tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר כוח הגורלות מתעורר בריק ג'ונס בפעם השנייה (הפעם הראשונה קרתה במהלך מלחמת קרי-סקרול), הדבר הוביל לקונפליקט ברחבי הזמן שנודע בשם "מלחמת הגורלות".
צוות מגוון של האוונג'רס מורכב, ביניהם גרסה עתידית של ג'ניס-וול הנודעת בכינוי קפטן מארוול, שנבחרה עקב הקשר שלה עם ריק ג'ונס.
בשיאה של מלחמת הגורלות וכשחייו של ריק ג'ונס היו נתונים בסכנה, ג'ניס-וול יוצר מחדש את הקשר של צמידי השלילה שמאפשרים חיבור קוסמי בין השניים כדי להציל את חייו של ג'ונס.
לאחר המלחמה, ריק חוזר לזמן ההווה, וג'ניס מזמן ההווה מוצא את עצמו מחובר שלא מרצונו אליו, תהליך שמעורר בו את המודעות הקוסמית הרדומה אצלו.
ג'ניס-וול וריק ג'ונס יוצאים ביחד להרפתקאות, בהתאם לסידור שנעשה בין מאר-וול לג'ונס בעבר.
במהלך הזמן אותו העבירו ביחד, השניים החליפו ביניהם מקומות מהיקום הרגיל לאזור השלילה ולחלופין, והיו מסוגלים לשמוע אחד את מחשבתו של השני.
בנוסף, הם מסוגלים לחזות אחד בשני על משטחים משתקפים, כאשר הם נראים כחזיונות.
בעוד מאר-וול וריק ג'ונס ביססו קשר חברי חזק במשך השנים, ג'ניס-וול וג'ונס לא הסתדרו היטב.
הפרספקטיבה החייזרית וחסרת הבגרות של ג'ניס לא תאמה את רוח השותפות של ג'ונס הצעיר.
יכולתם לשמוע את מה שהשני חושב מובילה למספר מקרים מביכים עם אשתו של ריק, מרלו צ'נדלר, ועם מאהבותיו הרבות של ג'ניס.
אולם בסופו של דבר, השניים נעשים לחברים טובים.
בזמן זה הוא מגיע לאזור השלילי ונתקל באביו, מאר-וול.
חוסר יכולתו של ג'ניס לשלוט במודעות הקוסמית שלו מביאה אותו על סף שיגעון, והוא נחלש עוד יותר עד שהיה נתון להשפעתן של הישויות הקוסמיות אנטרופי ואפיפאני.
לאחר מספר הרפתקאות חסרות הגיון, ג'ניס משמיד את היקום לבקשתן של הישויות הקוסמיות.
הוא יוצר את היקום מחדש, כאשר אף אחת מהדמויות המאכלסות אותו אינה זוכרת כי ג'ניס נפל לתהומות השיגעון, ומתגלה כי יש לו אחות בוגרת בשם פילא-וול.
אף על פי שהוא נשבע לעשות מעשים טובים ביקום, חיזיון של אפיפאני אומר לו שהוא עדיין מטורף.
ג'ניס מקים בסיס מבצעים לפעילותו כגיבור-על בירח היפריון.
פילא-וול מגיעה ולועגת לו על נסיונותיו, אך שניהם מותקפים בידי גרסה עתידית של מרלו.
ג'ניס עורך מסע בזמן כדי להבין מדוע מרלו הפכה לנבלת-על, ובניסיון למנוע את זה.
בתקופת זמן זו, ג'ניס לומד כי בנו שטרם נולד הפך למרושע והתעתד להשתמש גם בג'ניס וגם במרלו כדי ליצור אירוע הכחדה אוניברסלי.
הוא אינו מסוגל להביס את בנו בקרב, ולכן בוחר להרוג אותו בעודו תינוק.
על ידי בחירה זו, בנו הבוגר מתעמעם מהקיום.
ג'ניס חוזר לזמן ההווה מלא צער על החלטתו.
בהמשך, הוא הופרד מריק ג'ונס בידי הישות הקוסמית אקספדיאנסי.
ג'ניס עורך מסע כדור הארץ ומצטרף לקבוצת ת'נדרבולטס.
הוא מותקף באכזריות בידי חבר הקבוצה אטלס, שהיה תחת השפעה של נבל-העל האיש הסגול, וכמעט הורג אותו.
ברון הלמוט זמו, חבר ת'נדרבולטס לשעבר, משתמש בשתי אבני ירח חייזריים כדי ליצור פקעת אנרגיה, המזינה אותו באנרגיה מתחילתו של הזמן וכן סופו וגורמת לג'ניס-וול להחלים לאיטו.
כשהוא מתעורר מתרדמתו, צמידי השלילה מתמזגים לתוך גופו.
ג'ניס בוחר לאמץ את הכינוי "פוטון", אך הדבר גורם לו להתעמת עם מוניקה רמבו, קפטן מארוול השנייה לשעבר, אשר גם קראה לעצמה בכינוי זה.
לבסוף, ג'ניס ממשיך בזהותו כפוטון, ומוניקה בוחרת להשתמש בזהות "פולסר".
אולם, ברון זמו מבין כי טעה ועצם שאיבת אנרגיה מקו הזמן בעבר ובעתיד יצרה למעשה קישור בין ג'ניס ליקום עצמו, מה שאיים על שלומו של היקום.
יחד עם אבני הירח, זמו חוקר את תקופות העתיד השונות, אך נכשל למצוא דרך להציל גם את ג'ניס וגם את היקום; בכל קו זמן עתידי אפשרי, ג'ניס משמיד את היקום.
ג'ניס מודע לעובדה זו, אך הוא מנסה למנוע זאת על ידי שימוש במודעות הקוסמית.
לבסוף, ג'ניס מובס בקרב עם זמו.
זמו לוכד את ג'ניס ברגע מסוים בזמן, ומשתמש בשילוב בין כוחות האופל לבין אבני הירח כדי לפצל את ג'ניס למספר חלקים, ולוכד אותם באזורים מרוחקים בממד האופל כדי שלא יוכלו להתחבר מחדש.
בשנת 2022 גילתה קרול דנברס כי ג'ניס-וול נוצר מחדש ככפיל של המקורי, לאחר שהמולקולות שלו התמזגו עם אלה של מרלו צ'נדלר כאשר השניים השתגרו יחד עם ריק ג'ונס באמצעות צמידי השלילה.
הודות לאמו חברת הנצחיים, ג'ניס-וול הוא עוצמתי יותר מאביו מאר-וול, אם כי הוא עדיין זקוק לצמידי השלילה כדי להשתמש במלוא עוצמת כוחותיו.
הוא ניהל קרב חזיתי עם המלך תור, התגלמות חזקה יותר של תור המשלבת את כוחו של אודין.
כוחותיו הפכו לחזקים יותר כאשר הוא אוחד עם גרסותיו השונות מהעתיד.
הקרנת האנרגיה שלו היא כה עצומה, עד שהוא יכול היה להרוג את הישות הקוסמית אטרניטי.
בנוסף, הוא יכול היה לעזור לבנה אנטרופי באתחול מחדש של יקום מארוול.
במקור, ג'ניס משתמש בצמידי השלילה רק לתעופה, שאיבת אנרגיות וטלפורטציה לאזור השלילי ובחזרה.
הוא מסוגל גם להגדיל את כוחו לרמה שתאפשר לו להתמודד עם יריבים כמו ענק המאסטרו ודראקס המשמיד.
לאחר שנקשר לריק ג'ונס, המודעות הקוסמית הרדומה שבו - אותה ירש מאביו - התעוררה.
בחוברות ת'נדרבולטס התברר כי הוא מסוגל להחיות את עצמו ממוות אפשרי.
בנוסף, הוא יכול להתקיים בו זמנית במציאויות של שלוש תקופות זמן שונות - בעבר, בהווה ובעתיד, ולפתוח שערים בין-ממדיים לכל תקופת זמן.
כאשר העניק למעניש הצצה לתוך עתידו, הדבר הביא את המעניש עד לכדי דמעות.
ג'ניס-וול יכול למקד את המודעות הקוסמית שלו, ובכך לדעת בדיוק מהו הדבר אותו נדרש לעשות.
אולם, כאשר כוחותיו גדלו, הוא נדחף לכדי שיגעון בידי קנה המידה הנרחב ביותר של המודעות הקוסמית, אף על פי שהיה טלפת ברמה אומניברסלית.
כשהשתגע, הוא חזר מהמתים, הקים את ריק ג'ונס בחזרה לחיים, ויכול היה גם לשלוט בגופותיהם של המתים, ליצור הולוגרמות, להתגבר על רוצח סדרתי חייזרי ועל צי ספינות מלחמה.
לאחר שברון זמן מקשר בטעות את גופו של ג'ניס לאזורים נוספים ברחבי הזמן, ג'ניס סופג לתוכו את צמידי השלילה ומפתח כוחות טלפורטציה שיכולים לשגר אותו גם בזמן וגם במרחב.
חברו לצוות הת'נדרבולטס, ד"ר צ'ן לו (האיש הרדיואקטיבי), מעלה תאוריה לפיה ג'ניס יכול לשלוט בפוטונים המרכיבים את כל החומרים, מה שמרמז על כוחות לשינוי המציאות.
דיים ג'ניפר מארי "ג'ני" שיפלי, שם נעורים רובסון היא פוליטיקאית ניו זילנדית לשעבר שכיהנה כראש ממשלת ניו זילנד ה-36 מדצמבר 1997 ועד דצמבר 1999 והייתה האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה והאישה היחידה שהייתה מנהיגת המפלגה הלאומית של ניו זילנד.
ג'ני שיפלי נולדה בעיירה גור (Gore) שבדרום האי הצפוני כבת למשפחה של ארבע בנות.
לאחר שלמדה בבית ספר תיכון לבנות בעיירה בלנהיים שבצפון האי הדרומי, היא הוסמכה כמורה ב-1971 ועד לשנת 1976 היא לימדה בבתי ספר יסודיים שונים.
ב-1973 היא נישאה לברטון שיפלי והתיישבה באשברטון שבאי הדרומי.
היא הייתה פעילה במספר ארגונים חינוכיים וארגונים לטיפול בילדים.
שיפלי הצטרפה למפלגה הלאומית ב-1975 וב-1987 היא התמודדה בהצלחה בבחירות לפרלמנט של ניו זילנד במחוז הבחירה של אשברטון, מחוז כפרי ליד קרייסטצ'רץ'.
