tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדעתו של רבי יהודה תומך פרופ' מרדכי כסלו מהפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת בר-אילן, הסומך את דבריו על פסוקים מפרשת בראשית ומדברי חז"ל.
פרופ' זהר עמר מבאר שחז"ל לא באו לזהות זיהוי בוטני של עץ הדעת משום ש"חס ושלום לא גילה הקב"ה אותו אילן לאדם ולא עתיד לגלותו" (בראשית רבה, טו, ז), אלא ביקשו לנצל את עמימות הפסוקים לצורך העברת רעיון או מסר מסוים, ומסביר את המסר אותו רצה ר' יהודה להעביר.
סיפור עץ הדעת מובא גם בקוראן בלי רמז לאיזה עץ מדובר.
פרשני הקוראן - שמשמרים מסורות זיהוי - העלו ברובם גם הם את הזיהויים של חז"ל.
אך בנוסף עולים זיהויים של עצי בושם יקרים - גם קשור לתשוקה - וזיהוי בודד כעץ זית.
סיפור חטא עץ הדעת, שמתואר כחטא הראשון בהיסטוריה האנושית, עורר את דמיונם של הוגים וחוקרים.
האם הוא כפשוטו או שמא אלגורי?
מדוע הוא מתואר כטוב ורע?
האם הוא מסמן אבן דרך בהתפתחות האנושית?
מדוע בעקבות החטא נעשו בני האדם חכמים יותר וקיבלו מודעות?
בבסיסו של הסיפור נמצא מעמדו העליון של האל וסמכותו למול האדם שברא, והתביעה הבלתי מתפשרת להישמע באופן מוחלט לציוויי האל.
ייתכן שבכוונה נבחר חטא שאין לו משמעות ומובן בעיניים אנושיות, ולא ברור מדוע העונש עליו כה חמור, כדי לומר לבני האדם, שהם צריכים לקבל את הציווי האלוהי, גם כאשר אינם מבינים, מבלי לשאול עליו ועל טעמיו.
הפסיכולוג אריך פרום רואה בחטא האדם הראשון את הייצוג הבולט לבעיית החופש של האדם.
מעשה החטא הוא למעשה האקט הראשון של החופש האנושי.
אי הציות לפקודת האל היא למעשה השתחררות מכפייתו של האל וראשיתה של התבונה האנושית.
האדם צועד לקראת אנושיות ולקראת ייחודו, כאשר הוא מנפץ את ההרמוניה בינו לטבע.
בניתוקו ובהתעלותו מעל הטבע, הוא מבחין ומודע לעירומו ומתבייש בעצמו.
הוא בודד וחופשי ועם זאת חסר אונים ומפוחד.
הוא זכה בחופש, אך חופש זה נראה לו כקללה, מפני שהוא איננו חופשי להגשים את ייחודו.
באופן דומה רואה שמואל דוד לוצאטו את הדברים "אבל אם לא היה אבינו אוכל מן העץ ההוא, הרי אנו ובנינו ובני בנינו היינו כבהמה, או כתינוקות אשר לא ידעו היום טוב ורע."
ביהדות יש פירושים שונים וגישות רבות לחטא עץ הדעת.
היו שראו את החטא בכך שאדם וחוה ביקשו לראשונה את הדעת (עץ הדעת) ולא את החיים (עץ החיים).
היו כאלו שראו בנחש סמל של כוחות הדמיון ואת החטא בכך שבמקום ללכת אחרי ההכרה השכלית הם התפתו לנהוג על-פי דמיונם הכוזב.
בספרות המדרשית, התפתות האישה לשמוע בקול הנחש מדומה לקיום יחסי מין עמו.
שאלה שהועלתה בדיונים בהקשר לחטא זה, הייתה, האם קודם לחטא היו אדם וחוה יצורים לא תבוניים?
שהרי אם כן, יוצא לכאורה שראוי היה כי יאכלו מהעץ.
לשאלה זו מתייחס הרמב"ם בספרו מורה הנבוכים (ח"א פ"ב), ושם הוא מסביר את דעתו, כי לפני חטא עץ הדעת היו אדם וחוה בעלי שכל מוחלט, המתעלם מהמוסכמות האנושיות ודן לפי מושגים של "אמת" ו"שקר", ואילו לאחר החטא נוספה להם הכניעה למוסכמות (ה"טוב" וה"רע"), שאינן רציונליות - כדוגמת הבושה מן העירום.
הוגי דעות אחרים פירשו שהמצב המתוקן, שקדם לחטא, הוא זה שבו אין לאדם שכל הבוחן ובודק, והוא נשען על האל בלבד, כילד בחיק הוריו.
בדומה לפי הנצי"ב הייתה זו ירידה ממדרגת רוח הקודש למדרגת חשיבה אנושית.
בתפיסה זו, נתפס השכל שהתקבל בעקבות החטא כדבר שלילי בעיקרו.
פרשנות נוספת הייתה ש"לדעת" טוב ורע נגזר משורש יד"ע, במובן של קיום יחסי מין ותאווה מינית (כמו "והאדם ידע את חוה אשתו"), והייצריות היא זו שנוספה לאדם הראשון, ומסיבה זו רק לאחר האכילה מן העץ התביישו אדם וחוה מהיותם עירומים.
על פי גישת הנצרות, חטא זה קרוי "החטא הקדמון", שבעטיו נגזרה על כל האנושות לא רק מיתה, אלא אף חיי סבל וטומאה בעולם החומר המקולל ללא תקנה, שבו האישה חוברת לשטן, ומחטיאה ומדיחה את הגבר בפיתויים מיניים.
חֵטְא הָעֵגֶל הוא סיפור מקראי על חטא ועונשו, המופיע בפרשת כי תשא.
בני ישראל יצרו פסל זהב בדמות עגל כדי שיוכלו לסגוד לו לאחר שמשה נעלם לכאורה.
הדבר אירע במדבר סיני בתאריך שבעה עשר בתמוז, ארבעים יום לאחר מתן תורה וכשלושה חודשים לאחר יציאת מצרים.
בימינו הביטוי "עגל הזהב" משמש מטפורה ומוזכר בהקשרים של סגידה לחומר ורדיפה אחר עושר וממון.
החטא מתואר בפסוקים א'–ו', והעונש וההשלכות המיידיות של החטא מתוארים בהמשך הפרק.
כחמישים יום לאחר יציאת מצרים הגיעו בני ישראל להר סיני.
בהר סיני קיבלו את עשרת הדיברות במעמד הר סיני, לאחר מכן עלה משה רבנו להר (לפי התלמוד, בז' בסיוון) למשך ארבעים יום, כדי לקבל מה' את התורה, ואת לוחות הברית.
בטקסט נאמר כי מי שניהל את יצירת העגל ועבודתו הוא אהרון, דבר היוצר קושי שכן אהרון מצטייר כחוטא.
מיכה (מיוצאי מצרים) זרק לאש טס זהב שהיה חרוט עליו "עלה שור" (בטס זה השתמש משה רבנו להעלאת ארונו של יוסף ממימי היאור בו היה מונח).
ומכל זאת נוצר "עגל הזהב".
אהרן הכריז כי "חג לה' מחר" במטרה לדחותם עד לשובו של משה, אך למחרת העם השכים קום ועבד את העגל.
בזמן שמשה היה על ההר וקיבל את לוחות הברית, שלח אותו אלוהים לרדת מן ההר אל העם: .
בזעמו והפתעתו שבר משה את לוחות הברית בתחתית ההר.
משה שרף את העגל וטחן אותו, פיזר את אפרו על פני המים והשקה את בני ישראל במים אלו.
בנוסף הוא אסף אליו את בני לוי, אשר לא עבדו לעגל, והורה להם להרוג את כל אלו שעבדו לעגל.
בני לוי הרגו כ־3,000 איש, כאשר בנוסף מתו מספר לא ידוע במגפה, ועל פי דרשת חז"ל גם עקב שתיית המים.
לפי רש"י הסיבה לחטא העגל היא טעות בחשבונם של בני ישראל, שכן הם ספרו ארבעים יום מהבטחתו של משה לשוב מן ההר כולל יום עלייתו, ומשה התכוון לארבעים יום שלמים, מלבד היום שבו עלה להר.
בני ישראל, חשבו כי משה מת, (חז"ל מספרים כי השטן הראה להם את דמותו של משה בענן כשהוא שוכב כמת) פנו אל אהרן ובקשו ממנו לעשות להם אלוהים אחרים אשר ילכו לפניהם.
פרשנים רבים ניסו לעמוד על הסיבה ליצירתו של עגל הזהב, מעבר לעיכובו של משה.
פרשנות מקובלת היא שבני ישראל כמהו לסמל מוחשי אותו יוכלו לעבוד, מפני שלא הורגלו לרעיון החדשני (יחסית לעמים אחרים באותו הזמן, ובייחוד מצרים) של אל בלתי נתפש שאינו בעל ממשות באופן פיזי.
על פי שמות רבה, הגורמים המרכזיים לחטא העגל היו הערב רב שנספחו לבני ישראל כאשר יצאו ממצרים, ונתקבלו על דעתו של משה.
ההוכחה לכך היא בדברי החוטאים, שאמרו: "אלה אלהיך ישראל אשר העלוך מארץ מצרים", ולא "אלה אלהינו ישראל".
לפי הכוזרי לא היה החטא חטא של עבודה זרה, אלא של ניסיון לעבוד את הקב"ה דרך צורה חומרית לעובדו ולהתחבר אליו דרכה, וחטאו בכך שלא שעו לאזהרתו להתרחק מן הצורות והפסלים ולא להשתמש בהם אף לא במשמעות ומטרה כגון זו.
ראיה חזקה לדברי הכוזרי ישנה בפסוקים בהם רואים הקבלה בין יחסם של בני ישראל למשה לבין יחסם לעגל – "קום עשה לנו אלהים אשר ילכו לפנינו כי זה משה האיש אשר העלנו מארץ מצרים לא ידענו מה היה לו...
ויעשהו עגל מסכה ויאמרו אלה אלהיך ישראל אשר העלוך מארץ מצרים".
מפסוקים אלה נראה כי העם ראה במשה כמתווך בינם לבין האל וכמנהיג בשם האל, וכאשר הוא לא ירד מההר, הם ביקשו ליצור מתווך ומנהיג חלופי, באופן שבו היה נהוג באותם ימים של עבודת אלילים, בניית פסל שמייצג את האל.
חטא העגל נוצל כדי לנגח את ישראל.
לפי הפרשנות הנוצרית, חטא העגל מהווה מעשה של בגידה בה' והפרת ברית-סיני.
