tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כהן סיפר שבשיחה שהייתה לו עם הרב הראשי הודיע לו על נכונותו לכרות לעצמו את בוהן רגלו כדי לפוסלו מהכהונה ולאפשר לעצמו לשאת גרושה, אך התברר לו ש"פטנט הלכתי" זה אינו מועיל.
הידיעה על שופט בית המשפט העליון שאינו יכול להינשא במדינתו עוררה תשומת לב רבה אפילו בחו"ל, שבה זכה כהן למוניטין כחבר ועדת האו"ם לזכויות אדם.
כהן הגיש את התפטרותו בעקבות הנישואים, אך חבריו ביקשוהו לחזור בו וכך עשה.
בשנת תשל"ב 1971 הוענק לו תואר יקיר ירושלים.
ב-5 במרץ 1980 מונה כממלא מקום קבוע של נשיא בית המשפט העליון, ושבועות ספורים לאחר מכן זכה בפרס ישראל לשנת ה'תש"ם.
הוא כיהן כמ"מ רק כשנה, וב-11 במרץ 1981, עם הגיעו לגיל פרישה, פרש מבית המשפט.
בזקנתו היה פעיל בנושאי זכויות האדם, ובין היתר כיהן כנשיאה של האגודה לזכויות האזרח בין השנים 1982 ל-1988. בניגוד לשופטים אחרים שפרשו ונמנעו מהבעת דעות פוליטיות, הכריז כהן בגלוי על סלידתו מהחזקת השטחים, אם כי שמר על זהירות מסוימת בביטוי השקפותיו.
כן הביע אחר פרישתו התנגדות נחרצת לעונש מוות, אפילו במקרה אדולף אייכמן.
כהן נשא במשרה של פרופסור אורח ולימד באוניברסיטאות.
הוא הרבה לכתוב ספרים בענייני משפט.
בין ספריו – ספר על זכויות האדם במשפט העברי וכן הספר "משפטו ומותו של ישו הנוצרי", שיצא לאור בשנת 1968, שבו הוא שולל את האפשרות שהסנהדרין הרגה את ישו או תרמה באיזושהי דרך להוצאתו להורג בידי פונטיוס פילאטוס.
מקור ההשראה לכתיבת הספר היה פנייתם לבית המשפט העליון של נוצרים שחפצו שהמשפט הישראלי החדש יתקן את העוול שגרמו לדעתם השופטים העבריים העתיקים.
על הגותו המחקרית אמר אהרן ברק: "הוא פתח בפני הקורא צוהר למקורות המשפט העברי מזה ולחוכמת הפילוסופיה המערבית וחשובי הוגיה מזה".
כהן המשיך בכתיבה משפטית עד מותו ומאמרו המשפטי האחרון התפרסם כבר לאחר שנפטר.
במאמר זה תקף כהן את הנפקות המשפטית שניתנה לערך אמון הציבור.
נקבר בטקס דתי בהר המנוחות בירושלים.
במשך שנים היה חבר באגודת מנוחה נכונה, ארגון המקדם קבורה אזרחית.
אלא, שלאחר מותו, התברר כי קבורה כזו תיתכן רק מחוץ לירושלים.
מאחר שהיה כהן יקיר ירושלים, ולאור חיבורו של כהן לירושלים בכל שנותיו בארץ, העדיפה משפחתו לקיים קבורה דתית, ובלבד שזו תהיה בירושלים.
על שמו כיכר בצפון תל אביב ורחוב בשכונת צמרת ארנונה בירושלים.
כהן התבלט במספר דעות המיעוט שכתב ונחשב לפוסק ליברלי.
היה שותף להרחבת זכות העמידה לפני בית המשפט העליון, שהביאה לשינוי מהותי, לפיו כמעט כל אזרח יכול לעתור לבג"ץ על פגיעות רחבות היקף בזכויות.
היה חסיד של זכויות האדם ועיגן את תפיסתו בחוק העברי.
בפסיקותיו המפורסמות ידועה נטייתו להרחיב את חוק השבות.
בדעת מיעוט סבר ש"האח דניאל", דוד אוסוואלד רופאייזן, יהודי שהתנצר, לא איבד את זכותו לעלות לישראל על פי חוק השבות (לימים אמר שלדעתו יכול להיות אדם בו-זמנית נוצרי ויהודי).
על פי תפיסתו, שייכותו של אדם ליהדות תלויה בראש ובראשונה בהגדרתו הוא עצמו, ולא בהגדרת הממסד.
בדעת רוב קבע שאב יהודי, בנימין שליט, רשאי לרשום את ילדיו כיהודים, אף שאימם הייתה גויה.
באחת מהרצאותיו ביוני 1963 השווה כהן את התפיסה הביולוגית בשאלת "מיהו יהודי" לחוקי נירנברג הנאצים.
דבריו עוררו גל גינויים נרחב.
כשחזר בו לכאורה מדבריו נראה שלא שינה את דעותיו בנושא זה.
מנחם בגין פרסם מאמר נגדו "אשר שופט יחטא" אף על פי שהעריך אותו מאד.
עוד בעניין חוק השבות סבר שיהודי שנמלט לישראל אחרי שהועלה נגדו חשד בארצות הברית, אין רשאים למנוע ממנו עליה בשל עבר פלילי, שהרי עדיין לא הורשע.
בפסק דין ירדור אמר שאין שום הסמכה בחוק לשלול מרשימה להתמודד בבחירות לכנסת, גם אם זו רשימה ערבית השוללת את קיום המדינה.
בכך הייתה דעתו דעת מיעוט, שכן השופט זוסמן הזכיר את מקרה גרמניה הנאצית כעדות לכך שדמוקרטיה צריכה לדעת להתגונן, ושעיקרון זה יסודי וקודם לחוק עצמו.
בפסק-דין זה הוא נצמד לכאורה לפורמליזם משפטי, אך לא תמיד הוא הקפיד עליו באותה אדיקות.
היו אף מי שהצביעו על מאמר שבו הוא עוסק בשיקול הדעת הרחב של השופט, תוך שהוא מפנה בהערות לדברי זוסמן החולקים עליו.
במקרה אחר סיפר כהן שנאלץ לדבוק בחוק הכתוב ולהרשיע אדם בשל מגע מיני בהסכמה עם חברו "שלא כדרך הטבע", אך כמחאה קנס אותו רק בלירה אחת.
בדיני המשפחה אפשר כהן אפילו לאישה הנשואה לאדם אחד להיחשב לצורכי ירושה ופנסיה לידועה בציבור של אדם אחר.
בפרשת עמוס ברנס היה כהן השופט שדחה את ערעורו של ברנס על הרשעתו, אולם לימים השתכנע בחפותו של ברנס, והוא פעל אצל נשיא המדינה לשחרורו, ואחר כך ביקר אצלו בכלא, ושלח לו מכתב נרגש שבו הביע ביטחונו בחפותו.
מאמציו של כהן הביאו ב-1983 לשחרורו של ברנס מן הכלא, לאחר שהנשיא יצחק נבון קצב את עונשו, נגד רצונו של ברנס עצמו שעמד על דרישתו לקיים משפט חוזר ולזכות בזיכוי מלא.
לאחר השחרור הוסיף כהן לתמוך בברנס, לעודד את רוחו ולסייע במאבקו למשפט חוזר, גם לאחר שהשופטים יואל זוסמן, מרים בן-פורת ושלמה לוין דחו את בקשותיו, בהתאם לנורמה המשפטית ששררה אז.
בעקבות גילויים חדשים ושינוי בחוק ובתפיסה המשפטית באשר למשפטים חוזרים, החליטה השופטת דליה דורנר בשנת 2002 לקיים משפט חוזר לברנס, אך המדינה בחרה שלא להגיש כתב אישום וברנס זוכה.
שיחת הטלפון האחרונה בחייו של כהן הייתה לשופטת דורנר.
כהן טילפן אליה ממיטת חוליו כדי להודות לה בהתרגשות על כך שתיקנה את העוול "שאני עשיתי", כדבריו.
ברנס היה מנושאי האלונקה של כהן בהלווייתו.
במתח שבהגדרת מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, נוטה כהן לגישה ה'הרמוניסטית':
משפטו ומותו של ישו הנוצרי, הוצאת דביר, 1968.
זכויות אדם במקרא ובתלמוד, אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון - ההוצאה לאור, 1988.
המשפט, הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים, 1991. ספר מבוא פופולרי על עולם המשפט.
צדק במשפט, אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון - ההוצאה לאור, 1992.
מבוא אישי – אוטוביוגרפיה, ערכו יצחק זמיר ומיכל זמורה-כהן, הוצאת דביר, 2005.
להיות יהודי, ערכה רות גביזון, הוצאת דביר, 2006.
דת ודין: כתבי השופט חיים כהן, עורך: דניאל פרידמן, הוצאת כנרת זמורה ביתן דביר, 943 עמ', 2009.
חיים ישראל אייז (1876–1943) היה פוליטיקאי יהודי פולני, ממקימי "אגודת ישראל" ומעסקניה הבולטים.
הוא היה הניצול היחיד מתוך עשרת ילדי משפחתו ששרדו מגפת דיפטרייה, מחלה שלא היה לה מרפא באותה תקופה.
כאיש צעיר, עבר אייז לשווייץ הנייטרלית והשתקע בעיר ציריך, שם בנה קריירה כאיש עסקים.
מעמדו הכלכלי ומיקומו האסטרטגי הפכו אותו לפעיל מרכזי בפוליטיקה היהודית העולמית.
אייז פעל להצלת יהודים בשואה, כשהוא מנצל את קשריו ואת מיקומו בשווייץ כדי לסייע במאמצי ההצלה.
ר' חיים ישראל אייז היה בין מקימי תנועת אגודת ישראל העולמית, בשנת 1912, ומפעיליה המרכזיים.
הוא לא הירבה להופיע בוועדות או אסיפות, אלא פעל בעיקר מאחורי הקלעים וכל החלטה שהובאה לפני הנשיאות זכתה קודם לכן לאישורו.
הוא ריכז תחת ידיו גם את ניהול קרנות הצדקה של אגודת ישראל.
בימי מלחמת העולם הראשונה הקים מערכת להעברת מידע על מקומם וצורכיהם של הפליטים היהודים הרבים, ודאג למחסורם.
בציריך הוציא לאור את עיתון "הדרך", וכתב את המאמרים ודאג להדפסתם ושליחתם.
משווייץ ניהל את מערכותיה של היהדות החרדית בארץ ישראל, שבאותה עת עמד בראשה הרב חיים זוננפלד.
הוא הביע את דעתו בצורה נחרצת בכל הסוגיות שעמדו על סדר היום הציבורי.
