tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא עשוי מפלסטיק, והילדים שלו מפלסטיק וככה נראית המדינה".
גבע גם הפגין טינה רבה כלפי שני מוסדות מוכרים אחרים בישראל: דת וצבא.
פעמים רבות הוצגו אצלו אנשי דת ורבנים כבטלנים, נצלנים ושטופי זימה, ואנשי צבא כקהים ואטומים.
שני תחומי עניין נוספים שגבע אהב לשלב בעבודותיו הרבות היו אהדתו לקבוצת הכדורגל הפועל ירושלים ואהבתו הגדולה לחומוס ("הכי הכי אני קרוע על חומוס").
אהדת הפועל ירושלים הוצגה על-ידו כהתגלמות הירושלמיות במובנה הפתטי, ה"יוספי" והא-ישראלי.
לעומתה, אהדת היריבה העירונית, בית"ר ירושלים, הוצגה כהתגלמות הישראליות הבהמית, הקופית (לרוב, תרתי משמע).
עם תום ימי "חדשות" (העיתון נסגר בשנת 1993) הוציא גבע ספר בשם "הברווז" שהיה אסופת איורים מימי "חדשות" ואיורים שהוכנו במיוחד לצורך הספר.
הספר הוביל לתביעה מצד חברת וולט דיסני שביקשה לאסור את פרסום הסיפור "מובי דאק", שבו מופיעה דמותו של דונלד דאק.
מקרה מתוקשר זה הגיע לבית המשפט העליון, ושם הכריעו השופטים בדצמבר 1993, כי אכן מדובר בהפרת זכויות יוצרים, ואסרו על פרסומו בספר: "קצצו את כנפי, יום עצוב לברווזים" אמר גבע.
בשנים שאחרי "חדשות", עבד גבע ב"מעריב" שם יצר, יחד עם אבנר אברהמי ואחר כך לבדו, את המדורים "חדשות ומשמעותן", "יומן גבע", והמדור הסאטירי "הדרך אל האושר", כמו גם מספר רב של איורים, קריקטורות ושערים שעיצב.
בשנת 2001 עבר גבע תפנית אמנותית ומהפך בתפיסת עולמו.
גבע, שהיה מוכר בזכות עשייתו האמנותית הממוסדת בתחום הקומיקס, בעיקר בספרים שיצר יחד עם קובי ניב וחנוך מרמרי ומדורים מפורסמים שכתב ואייר לעיתונים הגדולים, החל לעשות צעדים לעבר תרבות הקומיקס האלטרנטיבית העצמאית שהתפתחה באותה תקופה, ובלטה בעיקר בזכות אמנים שונים שהשתייכו לקבוצות קומיקס כמו Plan B וכלום בפיתה.
אותה שנה היוותה מהפך גדול בשביל גבע; הוא עזב את ביתו, עבר לדירת סטודיו אישית והחל לעסוק בצורה מאוד אינטנסיבית בקומיקס אלטרנטיבי.
את צעדיו הראשונים בעולם הקומיקס העצמאי עשה גבע דרך התחברותו לזאב אנגלמאיר ולתמיר שפר.
ביחד שלושתם יצרו את "חבורת החור" – מפעליה העיקריים של החבורה באו לידי ביטוי ברעיונותיהם האידאולוגיים המהפכניים בנושא עולם האמנות בכלל ועולם הקומיקס בפרט.
הם הוציאו לאור פוסטר דו-צדדי שאויר באופן חתרני וקיצוני שהופק והופץ באופן עצמאי, עיצבו את עטיפת אלבומה של להקתם של מאור כהן ורע מוכיח, "צמד ראות", ויזמו פרויקטים שונים.
כעבור זמן מה החבורה התפרקה, אך קשריהם האישיים והמקצועיים נמשכו גם בשנים הבאות.
גבע, חדור רעיונות מהפכניים, לא נח ויצר ביחד עם יובל כספי, רפאל פוגל ואחרים את "חבורת A4" – חבורה שמטרתה להוציא כמות גדולה של סיפורי קומיקס, מאוירים על ידי מגוון רחב של אמנים, על דפי A4 מקופלים שיימכרו בשקל אחד בלבד.
פרויקט זה זכה לתהילה רבה, עד שכמעט כל אנשי הקומיקס האלטרנטיבי (ואף אנשים שראו בפרויקט התנסות ראשונית) יצרו "חוברות" משלהם כך שנוצרו יותר ממאה חוברות.
כעבור פחות משנה, גם חבורה זו התפרקה.
בשנתיים האחרונות לחייו יצר מדור ייחודי ב"העיר", "שתיקת הברווז", שבו הקצינו נימות שהתקיימו ביצירתו גם קודם לכן.
לצד הקריאות החוזרות ונשנות ל"בלונדיניות" שישובבו את חייו של הברווז המזדקן, בלטה תחושה חריפה של התפוררות ומוות מתקרב.
המדור היה נתון תכופות להסתערויות מצד כוחות חדשים (כולם מדומיינים על ידי גבע) של אווזים ויצורים אחרים, שביקשו להפוך את המדור לתקין ובורגני, בניגוד לשאיפת הברווז לעשן ולהשחית עצמו עד מוות.
מדור הפרידה (עקב פיטורים) של הטור היה מורבידי באופן מיוחד והוצג באופן שממנו השתמע כי ימיו של הטור מסתיימים בגלל מותו הקרב של יוצרו.
לאחר מותו יצא הספר "שתיקת הברווז".
בשנותיו האחרונות יצר וערך יחד עם עופרה רודנר, שעימה הקים במשותף את "הוצאת הברווז", את פרויקט ספרות זולה, אשר נועד להציג אמנות ואמנים מחתרתיים בתחומי שירה, ציור, כתיבה, ובראש ובראשונה – קומיקס.
הפרויקט הדגיש את היצירה העצמאית העוקפת את העיתונים הגדולים ואת הוצאות הספרים, ומטרתו לתת במה לאמנים בתחילת דרכם (כמו רחלי רוטנר, גלנדון ואיזבלה, טינקרבל וחבורת כלום בפיתה) לצד אמנים ידועים (אסי דיין, איתן הלל, זאב אנגלמאיר, רוני סומק וסייד קשוע).
גבע היה ידוע בעידוד שהעניק לאמנים מתחילים, שהפכו עם הזמן גורמים מרכזיים בסצנת הקומיקס והאמנות בארץ.
רבים מאנשי הקומיקס בישראל רואים בו כ"אבי הקומיקס הישראלי".
"ספרות זולה היא שיא בשבילי", אמר גבע.
בריאיון ל"ידיעות אחרונות", כשבועיים לפני מותו, טען גבע כי זה צפוי מראש:
גבע נפטר בתל אביב ב-15 בפברואר 2005, לאחר התקף לב.
גבע היה גרוש מהעיתונאית נעמי גבע, ואב לבת ולבן, אהרון גבע.
אחיו, אוֹרי גבע, ניהל את בית הספר הניסויי ירושלים.
לאחר מותו של גבע פעלו מספר רב של אמנים לזכרו.
שבועיים לאחר מותו, חברתו הטובה ועמיתתו עופרה רודנר ובנו אהרון קיבצו מספר רב של אמנים, בהם גלנדון ואיזבלה, חבורת כלום בפיתה, דוד ריב ויוצרי הפרויקט עצמם.
אלה יצרו מודעות אבל אלטרנטיביות, בהן מחוות ציור וכתיבה לגבע.
את המודעות תלו חבורת האמנים ברחבי תל אביב לזכרו.
במרץ אותה שנה יצא ספר שגבע סיים ליצור שבועות לפני מותו הפתאומי, המסכם את מדורי "שתיקת הברווז".
ימים ספורים לפני מותו התראיין דודו גבע לפיילוט לתוכנית על כתיבה בשם "נייר" בהנחיית דב אלפון.
תוכנית זאת נערכה במיוחד ושודרה בקשת שבוע לאחר מותו.
באוגוסט נערך פסטיבל הקומיקס והאנימציה לזכרו של גבע, ובאולם הראשי נערך אירוע מיוחד שבו הוצגו עבודותיו וקטעי האנימציה שיצר.
בפברואר 2006 הוציאה עופרה רודנר את חוברת "ספרות זולה 6" כמחווה המוקדשת לגבע.
בנוסף לאמנים שהשתתפו בחוברת "ספרות זולה" הראשונה, בהם אלכס ליבק, רוני סומק, ניר מטרסו וזאב אנגלמאיר, הצטרפו מספר אמנים חדשים, ביניהם יאיר גרבוז, רפי לביא, רועי צ'יקי ארד ואהרן שבתאי.
ב-30 בנובמבר 2006 נפתחה תערוכה מיוחדת עם עבודותיו של גבע במוזיאון נחום גוטמן לאמנות, באצירתה של טלי תמיר.
ביום פתיחת התערוכה יצא לאור ספר בשם "פשר החיים" (כתר הוצאה לאור) עם מקבץ מעבודותיו, יחד עם מאמרים אודותיו שנכתבו על ידי מבחר אמנים וכותבים.
כמו כן, בשנת 2009 שודר בערוץ "Yes דוקו" סרט על חייו ויצירתו, "מסעות הברווז", בבימויו של גבריאל ביבליוביץ.
ב-15 באפריל 2008 יזמה משפחתו של גבע לצד שותפים לעשייה, כגון יובל כספי ועופרה רודנר, את פרויקט הברווז על גג בית עיריית תל אביב-יפו, באישורה ובתמיכתה של העירייה.
הדמות, העשויה מבד בלון, וגובהה עשרה מטרים, הוצבה על פינת גג הבניין למשך שלושה שבועות.
את הרעיון להצבת הברווז על גג העירייה הגה גבע עוד בשנת 2003, יחד עם קבוצת "מדינת תל אביב", כאקט של הפיכת העיר למלאת שמחת חיים ורוח אמנות חופשית, שמתעלה על הממסד.
הצבת הפסל הייתה הפתיחה לחגיגות המאה לעיר תל אביב.
ביום העצמאות עבר פסל הברווז למשכנו הקבוע, במוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס בחולון.
ב-16 באפריל התקיים אירוע לכבוד הצבת פסל הברווז על גג העירייה, בהנחיית אורי גוטליב, ובהשתתפות קורין אלאל, "ג'ירפות", חמי רודנר, "מרסדס בנד", שלומי שבן, "דפנה והעוגיות", נעם רותם, מארינה מקסימיליאן בלומין, טל פרידמן ולהקת "הקריות" ו"הדג נחש".
