tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שריה - היה קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, מפקד גדוד שקד וממקימי יחידת שלדג.
נרצח בידי מחבלים שחדרו לביתו בברוש הבקעה ב-11 באוקטובר 2013 (40 שנה בדיוק לאחר שנהרג אחיו).
שני אחיו של דוד עופר, אנשי העסקים סמי ויולי עופר, נפטרו ב-2011.
דוד עם ראשו של גוליית (באיטלקית: Davide con testa di Golia) הוא ציור שמן של האמן האיטלקי קאראווג'ו, שצויר בין השנים 1605–1610 לערך.
היצירה מוצגת בגלריה בורגזה שברומא.
היצירה מנסה לתאר סצנה בסיפור התנ"כי "דוד וגוליית".
ההשראה הישירה ליצירתו של קרוואג'ו מגיעה מיצירה אחרת של אחד מחסידיו של ג'ורג'ונה.
אולם קרוואג'ו נתפס כמי שלכד ביצירתו את הדרמה שבסיפור דוד וגוליית ביעילות רבה יותר, כשבידו של דוד ראשו המתנדנד ונוטף הדם של גוליית.
על חרבו של דוד מופיע הכיתוב: H-AS OS, המשמש קיצור עבור משפט בלטינית: , שפירושו "ענווה הורגת גאווה".
בציורו של קרוואג'ו נראה דוד מוטרד.
בהבעת פניו יש עירוב של עצב וחמלה.
ההחלטה לתאר אותו מהורהר ולא חוגג, יוצרת קשר פסיכולוגי יוצא דופן בינו לבין גוליית.
קשר זה מסתבך עוד יותר לאור העובדה שקרוואג'ו תיאר את עצמו כגוליית, ואילו מי ששימש כמודל לדוד הוא "הקרוואג'ו הקטן שלו".
ייתכן כי הוא מתכוון ל"סקו דל קרוואג'ו", שהיה עוזר הסטודיו של האמן ברומא מספר שנים קודם לכן.
לא נמצאו דיוקנאות של סקו, מה שהופך את הזיהוי לבלתי אפשרי לאימות.
אפשרות נוספת היא כי דוד מייצג את קראוואג'ו הצעיר המחזיק בערגה את קרוואג'ו המבוגר, שהתנהגותו הפרועה כצעיר, הרסה את חייו כאדם בוגר.
העניין הביוגרפי של הציור, שמוסיף שכבה נוספת של משמעות ליצירה המורכבת, הוא שדוד וגוליית משמשים דימוי לישו והשטן, לניצחון הטוב על הרע, כחלק מהאיקונוגרפיה הנוצרית-אורתודוקסית של אותה תקופה.
קרוואג'ו מצייר את דוד כבעל רגשות אֵבֶל עמוקים על מותו של גוליית, ואין בו אכזריות או אדישות להרג שביצע, בהתאם להיותו מייצג הטוב וניצחונו.
הבחירה הקומפוזיציונית והמבט הישיר אצל קראווג'ו מדגישים את העוצמה הדרמטית של הרגע, בשונה מן האיפוק הפסיכולוגי שבגרסתו של ג'נטילסקי.
דוד ענבר (25 במרץ 1939 – 19 באוגוסט 2009) היה דוקטור ללימודי ארץ ישראל, ארכאולוג וחוקר מקרא.
ענבר נולד ברחובות וגדל בקיבוץ רמת הכובש.
הוא שירת כקצין קבע בחיל ההנדסה.
ב-1966 נפצע קשה בתקרית בית מרסים, בדרום הר חברון, פציעה שגרמה לאובדן ידו השמאלית.
על תפקודו בקרב זה זכה בעיטור העוז.
לאחר פציעתו שירת ענבר באגף המודיעין, היה ראש המדור הצבאי בענף 2 (ירדן), ולאחר מכן היה ראש ענף 2 (ירדן) בחטיבת המחקר.
הוא השתחרר בדרגת סגן-אלוף ופנה ללימודי ארכאולוגיה.
את עבודת הדוקטורט שלו על עמק בית שאן כתב באוניברסיטת בר-אילן תחת הדרכתו של פרופסור אנסון רייני.
בשנת 1988 הופיע ספרו הראשון: "מסע אל העבר המקראי".
דוד ענבר נפטר ממחלה קשה ב-2009, והובא למנוחות בבית העלמין בעיר מגוריו נס ציונה .
השאיר אחריו אישה, רחל ושלושה ילדים.
ב־2012 יצא הספר "איפכא מסתברא", שאת כתיבתו הספיק ענבר לסיים מעט לפני מותו.
המשנה יוצאת הדופן שמציג ענבר בספר זה היא סדורה ועקבית, ומבוססת על קריאה מדוקדקת בתנ"ך כולו כמקור היסטורי אמין, בממצאי הארכאולוגיה ומחקרי ההיסטוריה הישראלית והכלל עולמית, ובבדיקה דקדקנית של שמות יישובים ואתרים ברחבי אפריקה ואסיה.
עיקרי החידושים שמופיעים בספר הם:
תיארוך מחודש של כל תקופת האבות, מועד הירידה למצרים, יציאת מצרים וכיבוש ארץ כנען, כאלפיים שנה לפני המקובל.
ניתוח מחודש של תקופת יוסף ובניו במצרים תוך זיהויו של מנשה בן יוסף כמלך המצרי מנס, נערמר, וזיהוי של צאצאיו עם מלכים פרעוניים אחרים.
איתור עקבותיו של האירוע הקוסמי האדיר שגרם למכות מצרים ולחציית ים סוף.
שרטוט מסלול יציאת מצרים, לא דרך מדבר סיני, כמקובל, אלא דרך אפריקה ואסיה וכיבוש ארץ כנען דרך סוריה וירדן.
תיאור כיבוש ארץ ישראל המקראית והצגת גבולותיה כאימפריה אדירה, המשתרעת משני עברי הירדן ואף בתחומיהן של סוריה לבנון, עיראק סעודיה ואנטוליה.
חכם דוד עמוס (1835 או 1840 - 1942, ירושלים) היה סוחר יהודי יזם וגואל אדמות בחבל עזה וסביבותיה.
עמוס היה מגדולי הסוחרים היהודים באזור הנגב.
הוא עסק בייצוא שעורה ואבטיח הפקועה (חנדל) לאירופה.
בשותפות עם חכם נסים אלקיים וחג' עלי אל-עטוונה, ראש העיר הראשון של באר שבע, הם היו ליצואנים הגדולים ביותר.
הם יזמו את הקמת המזח הראשון בנמל עזה, שנבנה בשנת 1910.
עמוס היה מעורב בעסקאות מקרקעין שונות.
הוא החזיק בתים באלכסנדריה, שם הייתה לו משפחה אחת, ובעזה ורפיח, שם הייתה לו משפחה שנייה.
הוא ביכר מגורים באוהלים על פני מגורים בעיר עזה.
בנוסף, קנה עמוס אדמות רבות בשטחי רפיח.
לפי מקור אחד, הוא קנה כ-100,000 דונם ליד רפיח המצרית, בתיווכו של הקונסול הבריטי קאזינביץ', שנועדו להתיישבות יהודית.
לאחר פרעות תרפ"ט עזב עמוס את עזה.
דוד עמית (ו' בטבת תש"ח, 19 בדצמבר 1947 – י"א בניסן תשע"ג, 22 במרץ 2013) היה חוקר ארץ ישראל וארכאולוג ישראלי.
נולד בישראל, בנם של משה ואלידע פרוינד.
שירת בגדוד 50 של ה"נח"ל מוצנח" והשתתף במלחמת ששת הימים בקרבות סיני.
במלחמת ההתשה שימש כסגן מפקד במוצב המזח שבקצה הדרומי של קו התעלה.
במלחמת יום הכיפורים שימש מפקד מחלקה בדרגת סרן ונטל חלק בקרב העיר סואץ.
לאחר שכל המפקדים הבכירים נפצעו נטל לידיו את הפיקוד על הכוח הנצור במשטרה שבעיר סואץ.
על כך קיבל את עיטור המופת.
במלחמת לבנון הראשונה שימש כסמג"ד במילואים.
היה בן קיבוץ בארות יצחק, והגיע בסוף שנות ה-60 לכפר עציון, ובשנות ה-80 שימש מזכיר הקיבוץ.
היה ממייסדי בית ספר שדה כפר עציון וניהל אותו בשנותיו הראשונות.
ערך עשרות חפירות ארכאולוגיות וסקרים מטעם רשות העתיקות במדבר יהודה, ירושלים, הר חברון ושפלת לוד.
בין השאר חפר יחד עם צבי אילן בדרום הר חברון וגילה שני בתי כנסת קדומים בחורבת ענים ובמעון.
חפר כפר מימי הבית השני ליד מזור, מחצבה תת-קרקעית ובית מלאכה לכלי אבן מימי הבית השני מערת כלי האבן במדרון הר הצופים בירושלים, סמוך לבריכת ממילא בירושלים, ועוד.
ד"ר עמית שימש מרצה לארכאולוגיה במכון שכטר למדעי היהדות.
ערך קובצי מאמרים רבים בתחום ההיסטוריה והארכאולוגיה של ארץ ישראל.
פרסם מאמרים בכתבי עת שונים ובהם קתדרה, אריאל ועת־מול.
זמן קצר לפני מותו הוציא עם אשתו, חנה עמית, את הספר "רחוב בירושלים: מסע בזמן מתקופת המקרא ועד היום".
נפטר בשנת 2013 ונקבר בבית העלמין בקיבוץ כפר עציון.
בשנת 2014, יצא בהוצאת יד יצחק בן-צבי, ספר המקבץ מבחר רחב של מאמרים שפרסם עמית.
אבן, דרך, חותם: אוסף מחקרים, הוצאת יד יצחק בן-צבי ובית ספר שדה כפר עציון, 2013
אמות מים קדומות בארץ ישראל - קובץ מאמרים (עם יזהר הירשפלד ויוסף פטריך), הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1989
ימי בית חשמונאי - מקורות, סיכומים, פרשיות נבחרות וחומר עזר (עם ד"ר חנן אשל), הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1995
מערות המפלט מתקופת מרד בר כוכבא (עם חנן אשל), אוניברסיטת תל אביב, 1998
חידושים בארכאולוגיה של ירושלים וסביבותיה - קובץ מחקרים (עם גיא ד' שטיבל, אורית פלג–ברקת), הוצאת רשות העתיקות, 2009
דגם ירושלים של בית שני במוזיאון ישראל, אריאל, עמ' 176, 1997
מנין קבלה הרודיון את מימיה?, באתר "סנונית"
"חידת יוטה", בתוך: "טבע וארץ" אדר-ניסן תשמ"א, מרץ 1991, חוברת ל"ג, בהוצאת החברה להגנת הטבע
על מקור תוכניותיהם של בתי-הכנסת בדרום הר-יהודה, במקור מתוך: קתדרה יוני 1993 חוברת מספר 68, הוצאת יד בן צבי, ירושלים
סמוע-אשתמוע, אתר בית ספר שדה כפר עציון
דוד סלימאן שַׂשׂוּן (8 בדצמבר 1880 ד' בטבת תרמ"א – 10 באוגוסט 1942 כ"ז באב תש"ב) היה חוקר, פילנתרופ ואספן נודע של כתבי יד יהודים נדירים, בן למשפחת ששון שמוצאה מבגדאד וצברה הון מופלג באמצעות המסחר הבינלאומי מהודו והמזרח הרחוק לבריטניה.
