tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2012 גילם את יזהר בסרט "דבר על מקום המצאם" שכתבה נאוה סמל וביים יהלי ברגמן.
ב-2016 גילם את מייק, בעלה של אפרת ב"סברי מרנן".
ב-2016 הוקרן לראשונה סרט אימה ישראלי בהשתתפותו, בשם "ילדי הסתיו".
ב-2022 החל לשחק בסדרה שנות ה-90 את ויליאם אח של בקי.
ב-2008 דיבב תייר עם מצלמת וידאו בסרט "מדגסקר".
ב-2011 דיבב את טום בסרט "הרפתקאות טינטין: תעלומת החד-קרן"; את בוינגו בסרט "כיפה אדומה סוגרת חשבון"; את וויל בסרט "תזיזו ת'רגליים 2" ואת ווילבור ווילסון בסרט "ספיי קידס 4: כל הזמן שבעולם".
ב-2012 דיבב את וולף בסרט "מראה מראה: הסיפור האמיתי", ואת אופל הבוגימן בסרט "שומרי האגדות".
ב-2013 השתתף בדיבוב הסרט "הבריחה מכדור הארץ", את אוסקר דיגס בסרט "ארץ אוז" ודיבב קולות רקע בסרט "מטוסים".
בשנים 2014 ו-2018 דיבב את טדאשי בסרט "6 גיבורים" ובסדרת ההמשך שלו, "6 גיבורים: הסדרה".
ב-2016 דיבב את דמותו של רד הציפור בסרט "אנגרי בירדס - הסרט".
הוא שב לדובב את הדמות בסרט ההמשך "אנגרי בירדס - הסרט 2" בשנת 2019. באותה שנה דיבב גם את דמותו של אמט בריקובסקי בסרט "סרט לגו 2: החלק השני"
בפברואר 2023, נישא אופיר לשחקן לירן צ'רנוב.
יפתח אשכנזי (נולד ב-12 באפריל 1980) הוא סופר ומבקר ספרות ישראלי.
בשנת 2003 עבר לירושלים, שם הוא עבד כמדריך ב"יד ושם".
תואר ראשון ושני השלים אשכנזי בלימודי תרבות בבית הספר להיסטוריה במסגרת תוכנית למצטיינים באוניברסיטה העברית בירושלים.
השלים דוקטורט במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בהנחיית פרופ' יגאל שוורץ, בנושא שנת 2008 בספרות העברית.
אשכנזי זכה בפרס היצירה מקרן ראש-הממשלה ע"ש לוי אשכול לשנת תשע"ז 2017.
בראיון שנתן אשכנזי הוא מספר שהנושאים בהם הוא מרבה לעסוק הם: המצב האקטואלי במדינה, יחסי הורים וילדים, היסטוריה צבאית ועוד.
מבחינה צורנית הוא מעדיף לגשת לכל ספר מחדש ולעבד אותו בפורמט המתבקש מהטקסט עצמו.
"פרסונה נון גראטה" למשל נכתב כולו בחריזה.
"גיא בן הינום" הוא ספר שנכתב בסגנון הספרות הבלשית.
ספרו הראשון של אשכנזי יצא בשנת 2003 ונקרא: "סיפורי מות עירי".
הספר כולל שתי נובלות וחמישה סיפורים קצרים.
העיר ממלאת בספר זה תפקיד קונסטרוקטיבי.
כתיבתו של אשכנזי בספר פרובוקטיבית לצד אמון באדם ובכוחות היצירה שלו.
על ספרו השני, "בירקנאו אהובתי", שיצא בשנת 2007, כתב דוד זונשיין במאמר ביקורת, שיפתח אשכנזי כותב כתיבה דחוסה, חסרת רחמים ונטולת חנופה לקורא.
אריק גלסנר מגדיר את ספרו השלישי: פרסונה נון גראטה, שיצא בשנת 2010, "מעניין ומוזר" וטוען שתורתו של מישל פוקו חיונית להבנת הספר.
חנה הרציג פרסמה מאמר ביקורת על ספרו "היידה להגשמה" בכותרת: "האמביוולנטיות של יפתח אשכנזי ...
נראה שהסופר המוכשר עדיין לא הכריע אם הוא כותב מחווה לדור של הוריו, שגדל עם המדינה, או מבקש לחשוף את כזבי התקופה"
"הספר גם מהנה, גם חכם וגם וירטואוזי" כתבה נרי לבנה על ספרו האחרון "גיא בן הינום", שיצא בשנת 2019.
יוני ליבנה כותב במאמר הביקורת שלו על "גיא בן הינום", שיש בספר "משהו ייחודי, שאמנם ניזון מהרצינות הגדולה של סיפורי קונספירציה, אבל גם חותר תחתיהם ומתאים את האימה הגדולה למזג האוויר המקומי, לחוש ההומור הגרוטסקי ולרמת התחכום שמאפיינים את המערכת הפוליטית והמשטרתית בישראל היום".
בנוסף לספריו, פרסם אשכנזי גם סיפורים קצרים בבמות השונות, שירים וביקורות ספרות במוסף "תרבות וספרות" של עיתון הארץ, בגיליון "ז'ורנל" של העיתון מעריב ובכתבי עת ספרותיים כקשת החדשה ומעין.
הוא עורך בכתב העת "אודות", כתב עת למסות וביקורת ספרות.
סיפורי מות עירי יצא בשנת 2003 בהוצאת אוב - ז.ע.פ.
בירקנאו אהובתי יצא בשנת 2007 בהוצאת גוונים.
פרסונה נון גראטה יצא בשנת 2010 בהוצאת חרגול.
היידה להגשמה יצא בשנת 2014 בהוצאת חרגול.
גיא בן-הינום יצא בשנת 2019 בהוצאת כנרת זמורה ביתן.
יפתח אלוני (נולד ב-15 בספטמבר 1955) הוא סופר, משורר ואדריכל ישראלי; מייסד ועורך ראשי של "פרויקט הסיפור הקצר - מעבורת".
מייסד ועורך של "אפיק - ספרות ישראלית".
זוכה פרס היצירה לסופרים עבריים לשנת 2024.
אלוני נולד וגדל בקיבוץ גבולות שבנגב המערבי.
אמו שושנה ואביו שמעון היו ממייסדי הקיבוץ.
בשנת 1960 עמד קיבוץ גבולות לפני פירוק עקב עזיבת מרבית חבריו.
אמו ואביו, ביחד עם קומץ חברים, החליטו להישאר.
מלבד יפתח נותר בקיבוץ מספר מצומצם של ילדים בשכבות גיל שונות.
שנים אלו של הלינה המשותפת, ההטלטלות בין קיבוצי הסביבה בחיפוש אחר מסגרות חברתיות ולימודים, והבדידות כילד בקיבוץ, הותירו חותם על חייו.
בשירותו בצה"ל היה ממקימי היחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669).
אלוני הוא בוגר תואר ראשון באדריכלות ובינוי ערים של הטכניון בחיפה, ובעל תואר שני באורבניזם ולימודים בין תחומיים של מכון מטרופוליס, , ברצלונה, ספרד.
התזה שלו, "מסלולי נוודים" (Nomad Trajectories).
בסוף השנה הרביעית ללימודיו בטכניון, זכה יפתח אלוני, ביחד עם האדריכל טוני ברטר, בתחרות לתכנון היישוב מצפה אביב שבגוש שגב.
בין שאר הפרויקטים האדריכליים שתכנן במשרד אלוני-דרורי אדריכלים: תוכנית אב לפיתוח הנגב המערבי (זכייה בתחרות), דרך הבשור, כולל תכנון הגשר התלוי מעל נחל הבשור, מעון לקשיש בקריית מלאכי (זכייה בתחרות), תכנון היישוב צוקים בערבה, הרחבות קיבוצים ומושבים, תכנון שכונות מגורים ומסחר בבודפשט, פארקים מסחריים בבלגרד.
בשנת 1989 זכה אלוני במלגת לאמנים בעלי הישג ייחודי ושהה שלושה חודשים בלונדון כאורח של בית הספר לאדריכלות AA.
במהלך שנות פעילותו כאדריכל הגה והפיק אלוני פרויקטים תרבותיים שונים, בין היתר: "סיפור מהסרטים" (6 דרמות ישראליות המבוססות על יצירות ספרותיות ישראליות) בשיתוף עם הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה וטלעד - שודר בערוץ 2, טלעד.
הסדרה "7 הפסגות", שעקבה אחר ההעפלה של המטפס דורון אראל לפסגה הגבוהה ביותר בכל יבשת, ועוד.
הפיק בפועל את הסרט, monks in the desert - spiritual warriors, שהשתתף בפסטיבל אידפא.
אלוני יזם והיה שותף במשלחות שונות, ביניהן לסביבת הקוטב הצפוני, למדבר המערבי במצרים, למקומות מרחוקים ונדחים בהודו, נפאל, וטיבט.
בשנת 2005 ייסד אלוני את כתב העת "בלוק – עיר/מדיה/ תאוריה/ ארכיטקטורה", כתב עת אורבני רב-תחומי.
אלוני היה העורך הראשי (משותף) של כתב העת.
"בלוק" הופץ על ידי הוצאת כתר, ונתמך על ידי מפעל הפיס.
פעילות "בלוק" התפרשה על נושאים שונים: ארגון סימפוזיונים בהקשרים תרבותיים אורבניים, השתתפות בביאנלה הראשונה לאדריכלות הנוף העירוני - בת ים (תחנות אוטובוס כמרחב מגורים), אצירת התערוכה "אינסומניה" במוזיאון פתח תקווה לאמנות, השתתפות בתערוכה "ערים זמניות" בברצלונה, ועוד.
בשנת 1978 זכה אלוני במקום שני בתחרות של מוזיאון ישראל, "חפצים בלתי שימושיים", עבודותיו הוצגו במוזיאון.
בשנת 2005 השתתף אלוני בתערוכה "לינה משותפת" שאצרה טלי תמיר בביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו של מוזיאון תל אביב.
התערוכה תיארה בעיניים ביקורתיות את נושא הלינה המשותפת בבתי הילדים בקיבוץ.
אלוני הציג את "לקסיקון מילים שיתופיות".
הלקסיקון כלל מילים כמושגי יסוד בהוויה הקיבוצית שהוצגו על גבי גלויות והוקרנו על צג.
בשנת 2009 פרסם יפתח אלוני את הרומן הראשון שלו, "גנב החלומות", בעריכת ענת לויט.
בשנת 2012 יצא לאור ספרו השני, "חלפים".
בשנת 2013 יצא לאור ספר שיריו הראשון, "שימותו הקוצים", בעריכת פרופ' דן מירון ושיריו פורסמו בעיתונים ועל גבי במות שונות.
