tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחקרים מראים שגם בקבוצות כאלה, בעת הפרעה פתאומית כגון התקפת כריש, הקבוצה כולה זזה בהרמוניה כדי להימלט מהסכנה.
אוכלוסיות מסוימות של קטלנים יוצרות אף הן מבנה חברתי סבוך, שכולל כמה דרגות של קרבה (משפחה, להקה, קהילה וכיוצא בזה).
על כל פנים, ניכר שאצל לווייתני השיניים המתלהקים בלהקות יש קשר חזק בין חברי הלהקה השונים.
הדבר בא לידי ביטוי גם בשיטות ציד מורכבות, הדורשות שיתוף פעולה בין חברי הלהקה, ובסיוע לפרטים חלשים או פצועים.
הלווייתנאים מפגינים יכולת משחק מורכבת, בטבע ובשבייה כאחד.
בין ההתנהגויות המורכבות הללו ניתן למנות יצירת רשת בועות יציבה מתחת למים, שמשמשת למשחק או לציד.
ישנן שתי שיטות עיקריות ליצירת רשת בועות: בשיטה הראשונה הלווייתנאים נכנסים אל מתחת למים, ונושפים אוויר בפרץ מהיר בטכניקה מיוחדת, שיוצרת צורת טבעת כאשר האוויר מגיע לפני המים; ובשיטה השנייה הלווייתנאים שוחים שוב ושוב במעגל ואז עוצרים ונושפים אוויר לתוך הצורה הספירלית שזה עתה יצרו.
לווייתני השיניים בדרך כלל משתמשים ברשת הבועות למשחק בלבד, אך היא איננה ייחודית רק להם, והלווייתן גדול הסנפיר משתמש בה כטכניקה לתפיסת שלל ציד רב.
לווייתני השיניים יבחנו לעיתים קרובות את הרשת שיצרו באופן ויזואלי או בעזרת אקולוקציה, ונראה שהם נהנים לשחק איתן.
מיני לווייתני שיניים מסוימים אף "רוכבים" על גלים מזדמנים, בין אם גלים טבעיים ובין אם גלים שהם עצמם יוצרים.
דולפינים גם נצפו משחקים עם הדגים שצדו לפני שאכלו אותם.
לבד מיכולתם ללמוד פעלולים מיוחדים והתנהגויות מורכבות, לווייתני השיניים אף מסוגלים להפגין התנהגות יצירתית, שאיננה נובעת מהתניה.
תוצאות דומות נראו גם בניסוי דומה שנערך על מתנדבים אנושיים.
לנבדקים לקח בערך אותו הזמן כדי להבין מה נדרש מהם.
לאחר זמן מה של תסכול, הנבדקים הבינו שהם מתוגמלים תמורת התנהגות יצירתית.
אצל הדולפינים, ההבנה הזו הובילה להתרגשות ועוד התנהגות יצירתית; ואילו אצל בני האדם היא הובילה בעיקר להקלה.
מודעות עצמית מעידה על אינטליגנציה גבוהה וחשיבה מופשטת.
אחד המבחנים המקובלים לבחינת מודעות עצמית אצל בעלי-חיים הוא מבחן המראה, במהלכו מעמידים את בעל-החיים מול מראה ובוחנים את התנהגותו שעשויה להיות סתמית, תוקפנית (כאילו כלפי פרט אחר) או מוכיחה מודעות עצמית כמו סילוק לכלוך בין השיניים אצל שימפנזים.
אצל לווייתנאים קשה יותר לקיים את מבחן המראה מאשר אצל פרימטים, משום שהם אינם יכולים לגעת בגופם בעזרת ידיהם, ולכן קשה יותר להבחין אם בעל החיים מזהה את עצמו.
כדי להתגבר על הבעיה, ניתן לסמן באופן זמני חלקים מהגוף שהפרט יכול לראות רק בעזרת מראה, ולבחון אם הוא יפנה אותם למראה אופן מועדף.
נראה שהדולפיננים עוברים את המבחן בהצלחה אך ממצאים אלו אינם מעידים דווקא על שאר מיני לווייתני השיניים, משום שקיים הבדל ניכר בגודל המוח ובהתנהגויות שמפגינים המינים השונים.
אצל לווייתני המזיפות, שירת הלווייתן עשויה להעיד על אינטליגנציה גבוהה.
הדבר נכון במיוחד עבור הלווייתן גדול-הסנפיר, שמרכיב שירים מסובכים להפליא הבנויים ממספר רב של "יחידות בסיס", "תת-משפטים" ו"משפטים".
אותו שינוי דגם השירה משנה לשנה מודגם על ידי אוכלוסיות פזורות על פני ימי העולם.
בשנת 2018 נחשף מחקר המתעד הקלטה של לווייתנית מסוג קטלן אשר חיקתה בהצלחה צלילים חדשים שהושמעו לה.
הלווייתנאים כולם התפתחו מאב קדמון שחי על היבשה.
בעבר היה מקובל לחשוב שהלווייתנאים קרובים לפילים, בגלל הדמיון המסוים בין מאפייניהם הפיזיים והחברתיים של הלווייתנאים והפילים, אך השערה זו הוכחה כשגויה.
בהמשך, היה מקובל בעולם המדעי שהלווייתנאים התפתחו מהמֶזוֹניכידים, סדרה נכחדת של פרסתנים אוכלי-בשר שנראו כצבועים בעלי פרסות והיו קרובים למכפילי הפרסה.
אולם, שורה של מחקרים החל מאמצע שנות ה-90 הוכיחו בעזרת ניתוח של רצפי DNA וניתוחים מורפולוגיים שהלווייתנאים קרובים למכפילי הפרסה, ולא למזוֹניכידים.
בעקבות גילויים אלו הגדירו החוקרים תת-קבוצה חדשה בתוך קבוצת הפרסתנים בשם Cetartiodactyla (הלחם המילים היווניות "לווייתנים" ו"מכפילי פרסה"), על-מנת שתכלול את הלווייתנאים ואת מכפילי הפרסה יחדיו, וכך תדגיש את מוצאם הביולוגי הקדום המשותף.
על פי בדיקות מורפולוגיות ומולקולריות נקבע שבעל החיים הקרוב ביותר כיום ללווייתנאים הוא ההיפופוטם.
מסיבה זאת, במיונים חדשים מסווגים הלווייתנאים בקבוצת אחות להיפופוטמיים הנקראת דמויי היפופוטם (Whippomorpha), שמוכלת בתוך סדרת מכפילי הפרסה.
על פי המקובל היום, לפני כ-50 מיליון שנים הסתגלו אבות הלווייתנאים שהיו טורפים יבשתיים לחיים במים.
השאלה כיצד יונקים יבשתיים התפתחו ליצורים ימיים גדולי-ממדים נותרה בגדר תעלומה למשך זמן רב, בשל מחסור במאובנים ופערים ברשומות המאובנים שנמצאו.
עם זאת, המחקר הגנטי, יחד עם מאובני מעבר שנמצאו באזור פקיסטן, שפכו לאחרונה אור על אופן ההתפתחות של הלווייתנאים.
לצד השינויים הפיזיולוגים שהתרחשו בגופם של הלווייתנאים עם המעבר ההדרגתי למים, חלו גם שינויים בשלד ובמבנהו: מבנה העצמות הותאם בהדרגה לחיים בסביבה מימית, ועצמות שאין בהן צורך הפכו לשריד אבולציוני או נעלמו.
גם כיום נולדים לעיתים לווייתנאים בעלי איברים שרידיים בדמות סנפירים אחוריים מנוונים, שמעידים על הרגליים שהיו ללווייתנאים בראשית דרכם האבולוציונית.
בגבעות צ'יטה שבפקיסטן נתגלה מאובן של בעל-חיים הנקרא פָקיצֶטוּס והוא אחד מהלווייתנאים הקדומים ביותר שהתגלו עד כה.
הפָקיצטוּס, שחי על חופי ים תטיס שבאותה תקופה הפריד בין הודו לפקיסטן, חילק את זמנו בין הים ליבשה, ואוזניו התפתחו כך שיוכל לשמוע במים ובאוויר כאחד, אולם לא היו לו מאפיינים פיזיולוגים רבים שיש ללווייתנאים בני זמננו.
בחינת עצמותיו של הפָקיצטוּס חיזקה את השערת המדענים בדבר מוצאם של הלווייתנאים ממכפילי הפרסה.
לפי עדויות אלה, הלווייתנאים החלו לחיות במים מעט לאחר שמכפילי הפרסה נפרדו מהמזוֹניכידים, ולכן הלווייתנאים המוקדמים שמרו על מאפיינים מסוימים שהיו למזוֹניכידים ומכפילי הפרסה איבדו זה מכבר, דוגמת שיניים מבתרות בשר.
נראה גם כי אבות אבותיהם של כל מכפילי הפרסה היו בעלי חיים אוכלי בשר; לעומת זאת, כל מכפילי הפרסה הם צמחוניים, ולעומתם הלווייתנאים כולם אוכלים טרף בגדלים שונים.
הפָקיצטוּס הוא בן משפחת הפקיצטיים, משפחה שמנתה שלושה סוגים של טורפים בעלי פרסות שלעיתים קרובות מתייחסים אליהם כלווייתנאים הראשונים.
הם חיו בעידן האאוקן, לפני כ-52 מיליון שנים.
חלקים מסוימים בשלדם של הפקיצטיים מזכירים את גופם של הלווייתנאים, אולם חלק ממאפייניהם אינם קיימים אצל הלווייתנאים המודרניים.
אמבוּלוֹצטוּס ("לווייתן-מהלך שוחה") היה בעל חיים שחי אף הוא בים תטיס ושרידיו נמצאו לאחרונה באזור פקיסטן.
האמבוּלוֹצטוּס הגיע לאורך של כשלושה מטרים, ומבחינה חיצונית נראה דומה לתנין.
הוא היה בעל חיים אמפיבי, ורגליו האחוריות התאימו לשחייה במים יותר מאשר להליכה על היבשה.
כפי הנראה, האמבוּלוֹצטוּס שחה על ידי הנעת רגליו האחוריות בצורה אנכית, בדומה לאופן שבו שוחים לוטרות ולווייתנים (אלא שהם עושים זאת בעזרת זנבם).
זנבו של האמבוּלוֹצטוּס היה ארוך יחסית, וככל הנראה לא מילא תפקיד חשוב בתנועה במים.
