tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברקע המספר אומר כי "איש אינו יודע היכן האמת והיכן נמצא הבדיון בסיפור זה, והאם הסיפור הזה קרה בכלל, ידעו רק הערמונים בשדרה הצרפתית, הים השחור והעיר אודסה..."
סנ"צ דייוויד מרקוביץ' גוצמן (ולדימיר משקוב)
רס"ן ויטאלי איגורוביץ' קרצ'טוב (מיכאיל פורצ'נקוב)
מרשל ברית המועצות גאורגי קונסטנטינוביץ' ז'וקוב (ולדימיר מנשוב)
ניצב-משנה אנדריי אוסטפוביץ' אומלניאצ'וק (ויקטור סמירנוב)
מנתח והרופא הצבאי אנדריי ויקטורוביץ' ארסין (אלכסנדר סירין)
פקד אלכסיי יקימנקו (פיודור דוברונרובוב)
רב-פקד מחאל מחאלוביץ' דוב'יק (בוריס קמורזין)
מפקח ליוניה טישק (אלכסנדר גולוביוב)
טוראי משמר הצבא לוז'וב (אולג קלייב)
מנהיג הטייסת לשעבר ויקטור פלטוב (סרגיי אוגריומוב)
איגור סטניסלבוביץ' "צ'קן" (קונסטנטין לברוננקו)
יפים פטרוב "פימה-חצי יהודי" (סרגיי מקובצקי)
אנטונינה פטרובנה צארקו (פולינה אגורייבה)
אלנה "נורה" ברונר (ליקה ניפונטובה)
מישקה "קראס" קראסיוב (ניקולאי ספירידונוב)
גליה (דיאנה מלאיה) - אשתו של מארק
אנשי תרבות אוקראינים מפורסמים ביקרו את הסדרה ורמזו על נוכחותה של אוקראינופוביה בה וסממנים לשנאת אוקראינים.
"זכרו: לפני זמן לא רב אויבים אידאולוגיים של שלטונות הסובייטים, וזה לא משנה אם הם היו בחיים האמיתיים, תמיד היו דמויות חיוביות בסרטים, במיוחד בתקופות ה"פרסטרויקה" והתקופה הפוסט-סובייטית הרוסית .
בימינו מי שלא אוהב את המשטר הסובייטי צריך לחסל.
האם אין רמז לכך שהתרבות הרוסית, ובמיוחד - סרטים, מוכנים שוב להגן על ערכים סובייטיים שנחשפו בתקופות קודמות?
אולי אני מכסה מעט קלפים, אני רוצה לרחם על האקדמאי שהוזכר לעיל, למרות כל אופיו הבוגדני: הוא היה נגד "הסובייטים", אך הוא נהרג בגלל הרשעותיו", - אנדריי קוקוטיוחה, סופר אוקראיני.
"...המצב סכיזופרני: מצד אחד יש שפיכות דמים, אנשים מתים, בין אם הם דוברי רוסית או אוקראינית או שילוב של שניהם.
אין הבדל, אלה שמזהים עצמם כאוקראינים מתים.
ובאותה עת, רק בשבוע הראשון של ספטמבר, 10 ערוצים אוקראינים הציגו 71 סדרות טלוויזיה רוסיות, כולל "ליקווידציה", בהן קציני הביטחון הורגים "יריבים באנדרים"." - אוקסנה זבוז'קו על מספר מוצרי הטלוויזיה הרוסית באוקראינה ובהתערבות הצבאית הרוסית באוקראינה בשנת 2014.
בסוף נובמבר 2014, שחקן הקולנוע מיכאיל פורצ'נקוב ערך סיור לא חוקי בדונייצק אוקראינה, שם הוא יחד עם הבדלנים ברפובליקה העממית (DNR) ירה במקלע בכיוון הכללי של עמדות הצבא האוקראיני בשדה התעופה בדונייצק.
שירות הביטחון של אוקראינה חשד בשחקן בירי על אזרחים מדונייצק.
לאחר פרסום האירועים הללו אירעה שערורייה.
פעילי הקמפיין " חרם על סרטים רוסיים" דרשו לאסור הקרנת סרטים באוקראינה עם מיכאיל פורצ'נקוב.
ב־31 בנובמבר 2014 ביטלה הסוכנות הממלכתית לקולנוע על פי הצעת משרד התרבות של אוקראינה ושירות הביטחון של אוקראינה את אישור ההפצה והצגה של 69 סרטים וסדרות טלוויזיה בהשתתפות מיכאיל פורצ'נקוב, כולל הסדרה "ליקווידציה".
ליקודון ספטנטריונליס (שם מדעי: Lycodon septentrionalis) הוא מין נחש ממשפחת הזעמניים החי בדרום אסיה.
אורכו כ-90 סנטימטרים, שמתוכם אורך הזנב 20 סנטימטרים.
החרטום שקוע מעט והעיניים קטנות יחסית.
הגב והצדדים שחורים, כשלאורכם כ-30 פסים רוחביים לבנים צרים.
הפסים יוצרים טבעות שלמות בזנב שבחלקו התחתון גונו חום כהה.
הבטן לבנבנה, עם כמה כתמים חומים בחלקה האחורי.
הרבייה של מין זה מתבצעת באמצעות הטלת בין 4 ל-14 ביצים.
בית הגידול של מין זה הוא סבך שיחים ביערות רחבי-עלים הרריים טרופיים וסובטרופיים בגובה שבין 1,500 ל-2,100 מטרים.
הוא נמצא באזורים הצפון-מערביים של הודו בדרג'ילינג, באסאם ולמרגלות הרי ההימלאיה.
הוא מצוי לרוחב המדינות מיאנמר, לאוס, וייטנאם ותאילנד ובמחוז יונאן בסין, וייתכן שגם בבהוטן.
אף שקיימות טענות להימצאותו בטאיוואן וביפן הן ככל הנראה זיהוי מוטעה של מין אחר, Lycodon ruhstrati.
משמעות שם הסוג ליקודון (Lycodon), שבו מוכרים 61 מינים, הוא "שיני זאב" בהתייחס לצורת השיניים של סוג זה.
פירוש שם האפיתט ספטנטריונליס (septentrionalis) הוא "צפוני", מהביטוי בלטינית "septem triones" שמשמעו "שבעה שורי חרישה", המציין את שבעת הכוכבים של הדובה הגדולה או הדובה הקטנה.
את האפיתט "צפוני" העניק אלברט גונתר (Albert Günther; 1830-1914), זואולוג בריטי ממוצא גרמני שזיהה מין זה לראשונה בצפון הודו.
באנגלית קרוי הנחש "נחש זאב לבן-פסים" (White-banded wolf snake).
"לבן-פסים" בשל צורתו, ו"נחש זאב" משום שכך קרויים באנגלית המינים השונים של הסוג ליקודון כתרגום חלקי של שם הסוג בלטינית.
שם חלופי באנגלית הוא "נחש בעל שיניים גדולות צפוני" (Northern large-toothed snake), שהוא תרגום של השם המדעי.
ליקוי בתפקודים הניהוליים הוא מושג המשמש לתיאור מצב של פגיעה משמעותית בתפקודים הניהוליים.
התפקודים הניהוליים הם תהליכי השליטה הקוגניטיביים הגבוהים של האדם (cognitive control), האחראים על היכולת ליזום, להתמיד, לעכב ולשנות.
הם מאפשרים לאדם לנהל ולכוון את מעשיו בהתאם למטרותיו והם מעורבים בתהליכים של ויסות רגשי, כמו גם בתפקוד החברתי והלימודי.
עם זאת, תפקודים אלו יכולים להיפגע באופן זמני או קבוע מגורמים שונים.
המונח תפקודים ניהוליים מתייחס לאוסף רחב של תפקודים שכליים ולכן אינו מיוצג על ידי התנהגות בודדת.
בהתאם לכך, פגיעה בתפקודים הניהוליים יכולה לבוא לידי ביטוי בדרכים שונות.
בין היתר, הפגיעה בתפקודים הניהוליים יכול להוביל לשכחנות, קשיים בתכנון וקשיים בתיאום מטלות יום יומיות, (כמו התארגנות לקראת יציאה לבית הספר או לעבודה).
בהתאם לכך, ליקויים בתפקודים ניהוליים עלולים להוביל להישגים אקדמיים נמוכים בקרב ילדים ומבוגרים ולפגוע בתפקוד החברתי והתעסוקתי.
עם זאת, פגיעה בתפקודים הניהוליים אינה בהכרח קשורה לאינטליגנציה של האדם.
זאת משום שאדם מסוים יכול להיות מבריק ולהפגין רמת משכל גבוהה במבחנים מתוקננים, בזמן שהוא סובל מהנמכה בתפקודים הניהוליים.
כמו כן, התפקודים הניהוליים אינם ניתנים לשליטה מכוונת ומודעת.
לכן פגיעה בהם יכולה להוביל לפגיעה ביכולת הניהול והתפעול של מגוון תפקודים קוגניטיביים, באופן שאינו מושפע מרצונו של האדם להפעיל אותם בדרך ובזמן המתאימים.
התפקודים הניהוליים הם תכונה אינטגרטיבית גבוהה של המוח הקדמי ועל כן אינה יכולה להשתייך רק לאזור מוחי, גן או חומר נוירולוגי בודד.
יש להם אופי ביזורי והם נתמכים על ידי מערכות מורכבות המפוזרות בין אזורים שונים של המוח.
היות שהתפקודים הניהוליים הם יכולת אינטגרטיבית גבוהה של המוח הקדמי, בכל סוג של פגיעה בתפקודים אלו יכולים להיות מעורבים גורמים מרובים.
רמת הפעילות של המוליך העצבי דופמין
המוליך העצבי דופמין חיוני לשליטה על הפעילות הקוגניטיבית בקליפת המוח הקדם-מצחית, אשר מעורבת בתפקודים מחשבתיים גבוהים ומשמשת כמרכז של השליטה הקוגניטיבית והתפקודים הניהוליים.
בהתאם לכך, למוליך העצבי דופמין יש תפקיד חיוני בתפקודים הניהוליים.
הוא מעורב בכל השלבים של השליטה הקוגניטיבית - משמירת הסף, ועד לשימור המידע והעברתו הלאה.
הקשר בין רמות הדופמין לבין התפקודים הניהוליים אינו ליניארי.
כתוצאה מכך, הוא מאפשר לאדם להחזיק מידע במודעות ולהשתמש בו כדי להנחות את אופן הפעולה שלו.
זיכרון העבודה חיוני לתפקודים ניהוליים (כמו תכנון), משום שהוא מאפשר לאדם להעלות למודעות מידע מהתנסויות קודמות כדי לייעל את פעולותיו העתידיות.
