tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יאנג החלה לשחק באופן מקצועי בגיל 11, כאשר לוהקה דרך המורה שלה לדרמה לתפקיד בתוכנית הילדים האוסטרלית "My Place".
היא שיחקה בסדרות טלוויזיה "Wonderland" ו-"Tricky Business" לפני שעשתה את המעבר לקולנוע.
בשנת 2015 היא שיחקה בסרט "הבת" לצד ג'פרי ראש וסם ניל.
היא לוהקה לתפקיד "הבת" לאחר ששינתה את הדמות שלה כך שתראה פחות בוגרת מאשר באודישן הראשון שלה.
באותה שנה שיחקה בתפקיד ראשי לצד ראדה מיטשל ב-Searching for Grace.
על תפקידה בסרט "הבת", זכתה יאנג לשבחי הביקורת וזכתה בשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי בטקס פרסי האקדמיה האוסטרלית לקולנוע והטלוויזיה 2016. הופעתה ב"הבת" זיכתה אותה גם בפרס השחקנית הטובה ביותר מאיגוד מבקרי הקולנוע האוסטרלי.
בשנת 2016 היא הייתה במשא ומתן אחרון לגלם את התפקיד הנשי בסדרת הטלוויזיה "When The Street Lights Go On".
בשנת 2017 יאנג שיחקה בסדרת האינטרנט "High Life".
על הופעתה, היא זכתה בפרס האקדמיה הבין-לאומית לטלוויזיה באינטרנט לשחקנית הראשית הטובה ביותר – דרמה.
בשנת 2018 היא זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל השנתי החמישי של סדרות האינטרנט של ונקובר על תפקידה באותה סדרה.
ב-2018 שיחקה בסרטים "אומה של רוצחים" ו"מיליון רסיסים קטנים".
באותה שנה היא גם עשתה את הופעת הבכורה שלה באוף ברודוויי במחזה "ימים של זעם" בתיאטרון טוני סיזר, שם היא גילמה את קווין.
בשנת 2019 לוהקה יאנג לתפקיד במיני-סדרה "העמדה", שעלתה לשידור בסוף שנת 2020 ברשת פרמאונט+.
בשנת 2020 יאנג לוהקה כמארחת בסדרת הטלוויזיה של HBO, טוקיו וויס.
לאחר מכן היא הוחלפה על ידי רייצ'ל קלר, כאשר היא פרשה מההפקה בגלל בעיות בזמנים הקשורים במגפת הקורונה.
עוד בשנת 2020 שיחקה יאנג בסרט הקולנוע "שירלי".
בשנת 2021 היא לוהקה לתפקיד בסרט הבריטי "Mothering Sunday".
שנה סדרהתפקיד הערות 2009My Place אלכסנדרה אווןפרק: "1888 Victoria" 2012Tricky Business אמה כריסטי תפקיד ראשי; 13 פרקים 2014The Moodys פרןפרק: "Easter Epiphanies" 2013–2015וונדרלנד לוסי וואלאס 3 פרקים2017High Lifeז'נביבסדרת רשת; 6 פרקים 2020–2021העמדה פראני גולדסמית'מיני סדרה2022המדרגותמרתה רט'ליףמיני סדרה2025הארנבת השחורה (אנ')ג'ן פרידקיןתפקיד ראשי; 8 פרקיםהדרך הצרה אל הצפון העמוק (אנ')אאיימי מולבני5 פרקים
שנהארגון קטגוריה עבודה מועמדת תוצאה הערות 2016פרס האקדמיה האוסטרלית לקולנוע וטלוויזיה השחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשיהבת 2017 האקדמיה הבין-לאומית לטלוויזיה באינטרנט השחקנית הראשית הטובה ביותר – דרמה High Life 2018 פסטיבל סדרות האינטרנט של ונקובר השחקנית הטובה ביותר High Life
אֻדְנָה (שם מדעי: .Otostegia Benth) הוא סוג של שיחים ובני-שיח מדבריים ואזורים יובשניים, הנמנה עם משפחת השפתניים ומונה 7 מינים ו-5 תת-מינים.
שלושה מינים אנדמיים לסומליה, שני מינים גדלים מדרום אתיופיה עד מרכז סומליה.
מין נוסף גדל בארצות אתיופיה סומליה וסודן.
והמין הנפוץ ביותר, אֻדְנָה שִׁיחָנִית, גדל מצפון קמרון ועד דרום ירדן: בארצות הללו צפון קמרון, ג'יבוטי, סומליה, סודאן, אריתריאה, אתיופיה, תימן, ערב הסעודית, מצרים, סיני ודרום ירדן.
טיפוס תפוצה: סהרו-ערבי - סודאני.
אודנה שיחים או בני שיח שפרחיהם לבנים.
העלים דלילי שיער או קירחים או צפופי שיער ומלבינים.
הפרחים דו-מיניים ודו-שפתניים באופן ברור.
הפרחים נישאים בדורים לאורך הגבעול.
כל דור הרבה פרחים או 2 או 3 פרחים.
הגביע בעל 10 עורקים, והוא דו שפתני ומסתיים באוגן של שתי שפות רחבות קרומיות ובלתי שוות זו לזו.
השפה התחתונה בעל 7 אונות מעוגלות והיא רחבה וגדולה פי 2 עד 3 מהשפה העליונה בעל 3 אונות.
צינור הכותרת בעל טבעת שערות ואינו בולט מהגביע.
השפה העליונה של הכותרת זקופה ושעירה מאוד.
האבקנים עולים מתחת לשפה העליונה.
ex Penzig) היא בן-שיח מדברי שגדל בסודן, באריתריאה, בתימן, בערב הסעודית, סיני, ובדרום ירדן.
העלים נגדיים, פשוטים, עגולים וחרוקים.
הפרחים ערוכים בדורים מדומים מרוחקים זה מזה.
הגביע בעל 10 עורקים ואוגן קרומי מורחב ששפתו העליונה קטנה באופן ניכר משפתו התחתונה.
הכותרת לבנה, צינור הכותרת אינו בולט מן הגביע.
השפה העליונה זקופה ושעירה מאד.
למין אודנה שיחנית 2 תת-מינים, בישראל גדל תת-המין שימפר (Otostegia fruticosa subsp.
אודנת קייזר (Otostegia kaiseri) ואודנת שימפר (Otostegia schimperi) נחשבו למינים שעומדים בפני עצמם.
כיום הם משויכים למין אודנה שיחנית וליתר דיוק לתת-מין שימפר.
אודם (Lipstikka) הוא קופרודוקציה ישראלית - בריטית שעלתה לאקרנים בשנת 2012 בכתיבתו ובבימויו של יהונתן סגל, עם קלרה חורי, נטלי עטייה, זיו ויינר ומורן רוזנבלט בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על שתי נערות פלסטיניות בנות 16, מוסלמית ונוצרית, שמנהלות אורח חיים פרוע בחברה שמרנית ברמאללה.
הן מתחמקות מהעוצר, נוסעות לירושלים ועוברות תהליך תקיפה על ידי חיילים ישראליים.
כעבור זמן הן מהגרות ללונדון אך האירוע הטראומטי הזה משפיע על חייהן.
הסיפור מתואר בפלשבקים בין הווה לעבר.
בתחילת הצילומים (2010) התפרסם מסמך גיוס כספים שיצא מאנשי ההפקה של סגל, ובו נאמר שהיה קשה להשיג מימון עבור הסרט, משום שהוא משווה בין כיבוש יהודה ושומרון לשואה.
הפרסום גרר מאמר חריף של יאיר לפיד שגרם לקרן הקולנוע הישראלי להשעות את המשך העברת הכספים עד לבדיקת תוכן הסרט ולהכרזה של זבולון אורלב על ישיבה של ועדת החינוך של הכנסת בעניין.
סגל אמר שהתגובות הללו נושקות למקארתיזם, שהמסמך יצא בטעות, וכי אין בסרט השוואה בין הכיבוש לשואה.
יהונתן סגל היה מועמד לפרס דב הזהב בפסטיבל ברלין.
הוא היה מועמד גם לפרס הסרט הטוב ביותר (פרס חג'ג') בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
הסרט גם הוקרן בבפסטיבל טורונטו.
מורן רוזנבלט הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
מורן רוזנבלט ונטליה עטייה זכו בפרס השחקניות הטובות ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים (פרס חג'ג').
יובל נטר היה מועמד לפרס חג'ג' לעריכה הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
לארה (זיו ויינר) ואינעם (מורן רוזנבלט) הן חברות טובות בנות 16 ברמאללה.
לארה היא מוסלמית אך צורכת אלכוהול בהיחבא.
אינעם היא נוצריה שלומדת במנזר אך מנהלת חיי מין פרועים בהיחבא עם נערי השכונה.
היחסים בין לארה ואינעם כוללים גם חיבוקים, נישוקים והתגפפויות לסביות.
אינעם היא הדומיננטית הפרועה והיא גוררת את לארה להתחמק מהעוצר ולהגיע לירושלים למרות העוצר.
אינעם מתייפה באודם שהיא גונבת מאמה.
הן נכנסות לבית קולנוע לצפות בסרט נשק קטלני 3. באולם הריק יושבים גם שני חיילים.
בסיום הסרט החיילים מצטרפים אליהן.
אינעם מציגה אותן בתור תיירות מאיטליה.
החיילים הם בועז (עופר חיון) וגדי (גל לב).
החיילים מגלים עד מהרה שהמדובר בשוהות בלתי חוקיות ומאיימים עליהן.
כאן מתוארת האפיזודה בשני אופנים מנקודת מבטן של לארה ואינעם.
באחד - אינעם מפתה את גדי למגע מיני ובאחר - שהיא חווה תקיפה מינית אלימה.
לאחר מכן הן משוחררות ואינעם מנסה גרום לעצמה להפלה על ידי חוט מתכת, גורמת לדימום שבעקבותיו לא תוכל להיכנס להיריון.
לאחר שנים הן מהגרות ללונדון.
לארה המבוגרת (קלרה חורי) נישאת למייקל (דניאל קלטג'ירוני) אותו הכירה באוניברסיטה, נולד להם ילד בשם ג'יימס (טליאסין נייט) והיא מנהלת חיי עקרת בית לונדונית רגילה.
חיי הנישואין שלהם חורקים, הם ישנים בחדרים שונים ומייקל מנהל יחסים עם נשים רבות אך כלפי חוץ חיי הנישואין שלהם מושלמים.
