tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
- S-IC-T בדיקת מערכות כוללת השלב הראשון אשר שימש לבדיקת הצתת מנועים סטטית במרכז טיסות החלל מרשל.
טיסת ניסוי ראשונה ולא מאוישת של הסטורן 5 במטרה לבחון את כשירותם של משגרים מסדרה זו.
הצלחה SA-502אפולו 64 באפריל 196812:00:0139A טיסת ניסוי לא מאוישת שנייה; שניים ממנועי J-2 בשלב השני כבו מוקדם מהמתוכנן.
כתוצאה מכך השלב השלישי ניזוק גם הוא ולא הצליח להפעיל את מנועיו עבור ביצוע תמרון מעבר ירחי.
כישלון חלקי SA-503אפולו 821 בדצמבר 196812:51:0039A טיסה מאוישת ראשונה; טיסה מאוישת ראשונה בהיסטוריה מעבר למסלול הלווייני הנמוך ואל תמרון מעבר ירחי.
כמו כן, טיסה ראשונה של תא הפיקוד והשירות של החללית אפולו אל הירח.
הצלחה SA-504אפולו 93 במרץ 196916:00:0039A טיסה מאוישת במסלול לווייני נמוך; טיסת הניסוי הראשונה של חללית אפולו המלאה יחד עם רכב הנחיתה הירחי הצלחה SA-505אפולו 1018 במאי 196916:49:0039B טיסה מאוישת שנייה של החללית אפולו סביב הירח.
זהו סטורן 5 היחיד ששוגר מכן השיגור 39B שבמרכז החלל קנדי.
הצלחה SA-506אפולו 1116 ביולי 196913:32:0039A שיגור המשימה המאוישת הראשונה אל אדמת הירח, נחיתה מאוישת ב־20 ביולי, בים השלווה.
הצלחה SA-507אפולו 1214 בנובמבר 196916:22:0039A המשגר נפגע מברק זמן קצר לאחר המראה, לא נגרם נזק רציני.
נחיתה מאוישת מדויקת ליד הנחתת סרוויור 3 באוקיינוס הסערות.
הצלחה SA-508אפולו 1311 באפריל 197019:13:0339A תנודות ורעידות חמורות גרמו למנוע המרכזי בשלב השני לכבות מוקדם מהמתוכנן; מערכת ההנחיה פיצתה על כך על ידי הפעלת המנועים הנותרים זמן רב יותר.
השיגור הוכר כמוצלח אך המשימה המאוישת השלישית אל פני הירח בוטלה עקב כשלים בתא השירות של החללית אפולו.
הצלחה SA-509אפולו 1431 בינואר 197121:03:0239A נחיתה מאוישת שלישית על הירח באזור מכתש פרה מאורו, אתר הנחיתה המיועד של אפולו 13. הצלחה SA-510אפולו 1526 ביולי 197113:34:0039A נחיתה מאוישת רביעית העל הירח, באזור הדלי־אפנין שבצידו הקרוב של הירח.
משימה מורחבת אשר כללה מספר כלים מדעיים ולראשונה גם את רכב הנדידה הירחי.
הצלחה SA-511אפולו 1616 באפריל 197217:54:0039A נחיתה מאוישת חמישית על הירח, באזור רמות דקארט (Descartes Highlands).
משימה מאוישת שישית ואחרונה אל אדמת הירח.
הצלחה SA-513סקיילאב 114 במאי 197317:30:0039A שיגור לא מאויש של תחנת החלל סקיילאב, אשר החליפה את השלב השלישי של הסטורן 5. משגר זה תוכנן במקור לשמש את משימת אפולו 18 שבוטלה.
הצלחה SA-514 לא היה בשימוש תוכנן במקור לשמש עבור משימת אפולו 19 שבוטלה; מעולם לא נעשה בו שימוש.
השלב הראשון מוצג במרכז החלל ג'ונסון, בעוד השלב השני והשלישי מוצגים במרכז החלל קנדי.
- SA-515 לא היה בשימוש תוכנן במקור לשמש עבור משימת אפולו 20 שבוטלה; מעולם לא נעשה בו שימוש.
השלב הראשון עמד לתצוגה במתקן ההרכבה מישוד שבניו אורלינס עד שנת 2016 ומאז עבר למרכז החלל סטניס שבמיסיסיפי.
השלב השני מוצג במרכז החלל ג'ונסון והשלב השלישי מוצג במוזיאון האוויר והחלל הלאומי שבוושינגטון די.
סטושי טג'ירי (ביפנית: 田尻 智; נולד ב-28 באוגוסט 1965) הוא מתכנן משחקי מחשב יפני, שהתפרסם בעקבות יצירת משחק הווידאו "פוקימון".
סטושי טג'ירי נולד בשנת 1965 למשפחה יפנית.
בגיל צעיר נהנה מיופיים של היערות, ונהג לאסוף ולהחליף חרקים כדי להשלים את אוסף החרקים שלו.
בנוסף נהג לשחק במשחקי וידאו, ובבגרותו עבד כבוחן של משחקי וידאו עבור מגזינים.
בשנת 1982 החליט סטושי, יחד עם כמה מחבריו, לייסד את "GameFreak" - מגזין לסיקור משחקי וידאו חדשים וספרי קומיקס.
כשגברה הפופולריות של "GameFreak", הוציא סטושי לאור שני ספרים: "CAP Land" ו-"Catch 'em all CAP land".
במהלך שנות ה-80 של המאה העשרים החליטו אנשי הצוות של מגזין "GameFreak" לפתח משחקי וידאו בעצמם, ועברו ממשרדם בעל החדר האחד למגדלי נינטנדו ביפן.
הם פיתחו משחקי וידאו כדוגמת "הביצה של יושי" ("Yoshi's Egg"), שיצא בארצות הברית תחת השם Yoshi ובאירופה תחת השם "Mario and Yoshi".
בשנת 1991, עם הופעת קונסולת הגיים בוי, דמיין לעצמו סטושי משחק ללכידת ואיסוף מפלצות, המבוסס על החרקים אותם נהג לאסוף בילדותו.
כך החל לפתח את משחק הווידאו פוקימון.
הוא הוסיף שכבות של דמויות גיבורי על לגיבורי המשחק.
את רעיון ההחלפה שלהם הגה סטושי כאשר ראה שני ילדים משחקים בקונסולת הגיים בוי זה לצד זה.
יחד עם שיגרו מיאמוטו, היוצר של "סופר מריו", הם פיתחו את טכנולוגיית הלינק, אשר עדיין משתמשים בה כיום.
עם הגיעו של האישור מחברת נינטנדו, החלו סטושי וצוותו בפיתוח המשחק, שערך 5 שנים, הזמן הארוך ביותר בהיסטוריה של נינטנדו בפיתוח משחקים.
בעקבות המשחק הראשון הופיעו משחקים נוספים, סדרת טלוויזיה וסרטים.
סטורם ת'ורג'רסון היה מעצב גרפי אנגלי.
היה חבר בולט בקבוצת האמנים "היפנוסיס" שפעלה בשנים 1971-1983, ובמסגרתה עיצב עטיפות אלבומים וסינגלים ידועות רבות.
ככל הנראה, עיצוביו המפורסמים ביותר הם עטיפות האלבומים שביצע עבור פינק פלויד, ביניהם זה של The Dark Side of the Moon.
מספר ספרים הוקדשו לסקירת עבודתו של ת'ורג'רסון שנמשכה מעל לשלושה עשורים.
ביצירות רבות של ת'ורג'רסון ניכרו אלמנטים סוריאליסטיים.
לעיתים קרובות הוא הציב את נושאיו מחוץ להקשר המקובל שלהם, עם חלל גדול מסביבם.
A Collection of Great Dance Songs (תחת הפסבדונים TCP - ת'ורג'רסון, כריסטופרסון ופאוול)
סטורם היא דמות בדיונית של גיבורת על מוטאנטית המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס.
סטורם היא האלטר אגו של אורורו מונרו (לעתיד אורורו איקאדי טצ'אלה), חברה בכירה בקבוצת האקס מן, המורכבת ממוטאנטים שונים שבראשה פרופסור אקס.
כוחותיה הם שליטה מוחלטת במזג האוויר.
אמה הייתה משבט אפריקאי מיוחד, והיא התחתנה עם צלם טבע אמריקאי, שלימים היה אביה של סטורם.
סטורם נולדה באמריקה, וכשהייתה בת חצי שנה עברה משפחתה למצרים.
לאחר חמש שנים במצרים, התרסק מטוס לתוך ביתם של משפחת מונרו.
בתאונה נהרגו הוריה של סטורם, אך היא שרדה.
סטורם סובלת מקלסטרופוביה (פחד ממקומות סגורים) כנראה בגלל תאונה זו.
בשנים שלאחר מכן עבדה ככייסת במצרים ונשלטה על ידי מלך הצללים, ישות טלפתית חזקה מאוד מממד אחר, עד שמצא אותה שם פרופסור אקסבייר, ולקח אותה איתו לבית ספרו.
בעיני שבט קטן של אפריקנים היא נחשבת לסוג של אלה.
בנה (לא ביולוגי, אלא נקרא כך עקב הצלתו מיד לאחר לידתו) מיג'נרי חי עם אמו הביולוגית באפריקה.
פעמים רבות הייתה סטורם מנהיגת האקס-מן, היא בעלת כוחות פיזיים חזקים ביותר ויכולת מנהיגות.
דמותה של סטורם מדורגת במקום ה-42 ברשימת גיבורי-העל הגדולים, לפי אתר IGN.
את דמותה של סטורם בסרטי הלייב אקשן "אקס-מן", "אקס-מן 2", "אקס-מן 3: המפלט האחרון" ו"אקס-מן: העתיד שהיה" גילמה השחקנית האלי ברי.
את דמותה הצעירה בסרטים "אקס-מן: אפוקליפסה" ו"אקס-מן: הפניקס האפלה" גילמה השחקנית אלכסנדרה שיפ, שגם הופיעה בקמע ללא קרדיט ב"דדפול 2".
סופה נוצרה כחלק מהרכב חדש ומגוון של "האקס-מן החדשים" – חידוש לצוות האיקס-מן המסורתי של שנות ה-60, אשר איבד את הפופולריות שלו.
הצוות החדש החליף את רוב חבריו הקודמים, למעט ציקלופס שנשאר, והבדל ניכר היה בכך שהחברים לא היו נערים בלבד, אלא נבחרו מרקעים תרבותיים ופילוסופיים שונים.
