tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'ין קרנהאן מונתה לסנאט ב-2001, אך על פי החוק במיזורי, היא כיהנה בסנאט עד אשר התקיימו בחירות מיוחדות נוספות.
בכך היה אשקרופט הסנאטור היחיד שהובס בבחירות מחדש לתפקיד בידי אדם מת.
בדצמבר 2000, לאחר כישלונו בבחירות לסנאט של ארצות הברית, נבחר אשקרופט בידי נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש לתפקיד התובע הכללי של ארצות הברית.
מינויו אושר בסנאט ברוב 58 מול 42 כאשר מרבית הסנאטורים הדמוקרטים הצביעו נגדו, באמתלת התנגדותו הקודמת לכפות ביטול הפרדה גזעית באוטובוסים, וכן התנגדות לתמיכתו של אשקרופט בתנועות נגד הפלות.
במאי 2001 חשפה לשכת החקירות הפדרלית כי סוכניה איבדו אלפי מסמכים קשורים לחקירת הפיגוע באוקלהומה סיטי, ובעקבות זאת אישר אשקרופט את השהיית הוצאתו להורג של טימותי מקווי אשר הורשע בביצוע הפיגוע ונידון למוות בגינו.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר בארצות הברית, היה אשקרופט מהתומכים הנלהבים ביותר בממשל בחקיקת חוק הפטריוט.
אחת מהוראות החוק, סעיף 215, מאפשרת ללשכת החקירות הפדרלית (FBI) להגיש בקשה למתן צו מבית המשפט לפיקוח על מודיעין זר (United States Foreign Intelligence Surveillance Court) לחייב זימון "כל דבר מוחשי" לצורכי חקירה.
על הוראה זו נמתחה ביקורת מצד קבוצות אזרחיות ומקצועיות המודאגות מהפרת פרטיות.
אשקרופט התייחס להתנגדות "התאחדות הספריות האמריקאית לסעיף 215 כ"היסטריה" בשני נאומים נפרדים שנשא בספטמבר 2003. על פי שני סוכני FBI שהעידו תחת שבועה בפני הוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר, אשקרופט התעלם מאזהרות שהתריעו על מתקפה קרבה ובאה של אל-קאעידה.
ב-2002 הותקנו וילונות החוסמים את ראיית פסל "רוח הצדק" שבבניין מחלקת המשפטים של ארצות הברית ע"ש רוברט קנדי.
הפסל הוא בדמות אישה הלבושה בשמלה דמוית טוגה עם שד אחד חשוף, אשר חשוף לעין הציבור כאשר התובע הכללי נושא נאום.
בווילונות נעשה שימוש לראשונה על בסיס שכירות במהלך כהונתו של התובע הכללי דיק תורנבורו.
פקידי מחלקת המשפטים התעקשו זה מכבר להתקין וילונות בהיכל המרכזי של בניין המחלקה במטרה לשפר את השימוש בחדר כרקע וכי לאשקרופט אין שום קשר לזה.
יורשו של אשקרופט, אלברטו גונזאלס, הסיר את הווילונות ביוני 2005. בתפקידו כתובע הכללי ערך אשקרופט תפילות יומיות.
במרץ 2004 קבעה מחלקת המשפטים כי תוכנית מודיעין-הפנים של הנשיא בוש — תחת שם הקוד "רוח כוכבית" — היא בלתי חוקית.
זמן מה לאחר הקביעה, חלה אשקרופט באורח אנוש כתוצאה מדלקת לבלב חריפה.
היועץ המשפטי של הבית הלבן, אלברטו גונזאלס, וראש הסגל שלו אנדרו קארד, ניגשו למיטה של אשקרופט ביחידה לטיפול נמרץ בבית החולים כדי לשכנע את התובע הכללי חסר היכולת לחתום על מסמך המאשר מחדש את אותה התוכנית אשר הוכרזה בלתי חוקית בידי מחלקת המשפטים.
על פי עדותו בפני ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית, התובע הכללי בפועל ג'יימס קומי, אז סגן התובע הכללי, הזעיק את מנהל ה-FBI רוברט מולר לבית החולים בטרם הספיקו גונזאלס וקארד להחתים את אשקרופט על אישור התוכנית.
אשקרופט הצליח בסופו של דבר בשארית כוחותיו למאן לחתימה על אישור התוכנית.
על פי תיאור שנתן בריאיון עיתונאי לרדיו, ראש משרד היועץ המשפטי למחלקת המשפטים ג'ק גולדסמית' נכח בחדר בו אושפז אשקרופט ואיתו גם פטריק פילבין, העוזר לסגן התובע הכללי.
מנהל ה-FBI, רוברט מולר, שגם הוא מיהר לבית החולים, דיבר בטלפון עם צוות האבטחה של אשקרופט והורה להם לא לאפשר לקארד או לגונזאלס להוציא את קומי מחדר האשפוז.
ב-9 בנובמבר 2004, לאחר היבחרו של בוש לנשיאות מחדש, הודיע אשקרופט על התפטרותו מתפקיד התובע הכללי שנכנסה לתוקף ב-3 בפברואר 2005, אחרי שהסנאט אישר את מינויו של אלברטו גונזאלס לתובע הכללי.
במאי 2005 ייסד אשקרופט את חברת ייעוץ אסטרטגי בשם "קבוצת אשקרופט LLC".
באוגוסט 2006 דווח בעיתון "וושינגטון פוסט" כי לחברה של אשקרופט 30 לקוחות, שרבים מהם ייצרו מוצרים או טכנולוגיה העוסקות בביטחון פנים.
המשרד לא חשף כשליש מרשימת הלקוחות שלו מטעמי סודיות.
למשרד השדלנות בו שותף אשקרופט יש גם משרד עורכי דין, המכונה "משרד עורכי הדין אשקרופט".
ביוני 2018 החל אשקרופט להיות חלק בצוות ההגנה של נג'יב רזאק, ראש ממשלת מלזיה, במסגרת חקירת השחיתות המתנהלת נגדו מאז 2016.
ג'וּן דלזיאל אלמיידה הייתה וירולוגית סקוטית, חלוצה בתחום הדמיה, זיהוי ואבחון של נגיפים.
כישוריה במיקרוסקופיית אלקטרונים הביאו לה מוניטין בין־לאומי בתחום.
אלמיידה נולדה בגלאזגו, ובגיל 16 נשרה מלימודי התיכון.
למרות זאת, הצליחה למצוא עבודה כטכנאית בבית החולים בגלאזגו.
בשנת 1964 אלמיידה גויסה לבית הספר לרפואה של בית החולים סנט תומאס בלונדון.
בשנת 1967 היא קיבלה תואר דוקטור למדעים () על בסיס מחקריה והפרסומים שיצאו מהם, בעת שעבדה בקנדה, במכון הסרטן באונטריו ובסנט תומאס.
לאחר מכן היא המשיכה במחקר בבית הספר המלכותי הרפואי לתארים מתקדמים (RPGMS), שהפך לימים לחלק מבית הספר לרפואה של האימפריאל קולג'.
היא הצליחה לזהות נגיפים שלא היו ידועים לפני־כן, כולל, בשנת 1966, קבוצה של נגיפים שנקראה לימים נגיף קורונה.
החידושים והתובנות שלה בתחום מיקרוסקופיית האלקטרונים החיסונית (IEM) תרמו למחקר שקשור לאבחון של צהבת B, אדמת, HIV, ומחלות נגיפיות אחרות.
מיקרוגרפי האלקטרונים שלה ממשיכים להיכלל בספרי הלימוד וירולוגיה, עשרות שנים לאחר שהפיקה אותם.
בספרם To Catch a Virus (2013), ג'ון בוס ומרילין ג' אוגוסט מתארים כיצד אלמיידה "מילאה תפקיד מכריע בהתאמת מיקרוסקופ האלקטרונים לעבודה וירולוגית לאבחון קליני."
לפני עבודתם של אלמיידה ואנתוני פיטר ווטרסון בשנות השישים, נעשו מעט מאוד שיפורים בהוכחת ההיתכנות מ־1941 לצבירת נוגדנים ייחודיים לנגיפים שניתן לראות במיקרוסקופ אלקטרונים.
בשנת 1963, אלמיידה ניסתה לראשונה טכניקה של מיקרוסקופיית אלקטרונים חיסונית (IEM) להמחשה משופרת של נגיפים באמצעות שימוש בנוגדנים לצבירתם.
בשנות השישים השתמשו אלמיידה ו־ווטרסון בצביעה שלילית (negative staining) במיקרוסקופיית אלקטרונים של נגיפים, טכניקה מהירה ופשוטה, וסיפקו תצפיות מפורטות ומצוינות למורפולוגיה של נגיפים, שחוללו בתחום מהפכה בן לילה.
בשנת 1966, בעזרת הטכניקות החדשות שלה, הצליחה אלמיידה לזהות קבוצה של "נגיפי נשימה אנושיים שלא אופיינו בעבר", תוך שיתוף פעולה עם דייוויד טיירל, אז מנהל מרכז המחקר להצטננות בסולסברי.
טיירל הציע לקרוא לקבוצה החדשה "נגיפי קורונה" (coronaviruses).
משפחת הנגיפים כוללת כעת את הנגיף שגרם להתפרצות מחלת הסארס ב־2003, ואת נגיף ה־SARS-CoV2, הגורם למחלת נגיף הקורונה 2019.
בשנת 1967, בשיטת צבירת מיקרוסקופיית האלקטרונים החיסונית (IEM aggregation), היא הפיקה את ההדמיה הראשונה של נגיף ה-אדמת.
ג'ון דלזיאל הארט (June Dalziel Hart) נולדה ב־5 באוקטובר 1930 בגלאזגו לג'יין דלזיאל (סטיבן) ולהארי לאונרד הארט, נהג אוטובוס.
בשנת 1947, כאשר היא הייתה בת 16, היא עזבה את בית הספר, ולמרות כישרונה האקדמי, לא היו לה את האמצעים הכספיים ללמוד באותה עת באוניברסיטה.
היא החלה לעבוד כטכנאית היסטופתולוגיה, תחילה במרפאה המלכותית בגלאזגו, ואחר כך בבית החולים סנט ברתולומיו, שם עבדה עד 1954.
בשנת 1954 היא נשכרה לתפקיד חדש כטכנאית מיקרוסקופיה אלקטרונית במכון הסרטן באונטריו, שם עבדה במשך עשר שנים.
