tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1943 חילות האוויר של צבא ארצות הברית נחתו בשדה התעופה וסייעו לבריטים במאבק מול הגרמנים.
השליטה על שדה התעופה הועברה לידי מצרים לאחר שהבריטים פינו את תעלת סואץ בשנת 1956.
שדה התעופה הועבר לרשות חיל האוויר המצרי והוא הפך אותו לאחד מבסיסיו העיקריים.
במהלך מלחמת סיני, טייסת 20 של חיל האוויר המצרי שמנתה 12 מטוסי מיג-15 הוצבה בבסיס.
במלחמת ששת הימים, כחלק ממבצע מוקד, בסיס כברית הופצץ על ידי מטוסי חיל האוויר הישראלי מדגם דאסו מיסטר IV.
בתקיפה ניזוקו מטוסי מיג-17 רבים שהיו חשופים לצד מסלול ההמראה.
בשנת 1973, במלחמת יום הכיפורים, כוחות חיל רגלים של צה"ל השתלטו על הבסיס וכן על הבסיסים כספרית ושלופה, אולם לא נעשה בהם שימוש צבאי.
כיום בסיס כברית נמצא בשליטת חיל האוויר המצרי.
שדה התעופה מאוכלס בעיקר על ידי מסוקי SA-342 - איירוספסיאל גאזל ("צבי").
מסלולי ההמראה וההנאגרים שיועדו למטוסים, משמשים את המסוקים.
כבש קמרון הוא גזע מבוית של כבש הבית שמוצאו ממערב אפריקה, שהובא לאירופה.
כבש הקמרון מאופיין בדו-צורתיות זוויגית, כאשר הזכר עם רעמה גדולה וקרניים, והנקבה חסרת רעמה וקרניים.
לכבש הקמרון יש פרווה עבה אשר נושרת מדי שנה בזמן האביב, וצבעה חום, כשהראש, הבטן והרגליים הם שחורות.
לקמרון נולדים לרוב שני טלאים בשנה.
כבר עכשיו הוא פזמון שכתב, הלחין וביצע ירמי קפלן.
בשנת 1996 הקליט קפלן את השיר כשיר הנושא של הסדרה "הפוך", וזכה להצלחה גדולה.
הוא נכלל בתור בונוס באלבום "בוקר טוב" במהדורה מאוחרת יותר.
"כבר עכשיו" נחשב לאחד מהלהיטים הגדולים של קפלן.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשנ"ז (1997) דורג השיר במקום השישי.
כבשים וזאבים הוא סרט הנפשה ממוחשבת רוסי משנת 2016, בבימויו של אנדריי גלט ומקסים וולקוב.
הסרט עלה לאקרנים בישראל בדיבוב עברי ב-20 ביולי 2017.
הסרט היה מועמד למספר פרסים, ובשנת 2019 הופץ סרט ההמשך שלו, "Sheep and Wolves: Pig Deal".
את שלוות חייהם של עדר כבשים חסר דאגות, המתגורר באזור הציורי עלי תבל, מפרה להקת זאבים גדולה שהגיעה לאזור, במטרה לבחור מנהיג חדש.
על הכתר מתמודד זאב אימפולסיבי מול המצחיקן של החבורה, זאב חביב בשם גריי, שרוצה להפוך את חיי הזאבים לרגועים יותר.
הוא נעזר בכישוף אקראי להגדיל את סיכוייו, וכשזה משתבש, הוא הופך לאייל.
כעת הוא חייב לצאת לדרך חדשה שתשיב את זהותו האמיתית ואת אהבתו הגדולה.
למרבה ההפתעה הוא מקבל עזרה דווקא מהכבשים, שעד לפני רגע היווה איום ממשי על קיומם.
+זאביםשם הדמותמדוברת בגרסה הרוסיתמדובבים בגרסה האנגליתגרייאלכסנדר פטרובטום פלטוןביאנקהאליזבטה בויארסקאיהרובי רוזמגרהסרגיי בזרוקובג'ים קאמינגסדוחהאנדריי ברקהודרובאורלו עשיררזהיורי טרסובתומאס איאן ניקולסהובבלריורי מנשגיןלקס לנגסרעביקסניה בולשקובהאן האת'וויילאהיקטרינה אפריקנטובהאמילי באואר
+כבשיםשם הדמותמדוברת בגרסה הרוסיתמדובבים בגרסה האנגליתליירהקטיה לובהצ'יינה אן מקלייןזיקויורי גלצברוס מרקנדמוזדיומדה וינוגרדובפיטר לינץבלגורניקיטה פרוזורובסקיטיילר חבורהשיאיקטרינה Semenovaאליסון ליי רוזנפלדצ'אביאירינה וילנקינהשרה נטוחניאיקאדוארד דווינסקיקהמארק תומפסוןלואידמיטרי פילימונובג'יי בלאן
"כבר אחרי חצות – אוסף שירי אהבה" הוא אלבום האוסף השביעי של הזמרת הישראלית אילנית.
את האלבום הוציאה בשנת 1994 לאור חברת התקליטים הד ארצי על גבי תקליטור בקטלוג 15684. הוא קרוי על שם השיר "כבר אחרי חצות", שיצא לאור עוד כשהייתה חלק מהצמד המוזיקלי אילן ואילנית.
"כבשים" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית קורין אלאל.
את השיר הוציאה בפברואר 1987 לאור חברת התקליטים CBS ישראל כסינגל הראשון מתוך אלבום האולפן השני של אלאל, "פירות אסורים".
"כבשים" נכתב והולחן על ידי רוני ערן ואלאל, שסייעה לדורון פיקר בהפקתו המוזיקלית.
השיר עוסק בתחושות הבדידות והציפייה של הדוברת לחזרתו של אהובה.
היא מתארת כיצד הוא שוכב לצידה כתינוק, ישן ונוסע למרחקים.
בעוד היא ממתינה לשובו עם עלות השחר, תוהה אם יזכור את הזמן שבילו יחדיו.
כשהיא הולכת לישון מייחלת המבצעת לניסים בעוד היא סופרת כבשים כדי להירדם.
הדוברת ממשיכה לתאר את הסביבה החיצונית באמצעות חתולים הנלחמים זה בזה.
אחר-כך מציינת שכל אהבה מגיעה לקיצה, כפי שאומרים השבים מן הים.
כשיורד הליל פעם נוספת תוהה אם בן-זוגה נבהל בחלומו, חש חולי או מחפש לחבק גוף מוכר וקרוב.
לבסוף נרדמת הכבשה המאתיים, מה שמעיד על הרגעה וסיום תהליך הספירה, וכך מסתיים השיר בתחושת שלווה ושקט.
העטיפה מעוצבת באופן מינימליסטי בשחור-לבן.
בחלקה העליון מופיעים שמות השיר והאמן בעברית ובאנגלית: "כבשים" ו-"Sheep" לצד "קורין אלאל" ו-"Corinne Allal".
בנוסף, מצוין שהלחן הוא של קורין אלאל ואת המילים כתבה רוני ערן.
במרכז התמונה מופיעה הכיתוב "DJ 1" באותיות גדולות ובולטות.
ב-7 במרץ 1987 הוצג "כבשים" כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של גלי צה"ל.
בשבוע שלאחר מכן דורג במקום ה-14. ב-11 באפריל עלה למקום החמישי – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע.
לבסוף, ב-23 במאי יצא מהדירוג השבועי לאחר שבעה שבועות צעידה רצופה.
במצעד השבועי של רשת ג' הגיע השיר למקום ה-26.
כבר לא ירושלמי הוא סרט טלוויזיה תעודי ישראלי שביים עופר נעים ויצא לאקרנים בשנת 2009.
כשלושים ושמונה שנים לאחר צאת הסרט "אני ירושלמי", יוצא יהורם גאון יוצר הסרט והדמות המזוהה יותר מכל עם ירושלים למסע מחודש בעקבות העיר שהותיר מאחוריו, עיר רוויית סמלים, אך גם מצולקת במידה רבה.
הסרט מעלה שאלות נוקבות: מה עלה בגורלה של "ירושלים של זהב"?
האם שירי הגעגועים של העבר עודם רלוונטיים למציאות העכשווית?
האם קיימת אפשרות לפתרון או לתקווה בסכסוך שירושלים מצויה בלבו?
מי משלוש הדתות זכאי לשלוט בעיר?
והאם יש בכלל צורך בעיר בירה כדוגמת ירושלים?
בנוסף נבחנת האפשרות כי המתרחש בעיר נובע מתסמונת ירושלים תופעה הגורמת לאובדן חוש המציאות ולערעור היציבות הנפשית ונשאלת השאלה האם גם מנהיגי ישראל והעיר עצמה לוקים בה.
מענה לחלק מן השאלות הללו מבקש הסרט להציע באמצעות מפגש עם דמויות שונות מתחומי עשייה מגוונים בירושלים, ובאמצעות השירים שנכתבו ושרו לה מתוך ערגה.
הסרט מציג את נופיה של ירושלים ומשלב את דבריהם של תושבים מוכרים יותר ופחות, לצד עמדותיהם של מומחים הבוחנים את השינויים שחלו בעיר בעשורים האחרונים.
הטענה המרכזית העולה ממנו היא שירושלים היא עיר כמעט בלתי-אפשרית למחיה יציבה, עד שקשה להיות בה תושב קבע למעט ערבים או יהודים חרדים, עבור חילונים, כך נטען, עצם זהותם ואופי עיסוקיהם מובילים כמעט בהכרח להעתקת מרכז חייהם אל מחוץ לעיר.
בין הדוברים הבולטים בסרט נמנים הסאטיריקן אפרים סידון, ד"ר משה עמירב, הארכאולוג מאיר בן דב, השחקנית עליזה רוזן, המשוררת רבקה מרים, איש שוק מחנה יהודה ירון צדקיהו, המספיד את דעיכתה של בית"ר ירושלים כמיתוס הולך ונעלם הפרסומאי החרדי דודי זילברשלג, והעיתונאי הפלסטיני נאסר אל-דין נשאשיבי.
כבשת הרש הוא רומן היסטורי משנת 1957 מאת הסופר משה שמיר השם בפי אוריה החיתי את תיאור מהלך חייו, המועלה על ידו על הכתב טרם נשלח אל מותו בפקודת דוד המלך בימי המצור של צבא יואב בן צרויה, שר צבא ממלכת ישראל המאוחדת על רבת בני עמון.
הרומן מהווה פרשנות והרחבתו של סיפור ניאופו של דוד עם בת שבע, אשת רעו, אוריה, בגינו המשיל בפניו נתן הנביא את משל כבשת הרש, דוד התוודה על חטאו ונענש.