החוקרים משערים שהאמבוּלוֹצטוּס צד את טרפו בדומה לתנינים: הוא ארב לו בשקט, ובשעת הכושר התנפל עליו והרגו.
קרובי המשפחה של הלווייתנים-המהלכים השוחים היו הרמינגטונוצטיים.
לרמינגטונוצטיים היה חרטום ארוך וצר יותר מזה של האמבוּלוֹצטוּס, והם היו במידת מה מותאמים יותר לחיים מתחת לפני המים.
ככל הנראה, לווייתנאי קדום זה צד דגים ובעלי חיים ימיים במים הרדודים.
הפרוטוצטיים היו קבוצה גדולה, מגוונת והטרוגנית, ושלא כקודמיהם, מאובנים שלהם נמצאו באסיה, באירופה, בצפון אמריקה ובאפריקה.
הפרוטוצטיים מנו סוגים ומינים רבים, כמה מהם (דוגמת הרודוצטוּס) ידועים יותר מאחרים.
הפרוֹטוֹצטיים היו דומים בהרבה ללווייתנאים בני זמננו מאשר בעלי החיים שקדמו להם.
גופם התחיל לקבל צורת פלך ורגליהם הקדמיות והאחוריות הגדולות היו בעלות צורה מיוחדת שאפשרה להם לחיות ביבשה ובים כאחד.
לא ברור האם לפרוטוצטיים היה זנב הדומה לזנב הלווייתנאים המודרניים (מחולק לשתי אונות) או זנב רגיל.
מאובן הבסילוֹזאוּר, שאורכו הגיע ל-20 מטרים, נתגלה בשנת 1840. בגלל ממדיו ומאפייניו הגופניים הוא נחשב בטעות לזוחל, ומכאן הסיומת של שמו המדעי, זאורוס.
הבסילוזאור היה בעל חיים ימי לחלוטין והוא חי לפני כ-45 מיליון שנים.
אף על פי שזנבו היה דומה בצורתו לזנבם של הלווייתנאים המודרניים, היו לו גם גפיים אחוריות קטנות באורך כמה עשרות סנטימטרים שיצאו מצדי פתח המין וככל הנראה שימשו להצמדת הנקבה והזכר בעת ההזדווגות.
הדורודונטידים היו קרובים במידה מסוימת לבסילוזאור, אך הם היו קטנים יותר והגיעו לאורך של כחמישה מטרים בלבד.
אף כי לבסילוזאוריים ולדורודונטידים היו מאפיינים רבים מאוד של לווייתנאים מודרניים, הם לא היו מסוגלים להפיק את הקולות המיוחדים המכונים "שירת הלווייתן" ולא היו מסוגלים להתמצא באמצעות איכון הד מכיוון שלא היו להם איברים מסוימים שיש ללווייתנאים מודרניים, וכן מבנה ראשם היה שונה.
נוסף על כך, היו להם מוחות קטנים יחסית; המדענים הסיקו מכך שככל הנראה הם היו בעלי חיים יחידאים, ולא הייתה להם מערכת חברתית מפותחת כזו של הלווייתנאים בני זמננו.
בסדרת הלווייתנאים שלוש תת-סדרות: לווייתנים קדומים, לווייתני מזיפות ולווייתני שיניים.
הלווייתנאים הקדומים הם האבות הקדמונים של כל מיני הלווייתנאים המצויים כיום, אך הם עצמם נכחדו כליל.
הלווייתנאים הקדומים היו בעלי שיניים.
לווייתנאים אלו נכחדו במחצית השנייה של עידן האוליגוקן.
לפני היכחדותם, כאמור, התפצלו מהם לווייתני המזיפות ולווייתני השיניים.
התפצלות זו מתוארכת לתקופה שקדמה אך במעט לגבול בין עידני האאוקן והאוליגוקן, כלומר לפני 35 מיליוני שנים לערך.
הופעתם של המינים הגדולים ביותר של הלווייתנים - מינים מתת-סדרת לווייתני המזיפת - החלה לפני כ-2–3 מיליון שנים, ייתכן שבעקבות שינוי תפוצת המזון בעולם כתוצאה מגידול כיסוי הקרח בחצי הכדור הצפוני.
במקביל לצמיחתם של מיני לווייתנים שונים, החלה העלמות של מיני לווייתנים קטנים.
בתקופה זו הופיעו כמה מהחולייתנים הגדולים ביותר שהתקיימו אי פעם, ביניהם הלווייתן הכחול, שהוא החולייתן הגדול ביותר אי פעם המוכר למדע.
כיום מרבית מיני הלווייתנאים הם לווייתני שיניים, ומיעוטם לווייתני מזיפות.
קיימים הבדלים פיזיולוגים והתנהגותיים רבים בין לווייתני השיניים ולווייתני המזיפות, בהתאם לאדפטציות ההתנהגותיות והפיזיולוגיות שאימצו.
בתחילת דרכם גם ללווייתני המזיפות היו שיניים, אולם אלו הלכו והתנוונו עם הזמן ואת תפקידן החליפו המזיפות.
לווייתני המזיפות והשיניים נבדלים גם בהיבטים הקשורים במיון המודרני.
בעוד שהמיון של לווייתני המזיפות החיים יציב למדי, בעיקר בשל כך שמספר המינים קטן והחלוקה די ברורה, המיון של לווייתני השיניים בעייתי יותר.
דיונים ערים באשר ליחסים בין המשפחות עדיין מתקיימים, בהסתמך על מחקרים מורפולוגיים ומולקולריים גם יחד.
עם זאת, מוסכם כי הראשתניים ולווייתני המקור היו הראשונים להתפצל מהענף של לווייתני השיניים.
בהקשר זה בולטת קבוצת דולפיני הנהרות, קבוצה פרפילטית - זוהי קבוצה מלאכותית המכילה מינים שהתפתחו במספר פלישות בלתי תלויות בזמן ובמרחב מהים למערכות נהר מבודדות לגמרי אחת מהשנייה.
הקשרים בין בני האדם ללווייתנאים הם ותיקים ביותר ועברו שינוי מהותי מהימים בהם הם נחשבו למקור מזון ותו לא, עד המאה ה-21 בה הלווייתנאים עומדים מול בעיות חדשות.
בתקופת האבן ניצודו הלווייתנאים בקנה מידה קטן, בעיקר לשם אכילת בשרם .
ציד הלווייתנאים התרחב החל ממאה ה-10 לספירה באזור מפרץ ביסקיה.
בתחילת המאה ה-12 החל השימוש גם בשמן הלווייתנאים לצרכים רבים, כמו תאורה וייצור סבונים ועור.
שלד הלווייתנאים שימש בבנייה וכחומר גלם לקישוטים שונים.
המזיפות של לווייתני המזיפות שימשו כחומר גלם גמיש במגוון של מוצרים מסחריים, כמו חישורי מטריות ומחוכים.
במאות ה-17 וה-18 עברה הבכורה בעניין לאנגלים ולהולנדים, בשלושה מרכזים עיקריים: גרינלנד, שפיצברגן ואיסלנד.
עם התפתחות הטכנולוגיה, אוניות הציד וכלי הציד התרחבו והיקף הציד הלך וגדל והגיע לאוקיינוס השקט ולחצי הכדור הדרומי, ותחנת ציד אף הוקמה באנטארקטיקה.
ב-1928 נכנסו לשימוש אוניות החרושת שהציידים לא רק צדו מהן, אלא גם עיבדו את גוף הלווייתן הניצוד בתוכן.
החתומים על האמנה השתייכו לשתי קבוצות שונות.
האחת ביקשה להסדיר את הציד כדי לאפשר המשך קיום הלווייתנאים במקביל להמשך הציד, והשנייה ראתה באמנה צעד ראשון להפסקת ציד הלווייתנאים.
לחץ מצד דעת הקהל העולמית הביא ב-1982 להחלטה על הפסקה בציד מסחרי שתחל ב-1986. עם זאת, הציד נמשך על ידי מספר קבוצות ילידים ובמידה מסוימת על ידי איסלנד, שהכריזה על הפסקת הציד ב-2007, ונורווגיה ויפן, שעדיין צדות לווייתנאים.
במקביל למאבק להפסקת ציד הלווייתנאים, נעשו מאמצים להגן על הלווייתנאים מפני סכנות העולם המודרני.
העיקרית שבהן היא לכידתם כשלל-לוואי (By-catach).
נזקי הדיג השולי עצומים: בארצות הברית לבדה נהרגו כ-3,029 פרטים בממוצע לשנה בין השנים 1990–1999, רובם המכריע (84 אחוזים) כתוצאה משימוש ברשתות זימים.
המזהמים הימיים עלולים לפגוע בלווייתנאים במגוון דרכים, כמו רמות גבוהות של חומרים כימיים בגוף, פגיעה במערכת העיכול עד כדי רעב ומוות, פגיעה ברקמות ועוד.
דוגמה להשפעה החמורה ניתן למצוא בניתוח שנעשה ב-2019 לגופה של נקבת לווייתן שנסחפה לחוף בפיליפינים.
הלווייתנית במשקל 498 ק"ג ובאורך 4.5 מטרים, נמצאה כשבקיבתה פסולת מגוונת מפלסטיק במשקל של כ-40 ק"ג, כמות שנחשבת לגדולה באופן לא רגיל אפילו ביחס לכמויות שפעילי סביבה רגילים למצוא בגופות יונקים ימיים באוקיינוסים.
בליעת חלקי פלסטיק מעניקה ללווייתנים וליונקים ימיים אחרים תחושה מוטעית של שובע מבלי לספק להם את הצרכים התזונתיים שהם צריכים.
זה מוביל אותם לאיבוד משקל, חולשה וירידה במהירות השחייה שלהם מה שהופך אותם לפגיעים יותר על ידי טורפיהם.
ליונקים הימיים אין שום אפשרות לעכל את הפלסטיק או להפריש אותו מגופם.
שימושים למטרות בידור, מחקר ועוד
לווייתנים חיים משמשים את האדם למטרות מחקר, שעשוע, שימושים צבאיים ותרפיה.
מכיוון שהם אינטליגנטים, ידידותיים ובעלי יכולות אקרובטיות, מהווים הלווייתנאים בעלי-חיים אידיאליים עבור מופעי-ראווה.
