tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רשת אופקית צפופה זו של עיירה ללא מגדלים, אכסדרות, מזרקות או נקודות עניין, קשורה בהיחבא באחידות הקטלנית של כיעור מרושע", בזמן שכתב ידידה הנרי ג'יימס:
האדריכל יוליוס הארדר כתב בשנת 1898 בתוכנית העיר:
ההיסטוריון והאדריכל אייזק ניוטון פלפס סטוקס כתב ב"האיקונוגרפיה של האי מנהטן" , 1498–1909, וסיפר על ההיסטוריה של העיר, שבשנת 1811:
מבקר האדריכלות הנודע לואיס ממפורד, הפגין בחריפות נגד התוכנית והתלונן על "אימבציליות חסרת הבעה" של "האיוולת האזרחית" הזו עם "הרחובות המונוטוניים הארוכים שלה שלא נגמרו בשום מקום, מלאים בשורות של בתים מונוטוניים".
העיר בהיסטוריה (1961): "תוכניות כאלה לא התאימו אלא, לחלוקה מהירה של הקרקע, הסבה מהירה של חקלאות לנדל"ן, ומכירה מהירה".
שלושים שנה קודם לכן, ב"תוכנית העיר", שפורסם בניו ריפבליק ב-1932, הוא כינה את תוכנית הרשת "ג'קט ישר שממנו [ניו יורק סיטי] לא נמלטה, שממנו אולי היא לעולם לא תוכל לברוח".
הפעילה העירונית ג'יין ג'ייקובס ציינה "רחובות שנמשכים ונמשכים...
ולבסוף חודרים אל האנונימיות המוחלטת של המרחקים", והאדריכל המפורסם פרנק לויד רייט כתב על "מונוטוניות קטלנית", המכנה אותה "מלכודת אדם בעלת ממדים ענקיים".
כפי שניתן לראות מההשמצות בהערותיהם של מור וג'יימס שצוטטו לעיל, חברי הוועדה זכו לביקורת רבה כמו הרשת עצמה.
ממפורד כתב כי: "עם סרגל T ומשולש, לבסוף, מהנדס העירייה, ללא הכשרה קלה כאדריכל או סוציולוג, יכול היה "לתכנן" מטרופולין..." ומונטגומרי סולייר , מבקר אדריכלות נוסף, טען כי "כולנו הסכמנו – כולנו, כלומר מי ששמו לב לדברים כאלה – שחברי הוועדה היו רשעים ציבוריים ברמה גבוהה.".
ז'אן שופר, שכתב ב-The Architectural Record ב-1902, אמר "נדרשו אנשי גאונות...
גברים נטולי כל דמיון", בעוד ההיסטוריון תומאס ז'נבייה , בספרו In Old New York (1894), כתב על "התוצאות המצערות" של "האדונים המשעממים להפליא", וביקר את התוכנית כ"מכשיר לעשיית כסף בלבד".
הוא כתב על כך שחברי הוועדה:
הפילוסוף הצרפתי ז'אן-פול סארטר כתב על העיר ניו יורק בצרפתית ובאנגלית.
הוא למד לאהוב את העיר, אבל גם כתב ש"במרחב העצום והמרושע הזה, במדבר הסלע הזה שאין בו צמחייה" הוא הרגיש אבוד.
"בתוך האנונימיות המספרית של רחובות ושדרות, אני פשוט כל אחד, בכל מקום, מכיוון שמקום אחד כל כך דומה למקום אחר.
אני אף פעם לא תועה, אלא תמיד אבוד".
חיבורו האחד על ניו יורק באנגלית, שפורסם במקור ב-Town & Country במאי 1946, פורסם מחדש כ"ניו יורק, עיר קולוניאלית", אך הכותרת המקורית הייתה "מנהטן: המדבר האמריקני הגדול".
לאנליטיקאים עירוניים מודרניים יש לעיתים קרובות הערות שליליות על הרשת, החל ממינויו של וינסנט סקאלי כ"רשת בלתי ניתנת לשינוי" ועד להערתו של ריצ'רד פלוז, היסטוריון של דיור, ש"אפילו בשנת 1811, הרשת לא עבדה טוב".
מתכנן הערים פטר מרקוזה כתב כי היא "נחשבת בדרך כלל כאחת מתוכניות העיר הגרועות ביותר של כל עיר גדולה במדינות המפותחות בעולם".
רפס, כתב בספרו The Making of Urban America משנת 1965, כתב על הרשת:
הנציגים כתבו גם כי "העובדה שהרשת של ניו יורק היא ששימשה מודל לערים מאוחרות יותר הייתה אסון שהשלכותיו כמעט לא הופחתו על ידי מתכנני ערים מודרניים יותר".
מראשיתה היו מי ששרו את שבחי תוכנית הרשת של חברי הוועדה.
ב-1986, האנליסט העירוני דייוויד סקיילר אמר כי "ב-1811 הרשת הייתה מקובלת באופן נרחב כסידור הרחובות האופטימלי לעיר מסחרית, עד שהתוכנית קיבלה רק אזכורים שטחיים בעיתונות - למרות שהייתה לה השפעה דרמטית על הרכוש הקיים"
ב-Citizens and Strangers Guide משנת 1814 נכתב "האי כולו נסקר ומוסגר לשדרות נרחבות ורחובות נוחים, המהווים מורשת חשובה לדורות הבאים, שממנה ניתן לראות את היתרונות המוצקים ביותר", בעוד פרשן אחר באותה שנה כתב "הסידור של החלק המקורי או התחתון של העיר...
נראה כי סדר היופי והנוחות לא הוערכו על ידי אבותינו".
הערה זו מעניינת במיוחד, בהתחשב בכך שרבים כל כך מבין מבקרי התוכנית ציינו את חוסר היופי שלה כסיבה למורת רוחם ממנה.
מבקר אחד ציין לאחרונה כי השדרות הרחבות מושכות שימוש קמעונאי ומסחרי, בין היתר.
ג'יימס קנט , המשפטן והחוקר הבכיר, כינה את התוכנית "מבריקה", וכתב ב-1896:
עורך הדין והיומנאי הנודע ג'ורג' טמפלטון סטרונג אימץ בהתלהבות את הרשת ואת צמיחתה וכתוצאה מכך, וכתב ביומנו ב-1850:
האדריכל רם קולהאס מציין בספרו "Delirious New York" משנת 1978, כי התוכנית יצרה "חופש בלתי רצוי לאנרכיה תלת־ממדית", וכינה זאת "מעשה החיזוי האמיץ ביותר של הציוויליזציה המערבית".
קולהאס חגג את "הצפיפות הפואטית" של העיר וראה בארכיטקטורה של מנהטן "פרדיגמה לניצול הגודש"; הוא אכן מברך על "תרבות הגודש" של העיר.
בזכות "מרבד הקסם של הרשת", "כל הבלוקים זהים, השוויוניות שלהם מבטלת, בבת אחת, את כל מערכות הניסוח והבידול שהנחו את עיצוב הערים המסורתיות...
[זה] עשה את ההיסטוריה של אדריכלות וכל הלקחים הקודמים של אורבניזם ללא רלוונטיים.
זה מאלץ את בוני מנהטן לפתח מערכת חדשה של ערכים פורמליים, ולהשקיע באסטרטגיות להבחנה בין בלוק אחד למשנהו."
האדריכל המודרניסטי לה קורבוזיה התעקש על צמתים ישרי זווית, בעוד האדריכלית ונדי אוונס ג'וזף, היללה את הרשת כ"מגלמת משהו אמריקאי ייחודי, שקיפות דמוקרטית, נגישה ופתוחה לכל...
האידיאל הרפובליקאי, הסינתזה של הסדר הכפרי של השורות והתלמים המוקמים בקפידה של החווה עם הטירוף התחרותי והכאוטי של העיר".
רפאל וינולי , אדריכל יליד אורוגוואי, כינה את הרשת "הביטוי הטוב ביותר של פרגמטיזם אמריקאי ביצירת צורה עירונית", וכתב:
נילס גרון, יליד דנמרק שהכיר היטב את ניו יורק, טען בשנת 1900 שלא נכון לצפות שניו יורק תהיה יפה:
העיתונאי ג'יימס טראוב כתב כי "מנהטן הוא מקום חסר רחמים שאזרחיה מותאמים אליו באופן מיוחד.
ונראה שתושבי חוץ מחבבים אותו בצורה שלא ניתן להסבירה.
לעולם לא אגיד שמה שאני אוהב בניו יורק הוא "השימוש" שלה, אבל הייתי אומר שתוכנית הרחובות התועלתנית אפשרה את חיי העיר המרוכזים של העיר - וזה מה שאני כן אוהב"
ב-2013 כתבה הילרי בלון, האוצרת של The Greatest Grid: The Master Plan of Manhattan 1811–2011, תערוכה במוזיאון העיר ניו יורק, על תוכנית חברי הוועדה:
העיתונאי והסופר דייוויד אוון כתב בספרו Green Metropolis (2009) כי "תוכניות רחוב דמויות רשת אולי נראות חסרות דמיון, אבל הן מגבירות את הניידות של הולכי רגל וכמעט תמיד מובנות מאליהן; הליכה ברוב חלקי מנהטן נהדרת, אפילו באזורים שבין השדרות, זה כמו ללכת על מפה".
בדומה, הכלכלן אדוארד גלייזר, מחבר הספר Triumph of the City (2011), כתב כי "הרשת של מנהטן כופה בהירות על הכאוס המפוצץ של האי ומאפשרת להולכי רגל רגילים לנהל משא ומתן עם המערכת האקולוגית המורכבת של ניו יורק.
בעוד שתוכניות של ערים רבות יפות יותר במופשט, אף אחת לא עשתה יותר כדי להקל על האנרגיה הנהדרת של העיר האנושית הזורמת.
הרשת מאפשרת לנהל את האנושות המבולגנת של מיליונים...
אולי זה לא האידיאל העירוני היפה של המתכנן, אבל כמכונה לחיים עירוניים, הרשת היא די מושלמת"
האדריכל לאנס האוסי כותב ב-The Shape of Green , שהרשת מותאמת היטב לסביבה הטבעית שלה:
לבסוף, רולאן בארת, תאורטיקן הספרות, הפילוסוף, הבלשן, המבקר והסמיוטיקאי הצרפתי, כתב ב-1959: "זוהי מטרת הגאומטריה של ניו יורק: שכל פרט צריך להיות, מבחינה פואטית, הבעלים של בירת העולם".
