tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות זאת הפציצו הבריטים מספר פעמים את שדות התעופה בסיציליה.
הפצצות הבריטים בבסיסי סיציליה נמשכו במהלך קיץ 1941 ונמשכו עד סוף השנה ואל תוך שנת 1942. בתחילת ספטמבר 1942 דיווח שר האווירייה הבריטי סיר ארצ'יבלד סינקלייר לפרלמנט שסיציליה הופצצה 59 פעמים בשנת 1942.
בעקבות הפסד הגרמנים בקרב אל-עלמיין השני עלתה חשיבותה של סיציליה לגרמנים ובהתאם התגברו גם התקיפות האוויריות של בעלות הברית, שכללו עתה גם את האמריקאים שהצטרפו לבריטים.
כהכנה לפלישת בעלות הברית לאיטליה, הן פלשו תחילה לסיציליה בלילה שבין ה-9 ל-10 ביולי 1943 וסיימו את כיבוש האי ב-17 באוגוסט 1943.
היהודים הראשונים התיישבו באי במאה ה־1 לספירה.
ב־1493 גורשו יהודי סיציליה בעקבות גירוש ספרד.
סיק איירוני היא להקת רוק ישראלית אשר הוקמה בשנת 2000 על ידי האחים כפיר גוב (שירה) ורום גוב (תופים), יחד עם יואב וולנסקי (אלקטרוניקה וקלידים), ערן מונטנר (גיטרות) ודניאל שטרוסברג (בס) (הצטרף ללהקה בשנת 2004).
הלהקה משלבת בסגנונה את הכוחניות המאפיינת את מוזיקת הרוק הכבד האמריקאי יחד עם סאונד וביטים המאפיינים מוזיקה אלקטרונית.
בשנת 2005 חתמה הלהקה על חוזה הקלטות עם המפיקה האמריקאית סילביה מאסי (אשר עובדת עם הלהקות סיסטם אוף אה דאון, Tool, Red Hot Chili Peppers) אשר הזמינה את הלהקה להקליט אלבום באולפני RadioStar Studios שבבעלותה, בקליפורניה שבארצות הברית.
עם סיום הקלטת האלבום, במהלך שנת 2006, נחשפה סיק איירוני במספר ראיונות בעיתונים ומגזינים בישראל ומחוצה לה, כולל מספר מגזינים של תעשיית המוזיקה האמריקאית.
באפריל 2007 נבחר להיטה של הלהקה, "Tech'N'Roll", להשתלב באחת התוכניות היומיות הפופולריות ביותר של ערוץ הספורט האמריקאי "Fox Sports", The Best Damn Sports Show, והלהקה זכתה לחשיפה בשידור פריים טיים בטלוויזיה אמריקאית.
בתחילת 2008 חתמה הלהקה עם חברת תקליטים אמריקאית חדשה מלאס ווגאס בשם "Aksel Records" והוציאה סינגל ראשון בשם: "Everything We Are", אשר נכתב בשיתוף עם זמר רוק מלבנון בשם ראב זגייב.
סולן הלהקה כפיר גוב וראב זגייב פרסמו בלוגים אישיים בעמוד ה-myspace של סיק איירוני, המסבירים את השתלשלות האירועים שהובילו להיווצרות הקשר ולשיתוף הפעולה ביניהם.
לפי פרסומים באתר הבית של הלהקה, סיק איירוני מתוכננים להקליט אלבום בכורה רשמי אשר יצא להפצה במהלך שנת 2008.
סיפנוס הוא אי בקבוצת האיים הקיקלאדיים שביוון.
העיירה הראשית באי, אפולוניה, נמצאת במרכזו.
העיירה השנייה בגודלה היא ארטמון.
יישוב נוסף הוא הכפר קאסטרו, השוכן במרומי צוק גבוה בחוף הדרום-מערבי של האי.
עיירת הנמל של סיפנוס, הנקראת קאמארס, מצויה בחופו המערבי של האי.
בקולנוע, סיקוונס (מאנגלית: Sequence; על פי האקדמיה ללשון העברית: "מַעֲקֹבֶת") הוא רצף או סדרה של סצנות היוצרות יחד יחידה עלילתית אחת, בדרך כלל, באמצעות עיקרון אחדות המקום או אחדות הזמן.
לדוגמה, סרט שוד עשוי לכלול סיקוונס של סצנות העוסקות בגיוס משתתפים למשימת השוד על ידי מנהיג הכנופיה, סיקוונס של ביצוע השוד, סיקוונס הבריחה, וכן הלאה.
כל סיקוונס כזה עשוי לכלול עוד תת-רצפים; לדוגמה סיקוונס השוד עשוי להכיל סיקוונס כניסה, סיקוונס פריצה בטוחה, וכן הלאה.
הסיקוונס הוא אחת היחידות בהיררכיה המשמשות לתיאור המבנה של סרט קולנוע בדרגות שונות של אחידות.
סרט מורכב מסדרת רצפים; הרצף מורכב ממספר סצנות; הסצנה מורכבת ממספר שוטים, והשוט מורכב מסדרה של פריימים.
סיציליאנית (בסיציליאנית: lu sicilianu, איטלקית: lingua siciliana, ידועה גם כ-Siculu או Calabro-Sicilian) היא שפה רומאנית.
סיציליאנית מדוברת באי סיציליה (כולל באיים הליפאריים ובאי פנטלריה), בדרום ובמרכז קלבריה, בדרום פוליה ובדרום קמפניה.
סיציליאנית מדוברת כיום על ידי רוב תושבי האי סיציליה ועל ידי אוכלוסיות מהגרים ברחבי העולם, שהגרה בעיקר לארצות הברית, אוסטרליה, ארגנטינה ולקנדה בראשית המאה ה-20. סיציליאנית אינה נחשבת לשפה רשמית בשום מקום וגם לא בסיציליה עצמה.
עם זאת, אתר המידע הבלשני אתנולוג מתאר את הסיציליאנית כ"נבדלת מספיק מאיטלקית סטנדרטית כדי להיחשב כשפה נפרדת", והיא מוכרת כשפת מיעוט על ידי אונסק"ו.
לסיציליאנית מספר ניבים – "סיציליאנו" בסיציליה עצמה (שבעה ניבי משנה), "קלברזה" בקלבריה (שני ניבי משנה), "סלנטינו" בדרום פוליה (שלושה ניבי משנה), וניב בודד בדרום קמפניה.
מאז ראשית הרדיו הישראלי סוקר בו תחום הספורט, על ענפיו, בתוכניות רדיו בתחנות השונות.
מראשית הרדיו בישראל, נערכו סיקורים בשידור חי לאירועי ספורט, כגון משחקי נבחרת הכדורגל, כבר מאז שנות ה-40. מספר תוכניות המוקדשות לספורט שודרו כבר בשנות ה-50 וה-60, ובהן התוכנית הבולטת "ממגרש הספורט", ובשנת 1970 עלתה לשידור התוכנית "שירים ושערים", הנחשבת אף היא לתוכנית בולטת בתחום.
כיום, ישנן מגוון תוכניות רדיו העוסקות בספורט באופן בלעדי, לצד עדכוני ספורט בתוכניות אקטואליה שונות.
מאז 1956 שודרה בקול ישראל התוכנית "ממגרש הספורט", שסיקרה משחקים בשידור ישיר, וכן ענו בה עסקני ספורט, מאמנים ופרשנים לשאלות המאזינים בנושא ספורט.
מדור מיוחד הוקדש לתיאור תחרויות ואירועי ספורט ברחבי העולם.
התוכנית עסקה בתחומי הספורט שונים, אך התמקדה בעיקר בכדורגל.
בתחילת שודרה בכל שבוע בימי ראשון, בשעה 16:45, ובהמשך שודרה בימי שבת בשעה 18:30 בערב.
תוכניות נוספות ששודרו כבר בשנות ה-50 כוללות את התוכנית "הספורט" של גלי צה"ל ו"מעולם הספורט" של קול ישראל.
בשנות ה-60 שודרו בתחנת "הגל הקל" (כיום רשת ב') התוכניות "תחזית הספורט" בעריכת נחמיה בן אברהם ו"מצעד הספורט" ובגלי צה"ל שודרה "פינת הספורט".
בשנת 1970 החלה התוכנית "שירים ושערים" של רשת ב', ששידרה בכל יום שבת, וסיקרה את המתרחש במגרשי הכדורגל בשידור ישיר.
לפני עליית התוכנית היו צריכים חובבי הכדורגל בישראל להמתין למהדורת החדשות במוצאי שבת כדי לשמוע את תוצאות משחקי הליגה הלאומית.
התוכנית שילבה סיקור של משחקי הכדורגל יחד עם השמעת שירים.
המשדר המרכזי של התוכנית היה באולפן רשת ב', אותו הגיש תחילה גדעון הוד, ובמגרשים השונים היו פזורים שדרני התוכנית שתיארו את המתרחש על המגרש, את תנועת השחקנים ואת מהלכי המשחק.
בעת שהובקע שער באחד המשחקים, היה השידור מועבר לעמדת השידור במגרש בו המשחק התנהל.
התוכנית עברה ב-1998 לרדיו ללא הפסקה תחת השם "שערים ללא הפסקה", אך חזרה לשדר ברשת ב' כעבור שנה.
בעונת הכדורגל 2003/2004 החליטו ברשות השידור להפסיק את שידור התוכנית, לאחר שההתאחדות לכדורגל מכרה את זכויות השידור לצ'רלטון בטלוויזיה, ושידור האירועים הספורטיביים עבר לצפייה בתשלום ("שלם וצפה").
כעבור שתי עונות בלבד, בשנת 2005, ולאחר לחץ ציבורי, שבה התוכנית ועלתה לשידור בקול ישראל בהגשתו של דני דבורין.
כיום סיקור המשחקים כבר לא נעשה בצורת שידורים ישירים מהמשחקים.
במערכון של "הגשש החיוור" בשם "שירים, שערים וטכנאים", שכתב יוסי בנאי, נעשתה פרודיה על התוכנית, ובין היתר שדרי התוכנית עמי פזטל וזוהיר בהלול חוקו בדמויות "עמי פזגול" ו"זוהיר אלול"; זכור במיוחד ריאיון פיקטיבי שנעשה עם אוהד בית"ר ירושלים שאיים "לשרוף את המועדון".
ברשת ב' של קול ישראל שודרה במשך שנים רבות תוכנית ספורט יומית בשם "היום בספורט" בשעה 18:45.