משה שמיר, כבשת הרש, הוצאת דבר תל אביב, 282 עמודים, 1956.
משה שמיר, כבשת הרש, הוצאת ספריית פועלים לכל, הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, מרחביה, 282 עמודים, 1956, 1957, 1959.
כִּבְשַׂת הָרָשׁ הוא משל תנ"כי מ אותו מציג נתן הנביא לדוד המלך על מנת להוכיח אותו על מעשיו.
המשל מספר על איש עשיר בעל צאן ובקר, שבא אליו אורח.
העשיר החמדן לוקח את הכבשה היחידה של שכנו העני בשביל לשחוטה כמאכל עבור האורח.
בתגובה אומר דוד כי העשיר הוא בן מוות וכי עליו לפצות את הרש, ונתן הנביא משיב כי מדובר במשל לפשעו של דוד עם בת שבע, כאשר דוד משול לאותו עשיר.
בעברית הושאל מהמשל המונח 'כבשת הרש' המתאר מצב שבו לוקחים לאדם עני את הדבר היחיד שנשאר לו.
הביטוי "גזילת כבשת הרש" משמש גם לתיאור מצבים חברתיים של אי-שוויון ופגיעה בשכבות החלשות.
דוד חומד את בת שבע, אשת אוריה החיתי.
כשזה נמצא במלחמה, דוד שולח שליחים שמביאים את בת שבע אל ביתו, שם הוא שוכב עימה והיא נכנסת להיריון.
לאחר מכן פוקד דוד על יואב בן צרויה לשלוח את אוריה החיתי להילחם בבני עמון ולוודא שייהרג בקרב, דבר שאכן קורה.
לאחר תקופת האבל על אוריה, לוקח דוד את בת שבע לאישה והיא יולדת לו בן.
אלוהים אינו רואה את המעשה בעין יפה, ושולח את נתן הנביא להוכיח את דוד.
דוד אומר לנתן שהאיש העשיר הוא בן מוות וצריך לשלם לעני פי ארבעה משווי הכבשה.
פסיקתו של דוד תואמת את דין הקנס המקראי המופיע בפרשת משפטים – "כי יגנב איש שור או שה וטבחו או מכרו, חמִשה בקר ישלם תחת השור וארבע צאן תחת השה", למעט קביעתו שהאיש "בן מוות".
נתן משיב לדוד תחילה בשתי מילים: "אַתָּה הָאִישׁ", ומוכיח אותו על מעשיו: (שם, פסוקים ז'-י"ב).
דוד מיד מודה בפני נתן על חטאו: "חָטָאתִי לַיהוָה" (שם, פסוק י"ג), ומתחיל לצום.
אחרי שהילד נפטר ששה ימים אחרי הולדתו בת שבע יולדת לו את שלמה.
פרשנים שונים עסקו בשאלת חטאו של דוד.
רבים תומכים בדברי רבי שמואל בר נחמני "כל האומר דוד חטא אינו אלא טועה", המסתמכים על כך שאוריה נתן גט לבת שבע טרם יציאתו לקרב, כמקובל באותם זמנים.
חז"ל לעומת זאת טוענים כי גם אם לא עבר על איסור אשת איש מבחינה פורמלית, הרי שמבחינה מוסרית הוא חטא: הוא בא על אישה שבעלה בטח בה שתישאר נאמנה לו, אף אם לפי שעה הייתה גרושה ממנו רשמית.
הפרשנים הקדומים שמו לב כי המשל אינו דומה כלל לנמשל: המשל מדבר על גנבה (מצוות "לא תגנוב"), ובהתאם לכך גם פסק הדין של דוד, בעוד שדוד ביצע שני פשעים חמורים בהרבה – רצח ("לא תרצח") וניאוף ("לא תנאף").
לאור זאת נוצרו פרשנויות רבות לפתרון חוסר ההתאמה.
אחד הפירושים המנסה ליישב סתירה זו, רואה בכבשה לא כמשל לבת שבע, אלא כמשל לאוריה עצמו.
על פי הסבר זה, ההלך הוא בת שבע.
כך, העשיר במשל רצה לסייע להלך כשם שדוד רצה לסייע לבת שבע, ובתוך כך לקח את כבשת הרש, הלא הוא אוריה.
כמו ההלך, גם עבור בת שבע, לקיחת אוריה מצילה אותה מגילוי הניאוף.
לתמיכה בפירוש זה, הלשון "האיש הבא אליו" דומה לתיאור דברי בת שבע "ותבוא אליו".
הכבשה, כמו אוריה, אכלה שתתה ושכבה, כמו הפעולות שביצע אוריה.
רש"י, הבולט שבפרשני המקרא בימי הביניים מפרש את המשל כמקביל בכל פרטיו לנמשל, בעקבות מאמרי הגמרא.
כך, שינוי הכינויים של האורח נדרש כהתבססות יצר הרע בלב האדם – "דימה את יצר הרע תחילה להלך שעובר לדרכו, ואחר כך לאורח שנעשה אכסנאי ואחר כך לאיש שהוא בעל הבית".
גם העונש שמטיל דוד על עצמו מתקיים כמעט במלואו – דוד קרא "ואת הכבשה ישלם ארבעתיים" וחז"ל דרשו שאלו ארבעת בני דוד שמתים עד לסוף מרד אבשלום.
ביניהם, הבן שנולד לדוד ובת שבע, אמנון, כלאב ואבשלום.
בתרגום השבעים נכתב כי דוד ייענש 'שבעתיים', כלומר פי שבעה.
על פי חז"ל, ארבעה מבניו של דוד מתו בגורן ארוונה.
כנראה אחד מהם כלאב, ועוד שלושה בנים שנמנו לעיל.
לעומתו, פירוש "מצודת דוד" מאת המצודות מסביר את המשל על דרך הפשט; לפי הפירוש, ריבוי הפרטים בא רק לטשטש את הדמיון למעשה דוד ולא לחדד אותו.
הספר כבשת הרש מאת משה שמיר – רומן היסטורי משנת 1957 המתאר את מהלך חייו של אוריה החיתי, ומהווה פרשנות והרחבה של סיפור דוד ובת שבע, אשת רעו, אוריה, בגינו המשיל בפניו נתן הנביא את משל כבשת הרש.
השיר כבשת הרש מאת המשוררת רחל.
השיר כבשת הרש – אוכלת פת לבו, שותה מאור עיניו מאת רפאל ספורטה.
כבשת הרש, מסה מאת יעקב שטיינברג.
משל כבשת הרש מוזכר בשירו של נתן יונתן, שיר ארץ, שהולחן על ידי סשה ארגוב.
חטא דוד וכבשת הרש מוזכרים בשירו של נתן יונתן, נאסף תשרי, שהולחן על ידי צביקה פיק.
השיר כבשת הרש מאת בועז צבאן, באתר דעת.
משל כבשת הרש וחילופי הדברים בין נתן הנביא לדוד המלך מוצגים בעונה 1 של תוכנית המערכונים היהודים באים.
כגן או כאקאן (בכתב טורקי עתיק: 𐰴𐰍𐰣 ובתעתיק qaɣan.
במונגולית: Хаган או ) היה תוארו של השליט העליון בעיקר אצל עמים טורקו-מונגוליים של הערבה האירואסייתית.
מדינה בה שלט כגן נקראת כגאנות.
כגן נקרא גם "חאן גדול", כפי ששליטי האימפריה המונגולית הוכתרו, מה שסימן את עליונותם על חאנים אחרים.
בהתאם לכך משמעות המונח היא גם "חאן של החאנים".
התואר מוזכר לראשונה לקראת סוף המאה ה-3 ושימש עבור שליטים בין המאה ה-4 למאה ה-6 בצפון סין.
האווארים שפלשו בהדרגה מהאזור הטורקו-מונגולי אל תוך מזרח אירופה, אימצו את התואר.
במזרח אירופה, האוורים התיישבו במישור הפאנוני והקימו שם את הכגאנות האוורית, אוואריה.
במהלך נדודיהם וכיבושיהם וסביר להניח שגם בעת התיישבותם במישור הפאנוני, התפשט השימוש בתואר זה יותר ויותר.
הממצא הארכאולוגי מאתרים אוואריים ומאתרים כוזריים דומה.
במקורות אסלאמיים שמהימנותם נתונה בספק על ידי חלק מהחוקרים, תוארו כמה מנהגים וסדרי שלטון של שליטי הכוזרים.
השליט העליון של הכוזרים נשא בתואר "כאכאן" והמשנה שלו נשא בתואר כאכאן בק; בהתאם לכך, נפוצים המונחים הכגאנות הכוזרית או כזאריה.
המלכים הוסאליים נקראו "אלטברים" והיו משלמים מס וחייבים חובת נאמנות לכגן.
כשעמדו לבחור בכגן, קשרו חבל על צווארו והידקו אותו ואז שאלו אותו כמה זמן הוא רוצה למלוך עליהם; המועמד החנוק פלט קולות לא ברורים והסובבים אותו החליטו מה הייתה התשובה ואם המלך האריך ימים מעבר למועד שפירשו, הוציאו אותו להורג ביום בו הסתיים פרק זמן זה.
לכגן הייתה הסמכות לקבוע חיים ומוות, ואם ציווה על אחד מקציניו ללכת להרוג את עצמו, היה הלה מציית מיד.
הכגן התרחק מהבריות ויצא לציבור הרחב פעם ב-4 חודשים; את פני הכגן ראו הכגן בק ושני הבאים אחריו בדרגה, הכגן קנדר וה-Jawshyghr כגן.
הכגן בק ראה כל יום את הכגן וישב על כס מלכותי לימינו.
לדברי הנוסע אחמד אבן פדלאן היו לכגן 25 נשים, כל אחת מהן בת של אלטבר, ואם האבות לא הסכימו למסור אותן - הכגן לקח אותן בכוח.
בנוסף לנשים היו לכגן גם 60 פילגשים, כשכל אחת מהן מצטיינת בתכונות יופי מיוחדות.
בשלב מסוים, סמוך לתקופות שלטוניהם של האוורים והכוזרים, כמו גם של קרוביהם הטורקיים הקומנים, הקיפצ'אקים והמדיארים, אימצו גם הסלאבים המזרחיים ("רוּתֶנִים") את המונח כגן כתואר אצולה (Русский каганат, Russkiy kaganat).
ברור שהיו יחסי גומלין בין כל הקבוצות הללו ולמעשה ישנה הסכמה רחבה שחלק מן האוורים, חלק מן הכוזרים, חלק מן הקומאנים, חלק מן הקיפצ'אקים וגם חלק מן הסלאבים ניטמעו במגיארים, אשר בעצמם היגרו לאזור המישור הפאנוני וכל אלה מהם שהתיישבו שם התאחדו לבסוף לעם אחד, הוא העם ההונגרי.
