tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרשימה נקראת באופן סמלי על שם שני גאורגים טַאטוּנַאשׁווִילִי, שנהרג בפברואר בבנין הק.ג.ב.
בדרום אוסטיה בנסיבות לא ברורות וגיגי אוֹתחוֹזוֹרִיָה, שנורה בידי משמר הגבול האבחזי בגבול גאורגיה-אבחזיה.
ב-22 בינואר 2019 אימצה האספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה את הרשימה.
במהלך ביקורו באירופה באפריל 2019 הודה בחטדזה לאספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה, והוסיף: רוסיה מנסה למחוק לחלוטין הזהות הגאורגית בחבלי גאורגיה הכבושים בידי רוסיה.
במהלך נאומו בפני האספה הוא סיפר על בעיות ביחס לזכויות אדם באזורים הכבושים של גאורגיה וכי 20% משטחה של גאורגיה כבוש וכ-300,000 פליטים עדיין לא יכולים לשוב לבתיהם.
ממותה דרום אפריקנית (שם מדעי: Mammuthus subplanifrons) היא מין של ממותה ממשפחת הפיליים, שהייתה העתיקה מכל הממותות.
המאובנים שלה נמצאו בדרום אפריקה, אך גם באתיופיה, קניה ועוד מדינות במזרח אפריקה.
היא התקיימה בתחילת הפליוקן, לפני חמישה מיליון שנה.
זו הייתה אחת משתי ממותות ממוצא אפריקני לצד הממותה האפריקנית.
היא הוגדרה בשנת 1928 בידי החוקר הנרי אוסבורן.
הגובה של ממותה זו בכתפיה הגיע ל-3.68 מטרים ומשקלה הגיע לתשעה טון, ואולי אף מעט יותר.
במבנה שלה הזכירה פיל מודרני, אך הייתה קרובה לממותות, כגון הממותה האפריקנית והממותה הקולומביאנית, והכילה חלק ממאפייני הממותות כמו החטים המעוקלים והכפופים מעט.
לא ידוע איך חיה ממותה זו, אך ככל הנראה רעתה בחבורות סביב הסוואנות הקדומות, בהם רעו פרסתנים וטורפים כמו שנחרבים וצבועים.
ממותה למרמוראי המכונה ממותה סרדינאית (שם מדעי: Mammuthus lamarmorai) היא מין של ממותה ממשפחת הפיליים, שחייה במשך הפליסטוקן באי סרדיניה, לפני 450,000-40,000 שנה.
הממותה הוגדרה ב-1883 בידי החוקר השווייצרי צ'ארלס עמנואל פורסיית' מיג'ור .
ממותה זו קרויה על שם החייל והזואולוג האיטלקי אלברטו דלה מרמורה .
המאובנים של ממותה זו היו נדירים וחלקיים והם התגלו במערב האי סרדיניה, בעיקר ממחוז Gonnesa ובעמק ריו מורימנטה, שם הממצאים הגיעו מאבני קונגלומרט טירני.
ממצאים אלה כללו שרידי גפיים, עמוד שדרה ושרידי חטים.
הללו השתייכו כנראה לפרט אחד.
נמצאו שרידי שיניים טוחנות ואולי גם זרוע על יד העיר אוריסטאנו, טוחנות נוספות שהתגלו בסאסארי ומספר שיניים רבות מתקופה יותר קדומה התגלו בסמוך לאלגרו במשקעים נמוכים יותר.
הממותה עברה גמדיות איים והייתה קטנה מכל הממותות למעט מממותת כרתים הגמדית מהאי כרתים.
נמצאו עצמות וממצאי שיניים רבות אך לא שלד שלם שלה.
רוב השיניים הטוחנות הגיעו לאורך 13 ס"מ ורוחב 6.5 ס"מ ועצם הזרוע של ממותה זו הגיע לאורך 45 ס"מ.
גובה כתפיה הגיע עד 1.4 מטר ומשקלה הגיע ל-550 ק"ג בלבד.
ככל הנראה היא הייתה קרובה למינים ממותה דרומית או ממותת הערבות, אשר חיו באירואסיה במהלך הפליסטוקן.
הקשר לממותה המוכרת - ממותה צמרית אינו קשור מאוד מאחר שהיא התפתחה עד סוף הפליסטוקן.
היא הגיעה לאיים כנראה על גשר יבשתי שנעלם ואולי הייתה קשורה לאיים נוספים בים התיכון כמו סיציליה או מלטה ואולי אף לאיטליה.
הר ממות' הוא מתחם כיפה געשית, השוכן מערבית לעיירה ממות' לייקס שבקליפורניה, ביער הלאומי איניו שבמחוזות מדרה ומונו.
המקום מהווה בית לאזור סקי גדול באזור הכפרי מונו.
הר ממות' נוצר בסדרת התפרצויות שהסתיימו לפני 57,000 שנה.
ממות' עדיין מייצרת גזים וולקניים מסוכנים שהורגים עצים וגרמו להרוגים של סיירות סקי בשנת 2006.
הר ממות' הוא מתחם כיפה געשית במחוז מונו, קליפורניה.
הוא שוכן בפינה הדרומית-מערבית של לונג ואלי קלדרה והוא מורכב מכשתים עשרה כיפות ריודקיטיות ודקיטיות חופפות.
כיפות אלה נוצרו בסדרה ארוכה של התפרצויות מלפני 110,000 עד 57,000 שנה, ובנו הר געש המגיע לגובה של .
במהלך תקופה זו התרחשו בערך כל 5000 שנה התפרצויות דקיטיות אדירות.
הר הגעש פעיל עדיין עם התפרצויות קלות, שהגדולה שבהן הייתה התפרצות פרואטית (קיטורית) קלה, שהתרחשה לפני 700 שנה.
הר ממות' שוכן גם בקצה הדרומי של שרשרת לועי הר הגעש, המכתשים הוולקניים מונו–איניו.
מקור המאגמה להר ממות' נבדל מאלו של לונג ואלי קלדרה וגם מכתשי האיניו.
הר ממות' מורכב בעיקר מדקיט וריוליט, שחלקם השתנה על ידי פעילות הידרותרמית מפומרולות (פתחי אוורור).
הר ממות' משחרר כמויות גדולות של פחמן דו־חמצני מתוך האגף הדרומי שלה, בסמוך להורסשו לייק שבקליפורניה, דבר שגורם למזוקו (משוודית, "Mazuku", מילולית: רוח רעה) באזור זה.
ריכוז הפחמן הדו־חמצני בקרקע נע בין 20 ל־90 אחוז CO2. מדידות הפירוק הכולל של גז פחמן דו-חמצני באזור הרג העצים של העיר הורסשו לייק שבקליפורניה נעים בין 50 ל־150 טון קצר (Short ton; מידה אמריקאית השווה לכ־907 ק"ג) ליום.
ריכוז גבוה זה גורם למוות של עצים בשישה אזורים שסך גודלם הוא כ־170 אקר (0.69 קילומטרים רבועים).
הרג העצים יוחס במקור לבצורת קשה שהשפיעה על קליפורניה בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים.
רעיון נוסף היה שההריגות היו תוצאה של פתוגניות או התפשטות ביולוגית אחרת.
עם זאת, אף אחד מהרעיונות לא הסביר מדוע כל העצים באזורים הנגועים נהרגו ללא קשר לגילם ובריאותם.
ואז, במרס 1990, חייל שירות היערות של ארצות הברית חלה בתסמיני חנק לאחר ששהה בבקתה מכוסה שלג ליד הורסשו לייק.
במדידות סביב האגם נמצא כי בשירותים ובאוהלים יש ריכוז של יותר מ־1% CO2 (רעיל) וריכוז קטלני של 25% של CO2 בתא קטן.
ריכוזי CO2 של פחות מ־1% הם טיפוסיים ובריאים ברוב הקרקעות; עם זאת, ריכוזי האדמה של CO2 באזורי הריגת העצים נעו בין 20% ל־90%.
שפע יתר זה של CO2 התגלה כגורם להרג העץ מכיוון ששורשי העץ צריכים לקלוט O2 ישירות ורמת ה־CO2 הגבוהה הורידה את ה־O2 הזמין.
החוקרים גם קבעו כי הר ממות' משחרר כ־1,300 טון קצר (השווה ל־1,200 טונה מטרית) של CO2 בכל יום.
החל משנת 2003, ריכוז הפחמן הדו-חמצני בגז האדמה בהר ממות' מנוטר על בסיס רציף לאורך כל השנה בארבעה אתרים – שלושה בהורסשו לייק ואחד ליד בסיס צ'ר 19 באזור הסקי.
המקורות הסבירים ביותר ל־CO2 הם גזים של מאגמה פולשת ושחרור גזים מסלעים מטאסדימנטריים העשירים באבן גיר המחוממים על ידי חדירות מגמטיות.
האחידות הראויה לציון בהרכב הכימי והאיזוטופי של CO2 ובגזים נלווים במיקומים שונים סביב הר ממות' מצביעה על כך שבאמת יכול להיות מאגר גדול של גז בעומק ההר שממנו נמלט גז לאורך העתקים לפני השטח.
מדידות פליטות הליום תומכות בתאוריה כי לגזים הנפלטים באזור הרג העצים יש מקור זהה לאלה המשתחררים מהפומרולה של הר ממות'.
ישנן עדויות לכך ששיעור ההזרמה של CO2 ירד, כאשר הפליטות הגיעו לשיא בשנת 1991.
באפריל 2006 נפטרו שלושה מחברי סיור הסקי של אזור הסקי בהר ממות', כשהם בתפקיד.
שלושתם מתו מחנק על ידי פחמן דו־חמצני כשנפלו לפומרולה במורדות ההר.
ממות' הוא אתר הסקי הגבוה ביותר בקליפורניה, ובולט בכמות הרבה והבלתי רגילה של שלג שיורד בו בהשוואה לפסגות סיירה המזרחיות האחרות – כ־400" בשנה וכ־300 מתוך 365 ימי שמש – בגלל מיקומן בפער נמוך בסיירה קרסט.
בשנת 1953 ייסד דייב מקוי את אתר התיירות.
באתר זה מתקיים גלישת סקי, גלישת שלג (סנואובורדינג, snowboarding) ורכיבה על אופנוע שלג בחודשי החורף.
בחודשי הקיץ רווח השימוש במעליות גונדולה על ידי רוכבי אופני הרים ועל ידי תיירים המעוניינים להנות מצפייה בנוף לפסגה של לונג ואלי קלדרה ישירות ממזרח ואל פסגות סיירה ממערב, דרום וצפון.
