tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תרבות העיר הוגדרה בהתאם לתרבויות השונות שגרו בה לאורך התקופות.
כשהעיר הייתה עצמאית היא נשלטה על ידי אספה מקומית או מלך מקומי.
מיקומה של העיר בין אנטוליה, הלבנט ודרום מסופוטמיה, הפך אותה למרכז סחר.
האזכור הראשון המתייחס לנגר נמצא בארכיון מרי ולוחות שנמצאו בנבדה (תל ביידר), אתר בצפון סוריה בקרבת תל ברק, שנשלט בתקופת הממלכה האזורית על ידי נגר.
רוב הרשומות המתייחסות לנגר נמצאו בארכיון אבלה.
האתר נחפר על ידי מקס מלוואן ב-1937. בין השנים 1976–2011 נחפר האתר על ידי משלחות שונות, ביניהן משלחת של אוניברסיטת לונדון, משלחת של בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בעיראק ומשלחת של אוניברסיטת מישיגן.
העבודה באתר פסקה בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה.
אתר זה נחשב לאתר חשוב באזור בשל המיקום האסטרטגי ליד נהר החבור שהוא היובל הגדול ביותר של הפרת והיותו ממוקם על הדרך הראשית המחברת בין ערי דרום עיראק ושאר היישובים בסוריה וצפונה יותר לעבר אנטוליה.
הארכאולוגים ראו חשיבות לחפור אותו כיוון שהוא אחד האתרים האדמיניסטרטיביים המרכזיים בתוך האימפריה האכדית.
החוקר מלווין מצא באתר מבנה חשוב שכונה בשם ארמון "נרם-סין", שהיה הנכד של סרגון האכדי.
מטמון פריטי זהב וכסף שנמצאו בחפירות בשנים 1994–1996
אתר החפירה מחולק למספר שטחים וכל שטח מכיל תעלות חפירה, התעלות שנבחרו לחפור בהם הם אלה שמצאו בהם חרסים נינוויתים (המתוארכים ל-3000–2500 לפנה"ס) על פני השטח באזור HS3. באתר החפירה בשכבה 3–4 מצאו מבנה משני חדרים עם רצפה ובה מעין תעלת ניקוז העשויה לבנים, ומסדרון ושני קרים.
מתחת לרצפה של חדר מספר 1 מצאו בור סגור שיש בתוכו שני קנקנים קנקן קטן וקנקן גדול סגור ובתוכו נמצא כותניר שכולל כ־26 טבעות עשויות מכסף וכחמישה מטילי כסף בגודל רגיל עם שני חתיכות כסף אחרות, המטמון כולל מסכה עשויה מזהב ומספר תכשיטים שונים כמו חרוזים, עגילים, וכן חרוזים מקרניאול.
המטמון כלל גם צלמית קטנה של סוס שעשויה מכסף.
הקנקן שנמצא המטמון בתוכו מצאו בו שאריות של חומר ארגאני שככל הנראה שמש לעטוף את הפרטים שבו.
פריטי המטמון אופייניים לאומנות של דרום מסופוטמיה באלף השלישי לפנה"ס) , המטמון נמצא באחד מחלקי האתר בשכבות המיוחסות לתקופה הפרה אכדית, ותוארך לשנת 2400 לפנה"ס) .
ניתוח מיקרומורפולוגי מראה שהשכבה בו נתגלה המטמון עברה נטישה בחלק הזה של האתר.
דעות חוקרים על המטמון ומשמעותו
לפי חוקרים רבים פריטי כסף אלה שימשו לאמצעי תשלום.
מקור הכסף בתקופה ההיא מאנטוליה שהיא עשירה במכרות כסף והיא הייתה הספק הראשי באזור מסופוטמיה והלבנט.
המתכת כסף שימשה כמטבע במסופוטמיה, עדוית על כך היו בהמצאות מכלולים כאלה בהרבה מהאתרים במרחב.
תל ברי הוא אתר ארכאולוגי במחוז אל-חסכה שבצפון-מזרח סוריה.
אתר זה הוא מקומה של עיר עתיקה בשם כַּחַת.
הזיהוי של העיר העתיקה עם האתר הוכח על פי ממצא שנמצא באתר.
התל שוכן ליד נהר ג'ע'ג'ע' , שהוא יובל של נהר החבור.
השכבות המוקדמות ביותר בתל משויכות לתרבות חלף.
היישוב שכן באזור הג'זירה ונהנה מגשמים חורפיים ומי נהר, מה שהביא לפיתוח החקלאות באזור.
האתר היה מיושב מהאלף הרביעי לפנה"ס.
באלף השלישי לפנה"ס נכנס היישוב לתחום השפעתה של תרבות האימפריה האכדית.
העיר שכנה בקרבת העיר הגדולה נגר, שהייתה בירתה של ממלכה אזורית גדולה.
במאה ה-18 לפנה"ס, העיר נודעה בשם כחת.
שמה של העיר מופיעה בטקסטים שנמצאו בארכיון מארי.
העיר נשלטה על ידי מלכים מקומיים, עצמאיים למחצה.
לאחר ששמש־אדד הראשון נוצח על ידי מלך מארי יעדון־ליאְם בתקופת המאבק ביניהם, ברח שמשי־אדד לכחת.
לאחר מכן נכנסה העיר לתחום הממלכה שהקים שמשי־אדד הראשון בצפון מסופוטמיה, שבירתה שובת אנליל שכנה מצפון מזרח לעיר כחת.
זמרי-לים, היורש של יחדום-לים, ניהל מאבק על שלטונו במארי, עליה שלט ישמח-אדד בנו של שמשי־אדד.
בשנת 1775 לפנה"ס כבש זמרי-לים את מארי, ובשנה הראשונה למלכותו יצא לכיוון עמק נהר החבור וכבש את כחת, שמלכה ירים-אדו היה מלך וסל של שמשי־אדד ואחר כך של בנו אישמה־דגן הראשון, שירש אותו וישב באכלתום.
לאחר מכן נשלטה העיר על ידי מארי.
לאחר שממלכת נגר, ששכנה מדרום מערב לה, ירדה מגדולתה במאה ה-18 לפנה"ס, היא נשלטה על ידי כחת.
לאחר מספר מאות שנים, במאה ה-15 לפנה"ס, הפכה העיר למרכז דתי בממלכת מיתני החורית.
מקדש העיר לאל הסערה והשמיים החורי תשוב (Teshub) מוזכר באמנה שנחתמה במאה ה-14 לפנה"ס, בין המלך החורי שתיוואזה (Shattiwaza) והמלך החתי שופילוליומש הראשון.
לאחר מכן נפלה העיר בידי אשור.
בתקופה הנאו-אשורית, בימי המלך תוכולתי-נינורתה השני, שמלך בין השנים 891 עד 884 לפנה"ס, נבנה בעיר ארמון.
העיר המשיכה להתקיים גם לאחר נפילת האימפריה האשורית במאה ה-7 לפנה"ס.
בתקופות מאוחרות יותר, האימפריה הנאו-בבלית, האימפריה האחמנית, הממלכה הסלאוקית, האימפריה הרומית והאימפריה הפרתית השאירו עקבותיהם באתר.
האתר היה מיושב גם בתקופה הערבית.
גובה התל עליו שכנה העיר הוא 32 מטר מעל סביבתו וגודלו 370 דונם.
החפירות הארכאולוגיות באתר החלו ב-1980 על ידי משלחת ארכאולוגית איטלקית מאוניברסיטת פירנצה.
ראשי המשלחת היו אמליו פאולו פצורלה (Paolo Emilio Pecorella) ומירזו סלביני (Mirjo Salvini).
ב-2006 החלה משלחת חדשה, בראשות רפאלה פיירובון-בנואיט (Raffaella Pierobon-Benoit) מאוניברסיטת נאפולי פדריקו השני, לחפור באתר.
באלף השני לפנה"ס העיר הוקפה בחומה ובמרכזה נבנה אקרופוליס.
בשכבות השונות נמצאה קרמיקה רבה, שסייעה לזהות את השכבות השונות על פי הסטרטיגרפיה באתר ולשייכן לתקופה בה הן נוצרו.
בנוסף, נמצאו באתר לוחות בכתב יתדות שהועברו למוזיאון הלאומי של חלב.
בנוסף, נמצא באתר מתחם מקודש מהאלף השלישי לפנה"ס, ארמון מלכותי של תוכולתי נינורתה השני וחומה גדולה שהקיפה את התל, שתוארכה לתקופה הפרתית.
בנוסף לאלה, נמצאו שרידים מעטים להתיישבות רומאית.
במדרון הצפוני של התל נמצא רובע מגורים מהתקופה האיסלאמית.
תל זיידאן הוא אתר ארכאולוגי בצפון מסופוטמיה, היום צפון סוריה, על הגדה המזרחית של נהר הבליח קצת מצפון למקום שבו הבליח נשפך לנהר הפרת.
התל שוכן 5 ק"מ מזרחית לעיר א-רקה.
באתר נמצאו ממצאים מתקופת עובייד המתוארכת לשנים 4000-5600 לפנה"ס.
האתר מורכב מ-3 תלוליות שכיוונן הכללי הוא מצפון-מערב לדרום מזרח.
השטח הכולל של האתר הוא 125 דונם.
גובהו המרבי של התל הוא 15 מטר מעל פני השטח.
בתל נמצאו שרידים של יישוב גדול.
גודל השטח שבו השתרע היישוב הופך את האתר ליישוב הגדול ביותר בתקופת עובייד.
זאת תקופה פרוטו-אורבנית שלדעת החוקרים, בישרה את בואה של תקופת בניית הערים הגדולות בדרום מסופוטמיה כמו אורוכ.
התל זוהה לראשונה ב-1926 על ידי הארכאולוג האמריקאי ויליאם פוקסוול אולברייט.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 התל נסקר על ידי הארכאולוג הבריטי מקס מלוואן.
בשנת 1983 בוצע באתר סקר ארכאולוגי יסודי יותר במסגרת משלחת הולנדית בראשותו של מאוריץ ואן לון (Maurits van Loon) שסקרה את עמק נהר הבליח היא ציינה בסקר שמדובר באתר פרהיסטורי המתוארך לתקופת חלף ותקופת עובייד.
המחקר על התל החל בשנת 2008 במשלחת מחקר משותפת אמריקאית-סורית שמטרתה הייתה לבחון את שורשי האורבניזם במסופוטמיה בתקופת עובייד בדרך של סקירה וחפירה ארכאולוגית בתל.
המשלחת בחרה בתל זה שבו נמצאו שרידי תרבות עובייד בעומק רדוד.
