tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
12. אספקת מים ומצרכי מזון - אחת הפעולות הקבועות של הוועד, שנעשתה לרוב בשיתוף כוללות הספרדים, כללה הבאת מים ממרחקים בחודשי הקיץ, אחרי שבורות המים התרוקנו או התעפשו.
הוועד גם נהג לחלק חבילות מזון שהגיעו מחו"ל, ובהן בעיקר קמח, תפוחי אדמה ואורז.
המים והמזון חולקו בחינם לעניים ובתשלום סמלי לאחרים.
בחורף סיפק הוועד פחמים לחימום ובישול, שחולקו בחינם לעניים.
היו תקופות שהוועד ניהל גם משלוחי בגדים משומשים מרוסיה.
13. הקמת מוסדות תורה וחסד - בניית מבני ציבור מרכזיים ונצרכים לקהילה, ובהם למשל בית חולים ביקור חולים, תלמוד תורה וישיבת עץ חיים, מושב הזקנים הכללי המאוחד, בית החולים לפגועי נפש עזרת נשים בית הכנסת אורחים ובית התבשיל הכללי בשכונת מאה שערים, שיקום בית כנסת החורבה ועוד.
מוסדות רבים הוקמו על ידי ארגוני חסד פרטיים ונעזרו בוועד הכללי.
14. מינוי רבנים ומשכורתם - גיוס, העסקה ותשלום משכורתם של רבנים ומלמדים שפעלו במוסדות הוועד.
16. תשלומי מיסים לממשלה - הוועד טיפל בכל המיסים הכלליים שהושתו על הקהילה האשכנזית, ובהם בעיקר 'כופר עבודת הצבא', ומס גולגולת.
במסגרת אחריות זו ניהל הוועד את פנקס התושבים מול השלטונות ולא פעם נתבעו מנהיגיו על חוסר סדרים ואף נאסרו כערובה לתשלום המיסים.
17. הגנה בפני דילטוריה על ירושלים, מוסדותיה ומנהיגיה - פעילות הסברה נרחבת ותקיפה בעיתונות ובמודעות רחוב נגד השמצות והתקפות דיבה נגד הוועד על כך שראשיו מתעשרים על חשבון הקופה הציבורית, שיושבי ירושלים בטלנים ואינם למדנים, שעל הנדבנים בחו"ל להפסיק לספק את "כספי החלוקה" וכדומה.
פעילות זו נחשבה לקריטית, שכן ללא שמו הטוב שבזכותו הגיעו אליו כספים, לא יכול היה הוועד לפעול.
18. תעמולה להמצאת כספים - אחת המטלות המייגעות והקבועות של הוועד בתפוצות של איסוף תרומות על ידי מכתבים ושד"רים.
19. יצירה והחזקה של כל קרנות היישוב - הוועד הכללי ריכז את קופת כספי החלוקה המרכזית, אולם לא כל הכספים עברו דרכו, אלא דרך קרנות אחרות כמו "כספי גבאות ארץ הקודש שבאמסטרדם", "כספי פטרבורג", "כספי משה מונטיפיורי, "כספי אפריקה" ועוד.
תרומתו של הוועד להצלחתן של אלו הייתה במתן המלצות ואף סיוע בתעמולה בקרב נדבנים.
20. קשירת קשרים קבועים עם אנשי שם בגולה - טיפוח מתמיד של מערכת יחסים טובה עם משפיענים יהודים אמידים בחו"ל, לטובת היישוב היהודי בארץ ישראל.
הוועד עמד למשל בקשר הדוק עם צבי הירש להרן שעמד בראש ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם, עם משה מונטיפיורי באנגליה, עם הברונים לבית רוטשילד ועוד.
21. הגנה על זכויות היהודים במקומות הקדושים וגאולתם - תשלום משכורתם של שמשים שנכחו דרך קבע במקומות אלה, כדי להבטיח את זכויותיהם של היהודים במקום; מתן "בקשישים" לשוטרים שיסייעו במקרה של תקיפת יהודים במקומות תפילה אלה; ריצוי כספי של פקידים שערמו קשיים על זכויותיהם של היהודים במקומות הקדושים וכדומה.
22. בניין ירושלים החדשה - אחת הפעולות המרכזיות והניכרות של הוועד, אשר יזם, רכש את הקרקעות, בנה את הבתים וניהל את כל השכונות שיסד מחוץ לחומה במחצית השנייה של המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20
23. יסוד ישוב חקלאי - דחיפת אנשי היישוב הישן לעבודה חקלאית ושותפות בהקמת יישובים חקלאיים.
אף על פי שבספר זיכרונות הוועד "מוסד היסוד" נכתב כי "ייסוד היישוב החקלאי הראשון והחברה והמושבה 'פתח תקווה' [נעשה] על ידי הנהלת הוועד הכללי בהשתתפות הכוללים ורבני ירושלים", הרי שבפועל המושבה הוקמה על ידי אנשים פרטיים שהיו קשורים בקשר רופף לוועד הכללי.
24. בניית בתי מחסה לעניים - חלק מהשכונות שהקים הוועד מחוץ לחומות נועד לעניים והושכר להם בחינם לתקופה של שלוש שנים, כמו שכונת בית דוד או שלוש השכונות בגוש הנחלאות הנקראות בשם הוועד - "כנסת ישראל".
25. מפעלי גמ"ח למסעד, פרנסה ולבניין - הוועד ניהל קרנות גמ"ח לעניים שנזקקו להלוואה לצרכים שונים, ובעיקר לפתיחת בתי עסק ומסחר או לבניית בית או שכירת דירה.
אחת מקרנות אלה למשל הייתה "אוצר החסד קרן שמואל" שהוקמה ב-1906 במלאת לרב שמואל סלנט 90 שנה.
קרן זו העניקה הלוואות בתנאים נוחים ללא ריבית לשנים רבות, והיא פעילה עד ימינו.
26. מרכז רוחני לתורת יישוב ארץ ישראל וחינוך מגידים - מפעלו היחיד של הוועד שלא עסק בפרנסה ובחיי היומיום הקהילתיים, היה ניהול בית מדרש שבו נמסרו שיעורי קבלה מ"תורת ארץ ישראל" שהתבססה על רעיונות הגר"א ותלמידיו.
בבית מדרש זו הוכשרו "מגידים" שלימדו את "תורת ארץ ישראל" בארץ ובעיקר בחו"ל, ועסקו ברעיונות של קיבוץ גלויות, בניין ירושלים והרחבת היישוב.
כמו כן מינה הוועד הכללי את הרב קוק כרבה של ירושלים בג' באלול תרע"ט, יום עלות הראי"ה לירושלים.
הראי"ה התלבט אם לקבל עליו את המינוי בגלל החוגים הקנאיים בירושלים אך בסופו של דבר קיבל על עצמו את המינוי בטבת תר"פ.
בעקבות המינוי פרש מיעוט מהקשר עם הוועד הכללי והצטרף ל"ועד העיר האשכנזי" והקימו גוף חדש בשם העדה החרדית.
הרב זוננפלד מונה לרבה של העדה החרדית ולרבה של ירושלים כשרק בחוגי העדה החרדית הוא נחשב לרבה של ירושלים.
אחת הפעולות המרכזיות של הוועד הכללי הייתה מעורבותו הנמרצת בהקמת השכונות היהודיות מחוץ לחומה, מה שהפך אותו לאחד הגורמים המשפיעים והבולטים ביותר ביצירתה של "ירושלים החדשה" במאה ה-19 ובמאה ה-20. ברשימת השכונות שיסד הוועד, המופיעה בסוף הספר "מוסד היסוד" נמנו השכונות בסדר הכרונולוגי הבא:
לרשימה זו יש להוסיף את שתי השכונות הנוספות שהקים הוועד ואשר נקראות על שמו, "כנסת ישראל" - האחת היא כנסת ישראל ב' שנוסדה סמוך לשכונה הראשונה בתרנ"ב (1902) והשנייה היא כנסת ישראל ג', שנוסדה סמוך לשתי אחיותיה בגוש הנחלאות בתרפ"ה (1925).
סך הכל הקים הוועד 24 שכונות בירושלים החדשה.
סכסוכים ואי סדרים בניהול הוועד בדורות האחרונים
לאחר קום המדינה ב-1948 התייתרו רבים מתפקודיו של הוועד הכללי והוא המשיך להתנהל באופן מינורי, בעיקר בתחום מפעלי התורה, הצדקה והחסד.
פעולות אלה מומנו בעיקר מהשכרת אשכולות ההקדש הרבים השייכים לוועד בירושלים, ובהם שכונות ובתים שבהם אחראי עד היום הוועד על חלוקת הדירות, ניהול כל ענייני השכונה ואף אחריות על חלוקת מצות בפסח.
במפנה המאה ה-21, לאחר שמחלוקות וסכסוכים רבים על ניהול הוועד, כספיו והקדשיו הביאו לשיתוקו של הארגון, הופקדה השלטת הסדר בידי בית הדין הרבני הגדול בירושלים.
בשנים 2001–2002 נכנס בית הדין לעובי הקורה בניהול הוועד, כמו גם בניהולו של 'אוצר החסד קרן שמואל', תחת פיקוח מיוחד של המנהיג הליטאי החשוב, ר' יוסף שלום אלישיב.
בתום הדיונים קבע בית הדין מסגרת חדשה לניהול הוועד והקרן והורה על ארגון מחודש של כל נכסי ההקדשות.
למרות כל אלה, לא נעשה דבר, וב-2017 התכנס שוב בית הדין כדי לברר מדוע לא יושמו החלטותיו ומדוע ממשיך הוועד להתנהל על ידי בודדים בעלי סמכות ולא על ידי העמותה הרשמית.
כן תהה בית הדין כיצד נמכרים או מושכרים הקדשי הוועד בפרוצדורות פגומות או לא נמכרים או מושכרים כלל, דבר היוצר נזק כלכלי מוכח לנזקקים.
בית הדין קרא לרשם העמותות לבחון היטב את עמותת הוועד הכללי, במקביל לתהליך מינוי מנהל מיוחד לנכסי ההקדש ונאמנים חדשים, שהוטל על הרכב בראשות ר' שלמה שטסמן מבית הדין האזורי בתל אביב.
הרכב זה מסר למנהל המיוחד את כל הסמכויות, לרבות סמכות האפוטרופסות, לניהול כלל נכסי אשכולות הקדשות הוועד והקרן, כמו גם הסמכות לייצוגם בפני הערכאות המשפטיות השונות.
