tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קנדה תמכה בהכללת יפן בגאט"ט (GATT); וכאשר יפן נכנסה ל-GATT, קנדה הייתה אחת מקומץ קטן של מדינות שהעניקו לה מעמד של האומה המועדפת ביותר.
יפן הייתה מועמדת על ידי קנדה כאשר הצטרפה לאו"ם בשנת 1956. באופן דומה, קנדה הפגינה תמיכה חזקה בכניסה של יפן לארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD) בשנת 1963.
האירוע הראוי לציון שסמל את השבת מערכת היחסים הקנדית-יפנית היה ביקורו של הנסיך אקיהיטו (לימים הקיסר בשנים 1989–2019) בקנדה בשנת 1953. בשנה שלאחר מכן, ראש ממשלת קנדה לואי סן-לורן וראש ממשלת יפן שיגרו יושידה החליפו ביקורים.
מאז שנות ה-50 סיכמו יפן וקנדה מספר הסכמים דו צדדיים הנוגעים לדייג, סחר, תעופה, שירותי דואר, אנרגיה אטומית ותרבות.
לאחר 1960, ראשי הממשלה נובוסוקה קישי, האיאטו איקדה, קקואיי טנאקה, מסיושי אוהירה, זנקו סוזוקי, יסוהירו נקסונה, נובורו טקשיטה, טושיקי קאיפו, טומיאיצ'י מוריאמה, ריוטרו האשימוטו, קייזו אובוצ'י, יושירו מורי וג'וניצ'ירו קואיזומי ביקרו בקנדה.
ראשי ממשלת קנדה ג'ון דיפנבייקר, פייר אליוט טרודו, ג'ו קלארק, בריאן מלרוני, קים קמפבל, ז'אן קרטיין ופול מרטין ביקרו ביפן.
בתקופה זו הציע ראש הממשלה בריאן מלרוני התנצלות בבית הנבחרים של קנדה על התייחסות לא צודקת ליפנים-קנדים במהלך מלחמת העולם השנייה.
כתגובה למעצר יפנים-קנדים במהלך המלחמה חתמו ראש הממשלה מולרוני ונשיא ההתאחדות הלאומית של היפנים-קנדים ארט מיקי על הסכם התיקון להסדר סוגיות היסטוריות בעבר בשנת 1988.
בשנת 2008 התקבל ראש ממשלת קנדה סטיבן הרפר בארמון הקיסרי של טוקיו, במלאת 80 שנה לתחילת היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין קנדה ליפן.
ביולי 2009, אקיהיטו, קיסר יפן ומיצ'יקו, קיסרית יפן ערכו ביקור ממלכתי בקנדה לראשונה.
במרץ 2011, ראש ממשלת קנדה סטיבן הרפר כתב ושלח מכתב תנחומים למיליוני אנשים יפנים וראש הממשלה נאוטו קאן, בעקבות רעידת האדמה והצונמי בסנדאי (2011) והאסון הגרעיני בפוקושימה, באזור צ'ובו, קאנטו וטוהוקו כולל טוקיו.
ב-26 במרץ 2012 ביקר ראש ממשלת קנדה סטיבן הרפר באזור החוף בסנדאי שביפן.
קנדה ויפן שתיהן חברות בהסכם המקיף והמתקדם להסכם סחר חופשי בשותפות טרנס-פסיפיק.
היצוא של קנדה ליפן הסתכם בשנת 2011 ב-10.7 מיליארד דולר ואילו היצוא של יפן לקנדה הסתכם ב-13 מיליארד דולר.
דלקים ושמנים מינרליים היו הייצוא העיקרי של קנדה ליפן, ואילו חלקי רכב, מכונות גרעיניות ומכונות חשמל היו הייצוא העיקרי של יפן לקנדה.
ההגירה היפנית לקנדה החלה במהלך המאה ה-19 והייתה חזקה עד אשר הושמו מגבלות בראשית המאה ה-20. ג'אפנטאון בוונקובר הייתה בעבר מרכז לחיים היפניים בקנדה, אם כי בשנים האחרונות הקהילה היפנית כבר לא ממוקמת באזור.
יחסי יפן–סרביה הם היחסים הדיפלומטיים בין יפן לבין הרפובליקה של סרביה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-20 במאי 1997.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, סרביה נהנתה מסיוע צבאי גדול מיפן כדי להילחם נגד הצבא האוסטרו-הונגרי.
מסוף שנת 1914 עד שלהי המלחמה יפן שלחה סיוע צבאי נרחב לסרביה דרך הים התיכון והאימפריה הרוסית.
יפן התנגדה למה שכינו "כיבוש אכזרי" על ידי האוסטרו-הונגרים והבולגרים שפלשו לסרביה בשנת 1915.
במלחמת העולם השנייה, סרביה הפכה לחלק מיוגוסלביה אשר הייתה חלק מבעלות הברית ויפן, אשר תמכה בגרמניה הנאצית, הייתה חלק ממדינות הציר.
כתוצאה מהשתייכותם של שתי המדינות למחנות שונים במלחמה, היחסים הדיפלומטיים בין יפן לסרביה נחלו ירידה חדה וגדולה.
חברות יפניות אשר פעלו ביוגוסלביה, גורשו על ידי המשטר היוגוסלבי בעקבות השתייכותה של יפן למדינות הציר.
עד שנת 1945, יפן וסרביה שמרו על השקפה שלילית בוטה זו על זו.
לאחר שתי מלחמות העולם, בימי השלטון של יוסיפ ברוז טיטו על יוגוסלביה, היחסים בין שתי המדינות עלו בעקבות הרצון הרב של טיטו להקים יחסים דיפלומטיים טובים בין יוגוסלביה ליפן.
טיטו היה בין המנהיגים הקומוניסטים היחידים שיצרו קשרים דיפלומטיים עם יפן.
עד שנת 1991, כאשר יוגוסלביה התפרקה, היחסים בין שתי המדינות היו חמים ולבביים.
יפן היא שותפת הסחר הגדולה ביותר של סרביה באסיה.
בשנת 2003 יפן תרמה 93 אוטובוסים עירוניים לבלגרד, בירת סרביה.
הייצוא היפני לסרביה עמד על 1.7 מיליארד ין בשנת 2015 וכלל בעיקר מכוניות, מוצרים כימיים וחלקי רכב.
הייצוא הסרבי ליפן עמד על 27.8 מיליארד ין בשנת 2015 וכלל בעיקר פירות קפואים ויין.
יפן מיוצגת בסרביה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בבלגרד, בירת המדינה.
סרביה מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת יפן.
סרביה מיוצגת ביפן גם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית אחת בעיר אוסאקה.
על פי הלשכה היפנית המרכזית לסטטיסטיקה בסוף שנת 2017 התגוררו בסרביה 159 אזרחים יפניים.
יחסי יפן–קפריסין הם היחסים הדיפלומטיים בין יפן לבין רפובליקת קפריסין.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ביוני 1962.
מדינה שם בשפה הרשמית ביוונית: Κυπροςבטורקית: Kıbrıs ביפנית: 日本 סמל דגל עיר בירה ניקוסיה
על פי הלשכה היפנית המרכזית לסטטיסטיקה, באוקטובר 2017 התגוררו בקפריסין חמישים וחמישה אזרחים יפניים.
הייצוא הקפריסאי ליפן עמד על 51 מיליון ין בשנת 2017 וכלל בעיקר דגים, גבינות, פלסטיק ומוצרים כימיים.
הייצוא היפני לקפריסין עמד על 20.6 מיליארד ין באותה השנה וכלל בעיקר אוניות וכלי רכב.
יפן מיוצגת בקפריסין בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בניקוסיה, בירת המדינה.
קפריסין מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
יחסי יפן–קירגיזסטן הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הקירגיזית לבין יפן.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-26 בינואר 1992, זמן קצר לאחר התנתקותה של קירגיזסטן מברית המועצות.
השגרירות נפתחה לראשונה ב-27 בינואר 2003.
קירגיזסטן מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו בירת המדינה.
השגרירות נפתחה לראשונה ב-22 באפריל 2004.
בשנת 2018 שוויו של הייצוא הקירגיזי ליפן עמד על 4.1 מיליארד ין וכלל בעיקר זהב, סוכר ודבש.
באותה השנה, הייבוא הקירגיזי מיפן עמד על 1.8 מיליארד ין וכלל בעיקר מכונות, גומי ומכוניות.
שתי המדינות חברות בארגון "מרכז אסיה פלוס יפן".
מטרת הארגון היא לרומם את היחסים הדיפלומטיים–כלכליים בין יפן לבין אומות מרכז אסיה (קזחסטן טג'יקיסטן, אוזבקיסטן, קירגיזסטן וטורקמניסטן המשמשת כמשקיפה בארגון).
על פי הלשכה היפנית המרכזית לסטטיסטיקה, ביוני 2017 התגוררו בקירגיזסטן מאה שלושים ושניים אזרחים יפניים.
יחסי יפן–קרואטיה (ביפנית: 日本とクロアチアの関係, בקרואטית: Hrvatsko-japanski odnosi) הם היחסים הדיפלומטיים בין יפן לבין רפובליקת קרואטיה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-5 במרץ 1993. במלחמת העולם השנייה, יפן וקרואטיה היו חברות במדינות הציר מה שגרם תחלופות מסחר רבות בין שתי המדינות.
יפן הייתה למדינות הראשונות שהכירו בעצמאותה של קרואטיה, שהייתה חלק מממשלת בובות של גרמניה הנאצית.
בספטמבר 2013, ספינת האימונים היפנית "JDS Kashima", ביקרה בעיר ספליט, לרגל חגיגות 20 שנה ליחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
זוהי הייתה הפעם הראשונה שכלי שיט יפני עגן בקרואטיה.
נשיא קרואטיה, סטייפן מסיץ', השגריר היפני, מסארו צוג'י, והאדמירל היפני פומוקי קיטאגאווה היו מהאישים הנוכחים בביקור.
