tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף לתוואי השטח הקשה, מוסיפים החום והלחות הכבדים במהלך היום, הקור בלילה, הגשמים הכבדים והסיכון ללקות במחלות זיהומיות כגון מלריה על הקושי בחציית השביל.
למרות זאת השביל הוא יעד פופולרי בקרב מטיילים החוצים אותו תוך ארבעה עד שנים עשר ימים.
המשתמשים הראשונים בשביל היו כורים אירופאים בשנות התשעים של המאה ה-19, שצעדו למכרות הזהב ביודה קוקודה.
בין יולי 1942 לינואר 1943 נערכה לאורך השביל סדרת קרבות, שלאחר מכן תקבל את הכינוי המערכה על שביל קוקודה, בין כוחות יפנים לכוחות אוסטרלים.
בעיירה פרנטרי גלי שבאוסטרליה הוקמה אנדרטה לזכר נופלי הקרבות.
לאחר המלחמה נזנח השביל ובמקומות רבים נטמע בצמחייה.
עם זאת, בשנים האחרונות הפך השביל למוקד עלייה לרגל לאוסטרלים וב-2003 אף הוקמה אגודת שביל קוקודה.
מטרות האגודה הן קידום החינוך והבריאות בקרב האוכלוסיות החיות לאורך השביל.
החל ב-2001 חלה עלייה במספר המבקרים בשביל.
לאחר מספר מקרי מוות (בעיקר בשל תשישות) החלו להשמע קריאות לבדיקות כושר גופני לפני היציאה לשביל.
ניתן לחצות את השביל משני הכיוונים, ולרוב נמשך בין ארבעה ימים לשנים עשר ימים, כתלות בכושר הגופני של הצועדים.
המקומיים ידועים ביכולתם לחצות את השביל בשלושה ימים בלבד.
לאורך השביל מצויים מספר בתי הארחה, חלקם בתוך כפרים וחלקם בצידי הדרך.
הכפריים החיים לאורך השביל לוקחים חלק בפעילות הכלכלית שמביאים עמם התיירים ומציעים מזון ומקום לינה.
שביל סובב באר שבע הוא שביל טיול מסומן באורך של כ-42 ק"מ, המקיף את העיר באר שבע.
ההצעה לסימון השביל הועלתה בשנת 2008 על ידי יוני ויעקב מידבידובסקי, תלמידי תיכון מבאר שבע וחניכים בחוגי הסיירות של החברה להגנת הטבע.
בזמן שביתת התיכונים שהתקיימה באותה שנה יזמו השניים יזמו טיול מסביב לעיר באר שבע.
כשחזרו מהטיול והיו נרגשים מיופיו של המסלול הועלה רעיון כי לשביל כזה יכול להיות ערך בשמירה על שטחים פתוחים ובמאבקים סביבתיים עתידיים.
השביל נחנך בסוף חודש מרץ 2012, לאחר שבהקמתו נטלו חלק קרן קיימת לישראל, רשות הטבע והגנים, רשות ניקוז ונחלים שקמה בשור, רשות העתיקות ועיריית באר שבע.
באוקטובר 2012 זכה "שביל סובב באר-שבע" במקום השלישי בפרס הסביבתי של איגוד המטיילים האירופי לשנת 2012, בזכות המודל החברתי שהוביל להקמתו: פיתוח עירוני מוצלח בשיתוף נוער, גופי סביבה ועירייה - הזכייה התבססה על חוברת שביל טיול ככלי תכנוני שנכתבה על ידי אדר' גל הרט.
השביל מבוסס ברובו על שבילים קיימים, ואלה מסומנים בסימון השבילים המקורי המשנה את צבעו מקטע לקטע.
השביל חולק לחמישה קטעים באורך של 5 עד 10 ק"מ כל אחד, והוא מתחיל באנדרטת חטיבת הנגב מצפון-מזרח לעיר, ומתקדם נגד כיוון השעון:
קטע 1 (10 ק"מ) (סמ"ש שחור, נכון ל-2023) - אנדרטת חטיבת הנגב - נחל כתף - כתף באר שבע - גבעת המאגורות - תחנת הדלק בכניסה הצפונית לעיר.
קטע 2 (7 ק"מ) (סמ"ש שחור/לא מסומן ברובו) - תחנת הדלק בכניסה הצפונית לעיר - נחל כובשים - כביש 25.
קטע 3 (5 ק"מ) (סמ"ש אדום) - כביש 25 - פארק באר שבע - גישה ל"שביל האתרים הטורקיים" ואל הגן הזואולוגי של באר שבע - כביש 2357.
קטע 5 (9 ק"מ) (סמ"ש ירוק) - באר אברהם - פארק נחל באר שבע וגשר הרכבת הטורקי - גישה למצפה בית אשל - פניה צפונה למרגלות תל באר שבע, אנדרטת חטיבת הנגב.
לאורך השביל מספר נקודות תצפית אל העיר וסביבתה, והוא מעניק הזדמנות טובה לצפות בצומח האופייני לנגב הצפוני, ובכלל זה באירוס השחום הנדיר.
שיא הגובה של השביל הוא 413 מטר מעל גובה פני הים, והנקודה הנמוכה ביותר בגובה 210 מטר.
עם המראות הנגלים לאורך השביל בית ארבעת המרחבים, מאגורות, סכרים, שרידי טרסות וחווה חקלאית ביזנטיים, נופי בתרונות, לימנים ושיחים.
שביל החירות הוא מסלול סיור בן ארבעה קילומטרים בעיר בוסטון שבארצות הברית, המוביל בין 16 אתרים היסטוריים חשובים השוכנים בה.
השביל מסומן באופן בולט על פני הקרקע בנתיב של לבנים אדומות.
רעיון השביל נהגה בשנת 1951 בבוסטון על ידי העיתונאי המקומי ביל סקופילד (Bill Schofield), אשר פרסם את הרעיון בעיתונו.
הרעיון אומץ על ידי עיריית בוסטון והוצא לפועל בהמשך אותה שנה.
ב-1958 סומן נתיב השביל בלבנים אדומות ביזמת איש העסקים דיק ברנסון (Dick Berenson).
לאורך השביל הוקמו שלטים מציגים את תולדות האתרים שביניהם הוא חולף.
בשנה הראשונה לקיומו של השביל הלכו לאורכו 40 אלף איש.
כיום מבקרים בשביל 3.2 מיליון איש מדי שנה.
השביל מנוהל על ידי הפארק הלאומי ההיסטורי של בוסטון (Boston National Historical Park), קרן שביל החירות (Freedom Trail Foundation) ועיריית בוסטון.
בית מדינת מסצ'וסטס - משכן מושל המדינה ובית הנבחרים שלה
בית הקברות גראנרי (Granary Burial Ground) - מקום קבורת רבים מחלוצי מלחמת העצמאות של ארצות הברית
בית התפילה של המלך (King's Chapel) ובית הקברות שלידו (הראשון בבוסטון)
פסל בנג'מין פרנקלין ואתר בית הספר הלטיני של בוסטון - בית הספר הציבורי הראשון בעיר
חנות הספרים אולד קורנר (Old Corner Bookstore)
בית המדינה הישן (Old State House) - מקום המושב הראשון של הממשל הקולוניאלי במסצ'וסטס
כנסיית אולד נורת' (Old North Church) - הכנסייה העתיקה בבוסטון שעדיין פועלת
שביל חיפה הוא טרק עירוני מעגלי באורך של 70 ק"מ בתחומי העיר חיפה, אשר נחנך בסוף שנת 2011.
הקמת שביל חיפה היא תוצר של יוזמה אזרחית שהחלה בשנת 2010, והושפעה, בין היתר, מהצלחתו של שביל ישראל.
השביל תוכנן על ידי גיא שחר, גאוגרף וסטודנט לאדריכלות, והוא מתבסס על הנוף המגוון של העיר ועל בדיקה שהעלתה כי ניתן ליצור מסלול באורך משמעותי של עשרות קילומטרים בתחומי העיר.
המארגנים מקווים שחנוכת השביל תסייע לפיתוח התיירות בעיר.
בשלב הנוכחי, השביל אינו כולל את חלקיה המזרחיים של העיר (משמע, פארק הקישון וקריית חיים), המנותקים מיתר חלקי העיר על ידי אזורי תעשייה ומתקני נמל חיפה.
השביל מעגלי ומחולק ל-21 מקטעים:
נחלי מזרח הכרמל: רמז וזיו
נחל אחוזה ומרכז שכונת אחוזה
במורד המדרגות אל ואדי ניסנאס
שביל ישראל לאופניים הוא מיזם לאומי שמטרתו ליצור שביל רכיבה רציף לאופני הרים שיחצה את הארץ לאורכה ויחבר בין החרמון בקצה האחד לבין אילת בקצה השני.
הליך התכנון של השביל החל ב-2006. את הקמת השביל מובילה רשות הטבע והגנים בסיוע משרד התיירות והחברה הממשלתית לתיירות, משרד החקלאות, המשרד להגנת הסביבה והקרן הקיימת לישראל.
סביב פעילות שביל ישראל לאופניים הולכת ומתגבשת קהילת מתנדבים שתורמים מזמנם ומרצם לסלילת מקטעיו.
אחד היעדים של השביל הוא עידוד תיירות אופניים מחוץ לארץ ומתוכה.
לכן, נעשה תהליך התכנון תוך הקפדה על מעבר ב"מיטב שיש לארץ להציע".
השביל עובר בין אתרי מורשת רבים, בהם האתרים הקדושים לשלוש הדתות, נתיבי שיירות עתיקים ותופעות טבע ייחודיות.
מקטעי השביל תוכננו כך שהרכיבה בכל אחד מהם תארך עד יום (6–8 שעות) ותסתיים במקום שבו ניתן למצוא שירותי לינה ומים.
נכון ליולי 2020, הוכשרו כ-400 ק"מ מתוך תוואי מתוכנן של 1,200 ק"מ והם מחברים את ערד אל מישור עמיעז ואת מדרשת שדה בוקר אל אילת.
שביל הרכס הפסיפי הוא שביל הליכה ארוך במערב ארצות הברית.
השביל מתחיל בדרום קליפורניה בגבול בין ארצות הברית למקסיקו, ומסתיים בצפון במדינת וושינגטון בגבול בין ארצות הברית וקנדה.
אורכו 4,286 ק"מ ומרחקו הממוצע מהחוף הפסיפי הוא כ-200 קילומטרים.
