tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברקע, צמיחתן של תנועות ימין בעלות אידאולוגיה פאשיסטית שפעלו בכוח נגד מתנגדיהן באמצעות מיליציות.
במקביל, חיזק המלך את קשריו עם איטליה הפשיסטית.
חברי תאים מחתרתיים של המפלגה הקומוניסטית התנקשו בקציני צבא ומשטרה בכירים.
במקביל הורו ראשי המפלגה ששהו בגלות בברית המועצות לאנשיהם בבולגריה להתנקש בחיי המלך.
בפברואר 1925 תוכנן להתנקש בחיי המלך במהלך הלווייתו של מפקד משטרת בולגריה ולצ'ו איוואנוב (בולגרית: Вълчо Иванов) שנרצח בידי הקומוניסטים, אך סידורי האבטחה במהלך הלווייתו היו קפדניים במיוחד והוחלט לדחות את הפעולה למועד אחר.
ב-14 באפריל 1925 נרצח הגנרל והפוליטיקאי קונסטנטין גאורגייב (בבולגרית: Константин Георгиев) בידי מתנקש קומוניסטי.
הלווייתו נקבעה ל-16 באפריל בסופיה.
באותו היום, סמוך לבוטבגרד, נפתחה אש אל מכונית השרד של המלך על ידי חברי ארגון טרור.
שניים מנוסעי הרכב נהרגו, אך המלך לא נפגע והצליח להימלט מהמקום.
ב-16 באפריל ערך המלך בוריס השלישי ביקור תנחומים בבית הנרצחים מהפיגוע ליד בוטבגרד.
הביקור התארך ובוריס איחר לפתיחת טקס ההלוויה של הגנרל קונסטנטין גאורגייב בכנסיית "סווטה נדליה" בסופיה.
הודות לאיחור ניצל המלך מפצצה רבת עוצמה שהתפוצצה עם תחילת הטקס בכנסייה ושהוטמנה על ידי חברי תא מחתרתי קומוניסטי.
בפיגוע בכנסיית סווטה נדליה נהרגו 160 בני אדם ונפצעו 320. הנפגעים היו מאצולת הצבא והפוליטיקה בבולגריה, ועם הפצועים נמנו ראש הממשלה ושר הפנים.
מיד לאחר הפיגוע הכריזה ממשלתו של אלכסנדר צאנקוב על ממשל צבאי ברחבי הממלכה וניצלה את ההזדמנות כדי להיפרע מגורמי האופוזיציה למשטר, גם על ידי מיליציות חצי צבאיות אשר בפועל היו נתונות לפיקודו הישיר של שר ההגנה הבולגרי איוון ולקוב (בולגרית: Иван Вълков).
נרדפו חברי מפלגות שמאל כגון חברי ותומכי המפלגה הקומוניסטית ואף חברי מפלגות מרכז-שמאל כגון מפלגת האיכרים.
עוד נרדפו חברי האליטה האינטלקטואלית.
עשרות בני אדם נחטפו בידי חברי המיליציות והוצאו להורג.
בערי השדה התחוללו קרבות בין יחידות של הצבא הבולגרי לבין קבוצות חמושות של תומכי הקומוניסטים.
מעריכים שלפחות 400 בני אדם נהרגו בקרבות, נרצחו או הוצאו להורג במהלך האירועים שהתחוללו לאחר הפיגוע.
רבים מתאי הטרור של המפלגה הקומוניסטית נפגעו, אך המפלגה הקומוניסטית המשיכה להיות מקור לחשש מתמיד מצד השלטון המלוכני הבולגרי.
במקביל, איבד הממשל הבולגרי את השליטה על פעילות הארגון המהפכני הפנים-מקדוני אשר שימש לפרקים זרוע לא רשמית של בולגריה, וחבריו ביצעו פעולות טרור באזורי הגבול עם יוון ויוגוסלביה ומעשי שוד רבים בתוך בולגריה כדי לממן את פעילותם.
ב-19 באוקטובר 1925 פלשו כוחות צבא יווניים לבולגריה והשתלטו על אזור פטריץ'.
לכאורה הייתה הפעולה המשכה של תקרית אש מול שומרי הגבול הבולגרים, אך בפועל כוונה לגרום לבולגרים להפסיק את הפעולות המחתרתיות משטח בולגריה.
לבסוף, לאחר התערבות חבר הלאומים נסוגו היוונים חזרה לגבולות ממלכתם.
באפריל 1928 התחוללו בדרום בולגריה שתי רעידות אדמה חזקות שגרמו לאלפי נפגעים והרס רב.
בוריס השלישי ביקר באזורים הפגועים ובכלל זה באזורים הכפריים הנידחים ופעל לסייע לנפגעים באמצעות ממשלתו.
האירוע חיזק מאוד את האהדה העממית למלך.
ארגוני ימין קיצוניים החלו לפעול בממלכה.
בדצמבר 1929, התקיימה בסופיה ועידת הארגון רודנה זאשטיטה ואלפי בני נוער חברי הארגון צעדו לבושי חולצות שחורות כדוגמת הפאשיסטים באיטליה והפגינו בחוצות סופיה.
ביטאון הארגון יצא בגלוי כנגד הפרלמנט.
המשבר הכלכלי העולמי של 1929 לא פסח על בולגריה ופיצויי העתק שנדרשה לשלם לאחר מלחמת העולם הראשונה העיקו מאוד על כלכלתה.
ביוני 1931 התפטר ראש הממשלה אנדריי ליאפצ'ב על רקע המצב הכלכלי ובאוקטובר התפטר מחליפו אלכסנדר מלינוב.
ב-1932, הצליח ראש הממשלה ניקולה מושאנוב לסיים את תשלום פיצויי המלחמה.
ב-1930, נשא המלך בוריס לאישה את ג'ובאנה לבית סבויה מאיטליה שהייתה בתו של המלך ויטוריו אמנואלה השלישי.
לזוג נולדו שני ילדים, הנסיכה מריה לואיזה ב-1933 ויורש העצר סימאון ב-1937.
מהפיכת הליגה הצבאית ועד מלחמת העולם השנייה
ב-19 במאי 1934, התחוללה בבולגריה הפיכה וחברי הליגה הצבאית בראשות קימון גאורגייב ודמיאן ולצ'ב תפסו את השלטון, פיזרו את הפרלמנט, ביטלו את חוקת טרנובו והקימו ממשלת טכנוקרטים.
הונהג משטר טוטליטרי ובכלל זה צנזורה על העיתונות.
הממשלה החדשה החלה להתקרב לצרפת ובעלות בריתה בבלקן, כגון יוון ויוגוסלביה וחידשה את היחסים עם ברית המועצות.
כחלק ממהלך זה, ויתרה הממשלה על תביעותיה של בולגריה בחבל מקדוניה.
בוריס השלישי ניצל את ההפיכה כדי לרסן את הארגון המהפכני הפנים-מקדוני.
הצבא והמשטרה הבולגריים עצרו רבים מחברי הארגון ואחרים נהרגו במהלך חילופי אש עם כוחות הביטחון.
בינואר 1935 פיטר בוריס השלישי את קימון גאורגייב ומינה תחתיו את הגנרל פנצ'ו זלאטב אשר דה יורה כיהן כחבר בכיר בליגה הצבאית והיה קצין צבא מוערך בקרב הפיקוד הבכיר של הצבא, אך דה פקטו היה איש אמונו של המלך.
זלאטב פעל בנחרצות נגד הארגון המהפכני המקדוני ושבר את כוחו, כאשר הוא זוכה לתמיכת הצבא הבולגרי.
כעת, לאחר ייצוב מצב ביטחון הפנים, פנה בוריס השלישי לפייס את האוכלוסייה הבולגרית ממוצא מקדוני.
באפריל 1935, פיטר את הגנרל זלאטב ומינה לראש הממשלה את אנדריי טושב שהיה ממוצא מקדוני.
הוא שב לבולגריה בשלהי 1935 כדי לארגן הפיכה נוספת ונעצר על ידי כוחות הביטחון הבולגריים.
מאוחר יותר הועמד לדין ונדון למוות, אך שר המשפטים הבולגרי דימיטר פשב סירב לחתום על גזר הדין והוא לא בוצע.
מאוחר יותר הומתק עונשו של ולצ'ב למאסר עולם.
כוחה של הליגה הצבאית נשבר.
בנובמבר 1935 מינה בוריס השלישי את גאורגי קיוסאיבנוב לראש ממשלת בולגריה.
קיוסאיבנוב לא השתייך לאף גוף פוליטי ונודע כעושה דברו של המלך הבולגרי.
בוריס השלישי הותיר על כנן חלק מתקנות הליגה הצבאית.
לחברי המפלגות הפוליטיות הותר להתמודד רק על בסיס אישי.
ב-1938 נערכו בחירות לפרלמנט הבולגרי ותומכי המלך זכו ל-141 מושבים מתוך 160. ממשלתו של המלך בוריס החלה להתקרב לגרמניה הנאצית בשל שילוב אינטרסים.
מחד, רצונה של גרמניה להגמוניה על אוצרות הטבע והמשאבים החקלאיים בבלקן שהיו חיוניים לכלכלתה ומאידך שאיפתו של ממשל בוריס לקבל את תמיכתה של מעצמה מובילה.
במאי 1935, ביקר הרמן גרינג בסופיה וביולי 1936 ביקר המלך בוריס בברלין ונפגש עם אדולף היטלר.
ב-1937 בלחצה של גרמניה הסכימו שכנותיה של בולגריה לבטל את המגבלות שהוטלו על גודל הצבא הבולגרי במסגרת חוזה ניי.
בוריס השלישי הגדיל וארגן מחדש את הצבא הבולגרי תוך הצטיידות בנשק גרמני חדיש, ובכך הגדיל באופן משמעותי את הסחר עם גרמניה.
ב-1939 עמד שיעור היצוא לגרמניה על כ-70% מסך הייצוא הבולגרי, ושיעור היבוא מגרמניה עמד על 65.5% מכלל היבוא הבולגרי.
הוקם המינהל ל"התחדשות חברתית", שכל תכליתו לבצע אינדוקטרינציה חינוכית לאומנית בקרב בני הנוער.
מוסד זה הכשיר את הקרקע להקמת תנועות הנוער האנטישמיות.
בוריס השלישי סירב לחתום על ההסכמה הבלקנית ושאיפתו הייתה להשיג את השטחים שאבדו במלחמת העולם הראשונה ללא לחימה פעילה של הצבא הבולגרי.