מנהלי המשלחת היו הארכאולוגי גיל סטיין (Gil Stein) מנהל המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו ומוחמד סרחאן מנהל מוזיאון א-רקה (Al-Raqqah Museum).
התוכנית המקורית של המשלחת הייתה לקיים 10 עונות חפירה, מתוכן התקיימו כנראה רק שלוש עונות חפירה בשנים, 2008, 2009, 2010 לפני פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה.
בשתי עונות החפירה הראשונות זוהו בתל 4 תקופות התיישבות: תקופת חלף, תקופת עובייד, ושתי תקופות כלכקוליתיות מאוחרות.
בדיקות פחמן 14 שבוצעו תארכו את ההתיישבות בתל בין 3800-5800 לפנה"ס.
היישוב העתיק שכן בצומת של שתי דרכי מסחר עתיקות, באזור שבו נמצאה אדמת סחף עשירה.
בתל התקיים יישוב מהגדולים השייכים לתקופת עובייד.
התל ניטש בשנת 4000 לפנה"ס עם תקופה קצרה נוספת של התיישבות בתחילת האלף השלישי לפנה"ס.
השכבות הארכאולוגיות הפרהיסטוריות הן נגישות מידית מתחת לפני השטח, ואין צורך לחפור שכבות של יישוב מאוחר יותר לפני שמגיעים לשכבה שבה התעניינו החוקרים.
המשמעות היא שארכאולוגים יכולים לחפור שטחים נרחבים של יישוב גדול מתקופה זאת ולהבין כיצד תיפקד יישוב בגודל זה באלף השישי והחמישי לפנה"ס.
בחפירות שהתקיימו נמצאו שרידי רצפות עם מספר מוקדי שרפה, שברי קירות בתים הבנויים מלבני בוץ.
קטעי קירות גדולים אולי חלק מביצורים או אדריכלות ציבורית מונומנטלית.
בדיקות פחמן 14 של הקירות תארכו אותו לשנת 5000 לפנה"ס.
בנוסף נמצאה קרמיקה צבועה מתקופת עובייד, אחד הממצאים החשובים היה חותם אבן עם עיטור של אייל.
השערת החוקרים היא שהוא ככל הנראה שימש להחתמת סימן על גבי סחורות כדי לסמן בעלות בתקופה שלפני הכתב.
גודלו של החותם הוא כ-5 על 6 ס"מ.
החותם הוא גדול במיוחד והוא גולף מאבן אדומה שמקורה אינו באזור התל.
על פי החוקרים הוא דומה בעיצובו לחותם שנמצא בתבה ע'אורא, כ-300 ק"מ מזרחה בעיראק של היום.
ממצא זה מצביע על מערכת סחר עם אזורים רחוקים.
לדעת החוקרים השימוש בחותם שבו חותמים כלי אגירה ועוד, מצביע על מערכת של ריבוד חברתי.
באתר נחשף אזור שנראה כמו אזור תעשייתי.
הוא כלל שמונה כבשני שריפת כלי חרס, "כלי עובייד" היו נפוצים באזורים נרחבים נוספים.
ממצאים אלה הם חלק מהתיעוד המעיד על מעבר מיישוב של כפר עצמאי המספק את צרכיו, למרכז תעשייתי, הסוחר במוצריו ובעל יכולת לרכוש מוצרי יוקרה.
באתר נמצאו להבים באיכות מעולה העשויים אובסידיאן, צבע האובסידיאן והרכבו הכימי מצביעים על כך שמקורו באנטוליה.
באתר נמצאו שבבים של אובסידיאן המעידים שייצור הלהבים היה מקומי.
בנוסף נמצאו להבי מגל עשויים מצור ותעשייה להתכת נחושת לצורך הכנת כלים.
זאת התעשייה המתקדמת ביותר באלף החמישי לפנה"ס.
הנחושת הובאה מאזור דיארבקיר בטורקיה של היום.
הבאת הנחושת באותה עת, לפני ביות החמור הייתה משימה לא קלה, אנשים היו צריכים לשאת את העפרות על גבם.
באתר נמצאו עצמות רבות של בעלי חיים.
בדיקות שנעשו הראו על שינוי בתזונה בין תקופת חלף לתקופת עובייד.
מניתוח העצמות בתקופת חלף נמצא שכ-50% שייכים לבעלי חיים לא מבויתים כמו בקר הבר, פראים, צבאים ואיילים.
בתקופת עובייד 90% מהעצמות שנמצאו שייכים לבעלי חיים מבויתים כמו כבשים, עזים, בקר הבית וחזירים.
שינוי נוסף שנמצא הוא ביחס של כמות הכבשים והעזים.
בתקופת חלף היחס היה חצי חצי, ואילו בתקופת עובייד, היחס היה 3 כבשים לעז אחת.
תל זְרוֹר (ידוע גם בשם ח'רבת א-תל דֻ'רֻר) הוא תל ארכאולוגי עתיק השוכן על הגדה הדרומית של נחל חדרה, כ-2.5 קילומטר מזרחית לשכונת בית אליעזר בעיר חדרה, בסמוך לשפך של נחל יצחק לנחל חדרה.
על התל נמצאו ממצאים מתקופת הברונזה התיכונה, תקופת הברונזה המאוחרת, תקופת הברזל, התקופה הפרסית, התקופה ההלניסטית והתקופה הרומית.
התל הוא בעל שתי פסגות, המופרדות ביניהן על ידי אוכף.
התל הוא הגדול בתלים השוכנים בשוליים המערביים של השרון.
חשיבות התל נבעה ממיקומו בסעיף המערבי של דרך הים.
בשנת 2002 הוצע התל כשמורת טבע, אולם הצעה זאת לא התממשה.
על התל נמצאת אוכלוסייה גדולה של הצמח געדה קיפחת, שהוא מין אנדמי לקרקעות החמרה במישור החוף הנתון בסכנת הכחדה.
בנימין מזר ונדב נאמן זיהו את התל עם העיר "צ'רר", המופיעה במקום 115 ברשימת המלך המצרי תחותמס השלישי.
זיהוי אחר של יוחנן אהרוני הוא בשם העיר "מגדל", המופיעה גם היא ברשימות של תחותמס השלישי במס' 71. עיר זאת מופיעה גם באנלים של בנו אמנחותפ השני בשם מגדל-ין(ת).
בשנת 1928 נערכה באתר חפירת בדיקה קצרה על ידי הארכאולוג האנגלי ג'ון גרסטנג.
חפירה ארכאולוגית ממושכת התקיימה בין השנים 1966-1964 במשלחת יפנית של "החברה היפנית לחקר המזרח הקדום" בראשותם של ק' אוהטה ומשה כוכבי, שניהל את חפירת השדה.
בשנת 1974 התנהלה בתל עונת חפירה נוספת בראשותו של ק' גוטו.
חפירה נוספת נערכה בשנת 1991 בראשותו של ר' בדחי.
זה היה התל הראשון שנחפר באזור השרון.
הממצאים הראשונים בתל הם מתקופת הברונזה התיכונה, המאות ה-19 וה-20 לפנה"ס.
באותה עת התקיימה בתל עיר מוקפת חומה, שהוגנה על ידי סוללה.
החומה הייתה חומת לבנים בעובי של 4 מטר.
נמצאו 2 מערכות של חומות שנבנו אחת על גבי הריסות השנייה.
הסוללה הקיפה שטח של 50-40 דונם.
בבסיס הסוללה נמצא חפיר ברוחב 10 מטר ועומק לא ידוע.
בעומק 4.5 מטר הגיעו החופרים למי תהום, ומכאן ההנחה היא שבעת העתיקה היו מים בתחתית החפיר.
מתקופה זאת נמצאו 4 שכבות של יישוב.
בצד המערבי של התל התגלה מגדל בעל שני תאים, שהיה שייך לחומה הקדומה מבין שתי החומות שנמצאו.
לא נמצאו סימני הרס באתר בסוף תקופה זאת.
יש פער יישובי בין שנת 1800 להתיישבות הבאה במאה ה-15 לפנה"ס.
בתקופת הברונזה המאוחרת התקיימה בתל עיר פרזות, עיר ללא חומה.
מתקופה זאת נחשף מבנה ציבורי עם עובי קירות של 1 מטר, אולי מבנה בית המושל.
המבנה ננטש בסוף המאה ה-13 לפנה"ס.
במורדות הדרומיים של התל התקיים רובע של חרשי נחושת.
הממצאים באתר כללו תנורי התכה, פיות חרס למפוחים ושברי נחושת רבים.
בנוסף נמצאה קרמיקה רבה שמקורה בקפריסין המעידה על קשרים בינלאומיים ואולי על התיישבות קפריסאית.
מתקופה זאת נמצא גם בית קברות שכלל קברי יחיד עם מנחות קבורה.
בית קברות זה דומה לבית הקברות שנמצא בתל אבו הואם.
ראשית ההתיישבות בתקופת הברזל נעשתה בראש התל.
זאת הייתה התיישבות ישראלית שהגיעה לשרון התיכון, כבר בראשית ההתיישבות.
בסקרים שנערכו באזור, נמצאו אתרים ישראלים נוספים מתחילת תקופת ההתיישבות.
בחפירות נמצאו בורות שנחפרו לתוך המבנה הציבורי מתקופת הברונזה המאוחרת.
בבורות נמצאו עצמות עזים וכבשים, שברי סירי בישול, פיטסים וקערות מהסוג שנמצאו באתרי ההתיישבות הישראלית במאות ה-13 וה-12 לפנה"ס.
נמצאו מתקופה זאת כ-10 קברים בתוך קנקני שפת צווארון.
במאה ה-11 לפנה"ס נבנתה מצודה בראש הפסגה הצפונית.
החומה נבנתה מלבנים גדולות עם חומת סוגרים.
נמצאו גם קברי משפחה עם מנחות שכללו כלי חרס במסורת הקרמיקה הפלשתית וכן כלי נשק הדומים לאלה שנמצאו באזורי ההתיישבות הפלשתית.
השערת החוקרים היא שאולי זאת הייתה מצודת גבול של הת'כר, אחד משבטי גויי הים, שבירתם הייתה בדור 20 ק"מ צפונה.
בחפירות נחפרו גם מחסנים עם כלי אגירה רבים שתוארכו לסוף המאה ה-10. בתקופה זאת התפשט היישוב גם לפסגה הדרומית.
בפסגה הצפונית נחפרו מספר בתי ארבעת המרחבים שהיו מוקפים בגדר בעובי 1 מטר.
בשכבות מהמאות ה-8-9 לפנה"ס שב היישוב להיות התיישבות ישראלית.
בתקופה זאת נמצאו שלבי יישוב שהסתיימו בסימני חורבן ושריפה רבים.
