tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השינויים העיקריים היו ביטול קורס הקצינים הבסיסי בבה"ד 1. ומקומו הוכנס שלב "פיקוד וימאות" שהכשיר את בוגרי התיכון בימאות בסיסית ותרגול אימונים ימיים, במקום תרגילי פיקוד יבשתיים שהיו בבה"ד 1. לצורך זה גויסה קבוצת מדריכים במילואים בוגרי אגודות ימיות, מפקדי ספינות מפרש.
כמו כן, מדריכים מהקומנדו ימי עם סירות גומי.
קורס הצניחה בוטל ובמקומו קוים קורס צלילה.
יתר השלבים בקורס הותאמו למקצועות של הסטי"לים העתידיים.
מעמדו של בית ספר לחובלים שונה והוא נכלל בבית ספר לקצינים שכלל גם את הכשרת הקצינים בשלב המתקדם בהכשרת הקצין במקצועות: נשק, גנ"ק, מכונה ואלקטרוניקה בספינות הטילים.
במלחמת ששת הימים שירת שבתאי כנציג חיל הים במטה הכללי והיה מעורב בתכנון כיבושה של שארם א-שייח' על ידי כוחות החיל.
עם סיום כיבוש סיני הסתיים תפקידו במטכ"ל והוא הועבר לפקד על כוח שטיהר את נקודות החוף בחופי סיני בעזרת צוותי פשיטה מורכבים מחניכי קורס החובלים שהונחתו מספינות שנלקחו שלל והוסבו לספינות חיל ים.
לוי היה שותף בתכנון ספינות הטילים של חיל הים, הן בבחירת גוף הספינה והן בתכנון חימושה.
היה שותף פעיל בפיתוח הטיל ובניסויים המבצעיים של הטיל וכן יצא לבחון בציים זרים ספינות שיתאימו לגוף הסטי"ל העתידי.
בשנת 1968 הצטרף לשייטת 3 (שייטת הסטי"לים) ובמסגרתה השתתף בפשיטה על שדה התעופה של ביירות, פעולה שהייתה אחד הגורמים להטלת אמברגו צרפתי על משלוחי נשק מצרפת לישראל.
לוי השתתף בהברחת הספינות "אח"י עכו" ו"אח"י סער" משרבור דרך גיברלטר לישראל ערב הטלת האמברגו.
כמפקד הספינה אח"י סער ומפל"ג הסטי"לים עסק בהפיכתן של הספינות שחומשו בתחילה בתותחים לספינות טילים.
הוא השתתף בצוות שגיבש את נוהלי הפעלת מערכות הנשק בספינות וגיבוש תורת הקרב.
בקרבות נגד סטי"ל מצרי או סורי מהדגם הסובייטי יתרון הטווח הגדול של הטיל איפשר לאויב לירות ראשון ולהסתלק מהמקום.
הסטי"ל הישראלי נדרש לצמצם את הטווח על מנת להגיע לטווח היעיל.
תורת הקרב והאמצעים שפותחו כנגד הטילים הוכיחו את יעילותם כפי שהוכח מתוצאות הקרבות של מלחמת יום הכיפורים שבהם טובעו סטי"לי האויב ואילו בצד הישראלי לא נפגע אף לא סטי"ל אחד.
בשנת 1971 קיבל לוי את תפקיד מפקד שייטת ספינות הטילים.
בתקופה זו של הזירה הימית במלחמת ההתשה בוצעו מבצעים ופשיטות רבות מהים נגד בסיסי מחבלים בסיוע הסטי"לים, כדוגמת מבצע ברדס 54–55 ואביב נעורים, וכן בוצעו מבצעים מודיעיניים ומבצעים להעלאת יהודים מלבנון וסוריה.
עיקר המאמץ הושקע בשייטת בהכנות למבצעי תקיפת הסטי"לים של חיל הים הסורי וחיל הים המצרי בקרבת בסיסיהם.
תוכניות אלה באו לידי ביטוי בקרבות הזירה הימית במלחמת יום הכיפורים.
כן תורגלו רבות פעילות ההגנה כנגד טילים כנגד עדיפות הטווח של הטילים בידי האויב.
בדרכו האוהדת והמקצועית שמר שבתאי על רמת תחקירים גבוהה בחשיפה מלאה.
ביולי 1973 מסר לוי את הפיקוד על שייטת ספינות הטילים למיכאל ברקאי ונשלח לקורס פיקוד בכיר במכללת הצי האמריקאי.
הוא היה הקצין הישראלי הראשון שהתקבל לקורס הזה.
שלושה חודשים לאחר מכן פרצה מלחמת יום הכיפורים.
שייטת ספינות הטילים נחלה ניצחונות בכל הקרבות וטיבעה את ספינות האויב מבלי להיפגע.
בהשיגה עליונות ימית אשר אפשרה את אספקת החירום דרך הים הפתוח.
לוי חזר לישראל, הצטרף לשני קרבות של הסטי"לים, אך בעיקר שימש במשך המלחמה עוזרו של מפקד חיל הים למבצעים.
לאחר שוך הקרבות חזר למכללה בארצות הברית והרצה על הקרבות שבהם השתתפו הסטי"לים, מאחר שאלו היו הקרבות הראשונים בהיסטוריה הימית של שימוש בטילים.
לוי הושפע מאוד בעקבות השהות בצי האמריקני מאפשרויות ניצול כוחות אוויריים בקרב הימי הן על ידי מטוסי סיור\תקיפה והן על ידי מסוק צמוד לכוח הימי.
משימת הזירה הייתה הבטחת השיט בים סוף עד המפרץ הפרסי.
הגנה על הפקת הנפט במפרץ סואץ על ידי חברות ישראליות שהייתה אז בשיאה, תפוקת הנפט משדה בלאיים ליד א-טור ואבו זנימה אשר ספקה את צורכי המשק הישראלי.
אף על פי שמדינת ישראל יצאה פעמיים למלחמה עקב סגירת מצרי טירן והשליטה על ים סוף הייתה חיונית, החל להתבצע הסכם הביניים בשנת 1975 שקדם להסכם השלום ובשנת 1976 הועברו שטחים מסיני חזרה למצרים וכך פונה בסיס ראס סודר כאשר הכוח הימי הישראלי הוחזר לבסיס א-טור.
בשנת 1976 מונה לוי לראש מספן הים כסגנו של האלוף ביני תלם, והועלה לדרגת תא"ל.
באותה תקופה התפתחה בחיל הים התפישה של בניית כוח של שני סוגי ספינות טילים: הספינות מדגם סער 4.5 נירית כספינות סיור לטווחים ארוכים.
במקביל נבנו ספינות קטנות המיועדות לתקיפה במבואות נמלי האויב באזורי כיסוי טילים ותותחים מהחוף.
הדגם שנבחר היה סנפירית תוצרת חברת גרומן מארצות הברית.
בפרויקט שזכה לכינוי זיוונית הוזמנו שני אבטיפוס, האחד בארצות הברית והשני ממספנות ישראל (הדגם שנבחר לא עמד בגבולות התקציב ומאוחר יותר בוטל הפרויקט כולו).
בשנת 1977 עמד האלוף ביני תלם לסיים את תפקידו כמפקד חיל הים.
ולוי, לצידם של תא"ל מיכאל ברקאי ותא"ל זאב אלמוג, היה בין המועמדים להחליפו כמפקד החיל.
לבסוף נבחר ברקאי לתפקיד ולוי המשיך בתפקידו כסגן מפקד החיל עד שהוחלף על ידי תא"ל גדעון רז.
עם כניסתו של ברקאי לתפקיד ובהשפעתו של לוי שונו סדרי העדיפויות ונושא האווירייה בצי קיבל עדיפות ובמסגרתו הוכנס מסוק על הסטי"ל ונבנו שני סטי"לים נושאי מסוקים.
במקביל נרכשו על ידי חיל הים שלושה מטוסי סיור והוקם גף הסיור הימי שהיה צמוד לשייטת הסטי"לים, על מטוסים אלו הוטלה גם אבטחת החופים.
הושם דגש על שיפור הסטי"לים והוספה הגנה נגד טילים על ידי רכישת הוולקן פלנקס, תותח נגד טילים.
דגש נוסף ניתן לרכישת צוללות מודרניות, מתוך כוונה להגיע למספר של שש צוללות, כנשק טקטי במבואות וכנשק אסטרטגי ארוך טווח.
בשנת 1978 השתחרר שבתאי מצה"ל לאחר 28 שנות שירות ופנה לשוק הפרטי.
לוי הצטרף לאחיו שהקים חברה למכירת מוצרי צריכה אלקטרוניים, והקימו ביחד חברה לזימוניות והחל לעבוד על הקמת חברת ספנות עם היזם רמי אונגר יבואן לנצ'יה.
בשנת 1980 מונה למנהל רשות הספנות והנמלים תפקיד בו החזיק עד 1994. במסגרת תפקידו שימש כדירקטור בחברת השיט "צים" וככזה היה שותף בהתפתחותה של החברה והצטיידותה באוניות מכולה חדישות.
כיו"ר מל"ח בתחום הימי יזם הכרה ממשלתית בצורך בקיומו של צי ברזל - מספר אניות מינימלי מאויש בצוותים ישראלים לשעת חירום, ובדומה לחוק הספנות הנורווגי ביקש לתמוך בצי הישראלי בחוק ספנות ישראלי, על מנת לאפשר לו כושר תחרות בינלאומי באיוש קצונה ישראלית.
כחבר במועצת רשות הספנות הנמלים ויו"ר ועדת פיתוח פעל לקדם את נמלי ישראל לנמלים מודרניים תחרותיים כמו כן בתקופה זו מוזגה הרכבת שהייתה חברה ממשלתית דלת תקציבים, במצב ירוד ועלוב.
המיזוג גרם להשקעה רבה מכספי פיתוח הנמלים לרכבת, פעולה ששינתה את מעמדה של הרכבת שהפכה למודרנית וחיונית לתחבורה הציבורית.
כיו"ר הוועדה למימי חופין שהיא זרוע של המועצה הארצית לתכנון ולבנייה, תכנן את תוכנית המתאר למימי קו החוף תמ"א 13 בה הובטחו צורכי המדינה לאורך החופים, כמשאב בעל ביקושים רבים כגון: פיתוח הנמלים, מעגנות וחופים ציבוריים.
במסגרת זו הוקצו שטחים לפיתוח עתידי של נמלי חיפה אשדוד ואילת ונבנו המעגנות בעכו, הרצליה, תל אביב, יפו, אשדוד, אשקלון ואילת.
בתקופתו כראש המספן הושם דגש על החינוך הימי בבית הספר הימיים ברשות לחינוך ימי באגודות הימיות.