בעלי החברה של מארוול, Cadence Industries, הציעו שהצוות יהיה בינלאומי, מתוך מחשבה שיש צורך בדמויות בעלות "משיכה זרה".
כך, לכל דמות הייתה מוצא שונה – סופה (מקניה), ציקלופס (ארצות הברית), קולוסוס (מהאיחוד הסובייטי/רוסיה), נייטקרולר (מגרמניה), ות'אנדרברד (כינויו של Thunderbird – יליד ילידי האפאצ'י), לצד דמויות שכבר הופיעו בעבר: באנשי (מאירלנד), סאנפייר (מיפן) ווולברין (מקנדה).
סופה היא תוצר של שילוב של שתי דמויות שיצר דייו Cockrum – The Black Cat (החתולה השחורה) ו-Typhoon (טייפון).
תחילה, "החתולה השחורה" הופיעה עם תלבושת הדומה לזו של סופה, ללא גלימה, והוצעה כחלופה למילוי הרכב המקורי של האקס-מן.
אך במהלך הפסקה בפרויקט האיקס-מן החדש, הופיעו דמויות נשיות נוספות בסגנון חתולי (כמו טיגרה), מה שהפך את "החתולה השחורה" ללא נחוצה.
כיוון שהצוות היצירתי לא רצה צוות הכולו גברים, עורך המו"ל רוי תומאס הציע להפוך את הדמות שנקראה טייפון (שנוצרה כגבר) לנקבה, והמעצבים בחרו לשלב את תלבושת "החתולה השחורה" עם גלימה ותספורת לבנה.
למרות החשש מהופעת שיער לבן שעשויה להעניק לה מראה של סבתא, Cockrum היה בטוח ביכולתו לצייר את סופה באופן שיראה צעירה תמיד.
1975–1979: מוצא וסיפורי הימים הראשונים
הופעתה הראשונה של סופה הייתה בחוברת Giant-Size X-Men #1 (1975), שנכתבה על ידי Len Wein ואוירה על ידי Dave Cockrum.
בסיפור זה, מתוארת קרב מול האי החי "קרקואה" שמביא להחלפת דור האקס-מן מהשנות ה-60 בדמויות החדשות.
לאחר מכן, Chris Claremont החליף את Wein ככותב של סדרת "The X-Men" בשנת 1975, והסדרה שונתה בשם "The Uncanny X-Men" שלוש שנים לאחר מכן.
בתחילה, סופה נכתבה כדמות שמתקשה להסתגל לתרבות המערבית – למשל, היא התייחסה ללבישת בגדים בציבור כ"משהו מגוחך".
במשך 16 השנים הבאות, Claremont כתב את רוב הסיפורים שבהם הופיעה סופה, כאשר לאחר "הסאגה של הפניקס האפל", היא הפכה לדמות המרכזית ביותר בצוות, כאשר מחשבותיה ושיקוליה מדריכים את העלילה.
במחקרי התקופה, סופה הופיעה ביותר מ-4,100 לוחות, והייתה הדמות שמופיעה על עמודי השער ביותר מתוך 182 מהוצאות Claremont.
שנות ה-1980: מראה פנק ואובדן כוחות
בתחילת שנות ה-1980, עם עליה במכירות הקומיקס של האקס-מן, החלו המשתתפים בתעשייה להשתמש ב"מדד האקס-מן" – דירוג של כל הוצאה לפי מספר ההזמנות שהתקבלו לעומת הוצאת החודש של האקס-מן.
בתקופה זו, Claremont תיאר את סופה כדמות שלווה ועצמאית.
בספר The Uncanny X-Men #139 (נובמבר 1980), קבע Claremont שסופה תהיה מנהיגה של האקס-מן כאשר ציקלופס עוזב זמנית.
בנוסף, הוא ייסד מערכת יחסים מוסרית-אםית בין סופה לבין חברת הצוות הצעירה, קיטי פרייד.
סיפור קצר ב-"Marvel Team-Up #100" (דצמבר 1980) מתאר את ילדותה בסוריה (מקניה) – כאשר בת 12, סופה מצילה את "הפנתר השחור" מצדם של גזענים.
סיפור זה שימש מאוחר יותר כבסיס להעמקת מערכת היחסים בין הדמויות.
בשנות ה-1980 המאוחרות, סופה נאלצה להתמודד עם עלילה של מרד קרקעי – כאשר היא נדבקת בביצה של היצור הטפיל "הברוד" ומתמודדת עם איומים מהקבוצה התת-קרקעית "המורלוקס".
כדי להציל את חייה של קיטי, סופה מתעמתת עם מנהיגת המורלוקס, קאליסטו, בקרב עד המוות.
סופה מנצחת את קאליסטו אך היא סובלת מהתגלגלות של אישיותה – היא הופכת להיות יותר נמרצת וחסרת נוחות חברתית.
בעקבות כך, עברה גם מפגש עם יוקיו, נינג'ה ובת זוגה של וולברין, אשר היה מתוכנן במקור כרומן, אך הושמט כרומנטיקה עקב הנחיות ההנהלה.
בשנת The Uncanny X-Men #173 (אוקטובר 1983), Claremont ואמן Paul Smith עיצבו מראה חדש לסופה – החלפת תלבושתה הישנה בתלבושת בסגנון פנק: חולצה ומכנסי עור שחורים עם תוספות של קוצים ותספורת "מוהוק".
שינוי זה עורר תגובות מעורבות – כאשר בת תגובת עורכת X-Men, Julie Simonson, ביטאה את חוסר שביעות רצונה מהשינוי.
שנה מאוחרת יותר, Claremont כתב קשת על בה מתפתח כוח נטרליזציה של נשק על-מוטאנטי שפותח על ידי הפורג, שבמסגרתו סופה מאבדת את כוחותיה ומתאוששת אצל פורג בטקסס.
הקשר הרומנטי בין סופה לפורג נפתח אך מסתיים כאשר היא מגלה שפורג הוא זה שאחראי לאובדן כוחותיה.
בהמשך שנות ה-1980, מתעורר הוויכוח האם על האקס-מן להיות מובל על ידי סופה או על ידי ציקלופס, והסכסוך נפתר בקרב בחדר הסכנות, שבו סופה מנצחת.
אמנים כמו Marc Silvestri, שלקח על עצמו את ציור "The Uncanny X-Men" בסוף שנות ה-1980, הביעו כי "לסופה יש אנרגיה ייחודית שקשה ללכוד אותה מבלי להיכנס לקלישאות."
במהלך עלילת "נפילת המוטאנטים" (Fall of the Mutants) ב-1988, סופה נלכדת בממד אחר יחד עם פורג, אשר משיב לה את כוחותיה.
לאחר חזרתה לאקס-מן, נלחמים יחד ביצור דמוני בשם "האדברסריי".
קרב זה גורם לכך שהציבור חושב שהאקס-מן מתו – אך הם שורדים בזכות ישות שמיימית בשם רומה, שמטילה עליהם כישוף להפוך אותם לבלתי נראים לציוד אלקטרוני.
לאחר מכן, הקבוצה מעבירה את מטה הפעילות לכפר בגבול האוסטרלי, אך סופה נתפסת על ידי דמויות כמו "נני" ואורפאן-מייקר, ונחשבת למתוּה – עד שמופיעה מחדש כילדה עם אמנזיה, לפני שמתחילה בהדרגה לשוב לזכרונה.
בסיפור "הסדר ההשמדה" (The X-Tinction Agenda), היא נלקחת על ידי מדינת ג'נושה ומופכת לעבדת מוח, עד ששוב משוחזרת למבנה המבוגר שלה.
שנות ה-1990: הובלת צוות הזהב
באוקטובר 1991, חידוש קו האקס-מן המרכזי חולק לשתי סדרות – סדרת "X-Men" (הצבע הכחול, בראשות ציקלופס) וסדרת "The Uncanny X-Men" (הצבע הזהב, בראשות סופה).
בצוות הזהב, בהנהגת סופה, נכללים דמויות כמו קולוסוס, וורן וורת'ינגטון השלישי, אייסמן וג'ין גריי.
בסיפוריהם, סופה והצוות נתקלים במועדון האש (Hellfire Club) ופוגשים את בישופ, מטייל מעתיד אפשרי.
בהמשך, נמשך הקשר הרומנטי בין סופה לפורג – עד שפורג מציע נישואים בשנת 1992, אך לאחר התנגדות קלה מצד סופה, ההצעה מבוטלת ובשנת 1993 נעשית פיוס מחודש.
בשנת 1995, במהלך עלילת "Age of Apocalypse", סופה הופכת לדמות שולית.
עם שחזור הסדר המקורי, סופה שוב מתעמתת עם המורלוקס – כאשר היא מפציחה את ליבה של אחת מהן, ומופיעה בסדרת מיניסריאל "Storm" שכתבה Warren Ellis, שבה היא נמשכת לממד חלופי ונלחמת בנבל בשם מיכאיל ראספוטין.
בתחילת שנות האלפיים, עם ירידת מכירות סדרות האקס-מן, נוצרו מספר יוזמות לחידוש הקו.
במסגרת ה־Ultimate Marvel, הופיעה סופה בגרסה מחודשת כמתבגרת ממרוקו.
כמו כן, הוחזר הקשר בין סופה ל-Black Panther, כאשר בכתיבה של Christopher Priest בספרי Black Panther (25–27, בין דצמבר 2000 לפברואר 2001) מוצגת סופה כדמות מרכזית בעולם של Black Panther.
במהלך עלילת "House of M" ב-2005, נוצרה מציאות חלופית שבה המוטאנטים דומיננטיים, ואפריקה מתאחדת תחת שלטונה של סופה לצד Black Panther – הפעם כזוג מלכותי, אם כי מערכת היחסים הייתה מתוחה.
לאחר עלילת "Decimation", נשארו אצל סופה 198 מוטאנטים בעלי כוחות.
מאותה שנה, מיניסריאל "Ororo: Before the Storm" (כתובה על ידי Mark Sumerak) עיבדה את סיפור ילדותה ומערכת היחסים עם דמות אב חלופית.
בסוף 2005, בסדרת קרוסאובר בין X-Men ל-Black Panther, מתחדש הקשר בין סופה ל-T'Challa.
בשנת 2006, הודיעה Marvel כי סופה תינשא ל-Black Panther – מהלך שמיועד לפנות לקהל נשים ואפרו-אמריקאי.
הסיפור כולל תיקונים לסיפור המקורי של מפגש הדמויות, כאשר למשל, במקום שסופה מצילה את Black Panther כשהיא בת 12 (כפי שנראה במארבל Team-Up #100), בסיפור החדש T'Challa מציל את Ororo.