כמו כן, הוא מקושר ליכולת הוויסות של מחשבות נודדות בהתאם לדרישות המטלה, כך שעלייה בקיבולת זיכרון העבודה מנבאת עלייה במחשבות נודדות עבור מצבים המצריכים השקעה נמוכה של משאבים קוגניטיביים וירידה במחשבות נודדות עבור מצבים המצריכים השקעה גבוהה של משאבים קוגניטיביים.
בהתאם לכך, פגיעה בזיכרון העבודה יכולה להוביל לליקוי בתפקודים הניהוליים.
בעקבות זאת, אותם גורמים יכולים גם לגרום לליקוי בתפקודים הניהוליים בצורה עקיפה.
אִינְהִיבִּיצְיָה או עַכָּבָה, מתייחסת ליכולת הדיכוי של תגובות או פעולות מסוימות, על ידי הפסקתן או מניעתן.
יכולת דיכוי התגובה היא מרכיב מרכזי בתהליכי הבקרה של התפקודים הניהוליים.
אינהיביציה נמוכה פוגעת ביכולת הוויסות העצמי.
פגיעה בתפקודים ניהוליים יכולה להיגרם כתוצאה מהפרעה נוירו-התפתחותית, כמו הפרעת קשב ריכוז והיפראקטיביות שההנמכה בתפקודים ניהוליים היא מאפיין מרכזי שלה.
למעשה, התסמינים של הפרעת קשב, כוללים פגיעה ביכולת הוויסות מלמעלה-למטה של המערכת הפרונטלית על הקשב וההתנהגות.
בהתאם לכך, ליקוי בתפקודים ניהוליים נפוץ יותר בקרב אנשים עם הפרעת קשב בהשוואה לאוכלוסייה הכללית, במיוחד בקרב אלו אשר סובלים גם מלקות למידה.
הפגיעה בתפקודים הניהוליים של אנשים עם הפרעת קשב, היא דוגמה למצב שבו הפגיעה בתפקודים ניהוליים אינה קשורה לרמת המשכל ויכולה להתקיים גם בקרב אנשים עם אינטליגנציה גבוהה מאוד.
למעשה, הפרעת קשב מתוארת כהפרעה של תפקודים ניהוליים, כמו אינהיביציה וזיכרון העבודה.
בהתאם לכך, אחד מקשיי הליבה האופייניים להפרעת קשב הוא הפגיעה ביכולת עיכוב התגובה.
פגיעה זו עומדת בבסיס התסמינים ההתנהגותיים של הפרעת הקשב ושוכנת בליבם של קשיים אופייניים להפרעת קשב, כמו: מוסחות, פזיזות וחוסר היכולת לדחות סיפוקים.
(למידע נוסף ראו ויסות עצמי והפרעת קשב)
קשיי ההתארגנות על רקע זה אינם קשורים לרמת האינטליגנציה של האדם,
הם יכולים לפגוע באחד או יותר משלבי הביצוע, ביניהם: הערכות והכנת הציוד הדרוש, פעולה עקבית, הקפדה על פרטים חשובים, הפעלת תהליכי בקרה, יכולת איתור ותיקון של טעויות.
קיים קשר הדדי בין הרגש לחשיבה.
בהתאם לכך, התפקודים הניהוליים יכולים להיפגע בעקבות מצבים רגשיים שונים.
למשל, חרדה פוגעת ביכולת להתרכז ולתכנן.
בהתאם לכך, לחרדה יש השפעה על התפקודים הניהוליים ובעיקר על זיכרון העבודה ויכולת ההתארגנות.
באופן דומה, גם דיכאון קשור לירידה בזיכרון ופגיעה בתפקודים הניהוליים.
קשיים בתפקודים ניהוליים ניתנים לאיתור כבר בגן הילדים ונשארים לרוב עמידים במשך שנים.
עם זאת, קיים קושי לאתר ליקויים בתפקודים ניהוליים בקרב אנשים מחוננים בעלי אינטליגנציה גבוהה, משום שהם מוצאים דרכים רבות יותר כדי לחפות על הכשלים, וכך קשה יותר למדוד את הקשיים שלהם.
בנוסף, בעיות רבות המדווחות על ידי אנשים מבוגרים עם הפרעת קשב אשר משקפות ליקויים בתפקודים הניהוליים, כמו: קושי בארגון עצמי, קושי בוויסות קשבי, קושי בוויסות רגשי, פגיעה בערנות וביכולת להתמיד במאמץ עלולות לבוא לידי ביטוי רק במהלך הפעילויות של חיי היום יום ולא בתנאי מבחן או בדיקה מקצועית.
ליקוי החמה האשורי המכונה גם ליקוי בור-סַגַלֶה, הוא ליקוי חמה שתועד ברשימת אפונים של האימפריה הנאו-אשורית, ככל הנראה בתקופת השנה התשיעית של שלטונו של מלך אשור-דן השלישי.
הליקוי מזוהה עם זה שהתרחש ב-15 ביוני 763 לפנה"ס, ובכך מהווה ראיה חשובה המוודאת את הכרונולוגיה של המזרח הקרוב העתיק בתקופה האשורית.
בתיעוד הקצר כתוב: "מרד בעיר אשור.
בחודש סימנו התקיים ליקוי של השמש."
הביטוי המשמש – שַמַש ("השמש") אַכַלּוּ ("כפוף", "מעוות", "עקום", "סתום") – התפרש כהתייחסות לליקוי חמה מאז הפענוח הראשון של כתב היתדות באמצע המאה ה-19. השם Bur-Sagale (ניתנו גם Bur-Saggile, Pur-Sagale או Par-Sagale) הוא שמו של פקיד הלימו בשנה זו.
בשנת 1867 זיהה הנרי רולינסון ליקוי חמה כמעט מוחלט ב-15 ביוני 763 לפנה"ס, שנראה בצפון אשור ממש לפני הצהריים, כמתמודד הסביר ביותר.
החודש "סימנו" בלוח הבבלי מקביל לחודש "סיון" בלוח העברי ולמאי/יוני בלוח הלועזי.
רולינסון נימק במאמרו כי ליקוי חמה מלא, שחל בדיוק מעל לאשור דווקא בחודש "סימנו" הוא אירוע נדיר ביותר.
כבר הייתה בידו כרונולוגיה משוערת של מלכי אשור שהתבססה על הקנון של תלמי.
המלך הראשון בקנון של תלמי הוא נבונצר, שעל פי הקנון החל למלוך בבבל בשנת 747 לפנה"ס.
לאחר שסינכרן בין רשימות מלכים אשוריות, אשר נמצאו בחפירות הארכאולוגיות בזמנו, לבין הקנון של תלמי, רולינסון הסיק כי המלך אשור-דן השלישי, שבימיו התרחש ליקוי החמה, מלך בראשית המאה ה-8 לפנה"ס, זמן קצר לפני נבונצר.
רולינסון מציין כי בדק ליקויי חמה אפשריים בטווח של מאה שנים לפני ואחרי תיארוך מלכותו של נבונצר ולא מצא אף ליקוי חמה אחר, שיכל היה להתאים לתיאור.
הוא ציין כי הכרונולוגיה המעודכנת שהוא פרסם על סמך תיארוך ליקוי החמה חשפה סטייה בכרונולוגיה הקודמת של שנה אחת בלבד.
תאריך זה התקבל באופן נרחב מאז; הזיהוי מבוסס גם על ידי תצפיות אסטרונומיות אחרות מאותה תקופה.
ייתכן שמדובר באותו ליקוי המתואר ב.
ליקוט עצמות או קבורה דו־שלבית היא צורת קבורה יהודית קדומה של קבורה משנית, שבה עצמותיו של הנפטר נאספות לגלוסקמה ומונחות במתחם משפחתי.
שיטה זאת הייתה בשימוש בתקופת בית שני.
קבורה דו־שלבית היא סוג קבורה שהתקיימה בעת העתיקה.
בשיטת הקבורה הזו, לאחר שנקבר הנפטר במערה, היו ממתינים עד שיתעכל בשר גופת הנפטר.
לאחר כשנה, כשהתאכל הבשר ומגופת המת נשארו רק העצמות, היו אוספים את העצמות ומעבירים אותם אל המקום המיועד להם – חדר ובו עצמות כל מתי המשפחה ("מאספה") בתקופת בית ראשון, וגלוסקמאות בתקופת בית שני.
כשפסק המנהג לקבור את הנפטר באופן דו שלבי פחת השימוש בהלכה הרלוונטית – יום ליקוט עצמות.
המחקר ההיסטורי מתקשה לספק הסבר ודאי לשאלה מדוע פסקה שיטת הקבורה הזאת.
יש שראו בכך ניסיון להתבדל מהמנהג הנוצרי שהתפשט באותה עת לשימור שרידי קדושים בתיבות שיש, מתכת או עץ.
אך, הממצאים הארכאולוגיים וגם המקורות התלמודיים מן התקופה הבאה מלמדים כי ליקוט העצמות לא הוגבל לגלוסקמאות דווקא.
כך מצאו היהודים דרכים להמשיך ולשמר את מנהג הליקוט באופן ייחודי ללא עקבות של השפעה תרבותית זרה.
בזמן המקרא, המשנה והתלמוד רוב הנפטרים היו נקברים בצורה זמנית, ולאחר מכן היה מלקט בנו של הנפטר את העצמות ומעבירן לאחוזות קבר משפחתיות.
בתלמוד הירושלמי מובא תיאור מפורט של מנהג ליקוט העצמות: .
בברייתא במסכת שמחות ליקוט העצמות מוזכר כמעשה של גמילות חסדים, לצד לווית המת והכנסת כלה: .
מנהג זה נפסק להלכה ברמב"ן ובשולחן ערוך (יו"ד שסג, ד) כאופציה שמותרת לפי ההלכה במקום שנהגו כן: "מקום שנוהגין לקבור במהמורות בלא ארון עד שיתעכל הבשר ואחר כך מלקטין העצמות וקוברין אותן בארון – מותר".
הרמב"ן הסביר שהאיסור לפנות מת מקברו נוגע למצב שבו לא תוכנן לעשות כך מראש, והפינוי נעשה בניגוד לרצונו של הנפטר.
בעשור השני של המאה ה־21 החלו יוזמות לחידוש שיטת הקבורה הזאת בארץ ישראל, בעיקר בשל מצוקת קרקעות הולכת וגוברת.
הכינוי שניתן למיזם הוא קבורת ארץ ישראל.