הפיכתה של בולגריה לאזור השפעה גרמני הייתה חיונית לתפישתו להשגת מטרות אלו, גם משום שבריטניה וצרפת היו בעלות ברית של יוגוסלביה ויוון וגם משום שברית המועצות לא יכלה לתמוך כלכלית במידה מספקת בבולגריה והתנגדה לפגיעה ביוגוסלביה שסרביה במרכזה.
ב-1 בספטמבר 1939 פלשה גרמניה הנאצית לפולין ונפתחה מלחמת העולם השנייה.
בהתאם לקווי המדיניות של המלך הכריז ראש ממשלת בולגריה גאורגי קיוסאיבנוב על נייטרליות.
בפברואר 1940, מינה המלך בוריס את פרופסור בוגדאן פילוב לראש הממשלה ואת פטר גברובסקי יושב ראש הארגון האנטישמי רטניק לשר הפנים.
ב-7 בספטמבר 1940 כפתה גרמניה על רומניה לחתום על הסכם קראיובה ובמסגרתו הוחזר חבל דוברוג'ה מרומניה לבולגריה והצעד חיזק את האוריינטציה הפוליטית וזיקת ההמונים למדינות הציר.
גם ברית המועצות הסכימה למהלך.
באותו היום חתמה בולגריה הסכם אי לוחמה עם טורקיה.
ב-23 בינואר 1941, פורסם החוק להגנת האומה שדמה במתכונתו לחוקי נירנברג.
המלך בוריס ניסה להשהות ככל הניתן את החלטתו להצטרף רשמית למדינות הציר למרות לחץ גרמני כבד שהופעל עליו.
הוא וממשלתו קיימו מגעים עם הקולונל ויליאם דונובן שליחו של נשיא ארצות הברית רוזוולט לבלקנים במטרה ליצור מראית עין של נייטרליות.
ב-1 במרץ 1941, חתם בוגדאן פילוב בווינה על ההסכם התלת-צדדי.
בולגריה הפכה רשמית לבעלות בריתן של מדינות הציר.
עוד טרם החתימה, נכנס הוורמאכט ללא קרב לשטח בולגריה, ובהמשך השתמש באדמתה כבסיס יציאה לפלישות ליוון ויוגוסלביה.
המלך בוריס עמד על כך שחיילים בולגרים לא ישתתפו בפועל בקרבות.
הצבא הבולגרי נכנס ללא קרב ותפס חזקה על תראקיה ומקדוניה, כאשר הוא פותח נתיב גישה לים האגאי בהגיעו עד לעיר אלכסנדרופולי.
השטחים הועברו לבולגריה על ידי גרמניה כפיקדון עד לסיום המלחמה, תוך הבטחה לדון בתביעותיה של בולגריה לריבונות עליהם.
ב-13 בדצמבר 1941, בלחצה של גרמניה, הכריזה בולגריה מלחמה על ארצות הברית ובריטניה.
הצעד הפך את הממלכה מטרה להפצצות בעלות הברית.
המלך בוריס השלישי סירב בתוקף להכריז מלחמה על ברית המועצות מחשש להשלכות העתידיות של העניין על בולגריה.
לאחר תחילת מבצע ברברוסה החלה בממלכה פעילות מוגברת של תנועות פרטיזנים פרו קומוניסטיות אשר פגעו בחיילי הצבאות הבולגרי והגרמני.
לאחר קרב סטלינגרד החלה החזית לנטות באיטיות לרעת הגרמנים.
הגרמנים נזקקו לכוח אדם ולחצו על המלך בוריס לשלוח שתי דיוויזיות ממוכנות ליוון ולהצטרף למערכה מול ברית המועצות.
על אף היעדר הכרזת מלחמה של בולגריה על ברית המועצות, היה הצי הבולגרי מעורב במספר תקריות עם הצי הסובייטי.
ב-9 באוגוסט 1943 זומן המלך בוריס בדחיפות לפגישה עם אדולף היטלר בגרמניה.
ב-14 באוגוסט 1943 הגיע המלך בוריס למאורת הזאב ונפגש עם אדולף היטלר, ריבנטרופ ועוזריהם.
השיחות נמשכו גם למחרת היום ללא הסכמה, ושני המנהיגים נפרדו באקורדים צורמים.
על המלך בוריס הופעלה מערכת לחצים ואיומים כדי לשכנעו לצרף את הצבא הבולגרי למערכה בחזית ברית המועצות.
זכר סיומה של מלחמת העולם הראשונה לא הרפה ממנו והוא סרב.
בוריס תיאר בפני מקורביו את הפגישה הקשה ככזו שבה היטלר צורח עליו בזעם ומאיים עליו ועל בולגריה בגלל סירובו להכריז מלחמה על ברית המועצות.
הדו"ח הרשמי מהפגישה עידן את הדברים.
לאחר הפגישה חזר במצב רוח עגום מאוד ונראה חיוור, לחוץ ועצבני.
יצוין, כי הנושא "היהודי" כלל לא עלה על סדר היום בפגישה.
ב-15 באוגוסט בערב חזר המלך לבולגריה.
ב-23 באוגוסט חש המלך ברע.
הוא סבל מיחושים בכל חלקי גופו, הקיא ומצבו הלך והתדרדר.
רופא מיוחד הוטס מברלין למחרת היום ויחד עם רופאי הארמון אבחנו שהמלך לקה בהתקף לב.
ב-28 באוגוסט הלך המלך בוריס השלישי לעולמו מתוך ייסורים קשים.
מיד נפוצה תאוריית קשר על כך שהמלך הורעל בידי הגרמנים או סוכנים קומוניסטים וסירובו של ארמון המלך לבצע נתיחה שלאחר המוות רק ליבה את השמועות.
לדברי שומרי הראש של המלך, הוא נחשף למחלת גבהים עקב טיסת המטוס הגרמני שהחזיר אותו לבולגריה בגובה רב ללא אספקת מסכות חמצן לנוסעים.
מקורות מאוחרים יותר מציינים, שהמלך מת מכיב קיבה מדמם.
מבחינת תאוריית הקשר הנפוצה מכולן בדבר הרעלתו של בוריס השלישי על ידי שליחיו של היטלר בגרמניה עולה, כי מרבית המקורות מציינים שהמלך בוריס שב לבולגריה ב-15 באוגוסט וחש לראשונה ברע רק 8 ימים מאוחר יותר.
תאוריית ההרעלה הופצה על ידי משפחת המלוכה בתחילה על ידי אחותו של בוריס אבדוקיה, ובהמשך גם אחיו קיריל שציין קודם לכן שבוריס "סבל מלב חלש", ומאוחר יותר הצטרף לאחותו.
אדולף בקרלה השגריר הגרמני טען שהקומוניסטים הרעילו את בוריס והרופאים הגרמנים אמנם חשדו אך קבעו שזהו התקף לב.
לאורך השנים המשיכה משפחת המלוכה הבולגרית להפיץ בדבקות את תאוריית הקשר.
מעת לעת אף הוצמדה הצלת יהודי בולגריה לתאוריה זו ונטען, כי בוריס הורעל בשל סירובו לשלח את יהודי בולגריה למחנות ההשמדה, אף על פי שכאמור הנושא כלל לא נדון בפגישה המדוברת עם היטלר.
לאורך השנים לא נמצאה כל הוכחה ממשית להרעלה.
הלווייתו של המלך בוריס נערכה בקתדרלת אלכסנדר נבסקי בסופיה ומאות אלפי בולגרים עברו על פני ארונו, בטרם נלקח להרי רילה שם נקבר במנזר רילה.
יורש העצר בן ה-6 הפך למלך סימאון השני ומונתה מועצת עוצרים בראשות הנסיך קיריל אחיו של בוריס וראש הממשלה בוגדאן פילוב.
ב-9 בספטמבר 1944 סולקה הממשלה הפרו-מלוכנית בהפיכת חזית המולדת הפרו-קומוניסטית.
בהמשך, הקימה חזית המולדת בית דין מיוחד לשפיטת חברי מנגנון השלטון הקודם ומשתפי הפעולה עם הנאצים.
ב-1 בפברואר 1945 הוצאו להורג 180 אנשי צבא ופוליטיקאים, שהורשעו בפשעים נגד העם הבולגרי ובכללם הנסיך קיריל, ראשי הממשלה לשעבר בוגדאן פילוב, דוברי בוז'ילוב, איוון בגריאנוב, ושרי הפנים לשעבר פטר גברובסקי ואיוואן רוסב.
ב-15 בספטמבר 1946 בוטל מוסד המלוכה לאחר משאל עם והוקמה הרפובליקה העממית של בולגריה.
המלך סימאון השני ומשפחתו הצטוו לעזוב את המדינה ונמלטו מבולגריה מחשש לחייהם.
בראשית שנות ה-90, לאחר שנפרעה בולגריה מהשלטון הקומוניסטי שב סימאון, בנו של בוריס השלישי לבולגריה והקים תנועה פוליטית.
בין 2001 ל-2005 כיהן סימאון כראש ממשלת בולגריה.
בתקופת משטרו של המלך בוריס השלישי הייתה יהדות בולגריה מאורגנת, ממוסדת ועם פעילות ציונית ודתית ענפות.
עד אמצע שנות השלושים התפתחה הקהילה ושגשגה תוך התמודדות עם אירועים אנטישמיים.
יחסיו של בוריס השלישי עם הקהילה היו קורקטיים.
יהודי בולגריה ראו בו ידיד לקהילותיהם.
מחלוקת זו אינה נתונה לגבי גירוש 11,343 יהודי מקדוניה הווארדארית, תראקיה ופירוט.
אלכסנדר בלב הממונה על הקומיסריון לענייני יהודים אמנם פעל בידיעת שר הפנים פטר גברובסקי וראש הממשלה בוגדאן פילוב, אך מקורות כגון בנימין ארדיטי טוענים שבנסותם לגרש את יהודי "בולגריה הישנה", ביצעו השלושה מחטף שלא תואם עם שאר שרי הממשלה ועם המלך בוריס השלישי שלא רצה בגירוש היהודים.
מקורות אחרים כגון אלברט רומנו, ניר ברוך, נסים יושע ומיכאל בר-זוהר מציגים תמונה שונה.
חלקם טוענים שהמלך הסכים לגירוש ואחר כך נמלך בדעתו, חלקם מציינים שהמלך "הקריב" את יהודי תראקיה ומקדוניה כדי להימנע מגירוש יהודי "בולגריה הישנה", וחלקם טוענים שהמלך הבולגרי היה אופורטוניסט ובסופו של דבר אכן התכוון לגרש את כל יהודי הממלכה כדי להבטיח את שרידותו ושרידות ממלכתו העצמאית.