בקרב יהודים רוסים (אשכנזים) ישנם שמות המשפחה "כגן", "כגנוביץ'" ודומיהם.
לפי סברה אחת, שמות משפחה אלה אצל יהודים שאינם כוהנים, מעידים כביכול על מוצא כוזרי ומשמעותם "מלך" או "בן מלך", בהתאמה.
עם זאת, העובדה שגם בקרב עמים סמוכים לכזאריה כולל בקרב סלאביים גם כן רווח שימוש במונח זה כתואר אצולה (לדוגמה, Русский каганат, Russkiy kaganat) מפריכה, גם אם חלקית בלבד, סברה זו.
בקרב כהנים, השם "כגן" הוא בדומה לשם "כוגן", שיבוש מן השפה הרוסית לשם "כהן", שכן בשפות סלאביות שונות, בדרך כלל צליל האות ה' מוחלף בצליל האות ג (בדומה לדוכסות האליץ' הידועה בשפות אחרות כגליציה).
כבתה אין זקוק לה היא הלכה מהלכות הדלקת נרות חנוכה לפיה אם לאחר שהודלקו נרות החנוכה כבו הנרות, אין צורך לחזור ולהדליקם.
ישנה רשימה של שמנים ופתילות שאינם כשרים להדלקת נרות שבת משום שאינם דולקים היטב.
ב מובאת מחלוקת אמוראים לגבי הדלקת נרות חנוכה בשמנים ובפתילות אלה: לדעת רב הונא פתילות ושמנים אלה פסולים להדלקת נרות חנוכה, לדעת רב חסדא ניתן להדליק נרות חנוכה בפתילות ושמנים אלה, אך רק בחול ולא בערב שבת, ואילו לדעת רבי זירא מותרת ההדלקה בפתילות ושמנים אלה גם בערב שבת.
רבא מבאר שטעמו של רב הונא שאוסר את ההדלקה בפתילות ושמנים אלה הוא משום ש"כבתה זקוק לה".
ומבאר רש"י שכיון שחייב לחזור ולהדליקה, וחששו חכמים שיפשע ולא ידליק, לכן חייבו חכמים להדליק בשמנים ובפתילות כאלה שדולקים היטב ואינם כבים אלא לעיתים רחוקות.
פירושי הראשונים לדברי רב הונא
כאמור, לדעת רב הונא אין להדליק נרות חנוכה בפתילות ושמנים הפסולים להדלקת נרות שבת.
הטעם שנתן רבא לדבריו הוא כפול: כבתה זקוק לה, ומותר להשתמש לאורה.
התוספות הקשו, שלכאורה די היה בטעם שכבתה זקוק לה כדי לאסור את ההדלקה בשמנים ובפתילות אלה, הן בחול והן בשבת.
הרמב"ן, לעומת זאת הבהיר שדין "כבתה זקוק לה" הוא דין עצמאי, מלבד חיוב ההדלקה, ומחמת האיסור להדליק אש בשבת, אין חיוב זה נוהג בשבת, ולכן בשבת הטעם היחיד שיש להדליק אש בפתילות ושמנים שמדליקים בהם בשבת הוא משום שמותר להשתמש לאורה.
הפסיקה המקובלת היא כדעת רבי זירא, ובכלל זה לעניין שאם כבתה אין זקוק לה.
הרי"ף הביא בפסקיו רק את דברי רבי זירא, ומכאן שפסק כשיטתו.
תוספות ביארו שיש לפסוק שכבתה אין זקוק לה, כיוון שרב הונא החלוק על כך הוא יחיד כנגד רבים.
כך פסק גם הרמב"ם שאם כבתה אינו זקוק להדליקה פעם נוספת, ושלכן ניתן להדליק נרות חנוכה גם בפתילות ובשמנים הפסולים להדלקת נרות שבת.
בשו"ת תרומת הדשן נשאל: תשובתו היא שגם בערב שבת, אף על פי שההדלקה הייתה מבעוד יום, ועדיין לא קיבל שבת, אין זקוק לה.
הט"ז חלוק על כך, ולדעתו במקרה שכבו הנרות לפני שקיבל עליו את השבת יש להדליקם בלי ברכה.
דברי אגדה שנקשרו בדין זה
בספר בני יששכר כתב פרושים אגדיים לדין זה.
לפי פירושיו התורה נמשלה לנר, ולימוד התורה צריך להיעשות באופן ש"כבתה אין זקוק לה", כלומר שחובת הלומד היא ההשתדלות בלימוד ויקבל על כך שכר גם אם לא יכוון אל האמת.
לפי פירוש אחר, הלומד שלמד בעולם הזה, נשמתו תמשיך להתרומם מכוח לימודו גם לאחר שתכבה במותו.
כבשת יעקב היא זן נדיר של כבשים קטנות יחסית, בעלות ריבוי קרניים וצמר מנוקד לרוב בלבן ושחור.
לכבשות יעקב עשויות להיות 2–6 קרניים, אך לרובן יש ארבע.
כבשות יעקב מגודלות לרוב לצורך שימוש בצמרן, בשרן ועורן.
כמו כן הן משמשות כחיות מחמד ונוי, ואף נעשה בהן שימוש למטרות שמירה והגנה על חוות מפני גנבות והשחתות.
התנהגותן מזכירה יותר התנהגות עיזים משל כבשים - הן נוטות לפחות עדריות, ואין להן על פי רוב משכוכית.
מייחסים לכבשות יעקב את היותן זן שמקורו בעולם הישן (ולא באמריקה), ושנעשה בהן מעט התערבות גנטית אנושית יחסית לחיות משק אחרות, זאת על אף שמקורן הוודאי אינו ברור.
כבשים מנוקדות בעלות ריבוי קרניים תועדו באמצע המאה ה-17 באנגליה, והיו נפוצות כמאה שנה לאחר מכן.
שלא כמינים אחרים של כבשים, כבשי יעקב בצפון אמריקה לא עברו תהליכים נרחבים של הכלאות והרבעה סלקטיבית.
לפיכך כבשי יעקב ממוצא אנגלי נוטות להיות גדולות וכבדות מהאמריקאיות כתוצאה מברירה מלאכותית והשבחה.
זן כבשים זה הוא מהיונקים היחידים החשופים גנטית למחלת הטיי-זקס, מחלה עצבית תורשתית קשה הפוגעת בעיקר בילדים ששני הוריהם ממוצא אשכנזי, ולפיכך משמשת למחקרים על המחלה.
חוקרים מעריכים, כי כבשי יעקב הן זן שמקורו באזור ארץ ישראל ואשר נדד עם בני אדם לאורך חופי צפון אפריקה ומשם לסיציליה, ספרד, אנגליה ומשם בתחילת המאה ה-20 לצפון אמריקה.
בתחילת שנת 2017 הועבר לישראל עדר בן 119 פרטים של כבשי יעקב, המגודלים על יד גיל וג'נה לוינסקי, זוג עולים יהודים מקנדה.
בני הזוג לוינסקי ביקשו לעלות עם עדר הכבשים שלהם במטרה להקים פארק מורשת חינוכי שיספר את סיפורן של הכבשים, וכן על מנת לייצר מצמרן טליתות, ושופרות מקרניהן.
כמו כן מקווים בני הזוג כי חוקרים ישראלים יוכלו לעשות בהן שימוש לחקר מחלת הטיי-זקס.
לצורך הבאתן ארצה הוטסו הכבשים ב-11 טיסות, במבצע לוגיסטי מורכב.
את מקום משבו של העדר קבעו בני הזוג במושב רמות נפתלי.
כגוונא הוא קטע הלקוח מספר הזוהר.
הוא נאמר, בעיקר בקהילות חסידים מסוימות, לפני תפילת ערבית של שבת, קודם אמירת "ברכו".
כמו רובו של ספר הזוהר, גם קטע זה הוא בארמית.
צירוף הנוסח לסידור התפילה נקבע כנראה בקלויז החסידים שבעיר ברודי, שכן הוא מופיע לראשונה בסידור ר' אשר מבראד, לבוב ה'תקמ"ח, ובספר ההלכתי "מטה אפרים" לרב אפרים זלמן מרגליות מבראד.
נוסח זה התפשט בדור השני של החסידות, בפרט אצל תלמידי המגיד ממזריטש תלמיד הבעל שם טוב.
התפילה מופיעה גם בסידור אדמו"ר הזקן משנת ה'תקע"ו, בעריכת הרב שניאור זלמן מלאדי.
הכנסת הנוסח לסידור נבעה מדברי מקובלים שספריהם היו נפוצים במזרח אירופה כגון עמנואל חי ריקי ואחרים שציינו את דברי הזוהר המלמדים על השינויים בעולמות העליונים עם כניסת השבת, כגון המעבר מן החול אל הקודש, השלווה הבאה לעולם עם כניסת השבת, התמעטות כוחות הדין והכוחות החומריים ואת מקומם תופסת השכינה.
לדברי המקובלים זמן זה הוא בעת אמירת 'מזמור שיר ליום השבת', לפני הקדיש ו"ברכו".
הרב יצחק אייזיק ספרין מקמארנא כתב:
חלקים מהקטע הולחנו על ידי חזנים רבים.
הלחן המפורסם ביותר הוא לחנו של פייר פינצ'יק.
הוא זכה להקלטות וביצועים רבים.(כשהבולט בהם הוא של החזן יעקב למר באלבומו איהי שבת)
לחנו של המלחין הבאבובאי, יוסף מנדלבוים
אין הקלטות של רוזנבלט מיצירה זו, אך היא השתמרה בתווים.
לחנו של הרב נחמיה רענן שבוצע על ידי תלמידי ישיבת "שדמות נריה" בשנת תשפ"ב
גם במוזיקה החסידית העממית ישנם מספר לחנים לתפילה:
הבולט בהם הוא "רזא דשבת" של בנימין הרשקוביץ, שהושר על ידי מיכאל שטרייכר, וזכה לאחר מכן לביצועים רבים.
לחנו של יוסי גרין על "ואנפהא נהירין".
הושר על ידי מרדכי בן-דוד באלבומו "צעקה".
גרסת כיסוי ללחן בוצעה על ידי אברימי רוט ב"נוסח גרין" וכן על ידי זאנוויל ויינברגר ומקהלת מלכות.
כגאנות ז'ואו-ז'אן או ז'ואן-ז'ואן או ז'ואו -ז'אנג'י (בסינית:柔然; בכתב פיניין:Róurán) הייתה קונפדרציית שבטים שהוקמה על ידי שבטים שמוצאם "פרוטו-מונגולי" דונגהו.