על פי הלשכה היפנית המרכזית לסטטיסטיקה, ביוני 2019 התגוררו בקרואטיה מאה שישים אזרחים יפניים.
לעומת זאת, ביוני 2018, התגוררו ביפן מאה חמישים אזרחים קרואטים.
יפן מיוצגת בקרואטיה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בזאגרב, בירת המדינה.
קרואטיה מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
יחסי יפן–רומניה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין רומניה.
בין יפן לבין רומניה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לרומניה הם "לבביים" על פי משרד החוץ היפני.
הקשרים הראשונים שבין יפן לבין רומניה התקיימו ב-1902 כאשר שליחים מטעם שתי המדינות נפגשו בווינה על מנת לתאם פתיחת צירות הדדית.
הצירות היפנית ברומניה נפתחה ב-1922 וזו הרומנית ביפן נפתחה שנה לפניה, ב-1921. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שתי המדינות כוננו ב-1959.
ב-2002 נערכו סדרה של אירועים תרבותיים ברומניה וביפן על מנת להוקיר את מערכת היחסים שבין שתי המדינות ועל מנת לחגוג את יום המאה ליצירת הקשרים בין שתי המדינות.
בראש האירועים עמדו הביקורים של נשיא רומניה יון איליאסקו ביפן וביקור הגומלין של סאיקו קורודה, הנסיכה היפנית, ברומניה.
גם ראש ממשלת יפן לשעבר צוטומו האטה ביקר ברומניה באותה השנה.
בשנת 2009, יום חמישים השנים ליצירת היחסים הדיפלומטיים, ביקרו נסיכים יפניים ברומניה.
לאחר רעידת האדמה שהתרחשה ביפן בחודש מרץ 2011 קיבלה הממשלה היפנית תמיכה מהממשלה הרומנית שהגיעה במגוון צורות, כמו גם תמיכה דרך המגזר הפרטי.
במרץ 2012 השתתף נשיא רומניה, טראיאן בססקו, בטקס אזכרה מיוחד לכבוד הנופלים ברעידת האדמה ביפן.
בחודש ינואר 2018 ביקר שינזו אבה, ראש ממשלת יפן, ברומניה, ביקור זה היה הביקור הראשון של ראש ממשלה יפני בתפקיד ברומניה.
במסגרת הביקור נפגש ראש הממשלה עם נשיא רומניה, קלאוס יוהאניס.
צוטומו האטה, ראש ממשלת יפן (2002)
שינזו אבה, ראש ממשלת יפן (2018)
יון איליאסקו, נשיא רומניה (2002)
טראיאן בססקו, נשיא רומניה (2005)
יפן מיוצגת ברומניה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בבוקרשט, בירת המדינה.
רומניה מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
רומניה מיוצגת ביפן גם בדרג הקונסולרי באמצעות שלוש קונסוליות רשמיות שהיא מחזיקה בערים: שיזואוקה, אוסקה, ויוקוהמה.
יחסי יפֹֹּן–קיריבטי הם היחסים הדיפלומטיים בין יפן לבין הרפובליקה של קיריבטי.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים במרץ 1980, כשנה לאחר עצמאותה של קיריבטי.
במהלך מלחמת העולם השנייה, יפן ניהלה מספר קרבות באיי קיריבטי נגד בעלות הברית.
בשני הקרבות הגדולים (קרב טאראווה וקרב מקין) ביותר שנערכו באיי קיריבטי, יפן הפסידה הפסד מוחץ לארצות הברית.
כמות החללים היפניים בקרב טאראווה הייתה 4,690 חיילים יפניים.
בקרב מקין, יפן איבדה 395 חיילים.
בשנת 2017 שוויו של הייצוא היפני לקיריבטי עמד על 690 מיליון ין.
באותה השנה, שוויו של הייבוא היפני מקיריבטי עמד על 930 מיליון ין.
על פי הלשכה היפנית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2018 התגוררו בקיריבטי 24 אזרחים יפניים.
יפן אינה מיוצגת בקיריבטי הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יפן האמינה את שגרירותה שבסובה, בירת פיג'י הסמוכה על קירבטי.
קיריבטי אינה מיוצגת ביפן הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי יפן–פיג'י הם היחסים הדיפלומטיים בין יפן לבין הרפובליקה של פיג'י.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים באוקטובר 1970.
בשנת 2019, יפן תרמה לפיג'י 2.3 מיליון דולר כדי לחזק את התשתית הפיג'יאנית נגד אסוני טבע.
יפן אפשרה לצבא הפיג'יאני לעבור סדרת אימונים צבאיים ביפן.
בנוסף, כוחות ההגנה של יפן הוטסו לפיג'י כדי לסייע להם לאחר אוסונות טבע אשר פקדו את האיים.
בשנת 2018, שוויו של הייצוא היפני לפיג'י עמד על 10,600 מיליון ין.
באותה השנה, שוויו של הייבוא היפני מפיג'י עמד על 4,500 מיליון ין.
בשנת 2018 מספר התיירים היפניים אשר נפשו בפיג'י עמד על 6,247 יפנים.
באותה השנה, מספר התיירים הפיג'יאנים ליפן עמד על 727 בלבד.
על פי הלשכה היפנית המרכזית לסטטיסטיקה, באוקטובר 2017 התגוררו בפיג'י 492 אזרחים יפניים.
יפן מיוצגת בפיג'י בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בסובה, בירת המדינה.
פיג'י מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
יחסי יפן–פינלנד הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין רפובליקת פינלנד.
בין יפן לבין רפובליקת פינלנד מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים.
יפן הכירה בעצמאותה של פינלנד וכוננה עמה יחסים דיפלומטיים בשנת 1919, נציגויות דיפלומטיות נפתחו במדינה השנייה בשנת 1921. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות נותקו בשנת 1944 באופן זמני אך לאחר מכן חזרו בשנת 1957. מאז, שתי המדינות מתחזקות יחסים חמים מלאים בשיתופי פעולה.
שיתופי פעולה בין שתי המדינות מתקיימים בתחומי המדע, החברה, הטכנולוגיה, התרבות, האקדמיה, הסחר וההשקעות ועוד.
הסכם שיתוף הפעולה הבילטרלי בין יפן לפינלנד בשנת 1978 בתחום התרבות היה הראשון של יפן עם מדינה נורדית.
הסכם שירותי האוויר בין שתי המדינות נחתם ב-1981 ובהתבסס עליו החלה פינאייר בהפעלת קו טיסה ישיר לטוקיו בשנת 1983. מספר שנים לאחר מכן החלה פינאייר להפעיל גם קווים לנגויה ואוסקה.
ב-2009 יפן ופינלנד חגגו את יום השנה התשעים לכינון היחסים הדיפלומטיים שלהן באירועים שונים כגון קונצרטים, הופעות תיאטרון וסמינרים בטוקיו ובהלסינקי.
בשנת 2013, ג'פאן איירליינס החלה בהפעלת טיסות ישירות בין טוקיו להלסינקי ויצרה תחרות עם החברה הפינית.
הדבר גרם להוזלה משמעותית במחיר הטיסות בקו ולהנגשתן למגוון רחב יותר של אנשים משתי האוכלוסיות.
בין שתי המדינות התקיימו ביקורים רבים רמי דרג.
יפן מיוצגת בפינלנד בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בהלסינקי, בירת המדינה.
פינלנד מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
פינלנד מיוצגת בדרג הקונסולרי באמצעות שלוש קונסוליות רשמיות שהיא מחזיקה בקיטקיושו, נגויה, וסאפורו.
יחסי יפן–פנמה הם היחסים הדיפלומטיים בין יפן לבין הרפובליקה של פנמה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים בינואר 1904.
בשנת 2018, שוויו של הייצוא היפני לפנמה הסתכם ב-653.4 מיליארד ין וכלל בעיקר רכבים, חלקי רכב וכלי שיט.
באותה השנה, שוויו של הייבוא היפני מפנמה הסתכם ב-51 מיליארד ין.
2001 – מסאהיטו, נסיך היטאצ'י ובת זוגו.
2013 – שר החוץ היפני, פומיו קישידה.
1980 – נשיא פנמה, אריסטידס רויו.
1990 – נשיא פנמה, גיירמו אנדרה.
1995 – נשיא פנמה, ארנסטו פרס באיאדרס.
על פי הלשכה היפנית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2017 התגוררו בפנמה שלוש מאות שמונים ושמונה אזרחי יפן.
יפן מיוצגת בפנמה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בפנמה סיטי, בירת המדינה.
פנמה מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
פנמה מיוצגת ביפן בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית אחת בעיר קובה.
יחסי יפן–קובה הם היחסים הדיפלומטיים בין יפן לבין הרפובליקה של קובה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים לראשונה ב-1929.
בשנת 1929, שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים לראשונה.
בדומה לשאר מדינות הקריביים, בשנת 1941, קובה ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם יפן בעקבות השתייכותה למדינות הציר במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1952, שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים בפעם השנייה.
2001 – ראש ממשלת יפן, ריוטרו האשימוטו.
2005 – ראש ממשלת יפן, צוטומו האטה.
2013 – ראש ממשלת יפן, יושירו מורי.
2015 – שר החוץ היפני, פומיו קישידה.
בשנת 2017, שוויו של הייצוא היפני לקובה הסתכם ב-4.72 מיליארד ין, וכלל בעיקר מכונות, רכבים וחלקי רכב.
באותה השנה, שוויו של הייבוא היפני מקובה הסתכם ב-1.55 מיליארד ין, וכלל בעיקר, טבק, קפה ודגים.
יפן מיוצגת בקובה בדרג השגרירות, באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בהוואנה, בירת המדינה.
קובה מיוצגת ביפן בדרג השגרירות, באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
יחסי יפן–פורטוגל הם היחסים הדיפלומטיים בין יפן לבין הרפובליקה הפורטוגלית.
בשנת 1543 קבוצת מגלי ארצות פורטוגזים עגנה בארכיפלג הדרומי של יפן.