משנת 1994 מכהן כחבר הנהלה במכללת הגליל שמטרתה יצוא ידע בנושאי מינהל למנהלים בכירים מארצות העולם בעיקר מארצות מתפתחות, המכללה מלמדת מקצועות מינהל שונים וכל בוגריה שנאמדים באלפים הופכים להיות אוהדים של ישראל בארצותיהם.
לוי אחראי על לימודי הים ניהול נמלים, ספנות ובוועדת היגוי בלימודי ביטחון לאומי, ביטחון נמלים וספנות.
לוי המשיך בשיט כדרך חיים.
משנת 1980 הוא בעל ספינת מפרש והשתתף בשיוטים בינלאומיים רבים שבהם ייצג את ישראל.
הוא נבחר פעמיים כאיש השנה בשיט.
כחבר מועדון שייטים כרמל נבחר פעמיים לנשיא המועדון.
החל משנת 2004 שימש כיו'"ר אגודת יורדי ים זבולון שעוסקת בחינוך וספורט ימי לנוער, האגודה פרושה לאורך חופי ישראל ב-11 סניפים, ונכון לשנת 2011 הוא ממלא תפקיד נשיא האגודה.
שבתאי לוי נשוי, אב לחמישה ילדים, שניים מבניו אף הם חובלים.
בעל תואר ראשון מאוניברסיטת חיפה, ותואר שני ממכללת המלחמה של הצי האמריקאי בניופורט, רוד איילנד שבארצות הברית.
שבתאי לוי הלווייתנית וחינוך הנוער לים, 'מערכות ים' 84, מאי 1967, עמ' 10.
שלמה אראל, לפניך הים, תל אביב: הוצאה לאור משרד הביטחון, 1998. עמ' 157–176 (תיאור פעילות ההצלה באיי יוון)
אברהם רבינוביץ, ספינות שרבורג הוצאת אפי מלצר, 2001. עמ' 23,24.
שבתאי בן ניסים קונורטי נולד בבולגריה ועלה ארצה בגיל שש.
למד ובתיכון עירוני ה' בתל אביב.
לאחר שירותו הצבאי בצה"ל למד משחק ב"בית הספר ניסן נתיב".
הופיע בתיאטרון באר שבע בהצגה "היהודי זיס".
בתיאטרון הקאמרי שיחק בהצגות רבות ובהן "אדם הוא אדם", "אורזי מזוודות", "פולארד", "מבקר המדינה", "סיפור משפחתי", "אבא של החתן", "אדון וולף", "אשכבה", "דבורה בארון" ו"הבכיינים".
בשנת תשל"ז-1977 זכה בפרס מאיר מרגלית על הופעתו בהצגה "המהגרים".
קונורטי היה ממקימי תיאטרון החאן, בו שיחק במשך 15 שנים.
שיחק גם בתיאטרון האוהל, בתיאטרון הבימה ובמרכז התיאטרוני בנווה צדק.
בטלוויזיה השתתף קונורטי בתוכנית הטלוויזיה הסאטירית "ניקוי ראש".
כן הופיע בטלוויזיה בפינת ההיסטוריה בתוכנית "זהו זה!", בסדרות "שלווה" ו"הבלוק" ובדרמה "פרצוף של פוקר".
כמו כן השתתף בסרט "רשימת שינדלר" וכן בסרטים "אהבה אסורה, "המיועד" ו"הגמל המעופף".
קונורטי היה נשוי בעבר לסופרת צרויה להב.
הצייר בני דשא הוא אחיו.
באוגוסט 2001 נפגע קונורטי באופן חמור בתאונת דרכים, היה נתון בתרדמת, וכעבור תשעה חודשים נפטר, בן 58 במותו.
שבתאי לוי (נולד ב-12 בספטמבר 1960) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ, משחקניה הבולטים של הפועל תל אביב בשנות ה-80.
לוי גדל במחלקת הנוער של הפועל תל אביב, ובשנת 1977 עלה לקבוצת הבוגרים של המועדון והחל לשחק כקיצוני שמאלי.
ב-23 בדצמבר 1978 כבש את שערו הראשון בקריירה, בניצחון 2–0 על הפועל יהוד באצטדיון בלומפילד, ובסך הכל כבש בעונת 1978/1979 ארבעה שערי ליגה, שהספיקו לו כדי להיות מלך השערים של הקבוצה באותה עונה, יחד עם שייע פייגנבוים ורפעת טורק.
הפריצה הגדולה של לוי הגיעה בעונת 1980/1981, כשהוסט על ידי המאמן דוביד שווייצר לעמדת החלוץ המרכזי, והחל לשתף פעולה עם חברו מילדות, הקשר משה סיני.
באותה עונה זכה לוי באליפות עם הפועל תל אביב והיה מלך השערים של הקבוצה עם 17 שערי ליגה, ביניהם צמד שערים בניצחון 3–0 בדרבי מול מכבי תל אביב, וצמד במשחק האליפות של הקבוצה מול מכבי פתח תקווה.
בעונה שלאחר מכן התקשה לוי לשחזר את יכולתו מעונת האליפות וכבש שלושה שערים בלבד, אך בעונות הבאות המשיך להוביל את התקפת הפועל תל אביב, לצידם של גילי לנדאו ומוריס ז'אנו.
בשנת 1983 זכה בגביע המדינה עם הקבוצה, לאחר ניצחון 3–2 בדרבי מול מכבי תל אביב במשחק הגמר.
בעונת 1983/1984 שוב היה מלך השערים של הקבוצה, עם 12 שערי ליגה, כולל השער האחרון בניצחון 3–1 על בית"ר ירושלים באצטדיון ימק"א, במשחק שמנע מבית"ר לזכות באליפות הראשונה בתולדותיה, והצית את היריבות בין המועדונים.
לוי זכה עם הקבוצה בשתי אליפויות נוספות (1986 ו-1988), ובסך הכל שיחק 11 שנים במועדון.
לוי כבש 71 שערים בכל המסגרות במדי הפועל תל אביב, מתוכם 58 שערי ליגה, והוא מדורג במקום החמישי בטבלת מלך השערים של הקבוצה בכל הזמנים.
לאחר האליפות האחרונה עבר לשחק בשמשון תל אביב ששיחקה אז בליגה הבכירה, זאת לפני שריצה עונש הרחקה מ-12 משחקים, בגין עבירות על תקנון התשלומים (8 משחקים) ועבירה גסה שביצע בגמר גביע המדינה (4 משחקים).
כעבור שנה בשמשון עזב את ישראל ועבר להתגורר בארצות הברית.
לאחר שנתיים וחצי חזר לשחק כדורגל בשמשון תל אביב בליגת המשנה, ולאחר מכן עבר לשחק בהפועל יהוד בליגה ב', שם פרש ממשחק פעיל בשנת 1994.
במדי נבחרת ישראל הופיע לוי ב-4 משחקים, כולם נערכו באצטדיון בלומפילד.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערך ב-8 באפריל 1981, במשחק ידידות מול נבחרת רומניה.
ב-26 בספטמבר 1983 כבש את שערו היחיד במדי הנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת אורוגוואי.
את הופעתו האחרונה בנבחרת ערך ב-20 בנובמבר 1983, במשחק מול נבחרת גרמניה במסגרת הטורניר הקדם-אולימפי.
שבתאי הקיקיון (שם מדעי: Samia cynthia ricini) הוא תת-מין פרפראי ממשפחת השבתאיים שמוצאו ביבשת הודו.
זהו העש המתורבת היחידי מלבד טוואי המשי שמשמש לייצור משי מסחרי.
שבתאי הקיקיון הוא עש גדול יחסית, בעל מוטת כנפיים של כ-115 מ"מ.
הכנף בעלת גוני חום ומעוטרת בדגמים דמויי ירח ונקודה דמוית עין בחלקה העליון.
הנקבה מטילה ביצים לבנות על צמחי קיקיון מצוי, והן בוקעות לאחר כ-10 ימים.
הזחלים בצבע לבן ניזונים מהעלים במשך כ-35 יום ומגיעים עד לאורך של כ-7 ס"מ.
שלב הגולם אורך כ-3 שבועות.
הפרפרים הבוגרים חיים כ-5 עד 8 ימים.
בניגוד למין Samia cynthia, תת-המין שבתאי הקיקיון הוא עש מתורבת המשמש לייצור משי אֵרי (Eri silk).
משי זה עמיד יותר מהמשי שמייצר טוואי המשי, אך תהליך הפקתו מהפקעות קשה יותר.
שבתאי, היה עיתונאי ישראלי, לפני הקמת מדינת ישראל פרסם בעיתונות העברית בפולין, מולדתו.
נולד בעיירה פינצ'ב וגדל בזבריצה, למד לימודי קודש ולימודי חול.
בשנת 1925 עבר לוורשה, עבד בלשכת הקרן הקיימת ופרסם פיליטונים ב"היום", תחת שם העט "שבתאי חכם".
בתקופת השואה (1944-1941) היה בגטו קובנה וגטו וילנה.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה היה בין מייסדי הוועדה ההיסטורית היהודית בפולין, במסגרת זו חקר וחיבר כמה עבודות על גורל היהודים בשנות השואה במדינות שונות.
בין 1945 ל-1948 היה כתב סוכנות הידיעות JTA במשפטי נירנברג, דיווחיו הופיעו במספר עיתונים בעברית וביידיש.
בסוף 1948 עלה לארץ ישראל.
היה חבר מערכת "דבר" עד 1964. לאחר מכן יצא לגמלאות, אך המשיך להשתתף בכתיבה בעיתון ובכתבי עת אחרים.
במאמרו הגדול "אגדת הפחדנות", שראה אור בעקבות משפט אייכמן, הדגיש את תרומת ניצולי השואה במלחמת העצמאות.
בין היתר כתב: "מספרם של הנופלים במלחמת הקוממיות מבין צעירי ישראל יוצאי הגטאות הוא גדול יותר – בכל אופן לא קטן בשום פנים ואופן – ממספרם של צברי ישראל".
שבתאי מוראיס (קרי מוֹרַיְיס, איטלקית: Sabato Morais; ב' באייר תקפ"ג, 13 באפריל 1823 – י"ז בחשוון תרנ"ח, 11 בנובמבר 1897) היה ממנהיגי יהדות ארצות הברית, מייסדו ומנהלו הראשון של בית המדרש לרבנים באמריקה.
מוראיס נולד בליבורנו שבדוכסות טוסקנה.
אביו שמואל היה קצב, צאצא למשפחת אנוסים מפורטוגל שהגיעה לעיר כפי הנראה מברזיל במאה ה-17, ואמו בונינה לבית וולף הייתה בת למשפחה אשכנזית מגרמניה.