השביל הוא אחד משלושת השבילים הארוכים המפורסמים ביותר בארצות הברית, יחד עם שביל האפלצ'ים היוצא מג'ורג'יה ומסתיים במיין, ושביל קו פרשת המים של היבשת המתחיל בגבול ארצות הברית–מקסיקו בניו מקסיקו ומסתיים בגבול ארצות הברית–קנדה שבמונטנה.
השביל עובר בשלוש המדינות הבאות, מדרום לצפון: קליפורניה, אורגון ווושינגטון.
הוא עובר לאורכם של כמה רכסי ההרים: רכס סיירה נבדה, הרי קלאמת ורכס קסקייד.
השביל מתחיל בנוף מדברי (בדרום), ובהמשך מטפס דרך 57 מעברי הרים גדולים, יורד ל-19 קניונים עמוקים, עובר דרך 25 יערות לאומיים, 7 פארקים לאומיים, ונושק ל-1,000 אגמים, כל זאת בשילוב מספר מועט של דרכים, תוך הימנעות מרבית מציוויליזציה.
נקודת הגובה הנמוכה בשביל היא על גבול אורגון-וושינגטון (מעט מעל גובה פני הים), ונקודת הגובה הגבוהה ביותר היא במעבר ההרים פורסטר (Forester Pass, 4,009 מטר), הנמצא ברכס ההרים סיירה נבדה.
לאורך 260 ק"מ (ברכס סיירה נבדה) השביל חובר לשביל ההליכה "שביל ג'ון מיור" (JMT).
את השביל יזם ותכנן קלינטון צ'רצ'יל כבר ב-1932. השביל נוסד באופן רשמי ואושר על ידי הנשיא לינדון ג'ונסון ב-1968, במסגרת החקיקה למערכת שבילים לאומיים, יחד עם שביל הליכה ארוך נוסף, שביל האפלצ'ים, שביל העובר לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית, ואורכו כיום כ-3,400 ק"מ.
העבודות על שביל הרכס הפסיפי בוצעו (ועדיין מבוצעות) בשיתוף פעולה בין הממשלה הפדרלית לבין מתנדבים תחת ארגונה של ה"אגודה הרשמית לשביל הרכס הפסיפי".
השביל הושלם באופן רשמי ב-1993.
"טיילי קצה אל קצה" (מסע דרך, באנגלית: Thru-hikers) הוא מונח המתאר טיילים ההולכים לאורך שביל הליכה ארוך ברצף, מתחילתו ועד סופו.
הליכה רצופה של השביל בשלמותו, דורשת תכנון מדוקדק, ארגון, מחויבות וכוח רצון.
הנקודה הראשונה לתכנון היא כיוון הצעידה: מרבית הצועדים (מעל 90% מה-thru-hikers), הולכים לאורך ה-PCT מהגבול עם מקסיקו בדרום, לגבול עם קנדה בצפון, אך ישנם כאלו הבוחרים לעשות זאת בכיוון ההפוך - מצפון לדרום.
בהמשך מתכננים את מועד היציאה והסיום המתוכנן בהתאם לתנאי מזג-האוויר בחלקים השונים של השביל (בעיקר תנאי השלג בסיירה-נבדה ובצפון הקסקייד).
לבסוף מתכננים משקל מקסימלי לנשיאה (המשפיע על קצב ההליכה), נקודות עצירה ונקודות הצטיידות באוכל, גז בישול, שירותי דואר וכו'.
רוב הצועדים צפונה מתחילים בסביבות סוף אפריל-תחילת מאי (במטרה להגיע לחלק המסלול בסיירה נבדה, כשהוא כבר אינו מכוסה בשלג), ומסיימים את המסלול לאחר כ-5 חודשים בממוצע (זמן השהייה במסלול יכול להתארך אם יש עיכובים ודחיות לאורך המסלול, עקב תנאי מזג-האוויר).
ישנם אתלטים מקצועיים שמסיימים את השביל כולו בריצה שאורכת כחודשיים.
הזמן הקצר ביותר להשלמת המסלול בריצה הוא 46 יום ו-12 שעות בקירוב.
כ-700–800 צועדים בגילאים שונים יוצאים מדי שנה במטרה לצעוד את כל השביל עד לסופו.
עלות ממוצעת לטייל קצה אל קצה היא כ-8,000-4,000 דולר ואף יותר, בהתאם לבחירת מקומות הלינה בנקודות העצירה והצטיידות באוכל וציוד (מחסור בכסף, עבור אנשים שלא העריכו נכונה את עלות הטיול, הוא אחת הסיבות הנפוצות המועלות להפסקתו באמצע).
היתרים (permits) דרושים לאורך צעידה בחלקים שונים של השביל, בהתאם לתקנות המדינות, שמורות והפארקים השונים.
ניתן לקבל היתר צעידה למרחקים ארוכים, לצועדים על ה-PCT מעל 800 ק"מ (500 מייל).
באתר האגודה הרשמית של השביל קיים המידע על ההיתרים הנדרשים.
טיילי קצה אל קצה המסיימים את השביל בשלמותו ברצף מוזמנים להירשם באתר האגודה, לקבל מדליה ותעודה, ולהיכלל ברשימת ה-thru-hikers של ה-PCT.
הספר "Wild מסע רגלי לגילוי עצמי" מאת שריל סטרייד, נכתב כיומן מסע של אישה כבת 26 המחליטה ללכת לאורכו של שביל הרכס הפסיפי ללא כל ניסיון מוקדם.
בשנת 2014 עובד הספר לסרט הוליוודי בשם הולכת רחוק.
שביל הסנהדרין הוא טרק בצפון הארץ באורך של כ־100 ק"מ העובר בנקודות ציון בתולדות הסנהדרין.
השביל הוא יוזמה משותפת של רשות העתיקות, פרויקט ציוני דרך במשרד ירושלים ומורשת, רשויות רבות שהשביל עובר בתחומן, וגופים ירוקים.
השביל מתחיל בבית שערים, עובר דרך האתר הארכאולוגי של אושא העתיקה, ממשיך ועובר בתוך העיר שפרעם, ממשיך לתל יודפת, משם לציפורי, ממשיך לארבל, ומסתיים בעיר טבריה.
לסימון השביל יועד סימון מיוחד המורכב משלושה צבעים: ירוק המסמל את נופי הגליל, ארגמן במרכז המסמל את ארגמן המלכות - מנהיגים של העם היהודי, וכחול המסמל את הכנרת.
הצבעים ירוק וכחול, מצוירים בצורת 3 חיצים.
החץ ירוק מורה על הכיוון לבית שערים, החץ הכחול מורה על הכיוון לטבריה.
השביל הוכשר לקראת חגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל בעזרת עשרות אלפי תלמידים, בני נוער ומתנדבים מכלל המגזרים ומכל רחבי הארץ.
מנהל "פרויקט שביל הסנהדרין" ברשות העתיקות הוא יאיר עמיצור, שהוביל את הפרויקט ומנהל בשנים האחרונות את החפירות הקהילתיות באושא העתיקה.
הסנהדרין הייתה בית דין של שבעים ואחד (ולדעת רבי יהודה שבעים) דיינים שהיווה ערכאה עליונה לפסיקת הלכה ומשפט בעם היהודי.
לאחר חורבן בית המקדש השני נדדה הסנהדרין ממקום למקום:
הנתיב חופף בחלקו לשביל ישראל, לשביל ישו, ולדרך הנוף הצופה על הכנרת.
מסלול השביל מחולק לחמישה מקטעים:
מבית שערים לאושא - מקטע זה מתחיל באתר העתיק של בית שערים, עובר דרך פסל אלכסנדר זייד הנמצא בסמוך, ממשיך דרך נחל ציפורי ומגיע לאושא העתיקה.
מאושא לתל יודפת - במקטע זה של השביל, הוא עובר בקברו של רבי יהודה בן בבא שהיה אחד מעשרת הרוגי מלכות, הנמצא בסמוך למחלף סומך, משם השביל ממשיך לעיר שפרעם, השביל עובר ליד בית הכנסת בשפרעם.
מתל יודפת לציפורי העתיקה - במקטע זה השביל עובר השביל בבקעת בית נטופה ומגיע לציפורי, מקום ישיבתו של רבי יהודה הנשיא חותם המשנה.
מהעיר העתיקה ציפורי לארבל העתיקה - במקטע זה עובר השביל ביער קיבוץ לביא, ממשיך לקרני חיטין, מקום קרב קרני חיטין של צלאח א-דין עם הצלבנים, ומגיע לשרידי היישוב העתיק ארבל שם ישב ניתאי הארבלי.
השביל עובר בהמשך במצוק הר ארבל הנמצא בסמוך, וממנו משקיפים על הכנרת.
מארבל העתיקה לטבריה - מקטע זה מסתיים בפארק הארכאולוגי של טבריה.
שביל יזרעאל הוא טרק בעמק יזרעאל.
תוואי השביל הראשי שלו הוא באורך של כ-120 קילומטר, ויחד עם שבילי משנה אורכו הוא כ-200 קילומטר.
את השביל יזמו המועצה האזורית עמק יזרעאל יחד עם בני נוער מהמועצה, והוא סומן על ידי הוועדה לשבילי ישראל.
השביל עובר בין מצפורי נופים, אתרים ארכאולוגיים, אתרי מורשת, גנים לאומיים ושמורות טבע.
מטרות השביל הן להציג את ה"יזרעאליות", להוות אתר תיירותי, להוסיף לעמק מבחינה אקולוגית בערך הסביבתי ולהוות אתר חינוכי לנוער.
צבעי סימון השביל מיוחדים בסימון לבן כתום לבן.
רוב השביל כבר מוכן, אך ישנם חלקים מתוכננים הנמצאים בשלבי הכנה.
מעיינות, אתרי מורשת, יישובים, תלים תנ"כיים, שמורות ומצפורים לאורך השביל (המוכן) ממערב למזרח:
שביל הראשונים הוא שביל הליכה בעיר כפר סבא, שעובר בין מבנים ומקומות היסטוריים חשובים בעיר ומספר את סיפורם ואת סיפור העיר.
המסלול נחנך בשנת 2009 והוא קרוי על שם מרדכי שרייבמן, פעיל ציבור ואחד ממייסדי העיר.
ראשיתו בבית ספיר, והוא עובר דרך מבנה פרדסנות, קפה פידלר, הרחוב הראשון (רחוב הרצל), צריף הסנדלר, הבאר הראשונה, מבנה הח'אן (בית העירייה כיום), בית נורדשטיין, חלקת מגורשי תל אביב-יפו וחורשת פסקל.
