tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסופו של דבר המליצה הוועדה על הערים היפניות קיוטו, ניאיגטה, הירושימה, יוקוהמה וקוקורה כמטרות אפשריות.
בנוסף לכך, המטרות נבחרו על ידי הוועדה לפי הקריטריונים הבאים:
קוטרה של המטרה הוא כ-3 מיילים (כ-4.8 קילומטר) לכל הפחות והיא הוגדרה כמטרה חשובה באזור עירוני גדול.
הפיצוץ שייווצר כתוצאה מהטלת הפצצה יביא לנזק אפקטיבי.
לא סביר שהמטרה תותקף עד אוגוסט 1945.
בניגוד לערים רבות אחרות ביפן, הערים שנבחרו על ידי הוועדה כמעט ולא הופצצו על ידי חיל האוויר האמריקאי במהלך הפשיטות האוויריות הליליות שבוצעו ביפן בשלהי מלחמת העולם השנייה.
דבר זה נעשה כדי לאפשר לאמוד את עוצמת הפצצה במדויק.
בדוח הסופי שהוציאה הוועדה נכתב כי להיבטים הפסיכולוגיים הייתה חשיבות גדולה בעת בחירת המטרות.
בפרט נכתב כי ניתנה חשיבות גבוהה להשגת אפקט פסיכולוגי מרבי על יפן ולהפיכת השימוש הראשון בפצצת אטום למרהיב מספיק כדי שהעולם יכיר בחשיבותו של הנשק החדש כאשר דבר השימוש בו יתפרסם.
נגסאקי, למרות חשיבותה הצבאית, והיותה עיר תעשייתית בה שכן אחד מנמלי הים הגדולים ביפן, לא נכללה ברשימת המטרות שהורכבה על ידי חברי הוועדה.
רק ב-25 ביולי, מספר שבועות לאחר שהוועדה סיימה את דיוניה, הוכנסה העיר לרשימת המטרות במקומה של העיר קיוטו.
לטענת אדווין ריישאור, פרופסור להיסטוריה של יפן, השינוי בוצע בלחצו של הנרי סטימסון, מזכיר המלחמה של ארצות הברית, שביקר בקיוטו בעת ירח הדבש שלו וזכר את יופייה לטובה.
ב-25 ביולי ניתנה גם הפקודה המאשרת את השימוש בפצצת האטום.
הפקודה ניתנה לגנרל קרל ספאץ על ידי גנרל תומאס הנדי ששימש באופן זמני כראש מטה צבא ארצות הברית במקומו של מרשל שהיה באותה עת בוועידת פוטסדאם ביחד עם טרומן.
באותו יום כתב טרומן ביומנו את הפסקה הבאה:
הטלת פצצת האטום על הירושימה
הוועדה לבחירת המטרות לפצצת האטום תיארה את הירושימה כ- באותה עת הייתה הירושימה עיר בעלת חשיבות תעשייתית וצבאית מסוימת.
מספר מחנות צבאיים נמצאו באזור ובכללם גם המפקדה של פילדמרשל שונרוקו האטה שהיה אחראי על הגנתה של דרום יפן.
אף על פי כן, בפועל, היוותה הירושימה מקור אספקה ובסיס לוגיסטי קטן עבור הצבא היפני.
העיר שימשה בעיקר כמרכז תקשורת, אזור אחסון ונקודת מפגש לחיילים.
אוכלוסיית הירושימה הגיעה בשיאה ל-381 אלף תושבים, אולם ערב הטלת פצצת האטום הייתה אוכלוסיית העיר קטנה יותר, לאחר מספר פעולות פינוי שביצעה בה הממשלה היפנית, ועמדה על בין 340 ל-350 אלף תושבים.
יש קושי לאמוד את אוכלוסיית העיר במדויק מכיוון שהמסמכים הרשמיים של העיר נשרפו.
ב-6 באוגוסט 1945 המריא מפציץ מדגם B-29 סופרפורטרס של יחידה 509 מבסיס הטיסה האמריקאי באי טיניאן לכיוון יפן.
המפציץ, שנקרא "אנולה גיי", היה חמוש בפצצת האטום "ילד קטן" והוטס על ידי טיבטס.
על צוות המטוס הוטלה המשימה להטיל את פצצת האטום על העיר הירושימה כשמטרותיהם החלופיות, אם לא ניתן היה להטיל את הפצצה על הירושימה מסיבה כלשהי, היו הערים קוקורה ונגסאקי.
למשימה התלוו שני מפציצי B-29 סופרפורטרס נוספים.
הראשון, שנקרא "האמן הגדול" (The Great Artiste), נשא ציוד שנועד למדוד את עוצמת הפיצוץ, והשני, שנקרא מאוחר יותר "רוע הכרחי" (Necessary Evil), נועד לצלם את האירוע.
את הפיקוד על המשימה קיבל פרסונס, ששימש גם כנשק וכאחראי על הפצצה הגרעינית במטוס "אנולה גיי".
לאחר שהמריאו מטיניאן, עשו המטוסים את דרכם בנפרד לנקודת מפגש מוסכמת מעל האי איוו ג'ימה.
לאחר מכן פנו המטוסים לכיוון יפן.
במהלך הטיסה חימש פרסונס את פצצת האטום, שלא הייתה חמושה לפני כן, עקב חשש להתפוצצות לא מבוקרת במהלך ההמראה.
עוזרו של פרסונס, לוטננט מוריס ג'פסון, הסיר את מכשיר הביטחון מהפצצה כחצי שעה לפני שהמטוסים הגיעו למטרה.
המטוסים הגיעו להירושימה בטיסה בגובה של כ-9,800 מטר בראות טובה.
כשעה לפני כן זיהה מכ"ם יפני את התקרבותם של מטוסי אויב לחופיה הדרומיים של יפן, והתרעה על כך שודרה בשעה 7:09 בבוקר בתחנות רדיו יפניות בערים רבות ובהן גם הירושימה.
לא בוצע ניסיון ליירט את המטוסים עקב החלטתו של הפיקוד היפני שלא ליירט קבוצות מטוסים קטנות על מנת לחסוך בדלק מטוסים שאספקתו לצבא היפני נפגעה באופן קשה באותה תקופה.
בשעה 7:31 שודרה בהירושימה הודעה נוספת שבה נאמר שהשמיים נקיים ממטוסי אויב.
למעשה המטוס הראשון שנצפה על ידי היפנים היה מטוס B-29 סופרפורטרס שנשלח לצורך בדיקת מזג האוויר מעל המטרה.
המטוס שידר הודעה בקוד מורס ל"אנולה גיי" כי מזג האוויר מעל הירושימה הוא טוב.
מיד לאחר מכן פנה המטוס לכיוון הים ומסיבה זו שודרה בהירושימה ההודעה שהשמיים נקיים.
בשעה 8:09 החל טיבטס בגיחה לעבר היעד והורה למטילן שלו לאתר את המטרה.
בשעה 08:15 הוטלה פצצת האטום "ילד קטן" מהמטוס "אנולה גיי".
ביחד איתה הוטלו שלושה מכשירי מדידה שונים לבחינת עוצמת הפיצוץ מהמטוס "האומן הגדול".
לאחר 43 שניות של נפילה התפוצצה הפצצה בגובה המתוכנן של כ-580 מטר מעל העיר.
את הדף הפיצוץ הרגיש צוות "אנולה גיי" רק כשהמטוס היה כבר במרחק של כ-18.5 ק"מ מנקודת ההטלה.
צבא ארצות הברית הפיל מספר פעמים בעבר עלונים בערים יפניות רבות שהזהירו אזרחים מפני הפצצות אוויריות קרבות.
בין הערים שקיבלו אזהרות אלו היו גם הירושימה ונגסאקי.
אף על פי כן, לתושבי הירושימה לא ניתנה אזהרה קונקרטית על הפצצה אטומית.
גילוי חורבן העיר על ידי היפנים
כדקה לאחר הטלת פצצת האטום, הבחין לפתע בקר מטעם תאגיד השידור של יפן שקו הטלפון שלו לתחנת הירושימה נותק.
הבקר, שישב בטוקיו, ניסה לחדש את הקשר על ידי שימוש בקו טלפוני חלופי אך ללא הצלחה.
זמן קצר לאחר מכן, החל מטה הצבא היפני לקבל תשדורות מבולבלות מעדים שנמצאו כ-16 ק"מ מהירושימה, על פיצוץ גדול ממדים שאירע בעיר.
דיווחים אלו הפתיעו את אנשי המטה הכללי היפני.
המטה, שעקב מקרוב אחר ההפצצות האוויריות של ארצות הברית, ידע שאף הפצצה בהיקף משמעותי לא אירעה בעיר ולא שכנו בה חומרי נפץ בכמויות גדולות מספיק על מנת להביא לפיצוץ גדול.
מסיבה זו, התגבשה הערכה בקרב אנשי המטה שמדובר באירוע זניח וכי העדויות על פיצוץ עצום הן בגדר שמועה.
אף על פי כן, לאחר שהניסיונות ליצור קשר עם גורמים שונים בעיר כשלו, הוחלט לשלוח להירושימה קצין צעיר על מנת שיעביר מידע מהימן על המתרחש.
הקצין יצא לדרך בטיסה זמן קצר לאחר מכן.
כבר בהיותו 160 ק"מ מהירושימה, הבחין הקצין וטייס המטוס שלו, בענן עשן עצום מעל העיר.
עם הגעתם, הם החלו לחוג מעל העיר והתקשו להאמין למראה עיניהם; במקום בו שכן מרכז העיר הירושימה הם מצאו שממה בוערת מכוסה בענן עשן כבד.
השניים נחתו בחלק הדרומי של העיר והקצין העביר דיווח בהול לטוקיו והחל לארגן את כוחות ההצלה במקום.
רק לאחר פרסום הודעה רשמית מטעם הממשל האמריקאי, 16 שעות לאחר ההתקפה, הבינו היפנים כי הירושימה נפגעה מפצצת אטום.
ימים ספורים לאחר הטלת פצצת האטום דיווחו עיתונים בעולם ששידורים מתחנת הרדיו של טוקיו תיארו את הנזק שנצפה בהירושימה כך:
כתוצאה מרוח צולבת חזקה, החטיאה פצצת האטום את גשר אייאוי (Aioi Bridge), נקודת הפיצוץ המתוכננת, בכ-240 מטרים, והתפוצצה מעל בית החולים שימה.
עוצמת הפיצוץ הוערכה ב-13 עד 18 קילוטון TNT, והטמפרטורה שמתחת לאזור הפיצוץ הגיעה לכמה אלפי מעלות צלזיוס.
