tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ייצור הכרכרות מעיד על כך שבסין הייתה טכנולוגיית ריתוך ברמה גבוהה ביותר.
בשנת 1987 הוסיפה אונסק"ו את צבא הטרקוטה ואת קבר הקיסר לרשימת אתרי המורשת העולמית.
צבא ההתנגדות העממי היה ארגון גרילה צבאי אשר פעל בשנות ה-80 באוגנדה.
בראש הארגון עמד יוורי מוסווני.
במהלך עשור זה קיים הארגון מלחמת גרילה נגד שלטונו של מילטון אובוטה, ובינואר 1986 הארגון הצליח להדיח מהשלטון את טיטו אוקלו לאחר 5 שנים של מלחמה עקובה מדם.
לאחר הבחירות הנשיאותיות ב-1996, אשר נתפסו כמתן לגיטימציה לשלטונו של מוסווני, שינה הארגון את שמו ל"כוח ההגנה העממי של אוגנדה".
בין תומכי הארגון ניתן למנות את מנהיג לוב לשעבר מועמר קדאפי.
צבא ההצלה הערבי היה צבא של מתנדבים ממדינות ערביות בפיקודו של פאוזי קאוקג'י הלבנוני, שפלש לתחום המנדט החל בינואר 1948 בלי שנתקל בהתנגדות בריטית, במטרה למנוע את התבססות היישוב היהודי ולסכל את תוכנית החלוקה.
קאוקג'י היה יריבו של מפקד הכוחות הערביים באזור ירושלים עבד אל-קאדר אל-חוסייני, קרוב משפחתו של המופתי של ירושלים, אמין אל-חוסייני.
באופן כללי הסתיימה משימתו של "צבא ההצלה" בכישלון.
עם זאת, צבא ההצלה גילה לפרקים יוזמה ויכולות בלתי מבוטלות.
הוא ריתק לפעמים כוחות גדולים פי כמה של צה"ל, ואילץ אותו להאריך את הקווים גם כלפי פנים, ולא רק בגבולות החיצוניים של הארץ.
צבא ההצלה הוקם על פי החלטה של הליגה הערבית בדיוניה בקהיר בדצמבר 1947, כדי להקים כוח צבאי בין-ערבי שיביא את היהודים בארץ ישראל לכלל כניעה בלי שיהיה צורך להפעיל את צבאותיהן.
בישיבת של הליגה הערבית, בסאופר שבלבנון בספטמבר 1947 מונה איסמעיל ספואת, שהיה אז בדרגת לואא' (דרגת קצונה עיראקית המקבילה לדרגת אלוף) בראש "ועדה טכנית קבועה" שתדון בנושא הצבאי של הסכסוך היהודי ערבי.
הוועדה ובה קצינים נוספים ממדינות ערב ונציג פלסטיני התמקמה במחנה קטנא בסוריה וגיבשה המלצות, ובהם הקמת צבא מתנדבים כל ערבי שילחם לצד ערביי ארץ ישראל.
המלצה זו אושרה בכינוס הליגה הערבית בעאליי שבלבנון באוקטובר 1947. בדיונים הליגה הערבית, הייתה עיראק בהנהגת ראש הממשלה סאלח ג'בר הכוח המניע להתנגדות לתוכנית החלוקה, וקראה לצעדים קיצוניים.
הוועדה הטכנית מימנה והקציבה נשק ותחמושת, שסופקו על ידי מדינות הליגה הערבית.
כוח המתנדבים רוכז ואומן במחנה קטנא מדרום לדמשק.
המתנדבים קבלו שכר, מזון ואימון בסיסי.
עד סוף חודש מרץ 1948 אומנו במחנה קטנא כ-5,200 מתנדבים (כ-3,000 מסוריה, כ-800 מעיראק, כ-800 מארץ ישראל, כ-300 מלבנון, כ-50 ממצרים וכמה עשרות יוגוסלבים מוסלמים).
נשקו של צבא ההצלה כלל תותחים ושריוניות מעודפי מלחמת העולם השנייה.
"צבא ההצלה" נשלח למשימתו באופן רשמי ב-1 בינואר 1948, אך הסתננות של יחידות קטנות החלה כבר בדצמבר 1947.
היו גם ארבע פלוגות שלא השתייכו לגדודים ומנו 450 לוחמים.
סך הכל מנה הצבא 3,830 לוחמים.
ב-8 בינואר 1948 פלש לתחומי ארץ ישראל הגדוד הראשון של צבא ההצלה - "גדוד הירמוך השני" ובו 330 חיילים בפיקודו של אדיב שישכלי שקבע את מפקדתו ליד תרשיחא.
ב-20 בינואר 1948 התקיף גדוד זה את קיבוץ יחיעם ונחל את כישלונו הראשון.
הנציב העליון, אלן גורדון קנינגהם תבע מממשלתו שתדרוש מסוריה למנוע את פלישת צבא ההצלה לתחומי המנדט, שאם לא כן יפעל הצבא הבריטי נגד הפולשים.
ב-20 בינואר 1948 נכנס לארץ ישראל מעבר הירדן בשיירה גדולה על גשר דמיה, "גדוד הירמוך הראשון" בפיקודו של הקצין הסורי מוחמד צפא ובו 630 חיילים.
ניסיון של משטרת המנדט למנוע את כניסתם נכשל בגלל התערבות הלגיון הירדני.
הבריטים העלימו עין מפלישה זאת של כוח ערבי גדול למרות מחאות היהודים.
קאוקג'י הצטרף לגדוד זה שחנה ליד טובאס.
ב-15 בפברואר 1948 התקיף גדוד זה את קיבוץ טירת צבי ונחל כישלון כבד.
ב-29 בינואר 1948 חצה את נהר הירדן על גשר דמיה והגיע להרי שומרון "גדוד חיטין" בפיקודו של העיראקי מדלול עבאס.
שני הגדודים שהגיעו דרך עבר הירדן התפצלו ליחידות קטנות והתפרסו ברחבי השומרון.
תפקידם היה לשמור על הסדר באזור ולאפשר לעבדאללה הראשון, מלך ירדן לספח את האזור לממלכתו.
ניסיונות של הוועד הערבי העליון לסכסך בין היחידות של צבא ההצלה, לא צלחו.
באופן פרדוקסלי, אזור השומרון היה לאחד השקטים ביותר בארץ ישראל בתקופה זו, הודות לצבא ההצלה.
המהלך נעשה בתאום עם ארנסט בווין אשר אישר לעבדאללה להכניס את צבא ההצלה לשומרון, בלא ידיעת הנציב העליון, בתנאי שהדבר לא יגרום להתערבות מועצת הביטחון ולא יביא לטענות של מדינות ערב האחרות נגד בריטניה.
קאוקג'י חזר לסוריה לשם התארגנות.
בחודש מרץ 1948 נכנסו ארצה "גדוד אל חוסיין" ו"גדוד אל קאדסיה" בני 360 חיילים כל אחד וכן גדוד דרוזי בשם "ג'בל אל ערב" בן 500 חיילים בפיקודו של שכיב והאב שהתמקם בשפרעם והשתתף בקרב רמת יוחנן.
בעקבות הקרב הקשה, שהביא לנפגעים רבים משני הצדדים, הגיעו מפקדי הגדוד להסכם עם ההגנה על נסיגתו.
מקצת אנשי הגדוד, בהנהגת איסמעיל קבלאן ברחו מסוריה והתנדבו ליחידות המיעוטים בצה"ל.
ב-5 במרץ 1948 שב קאוקג'י וקבע את מטהו בכפר ג'בע בין שכם לג'נין.
הוא הקים במקום גם תחנת שידור ששידרה תעמולה בעברית, ערבית ואנגלית.
ב-4 באפריל 1948 פתח קאוקג'י בהתקפה על קיבוץ משמר העמק במטרה לכבשו ולחבור לכוחות הערבים בחיפה.
המערכה נמשכה עשרה ימים והסתיימה בתבוסה.
גם הגדוד של שישכלי הובס במערכה על צפת.
בנוסף לקרבות שתוארו, נשלחו יחידות של "צבא ההצלה" לגזרות אחרות, כמו ירושלים והדרך אליה, השרון, או להגנת ערים מעורבות, בנוסף לצפת ולירושלים, כמו יפו.
בכמה מקומות גרמו כוחות אלה אבדות קשות לכוח המגן העברי, כמו בנבי סמואל או תל א-ריש.
ב-27 במאי 1948 יצא קאוקג'י לסוריה עם שארית כוחותיו לשם התארגנות.
בחודש יוני 1948 "צבא ההצלה" חזר לגליל.
בגליל העליון נטל "צבא ההצלה" חלק בכיבוש מאליכיה (כיום קיבוץ מלכיה) ב-5 ביוני.
בגליל התחתון "צבא ההצלה" השתתף בהתקפות על סג'רה.
הוא מיקם את מפקדתו בתרשיחא ובקרבות עשרת הימים תקף פעמים רבות את סג'רה, אך נסוג כאשר צה"ל כבש את נצרת במבצע דקל.
בתקופת ההפוגה השנייה צבא ההצלה המשיך להיות פעיל.
כך למשל, ב-5 וב-6 בספטמבר 1948 השתלט על מספר משלטים באזור סח'נין-שעב, וצה"ל עקר אותו משם בימים הבאים.
מבצע חירם של צה"ל, בסוף אוקטובר 1948, החל לאחר שמתקפת "צבא ההצלה" על מוצב שייח' עבאד שליד מנרה הוכתרה בהצלחה.
התקפת הנגד של חטיבת כרמלי (מבצע יעל) נכשלה.
במבצע חירם הוכה "צבא ההצלה" על ידי כוחות צה"ל.
מפקדתו של קאוקג'י בתרשיחא הותקפה על ידי כוחות צה"ל, לרבות חיל האוויר, ונכבשה, אולם קאוקג'י הצליח לברוח ממנה.
הוא נס יחד עם צבאו, שאף כי ספג מאות אבדות, הצליח לצאת מהארץ כמעט בשלמותו ללבנון, ויותר לא שב.
"צבא ההצלה" פורק בחודשים הבאים.
צבא ההתנגדות של האל הוא ארגון גרילה שהוקם ב-1987 ופועל בצפון אוגנדה ובחלקים מסוימים של דרום סודאן והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הסמוכים לאוגנדה.
מטרתו של הארגון היא לכונן משטר נוצרי-דתי, המבוסס על עקרונות עשרת הדיברות ועל מסורת האצ'ולי .
במהלך מלחמתו בצבא האוגנדי, לא בחל הארגון באמצעים, ובהם מעשי טבח, חטיפות, עינויים, מעשי אונס ושימוש צבאי בילדים.