לדברי יוזמי המיזם יש בו חיסכון גדול בשטח, כיוון שקבורת שדה מאפשרת עד 330 קברים לדונם, ואילו קבורת ארץ ישראל צפויה לאפשר עד 3000 קברים לדונם.
כמו כן, הם מונים יתרונות נוספים, בהם עלות פיתוח נמוכה, והימנעות מפגיעה בנוף ובסביבה, שגורמות שיטות הקבורה הישנות.
ניצנים ראשונים לביצוע היוזמה החלו בקבוצת יבנה בה התארגנה קבוצה לחידוש מיזם הקבורה בפועל.
בעידודו של הרב אילעאי עופרן עשרות חברי קיבוץ חתמו על רצונם להקבר בקבורת דו שלבית, ובספטמבר 2022 נקבר המת הראשון במיזם.
אל המיזם הצטרפו רבנים רבים בהם: הרב יובל שרלו, ראש תחום האתיקה בארגון רבני צהר, הרב דוב ליאור, רבה של חברון לשעבר, הרב שמואל דוד רבה של עפולה, הרב מנחם פרל, ראש מכון צומת, הרב שמואל אליהו ועוד.
חבר מועצת הרבנות הראשית לישראל, הרב יעקב רוז'ה, הביע תמיכה תאורטית במיזם אך לאחר שנה פרסם שדבריו היו 'להלכה ולא למעשה', וציין כי "כל שינוי בצורת הקבורה, יש להביאו לדיון במסגרת מועצת הרבנות הראשית".
ליקו וילינגהאם היא כדורסלנית עבר אמריקאית ומאמנת כדורסל בהווה.
וילינגהאם, המתנשאת לגובה 1.83 מטרים, זכתה בשתי אליפויות ליגת ה-WNBA (בקבוצות פיניקס מרקורי וסיאטל סטורם) ובגביע יורוקאפ נשים אחד במדי אליצור רמלה.
מאז שנת 2014 שימשה וילינגהאם כעוזרת מאמן בקבוצות שונות בארצות הברית.
בין היתר באוניברסיטת טנסי, אינדיאנה פיבר ודאלאס וינגס.
בעונת אימנה את קבוצת מכבי בנות אשדוד מליגת העל הישראלית, הקבוצה תחת הדרכתה זכתה בגביע המדינה ושיחקה תחתה כוכבת ליגת ה-WNBA ליז קמבייג' , והוליכה אותה עד לגמר הפלייאוף, שם נוצחה 2–3 בידי אליצור רמלה.
ליקו אמאר (בשמו המלא דויד ליקו אמאר, בהונגרית: Licco Amar; בודפשט, 4 בדצמבר 1891 – פרייבורג אים ברייסגאו, 19 ביולי 1959) היה כנר ומורה יהודי יליד הונגריה.
את תהילתו הוא חייב לרביעיית המיתרים אמאר, אותה ייסד עם פאול הינדמית, כדי לקדם מוזיקה בת זמנו.
דויד ליקו אמאר נולד במשפחה יהודית, אביו היה סוחר יהודי ממקדוניה, שהייתה אז חלק מהאימפריה העות'מאנית.
אביו התיישב בבודפשט טרם לידתו.
אמאר סיים את בית הספר התיכון בבודפשט ובשנת 1909 הפך לתלמידו של אמיל בארה ב"מוזיקה הלאומית".
ב-1911 נסע לברלין, שם למד אצל אנרי מרטו באקדמיה למוזיקה.
בשנה שלאחר מכן ניגן ברביעיית המיתרים של המאסטרו שלו.
ב-1912 קיבל מלגת פליקס מנדלסון.
משנת 1916, הפך לקונצרטמייסטר (כנר ראשי) של התזמורת הפילהרמונית של ברלין.
ב-1920 חתם על חוזה לשלוש שנים עם תזמורת התיאטרון הלאומי של מנהיים.
בשנת 1921, פאול הינדמית נזקק בדחיפות לרביעיית מיתרים לפסטיבל המוזיקה שלו פסטיבל דונאואשינגן.
הוא הזמין את אמאר, שלא הכיר לפני כן את הינדמית, להיות מנהיג ההרכב המזדמן.
ברביעייה, שהוקמה רשמית רק בשנה שלאחר מכן, ניגנו וולטר קספר ככינור השני, הינדמית בוויולה ורודולף הינדמית (Rudolf Hindemith), אחיו של פאול, בצ'לו.
עד לפירוק הרביעייה ב-1933, רק האחים התחלפו בלהקה.
באפריל 1929 הוחלף פאול על ידי אריך קראק (Erich Kraak) ורודולף על ידי מאוריץ פרנק .
לאורך כל קיומם, הם ראו כמשימתם את קידום המוזיקה של התקופה.
אמאר קיבל אזרחות גרמנית ב-1927. משנת 1929 היה כנר סולו של תזמורת ה-Südwestdeutsche Rundfunk בפרנקפורט אם מיין.
לאחר ההשתלטות הנאצית איבד את עבודתו ב-28 ביוני 1933 ואת אזרחותו בשנה שלאחר מכן, כתוצאה מחוקי אפליית ודיכוי היהודים.
הוא נסע תחילה לפריז, ולאחר מכן לאיסטנבול ב-1935 כתוצאה מהזמנה לארגן מחדש את החינוך הטורקי למוזיקה.
בנוסף להוראה, הוא נתן גם שם קונצרטים.
הוא חתם חוזה עם הינדמית כיועץ ממשלתי לעבודה הקשורה לרפורמה בחינוך.
משנת 1938 לימד כינור ומוזיקה קאמרית בקונסרבטוריון הממלכתי של אנקרה.
בין תלמידיו היו סונה קאן וגילדן טוראלי (Gülden Turalı).
הוא הקים גם מכון להכשרת מורים למוזיקה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא כבר ארגן את ההכשרה בשיתוף פעולה גרמני-טורקי.
בספטמבר 1957 התגשם חלומו הישן: הוא הורשה לחזור לגרמניה.
החזיר לעצמו את אזרחותו הגרמנית וקיבל תפקיד הוראה באקדמיה למוזיקה בפרייבורג.
הוא נתן גם שם קונצרטים באופן קבוע, התוכנית שלו כללה בעיקר יצירות בני זמנו שהיו כל כך יקרות לו.
תקופתו השנייה בגרמניה, בקושי בת שנתיים, נקטעה במותו.
אמאר קיבל את צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
ליקוי חמה מלא התרחש ביום רביעי, 17 במאי 1882. ליקוי חמה מתרחש כאשר הירח עובר בין כדור הארץ לשמש, ובכך מטשטש לחלוטין או חלקית את אור השמש עבור צופה בכדור הארץ.
ליקוי חמה מלא מתרחש כאשר הקוטר הזוויתי של הירח גדול מזה של השמש, חוסם את כל אור השמש הישיר והופך את היום לחשוך.
ליקוי החמה המלא נראה רק בנתיב צר על פני כדור הארץ, בעוד ליקוי חמה חלקי נראה על פני האזור שמסביב ברוחב של אלפי קילומטרים.
ליקוי החמה המלא נראה בבורקינה פאסו, גאנה, ניז'ר, ניגריה, צ'אד, לוב, מצרים (בחלק האפריקאי), תעלת סואץ, מצרים (בחלק האסייתי), מפרץ עקבה, ערב הסעודית, עיראק, איראן, טורקמניסטן, אוזבקיסטן, טדג'יקיסטן, קירגיזסטן, סין וים סין המזרחי.
ליקוי החמה המלא החל בבורקינה פאסו והסתיים בים סין המזרחי.
הוא נמשך 4.2 ימים לאחר פריג'י (אפסיד ב-13 במאי 1882) והקוטר הנראה של הירח היה גדול ב-0.9% מהממוצע.
קבוצה של עורכי תצפיות שהתאספה במצרים כדי לצפות בליקוי הופתעו מאוד כאשר צפו בפס בהיר ליד השמש לאחר שהחל ליקוי החמה המלא.
בצירוף מקרים יוצא דופן, הליקוי התרחש במקביל למעבר פריהליון של שביט קרויץ.
אחרת השביט היה נעלם מעיניהם - תיעודו במהלך הליקוי הייתה התצפית היחידה בו.
צילומי הליקוי חשפו כי השביט זז בצורה ניכרת במשך דקה ו-50 שניות במהלך הליקוי, כפי שניתן היה לחזות עבור שביט שדוהר על פני השמש במהירות של כמעט 500 קילומטרים בשנייה.
השביט מכונה לפעמים תאופיק, על שם תאופיק פאשא, החדיב של מצרים באותה תקופה.
ליקוי חמה מתרחש כאשר הירח חוצה את הקו הדמיוני המחבר בין מרכזי השמש וכדור הארץ, ומטיל את צלו על כדור הארץ.
מכיוון שמישור ההקפה של כדור הארץ סביב השמש נטוי בזווית של 5.15° למישור ההקפה של הירח סביב כדור הארץ, ליקוי חמה יתרחש רק בנקודות החיתוך של שני מישורים אלו.
כלומר, בדרך כלל, פעמיים בשנה ולא בכל בחודש.
הקו הדמיוני המחבר את שתי נקודות החיתוך הללו נקרא "קו הקשרים" או "קו התְלי" והוא מבצע הקפה שלמה אחת ל-18 שנים ו-11 ושליש ימים (6,585.33 ימים).
פרק זמן זה קובע את מחזור הסארוס (Saros) של הליקויים והוא התגלה על-ידי הכשדים לאחר עשרות שנות תצפיות אסטרונומיות.
זהו חלק ממחזור סארוס 126 , החוזר על עצמו כל 18 שנים, 11 ושליש ימים, המכיל 72 אירועים.
ליקוי חמה זה הוא חלק ממחזור טריטוס, החוזר בצמתים מתחלפים כל 135 חודשים סינודיים (3986.63≈ ימים, או 11 שנים פחות חודש אחד).
המראה וקווי האורך שלהם אינם סדירים עקב חוסר סנכרון עם החודש האנומליסטי (תקופת הפריג'י), אך קבוצות של 3 מחזורי טריטוס (33≈ שנים פחות 3 חודשים) מתקרבות (434.044≈ חודשים חריגים), כך ליקוי חמה דומים בקבוצות הללו.
אירועים בסדרה שהתרחשו או יתרחשו בין 1801 ל-2100
סארוס שמש 147: ליקוי חמה טבעתי ב-4 באוגוסט 2111.
סארוס שמש 156: ליקוי חמה טבעתי של 29 באוקטובר 2209.
ביום שני, 2 באוגוסט 2027, צפוי להתרחש ליקוי חמה מלא בחלק גדול מחצי הכדור המזרחי המרכזי.