נישואין אלו הופיעו ב-Black Panther #18 (יולי 2006), והדמויות מוצגות כמנהיגות פוליטיות ובין-לאומיות, כאשר נוכחותם באירועי נישואין כוללת הופעות של דמויות מציאותיות כמו ג'ורג' וו.
בוש, נלסון מנדלה ואופרה וינפרי.
לאחר הנישואין, סופה עברה להרפתקאות עם Black Panther ואף עזבה זמנית את האקס-מן.
במהלך השנים 2006–2009, סופה הייתה דמות מרכזית בסיפורי Black Panther ובסדרות הקשורות לאקס-מן.
ב-2007, למשל, היא הופיעה כחברה זמנית ב-Fantastic Four, וב-2008 חזרה לסדרת Astonishing X-Men, שבה הוסבר כי ווקאנדה תומכת בארגון "Mutantes Sans Frontières" שמממן את האקס-מן.
שנות ה-2010: סיום נישואין וסכסוכים עם האוונגרס ואינהומנס
בשנת 2010, סופה הופיעה בסיפור חד-גיליוני "X-Women" של Chris Claremont ו-Milo Manara.
ב-2011, כאשר Black Panther עוזב את ווקאנדה ומחליף את Daredevil בשמירה על Hell's Kitchen, היחסים בין סופה ל-T'Challa מתחילים להתנפץ, דבר שמוביל בסופו של דבר לכך ש-T'Challa מבטל את נישואיהם.
בשנת 2013, Marvel השיקה סדרה חדשה הכוללת רק דמויות נשיות בשם "X-Men", בה מופיעות סופה, Jubilee, Rogue, Kitty Pryde, Rachel Grey ו-Psylocke.
בהמשך, בשנות 2013–2014, הושקה סדרת "Amazing X-Men" בה סופה מופיעה כחברה פעילה, ולאחר מכן גם סדרת סולו "Storm" (כתובה על ידי Greg Pak).
בעקבות עלילת "Secret Wars", סופה הפכה למנהיגת "Extraordinary X-Men", צוות שמטרתו לספק מקלט למוטאנטים לאחר פריצת Terrigen Mist, והעבירה את מטה הפעילות לממד "Limbo".
במהלך "Civil War II" סופה מצדדת ב-Captain Marvel ונאבקת מול Magneto, ולמרות המתחים עם ה-Inhumans, היא מנסה לגבש ברית עם Medusa.
לאחר סיום המאבק עם ה-Inhumans, סופה עוזבת את תפקידה כמנהיגה, אך ממשיכה כחברה בסדרת "X-Men: Gold".
בהמשך, היא מצטרפת גם לצוות "X-Men: Red" תחת הנהגת Jean Grey המוקמת מחדש, ובמהלך מסע "Hunt for Wolverine" מסייעת בצידו של לוגן במדריפור.
בשנות ה-2010 המאוחרות, סופה הופיעה כתומכת ב-Black Panther בסדרת "A Nation Under Our Feet" שכתבה Ta-Nehisi Coates, ובהמשך כחברה בסדרת "Black Panther and The Crew", שבה נדונים נושאים כמו ג'נטריפיקציה, גזענות ואלימות משטרתית.
בשנת 2019, עם התחלת עידן חדש (House of X ו-Powers of X) שבו המוטאנטים מקימים מדינה על האי החי Krakoa, סופה משאירה נאום מרומם על אחדות המוטאנטים ונחשבת לדמות מרכזית בסדרת "Marauders".
בשנות ה-2020, סופה מופיעה בסדרת "Giant-Size Storm" (2020), וב-2023 יצאה מיניסריאל חדשה שנכתבה על ידי Ann Nocenti, החוזרת לתקופת שנות ה-1980.
עם סיום עידן Krakoa לאחר "Fall of X", סופה חוזרת כחברה בצוות האוונגרס במספר הוצאות (החל מ-2024), וכן מופיעה בסדרת סולו כחלק מהשקת "X-Men: From the Ashes".
לפי העלילה, אורורו מונרו נולדה בניו יורק למשפחה אמריקאית ממוצא אפרו-אמריקאי.
בילדותה מוקדמת חוותה טראומה גדולה – תאונה קשה שאבדה את הוריה והותירה אותה יתומה.
בעקבות זאת, היא עברה לגור ולגדול ברחובות קהיר, שם התמודדה עם קשיים רבים והייתה נאלצת להסתגל למציאות קשה ולסביבה שונה מבחינה תרבותית.
במהלך תקופתה כנערה, אורורו גילתה יכולות יוצאות דופן – היא הבינה שהיא מסוגלת לשלוט במזג האוויר בצורה על-אנושית.
יכולת זו, שהפכה במהרה לאחד המאפיינים הבולטים שלה, לא רק שייחסה לה מעמד של מוטאנטית, אלא גם סימנה את הופעתה כגיבורת על ייחודית.
היכולת לשלוט בגשם, ברוחות, בברקים ובטמפרטורות משתנות הייתה מה שמבדיל אותה מהשאר.
לאחר מספר שנים של התמודדות עם חיי הרחוב והאתגרים האישיים, נחשפת אורורו למפגש גורלי עם פרופסור צ'ארלס אקסבייר.
פרופסור אקסבייר, שראה בה את הפוטנציאל להוות כוח לשינוי חיובי, גייס אותה לארגון האקס-מן – קבוצת גיבורות-על שמטרתה להגן על בני האדם ולהיאבק באפליה ובאי-צדק.
במסגרת הארגון, אורורו מאמצת את זהותה כסטורם, ובזכות יכולותיה המדהימות לשלוט במזג האוויר, הופכת במהרה לדמות מרכזית ומנהיגה אמיצה ואיכותית.
סטורם לא רק מובילה את האקס-מן בקרבות ובמשימותיהם, אלא גם מסמלת תקווה ושינוי חברתי – היא מייצגת את השבירה של סטריאוטיפים ותמיכה בגיוון תרבותי ומגדרי, ומהווה דמות מופת לגאווה בקרב קהילות מוזרות ומודרות.
סופה היא אחת המוטאנטים החזקים ביותר על פני כדור הארץ והפגינה שפע יכולות, שרובן מהן מהוות ביטוי לכוחה לשלוט במזג האוויר.
לסופה יש יכולת פסיונית לשלוט בכל צורות מזג האוויר על פני שטחים נרחבים; היא מסוגלת לנהל גם מערכות אקולוגיות יבשתיות וגם חלליות.
היא יכולה לשנות את טמפרטורת הסביבה, לשלוט בכל צורות המשקעים, בלחות וברמת הלחות (ברמה מולקולרית), לייצר ברקים ותופעות אלקטרומגנטיות אטמוספיריות אחרות, והפגינה שליטה גם על לחץ האטמוספירה.
היא יכולה לעורר סערות מטאורולוגיות בכל צורותיה – טורנדו, סופות רעמים, סופות שלג, הוריקנים ואף ערפל – ואף לפרק תופעות מזג אוויר ליצירת שמיים בהירים.
שליטתה המדויקת של סופה על האטמוספירה מאפשרת לה ליצור אפקטים מיוחדים: היא יכולה לגרום למשקעים להיווצר בגבהים שונים מהרגיל, להנחות סחפי רוח בכיוונים משתנים, ולנתב את השדה האלקטרומגנטי הסביבתי דרך גופה לייצור התפרצויות חשמליות.
היא יכולה לקפוא במהירות עצמים ואנשים, לאגד מזהמים אטמוספיריים ליצירת גשם חומצי או ערפל רעיל, וליצור זרמי רוח חזקים המסוגלים להרים אותה (או אחרים) לעוף בגבהים ומהירויות גבוהים.
כמו כן, היא מסוגלת להשפיע על האוויר שבתוך ריאותיו של אדם ואף לשלוט בלחץ בתוך האוזן הפנימית כדי לגרום לכאב עז.
באמצעות שליטתה במים והאוויר, סופה יכולה גם לכופף את האור בעזרת הלחות וליצור אפקט של שקיפות חלקית – ובדורות מאוחרים יותר, כמעט להיעלם.
סופה הפגינה יכולת לשלוט גם בכוחות טבעיים רחבים יותר – בין היתר, היא מסוגלת להשפיע על סערות קוסמיות, רוח סולרית, זרמי אוקיינוס ושדה אלקטרומגנטי.
היא הראתה יכולת להפריד מולקולות מים לחמצן ומימן באמצעות אלקטרוליזה, מה שמאפשר לה לנשום מתחת למים.
כאשר נמצאת בחלל, היא מסוגלת להשפיע על המדיה הבין-כוכבית והבין-גלקטית.
בנוסף, סופה יכולה לשנות את תפיסתה הוויזואלית כדי לראות את היקום במונחי דפוסי אנרגיה – לדוגמה, היא מסוגלת לזהות את זרימות האנרגיה הקינטית, התרמית והאלקטרומגנטית מאחורי תופעות מזג האוויר ולכופף אנרגיות אלה לרצונה.
קשר רגשי לטבע משפיע על כוחותיה: סופה רגישה לדינמיקה של הסביבה, והכוחות הפסיוניים שלה מושפעים מרגשותיה.
כתוצאה מכך, היא נוטה לדכא רגשות קיצוניים כדי למנוע מתן ביטוי לסערות רגשיות אלימות.
היא יכולה "לקרוא" את כדור הארץ מתבניות מזג האוויר, ולהשתמש בכך כדי לקבוע את מיקומה הגאוגרפי בדיוק.
יכולותיה המוטאנטיות מוגבלות על ידי כוח רצונה ועוצמת גופה.
קווי המוצא המשפחתיים של סופה תומכים בשימוש בקסם ובלשונות.
רבות מאביותיה היו מכשפות וכוהנות, וכוחותיה המקוריים נקשרו למלכות הגשם של Balobedu – האזור ממנו מגיעה אחת מאביות הקוסמת מהעידן ההיבורי, Ayosha.
בסדרת Mystic Arcana, מתוארת דמותה של Ashake, אחת מאביות סופה, אשר עובדת על פי פולחן אלת מצרית בשם Ma'at (המוכרת גם כ-Oshtur, אםו של Agamotto).
מסיבה לא ידועה, מהבוקר של אטלנטיס ועד היום, קו המשפחה הזה של נשים אפריקאיות מתאפיין בשיער לבן, עיניים כחולות ופוטנציאל קסם עצום.