כמעט כל מבנה ברדיוס של 1.6 ק"מ נהרס כליל ושרפות פרצו על פני 11 קילומטרים רבועים.
לפי הערכות יפניות רשמיות כ-12 קילומטרים רבועים מהעיר ו-69% מהמבנים בה נהרסו כליל, ולעוד 6.6% מהמבנים נגרמו נזקים כבדים.
מבני בטון רבים בהירושימה נבנו במיוחד כדי לעמוד ברעידות האדמה החזקות שמתרחשות בתדירות גבוהה ביפן.
חלק ממבנים אלה היו מחוזקים כל כך שהשלדה שלהם לא קרסה בהפצצה אף שהיו קרובים מאוד למוקד הפיצוץ.
נוסף לכך, מכיוון שהפצצה התפוצצה באוויר, עוצמת הפיצוץ כוונה יותר כלפי מטה מאשר לצדדים.
עובדות אלה הביאו לכך שמבנה "אולם קידום התעשייה של מחוז הירושימה" לא קרס בהפצצה אף על פי שהיה רק כ-150 מטר ממוקד הפיצוץ.
המבנה הוא הקרוב ביותר למוקד הפיצוץ ששרד בחלקו, והוא הפך ברבות השנים לאנדרטת השלום בהירושימה שהוכרזה ב-1996 כאתר מורשת עולמית.
בין 70 ל-80 אלף בני אדם נהרגו באופן מיידי בפיצוץ, וכ-70 אלף בני אדם נפצעו.
למעלה מ-90% מהרופאים ו-93% מהאחיות הרפואיות בהירושימה נהרגו או נפצעו.
בחודשים שלאחר הטלת פצצת האטום, המשיך מספר הקורבנות לעלות כתוצאה ממותם של פצועים רבים מכוויות, מתסמונת קרינה חריפה וממחלות נוספות הקשורות להשפעות הלוואי של הפצצה.
ההערכות לגבי מספר האנשים שמתו עד סוף שנת 1945 כתוצאה מהטלת פצצת האטום על הירושימה נעות בין 90 ל-166 אלף איש.
על-פי הערכות אחרות כ-200 אלף בני אדם מתו עד שנת 1950 מההפצצה, כשלמספר הקורבנות נוספו גם אנשים שנפטרו כתוצאה ממחלת הסרטן ומחלות אחרות שהתפתחו כתוצאה מההשפעה של הקרינה המייננת שנוצרה לאחר הפיצוץ.
אחד המחקרים המקיפים שנעשו בנושא גרס כי בין שנת 1950 לשנת 2000, כמחצית ממקרי המוות מלוקמיה וכ-10% ממקרי המוות כתוצאה מסוגי סרטן אחרים בקרב שורדי ההפצצה בהירושימה נבעו מהקרינה המייננת שספגו בזמן ההפצצה.
הערכה זו מוסיפה כ-1,900 איש למספר הנספים.
מבין הבולטים שבהרוגי המתקפה נמנים סנקיצ'י אווייה, ראש עיריית הירושימה שנספה ביחד עם בנו ונכדתו בזמן שאכל איתם ארוחת בוקר, והנסיך הקוריאני יו וו משושלת ג'וסון ששירת כלוטננט קולונל בצבא היפני.
מלבד נפגעים יפנים, נמנו בין הרוגי ההפצצה גם 11 שבויי מלחמה אמריקאיים (אף על פי שבשנים שלאחר מכן התברר שלפחות חלקם הוצאו להורג על ידי היפנים לאחר המתקפה או מתו כתוצאה מניסויים רפואיים שביצעו בהם היפנים לפני המתקפה).
כ-16 שעות לאחר הטלת פצצת האטום על הירושימה פרסם טרומן הצהרה שהוכנה מראש שהודיעה על השימוש בנשק החדש.
אף על פי שהצהרתו של טרומן התקבלה ביפן, הממשל היפני החליט שלא להגיב.
ארבע שעות לאחר מכן קיבלו הרשויות היפניות בטוקיו הודעה על כך שברית המועצות הכריזה מלחמה על יפן.
ראשי הצבא היפני החלו בהכנות להטלת ממשל צבאי על המדינה בתמיכת שר המלחמה, קורצ'יקה אנאמי, על מנת לעצור כל אדם שינסה לנהל מגעים לשלום.
ב-7 באוגוסט, יום לאחר ההפצצה, ביקר בעיר ד"ר יושיאו נישינה, מבכירי מדעני האטום היפנים.
נישינה סקר את נזקי ההפצצה ואישר כי הירושימה אכן נחרבה על ידי פצצת אטום.
אף על פי כן, הוא העריך, בדומה למדעני אטום יפנים אחרים, כי ארצות הברית מחזיקה לכל היותר בשתי פצצות אטום מבצעיות נוספות.
הערכה זו הביאה את ראשי הצבא היפני לידי החלטה לספוג גם את ההתקפות הצפויות הבאות בהנחה שהם אומנם יגרמו נזק רב נוסף, אך יכולת הלחימה של הצבא היפני לא תשותק כתוצאה מכך.
תשדורת ברוח זו, שהועברה למקבלי ההחלטות במדינה, פוענחה על ידי אנשי פרויקט מג'יק האמריקאי.
טרומן הורה לראשי המטות המשולבים של צבא ארצות הברית להטיל פצצות אטום נוספות על יפן ברגע שיהפכו למבצעיות מבלי להמתין להוראה מיוחדת ממנו.
בהתאם לכך, ב-9 באוגוסט, הוטלה פצצת אטום נוספת על העיר נגסאקי.
הטלת פצצת האטום על נגסאקי
בעיר נגסאקי היה אחד מנמלי הים הגדולים בדרום יפן ותעשייה מפותחת במיוחד.
מפעלי התעשייה בעיר ייצרו ציוד מלחמתי רב עבור הצבא היפני כולל ספינות ואמצעי חימוש שונים.
רובו המוחלט של הציוד יוצר על ידי קבוצת מיצובישי שהייתה בעלת פעילות ענפה בעיר והעסיקה את מרבית כוח העבודה בה.
בניגוד להירושימה, הבניינים בנגסאקי נבנו ברובם מעץ וגגות רעפים, ועל כן היו פגיעים במיוחד.
במשך שנים רבות לא הייתה קיימת תוכנית מתאר לעיר, דבר שהביא לבנייה צפופה ובלתי מבוקרת.
ערב הטלת פצצת האטום עמדה אוכלוסיית נגסאקי על כ-250,000 איש.
בנוסף לכך, שהו בעיר 9,000 חיילים יפנים, למעלה מ-3,000 עובדי כפייה סינים וקוריאנים ו-400 שבויי מלחמה.
הטלת פצצת האטום השנייה על יפן נועדה במקור לצאת לפועל ב-11 באוגוסט אולם ציפיות להרעה משמעותית במזג האוויר הביאו להקדמת המשימה ביומיים.
בדומה למשימה הראשונה, נשלחו תחילה שני מטוסי B-29 סופרפורטרס לצורך בדיקת מזג האוויר מעל המטרות.
שעה לאחר מכן, המריא מטוס B-29 סופרפורטרס שנקרא "בוקס קאר" ועליו פצצת האטום.
צוות המטוס כלל 13 איש ובהם הטייס, מייג'ור צ'ארלס סוויני, והנשק ומפקד המשימה פרידריק אשוורת'.
ביחד איתם המריאו שני מטוסי B-29 סופרפורטרס נוספים: מטוס אחד נשא ציוד צילום ונועד לצלם את המאורע, והמטוס האחר נשא ציוד מיוחד למדידת עוצמת הפיצוץ.
סוויני ואשוורת' יצאו למשימה כשפצצת האטום, שכונתה "איש שמן", חמושה במטוסם.
על מנת למנוע פיצוץ לא מבוקר לפני הזמן, נשאר מכשיר הביטחון החשמלי בפצצה מופעל.
בזמן הבדיקות שלפני הטיסה, מצא מהנדס הטיסה כי אחת ממשאבות הדלק במטוס אינה תקינה.
המהנדס הודיע לסוויני כי הדבר יביא לקיצור משמעותי של זמן הטיסה של המטוס, דבר שעלול לסכן את חזרתו בשלום אם הוא יסטה במידה רבה מלוח הזמנים של המשימה.
החלפת המשאבה או העברת הפצצה למטוס אחר לא היו אפשרויות ישימות מכיוון שהיו כרוכות בסיבוכים טכניים רבים וצפויים לארוך זמן רב.
בתום התייעצות מהירה שקיים סוויני עם קצינים נוספים בבסיס, הוחלט לצאת לדרך עם המטוס למרות התקלה.
מעט לפני השעה ארבע בבוקר המריאו המטוסים לעבר יפן.
בהתאם לתוכנית הטיסה, היו אמורים שלושת המטוסים להגיע בנפרד לנקודת התכנסות מוסכמת בסמוך לחופי יפן ולהמשיך משם לעבר המטרה, אולם בהגיע השעה, רק שני מטוסים הגיעו למקום.
המטוס השלישי, שנשא את ציוד הצילום, טס בגובה רב מדי ובדפוס טיסה שהיה שונה ממה שסוכם.
עובדה זו גרמה לכך ששני המטוסים האחרים לא הצליחו לאתר אותו.
לאחר כחצי שעה של המתנה, החליט אשוורת' להמשיך לעבר יפן ללא המטוס החסר.
המטרה שיועדה לצוות המשימה הייתה עיר הנמל קוקורה שבצפון האי קיושו, אולם משהגיעו המטוסים אל העיר גילו אותה אפופה בענן עשן כבד שנוצר כתוצאה מהפצצתה של העיר הסמוכה יהאטה יום לפני כן.
המטוסים חגו במקום במשך למעלה מ-45 דקות וביצעו שלוש גיחות מעל העיר בניסיון לאתר את המטרה תוך שהם מאבדים בכך דלק רב וחושפים את עצמם לאש נ"מ.
לאחר שאש הנ"מ התגברה והיה חשש שהיפנים ישלחו מטוסי קרב ליירט את המפציצים, החליט צוות המשימה להמשיך למטרה החלופית, נגסאקי.
לקראת השעה 11:00 הגיעו המטוסים אל העיר ומצאו גם אותה אפופה בעננים.
מכיוון שמטוס ה"בוקס קאר" היה עם כמות דלק גבולית, החליטו סוויני ואשוורת' להטיל את הפצצה באמצעות שימוש במכ"ם שבמטוס, וזאת בניגוד להוראות שקיבלו שקבעו שאין להטיל את הפצצה אם לא ניתן לראות את המטרה בעיניים.