מופעים כאלה מתקיימים במתקן דולפינריום, שהוא אקווריום פתוח גדול-ממדים בו הלווייתנאים חיים, מתאמנים ומופיעים.
באופן כללי, לווייתני מזיפות אינם מוחזקים בשבייה כלל, בשל ממדיהם.
רוב לווייתני השיניים המוחזקים בשבייה הם דולפינים, אך ישנם גם יוצאי דופן כגון פוקנת המפרץ, לבנתן או קטלן.
ארגונים הפועלים למען זכויות בעלי חיים ורווחתם מתנגדים להחזקת לווייתנאים בשבייה, בטענה שאין להם מספיק חופש תנועה בבריכות, ללא קשר לגודלן (בטבע, גומאים הדולפינים עשרות קילומטרים מדי יום) ושהם אינם מקבלים מספיק גירויים אינטלקטואליים.
לווייתני השיניים גויסו גם לשימוש צבאי על ידי ארצות הברית וברית המועצות בזמן המלחמה הקרה.
שני הצדדים אימנו לווייתני שיניים למטרות ביטחוניות שונות, כגון נטרול מוקשים ופצצות, הצלת טובעים וצוללנים, צילום מודיעיני והגנה על החופים.
כיום, ארצות הברית מפעילה את תוכנית היונקים הימיים של חיל הים האמריקני.
החל מסוף המאה ה-20 התפתח תחום של תיירות אקולוגית, במסגרתו יוצאים תיירים לצפות בלווייתנאים במקומות החיות שלהם (Whale watching).
כמות התיירים הצופים בלווייתנאים עולה במשך הזמן, ונטען ששיקול זה השפיע על תהליך קבלת ההחלטות של מדינות בשאלה האם לצוד לווייתנאים או לא, כחלק משיקולי הכדאיות הכלכלית.
ללווייתנאים - ולמערכת האקולוגית הימית שהם במרכזה - תפקיד חשוב בהשפעה על איכות הסביבה.
הלווייתנים צוברים בגופם לאורך חייהם פחמן מהאטמוספירה, ובפרט פחמן דו-חמצני המשמעותי לאפקט החממה.
לווייתנאים גדולים יכולים לצבור למעלה מ-33 טון פחמן דו-חמצני בשנה, כאשר לשם השוואה עץ סופג כ-25 ק"ג בשנה - פחות מאלפית לעומת הלווייתנים הגדולים ביותר.
בנוסף, בניגוד לעצים שאם הם נשרפים או נופלים מחזירים את הפחמן שאגרו לאטמוספירה, הלווייתנאים שמתים בים באופן טבעי שוקעים לקרקעית האוקיינוס שם נקבר הפחמן.
הלווייתנאים מקיימים קשרי סימביוזה עם אוכלוסיית הפיטופלנקטון, שנכון לעשור השני של המאה ה-21 פולטת לאוויר העולם כ-50% מהחמצן, ולוכדת כ-37 מיליארד טון של פחמן דו-חמצני (בדומה לכ-1.7 מיליארד עצים), כמות שמוערכת בכ-40% מהפליטות.
קיומם של הפיטופלנקטון בטבע תלוי בקיומם של הלווייתנאים, מכיוון שפיטופלנקטון משגשגים בסביבת ההפרשות של הלווייתנאים שמכילות את חומרי המזון של הפיטופלנקטון.
נדידת הלווייתנאים מסייעת להתפתחות פיטופלנקטון ברחבי העולם.
לאחר סדרת מחקרים שבוצעו בנושא בעשור השני של המאה ה-21, קראו החוקרים להגברת שימור חיי הלווייתנאים למען הסביבה, וכזווית חשובה ונוספת להתמודדות עם ההתחממות הגלובלית.
במהלך ההיסטוריה היה ללווייתנאים מעמד מיוחד בעיקר בתרבויות שהתקיימו באזורים הסמוכים לחוף הים, לתרבויות שהתקיימו באיים או לתרבויות בעלות צי-סוחר גדול.
מטבע הדברים, לווייתני השיניים הקטנים (ובהם הדולפינים), שלעיתים קרובות שוחים בסמוך לחופים, היו מוכרים יותר לרוב התרבויות מאשר לווייתני המזיפות גדולי הממדים.
בעוד שלווייתני השיניים נצפו לעיתים קרובות מהחופים, הרי שעל לווייתני המזיפות ניתן היה ללמוד רק במקרה שעלו אל החוף, או מתצפיות של מלחים ויורדי-ים.
מכיוון שכך, סביב הלווייתנים הגדולים התפתחו מיתוסים ואגדות שונות, וחוסר הידע אודותם גרם לכך שבמקרים רבים התייחסו אליהם כאל מפלצות ימיות מסתוריות.
המפגש בין הלווייתנאים לבני האדם החל כבר בתקופת האבן – ממצאים מקוריאה הדרומית המתוארכים ל-6000 לפנה"ס עשויים להיות עדות ארכאולוגית לציד לווייתנים בידי אנשי תקופת האבן.
בין היוונים והרומאים העתיקים, התייחסויות מפורטות ללווייתנים ניתן למצוא בעיקר בכתביהם של אריסטו, פליניוס הזקן ומקרוביוס.
פליניוס תיאר את עמוד האדים שמזרימים הלווייתנים דרך חור הנשיפה שלהם, ואמברוסיוס אף טען שהלווייתנים יכניסו את גוריהם הקטנים אל פיהם במטרה להגן עליהם.
היוונים הקדומים אף הביעו את הערכתם לדולפינים וללווייתנים בכך שקראו על-שמם שתי קבוצות כוכבים נפרדות, לווייתן ודולפין.
היוונים-הקדומים התייחסו בחיבוריהם בעיקר לדולפינים (לווייתני השיניים) ולא ללווייתנים.
במיתולוגיה היוונית מוצג הדולפין כיצור אלטרואיסטי המסייע לבני-האדם, ומנגד ייתכן שהלווייתנים הגדולים היוו השראה למפלצות ימיות אחדות שמתוארות במיתולוגיה.
גם בתנ"ך מוזכר הלווייתן, שהוא מפלצת מים מיתית המתואר בדרך-כלל בציורי התנ"ך כתנין עצום או כנחש ים אימתני.
לפי התיאור התנ"כי המובא במספר פסוקים הלווייתן הוא יצור ימי, שבבוא היום ייהרג על ידי אלוהים: .
הלווייתן המקראי זכה להתייחסות בספרות הדתית לדורותיה, ביהדות ובנצרות כאחד.
בספר יונה מסופר שיונה נבלע על ידי "דג גדול" לאחר שנזרק לים: .
במקרא לא מצוין שה"דג" הוא לווייתן אך מקובל לזהות אותו כלווייתן מסוג ראשתן גדול-ראש.
במדרש מתואר שהלווייתן נברא בבריאת העולם ונגנז לצדיקים לעתיד לבוא, יחד עם שור הבר (אינו קשור למה שהיה קרוי שור הבר ונכחד).
זאת כנראה משמעות התפילה שאומרים בהושענא רבה ביציאה האחרונה מהסוכה:
בימי הביניים סופרו סיפורים לא מעטים על היתקלויות במפלצות ימיות שונות, שככל הנראה היו למעשה לווייתנאים.
מכיוון שהמחקר הזואולוגי לא היה מפותח, בני אירופה של אותה התקופה זיהו את היצורים האימתניים שבהם פגשו כמפלצות.
מראשית ימי הביניים ועד תחילת ציד הלווייתנים המסיבי במאה ה-17, עיקר המידע על לווייתני מזיפות גדולים הגיע מתצפיות אקראיות וחלקיות של מלחים או מגופות לווייתנים שנסחפו אל החוף.
בני אירופה לא נתקלו לעיתים קרובות ביצורים גדולים כל כך, ולכן מטבע הדברים היסחפות לווייתנים גדולים לחוף עוררה התרגשות רבה.
הדבר נכון במיוחד עבור הראשתן גדול-הראש, שבדרך כלל עלה על החוף בכמויות גדולות ולא כפרטים בודדים.
הציד שהתרחש בקנה מידה גדול מאוד בין המאות ה-17 וה-19, הביא לכדי כליון אוכלוסיות רבות של לווייתנים, אך מצד שני סיפק לאדם מידע רב על אורחות חייהם, והניב תיאור בהיר וצלול יותר של הלווייתנים.
באותה התקופה תוארו לווייתני הענק כיצורים אימתניים שנלחמים בעוז בציידי הלווייתנים, תיאורים שמצאו את דרכם גם לספרות של אותה התקופה.
מקומם של הלווייתנים לא נפקד גם בספרות הקלאסית: אזכורם המוכר ביותר הוא ברומן הידוע מובי דיק מאת הרמן מלוויל (1851), המספר על ספינת ציד לווייתנים שקברניטה, אחאב, רודף כאחוז דיבוק אחר ראשתן גדול-ראש לבקן ענק בשם מובי-דיק, שבמסע ציד קודם כרת את רגלו.
אף שהרומן הוא בעיקרו אלגוריה מורכבת, כלל בו מלוויל, שהפליג בעצמו בספינה לציד לווייתנים במשך שנה וחצי, תיאור מדויק של החיים על ספינת ציד, איתור לווייתנים, מעקב אחריהם וציד לווייתנים.
הלווייתנים מוזכרים אף בספר המדע-בדיוני הקלאסי 20,000 מיל מתחת למים מאת ז'ול ורן.
במאה ה-20 חל מפנה בהתייחסות ללווייתנאים בכלל וללווייתנים בפרט.
עם התפתחות המחקר המדעי לווייתני המזיפות הגדולים כבר לא הוצגו כמפלצות ימיות נוראיות, המטביעות ספינות ומתקיפות יורדי-ים, אלא כיצורים שלווים, אינטליגנטים וידידותיים שנהרגו על לא עוול בכפם על ידי בני אדם, במהלך הציד ההמוני.
כפועל יוצא של שינוי זה, נחקקו חוקים ואמנות בינלאומיות האוסרות על ציד לווייתנים, ועם התפתחות הארגונים לשמירת הסביבה החלו מאבקים להגנה על לווייתנאים המצויים בסכנת הכחדה.
גם מקומם של לווייתני השיניים והדולפינים לא נפקד משינוי תרבותי זה: הם החלו לככב כדמויות חביבות ומסבירות פנים בסרטי קולנוע, בספרים ובתוכניות טלוויזיה.
