tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יהודים וערבים בישראל מול מציאות משתנה: בעיות, מגמות, תרחישים והמלצות (2004)
השייח' ח'אלד בן אחמד אאל ח'ליפה הוא דיפלומט בחרייני המשמש יועצו המדיני של מלך בחריין לאחר שכיהן כשר החוץ של בחריין משנת 2005 עד לפיטוריו בינואר 2020.
השייח ח'אלד הוא שר החוץ השני בתולדות בחריין לאחר שהחליף את קודמו השייח' מוחמד בן מובארכ בן חמד אאל ח'ליפה שהתמנה לסגנו של ראש ממשלת בחריין, ח'ליפה בן סלמאן אאל ח'ליפה.
ח'אלד בן אחמד אאל ח'ליפה נולד ב-24 באפריל 1960 בבירת בחריין, מנאמה.
הוא סיים את לימודי התואר הראשון שלו בהיסטוריה ומדע המדינה מאוניברסיטת סנט אדוארד באוסטין, טקסס, בשנת 1984.
השייח' ח'אלד החל את עבודתו בשירות החוץ הבחרייני ב-1 במרץ 1985 כמזכיר שלישי במשרד החוץ של בחריין.
בין אוגוסט 1985 לנובמבר 1994 הוא עבד בשגרירות בחריין בוושינגטון די.
סי., שם היה אחראי על העניינים המדיניים והעניינים הקשורים לקונגרס ולתקשורת.
מיוני 1995 עד אוגוסט 2000 עבד כקצין הקשר הראשי בין משרדו של סגן ראש הממשלה למשרדו של שר החוץ; האחראי לתחום הימי והסכסוך הטריטוריאלי בין בחריין וקטר ולמשימות נוספות.
באוגוסט 2000 הוא נכנס לתפקידו כמנהל יחסי ציבור והמידע בחצרו של יורש העצר, סלמאן, נסיך הכתר של בחריין.
הוא כיהן כשגריר בחריין בבריטניה משנת 2001 עד 2005.
הוא מונה לשר החוץ של בחריין בממשלה שהוקמה בספטמבר 2005. קודמו כשר החוץ, מוחמד בן מובארכ בן חמד אאל ח'ליפה, כיהן בתפקיד זה למעלה משלושים שנה.
בתקופת כהונתו כשר החוץ היה ח'אלד אך מן הגורמים הפרו-ישראלים ביותר במפרץ.
במאי 2018 הביע את תמיכתו בתקיפות האוויר של ישראל בסוריה נגד יעדים איראניים, ואמר כי: "זו זכותה של כל מדינה באזור, כולל ישראל להגן על עצמה על ידי השמדת מקורות הסכנה."
ב-14 בפברואר 2019 אמר ח'אלד בן אחמד כי הישראלים והפלסטינים יהיו קרובים יותר להסכם שלום ללא התנהגותה הממאירה של איראן.
לדבריו, הוא הגיע למסקנה כי הסכסוך הישראלי-פלסטיני הוא הנושא החשוב ביותר באזור, אך כעת הוא רואה שהאתגר "הרעיל" היותר באזור הוא הרפובליקה האסלאמית של איראן.
במהלך ועידה כלכלית שנערכה בין התאריכים 25–26 ביוני במנאמה ושארגן חתנו ויועצו הבכיר של נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, ג'ארד קושנר כדי למשוך משקיעים לשטחים הפלסטיניים, אמר ח'אלד לערוץ 13 כי: "ישראל היא חלק מהמורשת הזו של כל אזור זה, באופן היסטורי, כך שלעם היהודי יש מקום ביננו".
לזמן ישראל אמר בראיון נרחב בשולי הוועידה במאנמה, כי: "הקיום של ישראל הוא עובדה, וכי בחריין תרצה שלום עם ישראל ; ישראל היא מדינה באזור… והיא כאן להישאר, כמובן", הוא אמר.
"למי הצענו שלום ביוזמת השלום הערבית?
הצענו אותו למדינה בשם ישראל, באזור… אנחנו מאמינים כי ישראל היא מדינה שנמצאת כאן כדי להישאר, ואנחנו רוצים יחסים טובים יותר איתה, ואנחנו רוצים שלום איתה".
הרשות הפלסטינית החרימה את הוועידה הכלכלית בת היומיים בגלל התמיכה (הלדעתם חד צדדית) של הבית הלבן בממשלת ישראל.
ביולי 2019 נפגש ח'אלד עם מקבילו הישראלי, ישראל כ"ץ במסגרת הוועידה לחופש דת בוושינגטון די.
שאירח מזכיר המדינה האמריקאי, מייק פומפאו, פגישה זו באה שבועיים לאחר ביקורו של כ"ץ בבירת האמירויות, אבו דאבי, בא נפגש עם גורמים בכירים באיחוד האמירויות הערביות, טרם נרמול היחסים באוגוסט 2020.
בנובמבר 2019 טען בנאום שנשא בוועידה אזורית בבירה, מנאמה כי ישראל: "ממשיכה להתעלם מהחוק הבינלאומי...
כשהיא מרחיבה את ההתנחלויות בגדה המערבית וממשיכה בכיבוש רמת הגולן".
הוסיף ואמר כי ישראל תוכל "ליהנות מיחסים טובים יותר עם מדינות האזור" רק אם תפגין רצון להשיג שלום ותתחייב להקמתה של מדינה פלסטינית."
בינואר 2020 הודיע יורש העצר, סלמאן לח'אלד כי ברצונו של המלך חמד להזיזו ממשרתו כשר החוץ ולמנות במקומו עבד א-לטיף א-זיאני.
ח'אלד יוסף אחמד אל-ג'לאהמה הוא דיפלומט בכיר במשרד החוץ במנאמה, בחריין, המכהן כשגרירה הראשון של בחריין בישראל.
אל-ג'לאהמה נולד ב-1978, בבירת בחריין מנאמה.
הוא נצר לשר הבחרייני לענייני ביטחון, יוסף אחמד חוסיין אל-ג'לאהמה.
אל-ג'לאהמה בעל תואר ראשון באמנות מהמכללה הצבאית בקרוליינה הדרומית , ותואר שני במערכות מידע מטעם אוניברסיטת וושינגטון.
במסגרת לימודיו האקדמיים, יזם פרויקט מערכות מידע בשיתוף כוחות ההגנה של בחריין.
לאחר הלימודים, עבד במזכירות הכללית של מועצת ההגנה העליונה בבחריין.
בין השנים 2009–2013 כיהן כסגן השגרירה הבחריינית בארצות הברית, הודא עזרא נונו.
משנת 2017 מנהל אל-ג'לאהמה את מחלקת התפעול במשרד החוץ הבחרייני.
לאחר כינון היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לבחריין וחתימת ההסכם בין המדינות במסגרת הסכמי אברהם, הודיעה בחריין ב-30 במרץ 2021 כי אל-ג'לאהמה ימונה לשגריר בחריין בישראל.
ב-31 באוגוסט 2021 הגיע אל-ג'לאהמה לישראל לקראת הגשת כתב האמנתו.
ב-14 בספטמבר הגיש את כתב האמנתו לנשיא מדינת ישראל, יצחק הרצוג.
אל-ג'לאהמה נשוי לנוף עלי חסן אלחג'ה.
השייח' ח'אלד בן ח'ליפה בן עבד אל-עזיז אאל ת'אני הוא פוליטיקאי קטרי שכיהן כראש ממשלת קטר וכשר הפנים מינואר 2020 עד מרץ 2023. הוא מונה לתפקיד לאחר התפטרותו של השייח' עבדאללה בן נאסר בן ח'ליפה אאל ת'אני.
שייח' ח'אלד נולד בדוחה, קטר בשנת 1968. הוא למד בבית הספר בדוחה ולאחר מכן נסע ללמוד בארצות הברית, שם סיים את התואר הראשון במנהל עסקים בשנת 1993.
ח'אלד עבד בחברת הגז הנוזלי בקטר עד שנת 2002. לאחר מכן עבד במשרדו של סגן ראש הממשלה הראשון ושר החוץ בין השנים 2002–2006. לפני שהיה ראש הממשלה שימש כראש הדיוואן האמירי מ-11 בנובמבר 2014 עד ל-27 בינואר 2020.
ב-28 בינואר 2020 החליף בתפקיד ראש הממשלה את השייח' עבדאללה בן נאסר בן ח'ליפה אאל ת'אני שהתפטר מתפקידו.
השייח' נשוי ויש לו 4 ילדים.
ח'אולה חאג' דיבסי היא שחקנית ערבייה ישראלית, המכהנת כיו"ר מדור לתרבות ערבית במשרד התרבות.
נולדה ב-1969 למשפחה מוסלמית בכפר יאסיף.
כבר בילדותה גילתה כישרון למשחק בהצגות בית ספר, מועדון ומתנ"ס.
בעקבות החלום הגיעה ב-1987 לתל אביב, למדה במכינה ב"בית צבי" ולאחר מכן עברה ללמוד משחק בסמינר הקיבוצים.
בשנת 1993 קיבלה תעודת הוראה ועבדה כמורה לדרמה בבתי ספר יסודיים והדריכה גננות ומורות לכיתה א' בנושא משחק ודרמה.
בשנת 2010 זכתה במגן הוקרה של 'פסטיבל האשה הערבייה' במסגרת אירועי יום האישה הבינלאומי על פועלה באמנות ובתקשורת הערבית.
ב-2019 השתתפה בקמפיין של ארגון ACT להעלאת המודעות בתקשורת לנשים ערביות.
מאז 2014 חברה במדור לתרבות ערבית ובמועצה הישראלית לתרבות ואומנות במשרד התרבות והספורט.
בפברואר 2022 נבחרה להיות האישה הראשונה בתפקיד המנהלת האומנותית של תיאטרון אנסמבל פרינג' נצרת.
ב-2024 שיחקה בסרטו של שמי זרחין, "חמדה".
המפעיל - מחזה מאת אנדריה שדיד בבימויו של פואד עווד ובהשתתפות גסאן עבאס.
שינטיאן - הצגת יחיד שזכתה בפרסי ההצגה הכי טובה, בימוי ומשחק, תאורה ועיצוב חלל בפסטיבל עכו, 2002.
מדיאה אקס - מופע אינטראקטיבי מאת נאורה שם שאול המבוסס על הסיפור המיתולוגי של מדיאה ויאסון במציאות של הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
אום כולתום - מחזה מוזיקלי על חייה של הזמרת המצרייה בכיכובה של גלית גיאת.
