tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גודריץ' התחנך בבתי ספר ציבוריים והתכוון להצטרף לאקדמיה הימית של ארצות הברית הוא הצליח לקבל המלצה לכניסה לאקדמיה, אך סבל מפציעה חמורה בירכו לאחר שנפל מעץ, ובכך אפסו סיכוייו לקריירה צבאית.
במשך שנתיים לימד גודריץ' בבתי הספר הציבוריים של מחוז רנדולף כדי לחסוך כסף ללימודיו בקולג'.
לאחר מכן הוא החל את לימודיו באוניברסיטת דה פאו, שם הוא היה חבר באחוות פי-קאפא-פסי.
בקולג' הוא התיידד עם אלברט ג'.
בוורידג', שהשפיע עליו להיות מעורב בפוליטיקה.
לאחר שלמד בקולג' במשך שנתיים, הוא נאלץ לפרוש בשל מחסור במימון, והחל ללמוד משפטים בהדרכתו של אנוס ווטסון, אביו של חברו לספסל הלימודים, ג'יימס אלי ווטסון.
ב-1887 התקבל גודריץ' ללשכת עורכי הדין ופתח משרד עורכי דין בווינצ'סטר.
עד מהרה הוא החל לבלוט בפעילות הפוליטית במפלגה הרפובליקנית.
הוא היה מעורב במגוון של ארגונים, כולל "אבירי העבודה", איגוד החוואים, "אבירי פיתאס" והמפלגה הרפובליקנית.
ב-1897 הוא היה ליושב ראש המפלגה הרפובליקנית במחוז רנדולף ומאוחר יותר התקדם והיה ליושב ראש המפלגה במדינה בשנים 1901–1910. בשנים 1912–1916 הוא היה חבר הוועדה הארצית של המפלגה.
זמנו במנהיגות המפלגה היה קשה עבורו כאשר המפלגה ניזוקה עקב התפלגות שהלכה וגברה על רקע סוגיות פרוגרסיביות שונות.
צ'ארלס וורן פיירבנקס ניסה להוביל את המפלגה לימין בעוד שאלברט ג'.
בוורידג' ניסה למשוך אותה שמאלה.
על אף ניסיונותיו של גודריץ' לאחות את הפלגים, העימות בין שני האישים פיצל את המפלגה ב-1912 והאגף הפרוגרסיבי עזב אותה.
ב-1910 העביר גודריץ' את משרד עורכי הדין שלו לאינדיאנפוליס.
השקעותיו בחוות, במתקני אחסון תבואה, במכרות פחם ובבנקים, הפכו אותו לאדם עשיר.
במשך חמש השנים הבאות הוא בילה את זמנו בעבודתו בעריכת דין ובפיקוח על עסקיו.
ב-1915 הוא שב לפוליטיקה באופן פעיל, כאשר הוא הכריז על כוונתו להתמודד על משרת מושל המדינה.
אינדיאנה החלה אז ליישם את שיטת הבחירות המקדימות החדשה שלה, והפסיקה לבחור מועמדים למשרות ציבוריות במסגרת ועידות המפלגות.
גודריץ' ניצח בבחירות המקדימות של המפלגה את וורן מקריי ואת קווינסי אלדן מאיירס כאשר זכה ביותר מ-50,000 קולות.
בבחירות הכלליות התמקדה מערכת הבחירות בעיקר בחוק היובש וברפורמות מיסוי.
גודריץ' ניצח את מועמד המפלגה הדמוקרטית ג'ון א.
מטרתו העיקרית של גודריץ' הייתה להביא "יעילות וחסכון" לממשלה.
כמעט כל מקורות ההכנסה העיקריים של המדינה הגיעו ממס רכוש שנראה כבלתי הוגן כלפי החקלאים של המדינה.
ב-1917 ניסה גודריץ' לכנס ועידת חוקה כדי לתקן את חוקת אינדיאנה ולאפשר הטלת בלו.
מתנגדי המס שידלו את האספה הכללית של אינדיאנה להפיל את החוק על המס.
האספה אישרה את כינוס ועידת החוקה אך המתנגדים עתרו לבית המשפט.
בית המשפט העליון של אינדיאנה פסק שלאספה הכללית לא הייתה שום סמכות חוקתית לכנס את הוועידה, ושהוועידה תוכל להתכנס רק לאחר אישור במשאל עם.
החלטות קודמות של בית המשפט קבעו גם הם שלבית המחוקקים אין את הסמכות לתקן את החוקה, ולמעשה יצרו נתיב צר וקשה לתהליך התיקון.
ההחלטה שמה למעשה קץ לניסיונות להטיל את המיסים החדשים, אך החלה מהלכים שצלחו בשנים מאוחרות יותר.
גודריץ' החל בכמה צעדי רפורמה בשירות הציבורי.
הוא פתח בניסיון לחסל את מערכת המינויים הפוליטיים.
הוא חיסל כמה תפקידים כאשר לא מינה אף אחד אליהם, אך תוכניותיו נבלמו עד מהרה על ידי הצורך להרחיב את ממשלת המדינה כדי לנהל את הגיוס למלחמת העולם הראשונה, שאליה נכנסה ארצות הברית ב-1917. אינדיאנה שלחה יותר מ-130,000 חיילים במה שהיה חיל המשלוח הגדול ביותר שלה מאז מלחמת האזרחים האמריקאית.
לפחות 3,354 חיילים נהרגו או נפטרו ממחלות במהלך המלחמה.
כאחוז מאוכלוסיית המדינה, היה זה השיעור הגבוה ביותר של חללים בהשוואה לכל שאר מדינות ארצות הברית.
גודריץ' שיווק את אגרות המלחמה בהצלחה מרובה, והוביל את שאר המדינות לחקות את דרכי פעולתו.
באוגוסט 1917 לקה גודריץ' בטיפוס הבטן לאחר סיור שערך בבית סוהר בצפון אינדיאנה.
המחלה הפילה אותו למשכב במשך חודשיים, והוא היה על סף מוות כמה פעמים.
הוא טופל בבית החולים המתודיסטי של אינדיאנפוליס עד שהחלים.
עד נובמבר הוא לא שב לבית המדינה, אך היה עליו לטפל בכמה עניינים, כולל המחסור בפחם, תוך שהוא עבד מביתו.
הוא הקים ועדה בראשותו של ויל הייז לסייע לו לארגן ולנהל את משאבי המדינה.
באביב 1918 נהג גודריץ' לביתו, לאחר שנכח במסדר פרידה מחיילים, כאשר הוא התנגש בחשמלית.
התאונה הייתה קשה והוא סבל משברים בירכו, בגולגולתו, בצלעותיו ובעצם הבריח.
שוב הוא היה על סף המוות, אך שרד.
התאונה הותירה אותו חלש מאוד הוא נאלץ להתהלך כשהוא נעזר במקל הליכה עד יומו האחרון.
ב-1919 העביר הקונגרס של ארצות הברית את התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית, שאסר על מכירת משקאות חריפים, ואת התיקון ה-19, שהעניק זכות בחירה לנשים.
בהעברת שני התיקונים כינס גודריץ' מושב מיוחד של בית המחוקקים המדינתי כדי לאשרר אותם.
כאשר הוא חתם על התיקון ה-18, הייתה אינדיאנה למדינה האחרונה שנדרשה לכניסתו לתוקף של התיקון בחוקה הפדרלית, וכך החלה תקופת היובש.
בין הישגיו הנוספים של גודריץ' בתקופת כהונתו היו הקמת נציבות הכבישים המהירים של המדינה, הקמת מחלקת השימור לטובת פיתוח הפארקים המדינתיים, וקבלת האישור להקמת כיכר הזיכרון של אינדיאנה למלחמת העולם .
ב-16 בינואר 1920 הוא כינס את בית המחוקקים למושב מיוחד לאשרור התיקון ה-19 למתן זכות הבחירה לנשים.
בבחירות לנשיאות של 1920 היה גודריץ' "הבן המועדף" של המפלגה הרפובליקנית למועמדות לנשיאות, אך הפסיד לסנאטור וורן הרדינג.
כאשר נבחר הרדינג כנשיא, הוא מינה את גודריץ' כחבר בוועדת הסיוע לרוסיה.
הוא ערך ארבע מסעות לרוסיה, שאז נשלטה על ידי המשטר הבולשביקי של ולדימיר לנין, וזכה במוניטין כאחד המשקיפים האמריקאים בעלי הידע הרחב ביותר על הנעשה שם.
גודריץ' גם שימש כחבר במנהל הסיוע האמריקאי ובנציבות נתיב המים סנט לורנס, המשיך להיות פעיל בפוליטיקה של המפלגה הרפובליקנית, ותרם כספים רבים מהונו האישי לקולג' ובאש בקרופורדסוויל, שם הוא שימש כחבר בחבר הנאמנים.
בשנותיו האחרונות התעשר גודריץ' עוד יותר מעסקיו.
הוא הקים בהצלחה אימפריית עסקים שהתקיימה כמעט מאה שנה.
בעת פטירתו היו בבעלותו השקעות מרכזיות בעיתונים ראשיים, והוא החזיק מניות שליטה בחברת הטלפונים של אינדיאנה, בחברת "האחים גודריץ'" בחברת הביטוח העירונית ובכמה עסקים קטנים.
ג'יימס גודריץ' נפטר ב-15 באוגוסט 1940 בבית החולים של מחוז רנדולף בווינצ'סטר, לאחר שסבל מדימום מוחי.
הוא נטמן בבית הקברות פאונטיין פארק שבעיר.
על שמו נקרא בניין בקולג' ובאש.
ג'יימס גאת'רי היה צייר סקוטי, הקשור לחבורת גלאזגו.
הוא נחשב כצייר של הריאליזם הסקוטי.
גאת'רי נולד בגרינוק, בנם הצעיר של הכומר ג'ון גאת'רי, מכנסיית האיחוד האוונגליסטי.
הוא נרשם במקור לאוניברסיטת גלאזגו כדי ללמוד משפטים, אך ב-1877 נטש זאת לטובת הציור.
בניגוד לרבים מבני דורו, הוא לא למד בפריז, היה בעיקר אוטודידקט, אם כי למד תקופה קצרה אצל ג'יימס דראמונד בגלאזגו ולאחר מכן אצל ג'ון פטי בלונדון.
ב-1879 הוא עבר ללונדון כדי ללמוד ציור.