בשנת 2014 יצא לאור ספר שיריו השני, "כוח המשיכה", בעריכתו של דרור בורשטיין.
בשנת 2015 פרסם אלוני את ספרו "מבטה של גארודה", ספר סיפורים קצרים בעריכת נורית זרחי, עורך ראשי פרופ' דן מירון.
בשנת 2016 פרסם אלוני קובץ מצומצם, "מכות עכשיו", וריאציות על מכות מצרים בעריכת נורית זרחי.
בשנת פרסם את ספרו "לאיבוד" בעריכת יחיל צבן.
בשנת 2012 ייסד יפתח אלוני, במשותף עם הפרופסור דן מירון את הוצאת "אפיק - ספרות ישראלית", נכון לספטמבר 2024 יצאו בהוצאה 270 כותרים.
בשנת 2014 הקים אלוני את "פרויקט הסיפור הקצר – מעבורת".
הפרויקט אוצר ומעלה למרחב האינטרנט סיפורים קצרים נבחרים מרחבי העולם.
ב"מעבורת" כ־3,000 סיפורים קצרים של סופרים מכ־60 מדינות המתורגמים מ־38 שפות לשפות הממשק: אנגלית, עברית, ספרדית, גרמנית וערבית והם מועלים גם בשפת המקור.
כל סיפור כולל קטעי וידאו קצרים ואימאז'ים.
הסיפורים מוקלטים ומועלים בשפות השונות גם כקובצי אודיו.
תוכן הפרויקט נגיש חינם ומותאם לכל מכשיר דיגיטלי.
הפרויקט נתמך על ידי מועצת הפיס, מכון גתה, וגופים פרטיים.
בין היתר, ניתן למצוא באתר את סיפוריו של אלוני "סרגוסה בברלין", "סיפור ישן", "מכות עכשיו" – וריאציה על מכות מצרים, ואת "מקור המעשה".
"מעבורת" היה בין המועמדים הסופיים לפרסי מצוינות ספרותית מטעם יריד הספרים הבינלאומי בלונדון, בקטגוריה "מצוינות בתחום התרגום".
במסגרת פעילות "פרויקט הסיפור הקצר – מעבורת", פיתח אלוני פורמט לערבים, "תשמעו סיפור" – צוות של ארבעה שחקנים מקריא ומשחק, בליווי פסנתרן ונגן כלי הקשה, סיפורים מהפרויקט.
תיאטרון "צוותא" אימץ את האנסמבל (מנשה נוי, אלמה דישי, אור רותם, מתן קסירר, והנגנים)..
קובץ של 8 סיפורים ממעבורת "מאדים זה כאן: הסיפור הישראלי הספקולטיבי" יצא כספר דיגיטלי בשנת 2021. הוא כולל, בין היתר, את סיפורו של אלוני "ההזדמנות".
באותה שנה יצא לאור קובץ דיגיטלי נוסף של סיפורים ממעבורת, "שבעה ישראלים מופלאים", וגם בו סיפור של אלוני.
בשנת 2014 שפט יפתח אלוני בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ".
בשנת 2014 ו-2017 השתתף בפסטיבל המשוררים במטולה.
ביוני 2020 פתח את חנות הספרים והסלון התרבותי "לשם שינוי" בתל אביב.
אלוני חי עם בת זוג, האמנית ליאורה אלכסנדר ולהם ארבעה ילדים, מתגורר ברמת השרון.
גנב החלומות (הוצאת ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2009)
קולאז' של מונולוגים ושיחות מפי תשע דמויות.
טבת הוא אדם שמרכיב לעצמו מסכות מפיסות זיכרון שהוא גונב מאחרים והופך אותן לשלו.
הוריו, שהיו אמני קרקס, נהרגו בספק תאונה ספק התאבדות במבצע הליכה על חבל.
הוא גודל בידי אווה, אחותה של אמו, רווקה תל אביבית.
בחופשות היה פוגש את סבתו ליה שהגנה על אמו ונותרה באבלה.
לאחר שאהבתו הראשונה סימה עזבה אותו, הוא עקר לניו יורק - שם נסקה הקריירה שלו כמנתח מוח.
כעבור 20 שנה החליט לחזור לישראל, התיישב בשדה בוקר והחל לעבוד בבית החולים סורוקה.
מתן הוא גבר שחייו מוקפים נשים, ולמרות זאת סובל מחרדה ואינו מסוגל ליצור אינטימיות זוגית.
הספר פותח בסצנה בה מתן בוחר לתת למנותחת למות, אף על פי שיכול היה לפעול אחרת – לכרות את האונה השמאלית של מוחה.
מכאן מתפתחת העלילה לאחור, החל מהמפגש עם המנותחת, נדין, שהגיעה ארצה על מנת לראיין אותו לכתבת פרופיל.
מסעותיו הפיזיים והרוחניים של אלוני בעולם ודיאלוגים שלו עם אנשים שונים, בהם שיחה על משמעות החיים בדרמסאלה עם הדלאי לאמה טנזין גיאטסו, טיול למדבר עם הסופרת נורית זרחי, דו-שיח עם איש המודיעין רפי איתן, התחקות אחר האל אנוביס עם בדואי ופגישה עם הרודן האפריקאי עומר בונגו.
יפתח זיו (נולד ב-9 ביולי 1995) הוא כדורסלן ישראלי המשחק בעמדת הרכז בהפועל תל אביב ובנבחרת ישראל בכדורסל.
את קריירת הבוגרים שלו החל זיו בליגה הלאומית במדי עירוני קריית-אתא.
לאחר שלא השתלב היטב בקבוצה עבר לקבוצת הפועל טבעון-מגידו.
עם קבוצת הנוער של מכבי חיפה הגיע זיו לחצי גמר אליפות המדינה ונבחר באותה עונה לשחקן העונה בליגת הנוער.
במקביל באותה עונה שיחק בקבוצת הבוגרים של מכבי עתודה חיפה בליגה הארצית.
לקראת עונת חתם בקבוצה הראשונה של מכבי חיפה בליגת העל בכדורסל.
בעונתו הראשונה בליגה הבכירה שיחק ב-11 משחקים, בהם עלה מהספסל כמחליף.
בעונת , לאחר 12 משחקים במדי מכבי חיפה, עבר לבני הרצליה, גם היא מליגת העל, במדיה שיחק זיו 21 משחקים, מתוכם פתח ב-16. הוא העמיד ממוצעים של 4.2 נקודות ו-2 אסיסטים ל-14.4 דקות למשחק.
בתום העונה חתם לעונה אחת במכבי אשדוד באר טוביה.
זיו שיחק בנבחרות הנוער והעתודה, ובמאי 2016 זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת.
ב-21 ביולי 2017 חתם בעירוני נהריה.
ב-14 באוגוסט 2019 חתם בהפועל גלבוע גליל.
ב־26 ביולי 2020 זכה בתואר "MVP קורונה" בטקס נבחרי עונת של ליגת העל, לאחר שהוביל את גלבוע לחצי גמר הליגה והעמיד ממוצעים של 13.6 נקודות, 4.7 אסיסטים ומדד 17.7 בעונה הסדירה לאחר החזרה מפגרת הקורונה, וממוצע של 16.7 נקודות, 6.0 אסיסטים ומדד 20.7 במסגרת הפיינל פור.
במשחק השלישי של סדרת רבע הגמר מול הפועל חולון באותה עונה רשם זיו שיא קריירה של 24 נקודות.
ב-4 ביולי 2021 חתם לשנתיים עם אופציה לשנה נוספת במכבי תל אביב.
ב-11 ביולי 2023 חתם בגרנדה מליגת העל הספרדית, אך ב-22 בדצמבר שוחרר מהקבוצה וארבעה ימים לאחר מכן חתם בסן-קנטן בליגת העל הצרפתית.
ב-3 ביולי 2024 חתם לשנתיים בהפועל חולון.
בשנים 2016–2019 היה זיו בזוגיות עם עתליה פירס.
מ-2020 החל זיו להיות בזוגיות עם השחקנית קים אור אזולאי.
בנובמבר 2024 התארסו השניים, וב-10 ביולי 2025 השניים נישאו.
יפתח מזרחי (נולד ב-27 ביולי 1986) הוא שחקן, רקדן ותסריטאי ישראלי.
מזרחי נולד בישראל ב-1986. הוא קרוב-משפחה של השחקנית אוריאלה וייט ובן דודה של עדן הראל.
את לימודיו התיכוניים עשה במגמת התיאטרון במדרשת שדה בוקר.
לאחר שירותו הצבאי, למד בלט קלאסי בסן פרנסיסקו במשך שנה, ולאחר מכן המשיך ללהקה צעירה, "בלט ז'וניור", בז'נבה, שווייץ.
מזרחי הופיע בתיאטרון הקאמרי במחזות הזמר "קברט" ו"סיפור הפרברים" (בתפקיד ריף).
במהלך שלוש שנים בהן התגורר בלונדון, הופיע מזרחי בווסט אנד במחזות "מעתה ועד עולם", בבימויו של טים רייס, וב"אנני אשת לפידות".
עם שובו לישראל, החל להופיע בתפקיד קורני קולינס, מנחה הטלוויזיה, בעיבוד הישראלי למחזמר "היירספריי" (שהוצג בין אוגוסט 2017 לאפריל 2018).
החל מספטמבר 2017, הוא מגלם את ג'ייסון אוזמונד בעיבוד האמריקאי של "החממה", "אקדמיית החממה", המשודרת בנטפליקס.
החל מיולי 2019 משחק את תפקידו של ניק במחזמר פלאשדנס שמוצג בתיאטרון תל אביב.
בשנת 2025 הופיע בתפקיד בובי בסדרה "רשת מרגלים" העוסקת בחיסול מחבלי אולימפיידת מינכן, הסדרה משודרת ביס ובשיתוף גלובלי עם פרמאונט.
+שנהפרויקטתפקידהערות2008אנטארקטיקהדניסרט עצמאי באורך מלא; בימוי: יאיר הוכנר2011להמשיך לנשוםהללסרט גמר (סם שפיגל) מאת אור סיגולי2012דאבל יו וזידאבל יוסרט קצר עצמאי מאת רוני אלמוג
+שנהפרויקטתפקידהערות2012אמא ואבאזסדרת טלוויזיה של הוט; בימוי: קובי פז2018–2019אקדמיית החממהג'ייסון אוזמונדסדרת טלוויזיה של נטפליקס; בימוי: רועי פלורנטין2025רשת מרגליםבוביסדרת טלווזיה של yes בשיתוף פרמאונט, בימוי : אמיר מן
יפתח נורקין (נולד ב-15 בינואר 1981) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף המפקד על עוצבת געש.