ב-2 באוקטובר 2008 החליטה עיריית תל אביב להעניק לברווז תואר אזרח של כבוד, על ידי ראש העיר רון חולדאי בטקס שהתקיים בלשכתו.
הברווז המשיך ללוות את העיר כקמע שנת המאה לתל אביב, וב-17 בספטמבר 2009 הוצב פסל רשמי של הברווז בכיכר מסריק בעיר.
ב-25 באוקטובר 2011 החליטה המועצה האזורית בית אריה - עופרים להנציח את שמו בקריאת רחוב על שמו בשכונת האמנים בבית אריה.
משפחתו של גבע התנגדה להנצחה בטענה כי גבע היה איש שמאל שהתנגד למפעל ההתנחלויות.
ב-21 במרץ 2012 החליט ראש המועצה אבי נעים כי הרחוב ייקרא על שמו של אברהם שטרן.
בארונות ובמגירות הוצבו ספרים שפרסם, רבים מהם אזלו זה מכבר, עבודות שיצר ולא פרסם וכן ניתן לצפות בסרטוני אנימציה וסרטים.
אוסף יצירותיו השמור בין אוספי המוזאון כולל כ-1,350 עבודות.
האוסף כבר קוטלג וצולם ובקרוב ניתן יהיה לצפות בו ברשת.
ביום השנה העשירי למותו (ב-15 בפברואר 2015) נפתחה ב-HIT מכון טכנולוגי חולון תערוכת מחווה לזכרו בהשתתפות 120 אמנים ודודו גבע אחד.
את התערוכה והספר יזמו דנה אריאלי, תמיר שפר וצחי פרבר.
בערב פתיחת התערוכה הושק הספר "עדיין אופטימיים" עם מבחר מהעבודות שהוצגו בה.
את התערוכה אצר צחי פרבר, שגם ערך אמנותית את הספר.
במסגרת המיזם להנצחת אמנים ואנשי במה בתל אביב, נקבעה לוחית זיכרון על ביתו של דודו גבע ברח' צייטלין 17.
לקראת עונת 2021/2022 בליגת העל בכדורגל החליטה העולה החדשה הפועל ירושלים לאמץ את דמות הברווז כקמע שילווה את משחקיה, מחווה לאמן שהיה מבין אוהדיה.
רבים מהם מהווים אסופות של קטעי קומיקס שהופיעו בהמשכים בעיתונים:
דודו דותן (20 בספטמבר 1949 – 8 בספטמבר 2001) היה שחקן, בדרן וסופר ישראלי, יושב ראש קרן אמ"י.
נולד בשם דוד ברגר כבן הבכור בחיפה, לאריה ברגר, עבריין שנכנס ויצא מבית הסוהר, ולשושנה ברגר שעבדה כמנהלת משק בית.
היו לו עוד אחות ואח צעירים.
דותן עבר את ילדותו ונעוריו בדימונה.
כילד גילה כישרונות חיקוי ומשחק ובגיל חמש עשרה, זכה במקום ראשון באחת מתוכניות תשואות ראשונות, בשיפוטה של רבקה מיכאלי.
כמו כן השתתף במחזמר המלך ואני בהפקת גיורא גודיק.
במאי 1967 התגייס לחטיבת גולני.
הוא בלט בממדי גופו הגדולים ובכישוריו הקומיים, ולאחר מלחמת ששת הימים נשלח לצוות הווי גולני ומשם ללהקת פיקוד צפון.
דותן שוחרר מהלהקה מדי פעם כדי להופיע בהופעות פרטיות ולתמוך במשפחתו.
לאחר שהשתחרר מהצבא, הופיע דותן במחזמר "דודו השמן", בהפקתו של איתן גפני אמרגנו הראשון, שזכה לשמו בהשראת מידותיו של דותן אז כ-130 ק"ג.
עם סיום הצגת המחזה, החל דותן בדיאטה וכתוצאה ממנה השיל כ-50 ק"ג ממשקלו.
הוא הרבה לחקות גברים ונשים.
חיקוי אהוב עליו במיוחד היה של שושנה דמארי, מלבד חיקוי שירתה ותנועותיה הבליט גם את צחוקה העמוק והמתגלגל.
הוא הפך להיות מנחה באירועי בידור שונים, וגם הנחה תוכניות טלוויזיה.
בין היתר הנחה וניהל את תוכנית הרדיו "לצון נופל על לצון" (לצד דלית אורמיאן) בה אירח בדרנים רבים, "זה מה יש" (תוכנית שידוכים), ו"שלושה בגיגית" ברשת ג' (לצד שוש עטרי).
לפני מותו הספיק דותן להעלות הצגת יחיד בשם "שד קטן" המתארת את ימי ילדותו הקשים, הצגה שזכתה להצלחה רבה.
מלבד עיסוקיו כאמן ובדרן, הוציא דותן 17 ספרים ומדריכים שונים, בין היתר מדריך למטייל בקפריסין.
בשנת 1999, פעל להקמת קרן א.מ.י המסייעת לאמנים, ונבחר לראשות הקרן, תפקיד שאותו מילא עד יום פטירתו.
דותן נודע בעזרתו לאמנים במצוקה והרבה להופיע בהתנדבות במסגרת גופים ציבוריים.
על עזרתו ותרומתו הרבה קיבל את אות הנשיא למתנדב בשנת 2001.
שם המשפחה "דותן" אומץ על-ידיו מהשיר "עמק דותן", אותו שר במסגרת להקה הצבאית.
דודו דותן היה נשוי פעמיים.
בצעירותו נישא לאירית בן בנימין, לימים עירית דותן, ששירתה עמו בלהקה ובעזרתו הפכה לזמרת עצמאית.
לזוג נולדה בת ב-1978, מיכל דותן (שהפכה למחזאית).
מאשתו השנייה מרים נולדו לדודו דותן בן ובת.
בנו יוני חלה בצעירותו בסרטן אך החלים ולימים היה למנהל סוכנות השחקנים ADD.
בתו נילי היא גרושתו של אורי להבי, בנה של המעצבת דניאלה להבי.
דודו דותן נפטר ב-8 בספטמבר 2001 מדום לב בעת טיול בטורקיה.
ארונו הוצג בתיאטרון הבימה יום לאחר פטירתו הפתאומית.
להלווייתו הגיעו מאות אמנים שבאו לחלוק לו כבוד אחרון.
כך ביטא את דמותו של דותן הזמר בני ברמן, בעת שנודע לו על פטירתו בטרם עת:
על שמו נקראו רחובות בנתניה, ברמלה, בראשון לציון, ברמת השרון ובעכו.
בנובמבר 2021, הועלה מופע לזכרו במלאת 20 שנה למותו, בתיאטרון הבימה
שירים של אבא על מיכל ועל בכלל
שירים ליונתן אחי שהוא הכי אחי
זה קורה במשפחות הכי טובות
שד קטן – אוטוביוגרפיה - עובד למחזה תיאטרון בבימוי של רמי דנון
דודו דותן שר ומספר לילדים, 1971
דודו דותן בהופעה פומבית, 1973
דודו דותן בהופעה פומבית (תוכנית חדשה), 1973
אגדות מבולבלות שמספר דודו דותן, 1985
דודו טופז (20 בספטמבר 1946 – 20 באוגוסט 2009) היה קומיקאי, שחקן, תסריטאי, סופר ומנחה טלוויזיה ישראלי.
כונה בפי התקשורת הישראלית "הראשון בבידור", על שם תוכנית הטלוויזיה שלו, ו"מלך הרייטינג", בשל הצלחתו המסחרית הנרחבת כמנחה תוכניות בידור ואירוח פופולריות.
התאבד בתא המעצר לאחר שנעצר בחשד שהזמין ביצוע מעשי אלימות שפגעו באנשי תקשורת שעמם היה בקשר.
טופז נולד בשם דוד גולדנברג בחיפה ללילי (לבית פולמן) ואליהו גולדנברג.
אביו היה קריין, שחקן ובמאי תיאטרון.
בתיכון למד בתיכון עירוני ד' בתל אביב (בין השאר, עם מני פאר, יגאל שילון, וטוביה צפיר).
במסגרת שירותו הצבאי השתתף טופז בצוות הווי של להקת הגדנ"ע, ושר כסולן את השיר "נח היה איש צדיק ותמים".
לאחר שחרורו מצה"ל למד באקדמיה למשחק בלונדון.
טופז החל את קריירת המשחק בתיאטרון חיפה, במקביל להופעות בידור שהעלה ברחבי ישראל.
בשנות השבעים היה משתתף בולט בתוכנית הרדיו הקומית "לצון נופל על לצון", לצידם של דודו דותן, יואל ריפל, דלית אורמיאן, אבשלום קור ואחרים.
בסרט "שני קונילמל" מ-1966 החל טופז את דרכו בקולנוע כסטטיסט.
עבודתו הראשונה בטלוויזיה הייתה כמורה לאנגלית בטלוויזיה החינוכית בתוכנית "EVERYMAN'S ENGLISH, שעורי אנגלית עם דודו טופז" בשנת 1969 ועל ידי במאי הטלוויזיה יוסי הלחמי.
כמו כן היה שותף בכתיבת התסריטים לסדרה "רגע עם דודלי".
בתחילת שנות השמונים החל להנחות שעשועוני טלוויזיה בערוץ הראשון.
המצליח מביניהם והמזוהה איתו ביותר היה השעשועון "שחק אותה", עבורו זכה עם המפיק איציק קול ב"פרס כינור דוד".
טופז השתתף גם בשלוש פרודיות על השעשועון "שחק אותה": מתיחה שצולמה לסרט של יהודה ברקן שבה מתרחשת סדרת תקלות בעת צילום השעשועון, פרק בסדרה "זהו זה!" ומערכון במופע היחיד שלו "פליטת פה".
במופע "פליטת פה" נתן טופז דוגמאות לבדיחות שכביכול לא הורשה לספר במהלך השעשועון.
טופז הנחה לאחר מכן גם את השעשועונים "צא מזה", "תן קו", "חפש ת'פיפס" ואת שעשועון השידוכים "זה מה יש", הוא גם הנחה את תחרות מלכת היופי.
כשחקן, בשנת 1972 השתתף בסרט ז'אקו והיצאניות בבימויו של פול סמית, בשנת 1981 בסרט "לא לשידור" בבימויו של יעוד לבנון, ובשנת 1985 בסרט מניו יורק באהבה, סרטו של עמוס קולק.
ב-1988 השתתף טופז בתפקיד הראשי בסרט "תל אביב-לוס אנג'לס", בדמות מודי גזית.
טופז כתב את התסריט שהיו בו יסודות אוטוביוגרפיים, ובהם רצונו להתפרסם ולהצליח כבדרן בישראל ומחוצה לה.
