tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המחסה נקרא על שמו של רב החובל אנריקה קובט (Enrique Cobbett) אשר נספה באוגוסט 1826, בעת מילוי תפקידו, כאשר ספינתו - הפריגטה בואנוס איירס טבעה, בכף הורן.
המחסה היה מבנה קטן, ובו שני חדרים וחדר רחצה, והוא מסוגל להכיל אספקה לשלושה אנשים לתקופה של שלושה חודשים.
מחסום 300 (הידוע גם כמחסום רחל) הוא מחסום בולט בסמוך לגדר ההפרדה בין ירושלים לבית לחם המופעל על ידי המנהל האזרחי, חיל המשטרה הצבאית, משמר הגבול ומשטרת ישראל.
המעבר במתכונתו הנוכחית הוקם ב-2005 ומיועד בעיקר למעבר תיירים וצליינים.
המחסום פועל במהלך כל ימי השבוע.
בנוסף על כך, המחסום מאפשר מעבר של פועלים פלסטינים.
במרץ 2016 העיתון ידיעות אחרונות ביקר את הצפיפות במחסום ואת היחס של הרשויות הישראליות נגד הפלסטינים.
ביקורת זו התחזקה עם פרוץ מגפת הקורונה בישראל.
בשנת 2020. ארגון השמאל מחסום Watch ביקר אף הוא את ההתנהלות במחסום.
לאור הביקורת, המחסום עבר שיפוץ בעלות מיליוני ש"ח באביב 2019.
מחסה סן ניקולאס או מחסה סאן ניקולאס הוא מחסה הממוקם בחוף הצפוני של פתחה של תעלת הנסיך גוסטב, בחצי האי טריניטי, בקצה הצפוני של חצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
המחסה הוא אחד מ-18 המחסות המשמשים את בסיס המחקר אספרנסה, המופעל על ידי צבא ארגנטינה, שאחראי על התחזוקה והתפעול של המחסות.
מחסה סרג'נטו קאבראל הוא מחסה אנטארקטי ארגנטינאי, הממוקם בלשון היבשה נקודת פיט, בחוף הדרומי של חצי האי טריניטי, בצפון חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
המחסה הוקם על ידי צבא ארגנטינה.
המחסה הוא אחת מ-18 המחסות המשמשים את בסיס המחקר אספרנסה, המופעל על ידי צבא ארגנטינה (שאחראי על התחזוקה והתפעול של המחסות).
המחסה נחנך ב-18 בספטמבר 1964, כחלק מהתוכנית האנטארקטית הארגנטינית שחקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1964–1965.
המחסה נקרא על שמו של חואן באטיסטה קאבראל (Juan Bautista Cabral), שנפל במהלך קרב סן לורנזו במלחמת העצמאות של ארגנטינה, בעת שסייע לקולונל דון חוסה דה סן מרטין, בעת שסוסו של דה סן מרטין נפל לאש האויב.
מחסה הוא ספר מתח לנוער, שנכתב על ידי הרלן קובן, אשר יצא לאור ב-15 בספטמבר 2011. זה הספר הראשון בסדרת הספרים "מיקי בוליטר".
גיבור הספר הוא אחיינו של גיבור סדרת הספרים המפורסמת "מיירון בוליטר".
הספר הוא ספר הנוער הראשון שלו.
בשנת 2023 החלה להיות משודרת מיני-סדרה על בסיס הספר בשם "מחסה" באמזון פריים.
הספר "מחסה" מסופר מנקודת מבטו של מיקי בוליטר, נער בן 16 אשר מגיע לתיכון חדש בפעם הראשונה.
שם הוא פוגש חברים חדשים, אך גם צובר אויבים.
חייו של מיקי מסובכים מאוד: אביו נהרג בתאונת דרכים, אמו נמצאת במוסד גמילה מסמים, ובעקבות זאת מיקי נאלץ לגור עם דודו, אותו הוא לא אוהב במיוחד.
חברתו של מיקי, אשלי, נעלמת מבלי להשאיר סימן מאחוריה, ודמות מסתורית בשם גברת העטלף הודיעה למיקי שאביו עדיין בחיים.
מיקי פורץ לביתה של גברת העטלף כדי לחשוף את האמת על אביו, אבל במקום זאת הוא מוצא רמזים לגבי היעלמותה של אשלי.
חברו של מיקי, "כף", הוא בנו של השרת, ולכן הייתה לו גישה למצלמות האבטחה של בית הספר.
הוא ומיקי בדקו וגילו שתלמידה אחרת בשם רייצ'ל פרצה ללוקר של אשלי ורוקנה אותו.
מיקי נפגש עם רייצ'ל ותיחקר אותה לגבי היעלמותה של אשלי.
רייצ'ל סיפרה לו שהיא ראתה בריונים שניסו לחטוף אותה.
רייצ'ל איימה שתתקשר למשטרה וכך הבריחה אותם.
היא הרשתה לאשלי להתחבא בביתה, ולכן אשלי הפסיקה להגיע לבית הספר.
המצב התבהר לאחר שאשלי סיפרה שאמה עבדה במועדון חשפנות והייתה חייבת המון כסף לבעל המקום.
לאחר שהיא מתה, אשלי נאלצה לעבוד שם כדי לפדות את החובות.
התנאים במקום היו גרועים, אך בסופו של דבר היא הצליחה להימלט משם ולהירשם לבית הספר.
בעל המועדון שלח את אותם הבריונים כדי להחזירה.
מיקי דרש מרייצ'ל שתראה לו שאשלי נמצאת בביתה, אולם כאשר הם הגיעו לשם אשלי כבר לא הייתה.
מיקי הבין שמנהל המועדון ככל הנראה מצא את אשלי ותפס אותה הפעם.
הוא וחבריו האחרים שיתפו פעולה ויצאו למועדון בעקבותיה.
רייצ'ל ונערה נוספת בשם אימה נכנסו למועדון והסיחו את דעתו של בעל המקום.
באותו הזמן, מיקי חיפש את אשלי.
הוא מצא אותה קשורה במרתף נידח וחילץ אותה בעזרת המשטרה.
אשלי נלקחה למקום שבו תהיה מוגנת.
בסוף הסיפור מיקי נפגש עם גברת העטלף שנית.
הוא התאכזב לגלות שאביו אכן מת, אבל למד מידע חשוב על חייו של אביו לפני מותו אשר ישפיע גם עליו בעתיד: אביו הקדיש את רוב חייו לארגון בשם "מחסה אבאונה".
ארגון זה נרמז בספר פעמים רבות ומטרתו היא לעזור לאנשים במצוקה.
מיקי החליט להמשיך את תפקידו של אביו והצטרף לארגון.
לפני שהגיע לתיכון החדש, הוא נסע ממקום למקום עם הוריו כחלק מעבודתם.
הוא ביישן ואוהב להתבודד מדי פעם, אך הוא גם מאוד אכפתי וחברותי.
מחויב למצוא את אשלי ולחשוף את האמת אודות מות אביו.
נערה גותית בבית הספר של מיקי.
לובשת בגדים שחורים ושמה איפור באותו הצבע.
יש לה מספר קעקועים, אף על פי שהיא רק בת 14. היא מתוארת כשמנה, עם המון ביטחון עצמי וחוש הומור.
מצבה המשפחתי ככל הנראה די עגום.
הוא הציע למיקי כף פעם, ולכן ניתן לו הכינוי הזה.
אביו הוא השרת בבית הספר, ולכן יש לכף גישה לכל החדרים והמחשבים.
הוא מאוד מגושם, ומסוגל לפלוט עובדות אקראיות בכל נושא.
היא נחשבת יפה מאוד ומשתתפת בנבחרת המעודדות.
היא טובת לב, ותמיד שואפת לעזור לאנשים במקום לפגוע בהם.
חברתו של מיקי, ותלמידה חדשה באותו התיכון.
לפני שהגיעה לבית הספר, עבדה במועדון חשפנות על מנת לפדות את החובות של אימה המנוחה.
היא בלונדינית, חכמה ונוצר בינה לבין מיקי קשר רומנטי.
דמות מסתורית שגרה בבית נטוש בעיר.
קיימות מעשיות רבות לגביה בקרב הילדים הגרים באזור.
בסוף הספר מתברר ששמה הוא ליזי סובק, ושהיא ניצולת שואה אשר גם חילצה יהודים רבים נוספים.
היא הקימה את ארגון "מחסה אבאונה" במטרה לעזור לעוד אנשים.
מחבר הספר, הרלן קובן, הוא סופר מתח יהודי מארצות הברית.
הוא עבד בענף התיירות עד שכתב את ספרו הראשון בשנת 1990. מאז הוא כתב עשרות ספרים, ורבים מהם הם רבי מכר.
דמותו של מיירון בוליטר, דודו של גיבור הספר, מבוססת על קובן עצמו, וגם דמותו של גיבור הספר מבוססת במעט על אחיינו של הסופר.
הרלן קובן הוא סופר נודע ברחבי העולם וספריו למבוגרים תורגמו לעשרות שפות.
ספרו "מחסה" הוא הראשון אשר נכתב לקהל יעד צעיר יותר.
הביקורות שיבחו את הספר על היותו מותח ומסתורי.
נוסף על כך, יש האומרים כי ספר הנוער הזה מתאים הן לבני נוער והן למבוגרים.
עם זאת, יש הטוענים כי חלק מהספר נכתב בשפה ילדותית מדי ושמספר תעלומות נותרו לא פתורות.
ברחבי לוב האיטלקית הוקמו מספר מחנות ריכוז.
איטליה שלטה בלוב בתקופת הכיבוש האיטלקי במדינה החל מהעשור השני של המאה ה-20. עם הזמן החלו האיטלקים לאבד שליטה בחלקים ניכרים מהמדינה לאופוזציה הערבית החמושה בראשות עומר אל-מוח'תאר, שהתרכזה בעיקר בקירנאיקה.
בראש הכוחות האיטלקים עמדו הגנרלים פייטרו באדוליו ו-רודולפו גרציאני.
הכוחות האיטלקים החליטו להקים גדר תיל שנבנתה מחופי הים התיכון עד לנווה המדבר "אל-ג'אגבוב" כדי לנתק את התשתיות של המורדים.
זמן קצר לאחר מכן החלו האיטלקים בגירוש של אנשי ג'בל אחדר וזאת על מנת למנוע מהמורדים לקבל את תמיכתה של האוכולוסיה המקומית.
הטרנספר של יותר מ-100,000 אנשים הגיע לשיאו כאשר הם שוכנו במחנות ריכוז באל-עגילה, סולוק, אל מגרון ובמקומות נוספים.