מטבע הדברים, ההצגה החיובית של הלווייתנאים בתרבות הפופולרית, יחד עם סדרות דוקומנטריות שהציגו את אופיים האמיתי, שיפרו אף הם את מעמדם של הלווייתנאים בציבור.
לווייתני מְזִיפוֹת (שם מדעי: Mysticeti) הם תת-סדרה בסדרת הלווייתנאים.
תת-סדרה זו כוללת כמה מיני בעלי חיים בין הגדולים ביותר בעולם.
בפרט, היא כוללת את הלווייתן הכחול, שהוא היצור הגדול ביותר שחי בכדור הארץ בעבר ובהווה גם יחד.
לווייתני המזיפות הם חסרי שיניים.
במקומן יש להם בחך מזיפות, שהן לוחות קרניים שהתפתחו מקיפולים של החך.
המזיפות יוצרות שני טורים הניצבים לגוף.
בכל טור כמאתיים מזיפות, שאורכן יכול להגיע עד 3.5 מטרים.
הן מפוצלות בקצותיהן ויוצרות מערכת מורכבת של מסרקות סינון המסננות את המים מהפלנקטון, סרטנאים ודגים קטנים שמהם הם ניזונים.
לווייתנים אלה בולעים כמויות גדולות של מים, אותם הם דוחסים כלפי המזיפות.
המים עוברים דרכן ונשפכים אל מחוץ לפה בין השפתיים, כשבפה נותרים הדגיגים, הסרטנים ושאר יצורי הזואופלנקטון.
מהמאה ה-11 ועד סוף המאה ה-20 ניצודו לווייתני מזיפות, כשהשימוש העיקרי שנעשה הוא בשמן שהופק מגופם לייצור שמן מאכל ומרגרינה, ובמזיפותיהם ששימשו לייצור מחוכים וחישורי שמשיות.
עד שנות ה-2010 שררה הדעה המדעית המקובלת שלווייתני המזיפות התפתחו לפני כשלושה מיליון שנים בחצי הכדור הצפוני בעידן הקרח.
הדעה נבעה מכך שרוב המאובנים שלהם נמצאו שם.
ב-1921 נתגלה מאובן של לווייתן מזיפות בנהר מארי באוסטרליה, ורק ב-2013 הוא תואר מדעית וסווג כלסת של לווייתן מזיפות באורך כתשעה מטרים על ידי ד"ר אריך פיצג'רלד ממוזיאוני ויקטוריה במלבורן.
גיל המאובן הוא כ-20 מיליון שנה.
באמצעות מאובן זה ומאובנים נוספים, חקרו ד"ר פיצג'רלד ועמיתיו את התפתחות לווייתני המזיפות והסיקו שהם התפתחו לפני כ-20 מיליון שנה בחצי הכדור הדרומי, סביב אנטארקטיקה.
משפחה לווייתני ענק (או רורקלים) (Balaenopteridae)
משפחה בלניים ננסיים (או בלניים מפותחים; Cetotheriidae)
לווייתני שיניים (שם מדעי: Odontoceti) הם תת-סדרה בסדרת הלווייתנאים.
לווייתני השיניים הם, כפי שמשתמע משמם, בעלי שיניים.
מאפיין זה הוא המבדיל אותם מהפרטים בתת-הסדרה השנייה בסדרת הלווייתנאים, לווייתני המזיפות.
לווייתני השיניים הם ציידים פעילים, והם ניזונים מדגים, מדיונונים ובמקרה של האורקה וקרוביה גם מיונקים ימיים ואף כרישים.
ללווייתני שיניים יש חור נשימה אחד בקצה העליון של ראשם.
הגולגולות של לווייתני השיניים אינן סימטריות.
מוחם גדול יחסית, והקשר בין שתי אונותיו רופף יחסית.
ללווייתני השיניים יש רקמה שומנית בראשם הנקראת מלון (Melon), המשמשת לריכוז אלומת גלי הקול שהם מפיקים.
אין להם מיתרי קול, ובמקומם הקול מופק במערכת חור הנשיפה.
לווייתני השיניים איבדו את היכולת להריח, ואין להם בלוטות רוק.
הראש, לרוב, מסתיים בחרטום מוארך.
בפיהם מספר שיניים משתנה, החל משתי שיניים ועד ל-200 שיניים.
כל שיניהם זהות, ואין אצלם חלוקה לשיניים חותכות, טוחנות וכן הלאה.
רוב התקשורת בין לווייתני השיניים נעשה באמצעות קולות.
הם מפיקים מגוון רחב של קולות, המשמשים לתקשורת בין פרטים, להתמצאות באמצעות איכון הד (ביסודו של דבר, פליטה של גלי קול ומיפוי הסביבה באמצעות ההד החוזר מהם) ולאיתור וללכידת מזון.
לווייתני השיניים שוחים מהר יחסית.
את המינים הקטנים ניתן למצוא באקראי רוכבים על גלים, בהם הגלים שיוצרים כלי-שיט.
הדולפינים נצפים פעמים רבות באופן זה.
כמו כן, הם ידועים בביצועים האקרובטיים שלהם.
ידועה במיוחד ביכולות אלו היא הסטנלה ארוכת-החרטום (סטנלה לוליינית; Stenella longirostris).
הם ניזונים מדיונונים, מפינגווינים, מדגים ומטורפים ימיים אותם הם צדים בזריזות.
ככלל, לווייתני השיניים חיים בקבוצות המונות עד לתריסר פרטים.
מפעם לפעם הלהקות מתמזגות ויוצרות "להקות-על", שהן התקבצויות של לווייתנים היכולות למנות אלפי פרטים.
ביכולתם של לווייתני השיניים לנהל אינטראקציות חברתיות מורכבות, כמו ציד משותף.
בשבייה מינים מסוימים מציגים פוטנציאל גבוה ללמידה, ומסיבה זו הם נחשבים בין בעלי החיים האינטליגנטים ביותר.
מינים מסוימים של לווייתני שיניים ניצודו בעבר בשביל בשרם, שומנם ומרכיבים אחרים בגופם .
כיום כל המינים מוגנים לפי אמנת CITES, וחלקם מוגנים גם באמנות נוספות.
על הציד של הלווייתנאים כולם הוטל מורטוריום ב-1986, אולם מדינות אחדות עדיין צדות לווייתנאים בכמויות קטנות.
עם זאת, לכל מיני לווייתני השיניים הסכנה העיקרית הנשקפת באופן ישיר מצדו של האדם היא לכידה שולית ברשתות דיג.
בנוסף, מיני לווייתני שיניים קטנים מוחזקים כאטרקציה בגני חיות ובפארקים מיוחדים.
החזקה זו מעוררת התנגדות עזה, וזאת בשל הדאגה ללווייתנים שדורשים בדרך-כלל מרחב גדול ורחב.
לווייתני מקור או זִּיפְיוּסִיִּים (שם מדעי: Ziphiidae) היא משפחה בתת-סדרת לווייתני שיניים ובה לפחות 20 מינים.
לווייתני המקור היא אחת המשפחות הפחות ידועות של יונקים גדולים: מינים אחדים ממשפחה זו תוארו רק בשני העשורים האחרונים.
משפחת הזיפיוסיים היא השנייה בגודלה של לווייתנאים (אחרי הדולפיניים).
לבני משפחה זו ראש מעוגל, חרטום מוארך וצר.
לווייתני המקור נעים בגודלם מכ-3.4 מטרים ועד כמעט 13 מטרים והם עשויים לשקול בין 1 עד 15 טון.
הם קשים מאוד לזיהוי בטבע: צורת הגוף משתנה במקצת ממין אחד לאחר, והצופה חייב להסתמך על ההבדלים הדקים בדרך כלל בגודל, בצבע, בצורת המצח ואורך החרטום.
הם ניחנים ביכולת בלתי רגילה לצלול למשכי זמן ארוכים - 20 עד 30 דקות בדרך כלל, ויש תיעוד אף לצלילה של 80 דקות- ולעומקים עמוקים ביותר: 1000 מטרים וייתכן שאף יותר מכך.
זיפיוסיים נוטים להתרועע בקבוצות משפחתיות קטנות ונמנעים ממים רדודים.
אזורים ידועים שבהם הם מתקהלים כוללים את המים העמוקים הלאה משפת המדפים היבשתיים וקרוב לתחתית של צורות נוף ימיות כהרים ימיים, קניונים, מדרונות ואיים אוקייניים כגון האיים האזוריים והאיים הקנריים.
הם ניזונים בעיקר מדיונונים החיים במים עמוקים אך גם מדגים ומסרטנים.
בשל אזור המחיה שלהם ונטייתם לבצע צלילות ארוכות מאוד הם קשים מאוד לצפייה ומעט ידוע על מרבית המינים.
אחדים טרם קיבלו שם או תיאור באופן רשמי, ואחרים ידועים רק משרידים שנמצאו אך מעולם לא נראו חיים.
רק שלושה או ארבעה מתוך יותר מ-20 מינים ידועים באופן סביר.
המינים לווייתן מקור ענק ביירד וזיפיוס חלול-חרטום נוצלו לצרכים מסחריים הלאה מחופי יפן והמין בקבוקף צפוני ניצוד באופן נרחב בחלקו הצפוני של האוקיינוס האטלנטי בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
סוג לווייתן מקור ענק (Berardius)
סוג ומין יחיד לווייתן מקור טרופי (Indopacetus pacificus)
סוג ומין יחיד לווייתן מקור טסמני (Tasmacetus shepherdi)
סוג ומין יחיד זיפיוס חלול-חרטום (Ziphius cavirostris)
לווייתנית היא סירה צרה יחסית ובעלת חרטום וירכתיים מחודדים.
צורה זו מאפשרת לה לשוט היטב קדימה ואחורה באותה מידה.
הסירה פותחה במקורה למטרות ציד לווייתנים, ומאוחר יותר נפוץ בה השימוש לעבודה לאורך החוף, מאחר שאין צורך לסובב אותה לצורך החפה או ירידה חזרה לים.
לווייתניות הן סירות חתירה במהותן, אם כי בעבר היו גם לווייתניות שצוידו בתורן מתפרק ובמפרשים.
לאחר אמצע המאה ה-19 הותקנה ברוב הלווייתניות חרב (centerboard) לשיט מפרשים.
