tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היילנד פארק כוללת מספר אטרקציות, כולל רובע קניות במרכז העיר ופסטיבל רוויניה אשר פעיל ברוב ערבי עונת הקיץ, ואשר מארח קונצרטים מז'אנרים רבים ושונים על מדשאה בגודל 20,000 מ"ר ובביתן המכיל 3,500 מושבים, או באודיטוריום סגור קטן יותר להופעות פחות פופולריות.
לפי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית העיר משתרעת על פני 31.68 קילומטר רבוע, מתוכם 31.6 קילומטר רבוע הם שטחי קרקע ו-0.09 קמ"ר הם שטחי מים.
לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2010 באותה העת הכילה היילנד פארק 29,763 תושבים.
צפיפות האוכלוסין הייתה 939.47 תושבים לקמ"ר.
מכלל אוכלוסיית היישוב 7.28% היו היספנים או לטינים מכל גזע.
היילנד פארק הוא המיקום בו היה נמצא הבית הקודם של הדמויות הראשיות בסדרת הדרמה "האישה הטובה".
בהיילנד פארק צולמו חלק מהסרטים שכתב וביים ג'ון יוז במהלך שנות ה-80, כולל "שמתי ברז למורה", "חלומות צעירים" , "בת 16 הייתי" , "הדוד באק" ו"שכחו אותי בבית".
סרטים פופולריים אחרים משנות ה-80 שצולמו או מתרחשים בחלקם בהיילנד פארק כוללים בין היתר את "אנשים פשוטים", "שעשועים מסוכנים", ו"לוקאס".
היילנד הוא מחוז באזור ההיילנדס הסקוטיים אשר בסקוטלנד.
מחוז היילנד היינו המחוז הגדול ביותר בשטחה של הממלכה המאוחדת.
המחוז גובל במחוזות אברדינשייר, ארגייל וביוט, פרת' וקינרוס, ומוריי.
שטחי המחוז משתרעים על פני כ-25,657 קילומטרים רבועים שהם כ-11.4% משטחה של בריטניה, ו-32.9% משטחה של סקוטלנד.
המחוז מאוכלס יחסית בדלילות עם צפיפות אוכלוסין של כ-9.0 אנשים לקמ"ר נכון לשנת 2012.
נכון לשנת 2022 ישנם 235,710 תושבים, ברמת צפיפות דומה.
אוכלוסייה, 2022 סה"כ235,710 דירוגמקום שביעי צפיפות9 לקמ"ר
מושב המחוז ממוקם בעיר אינוורנס, שבה גרו 46,870 תושבים נכון לשנת 2012, והיא העיר הגדולה ביותר במחוז.
האזור העירוני סביב אינוורנס מונה 59,910 תושבים.
הפסגה הגבוהה ביותר באזור המחוז הוא ההר בן נוויס, שהוא גם ההר הגבוה ביותר בסקוטלנד ובבריטניה כולה.
מוקדי עניין בולטים בתחום המחוז:
שדה הקרב של קרב קלודן
היימה הקז ג'וניור (בספרדית: Jaime Jaquez Jr., נהגה כחיימה חקס; נולד ב-18 בפברואר 2001) הוא כדורסלן אמריקאי-מקסיקני המשחק בעמדות הסמול פורוורד והקלע במיאמי היט.
הקז נולד באירוויין, קליפורניה, להורים כדורסלנים.
בעונתו הראשונה בתיכון העמיד ממוצעים של 15.3 נקודות, 10 ריבאונדים, 2.3 אסיסטים ו-2.6 חטיפות למשחק, בעונתו השנייה העמיד ממוצעים של 24.1 נקודות, 10.9 ריבאונדים, 2.2 אסיסטים ו-2.6 חטיפות למשחק ובעונתו האחרונה העמיד ממוצעים של 31.7 נקודות, 11.7 ריבאונדים, 3.7 אסיסטים ו-2.1 חטיפות למשחק.
בנוסף, במקביל לכדורסל, שיחק בתיכון גם בייסבול.
הוא בחר לשחק עבור קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
במקביל, בשנת 2019, ייצג את נבחרת מקסיקו ב.
ב-6 באפריל 2023 הכריז כי יתמודד בדראפט 2023 ב-NBA.
בדראפט נבחר הקז בבחירה ה-18 על ידי מיאמי היט.
ב-1 ביולי חתם על חוזה רשמי בקבוצה, והצטרף לסגל הקבוצה לליגת הקיץ של ה-NBA.
היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מונפשת שנוצרה על ידי דווין בונג'ה וניק סטנטון.
הסדרה עלתה לראשונה ב-8 ביוני 2023 בערוץ דיסני והסתיימה ב-18 במאי 2024.
ב-27 בספטמבר 2024, הסדרה הוסרה מדיסני+ בארצות הברית בלי שום אזהרה מוקדמת.
מאוחר יותר, ב-2 באוקטובר, הוכרז כי הסדרה לא תחודש לעונה שנייה, ועקב כך נגמרה בקליף האנגר.
בישראל, הסדרה עלתה לשידור בערוץ דיסני ב-5 בנובמבר 2023. דיבוב הסדרה הופק בתחילה באולפני פרפקט וויסס, ולאחר סגירתם, ההפקה עברה לאולפני דאבידאב.
הסדרה הוסרה משירותי ה-VOD ב-25 בספטמבר 2024, והפסיקה שידורים כליל ב-10 באוקטובר, כאשר חמשת הפרקים האחרונים של הסדרה לא שודרו למרות סיום הקלטתם בדאבידאב.
הסדרה, המתרחשת באושנסייד, קליפורניה, עוקבת אחר היילי בנקס, נערה בת 14 שלא אוהבת לקחת סיכונים.
חייה מתהפכים במהלך חגיגת השנה החדשה שלה כאשר מבקרת אותה מדענית שבאה מהעתיד.
מביקורה של המדענית, לומדת היילי שהשלמת שורה ארוכה של משימות שכתבה תהיה ההתחלה החשובה של שרשרת אירועים שתוביל להמצאת מכשיר שישמש להצלת כדור הארץ כולו על ידי היפוך ההתחממות הגלובלית.
כעת, היילי חייבת להתגבר על פחדיה, להשלים משימות בלתי אפשריות ולא מעשיות, ולהתמודד עם רגשותיה כלפי סקוט, החבר הכי טוב שלה.
עם זאת, חלק מההישגים שלה יהיו מאוימים על ידי "בוטים כאוסים", רובוטים קטנים מהעתיד שנשלחו על ידי נבל מסתורי שרוצה למנוע ממנה לסיים את הרשימה שלה ולהציל את העולם.
היילי בנקס – ילדה בת 14 מהוואי שלא אוהבת לנסות דברים חדשים וכעת היא צריכה להתגבר על חוסר הביטחון והפחדים שלה כדי להציל את העולם ולעשות את כל המשימות שברשימה שלה.
היא מאוהבת בסקוט, החבר הכי טוב שלה, למרות שהוא לא מודע לכך ורואה בה רק ידידה קרובה.
סקוט דנוגה – החבר הכי טוב של היילי שהיא צריכה לנשק כדי למנוע את סוף העולם, אבל בוחרת לעשות את זה אחרון ברשימה שלה מכיוון שזה עלול להרוס את הידידות שלהם.
באחד הפרקים יש לו רשימה משלו.
חובב חטיפי "דינגלס" (פרודיה על "פרינגלס").
בפרק האחרון מגלה את סודה של היילי לאחר שהיא בחרה שלא לנשק אותו.
בטא – מערכת הפעלה של בינה מלאכותית מהעתיד שמפרטת את ההישגים של היילי.
היילי הלבישה אותו בגוף של צעצוע הקואלה שלה ובגלל זה יש לו תופעת לוואי שאם נוגעים לו בבטן הוא אומר "אני אווואב אותך".
יש לו מערכת יחסים שנויה במחלוקת עם סקוט.
אוהב להחשיב את עצמו כ"דוב מנופח".
פרופ' פיניקס טנדרסלר – מדענית משנת 2074 עם יד אחת רובוטית שמגיעה להווה כדי להזהיר את היילי שאם לא תסיים את הרשימה שלה היא תוביל לסוף העולם.
אייצ'וואק – יריב של היילי על ספסל הלימודים.
יש בבעלות משפחתו חנות למאווררים.
כריסטין סנצ'ז – הילדה הכי פופולרית בבית ספרה של היילי וחברה שלה.
הופכת להיות בת זוגו של סקוט, שלא מודע לרגשותיה של היילי.
בפרק 5 התוודה כריסטין שהיא מקנאת בקשר המיוחד שבין היילי לסקוט.
בפרק 8 חוגגת את טקס ההתבגרות שלה.
קפטנית נבחרת מעורבת של מעודדים ומעודדות.
בפרק 11 היא וסקוט נפרדים לאחר שהיא מתקבלת לתוכנית מציאות על כובעים שנקראת "בית הכובע" ויוצאת עם בחור בשם "לוגאן" שהוא חובב חגורות.
כשהיא שומעת מהיילי שסקוט התקדם הלאה היא בקשה מהיילי שלא תאפשר לבחורה המסתורית הזאת שהוא יוצא איתה להתעסק איתו, מבלי שהיא יודעת שהבחורה הזאת היא היילי עצמה.
לאחר שהיא חוזרת סקוט והיא זוג שוב, ובפרק האחרון מתוודה לה על רגשותיו כלפי היילי והיא מעודדת אותו להכריז על רגשותיו כלפיה.
קאי בנקס – אביה של היילי בהוואי.
חבר בלהקת הבנים ה"כיף–דים", גרוע בבאולינג וקשור מאוד לספה הישנה שלהם.
פטרישה בנקס – אמה הלבנה של היילי.
היא מתווכת, אבל פעם הייתה ברייקדאנסרית בקליפים.
פרנק – שקיטן המחמד של היילי.
דווין וג'ונסון – אחיה התאומים של היילי.
בקר דנוגה – אחותו הקטנה של סקוט.
מאוהבת בהיילי וחשבה שלהיילי יש רגשות כלפיה.
בפרק 13 התאהבה ביריבתה קנדי ונהייתה בת זוגה.
סאני דנוגה – אימם של סקוט ובקר.
אדוארדו דנוגה – אביהם של סקוט ובקר.
פיט – טווס המחמד של סקוט.
חבר ילדותו של פרנק אצל מאמן עופות קשוח בשם "צ'ק רבכוח".
מר יתוש – צב המחמד של בקר.
מסור חשמלי – אחד מחבריה של בקר.
