tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נירון ראה בכך נבואה כי אלוהים עתיד לנקום בו על כיבוש ירושלים.
בעקבות כך ברח נירון, התגייר, ואחד מצאצאיו היה התנא רבי מאיר.
אשתו פופיאה הוצגה במקורות כאוהדת של היהודים, ובתלמוד אף הוצגה כמטרוניתא.
הספר "קוו ואדיס" מאת הנריק סנקביץ' הנציח את תיאור הקיסר המטורף החוגג על שריפת העיר ולאחר מכן הופך את הנוצרים המעונים לשעיר לעזאזל.
הסרט שנעשה על פי הספר, ובו מגלם פיטר יוסטינוב את נירון, אחראי במידה רבה לדימויו הוויזואלי של הקיסר בימינו.
תוכנת צריבת הדיסקים הפופולרית "Nero" נקראת על שמו של נירון קיסר.
השם הוא משחק מילים, מסלוגן החברה "Nero burning ROM" ניתן להבין ש־ROM, כפי שנכתב, זה קיצור של CD-ROM, או תקליטור בעברית, ולכן משמעות הביטוי "נרו צורב תקליטורים".
אך ROM הוא הומונים באנגלית לרומא, ולכן אפשר להבין מתוך הביטוי משמעות נוספת - "נירון שורף את רומא".
במשחק המחשב Civilization, נירון הוא התואר הניתן לשחקן בעל ניקוד נמוך.
נירון הוצג בתור דמות הנבל בפרק "הרומאים" (The Romans) בסדרת המדע הבדיוני דוקטור הו, משנת 1964.
בספר "גורלו של אפולו" מאת ריק ריירדן מוצג נירון כנבל שברח מזרועות המוות וצבר את כוחו במשך מאות שנים, וכעת מתכנן לכבוש את אמריקה על מנת למנות את עצמו מחדש לקיסר ולבנות מחדש את ארמונו.
הוא עובד לצד שני קיסרים רומיים נוספים ומגייס כספים, כוח אדם, וחצויים לחצרו.
בסדרה "באפי ציידת הערפדים" בפרק המחזמר, השד סוויט מזכיר את נירון בשירו, כשהוא טוען שהוא הביא לנירון את הכינור הראשון שלו.
נירוונה הייתה להקת גראנג' אמריקאית פופולרית מאברדין, וושינגטון.
הלהקה פרצה אל המיינסטרים בעזרת הסינגל "Smells Like Teen Spirit" מתוך אלבומה מ-1991, Nevermind, שיצא ב-24 בספטמבר 1991, כאשר היא סוחפת אחריה זרם של להקות פאנק רוק (Punk rock) ורוק אלטרנטיבי, שהתקשורת נהגה לכנות בשם "גראנג'".
להקות גראנג' אחרות כגון אליס אין צ'יינס, פרל ג'אם וסאונדגארדן נהנו אף הן מעלייה בפופולריות שלהן, וכתוצאה מכך הפך הרוק האלטרנטיבי לז'אנר דומיננטי ברדיו ובטלוויזיה של ארצות הברית של תחילת עד אמצע שנות התשעים.
כמנהיג הלהקה קורט קוביין תואר לעיתים בתקשורת כ"דוברו של דור שלם", בעוד שנירוונה זכתה לכינוי "ספינת הדגל של דור ה-X".
קוביין חש שלא בנוח עם תשומת הלב המופרזת לה זכה לדעתו, והפנה את עיקר תשומת לבו ליצירה, כאשר הוא מאתגר את קהלה של הלהקה עם אלבומה השלישי In Utero.
על אף שהפופולריות של הלהקה דעכה בהדרגה לאחר יציאתו של אלבום זה, המשיך גרעין המעריצים שלה להעריך את הצד הפחות קומוניקטיבי שלה, במיוחד לאחר הופעתה במסגרת MTV Unplugged ב-1993.
תקופת קיומה הקצרה של נירוונה באה לקיצה לאחר מותו של קוביין ב-1994, אך הפופולריות שלה הלכה והתעצמה בשנים שלאחר מכן.
שמונה שנים לאחר מותו של קוביין הגיעה קלטת דמו בשם "You Know You're Right" שהלהקה הקליטה חודשיים טרם מותו של קוביין, למקום הראשון במצעדים ברחבי העולם.
מאז אלבום הבכורה שלה מכרה הלהקה מעל חמישים מיליון אלבומים ברחבי העולם, מתוכם מעל עשרה מיליון עותקים של Nevermind בארצות הברית לבדה.
נירוונה נהנית מנוכחות חזקה ומתמשכת בתחנות רדיו ברחבי העולם.
בשנת 2014 נכנסה הלהקה להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
קורט קוביין וקריסט נובוסליץ' נפגשו לראשונה ב-1985. שניהם היו מעריצים של מלווינס, ונהגו לבלות רבות בחזרותיה של הלהקה.
אחר מספר ניסיונות כושלים להקים להקה משלהם, צירף אליו הצמד את המתופף ארון בארקהארד, ליצירת גרסתו הראשונה של ההרכב שמאוחר יותר ייקרא "נירוונה".
בחודשים הראשונים עבד הצמד עם מספר מתופפים, ביניהם דייל קרובר ממלווינס שניגן בדמואים הראשונים שלהם.
באותה התקופה פעלה הלהקה תחת מספר שמות, ביניהם Ted Ed Fred ,Pen Cap Chew ו-Skid Row, עד שנבחר השם "נירוונה" בפברואר 1988. מספר חודשים לאחר מכן נבחר סופית המתופף צ'אד צ'אנינג.
אלבומה הראשון של הלהקה, Bleach, יצא בחברת סאב פופ ב-1989. בליץ' הושפע מאוד ממלווינס, וכן מהגראנג' של מאדהאני ומהרוק ברוח שנות השבעים של בלאק סבאת' ולד זפלין.
נובוסליץ' ציין בריאיון עם הרולינג סטון ב-2001 כי השפעה נוספת הייתה קלטת שההלהקה האזינה אליה בין הופעותיה, שבצד אחד שלה היו שירים של להקת הרוק הסמית'ריז ובצידה השני שירים של להקת המטאל סלטיק פרוסט.
בליץ' הפך ללהיט בתחנות רדיו של מכללות ברחבי ארצות הברית, אך רימז אך במעט על הצפוי ללהקה שנתיים מאוחר יותר.
האלבום נחשב לאלבום הבי מטאל לכל דבר ולאלבומה הטוב ביותר של הלהקה בעיני שוחרי מטאל רבים, גם כאלה שנרתעים מעבודותיה הבאות של הלהקה.
גם מעריצי גראנג' רבים רואים את האלבום כקרוב יותר ברוחו לזרם הגראנג' המקורי.
על אף שהוא למעשה לא ניגן באלבום, נכלל ג'ייסון אברמן בקרדיטים של האלבום כאחד מן הגיטריסטים, על רקע העובדה שהוא מימן מכספו את הקלטות האלבום, בהשקעה של 606 דולר ו-17 סנט.
לאחר שהושלם האלבום המשיך אוורמן לנגן עם הלהקה למשך זמן קצר כגיטריסט שני, אך פוטר במהלך סיבוב ההופעות האמריקאי הראשון שלה.
זמן קצר לאחר מכן הוא ניגן תקופה קצרה בסאונדגארדן לפני שהצטרף ללהקת "מיינד פאנק".
בתחילת 1990 החלה הלהקה לעבוד תחת שרביטו של המפיק בוץ' ויג על הקלטתו של אלבומה הבא.
במשך ההקלטות גילו קוביין ונובוסליץ' כי צ'אנינג איננו סוג המתופף שהלהקה זקוקה לו, והוא פוטר לאחר שההקלטות הושלמו.
לאחר מספר שבועות עם המתופף דייל קרובר הם שכרו את שירותיו של מתופף מאדהאני דן פיטרס, שאיתו הם הקליטו את שירם "Sliver".
מאוחר יותר באותה השנה הכיר להם סולן מלווינס באז אוסבורן את דייב גרוהל, שתר אחרי להקה חדשה לאחר התפרקותה הפתאומית של להקת ההארדקור פאנק מוושינגטון הבירה, "סקרים".
לאחר המלצותיה החוזרות ונשנות של קים גורדון מסוניק יות' הוחתמה נירוונה בידי דייוויד גפן בחברת DGC רקורדס ב-1990. הלהקה החלה להקליט את אלבומה הראשון תחת חברה גדולה.
התוצאה, Nevermind, נחשבת לאחד מאלבומי הרוק הגדולים ביותר בכל הזמנים.
הלהקה החליטה להמשיך ולעבוד עם ויג לשם הקלטת "Nevermind".
הלהקה עברה מאולפן מדיסון של ויג לאולפני סאונד סיטי בלוס אנג'לס.
במשך חודשיים עברה הלהקה על מבחר השירים שבקטלוג שלה, כאשר ביניהם גם שירים כגון "In Bloom" ו-"Breed" שהיוו חלק מן הרפרטואר של הלהקה במשך שנים.
שירים אחרים כגון "On a Plain" ו-"Stay Away" עדיין נותרו ללא טקסט שלם עד לאמצעיתה של תקופת תהליך ההקלטה.
לאחר סיומן של ההקלטות עבדו ויג והלהקה על גרסת רמיקס לאלבום.
לאחר ימים אחדים החליטו ויג והלהקה כי הם אינם מאושרים עם האופן בו מוקססו השירים, והם החליטו לחפש אדם אחר שיבצע את המשימה, וחברת DGC הציגה להם רשימה של שמות מוכרים כגון סקוט ליט (שנודע בזכות עבודתו עם אר.
אם) ואד סטאסיום (שעבד עם הסמית'רינז).
אך קוביין חשש שהעבודה עם מוזיקאים מוכרים תגרום לאלבום להישמע כמו עבודותיהן של להקות אחרות, והחליט לבחור באדם שהוצב במקום האחרון ברשימה ושמו התנוסס לצד שמה של להקת סלייר, אנדי ואלאס (שהיה אחד ממפיקיו של האלבום Seasons in the Abyss של סלייר).
ואלאס ניגש אל העבודה על האלבום מנקודת מבט שונה לחלוטין מזו של המוזיקאים שעבדו עליו עד לאותו הרגע, הוא הגביר את הגיטרות על ידי הוספת אפקטים והוסיף אלמנטים נמוכים שהדגישו את הבאס והתופים, מה שהפך את האלבום לעשיר יותר.