במהלך הקיץ הוא צייר במקומות כפריים.
גאת'רי בילה עם חברו אדוארד ארתור וולטון שהתגורר בצ'לסי.
גאת'רי חי את רוב חייו בגבולות סקוטלנד, מאז 1883 בברוויקשייר, שם צייר כמה מיצירותיו החשובות ביותר, כולל בתו של הינד (1883), וחבריו ללימודים (1884).
הוא הושפע מאוד מהריאליסטים הצרפתים, במיוחד ז'ול בסטיאן-לפאז', והיה קשור לחבורת גלאזגו.
ב-1888 הוא נבחר למקורב של האקדמיה המלכותית הסקוטית, וחבר מלא ב-1892. בנובמבר 1902 הוא נבחר פה אחד לרשת את סר ג'ורג' ריד כנשיא.
והוא עבר עם משפחתו מגלזגו לאדינבורו.
בשנת 1903 זכה לתואר אבירות.
כחבר במועדון האמנות של גלאזגו, גאת'רי הציג לעיתים קרובות בתערוכות השנתיות של המועדון.
בשנת 1919 הוזמן גאת'רי על ידי איש הכספים הדרום אפריקאי סר אברהם ביילי, הברונט הראשון, לצייר דיוקן קבוצתי של 17 פוליטיקאים ומדינאים של בריטניה ובעלות בריתה שכיהנו בתפקידם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הציור, "מדינאי מלחמת העולם הראשונה", הושלם ב-1930, זמן קצר לפני מותו של גאת'רי.
הציור נתרם לגלריה הלאומית לפורטרטים, לונדון.
17 ציורי ההכנה בשמן של גאת'רי נתרמו לגלריה הלאומית של סקוטלנד לפורטרטים.
בשנת 1920, מלך בלגיה העניק לגאת'רי את צלב מפקד מסדר הכתר.
בשנת 1921, הוא הצטרף לאגודה החדשה לאמנות גרפית, והציג איתם ב-1921.
בסוף שנות ה-80 פגש גאת'רי את הלן ניוטון וויטלאו, אלמנה עשירה הם נישאו ב-1897 וב-1899 נולד בנם תומאס וויטלאו בויד גאת'רי בצ'לסי, לונדון.
ב-20 באוקטובר 1912 אשתו נפטרה מסרטן בגיל 52.
גאת'רי מת בבית אבות ב-1930. קברו תוכנן על ידי האדריכל אלכסנדר ניסבט פטרסון.
ג'יימס גילספי גרהם היה אדריכל סקוטי, בולט בתחילת המאה ה-19.
גרהם נולד בדנבליין ב-11 ביוני 1776. הוא היה בנו של מלקולם גילספי, עורך דין.
הוא בולט בעיקר בעבודתו בסגנון הברוניאלי הסקוטי, כמו בטירת אייטון, והוא עבד גם בסגנון התחייה הגותית, בו הושפע מאוד מיצירתו של אוגוסטוס פוגין.
עם זאת, הוא גם עבד בהצלחה בסגנון הנאו-קלאסי כפי שהודגם בעיצובו של בית בלית'סווד ברנפרו, עשרה קילומטר במורד נהר קלייד מגלאזגו.
גרהם עיצב בעיקר בתים כפריים וכנסיות.
הוא ידוע גם בעיצוב הפנים של בתים וארמונות, עבודתו הטובה ביותר היא זו בטירת טיימות.
כמה מהכנסיות שלו כוללות את קתדרלת סנט אנדרו בגלאזגו, ואת הקתדרלה הרומית-קתולית סנט מרי וכנסיית היילנד טולבות' באדינבורו.
הוא היה אחראי על תכנון אחוזת מוריי בעיר החדשה של אדינבורו, ועל עיצוב כיכר המילטון והרחובות הסמוכים בעיר החדשה של בירקנהד, אנגליה.
על פי פרנק ארנייל ווקר, ייתכן שהוא היה אחראי לשיפוץ טירת ג'ונסטון, רנפרושייר.
הוא תכנן ובנה בית ברחוב אלבני 34 בעיר החדשה של אדינבורו עבורו ועבור אשתו וחי שם מ-1817 עד 1833.
בשנת 1815 הוא התחתן עם מרגרט אן גרהם, בתו של בעל אדמות עשיר, ויליאם גרהם מאורצ'יל (נפטר 1825) בפרתשייר.
בשנת 1825, עם מות אביה של אשתו, ירשו בני הזוג את אחוזתו הכפרית הגדולה, וג'יימס נודע לאחר מכן בשם ג'יימס גילספי גרהם.
אשתו מתה ב-1826, והוא נישא שוב, לאליזבת קמפבל, בתו של מייג'ור ג'ון קמפבל מגדוד ה-76.
הוא מת באדינבורו ב-11 במרץ 1855 לאחר מחלה של ארבע שנים.
ג'יימס לי ג'מרסון היה בסיסט אמריקאי מבוקש ורב השפעה, הנחשב כיום לאחד מנגני הבס המשפיעים ביותר אי פעם.
הוא הקליט תפקידי בס ברוב ההקלטות של חברת מוטאון בשנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70, וזאת מבלי שזכה לקרדיט (מוטאון החלה להעניק קרדיט לנגני אולפן רק מ-1971).
על כן, במשך מרבית חייו היה כמעט אנונימי.
זאת על אף שכנגן אולפן הוא ניגן ב-23 להיטי של הבילבורד הוט 100, כמו גם ב-56 להיטים של מצעד שירי ה-R&B.
ג'מרסון זכה להכרה בעיקר לאחר מותו.
בשנת 2000 הוא נכנס להיכל התהילה של הרוקנרול.
בשנת 2017, מגזין "Bass Player" דירג את ג'מרסון במקום הראשון בגיליון המיוחד שלו "100 הבסיסטים הגדולים" וכינה אותו הבסיסט המשפיע ביותר.
בשנת 2020, מגזין הרולינג סטון דירג את ג'מרסון במקום הראשון ברשימת "50 הבסיסטים הגדולים בכל הזמנים".
ג'מרסון נולד באי אדיסטו , בקרוליינה הדרומית, לג'יימס ג'מרסון האב ולאליזבת בייקון.
הוא גדל בסביבה מוזיקלית, עם סבתו שניגנה בפסנתר, ודודתו ששרה במקהלה בכנסייה.
כבר בילדותו גילה כישרון רב בנגינה בפסנתר והופיע בציבור.
הוא ניגן לזמן קצר גם בטרומבון.
כנער היה בעל מזג מאופק, אך תמיד היה נלהב ביחס למוזיקה.
הוא האזין רבות למוזיקת גוספל, בלוז וג'אז ברדיו.
ב-1954 ג'מרסון עבר עם אמו לדטרויט.
הוא למד בתיכון נורת'ווסטרן; שם הוא התחיל לנגן בקונטרבס ולנגן במועדוני בלוז וג'אז באזור דטרויט.
בתקופה זו הושפע מבסיסטי הג'אז ריי בראון, פול צ'יימברס ופרסי הית'.
הוצעה לו מלגה ללימודי מוזיקה באוניברסיטת המדינה של וויין, והוא סירב.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, הוא המשיך להופיע במועדונים של דטרויט.
הוא הצטרף ללהקתו של זמר הבלוז Washboard Willie ומאוחר יותר התלווה לסיבוב הופעות עם ג'קי וילסון.
המוניטין שלו התחיל לספק לו הזדמנויות למפגשים באולפני הקלטות מקומיים שונים.
החל משנת 1959, הוא מצא עבודה קבועה באולפן Hitsville USA של ברי גורדי, ביתה של חברת התקליטים מוטאון.
שם הוא הפך לחבר בגרעין של מוזיקאי אולפן שכינו את עצמם באופן לא רשמי The Funk Brothers.
קבוצת מוזיקאים מלוכדת זו הופיעה ברוב המוחלט של הקלטות מוטאון במהלך רוב שנות ה-60. ההקלטות המוקדמות של ג'מרסון בוצעו על קונטרבס, אך בתחילת שנות ה-60 הוא עבר לנגן על גיטרה בס "Precision Bass" של פנדר המזוהה איתו כיום.
הדיסקוגרפיה של ג'מרסון במוטאון מהווה קטלוג של מוזיקת נשמה של שנות ה-60 ותחילת ה-70. בין מאות הלהיטים שהקליט ניתן לציין את:
רוב האלבום "What's Going On" של מרווין גיי
ג'מרסון הקליט לעיתים עבור לייבלים אחרים, כמו בלהיטים "Boom Boom" של ג'ון לי הוקר ו-"Higher and Higher" של ג'קי וילסון.
ג'מרסון התחתן עם אנני וולס זמן קצר לפני שסיים את התיכון.
בנו, ג'יימס ג'מרסון ג'וניור (1957–2016), היה בסיסט מקצועי וחבר בלהקת הדיסקו Chanson.
היו לו שני בנים נוספים, ג'ואי ודרק, ובת בשם דורין.
בעקבות אלכוהוליזם ממנו סבל במשך מרבית חייו ג'מרסון מת מסיבוכים של שחמת הכבד, אי ספיקת לב ודלקת ריאות ב-2 באוגוסט 1983 בלוס אנג'לס.
הוא נקבר בבית הקברות ההיסטורי של דטרויט וודלון.
ג'מרסון נודע בשל הרחבת תפקיד הבס במוזיקה הפופולרית, שבשנות ה-50 וה-60 כללה לרוב רק נגנית תווי השורש של האקורד, קווינטות ותבניות פשוטות שחוזרות על עצמן.
לעומת זאת, רבים מתפקידי הבס של ג'מרסון הסתמכו במידה רבה על נגינה זריזה, שימוש נרחב בסולם הכרומטי, סינקופות, תווי רפאים (ghost notes) והיפוכי אקורדים (לרוב בנגינת הדרגה השלישית, החמישית או השביעית של האקורד).
הוא השתמש לעיתים תכופות במיתרים פתוחים משיקולי סאונד.
הוא יצר קווים מלודיים שנשארו מחויבים לגרוב התופים ולתיאום עם מלא עם שאר חטיבת הקצב.
נגינת הבס הזריזה שלו נחשבה לחלק בלתי נפרד מהסאונד של מוטאון.
