tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נולד בתל אביב להורים יוצאי האצ"ל.
אביו היה אחיו של הכדורגלן ולוחם האצ"ל נתן פנץ.
כשהיה בכיתה ה' עברה משפחתו לצפת.
התגייס לחיל הים והיה בקורס חובלים.
בעל תואר ראשון ושני בהנדסת מכונות מהפקולטה להנדסת מכונות בטכניון ותואר שלישי מאוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית.
במשך 25 שנה, מילא שורת תפקידים בחברת "רפאל", והתקדם עד לתפקיד ראש חטיבת המערכות והתקשוב בה וסמנכ"ל.
ב-2007 פרש מ"רפאל" ובמשך כשנה וחצי היה מנכ"ל חברת אורביט לתקשורת לוויינים.
בשנת 2008 מונה לסמנכ"ל פיתוח בוועדה לאנרגיה אטומית.
ב-11 ביולי 2013 החליף את אודי אדם בתפקיד מנכ"ל הקריה למחקר גרעיני - נגב.
סיים את תפקידו בפברואר 2018, ובהמשך אותה שנה התמודד על תפקיד מנכ"ל התעשייה האווירית לישראל.
מכהן כיו"ר הסטארט-אפ סיגה, שעוסק במערכות לזיהוי מתקפת סייבר על תשתיות לאומיות.
אהוד שפירא (נולד בשנת 1944) הוא כלכלן ומנהל ישראלי, יושב-ראש פסגות בית השקעות ולשעבר ממלא-מקום מנכ"ל בנק לאומי ויו"ר קבוצת הביטוח הפניקס.
נולד בישראל, בנם של יעקב ובלה שפירא.
בעל דוקטורט לכלכלה ומימון מאוניברסיטת ניו יורק.
בתחילת שנות ה-70 החל את עבודתו בבנק לאומי.
בין השנים 1975–1980 התגורר בארצות הברית, שם עבד בתפקידים בכירים בבנק לאומי.
בשנת 1980 שב לישראל וכיהן כסגן ראש החטיבה העסקית בבנק לאומי.
בשנת 1984 שב לארצות הברית במסגרת תפקידו בבנק לאומי ושהה בה עד שנת 1989. לאחר ששב לישראל שימש בתפקידים בכירים בבנק לאומי.
היה ראש החטיבה העסקית, משנה בכיר למנכ"ל ואחראי על החטיבה המסחרית, מערך הנדל"ן והחטיבה הבינלאומית.
בין השנים 1995–2006 שימש כממלא-מקום המנכ"ל גליה מאור.
בשנת 2006 עזב את בנק לאומי ומונה כיו"ר "הפניקס".
במקביל שימש כדירקטור בחברות מהדרין ונשואה-אקסלנס.
באותה שנה נבחר כדירקטור בבנק לאומי והתמודד על תפקיד יו"ר הבנק, אך לא נבחר.
בסוף 2010 נבחר ליו"ר הדירקטוריון של חברת ביראד - חברה למחקר ופיתוח, חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת בר-אילן, חבר בוועד המנהל ויו"ר ועדת ההשקעות של האוניברסיטה.
באוקטובר 2011 החליף את זהבית כהן בתפקיד יושב-ראש פסגות בית השקעות.
במקביל הקים עם קבוצת שותפים את קרן ההשקעות גאיה, וכדי למנוע ניגוד עניינים הוא אינו מנהל את הקרן.
שפירא חבר בחבר הנאמנים של מוזיאון תל אביב לאמנות ובוועד המנהל של מכון ירושלים לחקר ישראל.
בשנת 2012 מונה לראש אגודת הידידים בישראל של בית לוחמי הגטאות.
נשוי לשופטת בדימוס תחיה שפירא (בתם של הרב שלמה וצפייה גורן).
בתו הבכורה עינת ישפה היא פסיכולוגית חינוכית, העומדת בראש השירות הפסיכולוגי החינוכי של עיריית בני-ברק ומתגוררת בפתח תקווה.
בתו השנייה היא עו"ד אפרת שפירא-רוזנברג המתגוררת במזכרת בתיה.
אהוד כָּחילַה (נולד ב-13 ביולי 1968 בירושלים) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם, וכיום מאמן מועדון כדורגל שדרות.
כשחקן היה כחילה מזוהה עם קבוצת בית"ר ירושלים, עמה זכה פעמיים באליפות המדינה.
בנו הוא הכדורגלן טל כחילה.
כחילה גדל בשכונת קטמונים בירושלים ושיחק במחלקת הנוער של הפועל ירושלים.
לקראת עונת 1987/1988, בה שיחקה הקבוצה בליגת המשנה, קודם למחלקה הבוגרת של המועדון.
באותה עונה עלה עם הקבוצה לליגה הבכירה, והמשיך לשחק במדיה שנתיים נוספות, עד שעבר לקבוצת הפועל חדרה מליגת המשנה.
לקראת עונת 1991/1992 עבר לקבוצת בית"ר ירושלים, ששיחקה אז בליגת המשנה.
את הקבוצה אימן באותה עונה לופא קדוש, וכחילה העפיל עם בית"ר בחזרה לליגה הבכירה.
כחילה הצעיר הוסיף להיכלל בסגל הקבוצה גם בעונה שלאחר מכן, בה זכתה באליפות תחת הדרכתו של דרור קשטן, אך לא זכה לדקות משחק בליגה.
בעונה שלאחר מכן ערך כחילה את הופעות הבכורה שלו במדי בית"ר בליגה הבכירה, כחילה שותף בשלושה משחקים ורשם 67 דקות בלבד.
בעונת 1994/1995 כבר היה מעורב יותר בחוליית ההגנה של הקבוצה.
אמציה לבקוביץ', שפתח את העונה על הקווים, לא שיתף את כחילה, אך כשלבקוביץ' הוחלף בעוזרו יוסי מזרחי לאחר פתיחת עונה חלשה, כחילה זכה לתפקיד משמעותי יותר בסגל, ובסך הכל שותף ב-14 משחקי ליגה, מתוכם 11 בהרכב הפותח.
בסיום אותה העונה הוחלף מזרחי באלי כהן (השריף).
המאמן נתן אמון בכחילה, ותחתיו הוא זכה למקום של קבע בהרכב הקבוצה, ואף כבש את שער הבכורה שלו במדי בית"ר בליגה, כבר במחזור השלישי של העונה, בניצחון 1-3 על מכבי פתח תקווה.
את העונה סיימה בית"ר במקום השלישי, כחילה שיחק ב-28 משחקי ליגה, כולם בהרכב הפותח, וכבש שני שערים.
בעונת 1996/1997 זכתה בית"ר באליפות המדינה, ולכחילה היה חלק מרכזי בזכייה זו.
הוא שיתף פעולה בחוליה האחורית עם שחקנים כמו דוד אמסלם, שמוליק לוי, סרגיי טרטיאק ואסי דומב, ובית"ר ספגה באותה עונה 20 שערים בלבד ב-30 משחקים.
כחילה פתח בהרכב הקבוצה ב-26 משחקי ליגה.
לאחר העונה המוצלחת, שוב חזר לקבוצה המאמן דרור קשטן, ובעונה זו (עונת 1997/1998), עקב שינוי השיטה שהנחיל המאמן, מעמדו של כחילה בקבוצה התערער.
הוא שותף ב-9 משחקים בלבד, רק 3 מתוכם כשחקן הרכב, ובדצמבר 1997 הושאל להפועל באר שבע, שחיפשה חיזוק לחוליה האחורית במאבקה נגד ירידת ליגה.
שבועיים בלבד לאחר הצטרפותו, מונה כחילה לקפטן הקבוצה.
הוא שותף ב-14 משחקים, מתוכם 12 בהרכב, אך בסיום העונה נשרה הקבוצה לליגה השנייה, כשסיימה במקום ה-15 בטבלה.
לקראת עונת 1998/1999 נשאר כחילה בליגה הבכירה וחתם במדי הפועל כפר סבא, אותה אימן שמעון שנהר.
הוא פתח בכל 11 מחזורי הפתיחה של הליגה, ובחודש דצמבר באותה שנה הוחתם על ידי מאמנו לשעבר בבית"ר ירושלים, אלי כהן, בקבוצת הפועל תל אביב.
גם במדי הפועל תל אביב הוא פתח בהרכב ב-11 משחקי ליגה, וזכה עם הקבוצה בגביע המדינה, לאחר ניצחון על קבוצתו לשעבר בית"ר ירושלים במשחק הגמר.
בסיום העונה, חזר כחילה לעונה נוספת בבית"ר ירושלים, תחת הדרכתו של שותפו לקבוצה בעבר, אלי אוחנה, ורשם 33 הופעות ליגה, מתוכן 32 הופעות בהרכב.
בסיום העונה, אותה סיימה הקבוצה במקום ה-5 בטבלה, הוחלף אוחנה באלי גוטמן, שהעדיף להחתים בלם זר על חשבונו של כחילה, אשר עזב את הקבוצה וחזר לשתף פעולה עם אלי כהן בפעם השלישית, הפעם בקבוצת הפועל פתח תקווה.
בינואר 2001, באמצע העונה, הושאל כחילה לעירוני ראשון לציון, וסייע לקבוצה להימנע מירידת ליגה.
בסיום העונה, הוחתם על ידי המאמן שהחתים אותו בראשון לציון, רמי לוי, בקבוצת בני יהודה תל אביב, אשר שיחקה באותה עונה בליגת המשנה.
פתיחת העונה החלשה של הקבוצה גרמה למאמן להתפטר מתפקידו, ומי שהחליפו בתפקיד היה אלי אוחנה, שכבר אימן את כחילה בעבר.
לכחילה היה חלק משמעותי בהצלחתה של הקבוצה להעפיל, מהמקום השני בטבלה, בחזרה לליגה הבכירה לאחר עונה אחת בלבד.
למרות זאת, אוחנה החליט לשחרר את כחילה מהקבוצה, והוא סיים את תפקידו בבני יהודה עם 28 משחקי ליגה ושלושה שערים.
בעונת 2002/2003, שב כחילה לשתף פעולה עם המאמן אלי כהן, בפעם השנייה בקבוצת בית"ר ירושלים, ובפעם הרביעית בסך הכל.