בהיותה בת 35 בהיבחרה, הייתה שיפלי אחת מחברי הפרלמנט הצעירים אז.
היא ייצגה את מחוז הבחירה שלה ברציפות עד פרישתה מהחיים הפוליטיים ב-2002.
עד מהרה עלתה שיפלי בסולם התפקידים במפלגה הלאומית.
בתקופת כהונתה השנייה בפרלמנט היא מונתה על ידי מנהיג המפלגה, ג'ים בולגר להיות דוברת המפלגה בנושאי רווחה וכן שימשה כשרה לענייני נשים בין השנים 1990–1996.
בתפקידה כשרת הרווחה, הייתה שיפלי אחראית על שורה של קיצוצים חדים בקצבאות הממשלתיות.
ב-1993, כאשר היא מונתה להיות שרת הבריאות, היא גרמה למחלוקת נוספת כאשר היא ניסתה ליישם רפורמה במערכת הבריאות הציבורית.
כאשר נבחרה ממשלת המפלגה הלאומית מחדש ב-1996, עזבה שיפלי את משרד הבריאות ומונתה להיות השרה האחראית על חברות הממשלתיות ושרת התחבורה.
בהדרגה החלה שיפלי להיות מתוסכלת ומאוכזבת מהקצב האיטי של עבודתו של מנהיג המפלגה וראש הממשלה, ג'ים בולגר וממה שהיא ראתה כהשפעה הלא ראויה של המפלגה השותפה לקואליציה "מפלגת ניו זילנד לפני הכל" (New Zealand First).
באמצע שנת 1997, היא החלה לקבץ סביבה תמיכה כדי להחליף את בולגר.
מאוחר יותר באותה שנה, כאשר בולגר השתתף בפגישת ראשי הממשלות של מדינות חבר העמים הבריטי, שכנעה שיפלי את עמיתיה למפלגה לתמוך במנהיגותה.
בולגר, בראותו שאיבד את תמיכת מפלגתו, התפטר והוחלף בשיפלי.
כמנהיגת מפלגת השלטון, נבחרה שיפלי כראש הממשלה ב-8 בדצמבר 1997.
למרות צמיחה כלכלית מתמשכת, ממשלת שיפלי הייתה בלתי יציבה בהדרגה.
במיוחד התדרדרו היחסים בין המפלגה הלאומית לבין שותפתה לקואליציה "מפלגת ניו זילנד לפני הכל".
בעוד שבולגר הצליח לשמור על יחסים טובים עם השותפה הקואליציונית ועם מנהיגה, סגן ראש הממשלה, וינסטון פיטרס, החלו היחסים בין שתי המפלגות להיות מתוחים לאחר בחירתה של שיפלי.
בסופו של דבר, באוגוסט 1998, פיטרה שיפלי את פיטרס מהממשלה.
מייד לאחר מכן הסיר פיטרס את תמיכתו בממשלת שיפלי.
יחד עם זאת, כמה מחברי מפלגתו של פיטרס רצו שהקואליציה תישאר על כנה ובהנהגת סגן מנהיג המפלגה, טאו הנארה, הם הקימו קבוצת לחץ להדחתו של פיטרס.
כאשר הם נכשלו, הם עזבו את המפלגה, חלקם היו לחברי פרלמנט עצמאיים ואחרים ניסו להקים מפלגות חדשות.
בתמיכתם של חברי פרלמנט אלה הצליחה שיפלי להשאיר את מפלגתה בשלטון.
באותה עת תמכה שיפלי בהצעה לשנות את דגל ניו זילנד לעיצוב חדש ללא שום אזכור לדגל בריטניה ותחת זו הוצע העיצוב בו מופיע סמל השרך הכסוף על רקע שחור.
מנגד, התנגדה שיפלי להצעתו של בולגר להפיכתה של ניו זילנד לרפובליקה.
עם התמשכות הוויכוח על נושא זה, הצהירה שיפלי ב-1999, בעת ביקורה בניו זילנד של אן, הנסיכה המלכותית, "אני לא מתביישת להיות תומכת במלוכה, יחד עם ניו זילנדים רבים".
שיפלי הייתה הראשונה מבין ראשי ממשלת ניו זילנד שהשתתפה במצעד הגאווה של אוקלנד (Hero Parade) והייתה הראשונה מבין מנהיגי המפלגה הלאומית שחיפשה תמיכה פוליטית בקהילה הלהט"בית בניו זילנד.
היא דחפה להורדת הגיל המינימלי לצריכת אלכוהול מ־20 ל־18 וב־1999 הצליחה בכך.
היה זה חלק מרצונה להרחיב את בסיס התמיכה במפלגה הלאומית.
שיפלי הייתה לחברה ב"מועצת נשים מנהיגות עולמית" רשת בינלאומית של נשיאות וראשות ממשלה מכהנות ולשעבר שלקחה על עצמה להוביל את המנהיגות ברמה הגבוהה ביותר לפעילות משותפת בנושאים בעלי חשיבות לנשים ואת פיתוח השוויוניות.
שיפלי הנהיגה את המפלגה הלאומית בבחירות 1999 מתוך תקווה להיות האישה הראשונה שנבחרה כראש הממשלה בזכות עצמה.
אף על פי כן היא הובסה על ידי מפלגת הלייבור של ניו זילנד, גם היא בהנהגת אישה, הלן קלארק.
הייתה זו הפעם הראשונה, ועד היום היחידה, בה שתי המפלגות הגדולות בניו זילנד הונהגו על ידי נשים.
ב-2000 לקתה שיפלי בהתקף לב.
היא הנהיגה את המפלגה הלאומית עד אוקטובר 2001, עד אשר הוחלפה בביל אינגליש וב-2002 היא התפטרה מהפרלמנט.
מאז פרישתה מהחיים הפוליטיים, פעילה שיפלי בשורה של חברות עסקיות, בעיקר כאלה הקשורות לסין.
כמו כן היא פעילה בגופים התנדבותיים לקידום החינוך, בארגוני נשים ובפורומים בינלאומיים של מנהיגי מדינות לשעבר.
גֶ'ניוּ'אֶנלונְג (שם מדעי: Zhenyuanlong) הוא סוג נכחד של דינוזאור ממשפחת דרומאוזאוריים, שחי בתקופת הקרטיקון התחתון, 125 מיליון שנה לפני זמננו.
ג'ניואנלונג היה דינוזאור מנוצה בעל "כנפיים" – נוצות ארוכות על זרועותיו.
הוא הגדול מבין הדינוזאורים המכונפים הידועים כיום: אורך גופו היה 1.65 מטר ומשקלו מוערך ב-20 קילוגרם – קרוב לוודאי כבד מכדי לעוף באופן פעיל.
ג'ניואנלונג ידוע ממאובן יחיד, מסומן בסימון הקטלוגי JPM-0008, שהתגלה במחוז ליאונינג שבסין, בתצורת יישיין, אחת מהתצורות הגאולוגיות של חבורת ג'הול.
המאובן נחקר על ידי הגאולוג הסיני ג'ו'נצ'אנג לו (吕君昌, בפין-יין: Lǚ jūnchāng) מן המכון לגאולוגיה בבייג'ינג והפלאונטולוג הבריטי סטיבן ברוסאטה (Stephen Brusatte) מאוניברסיטת אדינבורו.
הם פרסמו את התגלית בשנת 2015.
החוקרים קראו את השמות המדעיים של הסוג Zhenyuanlong ושל המין היחיד בסוג suni לכבודו של סון ג'ניואן, אשר השיג את המאובן והעבירו למחקר, והסיומת "לונג" שפירושה במנדרינית "דרקון" היא סיומת נפוצה לשמות דינוזאורים בסין, כך שמשמעותו של השם המדעי הכפול בסינית היא "הדרקון של סון ג'ניואן".
המאובן התגלה בתצורת יִישְׂייֵן, המתוארכת לגיל של כ-125 מיליון שנה לפני זמננו, בקרטיקון התחתון.
בתצורת יישיין התגלו מאובנים רבים, מהם שלמים ומפורטים להפליא, המעידים על עולם חי עשיר שכלל גם סוגים אחרים של דינוזאורים מנוצים ועופות קדומים.
ג'ניואנלונג היה בגודל של תרנגול הודו גדול.
אורך גופו ביחד עם הזנב מוערך ב-165 ס"מ ומשקל גופו ב-20 קילוגרם – דומה בגודלו לבן-משפחתו המפורסם ולוצירפטור.
הוא היה קטן משמעותית מיוטרפטור ודיינוניכוס (הדומים בגודלם ל"רפטורים" המוצגים בסרטי פארק היורה) אך גדול משמעותית מבני-משפחה אחרים שלו אשר היו ככל הנראה בעלי יכולת תעופה או דאייה – צ'אנגיורפטור שמשקלו מוערך ב-4 ק"ג ומיקרורפטור שמשקלו כקילוגרם אחד בלבד.
זרועותיו של ג'ניואנלונג קצרות, יחסית לאורך רגליו האחוריות, מזרועותיהם הארוכות של צ'אנגיורפטור ומיקרורפטור, רמז נוסף לחוסר יכולתו לעוף.
למרות זאת, במאובן JPM-0008 נראות "כנפיים" – נוצות ארוכות ובעלות-קולמוס מרכזי בדומה לנוצות תעופה של עופות בני-ימינו על הזרועות, וכן על הזנב.
המאובן מראה שלד זנב ארוך הבנוי מחוליות רבות ובלתי-מאוחות זו לזו, כמו אצל דינוזאורים אחרים, ובניגוד לשלד הזנב הקצר והמאוחה בעופות בני-ימינו.
אורכו הכללי של הזנב אינו ברור שכן קצהו חסר במאובן.
כמו אצל צ'אנגיורפטור ומיקרורפטור, נוצות זנב בעלות קולמוס צומחות משני צדדיו של הזנב.
למרות נוצות הכנף המפותחות שלו, נראה שלא הייתה לג'ניואנלונג יכולת תעופה פעילה, שכן משקלו בעת שהיה בחיים מוערך בכ-20 ק"ג.
זהו משקל דומה למשקלה המרבי של החובה הגדולה, העוף המעופף הכבד ביותר בימינו, אשר בדרך-כלל מעדיף להימלט מטורפים בריצה מהירה ולא בתעופה.
רמז נוסף הוא זרועותיו של ג'ניואנלונג, שהן קטנות וקצרות, באופן יחסי לגופו, גם משל עופות מעופפים בני-ימינו וגם משל סוגי דרומאוזאוריים בני-זמנו שכנראה היו בעלי יכולת תעופה מסוימת, כמו מיקרורפטור וצ'אנגיורפטור.