לפי פרשנות נוצרית זו גם המשמעות הסמלית של שבירת הלוחות על ידי משה, שהבין כי משהפר העם את הברית הוא אינו ראוי לה יותר.
על פי פרשנות זו, המצוות שניתנו לבני-ישראל לאחר חטא העגל אינן אישוש של הברית, אלא עונש או אפילו קללה שהוטלה על בני ישראל כדי למרקם מעוונם ולרסן את נטיותיהם השליליות.
כך הם מסבירים למה אין יותר צורך בעול-עונש זה עבור מי שקבל את האמונה הנוצרית.
הפרשנות היהודית בימי הביניים הרבתה להתמודד עם הפרשנות הנוצרית.
יש פרשנים (רש"י, לדוגמה) שהדגישו הן את חומרת החטא, הן את כוחה של תשובה ואת חידוש הברית עם כתיבת הלוחות השניים.
ויש פרשנים (רשב"ם, לדוגמה) שסברו שאין החטא מהווה בגידה אלא רק שטעו בני ישראל לחשוב שרוח הקודש ידבר אליהם דרך העגל, כפי שהוא מדבר אליהם דרך הנביאים.
ויש שפרשו, כמו ריה"ל בכוזרי, שחטא העגל היה ניסיון לעבוד את אלוהי ישראל דרך צורה חומרית, באופן שנוגד את אזהרתו להתרחק מן הפסלים.
בכך, החטא נותר בעינו, אך הוא איננו בגדר עבודה זרה, שכן הפולחן עדיין מוכוון כלפי אלוהי ישראל.
פולחן לעגל זהב מוזכר במקומות נוספים במקרא.
המוכר שבהם הוא סיפור ירבעם בן נבט שהציב שני עגלי זהב בבית אל ובדן לאחר פיצול ממלכות ישראל ויהודה, ואף הציגם במשפט זהה לזה של אהרן: "-הִנֵּה אֱלֹהֶיךָ יִשְׂרָאֵל, אֲשֶׁר הֶעֱלוּךָ מֵאֶרֶץ מִצְרָיִם".
יש הרואים בהחלטתו של ירבעם להציב את העגלים, תולדה מאוחרת של עגל הזהב מימות משה.
יוסף בן מתתיהו שם נאום בפי ירבעם, בו הוא מציג את החלטתו למנות כהנים ולוויים מבני עשרת השבטים, תוך הסתמכות על התקדים של אהרן הכהן הראשון, שאף הוא אפשר לכל אדם להקריב לעגל.
בדומה לכך כתב הרמב"ן בפירושו לתורה: "נראה שרצה אונקלוס לפרש, כי העגל אשר עשו יהיה שמץ רעה בדורות ישראל, כי יאמרו לא לחינם עשו אבותינו את העגל ועבדוהו, רק שידעו בו כי הוא אשר העלם מארץ מצרים, [...] כאשר היה הדבר בירבעם".
והרלב"ג כתב: "שכבר ראו בימי שלמה שנעשו בירושלים תועבות מתועבות הגוים אשר נתחתן בהם שלמה.
[...] וידמה שאמר להם [ירבעם]: טוב, שנעבוד האלהים שעבדו אבותינו שהיה נעשה על ידי אהרן שהיה נביא להיות לישראל, תמורת משה".
יהודה קיל הוסיף שירבעם קרא לבניו (אביה ונדב) על שם בני אהרן הגדולים (נדב ואביהוא) שעליהם אמר משה: "בקרבי אקדש ועל פני כל העם אכבד", אלא שהשם 'אביהוא' הוחלף ב'אביה' בשביל לשוות לו סגנון תאופורי.
לפי חלק מחוקרי ספרות המקרא היחס בין העגלים הוא הפוך; חטא העגל המופיע בספר שמות, לא קדם לעגלי ירבעם, אלא נועד לביטוי יחסו העוין של המקרא כלפי דמותו של ירבעם, ובמקביל נועד לבקר את דמותו של אהרן, על ידי השוואתו לירבעם.
סיפורי אליהו הנביא מתארים את מאבקו של אליהו בעובדי הבעל, אך אין בהם התייחסות לפולחן העגלים.
מסקנה אפשרית מכך היא שפולחן העגל היה נפוץ ולגיטימי בממלכת ישראל, אך כותב סיפור העגל, המופיע בספר שמות, היה ממתנגדיו.
פולחן פרים ופרות היה פולחן מקובל וידוע במצרים העתיקה.
הפר סימל את האל אפיס, והיה מקודש, וכן דמותה של האלה בת, אלה קדומה שהוחלפה באלה חתחור, הייתה דמות פרה.
גם חתחור עצמה תוארה בדמות פרה, או כאישה בעלת קרני פרה.
בנקרופוליס של העיר ממפיס (סקארה) נמצא אתר קבורה תת-קרקעי לפרים (סרפאום) ובו כ-60 פרים חנוטים בארונות אבן.
סביר מאוד להניח שפולחן זה היווה מקור השראה לעגל הזהב.
השערה זו הוצגה כבר במדרש שמות רבה (מג' ח'), כלימוד זכות על חטא העגל: "למה ה' יחרה אפך בעמך אשר הוצאת מארץ מצרים" – מה ראה להזכיר כאן יציאת מצרים, אלא אמר משה, רבון העולם!
לא ממצרים שהיו כולם עובדי טלאים?
[...] ולמדו מהם בניך, ואף הם עשו העגל".
ראש האלים בפנתיאון הכנעני, אל, מתואר לעיתים כשור וגם כאשר מופיע בדמות אדם יש לו קרני שור.
מקובל לחשוב שפולחן העגל בממלכת הצפון המשיך את המורשת הכנענית הזו.
ישראל קנוהל הציע שייצוג יהוה כעגל היה חלק מתהליך של חיבור אל ויהוה לישות אלוהית אחת, בה הם מיוצגים כאב ובן – שור ועגל.
התייחסות זו עולה בקנה אחד גם עם קריאת העם "אלה אלוהיך ישראל אשר העלוך מארץ מצרים" – אלים ברבים.
התייחסות כזו לאלים רבים כאחראים להעלאת ישראל ממצרים מצויה במקומות נוספים במקרא (למשל, בסיפור מלחמת אבן-העזר נגד הפלשתים בספר שמואל א').
חטא העגל מוזכר בשיר "אהרון אהרון" של טיפקס.
חטא העגל מתואר בשיר "עגל הזהב" של אהוד בנאי.
חזרת שליח הציבור (או חזרת הש"ץ) היא חלק מתפילת העמידה היהודית, בו שליח הציבור חוזר על התפילה לאחר שכל המתפללים במניין אמרו אותה בלחש.
חזרת הש"ץ מתקיימת בכל התפילות מלבד תפילת ערבית.
חזרת הש"ץ תוקנה על ידי אנשי כנסת הגדולה, על מנת שגם האנשים שאינם יודעים את נוסח תפילת העמידה בעל־פה יוכלו לצאת ידי חובת התפילה, בכך שהם שומעים את שליח הציבור ועונים אמן.
לתקנה זו הייתה משמעות רבה טרם המצאת הדפוס, שכן לרוב המתפללים לא היה סידור כתוב, והאנשים שלא ידעו בעל־פה את נוסח התפילה לא יכלו להתפלל לבד.
גם לאחר המצאת הדפוס והימצאות סידורים בבתי הכנסת, מנהג חזרת הש"ץ ממשיך להתקיים בכל תפוצות ישראל, מכמה סיבות:
תקנות חז"ל, גם אם בטל טעמן, הן אינן בטלות.
בחזרת הש"ץ נאמרים קטעי תפילה חשובים, כגון קדושה ומודים דרבנן, שלא נאמרים בתפילה שכל יחיד אומר בלחש.
חזרת הש"ץ מועילה לפי חלק מהדעות להוציא ידי חובה יחיד שטעה בתפילתו, על ידי שיאזין לשליח ציבור.
בחזרת הש"ץ, שליח הציבור חוזר בקול רם על התפילה שאמרו בלחש כל המתפללים לפני כן, בצירוף אמירת קטעי תפילה נוספים, שעל פי ההלכה היהודית יכולים להיאמר רק אם יש בבית הכנסת ציבור - מניין של לפחות עשרה מתפללים.
לפני ששליח הציבור אומר את הברכה השלישית – ברכת קדושת השם – אומר הציבור קטע שנקרא קדושה.
בתענית ציבור, אומר שליח הציבור את ברכת עננו לאחר ברכת גאולה.
בזמן ששליח הציבור אומר את ברכת ההודאה אומר הציבור ברכה מקבילה בשם מודים דרבנן.
בין ברכת ההודאה לברכת שים שלום, הכהנים עולים על הדוכן לברך את הציבור בברכת כהנים.
אם אין כהנים בבית הכנסת או במקום שנוהגים שלא לישא כפים באותו היום, שליח הציבור אומר "אלהינו ואלהי אבותינו ברכנו בברכה המשולשת".
בשבתות מיוחדות ובחגים, אצל קהילות מסוימות נוספים פיוטים בתוך חזרת הש"ץ.
חזרת הש"ץ נאמרת בתפילות שחרית, מנחה, מוסף וכן בתפילת נעילה ביום כיפור.
בתפילת ערבית אין חזרת הש"ץ מפני שמעיקרה תפילה זו היא רשות, ותקנו חזרת הש"ץ רק לתפילות שהן חובה.
בתפילת ערבית של שבת אומרים תפילה הנקראת מעין שבע שהיא קיצור תפילת שבע אותה מתפללים בשבת.
לקיום חזרת הש"ץ יש צורך במניין, ולכן היא נחשבת לעיקרה של התפילה בציבור, שחשובה מאוד ביהדות.
מסיבה זו, יחיד או אפילו מספר יחידים שמתפללים אינם חוזרים על התפילה.
אם ישנם מספר אנשים שכבר התפללו והם משלימים למניין לאחרים שטרם התפללו או שהזמן קצר ניתן לקיים תפילה קצרה שבה נאמרות רק שלוש הברכות הראשונות וקדושה בקול והשאר בלחש וזאת ללא תפילה בלחש קודם החזרה.
על פי ההלכה היהודית, במהלך חזרת הש"ץ הציבור צריך לשתוק ולהקשיב לחזן כדי לענות "אמן" לאחר הברכות, וגם לא יתפלל או ילמד תורה אז.
רבנו אשר כתב בשו"ת שלו שאם אין בבית הכנסת תשעה אנשים המקשיבים לחזן, .
יש נוהגים לעמוד בשעת חזרת הש"ץ.
במשנה במסכת ראש השנה מובאת דעת חכמים, שיש להתפלל תפילה בלחש בנוסף לקיום החזרה.