בהמשך נוספו לשביל התחנות: הפרדסנות, גן הברון מנשה, תחנת מכבי האש של כפר סבא, בית הומינר, קולנוע עמל, משק האוצר והאקליפטוסים.
תחנות נוספות מתוכננות להיבנות ברחבי העיר.
בית ספיר הוא מרכז תרבות הממוקם במרכז כפר סבא.
בסמוך לקריית ספיר ממוקמים המדרחוב, קניון ערים, מרכז אהרוני וכיכר העיר.
בבית ספיר נמצאים המוזיאון הארכאולוגי וחצר הפסיפסים המספרים את סיפורה של כפר-סבא מתקופת האבן ועד התקופה העות'מאנית.
ליד המוזאון ישנה תצוגה ע"ש פנחס ספיר שהיה ממייסדי כפר סבא, בה מוצגים חפצים שהיו שייכים לו ומסופר על פועלו בעיר כפר סבא ובמוסדות המדינה.
בנוסף לכך, בתוך קריית ספיר נמצאים היכל התרבות, אודיטוריום, בית קפה, שתי ספריות, חדרי עיון, מרכזייה פדגוגית, קונסרבטוריון ומוזיאון ארכאולוגי.
בית אהרונוביץ הוא ביתם של בן-ציון ושרה אהרונוביץ (אהרוני), מן הפרדסנים הראשונים במושבה כפר סבא.
כשנבנה הבית בשנת 1927, הקיפו אותו פרדסים מכל עבר.
הבית בלט בסגננו המזרחי, שהיה שונה משאר הבתים במושבה.
בשנותיו הראשונות הוקף הבית בגינה עשירה בצומח מקומי ומיובא; שדרת דקלי וושינגטוניה הובילה לבית, ובחצר נבנתה בריכת השקיה ששימשה גם כבריכת שחייה.
במחצית השנייה של שנות ה-20 של המאה ה-20, עם התרחבות ענף ההדרים שהחליפו את השקדים, הסתמן שינויי במושבה.
אדמות החמרה של כפר סבא נמצאו מתאימות לנטיעת הדרים ועד סוף העשור הקיפו פרדסים בשטח של כ-2000 דונם את המושבה מכל עבריה.
כמו במושבות אחרות במישור החוף, הפכו ההדרים בכפר סבא לענף ראשון במעלה למשך שנים רבות.
במהלך שנות השלושים עברה המושבה, כמו היישוב היהודי כולו, תהליך התפתחות מואץ.
המבנה, המעוצב בסגנון הבינלאומי, נבנה כבית קפה בשנת 1932 על ידי דוד לוונברג לבקשת אשתו לאה.
בשל קשריו עם תושבי הכפר הערבי הסמוך כַּפְר סבא מונה לימים על ידי הממשל הבריטי לאחד משלושת המוכתרים של המושבה.
הזוג דוד ולאה לא התמידו בניהול בית הקפה, וזמן קצר לאחר פתיחתו השכירו את המקום לצבי ואסתר פידלר.
ותיקי המושבה מספרים, שבקפה פידלר בילו בדרך כלל בני האיכרים והסוחרים, בשעה שבקיוסק הסמוך של מושיקו נהנו הפועלים והעגלונים.
עד שנת 1912, בעלי הקרקעות הראשונים בכפר-סבא, שהתגוררו למעשה בפתח תקווה, לא התכוננו להקים את בתיהם במקום, אלא העסיקו בשדותיהם ובמטעיהם פועלים שכירים – יהודים ובעיקר ערבים.
בעקבות תקרית חמורה שהתחוללה בשנת תר"ע (1910) ועוררה התרגשות רבה בארץ-ישראל בפרט ובעולם היהודי בכלל, הוחלט להפוך את כפר-סבא ליישוב קבע.
באותה שנה הוחלט להעניק הלוואה למתיישבי כפר-סבא, בסיוע חברת 'עזרא' מברלין, לשם בניית שנים-עשר בתים.
בצריף, בו שכנה הסנדלרייה של הסנדלר-אורתופד יהושע הוכמן, מוצגת מלאכת הסנדלרות כפי שנהגה במושבה מאמצע המאה ה-20 ועד סופה.
בשנת 1950 עלתה המשפחה לישראל, כעבור שנה החל יהושע לעבוד בחצר חנות הנעליים המקומית (החנות של פיזמן) ולפתח שיטות חדשות לתפירת נעליים אורתופדיות, וזאת ללא כל הכשרה מקצועית פורמלית בתחום זה.
יהושע הקדיש את חייו לפיתוח אומנותו כסנדלר המושבה וראה ערך עליון במתן שרות לקהל הלקוחות שפנו אליו מכל קצוות הארץ בבעיות אורתופדיות שונות.
כפר סבא איננה העיר היחידה שבה מבנה המכונה "ח'אן", אולם כפר סבא מתייחדת בעובדה שאותו מבנה שמר מאז ומתמיד על ייעודו הציבורי.
בניית החאן החלה בשנת 1906 מכספי המתיישבים.
כל איכר שילם לחברת יק"א 76 פרנקים צרפתיים עבור הוצאות ציבוריות, ובכסף שנאסף נחפרה באר שעומקה 17 מטרים ונבנה מבנה ציבורי, כ-30 מטרים אורכו ו-10 מטרים רוחבו.
בתחילה התגוררו בשניים מהחדרים איכרים, פועלים ואורחים מזדמנים שנזקקו לתבשיל חם, ושלושה חדרים אחרים שימשו אורוות.
במשך השנים פעלו במבנה דואר, מקווה, בית ספר, בית כנסת, משרד של ועד המושבה, בית חולים ארעי עבור פצועי כפר סבא והיישובים הסמוכים ותחנת נוטרים.
בשנת 1919, בסיומה של מלחמת העולם הראשונה, עברו אלכסנדר נורדשטיין ומשפחתו להתגורר בכפר-סבא.
המשפחה קיוותה להיות בין הראשונים לשקם את המושבה מהריסותיה, ובהדרגה בנו את בני המשפחה את ביתם.
אלא שכעבור שנתיים פרצו מאורעות תרפ"א והמשפחה נאלצה לעזוב יחד עם תושבי כפר סבא ועברה לפתח תקווה.
בשנת 1922 החליט אלכסנדר לחזור לכפר סבא, שעמדה בשיממונה ללא נפש חיה.
הוא הקים בחצר אחד הבתים החרבים אוהל, אותו קנה מעודפי הצבא הבריטי, ושיכן בו את משפחתו בת 6 הנפשות.
סמוך לגן הזיכרון מצויה חלקת קבורה גדורה של חללי הגירוש הטורקי במלחמת העולם הראשונה, תושבי תל אביב יפו והמושבות הדרומיות.
הם הגיעו לכפר-סבא לאחר שהטורקים גרשו אותם מבתיהם מחשש שישתפו פעולה עם הצבא הבריטי, שכבש את דרום הארץ בשנת 1917 והתקדם צפונה.
המושבה התקשתה לדאוג למגורשים כה רבים.
המצב הסניטרי בסוכות היה בכי רע, וד"ר הלל יפה, שפתח באורווה 'בית חולים', פרסם יחד עם מאיר דיזנגוף קול קורא ליהודים, שיחדלו לבוא לכפר-סבא.
בין האנשים שעסקו ברכישת אדמות כפר סבא בלט פרץ פסקל, מראשוני המתיישבים במושבה פתח תקווה, אגרונום ופקיד בחברת יק"א שנטע עצי אקליפטוס.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה שוכנו בחורשה זו רבים מהיהודים שגורשו מתל אביב (עקב מחסור בחניה), מיפו ומהמושבות הדרומיות.
מכיוון שנותרו חסרי קורת גג, הם כרתו ענפים מן האקליפטוסים שנטע שיינפיין ובנו לעצמם סוכות.
ביוזמת ועד ההגירה שהוקם במושבה, הוקמו לצד הסוכות שני בתי ספר מאולתרים, אחד לבנים ואחד לבנות, וכן תלמוד תורה.
במחצית השנייה של שנות העשרים של המאה העשרים, עם התרחבות ענף ההדרים שהחליפו את השקדים, הסתמן שינוי במושבה.
אדמות החמרה של כפר סבא נמצאו מתאימות לנטיעת הדרים ועד מהרה הקיפו פרדסים בשטח של כאלפיים דונם את המושבה מכל עבריה.
במהלך שנות השלושים עברה המושבה תהליך התפתחות מואץ.
בראש הפירמידה הכלכלית והתעסוקתית ניצב בכל השנים ענף ההדרים שהעסיק בעונת החורף - ימי הקטיף, האריזה והמשלוח - מאות ואף אלפי עובדים.
משקיעים מארצות חוץ ביקשו לרכוש בכפר סבא פרדסים ואף לטעת חדשים.
במשך שנים אחדות הועסקו בענף רק עובדים יהודיים, וכפר סבא התגאתה ב"עבודה העברית", אולם כשגברה בחורף 1934 הדרישה לכוח אדם ופועלים יהודיים לא היו בנמצא, נאלצו הפרדסנים להעסיק ערבים שהיוו כוח עבודה זול.
מעשה זה גרם לאחד העימותים הקשים בתולדות המושבה והיישוב היהודי כולו, שנמשך שנים אחדות.
הסתדרות העובדים דרשה שעבודות הקטיף והאריזה יבוצעו רק בידי יהודים ואילו האיכרים טענו שאין הם מקבלים מספיק עובדים והעסיקו ערבים.
הפועלים היהודים ארגנו משמרות מחאה בהשתתפות מנהיגים, מורים וסופרים בשערי הפרדסים שהעסיקו ערבים.
הדברים הגיעו לידי עימותים והמשטרה הבריטית התערבה ואסרה אחדים ממנהיגי הפועלים.
מכפר סבא נאסרו 'השלושה מכפר סבא', פ' ספיר, י' בנקובר ור' שרייבמן, דבר שגרם לסערת רוחות במושבה וגרם הדים ברחבי הארץ.
המתיחות הגואה, ההתנגשויות האלימות, המאסרים והמשפטים גררו בסופו של דבר התערבות תקיפה של ההנהגה הציונית, אשר הביעה תמיכה בנאמנותם של הפועלים.
מאבקם של הפועלים נכשל, אך היה לו ערך רב והוא הפך למיתוס מקומי.
