tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברוב הפעמים שאחיה נוכח הוא מעצבן אותה וגורם לה להתנהג בצורה לא נשית שמיד גורמת לה להתבייש כשהיא מבינה שיוקיטו גם כן שם, צופה בה.
מאוחר יותר בסדרה, סאקורה מחליטה, סופית, להגיד ליוקיטו את רגשותיה כלפיו מאשר להתעלם מזה לעד.
למרות זאת, יוקיטו לא מחזיר לה אהבה.
הוא מודה שהוא אוהב אותה גם אבל רק בצורה אפלטונית.
הוא מבקש ממנה להעריך מחדש את רגשותיה כלפיו ומעלה את ההשערה שהיא אוהבת אותו כמו שהיא אוהבת את אביה בגלל הדמיון בין שניהם.
סאקורה מסכימה עם יוקיטו לאחר שחשבה על הדבר, והוא ממשיך להרגיע אותה בכך שהוא אומר ש"האחד" שמתאים לה נמצא אי שם, ושאסור לה לוותר על החיפושים אחריו.
לאחר אחר צהריים מלא רגשות בפארק, סאקורה מצליחה להתגבר על יוקיטו למרות שהוא עדיין נשאר חבר קרוב שלה עד סוף הסדרה.
היא גם כן מבינה שריגשתיו של יוקיטו תמיד היו אל אחיה, טויה.
היא מקבלת את העובדה הזו ומאחלת להם בהצלחה.
למרבה העניין, בכרך האחרון של המאנגה ובפרק 70 של האנימה, אריאול מגלה ליוּאֶה שכשקלָאוֹ בחר בסאקורה כשליטת הקלפים החדשה לעתיד ובתור השליטה של יואה וקרברוס, הוא ציפה שבעתיד יוקיטו יאהב את סאקורה יותר מכל אדם אחר.
ריגשתיו של יוקיטו לטויה ושל שאורן לסאקורה לא היו צפויים לקלאו והם סטייה קטנה מתוכניותיו.
אריאול אמר זאת ברמיזה במסיבה בביתו של קלאו בסיום הסדרה.
על אף שהקשר אינו רומנטי, החברות הקרובה בין סאקורה לטומויו היא כנראה השנייה בחשיבותה בסדרה.
סאקורה וטומויו הן החברות הטובות ביותר (ובנות דודות מדרגה שנייה), נפגשות לראשונה באקראי בכיתה ג' כשסאקורה מציעה לטומויו את אחד המחקים שלה.
מאז, טומויו מודעת לכל דבר שסאקורה עושה, כולל צילומה בפעילויות היום יום שלה.
סאקורה סומכת מאוד על טומויו, ולפעמים נותנת לה למדוד את מידותיה על מנת שתתפור לה בגדי קרב.
טומויו היא גם אחת משומרי הסוד המועטים של סאקורה בתור לוכדת הקלפים.
היא בדרך כלל מתלווה את סאקורה בפעילותיה הקשורות לקלפים, מצלמת אותה ומביאה לה תלבושות קרב ייחודיות.
בחצי השני של הסדרה, כשסאקורה קיבלה שרביט חדש, טומויו ממציאה לה משפט וכוריאוגרפיה חדשה כדי שתתפוס איתם את הקלפים.
רגשותיה המיוחדים של טומויו אל סאקורה ניתנים לוויכוח ואליהם סאקורה לא מודעת.
גם באנימה וגם במאנגה, טומויו מודה שהיא אוהבת את סאקורה, אבל סאקורה מחזירה התמימות שהיא אוהבת אותה גם, בצורה אפלטונית.
דבר זה מודגש בכך שבמאנגה טומויו מחריזה על אהבתה על רקע פרחוני וסאקורה על רקע לבן.
במאנגה ניתן ליראות זאת עוד יותר בכך שטומויו מעירה שאהבתה חזקה יותר ממה שסאקורה חושבת.
סאקורה עושה מבט מבולבל, וטומויו עוזבת את הנושא, ומוסיפה, "אני אגלה כשתהיי מבוגרת יותר".
לאורך הסדרה, סאקורה לא מבינה את הקשר העמוק של טומויו אליה, ונשארת בפשטות החברה הטובה ביותר של טומויו.
טומויו, למרות זאת, ללא אנוכיות, לא מזכירה זאת כלל, ואפילו עוזרת לסאקורה ברוב הפעמים בסידור סיטואציות עם יוקיטו ושאורן, משום שהבינה שהם אלה שיהפכו את סאקורה למאושרת.
משום שלטומויו אין כוחות קסם, סאקורה לוקחת את האחריות להגן עליה כשהיא תופסת או משנה קלף.
אם טומויו בסכנה או שהיא נעלמת, סאקורה היא זאת שדואגת לה הכי הרבה, ומשנה את מוקד ההתעניינות מהקלפים לביטחונה של טומויו.
סאקורה תמיד מצליחה להגן עליה ומחבקת את טומויו בחום ברגע שהן "מתאחדות" שוב.
דמות המעוצבת על פי סאקורה קינומוטו מופיעה בסדרה אחרת של קלאמפ, צובאסה כרוניקל, בעולמות אלטרנטיביים שבהם מופיעות הרבה דמויות מסדרות אחרות של קלאמפ.
הדמות של סאקורה צובאסה נקראת הנסיכה סאקורה.
למרות הדמיון לדמות מסאקורה לוכדת הקלפים, הנסיכה סאקורה מבוגרת יותר מן המקורית, יש לה עבר, אישיות, יכולות וניסיון חיים משלה.
אף על פי שהיא לא נראית בשני הכרכים הראשונים של xxxHOLIC, מזכירה הדמות יוּקוֹ הִיצִ'יהארַה את סאקורה ואומרת שהיא חיה גם במימד שלה עם החבר שלה, ושיש לחנות שלה העתק של השרביט הראשון של סאקורה.
ליוקו יש גם שרביט קסמים שמזכיר את שרביט הכוכב של סאקורה.
לא ברור אם סאקורה שיוקו מדברת עליה היא סאקורה מסאקורה לוכדת הקלפים או אלטרנטיבה שלה שחיה במימד של יוקו.
סאקי לבן-פנים (שם מדעי: Pithecia pithecia) הקרוי גם סאקי גיאני או סאקי זהוב-פנים הוא מין קוף סאקי, שהוא סוג של קוף עולם חדש (קופים המצויים בחצי-הכדור המערבי), שמצוי בברזיל, ונצואלה, סורינאם, גיאנה, גיאנה הצרפתית.
סאקי לבן פנים חי ב"קומה התחתונה" ובצמרות העצים הנמוכות ביערות.
תזונתו כוללת בעיקר פירות, אך גם אגוזים, זרעים וחרקים.
הוא קרוי על שם פרוותו שנמצאת על הפנים, שלעיתים בגווני אדום, האופיינית רק לזכרים.
בשבי, הנקבות חוות מחזור של 17 ימים בערך, ותקופת ייחום של 20–21 שבועות.
לאחר הלידה, הנקבה עוברת תקופת הנקה קצרה, של 23 שבועות, בממוצע.
סאקים לבני-פנים מציגים דו-צורתיות זוויגית בולטת בצבעם.
לנקבות יש שיער קצר יותר מלזכרים, עם פרווה חומה-אפורה, ופסים חומים חיוורים ולבנים, עם מצח, פנים וידיים אדמדמים-לבנים.
סאקו דיפנס Mk-19 הוא מקלע רימונים (מקל"ר) בקליבר 40 מ"מ.
המקל"ר נכנס לשירות בצבא ארצות הברית בשנת 1967 בזמן המלחמה הקרה וזכה לטבילת אש מבצעית במלחמת וייטנאם.
המקל"ר נמצא בשירות צבא ארצות הברית וצה"ל עד היום.
המקל"ר מיוצר על ידי סאקו דיפנס, שכיום היא חטיבה של ג'נרל דיינמיקס.
ה-Mk-19 הוא מקלע רימונים, כלומר כלי ירייה אוטומטי היורה תחמושת נפיצה (רימון) בקליבר 40 מ"מ.
המקל"ר הוא מטול רימונים מוזן בשרשיר תחמושת, עם מנגנון פעולה blowback (רתע), הפועל במכנס פתוח ומתופעל על ידי צוות חיילים.
התחמושת מוזנת באופן מכני אל עבר בית הבליעה עם משיכת ידית הטעינה.
כאשר ההדק נלחץ, הבריח נסגר והנוקר משוחרר.
הרתע דוחף אחורה את הבריח, טוען רימון חדש אל בית הבליעה, שדוחף את התרמיל המשומש החוצה מבית הבליעה.
המקל"ר יורה תחמושת נפיצה בקליבר 40 מ"מ בקצב אש של 325–375 רימונים לדקה, אך בפועל בעל קצב אש של 40–60 רימונים לדקה.
המקל"ר פועל בפעולת blowback, המשתמש בלחץ שבבית הבליעה מכל רימון שנורה כדי לטעון ולדרוך מחדש את הנשק.
טווח הירי המרבי של המקל"ר הוא 2,212 מטר (כ-2 ק"מ), אך טווח הירי האפקטיבי שלו למטרה נקודתית הוא כ-1,500 מטרים, עקב מגבלות הכוונת.
המרחק הבטוח המינימלי לירי רימונים הוא 75 מטר באימונים.
בנוסף, הסתרשף של המקל"ר והעדר עשן רב בעת הירי מקשים על האויב לאתר את היורה.
לפעילות לילית, ניתן להתקין על המקל"ר אמצעי ראיית לילה AN/TVS-5.
המקל"ר מתופעל על ידי צוות חיילי חי"ר (ובצה"ל גם על ידי עמדת קטלנית של רפא"ל, המתפעלת את המקל"ר כאשר השליטה נעשית מבטן הרק"מ עליו מותקנת העמדה).
המקל"ר מוצב על חצובה בת 3 רגליים או על כלי רכב צבאי עקב משקלו הרב: משקל המקל"ר לבדו הוא כ-35.2 ק"ג (77.6 ליברה).
עקב הרתע הנמוך של המקל"ר הוא אומץ עבור פלטפורמות רבות ומגוונות, בהן סירות תקיפה, רכבי שטח צבאיים (כמו ה-HMMWV), נגמ"שים (כמו ה-AAV האמפיבי והסטרייקר) ועוד.
התחמושת העיקרית של המקל"ר הוא רימון נפיץ דו-שימושי מדגם M430 בקליבר 40 מ"מ (על 53 מ"מ אורך).
רדיוס ההריגה של הרימון הוא 5 מטר.
