tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף השמידו הכוחות מאות פירי מנהרות.
הפרשן הצבאי של מעריב השבוע תיאר את חשיבות כוחות ההנדסה הקרבית לתמרון הקרקעי:
ב-26 באוקטובר בטרם החל התמרון הקרקעי של כוחות היבשה החלו לוחמי חיל ההנדסה בפשיטות הקרקעיות באמצעות כלים משוריינים כבדים בהם נמ"ר הנדסי וכלי צמ"ה.
לאורך ימי הלחימה ברצועת עזה, כוחות הנדסה פרצו צירים, טיהרו מרחבים ממטעני חבלה וסיכלו תשתיות טרור וחוליות מחבלים שנמצאו בשטח.
במהלך הפשיטות נהרג סמל תמיר ברק, לוחם צמ"ה דחפור D9R משוריין לאחר שחוליית מחבלים הגיחה ממנהרה וירתה טיל נ"ט לעבר D9 אותו הפעיל סמל ברק.
ב-1 בנובמבר לאחר פגיעת פצמ"ר בבארי נהרג בבארי רס"ל (במיל') שלו ציון שרעבי, לוחם הנדסה בגדוד 749, חטיבת ביסל"ח.
ב-2 בנובמבר כוחות חיל ההנדסה הקרבית פתחו במבצע הנדסי גדול בעומק רצועת עזה, במטרה לטהר את השטח שאליו נכנס צה"ל ולפוצץ את הפירים והמנהרות באזורים אלו.
זה היה המבצע הגדול ביותר מסוג זה מאז החל התמרון הקרקעי ברצועה.
ב-3 בנובמבר כוחות חי"ר, הנדסה ושריון בפיקודה של סיירת גבעתי השתלטו על מעוז צבאי של חמאס אשר שימש כמטה המודיעין המבצעי של הארגון במרחב ג'באליה.
במהלך הקרב נהרג רס"ל (מיל') ידידיה אליהו לוחם בגדוד 8170.
ב-5 בנובמבר בבית חאנון פשט צוות קרב גדודי של גדוד 50 מחטיבת הנח"ל יחד עם פלוגת טנקים מחטיבה 460, וכוח הנדסה של גדוד 614 וניהל קרב שנמשך חמש שעות בתחילת השבוע בשטח הבנוי של בית חאנון, עם יותר מ-20 מחבלים הרוגים וללא נפגעים לצה"ל.
ב-6 בנובמבר כוח של גדוד 614 של חיל ההנדסה הקרבית חשף משגרי רקטות ורקטות עצמן שהוסתרו בסניף של תנועת נוער ובמסגד.
במסגרת הניסיון לחסל את יכולותיו הצבאיות של החמאס, בצה"ל התמקדו בפגיעה ב"מטרו", המנהרות שבבנייתן השקיע חמאס מאמצים רבים.
בצבא החלו לטפל ב"מטרו" באמצעות כוחות של חיל ההנדסה הקרבית ולוחמי יהל"ם של החיל, כולל בציר המחבר בין העיר עזה למרחב דרום הרצועה.
אחת המטרות של הכוחות הייתה לנתק מדרום הרצועה את המנהרות שבצפונה ובמרכזה.
במהלך קרב במרכז רצועת עזה נהרג רס"ר במיל' אליהו בנימין אלמקייס לוחם הנדסה בגדחה"ן 8219 ונפצעו שניים נוספים.
ב-12 בדצמבר הפיץ דובר צה"ל תיעוד ממצלמת קסדה של לוחם יהל"ם במילואים, שנתקל בשני מחבלים מטווח אפס ומחסל אותם אף על פי שהוא נפצע מרימון יד שהשליך אחד המחבלים.
ב-16 בנובמבר כוח משולב של שייטת 13, צק"ח 188 וכוחות גדוד 605, השתלטו על מעגן עזה ששימש את חמאס לצורכי טרור ימי.
במהלך ההשתלטות חיסלו הכוחות 10 מחבלים, השמידו 4 מבנים ו-10 פירי מנהרות.
במקביל בקרבות בצפון הרצועה, במהלך היתקלות מול מחבלים נהרג סרן אסף מסטר, קצין הנדסה מגדוד 601.
ב-19 בנובמבר חשפו כוחות הנדסה קרבית, יהל"ם, עוקץ ויחידת שלדג מנהרת טרור מתחת לבית החולים שיפא.
לוחמי פלגת סמור חקרו את המנהרה באמצעות טכנולוגיה מתקדמת והצליחו לפרוץ את הדלת המשוריינת.
עד 22 בנובמבר השמידו לוחמי יהל"ם 400 פירי מנהרות.
ב-20 בנובמבר כוחות אוגדה 36 בהובלת לוחמי חטיבת גולני לחמו יחד עם חטיבה 188 ולוחמי גדוד 605. הלוחמים נתקלו בעשרות רבות של מחבלים מהלחימה בשכונה, וניהלו קרבות פנים-אל-פנים מולם וחיסלו רבים מהם.
לוחמי חטיבה 188 השתלטו על מספר יעדים מרכזיים בגדוד זייתון של חמאס, בהם לשכתו של מפקד חטיבת עזה והמפקדה המרכזית של הגדוד.
ב-4 בדצמבר במהלך הקרבות בצפון רצועת עזה, באזור גבאליה במהלך היתקלות ירי עם מחבלים נהרגו רס"ל בן זוסמן (תחת מחלקת סיור) וסמל בנימין יהושוע נידהם לוחמי גדוד 601, שניים נוספים מהגדוד נפצעו.
ב-7 בדצמבר חטיבה 401 כבשה את כיכר פלסטין בשג'אעייה.
הכיכר הפכה לסמל במלחמה בעקבות התיעודים של העברות חטופים לידי הצלב האדום שהתבצעו בה, בנוסף להיותה מרכז שלטוני של חמאס.
כוחות ההנדסה של גדוד 601 הרסו את תשתיות חמאס סביב הכיכר, פוצצו מבני ממשל של חמאס וחישפו את הכיכר באמצעות דחפורי D9 כדי לנטרל ולשלול מטענים.
ב-21 בדצמבר רשת המנהרות האסטרטגית ב"רובע הבכירים" שבמרכז העיר עזה פוצצה על-ידי לוחמי יחידת יהל"ם וחטיבה 401. הרשת חיברה בין דירות מסתור, לשכות, משרדים ודירות מחיה של בכירי הזרוע הצבאית והמדינית בארגון הטרור.
ב-7 בדצמבר במהלך הקרבות בדרום רצועת עזה נהרג רס"ם במיל' קובי דבש, לוחם בגדוד ההנדסה 271 של חטיבת המחץ.
ב-9 בדצמבר בח'אן יונס צוות הקרב של חטיבה 7 החל במתקפה על מנת לפרוץ את קווי ההגנה של חמאס במרחב ח'אן יונס, במהלכה תקפו עשרות עמדות נ"ט ותצפיות אויב.
הלוחמים פשטו על המוצב הגדודי של גדוד דיר אל-בלח של חמאס ואיתרו אמל"ח ומודיעין.
צק"ח של חטיבת גבעתי, חטיבה 55 וחטיבה 4 כיתרו את העיר ומבצעים התקפות ופשיטות ממוקדות כנגד פלוגות בחטיבת ח'אן יונס של ארגון הטרור חמאס.
במהלך הקרבות הלוחמים פשטו על מסגד שהכיל תשתיות טרור של חמאס וחיסלו חוליית מחבלים.
במהלך הפעילות התפוצץ מטען סמוך לכוחות, כתוצאה מכך נהרגו סמל עוז שמואל ארדי וסמ"ר יונתן דין חיים לוחמי הנדסה מגדוד 603 של חטיבה 7.
ב-14 דצמבר ניהל צוות הקרב החטיבתי של חטיבה 460 לחימה בצפון הרצועה, במהלך הקרב נהרג סמ"ר אוריה יעקב, לוחם בגדוד 614, בית הספר להנדסה קרבית.
באותו היום בג'באליה נהרג גם רס"ר תומר שלמה מיארה לוחם בגדוד הנדסה 710 של עוצבת ראם בקרב בצפון רצועת עזה.
ב-17 בדצמבר בח'אן יונס לוחמי יחידת דובדבן יחד עם לוחמי יחידת יהל"ם ניהלו קרבות פנים מול פנים עם המחבלים, והשמידו מעבדת רחפנים, פירים ומשגרי רקטות שכוונו לישראל.
לוחמי דובדבן פשטו על מרכז העיר ח'אן יונס ואיתרו בו יחד עם כוחות הנדסה ויחידת עוקץ.
במהלך הקרבות נהרג רס"ר (מיל') טל פיליבה יחד עם עוד שני לוחמי דובדבן.
בנוסף באותו היום, אחר הצהריים הותר לפרסום שכוחות חיל ההנדסה הקרבית, יהל"ם ואוגדת עזה חשפו מנהרת ענק כחלק ממתחם המנהור הגדול ביותר שחמאס חפר נגד ישראל, שמתחיל מתחת למחנה פליטים של ג'באליה.
ב-18 בדצמבר צוות הקרב החטיבתי 646 תקף תשתית טרור שבה נמצאו אמצעי לחימה רבים, בהם מטענים, ציוד לחימה ונשק מסוג RPG.
באותה תשתית טרור נחשף מרתף ובו מצבור של מרגמות ותחמושת.
בנוסף הכוחות איתרו והשמידו פירים ובורות שיגור במרחב.
במהלך הקרב נהרג רס"ל (במיל') לידור יוסף קרואני, לוחם בגדוד הנדסה 8163.
באותו היום במהלך קרב בשג'אעיה נהרגו סרן (במיל') רותם יוסף לוי סגן מפקד פלגה, סרן (במיל') רועי ביבר, וסרן (מיל') נתנאל סילברג מפקדי צוות ביחידת יהל"ם.
ב-22 בדצמבר בקרבות בדרום הרצועה נהרג רס"ל (במיל') טל שועה לוחם במילואים בגדוד הנדסה 7071, חטיבת קרייתי.
בנוסף כוחות הנדסה קרבית של אוגדה 99, יהל"ם ויחידת עוקץ איתרו, מיפו והשמידו רשת מנהרות מתחת לשטח הבנוי בעיסא.
ב-23 בדצמבר בקרבות בדרום הרצועה, כתוצאה מפגיעת טיל נ"ט בנמ"ר ההנדסי בו שהו נהרגו סמ"ר דוד בוגדנובסקי, סמ"ר רואי אליאס, סמ"ר אוראל בשן וסמ"ר גל הרשקו לוחמי גדוד 603 אשר פעלו תחת צוות הקרב החטיבתי של חטיבה 7.
ב-30 בדצמבר במהלך הקרב באל-בורייג' נהרג רס"ר במיל' קונסטנטין סושקו, לוחם בגדוד ההנדסה 7086 שפועל תחת חטיבת גולני.
