tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-Metacritic, הציון הממוצע הוא 63 מתוך 100, בהתבסס על 30 ביקורות.
מבקרים שיבחו את הופעתו של מקונוהיי ואת העלילה המותחת.
סנגמביה הייתה קונפדרציה רופפת בין המדינה המערב-אפריקאית סנגל לבין שכנתה גמביה, המוקפת כולה בסנגל מלבד רצועת חוף קטנה במערב המדינה.
האיחוד המדיני בין שתי המדינות נכנס לתוקפו ב-1 בפברואר 1982 בעקבות הסכם שנחתם ביניהן ב-12 בדצמבר 1981. בירתה של האיחוד החדש הייתה דקר.
האיחוד היה אמור לקדם את שיתוף הפעולה בין שתי המדינות אולם הוא פורק על ידי סנגל ב-30 בספטמבר 1989, לאחר שגמביה סירבה להתקרב יותר לכיוון האיחוד המשותף.
סנדוויץ' דה מיגה (בספרדית: Sandwich de Miga) הוא כריך ארגנטינאי תלת-שכבתי.
"מיגה" הוא החלק הרך של הלחם, והכריך נקרא כך כיוון שהוא עשוי מפרוסות לחם ללא קרום.
הלחם המשמש לכריכי "מיגה" הוא לחם לבן הנפרס דק מאוד.
הכריך מורכב משלוש פרוסות לחם, שביניהן ממרח כגון חמאה, מרגרינה או מיונז.
בין פרוסת הלחם התחתונה לאמצעית מונח בדרך כלל שינקן או סוג אחר של בשר פרוס כגון פסטרמה או סלמי.
בין הפרוסה האמצעית לעליונה מוכנסים מילויים שונים, שהנפוץ בהם הוא גבינה צהובה.
מילויים חלופיים הם עגבניות וחסה.
מאמצע המאה ה-20 נוספו מגוון מילויים אחרים, בהם: לבבות דקל, פרוסות זיתים, סלט ביצים, טונה, בשר בקר, אנשובי, סרדינים, פרוסות אננס, תירס, פטריות, אספרגוס, פירות ים, גבינות נוספות כגון רוקפור.
עד ההגשה נשמרים הכריכים במקרר כשהם מכוסים היטב (למשל בניילון נצמד) על מנת למנוע חדירת לחות.
הם מוגשים קרים או קלויים, לארוחת שעת התה או כמתאבנים.
היה ראש המועצה האזורית הירקון בין השנים 1957–1960.
סנדו דוד נולד בשם דודזון בעיר טרגובישטה ברומניה בן לצ'רנה ומנשה דודזון.
בתקופת שואת יהודי רומניה הוגלה למחנה ריכוז בטרנסניסטריה (מחנה ואפניארקה, Vapniarka).
בשנת 1944 עלה לארץ ישראל ו מ-1950 היה לחבר במושב עדנים.
הוא פעל במסגרת תנועת המושבים ומרכז מפא"י, בתפקיד מנהל המחלקה להתיישבות.
בין השנים 1957–1960 ראש המועצה האזורית הירקון.
שימש כיו"ר התאחדות אגודות הסופרים בישראל,
סגן יו"ר אגודת הסופרים העבריים ובוועדת הביקורת של אקו"ם.
משיריו של סנדו דוד (בעברית) הוצאו לאור שבעה ספרים.
נפטר ב-30 ביוני 2003, והובא למנוחות בבית העלמין נווה הדר בהוד השרון.
ארכיונו האישי שמור בארכיון גנזים - אגודת הסופרים.
1949 "אור הלילות" - שירים (מרחביה : ספרית פועלים, הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר)
תשי"ז "בורא התמונות" - שירים (תל אביב - הוצאת יבול)
תשל"ג "מראות בגילופים" - שירים (תל אביב - הוצאת יבול)
1985 "צבעי הסתיו" (תל אביב - הוצאת יבול)
1988, תשמ"ח "יהלום שחור, הלילה" (תל אביב - הוצאת עקד)
2000 "משולשים" (מושב עדנים - הוצאת יבול)
סנדהיל רממורת'י הוא שחקן טלוויזיה וקולנוע אמריקאי.
רממורת'י נולד בשיקגו, אילינוי, וגדל בסן אנטוניו, טקסס.
שני הוריו, שהיגרו מהודו, ואחותו היחידה הם רופאים.
רממורת'י השלים את לימודיו בבית הספר "קיסטון" ב-1991. הוא החל ללמוד רפואה, אך שינה את דעתו והתחיל ללמוד משחק באקדמיה למשחק, ששם הוא סיים ב-1999. הוא נשוי לשחקנית אולגה סוסנובסקה ויש להם שני ילדים; בת בשם אלינה (2005) ובן, אלכס (2008).
הוא הודיע שהוא לא מתכוון לשחק בתפקידים סטראוטיפיים של הודים אף על פי שהוצעו לו מספר תפקידים כאלה.
רממורת'י השתתף בהצגות התיאטרון "מזרח הוא מזרח", "משרתם של שני אדונים" ו"דיו הודי".
הוא השתתף בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה "אלן", "נפטר", "אור מנחה", "יחידת קומנדו", "האנטומיה של גריי", "מספ7ים" ו"היפה והחיה".
תפקידו החשוב ביותר עד כה הוא בסדרת הטלוויזיה "גיבורים", בה הוא גילם את מוהינדר סורש למשך 4 עונות מ-2006 עד 2010.
ב-2006 שיחק בקומדיה הרומנטית "בליינד דייט" בכיכובו של כריס פיין, ובסרט הדרמה "אהבה ודיון" לצד אדם רודריגז.
בשנת 2016 התארח בסדרות הטלוויזיה "אלמנטרי" ו"איש משפחה" בתור איש הודי.
בשנת 2018 התארח בעונה השלישית של הסדרה "מקגייוור" בתפקיד של סמיר.
בשנת 2018 כיכב בתור פול האמונד בדרמת המדע הבדיוני של NBC "חלום בהקיץ", שבוטלה לאחר עונה אחת.
בנוסף, התארח בסדרת הדרמה הרפואית "ניו אמסטרדם" ב-NBC.
ב-2019 החל לגלם את דמותו של ראמזי רוסו בעונה השישית של הסדרה "הפלאש".
בשנת 2020 דיבב בסדרות האנימציה "סופר הירו גירלס" את דמותו של ראס-אל-גול ובסדרה "קלאופטרה בחלל" את דמותו של ק'נסו וגם שיחק בסדרת הטלוויזיה הקומית "אמת או חובה" בנטפליקס
בשנת 2022 החל לשחק בסדרת הדרמה הרפואית "Good Sam" ברשת CBS, את דמותו של אשר פיין, בעלה של ויויאן, קצינת האבטחה של בית החולים בו מתרחשת עלילת הסדרה.
באותה שנה החל לשחק בעונה הרביעית של סדרת גיבורי העל "סיירת האבדון" מבית DC קומיקס המשודרת ברשת HBO Max.
בשנת 2025 התארח בסדרה "צמרמורת" שם גילם את ד"ר אבי פאמאני.
באותה שנה שיחק בעונה השנייה של סדרת המותחן הפסיכולוגית "הזוג ממול" של ערוץ 4 בתור ליאו.
סנגריה (בספרדית: Sangría שמשמעו "מדמם") היא פונץ' קוקטייל יין, שמוגש קר או חם, ומוצאו מספרד ופורטוגל.
העיר המזוהה ביותר עם המשקה היא ברצלונה.
הסנגריה מורכבת מכוס יין אדום וחצי ליטר מיץ תפוזים טרי, בתוספת מעט סוכר או דבש, מקלות קינמון, מסמרי ציפורן וכוכבי אניס.
אל המשקה נוהגים להוסיף פירות חתוכים לקוביות דקות: בדרך כלל תפוזים ולימונים (עם הקליפה), ולעיתים גם תפוחים ואגסים.
במקומות מסוימים נוהגים להוסיף מעט ברנדי כדי לחזק את התחושה האלכוהולית.
השם סנגריה מקורו במילה הספרדית Sangría ("מדמם") ומתייחס לצבעו האדום של המשקה.
מקור המשקה מגיע עד ימי הביניים של אירופה התיכונית.
באותה התקופה, המים לא היו ראויים לשתייה, לכן משקאות אלכוהוליים היו פתרון הולם כיוון שהם הורידו את הסיכוי לחולי.
באותם זמנים, אנשים היו מערבבים יין, שהיה קליל ופחות חזק ממה שאנו רגילים אליו כיום יחד עם תבלינים כמו קינמון.
יוונים ורומאים היו מכינים משקה אלכוהולי באמצעות סוכר, תבלינים ופירות בשם 'היפוקראס' - יין מתובל מימי הביניים, אשר ממנו נגזר מאוחר יותר המשקה הספרדי הידוע כיום כ'סנגריה'.
בראשיתה הייתה מיוצרת הסנגריה בספרד מגפנים שנשתלו על ידי הפניקים בסביבות שנת 1100 לפנה"ס.
כיבוש ספרד על ידי שושלות איסלאמיות הביאו לסיומו של עסק ייצור הסנגריה הספרדי, אשר נמשך עד לשנת 1492. המשקה היה מיוצר גם בבריטניה ובצרפת באמצעות אשכולות ענבים שמקורם בצרפת.
בשנת 1964 הציגה ספרד את הסנגריה בתערוכה העולמית שהתקיימה בניו-יורק וכך הפכה את הסנגריה למשקה בעל תהילה עולמית.
מאז, מדינות אירופאיות רבות ומאות מסעדות יצרו גרסאות משלהן של הסנגריה.
ספרד לבדה מציעה מספר רב של גרסאות מסורתיות לפי אזורים שונים במדינה, כמו למשל גרסה תוססת באזורים בספרד שבהם מייצרים קאווה.
הסנגריה נזכרת בשיר של נעמי שמר 'אני גיטרה' - "על משבצות אדום לבן, אשכול בשל על השולחן, ואגסים דמויי סזאן, וגם סנגריה".
סנדו מזור (נולד ב-1945) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל בה כיהן כראש אגף חקירות בשנים 1996–1998 וכסגן המפקח הכללי של משטרת ישראל בשנים 1998–2000. בתום שירותו במשטרה מונה לשגריר ישראל ברומניה.
מזור נולד ב-1945 בבוקרשט שברומניה, ועלה לישראל בשנות ה-60. ב-1964 הצטרף לשורות המשטרה תחילה כסייר במחוז תל אביב ובהמשך כקצין רישוי וכקצין חקירות.
ב-1975 מונה לראש מחלק פשעים חמורים במרחב ירקון.
