וייארויה, יליד העיר סרגוסה, גדל בקבוצת הנוער ריאל סרגוסה המקומית.
את צעדיו הראשונים בבוגרים עשה בקבוצת המילואים של המועדון, דפורטיבו אראגון, בליגה השלישית עם חמש הופעות בעונת .
המאמן האיטלקי אנצו פרארי העלה אותו לקבוצה הבוגרת בעונת , כשהיה בן 18 בלבד.
את הופעת הבכורה שלו (והיחידה בליגה באותה העונה) ערך כשפתח בהרכב בתבוסה 4–0 לברצלונה במחזור השני של העונה, ב-9 בספטמבר 1984. בשלהי העונה הוסיף חמש הופעות נוספות בטורניר גביע המלך הספרדי וגביע הליגה הספרדית.
עם עזיבתו של פרארי בתום העונה חזר וייארויה לקבוצת המילואים, והמשיך לשחק לסירוגין בינה לבין הקבוצה הבוגרת עד לעונת , אז ערך 18 הופעות במדי המילואים ו-23 במדי הקבוצה הבוגרת.
בעונת , תחת המאמן רדומיר אנטיץ', הפך וייארויה לשחקן מפתח בהרכב הקבוצה.
הוא החמיץ משחק ליגה אחד בלבד לאורך כל העונה, פתח בהרכב ב-37 משחקי ליגה וסייע לקבוצתו לסיים את העונה במקום החמישי ולזכות בכרטיס לגביע אופ"א.
בעונת שוב ערך 37 הופעות ליגה, כולם בהרכב הפותח.
הייתה זו עונתו האחרונה של וייארויה בקבוצת נעוריו, ובסך הכול ערך במדיה מאה הופעות ליגה, בהן כבש שישה שערים.
לקראת עונת הצטרף וייארויה לקבוצת הפאר ריאל מדריד.
הייתה זו עונה קשה עבור ריאל, שהתחילה את העונה תחת ג'ון טושאק והחליפה מאמן פעמיים באותה העונה (אלפרדו די סטפנו החליף את טושאק, ואחריו הגיע מאמנו לשעבר של וייארויה בסרגוסה, רדומיר אנטיץ').
וייארויה הצליח לתפוס את משבצת המגן השמאלי הפותח של הקבוצה, וערך 36 הופעות ליגה באותה העונה.
כמו כן, היה שותף לזכייתה של ריאל בתואר הסופר קאפ הספרדי עם ניצחון כפול על ברצלונה, אך גם להדחתה המפתיעה של ריאל ברבע גמר גביע אירופה לאלופות על ידי ספרטק מוסקבה.
בעונה לאחר מכן חזרה ריאל להתמודד על האליפות, והובילה את הטבלה עד למחזור הסיום.
היא נזקקה לניצחון על טנריפה במחזור הנעילה על מנת להבטיח את התואר ואף הובילה 2–0, אך הרחקתו של וייארויה בכרטיס צהוב שני בדקה ה-69, כשריאל ביתרון 2–1, הייתה הראשונה בשרשרת טעויות של שחקני ריאל שעלו לה בהפסד 3–2 ובאובדן האליפות.
כמו כן, היה שותף להפסד בגמר הגביע בדרבי מול אתלטיקו מדריד בתוצאה 2–0. וייארויה הוחלף במחצית, כשקבוצתו כבר בפיגור שני שערים.
בעונת , תחת המאמן בניטו פלורו, איבד וייארויה את המקום בהרכב למיקל לאסה, ורשם רק תשע הופעות ליגה.
אובדן האליפות מהעונה החולפת חזר על עצמו באופן מדויק גם בעונה זו, כאשר ריאל הפסידה במחזור הסיום לטנריפה ואיבדה את ראשות הטבלה לברצלונה.
הפעם וייארויה לא שותף במשחק.
עם זאת, וייארויה פתח בהרכב במשחק גמר הגביע מול קבוצת נעוריו סרגוסה, הפעם על תקן קשר שמאלי, וסייע לקבוצתו לנצח 2–0 ולזכות בגביע הספרדי.