ב-31 בדצמבר במהלך הקרבות בצפון הרצועה נהרג רס"ל ליאב סעדה לוחם גדוד הנדסה 7107.
ב-2 בינואר 2024 במהלך הקרבות בצפון רצועת עזה נהרג סמ"ר סופיאן דגש לוחם גדוד 601 אשר לחם תחת חטיבה 401.
ב-3 בינואר במהלך הקרבות בצפון רצועת עזה, נהרג רס"ל מירון משה גרש לוחם ביחידת יהל"ם.
ב-8 בינואר בתאונה בה התפוצצו רשת מנהרות ומחסני אמל"ח נהרגו רס"ר (במיל') עמית שחר, סרן (במיל') דניס קרוחמלוב וקסלר, סרן (במיל') רון אפרימי, רס"ר (במיל') ורועי אברהם מימון מיחידת יהל"ם, רס"ם (במיל') עקיבא יסינסקי ורס"ל (במיל') גבריאל בלום מגדוד הנדסה 8173 בחטיבת עציוני.
באותו יום, פעלו כוחות מחטיבת חצי האש במרחב ח'אן יונס תחת פיקודה של אוגדה 98 לכיבוש העיר והכרעת חטיבת ח'אן יונס של חמאס.
במהלך ניהול התקפה כח הנדסה וצנחנים מגדוד 101 נפגע מ־RPG.
כתוצאה מהפגיעה נהרגו שני לוחמי גדחה"ן 8219 של החטיבה: רס"ל (במיל') ורס"ל (במיל') .
ב-13 ו-14 בינואר במהלך פעילות של צוות הקרב של חטיבה 7 במרחב ח'אן יונס, באמצעות ירי טנק חמישה מחבלים ואיתרו פיר תת-קרקעי במרחב העיר.
במהלך הפעילות ב-13 בינואר נהרג לוחם צמ"ה בגדוד 603, רס"ל אנדועלם קבדה.
ב-4 בפברואר 2024 הותר לפרסום שרס"ל (מיל') שמעון יהושע אסולין, לוחם בגדוד הנדסה 924 בחטיבת הראל, נפל בקרב בדרום הרצועה.
ב-6 בפברואר במהלך הלחימה המחודשת במחנה שאטי בצפון רצועת עזה נהרג סגן מפקד גדוד 601 רס"ן דוד שאקורי.
הלוחמים פרצו דלתות הדף, חיסלו מחבלים ומיפו את המנהרות.
בחודש אפריל 2024 הוביל גדוד 601 את צק"ח 401 בלחימה במרכז רצועת עזה ומחנות המרכז, הגדוד, כמו שאר הגדודים של החיל סייעו לכוחות השריון והרגלים.
הגדוד פרץ דרכים והשמיד תשתיות טרור וחיסל מחבלים, וסייע בתחום החבלה וההנדסה הצבאית, גם בתחום הלחימה הרגלית והממוכנת בשטח הבנוי.
במהלך הלחימה הקים הגדוד גשר על נחל עזה שחוצה את הרצועה, על מנת לאפשר תמרון לכוחות צה"ל.
כתוצאה מהפגיעה נהרגו סגן מפקד פלוגה בגדוד 601 סרן ווסים מחמוד ו-7 לוחמים נוספים מגדוד ההנדסה 601 ביניהם סמל אליהו משה צימבליסט, סמל איתי עמר, סמ"ר סטניסלב קוסטרב, סמ"ר אור בלומוביץ, סמ"ר עז ישעיה גרובר, סמל שלום מנחם, וסמל יקיר יעקב לוי.
ב-1 ביולי השמידו כוחות של יהל"ם, ביחד עם חטיבה 401 וחטיבת הקומנדו, אתר גדול לייצור רקטות ארטילריות ארוכות-טווח של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בתל א-סולטאן שכלל תשתיות ומחרטות רבות מעל ומתחת לקרקע.
ב-7 ביולי נהרג בקרב רפיח מפגיטת טיל נ"ט רס"ן ג'לאא אבראהים, מפקד פלוגה בגדוד 601.
ב-17 ביולי השמידו כוחות יהל"ם, כוחות הנדסה מאוגדה 143 וגדוד הסיור המדברי מנהרת טרור התקפית ששימשה לפיגוע חדירה בחודש יוני בדרום רצועת עזה בו נהרג לוחם צה"ל.
ב-24 ביולי על בסיס מודיעין מדויק של שירות הביטחון הכללי חילצו כוחות יהל"ם, הנדסה קרבית וחטיבת הקומנדו את גופותיהם של 5 חטופים שנהרגו ב-7 באוקטובר.
הגופות הוסתרו בתוך מנהרה עמוקה בבני סוהילה, חלק מהאזור ההומניטרי בח'אן יונס.
ב-26 ביולי נהרג סמ"ר (מיל') מוטי רווה, בן 37 משני, מפגיעת טיל נ"ט ב-D9 שלו ברפיח, הוא התנדב לשרת כלוחם צמ"ה בצק"ח גבעתי.
ב-27 באוגוסט 2024 השתתפה יהל"ם בחילוץ פרחאן קאדי ביחד עם לוחמי היחידה המבצעית של השב"כ, שייטת 13 וחטיבה 401.
במהלך מרץ 2025, לאחר סיום הפסקת האש, פתח צה"ל במבצע עוז חרב בה חידש פיקוד דרום את הלחימה.
במסגרת הלחימה אוגדה 36 תפסה את מרחב רפיח.
ועוצבת סיני תפסה את צפון הרצועה.
ב-3 במאי 2025, כוח הנדסי של לוחמי יחידת יהל"ם, הפועל תחת צוות הקרב של חטיבת גולני במרחב רפיח, ביצע סריקה של פיר מנהרה בתוך מבנה.
במהלך הסריקה, סביב השעה 17:30, מטען התפוצץ בתוך הפיר- כתוצאה מהפיצוץ נהרגו שני לוחמי יהלו"ם בהם סגן נועם רביד, וסמל יהלי שרור.
ב-8 במאי 2025, כוח לוחמי הנדסה של גדוד 605 נכנס לתוך מבנה בשכונת ג'נינה ברפיח כדי לאתר פיר מנהרה, חוליית מחבלים הפתיעהאת הכוח ושיגרה RPG לעבר המבנה שבו שהה הכוח.
כתוצאה מקריסת המבנה הממולכד ופיצוץ המטען, נהרגו לוחם מגלן רס"ל (במיל') חן גרוס, וכן 3 לוחמי יהל"ם בהם סמל יואב רוור, סמל אורי יונתן כהן ותום רוטשטיין.בנוסף נפצעו 5 נוספים - אחד באורח קשה והיתר באורח בינוני.
ביוני 2025 פשט כוח של יהל"ם וסיירת גולני על בית החולים האירופי ברצועת עזה בו התחבא מוחמד סינוואר, עד שחוסל על ידי צה"ל ב-13 במאי 2025. הכוח חשף רשת מנהרות טרור תת-קרקעיות מתחת לבית החולים ובהן אותרו חמ"לים, אמצעי לחימה, כסף בלתי-חוקי וגופות מחבלים.
הכוח איתר ולכד את גופתו של סינוואר.
ב-16 ביוני 2025, במהלך פעילות במרחב ח'אן יונס בו פעל גדוד 12 של חטיבת גולני, אירע פיצוץ מטען במבנה ממולכד כאשר כתוצאה מכך נהרג סרן במיל' טל מובשוביץ מפקד פלוגה בגדוד ההנדסה 7086 חטיבת גולני.
ב-18 ביוני 2025, במהלך קרבות במזרח העיר ח'אן יונס נהרג סמ"ר סתיו חלפון לוחם הנדסה מגדוד 603 של חטיבה 7 לאחר שנהרג מפגיעת צלף.
ב-24 ביוני 2025, במהלך פעילות בח'אן יונס סמוך לשעה 17:20, מחבלים הצמידו מטען חבלה לנגמ"ש הנדסה פומ"ה שבו שהה כוח לוחמי גדוד 605 - ונמלטו מהמקום.
שמו של לוחם נוסף שנפל טרם הותר לפרסום.
כוחות כיבוי צבאיים הוקפצו למקום ועשו מאמצים לכבות את הנגמ"ש העולה באש.
לאחר שכל ניסיונות הכיבוי בתוך שטח הרצועה נכשלו, הוחלט לגרור את הנגמ"ש לשטח ישראל ושם להמשיך את מאמצי הכיבוי.
הפומ"ה נגררה, תחילה לציר צלאח א-דין בחאן יונס, ומשם מחוץ אל מחוץ לרצועה - בזמן שהלוחמים עדיין בתוכו.
רק כשהגיע הנגמ"ש לשטח ישראל, הצליחו לכבותו, ולמקום הוזנקו כוחות חילוץ, אך אף אחד מהלוחמים לא נשאר בחיים, ולא נותר את מי לחלץ בחיים מהפומ"ה הבוערת.
ב-29 ביוני 2025, במהלך פעילות של צוות הקרב של חטיבה 401 בכפר ג'באליה, מטען הופעל על כוח לוחמי הנדסה של גדוד 601, בדיוק רגע לפני שעמדו להיכנס למבנה במסגרת ההתקפה.
כתוצאה מהפיצוץ נהרג לוחם ההנדסה סמל ישראל נתן רוזנפלד.
יתר לוחמי ההנדסה שנכחו במקום לא נפגעו.
ב-7 ביולי 2025, בסביבות השעה 03:00 לפנות בוקר, במהלך פעילות כוחות הנדסה של החטיבה הצפונית במרחב בית חאנון, באגר נפל לבור עמוק כתוצאה מהחשכה.
כתוצאה מהנפילה, הבאגר פגע בכלי הנדסי מסוג D9 שפעל בסמוך.
לוחם הצמ"ה, סמל יאיר אליהו, שהפעיל את ה-D9, נהרג בתאונה המבצעית.
בלילה שבין 30 בספטמבר ל-1 באוקטובר 2024 פתח צה"ל של תמרון צבאי קרקעי בשטח מדינת לבנון במסגרת זירת לבנון במלחמת חרבות ברזל, שהחל, לראשונה מאז מלחמת לבנון השנייה.
את הכוחות המתמרנים הוביל חיל ההנדסה הקרבית, שטיהר את הכפרים בדרום לבנון משתיות טרור של חזבאללה ובעיקר תשתיות תת-קרקע של כוח רדואן.
כוחות ההנדסה הקרבית חישפו את השטח על מנת להסיר את איום הירי הישיר והעקיף מכפרי "קו הרכסים" על יישובי קו העימות.
ב-2 באוקטובר במהלך תקרית היתקלות עם מחבלים מכוח רדואן נהרג קצין יחידת יהל"ם סרן איתי אריאל גיאת.