המעבר של ג'מרסון מקונטרבס לגיטרה בס חשמלי התרחש בתקופה שבה היה מדובר בכלי חדש יחסית, והשימוש בו וסגנון הנגינה שלו לא היו מבוססים היטב.
הרקע של ג'מרסון כמוזיקאי ג'אז השפיע על סגנון הנגינה שלו, ועם הזמן הטכניקה והגישה האלתורית שלו הפכו לניואנסים יותר.
באמצע שנות ה-60, הסגנון שלו הפך לחלק הכרחי מהסאונד של מוטאון ובתורו השפיע על המוזיקה הפופולרית.
דוגמאות מוקדמות להשפעה של ג'מרסון על אמנים אחרים הן "Rescue Me" של פונטלה באס ו-"You Won't See Me" ו-"Nowhere Man" של הביטלס (בניגנת הבס של פול מקרטני).
עם זאץ, עבודתו לא זכתה להערכה עד לשלב מאוחר בקריירה שלו, והוא נשאר אנונימי במידה רבה, אפילו עבור הבסיסטים שהעריצו את הקלטותיו.
הפעם הראשונה שבה הוא זוכה בקרדיט של מוטאון הייתה ב-1971 על הופעתו ב-"What's Going On" של מרווין גיי.
הוא מוזכר כ"ג'יימס ג'מרסון שאין דומה לו" על גב התקליט.
בין הבסיסטים שציינו השפעתם מג'מסון ניתן למנות את אנתוני ג'קסון, פינו פלדינו, פול מקרטני, גדי לי, מייק מילס, מרקוס מילר, ג'ון אנטוויסל, סטינג, ג'ון פול ג'ונס, ויקטור ווטן, סוזי קוואטרו, פיטר סטרה, פלי, ג'אקו פסטוריוס, סטנלי קלארק, ג'ק ברוס, ג'ון פטיטוצ'י, ג'ייסון ניוסטד, ובריאן וילסון.
ג'מרסון נכנס להיכל התהילה של הרוקנרול בשנת 2000. הוא קיבל פרס גראמי על מפעל חיים ב-2004, ונכנס להיכל התהילה של המוזיקאים ב-2007, שניהם כחבר "the Funk Brothers".
בשנת 2009 הוא הוכנס להיכל התהילה של פנדר על ידי הבסיסט והחבר מוטאון, בוב באביט.
הוא קיבל את פרס מפעל חיים של מגזין "Bass Player" בשנת 2011. הוא קיבל את פרס הבסיסט הבינלאומי בשנת 2012. הוא זכה לפסל בדמותו ב-Rock Walk של מרכז הגיטרות של הוליווד, ובשנת 2013 קיבלו עם the Funk Brothers כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ג'יימס גיילס היה צייר נוף סקוטי.
כמה מהנופים שלו הוזמנו ונרכשו על ידי המלכה ויקטוריה והאצולה הסקוטית.
הוא היה חבר באקדמיה הסקוטית המלכותית.
גיילס נולד בגלאזגו ב-4 בינואר 1801, בנו של מעצב מקומי.
המשפחה עברה לאברדין בסביבות 1805, שם עבד אביו בבית דפוס בוודסייד, אברדין.
מותו המוקדם של אביו הטיל על בנו משימות פרנסה בגיל צעיר.
בגיל 13 הוא פירנס את עצמו, אמו ואחותו בעזרת ציור, ולפני שמלאו לו 20 לימד שיעורים פרטיים באברדין.
בגיל 21 התחתן עם אלמנה קלמנטינה פרקהארסון.
זמן קצר לאחר מכן ערך סיור דרך סקוטלנד וביקר ביבשת, ובשובו הביתה התיישב בגלאזגו.
לאחר מכן הפך לחבר באקדמיה הסקוטית המלכותית ונבחר למועצה של מועדון ספאלדינג.
ההצלחה במקצועו העניקה לו עד מהרה יוקרה וכסף.
הוא גר בשכנות לאחותו ג'יין ובעלה ג'יימס רוברטסון.
גיילס היה אדם מוכשר, הוא הצטיין לא רק כאמן נוף וצייר דיוקנאות, אלא גם כמתכנן ערים ומעצב נוף, ותכנן פרטים בולטים באברדין כמו פסל דמטר מעל בית סימפסון והאובליסק, שניצב בעבר במכללת מרישאל.
אבל מעל הכל ג'יימס ג'יילס היה צייר נוף.
ידידותו הקרובה עם ג'ורג' המילטון-גורדון, הרוזן הרביעי של אברדין (וראש ממשלת בריטניה באמצע שנות ה-50) הייתה בעלת חשיבות רבה.
לא רק שהוא עיצב את הגנים והפארק של אחוזת הרוזן באברדינשייר, המלכה ויקטוריה התבוננה בציור של גיילס את טירת בלמורל הישנה, היא החליטה להחכיר אותה מבלי שבאמת ראתה את עתידו של המקום.
הטירה הפכה למעון הסקוטי שלה מ-1848 ואילך, ובשנת 1852 היא רכשה את בלמורל עם אדמותיה.
הטירה הישנה נבנתה מחדש, ומפתיע עד כמה טירת בלמורל החדשה דומה לציור של גיילס על קודמו.
בשנים שלאחר מכן גיילס היה אמור לבצע כמה מטלות עבור משפחת המלוכה ואלה נשארו ברשות בית המלוכה.
כמה מיצירותיו הטובות ביותר מיוצגות על ידי רישומים של טירות אברדנשייר שפורסם לאחר מותו, בהזמנת הלורד אברדין.
האוסף מורכב מסדרה של כתשעים רישומים בצבעי מים, שהושלמו בין 1838 ל-1855. הם מבוצעים בצורה מבריקה, ומעניקים רושם טוב למבנים הסקוטיים הישנים הללו.
רוב התמונות המקוריות שמורות בחדר ג'יימס גיילס בבית האדו, והעתקים של הסט כולו פורסמו ב-1936.
ההצלחות המוקדמות ביותר שלו היו בציור דיוקנאות, אולם ביקורו באיטליה נתן לו השראה לציור נוף קלאסי, שאותו מעולם לא איבד לחלוטין.
התמונות האלה היו יצירותיו הטובות ביותר.
הוא הציג אותם לראשונה ב"מוסד המלכותי לעידוד האמנויות היפות בסקוטלנד", ובשנת 1829 הפך לאקדמאי של האקדמיה המלכותית הסקוטית, ותרם עבודות רבות לתערוכותיה מאותה תקופה ועד סמוך לסיום הקריירה שלו.
הוא גם הציג תכופות במוסד הבריטי בלונדון, ומדי פעם באקדמיה המלכותית ובאגודת האמנים הבריטים.
עבודתו האחרונה הייתה ציור שלו, אשתו ובנו הצעיר, שאותו השאיר לא גמור.
גיילס היה אמן רב תכליתי.
הוא התמחה בציורי דיוקן ונוף, אך בנוסף היה אדריכל נוף מצליח, ותכנן מספר גנים ציבוריים ומונומנטים באברדין, בנוסף לאחוזות נוף באברדינשייר.
מאשתו הראשונה היו לגיילס שישה ילדים: בת, אמילי, וחמישה בנים.
כל הבנים נפטרו לפניו, מה שעשוי להסביר את המלנכוליה מסוימת שהפגין גיילס בשלב מאוחר יותר.
אשתו, קלמנטינה, נפטרה ב-1866, וגיילס התחתן לאחר מכן עם מרגרט ווקר, איתה נולדו לו בן ובת.
אשתו השנייה הייתה מרגרט ווקר (1846–1883) הצעירה ממנו בארבעים וחמש שנים.
גיילס עצמו מת ב-6 באוקטובר 1870 והוא קבור באברדין בבית הקברות של קתדרלת סנט מאכר באברדין העתיקה.
מצבת הגרניט בעיצובו ניצבת בולטת בין השאר ממזרח לכנסייה.
לידו שוכב גיסו, פיטר רוברטסון.
ג'יימס ג'קסון היה פוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-23 בשנים 1798–1801. בשנים 1789–1791 הוא ייצג את ג'ורג'יה בבית הנבחרים של ארצות הברית, ובשנים 1793–1795 ומשנת 1801 ועד מותו, הוא יצג את מדינתו בסנאט של ארצות הברית.
ג'יימס ג'קסון נולד בעיר השוק מורטונהמפסטד שבמחוז דבון, אנגליה.
ב-1772, בגיל 15, הוא היגר לסוואנה, פרובינציית ג'ורג'יה, שם הוא היה לחניכו של עורך הדין המקומי, ג'ון וריט.
כבחור צעיר הוא נודע כבעל מזג חם, ובפברואר 1780 הוא הרג את מושל ג'ורג'יה ג'ורג' ולס בדו-קרב.
ב-1785 נשא ג'קסון לאישה את מרי שרלוט יאנג, ולשניים נולדו חמשה בנים, שארבעה מתוכם היו לימים לדמויות בולטות בפוליטיקה של ג'ורג'יה.
במלחמת העצמאות של ארצות הברית לחם ג'קסון בשורות הבריגדה הראשונה של המיליציה של ג'ורג'יה, והשתתף בהגנה על סוואנה, בקרב קאופנס, ובכיבושן מחדש של אוגוסטה וסוואנה.
כאשר עזבו הבריטים את סוואנה ביולי 1782, העניק הגנרל אנתוני ווין לג'קסון את הזכות לקבל את מפתחות העיר.
גם לאחר המלחמה נותר ג'קסון דמות חשובה ומשפיעה במיליציה של ג'ורג'יה.
הוא השתתף במהלך להרחבת הגבולות נגד האינדיאנים משבט המוסקוגי בג'ורג'יה.
בסופו של דבר הגיע ג'קסון לדרגת בריגדיר גנרל במיליציה ב-1786 ולדרגת מייג'ור גנרל ב-1792.
לאחר המלחמה פתח ג'קסון משרד עורכי דין בסוואנה.
ב-1777 הוא נבחר למושב הראשון של בית המחוקקים של ג'ורג'יה לאחר שהוא היה פקיד בית המשפט בקונגרס הפרובינציאלי.
העניין שלו בצבא ניצת מחדש כאשר הוא הצטרף למיליציה של ג'ורג'יה בהגנה על מתיישבי הספר מפני האינדיאנים.
ב-1788 נבחר ג'קסון למשרת מושל ג'ורג'יה, אך דחה את המינוי, בציינו את חוסר ניסיונו.