בראש הארגון עומד ג'וזף קוני, שלטענתו עושה את דברו של האל, עמו הוא מתקשר באופן ישיר.
לפי הערכות מחלקת המדינה האמריקנית משנת 2005, במהלך העימותים בין ה-LRA לבין צבא אוגנדה נהרגו כ-12 אלף בני אדם, וכ-20 אלף ילדים נחטפו וגויסו בכפייה.
נתונים אלה אינם כוללים מקרי מוות כתוצאה מנזקים עקיפים של המלחמה, כגון תת-תזונה ומחלות.
לפי הערכות ארגון המזון והחקלאות של האו"ם מאותה שנה, כ-1.4 מיליון בני אדם סובלים ממחסור חמור במזון כתוצאה מהעימות.
בינואר 1986 הודח נשיא אוגנדה, טיטו אוקלו, שהיה בן מיעוט האצ'ולי, בהפיכה שעורר צבא ההתנגדות העממי.
בני האצ'ולי חששו כי יאבדו את השליטה המסורתית שהייתה להם בצבא האוגנדי, וכי צבא ההתנגדות העממי יפעל נגדם.
ג'וזף קוני הופיע לראשונה כמדיום בינואר 1987, בדומה לרבים אחרים שצצו ברחבי המדינה בהשפעת תנועת הרוח הקדושה.
במהלך השנה זכה קוני לתמיכה רבה, וכוחו התעצם.
הוא הצטרף לארגון גרילה בשם "הצבא הדמוקרטי של אזרחי אוגנדה", וביצע כמה מתקפות במסגרתו.
עם זאת, תוך זמן קצר הפנה עורף לצבא הדמוקרטי, ותקף את אחד מבסיסיו.
קוני עמד עתה בראש כוח עצמאי, בשם "Lord's Army" ("צבא האל").
ביוני 1988, כשהתברר שהצבא הדמוקרטי והממשלה הגיעו לכדי הסכם שלום, הפך הנתק בין הצדדים למוחלט.
חלק מאנשי הצבא הדמוקרטי, ובהם מייסדו, אוֹדוֹנְג לאטֶק, שהתנגדו להסכם השלום, חברו לקוני לאחר חתימתו.
לאטק ביסס את הטקטיקה הצבאית של הארגון - לוחמת גרילה המבוססת על מתקפות פתע על מטרות אזרחיות.
במרץ 1991 פתח הצבא במתקפה רחבת היקף נגד ה-LRA, שנודעה מאוחר יותר בשם "מבצע צפון" (Operation North).
מלבד מטרתו הצבאית של המבצע, הממשלה שמה לה למטרה לערער את התמיכה לה זכה ה-LRA בקרב האוכלוסייה המקומית.
הצפון כולו הוכרז כשטח צבאי סגור, וארגוני סיוע הומניטרי נדרשו לעזוב את האזור.
במהלך המבצע נעצרו, עונו והוצאו להורג חברים בארגון ומי שנחשדו כתומכים בו.
במהלך המבצע הקימה השרה להשכנת שלום בצפון אוגנדה, בטי אוילה ביגומבה יחידות שנקראו "קבוצות חץ" (Arrow Groups).
יחידות אלה, שחומשו בעיקר בחץ וקשת, נועדו להגן על הכפרים על בסיס התושבים המקומיים.
אף שלקבוצות החץ לא הייתה היכולת להתמודד עם הנשק המודרני שבידי ה-LRA, קוני חשש שהקמתן תסית את האוכלוסייה המקומית נגדו.
המהלך שנקט בתגובה היה אכזרי במיוחד.
אנשיו לכדו כמה אנשי אצ'ולי שנחשדו על ידו כתומכי הממשלה, כרתו את ידיהם, אפיהם ואוזניהם, ותפרו את שפתיהם זו לזו.
מאוחר יותר הסביר קוני את השיטה בה השתמש: "אם תפנה אלינו חץ, וכתוצאה מכך נכרות את היד בה השתמשת לשם כך, את מי יש להאשים בכך?
אם אתה מדווח על צעדינו באמצעות פיך, ואנחנו חותכים את שפתיך, את מי יש להאשים בכך?
התנ"ך אומר שאם האשמה היא בידייך, בעיניך או בפיך, יש לכרות אותם".
חששם של בני האצ'ולי מה-LRA, לצד האנטגוניזם שחשו כלפי כוחות הממשלה, הביאו לכישלון המבצע.
בעקבות הכישלון, יזמה השרה ביגומבה משא ומתן עם ה-LRA ביוני 1993. הנשיא יוורי מוסווני נתן את ברכתו, אף שהצהיר כי הפעילות הצבאית תימשך.
פגישה ראשונה בין הצדדים נערכה במחוז גולו בנובמבר אותה שנה.
מטעם הממשלה הופיעו ביגומבה, מפקד כוחות הצבא בצפון, הקולונל סמואל וָאסְוָוה, וכן כמה מזקני האצ'ולי.
קוני שלח לפגישה כמה ממקורביו.
נציגי ה-LRA דרשו חנינה כללית לאנשיהם והביעו נכונות לשוב לעמדותיהם, מבלי להצהיר על כניעה.
וסאווה הסכים להפסקת אש שתאפשר את המשך השיחות.
קצינים בכירים בצבא ההתנגדות העממי, ששלט באוגנדה, התנגדו למשא ומתן עם ה-LRA, שכן לדעתם התנהלותו תביא לכניעתה של הממשלה בפני ה-LRA.
אף ראש הממשלה סירב להביע תמיכה פומבית במשא ומתן, ואף לא סיפק את התנאים הלוגיסטיים הדרושים לקיומו.
המסרים הכפולים של ממשלת אוגנדה הקשו על המשך המשא ומתן.
ב-10 בינואר 1994 נערכה פגישה שנייה בין הצדדים.
לפגישה זו הגיע קוני עצמו, שדרש הפסקת אש לתקופה של חצי שנה.
דרישה זו נראתה לביגומבה מופרזת, והצבא חשש שפרק הזמן הארוך יאפשר ל-LRA לארגן את כוחותיו להמשך הלחימה.
מאוחר יותר התברר כי במקביל למשא ומתן עם הממשלה ניהל קוני מגעים עם ממשלת סודאן, במטרה לזכות בתמיכתה.
לכישלון השיחות היו טעמים נוספים - אנשי ה-LRA חשו כי קציני הצבא מתייחסים אליהם בהתנשאות, שהמחישה עבורם את היחס הצפוי להם אם יסתיימו הקרבות.
גם ביגומבה, שנקרעה בין תפקידה כמייצגת הממשלה לבין שאיפתה לשמש כמתווכת, חשה כי אינה מקבלת גיבוי מספיק מהממשלה.
לאחר פגישה שנתקיימה ב-2 בפברואר הודיע ה-LRA על נטישת השיחות, בטענה שהממשלה מנסה להונות אותו.
ב-6 בפברואר נאם הנשיא מוסווני בעיירה בגולו, וקצב ל-LRA שבוע להיכנע, בטרם יורה על מתקפה צבאית.
ההתבססות בסודאן והגברת ההתקפות על אוכלוסייה אזרחית
שבועיים לאחר נאומו של מוסווני חצו כוחות של ה-LRA את הגבול לסודאן, בעידוד הממשלה המקומית, והחלו להקים בה בסיסים.
הסיבה לכך שסודאן, מדינה ערבית-מוסלמית, תמכה בתנועה נוצרית-דתית, נעוצה בכך שממשלת אוגנדה תמכה בארגון ה-SPLA ("צבא השחרור העממי של סודאן"), שפעל בדרום סודאן.
מלבד הנוחות שבבסיסים המוגנים מפני הצבא האוגנדי, נהנה ה-LRA גם מאספקת תחמושת, מוקשים וציוד מממשלת סודאן.
בתמורה, נלחם ה-LRA גם נגד ה-SPLA, לעיתים בשיתוף פעולה עם צבא סודאן.
קוני, שהיה משוכנע בשלב זה שבני האצ'ולי משתפים פעולה עם הממשלה, החל לנקוט טקטיקה חדשה, במסגרתה הפנה את מרצו להתקפות ישירות על אזרחים בצפון אוגנדה.
ילדים רבים נחטפו וגויסו בכפייה ל-LRA.
תפיסתו הייתה שילדים יהיו נוחים יותר לסור למרותו.
הוא אף מצא לכך הצדקה מוסרית - מאחר שהוכח כי לא ניתן לבטוח בבני האצ'ולי הבוגרים, יש לטהר אותם וליצור חברה חדשה המבוססת על הילדים.
ההתקפות על מטרות אזרחיות נועדו גם לטהר את האזור מאוכלוסייה אזרחית, ובכך להבטיח שתנועות ה-LRA בשטח לא יתגלו.
בנוסף, סבר קוני כי באמצעות ההתקפות ישכנע את התושבים בכך שהממשלה לא מגנה עליהם, ובכך יעורר את חמתם עליה.
עם זאת, הדבר לא תורגם לתמיכה ב-LRA.
בכמה מקרים הגיעו ממדי הפעולות של ה-LRA לכדי טבח.
ב-22 באפריל 1995 נהרגו בין 170 ל-220 אזרחים בהתקפה באָטִיאָק, מבלי שצבא אוגנדה נחלץ לעזרת התושבים.
ב-8 במרץ 1996 הותקפה שיירה של 20 כלי רכב, שלוותה בכוח של 14 חיילים.
בין 50 ל-110 אזרחים נהרגו, חלקם לאחר שסירבו לצאת מהאוטובוסים, אליהם הושלכו מטעני חבלה.
ביוני אותה שנה תקף ה-LRA כפר של פליטים סודאנים שניהלה נציבות האו"ם לפליטים, בצפון קיטגום.
כ-100 פליטים נהרגו במתקפה זו.
בין ה-7 ל-12 בינואר 1997 טבחו אנשי ה-LRA בתושבי הנפות לוֹקוּנְג ופָּלָאבֶּק.
412 אזרחים נהרגו בטבח, רבים מהם הוכו למוות.
אחת ההתקפות הידועות של ה-LRA באותה תקופה הייתה ההתקפה על פנימיית סנט מרי באָבּוֹקֶה.
בליל ה-10 באוקטובר 1996, פשטו 200 מאנשי ה-LRA על הפנימייה, על מנת לגייס את תלמידותיו.
עד שעות הבוקר ניהלה סגנית המנהלת משא ומתן עם ה-LRA, בסיומו שוחררו 109 מהנערות.
מתוך שלושים החטופות, חמש מתו בשבי, ורוב הנותרות הצליחו לברוח במהלך 10 השנים הבאות.
גם כמה מפעולותיה של הממשלה באותה העת היו שנויות במחלוקת.