כאשר הפליגו במפרשים, ההיגוי נעשה באמצעות לוח הגה, וכאשר בחתירה - על ידי משוט הגה.
ללווייתניות ששימשו לציד לווייתנים היה זקף חזק ב"סיפון" האחורי, אליו קשר ההגאי את חבל הצלצל לאחר שזה פגע וננעץ בלווייתן, ובאמצעותו היה הלווייתן גורר את הסירה עד שנקטל.
בשנות השלושים, תחת השלטון הבריטי, התחיל השיט לתפוס תאוצה בארץ ישראל.
בתחילת הדרך, מטרת השיט העיקרית הייתה כיבוש הים (דיג, מסחר ולוחמה) והעפלה בלתי חוקית לארץ.
בהתחלה, כלי השיט ששימשו את היהודים היו סירות דיג ערביות וסירות הצלה בריטיות ובהמשך פותחו הלווייתניות.
הלווייתניות שימשו בעיקר להורדת מעפילים מהספינות הגדולות ולחינוך הימי.
הארגונים שהשתמשו בלווייתניות היו תנועות הנוער הימיות והפלי"ם (פלוגות הים של הפלמ"ח).
בתחילה, ללווייתניות היו מפרשי גף (כמו של אופטימיסט), והחלוץ הוצא החוצה עוד יותר על ידי מוט שמאריך את החרטום (שלוחה).
עם התפתחות השיט עברו להפליג עם מערך מפרשים.
בעבר ללווייתניות היו משוטים ארוכים, ועל כל ספסל היה חותר אחד שישב בצד שמול המשוט, כיום המשוטים קוצרו וכל חותר יושב בצד של המשוט שלו.
בשנות ה-60 וה-70 נערכו הפלגות לקפריסין על גבי הלווייתניות, אך בשלב מסוים משרד התחבורה אסר על הפלגות לקפריסין עם סירות פתוחות, מה שהוביל את הלווייתניות להפליג לפורט סעיד שבמצרים.
נכון לשנת 2016 נמצאות בארץ כ-5 לווייתניות מסוגים שונים, במצבים שונים.
4 לווייתניות גדולות, אשר נמצאות במצב מעולה, נמצאות בשבטי צופי ים ברחבי הארץ.
לווייתנית אחת מהדגם הבינוני נמצאת בקיבוץ החותרים ונמצאת במצב שמיש.
עד לשנת 2012 נמצאו שתי לווייתניות קטנות לא כשירות בצופי ים ת"א, אך באוגוסט 2012 הן פונו.
אין מייצרים יותר לווייתניות בארץ, ולכן הלווייתניות הכשירות אשר עדיין קיימות בארץ הן האחרונות.
באגודות הימיות בישראל, סירות הלווייתנית נבנות מעץ, אורכן נע בין 8.5 ו-10 מטרים, ורוחבן נע בין 2.2 ל-2.5 מטרים.
גובהו של התורן הראשי הוא 12 מטרים, אף על פי שבעבר הוא היה 14 מטרים.
גובה התורן המאסף הוא שבעה מטרים לערך.
לווייתנית גדולה – כמו ה"סלוניקי" (יפו), ה"צופית" (ת"א), "מאיר גרוסמן" (ת"א), (דולפין התנגשה בשובר גלים בשנות השבעים) (ת"א) "צבי ספקטור" (התהפכה בשנות החמישים באסון השלושה בו נהרגו שלושה חניכים)(חיפה) "ה.ר.
וינדמילר" (חיפה) ועד מרץ 2007 ה"כרמלית" (שטבעה עלי ידי פגיעה בכלי שיט )(חיפה).
לווייתנית בינונית – כמו ה"דרור" שנסחפה לים בהצפות (לווייתנית שהייתה לצופי ים הרצליה בשנות ה-60).המובידיק של קיבוץ החותרים שעודה מפליגה
לווייתנית קטנה – כמו ה"סופה" וה"אלון".
הלווייתנית הקטנה הייתה הדגם שבא לפני בניית הסנוניות.
לוויסנית - כמו ה"יולית" וה"אילתית", של מבואות ים.
דגם אשר עשוי מפיברגלס ודמה בצורתו לסנונית, ומכאן שמו (לווייתנית+סנונית).
לווייתני ענק או לִּוְיְתָנִיִּים (שם מדעי: Balaenopteridae) היא המשפחה הגדולה ביותר בתת-הסדרה לווייתני מזיפות, בהכלילה תשעה מינים המחולקים לשני סוגים.
היא כוללת את בעל החיים הגדול ביותר שחי אי פעם, לווייתן כחול, היכול להגיע למשקל 200 טון, ושני מינים המגיעים למשקל 50 טונות.
המין הקטן ביותר במשפחה, לווייתן גוץ (לווייתן מינקי, Balaenoptera acutorostrata), מגיע גם הוא למשקל של תשע טונות.
שמם הלטיני של לווייתני הענק, Balaenopteridae, נגזר ממילה נורווגית שמשמעותה "לווייתני תלם".
שם זה ניתן להם בשל העובדה שלכל חברי המשפחה יש תלמים אורכיים בעורם, המתחילים מתחת לפיהם, ומסתיימים בטבור.
סבורים כי תלמים אלה מאפשרים ללוייתן לפעור את פיו לרווחה במהלך האכילה.
תפוצתם של לווייתני הענק רחבה למדי: רורקל ענק, לווייתן כחול, לווייתן גדול-סנפיר, לווייתן צפוני ולווייתן גוץ נמצאים בכל האוקיינוסים המרכזיים; יתר המינים נעדרים רק ממימיהם הקרים של אוקיינוס הקרח הצפוני והאוקיינוס הדרומי.
מרבית לווייתני הענק מזדווגים במים בעלי טמפרטורה חמה במהלך החורף, ואחר-כך נודדים חזרה לאזורי הקוטב, אזורים שלרוב עשירים במזון - פלנקטון וקריל (Euphausiacea) - בתקופת הקיץ הקצרה.
משפחת לווייתני הענק מחולקת לשתי תתי-משפחות: Balaenopterinae ו-Megapterinae.
כל תת-משפחה מכילה סוג יחיד – לווייתן (Balaenoptera) ולווייתן גדול-סנפיר (Megaptera) בהתאמה.
עם זאת, מחקרים פילוגנטיים בנוגע למיני לווייתני הענק הראו כי המיון הנוכחי הוא פרפילטי, וייתכן שהמיון ישתנה בהתאם.
מספר חוקרים אף רואים במשפחה לווייתנים אפורים שייכים למשפחה זו.
סוג ומין יחיד לווייתן גדול-סנפיר (Megaptera novaeangliae)
סוג פרבלנופטרה (Parabalaenoptera) - נכחד
לווייתן צפוני (שם מדעי: Balaenoptera borealis; נקרא גם לווייתן סיי) הוא מין של לווייתן מזיפות המשתייך למשפחת לווייתני הענק.
הלווייתן הצפוני נפוץ באוקיינוסים בכל רחבי כדור הארץ, אך מעדיף מים עמוקים המרוחקים מהחופים.
הלווייתנים הצפוניים נודדים מדי שנה מאזורים קרים בהם הם מבלים את הקיץ אל אזורים בעלי אקלים מתון וסובטרופי בחורף, אף על פי שדפוסי הנדידה המדויקים באזורים רבים אינם ידועים לחוקרים לאשורם.
אורכו של הלווייתן הצפוני יכול לעלות על 20 מטרים ומשקלו יכול לעלות על 50 טונות.
מדי יום, הוא אוכל בממוצע כ-900 קילוגרם של יצורים זעירים - פלנקטון הכולל בעיקר שטרגליים וקריל.
הלווייתן הצפוני הוא מהמהירים שבלווייתנאים, והוא יכול להגיע למהירות של כ-50 קילומטרים לשעה למרחקים קצרים.
שם הלווייתן מגיע משמו של דג הזהבון (Pollachius) בנורווגית - דג שמופיע בחופי נורווגיה באותה התקופה בה מופיע שם הלווייתן הצפוני.
בעקבות תעשיית הציד הענפה של המין שפעלה בעיקר בין סוף המאה ה-19 לסוף המאה ה-20 ובמסגרתה ניצודו כ-238,000 פרטים של הלווייתן הצפוני, הגיעה אוכלוסיית הלווייתן הצפוני העולמית לכדי סכנת הכחדה.
כיום, המין נחשב למוגן מבחינה בינלאומית, אף על פי שציד מבוקר עודנו מתרחש עבור מחקרים שנויים במחלוקת שמבצעות איסלנד ויפן.
נכון לשנת 2006, גודל האוכלוסייה העולמית מוערך בכ-54,000 פרטים.
אורכם הממוצע של פרטים בוגרים נע בין 12 ל-15 מטרים ואילו משקלם נע בין 20 ל-30 טונות.
תת המין הדרומי גדול מעט מזה הצפוני, והנקבות גדולות במידה ניכרת מהזכרים.
אורכו של הפרט הגדול ביותר שנמדד בצורה מדעית הגיע ל-20 מטרים ומשקלו נע בין 40 ל-45 טונות.
בדצמבר 2015 דווח על אסון אקולוגי מהגדולים בעולם, כאשר 337 פריטים מתים של הלוויתן נסחפו לאורך חופי פטגוניה, צ'ילה.
סיבת מותם אינה ידועה אך הערכת החוקרים היא שאין מדובר באפקט אנושי.
המין תואר לראשונה על ידי המנתח וחוקר הטבע הצרפתי רנה לסון (René-Primevère Lesson) בשנת 1828. לאחר מכן, תיאר אותו החוקר השוודי קרל רודולפי (Karl Rudolphi).
המילה "סיי" מקורה בשם של דג הזהבון (Pollachius) בנורווגית - seje.
הלווייתן נקרא על שם הדג משום ששניהם מופיעים בחופי נורווגיה בערך באותה העת במהלך השנה, בחיפושם אחר הפלנקטון הרב שמגיע לאזור.
שמו המדעי של המין הוא Balaenoptera borealis; פירוש המילה borealis בלטינית הוא "צפוני".
הלווייתן הצפוני חבר במשפחת לווייתני הענק, משפחה של לווייתני מזיפות בה חברים גם הלווייתן גדול-הסנפיר (Megaptera novaeangliae), הלווייתן הכחול (לווייתן ענק; Balaenoptera musculus), הלווייתן מהמין B.