להשערת החופרים ההרס הוא כתוצאה ממסעותיהם של מלכי אשור שעברו בדרך הים והחריבו את היישוב אולי בשנת 732 לפנה"ס על ידי תגלת-פלאסר השלישי או שנת 722 לפנה"ס בידי סרגון השני.
מתקופה זאת נמצאה גם באר מים שדפנותיה מאבן.
בתוך הבאר נמצאו כלי חרס עד סוף תקופת הברזל.
אחד הממצאים החשובים מתקופה זאת הייתה קערה ממורקת שעל בסיסה היה כתוב בכתב הדומה לארמית ...בע.
בתקופה הפרסית המאה ה-5 לפנה"ס, נכרו בורות גדולים לתוך המבנים של תקופת הברזל.
במאות ה-2-3 לפנה"ס, הוקם על הפסגה הצפונית בית חווה הלניסטי שכלל מתקנים חקלאיים רבים.
בתקופה הרומית נבנה מגדל על הפסגה הצפונית.
להשערת החוקרים, במטרה להשגיח על הדרך לקיסריה.
בתקופה הביזנטית, התקיימה התיישבות 2 ק"מ מדרום לתל ולא עליו.
בתקופה הממלוכית הוקם על ראש הפסגה הדרומית הכפר א-תל דֻ'רֻר, שהמשיך להתקיים עד מלחמת העצמאות.
תל גיבורים היא שכונת מגורים בצפון חולון הגובלת בשכונת נווה עופר (תל כביר) שבדרום תל אביב.
בשכונה נתגלו קברי פיר מתקופת הברונזה התיכונה.
השכונה נבנתה בשנות ה-50 ונקראה כך לזכר לוחמי חטיבת גבעתי שנפלו במלחמת העצמאות בקרב לשחרור תל א-ריש והפילבוקס שבראשו (קרב שנערך במסגרת מבצע חמץ).
קבוצת צפרירים חולון הוותיקה הוקמה בשכונה ואימוניה התקיימו ב"מגרש הפחים" שבמרכז השכונה, במשך שנים רבות.
עיריית חולון בראשותו של חיים קוגל החליטה על פתיחת בית הספר "המגינים" בשנת 1950. שם בית הספר ניתן לכבוד חברי ההגנה תושבי העיר וסביבתה שנלחמו באזור ב-מלחמת העצמאות.
שכונת תל גיבורים מוכרת בזכות משרד הרישוי אשר נמצא מזרחית לפילבוקס.
על פי השנתון הסטטיסטי של עיריית חולון לשנת 2014, התגוררו בשנת 2013 בתל גיבורים 14,140 נפש.
בשכונת המגורים ממוקמים חטיבת הביניים והתיכון למדעים ולאומניות על שם חיים הרצוג (לשעבר מת"ג- מקיף תל גיבורים).
בשכונה ישנם עוד שני בתי ספר יסודיים, "המגינים" הישן יותר ו"עלומים" החדש יותר ויחד עם בית הספר היסודי כצנלסון משכונת גרין הסמוכה, אלו הם בתי הספר היסודיים המזינים את התיכון על שם חיים הרצוג.
השכונה נודעה בעבר כשכונת פשע אך כיום השתקמה ומעמדה נחשב כשכונה בעלת מעמד סוציו-אקונומי בינוני-נמוך.
בשכונה נמצא גם מתנ"ס קליין הכולל בתוכו אולם קטן.
שטח השכונה מתחלק לשניים - חולון הירוקה שהוא חלק חדש בעל רבי קומות של 10-13 קומות וחלק ישן של שיכונים ישנים.
בשכונה עוברים קווי אוטובוסים רבים בעיקר של חברת אגד.
בקצה השכונה, נמצא מסוף האוטובוסים "וולפסון", סמוך למרכז הרפואי וולפסון.
תל חוג'יירת אל-ע'וזלאן הוא אתר ארכאולוגי בערבה מהתקופה הכלקוליתית, השוכן 4 ק"מ מצפון לעיר עקבה בירדן.
האתר שוכן כ-30 ק"מ מתמנע.
בתל חוג'יירת אל-ע'וזלאן ובתל השכן תל אל-מגאס בעקבה, נמצאו סימנים רבים של ייצור נחושת וסחר באזור והיישוב שימש כמרכז תעשייתי לייצור נחושת.
האתר שוכן כחמישה ק"מ מהים האדום בוואדי אל-ייטים (Wadi al-Yitim), אשר מתחיל בהרי אדום וזורם מערבה למישור הערבה.
הפרברים הצפון-מערביים של העיר עקבה, כבר מגיעים לאתר במטרה לבנות באזור.
הפיתוח של האזור הביא לנחיצות חקירת האתר.
סקרים ארכאולוגים שהתבצעו באזור אילת העלו רשת של דרכים עתיקות, דרכי אורך ורוחב, שתחילתן כבר בתקופה הנאוליתית הקדומה (האלף ה-7 לפנה"ס).
דרכים אלו שימשו גם בתקופה הכלקוליתית ובתקופות מאוחרות יותר.
הדרכים היו חלק מרשת סחר בינלאומית.
הממצאים מהתקופה הכלקוליתית ותקופת הברונזה הקדומה מעידים על קשרי מסחר עם שני הכפרים התעשייתיים ששכנו בתל וחוג'יירת אל-ע'זלאן ותל אל-מאגס.
על פי סקר ארכאולוגי שנעשה בשנים 2013-2011, שחיפש גם מקורות נחושת ומכרות באזור שמצפון לאילת ובערבה, נמצא שהמקור הקרוב ביותר למקור נחושת גדול שיכול היה לספק חומר גלם לשני הכפרים התעשייתיים, היה המכרה הגדול שבתחום נחל עמרם.
מחקרים ארכאובוטניים שנעשו באזור הוכיחו שהאקלים באזור בתקופה הכלקוליתית לא היה שונה מהאקלים של היום, אם כי אזור החוף נשלט על ידי ביצות, התושבים סבלו מחום רב בקיץ והטמפרטורה הגיעה עד 50 מעלות צלזיוס, כמעט ללא צמחייה וסופות חול.
כמות הגשם הגיעה ל-10 מ"מ בשנה.
מקור המים של היישוב היה שילוב של אגנים ותעלות ששימשו לאיסוף מים והעבירו אותם לשטחים החקלאיים ששכנו כ-300 מטר מדרום-מערב ליישוב.
האתר נחקר בשיתוף פעולה של המחלקה לארכאלוגיה של אוניברסיטת ירדן, מחלקת העתיקות של ירדן והמכון הארכאולוגי הגרמני במסגרת פרויקט ASEYM (Archaeological Survey and Excavation in the Yitim and Magass Area).
הפרויקט החל ב-1998 בתל אל-מגאס, בשיתוף פעולה עם המוזיאון הארכאולוגי בעקבה, שבו מוצגים חלק מהממצאים באתר.
האתר התגלה על ידי ארכאולוגים מאוניברסיטת ירדן.
הם מצאו מבנה שקירותיו היו מעוטרים בציורי דמויות אדם ובעלי חיים, שהצביעו על האפשרות שהמבנה שימש כאתר דתי.
האנשים שאכלסו את האתר פתחו מערכת מים נרחבת להשקיית שדותיהם (בעיקר ענבים וחיטה).
החופרים גילו קנקני וסירי חרס בגדלים שונים שהצביעו על כך שייצור הנחושת הייתה תעשייה חשובה באזור.
הסירים שימשו כנראה להמסת הנחושת כדי לעצב אותו מחדש.
על פי מחקרים מדעיים, האתר סבל לפחות משתי רעידות אדמה, שהביאו להרס מבנים ולכך שהתושבים נדרשו לבנות קירות תמך במספר גבהים בחדרים.
התוכנית האדריכלית של החדרים מזכירה מבנה של לבירינת, ששמר על חוזק הקירות, וגם נתן לאתר את אופיו המיוחד.
האדריכלות שנמצאה באתר היא חד שכבתית.
בניגוד לתלים אחרים, המבנים לא נהרסו ולכן לא נבנו מעליהם מבנים בתקופה מאוחרת יותר.
השרידים הארכאולוגים באתר נשמרו עד לגובה של 4 מטר, ומאפשרים בכך מבט מיוחד לאתר מתחילת האלף ה-4 לפנה"ס.
באתר נשמרו לא רק קירות וטיח, אלא גם פתחי חלונות ודלתות וכן את עמודי התווך שפעם נשאו את גג המבנים.
תל חאבוה (בתעתיק: Tel Habuwa) הוא אתר ארכאולוגי במצרים התחתונה בקרבת תעלת סואץ (3 ק"מ מהתעלה) במחוז מחוז איסמעיליה.
בעבר הוצע כי זוהי עיר הגבול המזרחית ת'ארו מימי הממלכה התיכונה.
בחפירות ארכאולוגיות במקום נמצאו עדויות לממגורות ומבני מנהל בני שני קומות מתקופת החיקסוס שנשרפו קשות ושנקברו תחת מבנים חדשים שכאלו מימי הממלכה החדשה מימי הפרעונים: תחותימס השלישי סתי הראשון ובנו, רעמסס השני.
הממגורות יכלו להכיל 280 טונות של תבואה לפי חישוב שהעריכו החופרים מה שמעיד על גודל הנוכחות הצבאית במקום.
מתחת לחצר פנימית באחד ממבני המנהל נתגלו ארונות קבורה ושלדים שעליהם סימנים פציעה מחצים וחיתוך מכלי נשק שהן ככל הנראה עדות לכך שהקרבות בין החיקסוס לבין צבא יעחמס הראשון היו עזים מאוד.
באתר נמצאו גם פפירוס שמתייחס לפעולת שרפה מצד יעחמס ושתי אסטלות שבורות מאבן גיר שהודבקו והכילו כתובות של נסיכה (תוארה המדויק: "אחות המלך") בשם טאני שקרוב לוודאי הייתה חיקסוסית מ-1570 לפנה"ס ושל נסיך חיקסוסי בשם נחאסי שמוזכר גם בפפירוס רשימת המלכים מטורינו ובחרפושיות שנתגלו במצרים.
מנהל החפירה במקום הציע כי אם זוהי ת'ארו אז ייתכן שיעחמס התקיף אותה לפני שפנה לאווריס כדי שהחיקסוס לא יקראו לתגבורת כנענית מארץ ישראל דרך עיר הגבול הזאת שכנראה יכלה לשגר שליחים עם מסר שכזה לכנען במהירות בשל קרבתה היחסית אליה.
תל דלית הוא תל ארכאולוגי המכיל שרידי עיר מתקופת הברונזה הקדומה וכן שרידי מתקנים חקלאיים מתקופות מאוחרות יותר.