מסיבות אלו משערים חוקרי ג'ניואנלונג שכנפיו שימשו לצרכים אחרים ולא לתעופה.
ייתכן שהן שימשו לתצוגות ראווה, או להגנה והטלת צל על הגוזלים, כפי שעושה גם החובה הגדולה כיום.
ניתן גם לשער שג'ניואנלונג, בדומה לחובה הגדולה ואולי גם לדרומאוזאוריים גדולים יותר כמו ולוצירפטור, התפתח מדרומאוזאורים קטני-גוף שהיו בעלי יכולת תעופה או דאייה, ושמר על כנפיו גם לאחר שהגידול במשקל גופו מנע ממנו לעוף.
ג'ניואנלונג משויך על ידי חוקריו למשפחת הדרומאוזאוריים – משפחת דינוזאורים תרופודים הקרובה מאוד לעופות.
המפורסם מבין חברי המשפחה, בשל הופעתו בסרטי פארק היורה, הוא ולוצירפטור.
בניגוד לאופן בו הוא מוצג בסרטים, חוקרי דינוזאורים כיום סבורים שוולוצירפטור היה עטוי נוצות ואף שהיו לו "כנפיים" – נוצות ארוכות בעלות קולמוס מרכזי על זרועותיו.
במאובנים של כמה משאר חברי המשפחה, למשל אצל טיאניולונג וסינאורניתוזאור, נראים רישומי נוצות ברורים, ואצל מיקרורפטור וצ'אנגיורפטור אף נראות אברות ארוכות בעלות קולמוס על הגפיים והזנב, בדומה לאלו של עופות מעופפים בני-ימינו, שכמעט ללא ספק שימשו לתעופה.
למרות קרבתה של משפחת הדרומאוזאוריים לעופות, הם אינם נחשבים לאבות ישירים של העופות בני-ימינו, אלא מהווים קבוצה אחות לאביאלאה, הדינוזאורים מהם השתלשלו העופות.
בדומה לשאר הדינוזאורים המנוצים של תצורת יישיין, ג'ניואנלונג מאוחר מכדי להיות אב קדום של העופות.
תצורת יישיין מתוארכת לגיל של 125 עד 121 מיליון שנה לפני זמננו, מאוחרת בכ-20 מיליון שנה מארכאופטריקס, הנחשב לעיתים קרובות לעוף הראשון, ונמצאו בה גם מאובנים רבים של עופות קדומים מקבוצת פיגוסטיליה, דוגמת קונפוציוסאורניס, שהם כבר בעלי שלד זנב קצר ומאוחה בדומה לעופות בני-ימינו.
מיקומו המדויק של ג'ניואנלונג בתוך משפחת הדרומאוזאוריים עדיין לא ברור.
חוקרי ג'ניואנלונג ערכו ניתוח קלדיסטי המשווה את מאובן JPM-000 לסוגים אחרים של דינוזאורים ועופות קדומים, ומצאו שצ'אנגיורפטור קרוב יותר למיקרורפטור וצ'אנגיורפטור מאשר לוולוצירפטור ודיינוניכוס.
עם זאת, הוספת מאובן JPM-000 לניתוח הקלדיסטי ביטל את מעמדה של תת-משפחת המיקרורפטוריים (Microraptorinae) כענף נפרד המכיל את מיקרורפטור, צ'אנגיורפטור ומספר דרומאוזאוריים קטנים נוספים.
תוצאה זו רומזת שג'ניואנלונג שייך לענף משלו, נפרד גם מן המיקרורפטוריים וגם מן ה"רפטורים" הגדולים.
להלן ייצוג מקוצר של העץ הפשוט ביותר שנמצא בניתוח הקלדיסטי (רק מספר סוגים מייצגים נראים ממשפחת הדרומאוזאוריים):
אאומנירפטוריים (Eumaniraptora) – לפני כ־173 מיליון שנה
עופות בתראים (Neornithes) – לפני כ-80 מיליון שנה, כוללים את כל העופות בני זמננו
אף על פי שג'ניואנלונג איננו אב ישיר של העופות בני-ימינו, חוקריו מתארים אותו כבעל חשיבות בחקר האבולוציה של העופות, שכן הוא מהווה עדות ישירה לקיומן של כנפיים בדינוזאור שככל הנראה היה כבד מדי לתעופה.
בכך הוא מראה שכנפיים בדינוזאורים מנוצים היו עשויות לשמש לצרכים אחרים.
אף שג'ניואנלונג עצמו מאוחר מן העופות הראשונים, הוא רומז שנוצות ארוכות ובעלות קולמוס על הזרועות היו עשויות להתפתח עוד לפני הופעת העופות והתעופה.
ג'נין דוביצקי היא שחקנית אנגלייה.
היא מוכרת מהופעתה בתפקיד ג'יין אדוארדס בסדרת הטלוויזיה "Waiting for God", פיפה טרנץ' בסדרה הקומית "רגל אחת בקבר" וג'קלין סטיוארט בסיטקום "Benidorm".
דוביצקי זכתה להכרה לראשונה ב-1977 כששיחקה במחזה "המסיבה של אביגייל" שכתב וביים מייק לי.
דוביצקי נולדה בשם כריסטין ג'נין דרביקי (Christine Janine Drzewicki) בלנקסטר שבמחוז לנקשייר.
היא למדה בבית הספר למשחק "East 15 Acting School" בלונדון.
במיני-סדרה "יריד ההבלים", עיבוד של ה-BBC לרומן באותו שם שיחקה בתפקיד גברת ביוט קרולי.
היא השתתפה במחזה הטלוויזיה "Blue Remembered Hills" מאת דניס פוטר.
ב-2013 שיחקה בתפקיד אמילי סקטלבאט בתוכנית "Old Jack's Boat" בערוץ הילדים CBeebies.
ב-2015 כיכבה בסיטקום "בן לוקח בת" של ה-BBC.
ב-1979 שיחקה דוביצקי בתפקיד קטן בסרט "דרקולה" בכיכובם של לורנס אוליבייה ודונלד פלזנס.
ב-1980 היא הופיעה בסרט המוזיקלי "זכוכית שבורה".
ב-1977 הופיעה דוביצקי במחזה "המסיבה של אביגייל" מאת מייק לי ובבימויו.
הצגת הבכורה הייתה באפריל 1977 בתיאטרון המפסטד, ואחר כך הועלתה ההצגה 104 פעמים.
בנובמבר אותה שנה צולמה גרסה מקוצרת של המחזה לסדרה "Play for Today" של ה-BBC.
דוביצקי גילמה את אנג'לה, אחות במקצועה, אשתו של טוני קופר, שמצטיירת כאשה כנועה ומעט ילדותית, לא פקחית וחסרת טקט.
עוד בתיאטרון שיחקה דוביצקי בהפקות של התיאטרון הלאומי, תיאטרון יאנג ויק והלהקה השייקספירית המלכותית.
ב-2007 הופיעה דוביצקי בהפקה מחודשת של האופרה האנגלית הלאומית למחזמר "On the Town".
דוביצקי נשואה לשחקן פול בנטול.
לבני הזוג יש ארבעה ילדים בהם השחקנית, רובי בנטל.
בתה הצעירה אדית היא זמרת בלהקת "FOURS".
ג'ניס דיקנסון היא דוגמנית וסוכנת אמנים אמריקאית.
דיקנסון נולדה בברוקלין ולה אחות גדולה ואחות קטנה.
בתחילת שנות השבעים היא נסעה לעיר ניו יורק על מנת לדגמן לאחר שזכתה בתחרות "דוגמנית אופנת עלית" ובאותה תקופה בלונדיניות עם עיניים כחולות היו דומיננטיות בעולם האופנה.
היא התגלתה על ידי צלם אופנה לאחר שחברתו לוריין בראקו אמרה שהיא אוהבת את איך שהיא נראית.
היא דגמנה תקופה בפריז ולאחר מכן שבה למולדתה.
היא טוענת שהיא המציאה את הביטוי "סופרמודל" (דוגמנית על) זאת לאחר שמנהלה שם לב שהיא עובדת הרבה מאוד ובצורה אינטנסיבית אז הוא אמר לה "את לא סופרמן ואז היא ענתה לא "נכון, אני לא סופרמן, אני סופרמודל".
היא כיכבה על השערים של חשובי מגזיני האופנה ווג, קוסמופוליטן, מארי קלייר ופלייבוי.
בנוסף היא שימשה כפנים של חברות כמו רבלון והאש פאפיז.
ב-2003 היא החלה לשמש כשופטת בתוכנית הריאליטי המצליחה "הטופ מודל הבאה" ושם היא נודעה בקשיחותה כלפי המתמודדות בתחרות.
היא השתתפה בתוכנית במשך ארבע עונות אך לא המשיכה לעונה החמישית וזאת לאחר שהפקת התוכנית לא הסכימה להעלות את משכורתה.
ב-2006 עלתה תוכנית הטלוויזיה "הסוכנות של ג'ניס דיקנסון" שעקבה אחר הקריירה החדשה של דיקנסון כסוכנת דוגמנות.
דיקנסון הייתה נשואה שלוש פעמים ולה בן מבעלה השני ועוד בת מבן זוגה לשעבר.
במרץ 2016 התגלה כי דיקינסון אובחנה בסרטן השד.
נפת ג'נין () היא אחת מ-16 נפות הרשות הפלסטינית.
בירת הנפה היא העיר ג'נין.
זוהי הנפה היחידה ברשות הפלסטינית בה רוב השטח נמצא בשליטת הרשות הפלסטינית.
ארבעה יישובים ישראליים בנפה פונו כחלק מתוכנית ההתנתקות בשנת 2005 (שא-נור, חומש, גנים וכדים).
היישובים מבוא דותן ומעוז צבי שוכנים בצפון-מערב הנפה.
על פי מרשם האוכלוסין של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2007, בנפה התגוררו כ-256,619 נפשות, שחיו ב-47,437 משקי בית.
על פי מרשם האוכלוסין לשנת 1997, בנפה התגוררו כ-203,026 נפשות.
ג'נין (כולל מחנה הפליטים ג'נין)
הרשימה הבאה כוללת כפרים פלסטינים בנפת ג'נין בעלי יותר מ-1,000 תושבים
ג'נין פריס פירו היא פרשנית טלוויזיה אמריקאית, תובעת מחוזית ושופטת לשעבר, והייתה מועמדת מטעם המפלגה הרפובליקנית לכהונה בסנאט של ארצות הברית ולמשרת התובע הכללי של מדינת ניו יורק.