אוסף כתבי היד שהקים הוגדר בזמנו כאוסף כתבי היד העבריים הגדול ביותר בעולם המצוי בידיים פרטיות.
דוד סלימאן ששון נולד במומבאי, הודו בד' בטבת התרמ"א (1880).
אביו היה סלימאן ששון (1841–1894) שניהל את מרבית עסקי משפחת ששון מאז חזרתו משליחות עסקית בסין בשנת 1875. כשדוד היה בן 13 נפטר אביו סלימאן ואמו פרחה (פלורה) ששון (1859-1936) גידלה אותו.
פרחה הייתה בת למשפחת גבאי מבגדאד, ששמה נודע כאשת אשכולות ומלומדת ברזי היהדות.
היא קיבלה לידיה את ניהול חלק ניכר מעסקי משפחת ששון לאחר פטירתו של בעלה בשנת 1894.
דוד קיבל בצעירותו חינוך פרטי מצד רבנים שהובאו במיוחד לשם כך מבגדאד, ובראשם הרב יצחק שמעון אגסי שהיה חונכו האהוב.
מהם קיבל את מיטב החינוך במסורת היהודית והיה בקיא בה היטב.
במיוחד היה בקיא ושמר על מנהגי יהדות בגדאד.
מלבד השכלתו המסורתית, ששון השתלם בשפות הינדוסטנית ופרסית, ולמד כינור ונגינה עם מורים פרטיים.
מגיל צעיר פיתח ביבליופיליה, כפי שכתב בהקדמה לדיוואן של שמואל הנגיד שההדיר בהמשך חייו:
בשנת 1910 עבר ביחד עם אמו ושתי אחיותיו ללונדון, שהייתה למקום מגוריו ומקום משכנה של ספרייתו הגדולה.
אהבתו של ששון לספר העברי הביאה אותו להתחיל בפעילות איסוף שקדנית של כתבי יד יהודים נדירים מרחבי העולם.
האוסף כלל אוצרות תרבות יהודיים רבים מתור הזהב של יהודי ספרד, צרפת ואיטליה בימי הביניים, פרס, עיראק, צפון אפריקה, כתבי יד שומרונים ייחודיים, עותקים עתיקים או ייחודיים של התנ"ך ועוד.
האוסף הוגדר כאוסף הפרטי העשיר ביותר בעולם של כתבי יד יהודים.
ביתו בלונדון היה מקום עלייה לרגל לגדולי חוקרי מדעי היהדות, כגון גרשם שלום, וכן לסקרנים כגון ביאליק שהתעניין בכתבי היד של שירת ספרד של ימי הביניים.
אחד מכתבי היד הנדירים ביותר שרכש ששון היה כתב היד השלם ביותר של דיוואן השירים של שמואל הנגיד, שנמצא עד אותה עת, אותו ההדיר והוציא לאור בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד בשנת 1934. את הפרסום הקדיש לאמו פרחה.
מלבד ספר זה לאורך השנים הוא ההדיר והוציא לאור כתבים נוספים מאוספו, מספרד, תימן, מומבאי, פרס ועוד.
לצורכי הנגשת המידע, הוא חיבר והוציא לאור קטלוג מלא של אוסף כתבי היד הגדול, שכלל תיאור ומידע רב על כל פריט המצוי בו.
הקטלוג יצא לאור בשני כרכים גדולים תחת השם "אהל דוד" (אוקספורד, תרצ"ד).
הספר נחשב לתרומה גדולה למדעי היהדות וזכה לשבחים רבים בעולם המחקר.
מלבד הספרים שההדיר, לאורך חייו ששון היה חוקר פורה של יהדות ארצות המזרח.
הוא חיבר מספר רב של מאמרים לכתבי עת מחקריים בעברית ואנגלית, כולל את הערך על "בגדאד" באנציקלופדיה יודאיקה (אשכול).
בשנותיו האחרונות שקד על ספר גדול על ההיסטוריה של יהדות עיראק, בין היתר תוך שימוש בכתבי היד שבאוספו שעין חוקר עוד לא בחנה אותם.
הוא נפטר לפני שהספיק להשלים ולפרסם את הספר, אך בנו סלימאן דוד ששון הוציא אותו לאור בשנת 1949 תחת השם "A history of the Jews of Iraq".
הספר זכה מאז למספר מהדורות מחודשות.
עבור איסוף כתבי היד ששון נסע ברחבי העולם.
באחת מנסיעותיו עם אמו לעיראק בשנת 1910 הוא כתב יומן מסע בעברית.
לאחר פטירתו פרופ' מאיר בניהו ערך וההדיר את יומן המסע של ששון והוציא אותו לאור תחת השם "מסע בבל".
בנספח לספר פורסם גם מחקר שחיבר ששון אודות שמות המשפחה של יהודי עיראק, הכולל רשימה של שמות המשפחה ומשמעותם או המקור שלהם.
ששון, אמו ואחיותיו עסקו בפעילות פילנתרופית ענפה עבור מוסדות הקהילה היהודית באנגליה, אירופה, ארצות המזרח ובארץ ישראל.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933 סייע גם עבור קליטת פליטים יהודים משאר אירופה בבריטניה.
דוד סלימאן ששון נפטר בכ"ז באב תש"ב (1942).
חמש שנים לאחר פטירתו הוא הובא למנוחות בירושלים ביחד עם אמו, והם נטמנו בחלקת המשפחה בהר הזיתים.
מאשתו סלינה היו לו שני ילדים הקרויים על שם הוריו; פרחה וסלימאן דוד ששון.
בנו היה גם כן חוקר והיסטוריון והמשיך את מלאכת איסוף כתבי היד.
בשיתוף עם מכון בן צבי ומשרדי ממשלה ישראלים הוא גם דאג לשלוח לישראל צילומים מכתבי היד באוסף.
בתו פרחה (פלורה) נישאה לרב אשר פויכטוונגר, שהיה רב בלטשוורת שבאנגליה.
בשנות ה-70 צאצאי המשפחה החליטו למכור חלק מכתבי היד, דבר שעורר חשש גדול בישראל שכתבי היד לא יגיעו לספריה הלאומית.
עקב שוויים הרב של כתבי היד נפתח מבצע התרמה מהציבור הכללי, באמצעותו גויס הכסף כדי לרכוש את כתבי היד שהוגדרו בתור החשובים ביותר.
מסע בבל: בצירוף עניינים לתולדות הקהלה היהודית בבגדאד, מהדיר ועורך: פרופ' מאיר בניהו, תשט"ו-1955.
אהל דוד: קטלוג תיאורי של כתבי היד העבריים והשומרוניים בספריית ששון, לונדון, 2 כרכים, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 1932. (כרך ב')
דיואן שמואל הנגיד, ההדרה ומבוא: דוד סלימאן ששון, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 1934.
לקורות היהודים בתימן, הצופה מארץ הגר (תרצ"א), ע' 1–26.
מגלת תימן, הצופה מארץ הגר, שנה ז', ח"א – מאת המהרי"ץ.
27-29. (על העיתון "דורש טוב לעמו", העיתון היהודי הראשון בהודו).
דוד סער סלמה (נולד ב-4 במרץ 1969) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף, המשמש מפקד זרוע הים.
קודם לכן שימש ראש מטה חיל הים, סגן מפקד מפקדת העומק, מפקד בסיס חיפה, מפקד שייטת ספינות הטילים, מפקד בסיס אשדוד ומפקד בסיס אילת.
סלמה נולד וגדל בעתלית להורים שעלו ממרוקו והתחנך בבית הספר היסודי ביישוב.
בנעוריו החל את לימודיו בפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה שליד בית הספר הריאלי העברי, ובסוף כיתה י' המשיך בבית הספר הריאלי שבחיפה.
התגייס לצה"ל בשנת 1987, והתנדב לשייטת 13. השלים את הכשרת מסלול הלוחם בשייטת, ויצא לקורס קציני חי"ר.
בסיום הקורס שב לשייטת ומונה למפקד צוות, והשתתף בלחימה בדרום לבנון ובאיו"ש.
לאחר מכן מונה למפקד יחידת לוחמים בשייטת.
בהמשך שירת כקצין אג"ם של השייטת.
לאחר מכן היה מדריך ראשי בשייטת 13. עבר קורס חובלים ובסיומו יצא ללימודים במכללת המלחמה של צי ארצות הברית.
בחזרתו סיים את ההכשרה בבית הספר לפיקוד ימי ושירת כקצין מחלקה בסטי"ל.
לאחר מכן מונה למפקד אח"י יפו.
בשנת 2002, לאחר לימודים אקדמיים, הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד פלגה 916. בשנים 2006–2007 שירת כראש ענף שטח במחלקת תורה והדרכה של חיל הים.
בשנים 2007–2008 שירת כמפקד פלגה 31 בשייטת ספינות הטילים.
באוגוסט 2008 מונה למפקד בסיס אילת, תפקיד בו שירת עד פברואר 2010. תקופתו הייתה רוויה בפעילות מבצעית בים סוף.
בפברואר 2010 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד בסיס אשדוד, והוביל את הלחימה בגזרת רצועת עזה תוך שיתוף פעולה עם פיקוד הדרום.
בתפקיד זה שירת עד אוגוסט 2011. בשנים 2011–2013 שירת כמפקד שייטת ספינות הטילים.
לאחר מכן היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור מ"א (2013–2014).
ב-7 באוגוסט 2014 הועלה לדרגת תא"ל ומונה למפקד בסיס חיפה, ושימש בתפקיד עד 16 באוגוסט 2017. בשנים 2017–2019 שירת כסגן מפקד מפקדת העומק.
ב-15 במרץ 2019 מונה לראש מטה חיל הים, ומילא את תפקידו עד אוגוסט 2021. ב-1 בספטמבר 2021 הועלה לדרגת אלוף ולמחרת נכנס לתפקידו כמפקד חיל הים.
