tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסיפור הופיע לראשונה באוקטובר 1942 ב-Thrilling Wonder Stories, ותורגם לעברית בשנת 2011 בספר כתבי אייזק אסימוב כרך 3.
כדור הארץ הצטרף לפני כשלוש שנים לפדרציה הגלקטית, ועכשיו מגיעים עשרה סטודנטים מכדור הארץ לאוניברסיטת ארקטורוס.
שלושה סטודנטים משנה ב' מגלים את הפסיכולוגיה המוזרה של בני כדור הארץ- רגשותיהם מתלהטים ככל שמספרם עולה, בשונה משאר המינים התבונתיים שנרגעים ככל שמספרם עולה.
בעקבות כך, הם מחליטים לעשות להם מתיחה- הם לוקחים את בני כדור הארץ לחללית באמצע הלילה, ומנחיתים אותם בכוכב לכת פרימיטיבי.
במהלך המסע מחליטים בני כדור הארץ כי חטיפתם היא "טקס חניכה" של האוניברסיטה, ובמקום להתלהט הם נרגעים ואף הולכים לישון.
לאחר השארת בני כדור הארץ על הכוכב, החללית נפגעת מפגיעת אסטרואיד, ושלושת הסטודנטים מצליחים לחזור לקחת את בני כדור הארץ רק לאחר שמונה ימים.
בחזרתם הם נחרדים לגלות שהם השאירו את בני האדם ליד כפר של ילידים, ולא נשאר להם כל זכר.
הסטודנטים יורדים מהחללית ומותקפים על ידי הילידים, שלוקחים אותם כשבויים לכפר שלהם.
בכפר הילידים מגלים הסטודנטים שהילידים חושבים שבני כדור הארץ הם אלים, ושהם מתכוונים להקריב אותם כקורבן אדם.
לאחר שימוש בפסיכולוגיה, מצליחים בני האדם לשכנע את הילידים לא להקריב את הסטודנטים, והם נמלטים בעזרת החללית בחזרה לאוניברסיטה.
טקמיצו מוראוקה (ביפנית: 村岡崇光; הירושימה, 1938–10 בפברואר 2026) הוא חוקר ממוצא יפני של השפות השמיות.
עמד בראש המחלקה לשפות העברית, ארמית ואוגריתית באוניברסיטת ליידן עד שנת 2003. ידוע במחקריו על העברית והארמית (כולל סורית) ובתחום התרגומים העתיקים של התנ"ך, בעיקר של תרגום השבעים.
מוראוקה למד לימודי בלשנות כללית ושפות מקראיות באוניברסיטת קיואיקו בטוקיו.
לאחר מכן למד באוניברסיטה העברית בירושלים, שם סיים את עבודת הדוקטורט בנושא "האמפאזה בלשון המקרא" בהנחיית פרופ' חיים רבין.
בהמשך שימש כעמית מחקר במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה.
הוא לימד שפות שמיות כולל עברית מודרנית באוניברסיטת מנצ'סטר, (1970-1980), פרופסור במחלקה ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת מלבורן (1980-1991), ומשנת 1991 לימד באוניברסיטת ליידן.
מאז פרישתו מעבודתו בליידן בשנת 2003, הוא מלמד בהתנדבות בסמינרים תאולוגיים ובאוניברסיטאות באסיה, מתוך כוונה לכפר על פשעי העם היפני במלחמת העולם השנייה.
מוראוקה חבר של האקדמיה למדעי הרוח של אוסטרליה, וחבר כבוד של האקדמיה ללשון העברית משנת תשס"ו.
בשנת 2017 העניקה לו האקדמֻיה הבריטית Burkitt Medal תוך הערכת מחקריו המצטיינים בתחומי המקרא ותרגום השבעים.
חיבר מספר גדול של חיבורים בנושאי מחקרו בשפות השמיות ובתרגום השבעים.
ברשימה נסקרו רק חיבוריו בשפה האנגלית
טקסי החתונה באפריקה כוללים את כל האלמנטים המאפיינים את כל טקסי החתונה בתרבות האנושית ברחבי העולם כולו: חגיגיות, צבעוניות, מנהגים, מוזיקה, והילולות.
כמו בכל טקס חתונה בכל התרבויות בעולם, המאפיין המרכזי בטקס, לצד ההכרזה על בני הזוג כעל 'בית' חדש בקהילה ועל כמבטאים את המשכיות החיים, הוא הקירוב בין המשפחות.
במרבית הקהילות באפריקה, בטקס החתונה הכלה מקבלת את הכבוד המרבי, מכיוון שהיא מהווה חוליה מקשרת בין אבא לבין הילד העתידי שלו ולכן היא מגלמת תפקיד חשוב ביותר במשפחה.
במזרח ובדרום אפריקה מקובל שמשפחת החתן עוברת לכפר של הכלה מתוך אמונה שדבר זה ישמח את הכלה ויחזק את הסיכוי ליצירת משפחה בריאה.
כחלק מהשפעת המודרנה והגלובליזציה המביאות לאפריקה השפעות 'לבנות', שיעור החתונות המסורתיות באפריקה נמצא בירידה.
מוסד הנישואין המסורתי באפריקה, גם הוא דומה למסורות בתרבויות אחרות, והוא מתאפיין בשלוש צורות עיקריות:
בסוג ראשון של נישואין בלכידה, הכלה נחטפת לפני החתונה או בשלב כלשהו במהלכה על ידי חברים של בני הזוג והיא תשוחרר אך ורק לאחר שהחתן יקיים משא ומתן עבורה וישלם כופר הולם.
החטיפה יכולה להתרחש מספר פעמים במהלך החתונה, ועל החתן מוטלת האחריות לשים לב שהכלה שלו לא נעלמת.
בסוג השני של נישואין בלכידה בני המשפחה והחברים של החתן חוטפים את הכלה.
ברגע שמגלים על החטיפה יפגשו בני המשפחה והחברים של הכלה עם בני המשפחה והחברים של החתן ויקיימו קרב מדומה או החלפת מתנות ו/או תשלום בתמורה להחזרת הכלה.
נישואין בהם החתן רוכש את הכלה מהוריה באמצעות חליפין של חיות משק או רכוש אחר בעל ערך עבור החתן ומשפחתו, בתמורה לאישה.
יחסי חליפין אלו היוו בעבר תנאי לקיום החתונה וכיום מתבצעים בצורה סימבולית על מנת לשמר את המסורת.
לדוגמה, בשבט זאיר החתן מביא שתי טבעות נחושת או חץ לכלה ולמשפחתה ובזה הזוג הופך להיות מאורס באופן רשמי.
בהמשך יוחלפו מתנות נוספות במהלך טקס החתונה, ביניהן סכין שנתן החתן לאבי הכלה אשר מסמל כי הבעל החדש אחראי מעתה לשלומה של האישה ולרווחתה.
לעומת זאת, בשבט "ין זולו" החתן נותן בקר (חיית משק) למשפחתה של הכלה במטרה שישמש כביטוח לפרנסה עבור הכלה למקרה בו הנישואין לא יסתדרו והיא תאלץ לחזור למשפחתה.
נישואין כפי שהם מוכרים בחברה המערבית, בהם החתן והכלה בוחרים להיות ביחד ולכן מתחתנים.
ידוע גם בשם "זיווג של אהבה".
סוג נישואין זה הופך לנפוץ יותר באפריקה עם תהליך המודרניזציה ביבשת.
בניגוד לחברה המערבית בה מקובלת המונוגמיה, בחלק גדול מאפריקה רווחת הפוליגמיה.
ב-1981 חוקר בשם מורדוך אשר חקר את תופעת הפוליגמיה באפריקה מתוך 141 קהילות אפריקאיות, מצא ש11 קהילות היו מונוגמיות וכל השאר פוליגמיות (130).
פוליגמיה עדיין קיימת באפריקה כיום, אך פחות נפוצה מאשר בשנת 1981. 52 אחוזים מהנשים באפריקה נמצאות בנישואים פוליגמיים.
בעקבות התייקרות הולכת וגוברת בכל תחומי החיים, חלה ירידה משמעותית בנישואי פוליגמיה אשר דורשים הוצאות כלכליות גבוהות שלא כל אדם יכול לעמוד בהן.
המקור לתחילתה של הפוליגמיה היה התפיסה לפיה אישה לא נשואה היא אישה שאין לה כבוד, והשאיפה החברתית באפריקה והשאיפה להוליד כמה שיותר ילדים.
הפוליגמיה הייתה דרך להגדלת הילודה.
סיבה נוספת היא שהילדים הפכו לעובדים אשר שהעשירו את הגבר- הגבר הרוויח יותר כסף.
עוד סיבה היא אחוזי התמותה הגבוהים של ילדים באפריקה אשר יצרו שאיפה למספר גבוה של ילדים לכל אישה.
לבסוף, תמותת גברים בשל מלחמות וציד העמידה בסיכון את המשך השושלת ופוליגמיה נחשבת לשיטה אשר מאפשרת את המשך השושלת.
נכון ל-2007, נישואים פוליגמיים שכיחים יותר באזורים נידחים למרות שישנן גם קהילות מרכזיות מיושבות אשר דוגלות בפוליגמיה, בדרך כלל במקומות בהם הנשים פחות מלומדות.
חתונות בקרב קהילת הלהט"ב באפריקה
חוקים לזכויות של להט"בים באפריקה הגיחו לראשונה בדרום אפריקה ודרום אפריקה היא החלוצה האפריקאית שהפכה נישואים חד-מיניים לחוקיים בגבולותיה.
עד היום מדינות אחרות באפריקה מאפשרות נישואים הטרו-סקסואליים בלבד.
נלסון מנדלה היה הראשון בעולם להכיר בזכויותיהם של בני הקהילה ההומו-סקסואלית ולחוקק חוקים המשווים את זכויות הנישואין שלהם לזכויות של הטרו-סקסואליים.
השנאה כלפי הקהילה הלהט"בית בדרום אפריקה נבעה בעיקר ממדינות הסובבות אותה וחיילי האפרטהייד בדרום אפריקה.
המדינות המקיפות את דרום אפריקה רואות קשרים הומו-סקסואליים כלא מקובלים ואף מטילות עונש מאסר של שבע שנים לפחות על הפגנת אהבה חד -מינית בפומבי.
גם חיילי האפרטהייד אכפו שאסרו קשרים חד-מיניים וכל מי שנתפס בקשר מסוג זה נשלח לכלא או נרצח.
