tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנם מרטין, נולד ב-7 ביולי 1940. בפברואר 1942 נפלה סינגפור לידי היפנים וריימונד, לאחר שהצטרף לכוח המתנדבים נלקח בשבי.
ברברה ומרטין נמלטו עם הסירה האחרונה, והגיעו בשלום לאנגליה.
ריימונד שרד שלוש וחצי שנים כשבוי מלחמה, ונאלץ לעבוד בסלילת מסילת הרכבת לבורמה ועל הגשר של נהר קוואי.
לאחר החזרה לאנגליה והחלמה, הוא חזר למלאיה כדי לסייע בפיתוח מטעי גומי לדאנלופ.
ברברה ומרטין הפליגו מאנגליה והצטרפו אליו בשנת 1946.
בזמן שהיא גרה במטעי הגומי סביב מלאקה, החלה ברברה לאסוף ולצייר צמחים וסחלבים טרופיים.
בנייני האחוזה היו גדולים, מעוצבים בצורה לא טובה ועם קירות חשופים, ולכן היא התחילה לצייר טבע דומם על בדים גדולים כדי למלא את החללים הריקים.
היא החלה להציג בתערוכות פרחים בסינגפור, במלאקה ובקואלה לומפור, והרחיבה את אוסף הצמחים שלה ואת תיק העבודות שלה.
ברברה חזרה לאנגליה עם בעלה בשנת 1952, מרטין נשלח לפנימיה שלוש שנים קודם לכן.
בשובה הציגה אוסף מחקרים של סחלבים מלאיים באולם המלכותי של גננות בכיכר וינסנט, לונדון, וזכתה במדליית הזהב הראשונה.
בתערוכות מאוחר יותר של החברה המלכותית לגננות היא תזכה במדליות נוספות.
במשך שלושים השנים הבאות נודעה ברברה אוורארד כאמנית בוטנית מסחרית, והשלימה הזמנות פרטיות רבות של ציורי פרחים יחד עם איורים למספר ספרים, פרסומים בוטניים, מגזיני גינון, כרטיסי ברכה ולוחות הנצחה.
אחת המשימות האלה הייתה של ג'ון גורני בחברת מדיצ'י, לצייר את אוסף פרחי הבר של בריטניה, משימה שארכה עשר שנים והביאה לסיום של כ-950 לוחות הדפסה.
יצירה זו, מעולם לא פורסמה.
באותן שנים נולד למשפחתם בן שני, אנתוני.
בשנת 1975, עם מלגת נסיעות של וינסטון צ'רצ'יל, נסעה ברברה בחזרה למלזיה כדי ליצור ציורים בוטניים של מיני צמחים בסכנת הכחדה, כולל אלה שבהר קינאבלו.
בזמן מותה ב-17 ביוני 1990, הפכה ברברה לאחת האמניות הבוטניות המובילות בעולם.
מספר ציורים ורישומים שלה נתרמו לחברות בוטניות שונות, כולל כ-250 לוחות ורישומים שניתנו לספרייה ולארכיון בגנים הבוטניים קיו.
במלאת 100 שנה להולדתה נערכה תערוכה של כמה מיצירותיה משנות החמישים עד שנות השמונים בתערוכת האמנות הבוטנית במרץ 2011, יחד עם פרסום האוטוביוגרפיה שלה.
ברברה קיי אולסון (לבית בראצ'ר; 27 בדצמבר 1955 – 11 בספטמבר 2001) הייתה עורכת דין אמריקאית ופרשנית טלוויזיה שמרנית שעבדה עבור רשת CNN, ערוץ פוקס ניוז ועוד כמה ערוצי רשת.
היא הייתה נוסעת בטיסה 77 של אמריקן איירליינס בדרך לתוכנית הטלוויזיה של ביל מאהר, "פוליטיקלי לא-קורקט", כשהמטוס רוסק אל תוך הפנטגון במהלך פיגועי 11 בספטמבר.
בעלה עבד במחלקת המשפטים של ארצות הברית.
אולסון נולדה כברברה קיי ברייצ'ר ביוסטון, טקסס, ב-27 בדצמבר 1955. אחותה הגדולה, טוני בראצ'ר-לורנס, הייתה חברה במועצת העיר יוסטון מ-2004 עד 2010. היא סיימה את לימודיה בתיכון Waltrip.
היא נישאה לתיאודור אולסון ב-1996, והפכה לאשתו השלישית.
אולסון ביקרה תדיר את ממשל ביל קלינטון וכתבה ספר על הגברת הראשונה הילרי קלינטון, Hell to Pay: The Unfolding Story of Hillary Rodham Clinton (1999).
אולסון הייתה נוסעת בטיסה 77 של אמריקן איירליינס בדרכה לתוכנית "פוליטיקלי לאקורקט" בלוס אנג'לס, כשמטוסה רוסק לתוך הפנטגון בעת פיגועי 11 בספטמבר.
התוכנית המקורית שלה הייתה לטוס לקליפורניה ב-10 בספטמבר, אך היא חיכתה עד למחרת כדי שתוכל להתעורר עם בעלה ביום הולדתו, 11 בספטמבר.
באנדרטה הלאומית של 11 בספטמבר, שמה של אולסון ממוקם על לוח S-70 של הבריכה הדרומית, יחד עם אלה של נוסעים אחרים בטיסה 77.
שלושה חודשים לאחר הפיגועים זוהו שרידיה של אולסן.
היא נקברה בחלקת משפחתה בוויסקונסין.
ברברה "ברבי" לינייארס פריירה היא דוגמנית ושחקנית אמריקאית.
היא התפרסמה בזכות תפקידה כקאט הרננדז בסדרת הטלוויזיה "אופוריה" (2022-2019) בהפקת רשת HBO.
פריירה נולדה ברובע קווינס בניו יורק ומאוחר יותר עברה עם משפחתה למייווד שבניו ג'רזי.
פריירה היא ממוצא ברזילאי, וגדלה עם אמה, דודתה וסבתה.
אמה וסבתה מצד אמה עובדות כשפיות מטבח.
היא קווירית ונכון לשנת 2019 נמצאת במערכת יחסים עם בת זוגה המוזיקאית אל פאקט.
פריירה החלה את הקריירה שלה בדוגמנות לאחר ששלחה תמונות שלה לשיחת ליהוק פתוחה של חברת האופנה אמריקן אפרל.
מאז היא דגמנה עבור מותגים רבים בהם, Aerie, אדידס, אסוס, Forever 21, H&M, Missguided, וטארגט.
תמונות ללא ריטוש וראיון וידאו מקמפיין עבור "Aerie" של פריירה הפכו לוויראליים בשנת 2016. מאוחר יותר באותה שנה, הופיעה ברשימת ברשימת "30 בני הנוער המשפיעים ביותר" לשנת 2016 של המגזין טיים.
פריירה ביימה את הקליפ של "So Cool" של הזמרת דוניה.
הסרטון, שפורסם במרץ, 2018, צולם באותו חורף בקונטיקט.
פריירה כיכבה בסדרת הרשת בת 10 הפרקים, "How to Behave".
על כך היא זכתה בפרס ובי לאישיות/מארחת האינטרנט הטובה ביותר.
היא גם שיחקה בסדרת האינטרנט של ""Teen Vogue", "Body Party", העוסקת בדימוי גוף חיובי.
בשנת 2018 פריירה גילמה את אלה בשני פרקים בסדרת הטלוויזיה של HBO, "גירושים".
בשנת 2019 החלה לגלם את אחת הדמויות הראשיות בסדרת הדרמה זוכת הפרסים "אופוריה" של רשת HBO, המבוססת על הסדרה הישראלית באותו השם שנוצרה על ידי רון לשם, דפנה לוין וטמירה ירדני.
בסדרה היא מגלמת את תלמידת התיכון קתרין "קאט" הרננדז, נערה בעלת בעיות תדמית גופנית, שמתחילה לחקור את מיניותה.
לאחר סיום העונה השנייה, פריירה הודיעה כי לא תשוב לעונה השלישית.
בשנת 2020 היא עשתה את הופעת הבכורה שלה בסרט הקולנוע "המסע של ורוניקה" לצדה של היילי לו ריצ'רדסון.
בשנת 2022 גילמה את נסי בסרט האימה של ג'ורדן פיל "אין מצב" ובהמשך הופיעה בתפקיד אורח בסדרה "אפטר פארטי" בשירות אפל TV פלוס ודיבבה בסדרת הסטופ מושן "רובוט צ'יקן" המשודרת ברשת הכבלים Adult Swim.
+שנהסרטתפקידהערות2020המסע של ורוניקהביילי באטלר2022אין מצבנסי2024בית המטעמים (אנ')לוסיהבוב טרבינו עשה לך לייק (אנ')לילי טרבינוTBAThe Young KingרוניFaces of Death
שנה סדרה תפקיד הערות 2018 גירושים אלה 2 פרקים 2019–2022 אופוריה קתרין "קאט" הרננדז תפקיד ראשי (2 עונות); 18 פרקים 2022 אפטר פארטי וילו פרק: "Danner"רובוט צ'יקןקטי מת'יוסדיבוב; פרק: "May Cause Involuntary Political Discharge"
ברברה איב האריס היא שחקנית טובגונית-קנדית, הידועה בהופעות המשנה שלה בטלוויזיה.
היא ככל הנראה ידועה בעיקר בזכות תפקידה כסוכנת ה-FBI פלישיה לאנג ב"נמלטים" ובתור דוט, מנהלת ב-CIA ב"פובאר".
האריס נולדה באי טובגו שבאוקיינוס האטלנטי, להורים ג'מייקנים, והיגרה עם משפחתה לקנדה בגיל שש.
האריס הופיעה ביותר מ-60 סדרות בטלוויזיה ושיחקה במספר סרטי קולנוע.
האריס כיכבה בסדרת הדרמה הקנדית "תופעות לוואי" משנת 1994 עד 1996. על הופעתה בתוכנית, היא הייתה מועמדת לפרס ג'מיני להופעה הטובה ביותר של שחקנית בתפקיד דרמטי מתמשך.
בטלוויזיה האמריקאית היא התארחה בנספר סדרות והופיעה במספר סרטי טלוויזיה, כמו "אישה במנוסה: הסיפור של לורנסיה במבנק" (1993), "נגד רצונן: נשים בכלא"(1994) ו"לב שבוי: הסיפור של ג'יימס מינק" (1996).
