tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בולגריה השתתפה בתחרות האירוויזיון לרוקדים צעירים פעם אחת בלבד, ב-1991.
הרקדנים והריקודים שייצגו את בולגריה באירוויזיון לרוקדים צעירים
שנהאמןריקודכוריאגרףחצי גמרגמר 1991 דיליאנה ניקירפובה"The Sleeping Beauty" מ.
בולברדייה הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי.
מורכב מ־45 מ"ל בורבון או ויסקי שיפון, 30 מ"ל ורמוט אדום, ו-30 מ"ל קמפרי.
קיימות שתי צורות הגשה פופולריות: בכוס מרטיני ללא קרח ובכוס אולד פאשן עם קרח.
הקוקטייל דומה לנגרוני, ושונה ממנו ברכיב אחד: וויסקי במקום ג'ין.
הדבר משפיע רבות על הטעם של המשקה.
קיים קוקטייל כמעט זהה לבולברדייה, הנקרא Old Pal (חבר ישן).
ההבדל היחיד הוא ביחס הרכיבים והשימוש בוורמוט יבש במקום ורמוט אדום.
הקוקטייל היה נפוץ בשנות ה-20 של המאה ה-20, נעלם מן התודעה ושב להיות פופולרי בשנת 2020. המצאת הקוקטייל מיוחסת לארסקין גווין, סופר ממוצא יליד אמריקאי.
גווין ניהל מגזין חודשי בפריז בשם Boulevardier, שהופיע בין השנים 1927–1932.
בולגריה השתתפה באירוויזיון 2021 עם השיר "Growing Up Is Getting Old", שבוצע על ידי הזמרת הבולגרייה ויקטוריה גאורגייבה.
ב-25 בנובמבר 2019, רשות השידור הבולגרית הכריזה כי גאורגייבה נבחרה לייצג את בולגריה באירוויזיון 2020, עם השיר "Tears Getting Sober".
ב-21 במרץ, רשות השידור הבולגרית אישרה כי גאורגייבה נבחרה לייצג את בולגריה גם באירוויזיון 2021. ב-29 בינואר 2021, השיר נבחר באמצעות קדם פרטי בן שישה שירים מתוך מיני-אלבום הבכורה של גאורגייבה, A Little Dramatic.
ההיסטוריה של בולגריה העות'מאנית משתרעת על פני כמעט 500 שנה, מכיבוש האימפריה העות'מאנית של הממלכות הקטנות יותר שקמו מתוך מהאימפריה הבולגרית השנייה שהתפרקה בסוף המאה ה-14 ועד לשחרור בולגריה בשנת 1878. כתוצאה מהמלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הוקמה נסיכות בולגריה, מדינה וואסאלית עות'מאנית אולם בפועל הייתה עצמאית מבחינה פונקציונלית.
בשנת 1885 ניתנה רומליה המזרחית לשליטת הצאר הבולגרי.
בולגריה הכריזה על עצמאות בשנת 1908.
לאחר כיבוש בולגריה נכללו רוב שטחיה באיילט רומליה.
חלק משמעותי של קרקעות האיילט נמסרו למוטבי הסולטאן, במסגרת שיטת חלוקת הקרקעות באימפריה שכונתה שיטת הטימאר ודמתה במאפיינים מסוימים לפייף.
לא ניתן היה למכור או לרשת קטגוריה זו של אדמות, אלא הן חזרו לסולטאן כשמת המחזיק בנחלה.
האדמות אורגנו כרכוש פרטי של האצולה הסולטאנית או העות'מאנית, שנקראו "מולק", וגם כבסיס כלכלי של קרנות דתיות, המכונות וקף, כמו גם אנשים אחרים.
תושבי איילט רומליה נאלצו לשלם סוגים שונים של מיסים, כולל מעשר ("yushur"), מס הקפיטציה (ג'יזיה), מס קרקע ("ispench"), היטל על מסחר, וגם מיסים שונים שנאספו באופן סדיר.
ב-1864 לאחר החלת חוק הווילאייטים, בוצעה חלוקה מנהלית חדשה ושטחי בולגריה נכללו במספר וילאייטים שהמרכזיים ביניהם היו וילאייט הדנובה ו-וילאייט ניש.
העות'מאנים בדרך כלל לא דרשו מהנוצרים להתאסלם.
אף על פי כן, היו מקרים רבים של המרת דת פרטנית או המונית, במיוחד באזור הרודופי.
לדברי תומאס ווקר ארנולד, האסלאם לא הופץ בכוח באזורים שבשליטת הסולטאן העות'מאני.
סופר מהמאה ה-17 אמר:בינתיים הוא (הטורקי) מנצח במלאכה יותר מאשר בכוח, וחוטף את ישו במרמה מתוך לב האנשים.
נכון לטורקי, נכון לעכשיו לא מכריחה שום מדינה באלימות לפסול; אך הוא משתמש באמצעים אחרים לפיהם הוא מבטל את הנצרות באופן בלתי מורגש.
.לא מוסלמים לא שירתו בצבא הסולטאן.
היוצא מן הכלל לכך היו קבוצות מסוימות של אוכלוסייה עם חוקים ספציפיים, ששימשו בדרך כלל לשירותי עזר או שירותים עורפיים, ומס הדם הידוע לשמצה (кренвен данък), הידוע גם בשם דוושירמה, לפיו כל ילד צעיר חמישי נלקח להכשרה כלוחם של האימפריה.
נערים אלו עברו אימונים דתיים וצבאיים קשים שהפכו אותם לחיל מובחר הכפוף לסולטן.
חיל אלו נקראו היניצ'רים ("חייל חדש") והיו יחידה מובחרת ונאמנה של הצבא העות'מאני.
לעיתים רחוקות הושגו מגויסים באמצעות הצטרפות מרצון, מכיוון שחלק מההורים היו להוטים לעיתים קרובות שילדיהם יירשמו לשירות היניצ'רים שהבטיח להם קריירה ונוחות מוצלחים.
בעוד העות'מאנים התרחבו, הייתה התנגדות גלויה לשלטונם.
המרד הראשון החל בתקופה בה הקים זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את מסדר הדרקון האבירי, 1408, כאשר שני אצילים בולגרים, קונסטנטין ופוז'ין, שחררו אזורים מסוימים במשך מספר שנים.
העדויות המוקדמות ביותר להמשך ההתנגדות המקומית מתוארכות לפני 1450. ראדיק (לחלופין ראדיץ') הוכר על ידי העות'מאנים כוויווד של אזור סופיה בשנת 1413, אך מאוחר יותר הוא פנה נגדם ונחשב להיידוק הראשון בהיסטוריה של בולגריה.
יותר ממאה שנה מאוחר יותר אירעו שני מרדים בטרנובו - בשנת 1598 (מרד טרנובו הראשון) וב-1686 (מרד טרנובו השני) סביב הבירה העתיקה טרנובו.
אחריהם התקיים מרד צ'יפרובצי הקתולי בשנת 1688 והתקוממות במקדוניה בהנהגת קרפוש בשנת 1689, שניהם נתמכו על ידי האוסטרים כחלק ממלחמתם הארוכה עם העות'מאנים.
כל ההתקוממויות לא צלחו וטבעו בדם.
רובם הביאו לגלי גלות אדירים, המונים לעיתים מאות אלפים.
בשנת 1739 הסכם בלגרד בין האימפריה האוסטרית לאימפריה העות'מאנית סיים את העניין האוסטרי בבלקן במשך מאה שנה.
אך במאה ה-18 כוחה העולה של רוסיה הביא לתמורות באזור.
הרוסים, כתומכים סלאבים אורתודוקסים, יכלו לפנות לבולגרים באופן שהאוסטרים לא יכלו.
הסכם קוצ'וק קאינרג'ה משנת 1774 נתן לרוסיה את הזכות להתערב בעניינים העות'מאניים כדי להגן על נתיניו הנוצרים של הסולטאן.
התחייה הלאומית הבולגרית הייתה תקופה של התפתחות חברתית-כלכלית ושילוב לאומי בקרב העם הבולגרי בשליטת האימפריה העות'מאנית.
מקובל כי התקופה התחילה עם הספר ההיסטורי, איסטוריה סלביאנובולגרסקאיה, שנכתב בשנת 1762 על ידי פיסיוס, נזיר בולגרי של מנזר הילנדר בהר אתוס, הוביל להתעוררות הלאומית של בולגריה ולאומיות בולגרית המודרנית.
עד לשחרור בולגריה בשנת 1878 כתוצאה מהמלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
מילת הייתה סדרה של קהילות דת באימפריה העות'מאנית.
היא התייחסה לערכאות המשפטיות הנפרדות הנוגעות ל"דין האישי" לפיו קהילות דתיות הורשו לשלוט בעצמן במערכת שלהן.
הסולטאן ראה את הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול כמנהיג העמים הנוצרים האורתודוקסים באימפריה שלו.
לאחר רפורמות הטנזימאט (1839–1876), תנועות לאומיות התעוררו באימפריה והמונח שימש קבוצות מיעוט דתיות מוגנות מבחינה משפטית, בדומה לאופן שבו מדינות אחרות השתמשו במילה האומה.
האקסרכיה הבולגרית (כנסייה אורתודוקסית אוטוקפלית בפועל) נוצרה כישות בולגרית נפרדת על בסיס זהות אתנית שנבחרה.
היא הוקמה באופן חד צדדי (ללא ברכת הפטריארך האוקומני) ב-23 במאי, בכנסייה הבולגרית בקונסטנטינופול בעקבות הפירמאן של הסולטן אבדילאזיז של האימפריה העות'מאנית מה-12 במרץ.
יסוד ה-Exarchate היה התוצאה הישירה של מאבק האוכלוסייה האורתודוקסית הבולגרית נגד שליטתה של הפטריארכיה היוונית של קונסטנטינופול בשנות ה-50 וה-60. בשנת 1872 האשימה הפטריארכיה את האקסרכיה שהיא מציגה מאפיינים אתניים-לאומיים בארגון הדתי של הכנסייה האורתודוקסית, והניתוק מהפטריארכיה גונה רשמית על ידי המועצה בקונסטנטינופול בספטמבר 1872 כפילוג.
אף על פי כן, מנהיגי הדת הבולגרים המשיכו להרחיב את גבולות האקסרכיה באימפריה העות'מאנית על ידי ניהול פולישנים באזורים עליהם התמודדו שתי הכנסיות.