ב-1977 הועלה לדרגת רב פקד ומונה לסגן ראש לשכת החקירות במרחב וב-1978 לראש מפלג התשאול ביחידה המרכזית של מחוז תל אביב.
במסגרת זו עמד בראש צוות החקירה של חברי כנופיית מע"צ, לימים בוטלה הרשעתם של ארבעה מהמורשעים לאחר שכבר ריצו את עונשם, בשל חשד שהודאותיהם זויפו או נגבו בכוח, בעינויים ובהשפלות.
לאחר תפקידי הדרכה במכללה לקציני משטרה בכירים, מונה לעמוד בראש ענף חקירות במחוז המרכז, ובהמשך לראש אגף החקירות של המחוז.
לאחר תקופת לימודים במכללה לביטחון לאומי עבר לשרת במטה הארצי של המשטרה, כיהן כסגן מפקד היחידה הארצית לחקירות הונאה, וב-1988 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה לראש היחידה הארצית לחקירת פשעים.
ב-1993 הועלה מזור לדרגת ניצב ומונה לראש האגף לתמיכה לוגיסטית, ב-1996 מונה לראש אגף החקירות.
בתחילת 1998 מונה לסגן המפקח הכללי של משטרת ישראל ופעל להקמת יחידה למניעת פשיעה כלכלית (שנוסדה לבסוף רק ב-2004), בספטמבר 2000 סיים את שירותו במשטרה.
מיד לאחר פרישתו מונה מזור על ידי שר החוץ שלמה בן עמי לשגריר ישראל ברומניה, תפקיד בו כיהן עד אוגוסט 2003. לקראת תום תפקידו כשגריר ביקש מזור להשיב לו את אזרחותו הרומנית, כיוון ששאף להתמודד על משרת מנכ"ל קבוצת רסידו, חברת השקעות ישראלית ולהמשיך בפעילות כלכלית ברומניה.
עם סיום תפקידו כשגריר קיבל מזור מנשיא רומניה, יון איליאסקו את "העיטור הלאומי לזכויות" על תרומתו האישית למען חיזוק הקשרים בין ישראל לרומניה.
סנגלאה (Senglea) הידועה גם בשם ל-איסלה (L-Isla - "האי") היא עיר בצפון-מזרחה של מלטה, הנמנית עם שלוש הערים.
העיר שוכנת על חצי אי קטן באורך של כקילומטר וברוחב של עד 300 מטרים, הבולט אל מימיו של הנמל הגדול בין "ערוץ המספנה" (Dockyard Creek) מצפון ל"ערוץ הצרפתי" (French Creek) מדרום.
מבחינת שטחה, סנגלאה היא הקטנה בערי מלטה, והיא משתרעת על פני שטח של 0.2 קמ"ר בלבד.
רחובותיה ערוכים בתבנית שתי וערב, המתבססת על שישה צירי אורך, המובילים מדרום-מזרח לצפון-מערב.
בשנת 2005 מנתה אוכלוסיית העיר כ-3,000 תושבים.
שמה של העיר מנציח את הגראנד מאסטר קלוד דה לה סנגלה (Claude de la Sengle), אך היא עדיין ידועה בשמה המקורי, "ל-איסלה" (L-Isla) - שיבוש השם האיטלקי ל'איזולה (l'Isola) - היינו "האי".
בנוסף מכונה העיר בשם "צ'יטה אינוויקטה" (Città Invicta או Civitas Invicta), היינו "העיר הבלתי מנוצחת", בשל עמידתה במצור הגדול על מלטה בשנת 1565.
תחילתה של העיר בימי שלטונו של ל'איל-אדאם (Philippe Villiers de L'Isle-Adam), הגראנד מאסטר הראשון ששלט באי החל בהגעת ההוספיטלרים למלטה ב-1530. הוא נטע בחצי האי עצי זית רבים כדי להופכו לאזור נופש וציד לאבירים, אשר קבעו את מעוזם בעיר הסמוכה בירגו.
בהמשך הוקמה בחצי האי וילת המגורים של הגראנד מאסטר, אשר נודעה בשם "קאזה מג'יסטראלה" (Casa Magistrale), והחל ב-1550 הוא בוצר על ידי דה לה סנגלה שהעניק לה את שמה.
בעת המצור הגדול ששמו העות'מאנים על מלטה בקיץ 1565, עמדה העיר בפני התקפות והפגזות ארטילריות כבדות, אך לא נכנעה.
הניצחון הוכרז ב-8 בספטמבר, יום הולדת הבתולה, הקדושה המגנה של העיר, וסנגלה זכתה בכינוי "הבלתי מנוצחת".
ב-1581 הייתה העיר לרובע כנסייתי והחל ב-1580 הוקמה בה כנסיית הרובע המוקדשת לגבירתנו של הניצחונות.
בעת ההתקוממות כנגד הצבא הצרפתי שפלש אל מלטה בשנת 1798, הפגיזו המורדים את הכוח הצרפתי בעיר, וכשבעים בתים נהרסו עקב כך.
כאשר הבריטים כבשו את מלטה ב-1800, הם החרימו את המספנות שלאורך חופו הדרומי של חצי האי לצרכים צבאיים, ובעליהן נאלצו לנדוד לאורך חופי הנמל הגדול אל מחוץ לעיר, ולהתמקם לאורך המפרצון שנודע לימים כ"נמל החדש" (Newport) או "ערוץ מרסה".
במלחמת העולם השנייה נהרסו יותר מ-75% מבתי העיר בהפצצות האוויריות של מטוסי מדינות הציר, והבזיליקה חרבה.
האבדות בנפש היו כבדות, ותושבי העיר פונו ממנה או נטשו אותה.
לאחר המלחמה העיר שוקמה והבזיליקה הוקמה מחדש.
בזיליקת גבירתנו של הניצחונות - כנסיית הרובע של העיר שלה מעמד של בזיליקה, נבנתה בסוף המאה ה-16 ושוב לאחר שחרבה במלחמת העולם השנייה.
איל-פונטה - בקצהו של חצי האי המכונה "איל-פונטה" (il-Ponta), היינו "הנקודה", שכן מבצר סנט מייקל המקורי.
לאחר שהמבצר ניזוק באופן קשה ב-1565, הוקמו במקום בשנת 1596 כנסייה ומנזר שהוקדשו ל"גבירתנו של המרומים השקטים" אך שוב אינם קיימים, וכן מגדל תצפית המכונה "הגרדיולה" (il-Gardjola).
מהמגדל הניצב בלב גן נשקף מראה פנורמי של הנמל הגדול, ושל הערים ולטה ופלוריאנה המשתרעות לאורך חופו האחר.
על המגדל תבליטים בצורת עיניים ואוזניים שנועדו להמחיש את תפקידו כמגדל תצפית ושמירה.
מבצר סנט מייקל - לאחר המצור והקמתה מחדש של העיר, דבק השם "מבצר סנט מייקל" או "סוללת סנט מייקל", במערך הביצורים בצידה הדרום-מזרחי של העיר.
מבצר זה נהרס במספר שלבים החל במאה ה-19 כדי לפנות מקום למספנה ובמאה ה-20 לבית ספר.
המבצר נפגע באורח קשה בהפצצות האווריות בעת המצור על מלטה בזמן מלחמת העולם השנייה, וכיום נותרו ממנו שרידים בלבד.
נהר סנגמון הוא נהר הזורם אל נהר אילינוי במדינת אילינוי שבארצות הברית.
אורך הנהר 396 קילומטרים והוא מנקז שטחים מעובדים בין פאוריה לספרינגפילד.
הנהר מוזכר בסיפור חייו של אברהם לינקולן.
חלקו של הנהר העובר בפארק אלרטון בסמוך למונטיסלו הוכרז בשנת 1971 כאתר טבע לאומי.
בשנים 1920–1922, נבנה סכר לנהר באזור דקטור במטרה ליצור את אגם דקטור כמקור מי שתייה לעיר.
האגם נוצר ללא יכולת שליטה על השפכים המתנקזים אליו ויצר בעיות קשות של זיהום מי השתייה מזיהום חקלאי.
סנדאי (ביפנית: 仙台; תעתיק לטיני: Sendai) היא עיר נמל ביפן הנמצאת באי הונשו, לחוף האוקיינוס השקט ומשתרעת עד להרי הו.
היא העיר הגדולה ביותר בחבל טוהוקו ועיר הבירה של מחוז מיאגי.
אוכלוסייתה מונה מעל מיליון בני אדם.
שדה התעופה סנדאי נמצא בנטורי, פרבר הסמוך לסנדאי.
מערכת הרכבות היא אמצעי תחבורה ראשי בסנדאי.
בתחנת סנדאי של חברת הרכבות מזרח יפן (החברה הגדולה בעולם בהסעת נוסעים) עוברים קווי רכבת לאורכה של יפן:
קן טוהוקו שינקנסן - המחבר בין טוקיו לשין-אאומורי שבצפון יפן.
קו טוהוקו הראשי - המחבר בין טוקיו למוריאוקה שבצפון יפן.
מערכת הרכבת התחתית של סנדאי, קו נאנבוקו (צפון-דרום), בעלת 17 תחנות לאורך 14.8 ק"מ.
העיר סנדאי זכתה לכינוי "עיר אקדמית", בשל מספר האוניברסיטאות הגדול שבה, יחסית לגודל האוכלוסייה:
אוניברסיטת טוהוקו - נוסדה בשנת 1907, לומדים בה כ-18,000 סטודנטים ב-10 פקולטאות.
דורגה במקום חמישי ביפן, במקום 20 בעולם בתחום ההנדסה והטכנולוגיה ובמקום 39 בעולם במדעי הטבע.
בקיץ, נערך בסנדאי פסטיבל טנבטה, פסטיבל הטנבטה הגדול ביפן עם יותר מ-2 מיליון מבקרים.
בחורף, העצים ברחובות מקושטים באלפי נורות ותיירים רבים נוהרים לצפות באירוע המכונה חזיון אור כוכבים.
סנדאי ידועה כאחת הערים ה"ירוקות" ביפן, בשל מספר העצים והצמחים הרב בשטחה.
כינויה, עיר העצים, היה נכון לפחות בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה.
השלטון בסנדאי עודד את בעלי האחוזות לגדל עצים בשטחם וכך בתים, מקדשים ומקומות קדושים במרכז סנדאי היוו מעין יערות פרטיים אשר שימשו כמקור לעץ ולחומרים אחרים.
במלחמת העולם השנייה מרביתם של העצים נכרת לצורכי המלחמה וגם בתהליך שיקום העיר שלאחר המלחמה.