"ספורט עם אופירה אסייג" שודרה תחילה ב-99FM, בהמשך עברה ל-103FM וכיום משודרת ברדיו 102FM, החל מ-1 באוגוסט 2011. את התוכנית מגישה אופירה אסייג, מנהלת התוכן של אתר one, שאותה מחליף לעיתים שרון נסים, ולצדה אייל ברקוביץ', אותו מחליפים לעיתים אנדי רם, איציק זוהר, פיני גרשון או דורון ג'מצ'י לסירוגין.
בתוכנית פינות שונות כגון פינת הרכילות "גליצ'ים", פינת ווינר בסוף כל שעה שבה המנחה לצדה של אסייג מציג הצעה לניחושים המוצלחים בווינר וגם בסוף השבוע בה מוצגת הצעה לניחושים המוצלחים בווינר מפי השדר שלצד אסייג ומפי בעל תחנת טוטו ברחבי הארץ (בכל פעם בעל תחנה אחרת).
כתבי התוכנית הם לרוב כתבי אתר ONE.
לפי האתר, זו תוכנית הספורט הפופולרית בארץ.
"עושים ספורט" המשודרת בגלי צה"ל היא אחת מתוכניות הספורט הוותיקות ברדיו, שמסקרת נושאים מתחומי הספורט השונים.
מנחה אותה מתחילתה אלי ישראלי, ביחד עם אפי טריגר, שהחליף את ניב רסקין.
התוכנית משודרת ב-12:15 בימי חמישי.
בתוכנית מרואיינים אישי ספורט שונים, וכן היא כוללת פינות שונות, לרבות פינתו של ליאור דובדבני המבקר את עיתונות הספורט וכן פינתו של משה שלונסקי ופינה של ספורט מוטורי.
ברדיו 103FM משודרת תוכנית ספורט בהנחייתם של רון קופמן, אריה מליניאק, צביקה שרף, יוני הללי ומשה פרימו כשלעיתים, מי שמחליף את רון קופמן בהנחיית התכנית הוא שרון דוידוביץ'.
ברדיו אמצע הדרך משודרת תוכניתו של עמית פלטקביץ' "הדקה ה-90".
ברדיו דרום משודרת תוכנית הספורט "היום בספורט" בימי ראשון עד חמישי בשעות 18:00-20:00, בהנחייתו של זיו אברג'יל, כדורגלן עבר במכבי חדרה, ובהשתתפות שדרני ערוץ הספורט.
ברשת ב' של קול ישראל משודרת התוכנית "זה ברשת" בימים ראשון עד חמישי משעה 18:00 עד 19:00. התוכנית עלתה לאוויר בשנת 2008. צוות המנחים כולל על פי רוב את יואב אביב ודני דבורין.
מנחים נוספים של התוכנית הם בני פייסיק וקמי ברץ.
צוות הפרשנים כולל את בוני גינצבורג, רוני בוסאני, אבי סגל, אלי סהר, ז'וז'ו אבוטבול, חנן קריסטל ואשר גולדברג.
בעבר נמנה אבי כהן עם צוות פרשני התוכנית.
מדי יום חמישי משודרת בתוכנית פינת "הפורום", שבה דן צוות המנחים והפרשנים בנושאים שונים הקשורים לענף הכדורגל.
סִיפָּר הייתה עיר עתיקה במסופוטמיה ששכנה על הגדה המזרחית של נהר הפרת.
שרידי העיר נמצאים בתל אבו חבה (Tell Abu Habbah) כ-60 ק"מ מצפון לעיר בבל ו-30 ק"מ מדרום מזרח לעיר בגדאד.
העיר הייתה חלק מצמד ערים תאומות.
מול סיפר בגדה המערבית של הפרת שכנה העיר האחות סיפר-אמננום.
אף על פי שבאתר הארכאולוגי נמצאו אלפי לוחות חרס בכתב יתדות, הם לא הצליחו לשפוך אור רב על ההיסטוריה של העיר.
הממצא הקרמי באתר מצביע שהעיר התקיימה כבר בתקופת אורוכ (4000 עד 3100 לפנה"ס).
עיקר חשיבותה של העיר היה באלף השלישי לפנה"ס, בתקופה הבבלית הקדומה שהתקיימה באלף ה-2 לפנה"ס, ובתקופה הנאו-בבלית באלף ה-1 לפנה"ס.
במאה ה-7 לפנה"ס, התקיים מאבק בין נבופלאסר שהפך בהמשך למלך בבל והמלך האשורי סין-שר-אישכון על השליטה באזור, העיר הייתה אחת הערים שהופיעה בכתובים שעליה התנהל המאבק בין שני הצדדים.
העיר המשיכה להתקיים גם בתקופה האחמנית בתקופת הממלכה הסלאוקית ובתקופת האימפריה הפרתית, אבל בחשיבות הולכת ופוחתת.
העיר שימשה כעיר הפולחן של אל השמש שמש ששכן במקדש אי-באבארה.
ברשימת המלכים השומרית, מלכה של סיפר אנ-מן-דור-אנה מופיע בה כאחד המלכים המוקדמים של התקופה הקדם-שושלתית.
המלך הבבלי מהתקופה הבבלית הקדומה שומו-לה-אל (Sumu-la-El) דיווח כי בשנתו ה-29 הוא בנה את חומות העיר.
מספר שנים לאחר מכן דיווח חמורבי שהוא הקים את חומות העיר בשנת ה-23 למלכותו, ובשנת 43 למלכותו שיפץ שוב את חומות העיר.
חומות העיר עברו שיפוץ נוסף בשנה הראשונה למלכותו של שמשו-אילונה שהיה יורשו של חמורבי.
חומות העיר נבנו מלבני בוץ, ודרשו תחזוקה חוזרת.
ברשומות של נבוכדנצר השני ושל נבונאיד מצוין שהם תחזקו את המקדש לאל השמש.
בגליל של נבונואיד (Cylinder of Nabonidus) שנמצא בחפירות בסיפר מסופר שהוא שיקם את המקדש לאל סין בחרן ואת המקדשים של אשתר ושל האל שמש.
אתר תל אבו חבה שגודלו מעל 1 קמ"ר, נחפר לראשונה בשנת 1880 על ידי הארכאולוג והאשורולוג הורמוזד רסאם.
החפירה שארכה שנה וחצי נעשתה עבור המוזיאון הבריטי.
במהלך החפירה נמצאו אלפי לוחות חרס בכתב יתדות.
נמצאו גם לוחות המתייחסים לאל שמש במקדש האל.
רוב הלוחות היו מהתקופה הנאו-בבלית.
על פי הלוחות שנמצאו במקדש, המלך שמשו-אילונה שיקם ושיפץ את המקדש בשנת 18 למלכותו, ביחד עם שיקום הזיקורת של העיר.
החפירות לא כללו תיעוד מסודר של הממצאים לא צוינו הפרטים המדויקים היכן נמצא כל פריט.
הלוחות נחקרו וממשיכים להיחקר במוזיאון הבריטי.
היעדר תיעוד מסודר מקשה על המחקר, מה עוד שבמקביל נחפרה גם העיר התאומה מערב לפרת, ואין מידע מדויק מאיזה אתר הגיע כל לוח.
קרבתו של האתר לבגדאד גרמה לכך שהאתר היה פופולרי לחפירות שוד.
לוחות רבים נמכרו בזמנו בשווקים, ונרכשו על ידי המוזיאון הבריטי ואוניברסיטת פנסילבניה.
בשנת 1894 התקיימה באתר חפירה קצרה נוספת על ידי האשורולוג הצרפתי ז'אן-ונסן שייל.
הלוחות מחפירה זו הועברו למוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול.
בין השנים 1972–1973 נערכה חפירה נוספת באתר על ידי משלחת בלגית.
בשנת 1977 החלו חפירות באתר של משלחת עיראקית מאוניברסיטת בגדאד, הם חפרו במשך 20 עונות חפירה.
בשנת 2000 הצטרפה לחפירה משלחת של המוסד הגרמני לארכאולוגיה (German Archaeological Institute).
סיקאסו היא העיר השנייה בגודלה במאלי.
היא שוכנת בדרום מאלי ומשמשת כבירת מחוז סיקאסו.
סיקאסו ממוקמת במרחק של כ-375 קילומטרים מבמקו (בירת מאלי), כ-100 קילומטרים צפונית לחוף השנהב וכ-45 קילומטרים מערבית לבורקינה פאסו.
העיר משמשת כצומת דרכים בין מדינות החוף (טוגו, גאנה, בנין וחוף השנהב) לבין מאלי ובורקינה פאסו שאינן בעלות גישה לים.
תעשיית החקלאות בסיקאסו מפותחת, ומסיבה זו היא אינה צריכה להסתמך על סיוע בינלאומי באספקת מזון, בניגוד לאזורים אחרים במאלי.
הקבוצות האתניות העיקריות בסיקאסו הן סנופו, במברה, בובו ומיניאנקה.
בנוסף, בשל קרבתה של העיר לחוף השנהב, העיר גדלה במהירות כתוצאה מזרם פליטים מהמדינה השכנה.
האסלאם באזור צעיר יחסית, שכן במאה ה-20 קהילת המוסלמים הורכבה מסוחרים בלבד עד שמנהיגי האזור ישבו אינטלקטואלים מוסלמים בעיר.
סיקאסו הוקמה בתחילת המאה ה-19 על ידי מאנסה דואלה טראורה, אך היא הייתה כפר קטן עד שטיאבה טראורה, מלך ממלכת קנדוגו , הכריז על העיר כבירת הממלכה, בנה בה את ארמונו וכן מבצרים על מנת להגן על העיר מפני ההתקפות של הכובש סאמורי טורה והצבא הקולוניאלי הצרפתי.
בין 1887 ל-1888 העיר הייתה נתונה במצור, אך לבסוף נפלה בידי הצבא הצרפתי, ואחיו של טיאבה טראורה, באבמבה, אשר ירש ממנו את תואר המלך, שם קץ לחייו בהתאם לאמרה הבמברית העתיקה, "מוות עדיף מבושה".
למרות היותו בדרום מאלי, אזור סיקאסו סובל ממצב ביטחוני בלתי יציב ומהתקפות של ארגוני טרור כגון אנצאר א-דין והחזית לשחרור מאסינה.
תיירים מעטים מגיעים לעיר, והאטרקציות המרכזיות בה הן השוק המרכזי והמבצרים מתקופת ממלכת קנדוגו.
סיגל (סיצ'י) גלעד (נולדה ב-1968) היא צלמת ישראלית.