מדרום להר ישנם מספר אגמים המשמשים כאטרקציות תיירותיות בקיץ.
מַמּוּקָה קוֹבָּאחִידזֶה (בגאורגית: მამუკა კობახიძე; נולד ב-23 באוגוסט 1992) הוא כדורגלן גאורגי המשחק בעמדת הבלם בדינמו בתומי.
קובאחידזה החל את הקריירה שלו בזסטפוני המקומית, עימה זכה בשתי אליפויות.
לאחר ארבע שנים בקבוצה הבוגרת, הוא שיחק שנה אחת בדילה גורי.
ב-22 בנובמבר 2014, הוא שיחק לראשונה בליגת העל הרוסית במדי רובין קאזאן במסגרת ניצחון החוץ 1–3 על אורל (אף על פי שבשנת 2013 היה חלק מהסגל של אלניה-2 ולדיקווקז, הוא לא זכה לקבל דקות במדיה).
לאחר שלוש עונות ברוסיה אשר במסגרתן יצא להשאלות במורדוביה סרנסק ונפטכימיק ניז'נקאמסק, הוא חזר לגאורגיה ב-4 באוגוסט 2017 לקבוצת לוקומוטיב טביליסי.
ממותה הוא אלבום האולפן השלישי של להקת הבלוז רוק הישראלית פול טראנק.
האלבום יצא לאור ב-11 בפברואר 2022, על ידי חברת התקליטים נענע דיסק.
מהאלבום בלט השיר "סתלבט בקיבוץ" ביחד עם ג'ימבו ג'יי, שנבחר לשיר השנה של גלגלצ, רדיו תל אביב וכאן 88.
את האלבום הפיק סולן הלהקה גל ניסמן, ביחד עם אריאל קשת וזהר ברזילי.
במצעד האלבומים השבועי של רשת הסטרימינג ספוטיפיי, האלבום הגיע בשיאו למקום הרביעי, כשהשיר "סתלבט בקיבוץ" מתוך האלבום במקום השני במצעד השירים של השירות.
במתמטיקה, ממוצע לוגריתמי הוא גודל המייצג ממוצע של שני מספרים חיוביים או יותר, בדומה לממוצע החשבוני והממוצע ההנדסי, וגודלו תמיד נמצא בין שניהם.
ממוצע זה מחושב על ידי שימוש בפונקציית הלוגריתם ולו שימושים שונים במתמטיקה ובפיזיקה, בהם למשל במעברי חום ומסה.
הממוצע הלוגריתמי של שני מספרים חיוביים שונים ו- הוא:
ניתן להוכיח כי הממוצע הלוגריתמי סימטרי:
ניתן להוכיח כי הממוצע הלוגריתמי עולה מונוטונית.
כלומר, אם ו- אז מתקיים
ניתן להוכיח כי הממוצע הלוגריתמי הומוגני.
כלומר, לכל ו- חיוביים ולכל מקדם מתקיים כי
פונקציית הממוצע הלוגריתמי היא פונקציה רציפה בשני המשתנים.
בנקודות שבהן הרציפות טריוויאלית לפי רציפות פונקציית הלוגריתם.
במקרה ניתן להוכיח רציפות על-ידי שימוש בכלל לופיטל:
לממוצע הלוגריתמי מספר הגדרות אלטרנטיביות אשר עושות שימוש באינטגרלים:
הממוצע החשבוני והממוצע ההנדסי של ו- מוגדרים להיות:
ניתן להוכיח כי לכל ו- חיוביים מתקיימים אי השוויונות .
כדי להוכיח את אי השוויונות יש להסתכל על גרף הפונקציה בין הנקודות ו-.
כפי שניתן לראות בגרף המצורף, השטח הירוק קטן מהשטח האדום שקטן מהשטח הכחול, זאת מכיוון שכל שטח מכיל בתוכו את השטח הקודם.
את שטח הטרפז הירוק ניתן לחשב על-ידי מציאת אורך קטע האמצעים שלו.
לכן, שטח הטרפז הירוק הוא
את השטח האדום ניתן לחשב על-ידי אינטגרל:
אורכי הבסיסים של הטרפז הכחול הם ו-.
לכן שטח הטרפז הכחול הוא
מחלקים את כל האגפים ב- ומתקבל:
בהינתן מחלף חום בעל שני צינורות בעלי זרימה נגדית ניתן לסמן את הפרש הטמפרטורות בין שני הצינורות בשני קצות המחלף בתור ו-.
במקרה זה ניתן לחשב את הספק אנרגיית החום המועברת מהצינור החם לצינור הקר:
הוא הספק החום המועבר מהצינור החם לצינור הקר (נמדד בוואט ביחידות SI)
הוא מקדם מעבר החום התלוי בחומרים הזורמים בצינורות (נמדד בוואט למטר בריבוע לקלווין ביחידות SI)
הוא שטח החתך על פניו מתבצע מעבר החום בין הצינורות (נמדד במטר בריבוע ביחידות SI)
הוא הממוצע הלוגריתמי של ו- (נמדד בקלוויון ביחידות SI)
במתמטיקה, ממוצע סטולרסקי הוא גודל מתמטי אשר מתאר את הממוצע של שני מספרים חיוביים.
ממוצע זה מאחד את הגדרותיהם של הממוצע החשבוני, הממוצע ההנדסי והממוצע הלוגריתמי.
בהינתן שני מספרים חיוביים ו- ומספר ממשי , ממוצע סטולרסקי מחזקה מוגדר להיות:
ממוצע סטולרסקי נוסח לראשונה על-ידי קנת' סטולרסקי בשנת 1975.
משפט הערך הממוצע של לגרנז' קובע כי בהינתן שני מספרים ממשיים ופונקציה רציפה בקטע הסגור וגזירה בקטע הפתוח , אזי קיים כך ש:
אם הנגזרת היא פונקציה חד-חד-ערכית, זה הוא יחיד וניתן להתייחס אליו כממוצע של ו- לפי הפונקציה .
ממוצע סטולרסקי מחזקה מתקבל מקביעת .
ניתן להוכיח כי ממוצע סטולרסקי עולה מונוטונית בשני משתנים.
כלומר, בהינתן ו- ניתן להוכיח כי
כלומר, לכל ו- ולכל מקדם :
ממוצע סטולרסקי הוא רציף בשני משתנים.
בנקודות שבהן הרציפות נובעת מכך שממוצע סטולרסקי הוא הרכבה של פעולות אלמנטריות (חזקה, כפל, חיסור וכו') שכולן רציפות.
עבור הנקודות שבהן ניתן להיעזר בגבול:
ניתן להוכיח כי לכל שני מספרים חיוביים ו- מתקיים:
כלומר, שהגבול של ממוצע סטולרסקי כאשר שואף למקסימום של ו-.
על כן ניתן להגדיר כי
על אף שממוצע סטולרסקי אינו מוגדר ישירות עבור , ניתן למצוא אותו באמצעות גבול.
ממוצע זה הוא הממוצע הזהותי.
על כן, ניתן להגדיר כי היא פונקציית הממוצע הזהותי.
על ידי הפעלת פונקציית הלוגריתם על שני אגפי המשוואה ושימוש בכלל לופיטל מתקבל:
על ידי הפעלת פונקציית האקספוננט על שני האגפים מתקבל:
גם במקרה ניתן להגדיר את ממוצע סטולרסקי על-ידי מציאת גבול.
ממוצע זה הוא הממוצע הלוגריתמי.
על כן, ניתן להגדיר כי היא פונקציית הממוצע הלוגריתמי.
על ידי שימוש בכלל לופיטל ניתן להוכיח כי:
כלומר, שהגבול של ממוצע סטולרסקי כאשר שואף למינימום של ו-.
במתמטיקה, ממוצע זהותי הוא גודל מתמטי המייצג את הממוצע של שני מספרים ממשיים חיוביים.
עבור שני מספרים ממשיים חיוביים ושונים ו-, הממוצע הזהותי שלהם מוגדר להיות:
הממוצע הזהותי מתקבל מקביעת .
ניתן להוכיח כי הממוצי הזהותי עולה מונוטונית בשני משתנים.
הממוצע הזהותי הוא רציף בשני משתנים.
בנקודות שבהן הרציפות נובעת מכך שהממוצע הזהותי הוא הרכבה של פעולות אלמנטריות רציפות כגון חיסור, כפל, חילוק, אקספוננט ולוגריתם.
עבור שני מספרים ממשיים חיוביים ו- ומספר ממשי , ממוצע סטולרסקי מחזקה מוגדר להיות:
ניתן להוכיח כי על אף שממוצע סטולרסקי אינו מוגדר עבור , מתקיים:
מסיבה זו ניתן להתייחס לממוצע הזהותי כמקרה פרטי של ממוצע סטולרסקי מחזקה 1.
במתמטיקה, ממוצע מוכלל (נקרא גם ממוצע חזקות, או ממוצע הולדר על שם המתמטיקאי אוטו הולדר), הוא משפחה של ממוצעים אשר מכלילה את הממוצעים הפיתגוריים (ממוצע חשבוני, ממוצע הנדסי וממוצע הרמוני) וכן ממוצעים נוספים כגון שורש ממוצע הריבועים.
בהינתן מספר טבעי , אוסף מספרים חיוביים ומספר ממשי , הממוצע המוכלל של מדרגה מוגדר להיות:
באופן דומה, בהינתן משקולות , הממוצע המשוקלל של מדרגה עם המשקולות מוגדר להיות:
שתי ההגדרות מתלכדות עבור המשקולות האחידות
הממוצע המוכלל מקיים את התכונות הבאות:
חסימות - עבור כל מתקיים .
כלומר, הממוצע המוכלל חסום בין האיבר המינימלי למקסימלי ב-.
סימטריות - עבור כל ו- תמורה כלשהי, מתקיים כי .
כלומר, הפונקציה סימטרית לסדר איברים.
הומוגניות - עבור כל ו- כלשהו, ניתן להוכיח כי .
ערך בשוויון איברים - עבור מתקיים כי .
כלומר, הממוצע של איברים זהים הוא האיבר עצמו.
מונוטוניות באיברים - עבור ו- כך ש- לכל , מתקיים כי .
כלומר, הממוצע עולה כאשר הערכים עולים.
מונוטוניות לפי - עבור כלשהו ו- מתקיים כי .
כלומר, הממוצע עולה ככל שהדרגה שלו עולה.
זוהי גרסה כללית של אי שוויון הממוצעים.
קיבוציות - עבור , ו- לכל , מתקיים .