בית"ר חוותה עונה חלשה, במהלכה אף הוחלף המאמן.
כחילה שותף ב-20 משחקים, מתוכם 16 בהרכב, וסיים את דרכו בקבוצה בתום העונה.
לאחר עונת 2003/2004, בה שיחק במדי מכבי הרצליה מליגת המשנה, פרש כחילה ממשחק פעיל.
כחילה החל בקריירת האימון שלו בקבוצת הנוער של מכבי באר שבע.
ב-28 במרץ 2006, לאחר המחזור ה-26, מונה לתפקיד מאמן הקבוצה הבוגרת, כמחליפו של דורון ממן.
הקבוצה שיחקה אז בליגת המשנה, והייתה ממוקמת בתחתית הטבלה.
בסיום העונה ירדה הקבוצה לליגה השלישית (אז: הליגה הארצית), לאחר שסיימה במקום האחרון.
גם בעונה שלאחריה סיימה מכבי באר שבע במקום האחרון, הפעם בליגה השלישית.
היא ירדה שתי ליגות בשתי עונות, וצנחה עד לליגה א', אז הליגה הרביעית.
בעונת הדריך כחילה את הקבוצה בליגה א', וסיים עמה במקום הרביעי בטבלה.
בסיום אותה עונה עבר לאמן את מכבי עירוני נתיבות, גם היא ממחוז דרום של ליגה א'.
נתיבות, שרק שנתיים קודם עלתה מליגה ב', סיימה תחת הדרכתו במקום השני בליגה, לאחר קבוצתו לשעבר, מכבי באר שבע, שסיימה ראשונה ועלתה לליגה הלאומית (בסיום עונה זו בוטלה הליגה הארצית, והעולות מליגה א' עלו הישר לליגת המשנה).
אף על פי שהיה נתון ללחצים מצד באר שבע לחזור ולאמן את הקבוצה בליגה הלאומית, החליט כחילה להמשיך עונה נוספת בנתיבות.
בעונת הוביל כחילה את נתיבות למקום החמישי בטבלה.
בסיום אותה עונה, ועל אף שהחזיק בחוזה לעונה נוספת, הוחלף כחילה במאמן סתיו אלימלך.
הקבוצה פתחה את הסיבוב השני של העונה בצורה חלשה, שגררה ביקורות רבות על אלימלך, גם מצידו של כחילה, מאמן הקבוצה היוצא.
כחודש לאחר מכן הוחלף אלימלך בעוזרו חיים אפנג'ר, וכחילה מונה ליועץ המקצועי של המועדון עד לסיום העונה, ולמאמן בעונה שאחריה.
את העונה סיימה הקבוצה במקום השישי בטבלה.
בעונת חווה כחילה חווה כישלון מקצועי כמאמן הקבוצה, וירד עמה לליגה ב'.
בסיום העונה חזר לתפקיד מאמן מכבי באר שבע, שגם היא חוותה ירידת ליגה באותה עונה, מהליגה הלאומית לליגה א'.
לאחר קשיים כלכליים חמורים שחווה המועדון, התפטר מתפקידו לאחר חודשיים בלבד, אך חזר לקבוצה שבועיים אחר כך, לאחר שהובטח לו שינוי חיובי במצב הקבוצה.
על אף המצב הכלכלי הצליחה הקבוצה לשרוד בליגה, והיא סיימה את העונה במרכז הטבלה, במקום התשיעי.
בסיום העונה הוא הוחלף במאמן הנוער של הפועל באר שבע, נסים אביטן.
לקראת עונת חזר כחילה לקדנציה נוספת כמאמן מכבי עירוני נתיבות, מליגה ב'.
דימונה, עמה העפיל לליגה א' כבר בעונתו הראשונה במועדון.
ב-10 בפברואר 2018 התפטר מתפקידו.
בעונת 2021/2022 מונה למאמן במכבי עירוני נתיבות והצליח להגיע עד גמר המחוזות בפלייאוף אך הודח בסיום המשחק ופוטר מתפקידו.
בעונת 2022/2023 מונה למאמן בבית"ר נורדיה ירושלים אז בליגה ב', זכה עמה בגביע המחוזי והעלה אותה חזרה לליגה א' דרך משחקי הפלייאוף.
ב-1 באוקטובר 2024 עזב את נורדיה וחתם במ.ס.
ב -8 ביוני 2025 מונה למאמן מועדון כדורגל שדרות מליגה ב'.
אהוד דקטר, שחיין עבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה.
דקטר גדל בעומר ושחה בקבוצה הפועל המקומית.
בהמשך התאמן בהדרכתו של המאמן הלאומי לאוניד קאופמן בפנימיית המחוננים בווינגייט ושחה בקבוצת הפועל ירושלים.
באליפות ישראל שנערכה באוגוסט 1994 זכה דקטר בשתי מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:58.04 דקות, אחרי מורן זומרפלד ממכבי נהריה (1:56.08 דקות) ולפני דימה ריבינסקי מהפועל ירושלים (1:59.91 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:11.73 דקות, אחרי מורן זומרפלד (4:07.06 דקות) ולפני לירן אורן מהפועל נהריה.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט 1995 זכה דקטר בשתי מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:03.25 דקות, לפני מורן זומרפלד (4:06.51 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:38.30 דקות, לפני מיקי חליקה מהפועל ירושלים (16:44.19 דקות).
בתחרויות השחייה של המכביה ה-15 שנערכו ביולי 1997 הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:54.03 דקות, לפני אלכסיי קורמקוב (1:54.13 דקות) ואלכס גרינברג (1:54.26 דקות), שניהם מארצות הברית.
באליפות ישראל שנערכה באוגוסט 2002 זכה דקטר בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית ארד אישית, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:55.99 דקות, אחרי שי לבנת ממכבי חיפה (1:54.59 דקות) וארי לימור ממכבי קריית אונו (1:55.21 דקות).
מדליית זהב, במשחה שליחים 4x200 מטר, ביחד עם שילו איילון, יואב גת ומיקי חליקה בשיא ישראלי חדש של 7:39.43 דקות, שיפור לשיא הוותיק בן ה-13 שנים שנקבע במכביה ה-13 ועמד על 7:39.99 דקות.
דקטר בוגר תואר ראשון בכלכלה במכללת פרדו בארצות הברית ובעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון.
הוא עבד בבנק ההשקעות ובפועלים שוקי הון.
באוגוסט 2010 הוא התמנה לסמנכ"ל מכירות ופיתוח עסקי בחברת HighView.
נשוי למיטל ואב לשתי בנות.
אהוד שפירא (נולד ב-1955) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה למדעי המחשב ומתמטיקה שימושית ובמחלקה לכימיה ביולוגית במכון ויצמן למדע.
הוא ממציא המחשב הביולוגי, איש השנה העולמי בביוטכנולוגיה לשנת 2004, ונמצא ברשימת 50 המדענים המובילים בעולם של Scientific American.
שפירא נולד וגדל בירושלים עד גיל 13, שבו עבר להתגורר ברמת גן.
בתיכון שמע שיעורים מפי הפילוסוף הסנסציוני משה קרוי.
ב-1979 סיים בהצטיינות תואר ראשון במתמטיקה ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1982 סיים דוקטורט במדעי מחשב באוניברסיטת ייל שבארצות הברית.
בעבודת הדוקטורט שלו ניסה לספק פרשנות אלגוריתמית לגישתו של פילוסוף המדע קרל פופר על תגליות מדעיות.
המחקר הניב גם מערכת מחשב להסקה של תאוריות לוגיות, וגם מתודולוגיה לאיתור באגים (ניפוי שגיאות) בתוכניות, שפותחה באמצעות שפת התכנות פרולוג.
בחזרתו לארץ בשנת 1982, הצטרף כבתר-דוקטורנט למחלקה למדעי המחשב ומתמטיקה שימושית במכון ויצמן למדע.
הפרויקט היפני של מחשב הדור החמישי היווה בעבורו השראה להמצאת שפת תכנות עילית לחישוב מקבילי ומבוזר, שנקראת Concurrent Prolog.
לעבודתו הייתה השפעה מכרעת על הכיוון האסטרטגי של הפרויקט הלאומי היפני, כשהוא מקיים שיתוף פעולה הדוק עם היפנים על הפרויקט הזה בכל משך עשר שנות קיומו.
בשנת 1993 לקח שפירא חופשה מתפקידו כחוקר במכון ויצמן על-מנת לייסד ולשמש כמנכ"ל של חברת יוביק , חלוצת אינטרנט ישראלית.
בהתבסס על Concurrent Prolog, חברת יוביק פיתחה את "Virtual Places", אבטיפוס למערכת הודעות מסרים מיידיים הנפוצים של ימינו.
יוביק נמכרה לחברת America Online בשנת 1995, ובשנת 1998 נמכרה שוב ל-IBM, שם היא פיתחה את Sametime, מוצר מסרים מיידיים של IBM המבוסס על הטכנולוגיה של יוביק.
שפירא חזר למכון ויצמן באוגוסט 1998, שבו הוא מכהן עד היום כפרופ' במחלקה למדעי מחשב ומתמטיקה שימושית ובמחלקה לכימיה ביולוגית.
לקראת חזרתו לאקדמיה, למד שפירא באופן אוטודידקטי ביולוגיה מולקולרית, תחילה מתוך סקרנות לגבי מקור החיים.
בהמשך סטה מנושא זה לטובת הרצון לבנות מחשב הבנוי ממולקולות ביולוגיות, מונחה על ידי חזון ה-"Doctor in a cell": מחשב ביו-מולקולרי הפועל בתוך הגוף החי, מתוכנת עם ידע רפואי על מנת לאבחן מחלות ובהתאם לייצר תרופות.
על חזון ועבודה זו נבחר פרופ' שפירא לאיש הביוטכנולוגיה של שנת 2004 והיה חבר ברשימת 50 המדענים של Scientific American כ"מנהיג מחקר בננוטכנולוגיה".