במסגרת תפקידו מוביל את חיל הים במהלך מלחמת חרבות ברזל.
בנובמבר 2025 רשם לו הרמטכ"ל אייל זמיר הערה פיקודית, על כישלונו של חיל הים בהגנה על החופים בטבח שבעה באוקטובר, ובפרט לא מנע את הטבח בחוף זיקים.
סלמה נשוי לדפנה ואב לשלוש.
מתגורר עם משפחתו במועצה אזורית חוף הכרמל.
שתי בנותיו הן בוגרות קורס חובלים.
בעל תואר ראשון במנהל עסקים מהמרכז האקדמי רופין, ותואר שני במדעי הרוח מאוניברסיטת חיפה.
קיבל מהמרכז האקדמי רופין אות במ"ה (בוגרים מעוררי השראה) לשנת תש"ף, על תרומתו רבת השנים לביטחונה של ישראל.
דוד הרברט סמואל היה מדען ומחנך ישראלי, פרופסור לכימיה פיזיקלית במכון ויצמן למדע, חוקר איזוטופים ואחר כך חוקר זיכרון.
בעל תואר האצולה "ויקונט סמואל השלישי" מ-1978 וחבר בית הלורדים של הממלכה המאוחדת בשנים 1978–1999.
סמואל נולד במתחם אוגוסטה ויקטוריה בירושלים, בנם של הדסה ואדווין סמואל .
סבו מצד אביו היה הרברט סמואל, הנציב העליון בארץ ישראל וסבו מצד אמו היה הבלשן והמילונאי יהודה גור.
במלחמת העולם השנייה שירת בצבא הבריטי בחיל התותחנים, השתתף בלחימה בדרום מזרח אסיה.
ב-1948 שב לישראל והתגייס לחיל המדע.
הוא נשלח למכון ויצמן למדע והחל בדוקטורט שלו בתחום חקר מנגנון של תגובה כימית בשינויי מולקולות.
כיהן כראש המחלקה לכימיה במכון ויצמן, דיקן הפקולטה לכימיה והקים את המחלקה לחקר המוח.
לאחר פרישתו ממכון ויצמן כיהן כנשיא שנקר - בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב.
סמואל היה נשוי חמש פעמים ואב לשתי בנות.
נפטר בשנת 2014, והובא למנוחות ברחובות.
הרב דוד (מסעוד) עובדיה (ח' באייר ה'תרע"ג, 2 במאי 1913 – י"ח באייר ה'תש"ע, 22 במאי 2010) היה רבה של צפרו וכן כיהן כרב בערים רבאט, פאס ומרקש במרוקו, ולאחר עלייתו לישראל רב שכונת בית וגן בירושלים.
חבר לשכת הרבנות ירושלים ויו"ר רבני עדת המערביים בירושלים.
יקיר העיר ירושלים לשנת תשמ"ה (1985).
עסק בההדרת ספרי רבני מרוקו ובחקר מנהגיה.
נולד בעיר צפרו, בנו של רבה של צפרו, הרב ישועה שמעון חיים עובדיה (המכונה: ישמ"ח) ואסתר לבית עזראן .
למד תורה אצל אביו ואצל הרב דוד עטר.
לאחר פטירת אביו התמנה תחתיו וכיהן בתפקיד כעשר שנים.
בשנת 1952 נקרא לכהן כרב בעיר רבאט.
מספר שנים לאחר מכן, בשנת 1961, עבר לעיר פאס ושימש בה כרב במשך שנתיים.
בשנת 1963 עבר לכהן תקופה קצרה כרבה של העיר מרקש וכאב בית הדין בעיר.
היה פעיל בתחום החינוך ושימש כמפקח בית הספר "אם הבנים", חבר הוועדה לרפורמה בחינוך (במרוקו), והמפקח על החינוך היהודי.
כמו כן כיהן כחבר הפרלמנט במרוקו, ושימש במשרות ממלכתיות ובתפקידים ציבוריים שונים וכן כראש ישיבת "בית דוד" בצפרו אותה הקים.
היה ידוע כמתנגד למוסדות של כל ישראל חברים - אליאנס במרוקו כי הוא חשב שהם גורמים לחניכיה להתרחקות מהדת.
בשנת 1963 עלה לישראל והתמנה לחבר לשכת הרבנות בירושלים, ויו"ר רבני עדת המערביים בירושלים.
הקים את קהילת ישמח לבב בשכונת בית וגן בירושלים על שם אביו, וכיהן כרב הקהילה עד יום פטירתו וכן כרב השכונה.
באופן יוצא דופן קיבל ממועצת הרבנות הראשית כושר דיינות מבלי לעמוד בבחינות, על תקן של גדול בתורה.
בשנת 1972 התמודד על מקום במועצת הרבנות הראשית בתמיכת הרבנים אונטרמן ועובדיה יוסף, אולם לא נבחר לאור ניצחון מומלציו של הרב שלמה גורן.
הרב עובדיה התמודד שוב על מקום במועצה בשנת 1980 אך שוב לא נבחר.
בשנת 1967 ייסד חברה בשם "דובב שפתי ישנים" ששמה לה למטרה להביא לדפוס את כתבי חכמי מרוקו הקדומים.
הוציא לאור ספרים רבים של חכמי מרוקו שזכו לפרסום בקרב כל יהדות המזרח.
בשנת 1982 זכה ב"פרס ירושלים" לטיפוח מורשת עדות ישראל, על פועלו ותרומתו הרבה לעולם החינוך והיהדות זכה ובפרט על ספריו המחקריים העוסקים בקהילות יהודי מרוקו "קהילת צפרו" ו"פאס וחכמיה".
בשנת 1985 קיבל את אות יקיר העיר ירושלים.
נפטר בי"ח באייר התש"ע (2010) בגיל 97, ונטמן בהר המנוחות בירושלים, לצד חברו הרב שלום משאש - רבה של מרוקו וירושלים.
היה נשוי למרים לבית צרויה.
בתו רות - נישאה לרב דוד בר חן, שהיה רבה של שדרות.
בנם של השניים הוא הרב ישי בר חן.
בתו שרה - נישאה לאחיינו הרב מאיר אלבאז, ראש מוסדות "שבות יהודה" בירושלים.
בתו יהודית - נישאה לרב הלל חבר, מייסד ישיבת "שערי תורה" בברוקלין.
בנו הרב פנחס - ראש מוסדות "ישמח לב תורת משה" בשכונת בית וגן בירושלים.
בתו שושנה - נישאה לרב ראובן לויטן מאשדוד.
בתו אסתר - נישאה לרב שלמה ווהנון, ראש ישיבת "מסילות התורה" בירושלים.
בנו הרב ישמח - מארצות הברית.
בנו הרב משה אליהו - חתנו של הרב יעקב טולידאנו, ראש הכולל "בית דוד - עטרת ישועה".
נהגו העם – מנהגים, דינים ותקנות של קהילת צפרו.
נתן דויד – שו"ת, כולל 81 שאלות ותשובות מארבעת חלקי השולחן ערוך.
בסוף הספר הודפס החיבור 'נהגו העם'.
פאס וחכמיה – שני כרכים, קורות העיר פאס מיום הווסדה, מלכיה, שריה ותולדות היהודים בה; תולדות חכמי פאס לדורותיהם; אגרות היסטוריות של הקהילה, שירים, תשובות ופסקי דין.
מצורפים לחיבור זה גם החיבורים: 'לשון למודים' של היעב"ץ (הרב יעקב אבן צור); 'ערכים לדרשן מן התלמוד' של רבי שאול סירירו; 'דברי הימים של פאס' שנכתב על ידי הרב שאול שמואל סירירו.
קהילת צפרו – חמישה כרכים, מקורות ותעודות להיסטוריה הכלכלית, חברתית, מדינית ורוחנית של יהודי צפרו.
בנוסף הובאו בספר: תקנות ייחודיות, אגרות ושרידי זכרונות מחכמי צפרו, היסטוריוגרפיה של החכמים ופעלם הדתי הלכתי.
פירוש כוס אליהו להגדה של פסח, הרב אליהו בן הרוש, ג'רבא תרצ"ח.
ברכת אליהו, הרב אליהו בן הרוש, ג'רבא תרצ"ט.
מנחת העומר, הרב שלמה אביטבול, ג'רבא תש"י.
עומר מן, הרב עמור אביטבול, ג'רבא תש"י.
בת רבים הרב רפאל יעקב בן סמחון, ג'רבא תשט"ו.
סובר הרזים, הרב רפאל יעקב בן סמחון, ג'רבא תשט"ו.
מלל לאברהם, הרב חיים אליהו אברהם בן שטרית, פאס תשכ"ג.
קבוץ גלויות, הרב מאיר וישועה די אבילה, פאס תשכ"ג.
תורה וחיים, ישועה שמעון חיים עובדיה, ירושלים תשל"ב.
דרושי מהרש"ש הרב שאול שמואל סירירו א, ירושלים תשמ"ט; ב, ירושלים תשנ"א.
חנוך לנער פירוש למשלי, הרב שאול סירירו, ירושלים תשנ"ז.
ויגד שמואל פירוש על הגדה של פסח, הרב שמואל בן שושן מטוליטולא, בתוך: הגדה של פסח – כוס אליהו ירושלים תשנ"ח.
דברי הימים לקט ממשפחת אבן דנאן, הודפס בתוך: פאס וחכמיה א, עמ' 1–63.
זיכרון לבני ישראל, הרב יהודה אבן עטר, בתוך: פאס וחכמיה א, עמ' 63–86.
אגרת יחס פאס, הרב אבנר ישראל הצרפתי, בתוך: פאס וחכמיה א, עמ' 87–171.
תשובות ומאמרים נפלאים שירים ופזמונים, הרב סעדיה אבן דנאן, הודפס בתוך: פאס וחכמיה ב, ירושלים תשל"ט, עמ' 1–91.
פסקי דין וחדושי תורה מחכמי התקנות (רובם מהרב שמואל אבן דנאן וקצת מאחרים), הודפס בתוך: פאס וחכמיה ב, ירושלים תשל"ט, עמ' 92–136.
אלפא ביתא, ערכים לדרשן מן התלמוד, הרב שאול סירירו, הודפס בתוך: פאס וחכמיה ב, ירושלים תשל"ט, עמ' 137–223.
לשון למודים, הרב יעקב אבן צור, בתוך: פאס וחכמיה ב, ירושלים תשל"ט, עמ' 225–438.