ב-31 באוגוסט 1995 נורו למוות 13 אזרחים במהלך התקפה של הצבא על אנשי LRA בלוקונג, חלקם כאשר היו כפותים.
הממשלה טענה כי מותם של האזרחים היה תאונה.
במקרה אחר, ב-16 באוגוסט 1996, המון זועם הכה למוות ארבעה חשודים בהשתייכות ל-LRA, בעת שהיו בידי הצבא האוגנדי.
לפי עדויות מקומיות, הארבעה הועברו להמון במכוון על ידי קציני הצבא.
לקראת סוף שנות ה-90 אירעו מספר התפתחויות שהביאו לשינויי מגמות.
אנשי האצ'ולי החלו להכיר בכך שלא יהיה פתרון צבאי לסכסוך, וכי יש להגיע לכדי משא ומתן מדיני.
אחד הגורמים לכך היה תחושתם כי קורבנותיהם של שני הצדדים הם ילדים חפים מפשע - ה-LRA גייס אותם בכפייה, וכלוחמים בו, הפכו למטרה של הצבא.
התפתחות שנייה חלה בסודאן, שממשלתה הגמישה את מדיניותה כלפי ה-SPLA.
הדבר נבע משני טעמים עיקריים: הצבא הצליח להשתלט על שדות נפט שהיו עד אז בשליטת ה-SPLA, והממשלה הייתה מעוניינת בשמירת השקט, על מנת להבטיח יציבות בייצוא הנפט.
סיבה שנייה נעוצה בלחץ שהפעילה ממשלת ארצות הברית על ממשלת סודאן בעקבות הפיגועים שביצע אל-קאעידה בשגרירויות ארצות הברית בדאר א-סלאם ובניירובי ב-1998, ושעקבותיהם הוליכו לסודאן.
כתוצאה מהפחתת מאמצי הלחימה ב-SPLA, צמצמה ממשלת סודאן גם את תמיכתה ב-LRA.
במקביל, החל מ-1999 יזם מרכז קארטר משא ומתן בין ממשלות אוגנדה וסודאן, שהביא לחידוש היחסים הדיפלומטיים בין המדינות ב-2001.
בשנת 2000 חוקק הפרלמנט האוגנדי את חוק החנינה הכללית.
לפי הוראות החוק, מורד שיניח את נשקו ויסגיר עצמו לוועדת החנינות שהוקמה לשם כך, יזכה לחנינה.
אף שהחוק לא שם קץ ללוחמה, בכמה מהאזורים באוגנדה הושב השקט.
כמה מיחידות ה-LRA יצרו באופן מפתיע קשר עם נציגי הממשלה ביוני 2001, במטרה לנהל משא ומתן.
הצבא הקים אזור מפורז לשם ניהול השיחות.
בסופו של דבר, שבו אנשי ה-LRA לסודאן ללא תוצאות.
לפיגועי 11 בספטמבר היו השלכות גם על הלחימה באוגנדה.
לאחר הפיגועים נשמעו טענות כלפי סודאן, שכן העניקה לאוסאמה בן לאדן מקלט במהלך שנות ה-90. ב-5 בדצמבר 2001 הכריזה מחלקת המדינה של ארצות הברית על ה-LRA כארגון טרור.
וממשלת סודאן, שרצתה להיראות כמי שמשתפת פעולה עם המאבק העולמי בטרור, הודיעה על הפסקת הסיוע לארגון.
עם זאת, בסיסי ה-LRA בסודאן לא פורקו.
כתוצאה מהפסקת הסיוע הסודאני, פחתו התקפות ה-LRA בצפון אוגנדה, ותושבים רבים החלו לשוב לבתיהם.
במרץ 2002 יצא צבא אוגנדה במתקפה על בסיסי ה-LRA בדרום סודאן במבצע שכונה "אגרוף הברזל".
המבצע תואם עם ממשלת סודאן, שנתנה את הסכמתה לכניסת הצבא לשטחה, עד לכביש המחבר בין ג'ובה לטוֹריט.
ההסכם בין המדינות כלל גם את הסכמתה של אוגנדה להסיג את כוחותיה מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בתקופה בה הסתייע ה-LRA בממשלת סודאן, הוא הספיק להצטייד בתחמושת ובאספקה, שאפשרו לו להתגונן מפני הצבא.
הצבא גם לא הצליח לחסל את כל בסיסי ה-LRA.
בעקבות המבצע, חידש ה-LRA את התקפותיו באוגנדה, ואף הרחיב אותן לאזורים חדשים, שבהם לא שהה קודם לכן.
במהלך 2003 היה ניסיון של LRA לכבוש את העיר סורוטי, באזור התרחשו קרבות אך בסופו של דבר הצבא הצליח להביס את התוקפים.
במהלך 2003 נכשלו מספר ניסיונות לחידוש המשא ומתן.
הסיבה העיקרית לכישלון הייתה אי האמון ששרר בין הצדדים.
הממשלה סברה שה-LRA מגלה עניין במשא ומתן רק כאשר הוא מעוניין להרוויח זמן, מה גם שהארגון התקשה להגדיר את יעדיו במשא ומתן.
ה-LRA, מצידו, לא האמין שהממשלה מתכוונת לכבד הסכמות, בהתבסס על מספר מקרים שבהם יחידות שונות של הצבא תקפו את כוחותיו במהלך הפסקות אש.
באותה שנה החלה הממשלה להקים מיליציות, בדומה להקמת "קבוצות החץ" בשנות ה-90, לאחר שהפיקה לקחים מאותו הפיאסקו - לתושבים חולקו רובים במקום חצים וקשתות.
יש הסבורים שלהפצת נשק חם באזור תהיה השפעה שלילית בטווח הרחוק.
בדצמבר פנה הנשיא מוסווני לבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג, בבקשה לחקור פשעי מלחמה שביצע ה-LRA.
החקירה החלה בינואר 2004. עד מהרה נוכח מוסווני כי הרשעה אפשרית של קוני ואנשיו עלולה להכשיל את המאמצים להגיע להסדר שלום כולל, והחל לחפש דרכים למשוך את פנייתו לבית הדין.
ארגון אמנסטי מתח עליו ביקורת בשל כך.
ב-21 בפברואר 2004 תקף ה-LRA את מחנה הפליטים בָּארְלוֹנְיוֹ שבמחוז לירה, דרומית לאזורים שהדרך כלל תקף.
בתוך ימים ספורים פרצו בבירת המחוז, לירה טאון, הפגנות מחאה כנגד אוזלת ידה של הממשלה בכל הנוגע לדיכוי ה-LRA.
במהלך ההפגנות נהרגו תשעה אזרחים נוספים.
בהמשך השנה הגבירה ממשלת אוגנדה את הלחץ הצבאי על ה-LRA, וכתוצאה מכך פחתו פעולותיו.
ב-15 בנובמבר הכריזה הממשלה על הפסקת אש חד צדדית, במהלכה הציעה את חידוש המשא ומתן.
מוסווני נקט צעד זה לאחר גישושים דומים מצד בכירים ב-LRA בחודשים הקודמים.
עם זאת, גם הפעם עלה המשא ומתן על שרטון.
ב-11 בדצמבר נהרגו שבעה אזרחים סודאנים בהתקפה של אנשי LRA, שככל הנראה פעלו על דעת עצמם.
בהמשך החודש הודיעה הממשלה כי תקפה כוח בפיקודו של ג'וזף קוני עצמו בצפון המדינה.
בעקבות אירועים אלה, שב ועלה אל פני השטח אי האמון בין הצדדים, וב-31 בדצמבר הסתיימה הפסקת האש.
ב-3 בפברואר 2005 שוב הכריז מוסווני על הפסקת אש, לתקופה של 18 ימים.
המשא ומתן שוב הסתיים ללא תוצאות, אך הפעם מסיבה שונה - ב-7 בפברואר הודיע נציג ה-LRA למשא ומתן, סאם קולו, על כניעתו.
ב-8 בפברואר הוציא בית הדין הבינלאומי הפלילי בהאג 12 צווי מעצר, לראשונה בתולדותיו, נגד בכירי ה-LRA.
דובר בית הדין לא שלל את האפשרות שייחקרו גם פשעי מלחמה מצד הצבא, אך ציין כי "פשעי ה-LRA חמורים בהרבה".
ביגומבה דרשה מבית הדין שלא יממש את הצווים, והודיעה כי הממשלה תזנח לחלוטין את הנתיב המדיני אם לא תֵענה דרישתה.
בהיעדר משטרה משל עצמו, התקשה בית הדין לאכוף את צווי המעצר, וב-2 ביוני 2006 נענה האינטרפול לבקשתו, והוציא צווי מעצר שהופצו ב-184 מדינות.
במהלך חודש מרץ המשיכו כמה מפעילי ה-LRA לתקוף מטרות אזרחיות, במהלכן נהרגו 12 אזרחים ונחטפו 50. חלק מההתקפות בוצעו לאחר הצהרות של הממשלה בדבר כניעתו המוחלטת של ה-LRA.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מדינה ענקית השוכנת מערבית לאוגנדה, נמצאת במצב של אי-סדר, לאחר תקופה ארוכה של מלחמות אזרחים, ומידת השליטה של ממשלתה בנעשה בשטחה מוגבלת.
אנשי ה-LRA ביקשו לנצל מצב זה ולהפכה לכר לפעולותיהם.
כארבעים פעילים של ה-LRA, בהנהגתו של וינסנט אוטי, חצו בספטמבר 2005 את הגבול מסודאן לקונגו, באזור הפארק הלאומי גרמבה.
שתי קבוצות נוספות עשו את דרכן לקונגו בהמשך החודש, אחת מהן כללה, על פי הערכות, את קוני.
בתוך זמן קצר נפגשו אנשי ה-LRA עם נציגי האו"ם וצבא קונגו, שהודיעו להם כי עליהם להתפרק מנשקם כתנאי מוקדם לשיחות ביניהם.
מוסווני הודיע לממשלת קונגו שעליה לפרק את אנשי ה-LRA בשטחה מנשקם, ושאם לא תעשה כן, יפלוש צבא אוגנדה לקונגו ויעשה זאת בעצמו.
צבאותיהן של שתי המדינות נפרסו לאורך הגבול.
בין שתי המדינות שררה גם כך עוינות, מאז מלחמת קונגו השנייה.
ב-14 ביולי 2006, התחדשו המגעים בין הממשלה לבין ה-LRA בג'ובה שבסודאן, בחסות סגן נשיא האוטונומיה של דרום סודאן, ריק מצ'אר.
לשיחות קדמו הודעה מצולמת של ג'וזף קוני בה קרא לסיום פעולות האיבה, והודעה של מוסווני לפיה אם יושג הסכם שלום ביולי, לקוני לא יאונה כל רע.