במחנות אלו מתו רבבות של אנשים.
התעמולה של המשטר הפשיסטי טענה כי המחנות הם דוגמה של הציוויליזציה המודרנית ומנוהלים ביעילות - אולם במציאות היו במחנות תנאים סניטריים ירודים שכן במחנות צופפו בממוצע כ-20,000 בדואים יחד עם גמליהם ובעלי חיים אחרים, בדרך כלל בשטח של קילומטר רבוע אחד.
בסך הכל הוקמו חמישה מחנות ריכוז מרכזיים ועשרה קטנים יותר.
במהלך מלחמת העולם השנייה העיר קירנאיקה הייתה זירת קרבות מרכזית בצפון אפריקה בין בריטניה לבין איטליה וגרמניה.
לאחר הנסיגה הבריטית הראשונה החלו האיטלקים בבנגזי לפרוע ביהודים.
2 יהודים נהרגו, רכוש יהודי נשדד ובתים רבים נהרסו.
בפברואר 1942, כשבוע לאחר נסיגתם השנייה של הבריטים מקירנאיקה, הורה בניטו מוסוליני, ראש ממשלת איטליה והדוצ'ה, על דילול האוכלוסייה היהודית בקירנאיקה ופינויה לטריפוליטניה בתואנה של מניעת שיתוף פעולה עם האויב.
כ-2,600 יהודים פונו למחנה הריכוז ג'אדו.
תנאי האקלים במחנה היו קשים: ביום שרר חום גבוה, ובלילה קור עז.
המחנה שימש בין היתר כמחנה עבודה ואסיריו הועסקו בעבודות כפייה, אך היות שאוכלס לא רק בכוח עבודה אלא במשפחות שלמות כחלק מתוכנית לבצע טיהור אתני, מגדירים אותו היסטוריונים רבים כמחנה ריכוז.
בנוסף למחנה ג'אדו, הקימה איטליה עוד מספר מחנות ומקומות ייעודיים לריכוז היהודים לצורך השמדה שיטתית "והנעת מכונת המלחמה האיטלקית-גרמנית" בצפון אפריקה.
דוגמאות לכך הן: מחנה בוק בוק (על גבול לוב מצרים) ומחנה סידי עזאז .
לצד זאת בנוסף למחנות בצפון אפריקה, בעקבות התקדמות המלחמה, הועברו חלק מהיהודים למחנות על אדמת אירופה .
אומדני מקרי המוות במחנות ריכוז
קיים ויכוח בין ההיסטוריונים בנוגע לכמות האנשים שמצאו את מותם במחנות אלו.
ההערכה היא שמספר הלובים שמתו (נהרגו במהלך קרב או מתו מרעב) עומד על לפחות כ-80,000 מהאוכלוסייה המקומית.
לעומת זאת ההיסטוריון הבריטי-ישראלי, אילן פפה סובר כי בין השנים 1928 ל-1932 הצבא האיטלקי "הרג חצי מהאוכלוסייה הבדואית, הן ישירות והן באמצעות מחלה, הרג בירי, והרעבות במחנות", וכמו כן מספר לא ידוע של יהודים בתוך עוד קודם לשואה ומלחמת העולם.
מחנות מעצר וריכוז רבים הוקמו בצרפת לפני מלחמת העולם השנייה, במהלכה ואחריה.
מחנות כאלה הוקמו במהלך מלחמת העולם הראשונה לשם מעצר אסירים אזרחיים גרמנים, אוסטרים ועות'מאנים.
הרפובליקה הצרפתית השלישית (1871–1940) הקימה מחנות כליאה לפליטים ספרדים שנמלטו ממלחמת האזרחים בספרד (1936–1939).
בעקבות איסור פעילותה של המפלגה הקומוניסטית של צרפת (PCF) על ידי ממשלתו של אדואר דאלאדיה, שימשו המחנות למעצר אסירים פוליטיים קומוניסטים.
הרפובליקה השלישית אסרה גם אנטי-נאצים גרמנים (בעיקר חברי המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, KPD).לאחר ההצבעה ב-10 ביולי 1940 על מתן סמכויות שלטון מלאות למרשל פטן והכרזה על משטר וישי, שימשו מחנות אלה למעצר יהודים, צוענים ואסירים פוליטיים שונים (אנטי-פשיסטים).
המחנות הרבים של משטר וישי הפכו למגזר כלכלי בפני עצמו.
ההיסטוריון מוריס רייספוס (Maurice Rajsfus) כתב: "הפתיחה המהירה של מחנות חדשים יצרה מקומות עבודה, והז'נדרמריה לא הפסיקה לשכור עובדים בתקופה זו".
רוב המחנות הללו נסגרו לאחר שחרור צרפת בתום מלחמת העולם השנייה.
כמה מהם שימשו למעצר חארכי (אלג'יראים שלחמו בצד הצרפתי) לאחר הסכמי אוויאן ב-19 במרץ 1962. מחנה הריכוז ריווזאלט בפירנאים המזרחיים ומחנה בור-לאסטיס (Bourg-Lastic) בפוי דה דום שימשו גם למעצר פליטים כורדים מעיראק בשנות ה-80.
מחנות המעצר הראשונים בצרפת נפתחו במהלך מלחמת העולם הראשונה (1914–1918) ושימשו למעצר אסירים אזרחיים (בעיקר גרמנים, אוסטרו-הונגרים ועות'מאנים).
אסירים אלה נעצרו בפונטמה (Pontmain) במחוז מאיין, פורט-ברו (Fort-Barreaux) באיזר, במחנה הצבאי של גרבסון (בוש-דו-רון), בפריגולה (Frigolet) ליד טרסקון בנוארלק (Noirlac) מנזר במזור שר (Cher), ובאז'ן (Ajain) שבמחוז קרז (Creuse).
מחנות מעצר אחרים שימשו למעצר ארמנים בשנות ה-20 (מחנה מיראבו, מחנה ויקטור הוגו ומחנה אודו במרסיי) ולמעצר  צוענים לאחר חוק הנוודות משנת 1912, למשל מפעלי המלח המלכותיים בארק-א-סנאן, מכרות ברזל במאנצ'ה ומרכזי תעשייה לא פעילים אחרים במאיין, במאנש, בלואר האטלנטי, בסארטה (Sarthe), במן ולואר ועוד.
לפני מלחמת העולם השנייה נעצרו פליטים רפובליקנים ספרדים ואנשי צבא שברחו במהלך מלחמת האזרחים בספרד.
תוך שבועיים בינואר ופברואר 1939 חצו את הגבול כ-500,000 גברים, נשים וילדים.
הם נכלאו בעיקר במחנות במחוז רוסיון (Roussillon), בהם מחנה הריכוז בארגלה-סור-מר (Argelès-sur-Mer).
מחנות כליאה לרפובליקנים ספרדים הוקמו בכל צרפת, כולל בריטני בצפון-מערב צרפת.
אגדה (Agde) במחוז ארו (ליד מונפלייה)
מחנה גירס בפירנאים האטלנטיים, בו הוחזקו פליטים ספרדים בעקבות תבוסת הרפובליקה הספרדית.
צרפת הפרידה בין בריגדיסטים, Euzko Gudarostea (לאומנים באסקים) שנמלטו מהמצור על סנטנדר, טייסים וחקלאים.
לאחרונים לא היה ביקוש בצרפת, וממשלת צרפת, בהסכמה עם ממשלת פרנקו, עודדה אותם לחזור לספרד.
הרוב עשו זאת והועברו לידי שלטוו של פרנקו באירון (Irún).
משם הועברו למחנה מירנדה דה אברו (Miranda de Ebro) לטיהור על פי חוק האחריות הפוליטית.
מחנה ורנה ליד פאמייר (Pamiers) בארייז'.
מואסדון-לה-ריווייר (Moisdon-la-Rivière) וז'וינייה-דה-מוטייר (Juigné-des-Moutiers) במחוז הלואר האטלנטי (חבל בריטני, Brittany).
מחנה הריכוז ריווזאלט, במחוז הפירנאים המזרחיים.
העצורים היהודים נשלחו למחנה המעצר דרנסי, ליד פריז, הצוענים לסאלייר (Saliers) והספרדים למחנה גירס.
המשורר הצ'יליאני פבלו נרודה, אשר מונה לקונסול בפריז לענייני הגירה, ארגן את ההסעות לצ'ילה של 2,200 פליטים ספרדים שנעצרו במחנות.
הם יצאו על סיפון הוויניפג ב-2 באוגוסט 1939, והגיעו לוולפראיסו בתחילת ספטמבר 1939.
ב-1940, לאחר שגרמניה הנאצית חילקה את צרפת לאזור כבוש ולאזור חופשי, שימשו המחנות גם לכליאת יהודים, צוענים ולעיתים הומואים, והאסירים המקוריים עבדו בעבודות כפייה לשם הגדלת המחנות.
במהלך מלחמת העולם השנייה ומשטר וישי
ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם, הוקמו בצרפת מחנות בהם נעצרו נתיני מדינות אויב (גרמניה ואוסטריה), אם כי אלה נכלאו לעיתים גם במחנות שכבר התקיימו קודם לכן.
מחנות כאלה היו בבורג אן ברס (Bourg-en-Bresse), סן ויץ (Saint Witz), בורגואן-ז'ליו (Bourgoin-Jallieu), ארנדון (Arandon) ועוד.
מחנות אלו פוזרו באוגוסט 1940.
לאחר התבוסה ב-1940 וכינון משטר וישי, התמלאו מחנות אלו ביהודים, תחילה ביהודים זרים ולאחר מכן ביהודים זרים וצרפתים כאחד.
ממשלת וישי מסרה אותם בהדרגה לגסטפו, והם הועברו למחנה המעצר דרנסי, ממנו נשלחו למחנות ריכוז הרייך השלישי ובמזרח אירופה וכן למחנות ההשמדה.
לצד יהודים, רוכזו במחנות גרמנים ואוסטרים, וכן פליטים ספרדים, שגורשו מאוחר יותר.
5,000 ספרדים מתו במחנה הריכוז מאוטהאוזן.
החיילים הקולוניאליים הצרפתים נכלאו על ידי הגרמנים בשטח צרפת ולא גורשו.
הרפובליקה השלישית ומשטר וישי קראו למקומות אלה "מחנות קבלה" (), "מחנות מעצר" (), מחנות השהיה (camps de séjour), "מחנות השהיה שמורים" (), "מחנות שבויים" () וכו'.