הפיחות במעמדו של וייארויה הגיע לשיאו בעונת .
הוא ערך ארבע הופעות ליגה בלבד, וכלל לא שותף בצמד משחקי הסופר קאפ בו זכתה ריאל לאחר ניצחון בצמד המשחקים על ברצלונה.
בתום העונה, ולאחר ארבע עונות במדריד, נפרד מהמועדון, כשלזכותו 83 הופעות בליגה.
לקראת עונת עבר וייארויה לדפורטיבו לה קורוניה.
בעונת הבכורה שלו שימש בעיקר כשחקן משלים עם 17 הופעות ליגה (מתוכן 16 בהרכב הפותח), וסייע לקבוצתו לסיים כסגנית האלופה.
כמו כן, הוא לא שותף בגמר הגביע בו גברה לה קורוניה 2–1 על ולנסיה.
עונה לאחר מכן התמנה ג'ון טושאק לתפקיד המאמן, ותחתיו ערך וייארויה 25 הופעות ליגה.
מאמנו האחרון של וייארויה בריאל מדריד, בניטו פלורו, החתים אותו לקראת עונת בספורטינג חיחון.
בעונת הבכורה שלו בקבוצה היה למגן השמאלי הפותח, ועם 38 הופעות ליגה סייע לקבוצתו לשרוד בליגה הבכירה.
עונה לאחר מכן הייתה קשה מאוד לחיחון ולווייארויה עצמו.
הקבוצה החליפה מאמנים לעיתים תכופות ובסך הכול ארבעה מאמנים שונים עמדו על הקווים באותה העונה.
וייארויה עצמו ערך 13 הופעות ליגה בלבד (בכל הופעות הליגה שלו באותה העונה רשמה קבוצתו הפסד), וחיחון נשרה לליגת המשנה מהמקום האחרון בטבלה, עם שני ניצחונות ליגה בלבד לאורך כל העונה.
לקראת עונת עבר וייארויה לבדחוס מליגת המשנה, ולמעשה חזר לליגה זו לראשונה מאז ששיחק בקבוצת המילואים של סרגוסה.
לזכותו 19 הופעות ליגה באותה העונה, בסיומה פרש ממשחק פעיל בגיל 33.
וייארויה ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ספרד ב-20 בספטמבר 1989, תחת המאמן לואיס סוארס, בניצחון הביתי 2–0 על במשחק ידידות.
הוא פתח בהרכב והיה לאחד מארבעה שחקנים שערכו בכורה בנבחרת באותו המשחק.
בחודשיים שלאחר הופעת הבכורה שלו כבר ערך שתי הופעות במסגרת מוקדמות מונדיאל 1990.
וייארויה זומן לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 1990 באיטליה.
השחקן, שבאותו הקיץ עבר לשחק בריאל מדריד, פתח בהרכב במשחק הבכורה של ספרד בטורניר, שוויון 0–0 מול , והוחלף לאחר כשמונים דקות.
הוא פתח ושיחק תשעים דקות בצמד הניצחונות של ספרד בשלב הבתים, 3–1 על ו-2–1 על , שבעקבותיהם עלתה לשמינית הגמר מהמקום הראשון בבית.
וייארויה פתח ושיחק לכל אורך המשחק וההארכה בהפסד 2–1 ל, בעקבותיו סיימה הנבחרת את דרכה בטורניר.
עד לפברואר 1992 הוסיף שלוש הופעות בלבד במדי הנבחרת, כולן במשחקי ידידות.
בסך הכול סיים את דרכו הבינלאומית עם 14 הופעות במדי ספרד.
פְרַנְסִיסְקוֹ גוֹמֶס דֶה קֶוֶודוֹ וִילְיֶגַס אִי סַנְטִיבַּאנייס סֶוַואלוֹס (בספרדית: Francisco Gómez de Quevedo Villegas y Santibáñez Cevallos; 14 בספטמבר 1580 – 8 בספטמבר 1645), או בקיצור פרנסיסקו דה קוודו, היה אציל ספרדי, פוליטיקאי וסופר לאומן ואנטישמי מתקופת הבארוק.