באופן זה, במאבק להכרה בכנסייה נפרדת, נוצרה האומה הבולגרית המודרנית בשם המילת הבולגרי.
ההתנגדות החמושה לשלטון העות'מאני עלתה מדרגה ברבע השלישי של המאה ה-19 והגיעה לשיאה עם מרד אפריל 1876 שכיסה חלק משטחי האימפריה הבולגרית האתנית.
ההתקוממות, יחד עם האינטרסים האסטרטגיים של רוסיה בבלקן, היו הגורמים למלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), שכחלק מתוצאותיה הוקמה נסיכות בולגריה, אם כי קטנה בהרבה ממה שקיוו הבולגרים, וכפי שהוצע במקור בחוזה סן סטפנו משנת 1878.
בולדוג (בהונגרית: Boldog) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בבולדוג מספר התושבים נמצא בירידה.
האזור מיושב לסירוגין מתחילת המאה ה-14 עד ימינו, היישוב עצמו הוזכר לראשונה בכתבים משנת 1395.
יהודים חיו בבולדוג במאה ה-18 ובמאה ה-19. החל משנת 1885 היו יהודי הכפר כפופים לקהילת אסוד.
בולגריה השתתפה באירוויזיון 2022, עם השיר "Intention" של להקת הרוק אינטליג'נט מיוזיק פרוג'קט.
בשנה זו היא כשלה בניסיון להעפיל לגמר התחרות.
בולגריה הצטרפה לאירוויזיון בשנת 2005, תחת רשות השידור הממלכתית BNT.
בשנתיים הראשונות היא לא צלחה את שלב חצי הגמר.
באירוויזיון 2007 הגיעו הנציגים הבולגריים, אליצה & סטויאן, למקום החמישי בגמר, עם השיר "Water".
בשנת 2014 הודיעה BNT על פרישתה מהתחרות עקב בעיות כלכליות.
היא שבה לאירוויזיון 2016, ושלחה את פולי ג'נובה עם השיר "If Love Was a Crime".
באירוע העוקב הגיע קריסטיאן קוסטוב למקום השני, עם השיר "Beautiful Mess".
בולגריה פרשה פעם נוספת בשנת 2019 מסיבות כלכליות.
היא חזרה לתחרות בשנת 2020, כמה חודשים לפני ביטולה עקב מגפת הקורונה.
באירוויזיון 2021 שלחה רשות השידור הממלכתית את הזמרת ויקטוריה גאורגייבה עם השיר "Growing Up Is Getting Old", והגיעה למרום ה-11 עם 170 נקודות.
באמצע חודש ספטמבר 2021 הכריז סולן הלהקה אינטליג'נט מיוזיק פרוג'קט לתחנת רדיו מקומית כי היא נבחרה על ידי רשות השידור לייצג את המדינה באירוויזיון 2022. אולם רשות השידור בוששה להודיע על כך באופן רשמי, עד 25 בנובמבר.
באותו היום נחשף גם שיר הלהקה לתחרות, "Intention".
סטויאן ינקולוב, אחד מחברי הלהקה, ייצג בעברו את בולגריה בתחרות האירוויזיון יחד עם אליטסה טודורובה בשנת 2007. הצמד הגיע למקום החמישי עם השיר "Water".
הם ייצגו פעם נוספת את המדינה באירוויזיון 2013, וכשלו בניסיון להעפיל לגמר.
בולגריה הופיעה שביעית, לאחר אוקראינה ולפני הולנד.
בולגסארי בסוף סונגדו (הנג'ה: 松都末年의; הנגול: 송도말년의; ליטון: Songdomalnyeon-ui Bulgasali), או פשוט בולגסארי (הנגול: 불가사리; ליטון: Bulgasali) הוא סרט דרום-קוריאני אבוד משנת 1962 מסוגת קאייג'ו אשר בוים ונערך על ידי קים מיונג ג'ה.
הסרט הופק על ידי חברת סרטי קוואנג סונג, סרט זה היה לסרט מפלצות הראשון אשר הופק בדרום קוריאה.
כמו כן, הוא היה לסרט קוריאני הראשון להשתמש באפקטים מיוחדים.
יצירתו של הסרט החלה ב-26 בנובמבר 1961. בתור השראה לסרט שימשה מפלצת מהמיתולוגיה הקוריאנית פולגסארי והשפעה ליצרת הסרט שימש הסרט היפני מסוגת קאייג'ו גודזילה משנת 1954. תקציבו של הסרט עמד על 3.5 מיליון וון, צילומי הסרט החלו ב-28 בפברואר 1962 והסתיימו ב-24 במרץ של אותה שנה.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה באחד מבתי הקולנוע בסיאול ב-1 בדצמבר 1962. הסרט קיבל ביקורות שליליות ממבקרים, במיוחד האפקטים המיוחדים, בימוי ומשחק.
כנראה, הסרט נעלם זמן קצר לאחר הקרנתו, הוא נחשב לפיסת היסטוריה חשובה בתולדות הקולנוע הדרום קוריאני ולאחד מסרטי קאייג'ו המבוקשים ביותר.
כיוון שהסרט אבוד תקציר העלילה לקוח מתוך גיליון של עיתון צ'וסון אילבו מ-7 בדצמבר 1962 ומתוך אתר בסיס נתוני סרטים קוריאניים.
בקוריאה הפאודלית, בתקופת קוריו המאוחרת, אמן לחימה מנוסה בשם נאם היונג נבגד ונרצח.
שנאתו גורמת לו לקום לתחייה כמפלצת אוכלת מתכת, המכונה בולגסארי כדי לחפש נקמה.
בולגסארי היה הסרט הראשון המשתמש באפקטים המיוחדים בכל 40 שנות היסטוריה של הקולנוע הקוריאני.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה בתיאטרון מיונגבו בסיאול ב-1 בדצמבר 1962.
עם הקרנתו הסרט זכה לביקורות שליליות בגלל אפקטים לא יעילים ובימוי מיושן מאת קים מיונג ג'ה.
באותה תקופה הסרטים ההיסטוריים היו היחידים שהיו שווים צפייה בדרום קוריאה, ובולגסארי זכה לכינוי "בידור מדרגה שלישית".
המבקר מטעם עיתון צ'וסון אילבו חש כי בימוי הסרט מיושן וקבע כי המשחק של השחקנים הראשיים היה "לא טוב במיוחד", והוסיף: "זה מוסיף שעמום בכל שורה במהלך החלק הראשון".
כמו כן, הוא ציין כי ניתן לראות מיתרים תלויים מראש הדרקון באחת הסצנות.
בולגסארי נחשב לאחד הסרטים האבודים המבוקשים ביותר מסוגת קאייג'ו.
הסרט דורג במקום הרביעי ברשימת "8 סרטים האבודים שחייבים למצוא" על ידי GameRant.
לעומת הסרט שנחשב לאבוד, התסריט המקורי של הסרט שמור כיום בארכיון הסרטים הקוריאני.
אולם, אינו נגיש לציבור הרחב.
בולבריזם הוא כשל רטורי מסוג אד הומינם המשלב חשיבה מעגלית וכשל גנטי עם הנחה ראשונית או התנשאות.
הבולבריסט מניח שטיעון של הצד השני אינו תקף או שקרי, ולאחר מכן מסביר מה גרם לו להיות כה טיפש ולהגיע לטעות הזאת (גם אם הטענה בכלל נכונה), וזאת על ידי תקיפת הדובר או מניעיו.
המונח "בולבריזם" נטבע על ידי ק.ס.
לואיס על שם דמות בדיונית כדי ללעוג לכשל לוגי חמור שלטענתו מתרחש לעיתים קרובות במגוון דיונים דתיים, פוליטיים ופילוסופיים.
בולבריזם הוא כשל של חוסר רלוונטיות, המתבצע כאשר צד אחד מאשים את הצד השני שהוא טועה בגלל זהותו או מניעיו (בין אם הם מוכחים או משוערים), אך אלה אינם רלוונטיים לתוקפו או לאמיתותו של הטיעון.
בולוניה (באיטלקית רשמית: ; בלטינית: Bononia; בניב המקומי: Bulåggna) היא עיר הנמצאת בצפון איטליה, ובירת המחוז אמיליה-רומאניה.
העיר שוכנת בעמק הפו, בין נהר הפו, ונהר סאבנה (Savena) למרגלותיהם של הרי האפנינים, המצויים מצפון לה.
העיר ידועה כביתה של האוניברסיטה העתיקה בעולם המערבי, שהוקמה ב-1088, אוניברסיטת בולוניה.
היא העיר השביעית בגודלה באיטליה מבחינת אוכלוסין (עם כ-391,984 תושבים, נכון ל-30 בדצמבר 2019) ומהווה לבה של מטרופולין בת כמיליון תושבים.
האזור בו הוקמה העיר היה מאוכלס, לפי החפירות שנערכו בוילה נובה במאה ה-19, מאז המאה ה-9 לפנה"ס.
הממצאים הארכאולוגיים במקום נקראים וילאנוביים על ידי הארכאולוגים, וכך גם העיר.
שמה הראשון של העיר בולוניה צוין על ידי האטרוסקים, שלאחר התפשטות אטרוריה במאות ה-7 וה-6 לפנה"ס קראו לה Felsina (באטרוסקית: Velzna או Felzna).
במאה הרביעית לפנה"ס השטח נכבש על ידי שבטים קלטים בויי שבאו מגאליה נארבוננסיס, הבויי יצרו ציוויליזציה משותפת עם האטרוסקים, ושלטו באזור.
בשנת 225 לפנה"ס התרחש קרב טלמון בטוסקנה, בו הפסידו הבויי לאימפריה הרומית, ובעקבות הפסדם החל כוחם להיחלש.
הקלטים שמרו על מספיק כוח ועצמאות כדי להיות בני בריתו של חניבעל במלחמה הפונית השנייה, אך עם התבוסה של קרתגו, החלו הרומאים להרוס ערים קלטיות וקלטיות-אטרוסקיות רבות, עד אשר בולוניה הפכה למושבה רומית בשנת 189 לפנה"ס תחת השם Bononia.
לאחר נפילת האימפריה, העיר עברה בין שלטונם של אודואקר, תיאודריך הגדול, האימפריה הביזנטית והלומברדים, עד שבשנת 774 נכנעה לקרל הגדול, שנתן את השליטה בה, במסגרת אשרור ההבטחות שניתנו במתת פפין, לאפיפיור אדריאנוס הראשון, כחלק מכינונה של מדינת האפיפיור.