גן מנשה הוא גן בצפון-מערבה של העיר כפר סבא, ממערב למושב גן חיים ומצפון לשכונת עליה.
שטחו 218 דונם ובלבו גבעה עליה נטועים עצים גדולים בני כ-90 שנה.
אל הגן מובילה שדרת ברושים.
עד שבנה אותו נטע בו גן גדול, אך הבית לא הוקם מעולם, והגן הפך לאחד הגנים הפרטיים הגדולים בארץ.
עד שנות השישים היה הגן רכושו של ג'ורג' דה מנשה, ובבית הבודד שבו התגוררו מרים וחיים יפה.
חיים יפה הקים את הגן ותחזק אותו עד למותו.
בשנות השישים מכר ג'ורג' את השטח לשאול אייזנברג.
משפחת אייזנברג שינתה את שם המקום ל"גן שאול".
סרט הטלוויזיה הכלה וצייד הפרפרים צולם בגן מנשה ב-1974.
את הגן תכננו וביצעו אדריכלי הנוף ליפא יהלום ויצחק קוטנר.
כיום מתקיימים בו סיורים ופעילויות המאורגנים על ידי המוזיאון הארכאולוגי של כפר סבא.
עם הקמתן של המושבת הראשונות בארץ ישראל בסוף המאה ה-19, החלו בייסודן של תחנות הכיבוי הראשונות.
בשנת 1940 הוקם בכפר סבא גדוד הכבאים הראשון, והוא הורכב ממתנדבים שבסיס פעילותם שכן ברחוב התחייה יחד עם מד"א.
ביזמתו של משה דנאי, שהיה המייסד והמנהל של מד"א בכפר סבא, הוקם איגוד ערי השרון לשירותי מד"א וכיבוי אש.
איגוד הערים איחד את מכבי האש ומד"א במבנה אחד (סמוך לביה"ח מאיר) ותחת הנהלה אחת.
בשנת 1952 הצטרפו הג"א (התגוננות אזרחית) לשורת המתנדבים של שירותי הכיבוי.
שיתוף הפעולה בין עיריות, מועצות מקומיות, מועצות אזוריות וכפרים ערבים היה ייחודי.
באיגוד השתתפו 12 רשויות בשרון: כפר סבא, רעננה, רמתיים, רמות השבים, מגדיאל, המועצות האזוריות השרון התיכון והדר השרון, טייבה, טירה, קלנסווה, ג'לג'וליה ותל מונד.
תחילה היה הבניין בן קומה אחת, ובעזרת תרומות מד"א בחו"ל, נבנתה עוד קומה.
בשנים 1981–1982, החליטה הנהלת האיגוד העביר למחוז את האחריות על פעילות הסניף בכפר סבא.
המשמעות של ההחלטה הזאת הייתה ניתוק בין 2 הפונקציות, שהביא לשינויי במעמד האיגוד.
מאז 1982, האיגוד אחראי על כיבוי אש והצלה בלבד.
המבנה, המעוצב בסגנון "בית מושבה", נבנה במרכז כפר סבא בשנות השלושים של המאה העשרים על ידי דוד יצחק הומינר, על בסיס מבנה מגורים, שנבנה בעשור השני לקיומה של המושבה כפר סבא.
במשך השנים נעשה בו מגוון שימושים: מגורים, מתפרה, בית מסחר לווילונות, ובשנים אחדות בית ספר.
המבנה מתאפיין בגג רעפים בעל ארבעה שיפועים, מרזב פח גלוי, חיפויי טיח ופתחי אורך.
מהמבנה נותרו פריטי נגרות מקומיים, אריחי רצפה מעוטרים, ציורי קיר ופרזולי מתכת.
באמצע שנות השלושים התגוררו בשכירות בבית זה רבי יצחק אהרון הלוי הורוביץ, רעייתו ברכה וילדיהם.
ביתם היה פתוח לכל נזקק, והם העניקו תמיכה לניצולי שואה ולתושבי המעברה ואף הלינו אותם לפי הצורך.
בטרם הוקמה המדינה, התקיימה במקום פעילות מחתרתית של אנשי הלח"י והוסתר נשק.
בשנת 1953 נפתח בקומת הקרקע בית עסק לווילונות בשם "ירקונה" על ידי רחל ויצחק ז'ילונקה אשר עלו ארצה מפולין בשנת 1949. עם פטירתו של יצחק ז'ילונקה, שגר עם משפחתו בקומה הראשונה, הצטרף לצוות ניהול החנות הנרי לבנטר, שנישא לבת המשפחה, סימה, ושלימים אף זכה בתעודת אמן מטעם משרד המסחר והתעשייה.
הנרי התנדב בקהילה ובארגון "ליונס" והיה איש מוערך בקהילה.
מאז העסק מאוד שגשג, בשנת 2015 משפחת שבת קנתה את המבנה וב-2016 הושלמה מלאכת שימור המבנה ושמו שונה ל"בית כרמלה ואברהם שבת".
חוות "משק האוצר", אשר הוקמה על ידי גואל האדמות יהושע חנקין, היא אתר המוכרז 'לשימור ברמה הלאומית' והיא מהווה עדות היסטורית חשובה ללימוד ראשית ההתיישבות היהודית בשרון.
החווה הכוללת מספר מבנים, ששימשו במשק בפרט ובענף הפרדסנות בכלל בשנות ה-30, שוכנת במזרח העיר כפר-סבא, בשטח פתוח לו חשיבות גבוהה כמקשר ושומר הרציפות של המסדרון האקולוגי הארצי.
משק האוצר הוא אתר לשימור מורשת והוא תחנה ב"שביל הראשונים" הכפר סבאישלט המועצה לשימור אתרי מורשת במשק האוצר (משק חנקין)
שביל העצמאות הוא מסלול טיול ברחובות תל אביב, המחבר עשרה אתרים הקשורים בתולדות העיר ובהקמת מדינת ישראל.
המסלול ואורכו כקילומטר, לאורך מקטעים של שדרות רוטשילד ורחוב אחד העם, עם שלוחות קצרות ברחוב אלנבי וברחוב נחלת בנימין.
השביל מסומן באמצעות פס עשוי פליז שהוטבע במדרכות.
השביל נחנך במסגרת חגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל.
מקורות ההשראה לשביל, והיוזמה להקמתו
ההשראה לשביל העצמאות לקוחה ממיזמים דומים בעולם, ובייחוד בארצות הברית כדוגמת שביל החירות בבוסטון ופארק העצמאות ההיסטורי הלאומי בפילדלפיה.
שביל העצמאות בתל אביב תוכנן בדומה לאתרי מורשת אלו, עם סימון פיזי באורך כקילומטר, שעובר בין 10 אתרים בעלי חשיבות היסטורית.
את הקמת השביל יזמה עיריית תל אביב-יפו, והמיזם בוצע על ידי "מנהלת עיר עולם ותיירות", הגוף העירוני שאמון על אסטרטגיית התיירות בעיר.
סיבה נוספת להקמתו של השביל הייתה משיכת תיירים יהודים לתל אביב.
בעוד שערים אחרות בישראל עם היסטוריה ארוכה יותר, ובראשן ירושלים, ידועות באתרים בעלי חשיבות היסטורית לעם ישראל, תל אביב מזוהה יותר כעיר של בילויים וחיי לילה.
שביל העצמאות נועד להפוך לאטרקציה תיירותית ליהודים המבקרים בישראל.
השביל תוכנן מסביב לאתר המרכזי הקושר בין ייסוד תל אביב והקמת המדינה, הוא בית העצמאות, שעל מנת להעצים את מעמדו ולהפוך אותו לעוגן תיירותי הוחלט להעמיד אותו במרכזו של השביל.
שביל העצמאות פותח על ידי מנהלת עיר עולם ותיירות הפועלת תחת עיריית תל אביב יפו, והמיזם נתמך על ידי משרד התיירות ומשרד ירושלים ומורשת.
השביל נחנך ב-16 באפריל 2018, במסגרת חגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל.
באופן סמלי, העבודות לסימון השביל לכל אורכו החלו ב-29 בנובמבר 2017, ביום השנה ה-70 להחלטת החלוקה - ההחלטה בעצרת האו"ם שהובילה להקמתה של מדינת ישראל.
השביל סומן באמצעות פסי פליז המנוקדים בפנסים קטנים.
האופן שבו מסומן השביל נועד להעניק לו בולטות רבה בכל שעות היממה - הברק המתכתי יבליט את השביל בשעות היום, והפנסים הנדלקים לקראת הערב יבליטו את השביל בשעות הלילה.
לקראת תחילת העבודות לסימון השביל הוטבעו שלוש דוגמאות שונות בנתיב הולכי הרגל בשדרות רוטשילד, סמוך לנקודת ההצטלבות בינן לבין רחוב נחלת בנימין.
רון חולדאי, ראש עיריית תל אביב יפו, בחר מבין הדוגמאות את הדוגמה שיושמה בשטח.
בסימון השביל שולבו גם "אבני דרך", כלומר, סימון ספציפי לכל אתר היסטורי לאורך השביל.
סימון זה עוצב כעיגול שקוטרו רחב מרוחב פסי הפליז, ובתוכו מופיע איור של האתר, וכן שם האתר בעברית, באנגלית ובערבית.
לאורך השביל שולבו גם ריבועי פליז עם הסמליל של שביל העצמאות, וכיתוב בעברית ובאנגלית.
לקראת תחילת העבודות לסימון השביל נערכו בחורף 2018-2017 סיורים פתוחים בחינם לקהל הרחב, תחת הכותרת "מגלים עצמאות".
עם חנוכת השביל נערכים בשביל סיורים מודרכים נוספים, וכן ניתן לסייר לאורכו באופן עצמאי בעזרת מפות או בעזרת אפליקציה ייעודית.
לקראת חנוכת השביל גם הושק אתר אינטרנט ייעודי לשביל העצמאות.
בתערוכת התיירות הבינלאומית של תל אביב (IMTM) שנערכה בפברואר 2018, הוצג מיזם שביל העצמאות באמצעות שחקנים שגילמו דמויות מתולדות הציונות - בנימין זאב הרצל, גולדה מאיר ודוד בן-גוריון.
כחודש לפני חנוכת השביל נערכה על גבי מקטע של שביל העצמאות מסיבת יום הולדת סמלית לישראלים שנולדו ביום הקמת המדינה.
האירוע התקיים במעמד רון חולדאי, ראש עיריית תל אביב-יפו, וראובן ריבלין, נשיא המדינה.