שנות השמונים - נאום הצ'חצ'חים ותוכניות יחיד סאטיריות
ב-27 ביוני 1981, בסיום מערכת הבחירות לכנסת העשירית, נאם טופז בעצרת הבחירות המסכמת של המערך בכיכר מלכי ישראל, ובה אמר: "תענוג לראות את הקהל הזה, ותענוג לראות שאין כאן צ'חצ'חים שהורסים אסיפות בחירות...
"הארץ" דיווח ביומן מערכת הבחירות, בעריכת הכתב לענייני מפלגות של העיתון אמנון ברזילי, על דבריו הבוטים של טופז ועמד על משמעותם, כשהוא העיתון היחיד שעושה זאת.
בגין השתמש בתקרית כדי להלהיב את הקהל וללכד את הציבור המזרחי סביב הליכוד, ובכך ייתכן שהוכרעו הבחירות.
בעקבות האירוע הושעה טופז מהערוץ הראשון וחזר להנחות בטלוויזיה רק לאחר 3 שנות הפסקה.
לאחר שוך הסערה, בשנת 1984, יצא טופז בתוכנית בידור בשם "פליטת פה", הצליח להתחבב על הקהל שבו פגע, וגרף הכנסות גבוהות.
בחלק מהמערכונים שבתוכנית הציג טופז אנשים פשוטים וחביבים עם מבטא מרוקאי בולט.
אחד המערכונים עסק בבעייתיות השפה העברית והפואנטה שלו הייתה שדבריו בתקרית הצ'חצ'חים הובנו לא נכון.
תוכנית יחיד מצליחה זו כללה סיפור מסגרת: התוכנית הייתה מונולוג של ישראלי השוהה בנמל התעופה בן-גוריון וממתין למטוס כדי לרדת מהארץ.
המונולוג מציג את לבטיו ואכזבותיו של האיש ממדינת ישראל אך גם את יתרונותיה, המשכנעים אותו לבסוף לא לעלות על הטיסה ולהישאר בישראל.
התוכנית כללה מערכוני סטנד-אפ כמו "דברים קטנים ומעצבנים", שבו דיבר טופז על דברים קטנים ומעצבנים כשקית חלב אשר "צפה במקרר מלא חלב", או מעדן חלב שמגיע בזוגות שלא ניתנים להפרדה.
בנוסף כללה התוכנית שירים סאטיריים כמו "מכתב מלבנון" (למנגינה של ז'אק ברל), חיקויים של אברהם שפירא ואריאל שרון שכביכול משתתפים בשעשועון הטלוויזיה "שחק אותה", חיקויים של אישים נוספים כגון שמואל פלאטו-שרון ועוד.
הלהיט הגדול ביותר היה המערכון "משפחה בטיול" שכתב לטופז מנחם זילברמן וטבע את המשפט: "רק משה רצה אורנג'דה, אמרתי לו מה יש'ך מאורנג'דה משה?" ואת המשפט "אתם לא יכולים לזרוק אשפה מהחלון כמו אנשים תרבותיים?!" מערכון זה הושמע רבות ברדיו וצוטט גם במקומות אחרים כמו בסרט "אחד משלנו".
לבד מטופז וזילברמן השתתפו בכתיבת המערכונים יואל ריפל ואמנון דנקנר.
את טופז ליווה המוזיקאי יוסי סידי והמשיך בכך לאורך כל הקריירה.
המופע "פליטת פה" הועלה במשך חודשים ארוכים ומדי פעם נוסף לו, לתקופה קצרה, מערכון קצר בנושא אקטואלי, כגון חיקוי לריאיון שנתן אורי גלר.
בינואר 1987 יצא טופז בתוכנית בידור בשם "בלי חשבון" שכללה מערכונים סאטיריים נוספים על זיוף דולרים, חדשות עתידיות על מצב המדינה ואת מערכון ההמשך למשה והאורנג'דה – "משפחה במלון".
התוכנית הצליחה מאוד אך לא הגיעה לשיאים של "פליטת פה".
התוכנית כללה מערכונים מאת מאיר שלו, יואל ריפל, מנחם זילברמן וטופז עצמו.
תוכנית יחיד נוספת בכיכובו נקראה "צורה לנו" שעלתה ב-1989. בדומה לתוכניות האחרות הייתה שילוב של מערכונים סאטיריים, עם מערכונים יותר קומיים.
בתוכנית זאת קרא בצורה מפורשת לסגת מהשטחים.
דנה בנבחרי הציבור וכללה את השירים "מדד ירד בדרום ספרד", על משקל "ברד ירד בדרום ספרד" מהמחזמר גבירתי הנאווה ואת השיר "פסטיבל שירי צמיחה" שלעג לתוכנית הכלכלית של יצחק מודעי ולשרי ממשלת האחדות הראשונה של יצחק שמיר ושמעון פרס.
מנגינת השיר הייתה מנגינתו של הלהיט "שני חברים יצאו לדרך" שהתפרסם בביצועה של אילנית.
תוכנית היחיד האחרונה שלו בתקופה זו נקראה "בטיפול נמרץ".
תוכניות היחיד ("פליטת פה", "בלי חשבון" ו"צורה לנו") הופקו על ידי עמרם פלד, שהיה בזמנו המנכ"ל והבעלים של "אולפני חן", וזכו להצלחה רבה.
ב-7 ביוני 1993 הנחה טופז תוכנית רדיו בקול ישראל בשם "אבא שלי מיוחד", לרגל 15 שנה למותו של אביו אליהו גולדנברג, בהפקת הרמתי ובהשתתפות אורחים שליוו את אביו בחייו, בהם בנו הצעיר מיקי גולדנברג, השחקנים שמוליק סגל, שמוליק עצמון, יוסי ידין, יצחק ארצי, משה טימור ועוד.
טופז הנחה גם את תוכנית הרדיו "ציפורי לילה משוחחות" שאליה התקשרו המאזינים לדון בחוויותיהם ובעיותיהם.
שנות התשעים - תור הזהב הטלוויזיוני
בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים המשיך טופז להגיש תוכניות ושעשועונים בערוצים השונים, בהן שעשועון ההיכרויות "זה מה יש" בערוץ 1, "דודו מספר לגולו" בערוץ 2 הניסיוני ו"טוטו משפחתי" בערוץ 3 בכבלים.
ב-1993 הגיש את תוכנית הבידור "סופשבוע" בערבי שבת בערוץ 1 (לסירוגין עם רבקה מיכאלי).
בתוכנית זו הופיעו לראשונה בטלוויזיה מספר בדרנים ואמני סטנד-אפ, בהם: שלום אסייג, ישראל קטורזה, אבי גרייניק ועידן אלתרמן, צביקה הדר, נאור ציון ואורנה בנאי.
הקריירה הטלוויזיונית של טופז נסקה בסמוך לתחילת שידורי ערוץ 2 המסחרי, ובשנת 1994 הוא החל להנחות בו תוכנית בשם "רשות הבידור", תוכנית מוקלטת ששודרה בערבי שישי בזכיינית "קשת".
על מנת ליצור קשר בלתי אמצעי עם הקהל, בזמן שידור התוכנית יצא טופז עם צוות צילום והפתיע אנשים בביתם בעת שצפו בתוכנית.
מאוחר יותר שונה שם התוכנית ל"הראשון בבידור" והיא שודרה בשידור חי בימי ראשון.
גם בתוכנית זו המשיך טופז בקשר עממי עם הצופים, ויזם פעילות של השכנת שלום בין אנשים מסוכסכים, כגון קרובי משפחה שרבו ביניהם.
קטעים אלו הוקלטו מראש, ובזמן התוכנית הוצגו הצדדים המסוכסכים כאשר הם יושבים בקהל.
בתוכנית המשיך טופז לתת במה לבדרנים ולקומיקאים מתחילים, כגון אלי פיניש ומריאנו אידלמן, אדיר מילר ועוד.
התוכנית נודעה בכך שבכל פעם "הומצא משהו חדש" והגיעו לשיאים חדשים, כגון חלוקת פרסי ענק לאנשים במצוקה.
במהלך אחת התוכניות, שבמרכזה עמד אירוע של נחיתת חוצנים לכאורה (כשלמעשה זאת הייתה ציפי שביט בתחפושת ומסכה), נשבר שיא הרייטינג עד אותה תקופה - 46.8% אחוזי צפייה.
בשנת 1998 שודר בערוץ 2 הסרט הקצר "טרמפיסטים".
טופז כתב את התסריט והשתתף כשחקן בדקותיו האחרונות של הסרט.
הסרט שודר אף הוא בזכיינית "קשת", וכיכבו בו גדי יגיל ואורלי פרל.
באותה שנה השתתף בסרט "סופר בוי".
בין 1995 ל-2000 תועד על ידי הדוקומנטריסט דורון צברי עבור סרט על חייו, אשר נקרא "מלך הרייטינג".
הסרט הושלם בשנת 2001 והוקרן בפסטיבל הקולנוע ירושלים, אולם טופז טען כי הסרט מציג אותו באור שלילי וביקש לגנוז אותו.
הסרט יועד לשידור ב"קשת", אך גם זו גנזה אותו משידור ומאז סוף שנת 2002 היה זמין חינם למנויי "האוזן השלישית".
הסרט "מלך הרייטינג" שודר לראשונה בטלוויזיה רק לאחר מותו באוקטובר 2013 בערוץ 10.
לקראת המכרז השני להפעלת ערוץ 2 ובעקבות פולמוס ציבורי על התנהגותו של טופז החליטה "קשת", הזכיינית המשדרת את "הראשון בבידור", להקפיא את תוכניתו.
לקראת סוף 2004 הוחלט ב"קשת" שלא להתקשר יותר עם טופז, גם לא לסדרה חדשה.
ההחלטה ספגה ביקורת רבה, כמוּנעת מניסיון של "קשת" לזכות במכרז ערוץ 2 שנערך באותה תקופה, מחשש שהתקשרות עם טופז תפגע במעמדם בתחום.
במהלך שנת 2005 העלה טופז את המחזמר התנ"כי "משה", מעין גרסה מודרנית לסיפור יציאת מצרים.
אחד מבניו של טופז, עומר, השתתף במחזמר, וטופז עצמו כתב אותו, אך לא השתתף בו כשחקן מלבד כקולו של אלוהים.
את הפרויקט תכנן טופז במשך שנים (עוד בתחילת שנות התשעים העלה מופע יחיד כושל שעסק במשה רבנו).
המחזמר "משה" הורד מהבמה לאחר תקופה קצרה בעקבות ביקורות קשות.
