tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין השאר, פועלים בה מרכזי מחקר רפואי של ג'נרל אלקטריק ופייזר.
בעיר גם פועל מטה של החברה המייצרת את MySQL וחברות היי-טק נוספות דוגמת IAR.
רכבת מהירה מחברת את אופסלה לסטוקהולם, ורבים מתושבי אופסלה עובדים בסטוקהולם, מרחק ארבעים דקות נסיעה ברכבת.
אופסלה היוותה בו זמנית מרכז של שמרנות ושל ליברליזם, כאשר שניהם שואבים השפעה מהאוניברסיטה.
משנת 1994 עד 2006, קואליציה של סוציאל-דמוקרטים, הירוקים והשמאל שלטה בעיר.
בבחירות 2006 עברה ההגמוניה בעיר לקואליציה של ימין-מרכז, ביחד עם המהפך בשוודיה כולה.
אוניברסיטת אופסלה נוסדה בשנת 1477 כמוסד קתולי, תחת הבישוף אולבסון והיא האוניברסיטה העתיקה ביותר בכל סקנדינביה.
האוניברסיטה חברה ברשת אוניברסיטאות מטאריקי, בקבוצת קוימברה ובגילדת האוניברסיטאות עתירות המחקר.
האוניברסיטה מדורגת במקום 82 בעולם על פי מדד שנחאי
באוניברסיטה לומדים 55,000 אלף סטודנטים ולצידם 5000 חוקרים.
לרווחת הסטודנטים פועלות בעיר 13 אגודות סטודנטים הנקראות על שם ערים ואזורים שונים בשוודיה.
לאוניברסיטה מקום מרכזי בחיי הרוח והמדע בשוודיה.
בין המדענים הבולטים אשר למדו בה ולימדו בה נמנים האסטרונום והפיזיקאי אנדרס צלזיוס אשר על שמו קרויה שיטת מעלות צלזיוס, הפיזיקאי מייסד הספקטרוסקופיה אנדרס יונאס אונגסטרם ו-קארולוס ליניאוס מייסד הטקסונומיה
אופסלה ממוקמת בתוך שטח חקלאי של אדמה בוצית פורייה, על גדות הנהר פיריס (Fyris) הזורם בנוף מוקף בצמחייה עבותה.
במקביל לנהר עובר הרכס הקרחוני בגובה של כ-30 מטרים עליו ניצבת הטירה של אופסלה
אופסלה ממוקמת 71 ק"מ צפונית לסטוקהולם הבירה.
קתדרלת אופסלה - הבניין הבולט ביותר באופסלה.
מבנה בסגנון גותיקת לבנים עם צריחים בגובה 118.7 מ' שבנייתה החלה בשנת 1287. ניתן לראותה ממרחק רב מחוץ לעיר.
גוסטביאנום - הבניין הראשי של אוניברסיטת אופסלה.
מבצר אופסלה - בנייתו החלה בשנת 1549. בתוך המבצר ממוקמים מספר מוזיאונים והוא מקום מושבו של מושל האזור.
גנים בוטנים של האוניברסיטה - הכניסה אל הגנים היא ללא תשלום והם פתוחים במשך כל ימות
מסגד אופסלה - נחשב למסגד הצפוני בעולם.
מוזיאון לאמנות - ממוקם בסמוך לטירה, פתוח בכל ימות השבוע למעט בימי שני
גמלא אופסלה - קהילה וכפר מחוץ לאופסלה בשוודיה
אנדרס צלזיוס הוא אסטורונות ופיזיקאי שוודי.
הוא נולד באופסלה בשוודיה, והיה לפרופסור לאסטרונומיה מ-1730 עד 1744.
צלזיוס נפטר באופסלה ב-1744, ממחלת השחפת
אופניים נייחים הם מתקן כושר המשמש לאימון אירובי.
לרוב המתקן דומה במבנהו ובצורת תפעולו לאופניים רגילים, למעט ניתוק הגלגלים מהקרקע.
קיימים מספר דגמים בהם הרוכב שוכב על ספסל והדוושות (כמו גם הגלגל הקדמי) מורמות ב-90 מעלות, ודגמים אחרים בהם הוא רכון בזוויות שאינן אפשריות באופניים רגילים.
אופניים הזהים בצורתם לאופני רכיבה עירוניות, בעלי שני גלגלים בגודל שווה ורצועת חיכוך המולבשת על אחד הגלגלים.
על הכידון יהיה לוח שליטה בזמנים, מידת הקושי (דימוי שיפוע) ולעיתים תוכנית אימון ממוחשבת.
לרוב אופניים אלו יהיו מורמים על גבי מתקן, כדי למנוע תנועה של האופן ולבטל אלמנט של שמירת שיווי משקל.
קיימים דגמים רבים, חלקם בעלי סליל מגנטי במקום רצועת חיכוך, אחרים עם דימוי של הילוכים וכדומה.
אופניים המיועדים לרכיבה בעצימות גבוהה, ובנויים בדומה לאופני כביש.
הכידון מונמך והכיסא מוגבה, על מנת ליצור יציבה בה הרוכב רכון מעל הכידון ורגליו בזווית הקרובה ל-90 מעלות באגנו.
דגמים רבים של אופניים אלו אינם כוללים גלגל אחורי.
על הכידון לרוב יהיה מד מהירות, מד דופק, בורג עומס ומחשב הכולל תוכנית אימונים.
השם ספינינג הוא שם רשום, שהפך לשם גנרי לאופניים של יצרנים רבים.
אופניים בהם יושב הרוכב על ספסל (בין אם בזווית 45 מעלות או שטוח על גבו), רגליו מורמות והוא מדווש בזווית זו.
אופניים אלו לא כוללים גלגל אחורי, ומיועדות להקל על הסובלים מכאבי גב.
מידת המאמץ המושקעת ברכיבה זו פחותה יחסית לאופניים ניצבים, היות שפלג הגוף העליון מנוטרל.
אופניים נייחים הם מתקן אימון אירובי שאינו יוצר עומס על ברכיו של הרוכב, ולפיכך טובים למתאמנים בעלי בעיות אורתופדיות או מתאמנים שמשקלם הגבוה מגביל אותם בפעילויות כגון ריצה.
אופניים רכונים מאפשרים אימון אירובי ללא כל עומס על הגב, תכונה ייחודית במתקני חדר כושר, ולפיכך מומלצים כאמצעי אימון לסובלים מכאבים בפלג גופם העליון.
אופניים חשמליים הם אופניים ממונעים באמצעות מנוע חשמלי המקבל כוח מסוללה חשמלית.
בחלק מהדגמים יכול הרוכב להיעזר במנוע גם כאשר הוא אינו מדווש, ובדגמים אחרים המנוע מופעל רק בעת הדיווש.
אופניים חשמליים נבדלים מאופנועים בחולשת המנוע (רוב הדגמים מגיעים למהירות של 20–25 קמ"ש עם הספק של 180–500 ואט), וביכולתו של הרוכב לנוע גם באמצעות דיווש בלבד.
אופניים חשמליים הם סוג של רכב חשמלי.
יתרונם של אופניים חשמליים הוא באפשרות לנסוע למרחקים גדולים ובמהירות – וזאת כמעט ללא מאמץ.
ההבדל בין המאמץ הנדרש לצורך נסיעה על אופניים חשמליים, לעומת אופניים, מאפשר שימוש בהם למטרת הגעה נינוחה אל היעד תוך הגדלת טווחי ניידות ומנגיש אותם כאמצעי תחבורה גם עבור אנשים בעלי כושר גופני מוגבל.
בכך הם מהווים חלופה אפשרית לאמצעי תחבורה יקרים, עמוסים או מזהמים.
עם פיתוחן של סוללות קלות משקל ובעלות כושר אגירה משופר.
גורם נוסף לעלייה בפופולריות שלהם הוא עידוד חקיקתי של מדינות מפותחות כגון ארצות הברית, קנדה, יפן והממלכה המאוחדת, להשתמש באופניים הללו.
בסין השימוש באופניים חשמליים נפוץ בין היתר הודות לחוקים המגבילים את תנועת המכוניות בערים, ולמחירן הנמוך יחסית של האופניים החשמליים.
המערכת החשמלית מורכבת מסוללה, מטען, מנוע, בקר מנוע, ידית תאוצה, ידיות למעצורים, חיישן דיווש/חיישני כוח ואמצעי תאורה.
ישנם שני דגמים עיקריים של אופניים חשמליים – אופניים עם המנוע בגלגל ואופניים בהם המנוע משולב במערכת ההילוכים.
אחד היתרונות של הסוג הראשון הוא בפעולה שקטה יותר של המנוע, בעוד שהסוג השני נהנה מיכולת התאמת העומס על המנוע לתוואי השטח כמו עליות ומישור.
מערכות המתחברות להילוכים מצריכות, על פי רוב, הכנסת שינויים בציר הדוושות המרכזי, ואילו מערכות האב מוטור (מנוע בגלגל האופניים) מצריכות החלפת גלגל אחורי או קדמי לגלגל בו מותקן המנוע.
נסיעה על אופניים חשמליים מותרת בישראל החל מגיל 16 ורישיון רכב או תיאוריה בתוקף.
עם זאת, אין זה נדיר לראות נוער וילדים מתחת לגיל זה משתמש באופניים חשמליים.
ניתן להסב אופניים רגילים לחשמליים, אך פעולה זו אינה חוקית בישראל.
הסוללות המקובלות כיום הן סוללות יוני ליתיום, המספקות זרם עבודה וטווחי נסיעה גדולים, עם משקל קטן וממדים פיזיים קטנים יחסית.
בעבר היה נהוג להשתמש במצברי עופרת-חומצה אך מצברים אלה כבדים יתר על המידה ואינם מספקים את הכוח הדרוש למנועים גדולים.
סוללות הליתיום המיושנות היו נוטות להתלקח בעת התחממותן, ומשקלן העצמי היה גדול יחסית לטכנולוגיה החדשה.
בשנים האחרונות תפסה תאוצה הטכנולוגיה החדשה של סוללת יוני ליתיום הבטוחה יותר לשימוש, ומגיעה עם בקר טעינה/פריקה פנימי, המגן עליה ועל הרוכב מפני התלקחות.