במהלך העבודות לסימון השביל, נותצה אחת מ"אבני הדרך" על ידי אלמונים.
היקף הנזק שנגרם כתוצאה ממעשה הוונדליזם הוערך בכ-20,000 ש"ח.
בעקבות זאת, הוחלט לנקוט אמצעי אבטחה, שישמרו על שביל העצמאות מפני מעשי ונדליזם נוספים לאורך כל שעות היממה.
לקראת חנוכת השביל הוקמה כיפה גאודזית ברחבה שבה ניצב פסיפס תולדות תל אביב, בתחילת שדרות רוטשילד.
במקום פעל "שער הדמוקרטיה הישראלית", ביוזמת המכון הישראלי לדמוקרטיה ובשיתוף עם עיריית תל אביב-יפו, והוקרן בו וידאו של טקס הכרזת העצמאות ב-360 מעלות.
המקום פעל עד סוף שנת 2018, והמבקרים הוזמנו להביע את מחויבותם לקיום ערכי מגילת העצמאות בחותמם על העתק של המגילה.
"אבני הדרך" המסמנות את האתרים לאורך שביל העצמאות אינן מציינות מספר סידורי כלשהו, ומשום שהשביל הוא במידה רבה מסלול מעגלי ניתן להתחיל בכל אחד מהאתרים וללכת את המסלול במלואו.
עם זאת, מנהלת עיר עולם ותיירות מציעה את בית העצמאות כנקודת הסיום של הסיור, ומכך נגזר הסדר הבא:
הקיוסק הראשון של תל אביב (ליד שדרות רוטשילד 10)
פסיפס תולדות תל אביב (ליד שדרות רוטשילד 3)
בית עקיבא אריה ויס (רחוב הרצל 2)
הגימנסיה העברית הרצליה (כיום - מגדל שלום, רחוב אחד העם 9)
בית הכנסת הגדול (אלנבי 110)
מוזיאון ההגנה (שדרות רוטשילד 23)
מרכז המבקרים של בנק ישראל (רחוב לילינבלום 37)
האנדרטה למייסדי העיר תל אביב (ליד שדרות רוטשילד 20)
פסל מאיר דיזנגוף (ליד שדרות רוטשילד 16)
בית העצמאות (שדרות רוטשילד 16)
(האתרים שמצוין כי הם נמצאים ליד שדרות רוטשילד, נמצאים במרכז השדרה בחלק המיועד להולכי רגל ולרוכבי אופניים).
בעמדת המידע של השביל הנמצאת בשדרות רוטשילד, בסמוך לנקודת ההתחלה של השביל, ניתן לקחת מפות של שביל העצמאות ב-8 שפות: עברית, אנגלית, צרפתית, רוסית, גרמנית, ספרדית, סינית וערבית.
כמו כן, ניתן להשכיר טאבלט עם אפליקציית שביל העצמאות בגרסה מורחבת וליהנות מסיור עצמי אינטראקטיבי בליווי קולי, הרחבות ידע, סרטונים ואלבום תמונות סלפי המשולבות בתמונות היסטוריות של התחנות, בכל תחנה ותחנה.
בפרסומים רשמיים של עיר עולם ותיירות מופיעים גם מוזיאון הרצלילינבלום ומרכז החדשנות של פרויקט "תגלית" והבורסה לניירות ערך כאתרים נוספים הנמצאים בקרבת השביל.
מוזיאון הרצלילינבלום היה אמור להיכלל בין עשרת האתרים המרכיבים את שביל העצמאות, אולם בשנה שלפני חנוכת השביל הוחלט להחליף אותו במרכז המבקרים של בנק ישראל.
על אף שמרכז המבקרים של בנק ישראל טרם נפתח למבקרים בשלב הקמת השביל, הוחלט שזהו אתר מתאים יותר בשל אופיו הממלכתי, בניגוד למוזיאון הרצלילינבלום שהופעל על ידי בנק דיסקונט, שהוא בנק מסחרי.
שביל הים הוא שביל הליכה שאורכו כ־240 ק"מ, מראש הנקרה ועד זיקים, לאורך חופי הים התיכון.
מקצת ממקטעי השביל כבר קיימים ומקצתם נמצאים בשלבי תכנון מתקדמים.
החזון של שביל הים ומטרותיו
שביל הים של ישראל הוא מיזם סביבתי – חברתי חדש להקמת שביל הליכה לאומי רציף להולכי רגל באורך כ־240 ק"מ, שיעבור בסמוך ככל האפשר לשפת הים התיכון של מדינת ישראל, מראש הנקרה בצפון ועד חופי זיקים, בגבול רצועת עזה בדרום.
השביל ימותג ויסומן כתוואי הליכה מודרך ומקוון, בסמוך ככל הניתן לשפת הים, עם מעקפים הכרחיים במספר אזורים ועם נקודות עצירה במוקדי עניין מתחומים שונים, אשר יפנו את העין, הראש והלב לים ולמרחביו.
המטיילים בשביל הים יוכלו גם להיעזר בספרוני הדרכה, במפות ובאפליקציית ניווט ומידע בזמן ובמיקום אמיתי, וכן באתר אינטרנט אשר יעשירו את חוויית ההליכה לאורך התוואי המסומן.
עם זאת, השביל יעודד, יקרב ויפתח לא רק תרבות הליכה אלא גם תרבות של ספורט ימי – צלילה, שנרקול, קיאקים, קייטים ופעילות פנאי וספורט אחרות ייתמכו ויידחפו על ידי שביל הים.
בשנים האחרונות גברה מאוד המודעות של הציבור הישראלי לנושא הים והשמירה עליו.
עמותות ציבוריות ופרטיות פועלות ללא הרף להגביר את ערנות הציבור לשמירה על נגישות לחופי הים ועל מניעת נזקים לסביבה האקולוגית שלהם ולנכסי התרבות שבקרבתם.
במקביל, עם גילוי מאגרי גז ואולי גם נפט משמעותיים בים התיכון, התרחב בישראל העניין בנושא הקיימוּת והשמירה על ערכי נוף וטבע לדורות הבאים.
הפרויקט החל לקרום עור וגידים במהלך שנת 2015, כיוזמה אזרחית שפעלה בהתנדבות שלא במסגרת מוסדית.
הקמת שביל הים היא פרויקט שיימשך שנים אחדות שכן הוא מחייב תיאום ושיתוף פעולה מורכבים בין גופים ממלכתיים, עמותות אזרחיות ורשויות מקומיות רבות.
הנגשת הים וחופיו, הסביבה, התרבות והמורשת הימית לכלל האוכלוסייה בישראל.
העמקת תחושת הקניין הציבורי והאחריות של החברה בישראל לים ולחופיו.
הכרת ערכי הטבע בישראל ושמירה עליהם.
עצירת איומים סביבתיים על החופים ועל המרחב הימי.
הגדלת התיירות הנכנסת למדינת ישראל ופיתוח מוקדי תיירות שטח לתיירות הפנים.
הרחבת מוקדי הביקור של התיירות הנכנסת והסטתה לאזורים מתוירים פחות.
חיזוק הקשר עם קהילות בפריפריה ועם אוכלוסיות מוחלשות, והעצמתן.
עידוד הפעילות הגופנית בכלל, ותרבות ההליכה ברגל בפרט.
עידוד פעילות הפנאי, בקרב אוכלוסיות מבוגרות וצעירות.
העקרונות המנחים לתכנון ולהקמת השביל
לשביל הים נקבעו עקרונות מנחים בשלבי התכנון הראשוניים, כשבראש ובראשונה נקבעה גישה מעשית- פרגמטית, שעיקרה מיקומו של תוואי השביל.
ההחלטות על מיקום נקודות עניין ואלמנטים לאורכו מתבצעות על בסיס הקיים בשטח, בעקבות התנסות בהליכה בשביל ובקרבה גדולה ככל שניתן לקו המים.
ערכי היסוד של שביל הים הם השמירה על הסביבה, על בטיחות המטיילים ועל הרצף החופי;
שימוש בתשתיות קיימות – חיבור שבילי חוף קיימים וטיילות עירוניות.
יתר על כן, בכל תוואי שבו כבר ישנו שביל חופי מסומן תתקיים חפיפה בין שביל הים ובינו.
יצירת שביל ושילוט מינימליסטיים למזעור ההשפעה על הסביבה והפגיעה בה.
קרבה לים ככל האפשר ויצירת מעקפים מעניינים באזורים שאינם נגישים.
מתן מידע למטיילים באמצעות אתר אינטרנט ואפליקציית ניווט ומידע בשטח ושימוש באמצעים אלה להעצמת חוויית המטיילים בשביל.
אמצעים אלה יתרמו להנגשת מידע אודות השביל, יציינו אתרים ייחודיים לאורכו, יתייחסו לחי ולצומח, וכן יספקו מידע רלוונטי נוסף למטייל – בטיחות, מזג אוויר, מיקום גאוגרפי וכו'.
השביל ישמש פלטפורמה לפעילויות חינוכיות, חברתיות וספורטיביות וליצירת מודעות ציבורית לגישה חופשית לחופים ולהגנה עליהם.
שיתוף ומעורבות של קהילות חופיות כדי למקסם רווחים ותועלות אפשריות שלהן מהשביל, כמו גם שיפור תחזוקת השביל, ניקיונו והתרעה על מפגעים בו, בסיוע קהילות אלה.
יצירת שותפויות עם רשויות מקומיות, משרדי ממשלה, רשויות ממלכתיות, ארגונים לא ממשלתיים וגופי מחקר ואקדמיה.
הנגשת השביל לפלחי אוכלוסייה רחבים ככל האפשר, והנגשת חלק מהשביל לבעלי מוגבלויות.
הגבלה ואיסור על גישה מוטורית, אך עם זאת, שימוש בחניונים קרובים או הכשרה של חניונים כאלה הרחק מקו המים.
שיקולי בטיחות במצבי ים שונים – גאות ושפל, סערות, מצוקים במצב בליה והתפוררות וכו'.
לרשות המטיילים בשביל העושים שימוש באפליקציה ולרשות המבקרים באתר האינטרנט יעמוד מידע בטיחותי בטווח החופי והימי, ובכלל זה קבלת התראות על סכנות צפויות, סופות, גובה גלים, סכנות טביעה וכדומה.
הצללת אזורי החניה והמנוחה תתבצע ככל הניתן באמצעות נטיעת עצים ואמצעים טבעיים, בכוונה למזער פגיעה נופית ואקולוגית.