באותה שנה עבד טופז על מופע היחיד "אין לי זמן" בסימן היעדרותו הכפויה מהטלוויזיה, ובו דיבר על חייו האישיים והמקצועיים.
המופע רץ בהצלחה רבה ברחבי ישראל.
בנובמבר 2005 החל להגיש את תוכנית הטלוויזיה "הכל זז עם דודו טופז" בזכיינית ערוץ 2 "רשת", בתוכנית היו מספר פינות ובהן טופז עזר לאנשים, חילק פרסים, אירח מפורסמים ועוד.
בסוף התוכנית שודרה פינה בשם "סיפורים לפני השינה" ובה סיפר טופז סיפורים לילדים.
התוכנית שודרה בשלושת ימי השידור של "רשת" בערוץ 2 ב-19:00 וזכתה לרייטינג גבוה יחסית לשעת השידור.
אולם בעקבות רצונו של טופז לחזור לשעות הפריים-טיים, ובקשתה של הזכיינית "רשת" להפחית משכרו, החליט טופז שלא להמשיך לעונה נוספת של התוכנית.
מיד לאחר סיום החוזה עם "רשת", הצטרף לערוץ 10. מספטמבר 2006 הגיש שם את התוכנית "הכל עשר עם דודו טופז".
מעברו של טופז מערוץ 2 לערוץ 10 תוקשר ודובר זמן רב, לאחר שנערך מכרז על עתיד שידורו בין שני הערוצים.
באותה עת, מהרגע שעבר לערוץ 10 ותוכניתו שודרה ביום רביעי, החלה 'מלחמת שידורים' בין ערוץ 2 לערוץ 10, שכתוצאה ממנה הוציאה הזכיינית 'קשת' מאות אלפי שקלים כדי להתחרות בשידורים איכותיים אל מול טופז.
במאי 2007 הודיע טופז רשמית שאינו מתכוון להמשיך ולהגיש את "הכל עשר" או תוכניות אירוח כמותה, ובכוונתו להתרכז בפרויקטים אחרים, כגון שעשועון שהגה וסדרה קומית על חייו.
בספטמבר 2007 שודרה בערוץ 10 הסדרה הדוקומנטרית האוטוביוגרפית "דודו מחפש אהבה" בכיכובו של טופז שאף יצר אותה.
בסוף 2007 החל טופז להופיע בתפקיד ראשי בטלנובלה "בובות" של HOT, הופעתו האחרונה בטלוויזיה.
בסוף שנת 2008 העלה מופע בידור בשם "טעם החיים", וכן פתח בלוג אישי באתר "תפוז", בו שיתף את הגולשים בחוויותיו ובעיקר התרעם על כך שאינו רצוי בטלוויזיה.
המופע "טעם החיים" כשל והופסק לאחר מספר הופעות קטן.
ב-31 במאי 2009 נעצר על ידי המשטרה בחשד שיזם תקיפות של מספר אנשים: מנכ"ל "קשת", אבי ניר, שברכו, אפו וכף ידו נשברו, המשנה למנכ"ל "רשת", שירה מרגלית, שהותקפה בנוכחות בנה וארובת עינה נשברה, וסוכן השחקנים בועז בן-ציון שהוכה בפניו.
טופז נחשד שתכנן לפגוע באנשי תקשורת נוספים, בהם צביקה הדר, אברי גלעד, ארז טל, עמוס רגב וכן בגרושתו רוני חן ובבעלה השחקן חיים זנאתי.
המניע למעשים בהם נחשד היה זעמו על שלא ניתנה לו תוכנית בערוץ 2, וקנאתו בהצלחת אנשי תקשורת אחרים.
טופז הכחיש תחילה כל מעורבות בתקיפות, אך הודה במעשיו ימים ספורים לאחר מעצרו.
טופז היה חולה סוכרת, וב-4 ביוני הזריק לעצמו מנת יתר של אינסולין בתא מעצרו באבו כביר.
ההנחה הייתה שניסה להתאבד ולכן הוגברה השמירה עליו.
ב-18 ביוני הוגש נגדו כתב אישום, וחרף הגברת השמירה עליו, התאבד ב-20 באוגוסט 2009 בחניקה בכבל של קומקום חשמלי במקלחת שבתאו בבית המעצר ניצן ברמלה.
טופז ניצל את העובדה שהמקלחת היא המקום היחיד בתא שאינו מפוקח במצלמות וכך השלים את התאבדותו מבלי שאיש ישים לכך לב.
הפרשה סוקרה רבות בתקשורת ולאחר התאבדותו שודר בערוץ 10 הסרט "מותו של מלך הרייטינג", המסקר אותה, ובחדשות ערוץ 2 שודרו מספר דקות מתוך סרט תיעודי בבימויו של אילן שושן, שבו תועד טופז לפני מעצרו.
קטעים נוספים מהסרט שודרו במסגרת תוכנית התחקירים "360" של הזכיינית "רשת" בפברואר 2011.
בשנת 2012 התגלה כי המכון לרפואה משפטית שמר את לבו של טופז אשר הוצא מגופו במהלך הנתיחה שלאחר המוות, ללא ידיעת המשפחה, כך שטופז נקבר בלעדיו, וב-30 במאי 2012 נקבר גם הלב בבית העלמין ירקון בנוכחות המשפחה.
לאחר חשיפת הפרשה הגיש אחיו של טופז, מיקי גולדנברג, תביעת פיצויים נגד המדינה.
זמן קצר לאחר מכן פוטר מנהל המכון, פרופ' יהודה היס, לאחר שנחשף כי שמר אלפי איברים ללא ידיעת המשפחות.
באוגוסט 2013 הסכימה המדינה לשלם למיקי גולדנברג, במסגרת פשרה, פיצויים בסך 300 אלף שקל.
בשנת 2015 יצא לאור הספר "לא רלוונטי" שכתב נמרוד דניאל, סגן ניצב בדימוס, קצין אגף החקירות והמודיעין של מרחב ירקון באותה עת ומי שניהל את חקירת הפרשה.
הספר מבוסס על סדרת אירועי התקיפה ופענוח תיק החקירה.
בפברואר 2020 שודרו בערוץ 12 שני פרקים בתוכנית חשיפה של חיים אתגר, בשם "תיק דודו טופז", שסקרו את פרשת התקיפות, החקירה, המעצר והתאבדותו של טופז.
באחת ההזדמנויות הוא אמר "בתור אחד שהיה נשוי למרוקאיות אני מכיר את המנטליות של 'מגיע לי'." התבטאויותיו של טופז כנגד העדה נפסקו בעקבות איומים בתביעה לדין עקב עברה על חוק איסור לשון הרע.
בשנת 2006 תבע טופז את חברת "פרץ בוני הנגב" בטענה שלא עמדו בהסכם שמיזם בנייה יקרא "מרכז טופז" וחלק ממנו יקרא "דודולנד", בתמורה לעזרת טופז בשיווק המיזם המיועד.
ב-1988 טופז ניהל רומן קצר עם המאפרת מטי הלחמי, ונולד להם בן, דניאל.
ב-1990 נישא טופז לדליה בר ששת, אשת מכירות מבת ים, לזוג נולד בן, עומר, ב-1993 התגרשו.
ב-1997 נישא לרוני חן, מורה לאנגלית.
הם נפרדו אך כעבור מספר חודשים חזרו לחיות יחד.
ב-2000 לזוג נולד בן, יהונתן, והם התגרשו לאחר לידתו.
דניאל, בנו הבכור של טופז, השתתף בעונה הרביעית של "המירוץ למיליון", ובן הזקונים יהונתן השתתף בעונה השלישית של "אקס פקטור".
טופז הביע מדי פעם את רצונו להשתלב בפוליטיקה, ואף להיות ראש ממשלה.
השתתפותו במערך ההסברה של "המערך" בשנת 1981 הסתיימה בתקרית הצ'חצ'חים.
בסרטו של דורון צברי "מלך הרייטינג", שצולם ב-1997 טופז אמר שהוא רוצה להקים מפלגת מרכז בשם "לב ישראל" בה יהיו חברים בין היתר רוני מילוא, סילבן שלום, דן מרידור ואמנון ליפקין שחק שתמשוך קולות מהליכוד.
לקראת הבחירות לכנסת ה-16 התפקד למפלגת "ישראל אחרת" והגיע לעצרת פתיחת מסע ההסברה של המפלגה, אולם פעילותו במפלגה זו לא הייתה משמעותית במיוחד והמפלגה חדלה לתפקד משלא עברה את אחוז החסימה.
במהלך כהונת הכנסת ה-16 התפקד למפלגת שינוי אך גם שם לא התבלט בפעילותו.
– שירים על הגל הקל", הוצאת טרקלין, 1972
"החיים זה לא מה שהבטיחו לי", הוצאת ידיעות אחרונות, 2002
דודומה (בסוואהילי: Dodoma) היא עיר הבירה הרשמית של טנזניה והעיר הרביעית בגודלה.
העיר מהווה גם את בירת מחוז דודומה.
בעיר ממוקמים אצטדיון ג'מהורי ובית הפרלמנט של טנזניה.
העיר נוסדה בשנת 1907 על ידי מתיישבים גרמנים בזמן הקמתו של הציר הראשי של טנזניה.
בשנת 1973, הודיעה ממשלת טנזניה על העברתם של משרדי הממשלה מדאר א-סלאם (בירת טנזניה הקודמת) למיקום יותר מרכזי.
דודומה נבחרה למטרה זו בעקבות מספר סיבות.
דודומה נמצאת במרכז טנזניה, מיקומה הרבה יותר נגיש למרבית הציבור ולכן בעקבות ההעברה היו משרדי הממשלה אמורים לענות באופן טוב יותר על צורכי התושבים.
סיבה סמלית נוספת היא שדאר א-סלאם נבחרה על ידי המעצמות הקולוניאליות כדי להקל על המסחר (בעיר קיים נמל).
פיתוח הארץ ואחדות אזרחי טנזניה לא עמד בראש מעיינם של האירופאים.
העברת הבירה היה אמור ליצור הפרדה סמלית בין דודומה המייצגת קדמה ופיתוח לבין דאר א-סלאם, עיר בעלת מורשת קשה של סגרגציה ועבדות.
בנוסף, דודומה נבחרה גם עקב היותה עיר מרכזית ומבוססת בעלת אקלים נוח, נוף מרשים ופוטנציאל צמיחה גבוה.
בשנת 1986 פיתח הארכיטקט האמריקאי ג'יימס רוסנט תוכנית-אב לפיתוח הבירה החדשה, זאת בעזרת מימונן של האומות המאוחדות.