הילד נקרא על שם סבו.
הן שמואל מוראיס והן אביו היו בונים חופשיים ופטריוטים שנאבקו למען איחוד איטליה.
גם שבתאי הצעיר הלך בעקבותיהם.
בהשפעת אמו, פנה ללימודי דת.
הוא קנה הוראה מפי הרבנים אברהם ברוך פיפרנו אב"ד ליבורנו, אברהם קורייאט ויצחק אלוורנגה.
שלושתם סמכו אותו ב-1845 בתואר "משכיל", המעיד על בקיאות בעברית ובספרות הרבנית.
מוראיס לא קיבל היתר הוראה מעולם ותמיד עמד על כך שלא ייקראו לו 'רב' (אף כי התואר מופיע על מצבתו).
בארצות הברית השתמש בתואר Reverend.
כמו כן למד שפות שמיות באוניברסיטת פיזה.
בליבורנו הכיר את אליהו בן-אמוזג, לו רחש כבוד עמוק ושעמו הוסיף להתכתב כל ימי חייו.
באותה שנה עקר ללונדון, שם ניסה להתקבל כמשנה לחזן בבית הכנסת שער השמים.
הוא נדחה בשל חוסר שליטתו באנגלית, אך במהרה הוצע לו תפקיד מנהל החברא קדישא דמגדלי יתומים.
בשנותיו בלונדון שיפר את ידיעותיו בשפת הארץ והתיידד עם בן עירו סר משה מונטיפיורי ועם הגולה ג'וזפה מציני.
ב-1851 עזב את בריטניה לארצות הברית כדי להתמודד על תפקיד החזן הראשי בקהל קדוש מקוה ישראל, פילדלפיה.
ב-13 באפריל מונה לראש בית-הכנסת.
ב-1868 החליטה הקהילה להאריך את חוזהו לכל ימי חייו.
בענייני הלכה, הכפיף עצמו למורהו לשעבר הרב פיפרנו עמו ניהל תכתובת שו"ת כנשדרש לכך.
הוא עסק בחכמת ישראל, למד את חיבוריהם של שד"ל ושי"ר והרבה לחבר שירה ולתרגם מעברית: מוראיס היה הפורה ביותר מבין המתרגמים והכותבים בשפה בארצות הברית במאה ה-19.
ב-1859 פעל מטעם הגופים היהודיים כדי לנסות לשכנע את הממשל האמריקני בפרשת אדגרדו מורטרה.
בימי מלחמת האזרחים האמריקנית הרבה לדרוש בשבחם של הנשיא אברהם לינקולן והנאמנות לאיחוד, אף שנשלחו אליו איומים רבים מאוהדי הקונפדרציה בעיר.
ב-1867 הקים יחד עם יצחק ליסר את "מיימונידס קולג'", המוסד הראשון להכשרת רבנים במדינה, בו כיהן כפרופסור למקרא ולהלכה.
המכללה נסגרה ב-1873. מוראיס לימד זמן-מה בהיברו יוניון קולג', אך פרש במהרה עקב התנגדותו לתנועה הרפורמית.
הוא היה חבר בכי"ח וסגן יו"ר הסניף שלה בפילדלפיה.
מלבד עניינים יהודיים, התערב גם למען מיעוטים אחרים: הוא גינה את היחס הקשה שספגו המהגרים הסינים והאמריקנים הילידים, וקרא לממשלה לעצור את טבח הארמנים בשולטנות העות'מאנית ב-1895. הוא היה מתנגד ידוע לעונש מוות.
הוא היה פעיל בדיאלוג בין-דתי עם הכנסיות השונות, ובמקביל התנגד לתפילה פומבית בבתי-הספר ולהשלטת הנצרות במרחב הציבורי.
מוראיס גייס את הברון הירש כדי לסייע כספית להמוני המהגרים העניים מרוסיה שהגיעו לארצות הברית, והקים להם מוסדות הכשרה מקצועית וחינוך.
על אף השתייכותו לקהילה הספרדית האליטיסטית ואי-ידיעת היידיש שדיברו, רכש את אהדתם בשל הדאגה הרבה שהפגין כלפיהם.
ב-1885 התכנסו רבני הרפורמים וניסחו את מצע פיטסבורג הרדיקלי, שהניע את מוראיס לפעולה.
יחד עם הרב חנוך יהודה קאהוט שהגיע זמן קצר קודם לכן מאירופה, הנרי פררה מנדס, כורש אדלר ואחרים נרתם לבנות מוסד להכשרת רבנים שיעמוד מנגד להיברו יוניון קולג'.
ב-2 בינואר 1887 נחנך בית המדרש לרבנים באמריקה, שחרת על דגלו נאמנות למסורת.
במאי 1897, זמן קצר לפני מותו, עוד הספיק להתנגד בפומבי לקונגרס הציוני הראשון המתוכנן.
מוראיס נשא לאישה את קלרה וייל ב-1855. היו להם שבעה ילדים.
הוא נפטר בליל יום חמישי ה-11 בנובמבר 1897 ונקבר בפילדלפיה; אלפים השתתפו בהלווייתו, שהייתה הגדולה ביותר שנערכה ליהודי אמריקני עד אותה עת.
הניו יורק טיימס פרסם כי היה "הרב החשוב ביותר בארצנו".
מורשתו של מוראיס נוכסה הן על ידי האורתודוקסים והן על ידי הקונסרבטיבים, לאחר שחל ביניהם פירוד חד-משמעי לאחר מלחמת העולם השנייה (מוראיס השתמש במילה "אורתודוקסי" בהטיות שונות כדי להגדיר את עמדותיו, אך משמעותה לא הייתה עקבית לגמרי אז).
בית המדרש לרבנים שייסד הכיל הן בעלי השקפה מסורתית גמורה, הן היסטוריציסטים ואפילו כאלו שהיו מקורבים לרפורמים כמעט בכל.
לגביו עצמו, מחד הביע דעות פתוחות למדי בתכתובתו עם הרב קאופמן קוהלר, הרפורמי הקיצוני, ופעל במשותף ובכנות עם גורמים לא-אורתודוקסיים בעליל, מתוך שכנוע ולא רק הכרח; מאידך, היה ידוע כאדוק ואפילו אנשי אגודת הרבנים תיארוהו במילים "היה מחזיק בנושנות וכל חפצו היה להעמיד יהודית מודרנית כתריס נגד הרעפארמים".
ב-1965, לדוגמה, ניהלו ההיסטוריונים ישעיהו ליבמן והרב אברהם קארפ פולמוס בשאלה כיצד ניתן לשייכו בדיעבד.
שבתאי דרוקר (17 במרץ 1922 – 6 באפריל 1944) היה לוחם לח"י שנפל במהלך הקרב ביבנאל.
דרוקר נולד בי"ז באדר תרפ"ב (17 במרץ 1922) בקוריץ שבפולין לפסיה וחיים דרוקר.
בשנת 1934 עלתה משפחת דרוקר לארץ ישראל, בהיות שבתאי בן שתים-עשרה.
המשפחה התיישבה בחיפה ושבתאי למד בבית הספר הריאלי ובבית הספר האנגלי סנט-לוקס, אך הפסיק את לימודיו באמצע כדי להצטרף ללח"י, בה קיבל את כינויו "ציון"
דרוקר נפצע עת שניסה לחלץ פעיל לח"י שנפצע על ידי משטרת המנדט בעת שעסק בהדבקת מודעות אבל לחבר לח"י.
דרוקר נפצע ברגלו והועבר אל ביתו של מנחם לונץ ("אליעזר") ביבנאל.
ב-6 באפריל 1944, יומיים לפני שהיה אמור לשוב לחיפה, הגיעה משטרת המנדט אל הבית, הקיפה אותו וירתה לעבר הבית, אירוע שנודע בשם "הקרב ביבנאל.
בני המושבה קראו לדרוקר להיכנע, אך הוא בחר להשיב אש מאקדחו.
לאחר שנפצע ביקש מאליעזר להורגו, ובשני הכדורים שנותרו להם שמו קץ לחייהם.
שבתאי טל (נולד ב-9 בינואר 1939) הוא עיתונאי וצלם עיתונות ישראלי.
לאחר שחרורו מצה"ל החל ללמוד עיצוב גרפי באקדמיה לאמנות "בצלאל" בירושלים.
במקביל ללימודיו עבד כצלם בעיתון הסטודנטים "פי האתון." בשנת 1959, בהשראת הצלם דוד רובינגר אותו פגש בירושלים, החליט להתחיל לעבוד כצלם עיתונות עצמאי.
לאחר שצילומיו התפרסמו בעיתונות הארצית והבינלאומית, הקים טל ב-1966 את סוכנות הצילום "ניוזפוט", עם הצלמים נחום גוטמן ודניאל רוזנבלום.
במהלך מלחמת ששת הימים גויס כצלם ליחידת דובר צה"ל וצילומיו התפרסמו במגזינים ברחבי העולם, לרבות השבועונים "טיים" ו"לייף".
במלחמת יום הכיפורים התלווה כצלם לאלוף אריאל שרון ותיעד את ימי המלחמה של אוגדה 143 עליה פיקד שרון.
רבים מצילומיו התמקדו בדמות האדם בשדה הקרב, ותיעדו את פני הלוחמים, השבויים המצרים וגילויי השמחה על השיבה הביתה מן השבי.
מבחר מצילומיו אלה הוצגו בתערוכת יחיד בשם "אדם בקרב" במוזיאון היהודי בניו יורק בשנת 1974, ושנה לאחר מכן בירושלים.
בשנת 2003, במלאת 30 שנה למלחמה, הוצגה התערוכה שוב בגלריית החלונות בתל אביב, ובשנת 2013, במלאת 40 שנה למלחמה, הוצגה שוב במרכז יצחק רבין.
בשנת 1968 החל טל לצלם עבור השבועון הגרמני היוקרתי "שטרן", וב-1979 מונה לראש המשרד של השבועון בישראל.
במסגרת עבודתו תיעד עבור השבועון אירועים היסטוריים רבים, בהם: השיחות לקראת הסכם השלום בין ישראל למצרים (1978–1979), מלחמת לבנון הראשונה (1982), בה גם נפצע במהלך עבודתו כצלם בפאתי ביירות, האינתיפאדה הראשונה (1987) וישראל במלחמת המפרץ (1991).
טל תיעד במצלמתו עבור ה"שטרן" גם את פלישת טורקיה לקפריסין (1974) ואת שלהי מלחמת וייטנאם (1975).
ב-1979 היה ממקימי "אגודת כתבי החוץ בישראל" (FPA), יחד עם עיתונאים עמיתים, והיה גם חבר בהנהלתה.
