tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בצד הדרומי נמצאים פסלי הדיוקן של משוררי יוון המפורסמים דיאוניסיוס סולומוס, מחבר ההמנון הלאומי היווני, ואריסטוטליס ואלאוריטיס.
הגן הלאומי הוזמן על ידי המלכה אמליה ב-1838 והושלמו ב-1840. הם תוכננו על ידי החקלאי הגרמני פרידריך שמידט, שהביא מעל 500 מיני צמחים ובעלי חיים מגוונים כולל טווסים, ברווזים וצבים.
עם זאת, עבור רבים מהצמחים, האקלים הים תיכוני היבש התגלה כקשה מדי והם לא שרדו.
בוטנאים נוספים שתכננו וניהלו את הגן כוללים את קרל ניקולאס פרס, תאודור פון הלדריך וספירידון מיליארקיס.
חלק מהגן העליון, מאחורי הארמון הישן, הוגדר והיה מקלט פרטי למלך ולמלכה.
הגן נפתח לציבור בשעות אחר הצהריים.
בשנת 1878, סמוך לגן, נבנה אולם הזאפיון בסגנון נאו-קלאסי.
הוא תרם על ידי אוונגליס זאפאס ועוצב על ידי תאופיל פרייהר פון הנסן.
זאפאס יזם את משחקי האולימפיאדה הזאפיאנית, קודם למשחקים האולימפיים המודרניים.
הזאפיון שימש ככפר אולימפי באולימפיאדת אתונה 1896 וכמקום לאירועי סיוף.
החל משנות ה-20 של המאה ה-20, האזור מול הזאפיון שימש גם כמרכז תחבורה מרכזי לחשמליות ואוטובוסים.
הגן הלאומי היווה אתר של נקודת מפנה יוצאת דופן בהיסטוריה היוונית.
ב-1920, בסוף מלחמת העולם הראשונה, יוון תחת מלך אלכסנדר וממשלתו של אלפטריוס וניזלוס נשארה נאמנה לרעיון הגדול שיוון צריכה לשלוט בחלקים מאסיה הקטנה.
ב-1919 הם החלו את מלחמת יוון-טורקיה בתמיכת בעלות הברית לשעבר בריטניה וצרפת.
בעת טיול בגן ב-30 בספטמבר 1920, ננשך המלך אלכסנדר על ידי קוף מחמד (של מי לא נחשף) ומת מדלקת דם שלושה שבועות לאחר מכן.
מותו הביא לחזרתו של אביו המודח, מלך קונסטנטינוס הראשון שהודח בשל נטיותיו הגרמניות במלחמת העולם הראשונה.
עם חזרתו לשלטון, סייע המלך קונסטנטינוס בתבוסת יריבו הפוליטי, וניזלוס, בבחירות הכלליות של נובמבר 1920. ראש הממשלה החדש, דימיטריוס גונאריס, מונרכיסט, החל להחליף את צוות הצבא של וניזלוס בקצינים נאמנים יותר למלך החדש.
כתוצאה משינוי זה בסביבה הפוליטית, ובטענה שצמצום הניסיון הצבאי של מטה הצבא הביא לכך, בעלות הברית הסיגו את תמיכתן.
התוצאה הייתה השרפה הגדולה של סמירנה ב-1922, תבוסת הכוחות היווניים בטורקיה עם בריחת פליטים יוונים וההחלפה של האוכלוסייה ב-1923 בין יוון לטורקיה, הידועה בקרב היוונים כ"אסון אסיה הקטנה".
וינסטון צ'רצ'יל כתב, "אולי אין זה מוגזם לומר שרבע מיליון איש מתו בגלל נשיכת הקוף הזו."
בשנות ה-20 נפתח הפארק לציבור ושונה שמו ל"גני האומה".
לכבוד אמליה מיוון, הכניסה הועברה ל-12 הדקלים ששתלה והרחוב מולה שונה לשדרת מלכת אמליה.
מאז גני האומה, פתוחים לציבור משעת הזריחה עד השקיעה.
הנרי מילר כתב ב-1939:הוא נשאר בזיכרוני כמו שום פארק אחר שפגשתי.
הוא המהות של פארק, הדבר שמרגישים לפעמים כשמסתכלים על בד או חולמים על מקום שבו רוצים להיות ולא מוצאים.ב-2004 העבירה המדינה היוונית את הגן לעיר אתונה לתקופה של 90 שנים.
בתוך הגן ניתן לראות שרידים עתיקים, רובם ככולם רומיים.
וילה רומית עם פסיפס, מספר גדול של עמודים בכל הסדרים והגדלים, מבנים הקשורים במקוואות רומיים ליד הזאפיון וכתובת שיש גדולה על קיסר אליוס שהורה עליה על ידי ליאוס אטיוס, קצין צבא רומאי מאזור אפירוס שלחם בקרבות נגד השבטים הגרמאניים, ניתן לראות.
הגן הלאומי פתוח לציבור משעת הזריחה עד השקיעה.
הכניסה הראשית נמצאת בליאופורוס אמליאס, הרחוב שנקרא על שם המלכה שחלמה על הפארק הזה.
ניתן להיכנס לגן גם דרך אחד משלושה שערים נוספים: השער המרכזי, בשדרת וסיליסיס סופיאס, שני בשדרת הרודוס אטיקוס והשלישי מחבר את הגן הלאומי עם אזור פארק הזאפיון.
בגן הלאומי יש בריכת ברווזים, מוזיאון בוטני, בית קפה קטן, ספרייה לילדים ומתקני משחק.
הגן המכושף הוא ציור מאת האמן האנגלי ג'ון ויליאם ווטרהאוס, שנוצר בשנים 1916–1917. היצירה מתארת סצנה מתוך אחד הסיפורים ביצירה "דקאמרון" מאת ג'ובאני בוקאצ'ו ונחשבת לאחת מעבודותיו המאוחרות של האמן.
הציור נותר לא גמור לאחר מותו בפברואר 1917 והוצג באקדמיה המלכותית בלונדון באותה שנה כמחווה לזכרו.
הציור מתאר את הרגע שבו דיאנורה, הנראית משמאל, ניצבת מול אנסאלדו, המחזר אחריה מימין.
דיאנורה מבטיחה להיענות לו רק אם יצליח לברוא בחודש ינואר גן שבו יפרחו פרחי קיץ.
בעזרת קוסם מצליח אנסאלדו במשימה, ובציור נראה הרגע שבו הוא מציג לפניה את הגן המכושף.
הסצנה משקפת אהבה אסורה ותשוקה מודחקת, המתבטאות בהבעות הפנים ובתנועות הדמויות.
הציור נותר לא גמור עם מותו של האמן.
הציור מבוסס על סיפור מתוך "דקאמרון", שבו קבוצת צעירים ונערות שנמלטו מהמגפה בפירנצה של המאה ה-14 מבלים עשרה ימים בבידוד, ובכל יום אחד מהם מתמנה למלך או למלכה ומספר סיפור.
בפרק זה מסופר על דיאנורה, אשתו של ג'ילברטו, שאומרת כי תיענה לחיזוריו של אנסאלדו אם יצליח לברוא גן אביבי בחורף.
אנסאלדו מצליח בעזרת קוסם, אך דיאנורה מתוודה בפני בעלה, וזה מורה לה לקיים את הבטחתה.
נרגש מיושרה, משחרר אותה אנסאלדו מההסכם.
הסצנה מבטאת פיוס מוסרי ואהבה טהורה על רקע מעשה קסם.
ווטרהאוס התבסס על דמיונו ועל אהבתו לסיפורים מיתיים ואגדיים.
מבקר האמנות אנתוני הובסון תיאר את יצירתו כמתאפיינת באיזון קומפוזיטיבי ובבחירה מדויקת של רגע עלילתי אחד שבו הזמן כאילו עוצר.
בגן המכושף מתגלמים יסודות של פיוט, מסתורין ועצב מאופק.
הסצנה נושאת משמעות סמלית של חיים ויופי הנולדים בלב החורף.
הציור נרכש על ידי לורד לוור מאשתו האלמנה של ווטרהאוס תמורת 500 ליש"ט.
הציור מציג את סגנונו המאוחר של ווטרהאוס, ומשלב עושר ויזואלי עם אווירה רגשית מהורהרת.
אף שהיצירה נותרה בלתי גמורה, היא מתאפיינת במורכבות קומפוזיציונית ובתחושת חיות הניכרת בדמויות ובנוף הגן.
בביקורת צוין כי הציור חסר במידת מה את החדות והברק שאפיינו את עבודותיו המוקדמות של האמן, אך שומר על איכויות ציוריות ועל ביטוי פיוטי המזוהים עמו.
היצירה נתפסת כדוגמה ליכולתו של ווטרהאוס לשלב בין ריאליזם מדויק לבין ממד סמלי ומדומיין המאפיין את יצירותיו המאוחרות.
הגן של דוביני הוא סדרת ציורים מאת וינסנט ואן גוך, המתארת את גנו של הצייר שארל-פרנסואה דוביני.
ואן גוך יצר שלוש גרסאות של הנושא במהלך שהותו בעיירה אובר-סיר-אוּאז ואז בצרפת, בין מאי ליולי 1890 – החודשים האחרונים לחייו.
הוא החל בציור קטן המתאר חלק מהגן, ולאחר מכן יצר שני ציורים גדולים יותר בפורמט מלבני כפול, המציגים את הגן כולו המוקף חומה.
שלושת הציורים נושאים את אותו שם, "הגן של דוביני", וניתן להבחין ביניהם לפי מיקומם הנוכחי: מוזיאון ואן גוך באמסטרדם, מוזיאון האמנות של הירושימה, ומוזיאון האמנות של בזל.
במאי 1890 עבר וינסנט ואן גוך להתגורר בעיירה השקטה אוור-סיר-ואז, צפונית לפריז, לאחר ששהה במרפאה בסן רמי.
העיירה נודעה כמרכז משיכה לציירים, ובהם גם שארל-פרנסואה דוביני, אמן אסכולת ברביזון, שגר בה מאז שנות ה־60 של המאה ה־19. ואן גוך העריץ את יצירתו של דוביני לאורך שנים וראה בה ביטוי לדבקות משותפת בטבע.
כששמע על מותו של דוביני ב־1878, הביע צער עמוק במכתב לאחיו תאו.
באוור גילה ואן גוך שביתו וגן ביתו של דוביני עדיין קיימים, ואלמנתו של הצייר מתגוררת שם.
היא העניקה לו רשות לצייר את הגן, והוא תיאר אותו במספר יצירות שצייר במהלך שהותו בעיירה.