למרות כל זאת עדיין העיר נחשבת כעיר העצים בעיקר בשל מאמץ השימור.
שיזוקה אראקאווה ויוזורו האניו אלופים אולימפיים בהחלקה אמנותית (טורינו 2006 וסוצ'י 2014 בהתאמה) גדלו והתאמנו בסנדאי.
במסגרת אליפות העולם בכדורסל שנערכה ביפן בשנת 2006 אירחה סנדאי את המשחקים המוקדמים של בית א'.
לסנדאי יש ברית ערים תאומות עם הערים:
סנדה מרין (ברומנית: Sanda Marin; דצמבר 1900 יאשי - 1961 בוקרשט) הייתה מחברת ספר הבישול הקלאסי בתחום המטבח הרומני.
סנדה מרין נולדה בשם צ'צ'יליה מריה סימיונסקו (Cecilia Maria Simionescu) כבת למשפחה מן האליטה האינטלקטואלית של העיר יאשי ברומניה.
אביה, יון סימיונסקו היה גאולוג, פלאונטולוג ובוטניקאי, פרופסור באוניברסיטה מגיל צעיר, לימים חבר ב.
צ'צ'יליה זכתה לחינוך מובחר שכלל לימוד השפות גרמנית, צרפתית ואנגלית על בוריין ולימודי פסנתר בפריז וברומניה אצל פלוריקה מוזיצ'סקו (מורתו של דינו ליפאטי ושל דן גריגורה).
גדלה בבית שהתארחו בו מלומדים, סופרים ואמנים רבים.
התחתנה עם הכימאי מיכאי זאפאן וכבעלת בית ומארחת הוכיחה מהר את כישוריה באמנות הקולינרית.
ממורמרת לגבי רמת ספרי הבישול שהיו קיימים בשוק, החליטה לפרסם ספר גסטרונומי משלה, תחת שם העט "סנדה מרין".
הספר הפך לציון דרך בספרות הגסטרונומית הרומנית.
צ'צ'יליה מריה זאפאן alias סנדה מרין, נפטרה בגיל 61 בבוקרשט.
קברה נמצא בבית הקברות בלו ועל המצבה שלה הותקן זר דפנה ממתכת שעליו כתוב: "מטעם עקרות הבית".
ספר הבישול ("ספר המאכלים") של סנדה מרין הופיע במהדורתו הראשונה בשנת 1936 בהוצאת "קרטיה רומניאסקה", עם הקדמה מאת הסופר פסטורל תאודוריאנו.
במקור הוא כולל כ-10,000 מתכונים.
אחרי מלחמת העולם השנייה הופיע במהדורה מקוצרת שפורסמה לאחר מכן פעמים חוזרות.
העורכים בתקופה הקומוניסטית הסירו את השמות הצרפתיים או הזרים האחרים שהופיעו בספרה המקורי של סנדה מרין.
אפילו אחרי הקיצור והשינויים שנערכו בו שימש הספר מקור השראה לדורות של מחברי ספרי בישול ברומניה.
בסוף המאה ה-20 הספר תורגם לשפות זרות - אנגלית, גרמנית.
בגרסה האנגלית הוא כולל 1,296 מתכונים (Traditional Rumanian Cooking) (1996).
בסך הכול הספר של "סנדה מרין" הופיע ברומניה בלפחות 12 מהדורות.
בשנת 2011 הוצאת "הומניטס" בבוקרשט חידשה את המהדורה המקורית של הספר.
סנדו אליאד (ברומנית: Sandu Eliad ; 30 ביוני 1899 – 11 במרץ 1979) היה במאי תיאטרון, מבקר תיאטרון ועיתונאי יהודי רומני.
נולד ב-1899 במשפחה יהודית מבוטושאן בחבל מולדובה שבממלכת רומניה בשם סולומון ברקוביץ'.
בגיל 17 בשנת 1916 עבר לגור בבוקרשט.
הוא עבד תקופה כמוכר בחנות ולמד באקדמיה לאמנויות הבמה בבוקרשט.
לפני סיום לימודיו התחיל להתפרסם בשם עט רומני – סנדו אליאד – כעיתונאי בנושאי מדיניות חוץ, היה כתב ומזכיר מערכת בכתבי העת "פאקלה" ("הלפיד"), "זורילה" ("השחר") ו"ויאצה רומניאסקה" ("החיים הרומנים").
מגיל צעיר היה פעיל בחוגי השמאל הדמוקרטי יחד עם עוד אקדמאים צעירים, חלקם מן האוונגרד.
כיהן, בין השאר, כמזכיר האיגוד "ידידי ברית המועצות".
בשנים 1922–1923 היה חבר בקבוצת האמנים "Insula" ("האי") וב-28–29 במאי 1925 השתתף ב"מפגני האמנות המודרנית" שאורגנו על ידי המגזין לתרבות "קונטמפוראנול".
החל משנות ה-1920 עסק אליאד גם בבימוי בתיאטראות שונים.
בשנת 1925 בשיתוף פעולה עם ידידו, הצייר מרסל ינקו שעיצב את התלבושות, ביים על במת "קאסא ארטלור" (בית האומנויות) בבוקרשט את ההצגה "ארלקינאד" מאת ניקולאי יבריינוב.
ב-1927 ביים בתיאטרון "קאראג'אלה" של דידה סולומון.
בשנת 1931 ביים, בהפקת מעבדות גוצ'ו וסילסקו, סרט תיעודי קצר על הנוף האדריכלי של בוקרשט בשם "Frumuseţile şi pitorescul urbanistic bucureştean".
סנדו אליאד היה אחד מהגברים החשובים בחייה של הזמרת הלאומית של רומניה, מריה טנאסה, בתחילת דרכה האמנותית.
הוא עודד אותה בהתפתחות הקריירה מוזיקלית והכיר לה את המוזיקולוגים והפולקלוריסטים קונסטנטין בראילויו והרי בראונר שהתרשמו מאוד מכשרונה, סייעו לה להרחיב את הרפרטואר ולהקליט את ראשוני תקליטיה ברומניה ובחו"ל.
בהמשך היה אליאד אחד מבני הזוג של השחקנית והזמרת אגניה בוגוסלבה ואחר כך של שחקנית היידיש לאוני ולדמן-אליאד.
סנדו אליאד ביים את מרבית ההצגות של התיאטרון היהודי באראשאום שפעל בשפה הרומנית בבוקרשט בקרב הקהילה היהודית בימי השלטון הצבאי הפאשיסטי של יון אנטונסקו, באישור הממשל לאחר שנאסר ליהודים לעבוד במוסדות תרבות המיועדים לקהל הרחב.
ב-1950, בימי השלטון הקומוניסטי כשניהל את להקת הקונפדרציה הכללית של האיגודים המקצועיים Teatrul CGT, תמך סנדו אליאד בקריירה של המנצח הצעיר סרג'יו קומיסיונה.
מאוחר יותר היה למנהל תיאטרון הרוויו ע"ש קונסטנטין טנאסה.
וניהל את התיאטרון הממלכתי היהודי ביאשי.
בשנות ה-60 סייע בקידום הקריירה האמנותית של הרקדן, השחקן ואמן הקרקס מיכאי צ'ו'קה.
בנם של סנדו אליאד ושל אגניה בוגוסלבה היה המשורר והסופר טודור אליאד (1943–2007).
1946 – עיטור המסדר "הצטיינות בתרבות" של ממלכת רומניה בדרגת אביר, ואחר כך קצין.
1953 – הוענק לו התואר "יוצר מצטיין באמנות" של הרפובליקה העממית הרומנית.
היא יצאה מקונסטנצה ברומניה, במרץ 1939, כשעל סיפונה 270 מעפילים.
לאחר שלושה ימי סערה הגיעה לאי כיוס ומשם לאי סנטוריני שם נעשו תיקונים ונערכה הצטיידות.
ב-14 במרץ אמורה הייתה להיפגש עם ספינה אחרת אשר תעביר את המעפילים לחוף.
כשזו לא הגיעה התקרבה עד כדי מיל אחד מחופי הארץ.
אחד מהמעפילים קפץ המימה ושחה לחוף לצורך יצירת קשר עם גורם מן היישוב.
לאחר שעלה בחוף שפיים הוא הודיע על האונייה.
סירת חתירה יצאה ללב ים לעבר הסנדו.
אך היא בינתיים הפליגה לביירות להצטייד בפחם.
ביציאתה מביירות זוהתה על ידי מטוס בריטי.
בקרבת חופי הארץ נעצרה והובלה לנמל חיפה, צוידה במים, פחם ומזון וגורשה מהארץ על כל נוסעיה.
הספינה הפליגה חזרה לקונסטנצה, והמעפילים התפזרו במקומות שונים באירופה.
אלכסנדרו (סנדו) אלבו (ברומנית Alexandru "Sandu" Albu, 22 באוגוסט 1897 סינאיה – 22 בנובמבר 1978 בוקרשט) היה כנר, ויולן, מלחין, מנצח ומורה רומני.
נודע כאחת הדמויות החשובות בחיים המוזיקליים בעיראק בימי המלוכה - בשנים 1937–1958, כפרופסור לכינור בקונסרבטוריון בבגדאד וכמנצח התזמורת הממלכתית בבגדאד.
סנדו אלבו נולד ב-1897 בסינאיה, במחוז פרחובה, ברומניה, כבן הקטן מבין תשעת הילדים של שטפאן טודור אלבו, מוביל של דגנים.
למד מנעוריו נגינה בכינור ותאוריה מוזיקלית אצל ג.
בשנים 1917-1913 למד בקונסרבטוריון (האקדמיה למוזיקה) של בוקרשט אצל אלפונזו קסטלדי (תאוריה-סולפז' והרמוניה), יואן סקרלטסקו (הרמוניה) וצ'צ'יליה ניצולסקו-לופו (כינור).
בהמשך השתלם בשנים 1922-1920 בקונסרבטוריון של פראג אצל הכנרים אוטאקאר שווצ'יק ופרנטישק אונדז'יצ'ק ובמקביל השתתף בקורסים לתולדות המוזיקה, ניתוח וצורות מוזיקליות באוניברסיטה הגרמנית של פראג.
סנדו אלבו ניגן החל משנת 1925 ועד גיל 80 ככנר סולן ברומניה ובחו"ל.
בשנים 1928-1927 לימד נגינת כינור וויולה בקונסרבטוריון למוזיקה של ברוקלין, ניו יורק, בשנת 1929- 1928 בבית הספר למוזיקה ע"ש ג'.
בשנים 1937-1935 היה אחראי על פיקוח המוזיקלי בשידורי רדיו בוקרשט.