יחד עם יריבו לכל החיים, , קוודו היה אחד המשוררים הספרדים הבולטים של התקופה.
הסגנון שלו מאופיין במה שכונה .
סגנון זה היה בניגוד גמור ל של גונגורה.
קוודו נולד ב-14 בספטמבר 1580 במדריד למשפחת מהכפר וחוריס (Vejorís), באזור ההררי הצפוני של קנטבריה.
משפחתו הייתה צאצאים של האצולה הקסטיליאנית.
אביו של קוודו, פרנסיסקו גומס דה קוודו, היה מזכירה של מריה מספרד, בתו של הקיסר קרל החמישי ואשתו של מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ואימו, מריה דה סנטיבאנייס (María de Santibáñez) ילידת מדריד, הייתה משרתת אישית של המלכה.
קוודו גדל כשהוא מוקף בנכבדים ובאצולה בחצר המלוכה.
לקוודו היה כשרון אינטלקטואלי, אבל הוא היה מוגבל פיזית עם קלאב פוט וקוצר ראייה.
מכיוון שהוא תמיד לבש שמו ברבים, quevedos, קיבל את המשמעות של מצבטיים בשפה הספרדית.
הוא התייתם בגיל שש, הוא הצליח ללמוד ב שנוהל על ידי הישועים במדריד.
לאחר מכן למד באוניברסיטה באלקלה דה אנארס משנת 1596 עד 1600. על פי דיווחו הוא למד לבד פילוסופיה, שפות קלאסיות, ערבית, עברית, צרפתית ואיטלקית.
בשנת 1601 עבר קוודו, כחבר בחצר, לוואיאדוליד, שם הועבר חצר המלוכה על ידי שר המלך, .
שם למד תאולוגיה, נושא שיהפוך לעניין עבורו לכל החיים, ועליו יחבר בהמשך חייו את החיבור Providencia de Dios (ההשגחה האלוהית) כנגד האתאיזם.
בשלב זה של חייו, הוא התפרסם כמשורר וגם כסופר של פרוזה.
חלק משירתו נאספה באנתולוגיה דורית משנת 1605 מאת פדרו אספינוסה (Pedro Espinosa), בשם Flores de Poetas Ilustres (פרחים מאת משוררים מפוארים).
לתקופה זו מתוארכת גם הטיוטה הראשונה של הרומן הפיקרסקי שלו "חיי נוכל" (Vida del Buscón) - שנכתב כנראה כתרגיל בשנינות חצרנית - וכמה עלונים סאטיריים שהפכו אותו למפורסם בקרב חבריו התלמידים, ולימים הוא התנער מהם כמעשי קונדס של גיל הנעורים.
בערך בזמן זה, הוא החל בחילופי מכתבים מלומדים מאוד עם ההומניסט יוסטוס ליפסיוס, שבהם הביע קוודו צער על המלחמות שהרסו את אירופה.
חצר המלוכה חזרה למדריד בשנת 1606, וקוודו הלך בעקבותיה, ונשאר עד 1611. עד אז, הוא היה כותב ידוע שצבר הישגים.
הוא התיידד וזכה לשבחים ממיגל דה סרוואנטס ולופה דה וגה, המחזאי הבכיר של התקופה.
אויביו של קוודו כללו, בין היתר, את המחזאי , שכן, למרות מוגבלויותיו הפיזיות שלו עצמו, קוודו מצא את חיצוניותו הפיזית של אלרקון הג'ינג'י והגיבן כמקור לשעשוע.
קוודו גם תקף את חואן פרס דה מונטאלבן, בנו של מוכר ספרים עמו הסתכסך, ותיאר אותו באופן סאטירי ב-La Perinola (השבשבת), יצירה שהוא כלל בספרו Para todos (עבור כולם).