נשות טרויה - הפקה לציון 60 שנה לכינון היחסים בין ישראל ליפן בבימויו של יוקיו נינגאווה ובהשתתפות שחקנים יהודים, ערבים ויפנים.
בגדי המלך החדשים - הפקה דוברת ערבית על פי האגדה של אנדרסן של המרכז הקהילתי ערבי רמלה ותיאטרון אלחיאת, במסגרת פסטיבל חיפה הבינלאומי להצגות ילדים, 2016
חצוצרה בואדי - דיבסי גילמה את התפקיד הראשי של הודא, בסרט שזכה במקום ראשון בפסטיבל הסרטים בחיפה ובאוסקר הישראלי בפרס הדרמה הטובה ביותר (2001)
צימרים - יסמין (הערוץ הראשון, 2003)
על תפקידה זה הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2013)
ד"ר קראז' - הסדרה הראשונה של החטיבה בערבית של תאגיד השידור הציבורי, בתפקיד נזיהה (2018)
מזרח תיכון מרכז - אחלאם, אמא של מאהר וטארק (2020)
נשואה לפואד, בנקאי במקצועו, ואם לשני בנים - ראני, יליד 1995 ואמן, יליד 1996. מתגוררת ביישוב נווה שלום.
ח'אלד מוחמד עיסא א-זילעי היה כדורגלן סעודי ששיחק בעמדת קשר הכנף.
א-זילעי שיחק במשך רוב הקריירה שלו בליגת העל הסעודית, ובמשך תקופה קצרה בליגת המשנה הסעודית.
הוא שיחק במועדונים אבהא, א-נסר, א-תעאוון, אל-פייסלי, אל-באטין, א-ראיד ואל-עין.
ב-9 באוקטובר 2010 ערך א-זילעי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בניצחון 0–4 על נבחרת אוזבקיסטן במשחק ידידות.
ב-28 ביוני 2012 הבקיע את שערו היחיד בנבחרת, בתיקו 2-2 נגד נבחרת פלסטין במסגרת שלב הבתים של הגביע הערבי לשנת 2012. בסך הכל ערך תשע הופעות במדי הנבחרת.
בחודש יוני 2020 אובחן א-זילעי עם טרשת אמיוטרופית צידית, וב-30 בספטמבר 2022 מת מהמחלה בגיל 35.
ח'אלד חוג'יראת הוא ראש המועצה המקומית ביר אל-מכסור.
מאז 2018 מכהן כחבר בהנהלת השלטון המקומי, חבר בדירקטוריון החברה למשק וכלכלה של השלטון המקומי וחבר בוועדת המעקב של ראשי רשויות בחברה הערבית.
נולד וגדל בביר אל מכסור, בנם של מוחמד ופאטמה חוג'יראת.
הוא למד בבית הספר יסודי ביר אל-מכסור והשלים את לימודי התיכון באעבלין בבית ספר מאר אליאס.
בתום לימודיו ב-1989 הוכשר מטעם משרד העבודה להפעלת כלים כבדים ועבד כמפעיל ציוד כבד.
החל מ-1994 מונה כמנהל פיתוח תשתיות לפרויקטים ברמה ארצית.
בשנת 2007 פתח חברת תשתיות ופיתוח (ש.ח.
בע"מ) והפך ליזם בתחום התשתיות בישראל.
בשנים 2014–2016, לצד ניהול העסק והפעילות הציבורית, הוסמך מטעם מכללת סכנין כהנדסאי בניין.
בשנת 2018 נבחר לראשות המועצה ומכהן מאז בתפקיד זה.
בשנים 2008–2013 שימש כיושב ראש ועדת מכרזים וחבר בוועדת תכנון ובנייה גבעת אלונים-שפרעם וכחבר המועצה המקומית ביר אל-מכסור.
בשנים 2013–2018 שימש כממלא מקום וסגן (ללא שכר) ראש המועצה המקומית ביר אל מכסור.
בשנת 2018 נבחר לראשות המועצה, ברוב של 57%.
נשוי ואב לשתי בנות ושני בנים.
ח'אלד עאשור עלי אל-בַּטְשׁ ובקיצור: ח'אלד אל-בַּטְשׁ הוא פוליטיקאי פלסטיני שנחשב לאחד מסמלי ארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני וממנהיגיו.
בעבר נכלא בבתי כלא במצרים, בישראל וברשות הפלסטינית.
במרץ 2024 פורסם בעזה כי אל בטש נתפס על ידי צה"ל במבצע ניתוח מקומי, אולם הטענה לא אומתה.
אל-בטש נולד בשנת 1961 בג'באליה.
הוא גדל במשפחה חקלאית עזתית ותיקה.
הוא למד בבתי הספר בג'באליה, וב-1980 עבר למצרים.
בשנת 1986, בהיותו במצרים, קיבל תואר ראשון בכלכלה מהאוניברסיטה הערבית של ביירות.
לאחר יותר משני עשורים רכש תואר דוקטור מ"האוניברסיטה האמריקאית העולמית", מוסד לא מוכר שהוגדר כבית חרושת לתארים.
אל-בטש החל את דרכו הפוליטית במהלך לימודיו האוניברסיטאיים במצרים, שם הצטרף לתנועת הג'יהאד האסלאמי, ושלטונות מצרים עצרו אותו בשנת 1986 על רקע פעילותו בתנועה.
אל-בטש עבר לתחומי הרשות הפלסטינית, ולאחר מספר חודשים בסוף 1987 השתתף באינתיפאדה הראשונה, ונכלא בישראל מספר פעמים על חברות בארגון בטרור.
המשטרה הפלסטינית ושירותי המודיעין הפלסטיניים עצרו אותו חמש פעמים לאחר הקמת הרשות הפלסטינית ב-1994.
אל-בטש הקים וניהל את "מרכז איליאא לעיתונאות", השתתף בהקמת מספר מוסדות אזרחיים וייצג את תנועת הג'יהאד האסלאמי ב"וועדת המעקב לכוחות הלאומיים והאסלאמיים" במשך שמונה שנים.
היה חבר בוועדת ההתנגדות להתנחלויות, ועמד בראש ועדת המזכירות של הכוחות הלאומיים והאסלאמיים בעזה.
ברצועת עזה הוא היה אחראי מטעם הארגון על "צעדות השיבה" ב-2018. הוא ייצג את ההג'יהאד האסלאמי הפלסטיני ופלוגות אל-קודס בכל שיחות שביתת הנשק עם ישראל בתיווך מצרים.
ישראל הכניסה את שמו לרשימת אנשי הטרור הפלסטיני המיועדים לחיסול, ובכל המבצעים ברצועת עזה, שמו של אל-בטש מופיע כאחד היעדים להתנקשות.
במרץ 2024 פורסם בעזה כי אל בטש נעצר על ידי צה"ל במבצע ניתוח מקומי במתחם בית החולים שיפא, אולם הטענה לא אומתה על ידי גורמים בישראל או בפלוגות אל-קודס.
ח'אלד בן סלמאן אאל סעוד הוא דיפלומט ופוליטיקאי סעודי המכהן כשר ההגנה של ערב הסעודית מאז 27 בספטמבר 2022. הוא הילד העשירי ובנו התשיעי של המלך סלמאן.
ח'אלד בן סלמאן נולד בשנת 1988 למלך סלמאן ולבת זוגו השלישית, פהדה בנת פלאח אאל חית'ליין.
הנסיך ח'אלד קיבל תואר ראשון במדעי התעופה מהאקדמיה האווירית על שם המלך פייסל , והמשיך את השכלתו בארצות הברית.
הוא קיבל תעודה מאוניברסיטת הרווארד בתוכנית הביטחון הבינלאומית.
הוא גם למד לוחמה אלקטרונית בפריז.
הנסיך ח'אלד נרשם לאוניברסיטת ג'ורג'טאון כדי להמשיך בתוכנית לתואר שני בלימודי אבטחה.
לימודיו נדחו בשל מינויו לשגריר בארצות הברית.
לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה האווירית על שם המלך פייסל, הנסיך ח'אלד הצטרף לחיל האוויר המלכותי הסעודי.
הוא החל את קריירת התעופה שלו בהטסת מטוסי T-6 Texan ו־T-38 בבסיס חיל האוויר קולומבוס במיסיסיפי.
לאחר מכן החל להטיס F-15 ומונה גם כקצין מודיעין טקטי בנוסף לתפקידיו כטייס F-15 בטייסת 92 בבסיס האוויר על שם המלך עבדולעזיז בדהרן.
הנסיך ח'אלד צבר כמעט 1,000 שעות טיסה וביצע משימות אוויריות נגד המדינה האסלאמית במסגרת מאמצי הקואליציה הבינלאומית.
הוא גם השתתף במבצע סופה נחרצת במשימות טייס מעל תימן.
הנסיך ח'אלד התאמן רבות עם הכוחות המזוינים של ארצות הברית הן בארצות הברית והן בסעודיה, כולל אימוניו בבסיס חיל האוויר נליס בנבאדה.
פציעה בגב מנעה מהנסיך חאלד לטוס, והוא עבד כקצין בלשכת שר ההגנה.
עם סיום הקריירה הצבאית שלו מונה ליועץ אזרחי בכיר במשרד הביטחון.
בסוף 2016, הנסיך ח'אלד עבר לארצות הברית שם עבד כיועץ בשגרירות ערב הסעודית בוושינגטון.
באפריל 2016 הפך הנסיך ח'אלד לשגריר הסעודי העשירי בארצות הברית.
לאחר מינויו לשגריר בארצות הברית באפריל 2017, הנסיך ח'אלד התמקד בחיזוק יחסי ארצות הברית–ערב הסעודית.
באוגוסט וספטמבר 2017, הנסיך ח'אלד ערך את הסיור הרב־מדינתי הראשון שלו בארצות הברית, וביקר בבסיס חיל האוויר נליס בנבאדה, עמק הסיליקון, דאלאס, יוסטון וסנט לואיס.
במרץ 2018, הנסיך ח'אלד הופיע ב־CNN עם וולף בליצר בהצגת נסיעתו של יורש העצר מוחמד בן סלמאן לארצות הברית.
בראיון הוא טען: "נמשיך לעבוד עם בעלות בריתנו בארצות הברית ובעולם כדי להגביר את שיתוף הפעולה הכלכלי שלנו, להגביר את שיתוף הפעולה הביטחוני שלנו ולשרת את האינטרסים ההדדיים שלנו ולהתמודד עם האיומים ההדדיים שלנו".
הנסיך ח'אלד כתב טור בוושינגטון פוסט, שפורסם ב־19 במרץ 2018 ושהתווה את הדרכים שבהן ערב הסעודית מאמצת שינויים וכיצד ניתן לחזק את היחסים בין סעודיה לארצות הברית כתוצאה משינויים אלו.
