tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקשר שבין הנבחר לציבור בוחריו יהיה מחייב יותר" (אם כי מחקרים הוכיחו שגם בבחירות אזוריות-רובניות רוב המצביעים בוחרים לפי השיוך המפלגתי של המפלגה אותה הם מעוניינים לחזק בפרלמנט).
למרות שיוזמי ההצעה נמנו על 3 סיעות גדולות (הליכוד, קדימה והעבודה), הצעת החוק לא התקבלה.
בינואר 2021 איגוד האינטרט הישראלי והקליניקה למשפט, טכנולוגיה וסייבר באוניברסיטת חיפה פנו במשותף לוועדת הבחירות המרכזית והביעו דאגה עמוקה מהשימוש בטכנולוגיית דיפ פייק והפצת מידע כוזב במהלך הבחירות.
הם פרטו את הסכנות הטמונות בטכנולוגיית הדיפ-פייק, שמקשה על זיהוי תוכן מזויף ועלולה להטעות את ציבור הבוחרים או לשבש את ההליך התקין של הבחירות.
כמענה לאיום זה, הציעו "ארגז כלים" הכולל המלצות ספציפיות לוועדה כיצד להתמודד עם האיום.
בדצמבר 2025 התריע מבקר המדינה מתניהו אנגלמן כי טוהר הבחירות בסכנה.
הוא ציין כי נמצאו ליקויים משמעותיים בהיערכות של ישראל להשפעות זרות על בחירות 2026. באותו חודש שלח ארגון "פייק ריפורטר" לחברי הכנסת מכתב המזהיר מהתגברות של ניסיונות השפעה זרה, תעמולה מזויפת ושקרית ורשתות בוטים לקראת הבחירות.
בינואר 2026 הודיעו ועדת הבחירות המרכזית ושב"כ כי יקימו לקראת הבחירות צוות ייעודי שיתמודד עם איומי הבינה המלאכותית והשפעות חיצוניות ברשתות החברתיות במטרה לשמור על טוהר הבחירות.
שיטת הבחירות לכנסת בהשוואה לשיטות בחירות בעולם
הבחירות לכנסת מתקיימות בשיטת "הבחירות היחסיות", הנפוצה בקרב מדינות דמוקרטיות רבות, אם כי בכל מדינה הגרסה המיושמת של השיטה שונה וייחודית.
אחוז החסימה הקיים בבחירות לכנסת החל מהבחירות לכנסת העשרים (3.25%), קרוב לאמצע הטווח שבין אחוז החסימה הגבוה של גרמניה (5%) ובין אחוז החסימה הנמוך של הולנד (0.6%).
השיטה הנהוגה בבחירות לכנסת, שבה סדר חברי הרשימה נקבע מראש, אינה נהוגה ברוב המדינות המשתמשות בשיטה הרשימתית-יחסית.
37 מדינות, המהוות רוב מתוך המדינות המשתמשות בשיטה הרשימתית-יחסית, מנהיגות את "שיטת הרשימות הפתוחות למחצה", בה לבוחר יש אפשרות להשפיע על סדר הנציגים ברשימה שהצביע עבורה – במקביל להצבעתו עבור הרשימה עצמה (כאשר מידת יכולת ההשפעה של הבוחר עשויה להשתנות ממדינה למדינה).
הבחירות לכנסת החמישית התקיימו ב-15 באוגוסט 1961, ג' באלול ה'תשכ"א, ותוצאות הבחירות קבעו את הרכב הסיעות בכנסת החמישית.
הבחירות הוקדמו בשנתיים ממועדן המקורי ב-5 בנובמבר 1963, י"ח בחשוון ה'תשכ"ד.
אלו היו הבחירות האחרונות שבהן עמד דוד בן-גוריון בראש מפא"י.
בחירות אלו עמדו בצד מאבק בין-דורי ובין-אישי עז בצמרת מפא"י על רקע העסק הביש.
בסופה של מערכת הבחירות נותרה מפא"י בשלטון, כשבראשה בן-גוריון, אך איבדה כעשרה אחוזים מכוחה.
המפלגה הליברלית שאך זה הוקמה קיבלה 17 מנדטים, והייתה להפתעת הבחירות.
מערכת בחירות זו תיזכר גם בזכות שיגור הטיל שביט 2 כחודש לפני הבחירות, אירוע שנראה לרבים כתעלול בחירות של מפא"י.
הבחירות לכנסת החמישית היו הבחירות הראשונות במדינת ישראל שעמדו בצילה של "הפרשה".
"הפרשה", אשר רחשה מתחת לפני השטח במשך כחמש שנים, חזרה לפתע אל מרכז הבמה הפוליטית בשנת 1960, כאשר דרש בן-גוריון להקים ועדת חקירה לבדיקת "הפרשה" על כל פרטיה.
השאלה "מי נתן את ההוראה" - האם היה זה משה דיין, פנחס לבון או בנימין גיבלי - נראתה כשאלה הפוליטית הבוערת ביותר בישראל.
ברקע הדברים עמד מאבק פוליטי בין-דורי בתוך סיעת מפא"י בין "דור הצעירים" שהונהג על ידי משה דיין המקורב לבן-גוריון, ובין "דור הביניים" של פנחס לבון וה"שלישייה" - גולדה מאיר, זלמן ארן ופנחס ספיר.
עם תחילת העיסוק ב"פרשה" היה בן-גוריון בשיא כוחו.
לאחר הבחירות לכנסת הרביעית שהסתיימו בניצחון מוחץ של מפא"י, עמד בן-גוריון בראש קואליציה שבה תמכו 89 חברי כנסת, 47 מהם ממפלגתו.
מעמדת כוח זו ביקש בן-גוריון להחל בערעור יסודות כוחו של דור הביניים (שהיו כולם אז בשנות החמישים לחייהם), החל בלבון, הדמות שנראתה בעלת הפוטנציאל המנהיגותי המשמעותי ביותר ושהחזיקה בבסיס כוח בראשות ההסתדרות.
לאחר זמן, התברר כי הייתה זו השגיאה הפוליטית החמורה ביותר שעשה בן-גוריון.
בן-גוריון סירב לאורך שנים להעניק ללבון זיכוי מאחריות למתן ההוראה בעסק הביש.
ועדה שהקים הרמטכ"ל זיכתה את לבון מאחריות, אך בן-גוריון סירב לקבל את מסקנותיה.
לבד מהיריבות עם לבון, פעל כאן כנראה גם שיקול מעשי פשוט: אם לבון אינו זה שנתן את ההוראה, הרי שגדלה מאוד הסבירות שהיה זה אחד מנאמניו של בן-גוריון שנתן אותה.
לאחר שוועדת שרים שכונתה ועדת השבעה טיהרה את שמו של לבון, נקט בן-גוריון את הצעד השגור אצלו והתפטר ב-31 בינואר 1961 מראשות הממשלה.
בן-גוריון ביקש באמצעות הפרישה — כפי שעשה בעבר — לגרום למפלגה לתמוך בעמדותיו, והעמיד את מפא"י בפני הבחירה: בן-גוריון או לבון, אין מקום לשניהם באותה מפלגה.
ב-4 בפברואר 1961 הדיח מרכז מפא"י את לבון מן המפלגה.
בן-גוריון ניסה לשוב ולהקים ממשלה חדשה, אך שותפיו לקואליציה הביעו הסתייגות מכך שישוב ויקים ממשלה נוכח התנהלותו בעניין הפרשה.
מרכז אחדות העבודה קיבל החלטה שלא להצטרף לממשלה חדשה בראשות בן-גוריון והודיע כי "ראש הממשלה איבד את סמכותו המוסרית והציבורית לכונן ממשלה בלי לשאול את פי העם".
גם מפ"ם והמפלגה הפרוגרסיבית אימצו עמדה דומה.
כניסיון להתגבר על ההתנגדות לבן-גוריון הציעה מפא"י להרכיב ממשלה בראשות לוי אשכול, ואולם בשלב זה כבר החלה המפלגה הפרוגרסיבית במגעים לאיחוד עם הציונים הכלליים, והודיעה כי לא תצטרף לאף ממשלה עד להשלמת האיחוד.
בעקבות זאת, החליטה מפא"י לחדול מהניסיונות להרכיב ממשלה חדשה, ולהיערך לבחירות,
וזאת פחות משנתיים לאחר מערכת הבחירות הקודמת.
שוב ניסה בן-גוריון לשוב ולשדר את תדמית "הגידו כן לזקן", אך עתה לא נראה כאבי המדינה, המדינאי השקול והמפוכח, אלא כפי שראוהו רבים בהנהגת מפא"י: זקן נוקם ונוטר, הרודף את לבון אישית ועסוק בפנקסנות מפלגתית נקמנית.
בן-גוריון עצמו לא היה מודע למידת השינוי בתדמיתו, ואף רשם ביומנו כי הוא חש שהפעם יתקבל הרוב הדרוש לשינוי שיטת הבחירות (רוב אותו דרש מן הבוחר בכל מערכת בחירות).
אירוע מרכזי היה שיגורו של הטיל שביט 2, ב-6 ביולי 1961, אשר לווה בתמונות של בן-גוריון, ושל סגן שר הביטחון שמעון פרס, ממנהיגי "הדור הצעיר" במפא"י, ניצבים מחייכים ליד הטיל הממתין לשיגורו.
רבים טענו כי שיגור הטיל בעיתוי זה היה תעלול בחירות, שנועד להביא לניצחון מפא"י בבחירות (טענות דומות הועלו בשנת 1981 כלפי מנחם בגין אשר אישר את הפצצת הכור העיראקי סמוך מאוד לפני הבחירות לכנסת העשירית).
אחוז החסימה עמד בהתאם על 10,070 קולות.
מפא"י איבדה 5 מנדטים, ואף מפלגות הלוויין הערביות שלה איבדו מכוחן.
לעומתה שמרה תנועת החרות על כוחה, ואילו המפלגה הליברלית, שנוסדה במהלך כהונת הכנסת הרביעית כתוצאה מאיחוד הציונים הכלליים עם המפלגה הפרוגרסיבית, הגדילה את כוחה וקיבלה 17 מנדטים.
לאחר הבחירות נכשל בן-גוריון בניסיונו להרכיב ממשלה.
בספטמבר משך את ידו מן העניין, ולוי אשכול הוא שניהל את המשא ומתן הקואליציוני בפועל, בעוד המנהיג יושב בשדה בוקר.
אשכול החליט לצרף את אחדות העבודה - פועלי ציון אל ממשלת מפא"י והדתיים, ולנסות ולפייס את מרבית השרים ממפא"י, למעט זלמן ארן שסירב להצטרף אל הממשלה החדשה.