עבודותיה מתייחסות לנשים ולחוויה הנשית מקודות מבט שונות, תוך הדגשת תכונותיהן, מערכות היחסים הנרקמות ביניהן וכוחן של נשים הן כבודדות והן כקבוצה.
הצילומים של גלעד נעים על קו התפר שבין צילומים בעלי אופי דוקומנטרי לבין צילומים מבויימים.
סיצ'י גלעד נולדה בקיבוץ רמת השופט בשנת 1968. בשנת 1996 סיימה תואר ראשון בצילום באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
"נשים עם שיער קצר" ו"דיוקן עצמי"
בשנת 1995 הציגה את תערוכת היחיד הראשונה שלה "נשים עם שיער קצר" בתיאטרון ירושלים.
הצילומים בתערוכה הציגו שמונה פורטרטים של נשים אותן פגשה גלעד בקפיטריה בה ישבה.
היא פנתה אליהן והזמינה אותן להצטלם בסטודיו שלה.
התצלומים מציגים את הנשים מישירות מבט למצלמה, חזקות, וסמכותיות.
ב-1996 זו הציגה את תערוכת היחיד "דיוקן עצמי", שהוצגה לראשונה כחלק מתערוכת הגמר של גלעד במחלקה לצילום בבצלאל, ושנה מאוחר יותר הציגה גם בגלריה לימבוס בתל אביב, התערוכה הציגה סדרת צילומים הנראים כתמונות הדרכה קטלוגיות, העוסקות בתהליך של קשירת עניבה.
סדרת קשירות העניבה נראית כלקוחה מקטלוג של נערים מתבגרים מתחילת המאה העשרים.
הצילומים נראים על סף היעלמות.
הדמויות, אנמיות ומנוכרות, מופיעות על רקע לבן, במרכז התמונה או בפינה של חדר.
לעיתים משירות מבט לצופה ולעיתים מתכנסות בתוך עצמן.
בתמונה האחרונה בסדרה תהליך קשירת העניבה הושלם כאשר הדמות המצולמת משקיפה על התהליך מהצד.
בתקופה זו עסקה גלעד בקודים של התנהגות נשית במצבים הנחשבים לטריטוריות גבריות או נעריות.
גלעד הבחינה בכך שפעילויות של גברים צעירים מקודשות פעמים רבות על ידי החברה הישראלית הקיבוצית ותנועות הנוער, אך יש בהן גם ערעור וערבוב של הגדרות המגדר 'בנים' ו'בנות'.
גלעד מנסה למצוא את מקומה הנכון בחברה זו.
עבודותיה מתחקות אחר הביטחון שבכוח הנשי וההגנה שמעניקה הקבוצה.
תערוכתה של גלעד, The X Fight, שהציגה בגלריית קמרה אובסקורה ואצרה הדס מאור, כללה מספר תצלומי טבע לצד תצלומים בהם נראות נשים במצבי פעולה שונים.
תצלומי הצבע דהויים ועכורים, ולעומתם תצלומי הנשים בהירים ומבוימים.
תצלומים הנשים קולקטיביים ומציגים מצבי ביניים שונים, ביניהם שיטוט ביער, התקבצות על חוף הים, ישיבה ליד המדורה ועוד.
הצילומים עוסקים בתהליכי החיברות הקבוצתיים הקיימים בחברה, תהליכי חיברות אשר אינם נשיים בהגדרה, אך עצם היותם מאוכלסים באופן בלעדי על ידי נשים, הופכת אותם לחתרניים ביחס לנורמות הגדרת הזהות המקובלת.
סדרת הצילומים מציגה מהלך של פירוק הנחות יסוד ומוסכמות חברתיות.
גלעד אינה נעתרת להגדרות הדיכוטומיות המקובלות.
עבודתה אינה עוסקת בהיפוך הבינארי של הגברי בנשי, או של הנשי בגברי, אלא חותרת תחת יסודות ההגדרה עצמם.
בד בבד עם מהלך הפירוק נבנית בעבודות זהות נשית קולקטיבית חלופית אשר אינה עונה על הגדרות המגדר המקובלות ועם זאת אינה ניצבת מולן או מנכסת את אלו הגבריות.
בריאיון למוסף "סופשבוע" של מעריב אמרה גלעד: "אני לא מנסה לצלם נשים בלבוש של גברים.
יש פה משהו מאוד פשוט - להיות אנחנו.
זה יוצר אלטרנטיבה שהיא אולי שוברת סטריאוטיפים, כי זו לא אישה נשית עם לק ושמלה, אבל היא גם לא הגבר המאצ'ו.
בין השנים 2006–2007 הציגה את תערוכות היחיד "לילה בהיר" בגלריה יוטה סאן ברמת השרון, ואת התערוכה "ועדת קישוט" בגלריה גרוס בתל אביב, את שתיהן אצרה נעמי שלו.
ב-2009 הציגה את התערוכה "בין לבין" בגלריה על שם מורל דרפלר באקדמיה לעיצוב וחינוך ויצו, חיפה, אותה אצרה חנה שביב.
תערוכה זו הציגה צילומים של גלעד מכל שנות פעילותה, החל משנת 1995 ועד לשנת 2008. לדבריה של אוצרת התערוכה חנה שביב, בצילומיה מנהלת גלעד יומן חיים ומחשבות, כאשר היא מצלמת את סביבתה הטבעית ואת חברותיה.
גלעד חולמת ומפנטזת תחילה את תמונותיה ורק לאחר מכן מבצעת.
בשנים 2001 - 2019, הציגה גלעד את צילומיה ב-15 תערוכות קבוצתיות, ביניהן "הלכי רוח בצילום הישראלי" (2007) שהוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות ואצרה נילי גורן, וכן "10/20/30/70" שהוצגה במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב ואצר ליאב מזרחי.
צילומיה מהווים חלק מאוסף מוזיאון תל אביב לאמנות, אוסף יגאל אהובי, אוסף יפעת גוריון עופר, אוסף יונתן קולק, גלריה קמרה אובסקורה ומוזיאון ינקו דאדא עין הוד.
עבודותיה של גלעד לאורך השנים מציגות את המציאות היומיומית, ושוברות את הרצף הנורמטיבי שלה בייצוגים חיצוניים.
עירום, תנועה מפתיעה, זווית צילום מיוחדת, ריבוי וגיוון של תנועות ופעלים, המשתקפים לכדי אמירה חדשה.
ובחלק אחר מהיצירות מוצגת האמירה באופן סימבולי, באמצעות ייצוגים גרפיים, העמדה וקומפוזיציה.
1992-1996 - בצלאל-האקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים, תואר ראשון (BFA)
1995 - תיאטרון ירושלים "נשים עם שיער קצר"
1996 - בצלאל-האקדמיה לאמנות ירושלים "דיוקן עצמי"
1998 - גלריה לימבוס, תל אביב "דיוקן עצמי"
2000 - הגלריה בקמרה אובסקורה, תל- אביב "The x fight", אוצרת הדס מאור
2006 - גלריה יוטה סאן רמת השרון "לילה בהיר", אוצרת נעמי שלו
2007 - גלריה גרוס, תל אביב "ועדת קישוט", אוצרת נעמי שלו
2009 - הגלריה ע"ש מורל דרפלר באקדמיה לעיצוב וחינוך ויצו, חיפה, "בין לבין", אוצרת חנה שביב.
2001 - גלריה מוסררה, ירושלים, "התרחשות", אוצר גיא שהם
2002 - מוזיאון ינקו דאדא עין הוד, "Playboy", אוצר: יצחק גבר
2002 - מוזיאון ערד, "Playboy", אוצר: יצחק גבר
2004 - גלריה אופיר תל אביב, "צבעים אמתיים" ,אוצר: משה קדם
2007 - מוזיאון תל אביב לאמנות, "הלכי רוח בצילום הישראלי", תצלומים מן האוסף מתנת לאון ומיכאלה קונסטנטינר, אוצרת: נילי גורן.
2008 - גלריה משרד, תל אביב, "תערוכה מקרית", אוצרת: רחל סוקמן
2009 - הייטאצ' מקום לאמנות עכשווית, אוצרת: דפנה נאור
2019 - הגלריה לצילום בצלאל הר הצופים "יוצאות לאור"
2018 - המרכז הגאה גן מאיר תל אביב "להיות קוויר זה להיות ארכאולוג" אוצר: ניתאי נדיבי.
סיפרהיפוס (שם מדעי: Sifrhippus; מילולית: בערבית: "ṣifr" - אפס, ביוונית: "hippus" - סוס, כלומר: סוס אפסי) הוא סוג של פרסתן מפריט פרסה נכחד ממשפחת הסוסיים, אשר כנראה היה ראשון הסוסים מעולם.
הוא חי באמריקה הצפונית של תחילת האאוקן בטווח של 55.8 עד 50.3 מיליון שנה.
המאובנים שלו התגלו באגן ביגהורן בוויומינג.
הסוג הוגדר בשנת 2002 ונכללו בו 2 מינים.
במקור השתייך לסוגים דומים כמו ההירקותריום, האאוהיפוס והסוג שבוטל, Arenahippus.
סוס זה היה קטן ביותר, לא יותר מגודל של חתול בית והוא הגיע למשקל 3.9 עד 5.4 ק"ג בלבד.
עם זאת היה בעל דמיון לסוסים המאוחרים והגדולים יותר והיה בעל רגליים דקות בעלות 3 אצבעות בכל רגל.
הוא היה יצור שוכן יער שחי בין הסבכים ונע באיטיות יחסית.
שיניו היו מחורצות ובעלות כותרים גדולים אך היו חלשים והוא ניזון מצמחייה רכה כמו עלים ופירות.
חלק מהחוקרים עדיין משייכים סוג זה להירקותריום ממשפחת הפלאותריומיים.
הם טוענים שהבדלים קטנים במראה הם חלק מהסתעפות מיני ההירקותריום וכן שההתאבנות הפכה את מראה החיות למעט שונה יותר.
בשל כך אולי סוג זה מוטל בספק.
סיפס תומפסון היה צייר פורטרטים נודד ומצליח, בעיקר אוטודידקט, בתחילת המאה התשע עשרה בארצות הברית.
הוא נולד, נפטר וחי את מרבית חייו במידלבורו, מסצ'וסטס, אך טייל בהרחבה בחוף האטלנטי וחי הרחק מהבית במשך חודשים בכל פעם תוך שהוא ממשיך בקריירה שלו כצייר פורטרטים.