העיר שתוכננה על גבי 2500 דונם יועדה להיות "הכפר הראשי באומה של כפרים" ונבנתה מתוך כוונה שיהיה ניתן להגיע בה ממקום למקום ברגל.
עם זאת רוב התכנונים הראשוניים לא הגיעו לכדי מימוש.
התקציב שהוקצה למהלך העברה התברר כלא ראלי.
נוסף לכך, המדינה נאלצה להתמודד עם הוצאות נוספות אותן לא צפתה מראש (למשל מלחמה מול אוגנדה ב-1979).
כתוצאה מאותם גורמים כלכליים, משרדים ממשלתיים רבים נשארו בדאר א-סלאם בזמן שהאסיפה הלאומית של טנזניה עברה לדודומה בפברואר 1996.
ב-2016 נשיא טנזניה ג'ון מגופולי הצהיר שבכוונתו להשלים את העברת כל משרדי הממשלה לדודומה עד תום כהונתו.
כלכלת העיר מתבססת בחלקה על ייצור יין.
דודומה היא האזור היחיד במזרח אפריקה בו מגדלים גפנים.
דודומה ממוקמת במרכז הארץ 486 ק"מ מערבית לבירה הקודמת דאר א-סלאם ו-441 ק"מ דרומית מארושה, המטה של הקהילייה המזרח-אפריקנית.
בנוסף, במרחק 259 קילומטרים נמצאת העיר אירינגה.
העיר משתרעת על שטח של 2,669 קמ"ר מתוכם 625 קמ"ר עירוניים.
גודל משק הבית הממוצע הוא 4.4 איש.
היותה של דודומה מרכז ממשלתי מרכזי הובילה לכך שהיא מאוכלסת על ידי מספר קבוצות אתניות שונות.
המרכזיות שבהן: אנשי גוגו, ראנגי וסנדאווי.
כמו כן, קיים בעיר מיעוט הודי.
בדודומה מספר דרכים מרכזיות המחברות בינה למרבית הערים החשובות בטנזניה.
לעיר כביש מרכזי לכיוון מזרח החוצה את אזור מורוגרו ומחבר בינה לבין דאר א-סלאם.
לכיוון מערב קיימים כבישים המובילים למונוזה וקיגומה (ערים במערב טנזניה).
כביש מרכזי בצפון מחבר את העיר לארושה ועובר דרך מחוז קונדואה.
בעיר פועלת הרכבת המרכזית של טנזניה.
מסילת הרכבת מובילה למרחק של 465 קילומטרים לכיוון דאר א-סלאם.
שדה התעופה של העיר הוא בתחום אחריותה של רשות התעופה האזרחית של טנזניה.
כל הטיסות בשדה התעופה הן לדאר א-סלאם, ופועלים בו בעיקר כלי טיס קטנים.
קיימות תוכניות לבניית שדה תעופה נוסף מחוץ לעיר.
הרשות העירונית של דודומה אחראית גם לתחזוקת סכר הובלו הסמוך לעיר.
הסכר הוקם על ידי הממשלה הקולוניאלית בשנת 1957 למטרות השקיה, אספקת מים ביתית ומים למשק החי.
בעיר קיים אקלים צחיח למחצה כשלאורך השנה הטמפרטורות הן בעיקר גבוהות.
הטמפרטורות הנמוכות ביותר נמדדות בדרך כלל ביולי ועומדות על ממוצע של 13 מעלות צלזיוס.
העונה הרטובה מתרחשת בדרך כלל בין נובמבר לאפריל.
יתרת השנה כוללת את העונה היבשה.
ביניהן: אוניברסיטת סנט ג'ונס (בבעלות הכנסייה האנגליקנית של טנזניה) אוניברסיטת דודומה ואוניברסיטת מיפנגו.
הכנסייה האנגליקנית מחזיקה גם בבית הספר הבינלאומי היחיד בדודומה: בית הספר על שמו של אנדריאה מוואקה.
בית הספר, שהוקם ב-1950, מספק חינוך ל-280 ילדים מגיל ינקות ועד לגילאי 9–10. תוכנית הלימודים מועברת באנגלית ומרבית המורים הם מתנדבים בינלאומיים בעלי הכשרה מתאימה.
משחק הכדורגל זוכה לפופולריות רבה בקרב הילדים ובני הנוער בדודומה.
העניין בענפי ספורט נוספים (כגון כדורעף, כדורסל, ואפילו רוגבי) עולה בהדרגה.
לעיר קיימות מספר נציגויות בליגת העל הטנזנית.
מבנה בסגנון אפריקני מסורתי המהווה את מקום מושבה של האספה הלאומית של טנזניה.
אוניברסיטת דודומה (UDOM) היא אוניברסיטה ציבורית במזרח העיר.
האוניברסיטה הוקמה רשמית במרץ 2007 ועד סוף 2025 מתוכננת להכיל כ-50,000 תלמידים.
אצטדיון רב תכליתי המשמש בעיקר עבור משחקי כדורגל.
בתפוסה מלאה מכיל כ-10,000 איש.
לשיתוף האנגליקני (ארגון עולמי של כנסיות אנגליקניות) קיימות כנסיות רבות ברחבי טנזניה כשהמרכזית בהן ממוקמת בדודומה.
ממוקם ממול לכנסייה האנגליקנית של טנזניה.
נבנה ב-1954 ומשמש את הקהילה המוסלמית של דודומה.
המבנה הוא בעל עיצוב נאו-קלאסי בריטי מובהק.
דודו ברק (נולד כדוד וילד, נולד ב-6 בפברואר 1948) הוא משורר ופזמונאי ישראלי.
דודו ברק נולד ללאה ויהושע וילד וגדל בשכונת רחביה, ירושלים.
בילדותו השתייך למקהלת "פינת הילד" של קול ישראל.
בנעוריו עבר עם משפחתו לחולון.
בשירותו הצבאי היה קריין ועורך מוזיקלי בגלי צה"ל.
לאחר סיום שירותו הצבאי, התקבל ללימודי טלוויזיה באוניברסיטת RSA בברודוויי, ניו יורק.
כעבור שנה שב לגור בירושלים ולמד באוניברסיטה העברית ספרות עברית, פולקלור יהודי, אמנות וחינוך.
בשנת 1970 החל את דרכו כעורך מוזיקלי ב"גל הקל" של קול ישראל, שהיה לימים ל"רשת ב'".
ברק החל לפרסם שירים ופזמונים בשנת 1968, לאחר מלחמת ששת הימים.
בין שיריו הראשונים היה "הילדים של סיוון", שכתב לזמרת אילנית, ששרה רבים משיריו.
רבים מפזמוניו הראשונים כתב ללהקות הצבאיות ובהם: "ארץ ישראל יפה", "סיירת אגוז", "היום היום", "לצפון באהבה" ו"פרחים בקנה" שנכתב בעקבות הניצחון במלחמת ששת הימים ושנבחר ביום העצמאות ה-56, בין חמשת שירי הלהקות הצבאיות האהובים במצעד שערך ערוץ 2.
בראשית דרכו הרבה לכתוב עם המלחינים שייקה פייקוב ("אחי גיבורי התהילה", "בפרוט נבל ועוגב"), מוני אמריליו ( "היום היום", "בצל כפות תמר" ) ,נורית הירש, נחום היימן, אפי נצר ורבים נוספים.
דודו ברק מזוהה בעיקר עם שירי ארץ ישראל שכתב והוא מרבה לתאר בשיריו את נופיה וחגיה.
משיריו הבולטים בתחום זה: "דרך ארץ השקד", "בצל כפות תמר", "ארץ שבעת המינים", "זמרת הארץ", "אהבת איתמר בן אב"י" ו"דרך ישנה".
בשנת 2004 הוציא תקליטור שכולו שירי חגים שהלחין טוני הלפמן בביצוע רונית אופיר.
בין שיריו גם שירי זיכרון לנופלים במערכות ישראל, כמו "אחי גיבורי התהילה" ו"בפרוט נבל ועוגב", שאותם הקדיש לחבריו שנפלו במלחמת ההתשה ובמלחמת יום כיפור.
לצד שירים אלה הרבה ברק לכתוב גם שירים בסגנונות אחרים, בהם שירי פופ כמו "חייך וחיי" ו"חופשי ומאושר", שכתב בראשית דרכו לבעז שרעבי, ומאוחרים יותר כמו "זודיאק", של ירון חדד.
הוא פנה גם לזמר הים-תיכוני בשירים כמו "כותל המזרח" של אביבה אבידן ודקלון, "אין לי יום אבי", של עופר לוי ועוד.
ברק כתב ותרגם אלבומים לשירים דרום-אמריקאיים, בולגריים, מרוקאיים ושירי שנות ה-50 וה-60 של ארצות הברית.
הוא תרגם שירים מיוונית של ניקוס דימיטראטוס וכתב שירי ילדים.
שירו "למה ככה", בביצוע אבי טולדנו ועירית ענבי זכה במקום הראשון בפסטיבל שירי הילדים הראשון בשנת 1970.
לברק זיקה הדוקה אל ירושלים, שעליה כתב גם מספר שירים כמו "שובי בת ירושלים" ו"כותל בירושלים", שכתב עם המלחין נחום היימן.
ברק אהד במיוחד את הזמרת שושנה דמארי, שלה כתב כמה שירים כמו "שובי בת ירושלים", ולכבוד זכייתה בפרס ישראל, בשנת 1988, כתב את השיר "עגילי דמאר" שביצעה ירדנה ארזי.
כמו כן חיבר את השיר "ירושלמי שכמוך" לכבוד חתן פרס ישראל יהורם גאון ואת השיר "נתיבה" לכבודה של נתיבה בן-יהודה.
ברק חיבר מילים לכמה פסקולי סרטים, בהם הסרטים "נורית" ו"קוראים לי שמיל".
בסוף שנות ה-70 החל לפרסם ספרי שירה וספרי ילדים ופרסם שירים בעיתונות.
הוא ערך ספר פזמונים של הלהקות הצבאיות וספר שירי לאה גולדברג וכן שני ספרים מפזמוניו בשם "דרך ארץ השקד" ו"היום היום".
בין ספריו "פולין בין פאר לאפר: מסע למחוזות חפץ", שאותו כתב בעקבות מסע שורשים שערך לפולין עוד לפני נפילת מסך הברזל.
על ספר זה הוענק לו פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים על שם לוי אשכול לשנת 1988.
בשנת 1971 זכה עם שירו "ושוב אִתכם", בלחנה של נורית הירש ובביצוע אילנית, במקום השני בפסטיבל השירים הבינלאומי באתונה.