בשנת 1937 הגיע לעיראק והתמנה לפרופסור לכינור במכון לאמנויות בבגדאד.
אחרי הפסקה בשנות מלחמת העולם השנייה (1945-1939) חזר ללמד שם עד שנת 1950. בהמשך (1958-1950), עד להפיכה הצבאית משנת 1958 ניצח על התזמורת הסימפונית הממלכתית העיראקית בבגדאד.
תזמורת זו ניגנה בעיקר באולם המכון לאמנויות באולם "מלך פייצל" וכמו כן בעיר כירכוכ.
בשובו לרומניה, לימד כינור בבית הספר התיכון למוזיקה מס.2 בבוקרשט (1965-1964 ו 1967–1968), היה מרצה לכינור במכון הפדגוגי בבוקרשט (1965-1962) ומרצה למוזיקה קאמרית (1966-1964) ולוויולה בקונסרבטוריון של בוקרשט.
סנדו אלבו ערך סיורי הופעות בארצות רבות, משנות ה-1920 ועד שנות ה-1950, ערך תוכניות רדיו ופרסם מאמרים מקצועיים בכתב העת "מוזיקה" ברומניה.
נודע בעיקר ביצירות ווקליות (לידר על מילים ממשוררים רומנים כמו מיכאי אמינסקו,ג'ורג'ה קושבוק, אלכסנדרו מצ'דונסקי, אוקטביאן גוגה, טודור ארגזי ואחרים, מוזיקה למקהלה), מוזיקה לכינור - (סויטה בסגנון קלאסי- 1922, טריפטיך לכינור סולו- 1975, אנדנטה ופוגה לכינור סולו- 1976, קדנצול לכינור סולו לקונצ'רטו מס.
22 מאת ויוטי, לקונצ'רטי מס.
1, 2 ו-3 מאת מוצרט ולקונצ'רטו מס.2 מאת פגניני, מוזיקה לפסנתר, יצירות להרכבים קאמריים ויצירות (למשל 3 קונצ'רטיני לכינור, "געגועים למולדת", סונאטה לכינור ופסנתר בסגנון רומני, מנגינות רומניות לכינור ופסנתר, מנגינה ערבית לכינור ופסנתר, לרגו לוויולה ותזמורת, וכו'), יצירות סימפוניות, וכו'
לפי עדות הכנר והמורה וסילה פיליפ (שראויין ב-18 ביולי 1980 על ידי דספינה פטצ'ל),סנדו אלבו היה מחונן בזיכרון יוצא דופן, רגישות מוזיקלית רבה, רצון של ברזל ושליטה ברפרטואר רחב מאוד.
בעזרת כישורים אלה, הצליח לפתח קריירה מכובדת, למרות שממדי ידיו ואצבעותיו לא היו ממש מתאימות לנגינה בכינור".
אנקדוטה מספרת שבסוף שנות ה-1920 כשהגיע סנדו אלבו כדי להופיע בקונצרט בניו יורק ביקש מג'ורג'ה אנסקו ללוות אותו בפסנתר, אחרי שהמלווה שלו חלה.
כשארתור שנאבל הגיע כדי לקחת את אנסקו לקולנוע, נתבקש גם הוא להתלוות אליו קודם לאולם הקונצרטים כדי להפוך את הדפים בשביל אנסקו.
למחרת מבקר המוזיקה של "ניו יורק טיימס" כתב:"המוזיקה הייתה טובה מאוד, רק שהייתה איזו בעיה עם הליהוק: היה צריך שאנסקו ינגן בכינור, ששנאבל ינגן בפסנתר ושסנדו אלבו יהפוך את הדפים".
אכן אנסקו ליווה את אלבו לא פעם בפסנתר, למשל, בניו יורק ב-31 במרץ 1933, בסונאטה שלו עצמו לפסנתר וכינור בפה מינור מס.
1972 - ספר זכרונות - (עם הכינור בעולם) זיכרונות מספורים מחדש על ידי אלכסנדרו בילצ'ורסקו
1942 קיבל "ציון ראשון" בתחרות להלחנה ע"ש ג'ורג'ה אנסקו- עבור סויטה לכינור סולו בסגנון קלאסי
סנגרה גראנדה (בספרדית: Sangre Grande) היא בירת מחוז הנושא את אותו שם והשוכנת בחלקו הצפון-מזרחי של האי טרינידד שבטרינידד וטובגו.
משמעותו של השם סנגרה גראנדה בספרדית הוא "דם גדול" והסברה היא שמקור שמה של העיר הוא מהקרב שהתרחש במקום בין הילידים האינדיאנים והמתיישבים הספרדים.
יחד עם זאת, טענה זו לא נתמכת במקורות היסטוריים.
המקור האמיתי לשם זה הוא בשנות השבעים של המאה ה-18, כאשר מגלי ארצות ספרדים שסקרו את האי לצורך מיפויו, גילו שמימיהם של שניים מיובליו של הנהר הסמוך היו אדומים כדם, ומכאן השם.
באופן דומה, שם העיירה הסמוכה הוא סנגרה צ'יקיטו (Sangre Chiquito – "דם קטן"), הקרויה כך על שם נהר קטן יותר עם מים בצבע דומה העובר דרכה.
סנגרה גראנדה התפתחה סביב גידולי הקקאו בסוף המאה ה-19. העיר התפתחה עוד כאשר היא הפכה להיות התחנה הסופית של קו רכבת שהוביל אליה.
סלילת המסילה גרמה לעיר להעתיק את מקומה במורד הגבעה כדי להתקרב למסילה.
סנדה ברנסון אבוט הייתה מורה לחינוך גופני אמריקנית יהודיה, שקבעה כללים מותאמים לכדורסל נשים וניהלה את הענף בצעדיו הראשונים.
נחשבת כפורצת דרך בכדורסל הנשים, וכונתה "אמא של כדורסל הנשים".
כיהנה במשך שש שנים כיו"ר ועדת כדורסל הנשים בארצות הברית.
בשל תרומתה והישגיה נכנסה להיכל התהילה של הכדורסל ביולי 1985, להיכל התהילה של הספורט היהודי ב-1987, ולהיכל התהילה של כדורסל הנשים ב-1999.
נולדה בעיירה בוטרימוניס שבליטא לאלברט וג'ודי וולברוז'נסקי, למשפחה יהודית משכילה שהתרחקה בהדרגה משורשיה הדתיים.
בגיל 7 היגרו לארצות הברית.
אביה עבד כרוכל של סירים ומחבתות.
המשפחה שינתה את שמה לברנסון כחלק מההיטמעות בקהילה האמריקאית.
בילדותה ברנסון לא הצטיינה באתלטיקה, היא הייתה "עדינה" יחסית, והעדיפה להתמקד בלימודיה במוזיקה.
למדה זמן קצר בקונסרבטוריון בוסטון ונאלצה לפרוש בשל כאבי גב, היא לא הייתה מסוגלת לשבת את פרק הזמן הדרוש לתרגול מול פסנתר.
היא ניסתה דברים שונים כמו ציור ונגינה, אך ללא הצלחה.
בעקבות זאת שקעה בדיכאון שנמשך עד שנת 1890.
בשלב זה החליטה ברנסון להירשם לשנה בבית הספר להתעמלות שנוסד בבוסטון, כדי לחזק את גופה, בשאיפה לחזור לקונסרבטוריון.
למרות מצבה הגופני הרעוע ועל אף שלא סיימה את התואר, החליטה המנהלת איימי מוריס הומנס (Amy Morris Homans) כי שווה לקחת את הסיכון ואישרו לה להתעמל, בסגנון ההתעמלות שוודי שפיתחה הומנס.
מצבה של ברנסון השתפר לאחר מספר חודשים והיא החליטה לא לשוב לקונסרבטוריון אלא להמשיך שנה נוספת בבית הספר.
הצלחתה גרמה לכך שהומנס שלחה אותה להרצות בבית ספר יסודי, את יסודות השיטה.
למרות חוסר ניסיון בהוראה נחלה הצלחה גדולה והמליצו לה לקחת משרה של מורה להתעמלות במכללת סמית' במקום מורה שחלתה.
ברנסון הייתה חדורת מטרה ומלאת אמביציה ברצון לשלב את החינוך הגופני כחובה בבית הספר.
היא שכנעה את חברי הסגל ואת התלמידים תוך שהיא מביאה דוגמאות על האופן בו החינוך הגופני שיפר את חייה.
ברנסון הבינה כי תרגילי ההתעמלות לא התקבלו בהתלהבות רבה על ידי התלמידים, וחשבה על דרך להפוך את ההתעמלות למושכת וחווייתית יותר.
היא שמעה על משחק הכדורסל שהומצא על ידי ג'יימס נייסמית' ב-1891, ותכננה לנסות לשלב אותו גם עבור נשים ונערות.
במשחקים אחרים שניסתה לא הצליחה, מאחר שהנשים לא היו מורגלות בתקופה זו במשחק קבוצתי; נשים התחרו במקצועות אישיים כמו רכיבה על סוסים או שחייה אך לא במשחקים קבוצתיים.
היא פגשה את נייסמית והוא עודד אותה לשלב את הכדורסל עבור תלמידותיה.
תוך מספר שנים היו מאות קבוצות של כדורסל נשים בכל רחבי ארצות הברית.
ההצלחה במשחק זה פתחה את הדלת עבור משחקים נוספים המיועדים לנשים ונערות.
ברנסון לא ראתה בכדורסל רק משחק אלא דרך לחינוך ומצוינות.
שחקנים לא הורשו לשחק אם הם נכשלו בנושאים לימודיים אחרים.
היא הרשתה לאוהדים לעודד ולשיר, אך צעקות היו גורמות להפסקתו של המשחק.
בהמשך חשה ברנסון כי המשחק מעט מחוספס, וקבעה כללים מיוחדים המותאמים עבור נשים המשחקות כדורסל.
הכללים פורסמו במשך מספר שנים על ידי הוצאת "ספריית ספולדינג", התפרסמו בבתי ספר נוספים וזכו לתהודה רבה.
בהמשך כונסה "ועדת כדורסל הנשים בארצות הברית" וברנסון נבחרה ליו"ר.
הכללים שקבעה נשארו (עם שינויים מינוריים) עד לשנת 1960.
ברנסון מתה בשנתה בסנטה ברברה, קליפורניה, ב-16 בפברואר 1954.
תרומתה לכדורסל זכתה להכרה כאשר הייתה לאישה הראשונה שנכנסה להיכל התהילה של הכדורסל, ב-1985. כמו כן הוצגה בהיכל התהילה של כדורסל הנשים בשנת 1999.
סנגליה (שם מדעי: Senegalia) הוא סוג צמח פורח ממשפחת הקטניות.