תומפסון התחתן עם אוליב לאונרד ב-18 במרץ 1802. בנם, סיפס ג'ובאני תומפסון, הפך לצייר דיוקנאות ונוף בפני עצמו, וחבר של הסופר נתניאל הות'ורן.
בתם פלורנתה, התחתנה עם המיסיונר גרנוויל ספרוט, ולאחר שבילו זמן בהוראה בלה פוינט, ויסקונסין, עברו לקליפורניה במהלך הבהלה לזהב.
אף שתומפסון חי את רוב חייו במידלבורו, הוא הפיק דיוקנאות בכמה מקומות בדרום מזרח ניו אינגלנד.
בין השנים 1800 עד 1825 ערך טיולים עונתיים רבים לדרום כדי לצייר בבולטימור, נורפוק, צ'ארלסטון, פילדלפיה, ניו אורלינס וג'ורג'יה.
בין השנים 1805 - 1821 הגיע תומפסון גם לחמישה ביקורים ממושכים בבריסטול, רוד איילנד, שם צייר מעל 132 דיוקנאות של סוחרים, בעלי ספינות, קברניטי ים ונשותיהם וילדיהם.
כ-65% ממצויריו בבריסטול של תומפסון הפיקו את עושרם מהשתתפותם בסחר העבדים האפריקאי.
בערך בגיל 50 פרש תומפסון מציור נודד כדי להתגורר כל השנה בחוות מידלבורו שלו.
האוסף הגדול ביותר של עבודותיו של תומפסון נמצא באתונאום בבוסטון, בו מחזיקים גם כמה מיומני האמן.
דיוקנאות מאת תומפסון נמצאים גם במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, במוזיאון לאמנות במילווקי, במוזיאון העיצוב של רוד איילנד, במוזיאון לאמנות עממית אבי אלדריך רוקפלר, במוזיאון לינדן פלייס, במוזיאון ההיסטוריה והשימור של בריסטול ובחברה ההיסטורית ניופורט.
ההיסטוריון המקומי ג'יימס בלכוביץ' הראה שמ-1788 עד 1805 יצר תומפסון מעל 50 מצבות צפחה ליד ביתו במידבורו.
אחת האבנים הללו, עבור רוברט סטרוברדג' (נפטר 1790) בבית העלמין של תומפסון היל בלייקוויל, חתומה "Cephas Tomson, sculpt." בלכוביץ מציע כי תומפסון אולי לקח על עצמו את האמנות המובהקת הזו בגלל קשר קרבה עם עורך הדין וסנטור המדינה אייזק תומפסון(1746–1819).
סיצ'י (בהונגרית: Szűcsi [באיות אנגלי Szucsi]) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בסיצ'י מספר התושבים נמצא בירידה.
שמו הוזכר לראשונה בתעודות משנת 1267.
יהודים חיו בסיצ'י במאה ה-18 ובמאה ה-19. בשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
סיקוביה-אי-לאו (Cikobia-i-Lau או Cirikalia) הוא אי המשויך לאיי לאו איי בצפון-מזרח פיג'י.
בתקופה הרבעונית, סיקוביה-אי-לאו היה אחד האיים הפעילים ביותר מבחינה סייסמית בפיג'י.
בשנת 1976, ציפורים ממין פתון לבן-זנב השתמשו בצוקי האי כאתרי קינון.
האי מיוער, יש בו כפר אחד, כמו גם מספר מערות, צוקים וגנים.
בשנת 2016 ציקלון וינסטון פגע באי ובתשתיות שלו, והתיקונים שנתמכו על ידי ממשלות פיג'י וניו זילנד החלו במרץ.
בשנת 1982 הצילו תושבי האי של סיקוביה-אי-לאו משפחה מקליפורניה, שנסחפה בים 25 ימים עד שנתקעה על שרטון קרוב לאי.
בשנת 2016 האיש הבכיר באי היה לדואה סלה.
סיקוזאורוס (שם מדעי: Sycosaurus) הוא סוג נכחד של תראפסיד ממשפחת הגורגונופסיים, אשר התקיים בסוף הפרם בטנזניה שלפני 259 עד 252.3 מיליון שנה מזמננו.
הסוג תואר למדע ב-1924 בידי החוקר סידני ה.
הויטון ממאובנים מ-"Usili Formation" שבטנזניה, כשבעבר זוהה עם הסוג ליקנופס.
הסינאפסיד היה בינוני בגודלו באורך של 1.2 עד 2.5 מטרים, כשהיה דומה מאוד לרובידגיה מאותו אזור.
אורך הגולגולת הגיע ל-34 עד 24 ס"מ והוא היה בעל לסתות ארוכות בעלות נשיכה מרשימה אך חלל עיניים קטן יחסית.
מבנה הלסתות כלל 5 שיניים חותכות עליונות ולצידיהם שיניים דמויות-ניבים ומקדמת הלסת זוג אחד של ניבים ארוכים שבלטו מחוץ ללסת.
מבנהו של הסיקוזאורוס מרמז שהיה צייד מהיר של אוכלי צמחים מתקופתו, בעיקר תראפסידה אחרים כמו הכיסטצפאלוס.
סיקו ניאקאטה (נולד ב-10 ביולי 1999) הוא כדורגלן צרפתי-מאלי המשחק כבלם בספורטינג בראגה מהליגה הפורטוגלית ובנבחרת מאלי.
ניאקאטה ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו עבור ולנסיין בליגה הצרפתית השנייה ביולי 2017. באוגוסט 2018 חתם בגאנגאם מהליגה הראשונה אך הושאל בחזרה לולנסיין לעונה נוספת.
באוגוסט 2021 הושאל למץ לעונה אחת.
ביוני 2022 הושאל ניאקאטה לבראגה הפורטוגלית לעונה אחת עם אופציה לרכישה.
ביוני 2023 מימשה בראגה את האופציה ורכשה אותו תמורת 1.8 מיליון אירו, והוא חתם על חוזה ל-5 שנים.
ניאקאטה שיחק בנבחרות הצעירות של צרפת אך בחר לייצג את נבחרת מאלי.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו עבור מאלי בניצחון 0-4 על דרום סודאן במוקדמות גביע אפריקה לאומות 2024.
סיקאריו הוא סרט מותחן פעולה אמריקאי משנת 2015, שביים דני וילנב וכתב טיילור שרידן.
אמילי בלאנט, בניסו דל טורו וג'וש ברולין מככבים בסרט, שמתאר סוכנת מיוחדת של ה-FBI שמצטרפת לכוח משימה ממשלתי שנועד להפיל מנהיג קרטל סמים מקסיקני.
הסרט הופץ ביציאה מוגבלת בארצות הברית ב-18 בספטמבר 2015, ואחר כך ביציאה רחבה ב-2 באוקטובר 2015.
הסרט זכה לביקורות חיוביות, ואף קיבל שלוש מועמדויות לפרסים בטקס פרסי אוסקר ה-88, ובטקס פרסי הבאפט"א ה-69.
ב-29 ביוני 2018 עלה לאקרנים סרט המשך בבימויו של סטפאנו סולימה.
חלק שלישי נמצא בשלבי הפקה.
קייט מייקר ורג'י ויין, סוכנים מיוחדים של ה-FBI, מובילים פשיטה על בית בטוח של קרטל סונורה.
במהלך הפשיטה הם מגלים עשרות גופות מוסתרות בקירות, ומלכודת נפץ הורגת שני שוטרים.
בעקבות הפשיטה קייט מצטרפת לכוח משימה משותף בפיקוד קצין ה-CIA מאט גרייבר, ואלחנדרו גיליק, תובע מקסיקני לשעבר, שהפך למתנקש שעבר הכשרה של ה-CIA.
משימתו הרשמית של הכוח היא לתפוס את סגן קרטל סונורה מנואל דיאז, הפועל ומסתתר בארצות הברית.
להפתעה של קייט הצוות נוסע לסיודאד חוארס, מקסיקו.
שם הם מובילים את הסגרת אחיו של מנואל, גיירמו.
בזמן חציית הגבול בחזרה לארצות הברית הצוות נקלע למארב של רוצחי קרטל, אותם מחסלים האמריקאים במהירות.
במהלך קרב היריות קייט נאלצת להרוג שוטר אמריקאי, ונותרת מוטרדת במיוחד לנוכח האלימות משוללת הרסן.
בשובם לארצות הברית אלחנדרו מענה את גיירמו, ולומד ממנו על קיומה של מנהרה ליד נוגלס, סונורה, בה משתמש הקרטל בכדי להבריח סמים.
קייט מתעמתת עם מאט, שמגלה לה כי המטרה האמיתית של הכוח היא לשבש את פעולת הקרטל באופן כזה שיגרום לדיאז לשוב למקסיקו ולהוביל אותם אל הבוס שלו, ברון הסמים פאוסטו אלרקון.
כוח המשימה פושט על בנק המשמש להלבנת כספו של דיאז.
קייט ורג'י מעוניינים להשתמש בראיות שנמצאו בבנק כדי לפתוח בהליך משפטי כנגד הקרטל, אך מצווים שלא לפעול בכדי לא לפגוע בפעולה.
בבר אליו הולכים השניים מציג רג'י לקייט את טד, שוטר במשטרת הפניקס.
קייט וטד מבלים בדירתה, כשהיא מבחינה בצמיד שלו ומבינה שהוא עובד עבור הקרטל.
מאבק מתפתח, וטד כמעט שחונק את קייט למוות לפני שאלחנדרו מפתיע ומכניע אותו.
קייט ההמומה מבינה ששוב תומרנה לצרכיהם של הקצינים.
אלחנדרו ומאט מענים את טד, ומכריחים אותו למסור להם שמות נוספים של קצינים שמשתפים פעולה עם דיאז.
כאשר הכוח מגלה כי פעולותיהם נשאו פרי ודיאז מצווה לחזור למקסיקו, הם מתכוננים לפשיטה דרך המנהרה.
מאט מגלה לקייט ורג'י כי מעורבותם נבעה כל העת מהכרח טכני, שכן ה-CIA אינו רשאי לפעול לבדו בתוך גבולותיה של ארצות הברית.
הוא מורה להם להישאר מאחור לאחר שהכוח ייכנס למקסיקו, אך קייט מתעקשת לעקוב אחריהם בכדי לגלות מה הייתה מטרתה האמיתית של המשימה.
במנהרה מתחולל קרב יריות, וקייט עוקבת אחר אלחנדרו שמתפצל משאר הקבוצה.