תוכנית חילופי השטחים, היא תוכנית חילופי שטחים שהוצגה לראשונה על ידי אביגדור ליברמן במאי 2004 בעת שהיה שר התחבורה, כאחד המרכיבים במסגרת תוכניתו הכוללת לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
עיקרה של התוכנית הוא סיפוח גושי התנחלויות לישראל ובמקביל העברת שטחים ישראליים באזור "המשולש" המאוכלסים בערבים, במוסלמים ובדוברי ערבית לידי המדינה הפלסטינית לכשתוקם וגם למדינות ערביות שכנות אחרות.
לפי התוכנית, ערביי ישראל שמתגוררים כיום באזור זה, יאבדו את אזרחותם הישראלית אך יקבלו פיצויים אחרים ממדינת ישראל, אלא אם כן הם יבחרו להגר לישראל בגבולותיה החדשים ולהישבע אמונים למדינת ישראל.
תוכנית מפורטת לא פורסמה, וגם לא תואר התהליך המשפטי, החברתי והאופרטיבי למימושה של ההצעה.
כמו כן, קיימת גם אי בהירות בנוגע לאופן מימושו של המהלך – האם יהיה חלק מהסכם או מהלך חד-צדדי, האם יותנה בהסכמת האזרחים או יתממש גם בלעדיה.
תומכי התוכנית טוענים כי היתרון הטמון בפתרון מסוג זה הוא צמצום האיום הדמוגרפי בקרב אוכלוסייה שנאמנותה למדינה מוטלת בספק – לטענתם – ומסכנת את צביונה היהודי של מדינת ישראל בעתיד.
מנגד, תוכנית חילופי השטחים עוררה מחלוקת רבה וזכתה להתנגדות מצד ערביי ישראל ומצד חוגי השמאל בישראל.
מתנגדי התוכנית טוענים כי תוכנית חילופי השטחים איננה דמוקרטית, גזענית ושתכליתה העיקרית היא דה-לגיטימציה של הימצאות ערביי ישראל במדינת ישראל.
סקרים שנערכו הראו שמרבית ערביי ישראל אינם מעוניינים לעבור לגדה המערבית או לעזה, אם תקום מדינה פלסטינית בשטחים הללו.
על פי מחקר משנת 2006 אותו ערכו שאול אריאלי, דובי שורץ והדס תגרי ממכון פלורסהיימר למחקרי מדיניות, הצעת ליברמן להעביר לצד הפלסטיני את יישובי ואדי עארה והמשולש, יכולה להעביר לכל היותר כ-148,000 איש לצד הפלסטיני.
כמות אוכלוסייה ששווה בגודלה בערך לעשירית ממספר ערביי ישראל, ולחצי ממספר התושבים של מזרח ירושלים.
משפטנים שונים ציינו כי שלילת האזרחות הישראלית של חלק מערביי ישראל במסגרת חילופי אוכלוסייה וחילופי שטחים עם הרשות הפלסטינית יהיו בלתי חוקיים תחת החוק הישראלי ותחת החוק הבינלאומי.
הם ציינו כי ישראל יכולה להחליט כי אזור "המשולש", שמאוכלס בעיקר על ידי ערביי ישראל, לא יהיה יותר חלק מישראל אבל לא ניתן יהיה לבטל את אזרחותם הישראלית של האנשים שגרים שם.
תוכניות אחרות לחילופי שטחים מול הפלסטינים
מלבד תוכניתו של אביגדור ליברמן, הועלו גרסאות אחרות לרעיון חילופי שטחים בין ישראל לרשות הפלסטינית:
"תיקוני גבול קלים" בהסדר מוצע: בתוכניות השונות להסדר בין ישראל למדינה פלסטינית המבוססות על גבולות 1967 (הקו הירוק).
בעסקת המאה שהציע בינואר 2020 נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, נכללת סיפוח יהודה ושומרון, תמורת הרחבה של 20% של רצועת עזה, באזור חולות חלוצה ופתחת ניצנה, כמו גם אפשרות פלסטינית לקבל שטחים ב.
התוכנית להגנת נסיכות הוא סרט טלוויזיה אמריקאי מקורי של דיסני בכיכובן של כוכבות דיסני של אותה התקופה, השחקניות והזמרות דמי לובאטו וסלינה גומז.
הסרט זכה בשלושה פרסים שונים, ביניהם פרס הסדרה של הקיץ במסגרת טקס פרסי בחירת הנוער של ערוץ פוקס.
הנסיכה רוזלינדה מריה מונטויה פיורה (דמי לובאטו) עומדת להפוך למלכת מדינתה הקטנה קוסטה לונה, אך גנרל קיין, דיקטטור המדינה קוסטה אסטרז'ה השכנה, רוצה למנוע את ההכתרה; יחד עם שליחיו, הגנרל מתפרץ לארמון הנסיכה במהלך חזרות לטקס ההכתרה, ומנסה לחטוף את משפחת המלוכה ולהשתלט על קוסטה לונה.
הסוכן ג'ו מייסון מטעם "התוכנית להגנת נסיכות", ארגון סודי שממומן על ידי משפחת המלוכה ומגן על נסיכות בסכנה, מצליח להוציא את הנסיכה רוזלינדה מן הארמון ולהביא אותה אל מקום מבטחים, אולם שליחי הדיקטטור המרושע מצליחים לתפוס את אמה של הנסיכה, המלכה סופיה.
הנסיכה מוכנסת ל"התוכנית להגנת נסיכות" ומסתתרת בביתו של הסוכן ג'ו בארצות הברית, שם היא הולכת לבית ספר תיכון ומעמידה פנים שהיא מתבגרת אמריקאית טיפוסית בשם רוזי גונזלס.
עד מהרה פוגשת רוזי בבתו של הסוכן, קרטר מייסון (סלינה גומז), נערת 'טומבוי' חסרת ביטחון שעובדת בחנות הפיתיונות של המשפחה, וחולמת ללכת לנשף הריקודים השנתי עם דוני, הבחור עליו היא דלוקה.
אף שתחילה היא מראה כלפי רוזי עוינות גלויה כמעט לחלוטין, יחסה של קרטר אליה מתרכך כשרוזי מגלה לה את כל האמת עליה, והקשר בין השתיים מתהדק והופך אותן לחברות הטובות ביותר.
בעוד קרטר מלמדת את רוזי איך מתנהגות מתבגרות אמריקאיות אמתיות, רוזי מלמדת אותה איך להתנהג כמו נסיכה אמיתית כדרך התמודדות במצבים בהם אנשים בזים להן.
רוזי, תוך זמן קצר, הופכת לנערה פופולרית בתיכון שלהן.
באותו הזמן, הדיקטטור גנרל קיין מנסה לאתר את מיקומה של רוזלינדה באמצעות הפצת מסר שקרי על תוכניותיו לכאורה להינשא למלכה סופיה, אמה של רוזלינדה.
תוך קריאת כתב עת לקראת השיעור בספרדית, ברוק, אחת הבנות המתנכלות לרוזי וקרטר בבית הספר, מגלה שרוזי היא בעצם הנסיכה רוזלינדה.
לא עובר הרבה זמן עד שברוק, יחד עם חברתה צ'לסי, מחליטות להתעמת על הנושא עם הנסיכה ולאיים עליה שיחשפו את זהותה האמיתית, אלא אם כן רוזי תהא מוכנה לפרוש מהבחירות למלכת הנשף.
רוזי מעלעלת ברשימת הממתינים להינשא המופיעה במגזין של ברוק, ומודיעה לקרטר שהחליטה לחזור חזרה אל ביתה שבקוסטה לונה.
קרטר מודעת לעובדה שקוסטה לונה עדיין מסוכנת עבור הנסיכה רוזלינדה, לכן היא רוקמת בחשאי תוכנית שתציל את הנסיכה.
בינתיים, רוזי מסכימה להישאר בעקבות לחץ מצד חברותיה להגיע אל הנשף ולעזור להפוך אותו לערב מיוחד.
הסרט כלל 2 שירים, שבהמשך הופיעו באלבום אוסף של דיסני בשם "Disney Channel Playlist" שיצא לאור ב-9 ביוני 2009. השיר הראשון One and the Same נכתב על ידי קולין פיץ' פטריק, מייקל קוטץ' ודייוויד דרבי והופק על ידי מיטץ' אלן.
את השיר ביצעו דמי לובאטו וסלינה גומז ובהמשך כיכבו השתיים בווידאו-קליפ של השיר, שבנוסף נכלל בגרסת הדי.וי.די של הסרט.
השיר הגיע למקום 82 במצעד בילבורד הוט 100 ולפי מדד נילסן נמכר בכ-329,000 עותקים עד לשנת 2014. השיר השני The Girl Can't Help It נכתב על ידי סנדי פרדריקסון ונינה מריל אוסוף ובוצע על ידי מיטשל מוסו.
בסרט הופיע שיר נוסף בשם Two Worlds Collide שבוצע על ידי דמי לובאטו ונכלל באלבום הבכורה שלה "Don't Forget".
הצילומים של הסרט התקיימו פוארטו ריקו בשנת 2008. סצנות שהתרחשו בין כותלי בית הספר, כמו גם הנשף צולמו בשני בתי ספר קתולים לבנים בלבד בעיר סן חואן.
סצנות שהתרחשו ליד האגם צולמו באגם לואיזה שנמצא בשטחה של רשות מקומית באי.
סצנות בפנים הארמון ומחוצה לו צולמו באחוזה שבעיר פונסה, בעוד שהחצר הפנימית של Casa de España הממוקמת בסן חואן העתיקה שימשה לסצנת ההכתרה של רוזלינדה.
ערוץ דיסני קידם את הסרט בשבוע הבכורה כשהציע לקהל הערוץ הצצות לפרקים שמעולם לא שודרו במסגרת קומדיות המצבים המזוהות עמו "המכשפים מוויברלי פלייס" ו-"תנו לסוני צ'אנס" כפרס מקוון, זאת אם ינחשו נכונה את מספר הפעמים שהמילים "נסיכה", "נסיכות" ו"פרינססה" (נסיכה בספרדית) מדוברות במהלך קטע שהעלו לאתר.
כתבת מגזין וראייטי תיארה את הסרט כ"קליל כמו בריזה של קיץ על שפך נהר של לואיזיאנה".
חרף העובדה שהסרט אינו סוטה מנוסחת הסרטים הקבועה של דיסני, הכתבת בנוסף מציינת לשבח את התסריטאית אנני דה יאנג על המסר החיובי שהצליחה להעביר דרך הסרט למתבגרות צעירות על הערכה וכבוד עצמיים.