בשנת 1608, קוודו ניהל דו-קרב עם הסופר ואמן הסיוף כתוצאה מביקורת של קוודו על אחת מיצירותיו של פאצ'קו.
קוודו הסיר את הכובע של פאצ'קו במפגש הראשון.
הם נשארו אויבים כל חייהם.
ב"חיי הנוכל" של קוודו, זכה דו-קרב זה לפרודיה עם סייף המסתמך על חישובים מתמטיים שנאלץ לברוח מדו-קרב עם חייל מנוסה.
קוודו היה יכול להיות אימפולסיבי.
הוא נכח בכנסיית סן מרטין (Iglesia de San Martín) במדריד כשאישה שהתפללה שם ספגה סטירה על הלחי על ידי גבר אחר שמיהר לעברה.
קוודו תפס את האיש וגרר אותו אל מחוץ לכנסייה.
שני האנשים שלפו חרבות, וקוודו הביס את יריבו.
האיש, שמת מפצעיו זמן מה לאחר מכן, היה אדם בעל חשיבות.
קוודו פרש אפוא באופן זמני לארמונו של חברו ופטרונו, .
עם זאת, המושא המועדף לזעם וללעג שלו היה המשורר , שבסדרה של סאטירות נוקבות, הוא האשים אותו בהיותו כומר לא ראוי, הומוסקסואל, מהמר וכותב חרוזים בלתי מוסרים שהשתמש בטקסט בשפה מעורפלת בכוונה.
קוודו לעג ליריבו על ידי כתיבת סונטה, Aguja de navegar cultos, שבה נכללו מילים מהלקסיקון של גונגורה: "מי שרוצה להיות משורר פולחן תוך יום אחד בלבד, / חייב ללמוד את הז'רגון הבא: / Fulgores, arrogar, joven, presiente / candor, construye, metrica, armonía...".
קוודו תיאר באופן סאטירי את מבנה הגוף של גונגורה, במיוחד את אפו הבולט בסונטה A una nariz (אל האף).
(היה איש דבוק לאף, / היה אף סופרלטיב, / היה אף שהיה פקיד וסופר, / היה דג-חרב מזוקן).
בערך באותה תקופה, קוודו התקרב מאוד ל, אחד המדינאים והגנרלים הגדולים של התקופה, שאותו ליווה כמזכיר לאיטליה ב-1613, וביצע עבורו מספר משימות שהובילו אותו לניס, ונציה, ולבסוף חזרה למדריד.
הוא זכה לתגמול על מאמציו בתואר אביר של מסדר סנטיאגו ב-1618.
כשסר חינו בעיני אוסונה ב-1620, איבד קוודו את פטרונו ומגנו והוגלה ל (סיודאד ריאל), שאת הפייף שלה אימו רכשה עבורו.
ואולם הווסאלים שלו כביכול סירבו להכיר בו, מה שאילץ את קוודו לנהל מאבק משפטי אינסופי עם מועצת העיירה, שלא ניצח בו עד מותו.
קוודו כתב כמה משיריו הטובים ביותר בפרישה מאולצת זו, כמו הסונטה Retirado a la paz de estos desiertos...
הוא מצא נחמה לשאיפותיו הכושלות כאיש חצר בסטואיציזם של סנקה, מחקריו ופרשנותו הופכים אותו לאחד המעריכים העיקריים של הנאו-סטואיציזם הספרדי.
עלייתו של פליפה הרביעי לכס המלכות בשנת 1621 הייתה סוף גלותו של קוודו, וחזרתו לחצר המלכות ולפוליטיקה, כעת תחת השפעתו של השר החדש, .
קוודו ליווה את המלך הצעיר בסיורים באנדלוסיה ובאראגון, וסיפר כמה מהתקריות השונות במכתבים מעניינים.
בתקופה זו הוא החליט להוקיע בפני האינקוויזיציה הספרדית את יצירותיו שלו, שפורסמו ללא הסכמתו על ידי מוכרי ספרים.