בשנת 1971 צילם את אחת התמונות המפורסמות ביותר של דוד בן-גוריון בעת שנכח בוועידת מפלגת העבודה בבנייני האומה בירושלים.
טל צילם את התמונה מרחוק, עם עדשת 500 מ"מ.
הצילום של בן-גוריון הנשען בסנטרו על ידיו, הפך לאייקון תרבותי, הודפס ככרזה של מרכז ההסברה וזכה לתפוצה ופרסום אדיר כצילום האולטימטיבי של דוד בן-גוריון.
באותה שנה (1971), במסגרת כתבה עיתונאית, צילם את מאיר לנסקי שעלה להר הזיתים על מנת לחפש את קבר סבו, ולאחר מכן בכותל המערבי.
סדרת הצילומים הזו הידקה את הקשר בין לנסקי לבין טל, וב-1975 נעתר לנסקי לבקשתו של טל להעניק ראיון בלעדי לשבועון "שטרן" מביתו שבפלורידה, ראיון שנגנז בסופו של דבר, ולא פורסם מעולם, לאחר שלנסקי חזר בו מהסכמתו הראשונית לפרסום הראיון מסיבות לא ברורות.
בשנת 2000 התבקש על ידי משטרת ישראל לנהל את הכיסוי של התקשורת הזרה לאירועי מיסת חג המולד בגליל בעת ביקור האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
לאור הצלחת הסיקור, התבקש להמשיך לשרת כמתנדב בדוברות המשטרה.
בשנת 2007 הגה והקים שבתאי את "יחידת התיעוד הלאומית" – יחידת צלמי וידאו מתנדבים ומתנדבות במסגרת המשמר האזרחי של משטרת ישראל, שיעודה תיעוד אירועים בעלי משמעות לאומית לצורכי הסברה בעולם.
טל פיקד על היחידה עד לפרישתו בדרגת ניצב-משנה בשנת 2017.
בתו היא השחקנית יעל טל.
שבתאי (סבי) בן-בסט (נולד ב-22 במרץ 1940) הוא כדורסלן עבר ישראלי בגובה 1.87 מטר ששיחק בעמדת הפורוורד במכבי תל אביב בשנות ה-50 וה-60 והיה קפטן הקבוצה.
זכה ב-8 אליפויות ו-7 גביעי מדינה.
בן-בסט גדל בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב.
בהמשך השתלב בקבוצת הבת - מכבי דרום תל אביב.
לקראת עונת 1956/1957 העלה מאמן מכבי תל אביב יהושע רוזין מספר שחקנים מקבוצת מכבי דרום תל אביב וביניהם את בן-בסט.
במהלך העונה הביסה מכבי תל אביב את הפועל תל אביב, השנייה בטבלה, בדרבי בתוצאה 88:44 - הניצחון הכתיר את מכבי כאלופה בפעם השלישית בתולדותיה, שני משחקים לסוף העונה.
זהו היה התואר הראשון של בן-בסט.
בן-בסט הצעיר שיחק 11 משחקים וקלע בממוצע של 4.6 נקודות.
כוכבי הקבוצה היו אברהם שניאור ותני כהן-מינץ.
בן-בסט, שתפקד כשחקן הספסל, קלע בממוצע של 5.5 נקודות למשחק.
בנוסף, בעונה עונה הייתה זו הזכייה הראשונה של מכבי ב-"דאבל", כאשר ניצחה בגמר גביע המדינה בכדורסל, את הפועל תל אביב 53:44. כן באותה עונה הקימה פיב"א את גביע אירופה לאלופות.
מכבי תל אביב ייצגה את ישראל והודחה על ידי קבוצת הצבא הרומני צ.צ.א בוקרשט (הפסד 65–84 בבוקרשט והפסד 61–63 בגומלין באצטדיון ר"ג).
בעונת 1958/1959 זכתה מכבי שוב באליפות המדינה, עם מאזן 2–20, לאחר ניצחון בדרבי על השנייה בטבלה הפועל תל אביב 66:50 במשחק שנערך במגרש מכבי שלושה מחזורים לסיום.
באותה עונה תפס בן-בסט מקום בהרכב הקבוצה וקלע בממוצע של 9.1 נקודות למשחק.
בנוסף, מכבי ניצחה בגמר גביע המדינה בכדורסל את הפועל חולון 53:47, כאשר בן-בסט לא קלע בגמר.
בשנת 1959 השתתף בן-בסט במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה בכדורסל 1959 שנערכה באיסטנבול, תחת המאמן אליהו עמיאל.
ישראל סיימה את הטורניר במקום ה-11, בן-בסט השתתף ב-4 משחקים וקלע בממוצע של 3.5 נקודות.
בן-בסט קלע בעונות אלו בממוצעים של 10.2 ו-8.1. כן זכתה מכבי בגביע המדינה ה-4 בתולדותיה לאחר ניצחון על הפועל חולון 74:46 במגרש הפועל ביפו, כאשר בן-בסט קלע בגמר 12 נקודות.
בשנת 1960 השתתף בן-בסט במדי נבחרת ישראל בטורניר הקדם אולימפי לקראת אולימפיאדת רומא.
בשלב השני הפסידה ישראל להונגריה 86:78 וליוגוסלביה 62:61. במשחק "לפרוטוקול" (משחק על המקום השביעי בטורניר שממנו עלו רק 5 למשחקים האולימפיים), הפסידה ישראל לקנדה 60:59. בן-בסט קלע במהלך הטורניר 2 נקודות.
בעונת 1961/1962, לאחר שנתיים הפסקה, זכתה מכבי באליפות המדינה (ה-6 בתולדותיה) לאחר ניצחון על ה-2 בטבלה הפועל חיפה 63:55 במגרש מכבי שלושה מחזורים לסיום הליגה, עם מאזן 2–20. בן-בסט שיחק 19 משחקים וקלע בממוצע של 11.1 נקודות למשחק.
בשנת 1961 נופה בן-בסט על ידי מאמן הנבחרת רוזין, מהסגל לקראת אליפות אירופה 1961 שנערכה בבלגרד.
עם זאת, השתתף בן-בסט בנבחרת ישראל בכדורסל למכביה השישית.
בן-בסט קלע בממוצעים של 10.5 ו-7.2 בהתאמה.
השחקנים המרכזיים בקבוצה באותן שנים היה בן-בסט, רלף קליין, תני כהן-מינץ, דוד פריש, אמנון אבידן, יעקב אדליסט וגדעון פרייטג.
בן-בסט שיחק 12 משחקים וקלע בממוצע של 12.3 נקודות.
עם זאת זכתה הקבוצה שוב בגביע המדינה.
לקראת העונה הבאה, 1965/1966, מונה בן-בסט לקפטן הקבוצה במקומו של דוד פריש.
הקבוצה עצמה סיימה שוב במקום השני אחרי הפועל תל אביב.
בן-בסט שיחק ב-25 משחקים וקלע בממוצע של 9.7 נקודות למשחק.
כן באותה עונה זכתה בגביע המדינה לאחר ניצחון 66:62 על הפועל תל אביב.
לקראת עונת 1966/1967 הצטרף טל ברודי למכבי תל אביב.
באותה עונה השתתף בן-בסט בסדרה נגד חובנטוד בדאלונה, במסגרת רבע גמר הגביע האירופי למחזיקות גביע, מה שנקרא לימים נס בדאלונה.
בזירה המקומית, בדרבי דרמטי ביד אליהו 3 מחזורים לתום העונה הפסידה מכבי להפועל 67:70 ובכך שמרה על המקום ה-1 לאחר שבמשחק הקודם ניצחה מכבי את הפועל ב-4 נק' הפרש.
בהמשך ניצחה מכבי את שני משחקיה הבאים (הפועל ירושלים בחוץ ומכבי חיפה בבית) וזכתה באליפות ה-9 בתולדותיה במאזן 24-2. בן-בסט השתתף ב-16 משחקים וקלע בממוצע של 6.9 נקודות למשחק.
בעונה הבאה, 1967/1968, השתתף בן-בסט במשחק הראשון אי פעם מול ריאל מדריד.
בן-בסט השתתף ב-13 משחקים וקלע בממוצע של 6.5 נקודות למשחק.
עונת 1968/1969 הייתה עונתו האחרונה של בן-בסט בקבוצה.
בתחילת העונה מונה אמנון אבידן כקפטן במקום בן-בסט.
בסיום העונה פרש ממכבי תל אביב וסיים את דרכו בליגה הבכירה.
סך הכל שיחק בן-בסט 13 עונות בליגה הבכירה בהן רשם 210 משחקי ליגה וקלע 1,823 נקודות, והוא מדורג במקום ה-16 בקלעי מכבי תל אביב בכל הזמנים.
במדי מכבי תל אביב היה שותף בן בסט ל-8 אליפויות ו-7 גביעי מדינה.
במדי נבחרת ישראל רשם בן-בסט 15 הופעות והשתתף באליפות אירופה בכדורסל 1959 ובטורניר הקדם אולימפי 1960.
בשנים הבאות שיחק בן-בסט מספר שנים כדוריד בקבוצת מכבי ארזים רמת גן, וכן כדורסל בקבוצת מכבי "דני" תל אביב ששיחקה בליגה ב' (הליגה הרביעית).
בשנת 1974 שיחק בן-בסט בתפקיד כדורסלן בסרט עיניים גדולות של אורי זוהר.
לאחר פרישתו מכדורסל עבד כקבלן בניין.
שבתאי בריל (נולד ב-8 בינואר 1937) הוא קצין מודיעין בדימוס, שהגה ופיתח את הרעיון להשתמש בכלי טיס בלתי מאויש כמכשיר לאיסוף מודיעין צבאי, והראשון שהטיס טיסן, שנעשה בו שימוש מבצעי בצה"ל.
שבתאי בריל נולד ב-1937 במושבה מגדיאל למשפחה שעסקה בחקלאות.
אביו עלה לארץ ישראל בעלייה השלישית ואמו בעלייה הרביעית.
הוא גדל במגדיאל, ולמד בבית ספר יסודי דתי במושבה.
לאחר שנתיים של לימודי תיכון בבית הספר "כצנלנסון" בכפר סבא, עבר לתיכון המקצועי בסמ"ת בחיפה, שם למד במגמת רדיו.
בריל שירת בצה"ל בין השנים 1956–1977, והשתחרר בדרגת סגן אלוף.
בריל סיים תואר ראשון במזרחנות באוניברסיטה העברית, נשוי לתלמה בריל, כירולוגית.
הם מתגוררים במבשרת ציון ולהם שלושה ילדים ותשעה נכדים.
מיד לאחר שעבר טירונות הוצב כטכנאי רדיו ביחידה 432, היחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין.
