tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1933 ביקר בבגדאד בן ציון ישראלי מקבוצת כנרת והתרשם מהפעילות ומהלהט הציוני של חבריה וחיזק את קשרי המוסדות הלאומיים עמה.
כמו כן ביקש להעלותם לארץ ישראל ובשנת 1934 עלתה קבוצת מייסדי התנועה לארץ ישראל.
רבים מחברי הגרעין המייסד נקלטו במקווה ישראל.
בהמשך עלו גרעינים מבוגרי התנועה באופן לגלי ובלתי לגלי.
עד שנת 1933 פעלה התנועה בגלוי.
אולם לאחר שנה זו, עקב עלייתו לשלטון של המלך ראזי, מלך עיראק, התגברות הלאומנות וחדירת סממנים נאציים ואנטישמיים לציבוריות העיראקית, ירדה חלק מפעילות התנועה למחתרת.
בשנת 1941 הפכו חברי אחיעבר לזרוע החינוכית של המחתרת הציונית בעיראק.
עם עליית חבריה לארץ ישראל במסגרת מבצע מייקלברג ב-1947 התחסלה התנועה למעשה.
מ-1947 ולאורך רוב חייו התגורר בצרפת.
שושני נולד בשנת 1916 בסמוך למושבה יבנאל.
לפני מותו ציווה חלק מיצירותיו, למעלה מתשעים פסלי אבן, ברונזה ועץ, לקק"ל, על מנת שזו תקים מוזיאון לזכרו.
בשנת 2003 נפתח מוזיאון אחיעם לפיסול בפארק שוני בבנימינה, ובו מוצגים פסליו.
לפי בקשתו של האמן, ובהתאם למשנתו, מותר לגעת בכל הפסלים במוזיאון.
זאת כיוון שהאמין שלא ניתן לחוות פסל דרך חוש הראיה, אלא רק "דרך הידיים".
שושני, על אף שחי ויצר את יצירותיו בצרפת, הגדיר עצמו כפסל ישראלי, שמקורו בישראל, והִרבה לפסל דמויות מספר התנ"ך.
למרות שיש דמיון בין סגנונו של שושני לבין הסגנון שאפיין את התנועה הכנענית, מעולם לא השתייך לתנועה זו.
חלק מיצירותיו מוצגות גם במוזיאון הפתוח תפן.
אֲחִימַעַץ בֶּן צָדוֹק היה דמות מקראית, כהן גדול במקדש שלמה, בן צדוק הכהן מזרע אלעזר בן אהרן הכהן.
אחימעץ מוזכר במקרא ב כאשר שימש כמרגל עבור דוד המלך בתקופה בה מרד בו בנו אבשלום, יחד עם יונתן בן אביתר.
שם התחבאו בתוך באר מפני עבדי אבשלום.
בפרק י"ח פסוק כ"ז מכנהו דוד "איש טוב".
לדברי חז"ל בסדר עולם זוטא ויוסף בן מתתיהו שימש אחימעץ כהן גדול אחר אביו צדוק בימי רחבעם מלך יהודה.
וכן שמשו צאצאיו בכהונה גדולה בזה אחר זה כמפורט ב.
לדעת חז"ל מחבר הספר הוא שמואל.
לשיטתו של משה צבי סגל היה זה יהושפט בן אחילוד.
אוגוסט קלוסטרמן טוען כי היה זה אחימעץ בן צדוק שכתב את ספר שמואל.
כל הדעות מסתמכות על העובדה כי המחבר היה מעורה בנעשה בממלכה.
לדעת יהודה אליצור, הכותב אינו יכול היה להיות יהושפט בן אחילוד כי דוד היה מפטרו בשל כך מיד.
אֲחִימֶלֶךְ בֶּן-אֲחִטוּב, דמות מקראית, שימש ככהן גדול בנוב.
אחימלך הוא בנו של אחיטוב ונינו של עלי הכהן.
אחימלך עמד בראש שמונים וחמישה כוהנים.
העיר נוב הייתה בימיו עיר הכוהנים.
משה צבי סגל טוען כי אחיה בן אחיטוב ואחימלך בן אחיטוב חד הם.
לשיטתו מרכיב השם מלך בשמו, אשר הוא מרכיב תיאופורי בהברה האחרונה: 'יה', הוחלף למרכיב 'מלך' כמעין תיקון סופרים.
אצל יוסף בן מתתיהו שמו של אחימלך הוחלף באבימלך.
לטענת חוקר המקרא משה גרסיאל וחוקרים אחרים, בעת המלחמה עם פלשתים אחימלך-אחיה הוא זה, שלקח את כלי המקדש שניצלו בשילה, עבר לנוב והקים מחדש בסיס דתי בו עמד אוהל ה'.
כאשר ברח דוד משאול סיפק לו אחימלך מזון ואת חרב גָּלְיָת הפלישתי.
בכך עורר עליו את זעמו של שאול.
דואג האדומי, מאנשי שאול, שהיה נוכח במקום, סיפר לשאול על מפגשו של אחימלך עם דוד.
שאול פקד להביא אליו את כהני נוב עם אחימלך ואביו, ובאותו היום הוצאו להורג.
בנו אביתר נמלט מהמקום וניצל.
סיפורו של דוד ומפגשו עם אחימלך וסיפור הוצאתם של כהני נוב להורג כרוכים בקשר של סיבה ותוצאה.
אחימלך הגיש עזרה לדוד וזו הסיבה להוצאתו להורג.
מטרת בואו של דוד לנוב היא להשיג מזון.
לשם כך הוא מרמה את אחימלך ומסביר כי הוא נמצא בשליחות המלך.
אחימלך בא לקראת דוד בחרדה גדולה.
הוספת המילים למשפט: מראה כי אחימלך לא הבין מדוע מפקד צבאי כדוד מגיע לבד וללא ליווי פמלייתו.
דוד ביקש ממנו את לחם הקודש, כדי שיוכל לתת לנעריו שנמצאים במקום אחר ומחכים לדוד, אך אחימלך מוכן לתת את לחם הקודש אך ורק אם הנערים לא נטמאו על ידי שכבת זרע.
מתוך כבוד לדוד, אחימלך מזכיר רק את הנערים בתנאי לנתינת המזון.
דוד עונה כי לא רק הנערים אלא גם כליהם טהורים ולכן נתן לו אחימלך את לחם הקודש.
אחימלך נתן לדוד את לחם הפנים, על אף שהיה צורך להחליפו רק מידי שבת ולא באמצע השבוע, ומעבר לכך הלחם היה מיועד לאכילה רק על ידי הכהנים כמסופר ב.
לאחר שבקשתו של דוד למזון נענתה על ידי אחימלך, הוא מבקש ממנו כלי נשק, והוא מסביר כי עקב מהירות יציאתו לשליחות המלכותית הדחופה, לא הספיק לקחת את נשקו האישי.
אחימלך מציע לו את חרבו של גָּלְיָת, אשר נשמרה במקדש בנוב, ודוד נוטל אותה.
בהמשך אחימלך מספר כי שאל עבור דוד בה' (כנראה באמצעות אורים ותומים), אך לא ברור מה הייתה השאלה ובאיזה הקשר ().
בעת השיחה בין דוד לאחימלך, נכח במקום דואג האדומי מעבדי שאול.
הוא מלשין לשאול על עזרתו של אחימלך לדוד.
דואג אף הוסיף להעליל על אחימלך שאירח את דוד בביתו.
שאול שלח להביא בפניו את אחימלך ומשפחתו, ואז פונה לאחימלך בכעס ובזלזול ומכנה אותו בזלזול "בֶּן-אֲחִיטוּב" ולא בשמו ותוארו.
שאול מאשימו בקשירת קשר עם דוד להילחם בו.
אחימלך לא מכחיש את העזרה שהגיש לדוד, אך מכחיש את קשירת הקשר, ומסביר לשאול את סיועו לדוד, בכך שהיה סבור כי דוד הוא חתנו ונאמנו של שאול, ובעל מעמד צבאי.
אחימלך מוסיף כי לא היה מודע כלל לירידת קרנו של דוד בעיני שאול, והוא נהג עם דוד כמנהגו מאז ומעולם לשאול עבורו באלוהים.
שאול דן את אחימלך להריגה יחד עם כל משפחתו, אך עבדיו סירבו לבצע את הפקודה, ולכן שאול הורה למלשין דואג האדומי לבצעה בעצמו.
דואג המית שמונים וחמשה כהנים ובתוכם את אחימלך.
אחימלך ובני ביתו נקראים לשאול.
הדבר מלמד על כפיפותם לשאול ולמשפטו.
מעמדם של צאצאי עלי היה גבוה בזמן שאול.
אחימלך היה כנראה הכהן הראשי בחצר המלך שאול.
ההוראה לפגוע באחימלך ובכוהנים נענתה בשלילה על ידי עובדי המלך, על אף סכנת המוות, אשר ריחפה על ראשם עקב סירובם לשאול.
מכך נראה כי מעמדו של אחימלך והכוהנים היה גבוה בעיני העם.
על כוהני נב נאמר, ששאלו בה' למען שאול.().
"האח יעקב" (במקור הצרפתי: "Frère Jacques"; בעברית מוכר בשם "אחינו יעקב" או "אחינו הנהג") הוא שיר ילדים שמקורו צרפתי.
השיר מספר על נזיר בשם יעקב, אשר ישן עד מאוחר, ונקרא להתעורר במהירות לתפילת הבוקר על ידי פעמוני הבוקר של הכנסייה.
לעיתים, הלחן של השיר משמש כגרסה ללימוד האלפבית הערבי.
בפתיחת הפרק השלישי של הסימפוניה הראשונה של מאהלר מופיע סולן קונטרבס, המבצע וריאציה על הנושא של אחינו יעקב ("Frère Jacques").
סולו זה מייחד את הסימפוניה כאחת הבודדות העושה שימוש בקונטרבס באופן כזה.
הגרסה של מאהלר לשיר, המכונה בפיו Bruder Martin, עושה שימוש בסולם מינור במקום מז'ור, תמורה המשווה לשיר אופי של מארש אבל.
שינוי האופי לסולם מינור איננו המצאה של מאהלר, כפי שנהוג לחשוב, אלא הדרך שבה הושר קטע זה במאה ה-19 וראשית המאה ה-20 באוסטריה.
רביעיית הזמר הצרפתית, "פרר ז'אק" (Les Frères Jacques), שפעלה משנות ה-40 ועד שנות ה-80, נקראה בשם השיר.
מקובל לפרש את המונח אח (Frère) במילות השיר לתואר המקובל לנזירים נוצריים בצרפתית ובעברית כאחד.