אינעם המבוגרת (נטלי עטייה) ממשיכה בחיים פרועים גם בלונדון.
היא סובלת מבעיות נפשיות ומאושפזת במוסד סגור ממנו היא בורחת ומפתיעה את לארה.
אינעם מקנאת בלארה בגלל ג'יימס ו"חוטפת" אותו מבית הספר.
לארה מוצאת אותם ומחזירה את אינעם למוסד.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותקלרה חורילארהנטלי עטייהאינעםזיו ויינרלארה הצעירהמורן רוזנבלטאינעם הצעירהעופר חיוןבועזחיילגל לבגדיחיילדניאל קלטג'ירונימייקלטליאסין נייטג'יימס
אודסקי וסטניק של אודסה) היה עיתון שיצא לאור בעיר אודסה שב בין השנים 1827–1893 בשפה הרוסית והצרפתית.
העיתון יצא לאור בפקודת הנסיך מיכאיל סמיונוביץ' וורונצוב בעריכתם של אלכסיי ליובשין (הוא אלכסיס דה לבשין ) ואחרים.
בראשית שנות ה-40 של המאה ה-19 עבר העיתון להתפרסם ברוסית בלבד והחל מ-1833 נוספו לו מוספים ספרותיים שכללו סיפורים קצרים, יומני מסע ועוד.
אלכסנדר טרויניצקי היה העורך שביסס את העיתון והפך אותו לאחד הפופולריים ביותר בקרב תושבי אודסה, הוא התמנה ב-1834 ושימש בתפקיד העורך קרוב ל-23 שנים.
במשך רוב ככל שנות פעילותו היה העיתון כפוף ישירות לשלטונות העיר אודסה.
לאחר שנים של אי־יציבות בשנות ה-80 של המאה ה-19 חדל העיתון מלהתפרסם באוגוסט 1893.
אוסף מלא של כל גליונות העיתון ההיסטוריים מצוי בספרייה המדעית הלאומית של אודסה.
ב-1991, קרוב למאה שנה לסגירתו של העיתון, הוקם עיתון חדש בשם זה באודסה שבאוקראינה, עורכי העיתון החדש מיתגו אותו כפרסום המשך ל'אודסקי וסטניק' המקורי, ואף חגגו ב-2007, חגיגות 180 שנה לעיתונם 'הוותיק בעיתוני אוקראינה'.
אודסה הקטנה הוא סרט פשע אמריקאי משנת 1994 בכתיבה ובימוי של ג'יימס גריי (סרטו הראשון), עם טים רות' ואדוארד פרלונג בתפקידים הראשיים.
העלילה מתרחשת בשכונת ברייטון ביץ' ברובע ברוקלין בה ישנה קהילת דוברי הרוסית הגדולה בארצות הברית.
בשכונה חיים מהגרים רוסים ואוקראינים רבים לכן זכתה השכונה בכינוי "אודסה הקטנה".
גריי זכה בפרס "אריה הכסף" והיה מועמד לפרס אריה הזהב, ונסה רדגרייב זכתה בפרס וולפי לשחקנית המשנה הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים של ונציה.
הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אינדפנדנט ספיריט – סרט, סרט ראשון (ג'יימס גריי), צילום (טום ריצ'מונד), טים רות' (שחקן ראשי) וונסה רדגרייב (שחקנית משנה).
ג'ושוע שפירא (טים רות') הוא רוצח שכיר יהודי בברוקלין.
משפחתו גרה בברייטון ביץ' – האב ארקדי (מקסימיליאן של), האם אירינה (ונסה רדגרייב), האח הצעיר ראובן (אדוארד פרלונג) והסבתא צילה (מינה ברן).
ג'ושוע מקבל משימה: לרצוח יהלומן פרסי בברייטון ביץ', אזור שנשלט על ידי העבריין בוריס וולקוב (פול גויפול) ואנשיו.
ראובן מעריץ את אחיו אך האב מחרים אותו ולא מרשה לו להיכנס לדירה לבקר את אמו אירינה הסובלת מסרטן המוח.
רק לאחר שג'ושוע מגלה שלאביו יש פילגש ומאיים שיגלה זאת הוא מורשה לבוא ולבקר את אמו הגוססת.
ג'ושוע מחבב את אחיו ומאיים על האב לאחר שהכה את ראובן על השתמטות מבית הספר.
ג'ושוע מקיים יחסים עם אלה (מוירה קלי) ומנסה כל הזמן להסתתר מהרודפים אחריו.
הוא מגייס את העבריינים יורי וויקטור והם חוטפים את היהלומן הפרסי, מביאים אותו לבית חרושת נטוש, רוצחים אותו ושורפים את הגופה בתנור.
ראובן עוקב אחריהם ומוצא אקדח במקום הרצח.
וולקוב שולח רוצחים לדירתה של אלה והם רוצחים אותה.
ראובן מגיע לשם והורג אחד מהם אך לבסוף נהרג.
ג'ושוע מגיע למקום, לוקח את גופת אחיו ושורף אותה באותו תנור.
שם השחקן שם הדמות הערותטים רות'ג'ושוע שפיראאדוארד פרלונגראובן שפיראונסה רדגרייבאירינה שפיראאימאמקסימיליאן שלארקדי שפיראאבאמינה ברוצילה שפיראסבתאמוירה קליאלהפול גויפולבוריס וולקובעברייןדייוויד ואדיםסאשהעבריין
רובי, זהב ומלכיט הוא ציור שמן על בד מאת האמן הבריטי הנרי סקוט טיוק.
הציור מתאר שישה נערים בסירה ומסביבה, רוחצים בים.
היצירה צוירה בקרבת פלאמות', קורנוול והוצגה בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1902, לצד שני ציורים נוספים של טיוק, "המרוץ הביתה" ("The Run Home") ו"דיוקן אלפרד דה פאס" ("Portrait of Alfred de Pass").
הציור נחשב לאחד מיצירותיו הגדולות והמפורסמות של טיוק.
גודלו של הציור 117 סנטימטרים על 159 סנטימטרים.
הוא נרכש על ידי תאגיד העיר לונדון ומוצג בגלריית האמנות גילדהול.
הנרי סקוט טיוק נולד בעיר יורק בשנת 1858, אך משפחתו עברה לפאלמות' כבר בשנה שלאחר מכן, מתוך תקווה שאקלימו המתון של מחוז קורנוול ישפר את מצבו הבריאותי של אביו, הרופא דניאל האק טיוק, שסבל משחפת.
טיוק הפגין כישרון אמנותי כבר בילדותו, ולמד בבית הספר סלייד לאמנות בלונדון בין השנים 1874–1879, ולאחר מכן בפריז בשנים 1881–1883, וכן נסע לאיטליה.
בשנת 1883 חזר להתגורר בפאלמות' שבקורנוול, והוא מזוהה בדרך כלל עם אסכולת ניולין.
רבות מיצירותיו מתמקדות בנערים או צעירים, לעיתים קרובות כשהם נמצאים בקרבת הים או בתוכו, לרוב בעירום, אך בדרך כלל בתנוחות שבהן איבריהם המוצנעים נותרים מחוץ לשדה הראייה כמו ביצירה מים בוהקים, יצירה של טיוק משנת 1910.
היצירה מתארת שישה נערים בחוף ניופורת' הסמוך לפאלמות' ביום קיץ, כשהם נמצאים בתוך סירת חתירה ומסביבה, בסמוך לקו החוף.
הציור אינו כולל קו אופק, מה שמעניק לחלל הפתוח תחושה אינטימית וסגורה יותר.
ארבע מתוך הדמויות מתוארות בעירום: אחת שוחה בפינה השמאלית העליונה, שנייה נחה על הסלעים בפינה השמאלית התחתונה, שלישית הולכת במים ואוחזת בסירה בפינה הימנית התחתונה, ורביעית יושבת על דופן הסירה במרכז.
שני הנערים האחרים לבושים: האחד עומד בירכתי הסירה ולבוש במכנסיים לבנים תוך שהוא אוחז במשוט, והשני יושב בתוכה, חובש כובע לבן ולבוש במכנסיים לבנים ובחולצה אדומה בולטת.
לציור משמעויות רבות וניתן לפרש אותו באופנים שונים: כהאדרת הגוף הגברי האתלטי; כהתבוננות בתמימות ובטהרה של נעורים נטולי מודעות עצמית בסביבה טבעית; כדימוי של אידיליה כפרית אבודה; כהצגת בניהם של האימפריה הבריטית; או, על רקע מלחמת הבורים, כביטוי לתענוגות החיים וכביקורת משתמעת על המיליטריזציה של הנוער.
חוקרים רבים מציינים את היכרותו של טיוק עם התנועה האוראנית ומזהים ביצירתו מטען הומוארוטי.
שם הציור, "אודם, זהב ומלכיט" – המתייחס לגוני האדום (אודם), הצהוב (זהב) והירוק (מלכיט) השולטים ביצירה – עשוי להדהד מאמר מאת ג'ון אדינגטון סימונדס, ואף לשוב אל שורות הפתיחה של השיר "הטללית" (The Sundew) מאת אלג'רנון סווינברן, שפורסם בשנת 1866: "צמח ביצות קטן, ירקרק-צהבהב, // ועקוץ בשפתו באדום ענוג".
השיר מתאר מפגש אוהבים בשטח ביצתי, הנצפה על ידי צמח הטללית.
יצירה זו של סווינברן שימשה השראה לציורו של טיוק "כחול של אוגוסט" משנת 1894, ושם הציור נגזר משורות הסיום של השיר.
טיוק השתמש בכמה מדוגמניו הקבועים לצורך יצירה זו, בהם האחים ריצ'רד וג'ורג'י פוראקר, ברט וייט, הארי קליב וצ'ארלי מיטשל (1885–1957), המופיע בכמי שנמצא במנוחה על הסלעים בפינה השמאלית התחתונה.
מיטשל שימש כספן הפרטי של טיוק במשך 30 שנה, ובצוואתו הוריש לו טיוק 1,000 ליש"ט.
באותה תקופה, תיאורים של נערים עירומים מחוץ להקשר קלאסי לא התקבלו לרוב בעין יפה, למעט חריגים בולטים של דימויי רחצה – דוגמה ידועה נוספת היא הציור "חורי השחייה" (The Swimming Hole", 1883–1885") מאת תומאס איקינס.