שנאה זו הובילה לרצח המונים משנות ה-60 ועד שנות ה-80. החל משנות ה-90, כמו במדינות רבות אחרות, היה מאבק של בני הקהילה הגאה לקבלת זכויות שוות לבני זוג הטרו-סקסואליים.
לבסוף, ב-2006 חוקקה דרום אפריקה את החוק לנישואים חד-מיניים בפרהסיה במדינה והכרה בזוגות חד-מיניים כזוגות חוקיים.
ישנם מספר איים שבהם נישואים חד-מיניים הם חוקיים: האיים הקנריים, סאוטה, מדיירה, מלייה.
איים אלה נמצאים לרוב בשליטה של מדינה אירופאית, כגון ספרד, אשר מקיימות את חוקיהן באיים כפי שמקיימים אותם במדינה.
לכן ההסכמה בנוגע לנישואים חד-מיניים תלויה במדינה האירופאית.
לעומת זאת, ישנה מדינה אחת בלבד בדרום אפריקה שבה הנישואים החד מיניים חוקיים והיא דרום אפריקה.
החתונה הגאה בדרום אפריקה חופפת לחתונה ההטרו-סקסואלית.
כלומר, החתונה מתקיימת ברמה המסורתית עם הצבעים, השירים ובסימבוליות של קירוב שתי המשפחות בהתאם לשבטים מהם הם מגיעים.
לאחר מכן, מתקיים טקס דתי, המושפע מהדת של בני הזוג, המתקיים במוסד הנישואין הרגיל כגון כנסייה.
החגיגה סביב האירוע המשמח הפך לנורמה בדרום אפריקה והזוגות לא רק מתחתנים בדרכם אלא גם מקיימים אורח חיים חופשי והם מוכרים כזוג ברמה חוקית.
בנוסף, הזוגות החד-מיניים המגיעים לתייר במדינה גם כן מוכרים מול הרשויות מבחינה חוקית.
חופש זה מאפשר ומעודד זוגות הומו-סקסואליים רבים להגיע לתייר באזור ומביא לתיירות רבה ואף לטקסי נישואין מיוחדים באזור המסייעים להם לחגוג את טקס החתונה בצורה חוקית וחופשית.
שמלות חתונה באפריקה הן ייחודיות מאוד.
ישנם סגנונות שונים לשמלות הכלה, בעיקר מהסיבה שיש בחתונה טקסים רבים ולכל אחד מהם יש להתאים שמלה שונה.
כל שמלה היא ייחודית בפני עצמה.
על חלקן יש סמלים ועיטורים שונים.
השמלות הן מאוד מושקעות, צבעוניות ומחויטות גם בחתונות של בעלי המעמד הגבוה וגם בקרב בני המעמד הנמוך.
יש לציין כי הזמנים השתנו וכיום כבר כמעט ולא ניתן למצוא כלות אשר לובשות שמלות חתונה אפריקאיות מקוריות מה-"אסכולה הישנה", אבל גם על השמלות החדשות יש מוטיבים אפריקאים מובהקים.
הבדים השימושיים ביותר עבור שמלות חתונה הם אנקרה ותחרת וואל.
בדרך כלל החתן והכלה מתואמים ביניהם בסוג הבד שממנו נתפרים השמלה והחליפה של החתן כך שלא ניתן לטעות במי הזוג המאושר.
כל שמלה נתפרת במיוחד עבור הכלה ולכן הסגנון המיוחד שבו כל כלה בוחרת לתפור את הבדים הוא מה שהופך כל שמלה לייחודית ומיוחדת במינה.
לאוכל המוגש בחתונות באפריקה יש משמעות גדולה משום שרמת ההשקעה של הזוג באוכל המוגש משקפת את רמת האכפתיות שלו מהחוויה שהוא מציע לאורחים.
להלן דוגמאות למאכלים קלאסיים אשר מוגשים בחתונות אפריקאיות:
אורז Jollof: אורז הוא מצרך פופולרי אשר מזוהה באופן מובהק עם תזונת אפריקה ומשתלב בדרכים רבות ומגוונות בתפריט המוגש בחתונות באפריקה.
אורז Jollof ידוע בתור "אוכל של מסיבות".
זהו אורז בטעם רגיל המותאם לטעם הגנאי המבושל יחד עם עגבניות, תבלינים ובשר.
בננות מטוגנות: גם כן מבוסס על מצרך עיקרי ביבשת.
טלה/כבש: מנה בשרית שנהוג להגיש בחתונות.
בשר, או יותר נכון Bush Meat הוא חלק חשוב, עיקרי והכרחי בכל אירוע אפריקאי כאשר הטלה והכבש נחשבים למעדני בשר.
דוגמאות לתבשילי בשר: בשר יען בנוסח דרום אפריקאי, משוואי וטאג'ין מצפון אפריקה, אוגאלי נא-ניימה צ'ומה ממזרח אפריקה ועוד.
אגוזים קלויים: הגשה של אגוזים קלויים לאורחים היא דרך להראות להם שהם רצויים ומוזמנים באירוע.
עוד מנהג הקיים באפריקה הוא שהגבר יכול להעניק שלושה אגוזים לאביה של האישה אליה הוא מעוניין להינשא כדרך לבקש את ידה ובנוסף, גם הצ'יף של השבט משתמש באגוזים אלו על מנת לקבל החלטות שבטיות.
יין פאלם: משקה אלכוהולי שמוכן על בסיס פרי הדקל.
מתוק ומרענן, מוגש בדרך כלל לצד הארוחה (אדום או לבן).
בירה מסורתית של דרום אפריקה: הבירה המסורתית הוכנה מדגנים מקומיים, בעיקר דורה.
בשל היותה יקרה מאוד, הפכה הבירה לחלק בלתי נפרד מטקסים רבים, למשל טקסי אירוסין וחתונה.
קוסקוס: מאכל צפון אפריקאי מסורתי העשוי מסולת אשר עוברים התפחה על ידי מים בתהליך של אידוי.
ארוחות קוסקוס נחשבות לארוחות חגיגיות בקרב צפון אפריקאים מלוב ועד תוניסיה.
מנת הקוסקוס מוגשת בליווי תבשילים בשריים וצמחוניים.
השפעת האסלאם והנצרות על טקס החתונה באפריקה
התושבים באפריקה הושפעו מדתות הנצרות והאסלאם וחלק מן ההשפעה ניכרת בטקס החתונה כפי שהוא מבוצע כיום.
הטקס לא התבסס מעולם על איחוד זוג אוהבים אלא על חיבור בין גבר ואישה בתוך שבט או איחוד שני שבטים דרך טקס החתונה.
המשפחה מאז ומעולם היוותה חלק גדול מטקס החתונה המסורתי באפריקה כאשר האיחוד בין שתי המשפחות בא לידי ביטוי בטקס.
בעצם, מטרת החתונה היא קירוב של שתי משפחות.
גם כיום ניתן לראות בחתונה המסורתית באפריקה המשך של קיום טקס המקרב משפחות כאשר מטרת הטקס היא להמשיך את מסורת זו בחתונה המסורתית בנוסף לקיום טקס חתונה מודרנית.
המודרנה אילצה את המשפחות אפריקאיות לקיים שני טקסי נישואין בתרבות המערבית.
טקס אחד מחובר לתרבות המודרנית של ימינו ונעשה בכנסייה, וטקס שני יותר מסורתי אשר כולל מנהגים מסורתיים אשר תוארו לעיל.
אפריקנים רבים יסכימו כי מגמות המודרניזציה השפיעו ושינו את טקס החתונה.
כיום, אפריקאים מודרניים יעדיפו ללכת לבית המשפט ולהסדיר את הנישואין באופן המקובל בחוק ולא רק להתחתן בטקס מסורתי חגיגי.
נשאלת השאלה איך כל זה התחיל.
דעה רווחת אחת היא כי המיסיונרים שהגיעו לאפריקה לא הביאו רק דת אלא גם מסורות משלהם, כגון חתונה בכנסייה.
הם השפיעו על הילידים עם הנצרות ומסורות אחרות שלהם שחלקן כוללות לבישת בגדי חתונה מערביים בכנסייה.
השפעה זו גדלה לאורך השנים כאשר נשים מתחתנות בשמלה לבנה והגבר לבוש בחליפה.
בנוסף, העובדה כי נישואים פוליגמיים אינם חוקיים כיום ברוב המדינות באפריקה הוא ככל הנראה גם כן בעקבות השפעות מערביות על האפריקאים.
אחד ההסברים לכך הוא שהתורה עליה מתבססת הנצרות אינה תומכת בפוליגמיה.
השפעה מערבית נוספת היא החינוך הפורמלי אשר בא לידי ביטוי בירידה במספר נישואי השידוך ועליית גיל הנישואין.
צעירים אפריקאים מתחתנים בגיל מבוגר יותר ביחס לגיל הנישואין מלפני דור אחד או שניים, זאת בעקבות מודעות נשים ופיתוח שאפתנות.
הנשים כיום לא ממהרות להתחתן בגלל הרצון לפתח קריירה בלב שלם או לספק את עצמן דרך פלטפורמה שעליה הן יוכלו לתרום לצרכים של המשפחה שלהן.
המוסלמים באפריקה ניסו לבצע במסגרת טקסי החתונה את המסורות בהן דגלו מלומדים מוסלמים שונים.
אחד הביטויים להשפעות אלו הוא המסורת האפריקנית הנעלמת שכלה צריכה להיות בתולה.
ההסברים לרצון לשינוי בתחום זה בקרב האפריקאים מבוססים על התאמה מינית ופריון.
עם זאת, האסלאם אינו מאפשר רמה כזו של חופש, דבר המייצר התנגשות בין האסלאם למסורות אפריקאיות.
החוק המוסלמי אינו קובע טקס דתי מיוחד לכריתת חוזה הנישואים (הכתובה).
עריכת הטקס מסורה לרשותו של הקאדי או מישהו אחר ולכן אין אפוא אחידות בעריכת הטקסים.
לפי מוחמד "אין רווק באסלאם" וכל אדם צריך להתחתן.
החוק המוסלמי חושב את הנישואין למעשה אזרחי, התלוי בהצעת צד אחד ובהסכמת צד אחר.
לדעת בני סונה, יש להקדים את ההצעה להסכמה על מנת לעמוד על כוונות הצדדים.
כל אלו מזכירים מעט מן המסורות האפריקניות המיושנות יותר ומתיישבות עם המסורת עוד לפני כניסת האסלאם.