לאחר שסיים בהצטיינות קורס קצינים, עבר לשרת כקצין המבצעים של היחידה לאיסוף מודיעין 848 המוכרת כיום כיחידה 8200 ובה עברו עליו רוב שנותיו בצבא.
בין היתר שימש כראש מדור הפעלה ביחידה 504, כמפקד מרחב סיני של 848 בתקופת מלחמת ההתשה, וראש ענף הדרכה (מקצועות).
בתקופת מלחמת יום הכיפורים שימש קצין אג"ם של היחידה.
לטענתו, בימים שלפני המלחמה, היה משוכנע כי כל הסימנים המודיעיניים מובילים למסקנה שעומדת לפרוץ מלחמה בשתי החזיתות.
הוא פנה למפקדו, יואל בן פורת, אך לטענתו, בן פורת לא קיבל את דבריו.
הוא עקף את בן פורת ופנה לעוזר ראש אגף מודיעין, תת-אלוף צבי לידור.
לידור פנה לראש אגף המודיעין, אלי זעירא, אך טענת בריל נדחתה.
לימים, אישר זעירא את מהימנות הדברים כשאמר: "לא הגיע אלי אדם אחד מכל המערך (המודיעיני) שבא להגיד שיש מלחמה", היחיד היה שבתאי בריל, שפנה לצביקה לידור ולא אלי".
אחרי מלחמת יום הכיפורים מונה כמושל הצבאי של אזור בית לחם, ובסיום תפקידו זה השתחרר מצה"ל.
בעקבות מלחמת שלום הגליל, נקרא לשמש כמושל אזור צור, בתקופה בה כוחות צה"ל חנו בלבנון.
בתקופת מלחמת ההתשה בתעלת סואץ, ירו המצרים לעבר כוחות צה"ל שחנו בגדה ממולם.
כדי לחסום את שדה הראייה של כוחותיהם הקימו המצרים סוללות עפר גבוהות שמנעו מכוחות צה"ל לתצפת עליהם.
בריל, שהיה מפקד יחידת המודיעין במרחב סיני, החל לפתח, ביחד עם רס"ן שלמה ברק, טייס חיל האוויר שהיה מומחה לטיסנים - פתרון מקורי לבעיית הירי: טיסן שיופעל באמצעות גלי רדיו, יתצפת מעבר לקווי האויב בלי לסכן חיי אדם ויביא מודיעין חזותי.
לימים יקראו לזה מטוס זעיר ללא טייס.
ביולי 1969 נערך הניסוי הראשון עליו פיקד, ובמסגרתו הועלה לאוויר טיסן, שהצליח להשיג 50 צילומים באיכות טובה.
חודשים אחדים לאחר מכן בוצעה גיחה נוספת של טיסן, מעבר לגבול הירדני, ושוב התקבלו צילומים טובים.
בעקבות הטיסה המבצעית המוצלחת ודרישת סיירת מטכ"ל לקבל צילומים מסוג זה, נתן ראש אמ"ן, אהרון יריב, ליחידה הטכנולוגית של חיל המודיעין הוראה להמשיך בפיתוח המזל"ט.
אבל מפתחי הטיסן שצברו מאות שעות הטסה, הודרו מהפרויקט.
היחידה הטכנולוגית החליטה לפתח טיסן חדש, שהיה כבד יותר, עם שני מנועים.
הטיסן נכשל, וב-1971 הפרויקט נסגר.
רק אחרי מלחמת יום הכיפורים החלה חברת תדיראן מערכות בפיתוח מקצועי של מזל"טים.
בקיץ 1977, לאחר שחרורו מצה"ל, הקים וניהל את "משכנות הרועים", מסעדה ואתר תיירות בסגנון בדואי בין הכפר ג'בל מוכאבר לארמון הנציב בירושלים.
כמה שנים לאחר הקמת המסעדה, התעוררה מחלוקת לגבי הקרקע עליה נבנתה.
הקרקע שעליה היא הייתה ממוקמת הייתה חכורה ממינהל מקרקעי ישראל, אך הקרקע במקור הופקע ב־1970 ממשפחה מהכפר סילואן, בנימוק שהקרקע דרושה באופן דחוף לצורכי ציבור.
לאחר שהמסעדה פעלה מספר שנים הגישו בעלי הקרקע עתירה שהיא תוחזר להם.
זמן קצר אחר כך מכר בריל את המסעדה.
לאחר מכן ניהל עסקים שונים עד צאתו לגמלאות.
בנובמבר 2019, קיבל פרס הוקרה מיוחד בכנס UVID, הנחשב לכנס הגדול בישראל ולאחד הכנסים הגדולים בעולם לכלים בלתי מאוישים.
שבתאי בנסיגה הוא סרט משנת 2009 בבימויו של ליאור שמריז ובכיכובם של קלואי גריפין, טל מאירי וג'ושוע בוגל.
הסרט נכתב והופק על ידי ליאור שמריז ואמרי קאהן.
לוסי (קלואי גריפין), אזרחית אמריקאית המתגוררת בברלין בתקופה של אחרי דעיכת תת-תרבות הפאנק, חיה חיים של נהנתנות ומשוטטת ברחובות עם חברה הטוב, דרק (ג'ושוע בוגל).
יחד הם מתייחסים לעיר כמו אל גן שעשועים, במה ומסיבה בלתי נגמרת.
אל חייהם נכנסת גליה (טל מאירי), ישראלית צעירה שככל הנראה מחפשת אורח חיים טוב יותר ונקי יותר.
שם הסרט שאול מהתופעה האסטרולוגית המכונה "שבתאי בנסיגה" , המתייחסת לזמן שלוקח לכוכב שבתאי לעבור מסלול אחד מסביב לשמש.
הסרט הוא מלודרמה המשקפת את מצבי הנפש של לוסי וושל גליה תוך כדי מחווה לסרטים מחתרתיים.
שם השחקן/ית שם הדמות קלואי גריפין לוסי טל מאירי גליה ג'ושוע בוגל דרק היינץ אמיגולץ אדגר שמידט ג'וליאן בנט ג'רמימרטין דקרט לינדה נמוש סוזן זקסה אמרי קאהן ליאור שמרי
על פי יוצרי הסרט, הסרט צולם בישראל, במשך יומיים במהלך חודש דצמבר 2007, ובברלין, במשך 12 יום במהלך חודש פברואר 2008. בסרט השתתפו הן שחקנים מקצועיים והן שחקנים לא-מקצועיים, ותקציבו עמד על כ-2,000 אירו.
הסרט צולם ונערך על ידי במאי הסרט ליאור שמריז, שפרט אליו נכח רק עוד איש צוות אחד נוסף על סט הצילומים, בדרך כלל הייתה זו אמרי קאהן, שכתבה את התסריט יחד עם שמריז.
כל השטחים הציבוריים (לרבות רחובות, מוזיאונים, חנויות, ברים) צולמו "כמות שהם", ללא התערבות וללא תוספות.
עלילת הסרט מתרחשת בשכונת קרויצברג שבברלין, שם חיים קלואי גריפין (לוסי), ג'ושוע בוגל (דרק) ורוב אנשי הצוות.
חלקים מהסרט היו מתוסרטים, בעוד אחרים היו מאולתרים, בהתאם לאופיה של כל סצנה.
בריאיון לתקשורת הספרדית אמר שמריז: "אני מחשיב את עצמי אנטי-אוטר.
אני חושב שזה חשוב שהשחקנים והצוות יתרמו את רעיונותיהם לסרט".
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים של טורינו ולאחר מכן הוא היה מועמד לפרס מקס אופולס הגרמני וזכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים "Achtung Berlin" בברלין ("פרס ברלין החדש").
יוצרי הסרט כתבו על סרטם: "אחת המטרות של הסרט הייתה ליצור שפה קולנועית מווסתת המותאמת למצבי הנפש של הדמויות.
ההפקה התאימה את עצמה לכל חלק בסרט, לפעמים מחקה גישות תיעודיות ולעיתים קביעת מסגרת בה אולתר הדיאלוג בתסריט במסגרת צילומים שתוכננו מראש.
בתחילת 2010 פרסם במאי הסרט שלושה סרטים ניסיוניים המתייחסים לסרט שבתאי בנסיגה, בפרויקט שכונה "Saturn Returns Three Satellite Films".
הראשון מבין השלושה, "Return Return", הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
שבתאי (שבי) בן-יורם (נולד ב-1960) הוא שחקן ומאמן לשעבר של טניס נכים, נציג ישראל במשחקים הפאראלימפיים.
בן-יורם גדל בתל אביב והוא בוגר תיכון עירוני ג'.
בשנת 1982 זכה באליפות ישראל הראשונה שנערכה בארץ בטניס כיסאות גלגלים.
בן-יורם שמר על התואר עד אליפות הארץ בשנת 1985. בשנת 1990 זכה לראשונה במקום הראשון בתחרות עולמית.
ב התחרה בטניס יחידים ובטניס זוגות (עם אבי ויינברג) ובשתי התחרויות סיים בשמינית הגמר.
בן-יורם למד אדריכלות באורט טכניקום והוא מנהל סניף רעננה של רשת העיצוב סטודיו קרמיקה.
רבי שבתי דונולו (913–אחרי 982) היה רופא וחכם סוד יהודי-איטלקי מהעיר אוריה בחבל אפוליה שבדרום איטליה.
שבתי דונולו היה הרב שכתב את ספר הרפואה העברי הראשון על אדמת אירופה הנוצרית.
בהיותו בן שתים-עשרה (בט' בתמוז ד'תרפ"ה, 4 ביולי 925) נשבה דונולו בידי ערבים מהשושלת הפאטמית שכבשו את עיר מולדתו אוריה ונפדה על ידי הקהילה היהודית בטאראנטו.
לבו נמשך אחרי הרפואה והאסטרונומיה, והוא נודע כרופא מומחה.
ספרו של הרב דונולו, "חכמוני", נכתב כפירוש על ספר יצירה.
בפירוש מוכנסים מוטיבים אסטרונומיים ואנטומיים, והמחבר מנסה להקביל ביניהם.
רש"י, בפירושו ל, כותב בהסבר על שבעת הכוכבים: "ור' שבתי דנול"ו הרופא זצ"ל פירשו היטב בספר חכמוני שלו".
בפירוש רש"י ל, מובא פירוש בשם "פיוט יוצר שיסד אחד מגאוני לומברדיאה", הדברים מופיעים בספר חכמוני ואולי זה מקורם.
"ספר המרקחות" של הרב דונולו, שהודפס מכתב יד נדיר באמצע המאה ה-19, מכיל מרשמים להכנת 120 תרופות.
כמו "חכמוני", גם ספר זה כתוב בעברית.