כסא המלכים, רבי רפאל משה אלבאז, הודפס בתוך: קהילת צפרו ד (לספר זה כתב רבי דוד חיבור מפתח ומקורות בשם "פני הכיסא").
מכתבים שכתב רבי שאול אביטבול, בסוף "תולדות הרבנים", קהילת צפרו ד, עמ' קלז—קנב.
יסודות על כללי י"ג עיקרי הדת, הרב משה חפוטא, בתוך: נהגו העם, ירושלים תש"ס.
כללים ודיני הגט, הרב יהודה הכהן, בתוך: נהגו העם, ירושלים תש"ס.
שירת העומר, הרב עמור אביטבול, ירושלים תשס"א.
מלאכת הסופר על הלכות ספר תורה תפילין ומזוזות, הרב משה אבן זבארה, ירושלים תשס"א.
דוד עוֹרִי (26 בנובמבר 1934 – 23 בנובמבר 2012) היה מלחין, מעבד ומורה למוזיקה ישראלי.
דוד עורי נולד בשם דוד לדרר בבודפשט בירת הונגריה.
בשנת 1946, לאחר מלחמת העולם השנייה, עלה לארץ ישראל לאחר שהות בקפריסין.
תחילה התגורר בתל אביב, ובשנת 1960 הצטרף כחבר לקיבוץ בית אלפא.
הוא למד הוראת מוזיקה במכללת אורנים לחינוך, וכן למד הלחנה אצל יצחק סדאי ואבל ארליך.
במשך שנים רבות לימד מוזיקה באזור העמק והלחין מוזיקה מסוגים שונים, סימפונית, קאמרית, מוזיקה לתיאטרון ולסרטים, מוזיקה אלקטרונית ומוזיקה קלה.
דוד נישא לזיוה ולזוג שלושה ילדים ונכדים.
דוד עורי מת בקיבוצו, בית אלפא, ב-23 בנובמבר 2012, בגיל 78.
1960 - שישייה לחליל, כינור, ויולה, צ'לו ופסנתר, בוצעה לראשונה על ידי תלמידי סמינר אורנים.
1968 - "ירושלים", קנטטה כוריאוגרפית לאלט, מקהלה מעורבת ותזמורת, בסגנון מודאלי לטקסט מספר תהילים, נכתבה בהזמנת פסטיבל עין גב 1968 ובוצעה בטסטימוניום הראשון באותה שנה.
1969 - רביעיית כלי נשיפה ממתכת לשתי חצוצרות, קרן וטרומבון
1970 - "שלושה קטעים זעירים" לתזמורת נכתבו בסגנון חדיש מאוד.
ביצוע בכורה תזמורת הקיבוצים בניצוח אבי אוסטרובסקי
1973 - "מוזיקה לתזמורת קאמרית" בוצעה לראשונה בנגינת תזמורת הנוער של הקיבוצים, בניצוח אהרון חרל"פ
1977 - "אינוונציה על מי" לפסנתר, חליל, כינור וצ'לו ביצעה לראשונה שלישיית וולקוב עם מיכאל מלצר במוזיאון תל אביב.
עורי עיבד את היצירה גם לתזמורת כלי קשת.
1978 - חמישה שירים לאלט ולפסנתר, למילים של ציונה שביט, בעלי אופי לירי.
ביצוע בכורה 1979, עם תמר רז, אלט ועדית צבי, פסנתר
1979 - "קאנון בתנועה מעגלית" נכתב לשישה נגני כלי הקשה, הערוכים במעגל והנגנים עוברים מכלי לכלי על פי תיווי מדויק.
1979 - "שבע כפול שבע" לכלי ולנגן, הרשומה בשתי חמשות, אחת לכלי ואחת למבצע, המתבטא בקולות, רעשים ותנועות.
היצירה הותאמה על ידי המלחין לרוב כלי הנגינה, ואף להרכב מוזיקלי ולתזמורת.
דוד ספָרְד (ביידיש: ספֿארד; בפולנית: Dawid Sfard; (5 ביולי 1905, טריסק, ווהלין, רוסיה – 9 בספטמבר 1981, ירושלים) היה משורר, מסאי, עורך, מבקר ספרות, מתרגם ומו"ל יידי ועסקן תרבות פולני-ישראלי.
דוד ספרד נולד בשנת 1905 בעיירה טריסק שבווהלין, רוסיה (לאחר מלחמת העולם הראשונה בפולין; כיום באוקראינה), בנם של פייגה (לבית לֶבַרטוב) ויהודה ספרד.
כשבגר, בשנת 1924, עבר לבירה ורשה, שם למד פילוסופיה באוניברסיטה עד 1928, אז נסע להמשיך את לימודיו באוניברסיטת ננסי שבצרפת, שם קיבל ב-1931 תואר דוקטור.
ב-1941, במלחמת העולם השנייה, נמלט לברית המועצות, ובה שהה עד אחרי המלחמה.
עם שובו ב-1946 לפולין החל לקחת חלק מרכזי בחיי הציבור של יהדות פולין.
היה מראשי מבקרי הספרות היהודים בפולין שאחרי המלחמה.
בשנת 1955 הוענקה לו מטעם ממשלת פולין מדליית יום העצמאות ה-10 של פולין העממית .
כיהן כסגן יושב-ראש איגוד הסופרים היהודים, היה העורך-המייסד של הוצאת הספרים היהודית-פולנית יידיש בוך ושימש עורך הירחון הספרותי היידי "יִידישע שריפֿטן", עד שנסגרו שניהם ב-1968 במסגרת מדיניותה האנטי-יהודית של ממשלת גוֹמוּלקה.
בחודש פברואר 1969 עלה לישראל עם אשתו ובנם.
ארכיון דוד ורגינה ספרד שמור בספרייה הלאומית.
את עבודתו הספרותית החל ספרד בכתיבת שירים בעברית, וב-1924 עבר לכתוב ביידיש.
היה ממייסדי כתב העת הספרותי לסופרים צעירים "שפּראָצונגען" (נביטות) ומעורכיו.
פרסם שירים וסיפורים, תרגומים מצרפתית, מפולנית ומשפות נוספות, ביקורת ספרות ופובליציסטיקה מעל במות שונות בפולין, בברית המועצות ובהמשך בישראל.
דוד ספרד נישא בשנת 1947 לרגינה רבקה (ריבצֶ'ה) דריֶיר.
ד"ר רגינה דרייר-ספרד (Regina Dreyer-Sfard; 1910–1991), ילידת ביאליסטוק, הייתה ממייסדי תיאטרון המריונטות היידי "מיַידים" (מַיידים) בווילנה.
למדה עם סרגיי אייזנשטיין במוסקבה, ולימדה היסטוריה של הקולנוע בבית הספר לקולנוע בלודז', ואחרי גירושה מפולין בסוף שנות ה-60, כיהנה כמרצה בכירה להיסטוריה ותאוריה של הקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
הייתה מחוקרי הקולנוע הראשונים בארץ, מומחית לקולנוע אילם (בין תלמידיה: איתן גרין, אורי קליין, מאיר שניצר ודני ורט).
בנם ליאון נישא לאנה ספרד, ראש החוג לחינוך מתמטי באוניברסיטת חיפה (בתם של הסוציולוג זיגמונט באומן והסופרת והעיתונאית יאנינה באומן ); בנם שלהם (נכדו של דוד ספרד), מיכאל ספרד, הוא עורך דין המתמחה בזכויות האדם ופעיל שמאל.
גיסו של ספרד, זלמן גרדובסקי, היה אסיר במחנה בירקנאו ואחד מראשי הזונדרקומנדו, שכתב יומנים על קורותיו ביחידה, שחלקם נמצאו אחרי המלחמה והתפרסמו.
היה ממובילי המרד היהודי במחנה, שבו נרצח.
וועגן צעגייען זיך, ורשה: ניַי בוך, 1933. (סיפור)
שטודיעס און סקיצן, ורשה: יִידיש בוך, 1955. (מסות בענייני ספרות) ()
אַ זעגל אין ווינט, ציַיכענונגען פֿון מאַנע קאַץ, ורשה: יִידיש בוך, 1961. (שירים) ()
ברענענדיקע בלעטער, תל אביב: המנורה, תשל"ב.
שפּאַצירן אין דער נאַכט: לידער און פּאָעמעס, תל אביב: ישראל-בוך, תש"מ 1979. (שירים ופואמות) ()
מיט זיך און מיט אַנדערע: אויטאָביאָגראַפֿיע און ליטעראַרישע עסייען, ירושלים: ירושלימער אַלמאַנאַך, תשמ"ד 1984. (אוטוביוגרפיה ומסות ספרותיות)
פּרץ: זאַמלבוך צום הונדערטסטן געבוירן-טאָג, ורשה: יִידיש בוך, 1951. ()
ספֿאַרד (עורך), מיר וואָרענען: דאָס היטלעריסטישע פֿאַרברעכן טאָר נישט פֿאַרגעסן ווערן: זאַמלונג פֿון אויטענטישע דאָקומענטן, קאָמענטאַרן און אַריַינפֿיר וואָרט פֿון י' הינדעס, ורשה: יִידיש בוך, 1965. ()
יִידל זינריַיך, מיַין לאָגל פֿון פּיַין, עורך ד.
ספֿאַרד (עורך), זיי האָבן געליטן – זיי האָבן געקעמפֿט: (צום 30-טן יאָרטאָג פֿון אויפֿשטאַנד אין וואַרשעווער געטאָ, תל אביב: וועלט פֿעדעראַציע פֿון פּוילישע יִידן, 1973.
יוליאן סטריקאָווסקי , דער לויף קיין פֿראַגאַלאַ, אויטאָריזירטע איבערזעצונג פֿון ד' ספֿאַרד, ורשה: יידיש בוך, 1955. ()
דאָס טאָג-בוך פֿון דוד רובינאָוויטש , איַינלייטונגס-וואָרט: יאַראָסלאַוו איוואַשקיעוויטש , קאָמענטאַרן אין טעקסט ...
און די נאָטיץ "וועגן דעם וויַיטערדיקן גורל פֿון דער יִידישער באַפֿעלקערונג פֿון באָדזענטין": אַדאַם רוטקאָווסקי , נאָכוואָרט: מאַריאַ יאַראָכאָווסקאַ, איבערזעצט אויף יִידיש ד' ספֿאַרד, ורשה: קסיאָנזשקאַ אי וויעדזאַ ; יִידיש בוך, 1960. (; וכן )
סטאַניסלאַוו וויגאָדזקי , דער ווינטש-קאָנצערט, איבערזעצט פֿון פּויליש ד' ספֿאַרד, ורשה: יִידיש בוך ("קליינע ביבליאטעק", 7), 1960. ()
ס.[טאַניסלאַוו] וויגאָדזקי, וווּ די אויגן טראָגן, איבערזעצט פֿון פּויליש ד' ספֿאַרד, ורשה: יִידיש בוך, 1963. (רומן) ()
הרב דוד סמסון (נולד ב-1956) הוא ראש ישיבה לדוברי אנגלית השייכת לישיבת נתיב מאיר.