התל נמצא מצפון למתקן אדם וממזרח למושב בית נחמיה.
חשיבותו של התל היא בעובדה שאחרי נטישת העיר לא התקיים על התל ישוב ושרידי העיר לא נפגעו על ידי בנייה בתקופות מאוחרות יותר.
החוקרים הבחינו בחמש שכבות קיום בתל ובסביבתו:
Early EB I: אתר פתוח ממנו התגלו שרידים מועטים בלבד.
Late EB I: באתר התקיים כפר.
EB II: באתר הוקמה עיר מבוצרת.
EB III: אתר פתוח קטן.
התקופה הביזנטית: בתקופה זו עובד התל וסביבתו והיישוב התקיים על שלוחה מערבית לו.
העיר שכנה בראש כיפת סלע גיר בגובה 164 מטר מעל פני הים בגבול שבין השפלה הפנימית להדום השומרון ומעל לשניים מיובלי נחל נבלט השייך לאגן הניקוז של נחל איילון והתקיימה כ-400 שנה.
בשיאה שטחה היה כ-30 עד 40 דונם ולהערכת החוקרים הכילה כ-130 בתים והתגוררו בה כ-800 בני אדם, היא הייתה מוקפת בחומה והשתרעה בעיקר על פסגת התל ועל מדרגת סלע מצפון לו.
החוקרים העריכו שהמבנים המרכזיים בעיר היו על פסגת התל וכיום הם מכוסים בגלי אבנים ואילו הכניסה הראשית לעיר הייתה בפינה הצפון מערבית של המדרגה הצפונית.
אזורי העיבוד החקלאיים והישוב עצמו היו מוקפים בחורש של אלון מצוי ואורן ירושליםשהפריד בינו ובין היישובים הסמוכים, אפק, תל ברקת, מודיעין, תל גימזו ותל גזר.
התושבים קיימו קשרי מסחר עם סביבתם הקרובה והרחוקה ויבאו דגים, נחושת, כלי בזלת וביטומן.
כמו יישובים רבים בתקופתה נעזבה העיר בסיום תקופת ה-EB II מסיבה לא ידועה, לדעת החוקרים נעזבה בצורה שלווה (כלומר לא כתוצאה ממלחמה או אסון טבע פתאומי).
לא ברור מאיפה הביאו התושבים מים לצורכי החיים, כיום אין בסביבות האתר מקור מים קבוע וכן לא אותרו בריכות לאגירת מי גשמים.
בתקופה הביזנטית שכן באתר כפר על גבי השלוחה ממערב לעיר מתקופת הברונזה ושטחי העיבוד שלו כללו את האזור שבו שכנה העיר, בתקופה זו נעלם ככל הנראה כמעט לחלוטין חורש האלון והאזור היה מיושב בצפיפות על ידי כפרים, חוות ומנזרים.
ערב ההפוגה השנייה ניסה גד 44 מחטיבת קרייתי להרחיב את השטח שבידי מדינת ישראל מזרחה ועל ידי כך להרחיק את עמדות הלגיון הירדני מהשטח שנכבש במבצע דני, למנוע התקפת נגד ולקטוע את הדרך שקישרה בין בית סירא למזרח השפלה (בית סירא- נעלין- בודרוס - חדיתה ובודרוס - בית נבלא).
בלילה שבין ה-17-18/06 החל הגדוד להפגיז את הכפר בודרוס ובחיפוי האש הארטילרית תפסו לוחמי הגדוד את תל דלית והתבצרו בו.
עם שחר התגלו ריכוזי אויב כמה מאות מטרים מעמדות הגדוד והחלה התקפת נגד על ידי מחלקת שריוניות של הלגיון הירדני.
ההתקפה נהדפה באש מרגמות וקו המגע שבין תל דלית לכפר בודרוס הפך לאחר הסכמי שביתת הנשק לקו הירוק.
התל נסקר לראשונה בשנת 1975 במסגרת סקר מפת לוד ונערכו שלוש עונות חפירה החל משנת 1978 על ידי משלחת מאוניברסיטת תל אביב בראשות פרופ' רם גופנא ומאוניברסיטת ביילור טקסס.
תל זיתון, או תל אבו זיתון, הוא תל הממוקם כיום בעיר בני ברק, מצפון לשכונת פרדס כץ, מצפון מזרח לשכונת קריית הרצוג, וכקילומטר דרומה מנחל הירקון.
תל זיתון שכן בעבר על תוואי דרך עתיקה - הדרך ההיסטורית יפו-שכם, שעברה גם בסמוך לתל ג'רישה ותל אפק - שניהם מתקופת הברונזה התיכונה.
התל ממוקם על גבעת כורכר, משתרע על שטח של כשלושה דונם, ומתנשא לגובה של כתשעה מטר מעל הקרקע, ו-24 מטר מעל גובה פני הים.
לפחות שתי חפירות ארכאולוגיות בוצעו בתל לאורך השנים, ב-1957 בראש התל, וב-2005, במורדות הדרומים של התל.
בחפירה המוקדמת נחשפו שתי שכבות מהתקופה הפרסית, ובחפירה המאוחרת התגלו שלוש שכבות מתקופת הברונזה התיכונה.
תל זיתון נשמר הודות לחפירות ולממצאים במקום ובזכות "שומרת התל" - דוז'יה פדרמן, אשר שמרה עליו במשך שנים רבות.
על שמה נקרא בראשית שנות ה-80 הרחוב הצמוד לגבעה.
החוקר הקתולי, האב פליקס-מארי אבל, זיהה את האתר המקראי גת רימון כתל זיתון.
תל זיתון שימש עד לאמצע המאה העשרים גבול מערבי לביצת ענק שהשתרעה ממנו ומזרחה לרוחב של כ-3 קילומטרים, לשטח שעתיד להיות אזור תעשייה מרכזי בפתח תקווה - קריית אריה.
נכון ל-2018, התל מגודר, ונכלל בשטח גן שעשועים לילדים בשם פארק גבעת הזית.
תֵּל זָן הוא תל הממוקם בעמק בית שאן הצפונית, כ-2 קילומטר מצפון לקיבוץ נווה אור.
מקור השם העברי של התל הוא בשמו הערבי "זַנְבָּקִיָה" (زنبقية) שפירושו שושניים.
תל זן הוא אחד ממספר רב של תלים הסמוכים לנתיבו של נחל תבור בכלל, ולשפכו לנהר הירדן בפרט (תלים כגון תל שמט, תל שושן ותל כיתן).
עובדה זאת מעידה, לפי נחמיה צורי, על חשיבותו של נחל תבור כנתיב תעבורה בימי קדם.
על התל נמצאו חרסים מתקופת הברונזה, תקופת הברזל והתקופה הערבית הקדומה.
תל הדר (ידוע גם כשייח' ח'דר) הוא תל ואתר ארכאולוגי הנמצא בגדה המזרחית של הכנרת.
התל נמצא כ-7 ק"מ צפונית לקיבוץ עין גב.
צורתו של התל מעגלית ושטחו 10 דונם.
התל מוקף שתי חומות, חיצונית שעוביה 4 מטרים ופנימית שעוביה 2.5 מטרים.
באתר התקיימו שש עונות חפירה בניהולה של אסתר ידין ונחשפו שש שכבות יישוב מתקופת הברונזה המאוחרת (התקופה הכנענית) ותקופת הברזל.
החפירות נערכו כחלק מ"פרויקט ארץ גשור" של אוניברסיטת תל אביב, בהנהלתם של משה כוכבי ופרחיה בק.
היישוב בתל הדר הוקם בשלהי תקופת הברונזה והיווה כנראה מצודת נמל אשר נשלטה על ידי אחת מערי המדינה הכנעניות באזור.
היישוב ניטש וייושב בשנית כ-200 שנים מאוחר יותר בתחילת תקופת הברזל, כאשר החומות נשארו בשימוש.
במאה ה-11 היה היישוב לעיר מבוצרת עם מבנים ציבוריים.
העיר חרבה בסוף המאה ה-11 או בתחילת המאה ה-10. ייתכן כי סיבת החורבן היא מרד אבשלום בן דוד.
בהמשך המאה ה-9 הוקם באתר יישוב דייגים וחקלאים כפרי אשר היה חלק מנחלת ממלכת ארם דמשק.
היישוב חרב סופית עם כיבוש תגלת-פלאסר השלישי מלך אשור בסביבות שנת 732 לפנה"ס.
היישוב בתל הדר הוקם בתקופת הברונזה המאוחרת א' (המאה ה-15 לפנה"ס) והתקיים לתקופה קצרה.
החומה הפנימית נבנתה בתקופה הזאת, ונראה כי גם החומה החיצונית אם כי אין הוכחה מוחלטת לכך.
בראש התל עמד מגדל עגול אשר היה משולב בחומה.
הקוטר החיצוני של המגדל כ-20 מטרים ונשתמר גבוהו ל-2.5 מטרים ורוחב קירותיו כ3 מטרים.
חלקו הפנימי של המגדל מחולק עם קירות ישרים לחצר פנימית וחדרים הצמודים לדופן המגדל.
באותה העת היה תל הדר ככל הנראה מצודת נמל הקשורה באחת מערי המדינה הכנעניות עשתרות, כינרות או חצור.
היישוב ניטש בסביבות שנת 1500 לפנה"ס.
הצעה לסיבת הנטישה היא התבססות מצרים תחת תחותמס השלישי אשר כבש את הארץ לקראת סוף המאה ה-15 לפנה"ס.
הצעה נוספת היא המאבקים בין העיר עשתרות לעיר חצור, המוזכרת במכתבי אל-עמארנה אשר התחילו עוד במאה ה14 לפנה"ס.
במאה ה-12 לפנה"ס, ראשית תקופת הברזל התחדש היישוב ונבנו בו ממגורות על חורבות היישוב הקודם.
במאה ה-11 לפנה"ס הוקמה בתל עיר.
צמוד לחומה הפנימית נבנו בנייני ציבור גדולים.
עובי קירותיו כמטר וגובהם כשני מטרים.
המבנה מחולק לשני אגפים, כאשר בראשון שישה תאים ריבועים צמודים זה לזה בשני טורים אשר שמשו כממגורות ובהם נמצאו אלפי גרעיני חיטה ופכי בירה.
מבנה זה הוא יחיד במינו בתקופת הברזל בארץ ישראל.
מקבילים אליו נמצאו רק באזור מצרים.
באגף השני בית-מחסן עם עמודי תמך הנראה כמו אולם, בו נמצאו כלי חרס מגוונים.
המבנה בנוי בצורה ששתי שורות של עמודים יוצרות שלושה מרחבים מלבניים צרים.