מתחי הסוללות המקובלים הם 24V, 36V ו-48V, וקיבולת הסוללה נמדדת באמפר שעה (Ah), כך שככל שהקיבולת עולה כך גם כמות החשמל הנאגרת בה, בא ביחס ישיר לטווח הנסיעה האפשרי בכל טעינה.
אורך חיי הסוללה נמדד במספר מחזורי הטעינה, ונע בין 200 ל-800 מחזורי טעינה מלאים.
מקובל כי כמות האנרגיה הטמונה באמפר שעה אחת של סוללה באופניים תקניים במשקל עד 30 ק"ג עם רוכב במשקל של 75 ק"ג תספיק לרכיבה של כ-3 ק"מ במישור.
הסוללות בנויות ממספר תאי סוללה גליליים, המחוברים בצורה טורית ומקבילית משולבת.
החיבור המקבילי מספק תוספת קיבולת, והחיבור הטורי מספק תוספת מתח.
הסוללה היא המרכיב היקר ביותר באופניים החשמליים, וכן הרגיש ביותר לשינויי טמפרטורה וזעזועים.
כדי לאפשר טעינת הסוללה גם מבלי לקרב את האופניים למקור החשמל, נהוג לאפשר שליפה והרכבה מהירים של הסוללה מהאופניים.
שליפת הסוללה נותנת הגנה מסוימת לגנבות כאשר האופניים נקשרים מחוץ לבית.
סוללת הליתיום זקוקה למערכת ניהול סוללה, כדי לשמור על איזון מתח כל התאים הטוריים, ולספק הגנת זרם/מתח נמוך.
תאי הליתיום מיועדים לעבוד בטווח מתחים של 2.9–4.2 וולט, וכל חריגה מטווח מתחים זה תגרום לקלקול התא ולהוצאתו מכלל שימוש.
בקר הסוללה BMS הוא רכיב אלקטרוני המחובר לכל שורת תאי הסוללה הטוריים, וגם מפקח על הקוטב השלילי הראשי היוצא מהסוללה (-).
בקר הסוללה מבצע איזון מתח לתאי הסוללה במהלך כל טעינה, מגן מפני עומס יתר (בקרת זרם), מגן מפני יתר מתח (פריקת זרם באמצעות נגדי פיזור חום), ומגן מפני מתח תאים נמוך, בניתוק שער פריקת הזרם הראשי כאמצעי הגנה מרכזי, שישוב להעביר זרם רק לאחר חיבור הסוללה למטען.
בשנים האחרונות, פרצו מעל מאה דליקות בעקבות הטענת סוללות בצורה לא בטוחה.
מטען הסוללה הוא יחידה חשמלית-אלקטרונית המספקת את זרם הטעינה שטוען את הסוללה.
המטענים המקובלים מתחברים לרשת החשמל וממירים את זרם החילופין לזרם ישר, תוך כדי שהם דואגים להגביל את מתח וזרם הטעינה כדי לשמור על תקינות הסוללה.
סוללות ליתיום דורשות מטענים עם מתח מקסימלי מדויק, יחסית למטעני העופרת-חומצה.
טווחי מתח המטענים מקבילים למתח הסוללה ומותאמים בצורה מדויקת בהתאם למספר וסוג התאים שבתוכה.
המנוע הוא המכלול המספק את כוח התנועה של האופניים החשמליים, הוא ממיר אנרגיה חשמלית לאנרגיית תנועה באמצעות יצירת שדה מגנטי של דחיפה-משיכה.
טווח הספק המנועים נע לרוב בין 180W ל-500W, ומתחלק לשלושה טווחי מתחים עיקריים: 24V, 36V, 48V.
קיימים גם מנועים בעלי הספקים גדולים יותר, והם דורשים התקנה מיוחדת וגלגלים מחוזקים אך אינם חוקיים בישראל.
המנוע מקבל את הכוח החשמלי מבקר המנוע ובמקביל משדר אליו את מיקום הרוטור (החלק הנע) באמצעות חיישני תנועה המותקנים לרוב בתוך גוף המנוע.
המנוע בנוי מחלק נע הנקרא רוטור ומחלק נייח הנקרא סטטור ומחובר לשלדת האופניים.
קיימים בעיקר שני סוגי מנועים חשמליים המותקנים באופניים חשמליים.
מנוע מברשות (brush motor) ומנוע חסר מברשות (brushless motor).
מנוע המברשות מורכב מסלילים וחלקי מתכת היוצרים שדות מגנטיים מנוגדים בכיוון סיבובו, מנוע חסר מברשות הוא מנוע המורכב מחלקי מתכת, מגנטים וסלילים היוצרים שדות מגנטיים מנוגדים בכיוון סיבובו.
מנועי המברשות הם בעלי הספק נמוך מהמנועים חסרי המברשות ודורשים טיפול תקופתי והגנה מפני לחות ומים, והם מחוברים לאופניים באמצעות תמסורות כוח שונות.
המנועים חסרי המברשות אטימים למים (עד לזמן ספיגה של כשעה) ואינם זקוקים לטיפול תקופתי, נחשבים לאמינים ופעולתם שקטה.
הם לרוב מותקנים על ציר הגלגל ומהווים חלק בלתי נפרד מגלגל האופניים.
משנת 2012 החלו לייצר מנועים מרכזיים המחוברים לציר המרכזי באמצע השלדה וברובם בעלי חיישני כוח חכמים אשר מתאימים לעליות קשות של רכיבה ולרכיבת שטח.
החל משנת 2014 החלו לייצר מנועים נגד מים אשר מסוגלים לפעול גם כשהמנוע כולו שקוע במים וישנם כאלו גם בישראל.
צג דיגיטלי המציג מהירות, מצב סוללה, מרחק, שעון, הילוכים ועוד.
בקר המנוע הוא יחידה חשמלית-אלקטרונית המקבל כוח חשמלי מהסוללה ומווסת את הזרם המגיע למנוע, בהתאם למצב ידית התאוצה/חיישן הדיווש.
חלק מבקרי המנועים גם יודעים להחזיר זרם טעינה לסוללה בעת בלימה (שמופעלת על ידי מתג חשמלי המותקן על מערכת הבלמים).
בקרי המנוע שמפעילים את המנועים חסרי המברשות (brushless motors) מספקים מקצבי (pulse) זרם תלת פאזי לשלושת הסלילים העיקריים שבמנוע מאפשרים ניצולת מנוע גבוהה והתחממות מועטת.
בקרי מנועי המברשות מספקים זרם בעצמה משתנה בהתאם למצב המצערת/חיישן הפידול.
הבקרים נמדדים בהספק המרבי שהם מספקים (ואט W) ומוגדרים לטווח מתח עבודה מסוים (וולט V).
הבקר מקבל פיקוד הפעלה מידית התאוצה או בחיישן הדיווש המותקן על ציר דוושות האופניים.
הוא גם מקבל מהמנוע מידע על מצב הגלגל וכך מחליט על העצמה ועל מהירות מקטעי הזרם המשודרים אליו.
בלי תלות בסוג הבלמים בהם נעשה שימוש בגלגלים, חובה להוסיף לכל ידית מעצור מתג אשר מחובר לבקר המנוע, או למנוע עצמו, וברגע של לחיצה קטנה על דוושת הבלם יאט את פעולת המנוע.
ידית מעצור שאין בה מתג למערכת החשמלית אינה חוקית, ואף מסוכנת בעליל, אפילו אם באופניים מותקן אמצעי אחר לשליטה על המנוע, למשל בידית המעצור השנייה.
החיווט הדרוש למערכת החשמלית הוא מרכיב עתיר עבודה באופניים.
ריבוי המרכיבים של מערכת החשמל, והמיקום השונה שלהם על האופניים, דורשים תשומת לב רבה לעניין החיווט.
את החיווט יש לחבר לאופניים, על מנת שלא ייתפס במקרה בחפצים כלשהם.
אך יש להתחשב בכך שבאופניים נדרשת תנועה סיבובית של חלקים כמו הגלגל הקדמי והכידון.
במקרה של אופניים מתקפלים נדרשת התאמה גדולה יותר של אורך החיווט, והנקודות בהן הוא מחובר לאופניים.
נהוג שהחיווט יהיה גלוי, על מנת לאפשר תחזוקה של המערכת החשמלית, אם כי קיימים אופניים חשמליים בהם החיווט חבוי בתוך השלדה.
ביולי 2014 התיר שר התחבורה לרכוב על אופניים חשמליים שעומדים בין השאר בתנאים הבאים:
עומדים בתקן אירופאי EN15194 או תקן ישראלי ת"י 1117 (חלק חמישי).
מהירותם לא עולה על 25 קמ"ש.
משהגיעו האופניים למהירות 25 קמ"ש, תופסק פעולת המנוע.
הספק המנוע הוא עד 250 ואט.
הפעלת המנוע מחויבת להיות בעת הדיווש בלבד על ידי חיישן דיווש (PAS – Pedal Assistant System).
מצערת התאוצה – היא נגד משתנה המחובר לבקר המנוע ומספק זרם נמוך כדי להפעיל את הטרנזיסטורים שמספקים את כוח העבודה למנוע (חוקי בישראל עד מהירות של 6 קמ"ש).
חיישן הדיווש – הוא יחידת מגנטים וסליל המספקת מקצבי זרם נמוך (pulse) לבקר, שבהתאם מספק את עצמת הזרם למנוע.
האופניים החשמליים הוגדרו באופן רשמי כ-"אופניים בעלי מנוע עזר".
על פי התקנות שנכנסו לתוקפן ב-18 במאי 2016, הרכיבה על אופניים חשמליים מותרת מגיל 16 ומעלה בלבד.
מותרת הרכיבה על שבילי אופניים או על הכביש בהתאם לחוקי התנועה, ואסורה הרכיבה על המדרכה.
ישנה חובת חבישת קסדה בעת הרכיבה, בכל גיל ובכל הכבישים.
על פי החוק רוכב אופניים חשמליים ללא קסדה יחויב בקנס, רוכב אשר ידבר בטלפון בזמן נהיגה או יעבור באור אדום יקבל קנס כמו נהג ברכב.
באוקטובר 2018 פורסם על תקנות חדשות שייכנסו לתוקף בתחילת 2019 לפיהם מי שאינו מחזיק ברישיון נהיגה יהיה רשאי לנהוג באופניים חשמליים רק לאחר קורס עיוני ובחינה.