ב-2 בנובמבר 1961 הציג בן-גוריון את ממשלתו בפני הכנסת.
ספיחי "הפרשה" המשיכו להטיל את צילם במהלך עשרים חודשי קיומה של הממשלה האחרונה שבראשה עמד בן-גוריון.
ביוני 1963 הודיע בן-גוריון על התפטרותו בפעם האחרונה.
הבחירות לכנסת העשירית התקיימו ב-30 ביוני 1981, כ"ח בסיוון ה'תשמ"א, ותוצאות הבחירות קבעו את הרכב הסיעות בכנסת העשירית.
בחירות אלו סיימו אחת ממערכות הבחירות הסוערות בתולדות מדינת ישראל.
הן הוקדמו ממועדן המקורי שנועד להיות ב-3 בנובמבר אותה שנה, ו' בחשוון ה'תשמ"ב.
בבחירות התמודד הליכוד בראשות מנחם בגין מול המערך בראשות שמעון פרס.
הליכוד, שפיגר בסקרים בתחילת מסע הבחירות, עשה כל שביכולתו על מנת להמשיך ולהחזיק בשלטון, ומערכת הבחירות הרווייה מתחים עדתיים הייתה סוערת, קשה, ולעיתים אף אלימה.
הפצצת הכור בעיראק, ב-7 ביוני 1981, כמו גם יכולתו הרטורית יוצאת הדופן של בגין, היטו את הכף לטובת הליכוד, אשר גבר בסופו של דבר על המערך בהפרש זעיר של עשרת אלפים קולות.
לקראת תחילת שנת 1981 היה מצבו של הליכוד בסקרים קשה.
היו אף סקרים שנתנו למערך רוב מוחלט בכנסת, כך בסקר שנערך בפברואר 1981 טרם פיזור הכנסת, המערך זכה ב-55 מנדטים, הליכוד ב-29 מנדטים, ותל"ם של משה דיין והמפד"ל באזור העשרה מנדטים כל אחת.
מה שהיה מאפשר למערך להקים קואליציה בקלות יחסית.
סדרת פרשיות חשפה מתחים וליקויים בתוך הממשלה, ונראה כי מנחם בגין אינו שולט עוד במצב.
ב-25 במאי 1980 התפטר עזר ויצמן, שר הביטחון הפופולרי ואחד האחראים העיקריים לניצחון הליכוד במערכת הבחירות הקודמת.
ויצמן התראיין בטלוויזיה ומסר כי לדעתו יש ללכת לבחירות, ולתת לעם להחליט באיזו דרך ללכת.
האופוריה שלאחר הסכם השלום עם מצרים חלפה, והקיפאון בשיחות האוטונומיה נמשך, כאשר ביולי 1980 השעה אנואר סאדאת את ההשתתפות המצרית בשיחות, בשל קבלת חוק ירושלים.
גרוע יותר היה המצב הכלכלי.
שר האוצר יגאל הורביץ עשה כמיטב יכולתו כדי לייצב את האינפלציה המשתוללת, אך ללא הועיל והישגו היחיד, שלא נשא פירות באופן מיידי, היה הפסקת ביטוחי הצמדה חדשים.
האינפלציה השנתית בשנת 1980 הגיעה לשיעור של 133%, וב-24 בפברואר 1980 הוחלף המטבע מהלירה לשקל השווה עשר לירות.
הורביץ, הידוע בשל אמרותיו "אין לי" ו"משוגעים רדו מהגג" ניסה לנהל מדיניות שכוונה להקטנת הצריכה הפרטית וריסון כלכלי, אך כקודמו, שמחה ארליך, לא זכה לגיבוי הנדרש מצד בגין.
ב-11 בינואר 1981 התפטר הורביץ מתפקידו.
העילה לכך הייתה התנגדות הממשלה להיענות לדרישות הורביץ לריסון הוצאותיה.
התנגדות הממשלה התבטאה בתחילת 1981 בתמיכה בשר החינוך, זבולון המר, לגבי יישום "דו"ח ועדת עציוני" שקרא להעלאת שכר המורים.
המר היה איש המפד"ל, שהחזיקה בתפקיד מרכזי בקואליציה.
הורביץ, לעומתו, היה איש סיעת לע"ם בליכוד (מוותיקי הרשימה הממלכתית שהקים דוד בן-גוריון, אחת המפלגות שהקימו את הליכוד) ולמעשה חסר גיבוי פוליטי של ממש.
הורביץ הוחלף על-ידי יורם ארידור.
שרשרת של פרשיות שחיתות, הקשורות במפלגות הקואליציה, החלה מזכירה את שאירע למערך ב-1976. ראש עיריית רחובות מהליכוד, חבר הכנסת שמואל רכטמן, הורשע בפלילים בשנת 1979 ונידון למאסר בפועל.
רכטמן היה חבר הכנסת הראשון שנידון למאסר בעודו מכהן.
שר הדתות, איש המפד"ל אהרן אבוחצירא, הסתבך בשורת פרשיות פליליות.
מיד לאחר זיכויו מלקיחת שוחד, ב-24 במאי 1981, הוסרה חסינותו בשל עבירות מרמה.
אבוחצירא הסתכסך עם שר הפנים, איש מפלגתו יוסף בורג, אשר היה אחראי על משטרת ישראל, והכריז כי ירוץ לכנסת ברשימה נפרדת, שכן בורג ניסה "לחסלו".
בורג, מצידו, הסתבך בפרשייה נפרדת.
בינואר 1981 פיטר את המפקח הכללי של משטרת ישראל, רב ניצב הרצל שפיר, כאשר זה לא דיווח לו אמת, לכאורה, על חקירת אבוחצירא.
שפיר לא טמן את ידו בצלחת, חשף את קיומו של תיק מודיעיני בשם "תיק אפרסק" הכולל חשדות להתנהלות פלילית של שר הפנים, וטען כי הוראתו לבדוק את המידע בתיק זה היא שהביאה לפיטוריו.
הסתבכותו של שמואל פלאטו-שרון בעבירות של שוחד בחירות והרשעתו בכך ב-15 באפריל 1981 לא היו קשורות לממשלה, אך הוסיפו לאווירת המיאוס הכללית ששרתה על הציבור.
התפטרותו של הורביץ מתפקידו הביאה להערכה כי ימי הממשלה ספורים.
ד"ש, שהייתה אחד המרכיבים העיקריים בממשלה, התפרקה לרסיסים, וברור היה שכמעט אף אחד מרסיסיה לא יעבור את אחוז החסימה בבחירות.
במצב זה, שבו לכל רכיב מרכיבי הממשלה סדר יום שונה, והמצב הכלכלי מדרדר מדי יום, החליט בגין בחודש ינואר להקדים את הבחירות, ואלו נקבעו ל-30 ביוני 1981.
המערך חש כי ניתנה בידו הזדמנות לתקן את מה שנראה לראשיו כ"תאונה היסטורית" ולשוב ולקחת לידיו את השלטון.
קלקולי ממשלת בגין נראו בלתי ניתנים לתיקון, והקדמת הבחירות הייתה בעיני ראשיו סימן נוסף לכך שבקרוב ישוב השלטון למקומו הטבעי — המערך.
לאחר מותו הפתאומי של יגאל אלון במרץ 1980 נותרו שמעון פרס ויצחק רבין שני המועמדים הבולטים להתמודדות על מועמדות מטעם המערך לראשות הממשלה.
פרס היה אז פופולרי במוסדות המפלגה, אך רבין היה פופולרי יותר בקרב הציבור הרחב, למרות אובדן השלטון ופרשת הדולרים.
ההתמודדות בין השניים עברה לא פעם לפסים אישיים, ובמיוחד הכינוי "חתרן בלתי נלאה" שרבין הדביק לפרס בספרו פנקס שירות.
הכינוי דבק בפרס ושימש את הליכוד היטב בתעמולתו לאורך שנים.
ההתמודדות בין השניים ב-17 בדצמבר 1980 הוכרעה במרכז המפלגה בניצחון גדול של שמעון פרס.
רבין אמר כי הוא מקבל את דין הבוחר, ויפעל לטובת המטרה המשותפת, אך הדרך שבה לחץ את ידו של פרס חשפה את רגשות האיבה ואי האמון העמוקים שחש כלפיו.
המערך היה מוכן עתה לבחירות.
בראש מטה הבחירות הועמד האלוף במיל' חיים הרצוג.
הסקרים הראו על יתרון של עד 25% למערך.
פרס השיל מעליו את תדמית "הנץ הביטחוניסט" שהייתה לו בממשלת רבין, והחל מאמץ דעות הנוטות יותר אל השמאל.
האוכלוסייה האשכנזית הוותיקה ואנשי השכבות המבוססות היו עתה מאחוריו.
אל מולו עמד בגין, שלא היה "במיטבו": בריאותו הייתה לקויה ונדמה היה שהוא שרוי בדיכאון עמוק.
בסוף שנת 1980 נדמה היה כי פרס עתיד להיות ראש הממשלה הבא של מדינת ישראל.
במהלך 1980 הושלמה התפוררותה של ד"ש למרכיביה, והיה ברור שהיא לא תיקח חלק משמעותי בבחירות הבאות.
מפלגת שינוי בראשות אמנון רובינשטיין המשיכה בהתמודדות משמעותית, אך זכתה רק לתמיכה של 2–3 מנדטים בסקרים.
חברי כנסת בודדים כאסף יגורי רצו ברשימות עצמאיות או במסגרת מפלגות קטנות אחרות, אך אלו נתפסו כלא יותר מקוריוז.
מסוף 1980 נסובו דיונים בתקשורת סביב מפלגת המרכז שתחליף את ד"ש שהתפוררה.
שני שמות נדונו בסקרים: משה דיין ועזר ויצמן.
הסקרים נבאו לרשימת מרכז בראשות אחד מאלו, או בהשתתפות שניהם, חזרה על ההישג של ד"ש, ואף יותר מכך.
אולם, עזר ויצמן סירב להתמודד ורשימתו של דיין, תל"ם, הייתה במגמת ירידה מתמשכת בסקרים, בעקבות הקיטוב במערכת הבחירות בין שתי המפלגות הגדולות.
באפריל זכתה הרשימה בסקר מינה צמח לשבעה מנדטים בלבד ולקראת הבחירות כבר דובר על 2–3 מנדטים בלבד.
דיין, ששבע שנים לפני כן היה הדמות הפוליטית הדומיננטית במדינה, הלך ודעך, גם מבחינה ציבורית וגם מבחינה רפואית.
בתשדירי התעמולה של מפלגתו נראה דיין רזה וחיוור.