בפרויקטים אחרים, המציא שפירא ומימש שיטה יעילה של סינתזת מולקולות דנ"א ארוכות ובנוסף פיתח מודל ביולוגי שעשוי להסביר את השורש של הפרעות גנטיות הכוללות את מחלת הנטינגטון.
כיום פרויקט הדגל של פרופ' שפירא הוא פרויקט שושלות התאים.
כל אדם מתחיל את חייו כתא בודד – ביצית מופרית, וממשיך בתהליך של חלוקה, התמיינות ודעיכה של תאים.
את ההיסטוריה התאית של כל אדם אפשר לתאר באמצעות מבנה נתונים מתמטי, הקרוי עץ שושלת תאים.
עץ זה יוכל לסייע בפתרון שאלות יסוד כגון: האם נוצרות ביציות בגוף האישה הבוגרת, והאם מקורו של הסרטן בתא יחיד.
בשנת 2020 רשם שפירא מפלגה בשם "דמוקרטית - חירות, שוויון וערבות הדדית", על מנת ליצור פלטפורמה פוליטית עבור משתתפי המחאה נגד ממשלת ישראל השלושים וחמש וכל מי שחפץ בערכי הדמוקרטיה והשוויון.
הוא אב לשלושה בנים מנישואיו הראשונים.
כיום נשוי לפסנתרנית רויטל חכמוב, ולהם בת, הזמרת עדי שפירא.
החיבור ביניהם מניב סדרות קונצרטים שמתקיימות באולם הקשתות שהותקן בתוך ביתם בנטף שבהרי ירושלים.
ברמה המקצועית המוזיקלית, הקים שפירא הרכב בשם "בא-רוק בו הוא חבר בתפקיד זמר בס-בריטון.
ההרכב מתמקד במוזיקה מתחום הבארוק.
הוא קיבץ סביבו מוזיקאים מובילים בתחום הבארוק בישראל ואיתם את הבמאית שירית לי וייס, ויחדיו הם יצרו סדרה של שלוש "אופרות בארוק" קלילות עם בימוי עכשווי ומבט אקטואלי סאטירי (יעלה אביטל: סופרן, אודי שפירא: בס-בריטון, יזהר קרשון: צ'מבלו, גלעד הילדסהיים: כינור).
אהוד סגל (נולד בשנת 1984), הוא שחיין עבר ישראלי, אלוף ישראל במשחי הגב ושיאן ישראל במשחי שליחים.
ייצג את ישראל בשתי אליפויות עולם (מלבורן 2007 ורומא 2009) ובשלוש אליפויות אירופה (מדריד 2004, בודפשט 2006 ואיינדהובן 2008).
בשנת 2006 דורג במקום עשירי באירופה ו-19 בעולם במשחה ל-200 מטר גב.
סגל התאמן בקבוצת ירושלים רבתי וקבוצת הפועל ירושלים בהדרכתם של מנו מאי, ברי אבנר ודימה ריבינסקי.
באליפות אירופה שנערכה במדריד, ספרד במאי 2004 סיים סגל במקום 15 במשחה ל-200 מטר גב בשיא אישי חדש של 2:05.24 דקות, במקום 27 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 58.07 שניות ובמקום 26 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.34 שניות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף יולי אותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות זהב אישיות, במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 26.80 שניות, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.84 שניות ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:02.17 דקות.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-17 שנערכו במכון וינגייט ביולי 2005 זכה סגל במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה מרשימה של 24.37 שניות, אחרי דשייל רותברג מארצות הברית (23.60 שניות) ועופר פינקלר מישראל (24.22 שניות) וסיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 58.89 שניות.
שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט אותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות אישיות, 1 כסף ו-2 ארד.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה בתחילת אוגוסט 2006 סיים סגל במקום 14 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:02.83 דקות, במקום 31 של במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 57.36 שניות ובמקום 30 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.15 שניות.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה הוא זכה ב-3 מדליות אישיות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 56.61 שניות, לפני גיא ברנע (56.78 שניות) ואיליה אייזנשטוק (57.90 שניות), ובמשחה ל-200 מטר גב בשיא אישי חדש של 1:59.87 דקות, התוצאה השנייה בטיבה של שחיין ישראלי באותה העת ומקום עשירי באירופה, לפני איתי צ'מה (2:02.11 דקות) ואייזנשטוק (2:06.71 דקות).
מדליית כסף, במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 26.92 שניות, אחרי אייזנשטוק (26.68 שניות) ולפני עידו פיינברג (26.97 שניות).
באליפות העולם שנערכה במלבורן, אוסטרליה במרץ 2007 סיים אהוד סגל במקום 22 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:02.02 דקות ובמקום 29 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.76 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 18 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם מיקי מלול, גיא ברנע ושי לבנת בתוצאה של 3:42.96 דקות.
כשחיין ראשון הוא קבע במשחה ל-100 מטר גב תוצאה של 56.33 שניות.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בתחילת אוגוסט הוא זכה ב-3 מדליות, זהב ו-2 כסף.
מדליות כסף, במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 26.61 שניות, אחרי איליה אייזנשטוק (26.44 שניות) ולפני איתי צ'מה (27.12 שניות) ובמשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.64 שניות, אחרי גיא ברנע שקבע שיא ישראלי חדש של 55.11 שניות ולפני איליה אייזנשטוק (56.83 שניות)
נוסף לכך, במקום שמיני במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב ביחד עם גיא ברנע, מיקי מלול, ושי לבנת בשיא ישראלי חדש של 1:37.18 דקות, כשחיין שלישי הוא קבע ב"זינוק שליחים" במשחה ל-50 מטר פרפר 24.08 שניות.
באליפות אירופה שנערכה באיינדהובן הולנד בסוף מרץ 2008 סיים סגל במקום 14 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:03.09 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:02.10 דקות, במקום 19 במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 56.02 שניות ובמקום 24 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 26.68 שניות.
באליפות ישראל שנערכה בסוף יולי אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.68 שניות, אחרי ברנע (55.63 שניות) ולפני אייזנשטוק (56.79 שניות) ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:02.59 דקות, אחרי איתי צ'מה (2:02.01 דקות) ולפני אייזנשטוק (2:03.90 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 55.84 שניות.
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה ביולי 2009 סיים סגל במקום 49 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:06.91 דקות.
סגל אימן את קבוצת השחייה של הפועל כפר סבא בית ברל ומשנת 2017, הוא אימן את קבוצת השחייה של מכבי שהם.
באוגוסט 2018 הצטרף לצוות המאמנים של נבחרת ישראל.
אהוד קינמון נולד בעפולה במאי 1931. אביו, יעקב קינמון, היה ראש המועצה השני של היישוב.
למד בבית החינוך בתל אביב ובתיכון החקלאי בגבעת השלושה.
בשנים 1949–1952 עבד במשרד הביטחון במועצת החימוש עליונה וההתיישבות חיילים משוחררים.
בשנים 1952–1961 עבד במשרד השיכון בנושאי בנייה ופיתוח לקליטת העלייה.
בשנים 1962–1964 היה מנכ"ל חברת "חלמיש" לשיקום משכנות עוני.
בשנים 1965–1966 היה עוזר ראשי למנכ"ל משרד השיכון.
במרץ 1957 נשא לאישה את שושנה, ונולדו להם שלושה ילדים.
בשנת 1962 עברו להתגורר בבת ים.
בשנת 1964 למד במכללה לביטחון לאומי.
בשנים 1966–1973 היה סגן וממלא מקום ראש עיריית בת ים, בעת שמנחם רוטשילד היה ראש העירייה.
בשנים 1973–1979 היה סמנכ"ל לתכנון וביצוע בחברת הבנייה הממשלתית "שיכון ופיתוח".
בשנים 1979–1983 היה סמנכ"ל לביצוע ועסקות בחברת הבנייה ההסתדרותית "שיכון עובדים".
בשנת 1983 התמודד בבחירות לראשות עיריית בת ים בראש רשימת "המערך" ונבחר לראש העירייה.
בשנת 1988 נבחר לקדנציה שנייה, כשעמד בראש רשימה עצמאית שהקים, בשם "בת ים אחת".
כיהן כראש העירייה עד 1993. במהלך כהונתו פעל להקמת הטיילת, הקניון, הבריחוף, הבריכה בעמידר, הספרייה העירונית, האצטדיון העירוני, האודיטוריום והקונסרבטוריון העירוני.
באוגוסט 2000 הורשע בשתי עבירות של קבלת שוחד, ונדון לשישה חודשי עבודות שירות, שישה חודשי מאסר על תנאי למשך שנתיים וקנס של 15,000 ש"ח.
במרץ 2012 הוחלט לשנות את שם רחוב "העבודה" אשר נמצא באזור העסקים של בת-ים לרחוב אהוד קינמון.
אהוד פקר (8 בנובמבר 1928 – 11 בדצמבר 2016) היה פסל, צייר, מוזיקאי ואמן רב תחומי בסגנון המינימליזם.
נולד בירושלים לנפתלי ולציפורה במשפחה מבוססת בת ארבעה ילדים.
אביו, נפתלי, היה בעליה של חנות לחומרי בניין בתל אביב ובשנת 1934 הקים את מפעל "פקר פלדה".
לפני קום המדינה, בזמן לימודיו בטכניון, שירת בההגנה.
עם קום המדינה התגייס לצה"ל ושירת בחיל האוויר.
עם תום מלחמת העצמאות חזר לטכניון ובשנת 1953 קיבל תואר מהנדס בניין.
לאחר לימודיו כיהן תקופה קצרה כמנהל ב"פקר פלדה" שהייתה בבעלות משפחתו.
בנעוריו למד נגינה בכינור אצל יריב אזרחי ויוסף קמינסקי ולמד גיטרה אצל מנשה בקיש.
למד רישום אצל הצייר יצחק פרנקל פרנל.
בשנות ה-60 למד רישום אצל יחזקאל שטרייכמן במכון אבני.
בהמשך, בשנות ה-70, למד ציור עם רפי לביא וחיים קווה, והרבה ליצור ולהציג את עבודותיו.
אהוד פקר נמנה עם חוג תלמידיו של רפי לביא והיה בן ביתו יחד עם תמר גטר, אפרת נתן ואחרים.