החוקרים סוברים כי משפחת לווייתני הענק בה חבר הלווייתן הצפוני התפצלה מתת-סדרת לווייתני המזיפות לפני זמן רב - באמצע המיוקן, אם כי לא ידוע לפני כמה זמן התפצלה משפחת לווייתני הענק למינים שונים, ביניהם הלווייתן הצפוני.
החוקרים מבחינים בין שני תת-מינים של הלווייתן הצפוני: לווייתן סיי צפוני (Balaenoptera borealis borealis) ולווייתן סיי דרומי (Balaenoptera borealis schleglii).
מבחינה גאוגרפית שני תת-המינים מנותקים אחד מרעהו, ותחומי התפוצה שלהם אינם חופפים.
במהלך ההיסטוריה, היה ללווייתנאים מעמד מיוחד בעיקר בתרבויות שהתקיימו באזורים הסמוכים לחוף-הים, לתרבויות שהתקיימו באיים או לתרבויות בעלות צי-סוחר גדול.
מטבע הדברים, לווייתני השיניים הקטנים (ובהם הדולפינים), שלעיתים-קרובות שוחים בסמוך לחופים, היו מוכרים יותר לרוב התרבויות מאשר לווייתני המזיפות גדולי-הממדים.
המפגש בין הלווייתנאים לבני האדם החל כבר בתקופת האבן — ממצאים מקוריאה הדרומית המתוארכים ל-6000 לפנה"ס עשויים להיות עדות ארכאולוגית לציד לווייתנים בידי אנשי תקופת האבן.
ביוון העתיקה מוזכר הלווייתן לראשונה אצל הומרוס.
שם הוא מכונה קֶטוֹס (בכתיב יווני: Κητος), מילה שמשמעותה "מפלצת-ימית".
זוהי גם מקורה של המילה הלטינית קֶטוּס (באלפבית לטיני: Cetus), שמשמעותה לווייתן.
בלטינית נקרא הלווייתן הזכר בצורה הומוריסטית גם Musculus.
מילה זו פירושה "שרירי או "חזק" אך ניתן לפרשה גם כ"עכברון", והרומאים בחרו בכינוי זה דווקא עבור הלווייתן בשל כפל המשמעויות הסרקסטי שבו.
הלווייתנים שבים הצפוני נקראו "Physetér", ומילה זו התייחסה בעיקר לראשתן גדול-הראש — שעד היום שמו המדעי הוא Physeter macrocephalus.
בין היוונים והרומאים העתיקים, הלווייתנים מתוארים בפרוטרוט בעיקר בכתביהם של אריסטו, פליניוס הזקן ומקרוביוס, שהתייחסו גם להמלטת הגורים הצעירים וליניקתם מחלב-אמם.
הם היללו את מהירות שחייתם, את תנועותיהם החינניות במים ואת האינטליגנציה שלהם.
במיתולוגיה היוונית מוצג הדולפין כיצור אלטרואיסטי המסייע לבני-האדם.
לפי סיפורי המיתולוגיה, האל אפולו הופיע כדולפין והראה לסירות שיצאו מכרתים את הדרך לדלפי.
האל פוסידון מוצג לעיתים קרובות לצד דולפינים.
האחרון אף נעזר בשירותיו של דולפין לשכנע את אמפיטריטה היפה להיעתר לחיזוריו.
כאות הוקרה על שירותו זה שיכן אותו פוסידון בשמים.
המשורר הרומי אובידיוס מספר על חטיפתו של דיוניסוס על ידי שודדי ים, האל הפך עצמו לאריה והשודדים המבוהלים קפצו למים והפכו לדולפינים.
בני התרבות המינואית אף הקימו עבור הדולפינים מקדש בכרתים.
דמות זו של הדולפין, כפי שהוא מוצג במיתולוגיה היוונית, קיבלה ייצוג גם בכתבים של משוררים ואנשי רוח יוונים עתיקים.
נראה שהלווייתנים היוו השראה ליצורים אגדתיים המופיעים במיתולוגיה היוונית.
כך, לדוגמה, מסופר שאנדרומדה נכבלה לסלע על ידי מפלצת ימית איומה, ופרסאוס, בנו של זאוס שעבר במקום, התאהב בה, הפך את המפלצת לגוש אבן והתחתן עימה.
גם בתנ"ך מוזכר הלווייתן, שהוא מפלצת מים מיתית המתואר בדרך-כלל בציורי התנ"ך (בעקבות התיאור התנ"כי המופיע במספר פסוקים) כתנין עצום או כנחש ים אימתני.
הלווייתן המקראי זכה להתייחסויות בדיוני התלמוד, במדרשי אגדה, בסידור התפילה, בפרשנות מאוחרת כפירוש רש"י לתורה, ואף בקבלה.
בנצרות מוצג הלווייתן כסמל של רוע וככוח שטני, שיושמד על ידי אלוהים ביום הדין.
גם לפי התיאור התנ"כי המובא במספר פסוקים הלווייתן הוא יצור ימי, שבבוא היום ייהרג על ידי אלוהים: ; .
התנ"ך, כפי שניתן לראות, מתאר את הלווייתן כבעל חיים עצום השוכן במצולות ים, המהווה עדות לעוצמת האל, לגדולתו ולתפארתו.
ספר איוב מפליג בתיאור דמותו של הלווייתן, ומתארו כחיה הגדולה בים, שמנחיריה יוצא עשן, מפיה בוקעים ניצוצות אש, לבה כאבן רחיים ואף כלי נשק לא יכול לה.
תיאור זה נועד להציג את רוממות הבורא מחד, ואת שפלות האדם וחולשתו מאידך.
עד ימינו, המושג האנגלי Leviathan (לווייתן) משמש לציון מפלצות מיתיות, או בעלי חיים אדירי ממדים.
לפי פירוש רש"י, הלווייתנים הם "הַתַּנִּינִם הַגְּדֹלִים" המאוזכרים ב כמי שנבראו ביום החמישי לבריאת העולם.
רש"י כתב בפירושו שהתנינים הגדולים הם "דגים גדולים שבים, ובדברי אגדה הוא לויתן ובן זוגו שבראם זכר ונקבה והרג את הנקבה ומלחה לצדיקים לעתיד לבוא שאם יפרו וירבו לא יתקיים העולם בפניהם".
בדבריו התבסס רש"י על הנאמר בתלמוד כי בעתיד לבוא, בימות המשיח, אלוהים יאכיל את הצדיקים מבשרו של לווייתן, ומעורו יבנה להם סוכה.
בתנ"ך מוזכר אף יונה הנביא שנצטווה ללכת לעיר נינווה בירת ממלכת אשור ולבשר לתושביה מפי ה' כי "עָלְתָה רָעָתָם, לְפָנָי".
יונה אינו מעוניין לקיים את שליחותו ובורח בספינה ללב ים, והוא נזרק למים על ידי אנשי הספינה בה שהה ונבלע על ידי יצור מסתורי: .
בתנ"ך לא מוזכר שה"דג הגדול" היה לווייתן דווקא, אך ביצירות אמנות רבות ובתרבות הפופולרית מזוהה הדג הגדול כלווייתן ממין ראשתן גדול-ראש.
בסעודה זו יאכלו המשתתפים מבשרו של הלוויתן.
בסעודה זו יגישו גם מהמן - לחם מן השמים.
גם באמנות העתיקה לא נפקד מקומם של הלווייתנים והדולפינים.
מכיוון שכאמור למעלה ללווייתנים ובייחוד לדולפינים היה מעמד חשוב במיתולוגיה ובתרבות היוונית העתיקה, הם אוזכרו גם ביצירות אומנות בנות התקופה.
כבר בתרבות המינואית שהתקיימה בכרתים בין 2700 ל-1450 לפנה"ס זכו הדולפינים לאזכורים בכלי-חרס ובמקומות אחרים.
בהמשך נמצאו דמויות של לווייתנאים גם בתבליטים, בפיתוחים על-גבי אבנים יקרות, במנורות, במטבעות, בפסיפסים ואף במצבות.
בין האזכורים הללו, הייתה נפוצה במיוחד דמותו של אריון או של בנו של פוסידון טארס הרוכבים על גבי דולפין (כפי שניתן לראות בתמונה משמאל).
באמנות הנוצרית המוקדמת, הדולפין אף היה אחד מסמלי הנצרות, לצד הדג.
מימי הביניים ועד המאה ה-20
הנזיר והקדוש הנוצרי-אירי ברנדן (484-578 בקירוב), מוכר בגלל האגדות על מסעותיו השונים, שקובצו בספר Voyage of St Brendan the Navigator מהמאה התשיעית לספירה.
באחד מהמקרים, מספר ברנדן שהוא וחבריו נקלעו לאי מחוסר-עצים, שהתברר בסופו של דבר כמפלצת-ימית דמוית לווייתן בשם Jasconius.
ברנדן שב להיפגש עם הלווייתן כעבור שבע שנים.
עם הזמן, התפתחו בקרב ציידי הלווייתנים עצמם מיתוסים בנוגע לכוחם ועוצמתם של הלווייתנים אותם הם צדים, וחלקם תוארו כמפלצות ימיות של ממש.
אחד הספרים הראשונים שנוצר לפי חוויותיו של צייד-לווייתנים היה הספר Northern Whale Fishery משנת 1820 מאת ויליאם סקורסבי, המתאר ציד של לווייתן מזיפות גדול, וגם בשנת 1840 פורסם הספר some observations on the natural history of the whale מאת תומאס ביל.
ספרים אלו תיארו בדרך כלל את הלווייתנים בצורה שלילית, אך מצד שני רחשו להם כבוד.
בשנת 1883 פורסם ספר-הילדים הרפתקאותיו של פינוקיו מאת קרלו קולודי.
באחת מהרפתקאותיו נבלע פינוקיו על ידי כריש לווייתני, אבל במהלך העיבודים הקולנועיים לספר הפך הכריש ללווייתן, שמזוהה בדרך כלל כראשתן גדול-ראש.
בספרות הפוליטית-פילוסופית, תומאס הובס השתמש בשם "לויתן" מן המקרא כשם לספרו הידוע מ-1651, בו הוא מתאר את המדינה ככוח רב עוצמה שתפקידו לשמור על הסדר ולמנוע אנרכיה.
הספר נחשב לאחת היצירות החשובות בתחום.