ב-26 באוגוסט הצליחו הצדדים להגיע להסכם, לפיו יעזוב ה-LRA את אוגנדה, ויתמקם בשני מחנות בסודאן.
ממשלת אוגנדה התחייבה לא לתקוף מחנות אלה.
במקביל, חידשה ממשלת אוגנדה את דרישתה להפסיק את חקירת בית הדין הבינלאומי.
דרישתה זו גונתה בידי הקהיליה הבינלאומית, אך באוגנדה עצמה נתפסה כצעד נכון לקראת פיוס.
בנובמבר 2007 הגיעה לקמפלה משלחת של ה-LRA בראשותו של מרטין אוֹג'וּל, והצהירה מחדש על מחויבותו של ה-LRA לשמירת השלום.
בהמשך סיירה המשלחת בצפון, נפגשה עם קורבנות המלחמה וביקשה את סליחתם.
על פי דיווחים שונים, וינסנט אוטי הוצא להורג במהלך אוקטובר 2007, כחלק ממאבק כוחות פנימי בינו לבין קוני.
בדצמבר 2008 פתחו צבאות הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, אוגנדה ודרום סודאן, בתמיכת ארצות הברית, במתקפה כוללת על כוחות הארגון במזרח קונגו, במטרה לשים קץ לפעולותיו.
הארגון ספג אבדות קשות ונאלץ לסגת מחלק מבסיסיו.
אנשיו נקמו את נקמתם בתושבי האזור בשורה של מעשי טבח.
בדצמבר 2009 טבח הארגון מאות תושבים במספר כפרים בצפון-מזרח קונגו.
החל משנת 2010, החל הארגון לממן את עצמו באמצעות ציד פילים אפריקאים וסחר בשנהב שלהם, המהווים מוצר מבוקש מאוד בסין ובכל העולם.
בין השנים 2010–2012, ניצודו באפריקה לא פחות מ-100,000 פילים, רובם בידי הארגון.
צבא הונגריה, או הכוחות המזוינים של הונגריה (בהונגרית: Magyar Honvédség) הוא שמם של כלל הכוחות החמושים ההונגריים.
חיל היבשה ההונגרי - חיל הרגלים ההונגרי, ידוע כ"חיילות ההגנה על המולדת" (Honvédség).
חיל האוויר ההונגרי - משמש כזרוע האווירית של הצבא.
עוד בעידן העתיק החלו להיווצר כוחות צבאיים באזור הונגריה אך גדולתה הצבאית של הונגריה החלה רק בזמן המהפכה ההונגרית של 1848 ולאחר מכן בהקמת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הצבא ההונגרי השתתף במספר מלחמות, ובהן מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה וכן בדיכוי המרד ההונגרי בשנת 1956.
הצבא ההונגרי הפחית את מספר הטנקים שברשותו בצורה דרסטית, חלק ניכר ממשאיות ההובלה שלו וחלק מגדודי המשמר שלו הוצאו משימוש.
בשנת 1997 השקיעה הונגריה כ-560 מיליון דולר על הגנה.
הונגריה אף התקבלה כחברה בברית נאט"ו ב-12 במרץ 1999. בשנת 2001 החליט חיל האוויר ההונגרי לרכוש 14 מטוסי קרב מסוג סאאב JAS 39 גריפן, רכישה אשר שיפרה באופן ניכר את יכולותיו.
גיוס החובה בוטל ביוני 2004. קודם לכך הייתה התחייבות לשישה חודשי שירות, עם התחייבות למילואים עד גיל 50.
כוח היבשה כולל: כ-50 טנקים, 12 תותחים נגררים מדגם הוביצר D-20 152 מ"מ, 23 תותחים מתנייעים מדגם Panzerhaubitze 2000 וכ-1,200 כלי רכב משוריינים.
צי המטוסים של החיל כולל: 14 מטוסי קרב JAS-39 גריפן, שמונה מטוסי אימון, שמונה מסוקי קרב מיל מי 24, 31 מסוקי תובלה, ועוד מספר מטוסי תובלה.
בנוסף לזה יש לחיל גם מערכות הגנה אווירית.
צבא הלבאנט הוא כינוי לכוחות המזוינים שהקימה ממשלת הרפובליקה הצרפתית השלישית ולאחריה צרפת של וישי, בשטחי סוריה ולבנון בתקופה בה שלטה צרפת במדינות אלו מכוח המנדט של חבר הלאומים, בין 1920 ל-1941.
ועידת סן רמו שהתקיימה בסן רמו שבאיטליה באפריל 1920, החליטה על כינונו של שלטון מנדטורי צרפתי בסוריה ובלבנון.
כדי לאכוף את המנדט שניתן לה, פלשה צרפת עם כוחות צבאיים לסוריה ונלחמה בקרב מייסלון ב-23 ביולי 1920 נגד הצבא הסורי בפיקודו של יוסוף אל-עזמה.
הצבא הצרפתי בפיקודו של הגנרל אנרי גורו (Henri Gouraud) השתלט על סוריה ולבנון.
ב-1920 מנה "צבא הלבאנט" כ-70,000 איש, תחת פיקודם של כאלף קצינים צרפתים.
כוח זה הורכב מגדודי "לגיון הזרים", ומגדודים מבני המושבות של צרפת באפריקה.
מפקד צבא הלוואנט היה הנציב העליון הצרפתי, שישב בבירות והיה מופקד על המנדט על סוריה ועל לבנון.
בסמוך לאחר הכיבוש הוקם כוח שכונה על ידי הצרפתים "הלגיון הסורי".
כוח זה כלל יחידות רגלים ופרשים וגויס בעיקר מקרב המיעוטים האתניים בסוריה עצמה.
יכולתה של צרפת להחזיק לאורך זמן כוח צבאי כה גדול בסוריה הייתה מוגבלת מבחינה כלכלית.
ממשלת צרפת נאלצה לצמצם במהירות את צבא הלוואנט, ובשנת 1924 כבר ירדה מצבתו לכ-15,000 איש.
לאחר המרד הסורי הגדול (1925–1927) אורגן הלגיון הסורי מחדש ונקרא "הפלוגות המיוחדות של הלבאנט" (Troupes Speciales du Levant).
יחידות אלו חוזקו בידי יחידות קולוניאליות של צבא צרפת מצפון אפריקה, מסנגל ומלגיון הזרים.
כוח זה, שכונה "צבא הלבאנט" היה אחראי על שמירת הסדר בסוריה ובלבנון בתקופה שבין המלחמות.
בגיוס הכוח נמנעו הצרפתים מלגייס את המוסלמים הערבים הסונים שהיוו 65% מאוכלוסיית סוריה.
לכוח גויסו במיוחד דרוזים, נוצרים, צ'רקסים ועלווים.
בין 1926 ל-1939 כלל כוח זה כעשר פלוגות חיל רגלים, שגויסו במיוחד מקרב העלווים, ארבע פלוגות פרשים, שגויסו במיוחד מקרב הדרוזים והצ'רקסים, שלוש מחלקות רכובות על גמלים, הנדסה קרבית, מספר כלי רכב משוריינים, ויחידות תחזוקה.
בנוסף לכך הוחזקו תשע מחלקות של חיל רגלים לבנוני, ו-22 מחלקות של חיל רגלים רכוב, שהורכב מדרוזים, צ'רקסים וכורדים, ששימשו גם כמשטרה צבאית למטרות ביטחון פנים, והוצבו בעיקר באזורים בהם גויסו.
בחומס הוקמה אקדמיה צבאית (École Militaire) שאימנה את המתנדבים הלבנונים והסורים.
לאחר תבוסת צרפת במערכה על צרפת והקמת משטר וישי, נותרו הכוחות בסוריה ובלבנון נאמנים למשטר וישי.
הנציב העליון של צרפת בסוריה ולבנון היה הגנרל אנרי פרנאן דנץ.
לרשותו של דנץ עמדו 35,000 אנשי "צבא הלבאנט", מהם 8,000 אנשי צבא צרפתים, ויתרם מגויסים מקומיים מתושבי סוריה ולבנון.
כן עמד לרשות דנץ חיל אוויר קטן, ומיושן ברובו, אם כי במהלך 1941 חוזק חיל האוויר במטוסים מאלג'יריה ומצרפת, והגיע למספר של 289 מטוסים.
כמו כן סייעו לצבא הלבאנט שתי משחתות בנות 3,000 טון ושלוש צוללות של הצי הצרפתי.
ביוני 1941 פלשו כוחות בעלות הברית, בצירוף כוחות צרפת החופשית לסוריה וללבנון, במבצע שכונה "מבצע אקספורטר".
כוחות בעלות הברית התקיפו את סוריה ולבנון דרך ארץ ישראל ועיראק.
ב-14 ביולי 1941 נכנע צבא הלבאנט לבעלות הברית, לאחר שגילה התנגדות קשה.
בעקבות התבוסה נשלחו רוב יחידות הצבא הצרפתיות והאפריקניות למקום מוצאן.
מיעוט מהם הצטרף לצבא צרפת החופשית.
מפקד צבא צרפת החופשית בסוריה ובלבנון, הגנרל ז'ורז' קאטרו הכיר בעצמאותן של סוריה ולבנון בשם צרפת החופשית, עוד בנובמבר 1941, אך עדיין שמר על שלטון צבאי במדינות אלו.
בנובמבר 1943 הייתה לבנון למדינה עצמאית, ובינואר 1944 הייתה גם סוריה למדינה עצמאית.
בתקופת הממשל הצבאי הצרפתי הוחזקו "הפלוגות המיוחדות" ככוח שעמד לרשות הממשל, ועם הקמת סוריה ולבנון השתלבו בצבא הסורי ובצבא הלבנוני.
צבא הודו הבריטית היה צבא שהורכב מיחידות אשר גויסו בהודו הבריטית ושירתו בהודו את האימפריה הבריטית.
הצבא נוסד בשנת 1858 לאחר המרד ההודי הגדול, כאשר הודו עברה משלטון חברת הודו המזרחית הבריטית לידי הכתר הבריטי וכך גם הכוחות הצבאיים בשירות הבריטים.
בשנותיו הראשונות עד 1894 המונח 'צבא הודו' היה מונח לא רשמי לתיאור הכוחות ההודים משלוש הארמיות (בנגל, בומביי ומדרס), לאחר 1895 הפך 'צבא הודו' למונח רשמי לתיאור הצבא של הממשל בהודו הבריטית.
החל משנת 1902 ועד פירוק הודו הבריטית, שימש המונח 'צבא הודו' לתיאור היחידות ההודיות בלבד אשר הוצבו בהודו ושירתו את הממשל בהודו, בעוד שכלל הכוחות (כולל היחידות הבריטיות שהוצבו בהודו) נקרא 'הצבא של הודו' (Army of India).