באוקטובר 1981, פחות מחצי שנה לאחר הבחירות, הלך לעולמו.
מימין לליכוד, תנועת התחיה הוקמה מאנשי מחנה הימין אשר התאכזבו מעמדתו של בגין והתנגדו לנסיגה מסיני.
בראש התנועה עמד יובל נאמן והתנועה התייצבה לבחירות לכנסת העשירית בפעם הראשונה.
באותה העת הייתה זו המפלגה הממוסדת היחידה מימין לליכוד.
במקביל, הרב מאיר כהנא ניסה בפעם השלישית להיכנס לכנסת.
שמואל פלאטו-שרון ניסה לשוב על הישגו משנת 1977 ולהיבחר לכנסת.
שין." והשאלה ששאל - "ומה הם עשו בשביל מדינה?" רמזה על כי הוא נדבן טוב ומיטיב, ובידו הפתרון לבעיות מדינת ישראל בכלל, ובתחום הדיור בפרט.
תמ"י הייתה תנועתו של אהרן אבוחצירא אשר בתעמולתה הדגישה את הגאווה הספרדית ואת מורשת ישראל, כמעין מהדורה מוקדמת, דתית אך לא חרדית, של ש"ס.
גם מערכת בחירות זו, כקודמתה, ראתה את התמודדותן של מפלגות רבות חדשות.
13 מפלגות עברו את אחוז החסימה, אך 18 מפלגות לא עברו אותו.
אלו כללו את מפלגת "ביטול מס הכנסה", רשימת הגמלאים (בראשות מרים גהתיה), ואת מפלגת "עמך" שהקים המסעדן היפואי ויקטור תייר אשר במשך מספר שנים ניסתה לרוץ לכנסת, והייתה ידועה במיוחד בתשדירי תעמולת הבחירות הססגוניים שלה.
הסכמי העודפים שנחתמו על פי חוק בדר-עופר:
המערך - המפלגה הליברלית העצמאית
פועלי אגודת ישראל - אגודת ישראל
יורם ארידור, מחליפו של יגאל הורביץ כשר האוצר, היה כלכלן ואיש סיעת תכלת לבן בהסתדרות ושימש, עד למינויו כשר האוצר, כסגן שר במשרד ראש הממשלה.
ארידור החליט לממש את אמרתו של בגין ו"להיטיב עם העם".
את מדיניות ה"אין לי" של הורביץ החליפה מדיניות אותה כינה ארידור "כלכלה נכונה", אך רבים ראו בה כלכלת בחירות.
במסגרת המדיניות הכלכלית החדשה הורדו המכסים והמסים על מרבית מוצרי הצריכה, ה"מחיקון" בשידורי הטלוויזיה הישראלית (הסרת הצבע מהשידורים) בוטל, ורבים רכשו טלוויזיות צבעוניות, ניצלו את הורדת המכסים כדי לרכוש מכוניות ונסעו לחו"ל.
הורדת המכסים והמסים הובילה לדילדול יתרות מטבע החוץ של ישראל.
כמדיניות לזמן קצוב עד הבחירות הביאה מדיניות ארידור להורדת חום זמנית (האינפלציה ירדה ב־1981 במידת מה לשיעור השנתי ה"נמוך" של 102%) שאותה ניצל הליכוד לתעמולת הבחירות, אולם זאת על חשבון יתרות מטבע החוץ של המדינה.
אולם בטווח הארוך יותר הייתה המדיניות, מתכון לזינוק נוסף באינפלציה (בנוסף להתרוקנות כמעט מוחלטת של יתרות המטבע).
בחירות 1981 נערכו בין הליכוד ובין המערך, אך למעשה נערכו במידה רבה גם לאורך קו שבר עדתי, בין האשכנזים שהתייצבו ברובם לצד המערך ובין המזרחים שתמכו ברובם בליכוד ובבגין.
במשך שנים חשו מזרחים רבים, בעיקר יוצאי ארצות המגרב, זנוחים וזניחים במערכות השלטון במדינת ישראל.
הם חשו כי הם מופלים ומקופחים על ידי האליטות והשלטון האשכנזי של מפא"י.
הליכוד, ובגין בראשו, התייחסו למזרחים באופן אחר, ופתחו את שורות המפלגה ושורות ההנהגה במידה גדולה הרבה יותר בפני דור חדש של צעירים מזרחים שבאו מעיירות הפיתוח.
אנשים כדוד לוי, דוד מגן, משה קצב, בני שליטא ומאיר שטרית, רובם בעלי עבר של כהונות מוניציפליות בעיירות פיתוח, עמדו בשורה השנייה-ראשונה של מפלגת השלטון.
במערך, לעומת זאת, לא חל שינוי דומה.
עם מועמדי התנועה אמנם נמנה מספר דומה של מזרחים כבליכוד, אך רובם נמנו עם הדור הקודם של פוליטיקאים שנתפשו כמי שמצניעים את מזרחיותם ומסתפקים במקום שולי בהנהגה, כמו התפקיד המסורתי של שר המשטרה.
הוועדה המסדרת במערך (אז עדיין לא התקיימו בחירות פנימיות לקביעת הרשימה) מיקמה במקום השני ברשימה את שושנה ארבלי-אלמוזלינו, חברת כנסת יוצאת עיראק שנמנתה עם הדרג השני או השלישי בהנהגה.
צעד זה, במקום לקדם את התמיכה במערך, עורר לעג והסתייגות ונתפש כתשלום מס שפתיים מצד המערך לצורכי בחירות.
בבחירות אלו שבה והופיעה בזירה מפלגה עדתית בשם תמ"י (תנועת מסורת ישראל).
את המפלגה הקים אהרן אבוחצירא על רקע הסתבכויותיו בפלילים וסכסוכו עם יוסף בורג, אך היא משכה לשורותיה כוחות כבנימין בן אליעזר והיוותה במידה רבה הקדמה לעלייתה של תנועת ש"ס העתידה לקום לקראת הבחירות הבאות.
את מרבית המהלומות במהלך מסע הבחירות ספג שמעון פרס.
הוא נראה כייצוג מובהק לכל מה שהוא "המערך" - נגד עדות המזרח, נגד בגין, נגד ארידור.
רבים מן המזרחים, שהתגאו בכך שנציגיהם נמצאים בשלטון (ועוד יותר מזה, שנציגי שנואיהם אינם מחזיקים בהגה השלטון) ובהיות בגין ראש הממשלה, ראו בפרס את המייצג לסכנה כי כל אלו ירדו לטמיון, וכי משטר "המערך" השנוא ישוב לשלטון, כאילו לא אירע דבר בשנת 1977. פרס ספג מטחי שנאה אישית.
שמועות כאילו הוא בעל מניות בתדיראן (כלומר מושחת בגלל קרבה לשלטון), ואף כי "אמא של פרס ערבייה" (שמועה חסרת כל בסיס), רק הגבירו את השנאה כלפיו.
גם מרבית תשדירי הבחירות של הליכוד, שבחלק רב מהם הופיע השחקן ספי ריבלין, התקיפו אישית את פרס.
בשניים מן התשדירים אף צוטט ריבלין את דברי רבין ב"פנקס שירות" בגנות פרס.
במקביל ניהל המערך, שתשדיריו הונחו על ידי אורלי יניב, אז עורכת מוזיקלית בגלי צה"ל ומגישת "מבט ספורט", האשמות בטלוויזיה נגד הליכוד, בעיקר בגלל המצב הכלכלי שאליו הכניסו שלושת שרי האוצר מטעמו את המדינה.
התשדירים גם האשימו את בגין ואנשי הליכוד באלימות ששררה בכנסי המפלגה - לא רק על ידי אנשי המערך, אלא גם על ידי המנחה עצמה.
עצרות הבחירות שערך המערך הדרדרו מספר פעמים לאלימות או כמעט לאלימות.
כאשר הגיע פרס לחגוג את המימונה, למשל, נאלצה המשטרה לחלצו.
נזרקו עליו עגבניות, ואת הראשונה שבהן תיאר לימים גדעון לוי, שהיה עוזרו בצוותא עם יוסי ביילין ובועז אפלבאום:
בפתח תקווה נקלט בעדשת המצלמה צעיר בשם הרצל חנוכה המניף כלפיו "אצבע משולשת" או כפי שרבים במערך ובתקשורת, ובהם פרס עצמו, כינו אותה, אולי בלי לשים לב לכפל המשמעות: "תנועה מזרחית מגונה".
בעצרת בחירות של המערך בפתח תקווה ב-14 ביוני נפצעו שמונה עשר אנשים ונעצרו עשרים ושישה.
המתפרעים חיבלו במכוניות שנשאו סטיקרים של המערך, השליכו על פרס עגבניות, ויצרו עימות אלים עם שומרי ראשו של פרס ועם המשטרה.
בשיאה של ההתפרעות נבזז מטה המערך בעיר, ושמשותיו נופצו.
המערך עשה בטיפול בעניין זה את כל השגיאות האפשריות.
אופיינית הייתה התבטאותו של מרדכי גור, בעצרת בחירות של המערך לפיה "נדפוק אתכם כמו שדפקנו את הערבים".
פרס עצמו נראה לעיתים קרובות אובד עצות, ובנאומיו נכנס לוויכוחים עם קוראי קריאות גנאי, כשהוא קורא לצועקים לשתוק ובפועל מעצים את הוויכוח והצעקות.
בגין לא פעל על מנת להקטין את הלהבות.
לאחר הבחירות התייחס לתופעות האלימות בביטול, וכדבריו:
האנשים הולכים לקלפי, מטילים פתק, שבים הביתה, מחכים לתוצאות.
אבל בשבועות האחרונים ניסו להוציא דיבת הדמוקרטיה הישראלית רעה.
ישנו מקרה אחד או שניים - בגלל זה יש אלימות?
ככל שחלף הזמן והתקרבו הבחירות דומה היה שבגין שב להיות "במיטבו".
ראש הממשלה בן ה-67 נראה כמי ששואב הנאה רבה ממסע הבחירות ובמיוחד מהצלחתו להלהיב את שומעיו בכיכרות.
בעצרת הבחירות המסכמת של הליכוד בכיכר מלכי ישראל ניצל בגין התבטאות של הבדרן דודו טופז בעצרת הבחירות המקבילה של המערך, שנערכה יום קודם.
טופז אמר בעצרת המערך, בה נאם: "תענוג לראות את הקהל הזה, ותענוג לראות שאין כאן צ'חצ'חים...
בגין ניצל את ההתבטאות הזו במיומנות רבה:
"אמש בכיכר הזאת עמד שחקן צעיר, מה שמו?