בפגיעה ישירה (בזווית 0 מעלות), הרימון יכול לחדור שני אינץ' של פלדה (RHS), בכך הוא מהווה נשק שימושי כנגד רק"ם רך כמו נגמ"שים.
הנשק יעיל במיוחד נגד ריכוזי חי"ר.
התחמושת באה בחבילות עגולות של 32 או 48 רימונים השוקלות 19 ק"ג ו-27 ק"ג בהתאמה.
אף על פי שקוטר הרימונים זהה לאלה של מטול M-203 המותקן על רובי סער, התחמושות של שני כלי הנשק שונות ולא ניתנות לירי בכלי השני, ולהפך.
התחמושת של ה-M203 הם רימוני "מהירות נמוכה" ומשתמשות בראש קרבי של חומר נפץ מרסק, בעוד שהתחמושת של המקל"ר היא רימוני "מהירות גבוהה" (240 מטר לשנייה = 790 רגל לשנייה) המשתמשים בראש קרבי של חומר נפץ מרסק דו-שימושי (HEDP).
המקל"ר Mk-19 החליף את דגם Mk-18 שתופעל ידנית.
המקל"ר Mk-19 נכנס לשירות לראשונה בחיל הים האמריקאי במלחמת וייטנאם כאשר הותקן על סירות סיור ששטו בנהרות.
בעקבות שימוש זה הוא אומץ על ידי צבא ארצות הברית ועבר מקצה שיפורים.
המקל"ר שימש את הכוחות המזוינים של ארצות הברית בסומליה (1993) ועיראק (1991) בידי יחידות מיוחדות שפעלו מעבר לקווי האויב.
צה"ל משתמש גם הוא בנשק, שמשרת הן את יחידות חיל הרגלים והן חיל רגלים ממוכן (כאשר מותקן על נגמ"שים דוגמת הנמ"ר).
שוודיה מייצרת את הMk-19 תחת רישיון בשם Grksp 40 mm grenade launcher.
טאיוואן מייצרת גם היא את הMk-19 תחת רישיון, בשם Type 83.
הפולנים רכשו מספר כלים עבור פעילותם באפגניסטן.
צבא מקסיקו משתמש במקל"ר באופן נרחב כנגד קרטלי סמים.
חיל הנחתים הספרדי (בצריחי רק"מ AAV ו-LAV)
סאקיה או סקיה, היה כפר ערבי בבקעת אונו, בין כפר עאנה לאל-ח'ירייה, כ-8.5 קילומטרים מזרחית ליפו, בגובה 25 מטרים מעל פני הים.
במלחמת העצמאות במהלך מבצע חמץ, הכפר נכבש על ידי חטיבת אלכסנדרוני ותושביו נמלטו לכיוון העיר לוד.
בשנת 1596, תחת השלטון העות'מאני, מנה הכפר 270 תושבים.
אזכור נוסף לכפר מאמצע המאה ה-18 מופיע בכתביו של נוסע סורי בשם אל-בקרי אל-סידיקי שטייל באזור.
תושבי הכפר היו כולם מוסלמים ובתי הכפר היו בנויים ברובם מטיט.
התושבים עסקו בחקלאות, בעיקר בפרדסנות אך גם בגידולי דגנים ובננות.
בית ספר יסודי לבנים הוקם בכפר בשנת 1936.
משה ליטוינסקי רכש ב-1933 מידי הכפריים כ-1700 דונמים, עליהם הקים ב-1934 את המושבה תל ליטוינסקי.
לקראת סוף שלטון המנדט הבריטי הוקם מסגד בכפר.
בבוקר 4 בדצמבר 1947 תקפו כ-150 ערבים חמושים מסקיה ומאל-ח'ירייה את קיבוץ אפעל.
לאחר כיבוש הכפר, בשנת 1949, התיישבו עולים יוצאי לוב וטורקיה בבתים הנטושים של סקיה וכפר עאנה.
במקום לא היו תשתיות מים וביוב, והמתיישבים הראשונים השקיעו במקום כסף ועבודה רבה בשיפוץ הבתים ובהקמת גינות פרטיות סביב בתיהם.
בשנים 1953-1950 הוקמו על שטחי הכפר המעברות סקיה א' וב' ואליהן הגיעו עולים מעיראק במבצע עזרא ונחמיה.
מספר התושבים במעברות סקיה הגיע לכ-6,700 תושבים.
מאוחר יותר פונו המעברות ובשטח הוקמו שיכונים שהפכו ליישוב הקבע אור יהודה.
הקטור יו מונרו , הידוע יותר בשם העט שלו "סאקי" (Saki), , היה סופר ומחזאי בריטי שנולד בבורמה.
אביו היה מפכ"ל משטרת בורמה, שאז הייתה חלק מהודו הבריטית.
לאחר מות אימו נשלח מונרו בן השנתיים לאנגליה.
הוא התגייס ב-1893 למשטרה ההודית האימפריאלית והוצב בבורמה, כמו אביו לפניו, אולם לאחר שנתיים חלה במלריה ונאלץ להתפטר ולשוב לבריטניה.
בבריטניה החל לעבוד כעיתונאי ובין השאר כתב עבור ה"דיילי אקספרס" וה"מורנינג פוסט", עבורו פעל כמה שנים ככתב חוץ בערים אחדות באירופה.
מונרו נהרג בצרפת במהלך מלחמת העולם הראשונה מירי צלף גרמני.
סיפוריו השנונים, ולעיתים אף מקבריים, של סאקי תיארו באופן סאטירי את התקופה האדוארדית ותרבותה.
סאקי ידוע בעיקר בשל סיפוריו הקצרים, בזכותם הושווה לעיתים לאו.
בכתיבתו, הושפע רבות מאוסקר ויילד, לואיס קרול וקיפלינג, והשפיע בעצמו על אלן אלכסנדר מילן ופ.
הנושא העיקרי ביצירתו היה החברה הבריטית הגבוהה, על שלל טיפוסיה המוזרים, המבלים את רוב זמנם במסיבות ובמסעות.
נושא מרכזי אחר ביצירתו הוא היחסים בין בני האדם לבעלי החיים, בעיקר ניסיונו הכושל של האדם לשלוט בחיות אחרות, אפילו בחיות הבית שלו.
תחום זה הוא תיאר הן בהומור, כגון ב"טוברמורי", והן בשילוב של הומור ואימה, כגון ב"גבריאל-ארנסט" וב"סרדני וואשטאר".
כמו מקור ההשראה שלו, אוסקר ויילד, גם סאקי היה הומוסקסואל.
ייתכן שבשל כך גם הוא תיאר בעוקצנות צינית את מוסד המשפחה המסורתית, ובעיקר שלל את האמונה ב"תמימותם" וב"טוב ליבם" של ילדים (למשל בסיפור "צעצועי שלום", המתאר ניסיון כושל לחנך את הילדים לשחק בצעצועים שאינם צעצועי מלחמה).
בנוסף לסיפוריו הקצרים חיבר מונרו מחזה באורך מלא (עם צ'ארלס מוד), שני מחזות במערכה אחת, מאמר היסטורי בשם "עלייתה של האימפריה הרוסית" (חיבורו היחיד שפורסם בשמו האמיתי), רומן קצר, ועוד כמה חיבורים.
בחיוך קל, סיפורים קצרים, תרגמה חמדה אלון, הוצאת כרמי, תל אביב, 1957
החלון הפתוח, סיפורים קצרים, תרגם שחר סימנטוב, הוצאת זיקית, ירושלים, 2014
סרדני וואשטאר וסיפורים אחרים, תרגם צבי חזנוב, הוצאה עצמית, 2021
סאקוני היא יצרנית של נעלי ספורט וריצה אמריקאית.
החברה הוקמה בשנת 1896 בכפר קוטצטאון בפנסילבניה שבארצות הברית.
שם החברה ניתן בעקבות הנהר אשר זורם בכפר ונקרא בפי האינדיאנים "סאק-או-ני" ומשמעות השם היא "זרימת המים השוצפת".
בשנת 1910 פתח אברהם הייד, מהגר רוסי, חברה לייצור נעליים בקיימברידג' שבמסצ'וסטס ובשנת 1972 רכש את סאקוני אשר החלה לייצר מקיימברידג'.
בשנות התשעים הפכה סאקוני למותג המרכזי של הייד והחברה שינתה את שמה רשמית לסאקוני.
בשנת 2005 נרכשה על ידי התאגיד Stride Rite Corporation, אשר נרכש אחר כך על ידי רשת הנעליים Payless ShoeSource.
סאקאי (ביפנית: 堺市 – סאקאי-שי) היא עיר במחוז אוסקה, השוכנת במרכז האי הונשו ביפן.
סאקאי היא אחת מערי הנמל הגדולות והחשובות ביפן מימי הביניים.
גבולות העיר הורחבו בפברואר 2005 כשהוכללה בה העיירה מיהארה, ושטח העיר מאז הוא 149.99 קמ"ר.
נכון ל-1 ביולי 2021 מתגוררים בה 823,029 תושבים, צפיפות אוכלוסייה של 5,493 תושבים לקמ"ר, זוהי העיר השנייה בגודלה במחוז אוסקה, הרביעית בקנסאי וה-15 ביפן.
העיר הנוכחית נוסדה רשמית ב-1 באפריל 1889 על פי חוקי האימפריה היפנית.
סאקאי קיבלה מעמד של "עיר בתקנה ממשלתית" באפריל 2006 וקיבלה עקב כך סמכויות שלטון נרחבות יותר.
סאקאי ידועה בשל תלי הקבורה המעוצבים בדמות חור המנעול המכונים קוֹפוּן (古墳), המתוארכים למאה החמישית לספירה.
מאמינים כי התל הגדול ביותר, דאיסן קופון, הוא קברו של הקיסר נינטוקו (仁徳天皇; שלט על פי הערכה בשנים 399-313), והוא הקבר הגדול ביותר בעולם בשטחו.
בעבר הייתה סאקאי ידועה בייצור חרבות סמוראים, והיום היא ידועה בייצור סכיני מטבח המהווה תעשייה חשובה בעיר.
חרסים וכלי אבן מתקופת ג'ומון נתגלו באתרים ביוצויקה ובקוסאבה, אבל ראשית העיר של ימינו הייתה, ככל הנראה, במאה ה-14. האזכור הראשון של סאקאי הוא מ-1320, כחלק מהאחוזה הקיסרית שיצרה מלח, והייתה ידועה בין האצילים של קיוטו בשל המעיינות החמים שבסביבתה.
העיר נשלטה בידי בית אוצ'י (大内).
ב-1399 מרד אוצ'י יושיהירו (大内義興) בשוגון אשיקאגה יושימיצו (足利 義満), והתבצר בסאקאי.