גרסה עברית (כולן על פי הלחן המקורי)
אחינו יעקב - תרגום של דוד יודילוביץ'
אחינו יעקב - גרסת תרגום מהעלייה הראשונה
אחינו יעקב - נוסח מכבי-לידרבוך
אחינו הנהג (מילים: לא ידוע)
אם תיסע מהר, יתפוס אותך שוטר
אם תיסע לאט, נעשה ממך סלט
עוד גרסה לאחינו הנהג (מילים: לא ידוע)
זאת גרסת טיולי בית הספר בשנות ה-50' של המאה ה-20
אֲחִימֶלֶךְ או אֲבִימֶלֶךְ בֶּן־אֶבְיָתָר היה הסגן של צדוק ואביתר הכהנים הגדולים.
אביו היה אביתר הכהן הגדול, מצאצאי בית עלי.
שמותיו מביעים שאחי, אבי (כינויים לה') הוא מלך.
על פי רוב הפרשנים, דוד אחימלך וצדוק חילקו את הכהנים ל-24 בתי אבות, והטלת הגורלות שקבעה את הסדר של המשמרות הייתה בנוכחותם.
אחימלך שימש באותו מעמד כנציג בית איתמר הכהן.
אולם, רבי נחמיה פירש שהמעמד נעשה על ידי משה ושאחימלך בן אביתר הוא אחד משמותיו הרבים של משה.
אֲחִינֹעַם בַּת־אֲחִימָעַץ היא דמות מקראית המוזכרת (שמואל א יד נ) כאשתו של שאול המלך ואם בניו - יהונתן, מלכישוע, אבינדב וישוי שנקרא גם איש בושת ובנותיו - מרב ומיכל.
בנוסף לאחינועם, אשת שאול, הייתה לשאול פילגש בשם רצפה בת איה.
רש"י מביא את דברי חז"ל, לפיהם כשחטפו בני בנימין מבנות שילה שיצאו לחול בכרמים, היה שאול ביישן ולא רצה לחטוף, עד שבאה היא עצמה ורדפה אחריו.
עניין זה גרם מאוחר יותר לשאול להעביר ביקורת על יהונתן בנו, כשהבין שאול כי הוא אוהב את דוד, ולומר לו שעלולים להאשים את אימו בזנות, שאחרת כביכול לא היה נולד לה בן שמתנגד לאביו.
השם אחינעם מוזכר במקרא רק לגבי אישה אחת נוספת - אחינועם היזרעאלית, אחת מנשותיו של דוד המלך.
בשל הנורמה על פיה לקיחת אשת המלך מבטאת את ירושת מקומו, יש מהחוקרים מי שסובר שמדובר על אותה אישה שדוד לקח לו כדי לרשת את מקומו של שאול.
יצוין, כי זיהוי זה לא מופיע במקרא עצמו, ורבים החוקרים שסבורים שמדובר בשתי נשים שונות; בין השאר מפני שלפי זה דוד נשא אישה (אחינֹעם) ובתה (מיכל), בניגוד לאיסור הידוע.
עניין זה נידון כבר בתקופת חז"ל, כמבואר במחלוקת חכמים ורבי יהודה בנוגע להבטחה שנאמרה לדוד:לדעת חכמים נאמרה הבטחה זו על נשי בית שאול, ולא על נשי שאול עצמו.
אמנם רבי יהודה לומד מפסוק זה היתר למלך לישא אלמנתו של מלך אחר - אך גם לדבריו, נתבאר בתלמוד הירושלמי שאין מדובר בנשיאת דוד את אחינֹעם.
השם אחינועם נמצא בחרסי שומרון בכתיב אחנעם ומשמעותו - "נעם" (שמו או כינויו של האל) הוא אחי.
אפשרות אחרות היא שהאל הוא נעם, כלומר טוב.
על פי רד"ק אחיעזר היה מקרובי שאול, ועל פי רש"י אחיעזר היה רק משבטו של שאול – בנימין.
אחיעזר הצטרף אל דוד כשהיה בצקלג, יחד עם חבורת הגיבורים משבט בנימין שבאו איתו.
על פי המצודות, אחיעזר פיקד על הגבורים משבט בנימין שנספחו אל דוד בהיותו בצקלג, ועל פי המלבי"ם, אחיעזר פיקד על עשרה מהם.
אֲחִימַן, שֵׁשַׁי וְתַלְמַי הם דמויות מקראיות המצוינות כבני הענק אשר בחברון היא קריית ארבע.
במקרא הם מוזכרים שלוש פעמים, כולן חלק ממסורות כלב.
פעם אחת בפרשת המרגלים: .על פי הפסוק, ישבו שלושת בני הענק בחברון לפני שכבשו בני ישראל את העיר.
פעם נוספת הם מוזכרים בהקשר לכיבוש חברון: ופעם שלישית באותו הקשר, אך שם לא מצוין את שמו של כלב אלא רק את שבט יהודה שכלב היה נשיאו .
קמפינסקי משער שהסיפור על שלושת בני הענק שבחברון הוא שריד של מסורת היסטורית קדם ישראלית שידעה לספר על השושלת הקדומה של שליטי חברון, בדומה לאגדות שנטוו סביב הדמויות ההיסטוריות של גלגמש וסרגון הגדול.
לשיטתו, אפשר למצוא אחיזה למסורת מקומית זו בכך ששניים מתוך שלושת השמות של ילידי הענק ששי ותלמי הם שמות חוריים שכמותם מוצאים בתקופה הכנענית התיכונה בארץ ישראל.
יתר על כן, בשם ששי נקרא אחד מחשובי המלכים של שושלת ט"ו החיקסוסית שמשל במצרים ובדרומה של ארץ ישראל.
אפשרות נוספת היא שמדובר בשם של האבות של שלוש משפחות בעיר ראשית זו שבהר יהודה.
במסורת חז"ל ופרשנות ימי הביניים
לפי רש"י, רמב"ן, ספר הזוהר ורבי יצחק אברבנאל בני הענק הם הנפילים שנולדו מזיווגם של בני האלוהים ובנות האדם בספר בראשית פרק ו'.
משמעות היסוד של השם אחימן אינה ברורה.
מרטין נות סבור שזהו קיצור או שריד של שם.
אפשרות אחרת שהעלה בנימין מזר היא שבהתבסס על השם הפרטי האוגריתי אבמן, השם שֻמַנַ (זה של מַנַ, איש מַנַ) הנמצא בלוחות נוזו קדומים, ולפי השמות הפוניים (א)חמן ו(ג)רמן, אולי יש לפרשו כשם או תואר של אלהות.
יחזקאל קוטשר סבר על יסוד הכתוב: העורכים לגד שלחן והממלאים למני ממסך (ישעיהו ס"ה, יא) שמדובר על אלהות הגורל הערבית מני (מנוה, כלומר : מנאת, בקראן), היא מנתו של הכתובות הנבטיות.
לדעת הריס הכוונה היא לאלהות המצרית מן.
השם תלמי הוא שם חורי.
היסוד החורי Talmi- פירושו גדול בתעודות חתיות ואכדיות מבוע'זכויי ואוגרית מצוי השם הפרטי Talmiya' ובתעודות מאוגרית מצוי גם השo התיאופורי המקוצר - Tal-ma-'i.
גם השם ששי הוא ממקור חורי.
חז"ל פירשו את משמעות שמותם של שלושת בני הענק באופן דרשני: .
מסורת מדרשית נוספת נמצא בבמדבר רבה:
אחיקם סטולר (נולד ב-1952) הוא משפטן ועורך דין ישראלי.
בתפקידו האחרון כיהן כסגן נשיא בית המשפט המחוזי מרכז השוכן בלוד.
מלבד היותו משפטן ושופט, סטולר משמש כמרצה מן החוץ בחוג לקרימינולוגיה ובפקולטה למשפטים שבאוניברסיטה העברית בירושלים ובמרכז האקדמי שערי מדע ומשפט סטולר מרצה בחוג "ראיות מדעיות".
אחיקם סטולר נולד בשנת 1952 בישראל.
ב-1970 סיים את לימודיו התיכוניים בכפר הנוער "אלוני יצחק" הושכן במועצה אזורית מנשה.
באותה שנה, עם סיום לימודיו התיכוניים התגייס לצבא הגנה לישראל ושירת שם עד שנת 1973. בין השנים 1973–1974 היה קצין הביטחון של ועדת אגרנט.
בשנת 1978 סיים לימודי תואר בוגר אוניברסיטה בכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1980 סיים בהצטיינות לימודי מוסמך אוניברסיטה בכימיה באותה האוניברסיטה.
בשנים 1980–1983 שימש כראש המעבדות הניידות לזירת העבירה של המחלקה לזיהוי פלילי במשטרת ישראל.
ב-1986 סיים את לימודיו במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בחודש נובמבר 1987 הוסמך כעורך דין.
בשנת 1991 קיבל תואר דוקטור לכימיה מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
משנת 1997 משמש משמש כמרצה מן החוץ בחוג לקרימינולוגיה ובפקולטה למשפטים שבאוניברסיטה העברית בירושלים ובמרכז האקדמי שערי מדע ומשפט סטולר מרצה בחוג "ראיות מדעיות".
נוסף על כך, סטולר לימד במרכז הבינתחומי הרצליה וגם כיום הוא מלמד במרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן.
בחודש דצמבר 2002 מונה לכהונת שופט בבתי משפט השלום במחוז תל אביב.
ביוני 2007 מונה לכהונת שופט בית המשפט המחוזי מרכז.
בדצמבר 2016 מונה לכהונת שופט בכיר.
במרץ 2019 מונה לכהונת סגן נשיא של בית המשפט המחוזי מרכז לוד.
בשנת 2022 בהגיעו לגיל שבעים פרש מכס השיפוט.
בדצמבר 2023 מונה לכהונת שופט עמית בבית המשפט המחוזי מרכז לוד.
אחיקם פולונסקי (6 ביולי 1935 - 21 באוגוסט 2011) היה ספורטאי ישראלי רב גוני.
אלוף ישראל (1970) ובעל מדליית ארד מהמכביה התשיעית (1973) בזריקת דיסקוס, אלוף ישראל בהיאבקות (1969) ושחקן נבחרת ישראל בכדוריד.
נוסף לכך, השתתף במשחקי כדורסל ובתחרויות אגרוף.
השתתף ב-8 מכביות (1953 - 1977) בשלושה ענפים שונים (אתלטיקה, כדוריד והיאבקות)
פולונסקי נולד וגדל בכפר חיים למשה ולשרה פולונסקי, עולים מפלונסק שבפולין.
שני אחיו הבוגרים היו אתלטים מצטיינים.
פנחס פולונסקי אלוף ישראל, שיאן ישראל, אלוף המכביה השלישית ושיאן המכביה ביידוי פטיש ועטרה פולונסקי, הייתה אלופת ישראל ואלופת המכביה הרביעית בזריקת דיסקוס.