חודשים מספר לאחר יציאתו של האלבום התלונן קוביין בתקשורת כי ואלאס הפך את האלבום לנוצץ ושטחי מדי, למרות העובדה שהוא עצמו בחר בוואלאס והשתתפותה הפעילה של הלהקה במיקסוס האלבום.
למרות אכזבתה של הלהקה מצלילו של האלבום, הצליח ואלאס בדרכו להפוך את רוק האינדי של הלהקה לרוק שיתאים ויישאר חקוק בזיכרונו של הזרם המרכזי גם בדורות הבאים.
הציפייה של מנהלי DGC הייתה לרבע מיליון עותקים.
האלבום הפתיע כאשר הגיע למעמד של פלטינה משולשת (שלושה מיליון עותקים) במשך זמן של פחות משישה חודשים מאז צאתו.
"Smells Like Teen Spirit" זכה לזמן אוויר רב מאוד ב-MTV, לווה בחיקויים פרודיים רבים והביא את הגראנג' אל הזרם המרכזי.
האלבום מוזכר לעיתים קרובות כאחראי לפופולריות של הרוק האלטרנטיבי ומאידך לשקיעתו של גלאם מטאל.
בינואר 1992 הגיע האלבום למקום הראשון במצעד האלבומים של בילבורד ותפס את מקומו של אלבומו של מייקל ג'קסון, "Dangerous", במהלך שתואר רבות כמייצג את עלייתה של המוזיקה האלטרנטיבית על חשבונה של מוזיקת הפופ.
תשישותה של הלהקה גרמה לה לוותר על קיומו של סיבוב הופעות נוסף לשם שיווקו של האלבום, כאשר הם מקווים להשלים את מכסת ההופעות מאוחר יותר באותה השנה.
בפברואר 1992 ולאחר סיבוב ההופעות האוסטרלי של הלהקה נישא קורט קוביין לקורטני לאב בהוואי.
לאב הביאה לעולם את ילדתם המשותפת פרנסיס בין באוגוסט של אותה השנה.
ימים ספורים לאחר לידתה של פרנסיס בין הופיעה נירוונה באחד הקונצרטים המפורסמים ביותר שלה, כמופע המרכזי של פסטיבל רדינג.
קוביין התגלגל אל הבמה כאשר הוא ישוב על גבי כיסא גלגלים כמתיחה.
במהלך ההופעה חשף קוביין לקהל את העובדה שנולדה לו בת, והקהל הגיב בשירת "אנו אוהבים אותך, קורטני".
דייב גרוהל התייחס אל ההופעה ב-2005 וגילה כי חברי הלהקה חששו כי ההופעה תהפוך לאסון מושלם, בגלל האירועים שקדמו לה והעובדה שהם לא קיימו חזרות במשך שישה חודשים.
במקום זאת הפכה ההופעה להיות אחת הזכורות ביותר לטוב של הקריירה שלהם.
כשבועיים לאחר מכן קיימה הלהקה הופעה בלתי נשכחת בטקס חלוקת פרסי המוזיקה של MTV .MTV רצתה שלהקה תבצע את "Smells Like Teen Spirit", אך הלהקה העדיפה לנגן שיר חדש בשם "Rape Me" ("אנוס אותי").
הערוץ נרתע משמו של השיר והתפשר על כך שהשיר שיבוצע יהיה "Lithium", שהיה הסינגל הנוכחי של הלהקה.
כאשר החלה הלהקה את הופעתה החל קוביין לשיר את תיבותיו הראשונות של "Rape Me" וגרם להלם בקרב מנהלי הערוץ לפני שעבר לשיר את "Lithium".
לקראת סיום נגינתו של השיר התרגז נובוסליץ' על כך שהמגבר שלו חדל מלפעול והשליך את גיטרת הבס שלו לאוויר לשם יצירת אפקט דרמטי.
לרוע מזלו, הגיטרה נפלה היישר על מצחו וגרמה לו לעזוב את הבמה כאשר הוא חסר-הכרה למחצה.
קוביין החל להרוס את ציוד הנגינה, וגרוהל רץ אל המיקרופון וצעק לתוכו פעמים אחדות "היי, אקסל!", כאשר הוא מתייחס אל אקסל רוז, שללהקה ולקורטני לאב הייתה היתקלות ביזארית איתו לפני ההופעה.
בדצמבר 1992 הוציאה נירוונה את "Incesticide", אוסף של בי-סיידז וקטעים נדירים, על מנת להילחם בבוטלגים ובמסחר הבלתי-חוקי בהקלטותיה של הלהקה, כגון הקלטות ה-BBC של הלהקה.
האלבום כלל שירים האהובים במיוחד על המעריצים, כגון "Sliver" "Dive" ,"Been a Son" ו-"Aneurysm", גרסאות כיסוי לשיריה של להקת האינדי הסקוטית הווזלינס, שהפופולריות שלה עלתה בעקבות אלבום זה.
1993–1994: תקופת In Utero ומותו של קורט קוביין
לשם הקלטתו של In Utero מ-1993 הביאה הלהקה את המפיק סטיב אלביני, שהפיק בין השאר את האלבום Surfer Rosa של הפיקסיז.
ההקלטות עם אלביני היו פרודוקטיביות ומהירות בצורה בולטת, כאשר גרסתו הראשונית של האלבום הייתה מוכנה תוך פרק זמן של שבועיים, הרבה פחות מן החודשים שארכה סאגת הקלטתו ומיקסוסו של האלבום נוורמיינד.
הבאתו של אלביני נראתה כצעד מכוון מצידה של נירוונה להעניק לאלבום צליל מחוספס ומצוחצח פחות, לכאורה על מנת לדחות או להרחיק מעליה חלק מן הקהל ה"מיינסטרימי" שלה שהיה מעניק תשומת לב מועטה, אם בכלל, ללהקות האלטרנטיביות, המשונות והניסיוניות שנירוונה ראתה את עצמה כממשיכת דרכן.
לדוגמה, אחד משירי האלבום שכלל קטעים ארוכים של צלילי פידבק חדים ורועשים כונה באירוניה "Radio Friendly Unit Shifter" (בתרגום חופשי, "שיר להיטי וידידותי למאזין").
קוביין ציין כי הצליל שיצר אלביני, הקלטה "טבעית" ללא תוספות שנוצרות באולפן, הוא הצליל שהוא תמיד שאף שיהיה לנירוונה.
לאחר יציאתו של האלבום היו מעריצים רבים משוכנעים כי "הבלגן המאורגן" השורר באלבום היה שאיפתה של נירוונה מלכתחילה, אך במציאות הלהקה לא הייתה מרוצה ממספר אספקטים של עבודת המיקסוס של אלביני.
בפרט, הם חשבו שרמת העוצמה של הבסים הייתה נמוכה מדי, וקוביין חש שהשירים "Heart-Shaped Box" ו-"All Apologies" לא היו "מושלמים".
אם, סקוט ליט, נזעק על מנת לשפר את שני השירים האלה, כאשר קוביין מוסיף אליהם כלי נגינה וקולות רקע.
ליט מיקסס גם את "Pennyroyal Tea", אך גרסתו של אלביני היא זו שנכללה באלבום (DGC תכננה להוציא את גרסתו של ליט כסינגל מאוחר יותר).
בתקופת In Utero נתקלה הלהקה לראשונה גם בתופעת הצנזורה בנוגע ליצירתה.
רשתות-הענק וול-מארט וקיי-מארט סירבו להציג את האלבום בחנויותיהן, כאשר הן מתארות את שם השיר "Rape Me" ואת קולאז' עוברי הפלסטיק על העטיפה האחורית שצייר קוביין כבלתי הולמים להצגה ברשתות לכל המשפחה.
הלהקה החליטה לסבול שינויים בעטיפת האלבום, ללא קולאז' העוברים ועם שינויו של שם השיר ל"Waif Me".
מלבד הכללתו של הרמיקס של ליט ל"Pennyroyal Tea", כללה הגרסה המצונזרת את אותה המוזיקה של האלבום המקורי.
כשנשאל בנוגע לאלבום הערוך מחדש, ענה קוביין כי הוא הזדהה עם תושבי הערים הקטנות שלא היו בעירם חנויות מוזיקה וחנויות קיי-מארט היו היחידות בהן היו מסוגלים לרכוש את האלבום.
בעוד ש"Heart-Shaped Box" התקבל בחום על ידי רשתות הרדיו האלטרנטיביות והמרכזיות כאחד, והאלבום עצמו הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים של בילבורד, האלבום לא נהנה מן ההצלחה המסחרית לה זכה נוורמיינד.
כאשר החל סיבוב ההופעות לשם קידום האלבום, שהיה הראשון של הלהקה מאז הצלחתו של "Smells Like Teen Spirit", הלהקה הופיעה בקביעות מול אצטדיונים מלאים למחצה, כתוצאה מהמוזיקה המאתגרת של האלבום.
בנובמבר 1993 החליטה הלהקה לשנות כיוון והחליטה לקיים הופעת MTV Unplugged.
ההקלטות חשפו ביתר שאת את כישרון ההלחנה של קוביין, שלעיתים קרובות נותרו בצל צלילה הרועש והזועם של הלהקה.
בחירת השירים שאותם ביצעה נירוונה כגרסאות כיסוי אף חשפה את תחומי העניין המוזיקליים הרבגוניים של קוביין.
ההופעה הפכה לרגע מאפיין וחשוב במיוחד בדרכה של נירוונה, שחשיבותו אף התעצמה בעקבות הטרגדיה שאירעה זמן קצר בעקבותיו.
בתחילת 1994 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות אירופאי.
על אף שההופעות הראשונות היו טובות, הן ירדו ברמתן במהירות, כאשר קוביין נראה משועמם וטרוד במהלך ההופעות, במיוחד במהלך ההופעות שהתקיימו באיטליה.
במהלך שהייה במינכן, גרמניה ב-1 במרץ אובחנה אצל קוביין דלקת חמורה במיתרי הקול.
ההופעה שתוכננה לערב הבא התבטלה.
בבוקרו של ה-4 במרץ התגלה קוביין כשהוא חסר הכרה על ידי קורטני לאב והוא הוחש לבית החולים.
הרופא דיווח במסיבת עיתונאים שגופו של קוביין הגיב לשילוב של רוהיפנול ואתנול.
כל ההופעות הבאות התבטלו, כולל הופעות מתוכננות בבריטניה.