הייתה זאת הפעם הראשונה בה משלחת אירופאית הגיעה ליפן.
תקופה זו מכונה לעיתים תקופת "סחר הנאנבאן", תקופה בה היפנים והפורטוגזים היו עוסקים במרקנטיליזם.
בשנת 1571, הישועי, גספר ויללה והלורד דאימיו אמורה סומיטאדה גילו את נמל העיר נגסאקי.
גילוי הנמל גרם להשפעה נרחבת בקשרי המסחר בין שני העמים, במיוחד באי קיושו.
הנמל הפך למקום אסטרטגי וחיוני למסחר בין יפן לפורטוגל.
בעקבות האיסור על קשרי המסחר בין יפן לסין שהוטלו בתקופת שלטונו של הקיסר היפני, גו-יוזי, והחשק היפני לתוצרים המקומיים של סין, הפורטוגזים שימשו כמתווכי מסחר בין יפן לסין, באמצעות מערך ספינות מסחר אירופאיות.
הפורטוגזים קנו את הסחורה הסינית ומכרו אותה לעם היפני וההפך.
המוצרים העיקריים אשר הובאו ליפן בעזרת מערך הספינות האירופאיות היו משי וחרסינה.
בין השנים 1600–1613, עם כניסתן של ספרד, הולנד והממלכה המאוחדת למרוץ האימפריאליסטי באסיה, פורטוגל התקשתה לשמור על יחסי המסחר ההדוקים שלה עם יפן.
העם היפני הביע התעניינות רבה בכלי הנשק הפורטוגזים, ובפרט לתותחים הפורטוגזים.
בשנת 1543, שלושה פורטוגזים הגיעו לדרום האי טנגשימה כדי להציג את התותחים הפורטוגזים בפני העם היפני.
במהלך תקופת סנגוקו, תקופה בה פרצה מלחמת האזרחים הארוכה ביותר בהיסטוריה של יפן, כלי הנשק הפורטוגזים שיחקו תפקיד מפתח חשוב במלחמה.
יפנים רבים קנו רובים ושריונים פורטוגזיים.
אודה נובונאגה, יוזם איחוד יפן, עשה שימוש נרחב בתותחים הפורטוגזיים בקרב נגאשינו.
בשנת 1544 הצליחו הנפחים היפניים לשחזר את המנגנונים של כלי הנשק הפורטוגזיים, והחלו לייצר אותם בייצור המוני.
לאחר 50 שנה של פיתוח כלי הנשק הפורטוגזיים ביפן, הצליחה האומה היפנית להפוך למעצמה צבאית אשר גברה על רוב צבאות אירופה.
בנוסף לפיתוח קשרי המסחר בתחום כלי הנשק, תחום הסחר בבני אדם יפניים התפתח גם כן.
לאורך המאה ה-16 והמאה ה-17, הפורטוגזים קנו עבדים יפניים ומכרו אותם מעבר לים, כולל פורטוגל עצמה.
בשנת 1555 פורטוגזים רבים שחיו בפורטוגל, רכשו נערות יפניות לצורך קיום יחסי מין.
בשנת 1571, סבשטיאו, מלך פורטוגל, אסר על סחר בבני אדם באדמת פורטוגל, מחשש שהסחר בעבדים היפנים והזנות היפנית בפורטוגל תשפיע לרעה על העם הפורטוגזי.
ב-24 ביולי 1587, טויוטומי הידיושי, מצביא יפני, שלח מברק לסגן המחוז הישועי באי קיושו בו דרש מהעם הפורטוגזי להפסיק לרכוש עבדים ונערות יפניות לאדמתן.
בנוסף, טויוטומי דרש כי כל העבדים היפניים יוחזרו ליפן בחזרה.
בעקבות כך, טויוטומי גירש את המיסיונרים הנוצרים מהאי.
הפורטוגזים העדיפו עבדים יפנים וסיניים מאשר עבדים מאפריקה.
הפורטוגזים ייחסו לעבדים היפניים תכונות כמו אינטליגנציה גבוהה וחריצות.
בשנת 1595 נחקק חוק בפורטוגל האוסר על מכירת ורכישת עבדים אסייתים.
ליפן ולפורטוגל שמונה הסכמי ערים תאומות:
יפן מיוצגת בפורטוגל בדרג השגרירות, באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בליסבון, בירת המדינה.
יפן מיוצגת בפורטוגל בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בעיר פורטו.
פורטוגל מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
פורטוגל מיוצגת ביפן בדרג הקונסולרי באמצעות שש קונסוליות רשמיות שהיא מחזיקה בערים קובה, קיוטו, נגסאקי, נגויה, אוסאקה וטוקושימה.
יחסי יפן–קומורו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין האיחוד של איי קומורו.
בין יפן לבין האיחוד של איי קומורו מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
היחסים הדיפלומטיים שבין יפן לאיי קומורו כוננו ב-14 בנובמבר 1977, באותה העת בה הכירה יפן בעצמאותה של המדינה.
אחמד עבדאללה מוחמד סאמבי, נשיא קומורו (2008)
איקילילו דואנינה, נשיא קומורו (2013)
אזאלי אסומאני, נשיא קומורו (אוגוסט 2019, אוקטובר 2019)
קומורו אינה מיוצגת ביפן בדרג השגרירות.
יפן אינה מיוצגת בקומורו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי יפן–פולין הם היחסים הדיפלומטיים בין יפן לבין רפובליקת פולין.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים בשנת 1919, שנה לאחר עצמאותה של פולין.
יפן ופולין רקמו ביניהן ברית אילמת לשיתוף פעולה מודיעיני נגד ברית המועצות.
היפנים הסתמכו מאוד על שירות המודיעיני הפולני, והמשיכו בשיתוף פעולה צבאי גם לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין.
היפנים הביעו את זעמם על גרמניה הנאצית כאשר החליטה לפלוש לפולין וכינו את המהלך כבגידה בברית היפנית–פולנית.
לפני מלחמת העולם השנייה, יפן הביעה את רצונה בהצטרפותה של פולין למדינות הציר.
בזמן חתימת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב וההתקפה הגרמנית על פולין, הצהירה יפן כי היא לעולם לא תסמוך על היטלר (קנצלר גרמניה באותה העת) ותשתמש בו רק למטרותיה האישיות.
בעת המלחמה, למרות השתייכותה למדינות הציר, האימפריה היפנית ביחד עם איטליה הפשיסטית לא תמכו דיפלומטית בפלישה הגרמנית לאדמת פולין, והיפנים המשיכו ותמכו באופן גלוי בממשלת פולין.
החלטה זו העידה על חוסר האמון היפני בבעלת בריתן, גרמניה הנאצית.
יפן המשיכה לסמוך על המרגלים הפולניים בברית המועצות גם לאחר הכרזת המלחמה הרשמית על פולין, שנדחתה על ידי ראש ממשלת יפן באותה העת, הידקי טוג'ו.
הדבר גרם לשיתוף פעולה מודיעיני מתמשך באיסוף מידע הן על ברית המועצות והן על הרייך השלישי.
הסוכנים היפניים באירופה המשיכו לתמוך במאבק הפולני כנגד ברית המועצות וכוחות הרייך השלישי.
במהלך כל הברית הזו, הסוכנים הפולניים לא מסרו מידע על בעלות הברית המערביות.
בשיר היפני "Porando kaiko" של הרב סרן, פוקושימה יסומאסה מזכיר את המאבק הפולני לחירות.
בשנת 1910, תקופה בה העם היפני התעניין בתרבות הפולנית ובפולין עצמה, הקדיש הסופר היפני, ניטובה אינאזו את ספרו "Bushido: The Soul of Japan" לאומה הפולנית וכינה אותה "אומה סמוראית".
ביפן קיים פסל של ברוניסלב פילסודסקי הפולני, חוקר התרבות היפנית אשר היה נשוי לאישה יפנית.
יפן הקימה קשרים דיפלומטיים עם ממשלת פולין בראשות מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית, שהייתה ממשלת בובות בשליטת ברית המועצות בשנת 1957, ובמקביל המשיכה להיות בעלת ברית של המפלגה הלאומית הפולנית שבגולה, ומאוחר יותר, בשנת 1989, תמכה בהתמזגותן של שתי המפלגות להקים את פולין המודרנית.
ב-2019, שתי המדינות חגגו 100 שנים לכינון היחסים הדיפלומטיים ביניהן.
חברת התעופה "לוט פוליש איירליינס" הפולנית, מספקת טיסות יום-יומיות לטוקיו מורשה.
יפן מיוצגת בפולין בדרג השגרירות, באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בורשה, בירת המדינה.
יפן מיוצגת בפולין בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית אחת שהיא מחזיקה בעיר קרקוב.
פולין מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
פולין מיוצגת ביפן בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית אחת שהיא מחזיקה בעיר קובה.
יחסי יפן–פרגוואי הם יחסי החוץ בין יפן לפרגוואי.
שתי המדינות חברות מלאות באו"ם ובארגון הסחר העולמי.
עם חתימת הסכם הסחר הדו-צדדי בין שתיהן, שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-17 בנובמבר 1919.
היחסים הדו-צדדיים הושעו במהלך מלחמת העולם השנייה; פרגוואי ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם יפן, גרמניה, איטליה וספרד ב-28 בינואר 1942, ולבסוף הכריזה פרגוואי מלחמה על יפן, גרמניה וספרד ב-7 בפברואר 1945.
ב-8 בספטמבר 1951 נחתם בסן פרנסיסקו הסכם השלום המוחלט על ידי יפן, פרגוואי, ארצות הברית ו-46 מדינות אחרות בעלות הברית פרט למדינות קומוניסטיות.
מכוח אשרור האמנה ב-28 בנובמבר 1951 ביפן וב-15 בינואר 1953 בפרגוואי, חודשו היחסים הדו-צדדיים בין המדינות.