הוא פיתח קריירה באתלטיקה והתאמן בקבוצת הפועל כפר חיים ובהמשך בקבוצת הפועל חדרה.
בתחרות שנערכה בינואר 1966 זכה פולונסקי במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא אישי חדש של 45.95 מטר, התוצאה הרביעית בטיבה בישראל באותה העת וכיום (2018) מקום 19 בכל הזמנים.
באליפות ישראל שנערכה ברמת גן בסוף יוני 1968 זכה פולונסקי במדליית ארד ביידוי פטיש בשיא אישי חדש של 35.68 מטר, אחרי מאיר יעקובי (56.78 מטר) ועמיהוד רבינוביץ' (43.60 מטר).
באליפות ישראל בהיאבקות שנערכה באשקלון בפברואר 1969 זכה פולונסקי במדליית זהב בסגנון חופשי במשקל כבד מעל 100 ק"ג.
באליפות ישראל שנערכה בווינגייט ביולי 1970 זכה פולונסקי במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 43.25 מטר, לפני עקיבא קורל מהפועל רמת גן (42.05 מטר), ועופר בורובסקי מהפועל עמק חפר (39.38 מטר).
באליפות הפועל בהיאבקות שנערכה במכון וינגייט בסוף דצמבר 1971 זכה פולונסקי במדליית זהב במשקל עד 100 ק"ג.
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון רמת גן ביולי 1972 זכה במדליית כסף בזריקת דיסקוס אחרי עקיבה קורל מהפועל רמת גן (42.19 מטר) ולפני דב אליאס.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה התשיעית שנערכו בשנת 1973 זכה פולונסקי במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 40.52 מטר, אחרי ג'רי וולף שקבע שיא מכביה חדש של 51.92 מטר וג'ו גולד (45.28 מטר), שניהם מארצות הברית.
באליפות ישראל שנערכה בווינגייט ביולי 1974 זכה פולונסקי במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 38.10 מטר, אחרי עופר בורובסקי (43.40 מטר) ויאיר מקלר מהפועל אשקלון (39.06 מטר).
נפטר בכפר חיים בגיל 76, והובא למנוחות בבית העלמין של המושב.
בשנת 2012 יצא לאור סרטו של יגאל תיבון "הולך על הידיים" סרט תעודה, על חייו של אחיקם פולונסקי.
אחיקם בן שפן הוא דמות מקראית, אחד משרי ממלכת יהודה בזמנם של יאשיהו ויהויקים, בנו של שפן הסופר ואביו של גדליה בן אחיקם.
אחיקם היה בן למשפחה יהודאית מיוחסת מזה כמה דורות.
אביו, שָׁפָן בן אֲצַלְיָהוּ בן מְשֻׁלָּם, היה סופרו של המלך יאשיהו, אחת המשרות הבכירות ביותר בממלכה, וכפי הנראה גם אביו אצליהו וסבו משולם החזיקו בתפקידים בכירים בפקידות המלכותית בימי חזקיהו או מנשה.
אחיקם ומשפחתו השתייכו כנראה לסיעה הפרו-בבלית בירושלים.
אחיקם היה חבר במשלחת ששלח יאשיהו אל חולדה הנביאה לאחר מציאת ספר התורה.
בתקופת מלכות יהויקים, כאשר ירמיהו הנביא ניבא על חורבן ירושלים, ביקשו "הכהנים והנביאים וכל העם" להרוג את ירמיהו (כפי שאכן עשו לנביא אוריהו בן שמעיהו), אך בזכות אחיקם הוא ניצל ממוות:
לאחר חורבן הבית וגלות צדקיהו, התמנה גדליהו בנו של אחיקם לפקיד על הנשארים ביהודה מטעם נבוכדנאצר מלך בבל.
אחיקם הוא גיבורה של המסה "אחיקם בן שפן" מאת גרשון שופמן, בה מתאר את סיפור הצלתו של ירמיהו ממוות.
נתן יונתן פתח וסיים את שירו "שיעור במקרא" בהוקרה לאחיקם בן שפן, שאזר אומץ לעמוד מול ההמון כדי להציל את ירמיהו, אך נשכח מהתודעה הציבורית ולא זכה להוקרה הראויה לו:
אחינעם בֶּר (נולדה ב-26 בדצמבר 1997) היא שדרנית רדיו, מגישה, קריינית רדיו ועיתונאית ישראלית.
משדרת בתחנות גלגלצ וגלי צה"ל.
בר נולדה בעיר ברקלי, קליפורניה שבארצות הברית ועלתה לישראל בגיל שנה, בת לאביטל ולפרופ' רועי בר, חוקר בתחום הכימיה התאורטית.
גדלה בירושלים ולמדה בתיכון לאומנויות בעיר.
ב-2008 החלה את דרכה בתקשורת כשהייתה למגישה הצעירה ביותר ברשת א', ברצועת הנוער "בראש צעיר".
ב-2009 החלה להגיש בטלוויזיה אחת לשבוע את "המהדורה", תוכנית אקטואליה לצעירים בערוץ 11. את התוכנית הגישה לצד המנחים לוסי אהריש ואיתי ברנע, במשך כחמש שנים.
בתום לימודיה התיכוניים החלה ללמוד אנתרופולוגיה ב שבעיר ברקלי, קליפורניה.
בר עזבה את לימודיה כדי להתגייס לצה"ל.
ב-2016 התקבלה בר לגלי צה"ל לתפקיד קריינית ושדרנית.
בגלי צה"ל קריינה חדשות, פרסומות לתחנה והגישה את "הקשב – רצועת החיילים של גלי צה"ל", ואת תוכנית האירוח "רדיו אקטיבי" (בה אירחה ידוענים דוגמת מרגי, אליעד נחום, רוני דלומי, גיתית פישר ואושרית סרוסי, ועוד).
בין היתר ערכה מוזיקה לתחנת גלגלצ, והפיקה מספר תוכניות.
בגלגלצ שידרה תחילה את רצועת הבוקר המוקדם, ואת "קולות החיילים" בשנים 2018–2019.
בין 2018–2019 הגישה את תוכנית הרשת הראשונה של גלי צה"ל, "מש"קית החדשות" שהייתה בין כותביה.
הפרקים עוררו לא אחת סערה, כשבאחת הפעמים, כשהתייחסה לפרסום על המצאו של יאיר נתניהו במועדון חשפנות, פעיל הימין "הצל" (יואב אליאסי) בחר לתקוף אותה בכתבה.
הכתבה גררה אלפי תגובות נאצה של עוקביו כנגדה.
בר זכתה בפרס מפקד גלי צה"ל למצוינות לשנת 2019 על תוכניתה "בעקבותיה של לאה גולדברג" בהפקתה של עמליה נוימן, ששודרה בתחנה ביום האישה 2019. במסגרת התכנית פנתה בר לאלון עדר בבקשה להלחין את שירה של גולדברג "אין לך זכות חנינה בעולם".
מאוחר יותר הפך השיר לדואט עם חוה אלברשטיין, שיצא באלבומו של עדר "כן כן כן כן!".
לאחר שחרורה במרץ 2019, נשארה בר לעבוד כאזרחית בתחנה הצבאית.
היא מקריינת ועורכת מוזיקה ומגישה את תוכנית הערב של גלגלצ בשעות 17:00-19:00 כמו כן, הצטרפה כחברה בוועדת הפלייליסט של גלגלצ.
ב-2021 החלה להגיש סדרת סרטונים אינטרנטית מטעם גלגלצ בשם "אחינעם בר באה לבקר", במסגרתה התארחה בבתיהם של מספר זמרים ישראלים וערכה עמם ראיונות.
בין 2021-2023 שידרה את תוכנית המוזיקה האישית "ליקוטים" בגלי צה"ל בימי חמישי בשעה 21:00.
בשנת 2021 שימשה ככתבת תרבות באתר החדשות N12. לאחר מכן הגישה פינה קבועה בתוכנית התרבות "סוכן תרבות" בכאן 11.
ב-2023 החלה להגיש את הפודקאסט "פופטוק" מבית גלגלצ, לצדה של יסמין ישבי, העורכת הראשית של התחנה.
ב-2025 הגישה פינה קבועה בתוכנית תיק תרבות בערוץ כנסת.
החל מ-2026 מגישה את פינת התרבות במהדורה המרכזית של חדשות 13.
בין היתר, מקריינת פרסומות טלוויזיה ורדיו לחברות כגון סופר פארם, רנו, דיוטי פרי, הרבל אסנס, מגה ספורט ועוד, ואף שימשה כדוגמנית עבור רשת ההנעלה שופרא ומותג בגדי הים לויטקס.
השיר "אֲחַכֶּה לְךָ" נכתב על ידי דודו ברק, והלחין אותו נתן כהן.
השיר מופיע באלבומה היחיד של להקת "הנשמות הטהורות", שיצא באוגוסט 1974.
בילדותו, השתתף הפזמונאי דודו ברק במקהלת "פינת הילד", שם הכיר את המשוררות לאה גולדברג, מרים ילן שטקליס, אנדה עמיר, ובלהה יפה.
הוא עבד שנים רבות כעורך תוכניות מוזיקה ברדיו.
נוסף לכך, פרסם שבעה קובצי שירה ובמקביל חיבר פזמונים רבים שהולחנו ושזכו למבצעים מוכרים, להקלטות ולהצלחה רבה.
השיר נכתב בין מלחמת ששת הימים למלחמת יום הכיפורים.
בעת מלחמת יום הכיפורים השיר סימל את ציפייתן של נשים לאהוביהן שיחזרו מהקרב.
דודו ברק כתב את השיר במיוחד לנאוה ברוכין, סולנית הנשמות הטהורות.
השיר נכלל באלבומה היחיד של השלישייה, שכללה לצד נאוה ברוכין את נתן כהן ואת יורם ירוחמי.
הוא נכנס למצעדי הפזמונים השבועיים של הגל הקל, ובמצעד השנתי לשנת תשל"ג (1973) של התחנה דורג השיר במקום ה־12. השיר המשיך להופיע במצעד עוד 14 שבועות לפחות, ומתוך 14 השבועות הוביל את המצעד למשך שבוע אחד.
שיר זה הוא השיר היחיד של "הנשמות הטהורות" שהגיע למצעדים השנתיים.
השיר הוקלט במקור על ידי שלישיית "הנשמות הטהורות" (עם הסולנית נאוה ברוכין) באביב 1973 (לחן ועיבוד: נתן כהן), ונכנס למצעדי הפזמונים ביולי 1973. השיר נכלל באלבומה היחיד של הלהקה.