יושימיצו כבש את העיר ושרף את מרבית בתיה (רשומות מאותה תקופה נוקבות במספר 10,000 בתים).
העיר נבנתה מחדש, ובתקופת מורומאצ'י הייתה סאקאי אחת הערים העשירות ביותר ביפן.
מיקומה הגאוגרפי של סאקאי, בקצה של מפרץ אוסקה ובשפך הנהר יאמטו, שקישר בין מחוז יאמטו (כיום מחוז נארה) לים, עזר לה לקשור בין סחר החוץ לסחר הפנים, אבל הגורם העיקרי לשגשוגה של העיר היה המסחר בין יפן לסין של שושלת מינג.
המסחר החל בשנת 1469, כאשר המשלחת הרשמית שיצאה לסין במקור מהבירה קיוטו דרך נמל היוגו (兵庫, כיום חלק מהעיר קובה) חששה בחזרתה מסין שיוגו נפלה בידי האויב, ולכן במקום לחצות את הים הפנימי סטו עקפה את קיושו מדרום ושיקוקו ממזרח.
מכאן ואילך יצאו המשלחות לסין מסאקאי.
סאקאי הייתה עיר אוטונומית שנוהלה על ידי אזרחיה הסוחרים.
בפתגם נפוץ בימים ההם נאמר שהערים העשירות ביותר היו "אוּמי נוֹ סאקאי, ריקוּ מם אִימָאי" ("לאורך הים, סאקאי, בפנים הארץ, אימאי" (העיר האחרונה היא כיום חלק מהעיר קשיהארה).
הנזיר הזן בודהיסטי הנודע איקיו (休宗純; 1394–1481) בחר להתגורר בסאקאי בשל האווירה החופשית ששררה בעיר.
בתקופת סנגוקו ביקרו בסאקאי כמה מיסיונרים נוצרים, החל בפרנסיסקו חאווייר, שביקר בעיר בשלהי 1550, ותיעדו את עושרה.
לאחר בואם של האירופאים הפכה סאקאי למרכז ייצור של כלי ירייה, והדאימיו, אודה נובונאגה, היה אחד מלקוחותיה החשובים.
במהלך הניסיון השאפתני שלו לאחד את יפן ניסה נובונאגה לבטל את האוטונומיה שממנה נהנתה סאקאי.
אזרחי סאקאי התקוממו וניהלו קרב נואש כנגד צבאו.
מרבית האזרחים נמלטו, סאקאי נשרפה ונלכדה על ידי נובונאגה.
לאחר מותו של נובונאגה עלה לשלטון טויוטומי הידיושי, שהיה עוזרו של נובונאגה.
סאקאי הפכה שוב לעיר משגשגת תחת שלטונו.
סן-נו-ריקיו, הידוע כאדם שגיבש את כללי טקס התה היפני, היה במקור סוחר מסאקאי.
בשל הקשר ההדוק בין טקס התה לזן בודהיזם, ובשל עושרם של אזרחיה, הייתה סאקאי אחד מהמרכזים הראשיים של טקס התה ביפן.
סאקאי הייתה עדיין מרכז סחר חשוב בתקופת אדו, אם כי הסחר בתקופה זו היה בתוך יפן בלבד עקב מדיניות הסאקוקו (סגירת שערי יפן בפני סחר עם מדינות אחרות) של שוגונות טוקוגאווה.
בסופה של תקופה זו החלו ספינות מהמערב לפקוד שוב את נמל סאקאי, אך חוסר הבנה גרם לתוצאות טרגיות שעה ש-11 מלחים מהקורבטה הצרפתית דופלייה (Dupleix) נהרגו בשעה שעלו לחוף.
הצרפתים מחו בפני היפנים, והממשל היפני הורה להוציא להורג באמצעות ספוקו את האחראים למות הצרפתים.
אירוע זה מכונה "תקרית סאקאי" (堺事件 – סאקאי ג'יקן).
במאה ה-20 הייתה סאקאי לעיר תעשייתית שבה פועל נמל גדול.
משום כך הופצץ חלקה המערבי במהלך מלחמת העולם השנייה ונגרמו לו נזקים כבדים.
העיר נבנתה מחדש, ונכון ל-2011 מונה אוכלוסייתה סאקאי מעל ל-800,000 איש, והיא הפרוור הגדול ביותר של אוסקה, ובמקום הארבעה עשר ברשימות הערים בעלות האוכלוסייה הגדולה ביותר ביפן.
סאקאי מחולקת לשבעה רבעים (ביפנית: 区 תעתיק קוּ) - חלוקה של "עיר בתקנה ממשלתית" לאזורים שבהם יש סמכויות שלטון כדוגמת גביית מיסים.
סאקאי-קו – כולל את עיריית סאקאי
מיהארה-קו – רובע זה היה בעבר העיירה מיהארה שמוזגה לתוך סאקאי
סאקאי מצויה בלב חבל קנסאי, שבו מתגוררים כ-20 מיליון תושבים ולכן מגיעים אליה כמה צירי תחבורה.
אל העיר ניתן להגיע באמצעות נמל התעופה הבינלאומי של קנסאי (קוד יאט"א KIX) השוכן על אי מלאכותי בלב מפרץ אוסקה במרחק של 20 דקות נסיעה מסאקאי.
אל העיר מגיעים קווי הרכבות של חברת הרכבות הארצית וחברת ננקאי (.Nankai Electric Railway Co).
שתי החברות מפעילות קווים לשדה התעופה הבינלאומי של קנסאי.
ננקאי מפעילה שרות אוטובוסים, ובבעלותה מצויה גם חברת האנקאי (.Hankai Tramway Co) המפעילה קו טראם בסאקאי.
בעיר פרוסה רשת כבישים מהירים שלנהגים בה יצא שם כנהגים פרועים ברחבי יפן.
הנמל של סאקאי, נמל סאקאי סמבוקו (Sakai Semboku), הוא נמל מסחר המשרת בעיקר את התעשיות הפטרוכימיות בעיר (יבוא נפט וגז טבעי וייצוא כימיקלים), אם כי יש לו גם מטרות נוספות.
מעבורת מחברת בין הנמל של סאקאי לקוקורה (小倉) שבקצה הצפוני של האי קיושו, והנמל גם מתפקד כמרכז חירום במקרה של אסון בקנה מידה גדול.
סאקאי היא עיר תעשייתית שבה בולטות התעשיות הפטרוכימיות המנצלות את הנמל של העיר לייבוא חומרי גלם (נפט וגז טבעי) ולייצוא כימיקלים.
מפעלי תעשייה חשובים נוספים הם שימאנו, חברה רב לאומית לייצור רכיבים איכותיים לאופניים, וקובוטה, יצרן טרקטורים.
במקביל לתעשייה הכבדה יש בסאקאי תעשייה מסורתית שמוצריה ידועים ביפן והם כוללים מזונות בריאות מקלפ, בדים לקימונו, שטיחים ארוגים ביד ומקלות קטורת, אבל המוצר הידוע ביותר מתוצרת סאקאי הם סכיני המטבח הנחשבים לאיכותיים ביותר ביפן.
מסורת ייצור סכיני המטבח בסאקאי התחילה במאה ה-16 בשל הצורך לחתוך עלי טבק, גידול שהפורטוגזים הביאו ליפן.
אומני המתכת של סאקאי כבר התמחו בייצור חרבות לסמוראים (ומעטים עוסקים בכך גם כיום), והם העתיקו את מומחיותם לשוק האזרחי.
תלי קבורה (ביפנית古墳 – "קוֹפוּן") – קברים או תלי קבורה מגליתיים שנבנו בין תחילת המאה ה-3 לתחילת המאה ה-7 שצורתם כתל המעוצב כחור המנעול, צורה ייחודית ליפן העתיקה, שנתנה את השם לתקופת קופון (אמצע המאה ה-3 עד תחילת המאה ה-6) בהיסטוריה של יפן.
קבוצת התלים מוֹזוּ (百舌鳥古墳群) – קבוצת תלים זו הכילה בעבר יותר ממאה תלים.
יותר ממחציתם נהרסו, והיא כוללת כיום 48 קברים, חלקם תלים שהתמוטטו.
בהם 20 קברים בצורת חור מנעול, 21 קברים עגולים וחמישה קברים ריבועיים.
קבוצת התלים מוזו הוצעה למועמדות כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו יחד עם תלי הקבורה של פורואיצ'י.
תל נינטוקו-ריו - חלק מקבוצת התלים מוֹזוּ, והתל הגדול ביותר ביפן בצורת חור מנעול.
מניחים כי בו מצוי קברו של הקיסר נינטוקו (仁徳天皇; שלט על פי הערכה בשנים 399-313), ולכן הוא מתוארך למאה החמישית.
אורך החזית הפונה לדרום 305 מטרים וגובהה 33 מטרים; אורך הצלע של התל 486 מטרים; קוטר החלק האחורי המעוגל 249 מטרים וגובהו כ-35 מטרים.
האתר מוקף בשלושה חפירים ובעשרה תלי קבורה קטנים.
טיילת מקיפה את החזית הדרומית והמערבית.
תל קוּרוֹהימֶה-יאמה – תל בצורת חור מנעול שאורכו 114 מטרים וגובהו 11 מטרים.
חזיתו כלפי מערב ואורכה 64 מטרים, וקוטר החלק האחורי המעוגל 67 מטרים.
התל, השוכן בין קבוצת התלים מוזו ותלי הקבורה של פורואיצ'י, נתגלה ונחפר ב-1947 ונתגלה בו מצבור של חליפות שריון וכלי נשק.
מקדש מיוֹקוֹקוּג'י נבנה ב-1562. עצי הציקס הענקיים שבמקדש הוכרזו מומנט לאומי.
בחצר המקדש ביצעו 11 סמוראים התאבדות טקסית (ספוקו) כתוצאה מתקרית סאקאי של 1868.
מקדש קאקוּאוֹג'י – מקדש בודהיסטי.
בתחילת המאה ה-20 הפגיש אב המנזר בין המשוררים שהפכו לזוג, אקיקו וטקן יוסאנו.
המשוררת יוסאנו אקיקו (与謝野 晶子; 1942-1878), ילידת סאקאי, הייתה אחת המשוררות הידועות והשנויות ביותר במחלוקת של התקופה הפוסט-קלאסית.
ב-29 במאי, יום השנה לפטירתה, נערך במקדש טקס לזכרה.
מקדש אגוצ'י – מקדש שינטו שראשיתו במקדש שנבנה ב-746. בין אוצרות המקדש אוסף של שירי טאנקה שחיבר הקיסר פושימי ופגיון של יושימיצו.