עם דעיכתה של השושלת הקרולינגית, בשנת 898, סופחה לממלכת איטליה (של האימפריה הרומית הקדושה) על ידי ברנגר הראשון.
בין סוף המאה ה-10 לתחילת המאה ה-11, הייתה בולוניה עיר קיסרית מחד (תחת מרותו של קיסר האימפריה הרומית הקדושה), ואפיפיורית מאידך (בשל הזכויות שהיו לכס הקדוש על העיר מאז תקופתם של מתת פפין וקרל הגדול).
בצל המצב הפוליטי הסבוך, התחזק בעיר כוחה של מטילדה רוזנת טוסקנה, שצידדה באפיפיור.
המאבק בין האפיפיורות לאימפריה, כמו גם ההתפתחות הדמוגרפית והכלכלית, העניקו תנופה ללימודי וחקר המשפט.
מומחים בדקדוק, רטוריקה ולוגיקה החלו ללמד ולארגן מחדש את חוקי יוסטיניאנוס, שהיוו את הבסיס החוקי של האימפריה.
בנוסף, הם החלו ללמד באופן פרטי אנשים צעירים ממשפחות עשירות, לרוב משפחות אצולה, וכך ב-1088 נוצר הלכה למעשה ה-Studium, שהפך מאוחר יותר ל-Universitas Scholarium, או בפשטות - האוניברסיטה.
אוניברסיטת בולוניה הייתה לאוניברסיטה הראשונה בעולם המערבי, והיוותה במשך מאות שנים מוקד לתפארתה של העיר, הביאה לפרסומה ולתהילתה ברחבי אירופה, והקנתה לה את השם "בולוניה המלומדת" ("Bologna la dotta").
פרץ הסטודנטים האיטלקים והזרים (בעיקר גרמנים) ששטפו את העיר בעקבות כינונה של האוניברסיטה ליווה והוסיף לתחייה הכלכלית והצמיחה התרבותית והפוליטית של העיר.
ב-1167, במסגרת המאבק בין הגואלפים והגיבלינים, נטלה בולוניה חלק בכינונה של "הליגה הלומברדית", שהייתה ברית בין ערי צפון איטליה, שהתגבשה נגד הקיסרות הרומית הקדושה בכלל והקיסר פרידריך ברברוסה בפרט, במטרה להגן על האוטונומיה של ערי המדינה האיטלקיות מהסמכות הקיסרית.
העיר שרדה היטב בימי הביניים, והפכה לעיר חשובה מאוד בזמן הרנסאנס.
בגלל מערכת יעילה של תעלות הייתה בולוניה אחת הערים הגדולות ביותר מבחינה מסחרית בצפון איטליה.
משפחת בנטיווליו שלטה בעיר ברוב המאה ה-15. ג'ובאני בנטיווליו השני שלט כעריץ בין השנים 1462 ל-1506. בזמן זה הוא השקיע רבות בייפוי העיר.
חלק מהמיסים שנגבו מהסוחרים בבולוניה נלקחו לשם העברתם כמשכורת לפרופסורים של אוניברסיטת בולוניה.
לפני יותר ממאה שנים כונתה בולוניה בכינויים רבים ושמות שונים.
"בולוניה המלומדת" ("Bologna la dotta") - כינוי לבולוניה, הניתן לה בגלל האוניברסיטה שלה.
"בולוניה המפוטמת" ("Bologna la grassa") ניתן לה בגלל המוניטין שלה כמרכז גסטרונומי ומסעדותיה הרבות.
ההיסטוריה של בולוניה מרשימה ובולטת, וניתן לראות בה את הרחובות העתיקים מימי הביניים, ואת הבניינים הנוטים הנמצאים בה.
יש בבולוניה הרבה בניינים מרשימים וצבעוניים, שניתן לראות בהם בעיקר אדום (בגלל זה נקראת בולוניה בין השאר גם "בולוניה האדומה" -Bologna la rossa) וכתום.
בולוניה ידועה גם בזכות הארקדות שלה - רחובותיה המקורים בקמרונות באורך מצטבר של 38 ק"מ.
עקב מיקומה האסטרטגי (בעיקר בגלל היותה נקודת קישור בין צפון איטליה לדרומה בכל הקשור למערך הרכבות) הייתה העיר בולוניה מטרה מרכזית להפצצות בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
בבוקר ה-21 באפריל 1945, לאחר שהבינו שהם מוקפים, עזבו הכוחות הגרמנים את בולוניה וחיילי דיוויזיית הקרפטים ה-3 הפולנית של צבא אנדרס נכנסו לעיר דרך פורטה מג'ורה (השער הגדול, באיטלקית) כמעט ללא קרב.
בעקבות זאת הוענקה לגנרל אנדרס אזרחות כבוד של העיר.
בפאתי העיר, בגבול עם סאן-לאזארו די סבנה, ממוקם בית הקברות הפולני לחללי אותה תקופה.
בהמשך נכנסו לבולוניה גם כוחות הקורפוס האמריקני ה-2.
שני המגדלים (le due torri)
ארקיג'נאזיו – מושבה העתיק של האוניברסיטה עם תיאטרון האנטומיה המקורי של הפקולטה לרפואה.
הקמפוס מכיל גם מוזיאונים וגן בוטני קטן.
המזרקה של נפטון סמוך לבזיליקת San Petronio בת ה-22 הקפלות.
המזרקה נבנתה בין השנים 1,563 ל-1,566 ומסמלת את כוחו של האפיפיור ששלט בעולם כפי שנפטון שלט בים, למרגלותיו של הפסל ניצבים ארבעה מלאכים קטנים המייצגים את הנהרות של ארבע היבשות שגילו באותה העת – הגנגס, הנילוס, נהר האמזונס והדנובה.
Via Luigi Zamboni ההיסטורי שחוצה את האוניברסיטה.
הגלריה הלאומית, שנחשבת לאחת הגלריות החשובות באירופה, כוללת יצירות נדירות מהרנסאנס, הבארוק והיכל מיוחד המוקדש כולו לאומן הבולוני גווידו רני הקבור בקפלת הוורדים בעיר.
המוזיאון הארכאולוגי – שרידים מהתקופה הפרה היסטורית, מיצגים ממצרים העתיקה ופסלים מרהיבים מיוון.
מוזיאון ימי הביניים – שריוני אבירים ובחפצים המאפיינים את הלך התקופה.
היכל המדונה של לוקאס הקדוש – הצופה על העיר מגבעה הממוקמת בצידה הדרומית מערבית של העיר.
הבאזיליקה של סאן פטרוניו (בפיאצה מג'ורה).
קומפלקס שבע הכנסיות של סאנטו סטאפנו (ופיאצה סאנטו סטאפנו).
כנסיית דיי – סרבי (של המשרתים) בסטרדה מג'ורה (בתקופת חג המולד יש שם שוק מתנות לחג).
כנסיית סאן פראנצ'סקו (והפיאצה בעלת אותו שם, ליד פיאצה מאלפיגי)
פאלאצו פאבה ארמון וגלריית אומנות.
העיר בולוניה מחולקת ל – 9 אזורים (Quartieri = רבעים):
בורגו פאניגלה (Borgo Panigale), מקום מושבו של מפעל דוקאטי.
סאראגוצה (Saragozza), מקום מושבו של מנזר סאן לוקה.
פורטו (Porto), לב העיר ההיסטורית.
סאן ויטאלה (San Vitale), מכיל את ויא זאמבוני (via zamboni) – מקום מושבה של מרכז האוניברסיטה כיום (למעשה האוניברסיטה פזורה בכל העיר).
סאנטו סטפאנו (Santo Stefano), מקום מושבו של המרכז האורתופדי ריצולי (מרכז אירופאי).
נאבילה (Navile), מקום מושבו של יריד התערוכות.
סאבנה (Savena), מקום מושבו של בית הקברות הבולוני.
קיימת עדות על בית קברות יהודי בבולוניה מתוך נאום של אמברוזיוס, ההגמון של מילאנו, בשנת 393. ככל הנראה בימי הביניים המשיכה להתקיים קהילה יהודית בעיר, למרות שהיו תקופות בהן בוצע נידוי של יהודים לרבעים נפרדים והתרחשו גירושים זמניים מהעיר.
במאה ה-15 וה-16 הקהילה שגשגה תרבותית באופן משמעותי.
בתקופה ההיא, בין היתר, פעלה הישיבה של הרב עובדיה ספורנו ונדפס מחזור שמהווה עדיין מקור הלכתי חשוב לנוסח בני רומא.
בין המאה ה-16 והכיבוש של העיר על ידי צבא נפוליאון ב-1796 היו תקופות ארוכות של נידוי לגטו או גירוש כולל של היהודים מהעיר.
ב-1858, כשהעיר הייתה חלק של מדינת האפיפיור, קרה מקרה שילד יהודי, אדגרדו מורטארה, הוטבל בסתר על ידי משרתת נוצרייה ונלקח על ידי המשטרה כדי לחנכו לנצרות נגד רצון הוריו.
פרשת מורטארה התפרסמה ברחבי העולם והתרחשה בתקופה שההשפעה של הכנסייה נחלשה בכל אירופה.
נכון להיום שוכנת בבולוניה קהילה יהודית קטנה.
בשנת 1999 נפתח המוזיאון היהודי של בולוניה.
קיים בית כנסת פעיל, מקום משכנה של הקהילה היהודית המקומית (ליד פיאצה מלפיגי).
הגטו היהודי - צמוד לאזור האוניברסיטאי, מתחת ל-due torri.
בו ממוקם המוזיאון היהודי של העיר.
ב-2002 נרצח בפתח ביתו, בגטו היהודי ההיסטורי (כיום נחשב לאזור יוקרתי של מרכז בולוניה) על ידי הבריגדות האדומות המתחדשות מרקו ביאג'י.
פרופסור (איטלקי/נוצרי) לכלכלה באוניברסיטת מודנה, יועץ לממשלת ברלוסקוני ותושב בולוניה.
כיום על שמו נקראת פיאצה בתוך הגטו.
ב-ויא גויטו (רחוב קטן היוצא מ-ויא אינדיפנדנצה), קיים בניין אשר חרות על קירותיו באותיות עבריות פסוק מספר תהילים מצד אחד של דלת הכניסה לבניין, ומשפט בלטינית מצידו השני (נעשה בהזמנת בעל הבניין שהיה בולונייזי נוצרי).