המעבר לאוור נבע גם מהרצון של ואן גוך להתקרב לאחיו תאו, וכן מהאפשרות להימצא תחת השגחתו של הרופא פול גאשה, אותו צייר בכמה פורטרטים.
תקופה זו הייתה קצרה אך פורייה מבחינה אמנותית, ונחשבת בעיני רבים לאחת השיאים ביצירתו המאוחרת.
כיום מוצבת בעיירה פסל בדמותו של ואן גוך עם כן ציור, כסמל לנוכחותו במקום ולמורשת שהותיר אחריו.
הגן של שארל-פרנסואה דוביני, צייר נוף צרפתי מן האסכולה הברביזונית, היה עבור וינסנט ואן גוך סמל ליופי הטבעי ולכנות האמנותית.
ואן גוך העריץ את דוביני שנים רבות לפני שהגיע לאוור-סיר-ואז, ואף התאבל על מותו בשנת 1878. באחת מאיגרותיו המוקדמות לתיאו, כתב:
שתים-עשרה שנים לאחר מכן, באביב 1890, כשהשתכן בכפר אוור, פנה ואן גוך לצייר את גנו של דוביני מספר פעמים.
בעיניו, היה זה מעין מעשה של הצדעה לאמן שהשפיע עליו עמוקות, והגן שימש לו גם נושא ציורי וגם מקום של זיכרון אישי.
הגרסה המרובעת: מוזיאון ואן גוך
הגרסה המרובעת של "הגן של דוביני" היא הראשונה מבין שלוש גרסאות שצייר וינסנט ואן גוך לנושא זה במהלך שהותו באוור-סיר-ואז, ביוני 1890. עם הגיעו לעיירה, ששימשה בעבר ביתו של שארל-פרנסואה דוביני, ואן גוך מיהר לבקר במקום וצייר את גן הבית – מחווה מוקדמת לאמן שהעריץ לאורך כל חייו.
ייחודה של גרסה זו נעוץ לא רק בקומפוזיציה המרובעת והקטנה שלה, אלא גם במצע הבלתי שגרתי שעליו צוירה.
בשל היעדר קנבס, ואן גוך השתמש במגבת תה מפוספסת בצבעי אדום ולבן – פריט בד פשוט מן הבית, שיועד במקור לשימושים יומיומיים כמו ייבוש כלים.
כדי להפוך את הבד למשטח ציור מתאים, הוא כיסה אותו בשכבת יסוד בצבע ורוד בוהק, שהורכבה מתערובת של עופרת לבנה עם פיגמנט אדום.
שכבת הבסיס הורחבה על פני כל שטח המגבת והעניקה ניגוד חד לגוונים הירוקים הדומיננטיים של צמחיית הגן.
עם הזמן, הפיגמנט האדום דהה, והוורוד הפך לאפור בהיר.
בשטחים רבים בין משיכות המכחול ניתן לראות את הבסיס מבצבץ, מה שמעצים את התחושה של מרקם חשוף ואורגני.
הציור עצמו מתאר חלק מוגבל מהגן, בגובה עיני הצופה, עם שדרה של עצים כהים, צמחייה פראית, שביל צר ומבנה מוסתר ברקע.
הקומפוזיציה הדחוסה, הסגנון האימפרסיוניסטי והמצע הלא־קונבנציונלי מבטאים את הגישה הישירה של ואן גוך לנוף ואת הקשר הרגשי העמוק שחש כלפי דוביני – אמן שקישר בין אסכולת ברביזון לאימפרסיוניזם ונודע בזמנו גם בביקורת על "הסקצ'יות" של עבודותיו.
גרסה זו נשמרת כיום באוסף קרן ואן גוך, ומוצגת דרך קבע במוזיאון ואן גוך באמסטרדם.
הציור נעשה על קנבס רחב בפורמט מלבני כפול, תוך שימוש בפלטת צבעים טבעית ונעימה לעין, הכוללת ירוק, סגול וורוד.
קומפוזיציית הנוף מאוזנת ועשירה בפרטים: ערוגת ורדים רחבה תופסת את מרכז החזית ומהווה את האלמנט הדומיננטי.
לשמאל הגן ממוקמים שולחן וכיסאות, רהיטי גן פשוטים המעידים על היות המרחב גן ביתי פרטי.
ברקע מופיעים בית מגורים גדול וכנסייה בעלת צריח רומנסקי, הממקמים את הסצנה בקונטקסט המקומי של אוור.
דמות נשית, ככל הנראה אלמנת דוביני, מתוארת עומדת בעומק הגן.
בקדמת התמונה, על השביל, נראית חתולה שחורה הפונה קדימה.
הקומפוזיציה מציעה נקודת מבט רגועה ומדודה, אך כוללת פרטים שעוררו עניין פרשני.
החתולה השחורה, המופיעה בחזית, מקבילה חזותית לדמות הנשית המרוחקת ונראית כמו מלווה סמויה או מעין שיקוף.
מאמר המקור מציע קריאה סמלית לפיה החתולה עשויה לייצג את ואן גוך עצמו.
לפי פרשנות זו, היעדרותה של החתולה מציור נוסף שצייר על אותו נושא עשויה לרמוז על החלטה מודעת לשים קץ לחייו – מעשה שוואן גוך ביצע זמן קצר לאחר מכן.
עם זאת, אין לכך אישור מפורש מהאמן עצמו.
התיאור העדין של הגן והצבת רהיטי הגינה מדגישים את זיקתו של ואן גוך למרחבים אינטימיים, שקטים, ולטבע כמרחב של נוחם אישי.
גרסה זו צוירה ביוני 1890, זמן קצר לפני מותו של וינסנט ואן גוך.
בתקופה זו התגורר ואן גוך בעיירה אוור-סיר-ואז, לשם עבר לאחר שחרורו ממוסד טיפולי בסן רמי, וביקש להתקרב לאחיו תאו ולרופא פול גאשה.
בעיירה זו התגורר בעבר הצייר שארל-פרנסואה דוביני, שאותו העריץ ואן גוך מאז שנות נעוריו.
הוא הביע צער רב כששמע על מותו ב־1878, וראה ביצירתו של דוביני הד חזק לאהבתו שלו לטבע.
כשגילה שביתו וגן ביתו של דוביני עודם קיימים, ושאלמנתו של דוביני מתגוררת במקום, ביקש ממנה רשות לצייר את הגן – והיא נעתרה לכך.
ציור זה הוא תוצר של רגע זה, שבו הצליח ואן גוך לתרגם את הערכתו לדוביני למחווה אמנותית אישית.
בגרסה של הגן של דוביני השמורה במוזיאון האמנות של הירושימה, הושמט אלמנט מרכזי שהופיע בגרסה אחרת של הציור – החתולה השחורה בקדמת הגן.
הסרתה יוצרת קומפוזיציה רגועה, סטטית ומאוזנת יותר, המתמקדת במבנה הגן ובצמחייה בלבד.
גרסה זו נחשבת ל"נקייה" או "מטוהרת" ביחס לגרסה הכוללת את החתולה, אשר זוהתה כמרכיב בעל משמעות סמלית, המזוהה לעיתים עם דמותו של ואן גוך עצמו.
ההבדל בין הגרסאות שופך אור על האפשרות שהציור נועד להיות מחווה מאופקת ומכבדת לאלמנתו של דוביני, תוך הימנעות מהבעה אישית או ריגשית ישירה.
החתולה השחורה, שהופיעה בגרסה אחרת של הגן של דוביני, נתפסת כאלמנט סמלי המייצג את ואן גוך עצמו – דמות בודדה, ייחודית ומרוחקת.
הסרתה מהגרסה המאוחרת יוצרת תחושה של ריקנות ומרחק, ומעידה על "הוצאה עצמית" של האמן מן הציור.
מהלך זה נחשב כרמז סמוי להחלטתו לשים קץ לחייו זמן קצר לאחר השלמת היצירה.
לאחר יצירתו, עבר הציור בין ידיים פרטיות וגלריות באירופה.
ב־1929 רכש אותו לודוויג ג'וסטי, מנהל הגלריה הלאומית בברלין, מהסוחר הפריזאי פול רוזנברג, תמורת 240,000 מארק.
אך ב־1938, במסגרת מסע הרדיפה של המשטר הנאצי נגד "אמנות מנוונת", אולצה הגלריה להוציא את היצירה מאוספה.
הרמן גרינג קיבל את הציור לידיו, ולאחר מכן מכר אותו באמצעות סוחר האמנות יוזף אנגרר.
הציור נמכר עבור 150,000 רייכסמרק לבנקאי פרנץ קניגס, יהודי יליד גרמניה שהתנגד לנאצים ועבר להולנד, שם הפך לאזרח הולנדי.
לפי גרסאות מסוימות, נמכר הציור בהמשך לבנקאי האמריקאי־גרמני זיגפריד קראמרסקי, אולי כערובה להלוואה.
הוא נשאר במשך עשורים באוסף משפחת קראמרסקי בניו יורק.
במחצית השנייה של המאה ה־20, ככל הנראה במהלך הבום הכלכלי היפני של שנות ה־80–90, נרכש הציור והועבר ליפן.
אין מידע חד־משמעי מתי בדיוק נכנס לאוסף מוזיאון הירושימה – ייתכן שנרכש ישירות עם הקמתו ב־1978 או הגיע דרך גלריית נישידו בטוקיו.
כיום הוא מוצג בגלריה 2 של המוזיאון ונחשב לאחת מיצירות הדגל של האוסף.
במשך עשורים ריחפה עננה סביב מקוריותו של הציור.
הועלתה סברה כי מדובר בזיוף פרי יצירתו של אמיל שופנאקר , צייר צרפתי ומעריץ של ואן גוך שידוע ביצירת העתקים.
בעקבות כך עבר הציור בדיקות מדעיות פורנזיות ביפן, תוך שימוש בטכנולוגיה מתקדמת, והמוזיאון אישר את אותנטיותו.
עם זאת, שאלת הבעלות נותרת פתוחה: בשנת 2000 פרסמה כריסטין קניגס, בתו של פרנץ קניגס, הצהרה רשמית בה ציינה את הגן של דוביני כאחת מהיצירות ששנבזזו בכפייה מאוספו של אביה במהלך המלחמה.
הגנה סיציליאנית היא פתיחה בשחמט, השייכת לסוג ההגנות החצי פתוחות, וככל הנראה היא המקובלת ביותר.
לפתיחה זו מספר נוסחים (וריאנטים) כשהחריף שבהם הוא "נוסח הדרקון".
הגנה זו קרויה על שם שחמטאים סיציליאנים, שפיתחו אותה במאה ה-16.