הוא כתב בקביעות בעיתון של אגודת ישראל בשם "קול ישראל" שיצא לאור בירושלים, בשבועון "דרכנו", וביומון "דאס יודישע טאגבלאט" שיצאו לאור בפולין.
כמטרה עיקרית לחיציו שימשה תנועת המזרחי, אליה השתייך בצעירותו.
הוא לעג לאנשי המזרחי על כך שלא מלמדים לבניהם תורה, אלא יש להם "דת" אחת: "דת העבודה".
הוא גם טען שהסתפחות המזרחי לציונות היא בעבור בצע כסף.
כמו כן ביקר את החינוך החילוני בארץ ישראל, ועל בוגרי חינוך זה כתב כי "בטוח הנני שלא יגדלו לאפיקורסים, אחרי כי אינם יודעים אף ידיעה כל שהיא מתורת הקודש כדי לכפור בה, מגודלים המה ל'עמי הארץ'..."
אייז היה בין הראשונים שקיבלו תיאור מפורט ומדויק על המתרחש בארצות הכיבוש הנאצי.
הוא קיבל וארכב מאות מכתבים המתארים את הסבל בגטאות ובמחנות ההשמדה.
מתוך המכתבים עולה תמונה מפורטת של המערכת אותה הפעיל: שליחים בארצות הכבושות, רשת של "סייענים" בצלב האדום ואנשי קשר בשגרירויות הזרות בברן.
התרומה החשובה ביותר של ארכיון המכתבים היא בביסוס דעה של היסטוריונים, כי עסקנים חרדים היו המובילים בשבירת החשיבה ה"מקובלת", שטענה כי אסור לפעול בדרכים שאינן חוקיות ו"להרגיז את הגויים".
כשהחלו להגיע מאירופה תיאורי הרעב והמחסור, העביר אייז כספים לידיד בליסבון, וזה רכש מוצרים שהיו יקרי המציאות בזמן המלחמה (קקאו, קפה, סוכר, תה וסרדינים) ומעבירם לתעודתם.
מוצרים אלה יכלו היהודים להחליף בכמויות גדולות של קמח ותפוחי אדמה.
את המזון שרכש היה אייז מעביר לז'נבה, שם היו לו קשרים טובים עם יו"ר הצלב האדום.
אנשי הצלב האדום הבינלאומי היו מעבירים את חבילות המזון לסניפם בגרמניה, וזה היה מחלק את החבילות לנמענים.
אייז עשה מאמץ מיוחד כדי לאפשר ליהודי הגטו לקיים מצוות כהלכתן.
לשם כך שלח ארבעת המינים, מצות ויין בעבור ארבע כוסות.
את משלוחי המזון מימן לעיתים קרובות מכיסו, וחלק גדול מהונו הוקדש למטרה זו.
המצאתו הגדולה הייתה כשיצר קשר עם הקונסול של פרגוואי ושל אל סלוודור על מנת שינפיק תעודות זהות ודרכונים דרום אמריקאיים ליהודי הגטו בפולין.
לשם כך נעזר גם בקונסול פולין, קונסטנטי רוקיצקי.
כך הונפקו אלפי תעודות דרום אמריקאיות, ונשלחו בידי שליחים שונים או באמצעות הדואר ליעדם.
בצורה זו זכו היהודים בעלי התעודות ליחס מועדף, ונעצרו במחנות מיוחדים לנתינים זרים, המפורסם שבהם הוא מחנה ויטל.
אף על פי שרבים מבעלי התעודות לא זכו להינצל, בזכות תעודות אלה הציל אייז יהודים רבים ממוות.
לחיים ישראל אייז יש גם משפחה בישראל חתני בנו הרב יוסף אייז, ואף מכהנים כראשי ישיבות כמו הרב אפריים מילר ראש ישיבת משך חכמה בבני ברק והרב חיים ישראל הערץ ראש ישיבת יד הלוי וחתנו של ראש ישיבת בריסק הרב אברהם יהושע סולובייצ'יק.
חיים ישראלי (1 בנובמבר 1927 – 7 ביוני 2011) היה בכיר במשרד הביטחון, שנחשב כיועצם הקרוב של מרבית שרי הביטחון של מדינת ישראל במשך למעלה מחמישים שנה.
חתן פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת ה'תשנ"ח (1998).
חיים ישראלי נולד בעיירה מוטאל שבפולין (בתחומי בלארוס של ימינו), ונקרא על שם דודו הרב מאיר חיים דולינקו (1882–1917), רבה של מוטלה אשר נפטר בדמי ימיו במלחמת העולם הראשונה ממחלת הטיפוס.
משפחתו הוגלתה לקזחסטן וכך נמנע ממנה גורל מרבית יהודי העיירה, שנרצחו במלחמת העולם השנייה.
אחרי המלחמה קיבלה המשפחה אישור לעבור לפולין ומשם הם עברו לגרמניה, בנתיב של "הבריחה".
במחנה מעבר בגרמניה הכיר ישראלי את מי שהייתה עתידה להיות אשתו, שרה.
לאחר הגעתו לארץ נמנע גיוסו לצה"ל מסיבות בריאותיות, לכן הוצב לעבודה זמנית בארכיב של משרד ראש הממשלה.
לאחר זמן מה הצליח לשכנע את רופאי לשכת הגיוס לגייס אותו ובשנת 1950 נשלח לעבוד, במסגרת שירותו הצבאי, במשרד הביטחון.
בנו הוא הרב פרופסור עודד ישראלי.
היה לעוזרו הקרוב של נחמיה ארגוב, שלישו הצבאי של ראש הממשלה ושר הביטחון הראשון, דוד בן-גוריון.
במסגרת תפקידיו במשרד הביטחון שימש מזכיר לשכת שר הביטחון ב-1950; מנהל לשכת שר הביטחון ב-1956; עוזר אישי לשר הביטחון ב-1968; עוזר שר הביטחון וסמנכ"ל לתפקידים כלליים ב-1977; ועוזר שר הביטחון ומשנה למנכ"ל ב-1987.
במהלך שנים אלו עבד בשירותם של 14 שרי ביטחון.
אלה למדו להכיר ולהוקיר את יושרו, חוכמתו, נאמנותו והדיסקרטיות שעליה הקפיד.
אך הערצתו הגדולה ונאמנותו הראשונית היו לדוד בן-גוריון, שר הביטחון הראשון של מדינת ישראל.
גם לאחר שבן-גוריון פרש מתפקידיו הממלכתיים וחזר לצריפו בשדה בוקר, המשיך ישראלי לטפל בענייניו ולקיים עמו קשר אישי הדוק ורצוף עד יומו האחרון.
בן-גוריון כתב עליו, כי "אילו היו כולם נאמנים כמוהו - היינו שוכנים בגן עדן."
ישראלי התנדב לשרת בעמותות ובקרנות ציבוריות, וברובן הוא המשיך להתנדב גם לאחר פרישתו לגמלאות:
יו"ר דירקטוריון בנק אוצר החייל
יו"ר הוועד המנהל של המכון למורשת בן-גוריון
יו"ר הוועד המנהל של בית בן-גוריון (לפי צוואת בן-גוריון)
יו"ר החברה להפצת משנתו של בן-גוריון (לפי צוואת בן-גוריון)
חבר עמותה ציבורית להנצחת משה דיין
יו"ר חבר הנאמנים של מרכז דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב
חבר המועצה להנצחת נשיאים וראשי ממשלות
יו"ר ועדת ההיגוי של המועצה להנצחת נשיאים וראשי ממשלות
חבר המועצה של המרכז להנצחת זכרו של יצחק רבין
חבר הנהלת עמותת מרכז יצחק רבין לחקר ישראל
יו"ר מועצת הקרן לשלום מייסודם של יצחק רבין ושמעון פרס
חבר הנהלת המוסד על שם יעקב הרצוג
חבר הקרן על שם גיל עברי
חבר בוועד המנהל של "משואה"
ב-1998, ביום העצמאות ה-50 של מדינת ישראל, קיבל את פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה
1993: אות "גור אריה" של איגוד החיילים המשוחררים.
1997: אות אביר איכות השלטון
הרב חיים אבישלום כהן-פרחיה (1935 – י"ב באב תשע"ט, 13 באוגוסט 2019) היה מקובל ישראלי שנודע בכינוי "החלבן".
נולד ביפו לעזרא אליהו ובלנקה פרחיה-כהן.
צאצא של הרב אליהו הכהן האתמרי.
משפחת אביו עלתה לארץ ישראל מטורקיה בשנת 1904 ועסקה בייצור גבינות ומוצרי חלב.
בתחילת שנות ה-30 הקים אביו את "מחלבת הכהנים" – מחלבת גבינות בתל אביב, שם עבד גם הרב כהן.
בילדותו למד במוסדות בילו ואליאנס.
מגיל עשרים לערך החל לעבוד למחייתו עם בני משפחתו, ב"מחלבת דשן" – מחלבת גבינות בתל אביב, שהייתה בבעלותו (בשותפות עם אחיו דוד).
החלבן נחשב לאחרון מקבוצת מקובלים שלמדו יחד בשנות ה-60, ושחלקם כונו על שם המקצועות שמהם התפרנסו גם אביו נמנה עם חבורה זו.
לחלבן לא היה מראה חיצוני האופייני למרבית הרבנים האורתודוקסים: הוא לא גידל זקן בגלל פצעים, לא לבש חליפה ונהג לחבוש כובע קסקט.
לימד שיעורים בגמרא ובקבלה בבית הכנסת "בית יוסף" בגבעתיים.
בנוסף לברכות שהוא העניק, היה מספק תחזיות פוליטיות וכלליות, אם כי לעיתים התחזיות התבררו כשגויות..
במרץ 2013 ניסה אדם לדקור אותו בסכין מאחר שסבר שהרב לא הסיר ממנו כישוף, אך התוקף נהדף.
ביוני 2019 (כ"ז באייר ה'תשע"ט) אושפז במצב קשה בבית החולים תל-השומר.
מפרי עטו פורסם בסוף ספרי אוסרי לגפן (חלקים ח-יג), של הרב יהודה שיינפלד (מרבני חסידות ברסלב).
טללי חיים - "מבואות ושערים לפנימיות התורה ולעבודת ה', שיחות וממדי עומק", הספרים נכתבו בשיתוף עם הרב ראובן ששון, לשעבר ראש ישיבת רמת השרון.