יחד עם הכלים האופייניים לארץ ישראל נמצאו גם כלים עם אופי זר.
לעיר יובאו כלים מאותרים יוקרתיים מהחוף הפיניקי שבלבנון המודרנית וגם כלים מאזור הגלעד ועמק הירדן.
באולם נמצאו פרט לכלי בישול ואחסון גם כלי פולחן מגוונים.
קערה אחת יובאה מהאי אוויה שביוון, מה שמעיד על התחלת הסחר עם יוון בתקופת הברזל.
מבנה ציבורי נוסף שלא נחשף בשלמותו היה מבנה מחסנים בעל שלוש אלומות ארוכות.
למבנה ככל הנראה היה קשור בפעילות מסחרית מעיד על כך כי העיר בתל הדר שימשה כמרכז שלטוני בארץ גשור.
העיר נחרבה בסוף במאה ה-11 לפנה"ס בשריפה עזה.
פרופסור ברוך הלפרין טוען כי יש לשייך את סגנון הבניה של בית המחסן עם עמודי התמך לפועליהם של המלכים דוד ושלמה.
על פי סברה זו יש לתארך את חורבן העיר כמה שנים מאוחר יותר וניתן לשער כי ההרס בעיר נגרם בסביבות שנת 975 לפנה"ס בחלק ממרד אבשלום.
העיר עמדה בחורבותיה כמאתיים שנה ונבנתה מחדש במאה ה-9 לפנה"ס.
עם חורבן העיר בתל הדר במאה ה-11/10 עבר המרכז השלטוני לתל עין גב השוכן 7 קילומטרים דרומה.
תל הדר היווה כפר דייגים עם אופי יותר כפרי.
נשתמרו החומות אך לא נשאר זכר למבנים הציבוריים מהתקופה הקודמת.
נבנה רובע מגורם מתוכנן וצפוף עם רחובות מרוצפים.
נמצאו גם ממגורות חפורות באדמה מדופנות באבנים.
לא ברור אם באותה התקופה כבר הייתה בנייה צפופה בין שתי החומות, אך היישוב עמד ללא הפרעה זמן רב וזוהו שינויים רבים בתכנון המבנים.
במאה ה-8 לפנה"ס עברה היישוב שינויים רבים והתפרס על גבי כל השטח שבין החומות.
בתקופה זאת היה האזור נחלה של ממלכת ארם דמשק המוזכרת בספר מלכים.
לא נשאר כבר זכר למבני הציבור ומגדל מהיישובים הקודמים.
נראה כי הבתים החדשים שנבנו נבנו בתוואי מאוד צפוף ולכן לא נמצאו בהם אוֹמְנוֹת ועמודים, בשונה משאר האתרים בארץ מהתקופה.
כמעט כל קיר שנמצא על ידי החופרים שימש את המרחבים שמשני צידו.
עובי הקירות לא עלה על 40 ס"מ ורק המזוזות של הבתים היו בנויות אבנים גדולות.
מתקופה זאת נמצאו מספר ממצאים הכוללים עוגן של ספינות עשוי בזלת אשר ניתן לראות את סימני השחיקה מהחבל שהחזיק אותו, דבר המעיד על כך שהעוגן היה בשימוש זמן רב.
בנוסף נמצאה צלמית של אישה המחזיקה תוף מרים וכתובת ארמית על גבי כלי חרס.
את חורבנו של היישוב כמו שאר היישובים בגולן ולגליל יש לקשור בכיבושי תגלת-פלאסר השלישי, מלך אימפריית אשור אשר כבש את ממלכת ארם דמשק ואת ממלכת ישראל הצפונית בשנת 732 לפנה"ס.
תל דובר, ידוע גם כח'רבת א-דוויר, הוא אתר ארכאולוגי בצד הישראלי של נהר הירמוך, בסמוך לירדן.
בשנת 1997 נערכה חפירת הצלה באתר מטעם רשות העתיקות בהנהלת אלכסנדר און במורדות התל, אזור שהוגדר כ"עיר התחתית".
התגלו עשר שכבות ישוב מן התקופה הנאוליתית ועד התקופה הממלוכית.
השרידים המוקדמים ביותר באתר שייכים לתרבות ואדי רבה, משלהי תקופת האבן.
השרידים כוללים בור מוקף אבנים, כלי חרס וכלי צור.
ממצאים נוספים מהתקופה הכלקוליתית נתגלו באתר.
מתקופת הברונזה המאוחרת (1550-1200 לפנה"ס) נמצאו קירות של מבנה ציבורי גדול, וחרסים האופניים לאזור.
בין השאר נתגלו כלים מקפריסין, צלמית של אישה האוחזת בתף מרים, וחותם גליל.
בתקופת הברזל התקיים באתר יישוב ממנו נמצאו קירות של מבנים שחלקם איתנים.
נמצאו גם מספר מבנים עגולים אשר שימשו כאסמי תבואה.
באתר נתגלו אתרי קבורה רבים, של אנשים מכל המינים והגילאים.
הקברים כללו מנחות הכוללות כלים יוקרתיים הכוללים כלי חרס, כלי ברונזה, חרב מברזל וחרפושית.
את רוב כלים שנמצאו בקברים ניתן לתארך למאה ה-11 לפנה"ס (תקופת הברזל המוקדמת), אך קבר אחד אשר נבנה בשלב מאוחר יותר, מתוארך למאה ה-8 לפנה"ס (תקופת הברזל המאוחרת).
בתקופה ההלניסטית התקיים במקום יישוב דל ונמצאו קירות ורצפות אשר הוקמו על מדרגות שנחצבו במדרון כמו גם מספר כלי חרס מיובאים.
האתר המשיך להתקיים בתקופה הרומית וזמנו נקבע בין השנים 75 לפני הספירה ו-306 לספירה, כבר במרוצות התקופה הרומית.
אוכלוסיית היישוב גדלה משמעותית והוא הפך לעיירה משגשגת.
הסבר אפשרי לצמיחה הוא בריחתם של יהודים מיהודה לאחר כישלון מרד בר כוכבא.
לצד מבני המגורים נבנו גם מבני ציבור ובין המכלול שנמצא היו כלים שנעשו במחרטה וכלי מדידה.
לעיירה נבנתה בתוכנית ברורה, של רחוב ראשי ממנו יוצאים רחובות משניים גם נראה כי היה רחוב אחד מעין טיילת על גדות נהר הירמוך, עם כי לא נכלל בשטח החפירה.
אחד הרחובות שנתגלו היה רחב ובצדדיו מבנים קטנים אשר היוו ככל הנראה חנויות.
מתחם אשר נמצא במרכז שטח החפירה שימש ככל הנראה כטחנת קמח.
גודלו של מתחם זה, כמו גם היעדרם של מתקנים אחרים, מעיד על כך שכלכלת העיירה התבססה על טחינת קמח.
רמת שימור המבנים גבוהה, וחלקם שרדו עד לגובה של שני מטרים ויותר.
חלק מהמבנים כללו קומה נוספת, כך למדו החוקרים מהמדרגות שנמצאו בהם.
נראה כי העיירה הזאת חרבה ברעידת אדמה שהכתה את האזור בשנת 306. היישוב הוקם מחדש בין סוף המאה ה-4 ותחילת המאה ה-5, אך היה קטן משמעותית מהיישוב הקודם.
נראה כי התושבים שיפצו את המבנים ההרוסים ועשו בהם שינויים.
בתקופה הביזנטית היה התקיים היישוב בעיקר בין המאה ה-6 למאה ה-7, ונבנה בו מבנה רחב.
במרכזו חצר שממדיה 20 על 10 מטר, המוקפת בחדרים.
בין החדרים היו חדרים ארוכים אשר שימשו כאורוות.
נמצא גם מגדל רבוע שממדיו 10 על 10 מטרים, בצידו הדרומי של במבנה.
נראה כי שימש המבנה למטרה צבאית, אולי כדי לשמור על הדרך החשובה לעיר דמשק שמצפון.
התקופה המוסלמית המוקדמת והתקופה הממלוכית
בתקופת שלטון בית אומיה (סוף המאה ה-7 ועד אמצע המאה ה-8) נעשה שימוש חוזר במבנה הצבאי.
היישוב שרד את רעידת האדמה שפקדה את האזור בשנת 749. בתקופת שלטון בית עבאס (עד המאה ה-11) נעשו שיפוצים רבים לבניין המרכזי.
במקביל, נעשה שימוש חוזר במבנים מהתקופות הרומיות והביזנטיות.
בחפירה ב-1997 לא נמצאו שרידים מהתקופה הצלבנית.
בתקופה הממלוכית היה באתר יישוב דל שכלל מספר מכלאות שהשתרע על כל שטח החפירה.
תֵּל דַעוּךְ הוא תל קטן בעמק עכו השוכן כקילומטר ממזרח לאפיק נחל נעמן, ליד קיבוץ כפר מסריק.
הוא שוכן על רכס כורכר נמוך בגובה של כ-19 מטר מעל פני הים, ושטחו כ-10 דונם.
בתֵּל ובסביבתו נמצאו שרידים מימי התקופה הכנענית (ברונזה) הקדומה ועד התקופה העות'מאנית, ובעיקר ניכרים בו שרידי נחלה צלבנית של המסדר הטמפלרי - נחלת דוק (Doc).
תֵּל דַעוּךְ הוא אחד מהזיהויים שהוצעו לעיר המקראית אַלַמֶּלֶךְ הנזכרת בספר יהושע ( ברשימת ערי שבט אשר.
כיום שוכן במורדות המערביים של התל בית הקברות של כפר מסריק.
בתֵּל נמצאו כאמור שרידים מתקופת הברונזה שעל בסיסם הוצעה השערת הזיהוי עם אַלַמֶּלֶךְ המקראית.
מעט מצפון לתל (מחוץ למרכז הישוב) נמצאו שרידים של בית מרחץ רומאי בנוי מאבני גזית (מהמאות ה-2–3 לספירה).
בתקופה הצלבנית הייתה במקום נחלה בבעלות המסדר הטמפלרי ועל ראש התל ניצב מגדל שמירה ששלט על הדרך בין עכו לשפרעם וליפו.
הנחלה נזכרת במקורות רבים מן התקופה בשמות "דוק", "דוקה" או "דוקוס"
ב-1263 נכבש היישוב (יחד עם רוב הממלכה הצלבנית) על ידי הסולטאן הממלוכי בַּיְבַּרְס, אך אחר כך נחתם חוזה בין הצלבנים הפרנקים המעטים הנותרים לבין הסולטאן קלאוון ולפיו הנחלה והטחנה שלה הושארו בידי הצלבנים בתמורה לתשלום מס.