כלומר, ניתן לחשב את הממוצע המוכלל בשלבים על-ידי שימוש בקיבוץ איברים לקבוצות שוות גודל.
רציפות לפי ערכים - עבור כלשהו מתקיים כי .
כלומר, הפונקציה רציפה ב- ממדים.
רציפות לפי - עבור ו- כלשהם מתקיים כי .
כלומר, הממוצע המוכלל רציף לפי הפרמטר .
כלל התכונות (למעט סימטריות) נכונות גם עבור המקרה המשוקלל.
כלומר, הממוצע המוכלל שואף לערך המקסימלי ככל ש- שואף לאינסוף.
על כן נהוג להגדיר .
מניחים בלי הגבלת הכלליות כי .
מבצעים את פונקציית הלוגריתם על שני הסעיפים ומשתמשים בכלל לופיטל כדי לקבל:
על ידי הפעלת פונקציית האקספוננט על שני הסעיפים מקבלים:
על אף שהממוצע המוכלל אינו מוגדר עבור , ניתן להוכיח כי , וזה הממוצע ההנדסי.
על כן, טבעי להגדיר את הממוצע המוכלל ב- להיות הממוצע ההנדסי.
על ידי הפעלת פונקציית האקפוננט על שני הסעיפים מקבלים:
כלומר, הממוצע המוכלל שואף לערך המינימלי ככל ש- שואף למינוס אינסוף.
ממוצע גאומטרי (ממוצע הנדסי) הוא סוג של ממוצע המהווה מדד מרכז לקבוצה סופית של מספרים ממשיים חיוביים.
בהינתן סדרת מספרים הממוצע הגאומטרי מוגדר כשורש ה- של מכפלת איברי הסדרה,
לחלופין ניתן להציג את הממוצע הגאומטרי באמצעות הממוצע החשבוני של הלוגריתם של הסדרה
פרט לתכונות הכלליות שיש לו מעצם היותו סוג של ממוצע, לממוצע גאומטרי מספר תכונות ייחודיות:
מכפלתה של סדרת מספרים אינה משתנה אם מחליפים כל אחד מהמספרים בסדרה בממוצע הגאומטרי של הסדרה.
לכל סדרת מספרים, הממוצע הגאומטרי קטן מהממוצע החשבוני שלה, אלא אם כן כל המספרים בסדרה שווים, ובמקרה זה הממוצע החשבוני והממוצע הגאומטרי שווים.
המנה של הממוצעים הגאומטריים של שתי סדרות באותו אורך, שווה לממוצע הגאומטרי של סדרת המנות של איברי שתי הסדרות.
המכפלה של הממוצעים הגאומטריים של שתי סדרות באותו אורך, שווה לממוצע הגאומטרי של סדרת המכפלות של אברי שתי הסדרות.
הממוצע הגאומטרי הוא מקרה פרטי של ממוצע מוכלל.
הממוצע הגאומטרי מתקבל כאשר הפרמטר בהגדרת הממוצע המשוכלל שואף לאפס.
לחישוב הגבול ניתן להשתמש בכלל לופיטל
ממוצע גאומטרי שימושי עבור סדרות של ערכים שבהם יש משמעות למכפלת הערכים ולא לחיבור ביניהם.
חישוב תשואה ממוצעת רב שנתית על השקעות: הממוצע הגאומטרי מספק תמונה מדויקת של התשואה הממוצעת, כיוון שהוא לוקח בחשבון את ההיבט הכפלי של התשואות השנתיות.
ההחזר על השקעה של 100 ש"ח הוא .
התוצאה הזו שקולה לתשואה שנתית ממוצעת של 20.6%, שמתקבלת באמצעות ממוצע גאומטרי.
ממוצע זה נמוך בהרבה מהממוצע החשבוני של סדרה זו – 35%.
קצב גידול אוכלוסייה: לחישוב של קצב הגידול הממוצע באוכלוסייה בתקופה מסוימת משתמשים בממוצע גאומטרי ולא בממוצע חשבוני.
ממוצע גאומטרי של פונקציה רציפה
אם היא פונקציה ממשית רציפה, הממוצע הגאומטרי שלה בתחום הוא
כדוגמה, הממוצע הגאומטרי של הפונקציית הזהות בקטע הוא .
ממוצע ספיגת שערים (GAA) הוא נתון המשמש בהוקי שדה, הוקי קרח, לקרוס, כדורגל וכדורמים שהוא ממוצע השערים שנספגים למשחק על ידי שוער או שוער כללי.
GAA מקביל לממוצע הריצה של מגיש בייסבול (ERA).
עבור הוקי קרח, השערים מול סטטיסטיקה ממוצעת הם מספר השערים שהשוער מאפשר לכל 60 דקות במשחק.
זה מחושב על ידי לקיחת מספר השערים נגד, מכפילים את זה ב-60 (דקות) ואז מחלקים במספר הדקות ששיחקו.
השינוי נמצא בשימוש על ידי ה-NHL מאז 1965 וה-IIHF מאז 1990. כאשר מחשבים את ה-GAA, שערי הארכה וזמן על הקרח נכללים, בעוד ששערים ריקים ושערי דו-קרב חבטות עונשין אינם נכללים.
זה בדרך כלל מוצג עם שתי ספרות עשרוניות אחרי הנקודה.
לשוערים המובילים בליגת ההוקי הלאומית יש GAA של בערך 1.85-2.10, אם כי המדד של GAA טוב משתנה ככל שסגנונות משחק שונים באים והולכים.
עם זאת, לשוערים המובילים בליגת הלקרוס הלאומית יש GAA של כ-10.00, ולשוערים המובילים של איגוד הלקרוס המערבי של 2005 היה GAA של כ-9.00. במיטבם, לשוערי כדורמים עילית של NCAA יש GAA בין 3.00 ל-5.00.
מכיוון שהנתון תלוי מאוד בקבוצה המשחקת מול שוער, אחוז ההצלה נחשב בדרך כלל כמדד מדויק יותר למיומנות השוער, במיוחד בהוקי קרח ולקרוס, מכיוון שהוא לוקח בחשבון את מספר החבטות שהשוער התמודד מולם.
בכדורגל, מכיוון שזה נחשב לחלק מתפקידו של השוער לאמן מגינים להיות במיקום נכון כדי למנוע בעיטות של יריבים, משתמשים יותר ב-GAA להערכת שוערים מאשר באחוזי הצלה.
לפי דעת רבי מאיר, מי שאביו אינו-יהודי מוגדר אף הוא כממזר.
כמו כן, לדעת רבי עקיבא, גם הנולד מיחסים בין אנשים שאיסורם זה בזה הוא איסור לאו שאין בו כרת, נחשב לממזר.
שתי הדעות לא נפסקו, ולהלכה ממזר הוא רק מי שנולד מיחסים אסורים שעונשם כרת.
יוצא הדופן היחיד הוא מי שנולד מיחסי מין שקוימו בשעה שהאישה הייתה נידה.
על אף שזוהי עבירה שעונשה כרת, הוולד איננו ממזר, מכיוון שאמו הייתה מותרת באופן כללי לאביו, ואיסור הנידה חולף לאחר הליך הטהרה של האישה.
צאצא שנולד לאב ממזר או לאם ממזרת נחשב אף הוא לממזר.
זו אחת הסיבות לכך שהמוסדות הרבניים משתדלים להימנע ככל האפשר מהכרזה על אדם כממזר.
המושג "ממזר" מופיע בתורה: , אולם אין אפשרות להבין מתוך הפסוק או מתוך הקשר הפסוקים מיהו "ממזר" ומהם גדריו ההלכתיים.
יש מפרשים שמקור השם "ממזר" הוא נוטריקון של המילים מום-זר או המילים מעם-זר ממעי וזר או לשון "מוזר מאחיו".
הביטוי "ממזר" משקף את מה שההלכה והצבור רואים בו: מוזר, זר, מום.
על פי ההלכה, בגדר דין יכיר יש נאמנות לאב לומר על בנו שהוא ממזר.
אולם נאמנות זו מתערערת אם הבעל לא אמר זאת מן הרגע הראשון של ההיריון או מיד אחרי הלידה.
זאת, משום שבתי הדין מעמידים מול טענתו של הבעל את החשש שהוא מנסה להשתחרר מחובותיו כלפי הילד.
הממזר, כמו גם צאצאיו, אינו רשאי לשאת את מי שעל פי ההלכה קרויה "בת ישראל", אלא רק ממזרת, שפחה או גיורת.
אך מכיוון שהאיסור על הממזר לשאת "בת ישראל" הוא רק איסור לאו, אם הממזר מתחתן עם "בת ישראל", הקידושין תופסים, וגירושין חייבים בגט.
צאצאיו של הממזר, הן מן הנישואין והן שלא מן הנישואין, ייחשבו לממזרים.
אין הבדל בין זכר לנקבה לעניין ממזרות.
מקרים בהם הממזרות לא עוברת לדור הבא
ילד שנולד מגילוי עריות בקרב בני משפחה לא יהודים או מניאוף של אשת איש נכריה - יכול להתגייר, ואינו נחשב ממזר.
אם ממזרת התעברה מגוי - הוולד יהודי ולכן הוא ממזר.
אם גויה התעברה מממזר, לעומת זאת, בנם נחשב כגוי, והוא יכול להתגייר ולהפוך ליהודי שאין בו פסול ממזרות.
אלא שהזיווג בין ממזר ובין לא יהודייה אסור על פי ההלכה.
למעשה הדרך היחידה לבטל את התואר "ממזר" לדור הבא במסגרת ההלכה היא על ידי נישואין מסוג זה בין ממזר לשפחה.
ממזר הרוצה שילדיו יהיו כשרים לבוא בקהל צריך להתחתן עם אשה שהתגיירה גיור חלקי - לשם עבדות.
בכך היא מקבלת מעמד הלכתי של שפחה.
ילדיהם של הממזר והשפחה הם עבדים ולכן אינם מתייחסים אחר האב ואינם ממזרים.
בהינתן להם גט שחרור הם הופכים להיות יהודים כשרים.
דין זה אינו מיושם לתקופתנו, על אף שהועלו רעיונות להפעילו מחדש.
נחלקו הפוסקים האם בלידת ממזר שנולד מניאוף מקיים האב את מצוות פרו ורבו: רמב"ן רשב"א וריטב"א סוברים שהמצווה מתקיימת למרות החטא.
לעומתם, הרדב"ז והחיד"א סוברים שלא ניתן לצאת ידי חובת המצווה באמצעות עבירה של ניאוף.