הקיצו ורננו - סביב הגאולה הנוכחית, "להתעורר מתרדמת הגלות לאור הגאולה הזורח בנשמתינו"
ויחד לבבנו - עבודת הכוונה והדבקות הפנימית
מצדיקי הרבים ככוכבים לעולם ועד - "דברי התעוררות שנאמרו בעצרת שנתיים להסתלקותו של מורנו ורבינו הרב מרדכי אליהו זיע"א"
אור פני חיים על התורה, ראשון-לציון ה'תשע"א
אורות חיים – על חמישה חומשי תורה
אחת שאלתי – אמונה לבני הנוער
היה נשוי עד לפטירתו לדבה-אדית, ולהם ארבעה ילדים.
חיים כהן-מגורי (1 באפריל 1913 – 10 ביוני 2000) היה חבר הכנסת מטעם תנועת החרות וגח"ל.
כהן-מגורי נולד בצנעא, תימן ועלה לישראל בגפו ב-1921. תחילה התיישב בזכרון יעקב ולאחר עליית הוריו בתל אביב, בה למד בבית ספר "בלפור".
בשנת 1927 הצטרף לתנועת הנוער בית"ר.
בשנת 1934 קבע את מקום מושבו בנתניה ונמנה בין מייסדי כפר רמת טיומקין.
כעבור שנה הצטרף לשורות האצ"ל, לצד פעילותו כנציגם של יוצאי תימן בפני מוסדות מושבת נתניה, תחילה באופן בלתי רשמי ולאחר מכן כנציגם במועצת המושבה.
כהן-מגורי היה חבר תנועת החרות מימיה הראשונים לאחר קום המדינה.
הוא כיהן בה כחבר מרכז וחבר הנהלת התנועה ובשנת 1949 נבחר ל.
כהונתו נמשכה במשך שש כנסות רצופות, למעט הכנסת השנייה, אליה נכנס רק בשנת 1953 כמחליפו של אריה בן-אליעזר.
בשנת 1969 פרש כהן-מגורי מהכנסת.
הוא נבחר למועצה הדתית בנתניה ופעל במסגרתה.
לאחר מות בנו וכלתו בתאונת דרכים הוא הקדיש חלק ניכר מפעילותו למען ילדים והקים בנתיבות מוסד לילדים קשיי למידה על שם אמנון וחנה כהן-מגורי (המוכר בראשי התיבות של שמם - אחכ"מ).
מספר שנים עמד בראש מוסד זה.
כהן-מגורי הוכתר בתואר יקיר נתניה לשנת 1976.
נפטר ב-10 ביוני 2000 והובא למנוחות בבית העלמין הישן של נתניה.
חיים ישראל (נולד ב-22 באוקטובר 1975, י"ז בחשון ה'תשל"ו) הוא זמר מזרחי-דתי; מייסד ומנכ"ל חברת ההפקות "הפקות ישראל".
נולד וגדל בבני ברק כ"חיים סהר אשוואל", לעובדיה, בן העדה התימנית, ולשרה, בת העדה הטריפוליטאית.
למד בתלמוד תורה "שתילי זיתים" ובישיבה הקטנה "קריית הרצוג" החרדית, ולאחריה בישיבת "נחלת יוסף" בירושלים.
את דרכו בעולם המוזיקה החל כאשר שימש שליח ציבור.
בשנת 1999 הוציא את אלבום הבכורה "שערי רצון" בו בלטו השירים "אלוקים אלוקים" ו"התעודד אדם".
פרסומו העיקרי החל בשנת 2001, עם צאת אלבומו השני "ממעמקים", בו בלטו במיוחד השירים "יתגדל ויתקדש" (מילים ולחן: שמואל יונה) ו"ממעמקים" עם יואב יצחק.
כמו כן בלטו הלהיטים "מוואל", "הנר דולק" ו"יחד".
בשנת 2002 הוציא לאור אלבום ששמו "בגן של החיים", שבו דואטים עם אחיו, איציק אשל, לצד שירי סולו.
בשנת 2003 הוציא ישראל את האלבום הכפול "מלאכים" כאשר השיר הבולט בו הוא "מלאכים" (מילים ולחן: שמואל יונה).
אלבום זה קיבע את מקומו של ישראל, כאחד מגדולי הזמר במוזיקה המזרחית דתית.
כמו כן האלבום כולל את השירים "לך אלי" בדואט עם יואב יצחק ודואט נוסף עם נתי לוי בשם "שמעתי שמעך".
בנוסף בלטו הלהיטים: "אלוקים תודה", "חיוך של ילד", אותו ביצע בדואט עם ישי לפידות, והלהיט "בום פם" יחד עם אוף שימחעס וליפא שמעלצר.
בשנת 2005, הוציא ישראל את האלבום "מילים של תפילה", השיר הבולט ביותר בו הוא שיר הנושא "מילים של תפילה".
כמו כן בלטו באלבום הדואטים עם יואב יצחק "תפילה לעני".
ועם שלומי שבת "בת מלך", ועוד להיטים בהם "רק אלוקים" ו"רחל".
ב-2005, בנוסף לאלבום המקורי יצא מיני אלבום סליחות בשם "עוקד והנעקד", המכיל בתוכו שמונה פיוטים ובדואט עם יואב יצחק.
מתוכו בלט הפיוט שעל שמו נקרא הדיסק, "עת שערי רצון להיפתח".
ב-2006 הוציא אלבום כפול נוסף בשם "עקבות בחול", בין הלהיטים באלבום בלטו השירים: "עקבות בחול", "מלמעלה", "נחת רוח", וכן השיר "רחמן רחם" אותו שר בדואט עם ציון גולן.
חלקו השני של האלבום, מורכב מביצועים מחודשים לשירי נוסטלגיה, בהם בלטו השירים: "ברכת אלוקים", "נחמוני", לצד דואטים עם הזמרים חיים משה, וחיים אוליאל.
בתחילת 2008 הוציא ישראל אלבום כפול בשם "המיטב בהופעה חיה" בו ביצע את מיטב שיריו במחרוזת, לצד ביצועים ייחודיים לאלבום, בניהם, מחרוזת דואט בתימנית עם יואב יצחק, וכן ביצוע לפיוט "כתר ייתנו לך".
באוגוסט 2008, יצא אלבומו "יש לנו על מי לסמוך", הכולל את השירים: "יש לנו על מי לסמוך", "אתה קדוש", "שר ואוהב", "רבי נחמן", ועוד.
במרץ 2010 לאחר תקופת מאסר בת שנה בעוון נהיגה ללא רישיון בשכרות יצא ישראל בפורים תש"ע להופעה חיה בשם "דרך חדשה" בהיכל התרבות תל אביב, במהלך המופע ביצע לראשונה את הסינגל "דרך חדשה" מתוך האלבום שיצא בהמשך.
ביולי 2010 יצא אלבומו '"דרך חדשה"
בין השירים באלבום בלטו הלהיטים: "דרך חדשה", "חומות של תקווה" ו"אכסוף".
ב-14 במאי 2012 יצא הסינגל "קסם נעורי" ולאחר מכן באוגוסט 2012 באירוע השקה ברידינג 3 בתל אביב הושק האלבום "קסם נעורי" עם השירים: "קסם נעורי", "אלוקים אדירים", "שמע ישראל".
ב-18 במאי 2014 לרגל הילולת רבי שמעון בר יוחאי בל"ג בעומר יצא לאור האלבום הכפול "סיפור חיי" - "כוכבים" כולל 22 שירים מחצית מהאלבום הלחין ישראל בעצמו ובשאר השירים השתתפו יוצרים כמו: אופיר כהן, רמי לב, עדי ליאון, יוני קיסר, אודי דמארי ועוד.
האלבום כולל 2 דואטים עם הזמרים יואב יצחק בשיר "אעופה אשכונה" ועם הזמר דודי קאליש בשיר "השבעתי".
בשירים יש שילובי לחנים של פופ, בלדות רוק, מוזיקה ים תיכונית ומוזיקה יהודית מקורית.
ב-23 בנובמבר 2014 הוציא סינגל חדש - בלדה בשם "אני חוזר".
ב-2015 שימש כשופט בשלב האודישנים בתוכנית "הקול הבא" של רדיו קול חי.
ב-10 באפריל 2016 השתתף בדואט עם אייל גולן "אתה המלך" שנכלל באלבומו רחוק מכאן.
ב-1 ביוני 2016 הוציא את אלבומו הכפול "אספתי רגעים".
בו בלטו הלהיטים: "אספתי רגעים", "מלך העולם", ו"אתה המלך" בדואט עם אייל גולן.
ב-31 ביולי 2018 הוציא את אלבומו "ירושלם" ובו 15 רצועות.
בין הלהיטים באלבום בלטו הלהיטים: "ירושלם", "אבא כל יכול", וכן הדואטים: "אנעים זמירות" עם שלומי שבת, ו"ניגון החיים" עם ישי ריבו.
ב-8 בספטמבר 2020 שיתף פעולה בדואט עם קובי פרץ בשיר "ה' כל יכול" למילים של עציון מוסאי וללחן של ערן קאשי.
ב-20 ביוני 2023 הוציא את אלבומו ה-18 "חיברתי מנגינות" ובו 25 רצועות ביניהם הלהיטים: "השבת שלי", "פסיעותיי", "אבא איתי" בדואט עם ארי היל, "שפכי כמים ליבך",
ב-13 בנובמבר 2023 במהלך מלחמת חרבות ברזל הוציא את הסינגל "התעוררי".
ב-20 באוגוסט 2024 הוציא את הסינגל קליפ "אלו ואלו" יחד עם שמוליק סוכות ובנצי שטיין שגם הלחין את השיר.
ב-28 ביוני 2025 יצא הסינגל "כולנו ילדים שלך" בו השתתף בדואט יחד עם הזמר יעקב שוואקי.
ב-10 באוגוסט 2025 יצא הסינגל: "נשמת", בו התארח בדואט יחד עם אברהם פריד ובנצי שטיין.
נשוי ואב לשישה ומתגורר בפתח תקווה.
אחיו הם הזמרים אבישי ואיציק אשל.
רבי חיים ישראל מורגנשטרן מקוצק-פילוב (ה'ת"ר, 1840 − י"ב בסיוון ה'תרס"ה, יוני 1905), נכדו של רבי מנחם מנדל מקוצק.
היה מראשוני האדמו"רים שקראו לקירוב הגאולה על ידי יישוב ארץ ישראל ולשיתוף פעולה עם החילונים.
השקפותיו בנושא פורסמו בקונטרס "שלום ירושלים".
נולד בעיירה קוצק בשנת ה'ת"ר (1840) בן לרבי דוד מורגנשטרן, בנו של רבי מנחם מנדל מקוצק.
מורגנשטרן גדל והתחנך תחת השפעת סבו ואחרי פטירת אביו בתמוז ה'תרל"ג (1873) החל מכהן כאדמו"ר בקוצק.