בעבר ייסד ועמד בראש כמה ישיבות ומוסדות.
סבו היה הרב חיים אליעזר סמסון, תלמיד ישיבת לומז'ה וראש ישיבה באקדמיה התלמודית של בולטימור בה גם למד.
עלה לבדו מארצות הברית לישראל בגיל 16. למד בבית המדרש לתורה B.M.T.
אצל הרב דוד חי הכהן, הרב יצחק שטיינר וראש הישיבה הרב משה הורוביץ.
לאחר מכן למד 13 שנה בישיבת מרכז הרב, מפיהם של הרב צבי יהודה הכהן קוק והרב אברהם שפירא.
החברותא שלו היה הרב יהודה חזני.
בד בבד החל להעביר שיעורים במכון מאיר, וללמד בישיבת ניר קריית ארבע.
שימש במשך כשבע שנים מורה דרך בישיבת שעלבים, שימש כאחראי על לימודי אמונה ב"מכון מאיר" ובמשך שנים העביר שיעור יומי בתנ"ך.
לאחר מכן פתח מקום לקירוב ליהדות ברוח הציונות הדתית שנקרא Israel connection.
יחד עם במאי הקולנוע צבי פישמן.
שימש כאחראי על בחורי חו"ל בישיבת עטרת כהנים, ובמקביל למד בכולל האידרא של הרב שלמה גורן.
לימד בישיבת ירושלים לצעירים כ-15 שנה.
במקביל שימש הרב סמסון ראש כולל לדיינות בישיבת ניר בקריית ארבע, כתב מספר ספרים באנגלית במשנת הראי"ה קוק ובנו הרצי"ה (בשיתוף עם צבי פישמן), שימש כמרצה במכללת ליפשיץ והיה חבר במכון "הלכה ברורה".
שימש כרב קהילה דתית לאומית בשכונת הר נוף, ירושלים.
שימש כדיקן בית הספר העירוני הדתי 'מעלה' המטפל באוכלוסייה על סף נשירה ונוער בסיכון.
ייסד קבוצה של בתי ספר תיכוניים לבני נוער בסיכון.
שימש מספר שנים כראש ישיבת "לך לך", בית ספר נייד לנוער בסיכון.
בשנת 2008 ייסד והתחיל ללמד ב-YTA, ישיבה תיכונית לדוברי אנגלית הממוקמת בירושלים.
בנוסף ייסד את YTA לנערות, תוכנית דומה לנערות שבקריית יובל.
בחודש ספטמבר 2011 יסד ישיבה תיכונית שלישית לדוברי אנגלית הנמצאת בכפר סבא.
כיום עומד בראש ישיבה לדוברי אנגלית המסופחת לישיבת נתיב מאיר.
מתגורר בירושלים ונשוי לעדי בתו של הרב מאיר אליטוב, מייסדת ומנכ"לית ארגון עשה לך רב, אב לשבעה וסב לנכדים.
ספרים תורניים באנגלית שפרסם יחד עם הרב צבי פישמן
פרסם ביחד עם צבי פישמן ספרים באנגלית המבוססים על תורתם של הרב אברהם יצחק הכהן קוק והרב צבי יהודה הכהן קוק
בקיץ 2023 יצא לאור ספרו ספר התיקו בו פשט את כל ספיקות התיקו שבסדר זרעים ומועד בתלמוד הבבלי.
בהקדמתו לספר רמז שזכה לגילוי אליהו שפשט בפניו את ספיקות התיקו, בהתאם למסורת לפיה תיקו ראשי תיבות: תשבי יתרץ קושיות ואבעיות.
ליקט פנינים מתוך "אורות התשובה" של הרב הראי"ה קוק, ויצר – יחד עם פסיכולוגים – מארז כרטיסיות בנושא התשובה בשם ניצוצות התשובה.
ביאור לראש מילין - תרגום וביאור של הספר באנגלית.
יצא לאור בשנת ה'תשפ"א בהוצאת Educational Solutions.
בספר מתורגם חלק האותיות, ובחלק השורשים הובאו ביאורים של הרב ג'ואי רוזנפלד.
דוד סרוואן-שרייבר היה רופא ודוקטור למדעים ממוצא צרפתי.
הוא היה מרצה באוניברסיטת ליון, ולימד כפרופסור לפסיכיאטריה קלינית באוניברסיטת פיטסבורג.
ב-2003 התפרסם עם פרסום רב-המכר שלו "ללא פרויד, ללא פרוזאק".
דוד סרוואן-שרייבר הוא בן למשפחה צרפתית מפורסמת.
הוא בנם הבכור של ז'אן-ז'ק סרוואן-שרייבר ושל סבין בק-דה-פוקייר.
הוא החל את לימודיו ברפואה בפקולטה לרפואה "פריז דקארט" ב-1978, וסיים אותם באוניברסיטת לאוול בקוויבק ב-1984. לאחר מכן התמחה ברפואה פנימית ובפסיכיאטריה בבית החולים "רויאל ויקטוריה" במונטריאול (אוניברסיטת מקגיל).
מאוחר יותר, דוד סרוואן-שרייבר הצטרף לשלושת אחיו באוניברסיטת קרנגי מלון ובאוניברסיטת פיטסבורג.
לאוניברסיטה אגף מחקר בקיברנטיקה ובמדעים נוירו-קוגניטיביים.
דוד סרוואן-שרייבר התמקד במחקר לגבי יישום עולם המחשבים בתחום הרפואה, וכן בהדמיית מחשב של רשתות של נוירונים המווסתים מצבים רגשיים.
בשנת 1988 יצר יחד עם ג'ונתן כהן מעבדה למדעי מוח קוגניטיביים-קליניים, אותה הנהיג יחד עם עמיתו עד שנת 1997.
ב-1990, היה מהראשונים בארצות הברית לכתוב דוקטורט בתחום מדעי המוח הקוגניטיביים עם תזה על "מנגנונים נוירוביולוגיים של החשיבה והרגשות", תחת חסותו של זוכה פרס נובל, הרברט סיימון.
התוצאות העיקריות של מחקרו פורסמו במגזין Science על סימולציה של השפעת רגשות על תהליכים קוגניטיביים וברמה העצבית.
משנת 1990 עד 1993, עבד כמתמחה בפסיכיאטריה קלינית במכון הפסיכיאטרי של פיטסבורג.
רופא, מנהל מחקר וסופר מדעי
בשנת 1993 הוא התמנה לפרופסור לפסיכיאטריה בפקולטה לרפואה של פיטסבורג.
הוא החזיק בתפקיד זה עד 1996, ומשנת 1997 עד שנת 2001 הוא ניהל את המחלקה לפסיכיאטריה של בית החולים שיידיסייד במרכז הרפואי של אוניברסיטת פיטסבורג.
שם הוביל את ההוראה של מדעי ההתנהגות ליישום קליני.
כמו כן, ניהל את שירותי בריאות הנפש במרכז לחקר הרפואה האינטגרטיבית () שסייע לייסד בשנת 1997. לאחר מכן הוא התמנה למנהל המרכז משנת 2000 עד 2002.
במסגרת מחקריו הקליניים בנוירופסיכולוגיה, למד ואף ביצע ניסויים על מנת לחקור את ההשפעות של הרפואה האלטרנטיבית והרפואה המשלימה, במיוחד אצל חולים עם בעיות פסיכיאטריות.
הוא פרסם יותר מ-90 מאמרים מדעיים בכתבי עת וועידות בינלאומיות.
העבודות שלו זכו למספר פרסים.
הוא נבחר על ידי חבריו ל"פסיכיאטר הטוב ביותר של פנסילבניה".
יתר על כן, הוא עצמו סבל מסרטן המוח מאז תחילת 1990. הצליח לחיות עם המחלה למעלה משני עשורים חרף השערות רופאיו שהוא לא ישרוד יותר ממספר חודשים, כפי שסיפר בעצמו.
רב-המכר "ללא פרויד, ללא פרוזאק"
דוד סרוואן-שרייבר חזר באופן חלקי לפעילות ב-2002. הוא ייסד וניהל את המכון הצרפתי ל-EMDR ואת אגודת המטפלים בשיטה זו.
אז התחיל את כתיבת ספרו על עבודותיו השונות בתחום הרפואה המשלימה עם השקה לפסיכיאטריה.
פרסם ספר המסכם את המחקרים השונים שביצע במהלך הקריירה האקדמית שלו.
חלקם התקבלו בקרב החוקרים וחלקם לא.
מחקרים מדעיים שונים, כגון מטא-אנליזה שבוצעה ב-2007 בלין, אישרו את היעילות של אומגה 3 לטיפול בדיכאון.
לגבי שיטת ה-EMDR, שהוא עצמו הכניס לצרפת, טען שהיא אחת השיטות היחידות היעילות בטיפול של תסמונות פוסט-טראומטיות, בהתבסס בין השאר על מחקר של המכון הלאומי לבריאות ולמחקר מדעי.
מחקר זה, שגונה על ידי פסיכואנליטיקנים שקראו לו "מכונת מלחמה" שמטרתה לערער את מעמד הפסיכואנליזה, נדחה על ידי שר הבריאות הצרפתי דאז, פיליפ דוסט-בלאזי, שהכריז כי "חובתה הראשונה של החברה היא להכיר בכך שאין תשובה אחת על סבל נפשי".
בעקבות פרסום ספרו, ללא פרויד, ללא פרוזאק, הביקוש לכמוסות מבוססות אומגה 3 גדל באופן דרמטי.
לאור העובדה שהשוק הצרפתי לא הציע קפסולות בעלות איכות מספקת, סייע דוד סרוואן-שרייבר להקמת חברה מסחרית שתפתח את הנושא.
יצר ועמד בראש המועצה המדעית של החברה, ואף רכש מניות של החברה מיולי 2003 עד יולי 2007. גם על כך ספג ביקורת.
ספרו נמכר ב-1.3 מיליון עותקים ותורגם ל-28 שפות.
בספרו השני, "לא לסרטן", גילה דוד סרוואן-שרייבר שהוא עצמו סובל מהמחלה.
בספר סיפר המחבר על ניסיונו האישי בתור חולה סרטן.