טיוק נבחר כחבר נספח באקדמיה המלכותית בשנת 1900, והפך לחבר מן המניין בשנת 1914. יצירותיו זכו לפופולריות רבה עד תום מלחמת העולם הראשונה, ששמה קץ לתקופה המוזהבת של אנגליה הוויקטוריאנית המאוחרת והאדוארדית.
לאחר המלחמה דעכה ההתעניינות ביצירתו, וטיוק הלך לעולמו בשנת 1929. בשנות ה-70 של המאה ה-20 גילו את יצירתו מחדש חובבי אמנות הומוסקסואלים מוצהרים, והיא שבה להיות פופולרית.
אודסה ציון סגל אדלון המוכרת בשם הבמה אודסה א'ציון היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית, מועמדת לפרס גילדת שחקני המסך לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס באפט"א לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
א'ציון היא בתם של השחקנית פמלה אדלון והבמאי הגרמני פליקס אדלון.
סבה מצד אביה היה הקולנוען הגרמני פרסי אדלון וסבה מצד אמה היה התסריטאי-מפיק האמריקאי דון סגל.
סבתה מצד אמה נולדה באנגליה כאנגליקנית והתגיירה.
היא נולדה בסקרמנטו, קליפורניה, גדלה בלוס אנג'לס ובילתה חלקים מילדותה בבוסטון, מסצ'וסטס ובנויפהרן, גרמניה.
היא למדה בתיכון צ'רטר לאמנויות .
בתחילה הזדהתה בשם אודסה אדלון.
את תפקידה הבולט הראשון קיבלה בשנת 2017 כשהצטרפה לעונה החמישית של הסדרה "נאשוויל".
תפקידה הראשי הראשון היה בסיטקום "Fam" של CBS משנת 2019.
בספטמבר 2024 דווח כי א'ציון לוהקה לסרטו של ג'וש ספדי "מרטי סופרים" לצידם של טימותי שאלאמה, גווינת' פלטרו, וטיילר דה קריאייטור.
הסרט יצא לאקרנים בשנה שלאחר מכן.
על תפקידה זה קיבלה א'ציון מועמדות לפרס גילדת שחקני המסך לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס באפט"א לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בינואר 2026 הוכרז כי א'ציון לוהקה לעיבוד הקולנועי של שון דורקין לספר "חתכים עמוקים" בתפקיד זואי גוטיירז, דמות המתוארת בספר כמקסיקנית.
בעקבות ביקורת על הליהוק הודיעה א'ציון יומיים לאחר ההכרזה כי פרשה מהפרויקט, וטענה כי לא הייתה מודעת למוצאה האתני של הדמות.
+שנהסדרהתפקידהערות2016דברים טובים יותרמקס פוקספרק אחד2017נאשווילליב5 פרקיםWhat About Barbאנהסרט טלוויזיה2018Loveפרק אחד2019Wayneטריש2 פרקיםFamשאנוןתפקיד ראשיחוקי המרפי של מיילו2020Day by Dayליליפרק אחדGrand Armyג'וי דה מרקותפקיד ראשירוחות רפאיםסטפני4 פרקיםThe Tiny Chef ShowהוליI Love LAתפקיד ראשידברים מוזרים: סיפורים מ-1985
אודרי הפבורן הייתה שחקנית, דוגמנית ופעילה הומניטרית בריטית.
שנות ילדותיה ונעוריה - עד מלחמת העולם השנייה
נולדה בשם אודרי קת'לין רסטון (Audrey Kathleen Ruston) בבריסל שבבלגיה.
בתו היחידה של הבנקאי הבריטי ג'וזף ויקטור אנת'וני רסטון ושל הברונית ההולנדית אלה ואן הימסטרה (Ella van Heemstra) – ברונית ממוצא פריזי.
מאוחר יותר שינה אביה את שמו להפבורן, ושמה של רסטון הפך לאודרי הפבורן רסטון.
לאודרי הפבורן היו שני אחים למחצה מנישואיה הקודמים של אמה לאציל הולנדי - אלכסנדר ואיאן קוורלס פון אפורד.
אביה של הפבורן היה מיודד עם אוסוואלד מוסלי, מייסד "איגוד הפשיסטים הבריטי", וכך התפקדו הוריה של הפבורן למפלגה הפשיסטית הבריטית וסייעו בגיוס כספים לפעילותה.
בשנת 1932, בהיותה בת שלוש לערך עברה המשפחה לפרבר אחר בבריסל - לינקביק.
האב נסע לנסיעות עסקים פעמים רבות, אולם כאשר היה בביתו שבבריסל, נהגו הוא ואמה של הפבורן לנהל ויכוחים קולניים.
כאשר הייתה אודרי בת שש, עזב אביה את אמה ולאחר תקופה קצרה השניים התגרשו.
בהמשך חייה תיארה הפבורן את גירושי הוריה כאירוע מכונן טראומטי ביותר עבורה.
יש הטוענים שבשל כך סבלה הפבורן במשך שנים אחר כך מחששות שגברים אליהם נקשרה יעזבו אותה.
בגיל חמש נשלחה הפבורן ללימודים בפנימייה בקנט, אנגליה.
אמה חשבה שהדבר יסייע לחיזוק ביטחונה העצמי של הילדה, אשר נחשבה עד אז לביישנית ומופנמת.
תחילת השהות בפנימייה הייתה קשה, בין היתר בשל הגעגועים למשפחתה והעובדה שלא שלטה בשפה האנגלית.
בחלוף הזמן, למדה הפבורן הצעירה את השפה ושלטה בה היטב.
בפנימייה החלה הפבורן בלימודי בלט, תחום שהיא עתידה להמשיך בו עד תחילת שנות העשרים שלה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, כאשר הייתה אודרי בת עשר, החליטה האם לעזוב את בריסל ולשוב להולנד.
השתיים עברו להתגורר בכפר סמוך לארנהם שבהולנד, כעשרים קילומטרים מגבול גרמניה.
האם חשבה שכך תוכלנה היא ובתה להתגורר באווירה רגועה, הרחק משאון העיר ורוחות המלחמה.
ליתר ביטחון, מחשש לחייה בשל היותה אזרחית אנגליה, שינתה את שמה של אודרי ל"אדה פון הימסטרה" באמצעות זיוף תעודותיה.
כעבור מספר חודשים פלשה גרמניה להולנד והאחרונה נכנעה לשלטון הרייך.
את השינוי במצב החלה אודרי לחוש בעיקר באביב 1942. הונהגה הקצבת מזון ובקיץ החלו להשלח משפחות של יהודים הולנדיים למחנות ההשמדה.
אודרי בת ה-12 חזתה בגירוש.
בזכרונותיה, היא תיארה את שראו עיניה: .
באותה שנה הוציאו הנאצים להורג את אוטו, דודה של אודרי, בחשד שפעל במחתרת ההולנדית בתקיפת מטרות נאציות.
אחד מאחיה למחצה ברח באותה עת מחשש שיתפס.
בגיל 13 החליטה לסייע למחתרת ולשמש שליחה עבורה.
היא העבירה עלונים ברחבי האזור, תוך מעבר בנקודות בידוק נאציות.
ב-17 בספטמבר 1944 פתחו בעלות הברית במבצע, בין היתר במטרה לכבוש גשר הקרוב לעיר ארנהם, הסמוכה למקום מגוריהן של אודרי ואמה, במהלך מה שהפך למבצע הכושל "מארקט גרדן".
תוך כדי הלחימה נחרבה ארנהם כמעט כליל ורבים מתושביה נהרגו.
התושבים שנותרו, כ-90 אלף, נצטוו על ידי הנאצים לעזוב את המקום.
אודרי צפתה במחזות הקשים של הפינוי.
כ-40 מתושבי העיר עברו להתגורר בכפר בו שכנה הפבורן.
הגרמנים הרעו את יחסם לאוכלוסייה המקומית, ובשנת 1944 סבלה האוכלוסייה מרעב כבד ומחוסר באמצעי חימום.
בשל תת תזונה והתנאים הירודים חלתה הפבורן בקצרת ובצהבת והייתה מרותקת למיטתה זמן רב.
היא סיפרה כי נהגה לקרוא הרבה על מנת להסיח דעתה מהרעב.
כאשר הבריאה נהגה לרקוד בלט ברחובות ולאסוף כסף עבור המחתרת ההולנדית ועבור יהודים שהסתתרו במחבוא.
לאחר תום מלחמת העולם עברו הפבורן ואמה לאמסטרדם כדי שהפבורן הצעירה תוכל להמשיך בלימודי הבלט אצל סוניה גסקל, שנחשבה לאחת המורות הבכירות למחול באותה עת.
בהמשך, לאחר שהתברר כי לא תוכל לפתח קריירה כרקדנית בלט, בשל שנות המלחמה שהחלישו את גופה ומנעו ממנה להתאמן, עברו הפבורן ואמה ללונדון, שם החלה אודרי לעבוד כדוגמנית.
בשנת 1951 החלה להופיע בתפקידי משנה זוטרים בסרטים.
תפקידה העיקרי הראשון היה בסרט "האנשים הסודיים" משנת 1951 בו שיחקה רקדנית בלט.
כמו כן השתתפה בשנה זו במחזה "ג'יג'י" בתיאטרון בברודוויי, ועבור תפקיד זה זכתה בפרס עולם התיאטרון.
סרטה ההוליוודי הראשון, בו שיחקה לצד גרגורי פק, היה "חופשה ברומא" שזכה להצלחה רבה, ועל תפקידה בו זכתה בשנת 1953 בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
הסרט "חופשה ברומא" הפך אותה לכוכבת, ובהמשך קיבלה הצעות רבות להשתתף בסרטים, והשתתפה בין היתר ב"סברינה" עם המפרי בוגרט וויליאם הולדן עמו הייתה בקשר רומנטי.
מאוחר יותר השתתפה עם הולדן בסרט נוסף, "יום מהפכה אחד בפריז".
בשנת 1954 חזרה להופיע בתיאטרון בתפקיד פיית המים בהצגה "אונדין", תפקיד עבורו זכתה בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר.
הפבורן הפכה לאחת השחקניות הפופולריות ביותר בהוליווד.
היא שיחקה לצד פרד אסטר בסרט "פנים מצחיקות", לצד מוריס שבלייה וגרי קופר בסרט "אהבה אחרי הצהריים", לצד קרי גרנט בסרט "חידון בחרוזים", לצד רקס הריסון בסרט "גבירתי הנאווה", לצד פיטר או'טול בסרט "כיצד לגנוב מיליון", לצד ברט לנקסטר בסרט "הגזע הארור", ולצד שון קונרי בסרט "רובין ומריאן".