ב-1789 נבחר ג'קסון לבית הנבחרים של ארצות הברית למושב הקונגרס הראשון.
אך טרם בחירתו, היא עליו לנהל מאבק מייגע באחד ממחוזות הבחירה לקונגרס הקשים ביותר בג'ורג'יה.
מחוז הבחירה הראשון, שמטעמו הוא נבחר, היה המחוז הכי פחות מאוכלס במדינה, עם יחס של שלוש-חמישיות בספירת העבדים, ואוכלוסייתו מנתה 16,000 תושבים.
במהלך מערכת הבחירות, ניהל ג'קסון מערכה נגד שני אנשים פופולריים ששירתו בקונגרס, ויליאם יוסטון והנרי אוסבורן.
ג'קסון זכה במושב בקונגרס מטעם המחוז הראשון בהפרש קטן, ואוסבורן ערער ללא הצלחה על התוצאות.
כאיש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, הוא התנגד בלהט לתוכניות הפיננסיות של מזכיר האוצר אלכסנדר המילטון לנטילה הפדרלית של חובות המדינות שנוצרו במלחמה.
אחת התוכניות הראשונות שהוצעו על ידי המילטון הייתה הטל מס על משקאות חריפים.
ההצעה זכתה להתנגדות קולנית מצידו של ג'קסון שאמר שהיא "תשלול מהמוני העם את מוצר המותרות הכמעט יחידי שממנו הם נהנים, של המשקאות המזוקקים".
במקור הוצע ששיעור המס יעמוד על 0.15 דולר לגלון, אך ג'קסון תמך בהצעה נגדית של 0.12 דולר לגלון.
בסופו של דבר נדחתה ההצעה בה תמך ג'קסון והמס הועמד על 0.15 דולר לגלון.
הצעת החוק הבאה שעליה נאבקו ג'קסון והמילטון הייתה נטילת האחריות על חובות המדינות מהמלחמה.
המילטון ביקש לחבר יחדיו את כל חובות המדינות מהמלחמה לחוב לאומי אחד, כשכל המדינות ייטלו חלק בפירעונו.
ג'קסון האמין שמדינות כמו ג'ורג'יה, שצברו חוב קטן יחסית במהלך המלחמה, לא צריכות היו לקחת חלק בפירעון חובותיהן של מדינות אחרות באמצעות תשלום מיסים נוספים.
הוא גם התנגד נחרצות למאמצים לצמצום העבדות.
הוא הזהיר שחיסול העבדות "...יצית את הלהבות של מלחמת אזרחים עבור אנשי המדינות הדרומיות...
הם לעולם לא יסבלו את הרעיון של לוותר על רכושם ללא מאבק".
בעת כהונתו בבית הנבחרים, היה ג'קסון חבר פעיל מאוד.
הוא שימש כחבר ביותר מעשרים ועדות והעיד ברבות נוספות.
במהלך תקופת כהונתו הראשונה בקונגרס הוא נודע בשל מזגו החם ואישיותו.
בנקודת זמן מסוימת הוא נעשה כה נרגש בנוגע לנושא שבדיון עד שהסנאטורים שהתכנסו בקומה שמעל בית הנבחרים נאלצו לסגור את החלונות כדי שקולו הרם לא יפריע לדיוניהם.
ב-1791 הובס ג'קסון בניסיונו להיבחר לתקופת כהונה נוספת על ידי מפקדו במלחמה אנתוני ויין, במסע בחירות שהיה רצוף בהאשמות.
הוא היה משוכנע שוויין לא זכה בניצחונו ביושר, כך שהוא פתח במערכה נגדו ונגד תומכיו, ובסופו של דבר הצליח להדיח את ויין מהקונגרס.
בעשותו שימוש בדיונים מול חבר מושבעים גדול ובפרסום בעיתונים, הבטיח ג'קסון את מושבו בבית הנבחרים, ובסופו של דבר דאג להדחת מנהל מסע הבחירות של ויין מתפקידו כשופט.
לאחר מכן נאבק ג'קסון לקבל את מקומו בקונגרס, כאשר הוא שכנע את הבית שניצחונו של ויין לא היה הוגן.
הוא כשל בניסיונו להשיג מחדש את מושבו לאחר הצבעה שוברת שוויון של יושב ראש הבית מהמפלגה הפדרליסטית.
ב-1792 נבחר ג'קסון לסנאט של ארצות הברית והחל לכהן בו במרץ 1793. באוקטובר 1795 הוא התפטר כדי להיבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה על רקע שערוריית הקרקעות של יאזו , שבמסגרתה נמכרו מיליוני אקרים של אדמות במערב ג'ורג'יה במחירים נמוכים מאוד לקבוצה של משקיעים.
ג'קסון, שהאמין שהמכירה הושפעה ממעשי שוחד שניתן לחברי בית המחוקקים המדינתי, התפטר מכהונתו בסנאט ונבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה.
הוא החל להוביל את המערכה לביטול מכירת הקרקעות.
ב-1798 הוא נבחר כמושל ג'ורג'יה והמשיך ביישום החקיקה לביטול מכירת הקרקעות.
ג'קסון הטיל את האשמה בשערוריית יאזו על יריביו הפוליטיים, כולל ג'יימס גאן והפדרליסטים.
הוא בנה את המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בג'ורג'יה והנהיג אותה למעמד של שליטה במדינה.
בבחירות לנשיאות של 1796 היה ג'קסון חבר בחבר האלקטורים.
ב-1801 נבחר ג'קסון לכהונה שנייה בסנאט, בו הוא כיהן עד מותו.
ג'יימס ג'קסון נפטר בוושינגטון די.
ב-19 במרץ 1806. הוא נטמן בבית הקברות של הקונגרס.
ג'קסון ייסד שושלת משפחתית פוליטית בג'ורג'יה.
בנו, ג'אבז יאנג ג'קסון, היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1835–1839. נכדו, שגם הוא נקרא ג'יימס ג'קסון, היה גם הוא חבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1857–1861, פרקליט צבאי בסגל של הגנרל תומאס ג'ונתן ג'קסון בצבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית, וחבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת ג'ורג'יה.
על שמו של ג'קסון נקראו מחוז ג'קסון שבג'ורג'יה, העיר ג'קסון שבג'ורג'יה, וכביש ראשי באטלנטה.
מבצר ג'יימס ג'קסון, שהגן על סוואנה מפני מתקפות מן הים במהלך רוב המאה ה-19, משמש כיום כמוזיאון וכאתר היסטורי משוחזר.
עיירת הרפאים ג'קסונבורו שבג'ורג'יה נקראה גם היא על שמו.
ג'יימס גריי הוא במאי ותסריטאי קולנוע אמריקאי ממוצא יהודי.
גריי נודע בעיקר בזכות סרטו הראשון "אודסה הקטנה" מ-1994 וסרטו "שתי אהבות" מ-2008. חמישה מסרטיו התחרו בתחרות הרשמית של פסטיבל הקולנוע בקאן והיו מועמדים לפרס דקל הזהב.
גריי נולד בניו יורק וגדל בפלאשינג, קווינס.
הוא ממוצא יהודי-רוסי, סבו וסבתו במקור ממערב אוקראינה, שבאותה תקופה הייתה חלק מברית המועצות.
אימו של גריי נפטרה ממחלת הסרטן כשהיה בן 19.
גריי למד בבית הספר לאמנויות קולנוע של אוניברסיטת דרום קליפורניה, שם סרט הסטודנטים שלו, "בוקרים ומלאכים", משנת 1991 עזר לו להשיג סוכן ותשומת לב של מפיקים.
ב-1994, בגיל 25, גריי ביים את סרטו העלילתי הראשון "אודסה הקטנה" בכיכובו של טים רות' כרוצח שכיר שמתעמת עם אחיו הצעיר עם שובו לעיר הולדתו.
הסרט זכה בפרס אריה הכסף בפסטיבל הסרטים של ונציה.
בשנת 1998, גריי החל לצלם את סרטו השני, "רחובות מושחתים", דרמת פשע המתרחשת בחצרות רכבות הנוסעים בניו יורק.
הסרט יצא להפצה על ידי חברת מירמקס שנתיים מאוחר יותר ב-12 באוקטובר 2000.
במרץ 2006, גריי החל להפיק את סרטו השלישי, "הלילה שייך לנו" אותו רצה לצלם מאז תחילת שנות ה-2000. הוא מתרחש ב-1988, ומככבים בו חואקין פיניקס ומארק וולברג כשני אחים, האחד מנהל מועדון לילה והשני בלש משטרה שמנהל מלחמה בעסקי הסמים בעיר.
הסרט הוקרן פסטיבל הקולנוע בקאן 2007. בסרט זה משחק גם השחקן הישראלי מוני מושונוב בתור בעל מועדון הלילה.
לאחר הצלחת הסרט השלישי, גריי קיבל חופש יצירתי עבור סרטו הרביעי "שתי אהבות" שהתבסס באופן רופף על "לילות לבנים", סיפור קצר של פיודור דוסטויבסקי.
הסרט הוקרן בבכורה פסטיבל הקולנוע בקאן 2008. גם בסרט זה שיחק מוני מושונוב, הפעם בתור אביו של הדמות הראשית המגולמת בידי חואקין פיניקס.
בשנת 2013 גריי היה שותף בכתיבת התסריט לסרטו של גיום קאנה "קשרי דם".
שיתוף הפעולה הזה הוביל את גריי לפגוש את השחקנית מריון קוטיאר, אותה ליהק בסרטו הבא "המהגרת" הוא מספר את סיפורה של אישה פולניה שמגיעה לאמריקה, כמעט מגורשת ממנה ו"ניצלת" על ידי סרסור יהודי בגילומו של חואקין פיניקס, שיתוף הפעולה הרביעי שלהם.
הסרט היה מועמד לפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן 2013.
באוקטובר 2016, סרטו של גריי "העיר האבודה Z" הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים בניו יורק.
הסרט, המבוסס על ספרו של דייוויד גרן, מתאר את חייו של החוקר פרסי פוסט, בגילומו של השחקן צ'ארלי האנם.
באוגוסט 2019 הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים של ונציה סרטו השביעי של גריי, "אד אסטרה", סרט מדע בדיוני בכיכוב בראד פיט.