בזמן שעבדה כמפעילת מיקרוסקופ אלקטרונים, היא ועמיתיה למכון הסרטן הפיקו סדרה של מחקרים המיישמים צביעה שלילית על בעיות קליניות.
בשנת 1963 היא הייתה הראשונה משלושה כותבים שפרסמו יחד מאמר בכתב העת Science, שבו הם זיהו חלקיקים דמויי נגיף בדם של חולי סרטן.
בשנת 1963 היא פרסמה עם עוד שני חוקרים מחקר שבו ביצעה צביעה שלילית של אנטיגן ונוגדן" במיקרוסקופ אלקטרונים.
בית הספר לרפואה של בית החולים סנט תומאס
עד 1964, אלמיידה קיבלה תואר דוקטור למדעים, על סמך פרסום תוצאות מחקריה שנערכו במכון הסרטן באונטריו ובסנט תומאס על מיקרוגרפיית אלקטרונים של נוגדנים.
בשנת 1964, טוני ווטרסון, שמונה זמן קצר לפני־כן לתפקיד יו"ר מחלקת המיקרוביולוגיה בסנט תומאס, פגש את אלמיידה בזמן ביקורו בטורונטו, וגייס אותה להצטרף לצוות המחקר שלו באחד מבתי הספר לרפואה הוותיקים והיוקרתיים ביותר בבריטניה – בית הספר לרפואה של בית החולים סנט תומאס, לימים חלק מקינגס קולג'.
בסנט תומאס עבדה אלמיידה על נגיף הפטיטיס B ועל נגיפים שגורמים להצטננות.
בשנת 1966 שיתפו ווטרסון ואלמיידה פעולה עם הרופא ומנהל המחקר על הצטננות דייוויד טיירל, שעבד על מערכת חדשה של תרבית איבר.
צוותו של טיירל ניסה לגלות את נוכחותם של נגיפי רינו בתרביות רקמות של תאים שייצרו במעבדה.
הם רצו שיטה אמינה לגילוי הנגיף B814.
בספר "מלחמות קרות" (Cold Wars, יצא בשנת 2002), שטיירל כתב עם מייקל פילדר, הוא תיאר כיצד כאשר הוא פגש לראשונה את אלמיידה, היא נראתה כמי שמרחיבה היכולות של מיקרוסקופ האלקטרונים.
על פי טיירל, לפני העבודה החדשנית של אלמיידה, היה מקובל לחשוב שנגיפים צריכים להיות מרוכזים ומטוהרים כדי שיהיה אפשר לזהות אותם עם מיקרוסקופ אלקטרונים.
כאשר אלמיידה אמרה לטיירל שהיא יכולה "למצוא חלקיקי נגיף" בתרביות האיבר שהם אספו בטכניקות החדשות המשופרות שלה הוא היה סקפטי.
צוותו של טיירל שלח דגימות לאלמיידה בלונדון.
אלה כללו דגימה שהוכנה עם נגיף B814, יחד עם דגימות שנדבקו במחלות השפעת וההרפס, שהיו ידועות היטב.
כאשר בחנה אלמיידה את הדגימות דרך סריגי המיקרוסקופ שלה, היא זיהתה את כל הנגיפים הידועים, ותמונותיה חשפו את המבנה שלהם בצורה יפהפייה.
אך חשוב מכך, היא ראתה גם חלקיקי נגיפים בדגימה של B814. היא אמרה לטיירל כי דגימות ה־B814 הזכירו לה חלקיקים שחקרה בעבר במחלה שנקראה דלקת סמפונות זיהומית של תרנגולות ובמחלה אחרת – דלקת כבד של צהבת עכברים.
המאמרים שלה על אלה נדחו מכיוון שהבודקים התייחסו למיקרוגרפים האלקטרוניים שלה כאל "תמונות גרועות" של חלקיקי נגיף שפעת ידועים.
היא אמרה לו שעתה היא יודעת ששלושת הנגיפים האלה היו משהו די חדש.
לדברי טיירל, לאחר שאלמיידה זיהתה את קבוצת הנגיפים הזאת, שלא הייתה מוכרת לפני־כן, הם נפגשו במשרדו של ווטרסון כדי להחליט על שמה.
הנגיפים נראו כאילו היו מוקפים ב"הילה", שנקראת בלטינית "קורונה", וכך נולד השם "coronavirus" – "נגיף קורונה".
בשנת 1966, אלמיידה וטיירל כתבו: "החלקיקים האלה מרובי צורות (פלאומופרפיים), בגודל 800 עד 1200 Å, והם מוקפים בשוליים ארוכים של 200 Å.
אי־אפשר להבדיל ביניהם לבין דלקת סמפונות של עופות, הנגיף היחיד שהיה ידוע לפני־כן בתור בעל מורפולוגיה כזאת."
בית הספר המלכותי הרפואי לתארים מתקדמים בלונדון (RPGMS)
שלוש שנים מאוחר יותר, ב־1967, כשווטרסון נכנס לתפקיד בבית הספר המלכותי הרפואי לתארים מתקדמים (RPGMS), גם היא עברה לעבוד שם.
בשנת 1968 היא פרסמה יחד עם טיירל מאמר בכתב העת Journal of General Virology, בנושא "דלקת סמפונות זיהומית של עופות".
בשנת 1971, תוך שימוש בטכניקת מיקרוסקופיית האלקטרונים החיסונית שלה, היא עשתה את התגלית פורצת הדרך, כי נגיף הפטיטיס B הכיל "שני מרכיבים נבדלים אימונולוגית – מעטפת חיצונית ומרכיב פנימי קטן".
את השנים האחרונות של הקריירה המקצועית שלה בילתה במכון ולקאם לפני שפרשה לגמלאות.
בזמן שעבדה בוולקאם, שמה הופיע במספר פטנטים בתחום הדמיית נגיפים.
לאחר פרישתה ממכון ולקאם, היא חזרה בסוף שנות השמונים לתפקיד מייעץ, כאשר סייעה לייצר מיקרוגרפים של נגיף ה־HIV.
במהלך פרישתה פנתה לתחומים נוספים, הפכה למורה ליוגה, סוחרת עתיקות, ואף התמחתה בשיפוץ חרסינות סיניות עתיקות.
פרסומיה כוללים את "המדריך לאבחון מעבדתי מהיר של נגיף" (1979) עבור ארגון הבריאות העולמי.
בבית הספר המלכותי הרפואי לתארים מתקדמים בלונדון (RPGMS), בשנת 1970, אלמיידה לימדה את אלברט קפיקיאן את הטכניקה של מיקרוסקופיית אלקטרונים חיסונית (IEM).
קפיקיאן, שביקר בבית הספר למשך כחצי שנה מטעם מכון הבריאות הלאומי של ארצות הברית, השתמש בטכניקות שלה בזיהוי הגורם לגסטרואנטריטיס לא־חיידקי, שנקרא תחילה נגיף נורוולק, ולאחר מכן נורו־וירוס.
עבודתה של אלמיידה זכתה לתשומת לב מחודשת במהלך החודשים הראשונים של מגפת הקורונה ב־2020. הסיפור שלה, שלא היה ידוע מאוד, פורסם לראשונה על ידי העיתון הראלד בסקוטלנד ב־7 במרץ, על ידי ה־BBC ב־15 באפריל, ועל ידי הנשיונל ג'יאוגרפיק ב־17 באפריל.
על פי הפרופסור לבקטריולוגיה יו פנינגטון, מדענים סינים זקפו לזכותה את עבודתה, כולל הטכניקות שפיתחה, את הזיהוי המוקדם של מחלת נגיף קורונה 2019. פנינגטון עצמו כינה את אלמיידה "החונכת" שלו.
אלמיידה עברה לטורונטו, אונטריו ועבדה במכון לחקר סרטן לאחר נישואיה ב־11 בדצמבר 1954 לאנריקה רוזליו (הנרי) אלמיידה (1913–1993), אמן מוונצואלה, שאיתו נולדה לה הבת ג'ויס.
לבתה ג'ויס, פסיכיאטרית, יש שתי בנות.
נישואיה הראשונים הסתיימו בגירושים בשנת 1982.
היא פרשה לגמלאות בשנת 1985 לבקסהיל-און-סי שבמזרח סאסקס עם בעלה השני, פיליפ סמואל גרדנר, וירולוג.
אלמיידה מתה בבקסהיל מהתקף לב בשנת 2007.
ג'ון אוזומה אקווגה אמייצ'י הוא פסיכולוג, יועץ וכדורסלן עבר אמריקאי.
שיחק כדורסל באופן פעיל בין השנים 1995–2003, ולאורך 5 עונותיו בליגת ה-NBA העמיד ממוצעים כוללים של 6.2 נקודות ו-2.6 ריבאונדים למשחק.
בפברואר 2007 חשף בספרו האוטוביוגרפי "Man in the Middle" כי הוא הומוסקסואל, ובכך הפך לשחקן ה-NBA הראשון אי פעם אשר יוצא מהארון.
אמייצ'י נולד בבוסטון שבמסצ'וסטס, ארצות הברית, לאם אנגליה ואב ניגרי משבט האיגבו.
בצעירותו חי עם אמו בעיר סטוקפורט אשר במנצ'סטר רבתי, ולקראת לימודיו התיכוניים חזר לארצות הברית על מנת להתמקצע ככדורסלן, ב"תיכון סנט ג'ון" שבטולידו, אוהיו.
בשנת 1990 החל ללמוד באוניברסיטת ואנדרבילט, אולם בעונתו היחידה בקבוצת הכדורסל שלה מיעט לשחק, וקלע 2.8 נקודות בממוצע למשחק בלבד.
בשנת 1991 עבר ללמוד באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה, ולאחר הצטרף לקבוצת הכדורסל שלה – "פן סטייט ליטני ליונס".
בשלוש עונותיו בקבוצה רשם ממוצעים מרשימים של 15.6 נקודות, 8.8 ריבאונדים ו-2.3 חסימות למשחק, אך הקבוצה לא הצליחה להעפיל לטורניר אליפות המכללות.
בסיום עונתו האחרונה, 1994/1995, נבחר לחמישיית העונה של מחוז Big Ten.
לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA 1995, חתם אמייצ'י על חוזה בקבוצת קליבלנד קאבלירס.
לאורך עונתו היחידה בקליבלנד שותף ב-28 משחקים, וקלע 2.8 נקודות בממוצע למשחק.