במסגרת הסיור בשבע הערים ברחבי ארצות הברית, הנסיך ח'אלד הצטרף ליורש העצר מוחמד בן סלמאן בפגישות עם מספר מנהיגים פוליטיים, כלכליים וחברתיים אמריקאים בוושינגטון, בוסטון, ניו יורק, סיאטל, לוס אנג'לס, סן פרנסיסקו ויוסטון.
הנסיך ח'אלד השתתף בפגישות עם הנשיא דונלד טראמפ, חברי ממשל וחברי קונגרס משני צידי המפה הפוליטית.
הנסיך ח'אלד השתתף בפגישות עם ג'ורג' הוו בוש, ביל קלינטון, ג'ון קרי וליאון פאנטה, יחד עם נציגים של חמש החברים הקבועים במועצת הביטחון של האו"ם, כולל שגריר ארצות הברית ניקי היילי.
בפן הכלכלי, הנסיך ח'אלד הצטרף ליורש העצר בפגישה עם מנהלי חברות בידור ופיתוח, ודן בשיתוף פעולה אפשרי עם בכירים מהאחים וורנר, דיסני ומג'יק ליפ.
השגריר גם הצטרף לסיור במטה אפל בעמק הסיליקון ובחן דרכים שונות לשיתוף פעולה בין שני הצדדים.
הנסיך ח'אלד מקורב מאוד לאחיו הבכור מוחמד והוא גם מצוטט כיורש פוטנציאלי שלו, כשהאחרון יהפוך למלך.
ג'מאל ח'אשוקג'י, עיתונאי, ביקר בקונסוליה של ערב הסעודית באיסטנבול ביום שלישי, 2 באוקטובר 2018, ונרצח תוך דקות.
ביום שני שלאחר מכן, 8 באוקטובר, הכחיש ח'אלד בן סלמאן כי הסעודים עצרו או הרגו את חאשוקג'י.
על פי הערכת CIA שדלפה לתקשורת, הנסיך ח'אלד הורה לחאשוקג'י ללכת לקונסוליה הסעודית באיסטנבול כדי לסדר ניירת, והבטיח לו שלא יאונה לו כל רע.
הנסיך ח'אלד הכחיש את ההאשמות.
לפי העיתונאי עבדולקאדיר סלווי, לראש ה-CIA ג'ינה הספל יש תיעוד של שיחת הטלפון שבה תועד יורש העצר מוחמד בן סלמאן אאל סעוד נותן פקודות לאחיו ח'אלד, אז שגריר סעודיה בארצות הברית, "להשתיק את ג'מאל ח'אשוקג'י בהקדם האפשרי".
בפברואר 2019 מונה ח'אלד לסגן שר ההגנה של ערב הסעודית ובמקומו מונתה כשגרירה רימה בינת בנדר אאל סעוד.
ח'אלד אל-האשמי הוא כדורגלן אמירתי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אל-עין מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות ובנבחרת איחוד האמירויות.
אל-האשמי גדל במחלקת הנוער של בניאס, והחל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון בשנת 2016 במסגרת ליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
בסך הכל ערך 101 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-1 ביולי 2023 חתם אל-האשמי באל-עין מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
ב-29 במאי 2022 ערך אל-האשמי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איחוד האמירויות הערביות, בתיקו 1-1 נגד נבחרת גמביה במשחק ידידות.
ח'אלד אבראהים א-דנחאני הוא כדורגלן אמירתי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת א-שארג'ה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות ובנבחרת איחוד האמירויות.
אבראהים גדל במחלקת הנוער של דיבא אל-פוג'יירה.
בשנת 2016 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של אל-וחדה במסגרת ליגת העל של איחוד האמירויות הערביות, ובסך הכל ערך 35 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-24 בספטמבר 2019 הושאל לבניאס מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות, וערך במדיה שש הופעות ליגה.
ב-1 ביולי 2020 חתם אבראהים בא-שארג'ה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
ב-29 במאי 2022 ערך אבראהים את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איחוד האמירויות הערביות, בתיקו 1-1 נגד נבחרת גמביה במשחק ידידות.
ח'אלד אל-אסלאמבולי היה קצין בצבא מצרים שהשתתף בהתנקשות בנשיא מצרים אנואר סאדאת ב-6 באוקטובר 1981. הוא הצהיר כי המניע העיקרי שלו להתנקשות היה חתימתו של סאדאת על הסכמי קמפ דייוויד עם ישראל ותוכניתו של סאדאת למצרים מתקדמת יותר.
נשפט בפני בית משפט צבאי מצרי, נמצא אשם ונידון למוות על ידי כיתת יורים.
לאחר הוצאתו להורג, הוא הוכרז כשהיד על ידי מנהיג איראן ורבים בעולם האסלאם.
הוא הפך לסמל מעורר השראה לתנועות אסלאמיות, כאחד השהידים הראשונים.
אביו, אחמד שוקי, היה יועץ משפטי במצרים עילית ואמו, קדריה עלי יוסוף, הייתה ממוצא טורקי.
לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה הצבאית המצרית, הוא הוסמך כקצין בכוחות התותחנים של הצבא המצרי בדרגת מולאזם אוול (סֶגֶן).
זמן קצר לאחר המינוי, אל-אסלאמבולי הצטרף לתנועת הג'יהאד האסלאמי המצרי שהייתה מחוץ לחוק במצרים.
בין השנים 1976–1980 הוא שירת כקצין מטה או כקצין הכוונת האש של סוללות ארטילריה וגדודים שונים.
במרץ 1980 הוא קיבל את פיקוד השדה הראשון שלו, בחטיבת תותחי השדה 116, שבסיסה בקהיר.
תחת פיקודו הוצב כוח שהפעיל שלושה תותחי שדה מסוג הוביצר 'מבצעיים', תותח שדה המופעל בחירום על ידי אנשי מילואים, חמש עד שש משאיות תובלה, שבעה ג'יפים, ציוד איתות, נשק חי"ר קל כגון רובי סער, מקלעים בינוניים, רקטות נ"ט, מרגמות קלות ורובי צלפים להגנה אורגנית.
תחתיו שימשו כמפקדים מולאזם (סגן משנה) ורקיב (סמל).
לכוח צורפו כ-45 חיילים נוספים שהיו מגויסי חובה.
בפקודה המקורית, אל-אסלאמבולי ומחלקתו לא היו אמורים להשתתף במצעד שהתקיים ב-6 באוקטובר 1981. אך הם נבחרו להשתתף במצעד על ידי קולונל עבוד א-זומור , מהמודיעין הצבאי, מי שהוחדר לשורות המודיעין על ידי האחים המוסלמים.
מחלקתו של אל-אסלאמבולי החליפה מחלקה מגדוד התותחנים 133 שנפסלה מההשתתפות במצעד משום שככל הנראה נכשלה במספר מבחנים ובדיקות שגרתיות.
במצעד המחלקה של אל-אסלאמבולי כללה שלוש משאיות כבדות שגררו תותחי שדה M-46 .
אל-אסלאמבולי נתפס מיד לאחר ההתנקשות.
הוא ועשרים ושלושה קושרים, כולל שמונה קציני צבא, שנשפטו בפני בית משפט צבאי מצרי.
ח'אלד אל-אסלאמבולי, בן ה-27, נמצא אשם ברצח, הוצא להורג על ידי כיתת יורים ב-15 באפריל 1982.
אחיו הצעיר של ח'אלד אל-אסלאמבולי, מוחמד שוקי אל-אסלאמבולי, ב-22 ביוני 1995, ניסה להתנקש בנשיא מצרים ממשיכו של סאדאת, חוסני מובארכ, בנמל התעופה הבינלאומי של אדיס אבבה, כשמובארכ הגיע לפסגה אפריקאית בעיר.
שוקי וחבריו פתחו באש על הלימוזינה המשוריינת ורכבי הליווי.
מובארכ ניצל כתוצאה מתושיית נהגו, שסובב את הלימוזינה הפגועה ומיהר חזרה לשדה התעופה, שבו המתין המטוס הנשיאותי עם מנועים פועלים.
ב-1982, איראן הנפיקה בול לכבודו, בו נראה אל-אסלאמבולי, צועק בהתרסה מאחורי סורג ובריח.
בנוסף, איראן קראה רחוב על שמו בטהראן.
בשנת 2004, מועצת העיר טהראן החליטה לשנות את שם הרחוב ל"אינתיפאדה" (מרד), על מנת לשפר את היחסים עם מצרים.
ב-31 ביולי 2004, "גדודי אל-אסלאמבולי של אל-קאעידה" קיבלו על עצמם את האחריות על ניסיון ההתנקשות בשווכת עזיז , מי שהיה מועמד לתפקיד ראש ממשלת פקיסטן.
ב-24 באוגוסט 2004, קבוצה צ'צ'נית שקראה לעצמה "גדודי אל-אסלאמבולי", פרסמה הודעה שבה נטלה אחריות על הפיגועים בשני מטוסי נוסעים רוסיים.
בשנת 2012, אמו של אל-אסלאמבולי, קדריה, שהתגוררה באפגניסטן לפני שחזרה למצרים דרך איראן, הזכירה בראיון לסוכנות הידיעות הממשלתית של איראן, פארס, שהיא גאה בבנה על כך שהוא הרג את אנואר סאדאת, כי הוא הגן על האסלאם.
ח'אלד ח'ליפה היה סופר, משורר, תסריטאי ומסאי ספרותי סורי.
ח'ליפה כתב יצירות במגוון רחב של ז'אנרים ויצירותיו הספרותיות תורגמו לשפות רבות: צרפתית, איטלקית, גרמנית, נורווגית, אנגלית וספרדית.
הרומן שלו "בשבח השנאה", משך את תשומת הלב של התקשורת הערבית והבינלאומית, והגיע לרשימה הקצרה של הפרס הבין-לאומי לספרות ערבית במושב הראשון של הפרס בשנת 2008.
ח'אלד ח'ליפה נולד באורום אל-סוגרה שבאזור אטריב ממערב חלב.
הוא למד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חלב, ממנה קיבל תואר ראשון במשפטים ב-1988. ח'ליפה כתב שירה, דרמות טלוויזיה, סרטים תיעודיים, סרטים קצרים וסרטים עלילתיים כמו "באב אל-מקאם" (باب المقام).
חאלד היה חבר בפורום הספרותי באוניברסיטה יחד עם סופרים סוריים מרכזיים, כגון נהאד סיריס ופיצל ח'רתש, והוא היה שותף לייסוד המגזין "אלף" באוניברסיטת חלב.