בשנת ה'תרמ"ח 1888 עבר לפילוב, אך המשיך לחתום את שמו "ישראל מקאצק".
לחצרו בפילוב נהרו אלפי חסידים.
בהשראת תנועת חיבת ציון ניגש גם הרב מורגנשטרן לייסד ארגון של חסידים כדי לקנות אדמה בארץ ישראל ולהתיישב בה.
ביזמתו נוסדה "אגודת האלף", שמטרתה הייתה לייסד ישוב עברי בארץ ישראל שיאכלס אלף חסידים.
האגודה אספה סכומי כסף ניכרים והעבירה אותם לברון רוטשילד, בצירוף בקשה לסיוע מצידו, אך רוטשילד לא נענה לפנייה, והתוכנית בוטלה.
ב-1891 פרסם הרב מורגנשטרן את הקונטרס "שלום ירושלים", ובו פרט את השקפותיו בעניין יישוב ארץ ישראל ותהליך הגאולה.
במסגרת פעילותו למען ארץ ישראל נפגש עם הרבנים מוהליבר וריינס.
פעילות זו עוררה עליו התנגדות מצד האדמו"ר מראדזין, וגם מצד בנו, רבי יצחק זליג מורגנשטרן, שתמך ביישוב הארץ, אך התנגד לציונות החילונית.
באותה תקופה גם מתו עליו בתו היחידה ערב חתונתה עם בן האדמו"ר רבי דוד בורנשטיין מסוכטשוב וכעבור זמן קצר גם אשתו.
כל אלו הביאו את הרב מורגנשטרן לחדול מפעילותו.
הדעות חלוקות בשאלה האם באחרית ימיו חזר בו מעמדותיו הראשונות.
רבים מחסידיו של האדמו"ר, שהתחנכו על שיחותיו וכתביו, דבקו ברבם ונשארו נאמנים לרעיון ההתחדשות הלאומית וההתיישבות בארץ ישראל.
אחד הידועים בהם הוא שמואל חיים לנדאו ממנהיגי תנועת הפועל המזרחי.
נפטר בי"ב בסיוון ה'תרס"ה (1905), ואת מקומו בהנהגת חסידות קוצק-פילוב מילאו בניו.
רוב חידושיו התורניים אבדו בשואה.
נינו, רבי מנדל מאיר מורגנשטרן, אסף מעט מאלו שנותרו לפליטה והוציאם לאור בשנת תשמ"ט, בספר "שארית ישראל".
הספר כולל כמה קונטרסים ומכתבים של הרב, וכן חיבור שהחל לכתוב מתורתו של אביו, רבי דוד מורגנשטרן, האדמו"ר השני מקוצק.
בשנים האחרונות הודפס הקונטרס "שלום ירושלים" במהדורה מחודשת על ידי ישיבת אור וישועה בחיפה.
רבי חיים ישראל מורגנשטרן, אדמו"ר קוצק-פילוב, היה ער לתנועות הלאומיות שהתעוררו בתקופתו, כמו תנועת חיבת ציון והארגונים למען יישוב ארץ ישראל.
את הגיגיו בנושא ואת מסקנותיו העלה על הכתב בקונטרס "שלום ירושלים", שהתפרסם ב-1891, שרעיונו העיקרי הוא כי יש .
לתפישת הרב, דווקא זו תהיה הדרך להתחלת הגאולה.
ביחס לשיתוף פעולה עם החילונים גרס רבי חיים ישראל מורגנשטרן עיקרון מקורי ולפיו שאם יישוב הארץ והבאתה "ליד ישראל" תסתייע או תבוא מידי חילונים - יש לראות זאת בחיוב, כי הקב"ה בוחר להביא את הישועה גם בעזרת יהודים שאינם משומרי המצוות.
הקונטרס עצמו נדפס על ידי בנו של הרב רק בשנת תרפ"ה 1925, שנים אחרי פטירתו של רבי חיים ישראל מורגנשטרן.
בחייו היה הספר מצוי בין חסידיו בהעתקות רבות.
למרות זאת, עצם כתיבת הקונטרס ופרסומו עוררו סערה בעולם התורה והחסידות בפולין, וגדולי ישראל התייחסו לדבריו.
בין המתנגדים לתוכן החוברת היה קרוב משפחתו הרבי מגור בעל השפת אמת שהשיב לו גם להלכה שיש חשש איסור וגם למעשה שהתוכניות גדולות מאד ולא ניתנות לביצוע, וכתב: "תימא שעל כזה נאמר אל יתהלל חוגר כמפתח".
דודו, רבי אברהם בורנשטיין בעל ה"אבני נזר",שהתנגד לציונות השיב לו במכתב:
רבי יהושע מקוטנא כתב לו במכתבו המפורסם:
רבי יצחק זליג מסוקולוב - ממנהיגי היהדות החרדית בפולין לפני השואה.
רבי צבי הירש מליקובה, מחבר הספר "עטרת צבי".
רבי משה מרדכי מפילוב, מחבר הספרים "מדרש משה" ו"מרדכי משה".
רבי יוסף ששימש ברבנות קוצק.
חיים יקרים הוא סרט תיעודי ישראלי בבימויו של שלומי אלדר, שיצא בשנת 2010. הסרט עוקב אחר המאמצים להציל את חייו של תינוק מרצועת עזה המאושפז בישראל לצורך השתלת מח עצם, על רקע הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הסרט זכה בפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר ובצל"ש בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
את הסרט מלווה פסקול מקורי שחיבר יהודה פוליקר.
מוחמד אבו מוסטפא הוא תינוק פלסטיני בן מספר חודשים מח'אן יונס, המאושפז בבית חולים ספרא לילדים שבמרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר.
מוחמד סובל מכשל חיסוני מולד, מחלה ממנה נפטרו כבר שתיים מאחיותיו.
תקוותו היחידה היא לעבור השתלת מח עצם, אך עלותה גבוהה מכדי שתתאפשר למשפחתו.
ד"ר רז סומך, מומחה לאימונולוגית ילדים, פונה לכתב שלומי אלדר, בבקשה שיציג את המקרה בתקשורת ויסייע בגיוס 55,000 הדולרים הנדרשים.
אלדר נרתם למשימה ומייד לאחר שידור הכתבה מתבשר על תורם אנונימי, יהודי, שהסכים לתרום את כל הסכום.
שלושת הילדים הנוספים של ראידה ופאוזי אבו מוסטפא עוברים בדיקות בבית החולים, אך לא נמצאים מתאימים לתרומת מח עצם לאחיהם.
לאור קרבת המשפחה בין ראידה לבעלה קיימת סבירות כי תמצא התאמה במשפחה המורחבת, אך בשל הסגר על רצועת עזה אין אפשרות להביאם לישראל על מנת לערוך את הבדיקות הנדרשות.
אלדר מציע לד"ר סומך לסייע בארגון לקיחת דגימות דם מהשוהים ברצועה והעברתן לבדיקות ההתאמה בתל השומר.
אחת מבנות המשפחה נמצאת מתאימה אך כאשר מנסה להיכנס לישראל מתפוצצת משאית תופת במעבר הגבול והוא נסגר.
לאחר שהיא מצליחה לבסוף להגיע לתל השומר ולתרום מח עצם, עובר מוחמד את ההשתלה, אך גופו דוחה שוב ושוב את השתל עד להתייצבות מערכת החיסון.
בין הטיפולים, מנהל אלדר שיחות עם המשפחה.
האם, ראידה, סירבה להתראיין לכתבה של אלדר, כיוון שסברה שמדובר בתעמולה ישראלית ושאין סיכוי שאכן תזכה לתרומה, כשהיא מתבשרת שהתורם הוא יהודי והוא אב ששכל את בנו החייל, היא מביעה פליאה על הסיוע ומציינת שהתנהגות הישראלים מוזרה בעיניה.
בני המשפחה מביעים את חששם שהטיפול הצמוד והמסור לו זוכים, מעורר את חשדם של הפלסטינים, שהם משתפי פעולה עם ישראל.
בסצנת השיא של הסרט, מתקיים דיאלוג בין אלדר לראידה ובו גולשת השיחה לדיון על ירושלים ועל קדושת החיים.
ראידה מסבירה שבשבילה ובשביל סביבתה, אין בעיה לקבל ולהשלים עם המוות, בניגוד להשקפתם של הישראלים.
היא מציינת שאינה מוכנה לפשרות בירושלים, שאין לה בעיה שבנה מוחמד יהיה שהיד ומציינת שהחיים אינם יקרים.
אלדר המזועזע והמאוכזב, שוקל להפסיק את מעורבותו בפרויקט, הוא מתקשר לעמיתו, צלם עזתי עמו עובד, ומספר לו על תחושותיו.
משם מגיעים הדברים לפאוזי שמתקשר לאלדר להתנצל ולהסביר על המצוקה בה נמצאת אשתו.
ב-2 ביולי 2008, יוצא מוחמד מבית החולים לאשפוז יום, כשבמקביל מתרחש פיגוע דריסה בו פוגע מחבל הנוהג בשופל באזרחים ברחוב יפו.
אלדר מחליט להתעמת עם ראידה, ובין השאר מספר לה כי אפילו בנו של אסמאעיל הנייה, מנהיג החמאס בעזה, ששמע על הסיפור, חושב שהיא משוגעת.
ראידה מסבירה לאלדר כי היא חייבת להתבטא כפי שהתבטאה בשביל לרצות את סביבתה, שהיא נמצאת בין הפטיש לסדן ושאין לה רצון אמיתי לשלוח את בנה להתפוצץ בירושלים.
מוחמד משוחרר מבית החולים וחוזר עם משפחתו לביתם בח'אן יונס בו שוהים בזמן שנפתח מבצע עופרת יצוקה, אלדר מנסה ליצור עימם קשר וכשזה מתאפשר הם מספרים לו שנמצאים בלב ההפגזות.
ד"ר סומך מגויס למילואים כרופא קרבי בחטיבה שאמורה להיכנס לעזה, הוא מספר לאלדר כי הביע בפני מפקד החטיבה את מחאתו על כך שבמהלך התדרוך ציין כי צריכים לפעול באופן כזה שהפלסטינים יבינו שנשברו הכלים, משום שמשמעות הדבר עבור סומך, התנהגות שאינה תואמת את אמונותיו וערכיו.
לאחר שוך הקרבות מתברר שמצבו של מוחמד התדרדר, כיוון שהשתל פעל נגד גופו ופגע ברקמות ליבו.
מוחמד מועבר לישראל לא לפני שעובר בדיקה ביטחונית קפדנית במעבר הגבול, כשאלדר מנסה להרגיע את בכיו.