בין השנים 1996–1999 שיחק לתקופות קצרות בקבוצות שולה באסקט מהליגה הצרפתית, פנאתינאיקוס מהליגה היוונית, וירטוס בולוניה מהליגה האיטלקית "שפילד שארקס" מהליגה הבריטית ולימוז' מהליגה הצרפתית.
ב-22 משחקיו ביורוליג עם פנאתינאיקוס ובולוניה העמיד אמייצ'י ממוצעים של 9.7 נקודות ו-5.3 ריבאונדים למשחק.
בשנת 1999 חזר לשחק ב-NBA, כאשר חתם על חוזה באורלנדו מג'יק.
בעונתו הראשונה בקבוצה פתח ב-53 משחקים, וקלע שיא קריירה של 10.5 נקודות למשחק.
לקראת עונת דחה הצעת חוזה בסך כ-17 מיליון דולר מהלייקרס, לטובת מימוש אופציית ההישארות באורלנדו (בסך כ-600,000 דולר), בטענה ש"זה הדבר הנכון לעשות".
ביולי 2001 חתם על חוזה ל-4 עונות ביוטה ג'אז, אך בשל יכולתו המאכזבת (2.6 נקודות למשחק) הועבר בסיום עונת לניו יורק ניקס, ממנה שוחרר באופן מיידי.
באותו הקיץ פרש אמייצ'י ממשחק, בגיל 32.
לאחר פרישתו ממשחק הקים אמייצ'י חברה בשם "Amaechi Performance Systems", בה הוא משמש כפסיכולוג וכיועץ.
בפברואר 2007 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "Man in the Middle", בה תיאר את קשייו כספורטאי הומוסקסואל בארון.
בכך היה ההומוסקסואל המוצהר הראשון אשר שיחק בעברו בליגת ה-NBA.
בשנת 2013 יצא מהארון שחקן וושינגטון ויזארדס, ג'ייסון קולינס, אשר הפך בכך לשחקן ה-NBA השני אשר יוצא מהארון, והראשון אשר עושה זאת בעודו שחקן פעיל.
בשנת 2011 הוענק לאמייצ'י תואר קצין במסדר האימפריה הבריטית (OBE), כהוקרה על תרומתו לספורט ועל פעילותו ההתנדבותית בממלכה המאוחדת.
בתגובה ליציאתו מהארון של אמייצ'י, נשאל כדורסלן העבר טים הארדוויי לגבי התמודדות תאורטית שלו עם חבר לקבוצה הומוסקסואל, והגיב בחריפות: "ראשית, לא הייתי רוצה אותו בקבוצה שלי.
שנית, אם הוא היה בקבוצה שלי הייתי מתרחק ממנו כי אני לא חושב שזה בסדר ואני לא חושב שהוא צריך להיות בחדר ההלבשה.
הייתי דורש שיעבירו אותו לקבוצה אחרת, או שיעבירו אותי.
אם יתר שחקני הקבוצה מבולבלים ולא יכולים להתרכז ותמיד דואגים בגללו בחדר ההלבשה או על המגרש, יהיה להם קשה להתחרות ולקבל אותו כחבר לקבוצה".
כשנשאל, בתגובה, האם הוא הומופוב, השיב: "אני שונא הומואים.
אני לא אוהב להיות לידם.
אני לא חושב שזה צריך להיות קיים בעולם, או בארצות הברית.
אני לא אוהב את זה".
בניגוד להארדוויי, שחקנים רבים הביעו תמיכה באמייצ'י וביציאתו מהארון; גרנט היל, אשר שיתף עמו פעולה באורלנדו מג'יק, אמר כי "המעשה של ג'ון עשוי להעניק לשחקנים הומוסקסואלים אחרים את הרגשת הנוחות והביטחון לצאת מהארון גם כן, בין אם כשחקנים פעילים או לאחר הפרישה ממשחק".
גם שחקן העבר צ'ארלס בארקלי הגיב בחיוב: "זה לא צריך להיות עניין גדול לאף אחד.
אני יודע ששיחקתי לצד שחקנים הומוסקסואלים, וזאת לא צריכה להיות הפתעה או בעיה לאף אחד".
ג'ון אנסטר פיצג'רלד היה צייר פיות בתקופה הוויקטוריאנית.
רבים מציורי הפיות שלו חשוכים ומכילים דימויים של שדים, והתייחסויות לשימוש בסמים.
יצירתו הושוותה לציורים הסוריאליסטיים של הירונימוס בוש ופיטר ברויגל.
שנת לידתו בלמבת בדרום לונדון לא ברורה.
הוא היה ממוצא אירי, בנו של המשורר ויליאם תומאס פיצג'רלד.
הם גידלו לפחות ארבעה בנים ושתי בנות.
כאמן, נראה כי פיצג'רלד לימד את עצמו.
עבודתו הוצגה לראשונה באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון בשנת 1845. הוא גם הציג בחברת האמנים הבריטיים ובחברה המלכותית לצבעי מים.
בסוף שנות החמישים של המאה ה-19, הוא יצר סדרת פיות חג מולד למגזין " Illustrated London News ".
פיצג'רלד העניק ליצירותיו כותרות שלעיתים קרובות לא נתנו אינדיקציה ברורה לנושאים שצייר.
סוחרי אמנות ואספנים כינו אותם בשמות משלהם לעיתים קרובות, מה שגרם לבלבול גדול ברישום האוסף האמנותי שלו.
חלק מכותרותיו של פיצג'רלד, כמו "חלום הצינור" ו"החולם השבוי," מסבירים אולי "שפיצג'רלד היה בקיא בסוגי האופיום, שהיה הסם השכיח בתקופה הוויקטוריאנית."
פיצג'רלד יצר "תמונות מדהימות של פנטזיה טהורה עם פיות, שבבסיסן נושא ספרותי כלשהו." ציוריו משתמשים לרוב בצבעים מבריקים, בעיקר אדומים, וסגולים, כמו בציור "רובין השבוי".
הוא ייצר סדרה גדולה של ציורים על נושא רובין קוק - בין השאר, מי הרג את קוק רובין?
לפיצג'רלד היו קשרים מוגבלים עם אמנים אחרים.
הוא בילה בעיקר במועדון הלונדוני שלו, מועדון הסאבאג'.חברי עמיתים, שזכרו אותו לאחר מוותו, זכרו שהוא היה חקיין מיומן של השחקנים הגדולים של אותה תקופה - אדמונד קין, צ'ארלס קמבל, וויליאם צ'ארלס מקארדי.
העבודה הסופית שפיצג'רלד הציג באקדמיה המלכותית, בשנת 1902, הייתה תמונה של "אליס בארץ הפלאות".
זייפני אמנות מהמאה העשרים פעלו ביצירת תמונות פיות מזויפות של פיצג'רלד.
הזיופים התגלו כאשר בחינה שלהם חשף פיגמנטים מודרניים.
הזיוף הובא לידיעת הציבור בעזרת תערוכת ציורי הפיות הוויקטוריאניים בשנת 1998 באקדמיה המלכותית לאמנויות.
בתו הצעירה, פלורנס הארייט פיצג'רלד (1857–1927), הייתה ציירת ופסלת.
ג'ון ארתור ג'רוויס היה שחיין ושחקן כדורמים בריטי, היה אלוף אולימפי (פריז 1900), בעל 2 מדליות זהב.
הוא זכה במדליית זהב שלישית כשחקן כדורמים.
במדליית כסף זכתה בלגיה ובמדליית ארד זכו שתי קבוצות מצרפת.
באולימפיאדת אתונה (1906) זכה ג'רוויס ב-3 מדליות, 1 כסף ו-2 ארד.
מדליית כסף במשחה ל-1 מייל חופשי בתוצאה של 30:07.6 דקות, אחרי הנרי טיילור חברו לנבחרת (28:28.0 דקות) ואוטו שיף מאוסטריה (30:53.4 דקות) ומדליות ארד במשחה ל-400 מטר חופשי, אחרי אוטו שיף (6:24.0 דקות) והנרי טיילור (6:26.0 דקות) ובמשחה שליחים 4x250 מטר חופשי, אחרי הונגריה (16:52.4 דקות) וגרמניה (17:16.2 דקות).
108 תארים בהם זכה כללו:
יובל היהלום של המלכה ויקטוריה – 1 מייל
אליפות אירופה של הקייזר הגרמני
אליפות העולם של קיסר אוסטריה בווינה
אליפות העולם למרחקים של מלך איטליה
אליפות העולם של מלכת הולנד במשחה ל-4,000 מטר
גביע ההכתרה של המלך אדוארד השביעי – 1 מייל
אליפות אנגליה במייל – שש שנים ברציפות
אליפות אנגליה למרחקים ארוכים (7 מייל) – שמונה שנים
4 פעמים ברציפות אליפות חצי מייל
4 פעמים אליפות 500 יארד חופשי
פעמיים אליפות במים מלוחים 400 יארד חופשי
אליפות צלילה של אנגליה, 1904
פעמיים גביע זהב במשחה ל-15 מייל חופשי, סובב לונדון
גרנד פרי אנטוורפן במשחה ל-1000 מטר חופשי
גביע דה לה מיוז, בלגיה
בשנת 1968 זכה ג'רוויס להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ג'ון ארתור פרייזר היה אמן בריטי, יזם צילום ומורה.
הוא ביצע ציורים שונים עבור הרכבת הקנדית.
הוא ידוע בנופיו של קנדה וארצות הברית, רבים מהם ציורי צבעי מים.
ג'ון ארתור פרייזר נולד ב־9 בינואר 1838 בלונדון, אנגליה.
הוריו היו ג'ון פרייזר, מסקוטלנד ואיזבלה וורן מלונדון.
הוריו של אביו עברו לסטנסטד בקוויבק כחלוצים בשנת 1831. ייתכן שפרייזר למד שיעורי ערב בציור בבתי הספר המלכותיים של האקדמיה המלכותית בסביבות 1852, ובהמשך כתלמיד בקנזינגטון, אך לאף בית ספר אין שום תיעוד שלו.
ב־4 באפריל 1858 נישא בלונדון, ותיאר את עצמו כאמן בתעודת הנישואין שלו.
היו להם שלושה בנים ושלוש בנות.
זמן קצר מאוד לאחר נישואיו עבר עם אשתו והוריו לסטנסטד, קנדה, שם איבדה סבתו את בעלה שנתיים קודם לכן.