לכן האסלאם אשר נכנס כדת חזקה מאוד ביבשת אפריקה לא נראית כמי ש"שיבשה" את הליכי החתונה האפריקאית, אלא הוסיפה על המסורות הקדומות.
המנהגים והמסורות בטקסי החתונה באפריקה התפתחו לאורך מאות שנים ולמרות ההתמערבות חלקן עדיין מתבצעות עד היום.
ביבשת אפריקה, טקסי החתונה של היום מתקיימים באווירה מסורתית לצד המנהגים המערביים.
כלומר, חתונות רבות מתקיימות כאשר הן משלבות אלמנטים מהחתונות האפריקאיות המסורתיות של השבט המקורי של הנישאים.
המקום בו מתקיים טקס החתונה אינו רלוונטי לשימוש באלמנטים מסורתיים משום שהזוג הנישא משתמש באלמנטים הקשורים לשבט גם אם אינם גרים בקרבת מקום השבט יותר.
המנהגים והמסורות אשר מקיימים תושבי אפריקה אינם חובה בטקס החתונה האפריקאית אלא נעשים על ידי מי שמרגיש שהוא רוצה לכבד את המסורת ממנו הגיע ואת השבט אליו השתייכו אבותיו.
נדגים לפי האזורים באפריקה את המסורות הנהוגות באמצעות שבטים מרכזיים מאותו אזור.
כחלק מן הטקסים שמתקיימים בלוב, ישנו טקס שבו החתונה מתקיימת באוהל בחצר של הבית.
הטקס הוא בדרך כלל אסלאמי.
חתימת חוזה הנישואין מתבצע בבית הכלה, ואת הטקס והחגיגות יכולים לבצע ביום אחר במקום אחר.
גוף הכלה חייב להיות מכוסה לפי המסורת, אך לאחרונה יש כל מיני הקלות והכלה יכולה ללבוש שמלת כלה מערבית וחשופה יותר.
בטקס החתונה האסלאמי הזוג הטרי אוכל את ארוחת הערב בבדידות מן האורחים.
בדרכם לבית החדש הקהל משליך על הזוג אורז וסוכריות למזל טוב.
רוב החתונות במרוקו מתאפיינות בכך שהחתונה נמשכת בין שלושה ימים לשבוע, תלוי באזור בו המשפחה גרה במרוקו.
בחגיגות אלה המשפחות מציגות את עושרן באמצעות בגדים, מוזיקה, אומנות או מאכלים אותם מגישים.
שמלת הכלה לרוב עשויה כפתן והיא מעוצבת כחלוק ארוך העשוי.
חומרים חלופיים לשמלת הם משי, סאטן, שיפון או בדים עשירים אחרים.
ביום החתונה עצמו הטקס מתחיל עם שירים וריקודים, קריאה של פסוקי קוראן ושירים בשבח הנביא מוחמד.
בתוך חדר החתונה, החתן והכלה נישאים על כיסא גדול הנקרא "אמריה" כאשר הם מלווים מוזיקה של להקה מסורתית וכך כל האורחים חולקים כבוד לחתן ולכלה.
בנוסף, במהלך הטקס הכלה מחליפה תלבושות על מנת להיראות במיטבה לשם כך היא נעזרת בצוות עוזרות.
אחת הדרכים לביצוע טקס החתונה במדינת דרום אפריקה באה לידי ביטוי אצל שבט הזולו, השבט הגדול ביותר בדרום אפריקה.
המנהג הבולט שבו הוא החלפת הבגדים של הכלה שלוש פעמים כאשר המטרה היא להרשים את החותנים שלה.
בנוסף, הכלה חובשת לראשה מחבוש (נוצות רבות ושיער אנושי המייצרים סוג של כתר גדול ומפואר) העשוי משיערותיה של אימה.
לאחר מכן ממשיך הטקס בביתו של החתן, שם שוחטים פרה כאות לקבלת משפחתו של החתן אל חיקם של משפחת הכלה.
הטקס מסתיים בכך שהכלה מניחה כסף בבטנה של הפרה שנשחטה ולאחר מכן הכלה מחלקת שמיכות לבני משפחתו של החתן כמתנה סופית.
כל זוג העומד להינשא מלווה על ידי יועצת אשר מורה להם מה לעשות בהכנות לקראת הטקס עצמו וגם מה לעשות לאחר החתונה.
כמו כן, כל אישה שהגבר בוחר לעצמו עוברת סדרת חינוך אצל "אישה נחשבת" במשפחתו (דודתו או סבתא מצד האב) וכך מבטיח לעצמו רעיה לתפארת.
בעבר, החתן היה הולך לעבוד בשדה של אביה של רעייתו לעתיד ובנוסף עוזר בעבודות הבית לאימה של הכלה המיועדת.
כיום, בגלל שגברים החלו לעבוד במשרות מלאות, החתן ומשפחתו מעניקים מתנות למשפחה של הכלה במקום.
ביום החתונה היועצת סוחבת את הכלה על גבה לבית ארוסה ותפקידו של החתן הוא להכין את המיטה.
פוליגמיה באנגולה מקובלת יותר ממונוגמיה אך החתן מצידו מחויב לתת יחס שווה לכל אישה איתה הוא מתחתן.
בעוד בשבטים אחרים משדכים בין החתן לכלה או נותנים להם לבחור את הזיווג המתאים להם, בשבט הנואר בוחר הנער בצעירותו את הנערה עמה הוא רוצה להתחתן ואף נוסע למרחקים על מנת למצוא אותה.
כל זאת בעזרת חבר אשר מלווה אותו ונקרא על כך "המלווה שלו".
הנער יציע נישואין לנערה המוצאת חן בעיניו והיא תסכים רק במידה ויש לו צאן להציע כמתנה.
כאשר הנערה מסכימה, הנער חוזר למשפחתו ומבקש את ידה של הנערה ממשפחתה.
כל עוד למשפחת הנער ישנו צאן ושם טוב, אין סיבה שידחו את ההצעה.
הטקס, הכולל הכנת בירה, נערך בבית הכלה כאשר בבית החתן מתקיימים הילולות, שירים וריקודים אל תוך הלילה.
טקס החתונה כולל בתוכו את המיקוח על הצאן בין המשפחות, את ריקוד החתונה וכמובן בצהריים ובערב מעלים עולה בשם החתונה.
המיקוח על הצאן מתרחש לכל אורך הבוקר והצהריים של יום החתונה כאשר לאחר מכן הצעירים מתקדמים יחד אל עבר האזור בו מתרחש יתרת הטקס.
כחלק מן הטקס, זועק החתן לרעייתו הטרייה שהיא תלד לו בן זכר.
מטרת הזעקה היא הבקשה לבן זכר ראשון מתוך הנישואין.
כפי שציין קודם, ילדים הם חלק מרכזי של המשכיות המשפחה ומהווים חלק גדול בחיים הבוגרים של האפריקאים.
לאחר מכן, מתרחש טקס משני של העלאת עולה של שור שהרגו למטרה זו.
זוהי מתנה אשר ניתנת למשפחתו של החתן ממשפחת הכלה.
הבשר ברובו נאכל על ידי משפחת החתן, חלקו נלקח לבני משפחה מבוגרים שלא היו יכולים להגיע לטקס וגם מתחלק בין בני משפחה ששמרו על הצאן או סייעו בהכנת החתונה.
לאחר מכן הטקס ממשיך בפלירטוטים, ריקודים ויחסי מין.
הצעירים כולם אוכלים את מאכליה שעבדה עליהם הכלה בזמן שהחתן צם.
בבוקר שלאחר מכן, בני המשפחה כולם קמים ושותים מן הבירה וחוזרים למשא ומתן על הצאן.
רק כאשר התינוק ייוולד יהיה זה הסימן שטקס החתונה והמיקוח על הצאן הסתיים.
לפיכך ניתן להבין שטקס החתונה נמשך זמן רב.
באתיופיה ישנם שבטים רבים השונים אחד מהשני בצורה מהותית.
כלומר, ישנם שבטים שעדיין מתקיימים בצורה מסורתית את טקס החתונה וישנם אלו אשר השתלבו בחיים מערביים בעקבות ההשפעה החיצונית למדינה.
בחלק משבטים אלה, הנישואין מתקיימים על ידי משא ומתן של שתי המשפחות.
תהליך החתונה קורה כאשר מישהו מהצד של החתן נשלח כדי לבקש אישור לחתונה ועליו לוודא כי החתן והכלה המיועדים אינם קרובי משפחה על ידי בדיקת השושלת שלהם מינימום של שבעה דורות.
בפגישה השנייה מקבלים אישור פסק דין על הנישואין.
ביום החתונה, הנשים בבית של הכלה חוסמות את הכניסה לבית והגברים, החברים של החתן, מפלסים את דרכם ונכנסים בכוח לבית.
לאחר מכן, הם משפריצים בושם, ובני המשפחה של הכלה שמה שירים כחלק מן המסורות של ההילולות.
באתיופיה ישנם נישואים קתוליים כאשר בנישואים קתוליים ישנה חשיבות עליונה לכך שהכלה תהיה בתולה, ואם היא איננה בתולה אז בני המשפחה מתביישים בה מאוד.
בקניה, בנות ה'מסאי' גדלות עם נערים בני גילן ויוצרות עמן יחסים טובים, אך כשזה מגיע לנישואים, הבנות צריכות להתחתן עם מישהו מבוגר יותר מהן.
בטקס החתונה, הן מקבלות ברכה מאחיהן על ידי יריקה על שיערן.
לאחר מכן הן יוצאות מן הבית מלוות בבעלן הטרי וכך הן מתחילות את המסע אל ביתן החדש של הבעל.
מסע זה יכול להיות משעמם וארוך, כ-13-16 שנים.
טקס מסורתי בו החתן הולך לבית הכלה כאשר הוא מלווה על ידי משפחתו ושואל רשמית את ידה של הכלה בנוכחות חברים ובני משפחה.
כשבועיים לפני החתונה עצמה, הבעל לעתיד, יחד עם אביו ועוד בני משפחה נוספים, מגיע לבית הכלה ועושה טקס מסביב לביתה המלווה ב"דפיקות" על הבית.
מטרת הטקס היא להצהיר על כוונות הזוג.
לטקס מביא איתו החתן ומשפחתו שני בקבוקי יין ומעט כסף.
המשפחה של הכלה לוקחת את בקבוקי היין במידה והיא מעוניינת בחיתון של בני הזוג.