להאריס היה תפקיד חוזר כסוכנת ה-FBI פלישיה לאנג בסדרת הדרמה של פוקס "נמלטים" בשנים 2006 עד 2009 ומאוחר יותר היא הופיעה בסדרת ההמשך "Prison Break: The Final Break".
בשנים 2011 עד 2012, היה לה תפקיד חוזר בסדרה "CSI" בתור השריף שרי ליסטון.
בשנים 2015 עד 2017 היה לה תפקיד חוזר כמפקדת כיבוי האש אמה קראולי ב"שיקגו PD" וב"שיקגו Fire".
היא שיחקה במיני-סדרה "חפצים חדים" של HBO ב-2018, וב-2020 במותחן "איש הניסים" של נטפליקס.
ב-2023 הופיעה בתור דוט, מנהלת CIA בסדרה "פובאר" בכיכובו של ארנולד שוורצנגר.
האני 2013 No Ordinary Hero: The SuperDeafy Movie המנהלת גוון 2015 ברוכים הבאים ל-Forever ז'אן ריימונד סרט קצר Born to be Blue אלזי אזוקה 2016 Blood is Blood ד"ר ספראג 2017 Double play ורה הזקנה רובוטריקים: האביר האחרון קולונל הפנטגון 2019 הגוף זוכר כשהעולם נפתח סופי
אתר החדשות "Polygon" תיאר את שני הסרטים כ"הפכים קיצוניים".
מספר משתמשי אינטרנט התייחסו לתופעה זו גם בשם "אופנברבי" (ובאנגלית: Oppenbarbie), ועיתונאים רבים התייחסו לתופעה זו במהלך ראיונות עם ידוענים שונים, שנשאלו באיזה סרט בכוונתם לצפות תחילה.
במהלך קיץ 2023 התחזקה התופעה וזכתה לשמה כשהחלו לצוץ פוסטים לפיהם יש לצפות בשני הסרטים בהקרנה כפולה.
במאי שני הסרטים הגיבו ליריבות בכך שעודדו את קהל הצופים אכן לצפות בשני הסרטים באותו היום.
תופעת ה"ברבנהיימר" נובעת ממהלך הנקרא "", אסטרטגיית שיווק שבה שני סרטים ניגודיים עולים לאקרנים באותו יום במטרה למשוך אליהם את אותו קהל צופים.
כבר בשנת 2002, הצליחו "סרטי יוניברסל" לשווק בהצלחה מהלך של "תכנון נגדי", כאשר הפיצו את סרט הדרמה הקומית "רווק פלוס ילד" במקביל להפצתו של סרט ההמשך של זיכיון אופרת החלל "מלחמת הכוכבים", "מלחמת הכוכבים - פרק 2: מתקפת המשובטים".
כתוצאה מכך, זכה "רווק פלוס ילד" למעמדו כסרט הבריטי המצליח ביותר באותה שנה, והרוויח למעלה מ-130 מיליון דולר.
לקראת עליית שני הסרטים לאקרנים, ציין מגזין הגברים "GQ" כי מתרחשת תופעה דומה בעונת החגים, כמו במקרה בו עלו הסרטים "החתול של שרק 2: משאלה אחת ודי" ו"אווטאר: דרכם של המים" במקביל לאקרנים בשנת 2022, והשווה את הקיץ לעונת ה"ספורט דמים של הכל-או-כלום".
באותה שנה התרחשה תכנון נגדי דומה עם סרטי הקיץ "אהבה בשחקים: מאווריק" ו"הבורגרים של בוב: הסרט", שמתוכם, הסרט האחרון היה קטן יותר בהשוואה לראשון, מה שאפשר דינמיקה זו.
בקיץ 2023 עתידים הסרטים "ברבי" ו"אופנהיימר" לעלות לאקרנים באותו תאריך, 21 ביולי 2023; תאריך עלייתם לאקרנים הוקבל לתאריך עלייתם של סרט גיבורי-העל "האביר האפל" – גם הוא בבימויו של במאי "אופנהיימר", כריסטופר נולאן – ושל מחזמר הלהיטים "מאמא מיה!", לאקרנים בשנת 2008.
בהשוואה בין "ברבי" ל"אופנהיימר", צייץ "The A.V.
Club" כי משתמשים רבים ברשתות החברתיות ציינו את השילוב בין הסרטים ופרסמו ממים בנושא זה בטוויטר.
מעצבי חולצות באתר המסחר המקוון "Etsy" החלו ליצור מרצ'נדייז המבוסס על תופעת ה"ברבנהיימר".
גרסאות מוקדמות של חולצות אלו השתמשו ישירות בסמלילי שני הסרטים והצבתם זה לצד זה, בעוד שבגרסאות מאוחרות יותר, הופיעו סמלילים חדשים בהשראת שני שמות הסרטים.
בנוסף, מספר ציוצים התייחסו ל-"Serbet Homes", שני בתים בשכונת פסיפיק פליסיידס, לוס אנג'לס; שהפכו גם הם לתופעת אינטרנט בשל חזיתו השחורה של הבית האחד למול חזיתו הוורודה של הבית השני.
מכיוון שב"עימות" בין שני הסרטים נוצרה ההזדמנות לצפות בשניהם בהקרנה כפולה, נוצר שיח מקוון בין גולשי האינטרנט על סדר הצפייה האופטימלי בשני הסרטים: על פי הקונצנזוס, סדר הצפייה האופטימלי יהיה ראשית ב"אופנהיימר" ולאחר מכן ב"ברבי", בעוד שהצפייה בשני הסרטים בסדר ההפוך תיחשב כ"שגויה".
בעוד שהסרט "ברבי" עתיד להרוויח כ-80–100 מיליון דולר, הסרט "אופנהיימר" עתיד להרוויח 50 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון לעלייתם לאקרנים.
שבועיים לפני עלייתם לאקרנים, נמסר מטעם רשת בתי הקולנוע "AMC Theatres" כי למעלה מ-20,000 חברי "AMC Stubs" כבר הזמינו כרטיסים מראש עבור שני הסרטים באותו היום, וכי הייתה מגמת עלייה של 33% במספר האנשים שקנו כרטיסים זוגיים מ-7 ביולי עד ל-10 ביולי.
אולפן הסרטים בישראל "טוליפ אנטרטיינמנט" הודיעו כי למעלה מ-130,000 איש צפו בסרט "ברבי" בסוף השבוע הראשון בבתי הקולנוע בישראל.
זוהי הפתיחה השנייה בגודלה בישראל, לסרט שאין בו המשכונים, ובמקום הראשון נמצא הסרט "האחים סופר מריו" שיצא באותה שנה.
שבוע לאחר יציאת הסרט "ברבי" לאקרנים, הגיעו לבתי הקולנוע בישראל כ-300,000, זוהי עלייה של 40% ביחס לכמות הצופים בסוף השבוע הראשון.
בהמשך, חיקו מרגו רובי וגרטה גרוויג, כוכבת ובמאית (בהתאמה) הסרט "ברבי", את קרוז וקנו כרטיסים עבור "אופנהיימר".
בהקרנת בכורתו של הסרט "אייר", הצהיר השחקן מאט דיימון, שנמנה בין חברי צוות השחקנים של "אופנהיימר", בריאיון ל"ואניטי פייר" כי "מותר" לקהל ללכת לראות שני סרטים בסוף שבוע אחד.
בהקרנת בכורתו של "ברבי", גרוויג, יחד עם איסה ריי, הביעה את תמיכתה בקונספט ה"הקרנה הכפולה", וריי הצהירה כי .
בראיון לאתר "La Vanguardia", הביע כוכב "אופנהיימר", קיליאן מרפי, את תמיכתו בתופעה והצהיר
מקורבים שיערו כי ייתכן שהחלטתם של "האחים וורנר" להפיץ את הסרט "ברבי" במהלך סוף השבוע המועדף על נולאן, באמצע יולי, עבור הפצת סרטיו, נבעה כנקמה נגד נולאן על שעזב את "האחים וורנר"; החל מ"האביר האפל" ולמעט "התחלה", כל סרטיו של נולאן עלו לאקרנים באמצע יולי.
על פי דיווחים אלו, נולאן היה נסער לגלות ששני הסרטים יעלו לאקרנים באותו סוף שבוע.
ראיין גילבי מ"הגרדיאן" השווה את ה"ברבנהיימר" למלחמת הבריטפופ בין הלהקות "בלר" ו"אואזיס" במהלך שנות ה-1990.
ברברה היה כפר ערבי ששכן במישור החוף הדרומי, דרומית־מזרחית לאשקלון.
הכפר היה ממוקם 17 ק"מ מצפון־מזרח לעזה, בירת הנפה.
הכפר היה מיושב בשלהי התקופה הממלוכית.
בשנת 1513/1514 הוקדשו אדמות הכפר לווקף.
הכפר מופיע ברישומי המס העות'מאנים של שנת 1596, אז הוא השתייך לנפת עזה שבסנג'ק עזה.
בכפר נמנו 73 בתי אב, כולם מוסלמים.
תושבי הכפר שילמו מס בסכום קבוע של 17,000 אקצ'ה.
הרווחים כולם הלכו לווקף (הקדש מוסלמי).
בתקופת המנדט הבריטי השתרע הכפר על שטח של 14,000 דונם, מתוכם כ-12,700 ראויים לעיבוד חקלאי.
בשנת 1945, אוכלוסיית הכפר נאמדה ב-2,410 נפשות.
ברביקיו בסגנון ממפיס הוא אחד מארבעת סגנונות הברביקיו האזוריים הפופולרים בארצות הברית, שלושת האחרים הם קרולִינה , קנזס סיטי ברביקיו וטקסס ברביקיו .
כמו סוגים דרומיים רבים של ברביקיו, ברביקיו בסגנון ממפיס עשוי בעיקר באמצעות בשר חזיר, בדרך כלל צלעות וכתפיים, אם כי מסעדות רבות עדיין יגישו בשר בקר ועוף.
ברביקיו בסגנון ממפיס מתבשל באיטיות בתוך בור וניתן להכין צלעות "יבשות" או "רטובות".
צלעות "יבשות" מכוסות בשפשוף יבש המורכב ממלח ותבלינים שונים לפני הבישול ונאכלות בדרך כלל ללא רוטב.
צלעות "רטובות" מוברשות ברוטב לפני, במהלך ואחרי הבישול.
ברביקיו בסגנון ממפיס הפך ידוע בזכות תחרות אליפות העולם לבישול ברביקיו הנערכת בכל חודש מאי, שנרשמה בשיאי גינס כתחרות ברביקיו החזיר הגדולה בעולם.