כללי התנהגות וקוד ערכי מקיים למטיילים ולמבקרים בשביל ייקבעו בהמשך לקראת חנוכת המקטע הראשון ויתורגמו לשפות זרות.
בשטחי שמורות טבע ינהגו המטיילים בהתאם להנחיות רשות הטבע והגנים.
הכללים והקוד יופיעו בהבלטה הן באתר האינטרנט והן באפליקציית השביל, כמו גם בחומרים פרסומיים אחרים.
פרויקט שביל הים מבוצע בארבעה שלבים עיקריים:
שלב א' – שנת 2016/17, תכנון ואפיון של השביל תוך גיבוש קונספטים ועקרונות תכנוניים; תכנון מפורט של קטע 'פיילוט' ניסיוני באזור חוף הכרמל; איתור ומגעים ראשוניים עם שותפים פוטנציאליים; הכנת חוברת מסכמת של שנת המיזם הראשונה;
שלב ג' – 2020-21 – הכנה ותכנון מפורט של השביל הארצי בתמיכת הקרן לשמירת השטחים הפתוחים ובביצוע החברה הממשלתית לתיירות (חמ"ת).
שלב ד' – החל מ-2022, ביצוע והשלמת של השביל, מראש הנקרה ועד חופי זיקים (כ־3 שנים).
240 הקילומטרים של שביל הים מתחלקים ל־20 מקטעים, מקצתם קיימים פיזית ומקצתם נמצאים בשלבי תכנון מתקדמים.
הסימון הייחודי לשביל הים טרם בוצע בשטח, אם כי במקטעים אחדים ישנם סימונים של שבילי הליכה אחרים ובהם שביל ישראל.
במהלך קיץ 2021, הקימה המועצה האזורית מטה אשר, תודות לסיוע נדיב של קרן יקא ובשיתוף פעולה מלא עם צוות שביל הים חלקים משמעותיים ממקטעים 1 ו-2 של שביל הים: מראש הנקרה ועד אכזיב ומדרום נהריה ועד צפון עכו (אזור שבי ציון ובוסתן הגליל).
מספר המקטעמקטעאורך בק"מ1.ראש הנקרה – נהריה102.נהריה – עכו (העיר העתיקה)113.עכו – מעקף המפרץ – שמורת עין אפק11או –
עכו – מעקף המפרץ – קריית חיים דרום124.שמורת עין אפק – דרך נחלי גדורה והקישון – חיפה תחתית, בת גלים14או –
קריית חיים דרום דרך פארק הקישון – חיפה תחתית, בת גלים105.חיפה בת גלים – חוף דדו דרום86.חוף דדו דרום – עתלית חירבת קרתא
שביל ואפאק הוא אחד משבילי ההליכה הראשונים שניתוו בארצות הברית.
השביל נחנך בשנת 1923, והוא חוצה את רכס ואפאק מצפון לדרום, לאורך 34 קילומטרים, בין הר ואטאטיק הסמוך לעיירה אשברנהאם שבמדינת מסצ'וסטס, לבין הר נורת' פאק מונאדנוק הסמוך לעיירה גרינפילד שבמדינת ניו המפשייר.
המסלול מיועד להליכה יומית, מבלי שנת לילה (קמפינג).
השביל עובר את העיירות אשברנהאם ואשבי במדינת מסצ 'וסטס ואת העיירות ניו איפסוויץ', טמפל, שרון, פטרבורו וגרינפילד שבמדינת ניו המפשייר.
השביל עובר על הר טמפל ודרך הפארק המדינתי מילר, ומקלט חיות הבר הלאומי ואפאק.
השביל מתוחזקת על ידי עמותת "חברי ואפאק" (Friends of the Wapack), המתחזקת את השביל, ומתנגדת לבנייה ופיתוח לאורכו של השביל.
חלקו הדרומי של שביאל ואפאק חופף את חלקו הצפוני של שביל מידסטייט.
בקיץ 1922 נפגשו בפונדק שאטוק, שבעיירה ג'פרי בניו המפשייר: אלן צ'מברלין (Allen Chamberlain) - לימים נשיא המועדון ההררי של הרי האפלאצ'י, ותושב העיר ג'פרי אלברט אנט (Albert Annett), הביטו על רכס הרי ואפאק, ויזמו את הקמת השביל.
אנט, שהיה חקלאי שהתגורר בעיירה שכנע שני חקלאים נוספים: פרנק רובינס (Frank Robbins) ומריאן באק (Marion Buck), תושבי העיירה רינדג' הסמוכה להקים את השביל, והשלושה יחדיו פרצו את שביל ההליכה.
מדי שנה נערכים שני מרוצים לאורך השביל:
מרוץ בחודש מאי שמתקיים מאז שנת 2007 ביוזמת בוגי דומיטרשו (Bogie Dumitrescu) המירוץ מתחיל בקצהו הצפוני של השביל, והוא לכל אורכו של השביל – 34.6 קילומטרים.
מרוץ ארוך יותר המתקיים במקביל למירוץ חודש מאי, אולטרה מרתון, נערך לאורכו של השביל, מקצהו הצפוני, עד קצהו הדרומי, ובחזרה לקצהו הצפוני.
אורכו של מסלול זה 80 קילומטרים.
מסלול נוסף המוביל אל אגם ביני ובחזרה מוסיף למרוץ 80 קילומטרים נוספים.
מרוץ יום העבודה מתקיים כל שנה בחודש ספטמבר לאורכו של השביל, במסלול שאורכו 29 קילומטרים.
מסלול זה מתחיל באזור הסקי וינדלואון, ומגיע עד הר ואטאטיק ובחזרה לנקודת המוצא.
שביל החומוס הוא ביטוי שגור בקרב תרמילאים ישראלים המטיילים בהודו, ומשמעותו היא המקומות בהודו שבהם מטיילים ישראלים באופן קבוע.
בתחילת שנות ה-2000, בעקבות ריבוי הצעירים בוגרי צה"ל היוצאים לטיול אחרי צבא, הביטוי נולד בקרב המטיילים בהודו, והפך נפוץ בכלל האוכלוסייה הישראלית.
ישנם מקומות בהודו שבשל ריבוי הישראלים, ניתן למצוא בהם שלטים ותפריטים בעברית, ואפילו ספריות עם ספרים בעברית במספר מקומות.
במקומות רבים בשביל החומוס נפתחו בתי חב"ד ומרכזי אירוח ותרבות יהודית-ישראלית כגון בינה.
ניתן למצוא גם ישראלים שגרים כדרך קבע בערים ובכפרים לאורכו של שביל החומוס ועוסקים בתיירות, הסעדה ולינה לישראלים.
לפעמים משתמשים בביטוי "שביל החומוס" גם לגבי מדינות אחרות בעולם בהם נפוצים תרמילאים ישראלים כגון מדינות באמריקה הדרומית, דרום מזרח-אסיה (לאוס קמבודיה, וייטנאם), ויפן, אך מקורו בהודו וזה גם השימוש שלו בדרך כלל.
מקבילות בינלאומיות הם שביל הפנקייק-בננה (Banana Pancake Trail [אנ']) לתרמילאים מרחבי העולם בדרום-מזרח אסיה ושביל הגרינגו (Gringo Trail [אנ']) בדרום אמריקה.
המקומות המזוהים ביותר עם שביל החומוס בהודו הם:
דלהי (בעיקר במיין בזאר), רישיקש, פושקר, ואראנסי, האמפי, עמק פרוואטי (בעיקר הכפרים:קאסול, פולגה, קלגה, טוש, קירגנגה),
דרמסאלה (בעיקר הכפרים באגסו ודרמקוט), גואה (בעיקר החופים: ארמבול, פאלולים, אנג'ונה), גוקרנה (בעיקר החופים קודלי ביץ' ואום ביץ'), מנאלי, קאסר דיווי, אלמורה, קודאיקאנאל (בעיקר הכפר ואטה-קנאל), אודאיפור, ג'איסלמר, לה, קירגנגה, סרינגאר, מומבאי, אורוויל, מונאר, פודוצ'רי, בנגלורו, צ'נאי, מייסור, קוצ'י, שימלה, אמריטסר, אגרה.
שביל סנטה פה הוא סרט דרמה היסטורית אמריקאי משנת 1940 בבימויו של מייקל קורטיז עם ארול פלין, רונלד רייגן, ריימונד מאסי וואן הפלין בתפקידים הראשיים.
העלילה מתארת באופן לא כה מדויק היסטורית את אירוע המרי של ג'ון בראון שתמך בביטול העבדות.
אירוע שהכין את הרקע מלחמת האזרחים של ארצות הברית.
בראון מתואר בסרט באופן שלילי, קנאי דתי עם פרצוף ועיניים מאיימים - שלא פוחד להרוג ולשדוד למען מטרתו הסופית - חיסול העבדות.
כאמור, העובדות ההיסטוריות לא מדויקות.
למשל שני הקדטים, סטיוארט וקאסטר לא סיימו באותו מחזור בווסט פוינט וכן ההסתערות הסופית על אנשי בראון הייתה של המארינס ולא של הפרשים.
קורס קדטים בוסט פוינט, מחזור 1854. הקדטים הבולטים הם ג'ב סטיוארט וג'ורג' ארמסטרונג קסטר (רונלד רייגן).
ג'ב וקאסטר מתעמתים מילולית ופיזית עם הקדט קרל ריידר (ואן הפלין - דמות פיקטיבית) שמצדד בפעולותיו הבלתי חוקיות של ג'ון בראון המטיף לחיסול העבדות ומחלק דפי תעמולה לקדטים.
הם מובאים למשפט בפני מפקד האקדמיה.
סטיוארט וקאסטר ננזפים ומקבלים שיבוץ לאחד המקומות המסוכנים -פורט לוונוורת'.
ריידר מסולק בבושת פנים מהצבא והולך להצטרף לאנשיו של בראון.
סטיוארט וקאסטר מתוודעים ברכבת ל, קבלן עשיר העומד לבנות את מסילת הרכבת לסנטה פה ולבתו היפהפייה קיט (אוליביה דה הבילנד) ומיד מתחילה התחרות ביניהם על ליבה.
פורט לוונוורת' נמצא בטריטוריה של קנזס בה פועל המטיף לחיסול העבדות ג'ון בראון (ריימונד מאסי).
ביחד עם בניו ואנשים נוספים הם שודדים שיירות ומתקנים של הצבא.
שיירה עמוסה יוצאת מפורט לוונוורת ומלווה על ידי פרשים ובראשם סטיוארט וקאסטר.