קנדי – יריבתה של בקר.
אומגה – גרסה מתקדמת של בטא בעל גפיים משלו בגישה חיובית יותר ועם יכולת לגרום תעופה לאנשים סביבו.
ניתן על ידי היילי לאחר שבעתיד בטא פורק על ידי סוכנים ממשלתיים מארגון "הלאלא" (באנגלית "N.O.P.E") .
שב לעתיד לאחר שהיילי בחרה בבטא.
לוגאן – בחור חטוב חובב חגורות.
בן זוגה החדש של כריסטין.
כריסטין יצאה אתו בשביל שסקוט יקנא וישים לב אליה.
ג'נסיס – הנערה המגניבה ביותר בבית הספר של היילי.
מכנה את היילי "אוברול" (בגלל פריט הלבוש שלה).
מורי המשועמם – ילד בבית הספר של היילי שנראה משועמם תמידי ונראה חסר הבעה.
ג'ואן דרויד – נערה קנדית שבאה בתור תלמידה חדשה.
מתנהגת כמו רובוטית (מה שגרם להיילי לחשוב שהיא רובוטית עתידנית) שמה לה למטרה לנצח אותה.
קלודיה – סרטנית שמשמשת כקמע נבחרת בית הספר של היילי.
יש לה התקפי שינה, שאנשים יכולים לחשוב אותה כמתה.
גב' ג'קסון – מנהלת בית הספר של היילי.
הייתה מלכת הסרטנים ב־30 שנים האחרונות.
צ'יפ דינגלס – מנהל לכאורה של חברת חטיפי תפוחי אדמה "דינגלס" (פרודיה על "פרינגלס"), אך למעשה הוא אחראי מחלקת הטעימות והמנהלים האמיתיים הם הכלבים של אביו.
דודה בלנד – בעלת מותג של חטיפי תפוחי אדמה אורגניים.
האחים סוואג – צמד של כוכבי רשת.
פריסיליה פאדי – חוואית שיש בבעלות משפחתה מבוך תירס.
אלברט – רובוט ניקיון שבטא חשב שהוא כאוסבוט ובסוף מתגלה שהוא רובוט שממנו התפתחה הטכנולוגיה של בטא.
וויליאם "ביל" בורד – איש עסקים ומיליונר הלבוש כבוקר ובעל מבטא אמריקאי.
רוכש מקומות באמצעות התערבויות במשחקי ספורט.
דריל – איש טיפש לחלוטין ולא מרוכז.
רודי – אייל שסקוט שכר לחגיגת חג המולד שהיילי ארגנה.
ברוס – בחור שעיר שסקוט מחשיב אותו לביגפוט.
קלי הופרמן – אחראי המשמעת שמתגלה באחד הפרקים, שהוא רצה לנטרל את יריביו לתחרות עפיפונים.
הדיבוב העברי בוים על ידי תמי ברק וענת ניב, והופק על ידי רועי שכטר, עדי מור וענבר שטגר עזרא.
שם הדמותמדבב/ת במקורמדבב/ת בעבריתהיילי בנקסאאוליאי קרבאליונופר אליהוסקוט דנוגהמאני ג'סינטוקובי ליקורמןבטאגריי אנתוני ויליאמסניר ברקפרנקדי בראדלי בייקרהפרופסוריתשרה צ'וקתמי ברקפטרישה בנקסלבית פלורנג'קאי בנקסקופר אנדרוזאמנון וולףסאני דנוגהג'וי אוסמנסקישירלי לילו (2023)נעה קשפיצקיבקר דנוגהג'ודי אליס לישיר כהןכריסטיןאמנדה לייטוןלורן סביראייסיג'וש ברנרדן קיזלרלוסיסידני מיקליהאורה שולמןקנדישארה קירבירונה בקרמןמורי המשועמםאריק באוזהגיא זיידמןביל בורדקרלוס אלזראקויערן מורדרילקייל קינייןאורי זלצמן
עונהמספר פרקיםתקופת שידור מקורית תקופת שידור בישראל שידור ראשוןשידור אחרוןשידור ראשוןשידור אחרון1308 ביוני 202318 במאי 20245 בנובמבר 202329 באוגוסט 2024
מספר הפרקשם הפרק בעבריתשם הפרק באנגליתתאריך שידור בארצות הברית 1היילי על הר מטרהורן בדיסנילנדHailey's On The Disneyland Matterhorn11 בנובמבר 20232בטא מאוהבBeta in Love18 בנובמבר 20233מגדת עתידותFortune Teller25 בנובמבר 20234מדע לא כל כך הוגןScience Unfair17 בפברואר 20245כאוס-בוט בפיקניקChaos Bot Picnic18 במאי 2024
מספר הפרקשם הפרק בעבריתשם הפרק באנגליתתאריך שידור בארצות הברית 1נולדתי להיות מוזרהBorn To Be Strange29 ביולי 20232אני לובשת את כולםI Wear Them All24 באוקטובר 2023
מספר הפרקשם הפרק בעבריתשם הפרק באנגליתתאריך שידור בארצות הברית 1"ההשתטלות על השיר" של בטאBeta Theme Song Takeover19 באוגוסט 20232"ההשתלטות על השיר" של סקוטscott's Theme Song Takeover10 בפברואר 20243היילי ביום חופשHailey's Day Off11 במאי 2024
מספר הפרקשם הפרק בעבריתשם הפרק באנגליתתאריך שידור בארצות הברית 1טיול בדרכיםRoad Trip3 באוגוסט 20242גג לירחMoon Roof10 באוגוסט 20243ארררצ'יסArrrchie's17 באוגוסט 20244זעם הרובוט בדרכיםRobot Road Rage24 באוגוסט 20245מוזיאון הליצניםThe Clown Museum31 באוגוסט 2024
הקונספט המוקדם ביותר ל"היילי על זה!" הוגה כאשר דווין בונג'ה וניק סטנטון העלו סיטואציה של בחורה שלא שמה לב לשליח שמטייל בזמן.
הצמד התעניין בדמויות ולאט–לאט הם החלו לפתח את מה שיצמח בסופו של דבר לסדרה טובה.
לסדרה היה בהתחלה שם אחר "אני לא אנשק את סקוט פדרמן".
ב–18 בנובמבר 2021, דיסני הודיעו שהיילי על זה!
אושר סופית והסדרה תהיה בת 20 פרקים.
מרדית' רוברטס, מנהלת Disney Television Animation תיארה את הסדרה כסדרת האנימציה הראשונה של בונג'ה וסטנטון, וכינתה אותה "קומדיה מהירה" עם "סיפורים מבוססים" ו"לב" שהפכו אותה ל"התאמה מושלמת" בשביל דיסני.
הסדרה תוארה כמכוונת לילדים בגילאי 6–14 ולמשפחותיהם.
ב–15 ביוני 2022, דיסני הודיעו שלסדרה יתווספו עוד 10 פרקים, מה שאומר שיהיו בסך הכול בעונה הראשונה 30 פרקים.
כמו כן, הוכרז שהאווי פארקינגס יהיה מפיק–שותף, לצד בונג'ה וסטנטון.
גם אישרו שוייד ויסינסקי כמפיק הסדרה, קרן גראסי כעורכת הסטוריבורד של הסדרה, ולי אן דופור כמנהלת אומנותית של הסדרה.
בדצמבר 2022, "The Daily Sundial" דיווחו שהאמן ג'ייסון ווילסון, שעבד על הנסיכה והצפרדע, חוקי המרפי של מיילו, פיניאס ופרב הסרט: קנדיס נגד היקום ואמפיביה, יעבוד על הסדרה.
ב–28 באפריל שוחרר הטריילר הראשון של הסדרה, ובהודעה לעיתונות צוין כי צוות האורח של הסדרה כולל את בריאן ג'ורדן אלוורז, בלייק אנדרסון, מיק פולי, ג'ו קוי, ג'ק מקברייר, בבי נוווירת', כריס פרנל, טים רובינסון, נטשה רות'וול, ברנדון מיכל סמית', מרטין סטאר ואל ינקוביץ'.
באותו יום, הוכרז כי קאט הרמן–מיטשל ולסלי פארק יהיו במאי הסדרה.
שנהפרסקטגוריהמועמדותתוצאותמקור2024פרס התקשורת של הליגה ההומו–לסבית נגד השמצההתוכנית הטובה ביותר לילדים ולמשפחה – אנימציה"היילי על זה!"
היימן בלום באנגלית: Hyman Bloom (29 במרץ 1913 – 26 באוגוסט 2009) היה צייר יהודי אמריקאי יליד לטביה.
עבודתו הושפעה ממורשתו היהודית ומדתות המזרח, כמו גם מאמנים כמו קאראווג'יו, רמברנדט, בלייק, ברסדין, אנסור וסוטין.
הוא התפרסם לראשונה כאשר עבודתו נכללה בתערוכת המוזיאון לאמנות מודרנית משנת 1942 "אמריקאים 1942 - 18 אמנים מ-9 מדינות".
MoMA רכשה 2 ציורים מהתערוכה ומגזין טיים סימן אותו כ"תגלית בולטת" בסקירת התערוכה שלהם.
בראיון משנת 1954 הפרופסור לאמנות של ייל וילם דה קונינג שציין שהוא וג'קסון פולוק רואים בבלום "האקספרסיוניסט המופשט הראשון של אמריקה", תווית שבלום התנער ממנה.
החל מאמצע שנות ה-50 עבודתו החלה לעבור יותר לעבודות על נייר והוא התמקד בלעדית ברישום לאורך שנות ה-60, וחזר לצייר ב-1971. הוא המשיך גם לצייר וגם לרשום עד מותו ב-2009 בגיל 96.
היימן בלום נולד למשפחה יהודית אורתודוקסית בכפר יהודי קטן בלטביה, אז חלק מהאימפריה הרוסית.
הוא היה אחד משישה ילדים שנולדו ליוסף ואנה מלמד.
הכפר העני, באזור השסוע בתסיסה אזרחית, בו חיו יהודים בפחד מרדיפות.
היימן, יחד עם הוריו ואחיו הגדול, ברנרד, היגרו לארצות הברית ב-1920, והצטרפו לשני אחיו הגדולים, סמואל ומוריס, בבוסטון.
באותה תקופה שני האחים שינו את שם משפחתם לבלום ופתחו עסק משלהם לעיבוד עור.
המשפחה המורחבת התגוררה בדירה בת שלושה חדרים בווסט אנד של בוסטון.