בנוסף הוחלט על סנקציה למי שימצא רוכב על אופניים חשמליים מתחת לגיל 16 – זכותו להוצאת רישיון נהיגה תדחה בשנה ואופניו יוחרמו.
מי שייתפס כי הסיר את מגבלת המהירות מהאופניים ייקנס ב-10,000 שקלים.
שימוש באופניים חשמליים בישראל – חקיקה והסדרה
הסדרת הנסיעה באופניים חשמליים בישראל נעשתה באמצעות חוק האופניים החשמליים 2021.
לפי החוק, ישנם מספר כללי יסוד שעל רוכבי אופניים חשמליים להקפיד: הגיל המינימלי לרכיבה על אופניים חשמליים הוא 16 שנים ומעלה.
מותר לרכב על אופניים חשמליים שההספק המרבי שלהם 250 וואט ומהירות נסיעתם עד 25 קמ"ש.
קיימת חובה לחבוש קסדה ולהתקין מכשירי בטיחות כמו צופר ופעמון, פנס קדמי ופנס אחורי.
ישנם חוקים ותקנות נוספים כמו: חובה לרכוב כאשר שתי הידיים על הכידון, אסור להשתמש בטלפון סלולרי תוך כדי רכיבה, אלא רק באמצעות אוזניה ודיבורית, חובה לרכב על המדרכה או בצידו הימני של הכביש, ואסור לחצות מעבר חציה שאינו מסומן.
כמו כן, מותר להרכיב נוסע נוסף, כאשר מתקיימים תנאים מסוימים, כמו מושב קבוע להרכבת הנוסע ושהנוסע הנוסף יהיה מעל שמונה שנים.
תקנות החוק מחייבות נהגי אופניים חשמליים לרכוב עם קסדה, וכן לעבור מבחן תאוריה בעל 30 שאלות מ-1 ביולי 2019. גיל המינימום לרכיבה באופניים חשמליים הוא 16. רכיבה על אופניים חשמליים מותרת בשבילי אופניים בלבד בכביש (רק בלית בירה בכביש).
יש איסור מוחלט לרכב על המדרכה.
החל מאוגוסט 2024, נכנסה לתוקף בישראל חובת רישום והתקנת לוחית זיהוי על כלי רכב קלים ממונעים, בהם אופניים חשמליים וקורקינטים חשמליים.
התקנה נועדה להסדיר את השימוש הגובר בכלים אלה, בעקבות ריבוי תאונות ופגיעות בהולכי רגל, והקושי לזהות רוכבים שביצעו עבירות תנועה או פגעו בזולת.
הרישום מתבצע במערכת מקוונת של רשות הרישוי, ודורש שהרוכב יהיה בן 16 ומעלה ויעמוד בדרישות ההכשרה שנקבעו, כולל מעבר מבחן תיאוריה ייעודי.
עם הרישום מונפק מספר רישוי אישי הכולל שתי אותיות וארבע ספרות, אותו ניתן להעביר בין כלים בבעלות אותו רוכב.
לוחית הזיהוי, אשר מותקנת מאחור (או מלפנים – בהתאם למבנה הכלי), נרכשת בעלות שבין 59 ל-150 שקלים.
החוק מחייב גם תאגידים לרשום את הכלים שברשותם, תוך התחייבות שלא להעבירם לשימוש בלתי מוסמך.
כמו כן, הוגדרה אחריות אישית של בעל הכלי למניעת רכיבה בידי מי שאינו עומד בדרישות החוק, כולל קטינים או מי שלא עבר הכשרה מתאימה.
נכון לאפריל 2025, סמכויות הפקחים העירוניים טרם עוגנו באופן מלא, והאכיפה מתבצעת בעיקר בידי משטרת ישראל, המתמודדת עם אתגרי אכיפה נוספים כמו שינויי מבנה לא חוקיים בכלים (המאפשרים מהירויות של עד 100 קמ"ש).
החוק מאפשר לכל מי שנפגע מכלי חשמלי לצלם את לוחית הזיהוי ולדווח לרשויות, ואף לתבוע את הרוכב האחראי.
חברות השכרה נדרשות לספק מידע במקרה של פגיעות, בכפוף לשיקול דעת הרשויות.
פסיקת בית המשפט העליון אופניים החשמליים
לפי פסיקת בית המשפט העליון.
אופניים חשמליים – או כפי שהם מכונים בחוק "אופניים עם מנוע עזר" – אינם עונים על ההגדרה "רכב מנועי" ולכן הם אינם חייבים ברישוי ורישום והם פטורים מחובת ביטוח.
הטענה מרכזית בעד פטור זה היא כי 90% מהנפגעים בתאונות בהן מעורבים אופניים חשמליים הם הרוכבים עצמם ו-10% הם הולכי הרגל.
בנוסף, קיים אינטרס ציבורי לעודד שימוש באופניים חשמליים ככלי תחבורה ירוק.
אולם, על פסיקה זו נמתחה ביקורת חריפה: הפסיקה מונעת מהולכי הרגל שנפגעו מרוכבי אופניים לקבל פיצויים כנפגעי תאונות דרכים; וכן היא מעודדת שימוש בכלי "ירוק" במחיר של פצועים.
מעורבות רוכבי אופניים חשמליים בתאונות דרכים
מעורבותם של רוכבי אופניים חשמליים בתאונות היא תופעה שהולכת ומתרחבת בשנים האחרונות.
דו"ח מכון גרטנר מראה כי ב-2021, כ-1,400 איש, מהם כ-100 הולכי רגל, אושפזו בבתי חולים, אחרי תאונות עם כלים חשמליים.
כ-20% מהם היו רוכבים בני פחות מ-16 שנה, שהחוק אוסר עליהם לרכוב עליהם.
בנוסף, הדו"ח מראה כי ישנה עלייה במספר הנפגעים בתאונות עם אופניים חשמליים מ-75 בשנה, ל־1,378 ב-2021, בשנה זו מתו מפצעיהם 14 מהרוכבים, ובשלוש השנים עד 2021 – 52 רוכבים.
מדינה מגבלת מהירות בקמ"ש מגבלת וואט מגבלת משקל דרישת גיל חובת לוחית רישוי25+10%250איןאיןלא32500איןלא30אין20איןלא25+10%250איןאיןלא45350אין16כן24.92504014כןהשימוש באופניים חשמליים אסור.כמו אופנועיםכמו אופנועים15כן45500איןאיןכןישראל25250אין16כן
אופציה בינארית או אופציה דיגיטלית היא אופציה על מגמת השינוי (עלייה או ירידה) ומחיר המימוש של נכס סחיר כגון מניה, מטבע זר או סחורה, בתוך פרק זמן שנקבע מראש.
לאופציה שתי תוצאות אפשריות: רווח, לפי נוסחה קבועה מראש, אם המגמה החזויה מתממשת, או הפסד של מלוא סכום ההשקעה, כאשר המגמה החזויה לא התממשה.
אופציה בינארית היא אופציה אקזוטית משום שהקשר בינה לבין השווי האמיתי של נכס הבסיס נקבע בהיבט אחד בלבד - מחיר המימוש של נכס הבסיס - שעל פיו נקבע אם קונה האופציה ירוויח, או שהאופציה תפקע חסרת ערך.
באופציה דיגיטלית לרוב אין לרוכש אפשרות למכור את האופציה טרם פקיעתה.
אופציה בינארית היא כלי פיננסי עתיר סיכון ותשואה, המיועד לגידור סיכונים, אך משמש גם לשם ספקולציה פיננסית.
למשל, סוחר שעלול להיפגע מירידת שער הדולר מול הליש"ט - ירכוש אופציה בינארית שתבטיח לו תשואה שתקטין את הנזק או ההפסד שייגרמו לו במקרה שאכן ייחלש הדולר מול הליש"ט מתחת לשער מסוים.
גובה ההשקעה באופציה בינארית, יחד עם גובה התשואה התאורטית במקרה של השקעה מוצלחת, נקבעים לרוב על ידי המשקיע כנגזרים של פוזיציה או השקעה גדולה יותר בכיוון הפוך למגמת האופציה הבינארית הנרכשת.
יתרונה העיקרי של אופציה בינארית על פני אופציות אחרות כמכשיר לגידור סיכונים טמון במחירה הזול משמעותית, עובדה המהווה שיקול חשוב במיוחד בבניית אסטרטגיה פיננסית.
אופציות בינאריות נכתבות (מונפקות) עבור מגוון רחב של נכסים פיננסיים סחירים כגון מט"ח, מניות וסחורות.
האופציות הנכתבות על ידי גופים פיננסיים גדולים ניתנות למסחר בבורסות מתאימות או בהנפקות ספציפיות ללקוח "מעבר לדלפק".
רכישת אופציה בינארית קצרת טווח שלא למטרה של גידור סיכונים נושאת אופי של הימור על התנודה הצפויה במחיר המוצר או נייר הערך שבו עוסקת האופציה, אך בתנאים מסוימים מהווה מכשיר השקעה המשמש לפיזור סיכונים או הקטנתם.
כמו בשאר סוגי האופציות הפיננסיות, קיימים שני סוגים של אופציות בינאריות: אופציה בינארית אמריקאית ואופציה בינארית אירופאית.
אופציה בינארית אמריקאית משמע שהאופציה ניתנת למימוש בכל תקופת חייה של האופציה עד לסיום תקופת האופציה, ואילו אופציה בינארית אירופאית משמע מימוש/פקיעת האופציה תהיה רק ביום סיום תקופת חייה של האופציה.
האופציה הנפוצה יותר היא האופציה האמריקאית.
בין המדינות השונות קיימת מחלוקת רגולטורית האם מדובר בהימורים לכל דבר, או שמא במכשיר פיננסי, כאשר מדובר באופציה בינארית קצרת טווח.
כפועל יוצא, סוגי הרישיונות הנדרשים מהסוחרים משתנים בין מדינה למדינה.
כך למשל הממשל באי מאן רואה במסחר באופציות הללו כהימורים לכל דבר ולכן החברות מפוקחות על ידי רשות ההימורים המקומית, בעוד הממשל הקפריסאי רואה באופציות מכשיר פיננסי וככזה מפוקח על ידי Cysec, הרשות לניירות ערך בקפריסין.
הרשות לניירות ערך בישראל וכן הרגולטורים בבלגיה אסרו על המסחר באופציות בינאריות באמצעות זירות מסחר פרטיות.