למרות שסופה עצמה לא פיתחה את פוטנציאל הקסם שלה במלואו, נרמז כי יש בה פוטנציאל כזה, והסדרת Mystic Arcana מסדרת אותה בקטגוריית "כהנת על" (High Priestess) יחד עם דמויות כגון Scarlet Witch ו-Agatha Harkness.
כוח רצונה של סופה מספיק כדי לעמוד בפני פקודותיו של דרקולה, גם לאחר שננשכה על ידה.
היא נחשבת לגנבת מומחית, ובנוסף לכך לוחמת ידיים מיומנת, אשר אומנה על ידי Achmed el-Gibar, פרופסור X, וולברין ו-Black Panther.
באמצעות אסטרטגיה וניסיון, סופה הצליחה להתגבר על יריבים חזקים יותר פיזית, כגון Callisto וה-Crimson Commando.
בנוסף, היא נחשבת ליורה מצוינת עם אקדחים ושולטת בשימוש בסכינים.
סופה דוברת גם מספר שפות – רוסית, ערבית וסווהילית.
בין ציוד הלוחמה שלה נכללת ערכת פריצת מנעולים, ויכולת יוצאת דופן לפרוץ מנעולים – אפילו בעזרת שיניה, כשהתיאום הפיזי שלה ירד לרמה של תינוק – וכן יהלום משפחתי אשר מאפשר תחבורה בין-ממדית באמצעות הברקים.
במדריך המעודכן של מארוול (All-New Official Handbook of the Marvel Universe Update #1, 2007) נכתב כי גופה של סופה משנה את הטמפרטורה בהתאם לסביבתה.
גופה מתמודד גם עם שינויים מהירים בלחץ האטמוספירי.
היא מסוגלת לראות בחושך כמעט מוחלט ויש לה קואורדינציה מעולה.
כוח רצונה החזק מעניק לה עמידות גבוהה בפני התקפות פסיוניות, בעיקר כאשר היא יוצרת סביבתה שדות חשמליים.
מספר טלפתים מצאו את זה מאתגר לעקוב אחריה ולחדור למחשבותיה – תכונות שהן גם תוצר של מורשתה המשפחתית.
כאשר היא משתמשת בכוחותיה, עיניה של סופה הופכות ללבן מוצק.
למעשה, הפוטנציאל המלא של סופה טרם מומש, ובמקרה אחד הודיע "הסופר גיאנט" שסופה היא "מוטאנטית רמת אומגה", ובהמשך אומתה רמתה.
סופה היא אחת מגיבורות-העל השחורות המפורסמות ביותר, ועל כן נחשבת לאיקונה של הפמיניזם הגל השלישי ושל רעיון האינטרסקשונליות – גישות חדשניות שמתמודדות עם השילוב שבין גזע ומגדר.
נייט, מחברת הספר גיבורות פעולה: מדריך לנשים בקומיקס, במשחקי וידאו, בקולנוע ובטלוויזיה, כתבה ששני מאפיינים מגדירים את דמותה של סופה: זהותה הגזעית והמעמד החברתי שלה כמוטאנטית.
בסדרת אקס-מן, המוטאנטים מהווים ייצוג סמלי של מיעוטים מודרים, ויציאתה לאור של הסדרה התרחשה במקביל לתנועת זכויות האזרח – כך שמאבקם של המוטאנטים משקף את מאבקם של האפרו-אמריקאים.
יצירתה של סופה, בפרט, נעשתה בעידן שבו שלטו סרטי הבלקספלויטיישן, שהתמקדו בגיבורים וגיבורות שחורים.
חלק מהחוקרים מציינים כי הופעותיה הראשונות של סופה היו סטריאוטיפיות והציגו אקזוטיזציה מינית שפנתה למבט הגברי.
קרול קופר רואה בדמותה המוקדמת ייצוג לדמות ה"אמא האדמה המיתית" – דימוי שנבקר על ידי רבות מהפמיניסטיות השחורות על כך שהוא לא מציאותי ואף גזעני, כשהוא מציג שלמות לא אנושית.
למרות שתמיד הוצגה כאישה שחורה, לעיתים קרובות צוירה סופה עם תווי פנים אירופיים ועם עיניים כחולות – בחירות שעוררו ביקורת ככניעה לסטנדרטים אסתטיים מערביים.
עם זאת, יש מי שרואים בדמותה פריצת דרך של ממש.
רמזי פאואז כותב שסופה היא דמות שאין לה כמעט תקדימים בספרות הקומיקס האמריקאית – אישה שחורה בעלת כוחות-על, שגדלה כנוודת.
חוקרות רבות, כמו דבורה ויילי, טוענות שבהופעותיה המאוחרות יותר היא מתגברת על הסטריאוטיפים הראשוניים והופכת לדמות חזון שמובילה לשינוי חברתי.
ההנהגה שלה את קבוצת האקס-מן נראית בעיני רבים כחזון אוטופי של התגברות על גזענות וסקסיזם.
פאואז מוסיף שסופה מייצגת קשר רגשי חדש בין חברי הצוות, שמערער על הסדר ההטרונורמטיבי שהיה נהוג בצוות המקורי.
הוא מפרש את דמותה כגלגול של "דיוות הדיסקו השחורה", שבלטה בתרבות החזותית של קהילות אפרו-אמריקאיות והקהילה הגאה – דרך התחפושות, ההופעה הבימתית והדימוי שלה כאלילה אפריקאית.
אחת החברויות הבולטות שלה הייתה עם ג'ין גריי בשנות השבעים, והיא מתפרשת בעיני חוקרים מסוימים כניסיון רדיקלי לבטא בריתות חוצות-גזעים והכרה הדדית בין נשים.
סופה גם מהווה גשר בין זהויות שחורות אפרו-אמריקאיות וזהויות אפריקאיות קונטיננטליות, במיוחד בעלילה שבה היא לוקחת פסק זמן מקבוצת האקס-מן כדי לחזור לשורשיה באפריקה – סיפור שזכה לשם Lifedeath II.
למרות שיש מי שסבורים שחלק מהייצוגים של אפריקה היו סטריאוטיפיים, יש גם כאלה שרואים בכך תיאור מתקדם של זהות פזורה וקשר עמוק למורשת.
מאז, הפכה סופה לדוגמה בולטת לדמות של אישה אפריקאית עכשווית.
בשנת 2014 כתבה קארן אטייה מוושינגטון פוסט:
"נשים אפריקאיות נמצאות בתקופה של פריחה בתרבות האמריקאית.
מהסופרת הניגרית צ'יממנדה אדיצ'י, דרך טאיֶיה סלאסי הגאנית-ניגרית, ועד לכוכבת הקנייתית לופיטה ניונגו – נשים אפריקאיות מהגרות מגלות שהסיפורים וההופעות שלהן מהדהדים בקרב הקהל האמריקאי.
וכעת, דמות בדיונית מצטרפת לשורותיהן: אורורו מונרו, המוכרת בשם סופה, חברה בצוות האקס-מן של מארוול.
גם כדמות משנה או כחלק מצוות, סופה עשתה הכול – הייתה מלכה אפריקאית, גנבת רחוב, מנהיגת קבוצת האקס-מן וראשת בית הספר ע"ש ג'ין גריי.
בעולם הפנטזיה של הקומיקס, שבו יש מחסור בדמויות שחורות, העובדה שסופה הייתה אחת המוטאנטיות החזקות ביותר ביקום של האקס-מן הייתה מקור לגאווה גדולה כשגדלנו."
וולברין (Wolverine): סטורם ווולברין חולקים חברות עמוקה וארוכת שנים.
מערכת היחסים שלהם התפתחה לעיתים לרומנטית, והם תומכים זה בזה ברגעים קריטיים.
נייטקרולר (Nightcrawler): סטורם ונייטקרולר פיתחו ידידות קרובה, המתבטאת בתמיכה הדדית ובאמון במהלך משימותיהם המשותפות.
קולוסוס (Colossus): כחלק מהאקס-מן, סטורם וקולוסוס שיתפו פעולה רבות, מה שחיזק את הקשר המקצועי והאישי ביניהם.
רוג (Rogue): סטורם שימשה כמנטורית לרוג, וסייעה לה בשליטה בכוחותיה ובהשתלבותה בקבוצת האקס-מן.
קיטי פרייד (Kitty Pryde): הקשר בין סטורם לקיטי הוא בעל אופי אימהי.
סטורם לקחה את קיטי תחת חסותה, והן פיתחו מערכת יחסים קרובה.
פורג' (Forge): סטורם הייתה במערכת יחסים משמעותית עם פורג', שהגיעה להצעת נישואין מצידו.
עם זאת, ההצעה בוטלה בעקבות אי-הבנה בין השניים.
הפנתר השחור (Black Panther): סטורם נישאה לטצ'אלה, הפנתר השחור ומלך וואקאנדה.
הנישואין העניקו לה את התואר מלכת וואקאנדה, אך הם בוטלו מאוחר יותר.
למרות זאת, השניים שמרו על קשר מתמשך בסיפורים הבאים.
וולברין (Wolverine): מעבר לחברותם העמוקה, סטורם ווולברין חלקו גם מערכת יחסים רומנטית בתקופות מסוימות.
יוקיו (Yukio): במערכות יחסים מוקדמות, נרמז על קשר קרוב בין סטורם ליוקיו, שותפתו של וולברין.
הקשר ביניהן הוצג כרומנטי, אך בשל מגבלות עריכה באותה תקופה, הוא נשאר ברובו ברמת הרמזים.
מערכות היחסים המגוונות של סטורם מדגישות את עומק דמותה ואת הקשרים המשמעותיים שפיתחה עם דמויות מרכזיות ביקום האקס-מן.
סטורם הייתה אחת מגיבורי-העל השחורים הראשונים בקומיקס המרכזי, והשנייה מבין הנשים השחורות ביקום מארוול, אחרי מיסטי נייט שהופיעה במרץ 1975. היא הייתה האישה השחורה השלישית בגיבורי-על מרכזיים; DC הציגה קודם לכן את נוביה, דמות משנה של וונדר וומן, בשנת 1973.
ביקום מארוול, דמויות שחורות קודמות עם כוחות-על כללו את הפנתר השחור (1966), הובי בראון (הפרולאר) והפלקון (1969), לוק קייג' (1972), בלייד (1973) ואייב בראון (1974).
ביקום DC, קדמו לה חבר הטין טייטנס מאל דאנקן שהופיע לראשונה ב-1970, ג'ון סטיוארט (1971), ושיילו נורמן (1973).