בגיל צעיר תכנן בלום להיות רב, אך משפחתו לא מצאה מורה מתאים.
בכיתה ח' קיבל מלגה לתוכנית לתלמידי תיכון מחוננים במוזיאון לאמנויות יפות.
הוא למד בבית הספר הגבוה למסחר של בוסטון, שהיה ליד המוזיאון.
הוא גם לקח שיעורי אמנות במרכז הקהילתי ווסט אנד.
את השיעורים לימד הרולד צימרמן, תלמיד בבית הספר במוזיאון לאמנויות יפות, שגם לימד את ג'ק לוין הצעיר.
כשבלום היה בן חמש עשרה, הוא ולווין החלו ללמוד אצל פרופסור ידוע בהרווארד לאמנות, דנמן רוס, ששכר סטודיו לשם כך ושילם לבנים מלגה שבועית כדי לאפשר להם להמשיך בלימודים במקום לקחת עבודה כדי לפרנס את משפחותיהם.
רוס נתן חסות לבלום מ-1928 עד 1933. הוא גם נתן חסות להרולד צימרמן.
האימונים של בלום אצל צימרמן ורוס היו קפדניים ומסורתיים.
צימרמן התמקד ברישום ורוס בציור.
צימרמן עודד את תלמידיו ליצור קומפוזיציות על עמוד שלם ולא סקיצות חלקיות.
כדי לפתח את יכולות ההתבוננות שלהם, הוא גם התעקש שהם יסתמכו על הזיכרון ולא יציירו ישירות מהמודל.
הוא תלה הדפסים של ויליאם בלייק על קירות הסטודיו, ועודד את התלמידים לסנתז תמונות ממקורות רבים.
הוא לקח את בלום ולווין לטיול במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, שם בלום התרשם מעבודותיהם של רואו וסוטין והתחיל להתנסות בסגנונות הציור האקספרסיביים שלהם.
רוס, שנטיותיו היו יותר אקדמיות, לימד את בלום כיצד לטפל בצבע בסגנון המאסטרים הגדולים.
לפיכך טיפחו צימרמן ורוס כבוד למסורת האמנותית תוך שהם גם למדו שאמנות היא לא רק עניין של העתקה, אלא של שימוש בדמיון כדי ליצור עיצוב פורמלי: רעיונות שישפיעו מאוחר יותר על אסכולה לציור הידועה בשם אקספרסיוניזם של בוסטון.
בשנות ה-30 בלום עבד באופן אקראי בפרויקט יצירות האמנות הציבוריות ופרויקט האמנות הפדרלי, וכם עבד עבור אחיו.
הוא היה צייר איטי ומתודי שאהב לעבוד על יצירה, ואז להניח אותה בצד לזמן מה ולחזור אליה עם נקודת מבט חדשה.
כתוצאה מכך, הוא התקשה לעמוד בלוחות זמנים של עבודות עבור הממשלה.
הוא חלק סטודיו בסאות' אנד עם לוין ואמנית נוספת, בטי צ'ייס.
בתקופה זו הוא פיתח עניין לאורך חייו בפילוסופיה ובמוזיקה המזרחית, ובתיאוסופיה.
הוא זכה לתשומת לב לאומית לראשונה בשנת 1942 כאשר שלושה עשר מציוריו נכללו בתערוכה של המוזיאון לאמנות מודרנית.
MoMA רכשה שניים מהציורים שלו מאותה תערוכה.
כותרות ציוריו בתערוכה משקפות חלק מהשקפתו: שניים נקראו "בית הכנסת".
ציור אחר נקרא "יהודי עם ספר תורה".
היו לו גם שני ציורים שכותרתם "עץ חג המולד", ועוד אחד שכותרתו "הנברשת", שניהם נושאים שאליהם חזר שוב ושוב.
ציור אחר, "שלד" (בערך 1936), גרר אחריו סדרה של ציורי גופות בשנות הארבעים, ו"הדג" (בערך 1936) היה אחד הציורים והרישומים הרבים של דגים שיצר במהלך הקריירה שלו.
בלום היה קשור בהתחלה לתנועה האקספרסיוניסטית המופשטת.
וילם דה קונינג וג'קסון פולוק, שראו לראשונה את עבודתו של בלום בתערוכת MoMA, ראו בבלום את "האמן המופשט האקספרסיוניסטי הראשון באמריקה." בשנת 1950 הוא נבחר, יחד עם אנשים כמו דה קונינג, פולוק לייצג את ארצות הברית בביאנלה בוונציה.
באותה שנה כתבה איליין דה קונינג על בלום ב-ARTnews, וציינה כי עבודתו התקרבה להפשטה מוחלטת.
ב-1951 דה קונינג העיר על הטיפול האקספרסיבי של בלום, כמאפיין מפתח של ציור אקספרסיוניסטי מופשט.
מכיוון שהאקספרסיוניזם המופשט שלט בעולם האמנות האמריקאי, בלום התאכזב ממנו, וכינה אותו "קתרזיס רגשי, ללא בסיס אינטלקטואלי." [3] בנוסף, במקום לעבור לניו יורק כדי להמשיך בקריירה שלו, הוא בחר להישאר בבוסטון.
כתוצאה מכך הוא נדחק על ידי המבקרים ומעולם לא זכה לתהילה מהסוג שזכו פולוק ואחרים.
הוא לא אהב קידום עצמי ומעולם לא ייחס ערך רב לשבחי הביקורת.
תמונות הגופות של בלום הן מהמרתקות והשנויות במחלוקת שלו.
הסדרה החלה בשנת 1943 כאשר האמן דייוויד ארונסון הזמין את בלום להתלוות אליו לסיור בחדר מתים, שם עבד על סקיצות לציור, "תחיית המתים".
בלום גם נמשך למראה הגופות המתפוררות, וצייר אותן, כך הסביר מאוחר יותר, בתקווה להשלים עם המוות.
בקבוצת הציורים הראשונה, הכוללת גופת זכר קשיש (1944), גופת נקבה, מבט קדמי (1945) וגופת אישה, מבט אחורי (1947), הגופות מוצגות בצורה אנכית, כאילו נצפים מלמעלה.
היציבה הזקופה מזכירה את ישו הצלוב של גרונוולד, הציור האהוב על בלום.
כפי שמציינת המבקרת ג'ודית בוקבינדר, הגופה "קמה" כדי להתעמת עם הצופה.
בלום האמין שהמוות הוא מטמורפוזה מצורת חיים אחת לאחרת, שכן הגוף נצרך על ידי אורגניזמים חיים: תהליך שניתן לראות בו תחיית המתים כמטאפורה.
הציורים הוצגו לראשונה בגלריה סטיוארט בבוסטון בשנת 1945, וזכה לביקורות מעורבות.
בגלריה דורלאכר בניו יורק, הם הוצגו בחדר אחורי, זמין לצפייה לפי בקשה.
כמה מבקרים התלוננו על כך שהעבודה הייתה "חולנית" ו"מזיקה" בעוד שאחרים העריכו אותה.
ג'וזף גיבס כתב, "לאחר רגע של רתיעה, אדם הופך מודע לכך שבתוך הקליטה לכאורה של האמן במוות וריקבון מוכלת תחיית המתים - חוסר החשיבות היחסית של הבשר נעלם בניגוד לרוח/ נפש שהיא בלתי ניתנת להריסה." רוברט טיילור.
כינה אותו "צייר בעל אומץ יוצא דופן."
בסוף שנות הארבעים ותחילת שנות החמישים, הפיק בלום סדרה שנייה, שונה מאוד, של תמונות גופות.
ציורים כמו "הגופה" (1952), ה"אנטומיסט" (1953) ו"חיה שנשחטה" (1953) מתארים גופות מנותחות וגפיים כרותות.
כמה מבקרים טענו שתמונות אלו נבעו מחשיפתו של בלום לפוגרומים בארץ הולדתו, ומאוחר יותר, מדיווחים על השואה.
הוא כינה את הצבעים של גופה מתכלה שראה בחדר מתים "מצמררים" ובכל זאת "יפים...
ברבים מציוריו של בלום מופיעים רבנים, בדרך כלל מחזיקים בתורה.
לדברי בלום, כוונותיו היו יותר אמנותיות מאשר דתיות.
הוא החל להטיל ספק באמונתו היהודית בשלב מוקדם בחייו, וצייר רבנים.
לטענתו - זה מה שידע.
במהלך הקריירה שלו הפיק עשרות ציורים של רבנים.
כשנשאל אם הם דיוקנאות של עצמו, הוא ענה בסתירה, "מתי אי פעם ציירתי משהו אחר?"
הוא גילה עניין במיסטיקה ובמוזיקה המזרחית הרבה לפני שנות ה-60, אז נקשר הנוער במערב, לתרבות המזרח.
הוא לימד את עצמו לנגן על סיטאר, ובכלי נגינה אחרים, ובשנת 1960 עזר לג'יימס רובין לייסד את הקרן - פאן אוריינט ארטס, קבוצה שארגנה קונצרטים ואספה הקלטות של אמנים הודים.
בשנות החמישים הוא לקח אל-אס-די בפיקוח רופאים שחקרו את השפעותיו על היצירתיות.
תוך כדי כך, הוא הפיק מערכונים סוריאליסטיים ושרבוטים בלתי מובנים, ובאחד הציורים כתב את המילים "דת ההינדית".
חלק גדול מעבודותיו בשנות ה-50 וה-60 משקפות את עיסוקו בתיאוסופיה ובעולם הרוחות.
הוא ראה באמן סוג של ערוץ, שתגמולו היה "אקסטזה ממגע עם הלא נודע".
במשך רוב שנות ה-60 הוא התרכז ברישום ולא בציור על מנת למקד את תשומת לבו בקומפוזיציה.
בלום המשיך לצייר בשנות התשעים לחייו.
ציורי השמן שלו ב"יערות לובק" שבמיין בסוף שנות ה-70 משדרים את מה שהולנד קוטר כינה "אנרגיה מופרעת, אקסטטית".
ניתן לומר את אותו הדבר על נופי הים שלו.
הוא צייר טבע דומם הכולל דלעות צבעוניות וכלי חרס ססגוניים.
הוא הפיק לפחות עשרים ציורים של רבנים בין אמצע שנות ה-80 ל-2008. בינתיים הוא המשיך להציג, בעיקר באזור בוסטון.
מוזיאון פולר הציג רטרוספקטיבה מלאה של עבודתו בשנת 1996. תערוכה אחרת אורגנה על ידי האקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק ב-2002.