זאת ועוד היא סברה כי קהל היעד של הערוץ מעיד על ההצלחה שצפויה לסרט.
הסרט זכה ל-8.5 מיליון צפיות בשידור הבכורה ובכך הפך את ערוץ דיסני לרשת הנצפית ביותר במשבצת הזמן בה שודרה, כאשר כמות הצפיות שלה כמעט כפולה מזו של הרשת CBS העוקבת.
ב-30 ביוני 2009 הופצה בחנויות גרסת הדי.וי.די של הסרט בארצות הברית ובהמשך הייתה זמינה גם ברחבי העולם, לרבות בישראל.
הדי.וי.די כלל בין היתר את התכנים הבאים:
מציאות מלכותית - נסיכה אמיתית חולקת חוויות הקשורות לשמלות נשף, טירות פאר וחובות מלכותיות
תוכנית חינוכית יחידנית (בראשי תיבות: תח"י) היא תוכנית לימודים שנבנית עבור תלמידים עם צרכים מיוחדים אקדמיים הנמצאים בתוכנית השילוב במסגרת מערכת החינוך הרגיל בישראל.
אמצעי זה דומה ל-Individualized Education Program שמונהג בארצות הברית בתוקף החוק הפדרלי הקרוי IDEA.
מטרת התוכנית היא לשלב בהדרגה את התלמיד בתוכנית הלימודים הרגילה במסגרות של החינוך הרגיל, וזאת על פי גילו, צרכיו והתחשבות בלקויותיו ובחומרתן.
משרד החינוך דורש לבצע תוכנית זו לכל תלמיד הנמצא בתוכנית השילוב.
צוותי המתי"א הם המנחים המייעצים לצוותים החינוכיים כיצד לבנות את התוכנית.
הצוות החינוכי הבונה את התוכנית מורכב ממחנך הכיתה שבה לומד התלמיד, מורה מתחום החינוך המיוחד, ואנשי צוות מקצועי שעובדים עם התלמיד כגון מרפא בעיסוק וקלינאי תקשורת ועוד.
הוריו של התלמיד מוזמנים לפגישה לפני קביעת התוכנית, כדי לשמוע את דעתם ולקבל את הסכמתם לתוכנית.
פירוט התוכנית כולל את תפקודו של התלמיד המשולב בזמן הכנת התוכנית, התחומים בהם צריך טיפול, קביעת מטרות לימודיות, הזמן שבו מקדישים להשגת המטרה, הדרכים שבהן ישתמשו וכיצד יעריכו האם המטרה הושגה.
תוכנית זו כוללת גם את שעות השילוב שיינתנו לתלמיד במסגרות שירותי החינוך המיוחד.
בתוכנית מודגש הקשר לתוכנית הלימודים הרגילה.
תוכנית זוֹנְד היא תוכנית חלל סובייטית במסגרתה שוגרו מספר גשושיות בלתי מאוישות בין 1964 ל-1970. סדרת המשימות הראשונה התבססה על הגשושיות 3MV ונועדו לאסוף מידע אודות כוכבי הלכת הקרובים אל כדור הארץ.
הסדרה השנייה כללה שיגור חלליות סויוז ללא תא מסלולי ובלתי מאוישות כהכנה לתוכנית הסובייטית להנחתת אדם על הירח.
שלוש המשימות הראשונות בתוכנית זונד התבססו על חלליות ה-3MV שיועדו לחקור את נוגה ומאדים.
לאחר כישלון שתי המשימות הראשונות, זונד 3 הייתה לחללית השנייה שצילמה את הצד הרחוק של הירח, ולאחר מכן המשיכה אל עבר מאדים במטרה לבחון טכנולוגיות תקשורת ומערכות חלליות שונות.
משימהשיגורסיוםמטרהתוצאהזונד 12 באפריל 196414 במאי 1964ביצוע יעף על פני נוגה ב-14 ביולי 1964הקשר אבד ב-14 במאי 1964זונד 230 בנובמבר 1964מאי 1965ביצוע יעף על פני מאדים ב-6 באוגוסט 1965הקשר אבד במאי 1965זונד 318 ביולי 1965ביצוע יעף על הירחביצעה יעף על פני הירח ב-20 ביולי 1965
משימות הזונד הבאות היו שיגורי ניסוי כחלק מהתוכנית הרוסית לנחיתה מאוישת על הירח.
במשימות אלו השתמשו בחללית סויוז חסרת תא מסלולי בשם 7K-L1 (נקראה גם רק L1).
חלליות אלו שוגרו על גבי משגר פרוטון שהיה בעל יכולת לשגר את החללית למסלול חופשי סביב הירח (שלאחריו חזרה החללית לכדור הארץ) ללא כניסה למסלול סביבו (מסלול זה שימש את צוות אפולו 13 בחזרה לכדור הארץ).
עם שינויים קלים החלליות יכלו לשאת שני קוסמונאוטים.
בתחילה היו בעיות רבות במשגר הפרוטון ובחללית הזונד אך טיסות הניסוי המשיכו.
בטיסות האחרונות (1967 - 1970) הראו החלליות בעיות בזמן החדירה לאטמוספירה.
חלליות הזונד ביצעו אך ורק טיסות אוטומטיות ולא מאוישות.
בארבע מהטיסות אירעו תקלות שללא ספק היו פוגעות או הורגות את הצוות לו היה כזה.
כלים שונים שהוטסו במשימות אלו אספו מידע אודות זרמי מיקרו-מטאוריטים, קרינה סולארית וקוסמית, שדות מגנטיים, אותות רדיו ורוח השמש.
תצלומים רבים נאספו על ידי החלליות ומטענים ביולוגיים רבים נשלחו למסלול סביב הירח, בהם היצורים החיים הראשונים שהקיפו את הירח וחזרו לכדור הארץ בשלום.
לאחר נחיתת אמריקאים על הירח התוכנית הופסקה.
משימהשיגורהערותקוסמוס 14610 במרץ 1967שיגור אב-טיפוס של החללית סויוז 7K-L1P למסלול אליפטי גבוה על גבי משגר פרוטון.
קוסמוס 154 8 באפריל 1967שיגור אב-טיפוס של החללית סויוז 7K-L1P על גבי משגר פרוטון.
זונד 1967A 28 בספטמבר 196760 שניות לאחר השיגור איבד המשגר את הכוונתו.
מערכת החילוץ של קפסולת הזונד הופעלה בהצלחה.
המשגר התרסק כ-65 ק"מ מאתר השיגור.
יועד לבצע יעף על הירח.
זונד 1967B 22 בנובמבר 1967כשל בשלב השני של המשגר.
המשגר התרסק כ-300 ק"מ מאתר השיגור.
יועד לבצע יעף על הירח.זונד 42 במרץ 1968שימש לבחינת טכנולוגיות שונות.
זונד 1968A 23 באפריל 1968שלב השני של המשגר נכשל 260 שניות לאחר השיגור.
זונד 1968B 21 ביולי 1968שלב הבלוק-D של המשגר התפוצץ על כן השיגור וגרם למותם של 3 אנשים.זונד 515 בספטמבר 1968הקיף את הירח ב-18 בספטמבר 1968 וחזר לכדור הארץ ב-21 בספטמבר.
בתוך החללית היו צבים ותולעים שהיו בעלי חיים הראשונים שהקיפו את הירח וחזרו בשלום.זונד 610 בנובמבר 1968הקיף את הירח ב-14 בנובמבר 1968 וחזר לכדור הארץ ב-17 בנובמבר.
זונד 1969A 20 בינואר 1969השלב השני של המשגר נכבה 25 שניות לפני המתוכנן והשיגור בוטל אוטומטית.
זונד L1S-1 21 בפברואר 1969טיסת ניסוי למשגר N-1. השלב הראשון של המשגר נכשל ומערכת החילוץ של הקפסולה הופעלה והקפסולה ניצלה.
יועד להיות לוויין של הירח.
זונד L1S-2 3 ביולי 1969טיסת ניסוי למשגר N-1. השלב הראשון של המשגר נכשל ומערכת החילוץ של הקפסולה הופעלה והקפסולה ניצלה.
יועד להיות לוויין של הירח.זונד 77 באוגוסט 1969ביצע יעף על הירח ב-11 באוגוסט 1969, חזר לכדור הארץ ב-14 באוגוסט.
זונד 8 20 באוגוסט 1970ביצוע יעף על הירח ב-24 באוקטובר 1970, חזר לכדור הארץ ב-27 באוקטובר.
זונד 9 בוטל זונד 10 בוטל
תוכנית יוזמה הייתה תוכנית ממשלתית לעידוד השקעות הון סיכון במדינת ישראל.
התוכנית נוסדה ב-1992 על ידי שר האוצר דאז אברהם בייגה שוחט והמדען הראשי במשרד התעשייה והמסחר, יגאל ארליך ויושמה בשנים 1993–1998.
התוכנית נועדה לעודד את צמיחת תעשיית ההיי-טק על ידי השקעה ממשלתית בקרנות הון סיכון.
הממשלה השקיעה באופן ישיר כ-100 מיליון דולר ב-10 קרנות הון סיכון, כאשר הקרנות יכלו לבחור להפוך את הממשלה לשותף בקרן או להחזיר לממשלה את הסכום שהשקיעה בתוספת ריבית.
הממשלה החזיקה בתחילה ב-40% מכל קרן, אך איפשרה לשותפים הפרטיים לרכוש את חלקה כעבור חמש שנים בתנאים נוחים.
אמנם ההשקעה הממשלתית לא הייתה גדולה אך היא היוותה איתות מעודד באמצעותו יכלה הקרן לגייס הון בחו"ל.
התוכנית נתנה דחיפה משמעותית לתעשיית הון הסיכון בישראל ויצרה אקלים המעודד השקעות בתחום ההי טק הישראלי.
את הרעיון להקמת תוכנית "יוזמה" הגה יגאל ארליך בשנת 1990, לאחר שחשב שיש להשתמש בכספי המדען הראשי במשרד התעשייה והמסחר בצורה יותר יעילה לעודד השקעה בתעשייה עתירת ידע בישראל.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 נהג משרד התעשייה והמסחר להעניק מענקי מחקר ופיתוח לפיתוח מוצרי תעשייה בישראל, ופיתוח מקורות אנרגיה חדשים.