קודם לכן שירת כמפקד עוצבת המפץ, מפקד חטיבה 7, מפקד חטיבת אפרים, קצין אג"ם של עוצבת הגליל ומפקד גדוד 77.
נורקין נולד וגדל במושב בית שערים.
התגייס לצה"ל לחיל השריון בשנת 1999, ושובץ בגדוד 74 בחטיבה 188. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון.
בסיום הקורס מונה למפקד מחלקת טנקים בפלוגה ו' בגדוד 77 בחטיבה 7. במהלך תפקידו פיקד על אירוע היתקלות עם מחבלים בטולכרם והוביל את המחלקה במבצע חומת מגן.
בהמשך שירת כמפקד צוות בקורס קציני שריון.
לאחר מכן מונה לקצין הדרכה של חטיבה 460. בהמשך שימש כמפקד פלוגה ז' בגדוד 77 בין השנים 2004–2005. לאחר מכן מונה למפקד פלוגה מבצעית א' בגדוד 82 בין השנים 2005–2006, הוא הוביל את הפלוגה בפעילות מבצעית בנצרים שברצועת עזה עד ליציאה מהרצועה במסגרת ההתנתקות.
לאחר מלחמת לבנון השנייה חזר לשירות, עבר הסבת חי"ר ומונה למפקד פלס"ר 7 בין השנים 2007–2009, והוביל אותה בלחימה בין היתר במבצע עופרת יצוקה.
לאחר מכן יצא ללימודי תואר ראשון במשפטים, במהלכם התבקש לחזור לשירות ולהתמנות לראש לשכת מפקד פיקוד הדרום, טל רוסו, ושירת בתפקיד בין השנים 2010–2012.
בשנת 2015 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 77. את תפקידו מילא עד שנת 2017. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של עוצבת הגליל, ושימש בתפקיד בין השנים 2017–2019, בין היתר במבצע מגן צפוני.
ב-14 באוגוסט 2019 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת אפרים, תפקיד אותו סיים ב-10 באוגוסט 2021. ב-3 באוקטובר 2021 מונה למפקד חטיבה 7.
ב-13 ביולי 2023 סיים את תפקידו זה ויצא ללימודים.
ביוני 2024 הוחלט שנורקין ימונה למפקד עוצבת "המפץ" (אוגדה 146) ויועלה לדרגת תת-אלוף וביולי 2024 נכנס לתפקיד.
לצד הפיקוד על קרב ההגנה בגזרה המערבית בגבול הצפון, הכין תא"ל נורקין את האוגדה לתמרון בדרום לבנון.
ב-8 באוקטובר 2024, החלו כוחות האוגדה בפיקודו, בהן חטיבת 'כרמלי' (2) וחטיבת 'אגרוף הברזל' (205), את הפעילות הקרקעית.
"בלילה הזה נפלה בחלקנו הזכות לצאת למשימה בעלת חשיבות נעלה להחזיר את הביטחון לתושבי הצפון בכדי שאלו יוכלו לשוב לבתיהם", אמר תא"ל נורקין ברשת הקשר.
במהלך התמרון רשמו כוחות האוגדה הישגים מבצעיים, בהם איתור אמצעי לחימה רבים והשמדת תשתיות אויב, לרבות מספר תוואי תת-קרקע.
האוגדה לקחה חלק בגיבוש תפיסת ההגנה החדשה בגבול הצפוני ויישמה בפועל את המדיניות.
בסוף מאי 2025, לאחר 20 חודשים בהגנה ובהתקפה, סיימה האוגדה את משימתה בגבול הצפון ותא"ל נורקין השיב את האחריות על הגזרה המערבית לעוצבת הגליל (91).
ב-11 באוגוסט 2025 סוכם על מינויו למפקד עוצבת געש.
ב־13 בנובמבר 2025 נכנס לתפקיד.
בעל תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו ותואר שני בביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה.
בן דודו הוא מפקד חיל האוויר לשעבר, עמיקם נורקין.
סבו, אהרון נורקין, היה ממקימי אגודת השומרים יחד עם אלכסנדר זייד.
יפתח בוכמן (נולד ב-2 בדצמבר 1986) הוא כדורסלן עבר ישראלי.
בצעירותו שיחק במחלקת הנוער של הפועל תל אביב ושימש כקפטן מקבוצת הקט סל ועד לבוגרים.
בקבוצת הנוער השתתף בזכייתה בגביע המדינה לאחר ניצחון 85–87 על מכבי תל אביב של עמרי כספי וגל מקל
בגיל 16 רשם הופעות בקבוצה הבוגרת.
שיחק בבוגרים בהפועל תל אביב בליגת העל ובבני השרון.
במרבית זמנו בליגת העל היווה שחקן ספסל ונאלץ לנדוד לליגה הלאומית, בה שיחק במדי אליצור רמלה, באר יעקב, עירוני ר"ג, הפועל עפולה, אליצור יבנה.
בעונת 11–2010 עלה ביחד עם הפועל אוסישקין ת"א מהליגה הארצית לליגה הלאומית.
לאחר פרישתו מכדורסל, עובד כיזם.
הקים את "ליגת הקיץ של ישראל" מחדש בשנת 2017. הקים את ליגת "מאמאסל" הארצית הפונה לנשים חובבניות.
בשנת 2020 הקים את "תלאליגה", ליגת כדורסל חובבנית לגברים בת"א.
בעלים של חברת התיירות "טוריקס" אשר הוקמה בשנת 2019.
כדורגלן החופים והפעיל הציבורי נמרוד בוכמן הוא אחיו.
בשנת 2016 התחתן עם בת זוגו, דניאל.
יפת פרדריק קוטו היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון יהודי-אפרו אמריקאי, ששיחק בעשרות סרטים.
נודע בעיקר בשל תפקידו כלוטננט אל ג'יארדלו בסדרת הטלוויזיה של NBC, רצח מאדום לשחור (1993–1999), ששודרה גם בישראל.
עם זאת, בישראל הוא נודע לראשונה בעיקר עקב תפקידו כאידי אמין, בסרט הטלוויזיה האמריקאי מ-1977, הפשיטה על אנטבה .
קוטו נולד ב-1939 בהארלם, ניו יורק, לזוג גרים, יהודים אפרו אמריקאים.
אמו, גלאדיס מארי, אחות במקצועה, הייתה קצינה בצבא ארצות הברית, ממוצא פנמי ומאיי הודו המערבית שבים הקריבי והתגיירה לפני הנישואין.
אביו, אברהם קוטו (שם מקורי: ניוקי מנגה בל) גדל כיהודי עוד מילדותו בקמרון, צאצא ישיר למשפחה מלכותית של אחד השבטים שם, שהיגר לארצות הברית בשנות העשרים של המאה העשרים.
ההורים נפרדו כשקוטו היה עדיין ילד קטן והוא גדל בברונקס אצל הורי אמו.
נשר מהלימודים בגיל 16 כדי שיוכל להתחיל לעבוד לצורכי פרנסה ובמקביל למד גם משחק.
קוטו היה נשוי שלוש פעמים והיו לו שישה ילדים.
לאשתו הראשונה, ריטה אינגריד דיטמן, ילידת גרמניה הוא נישא בגיל 20, ב-1959 ונולדו להם שלושה ילדים.
השניים נפרדו ב-1975 והוא נישא מיד לטוני פטיסון, נישואין שהחזיקו מעמד במשך 14 שנה עד 1989 וגם ממנה היו לו שלושה ילדים.
אשתו השלישית, טסי סינהון, לה נישא ב-1998 היא פיליפינית במוצאה ובשנותיו האחרונות הוא חי איתה בפיליפינים, שם גם נפטר, סמוך למנילה.
אביו של קוטו היה יהודי מאמין, דובר עברית ויידיש, שהחדיר את עקרונות היהדות, לרבות שתי השפות הללו, גם בבנו.
קוטו שמר על מצוות היהדות, סבל בצעירותו מרדיפות אנטישמיות עקב הכיפה שלבש ולפחות בתחילת הקריירה שלו הוא נתקל בקשיים עקב סירובו לעבוד בראש השנה ויום כיפור.
קוטו בילה את העשור הראשון לקריירה שלו בעיקר כשחקן תיאטרון, אף על פי ששיחק בסרטי קולנוע שונים בתפקידים קטנים כבר מ-1963. העובדה שהוא ידע יידיש הביאה לו את תפקידו הראשון בתיאטראות ברודוויי ב-1965, במחזה The Zulu and the Zayda, קומדיה על סבא יהודי המתיישב בדרום אפריקה.
ב-1969 הוא שיחק במחזהו של האוורד סקלר "התקווה הלבנה הגדולה" (The Great White Hope).
הוא החליף אז את ג'יימס ארל ג'ונס כשחקן הראשי במחזה, שהיה מבוסס על חייו של המתאגרף ג'ק ג'ונסון.
בין לבין, ב-1967 הוא הוציא סינגל בשם Have You Ever Seen The Blues.
לאחר מכן עזב את התיאטרון וב-1972 היה הבמאי, התסריטאי והשחקן הראשי בסרט של קנון גרופ, The Limit.
שנה אחר כך שיחק לראשונה בתפקיד קולנועי חשוב בסרט ידוע הרבה יותר, חיה ותן למות, מסדרת ג'יימס בונד.
הוא גילם בסרט זה את הדמות הרעה הכפולה, יריבתו של רוג'ר מור, סוחר הסמים "מיסטר ביג" ודיקטטור קריבי מושחת.
ארבע שנים אחר כך, ב-1977 הופיע בסרט "הפשיטה על אנטבה" וזכה במועמדות לפרס אמי בגין גילום דמותו של אידי אמין.
ב-1979 היה שחקן משנה משמעותי לצידה של סיגורני וויבר, בסרט המדע הבדיוני הנוסע השמיני (Alien) וב-1980 שיחק למול רוברט רדפורד בסרט ברובייקר.
הוא שיחק ב-1987 בסרט המדע הבדיוני הנרדף, לצדו של ארנולד שוורצנגר וב-1988 גילם תפקיד משנה חשוב בסרט מרדף חצות, לצידם של רוברט דה נירו וצ'ארלס גרודין.
בתקופה זו גם היה מועמד לשחק בתפקיד הראשי בסדרת מסע בין כוכבים: הדור הבא, תפקיד בו זכה לבסוף פטריק סטיוארט.
לדברי קוטו, היה זה הוא שסירב לקבל את ההצעה, משום שהיא הוצעה לו סמוך לסיום חלקו בסרט "הנרדף", המשתייך לאותה סוגה, מדע בדיוני והוא לא רצה לקבע דמות של שחקן בסוג כזה בלבד של סרטים.