מאז יצירתה, סטורם נותרה אחת מגיבורי-העל השחורים המצליחים והמוכרים ביותר.
היא המנהיגה השחורה הראשונה של צוות גיבורי-על במארוול, וגם האישה הראשונה בתפקיד זה.
אנדרו וילר מ-ComicsAlliance תיאר את סטורם כ"גיבורת-העל השחורה המשמעותית הראשונה", וציין: "סטורם נועדה לבלוט מהנשים-העל הקודמות, ולא רק בשל גזעה.
היו לה שיער לבן ארוך וקשתיות עיניים אובליות מוזרות, ואולי סט הכוחות המרשים ביותר בצוות החדש.
מההתחלה, כוחות השליטה במזג האוויר שלה אפשרו לה לזמן רוחות עזות ומכות ברק.
היא הייתה כוח כבד שנערץ כאלילה, ולא היה ספק שהיא משתמשת בכוחותיה לא רק להגנה או הימנעות.
היא לא הוצגה כעלמה במצוקה, ולא כמושא אהבה."
אלכס אבאד-סנטוס מ-Vox כינה את סטורם "אחת הדמויות האיקוניות ביותר של מארוול", ואמר: "מארוול, בשנים האחרונות, בנתה צוות מגוון של גיבורים, והחלה להתמקד בגיבורות שלה.
אך הדמות הלא-לבנה האיקונית ביותר שהחברה הציגה עד כה היא סטורם, הידועה גם כאורורו מונרו, שהוצגה לראשונה ב-1975. בגובה 1.80 מטר, עם שיער לבן, עור שחור, והיכולת לשלוט במזג האוויר, סטורם הייתה מדהימה, יפהפייה, ומשהו שהקוראים לא ראו קודם.
היא סיבה מרכזית לכך שהכותב גרג פאק התחיל לקרוא קומיקס."
אשאנטי אל מ-Screen Rant התייחסה לסטורם כ"ותיקת גיבורי ה-X ואלת מזג האוויר", וכתבה: "תהילתה של סטורם במדיה נובעת מהייצוג הבלתי מתפשר שלה כאישה שחורה.
קוספליירים ומעריצים גם מתפעלים מהתלבושות הסטייליסטיות של המוטנטית, כולל מראה המוהוק האייקוני והמעצים מהאייטיז."
דניאל ברודוויי מ-The Mary Sue ציינה: "הדמות של מארוול, סטורם, היא לא רק חלק בלתי נפרד מזיכיון ה-X-Men, אלא גם מועדפת ידועה בקרב המעריצים.
מכוחות השליטה האפיים שלה במזג האוויר ועד לסגנונה הייחודי, סטורם כבשה את לבבות רבים.
נוצרה על ידי הכותב לן ויין והאמן דייב קוקראם, היא אחת מגיבורות-העל השחורות הראשונות והיחידות בקומיקס של מארוול.
היא מדגימה מה זה אומר להיות אישה שחורה כשהיא נאבקת להתנגד לסטריאוטיפים, לאלימות ולמסחור."
שרה סנצ'ורי מ-Syfy אמרה: "זה לא סוד שאורורו מונרו היא אהובת FANGRRLS.
זוהי אישה שהייתה ברחבי העולם ואפילו בחלק ניכר מהגלקסיה, ובכל זאת היא נותרת אולי ה-X-Man הכי מקורקע רגשית.
היא מוטנטית ברמת אומגה ומוצאת את עצמה לעיתים קרובות יושבת בשולחנות של השחקנים החזקים ביותר של מארוול.
היא עשתה הכל, מגניבה לכוהנת.
דייוויד הארת' מ-CBR.com כתב: "סטורם עברה מסע ארוך ומוזר לאורך חייה בקומיקס, מסע שתמיד היה במגמת עלייה.
מגנבת ברחובות קהיר לאלה במישורים האפריקאיים, לגיבורת-על ומנהיגה מהשורה הראשונה, אורורו מונרו הוכיחה ששום דבר לא יכול לעצור אותה.
סטורם נותרה אחת מה-X-Men האהובות וחלק בלתי נפרד מהמיתוס של הצוות.
בהופעתה בצוות X-Men מרובה כישרונות, היא עדיין הצליחה לבלוט.
סטורן INT-21 הוא משגר לוויינים וחלליות רב שלבי בעל מנוע דלק נוזלי ממשפחת משגרי סטורן, אשר שימש את נאס"א לשיגור יחיד, שיגור תחנת החלל סקיילאב.
המשגר היה מבוסס על הסטורן 5, ושני השלבים הראשונים משותפים לשניהם (S-II ו-S-IC).
השלב השלישי, S-IVB, שבתוכנית אפולו שימש לשיגור חלליות אפולו מכדור הארץ לירח, עבר הסבה להיות מעבדת חלל.
מכלי הדלק הריקים הוסבו למעבדות ושטחי מחיה לאסטרונאוטים.
המשגר היה אמור לשגר מספר תחנות חלל אמריקאיות, ותוכנן שיגור "סקיילאב B" אך הוא בוטל בגלל העברת כספים לתוכנית מעבורת החלל.
בשיגור היו מספר בעיות, העיקרית בהן הייתה התפרקות מגן מטאורואידים, מה שגרם להתפרקות אחד משני הפאנלים הסולאריים של התחנה ואי-יכולת הפאנל השני להיפתח כראוי.
המגן שימש גם כמגן שמש וחוסרו גרם לטמפרטורות בתחנה לעלות משמעותית.
כל הבעיות הללו גרמו לדחיית הגעת האסטרונאוטים לתחנה וליצירת תוכנית תיקון שנמשכה עשרה ימים.
סטורן 1 היה משגר לוויינים, הראשון ממשפחת המשגרים סטורן, שפותח על ידי נאס"א.
המשגר יועד לשיגור כמעט כל סוגי המטענים כולל חלליות מאוישות (אף על פי שכוונה זאת לא התגשמה בסופו של דבר).
המשגר היה המשגר האמריקאי הראשון שפותח בכוונת תחילה לשגר מטענים לחלל.
ראש קבוצת הפיתוח של המשגר היה המדען הגרמני ורנר פון בראון שבעברו היה נאצי ומראשי מערך פיתוח הטילים של גרמניה הנאצית
השימוש המעשי בסטורן 1 היה מצומצם למדי והוא שוגר רק עשר פעמים.
מתוך שיגורים אלו, חמישה היו שיגורי מבחן ושאר השיגורים שיגרו חלליות אפולו דמה.
בשלושת השיגורים האחרונים שוגרו גם שלושה לווייני פגסוס, אשר חקרו את כמות המטאורואידים שנמצאים באזורים בהם משימות אפולו יתבצעו.
משגר הסטורן 1 הסופי היה משגר דו־שלבי, אשר הונע בדלק נוזלי ושקל כ־517 טון כולל הדלק.
השלב הראשון, ה־S-I, כלל תשעה מכלי דלק (חמצן נוזלי וקרוסין) ושמונה מנועי H-1 שפותחו על ידי רוקטדיין (לימים נרכשו על ידי פראט אנד ויטני).
בגרסה הראשונה, כל מנוע H-1 סיפק 734,000 קילו ניוטון של דחף ובגרסה השנייה כל מנוע סיפק 836,000 קילו ניוטון.
בסך הכל, השלב הראשון סיפק 5.87 מגה ניוטון של דחף בגרסתו הראשונה ו־6.69 מגה ניוטון בשנייה.
אורכו של כל מנוע היה 2.18 מטר וקוטרו 1.68 מטר בצד הצר.
חיצונית, לשלב היו שמונה סנפירים והמנועים היו מסודרים כך שארבעה היה במרכז וקבועים, והארבעה הנותרים היו מסביבם.
את הארבעה החיצוניים היה ניתן לכוון בשביל לשלוט בכיוון המשגר.
השלב השני, ה־S-IV, הכיל שישה מנועי RL-10A-3 ופעל על חמצן נוזלי ומימן נוזלי.
כל אחד מהמנועים סיפק דחף של כ־66.7 קילו ניוטון, והשלב סיפק סך הכל כ־400 קילו ניוטון של דחף.
הסטורן 1 יוצר במרכז טיסות החלל מרשל, והובל לנמל החלל קייפ קנוורל, ממנו שוגר, בשנים 1961-1965.
ארבעת שיגורי המבחן הראשונים היו שיגורי מבחן רק של השלב הראשון, S-I.
כל שיגורי המבחן הללו היו טיסות תת־מסלוליות וגובהם המקסימלי היה בין 129 ו־167 ק"מ.
בשלושת השיגורים הראשונים השלב השני והשלישי מולאו במים, כשבשיגור השני והשלישי שוחררו 109,000 ליטר של מים כחלק מפרויקט "הייוואטר" (Highwater).
הפרויקט ניסה לבדוק מה יתרחש כאשר כמות גדולה של מים משוחררים ליונוספירה.
שיגור המבחן החמישי (SA-5) היה המבחן הראשון בו השלב השני של הסטורן 1 (S-IV) פעל.
שיגור זה היה הטיסה המסלולית הראשונה בתוכנית אפולו.
שני השיגורים הבאים, SA-6 ו־SA-7 (או משימות AS-101 ו־AS-102 בהתאמה), היו טיסות מבחן של חלליות אפולו דמה ומערכות הצלה דמה.
חללית הדמה הייתה זהה לאמיתית במסה, בנפח, בצורה ובמרכז הכובד.
בשיגור הראשון התרחשה תקלה קלה כאשר אחד משמונה המנועים של השלב הראשון כבה מוקדם, אך המנועים האחרים פעלו יותר כפיצוי כך שהמשימה הצליחה.
המשימה השנייה הייתה כמעט זהה כשהשינוי הגדול ביותר הייתה הוספת מחשב הניתן לתכנות (כך שניתן לשנות בו הגדרות בעת הטיסה עצמה).
שלושת השיגורים האחרונים SA-8 עד SA-10 (או משימות AS-103 עד AS-105), בשנת 1965, היו שיגורים בהם נכללו לא רק חלליות דמה אלא גם לווייני פגסוס.
הלוויינים נועדו לבדוק את כמות המטאורואידים במסלולים שונים סביב כדור הארץ (400 עד 600 קילומטרים) כדי לצבור ידע שיאפשר לטיסות עתידיות לעבור באזורים אלו בבטחה.
לכל לוויין פגסוס היו "כנפיים" באורך 29 מטר אשר סיפקו משטח גדול (מעל ל־185 מטר מרובע) שבו יבדקו פגיעות מטאורואידים.