בשנת 1994 השיר זכה לחידוש מפי הזמרת דפנה דקל, בעיבוד של רועי זו-ארץ ונכלל באלבומה השני של הזמרת ("דפנה דקל").
בשנת 1997 השתתפה הזמרת ג'וזי כץ באלבומו של נתן כהן "תחנת דרכים", בביצוע מחודש לשיר.
זמרים נוספים שביצעו את השיר הם שרון קרלן, ירדן ג'רפי, יובל דיין, וכן נתן כהן עצמו.
אחכה לו הוא אלבום הבכורה של הזמר החסידי-אמריקאי לוי פולקוביץ.
האלבום יצא בשנת 2015 והוא כולל 11 רצועות.
האלבום הופק בידי המפיק אברהם מרדכי שוורץ.
האלבום זכה להצלחה מסחרית גבוהה ותוך פחות משנה מכר למעלה מ-20 אלף עותקים ממנו.
האלבום מכיל לחנים של יוסי גרין, שייע גרוס, פינקי ובר, ברוך שלום בלסופסקי ועוד.
האלבום עורר סערה במגזר החרדי ובעיקר בחסידות סאטמר כאשר התברר ששיר הנושא של האלבום אחכה לו בלחן של החזן ה.
אינהארן הוא קאבר לשיר "Working Late Tonight" של הזמרת הגויה איימי סטיוארט .
בעקבות כך הופעל לחץ ציבורי על פולקוביץ שיתבע את המלחין בבית דין, אך פולקוביץ לא עשה זאת.
הזמר והיוצר ליפא שמלצר יצא להגנת פולקובייץ ואיינהורן ואמר בשם האדמו"ר רבי יצחק אייזיק טויב מקאליב שיש "לגייר שירים" לכתחילה.
עקשטיין, אהרלה סמט, איציק שפריי, אלי שפריי, זאנוויל ויינברגר, יואלי דיקמן, יוסף וויינבערגער, יודא ארשטיין, יעקב עקשטיין, יעקב רוטבלט, מוטי רוטלר, מיכאל וויינבערגער, סיני ברמץ, שרוליק ויצמן, יואלי הורוויץ, הערשי וויינבערגער, לוי פאסטן, יוסי ארגעל, יודי שווארץ
מקהלת ילדים: אברהם גראס, מרדכי שטיינבערג, נתנאל ווייס, יוסי ווייס, שמשון קויפמאן
"אחינו כל בית ישראל" היא תפילה יהודית, המופיעה בנוסח אשכנז ונוסח ספרד כחלק מתפילת שחרית בשני וחמישי, בהמשך לאמירת ארבעה "יהי רצון" לאחר קריאת התורה.
התפילה כוללת בקשה מאלוהים ("המקום") שיציל את כל היהודים שנמצאים בצרה בכל מקום שהם, והיא מדגישה בעיקר את הבקשה לשחרורם של אנשים הנתונים בשבי.
היא מסיימת בבקשה שההצלה תתרחש עכשיו, במהרה ובקרוב (בארמית: "השתא בעגלא ובזמן קריב").
התפילה מופיעה כבר בסדר רב עמרם גאון ובמחזור ויטרי וכנראה חוברה בתקופת הגאונים.
בסדר רב עמרם גאון ובאבודרהם היא מופיעה (יחד עם ארבעת "יהי רצון") בשבת מברכים (השבת שלפני ראש חודש שבה מברכים את החודש) כחלק מברכת החודש.
במחזור ויטרי היא מופיעה בתפילת מנחה של שבת.
בפועל, המנהג היום הוא לאמרה בימי שני וחמישי, ולא בשבת (בנוסח הספרדים נאמרים ארבעה "יהי רצון" בשבת, אך לא נאמרת אחריהם תפילת "אחינו"), אולי מפני שתפילה זו עוסקת בצרות, שמעדיפים לא להזכירן בשבת.
בשנת תרע"ד, בזמן מלחמת העולם הראשונה, התקינו בכמה קהילות שכל הקהל יאמר את התפילה הזו ולא רק שליח הציבור.
כיום זהו המנהג ברוב קהילות האשכנזים.
קטע תפילה זה הולחן על ידי אייבי רוטנברג ויצא באלבום לב ונפש שלו, שיצא בשנת 1990, וזכה לביצועים רבים בהם של גלעד פוטולסקי ולהקת שלהבת באלבום הנשמה לך 2 ושל שי אברמסון ולהקת הרבנות הצבאית.
לחנו של יוסי גרין בוצע על ידי אברהם פריד באלבומו תנו שבח שיצא ב 1983. מרדכי בן דוד הוציא גם הוא לחן על מילים אלו באלבומו אני מאמין - שלח את עמי בשנת 1985.
בזמן מלחמת חרבות ברזל השיר הפך לחלק משירי המלחמה בשל היקף החטופים הרבים בשביה, והושר על ידי חרדים מטלזסטון בזמן צעדת משפחות החטופים.
בעקבות כך יצא השיר כקליפ בביצוע מחודש על ידי הזמר מוטי שטיינמץ מתוך אירועי סיום הש"ס של ארגון "דרשו" יחד עם מקהלות שירה ומלכות (בלחן של אייבי רוטנברג).
ליאור נרקיס פרסם ביצוע של אחינו כל בית ישראל בלחנו של אבי אוחיון, והוא דורג במקום השני במדיה פורסט.
האחים קאירולי (באיטלקית: Fratelli Cairoli) היו חמישה אחים פטריוטים איטלקים, שלחמו בשורות מתנדבי גריבלדי.
הם היו דמויות בולטות של הריסורגימנטו וסיפור גבורתם הועלה על נס.
"ליוון היה חוב של כבוד ללאונידס.
לרומא העתיקה לפאבים ולאיטליה המודרנית חוב של כבוד לבניה, בני קאירולי".
קאירולי, משפחה של פטריוטים מגרופלו קאירולי בפאביה.
זכורים בזכות חמשת האחים, בנדטו, ארנסטו, לואיג'י, אנריקו וג'ובאני.
אביהם, קרלו, רופא, נולד בפביה ב-29 במאי 1777, וממוצא צנוע מאוד הצליח לכבוש את אחד התפקידים הבולטים בחיי העיר, עד כדי כך שב-1848 הוא נקרא להיות העוצר של העיר.
כבעל אדמות עשיר, נפטר בגרופלו ב-9 באפריל 1849.
אשתו של קרלו, ממשפחת אצולה, אדלייד בונו, ילידת מילאנו ב-5 במרץ 1806, הייתה בתו של עורך הדין בנדטו, רוזן האימפריה הנפוליאונית ויועץ המדינה של הממלכה האיטלקית.
אישיותה הייתה חזקה ותוססת ושמשה מודל לחיקוי לילדיה, שאותם ילדה עם קרלו, לו נישאה באפריל 1824, למרות הבדלי הגיל ביניהם.
היא הרעיפה על ילדיה אהבה וגידלה אותם להיות אנשי כבוד.
אחרי בנדטו לפי סדר הלידה, נולדו רחל, אמיליה, קרולינה ואחריהן ארנסטו, שנולד ב-20 בספטמבר 1833. כמו אחיו השלים את לימודיו באוניברסיטה וראה במלחמת 1848-49 את כל ההרס שהמיטה אוסטריה על מולדתו.
בשנים הראשונות היה חסיד של התיאוריות של מציני, שהיוו תשתית להגדרת הלאומיות.
הוא התנתק ממנה, יחד עם בנדטו, לאחר כישלון התנועה ב-6 בפברואר 1853. ברצונו להביא לשינוי ולסילוקה של אוסטריה, התגייס בשנת 1859 לציידי האלפים ומת בלחימה ב-Biomo Inferiore ליד וארזה (26 במאי).
בנה השלישי של אדלייד היה לואיג'י, שנולד בפאביה ב-9 ביולי 1838. הוא גילה כישרון בלימודי מתמטיקה.
הוא סקר את כל הביצורים של פאביה כדי להשתתף בממשלת פיימונטה.
בזכות כישוריו, נרשם לקולג' הצבאי של איברה בשנת 1859. אבל הצורך שלו בפעולה גרם לו להעדיף את דרגת סגן הרגלים השני על פני כל סיכוי לקריירה מפוארת אחרת.
הוא השתתף בקרבות רק אחרי וילפרנקה ובשנת 1860 השתתף במערכה הסיציליאנית.
התגייס כחייל פשוט למשלחת השנייה של קוזנץ, שמינה אותו לסגן מאז שהצטרף.
בפאלרמו הוא צורף לסגל הכללי של דיוויזיית סירטורי.
לכן היה לו חלק גדול בסכנות ובאירועים המפוארים של מעבר מצר מסינה.
בקלבריה הוא היה בין הראשונים לכפות את כניעת חטיבת הבריגנטי.
חלה בטיפוס בקוסנזה, ונפטר בנאפולי ב-18 בספטמבר 1860.
הרביעי ממשפחת הפטריוטים ההרואית הזו, אנריקו, יליד פאביה ב-6 בפברואר 1840, מת בוילה גלורי ב-23 באוקטובר 1867. הוא נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת פאביה ב-1856, בטרם היותו בן שמונה עשרה.
הלך בעקבות אחיו לציידי האלפים.
בשנת 60', הצטרף לפלוגה השביעית של האלף עם אחיו בנדטו.
הוא התבלט בקרבות בקלאטפימי ובפאלרמו, הוכיח אומץ לב עד כדי פזיזות.
עקב פציעה חמורה שספג, נקטעו זרועותיו, והוא מונה לרב-סרן של המטה הכללי.
בשנת 1862 הוא השתתף במשלחת אספרמונטה.
בשנים הבאות פעל עם אחיו כדי לעורר תסיסה לטובת פולין, ונטו וטרנטינו.
לאחר שפרצה מלחמת 66', השתתף בקרב על מונטה סואלו בראש גדוד של מתנדבי גריבלדי.
בסתיו 67', עם אחיו הצעיר ג'ובאני, קיבל על עצמו את הפיקוד על קבוצת שישים ושמונה הגברים האמיצים בטרני, שהיו אמורים להתגנב לרומא בהפתעה; אבל בווילה גלורי, בשערי העיר הנצחית, הם התעמתו עם כוחות אפיפיורים עדיפים בהרבה: בקרב מת אנריקו בזרועות אחיו ג'ובאני, בעוד שהאחרון, בתורו, נפל פצוע קשה.
האח האחרון ג'ובאני, שנאלץ ב-1859 להישאר עם אמו בגלל שהיה עדיין צעיר מדי (נולד בפביה ב-27 באוגוסט 1842), החל ללמוד מתמטיקה, ובכוונה לקחת חלק במלחמה הקרבה לשחרור, הוא התגייס לבית הספר לתותחנים של המכללה הצבאית של טורינו.