פירו נולדה באלמירה, ניו יורק.
פירו סיפרה כי בילדותה נהגו ילדים ללעוג לה על מוצאה המזרח-תיכוני וקראו לה בכינויי גנאי שונים, אך כיום היא גאה בזהותה המזרח-תיכונית ומחוברת מאוד לתרבות הלבנונית.
שימשה כשופטת בבית משפט במחוז וסטצ'סטר במדינת ניו יורק, ובהמשך כתובעת המחוזית של המחוז בשנים 1994–2006.
ב-2006 הציגה את מועמדותה בבחירות לסנאט של ארצות הברית על המושב של מדינת ניו-יורק, שהיה מאויש על ידי הילרי קלינטון, אשר התמודדה על כהונה שנייה.
פירו לא נבחרה להיות המועמדת הרפובליקאית.
בהמשך שנת 2006 היא התמודדה למשרת התובע הכללי של מדינת ניו-יורק, אך הפסידה למועמד הדמוקרטי, אנדרו קואומו שהיה שר השיכון בממשלו של הנשיא ביל קלינטון.
דונלד טראמפ, שלימים נבחר לנשיא ארצות הברית, היה בין התורמים לפירו הן במסגרת התמודדותה לסנאט, והן במסגרת התמודדותה למשרת התובע המחוזי.
פירו הנחתה את התוכנית "השופטת ג'נין פירו", תוכנית ריאליטי בית משפט, בשנים 2008–2011. התוכנית שודרה ברשת The CW.
בין השנים 2011 עד 2022 הנחתה את התוכנית השבועית "Justice with Judge Jeanine" בערוץ פוקס ניוז.
לאורך השנים פירו שימשה גם כפרשנית במספר תוכניות אחרות בערוץ.
בשנת 2021 ביצעה פירו הופעת משחק בסרט הדרמה הנוצרי "God's Not Dead: We The People", בתור השופטת אליזבת' נילי.
פירו נישאה ב-1975 לאלברט, לוביסט, ונולדו להם בן ובת.
ב-2007 הם נפרדו, וב-2013 הושלם תהליך הגירושים שלהם.
ג'ני צ'רוואני (; נולדה ב-27 בנובמבר 1981) היא דוגמנית ישראלית.
צ'רוואני נולדה בקזחסטן הסובייטית ועלתה לישראל ב-1990 בגיל תשע.
בשנת 1996 הוכתרה כ"מיס אשדוד" והיא בת 14. באותה השנה נסעה לדגמן במילאנו שבאיטליה.
ב-1997 זכתה במקום השלישי בתחרות תגלית השנה, וב-1999 זכתה במקום השני בתחרות מלכת היופי אחרי רנא רסלאן.
בתחרות מיס עולם זכתה בתואר סגנית שלישית.
היא הובילה את הקמפיין של H&O, דגמנה עבור המשביר לצרכן, והופיעה במספר מגזינים בחוץ לארץ, בין היתר בקוסמופוליטן.
ב-2007 השתתפה בתפקיד אורח בפרק של "החברים של נאור".
ב-2014 השתתפה בתוכנית הדוקו-ריאליטי "6 אימהות" ב'רשת' בערוץ 2. בין השנים 2015 –2016 השתתפה בעונה השביעית של תוכנית המציאות "הישרדות" בהפקת "רשת מדיה".
בשנת 2011 נישאה לאיש העסקים רוני מאנה, המבוגר ממנה ב-23 שנים.
ביולי 2013 נולדה לזוג בת, וב-2018 נולדה לשניים בת נוספת.
השניים נפרדו בפברואר 2020, והתגרשו בינואר 2024.
בפברואר 2023 השתתפה בסיור נשים בניו יורק מטעם חב"ד, במהלכו ביקרו במרכז חב"ד העולמי (בית הרבי מלובביץ'), ערכו הפרשת חלה, התפללו באוהל אדמו"רי חב"ד ופגשו בשלוחות חב"ד.
ג'ניס "ג'ני" ליפסון-סטיוארט הייתה שחיינית וקופצת למים אמריקאית-יהודייה בעבר.
אלופת המכביה השנייה (1935) בעלת 4 מדליות, מהן 3 זהב.
ליפסון גדלה באליזבת, ניו ג'רזי.
במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 זכתה ליפסון ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף.
מדליית כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי אחרי פריצי לוי (6:17 דקות).
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1936 זכתה ליפסון במדליית ארד בקפיצה למים ממקפצה של 3 מטר.
בשל היותה יהודייה החליטה ליפסון בשנת 1936 להחרים את אולימפיאדת ברלין (1936) במחאה על מדיניותו של אדולף היטלר והתעמולה הנאצית נגד היהודים ובכך תמכה בצעדה ובמאבק של המאמנת שלה שרלוט אפשטיין.
בשנת 1937 זכתה ליפסון בפעם החמישית ברציפות באליפות ניו יורק בקפיצה למים ממקפצה של 3 מטר.
אלופה אולימפית, זוכת מדליית זהב ומדליית ארד במשחקים האולימפיים (סטוקהולם 1912), שיאנית עולם ו-7 פעמים ברציפות אלופת בריטניה (1906–1912).
פלטשר נולדה וגדלה בבלגרייב, לסטר, למשפחה בת 11 אחים.
היא נאלצה לשלב שחייה עם עבודה יומיומית של 12 שעות.
בשנת 1905 קבעה פלטשר שיא עולם במשחה ל-100 יארד חופשי, שיא שהחזיק מעמד 7 שנים.
היא נבחרה להשתתף באולימפיאדת לונדון (1908) אך בשל מיעוט נרשמות, תחרויות השחייה התבטלו.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכתה פלטשר בשתי מדתיות, זהב וארד.
מדליית זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם חברותיה בל מור, אנני ספירס ואיירין סטיר בשיא עולם חדש של 5:52.8 דקות, לפני גרמניה (6:04.6 דקות) ואוסטריה (6:17.0 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:27.0 דקות, לפני פאני דוראק (1:22.2 דקות) ומינה ויילי (1:25.4 דקות), שתיהן מאוסטרליה.
בשנת 1913 החלה פלטשר ללמד שחייה בלסטר ובכך הסתיימה הקריירה התחרותית שלה כשהיא פנתה מחובבנות למקצועות.
ובשנת 1917 לאחר נישואיה היא עברה להתגורר בקנדה.
לזוג נולדו בת ו-5 בנים.
בשנת 1971 זכתה פלטשר להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ג'ני שמרצלר הייתה מוזיקאית מבצעת (כינור וויולה) ומורה למוזיקה ישראלית.
גדלה ולמדה בברלין לפני מלחמת העולם הראשונה.
ג'ני למדה בכתת הכינור של פרופ' וילי הס (Willy Hess) בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין (Berlin Hochschule für Musik) לפני מלחמת העולם ה- I.
ג'ני שהתה זמנית בא"י בתקופת השנים 28–1926, עלתה ארצה סופית בשנת 1930 והתיישבה בירושלים.
ג'ני מעולם לא נישאה ולא היו לה ילדים.
היא נפטרה ב־25 במרץ 1969 ונטמנה בבית העלמין הר המנוחות שבירושלים.
החל משנות ה-20 המאוחרות ועד שנות השישים של המאה ה-20 נטלה ג'ני חלק בפעילות המתהווה והולכת של מוזיקה קלאסית בארץ ישראל המנדטורית, ולאחר מכן בישראל.
בתקופת השנים 28–1926 השתתפה ג'ני בהרכבים קאמריים שונים, בעיקר רביעיות מיתרים שהופיעו לרוב בחיפה.
לאחר עלייתה ארצה בשנת 1930 התיישבה ג'ני בירושלים, שם היא השתתפה במספר הרכבים מוזיקליים ככנרת וויולנית, בעיקר רביעיות מיתרים (רביעיית הנשים של הצ'לנית תלמה ילין וכן רביעיית המיתרים הירושלמית בהובלת אמיל האוזר), כסולנית וברסיטלים לכינור ופסנתר.
ג'ני הייתה חברה בתזמורת הסימפונית של ירושלים והשתתפה גם בקונצרטים מוזיקליים ברדיו ששודרו בשרות השידור המנדטורי.
במשך מספר שנים הייתה ג'ני מורה לכינור בקונסרבטוריון הירושלמי למוזיקה (כיום האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים), שנוסד ונוהל על ידי אמיל האוזר, וכן לימדה את ילדי ירושלים שיעורים פרטיים בכינור.
ג'ניס האן היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת מועצת המפקחים של מחוז לוס אנג'לס.
כיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית עבור המחוז ה-36 וה-44 של קליפורניה משנת 2011 עד שנת 2016 כאשר הוחלפה על ידי ננט ברגן.
ג'ניס האן נולדה בלוס אנג'לס למשפחה מעורבת בפוליטיקה העירונית.
מספר נציגי המשפחה כיהנו בתפקידים שונים בעיר ואחיה היה ראש העיר בשנים 2001–2005.
ג'ניס האן סיימה לימודי האוניברסיטה בתחום החינוך ועבדה מספר שנים בתחום זה.
לאחר מכך היא עסקה ביחסי ציבור.
בשנת 1997 היא החליטה להיכנס לפוליטיקה העירונית ונבחרה לעירייה.
בשנת 1998 היא ניסתה להיבחר לקונגרס של ארצות הברית אך הפסידה בבחירות בהם זכתה ב-47% מקולות הבוחרים.
היא המשיכה את שרותה בעיריית לוס אנג'לס.
בשנת 2010 היא הציגה את מועמדותה לסגן מושל קליפורניה, אך לא זכתה בתפקיד.
בשנת 2011 היא השתתפה בפעם השנייה בבחירות לקונגרס והצליחה לעבור על יריבה תוך זכייה ב-54% קולות של הבוחרים.
אחרי רה-ארגון של אזורי הבחירה, היא השתתפה בבחירות נוספות, הפעם מטעם אזור 44 וזכתה בכהונה נוספת תוך זכייה ב-87% מהקולות.
בבחירות של שנת 2018 היא לא השתתפה.
בשנת 2015 היא הצביעה בעד הפסקת קליטת פליטים מסוריה ועיראק בארצות הברית.
ג'נין טיסורי (נולדה ב-10 בנובמבר 1961, ידועה קודם לכן בקריירתה כג'נין לבנסון) היא מלחינה ומעבדת מוזיקלית יהודייה-אמריקאית.
