tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גאבור באטורי ניצל את המצב המשתנה ופנה באפריל 1607 לארכידוכס מתיאס בבקשה לתמוך במועמדותו לכס הנסיכות בטרנסילבניה במקום ראקוצי, והבטיח כי יתמוך בכנסייה הרומית קתולית ואף הוא עצמו יחזור לדת הרומית קתולית.
ההיידוקים שקלו להציע את הומונאי דרוגט כמלך, אך דרוגט סירב לפוגשם, וטען כי יש צורך חיוני להגן על המולדת.
באטורי חתם הסכם עם ההיידוקים ב-5 בפברואר 1608, במסגרתו מפקדיהם התחייבו להיאבק למענו עבור כל מטרה שיבחר, ובתמורה הוא הבטיח להם לקדם דווקא את האמונה הרפורמית, למנות את הקצין הבכיר שלהם אנדראש נאג' למפקד של כל ההיידוקים ולסגן מפקד הצבא ואת המנהיג הרוחני שלהם, מאתה פוקטוי ליועץ.
יתרה מזו, הוא הבטיח לחלק להיידוקים אדמות באזור נאג'ווארד, אצ'ד וקאלו.
אנשי המינהל הטרנסילבנים לא העזו להתנגד לכוחות ההיידוקים וב-7 במרץ 1608 התפטר ז'יגמונד ראקוצי לטובת גאבור באטורי.
מיד עם עלייתו לכס המלכות, גילה גאבור תוכניות שאפתניות להשתלט על האזורים השכנים.
התכונן למלחמה על מנת לכבוש את הנסיכויות הרומניות.
התכוון להשתמש בשלל על מנת לשלם את משכורות שכירי החרב ההיידוקים.
התייעץ קודם עם המנהיג הסקסוני מיכאל וייס, ראש העיר בראשוב (אז קרונשטאט) שנחשב מומחה בעניינים הרומניים, ושיתף אותו בתוכניתו להדיח את שליט ולאכיה, ראדו שרבאן.
לאחר מכן שיגר שליחים אל אלזבייטה צ'ומורטאן מלושונץ, אלמנת השליט המולדבי ירמיה מובילה ועוצרת נסיכות מולדובה לצד בנה השליט, קונסטנטין מובילה, שהיה קטין.
באטורי הציע לה ברית צבאית נגד ולאכיה.
מועצת הנסיכות של טרנסילבניה הביעה התנגדות לתוכניות הצבאיות של באטורי ובכינוס במאי 1608 הסכימה לאשר בריתות עם המדינות הרומניות ללא הסתבכויות צבאיות.
ב-31 במאי 1608 התרצה שליט ולאכיה, ראדו שרבאן, לקבל את חסותו של באטורי.
כך עשה בחודש יולי גם נציג מולדובה בשמו של השליט המקומי.
הם באו לבראשוב כדי להשתחוות לפני באטורי, עוד לפני שמינויו כשליט טרנסילבניה אושר על ידי הטורקים.
בהיעדר מלחמה, הופעל לחץ על גאבור באטורי למלא את התחייבויותיו כלפי ההיידוקים והיה חשש למרידה.
בינתיים הוא זכה לתמיכה מצד ארכידוכס אוסטריה, מתיאס, שהיה אז מסוכסך עם אחיו, הקיסר רודולף.
ביחס לטרנסילבניה, אישר מתיאס את הפריבילגיות שהשיגו ההיידוקים מאישטוואן בוצ'קאי והסכים לקלוט 6,000 מהם בצבאו, בעוד 3,000 אחרים נשארו בשירותו של גאבור באטורי.
אחרי שהצליח לקבל מרודולף את ניהולן של מערב הונגריה, של אוסטריה פרופר ושל מורביה, התחיל מתיאס משא ומתן עם באטורי בנוגע להיידוקים ולמעדמה של טרנסילבניה.
הם הגיעו להסכם ב-20 באוגוסט 1608 על פיו ההיידוקים עמדו לקבל מעמד של נתינים חופשיים בשרות הונגריה וטרנסילבניה, בדומה לסקלרים.
ההבסבורגים הכירו בגאבור באטורי כנסיך של טרנסילבניה ובאטורי הבטיח לא להפריד את טרנסילבניה מ"ממלכת הונגריה" שבשליטת ההבסבורגים.
בו זמנית גם העו'תמאנים הכירו בשלטונו, בתיווכו של גאבור בתלן, אחד ממנהיגי המחנה הפרו-טורקי.
כשליט, הקיף עצמו גאבור באטורי בחוג הטרוגני של יועצים, חלקם בני האריסטוקרטיה הוותיקה של טרנסילבניה, וחלקם כאלה שקודמו על ידי משפחתו, בית באטורי, ושהשתתפו במלחמות של אישטוואן בוצ'קאי.
במהלך המלחמה הארוכה (1593–1606) חלק תמכו בעות'מאנים, אחרים לחמו בשורות הצבא ההבסבורגי ואחרים נאבקו לצידו של מיכאל האמיץ שליט ולאכיה.
רוב יועציו היו חסידי הקלוויניזם, ומיעוט היה קתולי.
הנסיך לא טרח למתן את הפערים בין המחנות השונים אלא להפך - נהג להעצים אותם.
הוא הרחיק רבים מתומכיו על ידי חלוקה גחמנית של מתנות שהייתה לא פעם בלתי הוגנת.
בדרך זו יצר יותר עוינות מאשר נאמנות.
בנוסף יצא לו שם של שתיין ורודף שמלות והשמועות על חיזוריו הבלתי פוסקים אחרי נשים הטילו דופי בנשות יועציו ומקורביו.
הוא מינה את יאנוש אימרפי, מקורב ותיק שלו, לתפקיד הקנצלר החדש ואת גאבור בתלן כמפקד של הסקלרים.
עם הזמן גדלה והלכה התרעומת בקרב שכבות רבות באוכלוסייה כלפי שלטונו של באטורי.
במקום לתמוך במסחר, הטיל באטורי מיסים וביזבז את כספי הערים על במסיבות יקרות ונשים.
ב-1609 התחיל שוב בהכנות למסע צבאי נגד ולאכיה, בלי להתחשב בהתנגדות הדיאטה.
המלחמה עוכבה על ידי קושרים ובראשם הקנצלר אישטוואן קנְדי והקפטן הכללי של הסקלרים, בולדיז'אר קורניש.
על אף השמועות שהרקע לסכסוך בין גאבור באטורי ובין קורניש היה חיזורי הנסיך אחרי אשתו של המנהיג הסקלרי, היו המניעים לקשר פוליטיים.
כשב-20-21 במרץ 1610 יצא באטורי למסע ברחבי מדינתו, תכננו הקושרים להתנקש בחייו בעת שהוא שהה בביתו של קנדי.
אולם, אחרי שהמתנקש נכנס לחדר השליט, הוא התחרט וחשף את כל המזימה.
באטורי הצליח לעצור רק את קורניש, ואילו קנדי נמלט.
מכיוון שחוג הקושרים היה מצומצם, לא סבר השליט ששלטונו הפך לבלתי פופולרי והסתפק בהוצאתו הפומבית להורג של קורניש כאקט הרתעה כלפי מתנגדיו.
בנוסף הורה על רדיפות ו"טיהורים" נגד אוהדיו של קורניש.
הפלישה לוולאכיה, דצמבר 1610- פברואר 1611
אחרי הכשלת המזימה נגדו, חידש באטורי את ההכנות למלחמה.
בקרב העם גברה רוח ההתנגדות.
השליט העליב, בנוסף, את הקהילה הגרמנית כשהעביר ב-11 בדצמבר 1610 את חצרו לעיר סיביו (הרמנשטאט), מבצר של הסקסונים הטרנסילבנים, בטענה שאלבה יוליה, עיר הבירה עד אז, הרוסה ובלתי ראויה לשמש כבירה.
צעד זה הפר את זכויות הסקסונים שהיו פטורים מלאכסן את שליטי טרנסילבניה.
למרות פרשת סיביו ומורת הרוח בעם, פלש גאבור באטורי לוולאכיה ב-26 בדצמבר 1610. השליט ראדו שרבאן שהוזהר מראש נמלט למולדובה.
באטורי כבש את העיר טרגובישטה, והוכרז שם כשליט ולאכיה.
הוא שלח משלחת לאיסטנבול וכדי להצדיק את עצמו בפני הטורקים טען שיזם את כיבוש ולאכיה על מנת להגן בה את האינטרסים של האימפריה העות'מאנית.
הוא יידע את הטורקים כי בכוונתו לכבוש גם את פולין, על פי מורשת דודו רבו, סטפאן באטורי, והבטיח למלוך בה כבן חסות נאמן של הסולטאן העות'מאני.
באטורי ביקש אישור מהסולטאן למינויו כשליט ולאכיה, וכן רשות להעביר את בירת טרנסילבניה מאלבה יוליה לסיביו, ודרש תמיכה כספית מהביילרבאים מסיליסטרה ומאזו (Özu).
סכום הסיוע נועד לתשלום שכרם של 32,000 היידוקים.
הממשל העות'מאני לא קיבל את הסבריו והורה לו לעזוב את ולאכיה ולשוב לטרנסילבניה.
הסולטאן מינה את ראדו מיכניה לשליט בוולאכיה.
באטורי נאלץ לשוב הביתה בפברואר 1611 אחרי שהות בת חודשיים בלבד בוולאכיה שבה חייליו ביצעו מעשי שוד וחורבן.
כדי לשמור על מראית עין השאיר שם כוחות מעטים בפיקודו של גאבור בתלן והורה להם לקבל בטרגובישטה את פני השליט החדש ולחתום איתו על הסכם פורמלי להעברת השלטון.
בתלן מילא את ההוראות כלשונן וחזר גם הוא לטרנסילבניה באפריל 1611.
העות'מאנים לא התספקו בהתחזקות מעמדם במולדובה - ממנה גרשו את משפחת מובילה, ובוולאכיה, ושמו פעמיהם גם אל טרנסילבניה.
בזמן שהותו של גאבור באטורי בוולאכיה, פלשו שני פאשות טורקים מהונגריה לטרנסילבניה, תקפו את נחלות ההיידוקים ודחפו אותם לסגת מיד למקומות מוצאם.
ההיידוקים בעצמם פלשו אל אזורים נרחבים בטרנסילבניה ובחלקים הסמוכים של ממלכת הונגריה.
משלא היה מסוגל לשלם את שכר ההיידוקים, שלח אותם באטורי לעיר בראשוב, אותה תכנן לכבוש.