בנסיעה באמבולנס בדרך לבית החולים, מתחוור לאלדר כי ראידה שוב בהריון ושגם הפעם קיים חשש בקשר למחלה הגנטית שנושא העובר.
מוחמד מוכנס לחדר ניתוח כשהוא במצב קריטי ובמקביל פועל אלדר להבטיח את אשפוזה של ראידה בתל השומר, על מנת שאם יתגלה שהתינוק אף הוא סובל מהכשל החיסוני, ניתן יהיה להכניסו לבידוד באופן מיידי.
הלידה עוברת בהצלחה ובבדיקות שנעשו מתגלה כי התינוקת בריאה.
אלדר מחליט לקחת את ראידה לירושלים, מקום שציינה כי חלומה לבקר בו.
הוא מתאכזב לגלות שהיא לא נכנסת למסגד אל-אקצא משום שיש מניעה דתית לאישה לאחר לידה להיכנס למסגד.
בדיאלוג ביניהם חוזרת בה ראידה מאמירתה שהחיים אינם יקרים ואילו מוחמד התינוק מצליח להגיד "תודה" בעברית.
אלדר, כתב ערוץ 10 לרצועת עזה, מציין כי בשל הגבלות הכניסה שלו לרצועה, התדלדלה יכולתו להביא חומרים לחדשות הערוץ ולכן ניאות לבקשתו של ד"ר רז סומך לצלם כתבה על מוחמד.
בעקבות שידורה בחדשות 10, החליט לתעד את האירועים בסרט, אך לא הצליח לגייס צוות שיסייע לו בצילומים ומקוצר הזמן החליט לצלמו בעצמו, במצלמת כתף סוני 400. רוב הסרט צולם כאמור על ידי אלדר עצמו, כך שלמעט רגעים שהוא ברכבו ובקטעי ארכיון חדשות, רק קולו נשמע ללא שדמותו נגלית לצופים.
חלקים נרחבים מהסרט צולמו בין כותלי ובחצר בית החולים ספרא, כולל כניסה לתוך חדר הבידוד בו מוחזק מוחמד.
קטעי מעבר בהם מעלה אלדר את הגיגיו, מצולמים מתוך מכוניתו, ואילו הקטעים בתוך רצועת עזה, לקיחת דגימות הדם מבני המשפחה וקבלת הפנים למוחמד, צולמו על ידי צלמים פלסטינים.
לאורך הסרט משולבים קטעי חדשות על המבצע בעזה ופגיעת הקסאמים בשדרות.
את הסרט הפיקו אהוד בלייברג ויואב זאבי והוא זכה לתמיכה מקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, ומרשת.
את נעימת הנושא והפסקול של הסרט חיבר יהודה פוליקר.
הסרט זכה לשבחי המבקרים, בפסטיבל הקולנוע ירושלים השתתף בתחרות ון ליר בה זכה לצל"ש, וזכה בפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 2010. הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, בפסטיבל הקולנוע בטליורייד בקולורדו, בפסטיבל הסרטים בהמפטונס ונבחר לסרט הנעילה של פסטיבל הסרטים הדוקומנטריים בלייפציג.
זכויות ההפצה של הסרט בארצות הברית נרכשו על ידי רשת HBO, והוא נרכש להפצה בבתי קולנוע ביפן.
הסרט שודר בערוץ 2 באפריל 2011 במסגרת רצועת הסרטים הדוקומנטריים של רשת.
ג'ון הורן, מבקר הקולנוע של הלוס אנג'לס טיימס ציין כי הסרט מעניק אור במקום בו יש חושך.
תומאס פרידמן, העיתונאי זוכה פרס הפוליצר פרסם בניו יורק טיימס מאמר ובו המליץ לקוראיו, ובפרט לאלו המבקרים את ישראל כחלק מטרנד הדה לגיטימציה שעוברת, לראות את הסרט ולהבין את המציאות המורכבת במזרח התיכון.
בתוכנית לונדון את קירשנבאום ראיינו השניים את אלדר, כשירון לונדון מציין שמדובר בסרט נפלא ואחד הסרטים הטובים ביותר שראה בשנים האחרונות.
הסרט נבחר כאחד מ-15 הסרטים ברשימת המועמדים המקוצרת לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט התיעודי אך לא נכלל ברשימת המועמדים הסופית.
וול סטריט ג'ורנל בחר בסרט לאחד מ-10 הסרטים הטובים ביותר ב-2010.
הרב חיים יצחק חייקין (1907 – כ"ד בניסן ה'תשנ"ג, 15 באפריל 1993) היה ראש ישיבת חכמי צרפת באקס לה בן במשך כחמישים שנה.
נולד בקוסובה, בלארוס, לרב צבי חייקין.
בשנות מלחמת העולם הראשונה נשלח ללמוד אצל הרב יצחק קרליץ, אחיו של החזון איש.
בשנת 1926, בהיותו בן 21, נסע ללמוד בישיבת ראדין, שם למד תורה מפי רבו הרב ישראל מאיר הכהן, "החפץ חיים".
בתקופת לימודיו בישיבה הכיר את הרב אלחנן וסרמן.
הוא שהה בישיבת ראדין חמש שנים נוספות לאחר מותו של החפץ חיים, וקיבל בה תעודת הסמכה לרבנות.
בשנת 1938 הציע לו הרב וסרמן לרשת את בנו, הרב אלעזר שמחה וסרמן שהיגר לארצות הברית, ולעמוד במקומו בראשות ישיבת "חכמי צרפת".
הישיבה נוסדה חמש שנים קודם לכן על ידי הרב הראשי של קולמר ארנסט וייל, בכפר נוידורף ליד שטראסבורג.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה סגרה הישיבה את שעריה, והרב חייקין, שהיה אז עדיין ללא אזרחות צרפתית, התגייס ללגיון הזרים בצבא הצרפתי.
הוא איבד את אצבעו, ומאוחר יותר נפל בשבי הגרמנים.
במחנה השבויים בגרמניה הוא ספג התעללויות אך הוסיף להקפיד על שמירת מצוות.
כל רכושו הרוחני היו זוג תפילין וכרך של משניות, עליהם שמר במשך כל תקופת המלחמה.
לאחר המלחמה פתח מחדש את ישיבת חכמי צרפת באקס לה בן, ועמד בראשה במשך כיובל.
הוא סייע לרבים מתלמידיו שנהפכו ליתומים, וקיבל לישיבה צעירים ניצולי השואה שהיו אסירים במחנות הריכוז בוכנוואלד ודכאו.
הישיבה שבראשה עמד היא ייחודית בנוף הישיבות הליטאיות, בכך שמשולבים בה לימודי חול כבכל בית ספר תיכון בצרפת, ותלמידי הישיבה, שרובם כיום מעדות המזרח, מקבלים תעודת בגרות.
בנוסף, אחוז ניכר מהתלמידים הם בעלי תשובה בעלי רקע אקדמי, הנוטלים פסק זמן מלימודיהם כדי לרכוש השכלה יהודית.
בדרך לימודו הדגיש הרב חייקין יותר את הבקיאות.
מטרתו הייתה לצייד את התלמיד בידע הנדרש כדי לנהל חיי תורה ומצוות, והישיבה קיבלה גם צעירים שמראש לא שאפו לגדולות בתורה.
הרב חייקין נפטר בבית חולים בסרסל שליד פריז באפריל 1993 ונקבר בבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז' בבני ברק.
בנו הרב צבי חייקין הוא מראשי הישיבה באקס לה בן וחתנו הוא הרב יחיאל ברנד, רב בסרסל.
נכדיו נשואים לצאצאי רבנים מפורסמים, ובהם הרב ברוך דב ליבוביץ והרב רפאל שפירא.
מקרב תלמידיו נמנים מספר רבנים מפורסמים, וביניהם:
הרב אהרון מונסונגו - רבה הראשי של מרוקו
הרב דוד נתן שפירו - רבה הראשי של קלרמון פראן ווישי.
הרב יחיאל בוחבוט - רבה של קריית שמונה.
הרב יהושע ברכץ - ראש "ישיבת עץ חיים" ליוצאי צרפת ורב קהילת יוצאי צרפת בישראל
הרב צבי פדידה - ראש "מוסדות אור גאון" בישראל
הרב גבריאל טולדנו - ראש "ישיבת אור ברוך" בירושלים
הרב רפאל בן זקן - ראש "ישיבת גילה" בירושלים
הרב יוסף ויזמן - ראש "ישיבת אור יוחאי" בבני ברק
הרב יוסף מאיר - מרבני "כולל חזון איש"
הרב שלום חזן - ראש "מוסדות משכן מאיר" ו"אוהלי יעקב" בירושלים
הרב אברהם אמזלג - יו"ר "עמותת חסדי דוד" בקריית גת
הרב יוסף טולידאנו - ר"מ ב"ישיבת חזון ברוך" בגני, צרפת.
רבי חיים יצחק טברסקי (ה'תרמ"ו - כ"ד בניסן ה'תש"ג) נינו של רבי מנחם נחום מצ'רנוביל (אבי בית צ'רנוביל).
נולד במאזיר לרבי אברהם יהושע השיל טברסקי מצ'ודנוב (בנו של רבי מרדכי טברסקי מלויעב) וליוכבד בתו של רבי יעקב שפירא מדלוטין (נכד רבי פנחס שפירא מקוריץ).
בשנת ה'תרס"ה התחתן עם רעכיל דבורה, בתו של רבי יצחק ישעיה הלברשטאם.
לאחר תקופה עבר לקייב שבאוקראינה.
בשנת ה'תרפ"ג פתח בית מדרש לחסידיו באישור הממשלה בנוסף למקווה ותלמוד תורה.
רוב פעילותו התורנית התמקדה ברוסיה לחזק את הקהילות היהודיות ברחבי המדינה ולהפיץ בה את תורת החסידות.
בשנת ה'תרפ"ז השתתף בוועידת הרבנים בקורוסטן שבאוקראינה.
בשנת ה'תרצ"ז נכלא רבי חיים יצחק בכלא בקייב ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוגלה משם על ידי המשטר הסוייבטי למעמקי המדינה.
נפטר בכ"ד בניסן התש"ג לאחר שצם בכל ימי חג הפסח מחשש שיאכילוהו בחמץ.
בנו רבי מרדכי נרצח בשואה, בתו מירל נפטרה בקייב, בנותיו רבקה מרים ויוכבד עברו בשנות השבעים לארצות הברית; בניו רבי יעקב ורבי דוד יחיאל עלו לישראל אחרי השואה; בנו רבי משולם זוסיא טברסקי כיהן כאדמו"ר מטשרנוביל לאחר השואה.