אולם בשעה 11:01, כדקה לפני הטלת הפצצה, נוצר פתח בין העננים שאפשר למטילן האוויר של ה"בוקס קאר" להבחין במטרה ולהטיל את הפצצה בהתאם להוראות.
פצצת האטום "איש שמן" הוטלה בשעה 11:02. יחד עמה הוטלו שלושה מכשירי מדידה שונים לבחינת עוצמת הפיצוץ.
לאחר 47 שניות של נפילה התפוצצה הפצצה בגובה של כ-500 מטר, כ-3 ק"מ מהמטרה המיועדת.
עקב התקלה במשאבת הדלק והעיכובים הרבים במשימה, התברר כי למטוס ה"בוקס קאר" לא נותר מספיק דלק כדי להגיע חזרה לאיוו ג'ימה.
על כן החליט סוויני לנחות במקום זאת בבסיס חיל האוויר יונטן באוקינאווה הקרוב יותר.
המטוס הצליח להגיע לבסיס אך בקושי, וביצע נחיתת חירום שניות לפני שהדלק באחד ממנועיו אזל לחלוטין.
פצצת האטום "איש שמן" שהוטלה על נגסאקי הייתה חזקה יותר מזו שהוטלה על הירושימה.
עוצמת הפיצוץ נאמדה בכ-21 קילוטון TNT, והטמפרטורה שמתחת לאזור הפיצוץ הגיעה לכ-3,900 מעלות צלזיוס.
הפיצוץ יצר גלי הדף שהגיעו למהירות של למעלה מאלף קילומטר לשעה.
ברם, מכיוון שהפצצה התפוצצה בעמק אורקאמי, ספגו הגבעות הגבוהות של העמק את ההדף, עובדה שהביאה להצלת חלקים גדולים מהעיר מפגיעה משמעותית.
אף על פי כן, גרם הפיצוץ להרס אדיר ממדים.
רוב המבנים שנמצאו ברדיוס של 1.6 קילומטר מנקודת הפיצוץ נהרסו לחלוטין.
שריפות פרצו במוקדים שונים ברחבי העיר במרחק של עד 3.2 קילומטר מנקודת הפיצוץ.
בין המבנים שנפגעו נמנו גם מפעלי הייצור של קבוצת מיצובישי שסבלו מנזקים רחבי היקף וחלקם נהרסו לחלוטין.
בין 22 ל-75 אלף בני אדם נהרגו באופן מיידי בפיצוץ.
בחודשים שלאחר מכן, המשיך מספר הקורבנות לעלות כתוצאה ממותם של פצועים רבים מכוויות, תסמונת קרינה חריפה ומחלות נוספות הקשורות להשפעות הלוואי של הפצצה.
ההערכות לגבי מספר האנשים שמתו עד סוף שנת 1945 כתוצאה מהטלת פצצת האטום על העיר נעות בין 39 ל-80 אלף איש.
מלבד נפגעים יפנים, בין ההרוגים היו לפחות שמונה שבויי מלחמה מצבאות בעלות הברית שהוחזקו בנגסאקי, ובהם חייל בריטי ושבעה חיילים הולנדים.
התכנון להטלת פצצות אטום נוספות על יפן
לאחר הטלת פצצת האטום על נגסאקי, פרסם טרומן הצהרה נוספת:
ראש פרויקט מנהטן, הגנרל לסלי גרובס, העריך כי פצצת אטום נוספת תהיה מוכנה לשימוש ב-19 באוגוסט.
בנוסף העריך גרובס כי החל מחודש ספטמבר יוכל הפרויקט להעמיד לשימוש הצבא שלוש פצצות אטום חדשות כל חודש.
ב-10 באוגוסט, יום לאחר הטלת פצצת האטום על נגסאקי, שלח גרובס מזכר לגנרל ג'ורג' מרשל, ראש מטה צבא ארצות הברית ובו כתב: .
באותו יום שלח מרשל את תגובתו ואמר: .
הודעה זו היוותה שינוי במדיניותו של טרומן שעד אז הורה להתקיף ערים יפניות בפצצות אטום עם הפיכתן למבצעיות.
במקביל לכך דנו אנשי מחלקת המלחמה האמריקאית בשאלה אם לצבור מלאי של פצצות אטום ולהטילן יחדיו בתוך פרק זמן קצר על מטרות טקטיות נבחרות כהכנה למבצע נפילה, או להמשיך להטילן אחת-אחת על מנת לפגוע במורל וליצור אפקט פסיכולוגי מתמשך.
הדיונים הופסקו ב-15 באוגוסט עם הודעתה של יפן על כניעה.
הנזק העצום שגרמה פצצת האטום שהוטלה על הירושימה הדהים את היפנים.
תקוותם כי למרות הכול ניתן יהיה להגיע להסכם כניעה עם ארצות הברית בתנאים נוחים באמצעות תיווך סובייטי, התנפצה שלושה ימים לאחר הטלת הפצצה, עם הכרזת המלחמה של ברית המועצות ותחילת מבצע סערת אוגוסט.
הפלישה, שהיוותה הפרה של הסכם הנייטרליות בין המדינות, הביאה לזעזוע נוסף בקרב הממשל היפני ולהבנה בקרב רבים מהם, ובכללם גם ראש הממשלה קנטרו סוזוקי, כי יש לסיים את המלחמה אף במחיר קבלת התנאים של הצהרת פוטסדאם.
להבנה זו היה שותף גם הקיסר הירוהיטו.
בבוקר 9 באוגוסט, זמן קצר לאחר הכרזת המלחמה של ברית המועצות על יפן, זימן הירוהיטו את קואיצ'י קידו, שומר חותם המלך ויועצו הקרוב, ודחק בו ללחוץ על חברי הממשלה היפנית למצוא דרך לסיים את המלחמה במהירות.
קידו בתגובה שוחח עם סוזוקי שהבטיח לפעול לסיים את המלחמה במהירות האפשרית.
תכנון מדיניות המלחמה של יפן והתיאום בין זרועות הממשל לצבא נעשה על ידי המועצה העליונה לניהול המלחמה, גוף מיוחד שהוקם ב-1944. במועצה ישבו שישה נציגים שכונו "ששת הגדולים" וכללו את ראש הממשלה, שר החוץ, שר המלחמה, שר הימייה, ראש מטה הצי הקיסרי ואת ראש מטה הצבא.
לחלק מדיוני המועצה הצטרפו גם הירוהיטו וקידו.
לאחר הכרזת המלחמה של ברית המועצות על יפן, התכנסו חברי המועצה ודנו בשאלה אם להיכנע בפני בעלות הברית ובאילו תנאים.
במהלך הישיבה הגיעו אליהם דיווחים ראשונים על הטלת פצצת האטום על נגסאקי.
בקרב כל חברי המועצה הייתה תמימות דעים כי על כניעה של יפן לבוא רק בתנאי שבעלות הברית יתחייבו לשמר את מוסד הקיסרות (היפנים ראו בקיסר אל ומנהיג עליון של האומה היפנית ועל כן הדחתו נחשבה למעשה בלתי נתפס בעיניהם).
המחלוקת העיקרית נגעה לשלושת התנאים הנוספים אותם ביקשו להציב חלק מאנשי המועצה בפני האמריקאים:
פירוק הצבא היפני יעשה על ידי גורמי שלטון יפניים.
האיים הראשיים של יפן, קוריאה והאי פורמוזה לא ייכבשו על ידי צבא זר.
שפיטת פושעי מלחמה יפניים תתבצע על ידי בתי משפט יפניים.
בעוד הנצים, בהובלתו של שר המלחמה קורצ'יקה אנאמי, תמכו בהצבת שלושת התנאים הנוספים, היונים, בהובלתו של סוזוקי, התנגדו לכך.
אנאמי ותומכיו, ראש המטה של הצבא היפני, יושיג'ירו אומזו, וראש המטה של הצי, סואמו טויודה, טענו כי לא ניתן יהיה לשמר את מוסד הקיסרות אם יפן תיכבש וצבאה יפורק על ידי גורם זר.
מנגד, סוזוקי ותומכיו, שר החוץ שיגנורי טוגו ושר הימייה יונאי מיצומאסה, טענו כי הצבת שלושת התנאים הנוספים תמנע את האפשרות לסיים את המלחמה שכן במצב הנוכחי, האמריקאים לעולם לא יסכימו לסטייה כה גדולה מעקרונות הצהרת פוטסדאם.
אנאמי בתגובה גרס כי אם האמריקאים יידחו את ההצעה, יש להילחם בהם בקרב הרואי על הגנת המולדת.
במטרה לצאת מהמבוי הסתום אליו הגיעו, יזם סוזוקי, בעצה אחת עם הירוהיטו ואנשי המחנה היוני האחרים, ישיבה נוספת של המועצה שהתכנסה בשעות הלילה, הפעם בנוכחותו של הירוהיטו.
הירוהיטו, שעל אף רצונו לסיים את המלחמה במהירות נטה לתמוך בטיעוניהם של הנצים, שוכנע לפני כן על ידי קידו לקבל את עמדתם של אנשי המחנה היוני.
כשעתיים לאחר תחילת הישיבה, שבר הירוהיטו את שתיקתו הטקסית ובקול שקט אך נרגש הכריז כי הוא מצדד במחנה היוני.
הירוהיטו נימק את החלטתו באומרו כי המשך המלחמה, בייחוד לנוכח השימוש בפצצות האטום על ידי ארצות הברית, יביא לסבל חסר תוחלת לאזרחי יפן ולהרס המדינה.
ב-10 באוגוסט העביר משרד החוץ היפני הודעה לממשל האמריקאי על הסכמתה של יפן להיכנע בתנאי שמעמדו של מוסד הקיסרות והירוהיטו בפרט יישמרו.
ב-12 באוגוסט עדכן הירוהיטו את משפחתו על החלטתו להביא לכניעתה של יפן.
הנסיך אסאקה, דודו של הירוהיטו, שאל בתגובה אם המלחמה תימשך אם האמריקאים לא יסכימו לשמר את מוסד הקיסרות.
על כך ענה הירוהיטו בפשטות: "כמובן".
לאחר שהאמריקאים הצהירו כי במקרה של כניעה יפנית, הקיסר יישאר בתפקידו אך סמכויותיו יהיו כפופות למפקד העליון של כוחות הברית, ראה בכך הירוהיטו כהסכמה לשמר את מוסד הקיסרות, וב-14 באוגוסט הקליט הודעת רדיו לעם היפני בה הודיע על החלטתו להיכנע.