השליטים שלהם השתמשו בתואר "כגן", אותו שאלו משבטי שיאנביי.
הכגאנות שלהם התקיימה בין שלהי המאה הרביעית לאמצע המאה השישית.
כמייסד נחשב ז'לון בשנת 402 היא התפשטה על שטח עצום מהרי טיין שאן וקרשהר במערב (כיום באזור האוטונומי שינגיאנג-אויגורי בסין) ועד להחומה הסינית הגדולה והרי החינגאן הגדולים במזרח.
הכגאנות ג'אוג'ן התמוטטה עקבות מרד של שבטים טורקיים עתיקים (גקטורקים) .
ניצחון זה בישר את עליית כוחם של השבטים הטורקיים העתיקים בהיסטוריה העולמית
עם קריסת הכגאנות שלהם ייתכן כי שרידי ז'ואו-ז'אן הפכו במהלך הזמן לטטרים, בעוד שאחרים כנראה נדדו מערבה והפכו לאווארים (שנודעו ביוונית גם כ"וארחוניטס" - ואר-הונים או כפסאודו-אוורים).
האחרונים התיישבו במאה השישית במישור הפאנוני (כיום בהונגריה).
אווארים אלה נרדפו על ידי גקטורקים עד לגבולות האימפריה הביזנטית.
בגקטורקים טענו בפני הביזנטים שאלו "אווארים מזויפים" או "פסאודו-אווארים" - עבדים או בני חסות שלהם ודרשו את גירושם.
בעוד שהקשר בין האווארים לז'ואו -ז'אן נשאר שנוי במחלוקת, מחקר גנטי של DNA אישר את הקשר בין האליטה האווארית לתושבי ערבות מונגוליה.
תאוריות אחרות מקשרים את מוצא האווארים אל עמים אחרים כמו ואר.
לפי ההיסטוריון הרוסי ניקולאי קראדין התקיים אצל בני ז'ואו-ז'אן סוג של פאודליזם נוודי.
לפי חוקרים אחרים הכגאנות שלהם התבססה על "ניצול מרחוק של חברות חקלאיות".
הז'ואו-ז'אן פיקחו על נתיבי המסחר ונהגו לפשוט על נאות מדבר ועל תחנות גבול כמו גאוצ'אנג.
הם התנהלו בו זמנית כמו מדינה בדרך וכמו שבטי נוודים.
הכגאנות היוותה חברה הייררכית-צבאית תוקפנית ביחס לשכניה.
הם קנו לעצמם שם של "כנופיות שודדי הערבות" שביצעו פשיטות מאורגנות נגד תושבי צפון סין שסחטו אותם.
איחוד השבטים ז'ואו-ז'אן או ז'ואן-ז'ואן הלך והתגבש במהלך המאה החמישית תחת מנהיג שהחל מ-שנת 402 נקרא "כגן" "כגן" היה תואר ממקור טורקי עתיק או אולי מונגולי שהוענק לראשי שבטים גדולים ועצמאיים.
מבחינה צבאית היוו בני ז'ואו-ז'אן איום על שכניהם בסין וערכו שם פשיטות רבות.
הם נלחמו מעל מחצית מאה שנים נגד ממלכת ויי של בני שיינביי, במיוחד ביי-ויי (ויי הצפונית).
ב-449 נהדפו הז'ואו-ז'אן רחוק מגבולות הממלכה של בני שיינביי.
בעקבות תבוסה זאת כוחם נחלש והם הפסיקו את מסעות הכיבוש שלהם.
במהלך המאה השישית שבטים שהיו בני חסותם מרדו בהם והתפלגו, דבר שהחליש עוד יותר את עוצמתם
בשנת 552 נמחצו הז'ואו-ז'אן על ידי שבטים טורקיים מאלטאי והכגן אנאהואן נהרג.
ב-555 כל השטחים שהוחזקו על ידיהם נפלו לידי השבטים הטורקיים.
"כד פרנסואה" הוא כד יווני בגובה של כ-66 ס"מ מטיפוס קרטר, המתוארך לשנת 570 לפנה"ס.
הכד, אשר נקרא על שם מגלו, אלסנדרו פרנסואה (Alessandro François), מוצג כיום במוזיאון הארכאולוגי בפירנצה, איטליה.
הכד נמצא בשנת 1844 בקבר אטרוסקי בנקרות של פונטה רוטלה (Fonte Rotella), ליד העיר קיוזי (Chiusi), איטליה.
בשנת 1900 נופץ הכד ל-638 חתיכות חרס על ידי אחד משומרי המוזיאון, אשר זרק שרפרף על ארון התצוגה שהכיל את הכד.
הכד שוחזר בשנת 1904. שיחזור נוסף נערך בשנת 1974.
כד פרנסואה מעוטר בסגנון קדרות הדמות השחורה.
עיטוריו מציגים מעל 200 דמויות שונות.
הכד נושא את הכתובת "ארגוטימוס (Ergotimos) עשה [אותי]; קליטיאס (Kleitias Κλειτίας) צייר [אותי]".
למרות שאי אפשר לזהות בציורי הכד נראטיב עקבי, הדמויות המוצגות בו קשורות לסיפורי המיתולוגיה היוונית הקשורים למיתוס חתונתם של פלאוס ותטיס , הוריו של אכילס ולמלחמת טרויה.
סגנון תיאור הכד מראה עדיין את ההשפעה המזרחית על עיצוב הקדרות היוונית במילוי כל משטח הכד.
אופי מילוי כזה נקרא בידי חוקרי האמנות כ"אימת הריק".
הכד מחולק לרצועות לכל אורכו.
בפס העליון מצויר סצנת ציד מורכבת ורבת משתתפים של ציד חזיר הבר על ידי פלאוס ומלאגרוס.
בצידו האחר של הכד מופיעים בני אתונה היוצאים משבי בכרתים אל דלוס.
בפס השני מתואר מרוץ מרכבות אשר התקיים בהלווית פאטרוקלס וכן קרב לאפיתים וקנטאורים.
הפס השלישי מתוארים האלים הבאים לחתונתם של תטיס ופלאוס ואילו הרביעי מציג אכילס הרודף אחר טרואילוס ואת החזרתו של הפיסטוס להר האולימפוס.
מיכאל אבי-יונה, ההיסטוריון וחוקר תולדות האמנות, מוצא בתאורי הכד ביטויים של סדר חברתי כמו בתיאור בתהלוכת האלים באולימפוס, לצד ביטויים סאטיריים בהוספת דמויותיהם של דיוניסוס והסילאנים בסצנת החזרתו של הפיסטוס לאולימפוס.
כגן בק או כאקאן בק (לפעמים בקיצור מכונה "בק" סתם) היה תוארו של המשנה לכגן בממלכת הכוזרים.
המלוכה הכוזרית התחלקה בין הכגן לכגן בק.
לפי ההנחה העכשווית הכגן, ששמו ייתכן ונגזר מהמילה כהן, עסק בענייניה הרוחניים של הממלכה הכוזרית, בעוד שהכגן בק עסק בענייני דיומא כמו צבא וכלכלה.
בתקופות מסוימות תואר הכגן והבק התאחדו לתואר אחד ובראש הממלכה היה שליט יחיד (לדוגמה בשנת 950).
לעיתים היסטוריונים התייחסו לבק הכוזרי בתואר מאליק (מלך בערבית) או אישד, תואר גקטורקי לשליט צבאי.
הכגן היה עליון לכגן בק, אך הוא לא נהג להתערב בעניינים אלה והתרחק מהציבור.
הכגן בק ראה בכל יום את הכגן וישב על כס מלכותי לימין הכגן.
מושב הבק והכגן היה בעיר הבירה איטיל ששכנה על גדת הוולגה בארמון מבוצר על אי בנהר, שגושר על ידי גשר צף לשאר העיר.
בנוסף לשליטים ישב גם חלק מן הצבא במבצר.
הבק היה זה המכתיר את הכגן לתפקידו, אך למרות זאת, ולמרות תפקידו הייצוגי של הכגן, העם הכוזרי סגד לו והעריץ אותו.
הבק היה אחראי על כלל חלקי העם הכוזרי, ולמרות שלא בהכרח היה צריך להיות יהודי על מנת לשאת במשרה, נראה שרוב הנושאים בתואר בק היו יהודים.
"כד המוזה" הוא כינויו של כד מסוג ליקיטוס (lekythos) המיוחס לצייר המכונה "צייר אכילס" (Achilles Painter) ומתוארך למחצית המאה ה-5 לפנה"ס באטיקה, יוון.
כיום הכד נמצא באוסף המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה במינכן, גרמניה.
האחת היא דמות המתוארת ישובה על סלע ומנגנת בקיתרה (kithara), כלי מיתר דמוי נבל קטן.
הסביבה מסומלת באמצעות קו מצויר, המתאר נוף ובאמצעות טקסט המזהה את המקום כ"הר הליקון".
לרגליה מופיעה ציפור, שעל פי זיהוי איקונוגרפי ייתכן והוא זמיר.
מול דמות זו ניצבת דמות נשית נוספת.
היא לבושה בהימטיון אדום וכבד.
בין שתי הדמויות מופיע הטקסט ביוונית: יפה הוא אקסיופייתס בן אלקימכוס" ( Axiopeithes kalos Alkimachouׂ).
מחקר תולדות האמנות זיהה את הדמות המנגנת כמוזה.
היו שהציעו את קליאו או את אראטו.
סברה אחרת מזהה אותה כקאליופה, אימו של אורפאוס.
הניסיון לזהות את הדמות הנשית השנייה הוא קשה יותר.
נטייה מחקרית מצטברת מנסה לזהות דמות זו כסאפפו, המשוררת הידועה.
הזיהוי נשען הן על המסורת האיקונוגרפית המתארת את סאפפו לצד מוזה, ומתוך השוואה לתיאורים אחרים שלה.
יחד עם זאת אין שום ודאות בזיהוי זה.
מיכאל אבי יונה טוען כי הדימוי של האישה המנגנת מצביע על שינוי בייצוגן של נשים בתקופה הזו כדמויות עצמאיות.
הנגינה בקירתה ובכלי מיתר נתפשה בתרבות היוונית כביטוי לבהירות ולשאיפה להרמוניה אפולונית.
חלק מן החוקרים מצאו קשר בין מוטיב הנגינה לבין הופעתו על גבי כד אבל כניסיון לחבר את החיים והמוות על ידי המוזיקה.