בשבועות הבאים החמירה בעיית ההתמכרות להרואין של קוביין.
אורגנה "התערבות" וקוביין נשלח למרפאת גמילה.
לאחר פחות משבוע בגמילה טיפס קוביין אל מחוץ לקירות המוסד וטס חזרה לסיאטל.
שבוע לאחר מכן, ביום שישי ה-8 באפריל 1994 נמצאה גופתו של קוביין על ידי טכנאי אלקטרוניקה בדירתו בסיאטל.
דו"ח פתולוג קבע שקוביין מת שלושה ימים קודם לכן, ב-5 באפריל.
על פי הדו"ח, הוא הזריק לעצמו מנה גדולה של הרואין ואז ירה בעצמו בראשו ברובה ציד.
עם מותו של קוביין, דרכה של להקת נירוונה הגיעה מעשית לקיצה, והלהקה הפסיקה את פעילותה.
מספר אלבומים, אוספים ומארזים של הלהקה יצאו מאז מותו של קוביין.
הראשון יצא בנובמבר 1994 ותיעד את הופעתה הרגועה והמורבידית של הלהקה, MTV Unplugged in New York.
האלבום כלל הופעות אורח של חברי להקת Meat Puppets, וכן גרסאות כיסוי לשיריהם של לדבלי, Meat Puppets, הוואזלינס ודייוויד בואי.
שבועיים לאחר מכן יצאה קלטת וידאו בשם !!Live!
Sold Out שתיעדה קטעים מהופעות שונות של הלהקה.
קוביין עצמו ערך את רוב הקלטת, שמתעדת את רוב סיבוב ההופעות שליווה את נוורמיינד.
המטרה הראשונית הייתה ליצור אלבום הופעה כפול מהופעת האנפלאגד ומאסופה רגילה של שירים בהופעה, על מנת ליצור ניגוד אמנותי.
אולם עבור שני חבריה הנותרים של נירוונה משימת הנבירה באסופת ההופעות של הלהקה כה סמוך למותו של קוביין הייתה קשה מדי מבחינה רגשית.
אלבום המאגד קטעים מתוך הופעותיה של נירוונה בשם From the Muddy Banks of the Wishkah ראה אור ב-1996.
באוגוסט 1997 דיווח אתר חדשות מוזיקה באינטרנט בשם "Wall of Sound" כי גרוהל ונובוסליץ' ארגנו מארז תקליטורים של הקלטות נדירות של נירוונה.
ארבע שנים לאחר מכן הודיעה חברת התקליטים של הלהקה שהמארז מוכן ויראה אור בספטמבר, על מנת שתאריך יציאתו יתנגש עם יום השנה העשירי ליציאתו של נוורמיינד.
אך זמן קצר לפני תאריך היציאה הוציאה קורטני לאב צו מניעה ליציאתו של המארז והגישה תביעה נגד גרוהל ונובוסליץ', כאשר היא טוענת שחבריה לשעבר של נירוונה מנצלים את מורשתה של הלהקה לטובת מניעים אישיים.
מהלכים אלה הובילו למאבק משפטי מכוער שנמשך מעל לשנה על הזכויות למוזיקה של נירוונה.
רוב המחלוקת היה סביב שיר אחד שלא ראה אור לפני כן בשם "You Know You're Right", שמהווה את הקלטת האולפן האחרונה של הלהקה.
גרוהל ונובוסליץ' רצו להכליל את השיר במארז התקליטורים, כאשר מאידך לאב טענה כי השיר חשוב מדי מכדי להיקרא "קטע נדיר" והוא ראוי להיכלל באלבום אוסף שיכלול את כל להיטי הלהקה.
לאחר מעל לשנה של מהלכים משפטיים ביזאריים לעיתים וסיקור תקשורתי נרחב התפשרו הצדדים על הוצאה מיידית של אלבום אוסף הכולל את השיר, שייקרא בפשטות Nirvana.
בתמורה הסכימה לאב לתרום קסטות דמו שהוקלטו על ידי קוביין לשם הכללתן במארז.
מעריציה של נירוונה זכו לטעימה ראשונה מ-"You Know You're Right" בתחילת 1995 כאשר לאב ביצעה את השיר עם להקתה הול במסגרת MTV Unplugged בשם "You've Got No Right".
גרסת הופעה ראשונית ומחוספסת של השיר שבוצעה בידי נירוונה בהופעתם מ-23 באוקטובר 1993 בשיקגו הייתה ניתנת להשגה במסגרת מסחר בלתי חוקי בקלטות של הלהקה מספר חודשים לאחר מכן.
בשנים הבאות נפוצו בקרב בסיס המעריצים של נירוונה שמועות על הקלטת אולפן של השיר שהתגברו כמעט עד לממדים של מיתוס.
עבור המעריצים, העדות המוצקה ביותר לקיומה של הקלטה כזו הגיעה בנובמבר 2001 כאשר שודר קטע של עשר שניות מן השיר במסגרת ריאיון עם קורטני לאב.
במאי 2002 שודרו מספר קטעים ארוכים יותר מן הקליפ באינטרנט על ידי מקור אלמוני.
כאשר המאבק המשפטי קרב לקיצו בספטמבר 2002 המקור חשש פחות מתביעה משפטית והשיר הודלף בשלמותו באופן בלתי צפוי ימים ספורים לפני ההכרזה על הוצאתו של האלבום Nirvana.
על אף שהקלטת האולפן נחשבת למחוספסת והיא כוללת טקסט שכתיבתו עדיין לא הושלמה, השיר התקבל בחום רב על ידי מעריצים ושוחרי מוזיקה אחרים והפך לאחד מהשירים המושמעים ביותר בתחנות רדיו אלטרנטיביות ב-2002 וב-2003.
Nirvana יצא ב-29 באוקטובר 2002 וכלל בנוסף ל"You Know You're Right" סינגלים מתוך שלושת אלבומי האולפן וכן מספר מיקסים של שירים מוכרים של נירוונה.
לאחר יציאת האלבום התלונן חלק גדול מהמעריצים הוותיקים על בחירת השירים (במיוחד על רקע העובדה שאורכו של האלבום אינו עולה על חמישים דקות).
התלונות העיקריות היו על כך שהגרסה של "Been a Son" שנבחרה היא לא זו המועדפת על חברי הלהקה, ועל השמטתו של השיר "Sappy" שזכה להשמעות רבות בארצות הברית בתקופה שלאחר מותו של קוביין.
מעריצים אחרים תהו על העדפת גרסתו האקוסטית של השיר "All Apologies", ומאידך העדפתה של גרסת האולפן של השיר "About a Girl" על הגרסה האקוסטית שיצאה כסינגל וזכתה להצלחה רבה יותר לדעתם.
בראיון מ-2002 סיפרה לאב על קיומו של מאגר עצום של קסטות מתוך חזרות ודמואים שנותרו לאחר מותו של קוביין מעבר למה שפורסם עד כה, שלא ברור אם ומתי יפורסם.
בנובמבר 2004 יצאה הקופסה With the Lights Out שכללה מצבור נרחב של דמואים מוקדמים של קוביין, הקלטות מחוספסות מתוך חזרות וקטעים מתוך הופעות שונות.
בסתיו 2005 יצא אלבום האוסף Sliver: The Best of the Box הכולל 19 קטעים מתוך הקופסה ושלושה קטעים שלא יצאו לאור לפני כן.
ביתו של קוביין פרנסיס בין עזרה לבחור את שם האלבום ואת עטיפתו.
ב-2009 יצא האלבום וידאו / הופעה "Live at Reading", בהוצאה מחודשת מהופעתה בפסטיבל רדינג ולידס, ברדינג, ב-30 באוגוסט 1992. ב-2010 כחלק מסדרת אלבומים שנקראים "Icon" שחררה חברת התקליטים גפן רקורדס אלבום להיטים נוסף שנקרא "Icon" הכולל את עשרת הלהיטים הגדולים של הלהקה על גבי תקליטור.
ב-2011 שחררה גפן רקורדס את מארז התקליטורים "Nevermind: The Singles" שיצא במהדורה מוגבלת של 5,000 עותקים בלבד, וכולל את כל הסינגלים מתוך האלבום הכי בולט של הלהקה "Nevermind".
ב-2019 יצא אלבום הופעה בהוצאה מחודשת (לאחר שיצא כאלבום וידאו ב-2011) האלבום "Live at the Paramount" על גבי ויניל כפול עם פוסטר במהדורה מוגבלת, שכולל את ההופעה בתיאטרון פאראמאונט בסיאטל, ב-31 באוקטובר 1991.
פעילות חברי הלהקה לאחר התפרקותה
בשנים שמאז התפרקותה של נירוונה המשיכו גרוהל ונובוסליק להיות פעילים מבחינה מוזיקלית.
זמן לא רב לאחר מותו של קוביין גרוהל הקליט מספר דמואים שנכללו לבסוף ב-Foo Fighters, אלבום הבכורה של להקתו, פו פייטרס.
נכון ל-2006 הוציאה פו פייטרס מספר אלבומים מוערכים ומצליחים, שאחד מהם, In Your Honor, כולל שיר בשם "Friend of a Friend" ("חבר של חבר") שאותו כתב גרוהל ב-1990 בעקבות פגישתו עם קוביין ונובוסליץ'.
גרוהל ניגן גם בין השאר עם קווינס אוף דה סטון אייג' ועם אמני רוק רבים נוספים, וכן הקליט אלבום של שירי מטאל בו השתתפו זמרי מטאל מהלהקות האהובות עליו מתחילת שנות השמונים, בשם פרובוט.
נובוסליץ' ניגן במסגרת להקות שונות אותן הקים לאחר מותו של קוביין, ביניהן סוויט 75, אייז אדריפט ו-No WTO Combo (עם קים ת'אייל מסאונדגארדן).
נובוסליק הפך לפעיל פוליטית והקים עמותה בשם JAMPAC לקידום זכויותיהם של מוזיקאים.
ב-2004 הוציא הוא ספר בשם "על גראנג' וממשלה: הבה נתקן דמוקרטיה שבורה זו" בו סיפר על עברו המוזיקלי וכן על דרכו הפוליטית.
במהלך הבחירות לנשיאות של 2004 תמכו נובוסליץ' וגרוהל בגלוי בג'ון קרי.