נחלקו האחרונים האם ממזר עצמו חייב לקיים מצוות פרו ורבו: היעב"ץ והרב עוזיאל סוברים שהממזר חייב בפרו ורבו.
ואילו המנחת חינוך סובר שעדיף שהממזר לא יקיים את המצווה, כדי לא להרבות פסולים בישראל.
היו פוסקים שהכריזו על הקראים כספק ממזרים משום שלטענתם קידושיהם כשרים מבחינת ההלכה, אך לא כך גירושיהם.
בהתאם לשיטה פסק הרמ"א, ובעקבותיו הלכו פוסקים נוספים.
כך גם הייתה עמדת הרבנות הראשית לישראל עד שנות השישים של המאה ה-20. מאז, בעקבות קו שהוביל הרב עובדיה יוסף (שהסתמך גם הוא על פוסק קודם לו, הרדב"ז), הרבנות הראשית לישראל לא רואה בקראים ספק ממזרים ומתירה להם לבוא בקהל, אם יקבלו על עצמם את ההלכה.
מאידך, פוסקים אחרים, בעיקר אשכנזים, מחמירים יותר ורואים בקראים ממזרים בהתאם להוראת הרמ"א בהגהותיו לשולחן ערוך.
גם הקראים החשיבו את היהודים הרבניים כספק ממזרים, מאחר שמותרים אצל היהודים נישואי אישה עם אחי אביה, הנחשבים ביהדות הקראית כעריות אסורים.
שאלה מעמדו של ילד שנולד מהפריה מלאכותית מתחלקת לשתיים: בירור מעמדו של ילד שנולד לאם יהודייה נשואה שהופרתה מזרע של יהודי שאינו בעלה, וכן, בירור מעמדו של ילד שנולד לאם שהופרתה מזרע של ממזר (או שהיא עצמה ממזרה).
דעתם של הרב משה פיינשטיין, הרב עובדיה יוסף, ורבים אחרים היא, שילד שנולד מהפריה מלאכותית לאם יהודייה נשואה מתורם יהודי זר שאינו בעלה, אינו נחשב לממזר, אם כי היו שחלקו עליהם.
לדעתו של הרב משה פיינשטיין גם ילד שנולד להורה ממזר, אך לידתו הייתה בדרך של הפריה מלאכותית - אינו נחשב ממזר.
מעבר לאיסורי האישות החלים על הממזר (ועל צאצאיו) אין עליו הגבלות נוספות, וההלכה רואה אותו כיהודי רגיל המחויב במצוות לכל דבר.
ידועה גם הקביעה: "ממזר תלמיד חכם קודם לכוהן גדול עם הארץ."
ההלכה קבעה מספר כללים וחזקות על מנת למזער את הממזרות.
כך למשל נקבע הכלל "רוב בעילות אחר הבעל", שלפיו מניחים כי אישה התעברה מבעלה גם אם הייתה עם איש אחר, ועל כן אפילו אשת איש שיצא עליה קול שהיא מזנה תחת בעלה, אין חוששים לבניה שמא הם ממזרים, אלא אם כן היא פרוצה ביותר.
מתירים ולד גם אם האב שהה במדינת הים עד שתים עשרה חודש והאישה ילדה, בטענה שעובר משתהה במעי אמו עד שנים עשר חודשים.
וכן נקבע כי האישה עצמה אינה נאמנה להפוך את בנה לממזר.
כיוון שבכל הנוגע לנישואים חלים במדינת ישראל דיני ההלכה, ממזר אינו רשאי להתחתן בישראל אלא עם ממזרת או גיורת.
למימוש הגבלה זו מנהלת הרבנות הראשית רישום של ממזרים.
ואכן, מאז 1976 מנהלת מדינת ישראל מאגר ממוחשב של פסולי חיתון ומעוכבי נישואין, על פי הנחיית היועץ המשפטי לממשלה דאז אהרן ברק.
ההנחיה עודכנה בשנת 2003. על פי נתונים שנמסרו מטעם בית הדין הרבני נכון למרץ 2024, יש 200 אנשים שרשומים ברשימה זו תחת קטגוריית ממזר: 77 ממזרים, ו-123 ספק ממזרים (שאינם יכולים להינשא אפילו לממזרים).
אולם יש הסבורים שמספר "מאוימי הממזרות" הוא גדול בהרבה, וכולל אלפי אנשים אשר יש חשש לגביהם שאם יפנו לרבנות על מנת להינשא יישלחו לבירור לגבי מעמדם האישי ויוכללו ברשימת הממזרים.
מדובר בעיקר באנשים שאין להם אב רשום בתעודת הזהות, או שהאב הרשום בתעודת הזהות אינו האיש לו הייתה נשואה האם בזמן הלידה או עד 300 יום אחרי גירושין ממנו.
ממזר שיתחתן בנישואים אזרחיים במדינה אחרת יוכל להירשם בישראל כנשוי ולזכות בהטבות ובחובות שמדינת ישראל מעניקה לזוגות נשואים.
השאלה האם הרבנות תכיר בנישואין אלו תלויה בשאלה האם נישואין אזרחיים נחשבים כקידושין.
על פי ההלכה, ממזר שאין יודעים עליו יש לחשוף ולפרסם את היותו ממזר, כדי שלא יטעו ויתערבו בו.
אולם, אם הממזר כבר נטמע בתוך משפחות כשרות, אין לפרסם את הממזרות שנתערבה במשפחה, וזאת משום הכלל ההלכתי לפיו משפחה שנטמעה נטמעה.
בשל כך, יש מקרים בהם בתי הדין מבקשים לקבל תיק רפואי של האם ונראים הדברים שהם מחפשים לקבוע שילד הוא ממזר.
בעבר קבעו בתי המשפט במדינת ישראל שאין לבצע בדיקת רקמות לקטין לצורך בירור אבהות אם הבדיקה עלולה להביא להכרזתו כממזר.
בכל מקרה של חשש לממזרות על בית המשפט לקבל את חוות דעתו של נשיא בית הדין הגדול שיבהיר האם יש חשש ממזרות.
המילה "ממזר" משמשת, בעיקר בלשון הדיבור, לתיאור אדם חריף וממולח.
לעיתים משמשת המילה ככינוי גנאי בהקשר שלילי, לתיאור מי שחריפותו מעוררת תיעוב, ולעיתים משמשת המילה בהקשר חיובי, לתיאור מי שחריפותו מעוררת התפעלות.
"המילון החדש" מייחס את מקורה של משמעות זו לתלמוד הירושלמי, בו מובאת אמרה של אבא גוריון בשם אבא שאול – "רוב ממזרין פיקחין".
במשמעות אחרת משמשת המילה לתיאור מה שנוצר מחוץ למסגרת המקובלת, למשל "ממזר לשוני" - מילה שאינה תואמת את כללי הלשון.
המילה "ממזר" היא התרגום המקובל למילה האנגלית bastard (ומקבילותיה בשפות אירופיות אחרות) אף שיש הבדל מהותי בין המשמעות ההלכתית ובין משמעות זו.
בתרבויות נוצריות "ממזר" (כלומר bastard) הוא כל ילד שנולד מחוץ למסגרת נישואים.
ילד כזה מכונה גם illegitimate child, מונח שמתורגם בדרך-כלל כ"ילד בלתי חוקי", אם כי האקדמיה ללשון העברית ממליצה על התרגום "ילד שלא מנישואים".
המונח "ממזר" מופיע בנבואת זכריה ב: "וישב ממזר באשדוד והכרתי גאון פלשתים".
בין הפרשנים חלוקות הדעות האם הכוונה היא למושג ההלכתי של ממזר או שמדובר על מונח בעל משמעות אחרת, דוגמת חיל מצב, נוכרי, תערובת או חסר מורשת תרבותית.
ממילא היא שכונה בלב ירושלים, בעמק המקשר בין שער יפו ב לבין העיר החדשה.
השכונה הוקמה בסוף המאה ה-19 כשכונת סוחרים ובעלי מלאכה יהודים וערבים, ושגשגה כחלק מהמרכז המסחרי של העיר.
בין השנים 1948–1967 הייתה השכונה צמודה לשטח ההפקר בין ישראל וירדן, ושנים רבות נחשבה לשכונת מצוקה.
לאחר מלחמת ששת הימים הוחלט להרסה ולבנות את המתחם מחדש בחלוקה לאזורי מגורים, מלונאות, מסחר ומשרדים, באחד ממיזמי הבנייה הגדולים, היקרים והארוכים בתולדות העיר המודרנית.
ממילא ממוקמת במרכז קו התפר בין מזרח ירושלים ומערבה, קרקע שבשנות ה-2000 נחשבה לאחד מהשטחים היקרים בישראל.
מיזם שיקומה ובינויה היה כרוך בהשקעות עתק, ולווה בקונפליקטים משפטיים, עסקיים ודתיים עזים שהביאו לעיכובים רבים בהשלמתו.
הוויכוח סביב המתחם שכך מעט מסוף 2006, עת הושגו פשרות בנוגע לבנייה באזור ועם חידוש אינטנסיבי של העבודות במקום.
רק בסוף העשור הראשון של המאה ה-21, הושלמו אזורי המגורים והמלונאות, ונפתחו לקהל הרחב מתחם הבילוי, הקניות ובתי הקפה.
שכונת ממילא נמצאת בירושלים, בעמק שהוא המשכו הטבעי של גיא בן הינום, למרגלות העיר העתיקה הממוקמת על רכסי ההרים הסמוכים.
גבולותיה של השכונה הם חומת העיר העתיקה במזרח ורחוב המלך דוד במערב, רחוב שלמה המלך וכיכר צה"ל בצפון, ושכונת ימין משה והקונסוליה הצרפתית בדרום.
סך כל שטח המתחם הוא כ-120 דונם.
אובייקטים היסטוריים רבים תוחמים את האתר: מגדל דוד, שער יפו, חומת העיר העתיקה, בריכת ממילא ובריכת הסולטן, המתחם הצרפתי עם ההוספיס סן ונסן דה פול ואכסניית נוטר דאם, הר ציון ומשכנות שאננים.
בנוסף להם נמצאים בקרבת השכונה מלונות, מוסדות ציבור, משרדים, עורקי תנועה ראשיים ומוקדי בילוי רבים.
לפני שהוחל בהקמתו של פרויקט הבנייה הגדול בממילא נערכה במקום חפירת הצלה מטעם רשות העתיקות.
תחילה נערכה חפירה באתר על ידי אהרון מאיר (1989).
עיקר החפירה נערכה בין השנים 1989–1992 בהנהלתו של רוני רייך, ובסיועם של אלי שוקרון ויעקב ביליג.