ב-1990 הוא חזר לזמן קצר לתיאטרון, כששיחק בתפקיד הראשי במחזהו של אוגוסט וילסון "גדרות" (Fences).
כמו לפני יותר מעשרים שנה, גם כאן הוא החליף בתפקיד את ג'יימס ארל ג'ונס.
בשנים 1993–1999 שיחק קוטו בתפקיד לוטננט אל ג'יארדלו בסדרת הטלוויזיה המוערכת רצח מאדום לשחור (במקור: Homicide: Life on the street - "רצח: חיים ברחוב"), סדרת דרמה משטרתית שעסקה במחלק רצח של משטרת בולטימור.
הסדרה שודרה בארצות הברית ברשת NBC וכמה חודשים לאחר סיומה הופק גם סרט טלוויזיה באותו שם.
בישראל הסדרה שודרה ב, ערוץ 2, yes+ ו-AXN.
קוטו היה התסריטאי של כמה מפרקי הסדרה.
בסך הכל שיחק קוטו במהלך כל הקריירה שלו בעשרות סרטי קולנוע.
עם זאת, המהלך האחרון בקריירה זו, לא היה במשחק דווקא, אלא כשדיבב את "פרקר" במשחק הווידאו Alien: Isolation , ב-2014. פרקר היה הדמות אותה שיחק בסרט הקולנוע הנוסע השמיני, 35 שנים קודם לכן.
להקת ההארדקור פאנק "יפת קוטו", שהוקמה ב-1996 ופעלה במשך כעשר שנים קרויה על שמו.
יפתח אלון (נובמבר 1948 – 14 באוקטובר 1999) היה מאייר ומעצב גרפי ישראלי, בנו של האלוף והשר יגאל אלון.
יפתח אלון נולד בגינוסר בשם יפתח פייקוביץ' ליגאל ולרות פייקוביץ', בעיצומה של מלחמת העצמאות ומספר חודשים לאחר מבצע יפתח.
אח צעיר לנורית ואח גדול לגוני.
בהיותו בן מספר חודשים עברת אביו את שם המשפחה ל"אלון".
הוא נקרא על שם כינויו הצבאי של אביו (ראשי התיבות "יגאל פייקוביץ תל חי").
את שירותו הצבאי עשה כקצין בחטיבת הצנחנים, לרבות במלחמת ששת הימים, והשתחרר מצה"ל בשנת 1972. לאחר סיום שירותו עבד כאיש ביטחון בחברת אל על, ובשנים 1973–1977 למד עיצוב גרפי בבית הספר וימבלדון לאמנות בלונדון.
בהיותו סטודנט בלונדון הגה את העלילה לספר "המסע המופלא של חנטוש", אותו הוציא לאור בהמשך בשיתוף עם הסופרת מירה מאיר.
לאחר חזרתו לישראל, שימש אלון כגרפיקאי וכעורך גרפי של בטאון חיל האוויר.
באותן שנים אייר שורה של ספרי ילדים, מה שהמשיך להיות אחד מעיסוקיו העיקריים בעשורים שלאחר מכן.
בחלק מהספרים גם שימש ככותב העלילה.
ביולי 1980, חודשים אחדים לאחר פטירת אביו, הציג אלון תערוכה מאיוריו ב"גלריה 13 וחצי" ביפו.
בסוף שנות ה-80 שימש העורך הגרפי של השבועון קצר הימים כותרת ראשית.
ב-14 באוקטובר 1999 נפטר אלון לפני הגיעו לגיל 51, ונטמן בבית העלמין בגינוסר.
כך אמר יפתח אלון על טכניקת האיור שלו:
אלון היה נשוי בראשונה לשושנה (שנקה) אלדר לבית בראונשטיין.
בשנת 1977 נולד בנם צור, לימים איש עסקים וחבר בוועד המנהל של בית יגאל אלון.
נישא בשנית לענת צפתי, ולהם בן משותף.
המסע המופלא של חנטוש, יפתח אלון, צ'ריקובר, 1977
מעשה נורא בבת יענה, מירה מאיר, צייר: יפתח אלון, הקיבוץ המאוחד, 1978
סיפור סובב עולם (אוצר סיפורי העולם לילד), כנס וערך: אדיר כהן, ציורים: יפתח אלון, גסטליט, 1978
מעשה במנוח שהפעיל את המוח, עלילה וציור: יפתח אלון, עיטור מילולי: אורי אורלב, מסדה, 1979
קישקשתא "הכי" בעולם, תמר אדר, אייר: יפתח אלון, יסוד, 1979
לצון נופל על לצון, בעריכת דלית אורמיאן ודודו דותן, עיצוב ואיורים: יפתח אלון, גסטליט חיפה, 1980
עוד מעט יהיה לי אח או אחות, כתבו: תמר אדר וחווה בהרב, צייר: יפתח אלון, יסוד, 1980
אוף איזה אח מרגיז, כתבו: חווה בהרב ותמר אדר, צייר: יפתח אלון, יסוד, 1980
חומפס, כתבה: שלומית כהן-אסיף, צייר: יפתח אלון, מסדה, 1980
ראש העיר תן לשיר, כתב: אורי אורלב, צייר: יפתח אלון, מסדה, 1981
שירים של אבא על מיכל ובכלל, דודו דותן, אייר: יפתח אלון, גסטליט, 1981
בסבך של חיוכים, אלה ברקת, איורים: יפתח אלון, 1982
דגדוגי דגים, סמדר שיר, דודו דותן, ציורים - יפתח אלון, אלישר, 1982
האו HOW, סמדר שיר, דודו דותן, אייר: יפתח אלון, אלישר, 1982
שירים על יונתן אחי שהוא אחי-הכי, דודו דותן, אייר: יפתח אלון, אלישר, 1982
זנבה האדום של הקשת, אילנה אבן טוב-ישראלי, צייר: יפתח אלון, כתר, 1983
רקאני וגמאני, זאב אלבלינגר, צייר: יפתח אלון, תמוז, 1983
משאבי אנוש בארגון, בנימין כהן, אייר: יפתח אלון, התעשייה הצבאית, 1983
הפיה של כיתה ה2, אמירה עתיר, צייר: יפתח אלון, כתר, 1984
להיות ילדה, ארנונה גדות, צייר: יפתח אלון, ענבל, 1984
דנדוש והמכבש, אהרן קומם, ציורים: יפתח אלון, עם עובד, 1984
מה קרה לכובע, עדינה בר-אל, איורים: יפתח אלון, ספריית פועלים, 1985
משלוח מנות - סיפורי עם לחגים, חיה בר-יצחק ועדנה קרמר, אייר: יפתח אלון, ספריתית הפועלים, 1986
מי מאיים על סבא מיקו, גלילה רון פדר, ציורים ועטיפה: יפתח אלון, כתר, 1986
אני ואחי הקטן: צרור עצות, דודו דותן, איורים: יפתח אלון, כתר, 1987
שלולי, כתבה: מירה מאיר, צייר: יפתח אלון, כתר, 1988
נשיקה בחצר, כתב: פוצ'ו, צייר: יפתח אלון, כתר, 1988
הלו סבתא זו אני מדברת, ימימה אבידר-טשרנוביץ, צייר: יפתח אלון, כתר, 1988
סוס עם כתם על המצח, יורם טהרלב, איורים: יפתח אלון, סירקיס, 1988
ביפו על יד הנמל, עירית עמית, צייר: יפתח אלון, מודן, 1988
פרנק באום, עיבדה: תלמה אליגון רוז, צייר: יפתח אלון, כנרת, 1988
חלום של יום הולדת, מרים אלון, אייר: יפתח אלון, כתר, 1988
גלידה עם קצפת, מרים אלון, אייר: יפתח אלון, ספריית הפועלים, 1988
ארמונות גנובים, ציפי שחרור, אייר: יפתח אלון, ספריית הפועלים, 1989
המבול השחור, עלילה וציור: יפתח אלון, עיטור מילולי: אורי אורלב, מודן, 1993
הידד אני סבא, דודו דותן, איורים: יפתח אלון, ידיעות אחרונות, 1995
הידד אני סבתא, דודו דותן, איורים: יפתח אלון, ידיעות אחרונות, 1995
תפוס ראש טוב, דלית אורמיאן, עיצוב ואיורים: יפתח אלון, ידיעות אחרונות, 1996
פרויקט חדשני לטיפול שורש במכת התאונות בדרכים, שלמה חביב, אייר: יפתח אלון, נחשונים, 1996
ביישנית נורא, חנה ניר, איורים: יפתח אלון, ספריית הפועלים, 1997
מה קרה לסימני הפיסוק, ארנה פרייזר, איורים: יפתח אלון, ביתן, 1999
סיפור מגילת אסתר, כתבה: ארנה פרייזר, אייר: יפתח אלון, מודן, 2000
הספר המקורי מורכב מאוסף סיפורים קצרים, כל אחד על ילד אחר שלומד לקח בסוף הסיפור.
כל שיר באלבום הוא גרסה מוזיקלית לסיפור אחר.
כמה מילים לפני שמתחילים – שיר הפתיחה של האלבום.
השיר אקוסטי, עם קריינות מאת אייל גפן שמספר בקצרה על כל ילד באלבום ומרמז לגורלם של הילדים (חוץ מיוסף המעופף).
שיר זה אינו מופיע בספר המקורי, אלא נכתב עבור האלבום על ידי יעקב גלעד.
יפתח המלוכלך – סיפורו של הילד יפתח המלוכלך, ילד אשר לא מתקלח, מתנקה או מטפח את עצמו כלל.
דוברי השיר מאוכזבים ממנו ומציעים לו להתנקות.
אריק איינשטיין הקליט גם הוא ביצוע מוזיקלי לסיפור זה, באלבום הילדים שלו, "ילדודס" משנת 1978.
יובל המנוול – ילד שאוהב להתעלל בחיות וננשך על ידי כלב שהכה.
לאחר מכן, יושב, חולה במיטתו ומפספס את ארוחת הערב.
המוזיקאי יובל מנדלסון שאב מסיפור זה את שם הבמה שלו - "יובל המנוול".
דורית הגפרורית – ילדה שאוהבת אש ולשחק בגפרורים.
כשהוריה משאירים אותה לבד, היא לא מקשיבה לאזהרותיהם של שני חתוליה ונשרפת למוות.
גם שיר זה בוצע על ידי אריק איינשטיין באלבום "ילדודס".
הסוף השחור – שלושה ילדים לועגים לילד שחור בגלל צבע עורו.
הסיפור נגמר כשהמלאך מיכאל (במקור ניקולאוס הקדוש) מתרגז עליהם וטובל אותם בדיו שחור כדי ללמד אותם לקח.