אהוד פקר נמנה עם "החבורה התל אביבית המורחבת", שכללה, בין השאר, לפי ספרו של רן שחורי Art in Israel, את רפי לביא, יואב בר-אל, יאיר גרבוז, מיכל נאמן, תמר גטר, דידה עוז, הנרי שלזניאק, ציונה שמשי, יגאל תומרקין ומנשה קדישמן.
בספר סקר שחורי את עבודתו של פקר "תרגיל עם 16 חלקים" משנת 1973 (עץ וזכוכית).
בשנות ה-90 לימד נחום טבת קורס ב"בצלאל" שנקרא "מינימל ארט בישראל, לאן נעלם אהוד פקר?"
אהוד פקר עסק ביצירותיו בצורות מתמטיות והנדסיות ובנה עבודות שבהן פירמידות משוכללות וגופים תלת־ממדיים נוספים, בשילוב של המרחב הפריזמתי והאקטואליה.
יצירותיו נעות בין שני קטבים: מצד אחד הנגזרות של הצורה הבסיסית שבעיניו היא הפריזמה הנמשכת - צורת היסוד במרחב ובבעיית השלם והאינסוף, ומצד שני ההתעסקות בראלי, בקומוניקטיבי ובדוקומנטרי.
בשנת 2014 תרם את הפסל "הגדרת הפירמידה", העשוי מעץ לבוד ומאקריליק, למוזיאון תל אביב.
אלן גינתון, אוצרת האמנות הישראלית במוזיאון תל אביב לאמנות, כתבה בקטלוג התערוכה של פקר שהוצגה במוזיאון בשנת 2014:
אהוד פקר כתב והלחין שירים ופזמונים, ובשנים האחרונות לחייו החל בכתיבת שירה, שפורסמה בעיתון הארץ ובעיתון 77.
"תערוכת חברים חדשים", בית האמנים תל אביב, 1969
תערוכת יחיד, גלריה צ'מרינסקי תל אביב, 1972
"תערוכת סתיו קבוצתית", גלריה מבט תל אביב, 1972
"אמנים ובחירתם", תערוכה קבוצתית, בית האמנים תל אביב, 1972
תערוכה קבוצתית, מוזיאון רמת גן, 1972
תערוכה קבוצתית, גלריה 220 תל אביב, 1973
תערוכה קבוצתית, גלריה ישראליס תל אביב, 1973
"פינות", תערוכה קבוצתית, גלריה בלטמן תל אביב, 1973
"התהוות הממד השלישי", תערוכה קבוצתית, בית האמנים ירושלים, 1973
"אביב 1974", תערוכה קבוצתית, בית האמנים ירושלים, 1974
תערוכה קבוצתית, גלריה שרה גילת ירושלים, 1974
תערוכה קבוצתית, גלריה שרה גילת ירושלים, 1975
"הגדרת מצבים, בין הפשוט לנשגב", מוזיאון תל אביב לאמנות, 2014
אהוד פוקס (1946 - 31 בדצמבר 2015) היה מרצה באוניברסיטת בן-גוריון, בעל דוקטורט בתחום קבלת החלטות – נגזרת מתורת המשחקים, יושב ראש מועצת המנהלים של קבוצת הברום, חבר בהנהלה הבכירה של קונצרן כימיקלים לישראל וסופר מדע פופולרי.
יליד קריית טבעון, למד בבית הספר התיכון ע"ש חיים גרינברג ולאחר מכן למד הנדסה בטכניון בחיפה, היה סמנכ"ל במפעלי ים המלח ולאחר מכן כיהן כיושב ראש מועצת המנהלים של קבוצת הברום וחבר בהנהלה הבכירה של קונצרן כימיקלים לישראל.
את עבודת הדוקטורט שלו 'Aspects of Decision Theory' כתב בהנחיית פרופסור פארנסטה פאטאנייאק .
היה מרצה באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע והרצה בה על תורת קבלת החלטות לסטודנטים לתואר שני בהנדסת תעשייה וניהול.
פוקס נהג להשתתף בשעשועוני רדיו וטלוויזיה:
ב-1963 מראשוני המשתתפים בתוכנית הרדיו "מחפשים את המטמון" בהנחיית יצחק שמעוני ונקדימון רוגל.
ב-1980 הגיע למקום השלישי בתחרות הבינלאומית של תוכנית הידע הטלוויזיונית "Mastermind" , אשר שודרה בערוץ BBC.
ב-1989 השתתף בעונה הראשונה של תוכנית הטלוויזיה "מקבילית המוחות" בהנחיית יצחק שמעוני וזכה במקום הראשון בנושא "המרשלים של נפוליאון".
אהוד פוקס, נפילים או נפלים: מבחנים בקבלת החלטות לראשי ממשלת ישראל מ-1948 ועד 2008, תל אביב: הוצאת סער, 2008
מיכאל הרסגור, אהוד פוקס, רגעים היסטוריים ורגעים היסטריים: החלטות בתנאי משבר, תל אביב: כנרת, זמורה ביתן, דביר, 2010
אהוד (אודי) ויס (נולד ב-1965) הוא בוטנאי-ארכאולוג ישראלי, פרופסור במחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
אהוד ויס משמש גם כאוצר האוסף הזרעים והפירות הלאומי של ארץ ישראל.
מלמד במחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן משנת 1992.
אהוד ויס נולד בבני ברק, למד בישיבה תיכונית "שעלבים" ולאחריה בישיבת ההסדר בשילה, במסגרתה שירת בחיל השריון.
בשנת 1989 החל ללמוד תואר ראשון במסלול דו-חוגי: במחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה ובמחלקה למדעי החיים באוניברסיטת בבר-אילן.
בשנים 1995–1996 למד תואר שני בביו-ארכאולוגיה וגיאו-ארכאולוגיה בהנחייתו של פרופ' גורדון הילמן במכון לארכאולוגיה יוניברסיטי קולג' לונדון.
בשנים 1996–2002 עשה דוקטורט במחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה של אוניברסיטת בר-אילן בנושא "שחזור הכלכלה והחברה של תושבי האתר האפיפלאוליתי אהלו II לפי השרידים הבוטניים" בהנחייתו של פרופ' מרדכי כסלו.
ויס עשה פוסט-דוקטורט אצל פרופסור עופר בר-יוסף במחלקה לאנתרופולוגיה של אוניברסיטת הרווארד.
לאחר הפוסט החל ללמד בבר-אילן.
תושב שוהם, נשוי ואב לארבעה ילדים.
ויס השתתף וניהל מספר חפירות ארכאולוגיות בישראל, בין השאר באתרים הבאים: תל בית שמש, תל א-צפי, אוהלו II, מערת כבארה.
שחזור השדות, המסחר והכלכלה החקלאית באשקלון של סוף תקופת הברזל;
הכלכלה, הסביבה, טכנולוגיית המזון ואסטרטגיית הליקוט של תושבי אוהלו II בתקופה האפי-פלאוליתית;
ראשית החקלאות – השימוש בדגניים לעומת דגנים לאורך התקופות, תיאורית "הקשת הרחבה" והשלכותיה הבוטניות, קציר לעומת ליקוט דגנים כמפתח להבנת התחלת החקלאות, ניתוח הממצא הבוטני ככלי להבנת התבנית המרחבית-זמנית של ראשית החקלאות.
זיהוי הענבים וחרצני הענבים שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות בישראל.
אהוד ויס פרסם יותר מחמישים פרסומים מדעיים ובהם הוא כתב, ביחד עם דני זהרי, את המהדורה הרביעית של הספר על ביות הצמחים המסכם מידע על כל צמחי תרבות של העולם הישן של מתחילת החקלאות עד לשנת 2000 לפני זמננו.
אהוד שניאורסון (נולד ב-29 ביולי 1969) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף ששירת כמפקד יחידה 8200.
שניאורסון נולד בבריטניה ובגיל שנה עלה עם משפחתו לישראל וגדל בנתניה.
עבר תאונה בגיל 13, בה נפצע קשה ושבר את צווארו.
התגייס לצה"ל ב-1987 ושובץ ביחידה 8200. בתפקידיו הראשונים שירת כקצין בינה רשתית במוצב החרמון, ובשני בסיסים נוספים.
בהמשך, הקים את ענף הסייבר של 8200, פיקד על מרכז הצופן של היחידה, ומילא מספר תפקידי פיקוד בכירים במערך המבצעים המיוחדים של אמ"ן.
שניאורסון נחשב לאחד מהאנשים הבולטים שעיצבו את התפיסה המבצעית של פעילות הסייבר הישראלית ואף זכה בפרס ביטחון ישראל.
ביולי 2013 מונה למפקד 8200 ומילא תפקיד זה עד אפריל 2017. במהלך כהונתו כמפקד נתן דגש על מספר תחומים.
הראשון היה המשך קידום ובניית העליונות של ישראל בתחום הסייבר.
השני היה קידום השותפות עם הכוחות הלוחמים בצה"ל בחירום ובשגרה החל מדרג החטיבה.
הדגש השלישי בכהונתו של שניאורסון הושם על עיצוב יכולות ה-BIG DATA של היחידה ומיצוי מודיעין שתרם הן לתחום הביטחון השוטף והן למלחמה בטרור, כולל התמודדות עם "טרור הסכינים" והמחבל הבודד שצבר תאוצה באותה תקופה.
בזמן כהונתו של שניאורסון כמפקד היחידה יצא צה"ל למבצע צוק איתן, מה שהביא לידי מבחן של יכולות 8200 בחירום: הן במזעור הפגיעה בכוחות צה"ל, והן בצמצום נפגעים אזרחיים.
בשנת 2017 זכתה היחידה לציון לשבח של הרמטכ"ל בהוקרה לתרומתה לפעילות ביטחון שוטף.
בשנת 2017 סיים שניאורסון את תפקידו והשתחרר מצה"ל.
בשנים 2018–2019 שימש כיועץ לקרן ההשקעות "בלאמברג קפיטל".
ב-2019 היה ממקימי חברת פאראגון בה מכהן כיו"ר.