ב-1867 השתתף עם אחיו אנריקו במתקפת וילה גלורי.
נלקח בשבי ב-23 באוקטובר ונלקח פצוע לרומא.
לאחר שהות קצרה בכלא האפיפיור.
שוחרר וחזר למולדתו, שם מת בייסורים והוא בן עשרים וחמש.
הוא כתב כמה זיכרונות ויומן על קרב וילה גלורי שפורסם על ידי פ.
פרארי (וילה גלורי, רומא 1899).
לקרלו קאירולי (1776 – 1849), יורש של בעלי אדמות עשירים מלומליני, רופא, פרופסור לכירורגיה באוניברסיטת פאביה, ראש עיריית פאביה בתקופת הממשלה הזמנית של 1848, ולאדלייד בונו (1806-1871), בתו של מושל מילאנו תחת שלטון נפוליאון, מאוחר יותר רוזן האימפריה, נולדו שמונה ילדיםː
לאחר איחוד איטליה לקח חלק בחיים הפוליטיים, כיהן בתפקיד נשיא הלשכה והיה נשיא המועצה ב-1878 ושוב בין 1879 ל-1881.
ארנסטו (1833–1859) - מת בקרב ציידי האלפים בקרב וארזה.
לואיג'י (1838–1860) - מת בקוזנצה ממחלת הטיפוס במהלך מסע האלף.
ג'ובאני (1841–1869) - מת בעקבות פציעות שנגרמו בקרב בווילה גלורי.
הם היו סטודנטים חביבים מאוד על פרופסור ג'אמבטיסטה פרטיל, המורה שלהם, שייבחר לרקטור המהולל של אוניברסיטת פאביה ב-1846.
אנריקו וג'ובאני השתתפו במסע הכפר הרומאי לשחרור רומא בעקבות ג'וזפה גריבלדי ב-1867 עם המשלחת לווילה גלורי.
שרידים וחפצים שהיו שייכים להם נמצאים במוזיאון הלאומי של מסע אגרו רומנו לשחרור רומא במנטנה.
ג'ובאני מת ב-11 בספטמבר 1869, בבלגירטה, בבית הקיץ של אמו אדלייד.
בספרה של מישל רוזי I Cairoli, L.
ברגעיו האחרונים נראה היה שהוא ראה את גריבלדי וקבל את פניו בהתלהבות.
שמעתי (כך אומר חבר שנכח) שהוא אמר שלוש פעמים: "איחוד הצרפתים עם האפיפיורים היה נורא ואיום!" הוא חשב על מנטנה (קרב ליד טיבולי בו הוכו המתנדבים על ידי כוחות הצרפתים והאפיפיור).
הוא קרא לאנריקו, אחיו, כמה פעמים 'לעזור לו!' ואז הוא אמר: "אבל אנחנו בהחלט ננצח; נלך לרומא!"
בראש וילה גלורי, בסמוך למקום מותו של אנריקו, יש עמוד פשוט המוקדש לקאירולי ול-70 מבני לוויתם.
על ה-Pincio, ליד וילה מדיצ'י (האקדמיה הצרפתית), יש עוד אנדרטה מברונזה ועליה ג'ובאני תומך באנריקו הגוסס בזרוע אחת (טפסו על המדרגות הספרדיות, האנדרטה ממוקמת מאה מטרים משמאל).
שמות חבריהם רשומים מאחורי האנדרטה.
ב-1873 נשא בנדטו לאשה את אלנה סיזו נוריס (1845 - 1920), יורשת של משפחת טרנטינו האצילה.
משפחת קאירולי קבורה בגרופלו קאירולי שבמחוז פאביה במבנה שהוא אנדרטה לאומית ליד הווילה שאוכלסה במשך זמן רב על ידי המשפחה עצמה.
מכתב מג'וזפה מציני לאדלייד קאירולי לאחר מות ג'ובאני.
גברתי, היססתי עד עכשיו להוסיף מילה של חרטה ונחמה לאלו שבאו, ובאו אליך מכל האנשים הטובים של איטליה.
נוכח כאב כמו שלך, הרגשתי לא מסוגל וכמעט לא ראוי לכתוב לך: וגם, אם לא הייתי מאמין בתוקף באלוהים, באלמוות החיים ובגורלות שסימנה ההשגחה על איטליה, לא הייתי מעז לעשות זאת היום.
אבל לא הצלחת, אני מאמין, להאמין לרגע אחד ששתקתי מתוך שכחה, אשמה או בגלל שלא הרגשתי את ההוד החגיגי המלא של ההקרבה שגלומה בך ובשלנו.
משפחתך תהיה, כשיהיה לנו חופש אמיתי, נס לאחדות ומצפון לנו כעם, עמוד היסטורי של האומה.
שמותיהם יהיו בין הראשונים באזכרות הקדושים שלנו.
ואתם שחינכתם את נפשם, אתם שראיתם אותם נעלמים אחד אחד, סובלים מה שרק חלק מהאמהות מסוגלות להבין, אבל לא מתייאשים, תישארו סמל לכולם של הכאב הגואל והמקדש, דוגמה ומופת לנשים איטלקיות ודוגמה כיצד המשפחה יכולה להיות מה שהיא צריכה להיות, בית המקדש, מקדש המולדת המשותפת.
אבל לא אכפת לך וגם לא היה אכפת להם מתהילה.
הם סגדו רק לאידיאל קדוש של גאולת איטליה, טהורה מכל כתם של עבדות ומכל זוהמה של אנוכיות ושחיתות, ויוזמת מחשבות מפוארות וגדולות.
מרומא, שהעניקה השראה, דרך מסורת של מאות שנים, מיטב נשמותינו לקרב ולמות קדושים.
ועל כן אני אומר לך: חייכי כשאתה בוכה, בניך שלך ניצחו, בגסיסה; הם החישו מאוד את הרגע שבו האידיאל הזה יהפוך למציאות על פני האדמה שלנו.
עייף משנים, מחולשות ומדברים אחרים, הרגשתי, עם ההודעה על מותו של ג'ובאני שלנו, ועל המילים האחרונות שאמר, שלהבת שנות נעוריי ניצתה בתוכי מחדש ותכלית החיים אוששה מחדש.
אלפי אנשים שלנו, אל תטילי ספק בכך, הרגישו אותו הדבר.
משפחה שלמה לא חיה או מתה כמו שלך מבלי שדור שלם יזכור, יעלה על נס ויתקדם צעד אחד קדימה.לזכר האחים קאירולי וגבורתם הוקמו אנדרטאות ואתרי הנצחה רביםː
gropello cairoli, ליד פאביה, שם יש את אנדרטת הנופלים, האחים.
ככר בנדטו קאירולי ברומא ורחובות על שמם, כמעט בכל עיר.
מהרשומות של הקורייה של פאביה עולה כי ארנסטו מרקו קרלו קאירולי נולד ב-20 בספטמבר 1832 לקרלו ואדלייד בונו.
מהרשומות של הקורייה של פאביה עולה שג'ובאני מסימיליאנו לואיג'י נולד ב-27 ביולי 1842
אחיקם הימלפרב הוא עיתונאי בדסק הערבים של חדשות 14 מאז ה-12 במרץ 2024. קודם לכן שימש כמתורגמן וכמאתר במכון המחקר 'מבט לתקשורת פלסטינית', עיתונאי ב'מקור ראשון', ועיתונאי ב'בשבע'.
הימלפרב שירת כלוחם בחיל התותחנים בשירות סדיר.
בשירות קבע בצה"ל שימש כמתורגמן בין השפות עברית וערבית בבית המשפט הצבאי "עופר".
להימלפרב תואר אקדמי דו חוגי בערבית ובחקר המזרח התיכון מאוניברסיטת בר-אילן.
בהמשך הוא עבר לכתוב ב"בשבע", ובשנת 2024 החל לעבוד בערוץ עכשיו 14 בתור כתב בדסק הערבים של הערוץ.
הימלפרב מרבה לעסוק בתחומים הקשורים בחברה הפלסטינית, טרור פלסטיני, ממשל הרשות הפלסטינית וחקר התקשורת הפלסטינית.
אחימלך נותן את חרבו של גוליית לדוד הוא ציור שנוצר בשנות ה-80 של המאה ה-17 על ידי האמן ההולנדי ארנט דה חלדר.
הציור מוצג כיום במוזיאון פול גטי, בביתן המזרחי של המוזיאון, בגלריה E205.
נושא הציור לקוח מהתנ"ך, מספר שמואל א', ומתאר נקודת מפנה משמעותית במערכת היחסים בין דוד למלך שאול.
בציור, הכהן אחימלך מעניק לדוד את חרבו של גוליית, אותה זכה דוד בקרב.
כאשר המלך שאול נודע לו כי סמל הכוח הזה נמסר לדוד, הוא ציווה להוציא להורג את אחימלך.
השרוול וכיסוי הראש של הכהן אחימלך מציגים שריטות ועבודה לא אחידה של הפיגמנט, כך שהאור נתפס בנקודות ניגוד חיות.
ארט דה חלדר יצר את השריטות הללו באמצעות סכין צבע או קצה של מכחול, שיטה בה הרבה להשתמש כדי להדגיש את פני השטח של הציור.
דה חלדר היה תלמידו של רמברנדט, והשפעת סגנונו המאוחר של רמברנדט ניכרת בבחירת הדמויות בחצי גוף בגודל טבעי, בצבעים המעומעמים, ובמשיכות המכחול האקספרסיביות.
עשרות רבות של זוגות אחים נפלו במערכות ישראל.
רבים מהם נפלו באותה מלחמה, ולעיתים באותו קרב.
אחרים נפלו בהפרש של שנים זה מזה.
רבים מהם הובאו לקבורה זה לצד זה בבתי הקברות הצבאיים והאזרחיים בישראל.
עקיבא ואשר טרטנר - עקיבא, בן 20, נפל בצריפין באוגוסט 1943 בעת שירותו בצבא הבריטי; אשר, 18, נפל בנובמבר 1944 בפעולה של האצ"ל בחיפה.
נקברו לימים בצמוד בהר הרצל
חיים ומנחם ריבנבך - חיים, 22, נפל ביוני 1946 בהתקפת לח"י על בתי המלאכה של הרכבת; מנחם, 19, נפל בפעולת לח"י בדצמבר 1946
אחים במספר הרב ביותר נפלו במלחמת העצמאות:
יעקב וגבריאל אלקרייף - יעקב, 25, נפל ביפו במאי 1948; גבריאל, בן 18, נפל במבצע חיסול בנגב בדצמבר 1948
אריה באל ושמעון סמרגד - אריה, 26, נפל בקרב על משטרת עיראק סווידאן ביולי 1948 ; שמעון, 24, נפל ליד ירושלים בספטמבר 1948 ומקום קבורתו לא נודע
אפרים וצבי גובר - אפרים, 21, נפל בחזית המרכז במרץ 1948; צבי, 17, נפל בנגב ביולי 1948. נקברו בצמוד בכפר ורבורג.