בברייתא ביארו חכמים, שהחזרה נועדה לאלה שאינם יודעים להתפלל בעצמם, אך היודעים צריכים להתפלל בעצמם.
בהמשך המשנה מובאת שיטת רבן גמליאל, אשר חלק עליהם.
לשיטתו, ניתן לקיים את החזרה ללא תפילת הלחש וכולם ישמע אותה ויצאו בה ידי חובתם.
בתלמוד פסק רבי יוחנן כדעת רבן גמליאל בתפילות ראש השנה ויום הכיפורים, בהן יש ברכות מיוחדות, שסביר שהציבור אינו מכיר.
הרמב"ם פסק על פי רבי יוחנן, שבראש השנה וביום הכיפורים, יש לסמוך על שיטת רבן גמליאל.
בהמשך התלמוד (שם), הובאה דעת רבי שמעון חסידא, הסובר שגם לדעת רבן גמליאל, רק העם שבשדות נפטרים בתפילת שליח הציבור.
הרי"ף והרא"ש הסבירו, שהעם שבשדות הם אלו שאינם יכולים לבוא להתפלל בבית הכנסת, מחמת טרדת הפרנסה.
לשיטתם, אנשים אלו יוצאים ידי חובה, אף על פי שאינם באים לבית הכנסת כלל.
לעומת באור זה, באר בבית יוסף לשיטת רמב"ם, שמפני טרדתם בפרנסה, אנשים אלו אינם יכולים ללמוד להתפלל בעצמם.
אך גם הם יוצאים ידי חובה, רק כשהם מגיעים לבית הכנסת.
לשיטת הרמב"ם, דברי רבי שמעון חסידא אינם להלכה, משום שדבריו נאמרו רק על שאר ימות השנה, שבהם ממילא אין הלכה כרבן גמליאל.
אולם העיטור פסק, שגם בתפילות ראש השנה ויום הכיפורים יש להתפלל תפילת לחש מלבד החזרה, שכן לשיטתו, דברי רבי שמעון חסידא נאמרו גם על ראש השנה ויום הכיפורים.
בטור נפסק, שלא לסמוך על דברי רבן גמליאל אף בתפילות ראש השנה ויום הכיפורים, וזאת בשל החשש שמא לא יקשיבו לכל החזרה ולא יצאו ידי חובה.
כך פסק גם בשולחן ערוך.
לכן, הנוהג הרווח כיום הוא, להתפלל את תפילת החזרה גם בראש השנה ויום הכיפורים.
עם זאת, בחלק מיהדות תימן, בתפילת מוסף של ראש השנה, מתפללים עד היום תפילה אחת בלבד.
קיצור חזרת הש"ץ (חזרה קצרה)
לפי התקנה המקורית, שליח הציבור צריך לחזור על כל ברכות התפילה.
רב האי גאון הורה שכשאין שהות ביום קודם השקיעה להתפלל את כל חזרת הש"ץ של תפילת מנחה, יחזור שליח הציבור או החזן לאחר תפילת הלחש רק על שלוש הברכות הראשונות כדי לומר קדושה,, וכן פסק השולחן ערוך.
דעת הרמ"א שבאופן זה כולם יתפללו בבת אחת, החזן בקול והאחרים בלחש.
הרדב"ז ובית יוסף הביאו מנהג ספרדי שבתפלת מנחה שליח הציבור אומר בקול רק את 3 הברכות ראשונות ו־3 האחרונות, ואילו את שאר התפילה אומרים כולם בלחש.
חכמי צפת בדור שלפני הבית יוסף החרימו את הנוהגים כן (כשיש שהות ביום) מאחר שצריך לחזור על כל הברכות.
בכמה ישיבות ליטאיות, נוהגים במנחה של חול שאף כשיש שהות לומר כל חזרת הש"ץ שהחזן אומר בהתחלה בקול 3 ברכות ראשונות עם קדושה, וכולם מתפללים ביחד איתו בלחש עד אז, ואחר כך ממשיכים כולם את התפילה בלחש עד סופה.
כך היה המנהג ברוב קהילות צפון אפריקה בשחרית ומנחה בחול, ובמוסף ובמנחה בשבת ויום טוב.
כיום, יש נוהגים לקצר את חזרת הש"ץ בתפילת מנחה כפי שכתוב לעיל.
מנהג זה נהוג בעיקר במקומות עבודה, בפרט בחורף, ובקרב חלק מהישיבות הליטאיות, מפני ביטול תורה.
ביהדות אשכנז, יש נוהגים שבזמן שלוש הברכות הראשונות, הציבור שותק ולאחר קדושה מתחילים להתפלל בלחש מתחילת התפילה, ויש מעדיפים להתחיל עם הש"ץ כמו שמובא בשולחן ערוך וכמו שנוהגים בעדות המזרח.
כבר לפני מאות שנים כפילות התפילה בלחש ובקול גרמה לשעמום הציבור שכן ידע את נוסח התפילה בעל־פה בזמן חזרת הש"ץ, והם החלו לפטפט או להתעסק בעניינים אחרים בשעת חזרת הש"ץ – דבר שגרם לחילול השם.
מחמת זה, ביטל הרמב"ם את הכפילות כהוראת שעה, ותיקן שיאמרו את התפילה רק פעם אחת, החזן בקול להוציא את שאינם בקיאים, וציבור הבקיאים בלחש ביחד איתו.
הרמב"ם אף חשש מתדמית התפילה היהודית בעיני הגויים: " ...ותימנע אריכות החזרה ויסר חילול השם שנתפשט בין הגויים, והוא שהיהודים רוקקין וכחין ומסיחין בתוך תפילתם".
תקנה זו התקיימה במצרים כמה מאות שנים עד זמנו של הרדב"ז, והוא ביטל את תקנה זו, והורה להתפלל בחזרה שתי תפילות כדין הגמרא.
גם האר"י בשער הכוונות אמר, כי אין לבטל את החזרה, כיוון שעל־פי הקבלה, מעלתה הרוחנית גבוהה מתפילת הלחש.
ביהדות תימן רבים נהגו בעבר כתקנת הרמב"ם להתפלל תפילה אחת בתפילות מנחה (שבת וחול) ובמוסף של שבת.
קיום המנהג במוסף הוסבר בכך שהיו קמים שעה או שעתיים קודם עלות השחר ללמוד, והתפילה נמשכה זמן רב, והציבור נחפז לצאת, וגם בשל הוספת תרגום אונקלוס לקריאת התורה הנהוגה בעדתם, שמאריכה מאוד את השהות בבית הכנסת.
לכן הנהיגו מחשש שלא יהיו תשעה עונים התפללו תפילה אחת.
בפלג הדרדעים אין כלל לחש וחזרה, חוץ מביום הכפורים.
כמו כן, אצל הספרדים במערב אירופה, חזרת הש"ץ נהוגה רק בתפילת שחרית, אבל בתפילות המוסף והמנחה אין היא נאמרת כלל.
החריגים הם שחוזרים במוסף כשאומרים גשם וטל ובימים נוראים, וכן במנחה של תעניות ושל יום כיפור.
בקהילות התנועה הרפורמית בוטלה חזרת הש"ץ, וישנם מנהגים שונים לגבי אמירתה, יש קהילות האומרות רק את חזרת הש"ץ (במלואה) ולא את התפילה בלחש, ויש האומרות את שלושת הברכות הראשונות עם שליח הציבור (עד הקדושה) ואת השאר בלחש.
חטא המרגלים הוא סיפור מקראי המתואר בפרשת שלח לך שבספר במדבר, ובנאומו של משה בפרשת דברים שבספר דברים.
הסיפור התרחש כשנתיים לאחר יציאת בני ישראל ממצרים, בעת שישבו בני ישראל במדבר פארן.
משה, במצוות ה', שלח נשיא מכל שבט לתור את ארץ כנען לקראת הכניסה אליה.
לאחר ארבעים יום, שבו המרגלים ודיווחו שהארץ "זבת חלב ודבש", אך תיארו את יושביה כענקים עוצמתיים בלתי מנוצחים.
בעקבות זאת, בני ישראל נתקפו בהלה ופחד ורצו לשוב למצרים ולא לכבוש את ארץ כנען.
עונשם של בני ישראל על הוצאת דיבת הארץ והטלת ספק בה' ובמשה היה ארבעים שנות נדודים במדבר.
משה בחר נציג אחד מכל אחד משנים עשר השבטים, כולם ממנהיגי העם, והורה להם לבחון את טיב הארץ ואת אופיה הצבאי:
לאחר ארבעים יום בהם המרגלים תרו את הארץ, ממדבר צין בדרום ועד לבוא חמת בצפון, המרגלים שבו למדבר פארן, ובידם אשכול ענבים שכרתו בנחל אשכול (שנקרא על שם אותו אשכול).
האשכול היה גדול מאוד, ושניים מהם נשאו אותו על מוט.
כשחזרו המרגלים אל בני ישראל, הם תיארו בפניהם את טוּבה של הארץ: עם זאת, עשרה מהם צפו כישלון בכיבושה: .
כלב בן יפונה חלק על דעתם וטען כי בכוחו של העם לרשת את הארץ, , אך המרגלים חלקו עליו, והוסיפו להוציא את דיבת הארץ בקביעתם כי היא .
לבסוף, העם השתכנע מדברי המרגלים: .
בעקבות הדברים החריפים של בני ישראל, משה ואהרון נפלו על פניהם, וכלב ויהושע בן נון קרעו את בגדיהם וקראו: .
העם לא השתכנע מדבריהם, ואף התכוון "לִרְגּוֹם אֹתָם בָּאֲבָנִים".
עשרת המרגלים שהוציאו את דיבת הארץ מתו במגפה.
קבוצה (המעפילים) מבני ישראל ניסתה להתקדם ולהיכנס לארץ ישראל באופן עצמאי, אולם ניגפה במלחמה מול העמלקי.
כלב ויהושע, שבניגוד לשאר המרגלים דברו טוב על הארץ, זכו לשרוד את המסע ולהיכנס לארץ.
הסתירות בין ספר במדבר לספר דברים
סיפור המרגלים מופיע גם בספר במדבר וגם בספר דברים וישנן סתירות רבות בין הסיפורים.
הסתירה הכי בולטת היא בשאלה, מי יזם את שליחת המרגלים:
בספר במדבר מוצגת שליחת המרגלים כציווי של ה' למשה: ;
לעומת זאת, בספר דברים סיפר משה כי היוזמה הייתה של בני ישראל: .
ישנה עוד סתירה מרכזית, בשאלה מהי מטרת השליחות.