אחרי שאנדראש נאג' נכשל בכיבוש העיר, אולי מפני שקיבל שוחד על מנת לסגת, הטיל באטורי בעצמו מצור על בראשוב בחודש יוני.
ראשי העיר סירבו לפתוח שעריה בפניו ואיימו להדוף אותו בכוח.
הסקסונים ומנהיגם, ראש העיר מיכאל וייס, יצרו קשר עם בן בריתם, ראדו שרבאן, ששב למלוך בוולאכיה ויצא אחר כך לעזרתם למלחמה בתוך טרנסילבניה.
ב-10 ביולי 1611 התעמת גאבור באטורי בקרב עם ראדו שרבאן שהגיע מכיוון מולדובה עם לוחמיו ועם פרשים פולנים וספג אבדות קשות בכפר פטרסבורג (בימינו סנפטרו, Sânpetru על ידי בראשוב).
עומר פאשה, שהיה אמור להביא את באטורי קשור אל השער העליון, שחרר אותו בסופו של דבר לפני שחצה את הדנובה.
בחזרה לסיביו נקט באטורי באמצעי נקמה נגד אוכלוסייתה הסקסונית.
שהותו בעיר למשך שנתיים ואכזריותו הפכה אותו לדמות השנואה ביותר בתולדות העיר הזאת.
השליט טרור נגד תושביה, האשים את פרנסי העיר בבגידה והטיל על התושבים קנס בשווי 50,000 גולדן, הפקיע את נשקם, הרשה לחייליו לבצע מעשי שוד.
אנשיו זרעו הרס בבית העירייה וזרקו את ראש העיר לבית הכלא.
בשנת 1611 דרש באטורי מתושבי העיר עוד 100,000 גולדן.
אצילים מהונגריה העילית ובראשם ז'יגמונד פורגאץ', הקפטן של קושיצה, הגיעו לאזור והטילו מצור על באטורי בסיביו.
אז הוא פנה לעזרת הטורקים.
בספטמבר 1611 נענו הפאשות מהונגריה לקריאתו וחדרו שוב לארץ.
הם הכריחו את פורגאץ' ואת ראדו שרבאן לסגת.
באטורי, שהתחיל לייאש את הסולטאן עם מהלכיו השאפתניים, כינס בהמשך את הדיאטה הטרנסילבנית והציע להפסיק את קשר החסות עם העות'מאנים ולחזק את הקשר עם "ממלכת הונגריה" שבשליטה הבסבורגית.
האספה דחתה את מדיניות הזיג-זג הזאת, במיוחד כשנודע כי הווזיר הגדול החדש, נסוח פאשה, התנגד בתוקף לשלום עם "הונגריה המלכותית".
בנובמבר 1611 חתם גאבור באטורי בקושיצה (קאשה) על הסכם עם האוסטרים ("הונגריה המלכותית").
בתגובה החל הסולטאן לשקול את הפיכתה של טרנסילבניה לפשליק.
בו זמנית שלח באטורי את אנדראש גיצי לקונסטנטינופול (קונסטנטיניה) כדי להודות לסולטאן על הסיוע, אבל בדרך הצטרף גיצי לנציגי האופוזיציה בבראשוב.
בקיץ 1612 הוא נסע כשגריר מטעם "האוניו טריו נטיונום" - "שלוש האומות" של טרנסילבניה - על מנת לבקש מהסולטאן להדיח את הנסיך הרודן.
על אף שקושטא נמצאה אז בתקופה קשה, בגלל מות הווזיר הגדול קויוג'ו מוראד פאשה, הבטיחו העות'מאנים סיוע צבאי לאופוזיציה הטרנסילבנית והחליטו למנות את גיצי לשליט טרנסילבניה במקום גאבור באטורי.
בתמורה התחייב גיצי להחזיר לטורקים את המצודות ליפובה (ליפה) ואינאו (ינה) ולשלם להם מיסים מופלגים.
בנוסף נאלץ להשאיר אצלם את אחיו כבן ערובה.
ביוני 1612 חזר גיצי לטרנסילבניה ועודד את רוחם של המתנגדים.
כמה מהם, בתוכם גאבור בתלן, נמלטו בספטמבר 1612 לתחום האימפריה העות'מאנית.
לוחמיו של גאבור באטורי הביסו את כוחות ההתנגדות של הסקסונים מקרונשטאט (בראשוב) ושל בני בריתם הוולאכים בקרב מריינבורג (ברומנית - פלדיוארה) ב-16 באוקטובר 1612. ראש העיר בראשוב, מיכאל וייס, נתפס על ידי היידוקים בשרותו של באטורי ונהרג.
ראשו הערוף הובא אל באטורי בסיביו כעדות על הניצחון.
בקרב נהרגו בין השאר 39 תלמידים של הגימנסיה הלותרנית של הונטרוס בבראשוב.
עם חיזוק מעמדו, כינס שוב באטורי את הדיאטה בחודש נובמבר 1612. הפעם אישרה הדיאטה לנהל משא ומתן גם עם ההבסבורגים וגם עם העות'מאנים, בחרה בשגרירים והגלתה את מנהיגי המתנגדים.
המשא ומתן בווינה ובפרסבורג הסתיים באפריל 1613 עם חתימת הסכם לפיו הבטיח הנסיך באטורי להוציא לחלוטין את טרנסילבניה מתחום ההשפעה העות'מאנית.
המשא ומתן עם הטורקים שנוהל על ידי בתלן התעכב.
דרישותיו כלפי שער העליון נראו מופרכות: לא רק שדרש בחזרה את השליטה בליפובה ובאינאו, אלא ביקש את הזכות להתערב בנסיכויות השכנות ואת מחצית ההכנסות של שתי המדינות הרומניות.
גאבור בתלן נמנה עם אלו שהוגלו על ידי הדיאטה מנובמבר.
מאז שהשיג את הסכמת הסולטאן לשלטונו של באטורי, עלה חנו בעיני השליט.
אבל הפופולריות שלו עוררה מהר את חשדנותו של באטורי וכשהשליט בחר להתנתק מהטורקים, הפך לאדם בלתי רצוי.
באטורי הטיל נגדו האשמות-שוא של בגידה ושל קנוניה עם הסקסונים ולפי שמועות, תכנן לרוצחו.
ב-1612 עזב בתלן יחד עם חמישים מנאמניו את טרנסילבניה לא רק כדי להגן על עצמו אלא גם כדי למנוע את עלייתו לשלטון של גיצי, אותו חשב לבלתי מתאים.
אחרי שפגש את המפקדים העות'מאנים מהונגריה ובלגרד, התקבל בתלן באדירנה אצל הסולטאן אהמט הראשון והווזיר הגדול החדש ובאפריל קיבל מידיהם את המינוי לשליט טרנסילבניה.
באוגוסט 1613 עזב גאבור בתלן את טורקיה עם צבא עות'מאני בפיקודו של סכנדר פאשה, הביילרביי של קניז'ה, עלי מג'רולו, הביילרביי של אזו, אליהם הצטרפו גם ראדו מיכניה, שליט ולאכיה החדש (שהשתדל לסייע לבאטורי) טטרים מקרים ועוד כוחות טורקיים מהונגריה.
הם הגיעו לטרנסילבניה באוקטובר 1613. הטטרים לא הורשו להיכנס לטרנסילבניה על מנת למנוע מהם ממעשי שוד וביזה רחבים מדי.
סכנדר פאשה כינס את הדיאטה ודרש שתוך חמישה ימים היא תבחר בבתלן כשליט.
איש לא העז להתנגד לדרישת הפאשה וב-23 באוקטובר בתלן נבחר.
הדיאטה שלחה גם איגרת מנוסחת היטב לגאבור באטורי, שבה שטחה את תלונותיה, לרבות על בריחתו מפני הטורקים ונגד כוונתו לסכן את טרנסילבניה בעימות חסר סיכוי עם כוח צבאי חזק בהרבה.
לא ברור אם גאבור באטורי הספיק לקבל את האיגרת, לפני שנרצח ב-27 באוקטובר 1613 בעיר אוראדיה בידי שני היידוקים ממשמרו האישי, שנשכרו לפי השמועות, על ידי גיצי.
לאחר מכן נסוג הצבא העות'מאני מן המדינה, לא לפני מעשי שוד רבים ולקיחת שבויים.
גאבור באטורי היה בן 24 במותו.
היה נשוי מלפני 1608 לאנה הורבאט מפאלוצ'ה.
1837 - גאבור באטורי ותקופתו היוו השראה לרומן מאת הסופר מיקלוש יושיקה - "הבאטורי האחרון" (Az utolsó Bátori )
גאבו (בפורטוגזית: Gabu) היא העיר הגדולה במזרח גינאה ביסאו.
היא רחוקה 45 ק"מ מבאפאטה וכ-150 ק"מ מביסאו.
העיר ידועה בעיקר בתושביה המוסלמים מבני העם הפולי (Fula).
במקור שם העיר היה Nova Lamego והעיר שכנה במרכז ממלכת קאאבו עד למאה התשע עשרה.
היום זאת עיר מסחר חשובה של גינאה-ביסאו ובה מתנהל רוב המסחר עם המדינות השכנות סנגל וגינאה.
האקלים בגאבו הוא אקלים סוואנה טרופי (Aw בשיטת קפן).
העונה היבשה נמשכת מנובמבר עד מאי.
עונת הגשמים מיוני עד אוקטובר ובה יורדים משקעים בכל יום בשילוב סופות רעמים.
במשך כל השנה הטמפרטורה גבוהה והלחות רבה.
גא"ז טיגר (רוסית: Тигр) הוא רכב שטח 4×4 רב-תכליתי מתוצרת גא"ז שהושק לראשונה כרכב שטח צבאי בשנת 2006 ומאז משמש כרכב השטח העיקרי של צבא הפדרציה הרוסית.
דגם אבטיפוס של הרכב הוצג בתערוכת IDEX בשנת 2001, וייצור ראשוני יצא לדרך בשנת 2004 עם ייצור 96 דגמים ראשונים.
הצבא הרוסי קלט לשירותיו את דגם GAZ-2975 Tigr בשנת 2006.
בתערוכת Interpolitex 2010 הוצגו דגמים מודרניים יותר, לרבות דגם טיגר-M שנכנס לשירות במחצית הראשונה של 2013.
בשנת 2009 החל ייצור רכב שטח אזרחי טיגר-2 המבוסס על רכב השטח הצבאי.
GAZ-2975 Tigr, גרסת ספורט בעלת 3 דלתות בלתי משוריינת.