בשנת 1858 נוצר כאמור צבא הודו כאשר יחידות הודיות אשר שירתו את חברת הודו המזרחית הבריטית הוכפפו ישירות לצבא האימפריה הבריטית.
למרות פירוקן של מספר יחידות שהיו קשורות למרד (בעיקר בארמיית בנגל), ארגון מחדש של מספרי היחידות ושינוי באזורי הגיוס העיקריים לצבא, לא נערך שינוי מהותי במבנה הבסיסי של הכוחות בהודו.
כך, בשנותיו הראשונות כמו בשנים שקדמו למרד ההודי, הורכב הצבא משלוש ארמיות; בנגל, מדראס ובומביי.
בנוסף היה כוח נפרד בצפון-מערב הודו (אזור הפנג'אב).
בפיקוד הצבא ישב המפקד העליון (Commander in Chief), קצין בדרגת גנרל או פילדמרשל שפיקד גם על ארמיית בנגל וגם על הצבא כולו.
שינוי חשוב שנבע בכל זאת מהמרד ההודי הגדול היה באזורי הגיוס של הרגימנטים בצבא הודו.
לאחר המרד, כאשר חוסר נאמנותן של יחידות רבות בצבא הכה מכה קשה את השלטון הבריטי בהודו ואיים להפיל אותו, הפכו הבריטים זהירים יותר באזורי הגיוס שלהם והעדיפו מעתה את העמים והקבוצות האתניות אשר נותרו נאמנים במהלך המרד כמו גם אלו 'הלוחמניים' יותר.
כך הייתה העדפה להקים רגימנטים מאזור הפנג'אב וסיקים (צפון-מערב וצפון-מזרח הודו בהתאמה), אזורים שנותרו נאמנים במהלך המרד והניצחון הבריטי הושג בעיקר בזכותם.
בנוסף, החל גיוס נרחב בקרב בני הגורקה שבנפאל, אשר עדיין מגויסים לצבא הבריטי ומשרתים ברגימנט רובאי גורקה המלכותי, כמו גם בצבא הודו ונפאל.
בשנת 1895 הוסדר ואורגן צבא הודו באופן חלקי (כאשר שמונה שנים מאוחר יותר עבר הצבא ארגון עמוק ומקיף יותר) וצבא הודו הפך רשמית לצבא הממשל של הודו, אשר כלל את כל היחידות הבריטיות וההודיות אשר שירתו את השלטון הבריטי ועמדו לראשותו.
החל מאפריל 1895 בוטלו שלוש הארמיות (בנגל, מדרס ובומביי) ויחד עם כוח הגבול הצפון-מערבי הורכבו ארבעה פיקודים: צפון, דרום, מזרח ומערב.
בין השנים 1902–1909 שימש הוריישו קיצ'נר כמפקד העליון בהודו ומיד עם כניסתו לתפקיד החל בשנת 1903 בארגון מחדש של צבא הודו.
השינוי המהותי ביותר שנכלל בארגון מחדש, היה איחוד שלוש הארמיות ההיסטוריות, בנגל, מדראס ובומביי, לכדי צבא אחד בעל שרשרת פיקוד מסודרת.
בשלב זה התייחס המונח צבא הודו רק לצבא של השלטון הבריטי בהודו (שהורכב ברובו מחיילים הודים), בנוסף, נקראו יחידות בריטיות, שהגיעו להודו כחלק מהצבה מבצעית לתקופה מוגבלת, הצבא הבריטי בהודו.
שני הכוחות הללו, האחד זמני ומשתנה והשני מקומי, נקראו יחד הצבא של הודו כדי להגדיר את כלל הכוחות שעמדו לרשות הבריטים בשעת צרה.
ארבעת הפיקודים שנוצרו בשנת 1895, התחלקו החל משנת 1903 לשמונה דיוויזיות, מה שביטל למעשה באופן סופי את תפקידן של הארמיות ההיסטוריות.
דיוויזיות אלו היו: 'הדיוויזיה הראשונה (פשאוור)', 'השנייה (רוואלפינדי)', 'השלישית (לאהור)', 'הרביעית (קואטה)', 'החמישית (מאהו)', 'השישית (פונה)', 'השביעית (מיראט)' ו-'השמינית (לקנאו').
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 הוקמה גם 'הדיוויזיה התשיעית (סקונדראבאד)', כך שערב המלחמה שירתו כ-155,000 חיילים בצבא הודו הבריטית.
הרפורמות של קיצ'נר הביאו את צבא הודו לסטנדרטים של הצבא הבריטי במבנה היחידות, אם כי הצבא עדיין נחשב מפגר מאחור מבחינת ציוד.
הבדל נוסף היה שברבות מהיחידות ההודיות הייתה הפרדה בין שבטים שונים או קאסטות שונות.
הדיוויזיות של צבא הודו התחלקו באופן דומה לנהוג בצבא הבריטי: כל אחת כללה שלוש חטיבות, כל חטיבה התחלקה לארבעה גדודים (כל גדוד השתייך לאחד הרגימנטים ההודים או הבריטים), מתוכם שלושה גדודים הודים ואחד בריטי.
בשנת 1903 כאמור, אורגן מחדש הצבא ומוספרו מחדש הרגימנטים.
הרשימה המובאת כאן מציגה את הרגימנטים לפי המספור החדש שלהם החל משנת 1903.
רג' נושאי הרומח ה-1 של הדוקס מיורק
רג' הפרשים ה-6 של נסיך ווילס
הרג' ה-9 'סוסי הודסון' רג' נושאי הרומח ה-10 של דוכס קיימברידג'
רג' נושאי הרומח ה-11 של נסיך ווילס
רג' נושאי הרומח ה-13 של הדוכס קונוט
רג' נושאי הרומח ג'אט ה-14 של מארי
רג' נושאי הרומח ה-18 'טיראוונה'
רג' נושאי הרומח ה-19 'סוסי פיין'
הרג' ה-20 'סוסי דקאן'יחידות פנג'אב לשעבר:
רג' הפרשים ה-21 של הנסיך אלברט ויקטור
רג' הפרשים הקלים ה-28יחידות הידראבאד לשעבר:
רג' נושאי הרומח ה-29 'סוסי דקאן'
רג' נושאי הרומח ה-30 'סוסי גורדון'
רג' נושאי הרומח ה-31 של דוכס קונוט
רג' הפרשים הקלים ה-33 של המלכה
הרג' ה-34 'סוסי פונה' של הנסיך אלברט ויקטור
רג' נושאי הרומח ה-37 'סוסי בלוך'
יחידות מקומיות לשעבר: הרגימנט ה-38 וה-39 'פרשי מרכז הודו'.
רג' הרגלים הקל רג'פוט ה-2 (של המלכה)
רג' רג'פוט ה-4 של הנסיך אלברט ויקטור
רג' הרגלים הקל ג'אט ה-6
רג' רג'פוט ה-7 של דוכס קונוט
רג' הפלסים ה-12 (רג' מצודת עז'נה)
רג' הרגלים ה-17 (הרג' הנאמן)
רג' פנג'אב ה-20 של דוכס קיימברידג'
רג' הפלסים הסיקי ה-34 רג' הסיקים ה-35
רג' הסיקים של ראטרי ה-45
רג' הרגלים הקל פלמקוטה ה-63
רג' הרגלים הקל וולאג'אהבאד ה-83
רג' הרגלים של ראסל ה-94
רג' הרגלים של ראסל ה-95
רג' הרגלים של בראר ה-96
רג' הגרנדירים ה-102 של נסיך ויילס
רג' הרגלים הקל המהראטי ה-103
רג' רובאי וולסלי ה-104 רג' הרגלים הקל המהראטי ה-105
רג' הרגלים הקל המהראטי ה-110
רג' הרגלים ה-119 (רגימנט המולטן)
רג' הרגלים הבלוכיסטני של הדוקסית מקונוט ה-124
רג' הרגלים הבלוכיסטני של הדוקס מקונוט ה-129
רג' רובאי גורקה ה-1 (רג' המָלוּן)
רג' רובאי גורקה ה-2 של נסיך ויילס (קלעי סימור)
רג' רובאי גורקה ה-5 (כוח הגבול)
הסוללה ההררית הזארה ה-24 הסוללה ההררית ה-25
הסוללה ההררית ה-26 של ג'יקוב
סוללת המשמר של כוח הגבוליחידות ההנדסה:
רג' הפלסים והכורים ה-2 של המלכה
הקורפוס ההודי של הכורים התת-ימיים
צבא הכיבוש או צבא פתח הכיבושים הייתה מפקדת תיאום של ארגוני טרור סוניים ג'יהאדיסטים, הנלחמים במלחמת האזרחים בסוריה נגד צבא סוריה והמדינה האסלאמית, ונמצאים גם בסכסוך מול היחידות להגנת העם הכורדיות ומול הארגונים החילוניים באופוזיציה הסורית.
המפקדה הוקמה במרץ 2015 במחוז אידליב של סוריה ביוזמת ג'בהת אל-נוסרה (בין 5,000–7,000 חמושים), שלוחתו של אל-קאעידה בסוריה, והצטרפו אליו ארגונים סלאפיים גדולים בהם לגיון א-שאם (מעל 500 חמושים), אחראר אל-שאם (מעל 10,000 חמושים), חברי ברית המהגרים והסייענים (פחות 6,000 חמושים) וארגונים ג'יהאדיסטיים קטנים נוספים.
בהמשך 2015, הנחיל צבא הכיבוש תבוסות לצבא אסד במחוז אידליב והרחיב את התיאום בין הארגונים הסלאפיים למחוזות סוריים נוספים.
נכון לאמצע 2015, צבא הכיבוש היווה את אחד הכוחות הדומיננטיים במלחמת האזרחים בסוריה.
בינואר 2017 התיאום בין הארגונים השתבש ומפקדת התיאום התפרקה להיאת תחריר אל-שאם הקיצוני יותר (מזוהה עם אל-קאעדה) ואחראר אל-שאם שנחשב יותר פרגמטי, אך עדיין מחשב ארגון ג'יהאדיסטי.
שם המפקדה "פתח" - מקורו במושג מראשית האסלאם "פתוחאת האסלאם" (כיבושי האסלאם בתקופת הנביא ואחריו), כאשר הפירוש המילולי למילה "פתח" הוא "פתיחה של אזור" בראייה האסלאמית.
לפי האסלאם השמרני, העולם סגור ורק שהאסלאם כובש הוא "פותח" אותו דרך המרת הדת.