ההגנה הסיציליאנית מנסה להשיב מלחמה על ערוגות המרכז דרך אגף המלכה.
בכך היא מהווה שיפור של הגנת קארו-קאן, בה אגף המלכה נשלט על ידי הלבן.
למעשה, ההגנה הסיציליאנית מנסה לענות גם על בעיית הרץ הסגור ג8, שבהגנה הצרפתית ובקארו-קאן נשאר מאחור ונאבק לצאת.
כבר במסעו הראשון של השחור הוא יוצר עמדה לא-סימטרית ובכך הוא מנסה ליטול מהלבן, מיד עם פתיחת המשחק, את יתרונו במתן הטון במשחק.
השחור אינו כובש בצורה ישירה את ערוגת המרכז, אלא שולט עליה בדרך עקיפה על ידי 1. --- ג5. בסוג פתיחות זה (ההתמודדות העקיפה) כלולות גם הגנת קארו-קאן, הגנת אלכין וההגנה הצרפתית.
השחור ינסה לתקוף באגף המלכה, בעוד הלבן יפעיל לחץ במרכז ויכוון את התקפתו לאגף המלך.
השחור מפריע ללבן להציב רגלי על ד4.
העמדה לאחר המסע הרביעי של השחורהשחור תוקף את הרגלי, הלא מוגן,
העמדה לאחר המסע הרביעי של הלבן
העמדה לאחר המסע השלישי של השחור
העמדה לאחר המסע השלישי של הלבן
מטרת הלבן היא פתיחת האלכסונים של הרצים.
מסעו הרביעי של השחור תוקף את הרגלי הלא מוגן ה4 בעזרת פרשו ומאלץ את הלבן לבצע צעד הגנתי, בשעה שהוא, השחור, יוכל להתחיל לכבוש את המרכז ולכן אסור לו להניח ללבן להציב את הרגלי ג2 על ג4.
הסתעפות פופולרית בפתיחה שבה השחור מקדים ומונע את המסע 6.רב5+
2. פו3 ד6(סיציליאנית מודרנית, ולא פג6 וד6 מאוחר יותר-סיציליאנית קלאסית)
6. רה3 -ההתקפה האנגלית שיכולה להתווסף בהמשך המשחק.
לפתיחה זו יש נוסח אחר: "הנוסח הדרקוני" התוקפני יותר ובו השחור תוקף באגף מלכתו, נוסף על מה שהקדים והתבצר באגף המלך.
בנוסח זה הפרש הלבן ישאף להתייצב על ד5 בעוד שהפרש השחור ישאף להתייצב על ג4 הואיל והטור ג' פתוח ללחץ הצריח השחור.
שחור מאיים ד6 ד5, לבן ימנע זאת.
הלבן מנסה לפרוץ באגף המלך.
(לבן אינו זוכה בכלי על ידי פ:פ בגלל ר:ר)
הלבן יכול לתקוף באגף המלך, בעוד לשחור יחסרו כלים להתקפה באגף המלכה לאחר חילופי קצינים.
כעת השחור ישאף לחילופי קצינים, גם כדי לשבור את התקפת הלבן וגם כדי להחליש את הרגלים הלבנים.
במקום המסע הרביעי של השחור פו6, אפשרי המסע 4...
ה5. מתקיף את הפרש הלבן ומנסה לחזור ולשלוט במרכז.
אסור ללבן פב3 בשל רב4 עם התקפה חזקה.
לשחור מנגד לא מומלץ א6 למשל, בשל האיום פד6.
הפרש הלבן על א3 נמצא בפינה והדבר מהווה חיסרון ללבן.
משחק ובו לפחות שלושה נוסחים להגנה הסיציליאנית
1. ה4 ג5 ההגנה הסיציליאנית
2. פו3 ה6 נוסח פולסן
4. פ:ד4 פו6 נוסח אנדרסן
(תוך איום כפול: מט או לכידת המלכה) ...
בשחמט, הגנה ברלינאית היא וריאנט של הפתיחה הספרדית המתאפיינת בכך שבמסע השלישי, השחור מגיב על המסע 3. רב5 במסע 3...
עמדת המוצא של ההגנה הברלינאית, אחרי 3...פו6
ההגנה הברלינאית מקוטלגת בשיטת אנציקלופדיית פתיחות שחמט בין c65-c59.
להגנה הברלינאית יש מוניטין של יציבות במחיר של נטייה לתוצאת תיקו במשחק.
הסטטיסטיקה מלמדת שהלבן משיג תוצאה של כ-56% בפתיחה זו, בדומה לתוצאה של הלבן בכלל ההגנה הספרדית; אך 37% מהמשחקים בפתיחה זו מסתיימים בתיקו, בהשוואה ל-30% במשחקים באופן כללי.
אלוף העולם בשחמט, עמנואל לסקר (וכן אחרים) נקטו בפתיחה זו בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 ובדרך כלל המשחק נמשך 4. 0-0 ד6 בסגנון של הסתעפות שטייניץ.
בגישה זו השימוש נהיה נדיר משום שנחשבה לפסיבית.
רב-אמן ארתור ביסגייר שיחק פתיחה זו במשך עשרות שנים, אך תמיד העדיף את ההסתעפות 4. 0-0 פ:ה4. בשנת 2000 השתמש ולדימיר קראמניק בהגנה הברלינאית כדרך להוציא תיקו מול גארי קספרוב באליפות העולם בשחמט, לאחר דו-קרב זה זכתה הפתיחה לתחייה ואפילו שחקנים עם סגנון דינמי כאלכסיי שירוב ווסלין טופאלוב ניסו אותה.
משום שמסעו השלישי של השחור לא מאיים לזכות ברגלי ה' (אם השחור מכה אותו, הלבן יכה את הרגלי ב-ה5), הלבן בדרך כלל מצריח באגף המלך.
לאחר 4. 0-0 שחור יכול לבחור או במסע הסולידי 4...פ:ה4 או במסע הלוחמני 4...רג5 (ההסתעפות הברלינאית הקלאסית).
לאחר 4...פ:ה4 5. ד4 (5. צה1 פד6 6. פ:ה5 גם מתקבל על הדעת) פד6 6. ר:ג6 ד:ג6 7. ד:ה5 פו5 8. מה:ד8+ מ:ד8 מעריכים כי ללבן יתרון קטן בהתפתחות לאור מבנה טוב יותר של הרגלים שלו ולאור מיקומו המפוקפק של המלך השחור.
מנגד לשחור זוג רצים ולעמדתו אין חולשות, וכך קשה ללבן לייצר לחץ אמיתי על עמדתו, ואמנם, כל ארבעת המשחקים בהם שיחק קרמניק בשחור מול קספרוב הסתיימו בתיקו.
הגנה עצמית היא הפעלה של כוח על ידי האדם לשם הגנה על חייו.
ברגע שאדם חש סכנה רגעית לחייו, ישנו מנגנון בגוף המשדר למערכות הגוף שהגוף בסכנה.
במצב שאליו גוף האדם נכנס העצבים הופכים לדרוכים ומצטמצמת הראיה למצב שנקרא "צינור"- מצב זה מיועד לכך שהאדם יוכל לפעול מהר ולקלוט את הסכנה לחייו ויתמקד באובייקט שמסכנו, וכך יוכל במיומנות לנטרלו או לחמוק ממנו.
במצב הזה גם מופרש חומר במוח שמשנה את הפעילות הפיזית של האדם ומביא אותו למצב דרוך וזריז כדי להישמר מהסכנה או מהאובייקט המסכן אותו.
בשונה מהגנה כללית על כמות אנשים, בהגנה עצמית האדם מתרכז רק בעצמו ולא שם לב לסובב.
זכותו של אדם לפעול מתוך הגנה עצמית מוכרת בחקיקה, ומבוטאת גם בכלל התלמודי המפורסם: "הבא להורגך השכם להורגו" (על פי התלמוד במסכת סנהדרין עב א, ומסכת יומא פה ב).
בדיני נזיקין, מהווה זכות זו הגנה כנגד טענת "תקיפה".
כך למשל, הפעלתה של הזכות להגנה עצמית צריכה להיעשות במידה הנכונה.
כאשר פורץ מהווה סכנה לחייו של אדם, רשאי האדם לנקוט צעדים של הגנה עצמית, אף אם אלה יסתיימו במותו של הפורץ.
אם הפורץ מהווה רק סכנה לרכוש, אין בכך הצדקה להריגתו, והריגה במקרה זה תיחשב לעבירה פלילית.
במישור הפלילי, ההגנה העצמית מהווה סייג לאחריות פלילית וכאשר היא תחול לא תוטל אחריות על הנאשם על אף שלכאורה ביצע פשע אלים.
סייג זה הוא ירושת המשפט האנגלי במשפט הישראלי.
הוא עוגן בתחילה בסעיף 18 לפקודת החוק הפלילי, 1936, ולאחר מכן בסעיף 22 לחוק העונשין, תשל"ז-1977. עד שנת 1992 הסעיף הגן על התוקף רק כאשר המותקף היה הוא-עצמו או אדם שמוטלת עליו הגנתו.
בתיקון 37 לחוק העונשין אומצה גישת המשפט העברי המרחיבה את ההגנה גם על מגן על אחרים שאינו מותקף בעצמו.
בנוסף לכך, הנוסח החדש זנח את הגישה הרואה בהגנות אלו משום השלמה בדיעבד עם המעשה, והעדיף את גישת המשפט העברי הרואה בהן היתר לכתחילה ועל כן המגן אינו נושא באחריות פלילית כלל.
בשנת 1994 תוקן חוק העונשין ונחקק , לפיו .
בעקבות פרשת שי דרומי תוקן בשנת 2008 חוק העונשין והוסף לו סייג נוסף לאחריות פלילית, אשר עוסק ב"הגנת בית מגורים, בית עסק ומשק חקלאי מגודר".
סייג זה הרחיב את טענת ההגנה העצמית שהייתה קיימת בחוק העונשין והוא קובע כי .
אמצעים נפוצים להגנה עצמית הם תרסיס פלפל ותרסיס גז מדמיע, שוקר חשמלי, אלה, סכין ואקדח אישי.
את חלקם ניתן לרכוש באופן חוקי, לחלקם נדרש גם רישיון מתאים וחלקם עשוי להיחשב בלתי חוקי (כתלות בחוק המקומי).
בנוסף, פותחו מספר רב של טכניקות הגנה עצמית ללא נשק המבוססות על אמנויות הלחימה מהמזרח הרחוק וגם שיטות לחימה ישראליות ממשפחת קרב המגע.
הגנה עצמית מדומה היא טענת הגנה במשפט פלילי של מי שפעל מתוך מחשבה שהוא עושה מעשה של הגנה עצמית, אך למעשה לא נשקפה לו כל סכנה, ופעולתו באה מתוך טעות במצב הדברים.