GAZ-2330 Tigr, גרסה רב-תכליתית המיוצרת בגרסת 2 ו-3 דלתות.
GAZ-23304 Tigr, גרסה רב תכליתית בעלת 5 דלתות.
טיגר-2, הגרסה האזרחית של הטיגר והמקבילה הרוסית לרכב ההאמר.
טיגר-M, גרסה משוריינת בעלת 9 מושבים.
ארמניה: בשירות כוחות המשטרה וצבא ארמניה
הרפובליקה העממית של סין: גרסה מקומית בייצור משותף עם רוסיה.
110 יחידות נמצאות בשירות משטרת ביטחון הציבור.
גינאה: 3 יחידות בשירות המשמר הנשיאותי
מונגוליה: בשירות יחידות ימ"מ משטרתית
רוסיה: למעלה מ-700 יחידות בשירות צבא רוסיה, משטרת רוסיה, הכוחות למבצעים מיוחדים וחיל הנחתים הרוסי.
אורוגוואי: 3 יחידות בשירות המשטרה
ברזיל: רכב אחד נמצא בשירות המשטרה הצבאית של ריו דה ז'ניירו.
הודו: 2 יחידות הוזמנו על ידי הצבא.
גא"ז 14 היא לימוזינה מתוצרת יצרנית הרכב גא"ז (גא"ז הם ראשי התיבות ברוסית של מפעל כלי הרכב על שם "גורקי" (Горьковский автомобильный завод, ГАЗ) אשר יוצרה בין השנים 1977 – 1988).
בכל שנה נבנו כ-100 יחידות מהדגם, כאשר הייצור הכולל (כולל יחידות שהורכבו בשנת 1989 מחלפים), יוצרו 1,114 יחידות.
אב טיפוס נבנה בשנת 1967.
דגם קבריולה שהיה קרוי "GAZ-14-05 Chaika" הושק בשנת 1982.
7 מושבים, עם בידוד רעש מיוחד.
קיבולת מכל דלק - 110 ליטר.
דגם "גא"ז 14" צולם למספר רב של סרטים.
דגם "GAZ-14-05 Chaika" שירת קציני צבא גבוהים באוקראינה כמכונית שרד .
גא"ז 31029 וולגה היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרנית הרכב גא"ז (גא"ז הם ראשי התיבות ברוסית של מפעל כלי הרכב על שם "גורקי" (Горьковский автомобильный завод, ГАЗ) אשר יוצרה בין השנים 1992 – 1997 ברוסיה.
גא"ז 3111 וולגה היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרנית הרכב גא"ז (גא"ז הם ראשי התיבות ברוסית של מפעל כלי הרכב על שם "גורקי" (Горьковский автомобильный завод, ГАЗ) אשר יוצרה בין השנים 1998 – 2002, ובשנת 2004 ברוסיה.
גא"ז 3110 וולגה היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרנית הרכב גא"ז (גא"ז הם ראשי התיבות ברוסית של מפעל כלי הרכב על שם "גורקי" (Горьковский автомобильный завод, ГАЗ) אשר יוצרה בין השנים 1996 – 2004 ברוסיה.
מנועי בנזין ודיזל בפוזיציה אורכית.
דגמי "גא"ז 3110 וולגה" שירתו ברוסיה גם כמוניות.
דגמי "גא"ז 3110 וולגה" שירתו בהמשרד למצבי חירום והגנה אזרחית של רוסיה.
גא"ז 63 היא משאית סובייטית מתוצרת יצרנית הרכב גא"ז (גא"ז הם ראשי התיבות ברוסית של מפעל כלי הרכב על שם "גורקי" (Горьковский автомобильный завод, ГАЗ) אשר יוצרה בין השנים 1948–1968 בעיר ניז'ני נובגורוד בברית המועצות (כיום רוסיה).
דגמי "גא"ז 63" היו בשימוש בכוחות המזוינים של ברית המועצות.
מנוע קדמי - מחזור ארבע פעימות.
קיבולת מכל דלק - 105 ליטר, טווח נסיעה ללא תדלוק: כ-450 ק"מ.
על פי דגם המשאית "גא"ז 63" התבסס רק"ם BTR-40 בעל הנעת 4X4. בצבא הסובייטי הדגם תפקד כנגמ"ש קל או רק"מ סיור.
בנוסף לצבא הסובייטי היה בשימוש של מעל ל-30 מדינות.
אב הטיפוס של גרסת שלושה צירים משנת 1946, היה קרוי "GAZ-33" הייצור הסדרתי לא התקיים.
הפקת הסדרות לא התקיימה, גם במלחמת העולם השנייה וגם אחריה.
"GAZ-63U" - גרסת ייצוא של הדגם הבסיסי.
"GAZ-63Ju" - מודל ייצוא לאזורים טרופיים.
"GAZ-63A" - הרכב היה מצויד גם בכננת קדמית.
"GAZ-63AU" - גרסת הדגם של GAZ-63A, יועד לייצוא.
"GAZ-63AJu" - גרסת ייצוא במיוחד לאזורים טרופיים, מצוידים בכננת.
"GAZ-63D" - יחידת גורר שהופעלה בשילוב עם נגררים להטיית סוג GAZ-707. מנגנון ההטיה הונע באמצעות PTO.
הציר האחורי נבנה בשנים 1959 עד 1968, כולל צמיגים כפולים.
"GAZ-63E" - (ברוסית "ГАЗ-63Е") - שלדה עליה נבנו אוטובוסים במפעלים אחרים.
"GAZ-63EU" - שלדה בגרסת הייצוא.
"GAZ-63P" - יחידת גורר שיוצרה בין השנים 1958 עד 1968 ויש לה גם ציר אחורי כפול.
בנוסף, הרכב היה מצויד במכל דלק שני, כך שניתן לשאת בסך הכל 195 ליטר בנזין.
"GAZ-63E" - דגם עם מערכת חשמל מוגנת.
"GAZ-63EU" - דגם ייצוא עם מערכת חשמל מוגנת.
"GAZ-63EJu" - דגם ייצוא עם מערכת חשמל מוגנת, תוכנן במיוחד לאזורים טרופיים.
מאמצע 1942 היו למשאיות דלתות עץ עם חלקי חלונות הזזה.
יוצרו כ-150,000 יחידות לשימוש הצבא האדום במלחמת העולם השנייה.
רדיוס פנייה (סיבוב) - 7.5 מטר
בחלק מהדגמים הורכבו 6 צמיגים (4 צמיגים מאחור) .
"4M GAZ-AAA" - דגם אשר הורכב בארגז המטען האחורי מקלע כבד מסוג "PM M1910" כנשק נגד מטוסים
"K GAZ–MM" - דגם אשר הורכב בארגז המטען האחורי תותח בקוטר 25 מ"מ מסוג "25 mm automatic air defense gun M1940 (72-K)" כנשק נגד מטוסים.
גא"זאון נקסט היא משאית סובייטית מתוצרת יצרנית הרכב גא"ז (גא"ז הם ראשי התיבות ברוסית של מפעל כלי הרכב על שם "גורקי" (Горьковский автомобильный завод, ГАЗ) אשר מיוצרת משנת 2014 ברוסיה.
"גא"זאון נקסט" הם סדרות של משאיות בגודל בינוני שיועדו לשימוש בסוגי כבישים סלולים.
סוגי תא נהג: תא נהג סטנדרטי (2 דלתות, 3 מושבים), תא נהג כפול (4 דלתות, עד 7 מושבים).
סוגי מנועים: מנוע קדמי - 4.3 ליטר, מנוע טורבו דיזל, (במספר דגמים הורכב מנוע קדמי הפועל באמצעות גז מתאן).
גובה טעינה (מעל פני הכביש): פחות מ-1.1 מטר.
באפריל 2014 הוצגו שני דגמים חדשים: רכב משולב לתחזוקת כבישים עירוניים ושיפור העיר, משאית זבל טעינה אחורית.
נכון לשנת 2017 מוצעים כ -300 שינויים במרכב ה-"GAZON NEXT".
מחיר היחידה לדגם בסיסי של "גא"זאון נקסט" עמד על 1,400,000 רובל רוסי (נכון לסוף שנת 2015).
"GAZ C41R16" - שלדה ומשאית מטען עם בסיס גלגלים של 3,770 מ"מ עם מנוע המופעל באמצעות גז טבעי (מתאן) מסוג "YaMZ-543 CNG", ייצור משנת 2016.
"GAZ C41R36" - שלדה ומשאית המשולבת עם בסיס גלגלים של 4,515 מ"מ עם מנוע גז "YaMZ-543 CNG" באמצעות גז טבעי דחוס (מתאן), ייצור משנת 2016.
"GAZ C42R13" - שלדה ומשאית מטען עם תא כפול (קבינה) בן 7 מושבים עם בסיס גלגלים בגודל 3,770 מ"מ וסוג מנוע מסוג "YaMZ-53441", ייצור משנת 2015.
"GAZ C42R31" - שלדה ומשאית מטען עם תא כפול בן 7 מושבים עם בסיס גלגלים בגובה 3,770 מ"מ וסוג מנוע "ISF3.8 של Cummins".
"GAZ C42R36" - שלדה ומשאית מטען עם תא כפול עם 7 מושבים עם בסיס גלגלים של 4,515 מ"מ וסוג מנוע גז "YaMZ-543 CNG" באמצעות גז טבעי דחוס (מתאן), ייצור משנת 2016.
"GAZ C47R13" היא משאית להפעלה כחלק מרכבת כביש במשקל ברוטו של 12 טון, ייצור משנת 2016.
גא"ז סובול - מספר סדרות של טנדרים, רכב מסחרי קל, מיניבוסים ומיניוואנים רוסיים, מתוצרת יצרנית הרכב גא"ז (גא"ז הם ראשי התיבות ברוסית של מפעל כלי הרכב על שם "גורקי" (Горьковский автомобильный завод, ГАЗ) אשר מיוצרים מנובמבר 1998.
דגמי ""גא"ז סובול" מורכבים ברוסיה.
בנוסף, בין השנים 2000–2008 הורכבו דגמי "גא"ז סובול" ב-ליטא, בין השנים 2001–2008 הורכבו בעיר קרמנצ'וק באוקראינה, ובין השנים 1998–2006 הורכבו בעיר סימפרופול באוקראינה.
דגמי "גא"ז סובול" קרויים על שם דלק סיבירי (קרוי גם צוֹבֶּל) (יונק קטן ממשפחת הסמוריים.