היא המלחינה התיאטרלית הכי פורייה ומצליחה בהיסטוריה, עם חמישה מחזות זמר בתיאטראות ברודוויי וחמש מועמדויות לפרס טוני, מתוכן זכייה אחת.
טיסורי הייתה מועמדת לפרס פוליצר לדרמה פעמיים - עבור Fun Home בשנת 2014 ועבור Soft Power בשנת 2020.
עבודותיה העיקריות כוללות את "Fun Home", "Caroline, or Change", "שרק המחזמר", "מילי המודרנית והמתוקה", "מולאן 2", "ויולט", "עוצמה רכה".
המפגש הראשון שלה עם תיאטרון היה כשראתה את המחזמר גודספל באוף ברודוויי כשהייתה בת ארבע-עשרה.
היא אמרה על האירוע שהיא חשה "באיזה שהוא מקום קורה משהו, ואני לא רוצה להיות באף מקום אחר".
היא למדה בבית הספר התיכון פול ד.
שרייבר בפורט וושינגטון בניו יורק.
היא בוגרת אוניברסיטת ברנרד קולג' עם התמחות ראשונית קדם-רפואית, אבל היא שינתה את המגמה שלה למוזיקה.
טיסורי ביצעה את הבכורה שלה בברודוויי כאשר עיבדה את מוזיקת הריקוד להפקה משנת 1995 של המחזמר איך להצליח בעסקים בלי לנסות באמת.
בשנת 1997 הלחינה את המוזיקה עבור המחזמר אוף ברודוויי ויולט, שעבורו היא זכתה בפרס אובי, בפרס מעגל מבקרי הדרמה הניו יורקי עבור המחזמר הטוב ביותר, ובפרס לוסיל לורטל למחזמר הטוב ביותר.
היא עיבדה את המוזיקה להפקה משנת 1998 של המחזמר צלילי המוסיקה ובשנת 1999 את הרביו סווינג!
היא גם שימשה כמנצחת של הפקות ברודוויי של סוד הגן הנעלם ושל טומי.
בשנת 2000, טיסורי שיתפה פעולה עם הפזמונאי דיק סקנלן כדי לכתוב 11 שירים חדשים עבור העיבוד הבימתי לסרט מילי המודרנית והמתוקה.
ריצה מוצלחת בתיאטרון La Jolla Playhouse בסן דייגו הביאה למעבר המחזמר לברודוויי בשנת 2002, וטיסורי הייתה מועמד לפרס טוני עבור המוזיקה המקורית הטובה ביותר ולפרס דרמה דסק למוזיקה יוצאת דופן.
טיסורי שיתפה פעולה עם המחזאי טוני קושנר שלוש פעמים.
בשנת 2004 היא הלחינה מוזיקה למחזמר "Caroline, or Change", שהביאה אותה למועמדות שנייה לטוני.
בשנת 2006 היא כתבה מוזיקה מקורית לתרגומו החדש של קושנר לאמא קוראז' וילדיה מאת ברטולד ברכט, שהופק במסגרת עונת שייקספיר בפארק 2006, שהועלתה בתיאטרון דלאקורט על ידי התיאטרון הציבורי.
טיסורי הלחינה מוזיקה לסרטים "לילות ברודנט", "אובדן יהלום דמעה", "בת הים הקטנה 3: סיפורה של אריאל", "שרק השלישי", "מולאן השני", "והקיסר החדש של גרוב 2: קרונק של גרוב החדש".
טיסורי הלחינה את המוזיקה עבור שרק המחזמר, אשר נפתח בברודוויי בשנת 2008 ועבורו היא הרוויחה מועמדויות לפרסי טוני ודרמה דסק עבור המוזיקה שלה.
בשנת 2011, היא כתבה את המוזיקה למחזמר Fun Home עם ספר ומילים מאת ליסה קרון, המבוסס על ספר זיכרון של אליסון בקדל.
המחזמר היה מועמד לפרס פוליצר לדרמה לשנת 2014.
טיסורי הייתה המנהלת האמנותית של סדרת הקונצרטים של מחזות זמר באוף ברודוויי, "Encores!
האופרה שלה, "האריה, החד קרן ואני", הוצגה בבכורה עם האופרה הלאומית של וושינגטון במרכז קנדי בדצמבר 2013. הליברית שנכתב על ידי ג'יידי מקלאצ'י, מבוסס על ספר ילדים מאת ג'נט וינטרסון ובוימה על ידי פרנצ'סקה זמבלו.
עם ספר ופזמונים מאת דייוויד הנרי הוואנג, המחזמר החדש של טסורי, Soft Power, החל להופיע בתיאטרון האמנסון בלוס אנג'לס, שנפתח בחודש מאי 2018 ועבר לתיאטרון קאראן בסן פרנסיסקו ביוני 2018. המחזמר נפתח באוף ברודוויי בתיאטרון הציבורי ב-14 בספטמבר 2019 בבימויה של לי סילברמן.
המחזמר היה מועמד לפרס פוליצר לדרמה לשנת 2020.
ביולי 2019 הוציאה בכורה את האופרה שלה כחול (ליברטו: טזוול תומפסון) בפסטיבל גלימרגלאס בקופרסטאון, ניו יורק.
האופרה עוסקת בנושא הנערים האפרו-אמריקאים שהפכו למטרה מרכזית לאכזריות משטרתית בארצות הברית.
בשנת 2021 היא כתבה מוזיקה למחזמר "קימברלי אקימבו".
טיסורי חברה באגודת הדרמטיסטים של אמריקה.
היא גרה עם בעלה, מייקל ראפטר, ועם בתם סיינה במנהטן.
שנהארגוןקטגוריהפרויקטתוצאהמקור2024פרס גראמיאלבום המחזמר הטוב ביותר"קימברלי אקימבו" (בתור מלחינה)
יבגני (ג'ניה) יהונתן ברקמן (נולד ב-9 בספטמבר 1991) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הבלם בהפועל נוף הגליל, בה גם משמש כקפטן הקבוצה.
ברקמן התחיל לשחק כדורגל כאשר בגיל 9 הצטרף לקבוצת הילדים של הפועל נוף הגליל, ושיחק בכל קבוצות הגיל של המועדון.
ב-1 בנובמבר 2010 ברקמן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 2-2 נגד מכבי באר שבע.
ב-27 באוגוסט 2012 ברקמן הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2-3 נגד בית"ר תל אביב רמלה.
ביולי ברקמן חתם בהפועל כפר סבא.
בעונתו הראשונה במועדון, ברקמן היה שותף לעלייה של כפר סבא לליגת העל ואף המשיך לשחק בקבוצה גם בעונתה הראשונה בליגת העל.
ב-23 ביולי 2020 ברקמן חזר לנוף הגליל ובסיום עונתו הראשונה במועדון רשם עלייה שנייה בקריירה לליגת העל.
ג'ני קריניאן () היא לוטננט גנרל בצבא קנדה אשר משמשת כראש מחלקת ההתנהלות המקצועית והתרבות בצבא.
קריניאן גדלה בקוויבק במשפחה דוברת צרפתית.
ב-1986 היא התגייסה לצבא קנדה והשלימה תואר בהנדסה במכללה הצבאית המלכותית בסנט-ז'אן.
ב-1993 הוצבה ברמת הגולן יחד עם כוח אונדו"ף.
ב-1995 היא הייתה אמורה להישלח גם לבוסניה והרצגובינה במסגרת כוח הייצוב, אולם מכיוון שנכנסה להריון נאלצה לחזור לקנדה.
ב-1999 השלימה תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת לאוול.
במקביל החלה ללמוד במכללת הפיקוד והמטה של צבא ארצות הברית.
ב-2002 יצאה לבסוף לבוסניה ועסקה בפינוי מוקשים.
ב-2003 מונתה כסגנית מפקד גדוד ההנדסה הקרבית ה-5. ב-2005 הועלתה לדרגת לוטננט קולונל.
במשך תקופה קצרה שימשה כמדריכה במכללת הפיקוד והמטה של צבא קנדה בקינגסטון, וב-2008 מונתה למפקדת גדוד ההנדסה הקרבית ה-5. ב-2009 נשלחו היא וחייליה לאפגניסטן כחלק מכוח המשימה בקנדהאר.
ב-2010 חזרה לקנדה ומונתה לסגנית מפקד קבוצת הבריגדות הממוכנות ה-5. היא הועלתה לדרגת קולונל ביוני 2011 ומונתה לראש הסגל המרכזי של כוח המשימה המשותף.
היא נבחרה לאחת מ-100 הנשים החזקות ביותר בקנדה על ידי רשת הנשים המנהלות בשנת 2011. ביולי 2013, היא מונתה למפקדת המכללה הצבאית המלכותית סנט-ז'אן.
ב-15 ביוני 2016 היא הועלתה לדרגת בריגדיר גנרל.
ב-15 ביוני 2016 היא מונתה לראש מטה המבצעים של הצבא.
היא האישה הקנדית הראשונה שהגיעה לדרגת גנרל בזרוע המבצעית (ולא הטכנית).
ב-15 באוגוסט 2019 היא הועלתה לדרגת מייג'ור גנרל ומונתה למפקדת הכוחות הקנדיים בעיראק.
ב-2021 היא הועלתה לדרגת לוטננט גנרל ומונתה לראש מחלקת ההתנהלות המקצועית והתרבות בצבא.
ב-1990 נישאה קריניאן לאריק לפרנסואה, עמו שרתה באותה מחלקה בצבא ולמדה עמו בחוג לריקודים סלוניים.
בהמשך פרש אריק מהצבא כדי לגדל את ארבעת ילדיהם.
שניים מהילדים, בן ובת, משרתים גם בצבא.
דולורס ג'אני "ג'ני" ריברה סאוודרה הייתה זמרת-יוצרת, כותבת שירים, שחקנית, מפיקת טלוויזיה, דוברת, פילנתרופית ויזמית אמריקאית.
ריברה הייתה ידועה בעיקר בזכות המוזיקה המקסיקנית האזורית שהוציאה במהלך הקריירה שלה.
הסוגה כוללת במיוחד סגנונות של בנדה, מריאצ'י ונורטניו.
בעת שחיה ונפטרה, מספר כלי תקשורת כולל CNN, בילבורד, פוקס ניוז וניו יורק טיימס כינו אותה כ"אישה החשובה ביותר" ו"אמנית המוזיקה המקסיקנית האזורית הנמכרת ביותר בכל הזמנים".