לאחר סכסוך שהתנהל במשך שנים בפני בתי הדין בשאלת הבעלות על בית הרב קוק, בשנת 2020 מתח בית הדין הרבני הגדול ביקורת חריפה על התנהלות ה'נאמנים' והקפיא את כל הפעולות המשפטיות עד למינוים של נאמנים חדשים.
נכון לפברואר 2020 העמותה, שמשרדיה שוכנים במקומם ההיסטורי מ-1902 בשכונת בית דוד שהוקמה על ידי הוועד, מסרבת לשתף פעולה עם בית הדין.
הוועד המרכזי של היהודים המשוחררים (ZK) היה ארגון שייצג עקורים יהודים באזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה והשואה, בשנים 1945–1950. הוועד ראה עצמו גוף ציוני החייב לדאוג לרווחתם ושיקומם של ניצולי השואה הנמצאים בשטח הכיבוש האמריקאי.
ובנוסף הוועד סייע ליהודים לצאת מגרמניה לארץ ישראל וליעדים אחרים.
הוועד החל לפעול ב-1 ביולי 1945 באמצעות מאמציו של ד"ר זלמן גרינברג, לשעבר מנהל בית החולים בגטו קובנה, הרב אברהם קלוזנר, רב בצבא ארצות הברית, ואחרים.
ב-7 בספטמבר 1946 הוכרה הוועדה כמייצג המשפטי והדמוקרטי של היהודים המשוחררים באזור האמריקאי על ידי הממשל הצבאי האמריקני בגרמניה .
היושב ראש הראשון היה זלמן גרינברג.
בשנת 1946, לאחר עלייתו של גרינברג לארץ ישראל, החליף אותו דוד טרגר ואחר כך אברהם טרגר.
אברהם טרגר כיהן כיושב ראש הוועדה בין השנים 1946–1948, ואז עלה עם אשתו אידה לחיפה.
באזור הכיבוש האמריקני בגרמניה התארגנה במהירות הקהילה היהודית במחנות עקורים רבים למטרות ייצוג היהודים המשוחררים.
באזור זה, קם ועד מרכזי שראה עצמו נציג דמוקרטי נבחר של ניצולי השואה.
תפקידי הוועד בקרב ניצולי השואה היו רבים ומגוונים.
התפקידים כללו פעילות ארצית :ייצוג שארית הפליטה מול גופים שונים כגון: הצבא האמריקאי ,,אונרר"א ,ג'וינט, הרשויות הגרמניות המקומיות.
הוועד המרכזי היה מעורב בפעילות מקומית במחנות העקורים :
חיפוש קרובים: הוועד הקים מערכת לאיתור קרובים, ועזר להשלים את חמשת כרכי התיעוד של הרב קלאוזנר שפירטו את שמות הניצולים ואת פרטיהם האישיים.
שירותים רפואיים: הוועד המרכזי בסיוע רופאים יהודים יצר מערכת בריאות נפרדת ליהודים, הדבר שיפר את שירותי הבריאות שניתנו ליהודים.
חינוך ותרבות: בכל המחנות הגדולים הוקמו בתי ספר ארגנו קורסים להכשרה מקצועית, תעסוקה מועילה, נוסדו תזמורות וקבוצות תיאטרון.
כינון ועדות היסטוריות: ועדות אילו התמנו כדי לאסוף עדויות אישיות, מסמכים, צילומים, יומנים וכו' שיעמדו לרשות ההיסטוריונים בעתיד כדי שיוכלו להעמיד את פושעי המלחמה לדין.
בנוסף הוועד דן בסוגיה מה לעשות עם ילדי שארית הפליטה הנמצאים במחנות העקורים האם להעבירם לאנגליה, צרפת או לארץ ישראל.
וכיצד להתמודד עם זרם הפליטים היהודים שהגיע לאזור האמריקאי.
בכל אחד ממחנות העקורים הוקמו ועדות עבודה, שטיפלו בבעיות כלכלה, חינוך הגירה, עליה, בריאות ודת.
ב-1 ביולי 1945 התכנסו הוועדות לישיבת יסוד של ועד מחנות העקורים היהודים בפלדאפינג.
בדיון השתתפו גם נציגי הבריגדה היהודית והממשל הצבאי של בעלות הברית.
לאחר מכן קמה מועצה זמנית וועד מבצע בראשות זלמן גרינברג.
הוועד המרכזי הכריז על פירוקו ב-17 בדצמבר 1950 במטה שלו, המוזיאון הגרמני במינכן.
מהקבוצה המקורית שהקימה את הוועדה נותר רק הרב שמואל סניג .
כל האחרים כבר היגרו, רובם לישראל.
הרב סניג נותר להשלים את המהדורה המלאה הראשונה של התלמוד שפורסמה באירופה לאחר השואה, שכונה "תלמוד הניצולים".
הוועד הבין-לאומי לספורט לקויי שמיעה הוא גוף המנהל ומארגן משחקי ספורט עבור לקויי שמיעה, ובפרט עבור אולימפיאדת החירשים, שנקראה בעבר "המשחקים העולמיים לחרשים".
הארגון הוקם בפריז על ידי אז'ן רובן-אלקה אשר היה בעצמו חירש ונשיא פדרציית ספורט החרשים הצרפתית.
ב-1924 ארגן אלקייס לראשונה את "המשחקים השקטים הבינלאומיים" שהתחרו במסגרתם 148 ספורטאים מ-9 מדינות - צרפת, בלגיה, בריטניה, הולנד, הונגריה, איטליה, פולין, רומניה וצ'כוסלובקיה.
במשחקי החורף הראשונים שהתקיימו לראשונה בשנת 1949 באוסטריה השתתפו 33 ספורטאים מ-5 מדינות.
בשנת 1935 הצטרפה יפן לוועד והייתה החברה הראשונה מאסיה.
ארצות הברית הייתה הראשונה מצפון אמריקה להצטרף לוועד.
אוסטרליה וניו זילנד הצטרפו מאוחר יותר בשנת 1955 כחברות הראשונות מאוקיאניה.
החברה הראשונה מאפריקה הייתה דרום אפריקה שהצטרפה בשנת 1975.
מטה הארגון ממוקם במרילנד, ארצות הברית.
בוועד פעלו בעיקר אנשי טכנולוגיה ומדענים מתוך התעשייה האמריקאית, והוא לא כלל אנשי אקדמיה.
הוועד פעל לאורך שנות המלחמה ותרם לפיתוח אמצעים לאיתור צוללות.
לקראת סוף המלחמה הוכפף הוועד למועצה הלאומית למחקר, שהביאה להישגים מדעיים וטכנולוגיים טובים יותר לאיתור צוללות.
השיח בארצות הברית אודות הצורך בפיתוח טכנולוגי לאיתור, גילוי והשמדת צוללות גרמניות החל עוד טרם כניסת המדינה למלחמת העולם הראשונה.
הזרז המרכזי לתהליך היה הטבעת ספינת הנוסעים הבריטית לוסיטניה על ידי צוללת גרמנית במאי 1915 ליד חופי אירלנד, בתגובה למצור הימי שהטילה בריטניה על גרמניה.
הספינה יצאה מניו יורק לכיוון בריטניה, ובין 1,198 הנספים על הסיפון היו 128 אזרחים אמריקנים.
תומאס אדיסון טען במאמר בעיתון "ניו יורק טיימס" לאחר הטבעת הלוסיטניה כי כושר ההמצאה האמריקני מסוגל להביא לפיתוחים טכנולוגיים שיאפשרו התמודדות עם אתגר הצוללות, וכי יש לגייסו עבור צורכי המדינה והצבא.
הנשיא וודרו וילסון שלא היה מעוניין להצטייר כמתכונן לקראת הצטרפות למלחמה, טען כי הצבא צריך להתכונן להגנה, אבל לא למלחמה.
בספטמבר 1915 הקים מזכיר הצי ג'וזפוס דניאלס את הוועד המייעץ לצי לבחינת טכנולוגיות לחימה שישרתו את מאמצי ההגנה של הכוחות הימיים האמריקניים, אל מול האתגרים החדשים בזירה הימית שנחשפו במהלך השנים הראשונות של המלחמה באירופה, ובמיוחד במסגרת מערכת הצוללות.
דניאלס דגל בשיתוף אנשי טכנולוגיה כמו אדיסון ומדענים מתוך התעשייה האמריקנית, כמו ויליס ויטני (Willis R.
Whitney), שעמד בראש מעבדת המחקר של חברת ג'נרל אלקטריק.
הוועד המייעץ לצי פעל לארגון מהנדסים מהתעשייה האזרחית כדי לנסות לפתור בעיות שאינן מדעיות באופיין, ובעיקר כדי לטפל בבעיות של ייצור וסטנדרטיזציה של אמות מידה.
הוועדה המייעצת לצי פעלה לאורך המלחמה במקביל למועצה הלאומית למחקר שהוקמה תחת האקדמיה הלאומית למדעים האמריקאית ביוני 1916, במטרה להכווין את האקדמיה האמריקנית לבצע מחקר בסיסי לטובת הביטחון הלאומי ורווחת האוכלוסייה האמריקנית, באמצעות גיוס מדענים מהאקדמיה, וקישורם לממשלה ולכוחות המזוינים.
הקבוצות פעלו במקביל לאורך רוב שנות המלחמה, בניסיון להגיע לפיתוחים מבצעיים עבור הכוחות הימיים של ארצות הברית ושל מדינות ההסכמה.
לאחר התבססות ה-NRC החלו להתגלע מתחים בין המועצה לבין הוועד המייעץ לצי.
ויליאם סונדרס (William Lawrence Saunders), מנהל בענקית התעשייה אינגרסול ראנד (Ingersoll Rand), ששימש כיו"ר הוועד המייעץ לצי, התנגד לפעולתה של המועצה הלאומית למחקר, טען כי מדענים מהאקדמיה לא יצליחו לייצר פתרונות יישומיים עבור הכוחות המזוינים, וקרא להכפיף אותה לוועד המייעץ.
פעילות לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה
עם הצטרפות ארצות הברית למלחמה באפריל 1917, הוועדה המייעצת לצי קיבלה אישור להשתמש במתקן של הצי האמריקני בנהנט שבמסצ'וסטס, בסמוך לעיר בוסטון.