באוקטובר 2023, בעקבות מלחמת חרבות ברזל הקים, יחד עם הילה חדד-חמלניק ואיציק פרנפס, קרן הון סיכון בשם SAFEDOME, שתתמקד בהשקעות קטנות בחברות הזנק בתחילת דרכן, כדי לסייע להן בתקופת המלחמה.
שניאורסון הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב בהיסטוריה של המזרח התיכון בעת החדשה ובעל תואר ראשון נוסף, מאותו מוסד, בגיאו-פיזיקה ומדעי האטמוספירה והחלל.
הוא מוסמך אוניברסיטת תל אביב בגיאופיזיקה ומדעים פלנטריים עם התמחות במודלים מתקדמים של שביטים ופלנטות.
שניאורסון נשוי לרותי ואב לשניים.
אהוד פבזנר היה פיזיקאי ניסויי אמריקאי שנודע בעקבות גילוי חלקיק המזון אטא.
פבזנר נולד בחיפה ליהושע פבזנר ואסתר בן-ישעיה.
משפחתו של פבזנר, ממוצא בלארוסי, היגרה לארצות הברית כשהיה בן שלוש והתיישבה בניו יורק.
הוא שירת בצי ארצות הברית משנת 1944 עד 1945, בזמן מלחמת העולם השנייה.
נשא לאישה את לוסיל וולף בשנת 1949.
לאחר שקיבל דוקטורט בפיזיקה מאוניברסיטת קולומביה, החל פבזנר לעבוד כמרצה ב-MIT, שם נשאר עד שעבר לאוניברסיטת ג'ונס הופקינס בשנת 1956.
עבודתו המוכרת ביותר היא זו שהובילה לגילוי חלקיק המזון התת-אטומי אטא (η).
פבזנר קרא לחלקיק בשם זה משום שאטא היא האות היוונית המקבילה לאות הלטינית H, כמו ב"הופקינס" (Hopkins), שם לימד.
פבזנר היה חבר באגודת הפיזיקה האמריקאית, קיבל שתי מלגות מקרן ג'ון סימון גוגנהיים ומונה לפרופסור ג'ייקוב ל.
אהוד שילו (נולד ב-12 בינואר 1939) הוא כלכלן, מנהל ויזם ישראלי, שכיהן כמנכ"ל משרד התחבורה, מנכ"ל קונצרן סולל בונה-שיכון ובינוי, משנה למזכ"ל (מנכ"ל) ומנהל המחלקה הכלכלית של חברת העובדים, יועץ כלכלי לרשות החברות הממשלתיות במשרד האוצר, כיהן בתפקידים עסקיים וציבוריים רבים וכדירקטור במגוון חברות, מהגדולות במשק.
אהוד שילו נולד ב-12 בינואר 1939 בפתח תקווה, ליונה וטובה שילה (שולמן), שעלו ארצה מרוסיה כילדים צעירים בשנת 1921/1922. בבואם לארץ, הם הצטרפו לאחיהם הבוגרים בנהלל, שעלו ארצה כחלוצים במסגרת העלייה השנייה.
האב השתלם במדעי המזרח באוניברסיטה העברית בירושלים, והאם בסמינר לגננות בתל אביב ובירושלים.
בסוף שנות ה-30, התגייסו ההורים לתקופה קצרה לקיבוץ אילון, שעלה להתיישבות על גדר הצפון.
לאחר לידתו של אהוד, שבו להתגורר בנהלל, בחצר המשק המשפחתי.
האם עבדה במקצועה בגן הילדים, והאב הצטרף למנגנון שרות הידיעות של ההגנה (ש"י), שלימים הפך לשלוחה של המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
בשנות ינקותו בנהלל התגוררה המשפחה בנהלל.
בשנת 1945, עברה משפחת שילו לירושלים.
בשלב הראשון התגוררה המשפחה בשכונת רוממה.
כעבור כשנתיים, עברה המשפחה לצפון שכונת תלפיות.
ב-1948 עברה המשפחה להתגורר בשיכון של אנשי מערכת הביטחון בשכונת יד אליהו.
בשנת 1952/3 שהתה המשפחה בשליחות האב בלונדון ואהוד בילה שנה בבית ספר אנגלי בצפון מערב הבירה.
את לימודיו התיכוניים המשיך אהוד במלגה ממלכתית ב"בית החינוך התיכון" שהפך לימים לתיכון עירוני ד'.
שליו השתלב בחברות פעילה ב"תנועה המאוחדת", כחניך וכמדריך.
לאחר סיום התיכון בשנת 1957 התחיל אהוד ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, במסגרת העתודה האקדמאית, בחוגים לכלכלה, סטטיסטיקה ומנהל עסקים.
בשנים 1962/63 שימש כעוזר הוראה ומחקר בחוג למנהל עסקים.
במקביל ללימודיו, החל בקיץ 1958, לעבוד בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, כמנהל היחידה לתכנון עיבודי מפקד האוכלוסין הראשון, שנערך בשנת 1962. בשנים 1962/1963 כיהן כסגן מנהל הרשות לתכנון כוח אדם, וכעוזר כלכלי להנהלת מפעלי ים המלח.
כיהן כיועץ כלכלי לרשות החברות הממשלתיות במשרד האוצר.
בשנת 1978, עבר שילו השתלמות בניהול מערכות תעופה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
ביולי 1964 נישא אהוד לרחל-עֵדי לבית שדמי, בוגרת מדעי הרוח באוניברסיטה העברית; אשת תקשורת, חברה בצוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית, ולימים דוברת כור תעשיות והמרכז הרפואי שיבא, ולהם שלושה ילדים.
לאחר קבלת התואר, ב-1964, שילו שימש כיועץ כלכלי ברשות החברות הממשלתיות במשרד האוצר.
בתפקידו שימש עד סוף 1968.
במסגרת תפקידו כיועץ ומנהל המחלקה הכלכלית, ברשות החברות, עסק שילו בגיבוש נהלים והנחיות להקמתן ולניהולן של החברות.
להרכב ולפעילות הדירקטוריונים וההנהלות שלהן, לתכנון, תקצוב, בקרה עסקית, ודווח חשבונאי ופיננסי.
הוא ריכז את ועדת ההיגוי הציבורית להכנת חוק רשות החברות הממשלתיות.
היה אחראי לטיפול במינוי רואי החשבון בחברות הממשלתיות ובקידום הביקורת הפנימית בחברות אלו.
המחלקה הכלכלית ברשות פעלה כגוף מטה מקצועי, ליד ועדת השרים לענייני כלכלה, בהקשר לחברות הממשלתיות.
במסגרת תפקידו עסק בבדיקות כדאיות, הקמת ופרוק חברות, רכישות, מיזוגים, והפרטות, מעקב אחר הפעילות העסקית התקינה של החברות, אישור דוחו"ת פיננסיים, ומדיניות חלוקת הרווחים.
בתוקף תפקידו, כיהן כחבר דירקטוריון במספר חברות ממשלתיות, ביניהן: חברת הגג למפעלי ייצוא, החברה למימון תעשיות, חברת מבני תעשייה, רשות החולה ופרי הגליל.
בין השנים 1969–1975, כיהן שילו כמנהל המחלקה הכלכלית וכמשנה למזכיר (מנכ"ל) חברת העובדים (ארגון הגג של משק-העובדים במדינת ישראל).
שילו היה חבר ב"וועדה המנהלת" של חברת-העובדים, היא ממשלת משק העובדים.
הוועדה הייתה מורכבת "מראשי המשק", המנהלים והמנהיגים הפוליטיים הבכירים במערכת.
בתוקף תפקידו יזם והוביל שילו רבות מהחלטותיה.
שילו יזם ויישם את המדיניות לריענון דפוסי הניהול של התאגידים במשק העובדים על שלוחותיו.
בכלל זה מעבר מהנוהג של מינוי דירקטוריונים, הנהלות ופונקציונרים בכירים, על בסיס ייצוג פוליטי, לעיקרון של מינויים על בסיס כישורים אישיים, הכשרה ויכולת מקצועית.
שילו היה אחראי לגיבוש ואישור מדיניות הפיתוח, התוכניות העסקיות, בדיקות הכדאיות, תקצוב, גיוס הון והקצאת מקורות בתאגידי חברת-העובדים.
בחינה והתייעלות ארגונית, הקמה ופרוק חברות, מיזוגים והפרטות.
אחראי למינוי הדירקטוריונים, רואי החשבון ולקידום הביקורת הפנימית בתאגידים.
עסק בייצוג משק העובדים מול משרדי הממשלה וועדות הכנסת, בנושאי מדיניות כלכלית, מיסוי, תמריצים לעידוד הייצוא, התעסוקה באזורי הפיתוח, ומדיניות השכר.
ייצג את משק העובדים בארגונים ומוסדות ציבוריים, ביניהם: מכון הייצוא, המרכז הישראלי לניהול וההנהלה הציבורית של בית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב.
במסגרת תפקידו, כיהן כחבר דירקטוריון ויו"ר ועדת כספים במספר קונצרנים, ביניהם בכור תעשיות.
סולל בונה, תיעוש אזורי פיתוח, יכין-חק"ל, המשביר לצרכן, ארקיע ועוד.
שילו כיהן כמנכ"ל משרד התחבורה במשך כ-5 שנים, החל מ-1975, תקופה בה התחלפו במשרד 4 שרים: גד יעקבי, מנחם בגין (כראש הממשלה), מאיר עמית וחיים לנדאו.
כמנהל כללי, היה שילו אחראי לפיתוחו ולתפקודו התקין של הענף לשירות הציבור וענפי המשק: תשתיות, תחבורה ציבורית, הולכת מטענים, ספנות ונמלים, תעופה אזרחית, מדיניות הרכב הפרטי, רכבת ישראל, הבטיחות בדרכים, 7 רשויות משק התחבורה לשעת חירום, וכן על ביטחון התחבורה הציבורית, התעופה והספנות, בישראל ומחוצה לה.
שילו כיהן כחבר דירקטריונים בחברות: אל על, צים, ארקיע ורשות הנמלים.
במסגרת תפקידו היה אמון על הסכמים דו-צדדיים והסדרי תעופה בינלאומיים, ביניהם ניהול המשא ומתן וחתימת הסכמי התחבורה והתיירות עם מצריים.