הרב חיים ישעיה הכהן הלברסברג (תר"ח, 1848 - ה' בשבט תר"ע, 1910) היה רב חסידי-פולני, שהתפרסם על שם ספר ההלכה שלו "מסגרת השולחן".
נולד בלובלין לרבי שמעון זאב ולרחל רייזל צאצאית של ה"תוספות יום טוב".
בילדותו ביקרה אמו אצל רבי שלום רוקח מבעלז, והוא בירכו ואמר עליו "דברים נוראים ונפלאים".
נמנה עם באי החצר של רבי מאיר יחיאל מאוסטרובצה, רבי אברהם מטריסק ורבי צדוק הכהן מלובלין.
נישא להדסה אסתר בת הרב אלקנה זאבערמאן.
התגורר לאחר נישואיו בכפר קצובה ועבד לפרנסתו.
בהמשך עבר לגור בראחוב, וכונה על שמה "ר' ישעיה ראחובער".
בזמן שהותו בעיר חיבר את רוב ספריו.
בשנת תרנ"ו (1894) מונה לרבה של וויסקי הסמוכה ללובלין, שם עסק בהדפסת ספריו.
בשנת תרס"ו 1906 החל להתכונן לעלייתו לארץ ישראל, וחיבר ספר בשם "קץ הפלאות" על הגאולה.
בשנת תרס"ז עלה יחד עם שתי בנותיו הצעירות והתגורר בעיר העתיקה.
בהמשך עבר לשכונת בתי נייטין הסמוכה למאה שערים והתפלל בבית הכנסת החסידי בבתי אונגרין.
בהתחלה הצניע את שמו, אך לאחר תקופה התגלתה זהותו, והוא הוכר כרב ותלמיד חכם.
רבי אהרן רוקח, האדמו"ר מבעלז, התבטא על ספריו שהם גדושים ביראת שמים.
רבו המגיד מטריסק אמר לתושבי ראחוב שבאו להתברך אצלו, שאינם צריכים לבוא אליו כשבעירם מתגורר רבי חיים ישעיהו, שיכול לפעול שתתקבל תפילתם.
בהיותו בגיל 27 חיבר את ספרו מסגרת השולחן.
ספר זה הודפס בראשיתו כהשגות על קיצור שולחן ערוך של רבי שלמה גנצפריד, בעקבות הערותיו תיקן הרב גנצפריד בספרו.
בספרו הוא מתבסס רבות על רבי שניאור זלמן מלאדי, בעל השולחן ערוך הרב.
רבי ישראל מאיר הכהן ציטטו פעמיים ב"ביאור הלכה".
במהדורה שנדפסה לאחר פטירת הרב גנצפריד, הדפיס את ספרו יחד עם הספר קיצור שולחן ערוך, בהסכמת הרב חיים אלעזר וקס ועוד, וכן הוסיף בה קונטרס "לחם הפנים" ובו פלפולי הלכה בו דן עם רבני דורו ועם הרב גנצפריד.
בהמשך הדפיס את ספרו ישועות חכמה עם פירוש "חוסן ישועות", ובו הוספות דינים והנהגות.
סידור ישועות ישראל - בסידור זה טרח על דיוק בנוסח על פי סידור הרב, סידור היעב"ץ, סידור שער השמיים, סידור תפילה למשה, דרך החיים, סידור נהורא ועוד.
בנוסף הדפיס בסידור פסקי הלכה מפורטים על כל קטע, וכן ענייני קבלה, ופירוש על חלק מהתפילות.
בסידור נוסף קונטרס זר זהב על סגולות וענייני חלומות.
לפני כן הדפיס את סידור "ברכה וישועה" ובו פסקי דין ביידיש.
ליקוטי שושנים (הלכה ועבודת ה').
לספר צורף קונטרס "הנהגת אדם" מרבי שלמה זלמן ליפשיץ ורבי יצחק מוורקא
ישועות חיים - בשר בחלב ותערובות
דיני תפילה - הלכות נחוצות בענייני תפילה
דרכי חיים - עצות והנהגות בעבודת ה'
כתר תורה על תרי"ג מצוות עם פירושי "עץ חיים" ו"זר זהב"
טובי חיים- על תנא דבי אליהו
פתחי חיים - על ספר שערי ציון
ליקוטים נחמדים - על קדושת ארץ ישראל וירושלים
דברי תורה - קיצור שולחן ערוך ביידיש
לבושי חיים - על ספר "מצוות משה" לרבי אברהם דנציג
שיר השירים עם פירוש דרך חיים וברכת ישועה
פרק שירה עם פירוש תוספת חיים
מעיין חכמה-למשה רבנו ע"ה עם ליקוטים.
קץ הפלאות - על ענייני הגאולה וחזרה בתשובה.
לספר פירוש "ברכת ישועה" על זמני הקץ ו"דרך חיים" על מצוות, הנהגות ותפילות המסוגלות לחיים טובים.
הרב חיים יצחק ליפקין (תרע"א, 1911 – תשמ"ח, 1988) היה חבר לשכת הרבנות בתל אביב ורב בית הכנסת המרכזי של הפועל המזרחי בעיר, מחבר ספרים בתורת המוסר ובתורתו של אבי סבו רבי ישראל מסלנט.
נולד בירושלים, בנו של אריה לייב ליפקין ונכדו של הרב יצחק ליפקין (בנו של רבי ישראל מסלנט).
אמו, מרים, הייתה בתו של בנימין ביינוש לוין ואחותו של הרב אריה לוין.
נישא למרים, בתו של הרב אברהם יצחק טיקוצ'ינסקי, רבה של שכונת מקור חיים בירושלים.
לאחר נישואיו עבר להתגורר בתל אביב ולמד בהיכל התלמוד ובבית מדרש לתורת ארץ ישראל.
במשך שנים רבות כיהן כחבר הרבנות בתל אביב ורב בית הכנסת המרכזי של הפועל המזרחי בתל אביב.
חיבר ספרים רבים שעסקו בתורת המוסר ובתורתו של אבי סבו רבי ישראל מסלנט.
ערך לוח שנה ובו חלוקה של לימוד יומי של ספרי מוסר.
אוצר המדות - מתורת ראשונים ואחרונים גדולי חכמי המוסר, 1952
לוח יומי למוסר ומדות, 1952
רבי ישראל מסלנט, שיטתו ותורתו, 1953
תורת רבי ישראל מסלנט, 1960
תרי"ג מצות בהלכה ובאגדה, 1963
סדר השולחן - סדר הנהגת השולחן, לימוד תורה וברכת המזון, 1980
אוצר תהלים - מאמרי מדרשים וזוהר, ספרי מוסר ראשונים ומאמרי רבי ישראל סלנטר, 1982
ארחות חיים להרא"ש עם ביאור דרך טובים, 1983
שערי תשובה עם פירוש דרך תשובה, 1986
סכומים והשוואות לי"ג מדות של רחמים שבספר תומר דבורה, 1986
עיונים וביאורים בפרשה ובהפטרה, 2003
חיים ירון (17 ביוני 1929 – 11 באפריל 2023) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, כיהן כראש מחלקת הציוד של חיל האוויר במלחמת יום הכיפורים.
נולד בגרמניה, התגייס לפלמ"ח ב-1947 והצטרף להכשרת כפר מנחם.
במלחמת העצמאות שירת בגדוד החמישי של חטיבת הראל, השתתף בליווי שיירות לירושלים, במבצע מכבי ובמבצע נחשון.
בזמן ההפוגה הראשונה עבר קורס מפקדי כיתות.
לאחר מכן לחם במבצע יואב ונפצע שוב.
ב-1950 עבר לשרת בחיל האוויר כמכונאי וכקצין טכני.
ב-1953 היה ממקימי טייסת הסילון הראשונה, ב-1955 עבר לשרת כקצין טכני בטייסת מטוסי אוראגן.
ב-1958 החל בלימודי הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות של הטכניון, ובשנת 1962 קיבל תואר ראשון בהנדסת מכונות.
באותה שנה מונה לקצין ההנדסה של בית הספר לטיסה וב-1964 מונה למפקד טייסת תחזוקה בבסיס חצור, שירת בתפקיד זה בתקופת מלחמת ששת הימים.
לאחר המלחמה מונה לראש מצ"ד 3, ענף במטה החיל אשר היה אחראי בין השאר על ייצור חלקי חילוף למטוסי חיל האוויר, ב-1969 יצא במשלחת לארצות הברית לקליטת ראשוני מטוסי הפנטום בחיל האוויר.
לאחר שחרורו מצה"ל הוגש נגדו כתב אישום באשמה של קבלת שוחד בתקופת היותו ראש ענף וראש מחלקת ציוד, על מנת לקדם את עסקי חברת "התכוף" ("כארמור" של היום), הוא זוכה במשפט בעוד נותן השוחד, התעשיין יוסף מהרשק, הורשע.
ב-1975 דרס למוות ילדה, הוא הועמד לדין והורשע בגרימת מוות, הוא ערער לבית המשפט המחוזי בו זוכה מכל אשמה.
עם שחרורו מצה"ל מונה למנכ"ל חברת "האחים מילצ'ן", ובהמשך כיהן כיו"ר חברת ציקלון מוצרי תעופה.
ב-1983 קיבל את פרס התעשייה.
ב-1987 הקים חברת ייעוץ פרטית.
ירון היה חבר קורטוריון הטכניון וחבר בוועד המנהל של אגודת דורשי הטכניון בישראל.
נישא לאראלה ונולדו להם שלושה בנים.
חיים יערי (13 בינואר 1915 – 18 ביולי 1986) היה מצנחני היישוב במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה היה פעיל במוסד לעלייה ב' ובש"י.
עם הקמת מדינת ישראל היה למפקד יחידה של מחלקת המודיעין (ממ"נ) של צה"ל אשר יועדה למבצעים מיוחדים בארצות האויב ובהמשך היה אחראי על תיאום גופי המודיעין והביון של ישראל.
עם הקמת המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים היה לאחד מראשיו.
חיים יערי (לשעבר ולדנר) נולד בשנת 1915 ברומניה.
מזכיר תנועת הנוער הציוני בטרנסילבניה.
עלה לארץ ישראל בשנת 1936 והצטרף לקיבוץ כפר גליקסון.
היה חבר ארגון "ההגנה" ובוגר קורס מ"מים.
בשנת 1943, בזמן מלחמת העולם השנייה, היה אחד מצנחני היישוב.
בימים האחרונים של המלחמה, באביב 1945, נשלח לאוסטריה במטרה לחפש סוכנים בריטים נעדרים וליצור קשר עם שבויים בריטיים במחנות שבויים.