דודו, טו פז, דודו טופז, כאן הוא אמר ...
באוזני מאה אלף אנשי המערך: 'הטשחטשחים, הם במצודת זאב, הם בקושי שין גימלים...
כאן...נמצאים החיילים ומפקדי היחידות הקרביות'...
כאשר אותו, מה שמו, דו דו טו פז, אמר את האיוולת...
כל הקהל שעמד אמש פה, הריע...
עדיין איש לא פגע בכבודו של שבט שלם בישראל, כמו שהמערך פגע אמש במקום הזה...
משפט אחד בסך הכל: "הטשחטשחים כולם במצודת זאב".
הפגישה באופירה והשמדת הכור האטומי
במאי 1981 התפתח משבר טילים מול סוריה בלבנון, והיו שייחסו למשבר זה את התאוששות הליכוד בסקרים, שהגיעה במאי 1981 לשוויון מול המערך.
כחלק ממסע הבחירות ניסה בגין לשפר את היחסים עם אנואר סאדאת.
לאחר חודשים של נתק, שנגרם כתוצאה מקבלת חוק ירושלים, הסכים סאדאת בראשית יוני 1981 להפגש עם בגין.
הפגישה לא הביאה לכל תוצאה משמעותית.
הנסיגה מסיני על פי הסכם השלום הייתה אמורה להתבצע רק בעוד כשנה, ואילו שיחות האוטונומיה הוקפאו, ואף הפגישה באופירה לא הביאה לחידושן.
עם זאת, בשל חוק שאסר להראות מועמדים לבחירות, הייתה הטלוויזיה מנועה מלשדר במהדורות החדשות את פניו של בגין, ולכן הוצגו רק תצלומיו של סאדאת בפגישה באופירה.
תשדירי הבחירות של הליכוד היו המקום היחיד בו ניתן היה לצפות באירוע כולו.
ב-7 ביוני 1981 השמידו מטוסי חיל האוויר את הכור האטומי בעיראק.
בעת המבצע היו רבים שראו בו תעלול בחירות של בגין, בדומה לניסוי הטיל שביט 2 במהלך מערכת הבחירות לכנסת החמישית.
פרס הגיב בביקורת חריפה על ההחלטה להפציץ את הכור העיראקי.
לעומתו, יצחק רבין הגיב באופן מתון.
דוברים אחרים של מפלגת העבודה, כאבא אבן, אמרו במפורש ש"צריך היה לדחות את הפעולה עד לאחר הבחירות".
כיום ידוע כי בגין נועץ עם פרס בטרם בוצעה המשימה, פרס יעץ לו שלא לבצעה, והמשימה בוצעה בניגוד לדעתו.
בעיתונות יוחסה העלייה של הליכוד בסקרים לפגישה של בגין עם סאדאת ולהפצצת הכור.
אחוז החסימה עמד בהתאם על 19,374 קולות.
מדגם הטלוויזיה הצביע בהתחלה על יתרון קטן של המערך, מה שגרם לתומכיו להתחיל לחגוג.
פרס הוכרז כ"ראש הממשלה הבא של מדינת ישראל" בידי ישראל פלג, דובר מטה הבחירות, אולם אט אט החלו זורמות תוצאות האמת והמגמה התהפכה לטובת הליכוד.
הפרש הקולות בין המערך ובין הליכוד עמד על כעשרת אלפים קולות, אך די היה בו כדי למנוע מהמערך להקים ממשלה.
הליכוד קיבל את תמיכתן האוטומטית של המפלגות הדתיות והחרדיות, וכן את זו של התחייה, והגוש בראשותו הגיע ל-64 מנדטים.
תוך שלושה שבועות הרכיב בגין ממשלה, אשר הדמות הבולטת בה הייתה אריאל שרון שקיבל את תיק הביטחון לו נכסף זה מכבר.
משבר אירע עת נלקח תיק הקליטה מידי דוד לוי וניתן לאהרן אבוחצירא, אך לאחר תקופה קצרה שבה הסתגר לוי בבית שאן, שב לכהן כסגן ראש הממשלה.
הממשלה החדשה נראתה כממשלת המשך לקודמתה, אך בהשוואה לממשלה שהוקמה בשנת 1977 לקתה בחוסר איזון: אנשים כמשה דיין, יגאל ידין ועזר ויצמן, שהיו בעלי משקל ציבורי בזכות עצמם והיוו גורמים מאזנים, לא כיהנו עוד בממשלה.
את מקומם של שמחה ארליך ויגאל הורביץ במשרד האוצר מילא עתה יורם ארידור אשר המשיך במדיניות "להיטיב עם העם" שהחלה לפני הבחירות.
מתקופת כהונתה של ממשלה זו ייזכרו מלחמת לבנון הראשונה וההיפר אינפלציה, כמו גם התפטרותו של בגין באמצע הקדנציה באמירה "איני יכול עוד".
הבחירות לכנסת האחת עשרה התקיימו ביום שני, 23 ביולי 1984, כ"ג בתמוז ה'תשמ"ד, ותוצאות הבחירות קבעו את הרכב הסיעות ב.
בחירות אלו נערכו לאחר תקופת כהונתה העשירה באירועים של הכנסת העשירית.
הבחירות הוקדמו ממועדן המקורי ב-5 בנובמבר 1985, כ"א בחשוון ה'תשמ"ו.
לאחר בחירות אלו נראה היה כי הציבור הישראלי לכוד בין שני גושים שווים לערך מבחינת גודלם, המייצגים הן דעות והן מגזרים באוכלוסייה, וכי אין כל דרך בה ניתן להכריע בין גושים אלו.
תקופת כהונתה של הכנסת העשירית הייתה רצופה באירועים שהשאירו את חותמם השלילי על מדינת ישראל.
הכלכלה הישראלית הייתה נתונה במשבר החמור ביותר בתולדותיה.
המשבר בא לידי ביטוי בעיקר בהיפר אינפלציה של מאות אחוזים בשנה.
הוצאות הממשלה הגיעו להיקף חסר תקדים עקב המלחמה בלבנון והגדלת תשלומי הרווחה.
ניסיונו של שר האוצר ארידור להוריד מיסים ומכסים בשיעור חד, כדי להעלות את הכנסות המדינה מהגדלת היקף הפעילות הכלכלית, נחל כישלון.
התוכנית הזו הביאה ל"בהלת קניות" שהעלתה את המחירים, ובכך הגבירה את האינפלציה.
בנוסף גבר היבוא והביא לגירעון גדול במאזן המסחרי ולירידה ביתרות מטבע החוץ של המדינה.
החוב החיצוני הגיע לשיעור שעלה על 200% מהתמ"ג — שיעור שלא היה לו אח ורע במדינה מודרנית אחרת.
מימון החוב התופח נעשה באמצעות "הדפסת כסף".
מבחינה ביטחונית, הממשלה קמה לאחר מלחמת לבנון.
טבח סברה ושתילה שאירע במהלכה הביא לכינון ועדת כהן שהביאה להפסקת כהונת אריאל שרון כשר הביטחון.
ייתכן שלמלחמה הייתה השפעה על החלטתו של מנחם בגין לפרוש מהחיים הציבוריים.
בשנת 1984 היה צה"ל נתון עדיין עמוק בתוך לבנון.
"הסכם השלום" שנחתם עם נציגים לבנוניים מהעדה המרונית ב-6 במאי 1983 נותר על הנייר בלבד, גם לאחר אישורו בפרלמנט הלבנוני, עקב סמכותו הרעועה בזמן מלחמת האזרחים בלבנון.
צה"ל נסוג לקו נהר האל-אוואלי, תוך שהוא נוטש את עמדותיו בהרי השוף בהן ספג אבדות כבדות בעקבות העימות בין הדרוזים והמרונים במקום.
לאחר הנסיגה הסורים השתלטו על ביירות.
ב-4 בנובמבר 1983 אירע "אסון צור השני", שבו פוצץ מחבל מתאבד את בניין הממשל בצור, ובאירוע נהרגו 60 איש, מתוכם 28 חיילי צה"ל ושוטרי מג"ב.
ההתנגדות לצה"ל בלבנון התחזקה, ושהיית צה"ל בקו האוואלי גבתה מחיר דמים יום יומי.
לקראת סוף שנת 1983 קרסו שערי מניות הבנקים והממשלה נאלצה להלאים את הבנקים, תוך קיזוז של כשליש מכלל חסכונות הציבור שהושקעו במניות.
התנועה הקיבוצית ספגה גם היא מהלומה כואבת בעת התמוטטות הבורסה בתחילת השנה.
שר האוצר, יורם ארידור, שהניח למשבר מניות הבנקים להמשיך ולתפוח עד שהיה לאסון, התפטר כעבור זמן קצר, כאשר נחשפה תוכנית ה"דולריזציה" בעיתונות ונדחתה על ידי הממשלה.
לפי תוכנית זו, הייתה אמורה מדינת ישראל לאמץ את הדולר כהילך חוקי או להצמיד את השקל לדולר לפי שער קבוע.
משמעות מדיניות זו הייתה הפסקה חדה וחותכת של האינפלציה בצעד קיצוני אחד תוך ויתור של ממשלת ישראל על עצמאותה המוניטרית, והכפפתה למדיניות המוניטרית של ארצות הברית.
בעקבות משבר מניות הבנקים, שסילק למעשה את הערוץ השקלי המשמעותי האחרון להשקעה, פנתה הכלכלה הישראלית אל הדולר, והממשלה, תחת הנהגתו של שר האוצר החדש יגאל כהן אורגד, שנעדר תמיכה של ממש או זמן מתאים לפתח תוכנית לעצירת האינפלציה, החלה נוקטת פיחותים תכופים ומאיצה את קצב האינפלציה.
בציבור הועלה חשש כי המצב הכלכלי יגיע למצב האינפלציה ברפובליקת ויימאר.
השקל חדל למעשה מלשמש את הציבור כבסיס לחישוב ערכם של המוצרים, והדולר הפך למעין הילך חוקי למחצה.
בסוף 1984 היה השקל שווה פחות מרבע מערכו בתחילת 1984.
העימות הבין-עדתי, שהיה המאפיין העיקרי של מערכת הבחירות בשנת 1981, נדחק במידה מסוימת הצידה לטובת מאבק מר בין הימין ובין השמאל במדינה על רקע מלחמת לבנון.
רצח אמיל גרינצוויג על ידי מתנקש מן הימין נתפס כנקודת שפל במאבק הפוליטי בישראל, והמסע הציבורי והתקשורתי כנגד אריאל שרון היה אף הוא חריף מאוד.