הסנגליה מונה פחות מ-200 מינים של צמחים, רובם ככולם היו מסווגים כמינים של שיטה עד שנת 2005, בה הוגדר הסוג החדש.
לפיכך כל מיני הסנגליה נחשבו בעבר למיני שיטה.
הסוג עדיין נחשב פוליפילטי ולא מן הנמנע שיפולג למספר סוגים בעתיד.
המין המייצג של הסוג הוא סנגליית סנגל (בעבר שיטת סנגל), העץ שמגודל לרוב למען הפקת גומי ערבי משרפו.
סנגליית סנגל או שיטת סנגל (שם מדעי: Senegalia senegal) הוא מין עץ פורח ממשפחת הקטניות (Fabaceae) ומשתייך לסוג סנגליה.
הסוג הופרד בשנת 2005 מהסוג הוותיק שיטה (Acacia), ועל כן עד היום קוראים לעיתים לסנגליית סנגל שיטת סנגל.
השם המסורתי קיים גם במוצרים המופקים מהעץ.
סנגליית סנגל הוא מקור עיקרי להפקת גומי ערבי, מוצר המופק משרף העץ.
גומי ערבי (הידוע גם בשמות גאם ערביק ואקציה גאם) משמש כתוסף מזון, כמדיום לצבעי אומנים כגון צבעי מים, ובעל שימושים שונים בתעשיית הקוסמטיקה.
העץ גדל באפריקה הדרומית לסהרה, כמו גם בעומאן, פקיסטן וחלקים מהודו.
יש לעליו וזרעיו חשיבות תזונתית וכימית (הוא מכיל את הטריפטמין דימתילטריפטאמין, המשמש כסם), וככל הקטניות הוא מקבע חנקן באמצעות שורשיו ועל ידי כך מטייב את הקרקע בה הוא שתול.
עם זאת, עיקר משמעותו הכלכלית של העץ היא ייצור גומי ערבי.
בדרך כלל מגיע לגובה של 2–6, אך בתנאים אופטימליים עשויים לגדול עד 12. עליו מנוצים וקטנים, אופייניים למשפחת הקטניות.
פרחיו לבנים-צהבהבים המסודרים בתפרחות כדוריות קטנות, הפורחים בעיקר בעונת הגשמים.
מצויד בקוצים חדים כדי להגן על עצמו מפני אוכל עשב.
סַנדוּ פררו-ברזילי (ברומנית: Sandu Feraru-Barzilay; 1918 לערך – 26 בספטמבר 1995) היה פסנתרן ומלחין ישראלי של מוזיקה קלה, שפעל בעיקר בשנות ה-50.
נולד בסוף שנות ה-20 בפיאטרה ניאמץ שברומניה.
עבד כמוזיקאי בשירות השידור הרומני ובתיאטראות שונים במדינה..
אחרי מלחמת העולם השנייה היה זמן-מה מורה להיסטוריה של הג'אז ב"קונסרבטוריון האמריקאי" של אדמונד דדה בבוקרשט והופיע יחד עם דדה ברסיטלים של ג'אז ומוזיקה קלה לשני פסנתרים..
לאחר קום מדינת ישראל עלה אליה בעלייה ההמונית (ב-1948 או בתחילת שנות ה-50), ומיד מצא תעסוקה במקצועו.
כשג'ורג' ואל, יוצא רומניה, היה לבמאי-המנהל של התיאטרון המוזיקלי התל אביבי "לי-לה-לו" בסתיו 1951, הוא שכר ללהקה אמנים עולים חדשים מרומניה – שחקנים-זמרים ואת המלחינים עמוס יוסטר וסנדו פררו-ברזילי.
בשלהי שנות ה-50, ובמיוחד מאז מותו של ג'ורג' ואל ב-1961, ירדה קרנו.
הוא ניגן כפסנתרן בהצגות תיאטרון בשנות ה-60 ו-70, והמשיך להלחין (גם מוזיקה קלאסית), אך כמעט לא נמצא ביקוש ליצירותיו.
הוא הידרדר לעוני לאחר שהתקשה למצוא פרנסה, בין היתר בשל דבקותו בגאווה מקצועית כמלחין, שבעטיה המתין שיזמינו ממנו יצירות ולא אבה להציע את מרכולתו מיוזמתו.
אחת מרגליו נקטעה עקב תאונת דרכים.
התגורר בעיר התחתית של חיפה.
סנדהמן (בשוודית: Sandhamn) הוא יישוב קטן באי סנדון שבאיי סטוקהולם, שוודיה.
היישוב ממוקם כ-50 קילומטרים מזרחית לעיר סטוקהולם.
לסנדהמן נמל טבעי מהחשובים באיי סטוקהולם, עם גישה נוחה לבירה השוודית.
סנדהמן הוא אתר נופש ימי פופולרי החל משלהי המאה ה-19 ולמרות שמתגוררים בו כמאה תושבים קבועים, מספר התושבים בקיץ מגיע לבין 2,000 ל-3,000. הנמל המקומי יכול לקבל 350 אוניות בו זמנית.
באי מתקיימת מדי שנה תחרות השיט 'Gotland runt' (שוודית: סובב גוטלנד), תחרות השיט היוקרתית ביותר בים הבלטי ומשתתפות בו כ-300 סירות שיט בממוצע.
האי סנדון מוזכר לראשונה במסמכים היסטוריים מהמאה ה-13 כשמגנוס השלישי, מלך שוודיה, שלח מכתב ובו תרומה למנזר סנט קלייר בסטוקהולם.
עד המאה ה-17 האי ככל הנראה לא היה מיושב ותושבי האיים השכנים השתמשו בו כמרעה.
במהלך כהונתו של קרל האחד עשר, מלך שוודיה (1697–1660), המעבר הימי בסנדהמן נפתח לייבוא סחורה.
עם גדילת ייבוא הסחורה, גדל הצורך בנתבים ובשלהי המאה ה-17 הגיעו המתיישבים הקבועים הראשונים לאי ולסנדהמן בפרט.
באמצע המאה ה-19, לאור גדילת הסחר באזור, מרבית תושבי אקנו (Eknö) השכנה עברו אל סנדהמן ושם השתקעו.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19, התגוררו בסנדהמן 300 תושבים, מה שהפך את סנדהמן לאחד היישובים הגדולים באיי סטוקהולם.
באותן שנים הפך היישוב לפופולרי ולאתר נופש עבור בני המעמד הגבוה.
בסוף המאה, מועדון היאכטות המלכותי של שוודיה החל לארגן באזור תחרויות שיט עקב קרבתה של סנדהמן לבירה השוודית.
החל משנת 1937 נערכת ביישוב תחרות שיט ליאכטות בשם "Gotland runt" (שוודית: סובב גוטלנד).
מסלול השיוט מתחיל ומסתיים בסנדהמן ובמהלכו מקיפות היאכטות את האי גוטלנד.
בסדרת ספרי מילניום, שהפכה לסדרת סרטים, לדמות מרכזית בשם מיקאל בלומקוויסט יש בקתה בסנדהמן אליה הוא מגיע כדי להירגע או לכתוב.
סדרת הדרמה 'רציחות סנדהמן' מצולמת באי.
סנדארמוך הוא מסיב יער ברפובליקת קרליה בה הוצאו להורג אלפי קורבנות הטרור הגדול של סטלין.
למעלה מ-9,000 תושבים של יותר מ-58 לאומים נורו ונקברו שם ב-236 בורות במשך תקופה של 14 חודשים בשנת 1937 וב-1938.
אלף מהקורבנות היו מבית הסוהר המיוחד של סולובקי בים הלבן.
נהוג היה לחשוב שהדוברות שנשאו אותן הוטבעו בכוונה בדרך אל היבשת, והטביעו את כל האסירים שעל סיפונה.
כיום סנדארמוך הוא אנדרטה לזכר פשעי סטלין ומשטרו, ומאז שנת 1998 היה מוקד ליום הזיכרון הבינלאומי ב-5 באוגוסט בכל שנה.
ב-27 באוקטובר 1937 הועמסו 1,116 אסירים על שלוש דוברות ונלקחו מסולובקי.
רק בשנת 1996, בזכות מאמציו של ונימין יופה (1938–2002), יו"ר משותף של מרכז המחקר הזיכרון בסנקט פטרבורג, נמצאו מסמכים בארכיוני סניף ארכנגלסק של שירות הביטחון הפדרלי ששפכו אור על גורלו של "הטרנספורט הראשון בסולובקי".
אלה כללו את הרשימות של אותם גברים ונשים שהיו אמורים להיות מוצאים להורג.
(אחד מת לפני שניתן היה להוציאו להורג; ארבעה נוספים נשלחו לאזורים אחרים בגולאג).
לאחר שנים של עבודות בשטח בקרליה על ידי יורי דמיטרייב, הראיות התיעודיות הללו הצביעו על הדרך לזיהוי ב-1 ביולי 1997 של מקום מנוחתם האחרון של אסירי סולובקי ושל 8,000 אנשים נוספים שהוצאו להורג.
לאחר מכן יינתן למיקום השם המקומי (קרליאני) "סנדארמוך" (לעיתים מאוית "סנדורמוק").
את סיפור החיפוש והתגלית ההוא סיפרה אירינה פליג, ראש מרכז חינוך ומידע לזיכרון בסנקט פטרבורג.
בשנת 2015 דמיטריב סיפר כיצד הוא, פליג ויופה המנוח מצאו את אתר הקבורה.
על פי מסמכים שנמצאו בארכיוני שירות הביטחון הפדרלי בארכנגלסק, היו אנשים בני 58 לאומים שנורו ליד סנדארמוך.
שלוש מאות אנדרטאות הוקמו סביב האתר מאז 1997 לזכר הקורבנות הרבים של שדה הריגה זה, באופן פרטני וכנציגי מדינות ותרבויות מסוימות, ונערך בו יום זיכרון בינלאומי.
כל 5 באוגוסט מאז 1998. בשנת 2010 הפטריארך קיריל מהכנסייה הרוסית האורתודוקסית התפלל על המוני הקורבנות ההרוגים בסנדארמוך, בדיוק כפי שעשה הוט וקודמו אלכסיי השני, כל שנה מאז 2007, בשדה ההרג בוטובו ליד מוסקבה.
היום, בזכות אגודת הזיכרון, לווינימין יופה ויורי דמיטרייב, ניתן שוב למנות ולזכור יותר מ-5,000 הרוגים מסנדארמוך במקום שבו הם שוכבים קבורים.