ב-4 ו-5 באוקטובר כוחות של יהל"ם וכוחות מיוחדים איתרו וחקרו מנהרות לחימה של כוח רדואן בסמוך לגבול ישראל-לבנון.
לאחר החקירה הם אטמו אותה במלט ובטון בסיוע י"פ חה"ן 801 (יחידת ההנדסה הפיקודית של פיקוד הצפון).
ב-19 באוקטובר יום השמידו לוחמי יהל"ם וכוחות ההנדסה של עוצבת הגליל 4 תשתיות תת-קרקע גדולות מאוד של כוח רדואן באמצעות כ-100 טונות חומר נפץ.
במהלך התמרון הקרקעי בלבנון במלחמת חרבות ברזל, פלגת מדרון מושלג פרצה למתחם אסטרטגי של כוח רדואן ברב א-ת'לאת'ין וניהלה קרב ממושך של 36 שעות עם המחבלים שהתבצרו במקום.
בסיום הקרב הכוח השתלט על המתחם ללא נפגעים ורוב המחבלים נמלטו פצועים.
ב-26 באוקטובר פוצצו אותו כוחות יהל"ם והנדסה קרבית עם כ-400 טונות חומר נפץ.
כוחות הנדסה קרבית ביצעו חישוף נרחב של השטח הסמוך לגבול ישראל–לבנון, יישרו אותו וניקו אותו מצמחייה על מנת ליצור שטח סטרילי שיקל על כוחות צה"ל להגן על הגבול.
החישוף בוצע על ידי כוחות ההנדסה הפיקודיים וחיילי מילואים באמצעות ציוד מכני הנדסי.
המבצע ההנדסי זכה לשם "מחרשת הכסף".
בעקבות התרומה המכרעת והחיונית של חיל ההנדסה הקרבית ללוחמת התמרון, להגנה על הכוחות הלוחמים ולהשמדת תשתיות הטרור, הכירו בצה"ל בחשיבות החיל והחלו בתהליך התעצמות והגדלת החיל, כולל פתיחת גדוד סדיר חדש ורכש של מאות כלי צמ"ה בהם דחפורי D9, שחלקם יוסבו לדגם הבלתי-מאויש "D9 פנדה".
חיל הים, או בשמו הרשמי "זרוע הים", הוא הזרוע הימית של צה"ל.
החיל מבצע את מרבית הפעילות של צה"ל בזירה הימית.
בראש החיל עומד קצין בדרגת אלוף.
מפקד חיל הים הנוכחי הוא אלוף דוד סער סלמה.
על פי הערכה של המכון למחקרי ביטחון לאומי לשנת 2014, בזרוע הים משרתים 9,500 חיילי סדיר ועוד 10,000 חיילי מילואים.
בשנת 2004 יחידות הקומנדו של חיל הים כללו כ-300 לוחמים.
זרוע הים אמונה על בניית הכוח הימי של צה"ל ועל הפעלתו.
היא פועלת להבטחת עליונותה בים, חופש הפעולה וחופש השיט במרחב הימי הישראלי.
ואף תקיפות נגד האויב, ועוד מעבר לכך.
זרוע הים מבצעת מגוון רחב של פעילויות באמצעות כלי השיט והיכולות המתקדמות בהם היא מצוידת.
היא מחזיקה בכוח משמעותי המתבטא בספינות טילים וצוללות מתקדמות, כלי ביטחון שוטף משוכללים ויכולות רבות ומסווגות של הקומנדו הימי.
מפקד חיל הים, עמי אילון, הגדיר את משימת החיל בסיסמה: "חוף בטוח וים פתוח".
בשל מצבה הגאופוליטי, מייחסת ישראל חשיבות רבה לחופש השיט ממנה ואליה.
כ-97% מהסחר הבינלאומי מישראל ואליה נעשה דרך הים.
בנוסף, אזורי החוף בישראל מיושבים בצפיפות וחשופים לפגיעה מהים.
לאור זאת מוגדרים תפקידיו העיקריים של חיל הים כהגנה על חופי המדינה והבטחת חופש השיט לחופי ישראל.
בין תפקידי זרוע הים ניתן למנות:
שמירה על ביטחון המדינה ואזרחיה.
ובו הגנה על 190 ק"מ של חופי ישראל מטרור והברחות.
שמירה על נתיבי שיט פתוחים לצי הסוחר.
הגנה על המים הטריטוריאליים והכלכליים, והנכסים האסטרטגיים של מדינת ישראל שבהם.
השגת מודיעין חיוני ופעילות סייבר.
על פי מפקד חיל הים דוד סלמה ובכירים נוספים, מטרה נוספת של חיל הים היא להפוך את הים לעומק אסטרטגי של ישראל באמצעות ספינות סער 6 שהן הלכה למעשה גם סוללות הגנה אווירית ניידות בעומק הים שיוצרות "שכבת הגנה קדמית".
בתר"ש תפן - תוכנית העבודה הרב-שנתית של צה"ל לשנים 2008–2012, עמד התקציב השנתי של חיל הים על כמיליארד שקל, לא כולל רכש סטי"לים חדשים.
מטה חיל הים, השוכן ברובו במפקדת חיל הים במחנה רבין, מורכב מחמישה מספנים (מספן הוא יחידה ראשית במטה החיל, המקביל ל"חטיבה" באגפי המטה הכללי ול"להק" במטה חיל האוויר).
ראשי המספנים כפופים ישירות למפקד חיל הים, ודרגתם תת-אלוף או אלוף-משנה.
המבנה ההיררכי של המספנים, כנהוג ביחידות מטה בצה"ל, מורכב ממחלקות, ענפים ומדורים.
כלי השיט של חיל הים הישראלי משתמשים בקידומת "אח"י" – אניית חיל הים.
מספר כלי שיט ללחימה בצי הישראלי הוא כשליש מחיל הים המצרי.
במונחים גלובליים הצי הישראלי קטן מאוד, הן מבחינת גודלו הכללי והן מבחינת הדחק ספינותיו – הספינות הכי גדולות בו הן בגודל קורבטה (ספינת טילים מדגם סער 6).
שייטת ספינות הטילים – שייטת 3.
הכוח הלוחם העיקרי של חיל הים הישראלי.
השייטת הוקמה בסוף שנות השישים וכוללת סטי"לים (ספינות טילים) משלושה דגמים (סער 4.5, סער 5 וסער 6).
יעודה העיקרי של השייטת הוא לבצע משימות במים הטריטוריאליים ומחוצה להם כדי להבטיח תנועה חופשית של תובלה ימית למדינת ישראל.
בנוסף מבצעת השייטת פעולות לאיסוף מודיעין, מתן גיבוי לכוחות קרקע ואוויר בפעולותיהם המבצעיות, הפגזת מתקני חוף האויב וצירי תנועה לאורכו, ריתוק כוחות אויב על הקרקע, הרתעה ימית, סיורים ובט"ש (ביטחון שוטף) נגד פח"ע (פעילות חבלנית עוינת) לאורך חופיה של מדינת ישראל.
שייטת הצוללות – שייטת 7.
השייטת האחראית על הפעלת הצוללות שברשות חיל הים.
תפקידי היחידה – השמדת כלי שיט אויב, שליטה במבואות נמלים, פעילות ריגול חשאית, וסיוע לכוחות נוספים בקרב.
הצוללות מסדרת דולפין והצוללות מסדרת דולפין AIP, שאותן מפעילה היחידה כיום, הן צוללות קונבנציונליות מן המתקדמות בעולם.
הצוללות מדגם זה הן אמצעי הלחימה המורכב והיקר ביותר בצה"ל.
שייטת 13 – הקומנדו הימי
יחידת קומנדו ימי הפועלת בים וביבשה.
עוסקת בפעילות מבצעית מעבר לקווי האויב כגון פגיעה בכלי שיט בנמלי האויב ובמתקנים חיוניים בעת מלחמה, ובאיסוף מודיעין איכותי על פעולות ומהלכי האויב.
הלוחמים ביחידה עוברים מסלול הכשרה מפרך, אשר כולל אימונים ולוחמת חי"ר, קורס לוחמה בטרור ולוחמת גרילה, קורס צניחה, שיטות תקיפה ופשיטה מהים ומהאוויר, הפעלת כלי שיט וחימוש קטלני מתקדם ואימוני כושר קרבי.
בבסיס חיפה (ב"ח) מרוכזות: שייטת 7 – שייטת הצוללות, שייטת 3 –שייטת ספינות הטילים ופלגה 914 – אחת מפלגות הבט"ש.
עיקר תפקידו של הבסיס לאבטח את נתיבי השיט של מדינת ישראל, לשמור ולשפר את כושר הפעולה המבצעי של החיל, ולבצע משימות בט"ש (ביטחון שוטף).
מפקד זירת חיפה (תת-אלוף) מכונה 'מפקד ב"ח'.
בסיס אשדוד ממונה על חלקה הדרומי של זירת ים תיכון ועוסק בעיקר בבט"ש.
מפקד בסיס אשדוד הוא מפקד זירת אשדוד של חיל הים.
בבסיס פועלת פלגה 916 המפעילה ספינות סיור מדגם "דבורה" סימן 3 ו"שלדג", בשנת 2023 הוחלט כי שייטת הנחתות תוצב בבסיס.
במחנה עתלית מתבססת שייטת 13 – יחידת הקומנדו הימי.
בשטח המחנה נמצאים שרידי המבצר הצלבני הידוע בשם מבצר עתלית.
בסיס חיל הים באילת קיים משנת 1951. הבסיס משמש כמפקדת זירת ים סוף החל משנת 1980 עם גמר פינוי כוחות חיל הים משארם א-שייח' במסגרת הסכם השלום עם מצרים.
מפקד הבסיס מכונה בחיל הים "המז"ר (מפקד זירה)".
זירת ים-סוף (זי"ס) היא אחת משלוש זירות הפעולה של חיל הים.
משימתה העיקרית של זרוע הים באילת היא לשמור על השקט הביטחוני של אילת.
מכאן ניתן להבין את חשיבות הים לאזור, את כמות המשתמשים הרבה בים ואת החיוניות שבנוכחות מחד, לצד פעילות מוצנעת יחסית מאידך, על מנת להמשיך ולשמור על צביונה התיירותי של העיר.
תחום המים הריבוניים של מדינת ישראל במפרץ אילת תחום מצפון וממערב בחוף ישראל, ובמזרח גבול ימי עם ירדן.
בעבר אזור זה היה מפגש בין ארבע מדינות עימות: ישראל, מצרים, ירדן וסעודיה.
כיום רק סעודיה נותרה כמדינת אויב.
בבסיס פועלת פלגת הדבורים – פלגה 915, המפעילה ספינות סיור מדגם "דבור", "דבורה" ו"נחשול".
בסיס ההדרכה המרכזי של החיל, בה"ד 600, ממוקם בחיפה.