ההפגנה הגדולה אחרי טבח סברה ושתילה (הידועה כ"הפגנת הארבע מאות אלף") נועדה להלכה לקרוא לממשלה להקים ועדה לחקר המאורעות, אך בפועל הייתה פעולה זו, כאחרות, מחאה כנגד שאיפתו של שרון לעשות שימוש בצה"ל כדי לכונן סדרים אזוריים.
הסיסמה הנפוצה "שרון רוצח" הייתה דו משמעית: היא כוונה לאי מניעת טבח סברה ושתילה על ידי שרון, אך באותה מידה גם להיותו רוצח, כביכול, של חיילי צה"ל למען מטרה לא ראויה.
כתבת טלוויזיה שהכין דן סממה שסיקר מטעם הטלוויזיה הישראלית את המצב בלבנון הראתה חיילי מילואים של צה"ל שזימרו למנגינת "רד אלינו אווירון" שיר שמילותיו כללו "נילחם בשביל שרון/ונחזור בתוך ארון", וחוללה סערה במערכת הפוליטית.
במקביל, בימין המפה הפוליטית, הפך הליכוד ימני יותר, כאשר בראשו עומדים ראש הממשלה יצחק שמיר, שר הביטחון משה ארנס ושר האוצר יגאל כהן אורגד, שייצגו את האגף האידאולוגי בחרות, והיו בין המתנגדים להסכם השלום עם מצרים.
בקואליציה הייתה חברה מאז יוני 1982 גם מפלגת "התחיה" שעמדותיה היו ימניות אף יותר.
אירוע נוסף היה חשיפתה של "המחתרת היהודית" ב-27 באפריל 1984. המחתרת היהודית שחבריה באו מקרב חוגי המתנחלים הייתה אחראית למספר פעולות טרור שאירעו במהלך שנות ה-80, כולל התנקשויות בראשי ערים פלסטיניים וירי במכללה האיסלאמית בחברון.
לאנשי הקבוצה היו גם תוכניות לפוצץ את מסגדי הר הבית כדי להקים על מקומם את בית המקדש השלישי.
הבחירות לרשויות המקומיות שנערכו ב-25 באוקטובר 1983 נחשבו למסמנות את תוצאות הבחירות לכנסת.
בבחירות אלו זכה המערך לעליה מתונה בכל הערים, ואף השיג מהפך במספר רשויות.
עם זאת לא הייתה ירידתו של הליכוד דרמטית כפי שנדמה היה תחילה, ונראה כי במרבית המקומות שמר על כוחו.
שמעון פרס מיהר להכריז כי המדובר ב"ראשית מהפך פוליטי" וכי הוא מעודד מן התוצאות.
אך מסקנתם של המשקיפים הייתה כי הליכוד כמעט ולא נפגע, וכי מערכת הבחירות עתידה להיות צמודה גם הפעם.
הבחירות לכנסת האחת עשרה אמורות היו להיערך בנובמבר 1985. הליכוד, שחשש מכישלון, רצה לערוך אותן במועדן הקבוע ובשלב מאוחר ככל האפשר.
פעילות פרלמנטרית נמרצת של המערך, אשר זכתה לסיוע בלתי צפוי מצידו של אהרן אבוחצירא, מנהיג הסיעה הזעירה תמ"י (לטענתו מפני שגילה על תוכנית קיצוצים של הליכוד), הביא לכישלון הממשלה בהצבעה על הקדמת הבחירות.
בהצבעה שנערכה ב-22 במרץ נקבע כי הבחירות ייערכו ב-23 ביולי, וזאת ברוב של 61 מול 59, ובניגוד לעמדת הליכוד.
המערך הקדים לגבש את מועמדיו.
ההתמודדות בין יצחק רבין ושמעון פרס נראתה כנחלת העבר, וניצחונו של פרס נראה מובטח.
השניים נדרשו, עם זאת, לחסום את דרכו של מועמד נוסף — הנשיא הפופולרי יצחק נבון, שביקש לנצל את הפופולריות שצבר במהלך כהונתו הראשונה, פרש מהתמודדות על כהונה שנייה ושאף לקבל לידיו את מנהיגות המפלגה.
סקרים הראו שנבון יותר פופולרי מפרס ואף מרבין, ושבראשותו המערך יזכה ברוב מוחלט בכנסת.
בסופו של דבר נרתע נבון מהתמודדות מול פרס ורבין, אך נותר מועמד מטעם המערך בבחירות לכנסת.
בכך היה נבון לנשיא הראשון ששב לזירה הפוליטית לאחר תקופת נשיאותו.
בין רבין ופרס הוסכם כי בכל ממשלה בראשה יעמוד פרס, ישמש רבין כשר ביטחון.
הליכוד היה שרוי בתקופה של זעזוע חריף.
אחרי פרישתו של בגין, המנהיג הכריזמטי שעמד בראשה מאז ייסודה, התמודד יצחק שמיר, איש הדור הוותיק של הנהגת המפלגה ומועמד פשרה זמני, מול דוד לוי, שייצג את הדור הצעיר, את המזרחיים ואת בני עיירות הפיתוח, אשר היוו את עיקר מאגר הבוחרים של הליכוד.
שמיר ניצח ברוב מכובד והיה לראש הממשלה.
לאחר ההכרזה על הבחירות התמודד אריאל שרון מול שמיר, לאחר שזאב בנימין בגין מנע התמודדות נוספת של לוי והצליח להשיג את תמיכתו בשמיר.
שרון היה מובס ומוכתם כאחראי למלחמת לבנון, שכישלונה היה מוסכם גם על רבים בליכוד.
שרון פוטר בבושת פנים ממשרד הביטחון (גם אם לא מהממשלה) לאחר דו"ח ועדת כהן, ובילה חלק ניכר מזמנו במאבק אל מול השבועון "טיים" אותו תבע בתביעת דיבה (התביעה הסתיימה ב-1985 בקביעה שהשבועון טעה בפרסומיו, אך משום שעשה זאת בתום לב אינו חייב בתשלום פיצויים).
בהתמודדות במרכז תנועת הליכוד זכה שרון בהישג מפתיע של 42.5 אחוז.
שמיר הכריז כי הוא "נדהם" ואילו דוד לוי, אשר ראה עצמו כ"מספר 2" וכיורשו הוודאי של שמיר, הכריז כי הוא "קודר".
בנוסף, התחולל מאבק בתוך המפלגה הליברלית בין יצחק מודעי ומשה נסים, מאבק בו מודעי זכה.
מודעי דרש הגדלת ייצוג הליברלים ברשימה לעומת חירות שדרשה איחוד מלא בין המפלגות.
המאבק כמעט גרם לפילוג בתנועה אולם שכך ב-24 במאי.
בנוסף, הישגו הרם של שרון עורר חשש מהשתלבותו בהנהגה במקום משה ארנס.
המאבקים בליכוד הגבירו את הפער לטובת המערך בכ-15 מנדטים.
אחת מהסיבות לכך הייתה ששמיר לא היה נואם מלהיב או כריזמטי, ובעיני רבים לא היה חלופה ראויה לבגין בלבם של הבוחרים.
עם זאת, הכריז שמיר כי הוא תומך בכינון ממשלת אחדות לאומית כבר מתחילת מערכת הבחירות, הכרזה שייתכן והייתה לה השפעה ממתנת על עוצמת ההתמודדות בין המפלגות.
המערך סירב לממשלת אחדות ושמיר תקף אותם על העדפת טובת המפלגה על פני המדינה.
אל הקלחת הפוליטית הרוחשת הצטרף עזר ויצמן אשר הכריז על הקמת מפלגה בשם "יחד", שתשנה את המפה הפוליטית.
ויצמן, אשר פרש מן הליכוד מספר שנים קודם לכן בשל ויכוח עם עמדותיו של בגין, ייצג עתה קו מדיני מתון.
רבים טענו שוויצמן יהפוך ללשון המאזניים לאחר הבחירות, ואנשי המערך והליכוד פנו אליו בהצעות לתמוך במועמדם לראשות הממשלה.
הליכוד אף הציע לויצמן תפקיד ממלא מקום ראש הממשלה ורוטציה עם שמיר.
בקצה הימני של המפה התאחדה "התחיה" עם תנועת "צומת" שייסד רפאל איתן, אך חלק מאנשיה עברו לתנועת "מורשה" שהתאחדה עם גורמים ימניים במפד"ל ובפועלי אגודת ישראל.
מפלגה חדשה בנוף הפוליטי בישראל הייתה מפלגת ש"ס.
המפלגה נוצרה בעקבות אי-בחירתו של הרב עובדיה יוסף לכהונה נוספת כרב הראשי הספרדי (הראשון לציון) ושיתפו בה פעולה חרדים מזרחים שפרשו מאגודת ישראל ומתמ"י.
מאבק החרדים המזרחים לשיפור מעמדם בעולם הישיבתי החרדי הוצנע, ובמקומו הציגה המפלגה את עצמה כנציגתם של שומרי מסורת מזרחיים תחת הססמה "להחזיר עטרה ליושנה".
כן רצו לבחירות רשימות קטנות רבות.
הרב מאיר כהנא המשיך לנסות ולהיכנס לכנסת, כמו גם שמואל פלאטו-שרון.
אריה אליאב רץ לבדו, לאחר פעילות כפעיל מרכזי במערך וב"מחנה של"י".
יגאל הורביץ רץ במפלגת יחיד שנקראה "אומץ" ואשר בבסיסה הארגוני הייתה מפלגתו של משה דיין, תל"ם.
המפלגה הסתמכה על אישיותו של הורביץ ועל ראיית עולמו הכלכלית.
כן פעלה תנועה ערבית-יהודית בשם "הרשימה המתקדמת לשלום" בראשה עמדו מוחמד מיעארי והאלוף (מיל.) מתי פלד.
בנוסף להן רצו שלל מפלגות קוריוז, שנמשכו לפרסום שהעניקה התעמולה הטלוויזיונית לדמויות קיקיוניות שונות, אך לבד מפרסום הקוריוזים לא הייתה להן השפעה על מהלך הבחירות.
התשדירים עסקו בעיקר במלחמת לבנון ובאינפלציה: המערך טען שהליכוד הכניס את ישראל לבוץ כשיצחק רבין מציג תוכנית לנסיגה חלקית מלבנון, בעוד שהליכוד טען שצעד זה יחזיר את הטילים לתושבי הגליל ובלתי יישים.
בנוסף, טען הליכוד שהמערך יוותר על גושי ההתנחלויות, על בקעת הירדן וימסור שטחים ללא שלום.
בתחום הכלכלי, המערך טען שהליכוד מתכנן "טיפול בהלם" ופגיעה בחסכונות הציבור כדי לחסל את האינפלציה.