בסופה של הופעה של פו פייטרס במסגרת פסטיבל בומברשוט בסיאטל ב-1997, ניתר גרוהל בפתאומיות אל מאחורי התופים, כאשר נובוסליק הופיע על הבמה כשגיטרת בס בידו.
אליהם הצטרף גיטריסט נירוונה לשעבר פאט סמיר, והשלישייה ביצעה גרסאות כיסוי משוחררות ל"Purple Rain" של פרינס ול"Communication Breakdown" של לד זפלין.
מעריצים רבים ראו בהופעת הפרידה הקצרה הצדעה לסצנת הגראנג' של סיאטל ולכל שוחריה של הלהקה במשך תקופת פעילותה הקצרה.
בשנת 2012 הופיעה הלהקה במופע שנועד לגייס כספים עבור נפגעי הוריקן סנדי.
במופע האיחוד השתתפו גרוהל, סמיר, נובוסליק, ופול מקרטני, אשר שימש כסולן הלהקה.
ב-10 באפריל שנת 2014 נכנסו הלהקה להיכל התהילה של הרוק אנד רול בברקליס סנטר ברוקלין, ניו יורק, ארצות הברית.
מופע איחוד סודי שרק 250 חברים שקרובים ללהקה זכו לראות.
במופע השתתפו חברי הלהקה: קריסט נובוסליץ', דייב גרוהל ופאט סמיר וצירפו אליהם לכל שיר זמרת אחרת.
ג'ואן ג'ט הידועה כגיטריסטית להקת "Joan Jett & the Blackhearts", קים גורדון מלהקת "Sonic Youth", אנני קלארק הידועה כמוזיקאית St.
בנוסף לזמרות הללו עלו לבמה הגיטריסטים J Mascis מלהקת ".Dinosaur Jr" וג'ון מקאולי מלהקת "Deer Tick".
שנה כותר חברת תקליטים הערות 1989 Bleach סאב פופ אלבום הבכורה.
מושפע מלהקות כמו בלאק סבאת', מלווינס, מאדהאני וסלטיק פרוסט ונחשב לאלבום המטאל היחיד של הלהקה.
1989 Blew טופלו רקורדס מיני-אלבום שיצא רק בבריטניה.
1991 Nevermind גפן רקורדס אלבום אולפן שני.
הגיע למקום השלישי ברשימת 100 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של עיתון המוזיקה המלודי מייקר.
הגיע למקום הראשון ברשימת האלבומים הנמכרים בארצות הברית.
שם התינוק שעל העטיפה הוא ספנסר אלדן.
1992 Hormoaning גפן רקורדס מיני-אלבום שיצא רק באוסטרליה וביפן.1992Nevermind It's an Interviewגפן רקורדסזהו אלבום הופעה-ראיון הראשון של הלהקה, והוא למעשה ראיון אודיו מקיף עם הלהקה (ראיון של מעל לשעה).
השירים המושמעים ברקע הם מתוך הקלטות ואינם בשלמותם ברובם (למעט בודדים שמתוך הופעה חיה).
האלבום הפך לפריט אספנות מאחר שיצא במהדורה מוגבלת ולא למכירה (חולק כחלק מקידום מכירות של הלהקה).
1992 Incesticide DGC אלבום אוסף של קטעים נדירים וגרסאות-כיסוי.
1993 In Utero גפן רקורדס אלבום האולפן האחרון של הלהקה.
שם השיר Rape Me והעטיפה האחורית צונזרו במקומות מסוימים בארצות הברית.
1994 MTV Unplugged in New York גפן רקורדס אלבום הופעה אקוסטי.
האלבום הראשון מתוך חמישה שיצאו אחרי התאבדותו של קוביין.
1995 Singles גפן רקורדס קופסה המאגדת בתוכה סינגלים מתוך שני אלבומי האולפן האחרונים.
היה אמור לצאת במשותף עם MTV Unplugged כאלבום כפול אך נובוסליץ' וגרוהל לא היו מסוגלים מבחינה רגשית לערוך אותו כה קרוב למותו של קוביין.
הגיע למקום השלישי ברשימת האלבומים הנמכרים בארצות הברית וכולל את השיר האחרון שהקליטה הלהקה, "You Know You're Right".
2004 With the Lights Out גפן רקורדס קופסה של קטעים נדירים.
כוללת 61 קטעים שלא ראו אור לפני-כן וגם DVD שנפרשים על פני ארבעה תקליטורים.
2005 Sliver: The Best of the Box גפן רקורדס אוסף קטעים מתוך הקופסה.
מתוך הופעה בתיאטרון פאראמאונט בסיאטל, ב-31 באוקטובר 1991.
דֶקִימוּס או נֵירוֹן קְלַאוּדִיוּס דְרוּסוּס, לרוב דרוסוס בלבד או דרוסוס הראשון (38–9 לפנה"ס), היה בנם הצעיר של ליוויה, אשת אוגוסטוס קיסר, ובעלה הראשון, טיבריוס קלאודיוס נירון.
דרוסוס נולד שלושה חודשים לאחר גירושיה של ליוויה ונישואיה לאוגוסטוס, עניין שהיה בסיס לשמועה כי דרוסוס הוא למעשה בנו של אוגוסטוס.
ההיסטוריון הרומי, סווטוניוס, ציין כי דרוסוס נולד תחת השם דצימיוס אך במהרה שונה שמו לנירון.
הוא היה בנו החורג של אוגוסטוס, אחיו של הקיסר טיבריוס, סבו של הקיסר קליגולה מצד אביו, אביו של הקיסר קלאודיוס וסבא רבא של הקיסר נירון מצד אמו.
לימים נשא דרוסוס את אנטוניה הצעירה, בת מרקוס אנטוניוס ואוקטאביה, אחות אוגוסטוס.
ילדיהם היו המצביא גרמניקוס, הקיסר העתידי קלאודיוס, וליווילה, שכנראה הורעבה למוות בידי אנטוניה בניסיון להציל את שם המשפחה אחר שהתגלתה מזימתה עם סאינוס לרצוח את הקיסר טיבריוס, אחי דרוסוס.
דרוסוס, בדומה לאחיו טיבריוס, היה למצביא ממולח ושירת בגרמניה לאורך נהר הדנובה.
כמו כן הרחיב את השליטה הרומית מעבר לנהר הריין בשלוש פלישות.
הוא היה למצביא הרומי הראשון ששט באוקיינוס הצפוני, בנה מספר תעלות, ולפי סווטוניוס עצר את כיבושיו רק כאשר נתקל באישה גרמנית שגובהה כגובה שני אנשים שפנתה אליו בלטינית ואסרה עליו להתקדם יותר.
דרוסוס היה חביבו של אוגוסטוס ונחשב אף כיורש פוטנציאלי לכס הקיסרות.
באחד ממסעותיו הצבאיים נגד שבט המרקומני נפל מסוסו ומת.
דרוסוס היה מקובל בקרב החיילים, שהקימו אנדרטה לזכרו.
אוגוסטוס כתב ביוגרפיה של חייו, אך זו לא שרדה עד ימינו.
הסיבה הנתונה למותו אינה זו שהוזכרה בידי מספר היסטוריונים: סווטוניוס מציין כי דרוסוס נפטר ממחלה ("קלאבדיוס האלוהי", פס' I "טיבריוס" פס' VII), כך גם דיו קסיוס (דברי ימי רומא, ספר 55 פס' I-II) וואליוס פאטרקולוס (דברי ימי רומא, ספר 2, פס' 97).
יחסם של היסטוריונים כדוגמת טקיטוס לליוויה אפשרו את קביעת מות דרוסוס כתוצאה מהרעלה בידי אמו, כמתואר בבדייתו ההיסטורית של רוברט גרייבס, "אני, קלאודיוס".
אוגוסטוס נודע בחוליו (למרות שחיי עד לגיל 77) שהתאים לסממני מחלת וילסון (פגם גנטי שמביא להצטברות נחושת בכבד ובמוח).
בתו של אוגוסטוס ילדה חמישה ילדים, שניים מתוכם מתו בילדותם, אחד כנראה היה חולה רוח.
אחת מנכדותיו הייתה אגריפינה, אותה נשא גרמניקוס, בן דרוסוס.
בנם המפורסם ביותר היה קליגולה, "הקיסר המטורף".
גם קליגולה לקה במחלת וילסון ובפסיכוזה.
היות שהגנים הגורמים למחלה הם רצסיביים, יש צורך בשני הורים הנושאים את גן המחלה כדי שהוולד ילקה בה, עניין המוכיח את קשרו הביולוגי של דרוסוס לאוגוסטוס.
כמו כן, הקיסר קלאודיוס שהיה בן לדרוסוס ואנטוניה (בת אחות אוגוסטוס) לקה אף הוא בסממני המחלה, ואותם ליוו מחלות ילדות ונכויות רבות אחרות.
נירון קיסר, בן אגריפינה הצעירה, אחות קליגולה, סבל אף הוא מפסיכוזה וסממני המחלה.
מיפוי גנטי זה מאשש את הסברה כי דרוסוס אכן היה בנו הביולוגי של אוגוסטוס.
נירה הראל (נולדה ב-6 באוקטובר 1936) היא סופרת ועורכת ישראלית.
נולדה בשם נירה רוטשטין בשנת 1936 בארץ ישראל, בת לחיה, מורה ולבנימין רוטשטין, נהג אוטובוס, הורי הוריה נספו בשואה.
בגיל צעיר נישאה לפוליטיקאי ואיש הציבור אהרן הראל (במקור: אהרן גרבוז), ממנו התאלמנה ב-2000.
לזוג נולדו ארבעה ילדים, הצעיר שבהם הוא הפוליטיקאי וסגן-ראש עיריית תל אביב ובעברו איש הטלוויזיה אסף הראל, והבכור הוא המפיק אמיר הראל.
בשנת 1966 השלימה לימודים לתואר ראשון במדעי החברה באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1975 קיבלה מאוניברסיטה זו תואר שני בחינוך.
עסקה בהוראה ובכתיבת תוכניות לימודים במשרד החינוך (1970–1975).
הייתה העורכת הראשונה של השבועון לילדים "פילון" בהוצאת "מסדה" (1976–1978) ולאחר מכן ערכה את ספרי הילדים של ההוצאה (1979–1982).
כיהנה כעורכת ספרי הילדים ומנהלת המערכת בהוצאת "עם עובד" (1983-2000).
כמו כן הגישה שיחות רדיו על יחסי ילדים והורים בקול ישראל ובגלי צה"ל.