טענת הגנה זו קמה משילוב בין , העוסק בהגנה עצמית, וסעיף 34יח לחוק, העוסק בטעות במצב דברים.
לפי הגנה זו, נאשם הפועל מתוך אמונה מוטעית כי מתקיימים תנאיה העובדתיים של ההגנה העצמית, יישא באחריות פלילית רק במידה בה היה נושא אם היה המצב לאמיתו כפי שדימה אותו.
הזכות להגנה עצמית חורגת מאיסור השימוש בכוח החל על מדינות העולם (סעיף 2(4) למגילת האומות המאוחדות), והיא מקנה לכל מדינה את הזכות להגן על אזרחיה מפני התקפות של מדינת אויב (סעיף 51 למגילה).
על המדינה המפעילה זכות זו לדווח מיד למועצת הביטחון על הפעלת ההגנה העצמית, כדי לקבל אישור להמשך ההגנה.
זכות זאת ניתנת אך ורק להגנה ולא לתוקפנות.
Individual – למשל, אם ישראל מותקפת על ידי לבנון, מותר לה להגן על עצמה.
Collective – הגנה עצמית על צד ג'.
מדינה אחת המגינה על מדינה אחרת מותקפת, שלה יש זכות להגנה עצמית, אבל אין לה די כוחות על מנת להפעיל אותה.
מדינות רבות היוצאות למלחמה טוענות שהן עושות זאת מתוך הסתמכות על הזכות להגנה עצמית, אך לעיתים קרובות משמשת טענה זו רק הסוואה לתוקפנות.
משום שבעת המודרנית בחברות המפותחות אין עוסקים יותר רוב בני האדם בלחימה בחיי היום-יום, פונים רבים ללמידת אמנויות לחימה על-מנת שיהיו להם הכלים והיכולות להגן על עצמם.
בישראל קיימים ארגונים ובתי ספר רבים מאוד לאמנויות לחימה אשר בהם נלמדת הגנה עצמית יעילה, וחרף טענות מסחריות, אין לאילו מהם בלעדיות על התחום.
בניגוד לחלוקה הסטריאוטיפית הנפוצה, כמעט כל אמנויות הלחימה המסורתיות מן המזרח עוסקות בהגנה עצמית ובתקיפה יזומה כאחד, ופותחו במקור לשם שתי מטרות אלו.
לאורך השנים אולם, ובמיוחד החל מהמאה ה-20, עלו וצצו גישות פילוסופיות באמנויות ובתי ספר מסוימים אשר הדגישו את ההיבט ההגנתי, דהיינו הפאסיבי והבלתי-יזום, של אמנויות הלחימה, והפצירו בתלמידיהם לתרגל אותן בלבד כאמצעי הגנתי.
קרב מגע הוא שם גנרי למגוון רחב של אמנויות לחימה שפותחו בישראל, כאוסף של רעיונות, שיטות וטכניקות מאמנויות אחרות – בעיקר אמנויות לחימה מן המזרח.
מייסדי הזרמים השונים של הקרב מגע שמו להם למטרה ללמד את האמנות בעיקר או בלבד לשם הגנה עצמית, כאשר מרכיבי הבריאות, המסורת, התאוריה, מכניקת הגוף המתוחכמת, הפילוסופיה, ההיסטוריה, וכדומה נדחקו לשוליים או שלא מתקיימים באמנותם בכלל.
הבחירה להתמקד בהגנה עצמית סייעה לקרב מגע לפתח גישות ללימוד מהיר יחסית של הגנה עצמית יעילה, על חשבון העמקה בידע הלחימתי והטכני.
אף על פי כן, זרמי קרב מגע שונים אשר נלמדים בצה"ל הם אגרסיביים ביותר, ומיועדים גם לתקיפות יזומות ולא רק לשם הגנה עצמית.
מוריהי אואשיבה, מפתח האייקידו, ראה באמנותו, אשר התפתחה מן הג'וג'וטסו היפני הלוחמני, דווקא כלי לחיבור ויצירת הרמוניה בין אנשים.
בהתאם, מרבית זרמי האייקידו אינם מדגישים את ההיבט הלחימתי של אמנותם, וגישתם של רוב מורי האייקידו היא פציפיסטית באופן יחסי.
גיצ'ין פונאקושי, מייסדו של זרם שוטוקאן בקראטה, נהג לומר כי "בקראטה אין התקפה ראשונה".
מכאן שלגישתו של פונאקושי, אותם חולקים מורים רבים נוספים לקראטה, המתרגל אמנות זו אינו אמור ליזום אלימות בשום אופן.
כן התנגד פונאקושי לעריכת תחרויות קראטה בימי חייו.
מורים לאמנות טאי ג'י צ'ואן ('טאי צ'י') נוטים יותר ככלל, ביחס למורים אחרים לאמנויות לחימה סיניות, לגישת תרגול המדגישה אלמנטים בריאותיים והגנתיים של אמנותם.
עם זאת, ישנו מיעוט בקהילה זו אשר שם לו דווקא למטרה לשמר את ערכה של המסורת כאמנות לחימה של ממש.
הבחירה האם להשתמש באמנות לחימה מסוימת לשם הגנה עצמית או תקיפה היא בלבד בחירתו של המתרגל את אותה האמנות, ולפיכך אין אמנות אשר מטיבה וטבעה היא בהכרח יותר 'הגנתית' או 'התקפית'.
כלומר, אין אמנות אשר 'ששה אלי קרב' יותר מאחרת, כפי שאין אקדח הכופה שימוש על בעליו – הבחירה היא של האדם ולא של האמנות.
מבחינה אסטרטגית וטקטית אמנם, עשויות להיות גישות שונות ללחימה באמנויות שונות, מעת שהלחימה עצמה כבר החלה.
כך למשל האמנויות הסיניות הצפוניות שינג אי צ'ואן ופי גואה ג'אנג מראות העדפה ליצירת מגע יזום עם היריב, בעוד האמנויות הסיניות הדרומיות ווינג צ'ון וגמל שלמה דרומי יעדיפו פעמים רבות לאפשר ליריב לתקוף ראשון.
הגנה עצמית נשית היא מערך כלים מתחום מיומנויות לחימה שמטרתו לאפשר לנשים לחוש מוכנות ומסוגלות במצבים מאיימים ובלתי צפויים במרחב הציבורי והפרטי.
למידה של הגנה עצמית נשית מציעה לנשים כלים כדי להגן על עצמן מפני תוקפים אפשריים.
הלמידה נעשית גם על ידי תרגול מצבים פוטנציאליים.
חלק מהתרגולים הם סימולציות בה האישה מותקפת באופן מילולי ופיזי על ידי מדריך, ובעזרת ההדרכה היא לומדת טכניקות ואסטרטגיות בהן תוכל להשתמש כאשר תתקל במצבי תקיפה וחוסר מוגנות בחייה.
הלמידה מרחיבה את מגוון אפשרויות התגובה, ועל פי תפיסת העולם של העוסקים בהגנה עצמית נשית, למידה זו תעלה את אפשרויות התגובה שלה בזמן אמת.
בפיזיולוגיה ופסיכולוגיה נהוג לאפיין ארבע תגובות מובחנות המוטבעות בנו מבחינה ביולוגית: קיפאון, בריחה, לחימה ושיתוק.
על פי התפיסה של הגנה עצמית נשית, בעזרת סימולציות ניתן ללמוד להכיר את תחושת הקיפאון, ולתרגל כיצד להתגבר על תחושה זו ולפעול להגנה עצמית.
כמו כן ניתן ללמוד באופן מעמיק על האופציות להגיב במצבי הבריחה והלחימה.
השאיפה בלמידה זו היא להימנע ממצב של שיתוק בו האדם חסר יכולת להגיב באופן פיזי.
בהגנה עצמית נשית נשים לומדות להבין ולנתח סיטואציות אלימות, תוך למידה על דרכי התמודדות אפשריות.
בנוסף, נשים לומדות על העוצמות והיכולות הפיזיות שלהן וטקטיקות להתגוננות מול תוקף.
בעזרת למידת הגנה עצמית נשית, התפיסה של נשים על מסוגלותן הפיזית עשויה להתרחב.
הרעיון העומד מאחורי תפיסה זו הוא לתת לנשים ביטחון במרחב הציבורי והפרטי, ואפשרות לתעל את הפחד תוך כדי תרגול ואימון- וזאת כדי להעלות את הסיכוי שברגע האמת יוכלו להתגונן ולמזער את הסיכוי לפגיעות.
שיעורים להגנה עצמית נשית החלו כבר בתחילת המאה ה-20 בארצות הברית ובאנגליה.
תקופה זו התאפיינה בהרחבת זכויותיהן הפוליטיות והחברתיות של נשים.
בתקופה זו החלו נשים ללמוד אמנויות לחימה מתחומים שונים כמו ג'ו ג'יטסו ואמנויות לחימה יפנית אחרות, וזאת כדי לנסות להתמודד מול תקיפות והטרדות על ידי גברים ברחוב ובבית.
עד לשנת 1918, הפכה ההגנה העצמית הנשית לסמל של האישה המודרנית המועצמת, אישה אשר דורשת את זכותה למרחב ציבורי מוגן.
ב־1940, עם מלחמת העולם השנייה ועזיבתם של הגברים להילחם, אימוני הגנה עצמית הפכו למגמה מקובלת לנשים אשר נשארו לבדן ונדרשו להגן בכוחות עצמן על ביתן.
בשנות השישים הפכה ההגנה העצמית הנשית לפופולרית אף יותר כאשר נשים פמיניסטיות מהגל השני החלו להעלות לשיח הציבורי את חוויותיהן מתקיפות על ידי גברים, ולשתף על חוסר המוגנות שלהן כנשים.
פמיניסטיות אלו ביקשו לפתח אסטרטגיות להפחתת האלימות כלפי נשים.
בתקופה זו, הנשים הללו דגלו בכך שנשים ילמדו להכין את עצמן באופן פיזי, פסיכולוגי ופוליטי להתגוננות מאיומים חיצוניים.
נשים ביקשו ללמוד הגנה עצמית כדי להתמודד עם סכנות, החל מתוקף זר ברחוב ועד להגנה מפני אלימות בעבודה ובבית .
על כן פנו נשים רבות לשיעורים וקורסים כדי ללמוד הגנה עצמית ומיומנויות לחימה.
הנשים הפעילות בתחום ההגנה העצמית הנשית ייצגו ביטוי לעצמאות נשית בהיבט הפיזי, והיו חלק מהתנועה הפמיניסטית אשר שמה לעצמה למטרה להיאבק באלימות ולהשיג זכויות לנשים בכל היבטי החיים .