האירוע מכוסה באופן קבוע על ידי רשתות טלוויזיה לאומיות ובינלאומיות כמו The Food Network ו-BBC ומושך אליו למעלה מ-100,000 מבקרים.
רבות ממסעדות הברביקיו של ממפיס הפכו לידועות ארציות ויכולות לשלוח את המוצרים שלהן לכל מקום במדינה בן לילה בשל הקרבה של מרכז ה-פדקס ושדה התעופה הבינלאומי של ממפיס.
לאחר מלחמת העולם השנייה, ברביקיו הפך למיזם מסחרי בר-קיימא בממפיס.
מסעדות קטנות, המכונות "ג'וינטים", החלו להיפתח עם בור ייעודי לבישול איטי של הבשר.
מקומות שכונתיים קטנים רבים באזורים בעלי הכנסה נמוכה, כמו פיין, לאונרד ו-Interstate, זכו לשם מכיוון שהם משקפים את שורשי הברביקיו של ממפיס.
גם רשתות אזוריות רבות התפתחו מממפיס, ביניהןTops, Neely's, ו-Corky's.
ככל שהברביקיו בסגנון ממפיס הפך לפופולרי יותר ברחבי המדינה, מסעדות כמו Corky's ו-The Rendezvous החלו לשלוח הזמנות ברביקיו בין לילה ללקוחות.
ברברה אלפנט-רייסקין (11 באוקטובר 1930 – 18 ביוני 2013) הייתה מחנכת יהודיה-אמריקאית-ישראלית, מרצה באוניברסיטה, משוררת, ציירת, מחברת ספרות ילדים וספרי לימוד.
אלפנט-רייסקין נולדה במוקצ'בו, אז בצ'כוסלובקיה, ליוסף-מאיר ושרה אלפנט.
אביה היה רב ומורה אורתודוקסי.
בשנת 1936 עברה משפחתה לאדה, סרביה.
בזמן שהותם שם הם הפכו לחסרי אזרחות, מכיוון שהחלק של צ'כוסלובקיה שבו התגוררו הועבר לידי הונגריה, שהייתה בעלת בריתם של הנאצים.
המשפחה הצליחה להגר לארצות הברית בשנת 1939, רגע לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בדרך לארצות הברית הם שהו באנגליה מספר חודשים, ובליברפול, היא נרדמה על מזוודה וצולמה על ידי ג'ון אלבוק תמונה שפורסמה בעיתונות.
לאחר שסיימה את לימודיה בברוקלין קולג' וב- NYU היא הייתה גננת בכמה מוסדות יהודיים, האחרון שבהם היה המכון העברי באיסט סייד.
היו לה תארים אקדמיים בתחומי החינוך, יהדות, היסטוריה, אמנות ופסיכולוגיה.
בשנת 1957 נישאה לרב מרדכי רייסקין, ולאחר מכן החלה ללמד היסטוריה בבתי ספר תיכוניים, במקביל לעבודתה כמפקחת בגן הילדים של המכון העברי באיסט סייד.
לאחר שלקחה מספר שנות חופש כדי לגדל את 8 ילדיה ולהשלים את הדוקטורט, עלתה אלפנט-רייסקין לישראל בשנות ה-70, שם החלה ללמד באוניברסיטת תל אביב, והחזיקה במשרת מרצה במשך כמעט 25 שנים.
בשנת 1957 נישאה לרב פרופ' מקס רייסקין, ולהם שמונה ילדים, בתה היא ד"ר חנה קטן, בשנת 1973 עלתה לישראל, היא נפטרה ב-18 ביוני 2013, ונקברה בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
/ חברה ואירה: ברברה אלפנט-רייסקין ; תרגם: זלמי רייסקין.
הבקור של גן-הילדים בחנות לחיות מחמד / חברה ואירה: ברברה אלפנט-רייסקין ; תרגם: זלמן רייסקין.
אם השנה 1979 – פרס עיריית תל אביב.
ברבי מעצבת אופנה הוא משחק מחשב לילדים מ-1996 שיצא על ידי מאטל וחברת ההפקות "Digital Domain".
הוא משחק הווידאו הראשון שיצא עבור קהל יעד של בנות שהצליח מסחרית והיה לאחד ממשחקי הווידאו הנכרים ביותר בשנת יציאתו, מה שהוביל ליציאה של משחקים נוספים עבור בנות, על אף הצלחתו המשחק זכה גם לביקורת עקב עיסוקו בנושאים נשיים סטריאוטיפים.
המשתמשים במשחק יכולים לעצב בגדים לפי קריטריונים כמו צבע ותבנית, ישנה אפשרות גם להדפיס את הבגד ולהלביש אותו על בובת הברבי.
נאמר שאחד הדברים שהובילו להצלחתו זה עקב כך שהמשחק השלים את הדרך שבה ילדות אהבו לשחק עם בובות הברבי שלהן.
ברברה אוניל הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אמריקאית.
שיחקה בסרט "חלף עם הרוח" והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1940 על תפקידה בסרט "".
אוניל נולדה בסנט לואיס לאם סופרג'יסטית ולאב משורר ואיש עסקים.
את מרבית שנות ילדותה העבירה באירופה וסיימה את לימודיה בשרה לורנס קולג'.
לאוניל היה אח בכור שנפטר בטרם היוולדה.
הופעת הבכורה שלה בברודוויי הייתה בשנת 1930, במחזה "Saint's Parade".
בשנת 1937 נסעה להוליווד, שם הופיעה לראשונה על המסך בסרט "סטלה דאלאס".
היא חתמה על חוזה עם אולפני יוניברסל ובשנת 1939 כיכבה בסרטה הידוע ביותר, "חלף עם הרוח", בו גילמה את אלן רובילארד, אימה של הדמות הראשית סקרלט או'הרה.
שנה לאחר מכן, ב-1940 שיחקה בסרט "", עליו הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
באותה השנה נישאה לג'ושוע לוגאן.
בהמשך שיחקה, בין היתר, בסרטים "כזאת הייתה אמא" ו"סיפורה של נזירה".
תפקידה הקולנועי האחרון היה ב-1970, בסרט "Lions of St.
אוניל נפטרה בביתה שבקונטיקט בגיל 70, לאחר שעברה התקף לב.
ברברה ורטהיים טוכמן הייתה היסטוריונית, סופרת ועיתונאית יהודייה-אמריקאית, זוכת פרס פוליצר פעמיים וזוכת אות "הרצאת ג'פרסון" לשנת 1980. התמקדה בעיקר בכתיבת ספרי היסטוריה פופולרית; ספריה עסקו בקשת רחבה של נושאים וזכו לפרסום עולמי, הידוע שבהם - "מצעד האיוולת".
טוכמן נולדה בניו יורק, נכדתו של הנרי מורגנטאו (האב), שגריר ארצות הברית לטורקיה בעת מלחמת העולם הראשונה, ובתו של מוריס ורטהיים, בנקאי שרכש את כתב העת The Nation.
בשנת 1933 קיבלה תואר ראשון במכללת רדקליף, ולאחר מכן הועסקה כשנה כעוזרת מחקר.
עבדה כעיתונאית בזמן מלחמת האזרחים בספרד ובמלחמת העולם השנייה, בכתבי העת The Nation ו-New Statesman.
טוכמן הרצתה במוסדות אקדמיים שונים, ובהם אוניברסיטת הרווארד ואוניברסיטת קליפורניה.
ספרה הראשון יצא לאור בשנת 1938, ולאחר מלחמת העולם השנייה התמקדה בכתיבת ספרים.
ספריה מאופיינים בכתיבה מרתקת, גדושה בפרטים רבים מאוד, ועוסקים במגוון רחב של תקופות ואישים בהיסטוריה, החל במאה ה-14 ("ראי רחוק") עבור בסיום המאה ה-19 ("המגדל הגאה") ותחילת מלחמת העולם הראשונה ("אוגוסט 1914", "מברק צימרמן"), וכלה במלחמת וייטנאם ("מצעד האיוולת").
על כתיבתה ההיסטורית זכתה טוכמן בשני פרסי פוליצר: בשנת 1963 עבור "אוגוסט 1914", ובשנת 1972, עבור "סטילוול - אמריקאי בסין".
ברברה טוכמן ניסחה בספר "ראי רחוק - מבט למאה ה-14" את ראיית העולם ההיסטורית שלה ואת החשיבות שיש לייחס למאורעות ההיסטוריים ב"חוק טוכמן":
בסקירה משנת 1985 הגדיר המגזין האמריקאי "סאטרדיי רוויו" את טוכמן כ"אחד האנשים הכי מוערכים יתר על המידה בתחום האמנות והספרות האמריקאית", וציין כי "במשך השנים [היא ביצעה] מעבר אומלל מכתיבת היסטוריה כלקח מוסרי לכתיבת לקחים מוסריים כהיסטוריה".
על ספרה "מצעד האיוולת" נטען כי הסבריה הם בגדר חוכמה שבדיעבד, ונגועים בכשל הנחת המבוקש.
התנ"ך והחרב: אנגליה וארץ ישראל (1956), (על הקשר בין התנ"ך לבין המחשבה המדינית הבריטית ומדיניות אנגליה במזרח התיכון), תרגם אהרן אמיר, הוצאת זמורה ביתן, 1987.
מברק צימרמן (1958), (על מברק צימרמן שתרם להצטרפות של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה), תרגמה שולמית הראבן, הוצאת מערכות, 1966 / הוצאת דביר, 2003.
אוגוסט 1914 (1962), (על פרוץ מלחמת העולם הראשונה), תרגמה שולמית הראבן, הוצאת מערכות, 1964 / הוצאת דביר, מהדורה מתוקנת ומורחבת 1999.
המגדל הגאה (1966), (על סוף המאה ה-19 והמאורעות שקדמו למלחמת העולם הראשונה), תרגם עמי שמיר, הוצאת דביר, 1998.
סטילוול - אמריקאי בסין (1971), (על המעורבות האמריקאית בסין 1911–1945) תרגם מרדכי ברקאי, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2005.
מצעד האיוולת (1984), (דוגמאות היסטוריות למדינאות אווילית), תרגם יוסף אשכול, ספריית מעריב, 1986.
מטח ההצדעה הראשון (1988), (על פרוץ המהפכה האמריקנית), תרגמה עדי הירש גינזבורג, הוצאת דביר, 2007.