נחשפו כתריסר קברים מתקופת הברזל השנייה, כלומר שהיו בשימוש למן המאה ה-8 לפנה"ס ועד לחורבן הבית הראשון בשנת 586 לפנה"ס.
הקברים הן מערות קבורה משפחתיות חצובות בסלע.
מפתח קטן הסגור באבן גולל, נכנסו אל חלל רבוע שגודלו כ-3 על 3 מ' בממוצע.
משנים או שלושה צדדים מצויות אצטבאות סלע חצובות להנחת הנפטרים.
בפינה הימנית הפנימית חצוב בור עמוק לאיסוף עצמות הנפטרים.
עצמות הנפטרים נמצאו כולן במצב של פירורים.
העפר שסונן ניתן לנציג משרד הדתות לשם קבורה חוזרת.
בקברים נמצאו כמויות גדולות של כלי חרס ששימשו כמנחה למתים או לחלופין שימשו את מי שעסקו בקבורה.
נמצאו גם מספר מצומצם של ראשי חצים, צלמיות חרס, מעט חרוזים ושלוש חותמות עבריות שנשאו את השמות: חננ (י) (בן) טבשלם; יהוהחן בת פקעת; לטבשלם יהוכל.
בשני קברים נמצא המשך שימוש אל תוך התקופה הפרסית, ובאחד מהם אף המשך שימוש עד לתקופה החשמונאית.
באתר נחשפו קברים אחדים מימי הבית השני מהמאה ה-2 לפנה"ס, ובהם קברי פיר שבתחתיתם כוכים.
זהו סוג קברים שלא נמצאו כמותם קודם לכן בירושלים.
מהתקופה הרומית נמצאו באזור ממילא שברי רעפים פזורים ולבנים של חרס ועליהם טביעות חותם של הלגיון הרומאי העשירי, שנותר בירושלים כחיל מצב לאחר חורבנה ב-שנת 70. לא ברור לאילו מבנים שהתקיימו וודאי בסביבה הקרובה, השתייכו פריטים אלה.
התקופה הביזנטית והתקופה המוסלמית הקדומה
מן התקופה הביזנטית נחשפו באתר מבנים רבים, שכולם מצויים כיום מתחת לגשר החדש המקשר את המדרחוב והחניון הגדול עם שער יפו.
מתחת לשער יפו ממש נחשף חלק ניכר מבית מרחץ ציבורי הבנוי על העיקרון שהומצא בידי הרומאים של חימום תת-קרקעי של רצפות.
בסמוך ומצפון-מערב למרחץ עוברת אמת מים שקישרה את בריכת ממילא המרוחקת כמה מאות מטרים מן העיר, עם הבריכה שברובע הנוצרי של העיר העתיקה, המכונה בשם האנכרוניסטי 'בריכת חזקיהו'.
הן בית המרחץ והן אמת המים השתמרו היטב.
בית המרחץ המשיך לשמש גם בתקופה המוסלמית הקדומה.
מתחת לשער יפו מצויים שרידיו של רחוב היוצא לכיוון דרום-מזרח משער עיר כלשהו, שלא נחשף, שהיה מתחת לשער יפו העות'מאני.
זוהי ראשיתה של דרך בית לחם הביזנטית.
משני צדדיה שרדו יסודות של חנויות.
בכל השטח נחשפו קברי שוחה אחדים מן התקופה הביזנטית.
במרחק מה משער יפו (במקום שמצוי כיום שער הכניסה המערבי לאוטובוסים לחניון) נחשפה קפלת תפילה נוצרית קטנה, עם אפסיס קטנה הפונה למזרח, ובו עקבות פרסקו המתאר את סצנת הבשורה.
לפני הפתח נמצאו שרידים של כתובת יוונית עשויה ברצפת הפסיפס ובה נאמר: לישועה ולהצלה של מי שהאל יודע את שמותיהם – נוסח הידוע מכנסיות נוצריות אחרות בנות התקופה.
המערה הזו ודאי היא אחד ממקומות הקבורה, והמקום הראשון בסדרה זו שהתגלה בחפירות.
למרות הזיהוי הברור שהנקברים במקום היו נוצרים, טען ארגון אתרא קדישא כי הם יהודים, הפריע למהלך החפירה ואחר כך ביקש לקבור את העצמות בקברוה יהודית.
החל מהתקופה האיובית נחשפו פניה החיצוניים של חומת העיר בקטע שמצפון לשער יפו.
הממצאים הראו כי זהו קטע מביצור העיר שבנה השליט האיובי אל מלכ מועט'ם עיסא (קרי: מועזם), אחיינו של צלאח א-דין, בשנת 1212. כשבע שנים מאוחר יותר ציווה שליט זה להרוס את ביצורי העיר, שעל הקמתם שקד זמן קצר קודם לכן, מפחד שהצלבנים יכבשו מחדש את העיר ויקשה עליו לסלקם ממנה.
כל הקברים שנחפרו נהרסו לשם בניית החניון הגדול.
העצמות נמסרו לקבורה למחלקה לענייני קבורה במשרד הדתות.
כל המבנים הביזנטיים אינם נגישים כיום (2010) לציבור, אף שהם שמורים היטב מתחת לגשר ומתחת לכיסויי עפר, והם מחכים ליוזמה מקומית לשימורם והנגשתם לציבור.
החומה האיובית שומרה על ידי רשות העתיקות וניתן לראות קטע ארוך ממנה מתחת לשער יפו וממנו צפונה עד לתחנת האוטובוסים המקומית.
לפי פרשנות עממית, משמעות השם ממילא בערבית היא "זה שבא מאלוהים" ("מאמִן אללה" مأمن الله או "מא מן אללה" ما من الله), או שזהו שיבוש של המילים "מיי מן אללה" שפירושם "מים מאלוהים", בהתייחס לבריכת ממילא הסמוכה.
בריכה זו שוכנת בבית הקברות המוסלמי הממלוכי, שנקרא אף הוא בשם ממילא.
בירושלים העות'מאנית, עד סוף המאה ה-19 היה מתחם ממילא שטח פתוח ופנוי לגמרי עם מעט עצי זית ושלוש בריכות מים בתחומו.
שבילי הולכי רגל וכרכרות הובילו משער יפו לכיוון מערב ודרום, בנתיבי דרך יפו ודרך חברון של ימינו.
בתקופה זו התגברה הבניה הלא מתוכננת מחוץ לשער יפו.
אחד הבניינים הראשונים במתחם היה מנזר סן ונסן דה פול.
בשנותיה הראשונות של ממילא נבנתה השכונה בצורה לא מתוכננת ומילאה את העמק בין רחוב יפו ודרך חברון.
באותה עת עורק החיים המרכזי בעיר העתיקה היה השוק שצמוד לשער יפו ולמצודה, והחל להתפתח מסחר בעיר החדשה לאורך דרך יפו.
שכונת ממילא החדשה הייתה עירוב של עסקים, מלאכה זעירה ומגורים (לרוב בחלקו האחורי של העסק).
בעיקר צלחו בממילא עסקים שלא מצאו את מקומם בצפיפות העיר העתיקה, ומפעלים זעירים.
מתחם ממילא הפך למרכז מסחר עבור יהודי וערביי ירושלים שמחוץ לחומות.
אופייה זה של השכונה המשיך ללוות אותה עד הקמת המדינה ב-1948. במפות מסוימות אף מופיע שמה הרשמי של השכונה כ"מרכז מסחרי".
קצה רחוב יפו העובר בשכונת ממילא הפך למבשר הכניסה לעיר העתיקה.
במקום אטרקטיבי זה הוקם מלון פאסט, בסמוך לו הוקם בית טאנוס - בית משרדים ומסחר גדול ומודרני, אשר למרבה האירוניה הפך לאחר מכן לסמל ההזנחה וההתפוררות של שכונת ממילא.
כאמור, השלטון הטורקי לא עסק בתכנון, ותרומתו היחידה לשכונת ממילא הספונטנית היה מגדל שעון בשער יפו.
המגדל הוקם לכבוד מלאות 30 שנה למלכות הסולטאן ב-1907.
בשנת 1917 נכנס גנרל אלנבי בראש צבאו לירושלים דרך שער יפו, והחלה תקופת המנדט הבריטי.
הבריטים הביאו עמם גישה שונה מאוד מהגישה הטורקית, עם רגישות רבה לאתרים היסטוריים ולעקרונות תכנון ושימור.
שכונת ממילא, המסתירה את החומות ומגמדת את העיר העתיקה הייתה לצנינים בעיניהם, ובמהלך כל תקופת שלטונם ניסו להשליט סדר ולקבוע עקרונות תכנון שיסדירו את שכונת ממילא.
עקרונות אלה כללו, בעיקרם, הרחקת הבנייה מהחומות והריסת המבנים שנשענו עליהן, והגבלת בנייה לגובה כדי לשמר זוויות ראייה לאגן העיר העתיקה.
ב-1921 נהרס מגדל השעון בשער יפו על ידי הבריטים אשר סברו כי הוא מפגע חזותי.
ב-1928 נוסד בממילא מרכז מסחרי שמאע, ביוזמתו של אליהו יוסף שמאע ובעזרתם של חבריו מקהילת יהדות חלב.
המרכז המסחרי היה מרכז מודרני ראשון מסוגו בירושלים, בתכנונו של האדריכל ומתכנן הערים הבריטי קליפורד הולידיי ששימש יועץ אזרחי של ממשלת המנדט לפיתוח העיר ירושלים.
הוא כלל 250 חנויות של סוחרים יהודים וערבים מכל התחומים, והיה נדבך חשוב בביסוס המע"ר החדש של ירושלים מחוץ לחומות העיר העתיקה.
רחוב ממילא היה לרחוב מסחר ראשי, שבו עברו אוטובוסים מכל חלקי העיר.
ב-2 בדצמבר 1947 הסתערו מפגינים ערבים על המרכז המסחרי בשכונת ממילא.
המתפרעים בזזו את החנויות, רצחו ופצעו את הסוחרים היהודים, בעוד השוטרים הבריטים מביטים בנעשה בשוויון נפש.
לאחר מכן הוצת המרכז המסחרי ונשרפו מספר בתים נוספים בשכונה.
עם תחילת מלחמת העצמאות ננטשה ממילא מתושביה היהודים והערבים כאחד, והפכה לאזור קרב.
בשנת 1949, עם סיום מלחמת העצמאות בהכרזת שביתת הנשק בין ישראל לצבאות מדינות ערב, חולקה ירושלים לשניים, כאשר קטע הגבול שנקרא "הקו העירוני" מקיף את ירושלים המערבית ממזרח, מצפון ומדרום.