ח'ליפה נפטר בדמשק ב-30 בספטמבר 2023 בעקבות התקף לב.
הרומן הראשון שלו, שומר ההונאה, 1993 (حارس الخديعة חארס אל-ח'דיעה) נכתב כניסיון בריאליזם מאגי עם רמזים סימבוליים עבים למציאות הפוליטית בסוריה.
הרומן השני שלו מחברות הצוענים, 2000, (دفاتر القرباط דפאתר אל-קרבאט) מתרחש בכפר מבודד בנפת חלב וכולל תיאורים גרפיים של אהבה גופנית עם אישה צוענייה.
פרסומו גרר את הקפאת חברותו של ח'ליפה באיגוד הסופרים הערבי ל-4 שנים.
ח'ליפה היה ידוע בעמדותיו התומכות במהפכה הסורית מרגע תחילתה; הוא הותקף על ידי שירותי הביטחון הסוריים והוכה עד שידו נשברה, בעת שהשתתף בהלווייתו של המוזיקאי הסורי רביע גאזי ב-26 במאי 2012.
בראיון שלו על הרומן "מוות הוא עבודה קשה" ב-Bibliotopia 2023, מסביר ח'ליפה כי הרומן עוסק בסיפורם של שלושה אחים המבקשים להעביר את גופת אביהם ברחבי סוריה שסועת המלחמה.
ח'ליפה מסביר כיצד הרומן בוחן נושאים של מוות, בדידות והתפוררות חברתית בסוריה.
הוא גם מתמקד במורכבות של מערכות יחסים משפחתיות בנסיבות קשות.
דרך הסיפור הזה משקף ח'ליפה את האתגרים איתם מתמודדים הסורים מדי יום, כמו הפחד ממוות ותחושת חוסר האונים שנגרמה בעקבות המהפכה ומלחמת האזרחים.
הרומן שואב השראה מניסיונו האישי ומניסיון הכאב והסבל היומיומי שלו בארצו, שבה המלחמה גורמת אפילו למשימות הפשוטות ביותר, כמו קבורת בני משפחה, להיות עבודה קשה.
ביחס לדמותו של בולבול, גיבור הרומן, ח'ליפה מתאר אותו כדמות מרכזית המגלמת את האתגרים והקונפליקטים הפנימיים העומדים בפני הסורים.
בולבול הוא הבן שאחראי על הובלת גופת אביו יחד עם אחיו, והוא סובל מהלחצים הפסיכולוגיים והחברתיים המוטלים עליו בנסיבות הקשות.
בולבול מייצג את הדור שחי תחת משקל המלחמה, המנסה לשמר את מה שנותר מהאנושות שלהם בעיצומו של כאוס.
ח'ליפה מדגיש באמצעות דמות זו את הקונפליקט בין חובת המשפחה לבין הייאוש שנוצר על ידי מציאות המלחמה.
בנוסף דן ח'ליפה בחוויה שלו כסופר סורי ובאתגרים העומדים בפניו בהבעת רעיונותיו תחת המשטר הסורי הדכאני.
הוא מהרהר כיצד כתיבתו עוצבה על ידי אי-השקט הפוליטי והחברתי בסוריה, תוך שימת דגש על חשיבות הספרות בשימור הזיכרון הקולקטיבי.
ח'ליפה נוגע גם בנושאים כמו גלות, זהות ותפקיד הסופר בעתות משבר.
ח'ליפה בילה שלוש עשרה שנים בכתיבת הרומן שלו, "בשבח השנאה", שעוסק במאבק של הממשלה נגד חמושים איסלאמיסטים בשנות ה-80. הרומן פורסם בדמשק אך הוא נאסר רשמית בסוריה, ולאחר מכן הוא פורסם מחדש בביירות.
לרומן יש סגנון נרטיבי ייחודי, עם מעברים חדים ומהירים בזמן ובמרחב, עם טון מורבידי שהוא במידה רבה מחווה לסופר שח'ליפה מציין כמקור השראה עבורו – וויליאם פוקנר.
הקרב בין האחים המוסלמים הסורים לממשלה הגיע לשיא ב-1982, כאשר האסלאמיסטים המוסלמים הסונים פתחו במרד בעיר חמה.
הצבא הפציץ את העיר ואלפים נהרגו.
הרומן בוחן את הסכסוך מנקודת המבט של אישה מוסלמית ומשפחתה, ולדבריו של ח'ליפה הוא מתאר בפירוט את צמיחתה של תרבות השנאה שעליה מבוססות כל התנועות הפונדמנטליסטיות שאנו רואים היום.
יש ברומן ביקורת חריפה וישירה על העדתיות המייצרת את תרבות השנאה לראייתו.
ח'ליפה התייחס לאיסור של הרומן בסוריה ואמר שסוג זה של איסור על רומנים מגיע כתוצאה מבירוקרטיה שאינה מייצגת רמות ממשל גבוהות.
בנוסף, הוא קרא לנהל משא ומתן בין אמנים לשלטונות הסורים על מנת להבטיח את חופש הביטוי, והצהיר שאין בכוונתו ברומן "שבח השנאה" לתמוך בשום מחשבה פוליטית.
לדבריו: "מעל לכל, כתבתי את הרומן הזה כדי להגן על העם הסורי, ובמאמץ למחות על הסבל שהם סבלו כתוצאה מתורות דתיות ופוליטיות שניסו להתכחש לציוויליזציה בת 10,000 השנים שלהם."
"שומר ההונאה/הרמאות" (حارس الخديعة חארס אל-ח'דיעה), 1993
"מחברות הצוענים" (دفاتر القرباط דפאתר אל-קרבאט), 2000
"בשבח השנאה" (مديح الكراهية מדיח אל-כראהיה), 2006
"אין סכינים במטבחי העיר הזאת" (لا سكاكين في مطابخ هذه المدينة לא סכאכין פי מטאבח'האד'יה אל-מדינה), 2013
"למות זו עבודה קשה" (الموت عمل شاق אל-מות עמל שאק), 2016
"אף אחד לא התפלל עבורם/אף אחד לא אמר עליהם "קדיש"" (لم يُصل عليهم أحد לם יצלי עליהם אחד), 2023
"נשר על השולחן ליד" (نسر على الطاولة المجاورة נסר עלא אל-טאולה אל-מג'אורה), 2022
ביוגרפיה של אל ג'לאלי (سيرة آل الجلالي סירת אל אל-ג'לאלין), 2000.
מכתבים/ אותיות נכתב על ידי גשם (حروف يكتبها المطر חרוף יכתבהא אל-מטר), 2003.
אנשי העיר (أهل المدينة אהל אל-מדינה), 2004.
הוורד האחרון (الوردة الأخيرة אל-ורדה אל-אח'ירה), 2006.
זמן של פחד (زمن الخوف זמן אל-ח'וף),2007.
רגועה יחסית (هدوء نسبي הדוא נסבי), 2009.
אל-עראב/ הסנדק – מועדון אל שרק, עונה 2, (العراب - نادي الشرق الموسم الثاني אל-עראב נאדי אל-שרך אל-מוסם אל-ת'אני), 2016.
"שבח השנאה" היה מועמד לפרס העצמאות הבינלאומי ולפרס הרומן הערבי ב-2008.
"אין סכינים במטבחי העיר הזאת" זכה בפרס נגיב מחפוז לספרות בשנת 2013, ונמנה עם מועמדי הפרס הבין-לאומי לספרות ערבית.
"אף אחד לא התפלל עבורם" ב-2023. יצא לאור על ידי Hachette Antoine-Nouvel, הוא היה ברשימה הארוכה של הפרס הבינלאומי לספרות ערבית בשנת 2020.
"למות זו עבודה קשה" בתרגומה לאנגלית של לרי פרייס (Leri Price) היה מועמד ל-National Book Award ב-2019.
חאלד אלסאנע היה ראש המועצה המקומית לקייה בשנים 2008–2013
בבחירות הראשונות לראשות המועצה בשנת 2000 התמודד בראשות סיעת אללקייה בלדנא הפסיד לאיברהים אבו מחארב, לאחר שקיבל רק 45.13% מהקולות.
בבחירות השניות לראשות המועצה בשנת 2004 לא התמודד.
בבחירות בשנת 2008 קיבל 31.55% מהקולות בסיבוב הראשון ו-55.25% מהקולות בסיבוב השני כנגד אחמד אלאסד.
לאחר הקדנציה, לא התמודד עוד לראשות המועצה בבחירות 2013, 2018 ו-2024. עם זאת, כיהן כסגן ראש המועצה תחת ראש המועצה סאלם אבו עאיש.
ח'אלד זוהיר ח'אלד אל-עוסיילי, המכונה גם אבו זוהיר , הוא איש עסקים פלסטיני וראש עיריית חברון בשנים 2006 עד 2012. כיהן כשר הכלכלה הלאומית בממשלת הרשות הפלסטינית של מוחמד אשתייה בין השנים 2019 ל-2024.
אל-עוסיילי נולד בחברון ב-1947. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, למד באוניברסיטת קהיר במצרים, וקיבל תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים ב-1969.
לאחר שחזר לחברון, התמקד בעבודה כלכלית וסוציאלית, והקים את חברת המסחר והקבלנות אל-עוסיילי.
בשנת 1976, עם קיומן של הבחירות הראשונות לעירייה, התמודד במסגרת רשימת 'הגוש הלאומי' וזכה במושב במועצת עיריית חברון בגיל 29, מה שהפך אותו לחבר הצעיר ביותר במועצת העירייה.
בהיותו חבר מועצת עיריית חברון, כיהן גם כסגן ראש העיר.
עם הקמת הרשות הפלסטינית, השתתף בהקמתן של כמה חברות לאומיות, ובראשן פלטל, שבדירקטוריון שלה כיהן במשך כמה שנים, ו"קבוצת APEC", שבה כיהן כסגן יו"ר.
אל-עוסיילי היה גם בכיר בחברות נוספות כמו "NAPCO".
הוא חבר מועצת המנהלים של חברת החשמל בעזה, חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת אל-קודס ושל אוניברסיטת המזרח התיכון (ירדן) וחבר במועצה הלאומית הפלסטינית.
בין השנים 2006 ל-2012 כיהן כראש עיריית חברון, במקביל לכניסתו לנשיאות של מחמוד עבאס.
בשנת 2019 מונה לתפקיד שר הכלכלה בממשלתו של מוחמד אשתייה, תפקיד בו כיהן עד 2024.