ההגנה העצמית הנשית מסמלת עד היום את המאבק נגד דיכוי מגדרי- הן במרחב הציבורי והן במרחב הפרטי.
תחילה השתתפו בשיעורי ההגנה העצמית בעיקר נשים לבנות ממוצא אנגלו-סקסי מהמעמד הבינוני והגבוה.
במוקד השיעורים היו אגרוף וג'ו ג'יטסו, והם נתפסו כחיוניים לבריאותן ועתידן של נשים ואימהות.
אחד הנושאים הבוערים בשיח של נשים אשר עסקו בהגנה עצמית בתקופה זו, היה ההתייחסות לפרופיל של התוקף והתפיסה החברתית לגבי אלימות כלפי נשים.
נשים אלו קראו תיגר על התפיסה כי אלימות כלפי נשים נעשית רק על ידי מהגרים, זרים ואפרו-אמריקאים.
הן התריעו על המצב בשטח בו מעשי האלימות מבוצעים גם על ידי הגברים הלבנים ילידי ארצות הברית- הן בספירה הפרטית והן בציבורית.
זהות תוקפי נשים יכולה להיות גם אותם אזרחים ותושבי הקבע מהמעמד הבינוני- הגבוה בארצות הברית, גברים אשר נתפסו בחברה כשומרי חוק ומגנים על נשותיהם.
תקיפה ואלימות מצד גברים נעשית גם על ידי בני זוג, משפחה ואזרחי המדינה, ולא רק על ידי זרים.
הגנה עצמית מעצימה , היא אחת הגישות להגנה עצמית נשית.
מדובר בגישה הוליסטית לבטיחות אישית המלמדת כלים להתמודד עם כל קשת האלימות, החל מהטרדה מילולית ועד לאלימות פיזית ומינית.
מכיוון שמערכות יחסים אלימות הן מערכות מורכבות, כדי להתמודד איתן יש צורך בטכניקות התמודדות שאינן רק פיזיות.
ESD היא מערכת של טכניקות מבוססות מחקרית, הנותנות כלים למניעת אלימות ראשונית על יד האזנה לאינטואיציה הפנימית, הערכת אפשרויות תגובה, קביעת גבולות, שימוש באסטרטגיות של אי-הסלמה וסיפוק כלים למגוון של התמודדויות בפן הנפשי, המילולי והפיזי.
הגנה עצמית מעצימה נותנת את הכוח לבחור כיצד להגיב לאלימות, ואינה שופטת את התגובות שבחרו אנשים כדי להגן על עצמן.
כל בחירה היא לגיטימית, ואין תשובה אחת נכונה לאף סיטואציה.
זאת בניגוד לגישה של הגנה עצמית קלאסית, בה לעיתים האשימו את המותקפות בטענה כי לא עשו את המרב כדי להגן על עצמן, וזו אשמתן שנפגעו.
הגנה עצמית מעצימה אינה מספקת תשובות או אמצעי פעולה ספציפיים, אלא מגוון כלים סובייקטיביים אשר מאפשרים לכל אחד ואחת לבחור את ההתמודדות שמתאימה לו/ה בכל סיטואציה.
על פי נתוני מרכזי הסיוע, התואמים מחקרים אחרים בעולם, מעל ל-85% מהפגיעות המיניות התבצעו בידי אדם המוכר לנפגע/ת, כולל בני משפחה, חברים ומכרים, מעסיקים, עמיתים, בעלי סמכות ועוד.
הגנה עצמית מעצימה שמה דגש על כלים להצבת גבולות גם בתוך המרחב האישי של כל אדם.
ישנם סוגים רבים של אימונים להגנה עצמית מעצימה - החל משיעורים קצרים של מפגש אחד, קורסים של מספר שעות אינטנסיביות, קורסים עם מדריך שלובש ריפוד על כל הגוף כדי שאפשר להתאמן לתת מכות בכל הכוח עליו, קורסים הנערכים לאורך כל השנה ואימוני אומניות לחימה שנמשכים שנים רבות.
המטרה העיקרית של אימוני ההגנה העצמית המעצימה היא חיזוק היכולת של האישה להגן על עצמה מפני תקיפות עתידיות.
עם זאת, ההשפעות של האימון להגנה עצמית מעצימה משפיעות באופן משמעותי מעבר למטרה זו, וכוללות השפעות פיזיות, פסיכולוגיות והתנהגותיות- כגון עלייה באסרטיביות, בהערכה עצמית ובתחושה של שליטה נתפסת, וירידה בחרדה ובפחד מתקיפות עתידיות.
מספר מחקרים מצאו ראיות לכך שאימוני הגנה עצמית, וגם של הגנה עצמית מעצימה, עבור נשים, מפחיתים את הסיכויים לתקיפות עתידיות בהשוואה לנשים שלא השתתפו באימונים.
נמצא קשר בין היישום של כלים להתנגדות לאלימות הנלמדים בקורס, לבין הימנעות מאונס ופגיעות מיניות אחרות.
כלי התנגדויות אלה כוללים: התנגדות פיזית כוחנית – למשל להכות, לבעוט, לנשוך; התנגדות פיזית לא כוחנית – למשל בריחה, חסימת מכות; וכן התנגדות מילולית – למשל צעקות ואיומים על הפוגע.
איום האונס הוא חלק בלתי נפרד מחיי היומיום של נשים.
נשים רבות אימצו התנהגויות הימנעותיות, למשל לא ללכת לבד בלילה, בתקווה לצמצם את הסיכוי להיפגע.
להתנהגויות אלה השלכות מרחיקות לכת בכך שהן מגבילות את חירות הנשים ומגבילות את השתתפותן במרחב הציבורי.
נראה כי נשים שעברו הכשרה של הגנה עצמית מעצימה, לעומת נשים שלא, עוסקות פחות בהתנהגויות הימנעותיות המגבילות את חופש התנועה שלהן.
חוקרים רבים תומכים בשיעורי הגנה עצמית המתקיימים עם נשים בלבד.
בשיעורים אלו ישנה התאמה לצרכים הייחודיים של נשים, וכן יצירת אווירה של תמיכה כדי לצמצם את המבוכה שנשים יכולות לחוות, ולהעלות את סיכויי ההשתתפות בשיעור.
כמו כן, שיעורים אלה נותנים להן אפשרות לחרוג מהציפיות המסורתיות של התפקידים המגדריים בחברה.
שיעורים מסוג זה מהווים מקום ייחודי לנשים המעודד אותן לעמוד על גבולותיהן ולהשמיע את קולן.
הגנה עצמית מעצימה ומחזקת את הרעיון כי אלימות היא סוגיה חברתית ולא בעיה אינדיבידואלית.
היא שמה דגש רב על כך שהמותקפות אינן האשמות בכך שהותקפו, אלא מי שביצע את התקיפה, וללא קשר לפעולות שהנפגעת עשתה או לא עשתה באותו רגע להגן על עצמה.
ההבנה כי האשמה נמצאת אצל התוקף מפחיתה את תחושת האשמה אצל הנפגעות.
שיעורי הגנה עצמית מסייעים לנשים עם ההתמודדות הפסיכולוגית תוך כדי וגם לאחר המעשה.
בישראל מתקיימת פעילות רחבה של קורסי הגנה עצמית מעצימה.
אחד המרכזים שייך לעמותת אל הלב בירושלים.
העמותה היא גם הנציגה הישראלית ומובילת התנועה הגלובלית להגנה העצמית מעצימה ועוסקת ביצוא הידע והמומחיות שצברה בהכשרות בינלאומיות.
במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20 נערכו היהודים, במזרח אירופה, להגנת עצמית על בתיהם וקהילותיהם כנגד פורעים שניסו לפגוע בהם.
פעילות הגנתית זו החלה מתוך ההבנה של היהודים שלא ניתן לסמוך על השלטונות שיגנו על הקהילות היהודיות והיא נתמכה על ידי התעוררות התנועות הציוניות והתנועות המהפכניות ברוסיה.
ניצנים להגנה עצמית צצו כבר ב"סופות בנגב" (1881) במהלכן מנעו יהודים, בברדיצ'ב, אודסה, ורשה ועוד, חדירה של פורעים לרחובות יהודיים.
לאחר חוסר בהגנה עצמית יהודית במהלך פרעות קישינב (1903) הואצה ההתארגנות היהודית להגנה עצמית והתפשטה למספר רב של ערים ועיירות.
התארגנות זו נדרשה שוב במהלך מהפכת 1905 אז הופנה זעם ההמונים כלפי היהודים שנאלצו להגן על עצמם בכח הנשק ויהודים רבים נפגעו (כך באודסה, ז'יטומיר, יליזבטגראד, יקטרינוסלאב ועוד).
ב-1917, עם פרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה, חודשה ההתארגנות היהודית להגנה עצמית.
הפעם נתמכה התארגנות זו על ידי חיילים יהודים שערקו מהצבא הרוסי המתפורר.
הגנה הולנדית היא פתיחת שחמט אשר מאופיינת במסעים 1. ד4 ו5. אליאס סטיין (1748–1812), אלזסי שהתנחל בהאג, המליץ על הגנה זו כתגובה הטובה ביותר ל-1. ד4 בספרו משנת 1789 Nouvelle essai sur le jeu des échecs, avec des réflexions militaires relatives à ce jeu.
המסע של השחור ...ו5 מתחרה על השליטה במשבצת ה4 ומכוון לתקיפה של צד המלך של הלבן באמצע המשחק.
אולם, מסע זה מחליש את צד המלך של השחור במידת מה ולא תורם להתפתחות של השחור.
נכון ל-2004 ההגנה אינה פופולרית ברמות הגבוהות של השחמט ואינה אחת התוכניות העיקריות נגד 1. ד4, על אף שבעבר חלק מהשחקנים הטובים ביותר, כולל אלכסנדר אלכין ובנט לארסן השתמשו בה בהצלחה.
הגנה אישית היא טקטיקת הגנה במשחק הכדורסל, שבה כל שחקן שומר על שחקן התקפה אחד.
לרוב השחקן שומר על המקביל שלו בקבוצה השנייה (סנטר שומר סנטר), למרות שבמקרים מסוימים שחקן יכול לשמור בעמדה אחרת.
החלופה להגנה אישית היא הגנה אזורית.
לפני שינוי החוקה בשנת 2001, הגנה אישית הייתה סוג ההגנה היחיד המותר בליגת ה-NBA.
במהלך תקופה זו, שחקן הגנה שהגן על אזור מסוים במקום על שחקן התקפה ביצע עבירה.