היא רואה אותו חוטף את סילביו, שוטר סונורה מושחת שעובד עבור דיאז, אשר פלאשבקים קצרים במהלך הסרט מתארים את חייו עם אשתו ובנו.
קייט מנסה לעצור את אלחנדרו, אך הוא יורה באפוד המגן שלה ומפיל אותה.
הוא מסתלק משם יחד עם סילביו, אותו הוא מוביל באיום אקדח.
קייט חוזרת אל הצד האמריקני של הגבול ומתעמתת עם מאט, שמסביר לה שהמשימה היא חלק ממבצע רחב שמטרתו למעשה היא לדאוג לכך שכל קרטלי הסמים יהיו תחת שליטת ארגון אחד, ארגון קולימביאני, שעליו יכולה ארצות הברית לפקח בקלות רבה יותר.
אלחנדרו, שעבד בעבר בעבור קרטל מדיין, נשכר כדי להתנקש בחייו של אלרקון, שהיה אחראי לרצח אשתו ובתו של אלחנדרו כשזה היה תובע בחוארס.
אלחנדרו וסילביו עוצרים את רכבו של דיאז.
אלחנדרו הורג את סילביו, וכופה את דיאז להוביל אותו אל אחוזתו של אלרקון.
באחוזה הוא רוצח את דיאז והשומרים, ומוצא את אלרקון ומשפחתו כשהם מסבים לארוחת ערב.
הוא הורג תחילה את אשתו ושני בניו של אלרקון, ורק אחר כך הורג גם אותו.
למחרת אלחנדרו מגיע לדירתה של קייט, ומאלץ אותה באיומי אקדח לחתום לו על הצהרה המעידה כי כל הפעולות שנעשו במסגרת המבצע היו חוקיות.
כשהוא עוזב היא ממהרת אחריו ומכוונת אליו אקדח, אך אינה מסוגלת ללחוץ על ההדק, ואלחנדרו עוזב.
בנוגלס, אלמנתו של סילביו צופה במשחק הכדורגל של בנה.
קולותיהם של חילופי יריות בין כנופיות נשמע מרחוק.
אמילי בלאנט - קייט מייקר
בניסיו דל טורו - אלחנדרו גיליק
ג'וש ברולין - מאט גרייבר
דניאל קלויה - רג'י ויין
חוליו סז'אר קדיליו - פאוסטו אלרקון
ברנארדו סרצ'ינו - מנואל דיאז
סיקאני היו אחד משלושה עמים איטליים עתיקים של סיציליה שחיו במקום בעת הקולוניזציה היוונית והפיניקית.
הסיקאני ישבו מזרחית לאלימי ומערבית לסיקלי , ולפי דיודורוס סיקולוס (המאה ה-1 לפנה"ס), גבולם עם האחרונים היה בנהר ההִימֵרָה העתיק (סלסו ) לאחר סדרה של קרבות בין שבטים אלו.
הסיקאני הם התושבים העתיקים ביותר של סיציליה עם שם מתועד.
ההיסטוריון היווני תוקידידס (המאה ה-5 לפנה"ס), טען שמקורו של הסיקאני בחצי האי האיברי, מסביב לנהר שהם כינו "סיקאנוּס" והיגרו לסיציליה בעקבות פלישת הליגורים.
(השם סיקאנוס נקשר לנהר המודרני הידוע בספרדית כחוקאר ) המקור של תוקידידס אינו ידוע, אם כי הוא מסתמך לעיתים קרובות על ההיסטוריון הסיצילאני אנטיוכוס מסירקוזה (פעל סביב 420 לפסה"נ).
לעומת זאת, טימאיוס מטאורמינה (כתב סביב 300 לפנה"ס) מחשיב את הסיקאני כילידים בסיציליה.
תיאוריה שלישית, שהועלתה על ידי כמה חוקרים מודרניים, מציעה שהסיקאני היו מהגרים, שהשיגו שליטה באזורים שבהם גרו בעבר שבטים ילידים.
העדות של הגירת הסיקאני דרך היבשה נתמכת על ידי הגאוגרף היווני (תחת שלטון רומא) פאוסניאס (המאה ה-2 לספירה), שלא נראה כי הוא תלוי בתוקידידס, וטוען ששלושה עמים הגיעו לסיציליה: סיקאני, סיקלי והפריגי: השניים הראשונים הגיעו מאיטליה, ואילו השלישי הגיע מטרויה.
פליניוס הזקן (המאה ה-1) וגאיוס יוליוס סולינוס (המאה ה-3) מזכירים גם את הסיקאני, בין עמי ליגת הר אלבנוס (Mount Albanus league) בלאטיום העתיקה .
הסיקאני מוזכר ב"אינאיס" של ורגיליוס (המאה ה-1 לפנה"ס) כבעלי בריתם של הרוטולי, האַאוּרונקי והסקראני של לאטיום העתיקה.
אולוס גליוס (המאה ה-2 לספירה) ומקרוביוס (המאה ה-5) מזכירים אותם עם האאורונקי והסקראני.
מחקר ארכאולוגי מצביע על כך שהסיקאני הושפעו בשלב מוקדם מיוון המיקנית (לפני הקולוניזציה היוונית של סיציליה).
החוקרים מסכימים בדרך כלל שהסיקאני הקדימו את תושבי סיציליה האחרים בפרה-היסטוריה, כלומר את האילמי והסיקלי.
הראשונים נחשבים להיות האנשים המתועדים הראשונים שבאו ליישב את סיציליה.
על פי הלאניקוס איש לסבוס (המאה ה-5 לפסה"נ), האלימי היו אוכלוסייה ממוצא של עמים איטלקיים, שהגיעו לסיציליה לאחר שנלחמו במלחמה עם האונוטריאנים.
הם התיישבו בפינה הצפון-מערבית של האי, ואילצו את הסיקאנים לעבור מזרחה.
הסיקלים היו הבאים שהגיעו, מיבשת איטליה, והתיישבו במזרח.
הגעתם של הסיקלים התרחשה במהלך המאה השלוש עשרה או האחת עשרה לפני הספירה.
אזור הסיקאני לאחר מכן הוגבל לחלק הדרום-מערבי של האי עם יישובים באזור ג'לה ואגריג'נטו.
מינוס, על פי המסורת, נסע לסיקניה, או לסיציליה, כפי שהיא נקראת כיום, בחיפוש אחר דדלוס, ושם נספה במוות אלים.
כמה כתובות קצרות המשתמשות באלפבית היווני נמצאו בשפה הסיקאנית שנכחדה.
פרט לשמות, הם לא תורגמו, והשפה אינה מסווגת בגלל חוסר נתונים.
בשל היעדר גבולות לשוניים או תרבותיים ברורים בין אזורי סיקאני והסיקלי ממזרח, קיומה של סיקאנית כשפה מובחנת נתונה בספק; כמו כן, לא ברור אם הסיקאנית שרדה כשפה עד לתקופה הקלאסית, אפילו רק בצורה מדוברת.
סיקולית היא שפה הודו-אירופית נכחדת שהייתה מדוברת במרכז ובמזרח סיציליה על ידי הסיקלי.
הוא מתועדת בפחות משלושים כתובות מסוף המאה ה-6 עד המאה ה-4 לפני הספירה, ובערך עשרים וחמש קטעי כתבים של סופרים עתיקים.
מקורות עתיקים מציינים שהעם הסיקולי נכנסו לסיציליה מחצי האי האיטלקי בסביבות המאה ה-13 או אמצע המאה ה-11 לפני הספירה (או בשני גלים), והעבירו או "דחפו" את התושבים הקודמים, הסיקאני והאלימי, למערב האי.
הדעה המודרנית הרווחת היא שהסיקולית הייתה שפה איטלית, אם כי מיעוט המקורות והקשיים בפירוש כתובות והגהות לא מאפשרים להגיע למסקנה מוחלטת.
בכתובות בסיקולית השתמשו באלפבית היווני, יחד עם הכתב מקומי שהיה מבוסס על כתבים יווניים מערביים, כנראה הגרסה האווית – כלקידיקית.
לפי המלומד מרקוס הרטמן, "מתוך פחות משלושים הכתובות בסך הכל, רק שש נראות, לפחות בחלקן, מובנות והן כנראה סיקוליות (כלומר, בוודאי לא יווניות ולא שייכות לאיזו שפה איטלית או טרום איטלית אחרת)."
אסטלה (מצבת אבן) מ: Sciri Sottano (בערך 600 לפני הספירה)
סיקו הוא סרט תיעודי אמריקאי משנת 2007 שנכתב, בוים והופק על ידי הקולנוען האמריקאי מייקל מור.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה בפסטיבל קאן ב-19 במאי 2007. הסרט יצא לאקרנים ב-22 ביוני 2007.
הסרט, אשר הופק בתקציב של 9 מיליון דולרים, גרף מעל ל-36 מיליון דולרים ברחבי העולם ונחשב לאחד מהסרטים הדוקומנטריים הרווחיים ביותר בכל הזמנים.
הסרט היה מועמד למספר פרסים, כולל פרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר.
הסרט חוקר את מערכת הבריאות בארצות הברית, ומתמקד במיוחד באופן בו פועלות בארצות הברית חברות ביטוח הבריאות וכיצד ההשפעה של הפעילות שלהן משפיעה על האזרחים האמריקאים.
לטענת מור מערכת הבריאות האמריקנית הפכה ללא יעילה, הטיפולים שהיא מספקת הן בעלויות גבוהות יתר המידה, ושהיא היא לא מספקת ביטוח בריאות עבור חלק ניכר מהאוכלוסייה האמריקנית, ובעקבות כך הדבר מוביל לעיתים רבות להשלכות קטסטרופליות עבור אנשים בודדים ולעיתים רבות גם משפחות שלמות.
מור משווה בסרט את מערכת הבריאות האמריקנית אשר איננה מערכת בריאות אוניברסלית למערכות הבריאות של קנדה, בריטניה, צרפת וקובה, אשר בהן, בניגוד לארצות הברית, שירותי הבריאות ממומנים באופן ציבורי ונגישים לכל האזרחים.
הסרט כולל גם ראיונות עם רופאים, חולים ומומחים שונים בתעשיית הבריאות האמריקנית.
לטענת מור המניע של חברות ביטוח הבריאות בארצות הברית הוא בראש ובראשונה צבירת רווחים ובשל כך לעיתים רבות חברות הביטוח לא מספקות את הטיפולים הנחוצים במטרה למקסם את הרווחים שלהן.