קטגוריה נוספת נוצרה על ידי משטר וישי: "מחנות מעבר" (camps de transit), בהתייחס לעובדה שהעצורים היו אמורים להיות מגורשים לגרמניה.
מחנות מעבר אלה כללו את דרנסי, מחנה המעבר פיטיבייה ועוד.
פיטיבייה שימש בשנת 1941 עבור מבצע המעצר "הכרטיס הירוק", ומחנה דרנסי שימש בשנת 1942 עבור המעצר לקראת גירוש היהודים מפריז.
במהלך הקרב על מרסיי ב-1944 במרכז העיר, 20,000 אנשים גורשו מבתיהם ונכלאו במשך מספר חודשים במחנות צבאיים הסמוכים לפרז'וס (Fréjus): לה לג (La Lègue), קה (Caïs) ופוז'ה (Puget).
מחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף באלזס, אחד ממחנות הריכוז שיצרו הנאצים בשטח צרפתי שסופח לגרמניה, כלל תא גזים ששימש להרג של לפחות 86 עצורים (רובם יהודים) במטרה ליצור אוסף של שלדים משומרים לשימושו של הפרופסור הנאצי אוגוסט הירט.
אנקור (Aincourt), בסיין-אט-אואז (Seine-et-Oise), היה מחנה המעצר הראשון באזור הצפוני, הכבוש.
הוא נפתח ב-5 באוקטובר 1940, ובו נעצרו במהרה חברי המפלגה הקומוניסטית הצרפתית (PCF)
מפעל מלח מלכותי בארק-א-סנאן (Arc-et-Senans) במחוז דו (Doubs), ששימש למעצר צוענים
אוורייה-לה-פונסו (Avrillé-les-Ponceaux) באנדר ולואר, מחנה מעצר לצוענים
לה בארקארה (Le Barcarès) ברוסיון
מחנה המעצר בון לה רולנד בלואר
בור-לסטיס (Bourg-Lastic) בפוי דה דום, מחנה צבאי לשעבר שבו נעצרו יהודים (אנדרה גלוקסמן היה עצור שם במשך ארבע שנים).
המחנה שימש למעצר חארכי בשנות ה-60 ופליטים כורדים מעיראק בשנות ה-80.
שואזל (Choiseul), בשאטובריאן שבבריטאני, בלואר-אטלנטיק (1941–1942)
מחנה רויאיו קומפיין, פיקארדי (יוני 1941 עד אוגוסט 1944).
הוא שימש למעצר יהודים שנעצרו במהלך קרב מרסיי באוגוסט 1944. רוברט דנו (Desnos) (1900–1945) ואיש המחתרת הצרפתית המפורסם ז'אן מולן (1899–1943) עברו במחנה זה.
קודרסיו (Coudrecieux) בחבל סארת (Sarthe) שימש למעצר צוענים.
מחנה המעצר דרנסי: ב-20 באוגוסט 1941 ערכה המשטרה הצרפתית פשיטות ברחבי הרובע (המחוז) ה-11 של פריז ועצרה יותר מ-4,000 יהודים, בעיקר יהודים זרים או חסרי אזרחות.
השלטונות הצרפתיים כלאו יהודים אלה בדרנסי.
המשטרה הצרפתית הקיפה אותו בגדרות תיל וסיפקה ז'נדרמריה לשמירה על המחנה.
דרנסי היה בפיקודו של משרד הגסטפו לענייני יהודים בצרפת ואיש האס-אס הגרמני תיאודור דנקר.
חמישה מחנות משנה של דרנסי היו ברחבי פריז (שלושה מהם היו מחנות אוסטרליץ, לויתן ובסאנו - Austerlitz, Lévitan, Bassano).
הוא שימש כבית סוהר במהלך המהפכה הצרפתית; אנטואן ברנב (Antoine Barnave) נכלא שם.
מחנה המעצר גירס בפירנאים האטלנטיים, שהוקם ב-1939 עבור הפליטים הספרדים.
במהלך המלחמה המדומה, הרפובליקה השלישית השתמשה בו כדי להחזיק "בלתי רצויים", גרמנים שנמצאו בצרפת, ללא קשר למוצא אתני או נטייה פוליטית, כאזרחים זרים של מעצמת אויב.
בגירס נכלאו בתקופה זו גם אנטי-מיליטריסטים, נציגי הימין הקיצוני הצרפתי שאהדו את המשטר הנאצי, אסירים שפונו מבתי הכלא בצפון עם ההתקדמות הגרמנית, ופושעים הממתינים למשפט.
ז'רגו (Jargeau), ליד אורליאן, שימש למעצר צוענים
לינה-מונלרי (Linas-Montlhéry) במחוז סן ואואז (Seine-et-Oise), מחנה לכליאת צוענים
לה מזור (Les Mazures) במחוז הארדנים, שם נפתח מחנה מעצר ליהודים ביולי 1942 ופעל עד ינואר 1944
מחנה המעצר מריניאק (Merignac) בז'ירונד.
כאן כלא מוריס פאפון את יהודי מחוז בורדו לפני שהוסעו לדרנסי.
בין היתר נעצר שם רובר ארון.
מסליי-דו-מיין (Meslay-du-Maine), במחוז מאיין (1939–1940) (השחקן ליאון אסקין הוחזק כאן ב-1939)
מחנה מיל ליד אקס-אן-פרובאנס בבוש-דו-רון - מחנה המעצר הגדול ביותר בדרום מזרח צרפת.
2,500 יהודים גורשו משם בעקבות הפשיטות באוגוסט 1942. הסופר ליון פויכטוונגר והאמנים הסוריאליסטים הנס בלמר ומקס ארנסט היו בין האסירים שנעצרו במחנה זה.
נצוויילר-שטרוטהוף - מחנה ריכוז בניהול גרמני בהרי הווז', קרוב לכפר האלזסי נאצווילר (Natzwiller) (נאצווילר בגרמנית).
מונרווי-בלה (Montreuil-Bellay) במן ולואר, הוקם למעצר צוענים
הסופרת היהודייה אירן נמירובסקי (1903–1942) נכלאה שם.
פואטייה במחוז ויין למעצר צוענים
פור-לואי (Port-Louis), במורביה (Morbihan), במבצר
רסבדו (Recebedou), בגארון עילית, בפרברי טולוז
מחנה ריוקרוס (Rieucros) בלוז'ר (Lozère) (המתמטיקאי אלכסנדר גרותנדיק נכלא שם)
מחנה הריכוז ריווזאלט, בפירנאים המזרחיים, "הדרנסי של אזור הדרום"
מבצר רומנוויל (Fort de Romainville) היה בית כלא גרמני בפאתי פריז.
המבצר היה בשימוש הצבא הגרמני משנת 1940 והפך לכלא.
משם הופנו אנשי כוחות ההתנגדות הצרפתית ובני ערובה למחנות הריכוז הנאציים: 3,900 נשים ו-3,100 גברים נכלאו לפני שגורשו לאושוויץ, ראוונסבריק, בוכנוואלד ודכאו.
152 בני אדם הוצאו להורג על ידי כיתת יורים במבצר.
מעטים נמלטו, בהם פייר ז'ורז' (Pierre Georges), המכונה "קולונל פביאן".
מתאה, דניאל קזנובה (Danielle Casanova) הניעה ועודדה את חבריה להתעמת עם מעניהם.
מאוקטובר 1940 הוחזקו במבצר רק אסירות (חברות תנועת ההתנגדות ובנות ערובה) שנכלאו ולאחר מכן הוצאו להורג או הועברו למחנות ריכוז גרמניים מחוץ לצרפת.
עם השחרור באוגוסט 1944 נמצאו גופות נטושות רבות בחצר המצודה.
90,000 פליטים ספרדים נכלאו שם במרץ 1939, והוא נסגר רשמית ב-19 בדצמבר 1940 מסיבות סניטריות.
סן-מוריס-או-ריש-הום (Saint-Maurice-aux-Riches-Hommes) ביון, מחנה ריכוז לצוענים
סן-פול דיו (Saint-Paul d'Eyjeaux) בוויין עילית
סן-סולפיס-לה-פואנט, מחנה מעבר ליד טולוז, הוקם לאחר תחילת המלחמה המזויפת, לאסירים "המהווים סכנה לביטחון הלאומי" - בעיקר קומוניסטים מיליטנטיים.
ביוני 1940 נכלאו שם בעלי אזרחות רוסית.
מאוחר יותר נשלחו למחנה גם יהודים זרים שחיו במחבוא בדרום צרפת ונאסרו בקיץ 1942. האסירים, בעיקר הקומוניסטים, ארגנו פעילויות תרבות רבות, כולל "אוניברסיטה קטנה", שבה כל אחד תרם מידיעותיו לטובת הכלל.
מקיץ 1942 ועד סגירת המחנה באוגוסט 1944, רוב אסיריו גורשו למחנות במזרח אירופה ובגרמניה, בהם אושוויץ ובוכנוואלד.
מחנה הריכוז סאלייר (Saliers) ליד ארל בבוש-דו-רון (Bouches-du-Rhône), למעצר צוענים
שירמק (Schirmeck) באלזס, בחלק שלא סופח לרייך השלישי
מחנה ורנה (Le Vernet) בארייז', בו רוכזו 12,000 פליטים ספרדים בשנת 1939. הוא שימש מאוחר יותר למעצר של חארכי.
ויטל (Vittel) במחוז ווז', שם נכלאו אזרחים אמריקאים ובריטים
וואפי (Woippy) במחוז מוזל, הוקם ב-1943.
למשטרה הצבאית של ארצות הברית הייתה סמכות חוקית על המחנה ב- ספטם-לה-ואלון (Septèmes-les-Vallons) במחוז בוש-דו-רון.
אילאג (Ilag - קיצור של Internierunslager, מחנה מעצר) היו מחנות מעצר שהוקמו על ידי הצבא הגרמני להחזקת אזרחי בעלות הברית שנתפסו באזורים שנכבשו על ידי הגרמנים.
הם כללו אזרחים אמריקאים שנתפסו באירופה כשגרמניה הכריזה מלחמה על ארצות הברית בדצמבר 1941 ואזרחי חבר העמים הבריטי שנתפסו באזורים שנכבשו במלחמת הבזק.
נקרא גם Frontstalag 142. בסוף 1940 נכלאו בו 2,400 נשים, רובן בריטיות, ועוד 500 זקנות וחולות בבית החולים סנט ז'אק הסמוך.
בתחילת 1941 רבות מהן שוחררו.