שלוש שנים אחר כך זכה שירו "שירו שיר לשמש", גם כן בביצוע אילנית, במקום השלישי בפסטיבל השירים הבינלאומי בטוקיו.
במרץ 2009 זכה ברק בפרס אקו"ם על מפעל חיים.
ביוני 2012 העניקה לו אוניברסיטת בר-אילן אות הוקרה על מפעל חיים בזמר העברי, במסגרת אירועי הכנס השנתי "מי אני שיר ישראלי".
דודו ברק נישא בשנת 1973 והתגרש ב-1992, ולו שלושה ילדים.
שיר שי לאופיר ולינאי (1982)
שירים לממשלת האור, שירים (1982)
בין מדיצ'י לרוצ'לאי: איטליה, מסע שירה (1985)
דרך ארץ השקד, פזמונים (1985)
פולין בין פאר לאפר: מסע למחוזות חפץ (1986)
פרחים בקנה ובנות בצריח (2006)
ירושלמי שכמוך - שירת ירושלים (2007)
לך עוד אשיר אלפיים (אלבום כפול) (2008)
רונית אופיר: ושמחת בחגיך - שירי דוד ברק (2008)
דוד "דודו" פישר (נולד ב-י"ט בחשוון ה'תשי"ב; 18 בנובמבר 1951) הוא זמר, שחקן וחזן ישראלי, בעל מוניטין בינלאומי.
מועמד לפרס אמי וזוכה פרס מפעל חיים.
דודו פישר זמר ושחקן יהודי בעל מוניטין בינלאומי, כיכב בברודוויי, בווסט אנד, הופיע בבמות המכובדות בעולם כגון בולשוי, קרנגי הול, מדסון סקוור גארדן ועוד, הופיע אצל מושלים, בבית הלבן, בארמון בקינגהאם ומכר מעל ל-5 מיליון עותקים ברחבי העולם לתקליט "גאָלדענע לידער".
דודו נולד בפתח תקווה למשפחה דתית, בנם של מיכאל ומרים פישר.
אביו, מיכאל, ניצל מן השואה כאשר הסתתר עם הוריו וקרובי משפחתו במשך כשנה וחצי אצל משפחת קוורצ'יאק (Kwarciak) הפולנית, שכני הוריו, בעיר דובנו (כיום באוקראינה).
על הצלת משפחת פישר זכתה המשפחה הפולנית לתואר חסיד אומות העולם,
כאשר היה בן תשע עברו הוריו לקריית טבעון, ופישר נאלץ ללמוד בבית ספר חילוני.
בתיכון למד בישיבת נחלים הסמוכה לפתח תקווה.
בצה"ל שירת שלוש שנים כסולן מקהלת הרבנות הצבאית בניצוחו של מנשה לב-רן.
לאחר שחרורו מצה"ל למד כשנה וחצי באקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב.
בגיל 19 החל ללמוד פיתוח קול אצל המורה רוזה דאמפוף.
בגיל 21 החל ללמוד חזנות אצל החזן שלמה רביץ וזלמן פולק.
כשהיה בן 22 כבר כיהן כחזן הראשי בבית הכנסת הגדול בתל אביב, בנתניה וברמת גן.
הופיע כחזן בפני קהילות יהודיות במדינות שונות בעולם, בהן בריטניה, ברזיל, קנדה, דרום אפריקה וארצות הברית.
כשהיה בן 25 הקליט את אלבומו הראשון, שנקרא "מאמיניו", בו חידש שירים ביידיש.
מהאלבום נמכרו כ-250 אלף עותקים ברחבי העולם.
שנה לאחר מכן, הוציא לאור אלבום נוסף ושילב בו מוזיקה חסידית ושירים ביידיש.
גם האלבום הזה זכה להצלחה ופישר החל להופיע כזמר חסידי.
בגיל 27 זכה במקום ראשון בפסטיבל שירי ירושלים ובמקום ראשון בפסטיבל שירי יידיש.
בשנת 82–1980 זכה במקום הראשון בפסטיבל הזמר החסידי.
בשנת 1981 הקליט את האלבום "גאָלדענע לידער" (שירי זהב), שבו ביצע בין היתר את השיר א יידישע מאמע ומכר 5 מיליון עותקים.
הוא הפך לזמר מפורסם והופיע בקהילות יהודיות רבות ברחבי העולם.
פישר הופיע עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה.
ב-1987 השתתף פישר בקדם האירוויזיון עם השיר "כינור", שכתב אהוד מנור והלחין רוני וייס וזכה במקום השביעי.
בשנת 1989 הופיע עם יפה ירקוני במוסקבה.
פישר הוציא 25 תקליטים מסחריים בעברית וביידיש.
דודו פישר הופיע בתפקידים ראשיים במחזות זמר: ב-1987 וגם בהפקה השנייה ב-1999 הוא גילם את ז'אן ולז'אן במחזמר "עלובי החיים" בתיאטרון הקאמרי.
מפיק העל של עלובי החיים, קמרון מקינטוש, הגיע לישראל כדי להכיר את החזן שקיבל את התפקיד של ז'אן ולז'אן.
בתום ההצגה הוא פנה אל פישר והציע לו לעשות את התפקיד על במת ברודוויי.
משום שבהיותו יהודי דתי אינו יכול להופיע בשבתות וחגים, נאלץ מקינטוש להילחם משפטית עם ארגוני השחקנים הבינלאומיים כדי שיאושר לשחקן להופיע בתפקיד ראשי על ברודוויי עם שחקן מחליף, שיופיע במקומו בשבתות.
המאבק הצליח ופישר קיבל את התפקיד, ובכך הורשה לראשונה שחקן ראשי בברודוויי לא לשחק בשישי שבת.
לאחר שנה בברודוויי עבר ללונדון והופיע בוסט אנד כז'אן ולז'אן.כמו כן גילם תפקידים ראשיים במחזות זמר נוספים בארץ ובעולם, בהם גברתי הנאווה, צלילי המוזיקה, הגיבן מנוטרדם, הרוטשילדים, כנר על הגג, קול נדרי, ועוד.
בשנת 1990 העלה הצגת יחיד בשם "לעולם לא בשבת" באוף ברודוויי המספרת את סיפור חייו.
ב-1992 הוציא לרדיו את השיר "מה שתיכון נכון", שכתב אהוד מנור והלחינה נורית הירש.
את השיר הקליט בטריו יחד עם מרגלית צנעני ואלי לוזון.
ב-1998 דיבב לעברית את דמותו של משה בסרט האנימציה האמריקאי "נסיך מצרים", ואף שר בסרט.
באותה השנה השתתף פישר במופע "פעמוני היובל".
בשנת 2002 הופיע במופע יחיד נוסף באוף ברודוויי, "Something Old Something New" - שירים מתוך מחזות זמר.
בשנת 2008 כיכב לראשונה בתוכנית טלוויזיה שצולמה בישראל ושודרה בערוץ PBS בפלורידה.
על כך זכה בפרס Telly.
בשנת 2016 כיכב בתוכנית נוספת בערוץ PBS שצולמה ועסקה בירושלים, בהפקתה של אשתו רויטל.
על אף חששות הנהלת הערוץ מהפגנות מוסלמים זכתה התוכנית לרייטינג גבוה ושודרה בכל מדינות ארצות הברית.
התוכנית הייתה מועמדת לפרס אמי העולמי.
במסגרת הסדרה הפופולרית "בגן של דודו" הוא גילם "גנן" בגן ילדים ושר עם הילדים שירים בשלל נושאים הקשורים לערכי היהדות, פרי עטה של הפזמונאית והמלחינה אורית וגנפלד.
עד היום יצאו לאור 19 קלטות וידאו של "בגן של דודו".
הקלטות זכו לפופולריות רבה, בעיקר בציבור הדתי-לאומי והחרדי.
במהלך הסדרה פגש את המוזיקאי עמית סופר שעיבד חלק מקלטות הסדרה, ויחד הם הפיקו מספר אירועים ומופעים מוזיקליים בהמשך הדרך.
בשנים 2010–2015 הופיע פישר מדי שנה למשך חודש ימים בתיאטרון במיזורי בתוכנית קבועה ששודרה לכל תושבי חגורת התנ"ך בארצות הברית.
בשנת 2016 הופיע באוף ברודוויי במחזה "Jerusalem".
בשנת 2018 יצא פישר במופע חדש ברחבי העולם ובישראל: "סיפור חיי".
את שני המחזות הללו כתבה רויטל אשתו.
בדצמבר 2020 קיבל את פרס מפעל חיים של הרשות הלאומית לתרבות היידיש לשנת תש"ף-2020.
במאי 2022 השתתף פישר בסדרת הקומדיה-צבאית-מוזיקלית - "שישו ושמחו", בהפקת כאן 11.
בשנת 2023 השתתף בתוכנית המציאות "הזמר במסכה" בתור האלמוג.
באותה שנה השתתף בסדרה "יהלומים".
מנישואיו הראשונים לטובה, שהסתיימו ב-2015, נולדו לפישר שלושה ילדים.
ב-2015 פישר נישא למנהלת האישית שלו, רויטל אליה, ולשניים נולד בן משותף.
ב-2022 הם התגרשו ובאפריל 2024, נישאו בשנית.
כעבור שנה וחצי בני הזוג נפרדו שוב.
בנובמבר 2017 נודע שהגיע למשבר כלכלי, עד כדי חשש מפשיטת רגל, על רקע אי־יכולת לעמוד בדרישות הכספיות של הסכם גירושיו.
דודו זָר (נולד ב-22 בינואר 1949) הוא שחקן, זמר, מלחין, מדבב וגיטריסט ישראלי.
מזוהה בעיקר עם תוכנית הילדים "פרפר נחמד", בה הופיע בשנות השמונים והתשעים.
דודו זר נולד ב-1949 בירושלים למרדכי זר, חבר הכנסת מטעם המערך וצאצא למשפחת אנוסים מפרס (אנוסי משהד).
הוא אחיו של גידי זר, מ"צוות הווי פיקוד צפון".
בילדותו למד בכפר הנוער הכפר הירוק.
בצה"ל שירת בלהקת גייסות השריון בין השנים 1968–1971.
קריירת הבמה שלו לאחר שחרורו מהצבא החלה בשנת 1972 כאשר השתתף בהצגה המוזיקלית "אל תקרא לי שחור" שעסקה באפליית השחורים בארצות הברית.
בהמשך שיחק בתיאטרון הבימה בהצגה "כובע הקש האיטלקי", בתיאטרון לילדים ולנוער של אורנה פורת בהצגות "כפיים" ו"אלוף בצלות ואלוף שום" ובתיאטרון לילדים של טמירה ודודו ירדני.