גם מקומם של לווייתני השיניים והדולפינים לא נפקד משינוי תרבותי זה: הם החלו לככב כדמויות חביבות ומסבירות פנים בסרטי קולנוע, בספרים ובסדרות טלוויזיה.
הדולפינים זכו להוקרה בעיקר בשל האינטליגנציה שלהם, אופיים הידידותי ומבנה הפנים שלהם שגורם להם להראות כמחייכים תמיד, לעיניים אנושיות.
גם השתתפותם במופעים הבידוריים שנערכו במתקני דולפינריום שיפרה את התייחסותם של בני האדם אליהם.
בהקשר זה, ניתן לציין את הדולפינן הים תיכוני שחזותו הידידותית והשתתפותו השכיחה במופעי דולפינריום הפכה אותו לאחד ממיני הלווייתנאים הפופולריים ביותר.
גם דמות הלווייתן האימתני נשתנתה מן הקצה אל הקצה: בעקבות המחקר, הסרטים הדוקומנטריים הרבים שנעשו עליהם והספרים שיצאו לאור והציגו אותם באור חיובי, הם לא הוצגו עוד כמפלצות ימיות אימתניות — בדומה למה שמשתמע מהרומן מובי דיק, לדוגמה — אלא כ"ענקים ידידותיים" המשייטים לאיטם באוקיינוסים.
גם הגילויים אודות שירת הלווייתן המורכבת, האינטליגנציה של הלווייתנים והיחסים החברתיים המורכבים שלהם שיפרה מאוד את מעמדם בעיני הציבור, ותרמה להגנה עליהם, ואף הוצאו תקליטים מיוחדים המשלבים קטעי "שירה" מקוריים של לווייתנים עם מוזיקה אנושית.
דוגמה לתקליט כזה הוא התקליט "The way of the dolphin" שמשלב קולות של לווייתנאים עם מוזיקה אלקטרונית.
המין החשוב ביותר עבורם הוא לווייתן גדול סנפיר.
הלווייתן הוא חיה קדושה בפולינזיה ופועלים שם להעניק לו מעמד משפטי במגמה לקדם חקיקה שתגן עליו.
בין היתר, מתכננים למסד בחקיקה ביטוח לווייתנים.
הפעילות מתקיימת בניו זילנד, בטהיטי, באיי קוק ובטונגה.
לווייתנים קדומים (שם מדעי: Archaeoceti) היא תת-סדרה וקבוצה פרפילטית נכחדת בסדרת הלווייתנאים.
צאצאיהם של הלווייתנים הקדומים הם הלווייתנאים והדולפינים של ימינו.
ראשם היה קטן וחוטמם מחודד.
בעבר רווחה ההשערה כי מוצאם של הלווייתנים הקדומים הוא במזוניכידים, בהתבסס על מאפייני השיניים שלהם.
אולם, החל מאמצע שנות ה-90 מחקרים חדשים בגנטיקה מולקולרית ובמורפולוגיה (לא-דנטלית) מראים כי הלווייתנים הקדומים התפתחו כנראה ממכפילי הפרסה.
ראיות גנטיות מצביעות על כך שהיצורים החיים הקרובים ביותר ללווייתנים הם ההיפופוטמיים, שכוללים כיום את ההיפופוטם ואת ההיפו הגמדי.
אבותיהם של הלווייתנים הקדומים כנראה התפצלו מיתר מכפילי הפרסה סמוך להכחדת הקרטיקון-שלישון (לפני כ-65 מיליוני שנים).
לראשוני הלווייתנים הקדומים היו רגליים אחוריות, ולכן משערים כי הם היו יצורים יבשתיים לחלוטין.
ככל שהתקדם עידן האאוקן, הלווייתנים הקדומים הפכו פחות יבשתיים ויותר ימיים.
לקראת סופו חיו הבסילוזאוריים, קבוצת לווייתנים קדומים, מאבותיהם של הלווייתנאים המודרניים ואולם, הלווייתנים הקדומים סבלו מהכחדה של סוגים רבים בסוף תקופת האאוקן ותחילת תקופת האוליגוקן.
אחרון הלווייתנים הקדומים, שהיו כנראה בסילוזאור, נכחד בתקופת האוליגוקן.
הכחדתם נגרמה ככל הנראה בשל שילוב של תחרות ושינויים אקלימיים.
לא כל הלווייתנים שנכחדו היו שייכים לקבוצה פרימיטיבית זו.
חלקם היו שייכים לקבוצה לווייתני שיניים וחלק ללווייתני מזיפות.
על פי הסיווג הנוכחי, הלווייתנים הקדומים כוללים שש משפחות:
פקיצטיים (Pakicetidae) - טורפים יבשתיים בעלי פרסות.
חיו באזור פקיסטן לפני כ-48 עד 50 מיליוני שנים.
אמבולוצטיים (Ambulocetidae) - ניהלו, ככל הנראה, אורח חיים אמפיבי.
חיו לפני כ-47 עד 48 מיליוני שנים.
רמינגטונוצטיים (Remingtonocetidae) - חיו לפני 42 עד 47 מיליוני שנים.
כמו הפקיצטיים, חיו באזור פקיסטן והודו.
פרוטוצטיים (Protocetidae) - חיו לפני 39 עד 47 מיליוני שנים, הראשונים להיות ימיים לחלוטין.
הם היו הראשונים לעזוב סופית את הודו, ורבים נמצאו באזור אפריקה וצפון אמריקה.
בסילוזאוריים (Basilosauridae) - חיו לפני 35 עד 37 מיליוני שנים.
הם נמצאו בפקיסטן, במזרח התיכון (בעיקר מצרים) ובצפון אמריקה.
קקנודוניים (Kekenodontidae) - כולל מין יחיד קקנודון
לווייתנים אפורים (שם מדעי: Eschrichtiidae) היא משפחה של יונקים ימיים מתת-סדרת לווייתני המזיפות.
רוב המינים במשפחה זו נכחדו לפני כ-1.5 מיליון שנה, והמין היחיד ששרד הוא לווייתן אפור.
כיום חלק מהחוקרים לא רואים במשפחה טקסון תקף ומשייכים את הלווייתן האפור וקרוביו הנכחדים למשפחה לווייתני ענק.
לוויתן הוא סרט קולנוע רוסי, דרמה חברתית עטורת שבחים ופרסים, בבימויו של אנדריי זוויאגינצב ובכיכובם של אלכסיי סרבריאקוב ורומן מדיאנוב.
הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-2014 וזכה בפרס התסריט הטוב ביותר.
הסרט הוקרן לראשונה בממלכה המאוחדת בנובמבר 2014 והוקרן ברוסיה בפברואר 2015 ביותר מ-600 בתי קולנוע, לאחר שהקללות בו נמחקו, כשהוא מכניס מעל 7 מיליון רובל בערב הבכורה הקולנועית.
בישראל הוקרן הסרט ברשת בתי הקולנוע לב במקביל לצאתו לאקרנים ברוסיה, ב-5 בפברואר 2015.
הסרט מהווה פרשנות קולנועית לסיפורו של נבות היזרעאלי ולספר איוב.
הוא מגולל את קורותיו של האזרח ניקולאי הנופל קורבן לגחמות המדינה ונציגיה.
הסרט זכה לשבחים ופרסים רבים.
בין השאר זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של לונדון 2014. בינואר 2015 הפך לסרט הרוסי הראשון אי פעם, שזכה בפרס גלובוס הזהב.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ופרס באפט"א לסרט הזר הטוב ביותר, אך הפסיד לסרט "אידה" הפולני.
הסרט השתתף פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה בהקרנה חגיגית בנוכחותו של זוויאגינצב.
גיבור הסרט הוא ניקולאי (קוליה) סרגייב, מכונאי רכב החי עם רעייתו לילי ובנו מנישואיו הראשונים, רומן.
הם חיים בבית מבודד סמוך לעיירה הקטנה זאגורייבסק בחוג הקוטב לחופי ים ברנץ.
ניקולאי שומר על קשר עם שוטר מקומי בשם פוליבאנוב ורעייתו ועם שוטר התנועה סטפאניץ' דגטיארוב, שמתקן לו כל הזמן בהתנדבות את רכב הניבה הישן שלו.
כאשר ראש העיר המושחת, ואדים שלביאט, מתעניין בשטח שעליו ניצב ביתו של ניקולאי ומבקש לקנות את השטח לצורך בניית כנסייה אורתודוקסית ומציע 639 אלף רובל, קוליה מסרב ומגייס את דמיטרי סלזניוב, חברו מהצבא, כיום עורך דין מכובד החי במוסקבה, למאבק בראש העיר.
לאחר שבית המשפט פוסק לטובת ראש העיר, דמיטרי מבין שישנה רק דרך אחת להיאבק בפוליטיקאי המושחת – להגיע לפשרה.
בערב שלאחר הדיון המשפטי השני, ניקולאי ודמיטרי משוחחים ביניהם כאשר ראש העיר השתוי ניגש אל ניקולאי.
ראש העיר נטפל אליו ("מעולם לא היו לך זכויות, ולא יהיו!").
למחרת החברים מחליטים להשתמש בהיטפלות זו ומחליטים להגיש תלונה במשטרה, אך במשטרה מחליטים לעצור את ניקולאי, לאחר שהלה מתעצבן שהשוטרים לא מעוניינים לכתוב את תלונתו.
ניסיונות נוספים להתלונן נגד ראש העיר עולים על שרטון.
במשרד התובע הכללי ובבית המשפט לא נמצאים האנשים שמולם יש להגיש את התלונה.
לילי מנסה לשכנע את ניקולאי לפנות לחברים השוטרים במשטרת התנועה, באמצעות בעלה של פוליבאנוב השוטר.
דמיטרי מגיע לפגישה עם ראש העיר.
הוא מציע לראש העיר תיק ובו פשרה (תוכן התיק אינו נחשף).
דמיטרי מעלה את שמו של פוליטיקאי רב השפעה ממוסקבה בשם קוסטרוב ("חבר הוועדה") ודמיטרי דורש מראש העיר שלא לקחת את ביתו של ניקולאי אלא לדרוש פיצוי כספי של 3.5 מיליון רובלים ובזה יסתיים העניין.
לאחר הפגישה יוצא דמיטרי לפגוש את לילי במלונית קטנה בעיירה.
באותה עת, ניקולאי משוחרר ממעצר בתחנת המשטרה בעוד לילי שוכבת עם דמיטרי.