אחד מתפקידיה הידועים ביותר היה בסרט משנת 1961, "ארוחת בוקר בטיפאני".
ליהוקה בשנת 1964 לסרט "גבירתי הנאווה" היה מפתיע, שכן הכול ציפו כי תיבחר ג'ולי אנדרוז - באותה עת שחקנית לא ידועה, שהופיעה בתפקיד זה קודם לכן בברודוויי.
המפיקים העדיפו לבחור בהפבורן הידועה על פני אנדרוז.
הפבורן שרה את השירים במחזמר, אולם בלא ידיעתה הוחלף קולה בקולה של הזמרת מארני ניקסון.
אנדרוז עצמה לוהקה באותה שנה לסרט "מרי פופינס", ואף זכתה עבור תפקיד זה בפרס אוסקר, בעוד שהפבורן לא הייתה מועמדת עבור תפקידה.
החל משנת 1967, לאחר 15 שנים ככוכבת, מיעטה הפבורן להופיע בסרטים.
לאחר גירושיה מבעלה הראשון מל פרר ונישואיה לפסיכיאטר אנדריה דוטי היא ילדה את בנה השני.
רק לאחר גירושיה מדוטי שבה להופיע בקולנוע בסרט "רובין ומריאן".
במשך מספר שנים סירבה להופיע בסרטים, ושבה לשחק בסרט "קו הדם של סידני שלדון" בשנת 1979.
סרטה האחרון היה הקומדיה "הם צחקו על כולם" בבימויו של פיטר בוגדנוביץ'.
הפבורן הופיעה הופעת אורח נוספת אחת בסרט "לנצח" (Always) של סטיבן ספילברג משנת 1988, שלא זכה להצלחה והורד מהר מהאקרנים.
בנוסף לאנגלית, שלטה הפבורן גם בצרפתית, באיטלקית, בהולנדית ובספרדית.
בשנת 1978 מונתה הפבורן לשגרירה מיוחדת של קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים (UNICEF).
הפבורן התרגשה מאוד ממינוי זה והחליטה להקדיש את חייה לשפור חייהם של ילדים בארצות עניות, על מנת שלא יסבלו רעב כמו שסבלה היא במהלך מלחמת העולם השנייה.
הפבורן ביקרה בארצות רבות באפריקה ואסיה ופעלה לאיסוף כספים לתוכניות של UNICEF במשך שארית חייה.
בשנת 1992 העניק לה נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש, את מדליית החירות הנשיאותית לאות הוקרה על עבודתה ההומניטרית, והאקדמיה האמריקאית לקולנוע העניקה לה את פרס ז'אן הרשולט לפעילות הומניטרית (הפרס ניתן לה לאחר מותה).
כיום מעניק ארגון יוניצ"ף פרס על שמה לאושיות המצטיינות בדאגה לזכויות אדם.
הפבורן נישאה פעמיים - לשחקן האמריקאי מל פרר ולפסיכיאטר האיטלקי אנדראה דוטי, ונולדו לה שני בנים - אחד מכל בעל - שון מפרר, ולוקה מדוטי.
הפבורן התאהבה בפרר בעת צילומי הסרט "סברינה", ונישאה לו ב-25 בספטמבר 1954. הנישואים נמשכו 14 שנים ("יותר מדי" לדבריה של הפבורן).
לפרר הייתה מאהבת במשך מרבית שנות הנישואים, ואף להפבורן היה רומן עם השחקן אלברט פיני עמו שיחקה ב"שניים לדרך".
לאחר גירושיה פגשה בעת מסע ליוון את הפסיכיאטר האיטלקי אנדראה דוטי והתאהבה בו.
דוטי בגד בהפבורן במהלך נישואיהם ולבסוף, לאחר 13 שנות נישואין, כשהייתה הפבורן סבורה שבנה לוקה יוכל להתמודד עם הגירושים, התגרשה מדוטי.
במהלך צילומי הסרט "קו הדם" ניהלה רומן קצר עם השחקן בן גאזארה.
הפבורן הייתה ידועה כאישה רזה במיוחד, ובמבט לאחור, רבים סבורים שהייתה אנורקטית.
בנה מכחיש זאת בתוקף וטוען כי נהגה לאכול הרבה אולם הקפידה על פעילות ספורטיבית רבה וריקוד בלט.
הפבורן הקפידה על חיים צנועים, והבתים בהם התגוררה היו בתים קטנים, אך בעלי גנים נרחבים בשל אהבת הגינון שלה, כמו כן היא סירבה לטוס במחלקת עסקים או במחלקה ראשונה.
לאחר גירושיה פגשה את השחקן ההולנדי רוברט וולדרס עמו ניהלה מערכת יחסים ארוכה אך לא נישאה לו.
הפבורן ווולדרס חיו יחד שמונה שנים מבלי להינשא.
כאשר נשאלה הפבורן על כך, על ידי המראיינת ברברה וולטרס ענתה הפבורן שהיא ווולדרס נשואים - אולם לא באופן רשמי.
בשנת 1992 חלתה בסרטן התוספתן, ונותחה בבית חולים בלוס אנג'לס.
הפבורן סירבה לעבור טיפולי כימותרפיה ומתה ב-20 בינואר 1993 בטוֹלוֹשְנָה (Tolochenaz) שבקנטון ווֹ בשווייץ בגיל 63.
כאשר יומנה של אנה פרנק פורסם לאחר המלחמה, אודרי הפבורן קראה אותו והתרגשה עד דמעות.
היא מצאה במילותיה של אנה הד לחייה שלה: שתיהן היו בנות אותו גיל, חיו בהולנד תחת הכיבוש הנאצי, וחלמו על עתיד טוב יותר.
אודרי, שחוותה את המלחמה בעיר ארנהם ובכפר ולפ (Velp) שלידו, הכירה מקרוב את הרעב, הפחד והסבל.
קריאת היומן העלתה בה זיכרונות כואבים, אך גם חיברה אותה לתחושות של תקווה וחוסן.
היא ראתה באנה דמות שמשקפת את חוויותיה, והיומן הפך עבורה למקור השראה.
הקריאה הזו לא הייתה רק חוויה אישית, אלא גם נקודת מפנה שהעמיקה את הקשר הרגשי שלה לסיפור.
ההצעה לשחק את תפקיד אנה
בשנות ה-50, לאחר שהיומן הפך לרב-מכר עולמי, הוחלט להפיק סרט המבוסס עליו.
אוטו פרנק, אביה של אנה ששרד את השואה, פנה לאודרי והציע לה לגלם את תפקיד אנה בסרט.
אודרי, שהייתה אז שחקנית צעירה ומבטיחה, שקלה את ההצעה עם זאת, לאחר התלבטות, היא החליטה לסרב.
התפקיד היה קרוב מדי ללבה, והעלה בה רגשות עזים מדי מהמלחמה שחוותה בעצמה.
אודרי חששה שלא תוכל להתמודד עם העוצמה הרגשית של התפקיד, ולכן ויתרה על ההזדמנות.
למרות שסירבה לשחק את התפקיד, אודרי לא שחררה את אנה מחייה.
היא המשיכה לדבר עליה בראיונות ובהופעות פומביות, והשתתפה באירועים לזכרה, כולל קריאות מתוך היומן.
במהלך השנים, היא התייחסה לאנה כאל "האחות לנפש שלי", והדגישה את המשמעות האוניברסלית של סיפורה – תקווה, חמלה ועמידות.
באחד הראיונות אמרה: "אנה פרנק הייתה ילדה כמוני, שחלמה על עתיד טוב יותר, והמילים שלה נגעו בי עמוקות." אודרי ניצלה את מעמדה כשחקנית מפורסמת כדי להעלות מודעות לשואה ולחשיבות הזיכרון, והפכה את סיפורה של אנה לחלק בלתי נפרד מהמסר שלה.
הולנדית בשבעה שיעורים (Dutch in Seven Lessons) (1948) (סרט דוקומנטרי) - בתפקיד: דיילת אוויר.
תינוק מונטה קרלו (Monte Carlo Baby) (1951) - בתפקיד: מליסה פארל.
צחוק בגן העדן (1951) (Laughter in Paradise) - בתפקיד: נערת הסיגריות.
דגן פרא (1951) (One Wild Oat) - בתפקיד: פקידת קבלה במלון.
אספסוף גבעת האזוביון (1951) (The Lavender Hill Mob) - בתפקיד: צ'יקיטה.
סיפורי האישה הצעירה (1951) (Young Wives' Tale) - בתפקיד: איב לסטר.
האנשים הסודיים (1952) (The Secret People) - בתפקיד: נורה ברנטאנו.
נלך למונטה קרלו (We Will Go to Monte Carlo) (1952) (גרסה צרפתית ל-Monte Carlo Baby) - בתפקיד: לינדה פאבל.
חופשה ברומא (Roman Holiday) (1953) - בתפקיד: הנסיכה אן.
סברינה (1954) - בתפקיד: סברינה פיירצ'יילד.
מלחמה ושלום (1956) - בתפקיד: נטשה רוסטובה.
פנים מצחיקות (הופץ בארץ במקור תחת השם "פנים מחייכות") (Funny Face) (1957) - בתפקיד: ג'ו סטוקטון.
אהבה אחרי הצהריים (Love in the Afternoon) (1957) - בתפקיד: אריאן שאבאס/ נערה רזה.
היכלי ירק (1959) (Green Mansions) - בתפקיד: רימה.
סיפורה של נזירה (1959) (The Nun's Story) - בתפקיד: האחות לוק (גבריאל ון דר מאל).
הגזע המוחרם (מוכר לעיתים כ"הבלתי נסלח") (1960) (The Unforgiven) - בתפקיד: רחל זאכרי.
ארוחת בוקר בטיפני (הופץ במקור בארץ תחת השם סעודה בטיפאני) (1961) (Breakfast at Tiffany's) - בתפקיד: הולי גולייטלי.
שעת הילדים / הלחישה הרועמת (1961) (The Children's Hour/ The Loudest Whisper) - בתפקיד: קארן רייט.
חידון בחרוזים (1963) (Charade) -בתפקיד: רגינה "רג'י" למפרט.
פריז התוססת (1964) (Paris, When It Sizzles) - בתפקיד: גבריאל "גבי" סימפסון.