מגזין בילבורד כינה אותה כ"אמן הלטיני המוביל של 2013", ו"האמן הלטיני הנמכר ביותר של 2013".
ריברה החלה להקליט מוזיקה ב-1992. בהקלטות שלה היו לעיתים קרובות נושאים של בעיות חברתיות, בגידה ומערכות יחסים.
ריברה הוציאה את אלבום האולפן הגדול הראשון שלה, Si Quieres Verme Llorar, בסוף שנות ה-90, ולא הצליחה להשיג הצלחה מסחרית; עם זאת, היא זכתה להצלחה בארצות הברית ובמקסיקו עם אלבומה מ-2005, Parrandera, Rebelde y Atrevida.
באמצע עד סוף שנות ה-90, היא ספגה לעיתים קרובות ביקורת וסורבה להזמין אותה באולמות ברחבי קליפורניה על ביצוע מוזיקת בנדה – סוגה מוזיקלית שנשלטת בעיקר על ידי גברים.
עם זאת, הפופולריות שלה גדלה לאחר שהוציאה את השיר "Las Malandrinas", שהפך ללהיט ברדיו.
היא זכתה לפופולריות רבה יותר כאשר זכתה בפרס לו נואסטרו בקטגוריית "האמנית המקסיקנית האזורית של השנה" בשנת 2007, בו זכתה תשע פעמים ברציפות.
אלבום האולפן העשירי שלה, Jenni (2008), הפך לאלבומה הראשון שהגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הלטיניים.
בשנת 2010, היא הופיעה והפיקה את תוכנית הריאליטי Jenni Rivera Presents: Chiquis & Raq-C.
היא גם הופיעה והפיקה את I Love Jenni החל מ-2011 עד 2013 ואת Chiquis 'n Control ב-2012. הופעת הבכורה שלה במשחק הייתה בסרט "פילי בראון", שיצא לאקרנים ב-2013.
במהלך הקריירה שלה, ריברה זכתה בפרס שני אוי!
(הפרס המקביל של מקסיקו לפרסי גראמי של ארצות הברית), שני פרסי המוזיקה של בילבורד, 22 פרסי המוזיקה הלטינית של בילבורד, 11 פרסי בילבורד למוזיקה מקסיקנית ו-18 פרסי לו נואסטרו.
היא קיבלה ארבע מועמדויות לגראמי הלטיני.
יש לה כוכב בשדרת הכוכבים של לאס וגאס, והיא אחת האמניות המקסיקניות האזוריות הנמכרות ביותר בכל הזמנים, לאחר שמכרה יותר מ-20 מיליון תקליטים ברחבי העולם, מה שהופך אותה גם לזמרת הבנדה המכניסה ביותר בכל הזמנים.
מלבד מוזיקה, היא הייתה פעילה בקהילה שלה ותרמה מזמנה למטרות אזרחיות.
הקואליציה הלאומית נגד אלימות במשפחה מינתה אותה לדוברת שלה בארצות הברית.
בעקבות כך, הוחלט ב-6 באוגוסט על "יום ג'ני ריברה" בידי מועצת העיר לוס אנג'לס בעבור כל עבודת הצדקה והמעורבות הקהילתית שלה.
ריברה, יחד עם שישה אחרים, מתו בהתרסקות מטוס ליד מונטריי, ב-9 בדצמבר 2012. חקירה לא הצליחה לקבוע את הסיבות לתאונה.
בהמשך לכך, הוגשו תביעות שכללו את בעלי המטוס, אחוזתה של ריברה ובני משפחותיהם של האנשים שהיו על המטוס ביחד עם ריברה.
ג'ניס סובר מקנייר היא אשת עסקים אמריקאית ובעליה של קבוצת ה-NFL יוסטון טקסאנס.
נכון למאי 2022 הונה נאמד ב-4.2 מיליארד דולר, והיא האישה העשירה ביותר שמחזיקה קבוצת ספורט בארצות הברית.
מקנייר נולדה וגדלה במירטל ביץ' שבקרוליינה הדרומית, ולמדה בקולומביה קולג', מכללה פרטית לאמנויות ליברליות לנשים.
יחד עם בעלה, בוב מקנייר, הקימה חברות קוֹגֶנֶרַצְיָה, נדל"ן ופיננסים, שהשקיעו במניות ובביוטכנולוגיה.
בשנת 1999 הקימה, יחד עם בעלה, עם קבוצת הפוטבול יוסטון טקסאנס, שמשחקת בליגת ה-NFL.
לזוג יש שני בנים ושתי בנות.
בעלה מת ממחלת הסרטן ב-23 בנובמבר 2018.
במהלך מגפת הקורונה בארצות הברית, תרמה מקנייר מיליון דולר לקרן "Houston Rent Relief" כדי לסייע לדיירי דירות ביוסטון העומדים בפני פינוי בשל המיתון הכלכלי שגררה המגפה.
ג'ני קסאנבויד היא אתלטית אמריקאית, זוכת מדליית ארד באליפות העולם (יוג'ין 2022) ביידוי פטיש.
ב-30 באפריל 2022 בתחרות שנערכה בטוסון, אריזונה שבארצות הברית קבעה קסאנבויד שיא אישי של 78.00 מטר ביידוי פטיש.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בחודש יולי 2022 ביוג'ין שבארצות הברית זכתה קסאנבויד במדליית ארד ביידוי פטיש עם תוצאה של 74.86 מטר, אחרי ברוק אנדרסן מארצות הברית שזכתה במדליית זהב (78.96 מטר) וקמרין רוג'רס מקנדה שזכתה במדליית כסף (75.52 מטר).
ג'נין אנטוני היא אמנית עכשווית אמריקאית ילידת איי בהאמה, היוצרת אמנות מיצג, פיסול וצילום.
עבודתה של אנטוני מתמקדת בתהליכי יצירה ובמעברים בין היצירה למוצר המוגמר, לעיתים קרובות מציגה אידיאלים פמיניסטיים.
היא מדגישה ביצירותיה את גוף האדם, תוך שימוש בו ככלי יצירה או כנושא של יצירותיה, וכך בוחנת את האינטימיות בין הצופה לאמן.
עבודתה מטשטשת את ההבחנה בין אמנות מיצג לפיסול.
היא מתארת את עבודתה בכך שהיא "מעוניינת במעשים קיצוניים שמושכים אותך פנימה, לא קונבנציונליים ככל שיהיו".
כיום היא מתגוררת בברוקלין, ניו יורק.
אנטוני נולדה ב-19 בינואר 1964 בפריפורט, איי בהאמה.
בשנת 1977, היא עברה לפלורידה ללמוד בפנימייה.
היא סיימה את לימודיה במכללת שרה לורנס בשנת 1986 עם תואר BA וקיבלה תואר MFA ב-1989 בפיסול מבית הספר לעיצוב רוד איילנד.
על אף שהתחנכה בארצות הברית, לילדותה באיי בהאמה השפעה על עבודתה.
הקושי שלה להתאקלם בחברה האמריקאית הוא מה שדחף אותה להשתמש בגופה ככלי, שכן היא הרגישה ששפת הגוף שלה גרמה לה לבלוט בחברה.
"תמונה חיה (טבלו)", סצנה סטטית המכילה שחקן או דוגמן אחד או יותר, היא צורת אמנות שבה השתמשה אנטוני בעבודתה.
במיצב "נמנם" (1994), אנטוני ישנה בגלריה במשך 28 ימים ובזמן זה, מכשיר EEG תיעד את דפוסי ה-REM שלה, אותם היא ארגה לשמיכה איתה ישנה בלילה.
עשיתי עבודות שנעו סביב תהליך, על משמעות העשייה, ניסיתי לקיים יחסי אהבה-שנאה עם האובייקט.
אני תמיד מרגישה בטוחה יותר אם אני יכולה להחזיר את הצופה לשלב היצירה.
אני מנסה לעשות את זה בהרבה דרכים שונות, על ידי שאריות, מגע, על ידי תהליכים שהם בסיסיים לחיינו...
שאנשים עשויים להזדהות איתם במונחים של תהליך...
פעילויות יומיומיות - רחצה, אכילה וכו'.
אבל יש מקרים שבהם הדרך הטובה ביותר להשאיר אנשים במקום הזה, שבשבילי הוא כל כך חי ורלוונטי, היא לחשוף את התהליך או את העשייה.על האינטראקציה בין הפרפורמר לצופה היא אומרת: "המכתב הזה מסכם את הקשר שלי עם הקהל שלי.
יש לי אהבה עמוקה לצופים; הם החבר הדמיוני שלי.
כשאני עובדת אני לוקחת הרבה זמן לדמיין מה הצופים יחשבו או ירגישו.
אני נכנסת לתוך גופם ומדמיינת אותם הולכים ומתקרבים לפסל שלי - מה הם יחשבו באותו הרגע ומה יגרום להם ללכת לכיוון אחד או אחר."
אנטוני ציטטה את לואיז בורז'ואה כבעלת השפעה אמנותית חזקה, והתייחסה לבורז'ואה כ'אמא האמנותית' שלה.
עבודותיה של אנטוני נמצאות באוספים של מוזיאונים ציבוריים שונים, כולל מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית (SFMoMA), הגלריה הלאומית לאמנות, וושינגטון, מוזיאון סולומון ר.
גוגנהיים, The Broad, לוס אנג'לס, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות,, מוזיאון ישראל, ועוד.
ביצירתה "כרסם" (Gnaw, 1992), אנטוני השתמשה בפיה כדי לנשוך, ללעוס ולחצוב את הפינות והקצוות של שתי קוביות במשקל 300 ק"ג, אחת עשויה משוקולד והשנייה משומן חזיר.
היא אספה את חתיכות השוקולד והשומן שהוסרו כדי ליצור מעין תצוגה של חנות מסחרית, שאותה כינתה Lipstick/Phenylthylamine Display, המורכבת מקופסאות בצורת לב העשויות שוקולד ושפתונים מלאים בשומן חזיר, פיגמנטים ושעוות דבורים".
אנטוני הצהירה על עבודתה כי "שומן חזיר הוא סמל לגוף הנשי, חומר נשי, מכיוון שלנשים יש בדרך כלל תכולת שומן גבוהה יותר מאשר לגברים, מה שהופך את העבודה לקניבליסטית משהו".
בעבודה זו, אנטוני מתייחסת לשינוי בתפיסה ובקבלה של תשוקה ומיניות נשית בתרבות.
בעבודה "טיפול אוהב" (Loving Care, 1993), אנטוני השתמשה בשערה כמברשת ובצבע שיער Loving Care כצבע.