כמה ימים לאחר מכן, ניקולאי, משפחתו וחבריהם יוצאים בהזמנתו של סטפאניץ' לפיקניק ולירי בבקבוקי זכוכית.
באותו הזמן, בנו של פוליבאנוב, ויקטור, מספר לשאר הנוכחים ש"דוד לא מוכר (מתברר שזה היה דמיטרי) חונק בשיחים את הדודה לילי".
לילי לוקחת את דמיטרי המוכה למלונית, הם מתווכחים ביניהם והיא חוזרת לניקולאי שיושב בבית עם השוטר פוליבאנוב ושותה עמו.
ראש העיר נבהל מהפשרה שהציע דמיטרי במשרדו ומזמן אליו למשרד את שופטי בית המשפט המקומי, את התובעת הכללית ואת מפקד המשטרה.
הוא דורש מהם למצוא תיק נגד עורך הדין ולהיטפל אליו.
אולם, לאחר התגרה בפיקניק והאיום על חייו מראש העיר, דמיטרי נוסע חזרה למוסקבה בעוד ניקולאי נפרד מלילי.
רומן מאשים את לילי שהיא אשמה במאורעות ודורש ממנה לעזוב.
בבוקר המחרת לילי יוצאת מהבית ועל חוף הים מבחינה בשלד לווייתן.
באותו יום היא לא מגיעה לעבודתה במפעל הדגים ואינה עונה לטלפונים.
עד מהרה מוצאים את גופתה.
בעודו הולך לחנות לקנות שתייה, ניקולאי פוגש את כומר העיירה ושואל אותו, "ובכן, היכן הוא...
אם אלך להשתחוות בכנסייה - אולי אשתי תתקדש?", על כך עונה לו הכומר, "איני יודע, דרכי האל נסתרים" ומצוטט מתוך ספר איוב "תִּמְשֹׁךְ לִוְיָתָן בְּחַכָּה; וּבְחֶבֶל, תַּשְׁקִיעַ לְשֹׁנוֹ?" ובכך משווה את מצבו של קוליה לסבלי איוב.
קוליה נעצר באשמת רצח רעייתו וביתו נהרס בהוראת ראש העיר.
בית המשפט מוצא את ניקולאי אשם וגוזר עליו 15 שנות מאסר בעוד רומן מואמץ על ידי פוליבאנוב ורעייתו.
ראש העיר מרוצה מהתפתחות האירועים.
בסצנת הסיום, נראית כנסייה מפוארת ניצבת באותו מקום שעמד בעבר ביתו של ניקולאי.
כשראש העיר ואישים חשובים אחרים יוצאים מהכנסייה, מנשק ראש העיר את האייקונין של ישו ואומר, "זהו האל שלנו, הוא רואה הכול".
רומן מדיאנוב - ראש העיר ואדים שלביאט
ולדימיר וודוביצ'נקוב - עורך הדין דמיטרי סלזניוב
התסריט לסרט הושלם כבר בשנת 2008 והושפע למעשה ממקרה של גזל אדמות בארצות הברית, אך לבסוף שונה התסריט כך שעלילתו מתרחשת ברוסיה המודרנית.
ההפקה יצאה לדרך ביוני 2012. במאי 2013 נבנתה תפאורה באתר הצילומים בעיירה קירובסק במחוז מורמנסק שבצפון רוסיה על גבול חוג הקוטב.
מספר סצנות השלמה בוצעו בעיירה טריברקה הסמוכה.
אלכסיי סרבריאקוב שלוהק לתפקיד הראשי התגורר במהלך כל תקופת הצילומים בעיירה טריברקה.
פרס גלובוס הזהב 2015 בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר
פרס נשר הזהב 2015 בקטגוריית הבימוי הטוב ביותר
פרס ניקה 2015 בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר ילנה ליאדובה וקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר לרומן מדיאנוב.
פרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן 2014
לווייתן עדני (שם מדעי: Balaenoptera edeni) הוא מין קטן יחסית של לווייתן מזיפות מהסוג לווייתן.
הוא נפוץ בעיקר באזורים הטרופיים של האוקיינוס ההודי והאוקיינוס השקט המערבי.
בעבר נחשב לתת-מין של לווייתן בריד אך לאחרונה נכלל במין משלו.
לווייתן זה מזכיר מאוד את לווייתן בריד, אך בעל גולגולת צרה יותר והוא רזה וקטן יותר.
הגוף אפור כהה עם בטן לבנה.
הוא מזכיר בצורתו מאוד את לווייתן בריד ואת הלווייתן הצפוני.
לווייתן זה אינו נצפה בטבע, אך מעריכים שחי באזור הטרופי האינדו-פסיסי ממפרץ בנגל ולאורך חופי מינמאר, בנגלדש, הודו, תאילנד וטאיוואן וממשיך לים סין המזרחי ועד לסין ויפן בצפון ולאוסטרליה בדרום.
לווייתנים אלה נחקרו רק מגופות ולא נצפו בטבע כלל.
מעריכים שהם חיים בזוגות, צוללים לעומק רב וניזונים מפלנקטונים ומלהקות דגים.
לוויניה קורינה מילושוביץ' (ברומנית: Lavinia Corina Miloșovici; 21 באוקטובר 1976) היא מתעמלת רומניה בעבר, היא אלופה אולימפית בעלת 6 מדליות מהן 2 זהב (ברצלונה 1992), אלופת עולם בעלת 13 מדליות מהן 5 זהב (1991 - 1995) ואלופת אירופה בעלת 7 מדליות מהן 4 זהב (סטוקהולם 1994 וברמינגהאם 1996).
מילושוביץ' נולדה בלוגוז', להורים ממוצא סרבי.
אמה, הייתה שחקנית כדורעף ואביה היה מתאבק בנבחרת הלאומית.
היא החלה להתאמן בהתעמלות בגיל 6.
באליפות העולם שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה, ארצות הברית בשנת 1991 זכתה מילושוביץ' ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 ארד.
מדליות ארד, בתחרות קבוצתית ובתרגיל קורה.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה מילושוביץ' ב-4 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף ו-1 ארד.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בתרגיל מקבילים מדורגים (9.912 נק') ובמקום שמיני בתרגיל קורה (9.262 נק').
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה מילושוביץ' בשתי מדליות ארד, בתחרות הקבוצתית בתוצאה של 388.246 נק', אחרי ארצות הברית (389.225 נק') ורוסיה (388.404 נק') ובתחרות קרב רב אישי ביחד עם בת ארצה סימונה אמנאר בתוצאה של 39.067 נק', אחרי ליליה פודקופייבה מאוקראינה (39.255 נק') ובת ארצה ג'ינה גוג'אן (39.075 נק').
נוסף לכך היא סיימה במ'ום שמיני במקבילים מדורגים (9.750 נק').
לוּוִית היא שפה עתיקה השייכת לשפות האנטוליות שהן חלק ממשפחת השפות ההודו-אירופיות.
השפה דוברה בעת העתיקה באנטוליה.
השפה הלווית נכתבה בשתי צורות, בכתב יתדות ובכתב הירוגליפי.
אין הסכמה בין החוקרים האם הן היו שתי שפות, או שפה אחת.
בארכיון חתושה נמצא תעוד של שש שפות: חתית, אכדית (בבלית) שהייתה שפת הדיפלומטיה במזרח הקדום, שתי שפות ילידות (אוטוכטוניות) שהיו בשימוש באנטוליה לפני בוא החתים: חורית וחַאתִית (חאתים) וכן השפות הלווית והפַּלַאית (הפלאית דוברה לתקופה קצרה באזור קטן בצפון-מרכז אנטוליה ונעלמה).
השפה הלווית (כמו הפלאית) היא שפה קרובה לשפה החתית, והיא גם אחת מהשפות הבולטות שהחוקרים משערים שבה דיברו בני העיר טרויה במערב אנטוליה (לפחות בחלק מהתקופות בהן הייתה העיר מיושבת).
לשפות האנטוליות יש מספר מאפיינים המבדילים אותן מהשפות ההודו-אירופאיות, כמו: אין הבחנה בין לשון זכר ללשון נקבה; שני זמנים דקדוקיים בלבד: עבר והווה־עתיד; שני מינים דקדוקיים: חי ודומם; אין הבחנה בין עיצור קולי לעיצור אטום - לדוגמה, אין הבחנה בין ד (d) ל־ת (t).
החוקרים מעלים השערות למקור ההבדל בין השפות: אפשרות אחת היא שהשפות האנטוליות איבדו חלק מהתכונות של השפות ההודו-אירופאיות.
אפשרות אחרת היא שהחוסר הזה היה חלק מהשפה המקורית מלכתחילה, ולשפות ההודו-אירופאיות האחרות התווספו במשך הזמן רכיבים חדשים.
רוב הבלשנים תומכים בדעה שהשפות החתית, הלווית והפלאית התפצלו על אדמת אנטוליה, והם מתייחסים לשלוש השפות כענף לשוני נפרד של השפות ההודו-אירופאיות.
חלק מהחוקרים מקדימים את הגירת הדוברים בשפות אלה כבר לאלף הרביעי לפנה"ס.
האוריינות הגיעה לאנטוליה בתחילת האלף השני לפנה"ס, והשימוש בשפה הלווית הכתובה נמשך עד נפילת האימפריה החתית והמשיך חמש מאות שנים נוספות בממלכות הנאו חתיות, שכתבו את הכתובות המונמנטליות שלהם בשפה הלווית.
על פי הארכאולוג האנגלי ג'יימס מלארט, ההודו-אירופאים הקדומים ביותר שהגיעו לצפון-מערב אנטוליה היו רוכבי סוסים שהגיעו לאזור מהצפון ויסדו בשנת 3000 לפנה"ס את האתר שנקרא כיום (בטורקית) דמירג'יהיוק (Demircihöyük) שבמחוז אסקישיר (Eskişehir Province) של היום, באזור שנקרא בעבר פריגיה.
הם היו אבותיהם של הלווים שישבו את טרויה שכבה II, והתפשטו בהמשך לאזורים אחרים באנטוליה.
לחיזוק התאוריה שלו הוא ציין את הפצתם של כלי קרמיקה ממשפחה חדשה העשויה על גבי אבניים, שנקראת כלים מחופים אדום (Red Slip Wares).