יש בערך 7,000 פרגוואים ממוצא יפני, שאבות אבותיהם הגיעו לפרגוואי בין 1936 ל-1959.
יפן מיוצגת בפרגוואי בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה באסונסיון, בירת המדינה.
פרגוואי מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
יחסי יפן–פרו הם יחסי החוץ בין יפן לפרו.
המגעים הראשונים בין יפן ופרו התקיימו באמצעות סוחרים ספרדים אשר הסיעו סחורות ליפן ופרו על הגליאון של מנילה ממקסיקו והפיליפינים, וכן באמצעות מיסיונרים ספרדיים.
בשנת 1821 הכריזה פרו על עצמאותה מממלכת ספרד, ובאוקטובר 1868 החלה תקופת מייג'י ביפן, שהביאה לכינון יחסים דיפלומטיים עם מדינות רבות לאחר עשרות שנים של בידוד.
עוד לפני כינון יחסים דיפלומטיים רשמיים, ביוני 1872, אירע אירוע דיפלומטי בין יפן לפרו, כאשר הספינה הפרואנית "מריה לוז" שהפליגה ממקאו לקייאו, ועליה 232 עובדים סינים שהיו אמורים להישלח אל המטעים הפרואנים, נכנסה לסערה קשה, שגרמה לצורך לעגון בעיר יוקוהמה היפני.
בנמל יוקוהמה הצליח פועל סיני לברוח מהספינה בקפיצה לחוף.
על החוף התלונן הגבר הסיני ליפנים על ההתעללות וביקש מהם להציל את חבריו שעל הספינה.
לאחר שהעובד הסיני השני נמלט מהספינה הפרואנית, עלו פקידים יפנים על מריה לוז וגילו כי הסינים מוחזקים בתנאים לא אנושיים.
התברר שסינים רבים נחטפו, ולרובם לא היה מושג לאן הם יגיעו כתוצאה מהמסע.
בית משפט ביוקוהמה קבע כי קברניט הספינה ריקרדו הררה ייאלץ לשחרר את האזרחים הסינים.
בשנת 1873 כוננו יפן ופרו רשמית יחסים דיפלומטיים על ידי חתימת חוזה הידידות והניווט.
בשנת 1899 הגיעו 790 מהגרים יפנים לפרו על סיפון הספינה סאקוראמארו, רובם הגיעו למדינה כדי לעבוד במטעים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בזזו פרואנים ושרפו יותר מ-600 בתים ועסקים יפניים בלימה, הרגו 10 ופצעו עשרות אזרחים יפנים.
בינואר 1942 ניתקה פרו את היחסים הדיפלומטיים עם יפן בתגובה ל.
זמן קצר לאחר מכן, פרו גירשה מעל 1,700 פרואנים יפניים אל ארצות הברית, שם הם הושמו במחנות מעצר, כדי להבטיח את ביטחון המדינה.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, הרפובליקה של פרו חידשה את היחסים הדיפלומטיים עם יפן, ובשנת 1959 ערך ראש ממשלת יפן, נובוסוקה קישי, ביקור רשמי בפרו.
בשנת 1961, נשיא פרו מנואל פראדו אוגרטצ'ה הפך לראש מדינת פרו הראשון שערך ביקור רשמי ביפן.
ביולי 1990 הפך אלברטו פוג'ימורי לאדם היפני הראשון בהיסטוריה שהיה ראש מדינה אחרת מלבד יפן.
כמה חודשים לאחר שאלברטו פוג'ימורי נבחר לנשיא המדינה, מספר פרואנים ממוצא יפני הותקפו, נחטפו או נהרגו על ידי קבוצות גרילה פרואניות.
בשנת 1992 ערך הנשיא אלברטו פוג'ימורי ביקור רשמי ביפן.
ב-17 בדצמבר 1996, 14 מורדים מהתנועה המהפכנית טופאק אמארו הסתערו על השגרירות היפנית בלימה, כשפקידים בשגרירות חגגו את יום הולדתו ה-63 של הקיסר אקיהיטו מיפן ולקחו יותר מ-400 גורמים דיפלומטיים, ממשלתיים וצבאיים כבני ערובה.
המורדים האמינו כי גם הנשיא אלברטו פוג'ימורי יהיה נוכח במסיבה זו.
כשגילו שהנשיא לא נכח בשגרירות הם דרשו את שחרורם של 300 אסירים מורדים בבתי הכלא הפרואניים.
החזקת החטופים נמשכה עד 22 באפריל 1997, אז הגיעו חיילי הקומנדו הפרואני, ובמהלך הלחימה בשגרירות נהרגו כל 14 המיליטנטים.
במהלך הירי נהרג אחד מבני הערובה, שופט בית המשפט העליון של פרו ושני אנשי קומנדו פרואנים.
ראש ממשלת יפן, ריוטרו האשימוטו, הודה לממשלת פרו על הצלחת מבצע החילוץ.
בנובמבר 2000 הגיע הנשיא אלברטו פוג'ימורי לברוניי להשתתף בפסגת ה-APEC.
לאחר הפסגה טס ליפן, שם קיבל הודעת פקס על התפטרותו מהנשיאות בגלל שערוריית שחיתות בפרו.
ביפן, אלברטו פוג'ימורי קיבל אזרחות יפנית בגלל מוצאו.
הממשלה הפרואנית תחת הנשיא אלחנדרו טולדו הגישה בקשה ליפן להסגיר את אלברטו פוג'ימורי כשהוא עומד בפני 20 אישומים פליליים.
עם זאת, ממשלת יפן סירבה להסגיר את אחד מאזרחיה, מה שפגע ביחסי פרו–יפן.
בשנת 2006, אלברטו פוג'ימורי עזב את יפן וטס למקסיקו ומשם לצ'ילה, שם נעצר.
הוא ניסה לחזור לפרו כדי להתמודד שוב לנשיאות.
בשנות ה-90 תיקנה יפן את חוקי ההגירה ואפשרה ליפנים ילידי חו"ל לחזור לביתם.
אנשים אלו קיבלו את האפשרות לחזור ליפן ולקבל מקום מגורים קבוע במדינה זו.
כ-60,000 פרואנים ממוצא יפני עזבו את המדינה וחזרו ליפן, והפכו לקהילה ההיספנית השנייה בגודלה ביפן (אחרי ברזיל).
בשנת 2013 חגגו יפן ופרו 140 שנה מאז כינון יחסים דיפלומטיים.
בשנת 2013 הסתכם הסחר בין יפן לפרו ב-3.5 מיליארד דולר.
יצוא מפרו ליפן: נחושת, קמח דגים, כסף ואבץ.
היצוא של יפן לפרו: מכוניות, חלקי רכב, צמיגים ופלדה.
בשנת 2013 ההשקעה הישירה של יפן בפרו הסתכמה ב-238 מיליון דולר.
כמה חברות ידועות יפנית פועלות בפרו, כגון Daiso, הונדה, סוני, טושיבה וטויוטה.
בשנת 2010 חתמו יפן ופרו על הסכם שותפות כלכלית.
יפן מחזיקה בפרו שגרירות בלימה.
פרו מחזיקה ביפן שגרירות בטוקיו ו-4 קונסוליות בקיוטו, נאגויה, נהה וטקיאמה.
יחסי יפן–קולומביה הם היחסים הדיפלומטיים בין קולומביה ליפן.
מערכת היחסים כוננה רשמית בשנת 1908, אך נקטעה בין השנים 1942 ל-1954 עם התגברות מלחמת העולם השנייה .
היחסים מבוססים בעיקר על סחר מסחרי אשר העדיף את אינטרסי יפן, חילופי תרבות וסיוע טכנולוגי נדבני לקולומביה.
היחסים הדיפלומטיים בין קולומביה ליפן כוננו בחוזה שנקרא ידידות, מסחר וניווט שנחתם בוושינגטון הבירה, ארצות הברית ב-25 במאי 1908. עם זאת, השגרירות הרשמית הראשונה הוקמה על ידי יפן בוגוטה, קולומביה בשנת 1934 ובשנה שלאחר מכן הקימה קולומביה את שגרירותה בטוקיו.
על פי שגרירות קולומביה ביפן, הקשרים המסחריים בין המדינות דינמיים יותר ויותר.
בשנת 1996 הפכה יפן למוקד השלישי בייבוא קולומביה לאחר ארצות הברית וונצואלה עם כ-722.5 מיליון דולר (5.6% מכלל היבוא הקולומביאני).
לעומת זאת, יפן ייבאה כ-348.6 מיליון דולר (פחות מ-1% מהיבוא היפני).
מוצרים יפניים המיוצאים לקולומביה הם ברובם כלי רכב, חלקי רכב, מצלמות וידאו ומכשירי תקשורת, ואילו מוצרים קולומביאנים שיוצאו ליפן היו ברובם קפה, דגנים וניקל, ובמידה מועטה אמרלד, עורות זוחלים אקזוטיים ושוקולד.
לאחרונה מיוצאים גם פרחים ומוצרי עור.
החליפין המסחרי הנמוך יחסית נובע מהאינטרסים הגיאו-אסטרטגיים של יפן במדינות אחרות באמריקה הלטינית כמו ברזיל (שם יש קהילה חשובה של מהגרים מבוססים), מקסיקו, צ'ילה, פרו וארגנטינה.
עבור יצרנים קולומביאנים לעומת זאת, יקר מאוד לייצא מוצרים נוספים ליפן כאשר מדינות קרובות אחרות מייצגות שווקים חסכוניים יותר ויש להם פחות מגבלות כלכליות.
יפן מחזיקה בקולומביה שגרירות בבוגוטה.
קולומביה מחזיקה ביפן שגרירות בטוקיו ו-2 קונסוליות בקובה ובנאגויה.
יחסי יפן–צ'אד הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין רפובליקת צ'אד.
יפן ורפובליקת צ'אד מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים.
היחסים הדיפלומטיים שבין יפן לבין צ'אד כוננו בשנת 1960.