מאוחר יותר שימש האתר כח'אן ונקרא "בורג' דעוך" או "בורג' דהוך".
מבנה הח'אן, אשר שרידיו עוד נראים כיום על התל, היה רבוע ומוקף חדרי אחסון.
בצפון-מערב התל פעלה באר אנטילית ולידה בריכה, שכנראה נבנתה בתקופה הצלבנית והמשיכה לשמש גם בתקופה העות'מאנית.
פרשת טחנת דוק הצלבנית וזיהויה
במהלך המאה ה-12 התיישבו צלבנים בני מסדר האבירים ההוספיטלרי באזור מקורות נחל הנעמן שבעיינות אפק (בשמורת עין אפק של היום) והקימו במקום טחנת קמח (טחנת רכורדנא) שהופעלה במי הנחל.
בראשית המאה השלוש-עשרה בנו הצלבנים בני מסדר האבירים הטמפלרים המתחרה גם הם טחנת קמח בנקודה נמוכה יותר במורד הנחל (טחנת דוק), והתפתח סכסוך בין חברי שני המסדרים על ניצול מי הנחל בטחנות ועל זכויות השיט בנחל.
תולדות הסכסוך הממושך תועדו במספר מסמכים ששרדו בארכיון ההוספיטלרי ובארכיון הווטיקן, ולפיהם הריב נגרר להצקות ולפעולות תגמול הדדיות שהדאיגו את ההנהגה הצלבנית, אשר הסתמכה להגנתה על כוחם הצבאי של חברי שני המסדרים.
כך, ההוספיטלרים סכרו את הנחל ושחררו את המים בפתאומיות אל הטחנה הטמפלרית, והטמפלרים היו סוכרים את הנחל באזור הנמוך שלהם ובכך גורמים להצפות אצל ההוספיטלרים.
בנוסף הטמפלרים גם היו משבשים את התנועה במעלה הנחל אל הטחנה ההוספיטלרית.
שורה של הסכמים נחתמו והופרו על ידי הצדדים ברבות השנים (1201, 1235, 1262), וגם האפיפיור עצמו התערב בשלב מסוים בסכסוך וכפה הסכם על הצדדים.
את טחנת רכורדנא ההוספיטלרית היה מקובל לזהות עם מבנה הטחנה הצלבנית המבוצרת "כורדאני", העומדת גם כיום (נכון למרץ 2021) בשמורת עין אפק בסמוך לגשר החוצה את הנחל, והשערה הייתה שטחנת דוק הטמפלרית פעלה במורד הנחל בסמוך לתֵּל דַעוּךְ כ-3 ק"מ צפונית משם, ושהשם "דַעוּךְ" משמר את שם הטחנה "דוק".
אך לא נמצאו שרידי טחנה באזור התל, וגם משיקולים גאוגרפים נראה שהמקום אינו מתאים להקמת טחנה שכזאת.
בעיית הזיהוי נפתרה כשנתגלו בשנת 1999 שרידי טחנה צלבנית בתוך הביצות במרחק של כ-370 מטר במעלה הנחל, כלומר דרום-מזרחית, לטחנת כורדני.
בעקבות גילוי זה מקובל לזהות דווקא את הטחנה שנתגלתה בביצות כטחנת רכורדנא ההוספיטלרית, ואת טחנת כורדני המבוצרת כטחנת דוק הטמפלרית, שנקראה על שם הנחלה הטמפלרית שבתל דַעוּךְ.
תל חדידי (בשמו העתיק אזוּ) הוא אתר ארכאולוגי קדום במזרח הקרוב, הממוקם בסוריה, כ-30 קילומטרים צפונית לעמר וכ-5 קילומטרים צפונית לאקלטה.
האתר שוכן על הגדה המערבית של נהר הפרת, מול הגדה שבה נמצא תל א-סוויחאת.
ישנה סברה כי תל חדידי שימש כעיר תאומה לתל א-סוויחאת, ושתי הערים שלטו יחדיו במעבר חשוב על נהר הפרת.
בין האתר לבין תל א-סוויחאת, תל עות'מאן ותל ג'ווייף נמצאים נתיבים שקועים בולטים ("hollow ways").
האתר היה מיושב מתקופת הברונזה המוקדמת ועד תקופת הברונזה המאוחרת, ובמידה פחותה גם בתקופה הרומית.
הוא נמנה עם אתרי החפירה שנחקרו במסגרת חפירות ההצלה שנערכו עקב בניית סכר טבקה והיווצרות אגם אסד.
האל הראשי של העיר היה דגן.
שטחו של תל חדידי משתרע על כ-135 הקטרים.
האתר מורכב מתל עליון ותל תחתון.
התל העליון, הממוקם במערב ומשתרע על כ-55 הקטרים, מכיל שרידים מתקופת הברונזה התיכונה על פני השטח, ומתחתם שרידים מתקופת הברונזה המוקדמת.
התל התחתון, הממוקם במזרח, מתוארך בעיקר לתקופת הברונזה המוקדמת, בסוף האלף השלישי לפנה"ס, והיה מוגן בחלקו על ידי חומת ביצורים באותה עת.
בתל זה נמצאו קברים מסוג פיר ומערה שנבזזו מתקופה זו.
כמו כן, נתגלו שרידים מתקופת הברונזה המאוחרת, כולל קבר שלם באורך 12 מטרים שבו שישה תאים.
האתר יושב לראשונה בתחילת תקופת הברונזה המוקדמת (EB I, בסביבות 3300 לפנה"ס), בתקופת אורוק.
נמצאו תשע רמות אדריכליות מתקופה זו.
העיר הגיעה לשיא התפתחותה, לכ-135 הקטרים, בחלק המאוחר של תקופת הברונזה המוקדמת (EB III, בסביבות 2300 לפנה"ס), ונחרבה בסביבות שנת 2000 לפנה"ס.
בתקופת הברונזה המאוחרת נכלל האזור תחת שלטון ממלכת מיתני.
בסביבות שנת 1345 לפנה"ס התמוטטה אימפריית מיתני, והאזור עבר לשליטת החתים.
לקראת סוף תקופת הברונזה המאוחרת התחרו האשורים עם החתים על השליטה באזור.
היישוב באתר נמשך, בהיקף מצומצם בהרבה ובתל העליון בלבד, אל תוך תקופת הברונזה המאוחרת (IA ו-IB), והסתיים בסביבות 1200 לפנה"ס.
במהלך תקופה זו, בסביבות 1500 לפנה"ס, העיר הייתה תחת שלטון אימפריית מיתני.
ייתכן שבשלב מסוים עברה העיר גם לשליטת אימפריית החתים.
הממצא המשמעותי ביותר שהתגלה הוא מבנה מהמאה ה-15 לפנה"ס (תקופת הברונזה המאוחרת), המכונה "מבנה הלוחות" (באזור H, שכבה 6), שנחרב באש באופן אלים.
במבנה נמצאו כמה לוחות כתובים בכתב יתדות, וכן כדי אחסון גדולים, מכלים, כוסות, כדי בישול וכלי חרס נוספים.
הלוחות זיהו את המבנה כמעונו של "יאיא, בן חוזירו, בן דגן" ואת שם העיר כ"אזוּ" (שם המוכר גם מרשומות העיר אללח').
נמצאו 11 לוחות שלמים (שמונה מהם בתוך כדי), שלושה לוחות כמעט שלמים ושלושה שברי לוחות.
הלוחות מוחזקים בהמוזיאון הלאומי של חלב שבסוריה.
טקסטים מתל חדידי הם בעיקר בעלי אופי משפטי וכוללים חמישה מסמכי מכירה, שלוש רשימות שמות ניהוליות, שני מסמכים משפטיים, מכתב וצוואה (Had-9) של יאיא, בעל הבית.
ארבעה מהאנשים המוזכרים בלוחות מוכרים גם מלוחות שנמצאו באקלטה.
השם האלוהי הנפוץ ביותר בלוחות הוא דגן, ואחריו צורות שונות של אל הסערה, כולל תשוב, הגרסה החורית.
הלוחות לא פורסמו רשמית, אך רוברט וייטינג מהמכון המזרחי של שיקגו העמיד לרשות הציבור תמלילים ותרגומים ראשוניים באינטרנט.
לוח אחד (Had-9), שהוא צו רשמי של מיתני, חשוב במיוחד משום שהוא קובע סינכרוניזציה כרונולוגית בין אזוּ, אקלטה ועמר.
באתר נמצאו גם שרידים משמעותיים מהאימפריה הרומית, מהמאות ה-1 עד ה-3 לספירה, וכן שרידים אסלאמיים מהמאות ה-12 עד ה-14.
תל חדידי נסקר על ידי עבדול ריחאווי ב-1963 ועל ידי מאוריץ ואן לון ב-1964 כחלק מההכנות למאמצי ההצלה לקראת בניית הסכר.
החפירות באתר נערכו בין השנים 1973 ל-1977. בשנים 1972–1974 עבד באתר חוקר מטעם אוניברסיטת ליידן שבהולנד, הנק פרנקל.
דורנמן מטעם מוזיאון הציבור של מילווקי.
חלק מדוחות החפירה עדיין לא פורסמו.
בנוסף לכמה לוחות בכתב יתדות, נמצאו ממצאים קטנים רבים, כולל כ-200 פסלוני חרס מתקופת הברונזה המוקדמת, לוח אבן חרוט וחלק קדמי של מרכבה צעצוע.
תל גַּמְזוּ הוא אתר ארכאולוגי השוכן סמוך למושב גמזו שבחבל מודיעין, בין הערים לוד ומודיעין.
התל נמצא מערבית לנחל גמזו וממוקם בקצהו המזרחי של יער בן שמן.
האתר מזוהה עם היישוב הקדום "גַּמְזוּ", הנזכר במקורות חז"ל.
תל גמזו ממוקם סמוך למושב גמזו שבחבל מודיעין, בין לוד למודיעין, מערבית לנחל גמזו ובקצהו המזרחי של יער בן שמן.
התל מתנשא לגובה של כ-161 מטר מעל פני הים, והוא חלק מהנוף ההררי המתון של שפלת יהודה.
זיהויו הרשמי כאתר ארכאולוגי נעשה במסגרת הסקר הארכאולוגי של ישראל, המנוהל על ידי רשות העתיקות.
מהתל נשקף נוף פתוח לעבר מזרח – לעמק איילון, מודיעין ויישובי הסביבה.
סביבתו של התל מעובדת חקלאית, והוא נגיש דרך דרך עפר היוצאת מהכניסה למושב גמזו.
היישוב גמזו נזכר כבר בתקופת בית שני ובספרות חז"ל, ובפרט כמקום מגוריו של נחום איש גמזו, תנא בן המאה הראשונה לספירה, שמסורת חז"לית רבה נקשרה בו.