מידד הצייד – צייד שהולך לישון עם הנשק שלו באמצע מסע ציד ביער.
בזמן שישן, הגיע יובב, הארנב אותו ניסה לצוד, גנב את הרובה שלו והתחיל לרדוף אחריו.
ברק המפונדרק – ילד חסון שמסרב לאכול מרק.
לאחר יותר משבועיים שלא אכל דבר, ברק משנה את דעתו ושב לאכול (בסיפור המקורי הוא גווע ברעב).
עודד המתנדנד – ילד שמתנדנד על הכיסא למרות אזהרות הוריו.
בסוף הוא נופל ומפיל את כל האוכל מהשולחן איתו.
יוסף המעופף – ילד שיוצא מהבית בזמן סערה קשה.
המטרייה שלו נהרסת והוא עף לשמיים.
אפרים מביט לשמיים – ילד שלא מסתכל לאן הוא הולך ומתנגש בדברים.
בסוף הוא נופל לירקון, מאבד את התיק שלו והדגים צוחקים עליו (בסיפור המקורי הוא טובע ומת).
שיר זה חולק את לחנו עם שיר הפתיחה, "כמה מילים לפני שמתחילים".
מיקי גבריאלוב – שירה, הלחנה
אורי סלע – מילים (תרגום מגרמנית; מקור – היינריך הופמן)
אייל גפן – קריינות ("כמה מילים לפני שמתחילים")
מורדי פרבר – גיטרה חשמלית
קורין אלאל – הלחנה ("הסוף השחור", ביחד עם גבריאלוב)
יעקב גלעד – מילים ("כמה מילים לפני שמתחילים")
עיצוב עטיפה ואיור: יהודית אייל
יפתח סמוכה הוא שחקן ובמאי ישראלי.
סמוכה הוא בנם של השחקנים ששי סמוכה ואביגיל אריאלי.
סמוכה למד לימודי תיאטרון מגיל צעיר בעירוני א' לאומנויות, במגמת תיאטרון, ושירת בתיאטרון צה"ל.
סרטו זיכרון אשר דוהה מועמד לפרס אופיר בקטגוריית הסרט העלילתי הקצר הטוב ביותר לשנת 2025.
שנהפרויקטתפקידהערות2014מתים לרגעשון רודנובתפקיד אורח2017אלישעקמרוןהמלון של פינירוםתפקיד משנה2021מה שבעדבירתפקיד ראשי2020–2022הבאריואב2023איסט סיידאדם2024מיוחדתתומר קידרמועדון הסטנד-אפ
שנהפרויקטתפקידהערות2012שחמטתפקיד ראשי2019בן של2025זיכרון אשר דוההבמאי
תפקיד הראשי בקריאה המבוימת "שיעור" שעלתה במסגרת פסטיבל קריאות מבוימות בתיאטרון צוותא בבימויו של עודד אור (2016).
תפקיד הראשי בהצגה "שיעור" שעלתה בתיאטרון הסמטה בבימויו של עודד אור (2017).
יפרן , מאויתת גם ג'פרן, יפרן, או איפרן, היא עיר בצפון מערב לוב, במחוז ג'בל אל גרבי במערב הרי נפוסה .
עד 2007 היה יפרן המושב המנהלי של מחוז יפרן .
אנשי יפרן, כמו בערים אחרות בלוב, הפגינו נגד שליט לוב, מועמר קדאפי.
לאחר מכן נחשפה יפרן להפצצות ומצור של כוחות קדאפי.
החל ממאי 2011, כוחותיו של קדאפי סגרו את מערכת המים וחסמו את אספקת המזון והחזיקו בחלק המערבי של העיירה כאשר כ-500 מורדים בחלק המזרחי של יפרן עדיין מתנגדים.
יפרן נפלה לידי כוחותיו של קדאפי בסוף מאי או בתחילת יוני 2011. מרכז העיירה שימש כעמדה ל"טנקים ממשלתיים, תותחי ארטילריה וצלפים".
ב-2 ביוני, כמה ימים מאוחר יותר, כוחות המורדים השתלטו מחדש על מרכז העיר והחלו לנקות את השטח מכוחותיו של קדאפי.
ב-6 ביוני, עיתונאי באתר רויטרס דיווח כי הכוחות התומכים בקדאפי לא נראו בשום מקום בעיר או בסביבתה.
ליפרן אקלים צחיח למחצה (שיטת קפן: BSh) עם קיץ חם ויבש וחורפים קרירים ומעט גשומים.
ליַפְרָן היסטוריה יהודית עתיקת יומין, המתועדת עוד מימי קדם.
בספרו מחבר 'הגיד מרדכי' תיעד ההיסטוריון מרדכי בן יהודה הכהן מסורת מקומית על פיה הקהילה היהודית במקום נוסדה לאחר חורבן ירושלים בשנת 70 לספירה, כאשר מפקדים רומאים בפיקודו של טיטוס מכרו, לפי המסורת, 30,000 שבויים יהודים לבדואים ביפרן.
האוכלוסייה היהודית המקומית שגשגה בתקופה העות'מאנית.
בתקופת הכיבוש האיטלקי בלוב (1910–1922) סבלו יהודי יפרן מרדיפות מצד האוכלוסייה הערבית המקומית, וחלקם נמלטו לטריפולי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הובאו יהודים מקירנאיקה למחנות עבודה ביפרן; חלק מהם גורשו בהמשך למחנה הריכוז ג'אדו.
לאחר פרעות טריפוליטניה בשנת 1945 עברה מרבית האוכלוסייה היהודית לטריפולי.
בשנות ה־50 עלו רוב יהודי יפרן לישראל.
לפני עזיבתם היוו היהודים כמחצית מהתושבים בעיר.
לפי עדויות התושבים, שתי הקהילות חיו בשלום וליהודים היה חופש פולחן מלא.
הם התפללו, בין היתר, בבית הכנסת גריבה, בעל הפסיפסים הצבעוניים ולעיתים הצטרפו לטקסים הברברים המקומיים.
כיום, בתי כנסת נטושים רבים נותרו שלמים.
בבית הכנסת גריבה, אפשר למצוא עדיין כתובות בעברית ליד כתובות באמזיג', שפת הברברים.
גם בית הקברות היהודי עדיין קיים בסמוך לבית הקברות הברברי.
יפתח שפירא (נולד ב-9 באוגוסט 1987) הוא זמר-יוצר, מלחין ומפיק מוזיקלי ישראלי.
שפירא נולד בשנת 1987 וגדל ברעננה.
למד פילוסופיה ומוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2019 הוציא את אלבום הבכורה שלו, "עולם החי", בהפקת תומר ישעיהו ומורן מגן.
השיר "הגיטרה" מתוכו נבחר בבחירות העורכים של כאן 88.
אלבומו השני, "שביל התנים" (2021), נכתב במהלך סגר הקורונה הראשון ובהשראתו, והופק גם הוא על ידי תומר ישעיהו.
אלבומו השלישי, "בים" (2023), שהופק במשותף עם אדיר דניאל, מתאפיין בסאונד אלקטרוני ובכתיבה מינימליסטית, קרובה וחשופה.
במופע השקת האלבום התארחה עדי-קשת כהן.
במהלך מלחמת חרבות ברזל הוציא כמה שירים שכתיבתם הושפעה מהתקופה, בהם "קום", "עצוב היה לי ללכת" ו-"נשאר איתך".
בין שיריו לחנים לשירי משוררים, בהם "צנח לו זלזל" של ביאליק ו-"שיר אמי והנחל" של אורי צבי גרינברג.
שפירא יוצר בנוסף את הפרויקט האינסטרומנטלי "Iftach Shapira Orchestra", בו הוא מפרסם יצירות כליות בהשפעות קלאסיות, אמביינט ואלקטרוניות.
מתגורר בנס ציונה, בזוגיות ואב לשניים.
יצחק, מכונה במסורת היהודית יצחק אבינו, הוא דמות מקראית, השני בשלושת האבות.
בנם של אברהם ושרה, ואחיו למחצה מאביו של ישמעאל.
סיפור חייו מסופר בספר בראשית, בעיקר בפרקים כ"א-כ"ח.
מבין שלוש דמויותיהם המקראיות של האבות, יצחק הוא דמות פחות מרכזית, והוא מהווה מעין חוליה מקשרת בין האב הראשון אברהם, לבין יעקב, שממנו יצאו שנים-עשר השבטים.
אחד הסיפורים המרכזיים העוסקים בו הוא העקדה, שהוא אחד מהסיפורים הידועים והמשפיעים ביותר בתנ"ך.
סיפור מרכזי נוסף בחייו של יצחק המופיע במקרא הוא ירידתו לגרר וסיפור היחסים בינו לבין אבימלך מלך גרר וסיפור המריבה של רועי גרר על הבארות שחפרו עבדי יצחק, וכן סיפור התעשרותו של יצחק בגרר והברית שלו עם אבימלך.
סיפור שלישי המתואר באריכות במקרא הקשור ביצחק הוא סיפור הברכות שרצה יצחק לברך את עשיו, שנלקחו בידי יעקב.
לצד חוקרים שקיבלו את עיקרי התיאורים המקראיים ביחס ליצחק ולשאר האבות, במחקר העדכני של תקופת המקרא נוטים להניח כי תקופת האבות אינה תקופה היסטורית, ולפיכך אין לדעת דבר ברור על יצחק וקורותיו.
הבשורה על לידת יצחק מסופרת פעמיים, בשני פרקים עוקבים: ב מתבשר על כך אברהם לבדו על ידי האלוהים לאחר שהוא מצווה על ברית המילה, וב מתבשרים על כך אברהם ושרה יחדיו במסגרת ביקורם של שלושת המלאכים באוהלם.
ההבדלים בין שני סיפורי הבשורה, ובייחוד השימוש בשם "אלוהים" בפרק י"ז ובשם המפורש בפרק י"ח, הביאו חוקרי מקרא לייחס את הראשון למקור הכהני ואת השני למקור היהוויסטי.
סיפור לידתו של יצחק משתייך לסצנת דפוס של הולדת גיבור בתנ"ך.
הטרגדיה היא עקרותה וגילה המופלג של שרה, וכן כמיהתה לבן משלה.
בדומה לסיפור יעקב ורחל, אברהם אוהב את שרה יותר מאשר את הגר, וגם בסיפור זה ניכרת העדפת האישה העקרה.
הבשורה והתפנית בסיפור לידת יצחק היא החזרה על ההבטחה מפי האל ומפי המלאכים.
הנס בסיפור הוא פתיחת רחמה של שרה וההיריון שלה מתאפשר כתוצאה ממעשה האל.
מעשה זה בא להדגיש שהאל הוא אוניברסלי, בלעדי וכל יכול.