המתקן פעל בשיתוף פעולה עם גוף המחקר של חברת ג'נרל אלקטריק, ובעקבות זאת, עם המדען הנודע אירווינג לאנגמיור, אחד המדענים הבכירים שעבד במעבדת המחקר של החברה, שיזכה בהמשך בפרס נובל בשנת 1932. גם צוות המחקר של חברת התקשורת AT&T הצטרף במהרה לצוות.
הצוות, שהמשיך לקבל את התמיכה של מזכיר הצי דניאלס, הובל על ידי אנשי טכנולוגיה ותעשייה, וכמעט לא נכללו בצוות מדענים מהאקדמיה.
המהנדסים של ג'נרל אלקטריק בנהנט, בהובלת לאנגמיר, הצליחו לפתח שיטה לאיתור צוללות בהתבסס על מתקן בריטי קיים המכונה הידרופון.
באמצע אוגוסט 1917 שלוש אוניות קטנות, מצוידות במערכת שפותחה בנהנט, ושכונתה על ידי הצי C-tube, הצליחו להבריח צוללת סמויה מנמל בוסטון, ובהמשך להטביע אותה באמצעות פצצות עומק.
באביב 1918 הוכפף הצוות בנהנט תחת הפיקוח של המועצה הלאומית למחקר, לאור ההצלחה הגבוה יותר של צוות המחקר של המועצה.
תומאס אדיסון, שבתחילת הדרך התנגד לשילוב אנשי מדע "טהור" במחקר לצרכים פרקטיים-מלחמתיים, שינה את דעתו.
לאחר הדגמה מוצלחת של היכולות שפותחו על בסיס המחקר של המועצה, אדיסון השתכנע ואמר בפני מזכיר הצי דניאלס שיש "להמשיך ולגבות את הקצינים ואת אנשי המדע, לתת להם את הספינות שהם צריכים, ולעשות זאת במהרה...
ושאם נעשה כך, הרי שהצוללת תהפוך מבעיה רצינית למטרד קטן".
הוועד היהודי של טהראן, שנרשם רשמית בשנת 1934, הוא ארגון גג של כל הארגונים היהודיים הפועלים למען יהודי איראן.
הוועד היהודי של טהראן הוקם בשנת 1270 בלוח השנה המוסלמי, על ידי קבוצת מנהיגים יהודים בטהראן.
הוא הוקם בשם "חברה", לאחר מכן שונה ל"וועד בית הספר היהודי", ובשנת 1317 בלוח המוסלמי, שונה שם הוועד ל"וועד היהודי של טהראן".
שנה לאחר מכן הוא נרשם רשמית.
כשהוועד הוקם, היו חברים בו בין השאר, איוב לוקמאן נהוראי, אנייתוללה מונטכאב, עבדאללה גולשאן, מורטזה מועלם, זיה נהוראי, עזיז אלגניאן, יהודה הרוניאן, אשהאג ברוכים, רוחלה בן רוחי, לזר סאפאני, ואפיני פמילי.
הוועד היהודי של טהראן אחראי על 25 בתי כנסת הקיימים באיראן, בית החולים כיריקה בעודלאג'אן (שכונה יהודית היסטורית), בית הקברות היהודי בדרך חוראסאן, בית מטבחיים כשר, ובתי ספר ומרכזי ספורט רבים.
הוועד עושה פעולות נוספות כגון טיפול בקשישים ואפיית מצות לחג הפסח.
בנוסף, הוועד הקים בטהראן סמכות משפטית יהודית השולטת בעניינים יהודיים.
יושב ראש הוועד הנוכחי הוא רחמטוללה רפי.
לפניו שימש כיו"ר ד"ר סיאמק מרה סדק שהוא כיום הנציג היהודי בפרלמנט האיראני.
לפני מרה סדק, כיהן כיו"ר הרון ישעיה.
ב־26 בינואר 2007, כתב ישעיה מכתב לנשיא מחמוד אחמדינז'אד בנושא הערותיו להכחשת השואה, והמכתב הביא לתשומת לב תקשורתית ברחבי העולם.
כיום ממומן באמצעות הוועד היהודי מרכז הצדקה ובית החולים ד"ר ספיר בטהראן.
זהו בית חולים הפועל בחינם ומטפל במאות חולים נזקקים, בלי קשר לאמונתם או השתייכותם הדתית.
הוועד הלאומי לרווחה יהודית ) הוא ארגון אמריקאי שהוקם ב-9 באפריל 1917, שלושה ימים לאחר שארצות הברית הכריזה מלחמה על גרמניה, על מנת לתמוך בחיילים יהודים בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
היוזמים ליצירת הארגון היו מזכיר המלחמה של ארצות הברית, ניוטון בייקר ומזכיר הצי של ארצות הברית, ג'וזפוס דניאלס.
אחת ממשימות הארגון היו לגייס ולהכשיר רבנים לשירות צבאי, ולתמוך בהם במהלך שירותם.
ה-JWB גם פעל לשמר סביבה תומכת של אורח החיים היהודי במתקנים הצבאיים.
ב-1921, התאחדו כמה ארגונים עם ה-JWB והפכו לאיגוד ארצי של מרכזים קהילתיים יהודיים ברחבי ארצות הברית במטרה לשלב פעילות חברתית, חינוך ובילוי פעיל.
הארגונים שהתאחדו כללו את YWHA, YMHA, והמועצה הלאומית של צעירים עבריים וקרובי משפחה.
ב-4 בפברואר 1941, הוקמו באמצעות צו נשיאותי ארגוני השירות המאוחדים (ה-USO) להגנה לאומית .
ה-USO התאגד במדינת ניו יורק כארגון פרטי ללא מטרות רווח, הנתמך על ידי אזרחים ותאגידים פרטיים.
הנשיא פרנקלין ד' רוזוולט שאף שהמורל של אנשי הצבא יישאר גבוה והאמין שארגוני השירות הנוכחיים יהיו מתאימים יותר לתפקיד מאשר משרד ההגנה.
ששת הארגונים הפרטיים היו - השירות הקהילתי הקתולי הלאומי (NCCS), האגודה הנוצרית לגברים צעירים YMCA, האגודה הנוצרית של נשים צעירות YWCA, הוועד הלאומי לרווחה יהודית, האגודה לסיוע למטיילים וצבא ההצלה.
על ארגונים אלה הוטל לטפל במורל, בחופש ובצורכי הפנאי של חברי הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
ששת הארגונים איחדו את משאביהם וארגון השירות המאוחד, שנודע במהרה בשם USO איגד את כולם.
בשנות ה-50, במהלך הפחד האדום השני, הוועד הלאומי לרווחה יהודית עודד את מרכזי הקהילה היהודית לאסור על דוברים יהודים קיצוניים להשתמש במתקנים.
האחים הצעירים היהודים, זרוע הנוער של מסדר האחים היהודי העממי הקומוניסטי, גורש ב-1953 מוועידת הנוער היהודי הלאומי, ארגון בחסות ה-NJWB.
כיום שמו של הארגון הוא מועצת הרבנים של JWB, חלק מה- JCC של צפון אמריקה.
המועצה עוסקת בין השאר בשליחת חפצי דת וציוד לחגים יהודיים, לרבות ערכות לסדר פסח, נרות חנוכה, ארבעה מינים לסוכות ועוד.
הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות היה הארגון העליון של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בין הקונגרסים.
על פי תקנון המפלגה, הוועד ניהל את כל הפעילות המפלגתית והממשלתית.
הוועד המרכזי הוקם בשנת 1917. בתקופת הנהגתו של ולדימיר איליץ' לנין תפקד הוועד המרכזי כסמכות המפלגה העליונה בין הקונגרסים.
עם זאת, בעשורים הבאים ישתנה המעמד שוב ושוב בין הוועד המרכזי, הלשכה המדינית והפוליטביורו (ותחת הנהגתו של יוסיף סטלין, גם המזכירות).
חלק מנציגי הוועד התנגדו להקמתו מחדש של הפוליטביורו ב-1919 ובתגובה הוא הפך לאחראי ארגוני לוועד המרכזי.
לאחר מכן יכלו חברי הוועד המרכזי להשתתף בישיבות הפוליטביורו כקול מייעץ, אך לא יכלו להצביע אלא אם כן היו חברים בו.
לאחר מותו של לנין בינואר 1924 הגדיל סטלין בהדרגה את כוחו במפלגה הקומוניסטית באמצעות תפקידו כמזכיר הכללי של הוועד המרכזי.
עם השתלטות סטלין על המפלגה הוקע תפקידו של הוועד המרכזי על ידי הפוליטביורו, שהורכב מקליקה קטנה של סטליניסטים נאמנים.
עד למותו של סטלין ב-1953 הפך הוועד המרכזי במידה רבה לגוף סמלי שהיה תחת אחריות הפוליטביורו, ולא להפך.
מותו של סטלין החיה את הוועד המרכזי והוא הפך למוסד חשוב במהלך מאבק הירושה למעמדו במפלגה.
לאחר עלייתו של ניקיטה חרושצ'וב לשלטון עדיין מילא הוועד המרכזי תפקיד מוביל; הוא ביטל את החלטת הפוליטביורו להעביר את חרושצ'וב מתפקידו ב-1957. ב-1964 הדיח הוועד המרכזי את חרושצ'וב מהשלטון ובחר בלאוניד ברז'נייב במקומו.
הוועד המרכזי היה ארגון חשוב בראשית שלטונו של ברז'נייב, אך איבד את יעיליתו לטובת הפוליטביורו.
מכאן ואילך, עד לתקופת שלטונו של מיכאיל גורבצ'וב, מילא הוועד המרכזי תפקיד מינורי בניהול המפלגה והמדינה – הפוליטביורו תפקד שוב כגוף הפוליטי העליון בברית המועצות.
במשך רוב תולדות הוועד המרכזי נערכו ישיבותיו בארמון הקרמלין הגדול.
משרדי הצוות האדמיניסטרטיבי של הוועד המרכזי היו ממוקמים בכיכר סטאריה במוסקבה, במה שהוא כיום בניין הסגל הנשיאותי של רוסיה.
הוועד הערבי העליון היה הגוף הפוליטי העליון שהנהיג את הקהילה הערבית בארץ ישראל המנדטורית משנת 1936 ועד מלחמת העצמאות (לרבות בתקופת המלחמה).
בשנת 1935 הגיעו הגירת היהודים לארץ ישראל ורכישות הקרקע שלהם לשיא.
ערביי ארץ ישראל חששו שתהליך זה עלול להפוך אותם למיעוט בארץ.