ביום החתונה, משפחת החתן יושבת בצד מסוים ואילו משפחת הכלה יושבת בצד השני.
הטקס מתחיל בברכות, תפילות והיכרויות.
משפחת החתן תציג את הנדוניה ויכול להתפתח משא ומתן לגביו.
הכלה לא נמצאת בכל התהליך הזה.
בשבט הבניין נהוג שהבנות מתארסות עם לידתן לנערים צעירים.
כאשר הנערה והנער מתקרבים לבגרות המשפחה של הנער צריכה להתחיל לשלוח מתנות למשפחה של הנערה.
שני האבות יקבעו באופן משותף יום רשמי לטקס האירוסין של ילדיהם.
ביום האירוסין יינתנו מתנות מסורתיות כמו יין, תמרים ואגוזים ממשפחת החתן למשפחת הכלה.
לבסוף, על מנת להפוך את טקס הנישואין לרשמי, על החתן לתת תשלום למשפחת הכלה.
ביום החתונה עצמו הכלה נלקחת אל בית המשפחה של החתן אבל הוריה אינם מורשים לנסוע איתה.
עם הגעתה, על אחת מקרובות המשפחה של החתן יהיה לשטוף את ידי הכלה עם מים, דבר המסמל פוריות ומראה שהיא מתקבלת על המשפחה של בעלה.
לאחר טקס זה אשר מכונה "טקס הטיהור" על הכלה לסעוד לבד.
האימפריה המונגולית הייתה האימפריה השנייה מבחינת גודל שטחה הכללי והראשונה מבחינת גודל שטח יבשתי רציף בתולדות האנושות.
ההחלטות שקיבלו שליטיה השפיעו השפעה ישירה או עקיפה על רוב האנושות באותה עת.
לאור זאת, מעניין לדעת כיצד התרחש בפועל העברת השלטון בין השליטים (החאנים) של האימפריה ואיך זה השתקף בעיני בני התקופה.
תיאור טקס ההכתרה אצל נוודים טורקיים בתקופה טרום-מונגולית
העדות הראשונה לטקס ההכתרה של שליטים נוודיים נמצאת במקור סיני אודות הקוק-טורקים:
"כאשר מעלים את השליט הבא לכס המלוכה, השרים הקרובים ביותר מושיבים אותו על חתיכת לבד ונושאים אותו לכיוון השמש תשע פעמים.
בכל סיבוב, השרים משתחווים בפניו.
בתום הסיבובים, מעלים אותו על סוס רכיבה, מחדקים את גרונו בבד משי, אחרי כן, משחררים את הקשר על הגרון ושואלים אותו מייד כמה שנים הוא יוכל לשלוט כחאן?".
יש עדויות גם לגבי הכתרתם של הסולטנים של הטורקים הסלג'וקים.
סולטן נבחר בקורילטאי על ידי האצולה.
לאחר בחירתו, הם היו מקיפים אותו וכורים את ברכיהם לפניו שלוש פעמים.
לאחר מכן, היו מביאים לו גביעים מלאים בקומיס ודבש.
ביום ההכתרה הם היו מרימים את הסולטן בזרועותיהם ומושיבים אותו על כס המלוכה.
לאחר מכן, היו מפזרים עליו מטבעות של כסף וזהב.
הכתרתו של ג'ינגיס-חאן והקמתה של האימפריה המונגולית
הכתרת החאנים המונגוליים קשורה בקשר הדוק עם שאר המנגנונים השייכים לתרבות הפוליטית של האימפריה המונגולית.
בראש ובראשונה, זה קשור עם אספות האצולה המונגולית (הקורילטאים) ועם הכללים והמנהגים של הירושה, כולל ירושת השלטון, אצל המונגולים באותה תקופה.
הכלל הראשי מבחינה זו היה שהשלטון באימפריה היה יכול לעבור לידי צאצא גברי של ג'ינגיס-חאן בלבד.
האימפריה המונגולית התחילה קודם עם איחוד השבטים המונגוליים למעצמה אחת תחת הנהגתו של ג'ינגיס-חאן.
בתום תהליך האיחוד ג'ינגיס-חאן, שנשא לפני כן את השם טמוג'ין, נבחר לשליט של המדינה החדשה בקורילטאי שנערך על גדותיה של נהר האונון ב-1206. אין המקורות מרבים בפרטים אודות האירוע, שעתידו להיות אירוע המפתח בתולדות האימפריה.
הן ההיסטוריה הסודית של המונגולים והן רשיד אל-דין, שהם המקורות העיקריים אודות חייו של ג'ינגיס-חאן וראשיתה של האימפריה המונגולית, מציינים בקצרה שבקורילטאי ב-1206 טמוג'ין הועלה לכס המדינה החדשה כחאן וקיבל את התואר "ג'ינגיס-חאן", התואר בו נודע בכל העולם.
ממרכיבי הטקס רק דגל לבן בעל 9 זנבות (של סוס), אשר הונף במקום האירוע, הוזכר במקורות אלו.
לאחר הכתרתו, ג'נגיס-חאן החל בכיבושים המפורסמים שלו בסין, מרכז אסיה ואיראן, אשר הובילו בסופו של דבר להקמת האימפריה המונגולית, שממדיה העצומים הוזכרו בהתחלה.
תיאור טקס ההכתרה בתקופת האימפריה המאוחדת (1227–1260)
לאחר מותו של ג'ינגיס-חאן ב-1227 ותקופת מעבר ממושכת למדי, ב-1229 עלה אוגדיי לשלטון באימפריה.
טקס הכתרתו תואר בקצרה אצל רשיד אל-דין, ששירת כווזיר אצל האילחאנים בסוף המאה ה-13 - תחילת המאה ה-14:
"אחרי שכנועים רבים, אוגדיי הבין, שעליו למלא את צוואתו של אביו ורצונותיהם של הדודים והאחים שלו, לכן הוא הסכים [לעלות לכס האימפריה].
הם כולם הסירו את כובעיהם והניחו את חגורותיהם מעל כתפיהם.
צ'אגאטאי אחז בידו הימנית של אוגדיי, טולוי חאן (!) - בידו השמאלית, ואילו טמוג'ה-אוטצ'יגין - במותניו, והם יחד הושיבו אותו על כס האימפריה, כאשר כל הנוכחים [בטקס], באם הם היו בתוך האוהל או מחוצה לו, כרעו את ברכיהם, בירכו את אוגדיי על עלייתו לשלטון וקראו לו "חאן".
לאחר מכן, אוגדיי ציווה שיביאו אוצרות ודברי-ערך וחילק אין ספור מהם בין קרוביו ושבטים."
מותו של אוגדיי חאן ב-1241 הביאה לתקופת interregnum עוד יותר ממושכת.
לבסוף, בשנת 1246, לשלטון עלה בנו גויוק.
טקס ההכתרה שלו תואר בצורה אולי המפורטת ביותר מבין כל החאנים של האימפריה המונגולית.
נמשיך קודם עם העדויות של רשיד אל-דין:
"כפי שהיה מקובל, הוא סירב [לעלות לשלטון] והציע את תפקידו לכל נסיך [שנכח] תוך מתן תירוץ בבריאותו ומבנה גופו החלשים.
לאחר שהמפקדים המשיכו לעמוד על שלהם [לבקש מגויוק לעלות לשלטון], הוא אמר: "אני אקבל [את הצעתכם] בתנאי שהאימפריה תישאר בידי הצאצאים שלי." כולם הסכימו עם זה ונתנו התחייבויות בכתב...
אחרי ששמאנים ביצעו את עבודתם, הנסיכים הסירו את הכובעים ושחררו את החגורות שלהם.
בשנת הסוס (1246) כולם לקחו גביעים ובילו שבוע שלם במשתה.
כאשר סיימו לחגוג, גויוק חאן נתן הרבה כסף לח'אטונות, נסיכים ומפקדי צבא."
ג'ווייני, שכתב את חיבורו ההיסטורי אודות האילחאנים לפני רשיד אל-דין (אולם האחרון יותר נוח לציטוט), מוסיף, כי יום הכתרתו של גויוק נבחר על ידי אסטרולוגים וגם כי כריעת הברך לפני החאן בוצעה שלוש פעמים; אחר כך כרעו ברך שלוש פעמים גם לכיוון השמש.
כמו כן, קיים מקור נוסף אודות הכתרתו של גויוק, אשר הפעם בא מאירופה.
זה דיווחו של שליח האפיפיור ג'ובאני דה פיאן דל קרפינה.
אם החיבורים של רשיד אל-דין וג'ווייני מציגים לנו כיצד האירוע נראה בפנים, אז מקורו של קרפני ממחיש לנו כיצד הטקס נראה מבחוץ:
"לקראת הגעתנו, הם בנו שם אוהל גדול עשוי מקטיפה לבנה, ולדעתי, הוא היה כה ענק שיותר מאלפיים איש יכלו להתכנס בו.
מסביבו בנו גדר עץ, שקושט בציורים שונים.
ביום שני או שלישי [אחרי הגעתנו] הלכנו עם הטטארים שהשגיחו עלינו; כל המנהיגים נאספו שם [במקום של הקורילטאי], וכל אחד מהם רכב עם נאמניו בין הגבעות ועל המישורים מסביב.
ביום ראשון הם היו לבושים בקטיפה לבנה, ביום שני – כאשר גויוק הגיע לאוהלו – בקטיפה אדומה, ביום שלישי – כולם היו בכחול, וברביעי – בברוקד המשובח ביותר...
המנהיגים הסתובבו בכל מקום, בעודם חמושים ומלווים על ידי מספר אנשים, אבל לאחרים היה אסור ללכת עד למקום שהוחזקו בו סוסים, מי שניסה להגיע לשם – הוכה קשות.
המנהיגים התכנסו בתוך האוהל, וכפי שאני חושב, ערכו שם את הבחירות.
כל שאר האנשים היו רחוק מעבר לגדר המוזכר..."
קרפיני גם מספר, כי לאירוע הגיעו המון שליטים ונציגיהם ממדינות אחרות, הן שהיו כבר כבושות והן שלא, כגון כמה מנהיגים מסין, הנסיך (שליט) הרוסי ירוסלב של נסיכות ולדימיר, שני בנים של מלך גאורגיה ונציגו של הח'ליפה של בגדאד.
בסך-הכול נכחו שם יותר מ-4,000 משלחות, חבריהן התארחו גם מעבר לגדר.
לבסוף, התרחש אירוע ההכתרה, כפי שמתאר אותו המקור:
"ב-24 באוגוסט התאסף קהל ענק.