הראל כתבה למעלה מ-50 ספרים לילדים ולנוער, שרבים מהם תורגמו לשפות שונות וזכו בפרסים בישראל ובעולם.
זכתה בפרסים בהם פרס ראש הממשלה, פרס קרן מרחב הילדים בשווייץ פרס זאב.
בשנת 2021 זכתה הראל בפרס מטעם כתב העת המקוון.
פרס זה הוענק לה על תרומתה לתרבות הילדים בישראל.
ערכה ספרים רבים וסדרות שונות: "דן חסכן", "טוב לקרוא", "הספר הגדול", "שרשרת זהב" ועוד.
סיפוריה שהומחזו: "אבא אחר", "משאלות לפני השינה", "דווקא כן ואי אפשר".
יזמה את "מצעד הספרים" של משרד החינוך ואת הקמת "דףדף", אתר לספרות ילדים ולעידוד קריאה, בשיתוף עם המאייר דני קרמן, ועוסקת בעריכתו ולימדה תקופה עריכת ספרי ילדים באוניברסיטת תל אביב.
כשאסנת ואני (1974; עיטור כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער למאיירת אראלה הורביץ)
מעשה בשלוש צמות ארוכות (1979)
שפת הסימנים של נועה (1979) - ילדה נעזרת במספר צמותיה בשביל לדעת את ימות השבוע.
עלילות טיף-טף (1980. נדפס תחילה כמדור בפילון) - תעלולי הרפתקה בחרוזים של ילד צנום ואחיו השמנמן.
דווקא כן ואי אפשר (1981) - מעשייה אלגורית בחרוזים על איכרים שגירשו מכפרם את "אי אפשר" העליז ואת "דווקא כן" הלמדן ואחר-כך חזרו בהם.
מעשה שהיה במעבר חציה (1981) - ה"איש-הירוק" ש"גר" ברמזור עוזב את הרמזור, מפני שעברייני-התנועה גורמים לו לחשוב שהוא מיותר.
העִיזה עליזה מסתכלת באלבום (1983)
סוס הפלא המעופף (1983) - מבחר מסיפורי המיתולוגיה היוונית.
אמא של אסף כותבת מכתבים (1987)
עוד סיפורים מארון הנעליים (1991)
ילדים קטנים צרות קטנות (1992)
(1993; עיטור כריסטיאן אנדרסן למאייר יוסי אבולעפיה) - פעוט מתקשה להסביר לאביו מה רצונו.
אחד יותר מדי (1993; זוכה עיטור כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער לשנת 1994)
לב קטן גדול: סיפורו של הרצל (1996)
תעשי מה שאני אומרת (1998)
מפתח הלב (2000) - ילד מחפש עם אביו את צרור המפתחות האבוד.
לישון אצל סבתא (2014) - השתתף במצעד הספרים תשע"ו
שולה ויולה בעיר הגדולה (2016)
נִירְוַואנַה (מסנסקריט: निर्वाण) או נִיבָּאנָה (מפאלי: निब्बान) בפילוסופיה הבודהיסטית, מוֹקְשָׁה (מסנסקריט: मोक्ष) בפילוסופיה ההינדית, הסיקיסטית והג'יינית, הם מושגים המצביעים על מצב תודעתי מדיטטיבי, בו הנפש זוכה בשלוות אמת.
מצב זה מתאפיין בדרגת מודעות ואיזון נפשי גבוהים עד מאוד, והוא מהווה שער להארה, הגואלת מכל צורות הסבל.
המשמעות המילולית של המונח בסנסקריט היא "כיבוי שלהבת הנר"; כיבוי מנגנוני ההשתוקקות והדחייה שמניעים את האדם, התנדפות תפישת העצמי הנפרד, והתמוססות האשליה שאושרו של האדם תלוי ביכולתו להשיג דברים מן העולם הסובב אותו.
פירושו המקורי של המושג הוא מצב של אין, המשקף איזון, יציבות ודממה.
אך בפירוש המקובל הרווח בשיח המודרני בארצות המערב, מפרשים את ה'נִירְוַואנַה' כמצב של אופוריה או התעלות.
ניתן לזהות הבדלים ניכרים בין המשמעויות שניתנות למונח בשפות שונות, ועל כן קיימת מורכבות רבה בניסיון לתרגמו כראוי.
תרגומים אפשריים נוספים הם "חידלון" או "הפסקה".
בספרות הבודהיסטית מתוארת הנירוואנה בשפת משלים ומליצות כמודעות טהורה ושלווה, בה המציאות נחווית באופן ישיר, ללא כל תיווך מצד הדעת החושבת.
על פי התפיסה הבודהיסטית המתוארת בדהרמה (משנתו של הבודהה), מקור הסבל האנושי (דוקהה) הוא ההשתוקקות (טנהא), הדחייה והבורות.
שלושת הגורמים המרכזיים הללו מופיעים בפנים שונות בעשרת הכבלים מהם על האדם להתנתק כדי שיוכל להגיע לנירוואנה.
הדרך המעשית להפסקת הסבל היא הדרך המתומנת הנאצלת (האמת הרביעית מבין ארבע האמיתות הנאצלות).
הנירוואנה שבסופה מסמנת את התחנה האחרונה בגלגולי הנפש, בה האדם יכול למצוא מנוחה שלמה, ולהשתחרר ממעגל הגלגולים (סמסרה).
הנירוונה הוא מושג בבודהיזם המבטא את משאת הנפש העיקרית, זוהי מטרת החיים הבודהיסטיים, בעולם זה ובחיים אלו.
בהינדואיזם קיימת גאולה התלויה באמונה ובפרשנות של מושג גלגול הנשמות.
המוקשה היא שחרור ממעגל החיים והמוות, המותנה בכך שהקרמה תהיה מוסרית.
יש הרואים את המוקשה כמצב סופי אמנם בחייו של האדם, אולם אחרי מותו, בחלוף עידן, יחול גלגל חיים חדש והנשמה תחזור, תתאחד עם האטאמן ותהיה חלק מהנשמה האוניברסלית.
מוקשה הוא מושג מרכזי והמטרה העליונה ביותר.
ניתן להשיגו בשלושה נתיבים במהלך חיי האדם; שלושת הנתיבים האלה הם דהרמה (חיים מוסריים, ראויים, מוסריים), ארטה (שגשוג חומרי, ביטחון הכנסה, אמצעי חיים) וקמה (הנאה, חושניות, הגשמה רגשית).
ביחד, ארבעת המושגים הללו נקראים בהינדואיזם Puruṣārtha.
בבודהיזם (וגם בהינדואיזם) יש שאיפה להגיע למצב של נירוואנה.
מזה אלפי שנים, הדרך העיקרית בה נוקטים הבודהיסטים לשם הגעה למצב זה היא תרגול מדיטטיבי ונפשי, בשילוב שמירה על אורח חיים מוסרי ופיתוח הבנה וחכמה מתוך התנסות אישית, תוך שמירה על שמונה עקרונות המתוארים בדרך המתומנת האצילה שהתווה גאוטמה הבודהה.
נירה רבינוביץ' (נולדה ב-17 באוגוסט 1943) היא שחקנית וזמרת ישראלית, שפעלה בעיקר בשנות השישים והשבעים.
נירה רבינוביץ' נולדה בתל אביב וגדלה תחילה בשכונת פלורנטין ולאחר מכן בצפון תל אביב, ולמדה בבית הספר צייטלין בעיר.
אחיותיה הגדולות הן גליה והדסה שאיתם היא הופיעה בפסטיבלים.
את שירותה הצבאי עשתה רבינוביץ' בלהקת פיקוד צפון בתוכניות "טרמפ לצפון" ו"ידיים למעלה".
מאמצע שנות השישים ועד סוף שנות השמונים שיחקה בהצגות תיאטרון למבוגרים ובהצגות ילדים כמו "הרפתקה בקרקס" (1965) ו"עוץ לי גוץ לי" (1966).
בשנת 1969 השתתפה יחד עם אחותה גליה בפסטיבל הזמר החסידי עם השיר "צמאה נפשי" (הלחין פנחס קהתי), והן זכו במקום הראשון, ובאותה השנה היא הוציאה תקליט לילדים.
בתקופה זו גם הוציאה יחד עם השחקן שלמה ניצן שלושה אלבומים עם שירים חסידיים ושירי שבת.
בין השנים 1976–1981 שיחקה רבינוביץ' בתוכנית הילדים "מה פתאום?" ששודרה בטלוויזיה החינוכית וזכתה לפופולריות רבה בקרב ילדי ישראל של שנות השבעים והשמונים.
בתוכנית זו היא זכורה במיוחד לצד הבובה קישקשתא, כמי ששוחחה עמו, שיחקה איתו וסיפרה לו סיפורים.
שיר הפתיחה של פינתה של רבינוביץ' היה "כולכם שחקו נא איתי" - גרסה מיוחדת לתוכנית שהתבססה על שיר הילדים "כולם מוחאים איתי כף" של חוה אלברשטיין, שכתב מאיר הרניק.
שירים זכורים אחרים ששרה רבינוביץ' בתוכנית (והוצאו גם בתקליט) היו "מי שטוב לו ושמח", "אצא לי השוקה", "ארץ ישראל שלי", "קוליני", "אני נקי" ועוד.
לדבריה, עד היום מזהים אותה מבוגרים שהיו ילדים בעת ששודרה התוכנית: "אני מחזירה אותם למקום ראשוני, נקי, של ילדות...
'לחזור לתחושה שהייתי ילד קטן ועשיתי את עצמי חולה כדי להישאר בבית ולראות קישקשתא'.
בגלל זה אני מרגישה כל כך בת מזל להיות משויכת בקרב דור שלם למקום הזה".
ב-1979 השתתפה בתחרות פסטיזמר עם השיר "פפה פופאי" (מילים: לאה לופנפלד, לחן ועיבוד: נורית הירש) שזכה במקום הראשון.
בדצמבר 1980 השתתפה בפסטיבל שירי הילדים עם השיר "קוקו לקוקיה" (מילים: לאה לופנפלד, לחן ועיבוד: נורית הירש) שהגיע למקום האחרון.
בדצמבר 1981 השתתפה בשירוויזיון עם השיר "לישראל באהבה" (מילים: אהוד מנור, לחן ועיבוד: דוד קריבושי) שהגיע למקום הרביעי.