ברברה רות גרינברג דלינסקי היא סופרת אמריקאית.
נולדה וגדלה בפרבר של בוסטון כברברה רות גרינברג.
מות אמה, כשהייתה בת שמונה, היה ציון הדרך שייחד את ילדותה של דלינסקי, אשר הייתה רגילה בכל מובן אחר.
ברברה למדה לנגן בפסנתר ובחליל צד, הלכה לשיעורי ריקוד ויצאה למחנות קיץ עד גיל חמש-עשרה.
אחרי שסיימה את תיכון ניוטון, המשיכה ללימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת טאפטס ולתואר שני בסוציולוגיה בבוסטון קולג'.
המניע שלה ללימודי התואר השני לא היה קריירה, שלא הייתה מקובלת אותן שנים בשביל נשים, אלא הרצון להשיג עבודה טובה יותר במשכורת גבוהה יותר.
בעלה החל אז בלימודי משפטים והכסף היה נחוץ להם.
ברברה לא תכננה כלל להיות לסופרת.
דמיונה הפורה שירת אותה בעניינים פרטיים, כמו למשל כאשר המציאה בילדותה תסריטים מורכבים להסביר את מות אמה וחזרתה הממשמשת ובאה לחיים.
היא באה ממשפחה של עורכי דין, מורים ועקרות בית ולא חשבה לנצל את כישרון הכתיבה, שידעה כי היא מחוננת בו, למטרות מקצועיות.
לאחר סיום לימודיה הגבוהים עבדה כתחקירנית בחברה למניעת התאכזרות לילדים של מסצ'וסטס.
עבודה נוספת הייתה לה כצלמת וכתבת בעיתון בלמונט הראלד.
צילום, משום שהרבתה לצלם את בנה התינוק ורצתה לממן את תחביבה, וכתיבה לעיתון כרקע לתמונות שצילמה.
עם הזמן הבינה, שהיא מצליחה בכתיבה יותר מאשר בצילום.
שני הכישורים האלה שימשו אותה בעבודתה כמתנדבת בקבוצות בית חולים, שם ישבה במועצת המנהלים של מרכז הסרטן בבית החולים הכללי של מסצ'וסטס.
הקריירה הספרותית של ברברה דלינסקי החלה במקרה, כאשר ראתה בעיתון מאמר על שלוש סופרות.
התאומים שלה היו אז בני ארבע, והיא החליטה לנסות את כוחה בכתיבה, גם היא.
במשך שלושה חודשים עסקה בתחקיר, יצירת עלילה וכתיבת ספר משלה - והספר נמכר.
זה קרה בשנת 1980. מאז כתבה ופרסמה מעל שבעים רומנים.
ההתחלה הייתה בתחום הרומן הרומנטי, אך בהמשך פיתחה את כתיבתה, העמיקה והעשירה אותה ביחסי אנוש מורכבים, דרמות משפחתיות ומצבים חריגים, שאנשים רגילים מן היישוב מתנסים בהם ללא הכנה מוקדמת.
קוראיה מרותקים לעלילות הספרים ונשבים בקסמן, והם יכולים להזדהות עם הדמויות שהיא מקימה לתחיה בספריה, משום שאלה אנשים של יום-יום, כמוה עצמה, לדבריה.
מקומה של אישה, הוצאת אור-עם, 1998, תרגמה יעל שינפלד
שלוש משאלות, הוצאת אור-עם, 1999, יעל שינפלד
דרך החוף, הוצאת אור-עם, 2000, תרגמה ליאורה כרמלי
חדשות האגם, הוצאת אור-עם, 2001, תרגמה שלומית קדם
הכרם, הוצאת אור-עם, 2002, תרגמה יעל שינפלד
האישה מהבית ליד, הוצאת אור-עם, 2002, תרגמה יעל שינפלד
אישה בלתי צפויה, הוצאת אור-עם, 2003, תרגמה אורלי אגרנט
וריאציות, הוצאת שלגי 1997, תרגמה עלינא ארנשטיין
קיץ של תעוזה, הוצאת אור-עם, 2006, תרגמה אורלי אגרנט
ברברה פירס בוש הייתה רעייתו של הנשיא ה-41 של ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש, והגברת הראשונה של ארצות הברית בשנים 1989–1993. היא אמם של הנשיא ה-43 של ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש, וג'ב בוש, שהיה המושל ה-43 של פלורידה.
ברברה פירס הייתה ילדתם השלישית של פאולין רובינסון (Pauline Robinson (1896–1949)) ומרווין פירס (Marvin Pierce (1893–1969), לימים נשיא תאגיד הפרסום מקקול.
ברברה נולדה בבית החולים בות' ממוריאל בניו יורק.
גדלה והתחנכה בפרוור ריי של העיר ניו יורק, שם למדה בבית הספר היסודי.
המשיכה לימודיה בפניימיה פרטית באשלי הול שבצ'ארלסטון דרום קרוליינה.
התאונה אירעה כשניסה אביה של ברברה למנוע מכוס קפה רותח להישפך על האם בעת נהיגה והמכונית התנגשה חזיתית בקיר.
בעת חופשת חג המולד, בגיל 17, פגשה את ג'ורג' הרברט ווקר בוש, שהיה באותה עת תלמיד באקדמית פיליפס באנדובר שבמסצ'וסטס.
לאחר חצי שנה השניים התארסו, בטרם צאתו של ג'ורג', טייס מטוסי טורפדו בצי ארצות הברית, להילחם במלחמת העולם השנייה.
כאשר שב מהצבא, התחתנו השניים ב-6 בינואר 1945. לאחר נישואיהם עזבה ברברה את מכללת סמית' בנורת'האמפטון שבמסצ'וסטס ובשעה שגידלה את ילדיהם סיים ג'ורג' את לימודיו באוניברסיטת ייל.
לאחר תום לימודיו עברו בני הזוג למידלנד שבטקסס, שם עסק ג'ורג' בעסקי הנפט, והקים את תאגיד סאפאטה.
לבני הזוג נולדו שישה ילדים:
ג'ורג' ווקר בוש (נולד ב-6 ביולי 1946) הנשיא ה-43 של ארצות הברית והמושל ה-46 של מדינת טקסס.
פאולין רובינסון "רובין" בוש (20 בדצמבר 1949 - 11 באוקטובר 1953, נפטרה מסרטן הדם);
מארווין פירס בוש (נולד ב-22 באוקטובר 1956);
ברברה וג'ורג' בוש היו נשואים 73 שנים, תקופת הנישואין הארוכה ביותר מבין כל נשיאי ארצות הברית מאז ומעולם.
לברברה היה תפקיד מרכזי בהצלחה הפוליטית של בעלה.
היא הייתה דוברת מבוקשת בארבע מערכות בחירות לאומיות: כשבעלה נבחר לריצה משותפת עם רונלד רייגן ב-1980, וב-1984, וכשבעלה התמודד לנשיאות ב-1988 וב-1992. וכן הייתה פעילה בקמפיין הבחירות של בנה לנשיאות.
בהיותה הגברת הראשונה פעלה ברברה במספר פרויקטים להגברת קריאת הספרים בארצות הברית, היא השתתפה בלמעלה מ-500 אירועים לשיפור הרגלי הלמידה, והקימה קרן שעסקה בנושא.
"אני רוצה שיכירו אותי בתור רעיה, אמא וסבתא", כתבה ב-1988. "זה מה שאני.
ואני ארצה שיכירו אותי בתור מי שהיה לה אכפת מאנשים, ושעבדה מאוד, מאוד קשה כדי להפוך את אמריקה למשכילה יותר".
כמו כן, פעלה ברברה במסגרת מספר קרנות ופרויקטים למלחמה באיידס, לטיפול בחסרי הבית, וכן עודדה פרויקטים של התנדבות תלמידים בבתי ספר.
לאחר תום כהונת בעלה, ותום תפקידה כמארחת הבית הלבן, עברה עם בעלה להתגורר ביוסטון שבטקסס ובחוותם - חוות בוש בקניבנקפורט שבמיין.
שלושה בתי ספר יסודיים במדינת טקסס קרויים על שמה - אחד ביוסטון השני בד'ה וודלנדס במחוז מונטגומרי והשלישי בגרנד פריירי, פרוור של דאלאס.
כמו כן בית ספר יסודי במסה שבאריזונה קרוי על שמה.
שתי חטיבות בינים קרויות על שמה: האחד בסן אנטוניו שבטקסס, והשני באירווינג שבטקסס.
במסגרת המרכז הרפואי מיין בפורטלנד שבמיין מצוי בית החולים לילדים הקרוי על שמה.
בוש כיהנה בדירקטוריון אמריקיירס (AmeriCares) ומרפאת מאיו (Mayo Clinic) וכן עמדה בראש קרן ברברה בוש לעידוד הקריאה.
בתחילת 2016 סייעה לבנה ג'ב בוש בבחירות המקדימות לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, על אף שלפני כן הביעה התנגדות לאפשרות שיתמודד לנשיאות.
ברברה בוש נפטרה ב-17 באפריל 2018 בגיל 92 לאחר שורה של אשפוזים.
טקס הלווייתה נערך בכנסיית סנט מרטין ביוסטון, שבה היא ומשפחתה חברים משנות ה-50. היא נקברה ליד בתה רובין, במתחם הספרייה הנשיאותית על שם בוש באוניברסיטת טקסס A&M.
ברברה בוש הייתה ידועה בהתבטאויותיה השנויות במחלוקת.
כך למשל אמרה בשנת 1984 על המועמדת לסגן נשיא ארצות הברית ג'רלדין פררו, כי מה שהיא חושבת עליה "It rhymes with witch" ("מתחרז עם מכשפה") - שכוונתה לכינוי הגנאי Bitch (כלבה).
בספטמבר 1990 העירה ברברה למגזין פיפל כי הסדרה "הסימפסונים" היא סדרת הטלוויזיה הטיפשית ביותר שראתה (מאוחר יותר כותבי הסדרה צחקו עליה ועל בעלה בשל אמירה זו).
בשנת 2003 אמרה בתוכנית "בוקר טוב אמריקה" של רשת ABC בעקבות מלחמת עיראק: "מדוע אנו צריכים לשמוע על שקי גופות?
מדוע אני צריכה לבזבז את תאי המוח היפה שלי על דברים כאלה?".
ברברה ארנרייך הייתה סופרת אמריקאית, מבקרת תרבות, עיתונאית חוקרת ופעילה פוליטית פמיניסטית וסוציאליסטית.