זהו מין מסוג דלק (סוג של טורף לילי קטן ממשפחת הסמוריים ומתת-משפחת הסמורים), הנפוץ באזור דרום רוסיה בגזרת הרי אורל, סיביר, מונגוליה ואף יפן).
בסוף שנת 1998 גא"ז ביססה את סדרות ה"סובול" על דגם קודם בשם "גאזל" עם בסיס גלגלים מקוצר של 2760 מ"מ, מתלה קדמי עצמאי וסרן אחורי נתמך קפיצים כדגם קטן יותר בקיבולת של עד 900 ק"ג מטען.
הדגם הבסיסי הוא טנדר "GAZ-2752" עם הזזה צדדית וצמד דלתות אחוריות (3 מושבים, ודגם "קומבי" 7 מושבים).
בהמשך יוצר מיניבוס "GAZ-22171" עם גג גבוה (בנוסף לדגם "Gazelle GAZ-3221" בגובה דומה) בגרסאות 6 ו-10 מושבים.
בתחילת 2003 עברו דגמי "סובול" עיצוב מחדש כולל החלפת יחידת הפנסים המלבנים כמו גם החלפת לוח המכשירים.
בפברואר 2010, גא"ז החלה בייצור מחדש של דגמי "סובול-ביזנס" עם חבילה של רכיבים ומכלולים משודרגים.
מאז סוף שנת 2010 קיבלה "סובול-ביזנס" מנוע עם מגדש טורבו "Cummins ISF 2.8".
מאז יולי 2010, מוגדר הדגם "Business Gazelle".
"GAZ-2217" - מיניוואן, "סובול ברגוזין" (Sobol Barguzine) בתצורה של 7 או 11 מושבים, עם גג נמוך (גובהו הצטמצם ב-100 מ"מ), ודלת אחורית, הנעה 4x4
"GAZ-22171" - מיניבוס "סובול M1" ו"סובול M2" בתצורה של 7 או 11 מושבים עם גג רגיל ודלתות מתנדנדות אחוריות (rear swing doors).
"GAZ-23107" - טנדר שטוח גרסת הנעה גלגלית עם סרן חי קדמי ומפרקים אוניברסליים, הנעה 4x4.
"GAZ-27527" - טנדר שטוח גרסת הנעה גלגלית עם סרן קדמי חי ומפרקים אוניברסליים, הנעה 4x4.
"GAZ-22177" - טנדר שטוח גרסת הנעה גלגלית עם סרן קדמי חי ומפרקים אוניברסליים, הנעה 4x4.
"GAZ-221717" - טנדר שטוח גרסת הנעה גלגלית עם סרן קדמי חי ומפרקים אוניברסליים, הנעה 4x4.
"GAZ-2752" - טנדר בעל כושר נשיאה של 0.8 טון בארגז מטען, עם דלת הזזה ודלתות כפולות אחוריות, אפשרות ל-מסחרית ל-7 אנשים עם תא מטען נפרד.
"GAZ-27527" - גרסת פאנל-וואן, הנעה כפולה 4x4, שילוב אופציונלי עם 7 מושבים, דגם פעל במסגרת שירות קצין העיר אשר היה שם המשטרה הצבאית של כמה ממדינות ברית ורשה.
תפקידיו העיקריים היו ביטחון באמצעות חיל מצב ובקרת התנועה הצבאית.
גוף זה פעל כגוף אכיפת חוק בצבא הסובייטי והרוסי עד שנת 2010, עת פורק והוחלף בגוף שיטור חדש של משרד ההגנה.
"GAZ-22173" - מיוצר למטרות עסקיות ומוניות מעוצבות, בתצורה של 10 מושבים (זמין בהזמנה מראש).
גא"זאל היא סדרת כלי רכב מסחריים קלים: טנדרים, טנדרים ומיניבוסים תוצרת יצרן הרכב הרוסי GAZ.
הדגם יוצר בשנים 1994-2010 במפעל בניז'ני נובגורוד.
בזמן התפרקות ברית המועצות וההתפתחות מהירה בהמשך של כלכלת השוק התברר עד מהרה כי תעשיית הרכב הרוסית לא ייצרה כלל דגמי מסחרית דומים לפורד טרנזיט או פולקסווגן סוג 2.
בתגובה להזדמנות השוק הזו, GAZ פיתחה במהירות טנדר משלה בשם גא"זאל, אשר יחד עם גרסתו הקלה יותר סובול מהווה כיום את מרבית שוק רכבי הוואן והמשאיות הרוסיות ובעל עמדות חזקות בשוק הרכבים של חבר המדינות.
הרכב מדורג כאחד המוצרים הפופולריים והמוצלחים ביותר של GAZ.
בשנת 1999 החלה חברת GAZ בייצור גרסאות 4x4 של גא"זאל.
עד 2005 נבנה הרכב המיליון של דגם זה.
מלבד חבר המדינות ומרכז ומזרח אירופה, הרכב מיוצא לשווקים באסיה ובאפריקה, כולל מרוקו והפיליפינים.
בשנים 2010 – 2011 עברה משפחת הגא"זאל שדרוג רציני.
הדגם המשודרג שונה לגא"זאל ביזנס.
השינויים השפיעו על 20 יחידות ומערכות רכב עיקריות, כולל היגוי, בלמים, תיבת הילוכים, מערכת קירור, תיבת הילוכים ופנים.
בשנת 2013 חברת GAZ החלה בייצור סדרתי של הרכב המסחרי הקל גא"זאל נקסט מהדור החדש הכולל משאיות, ואן, מיניבוס וגרסאות אחרות בגדלים שונים.
גא"זאל נקסט הוא גרסה משופרת של רכב ה-GAZelle המקורי המהווה משפחת כלי רכב של טנדרים ומשאיות בינוניות המיוצרות על ידי ענקית הרכב הרוסית GAZ.
הוא מיוצר לצד GAZelle המקורי הידוע כיום בשם GAZelle Business.
הדגם הזמין הראשון מצויד במנוע טורבו דיזל בן ארבעה צילינדרים מבית Cummings, בעל 129 כוחות סוס במהירות של 3600 סיבובים לדקה, עם צריכת דלק עירונית: 10,5 ליטר / 100 ק"מ.
המנוע עומד בתקני הפליטה של Euro 4 ו-Euro 5. ב-10 באפריל 2013 החל ייצור סדרתי של GAZelle Next.
ב-24 במרץ אותה שנה, החל ייצור גרסת האוטובוסים, Gazelle NEXT Cityline.
במאי 2014 קיבלה GAZ אישור סוג רכב יחיד באירופה, מה שאפשר לה למכור את הרכב גם למדינות האיחוד האירופי.
בספטמבר 2015, כללה תערוכת Comtrans במוסקבה גרסת ואן ומיניבוס של גא"זאל נקסט.
מכירות הרכב התחילו באפריל 2016 והמיניבוס בנובמבר 2016.
גאבור דריגיי (במקור דסאואר עד 1901 (Dessauer) בהונגרית: Drégely Gábor; בודפשט, 24 בנובמבר 1883 – בודפשט, 24 ביולי 1944) היה סופר, מחזאי, מהנדס מכונות יהודי-הונגרי.
גאבור דריגיי נולד בבודפשט במשפחה יהודית כבנם של מיקשה דסאואר (1849–1919) סוחר, ושל הרמינה באואר (1854–1930).
סבו וסבתו מצד אביו היו גאבור דסאואר וצציליה דונאט, סבו וסבתו מצד אימו היו איגנץ באואר ופאני דויטש.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה באוניברסיטת בודפשט (שמו כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), כמהנדס מכונות.
דריגיי זכה להצלחתו הראשונה כסופר בשנת 1903 עם הרומן שלו "נשמות".
המחזה הראשון שלו עלה לבמה בשנת 1908. בשנת 1913 הקומדיה שלו "הניצוץ האלוהי" פרודיה על וילהלם השני, קיסר גרמניה זכה להצלחה גדולה.
ההצלחה העולמית הגיעה בשנת 1915 במחזה העליז "בעלה של העלמה".
גם יצירותיו המאוחרות יותר הוצגו ברצון רב על ידי התיאטראות.
גאבור דריגיי הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
בעלה של העלמה (קומדיה, 1915) מיצירה זו נכתבה אופרטה עם המוזיקה של פאל אברהם בשם הנערה האחרונה ממשפחת וֶורְבַּאִי (1928), חרוזי השירה נכתבו על ידי אימרה הרמט.
האיש האדום (עם אימרה ליפטאי, 1924)
האישה הבלתי מוגנת (קומדיה, 1925)
משהו חייב לקרות (עם לאסלו לקטוש, 1929)
בלה רייניץ: צופה באש הבית (1918)
מרטון ג.: הבטלן (עם אימרה ליפטאי, 1929)
גאבור גודה (במקור גרינפלד, בהונגרית: Goda Gábor; בודפשט, 1 באפריל 1911 – בודפשט, 12 באפריל 1996) היה סופר יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט, מתרגם ובמאי תיאטרון.
גאבור גרינפלד נולד במשפחה יהודית.
בשנת 1929 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון סנט אישטוואן בזוגלו (כיום רובע 14 של בודפשט).
אז יצא לאור כרך השירה הראשון והיחיד שלו.
לאחר סיום לימודיו התפרנס מעבודות מזדמנות.
הוא ניסה את כוחו בעיתונאות, אבל מכיוון שלא הצליח למצוא את המרואיינת שלו, אחת השחקניות המפורסמות של התקופה, הציעו לו "לחפש עיסוק אחר".
לאחר מכן עבד בהוצאת הספרים "הסקירה העצמאית" (Független Szemle), שם היה גם מגיה וגם מתרגם וב-1931 ערך את כתב העת "פורונד" (Porond).
לאחר מעקף פואטי קצר, המשיך בקריירת הכתיבה שלו בסיפורים קצרים, שכמה מהם הופיעו בעיתון ומשכו את תשומת לב הקהל.
ב-1936 פרסם גודה כרך של סיפורים קצרים, בשם "מכתב מהגיהנום", שמשך את תשומת לבם של הסופרים לאיוש נאג' ומילאן פושט.
בכתבותיהם על הסופר הצעיר הם שיבחו את התכונות הבאות לידי ביטוי בסיפורי גודה הקצרים, את התיאור המפורט מבחינה סוציוגרפית של העולם הבורגני בפשט ואת הפסיכולוגיה העדינה ווגווניה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 כתב גודה כמה יצירות פרוזה בקנה מידה גדול יותר, אותן עיבד והוציא לאור לאחר מלחמת העולם השנייה.