ג'ון ארתור עבר למונטריאול בשנת 1860 וחיפש עבודה כצייר דקורטיבי.
אביו עבר גם למונטריאול ועבד כסוכן ספרים בעת שכתב על פוליטיקה עד מותו בשנת 1872. פרייזר הפך לצלם עם בחברת ויליאם נוטמן.
שם הועסק בשנת 1860 כאמן הראשי של החברה, עם הנרי סנדהם הצעיר כעוזרו.
לפרייזר שולם שכר של 125 דולר לחודש.
עם הזמן מחלקת האמנות של פרייזר גדלה והעסיקה צוות גדול שצבע תצלומים, ריטש נגטיבים וצייר רקעים.
יצירתם של פרייזר וסנדהאם נכללה בספרו הראשון של נוטמן בחירות צילום (1863), שכלל גם עבודות של אמני מונטריאול כמו אוטו ריינהולד ייקובי, ורוברט סטיוארט דאנקנסון.
פרייזר הציג גם ציורי שמן של נופים של ניו המפשייר עם אגודת האמנות במונטריאול, ומכר ציורים אלה באמצעות סוחרים.
הסטודיו שלו הפך למרכז לחברי הקהילה האמנותית של מונטריאול ולמבקרים ממקומות אחרים.
בשנת 1867 היו פרייזר, סנדהאם ואחיו של פרייזר ויליאם לואיס פרייזר חברים באגודת האמנים הקנדים, שאורגנה באולפן של נוטמן.
במאי 1868 נבחר פרייזר לחבר באגודה האמריקאית לציירים בצבעי מים בניו יורק.
פרייזר עזב את משרד נוטמן במונטריאול באוקטובר 1868 ופתח את השותפות של נוטמן ופרייזר בטורונטו.
בטורונטו העסיק פרייזר ציירים צעירים כמו הורציו ווקר, הומר ווטסון, כדי לספק עבודות אמנותיות איכותיות.
[9] בשנת 1876 הקימו נוטמן ואדוארד וילסון את חברת צילום שהשיגה מונופול על צילום בתערוכת המאה בשנת 1876 בפילדלפיה.
פרייזר הועסק כמפקח אמנותי על ידי החברה, שהייתה עם 100 עובדים שעבדו בבניין גדול בגני התערוכה.
פרייזר היה הכוח המניע ביצירת אגודת האמנים באונטריו.
ב־25 ביוני 1872 הוא קבע פגישה בביתו עם שישה אמנים נוספים שהחליטו להקים את האגודה המייסדים: ג'יי וו ברידגמן, רוברט פורד גגן, ג'יימס הוך, מרמדוק מתיוס, צ'ארלס סטיוארט מילארד ותומאס מרטין.
החברה קיימה את התערוכה הראשונה שלה ב־14 באפריל 1873 בחצר נוטמן ופרייזר.
כבר בשנת 1874 לאור סכסוכים על ניהול האגודה פרייזר התפטר מתפקידיו ובמקומו מונה לושיוס ריצ'רד אובראיין.
באוקטובר 1876 הסכימה ממשלת אונטריו לתת לאגודת הציירים של אונטריו מענק של 1,000 דולר לפתיחת בית הספר הראשון לאמנות בטורונטו.
פרייזר נבחר למועצת בית הספר לאמנות באונטריו בשנת 1878, ובספטמבר אותה שנה הפך למפקח כללי על לימודי ציור בבית הספר.
פרייזר היה חבר באקדמיה המלכותית לאמנויות בקנדה בשנת 1880. בקיץ 1883 פרייזר הועסק על ידי מו"ל בשיקגו בנסיעה של שבועיים בצפון ויסקונסין כדי להכין סקיצות הממחישות מאמר שכתב על המשלחת.
שותפות נוטמן ופרייזר התפרקה בשנת 1883 וביוני 1884 הוקמה חברת פרייזר ובניו כמשרד צילום בטורונטו.
בתחילת 1885 עבר פרייזר לבוסטון כדי להצטרף לאשתו ולבנותיו, והשאיר את בניו לנהל את עסק הצילום.
הוא הפך לחבר במועדון האמנות של בוסטון והיה ממייסדי חברת צבעי המים של בוסטון.
הוא מצא עבודה מתמדת בהכנת איורים למגזינים בניו יורק.
חברת פרייזר ובניו נמכרה במרץ 1886.
באביב בשנת 1888 שב פרייזר לבריטניה, ביקר בסקוטלנד ובקנט, ואז עבד על תמונותיו בלונדון עד שבריאותו נכשלה בקיץ 1889.
האקדמיה המלכותית לאמנויות קיבלה את אחד מציורי צבעי המים הסקוטיים שלו לתערוכת 1889.
פרייזר ואשתו התיישבו בעיר ניו יורק, ובשנת 1890 החל להציג באגודת האמנים האמריקאיים, במועדון צבעי המים בניו יורק ובאקדמיה הלאומית לעיצוב.
הוא הראה בעיקר את צבעי המים הבריטיים שלו, אך כלל גם כמה נושאים אמריקאים.
פרייזר נפטר בעיר ניו יורק ב -1 ינואר 1898.
עבודתו המוקדמת של פרייזר עבור נוטמן הייתה מיומנת ורגישה, ומעניקה רושם של ציורים מיניאטוריים.
אחד הנופים הידועים הראשונים שלו היה ציור העיר קוויבק (1866), שהוכיח שהוא כבר אמן מוכשר.
שניים מציורי השמן משנת 1873 דומים לעבודתם של הציירים הפרה-רפאליטים שהיו פופולריים באותה תקופה.
יש בהם קומפוזיציה וצבע חזקים ומקוריים, עם בהירות ופירוט צילומי.
נופי 1878 של ניו ברונזוויק, גדולים ומקוריים יותר הן בהרכב והן בשימוש בצבע מאשר ציורי הנוף הקודמים שלו.
עבודתו זכתה לשבחים בזכות הריאליזם הצילומי שלה, תשומת הלב לפרטים ושליטה בצבע ובאור.
מעטים יחסית מציוריו של פרייזר שרדו.
חלקם מוחזקים על ידי הגלריה הלאומית של קנדה (אוטווה), ואוספים קטנים יותר מוחזקים על ידי מוזיאון מונטריאול לאמנויות יפות, גלריית האמנות של המילטון (המילטון, אונטריו), הגלריה לאמנות של אונטריו, בטורונטו ועוד.
ג'ון פאלמר אשר היה איש ממשל אמריקאי שכיהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית בקבינט של הנשיא אברהם לינקולן במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
ג'ון אשר נולד בעיירה ברוקפילד שבמדינת ניו יורק.
ב-1839 הוא עבר מערבה לטר הוט במערב אינדיאנה, שם הוא היה לשותפו של ויליאם ד.
כעורך דין מצליח הוא נדד ברחבי אינדיאנה ואילינוי במהלך שנות ה-40 וה-50 של המאה ה-19 והתוודע לאברהם לינקולן בספרינגפילד, אילינוי.
הוא גם לקח תחת חסותו את ג'וזף גרני קאנון הצעיר.
במרץ 1862, בעת שכיהן כתובע הכללי הנבחר של אינדיאנה, ביקש ממנו לינקולן לשמש כסגנו של מזכיר הפנים של ארצות הברית, קיילב סמית'.
סמית' גילה עניין מועט בתפקידו, ועם התדרדרות מצב בריאותו, הוא האציל את רוב סמכויותיו לאשר.
כאשר התפטר סמית' בדצמבר אותה שנה, היה אשר למזכיר הפנים החל מ-1 בינואר 1863.
אשר כיהן כמזכיר הפנים עד 1865. הוא נודע כמזכיר חביב, אדיב ולא בולט במיוחד.
בנובמבר 1863 הוא התלווה ללינקולן לגטיסברג, פנסילבניה, לטקס הקדשת בית הקברות הלאומי, וישב על בימת הכבוד עם שאר הנכבדים כאשר נשא לינקולן את נאום גטיסברג המפורסם.
כאשר התפטר ויליאם פיט פסנדן מתפקידו כמזכיר האוצר במרץ 1865, מינה לינקולן את יו מוקלוק מאינדיאנה במקומו.
לינקולן לא היה מעוניין שיכהנו שני אנשים מאינדיאנה בקבינט.
ב-8 במרץ הגיש אשר את התפטרותו שנכנסה לתוקף ב-15 במאי, חודש לאחר רצח לינקולן.
במקומו של אשר מונה כמזכיר הפנים ידידו הקרוב של לינקולן, גיימס הרלן.
מינויו של הרלן אושר על ידי הסנאט והוא כבר כיהן תחת הנשיא הבא, אנדרו ג'ונסון.
לאחר התפטרותו שימש אשר כפרקליט הראשי של החטיבה המזרחית של חברת יוניון פסיפיק והיה פעיל בקידום סלילת המסילה ממערב לקנזס סיטי.
אשר בנה בית בעיר לורנס שבקנזס, שבנייתו הושלמה ב-1873. הוא כיהן תקופת כהונה אחת כראש עיריית לורנס.
ביתו רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
מאז 1912 משמש הבית כמשכנה של אחוות בטא-טתא-פאי של אוניברסיטת קנזס.
ג'ון אשר נפטר ב-13 באפריל 1889 בפילדלפיה כתוצאה ממחלת הסרטן.
הוא נטמן בבית הקברות אוק היל שבלורנס.
בסרט לינקולן מגולמת דמותו של אשר על ידי דקין מתיוס.
ג'ון אקיאי-בואה היה אתלט אוגנדי.
ג'ון אקיאי-בואה נולד ב-1948 בכפר אבקו שבאוגנדה (מצפון לקמפלה) שהיה במחוז בו ישב שבט הלאנגו .
אביו נישא ל-8 נשים שהולידו לאקיאי-בואה 42 אחים ואחים חורגים.
כבר בנעוריו החל להתאמן בספורט תחרותי והתמקד במרוץ מכשולים למרחקים קצרים.
ב-1968 ניסה להשיג את המינימום האולימפי לקראת אולימפיאדת מקסיקו סיטי אך נכשל.
בעצת מאמנו עבר אקיאי-בואה להתאמן בריצת 400 מטר משוכות.
בעקבות זכייתו במדליית זהב באולימפיאדת מינכן גויס אקיאי-בואה למשטרת אוגנדה וקודם על ידי נשיא המדינה אידי אמין לדרגת קצין שאף העניק לו בית בבירה קמפלה וזאת על אף שהשבט ממנו הגיע היה מהמתנגדים למשטרו של אמין.