עם שינוי החוקה ב-2001 לשחקנים ניתן יותר חופש בהגנה, אולם אסור לשחקן הגנה להתרחק מהשחקן עליו הוא שומר למשך יותר מ-3 שניות.
הגנה אישית היא טקטיקת ההגנה המרכזית ב-NBA ומאמנים מסוימים משתמשים רק בה.
בכדורסל האירופי (פיב"א) אין הגבלות על טקטיקת ההגנה ומאמנים מחליפים בין הגנה אישית לאזורית אף במהלך אותו משחק.
הגנה אישית יותר אגרסיבית מהגנה אזורית.
הגנה אישית מאפשרת למגן הטוב ביותר של הקבוצה להיות צמוד במהלך כל התקפה לשחקן שיש למנוע ממנו לקבל כדור.
במקרים מיוחדים, קבוצות יכולות לשחק הגנה של Box-and-one אשר תוכננה במיוחד לשמור שחקן התקפה יריב על ידי כך שהשומר לא יעזוב את השחקן כך שהוא לא יכול לקבל את הכדור.
הגנה אישית לא מאפשרת לשחקן מהקבוצה היריבה לחדור מהאמצע
גם אם שחקן מהקבוצה התוקפת יעבור את השחקן המגן שלו בהגנה אישית, הוא ייעצר על ידי שאר השומרים.
או שיחטפו לו את הכדור, או ייאלצו להעביר מסירה גרועה.
הגנה אישית לא רק מפעילה לחץ על הכדור אלא גם על שחקנים שאין להם את הכדור.
ההתקפה תצטרך בדרך כלל לעשות פיק אנד רול על מנת להעביר את הכדור לשחקן הגבוה.
אחד החסרונות הוא, שהגנה אישית מאפשרת לקבוצה התוקפת לעשות חסימות בצורה יעילה יותר מהגנה אזורית.
מכיוון שהקבוצה בהגנה, שומרת כל אחד על השחקן שלו, ביצוע חסימה על שחקן מגן קלה מאוד לביצוע, ומאוד קשה לשבור אותה.
במהלכי פיק אנד רול שעושה הקבוצה התוקפת נגד הגנה אישית, הקבוצה השומרת יכולה לקבל חילופים לא נוחים של שחקן נמוך ששומר על גבוה.
קבוצות צריכות לדבר כל הזמן ביניהן כדי להפעיל הגנה יעילה.
לדוגמה, כאשר השחקן עם הכדור חולף על פני השומר, השומר צריך לומר לקבוצתו ששחקן חלף על פניו כדי שיוכלו להגיע לעזרה ולעצור מהשחקן המכדרר להגיע לסל.
כשההתקפה מבקשת חסימות ועושה פיק אנד רול, ההגנה צריכה לדבר אחד עם השני האם להישאר עם האיש שלה או להחליף.
תקשורת יכולה להיות יתרון או חיסרון בהתאם למידת מיומנותם בה.
הגנה אזורית היא שיטת הגנה בספורט שמהווה חלופה להגנה אישית.
בשיטה זו, שחקן הגנה שומר על אזור מסוים ולא על שחקן התקפה מסוים.
בעוד שההגנה האזורית ידועה ביותר בכדורסל, ניתן להשתמש בה כמעט בכל ספורט בו קבוצה מגנה מפני התקפה.
בהגנה אזורית בכדורסל כל שחקן הגנה מופקד על אזור כלשהו ולא על שחקן התקפה מסוים כמו בשמירה האישית.
האזורים מוקצים לשחקני ההגנה לפי סוג ההגנה הספציפי ומאפייני השחקנים על המגרש.
הגנה אזורית בכדורסל מסומנת על ידי קבוצת מספרים המציינים את מספר השומרים, כאשר הסדר הוא מהחוץ פנימה לכיוון הסל המוגן.
למשל, הגנה אזורית 2-3 (ובמילים: "שתיים-שלוש") היא הגנה שבה שני מגנים מכסים את חזית האזור (מעל קו העונשין), בעוד ששלושה מגנים מכסים את האזור שקרוב יותר לסל.
בארצות הברית, הגנה אזורית נעשתה חוקית ב-NBA בעונת 2001-2002 לאחר שבשנות התשעים היא הייתה אסורה.
למרות היותה חוקית ב-NBA, היא נפוצה יותר בליגת המכללות.
באירופה, ההגנה האזורית נפוצה מאוד.
כמו כן, נפוצים גם שילובים של הגנות, כגון: 1.3.1 כל המגרש לחץ, 1.2.2, חצי מגרש לחץ, 3.2 דבל-אפ הגנה אזורית מעורבת 1 אישית ו-4 אזורית.
יצירת עבודת צוות הכוללת שיתוף פעולה הדוק וחזק אשר כולל יכולות גופניות ויכולות מנטאליות יחד.
יצירת לחץ על אזורים מסוימים על המגרש.
מניעת חדירה של שחקני התקפה לסל, והכנסת כדור פנימה לתוך אזור הצבע.
מניעת יתרון של שחקן מסוים על שחקן אחר (גבוה מול נמוך, או חזק מול חלש).
הפחתת השימוש בחסימות של קבוצת ההתקפה.
יצירת יתרונות הגנתיים והאטת ההתקפה היריבה בקליעה ובכדרור.
צמצום האפקטיביות של אחד על אחד בפיק אנד רול.
שינוי קצב המשחק של ההתקפה וקצב המשחק בכלל.
לרוב, הגנה אזורית קשה יותר לפיצוח מאשר הגנה אישית.
הדבר מאלץ את שחקני ההתקפה לחשוב יותר - דבר המוביל לעיתים קרובות לירידה באיכות קבלת ההחלטות.
אילוץ שחקני ההתקפה למשחק מסודר.
קווי התפר בין שחקני ההגנה מועדים לפורענות, מכיוון שהם דורשים תיאום ברמה גבוהה בין שחקני ההגנה.
על מנת לפתור בעיה זו, יש מאמנים המקצים מראש לכל שחקן חצי מטר נוסף בכל אזור ואזור, במטרה ליצור שטחי חפיפה בין שחקן לשחקן.
ההגנה דורשת מאמץ גופני ועבודת צוות ברמה גבוהה.
קל יותר לשחקני ההתקפה להגיע לריבאונד, מכיוון שקשה יותר לשחקני ההגנה למנוע מהם להגיע אליו ("סגירה לריבאונד").
הגנה לעומק (לעיתים מכונה הגנה אלסטית), היא אסטרטגיה צבאית שמטרתה לעכב את התקדמות כוחות האויב ולשחוק אותם, במחיר ויתור (זמני) על טריטוריה.
הרעיון אומץ בהשאלה גם למושגים אסטרטגיים שאינם צבאיים.
אסטרטגיה הגנתית קונוונציונלית תרכז את רוב הכוחות והמשאבים בקו ההגנה הקדמי, ובמקרה שזה יותקף על ידי האויב תשאף לבלום אותו שם ולא לאפשר לו לפרוץ דרכו, כדי להימנע מאיגוף וכיתור הכוח המגן, ולהגן על קווי האספקה והתקשורת בעורף.
במסגרת אסטרטגיית ההגנה לעומק נדרש הכוח המגן לפרוס את משאביו הצבאיים - הביצורים והיחידות הלוחמות - על מספר קווי הגנה (או דרגים אופרטיביים), שישתרעו למרחק ניכר מאחורי קו החזית.
המטרה היא להקשות על הכוח התוקף להבקיע את מערך ההגנה, הבנוי לעומק, ולשחוק בהדרגה את כוחותיו, כדי להתיש אותו ולהכשיר את הקרקע למעבר למתקפת נגד של כוחות העתודה של הצד המגן.
אסטרטגיית ההגנה לעומק דורשת החזקת כוחות עתודה ניידים במרחק קצר מאחר קו החזית, שיוכלו לתקוף את כוחות האויב, שיצליחו לחדור דרך מערך ההגנה הקדמי, ולהשמיד אותם.
אסטרטגיה הגנתית זו עשויה להילקח בחשבון בעיקר בצד שבו "המעטים", המנסים לשמור על הסטטוס קוו מול אויב בעל עליונות כמותית, המסוגל לרכז את כוחותיו ולפתוח במתקפה במספר מקומות לאורכו של קו ההגנה, ובמיוחד כשלא ניתן לאתר בקו נקודת תורפה עיקרית.
ביישום מושכל של הגנה לעומק, יוכנו מבעוד מועד עמדות הגנתיות מדורגות במרחקים שונים מאחורי הקו, ונסיגה הדרגתית אליהן במסגרת הכלת (containment) ההתקדמות של כוחות האויב תוכל לגבות מהם מחיר כבד, בעוד שהמגנים יוכלו להימנע מסכנת הקריסה או האיגוף.
השהיית ההתקדמות של הצד התוקף מבטלת את יתרון ההפתעה שלו, ומאפשרת לצד המגן להזרים כוחות לגזרה/לגזרות המותקפות, ואף לגייס את כוחות העתודה שלו, במטרה להתיש את כוחות האויב ולעבור למתקפת-נגד.
פריסת הכוחות אמורה להביא לכך שיתמכו הדדית אלה באלה, ושיושמו בתפקידים מתאימים.
לכן, למשל, כוחות חי"ר מעולים, מאומנים ומצוידים היטב, יהיו אלו שישאו בנטל הלחימה הניידת והגמישה (בעיקר בעתודה), בעוד שהכוחות המאומנים פחות יהיו אלו שיוצבו בעמדות הסטטיות על הקו הקדמי ובקווים אחוריים.
באשר לאותם קווים מדורגים, לכל אחד מהם אמורים להיות מותאמים האמל"ח והטכנולוגיות האחרות שבהם ישתמש, בהתאם לתנאי השטח המקומי (למשל עירוב של ביצורי נ"ט במקום שאיננו עביר לחי"ר, או גדרות תיל במקרה ההפוך).
במקרה של הגנה לעומק יש למגן את האפשרות להסתמך על התכונות ההגנתיות הטבעיות שמקנה לו השטח.
ניתן למצוא דוגמאות רבות ליישום מוצלח של אסטרטגיית ההגנה לעומק, בעיקר בשלבים המאוחרים של מלחמת העולם השנייה (1945-1943).
בשלבים הראשונים של המלחמה (1941-1939), זכה הצבא הגרמני בשורת ניצחונות על צבאות בעלות הברית, שהשתמשו באסטרטגיית הגנה קווית, וסבלו ממחסור בכוחות עתודה ניידים.