יחסים עם הקואליציה הלאומית הסורית
שני חברי מפקדת התיאום - אחראר אל-שאם (חבר בברית החזית האסלאמית) ולגיון אל-שאם הם למעשה גם קשורים למועצת הפיקוד של הקואליציה הלאומית הסורית - ארגון האופוזיציה המוביל, כך שיחסי צבא פתח הכיבושים עם האופוזיציה המתונה הם מורכבים.
לעומת זאת, חלק מחברי המפקדה, לרבות ג'בהת אל-נוסרה וברית המהגרים והסייענים, נמצאים למעשה בקונפליקט עם הקואליציה המתונה.
ברית "צבא הכיבוש" רשמה הישגים בצפון־מערב סוריה מאז מאי 2015, כאשר בשיתוף עם ארגוני מורדים נוספים כבשה את העיר אידליב והעיירה ג'יסר א־שוג'ור מידי כוחות ממשל הבעת' והחלה להתקדם לכיוון החוף.
מוקדים של "צבא הכיבוש" במחוז אידליב הותקפו בגל התקיפות הראשון של חיל האוויר הרוסי בספטמבר-אוקטובר 2015. בינואר 2017 התיאום בין הארגונים השתבש ומפקדת התיאום התפרקה להיאת תחריר א-שאם הקיצוני יותר (מזוהה עם אל-קאעדה) ואחראר אל-שאם שנחשב יותר פרגמטי, אך עדיין נחשב ארגון ג'יהאדיסטי.
צבא הודו (בהינדי: भारतीय थलसेना, באנגלית: Indian Army או IA) היא זרוע הכוחות הקרקעיים (והזרוע הגדולה ביותר) של הכוחות המזוינים של הודו.
נשיא הודו משמש המפקד העליון של צבא הודו, המפקד הראשי של הצבא (Chief of Army Staff או COAS) הוא קצין בדרגת גנרל.
צבא הודו נוצר מהארמייה של חברת הודו המזרחית הבריטית שהפכה לימים לצבא הודו הבריטית ולאחר קבלת העצמאות, לצבא הודו.
במחצית השנייה של המאה ה-20 היה צבא הודו מעורב במספר רב של עימותים, מלחמות וסכסוכי גבול בעיקר כנגד פקיסטן וסין.
גבולותיה הצפוניים של הודו מאופיינים בטופוגרפיה הררית, לכן מרכיב חשוב בצבא ההודי הן היחידות ללוחמה הררית.
החל משנת 1776 חברת הודו המזרחית הבריטית שהחלה בהדרגה לשלוט בחלקים מתת היבשת ההודית, פיקדה על כוח צבאי להגנה על גבולות השליטה והמושבות הבריטיות בהודו.
עד למחצית המאה ה-19 השליטה הצבאית בהודו התחלקה לפי שלושת מחוזות השלטון והתנהלה לפי פיקודים תואמים: ארמיית בנגאל (במזרח), ארמיית מדרס (בדרום) וארמיית בומבי (במערב).
בשנת 1858 לאחר פרוץ המרד ההודי הגדול, בוטל שלטון חברת הודו המזרחית והשליטה על הודו עברה לפרלמנט הבריטי, בשלב זה הכוחות הצבאיים ההודיים אורגנו מחדש בתור צבא הודו הבריטית - אלו פעלו במקביל ותחת פיקוד "הצבא הבריטי בהודו" שהורכב מיחידות בריטיות.
ב-1 באפריל 1895 אוחדו שלוש הארמיות לכוח צבאי אחד תחת פיקוד צבאי מרוכז, מועד זה נחשב ליום הקמת צבא הודו, אם כי יעברו עוד למעלה מ-50 שנים עד שתזכה הודו בעצמאות מהאימפריה הבריטית.
לצד הצבא הודו הבריטית התקיימה מערכת של יחידות שירות אימפריאלי.
יחידות אלו גויסו על ידי נסיכויות וממלכות הודיות קטנות ששלטו בחסות הבריטים או היו נאמנים להם, בשעת מלחמה או במצבי חירום רגימנטים אלו נשלחו לשרת תחת פיקוד הצבא ההודי.
בשנת 1947 בוצעה החלוקה של הודו הבריטית להודו, פקיסטן, בורמה (מיאנמר) ובנגלדש.
הרגימנטים של צבא הודו הבריטי הועברו למדינות החדשות, לפי אזור הגיוס והשיוך הדתי ואזורי של חיילי הרגימנט.
הרוב הגדול של הרגימנטים הלוחמים בימינו בצבא ההודי נוסדו בתקופה הבריטית, ומלבד החלפת הסמלים הבריטים בסמלים הודים - רוב האופי, הסממנים והמסורות של כל יחידה נותרו כפי שהיו (במקרים רבים הרגימנטים נותרו עד היום בבסיסים שנבנו במאה ה-19).
לאורך ההיסטוריה המודרנית של צבא הודו, הצבא היה מעורב במספר עימותי גבול, מערכות ומלחמות בעיקר כנגד פקיסטן.
מלחמת הודו–פקיסטן הראשונה (1947) - המלחמה הראשונה בין הודו לפקיסטן סביב השליטה על חבל קשמיר, לשעבר נסיכות קאשמיר ונאג'ו.
לאחר 14 חודשי לחימה, הוכרזה הפסקת אש כאשר פקיסטן שולטת בכשליש מקשמיר והודו בשני שלישים.
מלחמת הודו-פורטוגל (1961) - עימות צבאי בין הודו לפורטוגל סביב השליטה בקולוניות הפורטוגליות שנותרו בהודו - גואה, דמן ודיו.
לאחר העימות הקצר הועברו הטריטוריות לשליטה הודית.
מלחמת הודו–סין (1962) - סכסוך גבול צבאי בין הודו לסין סביב אזור אקסאי צ'ין, העימות הסתיים לאחר כחודש בניצחון סיני כאשר האזור הועבר לשליטה סינית מלאה.
מלחמת הודו-פקיסטן השנייה (1965) - עימות שהחל עם כניסת כוחות פקיסטנים לקשמיר ההודית והסתיים ללא הכרעה מובהקת אך נחשב לניצחון הודי.
מלחמת הודו-פקיסטן השלישית (1971) - מערכה בין הודו לפקיסטן שהסתיימה לאחר 13 ימים בלבד בניצחון הודו ועצמאות בנגלדש (לשעבר מזרח פקיסטן).
עימות סיישן (1984) - בתגובה להשתלטות הדרגתית של כוחות פקיסטנים על קרחון סיישן, הונחתו כוחות הודים שהשתלטו שוב על האזור.
העימות מתמשך עד היום כשכל צד טוען לריבונות על האזור.
מלחמת קרגיל (1999) - סכסוך גבול צבאי בין הודו לפקיסטן סביב אזור קרגיל על הגבול בין קשמיר ההודית לפקיסטנית, לאחר מספר שבועות של לחימה הודו ניצחה והשליטה על קרגיל חזרה להודו.
צבא הודו מחולק לשישה פיקודים אזוריים; מערב, דרום-מערב, דרום, צפון, מרכז ומזרח.
אלו מפקדים על סך הכל 13 קורפוסים, כאשר כל פיקוד כולל 2–3 קורפוסים (מלבד פיקוד המרכז שלא מפקד על קורפוסים כלל).
הקורפוסים כוללים בין 2 ל-5 דיוויזיות מסוגים שונים.
כלל הקורפוסים (למעט אלו של פיקוד המזרח) מוגדרים כקורפוסי חיל רגלים, אך בפועל הם כוללים לרוב מרכיב מרכזי של יחידות רגלים - לעיתים לצד דיוויזיות שריון, דיוויזיות ממוכנות או דיוויזיות הרריות.
הדיוויזיות המרכיבות את הקורפוסים של פיקוד המזרח הן כולן דיוויזיות הרריות (3 דיוויזיות בכל קורפוס), פיקוד זה אחראי על הגזרות ההרריות בצפון-מזרח המדינה לאורך הגבול עם מיאנמר, סין ובנגלדש.
בדומה לשיטה הנהוגה בצבא הבריטי ושהייתה נהוגה בצבא הודו הבריטית, היחידות הלוחמות בצבא הודו מתחלקות לרגימנטים לפי אזור גיוס ואופי היחידה.
כל רגימנט מחולק למספר גדודים ואלו פועלים תחת פיקוד חטיבות מבצעיות, כך שכל חטיבה מורכבת מגדודים המשויכים למספר רגימנטים שונים.
בשעת לחימה או חירום, כל רגימנט יכול לגייס גדודים נוספים ואלו נשלחים לפי צורך לחטיבות והדיוויזיות הלוחמות.
בנוסף, לפי הצרכים המבצעיים ניתן לשנות את סדר הגדודים בחטיבות וכך נוצרת גמישות רבה באופי והיכולת של החטיבות והדיוויזיות.
רגימנטי חיל רגלים: בצבא ההודי ישנם 31 רגימנטים של חיל רגלים, מהם רק חמישה הוקמו לאחר עצמאותה של הודו ו-26 הוקמו תחת השלטון הבריטי וסופחו לתוך צבא הודו החדש.
כל רגימנט כולל סדר גודל של 15–20 גדודים.
רגימנטי שריון: חיל השריון ההודי כולל סך הכל 62 רגימנטים, כאשר רובם משוריינים וכמה מהם משמשים כסיור או יחידות סיוע לוחמות, ישנו אף רגימנט פרשים (הרג' ה-61).
בדומה לרגימנטים הרגליים, חלק גדול מהרגימנטים המשוריינים נוסדו בתקופת השלטון הבריטי וסופחו לצבא ההודי עם עצמאותה של הודו.
רגימנט הארטילריה: בדומה לנהוג בצבא הבריטי, חיל התותחנים ההודי נקרא "רגימנט הארטילריה" ולמרות שמו מורכב ממספר רגימנטים בעלי תפקידים שונים החל מארטילריית שדה, סוללות תומ"תים ועד ליחידות מזל"טים ויחידות נ"ט.
יחידות הנדסה: הצבא כולל שלוש יחידות בסדר גודל של רגימנטים; קבוצת ההנדסה מדראס (לשעבר 'פלסי מדרס'), קבוצת ההנדסה בנגל (לשעבר 'פלסי בנגל') וקבוצת ההנדסה בומבי (לשעבר 'פלסי בומבי').
שלוש היחידות הוקמו כיחידות הנדסה לפי שלוש הארמיות ההיסטוריות בתקופת השלטון הבריטי.
השירות בצבא הודו הוא בהתנדבות ולמרות שקיים כח מילואים, הוא מעולם לא הופעל.
בשנת 2010 הוערך כוח האדם בצבא הודו בכ-1,129,900 חיילים סדירים ועוד כ-960,000 חיילי מילואים.