כמו כן השתתף בהצגות "חכם וכלה", "הדבורה מאיה", "המסע אל האי אולי", "המפוזר מכפר אז"ר", "שרתי לך תש"ח" ו"שמח בשכונה".
בשנת 1978 החל לעבוד על אלבום סולו בסגנון פולק-רוק.
השיר "יום אחד" (מלים: אסי הנגבי, לחן: דודו זר) צעד במצעד הפזמונים אך האלבום לא הושלם ולא ראה אור.
בשנת 1982 השתתף זר במחזמר "אברהם אחד" לצד אריק סיני וריקי גל.
כמו כן השתתף במחזמר "חיידק במה" שהיה מחזמר מקורי המבוסס על המחזמר האמריקאי "שורת המקהלה".
זר הופיע בסדרת הילדים "פרפר נחמד" בהפקת הטלוויזיה החינוכית הישראלית במשך שנות השמונים ושנות התשעים, והפך לאחד מכוכבי הילדים הבולטים בישראל.
זר כתב פרקים אחדים ושירים רבים בתוכנית.
לאורך השנים זר הפיק והוציא לאור את קלטות הילדים: "שרים וצוחקים" (1992),"שירי חיות" (1992),"נגנים בלגנים" (1996) ו"בגן של דודו-איך עושים לחם" (2005).
בין השנים 2006–2007 שיחק בטלנובלה "האלופה" בתור אוהד שרוף קבוצת כדורגל ישראלית בדיונית בשם "הכח ירושלים".
בשנת 2008 הופיע בהצגות הילדים: "תירס חם" ,"נגנים בלגנים" ,"מוכרחים להיות שמח" ו"פרפר נחמד".
בשנת 2011 השתתף בסרט קצר שביים עומר ולדמן, "כוכבית".
הוא גם עוסק בדיבוב סרטים וסדרות.
בשנת 1999 דיבב את דמותו של צוציק ואת עצמו במשחק המחשב השני בסדרת "פיפוש" והוא דיבב גם ב"משטרת האגדות", "סוד הממלכה הקסומה", "בחזרה לארץ עוץ", "משאלתה של אנאבל", "גיבור של כולם", "חלום ליל קיץ", "רומיאו ויוליה: חתום בנשיקה" ו"טום וג'רי: טבעת הקסמים".
בשנת 1978 השתתף בפסטיבל הזמר והפזמון בו התחרה עם מוטי דיכנה, חגי אלקיים ודפנה ארמוני עם השיר "אקומה נא" שזכה במקום העשירי.
בשנת 1980 חבר להרכב ניסיוני שנקרא "שלושה בשירה אחת", ובו היו חברים עוזי חיטמן ולאה לופטין, והם הופיעו בפסטיבל הזמר והפזמון של אותה שנה עם השיר "אני מאמין" שזכה במקום התשיעי, והם גם הופיעו באותה השנה במופע לילדים שנקרא "יובב השובב שמח בשכונה".
ב-1982 פתח מועדון שירה ישראלי בלונדון מיניסטורס בתל אביב שנקרא "הסליק", ניהל אותו אמנותית והופיע בו ערב ערב במשך שבע שנים רצופות.
הסליק היה מועדון הלילה הישראלי הראשון ששילב שירה בציבור בבילוי לילי במועדון.
ב-1989 זר כתב והלחין עבור הזמרת עליזה אביב את השיר "שלום על ארץ" אותו ביצעה אביב בקדם אירוויזיון באותה השנה, והוא זכה במקום ה-11.
זר ביצע עם גילה חסיד ורינה שסקין את שיר הפתיחה של התוכנית "מסיבת גן" ששודרה בערוץ הראשון.
בנובמבר 2005 הצטרף זר להרכב רוק שנקרא "חברים" יחד עם רותי נבון ודני שושן.
זר מופיע במועדוני זמר שונים בשירי ארץ ישראל ובהופעות אורח במועדוני רוק ודיסקו.
הוא נשוי בשנית, ואין לו ילדים מתוך בחירה.
בשנת 2013 עבר להתגורר בלוס אנג'לס בעקבות משפחתה של אשתו.
זר מרבה להתבטא פוליטית ברשתות החברתיות ומזדהה כימני ותומך באופן מוצהר בבנימין נתניהו.
דודו כרמל הוא אבובן ישראלי, חבר בחמישיית כלי הנשיפה הישראלית והאבובן הראשי בתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
כרמל הוא גם חבר בסגל האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
כרמל זכה במלגות קרן התרבות אמריקה ישראל ובתחרות פרנסואה שפירא בשנת 1990. כן זכה בתחרות הבינלאומית בטולון, צרפת בשנת 1996. הוא הופיע כסולן עם הפילהרמונית הישראלית בניצוח זובין מהטה, עם התזמורת הסימפונית של קוויבק, קנדה בניצוח יואב תלמי ועם תזמורות בגרמניה והונגריה.
הוא מרבה להופיע ברסיטלים ובפסטיבלי מוזיקה קאמרית ואף בשידורי רדיו.
הוא מנגן בדואו חליל-אבוב עם חברו לחמישייה, אייל עין הבר, דודו כרמל הקליט עם החמישייה הישראלית לכלי נשיפה ועם החלילן אייל עין הבר.
דודו זכאי (נולד ב-10 במרץ 1949) הוא זמר וחבר קיבוץ דליה ששר משירי ארץ ישראל ושזכה לפופולריות רבה בשנות ה-70.
זכאי נולד בקיבוץ עין השופט לצבי (השק), יליד לומז'ה שבפולין וריבה (רבקה), ילידת פולונה שבאוקראינה.
בצבא שירת בלהקת פיקוד מרכז.
כשפורקה הלהקה היה זכאי בין מקימי צוות הווי חטיבת הצנחנים.
אחרי שחרורו מהצבא עבר זכאי לקיבוץ דליה, עבד במטעים והשתתף בערבי שירה ומופעים של חברי קיבוצים.
זכאי השתתף בסדרת המופעים המוזיקליים של בני ההתיישבות העובדת (בעיקר קיבוצים) ניחוחי חציר שהפיקה רשות השידור בשנות השבעים.
בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים החל שיתוף פעולה פורה בין זכאי לבין המלחין והפזמונאי שייקה פייקוב בין שיריהם המשותפים הידועים:
"חייכי לי בשירים", "לחוף ירדן", "נפגשנו שוב", "עוד יהיה טוב בארץ ישראל" ו"שירי לי".
בשנת 1975 הוציא זכאי את שני אלבומיו הראשונים "מישהו בא ואמר" ו"בשדה תלתן", שהוקדש לשירים עבריים ישנים בביצועים חדשים.
בשנת 1977 הקליט יחד עם הזמרת נתנאלה את האלבום לילדים "הציפור הכחולה" - מיטב שירי אוריאל אופק לילדים.
בשנת-1978 העלה את המופע "לקום בשש בבוקר" עם דורית ראובני בו בלטו שיר הנושא והדואט "לילות" שהלחין יאיר רוזנבלום למילותיו של יורם טהרלב.
לאורך שנות השבעים היה זכאי משתתף קבוע בפסטיבל שירי הילדים, והופיע בפסטיבל ברציפות החל משנת 1974 ועד 1979.
פעמיים הוא הגיע למקום השלישי (עם השירים "למה הגדולים לא לומדים מהקטנים" ו"יום הילד").
בין השירים הנוספים בביצועו: "ילדים מפריחים בלונים", "קבלי נא את השיר" ו"עוד יהיה טוב בארץ ישראל".
בשנת 1981 הועלה המופע "שירים", שבו שר זכאי, בליוויה של להקת הג'אז אדמה חמה, שירים שאת חלקם כתב, בעיבודיו של אורי אופיר.
בהמשך יצא אלבום משירי המופע, שהבולט ביניהם היה "מעבר לתכלת", שנכתב על ידי רחל שפירא וסשה ארגוב
אחרי צאת האלבום יצא זכאי להפסקה ארוכה, שבמהלכה שימש כמזכיר קיבוץ דליה.
בשנת 2000 יצא אלבומו "שיהיה בסדר", שכלל שירי אהבה חדשים שכל מילותיהם נכתבו על ידי אהוד מנור.
בשנת 2003 יצא האוסף "השירים ההם", שכלל את מיטב הלהיטים של זכאי, ובשנת 2008 יצא אוסף נוסף בשם "עוד שירים", שכלל שני שירים חדשים שזכאי כתב והלחין בעצמו, "רוצה עוד משהו לאמר" ו"הופעה בעין השופט".
בשנת 2013 שב זכאי להקליט שירים מקוריים.
הוא הוציא את האלבום "זמן לאהבה", שכלל שירים שנכתבו במיוחד עבורו, וכן גרסאות כיסוי ל"שיר סיום", ול"רסיסי שרב".
לאלבום גייס זכאי את שותפו הוותיק ליצירה, שייקה פייקוב, שכתב והלחין עבורו את השיר "כבר מזמן לא כתבתי לך".
באלבום נכלל גם שירו של נתן אלתרמן, "השיר הזר", שהולחן לראשונה על ידי אורי קריב.
כמו כן נכלל באלבום השיר "בחיתוך הדיבור", אותו כתב והלחין מתן זכאי, בנו של דודו, שבשנים האחרונות מופיע עמו, משתתף בנגינה בפסנתר ובשירה, ואף משמש כמנהל המוזיקלי של הופעותיו.
מרבית שירי האלבום עסקו בחוויות אישיות ורומנטיות.
בשנת 2019 הוציא זכאי את השיר "כמו שאת", שנכתב והולחן על ידי עילי בוטנר.
בשנת 2023 יצא זכאי עם מופע משותף לו ולזמרת דורית ראובני, שותפתו לשירים 'לילות' ו'הללויה'
זכאי נשוי ליעל ולהם שלושה ילדים.
סגנונו המוזיקלי של זכאי וכן התכנים של שיריו הושפעו מאוד מהמקומות בהם גדל, ורבים מהם נכתבו על ידי בני התנועה הקיבוצית.
שיריו הבולטים עוסקים באהבת הארץ, בחיי הקיבוץ ובעולמם של ילדים.
לרבים משיריו חובר ריקוד עם.
כיום שיריו הפכו לסמל לארץ ישראל הישנה והתמימה וזוכים להשמעות רבות בתוכניות רדיו שעוסקות בשירי ארץ ישראל.