מקום מגוריו האחרון היה בניו המפשייר.
הוא נפטר שם ב-26 באוגוסט 2009, בגיל 96. הותיר אחריו את אשתו סטלה.
עבודתו כלולה באוספים של המוזיאון לאמנות מודרנית, מוזיאון בוסטון לאמנויות יפות, מכון האמנות של שיקגו, מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית, מוזיאון הירשהורן של סמיתסוניאן, האקדמיה הלאומית לעיצוב ועוד רבים אחרים.
היימן בלום: היופי של כל הדברים, סרט על חייו ויצירתו של האמן, יצא לאקרנים באוקטובר 2009.
היימן הירש פרלמוטר היה חזן ושוחט בקהילת איכנהאוזן שבבוואריה, מן הדמויות המרכזיות בחיי הקהילה במשך קרוב לארבעים שנה.
לאחר פרישתו עבר להתגורר במינכן, שם נפטר.
פרלמוטר נולד בשנת 1841, להורים ליפמן וחנה רבקה לבית לייברג, ככל הנראה בגבולות האימפריה הרוסית (ייתכן באזור פולין הקונגרסאית).
בראשית שנות ה־60 של המאה ה־19 התגוררו הוא ורעייתו במערב פרוסיה, ושתי בנותיהם הראשונות נולדו בעיירה רדז'יוב (Raczyniewo).
מקורות בארצות הברית מתארים אותו כ"חזן יהודי ממוצא רוסי" שהיגר למרכז אירופה בשנים שלפני כהונתו בבוואריה.
בשנות 1869 הוזמן פרלמוטר לשמש כחזן וכשוחט בקהילת איכנהאוזן שבבוואריה.
תפקיד זה נשא במשך כ־39 שנה, עד שנת 1908. הוא נודע במסירותו, בנאמנותו לתפקידו ובאהבת השלום שאפיינה אותו.
עיתון דער איזראעליט תיאר ב־24 בספטמבר 1908 את מסיבת הפרישה שנערכה לכבודו באולם פאלק באיכנהאוזן.
הרב המחוזי ד"ר קון שיבח את "שלושים ושבע שנותיו" כשליח ציבור ושוחט.
יו"ר הקהילה מר זולצר העניק לו גביע נאה ו־300 מארק לאות הוקרה.
קצבי ושוחטי היישוב העניקו לו גביע כסף נוסף כהערכה לעבודתו.
המורה הראשי ברדר שיבח את פועלו כמנצח מקהלת בית הכנסת.
מקהלת "ציון" ליוותה את האירוע בשירתה.
לאחר האירוע עבר עם בני משפחתו להתגורר במינכן.
לאחר 1908 התיישב פרלמוטר במינכן, שם חיו כמה מילדיו.
רעייתו ברטה נפטרה בשנת 1909, והוא נפטר בשנת 1925. שניהם נקברו בבית העלמין היהודי הישן ברחוב (Thalkirchner).
רעייתו הייתה ברטה פרלמוטר (1842–1909), ושמה נעוריה מופיע במקורות כ־Kleczewska או Slisower.
לזוג נולדו ילדים רבים, ובהם:
פאולינה פרלמוטר סטיינם (1864–1940), פעילה מרכזית בתנועת הנשים בארצות הברית וסבתה של גלוריה סטיינם.
ד"ר ברנהרד (ברוך) פרלמוטר (1871–1943), רופא במינכן, נרצח בטרזין.
לינה ולנטינה הרבורגר (1874–1944), נרצחה בטרזין.
ילדים נוספים נפטרו בינקותם ונקברו באיכנהאוזן.
נוכחותו בלוח זה מעידה כי היה מן החזנים המוערכים בפרובינציות גרמניה בסוף המאה ה־19.
הֵיימַן ג'וֹרְג רִיקוֹבֶר היה אדמירל אמריקאי ממוצא יהודי-פולני, "אבי הצי הגרעיני" של ארצות הברית.
בשל אישיותו המיוחדת, קשריו הפוליטיים, התפקידים אותם מילא ועומק ידיעותיו ב, הוא שירת 63 שנים רצופות בשירות פעיל, יותר מכל איש צבא אחר בתולדות ארצות הברית.
מלבד עיטוריו הרבים מעת שירותו הצבאי, זכה גם בעיטורי הכבוד האזרחיים הגבוהים ביותר של ארצות הברית, פעמיים במדליית הזהב של הקונגרס ובמדליית החירות הנשיאותית.
היימן ריקובר נולד למשפחה יהודית ממקוב מזובייצקי (Maków Mazowiecki) שבפולין, אז תחת שלטון רוסיה.
מוצא השם "ריקובר" הוא מריקי, כפר סמוך לוורשה.
כל בני הקהילה היהודית של ריקי, כמו גם יהודי מקוב מזובייצקי, נרצחו או נספו בשואה.
הוריו היו אברהם ריקובר ורחל ריקובר לבית אונגר.
שמו המקורי היה "חיים גדליה".
היימן הוא צורה לועזית של השם העברי "חיים".
ב-1905 היגרה משפחתו לארצות הברית, מאימת הפוגרומים שנעשו ביהודים ומסיבות כלכליות.
המשפחה התגוררה תחילה באיסט סייד של מנהטן, ושנתיים אחר כך עברה אל לונדייל (Lawndale), פרבר של שיקגו, בו המשיך אביו את עבודתו כחייט.
כבר בהיותו בן תשע החל ריקובר לעבוד כדי לסייע למשפחתו, ומאוחר יותר סיפר כי ילדותו הייתה תקופה של "עבודה קשה, משמעת והינזרות מודעת מבילויים".
בעודו חובש את ספסלי בית הספר התיכון ג'ון מרשל (John Marshall) בשיקגו, בו סיים את לימודיו ב-1918 בהצטיינות, עבד ריקובר במשרה מלאה במסירת מברקים בחברת וסטרן יוניון, ותוך כדי עבודתו התוודע אל אדולף ג' סבת (Adolph J.
סבת, כמו ריקובר, היה יהודי וגם מהגר (מצ'כיה).
הוא המליץ (בהתערבות ידיד משפחה) על מועמדותו של ריקובר ללימודים באקדמיה הימית של ארצות הברית.
אף שהיה רק השלישי ברשימת המומלצים ללימודים הנכספים באקדמיה, הצליח האדמירל לעתיד לעבור את בחינת הכניסה ולהתקבל.
ראשית דרכו בצי עד מלחמת העולם השנייה
ריקובר סיים את לימודיו ב-1922 במקום ה-107 מבין 540 בני מחזורו וקיבל דרגת סגן-משנה (ensign).
בעודו ממתין להצבתו באנייתו הראשונה הוענקה לו מלגת לימודים לשנה אחת באוניברסיטת שיקגו.
עם השלמת לימודיו בהיסטוריה ופסיכולוגיה התייצב במשחתת החדשה "לה ואלט" (USS La Vallette).
בתוך זמן קצר הרשים כל כך את מפקד האנייה, עד כי הוא מינה אותו לקצין מכונות אף על פי שלא היו לו הדרגה והוותק הדרושים, והוא נהייה לקצין המכונות הצעיר ביותר בשייטת עוד לפני שחלפה שנה מסיום לימודיו באקדמיה הימית.
לאחר שירות באניית המערכה "נבאדה" (USS Nevada) נשלח ללימודי תואר שני בהנדסת חשמל בבית הספר ללימודי מוסמכים של הצי ובאוניברסיטת קולומביה.
בקולומביה פגש את אשתו לעתיד, רות ד' מסטרס (Ruth D.
Masters), נוצרייה ובוגרת החוג למשפט בינלאומי.
הם נישאו ב-1931, עם שובה מלימודי הדוקטורט שלה בסורבון שבפריז.
זמן קצר לאחר נישואיהם כתב ריקובר להוריו על החלטתו להפוך לנוצרי אפיסקופלי, וכזה נותר עד יומו האחרון.
ריקובר, שהעדיף את החיים בכלי שיט קטן וידע כי קצינים צעירים בצי הצוללות מתקדמים מהר מאחרים בסולם הדרגות, נסע אל מפקדת הצי בוושינגטון והתנדב לשירות בצוללות.
בקשתו סורבה בשל גילו - 29. רצה הגורל, ובעודו עוזב את הבניין נתקל במפקדו לשעבר מן ה"נבאדה", אשר סייע לו להשיג את מבוקשו.
במהלך שנת 1933, כאשר שירת במשרד המפקח על הרכש (Inspector of Naval Material) של הצי בפילדלפיה שבפנסילבניה, תרגם ריקובר את הספר "Das Unterseeboot" ("הצוללת") של הרמן באואר, האדמירל הגרמני ממלחמת העולם הראשונה.
תרגומו של ריקובר הפך לספר הלימוד היסודי בצי הצוללות של ארצות הברית.
ביוני 1937 קיבל ריקובר פיקוד על שולת המוקשים USS Finch.
מאוחר באותה שנה הוסמך לקצין הנדסה מומחה של צוללות (Sumbarine Engineering Duty Officer), מקצוע בו שירת כל הקריירה שלו.
על שירותו כראש ענף חשמל במספן אניות (Bureau of Ships) במלחמת העולם השנייה הוענק לו אות לגיון ההצטיינות.
במהלך המלחמה, כפי שסופר בכתבה מ-1954, "היימן ריקובר חד-הלשון דרבן את אנשיו עד אפיסת כוחות, חצה קווים אדומים ושיגע קבלנים.
הוא הוסיף לקנות לו אויבים, אך עם סיום המלחמה זכה בדרגת קפטן ובמוניטין כאיש 'היודע לבצע דברים'".
הוועדה לכורים גרעיניים ואנרגיה אטומית
ב-1946 החלו במעבדת קלינטון (כיום Oak Ridge National Laboratory) שבפרויקט מנהטן לפתח תחנת כוח גרעינית.
הצי האמריקני החליט לשלוח שמונה אנשים לפרויקט זה, ובהם שלושה אזרחים, קצין בכיר ועוד ארבעה קצינים זוטרים.
בהעריכו את הפוטנציאל הגלום באנרגיה גרעינית לצי המלחמתי, הגיש ריקובר את מועמדותו.
הוא לא נבחר בתחילה, אך בהתערבות מפקדו מימי המלחמה, אדמירל ארל מילס (Earle Mills), שהתמנה אותה שנה לראש מספן אניות של הצי, נשלח בסופו של דבר לאוק רידג' כסגן מנהל הפרויקט כולו, תפקיד שהעניק לו גישה לכל המתקנים, הפרויקטים והדוחות.