מחנה צריפים שנפתח ביוני 1940 ושוחרר על ידי צבא ארצות הברית באוגוסט 1944. חלק מהשטח היה מוקף בתיל כדי לספק מרחב פתוח לפעילות גופנית.
בתחילת 1942 היו במחנה יותר מ-1,000 גברים בריטים.
מנות המזון הדלות תוגברו על ידי חבילות הצלב האדום הבינלאומי.
הייתה ספרייה ופעילויות ספורט ותיאטרון.
פרונט-סטלג (Frontstalag) 121 בוויטל שכן במלונות שנרכשו בספא ליד אפינאל במחוז ווז'.
רוב הבריטים הועברו למחנה זה מסן-דני ובזנסון.
בתחילת 1942 שוחררו נשים מעל גיל שישים, גברים מעל גיל שבעים וחמש וילדים מתחת גיל שש עשרה.
האסירים כללו מספר משפחות ונשים מצפון אמריקה.
למרות שוולודרום ד'איבר לא תוכנן מבחינה ארכיטקטונית כמחנה מעצר, נעשה בו שימוש במהלך המעצרים לקראת גירוש היהודים מפריז.
הוולודרום שימש למעצר גם במהלך מלחמת אלג'יריה.
באימפריה הקולוניאלית יצר משטר וישי באלג'יריה ובמרוקו מחנות עבודה ("camps de travail") ליהודים במקומות הבאים:
מחנות שימשו לאחר השחרור גם לכליאת אסירים גרמנים.
ברן, לאחר שהארמייה השלישית של פטון שחררה את העיר ב-4 באוגוסט 1944, הוחזקו כ-50,000 אסירים גרמנים בארבעה מחנות בעיר של 100,000 תושבים באותה עת.
בריווזאלט, האסירים הגרמנים עבדו בשיקום מחוז הפירנאים אוריינטל.
במחנות היה ניסיון לסיוע הומניטרי לצד דיכוי, והגבלות כליאה וסיוע היו שונות מאוד (פליטים הונגרים זכו ליחס טוב יותר מאשר צרפתים מהודו-סין).
מחנות כליאה פעלו במהלך מלחמת אלג'יריה (1954–1962), בדרך כלל תחת השם "מחנות ארגון מחדש" (camps de regroupement).
באלג'יריה הממשל הקולוניאלי השתמש במחנות כטקטיקה נגד התקוממות, כאשר עד 2 מיליון אזרחים עברו טרנספר בתוך אלג'יריה לכפרים שנועדו לשכן את המועברים ולשטחי מטרופולין צרפתיים, כדי למנוע את נפילתם תחת השפעתה של החזית לשחרור לאומי של אלג'יריה.
בצרפת, מספר מחנות ששימשו במשטר וישי נפתחו שוב, בפריז במיוחד, כדי להחזיק חשודים בחברות בחזית לשחרור לאומי של אלג'יריה ועצמאיים אלג'יראים אחרים.
מחנות הכליאה שימשו גם למעצר חארכי (אלג'יראים שלחמו בצד הצבא הצרפתי) לאחר הסכמי אוויאן ב-19 במרץ 1962 ששמו קץ רשמי למלחמה.
מחנה הריכוז ריווזאלט בפירנאים המזרחיים, ובור-לאסטיס (Bourg-Lastic) בפוי דה דום, ששימשו לכליאת יהודים, שימשו גם לכליאת חארכי בשנות ה-60, ולפליטים כורדים מעיראק בשנות ה-80.
מחנות הפליטים הסהרהיים בטינדוף, אלג'יריה, הם אוסף של מחנות פליטים שהוקמו במחוז טינדוף, אלג'יריה בשנים 1975–1976 עבור פליטים סהרהים שנמלטו מפני הכוחות המזוינים של מרוקו, שהתקדמו דרך סהרה המערבית במהלך מלחמת סהרה המערבית.
כיום רוב הפליטים המקוריים עדיין חיים במחנות.
ההזדמנויות המוגבלות לביטחון עצמי בסביבה המדברית הקשה אילצו את הפליטים להסתמך על סיוע הומניטרי בינלאומי להישרדותם.
עם זאת, מחנות טינדוף שונים מרוב מחנות הפליטים ברמת הארגון העצמי.
רוב העניינים וארגון חיי המחנה מנוהלים על ידי הפליטים עצמם, עם מעט התערבות חיצונית.
המחנות מחולקים לחמישה וילאייטים (מחוזות) על שם ערים בסהרה המערבית; לעיון (אל-עיון), אווסרד, סמארה, דאח'לה ולאחרונה קייפ בוג'דור (או הדאירה של בוג'דור).
בנוסף, ישנו מחנה לוויין קטן יותר המכונה "27 בפברואר", הכולל פנימייה לנשים ומחנה מנהלי בשם רבוני.
המאהלים פרוסים על שטח די גדול.
רובם נמצאים במרחק של שעה נסיעה מהעיר האלג'יראית טינדוף, מחנה דאח'לה שוכן 170 ק"מ לדרום מזרח.
המחנות הם גם המפקדה של האזור הצבאי השישי של רפובליקה סהרה הערבית הדמוקרטית.
מחנות הפליטים מנוהלים על ידי חזית פוליסריו, שהיא החלק המינהלי של רפובליקה סהרה הערבית הדמוקרטית (SADR).
הממשלה הגולה והממשל של SADR ממוקמים במחנה רבוני.
מחנות טינדוף מחולקים ליחידות משנה מנהליות הבוחרות בעצמן את הפקידים שייצגו את השכונות בקבלת החלטות פוליטית.
כל אחת מארבעת ה "וילאטיים" (מחוזות) מחולקת לשש או שבע "דאיירות" (כפרים), אשר בתורן מחולקות ל"בריוס" (שכונות).
ועדות מקומיות מחלקות מוצרים בסיסיים, מים ומזון, בעוד שרשויות "דאירה" המורכבות על ידי נציגי ה"בריוס" אחראיות על בתי הספר, פעילויות תרבות ושירותי רפואה.
יש הטוענים כי הדבר מביא לצורה של דמוקרטיה בסיסית ברמת ניהול המחנה, וכי הדבר שיפר את יעילות חלוקת הסיוע.
נשים פעילות בכמה רמות של מינהל בעיקר באמצעות האיחוד הלאומי של נשים סהרוואיות, ונציבות האו"ם לפליטים העריך את חשיבותן בניהול המחנה והמבנים החברתיים.
לפי חזית פוליסריו, אלג'יריה אינה מתערבת בארגון שלה, ומתייחסת לאזור כאזור תחת שלטון עצמי של סהרה, אם כי הצהרות של האחראים לשעבר של פוליסריו סותרות זאת.
בעוד שלצבא האלג'יראי יש נוכחות משמעותית בעיר הסמוכה טינדוף, אלג'יריה מתעקשת שהאחריות לזכויות האדם במחנות היא של הפוליסריו.
תושבי המחנה כפופים לחוקה ולחוקים של רפובליקת הסהרה המערבית.
מערכת משפט מקומית, עם בתי משפט ובתי כלא, מנוהלת על ידי חזית פוליסריו.
לקאדים מקומיים (שופטי שריעה) יש סמכות שיפוט בנושאי מעמד אישי ודיני משפחה.
חזית פוליסריו נתנה חשיבות לחינוך מיום הקמה.
הרשויות המקומיות הקימו 29 גני ילדים, 31 בתי ספר יסודיים ושבעה בתי ספר תיכוניים, המוסדות האקדמיים של '27 בפברואר' ו'12 באוקטובר' וכן מרכזי הכשרה טכניים שונים (מבלי לשכוח שמחנות טינדוף מונים 90,000 פליטים).
בעוד חומרי ההוראה עדיין נדירים, שיעור האוריינות עלה מכ-5% בהקמת המחנות ל-90% ב-1995 חינוך ילדים הוא חובה, וכמה אלפים קיבלו השכלה אוניברסיטאית באלג'יריה, קובה ובספרד כחלק מחבילות סיוע.
במחנות ישנן 27 מרפאות, בית חולים מרכזי וארבעה בתי חולים אזוריים.
גברים ממלאים שירות צבאי בכוחות המזוינים של הרפבובליקה.
בשנות המלחמה, לפחות חלק מהנשים נרשמו ליחידות עזר ששמרו על מחנות הפליטים.
מספר הפליטים הסהראווים במחנות טינדוף שנוי במחלוקת ורגיש מבחינה פוליטית.
מרוקו טוענת שחזית פוליסריו ואלג'יריה מעריכות יתר על המידה את המספרים כדי למשוך תשומת לב פוליטית וסיוע חוץ, בעוד שחזית פוליסריו מאשימה את מרוקו בניסיון להגביל סיוע אנושי כאמצעי לחץ על אוכלוסיות פליטים אזרחיות.
מספר הפליטים יהיה חשוב גם בקביעת משקלם הפוליטי במקרה אפשרי של משאל עם לקביעת מעמדה העתידי של סהרה המערבית.
השלטונות האלג'יריים העריכו את מספר הפליטים הסהראווים באלג'יריה ב-165,000. נתון זה נתמך על ידי חזית פוליסריו, אם כי התנועה מכירה בכך שחלק מהפליטים חזרו למאוריטניה, מדינה המאכלסת כ-26,000 פליטים מהסהרה.
נציבות האו"ם לפליטים התבססה על הנתון של אלג'יריה במשך שנים רבות, אך ב-2005 החשש מפני התנפחותו הוביל את הארגון לצמצם את המספר ל-90,000 בהתבסס על ניתוח תמונות לוויין.
נציבות האו"ם מנהלת דיאלוג עם ממשלת אלג'יריה והנהגת הפליטים, ומבקשת לערוך מפקד אוכלוסין כדי לקבוע את המספר המדויק של הפליטים במחנות.
בשנת 1998, משלחת מינורסו של האו"ם זיהתה 42,378 מבוגרים בגילאי הצבעה במחנות, נספרו רק אלו שיצרו קשר עם משרדי הרישום של הנציגות ולאחר מכן הצליחו להוכיח כי מוצאם מסהרה המערבית שלפני 1975. לא נעשה ניסיון להעריך את מספר האוכלוסייה הכולל במחנות.
ממשלת מרוקו טוענת כי המספר הכולל של פליטים הוא כ-45,000 עד 50,000, וכן כי אנשים אלה מוחזקים במחנות על ידי חזית פוליסריו בניגוד לרצונם.
עם זאת, סוכנות הביון המרכזית מציינת כי ישנם כ-100,000 פליטים במחנות בחסות אלג'יריה ליד העיירה טינדוף בלבד.