הם מותקפים על ידי בראון ואנשיו ועומדים ליפול בשבי אולם הם מוציאים רובים מוסתרים בארגזים ומתקיפים את בראון ואנשיו שנאלצים לסגת בבהלה.
בנסיגה מתהפכת העגלה של ג'ייסון בראון (ג'ים ריינולדס), בנו הצעיר של ג'ון.
הוא נלקח פצוע קשה ולפני מותו הוא אומר שהוא מתנגד לפעולותיו של אביו ומוסר כי המפקדה נמצאת בחווה בעיירה פלמירה.
סטיוארט מתגנב לעיירה עם שניים מאנשיו ומתחיל לשאול על בראון.
ריידר מזהה אותו והוא נתפס ומובל למפקדת בראון באסם ועומד להיתלות ליד האסם.
ברגע האחרון הוא מצליח לברוח לתוך האסם בו מוחזקים גם שחורים.
אנשי בראון מציתים את האסם וברגע האחרון מגיעים למקום פרשים בפיקודו של קאסטר, פותחים באש ומצילים את סטיוארט והשחורים.
בראון נמלט עם שארית אנשיו.
כעבור שלוש שנים, סטיוארט, קאסטר וחבריהם נמצאים בנשף ריקודים בוושינגטון די סי.
ריידר מתעמת עם ברטון מילולית ופיזית על הרקע שבראון לא משלם את משכורתו.
ריידר נוכח באופיו של בראון ומשנה את דעותיו.
הוא מגיע לנשף בוושינגטון, נפגש עם סטיוארט וקאסטר ומודיע להם על תוכניתו של בראון להשתלט על מחסן נשק בהרפרס פרי לחלק את הנשק לאנשיו העבדות ולהתחיל במרד מזוין לשחרור העבדים.
הפרשים מגיעים להרפרס פרי ומתחיל קרב יריות עם נפגעים משני הצדדים.
סטיוארט נשלח עם דגל לבן לבקש מבראון הפסקת אש אך נענה בשלילה.
הפרשים מסתערים על המחסן שמופגז גם בתותחים.
סטיוארט נוכח לדעת כי בראון מרגל נגדו והורג אותו.
לבסוף כובשים הפרשים את המקום.
בראון נלקח בשבי, נידון למיתה ומוצא להורג בתלייה.
קיט מחליטה לבחור בסטיוארט והם מתחתנים.
שביל השרון הוא נתיב הליכה ארוך באזור השרון שבמדינת ישראל.
המסלול מתחיל בשפך נחל אלכסנדר בחוף מכמורת ונגמר בחלקו התיכון של נחל הירקון, ואורכו הכולל הוא כ-62 קילומטרים.
צבעי הסימון של המסלול הם כתום ולבן.
השביל העובר במרכז הארץ וחוצה דרכי רוחב רבות מאפשר כניסה ויציאה אליו במקומות שונים של קטעי הדרך.
על אף עצמאותו, תוואי זה מוצע כחלופה למטיילים בשביל ישראל - במקום הליכה בת יומיים על חופי נתניה, הרצליה ותל אביב-יפו, ניתנת האפשרות לעבור בנופי אזור השרון הכוללים יערות, שדות חקלאיים ואגמים.
מומלץ לחלק את ההליכה לשלושה ימים (יומיים למטיבי לכת), כשנקודות לינה אפשריות נמצאות ביערות בקדימה או בכפר סבא.
כמו כן, ניתן להצטייד במזון ושתייה לאורך כל הדרך בשל המעבר בסמוך לערים ובתוך מושבים.
בנוסף, אפשר להאריך את השביל ולהפכו למעגלי באמצעות הוספת החלק המקביל של שביל ישראל בחוף – וזה מאריך את המסלול לכ-120 קילומטרים, אותם ניתן ללכת בארבעה עד חמישה ימים.
ההליכה לאורך השביל מספקת נקודות תצפית רבות, ואלו מעניקות מבט נדיר על המסדרון האקולוגי של מחוז המרכז ההולך ומצטמק עם חלוף השנים.
עם סימונו של שביל ישראל באמצע שנות ה-90, הוא עבר דרך אזור השרון לאורך דרך המוביל הארצי שבמרזבה.
עם זאת, בתחילת שנות ה-2000 התוואי הוסט מערבה אל חופי הערים נתניה, הרצליה ותל אביב-יפו בעקבות סלילתו של כביש 6 והתפתחות מסילות הרכבת.
כמו כן, על השטחים הפתוחים נבנו שכונות שלמות והטבע הלך והצטמצם לטובת העירוניות, אם כי חלקים מן השביל ושמורות הטבע נשמרו.
במהלך 2015, תושבי השרון פנו אל החברה להגנת הטבע בבקשה לשחזר את מקטע השביל באזור.
לאחר עבודה של הרשויות המקומיות והוועדה לשבילי ישראל, הוכרז ב-2017 על חידוש השביל וסימונו מחדש.
בסוף אוגוסט 2020 נעשה הסימון בשטח, בצבעים לבן-כתום-לבן.
על שפך נחל אלכסנדר בחוף מכמורת, בסמוך לשביל ישראל, מתחיל תוואי שביל השרון.
אחרי הליכה קצרה על שפת הים וחוליות, השביל מגיע אל חורבת סמארה והגן הלאומי של נחל אלכסנדר.
בקטע זה ועד כביש 57 הוא מסומן בנקודה כתומה בצמוד לסימון השחור.
לאחר מכן, בגשר הצבים, תוואי שביל השרון יוצא לדרך עצמאית ומתפצל משביל ישראל.
מנקודה זו, הסימון הוא בצבעים לבן-כתום-לבן.
ההליכה ממשיכה אל "פארק איטליה", בו מדשאות וספסלים ושולחנות.
מנקודה זו השביל עובר בסמוך למאגרי מים האוגרים בהם את משקעי הגשם ומי שיטפונות הנחל, אך הם מגודרים והכניסה אליהם אסורה.
כמו כן, ישנה תחנת כוח סולארית קטנה סמוכה.
ההליכה בצד הנחל ממשיכה אל אגמון חפר, בו מקננות ציפורים רבות ופועלת תחנת מחקר לאורניתולוגיה.
הנקודה הבאה היא במצפור "ויקר", ממנו ניתן להשקיף על נופי האזור ולראות את מאגרי המים במלואם.
אחר כך השביל מגיע אל המושב בורגתא וכביש 57, ולאחר כ-19 קילומטרים השביל עוזב את נחל אלכסנדר.
לאחר חציית הכביש, השביל נכנס אל תוך המושב תנובות.
שם, הוא הולך בין סמטאות עד הגעה לגן שעשועים.
ממנו, השביל יוצא אל דרכי עפר בשטחים חקלאיים פתוחים לכיוון שמורת האלונים של העיר קדימה.
השביל ממשיך דרך יישובי גוש תל מונד אל מושב חרות.
דרך פרדסים, השביל מגיע אל האגודה השיתופית שדה ורבורג.
לאחר מכן, הוא חוצה את נחל פולג.
השביל ממשיך ממזרח למתחם הקלמניה ומצפון ליישוב בית ברל, בסמוך למוביל הארצי, ועד למזרח העיר כפר סבא.
בנקודה זו, ניתן להבחין בכך שהמסדרון האקולוגי בישראל הצטמק לרוחב של פחות מ-400 מטרים.
בכפר סבא, השביל עובר דרך השכונות המזרחיות ודרך הפארק העירוני.
הוא חוצה במנהרה את כביש 531 אל מזרח העיר הוד השרון והשטחים החקלאיים הצמודים לה, ודרך מושב עדנים ושכונת נווה נאמן הוא מגיע אל פארק הוד השרון.
בהמשך, השביל מתחבר בחזרה עם שביל ישראל לאורך נהר הירקון ומסתיים.
שביל הראשונים בראשון לציון מציין מסלול הליכה בראשון לציון העובר בין כ-30 אתרים הקשורים לתקופת ייסוד המושבה.
המסלול הותווה ביוזמת ובחסות מוזיאון ראשון-לציון ועיריית ראשון לציון.
חלקם הגדול של האתרים הפך לאתרי מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
ראשון לציון נוסדה ב-1882, על ידי עולי העלייה הראשונה, כמושבה חקלאית.
במהלך התקופה שקדמה למלחמת העולם הראשונה התרחב המקום והוקמו בה מבנים רבים (הן פרטיים והן מבני ציבור) בסגנונות שונים.
בניגוד ליישובים אחרים, נמנעה, בראשון לציון, הריסתם של רבים מאותם מבנים, על אף התפתחות העיר, ועם הזמן פעלו גופים שונים לשמר חלק מהם.
"שביל הראשונים" נחנך ב-1980, במקביל לייסודו של מוזיאון ראשון-לציון.
בשנות ה-90 הוא חודש וב-2010 חודש פעם נוספת.
מטרתו של השביל הייתה להביא לידיעת הציבור את ההיסטוריה של העיר.
"שביל הראשונים" הוא מסלול מעגלי העובר במרכז ראשון לציון ולאורכו פזורים כ-30 אתרים היסטוריים הקשורים להקמתה והתפתחותה של העיר.
השביל מתחיל ומסתיים בכיכר המייסדים שהייתה לב המושבה עם הקמתה.
באתרים שלאורך השביל הוצבו שלטי מידע ותמונות היסטורית של האתרים.
כמו כן הוקמו לאורכו מספר תצוגות המשחזרות את האווירה של ימי המושבה.
באתר המוזיאון ניתן למצוא מפה המתארת את המסלול
כיכר המייסדים הייתה ליבה של המושבה ראשון-לציון.
בתחילתה הייתה גבעה זרועת צמחי פרא שאליה הגיעו ב-31 ביולי 1882 שבע עשרה משפחות המייסדים.
מתיישבים אלו הקימו את בתיהם ואת מבני הציבור שלהם מסביב לגבעה זו זו שהפכה עד מהרה למרכז חיי המושבה.
בכיכר הוצב פעמון ששימש להודיע על זמנים ואירועים.
בטקס שנערך בכיכר לכבוד מלאות שלוש שנים למושבה (ט"ו באב תרמ"ה, 27 ביולי 1885) הונף, לראשונה, דגל כחול לבן עם מגן דוד.+2בית הכנסת הגדול
ממזרח לכיכר המייסדים הוקם בית הכנסת הגדול ששימש את תושבי המושבה.