ביום זה צפוי הירח לעבור בין חלק זה של כדור הארץ לשמש, ובכך לטשטש לחלוטין או חלקית את תמונת השמש באזורים אלו של כדור הארץ.
ליקוי חמה מלא מתרחש כאשר הקוטר הנראה של הירח גדול מזה של השמש, חוסם את כל אור השמש הישיר והופך את היום לחשוך.
הליקוי המלא מתרחש בנתיב צר על פני כדור הארץ, וליקוי החמה החלקי נראה על פני אזור שמסביב ברוחב של אלפי קילומטרים.
ליקוי החמה המלא ב-2 באוגוסט 2027 צפוי להתחיל מעל מזרח האוקיינוס האטלנטי, לעבור את מצר גיברלטר בין ספרד למרוקו, ומשם להמשיך על פני חלקים מצפון אפריקה והמזרח התיכון.
ערים ומיקומים מרכזיים בנתיב הליקוי המלא יכללו את המקומות הללו:
ג'דה ומכה בדרום מערב ערב הסעודית.
קצה קרן אפריקה בצפון מזרח סומליה.
איים בטריטוריית האוקיינוס ההודי הבריטי.
משך הזמן הארוך ביותר של הליקוי יהיה במצרים, כ-60 ק"מ דרומית-מזרחית ללוקסור, ויימשך 6 דקות ו-22 שניות.
ליקוי חמה חלקי ייראה מהקצה המזרחי של מיין שבארצות הברית, מזרח קוויבק והפרובינציות האטלנטיות בקנדה, דרום גרינלנד, איסלנד, אירלנד, אנגליה וכמעט כל יבשת אירופה, כולן מלבד הדרום רובע אפריקה, המזרח התיכון וכן דרום ודרום-מזרח אסיה.
ליקוי זה יהיה הראשון מבין שלושה ליקויי חמה מלאים שניתן לצפות בהם בתוניסיה במאה ה-21, העוברים על החלק המרכזי של המדינה.
ליקויי חמה עתידיים נוספים בסדרת סמסטר
ליקוי החמה של שנת 2027 הוא חלק בסדרת ליקויי החמה סמסטר .
ליקוי חמה בסדרת סמסטר חוזרים על עצמם כל 177 ימים ו-4 שעות בקירוב, בצמתים מתחלפים של מסלול הירח .
ליקוי החמה ב-2 באוקטובר 2024 הוא ליקוי חמה טבעתי שהתרחש באי הפסחא ואזור קטן ליד הקצוות הדרומיים של ארגנטינה וצ'ילה וצפון איי פוקלנד, מסלול האנטומבה של הליקוי היה כולו מעל האוקיינוס השקט.
הפנימברה הייתה גלויה מדרום דרום אמריקה, הוואי, החלקים הדרום-מערביים ביותר של מקסיקו (ליתר דיוק, באחה קליפורניה הדרומית, חליסקו) וחלקים של אנטארקטיקה.
עוצמת הליקוי הייתה 0.93261, והליקוי התרחש רק 56 דקות לפני האפוגי.
ליקוי טבעתי הוא ליקוי שבו במקום שהירח יסתיר את כל השמש, נראית סביבו טבעת אש זוהרת.
ליקוי החמה הבא יתרחש ב-29 במרץ 2025.
הליקוי הוא חבר בסדרת סמסטר.
ליקוי חמה בסדרת סמסטר של ליקויי חמה חוזר על עצמו בערך כל 177 ימים ו-4 שעות (סמסטר) בצמתים מתחלפים של מסלול הירח.
זה גם חלק ממחזור 144 של סארוס (ליקוי מחזורי), החוזר על עצמו כל 18 שנים ו-11 ימים.
ליקוי ירח מלא התרחש במסלול צומת הירח ביום ראשון, 7 בספטמבר 2025, עם גודל ליקוי של 1.3638. ליקוי ירח מתרחש כאשר הירח נע לתוך צל כדור הארץ, וגורם להחשכת הירח.
ליקוי ירח מלא מתרחש כאשר הצד הקרוב של הירח עובר כולו בתוך צל כדור הארץ.
בניגוד לליקוי חמה, שניתן לצפות בו רק מאזור קטן יחסית של העולם, בליקוי ירח ניתן לצפות מכל מקום בצידו של כדור הארץ שבו יש לילה בזמן הליקוי.
ליקוי ירח מלא יכול להימשך עד כמעט שעתיים, בעוד שליקוי חמה מלא נמשך רק כמה דקות בכל מקום נתון, מכיוון שצל הירח קטן יותר.
ליקוי ירח, המתרחש כ-2.6 ימים לפני האפסיד (ביום רביעי, 10 בספטמבר 2025, בשעה 8:10 UTC), יהיה גדול יותר.
ליקוי זה היה ליקוי מלא גם בישראל, והיה הליקוי המלא הראשון מאז 27 ביולי 2018 והאחרון עד 31 בדצמבר 2028.
אזורים בכדור הארץ שמהם נראה הליקוי
הליקוי היה גלוי לחלוטין מעל מזרח אפריקה, אסיה ואוסטרליה.
היה ניתן לראותו כשהוא עולה מעל רוב אפריקה ואירופה, וכשהוא שוקע מעל מרכז האוקיינוס השקט.
להלן טבלה המציגה פרטים על ליקוי ירח זה.
היא מתארת פרמטרים שונים הקשורים לליקוי זה.
ליקוי ירח זה היה חלק מעונת ליקויים, תקופה, בערך כל שישה חודשים, שבה מתרחשים ליקויים.
רק שתי עונות ליקויים (או לעיתים שלוש) מתרחשות בכל שנה, וכל עונה נמשכת כ-35 ימים וחוזרת על עצמה קצת פחות משישה חודשים (173 ימים) לאחר מכן; לכן שתי עונות ליקויים מלאות תמיד מתרחשות בכל שנה.
שניים או שלושה ליקויים מתרחשים בכל עונת ליקויים.
ברצף שלהלן, כל ליקוי הוא במרווח של שבועיים מקודמו.
+עונת הליקוי של ספטמבר 2025 7 בספטמבר צומת עולה (ירח מלא) 21 בספטמבר צומת יורד (ירח חדש) ליקוי ירח מלא סארוס ירחי 128 ליקוי חמה חלקי סארוס סולארי 154
ליקוי ירח מלא יתרחש במסלול צומת הירח ביום ראשון, 31 בדצמבר 2028, עם גודל ליקוי של 1.2479. ליקוי ירח מתרחש כאשר הירח נע לתוך צל כדור הארץ, וגורם להחשכת הירח.
ליקוי ירח מלא מתרחש כאשר הצד הקרוב של הירח עובר לחלוטין לתוך צל מטרייה של כדור הארץ.
הוא מתרחש כ-4.3 ימים לפני האפסיד (ב-4 בינואר 2029, בשעה 23:15 UTC), קוטרו הנראה של הירח יהיה גדול יותר.
ליקוי ירח זה יתרחש במהלך ירח כחול, והוא הליקוי הראשון מסוגו המתרחש במהלך הסילבסטר מאז דצמבר 2009, וליקוי הירח המלא הראשון בהיסטוריה ביום הראשון לשנה האזרחית החדשה.
הליקוי הבא מסוגו יהיה בדצמבר 2047 (אם כי התאריך יהיה ינואר 2048 ברוב אזורי הזמן).
הליקוי ייראה באופן מלא מעל מזרח אירופה, אסיה ואוסטרליה, ייראה בזריחתו מעל אפריקה ואירופה ובשקיעתו מעל מזרח האוקיינוס השקט ומערב צפון אמריקה.
ליקוי ירח זה הוא חלק מעונת ליקויים, תקופה, בערך כל שישה חודשים, שבה מתרחשים ליקויים.
ברצף שלהלן, כל ליקוי מופרד על ידי שבועיים.
+עונת הליקויים של דצמבר 2028–ינואר 2029 31 בדצמבר צומת יורד (ירח מלא) 14 בינואר צומת עולה (ירח חדש) ליקוי ירח מלא סארוס ירחי 125 ליקוי חמה חלקי סארוס שמשי 151
ליקורגוס , היה המחוקק האגדי של ספרטה, שהקנה לה את משטרה הפוליטי הייחודי ושיטת חינוכה החמורה, האגוגה.
ליקורגוס נזכר בכתביהם של ההיסטוריונים הרודוטוס, קסנופון, אפלטון, פוליביוס ופלוטרכוס.
לשאלה האם ליקורגוס היה דמות היסטורית אמיתית אין תשובה ברורה; עם זאת, היסטוריונים רבים מן העת העתיקה האמינו שהוא היה אחראי לרפורמות שנודעו ברובן בתור הרטרה הגדולה.
היסטוריונים אלה מתארכים אותו במחצית הראשונה של המאה השביעית לפני הספירה.
על פי חלק מן המקורות, ליקורגוס נולד כבן או אח לאנומוס לבית אאוריפוטית, נצר למלכות והעוצר של כרילוס, ויש אומרים לאובוטס.
הוא יצא מספרטה כדי למנוע שמועות זדון כי בכוונתו לרצוח את אחיינו, יורש-העצר, ולהשתלט על המלוכה; ולקח חלק במסעות רחוקים לכרתים, מצרים ואיוניה.
לאחר שובו נתגלע סכסוך בין המלוכה לעם, והוא יצא אל האורקל בדלפי, ומהם קיבל את השראתו לחוקה.
ליקורגוס ראה לנכון להציג את הרפורמות כחוקים מידי האל אפולו; הוא אסר על כתיבת חוקיו, ועם סיומם, הוא גרם לאזרחים להתחייב בנדר ושבועה, לציית לחוקיו ללא שינויים.
הוא עזב אז את ספרטה לדלפי, ויש אומרים ששם שם קץ לחייו.
במקורות עתיקים ששרדו מוזכר ליקורגוס לראשונה על ידי הסופר היווני הרודוטוס (המאה ה-5 לפנה"ס), הטוען שהמחוקק השתייך לבית אגיס בספרטה, אחת משתי שושלות שעליהן התבססה שיטת המלוכה הכפולה בספרטה.
ההיסטוריון קסנופון (Xenophon), שכתב במחצית הראשונה של המאה ה-4 לפנה"ס, האמין למעשה שליקורגוס ייסד את המוסדות הספרטניים זמן קצר לאחר שפלשו הדורים ללקוניה והפכו את האכאים למעמד של צמיתים (הלוטים).
באמצע המאה ה-4 לפנה"ס הייתה הסכמה כללית כי ליקורגוס השתייך לשושלת האאוריפוטית, והיה העוצר של אחיינו, המלך כרילוס.