ניסיון אחרון מצד אנשי משרד המלחמה, בשיתוף פעולה עם חלק מאנשי המשמר הקיסרי, לבצע הפיכה כדי למנוע את הכניעה כשל, והודעתו של הירוהיטו שודרה ביום שלמחרת.
בהודעתו, נימק הירוהיטו את החלטתו לקבל את תנאי הצהרת פוטסדאם ולהביא לסיום המלחמה בכך שזו לא התפתחה לטובתה של יפן.
בדבריו התייחס הירוהיטו במפורש לפצצת האטום באומרו:
במהלך המלחמה השתמש הממשל האמריקאי ברטוריקה חריפה ואמצעי תעמולה קיצוניים נגד יפן.
התעמולה האמריקאית כללה עשיית דה-הומניזציה ליפנים באמצעות הצגתם כקופים וכתתי-אדם.
סקר אחר שבוצע בסוף 1945, חודשים ספורים לאחר הטלת פצצות האטום על יפן, מצא כי קרוב ל-23% מהציבור האמריקאי קיווה לראות פצצות אטום נוספות מוטלות על המדינה.
בקרב אנשי פרויקט מנהטן נצפו תגובות חיוביות להטלת פצצות האטום.
בולט במיוחד היה אופנהיימר, שקפץ את אגרופיו משמחה לקול מחיאות הכפיים של שאר מדעני הפרויקט, לאחר שהתקבל אישור לכך שפצצת האטום "ילד קטן" התפוצצה בהצלחה על הירושימה.
אוטו פריש, אחד מהמדענים שעבדו בפרויקט, הגיב מאוחר יותר להתרוממות הרוח של עמיתיו במילים: הפיזיקאי לאו סילארד, שחזה את תופעת תגובת השרשרת הגרעינית אשר נמצאת בבסיסה של פצצת אטום, ונמנה עם הדוחפים להקמת פרויקט מנהטן, אמר על הטלת הפצצה כי: .
הכס הקדוש הגיב להפצצה בעיתון "ל'אוסרווטורה רומאנו" בהבעת צער על כך שממציאי הפצצה לא הרסו את הפצצה לטובת האנושות.
הסופר הרברט ג'ורג' ולס, שבספרו משנת 1913 "העולם יוצא לחופשי" ("The World Set Free") חזה את המצאת פצצת האטום, אמר על ההפצצות: .
יואכים פון ריבנטרופ, פושע מלחמה שהיה מראשי המשטר הנאצי בגרמניה, הגיב בעודו נתון במעצר בידי בעלות הברית בדומה לוולס, ואמר: .
התגובות להטלת פצצות האטום הגיעו על רקע צנזורה כבדה על תמונות מהירושימה ומנגסאקי שהוטלה על ידי הממשל האמריקאי.
אי לכך, בחודשים הראשונים שלאחר הטלת הפצצות, הרבו כלי תקשורת בכל העולם להציג בעיקר תמונות של פטריות העשן הגדולות מעל הערים ונמנעו מהצגת תמונות של גופות חרוכות ונפגעים שסבלו ממומים קשים.
וילפרד בורשט האוסטרלי, היה העיתונאי המערבי הראשון שהצליח להגיע להירושימה לאחר הטלת פצצת האטום.
בורשט הגיע לעיר לבדו ברכבת מטוקיו ב-2 בספטמבר 1945, ושהה בה יום אחד.
הוא הצליח לעקוף את הצנזורה האמריקאית, ובכתבה שפרסם בעיתון דיילי אקספרס הבריטי תחת הכותרת "המגפה האטומית" ("The Atomic Plague") חשף לעולם לראשונה את ממדי ההרס בהירושימה ובמיוחד את השפעת הקרינה הרדיואקטיבית ממנה המשיכו לסבול הנפגעים כחודש לאחר הטלת פצצת האטום.
כשהוא פותח במילים "אני כותב זאת כאזהרה לעולם", תיאר בורשט את הירושימה כעיר ש"כאילו עבר עליה מכבש קיטור מפלצתי ומחק את קיומה", ותושבים, שאף שלא סבלו מפציעות ניכרות לעין, שערותיהם נשרו, עורם כוסה בכתמים, הם סבלו מדימומים ומתו בייסורים קשים ממחלה מסתורית אותה הוא כינה "מגפה אטומית".
כתבתו של בורשט עוררה סערה בעולם שכן היא עמדה בניגוד לנרטיב של הממשל האמריקאי באותה עת שהמעיט בממדי הנזק והנפגעים מההפצצות ודחה בתוקף טענות על השפעות קשות של הקרינה הרדיואקטיבית על הנפגעים.
כתבה דומה של העיתונאי ג'ורג' וולר מטעם העיתון "שיקגו דיילי ניוז" שתמכה בעדותו של בורשט, לא אושרה לפרסום על ידי הצנזורה הצבאית.
הצבא האמריקאי דחה את דבריו של בורשט על מחלה מסתורית שנובעת מהקרינה הרדיואקטיבית וטען כי הוא משמש כלי שרת בידי התעמולה היפנית.
ויליאם לורנס, כתב לענייני מדע של עיתון "הניו יורק טיימס", שללא ידיעת הציבור באותה עת עבד גם בשירות הצבא והממשל האמריקאי, הצטרף לעמדת הצבא ודחה גם הוא את העדויות על מחלה מסתורית שנובעת מהקרינה הרדיואקטיבית.
לורנס טען שעדויות אלה נועדו לפגוע במורל האמריקאי וכי .
בתחילת שנת 1946, שלח הצבא האמריקאי צוות צילום להירושימה ולנגסאקי כדי לתעד באופן רשמי את ההשפעה של הפצצות.
חומרי הגלם אותם צילם הצוות נערכו לסרט דוקומנטרי באורך של כשלוש שעות בשם "ההשפעה של פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי" ("The Effects of the Atomic Bombs Against Hiroshima and Nagasaki").
הסרט הציג תמונות מבתי חולים בהן נראו ההשפעות הקשות של הפצצות על בני אדם, בניינים וכלי רכב שרופים ושורות ארוכות של גולגולות ועצמות הפזורות על האדמה.
הסרט סווג כ"סודי" על ידי הצבא האמריקאי במשך 22 שנים, ולא הוצג לציבור הרחב באופן מלא עד עצם היום הזה.
פרסומם של תמונות וסרטים מהערים הירושימה ונגסאקי לאחר הטלת פצצות האטום וכן פרסומם של מחקרים מסוימים על השפעתן של הפצצות על בני אדם, המשיך להיות נתון לצנזורה כבדה לכל אורך תקופת הכיבוש האמריקאי של יפן.
רמת הצנזורה ירדה משמעותית רק לאחר החתימה על חוזה סן פרנסיסקו בשנת 1951 שסיים באופן רשמי את הכיבוש האמריקאי של המדינה.
לפני הטלת פצצות האטום על יפן, היה ידוע מעט מאוד על ההשפעות ארוכות הטווח של הקרינה הרדיואקטיבית על גוף האדם.
על מנת לחקור השפעות אלה על נפגעי פצצת האטום בהירושימה ובנגסאקי, הורה נשיא ארצות הברית, הארי טרומן, על הקמתה של הוועדה לנפגעי הפצצה האטומית (Atomic Bomb Casualty Commission).
אחד המחקרים הראשונים של הוועדה התמקד בהיריונות שהתרחשו בקרב הנפגעות בשתי הערים, כאשר ההיריונות בעיר קורה, כ-30 קילומטר מהירושימה, שימשו כקבוצת הביקורת.
המחקר עקב אחרי למעלה מ-75 אלף הריונות לאורך תקופה של שש שנים, ובסופו מצא כי מספר המומים המולדים לא היה גבוה באופן מובהק סטטיסטית בקרב נפגעי הטלת פצצות האטום ביחס לקבוצת הביקורת.
הן הוועדה והן הקרן למחקר השפעות הרדיואקטיביות שירשה את תפקידה ב-1975, המשיכו לחקור את הלידות של מומים מולדים בקרב נפגעי פצצות האטום במשך מספר שנים, אולם לא מצאו כי אלה חורגים באופן מובהק סטטיסטית ביחס לאוכלוסייה הכללית.
אף על פי כן, היסטוריונים שונים לאורך השנים טענו, ללא ביסוס מדעי, כי בקרב נפגעי הפצצות נרשמה כמות חריגה של מקרי מות עובר תוך רחמי, מומים מולדים ותמותת תינוקות.
מחקר נוסף, שהתמקד בתוחלת החיים של נפגעי הפצצות, מצא כי בשנת 2007 למעלה מ-90% מהילדים מתחת לגיל 10 שנפגעו מהפצצות היו עדיין בחיים.
אף על פי כן, מחקר של "הקרן למחקר השפעות הרדיואקטיביות" מצא כי בין השנים 1950 ל-2000, כ-46% ממקרי המוות מלוקמיה ו-11% ממקרי המוות מסוגים אחרים של סרטן בקרב נפגעי הפצצות נבעו מהחשיפה לקרינה הרדיואקטיבית של הפצצות.
בסך הכול, מצא המחקר כי כ-1,900 מקרי המוות מסרטן של נפגעי הפצצות ניתן לייחס לחשיפה לקרינה הרדיואקטיבית.
דעת הקהל ביפן ובארצות הברית
במהלך כיבושה של יפן על ידי ארצות הברית, האשימו מרבית היפנים את מנהיגיהם באחריות להטלת פצצות האטום בטענה שהם אלו שגררו אותם למלחמה נגד ארצות הברית.
יפנים רבים גרסו כי הטלת פצצות האטום הייתה מהלך צבאי לגיטימי מצד ארצות הברית מכיוון שבוצע בזמן מלחמה, ורק יפנים מעטים הפגינו עוינות כלפי ארצות הברית בגלל מעשה זה.
דעת הקהל ביפן החלה להשתנות זמן קצר לאחר שהסתיים כיבושה של המדינה ב-1952. ספרים וסרטים רבים בנושא הטלת פצצות האטום החלו לזרום למדינה והעניקו ליפנים לראשונה מידע מקיף על שאירע.
באותה תקופה עלה חשש שטרומן ישתמש בפצצת אטום כדי להביא להכרעה מהירה של מלחמת קוריאה.
המחשבה שיפן, שבמסגרת אמנת סן פרנסיסקו הפכה לבעלת ברית של ארצות הברית, עלולה לקחת חלק במתקפה גרעינית זעזע את הציבור היפני.