לאור נתונים אלו צבא הודו הוא הצבא ההתנדבותי הגדול בעולם.
טנק המערכה העיקרי של חיל השריון ההודי הוא הארג'ון מתוצרת הודו, לצידו משרתים גם טנקי T-72 רוסים.
קוד נאט"וOR-1OR-2OR-3OR-4OR-5OR-6OR-7OR-8סמל אין סמל דרגהטוראירב-טוראי משנהרב-טוראיסרג'נטאיןקצונה זוטרה (דרגות נגדים)שם באנגליתSepoyLance NaikNaikSergeantNaib SubedarSubedarMajor Subedar
צבא המהפכה הצרפתית היה הכוח הצבאי הצרפתי שלחם במלחמות המהפכה הצרפתית מ-1792 עד 1802. צבאות אלה התאפיינו בלהט המהפכני שלהם, ציודם הדל וכן במספרם הגדול.
אף על פי שבתחילה ספג מספר תבוסות קשות, בסופו של דבר גרש צבא המהפכה הצרפתי בהצלחה את הכוחות העוינים שפלשו אל אדמת צרפת ואף כבש מספר נחלות מחוץ לגבולותיה.
צבא המהפכה הצמיח כמה מהגנרלים הבולטים במלחמות הנפוליאוניות, ביניהם נפוליאון בונפרטה, ז'אן בטיסט ז'ורדן, אנדרה מסנה וז'אן ויקטור מארי מורו.
כאשר "המשטר הישן", התחלף במונרכיה חוקתית ומאוחר יותר ברפובליקה, כל המבנה של צרפת בא בקנה אחד עם עקרונות המהפכה: "חירות, שוויון ואחווה".
אירופה הריאקציונרית התנגדה לכך, במיוחד לאחר הוצאתו להורג של לואי השישה עשר, מלך צרפת.
החתימה על "הצהרת פינליץ" בין לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לבין פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה, והכרזת המלחמה הנגדית של צרפת, גרמה לכך שהרפובליקה הצעירה נמצאה במצב של מלחמה, ונדרש צבא חזק שיוכל לשמור על הישרדותה של המדינה.
כתוצאה מכך, אחד המוסדות הראשונים שהשלטונות עמלו לשחזר, היה הצבא.
בתקופת המשטר הישן, כמעט כל הקצונה בצבא הצרפתי באה מהאצולה.
בתקופה שקדמה להפלת המלוכה, מספר גדול של קצינים הבינו לאן נושבת הרוח ומיהרו להגר מהמדינה.
בימים שבין ה-15 בספטמבר ל-1 בדצמבר 1791 לבדם, 2,160 קצינים בצבא המלכותי נמלטו מצרפת.
רובם התגייסו לצבא הגולה המלוכני של לואי ז'וזף, נסיך קונדה.
מבין אלו שנותרו במולדת, הרוב נכלאו או נרצחו בתקופת "שלטון הטרור" (בין ה-5 בספטמבר 1793 ל-28 ביולי 1794).
מיעוט הקצינים שנותרו, קודמו במהירות בדרגה עם הכרזת המלחמה של המעצמות.
פירוש הדבר היה שרוב הקצינים בצבא המהפכה היו צעירים בהרבה מעמיתיהם המלוכנים.
בצרפת נותרו מספר קצינים מעולים, כגון המרקיז דה לה פאייט, הרוזן דה רושאמבו וניקולס לוקנר, אולם כולם היו אריסטוקרטים, ובמהרה הואשמו בבגידה והוצאו להורג או יצאו לגלות.
עם זאת, הלהט המהפכני, וכן התעמולה הנמרצת שקראה "להציל את הרפובליקה", הביאו לכך שזרם גדול של מתנדבים צעירים לא מאומנים ולא ממושמעים נהר לצבא החדש.
רובם של מתנדבים אלו השתייכו לסנקילוטים, והם התפרסמו במדיהם הפשוטים.
מדיהם כללו חבישת מצנפת המהפכה, מכנסיים קצרים לעיתים מפוספסים, מיקטורן קצר (למעלה מהברך) ונעלי עץ.
צעירים אלו חויילו במהירות, וחולקו ליחדות.
אחת הסיבות להצלחת צבא המהפכה, היא תוכנית ה"התמזגות" (amalgame), התוכנית תוכננה בידי האסטרטג לזאר קרנו (לימים מיניסטר המלחמה של נפוליאון בונפרטה), ובמסגרתה שולבו יחד חיילים צעירים מלאי להט וחסרי ניסיון, עם חיילים ותיקים מהצבא המלכותי.
"חוקי 1791" הם חוקים שנחקקו בשנת 1791 (או שנת 4 למהפכה על פי לוח השנה המהפכני), ונועדו להגדיר את תפקידי הצבא ואופיו.
התקנות שקבעו החוקים, דרשו מהחיילים יכולת לבצע תמרונים טקטיים מורכבים.
תמרונים אלו דרשו חיילים מאומנים היטב, וכן מערכת פיקוד יעילה, מסודרת ורבת ניסיון.
צבא המהפכה הצעיר, לקה בכל התחומים הללו, וכתוצאה מכך המאמצים שנעשו מצד המפקדים להתאים את החיילים לתקנות, הסתיימו באסונות.
החיילים לא הצליחו לבצע בשדה הקרב את התמרונים הנדרשים, הלכידות היחידתית אבדה, והתבוסה הייתה מובטחת.
כאשר הבינו כי אופי הצבא אינו עולה בקנה אחד עם חוקי 1791, החלו מפקדי הצבא לנסות מהלכים שדרשו פחות ניסיון והכשרה כדי לבצעם.
עוד לפני המהפכה, לאחר התבוסות הצרפתיות המשפילות במלחמת שבע השנים ומלחמת הצרפתים והאינדיאנים, דרשו הוגים צבאיים לבצע רפורמות בצבא.
ביניהם ניתן למנות את ז'אק אנטואן היפוליט, הרוזן דה גיבר, שכתב את חיבורו "Essai général de Tactique" (מבחן כללי טקטי).
וכן את פייר ז'וזף בורקט שכתב על נוהלי צוות ולוחמה הררית.
פרנסואה ז'אן דה מסניל-דורנד כתב את l'ordre profond, העוסק בטקטיקות לחימה תוך שימת דגש על ההלם של פלדה קרה על אש.
ובמהרה מצא הצבא אסטרטגיות חלופיות.
צבא המהפכה פעל לראשונה בפלישה לארצות השפלה האוסטריות (בלגיה של ימינו) בפיקודו של שארל פרנסואה דומורייה.
הפלישה התבררה כהרת אסון, התגלה כי כוחות המהפכה מאומנים בחופזה וגרוע מכך, לגמרי חסרי משמעת.
באחת הפעמים, החיילים רצחו את מפקדם כדי לא להיכנס לקרב.
פעם אחרת, חיילים ערכו הצבעה שבסופה הוחלט לתלות את המפקד.
כוחות המהפכה נסוגו מארצות השפלה באנדרלמוסיה גמורה.
באוגוסט 1792 (שנת 5 על פי לוח המהפכה), כוח משולב פרוסי-אוסטרי פלש לצרפת בפיקודו של קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל.
ב-25 ביולי הוציא הדוכס הכרזה שהבטיחה לאוכלוסייה הצרפתית כי לא תיפגע כל עוד לא יאונה רע ללואי השישה עשר, מלך צרפת ולמשפחה המלכותית, שהיו עצורים בפועל מאז ניסיונם להימלט מפריז כשנה קודם; אך אם יורע להם, נשבע לטבוח בתושבי הבירה ולשרוף אותה.
"הצהרת בראונשווייג", כפי שנודעה, ניזומה בעידודם של הפליטים המלוכנים הצרפתים בצבאו.
היא ליבתה את רגשות תושבי פריז ותרמה לרדיקליזציה של המהפכה הצרפתית.
הכוח הפולש נכנס לצרפת מצפון-מזרח, תפס את לונגוי ב-23 באוגוסט, התקדם לעבר ורדן ותפס גם אותה ב-2 בספטמבר, בדרכו לפריז.
מוורדן נע הכוח לעבר אזור הדפיל (Defile) הסמוך ליער ארגון.
המפקד הצרפתי שארל פרנסואה דומורייה אימן בינתיים מגויסים חדשים, וביצע התקפות נקודתיות באזור ולנסיין שבצפון, כהכנה לפלישה לארצות השפלה האוסטריות (בלגיה של ימינו).
לנוכח ההתקדמות הפרוסית-אוסטרית, החלו כוחותיו של דומורייה לנוע דרומה לקראת עימות עם הכוח הפולש על הדרך שמוורדן לפריז.
דומורייה זימן את צבאו של הגנרל הצרפתי השני פרנסואה כריסטוף דה קלרמן, שהתקדם באיטיות וחבר אל צבאו של דומורייה ב-19 בספטמבר.
יום לאחר מכן פתחו הצרפתים בהתקפה שהתפתחה לקרב ואלמי.
הקרב הסתיים בניצחון צרפתי מוחץ, וקרל וילהלם נאלץ להורות על נסיגה כללית מצרפת.
חלק גדול מהניצחון נזקף לזכות הארטילריה הצרפתית המעולה.
קרב ואלמי הבטיח את שרידתה של הרפובליקה.
בצפון, הצבא הצרפתי בפיקוד הגנרל דימורייה, ניצח את האוסטרים ב-6 בנובמבר בקרב ז'מאפ, מה שפתח את הדרך לארצות השפלה.
ב-21 בינואר 1793 (שנת 6 על פי לוח המהפכה) הוצא להורג לואי השישה עשר, מלך צרפת.
המעצמות ראו בכך את הקש ששבר את גב הגמל, ופרוסיה, האימפריה הרומית הקדושה, בריטניה, ממלכת ספרד, הולנד, פיימונטה, נאפולי, מדינת האפיפיור והרפובליקה של ונציה, התאחדו לקואליציה אנטי-צרפתית גדולה.
לזאר קרנו התמנה לשר המלחמה בצרפת.
קרנו, הבין ששום דבר לא יכול להשתוות לעליונות המספרית המאסיבית שממנה נהנו אויבי צרפת, ולפיכך הכריז קרנו ב-24 בפברואר על גיוס כללי בכל רחבי צרפת.
כל הגברים הלא נשואים מגיל 18 עד גיל 25 נקראו לשירות צבאי פעיל ללא הגבלת זמן, וכל מחוז התחייב לספק מכסת חיילים.
היתרון הבולט של הצבא הצרפתי החדש היה בגודלו, שהיה מחוץ לקנה המידה במושגים הצבאיים דאז.
ב-23 באוגוסט הוציא קרנו את ההכרזה הבאה:
הכרזת קרנו הגדילה את כוח המלחמה של צרפת באופן דרמטי.