כיהודי, נלקח גודה מספר פעמים לשירות העבודה במהלך שנות מלחמת העולם השנייה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
הוא הצליח לשרוד את השואה.
לאחר מלחמת העולם קיבל על עצמו תפקיד ציבורי, בשנים 1945–1950 הפך לראש ענייני התרבות של בודפשט, תחילה כמזכיר ראשי ולאחר מכן כיועץ תרבות.
בשנים 1956–1958 היה חבר במועצה הספרותית, ובשנים 1957–1959 השתתף גם בעריכת כתב העת "החיים והספרות".
ב-1958, במשך כל העונה, שימש כמנהל תיאטרון צבא העם (תיאטרון הקומדיה של בודפשט של ימינו).
עם סיפוריו הקצרים, הרומנים וכתביו העיתונאיים, הוא הפך לדמות משמעותית בספרות הסוציאליסטית שלאחר המלחמה.
גודה היה סופר עירוני אמיתי, הסצנה העיקרית של יצירותיו הייתה העולם הזעיר בורגני של בודפשט.
הוא הכיר עולם זה בצורה הטובה ביותר.
יצירותיו, שנכתבו מהמחצית השנייה של שנות החמישים, התאפיינו גם בחזון סאטירי, אירוני ובהומור עיקש.
איליה ארנבורג: חייו הסוערים של לאזיק רויטשוואניץ (1933)
אברמאייר: הנוער רוצה לחיות (1935)
אנדרה מלרו: שני דורות (1946)
מסדר ההצטיינות של הרפובליקה העממית ההונגרית (1948, 1950)
גאבור באנאט, מחוץ להונגריה גבריאל באנאט (במקור הירש, בהונגרית: Bánát Gábor; טימישוארה, 23 בספטמבר 1926 – בגור, ספרד, 23 ביולי 2016) היה כנר אמריקאי מחונן, מנצח, מורה למוזיקה ממוצא יהודי-הונגרי יליד רומניה בנאט הופיע עם רבות מהתזמורות הפילהרמוניות של העולם לרבות ניו יורק, לונדון ועוד.
גאבור הירש נולד במשפחה יהודית כבנו של הרופא שאנדור הירש.
הוא החל לנגן בכינור בגיל שש, ושנה לאחר מכן הופיע כבר בפומבי.
הוא היה בן תשע כששמע אותו בלה בארטוק, שעצר בעיר הולדתו של גאבור באנאט בעת שנסע לרומניה עם שותפו הקבוע לסונטה, הכנר המעוטר בפרס קושוט פעמיים, אדה זאטורצקי.
כתוצאה מכך, הילד היה לתלמידם של זטורצקי וזולטאן קודאי באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט.
למרות החוקים האנטי-יהודיים של הונגריה, הוא הופיע כסולן בתזמורות סימפוניות עוד כסטודנט באקדמיה.
באפריל 1941, הוא הופיע בערבי בטהובן של תיאטרון גולדמארק.
ב-1942 עוד זכה בפרס הובאי.
אך מאז סתיו 1943 כבר לא יכול היה להופיע בפני קהל נוצרי, אלא רק במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך באירועים של מוסדות יהודיים שונים.
הוא קיבל את הדיפלומה שלו בגיל שבע עשרה, לאחר שניגן בסתר את קונצרט ההסמכה שלו בחדר חשוך מול חבר מושבעים של הפקולטה.
ב-1944, יחד עם הוריו, ברח לבאצ'קה הדרומית (כיום צפון סרביה) לכמה חודשים, שם שרד את השואה ביחד עם הוריו באמצעות מסמכים מזויפים.
המשפחה חזרה לטימישוארה רק לאחר כניסת הצבא האדום לעיר.
לאחר מלחמת העולם השנייה, ג'ורג'ה אנסקו לקח אותו תחת חסותו והם קיימו כמה קונצרטים יחד בבוקרשט.
ביוני 1946 ערך קונצרט בבית הכנסת בטימישווארה, עליו הודה לו הרב הראשי מיקשה דרקסלר.
עד מהרה עזב את רומניה ונסע לבודפשט לזמן קצר, משם נסע ל"תחרות המוזיקה הבינלאומית של ז'נבה" בספטמבר אותה שנה.
הוא המשיך את הקריירה שלו בארצות הברית, שם עבד תחילה עם הכנר נתן מילשטיין, ולאחר מכן סייר ברחבי ארצות הברית, מערב אירופה ויפן.
הוא היה סולן בתזמורות הגדולות ביותר, כולל הפילהרמונית של ניו יורק, אליה הצטרף ב-1970 ונשאר חבר בתזמורת במשך 23 שנים.
באנאט הופיע גם עם התזמורת הפילהרמונית של לונדון, הפילהרמונית של אוסלו, ה-Residentie Orkest בהאג ועם הרכבים מוזיקליים רבים אחרים.
באנאט ערך אוסף בן שישה כרכים על כנרים-מלחינים של המאות ה-17 וה-18 תחת השם "מאסטרים של כינור" (Masters of the Violin).
הוא גילה את התמלילים (התווים) המקוריים של חמשת הקונצרטים לכינור של מוצרט וערך פרסום של מהדורת פקסימילה בשם "הקונצרטים לכינור של מוצרט" (The Mozart Violin Concerti) כדי שהכנרים יוכלו סוף סוף לראות את תווי המיתרים המקוריים של מוצרט.
הוא כתב את הביוגרפיה של המלחין והכנר שבלייה דה סן ז'ורז', "המוצרט השחור".
הוא לימד במכללת סמית' וב-Hartt School of Music באוניברסיטת הארטפורד, הרצה באוניברסיטת ניו יורק ועמד בראש המחלקה לכינור בקונסרבטוריון וסטצ'סטר למוזיקה (Westchester Conservatory of Music), שם גם ניצח על התזמורת.
אשתו הייתה דיאנה סטיבנסון באנאט, וילדיהם
גאבור בורונדי (בהונגרית: Gábor Böröndi; נולד ב-6 באפריל 1971) הוא פילדמרשל משנה בצבא הונגריה, המשמש מאז אפריל 2023 כמפקד (מקביל לרמטכ"ל) של כוחות ההגנה ההונגריים.
בורונדי נולד בקאפושוואר ב-6 באפריל 1971, וב-1988 התגייס לצבא הונגריה.
הוא עבר הכשרה כקצין חרמ"ש, וב-1992 מונה למפקד מחלקה בבריגדת חיל הרגלים המשוריין ה-26. לאחר מכן מונה למפקד פלוגה ואז למפקד גדוד.
ב-1997 הועבר למטה הדיוויזיה הממוכנת ה-4. במקביל לקריירה הצבאית שלו, הוא למד משפטים באוניברסיטת מישקולץ וב-2001 הוסמך כעורך דין.
בין 2002–2003 הוא נשלח למשימות שמירת שלום ברחבי העולם, והוצב בקפריסין, אפגניסטן ובוסניה והרצגובינה.
לאחר מכן שרת במשרד ההגנה ושימש כראש מחלקת התכנון.
ב-2006 הוא מונה לסגן מפקד בריגדת הרגלים ה-5 (אישטוואן בוצ'קאי) בדברצן.
ב-2008 נשלח ללמוד במכללת נאט"ו להגנה ברומא.
ב-2009 חזר להונגריה, ומונה למפקד בריגדת הרגלים ה-5. הוא היה באותה תקופה הבריגדיר הצעיר ביותר בצבא ההונגרי.
בשנת 2013 הוא מונה למפקד זרוע היבשה של הצבא ההונגרי.
בשנת 2018 מונה לסגן מפקד כוחות ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) וב-3 ביוני 2021 מונה כנציג הונגריה בוועדה הצבאית של נאט"ו.
ב-27 באפריל 2023, בעקבות פיטוריו של רומולוס רוסין-סנדי, הוא מונה למפקד כוחות ההגנה.
גאבור דבצ'רי (בהונגרית: Devecseri Gábor; 27 בפברואר 1917, בודפשט – 31 ביולי 1971, בודפשט) היה משורר, סופר, מתרגם ספרותי, פילולוג קלאסי יהודי-הונגרי שזכה בפרס קושוט (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה, מקביל לפרס ישראל), זכה פעמיים בפרס אטילה יוז'ף (הפרס הספרותי הממלכתי הגבוה בהונגריה) ופעמיים בפרס באומגרטן.
הקוראים ההונגריים של היום יכולים להכיר את רוב היצירות הקלאסיות של העת העתיקה האירופית - כולל האיליאדה והאודיסאה - בתרגומו המודרני והמהנה של גאבור דבצ'רי.
גאבור דבצ'רי נולד במשפחה יהודית, בנם של פקיד הבנק אמיל דבצ'רי ושל זמרת האופרה, הסופרת והמתרגמת ארז'בט גוטי (בתו של שומה גוטי).
הוא השלים את לימודיו בבודפשט.
התחיל כילד פלא, היה רק בן חמש עשרה כאשר הכרך הראשון שלו המשותף עם גאבור קארינתי פורסם עם הקדמה מאת זולטאן שומיו.
ספר השירים העצמאי הראשון שלו היה "הים המבדר" (A mulatságos tenger) (1936).
הבנתו את העת העתיקה הייתה מקארוי קרניי ההיסטוריון והפילולוג שעשה עליו רושם עמוק ביחד עם משחקי השפה של דז'ה קוסטולאני, כמו כן השפיעו עליו גם אנטאל סרב ומיהאי באביץ'.
ב־1938 הוא תרגם ופרסם את כל שירי גאיוס ולריוס קאטולוס עם הקדמה מאת קארוי קרניי, ולאחר מכן נקלע לוויכוח סוער עם יאנוש צ'נגרי, הפילולוג הקלאסי הנודע.
ב־1939 סיים את לימודיו במחלקה ליוונית-לטינית של אוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), הוא כבר נחשב כבן הדור השלישי של כתב העת הספרותי והאמנותי החשוב ניוגט עם שיריו שפורסמו גם בכתב העת וב"ספ סו" -שפירושו "מילה יפה" - (Szép Szó).
בשנת 1941 סיים את הדוקטורט שלו בעבודת דוקטורט בשם : "תודעה אמנותית בשירת קאלימאכוס".
באותה שנה התחתן עם קלרה הוסאר, במאית אופרה, מלחינה, מנצחת, מתרגמת.
בשנת 1942 קיבל תעודת הוראה.
הוא הצליח בדרך כלשהי לקבל פטור או להתחמק (אולי באמצעות קשריו) הן מלקיחתו למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) והן מגירוש למחנות הריכוז.