הליכוד, לעומתו, טען שהמערך מעדיף פתרון האינפלציה בעזרת אבטלה המונית, שההסתדרות מונעת מהליכוד לטפל באינפלציה ושהליכוד יגן על חסכונות הציבור בעזרת חוק מיוחד.
בנושא העדתי, הקפיד המערך להציג מזרחים מאוכזבי ליכוד שטענו שהליכוד פגע בהם, בעוד שהליכוד דאג להזכיר את שחיתות במערך, ההתנשאות העדתית והפגיעה בכל מי שלא היה חבר מפלגה.
הליכוד הציג בתשדיריו את הילדה ליסה פרץ מקריית שמונה, שטענה שבזכות מלחמת לבנון היא מרגישה בטוחה, ואת משפחתה שטענה שתומכי המערך מתנכרים אליהם בגלל תמיכתם בליכוד.
בעקבות תחקיר ידיעות אחרונות התברר שהמשפחה עברה לקריית שמונה לאחר ההסכם להוצאת אש"ף מלבנון ושהאם פוטרה מעבודתה בקיבוצים בעקבות תחקיר על עברה.
העימות בין שמיר לפרס ב-10 ביולי צמצם את הפער בין המפלגות הגדולות במעט.
כל אחת מהמפלגות הציגה סקרים שמועמדה ניצח בעימות.
הסכמי עודפים על פי חוק בדר-עופר שנחתמו:
פסילת רשימת כהנא והרשימה המתקדמת לשלום
אירוע חשוב ובעל משמעות חוקתית אירע במהלך מערכת הבחירות.
רשימתו של מאיר כהנא רצה מזה מספר מערכות בחירות לכנסת, ללא הצלחה של ממש.
הרשימה המתקדמת לשלום הייתה רשימה יהודית-ערבית, אשר בשורותיה פעלו חבר הכנסת מוחמד מיעארי והאלוף (מיל.) מתי פלד, כמו גם אישים כאורי אבנרי.
שתי הרשימות ערערו בפני בית המשפט העליון, בע"ב 2/84, ניימן נ.
יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת האחת עשרה פ"ד לט (2) 225. הרכב מורחב של חמישה שופטים: הנשיא מאיר שמגר, אהרן ברק, מרים בן-פורת, מנחם אלון ומשה בייסקי, ישב על המדוכה.
השאלה המרכזית הייתה עד היכן משתרעת "הלכת ירדור": האם ניתן להרחיב את נימוקי "ירדור" אל מעבר לעילות בהן נמצא, כעשרים שנה קודם לכן, כי מפלגה המתנגדת לעצם קיומה של מדינת ישראל אינה כשרה להתמודד בבחירות.
היה ברור כי מועמדותו של מאיר כהנא, למשל, אינה חותרת תחת עצם קיומה של המדינה, כי אם תחת עקרונות יסוד של הדמוקרטיה.
כל השופטים פסקו שיש לקבל את הערעור ולבטל את פסילת שתי הרשימות, אך השופטים השתמשו בנימוקים שונים כדי להגיע לתוצאה זו.
דעת הרוב של בית המשפט קבעה כי לא ניתן להרחיב את "הלכת ירדור" וכי רק רשימה החפצה בהשמדת מדינת ישראל אינה כשירה לרוץ לכנסת.
עקב קביעה זו הוכשרה מועמדותו של כהנא.
אהרן ברק קבע בדעת מיעוט שאכן יש לפסול רשימה השוללת את האופי הדמוקרטי של ישראל, אך פסילות יבוצעו רק כאשר יש "אפשרות סבירה" להגשמת התוכניות הללו, ובמקרה של כהנא לא הוכחה אפשרות סבירה כזו.
השופט אלון דן בנוסף לכך גם בפגיעה באופיה היהודי של המדינה בכך שהרחיב בהיבט שבו דעותיה של תנועת כ"ך סותרות את ערכי המשפט העברי.
עוד דן אלון בפסק הדין בערכי חופש הביטוי כפי שהם באים לידי ביטוי במשפט העברי, על אף החשיבות הרבה של ערכים אלה במקרים כמו אלה חובה על מנהיגי העם לדחות דעות אלה ולמגרן, אך אחריות זו מוטלת על גבי בית המחוקקים ולא על בית המשפט, בהתאם לדעת הרוב.
השופט אלון הוסיף שבאופן דומה לאמרה מן המשפט העברי "וחי בהם - ולא שימות בהם" מדינה דמוקרטית נדרשת לפסול רשימות הפוגעות האופיה הדמוקרטי.
בית המשפט המשיך וקבע כי במצב החוקי הנוכחי יש לפסול רשימה רק כאמצעי קיצוני ואחרון וכאשר קיימות ראיות ברורות, חד-משמעיות ומשכנעות לכך שהרשימה שוללת את קיומה של המדינה.
לא נמצא כי "הרשימה המתקדמת לשלום" עונה על קריטריונים מחמירים אלו, ובית המשפט קבע שוועדת הבחירות המרכזית לא הייתה יכולה להסתמך על קביעות של שר הביטחון שהתבססו על חומר חסוי שהוא סירב לחשוף בפני הוועדה, ולכן גם התמודדותה אושרה.
שתי הרשימות התמודדו בבחירות וזכו להישגים: כהנא נבחר לכנסת וזיעזע בכך את המוסדות הפוליטיים, וגם הרשימה המתקדמת לשלום הצליחה להכניס לכנסת שני חברי כנסת מטעמה.
בעקבות זאת תוקן חוק יסוד: הכנסת על ידי הכנסת האחת עשרה, ונקבע כי רשימת מועמדים לא תשתתף בבחירות לכנסת אם יש במטרותיה או במעשיה, במפורש או במשתמע, שלילת קיום המדינה כמדינת העם היהודי, שלילת האופי הדמוקרטי של המדינה או הסתה לגזענות.
אחוז החסימה עמד, בהתאם, על 20,733 קולות.
התמונה שהצטיירה במוצאי יום הבחירות היא של קיפאון שבו אין גוש היכול להרכיב ממשלה בעצמו.
הליכוד ירד בכוחו במידה ניכרת, מ-48 מנדטים ל-41 מנדטים, ולא יכול היה להרכיב ממשלת ימין-דתיים ללא תמיכתו של מאיר כהנא (תמיכה שלא באה בחשבון), אך גם המערך לא יכול היה להרכיב ממשלה ללא תמיכת הרשימה המתקדמת וחד"ש.
המפלגות הדתיות שמרו על נאמנותן לליכוד, וסירבו להיעתר לפניות להקים ממשלה צרה עם המערך.
הליכוד ניסה להציע לעזר ויצמן סגנות ראש הממשלה ואת תיק הביטחון, אולם ויצמן סירב לכך והמליץ על פרס לראשות הממשלה.
לבסוף, על פרס המליצו 60 חברי כנסת להרכבת הממשלה (המערך, יחד, רצ, שינוי, חד"ש, הרשימה המתקדמת ואומץ) בעוד שעל שמיר המליצו 54 (הליכוד, התחייה, ש"ס, אגודת ישראל ומורשה), כשהמפד"ל ואבוחצירא תומכים בממשלת אחדות וכהנא לא הוזמן לבית הנשיא.
הרכבת הממשלה הוטלה על פרס אולם הוא לא הצליח להשיג רוב לממשלה בראשותו.
המפד"ל היו מוכנים להצטרף אליו כדי שתיק הדתות לא יעבור אל ש"ס, אולם פרס לא הצליח למצוא עוד סיעה שתתמוך במועמדותו וכך תשבור את התלות שלו במפלגות הערביות.
לאחר התערבותו האישית חסרת התקדים של נשיא המדינה חיים הרצוג ובתמיכת עזר ויצמן, נמצא הפתרון — "רוטציה".
שמעון פרס ישמש כראש ממשלה במשך שנתיים, שלאחריהן יוחלף ביצחק שמיר.
יצחק רבין מונה לשר הביטחון למשך כל התקופה, ויצחק מודעי נקבע כשר האוצר (אך פוטר בהמשך בשל סכסוך עם שמעון פרס).
אל הממשלה הצטרפו המפלגות יחד, המפד"ל, אגודת ישראל, ש"ס, מורשה, שינוי ואומץ.
בממשלה תמכו 97 חברי כנסת.
ממשלת האחדות שהוקמה על בסיס זה שרדה את מלוא תקופת כהונתה.
בעקבות הקמת ממשלת האחדות פרשה מפ"ם מן המערך.
ויצמן הצטרף למערך על מנת שמפלגה זו תישאר הגדולה ביותר, וכיהן כחבר כנסת מטעם המערך במהלך השנים הבאות.
הממשלה שהוקמה עתידה הייתה להתמודד עם כמה מן הבעיות הקשות ביותר בהיסטוריה של המדינה.
הבולטות שבהן היו שיקום הכלכלה והמאבק באינפלציה, סיום מלחמת לבנון ופרוץ האינתיפאדה הראשונה.
הממשלה נסוגה כעבור זמן לא רב מקו אל-אוואלי לעבר קו שכונה "רצועת הביטחון", וקיצצה באופן חריף בתקציב הממשלה, כך שהאינפלציה צנחה במהירות רבה.
בנוסף, הממשלה התמודדה עם פרשת קו 300, פרויקט הלביא, ומבצע משה להעלאת יהודי אתיופיה לישראל.
הרכב ממשלת האחדות מנע שינוי מהותי בתחום המדיני, במיוחד ביחס לפלסטינים.
ניסיונותיו של שמעון פרס להגיע באמצעות הסכם לונדון מול חוסיין מלך ירדן, העלו חרס עקב התנגדות הליכוד.
הבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה התקיימו ב-29 במאי 1996, י"א בסיוון ה'תשנ"ו, ותוצאות הבחירות קבעו את הרכב הסיעות בכנסת הארבע עשרה, ואת זהות ראש הממשלה בממשלה העשרים ושבע.
בחירות אלו היו הבחירות הראשונות שבהן השתמש הבוחר בשני פתקים – האחד לבחירת רשימה לכנסת, והשני לראשות הממשלה.
הבחירות הוקדמו ממועדן המקורי שהיה ב-29 באוקטובר 1996, ט"ז בחשוון, ה'תשנ"ז.
בחירות אלו אירעו מספר חודשים לאחר רצח יצחק רבין, ובהן התמודד ראש הממשלה המכהן שמעון פרס מטעם מפלגת העבודה אל מול המועמד בנימין נתניהו מטעם הליכוד שהיה באופוזיציה.