הוא לא התקשה להבקיע את מערכי ההגנה שלהם, שלא היו פרוסים לעומק, באמצעות ריכוז כוחות עדיפים בנקודות ההבקעה, ושימוש בטקטיקת הבליצקריג, ולאחר מכן כיתר והשמיד את כוחותיהם הצבאיים.
בשלבים המאוחרים יותר של המלחמה החלו שני הצדדים היריבים להשתמש באסטרטגיית ההגנה לעומק, או ההגנה הגמישה.
ניתן למצוא לכך דוגמאות רבות, בעיקר במערכה הצבאית בחזית המזרחית.
במקרה בו לצד המגן אין אפשרות, מסיבות שונות, לוותר על שטח, אפילו באופן טקטי (כלומר, זמני ולצורך שיפור עמדות), לא ניתן להשתמש באסטרטגיית ההגנה לעומק.
סיבות אפשריות לכך הן מיקום מתקנים או משאבים צבאיים או כלכליים חיוניים בקרבת קו החזית, העדר עומק אסטרטגי או קרבה של קו החזית למרכזי אוכלוסייה חשובים, או חוסר רצון לנסיגה זמנית מסיבות פוליטיות או תרבותיות.
ישראל, לדוגמה, נאלצה לנקוט באסטרטגיה של הגנה קשיחה ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים (1973), בגלל המרחק הקצר בין קו החזית בגזרה זו לבין מרכזי אוכלוסייה ומקורות המים של ישראל.
בניגוד לרמת הגולן, בחזית הדרומית, בחצי האי סיני, מול הכוחות המצריים, התנאים היו אופטימליים לשימוש בהגנה לעומק/גמישה, אולם ישראל נקטה גם שם באסטרטגיית הגנה קשיחה, בעיקר מסיבות פוליטיות (רצון להמשיך לשלוט על תעלת סואץ, ולא להעניק לצד המצרי הישגים קרקעיים).
המונח הגנה לעומק משמש בימינו גם בהקשרים שאינם צבאיים, בכל מובן שקשור להימנעות מתקלות, כאשר המטרה היא לא להתמקד במניעת התקלה עצמה אלא לאפשר "בזבוז" משאבים מסוים כדי להילחם בגורמיה.
כך למשל בהנדסה, ניתן לנקוט ב"הגנה לעומק" כשמאפשרים יתירות בתכנון: תכנון המערכת נעשה כך שהיא תמשיך לתפקד גם במקרה שאחד מהרכיבים או שילוב מסוים שלהם כשל.
לרוב, תכנון שכזה יהיה קל יותר ביחס לתכנון "חסין-תקלות", שישאף להביא כל רכיב לשלמות תפקודית ולזמן-חיים ארוך ככל האפשר באופן אובייקטיבי.
באופן שכזה, לדוגמה, בנוי המוח האנושי, שממשיך לתפקד כמערכת גם כשחלק לא מבוטל מהנוירונים שבו כושלים, הודות לאופן הקישוריות המורכב ביניהם.
כך גם מטוסים, שמנועיהם מאפשרים להם לטוס בביטחה יחסית גם כשאחד מבין המנועים פסק מלפעול - זאת ללא קשר לתקן האמינות לפיו תוכנן כל אחד מהמנועים בנפרד.
באופן דומה, באבטחת מידע המונח "הגנה לעומק" מתייחס לשימוש במספר טכניקות של אבטחת מחשבים, באופן שיקשה על תוקף פוטנציאלי לנצל פרצה או מעקף באחת משכבות ההגנה.
הגנה מן הצדק היא טענת הגנה במשפט פלילי, אשר קבלתה על ידי בית המשפט מביאה לביטול כתב אישום או חלקים ממנו או לעיכוב ההליך המשפטי.
שלוש הסיבות להגנה מן הצדק הן: אכיפה בררנית, שימוש בסוכן מדיח, והתמהמהות רבה בהגשת כתב האישום או בהעברת חומרי חקירה, באופן המקשה על הנאשם להגן על עצמו.
בחוק סדר הדין הפלילי מנויה רשימה של טענות מקדמיות אשר עשויות לעמוד לזכותו של נאשם בהליך פלילי בפתח הדיון במשפטו.
עד שנת 2007, לא נמנתה ההגנה מן הצדק בין טענות אלה, ומקור הדוקטרינה היה בפסק דין אנגלי שבו נקבע כי לבית המשפט סמכות טבועה לבטל אישום המנוגד לצדק בנסיבות העניין.
השימוש בהגנה מן הצדק בישראל הופיע לראשונה בשנת 1994 ובית המשפט העליון הישראלי הכיר בהגנה זו בפסק דין יפת, אך קבע שהיא תתקבל רק במקרים נדירים ביותר בהם התנהגות הרשות הציבורית התובעת את האזרח "היא התנהגות שערורייתית שיש בה משום רדיפה, דיכוי והתעמרות בנאשם.
מדובר במקרים בהם המצפון מזדעזע ותחושת הצדק האוניברסלי נפגעת.".
ואולם, בשנת 2007, ביוזמתו של שר המשפטים פרופ' דניאל פרידמן, נוספה ההגנה לחוק סדר הדין הפלילי כטענה מקדמית עשירית.
טענת הגנה מן הצדק אפשרית גם בהליך הסגרה בדומה לכל הליך פלילי אחר.
בית המשפט קבע בפסק דין בורוביץ מבחן תלת שלבי להחלת הגנה מן הצדק:
על בית המשפט לזהות את הפגמים שנפלו בהליכים שננקטו ולקבוע את עוצמתם, במנותק משאלת האשם
על בית המשפט לבחון אם בקיומו של ההליך למרות הפגמים יש פגיעה חריפה בתחושת הצדק
על בית המשפט לבחון אם ניתן לרפא את הפגמים באמצעים מתונים יותר מביטול כתב האישום
השופט אליקים רובינשטיין ביטא את גובה הסף הנדרש כדי להצדיק ביטול אישום בסרבו להפעיל את הגנת הגנה מן הצדק בגלל פגם בהעברת חומרי חקירה, במילים: "ומבלי להניח כי לא יהיו מקרים שבהם תתקבל טענת הגנה מן הצדק בהקשר לכך, בהגיע מים עד נפש ומחדלים עד זעקה.
אך לא כן בנידון דידן, מבחינת הפגם ועוצמתו".
ניתנו מספר סיבות להענות לדרישת הגנה מן הצדק.
התמהמהות רבה בהגשת כתב האישום או בהעברת חומרי חקירה באופן המקשה על הנאשם להגן על עצמו
לגבי אכיפה בררנית נקבע שלא כל אכיפה חלקית היא פסולה, אלא רק אכיפה בררנית ממניעים פסולים, כלומר כאשר אחרים לא הועמדו לדין באותה עבירה מתוך שרירותיות, שיקול זר או מניעים פסולים.
בערעור על הכרזה על נאשם כבר-הסגרה לאחר שחלפו 22 שנים מעת שהוגש נגדו כתב אישום ועד להגשת בקשת ההסגרה נחלקו השופטות אילה פרוקצ'יה ומרים נאור האם חלה על הנאשם הגנה מן הצדק.
השופטת פרוקצ'יה טענה שבאיזון הכולל טעמי הגנה מן הצדק מצדיקים הימנעות מהסגרה, בעוד השופטת נאור סברה שאין מקום להכיר בנסיבות העניין בהגנה מן הצדק, הגם שהסכימה שאין להסגיר את הנאשם בגלל התיישנות.
כמו יתר הטענות המקדמיות, יש להעלות טענה זו מוקדם ככל האפשר.
שכן לגבי חלק לא מבוטל מהן קבלתן חורצת את גורל האישום, היינו קובעת אם בכלל היה ניתן להגיש כתב אישום.
המועד לטעון טענה מקדמית הוא מיד לאחר תחילת המשפט, היינו מיד לאחר הקראת כתב האישום והבהרת תוכנו, אולם בהתחשב בתוצאות האפשריות הכרוכות בקבלתה ניתן להעלותה גם בשלב אחר של המשפט ואפילו בשלב של הערעור.
בית המשפט רשאי להעלות טענה מקדמית אף ביוזמתו הוא.
בתי המשפט בישראל רואים את ההגנה מן הצדק כ"ברייה מוזרה בעולם המשפט" משתי סיבות:
על מנת לטעון טענת הגנה זו אין נפקא מינא כלל אם אכן ביצע הנאשם את העבירה אם לאו (אפשר לטעון טענה זו גם אם הנאשם מודה בביצוע העבירה, ולכאורה יש להרשיע אותו על פי החוק).
עד שנת 2007 הגנה זו לא הופיעה בחוק הישראלי, בניגוד ליתר טענות ההגנה במשפט הפלילי, והייתה יציר הפסיקה.
ביקורת רבה הועלתה נגד בתי המשפט בשל שימוש בהגנה זו שכן משמעה של החלטה של בית משפט המקבלת את טענת ההגנה כי מי שהפר את החוק (ולעיתים אף מודה שעשה זאת), יצא זכאי בגלל נושא שאינו קשור לעצם המשפט.
יש הטוענים כי במתן הגנה זו בתי המשפט לקחו לעצמם סמכויות לא להם שכן הם מתעלמים מרצון המחוקק.
ביטולו של הליך פלילי מטעמי הגנה מן הצדק, מהווה מהלך קיצוני שבית המשפט נזקק לו רק במקרים חריגים ביותר.
בדרך כלל יידרש הנאשם להראות, שהתקיים קשר סיבתי בין התנהגותה הנפסדת של הרשויות לבין הפגיעה בזכויותיו.
בפסק דין של בית המשפט העליון מחודש מאי 2020 בעניינו של רפי רותם (רע"פ 7042/18) נקבע (בדעת רוב של השופטים נעם סולברג ואלכס שטיין) כי בית המשפט אינו רשאי להשתמש בכלים מינהליים לבחינת סבירות ההחלטה להעמיד נאשם לדין.
השופט יוסף אלרון סבר בדעת מיעוט כי ניתן גם ניתן לבחון - במסגרת דוקטרינת ההגנה מן הצדק - את סבירות ההחלטה להעמיד נאשם לדין.
הגנה הודית של המלך היא פתיחה נפוצה בשחמט, ומהווה את אחד הווריאנטים הנפוצים של ההגנה ההודית.
המהלכים המגדירים את הפתיחה הם:
ד4 פו6. (מהלכי הפתיחה של ההגנה ההודית)
ג4 ז6. (עמדת הבסיס להגנה הודית של המלך, המתוארת בדיאגרמה משמאל)
כאשר השחור מתכוון להמשיך עם 3...
ד6. במידה והשחור מעדיף לשחק 3...ד5, הוא סוטה מההגנה ההודית של המלך ויוצר את עמדת הפתיחה של הגנת גרינפלד.