הם עמדו עם הפנים דרומה, מסודרים בצורה כזו, שחלק מהם היה במרחק של יידוי אבן מהאחרים.
הם המשיכו להתקדם תוך השמעת תפילות וכריעת ברך לעבר הדרום.
אחרי שהם התקדמו בצורה זו זמן ממושך, הם חזרו לסוכה והעמידו את גויוק על כס האימפריה; המנהיגים כרעו ברך לפניו, ואחריהם עשו זאת כל שאר האנשים, להוציא אותנו, אשר לא היו נתינים שלהם.
לאחר מכן, הם התחילו לשתות [משקאות אלכוהול], וכפי שהיה נהוג אצלם, הם שתו ללא הפסקה עד הערב.
אחרי כן הביאו בעגלות בשר מבושל..."
תיאור טקס ההכתרה בתקופות מאוחרות יותר
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-14 האימפריה המונגולית המאוחדת התחלקה ל-4 אולוסים עצמאיים (מדינות במובן הזה), שנשלטו על ידי חאנים ממוצא ג'ינגיסידי.
אודות טקס ההכתרה של החאנים מאולוסים אלו, יש מעט רישומים במקורות.
העדות הידועה ביותר הגיעה אלינו מאת יוהאן שילטברגר, חייל גרמני, שנשבה בקרב ניקופוליס ב-1396 ושירת אחר כך אצל החאנים התימורידים.
עדותו, שתצוטט להלן, מתייחסת לטקס ההכתרה של החאנים הג'וצ'ידים באורדת הזהב בתחילת המאה ה-15:
"כאשר הם בוחרים במלך, הם מושיבים אותו על לבד לבן ומרימים אותו יחד עם הלבד שלוש פעמים.
לאחר מכן, הם מעלים אותו, נושאים אותו מסביב לאוהל, מושיבים אותו על הכס ושמים לידיו חרב זהב.
אחרי כן, הוא מושבע לפי המנהג."
כפי הנראה, ניתן להבחין בטקס זה קווי דמיון רבים עם טקסי ההכתרה שהיו מקובלים אצל הטורקים הקדומים.
יש הרואים בה השפעה טורקית ישירה.
אולם, כמאה שנה לפני קיימת עדות מההיסטוריון הפרסי וסאף מתקופת האילחאנים, אשר תיאר את הכתרתו של הנסיך המונגולי חאישן (שלט בשם קולוג חאן) משושלת יואן ששלטה בסין:
"לפי המנהג המקובל, חישאן ישב רגליים שלובות על שטיח מלבד לבן.
ביצוע טקס ההכתרה והעלייה לשלטון הוטל על שבעה מתוך הנסיכים הנכבדים ביותר.
ארבעה מהם אחזו את קצוות השטיח, שניים הובילו את החאן בזרועותיו והושיבו אותו על כס המלוכה הנשגב.
האחרון מהם נתן לשליט גביע, זוהר כמו שמש, מלא יין."
טקס ההכתרה של החאנים הקזאחיים בתקופה הרבה יותר מאוחרת (המאות ה-18 וה-19) היה דומה לשני הטקסים שתוארו בפרק זה ולאלו שהיו מקובלים אצל הטורקים הקדומים.
בטקס זה שליט גם נבחר בקורילטאי והועלה על שטיח מלבד לבן שלוש פעמים, כאשר ארבעה קצוות השטיח נאחזו בידי ארבעת האמירים (אצילים) הבכירים במדינה.
לאחר מכן, השטיח היה נקרע לחתיכות, והמשתתפים היו לוקחים את החתיכות לזכר האירוע.
בסוף היו עורכים משתה הנמשך ימים רבים.
לפיכך, ניתן לראות שההבדל העיקרי בין תיאורי הטקס הקיים באימפריה המונגולית לבין זה הקיים אצל הטורקים הקדומים לפני כן ובמדינות שנשלטו על ידי השליטים הג'ינגיסידים אחרי כן הוא המרכיב של העלאת החאן על חתיכת לבד.
יש השערות שהחזרה לטקס הקדום נבעה מתוך עליית כוח האצולה, או שהטקס עם הרמת חאנים על שטיח היה קיים גם בתקופת האימפריה, אך הוסתר מטעמים פוליטיים (התנגדות לאצולה) או פולחניים (נחשב לטאבו).
טקנומטיקס טכנולוגיות בע"מ היא חברת תוכנה ישראלית, המתמחה בפיתוח ושיווק תוכנות לתכנון וייצור באמצעות מחשב (תיב"מ).
טקנומטיקס הייתה עד שנת 2005 חברה ציבורית שמניותיה נסחרו בנאסד"ק.
ב-2005 היא נמכרה לחברת התוכנה האמריקאית UGS, שנרכשה ב-2007 בידי התאגיד הגרמני סימנס.
טקנומטיקס ממשיכה לפעול כחלק מחטיבת מוצרי התוכנה של סימנס.
טקנומטיקס נוסדה בשנת 1983 כחברת בת של חברת עוש"פ טכנולוגיות, על ידי אנשי העסקים שאול שני ועודד פלג ( "עוש"פ" הייתה ראשי תיבות של "עודד ושאול פרטנרס").
עוש"פ התמחתה בשיווק והטמעה של מערכות אוטומציה ורובוטיקה לקווי ייצור של חברות תעשייתיות בישראל.
החברה החלה כפרויקט פנימי של עוש"פ לפיתוח תוכנת תיב"מ לתכנון והדמיה של קווי ייצור במפעלים בשם "רובקאד" (Robcad).
שלמה דוברת מונה למנכ"ל החברה, והוא החל בשיווק התוכנה בעולם.
התוכנה נמכרה בהצלחה לחברות רכב, דוגמת פורד, רנו, קיה, קבוצת פז'ו סיטרואן, ופולקסווגן, לחברות תעשיית התעופה והחלל דוגמת איירבוס, וליצרני ציוד תקשורת ואלקטרוניקה דוגמת וואווי ושניידר אלקטריק.
בפברואר 1993 הונפקו לראשונה מניות החברה בבורסת נאסד"ק בניו-יורק, לאחר שמחזור המכירות השנתי הגיעה לכ-20 מיליון דולר.
החברה הרחיבה את סל המוצרים שהציעה כך שכלל פתרון שלם לתכנון וניהול קווי ייצור, במספר אתרים.
מוצר הדגל של החברה קיבל את השם eMPower, והוא הציע מערכת מקיפה לניהול תהליכי ייצור (MPM Manufacturing process management).
בשנת 1999 נמכרה עוש"פ טכנולוגיות לחברת "סאנגארד" () ב-220 מיליון דולר בעסקת חילופי מניות, כולל ההחזקה במניות טקנומטיקס שהמשיכה לפעול כחברה עצמאית.
בשנת 2001 נשחקו מניות טקנומטיקס בצורה ניכרת בשל תוצאותיה העסקיות עקב התפוצצות בועת הדוט-קום.
שלמה דוברת ניצל את מחיר המניה האטרקטיבי וקנה חזרה את השליטה בטקנומטיקס מסאנגארד יחד עם מנכ"ל החברה, הראל בית-און, וקבוצת האחים עופר.
בשנת 2004 הגיעה החברה להכנסות שיא בסך 100.6 מיליון דולר.
בשנת 2005 נמכרה טקנומטיקס שוב, הפעם לחברת UGS האמריקאית תמורת 228 מיליון דולר במזומן.
טקנומטיקס גדלה גם באמצעות שורה של רכישות ומיזוגים:
בשנת 1997 רכשה חברה גרמנית בשם AESOP בתמורה לכ-9.1 מיליון דולר.
AESOP פיתחה מערכת תוכנה המבצעת תכנון, הדמיה, ואופטימיזציה של תהליך הייצור.
בשנת 1999 רכשה חברה צרפתית בשם פאבמאסטר ( FABMASTER ) תמורת 12 מיליון דולר.
פאבמאסטר פיתחה תוכנה לבדיקה של תהליכי ייצור במפעלי אלקטרוניקה.
בשנת 2002 רכשה קו מוצרי תוכנה לשוק האלקטרוניקה בשם CIMBridge מחברת טרדיין (Teradyne) האמריקאית.
בשנת 2003 רכשה את חברת התוכנה האמריקאית USData, שפיתחה פתרונות לניהול הייצור, בעסקת מניות בשווי של 10.3 מיליון דולר.
טקנומטיקס הקצתה מיליון מניות ל-USData, שעברו בפועל לקרן SCP, שהייתה בעלת השליטה בחברה.
כך ש-SCP החזיקה ב-8% ממניות טקנומטיקס.
קרן SCP רכשה את השליטה ב-USData ב-2001, ועם השותפים בה באותה עת, נמנה אהוד ברק, ראש ממשלת ישראל לשעבר.
טקס-מקס הוא מונח המתאר סגנון בישול הנפוץ בארצות הברית המכיל שילוב של אלמנטים מהמטבח האמריקאי ומהמטבח המקסיקני, אשר אותו פיתחו במקור תושבי טקסס שהיו ממוצא ספרדי או מקסיקני.
מטבח הטקס-מקס נפוץ בעיקר במדינות דרום ארצות הברית כמו טקסס, ניו מקסיקו, יוטה וקולורדו, אשר ממוקמות בסמוך לגבול עם מקסיקו.
לאורך השנים מאכלי הטקס-מקס זכו לפופולריות רבה בכל ארצות הברית.
באזורים רבים ברחבי העולם נוטים לעיתים רבות לבלבל בין המטבח המקסיקני ל"טקס-מקס", בעוד שבמקסיקו טקס-מקס נתפס כסגנון בישול אמריקאי שכן חלק גדול מהמנות של טקס-מקס שונות באופן מהותי מהמאכלים הקיימים במטבח המקסיקני המסורתי ומופקות לעיתים רבות גם עם מרכיבים שלא נעשה בהם שימוש במטבח המקסיקני.
טקס-מקס מאופיין בשימוש נרחב בגבינה מגורדת, שעועית, בשר (בעיקר עוף, בקר וחזיר), פלפלים ותבלינים, בנוסף לטורטיות מקמח.
טקס הזיכרון הלאומי של משפחות 7 באוקטובר הוא טקס לציון אירועי טבח שבעה באוקטובר ומלחמת "חרבות ברזל".
הטקס נערך בישראל בפני קהל, ומשודר בשידור חי בערוצי התקשורת המרכזיים בישראל, ובמאות מוקדי הקרנה בארץ ובעולם..