המע"ר, שהיה בחלקו בעיר העתיקה ובחלקו בעיר החדשה, חולק אף הוא לשניים בקו החומות.
שכונות המגורים הצמודות לקו העירוני הידרדרו והלכו, כתוצאה מירי צלפים מזדמן ופגיעות נוספות.
בעיקר ניכרה ההידרדרות בשכונות הצמודות לחומות, מוסררה וממילא.
מצב זה נמשך במשך 19 שנה עד מלחמת ששת הימים ב-1967 בה כבשה ישראל את כל שטחי הגדה המערבית מירדן, ובכללם את כל שטחי מזרח ירושלים על האוכלוסייה שבהם.
קווי שביתת הנשק עברו דרך מתחם ממילא, כך שכשלושה רבעים מהמתחם (חלקו המערבי) הוחזקו בידי ישראל והיתר (חלקו המזרחי) הוגדר כשטח הפקר שבתחומי השלטון הירדני.
מתחם ממילא נפגע קשות בזמן המלחמה, בתים רבים נהרסו בהפגזות והאזור הפך במהירות לאזור גבול טיפוסי: אזור של מבני מגורים מטים ליפול, שאוכלסו במשפחות עולים מרובות ילדים ומעוטות יכולת, וכן מבני מלאכה זעירה ומוסכים.
הבניינים הצמודים לחומה נפגעו מדי פעם מירי ומאבנים שנזרקו על ידי הלגיונרים הירדנים שישבו בעמדות על חומות העיר העתיקה.
חומות בטון עבות חצצו בין השטח הישראלי והירדני בתוואי רחוב ממילא, רחוב יפו וכיכר צה"ל.
מצבה של שכונת ממילא בשוך הקרבות ב-1967 מתואר כעיי חורבות.
אין ספק שכל השכונה סבלה מהזנחה וממעמד נמוך כיאה לאזור גבול, אך כפי הנראה רק חלקה היה הרוס.
קשה במיוחד היה מצבו של בית טאנוס אשר המשיכו להתגורר בו דיירים רבים בצפיפות גבוהה ובתת תנאים.
לאחר זמן רב הצליחה העירייה לפנות את כל בית טאנוס מיושביו, והכריזה על הבניין כמיועד להריסה.
בניין נוסף שעורר הד ציבורי רבים כשהוחלט על הריסתו הוא בית שטרן ברחוב ממילא 18, הבית שאירח, כך מסופר, את בנימין זאב הרצל בביקורו בארץ ב-1898. בעלי הבית הפכו את החדר בו לן הרצל למוזיאון קטן, ואף שהועלו ספקות בנוגע לחשיבותו השולית של האירוע ההיסטורי.
במאי 1986 אישר בית המשפט המחוזי בירושלים, צו פינוי נגד משפחת שטרן והריסת המבנה במסגרת שיקום השכונה.
התוכניות להריסת המבנה הביאו להתנגדות ממושכת מצד אזרחים רבים ומצד המועצה לשימור אתרים.
המאבק הניב תוצאות חלקיות, והוחלט כי בית שטרן יפורק וישוחזר מחדש באתר לאחר הבניה.
לאחר איחוד העיר תחת שלטון ישראל נפרצו חומות הבטון שהפרידו בין מתחם ממילא והעיר העתיקה והוחל בתהליך מהיר של הריסת כל המבנים שלאורך החומה, ובכללם "בית טאנוס" המפורסם.
כמו כן נהרס בניין מלון פאסט בשנת 1974. מלון פאסט נרכש על ידי עיריית ירושלים מהפטריארכיה הארמנית לאחר מלחמת ששת הימים כחלק מתוכנית לפינוי ושיקום אזור הקו העירוני.
במלון התגוררו משפחות מעוטות יכולת והתנהל משא ומתן שנמשך מספר שנים על פינוים., במקביל נמכר המגרש ליזמים שקיבלו אישור לבנות מלון חדש זהה בגודלו מעל פני הקרקע למלון פאסט שעמד במקום, ונבנה מלון פנינת ירושלים.
בתחילת שנות ה-70 התעוררו מחשבות לגבי שיקום ופיתוח של שכונות הגבול ממילא ומוסררה, נוכח העליבות והנחשלות בשכונות אלו.
ממילא הוגדרה כאזור שיקום בעדיפות ראשונה.
הבניינים שבחלקו המזרחי של המתחם הוגדרו כבניינים לשימור, והשכונה כולה הוגדרה כשטח בתחום הפיקוח של העיר העתיקה אשר לגביו יש להקפיד על גובה הבניה ביחס לעיר העתיקה, ולשמירת מבטים פתוחים.
כמו כן נכלל מרבית מתחם ממילא בתוכנית המתאר של העיר העתיקה מ-1972, ובתוכנית גן לאומי סובב חומות ירושלים.
תוכניות אלה הגדירו את מרבית שטח שסמוך לחומות כשטח פתוח.
בנובמבר 1971 החליטה ועדת השרים לענייני כלכלה על הקמת "חברת קרתא" - חברה לפיתוח מרכז ירושלים בע"מ, כדי לחדש את האזור על ידי שיקום ופיתוח אזור ממילא והסביבה76 ; אחוזים ממניות החברה היו בידי הממשלה ו־24 אחוזים בידי עיריית ירושלים.
לצורך כך הופקעו כ-100 דונם משטח ממילא והועברו לבעלות "קרתא".
התכנון הופקד בידי האדריכלים ז'ילבר וייל ומשרדו של משה ספדיה (על הפרויקט הופקדה אירית כוכבי)– "הצוות לתכנון ממילא", שתכננו בהתאם לתוכנית אב של "הצוות לתכנון מרכז ירושלים" של עיריית ירושלים.
תוכנית האב אישרה את פינוי והריסת כל המבנים במתחם למעט מנזר סן ונסן דה פול וחדר הרצל, וקבעה הנחיות ומגבלות לתכנון החדש.
פינוי המתחם החל בשנת 1973. חברת קרתא פינתה מהשכונה כ-700 משפחות, מוסדות ובתי עסק והעבירה אותם לשכונות אחרות בעיר כדוגמת בקעה או נווה יעקב.
בעלי המלאכה והמוסכים הועברו לאזור תעשייה בתלפיות, ובסך הכול השקיעה המדינה בפינוי כ-60 מיליון דולר.
תוכנית חלופית, שהוכנה על ידי האדריכל דוד קרויאנקר ביוזמת סגן ראש העיר ומחזיק תיק התכנון והבנייה, מירון בנבנישתי, שהציע לפתח את ממילא תוך שימור חזיתות הבתים הקיימים, נדחתה.
חברת "קרתא" החליטה למסור את כל הפרויקט פיתוח השכונה ליזם יחיד, ולא לפצלו בין כמה יזמים.
זאת מכיוון שהתוכנית ששילבה מגורים, מסחר ומלונות בשטח בנוי בהיקף של 120,000 מ"ר, הייתה יוצאת דופן בממדיה הן מהצד הכספי והן מהצד ההנדסי, ולכן עדיף שיזם יחיד ינהל אותה.
במהלך השנים 1987–1988 נערך מכרז לבחירת היזם, שבשלב הסופי, במאי 1988, נותרו שלוש הצעות.
היזם שנבחר הייתה חברת לדברוק (Ladbrokes plc), שהייתה בזמנו בבעלות איש העסקים היהודי-בריטי סיריל שטיין.
אולם מיד עם הזכייה עלו תלונות שהמחיר שהציע היה נמוך מדי.
בדיקה של מבקר המדינה אכן אישרה שבמכרז היו ליקויים.
עם זאת, טקס הנחת אבן הפינה לפרויקט נערך ב-30 במאי 1989.
המתחם חולק לארבעה אזורי תכנון: שדרות ממילא, הכולל מדרחוב מסחרי וחניון גדול, שדרה ופארק בעמק, אזור מגורים בשיפולים הדרומיים של המתחם, ואזור מלונות לאורך רחוב המלך דוד.
אזור המגורים נבנה כשכונה סגורה בשם "כפר דוד", שמרבית יחידות הדיור בו נמכרו לתושבי חוץ.
לאחר מספר שנים נבנה גם מלון "הילטון ירושלים" (לימים "מלון מצודת דוד") בעורף שכונת המגורים.
חפירות ארכאולוגיות באזור רחוב ממילא וחניון עיכבו את תחילת הבנייה.
חברת קרתא בנתה בעצמה, בסמוך לשער יפו את החניון גדול (למרות שהיזם היה מחויב לבנות אותו).
החניון נמכר אחר כך במסגרת הליכי הפירוק של החברה.
ויכוחים רבים שנתגלעו בין חברת לאדברוק וחברת קרתא ואלו הביאו ליציאתה של חברת לאדברוק מההסכם.
את הזכויות להמשך הבנייה קנתה חברת "אלרוב" של היזם אלפרד אקירוב.
אך התנגדויות רבות כנגד הפרויקט עיכבו את המשך הוצאתו לפועל, לאחר ש"אלרוב" ביקשה להגדיל את היקף הבנייה.
דוגמה לכך היא התנגדותם של רבנים להקמת מרכז מסחרי עם בתי קולנוע כה קרוב לחומות העיר העתיקה, ומחלוקת על פעולת המתחם המסחרי בשבת.
לאחר התדיינויות משפטיות ארוכות שנים והקפאת המשך העבודות, נקבע בבוררות בתחילת 2005 כי על עיריית ירושלים וחברת קרתא לפצות את היזם, שבעקבות כך הודיע על חידוש העבודות.
מלון מצודת דוד, אחד משני בתי המלון שתוכננו במתחם, הושלם כבר ב-1997, ונפתח רשמית במאי 1998 תחילה בשם "הילטון ממילא".
פרויקט המגורים "כפר דוד" אוכלס בהדרגה החל מסוף שנות ה-90, אך בשל העובדה שמרבית דירותיו בבעלות תושבי חוץ שלרוב אינם מתגוררים בהן הוא נראה לרבים כ"עיר רפאים".
החלק המסחרי של המתחם היה תקוע בשלבי בנייה במשך שנים רבות, ללא התקדמות, ורק בשנת 2006 נתחדשו העבודות בו ובמלון ממילא שתוכנן לצידו.
באותו זמן החלו גם העבודות לשחזור של בית שטרן, שפורק בתחילת העבודות לפני שנים רבות, וחלקיו נשמרו.