גבירתי הנאווה (1964) (My Fair Lady) - בתפקיד: אלייזה דוליטל (משחק ללא שירה).
כיצד לגנוב מיליון (1966) (How to Steal a Million) - בתפקיד: ניקול.
שניים לדרך (1967) (Two for the Road) - בתפקיד: ג'ואנה וולאס.
בודדה באפלה (1967) (Wait Until Dark) - בתפקיד: סוזי הנדריקס.
רובין ומריאן (1976) (Robin and Marian) - בתפקיד: מריאן.
קו הדם (1979) (Bloodline) - בתפקיד: אליזבט רופה.
הם צחקו על כולם (1981) (They All Laughed) - בתפקיד: אנג'לה ניוטס.
הפבורן השתתפה בסרט הטלוויזיה בהפקת CBS "יום גשום בצומת גן העדן" (Rainy Day at Paradise Junction) קודם לפרסומה בסרט "חופשה ברומא".
בשנת 1993 השתתפה הפבורן בסדרת הטלוויזיה "גני העולם" (Gardens of the World with Audrey Hepburn) בת תשעת הפרקים בהפקת רשת PBS.
בשנת 1953 זכתה הפבורן בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ובפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי עבור תפקידה בסרט "חופשה ברומא".
הפבורן הייתה מועמדת ארבע פעמים נוספות לפרס השחקנית הטובה ביותר עבור תפקידיה בסרטים: "סברינה" (בשנת 1954), "סיפורה של נזירה" (בשנת 1959), "ארוחת בוקר בטיפני" (בשנת 1961) ו"המתן עד החשיכה" (בשנת 1967).
לאחר מותה, בשנת 1993, קיבלה את פרס ז'אן הרשולט לפעילות הומניטרית.
בשנת 2000 הופק סרט ביוגרפי על חייה בשם "סיפורה של אודרי הפבורן" (The Audrey Hepburn Story) בהשתתפות השחקנית ג'ניפר לאב יואיט, שהייתה שותפה בהפקת הסרט.
הסרט ספג ביקורות שליליות בשל טעויות היסטוריות רבות וכן בשל משחקה של יואיט.
שחקניות רבות ניסו במהלך השנים להידמות לאודרי הפבורן בתצלומיהן ובמשחקן, ובהם השחקניות נטלי פורטמן, קירה נייטלי, אודרי טוטו ואמי רוסום.
דמות הנסיכה אורורה בסרט "היפהפייה הנרדמת" של אולפני וולט דיסני מבוססת על דמותה של אודרי הפבורן, משום שהמאייר העריץ אותה.
אוהב גר לוצאטו (באיטלקית: Philoxène Luzzatto או Filosseno Luzzatto, טריאסטה, 10 ביולי 1829 – פדובה, 25 בינואר 1854) היה בלשן יהודי-איטלקי, בנו של שמואל דוד לוצאטו ובלהה בת שבע (לבית סגרה).
שמו הייחודי מקורו בפסוק שמתאר את תכונות אלוהים: ".
אביו שד"ל נתן לו שם זה כשמו של מחקר על תרגום אונקלוס המיוחס לאונקלוס הגר בו עסק באותם ימים.
לוצאטו למד בבית המדרש לרבנים בפדובה שניהל אביו, וכבר בגיל 15, החל במחקריו בתחום השפות השמיות והסנסקריט.
בין השאר עסק בפיענוח כתובות על מצבות בבית הקברות היהודי בפדובה.
חלק ממחקריו בתחום זה יצאו לאור על ידי אביו בספרו "כוכבי יצחק".
כמו כן עסק אוהב גר בשאלת מוצאם ומנהגיהם של יהודי אתיופיה וניהל חליפת מכתבים ארוכה עם כהני העדה.
כבר בהיותו כבן עשרים נודע אוהב גר לוצאטו בקרב הקהילה המדעית באירופה.
חלק מחייו חי בפריז, שם התגורר אצל יהודי עשיר בשם אברהם הכהן ונתמך בו.
לאחר שנים תמך אברהם הכהן גם בשד"ל ומימן את ההוצאה לאור של חלק ממחקריו.
בתקופה זו לקה אוהב גר לוצאטו במחלה קשה, ולאחר חצי שנה החלים מעט וחזר לבית אביו לפדובה.
לאחר תקופה קצרה חלה שוב, וכעבור כחצי שנה נפטר, בגיל 24 שנה בלבד.
כתב מספר מחקרים חשובים בבלשנות, ביניהם:
הסנסקריטיזם של השפה האשורית (1849)
מחקרים על הכתובות האשוריות של פרספוליס, ואן, המדאן, וחורסאבאד (1850)
הערה על חסדאי אבן שפרוט (1852)
חיבור על היהודים החבשים או הפלשים (1851)
כמו כן תרגם שמונה עשר פרקים מספר יחזקאל לאיטלקית עם ביאור עברי.
אודרי טאנג היא שרת הדיגיטל בממשלת טאיוואן.
באוגוסט 2016 הוזמנה לכהן כשרה ללא תיק בממשלתו של לין צ'ואן , מה שהפך אותה באופן רשמי לטרנסג'נדרית הראשונה בממשלת טאיוואן.
בהשכלתה היא תוכניתנית, אשר עוסקת בפרויקטים שונים של תוכנה חופשית, שהידוע מביניהם הוא Pugs - מהדר לשפת Perl 6.
אודרי נולדה כזכר בשם טאנג דזונג-האן (סינית: 唐宗漢, Táng Zōnghàn) ובלועזית אוטריוס טאנג (Autrijus Tang; תושבי טאיוואן רבים מאמצים שם לועזי בנוסף לשם סיני).
בגיל 14 עזבה את הלימודים בבית הספר והחליטה להתמסר ללימוד עצמי של מחשבים ועיסוק בפרויקטים שונים של תוכנה חופשית, ביניהם תרגום של תוכנות לשפה סינית.
בגיל 19 היא כבר עבדה בחברת מחשבים.
בדצמבר 2005, בהיותה בת 20, עברה ניתוח להתאמה מגדרית ושינתה את שמותיה לשמות נשיים.
כיום טאנג מזדהה כא־בינארית מבחינת מגדר.
תרומתה הידועה ביותר לעולם התוכנה החופשית - הקמה והובלה של פרויקט Pugs, מאמץ משותף של קהילות תוכניתני Haskell ו־Perl ליצור מהדר מלא לגרסה העתידית של שפת Perl.
הפרויקט הצליח ליצור בחודשים ספורים אבטיפוס של מהדר שמיישם את מרבית העיצוב של Perl 6 כפי שהוגדר על ידי לארי וול וקהילת המפתחים של השפה ושימש בתור הגרסה הניסיונית העיקרית של Perl 6 עד שהוחלף במימושים מקיפים יותר.
כמו כן, טאנג השתתפה כתוכניתנית של מערכת ניהול האתרים Slash (עליה מבוסס אתר Slashdot), מערכת ניהול התצורה SVK ומערכת ניהול הבאגים Request Tracker.
טאנג היא מרצה מבוקשת בכנסים של Perl ותוכנה חופשית והיא ידועה בסגנון מיוחד של מצגות והרצאות המשלבות הומור, מידע תמציתי, ועיצוב פשטני.
בפברואר 2006 טאנג ביקרה בישראל והרצתה על Haskell ו-Pugs בכנס מפתחי קוד פתוח בנתניה.
את מעורבותה בפוליטיקה טאנג החלה במרץ 2014, בעת השתתפותה במחאת הסטודנטים בטאיוואן, שנודעה בשם "מחאת החמניות".
בעקבות זאת, טאנג הוזמנה לבנות תוכנית ממלכתית ללימוד אוריינות מדיה בבתי הספר.
באוגוסט 2016 היא מונתה לשרה ללא תיק בממשלה, ובאוקטובר של אותה שנה היא מונתה לשרת הדיגיטל.
אחריותה בתפקיד זה היא סיוע לסוכנויות הממשלה בהפצת מידע ופרסום מדיניות בפלטפורמות אינטרנטיות.
טאנג ידועה בתמיכתה באנרכיזם אינדיבידואליסטי, ובערכי ה"שקיפות הרדיקלית", אותם היא מקדמת - כל פגישותיה מוקלטות, מתומללות, ומועלות בחינם באינטרנט לכלל הציבור.
בנוסף, היא מקיימת שעות קבלת קהל קבועות, ועונה לשאלות הנשלחות אליה באתרי אינטרנט שונים.
אוֹדרֶה ז'וסטין טוֹטוּ היא שחקנית קולנוע צרפתייה.
טוטו נולדה בבומון שבמחוז פווי-דה-דום בצרפת, למשפחה מרקע נוצרי וגדלה במונלוסון.
אביה של טוטו הוא רופא שיניים ואמה היא מורה.
טוטו גילתה עניין בתחום הקומדיה עוד מגיל קטן ולמדה בבית הספר לדרמה "קוּר פלוראן".
לאחר שסיימה את לימודיה בחוג לספרות באוניברסיטה מקומית, החלה להשתתף בסרטים מקומיים.
בשנת 1999 התפרסמה ברחבי צרפת בעקבות הופעתה בדרמה הקומית "ונוס ביוטי", על תפקידה בסרט קיבלה גם את פרס סזאר היוקרתי.
בשנת 2001 זכתה להכרה עולמית כאשר שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "אמלי".
בסרט גילמה את דמותה של אמלי פולַן, מלצרית בבית קפה מקומי בפריז שחייה עוברים ללא ריגושים מיוחדים עד ליום אחד שבו הכל משתנה.
על תפקידה קצרה שבחים וביקורות חיוביות, וכן קיבלה מועמדות לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי, ל"פרס האקדמיה האירופאית" ומועמדות שנייה לפרס סזאר וזכתה בפרס לומייר.
בנוסף ב-2001 כיכבה בסרט הקומדיה הרומנטי הצרפתי "אלוהים גדול, אני קטנה" , בתור דוגמנית בת למשפחה קתולית, שמתאהבת בווטרינר יהודי, שוקעת באובססיה ליהדות ומכריחה את אהובה לשקוע בכך יחד עמה.
שנה לאחר מכן שיחקה בדרמה הקומית "פודינג אירופאי", במותחן הרומנטי "אוהבת...
לא אוהב" ובדרמה "דברים יפים מלוכלכים" שזיכתה אותה במועמדות שנייה ל"פרס האקדמיה האירופאית".