את הטקס יזמה והפיקה תנועת 'קומו', שהקימו נפגעי המתקפה: משפחות שכולות ומשפחות החטופים במלחמת חרבות ברזל.
הטקס הראשון נערך ב־7 באוקטובר 2024, יום הזיכרון הראשון לטבח שבעה באוקטובר.
את הטקס, אשר התקיים בפארק גני יהושע בתל אביב, ארגנה "סינקופה", חברת ההפקה שבחרה 'קומו' לספק שירותי הגברה ותאורה לטקס, המבוססת בקיבוץ כפר עזה.
את הטקס תכננו לערוך בנוכחות קהל של 40 אלף איש שהזמינו אליו כרטיסים, אך לאור הערכות מצב ביטחוניות והנחיות של פיקוד העורף, הוחלט לבסוף לקיים אותו במתכונת מצומצמת של השתתפות משפחות החטופים והנרצחים.
את הטקס הינחו רותם סלע וחנוך דאום.
הטקס הלאומי השני נערך ב-7 באוקטובר 2025, יום הזיכרון השני לטבח.
גם טקס זה הופק על ידי תנועת 'קומו' ונערך בפארק גני יהושע.
את הטקס הינחו אשירה גרינברג, אלמנתו של סא"ל תומר גרינברג שנפל בקרב בצפון רצועת עזה בדצמבר 2023, וצחי הלוי, שלחם ב-7 באוקטובר בכפר עזה.
בטקס השתתפו עשרות אלפי אנשים, ביניהם משפחות חטופים ומשפחות שכולות.
באוגוסט 2024 החליטה ממשלת ישראל על עריכת טקס ממלכתי לציון שנה למתקפת חמאס ב-7 באוקטובר 2024, באחריות שרת התחבורה מירי רגב.
משפחות חטופים, נרצחים ומפונים סירבו להשתתף באירוע שמתכננת הממשלה שלא לקחה אחריות על המחדל והודיעו כי יקיימו טקס נפרד לציון שנה לטבח.
היוזמה לטקס, שלימים כונה "הטקס הלאומי" או "טקס המשפחות", באה כדי "לספר את הסיפור בלי ליפות את הדברים, בלי פילטרים, כמו שהוא, מתוך הסיפורים של המשפחות וגם למענן", כאלטרנטיבה לטקס הממלכתי.
עלות הטקס, כשלושה מיליון שקלים, גויסה כולה באמצעות מימון המונים בתרומות מעשרות אלפי אזרחים.
המיקום נקבע כדי לאפשר נוכחות של המוני אדם בבטחה יחסית וללא מגבלות ביטחוניות שהיו שכיחות ביישובי עוטף עזה, אולם לאור הסלמת המלחמה בכל זאת היה נתון למגבלות התקהלות של עד 2,000 איש.
מארגני הטקס, יונתן שמריז, שיראל חוגג ועמרי שפרוני, גדלו בישובי העוטף כפר עזה, אופקים ובארי באותן שנים, אך לא הכירו לפני מתקפת השבעה באוקטובר.
לארגון הטקס, הם חברו לרז ציפריס, מלווה ושותף ליוזמת טקס הזיכרון הלאומי וחבר בתנועת 'קומו'.
הטקס ארך שעתיים ועשר דקות.
הטקס נפתח בשיר הרעות בביצוע אמיר דדון, ובדקת דומייה בשעה 19:10 (7:10 בערב) כהבעת סולידריות עם המשפחות השכולות ומשפחות החטופים.
אחריה נאמרה תפילת "יזכור עם ישראל" בנוסח מיוחד לשבעה באוקטובר של הרב שמואל סלוטקי, ששכל את בניו ישי ונועם בקרבות.
אחריה נאמרה תפילת קדיש על ידי הרב תמיר גרנות, ששכל את בנו אמיתי צבי גרנות בקרב.
בטקס הובאו סיפוריהם הקשים של חלק מקורבנות הטבח, ודיברו בו ניצולים, בני משפחות שכולים וקרובי חטופים.
נציג משפחות התצפיתניות בנחל עוז ואביה של הדר כהן, יגאל סיפר על בתו שנרצחה, ואמר כי בשארית הכוחות שנותרו לו ולשאר משפחות התצפיתניות שנרצחו במוצב הוא סיפר כי בתו .
לאחר מכן הופרחו 16 בלונים לבנים לזכרן של התצפיתניות שנרצחו ועוד חמישה בלונים צהובים עבור חמש החטופות שעדיין בשבי.
גלי עטרי וקורין אלאל ביצעו דואט של השיר "אין לי ארץ אחרת".
מירי מסיקה וקרן פלס שרו דואט של השיר "ילדות נשכחת".
ריטה שרה את שירה "מחכה", וזהבה בן ביצעה את השיר "אהבה כזו".
רפי בן שטרית, אביו של החייל אלרועי בן שטרית שנהרג בקרב במוצב נחל עוז, קרא להקמת ועדת חקירה ממלכתית שתוכל לחקור ביסודיות ולעומק.
הוא הדגיש שקריאתו עולה , וכי .
ניצה קורנגולד, אימו של טל שהם שעדיין חטוף בעזה אמרה ש.
היא קראה לכל מנהיגי העולם להעמיד בראש סדר העדיפויות את השחרור המיידי של כל החטופים בעסקה כוללת.
עברי לידר ביצע את שירו "זכיתי לאהוב", בעוד שלצידו ניצבה יובל שרביט-טרבלסי, שניצלה מהטבח בפסטיבל נובה אך איבדה את בעלה מור שנרצח.
יובל הצטרפה אל לידר ופרצה בבכי כשהסתכלה לשמיים ושרה לבעלה המנוח.
בסיום הטקס, עלה לבמה שלמה ארצי ששר את השיר "שדות של אירוסים", את הבית הראשון של השיר הקריא הנער יגל יעקב, שאביו נרצח בשבי והוא עצמו הוחזר משביו בעסקת שחרור החטופים לאחר ששהה בעזה 52 יום.
לאחר מכן שר ארצי את פזמון השיר "אנחנו לא צריכים", והגדיר אותו כתפילה לשובם של החטופים.
הטקס הסתיים בשירת התקווה מפי שני חיילים ששרדו את טבח ה-7 באוקטובר.
יונתן שמריז, מייסד תנועת 'קומו' ואחיו של אלון שמריז, שנורה בשוגג על ידי כוחות צה"ל בעזה, העביר ביקורת כנגד ההנהגה הישראלית בנאומו בטקס ואמר כי .
הטקס הוקרן במעל 350 מוקדי הקרנה בארץ ובעולם.
עיריות ומועצות מקומיות בישראל קיימו הקרנות קהילתיות פומביות.
אחד המוקדים המרכזיים היה כיכר החטופים והנעדרים בתל אביב.
גם מחוץ לפארק התאספו רבים כדי לצפות בטקס.
במקביל, הטקס שודר בשידור חי בערוצי הטלוויזיה כאן 11, קשת 12, רשת 13, ערוץ הכנסת, ערוץ החדשות החדש בעברית i24NEWS, ערוץ הספורט, באתרי חדשות כגון ynet וישראל היום, ובעוד כ-50 רשתות זרות בעולם.
מעל 100 כלי תקשורת זרים, כולל מארה"ב, סין, רוסיה, הודו ואיחוד האמירויות, הגיעו לסקר את הטקס.
כמו כן, הטקס שודר ביוטיוב, בו הוא עדיין זמין לצפייה ובזום עם תרגום סימולטני לאנגלית עבור 150 קהילות יהודיות בתפוצות.
בניגוד לשאר הערוצים המרכזיים, ערוץ 14 לא שידר את טקס המשפחות במלואו, אלא את דקות הפתיחה בלבד.
אחד המגישים בערוץ טען שטקס המשפחות פוליטי.
ביקורת נמתחה על הערוץ כנגד החלטתו.
בחודש דצמבר 2024, הוציאה תנועת קומו, אלבום ובו הביצועים מהטקס, עבור פלטפורמות להזרמת מוזיקה, וביניהן יוטיוב וספוטיפיי.
האלבום כולל את הביצועים כפי שהוקלט בטקס, בהפקתו של עמוס בן דוד, ובניהולו המוזיקלי של ערן מיטלמן שאף לקח חלק בהרכב הליווי של מרבית השירים.
הטקס נפתח בדקת דומיה, יזכור, מאת צבי זוסמן, אביו של רס"ל במיל' בן זוסמן שנפל בקרב בעזה בדצמבר 2023, וקדיש, מאת הרב אלחנן דנינו, אביו של החטוף אורי דנינו, שנרצח בשבי חמאס באוגוסט 2024.
בסרטון הפתיחה של הטקס הופיעה שורדת השבי אגם ברגר מנגנת בכינור, ואחריה עלתה לשיר הזמרת יובל רפאל, ששרדה את הטבח בפסטיבל הנובה.
רפאל ביצעה את השיר יחד עם הזמר דניאל וייס, בנם של יהודית ושמוליק וייס שנרצחו בטבח בקיבוץ בארי.
ירדנה ארזי, ויקי כהן וענת אנגרסט ביצעו את השיר "בואי אמא" אחרי נאומן של כהן ואנגרסט, שפנו ישירות לבניהם, החיילים החטופים נמרוד כהן ומתן אנגרסט.
אנגרסט אמרי כי "כבר שנתיים שהאור הלך ואתה בחושך רועד שם במנהרות.
אבל ילד שלי, אני נשבעת - אני לא מוותרת!
יונתן שמריז נאם על הבמה ואמר כי "אנחנו נחזיר את החיים, נחזיר את התקווה - אנחנו קמנו.
גלית דן, שבתה נויה בת ה-13 ואמה כרמלה נרצחו בביתן בקיבוץ ניר עוז, אמרה כי "אני כאן לבקש בשמכן ובשם כל מי שאיבדו הכול: לא נקמה, אלא תיקון.
לנצח את הפחד ולמצוא תקווה, לנצח את השנאה ולהתחבר לאנושיות.
הגיע הזמן להחזיר את כולם הביתה, הגיע הזמן שהיום ההוא יסתיים, שנחזור לחיות".
שורד השבי עומר שם טוב סיפר על אירועי ה-7 באוקטובר, ואמר כי "בתוך החושך ההוא הופיע אור - אור של אנשים שלא ויתרו, שקמו, התייצבו, רצו לשטח, למפקדה, לעזור, להציל, לאהוב.