על סמך זאת תיארכו החוקרים את תקופתו למאה ה-9 לפנה"ס.
ליקורגוס מופיע גם אצל ההיסטוריון פלוטרכוס.
על פי מקור זה, ליקורגוס ביקש שחוקיו לא יירשמו אלא יעברו מדור לדור.
בכל זאת תקנותיו נשמרו במשך מאות שנים, והפכו את ספרטה לעיר שנחשבה לחזקה ביותר ביוון העתיקה מבחינה צבאית:
בתארו את חיי ליקורגוס, שיבץ פלוטרכוס מסורות עממיות לגביו, והוא מתאר בין היתר את המסע של ליקורגוס לאיוניה, כרתים ומצרים, וטוען שליקורגוס היה זה אשר הביא את שירתו של הומרוס לספרטה.
התיארוך של חוקת ליקורגוס משתנה ממקור למקור – כפי שמוצג גם אצל פלוטרכוס, בפתח הביוגרפיה – ולכן בלתי אפשרי לאחד בין המסורות השונות ולהחליט בביטחון על גרסה אחת.
ההיסטוריון בנדיקט ניזה קבע את הזמן כמחצית השנייה של המאה ה-7 לפנה"ס.
קיימות גרסאות שונות לשאלת זהותו של מייסד שיטת הממשל הספרטנית ואפלטון עצמו האמין כי חוקת ספרטה הייתה פרי התפתחות הדרגתית.
חוקרים מודרניים הסיקו מן הסתירות הללו כי ליקורגוס היה דמות מיתולוגית, ולא אישיות אמיתית.
הם מצביעים על כך שהיוונים נוטים לייחס את מקורם של מוסדות פוליטיים וחברתיים לכוחות האישיות של מייסד יחיד.
בכל אופן, היסטוריונים רבים מאמינים כי היה קיים אדם בשם זה, וכי לו יש לייחס את הרפורמות הדרסטיות אשר מוּסדו בספרטה אחרי מרד ההלוטים במחצית השנייה של המאה ה-7 לפנה"ס.
חוקרים אלה טוענים כי על מנת למנוע עוד הפיכה הלוטית, ייסד ליקורגוס את השיטה הצבאית הקהילתית, שהפכה את ספרטה לתופעה ייחודית בקרב ערי-המדינה של יוון.
קיימות גם מסורות הממקמות את ליקורגוס במאה ה-9 לפנה"ס.
ההיסטוריון תוקידידס, שעליו מסתמך ההיסטוריון ג'ורג' גרוט מתארך את הרפורמות זמן קצר לפני 804 לפנה"ס.
איסוקרטס ואפורוס מרחיקים עד 869 לפנה"ס.
על-פי המסורת של קסנופון, ליקורגוס היה בן זמנו של הרקלידס (Heraclides), כלומר בן המאה ה-10 לפנה"ס.
פלוטרכוס מצטט את ה"רטרה הגדולה", היא הנבואה אשר קיבל ליקורגוס מן האורקל בדלפי, אשר שימשה בסיס לתיקונים במשטר בספרטה.
הנחיות האורקל היו (כמובא אצל פלוטרכוס:)
לבנות מקדש לזאוס סילניה ולאתנה סילניה;
לחלק את העם לפילאי ("שבטים") ואובאי ("כפרים");
להקים מועצת-זקנים של שלושים איש, כולל שני המלכים (זקנים שגילם מעל שישים);
לכנס מעת לעת את אספת האזרחים (ה'אפלה') ליד הנהר אורוטס.
חוקרים מודרניים קובעים שהרפורמה של ליקורגוס כללה גם רפורמה אגררית.
להשלמת גופי הממשל מעבר לרטרה, כפשרה, הקים את מוסד האפורים, המפקחים, פקידים בכירים הנבחרים לשנה אחת, ממונים על אוצר המדינה, שופטים בפלילים וענייני מדינה, ממונים על הפיקוח של בני המעמדות הנמוכים, על חינוך הילדים והאימון הצבאי, אך בראש ובראשונה כמבקרים של המלכים.
אחד האפורים הוא נותן השם לשנה.
ישנם חוקרים הטוענים כי מוסד זה של האפורים הוקם קודם להכנסת החוקה של ליקורגוס, ואחרים מייחסים אותו רק לתקופה מאוחרת יותר.
הוויכוח על עניין זה התנהל כבר בעת העתיקה, ונמצא את שתי הגרסאות בנפרד אצל פלוטרכוס והרודוטס.
ליקופודים (שם מדעי: Lycopodiopsida) היא מחלקת בעלי קשקשים שהם צמחים וסקולריים חסרי זרע ובה סדרה אחת: הליקופודיים, הכוללת שתי משפחות: רגלי זאב (Lycopodiaceae) והופרזיכיים (Huperziaceae).
בליקופודים הרבייה מתרחשת על ידי ספורופילים המאורגנים באצטרובלים.
צמחים אלה כיום די קטנים ונדירים, אף שבעבר למשל במשך הקרבון החלו צמחים מהקבוצה כמו לפידודנדרון וסיגילריה לגדול לגובה רב, לעיתים עד 50 מטרים וליצור יערות קדומים.
ליקטור (לטינית: Lictor) היה חבר במעמד מיוחד של משרתי ציבור בתקופת המלוכה והרפובליקה הרומית, שמשימתו הייתה טיפול במגיסטראטים בעלי "אימפריום".
בין השאר נתנו הליקטורים שירותי ליווי, ייצוג והגנה למגיסטראטים ושימשו כמשרתיהם האישים ושומרי ראשם.
לפי טיטוס ליוויוס, רומלוס שהיה מלך רומא הראשון יצר את המשרה וקבע שהמלך יהיה מלווה ב־12 ליקטורים לזכר 12 הציפורים שהיו האות לכך שיעלה למלוכה.
לפי דעה אחרת ייתכן והמנהג שאול מן האטרוסקים שישבו באטרוריה, שלאחר ששנים־עשר שבטיהם בחרו את מלכם (rege) נהגו לשלוח ליקטור אחד מכל שבט לשירות המלך.
המסורת האחרונה נתמכת על ידי הממצא הארכאולוגי.
רמז לתפקיד המקורי של הליקטורים עשוי להימצא בשמם, אך גם כאן אין ידיעה ברורה.
לפי אולוס גליוס מקור השם במילה ligando, שמשמעותו קשירה, בגלל שהליקטורים נהגו לקשור את ידיהם ורגליהם של פושעים לפני הענשתם.
הליקטורים נבחרו מבין הפלבאים והיו אנשים חופשיים ואזרחי רומא, דבר שניתן להקיש מהעובדה שלבשו טוגה בתוך רומא.
הליקטור היה צריך להיות אדם חסון המסוגל לעבודה גופנית.
הליקטורים היו פטורים משירות צבאי וקיבלו שכר קבוע של 600 ססטרצים (נכון לראשית תקופת האימפריה) ואורגנו באגודה.
לרוב, נבחרו הליקטורים על־ידי המגיסטראט אותו היו אמורים לשרת, אך ייתכן שנבחרו בהגרלה.
משימתו העיקרית של הליקטור הייתה לשמש שומר ראש למגיסטראטים בעלי אימפריום, לפי המפתח הבא:
פראיטור – 6 ליקטורים, 2 בתוך רומא;
מגיסטר אקוויטום (אדון הסוסים, סגנו של הדיקטטור) – 6 ליקטורים;
איידיל קורלי – 2 ליקטורים
פרומגיסטרטים היו מורשים אף הם לדרוש ליווי ליקטורים (בהתאם לדרג האימפריום שלהם);
אזרחים רגילים זכו לעיתים לליווי ליקטורים באירועים מיוחדים כמו הלוויות או מפגשים פוליטיים, כהפגנה של כבוד.
הליקטורים נשאו עימם מוטות מעוטרים בשבטים (פסקס) ומחוץ לפומריום, שטחה של העיר רומא, נשאו גם גרזנים שסימלו את סמכות הביצוע של האימפריום.
הם הלכו אחר המגיסטראט בכל אשר הלך, כולל אל תוך הפורום, ביתו, מקדשים ואפילו בתי המרחץ.
הגרזן הוצא מתוך הפסקס בתוך שטח הפומריום במטרה לסמל את עליונות החוק העירוני על האימפריום.
הליקטורים הלכו לפני המגיסטראט בשורה, כאשר הליקטור הקרוב ביותר אליו, ה־proximus lictor (המכונה לעיתים גם הליקטור הראשי, primus lictor) פוסע ממש לפני המגיסטראט ומעביר את הוראותיו.
אם היה קהל במקום, פינו הליקטורים את הדרך עבור המגיסטראט ואף הקפידו כי הקהל יגלה כבוד ראוי לבעל המשרה, כמו ירידה מן הסוס או הסרת כיסויי ראש.
הליקטורים היו חייבים לעמוד לצידו של המגיסטראט כאשר פנה אל הקהל.
המגיסטראטים יכלו להיפטר מהליקטורים רק כאשר ביקרו בעיר חופשית או כאשר פנו אל מגיסטראטים בדרג גבוה מהם.
לליקטורים היו גם משימות משפטיות וענישתיות, והם יכלו בצו אדונם לאסור ולהעניש אזרחים רומים.
הענשתם של עבדים או אזרחים זרים הייתה מסורה לקרניפקס.
ליקטור קוריאטוס (lictor curiatus, ברבים, lictores curiati) היה ליקטור מיוחד שלא נשא עמו פסקס ומשימתו העיקרית הייתה דתית.
היו כשלושים ליקטורים כאלו, תחת פיקודו של הפונטיפקס מקסימוס, הכהן הראשי של רומא.
הם נכחו בעת הקרבת קרבנות, שם נשאו את החיה לעולה אל המזבח.
הבתולות הוסטליות כמו גם הכהנים, ה־flamen, היו זכאים לליווי והגנה של ליקטור קוריאטוס אחד.
בתקופת האימפריה, לוו נשים מן המשפחה המלכותית בשני ליקטורים כאלו.
הליקטורס קוריאטי היו אחראים גם לזימון האספה הכללית, הקומיטיה קוריאטה, ועל שמירת הסדר במהלכה.
ליקוי מאורות הוא אירוע אסטרונומי המתרחש כאשר גרם שמים נע אל תוך צילו של גרם שמים אחר.
המונח משמש לרוב לתיאור ליקוי חמה, כאשר צל הירח עובר על פני כדור הארץ או ליקוי ירח, כאשר הירח נע אל תוך צלו של כדור הארץ.