השם "גמזו" נשמר ברצף גם בשם הכפר הערבי ג'ימזו, ששכן באזור עד 1948, וגם בשם היישוב המודרני גמזו שנוסד ב-1950.
בהתבסס על המידע הקיים, ניתן לאמת את קיומם של ממצאים ארכאולוגיים בתל גמזו מתקופות שונות.
בתל גמזו נמצאו שרידי עיר קדומה מתקופת המקרא, שהיא תקופת הברונזה.
לפי המשוער היא העיר שנזכרת בספר דברי הימים ב' כ"ח 18, כעיר שנכבשה בימי אחז מלך יהודה.
בנוסף, אתר הסקר הארכאולוגי של ישראל, המנוהל על ידי רשות העתיקות, מציין את תל גמזו כאחד האתרים שנסקרו, ומספק מידע על ממצאים בתל מתקופות שונות, כולל תקופת הברונזה, תקופת הברזל, התקופה הפרסית, ההלניסטית, והרומית.
משוער שהמקום חרב או ניזוק מאוד במרד בר כוכבא.
הממצאים כוללים חרסים, בורות מים, שרידי קירות ויתדות בנייה.
אף על פי שלא בוצעו במקום חפירות שיטתיות מקיפות, הדו"חות הארכאולוגיים של רשות העתיקות מאזכרים את האתר ברשימות אתרים מוכרים ובעלי פוטנציאל חקר.
על פי המסורת, נחום איש גמזו התגורר בתל או בסמוך לו, ויש המזהים את מערת אל-חביס שבאזור כקברו או מקום סגולתי.
הביטוי התלמודי "גם זו לטובה" מיוחס לו ומוכר בתרבות היהודית.
במרחק של כחמש מאות מטרים ממזרח לתל, במורדותיו המזרחיים, נמצאת אנדרטת זיכרון לשלושה ממפקדי ההגנה בתל אביב שנהרגו במקום זה במלחמת העצמאות, ב-20 ביולי 1948 בעלות רכבם על מוקש.
האנדרטה מתנשאת לגובה של כשלושה מטרים ובנויה משלוש אבני גזית גדולות ולבנות.
תל גמזו אינו אתר תיירות מוסדר, אך הפריטים הארכאולוגיים בו, כגון יסודות של מבנים עתיקים ובורות מים, וכן זיהויו המתועד, מעידים על יישוב יהודאי ויהודי רציף לאורך תקופות ארוכות.
הוא מהווה יעד פופולרי לטיולים רגליים באזור יער בן שמן.
התל מציע תצפית על שפלת יהודה המערבית, ומסלול הליכה מעגלי ונוח, שמתחיל מהתצפית ומתפתל בין עצי זית עתיקים ומרבדי פריחה עונתית.
בפסגת התל הוקמה מרפסת תצפית מקורה עם נדנדת עץ, פרגולה מוצלת ושולחנות פיקניק, המאפשרים למבקרים ליהנות מהנוף ומהאווירה הפסטורלית, לזכר יהונתן איינהורן ושני לוחמי הפלוגה הדתית.
תל גורן הוא תל בקרבת עין גדי בו התקיימה פעילות אנושית החל מהתקופה הכלקוליתית ותקופת המקרא, ולאורך אלפי שנים.
מאז התקופה המקראית נקרא המקום עין גדי על שם המעיין שבקרבתו.
בשנת 1961 החלו חפירות ארכאולוגיות בתל, ליד עין גדי במשלחת בראשותו של בנימין מזר טרודה דותן ועמנואל דונאייבסקי.
החפישות חשפו את שרידיו של מקדש מהתקופה הכלקוליתית.
בשנת 1962, בעונה השנייה של החפירות בתל גורן, הופקדה משימת החפירה של המקדש בידי הסטודנט דוד אוסישקין, שהשלים את חפירת התל, ובהמשך כתב מאמר מדעי של ממצאי החפירה, אשר ראה אור בשנת 1980.
מלבד המקדש שהתגלה בתל, נחשפו שרידים המעידים על המשך פיתוחו של האתר לכדי מרכז תעשייתי מרכזי בתקופת הברזל, בתקופה הפרסית ובתקופה ההליניסטית, ועד להפיכתו לכפר יהודי גדול בתקופה הרומית ובתקופה הביזנטית.
בתל נמצאו שרידי כלים לרקיחת בשמים וכלים נוספים ששימשו לחקלאות זו, דבר התואם עדויות שונות לפיהן אזור עין גדי שימש לייצור שמן אפרסמון וצמחי מרפא שונים.
תֵּל יוֹסֵף הוא קיבוץ בעמק חרוד, הוקם בי"ב בכסלו ה'תרפ"ב (13 בדצמבר 1921) על ידי חברי פלוגת גדוד העבודה עין חרוד, במקום מושבה הראשון ליד מעיין חרוד.
נקרא על שם יוסף טרומפלדור ממייסדי הגדודים העבריים, וממנהיגי ארגון החלוץ ברוסיה, שרבים מחניכיו היו חברי גדוד העבודה.
בלב הקיבוץ מצויים מבנים בעלי חשיבות ארכיטקטונית גבוהה.
אחד מהם בניין חדר האוכל שתוכנן על ידי האדריכל לאופולד קרקואר.
בקיבוץ נמצא מוזיאון בית טרומפלדור, ובו רישומים, פרוטוקולים, כרזות, כלי עבודה.
במשך כ-60 שנים הייתה במוזיאון ידו התותבת של טרומפלדור (דבר שגרם בעבר למחלוקת עם היישוב והמוזיאון בתל חי), עד שהועברה לארכיון הציוני בירושלים.
פלוגת גדוד העבודה בעמק יזרעאל, הקימה תחילה מחנה וישוב בשם עין חרוד ליד פתחו של מעיין חרוד באלול תרפ"א 1921, ולאחר כמה חודשים מחנה ויישוב בשם תל יוסף, במרחק 5 ק"מ מן המעיין.
במהלך השנים 1922–1923 התגלעה מחלוקת בתוככי גדוד העבודה.
היו שתמכו בפיתוח של "המשק" - קיבוץ גדול וגדל, וגובו על ידי המוסדות המיישבים של התנועה הציונית, ובראשם עמד שלמה לביא.
לעומתם ניצבו חברי גדוד העבודה שהעדיפו קומונה ארצית, לוחמת למען מהפכה חברתית ביישוב היהודי בארץ ישראל, ובראשם עמדו מנחם אלקינד, יהודה אלמוג ויצחק שדה.
המחלוקת הובילה לפילוג ו"חלוקה" של נכסי הגדוד בעמק יזרעאל.
עין חרוד יצאה מגדוד העבודה בעידוד הסתדרות העובדים והעומד בראשה דוד בן-גוריון; ולתל יוסף עברו חברי גדוד העבודה תומכי הקומונה הארצית שחלקם עבד מחוץ למשק בסלילת כביש טבריה-צמח.
בתל יוסף התגוררו יוצרים וסופרים, בין השאר: אליעזר כנעני ויהודה ארז, ובו יצא לאור פרק זמן ניכר כתב-העת של גדוד העבודה מחיינו.
במשך שנות ה-20 רבים מפלג "השמאל" של גדוד העבודה, בהנהגתו של מנחם אלקינד, התגוררו בתל-יוסף.
ב-30 באפריל 1923 נולד הילד הראשון של הקיבוץ, גדעון כנעני.
בסוף שנת 1926 יצא פלג "השמאל" מגדוד העבודה על רקע נטייתם הקומוניסטית של חבריו והתרחקותם מהציונות, וכמה מהם סולקו מהמשק.
חלק מהם ירדו מהארץ זמן מה לאחר מכן, והקימו קיבוץ בעידוד השלטונות הסובייטים בשם: וויו נובה בחצי האי קרים.
באפריל 1927 ביקר בתל יוסף הנשיא הראשון של צ'כוסלובקיה, טומאש מסריק.
היה זה הביקור הראשון בארץ ישראל של ראש מדינה, לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשבת השחורה (29 ביוני 1946) ערך הצבא הבריטי חיפוש בקיבוץ.
אחד מחברי הקיבוץ, , נורה ונהרג על ידי הבריטים.
בקיבוץ הוקם משק חקלאי מגוון, שענפיו העיקריים היו ייצור חלב וגידול כותנה.
בעת הפילוג בקיבוץ המאוחד בראשית שנות החמישים עזבו 120 חברים את תל יוסף ועברו לבית השיטה.
עזיבה זו גרמה למשבר כלכלי וחברתי וגרמה לעזיבת חברים ובני משק נוספים.
המשבר הכלכלי התגבר בין היתר עקב צניחת מחירי הכותנה, ענף כלכלי מרכזי בקיבוץ, והשקעה כושלת בבריכות דגים.
תל יוסף היה אחד הקיבוצים הראשונים שעברו, כבר ב-1979, ללינה משפחתית.
בתחילת המאה ה-21 החליט הקיבוץ למסור את ניהולו לחברת הניהול החיצונית קמ"ה.
בפברואר 2002 הפך הקיבוץ לפי החלטת חבריו לקיבוץ מתחדש.
התפתחות האוכלוסייה בקיבוץ תל יוסף 1948 - 2010
תל לכיש הוא תל מרכזי בשפלת יהודה.
שטחו כ־124 דונם, והוא זוהה על ידי החוקר האמריקאי ויליאם אולברייט בשנת 1926. בשנת 1994 הוכרז כגן לאומי.
שחזור תולדות התל על פי המקורות והממצאים הארכאולוגיים
בלכיש התגלו ממצאים ארכאולוגיים כבר מהתקופה הנאוליתית (9,500 עד 6,000 שנה לפני זמננו), וישוב רצוף התקיים במקום לאורך השנים.
בתקופת הברונזה המאוחרת (1550-1200 לפנה"ס) הייתה לכיש עיר פרזות בחסות מצרית, כמו כל ערי המדינה בכנען.
באגרות המצריות מתקופת הברונזה המאוחרת, שנודעו כ"מכתבי אל-עמארנה", כלולים כמה מכתבים ששלחו שליטי העיר לפרעה מלך מצרים (המאה ה-14 לפנה"ס), כולל מכתבים מזִמרי־הדה (Zimredda) מלך לכיש שנהרג אחרי כן במלחמה עם העפירו, ושפט-בעל (Šipti-Ba'lu) שמלך אחריו.
הממצאים מתקופה זו כוללים כתובות הרוגליפיות ו (ארונות קבורה מצריים דמויי אדם).