עוד טוענים היסטוריונים אלו, כי בבולגריה האוטוקרטית לא יכול היה להתבצע מהלך שכזה ללא אישורו של המלך.
מספר מקורות ובהם גאורגי פרבאנוב בבולגריה וההיסטוריון חיים קשלס בישראל טוענים כי המלך בוריס היה אנטישמי בדעותיו ומביאים את נאומו בפני הסינוד הבולגרי בו אמר: "במשך מאות שנים, גרמה היהדות לשנאה, הידרדרות מוסרית ובוגדנות.
היהדות היא הסיבה ועליה מוטלת האשמה, לכל המלחמות, האסונות, הזעזועים והקונפליקטים הבינלאומיים.
היהדות היא מכשול לחירותם ולהתפתחותם של כל העמים באירופה".
בביקור שערך בישראל ב-2008, הצהיר נשיא בולגריה גאורגי פרבאנוב, כי בולגריה אינה מתנערת מאחריותה לשילוחם של 11,000 מיהודי תראקיה ומקדוניה למחנות השמדה במלחמת העולם השנייה.
הייתה זו הפעם הראשונה בה נטל גורם בולגרי רשמי אחריות לסוגיה זו.
בתחילת 1922 הוציאו שלטונות הצבא הוראה לסלק משורותיהם את כל היהודים בתואנה שהם מוסרים סודות לאויב.
בין 1932 ל-1934, גברו מאוד האירועים האנטישמיים בבולגריה ובכלל זה הפצת עיתונים ופגיעות פיזיות ביהודים ובתי כנסת.
ב-19 במאי 1934 לאחר הפיכת "הליגה הצבאית, הוגבלה פעילותם של המוסדות הציוניים בממלכה.
עם זאת, באופן אישי המשיך המלך ביחסו הקורקטי ולעיתים האוהד כלפי ראשי הקהילה.
ב-1935 החליט יושב ראש הקונסיסטוריה היהודית חיים אהרן פרחי לעלות לארץ ישראל.
המלך בוריס השלישי קיבל אותו לשיחה אישית והעניק לו אות הצטיינות על השירות האזרחי לבולגריה.
ב-1935 הותר רשמית קיומם של ארגונים אנטישמיים.
בדצמבר 1937, נשא שר הפנים איוואן קראסנובקי נאום שטנה אנטישמי בפני חברי האקדמיה למדעים בסופיה.
החל מ-16 בספטמבר 1939 נערך המסע לגירוש נתינים זרים ובמסגרתו גורשו מבולגריה 4,022 מיהודי בולגריה אשר לא היו בעלי אזרחות בולגרית או מחוסרי אזרחות כלל.
השלטונות נקטו באמצעים אכזריים כדי לגרש את היהודים.
רובם גורשו אל שטח ההפקר בגבולות טורקיה ויוון.
חלקם התקבלו במדינות אלו ומחוסרי הנתינות נותרו מסורבי כניסה.
בהמשך, הובלו מאות יהודים במסע רגלי לווארנה ושם הועלו על ספינות רעועות שעשו דרכן לארץ ישראל.
ב-6 בינואר 1940, הגיעה משלחת של הקהילה היהודית להלין בפני שר המשפטים הבולגרי וסיל מיטאקוב (בולגרית: Васил Митаков) על רדיפות היהודים הגוברות והוא ענה: "מה אתם רוצים, שנקריב את בולגריה כולה למען 50,000 יהודים?".
ב-23 בינואר 1941 נחתם ופורסם החוק להגנת האומה אשר פגע בזכויותיהם האזרחיות של יהודי בולגריה והגביל את פעולותיהם החברתיות והכלכליות.
היהודים הוכרחו לענוד טלאי צהוב.
באפריל 1941 פלש הוורמאכט לשטחי ממלכת יוגוסלביה וממלכת יוון והכניע אותן תוך זמן קצר.
עד לסוף אפריל הועברו חבלי מקדוניה הווארדארית ותראקיה היוונית לחזקת הבולגרים, ויחידות צבא בולגריות נכנסו לחבלים אלו.
לאוכלוסייה היוונית והיוגוסלבית הוענקה מיד אזרחות בולגרית, אך היא נמנעה מהיהודים.
בהמשך, ב-10 ביוני 1942 נתנה הממשלה הבולגרית תוקף רשמי להחלטה להעניק אזרחות בולגרית לכל הנתינים היוגוסלבים והיוונים בשטחים שסופחו לבולגריה.
בנוסף, נכתב בהחלטה כי: "פקודה זו לא מיועדת לאנשים ממוצא יהודי".
החל מ-1 במאי 1941, נלקחו כ-9,000 גברים יהודים בגילאי 20–40 לפלוגות עבודה שעסקו בסלילת כבישים בחלק המזרחי של המדינה.
ב-22 בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב בשם ממשלת בולגריה על הסכם עם תיאודור דנקר מטעם גרמניה הנאצית, בדבר מסירת 11,343 יהודי תראקיה, מקדוניה והעיר פירוט לידי הגרמנים.
החל מ-4 במרץ ועד 11 במרץ 1943 ביצעו שוטרים וחיילים בולגרים "אקציה" בכל רחבי תראקיה, מקדוניה ובכלל זה העיר סקופיה ופירוט (בשטחי סרביה המודרנית) והיהודים נעצרו ונשלחו בהמשך למחנה ההשמדה טרבלינקה.
במועד הגירוש ידעו היטב המגרשים והמגורשים על גורלם הצפוי, שכן ידיעות מהימנות על מעשיהם של הנאצים כבר פשטו בבולגריה.
196 מיהודי מקדוניה ופחות מ-100 נפשות מקרב יהודי תראקיה ניצלו ממחנות ההשמדה.
במאי 1942 ביקשו ראשי הקונסיסטוריה להיפגש עם המלך בוריס השלישי כדי לדון עמו במצבה הקשה של יהדות בולגריה לאחר יישום תקנות החוק להגנת האומה.
מנגד, ביוני 1942 שלח יוסף גירון יושב ראש הקונסיסטוריה מברק ברכה בשם הקונסיסטוריה למלך בוריס השלישי לרגל יום הולדתו של בנו סימאון.
המלך השיב למברק והודה לקונסיסטוריה וליהדות בולגריה על הברכות.
הנושא דווח לשר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ והוביל לתקרית דיפלומטית עם גרמניה.
לאחר אירוע זה הפסיק המלך בוריס להשיב למברקי הקונסיסטוריה.
ביולי 1942 הודיעו נציגי הממשלה הבולגרית בתשובה לפנייה גרמנית כי הם "מוותרים" על אזרחיהם היהודים המתגוררים בשטחי גרמניה, בארצות הכבושות על ידי גרמניה, ובאלו הנתונות להשפעתה.
בגרמניה שהו כמה מאות יהודים נתיני בולגריה, והם נעצרו וגורשו למחנות ההשמדה.
בצרפת שהו 178 יהודים נתיני בולגריה, הם נעצרו, הובלו למחנה הריכוז דראנסי ובהמשך גורשו לאושוויץ.
הנושא עלה שוב על סדר היום עם מעצרו ביוון של ד"ר שאול מיזאן.
ב-11 ביוני 1943, בתשובה לשאלת נציגי הממשל הנאצי, הודיע משרד החוץ הבולגרי, כי: "בולגריה איננה מתעניינת לחלוטין במצב היהודים נתיני בולגריה, הנמצאים בגרמניה ובארצות הכבושות ואין לפקפק בהחלטה לגרשם".
כאמור, ב-22 בפברואר 1943 נחתם ההסכם בין בולגריה לגרמניה בדבר גירושם של 20,000 יהודים המצויים בחזקת הבולגרים ל"אזורים הגרמניים במזרח" (ההסכם נחתם בברלין ולכן פולין מוגדרת "מזרח" בהתייחס למקום שבו הוא נחתם).
בהסכם לקחה על עצמה ממשלת בולגריה את כל הנושא הלוגיסטי של הגירוש כולל ההוצאות הכרוכות בו וכולל תשלום לגרמניה על כל יהודי מגורש.
את התשלום מימנה הממשלה הבולגרית ממכירת רכוש המגורשים.
המלך תמך בתוכנית לגירוש היהודים ואישר אותה.
לאחר אישור ההסכם הוכנו רשימות שמיות של 6,365 מיהודי "בולגריה הישנה" לצורך השלמת מכסת ה-20,000, והם יועדו לגירוש ב-10 במרץ.
ב-10 במרץ לפנות בוקר, החלו שוטרים בולגרים לבצע אקציות בערים שונות בבולגריה והיהודים במספרים הגדולים באופן ניכר מהמכסה הרשמית, נעצרו ורוכזו באתרי כינוס.
מנהיגי הקהילות היהודיות השונות נאבקו בהחלטה ונעזרו בפוליטיקאים, אישי ציבור ומנהיגי דת אשר חלקם זכו בהמשך לאות חסיד אומות העולם.
הבולטים שבהם היו סגן יו"ר הפרלמנט דימיטר פשב ומנהיגי הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית, המטרופוליט סטפן והמטרופוליט קיריל, אשר הפעילו לחץ כבד על ארמון המלך ובכלל זה איום מרומז בחרם דתי וצו הגירוש נדחה למועד לא מוגדר.
במאי 1943 גורשו יהודי סופיה לערי השדה.
בוריס השלישי לא העריך נכונה את עוצמת ההתנגדות למהלכים לגירוש היהודים מארצו ונאלץ להגמיש את מדיניותו ולהסכים להשעיית הגירוש.
לאחר מותו של המלך, פסקו ניסיונות גירוש היהודים מבולגריה והחלו להינתן אשרות עלייה לישראל.
הדיכוטומיה בין מזגו הנוח, נעימות הליכותיו, יחסו האישי לראשי הקהילה היהודית, וצניעותו לבין המעשים שיוחסו לו, הביאה לחוסר אמון בדבר אחריותו להם.
המשטר הקומוניסטי בבולגריה שלאחר המלחמה, הגביל את המידע על אירועי התקופה ועניין זה העצים את מעמדו של המלך שנתפש כקורבן של האירועים.
בנוסף, נסיבות מותו העצימו גם את דמותו ומנהיגותו.
וכך, נחרת המלך בוריס בנרטיב יהדות בולגריה כדמות השנויה במחלוקת.
מחלוקת על הנצחתו בהקשר היהודי
ב-1996 חנכה הקרן הקיימת את יער בולגריה הממוקם סמוך ליער חרובית ובו הוצבה אנדרטה לכבודו של בוריס השלישי ורעייתו ג'ובאנה על פועלם להצלת יהודי בולגריה.