אנטוני טבלה את שערה בדלי של צבע, ניגבה איתו את רצפת הגלריה כשהיא הולכת על ידיה וברכיה, דחפה את הצופים מחוץ לחלל הגלריה בעודה מצפה את הרצפה בצבע.
בתהליך זה חקרה אנטוני את הגוף, כמו גם נושאים של כוח, נשיות ואקספרסיוניזם מופשט.
מיצג זה הוצג בגלריה אנתוני ד'אופיי, לונדון, בשנת 1993.
בעבודה לקק והקצף (Lick and Lather 1993), הפיקה אנטוני ארבעה עשר פסלים של עצמה, שבעה יצוקים משוקולד ושבעה מסבון.
לאחר מכן היא "מפסלת מחדש" את הדיוקן על ידי ליקוק השוקולד ורחצה עם הסבון, כפי שנרמז בשם העבודה, ומעוותת את הייצוג.
המיצב מציג רעיונות מורכבים של נשיות ויחסיה של אנטוני עם עצמה כאישה.
רחצה ואכילה הם מעשים מפנקים של אהבה עצמית, ובהרס הדימוי העצמי שלה באמצעות שיטות אלו היא חוקרת את יחסי האהבה/שנאה שיש לנו עם עצמנו.
בראיון ב-1996 עם איימי ג'ינקנר-לויד, אנטוני התייחסה להשחתת פסל שוקולד שהוצג, כיוון שמישהו נשך את אפו.
אנטוני אמרה, "לא רציתי להשאיר ככה את היצירה, כי עבורי, הליקוק היה מאוד חשוב, במובן זה שזה היה מעשה מאוד אוהב, בשונה מאוד מעשה הכרסום ב"כרסם".
חלק פרשו את הסבון כסמל לציפיות החברתיות מנשים, שכן הן נדרשות להיות "נקיות" במובן מטפורי ומילולי.
ניתן לקשר גם את השוקולד לרעיונות סטריאוטיפיים על נשיות בשל צריכתו הנפוצה על ידי נשים.
"נמנם" (Slumber, 1994) היא עבודת מיצג שנמשכה שבועות רבים.
את השבועות הראשונים בילתה אנטוני בשינה בחלל הגלריה, בחדר נקי מעיצוב, ובו רק מיטה ושולחן עבודה עם מחשב וכבלים.
היא ישנה עם שמיכה שאותה המשיכה לטוות במהלך היום, ויצרה שמיכה אינסופית המחוברת לנול איתה ישנה בלילה.
בזמן שישנה, היא תיעדה את תנועות העיניים שלה באמצעות אלקטרואנצפלוגרמה, וארגה שחזורים של הנתונים שנאספו מכותונת הלילה שלה לתוך השמיכה.
היצירה היא פרשנות על קשרים: בין האמן לצופה, האמן ומוסדות האמנות, והתהליכים המודעים והלא מודעים של האמן.
ב"קרע" (Tear, 2008), אנטוני יצרה כדור הריסה מעופרת ולאחר מכן השתמשה בו כדי להרוס בניין בסנכרון עם מצמוץ העפעף שלה.
כל פגיעה פגעה במשטח הכדור, ובכך חשפה את ההיסטוריה שלו.
הכוונה של הפרויקט הייתה לתת לצופה לפרש את התגובה הפסיכולוגית של סכנה.
עבודתה "הכתרה" (Crowned, 2013) נעשתה בהשראת לידת ביתה ב-2004. פסל קיר עם יציקת כתר מגבס, בעל שתי עצמות אגן מגבס בולטות מהקיר וממוסגר בגבס מותז סביב האובייקטים.
הפסל דומה חזותית לשלב השני בלידה הנקרא "הכתרה", כאשר ראשו של התינוק מוקף בפתח הנרתיק.
"אני קרקע פורייה" (2019) הוא מיצב תלוי מקום באתר הקטקומבות של בית הקברות גרין-ווד בברוקלין, ניו יורק.
צילומים קטנים, תקריב של גופים חיים, מוצגים במסגרות מוזהבות המעוצבות בצורת עצמות אדם.
העבודה מדברת על שבריריותה של צורת האדם, מוקפת כפי שהייתה בשרידים של כ-560,000 פרטים שנקברו בגרין-ווד, אחת הדוגמאות המוקדמות ביותר לבית קברות גדול דמוי פארק, שנבנה אמריקה הכפרית.
משנת 2000, אנטוני מלמדת אמנות בקורס לתואר השני בשם "כיתת אמן/קבוצות מנטור" באוניברסיטת קולומביה, בית הספר לאמנויות.
אנטוני נשואה לאמן פול רמירז ג'ונאס ולהם בת.
בני הזוג הכירו במהלך לימודי התואר השני בבית הספר לעיצוב ברוד איילנד.
1998 - מענק מקארתור, עמית מקארתור
1998 - מענק ציור ופיסול, קרן ג'ואן מיטשל
2003 - פרס להישג אמנותי, בית הספר לעיצוב ברוד איילנד
ג'נין שטראוס היא עורכת דין ומנהלת ישראלית.
אלופת ישראל בטניס לשנת 1974.
שטראוס נולדה בדרום אפריקה ועלתה לישראל בשנת 1971. היא בוגרת לימודי מדע המדינה וספרות אנגלית מאוניברסיטת נטל שבדרבן, בדרום אפריקה, ולימודי משפטים מאוניברסיטת תל אביב.
עבדה כעורכת דין במשרדים פרטיים גדולים בניו יורק ובתל אביב.
מאז עלייתה לישראל הייתה שטראוס פעילה מאד בענף הטניס.
היא זכתה בתואר אלופת ישראל בטניס לשנת 1974 והייתה חברה בנבחרת הפדרציה של ישראל, חברת הנהלת איגוד הטניס בישראל וחברת ההנהלה הבינלאומית של המרכז לטניס בישראל.
בשנת 2001 מונתה למנכ"לית של מרכזי הטניס בישראל, ושבע שנים לאחר מכן, בשנת 2008, קיבלה את אות ראש הממשלה במסגרת חגיגות ה-60 למדינת ישראל על תרומתה רחבת ההיקף לקידום אוכלוסיות נוער באמצעות הטניס.
בשנת 2010 זכתה בעיטור על מפעל חיים בספורט אשר הוענק לה על ידי יו"ר הכנסת דאז ראובן ריבלין.
בהובלתה של שטראוס גדל המרכז לטניס בישראל והוא מונה כיום 14 מרכזים הפזורים ברחבי הארץ המשרתים כ-13,000 ילדים מדי שבוע.
מתוך תפיסה של ספורט כמנוף לשינוי חברתי יזמה שטראוס את פיתוחן של תוכניות למען אוכלוסיות מגוונות, ביניהן ילדים בסיכון וילדים בעלי צרכים מיוחדים.
באפריל 2010 פרשה שטראוס מתפקידה במרכז הטניס ובאוקטובר של אותה שנה מונתה למנהלת פיתוח בינלאומי בארגון נפש בנפש.
לאחר פרישתה לגמלאות למדה מספר קורסים במשחק והחלה לשחק בהפקות תיאטרון שונות, בפרסומות, בסרטים ובסדרות טלוויזיה, בעיקר בשפה האנגלית.
ג'נין מתגוררת בכפר שמריהו, נשואה לד"ר סיימון שטראוס ולהם שני ילדים.
ג'ני קופר היא שחקנית קנדית החיה בארצות הברית.
ידועה בעיקר כג'ואי ברנס בסדרה של נטפליקס "וירג'ין ריבר".
ג'ני לוין נולדה ב-1974 בטורונטו, קנדה וגדלה בקי ביסקיין, פלורידה, ארצות הברית.
היא החלה לשחק בהצגות בית ספר בגיל 11. היא החלה את הקריירה המקצועית שלה בסדרת הטלוויזיה הקנדית "ג'ייק והילד" בשנת 1995 וכיכבה מאז בעשרות סדרות טלוויזיה.
היא הופיעה בתור ולרי האריס בארבעה פרקים של סדרת הטלוויזיה של פוקס"24", בתפקיד פקידה ביחידה לביטחון המולדת שהייתהה חלק מהשתלטות על היחידה ללוחמה בטרור.
הפרויקט איחד אותה מחדש עם ג'ון קאסר, המפיק בפועל של התוכנית שביים אותה בסדרה "ג'ייק והילד".
מכיוון שכל עונה של התוכנית מתרחשת ביום אחד, היא מעולם לא החליפה בגדים, אבל היו לה כפולות של אותה תלבושת.
ב-2013, קופר הייתה התסריטאית, המפיקה-שותפה ואחת השחקניות הראשיות בסרט הקנדי "I Think I Do." הקומדיה הרומנטית התרחשה באדמונטון וגם צולמה בעיר.
קופר גילמה את האחות של הדמויות הראשיות שגולמו על ידי מיה קירשנר ושרה קנינג, המנהלות יחד חברה לתכנון חתונות.
קופר שיחקה גם בתפקיד אורח בתוכניות טלוויזיה שונות כמו "דוק", "הגבולות החיצוניים", "נאש ברידג'ס" ו"מונק".
בנוסף שיחקה בתפקידי אורח בסדרות כמו "CSI: מיאמי", "סקנדל", "NCIS", "בונז", ו"ריזולי ואיילס".
מאז 2019 היא משחקת את ג'ואי ברנס אחותה הגדולה של הדמות הראשית, מל מונרו (אלכסנדרה ברקנרידג'), בסדרה של נטפליקס "וירג'ין ריבר".
מתגוררת באנסינו, לוס אנג'לס, קליפורניה.
היא נישאה לדניאל קופר ב-2008 ולהם 3 ילדים.
שנה סרט תפקיד הערות 2004 Godsend סנדרה שו 2008 Baby Blues ג'וזי פטרסון 2010 Unconditionally אליס קצר 2013 I Think I Do בת' גם כותבת ומפיקה 2016 Shovel Buddies סוזן וידאו Bambina אן סרט קצר
שנהתוכניתתפקידהערות1995–1996Jake and the Kidמולי גטנביתפקיד משנה1997When Innocence Is Lostדרלןסרט טלוויזיהPsi Factor: Chronicles of the Paranormalקריסטין סמית'בפרק "Man of War"1997–1998Fast Trackונדי סרביןתפקיד ראשי1999 נאש ברידג'סג'וליה קלארקבפרק "Hide and Seek"The Outer Limitsלורה וויטבפרק "Descent"2000Foreign Objectsאליסון2001Feast of All Saintsאגלאה דזינקורט2002Blissלורהבפרק "Guys and Dolls"מונקג'ניפר זפטליבפרק "Mr.