המונח משמש גם לתיאור התופעה בה אחד מירחיו של צדק (או כוכב לכת אחר) עובר בתוך צילו של כוכב הלכת, או כאשר אחד מהירחים נע אל תוך הצל של ירח אחר.
כל ליקוי מאורות הוא אירוע הסתרה שבו הגוף שמטיל את הצל מסתיר לגוף המוצל את מקור האור שלו.
עם זאת יש אירועי הסתרה רבים אחרים שאינם ליקוי מאורות, כמו כוכב או כוכב לכת מוסתר על ידי הירח או על ידי כוכב לכת אחר.
ליקוי מאורות הוא מצב סיזיגי, כלומר מצב בו שלושה מגרמי השמים נמצאים על קו אחד ישר.
כאמור, שני הליקויים המשמעותיים ביותר בכדור הארץ הם:
ליקוי ירח - מנקודת מבטו של הירח, כדור הארץ מכסה את השמש.
הירח נע דרך הצל הנוצר בידי כדור הארץ.
האירוע יכול להתרחש רק בזמן ירח מלא.
ליקוי חמה - מנקודת מבטו של כדור הארץ, הירח מכסה את השמש.
הירח מטיל צל על פני כדור הארץ.
הדבר יכול להתרחש רק בזמן מולד הירח.
ליקוי מלא מתרחש כאשר מקור האור חסום לחלוטין על ידי העצם המסתיר.
בליקוי חמה, הצופה נמצא בתוך כתם הצל שיוצר הירח.
ליקוי חלקי מתרחש במקומות בהם רק חלק מהארה חסום על ידי הגוף המסתיר (ליקוי חמה), או כאשר רק חלק מהגוף מוסתר על ידי הצל (ליקוי ירח).
בליקוי חמה, הצופה נמצא בחלק הפנומברה של צל הירח.
ליקוי טבעתי הוא ליקוי מלא של מאור כאשר לעין נראית טבעת אור סביב הגוף החוסם.
בליקוי חמה הצופה נמצא בתוך חלק האנטומברה של צל הירח.
מדובר בצירוף מקרים בכך שהשמש והירח הם בעלי גודל נראה כמעט זהה, דבר המאפשר ליקוי טבעתי.
ליקויי טבעת הם זמן אידיאלי לצפייה בהתפרצויות שמש.
ישנו גם ליקוי בן כלאיים המורכב משלושת המצבים.
הליקוי מתחיל כליקוי טבעתי, הופך למלא ובסופו חוזר למצב טבעתי.
ליקוי הכולל את השמש, כדור הארץ והירח יכול להתרחש רק כאשר שלושתם נמצאים על אותו הקו.
מאחר שמישור המסלול של הירח הוא בהטיה ביחס למישור סיבובו של כדור הארץ (מישור המלקה, קו הליקויים), ליקוי מתרחש רק כאשר שלושת הגופים קרובים להצטלבות שלושת המישורים האלה.
השמש עוברת דרך ההצטלבות פעם בשנה, וליקויים מתרחשים בערך אחת לשני חודשים ירחיים.
בשנה יכולים להתרחש בין שניים לשבעה ליקויים.
הם חוזרים בהתאם למחזורי השמש.
לִיקִינְיוּס (Licinius, סביב 263–325) היה אוגוסטוס באימפריה הרומית.
הוא מונה על ידי גלריוס לאוגוסטוס המערב ב-308, אם כי למעשה שלט רק על פאנוניה תראקיה ואילריקום במזרח האימפריה.
לאחר מותו של גלריוס בשנת 311 משל יחד עם מקסימינוס דאיה על חלקה המזרחי של האימפריה.
מ-30 באפריל 313 משל לבדו על האימפריה המזרחית במקביל לקונסטנטינוס שמשל באימפריה המערבית.
ההתמודדות בין שני השליטים הביאה את האימפריה לכדי מלחמת אזרחים שהסתיימה עם ניצחונו של קונסטנטינוס ומותו של ליקיניוס.
גורמים אלו בשילוב עם גורמים נוספים היוו יחד משבר מתמשך באימפריה הרומית שזכה לכינוי משבר המאה ה-3. משבר זה נמשך עד עלייתו לשלטון של דיוקלטיאנוס (284–305 לספירה), שביקש לפתור את משברי האימפריה באמצעות שורה של רפורמות, כשהמרכזית שבהן הייתה כינון מבנה שלטוני חדש שזכה לשם 'טטררכיה' ("שלטון הארבעה").
לצורך כך, בראשית שלטונו, בשנת 285, צירף דיוקלטיאנוס אליו לשלטון את איש הצבא מקסימיאנוס.
דיוקלטיאנוס אימץ אותו כאח, ויש לשער כי שמו המלא של מקסימיאנוס, מרקוס אורליוס ולריוס מקסימיאנוס (Marcus Aurelius Valerius Maximianus) אומץ כאשר ניאות להצטרף לשלטון דיוקלטיאנוס.
ב-1 במאי 305 פרשו מקסימיאנוס ודיוקלטיאנוס מכס השלטון בטקס שנערך בו זמנית במילאנו וניקומדיה ומינו את קונסטנטיוס כלורוס כאוגוסטוס במקום מקסימיאנוס ואת גלריוס לאוגוסטוס במקום דיוקלטיאנוס.
את כס הקיסרים תפסו דמויות חדשות, מקסימינוס דאיה כקיסר תחת גלריוס במזרח ופלביוס ולריוס סוורוס כקיסר במערב.
שני קצינים ותיקים אלו היו למעשה נאמנים של גלריוס וביססו את מעמדו כשליט עליון של האימפריה והסירו את נאמני מקסימיאנוס מעמדות הכוח.
מהלך זה שלכאורה נעשה בהסכמה של כל הצדדים התעלם משאיפותיהם של מועמדים אחרים ומשאיפותיו של מקסימיאנוס להעביר את השלטון לבנו.
ביום 11 בנובמבר 308 נפגשו גלריוס ומקסימיאנוס עם דיוקלטיאנוס בעיר קרנונטום שם כפו המשתתפים על מקסימיאנוס לוותר על תארו המחודש כאוגוסטוס וקונסטנטינוס הורד לדרגת קיסר ומקסימינוס דאיה לקיסר במזרח ולִיקִינְיוּס נאמנו של גלאריוס התמנה לתפקיד אוגוסטוס של המערב.
משלחתו של גלריוס נחלה כישלון בניסיון לדכא את המרד ברומא והוא נאלץ לחזור על עקבותיו, בנובמבר 308 מינה גלריוס את ליקיניוס לדרגת אוגוסטוס והציב תחת שלטונו את אזור הבלקן.
במסגרת זאת יצא ליקיניוס בשנת 310 למלחמה מוצלחת כנגד השבטים הסרמטים והצליח לשעבד אותם תחת שלטון האימפריה הרומית.
עם מותו של גלריוס במאי 311 כרת ליקיניוס הסכם עם מקסימינוס דאיה ולפיו הם חילקו בניהם את שטחי השלטון בפרובינציות הרומאיות במזרח.
על מנת ליצב ולחזק את מעמדו באימפריה המחולקת התחתן ליקיניוס במרץ 313 עם פלאביה יוליה קונסטנטיה (Flavia Julia Constantia) אחותו למחצה של קונסטנטינוס.
נישואים אלו הובילו לשיתוף פעולה בין שני השליטים שהוביל לפרסום צו מילאנו , המכונה "צו הסובלנות של גלריוס וקונסטנטינוס", כתב הכרזת סובלנות דתית שפורסם באימפריה הרומית בשנת 313.
בשנת 313 החליט מקסימינוס דאיה, שליט המזרח הרומאי לסלק את ליקיניוס מדרכו מאחר שראה בו סיכון עיקרי למעמדו
הוא יצא לכוון הבלקן עם צבא של כ-70000 חיילים, באפריל הוא חצה אץ הבוספורוס עם צבא שהוחלש על ידי תנאי מזג אוויר קשים.
העיר ביזנטיום נפלה לידיו לאחר מצור של 11 ימים משם המשיך מקסימינוס דאיה אל העיר הרקלאה סינטיקה (Heraclea Sintica) שבבולגריה, העיר נפלה לידיו לאחר מצור קצר אך בשלב זה הגיע צבאו של ליקיניוס עם כ-30000 חיילים וחנה באדריאנופול.
הצבאות נפגשו לקרב המכריע ביום 30 באפריל 313. על פי ההיסטוריונים הרומאיים בערב הקרב הופיע מלאך בחלומו של ליקיניוס ולימד אותו תפילה שכל המאמינים בכל הדתות יכולים לשאת ללא סייג וליקיאנוס לימד והתפלל תפילה זו עם חייליו לפני הקרב.
בקרב צירלום (Tzirallum) הביסו הלגיונות של ליקיניוס את הצבא העדיף מספרית של מקסימינוס דאיה, הסיבות לכך היו המשמעת העדיפה והיתרון בהכרת השטח של הלגיונות המערביים.
מקסימינוס דאיה הצליח להימלט משדה הקרב בעור שיניו, מלווה ביחידות צבא שנותרו נאמנות ולאחר שפשט את גלימת הארגמן של האוגוסטוס ובמקומה לבש מדים של חייל פשוט.
בלווית שרידי צבאו הוא נסוג לעיר ניקומדיה שם ניסה לארגן מחדש את הלגיונות הנאמנים לו.
הצבאות נפגשו פעם נוספת בשערי קיליקיה בקרב בו ניסו לגיונותיו של דאיה לעצור את צבאו של ליקיניוס שפרצו את קווי ההגנה של דאיה והמשיכו בקרב תנועה איטי במהלכו נדחפו הלגיונות המזרחיים לאחור אך מבלי להתפורר ומבלי להיכנע, המערכה הסתיימה עם מותו של דאיה ככל הנראה ממחלה באוגוסט 313.
עם מותו של מקסימינוס דאיה הפך ליקיניוס לשליט יחיד בחלק המזרחי של האימפריה הוא פעל במהירות בנחישות וללא רחמים להסיר כל התנגדות אפשרית לשלטונו.
הוא הוציא להורג את פלביוס סווריאנוס בנו של הקיסר המת פלביוס ולריוס סוורוס ולאחר מכן הוציא להורג את קנדידיאנוס בנו של האוגוסטוס המת גלריוס ואת אשתו ובתו של האוגוסטוס המת דיוקלטיאנוס ששהו בחצרו תחת הגנתו.
ליקיניוס נסוג לאדריאנופול ושם חבר לגנרל רב השפעה במזרח ולריוס ולאנס ובעזרתו גייס צבא חדש וככל הנראה בתמורה
ומתוך תקווה לגייס את נאמנותו העלה את ואלאנס לדרגת קיסר בדצמבר 316.