הנושא עורר מחלוקת קשה בין משפחות הנספים בשואה מקרב יהודי תראקיה ומקדוניה לבין חלק מיוצאי "בולגריה הישנה".
הוקמה ועדה בראשות השופט משה בייסקי אשר המליצה להסיר את האנדרטה.
האנדרטה הוסרה ובמקומה הוקם גלעד לזכר 11,343 יהודי תראקיה ומקדוניה שהובלו למחנות ההשמדה ולכבוד העם הבולגרי.
ההחלטה עוררה מחלוקת קשה, זכתה להדים נרחבים בתקשורת הבולגרית וסטפן סופיאנסקי ראש עיריית סופיה, הציב בסופיה לאות מחאה העתק של האנדרטה שהוסרה מיער בולגריה ובה הכיתוב בעברית להנצחת המלך ואשתו.
גרבנשצ'יקוב בוריס בוריסוביץ , הידוע גם בראשי התיבות ב"ג (BG).
הוא זמר, משורר ומוזיקאי המשויך לרוק רוסי ומנהיג להקת אקווריום.
בוריס יסד את להקת "אקווריום" עם חבר הילדות שלו, אנאטולי גוניצקי (ג'ורג'), יוצר ומחזאי בז'אנר האבסורד, סביבות 1972. גרבנשצ'יקוב נחשב לאחד "האבות המייסדים" של מוזיקת הרוק הסובייטית והרוסית, דמות פולחן ואחת האישויות הבולטות של דור הפרסטרויקה.
הודות לתרומה האישית שלו, זכה להצלחה בלתי מעורערת במהלך תקופה משנות השמונים של המאה העשרים, ועד היום.
על יצירותיו כתובה אנציקלופדיה שלמה ברשת ("מילון עזר לב"גולוגים ואקווריומופילים של פבל סברוב"), ופרשנויות רבות קיימות על משמעויות שיריו.
גרבנשצ'יקוב, למרות השכלתו הריאלית בתחום של מתמטיקה שימושית, היה צרכן נלהב של תרבות ובמיוחד מוזיקה: עוד בתקופת בית הספר היה מעריץ גדול של להקת הביטלס, לאחר מכן התעמק ביצירתיו של בוב דילן.
בוריס התמלא הערכה עמוקה כלפיו, מה שהפך את אקווריום ללהקת בלוז חשמלי בסגנון לאו-פיי, ותוך כדי גם רגאי אקוסטי.
השיר הראשון שתוכנן לגיטרה אקוסטית אי פעם היה הסינגל Ticket to the Ride של הביטלס, ואיתו אקווריום הופיעו פומבית ב-1973. לאחר תקופה קצרה של התנסויות עם שירים באנגלית, בוריס הגיע להבנה כי ישנה דרישה לשירי רוק ברוסית.
שש השנים הבאות היו ניסיוניות: הקלטות ביתיות עם ציוד מאולתר, על הופעות גדולות אף לא דובר.
חברי הלהקה חיו בסגנון היפי-סובייטי: הופיעו בהופעות ביתיות ושתו יין-פורט סובייטי זול.
משטר הסובייטי הקשה על נעורים פרועים, הקלטת שירים באופן רשמי היו מחוץ להשגה בשל ניסיונות ביטוי עצמי לא שגרתיים של להקה (רעשים מוזרים, קולות קיבה, מילים הפוכות, קטעי משפטים וכו') אוונגרד דוכאה כעניין של מדיניות המשטר.
כמה הקלטות מאולתרות פרצו באותו (1973) זמן ("הפיתוי של אקווריום הקדוש",(Iskushenie svyatogo aquariuma)"משלי רוזן דיפפוזור"(Pritchi Grafa Diffuzora),"מינואט לאיכר"("Menuet Zemledeltsu"))והיו לא מקצועיות בכלל, אך הפגינו שנינות בלתי רגילה, ארודיציה ותוכן מתוחכם, התעמקות בפילוסופיה של מזרח הרחוק ומיסטיציזם, שמאוחר יותר הפכו לסגנון כתיבה של ב"ג.
השנים הקלאסיות והיציאה מהמחתרת (1980–1988)
תחילת שנות השמונים מהווה נקודת ציון ביצירה של ב"ג ולהקתו.
ארטיום טרויצקי מבקר רוק סובייטי ידוע, ודמות מאוד משפיעה, הזמין את אקווריום להופיע בפסטיבל הרוק של טביליסי (1980), שבו הופיעו להקות "מאושרות" על ידי הממשל.
"אקווריום" לא קיבלה שם פרסים, אך ללהקה הייתה הזדמנות לפרוץ כלי שליטה אידאולוגיים על ידי מוזיקת רוק.
לעומת שאר המשתתפים "אקווריום" התנהגה בצורה שערורייתית ויוצאת דופן על הבמה, מה שזעזע את המארגנים וגרם למעשה להחרמת הלהקה.
לאחר האירוע הזה גרבנשצ'יקוב פוטר מעבודותיו במכון מחקר, גורש מהקומסומול, (הוא חידש את חברותו מאוחר יותר), ופעילותו על הבמה הופסקה.
ב"ג ומרבית חברי להקה עברו לפעילות מוזיקלית מחתרתית ל-7 שנים הבאות.
עם כל זאת ללהקה הייתה הצלחה מסחררת אחרי הפסטיבל, והיא המשיכה בהופעות-דירה אקוסטיות של חברים.
שירים התחילו להתפרסם ויצאו כמה בוטלגים.
בשנת 1981 הלהקה נכנסה למועדון הרוק של לנינגרד ותוך 5 שנים הוציאה 5 אלבומים:
ב-1983 יצא אלבום נוסף - "רדיו אפריקה".
בשנת 1984 יצא האלבום "איכטיולוגיה", שהתבסס על הקלטות ביתיות של הלהקה.
בשנת 1986 יצא האלבום "עשרה חצים", בו הופיע שירו הידוע, "עיר זהובה", שהופיע מאוחר יותר בסרט הקאלט "אסא".
באותה שנה יצאו שירים של "אקווריום" שהופצו לראשונה במערב, בתוך אוסף-ספליט מרובע שנקרא "RED WAVE, 4 UNDERGROUND BANDS FROM THE USSR" שמומן על ידי ג'ואנה סטינגרי, ונמכר בחנויות מוזיקה בארצות הברית.
חוץ מאקווריום באוסף היו עוד שלוש להקות: "קינו", "אליסה" ו"משחקים מוזרים" ששיריהם הוברחו אל מחוץ לברית המועצות והופצו על ידי לייבל קטן מהוליווד, קליפורניה.
באותו זמן הרבה להקות סובייטיות היו אסורות, או שהופעותיהן היו מוגבלות בפומבי.
ב-1986, כאשר האלבום יצא לאור בחו"ל, הפופולריות של להקה עלתה עוד יותר, אומנם לא ניתן היה לדבר על יציאה מהמחתרת: הלהקה כמעט ולא הופיעה ולא הוזכרה ברדיו וטלוויזיה.
וסבולוד גקל אקווריום כשיטה על תחזוקת מגרש טניס, ספטמבר 2000
בוריס טוֹמָשֶבְסקי (ברוך אהרן) (טוֹמָשֶפְסקי), (ביידיש: באָריס טאָמאַשעווסקי, טאָמאַשעפסקי, טהאָמאשעפסקי; באנגלית: Boris Thomashefsky, Thomashevsky; 12 במאי 1868 – 9 ביולי 1939) היה זמר ושחקן יהודי יליד אוקראינה, מגדולי הכוכבים בתיאטרון יידיש.
טומשבסקי נולד בשטעטל טרשצ'ה (Тараща) שליד קייב.
הוא היגר לארצות הברית ב-1881, בהיותו בן 12. שנה לאחר מכן הוא היה האחראי היחיד כמעט להופעה הראשונה של תיאטרון יידיש בניו יורק, ונודע כחלוץ הבידור ב"רצועת הבורשט".
על אף שטומשבסקי עזב את האימפריה הרוסית בזמן שתיאטרון יידיש עוד שגשג שם (הוא נאסר לגמרי זמן קצר אחרי כן, בספטמבר 1883), הוא לא ראה הצגות ביידיש ברוסיה.
טומשבסקי, שהרוויח מעט כסף משירה בימי ראשון בבית הכנסת ברחוב הנרי בלואר איסט סייד, עבד גם כפועל בייצור סיגריות בסדנת יזע, שם שמע לראשונה שירים מתיאטרון יידיש ששרו חבריו לעבודה.
הוא הצליח לשכנע בעל מסבאה מקומי להשקיע בהבאת כמה מן השחקנים.
ההופעה ראשונה הייתה האופרטה של אברהם גולדפדן "די כישוף-מאכערין" ('המכשפה').
ההצגה הייתה אסון קטן: יהודים דתיים מבוססים ממוצא גרמני התנגדו לתיאטרון יידיש, ועשו מאמץ ניכר לחבל בהצגה.
הקריירה הבימתית של טומשבסקי החלה, בין השאר, משום שחלק מן החבלה כלל שוחד לשחקנית ששיחקה את המשרתת, כך שתעמיד פנים כאילו היא צרודה; וטומשבסקי שיחק במקומה.
זמן קצר לאחר מכן היה טומשבסקי בן העשרה החלוץ שדחף הלאה את תיאטרון יידיש בארצות הברית, בהופיעו במחזות של גולדפדן בערים פילדלפיה, וושינגטון, בולטימור, פיטסבורג בוסטון ושיקגו במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19. במרבית התקופה הייתה שיקגו הבסיס שלו.
אחרי שהוטל איסור על תיאטרון יידיש ברוסיה, כלל טומשבסקי במסעות ההופעה שלו שחקנים ידועים כמו זיגמונד מוֹגוּלֶסקוֹ, דוד קסלר ויעקב אדלר, עם מחזות חדשים מאת מחזאים כמו משה הורביץ.
בשנת 1887, כששיחק בבולטימור בשני תפקידים - אישה ואסיר שנאסר בשל עלילת דם, פגש טומשבסקי את בסי באומפלד-קאופמן בת ה-14, שנכנסה אל מאחורי הקלעים כדי לפגוש את השחקן.
זמן קצר לאחר מכן ברחה בסי מהבית כדי להצטרף ללהקה, ובסופו של דבר שיחקה את תפקיד הנערה התמימה, כשבוריס משחק את התפקידים הגבריים.
ב-1891, כשמוגולסקו, קסלר ואדלר עסקו בהקמת תיאטרון יוניון, הביא משה פינקל את טומשבסקי – שהיה עדיין לא ידוע יחסית – חזרה לניו יורק כדי לככב בתיאטרון שלו (National Theater).