אופציות בינאריות לעיתים מפוקחת על ידי הבורסות, אך לרוב אין זה כך והמסחר נעשה באמצעות זירת מסחר באינטרנט.
הרשות לניירות ערך בארצות הברית SEC וועדת המסחר בחוזי סחורות עתידיים CFTC, הוציאו הודעה משותפת המזהירה את המשקיעים האמריקאיים מפני אופציות בינאריות לא מפוקחות.
הן אף אילצו את אחת החברות האלה Banc de Binary להפסיק את פעולתה בארצות הברית ולהחזיר ללקוחותיה את הכסף שהפסידו.
בישראל המסחר באופציות בינאריות באמצעות זירות מסחר פרטיות נאסר על ידי הרשות לניירות ערך במרץ 2016, בנימוק שהשקעה זו דומה מאוד להימורים ובלתי אפשרי לפקח על החברות העוסקות בכך.
בבורסה לניירות ערך בתל אביב, לא קיימות אופציות בינאריות.
המסחר באופציות בינאריות בישראל התבצע כיוזמה מסחרית פרטית ולא תחת המסגרת של הבורסה.
האופציות הללו אינן סחירות מחוץ לחברות בהן מתבצע המסחר, אין אפשרות לכתוב אותן אלא רק לקנות אותן, כאשר הקנייה מתבצעת מול החברה המנפיקה את האופציות ולא מול משקיעים, וניתן למעשה להמר על הכיוון של תנועת נכס הבסיס ביחס הימורים בעל תוחלת שלילית.
בדרך כלל האופציה פוקעת בטווח קצר מאוד של דקות עד שעות מעטות, כך שלא ניתן באמת להעריך את הכיוון אליו ינוע הנכס, אלא מדובר למעשה בהימורים.
כך למשל, אתר "איטריידר", העוסק במסחר באופציות דיגיטליות, הבליט בפרסומת שלו את הרווח הצפוי בפעילות זו, ובהערת שוליים באותיות זעירות השלים את המידע: "המסחר באופציות בינאריות כרוך בסיכון גבוה.
באפשרותך להרוויח בין 71-65% על כל אופציה שפוקעת בתוך הכסף או להפסיד 85% באופציה שפוקעת מחוץ לכסף." למעשה מדובר במקרה הזה על תוחלת תשואה שלילית של בין -8.3 לבין -11.8%.
ביולי 2016 פעלו מספר חברות פרטיות בבעלות ישראלית המעניקות שירותי מסחר באופציות בינאריות לתושבי חוץ, בדרך כלל באמצעות חברות חוץ וחברות זרות.
חלק מהחברות נדרשות לעמוד בקריטריונים שונים הנוגעים לרגולציה של המדינות השונות וחלקן פועלות ללא רישיון כלל, בהתאם לחוק המקומי, כגון קנדה ואוסטרליה.
ביקורת בין לאומית רחבה נמתחה על מעורבותם של אנשי עסקים הפועלים מישראל בנושא.
באוגוסט 2017 החליטה ממשלת ישראל לאסור סחר באופציות בינאריות.
בספטמבר 2017 מנכ"לית יוקום תקשורת, לי אלבז, נעצרה בארצות הברית בחשד להונאת אופציות בינאריות בהיקף של 145 מיליון דולר.
באוגוסט 2019 היא הורשעה, ובדצמבר 2019 נגזר עליה 22 שנות מאסר.
לאור גידול משמעותית במספר הסוחרים העצמאיים בענף הפורקס ובאופציות בינאריות, הוחלט בישראל להסדיר את הענף.
הליך ההסדרה כולל התקנת תקנות וכללים, שמטרתם לתת יציבות לענף ולהגן על עניינם של הסוחרים.
תקנות וכללים אלו, נובעים מתיקון 42 לחוק ניירות ערך שאושר בכנסת ופורסם בנובמבר 2014. כלל הגופים הפועלים בענף בישראל, אשר בסופו של תהליך, יקבלו היתר, יהיו נתונים לפיקוחה של רשות ניירות ערך.
בהתאם להנחיות המחוקק, אשר פורסמו בנובמבר 2014, על חברה המעוניינת להמשיך ולפעול בתחום האופציות הבינאריות להגיש בקשה רשמית לגוף המפקח על מנת להמשיך ולפעול.
על פי התקנות, חברה אשר לא הגישה בקשה שכזו עד יום התחילה (26.05.15), לא תוכל להמשיך ולפעול.
חברות אשר הגישו בקשה, ימתינו למתן היתר מן הגוף המפקח, ועד אז יוכלו להמשיך עסקיהן.
אף על פי כן, חברות אשר הגישו בקשה לקבלת היתר כאמור, קיבלו תשובה שלילית מרשות ניירות ערך, ובמרץ 2016 אסרה הרשות על מסחר באופציות בינאריות בישראל באמצעות זירות מסחר פרטיות.
בין הנימוקים לצעד זה: "מורכבות המכשיר, הקושי בתמחור שלו והיעדר האפשרות לבצע ניתוח כלכלי מושכל מקנים לפלטפורמה ולמכשירים הפיננסיים אופי של משחק ניחושים".
באוקטובר 2016 פנה ראש רשות ניירות ערך, פרופ' שמואל האוזר, ליועץ המשפטי לממשלה בבקשה שיפעל לשינוי החוק כך ניתן יהיה לאסור גם שיווק אופציות בינאריות מישראל לחו"ל.
תביעה לאישור תובענה ייצוגית נגד מפעילי המסחר באופציות בינאריות, בנימוק שפעילות זו היא בגדר הימור או משחק אסור, נדחתה על ידי בית המשפט המחוזי בתל אביב.
אופציה אקזוטית הוא מושג בכלכלה, המתייחס לנגזרים פיננסיים מסוג אופציה בעלת מאפיינים השונים מאלו של אופציות רגילות (אופציות ונילה), כגון חישוב הגמול על האופציה באופן תלוי מסלול או קיום התניות נוספות למימוש האופציה.
אופציות אקזוטיות רבות הן מרכיב במוצרים פיננסים מורכבים ומשמשות בתי עסק ובנקים רבים כדי לגבות את הפיקדונות המובנים ושאר המוצרים המורכבים שהם משווקים ללקוחותיהם.
בדומה לאופציות ונילה רגילות, גם באופציות אקזוטיות ישנה חלוקה בין אופציות אמריקאיות, אותן ניתן לממש בכל נקודה במהלך חיי האופציה, לבין אופציות אירופאיות, אותן ניתן לממש רק בסוף חיי האופציה, כאשר הראשונות שכיחות יותר מהאחרונות.
אופציית חסם כניסה (Knock In) - אופציה אקזוטית שכיחה בעלת חסם אחד, אשר מכניס את האופציה לתוקף במקרה ומחיר נכס הבסיס "נוגע" בו במהלך חיי האופציה.
אופציית חסם יציאה (Knock Out)- אופציה אקזוטית בעלת חסם אחד, אשר מוציא את האופציה מתוקף במקרה ומחיר נכס הבסיס "נוגע" בו במהלך חיי האופציה.
אופציית חסם כפול (Double Barrier) - אופציה בעלת שני חסמים וביניהם מרווח, אשר עשויים להיות חסמי כניסה או יציאה (או ששני החסמים הם חסמי כניסה, או ששניהם חסמי יציאה או שחסם אחד הוא כניסה ואחד יציאה אופציה כזאת נקראת Kiko- knock in knock out).
אופציה בינארית - אופציה המעניקה לרוכש אחוז תשואה קבוע מראש.
בכך, מתבטלת חשיבות המרחק בין שער ביצוע העסקה לשער הפקיעה.
אופציה בינארית שאינה ניתנת למימוש לפני פקיעתה נקראת אופציה דיגיטלית (Digital Option), אופציה בינארית שניתנת למימוש לפני פקיעתה נקראת אופציית נגיעה (Touches Option).
אופציות בינאריות יכולות להיות עם חסם וללא חסם.
אופציה אסייתית - אופציה אשר הגמול עבורה מחושב על פי ממוצע מחיר נכס הבסיס לאורך חיי האופציה.
אופציות אסייתיות או אופציות ממוצע הן אופציות אקזוטיות תלויות מסלול, אשר מניבות תגמול בתלות בממוצע המחירים של נכס הבסיס, במשך חייה של האופציה.
ככל הנראה השימוש באופציות האסייתיות החל בטוקיו בשנת 1987, כאשר בנקים יפנים החלו להנפיקן על בסיס חוזים עתידיים של נפט גולמי, ומכאן גם נובע שמן.
בדרך כלל כלל אופציות אלו מוצעות כחלק ממוצרים המשלבים מספר סוגי נכסים והן נסחרות על פי רוב מעבר לדלפק (Over-the-counter) ולכן אין בנמצא נתונים מסודרים על היקפי המסחר בהן.
התגמול עבור אופציית רכש (Call) אסייתית סטנדרטית הוא ההפרש בין מחיר המימוש של האופציה לממוצע המחירים של נכס הבסיס לאורך חיי האופציה.
הממוצע בו משתמשים לצורך חישוב התגמול בגין האופציה עשוי להיות ממוצע אריתמטי או ממוצע גאומטרי.
כמו כן המדגם ממנו נגזר הממוצע עשוי להיות רציף או בדיד.
לאופציות אסייתיות מספר מאפיינים אשר עשויים להעניק יתרונות למשקיעים בהם: הן רגישות פחות לתנודתיות של השוק וסטיית התקן שלהן קטנה יותר ולכן הן גם בדרך כלל פחות יקרות מאופציות ונילה מקבילות; כמו כן, סטיית התקן של אופציות אסייתיות קטנה עם הזמן מכיוון שחלק מהממוצע כבר ידוע.
הן פחות נתונות למניפולציות בתאריך המימוש (דוגמת בקדייטינג, שימוש במידע פנימי וכו') ובכך יש יתרון משמעותי לכותב האופציה; ויתרונן החשוב ביותר – הן מתאימות לצורכיהם של בתי עסק אשר סוחרים באופן רציף בנכס הבסיס, אשר מעוניינים לגדר את הסיכון שבמסחר זה.
כך למשל, חברת תעופה הרוכשת דלק באופן רציף על פני השנה כולה, תוכל לגדר עצמה מפני תנודתיות במחירי הדלק על ידי שימוש באופציה אסייתית על מחיר הדלק.