לפי ספר דברים נראה שהמשימה היא לבחון את הדרכים לכיבוש הארץ; לעומת זאת, בספר במדבר, לא כל כך ברור האם המשימה המרכזית היא לבחון את טיב הארץ, או שהמשימה המרכזית היא לבחון את דרכי הכיבוש.
הרב סמט במאמרו מציע פתרון לסתירות הללו.
לדעתו ה' ציווה את משה לשלוח מרגלים כדי לתור את הארץ ולבדוק האם היא טובה, (כפי שמסופר בספר במדבר).
לאחר מכן העם הגיע אל משה וביקש לבדוק דרכים לכיבוש הארץ (כפי שמודגש בספר דברים).
משה החליט שהוא שולח אותם למשימה כפולה, כדי לא לשלוח את המרגלים פעמיים: מטרת המשימה הצבאית שאותה רצה העם, הייתה לחפור את הארץ (כפי שמודגש בספר דברים) ולבדוק האם היא מוכנה לכיבוש.
המשימה הכללית שמטרתה הייתה לתור את ארץ כנען כלומר לבדוק אם היא טובה (כפי שמודגש בספר במדבר) .
לפי ספר דברים, משה עצמו תולה את אי כניסתו לארץ לא בחטא מי מריבה אלא דווקא בחטא המרגלים: .
מאיר שפיגלמן מסביר את האחריות של משה בכך שמשה הוא זה שבחר את המרגלים, הדריך אותם ולא הגיב באופן אקטיבי לדבריהם כשהוציאו דיבת הארץ רעה.
משה לא היה יכול לשכנע את העם שהארץ אכן טובה, משום שלא ביקר בה בעצמו.
שבט יהודה – כלב בן יפונה
שבט אפרים – יהושע בן נון
על פי המדרש, כלב נפרד משאר המרגלים שנשלחו לתור את הארץ והלך לבדו לחברון, להשתטח על קברי האבות בחברון, להתפלל ולפרוש משאר המרגלים שרצו להגיד דברים רעים על הארץ כשישובו.
מדרש זה בונה את דמותו של כלב כאדם עצמאי.
מדרש אחר מספר כי כלב הערים על העם כשהתפרץ לדברי המרגלים.
כלב פתח בדברים שנשמעים כמו תלונות נוספות על משה: "וכי זאת בלבד עשה לנו בן עמרם?!" (ובכוונה לא הזכיר את שמו של משה, שיישמע כגנאי) כדי למשוך את הקהל לשמוע לו, והמשיך בשבחו של משה: הוא גם הוציא אותנו ממצרים וקרע את הים וכו'.
על פי התלמוד, המרגלים יצאו בכ"ט בסיוון וחזרו בתשעה באב, ובעקבות החטא נגזר על דור המדבר שלא יכנסו לארץ ישראל ושבתשעה באב תהיה בכיה לדורות לעם ישראל:
בהמשך הסוגיה נאמר, שלאחר חטא המרגלים כל שנה היו עם ישראל חופרים לעצמם קבר וישנים בתוכו בתשעה באב (שבו חל חטא המרגלים), ובבוקר, כשהכרוז קורא – החיים יצאו מקברם והמתים נשארו בקברם.
בשנה האחרונה כולם קמו, וכיוון שכך, חששו שטעו בתאריך, וקיימו את המעמד בלילה שלאחריו, אך שוב בקריאת , כל האנשים יצאו מקברם ללא מת אחד.
וכך עשו כל לילה עד ט"ו באב, שראו את הירח מלא, וידעו שלא טעו בתאריך, ויותר לא ימותו, לכן עשו בט"ו באב יום טוב.
בקוראן מסופר על כך שבני ישראל מסרבים להיכנס לארץ ישראל מפחד הענקים השוכנים בה, למעט שני אנשים המוכנים להיכנס.
כעונש הם מתעכבים במדבר ארבעים שנה.
פרשני הקוראן מרחיבים את הסיפור וחלק מהספרות הפרשנית קרובה לאגדות חז"ל בנושא.
על פי הגרסה בקוראן סירבו מלכתחילה המועמדים למסע הריגול לצאת למשימתם בטענה כי 'בארץ שוכן עם ענקים ולעולם לא נוכל להיכנס אליה לפני שייצאו הענקים ממנה'.
רק שני אנשים היו מוכנים ומזומנים לשליחות מתוך ביטחון מוחלט באללה; אולם כל היתר עמדו בסירובם בתמיכת העם כולו, באומרם: 'לא ניכנס אליה לעולם כל עוד בני הענקים בתוכה.
צא אתה, משה עם ריבונך [קרי: אללה] והילחמו בהם, ואנו נשב ונחכה'.
לכן נגזר על העם ועליהם איסור הכניסה לארץ ועונש התעייה במדבר במשך ארבעים שנה.
סיפור המרגלים בקוראן שונה, אפוא, מן המקור בתנ"ך בכך שהמועמדים למשימת הריגול לימדו על הארץ קטגוריה עוד לפני שתרו אותה ושהו בה.
בניגוד למקור התנ"כי מוסר הקוראן, כי חטאם היה כפול – גם ערקו מן המשימה וגם הכפישו את הארץ בלא שהכירוה.
יתר על כן, הם התגרו באללה ובמשה והתריסו כנגדם כי יואילו הם להילחם ראשונה בבני הענקים.
מייסד ומנהיג תנועת החמאס השייח אחמד יאסין ביקש להסיק מן הגרסה הקוראנית של פרשת המרגלים כי פלסטין תהפוך למדינה אסלאמית בשנת 2027. שיח' אחמד יאסין נתלה בעונש של ארבעים שנות תעייה במדבר כדי לחשב את העתים ולהסיק, כי משכו של דור במציאות פוליטית הוא ארבעים שנה עד שמבשילות התמורות המהותיות.
מכאן הוא גוזר את תבנית חילופי הדורות בסכסוך הפלסטיני-הישראלי: משנת 1947 ועד שנת 1987 (פרוץ האנתיפאדה) שלטה בפלסטינים רוח התבוסה; משנת 1987 ועד שנת 2027 מבשילות התמורות, והן תוכתרנה בשנת 2027 בהשתלטות האסלאם על פלסטין (קרי: השתלטות ה'חמאס' תוך דחיקת רגלי ישראל והשלטון הלאומי הפלסטיני החילוני גם יחד).
חטא על סף ביתך הוא סרט קולנוע אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 1955. הסרט מבוסס באופן חלקי על מחזהו של ג'ורג' אקסלרוד שהוצג לראשונה בתיאטרון פולטון ב-20 בנובמבר 1952.
סרט הקולנוע הופק על ידי פוקס המאה ה-20 ובוים על ידי בילי ויילדר.
בסרט השתתפו מרילין מונרו וטום יוול.
הסרט זכה להצלחה רבה והפך לסרט פולחן.
הסצנה בה מתעופפת שמלתה של מרילין מונרו בשל משב רוח של הרכבת התחתית של ניו יורק הפכה לאחד מסמלי הקולנוע האמריקאי והתרבות האמריקאית.
מרילין מונרו מגלמת את "הנערה" – דוגמנית ושחקנית בת 22 המופיעה בפרסומות למשחת שיניים, ואשר שמה אינו מוזכר במשך כל הסרט.
טום יוול מגלם את דמותו של ריצ'רד שרמן – מוציא לאור של ספרים בכריכה דקה הגר בסמוך לנערה, ואוולין קייס מגלמת את הלן שרמן, רעייתו של ריצ'רד.
ריצ'רד שרמן פוגש דוגמנית צעירה השוכרת את הדירה מעליו בבית דירות במנהטן.
באותה עת שוהה אשתו במיין כדי לנוח מחום הקיץ.
ריצ'רד, העוסק בפרסום רומנים בכריכה רכה, קורא ספר על רומן מחוץ לנישואין של גבר נשוי לאחר שבע שנות נישואין.
ריצ'רד מזמין את הנערה לדירתו, ובדמיונו הוא מדמה שאשתו מנהלת רומן עם שכנם במדינת מיין – טום מקנזי.
ריצ'רד רוצה לקיים רומן עם הנערה, אולם חושש שאשתו תגלה את הרומן ואף תירה בו למוות, ומדמיין סצנות אלה.
הסרט צולם בין ה-1 בספטמבר 1954 וה-4 בנובמבר 1954, והיה הסרט היחיד של וילדר שהופץ על ידי פוקס המאה ה-20.
הסרט שונה מאוד מהמחזה – חלקים רבים מהמחזה הוסרו מאחר שלא תאמו את כללי המוסר של תעשיית הסרטים בהוליווד באותה עת.
בעוד שבמחזה מתקיים רומן בין שרמן והנערה, בסרט מדובר בפנטזיה שאינה מתרחשת במציאות.
הסצנה המפורסמת בסרט הייתה הסצנה בה מרילין מונרו עומדת מעל פתח אוורור של הרכבת התחתית של ניו יורק, והרוח מהרכבת החולפת מעיפה את שמלתה.
הסצנה צולמה ב-15 בספטמבר 1954 במפגש השדרה עם רחוב 52 אולם לא ניתן היה להשתמש בה בסרט בשל רעשי הדיבור של אלפי הצופים שעמדו סביב, ובהם אף בעלה לשעבר של מרילין מונרו, שחקן הבייסבול ג'ו דימאג'יו, והסצנה בה נעשה לבסוף שימוש בסרט צולמה באולפן.
בסצנה המקורית התרוממה השמלה כך שראו את ירכיה של מונרו.
סצנה זו צונזרה מהסרט (ובסצנה בסרט השמלה מתרוממת הרבה פחות), אולם תצלומי הסצנה שימשו לפרסם את הסרט.
בשנת 1983 תוכנן צילום מחודש של הסרט בכיכובו של אל פצ'ינו, אולם פצ'ינו סירב לתפקיד מאחר שהשתתף באותה עת בצילומי הסרט "פני צלקת", ומסיבה זו לא נעשתה גרסה מחודשת של הסרט.
מכון הסרטים האמריקאי קבע כי הסרט הוא במקום 51 מבין 100 הקומדיות הטובות ביותר שצולמו במאה ה-20. השחקן טום יוול זכה בפרס גלובוס הזהב עבור השחקן הטוב ביותר, על משחקו בסרט.
הבמאי בילי ויילדר היה מועמד לפרס גילדת הבמאים של אמריקה עבור בימוי הסרט, אך הפסיד לדלברט מאן שזכה בפרס על בימוי "מרטי".
בדת, חטא הוא הפרה של נורמה מוסרית, לרוב חוק אלוהי, שנקבעה על ידי ישות עליונה.