בולוניה היא בעלת אקלים 'יבשתי', לא מרגישה את השפעת הים.
על פי מיון מזג האוויר העירוני (הנהוג באיטליה לפי חוק מאוגוסט 1993) בולוניה נחשבת לאזור: "E, 2259 GR/G".
החורפים מאופיינים בקור, לעיתים עז מאוד (בהיסטוריה של בולוניה נמדד באזור מולינלה גם C° 23−) ושלג.
הקייצים לעומת זאת מתאפיינים בחום ושרב עם אחוזי לחות גבוהים.
בדרך כלל בחודשי הקיץ הטמפרטורה עוברת את ה-C° 37.
עונות המעבר קצרות במיוחד ומאופיינות בגשמים לפרקים.
המשקעים נעים בין 500–1000 מ"מ (המדידות כיום נעשות בשדה התעופה הממוקם בבורגו פאניגלה, בעוד בעבר נעשו במרכז העיר, במיגדל הספקולה של האוניברסיטה).
כ-70% מכמות המשקעים יורד בתקופות המעבר.
אחרי שבשנת 1971 נגעה בשיא עם 490,521 תושבים, חלה ירידה במספר התושבים בשנות השמונים.
כיום התחזיות שוב מראות על גידול והתייצבות מספר התושבים מעל 370,000 איש, הרבה הודות להגירה של אזרחים שלא משתייכים לאיחוד האירופאי (נקראים: extracomunitari, חוצ-קומוניטרים).
ה-7.5% הנותרים מורכבים בעיקר ממרוקאים, סינים, אלבנים, רומנים, אוקראינים, ופיליפינים הדבקים באמונה הקתולית.
קיימת גם קהילה יהודית קטנה וקהילה של סטודנטים ישראלים לצידה.
בשנת 2000 הייתה בולוניה בירת התרבות באירופה, לאותה שנה.
בשנת 2006 הוכרה בולוניה על ידי ארגון החינוך, המדע והתרבות של האו"ם (UNESCO - אונסק"ו) כעיר יצירה מוזיקלית, השנייה באירופה לאחר סביליה הספרדית.
בבולוניה נערך מדי שנה יריד ספרי הילדים הבינלאומי, שהוא אחד מהאירועים החשובים בתחום תרבות הילדים הבינלאומית.
בעיר נמצא נמל התעופה בולוניה גוליילמו מרקוני, על שם הפיזיקאי והממציא, זוכה פרס נובל לפיזיקה ויליד בולוניה.
הנמל הורחב ב-2004 ומסלול ההמראה שלו הוארך על מנת שמטוסים גדולים יותר יוכלו לנחות ולהמריא ממנו.
את נמל התעופה מחברת לעיר רכבת עילית (מונורייל) הנקראת "מרקוני אקספרס".
תחנת הרכבת המרכזית נחשבת לבעלת חשיבות אסטרטגית בגלל מיקום העיר.
התחנה בבולוניה חרותה בתודעת הציבור האיטלקי בעקבות הפיגוע החבלני שבוצע בה באוגוסט 1980 שבו נרצחו 85 קורבות.
הפיגוע ידוע בשם Strage di Bologna או טבח בולוניה.
האמונה הרווחת היא שפצצה הוטמנה על ידי פעילים נאו פשיסטים – אולי על מנת ליצור דעת קהל שלילית כלפי קומוניסטים איטלקים.
בולוניה מרושתת ב 3 אוטוסטרדות: A1 (אוטוסטרדת השמש = "Autostrada del Sole") המחברת את מילאנו-פירנצה-רומא ועוברת בבולוניה.
A13 (הצפונית) בולוניה - פאדובה.
A14 (לאורך הים האדריאטי) בולוניה - אנקונה - טארנטו.
בנוסף לכך בולוניה מוקפת בשני כבישי טבעת עירוניים:
כביש הטבעת החיצוני - מקביל לאוטוסטראדה ובגלל זה נקרא טאנג'נציאלה.
כביש הטבעת הפנימי - סובב את מרכז העיר ונקרא ויאלה.
התחבורה הציבורית בבולוניה מבוססת על אוטובוסים וטרוליבוסים.
שירות חשמלית שפעל בעיר בעבר נסגר ב-1963. שני קווי רכבת קלה נמצאים בבנייה, ועל פי התכנון יחלו לפעול ב 2026. שני קווים נוספים נמצאים בשלבי תכנון, ומיועדים לפעול בשנת 2030.
בולוניה מפורסמת במסורת הבישול שלה ולעיתים קרובות היא מוגדרת כבירה הקולינרית של איטליה.
הבישול המקומי מבוסס ברובו על בשרים וגבינות.
כמו בשאר אמיליה-רומאניה, ייצור בשר חזיר משומר הוא חלק חשוב מתעשיית המזון המקומי.
כרמים מפורסמים בקרבת מקום כוללים את פיניולטו דאי קולי בולונייזי, למברוסקו די מודנה וסנג'ובזה די רומניה.
הולדת הלזניה מיוחסת לעיר זו, כמו גם טלייטלה אל רגו (פסטה ברוטב בשר, מקור ההשראה לספגטי בולונז המפורסם), טורטליני מוגש במרק בשר ומורטדלה (הנקניקיה המקורית של בולוניה) הם מאכלים שמתמחים בהם המקומיים.
בולוניה ידועה אף במפעלי תעשיות הרכב והאופנועים בעיר.
בעיר ממוקמים מפעלי דוקאטי, יצרנית אופנועים אקסקלוסיביים, ובקרבת בולוניה ממוקמים מפעלי למבורגיני, שהוקמה כ'נקמה' בפרארי (השוכנת ליד העיר הסמוכה מודנה) על שירות הלקוחות הגרוע.
בנוסף על כך, מתקיימת מדי שנה בגני התערוכה של העיר - ה'מוטו שו' בה מציגים בעיקר יצרניות אירופאיות את מרכולתן.
לעיר בולוניה יש 13 ערים תאומות:
בולדוג אנגלי, ובקיצור בולדוג, הוא אחד מגזעי כלב הבית, השייך למשפחת הכלביים.
במקור טופח הבולדוג במאה ה-17 באנגליה ללוחמת שוורים.
מימי הביניים, במשך כ-600 שנה, הבולדוג שימש לגירוי וללחימה בשוורים.
הייתה סברה שגירוי השוורים לפני השחיטה יגרום לריכוך בשרם.
לצורך כך היו משסים כלב בפר חבול או מותש.
נוהג זה הפך ל"ספורט" פופולרי, שמשך קהל רב.
מבנהו של הבולדוג, שפותח מגזע המסטיף, הפך אותו מתאים במיוחד לתפקיד: קצר רגליים, פראי, ובעל לסתות חזקות.
פניו הקצרות הועילו גם כן, והוא יכול היה לנשוך את אפו של השור ברגע שזה הוריד את ראשו כדי לנגוח בכלב.
הבולדוג לא היה מרפה גם כאשר השור היה מרים אותו לאוויר, ולעיתים גם היה נפצע באופן קשה.
בשנת 1835 הוצאה ההתגרות בפרים אל מחוץ לחוק.
מאז נעלם כושר הלחימה של הבולדוג, והודגשו מבנה גופו ופניו המכווצים.
ג'ון בול, הדמות הבדיונית המסמלת את אנגליה, מתואר לרוב כאשר הוא מלווה בכלב בולדוג.
בּוּלָה אפיפיורית, או בקיצור בולה, היא אחד מסוגי המכתבים הפומביים ששולח האפיפיור.
בעבר נחתמו מכתבים אלה בחותם (אשר, משום צורתו, מכונה בלטינית בולה (bulla) – "בועה", ומכאן השם).
החותם יוצר בדרך כלל מעופרת, אך באירועים יוצאי דופן נעשה שימוש גם בזהב.
הבולות הראשונות נשלחו עוד במאה ה-6, ושימשו לצרכים רבים; ברם, החל במאה ה-15 צומצם השימוש בהן למקרים חגיגיים ורשמיים יותר, ולעניינים יום-יומיים הוותיקן משתמש באנציקליקות.
סוג שונה של מכתב הוא הדקרטל, שלא היה חתום בחותם האפיפיור.
הבולות, כמו האנציקליקות, קרויות על שם מילותיהן הראשונות, שמכונות ה"אינקיפיט" (incipit, "מתחיל"), ואשר נכתבות פעמיים – פעם בכותרת המסמך (באותיות גדולות) ופעם בגופו.
כן מכילה הכותרת את שם האפיפיור המוציא ואת התואר episcopus servus servorum Dei, שפירושו "בישוף, משרת משרתי האלוהים".
החותם, אשר בעבר היה עשוי עופרת או זהב, חובר לגוף המגילה בשני חוטים, האחד אדום והשני צהוב.
על החותם עצמו נחקקו ראשי התיבות SPSP (פטרוס הקדוש ופאולוס הקדוש), ומצדו השני שמו של האפיפיור השולח.
מהמאה ה-18 הוחלף חותם המתכת בחותמת אדומה פשוטה המופיעה בסוף המגילה, אך במקרים מיוחדים עדיין נעשה שימוש בחותם המתכתי.
בסוף הבולה מצוינים התאריך, מקום החתימה, חתימת ידו של האפיפיור או של המזכיר שלו, והחותמת עצמה.
במקור נכתבו הבולות על גבי פפירוס, אשר הוחלף החל במאה ה-11 בקלף, שהוא עמיד יותר.
הבולה העתיקה ביותר שנמצאה בשלמותה פורסמה בשנת 819.
הבולה שימשה ומשמשת לצרכים שונים ומגוונים – צווים, מינויים, הודעה על הענקת מעמד של קדוש לאדם זה או אחר וכיוצא באלה.
הבולה הייתה הצורה היחידה של הודעה מהאפיפיור עד להופעת האנציקליקות במאה ה-14. אלה החליפו בהדרגה את הבולה ומשמשות כיום כצורת המסמך הנפוצה ביותר למכתבים אפיפיוריים.
בולוואר פריפריק (צרפתית Boulevard Périphérique - "השדרה ההיקפית") הוא כביש הטבעת של העיר פריז, בירת צרפת.