בסיס ההדרכה מאכלס את בית הספר לחובלים, בית הספר לפיקוד ימי, בית הספר למקצועות הצוללות, בית הספר למקצועות הסט"ילים (ספינות טילים), בט"ש ימי (בט"ש, טירונות ושליטה), מסגרת טכני-חוף ומסגרת הסימולטורים.
למעט קורס הקומנדו הימי (שייטת 13, בבסיס עתלית), הכשרתם של כל בעלי המקצוע בחיל מתבצעת בבסיס זה – הן הכשרות בתחום הימאות והן הכשרות בתחומים אחרים – כגון מחשוב, מודיעין ושליטה.
בשנת 2008 הוקם בית הספר הטכני של חיל הים, צור ים, הממוקם גם הוא בבה"ד חיל הים ומחנך תלמידים בכיתות ט'–י"ב במקצועות טכניים, אשר משתלבים במערך הטכני ובמערך הלוחם של חיל הים.
המספנה ממוקמת בצמוד לבסיס חיפה ואחראית על ביצוע התקנות, תיקונים ושיפורים בכלי השיט, באמל"ח (אמצעי לחימה), במערך הגילוי החופי ובמתקני החוף.
למספנת חיל הים שלוחות בבסיסים מבצעיים אחרים של חיל הים ברחבי ישראל.
בסיס ציוד ותובלה (בצ"ת) שוכן במחנה החותרים מדרום לטירת כרמל.
בבסיס זה מאוחסן הציוד הנחוץ לפעילות חיל הים ושוכנים בו גופי ההצטיידות והאספקה ליחידות השונות.
בבסיס זה שוכנת גם יחידת מפת"ח.
מפקדת חיל הים (מפח"י) שוכנת במחנה רבין (הקריה) בתל אביב בסמוך למטה הכללי ומפקדת חיל האוויר.
מיום הקמת החיל ועד 1972 שכנה המפקדה בסטלה מאריס שבחיפה.
במפח"י מצויים חדרי השליטה, מרכזי הקשר, יחידת תכנון מבצעים, מודיעין, כוח אדם, מרכזי מחקר ופיתוח ולוגיסטיקה, כמו גם יחידת שליטה ימית (יש"י) האחראית על שליטה ביחידות המבצעיות.
פרוטקטור, כלי שיט בלתי מאויש (כשב"ם) מתוצרת רפאל הנושא מקלע ומשמש לבט"ש בדרום וליד חופי הרצועה.
חיל האוויר הישראלי הפעיל על ידי טייסת 193 עבור חיל הים את כלי הטיס הבאים:
מסוקי יורוקופטר HH-65 דולפין, "דולפין" יצאו משירות ב-1997.
מטוס שחף – מטוס סיור, יצא משירות ב-2017.
ק – קרב ספינת קרב כמשחתת, פריגטה וקורבטה
ט – טרפדת, ספינת טורפדו
נט"ק 36 מטר (יצאו משירות)
נט"ק 60 מטר (יצאו משירות)
נט"ק 100 מטר (אח"י בת-שבע, יצאה משירות)
הזרוע הוקמה ב-17 במרץ 1948, ופעלה בשם השירות הימי.
הארגון איגד את פעולות ההעפלה ואת הקמת כוח הלחימה הימי של ההתיישבות היהודית.
שנה לאחר מכן, במרץ 1949, השם שונה ל "חיל הים" והוחלט על המבנה המוכר לנו כיום.
חיל הים היה שותף פעיל בכל מלחמות ישראל.
כמו כן עוסק חיל הים במשימות של ביטחון שוטף לאורך חופי ישראל.
החיל ספג אבדות במספר מקרים שהתפרסמו: טיבוע המשחתת אח"י אילת בשנת 1967, טביעת הצוללת אח"י דקר בשנת 1968, אסון השייטת ב-1997 והפגיעה בסטי"ל אח"י חנית מטיל של חזבאללה במהלך מלחמת לבנון השנייה.
במלחמת ששת הימים פגעו בשוגג טרפדות ומטוסים של צה"ל באוניית ביון אמריקאית, "ליברטי", ששהתה בקרבת חוף סיני ונחשדה כאונייה מצרית.
בתקרית נגרמו אבדות רבות לאנשי צי ארצות הברית.
את הקמת חיל הים והתעצמותו ניתן לחלק ל-5 תקופות:
תקופת היישוב, שבה הוקמו הארגונים הימיים ובה הייתה ההכשרה הימית בצי הבריטי
התעצמות ותקופת המשחתות והצוללות הראשונות
בשנות ה-20 וה-30 החלה הקמת תשתית ימית ביישוב.
ב-1937 הוקם על ידי מוסדות היישוב "החבל הימי לישראל" (חי"ל) שעסק בעידוד הנושא הימי.
כמו כן, הסוכנות היהודית הפעילה מחלקה ימית שבראשה עמד מ-1935 דוד בן-גוריון.
בשנת 1938 הוקם על פי חזונו של ד"ר שלמה ברדין בחצר בית הספר בסמ"ת ה"בסי"מ" – בית הספר הימי שהפך לאחר קום המדינה לבית הספר לקציני ים עכו.
עם עלות היטלר לשלטון הקימו ראשי ארגון "ההגנה" (בשיתוף תנועת "החלוץ" בפולין) והתנועה הרוויזיוניסטית תשתית להבאת עולים מאירופה בצורה בלתי לגאלית.
שתי האוניות הראשונות הגיעו לחופי ארץ-ישראל, "ולוס" ביולי 1934 ו"אוניון" באוגוסט 1934 (קדמה לשתיהן, בינואר 1934 אוניית המעפילים "כוכב", אך היא הגיעה ממצרים ולא מאירופה).
קרוב ל-50 הפלגות נערכו עד לתחילת מלחמת העולם השנייה.
בתגובה לגזרות הספר הלבן הבריטי שפורסם ערב מלחמת העולם השנייה הקימו מוסדות היישוב את המוסד לעלייה ב', שנועד לרכז את העלייה הבלתי-לגלית.
תנועת בית"ר הקימה בית ספר לקציני-ים בצ'יוויטווקיה שבאיטליה, שפעל בשנים 1936–1937.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והתקדמות גייסותיו של ארווין רומל במדבר המערבי לכיוון ארץ ישראל בשנת 1941, החלה הסוכנות היהודית במגעים עם שלטונות המנדט הבריטי כדי לגייס את בני היישוב לצבא הבריטי.
בשנת 1941 הצליחה המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית לשכנע את הצי הבריטי לגייס ארץ ישראלים לשרותיו.
כ-1,100 מתנדבים, מתוכם 12 קצינים שמונו על ידי הסוכנות, גויסו לצי הבריטי.
מתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי ומתנדבי היישוב לצי המסחרי המגויס היוו שדרה טכנית חשובה בהקמת חיל הים הישראלי.
במקביל לגיוס לצי, הוכשרו על ידי המודיעין הצבאי הבריטי כ-30 חברי "ההגנה", בהם כמה ימאים שעסקו קודם לכן כמלווי אוניות המעפילים, לפעילות חבלה מאחורי קווי גייסותיו של רומל בצפון אפריקה וכוחות וישי הצרפתיים בסוריה ולבנון.
במסגרת זו אבדו במאי 1941 בפעולה בלבנון בספינה "ארי הים" כ"ג יורדי הסירה ורס"ן אנטוני פלמר הבריטי.
בסיוע "המוסד לעלייה ב" הקים דוידקה נמרי סגן מפקד הפלמ"ח בתחילת ינואר 1943 יחידה ימית, "המחלקה הימית", שנועדה לחדש את מפעל ההעפלה לכשיווצרו התנאים לכך.
ב-1945 חודשה ההעפלה והמחלקה גדלה והפכה לפלוגה ימית (פלי"ם).
הכשרת אנשי הפלי"ם כללה קורס מפקדי סירות שנועד להורדת המעפילים בחופי הארץ (באמצעות שלוש הסירות 'דב', 'תרצה' ו'רבקה', על שם בני משפחת הוז שנהרגו בתאונת דרכים) ו'קורס חובלים' שנועד להכשיר את מלווי אוניות מעפילים.
בתום מלחמת העולם חודשה עלייה ב' בזרם הולך וגדל, ובתגובה לכך הקימו הבריטים שייטת מיוחדת "הסיירת הפלשתינאית" שנועדה, בסיוע מטוסי סיור ותחנות מכ"ם, לסכל את עליית המעפילים ארצה.
בתגובה לכך, הוקמה על ידי הפלי"ם בנובמבר 1945 חוליית חבלה ימית לצורך חבלה בכלי שיט בריטיים שהופעלו לסיכול מפעל ההעפלה.
חוליה זו היוותה גרעין להקמת שייטת 13 בעת הקמת חיל הים.
ב-1946 הוקמה על ידי הסוכנות היהודית וההסתדרות חברת "צים" שהוכרזה לימים כחברת הספנות הלאומית.
בצדה המשיכה לפעול 'חברה לשירות ימי עתיד', שהוקמה בשנת 1934, וחברת הספנות של הקיבוץ המאוחד וכן חברת מאיר דיזנגוף ושות'.
בשלהי 1947 הוקם 'שירות ימי' שהתבסס על:
קצינים מקצועיים אנשי מח"ל מהצי הבריטי וחיל הים האמריקאי.
מתנדבי היישוב לצי הבריטי שהוו את השדרה הטכנית של החיל.
אנשי הצי המסחרי שהיו קציני ים מנוסים, אך חסרי הכשרה ימית מבצעית.
מעצם רבגוניותו של כוח האדם בשנת ההקמה והרקע השונה ממנו הגיע נוצרו לא מעט חיכוכים וחילוקי דעות בעת הקמת חיל הים שנבעו בעיקרם מהבדלי גישות, הגישה של הצי המלחמתי המסודר והמאורגן כנגד הגישה הלא סדורה שבאה מן הפלי"ם.
מאבקים אלו נבעו מן הרצון להשפיע ולתפוס עמדות כוח.
גרשון ז'ק מונה על ידי דוד בן-גוריון להיות ראש השירות הימי.
ולאחר החלטת החלוקה באו"ם הוציא פקודת יום כ"ט בנובמבר המהווה את ההכרזה הראשונה על קיום הכוח הימי העברי.
ב-11 בינואר 1948 הוכנה על סמך תוכנית מילר תוכנית מרחיבה יותר בדרישות הרכש על ידי יושב ראש מחלקת הים של הסוכנות בר כוכבא מאירוביץ.
בפברואר הכין זאב הים, איש ארגון מצי-הסוחר, תוכנית שנתקבלה על דעת בן-גוריון, וזה הורה על ביצוע התוכנית וזאב הים נשלח לאיטליה לבדוק אפשרויות רכש בהתאם.