בעקבות "הסכמי קמפ דייוויד" (9/1978), ולפי בקשתו של הנרי קיסינג'ר, הוכנה במשרד התחבורה, בהנחיית שילו, תוכנית אב לרשת תחבורה אזורית עתידית, שתאחד את מרחב "המזרח התיכון החדש", שבמרכזה ישראל.
לאחר החתימה על הסכם השלום, ( 3/1979) מונה שילו על ידי ממשלת ישראל לעמוד בראש המשא ומתן עם מצרים, לנורמליזציה של קשרי התחבורה המעשיים בין המדינות, בתעופה, ביבשה ובים, ברוח עקרונות הסכמי השלום וקמפ דייוויד.
שר הביטחון עזר ויצמן היה הממונה על הנורמליזציה ועקרונות ההסדרים סוכמו בשיחות ישירות, עם הגנרל כמאל חסן עלי, שר הביטחון המצרי, בהשתתפות שילו, בקריה בתל אביב.
בין השנים 1981 ל-1985, כיהן שילו כחבר דירקטוריון והנהלת קונצרן סולל בונה, וכמנכ"ל "סולל בונה ארצות חוץ" (SIB).
כיהן כראש אגף כלכלה, פיתוח ובקרה עסקית.
בשנת 1984 הוקמה "סולל בונה בניין ותשתיות" כחברה-בת בבעלות מלאה של סולל בונה.
במהלך שנות ה-80 התחולל משבר כלכלי בישראל, בענף הבנייה ובקונצרן, ובשנת 1988, כחלק מתוכנית ההבראה שלה, הוקמה "שיכון ובינוי אחזקות בע"מ" שריכזה את הפעילות בתחומי הבניה והתשתית של חברת העובדים, על ידי מיזוג בין קונצרן סולל-בונה וחברת שיכון עובדים.
בשנת 1985 מונה שילו לתפקיד המנהל הכללי של קונצרן סולל בונה, ובשנת 1988 למנכ"ל חברת שיכון ובינוי אחזקות.
בתפקידיו אלו היה גם יו"ר חטיבות הקונצרן, ובכלל זה חברת סולל בונה ארצות חוץ (SBI) ויו"ר תעשיית אבן וסיד.
בשנת 1981 הצטרף שילו להנהלת קונצרן סולל-בונה, כחבר דירקטוריון אחראי לבקרה והתייעלות עסקית ולמדיניות הפיתוח, ומתוך הבנה שיקבל על עצמו את ניהול הפעילות הבינלאומית של הקונצרן במסגרת חברת "סולל בונה ארצות חוץ" ( SBI ).
לאחר כניסתו לתפקיד ביצע שילו ניתוח עסקי וארגוני מקיף של.
המצב והמגמות העסקיות בהם נתון הקונצרן.
הניתוח הציג את מהלכי ההבראה הריאלית והפיננסית הנדרשים,על מנת למנוע מצב של פשיטת רגל וחדלות פירעון.
ניתוח המצב על משמעויותיו, והמהלכים הנדרשים להצלת והבראת המערכת, הוצגו בפני הוועדה המנהלת של חברת העובדים, הוועדים ומוסדות האיגוד המקצועי, ונדונו עם הבנקאות, בנק ישראל ומשרד האוצר.
על מנת להבטיח את הכלים המקצועיים הנדרשים במטה הקונצרן, לצורך הקפדה על התנאים לקבלת העבודות, ביצוען היעיל, וקיום מעקב תפעולי ועסקי שוטף, יזם שילו הקמת שתי יחידות מקצועיות חדשות במטה הקונצרן: אגף תכנון, כלכלה, תקצוב ובקרה עסקית.
ואגף הנדסת ייצור, לתכנון פרטני של תהליכי הביצוע לשלביהם.
תוכנית הביצוע תוך פריסה פרטנית של התשומות והתפוקות בכל שלביה תהווה גם את הבסיס לתכנון ושליטה על תזרים המזומנים, תשלומים ותקבולים.
שתי יחידות מטה אלו אוישו במיטב המומחים הרלוונטיים, משכילים, מנוסים, וחדורי מוטיבציה.
מנכ"ל סולל בונה ארצות חוץ
בשנת 1982 מונה שילו למנכ"ל חברת "סולל בונה ארצות חוץ (SBI)", אשר ריכזה את הפעילות הבינלאומית של הקונצרן.
לחברה היו באותה תקופה 4 חברות-בת, במרכזים הפיננסים בעולם שעסקו במימון, רכש, לוגיסטיקה ושירותים עסקיים לסניפי הביצוע של החברה ביותר מ-10 מדינות באפריקה ובאמריקה הלטינית.
החברה העסיקה כ-750 מהנדסים ומומחים ישראלים עם משפחותיהם בארצות אלו, בבתי הספר שקיימה למדו למעלה מ-1,000 תלמידים.
עמדו לרשות החברה בארצות אלו מערכות ניהול ושליטה, מאות יחידות של ציוד מכני כבד, מחצבות, ומפעלי עזר לכל סוגי העבודות.
ניהול הקונצרן בישראל והקמת חברת שיכון ובינוי
לקראת סוף 1985 הודיע בנק ישראל שקונצרן סולל-בונה בישראל הגיע לתקרת "הלווה הבודד" בבנק הפועלים, ולפיכך הבנק יהיה מנוע מלהעמיד לרשותו אשראי נוסף.
שילו התבקש על ידי מזכיר חברת-העובדים לקבל על עצמו את ניהול הקונצרן במגמה לעדכן וליישם את תוכנית החרום לשיקום המערכת, על דעת ובגיבוי ההסתדרות.
ב-6 באפריל 1987 החליטה הוועדה-המנהלת של חברת-העובדים למזג את חברת "שיכון-עובדים" עם "קונצרן סולל-בונה", על ידי הקמת חברת גג בשם "שיכון ובינוי אחזקות בע"מ".
הוחלט שהמנכ"ל יהיה אהוד שילו, וי"ור הדירקטוריון שלה יהיה רפי אדרי.
המיזוג נועד ליצור למערכת הממוזגת את ההון העצמי, הערבויות והבטוחות הנדרשות למימון המשך ביצועה של תוכנית ההבראה.
כמו כן הוחלט להסמיך את "הוועדה לכספים והשקעות" של חברת-העובדים לפעול להבטחת התנאים ההכרחיים להמשך יישומה והגשמתה של תוכנית ההבראה לקונצרן.
בכלל זה סיכום על הסדרים הוניים עם הבנקים, והעמדת אמצעים כספיים שוטפים, שיאפשרו את הפעילות הסדירה של הקונצרן על חטיבותיו.
תקופתו כמנכ"ל התאפיינה במהפך ארגוני ופיטורי אלפי עובדים, על ידי מעבר ממבנה קשיח של עשרות סניפי בנין ומפעלי עזר מקומיים, לפריסה בשלושה מחוזות ארציים, תוך גמישות עסקית וניידות מלאה של עובדים וציוד במערכת, בהתאם לזמינות התעסוקה וצרכי הביצוע.
כשאהוד שילו הצטרף להנהלת הקונצרן בשנת 1981 היו בו כ-18,000 עובדים בישראל והתפוקה השנתית הממוצעת לעובד הייתה כ-25,000$.
כשמונה למנכ"ל הקונצרן בסוף 1985 היו בקונצרן כ 13,000 עובדים, והתפוקה השנתית הממוצעת לעובד הייתה כ-34,000$.
כשהחליט לפרוש סופית מתפקיד מנכ"ל הקונצרן,
בסוף 1988, הצטמצם מספר העובדים למרות כל הקשיים והתהפוכות לסדר גודל של 5,000 עובדים לערך, והתפוקה הממוצעת לעובד הגיעה לסדר גודל של 50,000 דולר.
הרווחיות ותזרים המזומנים השוטפים אוזנו אך מבנה ההון טרם שוקם וחובות העבר המשיכו להעיק על הקונצרן ולהכביד על המשך פעילותו התקינה.
לאחר פרישתו מסולל-בונה, המשיך שילו וכיהן בתפקידים רבים, וביניהם:
1989 - 1991 - יו"ר ועדת המומחים הציבורית לעניין מדיניות הטלפון התאי (הנייד) בישראל.
1990- 1992 - מרכז פרויקט ההפרטה של קבוצת IDB ובנק המזרחי, בחוזה מיוחד עם החשב הכללי במשרד האוצר וחברת נכסים מ.י., שהחזיקה עבור המדינה את מניות הבנקים שבהסדר, בתיאום עם חברת מריל לינץ' העולמית.
כמו כן, היה חבר בוועדת ההיגוי הממשלתית לענייני בנק המזרחי.
1990 - 1993 - חבר דירקטוריון הבורסה לניירות ערך בתל אביב, על ועדותיו.
1990 - 1993 - חבר דירקטוריון החברה הישראלית לטרקטורים וציוד (קטרפילר)
1991 - 2002 - יועץ למשה זנבר, יו"ר בנק לאומי לישראל, ומרכז פרויקט ההקמה של חברת ההשקעות הבינלאומית לאומי-פאנד.
1994 - 2004 - יושב ראש פעיל בדירקטוריונים של מפעלי התעשייה הקיבוצית.
היה אחראי על ארגון מפעלי התעשייה בקיבוצים כחברות עסקיות בע"מ, בראשות דירקטוריונים והנהלות מקצועיות ומתמחרות.
בין המפעלים: דן תעשיות, ספנקריס חולדה, מחצבות כפר גלעדי, ארד דליה, פריגת, פלסים מרחביה ועמיעד מערכות סינון וטיפול במים.
1994 - 2001 - יו"ר דירקטוריון המכון הישראלי לתכנון ומחקר תחבורה
1995 - 1915 ייעוץ, יזום, ניהול, רכישות ומיזוגים בתחומי הבניה והנדל"ן, התשתיות (כביש 6 ומנהרות הכרמל), התחבורה (רכבת ישראל), האנרגיה והמים, בישראל ומחוצה לה, במסגרת הפירמות:
אהוד פדרמן (1936 – 27 בינואר 2026) היה כדורגלן ישראלי, ששיחק בעמדת המגן והקשר בקבוצת בית"ר ירושלים במשך כ-9 עונות, לאחר מכן היה גם יו"ר הקבוצה לתקופה מסוימת והיה מעורב בניהול של מספר ארגונים.