בנייתו החלה ב-1885 על בסיס תוכנית שהכין ברוך פפירמייסטר ותרומה של צבי ליבונטין.
בהמשך התעכבה הבנייה בגלל התנגדותו של השלטון העות'מאני ועקב מחסור בכספים.
רק בזכות תרומה נוספת של הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד ניתן היה להשלים את המבנה.
בית הכנסת היה אחד המבנים המפוארים במושבה הקטנה והפך למרכז חברתי למתיישביה.
ב-2013 יזמה העירייה את שיפוץ בית הכנסת והמבנים הסמוכים אליו.+3בית הייסמן
בית הייסמן נמצא במתחם של מוזיאון ראשון-לציון.
הוקם ב-1882 על ידי שרגא פייבל הייסמן (אחד מעשרת מייסדי המושבה) והיה אחד משלושת הבתים הראשונים של המושבה.
ב-1887 היה הייסמן מעורב ב"מרד" של האיכרים נגד פקידי הברון.
המרד הביא לגירושו של האיכר יוסף פיינברג והייסמן החליט לעזוב בעקבותיו.
הבית נמכר ליהודה לייב אמציסלבסקי וב-1977 רכשה עיריית ראשון לציון את הבית מתוך כוונה לשמר אותו.
התוכנית ממושה רק ב-2003 וחדרי הבית הפכו למוזיאון.
מרתף הבית הושכר לדיירים ואחד מהם היה נפתלי הרץ אימבר שבתקופת מגוריו במקום חיבר את שני הבתים הראשונים של שיר הפועלים "תקוותנו" שהפך להמנון הלאומי של ישראל, התקוה.
כיום נמצאת במרתף תערוכה על אימבר.+4בית שליט
בית שליט נבנה ב-1883 על ידי אליעזר אלחנן ושרה שליט שהגיעו ארצה ב-1882 והיו ממייסדי המושבה.
בחצר הבית נבנתה אורווה מאבני כורכר.
ב-1985 רכשה עיריית ראשון לציון את המבנה ואת האורווה ובאוקטובר 2000 הסתיימו השיפוצים והבית המשופץ נחנך כחלק מהמוזיאון לתולדות ראשון לציון.
במקום מוצגות תערוכות קבע הכוללות רהיטים, כלי בית ופריטי לבוש האופייניים לתקופת ייסוד המושבה.
אחד מחדרי הבית, הנקרא "אולם המייסדים", הוקדש ל-17 המייסדים ועל קירותיו נתלו דיוקנאותיהם שהוכנו על ידי האמן פרנק מייזלר.
ליד האורווה הוצב שיחזור של דיליז'נס כדוגמת זה ששימש את המתיישבים לנסיעות ליפו+5בית הרפואות והדואר
מבנה חד קומתי שהוקם ב-1883 מכספי הברון רוטשילד ושימש כבית הרפואות (בית המרקחת), בית הרוקח והקליניקה הראשונה של המושבה.
בראשית המאה ה-20 הוקם במקום סניף הדואר של המושבה ובקיר נקבעה תיבת דואר מנדטורית.
מאוחר יותר אכלס המקום שירותים ציבוריים שונים.
המבנה הוא חלק ממתחם מוזיאון ראשון-לציון.
חזיתות המבנה שומרו בשנת 2014+6הקליניקה
מבנה הקליניקה בן שתי הקומות הוקם ב-1911 לזכרו של יעקב אברמוביץ' שנרצח ב-1902 על ידי ערבי מיפו ולזכר בתו רחל שמתה בילדותה.
הבית נבנה בסיוע כספי של משפחתו של אברמוביץ' ועל קירותיו נקבעו שני לוחות עם הקדשה לנרצח ולבתו.
עוגני הבית עוצבו בצורת אותיות עבריות מ.א ו-י.א (ראשי תיבות שמם של בני הבית מנחם ויעקב אברמוביץ').
בקומה הראשונה של הבית היו שתי חנויות שהושכרו בעוד שהקומה השנייה שימשה כמרפאה הציבורית של המושבה.
הקליניקה פעלה במקום עד 1980. ב-1982 נפתחה במבנה זה התערוכה הראשונה של מוזיאון ראשון-לציון.
בשנת 2014 שופץ המבנה על ידי המועצה.+7בית גורדון - מלון לונדון
הבית הוקם ב-1891 על ידי בני הזוג אברהם זאב ושרה גורדון.
בני הבית התגוררו בקומה השנייה בעוד שהקומה התחתונה הושכרה לדיירים שונים.
בין השוכרים היו ישראל פיינברג, אשתו פאני וילדיהם שושנה, אבשלום וצילה.
ב-1922 נפתח בקומה השנייה "מלון ופנסיון לונדון" על ידי הזוג אהרן ורוזה לונדון (שגם גרו עם בנותיהם במקום).
המלון פעל עד 1934. שמו של המלון מעטר, עדיין, את חזית המבנה.
ב-1946 רכשו את הבית יצחק צוזמר ומרדכי אורישביץ אשר השתמשו בקומה העליונה למגורים ובקומה התחתונה למסחר.
בשנות ה-90 רכשה עיריית ראשון לציון את המבנה וב-2013 החל בו תהליך שיקום כשבמהלכו נתגלו ושוחזרו ציורי קיר היסטוריים.
המבנה משמש כחלק ממתחם המוזיאון לתולדות ראשון לציון ושוכנת בו גלריה.+8בית הספר חביב
בית הספר "חביב" נוסד ב-1886 ונחשב לבית הספר העברי הראשון בעולם בו כל מקצועות הלימוד, כולל מקצועות הקודש, נלמדו בלשון העברית.
נקרא על שם העסקן הראשוני דב חביב לובמן ובין מנהליו ומוריו לאורך השנים ניתן למנות את מרדכי חביב לובמן.
דוד יודילוביץ, אליעזר בן-יהודה, ישראל בלקינד, יוסף ויתקין, נפתלי ידלין, אהרון קרון, מרדכי טביב, חנוך רון ועוד.
המקום משמש כבית ספר מאז היווסדו.
החלק הפונה לרחוב עבר שימור כחלק מהפיכתו לאתר מורשת.+9בית פריימן
בית פריימן הוקם ב-1883 על ידי אהרון מרדכי פריימן שהיה מעשרת המתיישבים הראשונים של המושבה ומתוך כבוד לפריימן כונה הבית "בית המייסד".
ילדיו של פריימן המשיכו לגור בבית גם לאחר שגדלו ונישאו ולשם כך נבנו, בחצר הבית, בית כנסת לתפילה ובית מדרש לילדים.
הבית משמש עדיין למגורי צאצאיו של פריימן.
הבית בן שתי קומות נבנה מאבני כורכר כשגרם מדרגות חיצוני מוביל אל הקומה השנייה.
בחזית הבית עוצבו עוגני הברזל בצורת האותיות F.M – ראשי תיבות של שמו של פריימן.+10בית אברמוביץ
ביתו של זאב אברמוביץ שהיה ממייסדי המושבה.
הבית הוקם ברחוב רוטשילד 6 ואברמוביץ הקים במקום משק חקלאי ואף שתל גפנים והקים יקב במרתף ביתו.
אחת הסברות היא שבבית זה הוכן ב-1885, לראשונה, דגל ישראל.
הבית נהרס במהלך פיתוח העיר.+11בית קנר
בית זה נבנה ב-1890 על ידי יעקב ובתיה קנר שהתיישבו ב-1886 בראשון לציון.
יעקב קנר היה איכר ויו"ר ועד המושבה.
בני הזוג קנר הורישו את ביתם למועצה המקומית.
בתקופת מלחמת העצמאותשימש הבית כמרכז של ארגון ההגנה ובמרתפו פעל בית חולים.
בשנות ה-90 שימש הבית גם כגלריית אומנות פרטית.
הבית נבנה בסגנון הקולוניאליסטי ובחזית הבית נקבעו עוגני ברזל בצורת האותיות י.ק.
– ראשי תיבות שמו של בעל הבית.+12בית הפקידות הראשון
בית הפקידות הוקם ב-1883 מכספי הברון רוטשילד ושימש למגורי הפקיד הראשי של הברון וכן כמרכז האדמיניסטרציה של המושבה.
היה זה המבנה הגדול והמפואר ביותר בשנותיה הראשונות של המושבה.עם השנים נבנו עוד בתים ששימשו את המנגנון הביורוקרטי של הברון.
לאחר קום המדינה הפך המקום לבית יד לבנים.+13אורוות הברון
האורוות הוקמו ב-1988 עבור פקידות הברון רוטשילד על ידי ברוך פפירמייסטר.
במבנה היו 2 קומות כשהקומה התחתונה שימשה כאורווה והקומה השנייה יועדה לדירות עבור הפקידים ועובדי האורוות.
במהלך הימים הוקמה במקום המחלבה הראשונה בישראל.
נכון ל-2020, המבנה אינו בשימוש לאחר שב-2006 נערך ניסיון לא מוצלח לשימור המבנה כחלק ממכירת המבנה לגוף פרטי.+14בית העירייה הישן – בית הרופאים
בית העירייה הישן (ברחוב רוטשילד) נבנה ב-1888 במימון הברון רוטשילד ושימש, עם הקמתו, למגורי בעלי תפקידים במושבה (פקידים, מנהלי היקב, הגנן הראשי ועוד.) וכן כבית הרופא האזורי (הידוע ביניהם היה אהרון מאיר מזי"א).
לאחר תחילת המנדט שוכנו במקום משרדי המועצה והוועד החקלאי.
לאחר קום המדינה נמכר הבניין על ידי פיק"א למועצה המקומית ושימש כמטה הראשי של הרשות המקומית+15בית מאירוביץ
בית מאירוביץ נבנה ב-1888 על ידי איש ביל"ו מנשה מאירוביץ והיה בין הבתים הראשונים שנבנו במושבה.
בחזיתו נבנתה מרפסת מהודרת ומעליה הכתובת תרמ"ג ביל"ו 1883 וכן בולט עוגן חיזוק שעוצב בצורת האות M (לפי שמו של בעל הבית מנשה מאירוביץ.
ב-2000 הורישה משפחת מאירוביץ את הבית לעיריית ראשון לציון.
הוא מוגדר כאתר מורשת ומיועד להיות מוזיאון למורשת ביל"ו ושלוחה של המוזיאון לתולדות ראשון לציון.+16באר המושבה על שם יוסף פיינברג
באר "מצאנו מים" (ע"ש יוסף פיינברג) היא הבאר הראשונה בה נמצאו מים.