אזור טינדוף ממוקם על ה"חמאדה", מישור מדברי רחב ידיים של מדבר סהרה.
הטמפרטורות בקיץ בחלק זה של החמאדה, שנקרא גם "גן השטן", הן לרוב מעל 50 מעלות צלזיוס וסופות חול תכופות משבשות את החיים הרגילים.
יש מעט או אין צמחייה, ויש לאסוף עצי הסקה ברכב במרחק עשרות קילומטרים.
רק למעטים מהמחנות יש גישה למים, ומקורות השתייה אינם נקיים ואינם מספקים לכלל אוכלוסיית הפליטים.
לא ניתן לקיים חיים בסיסיים בסביבה זו, והמחנות תלויים לחלוטין בסיוע חוץ.
מזון, מי שתייה, חומרי בניין וביגוד מובאים ברכב על ידי סוכנויות סיוע בינלאומיות.
מזון בסיסי מובא מנמל אוראן לראבוני על ידי תוכנית המזון העולמית (WFP) בשיתוף הסהר האדום האלג'יראי (ARC) וממשלת אלג'יריה, בעוד שחלוקת המזון מראבוני מאורגנת על ידי חזית פוליסריו בשיתוף הסהר האדום המערבי של סהרה (WSRC).
עם עלייתה של כלכלת שוק בסיסית, חלק מהפליטים הצליחו לרכוש מכשירי טלוויזיה ולהשתמש במכוניות; כמה מאות צלחות לוויין צצו בשנים האחרונות.
אוכלוסיית הפליטים סובלת ממחסור בירקות, מזון מזין ותרופות.
לפי נתוני האומות המאוחדות ותוכנית המזון העולמית, 40% מהילדים סובלים ממחסור בברזל, ו-10% מהילדים מתחת לגיל חמש סובלים ממחסור חריף בתזונה.
32% סובלים ממחסור כרוני בתזונה.
47% מהנשים סובלות ממחסור בברזל.
גשמים עזים ושיטפונות הרסו חלק ניכר מהמחנות בפברואר 2006, מה שגרם לתגובת משבר של UNHCR ותוכנית המזון העולמית (WFP), להחלפת דיור שנהרס באוהלים ולספק מזון לכיסוי מחסנים שאבדו.
תוכנית המזון העולמית הביעה שוב ושוב את דאגתה ממחסור בתרומות, והזהירה מפני השלכות בריאותיות חמורות אם הצרכים לא ייענו.
נציבות האו"ם לפליטים הזהירה בתחילת 2007 כי הדרישות לא נענו במחנות הסהרה, וכי קיים בהם תת-תזונה חמורה.
צוין כי המצב גרוע במיוחד בדאח'לה, האזור הפחות נגיש.
באוקטובר 2015, גשמים כבדים הציפו שוב את מחנות הפליטים, והרסו בתים (עשויים מלבני חול), אוהלים וציוד מזון.
הנציבות האירופית מתייחסת לפליטים הסהרהיים כאל "הפליטים הנשכחים".
חזית פוליסריו ניסתה לקדם את המחנות באמצעות דגש על חינוך, מיגור השבטיות ומתן זכויות לנשים.
ב-1974 הוקם האיחוד הלאומי של נשים סהרוואיות.
תפקידן של הנשים הסהרוואיות היה מרכזי כבר בחיים הפרה-קולוניאליים והקולוניאליים, אך התחזק עוד בשנות המלחמה (1975–1991), כאשר נשים סהרוואיות ניהלו את רוב הממשל של המחנות, בעוד הגברים נלחמו בחזית.
זה, יחד עם שיעורי אוריינות וחינוך מקצועי, יצר התקדמות גדולה בתפקידן של נשים בחברה הסהרה.
החזרתם של מספר רב של גברים סהרוואים מאז הפסקת האש ב-1991 האטה את ההתפתחות הזו לפי, אך נטען כי נשים עדיין מנהלות את רוב הממשל של המחנות, ואיגוד הנשים בסהרה UNMS פעיל בקידום מעמדן.
עם זאת, נשים שהיו תושבות המחנות טענו שנשים במחנות הפליטים נשללות מזכויות היסוד שלהן והן קורבנות של הדרה ואלימות מינית.
בעוד שמספר ארגונים בינלאומיים (ECHO, WFP, אוקספם, UNHCR ועוד) פעילים במחנות, חזית הפוליסריו מתעקשת להשתמש בעיקר בצוות מקומי לבנייה, הוראה וכו'.
היא טוענת שזה יעזור להפעיל את אוכלוסיית הפליטים, כדי למנוע תחושת קיפאון וחוסר תקווה לאחר 30 שנות גלות.
עם זאת, מקומות העבודה נותרו נדירים ואלו הסהראווים שהתחנכו באוניברסיטאות בחו"ל יכולים למצוא רק לעיתים רחוקות אם בכלל הזדמנויות להשתמש בכישוריהם.
כמה סהראווים עובדים בעיר טינדוף הסמוכה.
כלכלה מוניטרית פשוטה החלה להתפתח במחנות במהלך שנות ה-90, לאחר שספרד החליטה לשלם פנסיה לסהראווים שגויסו בכפייה כחיילים "בטרופאס נומאדס" בתקופה הקולוניאלית.
הכסף הגיע גם מסהראווים שעבדו באלג'יריה או מחוצה לה, ומפליטים שמנהלים אורח חיים מסורתי של בדואים וטוארגים, הרועים בקר באלג'יריה, מאוריטניה ובאזורים שבידי פוליסריו של מערב סהרה.
עם זאת, הכלכלה הפרטית נותרה מוגבלת מאוד, והמחנות ממשיכים לשרוד בעיקר באמצעות סיוע חוץ וסיוע אלג'ירי.
מכיוון שחזית פוליסריו ומרוקו עדיין נמצאות במלחמה, ביקורים בין המחנות והחלקים שבשליטת מרוקו של סהרה המערבית הם כמעט בלתי אפשריים, כאשר החומה המרוקאית מעכבת את התנועה דרך סהרה המערבית, וגבול אלג'יריה-מרוקו סגור.
בנוסף אלפי משפחות הופרדו למשך 30 שנה, מצב כואב לאוכלוסייה הן בסהרה המערבית והן במחנות הפליטים.
בשנת 2004, ניהלה נציבות האו"ם לפליטים תוכנית חילופי ביקורי משפחות לביקורים של חמישה ימים למספר מצומצם של אנשים, המגיעים מהמחנות לשטחים שבשליטת מרוקו ולהפך.
האו"ם גם הקים שירותי טלפון ודואר בין המחנות לסהרה המערבית שבידי מרוקו.
בעוד שפוליסריו מתלוננת על דיכוי של פעילי זכויות אדם סהראווים בחלקים שבשליטת מרוקו של סהרה המערבית; ממשלת מרוקו, קבוצות מתנגדים בתוך פוליסריו, כמו גם חברים לשעבר בפוליסריו, טענו כי מחנות הפליטים הם מדי פעם זירת הפרת זכויות אדם נגד אוכלוסיית הפליטים על ידי פוליסריו.
חזית פוליסריו הכירה בדיווחים על התעללות בשנות השבעים והשמונים, אך מכחישה את ההאשמות בהתעללות מתמשכת.
דיווחים על מכות ועינויים, במקרים רבים שהובילו למוות, של שבויי מלחמה מרוקאים שהוחזקו בעבר במחנות זכו לגיבוי של כמה ארגוני זכויות אדם, מה שנראה כי תרמו לשחרורם של אחרוני האסירים הללו עד הקיץ.
של 2005. ישנן תלונות על הגבלות על התנועה בין המחנות, כאשר מרוקו מתארת אותן כמנותקות לחלוטין מהעולם החיצון, אך רשויות המחנות טוענות שזה לא נכון, וכי הן פשוט עוסקות ברישום תנועות למטרות הקצאת סיוע.
ארגוני זכויות אדם המבקרים הגיעו למסקנה כי התנאים בעייתיים בכל הקשור לקיום בסיסי, אך מצב זכויות האדם משביע רצון.
ביקור של OHCHR (משגיחי זכויות האדם של האומות המאוחדות) בסהרה המערבית שבשליטת מרוקו ובמחנות הפליטים טינדוף בשנת 2006 לא תיעד שום תלונות על הפרת זכויות אדם במחנות, אך הדגיש את הצורך במידע נוסף.
עם זאת, הדו"ח, שמתח ביקורת קשה על התנהלות מרוקו בסהרה המערבית, זכה לטענות כמוטה ומפלגתי על ידי ממשלת מרוקו.
באפריל 2010 קראה ממשלת סהרה לאו"ם לפקח על זכויות האדם בשטחים המשוחררים ובמחנות הפליטים, והצהירה כי "אנו מוכנים לשתף פעולה באופן מלא עם שומרי זכויות האדם של האו"ם בשטח שבשליטתנו.
על האו"ם להתייחס להצעה זו ברצינות, ולבקש ממרוקו לעשות כמוהו".
2011 חטיפת עובדים זרים לא ממשלתיים
ב-23 באוקטובר 2011, שלושה עובדי סיוע הומניטרי אירופאים נחטפו בראבוני, המרכז המנהלי של מחנות הפליטים.
שלושת בני הערובה היו שני אזרחים ספרדים (אנריק גוניאלון ואיינהואה פרננדס דה רינקון) ואישה איטלקייה (רוסלה אורו); כולם חברים בארגונים לא ממשלתיים הומניטריים.
במהלך החטיפה, אנריק גוניאלון ושומר סהרה נפצעו על ידי התוקפים, שלפי מקורות פוליסריו הגיעו ממאלי.
בתחילה אמר בראהים ע'אלי, שגריר רפובליקת הסהרה המערבית באלג'יר, כי ארגון אל-קאעידה במגרב האיסלאמי (AQMI) אחראי לתקרית זו.
מקורות ביטחוניים מאוריטניים ומאליים הצביעו גם על אל קאעידה כמבצעי החטיפה.
החטיפה זכתה לגינוי נרחב בינלאומי, למשל על ידי הוועדה האפריקאית לזכויות אדם וזכויות העמים והאיחוד האירופי.
החטופים שוחררו לחופשי על ידי התנועה לאחדות וג'יהאד במערב אפריקה (MOJWA) בגאו, מאלי ב-18 ביולי 2012, והועברו לבורקינה פאסו ומאוחר יותר לספרד.
המשוררים הדג'טו עליאת סוולם וחוסין מולוד כתבו על החיים במחנה המחאה גדיים איזיק.