טילמן זיבאס (seebass) אף טען כי יחס זה מבוטא גם בשימוש ברקע הלבן הריק, אשר מהווה "צירוף של מוזיקה ודממה" המקבילים "למרחב מלא ולמרחב הריק, לחיים ולמוות"
"כד וספל" היה מפעל לייצור קרמיקה אמנותית, שהוקם בראשון לציון בשנת 1934 ופעל עד שנת 1979. היה זה המפעל הראשון לייצור שיטתי של פריטים קרמיים ביישוב היהודי בארץ ישראל במאה ה-20, מחלוצי תעשיית הקרמיקה בישראל.
"כד וספל" הוקם בראשון לציון על ידי חוה סמואל ופאולה אהרונסון לאחר שהשתיים קיימו סדנה לייצור קרמיקה בירושלים בשם "היוצר".
התנור הראשון של המפעל לא היה תקין ועל כן השתיים נעזרו במהנדס הייצור של מפעל הזכוכית "גביש" בראשון כדי לבנות תנור חדש, שפעל על בסיס סולר והיה בעל שני מבערים ומדחס אוויר.
בשנת 1936 הפסיקה אהרונסון את עבודתה במפעל בעקבות המצב הביטחוני שנוצר בעקבות המרד הערבי הגדול, ושלא אפשר לה לנסוע בין תל אביב לראשון.
סמואל המשיכה להפעיל את "כד וספל" בעזרת מירה ליבס והדסה אופנבכר, שעבדו כאסיסטנטיות במפעל עד שנות הארבעים ואחר-כך פעלו בסטודיו נפרד בירושלים.
סמואל המשיכה להפעיל את "כד וספל" לבדה עד שנת 1955, אז חזרה אהרונסון לעבודה חלקית במפעל שנמשכה ארבע שנים.
סמואל סגרה את המפעל בשנת 1979.
בתקופה שלפני הקמת מדינת ישראל זכתה תוצרת המפעל להצלחה אמנותית שהתבטאה בהצגה של תוצרת המפעל בתערוכות שונות, כגון בבית הנכות בצלאל (1933), תערוכה בבית ורנר סנטור בירושלים וביריד המזרח (1936) ותערוכה ב"קבינט האומנויות- שלוסר-גלסברג" בירושלים (1944).
תוצרת המפעל נמכרה באופן קבוע במקומות כגון חנויות של ויצו ובמשכית.
תוצרת המפעל כללה מגוון של כלים שימושיים וחפצי נוי, שנעשו בטכניקות שונות שהמרכזיות בהן היו יציקה קרמית בתבנית ועיצוב ועיטור כלים העשויים באובניים.
בעוד אהרונסון התמחתה בשימוש באובניים ויצרה כלים שונים, בהשפעת הפונקציונליות של תנועת הבאוהאוס, סמואל התמחתה בעיטורם בסצנות בעלות גוון מזרחי.
בין העיטורים ניתן למצוא דמויות של חיות, נגנים ורקדניות, חלקן בהשפעת דגמים של ממצאים ארכאולוגיים שהתגלו בארץ ישראל.
העיטור של סמואל עשה שימוש בזיגוגים מגוונים ושימוש בקווים חופשיים לתיאור הדימוי.
דמויות הפסלונים מתוצרת המפעל עשויות בתבניות יציקה והן מאופיינות בצביעה חופשית ובחוסר בהבעה ותווי פנים.
כד יתבין ישראל הוא שיר נפוץ בעולם היהודי, שנהוג לשיר בעיקר בשמחת תורה ובשבועות.
השיר מתאר את שבחם של עם ישראל מפי הקדוש ברוך הוא, השמחים בלימוד התורה, גם כאשר הם שרויים בצער.
מקור מילות השיר אינו ידוע.
למרות שהאמרה נראית על פי סגנונה כלקוחה מספר הזוהר, היא איננה נמצאת בזוהר ובשאר הספרים מסוגו.
בספר "באר אברהם" (וילנא תרמ"ז) מאת רבי אברהם בן הגר"א, מובא שהגאון מווילנה אמר אמרה זו בשמחת בית השואבה, אם כי בסגנון שונה מעט: "ראו בנים חביבים שיש לי דשבקין צערא דידהו ועסקין בדידי, מיד מתמלא רחמין על ישראל".
בנוסח קצת אחר מובא במעשה רב מאת רבי סעדיה תלמיד הגר"א: "אשריכם ישראל כשאתם עוסקין בשמחת בית השואבה כונס הקב"ה לכל פמליא דיליה ואומר ראו בנים החביבין שיש לי דשבקין צערא דידהו ועסקי בדידי".
אברהם וואלט (נולד במינסק, תרל"ב) מצטט שיר דומה ששרו בילדותו בשעת ההקפות:
בשעה שישראל שמחים בשמחת התורה
קודשא בריך הוא אומר לפמליא של מעלה שלו:
חזו בני חביבי, חזו בני חביבי
על שיר זה הוא כותב (ביידיש): .
הלחן המפורסם ביותר על המילים מיוחס לרבי מאיר שפירא מלובלין.
לחן זה הוקלט לראשונה על ידי דוד, מרדכי ומנדי ורדיגר באלבום "קול רינה" שיצא לאור בשנת 1969. את השיר גם ביצעו לאורך השנים בין השאר: אברהם פריד, יצחק מאיר, מרדכי בת עין, תלמידי ישיבת גבעת אולגה, ועוד.
בשנת 2009 פורסם לחן חדש לשיר של משולם גרינברגר, אותו ביצע בני פרידמן.
את השיר בלחן זה ביצעו לאורך השנים בין השאר: רפאל מלול ועוד.
לחן נוסף של חיים ישראל, אותו ביצע בעצמו באלבומו "סיפור חיי" בשנת 2013. לחן זה בוצע גם על ידי שמילי אונגר ובעקבותיו נכנס הלחן גם למגזר החסידי.
לחן נוסף של ברוך לוין ושלמה יהודה רכניץ הופיע בביצוע אברהם פריד באלבום "שיר 2" של רכניץ.
לחן נוסף של פנחס בן נאים בביצוע אבי מן ולהקת פרחי שיר ושבח בעיבודו של משה לאופר.
לחן נוסף של מרדכי ישכר בער לייפר (האדמו"ר מפיטסבורג) התפרסם בביצוע לוי פולקוביץ ומקהלת נרננה.
כד הוא כלי המיועד להכיל חומרים שונים, לרוב נוזלים המשמשים לשתייה או להכנת מזון.
לרוב מבנה הכד הוא עגול.
חלקו העלון של הכד פתוח ולעיתים הוא בעל זרבובית המשמשת למזיגת הנוזלים.
במקרים רבים מצורפת לכד ידית אחיזה אחת או יותר.
הכד עשוי לרוב מחומר קשיח, כגון: חרס, מתכת, זכוכית נירוסטה ועוד.
גודלו של הכד מותאם למטרת השימוש בו.
בהתאם לכך הכד יכול להופיע במגוון גדלים.
בדרך כלל הכד בעל צוואר ארוך ולעיתים גם בעל ידית.
האדם החל לייצר ולהשתמש בכדים כבר בתקופות מוקדמות.
קדרות יוון העתיקה היו אחד האלמנטים המוחשיים והאיקוניים באמנות היוונית העתיקה.
הכדים ושאר כלי־החרס הצבעוניים של היוונים הקדומים שרדו בכמויות גדולות, וכיום משמשים כפריט אספנות יקר.
דוגמאות לכדים מפורסמים מתקופה זו:
כד בורגזה - כד העשוי שיש לבן, שפוסל במחצית השנייה של המאה הראשונה לפנה"ס ככד שנועד לעטר גן או מבנה.
כד המוזה - כד מסוג ליקיטוס (lekythos) המיוחס לצייר המכונה "צייר אכילס" (Achilles Painter) ומתוארך למחצית המאה ה-5 לפנה"ס באטיקה, יוון.
כד פרנסואה - כד יווני בגובה של כ-66 ס"מ מטיפוס קארטר, המתוארך לשנת 570 לפנה"ס.
כד יכול לשמש גם לנוי, או בתור כלי לשתילת צמחים.
ישנם טקסים רבים המשתמשים בכדים לצרכים שונים.
לדוגמה, בסיום טקס שריפת גווייה האפר נשמר בכד מיוחד או מפוזר במקומות שונים.
כגרוגרת היא יחידת מידה תנאית לנפח של מוצקים שנהגה בתקופת המשנה.
היא אחד משיעורי תורה ויש לה משמעות במספר תחומים הלכתיים.
שיעור "כגרוגרת" הוא נפח של תאנה יבשה בינונית.
שיעור "כגרוגרת" הוא השיעור המינימלי לחיוב בחלק ממלאכות שבת, ובפחות משיעור זה אין חיוב חטאת על העושה בשוגג או חיוב סקילה על העובר במזיד, אך אף בפחות משיעור זה ישנו איסור, מדין 'חצי שיעור'.
"כגרוגרת" היא מידה קטנה מכביצה וגדולה מכזית, ובשיעורה המדויק נחלקו הראשונים.
מקור המידה הוא מהפסוק "ארץ חיטה ושעורה".
וכך אמרו בתלמוד במסכת ברכות מא א: אמר רבי חנן כל הפסוק כולו לשיעורין נאמר חטה דתנן וכו'.
שעורה דתנן וכו', גפן כדי רביעית יין לנזיר, תאנה כגרוגרת להוצאת שבת.
עם זאת הובא שם בתלמוד דעת החולקים, ששיעורים אלה הם הלכה למשה מסיני, והפסוק אינו אלא אסמכתא.
מידת "כגרוגרת" נזכרה במשנה מספר פעמים בהקשרים שונים:
הוצאה - במסכת שבת נזכרת מידה זו לשיעור מלאכת הוצאה בשבת מרשות היחיד לרשות הרבים או להפך, שמתחייבים עליה:
עירוב חצרות - במסכת עירובין נזכר שיעור הגרוגרת לכמות הנצרכת על מנת לערב עירובי חצרות: ..
בגודל התאנה שבה משערים נכתב במשנה במסכת כלים .
בעלי התוספות הוכיחו מדברי התלמוד כי שיעור הגרוגרת הוא יותר משיעור כזית, אך פחות משיעור כביצה.
במסכת עירובין כתוב ששיעור שתי סעודות הם 18 גרוגרות.
לדעת רבי יוחנן בן נורי, שכשיטתו פסק הרמב"ם, שיעור סעודה הוא שלוש ביצים, ונמצא ששיעורם של 2 סעודות שהם 18 גרוגרות שווה ל-6 ביצים.
לפי זה שיעור גרוגרת הוא כשליש ביצה.
כפי שנכתב לעיל שיעור "כגרוגרת" תלוי בשיעור "כביצה", והוא שיעור השנוי במחלוקת באחרונים:
לדעת הרב חיים נאה ששיעור הביצה במידות זמנינו הוא 57.6 סמ"ק, נמצא ששיעור כגרוגרת הוא 19.2 סמ"ק.