בין שיריו הידועים: "אלעד ירד אל הירדן", "ארץ", "ארץ ישראל יפה", "דרך ארץ השקד", "חייכי לי בשירים", "טוב לי בקבוץ", "לחוף ירדן", "מה עושים דגים בגשם", "נחל נערן", "נפגשנו שוב", "ציפורים", "שירי לי" ו"הנה מתחילה לה עוד שנה" שזכאי כתב והלחין.
דודו טַסָּה (נולד ב-10 בפברואר 1977) הוא זמר-יוצר, מוזיקאי, מלחין, פזמונאי, מפיק מוזיקלי ושחקן ישראלי.
טסה נולד וגדל בשכונת התקווה שבתל אביב, בנם של אבטליון, עובד עירייה ומלטש יהלומים ממוצא תימני וכרמלה (לבית אל כוויתי), עובדת בנק ממוצא עיראקי.
בילדותו היה פעיל במתנ"ס הקהילתי.
בהמשך למד בתיכון עירוני א' במגמת מוזיקה.
בגיל 15 הוציא את אלבומו הראשון, "אוהב את השירים", בהפקת בצלאל גלעדי.
בשנת 2000, לאחר שירותו בצה"ל, הוציא את האלבום "יותר ברור", אשר זכה לביקורות טובות אף על פי שמכר עותקים בודדים.
בשנת 2002 הצטרף כגיטריסט ללהקת הבית של תוכנית האירוח "יצפאן" - "החברים של ביזונה".
באפריל 2003 הוציא את אלבומו השלישי, "מתוך בחירה".
בעקבות פרסומו של טסה ב"יצפאן" זכה האלבום לחשיפה גדולה יותר מקודמיו, ושיריו זכו להשמעות רבות ברדיו.
הסינגל הראשון מהאלבום היה "ולך מה זה עושה", שאותו הקליט טסה במקור עבור סרט הטלוויזיה "בוצ'צ'י".
הסינגל השני היה גרסת כיסוי לשיר "היה לי חבר היה לי אח" של יורם טהרלב ויאיר רוזנבלום, שאותו הקליט טסה במסגרת השירותרום של גלי צה"ל.
אחריו יצאו הסינגלים "באת עם השקט" ו"אני רץ", שזכו גם הם להצלחה.
את רוב שירי האלבום כתב והלחין טסה, שגם עיבד את רובם יחד עם שמוליק דניאל.
באלבום נכללה גרסתו של טסה לשיר "פוג אל נחל", שיר עיראקי מפורסם שנכתב על ידי סבו דאוד אל כוויתי.
טסה הקליט את השיר עבור סרט הקולנוע "סוף העולם שמאלה", שעלה לאקרנים כשנה לאחר יציאת האלבום.
בשנת 2004 יצא אלבומו הרביעי של טסה, "בדיוק בזמן".
הלהיט הגדול ביותר מהאלבום היה גרסת כיסוי לשירה של ריטה "אתה בכל זאת" ("עלית לי בזיכרון"), שבגרסתו של טסה נקרא "הלילה לא", תוך שינוי ניכר של הלחן והעיבוד.
סינגלים נוספים מהאלבום היו "זוזי" ו"בדיוק בזמן".
טסה כתב והלחין את רוב השירים באלבום, חלקם יחד עם כותבים אחרים.
באלבום נכללו גם השירים "ימים צבעוניים", שמילותיו לקוחות מספרו של דוקטור סוס בתרגומו של בני הנדל, וכן גרסת כיסוי לשירו של בני אמדורסקי "אני גיטרה", שכתבה נעמי שמר והקליט טסה בתוכנית הטלוויזיה "יצפאן" במלאת עשור למותו של אמדורסקי.
גם באלבום זה נכללה גרסתו של טסה לשיר "פוג אל נחל", מתוך הסרט "סוף העולם שמאלה".
בשנת 2005 הפיק טסה את אלבום הבכורה של שלישיית מה קשור, "תתנו לו צ'אנס", שבו גם ניגן בגיטרה.
טסה עיבד את רוב שירי האלבום יחד עם עדי גולדשטיין ושמוליק דניאל.
בשנת 2006 הוציא טסה את אלבומו החמישי, "לולה", שמתוכו הצליחו שיר הנושא והדואט "מעליות" עם רוני אלטר (בתוכנית רדיו בה התארח חשף טסה כי התפקיד הנשי בדואט היה מיועד במקור לקרן פלס, אף על פי שלא צלח הדבר, ביצעו אותו השניים במשותף באותה תוכנית).
סינגלים נוספים מן האלבום היו "כי ככה זה" ו"דבר פתוח".
בשנת 2008 הפיק דודו טסה מוזיקלית את הלהקה הצעירה "פאנק יו" במסגרת פרויקט משותף של סלקום ו"כוכב נולד", בעבודה שבהמשך הביאה את הסינגל "בן 16".
בשנת 2009 נבחר השיר שכתב טסה יחד עם טלי כץ, "רציתי לשיר", לשיר האודישנים של העונה השביעית של "כוכב נולד".
את השיר הקליטו שלושת מתמודדי הגמר של העונה השישית, ישראל בר און, לי בירן וכרמל אקמן.
במרץ 2009 הוציא טסה את אלבומו השישי, "בסוף מתרגלים להכל".
הסינגל שקדם לאלבום היה "איזה יום", שבו התארח הגיטריסט ג'וני גרינווד, חבר להקת רדיוהד.
השיר זכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו.
הסינגל השני היה שיר הנושא של האלבום.
באלבום נכללה גם גרסתו של טסה לשירה של אהובה עוזרי "אמי אמי", שהקליט עבור הפרויקט המוזיקלי "עבודה עברית".
באותה שנה השתתף טסה בסרטו של שמוליק מעוז "לבנון", שבו גילם שבוי סורי.
בפברואר 2010 הוציא טסה את אלבום ההופעה "אחרי לילה של רעש", שתיעד את הופעתו במועדון "זאפה" בדצמבר 2009.
בפברואר 2011 יצא האלבום "דודו טסה והכוויתים", המורכב כולו מחומרים של סבו ואחיו, דאוד וסאלח אל-כוויתי.
על האלבום החל טסה לעבוד כעשור לפני יציאתו, כשהתבקש לבצע את השיר "פוג אל נאחל" לפסקול הסרט "סוף העולם שמאלה".
לאחר מכן החל טסה באיסוף חומרים ועיבודם לאלבום מוזיקלי המשלב את המוזיקה העיראקית של סבו ואחיו ומוזיקה מודרנית.
באלבום נכללות הקלטות ישנות של האחים אל כוויתי ותזמורתם.
כמו כן השתתפו באלבום ברי סחרוף, יהודית רביץ וכרמלה טסה, אמו של דודו ובתו של דאוד אל כוויתי, ששרו גם הם בערבית.
ב-2012 גילם את דמותו של עמרם מופרדי בסרטו של בני תורתי "הבלדה לאביב הבוכה".
באותה שנה יצא אלבומו של טסה "סחרחורת".
התפרסמו ממנו הסינגלים "עם חלומות כאלה", "יש בינינו בית", "צריך" ו"לא מרגיש טוב".
בכתיבת חלק מהשירים באלבום שיתף פעולה עם המשורר אלי אליהו, וכן עם עמיר לב ועם גלעד כהנא.
את שיר הנושא של האלבום הלחין טסה על פי מילים של המשורר אלכסנדר פן.
באותה שנה התארח באלבומו של שלמה ארצי "אושר אקספרס", ושר בדואט עם ארצי את השיר "לתת ולקחת".
כמו כן הלחין את השיר "ואולי", שכתב גיא בוקאטי לאלבומה של מירי מסיקה "מלך".
ב־2013 הוציא טסה לאור את הסינגל "Wayak" יחד עם מפיק הדאבסטפ הישראלי Borgore.
ב-22 באוגוסט, השניים הופיעו ביחד בתל אביב.
בסוף אותה שנה התפרסמו שני שירים שהלחין טסה לזמרים אחרים: השירים "לב חופשי", שהלחין למוקי, ו"אל תאמר", שהלחין ליובל דיין.
טסה אף כתב את מילות השיר "אל תאמר", יחד עם גלעד כהנא.
בדצמבר 2013 הוציא את הסינגל "גרמניה" ובעקבותיו הגיע האלבום "עיר ובהלות", עליו זכה טסה בפרס אקו"ם על הישג השנה למלחין.
בשנת 2015 יצא האלבום השני של דודו טסה והכוויתים, "עלא שואטי", בו מתארחת נינט טייב בשיר "דוב ותפטר".
בשנת 2016 הוציא טסה את האלבום "הגולה", בו כתב את רוב המילים במשותף עם גלעד כהנא.
את צאת האלבום ליוו הסינגלים "הגולה" ו"לאן תקחי אותי היום", בו מתארח ברי סחרוף.
בשנת 2016 הפיק את השיר "העזתי" ביחד עם ניר מימון עבור נסרין קדרי.
השיר נכלל באלבומה השני בנאדיק.
באותה שנה השתתף בסרטו של נוני גפן, "הכל שבור ורוקד" עליו היה מועמד לפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנת 2017 נבחרו טסה והכוויתים למופע חימום של להקת רדיוהד בסבב ההופעות שלהם בארצות הברית ובהופעה בישראל בפארק הירקון, המופע נערך בשפה הערבית בשיתוף הזמרת נסרין קדרי.
במצעד השנתי של גלגלצ לשנת תשע"ז זכה השיר "כל הזמן הזה" שהלחין וכתב יחד עם נצ'י נצ' לשיר השנה.
בנובמבר 2017 יצא אלבום ההופעה הכפול "דודו טסה בהופעה" שהוקלט בהופעה שנערכה בהאנגר 11.
בינואר 2018 יצא הסינגל "גיבור" של נינט טייב, אותו טסה הלחין והשתתף בעיבוד ובהפקה המוזיקלית.
בפברואר 2018 יצא האלבום "איגרת אל הילדים", המורכב משמונה לחנים של טסה לשירים של המשורר אלי אליהו.
במאי 2018 יצא הסינגל "תיל" של נינט טייב, אותו הלחין טסה למילותיה של טייב.
השיר פורסם כשיר הנושא של הסדרה "בשבילה גיבורים עפים".
בדצמבר 2018, הלחין והפיק עבור מרגלית צנעני את השיר "יאמה".
ב-2020 יצא לאקרנים סרטה של קרן ידעיה, "מאמי", שבו גילם טסה תפקיד ראשי ויצר את פסקול הסרט.
זוהי גרסה קולנועית לאופרת הרוק "מאמי".
לפני יציאת הסרט לאקרנים הוענק לטסה פרס אופיר עבור הפסקול.