ב-ביוני 2020, אושר רשמית שסרטו הבא, "ימים של תום", יהיה דרמת התבגרות המבוססת באופן רופף על זיכרונות הילדות של גריי, בכיכובם של אן האת'ווי, אנתוני הופקינס וג'רמי סטרונג.
הסרט הוצג בבכורה עולמית בפסטיבל קאן ב-19 במאי 2022 ויצא לאקרנים בארצות הברית ב-28 באוקטובר 2022.
הסגנון הקולנועי של ג'יימס גריי מתאפיין בסרטי דרמה קלאסיים, המתרכזים בעיקר בדרמה אנושית מורכבת, בחקירת דינמיקות משפחתיות ובדמויות שנדחקו לשולי החברה.
רבים מסרטים משלבים זכרונות משפחתיים וחוויות ילדותו בניו יורק וסרטיו משדרים לעיתים קרובות תחושת נוסטלגיה ואובדן מלנכולי.
בשנת 2022 השתתף גריי בסקר של הירחון הבריטי Sight & Sound ובחר כמה מהסרטים האהובים עליו כמו "2001: אודיסיאה בחלל", "האזרח קיין, "Playtime", "סיפור טוקיו", "ורטיגו" ועוד.
גריי התחתן בשנת 2005 עם אלכסנדרה דיקסון, במאית סרטים דוקומנטרית.
גריי שומר גם על קשרי ידידות קרובים עם במאים בני דורו - דייוויד פינצ'ר ופול תומאס אנדרסון.
ג'יימס גאן היה ציר בקונגרס הקונטיננטלי וחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ג'ורג'יה.
גאן נולד בווירג'יניה לג'ון ושרה גאן והפך לעורך דין.
גאן שירת בדרגונים הקונטיננטליים הראשון במהלך מלחמת העצמאות.
הוא עבר לג'ורג'יה לאחר המלחמה והפך לדמות פוליטית משמעותית בביתו החדש, והתבסס תוך זמן קצר כבעל מטעים, שופט, מחוקק מדינתי וקצין מיליציה, שם עלה לבריגדיר גנרל בחטיבה ה-1 של המיליציה של ג'ורג'יה בשנת 1792. בנוסף, היו לו עבדים.
בין 1782 ל-1789, גאן אתגר ללא הצלחה את הגנרל בדימוס נתנאל גרין לדו-קרב, תקף את גיבור מלחמת העצמאות של ג'ורג'יה ג'יימס ג'קסון בעיתונות, והביס את הגנרל אנתוני וויין בבחירות על אחד ממושבי הסנאט הראשונים של ג'ורג'יה בינואר 1789. גאן נבחר כציר לקונגרס הקונטיננטלי ב-1787 אך מעולם לא השתתף בישיבות.
בקדנציה הראשונה שלו כסנאטור, בין אמצע מאי לסוף יוני 1789, עבר גאן מהתנגדות להקמת מיסי בלו לתמיכה בהם.
הוא גם התנגד למתן סמכות לנשיא להדיח את ראשי מחלקות הקבינט ללא ייעוץ והסכמת הסנאט.
הממשל ניהל משא ומתן על הסכם ניו יורק (1790) עם האינדיאנים של קריק, מה שהכעיס מאוד רבים בג'ורג'יה.
גאן השפיע על התהליכים הפנימיים בסנאט ועל היחסים בין הרשות המבצעת והמחוקקת של הממשלה החדשה שהוקמה במהלך כהונתו הראשונה, יותר מכל סנאטור אחר.
היריבות של גאן עם ג'יימס ג'קסון, שמקורה בג'ורג'יה בתקופה שבין סוף המהפכה לבין השקת הממשלה הפדרלית החדשה, התחממה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-18. גאן היה פדרליסט, וג'קסון היה ג'פרסוני.
גאן תמך בהקמת חברת ג'ורג'יה ובמכירת אדמות יאזו.
בעקבות מכירת יאזו, גאן פעל במהירות להשלמת העסקה ולהגן עליה בוושינגטון, בעוד ג'קסון ניסה לחסום את השלמת המכירה.
ב-24 ביוני 1795, גאן הצביע בעד הסכם ג'יי, אחד משני סנאטורים דרומיים שעשו זאת.
ג'קסון התפטר מהסנאט וחזר לג'ורג'יה כדי לפעול נגד גאן, שהפסיד את דעת הקהל עקב הונאה באדמות יאזו.
גאן נבחר מחדש ב-1795 וכיהן בכהונתו השנייה עד מרץ 1801.
גאן מת בלואיוויל, ג'ורג'יה, ונקבר בבית קברות של מלחמת העצמאות בלואיוויל.
ספינת ליברטי ממלחמת העולם השנייה, ה-SS James Gunn, ATS-0044 נבנתה בשנת 1942 ונקראה על שמו.
ג'יימס ג'קסון היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ג'ורג'יה, שופט פרקליט במלחמת האזרחים האמריקאית ושופט עליון בבית המשפט העליון של ג'ורג'יה.
ג'קסון היה גם נאמן של אוניברסיטת ג'ורג'יה.
ג'קסון נולד ב-18 באוקטובר 1819 במחוז ג'פרסון, ג'ורג'יה ונקרא על שם סבו המפורסם.
הוא היה בנו של ויליאם הנרי ג'קסון, נכדו של מושל ג'ורג'יה ג'יימס ג'קסון, אחיינו של חבר הקונגרס ג'אבז יאנג ג'קסון ובן דודו הראשון של האוול קוב.
הוא למד באוניברסיטת ג'ורג'יה וסיים את לימודיו ב-1837. לאחר שעבר את בחינת עורכי הדין ב-1839, הוא החל לעסוק בעריכת דין באת'נס, ג'ורג'יה.
הוא נבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה וכיהן בין השנים 1845–1849. במקביל הוא כיהן כשופט של בית המשפט העליון מ-1846 עד 1859. בשנת 1857, נבחר כדמוקרטי לקונגרסים השלושים וחמישה ושלושים ושישה של ארצות הברית וכיהן מ-4 במרץ 1857 עד 23 בינואר 1861. עם פרישתה של ג'ורג'יה מהאיחוד, הוא התפטר מהקונגרס.
ג'קסון שימש כפרקליט שופט במטה הגנרל סטונוול ג'קסון.
לאחר המלחמה הוא עבר למייקון, ג'ורג'יה כדי לעסוק שוב בעריכת דין.
בשנת 1875, הוא מונה לשופט עמית של בית המשפט העליון של ג'ורג'יה ועבר לאטלנטה, ג'ורג'יה.
הוא מונה כשופט העליון של בית המשפט העליון של המדינה בשנת 1880 וכיהן בתפקיד זה עד מותו ב-13 בינואר 1887.
פאריוט הוא תסריטאי, במאי ומפיק קולנוע וטלוויזיה אמריקאי בעל חברת הפקות על שמו.
בשנים 2006 ו-2007 זכה בפרס הטלוויזיה של איגוד התסריטאים האמריקאי.
ג'יימס סטיבן גרין היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מיזורי.
גרין נולד ב-28 בפברואר 1817 ליד רקטורטאון במחוז פאקווייר, וירג'יניה, הוא למד בבתי הספר הציבוריים ועבר תחילה לאלבמה, ובסביבות 1838 עבר למיזורי.
הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1840, והחל לעסוק בכך במונטיצלו, מיזורי, ולאחר מכן בקנטון, מיזורי, במרחק קצר משם.
גרין, מונה לבריגדיר גנרל של צבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
ב-1845 מונה גרין כציר לוועידה החוקתית של המדינה ולאחר מכן נבחר כדמוקרטי לבית הנבחרים של ארצות הברית למושבי הקונגרסים ה-30 וה-31, וכיהן מ-4 במרץ 1847 עד 3 במרץ 1851. הוא לא הועמד לבחירה מחדש ב-1850, ולאחר מכן כיהן כשגריר בגרנדה החדשה בשנים 1853–1854.
הוא מונה לשגריר תושב ביוני 1854, אך לא הציג את אמנתו.
הוא נבחר לקונגרס ה-35, אך לא תפס את מושבו, לאחר שנבחר כחבר הסנאט של ארצות הברית כדי למלא מושב שהתפנה במהלך הקדנציה שתחילתה ב-4 במרץ 1855, וכיהן שם מ-12 בינואר 1857 עד 3 במרץ 1861. במהלך כהונתו בסנאט, כיהן כיושב ראש הוועדה לטריטוריות במהלך הקונגרסים ה-35 וה-36.
גרין מת בסנט לואיס שבמיזורי ב-19 בינואר 1870, ונקבר בבית הקברות פורסט גרוב בקנטון.
קהילת גרינסבורג, מיזורי נקראה על שמו.
ג'יימס גלן ביל היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית (1943–1953) וכסנאטור (1953–1965) מטעם מרילנד.
גלן ביל נולד ב-5 ביוני 1894 בעיר פרוסטבורג שבמרילנד, להוריו אולין ופלורנס (לבית גלן).
הוא היה מצאצאי הקולונל ניניאן ביל, שהיגר מסקוטלנד בשנת 1658 כפועל שכיר ונעשה לימים בעל אדמות אמיד.
סבו מצד אמו שירת כקצין בדרגת קפטן בצבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקנית.
בילדותו חלה בפוליו ועבר מספר ניתוחים עד גיל 12; ידו ורגלו השמאלית נותרו משותקות לצמיתות.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים בפרוסטבורג, ובהמשך למד במכללת גטיסברג שבפנסילבניה.
ביל עבד תקופה קצרה כפקיד בבנק הלאומי הראשון של פרוסטבורג.
במלחמת העולם הראשונה שירת בחיל החימוש של צבא ארצות הברית (1918–1919) והשתחרר בדרגת סמל.
לאחר מכן עסק בביטוח ובנדל"ן בפרוסטבורג ובקמברלנד, והקים ב־1919 את חברת Beall Insurance & Realty Company.
ב־1923 החל את דרכו הציבורית כחבר בוועדת הדרכים של מחוז אלגני, תפקיד בו כיהן עד 1930. ב־1926 נישא למרגרט שוורצנבך, עמה חי עד מותו ונולדו להם שלושה בנים – ביניהם ג'ון גלן ביל הבן וג'ורג' ביל.
בין 1930 ל־1934 כיהן כחבר הסנאט של מרילנד מטעם מחוז אלגני.