אמם רבקה כונתה "אם הבנים"
שלמה ומנחם גלבגיסר - תאומים, 25; שלמה נפל בחזית המרכז במאי 1948; מנחם נפל בנגב ביולי 1948
יצחק ושלמה דוידוביץ - יצחק, 24, נפל בשרון במאי 1948; שלמה, 35, נפל במבצע חירם בגליל באוקטובר 1948
צבי ושמואל הירשלר - צבי, 20, נפל ליד ירושלים באפריל 1948; שמואל, 19, נפל בירושלים במאי 1948
יהודה ורחל זגלשטיין - בני 26 ו-24, נפלו באותו יום בקרב על כפר עציון במאי 1948
יוסף ודוד חיים - יוסף, 21, נפל בנווה יעקב במרץ 1948; דוד, 18, נפל בירושלים ביוני 1948. נקברו בצמוד בהר הרצל
יורם וזכריה טרבס - יורם, 23, נפל בקרב שיירת חולדה במרץ 1948; זכריה, 21, נפל בנגב ביולי 1948
מרדכי ושמואל ירושלמי - מרדכי, 21, נפל בקרב שיירת יחיעם במרץ 1948; שמואל, 30, נפל בירושלים במאי 1948
יעקב ואריה ישראלית - יעקב, 20, נפל ליד הקסטל בינואר 1948; אריה, 23, נפל בנגב בספטמבר 1948
חבקוק ועקיבא כהן - חבקוק, 28, נפל בשיירת הדסה באפריל 1948; עקיבא, 24, נפל ליד שער הגיא ביוני 1948
חיים-משה ויעקב כץ - חיים-משה, 20, נפל בקרב מול אנשי אלטלנה ביוני 1948; יעקב, 17, נפל בדצמבר 1948
ירובעל והלל לביא - ירובעל, 24, נפל בגלבוע במרץ 1948; הלל, 19, נפל ליד כפר דרום ביוני 1948. נקברו בצמוד בעין חרוד מאוחד
משה ויעקב לבנון - משה, 18, נפל בואדי עארה במרץ 1948 ; יעקב, 19, נפל ברובע היהודי בירושלים במאי 1948
יעקב ואבנר ליכטנשטיין - יעקב, 20, נפל ליד אוגוסטה ויקטוריה במאי 1948; אבנר, 16, נפל ליד ארמון הנציב באוגוסט 1948. לימים נקברו בצמוד בהר הרצל.
אחיהם אלימלך אבנר נפל בשנת 1968
אייזיק ומאיר ליפשיץ - אייזיק, 27, נפל ברמות נפתלי במאי 1948; מאיר, 25, נפל שם ביוני 1948. ארבעה מאחיהם נספו בשואה
אוריאל ומרדכי מורפורגו - אוריאל, 25, נפל בחיפה באפריל 1948; מרדכי, 28, נפל בעמק בית שאן באוגוסט 1948
דוד ויוסף מצקביץ - בני 22 ו-19, נפלו שניהם בקרב שיירת יחיעם במרץ 1948. נקברו בצמוד בנהריה
ראובן ומימון נחמני - ראובן, 18, נפל בכפר עציון במאי 1948; מימון, 21, נפל בירושלים ביוני 1948
סעדיה ונון עוזרי - בני 27 ו-23, נפלו בתאונת דרכים בחיפה בפברואר 1949. נקברו בצמוד בנחלת יצחק
אליעזר וסעדיה עמראני - אליעזר, 22, נפל במנזר נוטרדאם בירושלים במאי 1948; סעדיה, 26, נפל במשמר הירדן ביוני 1948. לימים נקברו בצמוד בהר הרצל
יצחק וחיים פוזננסקי - יצחק, 25, נפל בקרב בית קשת במרץ 1948; חיים, 21, נפל בקרב נבי סמואל באפריל 1948
גרשון ואפרים פינקוביץ - גרשון, 30, נפל ליד כפר ורבורג במאי 1948; אפרים, 26, נפל בסג'רה ביוני 1948
אורי פריד ושמואל פריד שמעוני - אורי, 28, נפל ליד לוד ביולי 1948; שמואל, 26, נפל ליד תל עזזיאת בספטמבר 1948
אברהם וזרח פריצקי - אברהם, 21, נפל בירושלים במאי 1948; זרח, 22, שהיה שוטר, נפל שם בינואר 1949
שמעון ושולמית קובי - שמעון, 19, נפל בירושלים בינואר 1948; שולמית, 20, נפלה ברובע היהודי בירושלים במאי 1948
שלמה ויעקב קלפהולץ - שלמה, 29, נפל בשיירת העשרה לגוש עציון בדצמבר 1947; יעקב, 31, נפל בכפר עציון במאי 1948
שבתאי ומשה קמחי - שבתאי, 21, נפל בתקרית היוצק בפברואר 1948; משה, 30, נפל בימין משה בירושלים ביולי 1948
חנוך ועמנואל רבהון - חנוך, 38, נפל ליד חיפה בינואר 1948; עמנואל, 29, נפל במבצע בן נון ב' במאי 1948
משה ושמואל רפאלי - משה, 20, נפל בכפר עציון במאי 1948; שמואל, 21, נפל בגלבוע ביולי 1948
אליעזר ומנחם שבט - אליעזר, 21, נפל במצודת נבי יושע באפריל 1948; מנחם, 24, נפל בג'נין ביוני 1948
משה ועליזה שיינרמן - בני 21 ו-19, נפלו שניהם בקרב שיירת יחיעם במרץ 1948. נקברו בצמוד בנהריה
עמרם ויוחנן בן חורין - עמרם, 28, נפל ברצועת עזה; יוחנן, 22, נפל בסיני
שמעון ושלמה קניגסבוך - שמעון, 28, נפל בשומרון; שלמה, 21, נפל בסיני.
לימים נפל בן אחותם דרור וינברג בקרב בחברון
אברהם ויעקב כהן - בני 29 ו-20, נפלו בטיבוע המשחתת אילת.
חנוך ויהודה אהרון - בני 28 ו-25, נפלו באותו יום בסיני.
נקברו בצמוד בגבעת חיים איחוד
דוד ורפאל בונפיל - בני 29 ו-19, נפלו בסיני.
משה ומיכאל בנון (בן-נון) - בני 25 ו-19, נפלו בסיני
אהוד וחגי גורדון - תאומים, 23, נפלו בסיני.
אפרים ודוד ישראלי - בני 22 ו-20, נפלו בסיני
יאיר ואמנון כהן - בני 23 ו-19, נפלו בסיני.
יצחק וליאון כץ - יצחק, 21, נפל ברמת הגולן; ליאון, 24, נפל בסיני.
פנחס ויאיר מרנין - נפלו באותו יום.
פנחס, 23, נפל ברמת הגולן; יאיר, 19, נפל בסיני.
נפתלי ואשר סידרר - בני 24 ו-21, נפלו באותו יום בסיני.
יוסף ודן ספיר - יוסף, 21, נפל ברמת הגולן; דן, 34, נפל בסיני.
נועם וישי סלוטקי - בני 31 ו-24, נפלו בקרב בקיבוץ עלומים ב-7 באוקטובר 2023. נקברו בצמוד בהר הרצל
אמנון וגדעון גלעדי - אמנון, 23, נפל במלחמת ששת הימים; גדעון, 33, נפל במלחמת יום הכיפורים
דן גור אריה ושי דגני - דן גור אריה, 25, נפל במלחמת יום הכיפורים; שי, 20, נפל בתאונה ב-1983
אדם וגדעון ויילר - אדם, 26, נפל במלחמת ההתשה; גדעון, 23, נפל במלחמת יום הכיפורים.
נתנאל מושיאשוילי ומיכאל בן-משה - נתנאל, 22, נפל בשנת 2012; מיכאל, 26, איש שב"כ, נפל ב-7 באוקטובר 2023
יעקב ושושן סאסי - יעקב, 19, נפל במלחמת יום הכיפורים; שושן, 21, נפל ב-1979
יהודה וחנן פריימן - יהודה, 19, נפל במלחמת העצמאות; חנן, 21, נפל ב-1952. לימים נקברו בצמוד בהר הרצל
אוריאל ואלירז פרץ - בניה של מרים.
יוסף ויהונתן קפלן - יוסף, 27, נפל במלחמת ההתשה; יהונתן, 28, נפל במלחמת יום הכיפורים.
אחיהם אבנר מת בתאונה בשנת 1959.
אַחְלָמָה הוא מינרל בעל גבישים גדולים ממשפחת הקוורץ, המשמש גם כאבן חן הידועה בצבעה הסגול.
מקור השם הלועזי אָמֵתִיסְט ביוונית עתיקה: "א" = לא ו"מתוסטוס" = שיכור או מורעל, והוא נובע מן האמונה כי יש באבן משום הגנה מפני שכרות.
אמונה זו רווחה גם ביוון הקדומה וגם ברומא, ואנשיהן ענדו את האבן על צווארם או שתו מגביעי אחלמה כדי להימנע משכרות.
גם השם העברי אחלמה מייחס לאבן סגולות ריפוי.
האחלמה נוצרת כמושבות גבישיות בתוך גושי סלע.
גבישי אחלמה ניתן לראות בגאודות רבות.
בסלעים גרניטיים ניתן למצוא עורקי אחלמה.
הגבישים מתפתחים בשכבות מקבילות היוצרות איזוּר (zoning) כתוצאה משינוי הדרגתי בהרכב התמיסה שממנה הם מתגבשים.
שינויים אלה באים לידי ביטוי בשכבות צבע שונות בתוך הגביש.
בתוך גבישי האחלמה אפשר להבחין בתכלילים שונים: בועות נוזל וסיכות או גבישים של מינרלים אחרים שחדרו בתהליך ההתגבשות.
תפוצת האחלמה בעולם נרחבת, אולם גבישים מאיכות טובה מוגבלים למקומות אחדים.
זמביה - מפיקה כ-1,000 טונות של אחלמה בשנה
מינאס ז'ראיס בברזיל - שפע של גאודות גדולות המכילות גבישי אחלמה
אוסטריה תחתית – נמצא בה המכרה הפתוח הגדול בעולם לכריית אחלמה
אחלמה היא סוג סגול של קוורץ והרכבה הכימי זהה לשאר האבנים ממשפחה זו: SiO2. במהלך המאה ה-20 יוחס הצבע הסגול לנוכחות מנגן.
אולם, מאחר שהצבע משתנה ואף נעלם בהשפעת חימום ולחץ עלתה סברה כי הצבע נוצר מנוכחותם של גורמים אורגניים, זאת לאחר שנמצאו גפרית ואניוני ברזל.