הסיקור התקשורתי של הסכסוך הישראלי-פלסטיני הוא סיקור נרחב של העימות בין מדינת ישראל ובין הפלסטינים המעוניינים בהקמת מדינה פלסטינית או תומכים במאבק של טרור פלסטיני שמטרתו השמדת ישראל.
ביחס לסיקור זה נטען - על ידי שני הצדדים - כי הוא מוטה וגם מוגזם ומוקצן.
הסיקור מתבצע בעיקר באמצעי תקשורת ברחבי העולם, אך גם ברשתות החברתיות, בסרטים, בדיונים באקדמיה ואפילו בויקיפדיה עצמה.
מנגד, הפלסטינים ותומכיהם טוענים כי בתקשורת העולמית לא ניתן די במה למאבקם, כי ישראל מחזיקה בכוח רב יותר המתבטא גם ביכולת להסתיר מידע או לשווק מידע שמתאים לה וכי כלי תקשורת שונים מושפעים מלכתחילה מעמדה פרו-ישראלית.
נטען גם כי מבקרי התקשורת משני הצדדים מושפעים מאפקט התקשורת העוינת.
בנוסף, הוקמו גופים משני הצדדים העוסקים בביקורת תקשורת ובוחנים את הטענות להטיות ועיוותים שונים.
השפעתה של הטרמינולוגיה ובחירת המילים נחשבת למכשיר השפעה ממדרגה ראשונה.
השאלה האם עיתונאי יתייחס למעשה טרור ככזה או יגדיר אותו 'פעולת שחרור', האם ישראל מחזיקה ב'שטחים כבושים' או ביהודה ושומרון, האם לכנות את גדר ההפרדה כך או כ'גדר ביטחון', וכן הלאה.
מחקרים רבים שמו דגש על חשיבות בחירת המילים והשפעתה של הטרמינולוגיה בסכסוך.
הצד הישראלי טוען כי השימוש הנפוץ באקדמיה ובתקשורת במילים אפרטהייד, קולוניאליזם או רצח עם (בעיקר בהקשר של מלחמת חרבות ברזל), לא רק חוטא לפרשנות המילולית המקורית של המילים, אלא גם מעוות את המציאות ומכתיב מראש נרטיב של צד חיובי (הפלסטינים) וצד שלילי (ישראל).
הפלסטינים מצדם שמים דגש הפוך, ולטענתם ישראל וארצות הברית 'מרעילות' את השיח כשהן מתעלמות מהביטויים הנכונים לטעמם, כמו השימוש בכינוי הרשות הפלסטינית במקום 'הרשות הלאומית הפלסטינית', הכינוי מזרח ירושלים במקום 'ירושלים הערבית' או הר הבית במקום 'החראם הירושלמי הנכבד'.
אין הסכמה מי מהצדדים 'מוביל' בעימות על בחירת המילים.
מטבע הדברים, גופים וכלי תקשורת המזוהים יותר עם צד אחד, יטענו גם בנושא הזה כי הוא הסובל מהטיה לרעתו.
כך למשל בריאן ויטאקר, שסקר 1,659 מאמרים שסיקרו את האירועים בגרדיאן ובאיבנינג סטנדרד בשנים 2000 – 2001, סבור שישראל ניצחה במלחמה המילולית, כך גם לטענתם של פעילי שמאל שונים.
כבר ב-2002 כתב על עלייתו של "מרוץ חימוש מילולי" שבו "הסכסוך במזרח התיכון עוסק בהשגת תמיכה בינלאומית", שהסלים עם פרוץ האינתיפאדה השנייה, מונח שבעצמו זכה לכינוי פלסטיני נפרד - אינתיפאדת אל-אקצא.
ואילו הקדיש ב-2013 מדריך מיוחד לעיתונאים בשדה המוקשים הסמנטי.
אתר החדשות The Intercept טען כי באוקטובר 2024, עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל, מזכר פנימי שנכתב על ידי עורכים בכירים בניו יורק טיימס הורה לעיתונאי העיתון להגביל, או להימנע באופן כללי משימוש במונחים רצח עם, טיהור אתני, שטח כבוש, פלסטין ומחנות פליטים.
מדובר במונחים שנויים במחלוקת המבטאים נרטיב פלסטיני, וברוב המקרים גם חוטאים להגדרה המילולית המקובלת.
מנגד, נטען כי הניו יורק טיימס מעוות את סיקור המלחמה באופן שיטתי נגד ישראל דווקא, בעיקר בפער קיצוני וחסר פרופורציות בין הכותרות התומכות בצד של ישראל ובין אלו שתומכות בארגון הטרור חמאס.
מחקר דומה שערך הטלגרף מגלה הטיה אנטי ישראל מובהקת בדיווחי ה-BBC.
איכות והיקף הסיקור התקשורתי של הסכסוך והמחקר והדיונים בקמפוסים אודותיו, היו מושא למעקב ומחקר נרחבים.
גם הדיון הציבורי שנוי במחלוקת, במיוחד בקמפוסים של האוניברסיטאות.
סטודנטים יהודים התלוננו במקרים רבים על כך שהושמצו או הוטרדו.
במקרים רבים גם ראשי האוניברסיטאות עצמם הגנו על מדיניות אנטי ישראלית ואנטישמית מובהקת, כולל כזו התומכת ברצח יהודים, וטענו כי היא 'תלויה בהקשר'.
מחקרים דירגו את תפוצת האנטישמיות באוניברסיטאות בארצות הברית, ומצאו כי ב-12 המוסדות האקדמיים בהם נרשמה הכי הרבה אנטישמיות, 85% מהתלמידים היהודים מרגישים עוינות כלפי יהודים ו-94% כלפי מדינת ישראל.
לעומת זאת בקמפוסים בהם דווח על הכי מעט אנטישמיות, רק 49% מהתלמידים היהודים מרגישים עוינות כלפי יהודים, ו-63% חווים עוינות כלפי ישראל.
37% מהסטודנטים היהודים נאלצו להסתיר את יהדותם כתוצאה מההסתה.
נטען כי ההסתה האנטי ישראלית אינה נובעת רק מגישה אקדמית עוינת, אלא גם כתוצאה מהתרומות של קטר לאוניברסיטאות בארצות הברית, המוערכות במיליארדי דולרים.
על פי מחקר שפרסם ב־2022 איגוד האקדמאים הלאומי בארצות הברית, בעשור שבין 2001 ל־2011, הקטרים תרמו סכום אדיר של 4.7 מיליארד דולר לאוניברסיטאות בארצות הברית.
על קבלת חלק מהכסף, האחרונות לא דיווחו כנדרש על פי חוק.
מנגד, לאחר השימוע בקונגרס האמריקאי בדבר אנטישמיות בקמפוסים, הפעילו תורמים יהודים ובוגרי אוניברסיטאות לחץ כלכלי נגדי ושימוש בכלים כמו הפסקת תרומות, כדי לנסות ולאזן את המצב.
כך גם ארגונים כמו ששמו להם למטרה להיאבק בתופעה.
הפלסטינים ואקדמאים המזוהים איתם טוענים כי הלחצים הפוליטיים המגבילים את המחקר והדיון פוגעים בחופש האקדמי.
האתיקה והסטנדרטים של העיתונות מחייבים עיתונאים לוודא את הדיוק העובדתי של המידע שהם מדווחים.
אימות עובדתי הוא מה שמפריד בין עיתונות לאמצעי תקשורת אחרים, כמו תעמולה או בידור.
פרסום מידע שגוי או שקרי בהקשר לסכסוך הישראלי-פלסטיני, התרחש לא אחת, בהטיה מובהקת לטובת הפלסטינים.
כמה מקרים זכורים במיוחד, אחרי שהדיווחים התקשורתיים שקיבלו את הנרטיב הפלסטיני המקורי, הופרכו במחקר ובבדיקה מאוחרת.
התופעה הזו כבר זכתה לכינוי פאליווד, הלחם של המילים פלסטינים והוליווד, כדי לרמז על התנהלותם בבימוי של אירועים שקריים עבור התקשורת.
הנה רשימה של מקרים בולטים בהם האירוע כולו התגלה כפייק ניוז, או שהדיווח היה מעוות באופן חריג והתפרסם בשל כך.
הקרב בג'נין (2002), במהלכו דיווחה התקשורת בהסתמך על מקורות פלסטינים כי ישראל "טבחה" מאות אזרחים.
נביל שעת נשא נאום בוועידת הליגה הערבית והשווה את פעולות ישראל בג'נין ל"טבח של מאות פלסטינים ב-1982", מסר שגם פורסם בתקשורת הבינלאומית, מבלי לבדוק את העובדות.
ועדת חקירה של האו"ם שהוקמה בעקבות החלטה 1405 של מועצת הביטחון של האו"ם קבעה כי היו רק 56 הרוגים, כמחציתם טרוריסטים חמושים.
גם ארגוני זכויות אדם כמו Human Rights Watch ניקו את ישראל מהאישום ב'טבח'.
תחקיר עומק של צה"ל צמצם את המספר אף יותר, ל-52 הרוגים ומהם 34 חמושים.
סיפור מפורסם אחר הוא מאבקו של פיליפ קרסנטי לגילוי האמת בפרשת מוחמד א-דורה.
בערב 30 בספטמבר 2000 שודר קטע וידאו שצולם על ידי טלאל אבו רחמה, צלם הטלוויזיה הצרפתית France 2, בו נראה הילד מוחמד א-דורה כשהוא מפוחד ומסתתר מאחורי גבו של אביו הנמצא מאחורי מחסה.
לאחר מכן נשמע צרור ירי, ענני אבק ובעקבותיו נראתה פגיעה לכאורה בילד ובאביו.
בסמוך לאירוע דווח באמצעי תקשורת שונים שהילד נהרג מירי מכיוונם של חיילי צה"ל שהיו מוצבים במוצב מגן 3, במהלך קרב נגד מחבלי המשטרה העזתית.
בתחילה צה"ל הודה בטענה, והפלסטינים ניצלו את מותו של הילד לקמפיין מות קדושים במהלכו הוא הפך לסמל של האינתיפאדה השנייה.
חקירות חיצוניות גילו כי צה"ל לא יכול היה לירות בנער וכי הקלטת הייתה מבוימת.
בהמשך, תחקירי עומק שנערכו בישראל הגיעו לאותה מסקנה.
ב-1 באוקטובר 2007 הכחישה ישראל רשמית את אחריותה לירי וטענה כי הסרטון של פראנס 2 היה מבוים.