ב-2023, עקב מצבה הכלכלי הקשה של הרשות הפלסטינית, טען אל-עוסיילי כי ישראל אשמה והסביר כי "ההפסדים של העם הפלסטיני עקב אי ניצול שטחי C הם כ-50 מיליארד דולר, משנת 2000 עד 2020. אם הצד הפלסטיני היה רשאי להשקיע בשטח, פלסטין הייתה מדינה תורמת".
עם זאת, הוא לא הצביע על בסיס כלכלי מסודר לטיעונים או על הוכחה לרווחים הכלכליים המשוערים הללו.
אשתו, סמיה פאוזי מרקה, נפטרה ב-13 באוגוסט 2023.
ח'אלד פאהד דאוד אל-קוואסמי הוא מהנדס ופוליטיקאי פלסטיני, שכיהן כשר לענייני השלטון המקומי בממשלות הרשות הפלסטינית התשיעית, השלוש עשרה והארבע עשרה.
את השכלתו היסודית קיבל בחברון, קהיר ורמאללה, ואת השכלתו התיכונית בחברון.
הוא קיבל תעודה גבוהה בהנדסה אזרחית מאוניברסיטת אודסה באוקראינה ב-1987, ותואר דוקטור מאותה אוניברסיטה ב-1997. הוא עבד כמרצה במשרה חלקית באוניברסיטת אל-קודס מ-2002 עד 2005. הוא נשוי ואב לשישה.
בין השנים 1996 עד 2009 כיהן כיו"ר ועדת השיקום של חברון, בה עבד קודם לכן כמהנדס.
הוא נבחר לתפקיד ראש איגוד המהנדסים הפלסטינים ביהודה ושומרון וכיהן בתפקיד בשנים 2003–2005.
ח'אלד חבר בחבר הנאמנים של האוניברסיטה הערבית-אמריקאית בג'נין.
ח'אלד אבו ערפה הוא מהנדס מכונות ופוליטיקאי פלסטיני המשתייך לתנועת חמאס, שכיהן כשר לענייני ירושלים בממשלת הנייה הראשונה.
ח'אלד נולד בשנת 1961 בשכונת סילוואן בירושלים.
את השכלתו היסודית קיבל בבית הספר עבדול קאדר אל-חוסיין בראס אל-עמוד, ואת השכלתו המכינה והתיכונית מבית הספר של המכון הערבי של כווית באבו דיס.
הוא סיים תיכון בשנת 1978, ונסע ללמוד באוניברסיטה בעיראק, שם קיבל ב-1983 תואר ראשון בהנדסת מכונות מ בבגדאד.
בשנת 2015 הוא השיג גם תואר שני בלימודי ישראל מאוניברסיטת אל-קודס.
בין השנים 1987–1993 עבד כמנהל טכני בחברת מוצרי מזון ועסק בתחום המסחר בחנות שהייתה בבעלותו בירושלים, בנוסף, היה חבר באיגוד המהנדסים.
אבו ערפה נעצר לראשונה עם שובו מעיראק, ואחר כך שוב באוקטובר 1987 בשל פעילותו במסגרת האחים המוסלמים, שגם אביו וסבו השתייכו אליהם.
הוא נעצר שוב ב-1989 וב-1994 - אחרי מותו של אחיו במהלך פעילות טרור.
במהלך האינתיפאדה הראשונה מונה על ידי החמאס לנהל את הפעילות במזרח ירושלים, ובמיוחד בשכונות ראס אל-עמוד, סילוואן, א-טור וואדי קדום.
הוא פיקח על הפצת סיסמאות ותעמולה, הנפת דגלים וארגון הפגנות.
הוא השתתף עם מספר נציגים מגורשים של המועצה המחוקקת הפלסטינית בהתבצרות שנמשכה 19 חודשים במטה הצלב האדום בירושלים והסתיימה במעצרו בינואר 2012. ב-2013 נשפט והודה במסגרת עסקת טיעון בעבירות של פעילות בארגון טרוריסטי ושהייה שלא כדין בישראל.
לאחר מכן הוא שוחרר בינואר 2014 בתנאי גירוש, הוא הועבר לעיר ג'נין ולאחר מכן לרמאללה.
בזמן שהיה בכלא, מצבו הבריאותי הידרדר.
הוא נעצר ב-11 בנובמבר 2020 לאחר שזומן לחקירה במחנה עופר, ב-17 בנובמבר האריך בית המשפט הישראלי את מעצרו ב-72 שעות נוספות, וב-19 בנובמבר נקבע לו מעצר מנהלי לארבעה חודשים.
ב-4 במרץ 2021 חודש מעצרו המנהלי לתקופה נוספת של 4 חודשים.
אבו ערפה נשוי ויש לו שלושה בנים: מוחמד, מועז ומהדי, ושתי בנות, אסיל ואסיה.
הוא פרסם מספר ספרים בנושאי משפט והסכסוך הישראלי-פלסטיני.
ח'אביס הוא קינוח מסורתי שמקורו בחצי האי ערב ונפוץ במדינות המפרץ.
הקינוח מורכב מקמח, שמן, הל וזעפרן שאותם מערבבים ומבשלים באיטיות עד לקבלת מרקם אחיד.
נהוג לאכול את הקינוח כשהוא חם, כארוחת בוקר ובעיקר בימי עיד אל-פיטר.
הקינוח מוכר גם בשם ח'אביסה (خبيصة) ושמו נגזגר מהמילה הערבית ח'אביס (خَبَصَ) שפירושה לערבב.
הח'אביס מוזכר לראשונה במאה ה-10 בספר בישול של הסופר הערבי, אבן סיאר אל-וראק.
ח'אלד חמדאן אגבריה הוא פוליטיקאי ערבי ישראלי שכיהן כראש העיר אום אל-פחם.
הוא חבר בתנועה האסלאמית מגיל התיכון, ומילא תפקיד בהקמתה ברמה המקומית והארצית.
הוא גדל באום אל-פחם, וקיבל תואר ראשון במדעי האסלאם ותואר שני במנהל חינוכי מאוניברסיטת אל-קודס.
הוא עבד כמורה בתיכון במשך שמונה שנים וכמרצה במכללת דעווה ומדעי האסלאם באום אל-פחם במשך שבע עשרה שנים מאז היווסדה בשנת 1990.
הוא התמודד על ראשות עיריית אום אל-פחם באמצע 2008, לצד שלושה מועמדים אחרים, וניצח עם 62.01% מהקולות, 12,418 קולות.
הוא כיהן כראש העיר עד 2013, וייצג את התנועה האסלאמית, אשר החזיקה בראשות עיריית אום אל-פחם בין השנים 1989 ו-2013, ויוצגה על ידי ארבעה ראשי ערים.
לאחר מכן, התנועה הודיעה על פרישתה מהתמודדות על ראשות העיר, וח'אלד התמודד בבחירות 2013 ברשימה עם מועמדים אחרים בשם "אור העתיד".
הוא התמודד לקדנציה שלישית בבחירות 2018 אך הפסיד.
ח'אלד נשוי ואב לארבעה ילדים.
שייח' ח'אלד בן מוחמד בן זָאיִד אָאל נַהְיָאן הוא נסיך הכתר של אמירות אבו דאבי.
הוא מונה לתפקיד ב-29 במרץ 2023. הוא בנו הבכור של שייח' מוחמד בן זאיד אאל נהיאן, נשיא איחוד האמירויות הערביות השלישי.
שייח' ח'אלד הוא בנו של מוחמד בן זאיד אאל נהיאן, ובן לשושלת בית נהיאן השולטת באמירות אבו דאבי.
אמו היא שייח'ה סלמאה בנת חמדאן אאל נהיאן .
יש לו שמונה אחים ואחיות.
בשנת 2004 סיים את לימודיו באוניברסיטת המדינה של אריזונה עם תואר ראשון במדע המדינה, ובשנת 2007 סיים את לימודי התואר השני בבית הספר לשירות חוץ על-שם וולש באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
ב-15 בפברואר 2016 מונה שייח' ח'אלד לראש הביטחון הלאומי של איחוד האמירויות הערביות.
ב-16 בינואר 2017 מונה לסגן היועץ לביטחון לאומי של איחוד האמירויות הערביות.
ב-29 במרץ 2023 מונה לנסיך הכתר של אמירות אבו דאבי, ולראש המועצה המבצעת של אבו דאבי .
התואר נסיך הכתר נטען לפני כן על-ידי שייח' טחנון בן זאיד אאל נהיאן , אחיו של מוחמד בן זאיד אאל נהיאן, אשר מונה במקום זאת לפקח על קרן עושר ריבונית בשווי 1.5 טריליון דולרים.
לפני כן שימש שייח' ח'אלד כחבר המועצה המבצעת של אבו דאבי, וכיושב ראש המשרד המנהל של אבו דאבי.
שייח' ח'אלד נשוי לשייח'ה פאטמה בנת סרור אאל נהיאן, ולשניים שני בנים ושתי בנות:
שאמא בנת ח'אלד אאל נהיאן (נולדה ב-10 באוקטובר 2011).
מוחמד בן ח'אלד אאל נהיאן (נולד ב-20 בדצמבר 2013).
סלאמה בנת ח'אלד אאל נהיאן (נולדה ב-20 בדצמבר 2013).
ח'אלד עבד א-רחים אסמאעיל עבד אל-קאדר משעל , המכונה "אבו אל-וליד" (أبو الوليد), הוא אחד מבכירי מנהיגי ארגון הטרור חמאס והוותיק ביותר בהנהגת התנועה מאז הריגתו של אסמאעיל הנייה.
בשנים 1996–2017 שימש יושב-ראש הלשכה המדינית של הארגון.
ח'אלד משעל נולד בכפר סילוואד הסמוך לרמאללה, בזמן שהגדה המערבית הייתה תחת שלטון ירדן.
בשנת 1967 לאחר מלחמת ששת הימים היגרה משפחתו לכווית, שם התגורר עד שנת 1990. הוא הצטרף לאחים המוסלמים בשנת 1971. ב-1978 סיים תואר ראשון בפיזיקה ובמחשבים באוניברסיטת כווית.
הוא היה מורה לפיזיקה ולמחשבים באוניברסיטה, ובמקביל ללימודיו הקים כמה התארגנויות של סטודנטים פלסטינים תומכי האחים המוסלמים, ובראשם "תא הצדק האסלאמי", שניצח את רשימת הפת"ח בבחירות לראשות האיחוד הכללי של הסטודנטים הפלסטינים בכווית.