בהשפעת הפיזיקאים רוס גאן, פיליפ אייבלסון ואחרים בפרויקט מנהטן נעשה הוא חסיד נלהב של רעיון ההנעה הגרעינית של כלי שיט ובמיוחד של כלי שיט מלחמתיים.
בפברואר 1949 הוצב במחלקת פיתוח כורים בוועדה לאנרגיה אטומית ואחר כך התמנה לראש ענף כורים גרעיניים ימיים במספן אניות של הצי, כפוף ישירות למילס.
כפל תפקידים זה אפשר לו לעמוד בראש צוות פיתוח הצוללת הראשונה בעולם בעלת הנעה גרעינית, "נאוטילוס" (USS Nautilus, SSN-571), שהושקה והוכנסה לשירות פעיל ב-1954, ובה בעת לפקח על פיתוח תחנת הכוח הגרעינית האזרחית הראשונה בארצות הברית, בשיפינגפורט שבפנסילבניה.
ההחלטה לבחור בריקובר לעמוד בראש תוכנית הפיתוח של צוללת גרעינית נתקבלה על ידי אדמירל מילס.
לדברי לוטננט-גנרל לסלי גרובס, ראש פרויקט מנהטן, חיפש מילס לתפקיד איש בעל נחישות רבה, ואף שידע כי "לא קל להסתדר אתו" וכי "הוא אינו אהוד", ריקובר היה לדעתו האדם שהצי המלחמתי יכול לסמוך עליו, "אין זה משנה אלו מכשולים יעמדו בפניו כל עוד הוא משוכנע ביכולות הגלומות בצוללת גרעינית.".
הדמיון, המרץ, היצירתיות והמומחיות המקצועית שהפגינו ריקובר ואנשיו במהלך אותו חלון זמן הולידו כור גרעיני אמין ביותר, הניתן להתקנה בצוללת שרוחב גופה אינו עולה על 8.5 מטרים.
אלה היו המכשולים הטכניים המשמעותיים להם מצאו פתרון ריקובר וצוותו:
בראשית שנות החמישים תפס כור גרעיני בעל הספק של 1 מגה-ואט שטח של בניין מגורים לערך.
אב הטיפוס של מערכת ההנעה של "נאוטילוס" היה הכור הגרעיני הראשון בעולם הפועל בטמפרטורה גבוהה.
הידע הפיזיקלי הבסיסי הנדרש לבניית כור גרעיני עדיין לא היה קיים.
עדיין לא פותחו שיטות לבניית כור גרעיני.
לא נמצאו נתונים הנדסיים על התנהגות החומרים במים בטמפרטורה ובלחץ גבוהים.
מעולם לא נבנתה עד אז מערכת הנעה בקיטור להפעלה בצוללת מודרנית; הצורך בצלילה לעומק רב סיבך עוד יותר את הבעיות.
לא זו בלבד שהיה צורך ליצור שיטות בנייה חדשות לגמרי, אלא גם להפיק ולייצר חלקים מדויקים מחומרים קשים להפקה ולעיבוד כמו זירקוניום והפניום.
ב-1958 הועלה ריקובר לדרגת סגן-אדמירל והוענקה לו מדליית הזהב של הקונגרס, הראשונה מן השתיים שיקבל בימי חייו.
בשלושים השנים הבאות פיקח ריקובר מקרוב על כלי השיט, הטכנולוגיה וכוח האדם של הצי הגרעיני, תוך שהוא מראיין ואחר כך מקבל או פוסל כל קצין המיועד לשירות בכלי שיט גרעיני.
העובדה כי מעולם לא ארעה תאונה גרעינית בצי האמריקני נזקפת לסטנדרטים המחמירים שקבע ולדגש ששם על יושרה אישית.
הוא אף קבע לו לעיקרון להשתתף בהפלגת הניסוי של כמעט כל צוללת גרעינית לאחר השלמת בנייתה; בעצם נוכחותו טבע את חותם ישרתו האישית כי כלי השיט מוכן לתלאות האוקיינוסים והבטיח כי המבחנים יתנהלו כיאות.
כאחראי על הכורים הגרעיניים הימיים הקדיש ריקובר תשומת לב רבה יותר לבטיחות הכורים מאשר לאימונים בלוחמת צוללות.
יש הסבורים, כי משום שהתמקד רק באופן הפעלת הכור וקיים קשר ישיר עם כל אחד ממפקדי הצוללות הגרעיניות, נפגעו יכולות הלחימה של מפקדי הצוללות הללו.
ברם, טענה מעין זו אינה מתיישבת עם הישגיו של כוח הצוללות האמריקני הן בתחום המבצעי הן בתחום הבטיחותי בהשוואה ליריבו מן המלחמה הקרה – כוח הצוללות של הצי הסובייטי.
היינה ואן חיזכם (בפלמית: Hayne van Ghizeghem; סביבות 1445 – 1472 או מאוחר יותר).
היה מלחין פלמי מן האסכולה הבורגונדית של ראשית תקופת הרנסאנס.
קרוב לוודאי, שנולד בחיזכם (סמוך לגנט בבלגיה של ימינו) וייתכן שמת במצור על בוביי.
רבות מיצירותיו שרדו, אבל על חייו ידוע מעט מאוד.
הרוזן שארל משארולה (שהיה בהמשך לשארל האמיץ) עמד בשלב מוקדם על כישרונו, כפי שמעיד רישום המתעד מינוי שלו למורה מטעמו של שארל; ב-1467 הוא מופיע ברשומות התעסוקה הבורגונדיות כזמר.
נוסף לכך, שמו נזכר לצד שמותיהם של אדריאן באזין ואנטואן בינואה כ"משורר ומשרת אישי" לשארל, אות למעמדו המיוחד בחצר.
נוסף לשירותו בתפקידי זמר ומלחין, נראה ששירת גם כחייל, כפי שעולה מתיעוד של קניית ציוד צבאי בשבילו, לפני המערכה שאסר שארל על ליאז'.
שארל לקח איתו את המוזיקאים שלו למלחמותיו, כיוון שאהב מוזיקה לא פחות ממלחמה ותבע בידור.
מכל מקום, היינה היה היחיד בין המוזיקאים המפורסמים של שארל, שעליו ידוע כי לבש מדים.
ידוע שהיה במצור על בוביי ב-1472, שם הוכרע הקרב בנסיגתו של שארל מפני הצרפתים ובמשך זמן רב סברו החוקרים, שהיינה נהרג באותו קרב.
ואולם מחקר עדכני ביצירותיו ששרדו מצביע על האפשרות, שאחדות מהן נוצרו אחרי 1472, בעיקר משום שהן מגלות התפתחות סגנונית מעבר למה שנראה באחה שנכתבו בוודאות ב-1472 או קודם לכן.
מחקר עכשווי גורס, שייתכן והיינה יצא בשלום מן המצור ועבר לעבוד בחצר מלך צרפת.
העובדה, שזמר ומלחין ידוע-שם כזה עבד קודם אצל יריבתה המרה של צרפת הייתה עברה שקל למחול עליה, שכן מוזיקאים בורגונדיים בתקופה ההיא נהנו מהערכה רמה מאוד.
היינה מוכר בעיקר כמלחין שאנסונים, רובם רונדו.
שניים מהם, בעיקר - Allez regrets ו-De tous biens plaine זכו לפרסום רב כל כך באירופה של סוף המאה ה-15, עד שהופיעו ב-25 מקורות נפרדים, רבים מהם מן הזמן שלפני המצאת הדפוס, ושימשו חומר מקור להרבה יצירות של מלחינים אחרים בתקופות מאוחרות יותר.
כמעט כל יצירותיו כתובות לשלושה קולות; הן פשוטות ובעלות מרקם ברור, כדרך האסכולה הבורגונדית; הקו המלודי נמצא בקול הגבוה ביותר.
אחד-עשר קטעים אפשר לשייך בוודאות גמורה להיינה, אך יש עוד יצירות רבות בסגנון דומה, שסווגו כ"אנונימיות" וגם הן עשויות להיות גם הן פרי עטו.
היימן מינסקי היה כלכלן יהודי-אמריקאי, שנודע בשל מחקריו בנושא מחזוריות בשוק ההון.
מחקריו בתחום הכלכלה הקנו לו שם עולמי.
מינסקי נולד ב-1919 בשיקגו למשפחה של מהגרים יהודים מהאימפריה הרוסית.
הוא השלים תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת שיקגו בשנת 1941. בשנים 1943–1945 שירת בצבא ארצות הברית ולאחר תום מלחמת העולם השנייה סיים תואר שני (1947) ושלישי (1954) בכלכלה באוניברסיטת הרווארד.
מינסקי עבד כעוזר הוראה של אלבין הנסן בהרווארד ובהמשך לימד במכון קרנגי לטכנולוגיה.
בין השנים 1957–1965 מינסקי היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ומשנת 1965 עד פרישתו ב-1990 היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
מינסקי פיתח מודלים כלכליים אשר הדגימו כיצד פעילות של ספקולנטים מביאה להיווצרות בועות במשק הנתון בצמיחה כלכלית ובכך גורמות למיתון ולמחזוריות בשוק ההון.
על פי מחקרים אלו הראה מינסקי כי בעתות של צמיחה, כאשר תזרים המזומנים של חברות גדול מתשלומי הריבית על החוב שלהן, נוצרת זמינות גדולה של אשראי בשוק וקיימת נטייה לריבוי השקעות ספקולטיביות אשר מובילות בתורן ליצירת בועות כלכליות ולמיתון כתוצאה מחוסר יכולת להחזיר חובות.
מינסקי טען כי ללא רגולציה והתערבות פיסקלית ומוניטרית של הממשלה והבנק המרכזי, תנודתיות זו של שוק ההון היא בלתי נמנעת.
כתוצאה מעמדות אלו נחשב מינסקי להוגה פוסט-קיינסיאני בולט.
היפותזת אי היציבות היא התאוריה המרכזית של היימן מינסקי.
ההיפותזה היא ניסיון להסביר מדוע משברים כלכליים מתרחשים בחמישים השנים האחרונות.
מינסקי ביקר את התפיסה הרואה במשברים כלכליים כשלי שוק במערכת כלכלית המייצבת את עצמה, וטען כי האופן בו בנויה הכלכלה מוביל באופן מובנה למשברים הולכים ומחריפים.