פגיעתה של ספינת דייגים יפנית מנשורת גרעינית כתוצאה מניסוי בפצצת מימן שביצעה ארצות הברית באיי מרשל בשנת 1954, הביאה לכעס נוסף כלפי ארצות הברית, ורבים בציבור החלו להחזיק בעמדות אנטי-אמריקאיות באופן גלוי.
היחס השלילי כלפי ארצות הברית קיבל חיזוק לאחר שברחבי העולם החלו להתפרסם דיווחים על מעשי זוועה שביצעו חיילים אמריקאים במהלך מלחמת וייטנאם.
יפנים רבים החלו להאמין כי החלטתה של ארצות הברית להטיל פצצת אטום על יפן נבעה במידה רבה מדעה קדומה ושנאה כלפי אנשים ממוצא אסייתי שטבועה בתרבות האמריקאית.
בסקר שבוצע ביפן ב-1970 בלט השינוי שחל בדעת הקהל במדינה כאשר 61% מהנשאלים ענו כי פצצת האטום לא הייתה צריכה להיות מוטלת על מדינתם משום סיבה.
רק 18% מהעונים האשימו את ההנהגה היפנית באותה עת במעשה זה.
אף על פי כן, סקרים שבוצעו ביפן בתחילת המאה ה-21 הצביעו על שינוי נוסף בדעת הקהל.
אחד הסקרים הגדולים, שבוצע במהלך חודש יולי 2005 בקרב שורדי המתקפות, הראה כי כמחצית מהעונים תלו את האשמה בהטלת הפצצות על יפן וארצות הברית יחדיו, כאשר רק 28% האשימו את ארצות הברית לבדה.
סקרים שבוצעו בארצות הברית בשנים שלאחר הטלת פצצות האטום, שהצביעו על כך שרוב הציבור בארצות הברית מצדיק את המעשה, הפתיעו את היפנים.
רבים ביפן האמינו כי זה מחובתה של המדינה להעביר לעולם את הזוועות שגורם השימוש בנשק גרעיני, וראו בדעת הקהל החיובית בארצות הברית להטלת פצצות האטום, שבה החזיקו גם מרבית ההיסטוריונים במדינה, ככישלון במשימה זו.
הטיעון שהטלת פצצות האטום הביא לסיום מהיר של המלחמה בכמות אבדות מינימלית, הנפוץ מאוד בקרב הציבור הרחב וההיסטוריונים בארצות הברית, נתפס ביפן כהצדקה להפצצות ועל כן זכה לבוז.
ברם, במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, החלה גם דעת הקהל בארצות הברית להשתנות, ובסקר שבוצע בשנת 1998 ענו כמחצית מהנשאלים שטרומן היה צריך למצוא פתרונות חלופיים להטלת פצצות האטום.
כמדינה היחידה בעולם שספגה מתקפה גרעינית, קיימת ליפן נקודת מבט ייחודית על כלי נשק זה.
אף על פי שחוקת יפן אינה אוסרת על החזקת נשק גרעיני, כבר ב-1956, זמן קצר לאחר סיום הכיבוש האמריקאי של המדינה, העביר הפרלמנט היפני חוק המגביל את המחקר בתחום הגרעין, וקובע כי השימוש באנרגיה גרעינית יתבצע למטרות שלום בלבד.
מאז אותה שנה ועד היום שומרת יפן על מדיניות "שלושת עקרונות הגרעין": איסור על החזקה, איסור על פיתוח, ואיסור על הצבה של נשק גרעיני על אדמת המדינה.
במהלך השנים נוצרו ביפן מיתוסים רבים סביב הטלת פצצות האטום שהדגישו את הזוועות שגרם נשק זה ואת הקורבנות החפים מפשע.
אחד המיתוסים המפורסמים נוצר סביב סיפורה של הילדה סדקו ססקי, שבהיותה בת שנתיים הייתה אחת הנפגעים מפצצת האטום שהוטלה על הירושימה.
בעקבות נזקי הקרינה הרדיואקטיביות שספגה, חלתה ססקי בלוקמיה חריפה של בלוטת הלימפה חודשיים לפני יום הולדתה ה-12. לאחר שרופאיה העריכו כי נותר לה רק שנה לחיות, החליטה ססקי לקפל אלף עגורי אוריגמי, זאת בהתבסס על האמונה השינטואיסטית כי קיפול מספר כזה של עגורים יביא להגשמת משאלת לב של המבקש.
לפי המיתוס שהתפרסם בספר "סדקו ואלף העגורים" של הסופרת אלינור קואר ונפוץ ביפן ובשאר העולם, קיפלה ססקי את העגורים מתוך משאלה לשלום עולמי, אולם לרוע המזל היא נפטרה לאחר שקיפלה רק 644 עגורים וחברותיה השלימו את מלאכת קיפול ייתרת העגורים.
במציאות, הצליחה ססקי לקפל אלף עגורים ומשראתה שמשאלתה להבריא לא מתגשמת, המשיכה לקפל עגורים נוספים עד מותה.
הטלת פצצות האטום על יפן בוטאה רבות באמנות.
הסרט עטור הפרסים "הירושימה אהובתי", שהופק בהפקה משותפת של חברות מיפן ומצרפת, מתאר בחלקו הראשון את ההשפעה של פצצת האטום שהוטלה על הירושימה, ובמיוחד את אובדן השיער והאנונימיות המוחלטת של שרידי הגופות של חלק מהקורבנות.
ביפן נכתבו מאנגות רבות סביב הטלת פצצות האטום.
אחת הידועות שבהם היא המאנגה "Barefoot Gen" (בתרגום חופשי: "ג'ן היחף") שנכתבה על ידי הסופר היפני קאג'י נקאזווה.
המאנגה מתארת את הטלת פצצת האטום על הירושימה מנקודת מבטו של ג'ן, ילד בן שש תושב העיר, וכוללת הצגה גרפית של ההרס שגרמה הפצצה לעיר, את סבלם של הפצועים ואת התמודדותו של ג'ן ומשפחתו עם המאורע לאורך השנה שלאחר מכן.
מאנגה מפורסמת נוספת בשם "Town of Evening Calm, Country of Cherry Blossoms" (בתרגום חופשי: "עיירה בה שורר ערב רגוע, מדינה בה פורחת הסאקורה") שנכתבה על ידי הסופר היפני פומיו קונו, מתארת את קורותיה של משפחה יפנית ששרדה את הטלת פצצת האטום על הירושימה.
במהלך המאנגה נחשפים הקוראים לזיכרונותיהם של בני המשפחה מהאירוע ואת ההשלכות שהיו לו על חייהם במשך עשרות שנים לאחר מכן.
שתי המאנגות נחלו הצלחה רבה ביפן ובעולם, תורגמו לשפות רבות ואף עובדו לקולנוע.
היצירה הירושימה, ויהי ערב, ויהי בוקר, אחת מהבולטות ביצירותיו של הצייר הישראלי מרדכי ארדון, עוסקת אף היא ברשמים הקשים מהטלת פצצת האטום על הירושימה ובהזדהות עם הסבל שפקד את העיר בעקבותיה.
הטלת פצצות האטום השפיעה גם על דור של מוזיקאים וכותבי שירים ביפן ובמדינות רבות אחרות.
אחת היצירות המוזיקליות היפניות הראשונות שעסקו בנושא הטלת פצצות האטום היא הסימפוניה החמישית של המלחין מסאו אוהאקי.
יצירה מוזיקלית ידועה אחרת בשם "Threnody to the Victims of Hiroshima" (בתרגום חופשי: "קינה לקורבנות הירושימה") של המלחין והמנצח הפולני קשישטוף פנדרצקי, פורסמה בשנת 1960. פנדרצקי ראה בהטלת פצצות האטום על יפן מעשה חסר טעם, ובראיון שנתן בשנת 1964 אמר: .
ב-1949 המלחין הפיני ארקי אלטונן הלחין את הסימפוניה השנייה שלו בהשפעת הפצצות האטומיות על הירושימה והיא בוצעה ביפן פעמיים ב-1955 וב-2015 באירועי הזיכרון לאסון.
הסימפוניה השישית "הירושימה" של המלחין היפני איקומה דן בוצעה אירועי מלאת ארבעים השנים להפצצות.
ב-1984 המלחין ג'יימס יאנאטוס מניו יורק כתב "מיסת השילוש" (Trinity Mass), רקוויאם על טקסטים בכמה שפות, כולל עדויות של ניצולים.
שם היצירה בא מהמלים המקודדות שנבחרו על ידי אופנהיימר עבור המבחן הראשון של הפצצה האטומית.
הטלת פצצות האטום המשיכה להשפיע על מוזיקאים גם בראשית המאה ה-21. כך למשל השיר "Hoshizora" (בתרגום חופשי: "שמיים מוארים באור כוכבים") של הלהקה היפנית "L'Arc-en-Ciel", שפורסם בשנת 2005, מתאר את ההרס שנגרם בהירושימה כתוצאה מהטלת פצצת האטום כמטפורה לנזקים הרבים שגורמות מלחמות בכלל.
שורדי המתקפות ומעמדם בראשית המאה ה-21
שורדי המתקפות מכונים ביפן בשם "היבוקושה", מילה יפנית שמשמעותה (בתרגום חופשי): "אנשים שנפגעו מהפיצוץ".
בשנת 2016 חיו למעלה מ-174 אלף בני אדם שהוכרו באופן רשמי על ידי הממשל היפני כנפגעי המתקפות האטומיות, והיו זכאים לקבל קצבה ממשלתית חודשית.
כאחוז אחד מבין הנפגעים מוכרים כסובלים ממחלות הנובעות מהחומרים הרדיואקטיביים שנפלטו בפיצוץ דבר שמזכה אותם בקצבה מוגדלת.
אנדרטאות ההנצחה בהירושימה ובנגסאקי כוללות רשימה של שורדי המתקפות שנפטרו בשנים שלאחר המלחמה.
הרשימה מתעדכנת מדי שנה בימי השנה להטלת הפצצות.
באוגוסט 2016 הגיע מספר המונצחים על המצבות ללמעלה מ-475 אלף איש כאשר מתוכם כ-303 אלף מהירושימה וכ-172 אלף מנגסאקי.
בין השורדים מהמתקפות נמנה גם צוטומו ימאגוצ'י שאתרע מזלו לשהות בשתי הערים בעת הטלת הפצצות.
הוא האדם היחיד שהוכר באופן רשמי על ידי ממשלת יפן כנפגע שתי פצצות האטום שהוטלו על המדינה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הובאו ליפן מאות אלפי אזרחים קוריאנים לצורך ביצוע עבודות כפייה.
על פי הערכות כ-20,000 קוריאנים נהרגו בהירושימה וכ-2,000 מתו בנגסאקי.