בנוסף הגיעו משלחות רכש ימי גם לארצות הברית.
אולם בשל היעדר ניסיון מקצועי וטכני חלק מן הרכש היה של כלי שיט ואמצעים שלא ניתן היה להשתמש בהם ולהשמישם.
בהגדרת תפקידי חיל הים כתב יגאל ידין:
התוכנית שהוצעה בהמשך התבססה על הרחבת הפלי"ם.
תוך כדי הכנת התוכניות נעזר בן-גוריון באש לינקולן, קצין יהודי-בריטי במלחמת העולם השנייה, שהציע לרכוש משחתת, קורבטות, ספינות תותחים, סירות משמר וסירות טורפדו.
בהמשך ניתנו הנחיות ליצירת קשר עם יועצים ימיים בארצות הברית, בעיקר עם פול שולמן, בעניין הכלים הדרושים.
לכן בהקמת חיל הים בראשיתו הייתה דרישה של יוצאי הפלי"ם שלא תהיה הפרדה בין קצינים ומלחים וכן לא יהיו סימני דרגה.
באוניות חיל הים היה מצב של פיקוד לא ברור שהיה המשך למסורת הפיקוד הימי באוניות עלייה ב'.
בכל אונייה היה מפקד ימי שהיה בדרך כלל רב חובל מוסמך שעל פי רוב הגיע מן הצי המסחרי.
ופיקוד מבצעי של איש פלי"ם אשר חסר את ההכשרה הימית.
חוסר ההפרדה בין קצינים ודרוגים והמצב העמום של הפיקוד הכפול וטשטוש ההירכיה הפיקודית שאף הייתה נהוגה בצי המסחרי גרר חיכוכים והתפטרויות של רבי חובלים ומעברם לצי המסחרי.
בנוסף הפיקוד הכפול יצר אווירה של קצין מקצועי כנגד קצין שהוא קומיסר מפלגתי.
הבעיה המשותפת הן לפיקוד הימי והן לפיקוד המבצעי הייתה ששניהם לא היו בעלי הכישורים בהובלת ספינה לקרב.
במהלך קיץ 1948 הזמין בן-גוריון את מרכוס יוסף זיו, קפטן (אל"ם) בצי המלכותי הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה, לבדוק את מבנה ותפקוד החיל.
בן-גוריון לא היה שקט, וכדרכו ביקש ייעוץ מקצועי חיצוני.
זיו ביקר בבסיסי החיל וראין 39 מקציני החיל ומתנדבי מח"ל.
זיו מתייחס בדו"ח למבנה הפיקוד של החיל.
הוא מציין כי החיל לא תפס אותו הזמן מקום מרכזי בקרבות הצבא, לא רק בגלל מיעוט הכלים והידע, אלא גם עקב חוסר הניסיון של מפקדיו.
זיו מציין כי הפיקוד העליון של החיל מאויש בעיקר על ידי אנשים צעירים, שניסיונם מגיע בעיקר מפעילות עלייה ב' (ובעיקר אנשי הפלי"ם).
אמנם הוא מציין את נחישותם, דבקותם במטרה והלהט להצליח, אולם ניסיונם מוגבל לצורכי העפלה או מבצעי פלי"ם, ואין זה מספק כלל לבנין צי מלחמתי.
הוא מציין כי אין אף תפקיד פיקודי במטה המאויש על ידי אנשים בעלי ניסיון פיקודי על כלי שיט מסחרי או מלחמתי.
חלוקת תפקידים זו נובעת מההנחה כי מי שנתן מזמנו למען משימות לאומיות (פלי"ם וההעפלה) הוא הראוי לפיקוד מבחינת תכונותיו ודבקותו הלאומית, יותר מאנשי צי הסוחר שרכשו ניסיונם למטרות רווח פרטי.
כלומר לא היה כאן שיקול מקצועי ימי, ולכן נפגעה גם הסינתזה הראויה בין כל הכוחות האפשריים בישראל.
ההערה החריפה ביותר של הדו"ח מתייחסת לכך, שעל אף שיעודו ומבנהו של החיל נקבעו זה מכבר עדיין לא נכתבה תוכנית גיוס וחימוש אופרטיבית המותאמת למבנה זה.
לכן אין רכש אופרטיבי, ולכן גם הגיוס מחוץ לישראל אינו מתוכנן ואינו מתואם.
תמציתו מתייחסת לכך שבבנין החיל מושקעים הרבה רצון טוב, מרץ ומאמץ – אולם עקב חוסר הניסיון אין עדיין תוצאות ראויות.
ללא שילוב מידי של מומחים מחוץ לישראל לענייני תכנון, רכש, תיאום עם גופים שונים, קישור למתנדבי מח"ל וכו' – חיל הים לא יצליח להתרומם.
בעקבות מסקנות הבדיקה, שונה מבנה החיל ובאוקטובר נערכה ההפרדה בין הפיקוד המקצועי לבין המנהל האדמיניסטרטיבי בכפיפות למשרד הביטחון.
פול שולמן שהוביל את הפן המקצועי ענה על מבנה מוצע זה.
בעין מקצועית – ימית, אין ספק כי הדו"ח עולה על הליקויים הנובעים עקב חוסר הניסיון והידע המתאימים.
אולם יישום מסקנות אלו לא מנע את החיכוכים בין יוצאי הפלי"ם ו'המוסד' לבין אנשי הציים הזרים וצי הסוחר.
מאחר שהדגש באיוש הפיקוד ניתן לתכונות אחרות: אותן תכונות שיוחסו לפלמ"חניק: דבקות במשימה, להט, יוזמה וכו' ואשר בלעדיהן לא ניתן לנצח בקרב, בעיקר בקרב בו עמדת הפתיחה שלך נחותה (וכזו הייתה עמדת הפתיחה של החיל הצעיר חסר הכלים, הניסיון וכ"א).
בזמן הקמת השירות הימי לא הוגדר תפקיד של מפקד חיל הים וב־17 במרץ 1948 הוקם השירות הימי, בראשותו של גרשון זק שהיה מינוי פוליטי ללא רקע ימי וכפוף לשר הביטחון.
היה זה שלב ביניים בדרך להקמת חיל הים הישראלי הפועל במסגרת צה"ל.
במאי 1948 עלה לארץ פול שולמן, ובהמשך, באוקטובר, הפך למעשה למפקד המבצעי הימי ללא תואר מפקד חיל הים אלא נשא תפקיד של ראש המטה, ובכפוף לרמטכ"ל.
מינויו של שולמן עורר התנגדות רבה בקרב יוצאי הפלי"ם שנבעה בעיקרה מעצם היותו לא ארץ ישראלי, בשל כך לא היה שיתוף פעולה ואף התנגדות לעצם המנוי מטעמים בלתי מקצועיים ויותר פוליטיים.
עם התמסדותו של חיל הים כזרוע ימית החלה חלוקת דרגות ותפקידים.
בתקופת מלחמת העצמאות לרשות החיל לא עמדו כל כלי שיט צבאיים ייעודיים, ולכן נאלצו להשתמש באוניות מעפילים שהוסבו לספינות מלחמתיות.
מספר אוניות, חלקן בעלות עבר כספינות צבאיות, נמצאו בנמל חיפה לאחר שהבריטים, שהחרימו אותן, הותירו אותן במקום לאחר עזיבתם עוגנות בשובר הגלים.
צי אוניות זה היה ידוע בשמו כצי הצללים.
תהליך ההסבה של אוניות אלו, שהחל באפריל 1948 נעשה בחשאי ובמסווה של חברת העוגן, שכן הנמל נותר בשליטה בריטית עד סוף חודש יוני.
חימוש הספינות, שכלל כמה תותחים ומקלעים וכן תותחי דמה נעשה במעגן תל אביב.
לאחר הכרזת העצמאות "ירש" חיל הים בנמל חיפה 3 ספינות משמר מהבריטים והן הוכנסו לשירות פעיל במהלך יוני 1948. בנוסף לרכש מאירופה הצליחו אנשי הרכש להבריח ספינת סיור P.C מארצות הברית ("נגה") ו-2 נחתות חי"ר.
צי המלחמה הישראלי במלחמת העצמאות כלל את האוניות האלה:
בתקופת מלחמת העצמאות תרומתו של חיל הים לקרבות הייתה שולית וזאת עקב היעדר יכולת מבצעית, הכשרה מבצעית וכלים ייעודיים.
פעילותו הקרבית המשמעותית הראשונה של השרות הימי הייתה הנחתת כוחות בגליל המערבי, באמצע מאי, במסגרת מבצע בן עמי.
לחיל הים היו מספר עימותים עם ספינות מצריות שבהן לא נחלו אוניות חיל הים (כמו גם האוניות המצריות) הצלחה.
לעומת זאת, חיל הים נחל הצלחה במבצע הטבעת "האמיר פארוק", יחד עם שולת מוקשים מצרית, באוקטובר 1948. היה זה מבצע הקומנדו הימי הראשון תחת היררכיית חיל הים אף על פי שיחידת קומנדו-ימי אורגנית טרם הוקמה והיא הייתה חלק ממבצעי החוליה.
במקביל פעלו אנשי חיל הים לסיכול משלוחי נשק מאיטליה לכוחות הערביים.
מבצעים אלו כללו את הטבעת האוניה "לינו" בנמל בארי שבאיטליה ומבצעי שלל-1 ושלל-2.
ביולי סייעו אוניות החיל בהפגזה מהים של טירה, ג'בע ועין ע'זאל (המשולש הקטן).
בליל 17 ביולי הפגיזו ווג'ווד ואח"י אילת את צור.
כחלק מן המאמץ לסיוע לכוחות היבשה הוקמה בחיל הים יחידת נחיתה שתפקידה היה לסייע בחזית הדרום ב"קרבות עשרת הימים" (אמצע יולי 1948).
יחידה זו ספגה אבדות כבדות בקרב בית עפה כנגד המצרים.
למעשה היו אלה רוב אבדותיו של חיל הים במלחמה.
בסיכום דף תרומתו של חיל הים במלחמת השחרור נסתבר כי הערכת המטכ"ל לחיל הייתה כאל חיל שתרומתו שולית ולכן סבל בהמשך מתקציב נמוך.
ההשקפה הייתה כי יש לחזק את כוחות היבשה.
בין מלחמת העצמאות לבין מלחמת סיני
במרץ 1949, לקראת סיומה המעשי של המלחמה, ועדה בראשות שאול אביגור בחנה את מעמד החיל וזיקתו למטכ"ל וכן את הרכב מטה חיל הים.
על פי ממצאי הוועדה הוחלט כי מעמד חיל הים יהיה שווה ערך לזרועות האוויר והיבשה, במסגרת פיקוד מאוחדת לשלוש הזרועות בדרג של הפיקוד העליון.
בראש חיל הים יעמוד מפקד, דוגמת חיל האוויר.