בסוף שנת 316 נפגשו ליקיניוס וקונסטנטינוס שוב בעימות צבאי הידוע בשם קרב מרדיאה שהתחולל ליד חארמאנלי בבולגריה.
הקרב היה עקוב מדם ואף על פי שהלגיונות של קונסטנטינוס דחקו את הלגיונות של ליקיניוס לכלל נסיגה, הקרב הסתיים ללא הכרעה.
ושני האוגוסטוסים חתמו על הסכם שלום בסרדיקה במרץ 317. לאחר חתימת ההסכם הוציא ליקיניוס את ואלאנס להורג, ייתכן שמהלך זה נעשה על מנת לרצות את קונסטנטינוס שלא הסתיר את חוסר שביעות רצונו ממנו.
בשנים הבאות שמרו האוגוסטוסים על שביתת נשק וכלצאחד מהם התמקד בהתבססות והדיפת איומים מבית ומבחוץ בשטחים שתחת שלטונם, כך הקדיש ליקיניוס את משאביו הצבאיים בהכנעת שבטים סרמטיים במהלך 318.
חילוקי הדעות בין האוגוסטוסים שעיקרם מאבק על עמדת ההשפעה העליונה באימפריה חזרו והתפרצו בשנת 321 כאשר כוחות צבא מהלגיונות של קונסטנטינוס חדרו מספר פעמים לשטחים שתחת שלטון ליקיניוס במהלך קרבות עם שבטים גרמאניים.
חדירות אלו נתפסו על ידי ליקיניוס כערעור תחת מעמדו הנחות מלכתחילה, הוא העלה טענות כי אירועים אלו מהווים הפרה של ההסכם משנת 317.
קונסטנטינוס פעל בנחישות על מנת למצות את ההזדמנות להסיר את המתחרה היחיד על השלטון באימפריה.
הוא בחר בזירה ימית על מנת לפתוח במתקפה על ליקיניוס בשני קרבות שנערכו בשנת 233 ו-324 הצליח קונסטנטינוס לפגוע במרבית הצי של ליקיניוס ולבטל את היתרון היחסי שהיה לו בזירה זו.
אף שמספר חייליו של קונסטנטינוס היה מועט ביחס לזה של ליקיניוס, צבאו עלה על זה של יריבו באיכותו.
הצבאות היריבים נפגשו ליד אדריאנופול שבתראקיה (אדירנה שבטורקיה) ב-3 ביולי 324, וקונסטנטינוס הביס את ליקיניוס אשר נמלט והסתגר בביזנטיון הסמוכה.
לאחר הקרב החליט ליקיניוס להדיח את קונסטנטינוס באופן סמלי מתפקידו כאוגוסטוס המערב ומינה לתפקיד זה את סקסטוס מרסיוס מרטיניאנוס (Sextus Marcius Martinianus) והטיל עליו את הפיקוד של חלק מהצבא.
הקרב השלישי והמכריע בין הטוענים לשלטון באימפריה קרב כירוספוליס, התחולל ב-18 בספטמבר 324, הפעם בצידו האסייתי של הבוספורוס, סמוך לאיסקידר של ימינו, ובקרב זה ביסס קונסטנטינוס את ניצחונו.
מרטיניאנוס הוצא להורג בשנת 325 בקפדוקיה וליקיניוס הוצא להורג זמן קצר לאחר מכן תחת האשמה שפעל לקשור כנגד שלטונו של קונסטנטינוס.
בשנת 313, בשיתוף עם קונסטנטינוס, פרסם הכרזה בשם צו מילאנו, שבה קראו כי מן הראוי שהאימפריה הרומית תפגין סובלנות מלאה כלפי כל אדם שבחר להאמין בנצרות, או בכל כת אחרת, ובנוסף, קראו לתיקון העוולות שנעשו לנוצרים במהלך רדיפתם.
בכך שמו קץ לרדיפת הנצרות, וחיזקו את מעמדה כדת לגיטימית, ואף מועדפת ברחבי האימפריה.
ליקר הוא משקה אלכוהולי חזק ומתוק (מכיל לפחות 10% סוכר), המבוסס לרוב על תזקיק אלכוהולי המתובל בחומרים מגוונים כגון: פירות, אגוזים, תבלינים, דבש, שמנת ושוקולד.
ליקר מכיל לרוב בין 15% ל-55% אלכוהול.
הליקרים לרוב אינם מיושנים, אם כי הם יכולים לעבור תקופת חיתון מסוימת כדי לאפשר לטעמים להתמזג.
המילה ליקר מגיעה מהמילה הלטינית 'liquifacere' שפרושה "להתמוסס" ומתייחסת להתמוססות חומרי הטעם במשקה.
בחלק מהארצות (בייחוד בארצות הברית) מכונים הליקרים בשם "קורדיאל" (Cordial).
הליקרים הראשונים הוכנו ככל הנראה בסוף ימי הביניים.
הם יוצרו בעיקר על ידי נזירים שהשתמשו באלכוהול כדי לשמר צמחי מרפא שונים.
הליקרים הללו היו מרירים, ושימשו בתרופות או שיקויים.
ככל הנראה באיטליה הוכנו ליקרים החל מהמאה השלוש עשרה.
כיום, ליקרים מיוצרים בארצות רבות בעולם ומוגשים בצורות שונות: נקי, עם קרח, עם קפה, או כחלק מקוקטייל.
מרבית הליקרים המסחריים מבוססים כיום על תזקיק אלכוהולי נקי, המתובל וממותק ישירות.
אולם חלק מהליקרים מבוססים על משקאות אלכוהוליים לבנים (וודקה, ג'ין, רום וטקילה) או על משקאות אלכוהוליים אחרים כגון ברנדי, וויסקי, ויין.
עם זאת, סוג הליקר נקבע לרוב על פי המתבל הדומיננטי שבו.
חלק מהליקרים הם גנריים, כלומר, לאף חברה אין בעלות על שם הליקר וחברות שונות מייצרות אותו, למשל קרם דה קסיס.
ליקרים אחרים הם בגדר מותג, ומתכונם המדויק, רשימת מרכיביהם ואופן הכנתם נשמרים בסוד בדרך כלל.
יש קטגוריות רבות של ליקרים המבוססות על המתבל המרכזי, כגון קפה, שוקולד, תפוזים, פירות, דבש, אגוזים, אניס ועוד.
להלן מספר קטגוריות מיוחדות של ליקרים:
ליקר עשבים - משפחת ליקרים מרירים, תרופתיים, לרוב בעלי מסורת עתיקה של מאות שנים.
הם מכילים לרוב עשרות רבות של עשבי תיבול (כאשר הנוסחה המדויקת נשמרת בסוד).
לרוב אלה ליקרים חזקים, המכילים 35%-55% אלכוהול.
דוגמאות - שארטרז, בנדיקטין, יגרמייסטר, פסואה, בחרובקה, גלייבה ואוניקום.
ליקר שמנת - ליקרים בתוספת שמנת.
לרוב בעלי רמת אלכוהול נמוכה ביחס לליקר–כ-17%.
דוגמאות - אייריש קרים (משפחת ליקרים המכילה ויסקי אירי ושמנת אירית), שרידאנס, אמרולה.
שנאפס - לעיתים נחשב לליקר, בעיקר בגרסתו האמריקאית, כאשר הוא מכיל 20% אלכוהול ותוספות שונות על מנת לשפר את טעמו.
עם זאת, הגרסה המקורית של המשקה מכילה כ-40% אלכוהול ונתפסת כמשקה אלכוהולי בפני עצמו ולא כחלק מקטגוריית הליקרים.
ליקיאון היא חורשה שהוקדשה לאל היווני אפולו, ליד אתונה.
אחד משמותיו של אפולו היה אפולו ליקיוס Apollo Lyceios, כלומר אפולו מהיישוב ליקיה, והחורשה קרויה על שם כינויו זה.
ליד החורשה היה גימנסיון בו לימד אריסטו את תלמידיו ומכאן נגזר שמו של בית ספר זה ל"ליקיאון".
בית ספר זה שכן במספר בניינים שהיו מוקפים בשבילים מכוסים.
אריסטו נהג ללמד כשהוא מתהלך עם תלמידיו בשבילים אלה (peripatoi ביוונית), ומכאן הכינוי "פריפטטים" שדבק בתלמידיו.
אחרי מות אריסטו ב-322 לפנה"ס עמד תלמידו תאופרסטוס בראש הליקיאון, ואחרי מות תאופרסטוס ב- 287 לפנה"ס, הליקיאון לא שרד זמן רב ולימוד המדעים עבר מאתונה לאלכסנדריה שבמצרים.
מהשפה היוונית התגלגלה המילה דרך הלטינית ככינוי לבית ספר גבוה.
כיום משמשת בדרך כלל במשמעות של בית ספר תיכון ונעשה בה שימוש בעיקר בארצות קתוליות לשעבר, ובקרב דוברי שפות רומאניות; "ליסאו" (Liceo) בספרדית, "ליסֶה" (Lycée) בצרפתית, "ליצאום" (Lyzeum) בגרמנית (ולעיתים גם בעברית).
באימפריה הרוסית נקראו בשם זה בתי ספר יוקרתיים להכשרת פקידות גבוהה.
לִיקוֹפֶּן (באותיות לטיניות: lycopene; נוסחה מולקולרית: C40H56) הוא פיגמנט מסוג קרוטנואיד בצבע אדום מבריק, המצוי בעגבניות ובפירות אדומים אחרים.
ליקופן הוא הקרוטנואיד השכיח ביותר בגוף האדם, והוא אחד מנוגדי החמצון הקרוטנואידיים החזקים ביותר.
שמו נגזר משמה המדעי של העגבנייה, Solanum lycopersicum.
הודות לעובדה שהוא נפוץ מאוד במזון, ליקופן הותר לשימוש גם כצבע מאכל (E160d).
פירות וירקות שיש בהם כמות גדולה של ליקופן הם עגבניות, אבטיח, גויאבה אדומה, אשכולית אדומה, גמבה ופפאיה.
בשונה מוויטמינים אחרים המסיסים במים, כמו ויטמין C וויטמין B אשר עוצמתם פוחתת בעת בישול, הליקופן המסיס בשמן דווקא מגביר את עוצמת פעילותו בזמן חימום ובישול בשל שינוי המבנה המרחבי שלו – מצורת ציס לטראנס.
ליקופן ברסק עגבניות זמין לגוף פי 4 יותר מאשר בעגבניות טריות.
כיוון שקרוטנואידים מתמוססים טוב יותר בסביבה שומנית, כדאי לצרוך את הליקופן לצד מאכל שומני על מנת לשפר את ספיגתו.