ברברה ארנרייך נולדה בביוט שבמונטנה כברברה אלכסנדר לאיזבל הוקסלי, פעילה במפלגה הדמוקרטית ולבן אלכסנדר, כורה נחושת שבהמשך למד באוניברסיטת קארנגי מלון והיה למנהל בתאגיד ג'ילט.
ארנרייך למדה פיזיקה בריד קולג' וסיימה את לימודיה ב-1963. ב־1968 היא קיבלה דוקטורט בתחום הביולוגיה של התא מאוניברסיטת רוקפלר.
ארנרייך לא המשיכה בקריירה אקדמית בתחום הביולוגיה, אלא פנתה למחקר מעשי ב-Health Policy Advisory Center שעסק במתן שירותי בריאות לבעלי הכנסה נמוכה.
במקביל היא החלה בפעילות ב־HealthRight (הזכות לבריאות), פרויקט שעסק בבריאות נשים בניו יורק.
שם היא החלה להיות פעילה פוליטית ולכתוב.
את ספרה הראשון Long March, Short Spring: The Student Uprising at Home and Abroad שעסק בתנועת הסטודנטים בארצות הברית כתבה יחד עם בעלה הראשון.
הספר השני שהזוג כתב יחד The American Health Empire: Power, Profit, and Politics עסק ביחסי הכוחות במערכת הבריאות בארצות הברית.
ב-1972 ארנרייך החלה ללמד קורס בשיתוף עם דיידרה אינגליש.
כהכנה לקורס הן אספו חומרים שהפכו לחוברת בשם Witches, Midwives, and Nurses: A History of Women Healers (מכשפות, מילדות ואחיות: היסטוריה של נשים מרפאות) שעסק במקומן של נשים כמרפאות.
הן הוציאו את החוברת בהוצאה עצמית.
לחוברות היה ביקוש רב, ואינגליש וארנרייך העבירו את ההוצאה לאור וההפצה להוצאה לאור פמיניסטית (Feminist Press).
במהלך שנות השבעים הייתה ארנרייך מרצה מבוקשת לבריאות האישה.
היא הופיעה באופן קבוע במרכזי בריאות נשים מקומיים, קבוצות נשים, אוניברסיטאות ואירועים של הממשל הפדרלי.
במקביל לפעילותה בנושא בריאות נשים, ארנרייך החלה להיות מעורבת בתנועה האמריקנית החדשה (The New (American Movement (NAM) שהיה ארגון פוליטי סוציאליסטי ופמיניסטי שהוקם ב-1971. היא הייתה פעילה בארגונים סוציאליסטיים ושימשה כיושבת ראש או כיועצת באחדים מהם.
החל מ-1979 ועד למותה ארנרייך חקרה ולימדה באוניברסיטאות שונות ברחבי ארצות הברית: היא הייתה פרופסור חבר נלווה באוניברסיטת ניו יורק; מרצה אורחת באוניברסיטת מיזורי שבקולומביה ובאוניברסיטת סנגמון; מרצה באוניברסיטת קליפורניה, סנטה ברברה; שותפה בתוכנית שהות לסופרים באוניברסיטה של אוהיו ועמיתת הוראה בבית הספר לעיתונאות באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
כמו כן, הייתה עמיתה במכון למדעי הרוח בניו יורק, במכון לחקר מדיניות ובאגודת ההיסטוריונים האמריקאים בניו יורק.
על אף שלא למדה עיתונאות או עבדה בצורה קבועה בארגון תקשורת אחד, ארנרייך כתבה עבור עיתונים וכתבי-עת רבים: הניו יורק טיימס, מאדר ג'ונס, האטלנטיק, Ms, הניו רפובליק, זד מגזין, אינדיס טיימס, סאלון.
קום, כתב העת טיים והירחון The Progressive.
ב-2006 ייסדה ארנרייך את "מקצוענים מאוחדים" (United Professionals), ארגון ששם לעצמו למטרה לסייע לעובדי צווארון לבן לחיות בביטחון כלכלי.
בשנת 1980, ארנרייך זכתה בפרס המגזין הלאומי על מצוינות בדיווח ביחד עם עמיתים ממגזין אמא ג'ונס על התחקיר "פשעי המאה של התאגידים" (The Corporate Crime of the Century).
התחקיר הראה שממשלת ארצות הברית אוסרת שימוש בחומר שמוגדר כמסוכן בארצות הברית, הייצרנים מפנים את התוצרת המסוכנת לייצוא, בתמיכת מחלקת המדינה.
ב-1998 קיבלה ארנרייך את התואר ההומניסטית של השנה מארגון האיגוד ההומניסטי האמריקאי (American Humanist Association) המקדם הומניזם חילוני.
בשנת 2000 זכתה בפרס מטעם קרן סידני הילמן על התחקיר שעשתה כעיתונאית סמויה, שבדקה את השפעת חוק רפורמת הרווחה משנת 1996 על העובדים העניים בארצות הברית.
מאוחר יותר התחקיר המלא פורסם כספר "כלכלה בגרוש: איך (לא) להצליח באמריקה".
ב-2002 היא זכתה בפרס National Magazine Awards על מאמרה "ברוכים הבאים לארץ הסרטן: ממוגרפיה המובילה לפולחן של קיטש ורוד" שהתפרסם בגיליון נובמבר 2001 של כתב העת הארפרז.
המאמר מתאר את ניסיונה האישי של ארנרייך כחולה בסרטן השד, ומתאר את מה שהיא כינתה "פולחן סרטן השד" ובבעיות התעשייה הרפואית בסוגיית סרטן השד.
בשנת 2004 ארנרייך זכתה ב-Puffin/Nation Prize for Creative Citizenship לאזרחים אמריקאים שמאתגרים את הסטטוס קוו.
בשנת 2007 היא זכתה במדליית ארבע החירויות (על פי נאומו של הנשיא רוזובלט: חופש הדיבור והביטוי, חופש הפולחן, חופש הרצון והחופש מפני הפחד).
ארנרייך קבלה את מדליית חופש הרצון.
ארנרייך פגשה את בעלה הראשון, ג'ון ארנרייך, פסיכולוג קליני, במהלך פעילות פוליטית והם נישאו ב-1961. הזוג כתב מספר ספרים ביחד.
ב-1970 נולדה בתה רוזה (לימים רוזה ברוקס) וב-1972 נולד בנה בנג'מין.
היא התגרשה מג'ון ארנרייך ב-1977 ונישאה בשנית ב-1983 לגארי סטיבנסון, נציג איגוד מקצועי.
האישה הגלובלית: מטפלות, עוזרות ועובדות מין בכלכלה החדשה/ בעריכת ברברה ארנרייך ואורלי ראסל הוכשילד; מאנגלית: מיכל פורת.
כלכלה בגרוש: איך (לא) להצליח באמריקה/ ברברה ארנרייך; מאנגלית: אסף שור.
נשים בקו-הייצור העולמי/ אנט פואנטס, ברברה ארנרייך, ברברה סבירסקי, נשים ישראליות בקו-הייצור; תרגם מאנגלית: שלמה סבירסקי.
ברברה היא קדושה נוצרייה בכנסייה הקתולית והאורתודוקסית אשר מתה על אמונתה במהלך המאה ה-3. קיומה ההיסטורי אינו מוכח.
יום חגה הוא ה-4 בדצמבר אצל הקתולים וה-17 בדצמבר אצל האורתודוקסים.
היא נימנית על ארבעה-עשר הקדושים המסייעים ומגינה מפני ברקים, סכנת אש, חום, דבר ומוות פתאומי.
מקור השם ברברה ביוונית ומשמעותו – "הזרה".
על פי המסורת הנוצרית, היא נולדה בסביבות שנת 300 לספירה באזור בעלבכ בלבנון.
אביה עמד בראש משפחה אריסטוקרטית אמידה אך היה פגאני ואכזר, כולם אהבו את ברברה בשל יופייה חוכמתה וענוותה, לכן אביה החליט לנעול אותה בתוך חדר במגדל וזאת כדי לשמור עליה ממחזרים.
היא הושפעה מכומר זוטר בשם ולנטיניוס (שאחר כך הפך לבישוף ומרטיר בעצמו) והמירה את דתה בחשאי לנצרות.
על מנת שלא תלך לבתי הרחצה הציבוריים, אביה הורה לבנות לה בית רחצה פרטי ובו שני חלונות, ברברה ביקשה מהעובדים להוסיף עוד חלון על מנת שיהיה זה ציון סימבולי לשילוש הקדוש, כמו כן היא חצבה צלב ברצפת השיש של החדר.
כאשר התוודע לכל השינויים שנעשו הבין האב כי בתו המירה את דתה לנצרות, הוא קצף עוד יותר כאשר זו ניסתה לשכנע אותו להמיר גם הוא את דתו לנצרות, הוא נעל אותה שוב במגדל, אך בעקבות תפילותיה נפער חור בקיר והיא הצליחה לברוח.
אביה ושומריו רדפו אחריה והיא הצליחה למצוא מסתור בערוץ נחל בין ההרים, עד שבגד בה רועה והסגיר את מקומה (האגדה מספרת שהרועה הפך לפסל שיש והעדר שלו לחרגולים).
אף על פי שעינו אותה במשך היום, כל לילה קרו ניסים נוספים – החשיכה נתמלאה באור יקרות ופצעיה החלימו באורח פלאי והלפידים בהם השתמשו מעניה כבו בכל פעם שהתקרבו לעורה.
אך בסופו של דבר אביה הסגיר אותה לרשויות של האימפריה הרומית, אשר באותה תקופה אסרה על הפולחן הנוצרי, ודינה נגזר להוצאה להורג.
אביה החליט לבצע את גזר הדין בעצמו, לקח אותה להר וערף את ראשה, לאחר המעשה נמלא פחד ונסה לברוח, אך ברק פגע בו והרג אותו.
ברברה הקדושה משמשת כקדושה מגינה של כורים, גאולוגים, יצרני פעמונים, נפחים, פועלי בניין, סתתים, נגרים, אלקטרונאים, אדריכלים, חיילי ארטילריה, העוסקים בעבודות פירוטכניקה, זיקוקים וחומרי נפץ צבאיים, כבאים, קברנים, כובענים, אסירים ונערות.
היא נחשבת לאחת מארבעה-עשר הקדושים המסייעים ומגינה מפני ברקים, סכנת אש, חום, דבר ומוות פתאומי.