הלוויינים נועדו לעבוד כשנה אך פעלו אף יותר משנתיים לאחר שיגורים.
הסטורן IB (אחד B) היה משגר אמריקאי שהוזמן על ידי נאס"א לשימוש בתוכנית אפולו.
הטיל היה משגר סטורן 1 שהשלב השני שלו הוחלף לשלב חדש וחזק יותר.
המשגר שימש לבחינת החללית אפולו בזמן שהטיל שיועד לשאת את חלליות אפולו לירח, הסטורן 5, עדיין היה בפיתוח.
הטיל שימש לשיגור שתי משימות לא מאוישות של תאי הפיקוד והשירות של החללית אפולו למסלול סביב כדור הארץ, לשיגור משימה אחת של רכב הנחיתה על הירח במשימה לא מאוישת ולשיגור המשימה המאוישת הראשונה של תאי הפיקוד והשירות.
לאחר סיום תוכנית אפולו, שימש הסטורן IB לשיגור שלוש משימות מאוישות אל תחנת החלל האמריקאית סקיילאב ולשיגור חללית אפולו למשימת אפולו־סויוז.
תכנון הסטורן IB החל בתחילת 1962 והוא יועד במקור להטסת חלקי חללית לנקודת מפגש בחלל ממנו תטוס החללית לירח.
בסופו של דבר הועדפה התוכנית לטיסה ישירה לירח.
הסטורן IB המקוריים של תוכנית אפולו שוגרו מנמל החלל קייפ קנוורל מכני השיגור 34 ו־37.
השיגורים למשימות סקיילאב ואפולו־סויוז בוצעו מכן השיגור 39B ממרכז החלל קנדי.
בשיגורים אלו השתמשו במגבה מיוחד שהגביה את המשגר לגובה שאפשר לאסטרונאוטים להיכנס לחללית שבראש המשגר דרך ה"חדר הלבן" שבראש כן השיגור (כני השיגור במרכז קנדי נבנו עבור משגרי הסטורן 5 שהיו גבוהים יותר מהסטורן IB).
סטז'יז'וב (בפולנית: Strzyżów, ביידיש: סטריזוב, סטריז'וב, סטריז'יב, סטריזשעוו) היא עיירה בפרובינציית פודקרפצקיה שבפולין, הממוקמת 160 קילומטרים דרומית מזרחית לקרקוב, 75 קילומטרים מערבית לפשמישל ו-30 קילומטרים דרומית מערבית לבירת הפרובינציה ריישא.
העיירה ממוקמת בעמק הנהר ויסלוק שהוא יובלו של הנהר סן.
שבטים סלאבים פגאנים התיישבו באזור סטז'יז'וב במהלך המאה ה-9 ובמקום הוקמה מצודה.
במהלך המאה ה-10 התנצרו תושבי האזור.
היישוב מוזכר בתעודות מ-1279 בהקשר לגביית מיסים עבור הכנסייה.
במהלך המאה ה-13 סבל היישוב מפשיטות חוזרות ונשנות של שבטים טטרים.
בין 1373 ל-1397, תקופת שלטונם של לאיוש הראשון וידוויגה זכה היישוב למעמד של עיר.
בין המאה ה-15 למאה ה-17 הוקמו בסטז'יזוב שלוש כנסיות, בית עירייה, בית מרחץ, מאפייה, שלוש טחנות קמח, מפעלים לייצור סוכר ואבק שרפה ומסבאה.
בין 1776 ל-1919 נכללה סטז'יז'וב בשטחי ממלכת הבסבורג, האימפריה האוסטרית והאימפריה האוסטרו-הונגרית.
ב-1890 נבנתה מסילת הרכבת מריישא ליאסלו שנתיבה עבר דרך העיירה, והעניין סייע לפיתוחה הכלכלי.
ב-1895 פרצה דליקה גדולה בסטז'יז'יב אשר גרמה לנזקים כבדים לחלק מבתיה שהיו בנויים מעץ ובעקבותיה נבנו מבני מגורים חדשים מלבנים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עברה סטז'יז'וב לחזקת הרפובליקה הפולנית השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה העיירה על ידי הוורמאכט ותושביה היהודים גורשו אל מחנות ההשמדה.
במהלך שנות ה-60 חל פיתוח כלכלי בעיר והוקמו בה מפעלי תעשייה, אך לאחר קריסת השלטון הקומוניסטי בפולין חלה הרעה משמעותית בכלכלת העיירה.
מניחים שיהודים התיישבו במקום בראשית המאה ה-17. העדות הכתובה המוקדמת ביותר לנוכחות יהודים בעיירה היא מ-1606. סטז'יז'וב נכללה ברישומי ועד ארבע ארצות.
ב-1657 פלש לאזור ג'רג' ראקוצי השני נסיך טרנסילבניה והחריב את העיירה.
מאוחר יותר שוקמה העיירה וב-1673 התיישבו בה 20 משפחות יהודיות ומקרבן נמנו גם סוחרים אמידים.
בהמשך הוקם במקום בית עלמין והמצבה הקדומה ביותר במקום תוארכה ל-1742. ב-1747 מנתה הקהילה 350 נפשות שהיוו מחצית מתושביה וב-1785 התגוררו בסטז'יז'וב 508 יהודים שהיוו שליש מתושביה.
במועד זה הייתה הקהילה עצמאית ולה בית כנסת ובית מדרש.
בני הקהילה היו סוחרים ואומנים ומרבית המסחר בסטז'יז'וב נתון היה בידם.
באמצע המאה ה-19 הוקם בית כנסת חדש מלבנים.
מסורת מפי הרב צבי אלימלך שפירא מבלאז'וב מספרת שאף רב מרבני העיירה לא כיהן בה עד סוף ימיו, אם כי הרבנים מזמנו עד השואה כיהנו עד פטירתם.
הרב שלמה שפירא לא היה מרוצה מתפקידו וניסה לעוזבו כמה פעמים.
ב-1882 עת הוצעה לו רבנות מונקאץ', עזב את סטז'יז'וב ביחד עם בנו הרב צבי הירש ונכדו חיים אלעזר.
לאחר שעזב ביקשו אנשי עירו ממנו שיחזור אך סירב.
בני הקהילה ניסו להציע את התפקיד לבנו הרב משה יהודה ליב שפירא שכיהן עד אז בסאסוב אך גם הוא סרב.
עקב זאת פנו בני סטז'יז'וב אל הרב אלתר זאב הורוביץ (צאצא לאדמו"רי מעליץ), נינו של הרב נפתלי צבי מרופשיץ, לכהן ברבנות העיר.
הרב אלתר זאב קיבל את התפקיד אך לאחר מספר שנים הגיע לגור בעיירה הרב משה לייב מסאסוב, בנו של רבה הקודם של סטז'יז'וב, הרב שלמה שפירא.
הסוגיה עוררה מחלוקת קשה בין חסידיו של הרב אלתר זאב הורוביץ לחסידי שלמה שפירא שרצו בכהונתו של בנו, הרב משה לייב.
הצדדים פנו לדין תורה אך הוא לא הגיע לידי סיום עקב סירובו של אחד הדיינים לחתום על פסק הדין.
הרבנים יצחק שמלקיש, המהרש"ם מברז'אן ויחזקאל שרגא משינאווא (דודו של רבי משה לייב) תמכו ברבי אלתר זאב.
מספר רבנים מהונגריה ביניהם הרב חיים אלעזר שפירא (אחיינו של רבי משה לייב), תמכו ברבי משה לייב.
השלטונות הכירו באופן רשמי ברב אלתר זאב כרב העיירה ובית הכנסת הגדול הועמד לרשותו, ולרבי משה לייב היה בית כנסת נפרד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, נמלט הרב משה לייב לווינה, שם הלך לעולמו ב-1916. לאחר תום המלחמה, חזר בנו נחמיה לעיירה וירש את תפקידו של אביו.
ב-1942 נרצח הרב נחמיה על ידי הנאצים ביחד עם מרבית בני הקהילה.
ב-1930 נפטר הרב אלתר זאב ואת תפקידו ירש נכדו רבי קלונימוס קלמן הורוביץ שכיהן בתפקיד עד פרוץ מלחמת העולם השנייה, עת נמלט ללבוב ובה נרצח על ידי הנאצים.
המאה ה-20 ושואת יהודי סטז'יז'וב
ב-1900 התגוררו בסטז'יז'וב 992 יהודים וב-1912 מנתה הקהילה 1,150 נפשות שהיוו 51.4 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נגרמו נזקים לבתי העיירה מחמת הקרבות וב-5 בנובמבר 1918 פרצו פרעות בעיירה, בתי עסק של בני הקהילה ניזוקו, חלק מהבתים נשדדו ושלושה יהודים נרצחו.
ב-11 בנובמבר 1918, לאחר סיום המלחמה, נכללה סטז'יז'וב בשטחי פולין.
ב-21 באפריל 1919 אירעה עלילת דם בסטז'יז'וב ובעקבותיה פרצו שוב פרעות במסגרתן נרצח אחד מבני הקהילה ו-12 נפצעו.
אירועים אילו הובילו להתגברות הפעילות הציונית ולעלייה הדרגתית של מקצת מתושבי העיירה לארץ ישראל.
כמו כן היגרו מקצת מבני הקהילה לגרמניה וארצות הברית.
בשנות ה-30 נחלקה הפעילות הפוליטית בקרב בני הקהילה בין התנועה הציונית לאגודת ישראל.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בסטז'יז'וב 1,300 יהודים שהיוו 44.75 אחוזים מכלל תושביה.
ב-1 בספטמבר תקפה גרמניה הנאצית את פולין, הצבא הפולני לא עמד במתקפת הבזק הגרמנית והחל בנסיגה מהירה שהפכה למנוסה.
ב-9 בספטמבר, עם התקרבות הוורמאכט לעיירה נמלטו מסטז'יז'וב רבים מתושביה, וגם חלק מבני הקהילה היהודית, רובם לדינוב ובהמשך ללבוב שנכללה בשטח הכיבוש הסובייטי, מתוקף הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
ב-10 בספטמבר 1939 נכבשה סטז'יז'וב על ידי הצבא הגרמני, מייד הוחל ברדיפת בני הקהילה והוטלו עליהם מגבלות תנועה ומסחר.
בהמשך, נשלח חלק קטן מגברי הקהילה לעבודות כפייה.