ג'ני פיקוורת' גלוסקר היא ביוכימאית וקריסטלוגרפית בריטית.
ב-1956 גלוסקר החלה לעבוד במרכז פוקס-צ'ייס לסרטן, מכון לאומי לחקר הסרטן בארצות הברית, ומאז הובילה קריירה ארוכה ועמוקה בתחום הקריסטלוגרפיה של קרני רנטגן, המשמשת לקביעת המבנה של מולקולות.
ג'ני פיקוורת נולדה בברמינגהם, אנגליה, הבכורה מבין שלושה אחים.
אביה פרדריק אלפרד פיקוורת הגיע ממשפחה של רופאים במזרח אנגליה.
הוא היה כימאי שלמד רפואה ועשה מחקר נוירולוגי בברמינגהם.
אמה, ג'יין ווילי סקוטס, השתייכה לשושלת ארוכה של רופאים סקוטים.
ג'יין למדה רפואה בגלאזגו ועבדה בדבלין בשנות ה-20 של המאה ה-20. בילדותה, פיקוורת פיתחה התלהבות לכימיה גם בזכות ספרי הלימוד של אמה, אך ההשפעה העיקרית הייתה איבון ווי (Yvonne Way), המורה שלה לכימיה בתיכון.
גלוסקר התקבלה בהצלחה למכללת סומרוויל, אוקספורד.
מי שראיינה אותה לצורך קבלה לתוכנית ושאיתה עשתה את עבודת התואר שלה הייתה דורותי הודג'קין.
גלוסקר קיבלה את התואר הראשון שלה בכימיה ב-1953. עד סוף 1955, היא הייתה מעורבת בניתוח מבני רנטגן של טבעת קורין מויטמין B12, שבגינו זכתה הודג'קין בפרס נובל לכימיה לשנת 1964; גלוסקר קיבלה את הדוקטורט שלה ב-1957.
הודג'קין היוותה גם מודל לחיקוי עבור גלוסקר בגלל האיזון שמצאה בין מחקר מדעי לבין להיות אמא לשלושה ילדים.
פיקוורת פגשה את בעלה לעתיד, דונלד גלוסקר, חוקר רודוס מאוניברסיטת קליפורניה, ברקלי, שעבד באותה מעבדה על ספקטרוסקופיה של מתחמי העברת מטענים, עם רוברט מוליקן.
אחרי אוקספורד, גלוסקר בילתה שנה כפוסט-דוקטורט במכון הטכנולוגי של קליפורניה (קאלטק) במעבדתם של רוברט קורי ולינוס פאולינג, שזה עתה זכו בפרס נובל לכימיה.
במהלך תקופתה בקאלטק התיידדה גלוסקר עם דורותי סמנוב, האישה הראשונה שקיבלה דוקטורט מהמחלקה לכימיה בקאלטק.
לאחר שגלוסקר עזבה את קאלטק, היא ובעלה דון, הגישו מועמדות לעבודה בחברות כימיה בפילדלפיה, והיא כתבה להודג'קין כדי לקבל מכתב המלצה.
הודג'קין כתבה מכתב והמשיכה ועודדה את גלוסקר להגיש מועמדות לעבודה עם ארתור לינדו פטרסון במכון לחקר הסרטן, שבעקבותיו פתחו את מרכז הסרטן פוקס צ'ייס.
גלוסקר הגיעה למכון ב-1956 כדי לעבוד עם פטרסון וסטנלי פ.
פטרסון פיתח את מה שנודע כפונקציית פטרסון, משוואה בסיסית בקריסטלוגרפיה של קרני רנטגן שעוזרת לקבוע את המבנה האטומי ואת המאפיינים של מולקולות.
"היו די הרבה נשים שהוא הביא איתו", אמרה גלוסקר על ריימן.
"הוא יצא מגדרו כדי לגרום לי להרגיש רצויה".
במהלך תקופתה בפוקס צ'ייס, עבודתה של גלוסקר עם קריסטלוגרפיית קרני רנטגן כללה את קביעת המבנים של חומרים נוגדי גידולים רבים וחומרים מסרטנים כימיים, כמו גם חקירת המבנים ומנגנוני הפעולה האפשריים של מספר אנזימים ביולוגיים.
היא זכתה בפרסים יוקרתיים רבים על מחקריה כגון פרס ג'ון סקוט וחיברה כמה ספרי לימוד בשימוש נרחב להדרכה בניתוח מבנה גבישים כגון "Crystal Structure Analysis: A Primer".
היא הייתה גם מנהלת האיגוד הקריסטלוגרפי האמריקאי ב-1979, ועורכת העיתון המדעי "אקטה קריסטלוגרפיקה".
במהלך הקריירה שלה, גלוסקר קיבלה פרסים רבים.
הבולטים מביניהם הם מלגת כבוד לכל החיים בסומרוויל קולג', אוקספורד, אנגליה; פרס Fankuchen של האגודה האמריקאית לקריסטלוגרפיה; ומדליית Garvan של האגודה האמריקנית לכימיה.
בשנת 2011, היא זכתה בפרס ג'ון סקוט, המוענק לאנשים שהמצאותיהם תרמו בצורה יוצאת דופן ל"נוחות, רווחה ואושר" של האנושות.
1979: מדליית Garvan של האגודה האמריקאית לכימיה.
1995: פרס Fankuchen של האגודה האמריקאית לקריסטלוגרפיה.
2014: פרס ויליאם פרוקטר על הישג מדעי.
ג'ני פנקין היא זמרת-יוצרת וראפרית ישראלית.
פנקין נולדה במוסקבה, לאמא פסנתרנית, ועלתה לישראל עם משפחתה בגיל שנתיים וחצי.
בגיל 10 הצטרפה ללהקה העירונית בבת ים, שם גדלה.
למדה מוזיקה ברימון וכן החלה לימודי מוזיקה בברקלי, אך פרשה לאחר תקופה קצרה.
השתתפה בעונה הראשונה של תוכנית המציאות "דה ווייס", שם הפסידה בשלב הדו-קרב ליובל דיין.
פנקין החלה את הקריירה המוזיקלית שלה כזמרת ליווי של מארינה מקסימיליאן.
בשנת 2016 הוציאה את ה-EP הראשון שלה, "Jennesis", המכיל חמישה שירים באנגלית, בחברת התקליטים "OW Crew".
בשנת 2018 הוציאה את ה-EP השני שלה, "Him, On the Other Hand".
באותה השנה שיתפה פעולה עם מיכאל סוויסה, בשירו "כמובן", מהאלבום מלא בעצמי.
בשנת 2019 הקימה את הרכב הנאו-סול "מסוק", בו היא שרה בתור סולנית הלהקה.
בשנת 2020 הוציאה את ה-EP השלישי שלה באנגלית, "Careless".
בשנת 2021 הוציאה את הסינגלים "מילים גדולות", עם המפיק והדיג'יי רונן סאבו, ו-"מה כבר אמרתי", עם טדי נגוסה.
ב-4 באפריל 2022 יצא אלבומה הראשון בעברית, "זה מה שזה", בו שיתפה פעולה עם הראפרים כהן וטדי נגוסה.
באותה השנה הוציאה מספר סינגלים נוספים, ביניהם "תופסת", "תן לי קצת זמן", ו"קריוקי".
כמו כן, השתתפה בפרויקט "זיכרון אחר 2022", במסגרתו הוציאה גרסת כיסוי לשיר "ביום מסה", של מתי כספי, והתארחה באלבומה של קרולינה "All Rivers" בשיר "Ready For Juju".
בשנת 2023 שיתפה פעולה עם דניאל רובין בשיר "נמסיס".
באותה השנה הוציאה את הסינגלים "קניה במרתף", "במקום לברוח תרקדי" ו-"ילדה של סנטר".
ב-28 במרץ 2024 יצא אלבומה השני בעברית, "הכל או כלום".
ב-4 באפריל הוציאה את הקליפ לסינגל "קולולו", מתוך האלבום.
במאי של אותה שנה, התארחה באלבומו של המפיק עידו מימון "פסטיבל מסמפלי סימפולים" בשיר "הגלגל יסתובב שוב".
ביולי שרה את שיר הנושא מתוך הסרט "כיסופים", הנושא את שמו.
ב-16 באוגוסט הוציאה את השיר "Long Nails" יחד עם גל דה פז ושקד מילר.
ב-6 באוקטובר התארחה בפרויקט המוזיקלי של גיא מוזס, "פתקים", בשיר "משבר זהות".
ב-1 בנובמבר התארחה באלבום של עידו מימון "פסטיבל מסמפלי סימפולים 2" בשיר "סקנדל".
השיר מכיל דגימה מתוך השיר "למי שאינו מאמין" של הזמרת יהודית רביץ.
בשנת 2025 השתתפה פנקין בעונה ה-12 של תוכנית המציאות של הכוכב הבא.
היא עברה את האודישנים אך לא נכנסה לנבחרת.
מתגוררת בתל אביב עם בן זוגה, המוזיקאי נועם "נומוק" חבקין, קלידן להקת "מסוק", אשר הקימו יחד.
בפברואר 2026 הכריזה בעמוד האינסטגרם שלה שהיא בהריון.
2021: "מילים גדולות" (עם רונן סאבו)
2022: "תופסת" (עם סלון קורטינה ו-Joseph Bach)
2024: "הגלגל יסתובב שוב" (עם עידו מימון)
2025: תן (10) (עם תום שנייד ודנה אינטרנשיונל)
ג'נינגס רנדולף היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת וירג'יניה המערבית.
כחבר המפלגה הדמוקרטית, נודע בעיקר בזכות כהונתו בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1933–1947 ובסנאט של ארצות הברית בשנים 1958–1985. הוא היה חבר הקונגרס האחרון שנותר בחיים ששירת במהלך מאה הימים הראשונים של ממשל פרנקלין דלאנו רוזוולט.
רנדולף פרש מהחיים הפוליטיים בשנת 1985, ובמקומו נבחר הסנאטור ג'יי רוקפלר.
רנדולף נולד ב-8 במרץ 1902 בעיר סיילם שבווירג'יניה המערבית, והיה בנם של אידל (נפינגהאם) וארנסט פיץ רנדולף.
הוא נקרא על שמו של ויליאם ג'נינגס ברייאן.
סבו ואביו כיהנו שניהם כראשי העיר סיילם.