ב-28 במאי 2007 נפתח חלק מקניון ממילא בחלקה המזרחי של "שדרת אלרוב" (רחוב ממילא ההיסטורי, ששוחזר כמדרחוב), בעיקר באזור שבין שער יפו לבין "מבנה קלארק".
החזיתות החיצוניות של בית שטרן שוחזרו לחלוטין, והבניין נחכר על ידי רשת סטימצקי.
ממזרח שמש הוא בית מדרש למנהיגות חברתית בהשראת מורשת יהודי המזרח וחכמי ארצות האסלאם, הפועל משנת 2000. בית המדרש עוסק בלימוד מקורות יהודיים תוך התעמקות בסוגיות חברתיות, זאת במטרה להכשיר מנהיגות חברתית המודעת לערכים החברתיים של היהדות בכלל, וליהדות ארצות האסלאם, לגווניה השונים, בפרט.
שם בית המדרש נלקח מהפסוק .
בית המדרש פועל במסגרת עמותת "כל ישראל חברים" והוא כולל פעילויות רחבות היקף במגוון תחומים כגון: פיתוח מנהיגות סטודנטים בקהילותיהם, פיתוח מנהיגות רבנית־חברתית, ליווי של מתנדבים בשנת שירות, פיתוח מנהיגות נשים המחוברת לקהילה, הכשרת מנחים לקבוצות מנהיגות יהודית־חברתית, ועוד.
סה"כ בשנת 2014 היו כ-1,000 משתתפים בפעילות הארצית.
את בית המדרש הקים וניהל בשנים הראשונות יהודה מימרן.
אחר כך החליף אותו אלי ברקת.
בית המדרש חבר באיגוד ההתחדשות היהודית "פנים" והוא נתמך על ידי קרן אבי חי, קרן פוזן, קרן רש"י, הקרן החדשה לישראל וגופים נוספים.
מַמְחֶה, או בשמו המוכר יותר, בְּלֶנְדֶּר, הוא מכשיר מטבח חשמלי המשמש לריסוק מזון והפיכתו למחית או לערבול מהיר של מוצרי מזון נוזליים.
נהוג לקרוא למכשיר "מערבל" עקב תרגום מילולי של הפועל Blend באנגלית.
הממחה מורכב ממכל אחסון העשוי פלסטיק קשיח, נירוסטה או זכוכית המורכב על בסיס יציב המכיל מנוע שאליו מחוברים להבים מסתובבים.
בראש המכל מורכב מכסה שמונע מהמזון המרוסק לעוף החוצה מהמכל תוך תנועת הערבול.
המזון מוכנס למכל לאחר שהורכב על הבסיס ובלחיצת כפתור מתחילים הלהבים להסתובב במהירות ולרסק את המזון תוך ניצול כוח המשיכה המופעל על המזון והכוח הצנטריפוגלי של סיבוב הלהבים.
ברוב הממחים המודרניים קיים התקן בטיחות המונע מהממחה לפעול אם לא הורכב כראוי.
חלקם מצוידים בברז מובנה למזיגת המזון המרוסק לכוסות ולפעמים גם במוט ערבול העוזר לדחוס את המזון לעבר הלהבים ומעוצב כך שלא יוכל לעולם לפגוע בלהבים עצמם.
בממחים בעלי הספק חשמלי נמוך יש צורך להוסיף מעט נוזלים למזון שבמכל על מנת שהממחה יפעל כראוי.
לרבים מהם מצורפת אזהרה לגבי משך הזמן המרבי להפעלה רצופה, כדי למנוע פגיעה במנוע.
יש ביניהם אף ממחים שזמן פעולתם הרצוף מוגבל ל-30 שניות.
הממחה הידני (מכונה גם "בלנדר מוט") מורכב מגליל פלסטיק שקצהו האחד מחובר לתקע, והוא מעוצב כך שניתן יהיה להחזיקו בנוחות בכף היד.
על גבי הגליל נמצא כפתור ההפעלה שעליו לוחצים בעזרת האגודל.
בחלקו האמצעי נמצא מנוע המפעיל את הלהבים שמחופים בדפנות פלסטיק בקצהו התחתון של הגליל.
לממחה הידני אין מכל משלו אך ניתן להשקיעו במזון ולהפעילו כך שירסק את המזון ובמקביל יפעיל עליו כוח צנטריפוגלי.
יתרונותיו של הממחה הידני היא פשטות העבודה למול הממחה החשמלי, כמו גם היכולת לרסק כמות גדולה יותר שאיננה נכנסת במכל הפלסטיק הקבוע של המכשיר - למשל כאשר רוצים לרסק גושי מזון המצויים בתוך סיר גדול.
עם זאת, לממחה הידני חסרון של הספק חשמלי נמוך בהרבה מזה של הממחה הרגיל.
הממחה הומצא על ידי סטיבן פולבסקי ב-1922 ובשנת 1946 מכר את חברתו לחברת אוסטר, יצרנית ציוד מספרות שנמכרה ב-1960 לחברת סנבים (Sunbeam).
בשנת 1937 המציא פרד אוסיוס סוג נוסף של ממחה תעשייתי ופנה לעזרתו של המוזיקאי פרד וארינג, שהסכים לממן את המוצר והחל לייצר אותו מסחרית בשנת 1937. מכשיר זה תרם רבות לפופולריות של משקאות השייק בארצות הברית.
ריסוק קרח, פירות וגלידה על מנת ליצור משקאות שונים.
הכנת מרקים מחיתיים, למשל מרק בטטה או כרובית העשויים מהירק שעל שמם הם קרויים.
ערבול מהיר של בלילות כגון בלילת פנקייק.
בערוץ הילדים הייתה תוכנית בישול בשם "הבלנדר" שהתרחשה בתוך חללית והמנחים עמוס שוב ואפרת רייטן (לימים חברת כנסת) הגישו לצופים מתכונים שאפשר להשתמש בממחה.
ממטרה היא כלי השקיה לריסוס ולפיזור מים על שטח גדול למטרת גידול של צמחים שונים.
ממטרות משמשות גם כמערכות קירור והרטבת משטחים.
לשם פיזור המים ביעילות משתמשת הממטרה בלחץ המים המוזרמים אליה שימוש כפול, האחד הוא כדי להתיז את המים למרחק והשני הוא אפקט של תרגום הלחץ לתנועה סיבובית.
קיימים סוגים שונים של ממטרות אולם המבנה הזה הוא מכנה משותף השייך לרובן.
ישנם שני שימושים עיקריים לממטרות:
השימוש הנפוץ ביותר הוא להשקיה של גינות ושטחים חקלאיים – פיזור וריסוס מים לשם גידול צמחים.
ממטרות תעשייתיות מיוחדות משמשות לקירור מכונות כדי שאלה לא יתחממו יתר על המידה.
ממטרות ביתיות הן לרוב ממטרות פשוטות.
ישנם סוגים שונים של ממטרות ביתיות: ממטרות יתד, ממטרות נמוכות (ממטרות המושתלות באדמה ומשקות מגובה נמוך) ועוד.
הממטרה הנפוצה ביותר היא ממטרת יתד בעל ראש התזה – ממטרה בעלת תומך כלשהו שמגביה את הממטרה וכך מגדיל את סך השטח שהממטרה משקה ("השקיה עילית").
ממטרות תעשייתיות הן גדולות יותר מן הממטרות שנמצאות בשימוש הביתי ומכונות "מרססות".
לממטרות ראשי ריסוס גדולים יותר והן בעלות צינורות מים גדולים לשימוש נרחב.
הן לרוב לא מעוצבות כדי לעמוד בלחץ של יותר מ-200 kPa.
ממטרות אלו מסודרות בשורה ובעלות יכולת התזה גדולה ביותר ובעלות ראשים מסתובבים שמכסים חלקים גדולים מהשדה.
ישנם מספר סוגים של ממטרות בעלות ראשים מסתובבים: יש כאלו שמונעות על ידי "כדור ציר" ויש כאלו בעלות יתד בולט בכיוון יציאת המים מן הממטרה ("יתד פגיעה").
הסתובבות הממטרה נעשית כך שפעם בסיבוב, המים יפגעו ביתד ויגרמו לתזוזה של הראש המסתובב ומכאן, לסיבוב נוסף וחוזר חלילה.
סוג נוסף הוא ממטרות המותקנות על קוונועים ומתיזות מים תוך כדי תנועת הקוונוע לאורך השדה או סביב צירו (בקוונוע מחוגי).
בישראל ישנו שימוש נרחב בממטרות נמוכות ברוב הערים, המשמשות את העיריות להשקיית גנים ציבוריים ופארקים.
משנת 2008, נאסרה ההשקיה בממטרות בשעות הבוקר בשל המחסור החמור במשק המים בישראל.
ההשקיה בשעות הבוקר מותרת אך ורק על ידי טפטפות, וגם זאת תחת מספר תנאים.
ממזרים חסרי כבוד הוא סרטו השישי של הבמאי קוונטין טרנטינו, שיצא לאקרנים בשנת 2009. בדומה לסרטיו הקודמים, הסרט מתאפיין באלימות פואטית וגרפית ובהומור שחור.
הסרט צולם בכמה אתרים, בהם גרמניה וצרפת.
הסרט מתרחש בצרפת הכבושה על ידי הנאצים, במהלך מלחמת העולם השנייה, ועוסק בשני קווי עלילה הקשורים בניסיון כפול ומקרי של גורמים יהודיים להפלת השלטון הנאצי: קו עלילה אחד עוסק ביהודייה-צרפתייה צעירה שברחה מהנאצים, והשני עוסק בקבוצת חיילים יהודים מצבא ארצות הברית, המכונה ה"ממזרים", אשר פועלים לנקמה אלימה בחיילים נאצים.
אף שמדובר בסרט מלחמה, טרנטינו מגדיר אותו כמערבון ספגטי עם איקונוגרפיה של מלחמת העולם השנייה.
הסרט זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (כריסטוף ואלץ), בפרס גילדת שחקני המסך לאנסמבל השחקנים הטוב ביותר ובפרס סאטורן לסרט הפעולה/הרפתקאות הטוב ביותר לשנת 2009.
הסרט נפתח בצרפת הכבושה, בשנת 1941. איש האס-אס קולונל האנס לנדה (כריסטוף ואלץ), המכונה "צייד היהודים", מגיע לבית כפרי של משפחה צרפתית ומתחיל לנהל, על פניו, שיחת חולין על כוס חלב.
בהמשך מתברר כי מטרת הביקור היא לחקור את פרייה לפדיט (דני מנושה), רפתן צרפתי, אודות שמועות על כך שהוא מסתיר משפחה יהודית בשם דרייפוס בביתו.