מאוחר יותר, הוחזר לסטז'יז'וב מינהל אזרחי בחסות הגרמנים וחלק מהפליטים מקרב בני הקהילה אשר נמלטו לאזור הכיבוש הרוסי, החליטו לשוב לעיירה ולהתאחד עם משפחותיהם.
לאחר תחילת מבצע ברברוסה גברו רדיפות היהודים ובהמשך בין 26 ביוני ל-28 ביוני 1942 גורשו 1,355 מיהודי סטז'יז'וב לריישא.
הגירוש בוצע באמצעות כירכרות שהיו שייכות לאיכרי הסביבה והם נטלו חלק בגירוש תמורת תשלום מהגרמנים שנע בין 25 ל-50 זלוטי לאיכר.
בתי בני הקהילה נפרצו ורכושם נבזז.
במהלך הגירוש לריישא ירו חיילי האס אס למוות בתשושים ובנכים מקרב בני הקהילה.
בעת שהותם בגטו ריישא הועבדו בני הקהילה בעבודות כפייה.
קשישים, חולים ומוגבלים מקרב יהודי סטז'יז'וב הוצאו להורג ביריות בגטו ריישא והשאר גורשו בהדרגה למחנות נוספים, רובם לבלז'ץ, תוך שהם נדרשו לשלם 50 זלוטי לאדם, בעבור כרטיס הנסיעה ברכבת שהובילה אותם למחנה.
בן קהילה שלא עלה בידו לשלם עבור כרטיס הנסיעה ברכבת, נורה במקום.
מעטים מאוד מקרב המגורשים ניצלו ממחנות ההשמדה.
בראשית המאה ה-21 לא התגוררו יהודים בסטז'יז'וב ובשטחה עדיין מצויים שרידיהם החרבים של שלושה בתי עלמין יהודיים וכן מבנה בית הכנסת המרכזי שהוסב לספרייה.
הרובע העתיק של העיירה מוגבה מחלקה החדש וממוקמת בו כנסייה בה משולב מגדל פעמונים.
בנוסף קיימת במקום כנסיית רובע שהוקמה ב-1401 ובנויה בסגנון אדריכלי גותי.
בסטז'יז'וב ממוקמים אולם תיאטרון ומוזיאון היסטורי וכן פועלים שני בתי ספר יסודיים, בית ספר לחינוך מיוחד ובית ספר תיכון.
סטיז'וז'וב ממוקמת באחד האזורים הנחשלים כלכלית בפולין.
ב-2005 עמד שיעור האבטלה במקום על 15 אחוזים והאזור סובל מתשתיות תחבורתיות מתיישנות שאינן מתוחזקות היטב.
עיקר המשבר הכלכלי הוא בענף החקלאות ומשקים זעירים רבים שפעלו בסביבת העיירה פשטו את הרגל.
בסטז'יז'וב שורר אקלים ממוזג עם השפעה מקצינה מכיוון הרי הקרפטים.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 7.4°C וערכי הקיצון הממוצעים נעים ממינוס 3.3°C בינואר ועד 17.6°C ביולי.
כמות המשקעים השנתית עומדת על 705 מילימטרים.
סטז'יז'וב מקיימת ברית ערים תאומות וערים אחיות עם הערים הבאות:
משפחת משגרי הסטורן הוא כינויה של סדרת משגרים אמריקאית, שפותחה עבור תוכנית אפולו של נאס"א במסגרתה הונחת האדם הראשון על הירח.
מוביל פיתוח המשגרים היה וורנר פון בראון, מדען טילים גרמני שהובא לארצות הברית במסגרת מבצע פייפרקליפ ב-1945, שהיה מנהל מרכז טיסות החלל מרשל באותה תקופה.
הידוע מבין משגרי הסדרה הוא משגר הסטורן V, שכונה גם בשם "האדיר בטילים", אשר נכון להיום הוא המשגר העוצמתי ביותר שאי פעם שוגר.
משגרי הסדרה שוגרו 32 פעמים, מתוכם ל-15 משימות מאוישות, בין אוקטובר 1961 ליולי 1975. חוץ מתוכנית אפולו שימשו המשגרים גם את תוכנית סקיילאב ואת פרויקט לווייני הפגסוס.
עוד לפני ששוגר לחלל אקספלורר 1, הלוויין האמריקאי הראשון, ב-31 בינואר 1958, הועלו הצעות לפיתוח משגר בעל יכולות נשיאה גבוהות.
באפריל 1957 החלו תכנונים ראשוניים למשגר בעל יכולת נשיאה של בין 9,000 ל-18,000 ק"ג למסלול סביב כדור הארץ, ובין 2,500 ל-5,500 ק"ג למהירות מילוט מכדור הארץ.
ההצעה כללה פיתוח משגר בעל דחף של כ-6.7 מגה-ניוטון.
לאחר שהושלמו מחקרים, שהראו כי פיתוח אשכול מנועים בעל דחף שכזה אפשרי, ב-15 באוגוסט 1958, הורתה DARPA (אז ARPA) להתחיל במחקר ופיתוח התוכנית, שלימים קיבלה את השם סטורן.
המטרה הראשונית של תוכנית המחקר, הייתה להוכיח כי על ידי חיבור מספר מנועים לשלב יחיד (אשכול מנועים), בשימוש ברכיבים קיימים, ניתן להפיק כמויות גדולות של דחף.
הטכניקה הוצגה על ידי בניית אשכול מנועים ובחינתו ברדסטון ארסנל, אלבמה (שהפך לימים למרכז טיסות החלל מרשל).
המחקרים הראו גם כי ניתן להשתמש בחמצן הנוזלי ובמכלי הדלק שפותחו במקור עבור טילי הרדסטון והיופיטר, עבור המשגר החדש.
כמו כן הוראה כי מנוע ה-S-3D, ששימש את טילי היופיטר והתור, יוכל לעבור שיפור ולהפיק כ-850 קילו-ניוטון דחף, וכך קיבלה רוקטדיין (Rocketdyne), חברת בת של נורת' אמריקן אוויאיישן חוזה לשדרוג המנוע.
לאחר ששודרג המנוע הוא קיבל זיהוי חדש - H-1. במקור הפיק ה-H-1 כ-750 קילו-ניוטון אך בהמשך הפיק עד לכ-950 קילו-ניוטון.
במקביל לפיתוח ה-H-1, בוצעו מחקרים לפיתוח מנוע יחיד שיוכל להפיק בעצמו כמויות גדולות של דחף.
מחקרים אלו הובילו בסופו של דבר לפיתוח ה-F-1, מנוע בעל דחף של 6.7 מגה-ניוטון, ששימש בשלב הבסיס של משגרי הסטורן.
באוקטובר 1958 הפכה ARPA את תוכנית המחקר לתוכוכנית פיתוח שמטרתה לספק משגר אמין (שיבנה בטכניקת האשכולות) שיוכל לשמש כשלב ראשון למשגר רב שלבי למשימות חלל מורכבות.
המשגר קיבל אז את השם "ג'ונו V" (כהמשך לג'ונו 1 וג'ונו 2).
קבוצת המחקר השלימה באותו זמן תרשימים ראשוניים של המשגר כך שניתן יהיה להתחיל לפתח את שלבים נוספים שיורכבו עליו.
בתחילת 1959 שונה השם "ג'ונו" לשם "סטורן", על שם כוכב הלכת סטורן (שבתאי), הבא אחרי כוכב הלחץ יופיטר (צדק), שעל שמו נקרא הטיל הקודם שפיתחה קבוצתו של פון בראון.
מאוחר יותר ב-1959 החליטה מחלקת ההגנה של ארצות הברית כי אין לה צורך במשגר העוצמתי ולכן העבירה את התוכנית לידי סוכנות החלל החדשה שהוקמה - נאס"א.
עם קבלת האחריות על פיתוח המשגרים, הקימה נאס"א "ועדת הערכה למשגר הסטורן" (שנודעה גם כוועדת סילברסטיין), שכללה נציגים מנאס"א וממחלקת ההגנה.
הוועדה המליצה כי כל השלבים הנוספים שיפותחו עבור משגר הסטורן, יונעו על ידי מנועי מימן וחמצן רבי עוצמה, וכי מנוע מימן חדש יפותח.
המלצות אלו הביאו לפיתוח שלבי הסטורן ולפיתוח מנוע ה-J-2.
בתחילת 1960 הציגה נאס"א את תוכניתה, שכללה פיתוח סדרת משגרים גדולים, שיתבססו על אותם רכיבים.
המשגר הראשון בסדרה, הסטורן I, היה אמור להיות משגר תלת-שלבי (בסופו של דבר, על ידי הגברת הדחף של השלב השני, בוטל פיתוח השלב השלישי), ו-10 ממנו תוכננו להיבנות.
במהלך 1960 נבחרה דאגלס איירקראפט קומפני לבנות את שלבו השני של המשגר, שקיבל את הזיהוי S-IV, שהונע על ידי 6 מנועי RL-10A-3. רוקטדיין נבחרה לפתח את מנוע ה-J-2. עם הקמת מרכז טיסות החלל מרשל ביולי 1960, הועברה קבוצתו של פון בראון רשמית לידיה של נאס"א.
ב-25 במאי 1961 הציג נשיא ארצות הברית דאז, ג'ון קנדי, את המטרה הלאומית להנחתת אדם על הירח עד תום העשור.
הצהרה זו יצרה את הצורך המידי בפיתוח משגר גדול הרבה יותר מהסטורן I.
בינואר 1962 הודיעה נאס"א כי המשגר הבא בסדרת הסטורן יהיה הסטורן V, אשר יפיק דחף של כ-33.5 מגה-ניוטון, פי 5 מהסטורן I, והוא יוכל לשאת עד ל-120 טון למסלול LEO.
עבור המשגר החל פיתוחם של שלבים חדשים: ה-S-II וה-S-IVB, שניהם מונעים באמצעות מנועי ה-J-2.
ביולי 1962, עם בחירת שיטת ה-LOR כשיטה המועדפת לטיסה לירח, הועלה הצורך בפיתוח משגר נוסף, עוצמתי יותר מהסטורן I אך חלש יותר מהסטורן V, שישא את חלליות האפולו למסלול סביב כדור הארץ, שם יוכלו לבחון אותם בפעולה.
המשגר החדש קיבל את הזיהוי סטורן IB, והוא כלל שלב ראשון S-IB (שדרוג של שלב הראשון של הסטורן I) ושלב שני S-IVB (שלבו השלישי של הסטורן V).
לולא פותח הסטורן IB, היה על נאס"א להמתין 5 שנים נוספות, להשלמת הסטורן V, לפני שהייתה יכולה לבחון את חללית האפולו בפעולה.