בהמשך היה חבר בוועדת הדרכים המדינתית, ואף שימש כיו"ר בשנים 1938–1939.
ב־1942, לאחר שפרשה חברת הקונגרס הדמוקרטית קתרין ביירון, נבחר ביל לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז השישי של מרילנד.
הוא ניצח את יריבו הדמוקרטי א.
ברוק לי, יו"ר בית הנבחרים המדינתי לשעבר, בפער של 59%–40%.
הוא נבחר לארבע כהונות נוספות (סה"כ עשור של שירות).
במהלך תקופה זו היה חבר בוועדות לענייני מחוז קולומביה, שליטה בשיטפונות, דרכים ועבודות ציבוריות.
ב־1952, לאחר פרישת הסנאטור הדמוקרטי הרברט או'קונור, נבחר ביל לסנאט מטעם מרילנד.
הוא גבר על הדמוקרט ג'ורג' מהוני, לשעבר יו"ר ועדת המרוצים של המדינה, בפער של 52%–47%.
מספר הקולות שקיבל – 449,823 – היה הגבוה ביותר עד אז למועמד רפובליקני לסנאט במרילנד.
בשנת 1954 עמד בראש ועדת משנה שחקירה את העלייה החדה במחירי הקפה.
הוא תמך במתן שלטון עצמי למחוז קולומביה, בהפסקת אש מול סין ובהקמת מכון לאומי למחקר רפואי.
הוא יזם חוקים להקמת ועדת ניווט פנימית, להתיר תפילה וולונטרית ולא־דתית בבתי ספר ציבוריים, ולהפוך את אי וייט סנדס מול חופי מרילנד לאתר נופש פדרלי.
ביל לא חתם על ה"מניפסט הדרומי" משנת 1956, והצביע בעד חוקי זכויות האזרח של 1957, 1960 ו־1964, וכן בעד התיקון ה־24 לחוקה שביטל את מס הגולגולת על הצבעה.
ב־1958 נבחר מחדש בפער דחוק, כשגבר על ראש עיריית בולטימור תומאס ד'אלסנדרו ג'וניור (אביה של יושבת ראש בית הנבחרים לעתיד ננסי פלוסי), בפער של 51%–49%.
אך בבחירות 1964 הובס קשות על ידי המועמד הדמוקרטי ג'וזף טיידינגס, התובע הפדרלי של מרילנד, בפער של 63%–37%.
לימים, בנו של ביל – ג'ון גלן ביל הבן – ניצח את טיידינגס בבחירות 1970. מעניין לציין כי במשך כחמישה עשורים (1927–1977) ייצגו את מרילנד בסנאט אב ובנו ממשפחת טיידינגס, ולאחר מכן אב ובנו ממשפחת ביל, כמעט ברצף.
לאחר עזיבתו את הסנאט חזר ביל לפרוסטבורג וניהל מחדש את עסקי הביטוח שלו.
הוא שימש גם כנשיא "הליגה לילדים נכים" במחוז אלגני, נשיא אגודת היריד של קמברלנד, ונשיא הבנק הלאומי הראשון של מערב מרילנד.
ביל נפטר בפרוסטבורג ב־14 בינואר 1971 בגיל 76, ונקבר בבית העלמין "פרוסטבורג ממוריאל פארק".
ג'יימס גורדון היה בעל מטעים, סופר, קצין בצבא הקונפדרציה ופוליטיקאי אמריקאי ממיסיסיפי.
הוא כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית במשך שמונה שבועות, מ-27 בדצמבר 1909 עד 22 בפברואר 1910.
גורדון נולד ב-6 בדצמבר 1833 בקוטון ג'ין פורט שבמיסיסיפי.
במהלך מלחמת האזרחים שירת בצבא הקונפדרציה, תחילה כקפטן ב־Chickasaw Guards, שהוצמד ל־Jeff.
Davis Legion, ולאחר מכן כלוטננט קולונל ברגימנט הפרשים השני של מיסיסיפי.
לאחר מכן כיהן בבית הנבחרים של מיסיסיפי.
בעקבות מותו של הסנאטור אנסלם מקלורין, מינה אותו המושל ב־27 בדצמבר למלא את מקומו עד שהמחוקקים של המדינה יבחרו סנאטור חדש.
ביום שלמחרת מינויו על ידי המושל נואל, זוהה גורדון על ידי העיתון Memphis Press-Scimitar כבורח לשעבר, שנרדף כחשוד בקשר לרצח הנשיא אברהם לינקולן.
בשנת 1865 נרשם על ידי ממשלת ארצות הברית כבורח, והוצע פרס של 10,000 דולר על לכידתו, חי או מת.
מאוחר יותר באותה שנה הוא הוצא מרשימת החשודים.
גורדון הודה כי נפגש עם ג'ון וילקס בות' במונטריאול במרץ 1865 ודיבר על תוכניות לחטוף את לינקולן, אך הכחיש כל דיון על רצח.
גורדון כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית עד 22 בפברואר 1910, אז החליפו לירוי פרסי, שנבחר על ידי המחוקקים.
הוא נפטר ב-28 בנובמבר 1912 באוקולונה שבמיסיסיפי בגיל 78.
ג'יימס ג'פרסון וילסון היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו ג'רזי בשנים 1815–1821.
וילסון נולד ב-1775 במחוז אסקס שבניו ג'רזי, שם למד בבתי הספר הציבוריים.
בשנים 1801–1824 שימש כעורך וכמוציא לאור של העיתון True American בעיר טרנטון, ניו ג'רזי.
בשנת 1804 שימש כמזכיר האספה הכללית של ניו ג'רזי.
בשנת 1806 כיהן כתובע צבאי וכקפטן בבריגדת האנטרדון של מיליציית ניו ג'רזי.
בשנת 1808 מונה לנציג משפטי של מחוז האנטרדון.
בין השנים 1809–1811 היה חבר האספה הכללית של ניו ג'רזי.
וילסון החזיק בתפקידים בכירים במיליציה של ניו ג'רזי: שימש כבריגדיר גנרל וכשליש הכללי של המדינה בשנים 1810–1812, ומונה מחדש לתפקיד זה בשנת 1814. בשנת 1814 שימש גם כקפטן ברגימנט השלישי של בריגדת האנטרדון וכקפטן במיליציה של ניו ג'רזי.
בין השנים 1821–1824 כיהן כבריגדיר גנרל וכקצין האפסנאות הכללי של ניו ג'רזי.
וילסון נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית וכיהן מ־4 במרץ 1815 ועד 8 בינואר 1821, אז התפטר מתפקידו.
ניסיונו להיבחר מחדש לא צלח.
במהלך כהונתו שימש כיו"ר ועדת הדואר והדרכים (בקונגרסים ה־14 וה־15) וכיו"ר ועדת התביעות בקונגרס ה־16.
לאחר פרישתו מן הסנאט מונה בשנת 1821 למנהל הדואר של טרנטון, תפקיד שבו כיהן עד מותו בעיר זו.
וילסון נפטר ב־28 ביולי 1824 ונקבר בבית העלמין של הכנסייה הבפטיסטית הראשונה בטרנטון.
ג'יימס גליק ( נולד ב-1 באוגוסט 1954) הוא סופר והיסטוריון אמריקאי של המדע, שעבודתו תיעדה את ההשפעה התרבותית של הטכנולוגיה המודרנית.
הוא מוכר בזכות כתיבתו על נושאים מורכבים באמצעות טכניקות של סיפורת עיון, וכונה "אחד מסופרי המדע הגדולים בכל הזמנים".
הוא חלק מההשראה לדמות מ"פארק היורה" איאן מלקולם.
בין ספריו של גליק נמנים רבי המכר הבינלאומיים " כאוס – מדע חדש נוצר" (1987) ו"המידע: היסטוריה, תיאוריה, מבול" (2011).
שלושה מספריו היו מועמדים סופיים לפרס פוליצר ולפרס הספר הלאומי של ארצות הברית ; ו"המידע" זכה בפרס PEN/E.
Wilson לכתיבה מדעית ספרותית ובפרס וינטון לספרי מדע של החברה המלכותית בשנת 2012. ספריו תורגמו ליותר משלושים שפות.
על פי הוול סטריט ג'ורנל, "יש סופרים המצטיינים ביצירת נרטיב היסטורי, אחרים בהבהרת תיאוריות אזוטריות, ואחרים בהפיכת מדענים לאנושיים.
מר גליק הוא אמן בכל המיומנויות הללו."
גליק, יליד ניו יורק, נולד למשפחה יהודית במנהטן.
הוריו היו דונן ובת' גליק.
האב עורך דין, והאם כותבת ספרי ילדים ועורכת.
בנערותו למד בקולג' הרווארד, שם היה עורך "ההרווארד קרימסון", וסיים את לימודיו בשנת 1976 עם תואר BA באנגלית ובלשנות.
הוא עבר למיניאפוליס וסייע בהקמת עיתון שבועי אלטרנטיבי, "מטרופוליס".
לאחר סגירתו שנה לאחר מכן, חזר לניו יורק ובשנת 1979 הצטרף לצוות "הניו יורק טיימס".
שם עבד במשך עשר שנים כעורך במגזין המטרופוליטן ולאחר מכן ככתב מדע.
בין המדענים שגלייק תיאר במגזין הניו יורק טיימס היו דאגלס הופשטטר, סטיבן ג'יי גולד, מיטשל פייגנבאום ובנואה מנדלברוט.
דיווחיו המוקדמים על מיקרוסופט צפו את חקירות ההגבלים העסקיים של משרד המשפטים האמריקאי והנציבות האירופית.
הוא כתב את הטור "Fast Forward" במגזין הניו יורק טיימס בין השנים 1995 ל-1999, ומאמריו המתארים את צמיחת האינטרנט היוו את הבסיס לספרו "What Just Happened".
עבודתו פורסמה גם ב"The New Yorker", "האטלנטיק", "סלייט" ו"הוושינגטון פוסט", והוא כותב קבוע ל"The New York Review of Books".
ספרו הראשון, כאוס: יצירת מדע חדש, דיווח על התפתחותו של המדע החדש של מורכבות וכאוס.
הוא הפך את אפקט הפרפר למונח שגור, הציג את קבוצת מנדלברוט ואת הגאומטריה הפרקטלית לקהל רחב, ועורר עניין ציבורי בנושא, והשפיע על סופרים מגוונים כמו טום סטופארד (ארקדיה) ומייקל קרייטון ("פארק היורה").