באמצע אוקטובר אותה שנה נתגלתה הברחת נשק יהודית בחביות מלט בנמל יפו.
השלטונות הבריטיים לא הצליחו לגלות את זהות המבריחים והערבים הפלסטינים האמינו כי הנשק מיועד לארגונים צבאיים יהודיים.
בלחץ ציבורי כבד, החלו המפלגות הערביות להגיש מחאות לממשלה.
מפלגת "ועידת הנוער" קראה לשיתוף פעולה, ונציגי כל המפלגות, למעט מפלגת אל-איסתקלאל, הכריזו על שביתה כללית ב-26 באוקטובר 1935. בתזכיר שהגישו לממשלה, הדגישו המפלגות כי היהודים צוברים נשק ומתאמנים בו ומתכוננים למלחמה.
הן תבעו מהממשלה לחפש נשק לא-חוקי אצל היהודים ולאסוף בחזרה את הנשק שנתנה בעבר ליישובים היהודיים.
הצלחת השביתה על ידי פעולה משותפת של המפלגות הייתה הבסיס להקמת הוועד הערבי העליון.
"ועדת נציגי המפלגות" (שכונתה "קואליציית המפלגות") המשיכה לתכנן פעולות נוספות, עדיין מתונות, אולם בנובמבר נהרגו עז א-דין אל-קסאם ושלושה מחבריו על ידי כוחות הביטחון הבריטיים.
אירוע זה ליכד את הקואליציה ובעקבות ההלל לקסאם בעיתונות כגיבור לאומי, היה הציבור הערבי נתון באווירה של מתח.
ב-25 בנובמבר 1935 הגישו נציגי חמש המפלגות תזכיר משותף לנציב העליון, שבו תבעו את הפסקתה המידית של הגירת היהודים, איסור על העברת קרקע ערבית ליהודים, ו"כינון ממשלה דמוקרטית" בהתאם לברית חבר הלאומים, תוך הגשמת הסעיף בכתב המנדט המחייב את הממשלה "לפתח מוסדות ממשל עצמי".
יחד עם זאת, הודגש בתזכיר כי הערבים אינם מכירים במנדט עצמו.
בראשיתו של המרד הערבי הגדול הוקמו בערים השובתות ועדות לאומיות, שתפקידן היה לפקח על השביתה ולהדריך את הציבור במהלכה.
היוזמה הראשונה לשביתה הייתה ב-20 באפריל 1936 ביפו ושם גם התארגנה ועדת השביתה הראשונה.
אולם באותו היום קמה בשכם "ועדה לאומית", והיא זו שהייתה אחראית לקריאה הפומבית הראשונה לשביתה כללית.
חבריה פנו למנהיג מפלגת אל-איסתקלאל בחיפה ולמחרת קמה גם שם "ועדה לאומית".
ב-23 באפריל היו כבר ברוב הערים הערביות "ועדות לאומיות" שהנהיגו את תנועת השביתה.
ההתפשטות המהירה של השביתה ברחבי הארץ ומהירות הקמת הוועדות הלאומיות מצביעות על כך שהתשתית הארגונית הונחה עוד קודם לכן.
מבין שש המפלגות הערביות הפלסטיניות, הראשונים שקראו לציבור להצטרף לתנועת השביתה היו אנשי איסתקלאל.
לאחר מכן הצטרפה גם המפלגה הערבית הפלסטינית ("החוסיינים") לקריאה.
הנשאשיבים התנגדו בתחילה לשביתה, אולם כעבור יומיים נכנעו ללחץ הציבורי והסכימו לקיומה, מה שפתח את הדרך לקיומה של חזית מאוחדת של המפלגות שתנהל את המאבק הלאומי.
הוועד הערבי העליון הוקם בתאריך 25 באפריל 1936, בעקבות לחץ עממי שהופעל על ההנהגה הערבית המסורתית.
באותו יום הגיעו לירושלים משלחות ממקומות שונים בארץ כדי לדון בצעדים הבאים במאבק.
המשלחת החיפנית, שחבריה היו אנשי איסתקלאל, הציעה לכנס את הוועדות הלאומיות לוועידה ארצית, שבה תיבחר ועדה לאומית עליונה.
אולם מנהיגי המפלגות האחרות דחו את הרעיון והחליטו להקים ועדה עליונה ללא בחירות.
לוועד הזה מינו עצמם ראשי שש המפלגות: ג'מאל אל-חוסייני (המפלגה הערבית הפלסטינית), עווני עבד אל-האדי (מזכיר הוועד, מפלגת אל-איסתקלאל), ראע'ב נשאשיבי (מפלגת ההגנה הלאומית), חוסיין אל-ח'אלידי (מפלגת הרפורמה), עבד אל-לטיף צלאח (מפלגת הגוש הלאומי) ויעקוב אל-ע'וסיין (מפלגת ועידת הנוער).
עליהם נוספו חאג' אמין אל-חוסייני (המפלגה הערבית הפלסטינית) כיושב ראש (באותה תקופה היה המופתי של ירושלים ועמד בראש המועצה המוסלמית העליונה), אחמד חלמי פשה כ"בלתי מפלגתי" (אולם מזוהה עם "איסתקלאל"), אלפרד רוק (יווני-קתולי, המפלגה הערבית הפלסטינית) ויעקוב פראג' (יווני-אורתודוקסי, מפלגת ההגנה).
אחמד חלמי עבד אל-האדי (איסתקלאל) מונה לגזבר.
ההצהרה המייסדת של הוועד התייחסה לתנועה הלאומית הפלסטינית כאל "תנועת הג'יהאד הלאומי הקדוש".
פעולתו הראשונה של הוועד הייתה הכרזה על המשך השביתה הכללית (שביתה של הפועלים הערבים נועדה לפגוע במשק היהודי שהיה תלוי בהם) עד שבריטניה תשנה את מדיניותה ותפסיק את ההגירה היהודית.
הדרישות היסודיות של הוועד הערבי העליון מממשלת המנדט התבססו על אלו שהוצגו בנובמבר 1935:
הפסקה כללית של העלייה היהודית
איסור העברת קרקעות מערבים ליהודים
הקמת ממשלה "לאומית" (וטניה), שתהיה אחראית בפני מועצה ייצוגית לפי יחס מספרי (שבה ישלטו הערבים בהיותם רוב האוכלוסייה).
מאז הקמתו נחשב הוועד הערבי העליון לרשות העליונה של התנועה הלאומית הפלסטינית.
ה"וועדות הלאומיות" המקומיות קיבלו ממנו הדרכה לפעולותיהן, ומנגד, סיפקו לו מידע על הנעשה בשטח והציעו את הצעותיהן להמשך המאבק.
אך לא תמיד קיבלו את מרותו ולפעמים פעלו על פי שיקוליהן.
לאחר שלא הצליח להגיע להסכמה לגבי שאלת אי-תשלום מיסים לממשלה, החליט הוועד הערבי העליון להיוועץ בוועדות הלאומיות ונציגיהן זומנו למפגש עם הוועד ב-7 במאי.
למפגש בירושלים הגיעו 150 נציגים, שהחליטו להמשיך בשביתה ולקרוא לעם להפסיק לשלם מיסים החל ב-15 במאי, אלא אם תופסק ההגירה היהודית, ולהכריז חרם כלכלי על היהודים.
ב-7 ביוני עצרה הממשלה את מזכיר הוועד, עווני עבד אל-האדי וכעבור שבועיים גם את יורשו בתפקיד, עזת דראוזה.
בשל שיתוק המסחר, המלאכה והתחבורה, לקחו על עצמן הוועדות הלאומיות את הטיפול באספקת המזון וקיומם הכלכלי של השכבות הנמוכות בערים, שלא היה ביכולתן להתקיים במשך תקופה ארוכה ללא הכנסה.
הן הקימו במרכזים העירוניים ועדות אספקה, שדאגו לספק לנצרכים מזון בסיסי ממחסנים מרכזיים שהוקמו לשם כך.
הוועד הערבי העליון והוועדות הלאומיות אספו תרומות בכל רחבי הארץ.
העשירים נקראו לתרום מכספם, ועדות נשים התרימו מדלת אל דלת וכדי לאסוף תרומות גם מהשכבות העניות, הוכרז שחובתו של כל אדם לתרום לפחות גרוש אחד.
לחץ ואיומים הופעלו על מי שסירב לשלם, מה שהביא לעזיבת עשירים רבים את הארץ.
הוועד שלח להם מכתבי נזיפה אולם הם פחדו מהאיומים שהושמעו נגדם וחששו לחזור.
הוועד העליון דאג לכך שכל ועדה לאומית תמנה ממלאי-מקום להמשך המאבק למקרה שבעלי התפקידים יאסרו, וכך יכלו הוועדות הלאומיות להמשיך את פעולתן גם לאחר שהבריטים הגלו כ-60 מנהיגים למקומות שונים בארץ.
הוועד הערבי העליון והוועדות הלאומיות נשאו בעיקר הנטל הכספי לצורכי מזון, נשק, תחמושת ובגדים לחבורות המורדים הקבועות.
הוועד הערבי העליון לא היה המטה הראשי של המרד.
הייתה לו סמכות מועטה על המורדים, אך שני הגורמים נהגו להתייעץ זה בזה.
בהיותו גוף חוקי, היה חייב להסתייג מאלימות וכאשר לחץ עליו הנציב העליון, אף פרסם גינויים על מעשי רצח קשים.
ב-14 ביולי 1936, לאחר שהצבא הרס את ביתו של חסן סלאמה בקולה, מחה הוועד על "המעשה התוקפני של הרס ללא הצדקה".
מתחילת המאורעות חתר הוועד הערבי העליון להרחיב את המהומות על פני אזורים רבים בארץ ויצירת משטר דמים ולהטיל את מרותו על כל המחנה הערבי.
כתוצאה מההתנגדות הגוברת באוכלוסייה הערבית ואזהרת השלטונות הבריטיים כי יוכרז מצב צבאי בארץ אם לא תיפסקנה המהומות, חיפשו המנהיגים הפלסטינים דרך נסיגה בכבוד.
גם התרומות שקיבל הוועד הערבי העליון התמעטו ולא היה באפשרותו להמשיך לתמוך בשובתים.
הנציב העליון ווקופ נפגש עם שלושת ראשי הוועד, אמין אל-חוסייני, ראע'ב אל-נשאשיבי ועווני עבד אל-האדי, והזהיר אותם לגבי משמעות החלת המשטר הצבאי.