יפן איננה מיוצגת בצ'אד הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
צ'אד איננה מיוצגת ביפן הן בדר השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי יפן–קמרון הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין הרפובליקה של קמרון.
יפן והרפובליקה של קמרון מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין קמרון כוננו בשנת 1960.
יפן מיוצגת בקמרון בדרג השגרירות, באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה ביאונדה, בירת המדינה.
קמרון מיוצגת ביפן בדרג השגרירות, באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
יחסי יפן–קניה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין רפובליקת קניה.
יפן הייתה למדינות הראשונות אשר הכירו בעצמאותה של קניה ב-1963.
הקהילה היפנית בקניה היא מהקהילות היפניות הגדולות ביותר ביבשת אפריקה והיא מנתה באוקטובר 2016 שבע מאות שמונים ושלושה אזרחים יפניים.
בירת קניה, ניירובי, מארחת שלל נציגויות של סוכנויות יפניות דוגמת "JICA" ו-"JBIC".
יפן מימנה את שיפוץ נמל "מומבסה".
קניה מיוצגת ביפן בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית אחת בעיר נגויה.
יחסי יפן–רואנדה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין רפובליקת רואנדה.
יפן ורפובליקת רואנדה מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים.
היחסים הדיפלומטיים שבין יפן לבין רואנדה כוננו ב-1 ביולי 1962, יום הכרתה של יפן בעצמאותה של רואנדה.
יפן מיוצגת ברואנדה בדרג השגרירות, באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בקיגאלי, בירת רואנדה.
יחסי ממלכת ירדן ומדינת ישראל היו עוינים עם הקמת מדינת ישראל ב-1948 ועד להסכם השלום בין ישראל לירדן בשנת 1994. עד לשנה זו היו המדינות במצב רשמי של מלחמה, ולחמו זו בזו במלחמת העצמאות, במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה.
במלחמת ששת הימים ישראל אף כבשה מירדן את שטחי יהודה ושומרון וכן את מזרח ירושלים.
למרות זאת התקיים יחס דואלי מסוים, והתקיים ביניהם שיתוף פעולה ודו-שיח בלתי רשמי, לאור האינטרסים המשותפים של שתי המדינות, גם לפני הסכם השלום.
גבול ישראל-ירדן הוא הארוך שבגבולות מדינת ישראל.
ממלכת ירדן שוכנת בעבר הירדן המזרחי, אשר החל מהמאה ה-16, היה חלק מאיילט דמשק שבאימפריה העות'מאנית.
לקראת מפלתם של העות'מאנים במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה עסקו בעתידו של חבל ארץ זה הסכם סייקס פיקו (1916), מכתבי חוסיין–מקמהון (1915–1916) והצהרת בלפור (1917).
לאחר כיבושו מידי העות'מאנים על ידי חיל המשלוח המצרי בקרב עבר הירדן השלישי באוקטובר 1918, הוכפף השטח למנהלת שטחי האויב הכבושים מזרח, ובפועל עם נסיגת הכוח הבריטי היה תחת אחריות כוחותיו של פייסל הראשון, שליטה של הממלכה הערבית של סוריה שבתורם היו כפופים למפקד כוח המשלוח הגנרל אדמונד אלנבי.
בעקבות ועידת קהיר, החליטה הממלכה המאוחדת להפריד את האזור שממזרח לנהר הירדן (למעט שטחים בעמק הירדן דרומית לים כנרת ומזרחית לו ולירדן הצפוני) מהשטח שיועד לבית הלאומי היהודי ולכונן בו אמירות ערבית בראשות עבדאללה הראשון, שהוא ומשפחתו (השושלת ההאשמית) סייעו לבריטים במאבקם בעות'מאנים - המרד הערבי.
אחיו של האמיר, פייסל הראשון קיים קשרים עם ההסתדרות הציונית בראשות חיים ויצמן ואף חתם איתו על הסכם שלא יצא אל הפועל.
אמירות עבר הירדן שהוקמה הייתה ישות אדמיניסטרטיבית נפרדת מארץ ישראל, אולם, נמצאה תחת שלטון המנדט הבריטי וכפופה לנציב העליון הבריטי.
אמירות זו הייתה שונה מאוד מן הממלכה של ימינו, שכן הרכבה הדמוגרפי כלל בעיקר ערבים בדואים, אשר היו נאמנים לשושלת ההאשמית.
תחילה היו הקשרים בין ההסתדרות הציונית לבין האמירות החדשה מעטים אולם ב-5 במרץ 1926 קיבל פנחס רוטנברג, מראשי התנועה, זיכיון לתקופה של שבעים שנה לניצול מי הירדן ומי הירמוך להספקת חשמל בארץ ישראל ובעבר הירדן.
עבודות הבנייה של המפעל בנהריים, אשר הוקם על ידי פנחס רוטנברג החלו באוגוסט שנת 1927. ב-9 ביולי 1932 נחנך האתר באופן רשמי, בהשתתפות הנציב העליון של ארץ ישראל סר ארתור ווקופ, נציב בריטניה בעבר הירדן קולונל קוקס, האמיר עבדאללה ופנחס רוטנברג.
סמוך למפעל בנהריים הוקם בעבר הירדן המזרחי (קרי בשטח האמירות) יישוב לשיכון עובדי המפעל ומשפחותיהם - תל אור שהיוותה את היישוב היהודי היחיד בממלכה.
בנוסף על תחנת הכוח עצמה הקימה חברת החשמל מתקנים להספקת חשמל גם בארמונות המלך.
בשנת 1946 קבלה האמירות עצמאות והפכה ל"ממלכה ההאשמית של עבר הירדן".
האמיר עבדאללה הפך למלך עבדאללה בטקס בו השתתפו ראשי חברת החשמל.
עם זאת הלגיון הערבי נותר משולב בצבא הבריטי שחנה בשטח המנדט.
לפני מלחמת העצמאות התנהל משא ומתן חשאי בין הנהגת היישוב, באמצעות גולדה מאירסון (לימים גולדה מאיר) מהמחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, לבין המלך, שכלל חילופי מכתבים ושתי פגישות.
הפגישה הראשונה נערכה בנהריים ב-17 בנובמבר 1947 (בהשתתפותם של אליהו ששון ועזרא דנין מהצד היהודי), ובה נדונו אפשרויות לשיתוף פעולה אחרי קבלת תוכנית החלוקה.
בין השאר הציע עבדאללה הקמת רפובליקה יהודית עצמאית בארץ ישראל במסגרת המונרכיה הירדנית, שתכלול צבא ופרלמנט משותפים, ושאל את גולדה מה דעתה על האפשרות שיספח לירדן את החלק הערבי של ארץ ישראל.
על כך השיבה המשלחת היהודית שהיא תראה זאת בחיוב, אם הוא לא יפריע להקמת המדינה היהודית.
ככל שהמנדט הבריטי בארץ ישראל התקרב לסופו, התגברה מעורבות הלגיון הערבי בלחימה ואף על פי שהיה באופן תאורטי בארץ ישראל תחת פיקוד הכוחות הבריטים, הרי הוא החל לפעול יותר ויותר באופן עצמאי וזאת בניגוד לשאר מדינות ערב שנמנעו מהשתתפות בלחימה כל עוד המנדט נמשך.
במהלך מלחמת העצמאות הסב "הלגיון הערבי" אבדות קשות בירושלים ובגוש עציון.
חיילי הלגיון, שהיו תחת שליטה בריטית וקיבל חינוך בריטי, התייחסו לשבויים הישראליים טוב מאשר כל מדינות ערב, אך עם זאת לא נעדרו מעשי טבח.
למרות המעורבות ההולכת וגוברת של הלגיון בלחימה, נערכה פגישה נוספת בעמאן בין ירדן וההנהגה הציונית יומיים לפני טקס ההכרזה על המדינה, ב-12 במאי 1948, בהשתתפות דנין (ששימש כמתורגמן), ואחד מאנשי סודו של המלך מוחמד זובאטי.
גם בפגישה זו היה המלך ידידותי, אך "מדוכא, טרוד, עצבני" (כדברי גולדה).
לפני הפגישה, העביר דרך איש הקשר את הצעתו לסיפוח ארץ ישראל כולה לממלכתו, והקמת "מדינה אחידה", בה תהיה אוטונומיה ליהודים באזורים המאוכלסים ביותר על ידם.
גולדה דחתה את ההצעה ודרשה לחזור לסיכום הקודם על אי התנגשות בין הצדדים והסכמה בשתיקה להשתלטות עבדאללה על החלק הערבי של ארץ ישראל המערבית.
עבדאללה ניסה לשכנע את גולדה לדחות את הכרזת העצמאות, ושאל מה החיפזון.
על כך השיבה לו גולדה שאלפיים שנה אינן חיפזון.
עבדאללה הסביר שאמנם הבטיח לא להילחם ביישוב היהודי, אך בינתיים השתנו הנסיבות.
היו אירועי דיר יאסין, ועתה הוא "אחד מחמישה" (מנהיגי מדינות ערב שתכננו את הפלישה לארץ ישראל).
שני הצדדים לא רצו במלחמה אך הבינו לצערם שהיא בלתי נמנעת.
גולדה אמרה "אנחנו נילחם", ועבדאללה ענה: "חובתכם להילחם".
כשדנין הזהיר אותו מהתוצאות ענה "אני יודע שאתם תכו בנו, אבל חובתכם לעשות את המוטל עליכם".
גולדה נפרדה מעבדאללה באומרה: "ניפגש אחרי המלחמה".
כוחות הלגיון תפסו את לטרון וחסמו את הדרך לירושלים.
שלושה ניסיונות בקרבות עקובים מדם לכבוש את לטרון נכשלו, אך נכבש שטח שאיפשר דרך עוקפת לירושלים, היא דרך בורמה, שנסללה תוך כדי המלחמה ואיפשרה נתיב פתוח לירושלים.