מקדש מוזו-הצ'ימאנגו – אחד העתיקים בסאקאי, ונטען כי נבנה בתקופה הקיסר קינמי (571-532).
פסטיבל צוקימי נערך פעם בשנה במקדש זה .
מקדש הוצ'יגאי – מקדש יוצא דופן ביפן שנועד לנוסעים שמסעם הביאם לכיוון חסר מזל.
בפסטיבל צ'ימאקי שנערך כל שנה ב-31 במאי מקבלים המשתתפים עוגיות צ'ימאקי עטופות בעלי אורז.
מקדש אוטורי – מקדש שינטו המוקדש לגיבור המיתולוגי יאמאטוטאקרו-נו-מיקוטו שהפך לברבור לבן במותו, כשמקדש אוטורי היה תחנתו האחרונה.
לכן סוגדים במקדש לברבורים לבנים.
סביב המקדש גן רחב ידיים (יותר מ-50 דונם) שבו מספר רב של מיני עצים, וכ-100,000 פרחים.
מקדש אבאראג'י – מקדש בודהיסטי שהוקם במקום הולדתו של גיוקי (行基; 749-668), נזיר בודהיסטי מפורסם מתקופת נארה המכונה "הבודהיסאטווה של החוכמה".
לפני בחינות נוהגים תלמידים לעלות למקדש ולתחוב ממחטות שעליהם כתבו תפילות להצלחה לסדקים בקירות האולם הראשי.
ב-15 בינואר מודלקות בחצר המקדש מדורות גדולות במסגרת פסטיבל אוטונדו.
מקדש סאקוראי – מקדש הבנוי בסגנון קמקורה והוא המבנה היחיד בסאקאי שהוכרז בניין לאומי חשוב.
ריקוד קו-אודורי, נכס תרבותי בלתי מוחשי לאומי, מבוצע במקדש ביום ראשון הראשון באוקטובר.
מקדש הוֹאוּנג'י – מקדש זן בודהיזם על שטח של 3 דונם.
האולם המרכזי מכיל 3,333 פסלי בודהה.
הגן סביב המקדש מפורסם בפרחי הרודודנדרון, הפרח הלאומי של סאקאי.
בתקופת הפריחה מגיעים למקדש מעל ל-1,000 מבקרים מדי יום.
פארק דאיסן – פארק מודרני בשטח של 356 דונם.
שוכן בין שני תלי הקבורה של מימטוקו-ריו וריצ'ו-ריו.
פארק האמאדרה – הפארק הרשמי הראשון של מחוז אוסקה ב-1873. הפארק כולל עצי אורנים, ערוגות ורדים, מגרשי סופטבול וטניס, בריכות שחיה ומגלשות מים.
פארק אויזומי-ריוקוצ'י – הוקם ב-1972 על שטח של 950 דונם.
בפארק יש 320,000 עצים מסוגים שונים, נשירים, ירוקי עד, נטולי פרחים ובעלי פרחים.
גן פוראי המוקדש לפרחים הוא בין האתרים הפופולרים בפארק.
פארק חאווייר – הפארק נבנה במקום מגוריו של סוחר עשיר בשם היבייאה ריוקי שאירח את המיסיונר הישועי פרנסיסקו חאווייר בעת ביקורו בסאקאי ב-1550. הפארק קיבל את שמו הנוכחי ב-1949 לכבוד יום השנה ה-400 לביקורו של חאווייר בעיר.
פארק מיהארה-פורוסאטו – הפארק מנציח את מסורת היציקה של קאווצ'י שהיא מורשת ברובע מיהארה-קו באמצעות עבודות יציקה המפוזרות ברחבי הפארק.
פארק פאנאטויקה – הפארק, הכולל עצים פורחים כדוגמת הקינמון היפני, והאלון הכחול היפני, חביב על צפרים בשל היותו משכנן של עופות בר דוגמת האנפה הלבנה והאפורה.
פארק נישיהארה – מפורסם בשל פריחת הדובדבן המתרחשת באביב.
היער הטבעי של סאקאי – שוכן בסביבה טבעית שופעת על הר בשטח של 172 דונם.
משמש כאתר לימודים טבעי שבו מלמדים את התושבים של הקהילות בסביבה כיצד יש לשמור על הטבע ועל הסביבה.
היכל התרבות של סאקאי – נועד לאפשר להצגת עבודות וכולל את מוזיאון יוסאנו אקיקו, ומוזיאון אלפונס מוצ'ה.
מוזיאון ההיסטורי של מיהארה – התצוגה מוקדשת למורשת של מיהארה וכוללת את מסורת היציקה המכונה קאוואצ'י, והממצאים שנתגלו בתל הקבורה קוּרוֹהימֶה-יאמה.
המוזיאון העירוני של סאקאי – מוקדש להיסטוריה של סאקאי החל מהפרהיסטוריה ועד ההווה.
בנוסף לתצוגת קבע יש תצוגות מתחלפות כל חצי שנה המוקדשות לנושא מסוים.
מוזיאון האופניים – סאקאי היא מרכז חשוב לייצור אופניים, והמוזיאון מציג דגמי אופניים מהעתיקים ביותר, ועד לאלו ששימשו את האתלטים באולימפיאדת אטלנטה.
מוזיאון הילדים – "המפץ הגדול" – מוזיאון שהמוצגים בו הם צעצועים שנועדו לשימוש המבקרים.
מוזיאון קוטאניג'ו – המוזיאון שוכן באחת מטירות ההרים העתיקות ביותר בסאקאי שאין בה חפיר או חומות ושימשה משכנה של משפחת קוטאני, משפחה עשירה ששורשיה עוד בתקופת קמקורה.
במוזיאון מוצגים הקשורים להיסטוריה, לארכאולוגיה, לפולקלור ולתעשייה של אזור סֶמְבּוֹקוּ.
מוזיאון המלאכות המסורתיות של סאקאי – כשמו, מוקדש לתעשייה המסורתית של סאקאי: ייצור סכינים, מקלות קטורת, שטיחים, מזונות מקלפ ואופניים.
פלנטריום סאקאי סופיה –מלבד הפלנטריום מכיל גם מצפה כוכבים קטן ואת
מוזיאון השלום וזכויות האדם –מוקדש להרס שגרמו המלחמות השונות שעברו על סאקאי (בייחוד להפצצה בזמן מלחמת העולם השנייה), לחיים בתקופת המלחמה ולנשק הגרעיני מצד אחד, וליוסאנו אקיקו ונושאי זכויות אדם מצד שני.
מוזיאון הנומאצו להיסטוריה של זכויות האדם – נועד להעמיק את הידע וההכרה בנושא האינטגרציה החברתית ביפן.
לצורך כך המוזיאון מציג את ההיסטוריה והמצב הנוכחי של הבוראקו.
כמקובל ביפן מתרחשים פסטיבלים רבים בסאקאי, ביניהם:
פסטיבל סאקאי – נערך בשבת וביום ראשון של השבוע השלישי באוקטובר כל שנה מ-1974. הפסטיבל נועד לפאר את העיר וכולל מצעד שבו 7,000 משתתפים, מהם הגוררים עגלות מקושטות המכונות נאמבאנסן, מהם המחופשים לחיילים המצוידים ברובי מוסקט, ומהם הלבושים בתלבושות מרחבי העולם.
בנוסף כולל הפסטיבל שוק שבו נמכרים מוצרים מקומיים ואת "טקס התה הגדול של סאקאי, עירו של סן-נו-ריקו".
הפסטיבל החקלאי של העיר סאקאי – הפסטיבל נערך כל שנה ב-23 בנובמבר מאז 1976, וכולל: שוק שבו יכולים המבקרים לרכוש פירות וירקות טריים, תחרות חיות משק נושאת פרסים, שוק פרחים, שוק מוצרים מקומיים, והופעות.
מאנטוֹ-אי – נערך בערב ה-15 באוגוסט, כאשר 1,000 פנסי נייר מודלקים בחצר מקדש הואונג'י, ותפילה נישאת לבריאותם של מדליקי המנורות.
פסטיבל צוקימי – פסטיבל "הצפייה בירח" מתרחש במשך יומיים כשהירח במילואו בתקופה שבין תחילת ספטמבר לתחילת אוקטובר במקדש מוזו הצ'ימאנגו.
על פי מסורת בת כ-300 שנים, שבה מתפללים ליבולים וחוגגים את הלבנה במילואה, נושאים כ-70 גברים ברחובות בימה מקושטת שמשקלה כ-3 טון ועליה מתופף בתוף טאיקו.
קו-אודורי – מתרחש ביום ראשון הראשון בחודש אוקטובר.
התחיל ככל הנראה כריקוד גשם.
תהלוכת 17 רקדנים לבושים כשדים ושדונים השרים שירים דתיים מתחילה במחול במקדש קוני ומסתיימת במקדש סאקוראי.
יאסאיהוסאי – מתרחש ב-14 בדצמבר במקדש איוואצוטה.
108 מדורות מודלקות לפני המזבח של המקדש מתוך אמונה שהגיצים יטילו כישוף כנגד הרוחות הרעות.
לסאקאי ברית ערים תאומות עם
(אי שבו התחילה תעשיית הנשק החם ביפן שסאקאי הייתה מרכז נוסף שלה)
סַוקוֹקוּ (ביפנית: 鎖国 – ארץ נעולה) הייתה מדיניות יפנית של התבדלות שהונהגה בידי שוגונות טוקוגאווה בתקופת אדו והמשכה עד נפילת השוגונות ברסטורציית מייג'י.
מדיניות זו מנעה כניסה של זרים למדינה (פרט להולנדים שהורשו לעגון באי המלאכותי דג'ימה בלבד) ומנעה יציאה של יפנים מהמדינה תחת איום בעונש מוות.
מדיניות זו חוקקה בידי השוגון טוקוגאווה איאמיצו בשורה של צווים שפורסמו בין השנים 1633–1639 ונשארה בתוקף עד שנת 1853 עם הגעתן של הספינות השחורות של קומודור מת'יו פרי ופתיחתה של יפן למסחר עם המערב.
עזיבה של יפנים את המדינה הותרה רק בשנת 1868 עם רסטורציית מייג'י.
תחת מדיניות סאקוקו לא הייתה יפן מבודדת לחלוטין וכן היו לה קשרי מסחר עם מדינות ספורות.
נקודת הממשק היחידה שהותרה עם אירופה הייתה עם הולנד באי דג'ימה באזור נגסאקי, שם הוקמה תחנת סחר הולנדית.
המסחר עם סין גם כן התקיים דרך נגסאקי, בעוד שהמסחר עם קוריאה הוגבל לאי צושימה, גם הוא באזור נגסאקי.