סקירה שנערכה בשנת 2010 הסיקה כי לא נערכו מספיק מחקרים כדי לקבוע האם צריכת הליקופן משפיעה על בריאות האדם.
השפעתו האפשרית של ליקופן על מחלות לב וכלי דם וסרטן ערמונית נחקרה במחקר בסיסי וקליני.
עם זאת, נכון לשנת 2017, ההשקפה הרווחת של ה-FDA היא כי אין עדויות לתועלת של ליקופן לגוף האדם.
סקירת מחקרים משנת 2011 הראתה כי אין ראיות מספיקות כדי לתמוך בשימוש בליקופן למניעת סרטן הערמונית.
ליקר ביצים או אג נוג הוא משקה אלכוהולי המבוסס על חלב וביצים.
משקה זה מוגש באופן מסורתי בארצות הברית, בריטניה וקנדה בחג המולד, חג ההודיה או בראש השנה האזרחית.
המשקה עשוי מחלב, שמנת, סוכר, ביצים מוקצפות ומתובל באגוז מוסקט וליקר אלכוהולי כגון רום, ברנדי או ויסקי.
למשקה יש גרסה ללא אלכוהול.
מקורו של המשקה אינו ברור ויש הסוברים שהוא התפתחות של הפוסט - משקה חלב מימי הביניים.
גם מקור שמו של המשקה אינו ברור.
ייתכן שהמילה "נוג" מקורה באנגלית תיכונה (middle English) שמשמעה שיכר, שלו נוספו ביצים ("אג").
משקה זה הוגש חם, והיה משקה של בני האצולה בלבד.
מרכיביו היקרים מנעו מתושבי הכפרים לשתות אותו, ואילו בערים לא היה לפשוטי העם חלב, ורק האריסטוקרטיה יכלה להשיגו.
במאה ה-17 נהגו לערבב את החלב והביצים המוקצפות ביין מדירה או בשרי.
בראשית המאה ה-19 הגיע המשקה לארצות הברית, שם, בשל המיסים על הברנדי והיין, נעשה שימוש ברום מהקריביים.
עד מהרה הפך המשקה למשקה חג פופולרי בארצות הברית.
החל משנות ה-60 של המאה ה-20 החלה להימכר גרסה מסחרית של המשקה הכוללת אלכוהול, או גרסה בלא אלכוהול.
בתקופה זו החלו להגיש את המשקה קר.
ליקיה (בליקית: Trmmisa; ביוונית: Λυκία; בפיניקית: 𐤋𐤅𐤊, לוכּ) הייתה ברית ערים לחופי הים התיכון בדרום-מערבה של אסיה הקטנה, בין אנטליה ממזרח לפטהייה ממערב בטורקיה של ימינו.
אזור ליקיה היה מיושב מאז הפרהיסטוריה.
ברית הערים העצמאית שקמה במקום התפתחה מממלכות חתיות חדשות לאחר התמוטטות האימפריה החתית במאה ה-12 לפנה"ס.
לפי הרודוטוס נקראה ליקיה על שם המלך ליקוס, בנו של מלך אתונה פנדיון השני.
באיליאדה הזכיר הומרוס את ליקיה כבת בריתה של טרויה, ולפי המיתולוגיה היוונית נשלטה על ידי סרפדון, אחיו של המלך מינוס מכרתים ובנה של אירופה.
ליקיה גבלה בקאריה ממערב, בפמפיליה ממזרח ובפיסידיה מצפון, ותושביה דיברו שפה הודו-אירופית.
לפי סטראבון הייתה קסנתוס (Ξάνθος, ליקית Arinna) העיר הגדולה בליקיה.
הרודוטוס ציין כי כאשר קרבו הפרסים לקסנטוס, הרגו תושביה את נשותיהם, ילדיהם ועבדיהם, והרסו את האקרופוליס בעיר.
לאחר מכן, יצאו תושבי קסנתוס בהתקפה חסרת סיכויים כנגד הצבא הפרסי, ולמעט 80 משפחות שנעדרו אותה עת מהעיר, כל אוכלוסייתה אבדה.
עיר אחרת בליקיה הייתה פאטרה אשר שכנה לחופו של הים התיכון.
העיר יושבה על ידי דורים מכרתים ורווח בה פולחן אפולו.
האורקל של פאטרה היה שני רק לזה של דלפי.
פייסליס בצידה המזרחי של ליקיה הוקמה על ידי מהגרים מרודוס בסביבות שנת 700 לפנה"ס והייתה לעיר הנמל החשובה בחלק זה של האזור.
כאשר לידיה השתלטה על מערב אסיה הקטנה במאה ה-6 לפנה"ס הייתה ליקיה היחידה ששמרה על עצמאותה, אולם היא נכבשה על ידי הפרסים בשנת 546 לפנה"ס, והייתה לחלק מהממלכה האחמנית יחד עם כל שכנותיה.
ליקוי מאורות הוא סרט דרמה משנת 1995 בבימויה של אגניישקה הולנד, המבוסס על מחזה משנת 1967 מאת כריסטופר המפטון אשר גם כתב את התסריט לסרט.
הסרט מציג התנהלות היסטורית מדויקת של מערכת היחסים רווית התשוקה ואלימות בין שני משוררים צרפתים בני המאה ה-19: פול ורלן (דייוויד ת'יוליס) וארתור רמבו (לאונרדו דיקפריו), בתקופה שהייתה שיא בפוריות יצירותיהם.
פול ורלן, בזקנתו, נפגש בבית קפה בפריז עם אחותו הקטנה של ארתור רמבו לאחר שנפטר.
היא ואמהּ דורשות מורלן שישיב לידיהן את כל העותקים שנותרו מכתביו האחרונים של רמבו על מנת שישרפו אותם; שכן הן חוששות מאופיין המוקצן.
ורלן נזכר במערכת היחסים הפרועה שלהם, אשר החלה כאשר רמבו שהיה נער, שלח כמה שירים פרי עטו לוורלן מביתו שבפרובינציה בשנת 1817. ולרן נדהם מהשירים, והזמין מיידית את הנער הכפרי להתארח בבית חמו בו הוא מתגורר עם אשתו הצעירה ההרה.
הנער החריג, הפרוע והאקסצנטרי מגיע לפריז ומתנהג בגסות משושעשת ואינו מראה כל כבוד או נימוסים כלפי אנשי החברה הבורגנית של פריז וחבריו של ורלן, אשר מוצא את העניין משעשע ומרתק.
ורלן חש פיתוי עז אל הנער הצעיר ומוקסם מצורת החשיבה המקורית והשירה החדשנית שלו, ומחליט לקחת אותו תחת חסותו.
חייו ההטרוסקסואליים הנוחים במעמד הביניים של פריז דיכאו את יצירתו וכישרונו, והרומן שלו עם רמבו הצית בו אש חדשה.
במערכת היחסים בין השניים היו תחושות של שחרור וחופש, אך גם אובססיות, הלקאה עצמית ומזוכיזם רגשי.
היחסים המורכבים שאף הגיעו לפסים אלימים הביאו את ורלן להדרדר נפשית ולהפוך לאלכוהוליסט, ותחת השפעת אלכוהול הוא תקף את אשתו ולבסוף נטש אותה לטובת רמבו.
השניים נפרדים וחוזרים מספר פעמים, עד שערב אחד במהלך ויכוח יורה ולרן ברמבו ופוצע אותו קל, אירוע שמביא למאסרו בגין מעשה סדום וניסיון רצח.
כאשר הוא מרצה את עונשו בכלא הוא ממיר את דתו לנצרות, למורת רוחו של רמבו, ומבטיח לאשתו שלא ייפגש עמו יותר.
כאשר הוא משתחרר, הוא נפגש עמו בגרמניה ומנסה לשווא להחיות את מערכת היחסים ביניהם.
השניים נפרדים, ומאז לא התראו מעולם.
רמבו ויתר על יצירה מכל סוג שהוא, והחל לטייל בעולם ולבסוף התיישב באימפריה האתיופית כדי לנהל שם תחנת מסחר.
בעת מגוריו שם היה לו משרת צמוד ומאהב.
גידול סרטני שהתגלה בברכו חייב אותו לשוב לצרפת, שם נקטעה רגלו.
למרות הקטיעה, התפשט הסרטן בגופו והוא מת בגיל 37.
אחותו של רמבו אומרת לורלן כי אחיו ערך וידוי בטרם מת, ומכיוון שהביע חרטה היא עומדת על דעתה כי יש להשמיד את כתביו ולהתיר רק את אלו אשר עברו צנזורה.
ורלן מעמיד פנים כי הוא מסכים עמה, אך לאחר שהיא עוזבת את בית הקפה הוא קורע את כרטיס הביקור שהשאירה לו.
הוא שותה אבסינת, המשקה אליו התמכר, ורואה בעיני רוחו חיזיון של רמבו הצעיר.
לפי האתר IMDb, את ארתור רמבו אמור היה לגלם במקור ריבר פניקס, אך לאחר שנפטר נבחר לאונרדו דיקפריו לתפקיד.
בנוסף, התפקיד של פול ורלן הוצע במקור לג'ון מלקוביץ', אך זה סרב.
הביקורת המשמעותית ביותר שהופנתה לעבר הסרט, היא על כך שהוא אינו מפרט די אודות ההשפעה העצומה שהייתה לכתיבתם של המשוררים, ובמיוחד על תרומתם להתפתחותה של תנועת הסימבוליזם.
בשנת 1999 יצאה גרסת DVD לסרט.
הגרסה לא כללה כל תוספת מיוחדת או סצנות שנמחקו בעריכה כפי שנהוג בגרסאות DVD, אלא רק גרסאות למסך רחב וקדימון הסרט.
ליקוק היא פעולה במסגרתה מעביר אדם או בעל חיים את לשונו על פני משטח כלשהו, לרוב תוך שהוא משאיר רוק על אותו משטח.
לליקוק מטרות שונות, בהן טעימת המשטח.
בעלי חיים מלקקים את עצמם למטרות רחצה וטיפוח ואף שותים בדרך זו.
בעלי חיים מלקקים את עצמם לצורכי ניקיון וטיפוח.
ביונקים בעלי פרווה, המרקם של לשון היונק מאפשרת ליונק לנקות את הפרווה שלו, לשחרר קשרים בשער הפרווה.
כמו כן, יונקים נוהגים ללקק את ולדותיהם מיד לאחר הלידה, במטרה לנקות את מי השפיר.
בנוסף ליקוק הוולדות מביא להפעלת מערכת הנשימה והעיכול של הוולד.