ב-2004 שיחקה לצד מריון קוטיאר בדרמת המלחמה הרומנטית מועמדת 2 פרסי אוסקר, "שנים של אירוסין".
בסרט גילמה את דמותה של מתילד דונֶה, ארוסתו של חייל בחזית הצרפתית במהלך מלחמת העולם הראשונה, אשר מקבלת מידע שארוסה עדיין בחיים, ויוצאת למסע ארוך וכואב על מנת לגלות את האמת.
על תפקידה הייתה מועמדת בפעם השלישית לפרס סזאר וקיבלה מועמדות שלישית כפולה ל"פרס האקדמיה האירופאית".
בשנת 2006 כיכבה לצד טום הנקס במותחן המסתורין שובר הקופות של רון הווארד "צופן דה וינצ'י", המבוסס על רב-המכר מאת דן בראון.
בסרט גילמה את דמותה של החוקרת הצרפתייה סופי נובו, שמסייעת לחוקר האמריקאי רוברט לנגדון (טום הנקס) לפענח תעלומת רצח מסתורית במוזיאון הלובר.
ב-2009 גילמה טוטו את דמותה של מעצבת אופנה הצרפתייה קוקו שאנל בסרט "קוקו לפני שאנל".
אלוהים גדול, אני קטנה (2001)
אודרי ניפנגר , היא סופרת ואמנית אמריקאית.
ידועה בעיקר בשל ספרה "אשתו של הנוסע בזמן" (2003), שעובד גם לסרט מצליח בעל שם זהה ב-2009.
ניפנגר נולדה בסאות' הֵבֵן, מישיגן שבארצות הברית, ובילדותה עברה עם הוריה להתגורר במדינת אילינוי.
היא התגוררה במהלך רוב חייה בשיקגו או בסביבתה.
ב-1991 סיימה תואר MFA באמנות באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
בשנת 1986 פרסמה לראשונה ספרים "ויזואליים" שחיברה: "הבתולה" ו"האבקדריום הפגום".
ב-1997 החלה לעבוד על רעיון לספר חדש, על אדם הנוסע בזמן, ותכננה ליצור גם אותו כספר ויזואלי, אך כשהתקשתה להעביר את רעיון המסע בזמן לתמונות, החלה לכתוב אותו בצורת רומן.
כך פורסם בשנת 2003 הרומן הראשון שלה, "אשתו של הנוסע בזמן", המספר את סיפור אהבתם של הנרי, המסוגל לנסוע בזמן קדימה ואחורה, ושל אשתו קלייר, שמתרגלת בהדרגה להיעלמויותיו החוזרות ונשנות של בעלה.
הספר הפך לרב-מכר בארצות הברית.
בישראל יצא הספר לאור ב-2005 בתרגום אסף גברון.
ב-2009 הספר עובד לסרט מצליח בשם זה, בכיכובם של אריק באנה ורייצ'ל מקאדמס.
בשנים 2005–2006 פרסמה שתי נובלות גרפיות, המלוות באיורים - "שלוש האחיות" ו"ההרפתקניות".
ב-2009, בעקבות הפופולריות שלה, מכרה את הזכויות לפרסום הרומן השני שלה, "Her Fearful Symmetry", במכירה פומבית תמורת חמישה מיליון דולר.
בישראל יצא ספר זה לאור ב-2011, בהוצאת כנרת זמורה ביתן, בשם: "תאומות ושקרים", בתרגום דנה אלעזר-הלוי.
במקביל לכתיבתה, ניפנגר עובדת כמרצה בתוכנית הבין-תחומית לאמנויות הספרים בקולומביה קולג' בשיקגו.
בנוסף, היא ממייסדי קבוצת "טקסט 3", קבוצת אמנים וסופרים המופיעה ומציגה בשיקגו.
אוהב אותך איסה (בספרדית: Isa TKM - קיצור של Isa Te Quiero Mucho) היא טלנובלה לילדים ונוער המשודרת בערוץ ניקלודאון.
איסבלה פסקואלי (איסה) היא ילדה בת 14, שחיה בקראקס בוונצואלה.
לאיסה יש אחות גדולה, אח קטן וכלב.
איסה מאוהבת באלכס, אך כריסטינה, האויבת של איסה, הופכת להיות חברתו.
גם אחותה הגדולה של איסה, מרינה, היא האויבת של אחותה הגדולה של כריסטינה, רבקה.
השתיים אוהבות את כריסטובל, אך הוא מעדיף את מרינה.
כריסטינה ורבקה גרות בבית מפואר כיוון שאביהן הוא מנהל בנק והן עשירות מאוד.
החברה הטובה ביותר של איסה, לינדה לונה, מאוהבת בריי, החולם להיות כוכב רוק גדול.
ריי מאוהב בכריסטינה, שלא שמה לב אליו ומאוהבת באלכס.
חברו הטוב ביותר של אלכס הוא מיקי, אחיו הקטן של כריסטובל.
בבניין שבו גרה איסה גרים גם מספר חבריה לכיתה, אלכס, לינדה, ריי, ומיקי.
איסה היא ביתם של אנטוניו וכרמינה, שאימצו אותה כשהייתה תינוקת.
הוריה הביולוגיים של איסה הם חוליו וג'ניפר.
חוליו וג'ניפר יודעים שיש להם בת, אך הם לא מעלים בדעתם שהבת הזאת זו איסה והיא בכלל לא יודעת שהיא מאומצת.
חוליו הוא אדם ישר, טוב לב והגון אשר אוהב מאוד את איסה כאילו הייתה הבת שלו עוד לפני שהוא ידע שהיא ביתו.
גם איסה אוהבת מאוד את חוליו ומבטיחה לעזור לו במציאת ביתו.
ג'ניפר מצטרפת כבר באמצע העונה והופכת להיות מורה להיסטוריה בבית ספר בו לומדת איסה.
השתיים לא ממש מחבבות אחת את השנייה, אך רואים שיש בהן הרבה דמיון, חיצוני וגם פנימי, הן עושות את אותן תנועות ואפילו מתנהגות ממש דומה.
לפני שחוליו וג'ניפר מגלים שאיסה היא הבת שלהם חוליו אומר לג'ניפר שאיסה הבטיחה לעזור לו במציאת ביתו והרעיון לא ממש מוצא חן בעיני ג'ניפר, אך חוליו מתעקש לגרום לג'ניפר לאהוב אותה.
כשחוליו וג'ניפר כבר מגלים שהם ההורים של איסה ג'ניפר מתחילה לאהוב אותה ולנסות להתיידד איתה ולגרום לאיסה לאהוב אותה בחזרה.
להוריה המאמצים של איסה יש פיצרייה שאחרי כמה זמן רבקה חושקת בה כדי להרוס למרינה את החיים ואז היא הופכת להיות בעלת הפיצריה, אך משאירה את הוריה של איסה להיות העובדים שם.
איסבלה "איסה" פסקואלי (מריה גבריאלה דה פריה) : בתם המאומצת של כרמינה ואנטוניו פסקואלי והבת הביולוגית של חוליו וג'ניפר.
היא מאוהבת באלכס והאויבת שלה היא כריסטינה.
היא זמרת בלהקה של אלכס.
לבה נשבר כשהיא מגלה שכריסטינה מנסה לגנוב את אלכס בחזרה.
אלחנדרו "אלכס" רואיס (ריינלדו סבסרקה) : החבר הראשון של כריסטינה ולאחר מכן של איסה.
הוא מנגן בגיטרה בלהקה שלו עם חברו הטוב מיקי ועם האח הקטן של איסה, מרקו.
בסוף אלכס נפרד מכריסטינה ומציע חברות לאיסה.
כריסטינה "כריסטלנטולה" ריקלדה (מילנה טורס) : היריבה של איסה.
מאוהבת באלכס ומנסה לעשות הכל כדי להפריד בינו לבין איסה.
מכונה כריסטרנטולה (הלחם של כריס-טרנטולה.
לינדה "שמנמונת" לונה (מיכאלה כסטג'סטי) : חברתה הטובה ביותר של איסה ומאוהבת בריי.
ריינלדו "ריי" גאלן (וילי מרטין) : ריי מאוהב בכריסטינה היריב הגדול שלו הוא אלכס.
שיר הנושא של הטלנובלה נקרא Ven A Bailar (בואו לרקוד) ומבוצע על ידי כוכבי הסדרה.
השיר הוא גם השיר הראשון בפסקול של הסדרה.
ביולי 2010 בישראל שודר הפרק הראשון של סדרת ההמשך של אוהב אותך איסה, לסדרה קראו "אוהב אותך איסה +".
אוהב אותך איסה + (בספרדית: +Isa TK - קיצור של Isa Te Quiero Más) היא סדרת ספין אוף של הטלנובלה אוהב אותך איסה, הסדרה חולקת רעיון עם הסדרה הוותיקה "תהילה".
הסדרה משודרת בערוץ ניקלודאון מה-1 באוגוסט 2010.
איסה פסקואלי זוכה בתהילה, ובית הספר החליט להעניק לה מלגת לימודים ולשלוח אותה לחו"ל, ללמוד בבית הספר "בראבו", מקום לתלמידים בעלי כישרונות.
בבית הספר הזה היא תשפר את היכולות שלה בתור זמרת.
יחד עמה מגיעים לבית הספר בן זוגה, אלכס רואיס, לינדה לונה הלומדת להיות רקדנית, וריי גאלן, הלומד משחק.
במהלך הסדרה מצטרפת קטלינה, שהופכת ליריבתה של איסה.
איסבלה "איסה" פסקואלי - גיבורת הסדרה, חברה של אלכס.
אלחנדרו "אלכס" רואיס - בן זוגה של איסה.
לינדה לונה - החברה הטובה ביותר של איסה, חברה של ריי.
ריינלדו "ריי" גלאן - החבר של לינדה.
קטלינה בברנבאו - היריבה של איסה.
סבסטיאן לורנסו - מאוהב באיסה ובגלל זה הוא היריב של אלכס.
אודרי בֶּרגנֶר (Audrey Bergner; מאי 1927 – 9 במאי 2022) הייתה ציירת ישראלית, מעצבת תפאורה ותלבושות ומאיירת.
ברגנר נולדה בסידני שבאוסטרליה לאב ממוצא גרמני ולאם ממוצא סקוטי.
בגיל 16 החלה ללמוד ב-National Gallery Art School במלבורן, ושם פגשה את הצייר יוסל ברגנר, שלמד שם אף הוא.