מחניך הוא כתב עת תורני היוצא לאור על ידי ענף ההלכה של הרבנות הצבאית ועוסק בהלכות צבא ובהלכות מלחמה.
הגיליון הראשון יצא לאור בתשס"ז, ועד לתשפ"ו יצאו לאור עשרה גיליונות.
מטרת כתב העת הוגדרה על ידי עורכיו:
כתב העת ממשיך את מחניים, שהיווה ביטאון הרבנות הצבאית בשנים תש"ט-תשל"ב ותשנ"ב-תשנ"ו, אך בשונה ממחניים שהיה פתוח לכותבים מחוץ לרבנות הצבאית ועסק בנושאים מתחלפים, במחניך רוב מוחלט של המאמרים עוסקים בהלכות צבא ונכתבים על ידי רבנים צבאיים.
החל מגיליון ו, כל המאמרים ללא יוצא מן הכלל נכתבים על ידי רבנים צבאיים.
רוב המאמרים עוסקים בשאלות הלכתיות שמתעוררות בצה"ל בימינו, ומקצתם במחקרים בנושאים צבאיים מגוונים, הלכתיים והגותיים, וכן בנושאים צבאיים בתנ"ך ובמלחמות המתוארות בו.
חלק מהמאמרים נכתבים במסגרת שבוע בית מדרש שאותו מקיימים הרבנים הצבאיים לצורך השתלמות תורנית בשטף עשייתם הצבאית.
חלק מהכותבים הם רבנים צבאיים במילואים.
בפתח כל גיליון מצוין שהמאמרים משקפים את דעת כותביהם, ולא בהכרח את עמדתה הרשמית של הרבנות הצבאית.
ליד שמו של כל מחבר מצוינים דרגתו הצבאית ותפקידו בצבא, וכך גם ליד שמותיהם של חברי המערכת.
כתב העת הוקם ביוזמת הרב יהושע לביא, שגם ערך את שלושת הגיליונות הראשונים, שלושתם הודפסו בהוצאה לאור של משרד הביטחון.
שמו של כתב העת לקוח מהפסוק בתורה: "והיה מחניך קדוש" (דברים כג, טו), שמתייחס לקדושת המחנה הצבאי.
הגיליונות הבאים נערכו על ידי עורכים שונים.
הגיליון השישי הוקדש לזכרו ולעילוי נשמתו של הרב שלמה גורן, והגיליון השמיני הוקדש לזכרו ולעילוי נשמתו של הרב חיים קניבסקי, שנפטר זמן קצר לפני פרסום הגיליון.
מחסום אֶרְלִיךְ-שְווֵבֶּל , או ESB, הוא מחסום אנרגטי לדיפוזיה של אטומים על פני השטח של גביש, שעליו עליהם להתגבר כדי לחצות שפת מדרגה (איור 1).
כאשר קיים מחסום כזה בשפת המדרגה יתקשו האטומים המפעפעים על פי השטח, ה, לעבור את שפת המדרגה ולרדת למישור האטומי הנמוך יותר.
לאדאטומים אלו תהיה, לכן, הסתברות גבוהה יותר להיות מוחזרים חזרה למדרגה (לטרסה) ממנה באו.
מחסום נוסף זה התגלה על ידי ו-F.
Hudda, מ בסקנקטדי (ניו יורק) ב-1966, במהלך צפייה בשיקוע טיטניום על טיטניום ב.
מיד אחר כך תיארו אותו תאורטית ריצ'רד שוובל, מ באלבקרקי (ניו מקסיקו), ואדוארד ג'יי שיפסי (Shipsey), מאוניברסיטת המדינה של אוהיו בקולומבוס.
הם גם ציינו שלמחסום זה יש השפעה מייצבת על הגידול של גבישים באופן של זרימת מדרגות.
איור 2 מסביר מהיכן נובע מחסום ארליך-שוובל: האדאטום מהמדרגה (הטרסה) העליונה צריך לשבור קשרים כימיים עם האטומים שעל פני המדרגה, בניסיונו לעבור את השפה היורדת של המדרגה, כדי להיכנס לאתר התגבשות.
מהטרסה התחתונה, לעומת זאת, האדאטום יוצר קשרים נוספים עם האטומים שבמדרגה, והאנרגיה שלו קְטֵנָה.
לקונפיגורציה של הקשרים הבודדים על פני השטח יש השפעה על הקישור של האדאטומים מעל ומתחת לשפת המדרגה.
לפיכך גובה המחסום תלוי בחומר, בכיוון הגבישי של פני השטח וברקונסטרוקציה המשטחית (התלויה, מצידה, בטמפרטורה ובשטף האטומים המגיע לפני השטח).
השפעת המחסום על גידול גבישים ואפיטקסיה
מחסום האנרגיה הנוסף בשפת המדרגה מקטין את קבוע ההצטרפות של אדאטומים לשפה מהמדרגה העליונה, יחסית לזה מהמדרגה התחתונה.
מידת הא-סימטריה בקצבי ההצטרפות תלויה בגובה המחסום, אך גם בתנאי הגיבוש.
בטמפרטורות גידול גבוהות מספיק, לאדאטומים תהיה אנרגיה מספקת לדלג בקלות מעל למחסום זה.
יש, אם כן, להתחשב בשני גורמים: מחסום ארליך-שוובל עצמו (מידת ההבדל בהסתברויות הלכידה של אדאטומים מהמדרגה העליונה ומהמדרגה התחתונה) ותנאי הגידול.
ל-ESB השפעה על התפתחות המדרגות במהלך גידול גבישים ובאפיטקסיה.
ההשפעה יכולה להיות מייצבת, זאת אומרת שהפרעה על פני השטח (למשל רוחב מדרגות שונה) תדעך עם התקדמות הגידול (פני השטח מתפתחים כך שלכל המדרגות רוחב דומה).
אך מחסום זה יכול לגרום גם לתופעות של חוסר יציבות בגידול (יצירת תלוליות על פני השטח, מדרגות מתפתלות, וקיבוץ מדרגות).
ה-ESB משפיע גם על הטמפרטורה הקריטית למעבר מזרימת מדרגות (Step Flow – SF) לגרעון איים דו-ממדיים (two dimensional island growth – 2D-IG).
הטמפרטורה הקריטית למעבר מ-SF ל-2D-IG
במהלך רישום אוסצילציות RHEED במהלך הומו-אפיטקסיה של GaAs באפיטקסיית קרן מולקולרית (MBE) על מצעים ויסנליים (שפני השטח שלהם במיסאורינטציה קלה ממישור גבישי ראשי, ולכן יש עליהם מערך מדרגות) כפונקציה של טמפרטורת הגידול, הבחינו ניב (Neave) וחבריו בהעלמות האסוצליציות כשטמפרטורת הגידול עלתה מעל לטמפרטורה מסוימת.
בטמפרטורות נמוכות מטמפרטורה קריטית זו יש לאדאטומים ניידות נמוכה (כלומר מרחק דיפוזיה קצר), כך שלפני שהם מצליחים להגיע לשפת המדרגה התוחמת את הטרסה, הם פוגשים האחד את השני, ומתגרענים לגרעין גיבוש דו-ממדי.
גרעון דו-ממדי זה על הטרסות מניב את האוסצילציות בעוצמת ה-RHEED.
בטמפרטורות גבוהות, לעומת זאת, אין גרעון כזה, כי לכל האדאטומים יש ניידות מספקת (מרחק דיפוזיה ארוך מספיק) כדי להגיע אל שפות המדרגות ולהילכד בהן – אופן גידול של זרימת מדרגות.
את סוג הגידול, איים דו-ממדיים והתמזגותם (2D-IG, פנל (a) באיור 3) או זרימת מדרגות (SF, פנל (b) באיור 3), קובע, אם כן, היחס בין מרחק הדיפוזיה של האדאטומים ובין הרוחב הממוצע של המדרגות.
כשיחס זה נמוך (טמפרטורת גידול נמוכה או מדרגות רחבות, כלומר קטנה של פני השטח ביחס למישור גבישי ראשי) הגידול יתקדם במנגנון 2D-IG; וכשליחס הזה ערך גדול (טמפרטורה גבוהה או מדרגות צרות וצפופות - זווית מיסאורינטציה גבוהה) תתקבל זרימת מדרגות.
נניח לרגע שבשפת המדרגות בפני השטח יש מחסומי ES גבוהים אינסופית (∞ = ESB, פנל (c) באיור 3).
במקרה זה אף אדאטום לא יכול לעזוב את המדרגה על ידי ירידה מטה.
אם האדאטומים אינם מתנדפים (אין דסורפציה) אז עליהם לפעפע את כל רוחב המדרגה עד לשפה העולה, ולהצטרף אליה (או לחזור חזרה למדרגה עליה היו).
לכן, מרחק הדיפוזיה הנדרש לכל האטומים על המדרגה על מנת להגיע לשפת המדרגה הַגְּדֵלָה הוא רוחב המדרגה עצמה.
בקיצון השני, כאשר אין מחסום כלל (ESB = 0, פנל (d) באיור 3), מרחק הדיפוזיה הדרוש הוא רק חצי רוחב המדרגה.
(ועבור מחסום בגובה סופי, מרחק הדיפוזיה נמצא בין שני ערכי הקיצון האלה.) כלומר, בנוכחות מחסום ES, המעבר מזרימת מדרגות (גרעון חד-ממדי) לגידול איים דו-ממדיים מתרחש כאשר היחס מרחק דיפוזיה לרוחב מדרגה גדול יותר מאשר בהיעדר המחסום בשפת המדרגה.
מצב זה מוראה סכמטית בפנל המרכזי שבאיור 3. למשל, ברוחב מדרגה מסוים הנתון על ידי הקו האופקי 'AA באיור 3, רק מתחת למרחק דיפוזיה שערכו C יתקבל 2D-IG אם ESB = 0, ואילו אם ∞ = ESB המעבר מ-2D-IG ל-SF יקרה רק כאשר מרחק הדיפוזיה גדול מ-D.
אם המדרגות על פני השטח רחבות יותר ('BB באיור 3), המעברים הללו יתרחשו במרחקי דיפוזיה גדולים יותר: E ו-F, בהתאמה.
הטמפרטורה הקריטית למעבר מ-2D-IG ל-SF תשתנה, אם כן, על פי הקווים האלכסוניים עם ESB = 0 ועם ∞ = ESB כמוראה בפנל המרכזי שבאיור 3.