מ־1942 עד 1945 היה הספרן של ספריית באומגרטן (Baumgarten Könyvtár).
בזה אחר זה הופיעו תרגומיו ליצירותיהם של טיטוס מאקיוס פלאוטוס, אפלטון, הרודוטוס ועוד.
לרבות ליסיסטרטה של אריסטופנס (1943).
ב־1945 פרסם את ספר החיבורים שלו, "קוסטולאני החי", ואת ספר השירים השנון והמקורי שנכתב לילדים, "מורה דרך בגן החיות".
לאחר מלחמת העולם השנייה ב־1945 לימד את תולדות הספרות במחלקה היוונית של אוניברסיטת בודפשט למדע (אוניברסיטת אטווש לוראנד) ואת תולדות האמנות באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
במהלך השלמת הדיקטטורה הסטליניסטית, הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית ההונגרית (MKP) (מפלגת העובדים ההונגרית – MDP מיוני 1948) והפך לאחת הדמויות המובילות במדיניות הספרותית החדשה בהנחיית יוז'ף רוואי ומארטון הורבאט (במקור שילר).
בין השנים 1948–1954 לימד ספרות בדרגת סגן קולונל באקדמיה לקצינים של צבא העם ההונגרי.
בשנים 1953–1956, היה העורך של כתב העת הספרותי והאמנותי בשם "צבא העם למען ארצנו החופשית" (Néphadsereg Szabad Hazánkért).
בין היתר, פורסמו שיריו, מחקריו ותרגומיו שפיארו את סטלין, ראקושי ואת הניהול המתוכנן במגוון רחב של כתבי עת, אנתולוגיות וכרכים עצמאיים.
הודות לחוש הצורה יוצא הדופן שלו, הוא הצליח להתחרות בכל דבר, הוא הכין את התרגום ההונגרי המודרני של האודיסאה (1947) והאיליאדה (1952), תרגם את המזמורים ההומריים, ואפילו את כל הזיכרונות ששרדו מהתקופה ההומרית ובכך שינה מהיסוד את חווית העת העתיקה בספרות ההונגרית; עבודתו זכתה בפרס קושוט בשנת 1953.
הוא צידד במרד ההונגרי (נקראת בהונגריה "המהפכה של 1956") באופן אישי וגם ביצירותיו, הוא לא הצטרף למפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית (MSZMP), שנוסדה ב־4 בנובמבר 1956. לאחר דיכוי המהפכה, תוך שהוא מרחיק את עצמו מהחיים הציבוריים, הוא חי משיריו, ממחקרי סדנאות, מסיפורי מסע ומכתביו האוטוביוגרפיים.
הוא כתב דרמה על אודיסאוס והשלים את סדרת התרגומים של קאטולוס.
הוא גם שלט בשפה הפרסית למען תרגומים מהספרות הפרסית.
במהלך מחלתו הארוכה, אפילו במיטתו בבית החולים, כתב - על היתרונות של דיסקצית הבטן.
מ-1949 עד 1951 היה המזכיר הכללי של אגודת הסופרים ההונגרים
פרס קושוט (1953) (על תרגומו של הומרוס)
עיטור מסדר הצטיינות העמל דרג זהב (1970)
Magyar Rádió Online יצירה של המחבר, בביצוע שלו
שירים מאת גאבור דבצ'רי, גאבור קארינתי ; הקדמה זולטאן שומיו; Forum Ny., בודפשט, 1932
גאבור דבצ'רי: "תרגום" של פרנסואה ויון, ניוגט t 1937. מס' 11
תודעה אמנותית בשירת קלימכוס, מחקר, 1941
סוחר חיות מזויף, או ניצחון האהבה האמיתית.
קומדיה בחרוזים המיועדת לטקסט של אופרה קומית ; Vajna-Bokor, Bp., 1942
מורה דרך לגן החיות, שיר לילדים, 1945 [5. מהדורה מתוקנת 1994]
מרגרט איילנד אלגיה (בודפשט, 1945)
קוסטולאני החי, מונוגרפיה קטנה, 1945
אלגיית האי מרגיט, שיר, 1945
בודפשט, עיר אגדות, מחקר, שיר, 1946
שירים נבחרים ; הונגריה, בודפשט, 1946
עיר פיות בודפשט (מחקר ושירים, בודפשט, 1946)
שומר הגבול המתנדב, שיר סיפורי, 1951
מראה העתיד (שירים, בודפשט, 1954)
יומן מסע שירים מברית המועצות.
תלמיד אנסלמוס, טקסט אופרה פסוק, 1957* סדנה וקסם, לימוד יווני-רומי, 1959
אהבותיו של אודיסאוס (מחזה ושירים, בודפשט, 1964)
האלים של לאג'מאנוש (זכרונות, בודפשט, 1967)
רק כל כך הרבה חום (שירים, בודפשט, 1968)
יומן מסע יווני [צילום: Károly Gink], 1969
איתקה, שיר [צילום: קארוי גינק], 1969
עצים ישנים, שיר [תמונה ארנו וג'דה], 1969
המרירות, השינויים והאושר הסופי של חמור הכותנה, שיר [ציור: קארוי רייך], 1970
שירים מאת שאנדור צ'ורי וגבור דבצ'רי על אגם בלטון ; מרכז המידע של המוזיאון – מנהלת המוזיאון של מחוז וספרם, וספרם, 1970
האלה העירומה ומגדת העתידות העיוורת (רומן בודפשט, 1972)
בהפרכת ארעיות (שירים נטושים, בודפשט, 1972)
הזמן טס (שירים נבחרים, בודפשט, 1972)
היתרונות של לפרוטומיה, זיכרונות, שיר [עריכת יאנוש ויינה], 1974
מהדורה אסופה של יצירותיו (בודפשט, 1977)
ככר ההתעמלות ; Magvető, Bp., 1984
De amore, סיפור [עורכת קלרה הוסאר], 1993
ניצוץ במנוע הבתולי ; Publio, Hédervár, 2014
אגון קמן - גאבור דבצ'רי: מחזה רדיו "טיול בגן החיות" (1948)
אגון קמן - גאבור דבצ'רי: "טיול בגן החיות" מחזמר ומחזה בחרוזים (1950).
הודות לגאבור דבצ'רי תורגמו להונגרית מודרנית המטמורפוזות של אובידיוס, ספר המלכים של פירדוסי, הגרסה ההונגרית של כשלושה תריסרי דרמות עתיקות (אייסכילוס, סופוקלס, אוריפידס, אריסטופאנס, מנאנדרוס, פלאוטוס) ומאות יצירות ליריות (כולל חייו השלמים של קאטולוס).
כמעט אלף שירים, דרמות ורומנים של 89 סופרים זרים תורגמו על ידו להונגרית.
גאבאפנטין (באנגלית Gabapentin) היא תרופה נוגדת פרכוסים המיועדת לטיפול באפילפסיה במבוגרים ובמתבגרים מעל גיל 12 שנים.
בנוסף, גאבאפנטין משמשת לטיפול בכאב נוירופתי במבוגרים מגיל 18 שנים ומעלה.
גאבאפנטין רשומה לטיפול באפילפסיה, בצורותיה השונות, כאשר הטיפול הנוכחי אינו מאפשר שליטה מלאה בתסמינים, וכטיפול בכאב נוירופתי, כאב כרוני הנובע מנזק עצבי, הנגרם לאחר הרפס או בעקבות סוכרת במבוגרים.
סימנים אופיינים לכאב כזה מתוארים כתחושת חום, תחושת שריפה, כאב פועם, תחושת דקירה, כאב חד, התכווצויות, תחושת עקצוץ, חוסר תחושה ותחושת "סיכות ומחטים".
ייתרונה של גאבאפנטין על פני תרופות אחרות נוגדות פרכוסים הוא המיעוט היחסי בתגובות בין-תרופתיות.
גאבאפנטין היא תרופה נוגדת פרכוסים המיועדת לטיפול באפילפסיה.
במרבית המקרים, המינון מועלה בהדרגה.
ביום הראשון לטיפול המינון הוא מנה אחת של 300 מיליגרם, ביום השני לטיפול המינון הוא 300 מיליגרם פעמיים ביום, ביום השלישי לטיפול המינון הוא 300 מיליגרם, 3 פעמים ביום.
לאחר היום השלישי הרופא מחליט אם יש צורך להעלות פעם נוספת את המינון.
בקשישים הסובלים מאי־ספיקת כליות ומטופלי דיאליזה ייתכן שהרופא ימליץ על העלאה איטית יותר של מינוני התרופה.
טווח המינונים המרבי המקובל: 300 עד 1,200 מיליגרם, 3 פעמים ביום.
תרופות ממשפחת האופיואידים, כגון מורפין, עלולות להגביר את ההשפעה של גאבאפנטין.
בנוסף, שילוב של גאבאפנטין ואופיואידים עלול לגרום לישנוניות, עייפות, סדציה, ירידה בקצב הנשימה, ואף במקרים חריגים מוות.
נטילה בו זמנית של גאבאפנטין וסותרי חומצה המכילים אלומיניום ומגנזיום עלולה לגרום לירידה בספיגת גאבאפנטין מהקיבה.
לכן מומלץ ליטול גאבאפנטין לפחות שעתיים לאחר נטילת סותרי חומצה.
המנגנון שבאמצעותו מפעיל גאבאפנטין את פעולתו כמשכך כאבים וכנוגד פרכוסים אינו ידוע לגמרי.
ידוע שגאבאפנטין הוא אנלוג של החומצה גאמא-אמינובוטירית ולמרות הדמיון בשם, הוא אינו נקשר לקולטני GABA, אלא לתעלות יוני סידן קדם-סינפטיות, תלויות מתח, וכנראה משם פעילותו.
תופעות לוואי מפורטים בעלון לצרכן שבאתר משרד הבריאות.
תופעות הלוואי השכיחות הן זיהום ויראלי, הרגשת נמנום, סחרחורת, חוסר קואורדינציה, עייפות וחום.
תופעות הלוואי החמורות כוללות סיכון מוגבר לאובדנות, הזיות ודיכוי נשימתי.
התרופה עלולה לגרום לתגובה אלרגית עורית חמורה, התנפחות השפתיים והפנים, פריחה בעור ואדמומיות ונשירת שיער.
תופעת לוואי נוספת שדווחה לאחר שיווק התרופה ולא ידועה שכיחותה היא אנפילקסיס.