בשנת 1950 נישאה לברגנר, עלתה עמו לישראל והם התגוררו וציירו בצפת.
משנת 1957 השתקעו השניים בתל אביב.
בשנות השישים החלה ברגנר לצייר בצבעים עזים ועל בדים גדולים את הנגב ואת הבדואים החיים שם.
היא תיארה את לבושם, את אורח חייהם ואת עדרי הצאן שלהם.
צורות האוהלים והלבוש הבדווי השפיעו מאוד על יצירתה המופשטת, ואף שאיבדו את הדמיון הפיגורטיבי ניתן לזהותם בציוריה.
בשנת 2002-2003, החלה ברגנר את סדרת ציורי ה"ציפורים", אשר הוצגו לראשונה במלבורן, אוסטרליה, ב-2004, ואחר כך בגלריה ברנרד בתל אביב ב-2007. גם בהם ניתן לראות את הצבעים העזים ואת הנטייה להפשטה, על אף שניתן לזהות את נושא הציור.
ברגנר הייתה גם מאיירת ספרים, ובמשך שנים רבות עיצבה תפאורות ותלבושות בתיאטראות "הבימה", "הקאמרי" ו"יידישפיל", במיוחד להצגות של הבמאי שמואל בונים ושל המחזאי-במאי נסים אלוני, מגדולי המחזאים הישראלים, ששניהם היו חברים קרובים שלה ושל בעלה.
בנוסף על כך איירה כריכות ספרים רבות, בהן רבות מכריכות ספרי ספריית תרמיל ועסקה בעיצוב תפאורה ותלבושות לתיאטרון הבימה, הקאמרי והיידישפיל, בהן תפאורות רבות להצגות ידידיה נסים אלוני ושמואל בונים.
ברגנר הציגה תערוכות רבות בישראל ומחוצה לה.
ציוריה נמצאים באוספי מוזיאון ישראל בירושלים, במוזיאון חיפה לאמנות ובאוספים פרטיים.
עבודותיה מוצגות בתצוגת קבע של האוניברסיטה העברית בירושלים בקמפוס הר הצופים ובקמפוס גבעת רם.
על ציורי תל אביב שלה, המשלבים בין ציור פיגורטיבי לציור מופשט, שהוצגו בגלריה גבעון בעיר, כתב נסים אלוני: שהם "נופים המשרים על תל אביב מין הזיה, ספק עירונית, ספק כפרית."
ברגנר נפטרה ב-9 במאי 2022 בתל אביב, ונקברה בבית העלמין בקיבוץ עינת.
ברגנר כתבה סיפורים קצרים באנגלית על תל אביב:
הספר "סיפורי תל אביב" תורגם לעברית על ידי דורי פרנס וראה אור ב-2003 בהוצאת ידיעות ספרים.
על עטיפת ספרה כתב עליה פרנס: "ידענית מופלגת בספרות אנגלית ודוברת יידיש שוטפת, חריפת לשון אך מופנמת".
1947 - אגודת הציירים של ויקטוריה, מלבורן, אוסטרליה
1953 - מוזיאון חיפה לאמנות
1954 - "יוסל ואודרי ברגנר", גלריה כ"ץ, תל אביב
1954 - "אמנים צעירים", מוזיאון תל אביב לאמנות
1956 - "נוף ישראל", מוזיאון חיפה לאמנות
1957 - "התערוכה הכללית של אמני ישראל", מוזיאון תל אביב לאמנות
1958 - "ציירים ישראלים", מלבורן, אוסטרליה
1958 - "עשר שנות ציור ישראלי", מוזיאון תל אביב לאמנות
1958 - "ישראל תשח תשיח: צבעי מים, רישומים, גרפיקה", בית הנכות הלאומי בצלאל, ירושלים
1961 - "אמנות חדישה בישראל - תערוכה שלישית", מוזיאון תל אביב לאמנות
1966 - "תערוכת ציירי ישראל 5", תערוכה נודדת, ישראל
1967 - "אמני ישראל למען הביטחון", מוזיאון תל אביב לאמנות
1971 - "אמני ישראל", תערוכה נודדת
1976 - המוזיאון העירוני לאמנות חדשה, חיפה
1979 - "מתקשרים עם קדישמן", מוזיאון ישראל, ירושלים
1983 - "הנגב באמנות ישראל", אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע
1986 - "אין חיות רעות: חיות כמוטיב ביצירה האמנותית", מוזיאון האדם והחי, רמת גן
1987 - "רובינא - ציירי הארץ מציירים את חנה רובינא", מוזיאון בית ראובן, תל אביב
1995 - "מיתוס דאדלוס ואיקרוס - מיתוס של מעוף ונפילה", מוזיאון פתח-תקוה לאמנות
1996 - "ציורים לסיפורים יהודיים", מוזיאון מאנה-כץ, חיפה
1998 - "נשים באמנות הישראלית", המוזיאון לאמנות מודרנית, חיפה
1998 - "עיצוב הבמה העברית מהדיבוק ועד כפר", מוזיאון מאנה-כץ, חיפה
2000 - "גיבור מקומי", תיאטרון הבימה, תל אביב
2003 - "הארה תיאטרלית", גלריה הסדנה לאמנות, יבנה
2004 - "רשמים 2, רישום שירה, היבטים רישומיים בהדפס", בית האמנים, ירושלים (אוצרת: תמנע ולימן)
2004 - "מחוזות הציור בתיאטרון של נסים אלוני", אודרי ברגנר, יוסל ברגנר, שלמה ויתקין, תיאטרון הבימה, תל אביב (אוצרת: אירית לוין)
2006 - "מחוזות הציור בתיאטרון של נסים אלוני", תיאטרון חולון
2008 - "הצגת אופנה - תערוכת תלבושות התיאטרון העברי מ-1922 ועד ימינו", תיאטרון ירושלים (אוצרות: טלי יצחקי, נגה ארד אילון)
2010 - "וריאציות על סטודיו", גלריה דן, תל אביב (אוצרת: אירית לוין)
2014 - "אמנות פלסטית בהשראת אמנויות הבמה", בית האמנים, תל אביב (אוצרות: אירית לוין, אריה ברקוביץ)
2015 - "בעקבות אוספים", גלריה הסדנה לאמנות, יבנה (אוצרת: אירית לוין)
2016 - "הסיפור שלה", בית האמנים, תל אביב (אוצרות: ד"ר רות מרקוס, רותי חינסקי אמיתי)
2016 - "בראי אמנים - דיוקן אמן על ידי אמן", בית רוזנטליס, יפו (אוצרת: אירית לוין)
2018 - "הבימה - תערוכת ה-100", תיאטרון הבימה, תל אביב (אוצרת: מירי קרימולובסקי)
2019 - "חיות - Animals", גלריה בסיס לאמנות ולתרבות, הרצליה (אוצרת: אירית לוין)
2020 - "ציפור/וריאציות", הגלריה העירונית מכון המים, גבעתיים (אוצרת: אירית לוין)
2021 - "דיוקנאות ברישום", בית האמנים, תל אביב (אוצרת: אירית לוין)
2023 - "חוליות במלאכת התיאטרון", בית האמנים, תל אביב (אוצרות: ד"ר דורית קדר, אירית לוין)
2023 - "דיוקן-סביבות-אקוורל", בית גורדון-לונדון, גלריה עירונית לאמנות ראשון לציון
אודרי אן ולס הייתה תסריטאית, במאית ומפיקת קולנוע אמריקאית ממוצא יהודי.
נולדה בשם אודרי אן לדרר (Audrey Ann Lederer) בסן פרנסיסקו, קליפורניה שבארצות הברית, מוצא משפחתה היה יהודי אשכנזי וספרדי, כשמצד אביה מאוסטריה ומצד אמה מרומניה.
הועסקה תחילה כתקליטנית בתחנת רדיו ג'אז מקומית בשם KJAZ FM.
בוגרת אוניברסיטת ברקלי ואוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
כתבה תסריטים רבים לסרטי קולנוע מצליחים, מתוכם שלושה שביימה בעצמה.
בין יצירות הקולנוע הבולטות שלה "על נשים, גברים וחיות אחרות" (1996), "תחת שמש טוסקנה" (2003) שזכה גם להצלחה מסחרית.
תסריטיה התמקדו בעיקר בסרטי קומדיה כגון "הג'ונגל מת מצחוק" (1997) ובסרטים רומנטיים.
בשנת 2006 נבחרה לשופטת בפסטיבל הסרטים סאנדנס.
בטרם פטירתה הייתה נשואה לבריאן לרקי, ולה היו שני ילדים.
ולס אובחנה עם סרטן בשנת 2013, אם כי תחילה המשיכה לעבוד על פרויקטים שונים, כשב-4 באוקטובר 2018 נפטרה ממחלתה בסנטה מוניקה, קליפורניה, בהיותה בת 58.
1999: "אהבה מצילום ראשון" ("Guinevere")
1996: "על נשים, גברים וחיות אחרות" ("The Truth About Cats & Dogs")
אודרי לורד הייתה סופרת, משוררת ופעילה חברתית פמיניסטית ולסבית, אמריקאית מהקריביים.
לורד נולדה וחיה בהארלם בניו יורק.
עיקר פעילותה החברתית היה בקרב הקהילה השחורה והלסבית.
לורד הייתה משוררת ידועה, זכתה בהוקרה ובפרסים רבים, כתבה ופרסמה ספרי עיון ופרוזה.
היא הייתה פעילה פמיניסטית רבת השפעה שהנהיגה מאבקים של לסביות שחורות וקולה מרכזי להתפתחות תאוריה פמיניסטית בת זמננו.
אודרי לורד נולדה ב-1934. הוריה פרדריק ביירון ולינדה גרטרוד בלמר לורד היו מהגרים מהאיים הקאריביים שהשתקעו בהארלם.
לורד היא בתם הצעירה מתוך שלוש ובילדותה בשל בעיות קוצר ראייה הוגדרה כעיוורת על פי חוק.
היא למדה לדבר בסביבות גיל ארבע, וגדלה על רקע סיפורי אמה שלימדה אותה קרוא וכתוב בגיל דומה.
בכיתה ח' כתבה את שירה הראשון.
אודרי לורד נולדה בשם Audrey Geraldine Lorde, אך בחרה להשמיט את האות האחרונה משמה עוד כשהייתה ילדה, כי נמשכה אל הסימטריה שנוצרה כך בין שמה הפרטי ובין שם משפחתה הנמצאים זה לצד זה, Audre Lorde, לעומת השם שהוריה בחרו עבורה.