לכן הן מתאימות למשקיעים המנסים לגדר תזרימי מזומנים תקופתיים.
סוג פחות נפוץ של אופציות אסייתיות, המכונות אופציות אסייתיות צפות (Floating Asian), הן אופציות בעלות מחיר מימוש השווה לממוצע מחיר נכס הבסיס.
אופציות רכש מסוג זה מניבות תגמול השווה ל- {max{0,SAve-K ואופציות מכר מסוג זה מניבות תגמול השווה ל- {max{0,SAve-ST.
אופציות כאלו משמשות לגידור של הסיכון שבמסחר תדיר בנכס הבסיס לאורך זמן מפני מצבים בהם המחיר הסופי של הנכס גדול או קטן יותר מהמחיר הממוצע שלו על פני התקופה הנתונה.
אופסטרלנד (בהולנדית: Opsterland) היא רשות מקומית במחוז פריסלנד, בפריזיה, שבצפון הולנד.
היישובים הגדולים (מבחינה דמוגרפית) באופסטרלנד (מהגדול לקטן):
(יש ברעננה, במרכז העיר, רחוב לכבודה: רחוב אופסטרלנד)
מגזין אופניים הוא ירחון ישראלי שייסדו אבי גנאור ואריה מיטלמן בשנת 1995.
הירחון יוצא לאור בפורמט צבעוני ובהיקף של כ-100 עמודים, ומסקר את ענף האופניים בישראל על כל סוגיו, מסקר תחרויות, מביא הצעות לטיולים ומבדקי ציוד.
כמו כן מנהל הירחון, בשיתוף עם פורטל תפוז, את אתר האינטרנט "ערוץ האפניים" ואת הפורומים לאופניים באתר האינטרנט של תפוז.
בדצמבר 2012 נמכר המותג מגזין אופניים לקבוצת מוטו מדיה שמיזגה את המגזין עם מגזין MBA ישראל (מאונטין בייק אקשן) שנקרא מאז MBA בשיתוף אופניים.
את המגזין ממשיך לערוך אבי גנאור.
המגזין המשותף עוסק בכל תחומי רכיבת האופנים בישראל ובין היתר מכסה את תחום אופני ההרים, אופני הכביש, אופניים עירוניים וחשמליים ומסקר אירועים ותחרויות.
אופניים ממונעים הם אופניים הניתנים להפעלה גם באמצעות מנוע, בנוסף על הדוושות.
המנועים משמשים לצורך סיוע ותגבור כח הרוכב בעת הרכיבה.
המנועים הנפוצים ביותר לצורך זה הם מנוע חשמלי, או מנוע בעירה פנימית, אשר יכול לפעול באמצעות בנזין או גז.
השילדה של אופניים ממונעים דומה לזו של אופניים ללא מנוע אך מאסיבית יותר על מנת לתמוך במשקל והביצועים הדינמים הגדולים יותר.
במדינות מסוימות נדרש רישיון נהיגה רשמי לצורך רכיבה על אופניים ממונעים או על דגמים מסוימים שלהם, שהם בעלי הספק וביצועים מעל מינימום מסוים שנקבע בתקנות.
אופנת וינטג' היא מונח כללי המתייחס ללבוש שמקורו בתקופה קודמת לאופנת ההווה.
המונח נמצא אף בשימוש לתיאור חנויות בגדים, כך לדוגמה, "חנות לאופנת וינטג'".
המונח וינטג' מקורו בתחום הייננות ומתייחס לשנת בציר ענבי היין.
השימוש במונח אופנת וינטג' נסמך על הדימוי של התיישנות המוסיפה איכות.
באופן כללי ביגוד אשר יוצר לפני שנות ה-20 של המאה ה-20 הוא ביגוד עתיק, ביגוד אשר יוצר בין שנות ה-20 לשנות ה-80 של המאה ה-20 הוא ביגוד וינטג'.
לעומת זאת, אופנת רטרו מתייחסת בדרך כלל לביגוד חדש המחקה סגנונות אופנה מעידן קודם, ואילו ביגוד המתאים לסגנון האופנה בזמן הווה, הוא אופנה עכשווית, או מודרנית.
הגדרות אלה הן כלליות ואינן נוקשות.
רוב אופנת הווינטג' היא בגדים מיד-שנייה, בגדים אשר נלבשו בעבר.
אחוז קטן משוק אופנת הווינטג' מורכב מבגדים ישנים שלא נלבשו מעולם, מקורם בדרך כלל במלאי של חנויות יד שנייה, או מחסני ביגוד, שלא נמכר בעת שהבגד היה חלק מן האופנה העכשווית.
ערכם של בגדי וינטג' שמקורם במלאי ישן גבוה יותר בדרך כלל מבגדים משומשים, במיוחד אם הם נושאים עדיין את תגי היצרן.
אף שלאורך ההיסטוריה היה תמיד ביקוש לבגדים ישנים, או משומשים, החל מתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 קיימת עליה חדה בביקוש ובמקובלות החברתית של קו אופנה זה.
אחד הגורמים לשינוי זה ביחס לאופנת וינטג' היה בעובדה שידועניות החלו לובשות אופנת וינטג', בהן: ג'וליה רוברטס, קלואי סביני, קייט מוס ואחרות.
גורם נוסף לעליית האהדה לאופנת וינטג' מקורו במודעות הגוברת לקיימות, במשמעות של שימוש חוזר, מיחזור משביח לבגדים שכולל תיקון בגדים קיימים, ואם כבר אינם לבישים ניצול חלקים מהם ליצירת בגד שונה, תחת זריקתם לאשפה.
אף יצירתן של קבוצות תרבותיות המבוססות על ההיסטוריה התרבותית של המאה ה-20 בעולם המערבי, כגון חוגי ריקודי סווינג, תרמו לעליית העניין באופנת הווינטג'.
אופנת הווינטג' פופולרית במיוחד בקרב היפסטרים.
קיימת שורה של נימוקים הנוספים הניתנים על ידי אוהדי אופנת הווינטג' להעדפתם זו:
ייחודם של פריטי הלבוש על רקע האופנה העכשווית, המאפשרים ללובשם לבלוט בסביבתם.
חלק מפרטי הווינטג' יוצרו בכמויות קטנות, דבר המוסיף לנדירותם ולייחודם.
איכות הייצור של בגדי וינטג' משומשים היא גבוהה בדרך כלל, אחרת לא היו שורדים לאורך עשרות שנים במצב המאפשר את לבישתם.
חלק מן הבגדים עשויים מבדים שאינם נמצאים עוד בשימוש, בגלל מחירם, או הפסקת יצורם.
עלותם של בגדי וינטג' זולה בדרך כלל יחסית לאיכותם, זאת בהשוואה לבגדים דומים באופנה העכשווית.
בגדי וינטג' מביעים הערכה להיסטוריה התרבותית ולמעצבי אופנת העבר.
איכות הגימור בבגדי וינטג' גבוהה יותר בדרך כלל.
על הבגדים יש לעיתים כפתורים יוצאי דופן, רקמת-יד, חריזה, ועוד.
בגדי וינטג', לדעת חלק מן הקונים, מהווים השקעה בבגד נדיר שערכו יעלה בעתיד, ואינו נקנה לצורך לבישתו.
מבחינה אקולוגית או סביבתית, לבגדי וינטג' ערך רב.
החל מסוף שנות ה-90 חלה עלייה במודעות לאיכות הסביבה, על כן רכישת אופנת וינטג' כמוה כהפחתת רכישת האופנה העכשווית, אשר ייצורה תורם לנזקי איכות הסביבה.
בנוסף, רבים רואים בקניית בגדים שיוצרו בעבר ערך עליון משום שהם יוכלו בעתיד למכרם או להעבירם לשימוש חוזר בקרב אחרים ולשפר את המצב הכלכלי הכללי שלהם ושל אחרים.
נקודות המכירה הנפוצות לבגדי וינטג' הן חנויות לבגדים משומשים, חנויות המתמחות באופנת וינטג', מחסני לבוש חינם (כגון, מחסני הלבשה של ארגון ויצו בישראל), מכירות יד-שנייה של אנשים פרטיים, שוקי פשפשים, מכירות עזבון, ועוד.
עם התפתחות האינטרנט עבר חלק משמעותי משוק אופנת הווינטג' למכירות מקוונות.
בשלהי העשור הראשון של המאה ה-21 קיימים באינטרנט פורומים המתמחים באופנת וינטג', המרכזים מידע על סגנון אופנה זה.
מכירות פומביות רבות של אופנת וינטג' מתקיימות באתרי מכירות כגון eBay.
בגדי אופנת וינטג' מתוצרתם של בתי אופנה בולטים בזמן עבר (למשל, קוקו שאנל, או פייר קרדן) הם בדרך כלל יקרים יותר.
גורם נוסף העשוי להשפיע על מחירו של בגד וינטג' הוא שאלת המקור , זהות האדם שהיה בעל הבגד בעבר.
מחירו של בגד וינטג' שאותו לבשה דמות ידועה, במיוחד כאשר קיים תיעוד מצולם לעובדה זו, עשוי להאמיר.
עקב עליית הביקוש לאופנת וינטג' הפכו בגדים במצב טוב משנות ה-20 ועד שנות ה-40 של המאה ה-20 לנדירים יחסית ומחירם עלה.
בגדים מן העשורים האחרונים של המאה ה-20 נפוצים יותר וקל יותר לשמרם.
מגפת הקורונה, שסגרה מיליוני אנשים בביתם, הפכה רבים לעובדים מהבית, ייתרה את הצורך בקנית בגדים חדשים או הפחיתה את הכמות במידה ניכרת.
חברת הייעוץ בוסטון חישבה שבשנת 2020 הפסד חברות האופנה היה 640 מיליארד דולר.
בעוד מכירת אופנה חדשה ירדה באפריל 2020 ב-79%, הרי העניין בבגדים ברי קיימא עלתה כפי שניכר עלו ב-35,000 מספר השיטוטים, במנועי החיפוש של מכירות של בגדים שכבר נלבשו, וינטג' או יד שנייה, וערכים של חיפוש מילות מפתח של יד שנייה עלו ב-104%.
בהתאמה חברות האופנה הגדולות התחילו בעצמן לאפשר ללקוחות להחזיר בגדים שכבר לבשו, למשל חברת לוי פתחה את האתר Levy`s Secondhand שבה היא מוכרת ג'ינסים וינטג' ויד שנייה, שנרכשו מלקוחות או מחנויות וינטג'.