ב-1990 גורש מכווית ועבר לירדן, בה פעל בשנים 1994–1999. ב-1996, לאחר מעצרו של מוסא אבו מרזוק בארצות הברית, מונה לראש הזרוע המדינית של ארגון הטרור חמאס.
עד אז היה סגנו של אבו מרזוק.
על פי הערכות, הונו של משעל מגיע ל-2–5 מיליארדי דולרים.
במאמר אחר נאמד עושרו ב-2.6 מיליארדי דולרים, כשחלק מהנכסים רשומים על שם אשתו ובתו.
ב-30 ביולי 1997 התפוצצו שני מחבלים מתאבדים באזור שוק מחנה יהודה בירושלים.
כתוצאה מהפיגוע נהרגו 16 איש ו-169 נפצעו.
חקירת השב"כ קבעה שמדובר באנשי חמאס.
בתום הדיונים הורה ראש הממשלה, בנימין נתניהו, לראש המוסד, דני יתום, להכין מבצע התנקשות בראש הזרוע המדינית של החמאס, ח'אלד משעל.
מכיוון שמשעל ישב בעמאן, בירת ירדן, שחתמה על הסכם שלום עם ישראל רק שלוש שנים קודם לכן, הורה נתניהו על "מבצע שקט", שיהיה ניתן להכחשה.
ב-25 בספטמבר 1997, ביצע "המוסד" את ניסיון ההתנקשות בח'אלד משעל באמצעות רעל שהותז לעברו ברחוב בעמאן, בירת ירדן.
שני לוחמי יחידת כידון נעצרו לאחר התזת הרעל, ארבעה נמלטו לשגרירות ישראל בעמאן, וכמה נוספים הצליחו להימלט מירדן.
בעקבות התקרית הדיפלומטית שנוצרה במהלכה חוסיין, מלך ירדן איים כי אם משעל ימות הוא יורה על הוצאתם להורג של סוכני המוסד שנעצרו – העבירה ישראל לירדנים חומר נוגד לרעל וחייו של משעל ניצלו.
כמו כן, שחררה ישראל את שייח' אחמד יאסין מבית הסוהר, בתמורה לשחרור סוכני המוסד.
בשנת 2014 הועלתה בקבינט המדיני-ביטחוני הצעה להורגו, יחד עם ראשי חמאס נוספים.
לפיד, בנט וליברמן תמכו בהצעה אך נתניהו דחה אותה והיא לא יצאה לפועל.
בנובמבר 1999 גורש מירדן, ובמשך זמן רב התגורר בדמשק, בירת סוריה.
מאז התנקשות ישראל באחמד יאסין ועבד אל-עזיז א-רנתיסי (במרץ ובאפריל 2004), נחשב משעל לאיש הבכיר ביותר בחמאס.
בהודעה הראשונה לתקשורת כראש הארגון הודיע משעל, שארגונו יתנקש בחייהם של בכירים ישראלים, ועם זאת סייג את פעולות הארגון לשטחי ארץ ישראל ולאי פגיעה באזרחי ארצות הברית.
משעל נמנה עם מובילי המהלך שהביא לשחרורם מהכלא הישראלי של 1,027 אסירים פלסטינים, בהם 280 רוצחים שנשפטו למאסר עולם, במסגרת עסקת שליט, בתמורה לשחרורו של גלעד שליט.
בהודעתו על ההסכם התגאה משעל בהישג של שחרור 1,027 אסירים, בני כל הפלגים הפלסטיניים, והבטיח להמשיך במאמצים לשחרור האסירים הפלסטינים שנותרו בכלא.
בקבלת הפנים שערך בקהיר לאסירים המגורשים לחו"ל, הבטיח להם משעל שעוד ישובו לפלסטין, והוסיף: "משא ומתן על בסיס כוח הוא הסיבה שאילצה את ישראל לשלם את המחיר".
ב-2012 הועברה הזרוע המדינית של חמאס לקטר.
ב-7 בדצמבר 2012 הגיע משעל, לראשונה בחייו, לביקור ברצועת עזה.
בנאום שנשא בעצרת המונים בעזה, לציון 25 שנים לייסוד חמאס, אמר: "פלסטין היא שלנו, מהים ועד הנהר, ומהצפון ועד הדרום.
לא נכיר בכיבוש הציוני ואין לגיטימציה לישראל ולכיבוש."
משעל הוא אחד משישה בכירים בחמאס שארצות הברית הגישה נגדם כתבי אישום בשל מעורבותם בתכנון, תמיכה וביצוע טבח שבעה באוקטובר, שבה נרצחו ונחטפו גם אזרחים אמריקאים.
חַ'אן יוּנֶס היא העיר השנייה בגודלה ברצועת עזה, ובירת נפת ח'אן יונס.
העיר שוכנת במרחק של כשני קילומטרים ממזרח לחופי הים התיכון, בין הערים עזה ודיר אל־בלח בצפון ורפיח בדרום.
אוכלוסייתה של העיר, כולל מחנות הפליטים בתחומה, הוערכה ב־205,125 נפש, נכון לשנת 2017.
כמות הגשמים היורדת בח'אן יונס היא כ־200 מ"מ לשנה.
היקף אדמות המעובדות על ידי תושבי העיר ופרבריה ושייכות לתחום המוניציפלי שלה מגיע לכ־50,000 דונם.
לאור העובדה שח'אן יונס ממוקמת בלב עמק המרזבה וקרבתה למקורות מים צלולים, חוקרים רבים סבורים כי היו קיימים כנראה יישובים עתיקים בעבר באזור העיר המודרנית.
יש המזהים את העיר עם "ינוסיס", עיר שמוזכרת אצל הרודוטוס במסע פרס נגד מצרים.
המקום נודע לפני הקמתה של ח'אן יונס כ"א-סיליקה".
העיר הוקמה כנראה בשנת 1389 על ידי האמיר הממלוכי יונס א-נוריזי, שבנה במקום אכסניה (ח'אן) ומסגד.
היישוב התפתח סביב מוסדות אלה ושימש כתחנת מעבר לתנועה מסחרית וצבאית על דרך מצרים.
בעבר היו מקומות שבהם תורגם השם לעברית כ"חנות יונה".
שם זה היה תוצאה של תרגום שגוי, בצירוף מסורת מקומית של בני ח'אן יונס, שקישרו את עירם עם יונה הנביא.
בשנת 1517 נכבשה ח'אן יונס, בקרב ח'אן יונס, השני בקרבות המלחמה הממלוכית-עות'מאנית.
קרב זה מסמן את כיבושה של כל ארץ ישראל על ידי האימפריה העות'מאנית.
במקום לא ישבו משלמי מיסים במהלך המאה ה־16, שכן הוא לא הופיע ברשימות המיסים של האימפריה העות'מאנית.
אך רשימות אלו מגלות כי שכן בו ח'אן ותחנה לגביית מיסי דרך (כהן ולואיס, 1978).
בתחילת המאה ה־17 ביצרו העות'מאנים את האכסניה והציבו בה חיל משמר.
העיר נודעה בגניה הירוקים במאה ה־19, ובשנת 1868 הוערך מספר תושביה בכ־1,000 איש.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה ח'אן יונס על ידי בריטניה.
ח'אן יונס הייתה בימיו הראשונים של הכיבוש הבריטי קו הגבול שצפונה ממנו ניצלו הבריטים את מימי המקום.
מדרום לח'אן יונס הביאו הבריטים מים לצבאם ברכבות ממצרים.
במהלך המלחמה הייתה העיר מרכז מסחרי חקלאי, לאחר תום המלחמה ירד מעמד זה של העיר.
מסיומה של מלחמת העצמאות הייתה העיר תחת שליטה מצרית עד שנת 1956. אוכלוסייתה של העיר גדלה, בעיקר בשל זרימת אלפי פליטים אל שטחה לאחר המלחמה.
המצרים הקימו מחנה פליטים ממערב ליישוב והושיבו את רוב הפליטים שם.
בשנת 1955 מנתה אוכלוסיית העיר יותר מ-12,000 נפש.
במהלך שנות ה־50 שימשה תחנת המשטרה בכניסה המזרחית לעיר כבסיס של גדוד פדאיון.
בשנת 1955 פוצצה התחנה על ידי צה"ל כחלק מפעולות התגמול של מדינת ישראל נגד המפגעים ושולחיהם.
ב־2 בנובמבר 1956, במהלך מבצע קדש, כבש צה"ל את ח'אן יונס.
ב־3 בנובמבר התחוללו בה אירועי ח'אן יונס, סדרת עימותים בין תושבי העיר לחיילי צה"ל, שבהם נהרגו ונפצעו תושבים רבים.
היו שטענו שהיו כ־30 נפגעים, אך על פי דו"ח אונר"א, הרגו הכוחות הישראליים 275 תושבים בגילי 15–60. אחד העדים לאירועים היה העיתונאי מארק גפן, לימים עורך על המשמר.
ישראל פעלה להסדרת החיים בעיר תחת שלטונה ובתחילת דצמבר 1956 מינתה מועצת עירייה מתושבי העיר, בראשות עבד א־רחמן אל־פרא, שכיהן בראש עיר במשך 21 שנה החל מ־1935. העיר הוחזרה במהרה לידי המצרים ונשארה בשליטתם עד לשנת 1967.
במהלך מלחמת ששת הימים נכבשה בשנית העיר, לאחר קרבות שריון וצלפים, על ידי ישראל והושלט בה משטר צבאי.
בשנת 1994 עברה העיר, יחד עם רוב רצועת עזה, לידי הרשות הפלסטינית.
בסוף שנות ה־90 נחנך בעיר "בית החולים האירופי" במימון האיחוד האירופי.
באינתיפאדה השנייה שימשה העיר כבסיס של ארגוני הטרור לירי רקטות קסאם ופצצות מרגמה על יישובי גוש קטיף ועל ציר כיסופים.
בתגובה לירי המרגמות ביצע צה"ל מספר פעולות ותקיפות בח'אן יונס.
הבתים בפאתי ח'אן יונס צפו על ציר כיסופים ועל כפר דרום, ונתנו לצלפים הפלסטינים יתרון טקטי ועמדה מצוינת לביצוע פיגועי ירי נגד אזרחים וחיילים ישראלים, בטרם ביצוע תוכנית ההתנתקות.
ב־8 ביולי 2014, בעת מבצע צוק איתן, הפציץ צה"ל את ביתו של פעיל חמאס לאחר שהוזהר.
בהפצצה נהרגו שבעה בני משפחת כווארע.
מדינת חמד: ב-2016 הוקם בעיר פרויקט בן 3,000 יחידות דיור במימון קטר בשם מַדינת חַמַד, שנועד לרכישת דירות עבור מעוטי יכולת.