לדעת החזון איש שיעור כביצה הוא 100 סמ"ק, ולדבריו נמצא ששיעור כגרוגרת הוא 33.3 סמ"ק.
כד היא יצירה שנוצרה על ידי האמנית הישראלית הדוויג גרוסמן להמן בשנת 1943.
הכד שיצרה הדוויג גרומן להמן, נוצר בתקופה בה פעלה בירושלים.
הוא נוצר בטכניקה של בניית-יד בעזרת חוליות, במקום בשימוש באובניים.
גרוסמן להמן עיצבה את הכד בגובה של 44 ס"מ.
הוא בעל צוואר ארוך, המעוטר בשלוש טבעות רוחב.
בעוד חציו התחתון של הכד מעוטר בדגם של פסים החרוצים בגוף הכד, חציו העליון מעוטר בצבע אנגוב כהה.
גרוסמן להמן השתמשה באותה עת בחומר מקומי, בעיקר מאזור מוצא.
הייתה זו החלטה ששלבה ממד פרקטי עם אידאולוגיה אמנותית שביקשה לתאר את החומריות הארץ-ישראלית ואת נופה.
צורת הכד, ובעיקר צורת ידיות האחיזה, המזכירה ידיות כדים למים מטיפוס "הידרייה" (Hydria), מעידים על השפעה ארכאולוגית על יצירתה של האמנית.
למרות זאת ולמרות פרטי העיטור הרבים, גרוסמן להמן בחרה להימנע משימוש בדימויים פיגורטיביים, בהשפעת המודרניזם האירופי.
הכד, הנמצא באוסף מוזיאון ארץ ישראל, הוצג בתערוכות "דרך בחומר - 5 עשורים לקרמיקה בישראל" (1998) ו-"דורות: הדויג גרוסמן / אמנון ישראלי" (2014), שהתקיימו בבית אהרון כהנא.
"כד עם דמות פרש" הוא כד שיצרה האמנית הישראלית חוה סמואל.
הכד, שנעשה בעבודה על אובניים ושאיננו מתוארך, מעוצב בצורה של כד מים בעל ידית אחיזה דקה.
שפת הכד מעוטרת בפסי צבע ובחזיתו מופיע עיטור של פרש, המצויר במשיכות מכחול חופשיות.
הכד הוא דוגמה לעבודות הקדרות של חוה סמואל, שהושפעו מן ההאמנות העממית ומן הארכאולוגיה.
כד דומה הוצג בתערוכה של סמואל שהתקיימה בשנת 1960 בגלריה "אטליה 97" בתל אביב-יפו.
הכד הוצג בתערוכה שהתקיימה במסגרת "בסיס בריא ליצירת הדור הצעיר" במסגרת ביאנלה לקרמיקה ישראלית (2004) שנערכה במוזיאון ארץ ישראל והיא נמצאת באוספו של מוזיאון זה.
כד הקמח הוא פזמון שכתבה והלחינה נעמי שמר וביצעה להקת פיקוד צפון.
השיר יצא לאור בשנת 1986.
בשנת 1978 פורקה להקת פיקוד צפון על פי החלטתו של הרמטכ"ל רפאל איתן לפרק את הלהקות הצבאיות.
באמצע שנות ה-80 חודשה פעילות הלהקה.
השיר נכלל בתוכניתה "בוא עכשיו".
בין חברי הלהקה בתקופה זו היו דני שטג, איציק אזולאי, מיכל נחמן (צפיר), משה בן בסט, רפי ויינשטוק, שירה פרבר ומירי טננבוים (נבו).
"כד הקמח" היה לשיר המצליח ביותר מתוכנית זו.
לאחר תוכנית זו ירדה קרנה של הלהקה.
השיר עוסק בסיפור המקראי על אודות אליהו הנביא והבצורת והאישה האלמנה מצרפת.
על פי הסיפור המקראי אליהו ניבא שתשרור בצורת בארץ ואכן כך קרה.
ה' מורה לאליהו להסתתר בנחל כרית ושם העורבים מספקים לו מזון.
לאחר מכן הוא מצווה להגיע לבית של אלמנה שגרה בצרפת שליד צידון.
אליהו מבקש ממנה לחם ומים.
האלמנה מסכימה לתת לו מים אך מסרבת לתת לו לחם, כיוון שלדבריה הלחם עלול להיגמר.
אליהו מבטיח לה שכד הקמח לא תכלה וצפחת השמן לא תחסר, ואכן כך קורה.
נוסף על כך בנה של האלמנה מת, ואליהו מצליח להחזירו לחיים.
על בסיס הבטחתו לאלמנה, יצרה נעמי שמר את הפזמון החוזר "כד הקמח לא תכלה וצפחת השמן לא תחסר".
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' דורג השיר במקום ה-25.
"כד" (1992) הוא פסל מאת גדעון גכטמן המוצב בתל אביב-יפו.
הפסל הוצב בשנת 1992 הוצב הפסל ב"ככר פרוכטר" שבפינת הרחובות אבן גבירול, פנקס והבשן.
הפסל היה חלק מקבוצת 15 פסלים שהוצבו בתל אביב-יפו באותה עת ושאת מימונם תרם משולם ריקליס.
באפריל 2021, בעקבות העבודות לסלילת הרכבת הקלה, הועבר הפסל ממקומו ושופץ על ידי סשה סרבר.
בנובמבר 2021 הוצב במדרכה שליד בית המשפט המחוזי, ברחוב ויצמן בתל אביב-יפו.
דימוי הכד החל להופיע ביצירותיו של האמן גדעון גכטמן במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20. צורת הכד שבה השתמש היא כצורת אמפורה חסרת ידיות ופתח.
מעין מכל סגור, המאזכר את השימוש בתרבות הקלאסית בכדים גם כסממן של אבל.
על הכד מופיעה חיקוי ציורי של שיש ירוק, העשוי בעזרת צבע שמן.
השימוש בחיקוי של שיש מהווה לא רק אזכור לתרבות האירופית, בה נעשה שימוש בטכניקה זו, כי אם גם לעיסוקו של גכטמן ביחס שבין מקור להעתק בתרבות הפוסטמודרנית.
במתמטיקה, במרחב מטרי, כדור הוא קבוצה המכילה את כל הנקודות שמרחקן מנקודה נתונה קטן ממספר קבוע (שנקרא הרדיוס של הכדור).
בישר הממשי כדור הוא קטע.
במישור האוקלידי הכדור הוא עיגול.
בגאומטריית נהגי המוניות, כדור הוא יהלום.
במרחב דיסקרטי כדור הוא המרחב כולו, או שהוא נקודה יחידה.
מבחינה טופולוגית, כל כדור הוא סביבה של הנקודות שבתוכו.
כדור פתוח מרדיוס r > 0 אשר מרכזו בנקודה p נכתב לרוב כ-.
כאשר d הוא פונקציית המרחק (מטריקה).
ב-Rn, פונקציית המרחק האוקלידית הרגילה נתונה על ידי:
יש לשים לב שכדור פתוח תמיד מכיל את p וזאת כיוון ש־r > 0.
כדורים לפי מטריקה d יוצרים בסיס לטופולוגיה המושרית על ידי d.
כלומר, כל הקבוצות הפתוחות במרחב המטרי יכולות להיכתב כאיחוד של כדורים פתוחים.
אם סימן ה"קטן מ" (<) יוחלף על ידי "קטן שווה מ" (≤), יתקבל כדור סגור.
הוא מסומן לרוב על ידי כלומר הוספת קו עליון ל-B (ראה סגור).
אם r = 1, אז הכדור נקרא כדור יחידה.
כדור היחידה הסגור במרחב האוקלידי ה-n ממדי מסומן בטופולוגיה כ-Dn (מהמילה דיסק שמגיעה מהמקרה הדו-ממדי).
קבוצה היא חסומה אם יש כדור שמכיל אותה.
קבוצה היא חסומה כליל אם לכל רדיוס נתון, היא מכוסה על ידי מספר סופי של כדורים בעלי רדיוס זה.
בשם "ספירה" (Sphere) נהוג לכנות את כל הנקודות הנמצאות בדיוק במרחק r מהמרכז.
כדור גלואונים , בפיזיקת חלקיקים, הוא חלקיק תת-אטומי המורכב אך ורק מגלואונים ואינו מכיל קווארקים.
הרכבת חלקיק מגלואונים בלבד אפשרית משום שגלואונים נושאים עמם מטען צבע ומגיבים עם הכוח הגרעיני החזק.
גילוי כדורי גלואונים במאיץ חלקיקים הוא מורכב במיוחד, מכיוון שהם מתרכבים בקלות עם מזונים אחרים.
כדור הוא גוף גאומטרי המורכב מן הנקודות במרחב שמרחקן מנקודה קבועה הוא לכל היותר מספר חיובי קבוע מסוים, הקרוי רדיוס.
כאשר רדיוס הכדור הוא 1, הכדור נקרא כדור היחידה.
פני השטח של הכדור הן ספירה.
כדור הוא הכללה של עיגול למרחב מממד כלשהו.
לעיתים קרובות המילה כדור משמשת לכדור במרחב התלת-ממדי.
כדור הכולל את שפתו (הספירה) נקרא כדור סגור.
כדור ללא שפתו נקרא כדור פתוח.
לערך העוסק בפנים של הספירה במרחב מטרי כלשהו, ראו כדור (טופולוגיה).
במרחב האוקלידי התלת-ממדי , אורך של וקטור נתון על ידי הנורמה הבאה:
ולכן מההגדרה של הכדור הסגור, נובע שהמשוואה המגדירה את הכדור הסגור סביב המרכז היא
כאשר x,y,z הן הקואורדינטות במערכת צירים קרטזית של נקודה על פני הכדור, ומרכז הכדור הוא ראשית הצירים.
למרחק קוראים הרדיוס של הכדור.
משוואת כדור סגור במערכת צירים קרטזית שמרכזו היא
שטח הפנים של כדור בעל רדיוס הוא .
הנפח של כדור בעל רדיוס הוא .
הכדור הוא הצורה שלה שטח פנים מינימלי לכל נפח מוגדר (אי-שוויון איזופרימטרי).
לדוגמה, בהיעדר כוח משיכה, טיפת מים שבשל מתח הפנים רוצה להגיע למינימום שטח פנים, תשאף להיות בצורת כדור.