אהוד פדרמן נולד בתל אביב.
בילדותו למד בבית הספר חביב בראשון לציון ומאוחר יותר – בתלמוד תורה במושבה, בהמשך, למד בפתח תקווה, בתל אביב ולאחר מכן בירושלים.
עוד בנערותו שיחק בקבוצת הנוער של בית"ר ירושלים, וב-1954 עלה לשחק בבוגרים, בעמדת הקשר והמגן.
נודע בעיקר בזכות יכולת הכדרור הטובה שלו.
במשך תקופה שיחק לצד אחיו, שגם היה שחקן בית"ר, עמי פדרמן (רם).
אביו, דוד פדרמן היה שליח מטעם בית"ר ובמסגרת תפקידו העלה ארצה שני כדורגלנים שהפכו לבולטים בהיסטוריה של המועדון: סמואל רזניק הארגנטינאי וראול גלר הפרואני.
לאחר מכן פרש בשנת 1963, כשבאמתחתו 155 הופעות ו-8 שערים, ב-9 עונות בהם שיחק במועדון, כאשר תקופה לא קצרה כיהן גם כקפטן המועדון.
פדרמן אף הוזמן לסגל נבחרת ישראל אך לא שיחק בה.
את שירותו הצבאי פדרמן עשה בנח"ל, בגרעין בית"ר "תגר".
עוד בהיותו שחקן פדרמן למד וסיים תואר ראשון במדעי המדינה וכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים והמשיך גם לימודים לתואר שני.
השתלם בהוראת עברית בשיטה אורקולית בטכניון בחיפה ובקורס מחשוב במכללת "קדם" למחשבים ולמערכות מידע בירושלים.
לאחר מכן עבד בנציבות מס הכנסה בירושלים.
לאחר פרישתו מכדורגל ב-1963 היה שליח בית"ר מטעם הסוכנות היהודית לרודזיה שבאפריקה, ומאוחר יותר – מנהל אולפן ללימודי עברית בשיטה אורקולית בדרום אפריקה, ובהמשך היה נציג בארץ של חברת תמרוקים ותרופות דרום אפריקאית, וכיהן כמנכ"ל תעשיות ירושלים מאוחדות בע"מ, כמזכ"ל לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים בירושלים.
ב-1967 כיהן כיו"ר מחלקת הנוער של קבוצת בית"ר ירושלים בה שיחק בעבר.
ב-1987 ניהל את סניף ירושלים והדרום של התאחדות התעשיינים, וב-1988 היה כמנכ"ל המרכז לטניס ברמת השרון.
בפוליטיקה המקומית כיהן פדרמן כחבר מועצת סניף הליכוד ויו"ר ועדות שעוסקות באיכות הסביבה, מתאם המועצה הכלכלית לירושלים, מרכז הלובי של חברי הכנסת למען ירושלים ופעיל בהקמת הרשות לפיתוח ירושלים ופיתוח התעשייה והכלכלה בעיר.
חבר הנהלת התאחדות התעשיינים בירושלים.
כמו כן זכה פדרמן בפרס הניהול לשנת 1998 מטעם פורום המנהלים הישראלי.
בשנת 2000 מונה פדרמן להיות נציגה של בית"ר ירושלים בהתאחדות לכדורגל עד 2010, וכאחראי מחלקת הנוער של המועדון עד 2012.
אהוד הררי (27 ביולי 1935 – 5 באוגוסט 2023) היה פרופסור ללימודי יפן בחוגים ללימודי מזרח אסיה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 2015–2018 היה נשיא כבוד של האגודה הישראלית ללימודי יפן (איל"י).
קיבל את "העיטור הקיסרי של מסדר השמש העולה": כוכב כסף וזהב עבור הפצת ידע על יפן וקירוב יפן וישראל בשנת 2002 ושוב בשנת 2017.
אהוד הררי נולד בשנת 1935 ברמת גן.
למד ב"תיכון חדש" בתל אביב ושירת בחטיבת גבעתי.
ב־1956 החל את לימודי התואר הראשון בבית הספר לשירות חוץ באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון די.
ב־1962 התחיל את לימודי המוסמך בחוג לכלכלה פוליטית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
במהלך תקופת לימודיו לתואר מוסמך הצטרף למלגת (UNDP) United Nations Development Programme כמתמחה ומייצג של אוניברסיטת ברקלי.
את עבודת הדוקטורט בנושא "חוקי עבודה ביפן: אינטראקציה מדינית ובינלאומית" פרסם בשנת 1968 לאחר מחקר שדה של כשלוש שנים שנערך במסגרת המכון למדעי החברה באוניברסיטת טוקיו.
לאחר אישור הדוקטורט ב-1968 שב לישראל והצטרף כמרצה בחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1973 שב עם משפחתו לשנת מחקר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, מטעם "המרכז ללימודי יפן וקוריאה" של האוניברסיטה.
בשנת 1975 הצטרף לסגל ההוראה באוניברסיטה העברית, בחוגים ללימודי אסיה ולמדע המדינה.
שם בנה את היסודות ללימודי הפוליטיקה, יחסי החוץ, תחום הסוציולוגיה והאנתרופולוגיה, המנהל הציבורי, מנהל העסקים והכלכלה המדינית של יפן.
בין השנים 1985–1987 כיהן כראש התכנית למנהל ציבורי במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית.
בשנים 1990–1992 כיהן כראש החוג ללימודי אסיה, תחתיו גדל מספר הסטודנטים בחוג מכמה מאות לכשמונה מאות סטודנטים.
פרופסור הררי היה עמית במספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת טוקיו ואוניברסיטת אוקספורד.
בשנים 2015–2018 היה נשיא הכבוד של האגודה הישראלית ללימודי יפן (איל"י).
בשנת 2002 קיבל לראשונה את "העיטור הקיסרי של מסדר השמש העולה": כוכב כסף וזהב עבור הפצת ידע על יפן וקירוב יפן וישראל, ובשנת 2017 זכה בו שוב.
הררי היה נשוי לרותי הררי ולהם שלושה ילדים.
עמרי, מפיק ואמרגן מוזיקלי ורעות, ד"ר להיסטוריה של יפן.
פרופסור הררי היה מבכירי היפנולוגים בעולם.
מחקריו משלבים לימוד מעמיק של יפן ותרבותה יחד עם מדע המדינה ויחסים בין-לאומיים, מנהל ציבורי, ניהול עסקי וכלכלה מדינית.
הוא נחשב כ-"אב המייסד" של תחומים אלו בישראל.
הפוליטיקה של ארגוני העובדים ביפן
ספרו של הררי המבוסס על עבודת הדוקטורט שלו מטעם אוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובשיתוף עם אוניברסיטת טוקיו.
בנושא התפתחות יחסי העבודה ביפן.
פורסם בהוצאה לאור של אוניברסיטת קליפורניה ב-1973 ונחשב לספר פורץ דרך עד היום.
מנהל ציבורי וועדות מייעצות ביפן במבט משווה
מחקר אשר התעמק בדעה שבעבר הייתה רווחת ביפן, שטענה כי הוועדות המייעצות ביפן הן חותמות הגומי של הבירוקרטיה הממשלתית.
הררי מצא כי בתחום מדיניות עבודה הן מילאו תפקיד מרכזי.
המחקר היה ברובו כמותני וכלל שאלונים שנשלחו לחברי הוועדות ולמשרדים הבירוקרטים הרלוונטיים.
בנוסף, ערך סקר ספרות בנושא ועדות דומות במשרדים בירוקרטיים אחרים.
המחקר הניב מספר פרסומים אשר חלקם נעשה יחד עם עמיתים.
המחקר מופיע בספר בעריכתם של הררי, בן ארי ויפה (1988).
שיטות בחירה ובחירה ישירה של ראש ממשלה
עקב עלייתה בשנת 2000 של ההצעה לעבור לבחירה ישירה של ראש ממשלה על ידי ראש הממשלה וראש האופוזיציה היפנים, ניתח הררי את התוצאות הצפויות בהתבסס על הניסיון הישראלי ופרסם את תוצאותיו במכון למדעי החברה באוניברסיטת טוקיו.
בקיץ 1960, על סף המעבר מוושינגטון לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי הציע משרד החוץ הישראלי להררי להוסיף ללימודיו שפה מזרח אסיאתית עבור מלגה צנועה.
בזמנו, העדיף משרד החוץ שילמד בורמזית אך לימודי שפה זו לא היו בנמצא באוניברסיטת ברקלי והררי החליט לבחור ביפנית כאתגר.
בזמנו יפן הייתה "ארץ זרה מעבר להרי החושך" והוא ראה בכך שליחות לאומית.
הפוליטיקה של ארגוני העובדים ביפן (הוצאת אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, 1973).
יפן: דמוקרטיה מתבגרת (הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2012).
ספר זה הוא קריאת חובה בחוגים ללימודי אסיה בישראל.
בשנת 2014 הוציאו תלמידיו של הררי ספר לכבודו: "Japan's Multilayered Democracy" (הוצאת לקסינגטון, 2014) מאת: סיגל בן-רפאל גלנטי, ניסים אוטמזגין ואלון לבקוביץ'.
אהוד סביון (נולד ב-19 באוגוסט 1950) הוא המנכ"ל לשעבר של חברת דרך ארץ, שיזמה, מימנה והקימה את כביש 6. במסגרת חיל הים שירת בתפקידי פיקוד בים ותפקידי הדרכה בחוף, והגיע לדרגת אל"ם.
כיום משמש כדירקטור מהציבור בחברת מגדל, עבר קורס גישור ומגשר מוסמך ובנוסף דירקטור בחברת "שלווה הפקות בע"מ" אשר מנהלת את להקת שלווה, כמו כן הוא תומך ומסייע לעמותה.
אהוד (אודי) סביון נולד בתל אביב.