"ספר המרקחות והמשקיות" מבוסס כולו על הרפואה היוונית, כמעט ללא השפעה ערבית.
במחקר נוטים לזהותו עם שבתי סב סבו של אחימעץ בן פלטיאל מחבר מגילת אחימעץ, בשל דברי המגילה ששבתי היה מ"משפחת אמיתי", ועדותו של דונולו על היותו קרובו של חסדיה בן חננאל, הנזכר במגילה כנכדו של אמיתי.
בית החולים הממשלתי ביפו, שפעל משנת 1949 עד לסגירתו בשנת 1980, נקרא על שם דונולו.
רבי שבתי הכהן (מכונה הש"ך; 1622, ה'שפ"ב – 8 בפברואר 1663, א' באדר א' ה'תכ"ג (לפי גרסה אחרת נפטר ב-א' באדר ה'תכ"ב)) היה רב ופוסק הלכה, מחבר פירוש שפתי כהן (ש"ך) על השולחן ערוך.
רבי שבתי נולד בעיירה בפולין, שם שימש אביו, רבי מאיר הכהן (מכונה מהר"ם כ"ץ), תלמיד מהר"ם מלובלין, ברבנות.
רבי מאיר היה תלמיד חכם ידוע, וראשית לימודו של בנו רבי שבתי היה אצל אביו.
כבר בילדותו נודע כעילוי מופלג והיה לומד בילדותו אצל המגלה עמוקות.
בגיל שתים עשרה נשלח ללמוד בקז'ימייז' בישיבה של ר' יהושע העשיל בעל "מגיני שלמה" ידידו ושותף לימודים של אביו.
בהמשך נסע ללובלין ולמד אצל רבני העיר רבי העשיל, ורבי נפתלי כץ.
בלובלין נישא לינטה-לאה, בתו של שמעון וולף, אחד מעשירי וילנה שהיה נכדו של הרמ"א, וישב בווילנה כשהוא סמוך על שולחן חותנו.
כבר בצעירותו נחשב לאחד מגדולי הפוסקים.
בשנת תי"א מונה לחבר בית הדין של וילנה (אצל רבי משה לימא בעל ה"חלקת מחוקק"), על מקום רבי הלל בן נפתלי הירץ ה"בית הלל".
בתקופת הגזירות שהחלה בעת המלחמה בין האיחוד הפולני-ליטאי לרוסיה, גלה מווילנה בעת כיבושה בידי הרוסים בשנת 1655 ונדד ממקום למקום, עד שהגיע לעיר הלישוי שבאימפריה האוסטרית (בתחומי צ'כיה של ימינו), שם נתקבל כרב, אך נפטר לאחר זמן קצר.
אביו רבי מאיר הכהן (חתן הקצין ר' נחום לוקובער) בן רבי משה הכהן אשכנזי כ"ץ, אב"ד אמסטיבובה ומוהילב.
הספיק לראות את חיבורו הגדול של בנו, ואף לכתוב שיר קצר, עם ראשי תיבות של "מאיר הכהן חזק".
אשתו יענטא לה הוא נישא בווילנה הייתה בתו של ר' שמעון וולף טייבר.
(נכד בתו של הרמ"א) ונכדת ר' שמחה בונם מייזליש מקראקא בנם של שפרינצא (בת ר' שמואל מקראקא) ור' אברהם מייזליש, בן ר' יוסף, בן יצחק אייזיק.
את אמו מזכיר הש"ך (ביו"ד סימן שכ"ו סס"ק ד') "וכן ראיתי מהגבירה הרבנית אמי תי' ומשאר נשים צדקניות חכמניות שנזהרו בזה".
אחיו הרב יונה נחום הכהן, אב"ד סוכטשוב שבפולין, למד אצל אביו ואחיו, ולאחר מכן בסלוצק אצל רבי יעקב מטומשוב.
חתנו של הרב אהרן שמואל קאיידנובר, וסבו של הרב גדליה משה כהנא מחבר ספר 'חמד משה'.
צאצאו של יונה מנחם בן אחר בן, הוא האדמו"ר רבי חנוך הניך הכהן לוין מאלכסנדר.
אחות נוספת הייתה סבתו של רבי מאיר אייזנשטאט מחבר שו"ת "פנים מאירות".
בן אחד ידוע לנו, רבי משה שכיהן כרבה של קרוטושין, והוא אבי 'יצחק' שהביא לדפוס את ספרו של סבו 'גבורת אנשים' וספרו 'פועל צדק'.
חתנו ר' מנחם מאניש חיות (בן שמשון חיות, בן מנחם מאניש חיות, בן רבי יצחק חיות מחבר הספר "אפי רברבא", בן אברהם חיות, בן רבי פתחיה חיות אב"ד פראג) שהביא לדפוס את ספרו של חמיו, "שפתי כהן על חושן משפט" וכתב את ההקדמה.
נכדתו חנה אשכנזי, בתה של יוכבד בתו שנולדה בשנת 1660 (אשת אפרים ואחות ר' גרשון קיטובר), הייתה אשתו השנייה של הבעש"ט.
ביתו בתיה שהיה עליה סיפור שנעלמה בתקופת הקוזקים ונמצאה אצל המלך הנוצרי שלא ידע שהיא יהודיה, וגידל אותה.
שפתי כהן על השולחן ערוך
הרב שבתי הספיק לכתוב ספרים רבים וחשובים, המפורסם בהם הוא הספר 'שפתי כהן' (בקיצור ש"ך, ועל שמו כונה הש"ך) על שולחן ערוך יורה דעה וחושן משפט.
את חיבורו על יורה דעה פרסם רבי שבתי בקרקא בשנת ת"ו 1646, בגיל 24.
לתוך "נקודות הכסף" הוכנסו לעיתים הגהות על הספר 'שפתי כהן', מבן המחבר.
מעניינת התבטאותו של הש"ך אודות השגותיו על הט"ז, בה מתאר את ביקורו של הט"ז אצלו:
בדפוסים המקובלים של השולחן ערוך יורה דעה, נוהגים להדפיס את דברי הש"ך והט"ז משני צידי דברי השולחן ערוך, ונקראים "אשלי רברבי".
הרב שבתי חיבר מספר חיבורים נוספים:
"ספר הארוך" - על טור יורה דעה
"תקפו כהן" - ספר למדני - על סוגיית תקפו כהן המדבר מ"דיני תפיסה".
ספר זה נלמד הרבה בישיבות, רבי יונתן אייבשיץ אף חיבר לו קיצור, והספר קונטרס הספיקות נכתב עליו.
"פועל צדק" - מנין המצוות לפי סדר ימות השבוע.
"גבורת אנשים" - על אבן העזר סימן קנד.
"מגילת עיפה" (אמסטרדם 1651), שבו הוא מבכה את חורבן קהילות אירופה שהיה עד לו בפרעות ת"ח ות"ט.
בחיבור יש מידע היסטורי רב על התקופה.
קיימים הגהותיו על ספר ים של שלמה של המהרש"ל לחולין בכתב יד.
הש"ך היה לאחד מ"נושאי הכלים" (כינוי לפרשני השו"ע) העיקריים של שו"ע יורה דעה וחושן משפט, ופירושיו מודפסים בכל המהדורות.
למרות קביעת רבני ועד ארבע הארצות בשנת ה'תמ"ג (1683) שיש לפסוק כט"ז כשהוא חולק על הש"ך, מקובל לפסוק ברוב המקרים כש"ך נגד הט"ז.
כך, רוב רבני פולין נטו בהלכה אחר הש"ך, בעוד שבגרמניה התקבלו פסיקות הט"ז.
הש"ך עצמאי למדי בבואו לפסוק הלכה.
שבתי לוי (10 באפריל 1876 – 1 בנובמבר 1956) היה ראש העיר היהודי הראשון של חיפה.
שבתי לוי נולד באיסטנבול בטורקיה, למשפחה שמקורה במגורשי ספרד.
עלה לארץ ישראל בשנת 1894. לימד טורקית בבית ספר פיק"א בפתח תקווה, וכן היה עוזר למזכיר ולגזבר בפקידות המקומית של הברון.
נישא לרבקה בת דוד ישראלית, מבנות פתח תקווה.
מ-1901 נמנה לוי עם סגל הפקידים של הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד בזכרון יעקב והפך לאחד מרוכשי הקרקעות הבכירים בחברה.
כאשר החברה העתיקה את משרדיה לחיפה בשנת 1905, עבר אף הוא לחיפה וניהל את מחלקת המשפטים והקרקעות של פיק"א ויק"א, במסגרת תפקידו זה היה האחראי על רכישת הקרקעות בצפון ארץ ישראל.
ב-1907 היה לוי מיוזמי ומקימי שכונת הרצליה בחיפה.
ב-1908, סייע לפנחס כהן לייסד את בית הספר "אבטליה", בית הספר העברי הראשון בחיפה, (שממנו צמח ב-1913 בית הספר הריאלי).
בשנת הלימודים הראשונה התקיימו הלימודים בדירתו של לוי.
מונה כחבר מועצת העיר, יחד עם רפאל חכים, כאשר זו הוקמה על ידי השלטון הבריטי בשנת 1920 ובשנת 1927 נבחר יחד עם דוד הכהן ברשימה על-מפלגתית.
היה מיוזמי המרכז המסחרי הראשון בחיפה שהוקם בעיר התחתית בשנות ה-20 של המאה ה-20. לאחר הבחירות לעירייה ב־1934 בהן גדל כוחם היחסי של היהודים בעירייה מונה לסגן ראש העירייה.
בינואר 1940, כאשר נפטר ראש העירייה חסן שוכרי, מונה לוי כממלא מקומו ובאפריל 1940 מונה לראש העירייה הזמני, והיה ראש העיר היהודי הראשון שלה.
בתחילת 1943 התכנסו חבריה הערבים של מועצת העיר ותבעו את הדחתו מראשות העירייה, בטענה כי תפיסת משרה כזו על ידי יהודי מהווה פגיעה בערביותן של חיפה ושל הארץ, אולם הממשלה לא נכנעה ללחצים הללו.
שבתי לוי קיבל גם איומים על חייו: בסוף 1944 היה זה איום בכתב, בערבית, ובראשית 1946 אף נעשה ניסיון להתנקש בחייו.
ה"הגנה" סיכלה את שני האיומים.
בנובמבר 1946 הוקמה ועדת בחירות עירונית בראשות לוי בת 16 חברים, בהם שמונה יהודים, ארבעה מוסלמים וארבעה נוצרים, שנועדה להכין את קיומם של בחירות לעירייה.
בימי מלחמת העצמאות הוא ניסה להפעיל את השפעתו על ראשי הציבור הערבי בחיפה שלא לעזוב את העיר.