ניתן להכליל את הכדור לממד כללי n (כאשר n מספר שלם חיובי).
n-כדור מסומן בדרך כלל כ-Bn והוא מוגדר כאוסף הנקודות במרחב אוקלידי n-ממדי שנמצאות במרחק קטן מ-r מנקודה כלשהי במרחב (r, הרדיוס, הוא מספר ממשי חיובי כלשהו).
ניתן לתאר את כל הנקודות על הכדור הסגור על ידי שימוש בווקטור.
הנקודה שייכת לכדור אם היא מקיימת את אי השוויון .
0 ממדים – כדור הוא נקודה.
1 ממדים – כדור הוא קטע בישר.
2 ממדים – כדור הוא עיגול במישור.
3 ממדים – כדור הוא הכדור התלת-ממדי.
4 ממדים – כדור הוא איחוד כל הכדורים על פני ממד רביעי , כאשר רדיוסם הוא , עבור (ניתן לקבל זאת מנוסחת הכדור ב- ממדים).
נפח הכדור, בצורה מפורשת, נתון על ידי:
אפשר לקבל נוסחה מפורשת לשטח הפנים של n-כדור (ספירה) על ידי חישוב הנגזרת של נפח הכדור ע"פ הרדיוס בנקודה :
ניתן לחשב את הרדיוס של n-כדור בעל נפח נתון על ידי הנוסחא הבאה:
לפעמים נוח להשתמש בנוסחה מקורבת לחישוב הנפח של הכדור בממדים גבוהים.
ניתן לקרב את הנוסחא לחשוב הנפח של n-כדור על ידי נוסחת סטרלינג, ולקבל
באופן דומה, ניתן לקבל נוסחה מקורבת לחשוב הרדיוס כפונקציה של הנפח.
אפשר להסיק מהנוסחה המקורבת לנפח n-כדור שעבור רדיוס קבוע r, כאשר n שואף לאינסוף, הנפח של הכדור שואף לאפס.
עבור n-כדור, הנפח היחסי של קליפה בעובי קבוע שואף ל-1 כאשר n שואף לאינסוף.
במילים אחרות, עבור n גדול, רוב הנפח של ה־n-כדור נמצא קרוב לשפה.
עבור n-כדור ברדיוס 1, אפשר לחשב את הקליפה בעובי , הוא
אפשר לראות שעבור קבוע, הביטוי לנפח הקליפה שואף (בקצב מעריכי) ל-1.
כדורי גומי הם תחמושת אל-הרג המיועדת לפיזור הפגנות אלימות והתפרעויות.
כדורי גומי הם כדוריות או גלילונים בעלי ליבת מתכת המצופים במעטפת גומי, הנורים מרומה רימונים – התקן המורכב על הרובה האישי.
ירי בכדורי גומי נועדו לפזר הפגנות באמצעות גרימת פציעות יבשות וכואבות למתפרעים וכן לנטרל מתפרעים שמהווים איום על שלום השוטרים או המפגינים.
אף על פי שכדורי הגומי מוגדרים כתחמושת "אל-הרג", בטווחים קצרים פגיעת כדורי גומי עלולה להיות קטלנית.
כדורי הגומי נורים משני התקנים עיקריים (תוצרת תע"ש):
ררנ"מ (רומה רימונים נגד מפגינים) - 16 כדורי גומי הנורים על ידי כדור תחמיש חסר קליע.
משקלה של כל כדורית 15.4 גרם, והיא עשויה מפלדה בקוטר 15.75 מילימטר, מצופה פוליאתילן בעובי של 2 מילימטר.
מהירות הלוע 100 מטר בשנייה (אנרגיה קינטית של כ-77J)הכדורים מפוזרים בירייה אחת ובכך מיועדים לפיזור קהל מתפרעים המוני.
בטווח של פחות מ-40 מטר הם עלולים להיות קטלניים (על סמך בחינת גופות הרוגים מפגיעת קליעים אלו העריך יהודה היס שהטווח הבטוח הוא לפחות 50 מטרים).
התקן זה נמצא בעיקר בשימוש צה"ל ולא בשימוש משטרת ישראל.
"רומה" הוא גליל מתכת המורכב על "הסתרשף" בקצה הקנה של כלי הנשק הארוך ואליו מוכנס "הטמפון".
"הטמפון" בדרך כלל בא במארז הכולל 4 שלישיות או 4 רביעיות של גלילוני גומי, הניתן לטעינה מחודשת.
הגלילונים נורים על ידי כדור תחמיש חסר קליע, כאשר הניילון המאגד את הגלילונים יחד מתפרק עם יציאת הגלילונים מהרובה בזמן הירי והגלילונים עפים, כל אחד בנפרד.
אמצעי זה יותר מדויק מהררנ"מ.
משקלו של כל גלילון גומי בשלישייה הוא כ-16 גרם וברביעייה כ-10.5 גרם.
הגלילון עשוי מליבת מתכת המצופה בגומי בעובי של שלושה מילימטר.
בטווח של פחות מ-40 מטר הם עלולים להיות קטלניים.
התקן זה נמצא בעיקר בשימוש צה"ל ובשימוש משטרת ישראל.
מי שפיתח את ה"רומה" (גליל המתכת שמורכב על קנה כלי הנשק וממנו נורה ה"טמפון") היה ניצב בדימוס וח"כ מיקי לוי, על רקע האינתיפאדה הראשונה העלה מיקי לוי, אז מפקד פלוגה במג"ב ירושלים, רעיון לייצר תוספת אשר תורכב על קנה הנשק.
לתוך אותה תוספת יוכנס בטור מספר גלילוני גומי ("הטמפון") ואותם ניתן יהיה לירות בעזרת תחמיש.
המחשבה הייתה להשתמש במספר גלילונים קטן, במקום המספר הרב של כדורי גומי שיש בררנ"מ, וכך להגדיל את האנרגיה של כל גלילון ובהתאם לכך - את טווח המעוף שלו ואת עוצמת פגיעתו.
לוי אף בנה אב טיפוס של התוספת לקנה, ובעזרתו ביצע ניסויי ירי מאולתרים.
באחד הניסויים ביקש לוי מפקודיו לירות את הגלילונים במיקי לוי עצמו, כדי לעמוד מקרוב על עוצמת הפגיעה והדיוק ואלה פגעו בו באחוריו.
הפיתוח החדש הועבר לתעשייה הצבאית, אשר החלה לייצר באופן סדרתי את התוספת לקנה הנקראת רומה רימונים.
מיקי לוי זומן להעיד בוועדת אור כמומחה לירי כדורי גומי (כיום מיוצר על ידי תעש).
כאמור, כדורי-גומי הם תחמושת שנועדה לפיזור הפגנות על ידי גרימת מכות יבשות למתפרעים הראשיים מרחוק ובכך לנטרל את האיום שלהם.
פגיעת כדור גומי כואבת ביותר ולעיתים גורמת לפציעות חמורות.
כאשר כדורי גומי נורים מטווח קצר מדי או אל עבר הראש, הם עלולים להיות קטלניים.
כדורי הגומי גרמו בעבר למספר הרוגים בקרב מפגינים.
הפתולוג יהודה היס דיווח על 10 מקרי מוות מפגיעת כדורי גומי (ותשעה נוספים מפגיעת כדורי פלסטיק) ב-9 מתוך 10 האירועים ניתקה ליבת המתכת מציפוי הגומי, מקרב ההרוגים שבעה נהרגו מחדירת הכדור לראש או לצוואר ו-3 מנזק מוחי עקב חבלה קהה בגולגולת או בעמוד השדרה.
פגיעה בעיניים גורמת ברוב המקרים אובדן ראייה בעין הפגועה ונראה שאין טווח בטוח כשמדובר בפגיעה בעין.
בדרך כלל נהוג לכוון כדורי גומי אל עבר הגפיים או פלג הגוף התחתון על מנת לנטרל מבלי להרוג, אך מאחר שהדיוק של כדורי הגומי מוגבל ביותר (עקב אופן הירי שלהם) לעיתים עלולים להיפגע מפגינים אחרים, ואפילו בפלג הגוף העליון.
צורת הקליע אינה אווירודינמית ולכן הוא מאבד אנרגיה קינטית במהירות כך שהטווח היעיל אך הלא-קטלני קטן.
פגיעה ברגליים עשויה לגרום שברים בעצמות ובעצבים
על פי נתוני בצלם, בחודשים ינואר-נובמבר 1988, שיאה של האינתיפאדה הראשונה, נהרגו לפחות 58 פלסטינים מכדורי פלדה מצופים גומי.
גם כיום כוחות צה"ל ומג"ב משתמשים בירי כדורי גומי כאמצעי לפיזור הפגנות בשטחים.
בדרך כלל נעשה השימוש באמצעי זה לאחר ירי רימוני גז מדמיע.
הכדורים גורמים לפצועים רבים, ולעיתים להרוגים.
כך בפברואר 2016 נהרג בכפר אל מוע'ייר נער בן 16 מכדור גומי שפגע במצחו, מעל לעין השמאלית.
ב-2020 נפצע יוסף עבד אלפתאח קשה מירי כדור גומי בראשו במהלך צעדת מחאה בכפר קדום
באירועי אוקטובר 2000, משטרת ישראל הרבתה להשתמש בכדורי גומי כנגד המפגינים והמתפרעים הערביים.
חוסר מיומנות, הכשרה נאותה ונהלים מתאימים גרם לכך שהירי בוצע בניגוד לכללי הבטיחות, ללא כל דיווח או בקרה, וגרם לפציעות חמורות ואף להרוגים בקרב המתפרעים.
שוטרים רבים נימקו את השימוש בירי כדורי גומי כנגד המתפרעים בכך שחששו לחייהם.
בעקבות המאורעות הקשים ודו"ח ועדת אור שבה בעקבותיהם, החליטה המשטרה לחדד את הנהלים בדבר השימוש בכדורי גומי והגבילה באופן ניכר את השימוש בהם כנשק לפיזור הפגנות.
כמו כן, החלה המשטרה להכניס אמצעי אל-הרג אחרים לפיזור הפגנות, כגון רימוני גז מדמיע וזרנוקי מים.
בפברואר 2011 השתמשו כוחות המשטרה בכדורי גומי במהלך פינוי המאחז חוות גלעד.
חלק מהכדורים נורו מטווח קצר מהמותר, ולעבר פלג הגוף העליון, בניגוד לנוהלי המשטרה ובאופן המסכן חיים.
המהלך זכה לגינויים רבים מימין ומשמאל.
בתחילה טענה המשטרה כי השתמשה בכדורי צבע בלבד, אך לאחר שהוצגו ראיות בפני ועדת החוץ והביטחון, חזרה בה המשטרה והודתה כי נורו כדורי גומי ובכמות גבוהה יותר מכפי שהצהירה בתחילה.