ב-30 בספטמבר 2000 פרסמו הניו יורק טיימס, סוכנות הידיעות AP וכלי תקשורת אחרים תצלום של שוטר ישראלי אוחז באלה כשהוא עומד מעל צעיר מוכה ומדמם.
הכיתוב בתצלום זיהה את הצעיר כפלסטיני ואת המקום כהר הבית.
הצעיר בתמונה היה טוביה גרוסמן בן ה-20, סטודנט יהודי-אמריקאי משיקגו שלמד בישיבה בישראל.
השוטר הישראלי בתמונה, נחלץ לעזרתו של גרוסמן ואיים על תוקפיו הפלסטינים.
לאחר תלונה שהגיש אביו של גרוסמן, העיתון פרסם תיקון ב-4 באוקטובר.
כמה ימים לאחר מכן פרסם הטיימס מאמר על התקרית והדפיס תיקון מקיף יותר.
יותר מ-20 שנה לאחר התקרית, תמונתו של גרוסמן מצוטטת כאחת הדוגמאות הידועות לשמצה לסיקור תקשורתי מעוות בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
במקום להראות את התוקפנות הישראלית נגד פלסטיני, מה שהתמונה באמת הראתה היה קורבן יהודי של מתקפה אכזרית שבוצעה על ידי ערבים.
ב-5 באוגוסט 2006 האשים מ-Little Green Footballs את רויטרס במניפולציה בלתי הולמת של תמונות ההרס שנגרמו לביירות על ידי ישראל במהלך מלחמת לבנון השנייה.
בתגובה להאשמות הללו, רויטרס הקשיחה את מדיניות עריכת התמונות שלה והודתה במניפולציה בלתי הולמת של תמונות מצד עדנאן חאג', צלם עצמאי שרויטרס פיטרה לאחר מכן.
שערורייה עיתונאית זו, שזכתה לכינוי רויטרסגייט הייתה זיוף מוחלט שנוצר על ידי צלם עצמאי מקומי מוטה.
"נשק האורניום הסודי של ישראל"
ב-28 באוקטובר 2006 פרסם האינדיפנדנט מאמר מאת , שהעלה השערה המבוססת על מידע מ, כי ייתכן שישראל השתמשה בנשק אורניום מדולל במהלך מלחמת לבנון השנייה ב-2006. המאמר עורר ביקורת על כך שפיסק הגיע למסקנות בטרם עת, והביא לחקירה של התוכנית הסביבתית של האו"ם (UNEP).
ב-8 בנובמבר 2006 הגיעה UNEP למסקנה שישראל לא השתמשה בשום צורה של נשק מבוסס אורניום.
ב-19 ביולי 2008 שידר ערוץ אל-ג'זירה תוכנית מלבנון שסיקרה את חגיגות "קבלת הפנים הביתה" של סמיר קונטאר, מחבל שהיה כלוא בישראל בגין רצח מספר בני אדם, כולל ילד בן ארבע, בפעולת טרור של החזית לשחרור פלסטין.
בתוכנית, ראש משרד אל-ג'זירה בביירות, ע'סאן בן ג'ידו, שיבח את קונטאר כ"גיבור פאן-ערבי" וארגן לו מסיבת יום הולדת.
בתגובה, לשכת העיתונות הממשלתית של ישראל איימה להחרים את הערוץ אם לא יתנצל.
כמה ימים לאחר מכן פורסם מכתב רשמי מטעם מנכ"ל אל-ג'זירה, ודאח ח'נפאר, בו הודה כי התוכנית מפרה את הקוד האתי של הערוץ וכי הורה למנהל התוכניות של הערוץ לנקוט צעדים כדי להבטיח שמקרה כזה לא יחזור על עצמו.
מצג שווא של פטירת תינוק
גבר מרצועת עזה טען בכזב כי תינוקו בן החמישה חודשים מת ב-23 במרץ 2012, כאשר אזל הדלק בגנרטור שהפעיל את מכונת ההנשמה שלו, כתוצאה מהמצור המצרי על הרצועה ומניתוק אספקת הדלק לרצועת עזה על-ידי מצרים.
מותו של התינוק, ש"אושר" על ידי גורם רפואי בעזה, היה אמור להיות הראשון שקשור למחסור באנרגיה ברצועה.
אביו של התינוק, עבד אל-חלים חילו, אמר כי בנו מוחמד נולד עם הפרעה לימפטית ונזקק לסילוק הנוזלים שהצטברו במערכת הנשימה שלו, ונותרו לו חודשים ספורים בלבד לחיות.
לדבריו, הם טעו בכמות הדלק הנדרשת ואם הם היו "חיים במדינה נורמלית עם חשמל", סיכוייו של בנו לחיות זמן רב יותר היו טובים יותר.
עם זאת, הדו"ח הוטל בספק כאשר התברר כי עיתוי מותו של התינוק הוצג באופן שגוי, ונראה כי מדובר בניסיון של חמאס בעזה לנצל את המוות כדי לזכות באהדה עולמית.
מאוחר יותר נודע לסוכנות הידיעות AP כי הידיעה על מותו של מוחמד חילו הופיעה כבר ב-4 במארס בעיתון הערבי המקומי "אל-קודס", וכי חמאס מנסה כעת למחזר את הסיפור כדי לנצל את הטרגדיה של המשפחה.
סוכנות הידיעות AP חזרה בה מהסיפור והסבירה כי "הדיווח הוטל בספק לאחר שנודע כי עיתון מקומי פרסם חדשות על מותו של התינוק ב-4 במרץ".
דובר ממשלת ישראל אמר כי הוא אינו מופתע מהניסיון של חמאס "להסתיר את האמת ולתמרן את המידע שיכול לצאת מעזה".
עזה היא מישור חוף, הגובל במדבר הנגב שעד לשיטפונות בזק במהלך גשמים עזים.
במהלך הסופה במזרח התיכון (2013) דיווחה סוכנות הידיעות מען כי ישראל פתחה סכרים שהובילו לשיטפונות בעזה.
עם זאת, סכרים כאלה לא קיימים בפועל.
פרשת רזאן א-נג'אר עסקה ברזאן אשרף עבד אל-קאדר א-נג'אר, פרמדיקית שנורתה למוות בחזה על ידי חייל צה"ל בעת שניסתה לסייע בפינוי הפצועים ליד גדר הגבול בין ישראל לרצועת עזה, על פי דיווחים, היא נורתה כשזרועותיה מורמות כדי להראות שאינה חמושה.
במקרה הזה, צה"ל ספג ביקורת על פרסום סרטון ערוך מתוך ראיון שהעניקה לתחנת טלוויזיה לבנונית, ובו דבריה הוצאו מהקשר ונשמע כאילו היא מודה שהיא משמשת כמגן אנושי בהפגנות.
הפיצוץ בבית החולים הערבי אל-אהלי היה אירוע שתחילתו בטענות חמאס ברצועת עזה על הפצצה ישראלית של בית החולים, וטענות על מאות הרוגים במקום.
צה"ל הכחיש את הפרטים וטען כי כלל לא ביצע תקיפה, ומאוחר יותר גם הציג ראיות שמדובר בכלל בשיגור פלסטיני כושל של טיל שנועד לפגוע בצפון מדינת ישראל ונפל בבית החולים.
את הקביעה הזו אישרו נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן ומדינות נוספות שבחנו את הראיות באופן עצמאי.
בהמשך התברר כי גם מספר ההרוגים במקום נמוך משמעותית מזה שדווח בתחילה.
דיווח סלקטיבי כרוך בהקדשת משאבים רבים יותר, כגון מאמרי דעה וכתבות או זמן אוויר, לסיקור של צד אחד של הסיפור על פני צד אחר.
כתב AP לשעבר מתי פרידמן מתח ביקורת על התקשורת על התעלמות מהיבטים מסוימים של הסכסוך (כמו הצעת השלום של אהוד אולמרט, השחיתות ברשות הפלסטינית, אמנת חמאס והפחדת עיתונאים על ידי חמאס) מסיבות פוליטיות.
פרידמן גם מתח ביקורת על התקשורת על כך שהיא מתמקדת בסכסוך הישראלי-פלסטיני באופן לא פרופורציונלי בהשוואה לסכסוכים אחרים עם יותר נפגעים, והביא את הדוגמה של מעסיקו לשעבר שיש לו יותר עובדים בישראל וברשות הפלסטינית מאשר בכל אפריקה, סין או הודו.
פשרה כוזבת מתייחסת לטענה, שהושמעה על ידי שני הצדדים בהזדמנויות שונות, כאשר כל אחד טוען שהצד שלו בסכסוך צודק מבחינה מוסרית והצד השני טועה מבחינה מוסרית, ולכן ניסיונות לאזן בהצגתן של שתי ההשקפות מרמז באופן שגוי על כך ששני הצדדים שווים מבחינה מוסרית.
במילים אחרות, טיעון כזה בא לומר שנדרשת הטיה עיתונאים לאחד הצדדים מסיבות מוסריות.
במילותיו של העיתונאי ברט סטיבנס, "בהירות מוסרית היא מונח שאינו זוכה לתשומת לב רבה בימינו, קל וחומר בקרב עיתונאים, המעדיפים 'אובייקטיביות' ו'איזון'.
עם זאת, עיתונות טובה היא יותר מאשר הפרדה בין עובדות לדעות והוגנות.
עיתונות טובה עוסקת בניתוח עדין ובהבחנות, וזה נכון לגבי הבחנות מוסריות לא פחות מאשר לגבי הבחנות אחרות.
מכיוון שיותר מדי עיתונאים כיום מסרבים לעשות הבחנות מוסריות, אנו נותרים עם עיתונות שהכישלונות הנרטיביים והאנליטיים שלה הפכו בולטים יותר ויותר".
מחקרים מצביעים על כך שכלי התקשורת המרכזיים בארצות הברית מציגים לעיתים קרובות את מלחמת חרבות ברזל באופן שמעדיף את העמדות הישראליות.
מחקר שניתח למעלה מ-1,000 מאמרים מעיתונים בולטים כמו הניו יורק טיימס, הוושינגטון פוסט והלוס אנג'לס טיימס מצא הטיה עקבית נגד פלסטינים.
פרסומים אלה הדגישו יותר את הנפגעים הישראלים, השתמשו בשפה רגשית ביחס לסבל הישראלי, וסיפקו סיקור נרחב של תקריות אנטישמיות בארצות הברית.
בשנת 2021, למעלה מ-500 עיתונאים חתמו על מכתב פתוח המביע דאגה מהזנחת התקשורת האמריקאית את דיכוי הפלסטינים על ידי ישראל.