שולמן התפטר מתפקידו בשל מחלוקות קשות עם ידין, ובעקבותיו התפטר גם זק, על פי בקשתו של בן-גוריון.
מוניה מרדור מילא באופן זמני את תפקידו של שולמן, ושמעון פרס את תפקידו של זק במשרד הביטחון (החל מאפריל 1949).
במאי מונה שלמה שמיר למפקד החיל.
היה זה המינוי הראשון לתואר "מפקד חיל הים", ולמעשה כאן מסתיים שלב הפיקוד הכפול ואי הבהירות הפיקודית במטה חיל הים.
בשנת 1949 הוקם בסיס חיל הים בים המלח ודב ישראלית מונה למפקד הבסיס.
בתקופתו של שמיר החל חיל הים לעבור תהליך בנייה וארגון.
ראשית נקבע כי שמות דרגות הקצינים יהיה כנהוג בצה"ל.
השמות השאולים למקבילה מציי ארצות הברית והצי המלכותי בוטלו.
בעקבות הפקת לקחים מהיעדר מקצועיות מינה שמיר את שמואל טנקוס כמד"ר וקציני החיל החלו לעבור השתלמויות פנים חיליות בעיקר בנושא נוהג אונייה וניווט.
חיל הים עדיין לקה בחסר בלימודי ים של קציני ים מחילות ים מסודרים.
עם כניסתו של מרדכי לימון לתפקיד מפקד חיל הים קציני חיל הים החלו להישלח להשתלמויות מקצועיות בצי הבריטי ובצי הצרפתי.
תהליך זה הועצם עם כניסתו של שמואל טנקוס לתפקיד מפקד חיל הים.
בתקופה זו נשלחו קציני חיל הים לאימונים במתקנים טקטיים במלטה, לאימוני תותחנות בצי הבריטי.
בתקופתו הפליגו לראשונה ספינות חיל הים לארצות הברית וקנדה (1951) והוגש סיוע לנפגעי רעידת אדמה ביוון (1953).
לצד זאת אירע אסון כאשר סירת אימונים ושבעה אנשי צִוותה נעלמה ולא נמצאה מעולם (1952).
תקופתו של טנקוס מתאפיינת כתקופת ההתעצמות.
במהלך כהונתו, שנסתיימה בשנת 1960, חיל הים רכש שתי משחתות מטיפוס Z: ק-40 "יפו" וק-42 "אילת".
בנוסף החלה הקמת שייטת הצוללות בראשותם של יוסף דרור והדר קמחי.
רכש המשחתות היווה נדבך חשוב בתהליך בניית הפיקוד הימי והכשרת הקצין.
השתלמות הצוותים בצי הבריטי ותהליך ה-Build-Up שהם עברו הווה גרעין חשוב להנחלת פיקוד ימי.
תהליך זה נשא פרי ובשנת 1956 במהלך מבצע סיני לכדו משחתות חיל הים בסיועם של הצרפתים וגיבוי אווירי את המשחתת המצרית איברהים אל אוול שהפכה לאח"י חיפה היא ק-38.
למרות התעצמות החיל סבל חיל הים מתקציב קטן ובשנת 1956 הוחלט להקים יחידת ספינות מילואים המבוססת על סירות מכמורת הקרויה יחידת "סד"ג" (ספינות דיג).
מפקד היחידה, שמנתה בראשיתה שמונה סירות דיג, היה רס"ן יהודה רותם, דייג וחבר קיבוץ שדות ים (מאוחר יותר מנכ"ל "צים").
על הספינות שגויסו הותקנו כנים לתותחי אורליקון והן צוידו במכשירי קשר.
בסיום הפעילות פורקו כל אמצעי הקשר והלחימה מן הספינות.
תפקידי היחידה היו מגוונים והיו בעיקר סיור.
המתקנים הצבאיים הוסוו וקיומה של היחידה נשמר בסוד, בין השאר כדי שדיג מסחרי ישראלי יוכל להתקיים כרגיל בלי שכל ספינת דיג תחשד בפעילות צבאית.
הספינות הפליגו לנמל פורט סעיד, שהיה בשליטה צרפתית-בריטית, שם העלו על האוניות הקטנות כ-180 איש שהצטופפו על הסיפון ובחדר האוכל.
שיא פעילות יחידת הסד"גים היה במלחמת ששת הימים שעה שהספינות עסקו בתפקידי נ"מ, שמירה על נמל חיפה ונמל אשדוד מפני צוללות, הובלת יחידות ושמירת חופים.
הצורך בצי ספינות הדיג פחת אחרי המלחמה.
בין מבצע סיני למלחמת ששת הימים
עם סיום כהונתו של שמואל טנקוס בשנת 1960 מונה אלוף יוחאי בן-נון כמפקד חיל הים עד לשנת 1966. עקב היותו חסר ניסיון בעבודת מטה החליט למנות את אל"ם שלמה אראל כסגנו לתפקיד רמחי"ם (ראש מחלקת ים).
בשנות ה־60 היו ברשות חיל הים שלוש משחתות ופריגטות, ספינות טורפדו ונחתות טנקים.
כן כלל חיל הים מספר צוללות מתוצרת בריטית מימי מלחמת העולם השנייה.
ציוד זה היה מיושן וגילו היה כעשרים שנה ולכן לא ענה על אתגרי הזירה המתחדשת.
בשל כך החלה חשיבה מחודשת על הצטיידות חיל הים ופיתוח תורת לחימה.
החל סקר כלי שיט ובחינת מספנות שתוכלנה לספק כלי שיט מתקדם שיענה לאתגרי הזירה ואמצעי הלחימה של ציי ערב שכללו ספינות טילים וטילי ים-ים סובייטים.
הוחלט על הקמת מנהלת "פרויקט שלכת" הוא פרויקט ספינות סער.
בסוף תהליך זה אותרה המספנה של פליקס אמיו בשרבור כגוף המבצע ואילו התכנון היה של מספנות האחים לורסן בגרמניה.
הוקמה משלחת שבראשה עמד אל"ם ביני תלם וצוותים טכניים ראשונים נשלחו לצרפת בשנת 1965. החוזה שנחתם קבע אספקה של 12 ספינות טילים.
תקופה זו הייתה שלהי תור הזהב בין ישראל וצרפת.
כדי להתגבר על העדיפות הכמותית והטכנולוגית של הצי המצרי החל חיל הים לפתח תורת לחימה של ספינות טילים.
במסגרת זו החל פיתוח טיל ים-ים מתביית מכ"ם, שהמנוע הרקטי שלו אינו מייצר רתע כך שניתן יהיה לשגרו מכלי שיט קטן יחסית.
תוכנית זו הייתה חדשנית וסביבה נבנתה תוכנית ההצטיידות של חיל הים שכללה בניית צי של ספינות מהירות שיחומשו בטילי ים-ים "גבריאל" כאשר ראשית התכנון היה של רפא"ל בפיתוח טיל לוז שנכשל והמשכו בתעשייה האווירית.
התוכנית אושרה במטה הכללי של צה"ל בשנת 1963.
בניית ספינות הסער הייתה המשימה העיקרית של חיל הים באמצע שנות ה-60 של המאה העשרים.
אראל כראש המטה של החיל ריכז ושלט בניהול הפרויקט.
כך הפך הלכה למעשה לראש פרויקט הבניה ופיתוח האמל"ח (אמצעי הלחימה) של ספינות הסער.
כדי לעמוד בהצלחה במשימות החיל במלחמה נדרשה יזמה התקפית – שהיא הפעלה מושכלת של כלי שיט באיכות ובכמות ליצור עדיפות זמנית ומקומית.
עדיפות טכנולוגית – ניצול יכולת הפיתוח הישראלית באמצעי לחימה וניסיון אירופי בכלי השיט מהירים על מנת להשיג עדיפות על הטכנולוגיה הימית של ברית המועצות.
מיקוד בלוחמת השטח בה ניתן לגרום נזק משמעותי.
עדיפות כמותית – הסתפקות בגוף ספינה קטן ככל האפשר, כדי להקטין את עלות היחידה הבודדת ולאפשר רכישת כמות משמעותית של יחידות לחימה.
מימוש מהיר – בחירת גוף כלי שיט מדגם שהוכיח את עצמו ובנייה בסדרות ייצור, כאשר הרכבת האמל"ח נעשית תוך כדי פיתוח גם על חשבון האיכות.
בשנת 1966 מונה שלמה אראל למפקד חיל הים.
בתקופה זו חיל הים היה בתהליך רכש והתעצמות של ספינות טילים, צוללות וספינות פטרול מסוג "דבור" שנרכשו מארצות הברית.
ספינות אלו נכנסו לשרות לאחר מלחמת ששת הימים והחליפו את המשחתות והטרפדות.
הייתה זו נקודת מפנה בחיל הים מכמה טעמים.
ראשית הייתה זו תקופת מעבר וקליטת כלים חדשים והוצאה משירות של כלי שיט ישנים.
במקביל החלו בחיל לעבוד על אמצעי לוחמה אלקטרונית בשיתוף עם רפא"ל והתעשייה האווירית.
בתקופה זו פרצה מלחמת ששת הימים אשר שוב חשפה את חיל הים כחיל שתרומתו למלחמה שולית.
במהלך מלחמת ששת הימים פשטו לוחמי שייטת 13 על נמלי פורט סעיד ואלכסנדריה וכן בשלושה נמלים בסוריה אך ללא הצלחה.
בפשיטה באלכסנדריה נפלו בשבי שישה לוחמי שייטת 13.
חיל הים הפעיל מערך של התגוננות נגד צוללות שכלל סיורי אוויר וחיפושים על ידי משחתות ואח"י נוגה (ק-22) ובכך מנעה מצוללות מצריות לפגוע בשייט אל וממדינת ישראל בכל מהלך המלחמה.
לאחר תפישת חצי האי סיני ומתקפת כוחות הקרקע והאוויר תפש חיל הים את שארם א-שייח' ללא התנגדות ונפתחו מצרי טיראן לשיט ישראלי.
במהלך מלחמת ששת הימים תקף חיל הים בשגגה את אוניית הביון "ליברטי" של הצי האמריקאי השישי באירוע הידוע כתקרית ליברטי.
ב-8 ביוני 1967 הותקפה הליברטי מן האוויר ומן הים על ידי ספינות טורפדו והוסבו לה אבדות כבדות ונזק רב.
העניין העיב על יחסי ארצות הברית ישראל, כששני הצדדים טענו לחפותם.
חיל הים טען לטעות בזהוי וזיהוי הליברטי כספינה המצרית "אל קאזיר" ובנוסף נטען שהליברטי שייטה באזור שאסור היה לה להימצא בו על פי ההנחיות לצבאות השונים.
לאחר מלחמת ששת הימים, באוקטובר 1967, טובעה המשחתת "אילת" עת הייתה בשייט פטרול להפגנת נוכחות על ידי ספינות טילים מצריות מול נמל פורט-סעיד.