היה מיועד לצנוח בטרנסילבניה ובינתיים, עד לצניחה המיועדת, הועסק על ידי שירות המודיעין הצבאי הבריטי בהכנת תעודות מתאימות לצנחנים אחרים.
בתפקידו זה התמחה בזיוף תעודות.
בשל מומחיותו זאת גייס אותו ישראל עמיר, מפקד מחוז ירושלים של הש"י, לארגונו.
במקביל סייע יערי בהכשרת אוניית מעפילים באיטליה, כפעיל במוסד לעלייה ב'.
ביוני 1945 עזב יערי את איטליה והוצב בראש המחלקה הטכנית של הש"י.
בניהולו הרחיבה המחלקה את פעולתה, ייצרה תעודות זהות, אישורי תנועה בדרכים, אישורי כניסה למחנות צבא, רישיונות נהיגה ורישיונות לנשיאת נשק.
לעזרתו של יערי עמדו מנהלי בתי-דפוס שהיו חברי "ההגנה", כולל בית-הדפוס הממשלתי, בעלי צינקוגרפיות ומומחים לחותמות.
חברי ההגנה שעבדו במוסדות ממשלתיים או צבאיים סיפקו לו טפסים משרדיים ודגמים של חותמות.
כל אלה הועתקו ויצרו מגוון רחב של תעודות ואישורים לצורכי הש"י, לפעילי "ההגנה" ולפעילי העלייה ותנועת הבריחה באירופה.
בתקופת תנועת המרי העברי הכינה המחלקה תעודות כיסוי לפעילי "ההגנה" ולמנהיגי היישוב, שנרדפו על ידי שלטונות המנדט הבריטי.
לאחר הקמת מדינת ישראל נתמנה יערי למפקד ענף 13 של מחלקת המודיעין (ממ"נ) של צה"ל (לימים – אגף המודיעין).
הייתה זו יחידה שיועדה למבצעים מיוחדים בארצות האויב.
בעוד מלחמת העצמאות בעיצומה ראה דוד בן-גוריון לנכון כי הש"י יעבור מפעילות מחתרתית למסגרת ממלכתית.
מודיעין צבאי שבראשו איסר בארי, שפעל במסגרת מחלקת המודיעין (ממ"נ) במטה הכללי והפך לימים לאגף המודיעין.
חיים יערי נתמנה למפקד ענף 13 של ממ"נ, יחידה שיועדה למבצעים מיוחדים בארצות האויב.
"שירות מודיעין חיצוני" שבראשו בוריס גוריאל, שפעל בתור המחלקה המדינית במשרד החוץ, שמטרתו איסוף ידיעות מחוץ לישראל הקשורות בביטחון ישראל.
במרץ 1949 מונה למפקד ש"מ 8 במחלקת המודיעין, מעבדת המודיעין המרכזית ובית דפוס, ויחידה שעסקה בפיתוח טכנולוגי.
פרשת האשמות הכזב נגד אבא חושי
איסר בארי, שהיה ראש הש"י בעת הקמת המדינה ומונה לראש מחלקת המודיעין הראשון בצה"ל בדרגת סגן-אלוף (דרגה שהייתה בכירה באותה עת בטרם נוצרו דרגות אלוף-משנה ותת-אלוף), כשל במילוי תפקידו והשתמש לרעה בסמכויותיו.
ב-30 ביוני 1948 הוצא להורג ביוזמתו קצין צה"ל מאיר טוביאנסקי שנחשד על ידו בריגול.
ב-18 בנובמבר נרצח בהוראתו עלי קאסם, ערבי בעל נכסים ששיתף פעולה עם הקק"ל והש"י ברכישת קרקעות.
קאסם נחשד על ידי בארי באיסוף מידע כדי להעבירו לכוחות הערביים במטרה לטהר את שמו בעיניהם והוא הורה להורגו.
ביוני 1949 פנה בארי לדוד בן-גוריון בשתי האשמות נגד ראש העיר חיפה אבא חושי – האחת, שהסתיר מטען נשק שהיה מיועד להגיע לידי "ההגנה", והשנייה, שב הוזהר חושי מראש על ידי הבריטים ועל כן לא נמצא בחיפה.
שתי טענות אלה נבדקו בהוראת בן-גוריון ושתיהן נמצאו שקריות.
בארי התעקש שיש להמשיך לחקור את מעשיו של חושי, וטען כי יש בידיו מברקים שבהם מסר מידע לצבא הבריטי.
מברקים אלה היו מזויפים ונוצרו על ידי חיים יערי, שהיה כפוף לאיסר בארי, בהוראתו של בארי.
מצפונו של חיים יערי הציק לו בשל הזיוף והוא סיפר על כך לאיסר הראל.
לימים סיפר על כך הראל:
"באחד הימים בסוף מאי או בימים הראשונים של יוני 1948, בעת אחד מביקורי הנדירים במטה הש"י, נתקלתי בחיים ולדנר....הכרתי אותו כאדם הגון וישר, בעל מצפון רגיש וטוב-לב.
בדורשי בשלומו הבחנתי שהוא נבוך מאד ושרוי במצוקה נפשית...היינו ידידים ושאלתיו לפשר הדבר.
הוא היסס והרגשתי שקשה היה לו להסביר את מצוקתו.
ואז אמר לי שהוא נתון ללבטים מצפוניים ושאינו יודע כיצד לנהוג, אך אסור לו לדבר על כך.
הסברתי לו שאם העניין הוא מצפוני דבר זה מותר לו.
לאחר היסוסים והתלבטויות תיאר לי חיים ולדנר את בעייתו ואת מצוקתו הנפשית.
ימים אחדים קודם לכן הטיל עליו איסר בארי לזייף מברקים אחדים של הבולשת הבריטית בחיפה.
את התוכן והתאריכים נתן לו בארי.
המברקים היו בשפה האנגלית ועל ולדנר היה לשוות להם אותנטיות מרבית.
התוכן היה קשור במעשה חבלה כלשהו והוזכרו שם האותיות A.H.
כמקור של הבולשת הבריטית בחיפה.
ההסבר של בארי היה כי המברקים האלה דרושים לו כדי לבדוק את מהימנותו של מודיע בריטי.
לאחר שהכין ומסר את המברקים המוזמנים לבארי התעוררו אצל ולדנר ספקות וחשדות".
בסופו של דבר הודח איסר בארי מתפקידו ודרגתו נשללה ממנו; בינואר 1949 הועמד איסר בארי לדין צבאי והורשע בחריגה מסמכות על הריגת עלי קאסם ונגזרה עליו פרישה מהצבא ללא הורדה בדרגה.
בנובמבר 1949 הורשע בארי בבית המשפט המחוזי בתל אביב בהריגת מאיר טוביאנסקי ונדון למאסר של יום אחד.
בהמלצת בן-גוריון חנן הנשיא חיים ויצמן את בארי "מתוך ידיעה והערכה של השירות הארוך והמסור אשר איסר בארי הקדיש להגנת הארץ".
ב-8 בפברואר 1951 החליט בן-גוריון על הפיכת המוסד לרשות עצמאית לביון בעלת סמכויות לאיסוף מודיעין מחוץ לישראל, חיים יערי הועמד בראש הרשות.
הנחיה זו הביאה להקמתו של "המוסד המרכזי למודיעין וביטחון", שבהמשך הוחלף שמו ל"המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים".
חיים יערי הפך לאחד מראשי המוסד והיה ראש אגף האיסוף בו.
חיים יערי נפטר בשנת 1986 והוא בן 71 שנים, ונקבר בבית העלמין הר המנוחות בירושלים .
הרב חיים יצחק קָארב (קוֹרב; ה'תרל"ב, 1872 - ג' בסיוון ה'תשי"ז, 2 ביוני 1957) היה רב וראש ישיבה ליטאי-אמריקאי, רבן של ערים שונות בליטא ובאוקראינה, רב בהארלם, חבר "אגודת הרבנים בארצות הברית וקנדה", וראש ישיבת "בית מדרש לתורה" בשיקגו.
נולד בפילטן שבקורלנד לחיה ולרב שאול קָארב, שהיה למדן ור"מ.
בילדותו למד אצל אביו, ואחר כך בישיבת טלז.
נסמך לרבנות בידי רבי אליעזר גורדון רבה של טלז וראש הישיבה בה.
נישא ללאה מרים בתם של דבורה והרב משה יצחק ראבין שכיהן כמו"צ בפוניבז', לאחר פטירת חמיו כיהן שש שנים במקומו כמו"צ והתיידד עם רבי יעקב יצחק רבינוביץ, ידידות שנמשכה שנים בהתכתבות בדברי תורה.
התמנה לכהן כרב העיר פלאנגה, וכיהן בה שש שנים עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
במהלך המלחמה כיהן כאב"ד בעיר פאבלגראד שבאוקראינה.
לאחר המלחמה התמנה כרב בזאגר ישן בפלך קובנה וכיהן בה ארבע שנים.
על שם רבנותו זו כונה "הרב מזאגר".
בראשית חודש טבת ה'תרפ"ו הוצע הרב קארב בידי הרב אברהם דובער כהנא שפירא מקובנה, לרב אברהם יצחק הכהן קוק, כמועמד לראשות ישיבת מרכז הרב במקומו של ראש הישיבה הרב אברהם אהרן בורשטיין מטבריג שנפטר לפני חנוכה באותה שנה.
ההצעה לא באה לידי מימוש.
בשנת ה'תרפ"ז היגר לארצות הברית, עם בואו מונה כרב בית המדרש הגדול בהארלם, ובהמשך אותה שנה כרב קהילת "הבימה" בניו יורק.
בהיותו בהארלם הדפיס את הכרך הראשון של ספרו "נתיבות חיים" העוסק בעניינים שונים בסוגיות התלמוד הבבלי ובדברי הרמב"ם, הספר התקבל בקהל הלמדני בארצות הברית ובליטא.
בתרפ"ח התמנה כראש הישיבה "בית מדרש לתורה" בשיקגו.
בשואה איבד את בנו הבכור הרב שלמה קארב שכיהן כמו"צ בבית הדין בקובנה ואת אשתו מנוחה וילדיהם, בתו פייגה ובעלה לוי קויפמן ובתם נהרגו אף הם.
עם הגיע בשורות האיוב מאירופה, שקעה לאה קארב ביגון על מות ילדיה, היא לא התאוששה ונפטרה בה' בטבת ה'תש"ז.
לאחר 20 שנה בראשות בית המדרש לתורה, הוא נישא בשנית לייטל בת הרב יהודה קרויס, עלה לארץ ישראל והתגורר בירושלים.