במשך שנים רבות, דרשו אזרחים קוריאניים רבים שנפגעו מהמתקפות, הכרה רשמית מצד הממשל היפני כנפגעי המתקפות האטומיות.
אף על פי כן, בתחילת המאה ה-21, הוסדרו חלק הארי של התביעות באמצעות הליך משפטי.
הירושימה נבנתה מחדש לאחר המלחמה.
סייע לכך "החוק להקמת עיר אנדרטת השלום הירושימה" שעבר בשנת 1949 ביפן וסיפק תמיכה כלכלית לשיקום העיר, וכן באמצעות העברת שטחים ששימשו את הממשל לצרכים צבאיים בזמן המלחמה לתחום השיפוט של העיר.
באותה השנה, אושר גם התכנון של פארק השלום בהירושימה.
בפארק נמצא אולם קידום התעשייה של מחוז הירושימה, המבנה הקרוב ביותר למוקד הפיצוץ של פצצת האטום ששרד לפחות בחלקו, ושעוצב מחדש כאנדרטת השלום בהירושימה.
בפארק נמצא גם מוזיאון השלום בהירושימה שנחנך ב-1955.
נגסאקי נבנתה גם כן מחדש לאחר המלחמה אולם בקצב איטי יותר ביחס להירושימה.
בדומה להירושימה, הממשלה העבירה ב-1949 חוק ייעודי לשיקום נגסאקי.
העיר עברה שינויי משמעותי בשנים שלאחר מכן כאשר מפעלי תעשייה רבים ששימשו את המאמץ המלחמתי הוסבו לשמש צורכי סחר החוץ, בניית ספינות ודייג.
מספר הריסות שהותירה אחריה פצצת האטום נשארו כשהיו כדי שישמשו כאנדרטאות.
דוגמה ידועה לכך הוא שער הטוריאי החד-רגלי במקדש סאנו.
בנוסף הוקמו מבנים חדשים שנועדו להנציח את הטלת פצצת האטום על העיר כגון מוזיאון הפצצה האטומית שנחנך באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20.
הפולמוס על צדקת הטלת הפצצות
מאז סיום מלחמת העולם השנייה ועד היום קיים ויכוח על הנחיצות והלגיטימיות של הפצצת הירושימה ונגסאקי בנשק אטומי.
רבים מבקרים את ההפצצות ורואים בהן פשע מלחמה, בעוד אחרים רואים בהן כורח צבאי ומדיני.
במוקד הוויכוח עומדת השאלה האם הטלת הפצצות הייתה חיונית לצורך הסכמתה של יפן להיכנע לפי התנאים שהציבה לה ארצות הברית.
מבקריה של התקיפה טוענים כי המלחמה נגד יפן כבר הוכרעה למעשה בטרם הטלת הפצצות, ותבוסתה הייתה מובטחת.
חוקרים אלה גורסים כי המשך ההפצצות האוויריות על יפן בשילוב הידוק המצור הימי על המדינה היה מביא לכניעתה של יפן בתוך חודשים ספורים.
לכן הם גורסים כי הטלת פצצות האטום לא הייתה מוצדקת.
אחרים טוענים כי על האמריקאים הייתה חובה לנסות להרתיע את היפנים על ידי הטלת הפצצה על שטח בלתי מאויש, בטרם ישתמשו בה נגד אוכלוסייה אזרחית (רעיון כזה עלה במהלך דיוני ועדת הביניים אך הוועדה דחתה אותו).
רבים ממבקרי ההפצצה מאמינים כי החלטת ארצות הברית הושפעה ממניעים אחרים, כגון בדיקת השפעות הנשק הגרעיני, נקמה על המתקפה היפנית על פרל הארבור, הצדקת ההשקעה הכספית הגדולה בפרויקט מנהטן ורצונו של טרומן, שכמעט ולא היה מוכר לציבור האמריקאי באותה עת, להוכיח את כושר מנהיגותו.
בשיח האקדמי בולטת במיוחד עמדתם של ההיסטוריונים הרוויזיוניסטיים, ובראשם גאר אלפרוביץ', על כך שהטלת הפצצות נבעה מרצונה של ארצות הברית להפגין עוצמה מול ברית המועצות.
התזה של אלפרוביץ התקבלה בקרב חוקרים יפנים רבים והיא נלמדת בצורה נרחבת באוניברסיטאות ובבתי הספר במדינה.
קיימת סברה כי גם סטלין האמין כי השימוש בנשק גרעיני על ידי ארצות הברית נועד להרתיע את ברית המועצות ועל כן הורה להאיץ את תוכנית הגרעין הסובייטית במטרה לשוב וליצור מאזן כוחות אסטרטגי בין ברית המועצות ומעצמות המערב.
מספר חוקרים טענו כי ההפצצה הייתה ניצן מקדים למרוץ החימוש הגרעיני עם ארצות הברית, שהתפתח מספר שנים מאוחר יותר, ורואים בה את ראשיתה של המלחמה הקרה.
ההיסטוריון צויושי הסגוואה טען כי פלישתה של ברית המועצות ליפן ב-8 באוגוסט היוותה גורם עיקרי לכניעתה של יפן ולא הטלת פצצות האטום.
לפי התזה של הסגוואה, קיוו היפנים להעביר כוחות מאזור הגבול עם ברית המועצות לחופי יפן על מנת לחזק את מערך ההגנה מפני פלישה אמריקאית, ובמקביל תלו תקוות בכך שברית המועצות תוכל לתווך בינם לבין ארצות הברית כדי להגיע להסכם שיאפשר לסיים את המלחמה בתנאים נוחים.
מששתי תקוות אלה התנפצו עם הפלישה הסובייטית ליפן, הבינו היפנים כי אין להם ברירה אלא לקבל את תנאי הצהרת פוטסדאם ולהיכנע.
מבין המפקפקים בנחיצות המתקפות נמנו גם מספר אנשי צבא אמריקאים בכירים ובהם הגנרלים דאגלס מקארתור ודווייט אייזנהאואר.
אף על פי כן, ההיסטוריון רוברט מדוקס טוען כי אין עדות לכך שמי מהם הביע הסתייגות כלשהי בדבר השימוש בפצצות אטום נגד יפן בזמן אמת.
בתגובה לביקורת טענו מקבלי ההחלטות בארצות הברית ותומכיהם, כי הטלת פצצות האטום הייתה מהלך הכרחי שנועד להביא לסיום מהיר של המלחמה נגד יפן.
הנשיא טרומן טען שהפצצה הוטלה על מנת למנוע את מותם של מיליון חיילים אמריקאים במלחמה הנואשת שהיו היפנים מנהלים על מנת למנוע את כיבוש מולדתם.
מזכיר המלחמה של ארצות הברית, הנרי סטימסון, טען כי פלישה אמריקאית ליפן הייתה גורמת להארכת המלחמה בשנה נוספת לפחות, דבר שהיה מביא לאבדות גדולות בהרבה לשני הצדדים מהאבדות שנגרמו בהטלת פצצות האטום.
סטימסון גרס כי רק ההלם שנגרם ליפנים מהטלת פצצות האטום ללא אזהרה מוקדמת והפחד מפני פצצות אטום נוספות, היה יכול להביא לכניעתה ללא תנאי של יפן.
וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה בזמן מלחמת העולם השנייה, אמר כי הפצצה, שההתמודדות עמה היא למעלה מכוחותיה של אומה, יכולה הייתה לשמש מוצא של כבוד ליפנים להיכנע מבלי לחוש תחושת חרפה.
תומכי ההפצצה טוענים כי הטלת הפצצה על שטח ריק לא הייתה מביאה לסיום המלחמה, שכן היפנים לא נכנעו גם אחרי השמדת הירושימה, והצמרת הצבאית סירבה להיכנע גם לאחר הפצצת נגסאקי, ושינתה דעתה רק בהתערבות הקיסר הירוהיטו.
בעלי עמדה זו רואים את הכניעה כקשורה בהכרה היפנית כי הפצצת הירושימה אינה מאורע מבודד וחד פעמי ושאי כניעה תביא להמשך הרס יפן באמצעות נשק גרעיני.
מבחינה משפטית קיימת מחלוקת האם המתקפות היוו הפרה של החוק הבינלאומי באותה עת.
אמנות האג, שקבעו את הניסוחים הרשמיים הראשונים של דיני מלחמה ופשעי מלחמה, כללו חוקים נגד הפצצתם של אזרחים לא חמושים מארטילריה מהיבשה והים, אולם לא התייחסו מפורשות להפצצות ממטוסים (לוחמה אווירית הייתה צורת לחימה שלא הייתה מוכרת בעת ניסוח האמנות).
הוויכוח האקדמי בנושא חוקיותן של ההפצצות סובב בעיקר סביב שתי שאלות: האם ניתן לייחס את החוקים שנוסחו באמנות האג גם לצורות לחימה שלא היו מוכרות באותה עת?
והאם הירושימה ונגסאקי נחשבו מטרות צבאיות לגיטימיות שאושרו להפצצה לפי האמנות?
מבחינה היסטורית, הן בעלות הברית והן מדינות הציר ביצעו מתקפות צבאיות שפגעו באזרחים לא לוחמים באופן שיטתי ורחב היקף לכל אורך מלחמת העולם השנייה.
הבליץ שביצעה גרמניה הנאצית בין השנים 1940 ל-1941 הביא למותם של עשרות אלפי אזרחים לא חמושים, בעוד שהפצצת טוקיו, שבוצעה על ידי בעלות הברית ב-1945 בנשק קונבנציונלי, הייתה קטלנית והרסנית לא פחות מההפצצה האטומית של הירושימה.
למרות זאת, הטלת פצצות האטום על יפן נטבעה בזיכרון הקולקטיבי כמתקפה צבאית מעוררת מחלוקת, שהשפיעה באופן ארוך טווח עד ימינו על הלוחמה הצבאית ועל היחסים הבינלאומיים.
CCTV (ראשי תיבות באנגלית של: China Central Television, בסינית: 中国中央电视台) היא רשת הטלוויזיה הממשלתית העיקרית בסין.
CCTV הוקמה בספטמבר 1958 ומשרדיה הראשיים ממוקמים בבייג'ינג.
לרשת 45 ערוצים המשדרים מגוון רחב של תוכניות כולל דוקומנטורה, קומדיה, בידור, דרמה, ובעלת חשיפה ליותר ממיליארד צופים.
מבחינת ערוצים, CCTV היא הרשת הגדולה בעולם.
הרשת מעסיקה מעל 10,000 עובדים.