מחקרים מאוחרים העלו את הסברה כי הצבע הסגול נגרם בשל זיהומים ברזליים, והמחקרים האחרונים מצביעים על השפעה הדדית של ברזל ואלומיניום כגורמי הצבע.
בהשפעת חום ולחץ הופך הצבע הסגול באבן לצהוב, כמו בסיטרין.
אמטרין הוא מינרל ביניים בין אחלמה לסיטרין שבו חל מעבר חלקי מסגול לצהוב.
אחלמה מופיעה בגוונים שונים של סגול ולבן ולעיתים מופיעים בה גוונים אדומים וכחולים.
קיימים מספר מונחים לתיאור הצבעים השונים באחלמה:
אמתיסט סיביר (Deep Siberian) - הגוון המשובח ביותר לשימוש כאבן חן אשר מכיל 75-80% סגול עמוק והשאר גוונים כחולים ואדומים.
גבישי אחלמה בגוון זה נמצאים לא רק בסיביר אלא גם באורוגוואי ובזמביה.
עלה צרפתי (Rose of France) – גוון ורדרד כשל לבנדר או לילך.
אמתיסט שרוף (Burnt Amethyst) – גביש שצבעו הסגול נעלם בשל חימום ולחץ ונותרו בו גוונים צהובים.
אמטרין (Ametrine) – חילוף גוונים מסגול לצהוב.
אמתיסט מזרחי (Oriental Amethyst) – משמש בדרך כלל להגדרת קורונדום וספיר בעלי גוונים סגולים.
תכשיטנים רבים נוהגים לקרוא כך גם לגבישים משובחים של אחלמה, אף אם אלה נכרו במקומות שונים בעולם, אולם איגודים גמולוגיים מתנגדים לכינוי זה מחמת הבלבול שהוא יוצר.
השם אחלמה מופיע כבר במקרא, וכפי הנראה מדובר באותה אחלמה שהיא אחת מאבני החושן.
אחלמה שימשה כאבן חן במצרים העתיקה ולתחריטים של חפצי נוי ותכשיטים.
חרוזי אחלמה נמצאו בקברים אנגלו-סקסונים באנגליה.
האחלמה גם משמשת כאבן ההולדת של חודש פברואר בארצות הברית.
בעבר נחשבה האחלמה כאבן חן בעלת ערך כיהלום, ספיר, אודם ואזמרגד, אולם איבדה מערכה לאור תפוצתה הנרחבת.
רק אמתיסט סיביר הנדיר שמר על ייחודו, וערכו נקבע לפי ביקושו על ידי אספנים.
עם זאת, מחירו נמוך יותר מאבני חן ייחודיות אחרות, כספיר מסוג פדפרצ'ה או אודם מסוג דם היונה.
אחמד כאמל א-ד'אהר היה חבר הכנסת בכנסת הרביעית ובכנסת החמישית וחבר מועצת עיריית נצרת במשך כ-30 שנה.
א-ד'אהר, בן שני במשפחה בת שישה אחים (אח וארבע אחיות), מצאצאיו (נכד נינו) של שליט הגליל דאהר אל-עומר ששלט במאה ה-18 בתקופת העות'מאנים, כיהן כחבר הכנסת מטעם סיעת קידמה ופיתוח בכנסת הרביעית ובכנסת החמישית.
א-ד'אהר היה חבר בוועד ההגנה הלאומי שהיה ועד ארצי בימי המנדט הבריטי אשר פעל בחסות הוועד הערבי העליון.
חבר מועצת עיריית נצרת במשך כ-30 שנה.
היה לו חלק בגיוס תרומות מהארץ ומחול לבניית מסגד אלסלאם בשכונה המזרחית בעיר, השכונה הגדולה בנצרת שהייתה ללא מסגד.
ממייסדי בנק ערבי ישראלי וחבר ועד ההנהלה לתקופה ארוכה.
אחַלציחֶה (בגאורגית: ახალციხე; שמות ישנים: "ლომსია" - "לוֹמסיה"; בטורקית: Ahıska, "אהיסקה") היא עיירה בנפת אחלציחה שבדרום-מערב גאורגיה, ובירת מחוז סאמצחה-ג'אוואחתי.
היא הוכרזה כעיר בשנת 1840. העיירה ממוקמת בגובה 1,029 מטר מעל פני הים, משני צדי גדות הנהר הקטן פּוֹצְחוֹבִי , המחלק אותה לשניים: העיר העתיקה מצפון לנהר, והעיר החדשה מדרומו.
פירוש שמה של העיר "אחל-ציחה" הוא "המצודה החדשה".
העיר נזכרת לראשונה בכתובים בדברי ימי גאורגיה במאה ה-12. במאות ה-12 וה-13 הייתה אחלציחה מקום מושבם של ה"אחלציחלים" , שליטי סאמצחה, ששניים מהבולטים שביניהם היו שלווה ואיוואן אחלציחלי .
מהמאה ה-13 ועד למאה ה-17 סאמצחה ואחלציחה בתוכה נשלטו על ידי משפחות פאודליות של ג'אקלי .
בתקופה זו הייתה גאורגיה מאגר בלתי נדלה לסחר עבדים מתושבי גאורגיה, בעיקר נערים ונערות, שהיו נמכרים מדי שנה בשוקי העבדים באחלציחה, תבריז, טרבזון וקונסטנטינופול.
בשנת 1576 נכבשה העיר על ידי האימפריה העות'מאנית, ומשנת 1628 הפכה למרכז נפת אחלציחה.
ב-27 באוגוסט 1828, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית, כבשו את העיר 9,000 חיילים רוסים בפיקודו של גנרל (פילדמרשל) פסקביץ' מידי 30,000 חיילים טורקים בפיקודו של קיוס מחמוט פאשה.
במרץ 1929 הצליח חיל המצב הרוסי בפיקודו של ניקולאי מוראביוב-קארסקי להדוף את הניסיון הטורקי לכבוש מחדש את אחלציחה, תחת פיקודו של אחמד ביי.
בסופו של דבר נמסרה העיר לאימפריה הרוסית, במסגרת הסכם אדריאנופול משנת 1829, בתחילה כחלק מפלך כותאיסי ולאחר מכן חלק מפלך טביליסי.
במאות המוקדמות הייתה אחלציחה שוק מרכזי למסחר בעבדים, ומאוחר יותר לבקר, עורות, חלב, שעווה ודבש.
כמו כן, משמשת אחלציחה כמרכז לשיווק דגנים, חיטה, שעורה, כותנה, טבק ופשתה.
יהודי אחלציחה הגיעו לאחלציחה יחד עם תושביה האחרים כבר במאה ה-12, ומילאו תפקיד חשוב בהתפתחותה של העיר.
עם הכיבוש העות'מאני, במאה ה-16 הורע מצבם כמו לתושביה הנוצרים של העיר.
למרות זאת, נבנה, בשנים 1741–1742, בית כנסת גדול, ומאוחר יותר גם תלמוד תורה.
מצבם של יהודי העיר בתקופת השלטון העות'מאני היה גרוע.
הם סבלו מדיכוי דתי, שהתבטא במעצר רבנים, חוקים שאסרו מלבושים מסוימים ועוד.
במיוחד בתקופת שלטונם של הסולטאנים מוראט השלישי ומוראט הרביעי.
עלילות, מיסים ומעשי שוד היו מנת חלקם היומי של יהודי העיר.
הרדיפות הגיעו לשיא לקראת 1828, לפני המלחמה העות'מאנית-רוסית והקרב הראשון שנערך בעיר, קרב אחלציחה .
הרדיפות הביאו להידלדלות היהודים בעיר.
בתקופת שלטון האימפריה הרוסית הפכה לעיר מסחר חשובה.
בשנות השמונים של המאה ה-19 נבנה בית כנסת נוסף.
בשנת 1951, בתקופת השלטון הסובייטי בגאורגיה, נסגר בית הכנסת הישן של הקהילה.
ובית הכנסת שנבנה במאה ה-19 הוחרם והוסב לבית תרבות.
בשנת 1991 זכתה גאורגיה בעצמאותה ורוב יהדות גאורגיה עלתה לישראל, וכך גם יהודי אחלציחה.
כנסיית עליית המושיע כנסייה אורתודוקסית גאורגית הממוקמת בצומת הרחובות מירב קוסטבה וזכריה דידימאמישווילי באחלציחה.
מנזר ספרה (מאות ה-10 - ה-14) על ההר שליד העיר
אחמד אבו לבן היה המנהיג של ארגון בשם החוג האסלאמי בדנמרק ודמות מפתח בפרשת קריקטורות מוחמד שפורסמו בעיתון הדני "יילנדס פוסטן".
נולד ביפו, בשנת 1946. ב-1948 משפחתו היגרה למצרים, שם גדל והתחנך.
ב-1969 הוא סיים את לימודיו כמהנדס מכונות.
ב-1974 התחתן עם בת-דודתו אינם, ולהם שבעה ילדים.
הוא למד לימודי אסלאם במדינות מוסלמיות שונות.
בשנים 1970–1982 הוא עבד במפרץ הפרסי בתעשיית הנפט, ובשנים 1982–1984 המשיך בניגריה.
היא תרם למספר פרויקטים מוסלמים בחינוך במדינות שונות בניגריה.
ב-1984 הוא היגר לדנמרק, שם נשאר לשארית חייו.
ב-19 בינואר 2007 הודיע החוג האסלאמי בדנמרק שאבו לבן חולה בסרטן, כנראה סרטן הריאות.
אבו לבן היה יועץ לענייני דת בחוג האסלאמי שבדנמרק.
על פי אתר הארגון, הוא היה חבר במועצה המתאמת של אימאמים באירופה.
אבו לבן היה אישיות בלתי רצויה באיחוד האמירויות הערביות ובמצרים עקב דעותיו האסלאמיסטיות הוא היה ידוע בתקשורת הדנית עקב הצהרותיו הרדיקליות לגבי אסלאם ושילוב מהגרים בחברה הדנית.
החוקר מסרי-לנקה, רוהן גונרטנה, שכתב את הספר בתוך אל-קאעידה אמר שאבו לבן הוא מוסלמי קיצוני.
גונרטנה האשים את אבו לבן בתמיכה פוליטית וכלכלית באל-ג'מעיה אל-אסלמיה, ארגון מצרי קיצוני ששייך לרשת של אוסאמה בין לאדן.
ב-5 באפריל 2002, אבו לבן קרא לקהילה שלו להקריב את חייהם בג'יהאד למען הפלסטינים.
אבו לבן היה מעורב במשבר התקשורתי שנוצר בדנמרק אחרי פרשת קריקטורות מוחמד.