עם סיום לימודיה התיכוניים בבית הספר התיכון שליד האנטר קולג' (Hunter College High School) ולאחר מותה של חברתה הקרובה, לורד עזבה את בית הוריה, התרחקה והתנכרה למשפחתה.
בשנים 1954–1959 היא למדה מידענות וספרנות לתואר ראשון בהאנטר קולג' (Hunter College) כשאת שנת לימודיה הראשונה עשתה באוניברסיטה הלאומית של מקסיקו.
עם חזרתה לניו-יורק עבדה כספרנית, כתבה והפכה לפעילה בתרבות הגייז בגריניץ' וילג'.
ב-1961 סיימה לימודי תואר שני במידענות וספרות באוניברסיטת קולומביה.
בתקופת לימודיה המשיכה לעבוד כספרנית.
בשנים 1968 - 1966 עבדה כספרנית ראשית בספריית בית ספר בעיר ניו יורק.
לורד נישאה למשפטן אדווין רולינס.
לזוג נולדו בת ובן: אליזבת וג'ונתן.
ב-1968 קיבלה מינוי כסופרת בקולג' טוגלו במיסיסיפי.
לורד פגשה שם את פרנסיס קלייטון, פרופסורית לפסיכולוגיה, לבנה, מאוניברסיטת בראון, וחיה איתה בזוגיות מ-1968 עד 1988. קלייטון עזבה את משרתה כדי לאפשר ללורד להתמסר לכתיבתה.
בשנות ה-60 שירתה של לורד זכתה לפרסום באנתולוגיות ובעיתונות של ספרות שחורה.
בתקופה זו לורד הייתה פעילה בארגונים למען זכויות אזרח, בתנועות נגד המלחמה ושותפה בתנועות פמיניסטיות.
משנת 1968 לורד התמסרה לכתיבתה ופרסמה ספרים.
היא פרסמה במהלך חייה 11 ספרי שירה ו-7 ספרי עיון ופרוזה.
ב-1980 ייסדה הוצאה לאור יחד עם ברברה סמית וצ'רי מורגה בשם: "Kitchen Table", ההוצאה לאור הראשונה בארצות הברית לכתבי נשים צבעוניות.
היא הנהיגה מאבקים של נשים לסביות שחורות והקימה ארגון לתמיכה במאבקן של נשים שחורות בדרום אפריקה נגד משטר האפרטהייד: Sisterhood in Support of Sisters in South Africa.
ב-1978 לורד אובחנה כחולה בסרטן שד ועברה כריתת שד.
לאחר 6 שנים אובחנה כחולה בסרטן הכבד.
היא בחרה להתמקד בחייה ובכתיבתה.
היא כתבה את יומני הסרטן שזכה ב-1981 בפרס.
היא הצטלמה לסרט דוקומנטרי על חייה ויצירתה.
בסרט היא אומרת על שיריה וילדיה שיש להם חיים משל עצמם.
בשנת 1983 היא נתנה ריאיון לאניטה קורנוול והוא נכלל בספר שקורנוול פרסמה בהמשך.
ב-1991 זכתה בפרס וולט ויטמן, אשר הפך אותה למשוררת הרשמית של מדינת ניו יורק עד מותה ב-17 בנובמבר 1992. לורד נפטרה בגיל 58 ממחלת סרטן הכבד לאחר מאבק של 14 שנה במחלת הסרטן.
קרוקס, שם גרה עם גלוריה ג'וזף.
היא הגדירה עצמה כשחורה, לסבית, אם, לוחמת ומשוררת.
בטקס לקריאת שם אפריקאי לפני מותה, בחרה בשם "גמבדה אדיסה", שמשמעותו לוחמת.
לורד גיבשה את התאוריה הפמיניסטית שלה, תאוריה של הפמיניזם השחור, בראשית דרכו של הפמיניזם באקדמיה האמריקאית.
לורד ביקרה את הפמיניסטיות הליברליות של שנות ה-60 על התמקדותן בחוויות והערכים של נשים לבנות מהמעמד הבינוני, אשר לראייתה שיתפו פעולה עם הפטריארכיה.
בטיעוניה סימנה את כיווני הביקורת במאבק הפמיניסטי באקדמיה לגבי מחיר שיתוף הפעולה עם הממסד האקדמי ודרכי הפעולה הראויות.
כתיבתה התבססה על "תיאורית השונות", המבוססת על כך שהרעיון של הניגודים הבינאריים בין גברים ונשים סובל מפשטנות יתר.
אף על פי שהפמיניסטיות הציגו אשליה של שלמות אחידה ומוצקה, קטגוריית הנשים עצמה מפוצלת לחלוקות פנימיות.
לורד זיהתה סוגיות של מעמד, גזע, גיל ומגדר ואף בריאות כבסיסיות בחוויית האישה.
נושא הבריאות התווסף למשנתה כשנלחמה בסרטן.
היא טענה שלמרות שהמוקד היה ההבדל המגדרי, יש להתייחס לכל ההבדלים.
היא מדגישה את אותנטיות החוויה.
היא רוצה הכרה ולא שיפוט כלפי ההבדלים לא לתחום לקטגוריה אחת של "אישה".
תאוריה זו מוגדרת כהצטלבות של זהויות (Intersectionality).
נושאים אלה אופייניים בפמיניזם הפוסט-קולוניאלי, ובפמיניזם המזרחי הישראלי.
היא קראה להכרה בשונות הרחבה והמגוונת, עבודתה התמקדה ב-2 קטגוריות משנה - גזע ומיניות.
בסרט דוקו על חייה היא מעידה כי להיות משוררת שחורה, לסבית ופמיניסטית בשנות ה-60 כמוהו כלהיות בלתי נראית באופן כפול ומכופל.
לדבריה, חוויות חיים של נשים שחורות שונות מחוויות החיים של נשים לבנות אשר נחשבות לנורמה.
בעקבות זאת, חוויות החיים של הנשים השחורות נדחקות לשוליים, כמו גם אלה של הלסביות, ושל לסביות שחורות ביתר שאת.
אלה נתפסים כחריגים ביחס ללב התנועה הפמיניסטית.
במאמרה "כלי האדון לעולם לא יפרקו את ביתו של האדון" העלתה לורד סוגיות של גזענות בתוך התנועה הפמיניסטית.
היא טענה כנגד דיכוי הנשים השחורות בתנועה הפמיניסטית.
המחלוקות חידדו את מרכיבי שונותה כפמיניסטית שחורה ולסבית, ואת קולה הבודד.
מקורות כתיבתה, על כתיבתה ויצירותיה הבולטות
שורשי הקול הפואטי של לורד נעוצים ביחס המיוחד והסודי של אמה למילים.
לורד למדה על חשיבות הנאום ועל כוחה של השפה כמגבילה ומשחררת משתיקת אמה שנועדה להגן על עצמה ועל בתה ממציאות גזענית שלא יכלה להתמודד איתה.
בשירה "Black Mother Women" היא כותבת: למדתי ממך להגדיר את עצמי דרך ההכחשות שלך.
השקט הסלקטיבי של אמה לימד אותה מיומנויות הישרדות.
כשבגרה היא לא רצתה לאמץ את דרכי השימוש של אמה בשפה.
השקט לימד אותה בידוד, זעם, אי אמון, דחייה עצמית ועצב.
הישרדותה מתבססת על כך שלמדה להשתמש במה שקיבלה מאמה כדי ללחום במה שנמצא בתוכה ללא מילים, ללא שם.
תפיסתה לגבי הרבדים של זהותה העצמית מיוצגת בסוגות המרובות של יצירתה.
לדברי המבקר הספרותי כרמן בירקל, הטקסט הרב תרבותי של לורד משקף את עצמיותה הרב-תרבותית, ובא לידי ביטוי בריבוי סוגות בהן התרבויות מתמזגות ונמסות לתוך שלם גדול יותר מבלי לאבד מיחודן.
התנגדותה להיות ממוקמת בקטגוריה חברתית או ספרותית אחת מאפיינת את נחישותה להתקבל כאינדיבידואל ולא באופן סטראוטיפי.
לורד התמקדה בשונות שבין קבוצות נשים, ובשונות של היחיד.
טענה שהיא "אחר" בכל קבוצה שהיא משתייכת אליה."האאוטסיידר" שיש בו כח וחולשה.
ללא קהילה אין חירות, אין עתיד, רק שביתת נשק פגיעה וזמנית בינה לבין מדכאייה.
היא תיארה את עצמה הן כהמשכיות של נשים והן כקונצרט של קולות בתוך עצמה.
לורד כתבה פרוזה גם תחת שם העט ריי דומיני.
לורד מתייחסת לשירה כקול המרכזי בזרם הספרות אשר פתוח עבור העניים, מעמד הפועלים ונשים כהות.
יצירת פרוזה תובענית יותר מבחינת משאבים כלכליים, זמן ומקום וכך גם יצירות אומנות אחרות.
במאמרה "Poetry is not a Luxury" היא טוענת ששירה אינה מותרות לאישה, זה צורך חיוני להישרדות ולשינוי.
מקור השירה מבוסס על חלומותינו ותקוותינו ממקורות כמוסים בתוכנו.
אלה הופכים למילים, מתגבשים לשפה ולרעיון ובעקבות זאת הופכים לפעולה מוחשית.
השירה היא הדרך לשיים את המפחיד, הלא-מובן והלא-מקובל כך שניתן יהיה לחשוב עליו.
היא מגדירה זאת כמשמעות האמיתית של "זה מרגיש לי נכון".
השירה משמעה להפוך את הרגשות למילים שניתן לשתף, ליצור שפה אם היא לא קיימת.
השירה היא לא חלום, אלא שלד חיינו היוצר את היסודות לעתיד של שינוי.
זהו גשר מפחדינו למה שעדיין לא היה.
לדבריה, בשונה מאבותינו הלבנים שאמרו: "אני חושב משמע אני קיים", האם השחורה שנמצאת בכל אחת מאיתנו, המשוררת, לוחשת בחלומותינו: אני מרגישה לכן אני יכולה להרגיש חופשייה.
הרגשות שלנו לא היו אמורים לשרוד אלא להפוך למחשבות המצופות מנשים, אך הנשים שרדו כמשוררות, הרגשות והכח נשארו כמוסים וצפים בחלומות ומצביעים על הדרך לחירות.
הם הופכים למוחשיים בשירים ונותנים כח ואומץ.