מסע בחירות אינטנסיבי שניהל נתניהו, אל מול מסע בחירות שאנן של פרס, כמו גם התגייסות של חלק מתנועת חב"ד ברגע האחרון לטובת המועמד נתניהו, הובילו לניצחון של נתניהו, בהפרש זעום, בבחירות הישירות לראשות הממשלה בקרב האוכלוסייה הכללית; דבר שהוביל להקמת קואליציה בראשותו.
ההיערכות בליכוד לאחר הבחירות לכנסת השלוש עשרה
לאחר תבוסת הליכוד בבחירות לכנסת השלוש עשרה, הייתה המפלגה מובסת ועייפה.
עוד בליל הבחירות הכריז יצחק שמיר על התפטרותו מהנהגת המפלגה וכי הוא "בסוף דרכי האישית והפוליטית".
נראה היה כי הנהגתו הוותיקה של הליכוד אינה מסוגלת לגלות יוזמה ולנסות לקבל לידיה את השלטון שאבד.
עוד בליל הבחירות הודיע בנימין נתניהו על מועמדותו, כמו כן נראו כמנהיגים עתידיים מאיר שטרית ובנימין זאב בגין.
טרגדיה אישית שפקדה את שטרית גרמה לו לא להציג את מועמדותו.
בגין נראה כמי שעתיד להתמודד אך נראה כי הקו המדיני שייצג, כמו גם תכונות אופיו, ימנעו ממנו את הניצחון.
בין היתר היה בגין מעורב בפרשה בה האשים את עורך העיתון ידיעות אחרונות כי הלה "סחט" אותו כאשר ביקש ממנו לכתוב מאמר לזכרו של אביו, מנחם בגין, שאם לא כן "יוחרם".
פרשה זו עוררה את הרושם שבגין אינו בקיא דיו במערכת התקשורתית והפוליטית על מנת להוביל מפלגה גדולה בבחירות.
גם התעקשותו של בגין על חשיפת נאומיו העוינים של יאסר ערפאת לא הוסיפה לו נקודות בתקופה שלאחר רצח רבין.
בנימין נתניהו החל, עוד בתקופה שמיד לאחר הבחירות, לפעול במלוא המרץ לקידום מועמדותו לראשות הליכוד.
במטה שהקים, שבו השתתפו אביגדור ליברמן (לימים מנכ"ל משרד ראש הממשלה, ומאוחר יותר מנהיג תנועת ישראל ביתנו) והפרסומאי והאסטרטג הפוליטי אייל ארד, החלה פעילות נמרצת, אשר זכתה אף למימון ותמיכה נרחבים, תוך ניצול לקונה בחוק מימון מפלגות.
אל מול המצב במפלגה, אשר סבלה מקשיי מימון ומקשיים ארגוניים, בלט מטהו האישי של נתניהו שהיה מאורגן היטב, והראה על נחישות ועל כושר ארגון פוליטי.
לקראת תחילת שנת 1993 התגבשה החזית הפנימית בליכוד.
מועמדותו של נתניהו נראתה כאפשרות ריאלית, והוא נראה כמועמד המבטיח ביותר.
היחסים בין לוי ובין נתניהו לא היו כתקנם מאז שנתניהו שירת כסגן שר החוץ תחת השר לוי, ובעקבות המתח הועבר נתניהו לתפקיד סגן שר במשרד ראש הממשלה.
ב־14 בינואר 1993 הכריז נתניהו בהופעה דרמטית בטלוויזיה, בשעת צפיית שיא במהדורת מבט כי קיבל איומים מ"אחד הבכירים בליכוד, המוקף חבורת פושעים", לפיהם אם לא יסיר את מועמדותו יחשפו אלו קלטת שבה צולם נתניהו כשהוא מקיים יחסים עם אישה שאינה אשתו.
הוא התוודה כי אכן ניהל מערכת יחסים מחוץ לנישואין, וכי עניין זה הוא עניינו ועניינה של אשתו שאת סליחתה הוא מבקש.
כשלושה ימים לאחר מכן הגיש נתניהו תלונה במשטרה.
ברור היה לכל כי ה"בכיר המוקף חבורת פושעים" עליו דיבר נתניהו הוא דוד לוי, וזה, מצידו, הכחיש כל קשר למעשה.
חקירת המשטרה לא העלתה דבר, ולא נמצאו כל ממצאים לפיהם אכן נסחט נתניהו, או כי קלטת כזו הייתה קיימת במציאות.
היה זה שפל במערכת היחסים הפנימיים בין מנהיגי הליכוד, מהחמורים אליהם הידרדרה מערכת יחסים אישית.
לוי דרש התנצלות אולם נתניהו סירב להתנצל.
בדיעבד נתברר כי הקלטת אינה קיימת כלל.
אל הבחירות הפנימיות בשנת 1993 – שהיו הבחירות הראשונות בליכוד שהיו פתוחות לכל חברי המפלגה, התייצבו ארבעה – נתניהו, לוי, בגין וקצב.
מלכתחילה היה העימות החריף ביותר בין נתניהו ולוי.
בהופעה טלוויזיונית מספר ימים לפני הבחירות באולפן תוכנית הטלוויזיה "מוקד" בערוץ הראשון, שהייתה אז פורום פוליטי יוקרתי, החליפו השניים האשמות וכינויים.
לוי כינה את נתניהו "נפוליאון" ו"צלופח", והמציא את מטבע הלשון "אנטיביביוטיקה", והעימות בין השניים דמה לתיגרה אישית יותר מאשר לעימות פוליטי לגופו של עניין.
נראה כי נתניהו התגבר על ספיחי פרשת הקלטת, הן מבחינה פוליטית והן מבחינה אישית.
רעייתו שרה התראיינה לעיתונות ומסרה כי ברור לה שהמדובר ב"תקלה רגעית וחסרת משמעות", ואף הופיעה לצידו של נתניהו במסעותיו בסניפי הליכוד לקראת הבחירות וזכתה לתשואות רמות מצד הפעילים.
בבחירות שנערכו ב־24 במרץ 1993 זכה נתניהו ברוב של יותר מ־52%, הוכתר למנהיג המפלגה ולמועמדה לראשות הממשלה.
לוי נראה כמי שבדרכו החוצה מן המפלגה, שכן נראה כי שיתוף פעולה בינו ובין נתניהו אינו אפשרי עוד.
ב־18 ביוני 1995 הודיע לוי על פרישתו מן הליכוד והקמת תנועה בשם "גשר" אשר תתמודד לבחירות לכנסת, בעוד שלוי יתמודד על תפקיד ראש הממשלה.
מחברי הכנסת של הליכוד הצטרף אליו רק דוד מגן.
בין בחירת נתניהו לרצח רבין
בתוך חודשים ספורים מיום בחירתו הצליח נתניהו לשקם את הליכוד, להביא להסדר חובותיו ולהזרים דם חדש אל שורות התנועה.
באותה תקופה החלה הממשלה בראשות יצחק רבין את המהלכים שהובילו לחתימת הסכמי אוסלו.
נתניהו הוביל את המסע התקשורתי והפוליטי נגדם, נגד ממשלת השמאל, ונגד העומד בראשה, יצחק רבין.
ב־13 בספטמבר 1993 נערכה פגישתם ההיסטורית של רבין וערפאת בוושינגטון.
נתניהו עמד בראש המתנגדים למהלכים שנחשפו עתה לציבור.
התקופה שלאחר מכן הייתה תקופה קשה למדינה.
המדינה שוסעה במחלוקת פנימית עזה, שאליה נוסף גל של פיגועי טרור.
החמורים שבהם היו הפיגוע בעפולה והפיגוע בחדרה באפריל 1994 והפיגוע בצומת בית ליד בינואר 1995, עליהם נוספו פיגועים רבים נוספים, בהם נהרגו עשרות אנשים.
במהלך השנתיים שבין ספטמבר 1993 לספטמבר 1995 (אוסלו ב') נרצחו בפיגועי טרור 164 איש ומאות נוספים נפצעו.
במקביל נחשפו הפרות ההסכמים מצד הרשות הפלסטינית כמו הסתה בבתי הספר, ניצול כניסתו של יאסר ערפאת להחדרת מבוקשים על ידי השב"כ ובעיקר הגדלת המשטרה הפלסטינית בשיעור ניכר יחסית למוסכם.
התפתחויות אלו עוררו ספק רב בציבור באשר לכוונות הצד הפלסטיני עמו עומדת הממשלה במשא ומתן, וערערו את בסיס התמיכה הציבורי במהלכי הממשלה.
בשלב מסוים פורסם סקר בו נתניהו מוביל על ראש הממשלה רבין במירוץ לראשות הממשלה.
בעוד שרבין ניהל את המשא ומתן עם הפלסטינים והסורים, כאשר הוא סובל מקשיים קואליציוניים (עזיבתה של ש"ס את הממשלה, ופרישתם ממפלגת העבודה של חברי הכנסת אביגדור קהלני ועמנואל זיסמן אשר הקימו את תנועת הדרך השלישית), נוהל כנגד ההסכמים מסע ציבורי נרחב.
בשולי המסע הציבורי היו התבטאויות קיצוניות, שבעיני רבים נחשבו כחציית קו אדום.
בתהלוכה בצומת רעננה בהשתתפותו של נתניהו נישא ארון מתים שעליו נכתב "רבין ממית את הציונות".
בהפגנות ימין שרפו תמונות של ראש הממשלה, נשמעו קריאות "מוות לרבין" ונישאו תמונותיו בכאפיה כאשר עיניו מחוררות.
בהפגנת ענק בכיכר ציון, שהתקיימה ערב אשרור הסכמי אוסלו ב' בכנסת, ב־5 באוקטובר 1995, בה נשאו דברים רבים ממנהיגי הימין, הוצגו תמונות של ראש הממשלה רבין בכאפיה, בעוד נשמעות קריאות "רבין בוגד" ו"בדם ואש את רבין נגרש".
שני קטינים הביאו להפגנה תמונות של רבין במדי SS שהוכנו במדפסת ביתית.
בערוץ הראשון נטען בזמן ההפגנה שאנשי כך חילקו את תמונת רבין במדי SS, אך בדיעבד התברר שסוכן השב"כ אבישי רביב הוא זה שהציג את התמונות לכתב הטלוויזיה.
מנהיגי הימין הכחישו כל מעורבות במעשים אלו ואף קראו לחקירות משטרה בנושא, בעוד אחרים התקיפו את השמאל וטענו שהוא מנסה לסתום פיות בטענות להסתה.
ב־4 בנובמבר 1995 נרצח יצחק רבין על ידי מתנקש יהודי, איש הימין הקיצוני, יגאל עמיר.