בנובמבר, 2005 הוא היה אחד מהמנהיגים של משלחת שנסעה למזרח התיכון לבקש תמיכה דיפלומטית, אחת מהסיבות לכעס הרב שנותר באזור בתחילת 2006. יחד עם אחמד אקרי הוא הכין תיק של 43 עמודים בו השתמשו בסיור.
שלוש תמונות נוספות - שנטען שנשלחו לאבו לבן אך אף פעם לא פורסמו - נוספו בתיק לרשימת התמונות שאכן פורסמו.
אחמד אקרי הסביר ששלוש התמונות מסבירות "עד כמה האווירה כלפי מוסלמים עוינת בדנמרק".
ב-21 באוגוסט 1994 אבו לבן התראיין ביילנדס פוסטן עקב טבח שערך הארגון הטרוריסט האלג'יראי GIA ושבו נהרגו שבעה נזירים נוצרים ומספר תיירים.
כאשר נשאל אם הוא מגנה את הטבח הוא ענה "אולי התיירים מפיצים איידס באלג'יריה כפי שהיהודים מפיצים איידס במצרים".
בדרשת יום השישי שלו לאחר פיגועי 11 בספטמבר הוא אמר שהוא מתאבל על הקרבנות ב"דמעות יבשות".
לאחר הרצח של הבמאי והסופר ההולנדי תאו ואן גוך, הוא ביקר את הרצח בפומבי, אך בשיחות עם הקהילה המוסלמית הוא ציין לשבח את מותו.
זמן קצר לאחר מכן, הוא מתח ביקורת על חופש הדיבור האירופאית בעניין הסרט כניעה של במאי הסרטים ההולנדי.
כשאמינה לאוואל מניגריה נשפטה להוצאה למוות בסקילה, הוא סירב לגנות את גזר הדין באומרו שאינו שופט.
לאחר רצח כנופיות בקופנהגן, הוא הציע לשלם כופר בשווי 100 גמלים כדי למנוע נקמות דם.
בראיון בטלוויזיה הדנית הוא נשאל אם הוא מכבד את אוסאמה בין לאדן וענה: "אוסאמה בין לאדן הוא איש עסקים ולוחם חופש".
הוא אמר לגבי הפוליטיקאי הדני-ליברלי נאסר ח'דר "אני קורא לאנשים כאלה חולדות בחורים".
ב-5 באפריל 2002, אבו לבן קרא לקהילתו בדרשת יום השישי להקריב את חייהם בג'יהאד למען הפלסטינים.
מחוץ למסגד חיכו אוטובוסים לקחת את המתפללים להפגנה בכיכר פרלמנט שבלונדון, שם הם החזיקו שלטים שהשוו בין יהדות ונאציזם, נופפו באקדח ושרפו את דגל ישראל.
אחַלכַּלַכּי (בגאורגית: ახალქალაქი, הפירוש: "עיר חדשה", בארמנית: Ախալքալաք, בטורקית: Ahılkelek) היא עיירה בנפת אחלכלכי שבמחוז סאמצחה-ג'אוואחתי גאורגיה, אשר אוכלוסייתה מונה 8,295 איש.
העיירה שוכנת בקצה הרמה הגעשית של ג'אוואחתי, כ-30 ק"מ מהגבול עם טורקיה.% 93,8 מאוכלוסיית העיר הם אתנית ארמנים.
העיירה ממוקמת בין שני נהרות גדולים הנשפכים לנהר הקורה, בקצה הרמה הגעשית של ג'אוואחתי.
בדרום-מזרח העיירה ישנה גבעה גדולה, שהמקומיים מכנים אותה "טשבנקה".
בעבר הייתה הגבעה מכוסה ביערות אורן צפופים, אבל העצים שימשו כעצי הסקה בשנות ה-90 הקשות.
במדרון הצפון מערבי של הגבעה ולמרגלותיו, ממוקם בית הקברות העירוני.
בשנת 1068, נכבשה העיירה על ידי הסולטאן הסלג'וקי, אלפ ארסלאן, ונותרה בשלטון טורקי במשך שנים רבות.
תושביה עברו תהליך של , ובתחילת המאה ה-19 היו באחלכלכי: מצודה עות'מאנית, מסגד וקרוואנסראי (كاروانسرا), פונדק סלג'וקי למנוחת הנוסעים בדרכים.
ב-24 ביולי 1829, כבשו הרוסים, בראשות איוון פסקוויץ', במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית, את אחלכלכי, מידי העות'מאנים, והכלילו את העיירה תחת השלטון הרוסי בקווקז, מלכות המשנה של הקווקז.
הם הניסו את תושביה המוסלמים, והושיבו במקומם ארמנים ממזרח אנטוליה.
בחוזה ברסט-ליטובסק נמסרה העיר זמנית להשגחת האימפריה העות'מאנית, והוחזרה, בשנת 1921, לשליטת רוסיה הסובייטית.
כאשר נוסדה ברית המועצות, ב-30 בדצמבר 1922, הפכה אחלכלכי להיות חלק מגאורגיה הסובייטית).
בשנת 1944 היגלה סטלין את כל המוסלמים בעיר למרכז אסיה.
עד שנת 1991 שכנה העיר באזור גבול, והמבקרים בה נדרשו לקבל אישור מיוחד מהשלטונות.
מספר תושבי העיירה צנח מאז הכריזה גאורגיה על עצמאותה באפריל 1991. בשנת 1989 עדיין התגוררו בעיר 15,192 איש.
אבל בשנת 2002 עזבו את העיר 5,390 איש לרוסיה וארמניה, בעיקר עקב קשיים כלכליים.
כ-90% מהאוכלוסייה הם אתנית ארמנים.
רובם דו-לשוניים ודוברים בעיקר רוסית וניב של ארמנית.
בשוקי אחלכלכי ניתן לשלם גם ברובל רוסי ודראם ארמני חוץ מהלארי הגאורגי.
הבסיסים הסובייטים מהעידן הסובייטי, הבסיסים בבתומי, ובאחלכלכי.
המהווים מקור למתיחות גדולה עם גאורגיה, שמאיימת לחסום את הגישה לבסיסים.
השיחות לגבי הנסיגה הרוסית עדיין נמשכות.
הבסיסים אמורים להיסגר עד דצמבר 2007, חלק גדול מהכלי הנשק הכבדים, הועברו, עד לסוף דצמבר 2006, מהבסיסים הגאורגים לבסיס 102 הרוסי בגיומרי, ארמניה.
באפריל 2005, בעקבות הסכם שנחתם בין טורקיה, גאורגיה ואזרבייג'ן, נבנתה מסילת ברזל חדשה, קארס-אחלכלכי-טביליסי-באקו.
רכבת שתקשר בין טורקיה לאזרבייג'ן.
אחמד אבן איברהים אל-גאזי היה אימאם ושליטה של סולטנות אדאל בין השנים 1506–1543. כינויו גראן (אמהרית: ግራኝ, סומלית: Gurey) שפירושו "איטר יד ימינו" (שמאלי), הוא השליט אשר החל בכיבוש של שלושה רבעים משטחה של אתיופיה תחת כוחה של סולטנות אדאל במהלך מלחמת אתיופיה-אדאל.
על פי המסורות האתיופיות מוצג האימאם אחמד כערבי.
במקורות אחרים, בעיקר סומלים אך גם אתיופים, הוא מוצג כסומלי ולא ערבי.
אדאל הייתה סולטנות רב-אתנית אשר כללה בתוכה בעיקר עפרים וסומלים אך גם את אבותיהם של ההררים, ההיסטוריון אוואלד ווגנר מניח "שהאוכלוסייה העיקרית של אדאל הייתה כנראה עפרית".
מוצאו של גראן מעולם לא נזכר בספר פותוח אל-חבש של שיהאב אד-דין אחמד בן עבד אל קאדר (הידוע יותר בשם "פאקיה הערבי"), המקור הראשי לתיאורים של כיבושיו הרבים, אולי כי זאת לא הייתה חשובה או כי הסופר הניח שזה היה ידוע לקוראים שלו.
יש מספר רמזים בספר הרומזים על מוצאו של האימאם.
בין הראיות כי לא היה סומלי:
רבים מבני משפחתו של האימאם מזוהים.
על אחותו פארדאסה, נאמר שהתחתנה עם ראש שבט בשם מאטאן, שמזוהה כסומלי שלא כמוה.
אחיו של האימאם היה מוחמד בן איברהים, מנהיגם של השבטים בשאווה והארגאיה לפני שהצטרף למלחמה נגד אתיופיה.
אמו של בן דודו מוחמד בן עלי הייתה אחות אמו של גראן, מוחמד עצמו היה הסולטאן של השבט הסומלי זארבה.
בן דוד נוסף הנזכר בספר הוא האמיר זאהרבי מוחמד שעליו לא נכתב כמעט דבר.
בפותוח אל-חבש מוזכר אדם בשם איברהים בן אחמד שהיה שליטה של סולטנות אדאל לשלושה חודשים, חוקרים מציעים שזהו אביו של גראן.
אותו איברהים השתייך לקבוצה הנקראת באלאווים ולפני זה היה השליט של העיירה האבאט.
הקשר האפשרי בין השניים מחזק את העובדה שהאבאט הייתה אחד מבסיסי הכוח של גראן (האחרת הייתה זאקה).
ישנם הרבה הזדמנויות בהם פותוח אל-חבש מספק מספיק עדויות.
ישנם משפטים רבים בהם שמו של גראן וסומלים נזכרים יחד, ולא פעם פאקיה הערבי מזכיר את הקשר האתני.
בהמשך הספר, הלוחמים הסומלים מתוארים כמי שברחו לאחר קרב שימברה קור, ושהאימאם סומלי.
הראיות והטענות כי אכן היה סומלי הן:
סומלים רבים טוענים למוצא ישיר ממנו
העובדה שאחרי שלא הסכים עם הסולטאן עומר דין על העלאת מס הוא יצא לפנסיה וחי בין הסומלים.
אחיינו היה האמיר נור אבן מאג'והיד שהיה שייך לשבט הסומלי מארהאן דארוד.
האימאם אחמד נולד ליד העיר זילע, עיר נמל הנמצאת כיום בצפון-מערב סומליה (אז חלק מאדאל, מדינת לוויין אסלאמית של האימפריה האתיופית הנוצרית), ונשא לאישה את באטי דאל וואמבארה, בתו של מאהפאז, מושל העיר זילע.
כאשר מאהפאז נהרג לאחר שניהל קמפיין צבאי כנגד הקיסר האתיופי לבנה דנגל ב-1517 סולטנות אדאל נכנסה למספר שנים של אנרכיה, עד שהאימאם גראן הרג את אחרון מתחריו לכוח והשתלט על הרר.