הדור הצעיר מגלה עניין רב בביגוד שעבר מיחזור משביח, וכן מיד שנייה.
נכון ליולי 2022, יש לדף ששמו שונה ל'מתלבשות' 12,000 חברות שפעילות בנושא ביגוד מיד שנייה, וינטג' ועצירת זריקת הבגדים שמזהמת את כדור הארץ.
אופנת רחוב היא סגנון אופנה שמושפע מהסגנון האישי של אנשים בציבור הרחב, ופחות מהחברות המסחריות והסטודיו של מעצבי האופנה הידועים.
המונח אופנת רחוב מיוחס לרוב למתבגרים וצעירים.
היא נפוצה בעיקר באזורים עירוניים.
לתת-תרבויות שונות של צעירים מיוחסת אופנת רחוב ייחודית משלהם.
למשל, ההיפים נוהגים ללבוש חולצות טי רפויות ומכנסי ג'ינס משופשפים; אופנת פאנק מזוהה עם קרעים בבגדים, תסרוקת מוהיקן ואביזרים כגון סיכות ביטחון בביגוד; אופנה גותית מזוהה עם ביגוד ואיפור שחור, מעילים ומגפיים כבדים ותכשיטי מתכת מבריקים; ועוד.
עם הופעת האינטרנט והתפתחות תרבות האינטרנט, נפוצו גם בלוגים רבים בהם מצלמים הבלוגרים אנשים ברחוב הלבושים בסגנון אישי מעניין, ומנסים בכך לתעד את אופנת הרחוב המקומית.
|מו"ל=אגודת הסטודנטים של האוניברסיטה הפתוחה
|אתר אינטרנט='''}}אופס הוא כתב עת של אגודת הסטודנטים של האוניברסיטה הפתוחה.
כתב העת מופץ חינם בתפוצה של למעלה מ-40,000 עותקים: גרסה אלקטרונית של המגזין נשלחת לכלל הסטודנטים והבוגרים בדואר אלקטרוני.
המגזין החל את דרכו בשנת 2009 בשם סטודנטאו"פ ואחרי שנה (ינואר 2010) החליף את שמו לאופס'''.
מאז (נכון ל-2018) יצאו לאור אחד עשר גיליונות נוספים של המגזין.
המגזין שמדוור לסטודנטים בערכות הלימוד כולל מדורים קבועים, כתבות מגזין, תחקירים, הטבות לסטודנטים, מידע על פעילויות האגודה, טורים אישיים, ראיונות, נושאי תרבות ופנאי ועוד.
המגזין בעריכת חנה רוקח (לוי) מהווה במה לסטודנטים לתקשורת ומופק אחת לסמסטר בניצוחה של מחלקת הסברה ותקשורת של אגודת הסטודנטים של האוניברסיטה הפתוחה המונה מעל ל-50 כתבים, מאיירים, עורכים, וצלמים שכולם סטודנטים.
אופסה (בבלארוסית וברוסית: Опса, בפולנית: Opsa, ביידיש: אָפּשע) היא עיירה בבלארוס לחופי אגם אופסה, 18 ק"מ מדרום לכביש ברסלב-פסטאווי.
אזכורה הראשון של אופסה במקורות היסטוריים מופיע ב-1500, כשהדוכס הגדול אלכסנדר יגיילו אישר לנסיך מקומי להשתמש באזור.
במאה ה-17 נבנתה במקום כנסייה מעץ שהשתייכה לקהילת ברסלב ומסוף המאה ה-18 התקיימו במקום כנסייה קתולית ובית ספר.
ב-1829 פרצה בעיירה שרפה בה עלו באש כמחצית מבתי העיירה.
בתחילת המאה ה-20 היו בעיירה כ-460 תושבים.
במלחמת העולם הראשונה היו בעיר מתקנים של הצבא הרוסי וכן בית חולים, כנסייה, בית כנסת, שני בתי ספר, סניף דואר ותחנת רכבת.
ב-1929 שוב פרצה בעיירה שרפה קשה.
ערב מלחמת העולם השנייה היו בעיירה כ-900 תושבים.
בקיץ 1941 כבשו הגרמנים את אופסה.
העיר שוחררה על ידי הצבא האדום ופרטיזנים בלארוסים בפברואר 1944.
בשנת 1921 היו כ-714 תושבים בעיירה ומתוכם נמנו כ-334 יהודים.
בעיירה אופסה רוב היהודים עסקו בחקלאות, נפחות, בעסקי העגלונות, הם עסקו גם בסחר, בשחיטה, עבדו כאופים, בעלי חנויות קטנות, סנדלרים, חייטים ומתווכים.
חוץ מזה הם נעזרו גם בארגוני סעד שונים.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה חיו באופסה כ-450 יהודים, הם היו כמחצית אוכלוסייתה של אופסה.
בעקבות השתלטות הסובייטים על העיירה ב-19 בספטמבר 1939 הולאמו חנויות בעיירה והיהודים עברו לעבוד במסגרת הקואופרטיבים שהיא מסגרת של גופים כלכליים שיתופיים ותעשייתיים שהוקמו כדי לרכוש חומרי גלם, ייצור מוצרים ולבסוף מכירתם.
ביוני 1941 כבשו הגרמנים את העיירה וכעבור כמה ימים אחרי הכיבוש התחילו להתעלל ביהודי אופסה, קבוצה של נערים ונערות יהודים הוצאו להורג מחוץ לעיירה.
לאחר מכן הגרמנים הקימו בעיירה יודנראט ובראשו עמד דוד לוין.
בדצמבר 1941 נשלחו מרבית יהודי אופסה לגטו ברסלב ונרצחו שם עם שאר יהודי העיירה ברסלב ב-3 ביוני 1942.
כ-60 יהודים בעלי מקצוע ומשפחותיהם רוכזו בגטו סגור ומגודר שהפך למעין מחנה עבודה, לתוך הגטו הסתננו גם יהודים מעיירות אחרות שניצלו מאקציות בעיירותיהם.
ב-1 ביולי 1942 נמנו בגטו באופסה כ-300 יהודים.
גטו אופסה חוסל בשנת 1942 מפני שהגרמנים העבירו את היהודים לגטו אחר שהקימו בברסלב.
ב-6 ביוני 1942 כמאה צעירים מתוך יהודי אופסה נשלחו למחנה עבודה ליד ביאליסטוק, בנובמבר 1942 הם נשלחו עם טרנספורט מביאליסטוק למחנה המוות טרבלינקה, ביחד עם עוד הרבה יהודים נדחסו לתוך קרונות בקר.
היו הרבה יהודים שבצעדה מאופסה התמוטטו בשל אפיסת כוחות, חלק מאלו שכן שרדו את הצעדה ועלו לקרונות הבקר בסופו של דבר, מתו בנסיעה ורק יחידים נשארו בחיים, כ-17 צעירים יהודים שהיו בטרנספורט למחנה המוות טרבלינקה הצליחו לקפוץ מן הקרון, אך לא כולם שרדו בבריחתם.
לאחר מסע ארוך הגיעו ליערות באזור אושמיאנה וחברו לפרטיזנים כלוחמים.
לאחר שנגמרה המלחמה העיירה שוחררה על ידי הצבא האדום והפרטיזנים, בשנת 1995 היו בעיירה כ-250 בתים וכ-600 תושבים ( אך לא ידוע על יהודים).
אופסילון הוא מֶזון חסר טעם המכיל קווארק תחתון ואת האנטי-חלקיק שלו.
הוא התגלה על ידי קולבורציית E288, בראשה עמד הפיזיקאי היהודי לאון לדרמן, בפרמילאב ב-1977. האופסילון היה החלקיק הראשון שהתגלה מבין החלקיקים המכילים קווארק תחתון.
זאת, מכיוון שהוא הקל ביותר מביניהם שניתן לייצרו ללא חלקיקים מסיביים נוספים.
גילוי האופסילון נחשב גם לגילוי הקווארק התחתון.
מסתו של האופסילון היא ואורך החיים שלו הוא כ- שניות.
קיימים גם מצבים מעוררים (excited states) של האופסילון, בעלי אותם קווארקי ערכיות אך תצורה קואנטית שונה ומסה גבוהה יותר.
המצב , שמסתו ואורך חייו כ- שניות.
אופסייד היא תוכנית ספורט סאטירית ששודרה בשנת 2002 בערוץ הספורט.
אופסייד, בכיכובם של ספי ריבלין ושרית סרי ובהפקתו של שי שטרן, שודרה במהלך עונת הכדורגל .
התוכנית כללה מערכונים שצולמו מראש שעיקרם מבוסס על חיקויים של דמויות מפתח בכדורגל הישראלי והעולמי.
בין המערכונים התארחו באולפן התוכנית אורחים שונים, כשהראיונות אף הם מתנהלים ברוח התוכנית ומתנהלים בצורה מבודחת.
התוכנית לא האריכה ימים ולא שודרה לה עונה נוספת.
פרקי התוכנית משודרים בשידורים חוזרים מדי פעם בערוץ הבת של ספורט 5, ספורט 5 גולד.
מרוצי אופניים נערכים במשחקים האולימפיים מאז חידושם בעת החדשה, באולימפיאדת אתונה (1896).
המרוצים הם מרוצי מהירות ואינם כוללים תחרויות קפיצה.
באולימפיאדת טוקיו (2020) הוסף תחרות הרכיבה בסגנון חופשי.
בראשית המשחקים נערכו מרוץ אופני כביש וחמישה מרוצי אופני מסלול.
כיום, המרוצים כוללים חמישה סוגים:
מרוץ אופני מסלול - לגברים מאז אולימפיאדת אתונה (1896) (למעט אולימפיאדת סטוקהולם (1912)) ולנשים מאז אולימפיאדת סיאול (1988).
מרוץ אופני כביש - לגברים מאז אולימפיאדת אתונה (1896), וברציפות מאז אולימפיאדת סטוקהולם (1912), ולנשים מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
מרוץ אופני הרים - לגברים ולנשים מאז אולימפיאדת אטלנטה (1996).
מרוץ אופני BMX - לגברים ולנשים מאז אולימפיאדת בייג'ינג (2008).