המסחר עם בני איינו התקיים במרחב מצומאה בהוקאידו, והמסחר עם ממלכת ריוקיו, ששכנה באי אוקינאווה, התקיים במרחב סצומה.
מלבד קשרים אלה באזורי הפריפריה, שלחו מדינות הסחר עם יפן גם ספינות בצורה סדירה לאדו, מקום מושבו של השוגון.
מקור המונח סאקוקו הוא בכתב היד "סאקוקו רון" שנכתב על ידי האסטרונום היפני טדאו שיזוקי בשנת 1801. עם זאת, מאחר שהמסחר כן הותר, ואף שגשג, בנקודות הסחר עם המדינות שלהן הותר לסחור, לא ניתן להגדיר את יפן של אותה תקופה כסגורה לחלוטין.
בפועל, המדיניות גירשה את הפורטוגזים, אך במקביל קיימה דו־שיח עם נציגים הולנדים וקוריאנים על מנת להבטיח שנפח המסחר הכולל לא ייפגע.
משום כך נוטים ההיסטוריונים לכנות את המדיניות בשם "קאיקין" – הגבלות ימיות – כפי שכונתה בזמנה, בהשפעת רעיון סיני דומה של מגבלות ימיות אשר נקרא האי ג'ין.
רונלד טובי טוען כי מקור השם הוא בטעות תרגום.
בראשית המאה התשע עשרה תורגם ליפנית ספרו של הנוסע הגרמני אנגלברט קמפפר שחדר ליפן במסווה של רופא הולנדי.
אחד מפרקיו של קמפפר עוסק בשאלה, "האם יפן צריכה להישאר סגורה כפי שהיא כעת".
בעקבות שרשרת טעויות וקיצורי שמות הפרקים מהמקור הגרמני, לאנגלית, הולנדית ולבסוף ליפנית - קוצר שם הפרק ל"סאקוקו רון".
הסברה הרווחת במחקר היא ששוגונות טוקוגאווה ניסתה למנוע באמצעות אכיפת מדיניות סאקוקו השפעות דתיות וקולוניאליות, בעיקר מספרד ומפורטוגל, אשר נתפסו בעיניהם כאיום על יציבות השוגונות והשלום בארכיפלג היפני.
מספרם העולה של מקרי ההתנצרות הקתולית בדרום יפן, בעיקר באי קיושו, היה גורם בולט בתפיסת האיום.
מאידך, מחקר של היסטוריונים יפנים משנות ה־70 של המאה ה־20 טוען כי סיבה זו מסבירה באופן חלקי את כינון המדיניות.
הם טוענים כי יש לדון במניעים להתחזקות ההדרגתית של ההגבלות הימיות במהלך תחילת המאה ה־17 בהקשר של סדר היום הפוליטי הפנימי של שוגונות טוקוגאווה.
אחד המרכיבים במדיניות זו היה רכישת שליטה מספקת על מדיניות החוץ של יפן כדי שלא רק להבטיח שלום חברתי, אלא גם לשמור על עליונותו של טוקוגאווה כלפי המנהיגים החזקים במדינה, במיוחד הדאימיו טוזמה.
דאימיו אלה ניצלו את קשרי מסחר במזרח אסיה לרווח כלכלי במהלך תקופת סנגוקו, דבר שאפשר להם לבנות את כוחם הצבאי.
על ידי הגבלת היכולת של הדאימיו לסחור עם ספינות זרות שהגיעו ליפן ולחפש הזדמנויות מסחריות מעבר לים, יכלה השוגונות להבטיח שאף אחד מהם לא יהיה מספיק חזק לקרוא תגר על עליונותה.
גישה זו תואמת את הסברה המקובלת לסיבה שעומדת מאחורי יישום הסנקין קוטאי.
הפנית המסחר בעיקר לנגסאקי, שעברה לשליטת טויוטומי הידיושי בשנת 1587, אפשרה לשוגונות, באמצעות מיסים ומכסים, לבסס את האוצר שלה.
אין זה עניין של מה בכך, שכן הן שוגונות קאמאקורה והן שוגונות אשיקאגה הוגבלו בנקודות חיוניות בשל היעדר אמצעים.
ההתמקדות בסילוק ההשפעות המערביות והנוצריות מהארכיפלג היפני כמניע העיקרי של מדיניות סאקוקו, יכולה אם כן להיחשב כהבנה אירוצנטרית של ההיסטוריה היפנית, אף שמדובר בתפיסה מקובלת.
ההיסטוריון רונלד טובי, מחשובי החוקרים בתחום, טוען כי טוקוגאווה איאמיצו לא התכוון לסגור את יפן או לנהל בה מדיניות של סאקוקו.
הוא רצה לבלום את הנצרות, ומכיוון שהספרדים והפורטוגזים הבריחו מיסיונרים בספינותיהם, הפסיק את הסחר איתם.
אולם באותו הזמן, ציווה השוגון להגביר ולעודד את הסחר עם מדינות אחרות.
כמה עשרות שנים מאוחר יותר, מנע השוגון מהבריטים לשוב ליפן, בגלל שמועות שבריטניה נמצאת בקשרי נישואין עם משפחת המלוכה הפורטוגזית.
בפועל, הלכה יפן ונסגרה לעולם, ובסוף המאה השמונה עשרה השקיפו אינטלקטואלים יפן על העבר, והגדירו בדיעבד את המאות הקודמות כמדיניות קדושה של הסתגרות מהעולם החיצוני.
במאה התשע עשרה, נתפסה הסאקוקו בעיני יפנים רבים כמורשת אבות מקודשת שאין לערער עליה.
טענותיו של טובי, יש לציין, מקובלות כיום בקרב רוב החוקרים בעולם דובר האנגלית.
למרות כל זאת, הנצרות, ושתי המעצמות הקולוניאליות שבהן נקשרה, נראו כאיומים אמיתיים על שוגונות טוקוגאווה.
סוחרים פרוטסטנטים הולנדים ואנגלים חיזקו תפישה זו בהאשמתם את המיסיונרים הספרדים והפורטוגזים בהפצה שיטתית של הדת, כחלק ממדיניות לכאורה של שליטה תרבותית וקולוניאליזם במדינות אסיה.
ההולנדים והאנגלים נתפשו ככלל על ידי היפנים ככאלה שיכולים להפריד בין הדת למסחר, בעוד שעמיתיהם האיבריים נראו ליפנים חשודים.
להולנדים, שהיו להוטים להשתלט על המסחר מידי הספרדים והפורטוגזים, לא הייתה בעיה ללבות דעה זו.
מספר הנוצרים ביפן עלה בהתמדה בשל מאמצי המיסיונרים דוגמת פרנסיסקו חאווייר וכן דאימיו מתנצרים.
הגורם הישיר שנטען כי זירז את הטלת המגבלות היה מרד שימאברה בשנים 1637–1638, התקוממות של 40,000 איש, מרביתם איכרים נוצרים.
לאחר המרד האשימה השוגונות את המיסיונרים בהסתה למרד, גירשה אותם מהמדינה ואסרה לחלוטין דת זו תחת איום בעונש מוות.
הנוצרים היפנים שנשארו, רובם בנגסאקי, יצרו קהילות במחתרת שנקראו קקורה קירישיטן, וכל קשר עם העולם החיצון היה תחת בקרה של השוגונות, או של המרחבים שהוסמכו לכך (צושימה, מצומאה וסצומה).
סוחרים הולנדים הורשו להמשיך במסחר ביפן, רק לאחר שהסכימו שלא לעסוק בפעילות מיסיונרית.
כיום, שיעור הנוצרים ביפן נמוך ביחס לשאר מדינות מזרח אסיה.
מדיניות סאקוקו הייתה גם דרך לשלוט על המסחר בין יפן למדינות אחרות, כמו גם לתבוע את מקומה החדש של יפן בהיררכיה המזרח־אסייתית.
שוגונות טוקוגאווה יצרה מערכת בינלאומית משלה בקנה מידה קטן שבה יפן תוכל להמשיך להחזיק בגישה למצרכים חיוניים כתרופות ולהשיג מודיעין הכרחי על המתרחש בסין, מבלי להסכים למעמד של כפיפות במערכת התשלומים לסין.
יחסיה הדיפלומטיים הרשמיים והבונים לרוב של יפן עם שושלת ג'וסאון הקוריאנית אפשרו את קיומן של נציגויות קוריאניות ביפן.
יחד עם המסחר הער בין צושימה לקוריאה ועם הנוכחות היפנית בפוסן, יכלה יפן לרכוש גישה להתפתחויות סיניות תרבותיות, אינטלקטואליות וטכנולוגיות לאורך תקופת אדו.
בעת ניסוחן של ההגבלות הימיות החמורות ביותר איבדה שושלת מינג שליטה על חלק גדול מסין, ולא היה זה הכרחי, או כדאי, מצד יפן לכונן יחסים דיפלומטיים רשמיים, הן עם שושלת מינג והן עם שושלת צ'ינג, בעוד נושא לגיטימיות השלטון הקיסרי בסין אינה מוסדרת.
יפן יכלה לרכוש את הסחורות המיובאות שלהן נדרשה באמצעות סחר בתיווך הולנדי ודרך איי ריוקיו.
היפנים אף עודדו את ממלכת ריוקיו לשמור על מערכת תשלומים לסין, על אף שבית שימאזו ממרחב סצומה צבר השפעה פוליטית באופן חשאי באיי ריוקיו.
לאחר שהביסה שושלת צ'ינג את הנאמנים לשושלת מינג מטאיוואן, הייתה סין תחת שושלת זו פתוחה יותר למסחר, והשליטים היפנים חשו לכן אף פחות צורך לכונן יחסים רשמיים עמם.
סאקוקו גם הייתה מנגנון ההגנה העיקרי מפני דלדול מוחלט של המחצבים היפניים, כגון כסף ונחושת.
עם זאת, בעוד שייצוא הכסף דרך נגסאקי היה תחת בקרה של השוגונות עד כדי עצירתו, ייצוא הכסף דרך קוריאה נמשך בהיקף גבוה למדי.
הדרך שבה שמרה יפן על קו אחד עם הטכנולוגיה המערבית הייתה באמצעות לימוד כתבי רפואה וכתבים אחרים בשפה ההולנדית אשר הושגו בדג'ימה.
דבר זה התפתח לתחום משגשג בשלהי המאה ה־18 שנודע בשם ראנגאקו.
על תחום זה אבד הכלח עם פתיחתה של יפן וקריסת המדיניות, וסטודנטים יפנים רבים יצאו ללמוד מעבר לים.