כעשרה שבועות אחרי טיבוע ה"אילת" אירע אסון נוסף והוא טביעת הצוללת "דקר", במסעה מבריטניה לישראל.
במהלך כהונתו של יוחאי בן-נון החלה בנייתו של הכוח הימי בתוכנית ספינות סער שבאה לידי מימוש רק לאחר מלחמת ששת הימים בפיקודו של אברהם בוצר.
פיתוח תורת לוחמת ספינות סער חמושות בטילי ים-ים נעשה בהובלתו של מפקד שייטת ספינות הטילים אל"ם הדר קמחי.
הוחלט על מבצע נועה לשם השגת 5 ספינות הטילים שנשארו עצורות בנמל שרבור עקב האמברגו הצרפתי שהושת על ישראל על ידי דה-גול בעקבות מלחמת ששת הימים.
בשנים 1967–1969 הגיעו לישראל ספינות הטילים הראשונות.
בשלוש הספינות הבאות הותקנו גם הטילים עם הגעתן לישראל והן נקראו "סער 2".
בהמשך הותקנו טילים גם בספינות הראשונות וכך הפכו גם הן לדגם "סער 2".
ספינות לים האדום – ספינות הסער שנבנו בשרבור תוכננו לזירת הים התיכון והוצבו שם.
לאחר כיבוש סיני במלחמת ששת הימים ראה שר הביטחון משה דיין צורך להפעיל כוחות ימיים בזירה זאת שיהיו מסוגלים למנוע הסגר ימי.
הריחוק של זירת העימות באב אל מאנדב מנמל הבית – בסיס מפרץ שלמה בשארם א-שייח' – תנאי הים ומזג האוויר הקשה של הים האדום דרש ספינות גדולות יותר.
על פי הנחיית שר הביטחון משה דיין הוזמנו שש ספינות סער 4 במספנות ישראל שיתאימו לזירת ים סוף.
"רשף" ו"קשת" היו הראשונות שהושקו במספנות ישראל ערב מלחמת יום הכיפורים.
במקביל לבניית הספינות פיתח חיל הים מערכות לוחמה אלקטרונית, שנועדו לסייע לסטי"לים בהתמודדות עם הטילים הסובייטיים שהיו בעלי טווח גדול מזה של טילי ה"גבריאל".
חיל הים הניח תחילה שהטילים הסובייטיים תוכננו נגד אניות גדולות ולא יצליחו לפגוע במטרות קטנות כמו ספינות הטילים, אך הטבעת ספינת הדיג "אורית" בירי טילי "סטיקס" הוכיחה שהטיל אפקטיבי גם כנגד ספינות קטנות.
עקב כך גובש מענה טקטי וטכנולוגי רחב יותר שכלל את מערכת לוחמה אלקטורנית מסוגים שונים, "אבשלום", רקטה לפיזור מוץ להטעיית מכ"ם האויב, ורקטה "אמנון" להגנה עצמית.
ב-1973 כבר הייתה שייטת ספינות הטילים מתורגלת בהפעלת הספינות החדשות ותורת הלחימה שלהן.
חיל הים שוב ספג אסון – אסון משאית התחמושת שבו משאית ובה מוקשים רבים התפוצצה בנמל הצבאי באילת וגרמה ל-24 הרוגים.
המצרים הגיבו בפעילות נגד ופעמיים הצליחו חיילי קומנדו ימי מצריים לחדור לנמל אילת (מנמל עקבה הסמוך), ולגרום לנזקים.
המצרים הוכיחו את יכולתם לפגוע גם בכלי שיט קטנים כאשר ב-13 במאי 1970 תקפו בטילי "סטיקס" והטביעו את ספינת הדיג "אורית" מול חוף סיני.
שני דייגים נהרגו ושניים הגיעו לחוף בשחייה.
באותו לילה גילתה אח"י סער בזמן סיור מצפון לאל עריש מכ"ם הסט"ל המצרי ואף את מכ"ם טיל "סטיקס" לזמן קצר בלבד.
הספינה ביצעה פעולות מאולתרות בהתגוננות נגד טיל ("נט"ל) וירי הטעיה של שתי רקטות אבשלום.
בדיעבד הסתבר שהמרחק המשוער בינה לבין האוסה המצרית באותו זמן היה כ-53 עד 58 מייל.
למרות השינוי שעבר חיל הים בתקופה זו, טרם חלחלה התודעה שחיל הים יכול ומסוגל לסייע במאמץ הלחימה היבשתי והגלובלי.
מהפך החשיבה בנושאים אלו החל להתהוות לאחר הישגי החיל במלחמת יום הכיפורים ותרומתו במלחמת לבנון הראשונה בשנת 1982.
בשנת 1972 מונה בנימין תלם למפקד חיל הים.
במהלך כהונתו פרצה מלחמת יום הכיפורים, חיל הים היה מבין החילות הבודדים בצה"ל שהתכוננו היטב למלחמה.
שנות ההכנה והטמעת תו"ל לחימת טילים ושימוש באמצעי לוחמה אלקטרונית ושיבוש מכ"ם וגנבת מטרות בעזרת מוץ ("Chaff") ולולאות זיכרון תדר ("FML") שהובלו על ידי חרות צמח נשאו פרי.
חיל הים עבר מהפך תפיסתי ועבר מתפיסה מגננתית לגישה התקפית יוזמת.
באותה תקופה הסד"כ של חיל הים מנה 12 ספינות מדגם "סער 3" משרבור ושתי ספינות מדגם "סער 4" שנבנו במספנות ישראל.
סד"כ זה איפשר פיצול הכוח לשתי זירות בצורה יעילה מבחינת כוח אש.
מהירות הספינות ואמצעי הלחימה שבהן איפשרו תגובה מהירה ויעילה כנגד איומים הן בקרבת החוף והן בעומק הים.
גישה זו הייתה שונה באופן מהותי מגישת הסיור ההגנתי בעידן המשחתות.
גודלם הקטן יחסית של כלי השיט צמצם את שטח חתך המכ"ם שלהם ("שח"ם") לעומת זה של המשחתות האיטיות.
מעטה הל"א סיפק להם אמצעי הגנה כנגד טילי האויב.
טילי הסטיקס הסובייטים היו ארוכי טווח ביחס לטילי הגבריאל ולכן כדי להגיע למגע נאלצו כלי השיט של חיל הים לצמצם מרחק מה שהעלה את פגיעותם, אך מעטה הל"א סיפק להם הגנה נגד בעיה זו.
חידושים אלו ונקיטת היוזמה העמידו את חיל הים כחלוץ בלחימת טילי ים-ים בעידן לוחמת הטילים הימיים.
קרבות הים במלחמת יום הכיפורים, בהם קרב לטקיה שהוא קרב הסטי"לים הראשון בהיסטוריה, היוו הוכחה ליעילות התפיסה המבצעית של ספינות הסער.
תחת פיקודו של אל"ם מיכאל (יומי) ברקאי, התקיפה שייטת 3 את ציי סוריה ומצרים במים הטריטוריאליים שלהן וטיבעה את מרבית ספינותיהם.
לאחר שתי יממות, עם התקדמות המערכה, פתחו ספינות שייטת 3 בהפגזת מתקני דלק ונמלים בסוריה ובמצרים.
לאחר השגת ההכרעה בקרבת חופי האויב הופעלו ספינות "סער 4" בזירת כרתים ומלטה והניאו את המצרים מלקיים שם מצור ימי על ישראל.
לאחר מלחמת יום הכיפורים המשיך חיל הים בתהליך ההתעצמות.
עוד ספינות "סער 4" יוצרו במספנות ישראל בהובלתו של חיים שחל, למערכת הנשק "גבריאל" הוספו טילי "הרפון" אמריקאים.
על מנת לחזק את הכוח הימי בזירת הים האדום, במפרץ סואץ ובמפרץ אילת, הועברו בהפלגה ספינות טילים מדגם "סער 4" (מתוצרת ישראל); אח"י רשף ואח"י קשת במבצע מוניטין מחיפה לשארם א-שייך.
תקופת מה אחר כך הפליגו אח"י רומח ואח"י כידון וספינות טילים מדגם "סער 2" (מתוצרת צרפת) אח"י עכו ואח"י חיפה, מחיפה סביב יבשת אפריקה לשארם א-שייך.
חיל הים עסק בעיקר בפעילות ביטחון שוטף והגנה על החופים.
ספינות הסיור של חיל הים בשיתוף מערך הגילוי החופי, סיכלו פיגועים מן הים והטביעו עשרות סירות מחבלים לאורך השנים.
בשנת 1977 נקלטו צוללות מדגם "גל" שיוצרו באנגליה.
בשנת 1981 ספינת הטילים אח"י געש עלתה על חוף סעודיה בים סוף בשל מחדל פיקודי.
הספינה חולצה בסיוע חיל ההנדסה הישראלי הודות לשיתוף פעולה פאסיבי של הסעודים.
בין המלחמות עסק חיל הים במבצעי ביטחון שוטף רבים, בהגנה ובתקיפה כאחד, ולוחמי שייטת 13 פשטו מהים על בסיסי מחבלים רבים.
בסוף שנות ה-70 החל המהלך של פיתוח הכוח הימי, שהוביל לבנייתן של ספינות הטילים מדגם סער 5 והצוללות מסדרת דולפין.
לאחר מלחמת יום הכיפורים החלה לחדור התודעה בפיקוד העליון של הצבא כי חיל הים הוא זרוע שניתן לשלבה בצורה משמעותית במאמץ הלחימה היבשתי והימי.
חיל הים הפך לגורם התקפי ויוזם יותר.
כוח הצנחנים המתין בחוף לכוחות הנעים מן היבשה ואיבטח את חוף הנחיתה, ולבסוף התקדם לביירות.
פעולה זו הייתה פעולת איגוף ימי הגדולה ביותר, לראשונה בתולדות צה"ל.
מטרתה הייתה ליצור חסימה מצפון לכוחות המחבלים הנסוגים עקב התקדמות כוחות צה"ל בצירי היבשה בחזית המערבית, אסטרטגית תמרון זו נקראת פעולת מלקחיים.
במהלך מבצע זה הונחתו משלוש נחתות, "בת-שבע" ושתי נחתות נוספות של ששים מטרים, מאות כלי רכב משוריינים ואלפי חיילים בחוף נהר אל-אוואלי שמצפון לעיר צידון בלבנון.
בנוסף לפעולת הנחיתה הוטלו על ספינות הטילים משימות הטרדה וחיפוי לכוחות הנוחתים וכן סיוע לכוחות הקרקע.
הירי המדויק מן הים סייע לכוחות היבשה, בכך שהאויב היה צריך להפנות משאבים הן למגננה ביבשה והן מן הים.