בדצמבר 1982 השתתפה בפסטיגל עם השיר "אהבה זה דבר שנותנים במתנה" (מילים ולחן: דפנה אילת) שהגיע למקום השמיני.
לאחר מספר שנים בהן שיחקה בתיאטרון, הופיעה במופע "זהו בידור" ובמופעים לילדים, פרשה מעולם הבמה.
ב-1988 לקתה רבינוביץ' בסרטן השד (בעקבותיו נכרתו שני שדיה) ממנו החלימה, ובעקבות כך החלה להתקרב לרפואה הסינית ובעיקר לאמנות הלחימה הרכה הסינית, צ'י קונג.
לדבריה, "רציתי לחקור עמוק יותר מה היה המקור שאפשר לגידול סרטני להתרחש בגוף שלי, בהנחה שיש קשר מדויק לגוף ולנפש.
למעשה כבר 20 שנה אני בתוך החקר הזה, וכשאני חושבת שהגעתי אני הולכת עוד קצת לעומק.
ב-1989 הופיעה בסרט "תלווה לי את אשתך" בתפקיד תיירת.
ב-1992 הופיעה בסרט "טיפת מזל".
רבינוביץ' חָיְתָה בין השנים 1993- 1998 בסין, שם למדה רפואה סינית.
מדי פעם היא מגיחה לתפקידים קטנים אל מול המצלמה כמו בסדרות הטלוויזיה "פלורנטין", "שבתות וחגים", "בשורות טובות", "שנות ה-80", "נבסו", "נעלמים" ובשלוש פרסומות של משרד המשפטים.
ב-2010 גילמה את תמר בגרסה הטלוויזיונית "חסמבה דור 3" של הוט 3 לצדו של עודד קוטלר.
ב-2013 זכתה בפרס מפעל חיים מטעם אמ"י.
ב-2020 שיחקה בסרט "שאיפה לחיים" לצדו של גדי יגיל.
ב-2022 לוהקה לתפקיד השדכנית ינטה, במחזמר "כנר על הגג", אך בסוף לא השתתפה בהפקה עצמה.
בשנת 2024 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "בקרוב אצלי" ששודרה בערוץ קשת 12.
כיום רבינוביץ' מלמדת ומרצה על רפואה סינית בבתי חולים ובחוגים שונים, בין היתר היא מנהלת את מגמת ה-צ'י קונג הטיפולי בקמפוס ברושים והחל משנת 2024 רבינוביץ' היא ראש מגמת הצ'י קונג במכללת רידמן.
רבינוביץ' הייתה נשואה ליהושע פרנס עד פטירתו מדום לב ב-28 ביוני 1976, ולהם שתי בנות, נילי והשחקנית לשעבר דנה פרנס.
ב-1987 רבינוביץ' נישאה בשנית לאסף בן נון (אחיו של יוחאי בן נון), אלמן ואב לארבעה ילדים.
רבינוביץ' מתגוררת בשכונת נווה צדק בתל אביב.
נירה ליברמן (נולדה ב-4 באוגוסט 1966) היא פרופסור מן המניין לפסיכולוגיה חברתית באוניברסיטת תל אביב.
ליברמן השלימה את הדוקטורט שלה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1997 ולאחר מכן יצאה לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת קולומביה.
אחר כך חזרה לאוניברסיטת ת"א כחברת סגל.
פיתחה יחד עם יעקב טרופה מאוניברסיטת ניו יורק את תאוריית רמת ההבנייה (Construal Level Theory).
בשנת 2021 נבחרה כחברת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ב-2022 הוענק לה פרס רוטשילד.
התאוריה מקשרת בין תפיסת מרחק לבין רמת ההבנייה.
לפי התאוריה, אובייקטים רחוקים נתפסים במונחים מופשטים וכלליים, ואילו אובייקטים קרובים נתפסים במונחים ספציפיים וקונקרטיים.
האובייקט אשר נתפס בצורה מופשטת יותר בשל ריחוקו יכול להיות רחוק בזמן, רחוק גאוגרפית, רחוק חברתית (אדם זר ולא מוכר) או אף רחוק היפותטית (נראה כבעל סבירות נמוכה).
תאוריה זו מאחדת מספר רב של ממצאים ידועים בפסיכולוגיה חברתית ובפסיכולוגיה קוגניטיבית, ואף מנבאת ממצאים חדשים.
דוגמה לאופן שבו משפיע מרחק פסיכולוגי על התפיסה הוא ההבדל באופן שבו תופסים בני אדם את התנהגותם שלהם לעומת האופן שבו הם תופסים את התנהגות האחרים, הבדל המוביל לטעות הייחוס הבסיסית.
התנהגותו של האדם עצמו נתפסת בעיניו כתלויה במצב ובפרטיו המדויקים (תפיסה קונקרטית) ואילו התנהגות האחר, הרחוק ממנו, נתפסת כתלויה בטבעו ומהותו הפנימיים והיציבים (תפיסה מופשטת).
נירג'האזה (בהונגרית: Nyíregyháza, ביידיש: נירעדהאז, נירדהז), עיר בצפון-מזרח הונגריה ובירת מחוז סבולץ'-סטמאר-ברג.
עם אוכלוסייה של 118,000 היא העיר השביעית בגודלה בהונגריה ואחת הערים הראשיות בצפון הונגריה ובחלק הצפוני של המישור ההונגרי הגדול (Alföld).
בזכות התפתחותה הדינמית והבלתי פוסקת מאז המאה ה-18, הפכה למרכז הכלכלי והתרבותי של האזור.
היא מוכרת ברחבי אירופה בזכות גן החיות שלה, המציג יותר מ-300 מינים, בחלקם – נדירים ביותר.
נירג'האזה שוכנת במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג, באזור המישור הצפוני.
היא ממוקמת על צומת של ארבעה נתיבי תחבורה ראשיים (4, 41, 36 ו-38) החוצים אותה, ולכן הגישה אליה נוחה מכל הכיוונים, אך גורמת גם לעומסי תנועה כבדים במרכז העיר.
לאחרונה נסללו כבישים עוקפים שמסיטים את התנועה אל מחוץ למרכז העיר.
הנוסעים לקרפטורוסיה וצפון רומניה (טרנסילבניה), אינם יכולים שלא לחלוף על פניה.
נירג'האזה מוזכרת בפעם הראשונה בשנת 1206 עדיין תחת השם "ניר" (Nyír).
ב-1236 כבר הייתה כנסייה (בהונגרית: Egyház) ביישוב זה, ומכאן קיבלה את החלק השני של שמה.
באמצע המאה ה-15 חיו בה כ-400 תושבים.
בתקופת הכיבוש הטורקי עזבו תושבים רבים את העיר, והיא יושבה מחדש במחצית הראשונה של המאה ה-17.
לאחר מלחמת השחרור של פרנץ ראקוצי אוכלוסיית היישוב החלה לגדול.
רוב המתיישבים החדשים היו נוצרים לותרנים ממוצא סלובקי, אשר ייסדו את הגימנסיות הראשונות ביישוב.
ב-1786 היא קיבלה תואר של "עיר שדה" ורישיון לערוך ארבעה ירידים בשנה.
בתקופה זו – עם אוכלוסייה של 7,500 נפשות – היא הפכה ליישוב הגדול ביותר במחוז.
במאה ה-19 העיר המשיכה לפרוח והוקמו בה מוסדות ציבור רבים כמו בתי חולים, בתי ספר, בית עירייה חדש ואתר מרפא ונופש מפורסם ב"אגם המלח" (Sóstó) הסמוך.
במחצית השנייה של המאה ה-19 המשיכה להתעייר: ב-1858 הגיע אליה קו הרכבת הראשון, נבנו מבני ציבור ומגורים נוספים, ונחנך קו החשמלית הראשון.
בשנת 1876 קיבלה נירג'האזה מעמד של עיר מחוז.
יהודים חיו בכפרים שמסביב לנירג'האזה כבר במאה ה-18, אך הורשו להתיישב בעיר רק החל מ-1840, עם ביטול החוק שאסר מגורים של יהודים בערים.
מכאן ואילך אוכלוסיית היהודים גדלה בקצב מהיר והקהילה הפכה לאחת הגדולות בהונגריה.
בשנת 1930 מספר היהודים בעיר הגיע ל-5,134 והם היוו כ-10% מכלל האוכלוסייה.
רוב היהודים היו סוחרים ובעלי מלאכה אך היו גם בעלי מקצועות חופשיים וחוכרים של אחוזות האצילים שבסביבה.
עד 1864, בה התקיים בעיר כנס של 45 רבנים אורתודוקסים מהזרם החסידי, הקהילה הייתה כפופה לקהילת קאליב (Nagykálló) הסמוכה.
החל מ-1865 הקהילה הפכה לעצמאית.
בעקבות הקונגרס היהודי ב-1869, שבה התפצלו הקהילות היהודיות בהונגריה לשני זרמים עיקריים – נאולוגית ואורתודוקסית – נשארה הקהילה של נירג'האזה נייטרלית וב-1877 הוכרזה רשמית כסטטוס קוו.
ב-1904 חלק מחברי הקהילה הקימו את הקהילה האורתודוקסית ואף בנו בית כנסת נפרד, אך למרות הפיצול, חלק מהמוסדות כגון בית הספר היהודי, בית המטבחיים והחברה קדישא נשארו משותפים.
הקמת הגטו בנירג'האזה החלה ב-14 באפריל 1944 אז החלו ז'נדרמרים הונגרים להעביר את יהודי העיר לגטו שהוקם בגוש בניינים בשכונה יהודית גדולה בעיר, ותחילה הובאו אליו 3,010 יהודים מכל המחוז.
יום למחרת, ב-15 באפריל הוקמה מועצה יהודית שבראשה עמד גבור פישביין (Gabor Fischbein), מנהל בנק בגמלאות שהיה נשיאה האחרון של קהילת הסטטוס קוו בנירג'האזה.
ב-23 באפריל החלו יהודי העיר לעבור אל הגטו יחד עם המשך גירושי היהודים מכפרי המחוז.
מספר תושבי הגטו הגיע לכ-11,000 יהודים שחיו ב-123 בתים בסך הכל דבר שהוביל לצפיפות קשה.
מספר יהודים הועברו לחוות וריולפושי (Varjulaposi) שעל אדמת אחוזת הרוזנים לבית דשפי (Dessewffy) לא רחוק מנירג'האזה.