ב-1979, עם נפילת משטרו של אידי אמין ברח אקיאי-בואה, עם משפחתו, לקניה מחשש שבני שבטו יראו בו משתף פעולה.
בקניה הושמה המשפחה במחנה פליטים משם שוחרר על ידי נותני החסות שלו, חברת פומה שהעבירה אותו ואת משפחתו למינכן שבגרמניה והמשיכה להעסיק אותו.
בסביבות 1983 חזרה המשפחה לאוגנדה כשלאולימפיאדת מוסקבה הגיע בזמן שהותו בגרמניה.
עם חזרתו לאוגנדה החל אקיאי-בואה לעסוק באימון ספורטאים עד פטירתו ב-1997. הוא הובא למנוחות בטקס ממלכתי בעיר לירה בה גדלה משפחתו.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באדינבורו, סקוטלנד סיים אקיאי-בואה במקום הרביעי בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 51.1 שניות .
כמו כן התחרה בריצת 110 מטר משוכות אך לא עבר את שלב חצי הגמר.
אקיאי-בואה השיג את תוצאת השנה בעולם בריצת 400 מטר משוכות.
אקיאי-בואה היה אורח כינוס הפועל שהתקיים באותה שנה.
באולימפיאדת מינכן זכה אקיאי-בואה במדליית זהב בשיא עולמי של 47.82 שניות בריצת 400 מטר משוכות לפני רלף מאן מארצות הברית (48.51 שניות) ודייוויד המרי מבריטניה (48.51 שניות).
אקיאי-בואה היה לספורטאי הראשון שירד מתחת ל-48 שניות בריצה זו.
שיא עולמי זה היווה שיפור לשיאו של דייוויד המרי (48.12 שניות) שנקבע ב-1968 והוא נשבר ב-1976 על ידי אדווין מוזס מארצות הברית (47.64 שניות) במהלך אולימפיאדת מונטריאול.
זו הייתה מדליית זהב אולימפית ראשונה בה זכתה אוגנדה.
במשחקי אפריקה שנערכו בלאגוס, ניגריה זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בשיא משחקים של 48.54 שניות לפני ביל קוסקי מקניה (50.22 שניות) וסילבר איו מאוגנדה (50.25 שניות).
אקיאי-בואה לא השתתף באולימפיאדת מינכן, על אף שהתכונן לכך, בגלל חרם שהטיל הוועד האולימפי של אוגנדה (יחד עם עוד 28 מדינות) על אולימפיאדה זו.
במשחקי אפריקה שנערכו באלג'יר, אלג'יריה זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 49.55 שניות אחרי דניאל קימאיו מקניה (49.48 שניות) ולפני פיטר רוואמוהאנדה מאוגנדה 50.18 שניות).
באולימפיאדת מוסקבה הגיע אקיאי-בואה למקום ה-13 בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 50.87 שניות שלא הספיקה להשיג מקום בגמר.
כמו כן היה שותף בנבחרת אוגנדה במרוץ שליחים 4X400 אולם זו סיימה בתוצאה של 3:07.0 דקות ולא העפילה לגמר.
ב-1986 זכה במדליית כסף של המסדר האולימפי .
ב-1997 הובא למנוחות בטקס ממלכתי.
ב-2006 קיימה התאחדות אתלטיקה של אוגנדה (Uganda Athletics Federation (UAF)) טקס לזכרו של אקיאי-בואה באצטדיון הלאומי של אוגנדה
ג'ון אלכסנדר גילפילן היה פרופסור לציור באוניברסיטת סטראטקלייד, שהיגר ל-Whanganui, ניו זילנד בשנת 1841. הוא התיישב בחווה אך כאשר זו נהרסה בשנת 1847 הוא עבר לאוסטרליה.
בהיותו שם עבד כסוכן מכס וצייר מספר ציורים היסטוריים משמעותיים.
ג'ון אלכסנדר גילפילן נולד בשנת 1793 באי ג'רזי, ליד חופי נורמנדי, צרפת.
ג'ון בילה שמונה שנים בצי המלכותי לפני שהחליט לאמץ את האמנות כמקצוע.
מאוחר יותר הוכשר כאמן בסקוטלנד והיה פרופסור לציור באוניברסיטת סטראטקלייד בגלאזגו.
ב-1841 הוא היגר לניו זילנד והגיע לוולינגטון ביום חג המולד.
גילפילן השיג הקצאה של 450 דונם בעמק מטאראווה ליד וונגאנוי, ועבר אליה בסוף 1845. ההתיישבות על אדמת מאורים מסורתית יצרה תסיסה באזור וב-18 באפריל 1847 הותקפה החווה של גילפילן.
ג'ון נמלט ופנה לכיוון ואנגאנוי בהאמינו שהוא היעד האמיתי ושמשפחתו לא תיפגע.
כשחזר למחרת עם יחידת משטרה חמושה הוא מצא את אשתו מרי ושלושה מילדיהם מתים.
ביתם נהרס ובת נוספת נפצעה קשה בהתקפה.
בדצמבר 1856, הוא עבד במחלקת המכס במלבורן.
ויצירתו "מועצת הילידים" זכתה לתשומת לב רבה ונמכרה לר' גריס תמורת 160 פאונד.
גילפילן התחיל גם בציור היסטורי שאפתני אחר.
הפעם הנושא שלו היה 'נחיתתו של קפטן קוק במפרץ בוטני', וגילפילן טרח רבות להשיג דיוקנאות אותנטיים לדמויות הראשיות.
ביוני 1857 העבודה הייתה לקראת סיום והתיאור של הציור הופיע ב'אדלייד טיימס'.
בנובמבר 1856, גילפילן, יחד עם תשעה אחרים, הכין את קוד הכללים של החברה הוויקטוריאנית לאמנויות יפות שהוקמה ונבחר לוועדה בשנה שלאחר מכן.
הוא מת ב-11 בפברואר 1864 במלבורן, ונקבר בבית הקברות הכללי של העיר.
ג'ון אריק אנסין הוא וטרינר ולשעבר פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת נבדה במשך עשור, מינואר 2001 ועד להתפטרותו במאי 2011 בעקבות חקירה שנפתחה נגדו בידי ועדת האתיקה של הסנאט בשל ניסיונותיו לטייח רומן מחוץ לנישואים שניהל עם עובדת הכפופה למרותו.
טרם כהונתו בסנאט ייצג את מחוז הקונגרס הראשון של נבדה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
אנסין נולד בשנת 1958 ברוזוויל שבקליפורניה, בנם של שרון לי צ'יפריאני (שאביה היה איטלקי) ואב ששם משפחתו היה מולר.
הוריו של אנסין, שנישאו בגיל צעיר מדי, נפרדו כשהיו בן ארבע.
לאחר מכן עבר עם אמו לנבדה.
מאוחר יותר נישאה ציפריאני למייקל ס.
הוא אימץ רשמית את ג'ון הצעיר, הרואה בו את "אביו האמיתי".
לימים ימנה אותו אביו המאמץ ליושב ראש מועצת המנהלים של החברה "Mandalay Resort Group".
אנסין החל את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת נבדה בלאס וגאס, והיה לחבר באחוות סיגמא צ'י.
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת המדינה של אורגון עם תואר ראשון במדעים בשנת 1981. ב-1985 השלים באוניברסיטת המדינה של קולורדו לימודי תואר שני ברפואה וטרינרית, וזמן קצר לאחר מכן החל להתמחות בתחום זה.
אנסין נהיה לאיש עסקים מצליח ופתח מרכז רפואי וטרינרי הפתוח 24 שעות ביממה בלאס וגאס.
טרם כניסתו לפוליטיקה היה בעלים של שני בתי חולים לבעלי חיים.
במהלך קריירתו הפוליטית התייחס אנסין פעמים תכופות למוצאו, וציין שהוא שמינית פיליפיני.
נכון לשנת 2008, אנסין מעולם לא פגש את סבו מצד אביו יליד הפיליפינים, שהיה פיליפיני-גרמני.
אנסין לא ידע על מוצאו זה של סבו עד שנת 1994 לערך.
ב-1997 קיבל את עיטור אבירי ריזאל, על שמו של הלאומן הפיליפיני חוסה ריזאל, מידי ממשלת הפיליפינים.
בשנת 1994 זכה אנסין במועמדות המפלגה הרפובליקנית לייצוג מחוז הקונגרס הראשון של נבדה בבית הנבחרים של ארצות הברית, החולש על העיר לאס וגאס.
במשך רוב מערכת הבחירות פיגר בפער גדול מאחורי יריבו ג'יימס בילבריי, נציג המחוז המכהן מטעם המפלגה הדמוקרטית.
עם זאת, אנסין צבר תאוצה לאחר שצצו דיווחים לפיהם עוזרו של בילבריי עומד להרוויח הון עתק מחקיקה שקידם בילבריי בתחום הקרקעות.
אנסין ניצח בבחירות אלה, שהיו חלק מהמהפכה הרפובליקנית של 1994, בפער של 1,400 קולות לטובתו.
הוא הושבע לתפקידו בראשית ינואר 1995, ונבחר מחדש בנובמבר 1996 בפער של 7%, אף על פי שהמועמד הדמוקרטי לנשיאות ביל קלינטון ניצח במחוז זה במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1996.
בנובמבר 1998 התמודד אנסין לראשונה אל הסנאט של ארצות הברית.
הוא נבחר ברוב של 80.57% למועמד המפלגה הרפובליקנית מול יריבו בבחירות המקדימות ראלף וו.
בבחירות הכלליות ניצב בפני הארי ריד הדמוקרטי, לימים מנהיג סיעת הרוב בסנאט, והפסיד לו על חודו של קול – אנסין גרף 47.77% מהקולות, שהם 208,220 קולות, בעוד ריד גרף 47.86%, שהיו 208,621 קולות.
סך כל הפער ביניהם היה 0.09%, והיה זה המרוץ הצמוד ביותר במחזור הבחירות של 1998.
אנסין בחר שלא לערער על התוצאות הצמודות בבחירות 1998, אלא להתמקד בהתמודדות למושב השני של נבדה בסנאט בבחירות 2000. הסנאטור הפורש ריצ'רד בריאן הותיר אחריו מרוץ פתוח בין אנסין למועמד הדמוקרטי אד ברנסטיין.