אוקראינה הכריזה על שנת 2012 כ"שנת רשימת סנדארמוך" בהתייחסות לכמה מאות אנשי אינטליגנציה מאוקראינה שהוצאו להורג שם מכיוון שהם קיבלו השראה לתושבי אוקראינה בתרבות לאומית משלהם, ומילאו אותם "בגאווה ובכוח".
האלפים שהוצאו להורג במהלך 14 חודשים מאוקטובר 1937 עד דצמבר 1938 נכללים בשלוש קבוצות רחבות.
עוד היו אסירים או "מתנחלים מיוחדים" (כלומר איכרים שהוגלו לצפון לאחר הקולקטיביזציה של החקלאות) שעבדו בתעלת הים הלבן.
לשם הובאה קבוצה קטנה יותר מסולובקי.
על פי הארכיונים, כתב דמיטרייב, יותר מתשעה אלף גברים ונשים נורו בסנדארמוך בתקופה זו: 3,500 היו תושבי קרליה, 4,500 היו אסירים שעבדו בתעלת הים הלבן-הים הבלטי, ו-1,111 הובאו לכאן מהכלא המיוחד של סולובקי.
לצד איכרים קשיי יום, דייגים וציידים מהכפרים הסמוכים, היו סופרים ומשוררים, מדענים ומלומדים, מנהיגים צבאיים, רופאים, מורים, מהנדסים, אנשי כמורה ומדינאים שמצאו כאן את מקום מנוחתם הסופי.
בין הקבוצה האחרונה היו חברים בולטים באינטליגנציה מבין התרבויות הלאומיות והאתניות הרבות של ברית המועצות - למשל, פינים, קרלים וגרמנים מהוולגה.
אוקראינה איבדה 289 מסופריה ואישי ציבור אחרים, ביום אחד.
25 האנשים הבאים מדגימים מגוון זה:
הדוכס יאסה אנדרוניקוב, קצין צבא הצאר, שחקן ומנהל תיאטרון (ru: Андроников, Яссе Николаевич): נורה ב-27 באוקטובר 1937, בן 44
פיודור באברוב, ראש החווה הקיבוצית, קרליה: נורה ב-22 באפריל 1938, בן 42
ניקולאי דורנובו, בלשן רוסי, נורה ב-27 באוקטובר 1937, בן 60
הרהורי יפיק, סופר אוקראיני: נורה ב-3 בנובמבר 1937, בן 36
וסילי הלמרסן, אמן רוסי: נורה ב-9 בדצמבר 1937, בן 64
מירוסלב אירצ'ן, סופר, עיתונאי אוקראיני ומחזאי: נורה ב-3 בנובמבר 1937, בן 40
אלכסיי קוסטין, חבר המשק הקולקטיבי, קרליה: נורה ב-9 במרץ 1938, בן 39
קמילה קרושלניצקאיה, מארגנת קבוצה מחתרתית קתולית במוסקבה (ru: Крушельницкая, Камилла Николаевна): נורתה ב־27 באוקטובר 1937, בת 45
מיקולה קוליש, סופר, מחנך, עיתונאי ומחזאי אוקראיני: נורה ב-3 בנובמבר 1937, בן 40
לס קורבאס, במאי תיאטרון אוקראיני: נורה ב-3 בנובמבר 1937, בן 50
קוזבאי גרד, סופר אודמורטי ואיש ציבור (ru: Кузебай, Герд): נורה ב-1 בנובמבר 1937, בן 39
יבגניה מוסטנגובה (רבינוביץ'), מבקרת ספרות (ru: Мустангова, Евгения Яковлевна): נורתה ב-4 בנובמבר 1937, בת 32
ולריאן פידמוהילני, סופר אוקראיני: נורה ב-3 בנובמבר 1937, בן 37
מיכאילו פולוז, פוליטיקאי, דיפלומט אוקראיני, מדינאי ומשתתף בחוזה ברסט-ליטובסק: נורה ב-3 בנובמבר 1937, בן 45
ניקיטה רמנוב, נגר, קרליה: נורה ב-3 באפריל 1938, בן 37
איוון סיאק, מפקד צבא אוקראיני (ru: Сияк, Иван Михайлович): נורה ב-3 בנובמבר 1937, בן 50
גריגורי שקלובסקי, דיפלומט סובייטי, לשעבר בולשביק (ru: Шкловский, Григорий Львович): נורה ב-4 בנובמבר 1937, בן 62
קאלה ונטו, עיתונאי פיני (fi: Kalle Vento): נורה ב-28 בדצמבר 1937, בן 41
הארכיבישוף דמיאן מקורסק ואובויאנסק, הכנסייה הרוסית האורתודוקסית (Voskresensky ru: Дамиан (Воскресенский)): נורה ב-3 בנובמבר 1937, בן 64
האב פטר ווייגל (ru: Вейгель, Пётр Иванович), כומר גרמני מהוולגה: נורה ב-3 בנובמבר 1937, בן 45
אנטון יבלוצקי, "מתנחל מיוחד" פולני מאוקראינה: נורה ב-21 בינואר 1938, בן 37
מיכאילו יאלובי, סופר אוקראיני, פובליציסט, מחזאי: נורה ב-3 בנובמבר 1937, בן 42
מיקולה זרוב, משורר אוקראיני: נורה ב-3 בנובמבר 1937, בן 47
אנשים ממוצא פיני שהיגרו לברית המועצות ונעצרו לאחר מכן ונורו על ידי הנ.ק.ו.ד., רשומים על ידי ג'ון ארל היינס והארווי קלר במחקרם "הכחשה: היסטוריונים, קומוניזם וריגול" (2003).
הם כללו 141 אמריקאים פינים, ו-127 קנדים פינים ברשימותיהם.
לעיתים קרובות אומרים או משערים על הוצאות להורג המוניות סובייטיות שהם בוצעו על ידי כיתות ירי.
עבור המשטר הסובייטי, ומאוחר יותר הרייך השלישי, שיטת הוצאה להורג זו הייתה החריגה, ולא הכלל.
מימי ראשית המשטר ואילך, השיטה הסובייטית המועדפת למשלוח מהיר הייתה לחפור תעלה ואז, המוציא להורג העומד מיד מאחורי הקורבן הזקוף או כורע, יורה בקורבנות מטווח אפס בחלק האחורי של הראש.
הקורבנות התגלגלו לתעלה ונקברו; לפעמים ירייה נוספת נורתה לראשו של הקורבן כדי לוודא שהוא או היא מתים, לפעמים נעשה שימוש רק בירייה אחת.
(תיאור נדיר ומורחב של מוציא להורג לשעבר כיצד אורגן הרג המוני כזה ניתן למצוא בזכרונותיו של לב רזגון משנת 1988).
זו הייתה השיטה ששימשה בסנדארמוך, קרסני בור וסבירלאג בסוף שנות השלושים של המאה העשרים, כפי שמעידים על כך הגולגולות שנמצאו באתרים אלה.
המוציא להורג הראשי מיכאיל מאטבייב, שנחקר במעצר בשנת 1939, אמר כי הוא גרם לקרבנות לשכב בפנים בתעלה המוכנה ואז ירה בהם.
יורי דמיטרייב הלך צעד אחד קדימה מאשר רבים לפניו, מאז סוף שנות השמונים, כדי להנציח את קורבנות סטלין.
יחד עם רזומוב הוא גם פרסם, למרות התמרמרות צאצאי המוציאים להורג, את שמות חברי השלישייה אשר חתמו על ההחלטות לירות ברשימת הנאשמים - כאשר הנאשמים לא היו נוכחים בישיבות אלה ואיש לא הגן על זכויותיהם - ושמות מנהיגי כיתות ההוצאה להורג.
האיש שנשלח מלנינגרד ב-16 באוקטובר 1937 כדי לארגן את הירי על הטרנספורט מסולובקי, מאטייב, היה תליין מנוסה של המשטרה החשאית.
הוא הוחלף בסנדארמרוך על ידי בונדרנקו וסגנו א.פ.
מאטבייב האריך ימים; יורשיו בתפקיד נעצרו בשנת 1938 ונורו בשנת 1939 בגין "חריגה מסמכותם".
החל משנת 2016 היו ניסיונות לעדכן את התיאור הזה של הירי בסנדארמוך, ונטען כי בין ההרוגים היו שבויי מלחמה סובייטים שנורו בידי הפינים הפולשים בשנים 1941–1944. היו מאמרים בעיתונים ושידורי טלוויזיה ברוסיה; היה גם פרסום בעיתונות הפינית.
באותה שנה הושק על ידי הרשויות בדיקה של אישומים בעבירות מין שנויות במחלוקת ביותר נגד יורי דמיטרייב.
המוטיבציה העומדת מאחורי טענה זו והעדויות החדשות כביכול מאתגרות.
בתחקיר ממושך ומפורט העיתונאית אנה ירובאיה בדקה את הראיות וראיינה היסטוריונים ואת אלה שמצאו את האתר.
היא שוחחה עם היסטוריונים פינים ממלחמת העולם השנייה; אירינה פליגה מחברת ממוריאל וסרגיי קשטנוב, ראש המחוז בו נמצאו שדות ההרג.
היא גם ראיינה את סרגיי וריגין, אחד ההיסטוריונים הרוסים שהעלה את ההשערה החדשה.
העיתונים והטלוויזיה ברוסיה דיברו על "אלפי" שבויים שנורו על ידי הפינים ונקברו בסנדארמוך: כשהוא מדבר לירובאיה, וריגין היה זהיר יותר ודיבר על עשרות ומאות.
המהדורה הקרלית של ערוץ הטלוויזיה "רוסיה-1" הודיעה בקצרה ב-22 באפריל 2018 כי יתקיימו חקירות חדשות בסנדארמוך.
סוכנות הידיעות הצרפתית סיקרה את ההתפתחויות המאוחרות יותר בספטמבר 2018, תוך שהיא מצטטת מבקרים המצהירים כי לחפירות יש מוטיבציה פוליטית לתמרן את דעת הקהל וניסיון לחפות על פשעי סטלין.
אתר EUvsDisinfo.eu של שירות הפעולה החיצונית האירופית סיווג את הטענות לפיה הפינים אחראים להרג סנדרמוך כ"סילוף-מידע של הקרמלין".
סנדוויץ' פועלים הוא אלבום הסולו הראשון של הראפר הישראלי אורטגה.
האלבום יצא לאור ב-22 ביולי 2011 דרך Raw Tapes.
האלבום הוא אלבומו הראשון של אורטגה לאחר האלבומים "מתוך הזוהמה" שיצא כחלק מהלהקה "פי.אר.
האלבום כולל 13 רצועות שהופקו על ידי מד-סטיב, דאבז, פלאסגא, סיטיזן קיין, גואדלופ, סיטיזן-מד ודי ג'יי מש.