אחר כך הוחל ביישום מודל של תמלוגים, כאשר חברות שפיתוח מוצרים בסיוע מענק של התמ"ס נדרשו לשם בין 1–3 אחוז תמלוגים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 החל ענף ההיי-טק בישראל להתפתח, יזמים החלו בהקמת חברות בתחומי התוכנה והחומרה שקיבלו מענקים וחלקם אף החלו לשלם תמלוגים.
עם זאת, הקריטריונים שעל פי הם עבד משרד המסחר והתעשייה למתן מענקים היו נוקשים, ניתנו לחברות שכבר מבוססות דוגמת תדיראן, אלביט, סאיטקס, ECI Telecom ואלסינט, או להקמת מפעלים מסורתיים עתירי הון בעלי החזר נמוך.
בנוסף שיטת המענקים והתמלוגים הייתה קשה לפיקוח, לדוגמה חברה מקבלת המענק הייתה צריכה להשקיע בעצמה סכום זהה בפרויקט, אך לא תמיד היה ניתן לוודא שאכן ההשקעה בוצע או שלא בוצע הונאה
הקמת "יוזמה" כחברת השקעות ממשלתית החלה בשנת 1991, המטרה הייתה שחברה תעודד ממציאים יזמים ומשקיעים ותתחלק בסיכון עם יזמים ומשקיעים פרטיים.
אולם הליך ההקמה נתקל בקשיים משפטיים וארגוניים.
הוצע שבני פלד או עוזיה גליל ימונו כיושב ראש, אך היה חשש לניגוד עניינים עם תפקידם בקבוצת אלרון.
באוקטובר 1992 הוקמה הקרן הראשונה במסגרת התוכנית, בשיתוף חברת ההשקעות האמריקאית "אדוונט".
קרן שנייה בשיתוף קרן "וולדן" האמריקאית הוקמה בפברואר 1993.
כל קרן הון סיכון במסגרת יוזמה הורכבה ממשקיעי הון סיכון ישראלים ("מתלמדים"), חברת הון סיכון זרה וחברת החזקות או בנק ישראלי.
אחת מקרנות הון הסיכון הייתה "קרן יוזמה" בהיקף של 20 מיליון דולר עבור השקעה בחממות טכנולוגיות וחברות טכנולוגיה צעירות.
בראשית הפרויקט השקיעה הממשלה בקרנות תוכנית יוזמה ביחס של 1:1.5 כלומר אם הקרן הצליחה לגייס עבור חברה מסוימת 12 מיליון דולר, הממשלה השקיעה 8 מיליון נוספים.
בסיכום שערך אתר ynet בשנת 2004, כ-12 שנים לאחר התחלת התוכנית עלה כי קרנות יוזמה השקיעו ב-168 חברות הזנק ("סטארט-אפ").
נכון לעת הסיכום, 30 חברות נרכשו על ידי גופים אחרים (12 מתוכן סגרו את מרכז הפיתוח שלהן בישראל).
26 מהחברות הפכו לחברות ציבוריות, 49 נשארו חברות פרטיות ו-47 חברות נסגרו.
12 שנים לאחר ההשקעה שרדו 103 חברות פעילות מתוך 153 הישראליות (שני שלישים), ynet מציין שזהו שיעור שרידות גבוה מאוד, כשהאחוז המקובל בעולם הוא שליש עד חצי.
התוכנית, שזכתה לכינוי "הדגם הישראלי" היוותה השראה לפרויקטים לאומיים במדינות אחרות כגון Innovation Fund באירלנד ו-NKTH בהונגריה.
קרן "ג'מני" הייתה הקרן הראשונה שהוקמה במסגרת התוכנית וגייסה עם הקמת 36 מיליון דולר.
המשקיעים בקרן כללו את חברת ההשקעות האמריקאית "אדוונט אינטרנשונל" שהשקיעה 20 מיליון דולר, חברת השקעות דיסקונט השקיעה 8 מיליון וקרן יוזמה עצמה 8 מיליון.
ליושב הראש הקרן מונה אד מלבסקי וכמנכ"ל יוסי סלע.
בשנת 1997 גייסה ג'מיני קרן שנייה בסך 110 מיליון דולר, ובשנת 2000 קרן שלישית שגייסה 200 מיליון דולר ממשקיעים אסטרטגיים חדשים שכללו את טלסטרה - חברת התקשורת האוסטרלית, טלקום איטליה, חברת טייקו אינטרנשיונל, בנק ההשקעות האמריקאי בר סטרנס וחברת המוליכים למחצה קונקסנט.
קרן "וולדן ישראל" גייסה בשנת 1994 סכום של 33 מיליון דולר לקרן הראשונה, 60 מיליון דולר ב-1998 לקרן שנייה, וב-2002 הוקמה הקרן השלישית בהיקף של 90 מיליון דולר.
"וולדן אינטרנשיונל", קרן הון סיכון וותיקה מסן פרנסיסקו, הייתה משקיע העוגן בקרן הראשונה אך היא לא השתתפה בגיוסי ההון של קרנות ההמשך.
המשקיעים הנוספים בקרן כללו את: חברת הטלקום היפנית NTT, אמריקה און ליין, ורייזון תקשורת, קרן הפנסיה של ארגון המורים בארצות הברית, בנק מזרחי, בנק לאומי ומשקיעים פרטיים בעלי הון, כולל קן לוי, מייסד תאגיד הענק KLA.
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי ב-2008 נכשלה וולדן בגיוס הקרן הרביעית שלה הודיעה שהיא מפסיקה את פעילותה ולא תגייס קרן המשך
עם זאת "וולדן אינטרנשיונל" המשיכה להשקיעה בחברות מישראל.
קרן קונקורד - הוקמה בשם קרן "ניצנים" וגייסה 20 מיליון דולר מתאגיד Kyocera היפני וחברת הבת האמריקאית שלו AVX, קבוצת "קרדן השקעות" הישראלית ויוזמה עצמה שהשקיעה 4 מיליון דולר.
עד 1999 קרן ניצנים הניבה 150 מיליון דולר החזר על 20 מיליון דולר שהושקעו בה.
בין המשקעים בקרן ההמשך היו קרנות הפנסיה של חברת AT&T, חברת קומפאק, בנק ההשקעות CDC מטאיוואן, בנק לאומי, בנק דיסקונט ושטראוס אחזקות.
בשנת 2000 גייסה את "קונקורד 2" בהיקף של 180 מיליון דולר.
במאי 2001 הודיעה על גיוס קרן נוספת בסך 200 מיליון דולר, אולם המשבר בתעשייה עם התפוצצות בועת הדוט-קום, והתדרדרות המצב הביטחוני עם האינתיפאדה השנייה, עיכב את הליכי הגיוס.
תוכנית יאנג הייתה תוכנית מוסכמת בין גרמניה למדינות ההסכמה בנוגע לפריסת תשלומי הפיצויים אותם חויבה גרמניה לשלם בחוזה ורסאי שסיים את מלחמת העולם הראשונה.
התוכנית היוותה תוכנית המשך לתוכנית דוז.
הדיונים נערכו בשנת 1929 וההסכם עם ממשלת רפובליקת ויימאר נחתם בינואר 1930. בראש הוועדה שהכינה את התוכנית ניצב איש העסקים האמריקאי אואן יאנג והיא קרויה על שמו.
בחוזה ורסאי נפסק שעל גרמניה לשלם למדינות ההסכמה פיצויים בסך 269 מיליארד גולדמרק, שווה ערך ל-100,000 טונות של זהב טהור.
גרמניה, מצידה, לא שילמה ולא התכוונה לשלם פיצויים.
גם לאחר החתימה על תוכנית דוז, לאחר ייצוב כלכלת גרמניה ב-1924, שהנמיכה את הסכום ל-132 מיליארד גולדמרק, התברר שהיא אינה מסוגלת לעמוד בתשלומי הפיצויים.
פיצויי המלחמה שהוטלו על גרמניה בסכום עתק היו מקור לאי יציבות ואי שקט במדינה.
האינפלציה בגרמניה בשנות העשרים המוקדמות, ושיעור האבטלה הגבוה, הביאו לאירועים כגון הפוטש בבית הבירה ונראה היה כי רפובליקת ויימאר בה תלו תקוות ברחבי העולם, יורדת לטמיון.
בשנת 1924 הביא המצב את המעצמות להבנה כי יש לפעול בעניין הפיצויים.
ועדה בראשות הבנקאי האמריקני צ'ארלס ג.
דוז הביאה את תוכנית דוז שהפחיתה את סכום הפיצויים והרחיבה את הפריסה שלהם, ביחד עם תוכנית של השקעות והלוואות למשק הגרמני.
תוכנית דוז סייעה למשק הגרמני להחלץ מהמשבר.
לפיכך התכנסה במחצית הראשונה של 1929 ועדת מומחים בראשותו של אואן יאנג שייצג את ארצות הברית עם ג'יי.
הוועדה הגישה טיוטה ראשונה ביוני אותה שנה.
הוועידה התכנסה בהאג בין יוני ל-31 באוגוסט 1929. בתחילת אוגוסט הציג יאנג תוכנית לקיצוץ הפיצויים, אולם תוכנית זאת נתקלה בהתנגדות של בריטניה.
בתוכנית הועמד סכום הפיצויים רטרואקטיבית על 112 מיליארד גולדמרק (על אף שלא היה זה הילך חוקי באותה עת, ננקב הסכום במטבע היציב ולא ברייכסמרק חסר הבסיס) והתשלומים נפרסו על פני 59 שנה (כלומר היו עתידים להסתיים ב-1988).
כל תשלום שנתי עמד על כ-2 מיליארד גולדמרק.
בנוסף, עודדה הוועדה השקעות הון על ידי חברות ובנקים אמריקאים בגרמניה, על מנת לבסס את כלכלתה ולהבטיח את התשלומים.
גרמניה שוחררה מסעיפים מגבילים בהסכם ורסאי, שעיכבו את התפתחותה הכלכלית והתנו אותה בהסכמת מדינות ההסכמה.
צרפת, שהחזיקה עדיין באזורי תעשייה ומכרות בחבל הרוהר, בהם העיר דיסבורג, התחייבה לסגת מהם עד ה-30 ביוני 1930.
ההסכם שנחתם בהאג בינואר 1930 כונן גם את הבנק להסדרי סליקה בינלאומיים, כתשתית בנקאית בינלאומית להסדרת ההעברות.