לאורך כל מסע הבחירות היה אנסין המועמד המוביל הן בסקרי דעת קהל והן מבחינת גיוס תרומות.
ביום הבחירות ניצח אנסין ברוב גדול עם 55.09% מקולות הבוחרים, והוביל בכל מחוזות נבדה.
הוא הושבע לכהונתו בסנאט בינואר 2001. במהלך כהונתו פיתח יחסי ידידות קרובים עם עמיתו הדמוקרטי הארי ריד, לו הפסיד בפער זעום ב-1998, והשניים נטו לשתף פעולה בענייני הקשורים למדינת נבדה.
בבחירות 2006 התמודד לכהונה שנייה מול ג'ק קרטר, בנם הבכור של הנשיא והגברת הראשונה לשעבר ג'ימי ורוזלין קרטר.
ב-7 בספטמבר 2006 גרף 55.36% מהקולות וניצח בבחירות.
הייתה זו הפעם הראשונה מאז 1980 בה הסנאטור הרפובליקני המכהן נבחר לכהונה שנייה.
אנסין היה סנאטור שמרן לאורך כל כהונתו בסנאט.
ועדת הזכות לחיים הלאומית (NRLC), הגדולה בין תנועות נגד הזכות להפלה מלאכותית בארצות הברית, תמכה בו בשל עמדתו האיתנה נגד הפלות.
אנסין תמך ביציאה למלחמת עיראק ובמתן שימוש בכוח צבאי נגד אפגניסטן.
בשנת 2005, הציג אנסין חקיקה שנועדה לייסד נציבות בנושא אחריותיות וביקורת של סוכנויות פדרליות, אך ההצעה לא התקבלה.
הוא הצביע נגד חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה שיזם הנשיא ברק אובמה.
בדצמבר 2010 הצביע בעד ביטול מדיניות אל תשאל, אל תספר המאפשרת ללהט"בים לשרת באופן פתוח בכוחות המזוינים של ארצות הברית.
בין 2007 ל-2008 קיים אנסין פרשת אהבים עם סינתיה המפטון, שעבדה בוועדת פעולה פוליטית שתמכה במסעי הבחירות של אנסין.
בעלה, דאג המפטון, היה חבר קרוב של אנסין ועבד בסגל שלו כמנהלן בכיר במשרדו שבוושינגטון הבירה.
הסנאטור טום קובורן מאוקלהומה, יחד עם טימותי ודייוויד קו – מנהיגי הארגון הנוצרי "המשפחה" – התערבו בפרשה בפברואר 2008 כדי לסיים את הרומן תוך שהם מעודדים את אנסין לכתוב מכתב לאשתו של המפטון ולגדוע את הקשר ביניהם.
קובורן וחברים אחרים של אנסין, שגרו עמו ברחוב C בוושינגטון הבירה, ליוו אותו לסניף של פדקס על מנת למעון לה את המכתב.
שעות לאחר מכן הוא התקשר לסינתיה המפטון והפציר בה להתעלם מהמכתב וטס לבלות איתה סוף השבוע בנבדה.
חשיפת הפרשה, יחד עם המאמצים של אנסין לשמור אותה בשקט, בנוסף על כך שסידר ג'וב לדאג המפטון כשדלן – הביאה לחקירה של לשכת החקירות הפדרלית (FBI), ועדת הבחירות הפדרלית והסנאט של ארצות הברית.
ב-7 במרץ 2011 הכריז אנסין כי לא יתמודד לתקופת כהונה שלישית בבחירות 2012 כדי להגן על משפחתו מההשלכות של מעשיו.
ב-22 באפריל 2011 הודיע כי יתפטר מתפקידו כסנאטור ב-3 במאי.
במאי אותה שנה הפנתה ועדת האתיקה של הסנאט של ארצות הברית את הדו"ח שלה בעניין אנסין אל מחלקת המשפטים לצורך חקירה של הפרה אפשרית של החוק.
מחלקת המשפטים אמנם מצאה ראיות לפשעים אפשריים שאנסין ביצע, אך החליטה שלא להעמידו לדין.
ב-3 במאי 2011 סיים אנסין את כהונתו בסנאט בעקבות פרשיותיו.
חבר הקונגרס הרפובליקני דין הלר מונה בידי מושל נבדה בריאן סנדובל למלא את מקומו.
אנסין הוא הסנאטור היחיד מנבדה שהתפטר מתפקידו, להוציא את אלן בייבל שהתפטר 17 יום טרם סיום כהונתו על מנת להעניק יתרון בבכירות למחליפו בתפקיד.
אחרי שעזב את גבעת הקפיטול שב אנסין ללאס וגאס וחזר לעסוק ברפואה וטרינרית בבית חולים לבעלי חיים שפתח בעיר.
ביולי 2019 התגרשו אנסין ואשתו לאחר 31 שנות נישואים.
ג'ון ארצ'ר היה רופא, בעל עבדים אמריקאי וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית ממרילנד, שייצג את מחוז הקונגרס השישי במשך שלוש קדנציות מ-1801 עד 1807. בנו, סטיבנסון ארצ'ר ונכדו סטיבנסון ארצ'ר השני היו גם הם חברי קונגרס ממרילנד.
ארצ'ר נולד ב-5 במאי 1741, ליד צ'רצ'וויל בפרובינציית מרילנד, ולמד באקדמיית ווסט נוטינגהאם במחוז ססיל.
בשנת 1760 השלים את לימודיו בפרינסטון קולג' עם תואר ראשון וב-1763 סיים תואר שני.
הוא למד תאולוגיה, אך עקב מחלת גרון, נטש את לימודיו בתחום והחל בלימודי רפואה.
ב-21 ביוני 1768 השלים את לימודיו כרופא בקולג' של פילדלפיה, וקיבל את התעודה הרפואית הראשונה שהונפקה ביבשת אמריקה.
ביולי 1769 החל ארצ'ר לעסוק בעריכת דין במחוז הרפורד.
הוא היה חבר בוועדת המהפכה מ-1774 עד 1776, ולאחר מכן גייס פלוגת לוחמים במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית.
הוא היה חבר בוועידה החוקתית הראשונה של המדינה של 1776, וכיהן בבית הנבחרים של מרילנד מ-1777 עד 1779. במהלך מלחמת העצמאות כיהן ארצ'ר כשליש לגנרל אנתוני ווין בסטוני פוינט.
ב-1 ביוני 1779 מונה ארצ'ר לקפטן ולאחר מכן למייג'ור בצבא הקונטיננטלי.
ארצ'ר נבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרסים השביעי, השמיני והתשיעי, וכיהן מ-4 במרץ 1801 עד 3 במרץ 1807. בשנת 1799 הקים, עם בנו תומאס ארצ'ר, את הפקולטה לרפואה ולכירורגיה של מרילנד.
בשנת 1810 תיעד ארצ'ר שני מקרים של ריבוי־הפריות, וביתר דיוק ריבוי־הפריות מאבות שונים.
במקרה הראשון, אישה לבנה ילדה תאומים "מעורבים" — אחד לבן ואחד מעורב (אפרו־אירופי) — לאחר שקיימה יחסי מין עם שני גברים ממוצא שונה בהפרש של כמה שבועות.
ב-18 באוקטובר 1766 התחתן ארצ'ר עם קתרין האריס.
בנו היה סטיבנסון ארצ'ר, שופט עליון וחבר קונגרס ממרילנד.
ארצ'ר מת בביתו הכפרי, מדיקל הול, ליד צ'רצ'וויל, מרילנד, ב-28 בספטמבר 1810, ונקבר בבית הקברות של הכנסייה הפרסביטריאנית של צ'רצ'וויל.
ג'ון אנתוני ניקולסון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם דלאוור.
ניקולסון נולד ב-17 בנובמבר 1827 בלורל שבדלאוור, והיה בנם של ג'ייקוב קאנון ניקולסון וסוזנה פאונטלרוי ניקולסון.
הוא החל לימודי הכנה בלורל, והשלים אותם בסמינר במחוז נלסון, וירג'יניה, אולי בבית הספר הפרסביטריאני בלינצ'בורג.
לאחר ארבע שנות לימודים, בשנת 1847 השלים את לימודיו בקולג' דיקינסון בקרלייל, פנסילבניה.
באוגוסט 1848 התחתן עם אנג'ליקה קילין ריד וג'ון ריד ניקולסון היה אחד מילדיהם.
ניקולסון החל את הקריירה שלו כמפקח על בתי הספר החופשיים של מחוז קנט ב-1851. במקביל למד משפטים אצל מרטין בייטס בדובר, התקבל ללשכת עורכי הדין בדלאוור ב-1850 והחל לעסוק בעריכת דין בדובר.
בנוסף שירת כבריגדיר גנרל של המיליציה במחוז קנט ב-1861. ב-1864 ניצח את המועמד הרפובליקני והיוניוניסט נתנאל סמית'רס, בוגר נוסף של דיקינסון, ובסופו של דבר נבחר כדמוקרטי לקונגרסים ה-39 וה-40, וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-4 במרץ 1865 ועד 3 במרץ 1869. בקדנציה הראשונה היה בוועדת הבחירות ובשנייה בוועדת ההקצאות.
הוא לא הועמד למינוי מחדש ב-1868 והמשיך בעיסוקו במשפטים.
ניקולסון מת ב-4 בנובמבר 1906 בדובר שבדלאוור ונקבר שם בבית הקברות הפרסביטריאני הישן, בשטח מוזיאון מדינת דלאוור.
בנו, ג'ון ריד ניקולסון, היה קנצלר דלאוור בין 1895 ל-1909.
ביתו, Wheel of Fortune, התווסף למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1973.
ג'ון דייוויד אשטון היה שחקן אמריקאי, שנודע בתפקידיו בסרטי "השוטר מבוורלי הילס", "משהו נפלא" ו"מרדף חצות".
אשטון נולד בספרינגפילד, מסצ'וסטס, למד בתיכון אנפילד שבאנפילד, קונטיקט, במכללת דיפאיינס באוהיו ובבית הספר לתיאטרון של אוניברסיטת דרום קליפורניה.
אשטון הופיע במספר רב של תוכניות טלוויזיה וסרטי קולנוע.
הוא גילם את וילי ג'ו גאר במספר פרקים של סדרת הטלוויזיה "דאלאס".
בנוסף, הופיע בפרק של "קולומבו", "Negative Reaction", וכן בפרק החמישי של סדרת הקומדיה מחלק משטרה.