באלבום מתארחים קוואמי, אייל ברגר, קלין, טאבו פלוס, גלי שדה וסטיזין קיין.
סנגמביה וניז'ר הייתה יחידה מינהלית קצרת מועד של אפריקה המערבית הצרפתית, באזור ניז'ר, מאלי וסנגל של ימינו.
המושבה הוקמה בשנת 1902, והתארגנה מחדש בשנת 1904 לסנגל עילית וניז'ר.
למרות קיומה הקצר, ממשלת צרפת הצליחה בכל זאת להנפיק בולי דואר ליחידה המינהלית, בדמות גרסה של סדרת הניווט והמסחר שלה, עם הכיתוב "SENEGAMBIE / ET NIGER".
סנגק (בפרסית: سنگک; באזרית: səngək) הוא לחם העשוי מחיטה מלאה ונפוץ ב.
פירוש המילה סאנגק הוא אבן קטנה מכיוון שהוא נאפה על חלוקי נחל קטנות בתנור על חום גבוה.
הסנגק דומה בטעמו ללחם הנאן ונהוג לצרוך אותו בתוספת שומשום, קצח או פרג.
הלחם מוזכר לא מעט בתרבות האיראנית וקיימת מחלוקת רב שפתית על ההיסטוריה שלה.
יש הטוענים שהלחם היה נפוץ באיראן לפני תקופת האסלאם והוזכר כאשר אחד המלכים הסאסנים חלה ורופאו הורה להכין למלך לחם שנאפה על חול.
טענה נוספת עלתה בידי החוקר סייד דאוד רוג'אני שהציג כתובת עתיקה משנת 1062 לספירה בה נכתב על לחם שנאפה על חלוקי נחל חמים.
אזכור נוסף מהמאה ה-11 הוא שחיילי הצבא הפרסי נשאו עימם כמות קטנה של חלוקי נחל כדי לבנות תנור סנגאק ובעזרתם יוכלו לאפות לחם.
הסנגק נחשב למוצר פופולרי גם באזרבייג'ן ונהוג לאכול אותו עם קבב טלה, אך לאחר השתלטות ברית המועצות בשנת 1920 הפך לפחות נפוץ.
כיום, הסנגק משמש כלחם שולחן לחתונות המוגש עם דבש ושומשום.
סנדוויץ' ברכה הוא חנות כריכים (סנדוויצ'ים) בשכונת הדר שבחיפה.
המקום הוא אחד ממוסדות האוכל הוותיקים והמוכרים בעיר ומגיעים אליו מכל רחבי ישראל.
אמנון צידון, שניהל את קבוצות הכדורגל מכבי חיפה והפועל חיפה ובערוב ימיו גם עיתונאי, היה דמות ידועה ומוכרת בחיפה.
הוא פתח את החנות בשנת 1970, כדוכן לממכר כריכים ברחוב שבתאי לוי בשכונת הדר.
ברכה שמואלי שנולדה וגדלה ברחוב גדעון בעיר, הכירה את צידון שהיה חבר של אחיה ועבדה בחנות מיום הקמתה.
כעבור כמה שנים, קנה לה אחיה את החנות והיא מפעילה אותו מאז יחד עם ביתה סיגי.
ברכה נודעת בשל יחס "המזלזל" ללקוחותיה, אותם היא נוהגת להקניט ולעקוץ בחיבה.
בשל כך, זכה המקום לאוהדים רבים ולתשומת לב נרחבת.
בחנות מיוצרים כמעט כל חומרי הגלם בהם כיכרות הלחם, הרטבים שמיר, טרטר, חריף, חרדל ומיונז.
המקום מגיש כריכים חמים בלחם מיוחד שנאפה במקום וטעמו מזכיר בריוש.
בתוכו משולבים נקניקים (גם שינקן מבשר חזיר), גבינות, ביצים, מלפפון חמוץ וירקות טריים.
הריס-סנגר – ששמה מאוחר יותר שונה לסנגר הריס – הייתה רשת חנויות כלבו שבסיסה בדאלאס, טקסס בארצות הברית.
הרשת הייתה בבעלות קונגלומרט חנויות הכלבו Federated Department Stores ונוצרה כתוצאה ממיזוג של שתי רשתות מדאלאס, Sanger Brothers ו-A.
Harris and Co., ששתיהן נוסדו במאה ה-19.
בשיאה, החזיקה הרשת כ-20 חנויות, רובן באזור המטרופולין דאלאס-פורט וורת, עם כמה חנויות נוספות באוקלהומה ובאריזונה.
בשנת 1987, Federated מיזגה את "סנגר הריס" עם הרשת Foley's שבסיסה ביוסטון, ואחר בשנת 2006 התמזגה בעצמה עם מייסיס.
רוב חנויות סנגר-הריס לשעבר נהרסו או שופצו.
סנגר-הריס מדאלאס, טקסס, הייתה תוצאה של מיזוג משנת 1961 של חברת "האחים סנגר" Sanger Brothers Dry Goods Company מדאלאס שהייתה מורכבת אז מארבע יחידות ושנוסדה ב-1868 על ידי חמשת האחים סנגר.
"סנגר-האריס" מדאלאס, טקסס, הייתה תוצאה של מיזוג בשנת 1961 של חברת האחים סנגר, שהייתה אז בת ארבע יחידות, ונרכשה ב-1951 על ידי Federated Department עם שתי היחידות של חברת "הריס ושות'" – A.
Harris and Company מדאלאס, שנוסדו בשנת 1887 ונרכשו גם כן על ידי Federated בשנת 1961.
האחים סנגר היו אנשי עסקים יהודים שהיגרו לארצות הברית ב-1851 בממלכת בוואריה.
הם פתחו את חנותם הראשונה ב-1858 במקיני (טקסס) ולאחר מכן ב-1872 בדאלאס.
בשלהי המאה ה-19 הייתה "האחים סנגר" החברה לסחר במוצרי טקסטיל ("מוצרים יבשים" – dry goods) הגדולה ממערב למיסיסיפי.
אולם ב-1925 התחילה החברה לדעוך והבעלים נאלצו למכור אותה.
הריס ושות'" הוקמה ב-1887 על ידי אדולפוס הריס, מהגר יהודי מממלכת פרוסיה.
הוא פתח אחר כך חנות נוספת בגלוויסטון, טקסס.
ב-1961 אחרי שלושה דורות חברת א.
הריס ושות' נמכרה גם היא ל־Federated שמיזגה אותה באותה שנה עם המתחרה שלה לשעבר, "האחים סנגר".
בשנת 1965 בנתה החברה חנות חדשה במרכז דאלאס כדי להחליף את חנויות הדגל של שתי החברות, וכפי שמספרת אגדת העסקים, סירבה להזדמנות לעבור למרכז קניות חדש בשם NorthPark Center.
בסוף שנות ה-70, יתרה הרשת על המקף בין Sanger ל־Harris (אולי כדי להבדיל מיריבתה המקומית Neiman-Marcus), והמשיכה כיעד קניות ברמה בינונית-גבוהה.
בינואר 1987 היא מוזגה לתוך חטיבת Foley's; החטיבה המשולבת נמכרה לחברת The May Department Store Company בשנה שלאחר מכן.
רוב הסניפים הם כיום מייסיס מאז 2006, כאשר Macy's, Inc רכשה את The May Department Stores Company בשנת 2005.
סנפורד "סנדי" קופקס הוא בייסבולן עבר יהודי-אמריקאי.
במהלך הקריירה שלו, קבע קופקס הרבה מאוד שיאי הגשה וביסס את עצמו כאחד משחקני הבייסבול הטובים בהיסטוריה, וכן אחד הספורטאים היהודים הבולטים בכל התחומים.
חבר בהיכל התהילה של הבייסבול.
קופקס נולד בברוקלין, ניו יורק, בבית יהודי אורתודוקסי, וגדל בבורו פארק.
הוריו היו ג'ק בראון ואוולין לבית ליכטנשטיין.
כשהיה בן שלוש התגרשו הוריו, וכשהיה בן תשע נישאה אמו לאירווינג קופקס.
בתיכון לאפאייט שיחק קופקס כשחקן הבסיס ראשון בקבוצת הבייסבול, אך הספורט העיקרי בו עסק היה כדורסל.
לאחר מכן, הוא המשיך לאוניברסיטה של סינסינטי במלגת כדורסל.
מאמן הכדורסל שכנע אותו לשחק בייסבול כדי לשמור על כושר בשביל הכדורסל.
קופקס היה חובט לא טוב באותה עת והבין שיביא יותר תועלת כמגיש (Pitcher) מאשר כשחקן בסיס ראשון.
מאתר כישרונות של הברוקלין דודג'רס ראה אותו ובסופו של דבר הוא הוחתם אצלם בשנת 1955 (בשנת 1958 הפכה הקבוצה ללוס אנג'לס דודג'רס).
בחמש העונות הראשונות שלו הוא לא בלט במיוחד ושיחק בממוצע רק באחד-עשר משחקים בעונה.
ב-1961 הוא קיבל עצה רבת-ערך מנורם שרי, שהציע לו להפסיק לזרוק חזק בכל פעם, ומדי פעם גם לזרוק בקלות למטרה.
עצה זו גרמה לקופקס לאמץ טכניקה חדשה שהביאה אותו להישגים חדשים.
מאזן הניצחונות שלו באותה עונה היה 13–18. בעונה שלאחר מכן, במשחקו הראשון הוא הגיש ל"אפס חבטות" (No hitter), במשחק שהסתיים בתוצאה של 0–8. המאזן שלו באותה עונה היה 5–25 והוא זכה בפרס סאיי יאנג שמוענק למגיש הטוב ביותר בליגה.
בשנה ההיא היו לו 306 פסילות (Strikeouts) - שיא בנשיונל ליג.
ה"דודג'רס" ניצחו את הליגה שבאותה שנה וקופקס פתח את הוורלד סייריס מול הניו יורק יאנקיז.
במשחק הראשון באותה סדרה, הוא הגיש בין השאר מול החובטים מיקי מנטל, רוג'ר מאריס ווויטי פורד, וניצח אותו 2–5 תוך שהוא פוסל 15 חובטים וקובע בכך שיא חדש בפסילות למשחק בוורלד סיירס.
קופקס פרש ב-1966 בשל דלקת מפרקים שלא הפסיקה להציק לו.
הוא זכה בסאיי יאנג ב-1963, 1965 ו-1966, הוא הגיש משחק מושלם אחד ועוד שלושה משחקים עם הגשה ל"אפס חבטות".