בגטו לא היה צינור מים ראשי ולא הייתה בו מערכת ביוב.
יהודי המקום הקימו בית חולים ארעי שרופאו הראשי היה ד"ר קלמן בריידר, חולים שנזקקו לניתוחים הועברו לבית החולים הגדול בעיר.
מפקד הגטו היה זולטן הורבט (Zoltan Horvath) והמפקד היהודי שהופקד על הסדר הפנימי בגטו היה בלה פרגו (Bela Farago).
ז'נדרמרים הונגריים חקרו את תושבי הגטו בעינויים כדי להוציא מהם מידע על חפצי ערך שהסתירו.
בשלב מסוים הודיעה המועצה היהודית במכתב לרשויות העיר על המצב החמור בגטו ובמיוחד הדגישה את סכנת התפשטות המגפות.
בעקבות זאת החליטו הרשויות להעביר יהודים אל שלוש חוות מחוץ לעיר: שימפוסטה (Simapuszta), ניריאשפוסטה (Nyirjespuszta) והרנגודפוסטה (Harangodpuszta).
ב-5 במאי 1944 פנתה המועצה היהודית אל ראש העיר וביקשה למנוע את העתקת הגטו, אך למרות זאת היהודים הועברו לחוות עוד באותו היום.
בחוות לא נמצאה לתושבי הגטו קורת גג והם נאלצו ללון תחת כיפת השמים על האדמה החשופה.
באותו יום דיווח מושל המחוז המקומי על 15,220 יהודים שחיו בגטו.
בחוות אליהן הועברו היהודים שוב נחקרו ועונו בידי ז'נדרמרים הונגרים שחיפשו חפצי ערך מוסתרים.
תושבי הגטו גורשו לאושוויץ בארבעה טרנספורטים שיצאו ב-12, 18 ו-26 במאי וב-4 ביוני 1944 (יש מקורות לפיהם הם גורשו בחמישה טרנספורטים, ב-15, 23, 25 ו-29 במאי וב-6 ביוני 1944).
ליד נירג'האזה הייתה קהילה יהודית נוספת בכפר בשם אורוש ובשנת 1978 הפך הכפר לחלק מהעיר.
היהודים באורוש נזכרים במפקד משנת 1747 אז היו בעיר שתי משפחות יהודיות ובמאה ה-19 נבנה בית כנסת והוקצה שטח לבית עלמין של הקהילה היהודית.
בשנת 1941 נלקחו גברי העיר לעבודות כפייה וב-14 במאי 1944 הובלו לגטו נירג'האזה ומשם לאושוויץ, ניצולים בודדים חזרו לכפר אך לא נשארו בו לטווח ארוך.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, החלו להגיע לנירג'האזה פליטים יהודים מפולין ולאחר מכן גם קבוצות ילדים מסלובקיה.
הקהילה תמכה בפליטים באמצעות ועד מיוחד שהקימה למטרה זו.
בשנת 1942 גויסו רבים מהגברים היהודים לשירות העבודה תחת חסותו של הצבא ההונגרי.
חיילי ה-אס אס הגרמנים הגיעו לעיר באפריל 1944 ומיד החלו לאסוף את היהודים מכל האזור לתוך גטאות שבהם שהו היהודים בתנאים בלתי אנושיים.
ב-12 במאי 1944 החלו המשלוחים לאושוויץ מתחנת הרכבת של נירג'האזה ונמשכו עד לסוף החודש.
עם סיום מלחמת העולם השנייה חזרו כ-1,000 פליטים יהודים ממחנות העבודה וההשמדה לעיר וארגנו מחדש את הקהילות.
מספר היהודים קטן מ-1,210 נפשות ב-1946 לכ-180 ב-1970. רוב היהודים עלו לישראל או הגרו לארצות הברית ולמדינות נוספות לאחר המרד ההונגרי של 1956. כיום קיימת קהילה יהודית פעילה קטנה בנירג'האזה – אחת מהבודדות מחוץ לעיר הבירה בודפשט.
בלה גאדור במקור גוטמן (1906 – 1961) היה סופר, עיתונאי, הומוריסט, תסריטאי יהודי-הונגרי זוכה פרס אטילה יוז'ף (1953).
פטר טורדאי (1948) הוא סוחר יהודי-הונגרי.
בין השנים 1999–2003 היה נשיא התאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה.
טיבור סמואלי (1890 – 1919) היה פוליטיקאי קומוניסטי הונגרי-יהודי, עיתונאי, בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית קומיסר העם לענייני חינוך.
לאסלו סמואלי (1897 – 1920) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, פעיל במפלגת הקומוניסטים בהונגריה, אחיו של טיבור סמואלי.
מיקלושׁ קָאלַאי (1887 – 1967) היה פוליטיקאי הונגרי שכיהן כראש ממשלת הממלכה ההונגרית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
אלכסנדר זאב גיורא (1925 – 2015) היה פרופסור מן המניין בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה וכיהן גם כנשיא מכללת עמק יזרעאל.
ג'רג' סמואלי (1899 – 1938) היה מהגר יהודי-הונגרי פוליטיקאי, אחיו של טיבור סמואלי קומיסר העם.
אביו של טיבור סמואלי (היסטוריון),
אישטוואן דוז'ה (1895 – ?) היה שחקן יהודי-הונגרי.
אישטוואן סגה (במקור שפיצר, 1908 – 1969) היה סופר, משורר, מתרגם ספרותי, עורך עיתון יהודי-הונגרי.
דיולה לוקאץ' (במקור ליכטשיין, 1890 – 1854) היה עיתונאי, סופר, עורך עיתון יהודי-הונגרי.
מיקלוש לאזאר (במקור לדרר, 1886 – 1968) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, עורך, חבר האספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט).
ינה פוראי (במקור פרידמן, 1924 – 1993) היה רופא יהודי-הונגרי רדיולוג, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית של מדעים.
נירה גל (נולדה ב-31 באוקטובר 1948) היא זמרת, שחקנית ומורה לפיתוח קול ישראלית.
נולדה בתל אביב בשם נירה גולדין.
החלה את דרכה האמנותית בגיל 9 בהצגות לילדים בתיאטרון "תילון-תליל" בהנהלתו של מנחם גולן, ביניהן "מוטל בן פייסי החזן" (מוטל) מאת שלום עליכם ו"המלך מתיא הראשון" (מתיא) מאת יאנוש קורצ'אק.
השתתפה בתחרויות הזמר "השרביט מורם" ו"תשואות ראשונות".
את שירותה הצבאי עשתה במסגרת להקת פיקוד מרכז בתוכניתה "איפה המרכז" (1967) בבימויו של דני ליטאי, תחת הדרכתו המוזיקלית של יאיר רוזנבלום.
הלהקה זכתה להצלחה גדולה ולהקלטת אריך נגן שכלל להיטים כ"גבעת התחמושת", "קום לך אל נינווה" ו"העיקר להיות בריא".
כסולנית הלהקה, שרה גל את השיר "איזה ערב יפה" יחד עם קובי רכט שכתבה לאה נאור והלחינה נורית הירש ואת "אני ואתה" שכתב והלחין יאיר רוזנבלום.
"אני ואתה" הופיע גם על התקליטון "גבעת התחמושת" שכלל שלושה שירים מתוך התוכנית "איפה המרכז".
לאחר שהשתחררה מהצבא הזמין אותה המפיק גיורא גודיק לככב במחזמר "המכשפה" של אברהם גולדפדן, בו גילמה נירה את התפקיד הראשי של מיר'לה היתומה וביצעה את השיר "יהודים רחמו, רחמו".
לאור הצלחת תפקידה כמיר'לה היתומה, בחר בה הבמאי דוד פרלוב להשתתף בפס הקול של סרטו העלילתי "הגלולה".
בשנת 1972 נבחרה נירה גל לתת את קולה כזמרת לשחקנית יונה אליאן בתפקיד שושנה בסרטו של ג'ורג' עובדיה, "נורית".
כיוון ששמה של גל הוצנע בכותרת הסופיות של הסרט ובפסקול התקליט, סבורים רבים, בטעות, שאליאן מבצעת השירים, ולא היא.
בשנה זו כיכבה נירה בהצגה "הכנסת כלה", המבוססת על ספרו של ש"י עגנון, שהועלתה בתיאטרון "הבימה" בעריכתו ובבימויו של יוסי יזרעאלי.
את הצגה כולה ליוותה נירה בקולה בווקאליזות.
ב-1973 שיחקה בסרט "הסנדלר העליז" לצידם של יעקב בן סירא וגדעון זינגר.
ב-1975 הקליטה את אלבום הבכורה שלה "עוד חוזר הניגון".
האלבום זכה להצלחה רבה ובלטו בו במיוחד שיר הנושא, שכתב נתן אלתרמן והלחין נפתלי אלטר, וחודש כעבור שנים על ידי ברי סחרוף לפרויקט "עבודה עברית" והביצוע המקורי ל"שיר על ברוש", שחודש על ידי מלחינו אריאל זילבר.
ב-1976 זכתה במקום הראשון בפסטיבל שירי יידיש, עם השיר "דער ניגון פון פרייד".
אלבומה השני "זה הזמן" הוקלט ב-1977 ויצא ב-1978. בלט בו במיוחד שיר הנושא, שכתב יורם טהרלב והלחין יאיר רוזנבלום, שהדריך מוזיקלית את גל בלהקה הצבאית.
במקביל להופעות בארץ הופיעה גל בגרמניה ובצרפת, באולם "אספס פייר קרדן" של האופנאי המפורסם פייר קרדן.
בשנת 1981 השתתפה בפסטיבל הזמר החסידי ה-13 וזכתה במקום השני עם שירו של ראובן סירוטקין "לא תבושי", שאותו שרה עם שלישיית ערד בהדרכתו של המנצח דניאל אורן.
באותה תקופה עבדה כעיתונאית בשבועון "העולם הזה" והוציאה תקליטי שדרים, ביניהם "שיר משחק" (עלי מוהר ויצחק קלפטר) שזכה בפרס "תו חביב הנוער", במסגרת אירועי "עיר הנוער" 1981.
דני שושן החזיר לגל את ימי הזוהר כאשר כתב והלחין לה ב-1992 את השיר "קתרינה", שזכה להצלחה.