סלילת הכביש החלה בשנת 1956 לאורך תוואי הביצורים העתיק של העיר שנהרס באופן סופי בשנות ה-20 של המאה ה-20, והיא הושלמה ב-25 באפריל 1973. תכתיבי השטח הביאו להקמת כביש עם שוליים צרים למדי וללא נתיבי חירום כמעט לכל אורכו.
הכביש היה עד מהרה לעמוס בכבישי צרפת.
אורכו של הכביש עומד על 35.04 ק"מ ואף שהמהירות המרבית המותרת בו היא 80 קמ"ש בלבד, הוא מוגדר ככביש מהיר לכל אורכו.
לאורך רובו של הכביש נסללו בו ארבעה נתיבים בכל מסלול, אך מספרם נע בין שניים לחמישה.
בולוואר פריפריק ייחודי בכך שזכות הקדימה בו נתונה לכלי רכב המשתלבים אליו (לפי הכלל של זכות קדימה לרכב המגיע מימין), ולא לאלה שכבר נעים בו.
הכביש עוקב במידה רבה אחר הגבול המוניציפלי של העיר פריז, אשר חורג אל מחוץ לו רק בשלושה מקומות - ביער בולון, ביער ונסן ובסמוך למנחת המסוקים של העיר.
מאחר שתוואי הכביש הוא כשל מעגל מלא, נהוג לנקוב בכיוונים לאורכו תוך הבחנה בין "המסלול הפנימי" (périphérique intérieur), הנמצא בצד הקרוב למרכז העיר ואשר בו נעה התנועה עם כיוון השעון, ובין "המסלול החיצוני" (périphérique extérieur) הקרוב אל הפרברים ובו התנועה מתקדמת נגד כיוון השעון.
ההבחנה בין שני המסלולים נעשית גם באמצעות צבעים שונים על שילוט המרחקים - קו תחתי אדום מתחת לספרות המרחק במסלול הפנימי וכחול בשילוט במסלול החיצוני.
במקביל נעשה לעיתים שימוש גם ברוחות השמיים.
המרחקים לאורכו של הכביש נספרים עם כיוון השעון החל במחלף "שער ברסי" (Porte de Bercy) שבצידה הדרום-מזרחי של העיר.
לאורך הכביש 34 יציאות המכונות כמעט ללא יוצא מן הכלל על שמם של שערי פריז (Les Portes de Paris).
הכביש נפגש עם חמישה כבישים מהירים היוצאים מפריז (A1 המוביל צפונה, A3 ו-A4 המובילים מזרחה, A6 המוביל לליון ולדרום ו-A13 המוביל לנורמנדי).
לאורך מחצית מאורכו גבוה תוואי הכביש מסביבתו וכ-40% ממנו משוקעים ביחס לה.
רק עשירית ממנו, כ-3 ק"מ, נמצאת במפלס זהה לסביבת הכביש.
חלק מהתוואי המשוקע מקורה בגג, במיוחד בסמוך ליער בולון וליער ונסן.
הכביש חוצה את נהר הסן על גבי שני גשרים - על גבי גשר אמון (Pont amont) דרומית-מזרחית לעיר ועל גשר אוואל (Pont aval) דרומית-מערבית לה.
לאורך הכביש 99 מצלמות תנועה וכן 166 עמדות קריאה לעזרה הממוקמות במרחקים של 250 עד 500 מטר זו מזו.
עמדות אלה משמשות 7,000 פניות בשנה.
בכל פרק זמן נתון מפטרלות ארבע עד שמונה ניידות משטרה לאורך הכביש.
750 טבעות מגנטיות המרוכזות ב-199 אתרים, שולבו באספלט לאורך הכביש ואלה מעבירות דיווח שוטף אודות עומסי התנועה.
למרות חשיבותו המכרעת לתחבורה בפריז, זכה הכביש לביקורת נוקבת תוך שנטען כי הוא הקים חיץ בין העיר לפרבריה, וכי הוא משמש כקו גבול חברתי, תרבותי וכלכלי.
תפקידו של הכביש כקו שבר בא לידי ביטוי בביטוי הרווח בעיר: "בצידו האחר של הפריפ'" ("de l'autre côté du périph") ככינוי נרדף לפרברי העיר.
במטרה להילחם בדימוי שלילי זה של הכביש, מנסות הרשויות להקים מעברים ושטחים ירוקים במקומות בהם הכביש מקורה, במטרה לחבר בין שני צדדיו וליצור ביניהם המשכיות.
כביש מהיר A86 משמש ככביש טבעת נוסף לעיר המקיף את הפריפריק מעבר לו (במפה בשחור).
כביש A86 שוכן במרחק של כ-5 עד 7 ק"מ מהבולוואר פריפיק, ואורכו 78 ק"מ, המכסים 90% מהתוואי המעגלי סביב העיר.
מעבר ל-A86 שוכן ציר "פרנסיליין" (Francilienne).
ציר זה המורכב ממספר כבישים (במפה בכחול), ובראש וראשונה מכביש מהיר A104, המקיפים את העיר במרחק של 30 עד 40 ק"מ ממרכזה.
גם כביש זה אינו שלם וחלקו המערבי טרם נסלל.
עוד מקובל המינוח "(כביש) ההיקף הגדול של פריז" (Grand contournement de Paris) המתייחס למספר כבישים מהירים ובין עירוניים המקיפים את העיר במרחק של 80 עד 220 ק"מ ממנה (במפה בכחול כהה).
השלמתו של ציר זה תתרחש בעתיד הרחוק למדי.
בולדוג צרפתי הוא גזע של כלבים קטנים.
שמו מעיד, לכאורה, שצרפת היא מדינת המקור, אך לאמריקאים ולבריטים היה ככל הנראה תפקיד גדול יותר בפיתוח הגזע.
בין התאוריות על המקור המדויק של הבולדוג הצרפתי, הסברה הנפוצה ביותר היא שבאמצע המאה ה-19 אורגות צרפתיות מאנגליה לקחו בולדוגים קטנים יחד איתן, כשחיפשו עבודה בצרפת.
בקהילות החקלאיות בצפון צרפת בהן האורגות התיישבו, הבולדוגים הקטנים נעשו מאוד פופולריים כלוכדי חולדות ובני משפחה נאמנים והם החלו להתרבות.
הבולדוגים הקטנים הללו היו, למעשה, "פגם בייצור" של מגדלי הבולדוגים המבוססים באנגליה, שהיו יותר משמחים למכור את הדוגמאות הקטנות של הגזע שלהם לחובבי הגזע ה"חדש" באנגליה.
זה היה נכון במיוחד עבור הגורים עם אוזני ה"טוליפ" שצצו מדי פעם בין גורי הבולדוג.
את הבולדוגים הצרפתיים גידלו במקור כלוכדי חולדות, אך מגדלים אותם בעיקר בתור כלבי שעשוע.
כאשר הבולדוגים הקטנים החדשים נעשו פופולריים בצרפת, הם התחבבו על יפיפיות הלילה הצרפתיות, ה־"Belles de nuit".
סיבה אחת לכך היא שכאשר טיילו הפרוצות, המראה האקזוטי של הכלבים משך תשומת לב לבעליו, ונתן ללקוחות פוטנציאלים סיבה להתחיל לשוחח איתם.
סיבה נוספת היא שהגזע הצייתן היה מסתפק בנמנום למספר רגעים כשהובא לחדרי מלון, מבלי לעורר מהומות.
חוקרי גזעים עדיין לפעמים יכולים להעלות גלויות צרפתיות מפורסמות החושפות תמונות של זונות צרפתיות כמעט ערומות מצולמות עם הבולדוג הצרפתי שלהן.
התחושה של הפרסום שהעבירה הבעלות של הכלבים הקטנים ייצרה דרך אופנתית לבעלי האמצעים להתרברב בכמה נועזים הם יכולים להיות, ובמהרה הם נעשו הפייבוריטים של החוג ה"אמנותי" בכל אירופה.
בתמונות מאותה תקופה הצטלמה משפחת המלוכה הרוסית יחד עם הבולדוגים הצרפתיים שלה.
הם ייבאו כמה מהכלבים שלהם מצרפת.
חובבים מפורסמים אחרים כללו את טולוז לוטרק, הסופרת קולט, ואדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת.
בולדוג צרפתי, שהיה מבוטח, באותו זמן, בסכום העצום של 750 דולר, היה על סיפונה של הטיטניק מוכת הגורל.
לולא ההשפעה של החובבים האמריקאים המסורים של אותה מאה, הגזע לא היה מתפתח; הם שארגנו את מועדון הבולדוג הצרפתי הראשון בעולם, והם היו אלו שהתעקשו שאוזני העטלף המשויכות כיום לגזע היו מתאימות.
עד אז, הבולדוג הצרפתי הוצג הן עם אוזני העטלף והן עם אוזני הורד.
בולדוג צרפתי הוא כלב פחוס ושרירי עם פרווה חלקה, אף "סולד" ומבנה עצמות מוצק.
המראה הפיזי שלהם מאופיין ב"אוזני העטלף" הרחבות בבסיס ומעוגלות בקצה.
זנבותיהם קצרים מטבעם, לא חתוכים, הם ישרים או מפותלים אך לא מסולסלים.
בּוּלַה (מלטינית: bulla) היא סוג של חותמת, עשויה חרס (טין) או מתכת.
פירוש המילה הוא "בועה" – החותמות נקראו כך על שם צורתן שדמתה לבועה.
מטרת הבולה הייתה לחתום מסמך.
היא הוצמדה לשרוך שקשר את המסמך, ונטבעה בטביעת חותם של כותב המסמך.
ברומא העתיקה התייחסה המילה "בולה" לקמע נגד עין הרע בצורת עיגול, שניתן לתינוקות בלידתם ונישא על צווארם עד אשר זכו באזרחות (גברים) או התחתנו (נשים).
הבולות המקוריות היו חתיכות חומר שעוצבו סביב חוט הכרוך על כלי או מכתב ושנחתמו בחותם.
כשהחומר התייבש, אי אפשר היה לפתוח את הכלי או המכתב מבלי לשבור או לפגוע בבולה.
כך יכול היה המשלח להבטיח שהמשלוח נשאר סגור עד שהגיע ליעדו.
בולות עתיקות היו בשתי צורות:
חתיכות חומר סביב חוט תלוי (בולות מאוחרות יותר עשויות מעופרת או שעווה)
חתיכות שטוחות (בצורת עיגול) שמודבקות מעל חוט שכרוך סביב מכתב מפפירוס או קלף.