חטא נוצר על ידי עשיית מעשה אסור או אי עשייה של מעשה שחובה לעשותו, ולעיתים אפילו על ידי מחשבה אסורה, או דחף לעשיית מעשה אסור.
ישנן דרגות חומרה שונות של חטא, כאשר על חטאים מסוימים יש דין מיתה ואילו על אחרים יש כפרה.
התפיסה הדתית של איזה מעשה נחשב לחטא משתנה בהתאם לדת, למדינה ולזמן.
חטאים אחדים התגלגלו לחוקים ולאיסורים אוניברסליים, כגון רצח וגנבה, ואילו מעשים אחרים הנתפסים כחטאים על פי דתות מסוימות, כגרגרנות וכמשכב זכר מקובלים היום בצורה נרחבת יותר מבעבר בקרב חברות מסוימות.
המילה חטא מקורה בפועל להחטיא.
זאת כיוון שלפי תפיסת מרבית הדתות, אדם אשר מבצע חטאים החטיא את ייעודו בעולם.
לכן, חטאים יכולים להיות פעולות הפוגעות באל (עבודת אלוהים אחרים) באדם אחר (רצח), או אפילו בעתיד ביתו של אדם (שפיכת זרע לשווא).
האדם הטוב, לפי תפיסת מרבית האמונות, אמור לממש את הפוטנציאל שלו עד סופו (מה שיביא בתורו גם להתחזקות עמו והאנושות כולה).
על פי היהדות, חטא הוא הפרה של אחת מתרי"ג מצוות או המצוות דרבנן, ובמשמעות רחבה יותר, כל מעשה שנוגד את רצון ה' נחשב לחטא.
החטאים החמורים ביותר, עונשם ארבע מיתות בית דין או כרת.
הגדרת האדם כחוטא משתנה על פי התנהגותו בהווה, ואינה מצב קבוע.
הנצרות מתייחסת לחטא הקדמון, הוא חטא עץ הדעת, שבגללו בני האדם נולדים כחוטאים מנותקים מהאלוהים, והדרך לגן העדן סגורה בפניהם.
לפי פאולוס ייסוריו ומותו של ישו נועדו לכפר על החטא הקדמון, ולכן כל המקבל את האמונה בו, ייוושע ויזכה לחיי גן עדן בעולם הבא.
על פי הנצרות המערבית החטא מרחיק את החוטא מאלוהיו, ואילו על פי הנצרות המזרחית חטא הוא אי הליכה לפי תוכנית האלוהים, והוא מביע רצון להיות אלוהים.
על פי האסלאם חטא (בערבית ذنب, דנב) הוא כל דבר העומד בניגוד לרצונו של אללה.
על פי הקוראן הנפש האנושית נוטה באופן טבעי לרע.
האסלאם מגדיר רמות שונות של חטאים ובהם שירכ (شرك, מילולית שיתוף), חטא האמונה ביותר מאל אחד וחראם (حرام, מילולית איסור).
בניגוד לאסלאם, על פי הדת הבהאית האדם הוא ביסודו טוב, והאנושות נוצרה מאהבת האל.
כאשר ליבו של האדם סוטה הוא אינו יכול לקבל את אהבתו של האל.
על הבאהים אסור להתוודות על חטאיהם בפני אחריהם מכיוון שהמחילה היא בין האדם לאלוהיו.
החטא הוא טבעי ואל לו לעצור את ההתקדמות להגשמה רוחנית.
בהינדואיזם חטא (בסנסקריט pāpa) מתאר לרוב פעולות המפרות קוד אתי או מוסרי ובכך יוצרות קארמה שלילית.
בניגוד ליהדות, לנצרות ולאסלאם, החטא אינו פשע כנגד רצונו של האל אלא כנגד הדהרמה או כנגד האדם עצמו.
האתיקה הבודהיסטית היא תוצאתנית בטיבה ולכן אין בבודהיזם מקבילה לחטא.
בדומה גם בשינטו אין דוקטרינה של חטא, אך מעשים מסוימים יוצרים סוג של זוהמה טקסית, אשר "תנוקה" רק כדי להשקיט את נפשו של האדם ולהביא לו מזל טוב ולא כי יש פגם בהיותו "מזוהם".
באתאיזם נעשית הבחנה בין חטא לבין קוד התנהגות.
מכיוון שחטא מקושר למערכת אמונות תאולוגית, האנטיתזה לאתאיזם, נעשה שימוש במונחים של "נכון ולא נכון" או אתי ולא אתי, כדי להימנע מהאסוציאציה למונח דתי.
על פי האתאיזם הקוד המוסרי נובע מתכונות האדם ולא מחוקיו של אל כלשהו.
בעוד שאסונות טבע מיוחסים לעיתים על ידי אנשים מאמינים לחטאי האדם, השוללים את קיומו של אל טוענים כי ישנה נטייה אנושית לייחס תכליתיות לכל תופעה או עצם, בין אם הוא מלאכותי או טבעי כאחד וכי זו טעות לייחס תכלית כלשהי לטבע הפועל על פי חוקי המדע.
דוגמאות לחטאים מהתורה (מקור האמונה המונותאיסטית)
אונאת דברים - איסור גרימת צער באמצעות הדיבור
אונאת ממון - איסור על גזל
המשפט הפלילי הוא ענף מתחום המשפט, שתכליתו הסדרת חיי החברה על ידי הגדרת התנהגויות שליליות מסוימות כבלתי-חוקיות בהתאם לחוק העונשין אשר חלקו מבוסס על חלק ממצוות לא תעשה מהתורה (אשר מגדירות התנהגויות אסודות של האדם)
על פי מסילת ישרים ספר מוסר בסיסי ביהדות, על האדם לאמץ קודם את מידת הזהירות וללמוד קודם מהתורה מה לא לעשות (מצוות לא תעשה) ולהימנע מהחטא, ועליו לפקח על מעשו ולהתבונן בהם.
חזרת הפלואורסצנציה לאחר הלבנתה היא שיטה מיקרוסקופית אופטית למדידה של דינמיקה בתאים חיים.
השיטה מבוססת על שילוב של מספר שיטות הכוללות מיקרוסקופיה פלואורסצנטית, שימוש בקרן לייזר לביצוע הלבנה של הפלואורסצנציה וכן שימוש בשיטות סימון של חלבונים (או מבנים ביולוגיים אחרים) בעזרת חלבונים פלואורסצנטיים כמו GFP.
חלבון הנמצא בתא החי נע בדרך כלל בתנועה אקראית, או בדיפוזיה, ובנוסף הוא יכול להתקשר ולהתנתק לחלבונים או מבנים אחרים.
הדיפוזיה מתאפיינת על ידי מקדם הדיפוזיה D, שאכן ניתן למדוד אותו בעזרת FRAP.
בנוסף, אם החלבון יכול להתקשר לחלבונים אחרים או למבנים אחרים, ניתן ללמוד בעזרת שיטת FRAP על קצב הקישור של החלבון ועל קצב ההתנתקות שלו.
עקרון הפעולה של שיטת FRAP תקף עבור חלבונים, אך ניתן להשתמש בשיטה זו גם לחקר הדינמיקה של מולקולות ומבנים אחרים.
על מנת לבצע את פעולתם בתאים חיים, החלבונים צריכים ליישם שתי יכולות: להגיע לאתר שבו הם צריכים לפעול; להתקשר לאתר ובדרך כלל גם להתנתק ממנו.
ההגעה של חלבונים לאתר שבו הם פועלים נעשית בדרך כלל בתנועה אקראית, או דיפוזיה, כפי שנקרא התחום העוסק בתנועה האקראית של חלקיקים.
תנועה זו איטית יחסית וחסרת כוון מוגדר היטב, אך היא עדיין יעילה מאוד כאשר התחום שבו נע החלקיק קטן יחסית.
כאשר חלקיק או גוף כלשהו נע בתנועה קבועה, ניתן לאפיין את התנועה על ידי מהירות החלקיק; באופן דומה, כאשר חלקיק נע בתנועה אקראית, ניתן לאפיין את תנועתו על ידי מקדם הדיפוזיה, שבדרך כלל מסומן בעזרת האות D.
מקדם הדיפוזיה הוא אחד מהמשתנים שאותם ניתן למדוד בעזרת שיטת FRAP.
כשהחלבונים נמצאים בסביבת האתר שאליו הם נקשרים, כמו למשל חלבונים הנקשרים לממברנה של התא, אזי קיים קצב התחברות שקובע כמה זמן יעבור בממוצע עד שחלבון בודד יקשר לאתר.
קצב זה מאופיין על ידי קבוע הקישור.
בנוסף, כאשר החלבון קשור כבר לאתר, יהיה לו גם קצב התנתקות כלשהו, שאופייני לסוג הקשר ולחוזק שלו.
קצב הניתוק מאופיין על ידי קבוע ההתנתקות.
שיטת FRAP מאפשרת גם למדוד את קבוע ההתחברות וההתנתקות של חלבון.
חַחוּם (גם חַחֻם; בחתית: חַחַה) הייתה עיר-מדינה חורית עתיקה, ששכנה באזור דרום טורקיה של היום.
מיקומה המשוער הוא ממערב לנהר הפרת, מצפון לכרכמיש.
מיקומה של העיר שנוי במחלוקת בין החוקרים.
בין ההצעות שהועלו היה ליד היישוב סאמסאט , בנפת אדיאמן.
האתר העתיק הוצף על ידי מי סכר אטאטורק.
הצעה אחרת הייתה לזהות את מקומה באתר הארכאולוגי לידר הויוק , שבו נמצאו שרידי הרס, הרס שהוצע שיש לייחסו לחתושיליש הראשון.
הצעה נוספת היא באזור אלביסטן של היום, מצפון למלטיה.
בין החוקרים קיים גם ויכוח האם העיר שכנה על הגדה המערבית או המזרחית של הפרת.
שמה של חחום מופיע בטקסט של גודאה מלך לגש, שחי במאה ה-22 לפנה"ס, כשהוא מציין שייבא זהב מהרי חחום.
בראשית האלף השני לפנה"ס, המאות ה-19 וה-18 לפנה"ס, העיר שימשה תחנת סחר במסגרת הסחר האשורי עם המושבות האשוריות באנטוליה.
היא הייתה התחנה הראשונה אליה הגיעו הסוחרים האשוריים, לאחר שהם חצו את הפרת על גבי מעבורות.
הסוחרים יכלו לבחור בין מספר מסלולים, אחד מהם עבר בחחום.
העיר הייתה ממלכה, צומת דרכים, ושכן בה שוק, אליו הגיעו סוחרים מארצות שונות ובו החליפו ביניהם סחורה (Emporium) ששימשה את האשורים, כ"כָּרוּם" (Kârum), שהוא מושבת סחר אשורית.