במקביל ל"דרך בורמה" הוקם "מפעל השילוח" (קו צינורות עם שתי תחנות שאיבה, שעקף את לטרון מבריכה ליד חולדה ועד שער הגיא) שאיפשר הזרמת מים לירושלים הנצורה.
הרובע היהודי בעיר העתיקה נשאר מנותק, וניסיונות פריצה אליו נכשלו.
קרבות עזים נערכו בקיבוץ רמת רחל, עם כוחות ירדניים ומצריים שהגיעו מחברון, במהלכם עבר הקיבוץ מיד ליד, עד שלבסוף הוכרע הקרב והקיבוץ נשאר בידי כוחות ישראל.
החל מ-12 באפריל פונו רוב הנשים והילדים מנהריים וב-15 במאי קיבלו תושבי המקום אולטימטום מהלגיון הירדני להיכנע או לעזוב את המקום.
הצבא העיראקי נכנס לנהריים (בהסכמת הירדנים) ולקח בשבי 30 מאנשי המקום.
שתי נשים שנמנו עם השבויים הוחזרו ב-6 ביוני.
עם כיבוש המקום, הופסקה פעילותו של המפעל, היישוב תל אור וכן המפעל נבזזו ונהרסו על ידי החיילים הירדנים, התושבים והעובדים שנלקחו בשבי שוחררו אחרי תקופה של כתשעה חודשים.
ב-24 במרץ 1948 נשלחה שיירת תגבור נוספת, עמוסת אספקה, שהצליחה להגיע לגוש עציון.
בדרכה חזרה השיירה הותקפה בנבי דניאל (בהשתתפות הלגיון הערבי) וספגה אבדות רבות.
למחרת חולצה השיירה על ידי הבריטים.
היו מקרים רבים דומים בהם היו מעורבים שני הצדדים.
בתחילת מאי, הלגיון הערבי ואלפי חיילים לא סדירים שהיו בעיקר ערבים תושבי הסביבה, החלו בסדרת תקיפות מסיביות על גוש עציון.
ב-12 במאי החלה המתקפה המסיבית האחרונה על קיבוץ כפר עציון.
ללגיון היו מכוניות משוריינות וארטילריה, שמולם לכוחות היהודים לא היה מענה יעיל.
ב-13 במאי החלה מתקפה על קיבוץ כפר עציון בה היו מעורבים פלוגות חיל רגלים של הלגיון הערבי, ארטילריה קלה ותמיכה מהתושבים המקומיים אשר פלשו מכל הכיוונים.
ב-13 במאי, כאשר יכולתם של הלוחמים לשרוד את המתקפה המסיבית החלה להיות מוטלת בספק, החליטו מגיני כפר עציון להיכנע.
קיימות מחלוקות לגבי מספר האנשים המדויק אשר נהרגו בעת הלחימה ומספר האנשים שנרצחו לאחר שנכנעו.
לפי גרסה אחת, קבוצת המגנים העיקרית, שמנתה כ-50 לוחמים, הותקפה על ידי מספר רב של חיילים ערבים תושבי הסביבה אשר צעקו "דיר יאסין!" והורו ליהודים לשבת, לקום, לשבת שוב ופתאום מישהו פתח באש על היהודים עם מקלע ובעקבותיו האחרים הצטרפו לרצח.
הלוחמים אשר לא נרצחו בתחילה ניסו לברוח על אף שהם נרדפו על ידי הכוחות הערבים.
בסך הכל 157 מגנים נהרגו בקרב בגוש עציון, לרבות אלו אשר נרצחו בטבח בכפר עציון.
בערך 2/3 מהם היו תושבי היישוב והשאר היו לוחמי ארגון ההגנה או הפלמ"ח.
אין ספק כי הלגיון הוביל את המתקפה על כפר עציון (ככל הנראה לפי הוראותיו המפורשות של ג'ון באגוט גלאב), ולפחות מספר לוחמי הלגיון היו נוכחים כאשר החל הטבח.
מלבד זאת, העדות האמינה ביותר מהטבח היא של עליזה פאוקטואנגר אשר ציינה כי קצין הלגיון (סרן מיהיאר) אשר הציל את חייה, שחרר את כל הפצועים אשר נשלחו לירושלים.
ג'ון באגוט גלאב הכחיש בהמשך כי התקיים טבח.
במהלך הלחימה כבשה ירדן חלק ניכר מהשטח שיועד למדינה הערבית בהחלטה על חלוקת ארץ ישראל (שזכה לכינוי "הגדה המערבית") ומזרח ירושלים, לרבות העיר העתיקה ומסגדי הר הבית, וכך שילשה הממלכה את אוכלוסייתה.
עד מהרה היה רובה של האוכלוסייה בממלכה ממוצא פלסטיני שהגיע בגל של פליטים.
ב־1 בדצמבר 1948 ארגנה ירדן את קונגרס יריחו.
נכבדי הגדה שאורגנו על ידי הממלכה הציעו לה לספח את השטח, דבר שתאם את האינטרס הישראלי לדחוק את המופתי.
מבצע עובדה שהתקיים בין ה-6 ל-10 במרץ 1949, היה אחרון מבצעי צה"ל במלחמת העצמאות ובו נכבש הנגב הדרומי וכוחות צה"ל הגיעו לאום רשרש ובזאת קבעו כי אום רשרש והחוף הצפוני של מפרץ אילת יישארו בתחום מדינת ישראל ועליהם תוקם העיר אילת.
בריטניה וירדן הגיבו על כך בחריפות: הבריטים הגבירו את כוחותיהם לאורך קו הגבול בין עקבה לים המלח ומשלחת ירדן בשיחות שביתת הנשק ברודוס דרשה את יציאת צה"ל מכל המשולש הדרומי של הנגב.
כמו כן, ניתן לישראל אזור "המשולש" וכן אזורים נרחבים בין אזור ראש העין וכפר קאסם בצפון, דרך אזור שוהם ועד מודיעין בדרום.
בהסכם נקבע שישראלים יוכלו לפקוד את המקומות הקדושים במזרח ירושלים בהם הכותל המערבי והר הזיתים, ותתאפשר תנועת ישראלים בכביש לטרון-ירושלים (כיום חלק מכביש 1) אך השלטון הירדני לא כיבד את החלק הזה בהסכם.
ממלחמת העצמאות ועד למבצע סיני 1949–1956
בדצמבר 1949 התקבלה החלטה 303 בעצרת האו"ם ברוב של למעלה משני שלישים על בינאום ירושלים.
ההחלטה נתקבלה כתוצאה מהצבעתם של שלושה גושים: המדינות הקתוליות, מדינות ערב והגוש המזרחי.
גם ירדן התנגדה לבינאום ירושלים וההתנגדות המשותפת יצרה סיכוי חד פעמי להשגת שלום בין ישראל לבין ירדן.
בחודשים דצמבר 1949 וינואר 1950 התנהלו שיחות חשאיות בין שתי המדינות, ונראה היה כי נמצא בסיס להסכם שלום ואף נחתמה טיוטה של חוזה אי התקפה למשך 5 שנים בין הצדדים.
דבר השיחות דלף והליגה הערבית התכנסה באפריל 1950 והחליטה לגרש משורותיה כל מדינה ערבית שתנהל משא ומתן לשלום עם ישראל.
תחת איום זה נרתע המלך מלהגיע להסכם שלום עם ישראל, אך המגעים החשאיים בין שתי המדינות נמשכו והושגו הסכמות בדבר הגבלת סוגי הנשק באזורי הגבול, וכן הושג הסכם למניעת הסתננות, שביצועו נכשל.
בשנת 1950 סיפחה ירדן באופן פורמלי את הגדה המערבית ושינתה את שמה לממלכת ירדן ההאשמית, שינויים אלו אושררו בחוקה שהתקבלה ב-1 בינואר 1952. הסיפוח יצר גבול ארוך מאוד בין שתי המדינות וכן הביא את ירדן להעניק לתושבי הגדה המערבית אזרחות ירדנית.
לאורך גבול זה החלו לפעול במהלך מלחמת העצמאות אך בעיקר לאחריה קבוצות של פליטים פלסטיניים שניסו לחלץ את רכושם.
ב-27 בינואר 1952 נחתם "הסכם מפקדים מקומיים" בין ישראל וירדן, שאסר על ירי במסתננים אלא אם כן יתנגדו למעצר, וכן על ירי מעבר לגבול, מלבד מקרים של הגנה עצמית.
ההסכם גם הסדיר פגישות יומיות של מפקדים מקומיים בתשע נקודות לאורך הגבול בין שתי המדינות; החזרה מיידית של מסתננים שייתפסו; החזרת רכוש שנגנב; ויישוב כל הבעיות בין מפקדים מקומיים, ולאו דווקא במסגרת ועדת שביתת הנשק.
אולם בסוף פברואר חזרו ממדי ההסתננות לרמתם שקדמה לחתימת ההסכם.
בלחץ ארצות הברית, בריטניה והאומות המאוחדות, נחתמה ב-14 במאי 1952 גרסה חדשה של ההסכם, ובו בוטל הסעיף שאסר על ירי במסתננים ובוטל הסעיף שעסק באי-הגשת תלונות לוועדת שביתת הנשק.
שני ההסכמים לא הצליחו להפחית את ממדי ההסתננות, וישראל האשימה את ירדן בהפעלה רופסת של משמרות הסיור שלה.
בחודשים האחרונים של שנת 1952 חל גידול במספר תקריות ההסתננות ובמספר הנפגעים הישראלים לאורך הגבול.
גידול זה הביא לחידוש פשיטות התגמול הישראליות ולתיקון נוסח ההסכמים ב-13 בנובמבר.
נוסח זה קרא לשלטונות המקומיים לבלום את ההסתננות; להסגיר את המסתננים שנתפסים לידי הצד האחר ולהחזיר רכוש גנוב; להפחית את הירי על מסתננים ל"מינימום קפדני" ולאסור ירי כזה בשעות היום אלא אם המסתננים מתנגדים למעצר.
כמו כן, ההסכם אסר ירי אל מעבר לגבול, מלבד מקרים של הגנה עצמית.