במקרים רבים, טביעת אצבעותיו של מכין הבולה נשארו בחומר על קצות הבולה על הצד האחורי של הבולה ניתן להבחין בחומר אליו הוצמדה הבולה (קווים עדינים מקבילים מצביעים על דף פפירוס, קווים שתי וערב מצביעים על אריג, וכדומה).
בתקופות מאוחרות יותר, המילה בולה עברה להתייחס גם לחותמות עשיות מתכת.
בדרך כלל בולות אלו נוצרו מעופרת, אבל לפעמים גם מזהב, כמו הבולות שהודבקו ל"בולות הזהב" (Golden Bull) של קיסרי האימפריה הביזנטית, קיסרי האימפריה הרומית הקדושה ומלכים אחרים מימי הביניים.
דוגמה ידועה היא הבולה האפיפיורית מעופרת שהודבקה למסמכים חשובים שיצאו מלשכתו של האפיפיור; על בולות אלו יש תמונה של הקדושים פטרוס ופאולוס מצד אחד, ושם האפיפיור בצד השני.
בולות מתקופת בית המקדש הראשון
בשנת 1982 גילה הארכאולוג יגאל שילה בשטח G של עיר דוד מצבור בולות בשכבת החורבן של סוף ימי הבית הראשון במבנה ששימש כנראה ארכיון ציבורי (בית הבולות).
על גבי 45 בולות מן המצבור מופיעים עשרות שמות עבריים ובהם שמו של גמריהו בן שפן, המוזכר בספר ירמיהו כמי שעזר לנביא במאבקו בשחיתות אנשי ירושלים (), שר וסופר בימי המלך יהויקים.
בחפירותה של ד"ר אילת מזר בעיר דוד בשנת 2005 נתגלתה בולה נוספת שכונתה "בולת יהוכל".
על הבולה כתוב השם: יְהוּכַל בן שלמיהו בן שבי, שר בממלכת צדקיהו ואויבו של ירמיהו הנביא (ירמיהו ל"ח,א).
הבולה נמצאה בתוך מבנה האבן הגדול שזוהה על ידי מזר כארמון המלך דוד.
שלא כמקובל, יהוכל בן שלמיהו הוסיף לחתימתו גם את שם סבו.
בשנת 2008 צוותה של מזר מצא בולה נוספת, בולת גדליהו.
על הבולה מופיע השם גדליהו בן פשחור, שר בממלכת צדקיהו, אויב נוסף של ירמיהו המוזכר באותו פסוק (ירמיהו ל"ח,א).
בולת גדליהו נמצאה למרגלות הקיר החיצון של אותו מבנה שבתוכו נמצאה בולת יהוכל, מתחת למגדל שנבנה בימי נחמיה.
בשנת 2012 נמצאה בולה מהמאה ה-7 או ה-8 לפנה"ס עם הכיתוב "בשבעת, בת לחם [למל]ך" וזהו המקור הראשון החוץ מקראי לקיומה של בית לחם בתקופה זו.
בשנת 2019 נחשפה בירושלים, צפונית לעיר דוד בולה מתקופת ממלכת יהודה ששימשה כנראה לחתימת מסמכים ועליה כתוב בכתב העברי קדום: לאדוניהו אשר על הבית"
יאונג סי (בסינית מפושטת: 杨斯, בסינית מסורתית: 楊斯, בפין-יין: Yáng Sī; ביוטפנג: Yeung4 Si1; ), שנודע בשם הבמה בּוֹלוֹ יאנג , הוא מפתח גוף מקצועי לשעבר ושחקן סרט אמנויות לחימה סיני.
יאנג מלוהק בעיקר כנבל, הוא נודע במיוחד בשל הופעתו כבולו ב"הדרקון" וכצ'ונג לי ב"ספורט הדמים" כמו גם בסרטים סיניים רבים.
בולו החל את קריירת אמנויות הלחימה שלו בגיל מוקדם בגואנגג'ואו, סין, שם למד תחת מספר מורים לוו-שו.
הוא גם למד אקרובטיקה והתחרה בהרמת כוח.
בניגוד לדעה הנפוצה, בולו לא היה אלוף בקראטה שוטוקאן, ולמעשה מעולם לא התאמן באמנות לחימה זו.
הוא מופיע בסרט "הדרקון" שם הוא משחק את הנבל הסדיסטי בּוֹלוֹ.
במהלך שנות השבעים כיכב בולו בסרטי קונג פו רבים, אולם את פריצת הדרך שלו בהוליווד עשה כשכיכב לצידו של ז'אן-קלוד ואן דאם בסרט "ספורט הדמים".
יאנג דיבר מעט אנגלית כשצילם את "ספורט הדמים" ורוב הדיאלוגים בסרט דובבו בתום הצילומים, לאחר מכן הופיע לצד ואן דאם גם בסרט הפעולה "דאבל אימפקט".
הוא עדיין מרים משקולות כשעתיים כל יום, ומתאמן דרך קבע בטאי ג'י צ'ואן.
הוא יושב ראש Hong Kong Gym Business Association ומנהל קבוצת פיתוח הגוף הבינלאומית של טאיפיי.
בּוּלוֹן-סור-מֵר היא עיר במחוז פה-דה-קאלה בצפון צרפת.
העיר, השוכנת לחוף מצר דובר שבתעלת למאנש, היא נמל הדיג הגדול במדינה.
מיקומה באחת הנקודות הקרובות ביותר גאוגרפית לאי הבריטי הפך אותה במהלך ההיסטוריה למעוז בעל חשיבות צבאית ולאתר קרבות.
בתקופה הרומית נקראה העיר "בונוניה" והייתה בסיס חשוב של "הצי הבריטי" של הצי הרומי.
בשנים 55 לפנה"ס ו-54 לפנה"ס שימשה את כוחותיו של יוליוס קיסר בניסיון הפלישה לבריטניה, ובשנת 43 לספירה היוותה ראש גשר לפלישת קלאודיוס אל האי הבריטי.
בסוף המאה השלישית הגיע לאזור שבט מוריני, אחד מן השבטים הבלגיים שחדרו לשטחי האימפריה הרומית.
בני השבטים התנצרו ב-633 על ידי הבישוף הקדוש אודמר.
בימי הביניים הותקף האזור בפלישות של ויקינגים, שלאחר התיישבותם במקום נקראו "נורמנים".
בולון הייתה לבירת דוכסות של האימפריה הרומית הקדושה, בעלת זיקה לארצות השפלה.
עם שליטיה נמנו גוטפריד מבויון ואחיו בולדווין מבולון, שניהם מראשי מסע הצלב הראשון ונשאו בתואר מלכי ירושלים.
ככל סביבתה, הייתה גם בולון נתונה בשלטון האנגלים במשך רוב מלחמת מאה השנים, ואילו ב-1450 חזרה לשלטון צרפת.
בין השנים 1544–1550 הושמה העיר תחת מצור אנגלי, שהיה חלק מהמלחמות האיטלקיות והסכסוך הבריטי בסקוטלנד.
המצור הגיע לסיומו ב"שלום בולון", שסיים גם את הסכסוך הבריטי בסקוטלנד, והעיר חזרה לשלטון צרפתי בתמורה לכופר בסך 150,000 ליש"ט.
בתקופת המלחמות הנפוליאוניות ריכז נפוליאון בונפרטה 200,000 חיילים מן הגרנד ארמה במחנה ענק בשטח הנמצא בין העיר וקומונת וימיל, במסגרת מערכת הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית, כדי להגן על צרפת מפני פלישה ולהיערך לפלישה אפשרית לבריטניה.
בראשית מלחמת העולם הראשונה, בסתיו 1914, רוכזו בבולון כוחות בריטיים שנועדו לבלום את המירוץ אל הים של הגרמנים ולספק עתודה לחזית.
בעת מתקפת האביב הגרמנית באביב 1918 תקפו כוחות גרמניים את העיר במסגרת מתקפת "ג'ורג'ט", שנבלמה בזכות מתקפת נגד משולבת של מדינות ההסכמה.
במלחמת העולם השנייה הוצב בעיר חיל מצב בריטי.
הכוח נכנע להתקפה גרמנית מאסיבית שבוצעה במאי 1940 במסגרת המערכה על צרפת.
חלק מן הכוח הצליח לסגת לדנקרק ופונה במבצע נועז.
העיר נפגעה קשה בקרבות, היא בוצרה כחלק מהיותה מעוז של החומה האטלנטית והנמל שלה בוצר והפך לנמל צבאי גרמני רב-חשיבות בתעלת למאנש אל מול בריטניה.
ב-15 ביוני 1944 הפציצו מטוסי חיל האוויר המלכותי הבריטי את נמל בולון בפצצות טולבוי בנות 5 טון והשמידו אותו כליל.
באוגוסט 1944 נכבשה העיר על ידי כוח קנדי במסגרת מבצע ולהיט.
עקב ההרס הרב בעיר הוקמו בה בשנות החמישים והשישים מבנים מודרניסטיים וברוטליסטיים כצעד לשיקום העיר ותשתיותיה.
מגדל התצפית המבוצר Belfry ("מגדל הפעמון"), השריד הקדום ביותר לעיר המבוצרת מן המאה ה-12. קומתו העליונה, בצורת מתומן, היא מן המאה ה-18. המגדל הוא חלק מאתר המורשת העולמית: מגדלי הפעמונים של בלגיה וצרפת.
טירה מימי הביניים, בעלת יסודות מן התקופה הרומית.
בזיליקת נוטרדאם שהוקמה באתר בו שכנה מימי הביניים ועד המהפכה הצרפתית קתדרלה.
הבזיליקה הוקמה בין השנים 1827–1875, עם כיפה בגובה 100 מטרים וקריפטה רומנסקית מן הגדולות והעתיקות בצרפת.
בקריפטה מצוין גם מקום נישואיהם של אדוארד השני, מלך אנגליה ואיזבלה מספרד שנערכו במקום ב-1308.
נאוסיקה (Nausicaä), אקווריום ציבורי, מן הגדולים באירופה.
נפתח ב-1991 ומכיל תצוגת כרישים, פינגווינים, אריות ים, דגים טרופיים ועוד.
באופן מסורתי התבססה כלכלת המקום על דיג.
העיר היא נמל הדיג הגדול בצרפת וכ-7,000 מתושביה מתקיימים על תעשיית הדיג.
במשך שנים רבות הופעל קו מעבורת בין בולון לדובר אך הוא הופסק ב-1995 לאחר פתיחת מנהרת התעלה.