סיפור לידת יצחק שונה מסיפורי לידה אחרים במקרא, משום שההכנה ללידה והאירועים שקודמים לה ומובילים אליה, רבים ומפורטים יותר משאר סיפורי הלידה המופיעים במקרא.
לידת יצחק מתרחשת בתקופה שבה אלוהים בוחן את אברהם.
אלוהים מבצע סדרה של מבחנים, המהווים הכשרת קרקע והכנה להתחלת יצירתו של עם חדש – עם ישראל.
אלוהים מבטיח לאברהם כבר מפרק י"ב: (פסוק ב').
בפרק י"ז, אלוהים מבטיח לאברהם שיהיו לו צאצאים משרה אשתו: (פסוק ט"ז).
בשלב הזה, אברהם כבר בן 100 שנים ושרה בת 90 שנים: (פסוק י"ז).
ההבטחה הזו גורמת לאברהם צחוק: (פסוק י"ז) לפי פירוש רש"י, אברהם, בניגוד לשרה, צחק מתוך שמחה ולא מתוך חוסר אמונה.
אלוהים הורה לאברהם שיקרא לבן שיוולד בשם יצחק, כשם שצחק אברהם, והאל ירבה את זרעו ויהפוך אותו לגוי גדול: (פסוק כ').
המבחן המשמעותי שמוביל ללידת יצחק מובא בסיפור על שלושת המלאכים ואברהם בפרק י"ח.
שלושת המלאכים לובשים דמויות אדם ומגיעים כביכול ממסע ארוך במדבר: (פסוק ב').
בפסוקים הבאים מכבד אברהם את אורחיו בהכנסת אורחים למופת.
משהוא עובר את המבחן הזה בהצלחה, מבשרים לו המלאכים כגמול, שיוולד לו ולשרה בן.
שרה שמאזינה מפתח האוהל, מפקפקת בהיתכנות ההבטחה וצוחקת (פסוקים י'-י"ב).
בפרק כ"א, אלוהים מקיים את הבטחתו לאברהם, ולאחר 25 שנים מההבטחה הראשונה שרה הרתה וילדה את יצחק.
אלוהים ציווה על אברהם להקריב את יצחק, בנו האהוב והמועדף שנולד בדרך נס.
המקרא מתאר דו-שיח קצר בין האב לבנו שנושא עליו את עצי העולה, שתמה על כך שאין שה לקורבן, ואת תשובתו של אברהם שמסתיר זאת ממנו: "אֱלֹהִים יִרְאֶה-לּוֹ הַשֶּׂה לְעֹלָה, בְּנִי".
לאחר שהבן מבין שהוא למעשה השה, נראה שאיננו מתנגד למעשה ואברהם עוקד אותו על גבי מזבח ומתכונן להקרבתו.
בעוד שלפי פשט המקרא יצחק מתואר בזמן המעשה כנער, על פי חישוב הפרשנים היה בן 37.
על פי התורה אברהם התכוון לשחוט את יצחק וכששלח ידו לקחת את סכין השחיטה (מאכלת) שמע מלאך קורא בשמו ואומר לו להפסיק את המעשה ולא לשלוח ידו אל הנער.
אברהם מרים עיניו ורואה איל, שהסתבך בסבך בקרניו ואותו הוא מעלה לעולה, במקום את יצחק.
מעשה זה ידוע בשם עקדת יצחק ועל פי ספר הזהר בעקבותיו נאסר על יצחק לצאת מארץ כנען, אף בזמן הרעב, מכיוון שהוגדר כ"עולה תמימה".
על פי האגדה השטן בא בצורות שונות, והפריע לאברהם ויצחק להגיע אל הר המוריה (הוא הר הבית).
השטן נכשל בכל פעם עקב נחישותם של אברהם ויצחק, ולאחר שנכשל בניסיונו הלך אל שרה ואמר לה שאברהם יצא לשחוט את בנה היחיד, ושרה מתה בעקבות זאת.
לפי ספר הזוהר, לכל צדיק יש רוח אחת שמשמשת בעולם הזה, ובו בזמן רוח נוספת שמשמשת בעולם הבא, וזו הסיבה שהקב"ה קורא לצדיקים פעמיים, "משה משה" "יעקב יעקב" וכו'.
לפי פירוש זה, יצחק שבאופן חריג הקב"ה לא קורא לו "יצחק יצחק" הוא הצדיק היחיד שמשתמש רק ברוח של העולם הבא, מפני שנשמתו יצאה ממנו במעשה העקידה, ושבה לגופו לאחר מכן במעין תחיית המתים, רק נשמת העולם הבא.
בהגיע יצחק לגיל 40, לאחר מותה של שרה בסמיכות לעקדה, שלח אברהם את עבדו (המזוהה במדרש עם אליעזר) לחרן בראש משלחת על מנת למצוא ליצחק כלה מבנות חרן, כך שלא יצטרך להינשא לבנות הארץ.
העבד שמגיע לחרן עם עשרה גמלים וכבודה רבה, עוצר על יד הבאר ומתפלל לאלוהים שייתן לו סימן לזהות את הנערה המתאימה ליצחק, ומתרשם מאוד מרבקה שהשקתה אותו ואת גמליו במים, ושמח לגלות שהיא נכדת אחיו של אברהם.
אחיה של רבקה, לבן הארמי, מזמין את אליעזר לבית אביהם בתואל, והעבד פורש לפניהם את הצעת הנישואין ומקבל את הסכמתם.
רבקה ונערותיה מגיעות איתו מחרן וכאשר הם מגיעים לסביבות בית אברהם רבקה רואה את יצחק שיצא "לשוח בשדה" ונופלת מעל הגמל.
לאחר שמתבררת לה זהותו של האיש היא מתכסה בצעיף.
יצחק נושא אותה לאישה ומתנחם בה על מות אימו.
כאשר מתברר שהיא עקרה הוא מתפלל לאלוהים שתיפקד בבנים.
גם כאשר הוא בגרר וחושש לחייו, שמא יהרגוהו כדי להתחתן עם אשתו, והוא מנסה להסתיר שרבקה היא אשתו, הדבר קשה עליו ומתגלה במהרה.
וגם כאשר רבקה עמדה מאחרי המזימה להעביר את הברכות ליעקב, יצחק מקבל את הדין, ולא פונה אליה בשום טרוניות.
בגיל 60 לאחר כשהתברר שרבקה עקרה, התפללו יצחק ורבקה לאלוהים שיפקוד אותם בבן, ואכן באותה שנה נולדו להם תאומים: יעקב ועשו.
לכל אחד מהבנים אופי שונה.
בעוד שרבקה מעדיפה את יעקב איש האוהלים התם, יצחק דווקא מעדיף את עשו הצייד איש השדה, כי ציד בפיו.
כאשר הוא מזקין ועיניו כהות הוא מבקש לברך את עשו, אך אשתו זוממת ומדרבנת את יעקב להיכנס במקומו וליטול את הברכות.
גם לאחר מעשה הרמיה לא שומעים טרוניות מיצחק הן כלפי רבקה והן כלפי בנו יעקב.
ולהפך הוא מאשרר את ברכתו ואומר "גם ברוך יהיה" ולפני שהוא שולחו לחרן, הוא מאשש שוב את הברכה: "וְאֵל שַׁדַּי יְבָרֵךְ אֹתְךָ, וְיַפְרְךָ וְיַרְבֶּךָ; וְהָיִיתָ, לִקְהַל עַמִּים.
יצחק הוא הילד המונותאיסט הראשון.
על פי המתואר במקרא הוא היה חקלאי, שעיבד קרקע וגידל צאן ובקר, מה שהצריך מים וחפירת בארות.
המקרא מתאר כי עשה חיל בעבודתו, וראה ברכה מעבר למידה בגידוליו ובמקניו, עד כי צבר נכסים מרובים כל כך, שהפלשתים מקנאים בו ומגרשים אותו מהם.
לאחר מכן אבימלך מלך גרר מלך פלשתים מתחרט, וכורת איתו את ברית יצחק ואבימלך, כי הוא רואה בהתעשרות הגדולה שלו סימן שה' איתו, ואיננו רוצה להיות איתו במצב של עימות.
את דמותו של יצחק מאפיינת תכונת הפסיביות.
אברהם עוקד אותו על גבי המזבח וקולו לא נשמע במחזה המבעית.
עבד אביו בוחר בעבורו את אשתו, בניגוד ליעקב שמתאהב ברחל ובוחר אותה.
הוא היחיד מבין האבות שלא עזב בחייו את ארץ ישראל.
הוא חופר את הבארות אשר חפר אביו, וקורא להן בשמות שקרא להן אביו.
אפילו את הברכות שרצה לתת, לא נתן בסופו של דבר למי שביקש לתיתן.
לבסוף הוא שולח את יעקב לחרן לא בשל רצונו אלא בשל הפצרותיה של רבקה.
על פי הקבלה מידתו של יצחק היא גבורה ודין.
מידה זו נרמזת בתורה כאשר לבן הארמי דולק אחרי יעקב, יעקב אומר לו: "לוּלֵי אֱלֹהֵי אָבִי אֱלֹהֵי אַבְרָהָם וּפַחַד יִצְחָק, הָיָה לִי, כִּי עַתָּה, רֵיקָם שִׁלַּחְתָּנִי" (שם ל"א מ"ב) ואחר כאשר כל אחד מהם נשבע בשם אלוהיו, יעקב נשבע בְּפַחַד אָבִיו יִצְחָק.
יצחק נולד על פי המסופר כשאברהם היה בן 100 ושרה בת 90, בשנת (2048) לבריאת העולם (על פי מדרש סדר עולם) וחי בתקופת האבות.
סיפור חייו מסופר בספר בראשית, בעיקר בפרקים כ'-כ"ח, ועל פיו נפטר יצחק בגיל 180. לתולדות יצחק יש שתי גרסאות:
סדר עולם רבא רבה, פרקים א' וב': יצחק אבינו נשא את רבקה בהיותה בת ארבע עשרה שנה.
המאורע המועד והמקום שנות יצחק לידתו "אלא מפני שחשב הקדוש ברוך הוא לערב שמחת המשכן בשמחת היום שנולד בו יצחק אבינו, לפי שבאחד בניסן נולד יצחק.
אמר הקדוש ברוך הוא, הריני מערב שמחתכם שמחה בשמחה.
(תנחומא, פקודי, א') גרסאות אחרות "בפסח נולד יצחק" (מסכת ראש השנה, י"א,א').
בספר היובלים פרק ט"ז "בחג ביכורי הקציר נולד יצחק", חל תמיד ב-15 בחודש השלישי בלוח השנה במגילות קומראן.