כיהן כראש העיר חיפה עד שנת 1951, בה הוחלף בתפקידו על ידי אבא חושי.
כיהן כחבר במועצת העיר עד מותו ב-1956.
על שמו רחוב שבתאי לוי בחיפה, בו שוכן מוזיאון חיפה לאמנות ובית שבתי לוי.
היה חבר בלשכות שונות של מסדר הבונים החופשיים וכיהן כנשיא בלשכת "ראובן" מס' 1. בשנת 1953, עם ייסודה של הלשכה הגדולה למדינת ישראל, נבחר להיות נשיאה הראשון.
שבתי לוי נקבר בחלקת "גדולי העיר" בבית העלמין חוף הכרמל.
שַׁבְּתַי (לעיתים שַׁבְּתַאי ובכתיב קדום גם שבתיי) הוא שם פרטי יהודי ותיק.
ניתן למצוא אנשים הקרויים בשם זה מתקופת שיבת ציון ועד ימינו.
מקובל להסביר ששם זה ניתן לאדם שנולד בשבת (כפי שהשם חגי ניתן למי שנולד בחג, וישנם אנשים ששמם פסח או ניסן), אך נראה שזה איננו הפירוש המקורי של השם.
השם שבתי מופיע 3 פעמים בתנ"ך:
בכל הפעמים הללו מוזכר שבתי כאחד הלויים.
השם שבתי מוזכר בתקופה זו כשבע פעמים במכתבי יב בשפה הארמית, במכתבים שנשלחו לסון (אסואן) על ידי משפחה ארמית ובכתובות בניפור שבבבל.
בכל המקרים מופיע השם בתעודות המכילות שמות נוכריים מובהקים.
כמו כן נמצא השם על סרקופג ארמי ליד מקדש איזיס באסואן.
מאוחר יותר, אנו מוצאים מספר אנשים הקרויים בשם זה בתלמוד הבבלי ובתלמוד הירושלמי.
נראה שבסוף המאה ה-3 השם הפך גם לשם נוצרי מובהק, ואנו מוצאים אותו ברומא ברשימות ובקטקומבות (מערות קבורה) יהודיות ונוצריות כאחד.
גם שמו של אביו של הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון (483-565), היה סבטיוס (Σαββάτιος).
בימי הביניים ידוע על אחד מבעלי התוספות בשם זה, והוא היה נפוץ גם בדורות מאוחרים.
בין האישים המפורסמים שנקראו בשם זה, הרב שבתי כהן (הש"ך) ומייסד תנועת השבתאות, שבתי צבי.
גם בימינו נקראים יהודים בשם זה, אך נראה שהוא אינו נפוץ ברחבי העולם הלא-יהודי.
כבר במאה ה-17 מעיד רבי משה אבן חביב, מרבני ירושלים, בספרו "גט פשוט": "דְעתה נשתקע שם זה בגוים, ואין מצוי דיקראו הגוים בשם שבתי".
עם זאת, בקהילות שנפגעו בצורה יותר אקוטית משבתי צבי (בעיקר קהילות אשכנזיות) ירדה שכיחותו של שם זה, כנראה כחלק מן המאבק בשבתאים הסמויים שנותרו בתוך הקהילות.
לעומת זאת, בקרב בני יהדות גאורגיה (גאורגיה) נחשב השם לנפוץ כתרגום לשם הגאורגי שׁוֹתַא.
השמות שֶפּטיל, שֶפּס ושֶפּסיל (שעפטיל, שעפס, ושעפסיל בכתיב יידיש) משמש לעיתים ככינוי לאנשים ששמם שבתי.
בתלמוד מופיעה רשימה של שמות נוכריים מובהקים: "כגון הורמיז ואבודינא, בר-שיבתאי ובר קידרי..."
(כך הגרסה בדפוס, וזו גם גרסת רש"י והרא"ש שבדפוסים).
בעלי התוספות מעירים על כך בפירושם: "שבתאי גרסינן [=אנו גורסים], דשבתי [=שכן שבתי] שם ישראל הוא בכמה מקומות, אבל שבתאי הוא רוח רעה, כדאמר בפרק "כל הבשר"".
נראה שלפני בעלי התוספות היו שתי גרסאות אפשריות לגבי השם הנוכרי המוזכר בגמרא: שבתי ושבתאי, והם פסלו את הגרסה שבתי, כיוון שסברו שהוא שם יהודי, ולעומתו שבתאי הוא שם של רוח רעה.
כנראה כוונתם היא שזהו שמו של האליל שבתאי (מזוהה עם האל הרומאי סטורנוס) שמוכר כאחד משבעת המזלות (חמה, נוגה, כוכב, לבנה, שבתאי, צדק, מאדים).
לדעת רבי שמואל שטראשון הגרסאות שהיו לפני בעלי התוספות הן שבתי ושיבתאי, ולא כפי שמופיע בדפוסים.
במסופוטמיה היה קיים מונח בשם שבתו שמשמעותו "יום מנוחת האלים".
בכמה שפות הודו-אירופיות יום השבת נקרא על שם האל שבתאי (לדוגמה: בלטינית Dies Saturni, בהולנדית Zaterdag ובאנגלית Saturday).
על אף ההסתייגויות פירוש זה קנה לו אחיזה בקרב העם היהודי, ואנשים רבים (בעיקר שומרי מצוות) מקפידים במאות השנים האחרונות על כתיבה ללא אל"ף.
למרות זאת, גם בימינו ניתן למצוא מקרים רבים שבהם נרשם שם זה עם האות האל"ף.
בזמן כתיבת שטר גט מקפידים מאוד על אופן כתיבת שמות האנשים והמקומות, כדי למנוע חששות לכשרותו של הגט.
וכך פוסק רבי יוסף קארו בספרו שולחן ערוך:
"שם שבתי יש לכתבו בלא אל"ף".
בספרו בית יוסף מציין רבי יוסף קארו שמקור ההלכה הוא בדברי התוספות לעיל.
להלכה זו הסכימו רוב הפוסקים שבאו אחריו, אך מספר פוסקים מאוחרים מכשירים גט שנכתב בו שבתאי (רבי משה אבן חביב בספרו גט פשוט, רבי מסעוד חי בן שמעון בספרו שם חדש ואחרים).
"שבתות וחגים" היא סדרת דרמה ישראלית מצליחה, ששודרה בערוץ 3 במשך 5 עונות בין השנים 2000–2004.
הסדרה עלתה לשידור בינואר 2000, ורוב פרקיה בוימו על ידי רני בלייר, ונכתבו על ידי מספר רב של כותבים: ארי פולמן, ערן קולירין, חגי לוי, אריק רוטשטיין, אורי סיון ובלייר עצמו.
גיבורי הסדרה הם קבוצת חברים בשנות ה-30 וה-40 לחייהם המתגוררים בתל אביב.
עלילות הסדרה כללו סיפורי אהבה, זוגיות, חברות, משפחה וכן הלאה.
הפקת הסדרה התאפיינה בזוויות צילום "טבעיות" במטרה לצמצם את המרחק בין הצופה לעלילות המתרחשות מעל מסך הטלוויזיה.
צילומי העונה הראשונה החלו באוגוסט 1999 והיא כללה תחילה שמונה פרקים.
שני פרקי פיילוט שהופקו לסדרה אוחדו לסרט תחת השם "שבתות וחגים - הסרט", אשר הוקרן בפסטיבלים שונים במהלך שנת 2000. הסרט כלל דמויות ראשיות שלבסוף לא נכללו בסדרה.
הסרט אף שודר בטלוויזיה בערוץ 2 (בזכיינית קשת, לה הוצעה תחילה הסדרה) לאחר שידור העונה הראשונה של הסדרה בערוץ 3. ב-16 באפריל 2001 עלתה לשידור העונה השנייה.
שיר הנושא של הסדרה הוא "ככה זה (לאהוב אותך)" של ברי סחרוף.
לפי סחרוף, השיר נכתב עבור הסדרה, אולם שידורה התעכב והשיר הופץ כשנה קודם לכן באלבומו "נגיעות".
חריג הוא הפרק "הסערה" בעונה השלישית, אשר נפתח עם היצירה הקלאסית "ארבע העונות" של ויוואלדי במקום שירו של סחרוף.
כמו כן, בשנת 2004 שולב בעלילת העונה החמישית והאחרונה של הסדרה השיר "בואי אליי", אותו ביצעו יחד שחקני הסדרה אלון אבוטבול ורומי אבולעפיה.
את מילות השיר כתב ארי פולמן (אחד מכותבי הסדרה) והלחין נפתלי אלטר.
השיר הופץ באותה שנה כסינגל וכן בפסקול הסדרה.
העונה האחרונה כללה גם שיר שאותו ביצעה רומי אבולעפיה, איתו דמותה "דניאלה" מנסה להתקבל לתחרות הקדם אירוויזיון, אולם שיר זה לא זכה להפצה.
אלון אבוטבול השתתף בכמות הפרקים הגדולה ביותר מבין שחקני הסדרה הקבועים.
אבוטבול נעדר רק מפרק אחד בסדרה - הפרק "זכרון יעקב" מתוך העונה החמישית, אשר אותו ביים.
הסדרה זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לסדרה הדרמטית הטובה ביותר לשנת 2003. באותה השנה זכתה יעל אבקסיס על תפקידה בסדרה בפרס מסך הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסדרה מקורית, כאשר באותו הטקס גם היה מועמד אלון אבוטבול על תפקידו בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסדרה מקורית.
שלוש העונות הראשונות של הסדרה שודרו בשידורים חוזרים בערוץ 10 בשנת 2005, ומאוחר יותר הועלו כל פרקי הסדרה לשירות ה-VOD בהוט.
בספטמבר 2020, לרגל 20 שנה לשידורה המקורי, החל שידור נוסף של הסדרה בערוץ הוט 3 ובשירות ה-VOD של הוט לראשונה מזה מספר שנים.
הסדרה עלתה לשירות שוב בשנת 2025 בעקבות מותו של כוכב הסדרה אלון אבוטבול.