ההתנקשות הביאה לתופעות של אבל המוני והכאה על חטא, הן בקרב מחנה הימין והן בקרב מחנה השמאל, והתגבשות תנועה עממית שכונתה "נוער הנרות" – בני נוער מחוגי המרכז, השמאל והקיבוצים שהדליקו נרות נשמה, שרו שירי אבל, וחשו אובדן גדול.
האשמות רבות הוטחו כלפי הימין ומנהיגיו, וביניהם נתניהו.
נתניהו הואשם בהסתה שקדמה לרצח.
התמונות מן הנאום בכיכר ציון, ומן ההפגנה ברעננה שבה צעד כשמאחוריו נישא ארון מתים, שימשו ככלי תעמולה נגדו.
סקרי דעת קהל שנעשו באותה תקופה הראו על פער של כשלושים אחוזים לטובת פרס, אשר נהיה למועמד של מחנה השמאל בבחירות אלו, מול נתניהו.
זאת לעומת יתרון משמעותי שהיה לנתניהו בסקרים לפני הרצח.
ב־22 בנובמבר 1995 הושבע פרס כראש הממשלה החדשה שהקים לאחר הרצח.
הבחירות היו אמורות להיערך כשנה לאחר מכן.
כשלושה חודשים לאחר הרצח, ב־3 בפברואר 1996, הודיע פרס על הקדמת הבחירות ל־29 במאי 1996. בשלב זה נראה כי פרס הוא הזוכה הוודאי בבחירות.
התמיכה בנתניהו הייתה בשפל, וסקרים הראו כי הוא זוכה לתמיכתם של פחות מרבע מהמצביעים.
פרס נראה כמועמד השקול והרציני.
הופעתו בחברתם של מנהיגי העולם, כנשיא ארצות הברית ביל קלינטון, אשר הגיעו להלווית רבין, כמו גם עשרות שנות ניסיונו והאווירה הציבורית לאחר הרצח, נתנו לו הדרת כבוד של מדינאי בכיר וכ'ממשיכו של יצחק רבין'.
נראה היה כי הציבור חפץ בהמשך תהליך אוסלו, וכי הימין אינו מסוגל למנוע את המשך התהליך.
שלבי הביצוע של ההסכמים, שבהם נסוג צה"ל מן הערים הפלסטיניות, התבצעו בשקט וללא כל מחאה מצד הימין המשותק.
ב־10 בדצמבר פינה צה"ל את טולכרם וב־11 בדצמבר את שכם.
צעדים אלו, שבזמנים כתיקונם היו נתקלים בביקורת חריפה ומחאות, עברו ללא כל תגובה מצד הימין.
באותה עת נראה היה כי אם אכן תתקיימנה הבחירות זמן כה קצר (כחצי שנה) לאחר הרצח, לא יספיק מחנה הימין להתארגן מחדש ולשנות את פני הדברים, כך שינצח בהן.
פיגועי ההתאבדות בפברואר ובמרץ 1996
ב־5 בינואר 1996 נהרג בסיכול ממוקד "המהנדס" יחיא עיאש, איש החמאס, אשר היה אחראי למותם של עשרות ישראלים, באמצעות טלפון סלולרי ממולכד.
התנועות האיסלאמיות הקיצוניות בשטחים כגון החמאס, הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני וכן החזבאללה הודיעו כי בכוונתם לנקום את מותו של עיאש.
ב־25 בפברואר 1996 החל גל פיגועים אשר בו נרצחו עשרות אנשים, ונפצעו מאות.
באותו היום נרצחו 27 בני אדם בשני פיגועי התאבדות בירושלים ובאשקלון.
כשבוע לאחר מכן, ב־3 במרץ, התפוצץ מחבל נוסף בירושלים ורצח 19 בני אדם.
למחרת, בערב חג הפורים, פוצץ עצמו מחבל מתאבד בלב תל אביב, רצח 13 בני אדם, חלקם הגדול ילדים ובני נוער, ופגע ברבים נוספים.
הפיגועים שינו את האווירה הציבורית מן הקצה אל הקצה.
נראה היה כי הימין שב ומרים את ראשו, לראשונה מאז רצח רבין.
הסקרים הצביעו על יתרון קל לנתניהו על פני פרס.
בניסיון לנסות ולשפר את מצבו האלקטורלי, יזם פרס ועידת פסגה של מנהיגי העולם בשארם א-שייח' ב־13 במרץ 1996. אל הוועידה הגיעו מנהיגים רבים, ביניהם נשיא ארצות הברית דאז ביל קלינטון אשר אף ביקר בארץ, על מנת לעודד את העם בישראל.
ראשי אמ"ן טענו כי הפיגועים הם יוזמה של איראן המנסה אף היא להתערב בבחירות בארץ ואינם קשורים כלל לחיסולו של המהנדס.
לרבים נראה כי התערבות מנהיגי העולם והסברי ראשי אמ"ן הם התערבות לא הולמת במערכת הבחירות, וכתוצאה מכך התמיכה בנתניהו רק גברה.
ב־11 באפריל 1996 הורה פרס על מבצע מקיף לטיהור קיני מחבלים בלבנון, אשר כונה מבצע ענבי זעם.
לאחר מותו של רבין שמר פרס בידיו את תיק הביטחון, ולא העביר אותו, כפי שדרשו רבים, לאהוד ברק.
פרס ניהל את המבצע באופן אישי ומקרוב, דבר שהביא להאשמות מצד הימין כי המבצע נועד בעיקרו לצורכי תעמולת בחירות.
המבצע הסתבך כאשר ב־18 באפריל פגע צה"ל, לטענתו שלא בכוונה, בבניין בכפר קנא שבו הסתתרו אזרחים לבנונים.
לחץ בינלאומי, שנוצר בעקבות תקרית זו, החיש את סיום המבצע, וב־27 באפריל הוא הסתיים, טרם זמנו.
תמונותיהם של ההרוגים בכפר קנא גרמו לניכור בין אוכלוסיית ערביי ישראל ובין פרס.
במסע בחירות אישי וצמוד זקוק היה פרס לא רק לקולות ערביי ישראל, כי אם גם לתמיכתם הנלהבת.
נראה היה כי בעקבות התקרית שהתרחשה בכפר קנא איבד פרס את קולותיהם של רבים מהם.
העימות הראשי היה בבחירות לראשות הממשלה, ונראה כי האפשרות המוקנית לבוחר להצביע בשני פתקים נותנת אפשרות לאנשים להביע את דעתם במגוון של מפלגות.
במקביל, קראו חלק מהמפלגות הערביות להטיל פתק ריק (למעשה קול פסול) בבחירות לראשות הממשלה כמחאה על האירועים בכפר קנא.
הקרב העיקרי התנהל בתשדירי התעמולה בטלוויזיה.
נתניהו נעזר ביועץ היהודי-אמריקני ארתור פינקלשטיין, אשר יעץ לו לחזור שוב ושוב על מסרים פשוטים וברורים.
הסיסמה "פרס יחלק את ירושלים" חזרה שוב ושוב מדי ערב.
תשדירים נוספים הראו זגוגית נשברת, אשר המחישה את חוסר האמון שיש לחוש כלפי הבטחותיו של ערפאת, וכן תמונה של ערפאת ופרס הולכים שלובי יד שצולמה בוועידה כלכלית בדאבוס.
הסיסמה הראשית שליוותה את התשדירים, וחזרה שוב ושוב, הייתה – "אין שלום, אין ביטחון, אין סיבה להצביע פרס".
אל מול תעמולה זו ניהלה מפלגת העבודה תעמולה נמוכת טונים, עם הסיסמה "ישראל חזקה עם פרס" שנבנתה במקצב המדויק של "ישראל מחכה לרבין".
רצח רבין כמעט ולא אוזכר, ואף לא פרשת הקלטת או אירועים מביכים אחרים מעברו של נתניהו.
מדיניות זו הוכתרה על ידי התקשורת כניסיון להביא ל"הרדמת" הבחירות, מתוך הנחה כי מערכת בחירות שקטה תועיל למפלגת העבודה.
ההתרחשויות האמיתיות אירעו מאחורי הקלעים.
כוחות הימין התאחדו מאחורי נתניהו.
דוד לוי הצטרף לרשימה מאוחדת בראשות הליכוד והביע תמיכה בנתניהו, דבר שנראה בלתי אפשרי אך חודשים אחדים לפני כן.
כמו כן הצטרף רפאל איתן ותנועתו צומת אל הרשימה המאוחדת.
אריאל שרון תיווך בין נתניהו ובין הדתיים וקנה את לבם של האדמו"רים.
כתוצאה מכך, הציבור הדתי ואף החרדי עמד מאחורי נתניהו.
שיעורי ההצבעה הגבוהים בציבור זה, כמו גם הנכונות וההתלהבות שמפגין הציבור החרדי למען מטרותיו, היוו סיוע ממשי.
"שחקן חיזוק" נוסף היה "אלוף שלושת הפיקודים" יצחק מרדכי, אשר לאחר שחרורו מצה"ל הצטרף אל תנועת הליכוד והפך לפעיל למען בחירתו של נתניהו.
בחלוף השנים התגלה כי נשיא ארצות הברית ביל קלינטון פעל מאחורי הקלעים בניסיון לסייע לפרס לנצח את נתניהו.
בשמאל נראה היה כי הפעילים לוקים באדישות ובשאננות.
אל מול הפעילות הנמרצת בימין, אשר חש כנתון במצור, לא הפגינו אנשי העבודה ומרצ נמרצות וחיוניות.
שניים ממנהיגיה הבולטים של מרצ לא התמודדו בבחירות – שולמית אלוני (לאחר החלפתה על ידי יוסי שריד) ויאיר צבן.
אירוע חשוב היה העימות הטלוויזיוני בין נתניהו ופרס שנערך ב־26 במאי 1996, שלושה ימים לפני הבחירות.
אל מול נתניהו שנראה תקיף, נמרץ ואף תוקפני, נראה פרס עייף ומנותק.
רבים סברו כי נתניהו ניצח בעימות, אם כי רבים אחרים בתקשורת הישראלית סברו כי העימות הסתיים בתיקו.
בידיעות אחרונות פורסמה הכותרת "נתניהו ניצח" בהבלטה על השער, ולימים העריך נוני מוזס בשיחה פרטית עם נתניהו כי הכותרת נתנה לאחרון 0.3–0.5 אחוזים שהיו דרושים לו לניצחון מול פרס.
קהל היעד של נתניהו היה מגוון.
מצד אחד פנה אל הימין והדתיים, שרצו להשאיר מאחור את תקופת שלטון השמאל.