הערוץ העיקרי של CCTV בביינ'ינג (CCTV Peking Television, בסינית: 北京电视台) הנקרא גם "רשת הטלוויזיה של העם הסיני" השיקה לראשונה תוכנית ב-2 בספטמבר 1958. לאחר 5 שנים ולאור דרישות גבוהות נפתח ברשת ערוץ נוסף וב 1969 עוד אחד.
במרץ 1973 החלו שידורים ניסיוניים לטלוויזיה צבעונית במסגרת ערוץ חדש CCTV-2, וב 1977 כבר שודרו כל הערוצים בצבע.
שם התחנה שונה ל CCTV בראשון למאי 1978.
עד סוף שנות ה-70 CCTV שידרה רק בשעות הערב וחדלה משידור לקראת חצות.
ב 1980 נערכו שידורים ניסיוניים בגלי מיקרו.
ב 1985 כבר הפכה CCTV רשת מובילה בסין.
בשנת 986 הושק ערוץ CCTV-3 שמתרכז בשידורי מחול ומוזיקה.
ב-1987 הפופולריות שלה קפצה משמעותית עקב השקת הסדרה הטלוויזיונית "Dream of the Red Chamber" בת 36 הפרקים אשר שודרה גם רשתות טלוויזיות במדינות שונות בעולם.
באותה שנה ייצאה CCTV מעל 10,000 תוכניות ל 77 מדינות שונות.
בתחילה הייתה צנזורה של שידורי הרשת על ידי המפלגה הקומוניסטית אך ברפורמות של 1990 הצנזורה ירדה לרמה שאינה מפריעה לפעילות הרשת בתנאי שהרשת לא תשדר תכנים לא ראויים כנגד המפלגה הקומוניסטית של סין.
בספטמבר 2008 נפתחו המשרדים החדשים של הרשת במקביל לחגיגות ה-50 שנה לרשת.
ב-2009 כדי לפנות לקהל רחב יותר החלו שידורים בערבית.
ב-21 במרץ 2018 נוצרה צ'יינה מדיה גרופ, הקבוצה משמשת ארגון על של מוסדות תקשורת ממשלתיים על ידי מיזוג של שלושת הענקים בתחום: CCTV, רדיו סין הלאומי, ורדיו סין הבינלאומי.
CNTV (ראשי תיבות: China Network Television) היא חברת שידור מבוססת אינטרנט המשדרת את תוכניות CCTV.
החברה הוקמה בסוף שנת 2009. השידורים באינטרנט מציעים תוכניות בשפות זרות רבות, כולל צרפתית, רוסית, אנגלית, קוריאנית, ערבית וספרדית.
הטלוויזיה הציבורית הרוסית הוא ערוץ טלוויזיה פדרלי ציבורי ממלכתי ברוסיה.
הערוץ הוקם בשנת 2013 על ידי ממשלת רוסיה ביוזמתו של דמיטרי מדבדב כערוץ שאופיו הוא שידור ציבורי בלתי מגמתי.
אין בערוץ פרסומות ובין התוכניות משודרים תשדירים שונים של הערוץ.
22 בדצמבר 2011 — נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב במהלך נאומו אל האספה הפדרלית הציע להקים טלוויזיה ציבורית שלא תהיה מושפעת מהחלטות המדינה או משקיעים פרטיים.
22 בינואר 2012 — צוות עבודה הציג למדבדב שש אפשרויות להקמת ערוץ טלוויזיה ציבורי.
17 באפריל 2012 — מדבדב חותם על צו להקמת הערוץ.
18 ביולי 2012 — אנטולי ליסנקו ממונה למנכ"ל הראשון של הערוץ
אוגוסט 2012 — גיוס צוות עובדים לערוץ.
סתיו 2012 — תחילת שידורי מבחן.
1 בנובמבר 2012 — השקת אתר האינטרנט הרשמי.
30 באפריל 2013 — הערוץ נכלל בחבילת החובה בשידורי הטלוויזיה הרוסיים.
(ПРАВ!ДА?), תוכנית אקטואליה על נושאים שונים בהשתתפות קהל ומוזמנים.
מדינה גדולה (Большая страна), תוכנית אינפורמטיבית המספרת על התרבות וההיסטוריה במחוזות רוסיה.
הטלסקופ הגדול במיוחד הוא טלסקופ גדול ממדים, הנמצא בשלבי בנייה שעתידה להסתיים בשנת 2029. הטלסקופ, השייך למצפה האירופי הדרומי (איס"ו), עתיד להיות הטלסקופ הגדול ביותר בעולם בתחום האור הנראה והתת-אדום.
המיקום הנבחר למצפה הוא פסגת סרו ארמסונס (אנ') במדבר אטקמה שבצפון צ'ילה.
הטלסקופ מתוכנן כטלסקופ מחזיר אור, בעל מראה ראשית מורכבת בקוטר 39.3 מטרים, ומראה משנית בקוטר 4.2 מטרים.
הטלסקופ יצויד במערכת אופטיקה מסתגלת, שמונה אלומות לייזר מנחות, ומספר מכשירים מדעיים גדולים.
יכולת איסוף האור של ה-ELT, שידע לתקן עיוותים הנוצרים באטמוספירת כדור הארץ, תהיה גדולה פי 13 מהטלסקופים האופטיים הקיימים נכון לשנת 2017. הטלסקופ צפוי לספק תמונות חדות פי 16 מאלה של טלסקופ החלל האבל.
ה-ELT צפוי לקדם במידה משמעותית את המחקר האסטרופיזיקלי, בעיקר בתחום כוכבי הלכת מחוץ למערכת השמש, הגלקסיות הראשונות ביקום, חורים שחורים על-מסיביים, חומר אפל ואנרגיה אפלה, וגילוי מים ומולקולות אורגניות בדיסקות קדם-פלנטריות.
כבר בשנת 2005 החל המצפה האירופי הדרומי לדון ברעיון של בניית טלסקופ גדול במיוחד לתחום האור הנראה והתת-אדום.
ב-26 באפריל 2010 נבחר סרו ארמסונס בצ'ילה למיקומו העתידי של ה-ELT.
תוכנית ה-ELT אושרה בשנת 2012, והאישור לבנייה ניתן בשלהי 2014. טקס הנחת אבן הפינה התקיים במאי 2017. הבנייה צפויה להסתיים ב-2029.
ל-ELT עיצוב חדשני הכולל חמש מראות.
שלוש המראות הראשונות הן קמורות (אך לא כדוריות), ושילובן יאפשר למזער את העיוותים האופטיים העיקריים - אברציה כדורית, אברציית "קומה" (coma) ואסטיגמטיזם, ולהשיג איכות תמונה מצוינת בשדה ראייה של יותר מ-10 דקות קשת (כשליש מרוחבו של הירח המלא).
המראות הרביעית והחמישית הן כמעט שטוחות.
המראה הרביעית תשמש לצורך תיקון עיוותים אטמוספיריים כחלק ממערכת האופטיקה המסתגלת, והחמישית - לצורך ייצוב התמונה.
שתי מראות אלה תשמשנה גם להסטת האור הצידה, כך שמספר מכשירים מדעיים יכולו להיות מותקנים במקביל.
הטלוויזיה הלטבית (בלטבית: Latvijas Televīzija) היא תחנת הטלוויזיה הציבורית של לטביה.
ב-1993 הצטרפה התחנה לאיגוד השידור האירופאי, היא אירחה את אירוויזיון 2003 ואת אליפות העולם בהוקי קרח 2006.
הטלוויזיה הפולנית (בפולנית: Telewizja Polska, בקיצור: TVP) היא תחנת הטלוויזיה הציבורית של פולין.
ב-1935 המכון הלאומי הפולני לטלקומוניקציה החל לעבוד ביחד עם הרדיו הפולני על פיתוח ערוץ טלוויזיה ראשון במדינה וב-1937 הושלמה תחנת טלוויזיה המשדרת בשחור-לבן, ב-1938 נוסד ערוץ טלוויזיה ניסיוני אך תוכנית השידורים הקבועה החלה רק ב-1941.
ב-1939 במלחמת העולם השנייה כל הציוד של תחנת הטלוויזיה נהרס על ידי צבא גרמניה.
ב-1951 החל שידור הטלוויזיה בפולין לראשונה מאז המלחמה, ב-1971 החלו לשדר לראשונה בצבע.
ב-1993 נהייתה הטלוויזיה הפולנית לחברה באיגוד השידור האירופאי.
ב-1994 החלו לשדר בשיטת PAL.
ב-2009 נחנך בניין משרדים חדש להנהלת רשת הטלוויזיה.
הרשת מנהלת 13 ערוצי טלוויזיה ארציים ו-16 ערוצי טלוויזיה מקומיים.
יותר מ–160 עיתונאים פוטרו או עזבו את תפקידם משום שלא הסכימו לקדם את מסרי מפלגת השלטון הלאומנית-שמרנית "חוק וצדק".
הטלוויזיה הציבורית הארגנטינאית (בספרדית: Televisión Pública) היא רשת טלוויזיה ארגנטינאית בבעלות ציבורית, המהווה את גוף השידור הציבורי הלאומי.
החל לשדר בשנת 1951, כאשר ערוץ הטלוויזיה LR3 Radio Belgrano 7 בבואנוס איירס ותחנת המפתח שלה היא תחנת הטלוויזיה הראשונה במדינה ששודרה.
חיימה ינקלביץ', איש עסקים ומפעיל תחנת הרדיו LR3 "רדיו בלגרנו", קיבל את אישור משפחת פרון לייבא ציוד טלוויזיה מארצות הברית.
האישור הסופי הגיע מאווה פרון, שכאשר הודיעו לה על ייבוא הציוד החדש, אמרה "כן, כן, הכל טוב מאוד, אבל מה שאני רוצה שהם ישדרו את אירועי יום הנאמנות".
בתמיכת שר התקשורת אוסקר לורנצו ניקוליני ובכירי רדיו בלגרנו נערכו הכנות להקמת תחנת הטלוויזיה הראשונה בארגנטינה.
ינקלביץ' ייבא ציוד של בל, מצלמות DuMont ואנטנה מקוטבת אופקית שהותקנו בתחילה על בניין MOP.
ב-24 בספטמבר 1951 הועמד קריין רדיו בלגרנו, פיטו סלינאס, מאחורי מצלמה, מגובה בלהקה מוזיקלית, ושידורי המבחן הראשונים החלו.
בימים הראשונים הוקמו אנטנות שידור בבתי כלבו ברדיוס של 500 מטר ברחבי האתר, והמשדר הוציא 500 וואט חשמל, אך האות הועלה ל-40 הספק קילוואט.