בגין ספריו זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית מקורית, לשנת תשי"ג-תשי"ד.
הוא נפטר בג' בסיוון ה'תשי"ז, 2 ביוני 1957, ונקבר בהלוויה מרובת משתתפים נכבדים בהר המנוחות לצד רבי איסר זלמן מלצר.
אוסף כתביו וארכיונו האישי נמצא בספרייה הלאומית בירושלים.
בתו, הבלשנית חנה-אנה קארב, נישאה בשנת תרצ"ה לרב מנחם מנדל גודמן, תלמידו של אביה בבית מדרש לתורה בשיקגו, שהתמנה מאוחר יותר כרב באוקלהומה סיטי.
בתו יהודית נישאה לרב אברהם אהרן שצקס, בנו של רבי משה שצקס, שלאחר פטירת אביו כיהן תחתיו כראש ישיבת רבנו יצחק אלחנן.
חיים ירקוני (18 בפברואר 1931 - 6 בפברואר 2026) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, כיהן כמפקד עוצבת התקומה וכסגן קצין תותחנים ראשי.
ירקוני נולד בעיר רדאוץ שבבוקובינה ברומניה בשם קרול גרינברג.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שהה במחנות ריכוז בטרנסניסטריה.
בסיום המלחמה חזר לרדאוץ והצטרף לתנועת בית"ר.
הוא עבר הכשרה באיטליה, ב-1947 העפיל לארץ ישראל באמצעות אוניית המעפילים חיים ארלוזורוב.
האונייה נתפסה על ידי הבריטים, וירקוני נשלח למחנות המעצר בקפריסין, שם שהה במשך מספר חודשים עד הגעתו לישראל.
בישראל התגייס לצה"ל ושירת בחיל התותחנים.
במלחמת סיני לחם כקצין ניהול אש בגדוד 403, גדוד תותחי 155 מ"מ.
אחרי המלחמה שימש מדריך ראשי בענף אימון קצינים בבה"ד 9, בשנים 1962 עד 1963 פיקד על גדוד 404. ב-1963 מונה למפקד גדוד 403 והסב אותו מתותחים נגררים לתותחים מתנייעים M7 פריסט.
לאחר מכן שירת כראש ענף ההדרכה ותורת חת"ם במפקדת קצין תותחנים ראשי.
היה חניך בפו"ם ובשיבוץ חירום שימש מפקד גדוד מילואים 827 באגד ארטילרי 212. בתקופת ההמתנה לקראת מלחמת ששת הימים גויס הגדוד ובמלחמה השתתף הגדוד תחת חטיבה 37 בקרבות כיבוש צפון השומרון, שכם ורמת הגולן.
שימש מפקד בה"ד 9 ב-1970 מונה למפקד עוצבת התקומה אותה הקים כאגד ארטילרי קבוע של עוצבת המפץ.
שימש מפקד התותחנים הפיקודי של פיקוד המרכז ובתפקידו האחרון בשירות הקבע שימש סגן קצין תותחנים ראשי עד שחרורו ב-1973.
לאחר שחרורו עבד כמנהל במפעלי תעשייה בהם במפעלי נייר חדרה.
כיהן בהתנדבות כיו"ר ארגון "צוות" בגבעתיים ובמחוז דן וכיו"ר ועדת ההתנדבות.
ב-2014 זכה לאות יקיר העיר גבעתיים.
חיים יצחק בונין (12 בינואר 1875 – ינואר 1943) היה סופר עברי ויידישאי מחברי תנועת המזרחי.
בונין נולד בהומל (גומל, בהיגוי רוסי) לר' אברהם, למדן וסוחר אמיד מחסידי חב"ד.
גם אבי אמו היה חסיד חב"ד.
למד בישיבת מיר בעת כהונתו של הרב חיים לייב טיקוצינסקי, ובגיל 15 התחיל ללמוד את תורת חסידות חב"ד.
נסע מדי שנה לרבי שלמה זלמן שניאורסון, האדמו"ר מקאפוסט.
אחרי נישואיו ניסה לעבוד במסחר אך לא הצליח.
בשנת תרס"ו הוסמך לרבנות אך לא מצא משרה.
בגלל הפרעות ביהודי רוסיה הוא ברח ונדד ממקום למקום.
ניסה להגר לארצות הברית, אך כאשר הגיע לחוף אליס איילנד לא התירו לו להיכנס והוא הוחזר לאירופה.
באירופה נדד ממקום למקום עד ששב להומל.
בהסכמת רבי יוסף יצחק הוא רכש השכלה כללית והתכונן לבחינות בגרות אך לא נבחן כיוון שסירב להיבחן בשבת.
הוא שימש כמורה בבתי ספר יהודיים בהומל, קייב, וילנה, ורשה ולודז'.
בשנת תרע"ג התחיל לפרסם מאמרים בכתבי העת של התקופה.
סדרת מאמריו הראשונים "על חסידות חב"ד" נדפסה בירחון השלוח, לאחר מכן פרסם מאמרים בכתבי העת העבריים והיידישאים "העולם", "הצפירה", "דאס נייע לעבן", "דאס אידישע פאלק" ועוד.
בשנת תרע"ו הוא התקבל כמורה בבית ספר תיכון ("גימנסיה") יבנה בלודז'.
כתב בקביעות ביומון "לאדזשער טאגבלאט" בנושאים מגוונים.
בשנת תרע"ז חיבר והוציא לאור את "לימודי היהדות" - ספר לימוד לבתי ספר תיכוניים עבריים.
בשנים תרפ"א-תרפ"ב ערך והוציא לאור מאסף ספרותי ליהדות בו פרסם מאמרים שלו בשמו ובשמות ספרותיים אחרים.
כמו כן רבנים וסופרים כמו ר' הלל צייטלין והרב משה אביגדור עמיאל פרסמו בו מאמרים.
כמה שנים אחרי מלחמת העולם הראשונה נסע לאדמו"ר רבי יוסף יצחק שניאורסון מליובאוויטש, שהתגורר באוטבוצק, פולין, והפך לחסידו.
בונין היה חבר פעיל בתנועת המזרחי, הוגה דעות ומטיף להגשמה.
הוא פרסם חוברת מיוחדת "על סף העלייה השלישית", ומאמרים רבים בעיתונים "לאדזשער טאגעבלאט" בלודז', "דאס אידישע טאגבלאט" בניו יורק ובעיתוני המזרחי בעברית וביידיש כמו "התור", "המזרחי" ועוד.
בפעולות אלו פעל בניגוד לדרכה של חסידות חב"ד והעומד בראשה ולכן לא מצא מקום בין חסידיה.
אף שלא קיבל את דעתו של האדמו"ר רבי יוסף יצחק בעניין בנין הארץ, התייחס אליו בהערצה והיה מקושר אליו ככל חסיד.
בשנת תרפ"ט כאשר נוסד בוורשה סמינריון תחכמוני מטעם המזרחי, נקרא בונין להיות אחד ממוריו.
הוא עזב את לודז' ועבר לוורשה.
'תחכמוני' התנהל על ידי שני אישים שהיו רחוקים ומנוגדים זה מזה.
מנהל לימודי קודש היה הרב משה סולובייצ'יק בעוד שמנהל לימודי החול והנציג כלפי חוץ היה ההיסטוריון פרופ' מאיר בלבן.
בונין יישר חיכוכים וסכסוכים ביניהם.
עשר שנים שימש בונין כמורה בתחכמוני עד שבשנת תרצ"ט בהגיעו לגיל 65 פרש מהוראה, עזב את ווארשה וחזר ללודז'.
בלודז' התחיל להתמסר לעבודתו הספרותית לסיום חיבורו "משנה חב"ד" ולחיבור ספרים אחרים שהיו בתוכניתו.
כעבור חודשים אחדים, בספטמבר 1939 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה כשנכנסו הנאצים ללודז' חששו אנשי הרוח והסופרים שהם יהיו הקרבנות הראשונים ואמנם גל של מאסרים עבר על אלה כבר בימים הראשונים.
בונין ברח עם בנו מלודז' לוורשה ושם היה בגיטו.
גם בגיטו הוסיף לכתוב עד שבינואר 1940 נלקח לטרבלינקה והומת בתאי הגזים.
בנו: שמואל דוד בונין (י"ט באדר א' תר"ס, 8 בפברואר 1900 - כ"א בתמוז תשל"ח, 26 ביולי 1978) נולד בסנובסק, אוקראינה.
בתקופת השואה היה בגטאות ורשה ולודז' ובאושוויץ.
עם שחרורו ב-1945 עבר למינכן, שם שהה במחנה פליטים, והיה אחד מעורכי הירחון העברי "ניצוץ" (יחד עם שמואל אפלבוים).
עלה ארצה ב-1948 התיישב בחיפה ועבד בבנק הפועלים.
שיריו הראשונים נדפסו ב"התקופה" (כרך י"ג) ובתרצ"ה הוציא בווארשה קובץ שירים "מטבע מזל".
אחר כך פרסם שירים וסיפורים בעיתונות העברית בפולין ובארץ ("דבר", "גליונות", "העולם" ועוד)
אויפ'ן שוועל פון דער דריטען עליה, 1920
על סף העלייה השלישית, לודז, תרפ"א
די ענטפלעקונג פון דעם גרויסען שאטען, 1928
חב"דיש: געשטאלטען, בילדער, חזיונות, ערצעהלונגען, שמועסען, 1938
הרב חיים יצחק הלוי (ה'תר"ף - ב' בניסן ה'תשס"ה) היה רבה הראשי של העיר הרצליה.
נולד בצנעא בירת תימן כבן הזקונים של הרב יחיא יצחק הלוי, שהיה רבה הראשי של תימן.
למד מפי אביו, וכשנפטר אביו עבר ללמוד אצל תלמידו של אביו, הרב חיים חובארה.
המשיך את לימודיו אצל הרב חיים כסאר בישיבת בית אלשיך.
כמו כן היה תלמידו של הרב סעיד עוזרי.
כשהחל מבצע על כנפי נשרים נותר בתימן, כדי לסייע מבחינה מנהלית לארגון העלייה.
רק לאחר שישה חודשים, כשנסתיימה העלייה לישראל, יצא הוא מתימן לישראל.
בהגיעו לישראל פגש באחיו הרב שלום יצחק הלוי, שאותו לא הכיר עד אז מפני שאחיו עלה לארץ ישראל טרם נולד, ובהמלצתו הלך ללמוד בישיבות ירושלים, ביניהן ישיבת מרכז הרב.
בשנת תשכ"ב מונה לרב שכונה בהרצליה, וכעשר שנים לאחר מכן (תשל"ב, 1972) נבחר לרב העיר הספרדי.