ב-29 בדצמבר נחתם ההסכם שוב בנוסח מתוקן.
לאחר שישראל טענה שיישום ההסכם נכשל, הוא הושעה זמנית בינואר 1953. עם השעיית ההסכם, בעקבות סדרת תקיפות של מסתננים, שבמהלכה חשדה ישראל שאנשי כוחות הביטחון של ירדן מסייעים לחידוש ההסתננות, חידשה גם ישראל את פעולות התגמול.
פעולות אלה הביאו את ירדן לנסות ולהפעיל את חוזה ההגנה שלה עם בריטניה, אולם בריטניה לא התערבה.
ב-8 ביוני 1953 שוב נחתם "הסכם המפקדים המקומיים", לתקופה של שלושה חודשים, ולראשונה נכלל בו סעיף האוסר על פעולות גמול.
פעולת קיביה שנערכה באוקטובר 1953 היוותה את שיא הפעילות הישראלית כנגד ההסתננויות משטח ירדן, בעקבותיה אמנם נפרס הלגיון הירדני לאורך הגבול (בעוד שקודם לכן טיפלו בתופעה רק כוחות מקומיים) וחלה ירידה בכמות ההסתננויות.
לקראת אביב 1954 חלה התדרדרות במצב הביטחוני כאשר בעקבות טבח מעלה עקרבים ביצעה ישראל את פעולת נחלין ואנשי מחלקת המדינה אף העריכו שהמצב עשוי להתדרדר למלחמה.
במהלך התדרדרות זו גם פרשה ישראל בסוף מרץ מוועדת שביתת הנשק ירדן–ישראל (אליה שבה באוקטובר) ונערכו חילופי אש כבדים בירושלים בסוף יוני.
במאי אותה שנה רדפו תושבי עין גדי לתוך שטח ירדן בעקבות מסתננים שגנבו פרות, ובהיתקלות עם כוח של הלגיון הרגו 3 חיילי לגיון ואזרח ירדני.
החל מאמצע 1954 החלה רגיעה בגבול שבין המדינות שנמשכה עד לנובמבר 1955.
בנובמבר 1955 הייתה החמרה במצב הביטחוני לאורך הגבול אולם זו פסקה לאחר הגבלת חופש הפעולה של הנספח הצבאי המצרי בירדן.
רגיעה זו נשברה בעקבות המשבר הפנימי בירדן בעקבות פיטוריו של גלאב, מפקד הלגיון הערבי בתחילת מרץ 1956 שהביאה לגידול רב במספר ההסתננויות ולהחמרה בתוצאותיהן.
להערכת המודיעין הישראלי, היה זה באפריל 1956, שבו הוחלט בירדן לגייס ולארגן חוליות פדאיון ירדניות.
קציני הלגיון גייסו טירונים ברחבי הגדה המערבית, רובם פליטים ומיעוטם כפריים.
ביולי ובאוגוסט חלה עלייה חדה בתכיפותן ובחומרתן של תקריות הגבול, וישראל טענה כי השלטונות הירדניים אינם פועלים כלל לבלימת ההסתננות וייתכן כי אף מעודדים אותה.
כתוצאה מכך, החל צה"ל בסדרת פעולות תגמול החל מספטמבר שנמשכו עד למלחמת סיני בסוף אוקטובר ולסיום פעולות הפדאיון בעקבותיה.
פיתוח מקורות מים וניצול מי הירדן
כבר משנות ה-20 של המאה ה-20 התגבשו הצעות שונות לפתרון בעיית המים בישראל, שעיקרה בנגב ותוכניות שהיו משולבות איתן לפתרון בעיית המים בעבר הירדן.
עם תחילת העבודות בספטמבר 1953 הגיבו הסורים במחאה לאו"ם על הפרת הסטטוס קוו, אך עם התגברות העבודות בצד הישראלי, המצב באזור הסלים.
על פי התוכנית שהציע, לישראל הוקצבו מעל 38 אחוזים ממכסת מי הירדן והיתר הוקצו למדינות ערב, כאשר ירדן קיבלה את מכסת המים הגדולה ביותר.
חלוקת מכסות המים נועדה להביא לשיתוף פעולה, לפחות מוגבל, בין ישראל למדינות השכנות.
אולם שלושה חודשים לאחר מכן דחתה אותה הוועידה המדינית של הליגה הערבית בטענה, כי קבלת התוכנית פירושה הכרה בישראל.
ממלכת ירדן הייתה הראשונה לפעול ובאוגוסט 1958 החלה, בסיוע כלכלי אמריקני, בפיתוחה של תעלת הע'ור, מנהר הירמוך לאורך הצד המזרחי של הירדן, להשקיית 120 אלף דונמים.
ממבצע סיני ועד למלחמת ששת הימים 1956–1967
במשך השנים התרחשו אירועי ירי רבים בהם חיילים ירדנים ממזרח ירושלים פתחו באש על אזרחים ישראלים במערב העיר.
פעולות הפדאיון וכן המאבק על השליטה בגדה המערבית הביאו את ירדן וישראל לשתף פעולה וישראל הרתיעה כוחות ערביים זרים מלהתפרס בתוך שטחה של ירדן דבר שמנע מצבא עיראק להיכנס אליה.
ירדן היוותה מכשול בניסיון ליצור איחוד בין מצרים לסוריה תחת קע"ם שנעשה בפברואר 1958 ונעשו ניסיונות להתנקש בראשי ירדן על מנת לזרוע מבוכה שתכשיר את הקרקע לסיפוחה.
בפברואר התאחדו שתי המדינות ההאשמיות - ירדן ועיראק בקונפדרציה רופפת ובמאי פרצה מלחמת אזרחים בלבנון.
מצב אזורי מעורער זה וחתרנות מצרית הביא את המשטר בירדן לקרוא לעזרתו את עיראק, עיראק נענתה אך כוח הסיוע ששלחה לירדן הפיל תחת זאת את המשטר בעיראק ב־14 ביולי.
נפילה זו של המשטר ערערה עוד יותר את המשטר בירדן והיא הפעילה את הסכם הסיוע הצבאי שלה מול בריטניה.
שלושה ימים לאחר מכן הונחתו בירדן נחתים בריטיים שהגיעו מקפריסין (שהייתה תחת שלטון בריטי באותה עת) דרך שמי ישראל.
לאחר ההתנקשות בראש ממשלת ירדן היזאע אל-מג'אלי ב-1960 תכנן חוסיין מלך ירדן פעולת תגמול נגד סוריה, ולצורך כך נדרש לו שקט בגבול עם ישראל.
ב-14 בספטמבר הגיע שליח מיוחד לראש אמ"ן, אלוף חיים הרצוג, עם הבהרה שירדן עומדת לדלל את כוחותיה בגבולה עם ישראל והם רוצים לדעת אם ישראל לא תנצל מצב זה כדי לפגוע בירדן.
זה היה הצעד הראשון של שותפות לא רשמית בין ישראל וירדן.
באותה תקופה החל חוסיין לקיים תקשורת אלחוטית מוצפנת ישירה עם המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
אפרים הלוי סיפר כי המלך עצמו היה מקבל את התשדורות, משום "שהפעיל בעצמו את מערכות הצופן שלו ופענח לבד את המברקים שהוא קיבל."
בפגישות אלו תואמו היחסים בין שתי המדינות, סוכם על שיתוף פעולה מודיעיני ושיתוף פעולה בתחום המים, כמו גם על מגבלות על העברת משוריינים לגדה המערבית, שתחת שלטון ירדן.
למרות כל אלה היה על חוסיין לאזן בין כל הגורמים ולשתף פעולה עם הלכי הרוח בעולם הערבי.
בספטמבר 1964 השתתפה ירדן בוועידת הפסגה הערבית שנערכה באלכסנדריה, שם נאלצה להכיר בישות חדשה "הארגון לשחרור פלסטין", על אף שמכך השתמעה קריאת תיגר על שליטתה בשטחי הגדה המערבית.
הפעולה הביאה לגל של מחאות כנגד חוסיין (שחייב אף הפעלת טנקים בשכם) ולערעור נוסף של משטרו, כאשר תחנות הרדיו במצרים שידרו תעמולה המציגה אותו ככלי שרת של הישראלים ושל המעצמות המערביות ואילו צה"ל ריכז כוחות בגבול בעקבות ההפגנות האלימות.
המתיחות באזור הביאה את חוסיין לכלל החלטה אסטרטגית, לשתף פעולה עם מצרים ועם סוריה במה שהסתמן כסיבוב נוסף במלחמות המזרח התיכון.
ממלחמת ששת הימים עד מלחמת יום הכיפורים 1967–1973
בשנת 1967 הצטרף חוסיין למלחמה נגד ישראל.
בנוסף, מאז פשיטת צה"ל על כפר סמוע, חשד חוסיין שאם תתגרה סוריה בישראל תעדיף ישראל להכות בירדן מאשר בסוריה, מפני שסוריה הייתה בת חסותה של ברית המועצות.
נוסף על כך, אזהרות מפני תסיסה פנימית הביאו את חוסיין להצטרף למלחמה.
בפרוץ מלחמת ששת הימים, ב־5 ביוני 1967, שלחה ישראל לחוסיין באמצעות האו"ם אזהרה כי אם לא יפעל כנגדה, לא ישמש כמטרה לתקיפה.
בתגובה תקף חיל האוויר הישראלי את שדות התעופה הירדניים והשמיד את חיל האוויר הירדני וכוחות קרקעיים ישראליים תקפו בירושלים ולאורך הגבול הירדני.
תוך זמן קצר, הובס הצבא הירדני וכבר בערבו של ה־7 ביוני כבש צה"ל את מזרח ירושלים ואת הגדה המערבית כולה.
ישראל החליטה שלא לספח את רוב השטח הכבוש, שכן צעד כזה היה עלול ליצור משבר ביחסי החוץ של המדינה, ולחייב אותה להעניק אזרחות לתושבי השטחים המסופחים, מהלך שהיה מקטין במידה ניכרת את שיעור היהודים באוכלוסיית המדינה, עד כדי ביטול הרוב היהודי.