אלון אבוטבול בתפקיד רפי משעני, צלם, אביה של דניאלה מגרושתו חגית, ובן זוגה של אלה
דרור קרן בתפקיד יואל לזרוב, חברו הטוב של רפי ובעלה של שירה בתחילת הסדרה
יעל אבקסיס בתפקיד אלה אזולאי, זוגתו של רפי ובהמשך של אלון
מירב גרובר בתפקיד שירה לזרוב, אשתו של יואל בתחילת הסדרה
רומי אבולעפיה בתפקיד דניאלה משעני, בתם המתבגרת של רפי וחגית
קובי שטמברג בתפקיד דורון בראל, אחיה של חגית ודודה של דניאלה
אתי אנקרי בתפקיד חגית בראל-משעני, גרושתו של רפי ואמה של דניאלה (עונות 1–2)
ליאור אשכנזי בתפקיד אלון, פיזיקאי ובן זוגה של חגית ובהמשך של אלה (עונות 2–5)
תומר בן-דוד (כיום: גלרון) בתפקיד איתן, בן זוגה של דניאלה (עונות 2–5)
עומר דרורי בתפקיד עומר לזרוב, בנם של יואל ושירה
אברהם סלקטר בתפקיד שאול לזרוב, אביו של יואל (עונות 1, 3-4)
קלודין בן נעים בתפקיד קלודין בראל, אימם של דורון וחגית וסבתה של דניאלה (עונות 1–2)
עידו מזרחי בתפקיד ג'ורדן, בן זוגה של דניאלה (עונה 1)
דורון ליניק בתפקיד אלכס, עובד עם חגית במשטרה ובהמשך בן זוגה (עונה 1)
גיל פרנק בתפקיד ערן כנות, עובד עם שירה ומחזר אחריה (עונה 1)
אפרת כהן בתפקיד מאיה, חברתו לשעבר של דורון (עונה 1)
רמי פורטיס בתפקיד פלדמן, הבוס של רפי במשרד החקירות (עונה 1)
טלי רובין בתפקיד תמי, חברתה של דניאלה מבית הספר (עונה 2)
אסנת פישמן בתפקיד טליה, סגנית עורך העיתון בו רפי עובד (עונה 2)
שי חדד (כיום: פלד) בתפקיד עדי אשכנזי, חברו הטוב של דורון (עונה 2)
אלין העוגן בתפקיד ענת, בת זוגו של דורון העובדת בגן חיות (עונה 2)
טל ליפשיץ בתפקיד קים נחמיאס, עובדת עם רפי על התערוכה שהוא מציג (עונות 2–3)
חיים בנאי בתפקיד יהודה בראל, אביהם של דורון וחגית, סבה של דניאלה (עונות 2–4)
גילי שושן בתפקיד אבי לוי, חברו של רפי מהצבא אשר חזר בתשובה (עונות 2–4)
שגית אמת בתפקיד יפעת לוי, אשתו של אבי לוי (עונות 2–4)
ארז כהנא בתפקיד ארנון \ נועם, עורך העיתון בו רפי עובד (עונות 3–4)
בוריס סווידנסקי בתפקיד אדי, עובד בתיאטרון יחד עם יואל (עונה 3)
מריאנו אידלמן בתפקיד אבי, הבוס של דניאלה בפיצרייה בה היא עובדת (עונה 3)
אורן שבו בתפקיד מארק, נגר המעסיק את דניאלה ומחזר אחריה (עונה 3)
אפרת רייטן בתפקיד דורית, שחקנית תיאטרון שעובדת עם יואל (עונה 3)
לירית מאש בתפקיד מרים, זוגתו של דורון ובהמשך אשתו (עונות 3–5)
רומי ארבל בתפקיד ליה משעני, בתם המשותפת של רפי ואלה (עונות 3–5)
מילי אביטל בתפקיד נועה, פסיכולוגית וזוגתו של יואל (עונה 4)
דני ניב ("מוקי") בתפקיד תומר, שותף של דניאלה לדירה (עונה 4)
איה קורן בתפקיד עלמה, זוגתו של תומר (עונה 4)
שרון אלכסנדר בתפקיד אדי, אהובה של שירה מימי הצבא אשר חוזר לחייה (עונות 4–5)
שנהב צדוק בתפקיד איה, שותפתה של דניאלה לדירה (עונה 5)
דנה ברגר בתפקיד יעל בראון, קצינת המבחן של יואל (עונה 5)
אורנה פיטוסי בתפקיד עדיה ליבוביץ', אישה דתיה הנכנסת לחייו של רפי (עונה 5)
רבקה מיכאלי בתפקיד רבקה, אמו של אלון (עונה 5)
מאיר סוויסה בתפקיד אפי לוי, אמרגן העובד עם דניאלה (עונה 5)
בנוסף, השתתפו במהלך הסדרה בתפקידי אורח שחקנים כגון דן תורן, צ'רלי בוזגלו, שרון חזיז, עלמה זק, אלברט אילוז, נירה רבינוביץ', צחי גראד, שלמה וישינסקי, רפי תבור, מיקי קם, יורם חטב, דינה דורון, רבקה בכר, אלון נוימן, נדב אסולין, אניה בוקשטיין, יוסי וירז'נסקי ועוד.
מספר הפרק(בסדרה)מספר הפרק(בעונה)שם הפרקשידור מקורי221פתיחה15 באוקטובר 2001232תוצרת צרפת22 באוקטובר 2001243יום נישואים29 באוקטובר 2001254מריח שרוף5 בנובמבר 2001265מחשבות שניות12 בנובמבר 2001276בחוץ לארץ זה לא נחשב19 בנובמבר 2001287הסערה26 בנובמבר 2001298הלב שנעלב3 בדצמבר 2001309אשת חיל10 בדצמבר 20013110המשך יבוא17 בדצמבר 2001
שבתי (אמוץ) טבת (טבצ'ניק; 25 בדצמבר 1925 – 1 בנובמבר 2014) היה עיתונאי, ביוגרף, מחזאי וסופר ישראלי.
ספריו דנים בעיקר בתולדות היישוב והמדינה.
מפעלו החשוב ביותר הוא כתיבת הביוגרפיה של דוד בן-גוריון, הכוללת ארבעה כרכים כרונולוגיים בלוויית חמישה כרכים נושאיים.
טבת נולד בכפר החוצבים של מחצבות מגדל צדק ליד פתח תקווה.
הוריו, שפרה ודב טבצ'ניק, גננת ועובד מחצבות במקצועם, היו מחלוצי העלייה השלישית.
הוא עבר עם הוריו מנהלל לאיילת השחר, רמת דוד ועתלית.
לבסוף השתקעו בתל אביב והוא למד בבית חינוך לילדי עובדים, בשומריה שבמשמר העמק ובגימנסיה שלווה בתל אביב.
בשנים 1944–1946 למד לתואר ראשון בלשון עברית, פילוסופיה וספרות אנגלית ב, ובאותה עת כתב בעיתון "משמר" בירושלים.
את תוארו השני עשה באוניברסיטת טמפל בפילדלפיה בין השנים 1946–1948 והתפרנס שם מעבודה בכתיבה ב"יורק גאזט" וב"פילדלפיה אינקווירר".
בעת מלחמת העצמאות חזר לארץ ישראל עם קבוצת מתגייסים, אולם האוניה בה הפליג עגנה בנמל ביירות למחרת הכרזת המדינה וטבת נעצר עם קבוצת המתגייסים לחודשים אחדים.
כששוחררו התגייס לגדוד השלישי של הפלמ"ח, לאחר מכן עבד במשרד העבודה ונהיה סגן עורך השבועון הצבאי "במחנה".
כן היה עורך במדור קול ישראל לנוער.
בראשית שנות החמישים כתב טבת תסריטים לסרטוני תעמולה צבאיים שהוקרנו בבתי קולנוע, בהם "חוד החנית", בבימויו של נתן גרוס וסרט על טייסי הסילונים הראשונים בחיל האוויר, בבימויו של אלפרד שטיינהארד.
בשנת 1956, במסגרת מבצע קדש, גויס למילואים ככתב צבאי והתלווה לכוחות השונים בשטח.
לאחר סיום הקרבות, פרסם את חוויותיו מהמבצע בספרו "מסע צה"ל בסיני", שנחשב לאחד מן הספרים הפופולריים שנכתבו על המלחמה.
טבת עבד בעיתון "הארץ" ממאי 1950 עד 1983, מתוכן עשרים ושלוש שנים היה חבר במערכת העיתון.
הוא היה לבן טיפוחיו של עורך העיתון גרשום שוקן ופרסם בעיתון רשימות, מאמרים ותחקירים, והיה מהבולטים בסגל העיתון.
בין השאר פרסם תחקירים על העלייה ממרוקו, על משטרת ישראל, על ענף ההדרים בישראל ועוד.
במהלך עבודתו פרסם מאמרים רבים על הצמרת הפוליטית של אותן שנים, בעיקר אנשי מפא"י הוותיקים אך גם אנשי מפלגות אחרות.
בין היתר, הוא חשף את התככים בבחירות שנערכו ב-1959 לסניף מפא"י בתל אביב, ופרסם שורה של תחקירים על שלטון הכוח של יוסף אלמוגי.
טבת פרסם סדרת כתבות שעסקו בסוגיות הנוגעות למשפט בשם "קרבן הרצח בדיבה" (וזאת עוד בטרם ניתן פסק הדין על ידי ביהמ"ש המחוזי), ובית המשפט קבע כי "מאמרים אלה הכילו אינפורמציה מגמתית ומסולפת וטענות סרק שהיו עלולות להטעות את הציבור".
בעדותו משנת 1957 סירב טבת לגלות מהיכן השיג את המידע שפורסם במאמריו אלה.
בשנת 1981 מונה לעמית מחקר במרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2002 לקה באירוע מוחי וחדל לכתוב.
בשנת 2005 הוענק לטבת פרס ישראל.
מנימוקי השופטים: "פרס ישראל מוענק לשבתי טבת על מפעל חייו בכתיבת הביוגרפיה המונומנטלית של דוד בן-גוריון "קנאת דוד".
המפעל הגדול של טבת בנוי מאלפי פריטים קטנים שהוא ליקט, ניתח וארג ליצירה ספרותית היסטורית משובחת.
מפעלו הוא נכס צאן ברזל לחברה הישראלית ולעם היהודי".
טבת היה נשוי לאורה, בתו של שלמה זלמן אריאל ודודניתו של נתן אלתרמן, ונולדו להם שלושה ילדים – בת ושני בנים.
בתם, העיתונאית והפזמונאית יעל טבת קלגסבלד, נשואה לעורך הדין אביגדור קלגסבלד.
בנם, שאול טבת (אריאל), הוא אמן, מסעדן, ובעל ברים בתל אביב.
נפטר בגיל 89, לאחר מחלה ממושכת.
נקבר בבית העלמין בכפר שמריהו.
טבת קנה את פרסומו בספרו "חשופים בצריח" שיצא לאור ב-1968 והיה לרב-מכר.
הספר מתאר את לחימת גייסות השריון, ובפרט את זו של חטיבה 7 ומפקדה שמואל גונן, במלחמת ששת הימים.
בשנת 1973 החל בכתיבת סדרת ספרי "קנאת דוד" אודות דוד בן-גוריון, עוד בהיות בן-גוריון בחיים.