סרוואן-שרייבר, שטופל בתחילה על ידי שיטות קונבנציונליות (כירורגיה, כימותרפיה והקרנות), דיבר על "החשיבות החיונית" של ההגנה הטבעית של הגוף בהגנה נגד סרטן בנוסף לטיפולים הקונבנציונליים.
הוא מתאר את השינויים באורח החיים המסייעים במניעת המחלה, ביעילות הטיפולים הקונבנציונליים, בהאטת התפתחות המחלה ובריפויה.
הספר תורגם לארבעים שפות ונמכר ברחבי העולם ביותר ממיליון עותקים.
הספר הפך לרב-מכר בצרפת, בבלגיה (בהולנדית ובצרפתית), בשווייץ (צרפתית וגרמנית), בקנדה (צרפתית, אנגלית), בגרמניה, בספרד, באיטליה, בהולנד, בפולין, בישראל, בברזיל ובמיוחד בארצות-הברית, שם הוא הופיע ברשימת רבי-המכר של ה-New York Times רק עשרה ימים לאחר פרסומו בספטמבר 2008. הופיע גם ברשימה של ה- שנה מאוחר יותר.
ב-1991, בעודו מתמודד עם מחלת הסרטן, דוד סרוואן-שרייבר נסע לעיראק עם "רופאים ללא גבולות" כרופא וכרופא ילדים מתנדב.
השתתף בייסוד "רופאים ללא גבולות - ארצות הברית", והיה חבר הדירקטוריון משנת 1991 עד 2000. הוא נסע גם לגואטמלה בשנת 1996, לדרמסאלה בהודו ב-1997, לטג'יקיסטן ב-1998 ולקוסובו ב-1999. השתתף בארגון של שירותי חירום רפואיים ופסיכולוגיים המותאמים לתסמונות פוסט-טראומטיות, יחד עם דייוויד לינץ'.
למרות המחלה, המשיך בעבודותיו ובמחקריו.
ביוני 2008 השיק עם מגוון רחב של מדענים קריאת אזהרה בנוגע לטלפונים סלולריים, בה עודדו החתומים את השימוש בדיבורית.
קריאה זו תפסה נפח בכמה מדינות, בין השאר בארצות הברית, שם הייתה המקור לשימוע בבית הנבחרים בנושא בספטמבר 2008, ולוועידה מדעית בנושא תחת חסותו של סנטור ארלן ספקטר (פנסילבניה) שהתקיימה בחודש ספטמבר 2009.
דוד סרוואן-שרייבר נפטר בשנת 2011 ממחלתו.
הוא קבור בבית הקברות של וולט-סיר-מר.
כפסיכיאטר וכפעיל למען שילוב גישות טיפוליות, ביקורותיו על כמה שיטות של הפסיכיאטריה או של הפסיכואנליזה חשפו אותו לביקורות חוזרות, לעיתים קשות, מצד מומחים בתחום.
רופאים רבים אחרים, נטו בסופו של דבר להשתכנע מול המרחב העצום של דוחות המחקר והמקורות שהובאו בספריו.
התיזה של סרוואן-שרייבר על מלחמה בסרטן באמצעים טבעיים אושרו על ידי כמה מסקנות של דו"ח של הקרן העולמית למחקר הסרטן מאוקטובר 2007. דו"ח זה מאשר את החשיבות של תזונה ופעילות גופנית למניעה וליווי הטיפול של המחלה.
כמו כן, דו"ח של המכון הלאומי לסרטן הצרפתי מ-2009 גם אישר מסקנות אלו.
דוד סרנגה (נולד ב-18 בפברואר 1964) הוא דיפלומט ישראלי, המכהן כראש חטיבת הדיפלומטיה הדיגיטלית במשרד החוץ.
קודם לכן שימש שגריר ישראל ברומניה, יועץ בכיר למדיניות חוץ לנשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין, ציר לפרלמנט האירופי במשלחת ישראל לאיחוד האירופי בבריסל וקונסול התקשורת וההסברה בקונסוליה הישראלית בניו יורק.
לפני הצטרפותו לקונסוליה הישראלית בניו יורק שימש סרנגה כסגן דובר משרד החוץ והיה אחראי לכל המגעים עם התקשורת הזרה בישראל.
בתקופה זו הוא היה אחראי למסע ההסברה של ישראל סביב הדיון בבית הדין הבינלאומי לצדק בהאג, בנוגע לגדר ההפרדה.
הוא שניהל את ביקורו של השחקן לשעבר כריסטופר ריב בישראל בשנת 2003.
סרנגה שימש גם כיועץ לענייני תקשורת והסברה בשגרירות ישראל בספרד וכסגן שגריר ישראל ברומניה.
הוא הוכשר לשירות החוץ הישראלי במשרד החוץ, שם למד דיפלומטיה וכלכלה פוליטית.
סרנגה הוא בעל תואר מוסמך במנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1992), ובעל תואר ראשון בסוציולוגיה ובמנהל עסקים עם התמחות בשיווק ובייזום עסקי.
בשירותו בניו יורק, סרנגה היה אחראי לתדמיתה של ישראל בארצות הברית ושימש איש הקשר של ישראל לתקשורת האמריקנית.
העיתון ג'ואיש כרוניקל תיאר אותו כ"איש קמפיינים הממתגים מחדש את ישראל".
יוזמתו של סרנגה להכליל תכנים ישראליים בכתב העת מקסים עורר ויכוח על הגדרת הדיפלומטיה הציבורית: פרופסור ג'ון ה' בראון מאוניברסיטת ג'ורג'טאון תיאר יוזמה זו כאירוע הראשון בענף החדש של הדיפלומטיה הציבורית.
סרנגה היה הדיפלומט הראשון שפעל לקידום יוזמות דיפלומטיות מסוג וב 2.0, שכללו הקמת הבלוג הראשון הרשמי של מדינה, דף במייספייס, ערוץ יוטיוב, חשבון פייסבוק, חשבון טוויטר ובלוג פוליטי.
במהלך מבצע עופרת יצוקה, סרנגה ערך בשמה של מדינת ישראל מסיבת עיתונאים, ראשונה מסוגה בעולם, ברשת החברתית המקוונת טוויטר, כדי לענות על שאלות מהציבור בנוגע למבצע עופרת יצוקה.
באוקטובר 2018 מונה לתפקיד שגריר ישראל ברומניה במקום תמר סם-אש.
ב-2022 הוא סיים את תפקידו.
לאחר מכן החל לכהן כראש חטיבת דיפלומטיה דיגיטלית במשרד החוץ.
דוד עקוב הוא דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל בדנמרק.
הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במחשבה מדינית ומדע המדינה מהאוניברסיטה העברית.
בשנים 1989 עד 1991 שירת כסגן הקונסול הכללי בקונסוליה הישראלית באטלנטה שבארצות הברית.
בשנים 1993–1995 ריכז את קורס הצוערים של משרד החוץ.
ב-1995 עד 2000 שירת בשגרירות ישראל בוושינגטון כאיש הקשר של ישראל עם הקונגרס של ארצות הברית.
ב-2001 מונה לראש מחלקת צפון אמריקה 3 (המחלקה לענייני הקונגרס של ארצות הברית במשרד).
באוגוסט 2004 מונה לקונסול כללי של ישראל בסן פרנסיסקו.
בשנים 2008 עד 2014 כיהן כראש חטיבה וסגן ראש המרכז למחקר מדיני.
באוגוסט 2014 מונה לקונסול כללי של ישראל במומבאי שבהודו.
ב-2017 מונה למנהל המרכז למחקר מדיני.
ב-2021 מונה לשגריר ישראל בדנמרק.
באוגוסט 2025 סיים את תפקידו.
עקוב נשוי לתמר והם הורים לשלושה.
דוד ספדה (בספרדית: David Zepeda, נולד ב-19 בספטמבר 1973) הוא שחקן ודוגמן מקסיקני.
ספדה נולד בנוגלס כאחד מארבעה בנים.
בשנת 2000 הוא השתתף כנציג מקסיקו בתחרות יופי בשם "מנהאנט אינטרנשיונל" Manhunt) International) שם נבחר לסגן הראשון.
ב-2002 שיחק בפרק של הסדרה "משפחה אמריקאית" ששודרה ב-PBS העוסקת במשפחה לטינית המתגוררת בלוס אנג'לס, ב-2003 שיחק בסרט ההמשך לסרט האימה ג'יפרס קריפרס ובנוסף הוא הופיע בתפקידי אורח בסדרות האמריקאיות "ER", "מונק" ו"באפי ציידת הערפדים", ב-2004 הופיע בעירום בסצנת מין בסרט "Desnudos".
בשנת 2007 גילם את הדמות הראשית בטלנובלה "Acorralada" של תאגיד השידור האמריקאי Univision; ספדה גילם את דמותו של מקסימיליאנו "מקס" אירזאבל, לצד השחקנים פרנסס אונדיוויילה וויליאם לוי.
בשנת 2009 שיחק את דמות אחיו למחצה של ויליאם לוי והנבל הראשי בטלנובלה "כישוף".
בשנת 2010 שיחק את אחד התפקידים הראשיים בטלנובלה "אשת הברזל".
בשנת 2011 כיכב בתפקיד הראשי בטלנובלה "כוחו של גורל" לצדם של גבריאל סוטו ומייקל רונדה, ובשנת 2012 שיחק בטלנובלה "תהום של תשוקה" בתפקיד דמיאן.
בשנת 2017, ספדה שיחק בטלנובלה "החיים הכפולים של אסטלה קריו" בתפקיד הראשי של ריאן קבררה.
בשנת 2018 החל לככב בטלנובלה "באהבה אין חוקים" בתפקיד ריקרדו, לצד אנה ברנדה קונטררס.
בשנת 2020 שיחק בתפקיד הראשי של אלברו פאלקון בטלנובלה "לנצח את הלב" של רשת הטלוויזיה לס אסטרלס אשר נמצאת בבעלות של טלוויסה.
באותה שנה הצטרף לצוות השחקנים בעונה השנייה של הטלנובלה "אישה רעה" מבית הערוץ של טלמונדו.
בשנה זו גם ביצע הופעת אורח בטלנובלה "Médicos, línea de vida" בדמותו של ריקרדו בוסטמנטה.
בשנת 2021 החל לגלם את הדמות הראשית 'ויסנטה רמירז פרז' בטלנובלה "אהבה ומזל".
בשנת 2022 שיחק את הדמות ג'רונימו גארידו בטלנובלה "Vencer la ausencia".
בשנת 2023 שיחק בתפקיד הראשי בטלנובלה "Pienso en ti" בתור חוזה אנחל סנטיאגו לצדם של דולסה מריה ויולנדה ונטורה.