טומשבסקי זכה להצלחה רבה כל כך ולפופולריות באופרטה של משה הורביץ "דוד בן ישי", עד שתיאטרון יוניון נאלץ לזנוח זמנית את התוכניות האינטלקטואליות שלו ולהתחרות בו ישירות.
הפקות אלה פתחו את מה שמקובל לראות כתקופה הגדולה הראשונה של תיאטרון יידיש שמרכזה היה בניו יורק, אשר נמשכה בערך עד שגל חדש של הגירה יהודית בשנים 1905–1908 עורר שוב ביקוש לקומדיה קלילה, ווֵדְווִיל ואופרטות קלילות.
טומשבסקי אימץ אופנה חדשה זו בכל לבו והצטיין במיוחד בביצוע מחזות של ליאון קוברין על חיי המהגרים.
הפקות ראויות לציון אחרות של טומשבסקי כוללות גרסאות ביידיש של "אוהל הדוד תום" של הארייט ביצ'ר סטואו, "פאוסט" מאת גתה, ואף "פרסיפל" מאת וגנר.
עם הקמת איגוד השחקנים היהודים ב-1899 זכו השחקנים לשכר הולם, והכוכבים הגדולים הצליחו לחיות ברמה מאוד גבוהה.
אדלר מספר שלמשפחת טומשבסקי היה ב-1910 בית בן 12 חדרים הברוקלין ובונגלו על חוף הים וכן שטח אדמה גדול בהנטר שבניו יורק שבו בנה תיאטרון שנקרא "Tomashefsky's Paradize Garden".
לכל אחד משלושת בניו היה סוס ערבי.
בשנת 1935, בשלב מאוחר בקריירה שלו, השתתף טומשבסקי בסרט ביידיש "בר מצווה" של הנרי לין, שבו הא שיחק תפקיד מלודרמטי.
בנו טד שינה את שמו לטד תומאס ונעשה מנהל במה.
אחד מבניו של טד הוא המנצח המפורסם מייקל טילסון תומאס.
טומשבסקי ורעייתו בסי קבורים בחלקת תיאטרון יידיש בבית הקברות מאונט הברון.
בוריס טרייקובסקי (במקדונית: Борис Трајковски ;25 ביוני 1956 – 26 בפברואר 2004) היה הנשיא השני של מקדוניה הצפונית בשנים 1999–2004.
טרייקובסקי נכנס לפוליטיקה של מקדוניה עם הכרזת עצמאותה בשנת 1991. הוא הצטרף למפלגת Vmro-Dpmne.
טרייקובסקי מילא תפקיד חשוב בפיתוח קשרים של המפלגה עם מפלגות אחרות באירופה ומונה ליו"ר הוועדה ליחסי חוץ של המפלגה.
בשנת 1998 הוא מונה לסגן שר החוץ.
הוא זכה בבחירות לנשיאות בשנת 1999 לאחר שקיבל 52% קולות ובכך הפך לנשיא השני של הרפובליקה (אחרי קירו גליגורוב).
טרייקובסקי נהרג ב-26 בפברואר 2004 בהתרסקות מטוסו אשר היה בדרכו לוועידה כלכלית בבוסניה והרצגובינה, התאונה קרתה ככל הנראה עקב גשם וערפל כבדים.
דב-בר (בוריס) ברוצקוס נולד ב-3 באוקטובר 1874 בפולאנגן (אז פלך קורלנד שבאימפריה הרוסית; כיום ליטא), בן לדוד ברוצקוס, סוחר ענבר.
ב-1878 עברה משפחתו למוסקבה, שם שנה קודם לכן הקימו יוסף ודוד ברוצקוס (דודו ואביו של בוריס) מפעל למוצרי עור.
בשנת 1891 סיים את הגימנסיה במוסקבה עם מדליית זהב, ובשנת 1898 גמר בית ספר גבוה לחקלאות ויערנות בנובאיה אלכסנדריה (רוס')</small>, אז בפולין הרוסית, וקיבל תואר אגרונום.
בשנים 1898–1907 ריכז את ההדרכה החקלאית במושבות היהודיות ברוסיה מטעם יק"א ('החברה היהודית להתיישבות').
עסק בסטטיסטיקה חקלאית ועיבד את החומר של מפקד 1897 על האוכלוסייה היהודית ופרסם את מסקנותיו בשני כרכים.
בחוברת "דרכי המושבות היהודיות" ביקר את שיטת ההתיישבות של הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד בארץ ישראל והמליץ על הקמת משקים גדולים בהנהלת החברה המיישבת המעסיקה פועלים שכירים.
לחוברת זו מפרי עטו נודעה אחר כך השפעה על פעולות הברון בארץ.
בשנים 1907–1922 שימש פרופסור לכלכלה חקלאית בבית ספר הגבוה לחקלאות בפטרבורג (רוס') (בשנת 1914 שמה של העיר שונה לפטרוגרד, וב-1924 ללנינגרד).
היה מומחה לבעיות אגרריות של רוסיה.
כיהן כיושב ראש הוועדה לתכנון חקלאי של אזור לנינגרד.
היה מפעילי "אורט" בפטרבורג (מאוחר יותר היה חבר בוועד המרכזי של האיגוד עולמי של "אורט"), ויחד עם שמעון דובנוב ממנהיגי ה"פאלקס-פארטיי" ('המפלגה העממית').
השתתף בכתבי עת רבים ביידיש וברוסית.
בשנים 1915–1917 היה עורך כתב העת "Вестник трудовой помощи среди евреев" ('עלון הסיוע בעבודה בקרב היהודים').
בסוף שנת 1922 גורש מרוסיה הסובייטית באוניית הפילוסופים, יחד עם פרופסורים וסופרים אחרים בעלי שם, והשתקע בברלין.
היה פעיל במכון מדעי של המהגרים הרוסים בברלין .
בשנים 1923–1932 הרצה במכון זה בנושאי החקלאות והכלכלה הפוליטית.
היה חבר הנהלת "אורט" בברלין.
הרצה באוניברסיטה האידית בווילנה והשתתף באופן פעיל בייווא (ייִדישער װיסנשאַפֿטלעכער אינסטיטוט או 'המכון המדעי היהודי').
הוציא (יחד עם הדמוגרף יעקב לשצ'ינסקי) כתב עת לדמוגרפיה, סטטיסטיקה וכלכלה יהודית.
כתב ספר על חקלאות יהודית במזרח אירופה וספרים רבים על בעיות המשק הסובייטי.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, העתיק את מגוריו לפריז.
באפריל 1935 עלה לארץ ישראל, והופקד על הקתדרה החדשה לכלכלה חקלאית באוניברסיטה העברית בירושלים, שנוסדה בסיוע הקרן הקיימת לישראל.
עד מותו בשנת 1938 שימש פרופסור לכלכלה חקלאית באוניברסיטה.
היה מהמומחים הגדולים באירופה בשאלות כלכלה, ובמיוחד בבעיות חקלאות והתיישבות של יהודים.
היה חסיד כלכלה ליברלית ושוק חופשי, ואחד המבקרים המובילים של כלכלה מתוכננת.
נפטר ב-7 בדצמבר 1938 מסרטן בירושלים.
הרצאותיו באוניברסיטת ירושלים יצאו לאור לאחר פטירתו בשם "כלכלה חקלאית".
היה נשוי לאמיליה אוסיפובה-ברוצקוס (1873–1952) שכתבה ביחד עם בנם אליעזר, ביוגרפיה עליו.
ליאוניד-אליעזר (1907–1987) - מהנדס, אדריכל, מהדמויות הבולטות בתחום התכנון בישראל של שנות החמישים והששים.
עבד במשרד ראש הממשלה וכיהן כממונה על התכנון האזורי במשרד הפנים.
כמו כן שימש כמרצה בטכניון ובאוניברסיטת בן-גוריון.
נכדתו קולין, בתו של דוד אנטול, הייתה אשתו הראשונה של המשורר והמתרגם אהרן שבתאי.
אחיו הבכור יוליוס ברוצקוס (1870–1951), היה רופא, פעיל ציוני, פוליטיקאי ליטאי, היסטוריון ופובליציסט.
אחותו מרגלית נישאה לשלמה גפשטיין.
די יידישע לאנדווירטשאפט אין מזרח אייראפע: איר געשיכטליכער אויפקום און אנטוויקלונג זינט דער וועלט מלחמה (5 מהדורות יצאו ביידיש ב-1926)
בוריס חייקין היה מנצח יהודי סובייטי, יליד האימפריה הרוסית, זוכה תואר אמן העם של ברית המועצות (1972).
חייקין נולד במינסק, אז חלק מן האימפריה הרוסית (וכיום בירת בלארוס).
הוא למד בקונסרבטוריון של מוסקבה אצל ניקולאי מאלקו וקונטסטנטין סאראדז'ב.
הוא היה מנהל אמנותי של "תיאטרון האופרה הקטן של לנינגרד" בשנים 1936–1943 והמנצח הראשי בתיאטרון קירוב בשנים 1944–1953, שם ניצח על הצגת הבכורה של "אירוסין במנזר" מאת סרגיי פרוקופייב ב-3 בנובמבר 1946. בשנת 1954 עבר לבולשוי תיאטר.
חייקין נפטר במוסקבה ב-10 במאי 1978. הוא היה אח של פיזיקאי סמיון חייקין.
חייקין נודע בשתי הקלטות של "חובנשצ'ינה" של מודסט מוסורגסקי, שזכו לשבחי הביקורת: האחת מ-1946 עם מארק רייצן, וגרסה משנת 1972 עם אירינה ארכיפובה.
הקלטתו את הסימפוניה הראשונה של ניקולאי רימסקי-קורסקוב, יצירה מוקדמת שאיננה מוכרת כיום, קיבלה ביקורות חיוביות.
חייקין הקליט גם כמה אופרות ובלטים מאת צ'ייקובסקי, שהנודעת בהן היא יבגני אונייגין עם גלינה וישנבסקאיה וסרגיי למשב.
"החיים למען הצאר" מאת מיכאיל גלינקה (בגרסה של "איוואן סוסאנין"), 1960
"אורח האבן" מאת אלכסנדר דראגומישקי עם התזמורת והמקהלה של רדיו ברית המועצות, 1959
"החייל האלמוני" מאת קיריל מולצ'אנוב
בוריס מיכאיל הראשון (בבולגרית: Борис Михаил) היה קניאז האימפריה הבולגרית הראשונה מ-852 ועד 889 וכן לתקופה קצרה ב-893. בתקופתו עברה ההגמוניה השלטונית משבטי הבולגרים הטורקים לבולגרים הסלאבים והממלכה אימצה את הנצרות.