ההשפעה המייצבת של ESB בגידול בזרימת מדרגות על מצעים ויסינליים - החלקת פני השטח
למחסום ES יכולה להיות השפעה מטיבה על הגידול אם הוא מתקדם באופן זרימת מדרגות (SF), שכן המשמעות של מחסום זה היא שלאדאטומים יש סיכוי גבוה יותר להצטרף לשפת המדרגה העולה (כלומר מהטרסה שמלמטה) מאשר ליורדת (מהטרסה שמעליה – איור 4).
זאת אומרת, שהאדאטומים (העיגולים הכהים באיור 4) שמצטרפים לכל שפת מדרגה מגיעים בעיקר מהטרסה שמתחתיה, זו שלפני השפה העולה.
בפני שטח כאלו, עם מדרגות במרווחים לא אחידים, מגיע אל שפת מדרגה שלפניה טרסה צרה שטף אדאטומים נמוך (מצוין בחץ כחול דק באיור 4), כי שטח האיסוף שלה קטן, ולכן היא מתקדמת לאט.
לעומת זאת לשפת מדרגה שלפניה טרסה רחבה, כלומר שיש לה שטח איסוף גדול, מגיע שטף גדול של אדאטומים (חץ כחול עבה), והיא מתקדמת מהר יותר.
כך שההפרעה דועכת עם התפתחות הגידול: המדרגות נהיות בעלות רוחב דומה.
אפקט חשוב זה משמש באפיטקסיה להחלקת פני השטח של המצע על ידי גידול שכבה חוצצת (באפר) הומו-אפיטקסיאלית או הטרו-אפיטקסיאלית עם קוואזי תֵּאוּם סריגי.
ההשפעה המערערת של ESB בגידול על מצעים סינגולריים - גידול תלוליות
כך נוצרות שפות, שאליהן מצטרפים אדאטומים מהטרסה התחתונה, המקורית, ומגדילים אותו לאי דו-ממדי (t1 באיור 5).
בגלל מחסום ES האדאטומים מוחדרים לשריג הגדל בשפות של האי הזה.
יש לכך שתי תוצאות: ראשית, האי מתרחב לטרלית עד אשר אירוע גרעון דו-ממדי נוסף יכול להתרחש עליו (t2 באיור).
משזה קורה האי החדש מתרחב לטרלית עד אשר מתגרען עליו אי נוסף (t3), וכך ממשיך התהליך הלאה, תוך יצירת תלולית.
שנית, מאחר שאין (כמעט) דיפוזיה כלפי מטה, רק האדאטומים שמגיעים מהשטח שבין האיים הדו-ממדיים הללו יכולים להזין את שפת המדרגה הנמוכה ביותר, ורק האדאטומים המצויים על שפת המדרגה הנמוכה ביותר יכולים להזין את השפה של המדרגה השנייה מלמטה.
אם כן, מאחר שאדאטומים מוחזרים מהשפות של מדרגות יורדות ומצטרפים באופן מועדף לשפות של מדרגות עולות, הזרם הוא כלפי מעלה – "במעלה ההר".
זרם תְּלוּי גידול זה של האדאטומים על פני השטח הוא המקור לאי-יציבות, שגורמת לתלוליות.
הריכוז של האדאטומים המפעפעים על פני השטח נשמר על ידי שטף האטומים הפוגע, ועל כן הזרם על פני השטח הוא אפקט של אי-שיווי משקל.
מורפולוגיות טיפוסיות הנוצרות על ידי מחסום ES הן תלוליות עם טרסות מוגדרות היטב, כך שהן נראות כמו עוגות חתונה, או פירמידות מקסיקניות (התלולית השמאלית שבאיור 6).
הצורה המדויקת של תלוליות אלו נקבעת על ידי גובהו של מחסום ES.
עבור מחסומים נמוכים, הן גדולות ושטוחות עם סדקים עמוקים ביניהן, בעוד שעבור מחסומים גבוהים התלוליות גבוהות ובעלות ממד לטרלי קטן.
עם התקדמות הגידול מתמזגות התלוליות לכדי שכבה רציפה, כשהמדרגות החיצוניות של האיים נפגשות.
עם זאת מאחר שהדיפוזיה מטה מוגבלת, ייתכן שייווצרו פגמים בגבולות אלו.
יתרה מכך, יש אפשרות שהדיפוזיה מטה משתנה כאשר שפת המדרגה מגיע לפאה (פסטה) בכיוון גבישי מסוים.
פאה כזו יכולה לייצב את האינקורפורציה, או אף לגרום לאינקורפורציה שונה, של זיהומים.
ראוי להבדיל בין התלוליות בצורת "עוגת חתונה" הנוצרות בגלל ESB בשפות המדרגות (כמו התלולית השמאלית באיור 6) ובין פירמידות ספירליות (התלולית הימנית באיור 6) שהן תוצאה של גידול סביב נקע בורגי (או הרכיב הבורגי של נקע) שמצוי בפני המצע, כפי שהסביר פרנק.
הנקע הבורגי מספק לאדאטומים את אתרי ההצטרפות לגביש, בהיעדר שפות מדרגה על פני השטח הסינגוליים.
ההשפעה המערערת של ESB על שפות המדרגות - התפתלות מדרגות
כמו שרק לעיתים רחוקות פני שטח הם חלקים לגמרי, כך גם רק לעיתים רחוקות תהיינה מדרגות אמתיות ישרות לגמרי.
המדרגות משוטטות אנה ואנה בסקלת מרחק קצרה מאד.
הדבר נכון בעיקר במהלך הגידול כאשר המדרגה אוספת אליה אדאטומים חדשים.
אפילו אם המדרגה הייתה ישרה לגמרי בהתחלה, צורתה חייבת להשתנות כדי שהגידול יתרחש.
כך שעל פני שטח ויסינליים עם זוויות מיסאוריינטציה נמוכות, ההשפעה המערערת של מחסום ארליך-שוובל מתבטאת לא רק בהופעת תלוליות, אלא גם בהופעת מורפולוגיה של התפתלות מדרגות (step-meandering).
התיאור הסכמטי באיור 7 מדגים זאת: על פני שטח הגביש ישנן בזמן t=0, במקרה זה, שתי מדרגות, כשהימנית מהשתיים מפותלת יותר מהשמאלית.
קיומו של מחסום ארליך-שוובל בשפות המדרגות גורם לכך שהאדאטומים המטיילים על המדרגה הנמוכה הם שיקבעו את קצב התקדמות המדרגה.
לאדאטומים אלו קל יותר להגיע לבליטה (החץ הכחול) מאשר ל"שקע" (החץ האדום).
לכן הבליטה תגדל מהר יותר, ושפת המדרגה תתעוות יותר ויותר.
כתוצאה מהגידול מתקדמות שתי המדרגות ימינה (הפנל הימני בזמן t1; מקום השפות בתחילת הגידול, ב-t=0, מצוין בפנל זה על ידי הקווים המרוסקים).
המדרגה הימנית יותר, המפותלת, נעה מרחק רב יותר (כי שטח האיסוף שלה גדול יותר) ונהייתה מפותלת יותר.
עד כה התייחסנו ל-ESB בשפת המדרגה היורדת – אפקט דו-ממדי הקרוי לעיתים SESE (step Ehrlich-Scwöbel effect).
יש גם אפשרות ל-ESB חד-ממדי במעבר האדאטומים על פני ברך (kink) בזמן שהם נעים לאורך שפת המדרגה: KESE (kink Ehrlich-Scwöbel effect).
מצב זה מתואר באיור 8. קיום המחסומים בנקודות הברך יגרום לתופעות דומות לאלו של SESE אך בחד-ממד.
שתי נקודות ברך סמוכות עם כיוונים הפוכים בזמן t=0 תגרומנה להתפתחות תלולית חד-ממדית, שבהתפתחותה (זמנים t1 ו-t2) תיצור מעין "אצבע" – התפתלות של המדרגה.
זהו מצב דומה למתואר באיור 5 אלא שהפעם נקודת המבט היא כלפי פני השטח מלמעלה, כשהעיגולים הבהירים מייצגים את שטח המדרגה, והעיגולים הכהים מייצגים את האדאטומים הנעים על גבי השפה.
התפתלות המדרגה כתוצאה מ-ESB חד-ממדי נקראת גם האי-יציבות של ביילס-זנגוויל (Bales-Zangwill instability).
שני האפקטים הללו, שגורמים להתפתלות המדרגות, יכולים להיות קיימים בו-זמנית.
התלות של החריגה בשפת המדרגה (l) תלויה בשני המקרים בקצב הגידול (Vgr) על פי : l ~ Vgr-b.
לכן, KESE שכיח יותר, כל עוד ה-ESB ב-SESE אינו גבוה מאד.
כפי שראינו קודם מחסום ארליך-שוובל גורם להשוואת הרוחבים של המדרגות: כאשר יש בגרם מדרגות היורד כלפי ימין אזור עם מדרגות צרות בצפיפות גבוהה, אז קיום המחסום גורם למדרגות שמימין לאזור זה לנוע מהר יותר מאשר לאלו שמשמאלו, ורוחבי המדרגות נוטים להשתוות אלו לאלו (איור 9 פנל שמאלי).
כאשר קיים מחסום ארליך-שוובל הפוך (האטומים מעדיפים להצטרף לשפה של המדרגה "היורדת", על פני הצטרפותם לשפת המדרגה "העולה") ההתנהגות היא, כצפוי, הפוכה: כעת המדרגות שמשמאל להפרעה נעות מהר יותר מאשר אלו שמימין, והמדרגות נהיות צפופות יותר (איור 9 פנל ימני).
תופעה זו קרויה התקבצות מדרגות (step bunching).
עם התפתחות הגידול המדרגות החד שכבתיות יכולות ליצור מדרגות רב-שכבתיות, שגובהן הממוצע גדול יותר ככל שמרחק הדיפוזיה של האדאטומים על פני השטח ארוך יותר.
ההסבר לקיומו של מחסום ארליך-שוובל הפוך קשה יותר מאשר במקרה הרגיל.
לגבי MOVPE נטען שייתכן מצב שבו לפרקורסרים שנעים על הטרסות קשה להתפרק עליה.
אבל, כשהם מגיעים לשפת המדרגה היורדת, הם מתפרקים יותר בקלות, מפני שיש שם יותר קשרים פתוחים.
האדאטום שמשתחרר, מצטרף לשפת המדרגה שלידו, שמתחתיו, כי היא שם, ולמעשה קיים ESB שלילי (איור 10).