הוא היה במשך חמש עונות רצופות, הראשון בליגה בממוצע הריצות שהרשה (Earned run average - ERA), ארבע פעמים הראשון בליגה בפסילות, שלוש פעמים ניצח יותר מ-25 משחקים לעונה.
הוא זכה בפרס ה-MVP של הליגה ב-1963, ובפרס ה-MVP של הוורלד סיריס ב-1963 וב-1965. מאזן הקריירה שלו היה 165 ניצחונות לעומת 87 הפסדים וממוצע ריצות שאפשר בקריירה הוא 2.76, הממוצע ה-99 בטיבו לשחקן ב-MLB (נכון ליולי 2022).
יש הסבורים כי קופקס היה המגיש הטוב בתולדות המשחק.
ב-1972 שהוא בן 36 נכנס להיכל התהילה של הבייסבול, ובכך הפך למגיש הצעיר ביותר בהיסטוריה שנכנס להיכל התהילה.
בסדרת הגמר של ה-MLB (הוורלד סיריס) של 1965 התמודדו הדודג'רס נגד המינסוטה טווינס, והמשחק הראשון נקבע ליום הכיפורים.
קופקס, ששובץ במשחק הראשון כמגיש הפותח, בחר לצום ולא להגיע למשחק.
בהיעדרו, הדודג'רס הפסידו את המשחק הראשון וגם את המשחק השני, אותו פתח קופקס כשהוא חלוש מהצום.
בהמשך ניצח קופקס את המשחקים החמישי והשביעי וזכה עם קבוצתו ב-4:3 ב"וורלד סיריס".
קופקס עצמו אף זכה בתואר ה-MVP של סדרת הגמר.
סירובו של קופקס לשחק עורר תשומת לב רבה, בדומה למקרה של האנק גרינברג ב-1934, והאירוע נתפס כדוגמה לקונפליקט שבין השאיפה להתערות ולהצליח בחברה הכללית לבין ההשתייכות לעם היהודי על מסורותיו וערכיו.
ב-1979 הונצח קופקס ביד לאיש הספורט היהודי במכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים מרחבי העולם שזכו להשגים ספורטיביים יוצאי דופן.
סנדי בר (נולדה ב-5 באפריל 1976) היא דוגמנית, שחקנית ומנחת טלוויזיה ישראלית.
נולדה בשם סנדי ברנס בתל אביב-יפו.
התגלתה לראשונה בשנת 1993 בגיל 17 על ידי הצלם עדי ברקן, אשר הפך לסוכן האישי שלה ומאוחר יותר גם לבן זוגה לזמן מה.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 התגייסה לצה"ל ואת שירותה עשתה במענ"א.
בר דגמנה במשך שנים למותגי אופנה ישראלים, בין היתר למותגים "קסטרו" ו"פלפל", בקמפיינים שכללו שלטי חוצות ענקיים, קטלוגים ופרסום ארצי נרחב.
היא השתתפה בפרסומות למותגים "מילקי", ישראכרט, אירוקה, בירה "בלאק אנד וייט", אינטרנט בזק בינלאומי ועוד.
בעקבות ההצלחה הרבה לה זכתה, בשנת 1997 הוציאה לשווקים לוח שנה עם תמונותיה בשיתוף עם עדי ברקן אשר זכה לפופולריות רבה.
בשנות התשעים, בעודה חיילת החלה את קריירת המשחק שלה.
בשנת 1996 שיחקה באופרת הסבון הישראלית "כסף קטלני".
בשנים 1997–1999 כיכבה בסדרת הטלוויזיה הישראלית "זבנג!", המבוססת על ספרי הקומיקס זבנג!
של אורי פינק, בה גילמה את דמותה של מאיה שליט, פאם פאטאל, דוגמנית ו"מלכת השכבה" הבלונדינית.
בשנת 1998 השתתפה במחזמר "חסמבה", בו גילמה את דמותה של תמר היפה לצדו של השחקן אקי אבני, שגילם את דמותו של ירון זהבי מפקד חסמבה.
בסוף שנות התשעים הייתה חלק מצוות ההנחיה של התוכנית "קיץ על החוף" בערוץ 2.
בשנת 2000 שיחקה בדרמה הישראלית "זינזאנה" של הבמאי חיים בוזגלו.
באותה שנה השתתפה בפסטיגל והצטרפה לצוות מנחי ערוץ הילדים בו הנחתה עד 2001, והשתתפה במסגרת זו בסרטי הילדים "כובע קסמים", ו"ורק אני לא".
ב-2002, בר חזרה מאמריקה לישראל על מנת להשתתף בסרטו של עמוס גיתאי "קדמה".
בשנים 2004–2005 לדגמן בקמפיין לרשת משקפי השמש הישראלית "אירוקה" לצד הדוגמן דודי בלסר.
ב-2007 השתתפה בפרסומת לטלפון סלולרי של חברת פלאפון ושנה לאחר מכן השתתפה בפרסומת למעדן החלב "מילקי" ביחד עם אקי אבני.
בשנת 2009 שיחקה בפרק האחרון של העונה השביעית של קומדיית המצבים הישראלית "החיים זה לא הכל".
שנה לאחר מכן גילמה את איריס בסדרת הדרמה הישראלית "חטופים" ושנה מאוחר יותר נבחרה לשמש כפרזנטורית של רשת האופנה "הוניגמן".
בשנת 2016 השתתפה בסדרה "מסובך" לצד רן שריג שכתב ושיחק, בערוץ 10. באותה שנה השתתפה בסרטה של הגר בן-אשר "הפורצת".
בשנת 2022 השתתפה בעונה השמינית של "רוקדים עם כוכבים" בקשת 12 והודחה השמינית.
בשנה זו נבחרה להיות הפרזנטורית החדשה של רשת מלונות דן
בשנת 2024 השתתפה במחזמר "מותק, התאומות התחלפו".
בשנת 2001 ירדה מהארץ, ועברה להתגורר בלוס אנג'לס, ארצות הברית עם בעלה הטרי אקי אבני, במטרה לפתח קריירת משחק בארצות הברית במקביל לקריירה שלהם בישראל.
ב-2006 השתתפה בתפקיד ראשי בסרט הרומנטי "Sea of Dreams" שצולם בארצות הברית ובמקסיקו.
הסרט מספר על חייה של נערה בכפר דייגים מקסיקני, אותה מגלמת בר.
בשנת 2007 הופיעה בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה האמריקנית "היחידה".
ב-2001 נישאה לשחקן אקי אבני.
בנובמבר 2004 נולד בנם בלוס אנג'לס.
בשנת 2008 חזרו בני הזוג לישראל, וזמן קצר לאחר מכן התגרשו.
מתגוררת בשכונת נוף ים שבהרצליה.
סנדוקאן היא סדרת אנימציה לילדים בת 26 פרקים, ששודרה בשנת 1992 בצ'אנל 4 הבריטי ובערוץ הילדים בישראל, וכיום בערוץ ג'וניור.
הסדרה מבוססת על סדרת ספרים של הסופר האיטלקי אמיליו סלגרי שפורסמה במאה ה-19 בשם "סנדוקאן".
הסדרה מבוססת על סדרת ספריו של הסופר האיטלקי אמיליו סלגרי (1862–1911) המספרים את סיפור הרפתקאותיהם של סנדוקאן, שודד ים מלזי המכונה "הנמר ממלזיה", ושל יאנז, הרפתקן פורטוגזי המשמש כיד ימינו.
עלילת הספרים שונתה באופן משמעותי לצורך הסדרה המצוירת, ומדמות של פיראט אנטי-גיבור, כפי שהיא הוצגה בספרים, הפך סנדוקאן לנסיך שהודח מכיסאו ומנסה להשיב לעצמו את כס המלוכה.
סנדוקאן - טיגריס דמוי אנוש, שודד ים מלזי המכונה "הנמר ממלזיה" שהודח מכיסאו ומנסה להשיב לעצמו את כס המלוכה.
יאנז - תן דמוי אנוש, הרפתקן פורטוגזי המשמש כיד ימינו.
קרקר - התוכי של סנדוקאן.
סמואל - טיגריס שמן דמוי אנוש, אחד משודדי הים של סנדוקאן.
פטאן - טיגריס צהוב דמוי אנוש, אחד משודדי הים של סנדוקאן.
מרקו - טיגריס דמוי אנוש, ישנוני, אחד משודדי הים של סנדוקאן.
גיו- חתול דמוי אנוש, הנהג בהגה הספינה של סנדוקאן.
מריאנה- פרה דמוית אנוש, מתחתנת עם סנדוקאן בסוף הסדרה.
ראג'ה - חתול שמן דמוי אנוש, הנבל של הסדרה שהרג את הוריו של סנדוקאן והדיח אותו מכס המלכות.
קפטן - גורילה דמוי אנוש, עוזרו של הראג'ה.
לורד ג'יימס - פר דמוי אנוש, מאמצה של מריאנה שטיפל בסנדוקאן הפצוע.
אדואד - פנדה דמוי אנוש אשר מנחה תחרויות.
הברון ויליאם - פר דמוי אנוש, בסוף הסדרה הוא הצטרף לראג'ה.
הוא עמד להינשא למריאנה, אך היא נמלטה לפני החופה.
סמואל ריצ'רד "סנדי" ברגר (בשם מלא באנגלית: Samuel Richard "Sandy" Berger; 28 באוקטובר 1945 – 2 בדצמבר 2015) היה איש ממשל יהודי-אמריקאי שכיהן כיועץ לביטחון לאומי ה-19 של ארצות הברית, תחת ממשלו של נשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון בשנים 1997–2001, היהודי השלישי בתפקיד זה.
נחשב לאחד ממעצבי מדיניות החוץ הבולטים בתקופת ממשל קלינטון.
במהלך כהונתו בבית הלבן תחת קלינטון, בלט בייעוץ לנשיא בנושאי פיגוע הטרור במגדלי חובאר שבסעודיה (1996), "מבצע שועל המדבר" להפגזת סדאם חוסיין (דצמבר 1998), מבצע כוח מאוחד כנגד יוגוסלביה (1999), תגובת ארצות הברית כנגד מתקפת הטרור על השגרירויות האמריקאיות בקניה וטנזניה (1998), ועיצוב מדיניות החוץ האמריקאית כלפי סין.
כמו כן, מילא תפקיד מרכזי בוועידת קמפ דייוויד, בהשתתפות אהוד ברק ויאסר ערפאת.
לפני הצטרפותו לממשל קלינטון, עבד ברגר כעורך דין המתמחה בסחר בינלאומי.
בשנותיו האחרונות כיהן כיושב ראש חברת ייעוץ לעניינים בינלאומיים ויושב ראש מועצה להשקעות בינלאומיות.