הכרום הבכיר שכן בכנש שבמרכז אנטוליה.
באחד הטקסטים שנמצאו כותב סוחר בשם "פושו-כן" על שיירה של 17 חמורים עם מטען של 310 בדים, שמתכננת לבחור עוד 100 בדים איכותיים בחחום כדי להוסיפם למטען שיירת הסחר.
סחר בבדים בחחום מופיע גם בטקסטים אחרים.
בטקסטים אחרים יש התייחסות גם לסחר בצמר.
על פי הטקסטים ניתן להסיק שחחום הייתה ידועה בעת העתיקה באיכות הצמר והבדים שלה.
העיר שימשה גם כמקום של סחר חליפין של בדיל, אותו הביאו איתם הסוחרים, תמורת מתכת כסף.
חחום והעיר זלפה מופיעות ביותר ממאה טקסטים שנמצאו בכנש, העוסקים בסחר האשורי.
בשתי הערים ישבו משפחות אשוריות שהיה להם בית בבעלותם בעיר.
הערים האלה היו גם ערים מועדפות להחלפת צוותי השיירות.
מערים אלה נהגו מובילי השיירות לשלוח דוחות מצב לכנש ולאשור ולחשב את הוצאותיהם, כשהוצאות המסע חושבו בדרך כלל לשני מקטעים נפרדים: בין אשור לחחום, ובין חחום לכנש.
השיירות נהגו לשמור את הסחורה, אותה נשאו חתומה תחת חותם.
בערים אלה הם פתחו את החותם והחלו בסחר, כי הן שמשו ערי גבול בין אשור לאנטוליה.
חחום הייתה גם מקום בו חלק מהשיירות התחלקו למספר שיירות קטנות יותר.
בין שליט חחום ואשור היה הסכם על פיו שליט חחום התחייב לא להחליט החלטות אדמיניסטריביות כנגד הכרום - מושבת הסחר האשורית בתחומה, בכך שלא תצדד באופן טבעי באזרחיה, חייליה, עבדיה ונערותיה כנגד סוחרי המושבה.
בכל עימות עליה לשפוט על פי החוקים הרגילים של חחום.
בנוסף, נתנה לסוחרים האשוריים הזכות להישבע בעת הצורך תוך שימוש בסמל של האל האשורי.הסחר האשורי עם אנטוליה נפסק לאחר מותם של שמשי-אדד הראשון האשורי וחמורבי מבבל.
כיבוש חחום, שהייתה אחת הערים המרכזיות, מופיע רבות באנלים המתארים את כיבושיו של המלך החתי חתושיליש הראשון (1650–1620 לפנה"ס), יחד עם אורשו וחשום.
בתיאור הכיבוש מופיע אזכור בו מציין חתושיליש הראשון שאיש לא חצה את הפרת לפניו, פרט לסרגון מאכד, שמלך במאה ה-24–23 לפנה"ס.
הוא מציין שסרגון לא שרף את העיר, ואילו הוא, חתושיליש, החרים את העיר עבור אל הסער של השמים.
בתיאור שלו הוא נלחם בחחום בשנה החמישית למלכותו, שלוש פעמים נלחם על שעריה, הרס אותה ואת רכושה הביא לחתושש.
בתיאור השלל הוא מציין שני צמדי עגלות עמוסות כסף, מרכבת פריון, אייל אחד מכסף, ספינה אחת עם חרטום מצופה זהב.
הוא מציין שהוא שחרר את העבדים והשפחות של העיר ומסר אותם לאלת השמש.
הוא מספר ששרף את העיר באש, ואת העשן הראה לאל הסער, את המלך רתם לעגלה.
לצורך המלחמה בחחום, ביקש חתושיליש הראשון את עזרתו של תוניפ-תשוב, מלך על ממלכה בשם טיקונני , שהיה לה כנראה גבול עם חחום, והן היו כנראה עוינות אחת לשנייה.
שמה של חחום מופיע גם בתעודות של חתושיליש השלישי, שמלך במאה ה-13 לפנה"ס.
הוא מציין את שמה במסגרת מאבקיו בשבטי הכשכש: .
חטאי ערי המישור; או, זיכרונותיה של מרי-אן, עם סיפורים קצרים על מעשי סדום וטריבדיזם מאת הסופר הפסאדו-אנונימי ג'ק סאול, הוא אחד מהרומנים הפורנוגרפיים ההומוסקסואלים הראשונים שפורסמו שפה האנגלית.
ישנה תאוריה רווחת שהספר נכתב ברובו על ידי ג'יימס קמפבל רדי והצייר שמעון סולומון, שהורשע בהתערטלות בציבור ב-1873. הספר פורסם לראשונה ב-1881 על ידי ויליאם לזנבי, אשר הדפיס 250 עותקים מהספר.
המהדורה השנייה פורסמה על ידי לאונרד סמית'רס בשנת 1902. הספר היה יקר ועלה כ-80 שילינג.
בספר מתוארים זיכרונותיו של ג'ק סאול, נער ליווי צעיר או בשמו הבדוי "מרי-אן".
בספר, סאול נאסף ברחוב על ידי מר קמבון.
לאחר שהם סועדים ארוחת ערב, מבקש קמבון מסאול לספר את סיפור חייו.
ג'ון סאול היה נער ליווי אמיתי ממוצא אירי, הנודע בשם 'דבלין ג'אק'.
הוא היה מעורב בסקנדל הומוסקסואלי בטירת דבלין ב-1884, וכן בסקנדל רחוב קליבלנד.
הספר נפח השראה מהסיפור של ג'ון, וניתן לשער שהוא חלק את חוויותיו עם הסופר האנונימי.
חלק מהפרטים בספר תואמים את סיפור חייו של ג'ון, ואמנם חלק אינם.
דוגמה לכך ניתן לראות במוצאו של ג'ון מהספר - אנגלי, בעוד ג'ון האמיתי היה אירי.
מוכר הספרים הפורנוגרפיים צ'ארלס הירש טען שזה היה אחד הספרים הסוקרטיים שהוא סיפק לאוסקר ויילד ב-1890.
בשנת 1883, הירש פרסם את ספר ההמשך "מכתבים מלאורה ואוולין, בנוגע לנישואים המזויפים שלהן, נסיעת החתונה וכו' מפורסם כנספח לחטאי הערים." ספר זה הודפס מחדש בשנים 1899 ו-1903. נודע רק על עותק מקורי אחד ששרד, מהמהדורה השלישית.
העותק היחידי שיודעים על קיומו נמצא בספרייה הבריטית.
שני הספרים הוצאו לאור מחדש.
זיכרונותיו של ג'אק סאול: התפתחות מוקדמת של רעיונות הומוסקסואליים במוחו הצעיר
זיכרונותיו של ג'אק סאול (המשך)
מאמר קצר על מעשי סדום וכו'
חטא בעל פעור (או חטא בנות מואב) הוא מאורע מקראי, המתואר בספר במדבר, שאירע בעת שחנו בני ישראל בשיטים שבערבות מואב סמוך לכניסתם לארץ כנען.
לפי המתואר, נמשכו רבים מהעם למעשי זנות עם בנות מואב ומדין, ומתוך כך פיתו אותם הבנות להשתתף באכילת הזבחים שהקריבו לאל המואבי – בעל פעור – ואף להשתחוות לו.
בעקבות החטא הורה ה' למשה להוציא להורג את ראשי החוטאים בעבודה זרה, ובתוך כך מתאר התנ"ך התפרצות של מגפה בקרב העם.
בשיאו של החטא, לקח זמרי בן סלוא ששימש כנשיא בית אב בתוך שבט שמעון, את כזבי המדיינית, בתו של צור ממלכי מדיין, לשכב איתה באוהלו לעיני משה וכל העדה.
פינחס, בנו של אלעזר בן אהרן הכהן, בקנאתו לה', לקח רומח ודקר את שניהם למוות באוהל, ובעקבות זאת המגפה נעצרה.
בשכר זאת, הבטיח ה' לפינחס ולזרעו את הכהונה הגדולה.
תיאור החטא מובא בתורה בספר : .
תיאור זה מורכב משלושה חלקים של החטא: קשר אסור עם נשים נכריות, פיתוי לאכול מן הזבחים שהוקרבו לאלוהי מואב (פעור) והשתחוויה לעבודה זרה.
עקב החשש שבני ישראל יעברו על שלושת חלקי החטא האלו, כבר לאחר חטא העגל הזהיר ה' את עם ישראל שלא יתפתו לכרות ברית עם הכנענים יושבי הארץ: .
שילוב של זנות עם פולחן אלילי היה נוהג מקובל ונפוץ בעבר, וככל הנראה גם באזור ארץ כנען, ומחשש לפיתוי לבגוד בברית עם ה' לטובת אל אחר בגלל הימשכות אחר התאווה, אסרה התורה כל קשר נישואין עם עמי הארץ.
תיאור העונש המופיע בתורה מתחלק לשני חלקים: .
כלומר הן עונש בידי אדם – הוצאה להורג של ראשי העם שהובילו את חטא בידי בתי הדין, הן עונש בידי שמיים – מגפה הפורצת במחנה ואשר ממיתה 24,000 מיושביו.
אמנם באשר לחלקו הראשון של העונש, לא מפורש בכתוב אם הוא בוצע או לא; יש אומרים שהשופטים אכן ביצעו את ההוצאה להורג, ויש הסוברים שפינחס עצר את המגפה במעשהו, וכך שב חרון אף ה' מישראל ולא היה צורך בהוצאה להורג שנועדה להרתיע את החוטאים.
מהשוואת מניין בני ישראל בתחילת חומש במדבר למניין אחרי חטא בעל פעור ניכר שהשבט שמספרו פחת בצורה הדרמטית ביותר (מ-59,300 ל-22,200) הוא שבט שמעון, שבטו של זמרי בן סלוא.
לאחר פרוץ המגפה, בעיצומו של החטא, לקח זמרי בן סלוא ששימש בתפקיד נשיא בית אב בשבט שמעון, את כזבי בת צור, בתו של אחד מחמשת מלכי מדיין, ולעיני משה ועם רב שנאסף אליו אל פתח המשכן, הכניס אותה אל אוהלו על מנת לשכב איתה שם.
הכתוב מתאר מצב של חוסר אונים של ההנהגה לנוכח מעשה העזות של זמרי: .
כאשר ראה זאת פינחס בן אלעזר בן אהרן הכהן, בן אחיינו של משה – הוא לקח רומח, נכנס לאוהלו של זמרי ודקר אותם למוות.
בעקבות זאת חל זעזוע בקרב העם, שיצר רתיעה מהמשך הקשר עם בנות מדיין והביא לסיום המגפה.