התזה המרכזית של מינסקי היא שככל שהתקופה יותר יציבה, הפרטים נוטים להתנהגות מסוכנת יותר ויותר, כיוון שהנטייה הטבעית של בני האדם היא לחשוב "מה שהיה הוא שיהיה".
במרכז ההיפותזה של מינסקי עומד החוב הפרטי.
מינסקי חילק את הלווים לשלוש קבוצות עיקריות:
Hedge units - יחידות "מגודרות".
פרטים או פירמות הלוקחים הלוואות באופן זהיר.
יחידות המסוגלות להחזיר הן את הקרן ואת הריבית מתזרים המזומנים שלהם, במקרה ויש צורך להחזיר את החוב באופן מידי הן יכולות "להנזיל" נכסים בקלות.
יחידות ספקולטיביות - יחידה "מהמרת".
פירמות ויחידים המשקיעים בפרויקטים שמסוגלים להחזיר את תשלום הריבית מתזרים ההכנסות הצפוי של הפרויקט, אך את הקרן יוכלו להחזיר רק אם המחיר של הנכס שהשקיעו בו בעצמו יעלה, ואז ימכרו אותו ברווח.
יחידות פונזי - בדומה להונאת פונזי, בה מובטחים החזרים גדולים ומהירים למשקיעים, שלמעשה ממומנים על ידי השקעות של הבאים בתור ליפול בפח, משקיעי פונזי לא יכולים להחזיר את החוב ואת הקרן של חובותיהם, ולוקחים חוב חדש על מנת לממן חוב ישן.
משקיעי פונזי סומכים על האשראי הזול והזמין בתקופות של גאות כדי לממן השקעות שההכנסות מהן לא מכסות את הקרן, הריבית והוצאות נוספות שנובעות מההשקעה.
יחידות הפונזי מחכות שמחירי הנכסים יעלו, ומעריכות שהעלייה במחיר תהיה גדולה מספיק כדי לממן את כל החובות הקודמים.
לא תמיד מדובר בהונאה ממש, לעיתים מדובר בפירמות או פרטים שגלשו להתנהגות פונזי עקב שינוי ביכולת ההחזר שלהם.
בתקופות של גאות ויציבות האשראי הופך לזול והמחירים עולים.
פירמות ופרטים מתחילים לחפש דרכים חדשות ויצירתיות לעשות רווח.
ככל שהתקופה יציבה לאורך זמן ארוך יותר- הביטחון של הפרטים גדל, והם נוטים לקחת סיכונים הולכים וגדלים כיוון שקיים תמריץ חיובי ללקיחת סיכונים- סיכון זוכה לתשואה גדולה יותר והשאננות משכיחה את הסכנה למשבר.
המערכת הכלכלית יכולה להכיל אחוז מסוים של יחידות פונזי בלי להתמוטט, אך מרגע שמופר שיווי המשקל הזה, ויחידות פונזי תופסות חלק הולך וגדל- היציבות נמצאת בסכנה.
מרגע שמגיעים ל"שלב פונזי", בו יש כמות גדולה של יחידות פונזי, ישנם מספר גורמים שעשויים להפעיל את חוסר היציבות הפוטנציאלית- אפשרות אחת היא כי בנקים יסרבו לתת הלוואות נוספות ליחידות פונזי, כיוון שהחוב שלהן גדול מידי.
אפשרות אחרת היא שתנאי ההלוואות ישתנו- העלאת הריבית עשויה להוביל למצב בו התשלום על החוב גדול מידי עבור יחידות הפונזי, והן לא יוכלו להחזיר את החובות הקודמים על ידי חובות חדשים.
האפשרות השלישית היא ירידת מחירים- כיוון שפרטים רבים מידי סומכים על עלית המחירים להחזרת חובם, ירידת המחירים עלולה להקשות עליהם לעשות זאת.
כל אחת מהאפשרויות תפוצץ את הבועה של יחידות הפונזי, ותיצור "דיפלציית חוב"- התמוטטות של לווה אחד עשויה להפיל גם את המלווים לו, שלא יקבלו את ההכנסות הצפויות מהלוואות אלו, ולא יוכלו לעמוד בהתחייבויות שלהם.
כך יתחיל אפקט דומינו שישנה את האווירה מאופטימיות לפסימיות- השקעות יקטנו, צרכנים יקנו פחות מחשש שמשבר כלכלי בפתח.
הפסימיות היא נבואה המגשימה את עצמה ומחמירה את הבעיה.
לייצב כלכלה לא יציבה, 1986
היימרקט הוא רחוב בשכונת סנט ג'יימס שברובע הסיטי של וסטמינסטר בלונדון בירת הממלכה המאוחדת.
מהלכו של הרחוב בין כיכר פיקדילי בצפון לרחוב פאל מאל בדרום.
ברחוב ממוקמים מספר תיאטראות ובהם תיאטרון היימרקט ותיאטרון הוד מלכותה, וכן ממוקם בו בית ניו זילנד.
כבר בתקופה האליזבתנית הייתה דרך רחבה שקישרה את רחוב פאל מאל לפיקדלי.
ככל הנראה היה במקום שוק לממכר מוצרי מזון, תבואות וחציר - ומכאן שמו של הרחוב.
באותה עת היה ממוקם באזור (שהיה מרוחק מהעיר לונדון דאז) הכפר צ'רינג, והדרך הייתה מוקד לזנות.
בתקופת שלטונו של המלך ויליאם השלישי הותר לעגלות חציר לעמוד ברחוב ולמכור מרכולתם.
בשנת 1692 רוצף הרחוב, והוטלה אגרה על הסוחרים בו.
בשנת 1830 הועבר השוק לשוק קמברלנד הסמוך לריג'נטס פארק.
כיום עובר רחוב היימרקט במקביל לרחוב ריג'נטס התחתון - כאשר כל אחד משני הרחובות הוא רחוב חד סיטרי (רחוב היימרקט מוליך תנועה מצפון לדרום ורחוב ריג'נטס מדרום לצפון) ושני הרחובות מהווים יחד את קצה של דרך A4 המקשרת בין מרכז לונדון לאבונמאות' ובריסטול.
במהלך המאה ה-18, התפתחו לאורך הרחוב מלונות, מסעדות ובתי קפה, ובהמשך גם תיאטראות, והרחוב הפך לחלק מרובע התיאטראות של הווסט אנד.
"תיאטרון המלכה" (Queen's Theatre) שתוכנן על ידי האדריכל ג'ון ואנברוג' נפתח בשנת 1705 ונועד להצגות דרמה, בהמשך, בשל האקוסטיקה הטובה במבנה הוצגו בו גם אופרות, ובין השנים 1710–1745 הוצגו בו מרבית האופרות בלונדון והאורטוריות שנכתבו על ידי גאורג פרידריך הנדל.
לאחר מותה של המלכה אן שונה שם התיאטרון ל"תיאטרון המלך" (King's Theatre).
המבנה נהרס בשרפה בשנת 1790 ומבנה חדש באותו שם נבנה במקום.
בעקבות שרפה נוספת, נבנה באתר "תיאטרון הוד מלכותה" בשנת 1897, הקרוי על שם המלכה ויקטוריה.
מבנה זה פועל עד ימינו.
תיאטרון נוסף שפועל כיום במקום הוא תיאטרון היימרקט במבנה שתוכנן על ידי האדריכל ג'ון נאש משנת 1820 (תיאטרון זה ניצב במקומו של תיאטרון אחר שפעל במקום החל משנות ה-20 של המאה ה-18).
הַיימָנוֹת (בגעז: ሃይማኖት) היא הכינוי הנפוץ לתיאור כלל חוקי ומנהגי הדת והאמונה, הלכה ומחשבה, שהיו נהוגים בעדת ביתא ישראל.
המונח לקוח משפת געז" ההיימנות בעלת מאפיינים מרכזיים המזכירים את הלכות היהדות הרבנית ואת ההלכה הקדומה שהייתה נהוגה בארץ ישראל בתקופת בית שני.
ההיימנות מבוססת על פירוש בעל-פה לתנ"ך ולחלק מהספרים החיצונים, מועברת מדור לדור ומעניקה סמכות ללא עוררין לחכמי הדת בקביעת ההלכה.
בשל קרבתה להלכה הקדומה, כמתבטא מהמשך הכהונה, הנבואה והנזירות, הקרבת הקורבנות ועוד, ובשל קיומם של הלכות, מועדים וחגים ייחודיים לקהילה, ניתן לראות בהיימנות פלג המשמר הלכה יהודית עתיקה.
עם עליית מרבית בני קהילת ביתא ישראל ארצה, ההיימנות כמעט ונזנחה על ידי הצעירים בעדה, אך במרוץ השנים נצפים עדויות רבות על חזרה ליישום ההיימנות בצורה הדומה למה שהיה נהוג בגלות באתיופיה.
בקהילת ביתא ישראל נשתמר חג הסיגד המציין את חידוש הברית בימי שיבת ציון, כמתואר בספר נחמיה.
חג זה והלכות נוספות הנהוגים בקהילה מעידים כי בימי הממלכה האחמנית עוד התקיים קשר רציף בין יהודי קרן אפריקה וחצי האי ערב לבין מקימי בית המקדש השני.
מן הציפייה הנצחית לשוב לירושלים ניתן ללמוד כי בני ביתא ישראל אינם מתייחסים על השומרונים, שהתעמתו עם היהודים השבים לציון וביכרו את הר גריזים על פני הר המוריה.
עם כיבוש האימפריה הפרסית על ידי אלכסנדר הגדול, החלה התקופה ההלניסטית בארץ ישראל והתרופף הקשר בין הקהילות היהודיות בתחומי הממלכות ההלניסטיות לבין היהודים בממלכת אקסום המתעצמת.
אין זה ברור מתי בדיוק התגבשה קהילת ביתא ישראל, אך ידוע כי אין זכר בהלכות ביתא ישראל למחלוקות בין הפרושים לבין המתיוונים, הצדוקים, האיסיים, הבייתוסים והמינים השונים שפרשו מן היהדות מימי אגריפס הראשון ואילך, שניתן ליחסו לנתק בין יהודי אקסום וקהילות התפוצות השונות.
בארץ ישראל, נוכח ירידת הדורות תחת עול הכיבוש וגזירות השמד שניחתו לאחר דיכוי מרד בר כוכבא, הועלתה התורה שבעל פה על הכתב.
לעומת זאת, בקהילת ביתא ישראל נמשכה סמיכת הזקנים ברציפות ולא התעורר הצורך לחתום את המשנה כשם שעשה רבי יהודה הנשיא בתום תקופת התנאים.