ב-1993 יצא האלבום "נירה גל בהופעה חיה - 58 שירי ארץ ישראל במחרוזת חלק א'", אשר מתעד הופעה חיה של גל עם חבורת הזמר "רמים" ובו 58 שירי ארץ ישראל במחרוזות שונות, בהן מחרוזת משירי הסרט "נורית".
בעקבות הצלחת האלבום (והראשון שלה שיצא על גבי תקליטור), יצאו ב-1994 וב-1998 אלבומי ההמשך, שהיו לרבי מכר.
ב-1996 הוציאה את האלבום "זבשכ"ם", בו בלטו השירים "הלילה עוד צעיר" בדואט עם דוד דהרי, "אשה בצילה" (שכתב והלחין לה דני שושן) ,"על הבר" ו"זרות קרובות", שנכתבו והולחנו על ידי גל עצמה.
ב-2001 שיחקה בסרט "אסקימו לימון: החגיגה נמשכת" בתפקיד אמו של בנצי.
בשנת 2014 יצא לאור אלבום האוסף "עוד חוזר הניגון" הכולל את הביצועים המקוריים של שיר הנושא, "עוד חוזר הניגון", "שיר על ברוש", שירי פסקול הסרט "נורית", "בלדה על משורר", "זה הזמן", "שיר משחק", "אגדת אופליה" ואחרים.
חלקם הוקלטו על-גבי תקליטי-שדרים טרם קיבוצם לאלבום האוסף.
גל למדה כתשע שנים ענפי מוזיקה שונים אצל המוזיקאי אגון קרטן.
את ההסמכה הראשונה ללמד פיתוח קול קיבלה ב-1977 ממורתה לולה שנצר.
ב-1998, סמוך לפטירתה, "ציוותה" שנצר על גל להמשיך את דרכה והורישה לה את התפקיד.
ב-2003 יצא הספר "קולי - זה אני: המדריך השלם לפיתוח קול", יצירתן המשותפת של גל ושנצר.
הספר הפך לרב מכר ונלמד עד היום במוסדות אקדמיים רבים.
ב-2010 הוציאה גל את הספר "צרידות", העוסק בצרידות ובפתרונות להבראת הקול.
לימדה בתיכון לאמנויות ע"ש תלמה ילין ובמכללה לתקשורת בתל אביב, במגמה לקריינות רדיו וטלוויזיה.
כיום מלמדת בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה בית צבי.
לגל בת אחת מנישואים קודמים.
גל הייתה נשואה בשנית לשדרן יעקב בן-הרצל, עד למותו ב-2022.
איפה המרכז, 1968 (במסגרת להקת פיקוד המרכז)
גבעת התחמושת, 1968 (תקליטון במסגרת להקת פיקוד המרכז)
נירה גל בהופעה חיה - 58 שירי ארץ ישראל במחרוזת חלק א', 1993
לשיר ולרקוד עם נירה גל - 61 שירי פולקלור ארץ ישראל בהופעה חיה חלק ב', 1994
עוד חוזר הניגון, - אלבום אוסף, 2014
"קולי - זה אני: המדריך השלם לפיתוח קול", לולה שנצר ונירה גל, יוזמות הייליגר, 2003
נירה רוּסוֹ (נולדה ב-12 בינואר 1949) היא עיתונאית אוכל ומחברת ספרי בישול וספרי ילדים ישראלית.
למדה בלשנות צרפתית ולימודים קלאסיים באוניברסיטת תל אביב ולימודי תרגום באוניברסיטת הרווארד שבבוסטון.
למדה בישול בפריז, בוסטון וניו יורק ופרסמה וערכה עשרות ספרי בישול.
כותבת המדורים "סודות מן המטבח", "הצעת היום" ו"ניסוי כלים", תחילה בעיתון "הארץ", ומשנת 2004 ב"ידיעות אחרונות".
נשואה ללואיס רוסו יליד ארצות הברית.
לאחר שהשניים הכירו בישראל ב-1968, הוא החליט לעלות ארצה.
הוא מכהן כסמנכ"ל פיתוח עסקי בנילית.
לשניים שתי בנות: השפית ועיתונאית האוכל רותי רוסו, ודניה טקגי, רופאת ילדים בבי"ח מאיר.
סודות מן המטבח של נירה רוסו: כשר, הוצאת מודן, 1984
כשר לפסח: כשר, הוצאת מודן, 1986
יופי של פרי, הוצאת מקסוול-מקמילן-כתר, 1991
לבשל במיקרוגל ובתנור משולב (עם ציפי לביא), הוצאת כתר, 1993
ממטעמי החלב של נירה רוסו: כשר, הוצאת המועצה לענף החלב בישראל, 1995
100 הפשטידות של נירה רוסו, הוצאת כתר, 1996
טחינה, נענע, צנובר, כבש: סודות וטעמים מהמטבח הערבי-ישראלי של אלבאבור (עם חוסאם עבאס), הוצאת משכל 2006
פיאסטה - חגיגה לטינית (עם דגן ניר), כנרת הוצאה לאור, 2010
תפוחי אדמה (עם ישראל אהרוני), כנרת הוצאה לאור, 2011.
המטבח האיטלקי: מטעמי יהודי איטליה / אדה סרווי-מאכלין, הוצאת כתר, 1986
ספר העוגות של רותי: עוגות טובות שמצליחות תמיד / רות יולס, 1996
יום הלדת מפתיע, הוצאת כתר, 1983
מקרון 1 נגד חשבז והשלדונים: עיבוד מסדרת טלוויזיה, 1987
ספר ההפך, הוצאת כתר, 1990
חתול מחפש חבר, הוצאת סירקיס, 1992
אני אבריא אותך, נמרון, אמר הדבון / ינוש, הוצאת מודן, 1985
נירה פרג (נולדה ב-16 באוקטובר 1969) היא אמנית וידאו ישראלית.
פרג נולדה ב-1969 בתל אביב-יפו, בת לרותי ולמעצב הגרפי והאמן משה פרג.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 גרה בניו יורק ובין השנים 2005–2007 גרה בגרמניה.
פרג מרצה בשנקר משנת 2012.
פרג זכתה בפרס קרן גוטסדינר לאמן ישראלי צעיר לשנת 2009, פרס שרת התרבות לאמן וידאו בכיר (2016) ובפרס רפפורט לאמנית ישראלית בכירה ב-2025.
בינואר 2025 מונתה פרג לראשת בית הספר לאמנות רב תחומית של שנקר.
עבודותיה מוצגות תדיר במרכזי אמנות בישראל וברחבי העולם, כולל מרכז פומפידו, פריז; MoMA PS1, ניו יורק; מכון KW לאמנות עכשווית, ברלין; מוזיאון ישראל, ירושלים; מוזיאון תל אביב לאמנות; והטייט מודרן, לונדון.
היא השתתפה בפסטיבלים בינלאומיים שונים כמו הביאנלה בשנחאי, הביאנלה של סאו פאולו והביאנלה לאדריכלות בוונציה.
עבודת הווידאו "אברהם אברהם שרה שרה" עוקבת אחר היהודים והמוסלמים שמבקרים שצולמה במערת המכפלה.
הייא מתעניינת במקומות מקודשים, דתיים וחילוניים: במחסומים פיזיים ובגבולות סמויים מן העין; ובנקודות תצפית מצטלבות.
פרג בוחנת את מעמדה המורכב כאמנית, שנוכחת במקום ונעדרת ממנו בו-זמנית.
במהלך השנים עברה משיטת עבודה של צילום הסטטי לעבודות וידאו מורכבות.
בעבודה "סוביניר" (2005-2004) יצרה פרג סרט המתעד טיול של פליט מקונגו בתל אביב-יפו, תיעוד היוצר מעבר בין מקומות זרים ושפות שונות.
ב-"שבת 2008" תיעדה פרג את סגירת השכונות הדתיות בעיר ירושלים, כביטוי לאופן שבו משרטטים גבול בין קודש לחול.
הווידאו מאיר את הריטואלים השבועיים שמקיימים בדבקות ילדים ובחורים חרדיים כל יום שישי לקראת שקיעת החמה.
הם מושכים וגוררים בכוח את מחסומי המתכת המשטר
"המתופף" המאזכר את ציורו של אדואר מאנה מ-1866 "החלילן" (Le Fifre) מתעד נער צעיר, חבר בתזמורת הצופים של בית לחם, ותיפופו מלווה את המבקרים הנכנסים לתערוכה.
בווידאו שהיה במקורו חלק מן המיצב "מעבר מנדטורי" (2013) ליוו קולות התיפוף עולי-רגל נוצרים לאתר הטבילה 'קסר אל יהוד' ("מצודת היהודים").
הזכות לנקות 2015 במשך כמעט חמש שנים ביקרה פרג בתוך כנסיית הקבר בירושלים, ושהתה בה ימים ולילות, מפתחת שגרה אמנותית, מעין ריטואל של התבוננות במאמינים: עולי-רגל, תיירים, אנשי כמורה ואנשי ניקיון.
"שבת 2008" ו"שמור בחיים" הן יצירות המתייחסות לזמן היסטורי חוזר ונשנה.
הווידאו מתאר דפוס של חזרה של מעשה, ייצור חזרתי של אותו אנטי-עמל.
1989-1993 בוגרת האקדמיה לאמנות ולמדע, מכון קופר, ניו יורק
1998-2000 לימודים מתקדמים, המחלקה לאמנות פלסטית, בצלאל, ירושלים.
שנקר, בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב, רמת גן
בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
המרכז לאמנות ומדיה (ZKM), קרלסרוהה, גרמניה.
2000 - תוכנית שהות, המרכז לאמנות עכשווית, תל אביב
2003 - מלגת שהייה, קריית האומנים הבינלאומית - "הסיטה", פריז, צרפת
2006 - פרס עידוד היצירה, משרד המדע התרבות והספורט 2009 מלגת שהייה, מנזר רשולה, פריז, צרפת
2010 - קרן נתן גוטסדינר, הפרס לאמנות ישראלית, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2012 - פרס שרת התרבות והספורט, משרד התרבות והספורט
2016 - פרס אמנות הווידאו לאמן וידאו בכיר, משרד התרבות והספורט.
2025 - פרס רפפורט לאמנית בכירה, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
Roundabout - 2007 גלריה ברוורמן, תל אביב
2007 - 67 קידות, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה
2013 - כל זה יכול היה להיבנות במקום אחר, המרכז לאמנות עכשווית, תל אביב
2013 - הכל נשאר בבית, בית האמנים ע"ש יוסף זריצקי, תל אביב