בעקבות החטאת המדיָנים את ישראל, צווה ה' את משה ליזום מלחמת ענישה-נקמה במדיינים שהסבו לעם ישראל נזק רוחני כבד, וגם גרמו למותם של 24,000 איש מעם ישראל, שזו הייתה מטרתם של המדיינים בחטא.
משה גייס 12,000 לוחמים, 1000 מכל שבט, והם הרגו כל זכר בוגר במדיין, כולל חמשת מלכיהם (שאחד מהם הוא אביה של כזבי בת צור).
כאשר שבו הלוחמים עם השבי והשלל, ובכללו הביאו את בנות מדיין, כעס משה על שלא המיתו את הבנות שהן היו הגורם העיקרי לחטא ולעונש, וצווה עליהם להמית כל זכר בטף וכן כל אשה ש"יודעת איש למשכב".
הלוחמים עשו כדבריו והותירו רק בנות קטנות בתולות.
חז"ל מוסיפים פרטים נוספים בתיאור מעשהו של פינחס, בהתאם להלכה המתירה לקנאים להמית אדם מישראל הבועל גויה ללא משפט, תוך כדי מעשה העבירה:
סיפור החטא פותח בתיאור הזנות עם בנות מואב: אולם בכל המשך הסיפור, ובעיקר באזכוריו בפרשות פינחס ומטות ביחס לציווי הנקמה במחטיאים, מוזכרות דווקא בנות מדיָן: ,,.
הפרשנים עמדו על השינוי, ונתנו לכך מספר הסברים.
יש אומרים שגם בנות מואב וגם בנות מדיין היו שותפות בחטא, אך ה' לא צווה לנקום במואבים מפני שעם ישראל הוזהרו כבר קודם לכן מלפגוע בהם בשל קרבתם המשפחתית אליהם שהם בניו של לוט, ולכן רק במדיינים הוטל על ישראל לנקום נקמת ה'.
ויש אומרים שה' לא צווה להינקם מהמואבים משום שהם עשו כן מחמת הפחד מישראל, או משום שישראל כבשו את ארץ סיחון שכבש את השטח ממואב, ואילו מדיין הכניסו עצמם ל'מריבה' שאינה קשורה אליהם, ולכן נענשו.
ויש אומרים שה' לא צווה להכות את המואבים משום שעתידה רות המואביה סבתו של ישי אבי דוד המלך להוולד לעם המואבי.
יש אומרים שבנות מואב לא פיתו את ישראל, אלא עם ישראל יזמו את הזנות.
ואילו המדייניות פיתו את עם ישראל לזנות עימן, ולכן נענשו.
ויש אומרים שרק בנות מדיין השתתפו בחטא, אך הואיל והגיעו אל ארץ מואב שהייתה בקרבת מְקום חנייתם של ישראל, ערבות מואב, נדמו לבני ישראל כמואביות.
בפרשיה המתארת את החטא לא מוסבר המניע של הבנות לפתות את ישראל לזנות ובגידה בה' בכך שישתחוו לבעל פעור.
אמנם בפרשת מטות מסופר שכאשר משה נוכח לדעת שהלוחמים השבים ממלחמת הנקמה במדיין לא הרגו את הנשים, הוא טוען כלפיהם: .
למדו מכאן חז"ל שמאחורי מעשה הפיתוי והחטא עמד בלעם בן בעור, שיעץ לבלק מלך מואב שאם רצונו לגרום למגפה בעם ישראל שתחליש את כוחם ותמנע את המלחמה עמו, עליו להכשילם בזימה, שזהו חטא השנוא על אלוהי ישראל, ויגרום לחרון אפו עליהם:
הלכה זו מכונה בתלמוד: .
בשכר מעשהו של פינחס, הבטיח לו ה': .
במובנה ומהותה של ברית זו נחלקו הפרשנים.
מפשט הפסוקים נראה, וכן הסבירו כמה פרשנים, שהכוונה היא שהובטחה לפינחס ולזרעו הכהונה הגדולה.
ואכן רוב שנותיו של המשכן ובית המקדש הראשון שימשו בניו של פינחס בכהונה הגדולה.
יש אומרים, על פי מדרש חז"ל, שכאשר נמשחו אהרן וארבעת בניו לכהונה, כבר נולד פינחס, והואיל ולא נמשח עימם, לא נחשב לכהן, אלא רק הבנים שנולדו לארבעת בני אהרן לאחר משיחתם לכהנים.
ולאחר מעשהו של פינחס קבע ה' שגם הוא וזרעו ייחשבו לכהנים.
במקרא קיימים מספר אזכורים נוספים של חטא בעל פעור: בנאומו של משה בספר דברים, הוא מוכיח לעם ישראל שמי שדבק בה' זוכה לברכה, ומי שבוגד בו וחוטא בעבודה זרה - נענש בהשמדה: .
בעקבות בניית המזבח בעבר הירדן המזרחי על ידי בני שבטי ראובן וגד, באים נציגי שאר השבטים אליהם ומאשימים אותם בבגידה בה'.
בין היתר הם אומרים להם: .
כאשר הנביא הושע מוכיח את ממלכת ישראל על כפיות טובתם כלפי ה' בבוגדם בו על אף יחסו הטוב והאוהב כלפיהם, מדמה זאת הושע למעשה בעל פעור שגם בו הייתה כפיות טובה ובגידה של עם ישראל כלפי ה': .
גם בתהלים ק"ו, שם מסופר על עלילות בני ישראל במדבר, מוזכר חטא בעל פעור: .
ניתן להבחין בדמיון רב בין שני חטאי הסגידה לאל נכר, שחטאו ישראל בעת שהותם במדבר - חטא העגל וחטא בעל פעור.
הרב פרופסור יונתן גרוסמן טוען שבין חטא בעל פעור לחטא נדב ואביהוא, ניתן למצוא קוים מקבילים, כאשר המרכזי שבהם הוא ששניהם מצאצאי אהרן הכהן ומקנאים לה'.
נדב ואביהוא חטאו כשהקריבו אש זרה שלא צוו בחנוכת המשכן, ומתו בשל כך.
הרב גרוסמן מצביע על דמיון לשוני בביטויים שונים החוזרים על עצמם בשני הסיפורים, וכן על העובדה ששני החטאים קורים באוהל מועד, וכל העדה סביבו רואה את החטא הנעשה - ואת החוטאים נהרגים.
הזוהר כותב שפנחס הוא גלגול של הבנים ומעשהו היה התיקון שלהם, הזוהר שם לב גם לדמיון הלשוני ואומר "מה להלן אש זרה, אף כאן אישה זרה" (ח"ג, נז ע"ב) וכך עומד גם הוא על הדמיון בין שני הסיפורים.
חטא המתאוננים הוא מאורע מקראי שאירע סמוך לעזיבת עם ישראל את הר סיני במסעם אל קדש ברנע שממנה שלחו את שנים עשר המרגלים שיתורו את הארץ במטרה להתכונן לכניסה אליה ולכיבושה.
לאחר עזיבת הר סיני בו חנו העם למשך כשנה, החלו להתלונן על ה' תלונה שמהותה לא התבארה בכתובים.
בעקבות זאת כעס ה' על עם ישראל והחלה לבעור בקרב העם אש שכילתה אנשים 'בקצה המחנה'.
בעקבות זאת צעקו העם אל משה שיבקש מה' שהאש תפסיק לכלות בהם.
משה נענה לבקשתם, התפלל אל ה' ואז שקעה האש.
בעקבות מאורע זה, קרא משה למקום 'תבערה', .
התיאור המקראי לחטא המתאוננים מופיע בפרשת בהעלותך שבספר במדבר, שם מסופר כי לאחר שעזבו עם ישראל את הר סיני לכיוון קדש ברנע, החל העם להתאונן על דבר מה שהכתוב נמנע מלבאר באופן מפורש: .
עקב התלונה כעס ה' על כפיות הטובה של העם, ואש שנשלחה מאת ה' החלה אוכלת בקצה המחנה וממיתה מהעם: .
במדרשים המילים 'בקצה המחנה' לא מתפרשות כפשוטן שהאש פרצה באחת מקצות מחנה ישראל, אלא נדרשות במשמעות של קצה המדרג החברתי של העם.
אלא שישנה מחלוקת קיצונית באיזה קצה מדובר: .
ובמדרש אחר המחלוקת מובאת בצורה מעט שונה, האם הכוונה לרשעים שבמחנה או לצדיקים שבמחנה: .
כיוצא בזה פירש רש"י: .
מעין זה תרגם תרגום המיוחס ליונתן: .
כאשר ראו זאת עם ישראל, זעקו אל משה שיתפלל אל ה' שהאש תשקע.
משה נעתר לבקשתם והתפלל אל ה' שהאש תשקע.
ה' שמע לתפילת משה והאש שקעה: .
בסיום הפרשיה התורה מציינת שמשה קרא למקום 'תבערה' על .
הפרשנים הציעו הצעות שונות לפירוש המילה 'כמתאוננים', שהיא נדירה במקרא.
רוב פרשני הפשט, כמו הרשב"ם, הרמב"ן ורבנו בחיי, מבארים שהמילה 'מתאוננים' משמעותה: מצטערים וכואבים, כמו: .
בסגנון דומה בארו פרשנים אחרים את המילה 'מתאוננים' במובן של המתאבל ומצטער על מות קרובו.
ראב"ע וחזקוני פירשו שהמילה 'מתאוננים' נגזרת מהמילה 'אָוֶן' שפירושה הוא: דברי שוא וריק, כדוגמת הפסוק: .
בדומה לזה פירשו חז"ל את המילה מתאוננים במובן של עלילת שוא, כמו: .
בתיאור המקראי לחטא לא מבואר מה בדיוק היה תוכן התאוננותם של העם, וניתנו לכך פרשנויות רבות: רבים פירשו שהתואנה נבעה מכך שעד כה חנו ישראל במדבר סיני קרוב לשנה, וכעת התחילו במסע ארוך ומתיש לעבר קדש ברנע, וזה מה שהביא להתאוננותם על צער וטורח הדרך.
והחטא הוא שלא קבלו את הנהגת ה' עימם בשמחה והכרת הטוב.
יש המבארים שלא הייתה סיבה אמיתית לתלונה על טורח הדרך, אלא הם חיפשו תואנה כדי לנסות את ה'.
יש שפירשו שהתלונה נבעה מקטנות אמונה בה', וחשש ממלחמות הארץ שלקראתן הם הולכים, וזה היה חטאם.
חז"ל במדרש מחריפים תלונה זו:
בסיום הפרשיה קורא משה למקום 'תבערה' על שם האש שבערה וכילתה בעם כעונש על חטאם.