ויש אומרים ביום הכיפורים או פסח 26 שנה או 37 שנה לידת רבקה "שהרי כשבא אברהם מהר המוריה נתבשר שנולדה רבקה, ויצחק היה בן שלשים ושבע שנה" (רש"י כ"ה,כ') 37 שנה – אותה שנה מות שרה "עמדה לו לחודש מרחשוון זכותה של שרה אמנו, שנפטרה בירח זה.
חז"ל מציינים שדבורה ורבקה אימנו נפטרו באותו יום 159 שנהמיתת יצחק"וַיִּהְיוּ יְמֵי יִצְחָק מְאַת שָׁנָה וּשְׁמֹנִים שָׁנָה"...
יצחק נחשב באסלאם לנביא ולאחד משליחיו של אללה.
יחס זה ליצחק נובע מהתפיסה שבדומה לישמעאל, יצחק נושא את מורשת בשורת המונותאיזם של אברהם.
יצחק מוזכר בקוראן 15 פעמים, פעמים רבות יחד עם אברהם ועם יעקב.
הוא מתואר בפסוקים רבים כמתנה שניתנה לאברהם, ובסורת א-צאפאת כ"נביא מעושי הטוב" (نَبِيًّا مِنَ الصَّالِحِينَ).
סיפור מקור השם של יצחק בקוראן מופיע אף הוא בקוראן, בסורת הוד:
על פי המסורת האסלאמית, לא יצחק הוא שנעקד, אלא ישמעאל.
אף שבסיפור העקדה בקוראן אין מצוין מי מבניו של אברהם נעקד, נזכרת בשורת לידתו של יצחק לאחר סיפור העקדה.
המחקר האקדמי של המקרא ושל תקופת המקרא שולל בדרך כלל את ההיסטוריות של תקופת האבות בכלל משום שהסיפור המקראי גדוש בפרטים אנכרוניסטיים המשקפים את תקופת המלוכה המאוחרת, ולזמן זה מתארכים את כתיבת סיפורי האבות.
על פי ניתוחים נפוצים בחקר המקרא, הטקסטים העוסקים ביצחק, כמו גם יעקב, מקושרים למסורות מאזור ממלכת ישראל, להבדיל מהטקסטים העוסקים באברהם, המקושרים למסורות מאזור ממלכת יהודה.
על פי ניתוחים אלו, בעקבות חורבן ממלכת ישראל, או אף מאוחר יותר, אוחדו המסורות יחד ליצירת מסורת שלושת האבות.
חוקר המקרא יגאל בן נון מעריך שמסורת יצחק הייתה האחרונה שאוחדה מבין האבות.
על פי חוקרים אחרים יצחק היא דמות פיקטיבית שנוצרה רק בעת איחוד המסורות של אברהם ויעקב כדי לשמש חוליה מקשרת בעת חיבור יעקב כנכדו של אברהם, ואליה קושרו מסורות מוקדמות יותר.
מספר חוקרים טוענים שהמסורות העתיקות ייחסו ליצחק בולטות גדולה יותר, שכללה סיפורים שמיוחסים במקרא לאברהם, אך במהלך עריכת הטקסט דמותו של אברהם קיבלה מקום דומיננטי יותר ודמותו של יצחק נדחתה למקום משני.
על פי דעות אחרות, יצחק היה במקור דמות אלוהית שהפכה לדמות אנושית, או היה במקור אפונים של שבט.
משה דוד קאסוטו כותב שטענות אלו התיישנו והופרכו.
יִצְהָר היא התנחלות ויישוב קהילתי חרדי לאומי בשומרון, מדרום לשכם.
בתחומי היישוב שוכנים תשעה מאחזים, וכמות גדולה יחסית מנוער הגבעות בשומרון מתגוררת ביישוב וסביבו.
כל העבודות ביישוב נעשות בעבודה עברית בלבד.
לאורך השנים נרשמו אירועי אלימות רבים בין תושבי יצהר לפלסטינים באזור, כולל חדירות מחבלים ליישוב ורצח תושבים, והתנכלויות של בני היישוב לבני הכפרים בסביבתם.
כמו כן, נרשמו אירועי אלימות נגד כוחות הביטחון.
יצהר שוכנת על פסגת רכס ג'בל סלמאן, שגובהו 818 מטר, ומפסגתו נשקפת תצפית מחיפה שבצפון ועד אשקלון בדרום.
יש המשערים שהרכס הוא הר צלמון המוזכר במקרא.
שם היישוב, שפירושו שמן, ובפרט שמן זית, רומז לעצירת שמן, בדומה לשם הכפר הסמוך עסירה אל-קבלייה.
היישוב הוקם בכ"ב באב ה'תשמ"ג (1 באוגוסט 1983) כהיאחזות נח"ל שנקראה רוגן, שם שניתן לה כמעין "מחווה" צינית לרונלד רייגן שקרא יום קודם לכן להקפאת ההתנחלויות.
ההיאחזות אוזרחה בי"ח בתמוז ה'תשמ"ד (18 ביולי 1984) על ידי גרעין משפחות שהקים במקום יישוב קהילתי.
התושבים במקום משתייכים ברובם למגזר החרדי לאומי, ולחלקם קשר עם חסידויות חב"ד וברסלב.
כל עבודות הבנייה במקום, כמו גם עבודות העפר, החקלאות וסלילת הכבישים הפנימיים, נבנים ומתבצעים מתוך עיקרון אידאולוגי אך ורק בעבודה עברית.
תושבי המקום מעבדים מאות דונמים ממערב ומצפון ליישוב, ומגדלים בהם זיתים, גפנים ותבואה.
בעקבות פינויו של קבר יוסף בשכם עם תחילתה של האינתיפאדה השנייה, עברה ישיבת עוד יוסף חי ששכנה בו ליצהר.
בראשות הישיבה עומד הרב יצחק שפירא, ונשיא מוסדות הישיבה הוא הרב יצחק גינזבורג.
באלול תשע"ד הוקמה ביישוב ישיבת "רועה ישראל", בראשות רב היישוב, הרב דוד דודקביץ'.
בשנת 2009 קיבל היישוב פרס מאת מועצה אזורית שומרון על הגידול במספר התושבים.
היישוב התפרסם עקב אחוז תורמי הכליה האלטרואיסטים הגבוה שבו.
מדינת ישראל מובילה בעולם, בפער משמעותי, בתרומת כליה אלטרואיסטית.
כ־60 אחוז מתורמי הכליה מגיעים מהמגזר הדתי לאומי.
לדברי הרב אברהם ישעיהו הבר, יושב ראש עמותת מתנת חיים, ב-2016 כ-1.5% מתושבי היישוב תרמו כליה.
מרבית התרומות יועדו ליהודים בלבד.
בתחומי יצהר נמצאים תשעה מאחזים (אתר היישוב מגדיר אותם כ"שכונות נלוות"):
במהלך השנים, הותקף היישוב פעמים רבות על ידי מחבלים פלסטינים מכפרים סמוכים; ואף היו קורבנות בנפש.
לטענת תושבים מיצהר, מדי שנה בשנה פורצות שריפות כתוצאה מהצתות זדוניות בידי פלסטינים, אשר גורמות לנזק רב.
ב-4 באוגוסט 1998 נורו ונרצחו שניים מתושבי היישוב במהלך סיור ביטחוני – שלמה ליבמן והראל בן נון.
שני המחבלים, ניזאר רמדאן וחוילד רמדאן, מהכפר תל הסמוך נעצרו ונידונו למאסר עולם, אך שוחררו ב-2011 כחלק מההסכם לשחרור גלעד שליט.
לזכרם של שני הנרצחים הוקמה במקום הרצח שכונת שלהבת (שלמה ליבמן הראל בן-נון תנצב"ה) שבה מתגוררות כ-30 משפחות.
במוצאי שבת, 8 ביוני 2002, חדר מחבל ליצהר וירה לכל עבר, עד שנורה ונהרג.
במהלך חילופי האש עמו נפצעו ארבעה חיילים.
ב-13 בספטמבר 2008 חדר מחבל בן 17 מהכפר עסירה אל-קבלייה לשכונת שלהבת במערב היישוב, הצית בית גדול שבו התגוררה משפחה עם כמה ילדים (משפחת בן שלמה) ודקר ילד בן 9 מספר פעמים.
בבוקר השבת ירדו עשרות תושבים מיצהר והתעמתו עם תושבי הכפר.
בשבת, 20 בספטמבר 2008, חדר מחבל בשנית לשכונת שלהבת.
לאחר שזוהה בידי כוחות הביטחון הוא השליך לכיוונם בקבוק תבערה, ומייד נורה ונהרג.
מחבל זה היה אחיו של המחבל שחדר ליצהר שש שנים קודם לכן.
ב-25 ביוני 2021 מחבל פלסטיני חדר לשכונת "מצפה יצהר" ותכנן לבצע פיגוע דקירה.
רכז הביטחון של היישוב נטרל את המחבל.
ב-9 באוגוסט 2021 מחבלת ניסתה לבצע פיגוע דקירה בכניסה ליישוב ונוטרלה.
ב-5 במרץ 2024 מחבל ביצע פיגוע דקירה בצומת "יצהר הגדולה" (כ-4 ק"מ מהישוב) ונוטרל.
שמו של היישוב עולה לעיתים קרובות בהקשר של סכסוכים אלימים של תושביו עם פלסטינים תושבי האזור ועם צה"ל ומשטרת ישראל.
המעשים האלימים כונו בשם: "תג מחיר" או ערבות הדדית; כך בהודעות התושבים ושלוחיהם שנתקבלו באמצעי התקשורת.
בספטמבר 2008 לאחר הפיגוע בבית בשכונת שלהבת ירדו רבים מתושבי יצהר לכפר עסירה אל-קבלייה שממנו בא המחבל.
לפי הנטען הם השחיתו רכוש, תקפו תושבים ערבים ופצעו כמה מהם.
ראש ממשלת ישראל, אהוד אולמרט, גינה את האירוע.
באוגוסט 2011 הוציא אלוף פיקוד המרכז אבי מזרחי צווי הרחקה ל-12 תושבי יצהר ותלמידי הישיבה בה, לאחר שעלו חשדות בדבר מעורבותם באירועי תג מחיר.
על פי רישומי המשרד לתיאום עניינים הומניטריים של האו"ם, ב-2011 ביצעו תושבי יצהר 70 התקפות על פלסטינים, הנתון הגבוה ביותר באותה שנה מהתנחלות אחת.
באפריל 2014 הרסו כוחות הביטחון בית קבע לא חוקי ביישוב.
באותו יום נוקבו ביישוב צמיגי מכוניתו של מפקד חטיבת שומרון, אל"ם יואב ירום.