הם לימדו אותנו מהי ערבות הדדית אמיתית", והזכיר את אורי דנינו, "שחזר אל התופת להציל את מיה, איתי ואותי - אפילו שהיה יכול לבחור אחרת, ונרצח לאחר 11 חודשים בשבי לצד עדן, כרמל, אלמוג ואלכס".
את הטקס נעלו שלמה ארצי ועידן עמדי בביצוע הפזמון של "יותר מזה אנחנו לא צריכים".
טקס חניכה (איניציאציה בלע"ז) הוא טקס מעבר הנערך למצטרפים חדשים לקבוצה או לחברה כלשהי.
במסורות ובתרבויות שונות נערכים טקסי חניכה שונים, המיועדים להכניס את החניך למסגרת החדשה או לסמן כי עבר שלב בחיים.
מרבית הטקסים מכבדים את החניך, אך יש כאלה, כדוגמת הזובור, שבאים גם להשפילו.
בארגוני פשיעה נפוץ מנהג של טקס חניכה כתנאי להצטרפות לארגון.
טקסים אלו כוללים במקרים רבים ביצוע פשע או התמודדות עם אלימות מצד חברי הארגון, במטרה לבחון את יכולתו של המועמד להתמודד עם נסיבות קיצוניות שיידרש אליהן בתפקידו בארגון.
בין כמה משבטי האינדיאנים בארצות הברית היה מקובל טקס חניכה הקרוי מסע חזון.
טקס החניכה בכנופיה הוא לרוב מעשה האלימות הראשון שיעשו החברים הפוטנציאליים כדי להתקבל לכנופיה.
בכנופיות שיתוף החברים בטקס קולקטיבי מגביר את הלכידות ורמת הסולידריות של הכנופיה.
החניכה מזכירה לחברים הפעילים את מעמדם הקודם, ונותנת לחבר החדש משהו משותף עם חברי כנופיה אחרים.
כנופיות משתמשות בטקס החניכה כאמצעי לקבוע אם החניך חזק מספיק מבחינה נפשית ופיזית, כדי להיות ראוי לחברות.
במילים אחרות הטקס מבקש לאתר חברים שיש להם אומץ ושלא יברחו כאשר הצרות יגיעו.
חברים פוטנציאליים חייבים להוכיח את עצמם על ידי סבל של מכות קשות ממספר חברים נוכחיים בכנופיה למשך מספר דקות.
לעיתים חניכים יכולים לבחור לבצע משימה.
המשימה כרוכה במעשה אלימות, בדרך כלל נגד חברי כנופיות יריבות בשטח יריבה.
לעיתים מבקשים מחברי הכנופיה לבצע שוד מזוין, ירי בנסיעה, תקיפה, אונס, רצח, העברת סמים, או כתיבת גרפיטי של כנופיות בשטח האויב.
טקס מעבר הוא מונח שטבע האתנוגרף הצרפתי, יליד גרמניה, ארנולד ון גנפ (Arnold van Gennep, 1873–1957), כדי לתאר טקסים המציינים מעבר ממעמד חברתי אחד למעמד חברתי אחר בחברה אנושית כלשהי.
טקסי מעבר מציינים מעבר ממעמד של ילד למעמד של בוגר, ממעמד של רווק למעמד של נשוי, ממעמד של אדם פרטי למעמד של איש ציבור, וכיוצא באלה.
את המונח טבע ואן-גנפ בספרו Les Rites De Passage ("טקסי המעבר") שפרסם ב-1909. האנתרופולוגים הבריטים מרי דאגלס וויקטור טרנר הוסיפו ופיתחו את התאוריה של ואן-גנפ במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20.
טקסי מעבר דתיים ידועים הם מילת גברים, השחתת איבר המין הנשי, טבילה וקונפירמציה בנצרות ובר מצווה ביהדות, ועוד.
טקס הנישואים הוא טקס מעבר שקיים כמעט בכל התרבויות.
טקסי מעבר חילוניים הם, למשל, כניסה לכיתה א', קבלת תעודת זהות, "שרשרת החיול" או שבועת האמונים בעת הגיוס לצבא, שבועת האמונים של חבר פרלמנט, ראש ממשלה או איש ציבור אחר עם כניסתו לתפקיד, ועוד.
יש אנתרופולוגים המוצאים מאפיינים של טקסי מעבר גם בהליכים שלכאורה אינם מכוונים ליצירת טקס.
למשל, אפשר לראות בקבלה לאשפוז בבית החולים מעין טקס מעבר שבו האדם עובר ממעמד של "בריא" למעמד של "חולה".
מקובל לתאר שלושה שלבים בטקס מעבר:
ניתוק או בידוד - הינתקות מהמעמד החברתי הקודם, ופרידה מהאנשים שאינם שותפים למעבר.
עמידה על הסף (liminalité) - מצב ביניים שבו האדם כבר אינו במעמדו הקודם אך טרם נכנס למעמדו החדש.
שילוב - כניסה אל המעמד החדש וקבלה על ידי האנשים השותפים למעמד זה.
לדוגמה, ילד העובר מגן-הילדים לכיתה א', משתתף בדרך-כלל במסיבת פרידה מהגן.
במהלך המסיבה הוא נפרד מהגננת ומהילדים שעדיין אינם עולים לכיתה א'.
הפרידה יכולה להתבטא בהחלפת מתנות, כרטיסי ברכה, ציורים וכיוצא באלה.
הילד עשוי להשיל מעצמו, באופן סמלי, את סממני הגן.
הוא עשוי למשל להחליף את הבגדים שבהם נהג להופיע בגן בבגדים המזכירים תלבושת אחידה של בית-ספר, או להשתמש לראשונה בילקוט של בית-ספר במקום התיק שאיתו נהג לבוא לגן.
בשלב המעבר הילד כבר אינו שייך לגן-הילדים, אך עדיין לא התקבל רשמית לכיתה א' בבית-הספר.
הוא כבר אינו רשאי להתלבש או להתנהג כילד בגן, אך גם אינו רשאי להתלבש או להתנהג כתלמיד בית-ספר.
בשלב זה הוא עשוי לקבל הדרכה מהוריו או מחונך, שיתרגלו אותו לקראת המעבר לבית-הספר.
טקס הקבלה לכיתה א' בבית הספר עשוי לכלול לבישת התלבושת האחידה עם סמל בית הספר, קבלת פנים על ידי המורה ותלמידי בית-הספר הוותיקים, קבלה של ספרי לימוד עם שמו של התלמיד החדש וכיוצא באלה.
מרגע שהסתיים טקס הקבלה לכיתה א' מצפים מהילד שיתנהג כתלמיד.
ניסיון מצדו לחזור להתנהגות שאפיינה אותו בגן-הילדים יתקבל בשלילה ואפילו יגרור ענישה.
טקס השבעה צבאי הוא טקס בו נשבעים חיילים אמונים למדינה.
לרוב, הטקס מתקיים לאחר שהחיילים עברו תקופה קצרה של אימונים, לימודים והתאקלמות בצבא, הנקראת טירונות.
נוסח השבועה משתנה ממדינה למדינה.
בצה"ל, כברוב צבאות העולם, נהוג להשביע כל חייל אמונים למדינתו.
שבועת אמונים בצה"ל, מתחלקת לשני חלקים:
השבועה האישית: נעשית במיטב באמצעות חתימה על טופס 500 – "שבועה לצה"ל"
השבועה ביחידה: נעשית בטקס חגיגי המשולב בקבלת הנשק האישי (ביחידות לוחמות).
לפקודת צבא הגנה לישראל קובע כי "כל אדם המשרת בצבא־הגנה לישראל חייב להשבע שבועת אמונים למדינת ישראל, לחוקתה ולשלטונותיה המוסמכים".
בשנות ה-90 שונה נוסח השבועה המופיע בנספח לפקודת מטכ"ל, ונאמר בו "לחוקיה" במקום "לחוקתה".
עם זאת, לא שונתה ההוראה בפקודת צבא הגנה לישראל, שהיא חקיקה ראשית, שרק הכנסת מוסמכת לשנות אותה.
השבועה נכתבה בכוונה ללא סימני פיסוק כלשהם, על מנת להדגיש שהטקסט כולו מהווה מקשה אחת, אף על פי שניתן לחלקו לשלושה חלקים:
קבלת עול משמעת צבא ההגנה לישראל
הקדשת כל הכוחות להגנה על חירות ישראל
טקס ההשבעה ביחידות הלוחמות מתבצע, בדרך כלל בסוף שלב הטירונות.
זהו טקס חגיגי, המתבצע לרוב בנוכחות משפחות הלוחמים.
במהלך הטקס, מקריא קריין את נוסח השבועה.
החיילים עונים לו "אני נשבע".
חיילים דתיים עונים "אני מצהיר".
בהמשך הטקס, מקבל כל חייל נשק וספר תנ"ך.
חיילים שאינם יהודים יקבלו ספר קודש לפי בחירתם (לרוב, הקוראן למוסלמים או הברית החדשה לנוצרים.
חיילים דרוזים מקבלים קלף יתרו או מדליה).
בשונה מרוב תושבי העולם, טקס שייך למיעוט שלא עבר מוטציה, ומכונה בכינוי הגנאי "נורם" (קיצור של "נורמלי").
המוטיב העתידני במשחק שואל רבות מספרות וסרטי מדע בדיוני ובפרט מהספר "האם אנדרואידים חולמים על כבשים חשמליות?" (מאת פיליפ ק.
דיק), ומסדרת הסרטים "בלייד ראנר".
את טקס מרפי מגלם כריס ג'ונס, מעצב משחקי מחשב, שהקים את חברת access, יחד עם אהרון קונרס, והיה בעליה, עד שנרכשה על ידי מיקרוסופט.
אפקט טסלה: הרפתקה של טקס מרפי (2014)
כדי לענות על דרישות המעריצים לפרטים נוספים בעלילת טקס מרפי, הוציאו כריס ג'ונס ואהרון קונרס סדרה של 6 פרקי עלילה ששודרו ברדיו ב-2001. בסדרה כיכבו מספר קולות של דמויות מקוריות מן המשחקים, ביניהם ג'ונס עצמו בתפקיד טקס.
פרקים אלו ניתנים להורדה באתר המעריצים הבלתי-רשמי של טקס מרפי.
המשחק האחרון בסדרה "טקס מרפי: המפקח" שוחרר בשנת 1998. מאז, חברת Access, נקנתה על ידי מיקרוסופט, נמכרה ל-"Take-Two Interactive", ובסופו של דבר נסגרה.