היו ניסיונות רבים לעקוף את הבדלנות היפנית מצד המעצמות במאות ה־18 וה־19. ספינות אמריקאיות, רוסיות וצרפתיות ניסו לקיים מגעים עם יפן, אך לשווא.
ב־8 ביולי 1853 הגיע הקומודור מת'יו פרי למפרץ אדו עם ארבע ספינות מלחמה בהציגו את איום תותחי פקסן של ספינותיו.
הוא דרש כי יפן תיפתח למסחר עם המערב.
ב־31 במרץ 1854 נחתם הסכם קנגאווה, עת פרי חזר עם שבע ספינות וכפה על השוגון לחתום על "חוזה השלום והידידות", שהוביל לכינון יחסים דיפלומטיים רשמיים בין יפן לארצות הברית.
הממלכה המאוחדת חתמה על הסכם דומה בשלהי אותה שנה.
בין השנים 1852 ל־1855 ניסה האדמירל יבפימי פוטיאטין מהצי הרוסי הקיסרי מספר פעמים להשיג מהשוגונות תנאי מסחר מיטיבים עבור רוסים.
ביוני 1853 הוא הביא למפרץ נגסאקי מכתב משר החוץ קארל נסלרוד והציג להיסשיגה טנאקה מנוע קיטור, קרוב לוודאי הראשון שנראה ביפן.
מאמציו נשאו פרי בהסכם שימודה בפברואר 1855.
בתוך חמש שנים חתמה יפן על הסכמים דומים עם מדינות מערביות אחרות.
הסכם האריס נחתם עם ארצות הברית ב־29 ביולי 1858. הסכמים אלה, שנקראו בשם הכולל הסכמי אנסיי, נחשבו בעיני אינטלקטואלים יפנים של התקופה כלא־שוויוניים, בהיחתמם בכורח תחת דיפלומטיית תותחים, וכסימן של רצון המערב לצרף את יפן לאימפריאליזם שתפס אחיזה ביבשת.
הסכמים אלה, יחד עם גורמים אחרים, נתנו למדינות המערב שליטה חד־משמעית על תעריפי הייבוא ועל הזכות לחוצניות (הזכות להיות מחוץ לתחום השיפוט) לכל אזרחיהן המבקרים ביפן.
בשל כך נשארו ההסכמים אבן נגף ביחסיה של יפן עם המערב עד למפנה המאה.
במקביל להגעת הזרים ליפן, שלחה השוגונות מספר משלחות אל מעבר לים במטרה ללמוד על תרבות המערב.
בשנת 1860 נפתחה שגרירות יפנית בארצות הברית על סיפון ספינת המלחמה היפנית קאנרין מארו.
שגרירות לאירופה נשלחה בשנת 1862, ואחת נוספת נשלחה ב־1863. יפן אף שלחה משלחת ליריד העולמי של פריז בשנת 1867.
סאקיב היא עיירה בירדן, השוכנת 8.6 ק"מ מערבית לג'רש, באזור הרי ג'רש.
סאקיב שוכנת צפונית לבירה עמאן ודרומית לאירביד, ומשויכת למחוז ג'רש.
משמעות השם היא בערבית: מים זורמים..
שמו בפי הצלבנים היה ‚סיסיפ' (Seecip) ושם זה נשאר בשימוש גם במהלך התקופה הממלוכית.
הנסיך אלברט ויקטור, דוכס קלרנס ואייבונדייל וג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת בעודו נסיך ביקרו באזור וכתבו ברשמיהם על העיר.
ביומנם התייחסו ליופי הטבע, העצים והשיחים, ואף השוו את המקום לוויילס ולסקוטלנד.
קלוד קונדר, חוקר ארצות וחייל בריטי ביקר במקום באפריל 1882 וכתב:
סאקו אוליסך (נולד ב-5 ביוני 1990) הוא כדורגלן עבר ליברי ששיחק בעמדת הקשר.
אוליסך נולד במונרוביה בירת ליבריה, ובגיל צעיר עבר למשפחה מאמצת בניגריה.
הוא התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של אבדאיי המקומית ובגיל 16 עבר למיטיולן הדנית.
ב-26 באוקטובר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 0–3 לברונדבי.
ביולי הושאל לצסק"א מוסקבה הרוסית.
ב-4 באוקטובר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בצסק"א מוסקבה בליגה נגד קובאן קרסנודאר ובמשחק זה אף כבש את שער הבכורה שלו בקריירה.
בדצמבר של אותה שנה חתם במועדון ל-5 שנים.
בתחילת עונת התקשה לקבל דקות משחק במקום מילוש קראסיץ' שזכה למקום בהרכב.
בקיץ של אותה עונה, עזב קראסיץ' ליובנטוס ואוליסך תפס את מקומו בהרכב וזכה עם צסק"א בגביע בסיום העונה.
בינואר הושאל לפאוק סלוניקי לעונה וחצי.
ביולי הושאל שוב הפעם ל[קובאן קרסנודאר לחצי עונה.
בתום עונת עזב את צסק"א לאחר שהחוזה שלו הסתיים.
באוגוסט חתם באל-גארפה הקטרית, בה לא שיחק כלל.
ב-2016 חתם באסטרה ג'יורג'יו מליגת העל הרומנית, בה גם לא שיחק, ובסוף חתם בדאליין ייפאנג מליגת העל הסינית, בה שיחק 10 משחקים ועזב את הקבוצה..
בשנת חזר לשחק כדורגל כאשר חתם ב-LISCR הליברית.
אוליסך העביר את רוב חייו כניגרי, אך בספטמבר זומן לסגל נבחרת ליבריה.
ב-5 בספטמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ואף הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת במשחק שנגמר בתיקו 1-1 נגד במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2012. ב-2014 פרש מהנבחרת.
סאקיים (שם מדעי: Pitheciidae) הם משפחת קופים החיים בעולם החדש ביערות גשם בעיקר באזור יער האמזונאס מקולומביה בצפון ועד בוליביה בדרום, בגודל קטן עד בינוני, אבל גדול יחסית לקופים רחבי האף.
הגדולים ביותר הם קופי האואקרי שאורכם 44–49 ס"מ.
יש להם פרוות בעלות צבעים רבים אבל בעיקר הפנים בעלי צבעים לא רגילים כמו אדום עז אצל האואקרים.
הם שוכני יערות גשם ואוכלים בעיקר זרעים גדולים, כשהקופים הקטנים יאכלו גם חרקים.
יש להם שיניים ולסתות חזקות ביותר בשביל לפצח את האגוזים.
כמו רבים משוכני יער הגשם, הרבה קופי סאקיים נמצאים בסכנת הכחדה.
מין אואקרי אראקה (Cacajao ayresi)
סוג צבופיתסיה (Cebupithecia) - נכחד
מין סאקי לבן רגליים (Pithecia albicans)
כמה חוקרים משייכים למשפחה גם את שלושת סוגי תת-משפחת הטיטים.
סאקוביטריל (sacubitril), היא תרופה שאושרה על ידי ה-FDA ביולי 2015 בשילוב עם ואלסרטן לטיפול באי ספיקת לב, תחת השם המסחרי entresto.
entresto היא תרופה המיוצרת ומשווקת על ידי חברת נוברטיס.
סאקוביטריל בשילוב עם ואלסרטן נחקר במחקר קליני גדול בשם PARADIGM-HF שהראה על היעילות שלו במטופלים עם אי ספיקת לב, עם מקטע פליטה מופחת.
המחקר שבדק את סאקוביטריל מול אנאלפריל (מעכב ACE), הופסק לאחר תקופת מעקב חציונית של 27 חודשים, מאחר שנצפה אפקט מיטיב משמעותי על ירידה בתמותה ומניעת אשפוזים במטופלים שקיבלו סאקוביטריל בהשוואה לאנאלפריל.
סאקוביטריל עוברת פירוק על ידי אנזימי אסטראזות ליצירת המטבוליט הפעיל LCQ657. המטאבוליט הפעיל מעכב את האנזים neprilysin.
אנזים זה הוא אנזים שמפרק מספר אנזימים (פפטידים) הפועלים של כלי הדם, כגון: natriuretic peptides, ברדיקינין ואדרנומדולין (adrenomedullin).
עיכוב האנזים מעלה את הרמות של האנזים הפפטידיים האלו, מפחית כיווץ של כלי דם, מפחית אצירת נתרן ומונע עיצוב מחדש של המערכת הלבבית.
מאחר שמדובר בתרופה חדשה, תופעות הלוואי הידועות מבוססות על המחקר שנערך על התרופה.
במהלך השיווק סביר יהיה שיצטבר מידע נוסף אודות תופעות הלוואי נוספות הצפויות מהתרופה.
תופעות הלוואי השכיחות ביותר שנצפו במחקר ה-PARADIGM HF, כללו:
עלייה ברמות אשלגן בדם (היפרקלמיה).
תופעות לוואי נוספות שנמצאו במחקר כוללות:
שיעול (בשל עלייה ברמות ברדיקינין)
אנגיואדמה - תופעת לוואי שהיא אופיינית גם למעכבי ACE
במהלך הטיפול בסאקוביטריל, יש לעקוב אחרי רמות אלקטרוליטים בדם (בעיקר אשלגן), רמות קריאטינין בדם, משקל גוף (לאור צבירת נוזלים המאפיינת חולים עם אי ספיקת לב), לחץ דם ודופק.
סאקו קונדה הוא כדורגלן גינאי המשחק בשאטרלו הצרפתית.
קונדה התחיל את הקריירה שלו בדניפרו דניפרופטרובסק מליגת העל האוקראינית אך לא זכה בה לדקות משחק.
את עונת התחיל עם שתי הופעות במדי הכח עמידר רמת גן מהליגה הלאומית, אך בספטמבר הצטרף להפועל פתח תקווה.
בפברואר שוחרר מהמועדון לאחר שלא הצליח לתפוס מקום בהרכב.
באוגוסט חזר לאוקראינה כאשר חתם באולימפיק דונצק.
כעבור עונה אחת חתם באמקאר פרם.
בספטמבר זומן לראשונה לסגל נבחרת גינאה.
ב-9 באוקטובר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-2 נגד .
סאקי (שם מדעי: Pithecia) הוא סוג של קוף מקבוצת קופים רחבי אף החיים ביבשת אמריקה הדרומית ביערות האמזונאס.
'אלו קופים בעלי פרווה עבה ושחורה, פרצוף גדול ולבן או אפור עם לסתות חזקות ורעמה מעל הראש.
הסאקים יכולים להגיע לאורך 50 ס"מ ולמשקל 2.5 ק"ג.