במהלך מלחמת חרבות ברזל פונו תושבי צפון רצועת עזה לדרום הרצועה, וחלקם הגיעו לעיר ח'אן יונס.
ב-1 בדצמבר 2023 פרסם צה"ל מפת אזורי פינוי ברצועת עזה, וקרא לתושבי ח'אן יונס להתפנות מערבה.
ב-2 בדצמבר החל צה"ל לתקוף אווירית יעדים בעיר.
לאחר התקיפות, החל קרב ח'אן יונס.
ב-7 באפריל 2024 יצאו כוחות צה"ל מח'אן יונס.
לאחר יציאת כוחות צה"ל נשארה העיר חרבה ושוממה.
האי ח'ארג (נקרא לפעמים גם האי ח'ארכ; בפרסית: جزیره خارگ) הוא אי במפרץ הפרסי השייך לאיראן.
האי שוכן 25 ק"מ מחוף איראן ו-483 ק"מ צפונית למצר הורמוז.
מינהלית, הוא שייך למחוז בושהר הקרוב אליו.
האי משמש כנמל ים לייצוא נפט ומסייע לחיזוק תביעתה של איראן על שדות הנפט במפרץ הפרסי.
אורכו 6 ק"מ ורוחבו 4 ק"מ.
בעבר היה האי מסוף הנפט הגולמי הגדול בעולם, והמסוף הימי העיקרי של הנפט האיראני.
עקב הפצצות כבדות של חיל האוויר העיראקי בין השנים 1982–1986 במסגרת מלחמת איראן–עיראק נהרסו רוב מתקני האי.
האי ח'ארג שוכן במרכזו של שדה הנפט דריווש (Darius), שגם הוא נהרס עקב ההפצצה הכבדה.
תיקון המתקנים נמשך בעצלתיים אפילו לאחר סיום המלחמה בשנת 1988 עקב המשך העוינות מצד ממשלת עיראק ומלחמת המפרץ (הראשונה) בשנים 1990–1991.
נכון ל-2012 עובר 98% מיצוא הנפט הגולמי של איראן דרך מסוף הנפט באי ח'ארג.
באי נמל תעופה וגן חיות.
על שם האי נקראה אוניית חיל הים האיראני ח'ארג, שפעלה בשנים 1976–2021.
ח'אלסה (נכתב גם קהלסה או קהאלסה; פירוש המילה הוא "טוהר") הוא השם שנתן גורו גובינד סינג לקהל המאמינים הסיקים אשר טבלו בטקס האמריט סנסקר כאות להצטרפותם לעדה.
הגורו העשירי, גורו גובינד סינג היה לוחם ומנהיג דתי שהבין נכון את העתיד להתרחש וצפה מאבקים צבאיים.
הוא יסד את ברית הח'אלסה, איחד את עדת הסיקים והפך את יחידות הלוחמים לצבא מאורגן.
ב-30 במרץ 1699, במהלך כנס באנאנדפור שבהודו שנערך ביום הראשון של הבאיסאקי, ביסס גובינד סינג לראשונה את מוסד ה"ח'אלסה" וקבע טקס קבלה דתי שכלל טבילה סמלית ב"אמריט" ("צוּף" - מים קדושים מסוכרים שעורבבו בחרב "קאנדה").
המאמינים שהצהירו נאמנות לח'אלסה נדרשו לחמישה סימני היכר חיצוניים (Panj Kakka - "חמש ה-K"):
קש (kesh) - שיער וזקן לא-גזוזים (אצל הגברים השיער נאסף ומכוסה בטורבן)
קאנגה (kangha) - מסרק קטן
קארה (kara) - צמיד מתכת עגול
קירפאן (kirpan) - פגיון קטן מעוקל
קאצ' (kachch) - מכנסיים רפויים
בנוסף קבע הגורו גובינד סינג שכל הגברים הסיקים יכונו מעתה "סינג" (Singh - "אריה") וכל הנשים - "קאור" (Kaur - "נסיכה").
תנועת הח'אלסה החלה עם חמישה מאמינים חלוצים (פאנג' פיארה ), שנענו לקריאתו של הגורו להקריב את חייהם למען הקהילה.
ח'אלסה היא הגרעין של החברה הסיקית.
אחת החובות המוטלות על כל סיקי היא להגן בעזרת חרבו על החלשים.
המוגול ג'אהנגיר אסר והוציא להורג בשנת 1606 את הגורו החמישי גורו ארג'אן ותבע מכל הסיקים להתאסלם, אחרת יוצאו להורג.
עקב כך התגבשה קבוצה של לוחמים סיקים שהתאחחדו נגד המוגול וגזרותיו.
אחרי נפילת האימפריה המוגולית ועלייתה של ממלכת פנג'אב הסיקית סייעה הח'אלסה לגופי השלטון.
עם זאת, הח'אלסה שמרה על אופייה הדמוקרטי של המדינה ועל יכולתה להתנגד למהראג'ה.
בשנת 1839, עם פטירתו של המהראג'ה האחרון רנג'יט סינג, מנה הכוח הצבאי של הח'אלסה כ-30,000 לוחמים, שנחשבו על ידי הבריטים כלוחמים עזי נפש ושולבו בצבא הודו הבריטית.
ח'אלד עבד אל-והאב היה ערבי מוסלמי אזרח תוניסאי, שהציל ממוות שתי משפחות יהודיות (בוכריס ואוזן), בסך הכל כמה עשרות יהודים, בתקופת השלטון הנאצי בתוניסיה במלחמת העולם השנייה.
הומלץ פעמיים להעניק לו את אות "חסיד אומות העולם", אך מועצת "יד ושם" דחתה את ההמלצות בשתי הפעמים, בטענה שהוא אירח את שתי המשפחות בחוותו וככל הנראה אכן הציל אותן ממוות, אך לא תוך סיכון חייו, כנדרש לצורך קבלת האות.
עבד אל-והאב היה בן למשפחה תוניסאית אריסטוקרטית.
אביו היה שר התרבות בממשלת תוניסיה ולפני כן קאדי.
בצעירותו גר שנים אחדות בניו יורק, עבד כצלם דוגמנות ולמד ארכיטקטורה, תולדות האמנות וארכאולוגיה.
סמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה חזר למולדתו.
בנובמבר 1942 היה עבד אל-והאב בן 32. גרמניה הנאצית תפשה את השלטון בתוניסיה באופן ישיר, במקום ממשלת וישי ששלטה במדינה עד אז.
באותה עת חיו בתוניסיה כמאה אלף יהודים.
מיד עם ההשתלטות הנאצית הישירה החלה מכונת ההרג הנאצית בפעולתה.
בשלב ראשון חויבו היהודים לענוד את הטלאי הצהוב, בדומה למה שהתנהל באירופה.
במשך כחצי שנה, עד שחרור תוניסיה מידי הנאצים במאי 1943, הספיקו הנאצים לשלוח כ-5,000 יהודים למחנות עבודה ו-160 יהודים לצרפת ומשם למחנות הריכוז.
הנאצים אף הספיקו להקים יודנראט מקומי, לקחו בני ערובה, החרימו את רכוש היהודים והטילו על הקהילה עונשים כספיים כבדים.
הקהילה נדרשה לספק את צורכי הצבא הגרמני, ובית-הכנסת בבירה תוניס הפך למחסן גרמני ואורווה לסוסי הצבא הנאצי.
יהודים רבים נורו למוות בבתיהם, הומתו בצעדות מוות, ומתו מרעב, מחלות והפצצות.
רק שחרור תוניסיה על ידי בעלות הברית עצר את תהליך המוות הזה בראשיתו.
עבד אל-והאב היה מתורגמן ואיש קשר בין הנאצים והאוכלוסייה המקומית בעיר מהדיה.
על פי גרסה אחת, לאחר שנודע לו שקצינים נאציים מתכוננים לעצור את אודט בוכריס, יהודייה מהאזור, הוא החביא אותה ו-24 מבני משפחתה בחווה שלו במשך ארבעה חודשים, עד סוף הכיבוש הנאצי בתוניסיה.
על פי גרסה אחרת המשפחה גורשה מביתה על ידי הנאצים והוא אירח אותה ולא החביא אותה.
עדויות נוספות, בהן של אדמה מצליח לבית אוזן, מעידות שהוא החביא או אירח בחוותו גם משפחה יהודית אחרת בשם אוזן.
רוברט סטלוף, סופר והיסטוריון אמריקאי - יהודי, שערך מחקר על יחסם של הערבים לשואה, גילה אצלם תופעה נפוצה מאוד של הכחשת השואה, אולם במקביל הוא גם גילה ערבים שהצילו יהודים בזמן השואה
הוא כתב ספר על שתי התופעות הללו, "בין חסידי אומות העולם", שיצא לאור ב-2006 ותורגם ויצא לאור גם בעברית בהוצאת "יד ושם" ודביר, תחת השם "בין צלב הקרס לסהרה".
בספרו חשף גם את סיפורו של עבד אל-והאב.
ב-2009 הופק סרט תיעודי על סיפורו של עבד אל-והאב.
מועצת "יד ושם" דחתה פעמיים את ההמלצות להכיר בעבד אל-והאב כ"חסיד אומות העולם".
לפי המידע שנצבר ב"יד ושם", כל יהודי מהדיה אמנם גורשו כבר באותה עת ורכושם הוחרם, אבל בשלב זה הגירושים למחנות ההשמדה היו רק בתחילתם.
מכאן נולד הצורך למצוא ליהודים בית כלשהו, והמקלט בחוותו של עבד אל-והאב כנראה אכן הציל את חיי שתי המשפחות, אבל הטענה היא כי בשלב המוקדם כל כך של תהליך ההשמדה בתוניסיה, עדיין לא היה שום סיכון אישי למי שאירח בביתו יהודים.
יותר מכך, לפי המידע שהצטבר ב"יד ושם", הנאצים ידעו שעבד אל-והאב אירח בביתו את שתי משפחות היהודים ואף ערכו שם מדי פעם ביקורים סדירים לספירת היהודים.
היהודים עצמם גם יכלו לבקר עדיין האחד במקום המקלט של רעהו (והיו עוד ערבים שכנים שאירחו יהודים מגורשים ממש כמו עבד אל-והאב).
הם גם נעזרו בגלוי בשירותי בית החולים הצבאי האזורי כשנזקקו לתרופות.
מכאן המסקנה שהצלה אכן הייתה אך ללא סיכון אישי, ולכן אין הצדקה למתן אות חסיד אומות העולם.