אלה השיבו כי יסכימו לקרוא להפסקת השביתה והפרות הסדר, אם יתבקשו לכך על ידי המלכים הערבים - ראזי, אבן סעוד, יחיא ועבדאללה.
ראשי הוועד אף הציעו שבריטניה היא זו שתבקש מהמלכים לקרוא לוועד לסיים את השביתה, אולם בקשתם נדחתה.
הוועד החל במשא ומתן עם מלכי ערב על נוסח טיוטה ל"קול-קורא" שיפורסם על ידם, תוך עדכון ממשלת בריטניה בתוכן הטיוטות.
המשא-ומתן ארך כחודש שלם וב-10 באוקטובר פורסם בארץ ישראל ה"קול-קורא" של המלכים הערבים ובאותו יום פרסם הוועד הערבי העליון קריאה לעם להפסיק את השביתה והמהומות.
אולם המורדים ככל הנראה לא שוכנעו להניח את נשקם, ולכן שלח אליהם הוועד הערבי העליון פנייה סודית, בה קרא להם להפסיק את כל מעשי האלימות ונימק את קריאתו בהצהרה שקרית, "שממשלת בריטניה החלה להגשים את הבטחותיה ולבצע את ההסכמים שהושגו".
החל מכינונו הנהיג הוועד את המרד עד שהפסיק לבסוף את השביתה ב-12 באוקטובר 1936 בעקבות הקשחת המדיניות הבריטית והסכמה לשגר לארץ ועדת חקירה, וקשיים כלכליים בהם נתקל הציבור הערבי עקב השביתה.
במהלך המרד זכה הוועד לסיוע של ועדים ל"הצלת פלסטין" שקמו במדינות השכנות וכן לסיוע של המדינות עצמן.
לאחר תום השביתה, פרסמו עובדי נמל יפו הערבים הצהרה בה תקפו את ממשלת המנדט על כך שאשרה את הקמת המזח אך גם ביקרו את ההנהגה הערבית ושאלו: "מהן ההכנות שנעשו בידי המנהיגים הנעלים, אשר תבעו מאתנו להתמיד בשביתה עד הסוף כדי להביא עלינו את העונש החמור הזה?".
מאז תום השביתה, הפעיל הוועד הערבי העליון לחץ מתמיד על הממשלה לבטל את הרישיון להפעלת המזח בתל אביב (שהפך מאוחר יותר לנמל תל אביב), אולם נכשל בכך ונאלץ להסתפק בקריאה לסוחרים הערבים להשתמש בנמל יפו בלבד ולהחרים את נמל חיפה כדי לפצות את נמל יפו על ההפסדים שנגרמו לו.
הוועד החליט להמשיך בחרם הכלכלי על היהודים גם אחרי תום השביתה.
בתחילת נובמבר הגיעה לארץ ישראל ועדת פיל, שגבתה עדויות ברחבי הארץ.
לאחר הפסקת השביתה והאלימות, החלה הוועדה באמצע נובמבר את עבודתה.
הוועד הערבי העליון כבר מינה ועדה מיוחדת, שתכין את עדויות הערבים לוועדת פיל, אולם דרש בתוקף את השעיית העלייה היהודית בזמן עבודתה, וב-4 בנובמבר החליט שיחרים את הוועדה "אם לא תושעה הגירת היהודים".
שר המושבות הסכים לצמצם מאוד את מכסת רישיונות ההגירה, אולם הוועד הערבי מימש את איומו והחרים את ועדת החקירה.
אולם לאחר שנשמעו קולות הקוראים לבטל את החלטת ההחרמה, וכן בלחץ המלכים הערבים, החליט הוועד הערבי העליון ב-6 בינואר 1937 לחזור בו מהחלטתו ולהופיע בפני הוועדה.
סמוך לעזיבתה את הארץ, החליט אמין אל-חוסייני להופיע בפניה.
בסוף יוני 1937 נעשה ניסיון לרצוח את פח'רי נשאשיבי, ובתחילת יולי עזבו את הוועד הערבי העליון נציגי "מפלגת ההגנה הלאומית" הנשאשיבית, ראע'ב נשאשיבי ויעקוב פראג'.
המרד לא ייצג מעתה את כל ערביי הארץ, אלא רק את סיעת החוסיינים וחוגי "אסתיקלאל".
לאחר הגשת מסקנות ועדת פיל דחה אותן הוועד במסגרת ועידת בלודאן ב-8 בספטמבר 1937. רק עם פרסום הדו"ח של הוועדה, התחזקו ראשי הוועד הערבי העליון בהכרתם, כי לא יהיה מנוס מחידוש ההתקוממות.
ב-26 בספטמבר נרצח בנצרת המושל בפועל של מחוז הגליל מטעם הנציב העליון, לואיס אנדרוס שנחשב אוהד לציונות.
בעקבות הרצח נקטו הבריטים יד קשה כנגד הערבים.
ב-1 באוקטובר 1937 פזרה הממשלה את הוועד הערבי העליון והכריזה עליו כגוף בלתי חוקי.
הוצאו פקודות מאסר נגד חבריו ומנהיגים נוספים.
אחדים נאסרו וחמישה הוגלו לאיי סיישל, ובהם: ד"ר חוסיין אל-ח'אלידי ואחמד חילמי עבד אל-באקי.
אמין אל-חוסייני, הצליח להימלט ללבנון.
בינואר 1938 פורסם מינויה של ועדת חקירה לחלוקת ארץ ישראל.
ב-11 בינואר הצהיר הוועד הערבי העליון בתגובה, כי הוא נותר בעמדתו המוקיעה את החלוקה בכל צורה שהיא.
ועדת וודהד הורכבה במרץ, ולפני הגעתה לארץ ישראל, קרא הוועד ב-24 באפריל (ממקומו בלבנון) לפלסטינים לא לקיים עמה שום קשר.
ב-7 בנובמבר 1938 פרסמה ממשלת בריטניה את דו"ח ועדת וודהד ומסרה שבכוונתה לכנס ועידה ערבית-יהודית (ועידת השולחן העגול ב-1939), שישתתפו בה גם נציגים ממדינות ערב.
הממשלה סירבה להזמין את המנהיגים הפלסטינים שהיו אחראים ל"מסע הרצח והאלימות", אולם ב-15 בנובמבר הודיע הוועד הערבי העליון שהוא המייצג הבלעדי של הערבים הפלסטינים ובריטניה נסוגה מעמדתה זו.
הוועד גם דרש בהודעתו שהוועידה תהיה בריטית-ערבית בלבד, ללא ייצוג ליהודים, משום ש"העם הערבי אינו מכיר ביהודים כצד לבעייתו ולא יישא-וייתן עמם על גורלו".
גולי סיישל שוחררו בדצמבר 1938 והם הגיעו לקהיר, בה התקיימו שיחות על עתיד ארץ ישראל באפריל 1939.
הוועד בין המרד הערבי למלחמת העצמאות 1939–1947
הגליית ראשי הוועד והרציחות ההמוניות של "משתפי פעולה" הביאו לפילוג בו ולמעשה לשיתוקו הכמעט מוחלט.
יעקוב ע'וסיין חזר לארץ ישראל ב-1940, ועווני עבד אל-האדי וחוסיין ח'אלידי חזרו ב-1942. אמין אל-חוסייני וג'מאל אל-חוסייני עברו בשנת 1939/40 לעיראק, שם שיתפו פעולה עם יוזמי ומארגני מרד רשיד עאלי.
לאחר כישלון המרד, ברח אמין אל-חוסייני לגרמניה ושהה בתחום מדינות הציר עד לסוף מלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן ישב בצרפת וביוני 1946 ברח למצרים.
ג'מאל אל-חוסייני ניסה גם הוא להגיע לגרמניה, אך נאסר בדרכו על ידי הבריטים והושם במעצר ברודזיה.
ב-1944 נעשה ניסיון להקים ועד חדש על מנת שייצג את ערביי פלסטין בליגה הערבית.
הבריטים, מדינות ערב והליגה הערבית היו כולם מעוניינים בחידוש הוועד הערבי העליון כגוף מייצג.
הליגה שיגרה לארץ כמה אישים למטרת תיווך ושכנוע, אולם הם נכשלו אל מול התנגדות החוסיינים, ובלעדיהם לא רצו להקים את הוועד.
בנובמבר 1945 הגיעה לארץ משלחת של הליגה הערבית בראשות ג'מיל מרדם, ציר סורי במצרים ויושב ראש מועצת הליגה.
לצד תפקידיה הרשמיים של המשלחת, תפקידה הבלתי רשמי היה להקים ועד ערבי עליון.
המשלחת הצליחה לשכנע את החוסיינים להשתתף בוועד על ידי הבטחה שג'מאל אל-חוסייני ישוחרר ויוחזר לארץ ישראל.
ב-20 בנובמבר הוקם הוועד מחדש והשתתף בדיוני הליגה כמשקיף.
הוועד הוקם ללא יושב ראש והנשיאות שלו נשארה פנויה לחאג' אמין אל-חוסייני.
הרכבו היה ברובו מחוג החוסיינים:
המפלגה החוסיינית: תופיק סאלח חוסייני (ממלא מקומו של ג'מאל אל-חוסייני עד לשובו), רפיק אל-תמימי (יפו), כאמל דג'אני (יפו), אמיל ע'ורי (נוצרי), יוסף צהיון (נוצרי מחיפה).
ראשי שאר חמש המפלגות: ראע'ב נשאשיבי, עווני עבד אל-האדי, ד"ר חוסיין אל-ח'אלידי, עבד אל-לטיף צלאח, יעקוב ע'וסיין.
"נייטרליים": אחמד חילמי עבד אל-באקי (איסתיקלאל) ומוסא אל-עלמי (מקורב לחוסיינים).
נראה היה ששאלת הנציגות העליונה של ערביי פלסטין נפתרה בעזרת התערבותה הישירה של הליגה הערבית, אולם כעבור זמן קצר מאוד נתברר שהשאלה עדיין לא נפתרה.
הכוחות ה"צעירים" והמשכילים, הבלתי-מפלגתיים, ארגוני הפועלים והקומוניסטים לא שותפו בוועד העליון ולא הכירו בו.
הם דרשו בחירות דמוקרטיות לוועד חדש ואף כמה מחברי הוועד עצמם לא השתתפו בישיבותיו (ח'אלידי, נשאשיבי, עלמי וצלאח).