על פי פשט הפסוקים, וכך פירשו פרשנים רבים, 'תבערה' הוא מקום שונה מקברות התאווה שבו אירע חטא המתאווים, וכמבואר בנאום התוכחה של משה בספר דברים: .
לפרשנות זו, הסיבה ש'תבערה' לא נזכרה במסעות עם ישראל במדבר, המנויים בפרשת מסעי, היא משום ש'תבערה' זה לא מקום מסוים שבו חנו עם ישראל, אלא אזור שבו עבר העם בדרכו מהר סיני לקברות התאווה.
אמנם לדעת כמה פרשנים המסופר בתחילת פרק י"א בספר במדבר (חטא המתאוננים) הוא למעשה פתיח מקוצר לחטא המסופר בהמשך הפרק (חטא המתאווים), ואזי לפי זה 'תבערה' ו'קברות התאווה' זהו למעשה אותו מקום, ולכן הוא לא מופיע ברשימת המסעות כמסע בפני עצמו.
חְחְחְ היא צורת ביטוי נפוצה בסלנג אינטרנטי עברי, המביעה צחוק, או מנגד זלזול, לעג וגיחוך.
גזרון הביטוי נובע מהצליל הנשמע כאשר אדם מגחך וניתן למצוא את השימוש בו גם בעל פה בתקשורת פרונטלית.
המילה "חחח" היא אונומטופיה, אחת מתוך מספר צורות שהתפתחו לתיאור הבעות גוף ממשיות בטקסט, בדומה ל"פףףף" ו"ממממ".
לפעמים צורת הביטוי חחח מראה על זילזול וצביעות לאדם אחר.
בספרו "מילון הסלנג המקיף" משנת 2005 הגדיר הבלשן והמילונאי הישראלי רוביק רוזנטל את הביטוי כך: "חְחְחְחְ - ביטוי של לעג ובוז [...]; מקובל באינטרנט, מספר הפעמים בהם מופיעה ח' מעיד על מידת הלעג".
"חחח" היא צורה או מילה דינמית, ואורכה אינו קבוע אלא משתנה: היא יכול לנוע מ"ח" בודדת המביעה גיחוך קל או עלבון, ועד "חחחחחחחח" משתלשלת ונמשכת המביעה צחוק עז במיוחד.
בוויקימילון ניתן הפירוש "מילת גיחוך או צחוק הנמצאת בשימוש בעיקר בפורומים ובצ'אטים.
לרוב האות חי"ת נכתבת יותר מפעמיים." גם במילון המקוון "מילוג" ניתנו שני פירושים: קריאת זלזול והבעת צחוק בכתב.
הצורה "חחח" יכולה להופיע ולהשתלב בין כל איברי התחביר במשפט כהפוגה קומית בין התכנים.
בשנת 2017 חקרו ססיל פטיז'אן ואטיאן מורל את השימוש בביטויי צחוק כגון "חחח" בשיחות ווטסאפ, על בסיס ניתוח של שיחות ווטסאפ בחלק הדובר צרפתית של שווייץ.
הם בדקו כיצד הדוברים משתמשים בביטויי הצחוק ככלי לניהול שיחה בפלטפורמה אסינכרונית, שבה בשונה משיחה פנים אל פנים, הודעה חדשה של דובר לא בהכרח מגיעה כתגובה להודעה הקודמת של העמית לשיחה.
במחקר עלה כי אופן השימוש בביטויי צחוק במהלך שיחה מסייע הן לניהול תור בשיחה בין הדוברים, והן למעבר בין נושאים.
ישנה חשיבות לשאלה האם ביטוי הצחוק מגיע כהודעה נפרדת או כחלק מהודעה ארוכה יותר הכוללת התייחסות נוספת לדברים.
לרוב, הודעת צחוק בודדת מעידה מצד אחד על כך שצפויה הודעה נוספת של אותו דובר, וכמו כן הודעה בודדת שלאחריה מגיעה הודעה הכוללת התייחסות נוספת מעידה על שינוי נושא או אף על סיום שיחה.
הודעה שמתחילה בביטוי צחוק ולאחריו התייחסות נוספת מעידה לרוב על העברת תור הדיבור לבן השיח, וכמו כן הודעות המשלבות ביטוי צחוק והתייחסות נוספת מאפשרות לבן השיח להמשיך בנושא הנוכחי.
כמו כן, עלתה במאמר ההבחנה כי השימוש בביטויי צחוק במהלך שיחה, ובפרט שימוש נכון ובזמנים המתאימים, משמש גם ככלי של הדובר להצגת שליטתו ביכולת התכתבות ברשת.
תחילת השימוש ב-"חחח" אינו ידוע, אך ניתן להניח שהוא הומצא על ידי מקלידים צעירים בימי פריחת הרשת הישראלית.
כיום השימוש החברתי נפוץ מאוד ושגור במרחבי השיח השונים ובעיקר ברשתות החברתיות כביטוי המעשיר ומרחיב את אפשרויות ותחומי ההבעה בשפה העברית.
מבדיקה שבוצעה על ידי אתר וואלה לרגל פורים 2016, מנתוני בלוגים, פורומים, תגובות ורשתות חברתיות, 20 מיליון פוסטים בשנה בעברית משתמשים בצירוף "חחח" על צורותיו השונות.
בבדיקה נבדק גם איזו וריאציה של הביטוי היא הנפוצה ביותר כאשר "חחח" נדגם כנפוץ ביותר עם 16.5% מהפוסטים, לאחריו "חחחח" עם 15.65% ואחר כך "חחחחח" עם 12.85%.
באנגלית ראשי התיבות LOL ("Laughing Out Loud" - צוחק בקול חזק) היו נפוצות מאוד בראשית ימי האינטרנט בצ'אטים מקוונים.
כבר בשנת 2008 בוצע מחקר על השימוש של בני נוער בפלטפורמות מסרים מיידיים ועל מאפייני הדיבור בהן, על בסיס התכתבויות של 72 נערים.
אחד הנושאים שנבדקו הוא עד כמה נפוץ השימוש בביטוי LOL לעומת haha ו-hehe.
בבדיקה עלה כי השימוש הנפוץ ביותר מבין שלוש הצורות הוא בצורה haha עם כ-70% מהמופעים, בעוד LOL מופיע בכ-20% מהמקרים.
כמו כן עלה כי ככל שקבוצת הגיל עולה כך השימוש ב-haha הופך יותר ויותר נפוץ והשימוש ב-LOL הופך יותר נדיר, כאשר בקבוצת הגיל הצעירה ביותר, 15-16, סדר הגודל של השימוש בשתי הצורות דומה.
לפי החוקרים, המשתמשים המבוגרים יותר, שלהם החשיפה הארוכה ביותר לפלטפורמות מסרים מיידיים, ככל הנראה "נגמלו" עם הזמן מחלק מצורות הכתיב הנפוצות בפלטפורמות אלו ועברו לצורות כתיב "שמרניות" יותר.
"חזרתו של מוחטאר" היא סדרת טלוויזיה בלשית רוסית על שירותם של עובדי מחלקת המשטרה במוסקבה וכלב נאמן בשם מוחטאר.
הסדרה היא טרילוגיה: "חזרתו של מוכטאר" (עונה 1), "חזרתו של מוכתר-2" (2-10) ו-"מוכטאר.
גיבורי הסדרה הם שוטרים צעירים העוסקים בפתרון מקרים שונים - החל מהונאה קטנונית וכלה בהרג רב.
בכל החקירות, חבר ועמית נאמן עוזר להם, כלב בשם מוחטאר.
הפסקול הראשי של הסדרה הוא השיר "אליי, מוחטאר!" כשהמילים והמוזיקה לשיר נכתבו על ידי המלחין יבגני מורביוב.
בעונה הראשונה, הוא בוצע על ידי המלחין אלכסנדר קוסנקוב.
מהעונה השנייה ועד מותו, ולדימיר זלטואוסטובסקי ביצע את השיר .
הסדרה משתמשת גם בגרסאות כיסוי שונות למנגינות אינסטרומנטליות .
בשנת 2012 הוציאה חברת Akella את משחק המחשב "מוחטאר וצוותו" על בסיס הסדרה.
חטא גיחזי הוא אירוע מקראי המתואר ב.
חטאו של גיחזי, עבדו של אלישע הנביא היה שרדף אחר נעמן שר צבא ארם על מנת לקבל ממנו כסף, לאחר שנעמן התרפא על ידי אלישע.
נעמן, שר צבאו של מלך ארם הצטרע.
באחת מפשיטות צבא ארם על מלכות ישראל שבה צבא ארם ילדה קטנה, והיא שירתה את אשת נעמן.
אותה ילדה אומרת לאשת נעמן כי בישראל ישנו הנביא אלישע שוודאי יוכל לעזור עם הצרעת.
מלך ארם שולח מנחה לפני מלך ישראל (כנראה יהורם בן אחאב), ושולח שירפא את נעמן מצרעתו.
מלך ישראל, שאינו מאמין בנביא, בטוח שמלך ארם בא להילחם איתו ולכן מתאבל וקורע את בגדיו.
אלישע שולח מסר אל מלך ישראל כי הוא יכול לרפא את נעמן, ובכך ידע מלך ישראל שיש שהנביא הוא אמיתי.
נעמן מגיע לפני אלישע וזה מוסר לו שילך לטבול בנהר הירדן 7 פעמים והצרעת תתרפא.
נעמן כועס מאוד, אבל עבדיו מסבירים לו שלא יזיק לנסות את דברי אלישע.
נעמן הולך לטבול בירדן כדברי אלישע, וצרעתו מתרפאת.
נעמן חוזר לאלישע הנביא ורוצה לתת לתת לו מנחה, אך אלישע מסרב לזאת גם לאחר הפצרותיו של נעמן.
נעמן מקבל על עצמו להאמין באלוהים ולוקח אדמה מארץ ישראל כדי להקריב עליה קורבנות בארץ ארם.
נעמן מציין גם כן שיאלץ להשתחוות בבית רימון, שם נמצאת העבודה זרה של ארם, ויצטרך לעזור למלך ארם להשתחוות.
אלישע מתרצה לדבריו של נעמן והוא פונה לחזור לארם.
לאחר שנעמן עוזב את בית אלישע, גיחזי רודף אחרי נעמן.
נעמן שואל את גיחזי האם קרה משהו וגיחזי עונה שלא קרה דבר, אך אלישע שלח אותו להגיד שישנם שני בני הנביאים הזקוקים לכסף ומבקש מנעמן שייתן להם צדקה, ככר כסף ושתי חליפות.