מאמינים כי גופתה החנוטה קבורה בכנסיית "מריה מגדלנה של הר הזיתים" (הכנסייה הרוסית או כנסיית הבצלים) בירושלים.
עיד איל-בורברה הוא חג שנחגג מדי שנה ב-4 בדצמבר (על פי הלוח השנה הגרגוריאני), ב-17 בדצמבר (על פי הלוח השנה היוליאני).
החג מצוין על ידי ערבים נוצרים שגרים לבנון, סוריה, ירדן והרשות הפלסטינית ובחלקים נוספים בלבנט.
חגיגתו של החג חולקת אלמנטים רבים עם ליל כל הקדושים וזאת על אף היותו העובדה עיד איל-בורברה ציון עוד לפני ליל הקדושים.
באופן מסורתי, מבוגרים וילדים לבושים בתחפושת ומסתובבים ברחבי הכפרים ואף רוקדים במקביל, כמו כן על פי המסורת לכל בית אשר מגיעים עליו אנשים בעלי הבית מציעים להם אוכל שהוכן במיוחד לאותה סעודה (ולפעמים גם כסף).
הוא נחגג לכבוד הקדושה הנוצרית, ברברה הקדושה.
האמונה הכללית בקרב הנוצרים הלבנונים היא שברברה הקדושה התחפשה לדמויות רבות ושונות כדי לחמוק מהרומאים שרודפים אותה.
ברברה לוי בוקסר היא פוליטיקאית יהודייה אמריקאית מהמפלגה הדמוקרטית, שכיהנה כסנאטורית מטעם מדינת קליפורניה משנת 1992 עד 2017. בוקסר התמקדת בנושאים של הגנת הסביבה, תומכת בהפלה מלאכותית, פיקוח על נשיאת נשק, ומחקר בתאי גזע עובריים.
בינואר 2015 הצהירה כי לא תתמודד לכהונה נוספת בסנאט בשנת 2016 וסיימה את כהונתה.
במקומה נבחרה קמלה האריס, לימים סגן נשיא ארצות הברית.
בוקסר נולדה כברברה לוי בברוקלין, ניו יורק, למשפחה יהודית.
הוריה הם איירה לוי וסופי לבית סילברשיין.
למדה בבתי ספר ציבוריים, וסיימה את תיכון וינגייט ב-1958. בשנת 1962 סיימה תואר בכלכלה בברוקלין קולג' ובאותה שנה נישאה לסטיוארט בוקסר.
בשלוש השנים הראשונות לאחר סיום לימודיה עבדה בוקסר כברוקרית בבורסה.
בעלה למד באותה תקופה משפטים, בסיומם עברו לגרינברה שבמחוז מרין בקליפורניה ושם נולדו שני ילדיהם.
בוקסר עבדה במהלך שנות השבעים כעיתונאית ב"פסיפיק סאן" וכעוזרת פרלמנטרית בקונגרס.
פעילותה הפוליטית החלה, לדבריה, כאשר התמודדה במקומו של בעלה למועצת מחוז מרין (המחוז מצפון לסן פרנסיסקו).
סטיוארט חשש שהמירוץ, בשנת 1972, יפגע בעבודתו המשפטית.
היא הפסידה אך בשנת 1976 נבחרה בוקסר למועצה וכיהנה בה שש שנים בחלקן שימשה כנשיאת המועצה והייתה לאישה הראשונה בתפקיד זה.
בוקסר התמודדה בשנת 1982 נגד לואיס רן והביסה אותו בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית.
לאחר מכן, בשנת 1992, התמודדה מול ברוס הרשנשון, פרשן טלוויזיוני שמרני, וניצחה אותו בבחירות לסנאט.
במהלך כהונתה בסנאט הייתה חברה בוועדות רבות בהן ועדת המסחר, המדע והתחבורה.
בוקסר נמנית עם חברי קונגרס התומכים בהרחבת מחקר רפואי, בין היתר התמקדה באיידס ושחפת, והייתה שותפה לכתיבת חוק זכויות החולה בשנת 1997. בנוסף, בניגוד לעמדות השמרנים, היא תומכת במחקר בתא גזע עובריים.
הייתה פעילה בכתיבת חוקים בנושא של חינוך וכלכלה.
התנגדה להוספת קידוחי הנפט בשמורת הטבע באלסקה והייתה פעילה ביוזמות סביבתיות נוספות.
היא כיהנה כיושבת הראש של ועדת הסביבה והעבודות הציבוריות.
בוקסר חיברה את החוק לחופש הבחירה להפלה מלאכותית בשנת 2004 וכן יזמה חוק לתכנון המשפחה בשנת 2005, המכוון לשפר גישה של נשים לטיפול רפואי.
בשנת 2010 נבחרה לכהונה נוספת בסנאט.
ב-1997 הסנאט העביר הצעת חוק הצהרתית של בוקסר הקוראת לארצות הברית שלא להכיר בטליבאן כממשלה הרשמית של אפגניסטן בשל הפרותיהם בזכויות אדם כנגד נשים.
באוקטובר 2001, בוקסר הייתה מיוזמות הצעת חוק הצהרתית הקוראת להכללת נשים בממשלה הזמנית של אפגניסטן.
ב-2002 בוקסר הצביעה נגד הפלישה של ארצות הברית לעיראק.
כמו כן, יזמה חוק לסנקציות נגד מבצעי פשעים נגד האנושות בדארפור.
בוקסר היא יהודייה שאוהדת את ישראל.
בשנת 1995 הציעה להעביר את השגרירות האמריקאית מתל אביב לירושלים.
בשנת 2003 השתתפה ביוזמת בית הנבחרים שקראה למנהיגים הפלסטינים לחדול מעידוד הטרור ולחדש את תהליך השלום במזרח התיכון.
כמו כן, הייתה שותפה להטלת הסנקציות על סוריה.
בוקסר ביצעה כמה הופעות בדמות של עצמה במספר תוכניות טלוויזיוניות עטורות פרסים, בהן "מרפי בראון" (1994), "בנות גילמור" (2002) ו"תרגיע" (2007).
ב-1962 התחתנה עם סטיוארט בוקסר ולזוג נולדו בן ובת.
ב-2006 הזוג עבר להתגורר ברנצ'ו מיראז' ובהמשך עבר לגור באוקלנד.
בשנת 1994, ביתה, ניקול התחתנה עם טוני רודהם, אחיה הצעיר של הילרי קלינטון בטקס שהתקיים בבית הלבן.
זאת הייתה החתונה הראשונה מאז מ-1971, חתונתה של טריקסי, ביתו של ריצ'רד ניקסון.
ב-2021 הותקפה ונשדדה לא רחוק מביתה באוקלנד.
ברברה ג'יל וולטרס הייתה שדרנית חדשות ואשת טלוויזיה יהודיה-אמריקאית.
היא נודעה בשל יכולות הריאיון והפופולריות שלה בקרב הצופים, והופיעה כמנחה במספר רב של תוכניות טלוויזיה, כולל The Today Show, חדשות הערב של ABC, 20/20, ו-The View.
וולטרס הייתה עיתונאית פעילה מ-1953 ועד לפרישתה ב-2014. ב-1989 צורפה ל, ב-2000 קיבלה פרס על מפעל חיים מ וב-2007 כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
וולטרס החלה את הקריירה ב-1953 בתחנת WNBT-TV (תחנת הדגל של רשת NBC בניו יורק), ככותבת ומפיקה של תוכנית חדשות ומידע שכוונה לקהל הצעיר, "שאל את המצלמה" (Ask the Camera) שהונחתה על ידי .
בראשית שנות ה-60 הצטרפה לצוות של התוכנית Today Show של הרשת ככתבת וכמפיקה לנושאי נשים.
הפופולריות שלה בקרב הצופים הובילה לכך שקיבלה יותר זמן שידור, וב-1974 הייתה למנחה השותפה של התוכנית, האישה הראשונה ששימשה בתפקיד כזה בתוכנית חדשות אמריקאית.
במהלך 1976 הייתה לאישה הראשונה בארצות הברית שהייתה מגישה שותפה בתוכנית חדשות הערב של רשת טלוויזיה לצד הארי ריזונר, בחדשות הערב של רשת ABC.
וולטרס הייתה כתבת, מפיקה ומגישה בתוכנית החדשות של ABC, 20/20, בשנים 1979–2004. היא נודעה בשל תוכנית שנתית מיוחדת ששודרה ברשת בשם ""
במהלך הקריירה ראיינה וולטרס את כל נשיאי ארצות הברית המכהנים והגברות הראשונות מריצ'רד ניקסון ורעייתו פט ניקסון, ועד ברק אובמה ורעייתו מישל אובמה.
היא גם ראיינה את דונלד טראמפ ואת ג'ו ביידן, לפני שנבחרו לנשיאות.
בנוסף ראיינה אישים מפורסמים כמו פידל קסטרו, אנואר סאדאת, מנחם בגין, קתרין הפבורן, שון קונרי, מוניקה לוינסקי, הוגו צ'אווס, ולדימיר פוטין, השאה מוחמד רזא פהלווי, ג'יאנג דזה-מין ובשאר אל-אסד.
וולטרס יצרה, הפיקה והייתה שותפה להנחיית תוכנית הראיונות של ABC, The View, והופיעה בה בשנים 1997–2014. בהמשך הנחתה כמה תוכניות מיוחדות עבור 20/20 וסדרת תוכניות תעודה עבור התוכנית Investigation Discovery.
הופעתה האחרונה ברשת הייתה ב-2015, והופעתה הציבורית האחרונה ב-2016.
ברברה וולטרס נולדה בבוסטון, כבתם של דינה (לבית סלצקי) ולו וולטרס (נולד כלואיס אברהם וורמווטר) ,, שניהם צאצאים למהגרים יהודים-רוסים.
סבה מצד אביה, אברהם יצחק וורמוואסר, נולד בעיר לודז' שבפולין, והיגר לאנגליה, שם הוא שינה את שם משפחתו לוורמווטר.
אביה של וולטרס נולד בלונדון ב-1898 ועבר לניו יורק עם אביו ועם שני אחיו ב-28 באוגוסט 1909. אימו וארבע אחיותיו הצטרפו אליהם בשנה שלאחר מכן.
כשהייתה וולטרס ילדה, ניהל אביה את מועדון לילה "הרובע הלטיני" בבוסטון, שהחזיק בשותפות עם א.
ב-1942 הוא פתח סניף של המועדון בניו יורק שהיה למקום ידוע.