לאחר פרסום הספר כאוס, הוא שיתף פעולה עם הצלם אליוט פורטר על "Nature's Chaos" ועם מפתחים באוטודסק על "Chaos: The Software".
ג'ון באנוויל אמר שהאחרון "בוודאי יעמוד כמחקר המכריע עוד זמן רב מאוד".
בשנים 1989–1990 הוא היה מרצה מצטיין על שם מקגרו באוניברסיטת פרינסטון.
בשנת 2000 הוא היה העורך הראשון של סדרת "כתיבת המדע האמריקאית הטובה ביותר ".
גליק נבחר לנשיא גילדת הסופרים בשנת 2017.
כתגובה לחוויית משתמש לקויה עם תצורת procmail ב־Panix, בשנת 1993 ייסד גליק את The Pipeline, אחת מספקיות שירותי האינטרנט הראשונות בניו יורק.
The Pipeline הייתה ספקית האינטרנט הראשונה שהציעה ממשק משתמש גרפי, ששילב דואר אלקטרוני, צ'אט, Usenet ו־World Wide Web, באמצעות תוכנה עבור מערכות הפעלה Windows ו-Mac.
גליק ושותפו העסקי עודאי איבטורי העניקו רישיון לתוכנת Pipeline לספקי שירותי אינטרנט אחרים בארצות הברית ובחו"ל.
בשנת 1995 גליק מכר את The Pipeline ל-PSINet, שם היא נבלעה מאוחר יותר ב־MindSpring ולאחר מכן ב-EarthLink.
ב-20 בדצמבר 1997 ניסה גליק להנחית את מטוסו הניסיוני Rutan Long-EZ בשדה התעופה גרינווד לייק בווסט מילפורד, ניו ג'רזי, כאשר הצטברות קרח בקרבורטור של המנוע גרמה למנוע המטוס לאבד כוח והמטוס נחת לפני המסלול בשטח עולה.
הפגיעה הרגה את בנו בן השמונה של גליק, הארי, ופצעה אותו קשה.
כותרשנהISBNתרגום עבריChaos: Making a New Science1987ISBN 9780670811786כאוס/מדע חדש נוצר
ג'יימס גליק, "גורל הרצון החופשי" (ביקורת על קווין ג'יי מיטשל, "סוכנים חופשיים: כיצד האבולוציה נתנה לנו רצון חופשי", הוצאת אוניברסיטת פרינסטון, 2023, 333 עמ'), "The New York Review of Books", כרך LXXI, מס' 1 (18 בינואר 2024), עמ' 27–28, 30. "סוכנות היא מה שמבדיל אותנו ממכונות.
עבור יצורים ביולוגיים, תבונה ומטרה נובעות מפעולה בעולם וחוויית התוצאות.
אינטליגנציות מלאכותיות – מנותקות מגוף, זרות לדם, זיעה ודמעות – אינן זקוקות לכך." (עמ' 30).
ג'יימס גליק, "עסקי הנביאים" (ביקורת על גלן אדמסון, "מאה של עתיד: כיצד דמיון העתיד מעצב את ההווה", בלומסברי, 2024, 336 עמ'), "The New York Review of Books", כרך LXXII, מס' 3 (27 בפברואר 2025), עמ' 6, 8, 10. "[גלן] אדמסון, לאחר שחשף...
גזרים של עתידנות כושלת, מציע בכל זאת שעלינו...
להמשיך לנחש בצורה הטובה ביותר...
לזכור תמיד שכל תחזית היא הצהרה על ההווה...
ארבע עשרה שנים, ויקיפדיה כללה ערך שכותרתו 'ציר זמן של העתיד הרחוק'...
עורך האחראי על תוספת אחת לאחרונה נימק אותו בהערה, 'מוסיף קצת תקווה'.
עורך אחר מחק אותו כמה שניות לאחר מכן." (עמ' 10).
ג'יימס גליק, "התוכי במכונה" (ביקורת על אמילי מ.
ג'יימס גורדון היה סוחר, חייל ופוליטיקאי אמריקאי יליד אירלנד.
גורדון נולד ב-31 באוקטובר 1739 בעיירה קיליד, במחוז אנטרים שבאירלנד, ועזב את ארצו בשנת 1758. הוא השתקע בסקנקטדי, ניו יורק, ומשם, וכן מדטרויט שבמישיגן, עסק במסחר עם שבטים אינדיאניים שונים.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית שירת כלוטננט קולונל במיליציה.
בפשיטה הבריטית של שנת 1780, הידועה בשם 'שרפת העמקים' ("The Burning of the Valleys"), הוא נפל בשבי והועבר לקוויבק, שם הוחזק עד שהצליח להימלט בשנת 1783.
במהלך המלחמה ולאחריה, החל משנת 1777, כיהן במשרות חקיקה שונות, ושירת בשני בתי המחוקקים של מדינת ניו יורק.
בהמשך ייצג את המדינה בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1791–1795.
גורדון היה נשוי למרי בול, בתו של הכומר אליפאלט בול, מייסד העיירה בולסטון שבניו יורק.
גורדון מת ב-17 בינואר 1810 בעיירה בולסטון שבניו יורק.
נחל גורדון (Gordon Creek), בעיירה בולסטון, נקרא על שמו.
ג'יימס גילספי היה עורך דין, פוליטיקאי ולוחם במלחמת העצמאות האמריקאית מקרוליינה הצפונית.
הוא נבחר לראשונה לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1793, ונפטר במהלך כהונתו.
לפני שירותו בקונגרס הפדרלי היה גילספי חבר בבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית, חבר הסנאט של קרוליינה הצפונית, חבר מועצת המדינה של קרוליינה הצפונית, ובנוסף מילא תפקידים נוספים בממשל המדינתי.
הוא היה אנטי־פדרליסט נלהב, הצביע פעמיים נגד אשרור חוקת ארצות הברית, ותמך בהוספת מגילת זכויות.
המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית מציין בטעות את מקום לידתו כקיננסוויל, קרוליינה הצפונית – יישוב שלא היה קיים בעת לידתו.
פאוול, מקורות משפחתיים, הארכיון הלאומי של ארצות הברית ופרסומים רשמיים של מדינת קרוליינה הצפונית, מציינים כי נולד ב-1747 במחוז מונאהן באירלנד.
ג'יימס גילספי היה אחד מחמישה ילדים שנולדו לדייוויד גילספי ולרעייתו לבית בריסון.
הוא למד לימודים קלאסיים באוניברסיטת דבלין, והיגר לניו ברן שבפרובינציית קרוליינה הצפונית יחד עם שני אחיו, ארצ'יבלד ובורת'יק גילספי (האחרון שב מאוחר יותר לאירלנד).
אחיו ארצ'יבלד היה אזרח בולט במחוז אונסלו וקיבל מינוי רשמי כשופט שלום בשנת 1777; טענות שהועלו נגדו בהמשך נמצאו כחסרות בסיס.
לפני פרוץ מלחמת העצמאות רכש גילספי מטע בשם "גולדן גרוב", כקילומטר וחצי מזרחית לקיננסוויל.
האזור נקרא אז כפר גרוב, והוא היה חבר בכנסייה הפרסביטריאנית של גרוב, הפועלת עד היום.
בראשית מלחמת העצמאות האמריקאית שירת גילספי כלוטננט בפיקודו של הקפטן אברהם מולטון, שלחם בקרב גשר מור'ס קריק.
מקובל להניח כי גילספי עצמו השתתף בקרב.
לאחר מכן שימש כקפטן בפלוגת מתנדבים ממחוז דופלין ויצא לשירות צבאי בקרוליינה הדרומית.
הוא היה ציר בקונגרס המחוזי החמישי של קרוליינה הצפונית בהליפקס, אשר ניסח את חוקת המדינה.
בהמשך מונה לקפטן בגדוד הראשון של המתנדבים ובגדוד המיליציה של מחוז דופלין.
הוא שירת בבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית בשנים 1779–1783, ולאחר מכן בסנאט המדינתי בשנים 1784–1786, 1789 ו־1792. במסגרת שירותו הצבאי השתתף בקרבות הרונ'ס ברידג', רוקפיש קריק ואליזבת'טאון.
במהלך המלחמה נשרף ביתו בידי נאמנים לכתר הבריטי, והוא התקדם לדרגת קולונל במיליציה.
בשנת 1785 מונה לנאמן של אקדמיית גרוב.
הוא הצביע נגד אשרור חוקת ארצות הברית בוועידת הילסבורו בשנת 1788, ושוב בוועידת פאייטוויל בשנת 1789, תוך תמיכה נחרצת בדרישה למגילת זכויות.
גילספי מילא תפקידים רבים בממשל המדינתי, בהם נציב רכוש מוחרם, מזכיר המושל, מפקח על הדפוס וחבר מועצת המדינה.
בשנת 1791 ניצח את ג'יימס קינן בבחירות לסנאט המדינתי.
הוא נבחר לראשונה לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1793, והתנגד להסכם ג'יי שנחתם ב־1794 בין ארצות הברית לבריטניה.
בשנת 1800 שבר את ירכו בעת שהותו בוושינגטון הבירה.
הוא נפטר בוושינגטון בעת כהונתו כחבר קונגרס ב־10 בינואר 1805.
תחילה נקבר בבית הקברות הפרסביטריאני בג'ורג'טאון, ובהחלטת הקונגרס הועברו שרידיו בשנת 1892 לבית הקברות של הקונגרס.
על פי המדריך הביוגרפי של הקונגרס, ייצג גילספי בתחילה את סיעת "מתנגדי הממשל", ובהמשך היה מזוהה עם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, וכיהן בקונגרסים הרביעי, החמישי והשמיני.
לעומת זאת, מקורות אחרים מציינים כי בתקופתו כחבר קונגרס היה פדרליסט.
במפקד האוכלוסין של 1790 הוא רשום כבעל יותר מ־2,000 אקרים של קרקע ו־30 עבדים.
משפחתו החזיקה שטחים נרחבים בדרום־מזרח קרוליינה הצפונית.
הוא נישא לדורקס ממפורד ממחוז אונסלו, ולזוג נולדו לפחות שבעה ילדים.
בנו דייוויד לחם במלחמת 1812, שימש חבר בבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית והיה חבר מועצת המדינה.