ברמת ההספק ההיא, הקליטה הייתה ברורה במשך מסביב.
לבסוף, 17 באוקטובר 1951 הגיע, ופעם נוספת, ערוץ 7 נכנס לראשונה בשם שיישא זה עשור: LR3 Radio Belgrano TV.
השידור הראשון נערך ביום הנאמנות, כפי שרצתה אווה פרון, מכיכר מאי; המצלמות המרוחקות חוברו לאולפנים באמצעות קישור כבלים.
2,500 משדרי טלוויזיה היו במקום.
לראשונה מזה 24 יום קמה אווה פרון ממיטתה כדי להשתתף, לבושה בשחור.
מינונים של הרגעה, שניתנו על ידי שר החינוך, היו נחוצים כדי לאפשר לאווה לשאת נאום קצר, הצוואה הפוליטית האחרונה שלה, בה הזכירה את מותה שלה תשע פעמים.
ב-4 בנובמבר 1951 החלה LR3-TV בשידורי טלוויזיה מסחריים רגילים, המשודרים בין השעות 17:30 עד 22:30 בכל יום.
בשנת 1957 עברו האולפנים לבניין אלאס, שם תפסו שתי קומות, הקומה הראשונה והמרתף.
בשנת 1961 נפרדו תחנות הטלוויזיה והרדיו, כאשר תחנת הטלוויזיה אימצה את אות הקריאה הנוכחי שלה, LS 82 TV.
הייתה אפילו תקופה קצרה שבה הוענקה התחנה לגוף פרטי: מערכת העורך הוענקה להיינס בשנת 1954 על ידי ממשלת פרון, אך בשנה שלאחר מכן ביטלה ממשלת רבולוצ'יון ליברטורה את ההעברה, ובכך היא נותרה ערוץ לאומי בבעלות הממשלה.
ארגנטינה אירחה את גביע העולם בכדורגל 1978. על מנת לאפשר את שידור האירוע בצבע ברחבי העולם, נדרשו מתקני סטודיו צבעוניים חדשים; למדינה עדיין לא היו טלוויזיות צבעוניות משל עצמה; באמצע שנות השבעים, לפני ההפיכה בשנת 1976, החלו העבודות לבניית "המזבח מארץ המולדת", שהיה אמור להיות מאוזוליאום עבור אווה וחואן פרון.
מרכז טלוויזיה חדשני חדש נבנה באתר התת-קרקעי לשם מה שנקרא A78TV, מרכז הפקת הטלוויזיה למונדיאל.
המתקן, הממוקם באבנידה פיגוארואה אלקורטה, היה מתקן אולפני הטלוויזיה הייעודי הראשון בארגנטינה עם מאפיינים כמו אולפנים אטומים לרעש.
המרכז הצטייד בציוד צבעוני חדש של בוש פרנש, אשר ישמש במשך עשרות שנים.
בין המשימות השונות שביצעה A78TV היה מסירת וידאו חי צבעוני לבתי הקולנוע באמצעות כבל קואקסיאלי וייצוא של סרטונים חיים צבעוניים לסיקור עולמי.
עם זאת, משחק אחד בלבד שודר בצבע לארגנטינה עצמה - המשחק האחרון, בין ארגנטינה להולנד - תוך שימוש בתקן הצבעים PAL-N.
בשנת 1979 ערוץ 7 השתלט על המתחם החדש, ואיתו הגיע שם חדש.
ב-3 במאי הפכה ערוץ 7 ל-Argentina Televisora Color (בראשי תיבות ATC), שם שישמש את הערוץ למשך שארית המאה ה-20. קרלוס מונטרו עזר בתכנון זהות הערוץ החדש.
ההשקעה השתלמה, ובקצרה בראשית שנות השמונים, לפני עליית ערוץ 9 ליברטד של אלחנדרו רומאי, הובילה ATC את דירוג הטלוויזיה הלאומי, הישג שלא השיגה מאז.
כרשת ממלכתית היא הביאה ידיעות על מלחמת פוקלנד בשנת 1982 לצופי הטלוויזיה הארגנטינאית בפריסה ארצית, עם כתבים וצוותי חדשות שנכנסו לאזור הסכסוך, והובילה קמפיין פרסומי לאומי לתמיכה במאמץ המלחמתי.
המכונה "ארגנטינאים, לניצחון" (Argentinos, a Vencer), רשת ATC והממשלה הפיקו כמה פרסומות לקמפיין זה, וביום פתיחת המלחמה שידרו תוכנית מיוחדת המוקדשת לסכסוך ששודרה בכל תחנותיה בפריסה ארצית ולראשונה אי פעם עבור תחנת טלוויזיה ארגנטינאית, גם בארצות דרום אמריקה (למעט אורוגוואי) ובארצות הברית, באמצעות שידורי לוויין.
שנות התשעים היו תקופה סוערת יותר עבור ATC.
בחזית אחת, ציוד בוש פרנש, שהיה עדיין עיקר הציוד של הערוץ, התיישן ואנדיה התקשו למצוא חלקים ותיקונים חלופיים.
באחרת, תחת קרלוס מנם, ATC כמעט הופרטה ובשנת 1996 אף עברה שינוי זהות חריג של חמישה חודשים ל-ATeCE, עם גישה חדשה ולאומנית יותר.
תחת נשיאותו של פרננדו דה לה רואה בתחילת המאה ה-21, שינויים ארוכי טווח הגיעו ל-ATC לראשונה זה שנים.
בינואר 2000 הערוץ שמט את השימוש בראשי התיבות, בשמו המלא בלבד; זאת היה בעקבות ארבעה חודשים לאחר מכן עם פרישתה של Argentina Televisora Color והשקה מחדש של "ערוץ 7 ארגנטינה".
בנוסף, המערכת הלאומית למדיה ציבורית (SNMP) הוקמה כישות ניהול ומימון של הערוץ.
בתחילת כהונתו של נסטור קירשנר, הנהלת הערוץ חולקה למחלקה עלילתית ומחלקה תיעודית; זה הוביל לעלייה בהפקות הבית שלה.
בשנת 2006 הפך רוסאריו לופראנו למנהל החדש של ערוץ 7, ושינה את שמו ל-TV Pública (טלוויזיה ציבורית) ומיקד מחדש את הערוץ לדגש תרבותי יותר.
במקביל הוזמן ציוד חדש - שחלקו הגדול מוכן לטלוויזיות בהפרדה גבוהה - ובסופו של דבר החליפו את מצלמות המתגים של בוש פרנש משנת 1978.
באפריל 2010 השיקה TV Pública את האות הדיגיטלי שלה בערוץ UHF 23, בתקן ISDB-T המשמש גם את יפן וברזיל.
האות כולל שידור באיכות HD, SD.
עם השקת האות הדיגיטלי, הראשון בארץ, שם הערוץ שונה שוב, ל"טלוויזיה ציבורית דיגיטלית" (TV Pública Digital).
ב-18 באפריל 2016 הרשת שינתה את שמה ל"טלוויזיה הציבורית", (Televisión Pública).
לרשת יש לוח זמנים מגוון.
תפוקתה כוללת תוכניות תרבות וחינוך רבות.
הטלסקופ הקנרי הגדול (Gran Telescopio Canarias או GranTeCan או GTC) הוא טלסקופ מחזיר אור בקוטר הממוקם במצפה הכוכבים רוקה דה לוס מוצ'אצ'וס (Roque de los Muchachos) באי לה פלמה, באיים הקנריים, ספרד.
זהו הטלסקופ האופטי בעל מפתח יחיד הגדול בעולם.
בניית הטלסקופ ארכה שבע שנים ועלתה 130 מיליון אירו.
התקנתו התעכבה בשל תנאי מזג האוויר והקשיים הלוגיסטיים של הובלת ציוד למקום כה מרוחק.
האור הראשון הושג בשנת 2007 ותצפיות מדעיות החלו בשנת 2009.
פרויקט GTC הוא שותפות שנוצרה על ידי מספר מוסדות מספרד ומקסיקו, אוניברסיטת פלורידה, האוניברסיטה האוטונומית הלאומית של מקסיקו, ומכון האסטרופיזיקה של האיים הקנרים (IAC).
חלוקת זמן הצפייה בטלסקופ משקפת את מבנה המימון שלו: 90% ספרד, 5% מקסיקו ו-5% אוניברסיטת פלורידה.
המראה הראשית של ה-GTC היא בצורת משושה, עשויה מזכוכית-קרמית מסוג זרודור (Zerodur) ויוצרה על ידי החברה הגרמנית Schott AG.
הטלסקופ החל את התצפיות המקדימות שלו ב-13 ביולי 2007. בשלב ראשון התצפיות נעשו תוך שימוש ב-12 מקטעים של המראה הראשית ומאוחר יותר מספר המקטעים הוגדל לסך של 36 מקטעים.
כל המקטעים נשלטים על ידי מערכת בקרת אופטיקה אקטיבית, ופועלים יחד כיחידה רפלקטיבית.
תצפיות מדעיות החלו במאי 2009. המכשיר הראשון של הטלסקופ היה המערכת האופטית להדמיה וספקטרוסקופיה משולבת ברזולוציה נמוכה (OSIRIS).
OSIRIS (ראשי תיבות של מערכת אופטית להדמיה וספקטרוסקופיה משולבת ברזולוציה בינונית-נמוכה) : מכשיר הדמיה וספקטרוגרף בתחום אורכי גל מ-365 עד 1050 ננומטר, בעל שדה ראייה של 7×7 דקות קשת במצב דימות, ו-8×5.2 דקות קשת עבור ספקטרוסקופיה ברזולוציה נמוכה.
עבור ספקטרוסקופיה קיימים מסננים ניתנים לכוונון.
EMIR : ספקטרוגרף מרובה-עצמים בתת-אדום.
שני המצבים (LCB ו-MOS) משתמשים ביחד ב-1267 סיבים אופטיים בעלי ליבה בקוטר 100 מיקרומטר המחוברים לאוסף מערכי מיקרו-עדשות (עם 623 פיקסלים של ה-LCB ו-92x7 של ה-MOS) כאשר כל מיקרו-עדשה מכסה אזור משושה בקוטר של 0.62 שניות קשת.
HiPERCAM : מצלמה אופטית במהירות גבוהה.
CanariCam : מצלמה מוגבלת-דיפרקציה בתחום התת-אדום, בין 7.5 ל-25 מיקרומטר.
באורכי גל קצרים, המכשיר מוגבל על ידי האטמוספירה, ובפרט על ידי הראיה האסטרונומית.