הוא גם עבד כמפיק בברודוויי, וב-1943 הפיק את סדרת המופעים שיגיונות זיגפלד.
הוא גם היה מנהל הבידור של מלון הקזינו טרופיקנה בלאס וגאס, וייבא את מופע הבידור פולי ברז'ר מפריז לאולם המופעים הראשי של המלון.
לוולטרס היה אח בשם ברטון, שנפטר מדלקת ריאות בגיל 14 חודשים, לפני לידתה.
אחותה הגדולה, ג'קלין, נולדה עם מוגבלות שכלית התפתחותית, ונפטרה מסרטן השחלה ב-1985.
לדבריה של וולטרס, במהלך הקריירה שלו בעסקי הבידור, צבר אביה הון והפסיד אותו כמה פעמים.
הוא היה סוכן אומנים (שלא כמו דודיה שעבדו בעסקי ההלבשה וההנעלה) ועבודתו לא הייתה יציבה.
היא זכרה שבזמנים הטובים לקח אותה אביה לחזרות של המופעים במועדון הלילה שאותם ביים והפיק.
היא אמרה שהיותה מוקפת בידוענים בצעירותה מנעה ממנה להעריץ אותם.
כשהייתה וולטרס אישה צעירה, איבד אביה את מועדון הלילה ואת הפנטהאוז של המשפחה בסנטרל פארק וסט.
לדבריה, "הוא חווה התמוטטות נפשית.
הוא עבר לגור בביתנו בפלורידה, ולאחר מכן הממשלה לקחה את הבית, את המכונית, ואת הרהיטים".
וולטרס התחנכה בבית הספר לורנס, בית ספר ציבורי בברוקליין, מסצ'וסטס.
היא למדה שם עד 1939, כאשר המשפחה עברה למיאמי ביץ', שם היא המשיכה בלימודיה בבית ספר ציבורי מקומי.
לאחר שהמשפחה עברה לניו יורק, היא למדה במשך שנה בבית הספר פילדסטון שבעיר, ולאחר מכן שבה המשפחה למיאמי ביץ'.
לאחר שנת לימודיה העשירית שבה וולטרס לניו יורק, ולמדה בבית הספר בירץ' וורתן, גם הוא בית ספר פרטי.
ב-1953 סיימה וולטרס לימודי תואר בוגרת אוניברסיטה באנגלית בשרה לורנס קולג' שביונקרס.
במשך כשנה הועסקה וולטרס בסוכנות פרסום בניו יורק, והחלה לעבוד בתחנת הדגל של רשת NBC, WNBT-TV (כיום WNBC), שם הפיקה פרסומות וכתבה הודעות לעיתונות.
ב-1953 היא הפיקה תוכנית ילדים של 15 דקות בשם "שאל את המצלמה" (Ask the Camera), שבוימה על ידי רון ארלדג' .
היא גם החלה להפיק עבור מנחה הטלוויזיה איגור קאסיני , אך עזבה את הרשת לאחר שקאסיני לחץ עליה להינשא לו ופתח בקרב אגרופים עם אדם שבו היא התעניינה.
היא עברה לתחנה WPIX כדי להפיק את התוכנית של אלואיז מקאלהון, שבוטלה ב-1954. ב-1955 הייתה וולטרס לכותבת של תוכנית הבוקר (The Morning Show) של רשת CBS.
לאחר כמה שנים בהם עבדה עבור העיתונאי טקס מקריי כעיתונאית וככותבת במגזין האופנה Redbook, הצטרפה וולטרס ב-1961 לתוכנית The Today Show של NBC ככותבת וכתחקירנית.
היא התקדמה, והייתה למגישה הקבועה של הפינה "נערת היום" (Today Girls), שבה קיבלה משימות קלות יותר והגישה את תחזית מזג האוויר.
באוטוביוגרפיה שלה, תיארה וולטרס את התקופה הזאת, שקדמה לתנועה לשחרור האישה, בה רווחה התחושה שאף אחד לא יקבל ברצינות אישה שתגיש "חדשות רציניות".
מגישות הפינה שקדמו אליה (שאותן כינתה וולטרס "מגישות תה") היו בין השאר פלורנס הנדרסון, הלן אוקונל , אסטל פרסונס ולי מריווד'ר.
תוך שנה היא הייתה למגישה מן המניין, עסקה במשימות פיתוח, כתבה, וערכה את הכתבות שלה ואת ראיונותיה.
אחת הכתבות שהתקבלה יפה הייתה "יום בחייה של נזירה".
אחרת הייתה על חייה של שפנפנת פלייבוי.
החל מ-1971 הנחתה וולטרס תוכנית משלה, "לא לנשים בלבד" , ששודרה בבקרים לאחר The Today Show.
במשך שנים היו לוולטרס יחסים מצוינים עם המנחה השותף יו דאונס .
כאשר ב-1971 מונה כמנחה פרנק מקגי , הוא סירב לקיים ראיונות משותפים עם וולטרס אלא אם כן הוא יציג את שלוש השאלות הראשונות.
היא לא הוגדרה כמנחה בתוכנית עד למותו של מקגי ב-1974, אז הגדירה אותה NBC באופן רשמי כמנחה האישה הראשונה בתוכנית.
ב-1976 חתמה וולטרס על חוזה לחמש שנים בסכום של 5 מיליון דולר עם ABC, וכך הייתה למגישת החדשות, גבר או אישה, בעלת השכר הגבוה ביותר.
יחד עם הארי ריזונר היא הייתה שותפה להגשת חדשות הערב של הרשת עד 1978, ובכך הייתה האישה האמריקאית הראשונה שהגישה מהדורת חדשות ראשית.
לריזונר היו קשיים ביחסים עם וולטרס בשל העובדה שהוא לא אהב להיות מגיש-שותף, אף על פי שהוא עבד קודם לכן עם עמיתו ב-CBS הווארד ק.
סמית' מדי ערב במשך כמה שנים.
לדבריה של וולטרס, המתחים בין השניים היו מפני שריזונר לא היה מעוניין לעבוד עם מגיש שותף, ובגלל שהוא לא היה מרוצה ב-ABC, לא בגלל שהוא לא חיבב אותה באופן אישי.
ב-1981, חמש שנים לאחר תחילת השותפות קצרת הימים שלהם ב-ABC, וזמן רב לאחר שריזונר שב ל-CBS, קיימו השניים ראיון בלתי נשכח ולבבי בתוכנית 20/20 לרגל יציאת ספרו החדש של ריזונר.
ב-1979 התאחדה וולטרס מחדש עם עמיתה להנחיית The Today Show, יו דאונס ככתבת במגזין החדשות של ABC, 20/20 .
ב-1984 היא הייתה למגישה השותפה בתוכנית לצידו של דאונס, והמשיכה להנחות אותה עד פרישתה ממנה ב-2004. במשך כל הקריירה שלה ב-ABC, היא הופיעה במשדרים מיוחדים של הרשת כפרשנית, כולל טקסי השבעת נשיאי ארצות הברית ופיגועי 11 בספטמבר.
היא גם נבחרה כמנחת עימות הבחירות השלישי והאחרון בין המועמדים ג'ימי קרטר וג'רלד פורד בבחירות לנשיאות של 1976. ב-בחירות של 1984 היא הנחתה את העימות בין המועמדים הדמוקרטים בבחירות המקדימות הסנאטור ג'ון גלן והכומר ג'סי ג'קסון.
וולטרס נודעה בשל "עיתונאות האישים" שלה, ובשל ראיונות ה"סקופ" שקיימה.
ב-1976 עלתה לאוויר תוכניתה שזכתה לצפייה רחבה ולעיתים שודרה בפריים טיים, "תוכנית הראיונות המיוחדים של ברברה וולטרס".
בתוכניתה הראשונה היא אירחה את הנשיא הנבחר ג'ימי קרטר ורעייתו רוזלין קרטר, ובראיון נפרד באותה תוכנית היא אירחה את השחקנית והזמרת ברברה סטרייסנד.
בנובמבר 1977 היא קיימה את הראיון המשותף הראשון עם נשיא מצרים אנואר סאדאת וראש ממשלת ישראל מנחם בגין.
על פי הניו יורק טיימס, היא התחרתה עם וולטר קרונקייט על זכות הראשונים לראיון משותף עם שני המנהיגים, ובסיום הראיון של קונקרייט, הוא נשמע שואל "האם ברברה השיגה משהו שאני לא השגתי?".
וולטרס ראיינה גם ידוענים רבים כמו מייקל ג'קסון, קתרין הפבורן, עורכת ווג אנה וינטור, ולורנס אוליבייה.
וולטרס החשיבה את רוברט סמית'דאס , חירש-עיוור שהקדיש את חייו לשיפור חיים של אחרים הסובלים מלקות זו, כמרואיין מעורר ההשראה ביותר מבין כל המרואיינים שלה.
וולטרס ספגה ביקורת סאטירית על כך ששאלה את השחקנית קתרין הפבורן, "אם היית עץ, איזה סוג של עץ היית רוצה להיות?".
בתוכנית האחרונה של המגזין 20/20 שבה היא הופיעה, הראתה וולטרס את הצילום של הריאיון עם הפבורן, בו אמרה השחקנית שלעת זקנתה היא חשה כמו עץ איתן.
שאלת ההמשך של וולטרס הייתה "איזה סוג של עץ?", והפבורן השיבה, "עץ אלון, כי הם לא נפגעים ממחלת פטריות שק כמו עצי הבוקיצה".
לדבריה של וולטרס, במשך שנים סירבה הפבורן להתראיין, וכאשר היא נעתרה לבסוף, היא אמרה שהיא מעוניינת לפגוש קודם כל את וולטרס.
כאשר הגיעה אליה וולטרס וצעדה בחביבות לקראתה, עמדה וולטרס בקצה גרם המדרגות בביתה ואמרה, "איחרת, האם הבאת לי שוקולד?".
בראיון הזה לא היה ברשותה של וולטרס שוקולד, אך בשלושת הראיונות הבאים עם הפבורן, היא לא שכחה להביא עימה.
הראיונות הבאים התקיימו בחדר המגורים של הפבורן, שם היא פרסה בפני וולטרס את דעותיה.
אלו כללו את הדעה שקריירה ונישואים לא אמורים להתערבב זה בזה, ותחושתה ששילוב של גידול ילדים וקריירה לא יכולים לבוא בחשבון.