במשך שנים זכויות היוצרים לסדרה היו בבעלות מיקרוסופט ו-Take-Two, וניסיונות ליצור כותר חדש בסדרה לא יצאו לפועל.
בשנת 2007 נסגרה חברת Access (ששמה שונה ל-"Indie Built") על ידי מיקרוסופט, ומספר יוצאי חברת Access, בראשם ג'ונס וקונרס הקימו את חברת "Big Finish Games" (החברה יצרה 4 משחקי קז'ואל, הראשון ביניהם בשם "3 Cards to Midnight").
בשנת 2008, Big Finish Games, רכשו מחדש את זכויות היוצרים למשחקי עבר ומשחקים עתידיים בסדרת "טקס מרפי".
בקיץ 2009, פרסם האתר "Good Old Games" את 5 המשחקים בסדרת טקס מרפי להורדה.
הכותר השישי החל תחת שם הקוד "פרויקט פדורה" והוכרז לראשונה ביולי 2009 באתר Big Finish Games, ללא פרטים כלל.
תחילה שקלו ליצור משחק קז'ואל בה תופיע דמותו של טקס, אך הגיעו למסקנה שמוצר כזה לא ירצה את מעריצי משחקי הקז'ואל או את מעריצי משחקי טקס הישנים.
במקום זה, החליטו ב-Big Finish להשתמש ברווחיהם מהמשחקים הנוכחיים שלהם על מנת ליצור משחק הרפתקה חדש בסדרת טקס.
בתחילת 2012 החלו Big Finish לבחון עלויות ליצירת המשחק בטכנולוגיות חדשות וגילו כי על אף שהמחירים ירדו, עדיין אין בידיהם מספיק משאבים ליצירת משחק שיעמוד בסטנדרטים של קודמיו בסדרה.
לאחר שזיהו גל הצלחות למימון משחקי הרפתקאות דרך אתר Kickstarter (משחקי Double Fine Adventure ו-Wasteland 2), החליטו Big Finish לפתוח באתר קמפיין משלהם.
הפרויקט נפתח ב-15 במאי 2012, ויעד המימון נקבע ל-450,000 דולר (כאשר Big Finish יממנו 300,000 דולר נוספים).
הפרויקט עבר את יעד הרף 8 ימים לפני סיומו, והסתיים בהצלחה ב-16 ביוני כשהגיע לסך של 612,489 דולר ועבר את היעד ב-36% (598,104 דולר דרך Kickstarter, ו-14,385 נוספים דרך PayPal).
עקב התקציב הנוסף, הכריזו Big Finish על מספר תוספות למשחק: עולם המשחק יורחב (יתווספו אתרים לסמטת צ'נדלר), פס-קול המשחק יבוצע על ידי תזמורת מקצועית, ויתווסף סימולטור גולף כ"משחק בתוך משחק".
תהליך הפקת המשחק החל ב-18 ביוני 2012. המשחק יצא ב-7 במאי 2014 בשם הרשמי "Tesla Effect: A Tex Murphy Adventure"
טקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים הוא האירוע שבו מוכרזת באופן רשמי פתיחתם של המשחקים האולימפיים, לרבות משחקי חורף והמשחקים הפאראלימפיים.
בדרך כלל, כולל הטקס אלמנטים המאפיינים את העיר המארחת את המשחקים, תוך שמירה על מסגרת של אלמנטים קבועים שהתפתחו כמסורת לאורך השנים, כגון מצעד המשלחות, הדלקת הלפיד האולימפי, השבועה האולימפית, ועוד.
מאז אולימפיאדת אטלנטה הטקס מתקיים בימי שישי בשעה 20:00 לפי אזור הזמן של העיר המארחת.
טקס הפתיחה נחשב כיום לחלק בלתי נפרד מהמשחקים, אך לא תמיד היה הדבר כך.
באולימפיאדת פריז (1900) לא נערך טקס פתיחה, ובאולימפיאדת סנט לואיס (1904), שהייתה בפועל רק חלק מהתערוכה העולמית של סנט לואיס, נערך טקס צנוע.
אף שהטקס מהווה את פתיחתם הרשמית של המשחקים, לעיתים נפתחות התחרויות עצמן כמו במשחקי הכדורגל ימים ספורים לפניו, בשל אילוצי לוחות זמנים.
הטקס כולל מספר אלמנטים, המבוצעים בסדר הבא:
דגל המדינה המארחת והמנון המדינה המארחת
בראשית הטקס מונף דגלה של המדינה המארחת, ומנוגן המנונה הלאומי.
התוכנית האמנותית היא מופע שבו מציגה המדינה המארחת לראווה היבטים בולטים בתרבותה ובהיסטוריה שלה.
למשל, בטקס הפתיחה של אולימפיאדת לונדון (2012) הוצגו קטעים המתייחסים למהפכה התעשייתית, שראשיתה בבריטניה, ונטלו בו חלק דמויות מוכרות בתרבות הבריטית, בין היתר פול מקרטני, רואן אטקינסון ודניאל קרייג, המגלם את דמותו של ג'יימס בונד.
באולימפיאדת סיאול (1988) ביצעו מאות משתתפים תרגילי טאקוונדו.
בחלק מהמקרים, מציגות לראווה המדינות המארחות את עוצמתן הטכנולוגית.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) בירכו את הספורטאים אנשי צוות תחנת החלל סליוט 6, וברכתם שודרה באצטדיון.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) נעשה שימוש בתרמיל ריחוף.
ככל שחלפו השנים, הפכו התוכניות האמנותיות בטקסי הפתיחה למורכבות ויקרות יותר.
על פי ההערכות, עלתה הפקת טקס הפתיחה של אולימפיאדת בייג'ינג (2008) כ-100 מיליון דולרים.
משלחות הספורטאים נכנסות בזו אחר זו כאשר אחד הספורטאים צועד בראש כל משלחת כשהוא נושא את דגל המדינה, ולצדו אדם מקומי נושא שלט עם שם המדינה.
הספורטאים אינם חייבים להשתתף במצעד, וספורטאים שהתחרויות שהם משתתפים בהן נערכות בסמוך לטקס, מעדיפים לעיתים לוותר על ההשתתפות בטקס, כדי שלא לפגוע בהכנתם לתחרות.
מאז אולימפיאדת אמסטרדם (1928) מקובל שהמשלחת היוונית צועדת ראשונה, והמשלחת מטעם המדינה המארחת צועדת אחרונה.
יתר המשלחות צועדות בסדר אלפביתי לפי שפתה הרשמית של המדינה המארחת.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) עוררה סוגיית הרגישות פוליטית.
ברצלונה, שאירחה את המשחקים, היא בירתה של קטלוניה, קהילה אוטונומית בספרד, שלרבים מתושביה שאיפות בדלניות.
כדי להתגבר על המתיחות, הוחלט כי הסדר האלפביתי יהיה לא בספרדית ולא בקטלאנית, כי אם בצרפתית.
המסורת לפיה יוון ראשונה והמארחת אחרונה יצרה קושי באולימפיאדת אתונה (2004), שנערכה ביוון, וכדי להתגבר על כך הוחלט כי בראש מצעד המשלחות יצעד לבדו מרים המשקולות פירוס דימאס, כשהוא נושא את דגל יוון, ואילו יתר חברי המשלחת צעדו אחרונים.
באולימפיאדת לונדון (1908) נדרשו נושאי הדגלים להרכין את הדגל מול תאו של המלך אדוארד השביעי.
נושא הדגל האמריקני, ראלף רוז, סירב לעשות זאת, במחאה על סירובה של בריטניה להעניק עצמאות לאירלנד, ועקב כך לא הונף דגל ארצות הברית באצטדיון במהלך המשחקים.
לפי האמנה האולימפית, ראש המדינה המארחת מכריז על פתיחת המשחקים, בנוסח קבוע: .
מסורת פתיחת המשחקים בידי ראש המדינה החלה כבר באולימפיאדת אתונה (1896), אז פתח את המשחקים מלך יוון גאורגיוס הראשון, ואולם בשנים הראשונות היו גם מקרים בהם פתחו את המשחקים אישים אחרים.
וילהלמינה, מלכת הולנד נמנעה מלפתוח את אולימפיאדת אמסטרדם (1928) מאחר שלא הייתה מעוניינת לקטוע חופשה בנורווגיה, ואת המשחקים פתח בעלה, הדוכס הנדריק ואן מקלנבורג-שוורין.
את אולימפיאדת החורף הראשונה, אולימפיאדת שאמוני (1924), פתח אדם בדרג זוטר למדי, תת-שר החינוך הצרפתי לענייני חינוך גופני.
על אף המנהג, במשך שנים רבות לא פתחו נשיאי ארצות הברית את המשחקים האולימפיים שנערכו בארצם.
את אולימפיאדת סנט לואיס (1904) לא פתח נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט, אלא דייוויד פרנסיס, שניהל את תערוכת רכישת לואיזיאנה, שהמשחקים היו חלק ממנה.
גם את האולימפיאדות שנערכו בארצות הברית ב-1932, לא פתח הנשיא הרברט הובר.
את משחקי החורף פתח מושל ניו יורק, פרנקלין דלאנו רוזוולט, ואת משחקי הקיץ פתח סגן הנשיא, צ'ארלס קרטיס.
ב-1980 שוב נערכו משחקי החורף על אדמת ארצות הברית (אולימפיאדת לייק פלאסיד (1980)), והם נפתחו בידי סגנו של ג'ימי קרטר, וולטר מונדייל.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) היה רייגן לנשיא האמריקני הראשון שפותח את המשחקים, ומאז הקפידו לעשות זאת גם ממשיכיו, ביל קלינטון באולימפיאדת אטלנטה (1996) וג'ורג' בוש באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002).
שלושה אישים הכריזו פעמיים על פתיחתם של משחקים אולימפיים.
באולימפיאדת ונקובר (2010) פתחה את המשחקים נציגתה של המלכה, המושלת הכללית של קנדה, מיקאל ז'אן.
גם באוסטרליה המלכה אליזבת הייתה ראש המדינה, ואולם את אולימפיאדת מלבורן (1956) פתח בעלה, הנסיך פיליפ, ואת אולימפיאדת סידני (2000) פתח המושל הכללי של אוסטרליה, ויליאם דין.
לאחר ההכרזה על פתיחת המשחקים, מוכנס לאצטדיון הדגל האולימפי, כשהוא מתוח אופקית.