זוהי תגובה אלרגית חמורה ומסכנת חיים הכוללת קשיי נשימה, נפיחות של השפתיים, הגרון והלשון, ולחץ דם נמוך המחייבים טיפול חירום.
אין להשתמש בתרופה זו במהלך ההריון, אלא בהוראת רופא.
נשים בגיל הפוריות חייבות להשתמש באמצעי מניעה יעילים בעת הטיפול בתרופה.
בכניסה להריון, או תכנונו, אין להפסיק בפתאומיות את התרופה, מחשש להתפרצות פרכוסים מחודשת.
התרופה עוברת לחלב אם, השפעתה על התינוק לא ידועה ולכן מומלץ להיוועץ ברופא.
גאבור דלנקי (בהונגרית: Delneky Gábor; בודפשט, 29 במאי 1932 – אורלנדו, 26 באוקטובר 2008) היה סייף הונגרי (חרב) אלוף אולימפי.
בשנת 1952, הוא החל להתחרות באופן תחרותי באיגוד הספורט ואשאש.
ב-1956 עבר להונבד בודפשט, ומ-1958 ועד פרישתו התחרה שוב בוואשאש.
בשנת 1959, הוא היה חלק מהנבחרת מדליסטית הכסף של אליפות העולם שהתקיימה בבודפשט.
הוא השיג את הצלחתו הגדולה ביותר באולימפיאדת רומא (1960), שם זכה באליפות האולימפית (מדליית זהב) כחבר בנבחרת הסיף ההונגרית בחרב - לצד אלדר גרביץ', זולטאן הורבאט, רודולף קרפאטי, פאל קובאץ' וטמאש מנדלני.
ב-1961 לקח את המקום השלישי הקבוצתי באליפות העולם בטורינו.
לאחר 1963 כבר לא היה חבר בנבחרת הלאומית בשל גילו.
הוא פרש מספורט פעיל ב-1970. דלנקי זכה שמונה פעמים באליפות הונגריה הקבוצתית בחרב ופעם אחת במדליית כסף (בין השנים 1955 ועד 1967).
לאחר פרישתו נסע לחו"ל, התגורר באורלנדו ועבד כמהנדס ראשי של מפעלים ציבוריים.
אלוף אולימפי קבוצתי (חרב) (1960)
אליפות עולם קבוצתי (חרב) מקום שני.
אליפות עולם קבוצתי (חרב) מקום שלישי (1961)
אליפות גביע אירופה מקום שני (קבוצתי, חרב).
גאבור בנדק (בהונגרית: Benedek Gábor; נולד ב-23 במרץ 1927 בטיספירד) הוא אלוף אולימפי הונגרי מתחרה בקרב חמש, סייף, מאמן.
אלוף העולם הונגרי הראשון בקרב חמש.
בנדק היה תלמיד בתיכון הצבאי בשופרון.
שם הוא למד את יסודות הספורט של קרב חמש.
הוא נשלח לפולין במלחמת העולם השנייה.
מאוחר יותר עבד כנער מעלית בקופנהגן, לאחר מכן ניסה לקבל מקלט בשוודיה, אך גורש חזרה לדנמרק.
הוא חזר הביתה שנתיים לאחר המלחמה.
משנת 1948, הוא היה סייף ב-Csepeli MTK ובמקביל היה ספורטאי בקרב חמש של בודפשט הונווד.
הוא השיג תוצאות יוצאות דופן בקרב חמש.
היה חבר בנבחרת הונגריה מ-1948. באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה במדליית זהב קבוצתית ובמדליית כסף אישית.
בכך שברה נבחרת הונגריה - באופן מפתיע - את הדומיננטיות בת עשרות השנים של ספורטאי קרב חמש השוודים.
ב-1953 זכה במדליית זהב אישית באליפות העולם ובכך הפך לאלוף העולם הונגרי הראשון בקרב חמש.
ב -1956 לפני אולימפיאדת מלבורן (1956), הוא אמר את הטקסט של השבועה האולימפית של הספורטאים הונגרים, אך במהלך האולימפיאדה הוא נבחר לוועד המהפכני של הנבחרת האולימפית.
בתחרות הוא סיים במקום של צבירת נקודות הן באישית והן בקבוצה, אך ביצועיו לא עמד בציפיות.
הוא לא לחץ יד למתחרים הסובייטים במהלך האולימפיאדה.
לאחר שחזר הביתה פוטר מעבודתו ונאלץ להתפרנס כבעל מלאכה זעיר בתחום המים והשפכים.
ב-1959 התחיל להשתתף בתחרויות סיף בדקר.
הוא למד אז ממאמר בעיתון, שדיווח על האירוע, שנאסר עליו לצמיתות להשתתף בתחרויות מסיבות פוליטיות.
משנת 1964 הפך למאמן חטיבת קרב חמש של הונבד בודפשט.
תלמידיו כללו את האלוף האולימפי אישטוואן מונה ופרנץ טרק.
בשנת 1967 קיבל תעודה כמאמן קרב חמש וסיף במכללה לחינוך גופני.
בשנת 1969 נזקק אחד מילדיו לטיפול רפואי בחו"ל.
לאחר מכן עזב את המדינה והתיישב ברפובליקה הפדרלית של גרמניה.
בעזרתו של אישטוואן סונדי, הוא קיבל משרת מאמן בוורנדורף.
הוא השתתף בארגון מרכז הקרב חמש בבון, ועד פרישתו ב-1992 עבד כאמן סיף בוורנדורף.
1952, הלסינקי: קבוצתי (אלדאר קובאצ'י, אישטוואן סונדי)
1953, רוקאס סנטו דומינגו: אישי
ספורטאי מצטיין של הרפובליקה העממית ההונגרית (1951)
ספורטאי מוכשר של הרפובליקה העממית ההונגרית (1954)
צלב הקצין של מסדר ההצטיינות ההונגרי (2017)
גָאבּוֹרוֹנֶה (בסטסוואנה ובאנגלית: Gaborone) היא בירת בוטסואנה והעיר הגדולה ביותר בה.
העיר משמשת גם כבירתו המנהלית של מחוז דרום-מזרח.
גאבורונה הפכה לבירת בוטסואנה בשנת 1965 כאשר בוטסואנה קיבלה עצמאות.
קודם לשנה זו הייתה מאפקינג עיר הבירה של "הפרוטקטורט של בצ'ואנלנד" (שמה הקודם של בוטסואנה מהתקופה הקולוניאלית), אף שמאפקינג הייתה ממוקמת מחוץ לשטח הפרוטקטורט - ובתוך מדינת דרום אפריקה.
כאשר בוטסואנה קיבלה את עצמאותה נדרשה לה בירה בתוך שטח המדינה, ולצורך כך הוחלט על בניית עיר בירה בסמוך לכפר בשם "גאבורונה", שנקרא על שם ראש הכפר, קגוסי גאבורונה, כחלק מהמנהג האפריקאי לקרוא לכפר בשם מנהיגו.
כיום הכפר הוא אחד מפרוורי העיר.
הקרקעות עליהן נבנתה גאבורונה היו בבעלות חברת "דרום אפריקה הבריטית" שהולאמו על ידי בוטסואנה כאשר זו קיבלה עצמאות רשמית.
המיקום נבחר, בין היתר, בשל היותו נחשב לשטח נייטרלי מבחינת זיקה שבטית, על מנת למנוע סוגיות שונות של יריבות בין רשויות שבטיות שונות שביקשו להקים את עיר הבירה בקרבתן.
סיבה מרכזית נוספת לבחירת מיקום זה נבעה בשל קרבת האזור למקורות מים מתוקים, בעיקר לנהר הטאונג הזורם מדרומית לעיר.
נראה כי המוטיבציה הבולטת שבבסיס ההחלטה של אנשים רבים להגר לגאבורונה הייתה הציפייה להכנסה גבוהה יותר, שהתממשה.
נתונים שעלו מסקר חלוקת הכנסות בבוטסואנה בשנת 1975 הצביעו על חציון הכנסה של משק בית בגאבורונה שהיה גבוה פי 1.26 מאשר משק בית באזורים הכפריים במדינה.
כמו כן, בעשר השנים הראשונות מאז הוקמה העיר חלה עלייה מתמדת בהזדמנויות התעסוקה הפרטית והציבורית שעמדו בפני תושבי העיר.
מה גם שבשנת 1974 חל עדכון חיובי של כל שכר המגזר הציבורי, שהביאה לעלייה משמעותית של משכורות תושבי העיר שהועסקו במגזר זה.
בנוסף, בקרב הצעירים בגילאי 15-24, 15% אמרו שהסיבה העיקרית לעזיבתם את האזור הכפרי לטובת העיר הייתה מוסדות חינוך לקויים.
העיר שוכנת בדרום-מזרח המדינה, כ-15 ק"מ מהגבול עם דרום אפריקה, על גדות , בעמק שבין הגבעות ואודי, בגובה 1,014 מטרים מעל פני הים.
האקלים בגאבורונה, הנמצאת בקצה אגן מדבר הקלהארי, הוא חם ויבש.
בקיץ הטמפרטורה הממוצעת ביום מטפסת אל מעל 30 מעלות צלזיוס, ובחורף הטמפרטורה הממוצעת ביום יורדת ל-24 מעלות צלזיוס.
עיקר המשקעים יורדים בתקופת הקיץ.
מאז שנת 1950 נרשם בבוטסואנה שיעור העיור הגבוה ביותר מכל מדינה בעולם.
העיר צומחת מהר מאוד, ואף מכפילה את עצמה כל עשר שנים מאז הקמתה.
לפי מפקד האוכלוסין משנת 1981, נרשמו בגאבורונה 59,657 תושבים.
מתוך סקר דמוגרפי שבחן את התפלגות הגילאים מתוך אוכלוסיית העיר בשנת 2006, נמצא שאוכלוסיית גאבורונה היא יחסית צעירה.
כ-23% מתושבי העיר הם מתחת לגיל 15, וכ-68% הם מתחת לגיל 30. נתון נוסף שעלה מתוך הסקר מגלה שרובם של תושבי העיר היגרו אליה.
רק 28% מתושבי העיר נולדו בסביבה אורבנית, כאשר 25% מתוכם נולדו בגאבורונה ו-5% בערים אחרות.
בגאבורונה שוכן הפרלמנט ומשרדי הממשלה של בוטסואנה.
מוסדות אלו מציעים הזדמנויות תעסוקה ממשלתיות נרחבות שהשכר בהן הוא גבוה יותר מהממוצע במדינה, אפילו עבור עובדים לא מיומנים.