בשנת 2025 כיכב בטלנובלה "A.mar, donde el amor teje sus redes" בתור פביאן בראבו חימנז.
שיחק באותה שנה גם בטלנובלה "Los hilos del pasado" בתור האב סלבדור.
הוא גם דגמן הלבשה תחתונה לקלווין קליין.
דוד עמר (12 בדצמבר 1942 – 14 באוגוסט 2018) היה ראש המועצה המקומית נשר וראש עיריית נשר במשך 24 שנים.
דוד עמר נולד בשנת 1942 עלה עם משפחתו לישראל בשנת 1955 והמשפחה התיישבה בספסופה.
ב-1956 עברה המשפחה להתגורר בשכונת תל חנן בעיר נשר.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 היה יו"ר ועד העובדים של נמל חיפה וחבר מפא"י.
ב-30 באוגוסט 1971 נבחר עמר לחבר בהנהלת מועצת נשר כנציג המערך במקומו של אדלשטיין שהתפטר מהמועצה.
בשנת 1989 נבחר לראש המועצה המקומית נשר מטעם הליכוד.
הוביל את הפיכת היישוב לעיר ובספטמבר 1995 נשר הפכה לעיר בטקס שנכחו בו ראש הממשלה יצחק רבין, שמעון פרס, אהוד ברק ובנימין בן אליעזר.
עמר המשיך לכהן כראש העירייה עד שנת 2013. בתקופת כהונתו הוקמה ביישוב שכונת רמות יצחק, על שמו של יצחק רוט ראש המועצה השני של נשר.
עמר שגר בשכונת תל חנן עבר לגור בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 לשכונת רמות יצחק.
בשנת 2013 החליט בתחילה לא להתמודד יותר לראשות העיר, ואחיו, משיח עמר, החליפו בראש רשימת הליכוד.
בסופו של דבר התמודד עמר ברשימה עצמאית וקיבל 27.1% מהקולות.
בשנת 2017 עבר להתגורר ברשפון, סמוך לילדיו.
נפטר ב-14 באוגוסט 2018 ונקבר בבית הקברות ברשפון.
אבי בניהו כתב על עמר לאחר פטירתו:
ב־25 שנות כהונתו הוא הפך עיירת עולים רדומה בשיפולי הכרמל לעיר תוססת, מפותחת ומצליחה, שהפכה למודל חיקוי לערים אחרות בישראל.
"אני כאן בשביל ילדי נשר", נהג לומר.
הוא היה הראשון שהקים עם קרן רש"י מרכז לגיל הרך, הביא מחנכים ומנהלי חינוך וקידש את החינוך וההשכלה, בנה והרחיב, הקים מרכז ספורט, אזור תעשייה ועוד.
בדצמבר 2019 הוסב שמן של חטיבות הביניים ברחוב השיטה ברמות יצחק, על שמו של דוד עמר.
האירוע התקיים בנוכחות ראובן ריבלין נשיא המדינה.
במרץ 2021 הונחה אבן פינה לבית כנסת חדש בשכונת רמות יצחק שיקרא "מגן דוד" על שמו של דוד עמר.
דוד סלמן (נולד ב-2 באוקטובר 1958) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר האחורי בבני יהודה תל אביב.
סלמן החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של בני יהודה תל אביב, ובעונת 1975/1976 הצטרף לקבוצה הבוגרת של המועדון.
סלמן ערך את הופעת הבכורה שלו בקריירה מול מכבי חיפה, במשחק שהסתיים בתיקו 1–1. סלמן שיחק בבני יהודה תל אביב במשך כל הקריירה שלו (16 עונות בסך הכל), בהן רשם 381 הופעות, 27 שערים ו-30 בישולים, ושימש כקפטן הקבוצה.
סלמן נולד להורים שעלו מעיראק והוא הצעיר מבין תשעת אחיו ואחיותיו.
סלמן נשוי ואב לשלושה ילדים.
כיום הוא מפקח תברואה בעיריית תל אביב.
דוד עדיקא (נולד ב-1970) הוא צלם ומרצה, ראש המחלקה לצילום בבצלאל.
דוד עדיקא נולד בירושלים ב-1970. סיים תואר ראשון בבצלאל (1997), ותואר שני באמנות וצילום בשיתוף האוניברסיטה העברית ב-2004. לימד בשנקר ובבית הספר לאמנויות בתל אביב.
החל מינואר 2018 הוא מכהן כראש המחלקה לצילום בבצלאל.
ב-2002 הוצגה התערוכה "דיוקנאות – שפת אם" (אוצרת: טל בן צבי), בגלריה הגר לאמנות ביפו ובמקביל במשכן לאמנות עין חרוד.
דוד עדיקא הציג בתערוכה מקבילה לתערוכה ה'מרכזית' בשם "שפת אם" שעסקה בזהות המזרחית, צילומי פורטרט אישיים של האמנים המשתתפים, ובהם הוא עצמו.
טל בן צבי טוענת שמדובר בפעם הראשונה באמנות הישראלית בה נחשפים פניהם של אמנים המשתתפים בתערוכה שלא למטרות יחסי ציבור אלא כגוף ידע בפני עצמו.
הפנים נטענות כך הכרה תרבותית ולגיטימציה לפוליטיקה של הזהות המיוצגת על ידי הדמות שבתורה מעצימה את הסובייקט ומנכיחה אותו.
בקטלוג התערוכה "בואה יופי" (2007, בשיתוף עם טליה קינן והלל רומן), גורסת האוצרת רותי דירקטור שהאמן מנסה להשיב ליופי את כבודו ולמצוא אותו במקומות בלתי צפויים ומקריים.
בספר התערוכה "כל קוף בעיני אמו צבי" כותבת ורד מימון על עבודתו של עדיקא כי הוא "בונה בתוכה תחביר של מבטים וסימנים הקושר בין הפוליטי לאסתטי".
עבודתו מדגישה את היחס בין מבט למשמעות דווקא על ידי צילומים שאינם בעלי תפקיד תרבותי "גבוה".
היא אינה מבקשת להאדיר את ה"נמוך" או להנמיך את ה"גבוה" אלא מבקשת לייצר התבוננות חדשה נקייה מהירארכיות חברתיות ותרבותיות.
כוחה של עבודתו של עדיקא במרחב הגאופוליטי הקוטבי של זמננו היא הדגשת האפשרות "לייצר שיח עקרוני על היחסים שבין מקום לזהות בלי להפריד בין האסתטי לפוליטי".
עבודתו של עדיקא מציעה לנו לראות אחרת, "מתוך תשוקה, אבל ללא תביעות ניכוס."
עדיקא השתתף בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות רבות במוזיאונים וגלריות מובילות בישראל וזכה בפרסים רבים בהם פרס ניילור לצילום (2011), פרס שרת התרבות לאמן פלסטי (2011), ופרס אמן צעיר משרד התרבות (2004).
עבודותיו נמצאות באוספים ציבוריים מובילים, בהם מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון הרצליה ומוזיאון פתח תקווה.
2020 – שוק שחור – גלריה ברוורמן, תל אביב
2017 – כסף שחור, שקרים לבנים – גלריה קלובנובה (Klubnova), צ'כיה.
2016 – אור אחרון – המוזיאון הפתוח לצילום, תל חי (אוצרת: נעמה חייקין)
2016 – Table Studies – מוזיאון מורנדי, בולוניה, איטליה.
2015 – לאחר מעשה – המרכז האקדמי ויצו חיפה.
2014 – כמים הפנים לפנים – המוזיאון הלאומי לאמנות, לטביה.
2013 – כמים הפנים לפנים – גלריה ברוורמן, תל אביב.
2012 – קו המשווה – האוניברסיטה לאמנות, גלריית גרשמן (Gershman Y), פילדלפיה.
2011 – Oululu (תגידו לו) – גלריה איסט סנטרל, לונדון.
2010 – סלון – ביתן הלנה רובינשטיין, מוזיאון תל אביב לאמנות (אוצרת: הדס מאור)
2009 – כל קוף בעיני אמו צבי – גלריה ברוורמן, תל אביב.
2018 – על המשמר – שבוע העיצוב ירושלים, בית הנסן.
(באצירת המסלול "אודות עיצוב", תואר שני בעיצוב תעשייתי, בצלאל)
אל קצה הארץ (To the End of Land): אמנות עכשווית ישראלית – הגלריה הלאומית, ניו דלהי, הודו ומוזיאון פתח תקווה לאמנות.
(אוצרות: דרורית גור אריה ואור תשובה)
2017 – ללא כותרת, גלריה ברוורמן, תל אביב.
(אוצרות: עדי גורה ויפה ברוורמן)
Operart, גלריה נוגה, תל אביב.
2016 – NonFinito – ארטפורט תל אביב (אוצרת: ורדית גרוס)
2013 – אשת לוט – המוזיאון הפתוח לצילום (אוצרת: נעמה חייקין)
אוצר: יונה פישר, אוסף בהקמה – מוזיאון אשדוד לאמנות (אוצרים: יובל ביטון ורוני כהן-בנימיני)
2012 – ארכיון – פרויקט מיוחד ל"צבע טרי", תל אביב.
חוף ירושלים – גלריית הקובייה, ירושלים.
2011 – הנמרודים החדשים – בית האמנים, ירושלים.
רכישות חדשות – מוזיאון תל אביב.
2010 – חופש הביטוי – צבעים אמיתיים, גלריית סוהו, לונדון; גלריה הקוביה, מנצ'סטר (אוצר: דניאל כהנא-לוינסון)
אבטיחים – בית ראובן רובין, תל אביב (אוצרת: כרמלה רובין)
חכמת הפרצוף – מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב.
חשיפה כפולה – מכון שפילמן לצילום
המוזיאון הפתוח לצילום, תל חי.
מכון שפילמן לצילום, תל אביב.
אמנות ישראלית עכשיו (2011) עורכות: איריס ריבקינד בן צור ורויטל אלקלעי, הוצאת מודן.
כל קוף בעיני אמו צבי (2010) קטלוג.
כל קוף בעיני אמו צבי וסדרת הדיוקנאות מתוך "סלון" (2010) ספר.
חכמת הפרצוף (2009) קטלוג, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב (אוצרת: דנה תגר הלר)
זמן תל אביב (2009) מוזיאון תל אביב (אוצרת: נילי גורן)
דַוִד מַרִיַה סַסוֹלִי (באיטלקית: David Maria Sassoli; 30 במאי 1956 – 11 בינואר 2022) היה פוליטיקאי ועיתונאי איטלקי, חבר המפלגה הדמוקרטית האיטלקית.
כיהן כחבר הפרלמנט האירופי משנת 2009, והחל מיולי 2019 כיהן כנשיא הפרלמנט האירופי עד לפטירתו.