האפשרויות הנפוצות למהלך השלישי של הלבן הן 3. פג3, 3. פו3 או 3. ז3. לאחר כל אחת משלוש אפשרויות אלו השחור יכול לבחור בין הגנה הודית של המלך לבין הגנת גרינפלד.
להגנה ההודית של המלך וריאנטים רבים, והיא מקוטלגת באנציקלופדיה לפתיחות שחמט (ECO) תחת E60-E99.
הפתיחה נחשבת חריפה, דינאמית וחלק מהווריאנטים שלה הם מאוד מסובכים.
מספר אלופי עולם בשחמט נהגו להשתמש בפתיחה באופן קבוע, ביניהם גארי קספרוב, בובי פישר, מיכאל טל וטיגראן פטרוסיאן.
סדר המהלכים אינו חשוב, וקיימות שתי אפשרויות אחרות להגיע לעמדת הפתיחה.
קיימים 39 וריאנטים שונים לפתיחה ההודית של המלך.
לאחר מסעים אלו מתקבלת העמדה משמאל.
זוהי עמדת הפתיחה של הווריאנט הקלאסי.
ההמשך הסטנדרטי הישן היה 7. 0-0 פבד7, במטרה להסיע את הפרש ל- ג5 אחרי שהלבן יסיע את הרגלי מ- ד4 ל- ד5. אולם הוא נזנח עבור 7...
פג6, המאפשר לשחור לחץ חזק יותר על המרכז.
המשך אפשרי נוסף עבור השחור הוא 7. 0-0 ה:ד4 8. פ:ד4. המשך זה היה פופולרי באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, אולם כיום עמדה זו נחשבת נחותה עבור השחור.
מרווח התנועה הנוסף שהלבן מקבל מפצה אותו באופן הולם על אובדן השליטה החלקי במרכז.
לאחרונה מקובל גם להמשיך בשחור 7...
פא6. מהלך זה מאפשר להסיע את הפרש ל- ג5, בדומה ל-7...
פבד7, ללא החיסרון בחסימת הרץ הנע על הערוגות הלבנות.
לאחר מהלך זה המשחק לרוב ממשיך 8. רה3 פז4 9. רז5 מהה8!.
7. ד5 זוהי מערכת פטרוסיאן על שמו של אלוף העולם בשנים 1963–1969 טיגראן פטרוסיאן שנהג לשחק את המסע הזה בשנות השישים ולאחר מכן ולדימיר קראמניק בשנות התשעים.
האסטרטגיה לשני הצדדים נשארת דומה לזאת של ההמשך הסטנדרטי, כאשר לאחר 7. ...
א5 לבן משחק 8. רז5 כדי לרתק את הפרש ובכך להקשות על שחור לבצע את הפריצה של ו7-ו5. בהתחלה נהגו שחקנים בשחור לשחק ...
ז5 ובכך להזיז את הרץ אחורה ולאפשר את הפריצה של ו7-ו5. כיום נוהגים בשחור לשחק רעיון של ...
רד7 ובכך מקשים על הלבן לבצע את הפריצה באגף עם המלכה עם ג4-ג5, ורק לאחר מכן עוברים להתקפה באגף המלך.
7. רה3 נודעת כווריאנט גליגוריק ושוחקה על ידי כמה מהשחקנים הטובים בעולם כמו קורצ'נוי, קרפוב וקספרוב.
הרעיון העיקרי שמאחורי המסע הוא להימנע מההמשך התיאורי של 7. 0-0 פג6. כמו כן המסע מוסיף לשליטה של הלבן במרכז.
אם שחור בכל זאת מחליט לשחק 7. ...
לכן שחור מעדיף לשחק 7. ...
המסע האהוב על רב-האמן הבריטי ג'ון נאן.
פז6-ו4 בעוד לבן ממשיך עם תוכניתו הרגילה של ג4-ג5.
בווריאצית ההחלפה (7. ד:ה5 ד:ה5 8. מה:ד8 צ:ד8) לבן מחליף את המלכות ובכך בוחר במשחק סולידי הרבה יותר כך שסיכויי ההתקפה של שני הצדדים פוחתים.
זה משוחק לרוב על ידי שחקנים בלבן שמקווים לתיקו על ידי הקטנת חומר המשחק שעל הלוח, למרות שיש עוד הרבה לשחק.
ווריאנט זמיש מתקבל לאחר המסעים 3. פג3 רז7 4. ה4 ד6 5. ו3 (העמדה משמאל) ונקרא על שמו של רב-האמן הגרמני פרידריך זמיש שפיתח את הווריאנט בשנות ה-20 של המאה העשרים.
לרוב זהו משחק חריף ביותר במהלכו הצדדים מצריחים באגפים מנוגדים וכל אחד תוקף את מלכו של השני.
לשחור קיימות אפשרויות רבות לשבור את מבנה הרגלים של הלבן כמו ...
יכולה להתקבל עמדה מהגנת בנוני לאחר 5. ...
אלופי העולם מיכאל בוטביניק, מיכאל טל, טיגראן פטרוסיאן, בוריס ספאסקי, אנטולי קרפוב וגרי קספרוב שיחקו הרבה ווריאנט זה.
נוסח זה מגן על רגלי ה4 ובכך מגן על המרכז ומאפשר ללבן להתחיל התקפה באגף המלך עם רה3, מהד2, רח6, ז2-ז4, ח2-ח4. ווריאנט זה מאפשר להציב את הרץ ב-ה3 ללא אפשרות לשחור לשחק ...
פז4 (ראה מערכת פטרוסיאן בווריאנט הקלאסי) אך מונעת מהפרש שב-ז1 להגיע לנקודתו הטבעית ב-ו3 ובכך מעכבת את פיתוח הכלים של לבן באגף המלך.
הנוסח המרכזי מתקבל מתקבל לאחר 5. ...
0-0 6. רה3 ה5 וכעת ללבן יש אפשרות לסגור את המרכז עם 7. ד5 או להמתין ולשחק את המסע ההמתנה 7. פזה2
פ:ו1 11. מה:ח4 פ:ה3 ולקוות לתמורה מספיק ואקטיביות של כליו בעד הגרעון החומרי.
גמביט זמיש מתקבל לאחר 5. ...
0-0 6. רה3 ג5. זהו גמביט בו יכול לבן לבחור האם להביא למצב של תיקו כפוי.
הגמביט הנרצה הוא 5. ...
לרץ שבאגף המלך יש אלכסון פתוח בו הוא יוכל לתמרן
ללבן קשה לפתוח את הכלים בצורה טובה כל עוד יש רגלי ב-ו3
ללבן יש מעין "חור" בנקודה ד4 אותה יכול שחור לכבוש בעזרת פרשיו.
לכן בדרך כלל נהוג שלא לקבל את הגמביט ולשחק במקום זה 7. פזה2 ולהגיע לעמדות הדומות להגנת בנוני לאחר ד4-ד5.
שחור מכין את עצמו בהתאם לתוכנית של לבן- אם לבן יבחר לשחק 0-0-0 ולהתקיף באגף המלך, שחור ישחק ...
ב7-ב5 עם התקפת נגד על מלכו של הלבן.
אם במקום זאת לבן יחליט לשחק ביתר זהירות, שחור יכול לערער את השליטה במרכז של הלבן על ידי ...
ה5. שחור בדרך כלל דוחק את הרץ אחורה עם ...
ז5, למרות שלמעשה זהו מסע מחליש.
ללבן ישנם דרכים רבות לפתח את כליו כמו מהד2, פו3, ו4 או אפילו ח4, אך כנגד כולם שחור יכול לקבל משחק טוב.
מיזם הגנה מרחבית בגובה רב היא מערכת מכ"ם וסוללות טילי יירוט טילים, פרויקט אמריקני המגלם מערכת ליירוט טילים בליסטיים לטווח קצר ובינוני, תוך שימוש בגישת פגע והשמד.
טיל היירוט אינו נושא ראש קרב אלא מסתמך על ניצול האנרגיה הקינטית של מעופו בעת פגיעתו במטרה (כגון טיל או כלי טיס).
THAAD תוכנן לפעול נגד טילי סקאד ודומיו, ואין ביכולתו ליירט טילים בין-יבשתיים.
מערכת THAAD תוכננה ונבנתה על ידי לוקהיד מרטין.
בין קבלני המשנה היו ריית'יאון וחברת בואינג.
הפיתוח של המערכת תוקצב במעל 700 מיליון דולר בשנת 2004. פריסה מלאה של המערכת צפויה לעלות עשרות מיליארדי דולרים.
הפריסה של THAAD תוכננה במקור לשנת 2012, אך הוקדמה לשנת 2009.
מכ"ם המערכת מאפשר גילוי טילים ומטוסים מכל הסוגים ומעקב אחריהם במרחק העולה על 2,000 ק"מ, ומאפשר להתריע על איום 13 עד 15 דקות לפני פגיעה.
מערכת המכ"ם יכולה לבצע "הרכשת מטרה" בטווח של עד 1,000 ק"מ ומאפשרת שיגור טיל מיירט למרחק של 200 ק"מ ובגובה של עד 150 ק"מ.
הרעיון של THAAD הוצג בשנת 1987. בשנת 1992, בחר צבא ארצות הברית בלוקהיד מרטין כקבלן ראשי לפיתוח THAAD.
ניסוי התעופה הראשון של THAAD התבצע בשנת 1995. כל ניסויי התעופה בשלב ההדגמה והתיקוף התבצעו במטווח הטילים וייט סנדס.
ששת ניסיונות היירוט הראשונים כשלו.
רק בשנת 1999 התבצעו היירוטים המוצלחים הראשונים כנגד טילי הרה .
שלב ההדגמה ואישור להמשך פיתוח
תאריך תוצאה הערות 21 אפריל 1995 הצלחה ניסוי טיסה ראשון לבדיקת מערכת ההנעה.
אין מטרה בניסוי 31 יולי 1995 כישלוןבדיקת רכב ההשמדה.
אין מטרה בניסוי 13 אוקטובר 1995 הצלחהבדיקת מערכת רכישת המטרות.
לא היה ניסיון לפגוע במטרה בעת הניסוי.
13 דצמבר 1995 כישלוןכישלון בפגיעה במטרת הדמה בשל תקלות תוכנה במערכות הדלק של הטיל 22 מרץ 1996 כישלוןכישלון בפגיעה במטרת דמה בשל בעיות מכניות במנגנון הניתוק של רכב ההשמדה 15 יולי 1996 כישלוןכישלון בפגיעה במטרת דמה בשל תקלה במערכת רכישת המטרות.