אופני BMX בסגנון חופשי - לגברים ולנשים מאז אולימפיאדת טוקיו (2020).
באולימפיאדת אתונה (1896) נערכו חמישה מרוצים של אופני מסלול: ספרינט (2 ק"מ), מרוץ נגד השעון (למרחק של שליש קילומטר, לעומת קילומטר שהונהג בהמשך), מרוץ 10 ק"מ, מרוץ 100 ק"מ ומרוץ 12 שעות.
את שני המרוצים האחרונים סיימו שני רוכבים בלבד, והמנצחים בהם היו הצרפתי לאון פלאמנג והאוסטרי אדולף שמאל, בהתאמה.
בנוסף, נערך מקצה אחד של מרוץ אופני כביש, למרחק של 87 ק"מ.
הרוכב הצרפתי פול מאסון ניצח בשלושה מהמרוצים - ספרינט, מרוץ נגד השעון ועשרה ק"מ.
באולימפיאדת פריז (1900) נערכו רק שני מרוצים, שניהם של אופני מסלול: ספרינט ו-25 ק"מ.
גם באולימפיאדת סנט לואיס (1904) נערכו רק מרוצים של אופני מסלול, אך מספרם עלה לשבעה.
מאחר שבארצות הברית לא נהוגה השיטה המטרית, ועוד לא הונהגה רגולציה עולמית אחידה בענף, המרחקים נקבעו במיילים: רבע מייל, שליש מייל, חצי מייל, מייל, שני מייל, חמישה מייל ו-25 מייל.
כל הרוכבים שהשתתפו במשחקים היו אמריקאים.
מרקוס הארלי ניצח בארבעת המרוצים הקצרים, וזכה במדליית ארד במרוץ לשני מייל, וברטון דאונינג ניצח במרוצים לשני מייל ו-25 מייל, וזכה ב-3 מדליות כסף ומדליית ארד אחת בארבעה מרוצים נוספים.
גמר מרוץ הספרינט נפסל, ולא חולקו בו מדליות.
בנוסף, נערכו מרוץ אופני טנדם ומרוץ מרדף לנבחרות.
אולימפיאדת סטוקהולם (1912) הייתה היחידה שבה לא נערכו מרוצי אופני מסלול כלל.
תחת זאת, נערכו, לראשונה מאז 1896, שני מרוצי אופני כביש: מרוץ נגד השעון ליחידים ומרוץ נגד השעון לנבחרות.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) נערכו אותן תחרויות אופני כביש, וכן הוחזרו תחרויות אופני המסלול.
הן כללו מרוץ ספרינט, מרוץ 50 ק"מ, מרוץ אופני טנדם ומרוץ מרדף קבוצתי.
באולימפיאדת פריז (1924) נערכו התחרויות במתכונת דומה.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) שונתה מתכונתם של מרוצי אופני הכביש, ובמקום מרוצים נגד השעון נערך מרוץ רגיל.
במקרה שבו היו שלושה רוכבים מאותה מדינה, נחשבו תוצאותיהם במרוץ זה גם לשם דירוג קבוצתי, שנוצר מצירוף התוצאות אותן השיגו.
גם במרוצי המסלול נערכו שינויים: המירוץ ל-50 ק"מ בוטל, ובמקומו נוסף מרוץ נגד השעון, למרחק של קילומטר אחד.
השינוי הבא במתכונת התחרויות נערך רק באולימפיאדת רומא (1960), אז הוחלף מרוץ אופני הכביש הקבוצתי במירוץ קבוצתי נגד השעון.
באולימפיאדת טוקיו (1964) נוספה תחרות נוספת במרוצי המסלול - מרוץ מרדף אישי.
אולימפיאדת מינכן (1972) הייתה האחרונה בה נערך מרוץ אופני טנדם, והוא בוטל החל מאולימפיאדת מונטריאול (1976).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) החלו גם נשים להתחרות במרוצי אופניים.
בשלב זה הן התחרו בתחרות אחת בלבד, מרוץ אופני כביש ליחידות, והאלופה האולימפית הראשונה בהיסטוריה בענף הייתה האמריקאית קוני קרפנטר.
כמו כן, נוספה תחרות במרוצי אופני המסלול לגברים, מרוץ נקודות.
באולימפיאדת סיאול (1988) החלו נשים להתחרות גם במרוץ אופני מסלול, במרוץ ספרינט בלבד, ובאולימפיאדת ברצלונה (1992) החלו להתחרות גם במרוץ מרדף אישי.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) נערכו לראשונה מרוצי אופני הרים, הן לגברים והן לנשים.
בנוסף, נערכו שינויים במתכונתן של יתר התחרויות.
נוספו שני מקצים חדשים לנשים: מרוץ נקודות באופני מסלול ומרוץ נגד השעון באופני כביש.
אצל הגברים, המרוץ הקבוצתי נגד השעון באופני כביש הומר במרוץ אישי, לראשונה מאז אולימפיאדת פריז (1924).
באולימפיאדת סידני (2000) נוספו ארבע תחרויות חדשות במרוצי המסלול.
שלושה מקצים נוספו בתחרויות הגברים: מרוץ מדיסון, קיירין וספרינט קבוצתי.
הנשים החלו להתחרות גם במרוץ נגד השעון ל-500 מטר.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) נערכו לראשונה מרוצי אופני BMX, לגברים ולנשים.
המרוצים נגד השעון באופני מסלול, הן לגברים והן לנשים, בוטלו ולא נערכו עוד.
החל מאולימפיאדת לונדון (2012) הונהגו מספר שינויים נוספים במרוצי המסלול, שיצרו שוויון בין תחרויות הגברים והנשים.
מספר התחרויות לגברים צומצם מ-7 ל-5: בוטלו מרוצי המדיסון, הנקודות והמרדף האישי, ונוסף מרוץ אומניום.
אצל הנשים עלה מספר התחרויות מ-3 ל-5: בוטלו מרוצי הנקודות והמרדף, ונוספו מרוצי קיירין, אומניום, מרדף קבוצתי וספרינט קבוצתי.
התחרויות כיום כוללות 10 מרוצי אופני מסלול (ספרינט אישי, ספרינט קבוצתי, קיירין, מרדף קבוצתי ואומניום, הכל לגברים ולנשים), 4 מרוצי כביש (מרוץ רגיל ומרוץ נגד השעון, לגברים ולנשים), שני מרוצי אופני הרים (לגברים ולנשים) ושני מרוצי אופני BMX (לגברים ולנשים)
במרוצי אופני המסלול רשאי להשתתף רוכב אחד (או נבחרת אחת) מכל מדינה.
מרוצי הספרינט כוללים שני שלבים מוקדמים, שבהם שני רוכבים מתחרים זה מול זה (או שלושה, אם יש מספר אי-זוגי של משתתפים).
אחרי כל אחד מהשלבים יש שלב ניחומים, המקנה לרוכבים שהפסידו הזדמנות נוספת.
משלב רבע הגמר ואילך נערכת ההתמודדות בשיטת נוקאאוט.
המנצח בגמר זוכה במדליית זהב, המפסיד במדליית כסף, ושני המפסידים בחצאי הגמר מתחרים על מדליית הארד.
בנוסף, נערכים מרוצי דירוג על מקומות 5 עד 8 ו-9 עד 12, שבהם מתחרים ארבעה רוכבים זה מול זה.
בתחרות הקבוצתית משתתפות בסיבוב המוקדם 10 נבחרות בנות שלושה רוכבים כל אחת.
8 הנבחרות שהשיגו את התוצאות הגבוהות ביותר מעפילות לסיבוב הבא.
שתי הראשונות בסיבוב זה מתחרות זו מול זו על מדליית הזהב, והשתיים שדורגו במקום השלישי והרביעי מתחרות על מדליית הארד.
במרוץ הקיירין מתחרים הרוכבים במקצים של שישה.
שני הראשונים בכל מקצה מעפילים לחצי הגמר, והיתר ממשיכים למקצי ניחומים, המקנים להם הזדמנות נוספת.
שלב חצי הגמר מורכב משני מקצים של שישה רוכבים.
השלושה הראשונים בכל מקצה מעפילים לשלב הגמר, והיתר מתחרים על מקומות 7 עד 12.
במרוץ המרדף הקבוצתי מתחרות עשר נבחרות בנות ארבעה רוכבים.
שמונה הנבחרות עם התוצאות הטובות ביותר מעפילות לשלב הבא.
לאחר הסיבוב השני, ממשיכות שתי הנבחרות עם התוצאות הטובות ביותר לשלב הגמר, השתיים שדורגו במקום השלישי והרביעי מתחרות על מדליית הארד, והיתר ממשיכות למרוצי דירוג על מקומות 6-5 ו-8-7.
מרוץ האומניום כולל שישה מרוצים שונים.
כל רוכב מקבל ניקוד בסיומו של כל מרוץ בהתאם לדירוג שלו באותו מרוץ (רוכב שסיים במקום השלישי מקבל 3 נקודות, רוכב שסיים במקום השביעי מקבל 7 נקודות, וכן הלאה).
הרוכב שלאחר המרוץ השישי מספר הנקודות שלו הוא הנמוך ביותר, הוא המנצח.
במרוץ אופני הכביש אין מגבלה על מספר המשתתפים מכל מדינה.
מדובר במסלול ארוך, שאינו קבוע (באולימפיאדת לונדון (2012) היה אורכו 250 ק"מ לגברים ו-140 ק"מ לנשים), ועל כן נערך שלב אחד בלבד.
במרוץ נגד השעון רשאים להשתתף לכל היותר שני רוכבים מכל המדינה.
גם מרוץ זה כולל שלב אחד בלבד, ואורך המסלול אינו קבוע.
באולימפיאדת לונדון היה אורכו 44 ק"מ לגברים ו-29 ק"מ לנשים.
במרוץ אופני הרים רשאים להשתתף לכל היותר 3 רוכבים מכל מדינה.
המרוץ כולל שלב אחד בלבד, במסלול שאורכו אינו קבוע.
בתחרות הגברים משתתפים 32 רוכבים, ולכל היותר שלושה מכל מדינה.
בשלב מקדים מתחרים הרוכבים נגד השעון.
בהתאם לדירוגם בשלב זה, הם מחולקים לארבעה מקצי רבע גמר, שבכל אחד מהם שמונה רוכבים.
כל מקצה רבע גמר כולל חמישה סבבים.