ב-16 יוני 1982, במבצע דרייפוס, טרפדה צוללת "גל" אניית סוחר לבנונית בשם "טרנזיט" ועליה פליטי מלחמה, עקב חשד שמדובר במחבלים.
בתקיפה נספו 25 מנוסעי האונייה.
שייטת הנחתות פורקה לאחר המלחמה למרות הוכחת הצלחה, לא הוקצו תקציב ומשאבים לבניית נחתות חדשות.
לאחר מלחמת לבנון הוטלו על חיל הים משימות רבות יותר בטווח רחוק.
לשם כך נדרש חיל הים לספינות בעלות כושר שרידות גדול יותר ויכולת שהייה גדולה יותר.
ביצוע פעולות כחיסולו של אבו ג'יהאד בתוניסיה הביאו את מפקדי חיל הים להבנה שיש צורך בדור חדש של ספינות הוא דור ה"סער 5" שפותחו בארצות הברית על פי מפרט דרישות ישראלי.
עם עליית הצורך בחידוש צי הצוללות החל שלב אפיון ופיתוח צוללות דיזל-אלקטריק.
עבודת הבנייה החלה לאחר מלחמת המפרץ הראשונה במספנות קיל שבגרמניה המתמחות בסוג צוללות זה.
צוללות אלו החליפו בהדרגה את הצוללות מדגם "גל".
עד הנסיגה מלבנון תחזק חיל הים את מוצב רותם (ראס ביאדה) ברצועת הביטחון בלבנון.
התקופה אופיינה במרדפים ותפיסת אוניות שהובילו מחבלים ונשק.
בכך עסקו בעיקר שייטת ספינות הטילים, המודיעין הימי ומטוסי הסיור הימי.
בשנות ה-90 החלה לחלחל לתודעת צה"ל ההכרה שיחידת הקומנדו הימי, שייטת 13, היא יחידת חי"ר מובחרת עם יכולות ימיות.
בנוסף הובן כי הפיקוד ביחידה זו מאומן היטב בתורת הלוחמה הזעירה.
נתונים אלו הביאו לתובנה שניתן להטיל על יחידת הקומנדו הימי משימות חי"ר איכותיות בשטחי יהודה ושומרון.
קצינים שהחלו דרכם בשייטת 13 הושאלו ליחידות היבשה על מנת להטמיע בהן איכות.
כך היה כאשר מפקד שייטת 13 יואב גלנט נתמנה למפקד אוגדה ולימים לאלוף פיקוד הדרום.
בהמשך מונה קצין מהקומנדו הימי למפקד הנח"ל וגם ארז צוקרמן מפקד ראשון של יחידת אגוז הגיע מהשייטת.
באופן זה הוטמעו תורות לחימה מהשייטת ואיכויות בצבא היבשה.
ב-3 בינואר 2002 נתפסה ספינת הנשק קארין איי (Karine A) בלב ים סוף, מדרום לאילת.
כוח של הקומנדו הימי פעל בשיתוף יחידות נוספות של חיל הים ומסוקים של זרוע האוויר להשתלטות על האונייה ופריקתה מכלי הנשק שהובילה בסתר אל הרשות הפלסטינית.
המבצע, שבצה"ל נקרא "תיבת נוח", יצא לפועל בחשאיות ובאישור הרמטכ"ל, רא"ל שאול מופז, ושר הביטחון, בנימין בן אליעזר, ובהוראת ראש הממשלה, אריאל שרון.
'קארין איי' החלה את דרכה בנמל בלבנון דרך סודאן.
שם עלה צוות הספינה שכלל תשעה מלחים אזרחי ירדן ומצרים, וארבעה מאנשי משטרת החופים הפלסטינית.
אנשי הצוות המצרים והירדנים חשבו שהם עובדים בשרותם של מבריחי רכוש גנוב ורק אנשי המשטרה הפלסטינית ידעו שמדובר בנשק.
אמצעי הלחימה שעל הספינה היו ארוזים ב-83 מכלים מיוחדים ואטומים מתוצרת איראן, שהכילו רקטות קטיושות, סאגר, לאו (רקטה), אר.פי.ג'י, פצצות מרגמה ונשק קל.
הספינה הייתה אמורה להגיע לנמל אלכסנדריה ושם להעביר את המכלים לכלי שיט קטנים יותר.
כלי השיט הקטנים היו אמורים לשוט לעבר אל עריש, ולאחר מכן להפליג לרצועת עזה ובכך לספק את הנשק לארגון הטרור חמאס.
בשעה ארבע לפנות בוקר ירדו לוחמי הקומנדו הימי ממסוקים והשתלטו על הספינה, בעוד צוות האנייה אינו מתנגד.
במשך 40 שעות הושטה 'קארין איי' ממקום ההשתלטות אל נמל אילת.
בחיפושים בנמל על סיפונה של הספינה נמצאו בין היתר 345 קטיושות, 10 טילי סאגר ו-211 מוקשים נגד טנקים.
מעבר לחימוש הרב לעצם תפיסת הקארין איי היו השלכות מדיניות שפגעו במעמדו הבינלאומי של יאסר ערפאת.
יחידת שייטת 13 החלה לבצע פעולות מיוחדות ביהודה ושומרון.
בעת מבצע ללכידת מבוקש בשכם ב-6 ביולי 2004, נהרג קצין מהיחידה, סרן .
במהלך שנת 2005 עסק חיל הים בביצוע תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה.
מוצבי השליטה בחוף הרצועה: תל רידאן, מוצב אלוף ומוצב ארז פונו באוגוסט 2005. הוקם מוצב שליטה בזיקים.
ואמצעי גילוי משוכללים הוצבו על מזח הפחם ובארובות תחנות הכוח רוטנברג ואשכול.
באותה שנה התווספו לסדר הכוחות של חיל הים: 6 ספינות דבורה סימן 3 ושתי ספינות שלדג.
בים המשיכו ספינות הבט"ש לאכוף את כללי התנועה בקרבת החוף של עזה.
ביולי 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, הטילו ספינות הטילים סגר על חופי לבנון ופגעו במטרות חזבאללה בחוף.
בפעילות זו נפגעה ספינת הטילים אח"י חנית, מדגם סער 5 מטיל חוף-ים C-802 שנורה על ידי החזבאללה בסיוע תחנת המכ"ם של הצי הלבנוני.
טיל שני שנורה באותו אירוע הטביע אוניית סוחר מצרית נושאת דגל קמבודי.
לפני המלחמה ראה צה"ל בחזבאללה ארגון טרור מקומי.
במהלך המלחמה הוברר שיש לראות בו כוח קדמי של איראן בקרבת הגבול הצפוני של ישראל ועל חוף הים התיכון.
הידיעה על הימצאות טילים מתוצרת איראן בידי ארגון החזבאללה קיבלה הערכת חסר במספן מודיעין.
ספינות הטילים נערכו בקרבת החוף הלבנוני בצורה שאיננה מתאימה לאזור מוגן בטילים.
פעולות הצוות לבקרת נזקים צמצמו את הנזק לספינה והיא הגיעה בכוחות עצמה לנמל.
ארבעה חיילים שנמצאו באזור פגיעת הטיל בספינה נהרגו ומסוק יורוקופטר AS-565 פנתר ניזוק.
עקב כך נפתחה ועדת חקירה אלך ממצאיה לא פורסמו.
חיל הים המשיך לקיים סגר נוקשה על נמלי לבנון שהביא את ממשלתה לדרוש הפסקת אש.
כוחות שייטת 13 ביצעו פשיטות מהים על יעדים בחוף.
מלחמת לבנון השנייה יצרה בציבור הרגשת מחדל כללית.
אירוע הפגיעה באח"י חנית תיעל את הכעס כלפי חיל הים והישגי החיל במלחמה התגמדו.
בין 27 בדצמבר 2008 עד 18 בינואר 2009 במהלך מבצע עופרת יצוקה השתתף חיל הים הישראלי בהטלת סגר ימי על רצועת עזה ובתקיפת מטרות באש תותחים.
הספינות קיימו נוכחות רצופה למניעת הברחות נשק לעזה דרך הים ולמניעת יציאה לפיגועים בישראל בדרך הים.
בוצעו הפגזות חוף למטרות נקודתיות עם תותח אוטו מלרה 76 מ"מ.
מערכות הנשק המדויקות פגעו לעיתים קרובות.
במסגרת פעילות חיל הים הותקפו משגרי רקטות, בונקרים ובתים שבהם התבצרו מחבלים.
הפעילות נעשתה בתיאום ישיר עם כוחות הקרקע שפעלו בגזרה.
הספינות פגעו גם בסירות המשטרה הימית הפלסטינית שהגיעו לידי החמאס, בהם עשה החמאס שימוש.
מבצע תפיסת אוניית הנשק 'פרנקופ', (Francop) שנשאה את דגל אנטיגואה וברבודה, נקרא בצה"ל מבצע "ארבעת המינים".
המבצע התרחש ב-3 בנובמבר 2009. זאת לאחר שישראל אספה מידע מודיעיני על כך שהספינה נושאת אמצעי-לחימה מתוצרת איראן ובכוונתה למסור אותם לידי חזבאללה.
כוח בפיקוד סא"ל יואב אברג'יל, סגן מפקד שייטת ספינות הטילים, שכלל את אח"י אילת (סער 5), ספינות נוספות וצוותי השתלטות משייטת 13, עצרו את אוניית הנשק במרחק 100 מיילים ימיים מחופי ישראל.
רב החובל וצוות הספינה, לא ידעו כי הם מובילים חימוש שהוחבא במכולות, בין יתר הסחורות.
הצוות שיתף פעולה באופן מלא עם לוחמי שייטת 13 והאנייה הושטה לנמל אשדוד, שם נפרקו ממנה אמצעי הלחימה.
במהלך סריקת הספינה התגלו 500 טון של אמצעי לחימה ב-36 מכולות.
בין היתר נמצאו על הספינה 2,125 טילי קטיושה, 690 טילי גראד ו-2,100 רימוני יד אשר עתידים היו להגיע לידי ארגון הטרור חזבאללה.
על המבצע פיקד מפקד זרוע הים, אלוף אליעזר (צ'ייני) מרום, ובאישור הרמטכ"ל, רא"ל גבי אשכנזי ושר הביטחון, אהוד ברק.
מאז עליית חמאס לשלטון הוטל על חיל הים לאכוף את מדיניות הגבלת המרחב הימי המותר לדיג ברצועת עזה, ובפרט למנוע מספינות הנושאות אמצעי לחימה המיועדים לחמאס להגיע לחוף הרצועה.
פעילי שמאל רדיקלי בינלאומיים ארגנו מספר משטים שמטרתם לפרוץ את הסגר.
כך נוצר משט המחאה לעזה בשנת 2010, שנועד לשבור את הסגר הימי על רצועת עזה.