תנועה זו צברה תאוצה בשנת 2023, כאשר יותר מ-1,500 עיתונאים מארגוני חדשות שונים בארצות הברית חתמו על מכתב המוחה על סיקור התקשורת המערבית של פעולות ישראל נגד פלסטינים.
עם זאת, קיימות גם טענות נגדיות, וגם העובדה שמספר גדול כל כך של עיתונאים חתום בעד צד אחד בסכסוך, יש בה כדי ללמד על הטיה, לטובתו דווקא.
ו טענו כי "הסיקור של התקשורת האמריקאית את ישראל נוטה להיות מוטה מאוד לטובת ישראל" בהשוואה לדיווחים בתקשורת במדינות דמוקרטיות אחרות, עם נטייה לדחוק לשוליים כל מי שמביע עמדה ביקורתית.
מרדה דנסקי טוענת שנראה שעבודה אמפירית תומכת בטענתם של מירשהיימר ווולט.
השקפה זו לפיה התקשורת האמריקאית מוטה לטובת הפלסטינים אותגרה על ידי מחברים שציטטו מחקר שהגיע למסקנה שלרוב אמצעי התקשורת המרכזיים יש הטיה "ליברלית", ביקורת שהורחבה לכלי תקשורת אירופיים כמו לה מונד וה-BBC.
כפייה או צנזורה מתייחסת לשימוש בהפחדה או בכוח כדי לקדם דיווחים חיוביים ולהחרים דיווחים שליליים.
בסכסוך הישראלי-פלסטיני, שני הצדדים מאשימים זה את זה בכפייה או בצנזורה כהסבר להטיה לכאורה לטובת הצד השני.
כדי לתמוך בטענות אלה, תומכים ישראלים מצביעים על חטיפת עיתונאים זרים על ידי פלסטינים, בעוד שפעילים פלסטינים מצביעים על איפול תקשורתי על ידי ישראל.
בנוסף, שני הצדדים מצביעים על דו"חות של ארגונים ממשלתיים ולא-ממשלתיים, המעריכים את מידת החופש העיתונאי באזור.
עיתונאים גם עלולים לעוות במכוון או שלא במתכוון דיווחים בשל אידאולוגיה פוליטית, השתייכות לאומית, אנטישמיות, או אסלאמופוביה.
נטען לא אחת כי 'עיתונאים' פלסטינים הם למעשה פעילי טרור שמשרתים את ארגוני הטרור, ובפרט את ארגון חמאס.
עוד דווח כי עיתונאים רבים בעזה המזדהים כעצמאיים מזוהים עם חמאס, המעניק להם תמיכה בביצוע עבודתם כגון מכוניות, נהגים, גישה לאינטרנט ומקלט בבתי חולים בזמן מלחמה, ובתמורה מפקח על עבודתם כדי לוודא שהם מציגים את גרסת חמאס לסכסוך.
עיתונאים אלה מצוטטים על ידי מקורות חדשות מערביים מבלי להזדהות עם השתייכותם לחמאס.
הוא סרט תיעודי משנת 2003 שנכתב על ידי ז'אק טרנרו ובוים על ידי פיליפ בנסוסן.
הסרט הצרפתי (עם כתוביות באנגלית) בוחן את הסיקור התקשורתי של הסכסוך הישראלי-פלסטיני בתקשורת הצרפתית, וטוען כי ההצגה התקשורתית של הסכסוך בצרפת מוטה באופן עקבי נגד ישראל ועשויה להיות אחראית להחרפת האנטישמיות במדינה.
הוא סרט תיעודי משנת 2004 בבימוי של סוט ג'האלי ובת-שבע רצקוף.
הסרט טוען כי השפעתם של ארגוני תקשורת פרו-ישראליים, מובילה לדיווחים תקשורתיים מעוותים.
בתגובתו לסרט, מועצת יחסי הקהילה היהודית (JCRC) פרסמה ביקורת על כך שהוא אינו דן בהשפעתן של "קבוצות הפיקוח הפרו-פלסטיניות הרבות, כולל, למרבה האירוניה, FAIR (Fair and Precision in the Media, המתארת את עצמה כ'קבוצת מעקב תקשורתית לאומית'), שדוברה מילא תפקיד מרכזי בסרט".
ביקורת של בניו יורק טיימס מצאה כי הסרט "מתעלם במידה רבה מההנהגה הפלסטינית, שבוודאי שיחקה תפקיד בהפרת הנדרים ובלבבות השבורים של הסכסוך.
והיעדר כזה של חוסר רגש מחליש את הטיעון הנועז והמפורט של הסרט החד-צדדי".
ג'נין ג'נין הוא סרט תיעודי שנוי במחלוקת של הבמאי הערבי-ישראלי מוחמד בכרי משנת 2002. הסרט הוכן בעקבות הקרב שניהל צה"ל במחנה הפליטים ג'נין במסגרת מבצע "חומת מגן" והוא מומן על ידי יאסר עבד רבו ואנשי הרשות הפלסטינית.
בכרי עצמו הודה בהמשך כי ערך קטעים מסוימים באופן שגוי.
הסרט נפסל על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות בישראל, בשל היותו שקרי ובשל התעמולה האנטי ישראלית וההסתה שהוא מכיל, והפסילה הגיעה לדיון במסגרת בג"ץ בכרי נגד המועצה לביקורת סרטים.
בג"ץ הכיר בכך שהסרט כולל שקרים ועיוותים רבים, אך התיר את הקרנתו מטעמים של חופש הביטוי.
עם זאת, בהמשך, אחרי שבכרי הפסיד בתביעה דיבה שהגיש אחד הלוחמים, נאסר הסרט להקרנה.
קבוצות הסברה, ממשלות ויחידים משתמשים באינטרנט, במדיה החדשה ובמדיה החברתית כדי לנסות להשפיע על תפיסות הציבור של שני הצדדים בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בעוד שאתרי הסברה ישראלים ופלסטינים מקדמים את נקודות המבט שלהם, ויכוח סוער על הסכסוך סיבך אתרי רשתות חברתיות ואפליקציות בתוכן שנוצר על ידי משתמשים, כגון פייסבוק, Google Earth, טוויטר וויקיפדיה.
על-פי מאמר שפורסם בסוכנות הידיעות AP, ישראלים ופלסטינים עושים שימוש ברשתות החברתיות כדי לקדם "נרטיבים יריבים" ולהסב את תשומת הלב לסבלם שלהם כדי לזכות באהדה ובגיבוי בינלאומיים.
עם זאת, "עיוותים וטעויות מועצמים באופן מיידי בקנה מידה עולמי".
פייסבוק הוא אתר רשת חברתית, המאפשר למשתמשים להצטרף לרשתות המאורגנות לפי עיר, מקום עבודה, בית ספר ואזור.
בתחילה, פייסבוק רשמה את ישראל והרשות הפלסטינית כמדינות.
המחלוקת התלהטה כאשר בתגובה למחאה על רישום הרשות הפלסטינית כמדינה, פייסבוק הסירה אותה מהרשימה.
המהלך עורר את זעמם של משתמשים פלסטינים ובתגובה, פייסבוק החזירה בסופו של דבר את הרשות הפלסטינית.
מחלוקת דומה התעוררה גם בנוגע למעמדם של התנחלויות ישראליות ביהודה ושומרון.
כאשר הן הועברו לרשת הפלסטינית, אלפי ישראלים המתגוררים באזור מחו על החלטת פייסבוק.
בתגובה למחאה, פייסבוק אפשרה למשתמשים המתגוררים באזור לבחור בישראל או ברשות הפלסטינית כארץ מוצאם.
מחלוקת נוספת נוגעת לקבוצות פייסבוק המעודדות שנאה ואלימות, בניגוד לתנאי השימוש של פייסבוק.
לדברי ראש ממשלת ישראל לשעבר, שמעון פרס, נעשה שימוש בפייסבוק לקידום אנטישמיות ואנטי-ציונות.
בהזדמנות אחרת, הוא קרא להילחם באנטישמיות באמצעות פייסבוק.
ריבוי קבוצות פייסבוק המשבחות את מבצע הפיגוע בישיבת מרכז הרב הוביל להקמת קבוצת הפייסבוק "פייסבוק: מדוע אתה תומך באנטישמיות ובטרור האסלאמי", שטענה כי הצליחה למחוק למעלה מ-100 קבוצות פייסבוק פרו-פלסטיניות בעלות תוכן אלים, על ידי דיווח על הקבוצות לפייסבוק.
טוויטר מהווה זירת התכתשות פוליטית, ולא אחת נתפסו עיתונאים ומובילי דעת קהל כשהם מעוותים אירועים או משתמשים בתמונות לא רלוונטיות במסגרת סיקור והבעת דעות על הסכסוך הפלסטיני-ישראלי, כולל הצפה של עלילות דם שונות, או שימוש בתמונות מאירועים אחרים לצורכי הסתה, בעיקר נגד ישראל.
במלחמת חרבות ברזל נרשמו מקרים רבים של תמונות שהופצו על ידי חמאס ותומכיו, בעיקר בטוויטר, והתגלו ככאלו שנוצרו באמצעות בינה מלאכותית או נלקחו מאירועים שהתרחשו באזורים ובתקופות אחרות.
לאחר המהומות בישראל (2021), כתבת סוכנות הידיעות AP אמילי וילדר פוטרה בגלל ציוצים שפרסמה במהלך הסכסוך, לאחר תלונות שהתקבלו על עמדותיה הפרו-פלסטיניות.
בעוד שעימותים בעריכה מתרחשים לעיתים קרובות, סכסוך אחד מסוים, בין CAMERA ו, דווח בג'רוזלם פוסט וב (IHT).
ההאשמות הובילו לפעולות מנהליות בוויקיפדיה - כולל חסימת עורכים מסוימים.
במאמר נפרד שכותרתו "המערב הפרוע של ויקיפדיה", שהופיע בג'ואיש כרוניקל גלעד איני מ-CAMERA גינה את "הערכים המוטים לעיתים קרובות של ויקיפדיה על המזרח התיכון", תיאר את חוקי ויקיפדיה כ"נאכפים בצורה גרועה", וכתב כי בעקבות התקרית, "עורכים רבים שקיוו להבטיח דיוק ואיזון...
נחסמים כעת" בעוד ש"עורכים מפלגתיים...
ממשיכים לתמרן בחופשיות ערכים בוויקיפדיה כרצונם".