חלקם התעלמו ממנו ואחרים אף תקפו אותו בגלוי.
מלבד זאת, מאחר שהמפעלים האופרטיביים היחידים של הפלסטינים - משרדי התעמולה, "המפעל הקונסטרוקטיבי" ו"קופת האומה" (שמטרתם "הצלת קרקעות"), לא היו כפופים לוועד, נותר הוועד גוף של מכריזי הכרזות בלבד, ללא סמכות וכוח ביצוע בשאלות רבות.
בסוף ינואר 1946 הותר לג'מאל אל-חוסייני לשוב לארץ ישראל, ומיד עם שובו לקח לידיו את המנהיגות הראשית במפלגה החוסיינית ובוועד הערבי העליון.
בחודש מרץ נתפרק הוועד בגלל סכסוכים בין המנהיגים וחוסר פעולה.
ג'מאל אל-חוסייני מינה באותו חודש ועד עליון חדש, ורצה להרחיב אותו: לצרף לו שני נציגים של כל אחת מחמש המפלגות המסורתיות (שכבר לא היו קיימות למעשה) שמחוץ למפלגה החוסיינית, שבעה נציגים "חוסייניים" ו-12 "נייטרליים" (שכמעט כולם מקורבים לחוגים החוסייניים).
אלא שמנהיגי חמש המפלגות האחרות לא נענו להזמנה והודיעו כי אינם מכירים בוועד החדש, ומאוחר יותר הקימו ועד נגדי בשם "החזית הערבית העליונה" (אל-ג'בהה אל-ערביה אל-עליא), המורכב מנציגי חמש המפלגות.
בכך הביא מסע ההשתלטות של החוסיינים לחידוש החזיתות המקובלות של החוסיינים ומולם אופוזיציה.
שאלת המוסד המייצג נפתרה לבסוף בחודש יוני, כאשר מינתה הליגה הערבית מגבוה ועד עליון לערביי פלסטין: חאג' אמין אל-חוסייני (נשיא שאין מזכירים את שמו בגלוי.
רשמית: "מקום הנשיאות פנוי"), ג'מאל אל-חוסייני (ממלא מקום הנשיא), ד"ר חוסיין אל-חאלידי (מזכיר), אחמד חלמי ואמיל אל-ע'ורי (חברים).
בכך סמכה הליגה את ידיה על המנהיגות של החוסיינים.
הגוף החדש הוקם עתה בשם "המוסד הערבי העליון" (אל-היאה אל-ערביה אל-עליא), והוא הוכפף ל"ועדת פלסטין" של המזכירות הכללית של הליגה הערבית, לשם פיקוח על תוכניות הסיוע עבור ערביי ארץ ישראל.
בתחילת מאי 1946 החליט הוועד הערבי העליון על הקמת "בית האוצר הערבי" (בית אל-מאל אל-ערבי) כמוסד הפיננסי המרכזי של התנועה הלאומית הפלסטינית, שנועד לרכז את גביית הכספים מהציבור הפלסטיני ואת התרומות מארצות ערב, ולממן את פעילות המוסדות הלאומיים של הפלסטינים.
באפריל 1947, לאחר מסע לחצים שכלל הטלת חרם על "קופת האומה", הושלמה השתלטות הוועד עליה.
באותו הזמן החל לפעול "בית האוצר הערבי", אולם הצלחתו בגיוס כספים מערביי ארץ ישראל הייתה זעומה.
בינואר 1947 צירף אמין אל-חוסייני אל הוועד שמונה חברים נוספים, ללא התיעצות עם מזכירות הליגה הערבית או עם חברי הוועד שאינם נמנים עם "החוסיינים".
הרכב הוועד החדש איחד את מרבית הפלגים של ערביי ארץ ישראל והצליח לצבור כוח משמעותי, לייסד סניפים ולהשיג כספים.
באותו חודש הוזמן הוועד על ידי ממשלת בריטניה לוועידה בלונדון על בעיית ארץ ישראל.
לקראת ועידת לונדון בינואר 1947, התעקש הוועד הערבי העליון על השתתפותו של אמין אל-חוסייני, אולם שר החוץ הבריטי, ארנסט בווין, לא רצה בהשתתפותו, מחשש שהופעתו תעורר זעם בעולם ושהדבר יגרום לסוכנות היהודית לא להגיע לשיחות.
במאי 1947 הוחלט באו"ם כי הוועד הערבי העליון ייצג את ערביי ארץ ישראל כלפי האו"ם.
הוועד הערבי העליון במלחמת העצמאות 1947–1948
ב-29 בנובמבר 1947 נתקבלה באו"ם החלטת החלוקה של ארץ ישראל לשתי מדינות, יהודית וערבית, ולמחרת בבוקר החלו פעולות איבה שהיו תחילתו של השלב הראשון של מלחמת העצמאות.
הוועד הערבי העליון החליט לדחות את החלטת החלוקה עוד לפני שהתקבלה.
ב-24 בנובמבר 1947 אמר חבר הוועד, ג'מאל אל חוסייני: "פלסטין תתמלא באש ובדם [אם היהודים יקבלו חלק ממנה]".
ביום החלטת האו"ם דחה אותה הוועד רשמית.
בהנחיית אמין אל-חוסייני מקהיר, ב-1 בדצמבר קרא הוועד לשביתה כללית בת שלושה ימים של ערביי פלסטין, שתחל למחרת.
ב-2 בדצמבר התפרץ אספסוף חמוש באלות ובסכינים מתוך העיר העתיקה מערבה ותקף אזרחים יהודים ובתי עסק יהודיים.
המודיעין של ה"הגנה" זיהה פקידים של הוועד הערבי העליון כמי שכיוונו את הפורעים.
מתחילת המאורעות ועד להכרזה על הקמת מדינת ישראל וההצטרפות הרשמית של מדינות ערב למערכה (נובמבר 47' עד מאי 48'), נחשב הוועד הערבי העליון במידה רבה לגוף השלטוני הראשי המייצג את ערביי ארץ ישראל, ומוביל המאבק כנגד היישוב היהודי.
כוחו של הוועד התבטא בתקופה זו בין השאר בהקמתן של תנועות נוער פלסטיניות, אשר התבססו על מודל סמי-צבאי, הכולל לבישת מדים.
בין ארגונים אלו היו הנג'אדה ואל-פותווה, אשר נשאו בחלק נכבד של הלחימה בתקופה זו.
כמו כן, פעל לשם ארגון מספר ועדות פנימיות למען ארגונה של ההגנה הערבית.
לוועד הערבי העליון היה מסונף "ארגון נשות פלסטין".
מתיאל מוע'נם, נוצרייה ילידת לבנון שהתגוררה בירושלים ועמדה בראשו, אמרה בראיון ב-10 בינואר 1948: "מרגע שהוכרזה 'מלחמת קודש' אין שום סיכוי [למדינה היהודית] לשרוד.
הסוף יהיה שכל היהודים ייטבחו".
עז א-דין שוא, נציג הוועד בלונדון, אמר לדיפלומט אמריקני ב-21 בינואר 1948 שהערבים עומדים "להטיל את היהודים בפלסטין אל הים".
הוועד הערבי העליון התנגד בתוקף ליוזמות שלום ולהסכמי שלום מקומיים בין יישובים ערבים ויהודיים או בערים המעורבות.
ב-6 בפברואר 1948 הכריז הוועד הערבי העליון שלעולם לא יכיר בחוקיות החלוקה או בסמכותו של האו"ם ליישם אותה.
ב-7 בפברואר דחתה הליגה הערבית את דרישת הוועד הערבי העליון להקמת ממשלה פלסטינית זמנית במקביל לפינוי הבריטי, ולמסירת השלטון באזורים המפונים לידי "ועדות לאומיות".
כמו כן, הליגה לא אישרה מינוי נציג של הוועד ליד המפקדה הכללית של צבאות הפלישה לארץ ישראל.
ב-8 במרץ 1948 כתב אמין אל-חוסייני איגרת אל ממשלות סוריה, מצרים ולבנון, בה הצהיר כי הוועד הערבי העליון החליט שאף ערבי פלסטיני לא יורשה לעזוב את הארץ בלי הסכמתו, וכי "הערבים הפלסטינים המרובים שעזבו את ארצם מאז תחילת הקרבות", יחויבו לחזור "למען האינטרס הלאומי".
במהלך מרץ 1948 דחה הוועד הצעה לכוח שלום של האו"ם.
בתוך "המוסד הערבי העליון" (שמו החדש של הוועד הערבי העליון) היו מתחים שהביאו להתפטרות שניים מחבריו, ונערכו ויכוחים סביב החזרה לארץ ישראל, שהביאו לביקורת קשה שנמתחה על המוסד בקרב הציבור הפלסטיני.
מספר חודשים לפני הפינוי הבריטי (במאי 1948), בכינוס מנהיגים פלסטינים בדמשק, הציע ד"ר חוסיין אל-ח'אלידי "להציל את כבוד המוסד הערבי העליון" על ידי חזרת כל חבריו לירושלים.
אולם חבריו לא קיבלו את ההצעה והעדיפו להישאר בקהיר, שהייתה מרכז הפעילות הבינערבית.
ב-10–11 במאי קרא הוועד לכל האליטה שברחה למדינות השכנות לשוב לקראת סיום המנדט.
סמכותו של המוסד הערבי העליון לא הוכרה על ידי כלל הלוחמים מהצד הערבי.
במשך כל תקופת פעילותו של צבא ההצלה כדוגמה, אשר התמקד באזור הצפוני של הארץ, התקיים במקרה הטוב תיאום רופף בין צבא ההצלה לוועד הערבי העליון, ובמרבית המקרים ניתוק מוחלט, לא מעט בשל יריבות אישית בין המופתי לבין מנהיג צבא ההצלה, פאוזי קאוקג'י.
בהיעדר הנחיה ברורה מצד הוועד הערבי העליון (או מצד מדינות ערב), נפל נטל קבלת ההחלטות באשר לפינוי יישובים על כתפי המנהיגים המקומיים, האזרחיים והצבאיים, שבמקרים מסוימים החליטו על-פי מה שנראה בעיניהם כרצוי בעיני הוועד הערבי העליון.
חמישה ימים לפני פלישת צבאות ערב לארץ ישראל, כבר הודיע עבדאללה הראשון, מלך ירדן כי הוועד הערבי העליון אינו רשאי לדבר בשם הפלסטינים.