הוא גילם את דמותו של הבלש סמל ג'ון טאגט בשני הסרטים הראשונים בסדרת סרטי "השוטר מבוורלי הילס", לצד אדי מרפי.
הוא גילם את אבי הדמות הראשית בסרטו של ג'ון יוז, "משהו נפלא" (1987), ושוב שיתף פעולה עם יוז בסרט "צירי לידה" בשנת 1988.
בשנת 1988, כיכב אשטון בקומדיית הפעולה "מרדף חצות", לצד רוברט דה נירו, כצייד ראשים מתחרה לדמותו של דה נירו.
בנוסף הופיע בפרק "Cup A' Joe" בסדרת הטלוויזיה "צוות לעניין" משנות ה-80, בתפקיד "קקטוס ג'ק סלייטר".
אשטון הופיע בהשוטר מבוורלי הילס: אקסל פולי מ-2024.
אשטון נישא לוויקטוריה מארי רון בשנת 1968, והשניים התגרשו בשנת 1970. בשנת 1976 נישא בשנית לברידג'ט בייקר-אשטון, והשניים התגרשו בשנת 2001.
אשטון התגורר בפורט קולינס, קולורדו, נפטר ב-26 בספטמבר 2024, והותיר אחריו שני ילדים, אחד מכל אחת מנשותיו לשעבר.
ג'ון אלכסנדר קוק היה פוליטיקאי וחייל אמריקאי שייצג את המחוז השני של טנסי בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1819 ל-1827. הוא גם כיהן כמה קדנציות בסנאט של טנסי ובבית הנבחרים של טנסי, והיה יושב ראש בית הנבחרים של טנסי במשך שני מושבים (1811 – 1813 ו-1837 – 1839).
במהלך מלחמת קריק פיקד קוק על הדיוויזיה המזרחית של המיליציה של טנסי.
קוק נולד בברונסוויק שבמחוז נוטוואי במושבת וירג'יניה ב-1772, והיה בנם הבכור של הסנאטור לעתיד, ויליאם קוק, ואשתו מרי (מקלין) קוק.
בעודו ילד צעיר, הוא עבר עם הוריו מעבר להרי האפלצ'ים למה שהוא כיום טנסי, שם אביו היה פעיל בתנועת מדינת פרנקלין.
המשפחה התיישבה במה שהוא כיום מחוז גריינג'ר, אך הייתה אז חלק ממחוז הוקינס.
קוק הצעיר למד משפטים, והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1793.
קוק נבחר לסנאט הראשון של טנסי בשנת 1796, וכיהן עד 1801. ב-1807, הוא נבחר לבית הנבחרים של טנסי, ומונה ליושב ראש הבית ב-1811. ב-26 באפריל 1808 קוק ירה ופצע אנושות את הסוחר מנוקסוויל תומאס דרדיס בדו-קרב.
בנובמבר 1811, במהלך השנה הראשונה של כהונתו של קוק, בית הנבחרים הצביע בעד הדחת אביו, ויליאם, אז שופט בית המשפט העליון במדינה.
עם פרוץ מלחמת 1812, קוק היה מייג'ור גנרל של הדיוויזיה המזרחית של המיליציה של טנסי, בעוד אנדרו ג'קסון היה מייג'ור גנרל של הדיוויזיה המערבית.
בתגובה לבקשתו של הנשיא ג'יימס מדיסון לקבל חיילים, הורה המושל וילי בלאנט לג'קסון והדיוויזיה המערבית לרדת דרומה לנאצ'ז בתחילת 1813. למרות שצבאו של ג'קסון הוחזר תוך מספר שבועות, חברי הדיוויזיה המזרחית הפכו חסרי מנוחה, ורצו להצטרף למלחמה.
קוק ומספר גברים (כולל אביו בן ה-65, ויליאם) הצטרפו לקולונל ג'ון ויליאמס בפשיטה לתוך מדינת סמינול בפלורידה בפברואר 1813.
לאחר הטבח בפורט מימס באוגוסט 1813, הורה המושל בלאנט גם לג'קסון וגם לקוקי לפלוש לאלבמה ולהכניע את שבט נחל האדום הסטיק העוין.
מכיוון שג'קסון קיבל את המינוי שלו מוקדם יותר מקוק, הוא היה המפקד הבכיר.
בתכנון לצעוד נגד טלדגה בנובמבר 1813, חיכה ג'קסון בקוצר רוח לבואו של קוק לפורט סטרותר.
קוק, לעומת זאת, עצר לפני שהגיע למבצר, ובמקום זאת שלח את ג'יימס וייט לתקוף את הילבי קרייקס, מבלי לדעת שג'קסון כבר עשה איתם שלום.
וייט הרס כמה כפרים בהילבי והרג עשרות מבני השבט.
ההילאבים הזועמים חידשו במהירות את פעולות האיבה.
ג'קסון האמין שקוק ניסה לעכב את הפעולה.
קוק, לעומת זאת, הציע שהשלום של ג'קסון עם ההילבי הוא מתיחה, ושהניצחון שלו על ההילבי היה יותר מדי מכדי ש"הנשמה האצילה של ג'קסון תוכל לשאת".
עד שהגיע קוק לפורט סטרותר בדצמבר 1813, רבים מאנשיו של ג'קסון, שהאמינו שהגיוסים שלהם הסתיימו, הלכו הביתה.
כשהבין שהגיוסים של אנשיו של קוק כמעט הסתיימו, שלח אותם ג'קסון בחזרה למזרח טנסי, והורה לקוקי לגייס חיילים נוספים כדי לעזור לו לשים קץ להתנגדות קריק.
בתחילת 1814, ג'קסון התעצבן מכך שקוק לא הגיע עם תגבורת.
כאשר צבאו החדש של קוק עבר לבסוף דרומה במרץ 1814, הוא נעצר ב-Lookout Mountain, ליד צ'טנוגה המודרנית, כאשר המתגייסים החדשים הסתכסכו עם קצינים על משך הגיוס שלהם.
כמה קצינים דיווחו לג'קסון שקוק מפיץ שמועות על ג'קסון בין הגברים, ואמר להם שהם גויסו באופן לא חוקי, או שג'קסון יתעלם מתנאי הגיוס שלהם ויצווה עליהם להישאר ככל שירצה.
ג'קסון הכועס, עצר את קוק.
הוא הועמד לדין צבאי בדצמבר 1814, אך הוא זוכה.
ארנולד קרא לו תיגר להיבחר מחדש, אבל קוק ניצח בהצבעה של 4,770 מול 3,343. קוק, דמוקרטי-רפובליקני, כיהן בקונגרסים ה-16, ה-17, ה-18 וה-19. במהלך הקונגרסים ה-18 וה-19 (1823 – 1827), קוק היה יושב ראש ועדת הבית לענייני האינדיאנים.
כחבר קונגרס, קוק התנגד בדרך כלל למעורבות פדרלית בפרויקטים של שיפור פנימי.
הוא אמנם הצביע בעד הצעת חוק שהייתה מספקת הקצבות לתיקון כביש קמברלנד ב-1822, אבל הוא התנגד נמרצות לחקיקה שהייתה מסמיכה את הנשיא לקבוע פרויקטי שיפור מסוימים כבעלי "ערך לאומי", ובכך זכאים לאישור פדרלי.
בשנת 1823, הוא הצביע נגד הקצאות פדרליות עבור פרויקטי שיפורים רבים, כולל שיפורים בנהרות מיסיסיפי ואוהיו, הרחבה של כביש קמברלנד ורכישת מניות בחברת תעלת צ'ספיק ודלאוור.
קוק לא ביקש להיבחר מחדש ב-1827, וחזר לטנסי, שם עסק בעיסוקים חקלאיים.
בשנת 1837, הוא נבחר שוב לבית הנבחרים של טנסי, וכיהן כיושב ראש במושב 1837 – 1839. בשנת 1843, הוא נבחר שוב לסנאט של טנסי, וכיהן קדנציה אחת.
ב-1844 הוא הציג חקיקה המקימה את בית הספר לחירשים בטנסי בנוקסוויל.
הוא נקבר בבית הקברות של הכנסייה המתודיסטית של רוטלדג'.
אביו של קוק, ויליאם, מילא תפקיד בולט בהקמת טנסי בסוף המאה ה-18, ושימש לצד ויליאם בלאנט כאחד מהסנאטורים האמריקנים הראשונים של המדינה.
אחיינו של קוק, ויליאם מייקל קוק, שירת בקונגרס בסוף שנות ה-40 של המאה ה-19. קוק התחתן עם בת דודתו הראשונה, שרה סטראטון קוק.
בתם, אליזה, נישאה לתעשיין מנוקסוויל מרקוס דה לאפייט בירדן (1793 – 1854) ב-1821. בת נוספת, שרה, הייתה נשואה לשופט ויליאם ב.
ריס, שלימים הפך לשופט של בית המשפט העליון של טנסי, וכיהן כנשיא אוניברסיטת איסט טנסי (המבשר של אוניברסיטת טנסי) בשנות ה-50 של המאה ה-19. צאצאיו הבולטים של קוק כוללים את האדמירל אלן גודריץ' קירק, שפיקד על נחיתות נורמנדי ב-1944, אספן האמנות פרנסיס הנרי טיילור והסנאטור לוק לי.
ג'ון אדוארד אריקסון היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית ממונטנה.
הוא כיהן כמושל מונטנה השמיני וכחבר הסנאט של ארצות הברית.
אריקסון נולד ב-14 במרץ 1863 בסטווטון, ויסקונסין, והיה בנם של א.
אריקסון ואולנה אלמה אריקסון, שניהם מהגרים נורווגים.
כשהיה בן שנה, הוא עבר עם הוריו לאאוריקה, קנזס.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת וושברן בטופיקה, קנזס בשנת 1890. הוא למד משפטים, והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1891 באאוריקה, קנזס.
הוא התחתן עם גרייס ואנס ב-1898 ונולדו להם שלושה ילדים.
אריקסון עבר לגרייט פולס, מונטנה בשנת 1892 ולאחר מכן לצ'וטו, מונטנה, שם המשיך לעסוק בעריכת דין.
הוא שימש כפרקליט המחוזי של מחוז טיטון בין השנים 1897 ל-1905, ולאחר מכן כשופט במחוז השיפוט האחד-עשר של מונטנה מ-1905 עד 1915. הוא חידש את עריכת הדין בקאליספל, מונטנה בשנת 1916. אריקסון, דמוקרט, נבחר בשנת 1924 כמושל מונטנה השמיני.