דַוִד מַרִיַה סַסוֹלִי נולד בפירנצה בשנת 1956. במהלך שנות השבעים סיים את לימודי מדעי המדינה באוניברסיטת פירנצה.
את הקריירה העיתונאית שלו החל בעבודה עם עיתונים מקומיים וסוכנויות חדשות קטנות ואז החל לעבוד עם מערכת העיתון "Il Giorno" ברומא.
ביולי 1986 קיבל את תעודת העיתונאי שלו.
במשך כשבע שנים סיקר את האירועים החדשותיים והפוליטיים המרכזיים, והיה עד לאירועים היסטוריים כמו נפילת חומת ברלין ב-9 בנובמבר 1989.
בשנת 1992 החל בקריירה הטלוויזיונית שלו כשהחל לעבוד ככתב חדשות ברשת TG3 .
בשנת 1996 הוא הנחה את התוכנית " Cronaca in diretta" (בתרגום חופשי לעברית: "סיקור חי").
לאחר מספר שנים הוא מונה לקריין ברשת TG1 , תפקיד שבעקבותיו הפך לאחד העיתונאים הבולטים והפופולריים באיטליה.
בשנת 2007, כאשר ג'אני ריוטה מונה למנהל החדש של TG1, ססולי מונה לסגנו.
בשנת 2009 עזב ססולי את הקריירה העיתונאית שלו כדי להיכנס לפוליטיקה האירופית.
הוא הצטרף למפלגת המרכז-שמאל, המפלגה הדמוקרטית (PD) והתמודד בבחירות 2009 לפרלמנט האירופי באיטליה, מטעם מחוז מרכז איטליה.
ב־7 ביוני הוא נבחר לחבר הפרלמנט, והיה למועמד בעל מספר הקולות הגבוה ביותר במחוז בחירתו.
משנת 2009 עד שנת 2014 שימש כמנהיג משלחת המפלגה הדמוקרטית האיטלקית בפרלמנט.
ב-9 באוקטובר 2012, הציג ססולי את מועמדותו בבחירות המקדימות למועמד השמאל-מרכז לראשות העיר רומא בבחירות המוניציפליות באיטליה 2013. הוא סיים במקום השני עם 26% מהקולות, מאחורי הסנטור איגנאציו מרינו שקיבל 55%, ולפני שר התקשורת לשעבר פאולו ג'נטילוני.
מרינו שנבחר למועמד השמאל מרכז נבחר לבסוף לאחר שהביס את מועמד הימין המכהן ג'אני אלמנו .
בבחירות 2014 לפרלמנט האירופי באיטליה נבחר ססולי מחדש לפרלמנט האירופי.
מפלגתו, המפלגה הדמוקרטית השיגה הישג גדול בבחירות אלו וקיבלה 41% מסך קולות הבוחרים.
ב-1 ביולי 2014 נבחר ססולי לסגן נשיא הפרלמנט האירופי ברוב של 393 קולות, נתון הצבעה שהפך אותו למועמד הסוציאליסטי הנבחר השני בכמות הקולות שקיבל בהיסטוריה.
בבחירות 2019 לפרלמנט האירופי באיטליה נבחר ססולי פעם נוספת לפרלמנט האירופי, עם 128,533 קולות.
ב-2 ביולי 2019 הוא הוצע כמועמדה של הברית הפרוגרסיבית של הסוציאליסטים והדמוקרטים (S&D) לנשיא הפרלמנט האירופי החדש.
למחרת נבחר ססולי לנשיא על ידי האספה עם 345 קולות בעדו, והחליף את קודמו אנטוניו טאיאני.
הוא היה האיטלקי השביעי שכיהן בתפקיד.
בנאום כניסתו לתפקיד דיבר על הפרויקט האירופי כחלום של שלום ודמוקרטיה.
לדבריו, אזרחי אירופה הראו שהם עדיין מאמינים בפרויקט ודיברו על כך שהם גאים בגיוון האירופי.
הוא הוסיף כי "אירופה תהיה חזקה יותר רק עם פרלמנט שממלא תפקיד חשוב יותר".
פעולתו הראשונה בתפקיד הייתה לחלוק כבוד לכל קורבנות הטרור באירופה, כשהוא נכח באחד מאתרי פיגועי מרץ 2016 בבריסל.
הוא אמר: "עלינו לחלוק כבוד לקורבנות בבירת אירופה.
עלינו להנציח את אזרחי אירופה שהיו קורבנות להתקפות אלה.
זוהי מחווה לכל קורבנות הטרור.
רציתי להתחיל את תקופתי כנשיא במעשה סמלי זה."
ב-19 בדצמבר 2019 ססולי דרש את שחרורו של אוריול ז'ונקראס , סגן נשיא קטלוניה לשעבר שנבחר לחבר הפרלמנט האירופי ונכלא לאחר המשבר החוקתי בספרד בשנת 2017. כחבר הפרלמנט האירופי, ז'ונקראס זוכה לחסינות פרלמנטרית.
ססולי דרש משלטונות ספרד לציית לפסק הדין של הפרלמנט האירופי ולשחררו.
דייוויד ססולי היה נשוי לאלסנדרה ויטוריני, ולהם שני ילדים.
בריאותו של ססולי התדרדרה בספטמבר 2021 והוא אושפז לאחר שחלה במחלת הלגיונרים ולקה בדלקת ריאות.
בדצמבר 2021 אושפז שוב עקב סיבוכים של מיאלומה נפוצה.
רבי דוד פ'ראנסייא (ה'תק"ך בערך, 1760 בערך – כ"ה בכסלו ה'תר"י, 10 בדצמבר 1849) היה רב ודיין באזמיר, ורבה של יוזיל חיסאר, היא העיר איידין .
למד 35 שנה והיה לחכם ולדיין באזמיר.
למד בין היתר אצל רבי יום טוב דנון, מחבר ספר כבוד יום טוב.
לאחר מכן התקבל כרב ושופט לעיר יוזיל חיסאר.
במשך תקופה ישב כדיין בבית דינו של הרב יוסף רפאל חזן.
נישא לאישטרילייא, שנפטרה בשנת התר"ה.
בשנת התקנ"ד חתם הרב דוד על פסק יחד עם הרב חייא פונטרימולי והרב יצחק מאיו, ובשנת התק"ע חתום על פסק יחד עם הרב פונטרימולי ועם הרב מצליח הלוי.
בדרשותיו, מצטט מדברי סבו מצד אמו.
באלול ה'תקפ"ב כבר כיהן כרב עיר, עת דרש ביוזיל חיסאר דרשה לזכר גביר שנפטר בעיר.
נפטר באיידין בכ"ה בכסלו ה'תר"י.
ר' אברהם פ'ראנסייא, נפטר לפני שנת ה'תרי"ח (1858).
בנו של אברהם היה חיים שם טוב פ'ראנסייא שנישא בשנת ה'תרי"ח לקאדין מרים מזרחי ונפטר לפני שנת ה'תרמ"ד (1884).
בנו של חיים שם טוב היה אברהם דוד פ'ראנסיס, שנישא לסולטנה פיג'ון בשנת ה'תרמ"ז (1886).
בתו ריינא, נישאה לגביר שמואל אלאזראקי, שעלה לטבריה ונפטר בה' באלול התרי"ז.
היא אימו של הרב אליה אלאזראקי, שגם היה מתלמידי סבו והביא לדפוס את הספר "אפד בד" יחד עם בן דודו, סעדיה יוסף בן-יקר.
בתו שרה, נישאה לגביר שמואל בן-יקר.
היא אמו של הגביר סעדיה יוסף בן-יקר, שהביא לדפוס את הספר "אפד בד" יחד עם בן דודו, הרב אליה אלאזראקי.
"דוד במצודה", ספר דרשות שחיבר בזמן שהיה בבית הכלא, המוקדש לעניין מעלת הייסורין.
בסוף הספר מופיעים דרשותיו של נכד המחבר, רבי אליה אלאזראקי.
את הספר הגיה והביא לדפוס הרב נסים חיים משה מודעי.
אצל נכדי הרב (בני בנותיו), על פי עדותם, היו עוד כתבים רבים בהלכה ובאגדה, חלקם נרקבו ולא היו קריאים, ואת חלקם הם התעתדו להדפיס, אך לא נודע מה עלה בגורלם.
הרב דוד פַאיַאנְס (כ"ב באלול ה'תרכ"א, 28 באוגוסט 1861; נשביז, בלארוס – ג' באדר ב' ה'תרצ"ה, 8 במרץ 1935; ביאליסטוק, פולין), היה רב ליטאי, כיהן כרב בסופראסלא וקנישין, ראב"ד ביאליסטוק, ממנהיגיה הרוחניים של תנועת המזרחי.
נולד בנשביז לאב תורני, ר' שמואל ב"ר יצחק פאיאנס.
למד בישיבת וולוז'ין והיה לתלמידו המובהק של ראש הישיבה הנצי"ב.
בישיבה היה מכונה: "העילוי היפה מנשביז".
נישא למרים בת הרב חיים נפתלי הרץ היילפרין מביאליסטוק, בנו של הרב רפאל יום טוב ליפמן הלפרין, מחבר שו"ת עונג יום טוב.
בשנת ה'תרמ"ב, 1882, נסמך להוראה בידי גדולי הדור: הרב יצחק אלחנן ספקטור מקובנא; הרב ראובן הלוי לוין מדננבורג; הרב יוסף דב הלוי סולובייצ'יק מבריסק; ועוד.
שימש כרב בסופראסלא ולאחר מכן בקנישין, בה ייסד ישיבה ועמד בראשה.
לאחר פטירת חמיו בשנת תרע"ט, 1919, התמנה הרב פאיאנס לממלא-מקומו כ"ראש בית הדין וועד הרבנים" של קהילת ביאליסטוק:
הרב פאיאנס נפטר בפתע, בליל שבת ג' באדר ב' ה'תרצ"ה, 8 במארס 1935, שבועות ספורים לפני שמימש את משאת נפשו לעלות לארץ-ישראל.
בדברי הערכה לאחר פטירתו, כתב עליו הרב משה אביגדור עמיאל:
רעייתו הרבנית מרים עלתה לארץ-ישראל סמוך לפטירתו.
נפטרה ביום י"ט בטבת ה'תרצ"ו, 14 בינואר 1936, ונטמנה בבית העלמין נחלת יצחק בתל אביב.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה תמך הרב פאיאנס במצדדי עצמאות פולין.
התנגד "לחתימת הבטחה על לויאליותם של היהודים, כדרישת פקידי הצאר, בראותו בזה עלבון לאומי".