וולטרס סיפרה שדעותיה של הפבורן דבקו בה כל כך, עד שהיא יכלה לחזור עליהן כמעט מילה במילה ממועד הריאיון ואילך.
הריאיון שקיימה וולטרס עם נשיא קובה פידל קסטרו שודר ברשת ABC ב-9 ביוני 1977. אף על פי שבצילומי הריאיון, שנמשכו יומיים, השתקפה אישיותו של קסטרו כחופשית, מקסימה והומוריסטית, היא הטיחה בו ישירות, "אתה לא מאפשר שום חילוקי דעות.
העיתונים, הרדיו, הטלוויזיה והסרטים שלכם הם תחת שליטת המדינה".
על כך השיב קסטרו, "ברברה, תפיסת חופש העיתונות שלנו היא לא כמו זאת שלך.
אם תשאלי אם עיתון יוכל לצאת כאן לאור ולהתנגד לסוציאליזם, אוכל לומר בכנות שלא, הוא לא יוכל לצאת לאור.
זה לא יותר על ידי המפלגה, הממשלה או העם.
במובן זה אין לנו את חופש העיתונות כפי שיש לכם בארצות הברית, ואנו מאוד מרוצים מכך".
וולטרס סיכמה את הריאיון באומרה, "מה שהכי לא הסכמנו עליו הוא משמעות החופש - וזה מה שבאמת מפריד בינינו".
באותה עת היא לא ציינה שהיא ראתה בקובה את הבעלים של קבוצת הבייסבול ניו יורק יאנקיז ג'ורג' סטיינברנר יחד עם המגיש וייטי פורד ומאמנים אחרים, שם הם עסקו בסיוע לשחקנים קובנים.
ב-3 במרץ 1999, רשם הריאיון של וולטרס עם מוניקה לווינסקי שיא של 74 מיליון צופים, שיעור הצפייה הגבוה ביותר אי פעם לתוכנית חדשות.
וולטרס שאלה את לווינסקי, "מה תאמרי לילדייך כאשר יהיו לך ילדים?", ולווינסקי השיבה, "אמא עשתה טעות גדולה", כשבנקודת זמן זו סיכמה וולטרס את התוכנית באופן דרמטי, פנתה למצלמה ואמרה, "זוהי לשון ההמעטה של השנה".
החל מ-1993 שודרה מדי שנה התוכנית "עשרת האנשים המסקרנים ביותר של ברברה וולטרס" .
ב -2000 היא שאלה את כוכב הפופ ריקי מרטין על הנטייה המינית שלו, שנים לפני שהוא יצא מהארון.
בהמשך אמר הזמר שהוא "חש כנאנס".
ב-2010 אמרה וולטרס שהיא התחרטה על כך שלחצה עליו בסוגיה זו.
וולטרס הייתה המנחה-שותפה של תוכנית האירוח ששודרה בשעות היום The View.
במשך 25 שנים היא גם הייתה המפיקה האחראית השותפה של "ברוול הפקות" (BarWall Productions) לצד שותפה העסקי ביל גדי , שיחדיו הם הקימו את החברה.
The View עלתה לאקרנים ב-11 באוגוסט 1997. בקרדיטים המקוריים של פתיחת התוכנית, אמרה וולטרס שהתוכנית היא פורום עבור נשים מ"דורות, רקעים והשקפות שונות".
המשפט "היזהרו במה שאת מקווים לו..." היה חלק ממילות הפתיחה של התוכניות בעונה השנייה שלה.
על תוכנית זו זכתה וולטרס בפרס אמי לבידור בשעות היום לתוכנית האירוח הטובה ביותר ב-2003, ובפרס המנחה הטובה ביותר בתוכנית אירוח ב-2009.
ב-15 במאי 2014 פרשה וולטרס מהנחיה.
גם לאחר פרישתה, היא שבה לסירוגין להנחות תוכניות עד 2015.
לאחר סיום תפקידה כמנחה בתוכנית 20/20 ב-2004, המשיכה וולטרס להופיע באופן חלקי בתוכניות ובראיונות ב-ABC עד 2016. ב-7 במרץ 2010 היא הודיעה שהיא לא תשתתף יותר בתוכניות של הרשת לרגל טקסי פרס אוסקר, אך עדיין תעבוד עבור ABC ובתוכנית The View.
ב-28 במרץ 2013 פורסמו כמה דיווחים בתקשורת שוולטרס תפרוש במאי 2014, ושהיא תודיע על כך בתוכניתה ארבעה ימים לאחר מכן.
עם זאת, בתוכנית ששודרה ב-1 באפריל היא לא אישרה ולא הכחישה את השמועות על פרישתה.
היא אמרה, "אם וכאשר אפרסם הצהרה, אני מבטיחה שאעשה זאת בתוכנית זו, ואנשי הפפראצי - אתם תהיו האחרונים לדעת על כך".
שישה שבועות לאחר מכן אישרה וולטרס שהיא תפרוש מתוכניות הנחיה וראיונות, כפי שדווח מלכתחילה.
את ההצהרה הרשמית היא נתנה בשידור של The View ב-13 במאי.
היא גם הודיעה שהיא תמשיך לשמש כמפיקה האחראית של התוכנית כל עוד זו תשודר.
ב-10 ביוני 2014 פורסם שוולטרס תחזור מפרישתה עבור ראיון מיוחד בתוכנית 20/20 עם פיטר רוג'ר , אביו של מבצע הטבח באיילה ויסטה אליוט רוג'ר.
ב-2015 היא הנחתה שידורים מיוחדים של 20/20 בהם שודרו ראיונות עם מרי קיי לטורנו, ועם דונלד ומלאניה טראמפ.
באותה שנה היא הנחתה סדרה דוקומנטרית בשם "שערוריות אמריקאיות" (American Scandals) בערוץ דיסקברי חקירות.
שלוחת הטלפון במשרדה עדיין פעלה".
וולטרס נישאה ארבע פעמים לשלושה בני זוג שונים.
נישואיה הראשונים היו לרוברט הנרי כץ, איש עסקים וקצין צי לשעבר.
הם נישאו ב-20 ביוני 1955 במלון פלאזה בניו יורק.
נישואיה השניים היו ללי גובר , מפיק ובעלים של תיאטרון.
הם נישאו ב-8 בדצמבר 1963, והתגרשו ב-1976. לאחר שהיו לה שלוש הפלות טבעיות, אימצו השניים תינוקת בשם ג'קלין דינה גובר, שנולדה ואומצה ב-1968 ונקראה על שם אחותה של וולטרס.
בן זוגה השלישי של וולטרס היה מרב אדלסון , שבעת נישואיהם היה המנהל הכללי של לורימר הפקות.
בעת לימודיה בקולג' קיימה וולטרס מערכת יחסים עם עורך הדין רוי כהן.
לדבריו הוא הציע לה נישואים בלילה שלפני נישואיה ללי גובר, אך היא דחתה את ההצעה.
היא הסבירה את מסירותה ארוכת השנים לכהן כהכרת תודה על סיועו באימוץ ילדתה.
באוטוביוגרפיה שלה היא ציינה שהיא גם חשה כלפיו הכרת תודה על הסיוע המשפטי שהוא העניק לאביה.
לדבריה, הוצא נגד אביה צו מעצר על היא התייצבות בבית משפט בניו יורק בשל שהיית המשפחה בלאס וגאס, וכהן הצליח לבטל את ההאשמות.
במשפט לשלילת רישיון עריכת הדין של כהן ב-1986, העידה וולטרס כעדת אופי.
וולטרס גם קיימה מערכת יחסים בשנות ה-70 עם יושב ראש מועצת הנגידים של הפדרל ריזרב, אלן גרינספן, ועם הסנאטור ג'ון וורנר בשנות ה-90. באוטוביוגרפיה שלה היא כתבה שבשנות ה-70 היה לה רומן עם אדוארד ברוק, שהיה אז סנאטור וגבר נשוי.
לא ברור אם בעת קיום הרומן היא הייתה נשואה.
וולטרס ציינה שהם שמו קץ לקשר ביניהם כדי להגן על הקריירות שלהם מפני שערוריות.
ב-2007 הייתה לה מערכת יחסים עם הגרונטולוג זוכה פרס פוליצר רוברט באטלר.
וולטרס הייתה ידידה קרובה של טום ברוקו, וודי אלן, ג'ואן ריברס, וראש פוקס ניוז רוג'ר אילס .
ב-2013 אמרה וולטרס שהיא התחרטה על כך שלא הביאה ילדים נוספים לעולם.
במאי 2010 הודיעה וולטרס שהיא תעבור ניתוח לב פתוח להחלפת מסתם אבי העורקים פגום.
ידוע שהיא סבלה מהיצרות מסתם אבי העורקים, אף על פי שהיא לא פיתחה תסמינים.
ארבעה ימים לאחר הניתוח הודיעה הדוברת שלה, סינדי ברגר, שהניתוח "עבר בהצלחה, ושהרופאים שבעי רצון מהתוצאה".
בשנותיה האחרונות היא סבלה מדמנציה.
ברברה וולטרס נפטרה בביתה שבמנהטן ב-30 בדצמבר 2022, בגיל 93. מילותיה האחרונות היו "לא מתחרטת - היו לי חיים גדולים" (No regrets – I had a great life).
מילים אלו נחקקו על מצבתה בפארק הזיכרון לייקסייד, בית הקברות היהודי בדוראל שבפלורידה, שם היא נטמנה לצד אחותה והוריה.
ב-1975 הוענק לוולטרס פרס אמי למנחה המצטיינת בתוכנית אירוח בתוכניות יום על הנחייתה בתוכנית The Today Show.
ב-1978 הוענק לוולטרס פרס יוברט המפרי לחירות מטעם הליגה נגד השמצה של ארגון בני ברית.
ב-1985 הוענק לוולטרס פרס פול וייט מטעם איגוד החדשות ברדיו ובטלוויזיה הדיגיטליים.
ב-1989 הוכנסה וולטרס להיכל התהילה של האקדמיה לטלוויזיה .
ב-1996 קיבלה וולטרס את פרס ההצטיינות בתקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה.
ב-1998 זכתה וולטרס בפרס לוסי לנשים.
על התוכנית The View זכתה וולטרס בפרס אמי לבידור בשעות היום לתוכנית האירוח הטובה ביותר ב-2003, ובפרס המנחה הטובה ביותר בתוכנית אירוח – אירוח ב-2009.
ב-15 ביוני 2007 קיבלה וולטרס כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.