שינוי זה התבטא גם בתוארו של השליט שהפך מחאן לקניאז ובארגונה מחדש של הממלכה.
במהלך שלטונו פיתחו האחים קירילוס ומתודיוס את האלפבית הגלגוליטי אשר מאוחר יותר הפך לכתב הקירילי.
בסיפר ההיסטורי הבולגרי נחשב בוריס הראשון לאחד השליטים החשובים והמכוננים של בולגריה והכנסייה האורתודוקסית אף העניקה לו את התואר קדוש.
בוריס הראשון עלה לשלטון תחת אביו החאן פרסיאן הראשון בתקופה בה נחלשה החאנות הבולגרית.
בין 839 ל-842 פלש פרסיאן לממלכת סרביה והמלחמה הסתיימה בתבוסה בולגרית תוך אבדות כבדות לצבא, עניין שהוביל לפגיעה בביטחונה ויציבותה של בולגריה.
כבר בראשית תקופת שלטונו הסתבך בעימות צבאי עם צבאו של לודוויג הגרמני, מלך פרנקיה המזרחית והובס.
הגרמנים פלשו לשטחי בולגריה וב-855 נאלץ בוריס הראשון לחתום על חוזה שלום בתנאיו של המלך לודוויג.
כוחות גדולים של הצבא הבולגרי היו עסוקים בעימות נוסף מול הסרבים שהסתיים בניצחון הבולגרים וייצוב גבולם עם סרביה.
מיכאל השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית ניצל את חולשת הבולגרים וב-856 פלש צבאו לשטחי בולגריה וכבש בקלות יחסית את פלובדיב, שטחים באזור מחוז סטארה זאגורה של ימינו ובאזור בורגס.
מצבה העדין של בולגריה הוביל את בוריס לנסות ולקבל הכרה מהבישוף רומא והוא ניהל משא ומתן עם ניקולאוס הראשון על הטבלתו.
לודוויג הגרמני, מלך פרנקיה המזרחית שלח כמרים לבולגריה לצורך ביצוע הטקס.
הצעד הוביל להכרזת מלחמה על בולגריה מצידו של מיכאל השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית, על רקע העימות המתמשך בינו ובין ניקולאוס הראשון שהרבה להתערב בענייניה של הכנסייה במזרח.
צבאו של בוריס הראשון לא היה ערוך להתמודדות עם הביזנטים וכך, ב-864 הוטבל בוריס הראשון על ידי כמרים מביזנטיון כאשר מיכאל השלישי משמש כסנדקו.
לאחר ההטבלה הוסף השם מיכאל לשמו של בוריס והוא נודע כבוריס-מיכאל.
הביזנטים הסכימו שיישא בתואר קניאז.
בין 864 ל-866 ובסיוע כמרים ביזנטיים הוטבלו נתיני בולגריה לנצרות.
בוריס הראשון אשר קיווה לקבל הכרה דתית מהאפיפיור שלח 106 שאלות תאולוגיות לניקולאוס הראשון ונענה בפירוט.
ניקולאוס הראשון שלח שני בישופים לבולגרים וביניהם הבישוף פורמוסוס.
ניקולאוס הראשון דחה את בקשתו של בוריס למנות את פורמוסוס לארכיבישוף של בולגריה ובכך סירב גם למתן ההכרה הדתית לקניאז הבולגרי.
ב-889 ויתר בוריס הראשון על השלטון לטובת בנו ולדימיר והפך לנזיר.
ככל הנראה לא ויתר בוריס הראשון על תוארו קניאז.
ולדימיר ביצע מהלכים להחזרת הפגניות לממלכה הבולגרית ו-893 חזר בוריס מפרישתו והוביל את המהלכים להדחת בנו ויורשו.
לאחר הדחת ולדימיר הוכתר בנו השלישי של בוריס, סימאון הראשון לקניאז בולגריה.
בוריס נותר בחצר המלוכה עד ל-895 וסייע לבנו לייצב את שלטונו וגבולותיה של בולגריה.
ב-895 פרש שוב לחיי נזירות והלך לעולמו ב-907.
קיימות עדויות שניוניות על הימצאותם של יהודים בבולגריה בתקופת שלטונו של בוריס הראשון.
מן העדויות עולה כי מדובר בקהילה קטנה ואוריינית, חלק מבניה רב לשוניים ומהם נמנו סוחרים.
כאשר פיתחו קירילוס ומתודיוס את האלפבית הגלגוליטי, הם נועצו במלומדים ביזנטים ויהודים.
ההיסטוריון שלמה אברהם רוזאניס ציין בכתביו, כי בעת פיתוח הכתב החדש שאלו האחים מספר אותיות מהכתב העברי הקדום.
הממלכה הבולגרית וממלכת הכוזרים ניהלו מערכת יחסים מורכבת שכללה מסחר ענף לצד עימותים.
קשרים אלו הובילו להשפעה תרבותית ניכרת של הכוזרים בבולגריה.
לאחר התנצרות בולגריה, שלחו שליחיו של בוריס הראשון 106 שאלות הלכתיות לאפיפיור ניקולאוס הראשון.
השאלות אבדו, אך התשובות השתמרו בארכיון הוותיקן.
התשובות הבליטו השפעה יהודית ניכרת בבולגריה ובין השאר עסקו בשמירת השבת, הבאת ביכורים, שמירת כשרות והלכות נידה.
לעניין שמירת השבת ענה האפיפיור כי: "לאחר ביאת המשיח ישו אין עוד צורך להקפיד על שמירת השבת משום שבשמירתה יוחזרו חוקי היהדות".
בוֹרִיס לְבוֹבִיץ' וַאנִּיקוֹב 1897, כפר בִּיבִּי אֶייבְּלִיט (כעת אחת השכונות של באקו), מחוז באקו, האימפריה הרוסית - 22 בפברואר 1962, מוסקבה, ברית המועצות) היה מנהיג סובייטי יהודי שהיה בין הראשונים לקבל שלוש פעמים אות גיבור העמל הסוציאליסטי.
בשיא הקריירה שלו שר למשרד התחמושת של ברית המועצות במהלך רוב רובה של מלחמת העולם השנייה ולאחריה ראש המחלקה ליצור נשק אטומי.
הוא זכה בשני פרסי סטלין ב-1951 וב-1953, בעל דרגת גנרל-קולונל בחיל ההנדסה של הצבא האדום מ-1944.
בוריס נולד ב-7 בספטמבר (26 באוגוסט לפי הלוח הנהוג אז) 1897 במשפחה יהודית של עובד תעשיית הנפט, אחרי שסיים בית הספר היסודי (7 כיתות) עבד בשדות נפט, לאחר מכן בסלילת כבישים והיה מסגר במפעל.
ב-1916 הצטרף למפלגת אסארים אך כעבור שנה עזב אותה.
אז גם התחיל לעבוד כמנהל משנה בסלילת כבישי קווקז.
ב-1918 הוא סיים את המכללה הטכנית של באקו והתגייס לצבא האדום שם שירת עד 1919. ב-1919 הוא גם הצטרף למפלגה הקומוניסטית הרוסית (של בולשביקים).
באותה השנה עד 1920 הוא היה במחתרת בבאקו ואחר כך בטיפליס.
לאחר מכן אחרי שבולשביקים השתלטו על באקו נשלח חזרה לשם והתחיל לעבוד כפקיד במשרד המפקח הראשי של משרד הפיקוח של פועלים ואיכרים ("ראבקרין") מטעם הפדרציה הרוסית.
באותה השנה עבר להתגורר למוסקבה וב-1921 התחיל להיות המפקח הראשי שם ומ-1924 נהיה לסגן ראש הפקחים הכלכליים והתחיל ללמוד במכללה הטכנית הגבוהה של מוסקבה אותה סיים ב-1926.
מ-1927 התחיל לעבוד כמהנדס ראש המחלקה במפעל למכונות חקלאיות בליוברצי ואחר כך נהיה למנהל טכני של המקום.
ב-1930–1933 היה למנהל מחלקת תעשיית הטרקטורים וסגן מנהל במנהל הראשי של המכונות החקלאיות במועצה העליונה למשק חקלאי של ברית המועצות.
משם עבר לנהל מפעל הנשק בטולה עד 1936. מאותה השנה ניהל מפעל לתעשיית מכונות בפרם.
עבודה בממשלת (נארקומאט) ברית המועצות
ב-1936–1937 הוא מונה למנהל המדור הראשי לתותחים ושריון וב-1937 למדור השריון במשרד (נרקומאט) התעשייה הביטחונית של ברית המועצות.
החל מדצמבר אותה השנה מונה לסגן השר (נארקום) של התעשייה הביטחונית של ברית המועצות.
מינואר 1939 עד יוני 1941 עמד בראש המשרד לחימוש ברית המועצות.
הצטרף לוועד המרכזי של המפלגה ב-21 במרץ 1939. נעצר ב-7 ביוני 1941 באשמת היותו מרגל גרמני וניסיון קשירת קשר נגד ברית המועצות ובמקומו מונה מנהל המפעל לפלדה ומכונות דמיטרי אוסטינוב.
שוחרר באופן לא צפוי עם זיכוי מלא ב-20 ביולי 1941 ומונה לסגן שר המשרד לתחמושת של ברית המועצות, בו זמנית גם הממונה המיוחד של הממשלה (סובנארקום) בארגון פינוי וארגון מחדש של תעשיות ביטחון.
החל מ-16 בפברואר 1942 הוא מונה יחד עם דמיטרי אוסטינוב לשרי המשרד לתחמושת של ברית המועצות.
סיפק את כל סוגי התותחים, מרגמות ותחמושת מכל הסוגים וקליברים לצבא האדום והצי הסובייטי.
לקראת סוף 1942 כמות התחמושת עלתה פי שניים מן הכמות שיוצרה ב-1941 וב-1943 היא שולשה ביחס ל-1941 ואיכותה עלתה.
מ-1943 לאחר שיצור התחמושת עבר לשיטת פס יצור לא הורגש מחסור בה.
בינואר 1946 הוא מונה לשר במשרד למכונות חקלאיות של ברית המועצות אך כבר ביוני אותה השנה הועבר להיות מנהל ההנהלה הראשית מטעם ממשלת ברית המועצות (אליו מונה כבר בשחרורו מ-20 באוגוסט 1945 מן תפקיד שר המשרד לתחמושת).
ההנהלה הראשית מטעם ממשלת ברית המועצות בראשה עמד בין 1945 - 1953 בראשה עמד ריכזה ארגון במחקר ועבודות של תוכנית פצצת האטום הסובייטית והנשק הגרעיני בהמשך.