קהילת ביתא ישראל דבקה בהיימנות עד למאה העשרים.
עם תחילת העלייה לישראל החלו בני קהילת ביתא ישראל לאמץ את מנהגי היהדות הרבנית ולזנוח את ההיימנות.
בהיימנות, כבכל זרמי היהדות, האמונה באל אחד, בהיותו מופשט ולא גשמי, האמונה בנבואה והאמונה בעליונותה הנבואית של תורת משה מהווים עיקר.
בין העיקרים נמצאים גם האמונות בתחיית המתים, בעולם הבא ובמשיח.
עיקר נוסף המיחד את ההיימנות הוא האמונה בשיבה לציון.
הלכת ההיימנות מתבססת על ספרי הקודש ובייחוד על האורית, הוא ספר התורה.
בהיימנות מקום מרכזי לשבת וקיימת הקפדה על שמירתה.
בקהילה חלה הקפדה מיוחדת על הלכות טומאה וטהרה ועל מאכלות אסורים.
כמו כן חלה הימנעות קפדנית מנישואי קרובים עד דור שביעי.
מסורת השחיטה של הקהילה שונה מזו המוכרת בתפוצות אחרות.
התפילות נקראות מספרי הקודש הכתובים, כסדר המועדים והחגים.
בתפילת השבת נהוג לקרוא את קטעים מכתבי הקודש בשפת געז ולתרגמם מיד לאמהרית.
את נוסח התפילה האופייני של ביתא ישראל קבע אבא צברה במאה החמש עשרה.
קהילת ביתא ישראל מתייחדת במסורת הליטורגית שלה; זוהי הקהילה היהודית היחידה אשר משתמשת בכלי נגינה וריקוד לליווי שירת הקודש.
הקסים מסבירים כי השימוש בכלי נגינה (כלי הקשה בלבד – תופים ומצילות) נעשה בהשראת ספר תהילים.
בנוסף לשחיטת חולין נהוג היה בקהילת ביתא ישראל לזבוח קורבן עולה, קורבן חטאת וקורבן פסח על גבי מזבח שנקרא אווד ואשר מוקם בצד הצפוני של מתחם המסגיד.
במקום קורבן יולדת הייתה היולדת מביאה קורבן לחם ושבטים – ארבעים לבן זכר, שמונים לבת – שבאמצעותם הצליף בה הכהן קלות כחלק מטקס טיהורה.
שחיטת פרה אדומה לצורך טיהור טומאת מת גם היא הייתה נהוגה.
הפרה האדומה האחרונה נשחטה בשנת 1952, בידי מֶמהְרֶה יִסהַק ושארית אפרה נטמן בכד חרס, בבית מאריה שבמחוז תיגראי.
רמז להמשך הקרבת הקורבנות על ידי קהילות ביתא ישראל, אפשר למצוא בדברי הנביא צפניה המנבא שלאחר שישראל גלו, מנחות הקורבנות ימשכו על ידי היהודים ש"מעבר לנהרי כוש".
מנהג הקרבת הקרבנות בוטל רשמית על ידי כהני הקהילה עם קומה של מדינת ישראל.
עמוד התווך המרכזי של הקהילה בענייני הלכה הוא המצחף קדוס (געז: כתבי הקודש) הכתובים בשפת געז.
המצחף קדוס כוללים את ספרי התנ"ך, שהחשוב שבהם הוא ספר התורה (געז: אורית); בנוסף לתנ"ך, כתבי הקודש של הקהילה מכילים כמה ספרים חיצוניים כגון ספר חנוך א', המכונה גם 'ספר חנוך החבשי', וספרי הלכה שנכתבו על ידי חכמי ביתא ישראל.
בהיימנות ישנם מספר שמות לאלוהים בהם 'אֶגזִאַבְּחֶר' – שפירושו "אדון הארץ" והוא מקביל לשם "אדון עולם" ומשמש כתרגום השם המפורש יהוה, אגזי, חֶר (טוב), אַמלַכּ (מלך), אדוני, אל, אלוהים ואל שדי.
שמות 'סוד' הם רונוס, פנסור, פלקיר, פופירוס, פנסס, מקוס, ראפסיוס, אליוס ואגיוס (קדוש).
הסברה היא שרוב שמות הסוד מקורם במסורות גנוסו-קבליות.
שמות אחרים הלקוחים משפת אגאו הם: אדרה (אדון), טדרה (אדונית), ידרה (אדוני), אנתרה, גיאה, מזנה, יאגויאה, גמינה, קיגני, חרזגה, חרזגני, דירמיגני.
השמות השונים משמשים גם בכנסייה האתיופית.
שני המשפטים העיקריים והחשובים ביותר בהיימנות אשר משמשים להצהרת האמונה באלוהים הם: "יִתבַּרֶכּ אֶגזִאַבְּחֶר אַמלַכּ אִשׂרַאֶל" ("יתברך ה' אלוהי ישראל"), ו"אדוני אלוה ישראל".
המנהיגים הרוחניים נחלקים למספר קבוצות:
נביא: בעבר היו בביתא ישראל נביאים.
מקור מהמאה ה-15 מדווח על קיומם של נביאים בקרב הקהילה.
נזיר: על פי המסורת מעמד זה נוצר על ידי הנזיר הראשון אבא זעריה שפעל במאה ה-4. האזכור הראשון לנזירים הוא מקור תימני מהמאה ה-6. הנזיר הגדול ביותר בתולדות העדה היה אבא צברה שפעל במאה ה-15.
כהן: הסמכות הדתית הראשית בביתא ישראל.
הכהן מוסמך לפרש את כתבי הקודש ולפסוק הלכות.
דבתרה: הוא אדם העוסק בדת ואינו בעל מעמד רשמי או אדם שפרש מלימודיו לכהונה.
הדבתרא משמש בתפקידים דתיים שונים כגון, חזנות, לימוד תינוקות, סופר סת"ם ויוצר קמעות, פוסק ובכלל כעוזר כהן.
שמגלה – במקומות בהם לא היה איש דת, היה לוקח עליו את התפקידים החברתיים בדת.
לפי הלכות ביתא ישראל יהודי הוא מי שמוכר כיהודי על פי הקהילה, נולד וגדל בתוכה, אך ההכרה ביהדותו של אדם מסוים אינה ניתנת מכורח לידתו להורים יהודים אלא מתוך קיום המצוות.
אשר על כן, מי שעזב את קהילתו והביא לעולם צאצאים עם בן זוג נוכרי או בת זוג נוכרייה, צאצאיהם אינם נחשבים ליהודים מבחינת ההיימנות.
הלוח הוא לוח ירחי בן 12 חודשים שכל אחד מהם מונה 29 או 30 יום לסירוגין, כל ארבע שנים חלה שנה מעוברת בה מוספים חודש מלא.
מקורו של הלוח הוא בשילוב לוח השנה של יהודי אלכסנדריה, ספר היובלים, ספר חנוך, אבו שקר והלוח החבשי.
ספירת השנים בלוח היא מניין קשוטא – כך ששנת ה'תשע"א, מן הלוח העברי, היא שנת 7082 לבריאת העולם בספירה זו.
החל משנות ה-50 של המאה ה-20 ביתא ישראל החלו לזנוח בהדרגה את הלוח המיוחד להם ועברו להשתמש בלוח העברי.
חברת היין סלסטיאל גרופ (Hain Celestial Group) היא יצרנית מזון המתמקדת בעיקר במזון טבעי ואורגני ובמוצרי טיפוח אישיים.
המבנה הנוכחי של החברה התגבש בשנת 2000 עם מיזוגן של Hain Food Group ו-Celestial Seasonings.
תאגיד היינץ מחזיק כיום 19.5% ממניות החברה.
היין פיור פודז (Hain Pure Foods): לב הקבוצה כולה.
מייצרת עוגיות, קרקרים, שמן מאכל, מיני סוכר ועוד.
סלסטיאל סיזנינגס (Celestial Seasonings): חברה המתמחה בייצור תה צמחים לסוגיו.
ארוהד מילז (Arrowhead Mills): חברה המייצרת מוצרים שונים על בסיס דגנים אורגניים, כגון דגני בוקר, גרנולה, תערובות להכנת חביתיות, וופלים, לחם וקינוחים, מיני קמח, חמאת בוטנים אגוזים ושומשום.
הַיְינְט (בכתיב יידי: הײַנט; יידיש: "היום") היה עיתון יומי ביידיש שיצא לאור בוורשה בין השנים 1906–1939.
העיתון נוסד בשנת 1906, תחת השם "יידישעס טאַגעסבלאַט" (ביידיש: "הדף היומי היידישאי/היהודי"), על ידי שמואל יעקב יצקאן, לשעבר כותב בעיתון העברי "הצפירה".
ב-1908 שונה שם העיתון ל"היינט", ועד מהרה מיצב את עצמו כעיתון היידיש הגדול בפולין הקונגרסאית.
העיתון פרסם סיפורים בהמשכים, וקבע שיא בתפוצת עיתון ביידיש.
עד שנת 1913 הגיע העיתון להיקף של 150,000 גיליונות.
מתחרהו העיקרי היה היומון הוורשאי היידי "דער מאָמענט", שנוסד ב-1910.
עד 1932 פעל "היינט" כחברה פרטית.
באותה שנה הקימו עובדי העיתון קואופרטיב בשם אלט-נוי, אשר הוציא את העיתון.
בשנת 1932 מונה אלפרד קיטנר לעורך העיתון.
חברי המערכת כללו בין השאר את העיתונאים אהרון איינהורן, י.
אינדלמן, יאושזון, ומשה קליינבאום (סנה).אלתר יעקב שחראי נשלח לארץ ישראל ככתב העיתון.
באוקטובר 1938 פרסמו שלטונות המנדט הבריטי בארץ ישראל איסור על הפצת העיתון בתחומי ארץ ישראל למשך 3 חודשים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נסגר העיתון.
המהדורה האחרונה של העיתון הודפסה ב-22 בספטמבר 1939, וכללה פרק מספר תהילים בתרגום ליידיש.
היינץ הוא מותג מזון אמריקאי ולשעבר תאגיד באותו השם, שמניותיו נסחרו ב והמטה שלו היה בפיטסבורג, פנסילבניה.
הוא נוסד על ידי הנרי ג'יי היינץ בשנת 1869. ומייצר אלפי מוצרי מזון במפעלים בשש יבשות, והמשווקים ביותר מ-200 מדינות וטריטוריות ברחבי העולם.
החברה טוענת שיש לה 150 מותגים שהם בעלי נתח השוק הראשון או השני בגודלו בעולם.