התוכנית הובאה לאשרור הרייכסטאג במרץ 1930 (לאחר מסע תעמולה נגד קבלתה) וב-13 במרץ 1930 קיבלה תוקף של חוק בגרמניה, עם חתימתו של נשיא הרפובליקה, פאול פון הינדנבורג על הסיכום.
התמוטטות וול סטריט באוקטובר 1929 גרמה לכך שהמערכת הבנקאית האמריקאית, שהציעה אשראי נדיב לשיקום כלכלת גרמניה, תמשוך את התחייבויותיה.
בהמשך הצטמצם מאוד הסחר הבינלאומי, דבר שפגע עוד יותר בסיכויי הצלחת התוכנית.
הנשיא הרברט הובר, שביקש לא למוטט את התוכנית כליל, השיג ב-21 ביולי 1931 את הסכמתן של האומות להשהות את גביית כספי הפיצויים למשך שנה (ה"מורטוריום של הובר").
ביוני 1932 התכנסו נציגיהן של בריטניה, צרפת, איטליה, בלגיה, גרמניה ויפן בלוצרן.
הנציגים הסכימו שלאור השפל הגדול העולמי המעמיק אין ללחוץ על גרמניה לתשלום מיידי, כמו כן הוחלט על צמצום החוב הגרמני בכ-90%, בתמורה להנפקת איגרות חוב.
הסכמות אלה הותנו בהסכמתה של ממשלת ארצות הברית על שמיטת חובותיהן של בעלות-בריתה.
כיוון שקונגרס ארצות הברית לא הסכים ליצור זיקה בין ההסכמות עם גרמניה לבין חובותיהן של בעלות בריתה, לא נכנס הסכם לוצרן לתוקף ותוכנית יאנג נותרה בעינה.
מכל מקום, כל ההסכמים עם גרמניה הפכו לבלתי רלוונטיים זמן קצר לאחר מכן, עם עליית הנאצים לשלטון בינואר 1933.
ב-1980 השלימה ממשלת מערב גרמניה את תשלום קרן החוב שנקבע, וב-3 באוקטובר 2010 שילמה את התשלום האחרון של הריבית.
עצם הסכמתה של הממשלה הסוציאל-דמוקרטית בראשות הרמן מילר להגיע להסדר תשלום כלשהו, העלה את חמתם של הלאומנים בגרמניה, שראו בכך בגידה וכניעה.
אלפרד הוגנברג, יו"ר מפלגת העם הלאומית הגרמנית, יזם ב-22 בדצמבר 1929 משאל עם לטובת העברת "חוק החירות" (Freiheitsgesetz) ברייכסטאג, שיסכל את תוכנית יאנג לפריסת חובות הפיצויים של גרמניה (ולפיכך יבטל את ההסכמה הגרמנית ה"משפילה" לתנאי חוזה ורסאי).
לשם מסע התעמולה שיתף הוגנברג לראשונה פעולה עם המפלגה הנאצית, ממנה סלד לפני כן.
המשאל, שהסתיים בכישלון צפוי-מראש מבחינת הימין הקיצוני, הצליח להביא כ-6 מיליון גרמנים (14.5%) להצביע בעד החוק, מעל ומעבר לכל ההערכות המוקדמות והביא לראשונה את היטלר וגבלס לבולטות ברמה הלאומית, כאשר איל העיתונות הוגנברג מאפשר למפלגה הנאצית גישה לפרסום באימפריית העיתונות שלו.
תוכנית TEMPUS (ראשי תיבות: Trans-European Mobility Programme for University Studies) היא תוכנית של האיחוד האירופי, שתומכת במודרניזציה של השכלה גבוהה במדינות השותפות במזרח אירופה, מרכז אסיה, מערב הבלקן ואגן הים התיכון, בעיקר באמצעות פרויקטים של שיתוף פעולה המבוצעים במסגרת האוניברסיטאות עצמן.
התוכנית נוסדה בשנת 1990 ופועלת במקביל לתוכנית המסגרת האירופאית (European Framework Programme), התוכנית הגדולה ביותר בעולם עבור תמיכה בפעילות מחקר ופיתוח.
המטרה העיקרית של תוכנית טמפוס היא לתרום לתהליך היווצרות שיתופי פעולה בתחום ההשכלה גבוהה בין מוסדות ההשכלה הגבוהה באיחוד האירופי לבין מוסדות ההשכלה הגבוהה בקרב המדינות השותפות בתוכנית.
מטרה זו מושגת על ידי העברת הידע והניסיון שנצבר במוסדות ההשכלה הגבוהה האירופאיים למוסדות במדינות בסביבת האיחוד האירופי.
בין המטרות הספציפיות של טמפוס:
קידום רפורמות ומודרניזציה של השכלה גבוהה במדינות השותפות לתוכנית.
שיפור האיכות והרלוונטיות של השכלה גבוהה לעולם העבודה והחברה במדינות המשתתפות בתוכנית.
הגדלת הקיבולת של מוסדות להשכלה גבוהות במדינות השותפות והאיחוד האירופי, ובמיוחד בתחום יכולת שיתוף הפעולה הבינלאומית.
תחומי העדיפות של התוכנית ממוקדים בסדר יום הדרוש עבור מודרניזציה של מוסדות ההשכלה הגבוה, ומבוססים על שלוש אבני הבניין הבאות:
רפורמה בתוכניות ממשל וניהול האקדמיה.
הקשר בין חינוך גבוה וחברה.
בנוסף ל-28 מדינות האיחוד האירופי משתתפות בתוכנית המדינות הבאות כמדינות שותפות (Partner Countries):
מדינות מערב הבלקן: אלבניה, בוסניה והרצגובינה, מולדובה, מונטנגרו וקוסובו.
מדינות מרכז אסיה: קזחסטן, קירגיזסטן, טורקמניסטן ואוזבקיסטן.
מדינות צפון אפריקה והמזרח התיכון: ישראל, ירדן, לבנון, לוב, מרוקו, הרשות הפלסטינית, סוריה ותוניס.
מדינות השוכנות במזרח אירופה או ממזרח לה: רוסיה, ארמניה, אזרבייג'ן, בלארוס, גיאורגיה, מולדובה ואוקראינה.
קיימים שני סוגי פעילויות הנתמכות במסגרת התוכנית :
פרויקטים משותפים (Joint Projects) - פרויקטים בהם מבוצעות שותפויות מרובות צדדים בין מוסדות להשכלה גבוהה וארגונים נוספים מהאיחוד האירופי ומהמדינות השותפות.
פרויקטים אלו נועדו לקדם את תהליך המודרניזציה ועדכון של תוכנית לימוד ושיטות הוראה ברמה המוסדית.
צעדים מבניים (Structural Measures) - פרויקטים אשר נועדו לקדם עריכת רפורמה מבנית במערכת ההשכלה הגבוהה במדינות שותפות (Partner Countries).
פרויקטים מסוג זה עוסקים בנושאים הקשורים לרפורמות במבנה ובמערכת המשילות במוסדות להשכלה גבוהה ובשיפור יחסי הגומלין בין מערכת ההשכלה הגבוהה והחברה בה היא נמצאת.
תוכנית טמפוס החלה את פעילותה בשנת 1990 עד 2006 טמפוס מימנה 6,500 פרויקטים, הכוללים 2,000 האוניברסיטאות מהאיחוד האירופי ומדינות המשתתפות בתוכנית.
בין השנים 2000 ל-2006 נתמכו 788 פרויקטים אירופיים משותפים והוענקו 1,492 מענקי ניידות.
בנוסף, באותה תקופה, תמכה התוכנית ב-270 צעדים מבניים על פני כל האזורים.
ישראל הצטרפה לתוכנית טמפוס בשנת 2008. משרד טמפוס הלאומי בישראל (NTO Israel) פועל במסגרת המועצה להשכלה גבוהה.
נכון לסוף שנת 2013 מופעלים 11 פרויקטים בהם מעורבים מוסדות להשכלה גבוהה מישראל.
אחד הפרויקטים הוא טמפוס איריס, שבו משתתפות מכללות להשכלה גבוהה.
תוכנית חיסכון היא תוכנית כלכלית יומית מובילה בישראל שעוסקת בנושאי כלכלה וצרכנות, ששודרה בימים ראשון עד חמישי בשעה 19:00 בקשת 12 והופקה על ידי חברת החדשות, ששידרה את התוכנית בערוץ 2 בעבר.
מגישי התוכנית היו גדעון אוקו וקרן מרציאנו.
התוכנית ערוכה בצורת מגזין אקטואלי בנושאי כלכלה וצרכנות שעוסק בשאלות מעולם הכלכלה, הפוליטיקה, הבריאות, התזונה, הצרכנות וכדומה.
חלק גדול מהתכנים המשודרים בתוכנית עוסקים בשאלות בנושא כלכלת המשפחה, בריאות ודרך חיים.
מאז שערוץ 2 פוצל ב־1 בנובמבר 2017 לשני ערוצים נפרדים – קשת 12 ורשת 13 – התוכנית שודרה רק בערוץ 12. התוכנית נקראה לפני מיזוג רשת-עשר "התוכנית הכלכלית".
עם מעבר תוכני חברת החדשות לבלעדיים בערוץ 12, שם התוכנית שונה בחזרה ל"תוכנית חיסכון".
ביום חמישי ה-5 באוקטובר 2023 שודרה התכנית האחרונה.
עקב פרוץ מלחמת חרבות ברזל, ב-8 באוקטובר שונה שם התוכנית ל"מהדורה המוקדמת", המוגשת על ידי קרן מרציאנו, גדעון אוקו ועופר חדד.
באפריל 2025 חזרה התכנית במכונת חלקית והיא מופיעה כמעין פינה ב"מהדורה המוקדמת".
8 במאי 2025 חזרה התוכנית להיות משודרת בימי חמישי, תחת הכותרת "מגזין תוכנית חיסכון".
התוכנית שודרה לראשונה בשנת 2007 תחת השם "המוסף הכלכלי".
באוגוסט 2008 מותגה התוכנית מחדש תחת השם "תוכנית חיסכון".
החל משנת 2009 שודרה מהדורת סוף השבוע של התוכנית בהנחיתה של קרן מרציאנו בימי שישי בשעה 18:30 באורך של כ־40 דקות לתוכנית, שבה סיכמה מרציאנו את תוכניות "תוכנית חיסכון" של השבוע החולף, תחת השם "תוכנית חיסכון – סיכום שבועי".
מהדורת סוף השבוע ירדה משידור בשנת 2010.