ב-1905 נערך בעיר כנס האספרנטו העולמי הראשון, ומאז מהווה העיר מוקד לפעילות בתחום שפת אספרנטו.
בעיר מתקיימים קורסים לתרבות ושפה צרפתית במסגרת ה-Universités de l'été מן הוותיקות בצרפת.
כן נמצא בעיר קמפוס של אוניברסיטת חוף האופאל (Université du Littoral Côte d'Opale).
בולדוג, תוכנית טלוויזיה ישראלית דוקו-אקטיביסטית ששודרה בערוץ 8 ובערוץ 10 בין השנים 2003–2006. את התוכנית הגיש מיקי רוזנטל ומשנת 2004 גיא מרוז.
התוכנית התמקדה בחשיפת עוולות, לרוב בקרב מוסדות הממשלה, כשמגיש התוכנית מתלווה אל הנפגע במטרה לתקן את העוול.
הסדרה הראשונה, ששדורה החל מ-9 במרץ 2003, הייתה בת בת 13 פרקים והתמקדה בענייני איכות הסביבה ומחדלי הרשויות בתחום.
בהגשת מיקי רוזנטל ובבימוי לוי זיני.
בין השאר עסקו פרקי הסדרה: במפגע שיירי האסבסט הקבורים באדמות נהריה והגליל המערבי; בפרויקט הבנייה סי אנד סאן על חוף הים בתל אביב, ובהפיכתה של רצועת החוף לנחלתם של יזמי בנייה; באתר הפסולת ברמת חובב, במטרדי רעש ותפיסת רצועת חוף עתלית על ידי בסיס צה"ל.
על עונתה הראשונה זכתה הסדרה בפרס קרן פראט לסיקור תקשורתי של נושאים הקשורים באיכות הסביבה.בנוסף זכה רוזנטל בפרס סוקולוב לשנת 2004.
שידור העונה השנייה החל ב-10 ביולי 2004 בהגשת גיא מרוז.
החל מהעונה השנייה, הגישה אורלי וילנאי תוכנית נלווית, שנקראה "בעקבות הבולדוג", שעקבה אחר תוצאות התוכנית.
הפרק הראשון עסק בקרינה מהאנטנות הסלולריות, בין השאר על אנטנות מוסווית כדודי שמש, ומוצבת ללא אישור העירייה על גג של בניין לאוכלוסייה מבוגרת וגג של גן ילדים.
פרק נוסף עסק ברשות הטבע והגנים ובטענה ששינתה את יעודה - במקום לשמור על הטבע היא מתייחסת אליו כנדל"ן נושא רווחים, סוגרת שמורות טבע לכניסה חופשית, מגדרת אותן ומתחילה לגבות כסף מהמטיילים.
בשמורות פופולריות כמו הסחנה, היא סוגרת שטחים ומשכירה אותם לאירועים המוניים.
בשמורת הגלבוע היא נכנסת לעסקת חילופי נדל"ן, בניגוד לעמדת אנשי המקצוע, וויתרה על שטח שמורת טבע לטובת הקמת יישוב חדש.
שידור העונה השלישית החלו ב-1 בדצמבר 2005 והיא כללה 9 פרקים.
במהלך צילומי הפרק הראשון על גמלאיות של בית חולים ביקור חולים שהפסיקו לקבל פנסיה עקב פשיטת רגל של המוסד, הפסיקו בצעקות נאום של ממלא מקום ראש הממשלה ושר האוצר, אהוד אולמרט, בכנס ישראל-שדרות לחברה.
נןשאים נוספים שבהם עסקה העונה השלישית היו: התהליך של צמיחת חוב במסגרת תיקי ההוצאה לפועל, שרובם נפתחים על חוב של פחות מ-1,000 שקלים אך החייבים נדרשים לשלם סכומים גדולים בהרבה יותר, שחיתות במוסדות השלטון, והברוקרטיה והכשלים בקביעת סל התרופות.
לאחר סיום שידור הסדרה המשיכו גיא מרוז ואורלי וילנאי לשתף פעולה בסדרות דומות, כולל "המשמר האזרחי"ו"מוסר השילומים" במסגרת "שידורי קשת" בערוץ 2.
בולומטר הוא מכשיר למדידת הספק של קרינה אלקטרומגנטית פוגעת בעזרת מדידת החימום של החומר על ידי תלות ההתנגדות החשמלית בטמפרטורה.
המכשיר הומצא בשנת 1878 על ידי האסטרונום סמואל לנגלי.
בולומטר מורכב מחומר בולע, כגון שכבה דקה של מתכת, שמחובר למקור חום (גוף בעל טמפרטורה קבועה) דרך קישור תרמי.
התוצאה היא שכל קרינה שפוגעת בחומר הבולע מעלה את הטמפרטורה מעל הטמפ' של מקור החום - ככל שההספק הנבלע גדול יותר, כך הטמפרטורה גבוהה יותר.
קבוע הזמן התרמי, קובע את המהירות של הגלאי, שווה ליחס בין קיבול החום למוליכות החום בין החומר הבולע לבין מקור החום.
השינוי בטמפרטורה יכול להימדד בצורה ישירה בעזרת נגד נוסף, או ישירות בעזרת הניגודיות של החומר הבולע עצמו.
בולומטרים מתכתיים עובדים לרוב ללא קירור.
כיום, רוב הבולומטרים משתמשים במוליכים למחצה או מוליכי על בתור חומרים בולעים במקום במתכות.
מכשירים אלו יכולים לפעול בטמפרטורות מאוד נמוכות, שמאפשרות רגישות גבוהה מאוד.
בולומטרים רגישים באופן ישיר לאנרגיה שנקלטת בתור החומר הבולע.
מהסיבה הזאת הם יכולים לשמש לא רק לחלקיקים מיוננים או לפוטונים, אלא גם לחלקיקים לא מיוננים, ולכל סוג של קרינה.
בולדר היא בירת מחוז בולדר בקולורדו, ארצות הברית, העיר הגדולה במחוז וה-11 בגודלה בקולורדו.
העיר שוכנת למרגלות הרי הרוקי, בגובה 1,655 מטרים מעל פני הים והיא ממוקמת 40 ק"מ צפונית לדנוור, העיר הגדולה בקולורדו.
העיר ידועה בזכות אוניברסיטת קולורדו השוכנת בה, ונחשבת לעיר בעלת איכות חיים גבוהה.
ב-1858 נוסדה התיישבות בשם בולדר ובשנה שאחריה היא הגיעה למעמד של עיר.
ב-1875 נורתה אבן הפינה לאוניברסיטת קולורדו שנפתחה בפועל ב-1877. ב-1890 נבנתה תחנת הרכבת בעיר והיו בה כבר 3,330 תושבים.
בתחילת המאה ה-20 היו בה 6,150 תושבים והיא הוסיפה לגדול.
נכון ל-2012 נרשמו המצביעים במחוז בולדר על פי התפלגות של 41% דמוקרטים, 20% רפובליקנים, 1% מפלגות אחרות ו-38% לא הזדהו.
כבר ב-1975 אישר המחוז נישואים חד מיניים ושישה זוגות נרשמו כך לנישואים, עוד לפני שאושר החוק האוסר זאת בארצות הברית.
העיר נמצאת בעמק בולדר, במפגש הרי הרוקי עם המישורים הגדולים.
במערב העיר מתנשאים בשורה מצפון לדרום חמישה הרים של סלעי משקע אופייניים לאזור, והם סימן היכר ידוע של בולדר.
גוף המים העיקרי בעיר הוא נחל בולדר קריק שניזון משלגי ההרים ונביעות קטנות.
הנחל הוא אחד מיובליו של הנהר סאות פלאט (Platte River) שנשפך לתוך הנהר פלאט, אחד מיובליו של הנהר מיזורי.
שמו של הנחל ניתן לו הרבה לפני ייסוד העיר, על שם סלעי (בולדרים) הגרניט הגדולים שנמצאים בערוץ זרימתו.
על פי המשוער, קיבלה העיר את שמה מהנחל, המספק את רוב מי השתייה של העיר.
האקלים בבולדר יבש כמו ברוב מדינת קולורדו, עם ימי שמש רבים.
על פי שיטת קפן, מסווג האקלים כאזור ערבתי קר, צחיח למחצה (BSk).
ההרים ממערב לעיר חוסמים את זרם האוויר ואיתו גם משקעים רבים, אף על פי שממטרים כבדים מתרחשים מעת לעת.
שילוב של שמש ורוח צ'ינוק שנושבת, יכול לחמם את האזור ולהמיס שלגים במהירות.
לבולדר שמונה ערים תאומות ברחבי העולם:
בולהד סיטי היא עיר על נהר הקולורדו במחוז מוהאבי במדינת אריזונה שבארצות הברית, בערך 140 קילומטרים דרומית ללאס וגאס בנבדה, ומול העיירה לאפלין בנבדה, שבתי הקזינו שלה והשירותים הנלווים אליהם מספקים את מרבית התעסוקה לתושבי בולהד סיטי.
בולהד סיטי שוכנת על הגבול הדרומי של אגם מוהאבי.
נכון למפקד האוכלוסין של 2010 התגוררו ביישוב 39,540 תושבים.
יחד עם הקהילות הסמוכות של לאפלין בנבדה, נידלס בקליפורניה, פורט מוהאבי ומוהאבי ואלי באריזונה מגיע מספר התושבים לכ-100,000, האזור המיקרופוליטני הגדול ביותר במחוז מוהאבי.
בולהד סיטי היא גם העיר המשתרעת על השטח הגדול ביותר במחוז, 154 קילומטרים רבועים.
שדה תעופה בינלאומי צמוד לעיר, ויש בה שני בתי חולים וקולג' קהילתי.
העיר משמשת כמרכז קניות לאזור מפגש הגבולות של שלוש מדינות (tri-state area): נבדה, קליפורניה ואריזונה.
העדויות הארכאולוגיות הקדומות ביותר להתיישבות באזור הם של בני תרבות פטאיאן (Patayan), מבערך 700 לספירה ועד 1550 לספירה.
בני תרבות הפטאיאן התפצלו לשבטים המודרניים של הוואלאפאי והמוהאבי.
באזור בולהד סיטי של ימינו התיישבו בני המוהאבי.
הקרקע הפורייה ושפע המים היוו בסיס איתן להקמת קהילות משגשגות של חקלאים.