הכתובת מתוארכת סביב 1450 לפנה"ס באמצעות תיארוך פחמן-14, ולפיכך היא הכתובת האלפביתית המתוארכת הקדומה ביותר שהתגלתה בישראל.
לדעת המגלים, ממצא זה מראה שהכתיבה האלפביתית נפוצה ממצרים לכנען עוד באמצע האלף השני לפנה"ס, אף לפני התבססות השלטון המצרי בכנען.
ממצאים חשובים נוספים מתקופה זו התגלו לאחרונה על ידי משלחת בראשותו של הארכאולוג יוסי גרפינקל במקדש הכנעני שבתל לכיש, ובהם גם חפץ פולחני שכונה "המטה האלוהי", שהיה כפי הנראה מוחזק בידו של פסל האל בעל.
חפץ דומה בממדים קטנים התגלה בתל מגידו, שם השתמר גם פסל בעל בשלמותו.
המקדש מתוארך סביב שנת 1250 לפנה"ס.
במקדש נמצאה גם כתובת כנענית שנכתבה על כד לפני צריפתו בתנור, ובה ניתן לזהות את המילה "ספר" שהשתמרה בשלמותה.
בשנת 2022 פרסמה המשלחת את מסרק הכינים מלכיש – מסרק משנהב פיל, שעליו, לפי פירוש החוקרים, התגלה המשפט השלם העתיק ביותר שהתגלה עד כה בכתב אלפביתי, לחש נגד כינים: , ובעברית מודרנית: "יסיר חט זה כיני שיער וזקן".
המסרק נמצא בהקשר של תקופת הברזל, אך הקשר זה ככל הנראה משני, ולפי האותיות ותוכן הכתובת, המסרק מתוארך לתקופת הברונזה.
העיר חרבה במחצית הראשונה של המאה ה־12 לפנה"ס - ובשכבת החורבן נמצאו כ־1,500 גולגולות.
יש הטוענים כי התארוך אמנם מתאים לתקופת ההתנחלות וכיבושי יהושע בן נון (כיבוש העיר של יפיע מלך לכיש נזכר בספר יהושע י, ל'-ל"ד), אך מאידך לא נמצאו חרסים ישראלים במקום.
בתקופה זו התנחלו בארץ גם גויי הים (הכוללים את הפלשתים), אך גם ממצא ארכאולוגי אופייני להם נעדר מהתל, לכן לא ברור מי החריב את העיר.
ערים נוספות חרבו באותה תקופה בכנען ובכל האגן המזרחי של הים התיכון, במהלך משבר תקופת הברונזה המאוחרת, וברבות מהן לא ברורה זהות המחריבים.
העיר עמדה בחורבנה כמאתיים שנה ונבנתה מחדש בתקופת המלוכה.
בתקופה זו הייתה חשיבותה של העיר נעוצה בכך שניצבה על גבול הממלכה לנוכח האיום הפלישתי.
היא נזכרת בין הערים שביצר המלך רחבעם (דברי הימים ב, י"א ט), היה בה בית שער גדול (זהה לזה שבתל חצור, תל מגידו ותל גזר) וארמון ענק.
חרסים מתקופת רחבעם (המאה ה-10 לפנה"ס) נמצאו על התל, כמו גם סימני חורבן ממסעו של מלך מצרים, שישק הראשון, בשנת 925 לפנה"ס.
שישק פלש לארץ־ישראל ובזז ערים ביהודה ובישראל, ואף הציב כתובות ניצחון בחלקן (למשל במגידו).
במאה ה־8 לפנה"ס הייתה העיר מבוצרת ומבוססת, אך סבלה נזקים חמורים ברעידת אדמה - ידוע על רעידת אדמה שהתרחשה בימיו של המלך עוזיהו, בשנת 760 לפנה"ס.
כיבוש העיר על ידי סנחריב מלך אשור
שכבת החורבן הבאה שייכת למסע סנחריב בשנת 701 לפנה"ס.
סנחריב מלך אשור הגיע ליהודה לאחר שהמלך חזקיהו מרד בו, ובמהלך מסע העונשין חרבו ערים רבות, אך ירושלים ניצלה.
אחד הממצאים החשובים הקשורים למסע זה נמצא בנינווה, בירת אשור (נמצאת סמוך למוסול של ימינו בצפון עיראק): שם מצא החוקר הבריטי אוסטן הנרי לייארד את ארמונו של סנחריב ובו תבליט המתאר מצור וחורבן, ופליטים משתחווים לשליט על יד כסאו.
ליד דמותו של השליט נכתב:
התבליט מייצג את המצור האשורי על לכיש, ואת המלך סנחריב מקבל את השלל לאחר תבוסת העיר.
ההסבר המקובל הוא שהתבליט נועד לפאר את הניצחון על לכיש כחיפוי על הכישלון בכיבוש ירושלים.
התבליט מוצג כיום במוזיאון הבריטי בלונדון.
מן התבליט ניתן גם ללמוד על הנוף החקלאי שהיה באזור לכיש באותם ימים שכן מופיעים בתבליט עצי פרי שניתן לשחזרם.
בניגוד למקובל באותם ימים ושניתן לראות בתבליטים אשוריים אחרים - נראה שעצי פרי אלו לא נעקרו כחלק מהמצור.
ממצאים חשובים נוספים שנתגלו הם כ־400 חותמות למלך שנמצאו תחת שכבת החורבן שהותיר אחריו סנחריב מלך אשור.
בדרום מערב התל מצא הארכאולוג הבריטי ג'יימס לסלי סטרקי, אשר עמד בראש משלחת חפירות שחפרה בתל לכיש מ-1932 עד 1938 מפולת, שמאוחר יותר זוהתה כסוללת המצור האשורי.
הסוללה נבנתה בחלק בו מדרון התל מתון יחסית, לאפשר לחיילי אשור להגיע עד החומה.
בצד השני בנו המתגוננים סוללת עפר פנימית (על גבי בתיה של העיר) שנועדה להגביה את השומרים מעל חייליו של סנחריב.
הסוללה היא הסוללה האשורית היחידה הידועה במזרח הקרוב.
הסוללה נבנתה מאבנים שנאספו בסביבה ונשפכו כנגד המדרון התלול של לכיש.
בקצה העליון של הסוללה יצרו האשורים משטח מעפר חום-אדמדם כדי שיוכלו להציב עליו את אילי המלחמה בהם תקפו את החומה.
הסוללה עשויה בצורת מניפה: בבסיסה היא רחבה ביותר, ועם התנשאותה היא הולכת והופכת לצרה.
מידותיה המשוערות הן 70–75 מטרים רוחב הבסיס, 25 מטרים רוחב הקצה העליון, 16 מטרים גובה.
המשלחת הבריטית פינתה חלק גדול מהסוללה.
בחפירות ארכאולוגיות שבוצעו בשנת 2016 סביב שער העיר, נמצא "מקדש שער" ובו עדויות לרפורמה הדתית שערך המלך חזקיהו, במסגרתה נופצו קרנות המזבח המקומי.
בחדר המזבח אף הוקמו שירותים, ככל הנראה באופן סימבולי לפני שחדר המזבח נאטם.
העיר נבנתה מהיסוד בימיהם של המלכים יאשיהו ומנשה (המאה ה-7 לפנה"ס).
עיר זו חרבה יחד עם בית המקדש הראשון ושאר ערי יהודה לאחר מרד צדקיהו בבבל (586 לפנה"ס).
כיום ניתן לראות שרידים של בית שער גדול מתקופתו של חזקיהו, ומעליו בית שער קטן יותר מהמאות 7-6 לפנה"ס; בבית השער הקטן מצא הארכאולוג סטארקי כ-21 אוסטרקונים, חרסים ועליהם כתובות, שקיבלו את השם "מכתבי לכיש".
חרס מספר 4 נודע במיוחד בשל הכתובת הבאה:
על־פי הארכאולוג יגאל ידין, הכוונה בבטוי "אל משואות לכיש" הוא "על" משואות לכיש: כלומר משמר העיר מדווח כי המשואות בעזקה, העיר הסמוכה - כבו, וכי נבוכדנצר מלך בבל כבר כבש את העיר, וכל שנותר למגיני לכיש לעשות הוא להוסיף ולהתבצר בעירם.
הגאולוג בני בגין חולק על הפרשנות הזו וטוען שהחרס מתעד דיווח שגרתי בו מדווח הכותב כי הם צופים למשואות לכיש כדי לקבל הודעות מהפיקוד הגבוה (בימי קדם השתמשו במשואות ובלפידים לצורך העברת מסרים בין מקומות רחוקים), שכן הם אינם יכולים לראות את האיתותים הנשלחים ממשואות עזקה, שנמצאת בנקודה נמוכה יותר.
היישוב על התל חודש בתקופה הפרסית, אז הייתה בירת מחוז.
העיר דעכה לאיטה בתקופה ההלניסטית, עת ערים אחרות בשפלת יהודה זכו לבכורה.
הראשון שניסה לזהות את לכיש היה אדוארד רובינסון, שב-1839 סקר את תלי השפלה וזיהה את לכיש בגבעה הסמוכה לחורבת אום ליקיס, בגלל צליל שמה ומיקומה על הדרך לעזה.
בסקר ארץ ישראל המערבית שנערך בין השנים 1872–1877 על ידי משלחת בראשות קלוד קונדר והורשיו קיצ'נר, התלבטו החוקרים בזיהוי לכיש בין אום ליקיס, תל חסי ותל אֶ-דֻּוֵיר.
פלינדרס פיטרי הגיע לארץ ישראל במטרה לחפור את לכיש המקראית.
הוא החל לחפור בח'רבת אום ליקיס, אך מצא בה רק ממצאים מהתקופה הרומית ואילך.
הוא סייר באזור והגיע לתל חסי, בה הוא מצא חרסים, ובעקבות ניסיונו הרב במצרים זיהה את קדמוניותם.
פיטרי חפר 79 בורות בדיקה, ותיארך את הממצאים ל-1700 לפנה"ס.
מעל שכבה זאת אותה ייחס לאמוריים מצא שכבה עם ביצורים דלים שייחס לתקופת השופטים ומעליה מצא ביצורים שייחס לרחבעם.
הזיהוי של פיטרי נתקבל על ידי רבים, אך בשנת 1924 הציע אולברייט לזהות את לכיש בתל אֶ-דֻּוֵיר ורוב החוקרים קבלו את השערתו.
בספטמבר 1932 החל ג'יימס לסלי סטרקי לחפור בתל דוויר, אחד התילים הגדולים ביותר בארץ ישראל שכבר אז זוהה על ידי רוב החוקרים כלכיש.
בסוף 1933 נפתחה עונת החפירות השנייה, שהתרכזו בתקופת מלכי יהודה ותקופות קדומות יותר.