ב-27 באוקטובר 1961 שוגר הסטורן I בפעם הראשונה מנמל החלל קייפ קנוורל שבפלורידה.
המשימה קיבלה את השם SA-1 (סטורן-אפולו 1) והושלמה בהצלחה.
ב-25 באפריל וב-16 בנובמבר 1962 שוגרו המשימות SA-2 ו-SA-3, ששימשו גם את פרויקט הייווטר (Highwater - מים גבוהים).
SA-4 שוגרה ב-28 במרץ 1963. ארבע משימות אלו כללו שלב ראשון מסוג S-I ושלב דמה שני (שבשיגורי פרויקט הייווטר מולא במים).
משימת SA-5, ששוגרה ב-29 בינואר 1964, הייתה הראשונה שכללה שלב שני (S-IV) אמיתי, הציבה בהצלחה מטען במשקל 17 טון במסלול.
משימות SA-6 ו-SA-7, ששוגרו ב-28 במאי וב-18 בספטמבר 1964, הציבו בהצלחה דגמים של החללית אפולו במסלול.
ב-25 בפברואר 1965 שוגרה משימת SA-9 (לפני SA-8) שהייתה הראשונה שכללה לוויין פגסוס.
SA-8 ו-SA-10 שוגרו בהצלחה ב-25 במאי וב-30 ביולי 1965 וכללו גם הם לווייני פגסוס.
לאחר 10 שיגורים שהושלמו כולם בהצלחה מלאה, הסתיימה תוכנית הפיתוח של הסטורן I.
שיגורי הסטורן I בוצעו מ-LC-34 ו-37 שבנמל החלל קייפ קנוורל, פלורידה.
ב-26 בפברואר 1966 שוגר הסטורן IB למשימתו הראשונה - SA-201 - ובחרטומו דגם של החללית אפולו, לטיסת מבחן תת-מסלולית.
SA-202 שוגר ב-25 באוגוסט 1966 ונשא דגם של החללית אפולו לטיסה תת-מסלולית.
SA-204 יועד לשגר את משימת אפולו 1 - טיסת המבחן המסלולית והמאוישת הראשונה של החללית אפולו, המשימה המאוישת הראשונה של משגר סטורן, והמשימה המאוישת הראשונה בתוכנית אפולו - ב-21 בפברואר 1967. אך ב-27 בינואר 1967, במהלך תרגול, פרצה שרפה בתא הפיקוד של החללית ושלושת אנשי הצוות נהרגו.
ה-SA-204 שימש בסופו של דבר לשיגור משימת אפולו 5 - טיסת מבחן לא מאוישת של רכב הנחיתה הירחי - ששוגרה ב-22 בינואר 1968. SA-205 שיגר לחלל את משימת אפולו 7, המשימה המאוישת הראשונה בתוכנית (והאחרונה של המשגר במסגרת תוכנית אפולו), ב-11 באוקטובר 1968.
SA-209 היה בכוננות לשיגור משימות חילוץ לסקיילאב 4 ואחר כך למשימת אפולו-סויוז אך משימות כאלו לא נצרכו.
לאחר מכן יועד לשגר את משימת סקיילאב 5, משימה שמטרתה הייתה להעלות את סקיילאב למסלול גבוה יותר, מאחר שמסלול החל לדעוך.
משימה זו בוטלה, והמשגר מוצג כיום במרכז החלל קנדי.
SA-210 שימש לשיגור משימת אפולו-סויוז ב-15 ביולי 1975.
מלבד 10 משגרים אלו היו עוד 4 משגרים: SA-211 נבנה אך מעולם לא שוגר.
SA-212 נבנה ושלבו השני (S-IVB) הפך להיות תחנת החלל סקיילאב.
למשגרים SA-213 ו-214 נבנו רק שלבים ראשונים, שמאחר ולא שימשו נשלחו לגריטה (יחד עם שלבו הראשון של ה-SA-212).
שיגורי הסטורן IB בוצעו מ-LC-34 שבנמל החלל קייפ קנוורל ומ-LC-39 שבמרכז החלל קנדי הצמוד.
בשיגורים מ-LC-39, שנבנה לשיגור הסטורן V, הורכב הסטורן IB על מגבה מיוחד.
ב-9 בנובמבר 1967 שיגר הסטורן V הראשון, SA-501, את משימת אפולו 4, שכללה חללית אפולו לא מאוישת, למסלול סביב כדור הארץ.
SA-502 שיגר את אפולו 6, עוד משימה לא מאוישת, ב-4 באפריל 1968. במשימה זו אירעו מספר בעיות בשלב השני והשלישי של המשגר, אך בכל זאת המשימה נחשבה להצלחה.
SA-503, ששוגר ב-21 בדצמבר 1968, נשא את משימת אפולו 8 - המשימה המאוישת הראשונה של הסטורן V והמשימה המאוישת הראשונה מעולם אל מחוץ לגבולות כדור הארץ - אל עבר הירח.
SA-504 שיגר את משימת אפולו 9 למסלול סביב כדור הארץ ב-3 במרץ 1969. AS-505 שיגר את משימת אפולו 10 למסלול סביב הירח ב-18 במאי 1969.
ב-16 ביולי 1969 שיגר ה-SA-506 את משימת אפולו 11 - המשימה המאוישת הראשונה שנחתה על הירח.
SA-507 נשא את משימת אפולו 12, משימה מאוישת נוספת שנחתה על הירח, ב-14 בנובמבר 1969. זמן קצר לאחר שיגורו נפגע המשגר מברק פעמיים אך לא אירע לו נזק.
SA-508 שימש לשיגור משימת אפולו 13 ב-11 באפריל 1970. רעידות קשות בעת השיגור גרמו לכיבוי מוקדם של המנוע הראשי.
ללא קשר לרעידות, מכל חמצן שהתפוצץ בתא השירות של החללית גרם לביטול הנחיתה הירחית והצוות חזר לכדור הארץ.
SA-514 נבנה ויועד לשגר את משימות אפולו 18 או 19 אל הירח אך משימות אלו בוטלו, ולכן פורק המשגר וחלקיו מוצגים במרכזי נאס"א השונים.
SA-515 יועד לשגר את סקיילאב 2 אך התוכנית בוטלה, המשגר פורק, וחלקיו מוצגים גם הם.
כל משגרי הסטורן 5 (כולל ה-INT-21) שוגרו מ-LC-39 שבמרכז החלל קנדי, פלורידה, שנבנה במיוחד בשביל המשגר.
LC-39, הכולל שני כני שיגור (A ו-B), הוסב לקראת שנות ה-80 לשיגור מעבורות החלל שהיו בפיתוח.
SA-513, שקיבל את השם סטורן INT-21, כלל את שני השלבים הראשונים של הסטורן 5, אך שלבו השלישי הוחלף בתחנת החלל סקיילאב (שהיה שלב ה-S-IVB של הסטורן IB SA-212 שעבר שיפוץ).
מלבד 4 דגמי הסטורן ששוגרו (I, IB, V ו-INT-21), מספר רב של משגרים נוספים, שהתבססו על אותם רכיבים, תוכננו אך מעולם לא נבנו (ארס 1 וארס 5).
סטורן טורף אחד מבניו הוא השם שניתן לציור של הצייר הספרדי פרנסיסקו דה גויה.
לפי הפרשנות המקובלת, הוא מציג את שליט הטיטאנים קרונוס מהמיתולוגיה היוונית (עם זאת, שם הציור נושא את שמו של מקבילו הרומי סטורן), שעקב נבואה שניבאה כי אחד מבניו ידיח אותו משלטונו בעולם ויתפוס את מקומו כשליט האלים, נהג לאכול את בניו בזה אחר זה כשנולדו.
הציור הוא אחד מסדרת ארבעה-עשר "הציורים השחורים" של גויה, שהוא צייר כציורי קיר על קיר ביתו בין 1819 ל-1823. הציור הועבר לבד קנבס לאחר מותו של גויה, ומאז הוא מוצג במוזיאון הפראדו אשר במדריד, ספרד.
ב-1819 רכש פרנסיסקו דה גויה בית על גדת נהר המנסנארס ליד מדריד, שנקרא "קינטה דל סורדו" (Quinta del Sordo; פירוש השם: "הווילה של החירש").
ציורים אלו לא צוירו בעבור כסף ולא נועדו להצגה פומבית, והם משקפים את הלך רוחו הקודר של גויה וכוללים סצנות חזקות המעבירות רוע ומאבק.
"סטורן טורף אחד מבניו", ציור מטריד המציג את קרונוס אוכל את אחד מילדיו, היה אחת משש עבודות שצייר גויה בחדר האוכל בביתו.
לפי המיתולוגיה הרומית (שהושפעה מהסיפור המקורי במיתולוגיה היוונית), לשליט האלים סטורן ניבאה נבואה כי אחד מבניו ידיח אותו מהשלטון בעולם, כפי שהוא עצמו הדיח את אביו קיילוס.
על מנת למנוע את גורלו, סטורן נהג לאכול את ילדיו עם לידתם.
בסופו של דבר, אשתו אופס החביאה את בנו השישי, יופיטר, באי כרתים; היא רימתה את סטורן כשהביאה לו אבן עטופה בחיתולים, וסטורן, שחשב שהיא בנו, אכל אותה.
בסופו של דבר תפס יופיטר את מקומו של סטורן, כפי שחזתה הנבואה.
גויה מעולם לא העניק שמות לעבודות שיצר ב"קינטה דל סורדו".
השמות ניתנו להם על ידי אחרים לאחר מותו, וציור זה ידוע גם בשמות "סטורן" פשיטא, "סטורן טורף את בנו" או "סטורן טורף את בניו".
גויה מתאר את סטורן טורף אחד מבניו.
ראשו של הבן וחלק מזרועו השמאלית כבר נאכלו.
הזרוע הימנית נאכלה כפי הנראה גם היא, על אף שייתכן גם כי היא מוסתרת, מקופלת בקדמת הגוף ונמעכת תחת אחיזתו החזקה של סטורן.
סטורן נראה בדיוק כשהוא נוגס נגיסה נוספת מהזרוע השמאלית.
בעודו מגיח מהחושך, פיו נפער ועיניו מתרחבות לרווחה.
התמונה חשוכה, והבהירות היחידה בה היא בבשר הלבן, בדם האדום שנוזל מהגופה ובפרקי האצבעות הלבנים של סטורן שמחוברים לאצבעות הלוחצות לתוך גב הגופה.