הם ניזונים בעיקר מפירות, אגוזים שונים ומעלים וחיים רוב זמנם על הענפים הגבוהים ביער.
עם לסתותיהם החזקות הם מצליחים לשבור את האגוזים הקשים.
סאקי מזוקן (שם מדעי: Chiropotes) הוא סוג של קופים מקבוצת קופים רחבי אף החיים באגן האמזונאס ביערות גשם טרופיים.
קופים אלה מזכירים את קופי הסאקי אך כהים יותר ובעלי שער עבה מעל ראשם וסנטרם כמו זקן.
יש להם לסתות גדולות וחזקות איתם הם מפצחים אגוזים קשים.
הם חיים בין ענפי העצים ביערות הגשם ויורדים לקרקע לעיתים רחוקות.
הם ניזונים בעיקר מפירות שונים אך גם מזרעים קשים, עלים, חסרי חוליות וחולייתנים קטנים.
קופים אלה נעים בחבורות ביער במשך היום, לעיתים עם קופי סנאי וקפוצ'ין.
סאפפו למען שוויון הוא ארגון שבסיסו בכלכותה, הודו, אשר פועל למען זכויותיהן של לסביות ונשים ביסקסואליות, וכן של גברים טרנסג'נדרים במזרח הודו.
הארגון מתמקד בהעצמה ותמיכה קהילתית, התקשרות עם החברה האזרחית וארגונים אחרים, קמפיינים ושדולה.
סאפפו למען שוויון נוסדה מתוך סאפפו, ארגון שהוקם ביוני 1999 על ידי שלושה זוגות נשים בנגליות לסביות, בהשראת הסרט Fire משנת 1996. הארגון נקרא על שם המשוררת היוונייה מהמאה ה-6.
מטרת הארגון המקורי הייתה "לספק מרחב בטוח ותמיכה רגשית עבור נשים הנדחקות לשוליים בשל זהותן המינית ועבור טרנסג'נדרים", אך הפעילות התפתחה לכיוון "מאבק ממוקד זכויות/צדק בהומופוביה, אפליה ואלימות נגד נשים לט"ביות".
חלק מחברות סאפפו המקורית יסדו את סאפפו למען שוויון בשנת 2003, כדי להתמקד בעבודה קהילתית.
סאפפו וסאפפו למען שוויון מתקיימות במקביל, כאשר הקבוצה החדשה משמשת יותר כקבוצת תמיכה בלתי פורמלית לקהילת הלט"ב.
על פי אחת המקימות, סרילה רוי, "חברות בסאפפו הן באופן אוטומטי חברות גם בסאפפו למען שוויון, אבל לא להפך.
סאפפו מגלמת, בדרך זו, שני ערוצים בתנועה הקווירית בהודו—אחד שמקשר בין מיניות וזהות (קבוצת התמיכה), ואחד שמנסה לשבור את התפישה הזו (פלטפורמת האקטיביזם)."
העבודה הקהילתית של סאפפו למען שוויון כוללת ייעוץ עמיתים, קו חם, שירותי טיפול, ועריכת סדנאות.
בנוסף, המרכז מציע ספריה, שירותי מחקר, והתמחויות.
הקבוצה עורכת "אקדמיית מיניות" שנתית, עובדת עם סטודנטים, משתתפת ביריד הספרים של קולקטה, מתעדת אובדנות לסבית, ומקדמת נושאים כמו מיגור סעיף 377 לחוק הפלילי (אשר אוסר "יחסי מין שנגד הסדר הטבעי), בנוסף לעבודה עם המשטרה, סטודנטים לרפואה ורופאים.
סאפפו למען שוויון גם עורכת את Dialogues, פסטיבל סרטי להט"ב שנתי, מאז 2007.
הקבוצה מפרסמת את Swakanthey, מגזין "חצי שנתי, דו-לשוני בן שישה עמודים הכולל מאמרים אקדמיים, סיפורים מהחיים, סיפורת ושירה," שנוסד בשנת 2004.
תומאס ארנסט "סאץ'" סנדרס (מוכר גם כטום סנדרס.
באנגלית: Thomas Ernest "Satch" Sanders; נולד ב-8 בנובמבר 1938) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בקבוצת בוסטון סלטיקס מליגת ה-NBA בין השנים 1960–1973, וזכה עמה ב-8 אליפויות NBA.
לאורך קריירת המשחק ב-NBA העמיד ממוצעים של 9.6 נקודות, 6.3 ריבאונדים ו-1.1 אסיסטים למשחק.
לאחר פרישתו אימן את קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת הרווארד במשך 4 עונות, וכן את בוסטון סלטיקס ב-62 משחקים.
בשנת 2011 הוצג בהיכל התהילה של הכדורסל כ"תורם לכדורסל".
סנדרס נולד וגדל בעיר ניו יורק, ולמד באוניברסיטת ניו יורק בין השנים 1957–1960. בעונת 1960 הוביל את קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה לשלב הפיינל פור של טורניר אליפות המכללות, בפעם השנייה בלבד בתולדותיה, עם ממוצעים של 21.4 נקודות ו-15.2 ריבאונדים למשחק.
במשחק חצי הגמר הפסידה ניו יורק לאוניברסיטת המדינה של אוהיו בה שיחקו ג'רי לוקאס וג'ון האבליצ'ק, ובמשחק על המקום השלישי היא הפסידה לאוניברסיטת סינסינטי אותה הוביל אוסקר רוברטסון.
סנדרס נלקח בבחירה השמינית של דראפט ה-NBA 1960 על ידי בוסטון סלטיקס, אלופת שתי העונות הקודמות.
בכל 6 עונותיו הראשונות בליגה זכה עם הסלטיקס באליפות ה-NBA, ובעונותיו השמינית והתשיעית זכה בשתי אליפויות נוספות.
בקבוצה עמוסת הכוכבים של הסלטיקס בלט סנדרס כשחקן הגנה מצוין, על כן הופקד לשמור על שחקני המפתח של הקבוצות היריבות.
בצד ההתקפי שמר סנדרס על יכולת סולידית ויציבה כמעט לאורך כל הקריירה, כאשר בכל אחת מהעונות – קלע בין 10.2 ל-12.6 נקודות בממוצע למשחק.
בשלוש עונותיו האחרונות בקריירה סבל מפציעות וקלע 4.4 נקודות בכ-13.8 דקות למשחק.
8 אליפויות ה-NBA בהן זכה מציבות את סנדרס במקום השלישי בתולדות הליגה, לצד חבריו לקבוצה טום היינסון, קיי.
ג'ונס וג'ון האבליצ'ק, בעוד ביל ראסל (11) וסם ג'ונס (10) הם השחקנים היחידים שזכו ביותר אליפויות ממנו.
כמו כן, סנדרס הוא אחד משלושה שחקנים בלבד שניצחו בכל 8 סדרות הגמר בהן השתתפו (לצד קיי.
לאחר פרישתו בשנת 1973 הפרישו הסלטיקס את גופייתו, עם המספר "16".
מיד בסיום קריירת המשחק מונה למאמן קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת הרווארד.
בכך הפך סנדרס לאפרו-אמריקאי הראשון שמאמן קבוצת ספורט של אוניברסיטה החברה בליגת הקיסוס.
בינואר 1978, לאחר 4 עונות באוניברסיטת הרווארד, מונה למאמן בוסטון סלטיקס במקומו של טום היינסון.
בעת מינויו החזיקה הקבוצה במאזן ניצחונות שלילי 11–23 (32.4%), ועד סיום העונה תחת סנדרס רשמה מאזן 21–27 (43.8%).
בכך נותרה בוסטון מחוץ לפלייאוף ה-NBA לראשונה מזה 7 עונות.
לאחר שפתחה את עונת עם 2 ניצחונות מתוך 14 משחקים פיטרה בוסטון את סנדרס מתפקידו, ומינתה במקומו את דייב קאונס ששימש כשחקן-מאמן.
סקו דומביה הוא כדורגלן אייבורני המשחק בעמדת הקשר האחורי.
דומבייה החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער המקומית, אגנאדה דה זראנו.
בשנת הצטרף דומבייה לסקסאן מליגת העל המולדובית.
ב-4 באוקטובר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בתיקו 0-0 מול דאציה קישינב.
בקיץ חתם דומבייה בזאריה בלץ.
ב-5 באוגוסט 2016 חתם דומבייה בסלוצק מליגת העל הבלארוסית.
ב-8 ביולי 2018 הבקיע דומבייה את שער הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 0–1 נגד הרדזיה.
ב-24 בינואר 2019 חתם דומבייה בטמבוב מליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה.
דומבייה היה שותף לעלייה של הקבוצה לליגת העל הרוסית בסיום העונה.
ב-5 באוגוסט 2019 חתם דומבייה בארמאוויר.
ב-10 בפברואר 2021 חתם דומבייה בהפועל חדרה מליגת העל.
אחרי כמעט שנה שלא שיחק, חתם דומבייה באפריל באורדבסי שימקנט מליגת העל הקזחית.
ב-29 ביוני 2023 חזר לישראל וחתם במכבי הרצליה.
ב-1 ביוני 2024 שוחרר ממכבי הרצליה.
סאקיה גון (26 במאי 1987 – 11 במאי 2003) הייתה לסבית אפרו-אמריקאית בת 15, שנרצחה בניוארק ברצח שנחשב פשע שנאה.
ריצ'רד מק'קולו, גבר אפרו-אמריקאי הואשם במותה ונידון ל-20 שנות מאסר.
ב-11 במאי 2003 בשעות הלילה, חזרה סאקיה גון מבילוי לילי בגריניץ' וילג' שבניו יורק עם חברותיה.
בזמן שהן המתינו לאוטובוס התחילו עם גון וחברותיה שני גברים אפרו-אמריקאים, הן דחו אותם ואמרו לזוג הגברים שהן לסביות.
בתגובה להצהרה זו, החלו הגברים לתקוף את גון.
גון ניסתה להילחם חזרה ואחד הגברים, ריצ'רד מק'קולו דקר אותה בחזה ולאחר מכן שני הגברים ברחו באופן מיידי מהמקום ברכבם.
לאחר שאחד מחברותיה של גון סימנה לנהגים חולפים לעצור, הגיע נהג שהביא את גון לבית החולים הסמוך, אך שם נפטרה מפצעיה.
מק'קולו, שהסגיר את עצמו לרשויות מספר ימים לאחר מכן, נעצר בקשר ב-16 במאי 2003. במסגרת הסדר טיעון בוטלו אישומי הרצח ובמרץ 2005 הורשע מק'קולו באשמת הריגה בנסיבות מחמירות, תקיפה בנסיבות מחמירות.