בנובמבר 2013 החל להגיש את התוכנית גדעון אוקו לסירוגין עם קרן מרציאנו, בעקבות חופשת הלידה של יונית לוי והחלפתה בהגשת המהדורה המרכזית על ידי קרן מרציאנו.
במהלך הסגר הראשון בתקופת הקורונה, לא שודרה התוכנית, ומהדורת החדשות המרכזית הוקדמה על חשבונה.
עם סיום הסגר התוכנית חזרה והתארכה, והיא מוגשת בשעות 19:00–20:00.
צוות התוכנית מונה את יולן כהן, איתמר מינמר, הילי קרן ורביד אדרי.
התוכנית מוגדרת כ"תוכנית תעודה" במסגרת המחויבות של ערוץ 12 לרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
בתחילת התוכנית מתקיים מבזק חדשות כלכלי המסכם את אירועי היום ומהווה מעין פתיח לתוכנית.
בתוכנית קיימות מספר פינות של אנשי מקצוע מתחומים שונים אשר דנים עם המנחה על אירועי היום בנושאים האקטואליים העומדים על סדר היום במדינה.
חלק מהפינות בתוכנית מדווחות מהשטח, כאשר הם מצולמות ונערכות מראש בצורה של כתבות שטח, חלק אחר מהפינות הם בצורה של פינות אירוח בתוכנית, כאשר המנחה מראיינת את בעלי המקצוע והאורחים באולפן עצמו.
להלן מספר פינות בולטות שחוזרות על עצמם ומופיעות לעיתים קרובות בתוכנית:
תזונה – בפינה זו, מארחת המנחה את המומחית לתזונה ד"ר מאיה רוזמן ומשודרת כתבה בנושא תזונה ובריאות ולאחר מכן ד"ר רוזמן מסקרת את הנושא ומביאה טיפים בנושא.
חינוך – פינה שבה פרופ' עמוס רולידר מגיע לאולפן התוכנית, ועונה על שאלות מנחת התוכנית תוך כדי מתן טיפים ועצות בנושאי חינוך ילדים, נוער ומשפחה.
כלכלה – פינה שבה הכתב הכלכלי של חברת החדשות נחמיה שטרסלר מגיע לאולפן, ועונה על שאלות מנחת התוכנית בנושאי כלכלה שעומדים על סדר היום במדינה.
הפינה "שווה בדיקה", בהגשת מנחם הורוביץ, עוסקת בצרכנות ומשווה מחירים תוך סקירת הנושאים שבפרק.
כך למשל הושוו בה מחירי מסעדות, מורי נהיגה וחוגים שונים לילדים.
פינה זו היא הפינה הקבועה היחידה בתוכנית, והיא משודרת לקראת סוף התוכנית, לרוב מספר דקות לפני 20:00.
שטח התוכנית כ-4,080 דונם, והיא מהווה את עתודת הקרקע, הבלתי מבונה, הגדולה ביותר שנותרה בעיר חולון.
התוכנית גובלת בצד צפון בשדרות ירושלים ובשכונות 'קריית שרת' ו-'קריית פנחס אילון', בצד מזרח בכביש מספר 4, בצד דרום בגבול השיפוט המשותף עם העיר ראשון לציון ובצד מערב בכביש מספר 20 (נתיבי איילון).
התוכנית מתאימה את ייעודי הקרקע, פריסת הבניה וגובהה להגבלות הבניה הנובעות מתמ"א 2/4 (תוכנית המתאר הארצית לפיתוח נמל התעופה בן-גוריון), שקבעה את מיקום מסלולי הטיסה בסמוך ומעל לתחום התוכנית.
המגבלות מפעילות שדה התעופה באות לידי ביטוי בהגבלת הגובה הסופי של הבניינים בתחום התוכנית (מקסימום עד 22 קומות), הטלת מגבלות גובה על תרנים ואנטנות ואף מגבלות על הקמת מנופים בזמן הבניה.
בנוסף לכך נקבע שימוש באלמנטים אקוסטיים לבידוד הרעש והוראות שנועדו למזער את סכנת מעוף הציפורים, שעלול להסב נזק לכלי טיס חולפים.
על-פי התוכנית בגרסתה המופקדת, במרכז המתחם מתוכננת ליבה ירוקה בשטח של כ-1,200 דונם לפיתוח של פארק חולות מטרופוליני.
מרכז הפארק, המכונה 'הלב השמור' יכלול דיונות טבעיות בהיקף שלא יקטן מ-400 דונם, על-מנת לשמר מערכות אקולוגיות ייחודיות הכוללות מיני צמחים נדירים ומוגנים, שאין כמותם בשום מקום אחר במישור החוף.
הטבעת שתקיף את 'הלב השמור' תהווה מעטפת חיצונית של הפארק, ותיועד לפעילויות בילוי ופנאי כלל עירונית.
בעקבות הדיון בהתנגדויות לתוכנית בגרסתה המופקדת, החליטה הוועדה המחוזית להרחיב את 'הלב השמור' של הפארק, על חשבון השטח לתכנון עתידי.
1,500 יחידות הדיור שהוקצו בשטח לתכנון עתידי בגרסה המופקדת של התוכנית, הועתקו בהחלטת הוועדה המחוזית למתחמי המגורים, כך שהקצאתם לא תהיה תלויה בשינוי מסלולי הטיסה של נתב"ג.
הודעה על הכנת התוכנית ופרסום תנאים להוצאת היתרי בנייה בתקופת ביניים של שלוש שנים על פי סעיפים 77 ו-78 לחוק התכנון והבניה, פורסמה לראשונה בעיתונות בתאריך 10-11 באוגוסט 2006 ובילקוט הפרסומים מס' 5562 מתאריך 2 באוגוסט 2006.
הודעה בדבר הארכת תקופת הזמן להוצאת היתרי בנייה בתנאים בתקופת ביניים לשנה או עד להפקדת התוכנית, על פי סעיף 78 לחוק התכנון והבניה פורסמה בילקוט הפרסומים מס' 6080 מתאריך 28 באפריל 2010.
הודעה על הפקדת התוכנית על פי סעיף 89 לחוק התכנון והבניה פורסמה בילקוט הפרסומים מס'6444 מתאריך 11/7/12.
החלטת הוועדה המחוזית (ועדת המשנה להתנגדויות) לאשר את התוכנית נתקבלה בתאריך 18 בפברואר 2013.
החלטת ועדת המשנה לערים של המועצה הארצית לאשר את התוכנית, נתקבלה בתאריך 14 במאי 2014.
על החלטת ועדת המשנה לערים של המועצה הארצית הוגשה עתירה מנהלית על ידי עיריית בת ים ואחרים (עת"מ 56633-06-14).
העתירה נדחתה על ידי כב' השופטת ד"ר דפנה אבניאלי בתאריך 8/3/15. עיקר התרעומת של עיריית בת-ים נסובה סביב מתחם בשטח של 240 דונם הממוקם בחלק המערבי של התוכנית, ממערב לנתיבי איילון, שהתוכנית מציעה לשנות את ייעודו מאזור לספורט לאזור תעסוקה משולב במגורים (עם אפשרות להסב את המגורים לתעסוקה).
לטענת עיריית בת ים, פיתוח אזור תעסוקה באזור זה יפגע באזורי המסחר והתעסוקה של העיר בת ים וייצור תחרות לא הוגנת בשל קרבתו לנתיבי תחבורה ציבורית.
כאמור, עמדתה של עיריית בת ים נדחתה לפי שעה על ידי בית המשפט.
עיריית בת ים הגישה ערעור לבית המשפט העליון על פסק הדין של השופטת דפנה אבניאלי.
בערעור זה לא התבקש עיכוב ביצוע, ומכאן שאין כל מניעה מלפרסם את התוכנית לתוקף בילקוט הפרסומים תוך כדי ההליך.
על-פי הערכות, אישורה של תוכנית ח-500 צפוי להתפרסם עוד במהלך שנת 2015.
הדיונות של דרום חולון היוו מוקד לפעילות נדל"נית עוד מראשית המאה הקודמת.
האזור הוגדר באותה עת, טרם הקמת המועצה המקומית חולון, כשטח שיפוט גלילי הסמוך לכפר הערבי יאזור.
אנשי עסקים פרטיים וחברות רכשו החל משנות ה-20 של המאה הקודמת חטיבות קרקע גדולות של מאות דונמים מבעלי קרקע ערבים.
בהתאם לפקודת בנין ערים המנדטורית הוכנו תוכניות 'פרצלציה' ('חלוקה') שחילקו את חטיבות הקרקע הגדולות לחלקות קטנות בגודל של 300 עד 500 מ"ר, תוך יצירת מתווה שכונתי הכולל מערכת כבישים ומגרשים לצורכי ציבור, ומתוך התאמה לתוכנית המתאר המנדטוריות של העיר חולון, ששורטטו בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20.
החלקות לאחר 'החלוקה' נרשמו בפנקסי המקרקעין והחלו להיסחר בשוק החופשי בארץ ישראל ואף מחוץ לה.
אידיאל גאולת הקרקע הוביל לרכישת קרקעות על ידי יהודים מאירופה, ארצות הברית ודרום אפריקה, בסיוע שתדלנותם של מנהיגי ציבור שנרתמו לפעילות זו בעת ביקורם בקהילות יהודיות בתפוצות.
כך לדוגמה גם ד"ר חיים קוגל – מי שלימים כיהן כראש המועצה הראשון של חולון – סייע לגאולת קרקע בעת ביקורו את הקהילה היהודית בדרום אפריקה.
מסיבה זאת ישנם עד היום בעלי קרקעות רבים בתחום התוכנית שהם תושבי חוץ (היורשים של הבעלים המקוריים).
דוגמאות ל'פרצלציות' (תוכניות חלוקה) היסטוריות בקרקעות דרום חולון:
חלוקת חלקה 690 בגוש 6043 על ידי החברה לקרקעות והלוואות בע"מ.
תוכנית המתאר הראשונה של העיר חולון, ח-1, משנת 1958, ביטלה את כל התוכניות המנדטוריות לבניית שכונות מגורים חדשות בדרום חולון, וייעדה את כל האזור לתכנון מחדש, כ'אזור לרה-פרצלציה' (איחוד וחלוקה מחדש).
תוכנית ח-500 מהווה תוכנית מתאר שלישית ואחרונה בסדרה (אחרי ח-1 ו-ח-1 תיקון 3), והיא מציעה תכנון חדש לכל האזור.
שכונת 'מולדת' נכללת בתחום תוכנית ח-500, באזור המיועד לפארק החולות.