במהלך החקירה מצליח לנדה לשבור את לפדיט ומאתר את מקום המסתור של המשפחה היהודית מתחת לרצפת הבית.
היות שלפדיט ולנדה דיברו באנגלית, משפחת דרייפוס לא הבינה שלפדיט הסגירם.
בסיום השיחה לנדה מסמן לחייליו לירות ברצפת הבית, וכתוצאה מכך כל בני המשפחה נהרגים מלבד שושנה דרייפוס (מלאני לורן), נערה מתבגרת המצליחה לברוח בריצה אל היער הסמוך.
פרק שני: ממזרים חסרי כבוד
בפרק זה מוצגים לראשונה ה"ממזרים", צוות של חיילים אמריקאים-יהודים מהמשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS).
מנהיגם, סגן אלדו ריין, הידוע גם בשם "אלדו האפאצ'י" (בראד פיט), מכריז על המשימה והייעוד של הצוות: לגרום בהלה והרס ברחבי הרייך השלישי על ידי הרג אכזרי של חיילי צבא גרמניה רבים ככל האפשר וקרקופם.
ריין מכריז גם שאין לקחת שבויים וכי על כל איש צוות מוטלת החובה להשיג לפחות 100 קרקפות של נאצים.
בסצנה הבאה מוצגים "הממזרים" בצרפת הכבושה, מקרקפים יחידה של חיילים נאצים.
אחד מאנשי הצוות, דוני (אלי רות'), שנודע בקרב הגרמנים בשם "הדוב היהודי", הורג באלימות רבה סמל גרמני עם מחבט בייסבול.
ריין בתגובה מסביר כי זו אחת מצורות הבידור היחידות שלהם.
היחידה מונה גם את הוגו שטיגליץ (טיל שווייגר), ששוחרר מהכלא על ידי הצוות אחרי שמשך את תשומת לבם בכך שהרג 13 קציני גסטפו.
שיטת הפעולה של הצוות כוללת השארה של חייל גרמני אחד בחיים כעד שיפיץ את הידיעה על הפשיטות שלהם על יחידות נאציות.
הם חורטים צלב קרס על מצחו של הניצול על מנת לחשוף את זהותו כנאצי גם אחרי המלחמה ולזרוע בכך עוד פחד בקרב הצבא הגרמני.
פרק שלישי: לילה גרמני בפריז
ארבע שנים לאחר הימלטותה מופיעה שושנה שוב, הפעם בפריז, בזהותה המאומצת "עמנואל מימייה", הבעלים של בית קולנוע קטן בשם "לה גאמר".
היא פוגשת את פרדריק צולר (דניאל ברוהל), צלף גרמני וגיבור מלחמה, שמשחק את עצמו בסרט התעמולה הנאצי "גאוות האומה", אשר עלילתו מבוססת על מעלליו במהלך אחד הקרבות.
למרות ששושנה מגיבה בקרירות אל צולר, הוא מנסה להרשים אותה ומצליח לשכנע את שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס (סילבסטר גרות) לקיים את הקרנת הבכורה של הסרט בקולנוע שלה, בנוכחות הפיהרר אדולף היטלר (מרטין ווטקה) עצמו והכפופים אליו, כגון הרמן גרינג ומרטין בורמן, וכן ראש האבטחה של ההקרנה, קולונל האנס לנדה.
שושנה נחרדת לראות שוב את האיש שרצח את משפחתה, ואם זה לא הספיק, הוא מתחקר אותה ביחידות, תחקור שבו הוא רומז את האמת על זהותה והוא עומד לשבור אותה (בדומה לתחקורים שעשה ללפדיט, ובהמשך הסרט, לבריג'ט פון האמרסמארק).
אבל בסוף, הוא מסיים את התחקור ועוזב את שושנה, וזו פורצת בבכי ברגע שלנדה יוצא מהחדר.
שושנה מבינה כי הנוכחות של צמרת השלטון הגרמנית וקצינים נאצים מספקת הזדמנות מצוינת לנקמה.
בעזרת בן זוגה השחור מרסל (ג'קי אידו), מקרין הסרטים בקולנוע, היא מחליטה לשרוף את בית הקולנוע במהלך הקרנת הבכורה.
לשם כך הם מתכננים להשתמש בתכונת הדליקות הגבוהה של סרטי נייטרית 35, המאוחסנים בכמויות גדולות במקום.
היא גם מחליפה את סוף הסרט בקטע מצולם של עצמה, שבו היא מציגה את זהותה היהודית ואת כוונת הנקמה שלה.
להמחשת אופיו של סרט הצילום כחומר בעירה, משתמש טרנטינו בקטע מן הסרט "סבוטז'" של אלפרד היצ'קוק.
הבריטים שומעים על כוונתם של נאצים בכירים רבים להופיע להקרנת הבכורה של הסרט "גאוות האומה", והגנרל אד פינץ' (מייק מאיירס) הבריטי שולח לפריז קצין מומחה לסרטי הרייך השלישי, סגן ארצ'י היקוקס (מיכאל פסבנדר), כדי להוביל מתקפה שתתרחש במהלך האירוע.
היקוקס עובד עם ה"ממזרים" ועם סוכנת כפולה: השחקנית הגרמנייה בריג'ט פון האמרסמארק (דיאן קרוגר).
פון האמרסמארק מארגנת מפגש עם היקוקס וה"ממזרים" במרתף של מסבאה צרפתית, אך בהגיעם למקום לבושים כקצינים נאצים, הם מגלים כי מבלים שם גם מספר חיילים נאציים, בהם סמל גרמני בשם וילהלם (אלכסנדר פהלינג), שחוגג את לידת בנו עם חבריו.
היקוקס, שטיגליץ ווילהלם וייקי, חבר נוסף ב"הממזרים": יהודי שהיגר לארצות הברית עם עליית הנאצים, נפגשים עם האמרסמארק, אבל המפגש משתבש כאשר וילהלם השיכור פותח בשיחה איתם ומציק לפון האמרסמרק.
היקוקס מנסה לאיים עליו, אך וילהלם מבחין שלהיקוקס יש מבטא גרמני משונה.
אז מתעורר חשדו של בכיר הגסטפו, דיטר הלסטרום (אוגוסט דיהל) שנוכח במקום.
הוא שואל את היקוקס לגבי זהותו, והאחרון מספר את סיפור הכיסוי שלו.
היקוקס מבהיר שהוא כבר מכוון אקדח אל הלסטרום מתחת לשולחן, ושטיגליץ שישב מימינו אוחז מיד בהלסטרום, כך שרובהו מכוון הישר לאשכיו מטווח אפס.
בתום שיחה קצרה פורץ קרב יריות, וכולם נהרגים מלבד וילהלם ופון האמרסמארק, שנפצעת ברגלה.
אז מגיע אלדו ריין ועושה עסקה עם וילהלם, שיניח לו לאסוף את פון האמרסמרק ובתמורה יחוס על חייו.
וילהלם חושד בו, אך משתכנע להניח את נשקו ובריג'ט פון האמרסמארק יורה בו למוות, לאחר שכינה אותה "בוגדת מזדיינת" (כאשר הבין מריין כי היא סוכנת כפולה).
ריין חוקר את פון האמרסמארק על האירוע במסבאה, והיא מספרת על השינויים במיקום הקרנת הבכורה של סרט הקולנוע, ועל כך שהיטלר יהיה נוכח בה.
כיוון שהיקוקס וחייליו דוברי הגרמנית, שהיו אמורים להיכנס להקרנה כמלווייה של פון האמרסמרק, נהרגו במסבאה, טוענת פון האמרסמרק כי יש לבטל את הפעולה.
ריין מחליט להמשיך את הפעולה בקולנוע בכל זאת, עם שלושה "ממזרים" נוספים: דוני, יוטוביץ' (בי ג'יי נובאק), ועומר (עומר דום), שייכנסו במסווה של מלווים איטלקיים של פון האמרסמרק, למרות שהאיטלקית שבפיהם רצוצה; פון האמרסמרק מסכימה, באומרה שלגרמנים אבחנה לקויה באיטלקית.
במקביל, קולונל האנס לנדה חוקר את הרציחות במסבאה.
הוא מוצא נעל עקב מיותמת, ולידה מפית חתומה על ידי האמרסמרק שניתנה לווילהלם כמזכרת.
פרק חמישי: נקמת הפנים הענקיות
בערב הקרנת הבכורה מגיעים האמרסמארק, ריין וה"ממזרים" האחרים כשהם מחופשים כמו שנקבע מראש.
במהלך האירוע ניגש אליהם קולונל האנס לנדה ומתחיל לתחקרם.
הוא שואל את גברת פון האמרסמארק לפשר פציעתה ברגל והיא משקרת לו כי מקור הפציעה הוא בתאונת טיפוס הרים.
בהמשך הוא מבקש להכיר את מלוויה, מפתיע אותם כשהוא פונה אליהם באיטלקית שוטפת, ובעזרת תשובותיהם באיטלקית רצוצה ובמבטא אמריקאי הוא מאמת את חשדו שאינם איטלקים.
לאחר כניסת רוב הקהל להקרנה, הוא מתחקר את פון האמרסמארק בחדר פרטי ובודק האם הנעל שמצא במסבאה מתאימה לה.
לאחר שמתברר לו כי חשדותיו אומתו, הוא חונק אותה למוות ומורה לעצור את ריין ויוטוביץ'.
הוא גם דורש שיגידו שהוא היה שותף למבצע.
המפקד של ריין, המשוחח איתם במכשיר קשר (מגולם, בקולו בלבד, על ידי הארווי קייטל), מסכים לעסקה.
בינתיים בהקרנת הבכורה, מתחיל הסרט ונראה כי הקהל מגיב בהתלהבות רבה.
שושנה מתכוננת בתא המקרין לשריפת האולם, ואילו מרסל נועל את דלתות האולם ומחכה מאחורי מסך הקולנוע, מוכן להצית את גלגלי הסרטים.
פרדריק צולר עולה אל חדר ההקרנה אל שושנה, אך היא דוחה את חיזוריו.
הוא מוחה על כך בכעס.
שושנה משטה בו להאמין שהיא נכנעת לרצונותיו ומבקשת שינעל את הדלת, אך כשהוא מסתובב היא יורה בו והוא נופל.
לאחר התבוננות בדמותו על מסך הקולנוע, שושנה מרחמת על צולר הנאנק וניגשת אליו, אך הוא יורה בה.
שניהם שוכבים מתים על רצפת חדר ההקרנה.