זמן קצר לאחר הפינוי הבריטי ופלישת צבאות ערב, התעלם אמין אל-חוסייני מהחלטות הליגה הערבית והורה ממקום מושבו בקהיר לוועדים הלאומיים להחזיר את הפקידים הפלסטינים שעבדו במנהל המנדטורי לתפקידיהם הקודמים.
כמו כן, מינה "המוסד הערבי העליון" (שמשרדו היה בירושלים והיה נתון למרותו של אל-חוסייני) מנהלי מחלקות במקומם של המנהלים הבריטים ופרסם הודעה על מצב חירום בכל הארץ.
בתגובה על כך, שלח עבדאללה איגרת לאל-חוסייני, בה תבע ממנו לא לפרסם "הודעות הגורמות לבלבול".
חלקה השני של המלחמה (מאי 1948 – יולי 1949), התאפיין בירידה מהירה בכוחו ובסמכותו של הוועד כמנהיגם של ערביי ארץ ישראל, ולמעברה של הנהגת המאבק ביישוב היהודי לידי מדינות ערב.
באופן כללי ניתן להצביע על שני גורמים עיקריים לתהליך.
הגורם הראשון הוא ריסוק כוחם הצבאי של ערביי הארץ למול כוחו ההולך וגובר של היישוב היהודי, במיוחד החל מחודש אפריל 1948. הגורם השני הוא כניסתן של מדינות ערב למערכה, וכתוצאה מכך דחיקת המוסד מתפקידו כמנהיג הרשמי של המערכה כנגד היישוב היהודי.
עם כניסת מדינות ערב למערכה, וחרף הכרתה הרשמית של הליגה הערבית בארגון כמייצגה של האוכלוסייה הערבית הארץ-ישראלית, התעלמו מדינות ערב במידה רבה מעצם קיומו של הוועד, ופעלו כל אחת במסגרת האינטרסים שלה.
עם נפילת לוד ורמלה לידי כוחות צה"ל נחלש מאוד כוחו של הוועד והוא הגיע למצב של תלות מוחלטת במדינות ערב ובעיקר במצרים.
במהלך המלחמה ובעיקר בחודשים אפריל-אוגוסט, קרא הוועד לתושבים הערביים להתפנות זמנית מבתיהם, על מנת שלא להפריע לצבאות הפולשים.
קריאות אלו גרמו למשל לעזיבתם של ערביי חיפה למרות ניסיונות ההנהגה היהודית במקום להשאירם.
באופן כללי, מרבית הגרסאות מתארות את הוועד הערבי העליון כגוף, שאף אם לא תמך מפורשות בפינוי אזרחים מאזורי הלחימה, כפי שטענו לימים חבריו, הרי שלא יצא בפומבי כנגדו, לפחות בחלקה הראשון של המלחמה.
עובדה זו עתידה לשמש בעתיד גורם משמעותי לביקורת על פעולותיו של הוועד, ושל המופתי כמנהיגו.
ב-2 באוקטובר 1948, הסביר השבועון הלונדוני "האקונומיסט" את הגורמים לבריחת הערבים מחיפה: "כמעט אין כל ספק שהאדיר בגורמים הללו היו ההכרזות שהושמעו על גלי האתר על ידי הוועד הערבי העליון, שדרש מן הערבים לצאת...
ב-3 באפריל 1949, נאמר בתחנת השידור הערבית של המזרח התיכון מקפריסין: "אין לשכוח שהוועד הערבי העליון עודד את בריחת הפליטים מבתיהם ביפו, חיפה וירושלים".
העיתונאי האמריקאי קנת בילבי, ששהה בארץ ישראל וסיקר את המלחמה, הסביר בספרו שיצא זמן קצר אחריה, את ההגיון, לדעתו, שעמד מאחורי עידוד הבריחה בתחילתה על ידי ההנהגה הפלסטינית: "יציאת הערבים, לפחות בתחילתה, קיבלה עידוד מצד הרבה מנהיגים ערביים כגון חאג' אמין אל-חוסייני...ומצד הוועד הערבי העליון...
הוועד הערבי העליון לעומת זאת, בתזכיר אל מדינות הליגה הערבית ב-1952, האשים אותן בעידוד היציאה: "אחדים מן המנהיגים הערביים ומווזיריהם בבירות הערביות...הכריזו שהם מקדמים בברכה את הגירתם של ערביי פלסטין לארצות הערביות עד אשר יושיעו את פלסטין.
ב-22 בספטמבר 1948 הכריז הוועד בעזה על הקמת ממשלת כל פלסטין, שלכאורה המשיכה להתקיים עד 1959 אולם הייתה חסרת השפעה לאחר שגורשה מעזה בסוף 1948 לקהיר.
בתקופת ההסתננות הפלסטינית לתוך מדינת ישראל בשנים 1949–1956, הפעילו מדי פעם אמין אל-חוסייני והוועד הערבי העליון "קבלנים" בירדן, שהיו שוכרים חבורות פליטים או כפריים לביצוע תקיפות נגד יעדים ישראלים.
ההחלטה המשמעותית האחרונה של הוועד הייתה ב-9 בנובמבר 1959 להתחדשות המאבק הפלסטיני, החלטה אשר היוותה את אחד הגורמים להקמת אש"ף.
החל מאמצע 1958 החלו המצרים ללחוץ על שרידי הוועד לעזוב את מצרים.
כתוצאה מכך הפסיק הוועד לפעול כמעט לחלוטין והגיע למצב בו הפעילות המשמעותית היחידה שלו הייתה פעילות שליחו באו"ם שגם היא הופסקה בתחילת 1962.
באוגוסט 1959 העביר אמין אל-חוסייני את משרדי "המוסד הערבי העליון" לסוק אל-ע'רב בביירות, לבנון.
באוגוסט 1960 הודיע ראש ממשלת עיראק, עבד אל-כרים קאסם, על הענקת 250 אלף דינר כתשלום שנתי לוועד הערבי העליון.
בעקבות ביקור אמין אל-חוסייני בבגדאד ביולי 1961, נפתח בעיר משרד הוועד הערבי העליון בראשות זיאד אל־ח'טיב.
קאסם העניק למופתי סיוע כספי, שאפשר לו לנהל מנגנון הסברה, ובכלל זה להוציא לאור ביטאון של הוועד הערבי העליון, "פלסטין".
במאי 1962 העניק קאסם לוועד הערבי העליון 350 אלף דינר מתקציב המדינה.
לאחר הפלת משטרו של קאסם בפברואר 1963, הוקפאה פעילותו של הוועד הערבי העליון בעיראק, משרדו נסגר והתמיכה הכספית בו הופסקה.
פירוקו הרשמי של הוועד היה רק לאחר הקמת אש"ף ביוני 1964.
אמין אל-חוסייני והוועד הערבי העליון סירבו להשתתף בכינוס הוועידה שלו בירושלים המזרחית.
הוועד הודיע: "הכינוס אינו חוקי מכיוון שאינו מייצג את העם הפלסטיני ומטרותיו".
במהלך שנות קיומו של הוועד הוא נחשב להנהגה הראשית של הערבים תושבי המנדט.
למרות זאת היו לו מתנגדים רבים, הן מהקומוניסטים והן מאופוזיציה בראשות הנאששיבים.
הוועד למעשה המשיך את השליטה של משפחת חוסייני בעמדת כוח על התושבים הערביים וככזה התייחסו אליו.
החל מ-1937 ניסו הבריטים לפגוע במעמדו והצליחו בכך במידה רבה, בעיקר על ידי גירוש ראשיו.
הוועד התאושש עם תחילת מלחמת העצמאות אולם דעך עם פלישת צבאות ערב ולא התאושש עוד.
במהלך השנים שבהן הוועד היה חזק הוא התעמת עם יריביו והאשים רבים מהם בשיתוף פעולה עם היהודים.
אף על פי שהקשר בין הוועד לבין רציחות שאירעו על רקע זה אינו גלוי, כנראה היה לו חלק בהן.
מכיוון שהוועד נחשב לאחראי חלקית לנכבה, הרי הגופים הפלסטיניים שהוקמו אחריו השתדלו להתעלם מקיומו ולדבר על המנהיגות הכושלת שלו במהלך הנכבה.
בנוסף, העובדה כי הוועד לא היה ארגון לאומי מקומי אלא ערבי תרמה לדעיכת ההתייחסות אליו במהלך השנים.
הוועד הפועל הציוני הוא המוסד העליון של ההסתדרות הציונית העולמית.
הוועד הפועל הוקם בעקבות החלטה על כך בקונגרס הציוני ה-11. הוא מורכב מחברים שנבחרים בקונגרס הציוני ומנציגי הארגונים הציוניים ומונה 30-25 חברים.
מטרתו העיקרית הייתה לשמש כגוף האחראי לביצוע החלטות הקונגרס הציוני ולהיות מופקד על ניהול התנועה הציונית.
יש לו סמכויות של ענייני התקציב והכספים, בחירת ממלא מקום חבר נשיאות או חבר נשיאות מכל סיבה שהיא בתקופה שבין קונגרס לקונגרס.
הוועד הפועל הציוני התחלק בעבר לשני גופים: הוועד הפועל הגדול אשר היה מופקד על בניית החלטות, והוועד הפועל המצומצם אשר הופקד על הוצאתן לפועל.
הוועד הפועל הציוני מונה כ-187 חברים, הנבחרים על ידי הקונגרס הציוני העולמי על פי יחסי גודל הסיעה.
במושב הראשון של הוועד הפועל הציוני נקבעת הנשיאות.
יושב ראש הוועד משמש גם כיו"ר הנשיאות.
הנשיאות היא המוסד הגדול ביותר של הוועד והוא מונה כ-30 חברים, ללא היושב ראש.
לקבוע, תוך התייעצות עם ההנהלה, את מועד מושביו של הוועד הפועל, מקומם, אורך זמנם, ובמשותף עם ההנהלה גם את סדר-יומם
לנהל את מושבי הוועד הפועל הציוני
לייצג את הוועד הפועל כלפי פנים וחוץ
לבצע את הפעולות המוטלות עליה על ידי חוקי ההסתדרות הציונית העולמית
לדון ולהחליט בעניינים אשר נמסרו לה על ידי הקונגרס הציוני או הוועד הפועל
בתחילת הדרך, ישיבות הוועד הפועל הציוני לא היו קבועות ולא תועדו כמות משתתפים בהן, החלטות ופרוטוקולים בסיסיים.