כשאין פירוק פרקורסרים באפיטקסיה, כמו ב-MBE, הצטרפות מועדפת של האדאטומים מהמדרגה העליונה צריכה לנבוע ממחסום ארליך-שוובל הפוך: מחסום גבוה להצטרפות אדאטום שמגיע לשפה מהמדרגה התחתונה דווקא, אך אין לכך הסבר אינטואיטיבי כמו למחסום ארליך-שוובל הרגיל.
התקבצות מדרגות שלא בגלל מחסום אנרגטי
פעמים רבות מתקבלת באפיטקסיה התקבצות מדרגות כאשר קיים במהלך הגידול חומר נוסף (זיהום).
זאת, גם כאשר ללא החומר הנוסף הזה הנתונים מצביעים על קיומו של מחסום ארליך-שוובל.
דוגמה לכך היא הומואפיטקסיה של יהלומי מעבדה ב-CVD בעזרת פלזמה (PECVD): כאשר זו מבוצעת באווירה של מימן ומתאן בלבד מתקבלים פני שטח חלקים על המישור (100) ומתפתחות תלוליות בצורת "עוגות חתונה".
אבל כשמוסיפים מעט חנקן לפאזת ההזנה מקבלים מקרו-מדרגות, שגובהן אלפי שכבות אטומיות.
את התקבצות המדרגות הזו ניתן להסביר על ידי התיאוריה הקינמטית של זרימת מדרגות בגידול גבישים שפיתחו, במקביל, ניקולס קַבְּרֵרָה וצ'ארלס פרנק על פי משוואות הזרימה של מכוניות בכביש.
כשהמדרגות הן במרווח אחיד, הן אוספות צורני גידול בצורה אחידה, ולכן מתקדמות במהירות שווה.
בדיוק כמו מכוניות שנוסעות במהירות המקסימלית המותרת בכביש.
אבל אם יש על פני השטח אזור של מדרגות צפופות (בגלל חור או גל בליטוש, למשל), אז הן יכולות לאסוף רק מעט צורנים, ומתקדמות לאט.
אבל בהמשך הוא משתטח, והמרחקים בין המדרגות, נהיים שווים.
לעומת זאת, כאשר יש הפרעה קבועה על פני השטח, למשל זיהום המעכב או מונע את התקדמות המדרגות (באנלוגיה לתנועת מכוניות הפרעה קבועה היא, למשל, תאונה) הן מצטופפות יותר ויותר עד ל"פקק תנועה" אמיתי: מקרו-מדרגה.
אם המדרגות יכולות מתישהו לעבור מעל הזיהום, הוא מפסיק להיות פעיל, והתנועה מתחדשת.
(באנלוגיה הגיע גרר וסילק את הגרוטאות.)
תנועת המקרו-מדרגות נעצרת מפני שאדאטומים לא יכולים להצטרף אליה מלמעלה.
או שהם נעצרים ליד שפת המדרגה וחוזרים חזרה, או שהם מתנדפים (דסורפציה) בחזרה לפאזת ההזנה.
מלמטה, אדאטומים שמנסים "לטפס" על המצוק יוצרים מבנים תלת-ממדיים שגדלים ומתפרקים באופן אקראי.
כשמבנה כזה מגיע, במקרה, לגודל קריטי, המכסה את אטומי הזיהום הסמוכים, הוא מבטל את פעילותם, ושוטף על פניהם ואותם כמו גל צונאמי, עד שהוא ניתקל ונעצר בשדה הבלימה של המזהמים הבאים; והכל מתחיל שוב.
המקרו-מדרגה מתקדמת, אם כן, בקפיצות מהירות, כשהיא סוחפת איתה את המזהם באפקט צונאמי.
התגברות על חוסר היציבות בגלל מחסומי ארליך-שוובל
למחסום ארליך-שוובל יכולה להיות השפעה מטיבה על הגידול באופן זרימת מדרגות (SF).
עם זאת, מחסומים אלו יכולים להביא לגידול בלתי יציב כנגד כל סוג של הפרעה (זמנית או מקומית), כך שעל פני השטח מתפתחות תלוליות אם המדרגות רחבות.
בנוסף, המדרגות עצמן יכולות להתפתל למבנה של "אצבעות".
להתגברות על אי יציבות הגידול בגלל מחסומי ES יש, לכן, חשיבות מעשית.
כדי להשיג זאת צריך ליצור מצב שבו האדאטומים מסוגלים לחלוף מעל או דרך המחסום.
הדרך הפשוטה ביותר היא העלאת הטמפרטורה של הגידול, כך שלאדאטומים תהיה מספיק אנרגיה קינטית להתגבר על אנרגיית המחסום.
כאשר אין אפשרות להעלות את טמפרטורת הגידול במידה הנדרשת, כדי לאפשר לאדאטומים "לחלוף" על פני מחסומי ES, אפשר לגדל בקצבי גידול נמוכים.
במקרה זה אפקטים מחליקים, כמו דסורפציה, יכולים להפוך לדומיננטיים.
הירידה בכמות האדאטומים יוצרת זרימה "במורד ההר" המאזנת את זו "שבמעלה ההר" בגלל מחסומי ה-ES.
אפשרות נוספת לייצוב הגידול היא יצירת ערוץ דיפוזיה אלטרנטיבי, כך שהאדאטום "עוקף" את מחסום ES.
למשל, בגידול GaN באפיטקסיית קרן מולקולרית עם ערור בפלזמה (PAMBE) מתגרענים איים על הטרסות בגלל מחסום ES גבוה.
כדי למנוע אותם משתמשים בעודף גליום, כך שעל פני השטח נוצרת חד-שכבה רצופה עודפת של גליום.
שכבת הגליום הזו ממסכת את מחסום ES והגידול עובר לאופן זרימת מדרגות.
אפשרות נוספת להתגבר על האי-יציבות בגלל מחסום ES היא שינוי הכימיה של פני השטח: בגידול GaN ב-MOVPE מתקבלות על פני השטח מדרגות מפותלות כאשר הגז הנושא הוא חנקן.
לעומת זאת, אם משתמשים במימן כגז נושא מתקבלת מורפולוגיה חלקה בפני השטח.
האפקט של המימן הוסבר על ידי איכול עצמי של חזית הגידול, או על ידי יצירת שכבה חלקית של מתכת ספוחה על פני השטח (בדומה לשימוש בעודף Ga בגידול ב-PAMBE).
מחסומי ביטחון, המכונים גם מחסומים אזרחיים, הם מתקנים ביטחוניים שהוקמו על מנת לשלוט בתנועת אנשים וחומרים באזורים הנתונים לשליטה צבאית, או חצי-צבאית, ומטרתם למנוע פעולות טרור ואיומים ביטחוניים.
בישראל, כמו גם באזורים אחרים בעולם, נעשה שימוש במחסומים אלה כדי להבטיח את ביטחון האזרחים ולמנוע חדירת גורמים עוינים.
מחסומים אלו מוצבים בנמלי תעופה, במרכזי תחבורה ובנקודות כניסה ויציאה בערים גדולות.
אף על פי ששיטות העבודה והאכיפה משתנות, נעשה שימוש בנקודות ביקורת ב:
נמלי תעופה ומרכזי תחבורה אחרים ברחבי העולם, כולל אלה המנוהלים על ידי רשות אבטחת התעבורה של ארצות הברית שמטרתם למנוע חדירת גורמי טרור ולהבטיח את בטיחות הנוסעים.
בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה, הוצבו מחסומים על ידי בעלות הברית כדי לפקח על התנועה בין אזורי הכיבוש ולמנוע התקוממויות או פעולות איבה.
ביוגוסלביה במהלך מלחמות יוגוסלביה הוצבו מחסומים בין האזורים השונים על ידי הכוחות הצבאיים של כל צד במטרה לשלוט בתנועת האוכלוסייה ולהגן על גבולותיהם.
בצפון אירלנד הוצבו מחסומים על ידי הצבא הבריטי, כוח השיטור המלכותי של אלסטר וכוח המתנדבים מאלסטר שמטרתם הייתה לפקח על התנועה בין אזורים עוינים ולמנוע פעולות טרור.
קולומביה הוצבו מחסומים על ידי כוחות צבאיים וחצי-צבאיים במטרה לפקח על תנועת האוכלוסייה ולמנוע הברחות נשק ופעילות של כוחות גרילה.
בשטחי יהודה ושומרון צה"ל מציב מחסומים כדי למנוע חדירת גורמי טרור לישראל ולהגן על האוכלוסייה האזרחית.
במקסיקו, כוחות צבא ומשטרה מציבים מחסומים בנקודות כניסה ויציאה של ערים גדולות כדי להילחם בסחר בסמים ולמנוע פשיעה חמורה.
פקיסטן, לאחר הפיגועים הטרוריסטיים, בעיקר בנקודות כניסה ויציאה של ערים גדולות.
בפקיסטן בעקבות הפיגועים הציבה הממשלה מחסומים בנקודות כניסה ויציאה של ערים גדולות כדי לפקח על תנועת האוכלוסייה ולמנוע פעולות טרור.
גיאנה הצרפתית הז'נדרמריה הצרפתית מציבה מחסומים כדי לפקח על התנועה באזורים המועדים לפשיעה ולשמור על הסדר הציבורי.
מחסומים מספקים יתרונות רבים, כולל היכולת לשלוט כיצד אנשים נכנסים כך שאנשי אבטחה (בין אם הם ממשלתיים או אזרחיים) יוכלו לסנן את הנכנסים כדי לזהות פושעים או טרוריסטים ולאתר חפצי חבלה.
הצבת מחסומים משפיעה באופן משמעותי על חיי האזרחים, בין אם מדובר באזורים מוכי סכסוך ובין אם בנמלי תעופה או מרכזי תחבורה אחרים.
ההשפעות של המחסומים נעות בין טרדות יומיומיות כמו עיכובים בתנועה ועד לסכנות חמורות כמו עיכוב בטיפול רפואי שמוביל לסכנת חיים.
לדוגמה, מחקרים שבוצעו על ידי אוניברסיטת ביר זית מדגישים את ההשפעות השליליות של המחסומים בשטחים הפלסטיניים.
מחסה היא סדרת דרמה מסתורית אמריקאית, אשר מבוססת על רומן בעל אותו שם מאת הרלן קובן, בכיכובם של ג'דן מייקל, קונסטנס זימר, אבי קוריגן ואדריאן גרינסמית'.
הסדרה שוחררה באמזון פריים וידאו ב-18 באוגוסט 2023.
בדצמבר 2023, הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת הכוללת שמונה פרקים.