בפברואר 2013 הסכים תאגיד "היינץ" להירכש על ידי חברות ההשקעות "ברקשייר האת'וויי" ו-3G Capital, לפי שווי שוק של 28 מיליארד דולר.
ב-25 במרץ 2015, הודיעה חברת המזון "קראפט" על מיזוגה עם "היינץ", ביוזמת חברת "ברקשייר האת'וויי" המיזוג ליצירת חברת קראפט היינץ, חברת המזון החמישית בגודלה בעולם, הושלם ב-2 ביולי 2015.
היינץ נוסדה על ידי הנרי ג'ון היינץ בשנת 1869. היינץ נולד בארצות הברית להורים שהגרו מגרמניה.
הוא החל לייצר ולשווק רוטב החזרת, על פי מתכון של אמו, בכמויות קטנות לחנויות בסביבת מגוריו בעיירה שרפסבורג, פנסילבניה, יחד עם שני שותפים.
החברה פשטה רגל בשנת 1875. בשנה שלאחר מכן ייסד היינץ חברה נוספת, F & J Heinz, עם אחיו ג'ון היינץ ובן דודו, פרדריק היינץ.
אחד המוצרים הראשונים של חברה זו היה קטשופ היינץ והחברה החלה לצמוח.
בשנת 1888, היינץ רכש את שני שותפיו וארגן מחדש את החברה כחברת H.J.
בשנת 1896 השיקה את סיסמת הפרסום של החברה, "57 זנים", בהשראת פרסומת שראה בזמן שנסע ברכבת בעיר ניו יורק (לחנות נעליים המתהדרת ב-"21 סגנונות"), היינץ בחר את המספר פחות או יותר באקראי כי הוא אהב את הצליל שלו.
הסיסמה המשיכה לשמש את החברה במשך השנים מאז.
בשנת 1905 הפכה חברת "ה.ג'יי היינץ" לחברה בע"מ, והיינץ כיהן כנשיא הראשון שלה, ושימש בתפקיד זה למשך שארית חייו.
תחת הנהגתו, החברה הייתה חלוצה בתהליכים לעיבוד מזון באופן סטרילי, והובילה מאמץ לובינג מוצלח לטובת חקיקת "חוק המזון והתרופות הטהור" ב-1906, שהסדיר את ייצור המזון התרופות בארצות הברית.
בשנת 1908 הקים מפעל ראשון מחוץ לארצות הברית, בלימינגטון, אונטריו, קנדה.
החברה הפעילה אותו עד 2014, אז נמכר.
חברת היינץ הייתה חלוצה הן בחידושים המדעיים והן בחידושים הטכנולוגיים לפתרון בעיות כמו זיהום חיידקי בייצור מזון.
ב-1914 פותח באנגליה רוטב סלט היינץ.
בשנת 1930, הווארד היינץ, בנו של הנרי היינץ, הוביל פיתוח מוצרי מזון זולים בהיקף תעשייתי, בעקבות השפל הגדול, כולל מרקים מוכנים ומזון לתינוקות.
והם הפכו למוצרים מובילים של החברה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, "ג'ק" היינץ (נכדו של הנרי ג'ון היינץ) הוביל את החברה כנשיא ומנכ"ל כדי לסייע לבריטניה ובעקבות מחסור במזון.
המפעל שלה בפיטסבורג הוסב לזמן מה לייצור דאונים עבור בריטניה.
בשנים שלאחר המלחמה, ג'ק היינץ הרחיב את החברה פתח מפעלים במספר מדינות, והרחיב מאוד את הנוכחות הבינלאומית שלה.
הוא גם רכש את מותג הטונה "סטארקיסט".
בשנת 1959, העובד הוותיק של החברה, פרנק ארמור ג'וניור, נבחר לנשיא ויושב ראש.
הוא הראשון שכיהן בתפקיד מאז תחילתה של החברה ב-1869 שלא היה בן המשפחה.
בשנת 1969, טוני או'ריילי הצטרף לחברת הבת של החברה בבריטניה, והפך למנכ"ל שלה עד מהרה.
הוא עבר לפיטסבורג ב-1971, כשקודם לתפקיד סגן נשיא בכיר לאזור צפון אמריקה והאוקיינוס השקט.
בין 1981 ל-1991, מניית היינץ עלתה ב-28% בממוצע בשנה, כפול מהתשואה השנתית הממוצעת של מדד S&P 500 לאותן שנים.
לקראת סוף העשור התפשטות של קמעונאים כמו וולמארט וצמיחת מותגים פרטיים גרמו לתחרות על שטחי המדף, והפעילו לחץ מחירים על מוצרי החברה.
בשנת 1998 עזב טוני או'ריילי את החברה אך במהלך השנים שעמד בראשה צבר הון שהפך אותו למיליארדר
, והוא הקים חברת השקעות משלו.
בשנת 1999, רכשה 19.5% ממניות חברת המזון הטבעי והאורגני "Hain" תמורת 100 מיליון דולר.
באמצעות העסקה ביקשה להכניס לשוק המזון הטבעי והאורגני בארצות הברית, שנאמד באותה עת בכ-20 מיליארד דולר לשנה וצמח בקצב של 15–18 אחוזים בשנה.
באותה שנה הרחיבה את עסקי המזון הקפוא שלה באירופה באמצעות רכישת חטיבת המזון הקפוא של חברת "יונייטד ביסקיטס" הבריטית.
בשנת 2000 ביקשה היינץ לרכשו את עסקי מזון התינוקות של ביצ'נאט (Beech Nut),יצרנית מזון תינוקות בבעלות חברת מילנוט, למזגם עם עסקי מזון התינוקות שלה.
בכך תהפוך היינץ ליצרנית מזון התינוקות השנייה בגודלה בעולם, אחרי גרבר.
אך נציבות הסחר הפדרלית החליטה לא לאשר את העסקה מחשש לפגיעה בתחרות בעסקי מזון התינוקות והיא בוטלה באפריל 2001.
בשנת 2005 רכשה היינץ את יצרנית התבלינים והרטבים הבריטית "HP פודס" (יצרנית הרוטב הפופולרי "HP Sauce") מקבוצת דנונה, תמורת 861.3 מיליון דולר.
זאת במסגרת מאמצי החברה להתמקד בעסקי הרטבים שלה, שהביאו גם למכירה של המותג לינדה מקרתני, יצרנית תחליפי בשר וארוחות מוכנות מהצומח, לחברת היין (Hain Celestial) האמריקאית.
מותג שנוסד ב-1991 על ידי לינדה מקרטני, אשתו של זמר החיפושית פול מקרטני, לאחר שהפכה לגורו של מזון מהצומח, כשכתבה ספר בישול צמחוני.
החברה נרכשה על ידי תאגיד יונייטד ביסקיטס וב-1999 עברה לידי היינץ שרכשה את יונייטד ביסקיטס תמורת 317 מיליון דולר.
בפברואר 2013, נרכשה החברה על ידי החברות ברקשייר האת'וויי ו-3G Capital, במחיר של 28 מיליארד דולר.
ומאוחר יותר נמחקה מהמסחר בבורסה לניירות ערך בניו יורק.
במרץ 2015 רוכשי חברת היינץ רכשו גם את תאגיד קראפט ומזגו את החברות לחברת "קראפט-היינץ".
בשנת 2017, קראפט-היינץ ניסתה לקנות את תאגיד המזון ומוצרי הצריכה הבריטי-הולנדי יוניליוור, במטרה לחתוך בהוצאות החברה על ידי איחוד מפעלים, אולם יוניליוור דחתה את הצעת הרכש שהייתה תמורת כ-143 מיליארד דולר.
בפברואר 2019, ביצעה קראפט-היינץ מחיקת ערך מוניטין בסך 15.4 מיליארד דולר של חלק מהמותגים הידועים ביותר שלה, עקב שינויים בהרגלי האכילה של הצרכנים כך שחלק מהמוצרים שלה הפכו פחות פופולריים.
מוצרי החברה היו זמינים בישראל כבר בתקופת המנדט הבריטי.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 החלה החברה לרכוש בישראל כמויות קטנות של רסק עגבניות לשימוש מפעליה באנגליה.
מוצרים של החברה, כגון שעועית אפויה, שווקו בישראל החל משנות ה-70 על ידי רשת שופרסל, שהוקמה על ידי משקיעים מארצות הברית.
בשנת 1991 קיבלה חברת "רמדיה" את הזיכיון לייבא לישראל את מוצרי החברה בתחום המזון לתינוקות ("רמדיה" הייתה אז יצרנית מובילה בישראל בתחום זה).
ההחלטה להתחיל ליבוא את המוצרים התקבלה לאחר שהתחרות בענף גדלה, מותגים בינלאומיים נוספים נכנסו לשוק, דוגמת "גרבר" ו"ביצ'נט" (Beech-Nut), ועלויות הייצור שלה בישראל היו גבוהות.
בשנת 1992 החלה רמדיה ליבוא תרכובות מזון לתינוקות מחברת "הוּמָנָה", חברת בת גרמנית של קונצרן היינץ.
המוצר שווק בישראל תחת שם המותג של רמדיה.
בשנת 1995 התרחב הזיכיון של רמדיה גם למוצרי המכולת של היינץ, כדוגמת קטשופ, חרדל ומיונז והיא שיווקה אותם באמצעות חברת בת חדשה בשם "פודליין".
בשנת 1999 רכשה היינץ 51% ממניות "רמדיה", תחת הסכם לפיו תקבל אופציה לרכוש את יתרת המניות תוך חמש שנים באותו המחיר.
בנוסף באותה שנה רכשה מקבוצת גבע 51% מחברת "שקדיה" יצרנית של פיצוחים, מוצרי שוקולד וחבילות שי.
החברה החלה לפעול בשם "קבוצת היינץ רמדיה" והרחיבה את פעילותה בענף המזון בישראל, על ידי רכישה והפצה של מוצרים נוספים.
בין השאר החלה לשמש כחברת הפצה של יקבי תשבי, החלה לשווק בישראל את מותג התה האנגלי טוויינינגס, נכנסה לשוק העוגיות עם המותג "קוקי", והחלה לשווק את מותגי מזון חיות מחמד של היינץ בישראלת כולל מזון הכלבים Cycle ומזון החתולים 9 Lives.
בנובמבר 2000 רכשה היינץ, שהיא בעלת מותג הטונה "סטארקיסט", 51% מחברת פודור סחר, משווקת סטארקיסט בישראל.