ההוכחה הבולטת לכך הייתה בקיומן במקביל של שתי ישיבות הוועד הן בפריז והן בלונדון.
הישיבה הרשמית הראשונה הייתה בלונדון ב-26 בפברואר 1919. ההחלטה המרכזית באותה ישיבה הייתה, כי יש צורך גדול לגייס חברים נוספים על מנת לשמור על נציגות יהודית בארץ ישראל של המפלגות "פועלי ציון" ו"המזרחי".
כמו כן, הוחלט על ארגון מחדש של הארגון.
הישיבה החשובה הבאה התקיימה ב-1 ביולי 1919. והיא נקראת גם "ישיבת הוועד הפועל הגדול".
נכח בה חיים ויצמן, מראשי הקונגרס הציוני.
בישיבה זו הובא לדיון הסכם הפסקת האש בין מדינות ההסכמה לטורקיה.
בהסכם זה הוזכר הקשר בין ארץ ישראל לעם היהודי ודובר על "זכותו ההיסטורית של העם היהודי על ארץ ישראל".
ישיבה חשובה נוספת התקיימה בלונדון שנה לאחר מכן, ביולי 1920. מטרת ישיבה זו היה לאחות ולתקן את כל הפגמים שהתגלו בהסתדרות הציונית, אך בפועל, במקום ליישר את ההדורים, היא רק חידדה את הניגודים בתנועה.
סלע המחלוקת היה בין "הציונית האמריקאית" בראשות לואי ברנדייס ובין "הציונות האירופית" בראשות חיים ויצמן.
הבדלי מנטליות, לשון ותרבות היו הרקע למחלוקות.
בישיבה לא התקבלו החלטות בנושא זה, אך הקו של הוועד הפועל הציוני היה ברור.
ויצמן נבחר לנשיאות ההסתדרות הציונית ונחום סוקולוב לנשיא ההנהלה הציונית.
מאורעות תרפ"א גרמו לוועד לקבל החלטות חשובות.
בישיבה נוספת בפראג ביולי 1921, התקבלו החלטות על הקמת כוח מגן יהודי בארץ ישראל והגדרת חשיבות היחסים עם ערביי ישראל.
מושב זה סימל את השינוי שחל בוועד הפועל הציוני, מתנועה אידאולוגית-פוליטית היא נהפכה להיות תנועה חברתית-תרבותית-מדינית.
בסופו של דבר, התפקיד המרכזי אותו נטל הוועד היה השגחה והכוונה של היישוב המתפתח בארץ ישראל.
יושבי ראש הוועד הפועל הציוני
הוועד למלחמה באיידס, שנוסד בשנת 1985 הוא הגוף הוותיק והגדול בישראל בתחום המאבק במחלת האיידס.
לוועד שתי מטרות עיקריות: האחת, קידום מוּדעוּת ובריאות הציבור בכל הנוגע למחלת האיידס, במטרה לעצור את התפשטות המחלה, והשנייה, לשמור ולקדם את האינטרסים של נשאי נגיף ה-HIV וחולי האיידס בישראל.
לצורך קידום שתי מטרות אלה, הוועד נמצא בקשר מתמיד עם רשויות השלטון ושרותי הבריאות באמצעות הנהלתו, ומקיים פעילות תקשורתית שוטפת על-מנת להעלות את המודעות למחלה, לשפר את השירותים הרפואיים והסוציאליים הניתנים למי שנדבקו בנגיף, לטפול בתלונות של נשאים וחולים ולסייע להם חברתית.
הוועד הוא עמותת חברים מתנדבים, הפועלת החלק באמצעות צוות עובדים מצומצם, ובאמצעות מספר גדול של מתנדבים, שרבים מהם עוסקים בתמיכה באנשים החיים עם איידס ובקרוביהם.
בנוסף, מפעיל הוועד מרכזים לבדיקות HIV אנונימיות ופשוטות.
רובו של תקציב הוועד מגיע מתרומות.
במשך שנים רבות קיים הוועד אירועי התרמה גדולים של מכירת יצירות אמנות ישראלית, אותם ארגן בעבור הוועד איש יחסי הציבור רני רהב.
בשנת 2002, ובעקבות הצבעה שנערכה בין חבריי ארגון בלה דואגת, התאחד ארגון בלה דואגת עם הוועד למלחמה באיידס, ומאז הוא מהווה כזרוע ההסברה של הוועד לחבריי הקהילה הלהט"בית.
מנכ"ל הוועד בשנת 2023 הוא ג'ורג' אבני.
חברת הפרסום y&r israel עובדת בהתנדבות עם הוועד למלחמה באיידס בשנים האחרונות, במהלך שנים אלו נוצרו קמפיינים לשיפור המודעות בנושא האיידס, כיצד נבדקים ודרכי מניעת הדבקה, חלקם זכו להכרה עולמית ואחד מהם אף זכה בפרס מיוחד של האו"ם.
היוזמה להקמת הוועד הייתה של יעקב גלדסטון, יהודי קנדי ופעיל ציוני נלהב, שנמנה עם מקימי "האגודה לשמירת זכויות הפרט" ומי שהקים בשנת 1983 את "החוג החברתי-תרבותי של ההומוסקסואלים בישראל - גיי ווייס".
בינואר 1985 יזם גלדסטון כנס בבית "בני ברית" בתל אביב לפעילי החוג והאגודה לצורך עדכון בנושא מחלת האיידס, אליו הוזמן כמרצה דר' זאב הנדזל מבית חולים קפלן.
דר' הנדזל יחד עם פרופ' צבי בנטואיץ' עסקו אז בחקר המחלה בבית חולים קפלן ונחשבו באותה העת למומחים לאיידס בישראל.
בפתח הכנס, קרא גלדסטון להקמת ארגון שיתמקד בטיפול בחולים באיידס בארץ, לאור המצוקות הרבות מהם סבלו, ובפעילות של הסברה ומניעה בתוך הקהילה ההומוסקסואלית.
מיכה ואן-דייק, עובד סוציאלי ירושלמי ממוצא הולנדי, הודיע באותו כנס כי הוא לוקח על עצמו להקים ארגון שיטפל בצרכי החולים ובפעילות הסברה בקהילה.
חלפו שישה חודשים, במהלכם גייס ואן-דייק שני פעילים נוספים מירושלים: דוד ארליך, סופר והבעלים של בית הקפה "תמול שלשום" בירושלים, ומייק סבירסקי; אליהם הצטרף ביוני 1985, שלומי פטיה, איש כספים בחברת י.ב.מ ישראל, פעיל מרכזי בוועד "האגודה לשמירת זכויות הפרט" בשנתיים שקדמו לכך וחבר החוג החברתי-תרבותי.
בדצמבר 1985 נרשם "הוועד למלחמה באיידס" כעמותה ברשם העמותות תחת השם: "הוועד למלחמה באיידס - הסברה וסיוע לחולים" (את השם בחר שלומי פטיה).
לתפקיד יו"ר הוועד נבחר מיכה ואן-דייק, שכיהן כיו"ר הוועד עד 1988, והיה אחראי על הדרכת המתנדבים המטפלים בחולים ובנשאים עד 1990. שלומי פטיה ניהל את כלל פעילות הוועד, את גיוס הכספים וניהול החשבונות ואת דוברות הוועד .
דוד ארליך היה אחראי בשנה הראשונה על ההסברה ובהמשך ריכז את פעילות הסניף הירושלמי.
שלומי פטיה ניהל את "הוועד למלחמה באיידס" בהתנדבות מיום הקמתו, ובמשך שש שנים עד לפרישתו ביוני 1991. בנובמבר 1988 נבחר פרופ' שלמה שיבולת לכהן כיו"ר הוועד, תפקיד בו כיהן עד לפרישתו ביוני 1991.
בדצמבר 1987, קיבל הוועד הכרה מנציבות מס הכנסה כ'מוסד ציבורי לעניין תרומות', שאיפשר הכרה בתרומות לוועד לצורכי ניכוי מס.
בין המתנדבים המרכזיים מראשית פעילות הוועד ולאורך השנים הראשונות היו: גרשום שיבולת, יעקב פזי, שמואל עינב, יגאל מרקוביץ', נחום לביא - חבר הנהלת הוועד, אופיר נסים - אח מוסמך ומרכז הסניף החיפאי של הוועד, שמעון גבזו - חבר הנהלת הוועד, ד"ר איריס קלקא - חברת הנהלת הוועד ורבים נוספים.
בנובמבר 1985, עוד לפני רישום הוועד כעמותה, פרסמו מייסדי הוועד הודעה בעיתונות על הקמתו, עם קריאה לגיוס מתנדבים שהנושא קרוב לליבם, לצורך טיפול בחולים והסברה לקהילה.
עד לאותו חודש התגלו כ-20 חולי איידס בארץ, ובאותו חודש סגרה המחלקה בביה"ח קפלן את האפשרות לבצע בדיקות דם להומואים, בהיעדר תקציב.
בדצמבר 1985 קיים הוועד כנס ראשון בבית בני-ברית בתל אביב לצורך גיוס כספים לפעילות הוועד.
בינואר 1986 קיים הוועד את הקורס הראשון למתנדבים המטפלים בחולים ומלווים נשאים - 'באדיז'.
בשנים הראשונות התקיימו קורסי ההדרכה למתנדבים באולם שנתרם לשם כך על-ידי רשת מלונות בזל.
בשנים 1989 ו-1990, התקיימו קורסי ההדרכה בבית-אירופה, באולם שנתרם לשם כך על-ידי חברת י.ב.מ.
בפברואר 1986 יצא דף המידע הראשון על המחלה המיועד לקהילה, שהופץ במועדונים, בפעילויות האגודה, בסאונה ובמקומות נוספים.
הדף נוסח על ידי דוד ארליך בסיוע ד"ר אבי הסנר מבית חולים איכילוב.
כחודש לאחר מכן פרסם הוועד דף מידע שני.
במרץ 1986 קיים הוועד "בדיקו דיסקו", מסיבה בה התקיימו בדיקות אנונימיות לגילוי הנגיף, בשיתוף פרופ' צבי בנטואיץ' מבית חולים קפלן.
נקבע מנגנון ששמר על פרטיות הנבדקים אך איפשר ליצור קשר איתם במקרה של תוצאה חיובית.
בבדיקות אלו אותרו נשאים שלוו ונתמכו על-ידי פעילי הוועד, לאחר שהביעו את הסכמתם לכך.