על פי אגדות בני המוהאבי החלו החיים על הר ספיריט, הפסגה הגבוה ביותר שניתן לצפות בה מאזור בולהד סיטי.
התיעוד הראשון למגע עם אירופאים היה ביומנו של מגלה הארצות הספרדי מלצ'יור דיאס (Melchor Díaz מת ב-1541).
כחלק ממשלחת פרנסיסקו וסקס דה קורונדו הוא נשלח לאזור בספטמבר 1540 ותיעד את צפון-מערב מחוז מוהאבי.
הוא תיאר מפגש עם אוכלוסייה גדולה של ילידים שהתייחסו לעצמם כאל "פיפה אהה מקב" (Pipa Aha Macav) שפירושו "אנשים ליד הנהר".
מ"אהה מקב" הגיע השם המקוצר "מוהאבי", שהוא הכינוי שבו השבט מכנה את עצמו כיום.
האב פרנסיסקו גרסס (Francisco Garcés; 1781-1738) חצה את נהר הקולורדו באזור בולהד סיטי ב-1774.
במרץ 1864 הוקם באתר הנוכחי של בולהד סיטי התיישבות המכונה הארדיוויל (Hardyville).
היא הייתה קרויה על שם מקים ההתיישבות, הסוחר, היזם והפוליטיקאי ויליאם הריסון הארדי (William Harrison Hardy; 1906-1823).
הארדי, יליד העיירה ווטרטאון (Watertown) במדינת ניו יורק, הקים בסיועו של היזם ג'ורג' אלונזו ג'ונסון (George Alonzo Johnson; 1903-1824) חברת ספינות קיטור, שירות מעבורות ומזח לספינות קיטור במקום בו חצתה דרך מוהאבי (Mojave Road) את נהר הקולורדו.
הארדי בנה גם דרך אגרה מהארדיוויל לפרסקוט, בירת טריטוריית אריזונה בשנים 1864–1867, וגידל עיזי אנגורה.
הוא היה טיפוס צבעוני ושרוי במחלוקת במידת מה.
הוא היה מנהל הדואר הראשון של היישוב החל מ-17 בינואר 1865, ולזכותו המצאת שק הדואר המחוזק במסמרות.
הוא היה גם המפקח של מחוז מוהאבי וחבר בבית המחוקקים של טריטוריית אריזונה.
ב-1864 היה הונו העצמי מעל ל-40,000 דולרים, האיש השני בעושרו באריזונה.
מ-1863 עד 1883 הפליגו ספינות קיטור באורח קבע במעלה נהר הקולורדו מפורט איזבל (Port Isabel) בשפך הנהר, ולאחר שמסילת הברזל הגיעה, מיומה, ועצרו בהארדיוויל באופן סדיר על מנת לפרוק אספקה למכרות בסביבה, וגם לאלו מזרחה בלב אריזונה, ולהעמיס עפרה מהם לעיבוד ומכירה.
ספינות נהר אלו, מדגם ספינות משוטה, שיחקו תפקיד חשוב בהתפתחות האזורים הגובלים בנהר הקולורדו, והארדיוויל נחשבה כנקודה הרחוקה ביותר במעלה הנהר שבה המים היו עדיין מספיק עמוקים עבור הספינות בכל השנה.
הפלגה של ספינות הקיטור מעבר לנקודה זו למקומות כדוגמת קניון אל דוראדו (El Dorado Canyon), קאלוויל (Callville) וריוֹוִיל (Rioville) בנבדה, הייתה אפשרית רק בחודשים המועטים של השיטפונות של שלהי האביב ותחילת הקיץ שנגרמו בשל הפשרת השלגים באגן הניקוז העליון של הקולורדו.
הארדיוויל הייתה נקודת היציאה לשיירות הקרונות או הפרדות אל המכרות והיישובים האחרים בחלק הצפוני של הנהר.
היא הייתה גם נמל היציאה לאסדות שעלו במעלה הנהר עד קאלוויל בתקופה שהמים היו בשפל.
באפריל 1866 ביקר בריגדיר גנרל ג'יימס פאולר ראסלינג (James Fowler Rusling) ביישוב ותיאר אותו:
"הארדיוויל עצמה הייתה אז יותר שם ממקום, וכללה בעיקר מחסן ומפעל קוורץ, וכמה בקתות טיט.
בסמוך להארדיוויל, כעשרה או עשרים מיילים משם בהרים המרוחקים, היו כמה מכרות – זהב, כסף ונחושת – עשירים מי פחות ומי יותר, והמפעל הוקם כאן לנצל את שני המשאבים החיוניים הגדולים, עץ ומים.
עם זאת, המפעל עמד בטל, כמו מרבית המיזמים באריזונה, ובמכרות הייתה פעילות מועטה."
הארדיוויל קיבלה זריקת עידוד ב-1867, כשקיבלה מעמד של מושב מחוז מוהאבי, והמפעלים בקניון אל דוראדו החלו לפעול כשהם מעוררים שוב את הסחר במעלה הנהר.
ב-1870 התגוררו בהארדיוויל 20 תושבים.
בשנות ה-70 חל גידול משמעותי באוכלוסייה של הארדיוויל כשהכרייה הפכה רווחית יותר.
כאשר העימותים הצבאיים עם בני המוהאבי הסתיימו החלו המכרות בפנים הארץ לשגשג והעיירה הקטנה צמחה ונוספו לה חנות כללית, מסבאה, נפחיה, אולם ביליארד ואולם הופעות מכובד.
עם זאת, ב-1873 הועבר מושב המחוז לעיירת המכרות המשגשגת סרבט (Cerbat).
ב-1877 הגיעה מסילת הברזל של חברת הרכבות סאותרן פסיפיק ליומה.
היא רכשה מג'ורג' אלונזו ג'ונסון את חברת ספינות הקיטור שלו (Colorado Steam Navigation Company) וב-1878 בנתה מסילת ברזל למריקופאוויל (Maricopaville) והסיטה בכך את מסלולן של שיירות האספקה למכרות שבצפון מזרח אריזונה אל תחנת רכבת זו שהייתה קרובה יותר מהארדיוויל.
התנועה בדרך מזרחה מהארדיוויל למכרות שבמזרח הלכה והתמעטה למעט לעיירות המכרות סרבט, מינרל פארק (Mineral Park, כיום עיירת רפאים) וכלורייד (Chloride).
במאי 1881 הקים אייזק פולהאמוס (Issac Polhamus), קברניט באחת מספינות הקיטור של חברת הספנות בבעלות חברת סאותרן פסיפיק, מזח כ-8 קילומטרים במעלה הנהר מהארדיוויל שכונה מזח פולהאמוס (Polhamus Landing).
המזח היה קרוב יותר למכרות ולכן מרבית המסחר בנהר עבר אליו.
את המהלומה האחרונה ספגה הארדיוויל במאי 1883 כאשר הושלם הגשר של מסילת הברזל חוצה היבשת של חברת הרכבות האטלנטית והפסיפית (Atlantic and Pacific Railroad) מעל לקולורדו אל העיירה נידלס בקליפורניה, ועקב כך נוצרה חלופה זולה יותר למסחר הקשור במכרות שבפנים הארץ מהשיט במעלה הקולורדו והמעגן בהארדיוויל.
משרד הדואר שבהארדיוויל נסגר לטובת המשרד במוהאבי סיטי (Mohave City, כיום עיירת רפאים) ב-19 בפברואר 1883. ככל שמחיר הכסף הידרדר בשלהי שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19, המפעל בהארדיוויל, מקור ההכנסה האחרון בהארדיוויל, הושבת ויתרת האוכלוסייה של היישוב עזבה והמקום הפך לעיירת רפאים.
השם הארדיוויל הופיע עדיין על מפה של הסקר הגאולוגי של ארצות הברית מספטמבר 1911.
בית קברות קטן, בית הקברות לחלוצי הארדיוויל (Hardyville Pioneer Cemetery), כיום אתר ציון דרך היסטורי, הוא השריד המשמעותי ביותר שנשאר מהארדיוויל ב-.
שלט בלתי רשמי המציין את העיירה נמצא במגרש החנייה מול בית הקברות מעבר לכביש 95 של אריזונה ב-.
שרידים של המפעל בהארדיוויל מופיעים במפה הטופוגרפית של הסקר הגאולוגי ב-.
סקירה באמצעות לוויין איתרה מה שנראה כשרידים נוספים.
הארדיוויל קמה לתחייה כבולהד סיטי חמישים שנים אחר-כך כאשר נבנה סכר דייוויס בין 1942 ל-1953. הסכר היה קרוי תחילה סכר בולהד (Bullhead Dam – "סכר ראש השור") על שם "סלע ראש השור" ("Bull's Head Rock"), אי סלעי בנהר הקולורדו.
ספינות קיטור על נהר הקולורדו השתמשו בסלע כנקודת ניווט.
לאחר בניית סכר דייוויס עלו פני המים בנהר והם מכסים כמעט לחלוטין את הסלע.
הקהילה שקמה במהלך הקמת סכר בולהד כונתה בולהד.
בבולהד הוקם המטה של מיזם הבנייה, שהושלם ב-1953, וכך נולד השם בולהד סיטי.
כאשר אגם מוהאבי הסמוך התפתח ליעד תיירותי עיקרי, וכאשר הקזינו ועיירת הנופש לאפלין צצה מעבר לנהר בנבדה, בולהד סיטי גדלה במהירות.
ב-1970 היה בולהד סיטי שמם של שישה רחובות שהשתרעו מצפון לדרום לאורך כביש 95 מול הקזינו של דון לאפלין מעבר לנהר.
כ-1,000 איש התגוררו בבולהד סיטי המקורית באותה תקופה, וכ-3,000 התגוררו ביישוב ריביירה (Riviera).
ב-1984 הצביעו הקהילות הקטנות של בולהד סיטי, ריביירה והולידיי שורס (Holiday Shores) להתאחד ולקרוא ליישוב המאוחד "בולהד סיטי" בשל חשיבותו ההיסטורית.
הפופולריות של בולהד סיטי והעיירה השכנה לאפלין בנבדה כאתרי תיירות הלכה וגדלה ויחד איתם גדל מספר התושבים.
כיום התיירות היא מקור ההכנסה העיקרי בבולהד סיטי.
בחודשי הקיץ מגיעים תיירים מרחבי ארצות הברית לנופש על אגם מוהאבי ונהר הקולורדו.