באפריל 2005 הוא נידון ל-20 שנות מאסר.
מותה של גון היה נושא לסדרה כתבות שהתפרסמה במשך יומיים בוושינגטון פוסט באוקטובר 2004 פרי יצירתה של הכתבת אן האל, שבילתה חודשים במחקר על חייהן של לסביות צעירות בניוארק.
הסדרה זיכתה את הכותבת בפרס פוליצר לכתיבה עלילתית ב-2005.
מותו של גון עורר זעם מצד הקהילה הגאה ולסבית בעיר.
הקהילה, בשיתוף עם הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה ביקשו מראש העיר להקים מרכז קהילתי להומוסקסואלים ולסביות ואף ביקשו כי שוטרים יסיירו ברחוב בו התרחש הרצח 24 שעות ביממה.
סאפריה היה כפר ערבי בנפת יפו.
במלחמת העצמאות, במהלך מבצע חמץ, הכפר נכבש על ידי חטיבת אלכסנדרוני ותושביו גורשו או ברחו.
במקומו הוקמו: כפר חב"ד והמושבים צפריה, יגל ואחיעזר.
השם "סאפריה" פירושו בערבית סורית בוקר, או זריחת השמש.
הכפר היה מוכר בתקופה הביזנטית והצלבנית בשם שפריאה, והוא מסומן בצורה מקוטעת במפת מידבא.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום בה שכן הכפר וסביבתו נחשפו ממצאים החל מהתקופה הכלקוליתית בארץ ישראל (האלף ה-5 לפנה"ס).
בשטח הכפר נמצאו שרידי כפר נוסף, ח'רבת סבטארה , שננטש בשנת 1641 לערך בעקבות התקפה של בדואים, ואדמותיו סופחו במהלך התקופה העות'מאנית בארץ ישראל לסאפריה.
במרחק קצר אליו היה כפר נוסף, "ט'הר אל-ח'רבה", שנושב החל מן התקופה הביזנטית המאוחרת-האסלאמית הקדומה ועד לתקופה הממלוכית.
האני אל-קינדי, מלומד מוסלמי בן המאה ה-8, נקבר בסאפריה.
הח'ליף עומר השני משושלת בית אומיה הציע לו את משרת נציב מחוז פלסטין, אך אל-קינדי סירב.
משנת 1517 היה הכפר סאפריה חלק מהאימפריה העות'מאנית, ובשנת 1596 נרשם בקדסטר העות'מאני, כחלק מנפת רמלה.
על פי הרישום, בכפר התגוררו 53 משפחות, שמנו 292 תושבים, כולם מוסלמים.
הם שילמו שיעור מס קבוע של 33.3% על מוצרים חקלאיים, לרבות חיטה, שעורה, גידולי קיץ, שומשום, כרמים, עצי פרי, עיזים וכוורות, וכן מספר הכנסות נוספות.
אלה הכניסו 18,800 אקצ'ה לקופת הווקף.
סאפריה ושאר כפרי עמק לוד: יאזור, בית דג'ן, סבטארה, כפר עאנה, יהודיה וכפר ג'נס היו מבוססים יחסית בתקופה העות'מאנית, בזכות אדמותיהם המישוריות והפוריות ושאת תוצרתם סיפקו לערים לוד, רמלה ויפו.
בשנת 1838 צוין סאפריה על ידי אדוארד רובינסון כאחד הכפרים שנצפה מראש המסגד הלבן ברמלה.
הוא ציין שזהו כפר מוסלמי במחוז לוד.
בשנת 1863 אוזכר הכפר על ידי ויקטור גרן, שמנה בו 450 תושבים, וציין שיש בו מסגד השוכן בצילו של עץ תות עתיק, וסביבו מטעים של טבק ואבטיחים.
רשימת הכפרים העות'מאנית משנת 1870 מנתה 29 בתים ואוכלוסייה של 134 נפש.
ספירה זו כללה רק גברים.
הכפר מופיע גם במפת הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882.
בשנת 1911 כתב יצחק בן-צבי סקירה על הכפר בשבועון "האחדות", הוא מצא כי הכפר מנוהל היטב על ידי קבוצה של שלושה בתי אב, "חמולות", שבניגוד לכפרים אחרים בסביבה שנאלצו במשך השנים למכור חלק ניכר מאדמותיהם ל"אפנדים" עשירים מחוץ לכפר, הם שומרים על אדמותיהם ומסרבים למכור אותן.
הכפר נודע עוד מימי הצלבנים כמרכז לגידול ירקות, יש לו מים בשפע והוא החל לנטוע פרדסים ולפרוס משאבות מים לצרוך השקייתם.
ההיסטוריון חסן מוחמד עוואד נולד בסאפריה בשנת 1932. הוא כתב ספר על סאפריה, בו הוא מתאר אותה כך:
במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל נמנו בסאפריה 1,306 תושבים, כולם מוסלמים.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל נמנו 2,040 תושבים ב-489 בתים.
בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל נמנו 3,070 תושבים שהחזיקו 12,842 דונם של קרקע, מתוכם שימשו 3,539 דונם לגידול פירות הדר ובננות, 3,708 למטעים, 3,032 לגידול דגנים, ו-95 דונם סווג שטחים בנויים.
בסקר מצוין גם ש-1,722 דונם מאדמות הכפר שייכים ליהודים, המגדלים בהן פירות הדר.
בסאפריה היו שני בתי ספר יסודיים, אחד לבנים ואחד לבנות.
בבית הספר לבנים הייתה ספרייה ובה עשרות ספרים, ושטח חקלאי ששימש להוראת החקלאות.
מנהל בית הספר עד 1948 היה פרופסור עבד אל-ג'באר אחמד שהאב מענבתא, בוגר בית הספר החקלאי כדורי.
הוא נשאר בכפר עד שנכבש.
בכפר פעל מועדון כדורגל שהוקם בשנת 1920. מועדון נוסף הוקם ב-1940 ופעל בכפר עד שנכבש.
חברת הרכבת המנדטורית בנתה בכפר תחנת רכבת (לימים תחנת הרכבת כפר חב"ד) על מסילת הרכבת יפו–ירושלים.
לפי לוח הזמנים של הרכבת המנדטורית, בקיץ 1944 עצרו בתחנה שתי רכבות נוסעים ביום לכל כיוון.
בשנת 1929 דווח כי תושבי הכפר מחזיקים בשטחים רבים של פרדסים מניבים.
ב-17 בנובמבר 1933 ביקרו בסאפריה הנציב העליון ונציגי משרד המושבות בלווית מוסא אל-עלמי, וקיבלו ממושל מחוז לוד, רוברט אדוארד הרולד קרוסבי, נתונים אודות אוכלוסיית הכפר ופיתוח החקלאות בו.
נציג תושבי סאפריה ביקש משלטונות המנדט להפסיק את ההגירה היהודית ולמנוע מכירת קרקעות ליהודים.
בתחילת המרד הערבי הגדול, באפריל 1936, הצטרפו כמה מתושבי הכפר לשביתה הכללית, שהכריזה מפלגת אל-איסתקלאל, ומנעו מתושבים אחרים למכור ירקות לתל אביב ולפועלים מהכפר לצאת לעבוד אצל היהודים.
על פי תוכנית החלוקה מ-29 בנובמבר 1947 הכפר נועד להיות על קו הגבול בין המדינה היהודית והמדינה הערבית.
כל 3,560 תושבי הכפר גורשו או ברחו במהלך מבצע חמץ באפריל-מאי 1948. על פי דיווח שהופץ על ידי יונייטד פרס והעיתונות העברית, כוחות צה"ל כבשו את סאפריה ב-20 במאי 1948, כמעט ללא התנגדות, לאחר שמחנה צריפין והכפרים הערבים סבבו נכבשו זמן קצר קודם.
ב-13 בספטמבר 1948 היה סאפריה אחד מ-14 כפרים פלסטינים שבן-גוריון ביקש להרוס, כדי למנוע את חזרתם של תושבי הכפר.
על אדמותיו הוקמו כפר חב"ד ביוני 1949 (שנקרא תחילה ספאריה א') ומושב צפריה (שנקרא תחילה ספאריה בא') ובהמשך המושבים אחיעזר,
בשנת 1992 תוארו שרידי הכפר בספרו של וליד ח'אלדי: "שני בתי הספר, מבני בטון ארוכים עם פתחים וחלונות מלבניים, עדיין קיימים ואף שופצו.
מספר בתים, חלקם מבני לבנים ואחרים מבני בטון, נותרו אף הם, נטושים או מאוכלסים במשפחות יהודיות.
הם פשוטים מבחינה ארכיטקטונית, בעלי דלתות וחלונות מלבניים ורוב גגותיהם שטוחים.
שיחי צבר ומגוון עצים צומחים לאורך דרך הכפר העתיקה, וביישוב פזורים עצי שקמה וברוש."
רוב צאצאיהם של בני הכפר מתגוררים כיום בעמאן.
הם נפגשים מעת לעת, ומאוגדים בקבוצת פייסבוק.
לדבריהם, צאצאי בני הכפר מונים כיום כ-60,000 איש.
סאקי נזיר (שם מדעי: Pithecia monachus) הוא מין של פרימט מהסוג סאקי החי באמריקה הדרומית במדינות פרו, אקוודור, קולומביה וברזיל.
אורך הגוף והראש הוא 37 עד 48 סנטימטרים בתוספת הזנב שאורכו עד 50 סנטימטרים.
הזכר גדול יותר מהנקבה ומשקלו 2.1 עד 2.6 קילוגרמים.
הסאקי בעל פרווה בצבע אפור-שחור ופנים חסרות שיער (זה מקור שמו של הסאקי).
הסאקי שוכן עצים ביערות הגשם של אמריקה הדרומית.
הסאקי פעיל יום וחי בקבוצות קטנות.
הסאקי ניזון בעיקר מחרקים, פירות, זרעים כמו אסאי, אגוז ברזילאי, בקורי ובלזה.
לאחר היריון שאורכו 170 ימים נולד צאצא יחיד.
הטורפים העיקריים של הסאקי הם נחשים גדולים כמו רב-חנק אזמרגדי, עופות דורסים כמו הרפיה (עוף), יגוארים והסמור טאירה.
הסאקי לא נמצא בסכנת הכחדה ומצב השימור שלו הוא ללא חשש.
סאקי קומאגאיי (ביפנית: 熊谷 紗希; נולדה ב-17 באוקטובר 1990) היא כדורגלנית יפנית, המשחקת בעמדת הקשרית האחורית ברומא מליגת העל האיטלקית ובנבחרת יפן בה היא משמשת כקפטנית.