כדור דייסון הוא מגה-מבנה היפותטי, שתואר לראשונה במאמר "חיפוש אחר מקור מלאכותי דמוי כוכב לקרינה תת-אדומה" של הפיזיקאי פרימן דייסון בעיתון האמריקאי Science בשנת 1959. המאמר מתאר מבנה חלול דמוי כדור, המקיף כוכב ומאפשר לאגור את האנרגיה הנפלטת ממנו.
על אף שדייסון הוא שזכה לקרדיט על הפרסום של עקרונות הכדור, הרעיון תואר לפני כן על ידי אולף סטפלדון בספרו "Star Maker" משנת 1937. דייסון עצמו לא התמקד בפרטים הטכניים הכרוכים בבניית הכדור, אלא בעקרון לפיו תרבות מתקדמת דיה עשויה לנצל את מלא המשאבים הזמינים במערכת שמש שלמה.
תרבות שכזו מסווגת כתרבות מטיפוס II בסולם קרדשב, המדרג תרבויות בהתאם להישגיהן הטכנולוגיים.
אחד ההסברים שניתנו לתופעת הכוכבים הנעלמים הוא באפשרות שאלו כוכבים המוקפים בכדור דייסון, אך סקרים מאוחרים לאותם נעלמים לא זיהו מועמדים טובים להשערה זו.
הכוכב KIC 8462852, התפרסם בכך שחלה בבהירותו סדרת שינויים יוצאי דופן, שאינם ניתנים להסבר באמצעות תופעות אסטרופיזיקליות מוכרות.
האסטרונום ג'ייסון רייט ציין כי הסתרת חלקים מהכוכב על ידי מגה-מבנה חוצני, כדוגמת כדור דייסון, עשויה ליצור תבנית אור דומה, אך השערתו נחשבת לבלתי סבירה.
ישנה דרך לזהות אפשרות לכדור דייסון על ידי מדידת חריגות באור המגיע מכוכב, באופן שיש יחס שונה מכמות האור שצריכה להגיע לכדור הארץ בהתבסס על סוג הכוכב, לעומת הקרינה התת-אדומה.
נעשו מחקרים שונים שהצביעו על כוכבים בהם יש חריגות בלתי מוסברות, ולכן עלתה האפשרות שאולי אותם כוכבים מוקפים בכדורי דייסון.
נחיל דייסון הוא מגה-מבנה, הדומה לכדור דייסון במטרותיו, אך שונה בצורתו.
הנחיל מונה לוחות סולריים רבים המקיפים כוכב בתצורת מערך מובנה ומסודר, ומנצלים את האנרגיה האלקטרומגנטית האצורה בפוטונים שנפלטים ממנו כאור וכחום.
אפשרות נוספת לניצול האנרגיה הוא מערך מראות, אשר יחזיר את אור הכוכב וירכז אותו בתחנות איסוף.
היתרונות שבנחיל דייסון על פני כדור דייסון
מכיוון שכדור דייסון הוא גוף קשיח, קיימת סכנה כי יינזק קשות מפגיעת מטאוריטים, עד לכדי השמדתו המלאה.
לנחיל דייסון, לעומתו, ייגרם נזק נקודתי וזניח בסיטואציה דומה.
כדור דייסון חוסם את כל האור שפולט הכוכב, ולכן עלול להפר את המאזן האקולוגי המתקיים בכוכבי הלכת במערכת השמש ולהזיק לו.
לעומתו, בנחיל דייסון ניתן לשלוט במדויק בכמות האור המנוצלת, ולאפשר לעודפי האנרגיה להמשיך בטבעיות אל כוכבי הלכת הזקוקים להם.
על מנת להשלים את הספירה האטומה שמהווה את כדור הדייסון יש צורך בכמות עצומה של חומרי גלם.
לעומת זאת, נחיל דייסון בנוי מיחידות קטנות ובדידות שביניהן חלל ריק, ועל כן כמות החומר הדרושה להשלמתו פחותה בהרבה.
כדור דייסון מחייב דיוק הנדסי רב מרגע תחילת העבודות להקמתו וכן לאחר השלמתו הסופית, כאשר כל טעות או חוסר דיוק עלולים להיות הרי אסון.
לעומת זאת, היחידות המרכיבות את נחיל הדייסון עצמאיות, מודולריות ואינן תלויות זו בזו לשמירה על שלמות המבנה, דבר המקל משמעותית על יצירת הנחיל ועל תחזוקתו.
החסרונות שבנחיל דייסון על פני כדור דייסון
כדור דייסון אוסף 100% מהאנרגיה שמפיק הכוכב, בעוד שכמות האנרגיה שנאספת על ידי נחיל דייסון בהכרח קטנה יותר.
בתרבות הפופולרית, זכה המבנה ההיפותטי להתייחסות ביצירות מדע בדיוני רבות, כדוגמת סדרת ספרי המדע הבדיוני "עולם טבעת" מאת לארי ניבן, "טבעת כארון" ו"הכדור שנופץ" מאת רוג'ר מקברייד אלן, ספר של דניס א.
טיילור וסדרת המדע הבדיוני "מסע בין כוכבים: הדור הבא".
כדור הוא שמה של תצורת חימוש אחודה שבה הקליע אחוד עם תרמיל המכיל את חומר הנפץ ההודף.
ישנם כדורים מסוגים רבים ושונים ובקטרים שונים המתאימים לסוגים שונים של כלי נשק.
תחמושת בתצורת 'כדור' משמשת בכלי נשק קלים דוגמת רובים, אקדחים, מקלעים וכו', אך גם בתותחי טנק ותותחי נ"מ.
יתרונה המרכזי של תצורת ה'כדור' הוא בכך שהקליע נטען לבית הבליעה של הנשק ביחד עם תרמיל המכיל את חומר הנפץ ההודף וכך תהליך הטעינה מהיר יותר וחומר הנפץ ההודף מותאם בסוגו ובכמותו במדויק לקליע.
במרבית הכדורים המודרניים המשמשים בנשק קל ובמקלעים נעשה שימוש בתרמיל פליז, בעל כרכוב שקוע, המכיל אבק שרפה.
בכדורים המשמשים כתחמושת לתותח טנק הקליע הוא פגז המותאם למטרה עליה יורים, לדוגמה: חודרן קינטי, פגז נפיץ פלסטי ופגז בעל מטען חלול.
התרמיל עשוי לרוב מפליז או ממתכת דומה, בדומה לתרמיל כדורים בקוטר קטן יותר, אך בכדורי טנקים מודרניים גובר והולך השימוש בתרמילים העשויים מחומר המתכלה בתהליך הירי וכך נמנע הצורך בפינוי תרמיל מתכתי גדול ולוהט מחלל הטנק המצומצם.
בשונה מתרמילי כדור המשמשים במקלעים, לכדורים המשמשים בתותח טנק יש כרכוב בולט ובנוסף, מאחר שהם מכילים כמות גדולה בהרבה של חומר נפץ הודף, יש בתוכם מנגנון שנועד להעביר את הצתת הפיקה (כתוצאה מהנקירה בה) לכל אורך התרמיל, כדי להשיג הצתה מהירה של כל חומר הנפץ ההודף.
המונח 'קוטר הכדור' מתייחס למעשה לקוטרו של הקליע.
כך של'כדור בקוטר 5.56 מ"מ' יש קליע בקוטר של 5.56 מ"מ (או קרוב מאוד לכך) ותרמיל בקוטר מעט עבה יותר.
כדור בנוי ממספר חלקים עיקריים:
קליע - החלק שנהדף דרך קדח הקנה לעבר המטרה, לרוב עשוי מתכת וצורתו אווירודינמית.
ישנם כדורים שהם חסרי קליע, כגון כדורי תחמיש, שנועד להדיפת רימון רובה המושחל על הקנה, או כדורי סרק המיועד לדמות ירי באימונים או בטקסים.
תרמיל - חלק מתכתי גלילי (העשוי לרוב סגסוגת של נחושת) שחובק את הקליע ובתוכו כמות מדודה של חומר נפץ הודף.
קצהו תחתון של התרמיל מחורץ ליצירת "כרכוב".
חריץ הכרכוב מאפשר חליצה מהירה של התרמיל הריק מבית הבליעה, לאחר הירי.
פיקה - חלק מתכתי הקבוע בתחתית התרמיל שבו מצוי חומר נפץ רגיש (כגון - כספית רועמת), שתפקידו להצית את אבק השריפה שבתרמיל בעת נקירה.
שרשרת הפיצוץ בזמן נקירת הכדור
לחיצה על ההדק משחררת את הפטיש הדרוך אשר מכה בנוקר שרוקע שקע בפיקה ומפוצץ כמות קטנה של חומר נפץ רגיש שבתוכה.
פיצוץ החומר שבפיקה מצית את חומר הנפץ ההודף שבתרמיל.
בעירת חומר הנפץ שבתרמיל יוצרת תגובת שרשרת כימית שגורמת לשחרור גזים בחלל התרמיל.
לחץ הגזים עולה עד אשר הם הודפים את הקליע מקצה התרמיל ולתוך הקנה ומשם דרך הקנה עד שהקליע יוצא מקצה הקנה ובעקבותיו הגזים ושיירי בעירת חומר הנפץ ההודף.
בכלי נשק מודרניים אוטומטיים וחצי-אוטומטיים חלק קטן מאנרגיית ההדף או חלק קטן מגזי הפליטה משמשים בתהליך הירי להחזרת המכלול לאחור כדי לפלוט מבית הבליעה את התרמיל הריק, לדרוך לאחור שוב את הפטיש ולגרוף לבית הבליעה כדור חדש ממחסנית או משרשרת כדורים.
כדור בעל קליע מעטפת מלאה - הכדור הנפוץ ביותר.
קליעו בנוי מליבת עופרת ועטוף בנחושת.
קליע זה זול ופשוט ליצור, הוא מתוכנן למסלול בליסטי שטוח ומיועד לפגיעה על פי רוב במטרת אדם.
כדור נותב - שקליעו מכיל חומר בעירה הניצת בעת הירי ובוער בעת מעופו.
הבעירה משמשת לסימון מסלול הקליע בזמן מעופו ולא לצורך גרימת נזק.
קצהו של קליע כזה מסומן בצבע אדום.
כדור מצית - שקליעו מכיל חומר בעירה המתלקח ברגע הפגיעה במטרה.
התלקחות הקליעה נועדה להצית את מכלי הדלק במטרה.
חסר קליע (ח"ק) - כדור שאין בקצהו קליע.
צוואר התרמיל מצומת כך שאבק השריפה שבתוכו לא ישפך החוצה.
כדור זה משמש לדימוי ירי באימונים או בטקסים.