הניהול התבצע במשותף עם איגור קורצ'טוב כששותפו היה אחראי על פתרונות מדעיים וכוונון מהנדסים ועובדי התעשיות הסמוכות וואניקוב - על ביצוע הזמנות דחופות מתעשיות ותיאום העבודות.
מ-1953 עד 1958 הוא נעמד להיות הסגן הראשון של שר המכונאות התיכונית (התעשייה הגרעינית) של ברית המועצות.
את כוכב הזהב השלישי הוא קיבל על ניהול יצור פצצת מימן.
יצא לפנסיה בפברואר 1958 כשהוא המשיך להיות בוועד המפלגה עד 17 באוקטובר 1961. נפטר ב-22 בפברואר 1962 ונקבר בחומת קרמלין.
בנו רפאיל נולד ב-1922. שירת ביחידת טילים הראשונה של ברית המועצות בזונדרסהאוזן.
היה מנהל הנציגות הצבאית במפעל הטילים "פאקל" (לפיד).
עיטור סובורוב מדרגה ראשונה (16 בספטמבר 1945)
עיטור קוטוזוב מדרגה ראשונה (18 בנובמבר 1944)
ב-1982 בבאקו הוצב פסלו מברונזה (אחת הזכויות לאחר קבלת הכוכב השני של גיבור העמל הסוציאליסטי)
על שמו נקרא מפעל "שטאמפ" בטולה
על שמו קרואים רחובות בערי טולה ודונצק
בוריס ואניקוב, "'רשימותיו של נארקום'" (רוסית)
"מרשימותיו של שר התחמושת", "'מגזין צבאי-היסטורי'", 1962, מס' 10 (רוסית)
"מרשימותיו של השר", "'היסטוריה חדשה והעדכנית'", 1988, מס' 1 (רוסית)
בּוֹרִיס (בּוֹעז) טרַכטֶנבּרוֹט היה מתמטיקאי ישראלי (לשעבר סובייטי) שעסק בלוגיקה מתמטית, אלגוריתמים, חישוביות וקיברנטיקה.
טרכטנברוט נולד בשנת 1921 בכפר היהודי בריצ'בו שבצפון בסרביה (כיום במולדובה) שהייתה אז חלק מממלכת רומניה.
בגיל 7 החל ללמוד עברית, ובנעוריו היה חבר בתנועת "השומר הצעיר".
בשנת 1940 החל ללמוד בפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה במכון הפדגוגי המולדבי בקישינב.
במסגרת המתקפה הנאצית על ברית המועצות ביוני 1941 הופצצה העיר בידי הלופטוואפה וטרכטנברוט נמלט לצ'קלוב (כיום אורנבורג) וכעבור שנה עבר לבוגורוסלן, שאליה עבר המכון הפדגוגי המולדבי.
בשנת 1947 החל דוקטורט במכון המתמטי של קייב שבמסגרת האקדמיה האוקראינית למדע, ומשם יצא לביקורים ממושכים במוסקבה, כדי לקבל את הנחייתו של פיוטר נוביקוב.
עם סיום לימודיו עבר לפנזה, שם קיבל משרה במכון הפדגוגי בלינסקי.
בשנת 1961 עבר לנובוסיבירסק, שם עבד בשנות ה-60 וה-70 במרכז האקדמי אקדמוגורודוק.
בדצמבר 1980 עלה לישראל ומונה לפרופסור בבית הספר למדעי המתמטיקה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1991 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
בשנת 1950 גילה והוכיח את משפט טרכטנברוט , שהוא משפט בלוגיקה, בתורת המודלים ובחישוביות.
בשנת 1964 גילה והוכיח תוצאה יסודית במדעי המחשב הקרויה "משפט הפערים" , ועוסקת בסיבוכיות.
הוכחתו לא נודעה במערב, וב-1972 הגיע גם אלן בורודין לתוצאה זו, ולכן התוצאה קרויה גם משפט הפערים של בורודין-טרכטנברוט.
ספריו במדעי המחשב, שנכתבו ברוסית, תורגמו לשפות רבות.
לכבוד יום הולדתו ה-85 יצא לאור בהוצאת שפרינגר ספר יובל לכבודו, "Pillars of Computer Science, Essays Dedicated to Boris (Boaz) Trakhtenbrot on the Occasion of His 85th Birthday", בעריכתם של ארנון אברון, נחום דרשוביץ ואלכסנדר רבינוביץ'.
בשנת 2011 הוענקה לו מדליית EATCS מטעם האיגוד האירופי למדעי המחשב התאורטיים.
היה נשוי לברטה, עד מותה בשנת 2013. בניהם הם יוסף הלחמי ומרק טרכטנברוט, חבר סגל במחלקה למדעי המחשב ב-HIT מכון טכנולוגי חולון.
נפטר ב-19 בספטמבר 2016 ונטמן בבית הקברות החדש ברחובות.
בוריס הולבן היה חייל יהודי רומני, פעיל קומוניסטי מראשי תנועת ההתנגדות הצרפתית בימי מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה שירת בכוחות המזוינים של רומניה והגיע לדרגת גנרל.
נולד בשם ברוך ברוכמן בעיירה אוטאץ' במזרח בסרביה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום במולדובה), למשפחה יהודית מהמעמד העובד.
ב-1923 הותר גם ליהודים לקבל אזרחות וכך, בין היהודים שהפכו לאזרחי רומניה היה גם הולבן, בן ה-15.
ב-1929 התגייס ל שנאלצה לפעול במחתרת ולכן אימץ לעצמו את הכינוי "בוריס הולבן", שהפך לימים לשמו הרשמי.
שנה אחר כך אף נאסר לתקופה קצרה בשל פעילותו הפוליטית הבלתי חוקית הזו.
הוא השתחרר מהכלא וגויס לצבא הרומני כנגד רצונו, ערק מהשירות וב-1932 נאסר שוב, הפעם בשל עריקה.
ב-1936 ברח לצ'כוסלובקיה מפני השלטונות הרומניים, שהמשיכו לרדוף אחריו בשל פעילותו הפוליטית.
במשך השנתיים בערך, בהן שהה במדינה זו, הוא למד הנדסת טקסטיל, מקצוע שעוד ישרת אותו בהמשך חייו.
ביולי 1938 עבר לצרפת והצטרף ל, מתוך כוונה להצטרף אל הבריגדות הבינלאומיות שלחמו במלחמת האזרחים בספרד, אך זה כבר היה קרוב לסיומה של אותה מלחמה והוא לא השתתף בה בסופו של דבר.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב לצבא צרפת.
השתתף בקרבות עם הגרמנים ובמאי 1940 נפל בשבי.
הוא נמלט מהשבי בעזרת המחתרת הצרפתית, ואז שב לפריז והצטרף לקבוצת לוחמי מחתרת, חברי המפלגה הקומוניסטית.
במרץ 1942 הולבן הצליח לאחד קבוצות שונות של הרזיסטנס, מורכבות מאזרחים זרים תושבי צרפת בני לאומים שונים ובהם יהודים, למחתרת אחת שנקראה F.T.P-M.O.I.
בוריס הולבן הפך למפקד הצבאי הראשון של הסקציה הפריזאית בארגון.
הקבוצה בפיקודו ביצעה מעל 90 פעולות חבלה וחיסול נגד חיילים גרמנים ומשתפי פעולה צרפתים.
באוגוסט 1943 הוא הודח מהפיקוד והוחלף על ידי מיסאק מאנושיאן כיוון שסירב להגביר קצב הפעולות מחשש שהדבר יביא לחשיפתם.
לאחר עזיבתו את הקבוצה בפיקודו של מאנושיאן, היא אכן נתפסה על ידי הגסטפו בנובמבר 1943 וכל חבריה הוצאו להורג.
הולבן המשיך ללחום בגרמנים בקבוצה מחתרתית אחרת.
לאחר שחרור פריז על ידי בעלות הברית, הוא הצטרף לצבא צרפת ובמסגרתו נלחם בגרמנים עד סוף המלחמה.
ב-1946 חזר הולבן לרומניה והצטרף לשורות הצבא הרומני, שנבנה בחסות הצבא האדום ששהה על אדמת רומניה כחיל כיבוש.
במהלך שירותו הגיע לדרגת גנרל.
בתחילת שנות ה-50, במסגרת "טיהור", סולק מן הצבא יחד עם כל הקצינים היהודים.
לאחר פרישתו הכפויה מהצבא עבד כמהנדס במפעל טקסטיל עד פרישתו לנמלאות בשנת 1970.
בשנת 1979 הצליח לקבל אשרת יציאה מרומניה לצרפת כתייר, כדי להשתתף בחגיגות 35 שנה לשחרור פריז.
מאז לא שב לרומניה ונשאר בצרפת.
ב-1984 קיבל אזרחות צרפתית, וב-1994 העניק לו נשיא צרפת פרנסואה מיטראן את אות לגיון הכבוד על פועלו כלוחם רזיסטנס בימי מלחמת העולם השנייה.
בוריס הולבן נפטר ב-27 ביוני 2004.
בוריס זיידמן (נולד ב-1 במאי 1963) הוא סופר, מתרגם ומורה ישראלי יליד ברית המועצות.
נולד בקישינב שבברית המועצות (מולדובה של ימינו) ב-1963 לאם מורה ואב צלם.
משפחתו עלתה לארץ כשהיה בן 12 וחצי וכילד הוא חווה את חבלי הקליטה, עליהם כתב בספריו.
למד בתיכון עירוני ד' בתל אביב.
לאחר שירותו בצה"ל בחיל רגלים ובחיל שריון, למד תקשורת חזותית בבצלאל.
הוא קופירייטר, ארט דיירקטור, מעצב גרפי, מרצה ומורה.
בתחום הפרסום עבד בין השאר, במשרדי הפרסום שלמור אבנון עמיחי, טמיר כהן (היום JWT) ואדלר חומסקי.
לימד בבצלאל, ויצו חיפה, במכללת עמק יזרעאל ובמכללת הגליל המערבי.
היה מרצה לתולדות התקשורת החזותית בסמינר הקיבוצים ומורה בחטיבה עליונה - מגיש לבחינות בגרות - בתולדות האמנות ואמנות בין-תחומית בבית הספר התיכון כפר סילבר.
בצד אלה הוא עוסק בכתיבה ובתרגום.
בין השנים 2016–2017 זיידמן לימד בבית הספר העל יסודי תיכונט על שם אלתרמן.
לימד בתיכון עירוני ד', בו למד כנער.
החל משנת 2023 מלמד בתיכון חדש.