עד ספטמבר 1794 (שנת 7 על פי לוח המהפכה), כלל צבא המהפכה הצרפתי כמעט 1,500,000 לוחמים.
מסה זו, גרמה לכך שצרפת לא הייתה צריכה להכריז גיוס כללי שוב עד 1797. השינוי בשיטת הלוחמה הצרפתית לא התבטא רק בגודל הצבא הנלחם, אלא היה מדובר בשינוי הרבה יותר יסודי.
צבא המהפכה הפך בהדרגה לצבא סדיר, ולקח חלק בקרבות רבים וחשובים באיטליה ואוסטריה.
הצבא פורק בשנת 1804 עם הפיכתו של נפוליאון בונפרטה לקיסר צרפת והפיכת הרפובליקה הצרפתית הראשונה לקיסרות הראשונה.
על בסיסו הוקם הגרנד ארמה שלקח חלק במלחמות הנפוליאוניות.
בעקבות פירוקו של הצבא המלכותי, ננטשה השיטה של חלוקת החיילים לבטליונים (גדודים).
במקום זאת הומצאה חלוקה חדשה שזכתה לשם חצי-בריגדה (Demi-brigade בריגדה - בצה"ל: חטיבה).
היה מספר קטן של "חצי-בריגדות" שכל אחת מהן הורכבה על ידי איחוד של שניים או שלושה בטליונים סדירים.
באמצע שנת 1793 (שנת 6 על פי לוח המהפכה), כלל צבא המהפכה באופן רשמי כ-196 "חצי-בריגדות" חי"ר.
אחרי ההופעה הראשונה העגומה בשדה הקרב של גדודי המתנדבים, הורה קרנו שמעתה ואילך כל חצי-בריגדה תכלול בטליון אחד של חיילים ותיקים מהצבא המלכותי, ושני בטליוני מתנדבים.
תצורות אלו, נועדו לשלב את המשמעת והאימון של החיילים הוותיקים עם ההתלהבות והפטריוטיות של המתנדבים החדשים.
שיטה זו, שכונתה "התמזגות" (amalgame), הוכיחה עצמה כיעילה מאוד בקרב ואלמי בשנת 1792 (שנת 5 על פי לוח המהפכה).
בשנת 1794 אומצה כקבע ה"חצי-בריגדה" שתכנן קרנו.
פרט לבעיית המדים , גם הייתה בעיה של נשק.
שרר מחסור חמור בנשק ותחמושת, וחלק גדול מהחיילים הביאו עמם נשק ביתי.
כלי נשק שנלקחו שלל נקלטו מיד.
לדוגמה, לאחר קרב מונטאנוטה בשנת 1796 (שנת 9 על פי לוח המהפכה), נלקחו כ-1,000 רובים אוסטריים בתור שלל, ומיד ניתנו לחיילים בשדה הקרב.
אחת מן הנקודות שבהם צבא המהפכה לא סבל ממחסור, אלא אדרבה נהנה מיתרון, הייתה הארטילריה.
הארטילריה הצרפתית כבר הייתה מפותחת למדי לפני המהפכה, אולם מרבית מפקדי הארטילריה הצרפתים נמלטו מצרפת במהלך המהפכה.
את השורות החסרות מילאו עד מהרה קצינים מהמעמד הבינוני.
בין קצינים אלו נמנה גם נפוליאון בונפרטה.
השיפורים השונים בארטילריה שהנהיג הגנרל ז'אן-בטיסט דה גרידאוול בשנים שקדמו למהפכה, והמאמצים הבאים של הברון ז'אן-פייר דה תייל ואחיו ז'אן דה תייל גרמו לכך שהארטילריה של צבא המהפכה הייתה המשובחת באירופה.
הארטילריה של המהפכה הביאה לכמה מהניצחונות הראשונה במהלך מלחמת הקואליציה הראשונה, במיוחד קרב ואלמי קרב 10 בוונדימייר וקרב לודי.
התותח המשיך לשחק תפקיד דומיננטי לאורך כל המלחמות הנפוליאוניות.
חיל הפרשים, היה הזרוע שנפגעה הכי קשה מכל הצבא עם פרוץ המהפכה.
רוב מוחלט של הקצינים היו מהאצולה והם נמלטו מצרפת.
מרבית מקציני הפרשים הצטרפו לצבא המלוכני של לואי ז'וזף, נסיך קונדה.
שני בטליונים שלמים "ההוסרים של סקסקוניה" (Hussards du Saxe) ו"הבטליון ה-15" (15éme Cavalerie) ערקו לצבא האוסטרי בהזדמנות הראשונה.
בהיעדר פיקוד, ניסיון וציוד, חיל הפרשים היווה את הזרוע המוזנחת והחלשה ביותר בצבא המהפכה.
עד אמצע שנת 1793 (שנת 6 על פי לוח המהפכה), כלל צבא המהפכה עשרים ושישה בטליוני פרשים כבדים, עשרים בטליוני דרגונים, שמונה עשרה בטליוני קירסירים ועשרה בטליוני הוסרים.
במציאות, מרבית הבטליונים מעולם לא היו בעוצמה מלאה ואפילו פחותה, ולרוב הם הופעלו בצורה לקויה.
עם זאת, בניגוד לחיל הרגלים שבו החיילים הוותיקים מוזגו עם החדשים כדי ליצור יחידות חדשות, הפרשים שמרו על הזהות הגדודית שלהם עד אמצע מלחמות נפוליאון.
בתחילה, צבא המהפכה היה בליל של יחידות ואנשים שונים.
ובתור שכזה, היה לו מראה מאוד לא אחיד.
החיילים הוותיקים לבשו מדים לבנים וקסדות מוסלין.
לצדם לחמו אנשי "המשמר הלאומי" לבושים בז'קטים כחולים-לבנים-אדומים.
וכן מתנדבים צעירים חבושים מצנפת המהפכה, מכנסיים קצרים לעיתים מפוספסים, מקטורן קצר (למעלה מהברך) ונעלי עץ.
הדבר היחיד שאפיין את כולם הייתה סיכה עם הטריקולור הצרפתי.
נעשה ניסיון לספק לחיילים מדים אחידים, אולם הללו היו באיכות גרועה התבלו מהר, והוחלפו בבגדים אזרחיים שרק מצנפת המהפכה וסיכת הטריקולור העידו על כך שהלובשים אותם חיילים.
לפיכך, לצבא המהפכה היה מראה מאוד לא אחיד וצבאי.
ככל שהמלחמה התקדמה, יותר יחידות הנפיקו מדים אחידים, שצבעם נע מסגול, ירוק, אדום, ורוד וכחול.
צבא המהפכה הורכב מחיילים בני כל השכבות, מה שנתן לחיילים ממוצא נחות, שעד אז לא יכלו להתקדם במשרות שהיו שמורות לבני האצולה בלבד, אפשרות להצליח יותר.
כך הצמיח צבא המהפכה דור חדש של קצינים וגנרלים שעתיד להוביל את הגרנד ארמה לאורך המלחמות הנפוליאוניות.
ארמיית החוף של לה רושל
ארמיות שהוקמו עבור משימות ספציפיות:
ארמיית אנגליה (לא פעלה מעולם)
הכוחות המזוינים של רומניה (ברומנית: Forțele Armate Române; או צבא רומניה, ברומנית: Armata României) הוא הארגון המרכזי לשמירת ביטחונה של מדינת רומניה.
צבא זה כולל 3 זרועות עיקריות: צבא היבשה של רומניה, הצי הרומני וחיל האוויר הרומני.
הגיוס לצבא רומניה בעיתות שלום אינו חובה וניתן להתנדב החל מגיל 18. לפי חוקי רומניה אפשר לגייס בשעת מלחמה את כל הגברים בין הגילים 15 - 49. בשנת 2004 הוערך מספר הגברים בגילאים אלו ברומניה בכחמישה מיליונים.
לאחר המהפכה ברומניה והדחתו והוצאתו להורג של השליט ניקולאה צ'אושסקו, החלה רומניה להתקרב למדינות המערב וביקשה לשדרג את הצבא שלה.
בשנת 2002, ההוצאה הלאומית של רומניה, למימון צבאה הייתה 985 מיליוני דולרים, שהיוו 2.47% מהתל"ג הרומני.
ב-29 במרץ 2004 הצטרפה רומניה לנאט"ו.
בשנת 2007 חתמה חברת אלביט מערכות על חוזה לאספקת צריחים בלתי מאוישים ומערכות אלקטרו-אופטיות לצבא רומניה.
כוחות היבשה של אוקראינה (באוקראינית: Сухопутні Війська ЗСУ Sukhoputni Viys'ka), הידועים גם בשם הצבא האוקראיני, מהווים את זרוע היבשה של הכוחות המזוינים של אוקראינה.
הם נוצרו מתוך יחידות של כוחות הקרקע הסובייטיים, כולל שלושה מחוזות צבאיים (המחוזות הצבאיים של קייב, הקרפטים ואודסה), שהיו על אדמת אוקראינה כאשר ברית המועצות התמוטטה.
מאז עצמאותה של אוקראינה מברית המועצות ב-1991 שמרה אוקראינה על הציוד הצבאי שלה מתקופת ברית המועצות.
כמו כן, הכוחות המזוינים הצטמצמו באופן שיטתי מאז 1991. מאז תחילת המלחמה בדונבאס באפריל 2014 במזרח אוקראינה, היא החלה לשדרג את הכוחות המזוינים שלה.
בזרוע היבשה היו 169,000 חיילים נכון לשנת 2016. בשנת 2016, 75% מאנשי הצבא שירתו תחת חוזה העסקה.
כוחות הקרקע של אוקראינה הצטיידו גם בטנקים מודרניים יותר, נגמ"שים וסוגים רבים אחרים של ציוד לחימה.
מאז 29 בנובמבר 2024, מכהן מיכאילו דרפטי כמפקד כוחות היבשה.
עם הקמתם ב-1991, כללו הכוחות המזוינים של אוקראינה כ-780,000 איש, 7,000 כלי רכב משוריינים, 6,500 טנקים ו-2,500 טילים גרעיניים טקטיים.
עם זאת, הבעיה איתה התמודדה אוקראינה הייתה שאמנם היו לה כוחות מזוינים עצומים, אבל היא חסרה מבנה פיקוד מתאים.
לפיכך, ב-24 באוגוסט 1991, אישרה המועצה העליונה של אוקראינה את ההחלטה להשתלט על כל היחידות הצבאיות של הכוחות המזוינים הסובייטיים לשעבר, הנמצאות בשטח אוקראינה ובמקביל להקמת משרד ההגנה של אוקראינה.