מכתבים שכתב גילספי למושל ריצ'רד קאסוול ולג'יימס מדיסון פורסמו במסגרת יוזמות תיעוד היסטוריות.
הוא השתתף בתהליך איחוד היישובים קרוס קריק וקמבלטון לעיר פאייטוויל, שבה נקרא רחוב על שמו – רחוב גילספי.
בשנת 2018 הוצב בקיננסוויל שלט היסטורי לכבודו, ביוזמת צאצאיו וגופים היסטוריים מקומיים.
ג'יימס ביירון דין היה שחקן קולנוע אמריקאי.
דין, עם חלוף הזמן, הפך לאייקון תרבותי של התפכחות בגיל ההתבגרות, כפי שבא לידי ביטוי בכותרת של הסרט המפורסם ביותר שלו "מרד הנעורים".
דין היה האדם הראשון שקיבל לאחר מותו מועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
ג'יימס ביירון דין נולד במריון, אינדיאנה שבארצות הברית.
כ-6 שנים לאחר שאביו וינטון דין עזב את פרנסתו כחקלאי, כדי להיות טכנאי שיניים, עברה המשפחה לסנטה מוניקה שבקליפורניה.
ב-1940 מתה אמו מילדרד מארי וילסון ממחלת הסרטן.
לאחר-מכן שלח אותו אביו לגור אצל דודו ודודתו בחווה בפיירמאונט שבאינדיאנה, שם גדל דין בביתם כנוצרי-קווייקרי.
דין היה חבר בקבוצות הבייסבול והכדורסל של בית הספר התיכון בו התחנך, וכן למד דרמה ודיבייט.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים ב-1949, הוא עבר בחזרה לקליפורניה כדי לגור עם אביו ואמו-החורגת.
החל ללמוד במכללת סנטה מוניקה, אך בינואר 1951 נשר מהלימודים ועבר לניו יורק כדי לפתח קריירת משחק.
שם למד בבית הספר למשחק "אולפן השחקנים".
דין התחיל את קריירת המשחק המקצועית שלו בסרטון פרסומת למשקאות פפסי.
הבמאי איליה קאזאן חיפש שחקן חדש וצעיר לתפקיד בסרט "קדמת עדן".
דין ופול ניומן היו שני המועמדים הסופיים לתפקיד, ולאחר מבחן בד בניו יורק, נבחר דין.
ב-8 במרץ 1954 עזב דין את ניו יורק ונסע ללוס אנג'לס כדי להתחיל את צילומי הסרט, שהתבסס על ספרו הקלאסי של ג'ון סטיינבק.
דין, בהופעתו העוצמתית והאמוציונלית, הצליח להציג את הסיפור של סטיינבק באופן הראוי ששמר על רוח הספר.
על תפקיד זה קיבל פרס גלובוס הזהב על הישג מיוחד בקולנוע, והיה מועמד לפרס אוסקר.
סרטו השני, "מרד הנעורים", של הבמאי ניקולס ריי, היה לסרט הקולנוע הראשון שדיבר על הנוער ועל מצוקותיו.
בסרט זה גילם דין שוב את תפקיד המורד הצעיר שובר המוסכמות שאפיין אותו מאוד.
סרט זה היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר, ובהם לשני שחקני המשנה, אך לא לדין עצמו.
רבים באקדמיה לקולנוע ולטלוויזיה סברו שבעתיד יפתח דין קריירת קולנוע משגשגת, בדומה לזו של השחקן ההוליוודי פול ניומן.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית כחודשיים לאחר מותו של דין, דבר שתרם להצלחת הסרט ולהפיכתו לסרט פולחן, ואת דין לסמל מין ולמיתוס.
סרטו השלישי והאחרון היה "ענק", סרטו רחב היריעה של הבמאי זוכה האוסקר ג'ורג' סטיבנס.
בסרט זה גילם דין דמות קאובוי, שמזכירה רק במעט את שני תפקידיו הקודמים בקולנוע.
הסרט היה מועמד ל-10 פרסי אוסקר, כשדין מועמד פעם נוספת.
לקראת סיום צילומי הסרט נהרג דין (במציאות), כך שהסצנות בהן הוא מככב הן, למעשה, החודשים האחרונים של חייו.
על מנת להשלים את הסרט השתמשו האולפנים בכפילים ובחקיין שחיקה את קולו של דין.
הסרט יצא לאקרנים ב-1956, לאחר מותו.
ב-30 בספטמבר 1955, בגיל 24, דין נהרג בתאונת דרכים בין רכבו לזה של אחר בעת שהגיח לצומת שבעיירה קטנה בקליפורניה שבארצות הברית.
בשנת 2006 פרסם התסריטאי ויליאם באסט ספר, ובו הודה שהיה לא רק שותפו לדירה של דין בלוס אנג'לס ובניו יורק אלא שבין השניים התנהל קשר רומנטי ומיני.
בספר הזכיר באסט גם מערכות יחסים אחרות שניהל דין עם גברים, ביניהם שחקן הקולנוע המוערך ומושא הערצתו של דין, השחקן מרלון ברנדו.
אורח חייו והעדפותיו המיניות של דין נחשפו לציבור רק לאחר מותו.
הוא לא גויס לצבא האמריקאי בטענה שהוא הומוסקסואל, אבל האולפנים שהעסיקו אותו פרסמו ידיעות על רומנים שניהל עם שחקניות צעירות שונות.
ג'יימס (יעקב) ארמנד אדמונד דה רוטשילד (James Armand de Rothschild; 1 בדצמבר 1878 – 7 במאי 1957) היה פוליטיקאי בריטי ממוצא יהודי-צרפתי, בן למשפחת רוטשילד המפורסמת, אוהד הרעיון הציוני, קצין בגדודים העבריים, חבר הפרלמנט של בריטניה, יו"ר פיק"א ונדבן.
דה רוטשילד הוא בנם של אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, "הנדיב הידוע" ושל אדלאידה.
הוא קיבל את חינוכו הבסיסי בבית הספר התיכוני "לואי דה גראנד" בפריז שבצרפת ובהמשך למד באוניברסיטת קיימברידג'.
ב-1905, לאחר פרעות קישינב, פעל להגשת עזרה לפליטים היהודים שהגיעו לפריז.
במקביל קרא לבני משפחת רוטשילד להחרים את רוסיה על מנת להפעיל לחץ על ממשלת הצאר להיטיב את תנאי חייהם של היהודים שם.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה החל לשרת כחייל פשוט בצבא צרפת, אך קיבל מינוי לקצונה בצבא הבריטי, ושירת בארץ ישראל במסגרת "הגדודים העבריים" בגדוד 39 של קלעי המלך בדרגת מיג'ור (רב-סרן).
רוטשילד פעל נמרצות לגיוס בני היישוב ופתח מכספו לשכות גיוס ביפו ובירושלים.
מאמציו נשאו פרי והיקף ההתנדבות עלה אולם היו 2 מקרים בהם נתקל בהתנגדות היישוב היהודי:
רוטשילד ניסה לשתף את משפחת אהרנסון במאמצי הגיוס אולם גילה שיש למשפחה זו התנגדות רבה בגלל פרשת ניל"י.
רוטשילד ניסה לגייס בני ישיבות בירושלים לגדוד.
בקיץ 1918 זימן את כל רבני העיר לישיבת שיכנוע אולם בסופה קם רב העדה יוסף חיים זוננפלד והביע התנגדות לגיוס בני תורה.
בתום המלחמה שוחרר רוטשילד וחזר לאנגליה, ואף זכה לאות השירות המצוין, על שירותו זה.
בשנת 1919 קיבל אזרחות בריטית, ושלוש שנים אחר כך ירש מאליס דה רוטשילד אחוזה באנגליה בשם אחוזת ודסדון שהייתה שייכת לדודו, הברון פרדיננד דה רוטשילד, שהיה חבר הפרלמנט הבריטי בסוף המאה ה-19. בשנת 1924 הוקמה פיק"א ובראש החברה העמיד הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד את בנו ג'יימס ארמנד דה רוטשילד.
החברה קיבלה לידיה את כל הנכסים של הוועדה הארצישראלית של יק"א שהועברו ליק"א על ידי רוטשילד.
רוטשילד כיהן כנשיא פיק"א עד יום מותו.
ב-1929 נבחר לפרלמנט של בריטניה מטעם המפלגה הליברלית בבריטניה ושירת מטעמה בפרלמנט מטעם מחוז האי אלי (שימש בתפקידו עד 1945).
במסגרת תפקידו זה פעל למען הציונות ויצא נגד הספר הלבן של פאספילד.
בנאום שנשא ב-1930 נגד ספר זה אמר: "אם הספר הלבן יישאר קיים ועומד לא רק בלשונו אלא גם ברוחו, אזי באמת יאמר בעולם כי יש מאורה לשועל ועוף השמיים מצא קן לו אך לעם העברי אין מקום להניח עליו את ראשו".
ב-1936 ביקר בארץ ישראל כדי לבחון חלופות לקליטת פליטים מגרמניה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שימש כסגן שר במשרד האספקה וכמזכירו הפרלמנטרי של שר האספקה, וכן כנציב מחוז לונדון.
על פי בקשת הוריו פעל רוטשילד להכשיר גבעה הסמוכה לזכרון יעקב שתשמש כמקום קבורתם.
ב-5 באפריל 1954 ליווה את הבאת ארונם מבריטניה על גבי אח"י מבטח וקבורתם ברמת הנדיב.
רוטשילד נישא לדורותי מתילדה פינטו בגיל 35 בשנת 1913. לזוג לא נולדו ילדים.
קיבוץ אשדות יעקב נקרא על שמו
בית רוטשילד בחיפה (ב-2002 שונה שמו לבית הכט)
רחוב הכניסה הראשית לבניין הכנסת
רוטשילד היה אוהד נלהב של הרעיון הציוני, ותרם סכום של מיליון לירות שטרלינג (למעלה משישה מיליון לירות ישראליות בערכי שנת 1957) לבניית בניין הכנסת.
הוא לא זכה לראות את הנחת אבן הפינה, אולם רעייתו נכחה בטקס ב-1958 ובחנוכת המבנה ב-1966.
במקביל להודעה על תרומה זו לבניין הכנסת הודיע רוטשילד על הפסקת פעילות חברת פיק"א.