שני הרוכבים שדורגו ראשונים לאחר הסבב השלישי, מעפילים אוטומטית לחצי הגמר, ואינם נדרשים להתחרות בשני הסבבים הנותרים.
לאחר הסבב החמישי, מעפילים לחצי הגמר שני רוכבים נוספים מכל מקצה.
שלב חצי הגמר כולל שני מקצים של שמונה רוכבים.
בכל מקצה נערכים שלושה סבבים, ובסיומם מעפילים ארבעת הראשונים לשלב הגמר.
בשלב הגמר מתחרים שמונה רוכבים, והוא כולל סבב אחד בלבד.
בתחרות הנשים משתתפות 16 רוכבות, ולכל היותר שתיים מכל מדינה.
גם כאן נערך שלב דירוג מקדים, אך לא נערך שלב רבע גמר, והשלב הבא הוא שלב חצי הגמר.
שלב זה, וכן שלב הגמר, נערכים במתכונת דומה לזו של הגברים.
מרוצי האופניים הם חלק מהתוכנית של המשחקים האולימפיים לנוער מראשיתם.
באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010) נערך מרוץ משולב של צוותים מעורבים שהורכב ממרוצי משנה בהתאם לסוגים השונים.
כל צוות הורכב משלושה בנים ובת אחת.
כל אחד משלושת הבנים נדרש להשתתף באחד מהמרוצים (הרים, BMX ומירוץ נגד השעון באופני כביש) בעוד הבת נדרשה להשתתף בשלושת המרוצים.
כל שלושת הבנים נדרשו להשתתף במירוץ אופני הכביש.
בסוף כל תת-מרוץ הרוכב קיבל ניקוד, שיכל להיות חיובי או שלילי.
הצוות הזוכה במירוץ המשולב הוא הצוות עם מעט הנקודות.
באולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014) המירוץ חולק לשני מרוצים נפרדים לבנים ולבנות.
כל צוות מורכב משני רוכבים מאותו מגדר המתחרים יחדיו.
כל אחד מחברי הצוות נדרש להשתתף בשני מרוצים כאשר רק אחד מחברי הצוות מתחרה (BMX, הרים, מרוץ נגד השעון באופני כביש ומירוץ פסילה ישירה באופני הרים).
בנוסף, רק בתחרות הבנים, שני חברי הצוות נדרשים להשתתף במירוץ אופני הכביש.
כמו כן, המירוץ המשולב של הצוותים המעורבים הורכב ממרוצי משנה באופני כביש ואופני הרים.
כל צוות הורכב משני בנים ושתי בנות.
כאשר בכל תת-מרוץ נדרשו להשתתף בן ובת מהצוות.
עבור מדינות שהעפילו לאולימפיאדה רק צוות בנים או רק צוות בנות בוצעה הגרלה להרכבת נבחרות מלאומים מעורבים במירוץ.
שינוי נוסף היה בשיטת הניקוד.
בסוף כל תת-מרוץ חולק ניקוד חיובי, כאשר הצוות הזוכה במירוץ הוא הצוות עם מרבית הנקודות.
תשעה רוכבי אופניים ישראלים ייצגו את ישראל במשחקים האולימפיים.
הנרי אוחיון ויצחק בן דוד היו הראשונים לעשות זאת, באולימפיאדת רומא (1960) והתחרו במרוץ אופני כביש.
56 שנים חלפו עד שייצגו את ישראל רוכבי אופניים נוספים, באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
שני בלוך הייתה האישה הראשונה שמייצגת את ישראל בענף, אף היא במרוץ אופני כביש, ושלומי חיימי התחרה במרוץ אופני הרים.
באולימפיאדת טוקיו (2020), ייצגו את ישראל שני רוכבי אופניים, בשלוש תחרויות.
שלומי חיימי התחרה בשנית במרוץ אופני הרים, ועומר שפירא התחרתה במרוץ אופני כביש ומירוץ נגד השעון.
באולימפיאדת פריז (2024) ייצגו את ישראל ארבעה רוכבי אופניים.
תומר זלצמן במרוץ אופני הרים, איתמר איינהורן ורותם גפינוביץ במרוץ אופני כביש.
הרוכב מיכאל יעקובלב היה הנציג הראשון של ישראל באופני מסלול במקצועות הספרינט והקיירין.
לאורך השנים זכו רוכבי אופניים מ-44 מדינות במדליות אולימפיות.
המדינות המובילות בענף הן צרפת, איטליה ובריטניה.
לאורך השנים זכו רוכבי אופניים מ-6 מדינות במדליות אולימפיות במשחקים האולימפיים לנוער.
כולל את אולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014).
לאורך השנים שבעה רוכבי אופניים זכו ב-6 או יותר מדליות אולימפיות כל אחד בנפרד.
כולל את אולימפיאדת טוקיו (2020).
אופנת יוניסקס הוא מונח כללי שנטבע בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20, ומתייחס לסגנון לבוש והופעה המטשטשים את גבולות המגדר ויוצרים נייטרליות מגדרית.
בגדים ואביזרים שכלולים באופנה זו מעוצבים באופן שמותאם לשני המינים, ומיועדים לנשים וגברים כאחד.
המונח יוניסקס נטבע בארצות הברית בשנת 1968, וככלל מתאר סגנון לבוש המטשטש וחוצה גבולות מגדריים תוך שאיפה לייצור מראה אנדרוגיני.
להתפתחותו של הסגנון הובילו מספר שינויים חברתיים שהתחוללו במערב במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20. הבולטים שבשינויים אלה היו ראשיתו של הגל השני של הפמיניזם ועליית התנועה לשחרור האישה אשר קראו תיגר על נורמות מסורתיות בכל תחומי החיים, וביניהם האופנה, ושאפו למגר את דימויי הגבר המאצ'ו והאישה השברירית.
עם זאת, היבטים של אופנת יוניסקס הופיעו גם בתקופות מוקדמות יותר.
היבטים אלה באו לידי ביטוי בעיקר בלבוש נשי ששילב פריטים וגזרות מלבוש גברי, כגון מכנסיים ועניבות, אך כך גם באביזרי אופנה, תכשיטים ועיצובי שיער.
עדויות ראשונות לאופנת יוניסקס ניתן לראות בשלהי המאה ה-19, במסגרת שינויי האופנה שהתחוללו כתוצאה מהשפעתה של התנועה לרפורמה בלבוש הוויקטוריאני אשר קידמה עיצוב של בגדים נוחים יותר לנשים.
בתקופה זו, בתרבות המערבית יוחסו לנשים ולגברים תפקידי מגדר שונים.
לגברים יוחס תפקיד אקטיבי, ואילו לנשים פסיבי, תפקיד של אובייקט המיועד למבט הגברי.
חלוקה מגדרית זו באה לידי ביטוי גם בלבוש, וקיבעה את הנורמה לפיה על גברים ללבוש מכנסיים המאפשרים לנוע בקלות, ואילו על נשים ללבוש שמלות רחבות, ששמרו על צורתן באמצעות אביזרי לבוש כגון קרינולינה, אשר עקב קשיחותה ומשקלה הרב הגבילה את תנועתן של הנשים.
ניסיונות ראשונים לביסוס של תפקידים נשיים חדשים ואקטיביים יותר באמצעות לבוש הופיעו במאה ה-19 באנגליה ובארצות הברית.
חברות בתנועת הנשים התחילו להביע את התנגדותן ללבישת מחוכים, וקידמו מעבר ללבוש נשי נוח יותר, שכולל נוסף לשמלות גם חליפות מכנסיים ומכנסי-חצאית המאפשרים עיסוק בספורט ובפרט רכיבה על אופניים.
בבגדים אלה ניתן לראות דוגמאות ראשונות ללבוש יוניסקס.
עם זאת רק נשים מעטות אימצו את רפורמת הלבוש בתקופה זו ושילבו בלבושן פריטי לבוש חוצי מגדר.
בשנות ה-20, נראו ביטויים בולטים יותר לאופנת יוניסקס באופנה המערבית.
נשים שנאלצו לצאת מהבית ולהשתתף במשק היצרני במהלך מלחמת העולם הראשונה פיתחו סגנון לבוש ששיקף את מעמדן החדש ונגד את תדמית האישה התלותית שאפיינה את עולמן הישן.
הן הפגינו את העצמאות החדשה שלהן באמצעות בגדים בסגנון "א-לה-גרסון", בתרגום מצרפתית "נערי".
כדי להשיג מראה נערי, נשים נהגו להשטיח את החזה בעזרת חזייה דמוית תחבושת וללבוש שמלות שהסתירו את קו המותניים.
אף על פי שזו לא הייתה אופנת יוניסקס במובנה הנוכחי, היה בה ביטוי לטשטוש של גבולות מגדריים.
סגנון "א-לה-גרסון" נעלם לגמרי בשנות השלושים, ואת מקומו תפסה אופנה ממוגדרת יותר שהגיעה לשיאה בשנות ה-50 ושיקפה את החזרה לתפקידי מגדר מסורתיים לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנות ה-60, חל שינוי בתפיסות חברתיות רבות ומושגים כגון גיל, מגדר ומעמד קיבלו משמעות חדשה.
כתוצאה מכך חל שינוי גם באופנה, מעצבים התחילו להשתמש בבדים וחומרים חדשים ופיתחו סגנונות עיצוב ששיקפו את רוח התקופה.
אחד מסגנונות אלה היה אופנת יוניסקס שהגיעה בתקופה זו לשיאה.
המושג יוניסקס נטבע ב-1968, ותיאר טרנד באופנה שהופיע לראשונה בתצוגות אופנה בפריז.
כמו כן בשנה זו חנויות רבות בארצות הברית הקדישו לאופנת יוניסקס אגפים נפרדים, אך אלה נסגרו עד 1970. בשנות ה-70, אופנת יוניסקס באה לידי ביטוי גם בעיצובים אנדרוגנים שנועדו לשני המינים, וגם בשילוב פרטי לבוש, גזרות, צבעים והדפסים, שאפיינו עד כה את האופנה הנשית, בלבוש גברי ולהפך.
בתקופה זו גברים התחילו ללבוש הדפסים פרחוניים, גזרות צמודות ותכשיטים מגוונים.
לעומת זאת נשים צירפו למלתחותיהן פריטים כגון טוקסידו, עניבות ונעליים גבריות.