מצד שני, ישראל לא רצתה לסגת מהשטחים, הן מטעמים ביטחוניים-אסטרטגיים, הן מטעמים מדיניים (השטחים הכבושים עתידים להפוך לקלף מיקוח עבור ישראל) והן מטעמים אידאולוגיים.
ישראל הנהיגה ממשל צבאי בשטח הכבוש, ברוח אמנת ז'נבה הרביעית, אך במקביל סיפחה את שטח מזרח ירושלים בצו שפורסם חודשים ספורים לאחר המלחמה, על-פי חוק שהתקבל בכנסת.
תחילה הוקמו יישובים על-פי תוכנית אלון, שגרסה כי יש להחזיק בשטחי בקעת הירדן ואזורים אסטרטגיים אחרים, ולהחזיר את היתר.
אי הסיפוח היה נוח מבחינת ירדן מכיוון שהשאיר לה תקווה לשוב ולקבל את השטח, אך בניית ההתנחלויות נגד את האינטרס הירדני והקשה על הנכבדים המקומיים שעדיין ראו את עצמם משויכים לירדן.
ירדן המשיכה לממן באופן חלקי את עובדי המדינה בגדה המערבית ולשלוט על הווקף באזור (במיוחד על הר הבית), קיימה משרת שר מיוחד לעניין השטחים הכבושים על ידי ישראל ואף טיפחה נכבדים מקומיים וכל זאת תוך הסכמה בשתיקה ולעיתים גם סיוע של ישראל.
ישראל לא מנעה מירדן לנסות ולהגביר את השפעתה ברצועת עזה ואף בתחומי הקו הירוק (למשל על ידי מתן אפשרות מעבר מאמינים מוסלמים למכה בשטחה).
זמן קצר אחרי המלחמה הנהיג שר הביטחון, משה דיין, מדיניות שכונתה "הגשרים הפתוחים".
במסגרת המדיניות הזאת, נשארו גשרי נהר הירדן (בייחוד גשר אלנבי) פתוחים למעבר פלסטינים תושבי השטחים, כך שנשמר הקשר בין ממלכת ירדן לבין יהודה ושומרון.
תוצאות מלחמת ששת הימים הקשו על ירדן בכך שהביאו לפריחה של הלאומנות הפלסטינית, כך שנאלצה להתמודד עם הארגונים הפלסטיניים החמושים אשר התבססו בממלכה (כאשר 80% מאזרחי הממלכה הם ממוצא פלסטיני) ותקפו משטחה את ישראל, שהגיבה בפעולות תגמול (הקשה ביניהן היא פעולת כראמה ב-1968) בהן השתתף גם הצבא הירדני.
במרץ 1969 נורו קטיושות מעקבה על אילת, ושמונה אזרחים ישראלים נפצעו.
ביוני אותה שנה הפגיזה ירדן את צידו הישראלי של חוף ים המלח, מההפגזה נהרגה תיירת ונפצעו ארבעה תיירים.
ב־1970 נעשה ניסיון הפיכה פלסטיני בירדן - במהלך ניסיון זה (הידוע בכינוי "ספטמבר השחור") נכנסו טנקים סוריים לשטחה.
ישראל, לבקשת ארצות הברית יצאה לעזרת ירדן בכך שריכזה כוחות של צה"ל ליד גבולה עם סוריה ומטוסי חיל האוויר פטרלו מעל שמי ירדן.
לאחר דיכויה של ההפיכה הודתה ירדן לישראל על עזרתה אבל נזהרה שלא לעשות זאת בפומבי.
כמו כן, נזהרה שלא לחשוף את הקשר הישראלי־ירדני שהיה באותה שעה.
גם ישראל נמנעה מפרסום קשר זה.
לאחר עקירת ארגוני הטרור מממלכתו, ראה המלך חוסיין כיעד את השבת שטחי הגדה לריבונות ירדן.
הוא החל בסדרת פגישות חשאיות עם מנהיגים ישראלים, ובהם גולדה מאיר ומשה דיין (עמו נפגש בערבה).
מדיניות הגשרים הפתוחים נמשכה והמטבע הירדני המשיך להיות הילך מקובל בגדה ירדן המשיכה לשלם את משכורות עובדי המדינה בשטחי הגדה.
ממשלתם הניצית של דיין ושל גולדה לא הייתה מעוניינת במהלך מדיני מרחיק לכת.
במרץ 1972 הציע חוסיין תוכנית מדינית המבוססת על פדרציה בין ממלכתו ובין מדינה פלסטינית אוטונומית בגדה המערבית.
הצעה זו נדחתה על ידי גולדה באופן פומבי.
ממלחמת יום הכיפורים עד מלחמת לבנון 1973–1982
ערב מלחמת יום הכיפורים, ב־25 בספטמבר 1973 הזהיר חוסיין את גולדה מאיר על כך שקיפאון בתהליך המדיני האזורי עלול להביא למלחמה.
שר הביטחון משה דיין הגיע למסקנה שירדן לא תשתתף במלחמה וזאת בשל הנתק ביחסים בינה לבין סוריה ומצרים, אם כי ביום פרוץ המלחמה עצמה לא היה כה בטוח בכך.
באביב שלפני כן נעשו ניסיונות מצריים וסוריים לשלב את ירדן בהכנות למלחמה אבל המלך חוסיין היה מסויג באשר להשתתפותו מאחר שהעריך שאין בכוחן של מדינות ערב להכריע את ישראל במערכה צבאית.
בלחץ מדינות ערב ובלחץ פנימי של הצבא הירדני החליט לבסוף חוסיין לשלוח כוחות קרקעיים שיסייעו לסוריה במלחמתה בישראל בחזית רמת הגולן.
לפני שעשה כן, שלח מברק דרך הנרי קיסינג'ר.
ישראל החליטה שהיא תתקוף כל כוח שיעמוד בדרכה כולל טנקים ירדנים שיוצבו בחזית.
וכך, כאשר שתי חטיבות שריון נעו לעבר עמדות של צה"ל בגולן נערך קרב בו השמיד צה"ל 22 טנקים ירדנים.
במהלך המגעים הדיפלומטיים שלאחר המלחמה, באפריל 1974, העלה המלך חוסיין הצעה ל"הסכם הפרדת כוחות", במסגרתו ייסוגו כוחות שני הצדדים וישאירו אזור מפורז בבקעת הירדן, וזאת כצעד ראשון לפתרון של קבע.
הפגישות נערכו גם בתל אביב ונמסר כי במהלכן טייל חוסיין, כשהוא מחופש, ברחוב דיזנגוף.
חילוקי דעות בממשלתו של רבין שהייתה קרועה בין גורמים שונים, ועמדה בפני משימת שיקום לאחר המלחמה, ובמיוחד הקרע בין רבין ובין שר הביטחון שמעון פרס, אשר בתקופה זו הביע עמדות נציות, גרמו לכך שהמגעים לא הביאו לחתימת הסכם.
באוקטובר 1974 החליטה ועידת הפסגה הערבית ברבאט כי זכותו של העם הפלסטיני להקים מדינה בשטחי הגדה, וכי הנציג הלגיטימי של העם הפלסטיני הוא אש"ף.
החלטה זו סתמה את הגולל על המגעים, שכן חוסיין הבין כי לא יוכל לפעול כנגד ההחלטה, ולקבל בחזרה את הריבונות בשטחים שאבדו.
ממלחמת לבנון עד להסכם השלום 1982–1994
בעקבות מלחמת לבנון הראשונה הגיע אש"ף למבוי מדיני סתום, אשר הביא אותו לחתום על הסכם עם ירדן ב־11 בפברואר 1985. הסכם זה, שבו הוסכם על עיקרון שטחים תמורת שלום, היה אמור לחזק את מעמדם של הצדדים מול ישראל על ידי הצגת עמדה משותפת.
הסכם זה נכשל בעקבות קשיים פנימיים באש"ף והמלך חוסיין נסוג ממנו ב־19 בפברואר 1986.
הזדמנות נוספת לקידום השלום עם ישראל הגיעה בשנת 1987. ממשלת האחדות הלאומית בישראל שלחה את שר החוץ שמעון פרס לשורת מגעים, שהסתיימו זו הפעם הראשונה בהסכם כתוב, הסכם לונדון.
ב-11 באפריל 1987 הסכימו הצדדים על ועידה בין-לאומית לקידום השלום במזרח התיכון.
הסכם לונדון לא מומש, שכן במערך הפוליטי הפנימי בתוך ישראל, ולאור עמדתו הנצית התקיפה של ראש הממשלה יצחק שמיר לא היה לפרס הכוח להוציא את ההסכמה אל הפועל.
בעקבות האינתיפאדה הראשונה שפרצה ב־1987 חששה ירדן שהיא תתפשט גם לתוך ארצו דבר שגרם לו ב־31 ביולי 1988 להכריז על ניתוק מנהלי מהגדה המערבית ועל ויתור על כל תביעה לריבונות בשטחים, אירוע אותו רואה משה ז"ק בספרו "חוסיין עושה שלום" כגורם שאִפשר את חתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן.
מצב חדש זה הביא לשינוי היחסים בין שתי המדינות משום ש"האופציה הירדנית" - הרעיון כי ניתן יהיה להשתמש בחוסיין ככלי לשמירת השליטה בשטחים במידה זו או אחרת, תוך הגעה להסכמות עם ירדן בדבר השליטה בשטח, והתעלמות מדרישות הפלסטינים לעצמאות – היה לנחלת העבר.
שוב מצאה עצמה ירדן לכודה בין השכן האלים ממזרח, הנתמך על ידי ההנהגה הפלסטינית, בראשות יאסר ערפאת, ובין דרישות המערב.
הסנקציות הכלכליות הביאו את ירדן להתקרב לישראל על מנת להסתייע בהשפעתה על ארצות הברית.