לאחר המלחמה היגר עבד אל-והאב לצרפת, נשא לאישה שחקנית קולנוע ונפטר ב-1997 בגיל 86. השאיר אחריו בת, פאיזה, ובת נוספת מנישואיו לשחקנית מוונצואלה.
ח'אלד מרדם-ביי (Khaled Mardam-Bey, נולד בעמאן, ירדן, 1968) הוא מתכנת ירדני ממוצא פלסטיני וסורי.
נודע בעיקר כיוצר של תוכנת לקוח ה-IRC הפופולרית mIRC.
מרדם-ביי החל לכתוב את התוכנה בשלהי 1994, ושחרר את הגרסה הראשונה שלה ב-28 בפברואר 1995.
mIRC זכתה לפופולריות רבה לאורך השנים - נכון לינואר 2022, התוכנה הורדה מעל 42 מיליון פעמים מהאתר Download.com.
כמו כן, בשנת 2003 מדד נילסן דירג את התוכנה ברשימת עשרת יישומי האינטרנט הפופולריים ביותר לאותה השנה.
לאורך השנים המשיך מרדם-ביי לפתח את התוכנה לבדו, כאשר מדי פעם הפיץ גרסאות הבטא של התוכנה על מנת שמשתמשיה יסייעו לו לאתר בה באגים.
מרדם-ביי, שהחל לפתח את התוכנה כתחביב, הפיץ אותה בתחילה כתוכנה חינמית (Freeware).
בהמשך, בעקבות הפופולריות הרבה לה זכתה התוכנה ולאחר שהבין שהוא נדרש להקדיש יותר ויותר זמן לפיתוחה, החליט לשנות את רישיון התוכנה על מנת שיוכל להתפרנס מעיסוק זה.
בעקבות כך, משנת 2004 התוכנה מופצת כתוכנה שיתופית (Shareware), שלאחר תקופת ניסיון של 30 יום מעלה מסך בו מתבקשים המשתמשים להירשם על מנת לתמוך בהמשך הפיתוח של התוכנה.
מסך זה ניתן להסרה על ידי רישום שמחירו 20 דולרים.
כיום עבודתו המרכזית של מרדם-ביי היא פיתוח התוכנה.
ח'אלד מרדם-ביי נולד בשנת 1968 בעמאן שבירדן לאם פלסטינית ולאב סורי.
לפני שהחל לפתח את mIRC, למד לתואר שני במדעים קוגניטיביים באוניברסיטה.
מרדם-ביי מציין באתר הבית שלו כי בעקבות הפופולריות הרבה לה זכתה mIRC החליט לנטוש את לימודיו על מנת להשקיע את מלוא מרצו בפיתוח התוכנה.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 ביקר ברשות הפלסטינית כדי להשלים מחקר הנוגע ללימודי התואר השני בתחום מדעי הסביבה.
הוא צמחוני, מסיבות מוסריות ובריאותיות.
ח'אן אל-אחמר הוא מתחם ביהודה ושומרון, על אדמות מדינה בשטח C, כעשרה ק"מ ממזרח לירושלים, בין כפר אדומים למישור אדומים, סמוך לכביש 1. במקום מתגוררים כ-180 פלסטינים בדואים בני שבט הג'האלין.
בית המשפט העליון קבע כי המבנים במקום אינם חוקיים, ואישר מספר פעמים צו הריסה נגדם.
באוקטובר 2018 הודיע ראש הממשלה, בנימין נתניהו, כי המתחם יפונה תוך זמן קצר, אך צו ההריסה לא מומש עד כה, בין השאר מחמת לחץ בין-לאומי.
המתחם קרוי על שם האתר ההיסטורי ח'אן אל-אחמר המצוי כשני קילומטר מהמתחם, כיום בשטח אזור התעשייה מישור אדומים הסמוך.
הח'אן הוקם על חורבות מנזר אותימיוס, ונקרא על שמם של הסלעים המותמרים האדמדמים של תצורת חתרורים הנחשפים באזור – "אחמר", שמשמעותו "אדום" בערבית – "הח'אן האדום".
הח'אן שימש כפונדק לעולי הרגל המוסלמים לנבי מוסא.
מבנה הח'אן נהרס במאה ה-19 בידי צבאו של אבראהים פאשא.
לטענת תושבי המקום הם נודדים באזור כבר משנות החמישים לאחר שגורשו מאזור תל ערד.
בעקבות הפיכת אזורים במדבר יהודה לשטחי אש ולשמורות טבע, הופסקה בשנות ה-70 הנדידה והבדואים עברו למגורי קבע בצד הכביש.
אולם לטענת משרד הביטחון הם יושבים במקום רק משנת 1988. לפי ארגון בצלם אין מדובר במחלוקת עובדתית אלא בהגדרות, והתושבים הבדואים נדדו באזור משנות החמישים.
"מחנה ישי" של חטיבה 401 יושב על אדמות מרעה ששימשו את תושבי המקום בעבר.
בשנת 1975 הוקם אזור התעשייה מישור אדומים באזור מנזר אותימיוס, ובשנת 1979 ההתנחלות כפר אדומים.ב-1992 נבנתה ההתנחלות נופי פרת כ-500 מטר מצפון למתחם וב-2001 הוקם מאחז גבעה 468 והמכינה הקדם-צבאית "עין פרת", שצמצמו לטענת ארגון "במקום" את שטחי המרעה באזור הח'אן.
האזור מוקף במחנה ישי במערב, מישור אדומים מדרום, כפר אדומים מצפון, ושטחי אש ששימשו לאימוני שריון מדרום מזרח.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החליט המנהל האזרחי לרכז את הבדואים באזור ביישוב ערב אל-ג'האלין.
בשנת 1999 הוחל בהכשרת המקום, כחצי קילומטר ממערב למעלה אדומים, עם מגרשים לבנייה עבור בני השבט.
בג"ץ, שדן בלמעלה מ-10 עתירות של השבט, הורה להפסיק את העבודות ולפתוח במשא ומתן עם בני השבט.
בשנת 2006, אושרה במועצת התכנון העליונה של המנהל האזרחי תוכנית הרחבה של יישוב הקבע.
בעשור השני של המאה ה-21, החל המנהל האזרחי לקדם תוכנית להעתקת הבדואים משבט הג'האלין שנותרו לגור בצריפונים ואוהלים באזור, כ-2,400 נפש, למקום זה, ושוב החל מאבק משפטי נגד הפינוי.
לרוב תושבי ח'אן אל-אחמר תעודות פליטים של אונר"א.
הכפר אינו מחובר למערכת החשמל ואין בו תשתיות מים.
אספקת המים מתבצעת באמצעות מכליות.
בשנת 1991 הגישו תושבי המתחם בקשה לבנות בית ספר, אך המנהל האזרחי דחה את הבקשה.
פעילים של עמותת שומרי משפט - רבנים למען זכויות האדם וכן עמותת "Vento de Terra" האיטלקית, המתמחה במבנים אקולוגיים, סייעו בבניית בית ספר מצמיגים, בוץ וחימר.
אותו חימר אדמדם על שמו נקרא היישוב.
עם השלמת הבנייה בשנת 2009 הוציא המנהל האזרחי צו הריסה למבני בית הספר.
תושבי ח'אן אל-אחמר עתרו לבג"ץ נגד הריסת המבנים.
במקביל, תושבי ההתנחלויות כפר אדומים, אלון ונופי פרת הסמוכים, יחד עם עמותת רגבים, עתרו לבג"ץ בדרישה שהמדינה תממש את צווי ההריסה.
בשנת 2010 בית המשפט דחה את העתירות, וקבע שאין עילה להפסיק את ההליכים נגד המבנים הבלתי חוקיים, אולם גם אין עילה להתערבות בשיקול דעתם של גורמי האכיפה.
חלק ממבני בית הספר נבנו על שטח של תוכנית מאושרת להרחבת כביש 1. מבנים אלו נהרסו בהסכמה עוד לפני מתן פסק דין בעתירה, והרחבת הכביש בוצעה.
מבנים חליפיים למבנים שנהרסו נבנו מחדש, ללא אישור הרשויות, כשלושים מטר מהכביש.
הן תושבי ח'אן אל-אחמר והן כפר אדומים עתרו פעמים נוספות במהלך השנים.
קבוצה מאנשי כפר אדומים, הגישו בקשה לבג"ץ לצרפם בתור צד לעתירה – אך כתומכים בבדואים.
בראש הקבוצה עומד פרופסור דן טרנר.
באפריל 2015 החרים המנהל האזרחי פאנלים סולאריים של היישוב.
בפברואר 2017 חילק המנהל כ-40 צווי הריסה לכל המבנים בח'אן אל־אחמר.
במאי 2018 פסק בג"ץ שאין עילה להתערב בהחלטת שר הביטחון לממש את צווי ההריסה האמורים.
ב-5 בספטמבר 2018 דחה בג"ץ עתירה נוספת של תושבי המתחם לעיכוב ביצוע של צווי ההריסה, עד למתן החלטה בבקשות היתרי בנייה שהגישו.
באוקטובר 2018 הודיע ראש הממשלה, בנימין נתניהו, כי המתחם יפונה תוך זמן קצר.
ב-21 באוקטובר 2018 החליט הקבינט המדיני-ביטחוני לדחות את פינוי המתחם בכמה שבועות, כדי למצות את אפשרות פינויו בהסכמה.
חלק מהשרים התנגדו להחלטה ומתחו עליה ביקורת.
מאז נדחה פינוי המקום כמה פעמים.
ביוני 2019 ביקש נתניהו, בתגובה לעתירת רגבים לבג"ץ, ארכה של שישה חודשים לפינוי, עד לאחר הבחירות והקמת ממשלה חדשה.
בספטמבר 2021 אישר בג"ץ דחייה נוספת של חצי שנה בפינוי המתחם עד למרץ 2022. במרץ 2022 הוציא בג"ץ צו על תנאי בדרישה שהמדינה תסביר מדוע אינה מפנה את ח'אן אל-אחמר, וקצבה 120 יום לתשובה, תוך שנכתב שזו הדחייה האחרונה.
בפברואר 2023 פנתה המדינה לבג"ץ בבקשה לדחייה נוספת של ארבעה חודשים בפינוי החאן.
ב-1 במאי ביקשה הממשלה מבג"ץ להפסיק לקצוב זמנים לפינוי חאן אל אחמר והתחייבה לעשות את הדבר כאשר תמצא לנכון, וזאת לאור שיקולים הקשורים ליחסי החוץ של המדינה אותם נמנעה מלפרט.
בג"ץ קיבל את עמדת המדינה, והחליט להפסיק לעקוב אחר יישום ההחלטה על הפינוי.