השכונה הוקמה בשנת 1930 כשכונת המגורים הראשונה בדרום חולון, והיא אחת מחמש השכונות הראשונות (יחד עם השכונות 'אגרובנק', 'גרין', 'קריית עבודה', ושכונת 'עם') שאוחדו יחדיו לכדי המועצה המקומית חולון, בשנת 1940.
אדמות שכונת 'מולדת' נרכשו על ידי חברת 'המזרח', שבראשה עמד המהנדס אלכסנדר חיסין.
מרכזה של השכונה היה מגדל המים.
דייריה הראשונים של השכונה היו שמונה משפחות של יוצאי תימן אך בסוף שנת 1934 – רק ארבע שנים לאחר מכן – כבר מנתה אוכלוסיית השכונה כ-100 משפחות.
בשל ריחוקה של השכונה מיישובים יהודיים, וקרבתה אל הכפרים הערביים יאזור ובית דג'אן, נפגעה השכונה בידי ערביי יפו במאורעות המרד הערבי הגדול (1936–1939) וננטשה כמעט לחלוטין.
תושביה עברו להתגורר באופן זמני בבית הספר החקלאי 'מקוה ישראל'.
בשכונת מולדת עבר תוואי 'דרך הביטחון' שנסללה בשנת 1948 כדרך חלופית לדרך יפו-ירושלים (כביש 44 של היום), במטרה לחבר בין תל אביב לבין מושבות הדרום וירושלים.
כיום מתגוררות בשכונה עשרות משפחות, לצד מספר מועט של עסקים ובתי מלאכה.
כל המבנים ובתי השכונה עתידים להתפנות על-פי תוכנית ח-500, למעט מגדל המים ו'דרך הביטחון', שהוכרזו כאתרים לשימור.
שכונת 'גבעת חולון נכללת בתחום תוכנית ח-500, באזור המיועד לפארק החולות.
שכונת מגורים קטנה זו ממוקמת דרומית לשכונת 'קריית שרת', בלב אזור החולות, לצד הכביש המוליך אל מתחם בית המטבחיים העירוני.
שכונת 'גבעת חולון' כוללת כמה עשרות בתי מגורים.
המבנים של השכונה נבנו בתחילת שנות ה-40 של המאה הקודמת ונותרו עד היום במתכונתם המקורית.
אמנם, על פי תוכנית המתאר ח-1 (תיקון מס' 3) שאושרה בשנת 1978, סווג השטח למגורים, אך כדי להרחיב את הבניה באזור זה היה צורך בהכנת תוכנית מפורטת.
בשל המגבלות הנובעות מהימצאותה של השכונה בתחום ההשפעה של שדה התעופה, נמנעה האפשרות לפיתוח השכונה, ולפיכך היא הושארה במצבה המקורי, ללא תשתיות מודרניות, עד היום.
תושבי השכונה 'גבעת חולון' פנו להליכים משפטיים נגד עיריית חולון וזכו בחודש יוני 2014 לקבל פסק דין לטובתם, המחייב את העירייה להעניק להם שירותים עירוניים נאותים, כגון פינוי והצבת מכלי אשפה, התקנת תאורת רחובות ושילוט הנושא את שם הרחוב.
שכונת גבעת חולון עתידה להתפנות במסגרת מימוש תוכנית ח-500 (ראה להלן 'פינויין של השכונות גבעת חולון ומולדת').
חטיבת קרקע בשטח כולל של 254 דונם, משתרעת על חלקות קרקע שונות בגושים 6052, 6053, 6734 ו-6735. הקרקע כולה הופקעה מבעלי קרקע פרטיים.
ההפקעה בוצעה בעקבות הרשאה שקיבל ראש עיריית חולון, פנחס אילון בשנת 1961 על-פי פקודת הקרקעות (רכישה לצורכי ציבור) 1943 לשם הקמת בית מטבחיים אזורי ותעשיות נלוות לו.
לצורך כך אף הוקם בשנת 1959 תאגיד משותף לעיריות תל אביב וחולון (ביחס של 80% עיריית תל אביב ו-20% עיריית חולון), שהיה אמור לקדם את המיזם ולשאת בפועל בהוצאות הקמתו, לרבות תשלום פיצויי הפקעה לבעלי הקרקע הפרטיים.
הליכי ההפקעה של 250 הדונם בחולות דרום חולון, הסתיימו בשנת 1966, ולאחר מכן אושרה תוכנית בנין ערים ח-142 – להקמת בית מטבחיים ותעשיות נלוות לו.
על-פי התוכנית הנ"ל ניתן היה להקים באזור זה בית מטבחיים ומפעלים הקשורים בעיבוד בשר.
מבחינת גודלו יכול היה בית-מטבחיים כזה לשמש עבור המזרח התיכון כולו.
אך באותן שנים התוכנית נראתה נחוצה, ואיש מבעלי הקרקעות הפרטיים לא התנגד למיזם.
בפועל, פרט למבנה אחד של בית מטבחיים שהוקם בסוף שנות ה-60 ופעל עד תחילת שנות ה-90, כל יתרת הקרקע נשארה ריקה ופנויה.
מבנה בית המטבחיים פוצץ בתרגיל של פיקוד העורף, בחודש יוני 2015.
בעלי הקרקע, עיריית תל אביב ועיריית חולון צפויים לקבל זכויות במסגרת תוכנית ח-500, ע"פ הוראותיה, בעבור פינוי בית המטבחיים (סעיף 2.2.4 לתקנון התוכנית).
תיקון מס' 3 לפקודת הקרקעות קבע סייג של התיישנות להחזרת הקרקע לבעליה.
על כן, לאחר שינוי הייעוד במסגרת תוכנית ח-500 מהמטרה הציבורית שבגינה הופקעו המקרקעין, בעלי הקרקעות ההיסטוריים במתחם בית המטבחיים לא יוכלו עוד לקבל את רכושם.
זכויות הבניה – נתונים כמותיים
12,400 יח"ד בבניה גבוהה (כולל 1,500 יח"ד שהועברו מהשטח לתכנון בעתיד שבוטל לטובת הגדלת פארק החולות), מתוכם 2,000 יח"ד קטנות לאוכלוסיות זכאיות בשטח של 80 מ"ר כולל ממ"ד.
13,700 יח"ד בסה"כ (כולל 800 יח"ד לצורך עידוד וסיוע בסילוק מטרדים ופינוי פולשים).
930,000 מ"ר (שטח עקרי) לתעסוקה לסוגיה, כולל מסחר וייעודים רב-תכליתיים.
תנאי לאישור תוכנית מפורטת ראשונה יהיה אישור תוכנית שתכלול חלוקה למתחמים לאיחוד וחלוקה, או תשריט הכולל חלוקה כאמור, כחלק בד ובד עם התוכנית המפורטת הראשונה (להלן:"תוכנית המתחמים") או כחלק ממנה.
תוכנית המתחמים תקבע חלוקת זכויות בנייה בין המתחמים, תנאים למימוש הזכויות בכל מתחם והוראות לביצוע איחוד וחלוקה שתכלולנה התייחסות לחלוקת שטחי ציבור.
תוכנית המתחמים תקבע בין היתר את שטח הפארק שיכלל בתוכניות המפורטות השונות, בהעדפה לחלק הפארק המצוי בתחום כל מתחם, ובלבד שיובטח פיתוח הפארק במלואו.
פרוטוקול הדיון בהתנגדויות בוועדה המחוזית מתאריך 18 בפברואר 2013
פרוטוקול הדיון בוועדת המשנה לערים של המועצה הארצית
יוסף רייטן, אתר ח 500 חולון – זירת המידע, נדלה בתאריך 24 באוקטובר 2015 http://www.h-500.com/
תוכנית "זיכרון עולם" של אונסק"ו היא תוכנית שמטרתה לשמר את האוספים הכתובים שתרמו להתפתחות האנושית במהלך ההיסטוריה.
הפרויקט מנהל מרשם בינלאומי של אוצרות תרבות בעלי חשיבות אוניברסלית שזכו להכרה על ידי אונסק"ו.
תוכנית "זיכרון העולם" של אונסק"ו היא יוזמה בינלאומית אשר מטרתה לשמור על המורשת התיעודית של האנושות כנגד השמדה, הזנחה, הרס מפאת פגעי זמן, תנאי האקלים והרס במזיד ו/או מכוון.
התוכנית קוראת לשימור תכנים ארכיוניים בעלי ערך, אוספי ספריות, ארכיונים ומוזיאונים בכל רחבי העולם – למען הדורות הבאים.
כמו כן שמה לה התוכנית לכונן מחדש את המורשת התיעודית וליצור לה נגישות טובה אשר תאפשר את הפצתה לציבור הרחב.
התוכנית החלה בשנת 1992, כדרך לשמר ולקדם מורשת תיעודית, אשר במסגרתה ניתן לצרף למרשם מסמך יחיד, אוסף, כתב יד או ארכיון אשר מראה כי החומרים יש להם חשיבות משמעותית למורשת התרבותית העולמית.
לשם כך הקימה אונסק"ו את התוכנית של שימור ודיגיטציה של המורשת התיעודית של האנושות.
התוכנית מנוהלת על ידי הוועדה המייעצת הבינלאומית (IAC), אשר בה 14 חברים הממונים על ידי המנהל הכללי של אונסק"ו.
ועדה בינלאומית זו אחראית לגיבוש מדיניות מרכזית, כולל מסגרת טכנית, משפטית ופיננסית עבור התוכנית.
הוועדה הבינ"ל לשנים 2015 - 2018 מורכבת מנציגי הארצות הבאות: לבנון, תוניסיה, ניו זילנד, סנט קיטס, קמבודיה, גרמניה, ברזיל, צ'כיה, איחוד האמירויות הערביות, בולגריה, אוסטרליה, פינלנד, סנגל וניגריה ו-13 משקיפים (ללא זכות הצבעה).
קיימות מספר ועדות משנה: ועדת רישום אוספים, ועדה טכנולוגית, ועדה למחקר וחינוך.
כמו כן קיימות ועדות אזוריות המורכבות מנציגי ועדות לאומיות: ועדת דרום אמריקה והקריביים, ועדת הפסיפיק ועוד.
כל מדינה החברה באונסק"ו יכולה להקים ועדה לאומית לאיתור ולהגשת אוספים להכרה זאת.
כל מדינה החברה בתוכנית יכולה פעם בשנתיים להגיש הצעה למועמדות של עד 2 אוספים או כתבי יד או פריטים אחרים העונים לתנאי המרשם.