בעיר ישנם גם הזדמנויות תעסוקה פרטיות רבות, במיוחד במגזר השירותים.
בקרבת העיר נמצאים מכרות גדולים של מנגן ואזבסט, אשר הביאו לגידולה של העיר וצמיחתה.
בעיר ממוקמת הקהילה לפיתוח דרום אפריקה (Southern African Development Community - SADC), ארגון שנוסד ב-1980 ומטרתו להביא לצמיחה כלכלית בין חבריו ולהקטנת תלותן של המדינות החברות בו בדרום אפריקה.
גאבורונה מהווה את לבה התרבותי של בוטסואנה.
בעיר מספר רב של מוסדות תרבות ובידור והיא מקום משכנו של המוזיאון הלאומי של בוצוואנה הידוע גם בשם "המוזיאון הלאומי והגלריה לאומנות" (Gaborone National Museum and Art Gallery).
המוזיאון נפתח בשנת 1968, ומוצגים בו יצירות אומנות מודרנית של אמנים מקומיים, לצד עבודות יד מסורתיות של בוטסואנה.
החל משנת 2007 נחנך במוזיאון הגן הבוטני הלאומי שתפקידו לשמר מגוון רחב של מיני צמחים מקומיים של בוצוואנה.
בגאבורונה עומדים מספר אצטדיונים, ביניהם גם האצטדיון הלאומי של המדינה (The Botswana National Stadium).
אצטדיון זה הוא רב תכליתי ומשמש בעיקר עבור משחקי כדורגל.
האצטדיון הוא אצטדיון הבית של נבחרת הכדורגל הלאומית של בוטסואנה, "הזברה" (The Zebras).
מלבד אירועי הספורט, האצטדיון מארח אירועים אחרים כמו יום שירות המשטרה של בוטסואנה, כמו גם את חגיגות העצמאות של המדינה, וכן פסטיבלים שונים.
העיר מנוהלת על ידי מועצת העיר (GCC) המונה 35 חברי מועצה ובראשה ניצב ראש עיר הנבחר על ידי תושבי העיר.
מועצת העיר וראש העיר נבחרים אחת ל-5 שנים, הבחירות המתקיימות בסמיכות לבחירות הלאומיות.
הרשויות המקומיות במדינה אינם מוזכרים בשום מקום בחוקה ובהתאם לכך אין שום סמכות מובנית הנגזרת ממנה.
כוחה של המועצה קמה מכוח "חוק המועצה המקומית" המסדיר את הסמכויות והחובות של המועצות, את הכלים הרגולטוריים שלו וחוקי העזר, וכן את מקורות ההכנסות והנהלים החשבונאיים שבהם יש לנהוג.
חובותיהם העיקריים של מועצת העיר היא לספק את השירותים הבאים – חינוך, בריאות הציבור ותברואה, כבישים, רווחה חברתית ופיתוח קהילתי.
נמל התעופה הבינלאומי סר סרסטסה חאמה ממוקם 10 ק"מ צפונית לגאבורונה ומשרת את העיר לטיסות פנים ארציות ולטיסות לדרום אפריקה ולזימבבואה.
התחבורה הציבורית העירונית כוללת מוניות וואנים של פולקסווגן (קומבי).
לעומת זאת, נסיעות בין-עירוניות ונסיעות לפרוורים מבוצעות לרוב על באוטובוסים.
בבוטסואנה חינוך נחשב לזכות בסיסית עבור הילדים במדינה, וצעדים גדולים נעשו על מנת להנגיש אותו ולהקצות משאבים לשם כך.
העיר מנהלת את כל בתי הספר הממשלתיים ומספקת לימודים בחינם לכל הילדים במוסדות הלימוד הציבוריים עד לאוניברסיטה, ובנוסף לכך גם מעניקה להם ארוחות חינם.
שיעור ההשתתפות בעיר של התלמידים הלומדים בבתי הספר היסודיים עומדים על 83% מקרב הבנים והבנות הזכאים, בעוד שרמת ההשתתפות בבית הספר התיכוני עומד על 77% בקרב הבנים לעומת 73% בקרב הבנות.
אחד ההסברים לכך הוא שההשתתפות בחינוך הילדים במדינה מוגדרת כחובה בבית הספר היסודי, אך ההשתתפות בחינוך תיכוני אינה מוגדרת כחובה.
שניים מהקמפוסים של ממוקמים בעיר.
אתרים חשובים בעיר ושמורות טבע
בגאבורונה ממוקם הסכר השני בגודלו במדינה שהוקם בשנת 1964, ולאורך השנים הוא הוגבה על מנת להגדיל את הקיבולת שלו.
הסכר משמש גם כאזור בילוי ויעד תיירותי.
בחלקו הדרומי של הסכר קיים אזור בילוי שבו מועדון דיג, מגרשי משחקים ומתקני שיט.
בשנת 1988 הוקמה בגאבורונה שמורת הטבע "מתחם השימור ושעשוע של גאבורונה" (Gaborone Game Reserve) על מנת להציג לציבור את חיות הבר של בוטסואנה וגם לשמרן במקום טבעי שהוא גם רגיש לסביבתם.
במקום מתקיים שימור של חיות בר מקומיות רבות, ביניהן יענים, חזיר יבלות, קרנף לבן, אנטילופה, ראם, וקודו.
בשמורה קיים מרכז מבקרים, וכן כמה אתרי פיקניק.
גאבורונה תאומה של 3 ערים ומחוז:
הגאבלה (gabela, בקרב קהילות סרביה נקרא גם פֶּצָ'ה, peča), בארצות הרומניות (נסיכות מולדובה וולאכיה), בבולגריה, בהונגריה ובסרביה היה מס עקיף שהוטל על השחיטה הכשרה של עופות ובהמות ומקורו בתקופה העות'מאנית.
ההכנסות שנוצרו מגביית המס נועדו למימון הפולחן הדתי של הקהילה היהודית וגם למימון מוסדות הקהילה, בית הספר, בית החולים, בית המחסה לזקנים ולנכים ומוסדות צדקה אחרים.
המס אושר בהוראות הנסיכויות של מיכאי רקוביצה בשנת 1764, גריגורה אלכסנדרו גיקה בשנת 1777, קונסטנטין איפסילנטי בשנת 1799 ויואן סנדו סטורזה בשנת 1825.
גאבור הולמאי (בהונגרית: Gábor Halmai; נולד ב-7 בינואר 1972), הוא כדורגלן עבר הונגרי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
הולמאי החל את הקריירה בקבוצת וידאוטון, מעיר הולדתו סקשפהרוואר, ובשנת 1991 עבר לבודפשט הונבד.
לאחר שנתיים בהונבד, בהם זכה עם הקבוצה באליפות ונחשב לאחד הקשרים הטובים בליגת העל ההונגרית, עבר לבירסחוט הבלגית.
בשנת 1996 חזר להונגריה ושיחק ארבע שנים במ.ט.ק.
בודפשט, עמה זכה בשתי אליפויות ובשלושה גביעים.
לאחר זכייתה של הפועל תל אביב באליפות בשנת 2000, הוחתם הולמאי בקבוצה על ידי המאמן דרור קשטן, לקראת השתתפותה במוקדמות ליגת האלופות.
כבר במחזור הפתיחה של הליגה כבש הולמאי את שער הבכורה שלו במדי הפועל תל אביב, בניצחון 0-4 על מועדון ספורט אשדוד.
בעונת היה שותף להישג השיא של המועדון בגביע אופ"א, כשהקבוצה נעצרה רק ברבע הגמר.
באותה עונה הנהיג את קישור הקבוצה לצידם של יוסי אבוקסיס ודניס אונישנקו, וזכה עם הקבוצה בגביע הטוטו.
הולמאי שיחק שלוש שנים בהפועל תל אביב, ובמדיה ערך 89 הופעות בליגה, בהן כבש 10 שערים.
לאחר התקופה בהפועל תל אביב חזר לשחק במ.ט.ק.
בודפשט, עד שפרש בשנת 2005.
הולמאי ערך את הופעת הבכורה בנבחרת הונגריה בשנת 1993, וצבר 57 הופעות במדים הלאומיים, בהן כבש 4 שערים.
גאבור וונה (בהונגרית: Gábor Vona; נולד ב-20 באוגוסט 1978) הוא פוליטיקאי הונגרי, יו"ר מפלגת הימין הקיצוני "יוביק".
וונה נולד בג'נג'ש, למד היסטוריה ופסיכולוגיה באוניברסיטת בודפשט, ולאחר מכן עבד כמורה להיסטוריה.
ב-2002 היה בין מקימיה של "יוביק", תנועת ימין קיצוני לאומנית והיה סגן יו"ר התנועה.
לאחר התמסדותה של התנועה והפיכתה למפלגה פוליטית, נבחר, ב-2006, לעמוד בראשה.
בשנת 2007 הקים את "המשמר ההונגרי", מיליציה הרואה את עצמה כממשיכתה של "צלב החץ".
כשנה לאחר מכן קבע בית משפט בהונגריה כי מדובר בתנועה בלתי חוקית, מאחר שפעולותיה נגד זכויות אדם של מיעוטים במדינה נוגדות את חוקת הונגריה, צעד שגרר הפגנות אלימות שכללו יידוי אבנים ויידוי בקבוקים על המשטרה.
בהקשר זה אמר וונה כי לכשייבחר לפרלמנט, יופיע ליום ההשבעה כשהוא לובש את מדי המיליציה.
"יוביק" זכתה להצלחה ראשונה בבחירות לפרלמנט האירופי ב-2009, כשזכתה בכ-15% מהקולות וב-3 מושבים.
בבחירות שנערכו בהונגריה בשנת 2010 הצליחה המפלגה להיכנס לראשונה לפרלמנט ההונגרי, לאחר שבסיבוב הבחירות הראשון זכתה ב-16.67% מקולות הבוחרים והייתה למפלגה השלישית בגודלה, עם 26 מושבים.
מפלגת "יוביק" בראשותו של וונה מובילה קו המאשים את הצוענים ואת היהודים ברבות מצרותיה של המדינה; וונה התבטא גם נגד קיום מצעדי גאווה במדינה.
המפלגה בראשותו קוראת לכינונה מחדש של "הונגריה הגדולה", על גבי שטחים שהיו בעבר בריבונות הונגרית ומצויים כיום בריבונות שכנותיה, רומניה, אוקראינה, סלובקיה, אוסטריה, סלובניה, קרואטיה וסרביה, וכן דוגלת בהגדלת האוטונומיה של המדינות החברות באיחוד האירופי.