הוא נבחר מחדש ב-1928, ושוב ב-1932, מה שהפך אותו למושל היחיד שנבחר לשלוש קדנציות.
הוא כיהן בתפקידו מ-4 בינואר 1925 עד 13 במרץ 1933. בתקופת כהונתו הוטל מס הכנסה מדינתי חדש, הוקמה קרן להשוואה כלכלית של בתי ספר כפריים עניים, הוטל מס על בנזין, אושר חוק בנקאות חדש והחל מס על רווחי הכרייה.
ב-13 במרץ 1933, אריקסון התפטר מתפקיד המושל ופרנק הנרי קוני, שהיה סגן המושל של אריקסון וכעת המושל בפועל, מינה את אריקסון לחבר הסנאט של ארצות הברית כדי למלא את התפקיד שהתפנה בשל מותו של תומאס ג'יימס וולש.
למרות שעל פניו נראה שזה היה ניסיון חצוף למדי מצדו של אריקסון להתבסס בסנאט, הסנאטור של מונטנה ברטון ק.
וילר מספר סיפור אחר באוטוביוגרפיה שלו.
ככל הנראה חבר הוועד הלאומי הדמוקרטי של מונטנה, ג'יי ברוס קרמר, היה בטוח שימונה לכהן במושב של וולש.
וולש מאוד לא אהב את קרמר ודאג מכך שקרמר יחליף אותו אם הוא (וולש) יקבל את מינויו של פרנקלין ד.
רוזוולט לקבינט שלו, בתור התובע הכללי.
לאחר מותו בטרם עת של וולש, בתו ג'נבייב גודג'ר שאלה את הסנאטור וילר אם יפעל עם המושל אריקסון כדי לסכל את מינויו של קרמר.
מכיוון שווילר גם לא אהב את קרמר, הוא הסכים לעשות זאת.
לדבריו של וילר, הוא שכנע את אריקסון בעל כורחו להתמנות.
אריקסון התמודד ב-1934 כדי למלא את שארית כהונתו של וולש בסנאט, אך סיים במקום השלישי בפריימריז, אחרי ג'יימס א.
מארי, שהמשיך וניצח בבחירות הכלליות המיוחדות, וג'יימס פ.
הוא המשיך לכהן בסנאט עד ה-6 בנובמבר 1934, היום שבו מארי נבחר, ובשלב זה התפטר לטובת מארי, על מנת להעניק למארי זכויות ותק על פני סנאטורים טריים אחרים, שלא החלו את כהונתם עד 1935. לאחר שובו מהסנאט, אריקסון עסק בעריכת דין בהלנה, מונטנה, עד מותו.
אריקסון מת ב-25 במאי 1946, ונקבר בבית הקברות קונרד ממוריאל, קאליספל, מחוז פלטהד, מונטנה.
ג'ון בייליס ארל היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מקרוליינה הדרומית בין השנים 1803 ל-1805. הוא היה אחיינו של אליאס ארל ובן דודו של סמואל ארל.
ארל נולד ב-23 באוקטובר 1766 על גדות נהר צפון פאקולט, ליד לנדרום, פרובינציית קרוליינה הצפונית, ומאוחר יותר עבר לקרוליינה הדרומית.
הוא סיים לימודי מכינה קדם אקדמית, ושירת כנער מתופף וכחייל במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית ברגימנט מחוז רתרפורד.
לאחר מכן הוא עסק בחקלאות.
ארל נבחר כדמוקרטי-רפובליקני לקונגרס השמיני, וכיהן מ-4 במרץ 1803 עד 3 במרץ 1805. הוא נבחר מחדש ב-1804, אך לא הסכים לתפוס את המושב.
הוא חידש את עיסוקיו בחקלאות, ושימש כמפקח כללי של קרוליינה הדרומית במשך שש עשרה שנים.
הוא כיהן בתפקיד לאורך כל מלחמת 1812, וכיהן כנציג בוועידת הביטול של 1832 ו-1833. הוא מת במחוז אנדרסון, קרוליינה הדרומית, ב-3 בפברואר 1836 ונקבר בבית הקברות במטע שלו, "סילבר גלייד", במחוז אנדרסון.
בתו נישאה לתומאס הריסון, מבקר כללי של קרוליינה הדרומית.
דרכה, הוא סבו של חבר הקונגרס הזמני של הקונפדרציה ג'יימס תומאס הריסון וסבא רבא של סגן מושל מיסיסיפי ג'יימס ט.
ג'ון אלן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי בן המאה ה-18. הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת קונטיקט וכשופט בבית המשפט העליון לערעורים של קונטיקט.
אלן נולד ב-12 ביוני 1763 בגרייט ברינגטון שבפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים ולימד בבתי ספר בג'רמנטאון שבפנסילבניה ובניו מילפורד שבקונטיקט, לפני שלמד משפטים בבית הספר למשפטים של ליצ'פילד בשנים 1784–1786. אלן הוסמך לעריכת דין בשנת 1786 והחל לעסוק במקצוע בליצ'פילד, קונטיקט.
אלן החל את דרכו הפוליטית כחבר בית הנבחרים של קונטיקט, וכיהן בבית המחוקקים המדינתי בשנים 1793–1796. בשנת 1796 שימש כמזכיר בית המחוקקים.
הוא נבחר מטעם המפלגה הפדרליסטית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס החמישי וכיהן מ-4 במרץ 1797 ועד 3 במרץ 1799. הוא היה מתומכי חוקי הזרים וההמרדה.
בשנת 1798 בחר שלא להתמודד על מינוי מחדש.
בשנים 1800–1806 היה חבר מועצת המדינה וכיהן כשופט בבית המשפט העליון לערעורים של קונטיקט.
הוא המשיך לעסוק בעריכת דין בליצ'פילד עד מותו ב-31 ביולי 1812. אלן נקבר בבית העלמין המזרחי בליצ'פילד.
אלן נישא לאורסולה מק'קרדי, בוגרת האקדמיה הנשית של ליצ'פילד.
לזוג נולדו שני ילדים: אורסולה אלן, שנישאה לחבר הקונגרס והאקטיביסט לביטול העבדות שרלוק ג'יימס אנדרוז, וג'ון ויליאם אלן, כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אוהיו מ-4 במרץ 1837 ועד 3 במרץ 1841, ולפני כן היה חבר הסנאט של אוהיו.
אחותו של אלן, אנני וילארד אלן גודריץ', נישאה לאליצור גודריץ', חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קונטיקט בשנים 1799–1801, ואחיו של הסנאטור צ'ונסי גודריץ'.
בני הזוג היו חלק ממשפחתה של אשת החברה מרי אן וולקוט גודריץ', ושל דמויות בולטות נוספות, ובהן אחד האבות המייסדים של ארצות הברית ומזכיר האוצר של ארצות הברית אוליבר וולקוט הבן.
ג'ון בולבי, או בשמו המלא אדוארד ג'ון מוסטין בולבי , היה פסיכיאטר ילדים ופסיכואנליטיקאי בריטי, אבי תאוריית ההיקשרות בפסיכולוגיה התפתחותית.
ג'ון בולבי נולד בלונדון, למשפחה מהמעמד הבינוני-גבוה.
הוא היה הרביעי בין ששת ילדי הוריו.
אביו, סר אנתוני בולבי, בעל תואר אצולה של ברונט ראשון, היה רופא מנתח בחצר המלכותית; הייתה לו היסטוריה אישית מורכבת בגלל היותו יתום מגיל חמש - אביו, סבו של ג'ון בולבי, תומאס בולבי, מת בשבי הסיני במהלך מלחמת האופיום השנייה, במסגרת עבודתו ככתב העיתון "טיימס".
אמו של ג'ון בולבי, ליידי מרי או מיי ברידג'ט לבית מוסטין, הייתה בתו של כומר אנגליקני ידוע.
בשנותיו הראשונות, ג'ון בולבי גודל בעיקר על ידי מטפלת ("נאני"), כפי שהיה נהוג במשפחות מבוססות לא מעטות בתקופתו.
הוא היה רואה את אמו כשעה ביום בלבד אחרי הגשת התה.
בדומה לאמהות רבות בנות מעמדה, היא חששה מהענקת תשומת לב יתרה או גילוי סימני חיבה מוגזמים לילדיה, פן ייחשבו כפינוק מזיק לחינוכם.
האב היה נעדר רוב הזמן בשל עבודתו ובילה עם המשפחה בימי ראשון.
בפועל המטפלת מילאה במידה רבה את צרכיו הרגשיים של הילד.
בגיל 4 נפרד בולבי מהמטפלת האהובה שעזבה את בית המשפחה, ובגיל 7 נשלח יחד עם אחיו הבכור לפנימייה, בצל ההפצצות על לונדון במלחמת העולם הראשונה.
בספרו "פרידה: חרדה וכעס" טען שזו הייתה בשבילו תקופה נוראית, ומאוחר יותר אמר: "לא הייתי שולח אפילו כלב לפנימייה בגיל שבע".
בעקבות חוויותיו האישיות כילד, הביע בולבי במהלך חייו רגישות רבה לסבלם של הילדים.
עם זאת, הבחין בין השלכות שונות בגילאים שונים, ולא שלל את התוצאות המיטיבות של החינוך במסגרת פנימייה עבור חלק מהילדים מעל גיל 8. לדבריו, "אם לילד יש קשיי הסתגלות
בבית, יכול להיות מועיל בשבילו להתרחק לחלק מהשנה מהמתחים שיצרו קשיים אלה, דבר שהוא נכון גם במקרים שבהם הבית הוא רע בשבילו מסיבות אחרות.
יתרון הפנימייה עומד בכך שהיא שומרת, אם כי בצורה מתונה, את הקשרים החשובים של הילד עם הבית, וגם בכך שהיא מהווה דפוס חברתי מקובל ברוב החברות המערביות של היום (1957), מה שלא גורם לילד להרגיש שונה מילדים אחרים.
יתרה מזו, הקלת העומס על ההורים בחלק מהשנה, מאפשרת להם לפתח גישות יותר חיוביות כלפי הילדים בשאר הזמן.
מהפנימייה עבר בולבי ללמוד במכללת הצי המלכותי בדרטמות, אבל בגיל 17 החליט שקריירה כימאי אינה בשבילו וכתב לאמו שרצונו במקצוע "שישפר את הקהילה כולה".