המינגווי וגשם הציפורים המתות, עם עובד, תשס"ז 2006. זוכה פרס אקו"ם ליצירות ביכורים לשנת 2004, בין חמשת הזוכים במענקי פרס ספיר לספרות עברית לשנת 2008.
שפה שסועה, זמורה ביתן, תש"ע 2010.
תחנות ביניים, פרדס, תש"פ 2020
אלכסנדר פושקין, בת הקפיטן, מודן ואוקיינוס, "סדרת הרפתקה: סופרים מתרגמים קלאסיקה", 2010
בוריס נאומוביץ' זמנסקי היה יהודי סובייטי שעוטר בשלוש הדרגות של עיטור התהילה על פועלו כחייל בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה.
נולד בעיר חרסון שהייתה אז בשליטת מדינת אוקראינה - מדינת חסות של הקיסרות הגרמנית (כעת אוקראינה) במשפחתו של פקיד.
ב-1927 המשפחה עברה לחרקוב, שהייתה אז עיר הבירה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
בשנת 1934 עבר משפחתו של זמנסקי לקייב.
בשנת 1937, לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון, התקבל בוריס זמנסקי ללימודים במכון לחומרים קרמיים בקייב.
בקיץ 1941 שהה בחרסון במסגרת הכשרה מעשית לסטודנטים.
שם נודע לו על הפלישה הגרמנית לברית המועצות.
הוא חזר לקייב, שם התנדב לשירות בצבא האדום.
הוא עבר הכשרה צבאית מזורזת נשלח לחזית.
יחידתו כותרה על ידי הגרמנים באזור העיר ואסילקיב (כ-25 קילומטר דרומית לקייב).
רוב חייליה נפלו בשבי, אך זמנסקי עם עוד כמה חיילים הצליחו להימלט מהכיתור לקייב.
כעבור שבוע כותרה גם קייב על ידי הגרמנים.
גם הפעם הצליח זמנסקי לצאת מן הכיתור.
הוא הגיע עד לחרקוב ומשם המשיך למחוז וורונז'.
בינואר 1942 נפגע מכוויות קור.
לאחר שנפגע הועבר לסראטוב שם נכרתה אצבע אחת ברגלו.
לאחר שהחלים מפצעיו צורף לגדוד קשר מס' 183 שהיה חלק מגיס המשמר ה-4.
העיטור הראשון שהוענק לו במהלך המלחמה - מדליית העוז, אותה קיבל באוגוסט 1943 על הצטיינותו בקרבות שליד הנהר סוורסקי דונץ.
עיטור התהילה הראשון הוענק לו בעקבות צליחת הנהר ויסלה ותחזוק הקשר הצבאי ב-1 באוגוסט 1944 על אף הפציעה שקיבל במהלכם.
את עיטור התהילה מדרגה שנייה קיבל בעקבות תחזוק הקשר במהלך צליחת הנהר אודר ב-2 בפברואר 1945.
יחד עם יחידתו השתתף בכיבוש ברלין, קיבל על כך מדליה והשלים קבלת כל שלוש הדרגות של עיטור התהילה ללא ידיעתו.
שוחרר מן השירות באוקטובר 1945.
לאחר שחרורו מן השירות הצבאי חזר לקייב.
המוסד להשכלה גבוהה, בו למד לפני המלחמה, חדל להתקיים.
זמנסקי המשיך את לימודיו באוניברסיטה הטכנולוגית של קייב.
ב-1948, לאחר סיום לימודיו, החל לעבוד כמהנדס תהליך במפעל לייצור דשנים בעיר הורלובקה.
התגורר בראשון לציון, שם נפטר ב-17 באוקטובר 2012. נקבר בבית הקברות גורדון.
ב-2017 נקרא על שמו רחוב בעיר ראשון לציון.
בוריס ז'יבקוביץ' (בקרואטית: Boris Živković, נולד ב-15 בנובמבר 1975 בז'יבניצה שביוגוסלביה, כיום בבוסניה והרצגובינה) הוא כדורגלן עבר קרואטי-בוסני ששיחק בעמדת הבלם.
ז'יבקוביץ התפרסם בעיקר בבאייר לברקוזן, עמה הגיע לגמר ליגת האלופות 2002, ולזכותו 39 הופעות במדי נבחרת קרואטיה, עמה השתתף במונדיאל 2002 וביורו 2004, בו שימש קפטן.
ז'יבקוביץ' שיחק בנעוריו במועדון הקרואטי NK מרסוניה, ממנו עלה לבוגרים בשנת 1994, והציג יכולת טובה.
בשנת 1996 חתם בהרבטסקי דרגובוליאץ מהעיר זאגרב שבקרואטיה, שם שיחק עונה אחת והרשים מאוד.
בשנת 1997 חתם בבאייר לברקוזן מהבונדסליגה, והפך במהרה לשחקן מפתח בהגנת הקבוצה.
ז'יבקוביץ' שיחק בבאייר לברקוזן במשך שש עונות, והיה חלק חשוב מהצלחת הקבוצה באותן שנים, כאשר באייר לברקוזן סיימה בתקופתו פעמיים במקום השני ופעמיים במקום השלישי בבונדסליגה.
הישג השיא של ז'יבקוביץ' ובאייר לברקוזן היה הגעה לגמר ליגת האלופות 2002, בו פתח ז'יבקוביץ' בהרכב ושיחק 90 דקות, במשחק בו הפסידה באייר לברקוזן בתוצאה 2-1 לריאל מדריד.
ז'יבקוביץ' היה במשחק זה אחד מחמישה שחקנים ממוצא קרואטי בסגל של באייר לברקוזן, כשהאחרים היו מרקו באביץ' ויוריצה ורנייש הקרואטים, תומאס ברדריץ' הגרמני ופרנק יוריץ' האוסטרלי.
עונת 2002/03 הייתה עונתו האחרונה של ז'יבקוביץ' בבאייר לברקוזן, וזו הייתה עונת נפל עבור הקבוצה, שלאחר חמש עונות רצופות בצמרת הגרמנית, סיימה את העונה מקום אחד מעל הקו האדום לאחר מאבקי תחתית קשים.
בתום עונה זו, לאחר שהצהיר כי הוא מעוניין לשחק בפרמייר ליג, עזב ז'יבקוביץ' את באייר לברקוזן לאחר שצבר 144 הופעות ליגה והבקיע תשעה שערים, וחתם בפורטסמות'.
ז'יבקוביץ' החל היטב את עונת 2003/04 בפורטסמות', אך סכסוך עם מאמנו הארי רדנאפ הביא לעזיבתו של ז'יבקוביץ'.
בינואר 2004 חתם ז'יבקוביץ' בשטוטגרט, וסיים את עונת 2003/04 עם שטוטגרט במקום הרביעי, כאשר הקבוצה איבדה את המקום בליגת האלופות לעונת 2004/05 במחזור הסיום.
בעונת 2004/05 מיעט ז'יבקוביץ' לשחק, ואת עונת 2005/06 החל בשטוטגרט, אך לקראת סיום חלון ההעברות עבר להיידוק ספליט מליגת העל הקרואטית, שם שיחק שלוש עונות, ופרש מכדורגל בתום עונת 2008/09.
ז'יבקוביץ' ערך את הופעת הבכורה בנבחרת קרואטיה בשנת 1999. ז'יבקוביץ' השתתף עם נבחרת קרואטיה במונדיאל 2002, ובמשחק הראשון בשלב הבתים, מול נבחרת מקסיקו, ביצע עבירה בדקה ה-59 שזיכתה אותו בכרטיס אדום, ואת נבחרת מקסיקו בפנדל, אותו תרגם קוואוטמוק בלנקו לניצחון 1-0. ז'יבקוביץ' הושעה משני המשחקים הנותרים, וקרואטיה הודחה בשלב הבתים.
ז'יבקוביץ' זומן גם ליורו 2004, בו הודחה קרואטיה בשלב הבתים, ופתח בטורניר זה בשני משחקים, ושימש כקפטן הנבחרת.
למונדיאל 2006 ז'יבקוביץ' לא זומן, ובמוקדמות יורו 2008 ז'יבקוביץ' שיחק בחלק מהמשחקים עקב מכת פציעות בהגנה, אך לא זומן ליורו 2008 עצמו.
הופעתו האחרונה של ז'יבקוביץ' במדים הלאומיים נערכה בשנת 2007, ולזכותו 39 הופעות ושני שערים במדי הנבחרת.
וואסקה אלטיפארמאק (Altiparmak, Boris M.
& Vaska), הם זוג שהתגורר בבית במרכז העיר ביטולה במקדוניה.
בוריס וואסקה אלטיפארמאק היו אחראים להצלתם של האחים סולומון (מו) וסמואל (סמי) סדיקאריו (Sadikario, Solomon (Mo) & Samuel (Sami) ) ולהצלתו של אלברט רוסו (Albert Ruso).
מקדוניה בתקופת מלחמת העולם השנייה
ב-11 בחודש מרץ 1943 נכנסו חיילים בולגרים למקדוניה, וגרשו ממנה כ-7,000 יהודים מקדונים למחנה הריכוז טרבלינקה.
כמעט אף אחד מהם לא שרד את המלחמה, וכך כל הקהילה הושמדה.
ב-11 במרץ, בזמן איסוף המוני של יהודים במקדוניה, ברח סולומון (שכונה מו) סדיקאריו מהשוטרים הבולגרים, וחיפש מחסה בכמה בתים בביטולה, אך נתקל בסירוב כל פעם מחדש.
סולומון היה חבר ב"תנועת הנוער הסוציאליסטית היגוסלאבית" (SKOJ ), ונראה שבאמצעות קשריו שם, שמע על בוריס אלטימארמאק, שהיה קשור למחתרת המקדונית.
כשהגיע לבסוף לביתו של בוריס אלטיפארמאק, הסכים זה להסתיר אותו בביתו.
סלומון הודה לבוריס והחל לבכות, ובוריס ישב לנחם אותו.
לאחר שעה קלה, נשמעה שוב דפיקה בדלת ביתו של בוריס.
בדלת עמד אחיו של סולומון, סמואל (שכונה סמי), והציע הכרת תודה אינסופית לבוריס אם ייתן גם לו להתחבא מהמשטרה הבולגרית בביתו.
בוריס הסכים להסתיר גם אותו.
אחרי שלושה ימים שבהם טיפלה אשתו של בוריס, ואסקה, באחים סדיקאריו, הצליח בוריס ליצור קשר עם הפרטיזנים בהרים סביב ביטולה, והאחים סדיקאריו הצטרפו לשורותיהם.