המרשם הוא מצבור של מסמכים, כתבי יד, מסורות שבעל פה, חומרים אורקוליים, ספריות, ואוספים ארכיוניים בעלי ערך אוניברסלי.
עמידה בתנאי המרשם מובילה לשימור טוב יותר של המורשת התיעודית.
התוכנית מפעילה רשת של מומחים ותוכנית להחלפת מידע וגיוס משאבים לשימור, דיגיטציה, והפצת החומר.
המרשם כולל את רשימת כל הפריטים אשר הוכרו על ידי הוועדה הבינלאומית וממוינים באתר התוכנית לפי ארצות, אזורים, שנים.
הוועדה הישראלית לזיכרון עולם הפועלת מטעם הוועד הישראלי לאונסק"ו, ממונה על הכנת רשימת מצאי של אוצרות תרבות לאומיים שאפשר יהיה להגישם להכרה באונסק"ו ברמה לאומית או בינלאומית.
הכנת מרשם/מאגר של אוספים ישראליים (רשימה טנטטיבית)
ניהול מעקב וניטור תהליך הרישום וההגנה על האוספים
שיתוף פעולה עם ארגונים ממשלתיים ולא ממשלתיים לקראת פיתוח מרשם ישראלי
העלאת המודעות לקידום תוכנית 'זיכרון העולם'
עידוד הגשת הצעות מועמדויות של מורשת תיעודית, קבלתן והערכתן
תיאום הגשת מועמדויות לרישום של 'זיכרון העולם'
עידוד וגיוס תמיכות וחסויות – ממשלתית ופרטיות ליישום פרויקטים ופעילויות ספציפיות של 'זיכרון העולם'
שמירה על קשר עם מזכירות התוכנית הבינ"ל באונסקו
בשנת 2011 פורסם לראשונה קול קורא להגשת אוספים ישראליים לפרויקט "זיכרון עולם" הבינלאומי.
לאחר מיון ההצעות שהגיעו, נבחרו על ידי הוועדה שני אוספים אשר עמדו לדעת הוועדה בקריטריונים הבינלאומיים:
אוסף "דפי עדות" של ארכיון יד ושם
מכלול רוטשילד המוצג במוזיאון ישראל
אוספים אלו הוכרו בכנס הוועדה הבינלאומית בקיץ 2013 בעיר גואנג'ו בקוריאה הדרומית ומופיעים ברשימה האוספים המוכרים של אונסק"ו אשר להם חשיבות במורשת התרבות העולמית.
בשנת 2013 פורסם קול קורא בפעם השנייה והוחלט להגיש 2 הצעות:
כתר ארם צובא – ספר התנ"ך העתיק אשר נכתב בטבריה כנראה בשנת 930 – הוגש על ידי יד יצחק בן צבי
הכתבים התאולוגיים של אייזק ניוטון – הוגשו על ידי הספרייה הלאומית
בסתיו 2015 הוכרו אוספים אלו על ידי הוועדה הבינלאומית והם מופיעים ברשימת האוספים המוכרים של אונסק"ו אשר להם חשיבות במורשת התרבות העולמית.
תוכנית חקר הירח הרוסית היא תוכנית מחקר של רוסיה לחקר הירח, במקום זו שנקטעה בשנת 1976 ומתוכננת לשנים 2022–2040.
ההכרזה על התוכנית למחקר הירח בוצעה ב־28 בנובמבר 2018 במוסקבה בישיבת מועצה של האקדמיה הרוסית למדעים על החלל, בשיתוף פעולה עם רוסקוסמוס, תאגיד החלל הפדרלי.
עלות השלב הראשון מוערכת ב־39 מיליארד רובלים.
סכום זה כולל כספים עבור הקמת המערכת, משלוח חללית ושיגור כלי רכב וגשושיות.
בדיקת כל הטכנולוגיות על תחנת החלל הבין-לאומית לצורך יצירת בסיס מודול לירח, ביצוע ניסויים מתקדמים לחללית "פדרציה", ביצוע שיגורים בלתי מאוישים לירח עם חללית "פדרציה" וחקר תחנות מחקר במסגרת תוכנית "לונה" (לונה 25, 26, 27, 28) לצורך פתרון בעיות מדעיות ובדיקות לקראת צעדים נוספים.
מתוכננת גם בניית תחנת מחקר מסלולית סביב הירח שתוקם על בסיס אלמנטים ורכיבים של רוסיה המשמשים אותה בתחנת החלל הבין-לאומית, בפרט, מודול פריצ'אל (2021), תחנת חלל מסלולית לאומית ומודול אנרגיה מדעי (2022); ביצוע נחיתה על פני השטח של הירח והנחתת מטענים ומודולים.
עיבוד אמצעי גישה על פני הירח: שיגור טיסה מאוישת באמצעות החללית "פדרציה" בשנת 2026 ונחיתה של קוסמונאוטים (אחרי 2030; משך משימה – 14 ימים) על פני הירח ליצירת היסודות הראשונים לבניית בסיסים.
בשנים 2025–2030 מתוכננת פריסת לווייני תקשורת במסלול סביב הירח.
יצירת תשתית מדעית בצורה של מבנים על פני הירח עם שני מצפי כוכבים.
יצירת תשתית עבור איסוף מי קרח ובניית מקלטים להגנה מפני נשורת.
יצירת מערכת אחידה של טיסות מאוישות ואוטומטיות לחקר הירח.
בשנים 2036–2040 מתכוננת פריסת מכשירים למסלול ניווט על פני השטח של הירח.
תושק תוכנית גלונאס לניווט על הירח שתכלול את הלוויינים המקיפים את כדור הארץ, תאפשר שידור אות ניווט מהקרקע אל החללית במסלול סביב הירח.
ב־24 באוקטובר 2017 תאגיד הטילים והחלל אנרגיה דיווח כי עד שנת 2030 ייבחר המיקום על פני הירח, אשר יתאים לבניית בסיס הירח.
בתקופה שבין שנת 2030 ל־2040 תיושם תוכנית הבסיס לקראת הנחתת קוסמונאוטים רוסים.
אחרי 2040 תחל בנייה של בסיס הירח, בשנת 2050 ניתן יהיה לבצע עבודות מדעיות נרחבות.
בסיס הירח מתוכנן לשמש להפקת משאבים מהירח.
ב־19 בנובמבר 2018, ראש רוסקוסמוס, דמיטרי רוגוזין אמר כי הטיל "אנגרה" ישמש כאמצעי התחבורה העיקרי לשיגור חלליות במסגרת התוכנית לחקר הירח.
ב־21 בנובמבר 2018 ראש המועצה המדעית־טכנית ברוסקוסמוס, יורי קופטב אמר לכלי התקשורת כי תיחנך תוכנית ממשלתית חדשה המוקדשת לחקר הירח.
התוכנית נועדה להציג אפשרות לבניית תחנות אוטומטיות, אשר רוסיה מתכננת לשגר לירח עד 2029. לדברי קופטב, התוכנית תדרוש מאות מיליארדי רובלים (לא כולל עלות הקמת סוג חדש של טילים, שמפותחים במסגרת תוכנית חלל פדרלית נפרדת).
ב־28 בנובמבר 2018 בסופה של ישיבת מועצת האקדמיה הרוסית למדעים בענייני החלל, תאגיד החלל הפדרלי "רוסקוסמוס" פרסם את פרטי התוכנית למחקר וחקר הירח, בהיקף של 3 שלבים, שיבוצעו בשנים 2021–2040.
ההתעניינות בשיתוף פעולה במסגרת התוכנית כוללת את סוכנות החלל נאס"א.
ההנחה היא כי תחנת "לונה־26" תספק את תקשורת הרדיו בין הארץ לתחנה האמריקאית "זריחת הירח" (MoonRise) הממוקמת על הצד הרחוק של הירח.
מספר תאריך רכיבי חלל טיל שיגור משטח שיגור טיסה מאוישת משימהשלב ראשון122 באוגוסט 2023לונה-25 (לונה-גלוב)סויוז-2.1bווסטוצ'ניעיבוד טכנולוגיית הנחיתה.
חללית התרסקה בניסיון נחיתה.22027לונה-26 (לונה-רסורס-1 ОА)ווסטוצ'נימחקר מרוחק של הירח, אבטחת תקשורת למשימות ירח עתידיות.32028לונה-27 (לונה-רסורס-1 ПА) — נחתת עיקרית וחלופיתפיתוח טכנולוגיות ליצירת בסיס קבוע על הירח.
חקר סלעי הירח.4אחרי 2030לונה-28 (לונה-גרונט)אנגרה-А5הבאה לכדור הארץ דגימות אדמת ירח תרמוסטית שהושגו ממשימות קודמות, העשויות להכיל גבישי קרח.5אחרי 2030לונה-29אנגרה А5/КВТКהטסת נחתת ירח6לאחר 2030לונה-30 שלב שני12028אוריול (חללית)יניסיי (РНСТК)ווסטוצ'ניטיסה לא מאוישת סביב הירח22028מודול תחנת ירח מסלוליתשיגור המודול לירח32029אוריול (חללית)טיסה מאוישת למסלול סביב הירח.
סויוז־2.1b וטיל אנגרה־A5 (שלב 1 של התוכנית).
תוכנית לאנדסאט היא תוכנית חלל של ארצות הברית המופעלת על ידי נאס"א והסקר הגאולוגי של ארצות הברית, להשגת תצלומי לוויין של כדור הארץ לשימושים שונים.
תוכנית לאנדסאט החלה את דרכה ב-1965 כאשר נאס"א החלה את תוכנית Earth Resources Survey (סקר משאבי כדור הארץ), שמטרתה הייתה לפתח דרכים ושיטות לחישה מרחוק של משאבי כדור הארץ מהחלל.
מחלקת החקלאות של ארצות הברית הצטרפה גם היא לתוכנית עם מחקרים שערכה על יישום החישה מרחוק בתחומי הגאולוגיה, ההידרולוגיה, הגאוגרפיה והקרטוגרפיה.
ב-1966 הצטרפה גם מחלקת המסחר של ארצות הברית בהקימה קבוצה למחקרים סביבתיים בתוך מנהלת שירותי המדע הסביבתי (הסוכנות שקדמה ל-NOAA), ומחלקת הפנים של ארצות הברית החלה תוכנית רב-ארגונית לתצפית על משאבי כדור הארץ באמצעות לוויינים חישה מרחוק.