אביו, אלימלך, עבד בחברת החשמל, היה איש הפלי"ם ואימן את הצוותים הימיים של הפלמ"ח, ביניהם גם אנשי הצוות של כ"ג יורדי הסירה, והיה ממקימי אגודת יורדי ים זבולון בירקון.
אמו, תמימה בת יהושוע זלוטניק, הייתה ירושלמית, בת משפחתו של נציב מס ההכנסה תחת השלטון הבריטי.
סביון למד בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון והמשיך בקריית החינוך אורט סינגאלובסקי מגמת מכשירנות ומכניקה עדינה.
שם רכש מיומנויות טכניות, שסייעו לו רבות בשירותו הצבאי.
בשנות נעוריו היה פעיל בתנועת הנוער העובד והלומד.
הגנים הימיים שכנראה עברו אליו בתורשה מאביו, דחפו אותו להתגייס דווקא לחיל הים.
לאחר הכשרה בת שמונה חודשים בבסיס ההדרכה של חיל הים, הוצב סביון כטכנאי נשק על ספינת הטילים אח"י אילת (סער 2) תחת פיקודו של גדי שפי.
הגדלת כמות ספינות הטילים חייבה את חיל הים להכשיר כוח אדם פיקודי.
נפתח קורס חובלים מיוחד לתלמידי תיכון, שאינם בוגרי בתי ספר ימיים.
סביון הצטרף לקורס שנמשך שנתיים, ובשנת 1971 הוסמך כקצין ים ולאחר מכן הוכשר לתפקיד קצין נשק בספינת טילים.
באוקטובר 1973, הוצב סביון כקצין נשק וסגן מפקד ספינת הטילים אח"י חיפה.
אח"י חיפה בפיקוד שמואל שריג סיימה שיפוץ ארוך ויסודי, ובתוך ימים ספורים הצליחו להכשיר אותה לצאת למלחמה.
הערכת המודיעין הימי הייתה שהמצרים ישלחו צוללות כדי לפגוע בנמל ובמפרץ חיפה, כדי לשבש את שער האספקה העיקרי של המדינה, ועל כן, הוטל על אח"י חיפה להגן על אזור המפרץ.
באחד הימים הבחין צוות הספינה בסונאר בצוללת והמפקד ירה לעברה טורפדו.
הטורפדו שנורה חזר חזרה לעבר הספינה.
סביון היה בגשר בעמדת הקרב בגשר.
הגיע דיווח מהירכתיים שטורפדו נע לעבר הספינה והוא קרוב.
נתן פקודה לעלות למהירות מרבית הבין שמדובר בטורפדו שירתה החיפה וחזר אליה.
כאשר נורה הטורפדו הותקן בו גובה תקרה לנטרול המרעום 50 מטר מתחת לפני הים.
לאחר כמה מאות מטרים הטורפדו הפסיק לרוץ וצף.
בדיעבד הבינו שמה שנחשד כצוללת מצרית הייתה "שירה", צוללת איטלקית שטובעה במלחמת העולם השנייה.
בליל 10–11 באוקטובר 1973, השתלבה אח"י חיפה בהפגזת החוף הסורי.
הכח מנה חמש ספינות בפיקוד מפקד השייטת מיכאל ברקאי, שהגיעו ללטקיה מצפון, לאחר מסע לאורך חופיה של טורקיה.
כאשר פרצו הספינות לנמל לטקיה נורו לעברן טילים סוריים.
בקרב שהתחולל פגעו כוחותינו בסטיל סורי אחד ובספינות של צי הסוחר שעגנו מחוץ לנמלים להסחה.
מאז ועד סוף המלחמה עסקה אח"י חיפה בעיקר במשימות אבטחה על נמל חיפה.
ב-24 באוקטובר 1973, אח"י חיפה (סער 2) שהתה באזור הים האיגאי, במשימת אבטחת אניות סוחר שהביאו למדינה נשק וחומרי גלם, בניסיון למלא את המחסור שנוצר עקב המלחמה.
במרחק של כ-3 ק"מ מחוף רודוס, עלתה הספינה על אי יונים, ובתחתית החרטום נבקע חור גדול.
בזכות תושייה שגילה נגד הגשר מילר, שהפעיל מיד את המנועים לאחור, נמנע נזק כבד ואיש לא נפגע.
הנזק שכבר נגרם גרם לפריצת מים למדור החרטום.
לאחר הפגיעה ניהל סביון את בקרת הנזקים וימאות בספינה, עד הבאתה לארץ בגרירת ירכתיים על ידי א.מ חנה אניית סוחר מגויסת של צים בפיקוד רב חובל גדעון חלמיש.
הטילים והתותח הועברו לספינת הסוחר כדי להקטין את משקלה של הספינה הפגועה.
לאחר המלחמה בשנת 1975 נשלח סביון לזירת ים סוף לשמש כסגן מפקד אח"י קשת.
בדצמבר 1975 נקרא סביון לפקד על פלגה 916, בבסיס אשדוד והיה אחראי גם לתפעולם של 4 ברטרמים ששרתו בים המלח.
הפעילות העיקרית של פלגה 916 הייתה ביטחון שוטף באזור דרום המדינה ולאורך חופי עזה.
עיקר הפעילות המבצעית של הפלגה הייתה אימון והספקת נשק ותחמושת לכוחות הנוצריים שפעלו בלבנון באזור ג'וניה.
במסגרת זו ביצעה הפלגה בפיקודו של סביון עשרות מבצעים.
במאי 1977 עבר סביון לפקד על פלגת דבורים 914 בבסיס חיפה, שכללה 11 ספינות דבור ועסקה בביטחון שוטף בגזרה הצפונית.
בפברואר 1978 מונה סביון למפקד אח"י סער ובנובמבר 1978 עבר לפקד על אח"י יפו (סער 4), שלקחה חלק בהפגזת חופי לבנון במלחמת לבנון הראשונה.
אחד השיאים המבצעיים של אח"י יפו היה השתתפות במבצע הנקמה של רוצחי מינכן בבירות, לבנון.
ביוני 1980 נשלח סביון לקורס פיקוד ומטה בצי האמריקני בניו פורט רוד איילנד.
הקורס פתח בפניו צוהר לדרכי ההתנהלות בציים גדולים.
ביולי 1981 שב לישראל ומונה למפקד בתי הספר הפעלה בבה"ד חיל הים, מסגרת שהכשירה את כלל לוחמי כלי השיט בחיל הים.
ביולי 1986 התמנה סביון למפקד פלגה 31 שכללה 6 ספינות טילים ופעלה בנמל אשדוד, תפקיד פיקודי בים החשוב ביותר בקרירה הפיקודית בחייל.
פעילותה של פלגה 31 כללה: ביטחון שוטף, מבצעים, מודיעין ואימונים לביצוע הפקודות האופרטיביות לשעת חירום.
מחלקת תורה והדרכה – בשנת 1987, נקרא להקים את מחלקת תורה והדרכה, מחלקה שתרכז את תורת הלחימה של החיל ואת הנהלים והמערכות, אלה הקיימות ואלה שיש להקימן, על מנת להכין את חיל הים למלחמה הבאה.
המכללה לביטחון לאומי - בשנת 1989 למד סביון במכללה לביטחון לאומי.
פיקוד ומטה - סביון מונה בשנת 1989 כמפקד קורס פיקוד ומטה זרוע הים.
במקביל לתפקידו עשה תואר שני בניהול מגה פרויקטים, בפקולטה למדיניות ציבורית, באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1991 בתום הלימודים קיבל סביון פיקוד על פרויקט השבחת ספינת סער 4, לרמה של סער 4.5. שדרוג המערכות והתקנת מערכת חדשה של טילים נגד טילים בשם ברק מתוצרת רפאל.
הגדלת תורן הספינות כדי שיוכל להכיל את כלל המערכות המיועדות והארכת גוף הספינה לצורך התקנת מערכת ברק (טיל) ושיפור קווי הזרימה.
השיפוץ והשדרוג של הספינות נעשה במספנות ישראל.
בשנת 1993, בתום 25 שנות שירות בחיל הים, יצא סביון לגמלאות.
סביון ממשיך להיות פעיל כאל"ם במילואים.
שירת ביחידת מבקר הפנים של צה"ל כמפקד צוות ים.
לאחרונה נמנה עם צוות מילואים בכיר שמבצע ביקורות כוננות וכשירות מבצעית ביחידות השונות של חיל הים עד ימינו אלה.
בשנת 1993 מונה סביון לתפקידו האזרחי הראשון כמנהל הקמת היישובים צור יגאל ומתן.
סייעו לו רבות ניסיונו כאיש ארגון ופיקוד וכמי שלמד ניהול מגה פרויקטים.
בשנת 1994 יצא סביון עם משפחתו לטורונטו שבקנדה, בשליחות ההסתדרות הציונית והסוכנות היהודית.
תפקיד חינוכי ציוני יחד עם הכרת עולם העסקים הבינלאומי.
התחככות עם יהודים ואנשי עסקים מהעולם הגדול.
בשנים 2016–2018 שימש כיושב ראש משותף בחברת פי-גלילות.
כיום משמש כדירקטור מהציבור בחברת מגדל, עבר קורס גישור ומגשר מוסמך, ובנוסף דירקטור בחברת "שלווה הפקות בע"מ" אשר מנהלת את להקת שלווה כמו כן הוא תומך ומסייע לעמותה.
בשנת 1996, החליטה ממשלת ישראל להוציא מכרז ענק לבניית כביש אגרה חדיש ומודרני, ראשון מסוגו בישראל, שיבנה ויתופעל על ידי הסקטור הפרטי הידוע כיום בשם כביש 6. בטורונטו בקנדה קיים כביש אגרה מספר 407 שהמדינה החליטה להקים בארץ בדומה.
אחת הקבוצות שהתכוונו לגשת למכרז החליטה להיפגש עם היזם הקנדי ולבדוק כיצד מפעילים כביש אגרה מסוג זה.
סביון התבקש לתאם פגישה וסיור בין נציגי הקבוצה הישראלית ובין היזם הקנדי ג'ון בק בעלים ונשיא חברת AECON הקנדית.
במטרה להקים את הפרויקט במודל שיתוף פעולה בין המגזר הציבורי והפרטי בשיטת BOT.