בתגובה פשטו כוחות הביטחון על היישוב, והרסו ארבעה קרוואנים בלתי חוקיים.
במקום התפתחו עימותים אלימים בין אנשי כוחות הביטחון ומתנגדי ההריסה.
באותו לילה פשטה קבוצה מתושבי יצהר על מוצב צבאי ארעי ביישוב וגרמה לו נזקים.
מעשה זה ספג גינויים רחבים, כולל מראשי מפלגות הימין, ואף ממזכירות יצהר.
בעקבות האירועים הוציא אלוף פיקוד המרכז, ניצן אלון, צו תפיסה לישיבת עוד יוסף חי שביישוב, הלימודים במבנה הישיבה הופסקו והועברו למבנה זמני במרחק כמה מאות מטרים.
במקום הוצבה פלוגה של משמר הגבול.
בשנת 2021 העביר משרד הביטחון כ-400,000 ש"ח בתמורה על השימוש במבנה ופיצויים על נזקים שנגרמו לו.
במרץ 2020 נזרקו בקבוקי תבערה על רכב של מג"ב ביישוב.
לפי החשד, האירוע התרחש עקב עימותים על רקע פעילות מג"ב נגד הקמת בית כנסת בשטח צבאי סגור.
בין תחילת 2020 לאוגוסט באותה שנה נרשמו למעלה מ-40 אירועי אלימות של נערי גבעות באזור יצהר, יותר ממחציתם נגד כוחות הביטחון.
תביעות דיבה מטעם תושבי יצהר
תושבי יצהר הגישו תביעת דיבה נגד השבועון "במחנה", שבה טענו כי בכתבה מ-28 בינואר 2005 היו "עיוותים, סילופים, שקרים, והכפשות מכלילות, שהיו ללא כל בסיס".
בכתבה התראיין מפקד פלוגה בחטיבת הצנחנים שפלוגתו הוצבה במקום.
הוא הוסיף כי לאחר פרסום ההשמצה בשבועון התנער צה"ל ממפקד הפלוגה, ואלוף פיקוד המרכז, יאיר נוה, נתן לכך פומבי במכתב תמיכה ועידוד לתושבי יצהר.
בפסק דין של בית משפט השלום נקבע כי לתביעה יש בסיס והצדדים הסכימו שהשבועון יפרסם התנצלות בפני תושבי יצהר.
במרץ 2010 פסק בית משפט השלום פיצוי של 50,000 ש"ח לארבעה חברי כיתת כוננות של יצהר, לאחר שקצין משטרה טען בשידור רדיו שהם "פורעי חוק רומסים ברגל גסה את החוק ומפריעים לעבודת המשטרה", מבלי שסייג שמדובר בחשדות בלבד ולאחר שהחקירה נגדם הסתיימה בלא כלום.
[[קובץ:Behemoth3.jpg|שמאל|ממוזער|250px|בהמות ולווייתן, תחריט מאת ויליאם בלייק.]]יצור מיתולוגי או מפלצת הוא דמות בדיונית ופנטזית שמקורה באגדות עם, במיתולוגיות, בסיפורי עם או ביצירות בנות זמננו.
ביצירות מיתולוגיות ואף באגדות מודרניות רבות מאופיינים לרוב היצורים הללו באופן ארכיטיפי, כלומר על פי היותן בעלות קו עלילתי (נרטיב) דומה.
כך, למשל, שומרים לעיתים קרובות היצורים על מקום או דבר מה שמור-היטב, כגון הכלב קרברוס השומר על הכניסה לשאול.
למושג "מפלצת" יש משמעויות שונות, חלקן חופפות חלקית:
לרוב, המפלצת היא חייתית ואכזרית.
כינוי לחפץ (לרוב מכונה או כלי רכב) גדול במיוחד.
כינוי גנאי לאדם מכוער או מרושע במיוחד.
במשחק התפקידים "מבוכים ודרקונים" ודומיו, מפלצות הן כל היצורים איתם מתמודדות ונלחמות הדמויות שמגלמים השחקנים.
בתנ"ך (דברי הימים ב, טו, טז) מסופר שמעכה, אימו של המלך אסא, בנתה מפלצת לעבודה זרה בשם אשרה, והכוונה איננה ברורה.
האמורא רב יוסף טוען בתלמוד (ע"ז מד, א) כי מדובר בפסל בעל איבר זכרות גדול שאתו הייתה מאוננת באופן פולחני.
אך אין לכך סימוכין, מלבד ההקשר האטימולוגי האפשרי, בין 'מפלצת' ל'פאלוס' הלועזי, המסמל את איבר המין הגברי.
בכל המשמעויות המושג מפלצת מורה על פחד או זעזוע-פלצות.
סוגים של יצורים מיתולוגיים קלאסיים
היצור המיתולוגי הקלאסי הוא יצור חייתי ואל-אנושי, שלעיתים מתואר כאוכל בני אדם.
בדרך כלל מדובר ביצור גדול ומפחיד, בעל זרועות ארוכות וגמישות, טפרים חדים ולוע גדול, נוטף ריר, ומלא בשיניים חדות.
המראה החיצוני של מפלצות מעורר בדרך כלל רתיעה, פחד וגועל.
יצורים מיתולוגיים מתוארים כחיים בדרך כלל במערות, בלבירינתים, בטירות עתיקות ונטושות או ביערות עבותים.
הם מעדיפים אזורים חשוכים ואפלים, וקובעים את מקום משכנם על פי רוב באזורים שאינם מיושבים.
מפלצות משמשות בספרות ובקולנוע בכמה תפקידים קלאסיים.
ברוב היצירות הכוללות דמויות מפלצתיות, משמשות המפלצות לפחות באחד מהתפקידים הקלאסיים האלה, המפורטים להלן.
עם זאת, יצירות מודרניות מסוימות משתמשות בכוונה בדמויות מפלצתיות בתפקידים שונים לחלוטין, ואפילו הפוכים לארכיטיפ הקלאסי של המפלצת.
דוגמאות לכך ניתן למצוא בסרטי הקולנוע שרק, מפלצות בע"מ ומפלצת של מלון.
ייתכן שיצירות אלה משקפות את גישת התקינות הפוליטית, המקובלת בעת האחרונה.
המפלצת חייה במערה או במבוך באזור כפרי, מיושב בדלילות.
בתדירות ידועה (בדרך כלל, פעם בחודש) יוצאת המפלצת לטרוף אנשים מאוכלוסיית הכפרים המקומית.
חלק מהמפלצות מסדיר הסכם-קורבן, בו תושבי הכפר משאירים מספר נערים ונערות קשורים במקום מסוים לטובת המפלצת, והיא בתמורה אוכלת רק אותם ועוזבת במנוחה את שאר תושבים.
לכפר מגיע גיבור נודד ושומע על המפלצת המאיימת על הכפר.
חמוש לרוב בחרב או בחץ וקשת יוצא הגיבור לצוד את המפלצת ולהרגה.
הגיבור – או שנכנס למערה כדי להילחם במפלצת, או שהוא מציב לה מארב כאשר היא יוצאת לאכול את הקורבן שהכינו לה.
בסיומו של קרב קשה קוטל הגיבור את המפלצת, בא על שכרו וזוכה לתהילה.
המפלצת כשומר על אוצר או בן/בת ערובה
קוסם רשע או מלך אכזר מצליח לשים את ידיו על אוצר גדול, חפץ קסום רב עוצמה או דמות אהובה (בדרך כלל נסיכה יפה).
הוא מחביא את שללו במבוך, מערה או טירה נטושה, ומציב מפלצת שתפקידה הוא לשמור על השלל מפני זרים.
גיבור נודד או אביר שהוטלה עליו המשימה מוצא את מקום המחבוא, הורג את המפלצת וזוכה בשלל.
יש גם מפלצות שמצילות אנשים, כדוגמה גודזילה – דינוזאור ענק ורדיואקטיבי שתחילה הורס את טוקיו, אך הופך בהמשך למושיע של כדור הארץ ומגן עליו מפולשים חיצוניים.
מפלצות נוספות המגנות על כדור הארץ הם אנגירוס, רודן ומות'רה.
יצורים מיתולוגיים מפורסמים מהמיתולוגיה, הספרות, המסורת המקומית והקולנוע.
יש פסבדו-מדע הנקרא קריפטוזואולוגיה החוקר את קיומם של יצורים מיתולוגיים:
אוגופוגו: שד האגם – מפלצת שחיה, על פי השמועה, באגם אוקנגן אשר בקולומביה הבריטית, קנדה.
אורתוס: כלב בעל שני ראשים ואחיו של קרברוס, במיתולוגיה היוונית.
אורק: יצור מכוער ומרושע, דמוי אדם.
אדם זאב: אדם שעל פי תרבויות מסוימות משתנה בכל ליל ירח מלא לזאב.
איש העש: חייזר שנצפה באמריקה.
אל-מתים: שלדים, זומבים, מומיות, ערפדים, רוחות רפאים.
אלף: סוג של פיה חסרת כנפיים ובעלת אוזניים מחודדות שנמצאת כמעט בכל תרבויות העולם.
אלף אפל: יצור מרושע שאמור להיות הניגוד של דודנו האלף.
אנגירוס: מפלצת יפנית הדומה לאנקילוזאורוס.
בהמות: יצור מיתי המוזכר בתנ"ך.
ביגפוט: סוג של פרימאט או הומינין שנצפה בכול רחבי העולם.
בלרוג: מפלצות אפופות אש ואפלה, לעיתים מכונפות, אשר הופיעו לראשונה בכתבי טולקין ומאז נפוצו בספרות הפנטזיה וכן במספר משחקי וידאו.
בתולת ים: אישה שחצי גופה התחתון הוא דג.
בסיליסק: מלך הנחשים שמבטו הורג.
גודזילה: מפלצת יפנית הנראית כמו לטאת-ענק, או כמו דרקון או דינוזאור.
גורגונה: במיתולוגיה היוונית מוזכרות שלוש גורגונות שאחת מהן מסוכנת, מדוזה, וראשה נכרת בידי הגיבור פרסאוס.
גריפון: יצור שחלקו הקדמי דמוי עיט, וחלקו האחורי דמוי אריה.
דרקון: לטאה ענקית נושפת אש, בדרך כלל גם בעלת יכולת תעופה.
הידרה: יצור מן המיתולוגיה היוונית.
בכל פעם שכורתים לו ראש צומחים שני ראשים במקומו.
היפוגריף: יצור שחלקו הקדמי דמוי עיט, וחלקו האחורי דמוי סוס.
המפלצת מלוך נס: נחש ים (מפלצת דמוית דינוזאור) שעל פי השמועה חי באגם לוך נס שבסקוטלנד.