tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם חלוף המאה ה-18, התחוללה העברה ברורה של מרכז הכובד העולמי לצרפת ולאנגליה על חשבונן של מעצמות מסורתיות כמו פורטוגל, ספרד והרפובליקה ההולנדית.
היסטוריונים רבים ראו את העימותים התכופים בין שתי המדינות במהלך המאה ה-18 כקרב על השליטה באירופה, אף על פי שרוב המלחמות הללו הסתיימו ללא ניצחון מובהק לאף אחד מהצדדים.
לצרפת הייתה השפעה גדולה יותר ביבשת עצמה בעוד שבריטניה שלטה יותר בימים ובמסחר ואיימה על מושבותיה של צרפת מעבר לים.
החל משנות החמישים של המאה ה-17 הפך העולם החדש בהדרגה להיות שדה המערכה בין שתי המעצמות.
מדיניותו של אוליבר קרומוול תוכננה כדי לבסס נוכחות בריטית הולכת וגדלה בצפון אמריקה, החל מרכישתה של ג'מייקה מהאימפריה הספרדית ב-1652. היישוב הבריטי הראשון ביבשת אמריקה הצפונית נוסד ב-1603 ובשנות השישים של המאה ה-18 התפתחה התיישבות זו להיות שלוש עשרה המושבות.
הצרפתים התיישבו ביבשת צפון אמריקה בקנדה ובשטח שבו שוכנת כיום האיטי, אז המושבה העשירה ביותר בעולם.
שתי המדינות, בהכירן בפוטנציאל של הודו, הקימו בה תחנות סחר.
המלחמות בין שתי המעצמות התנהלו בחלקי העולם בו הן שלטו, בנוסף למלחמות שהתנהלו באירופה.
הצרפתים והבריטים נלחמו אלה באלה תוך כדי שהם מגייסים לצדם אינדיאנים כדי להשיג את השליטה בצפון אמריקה.
שתי האומות חשקו בטריטוריית אוהיו וב-1753 חיל המשלוח הבריטי שם, בפיקודו של ג'ורג' וושינגטון התנגש בכוח צרפתי.
זמן קצר לאחר מכן, פרצה מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, שהתנהלה בעיקר בצפון אמריקה, אך ב-1756 נעשתה חלק ממלחמה רחבה יותר, מלחמת שבע השנים, בה היו צרפת ובריטניה חלק משתי קואליציות שנלחמו זו בזו.
הייתה זו המלחמה הראשונה בהיסטוריה שהוגדרה כמלחמת עולם, שכן היא התנהלה בעת ובעונה אחת בכמה יבשות שונות.
ב-1759 זכו הבריטים בניצחונות על הצרפתים באירופה, בקנדה ובהודו והחלישו את מעמדם של הצרפתים ברחבי העולם.
ב-1762 לכדו הבריטים את מנילה ואת הוואנה מספרד, בעלת בריתה החזקה של צרפת, מה שהוביל בסופו של דבר לחתימתו של חוזה פריז (1763) שבמסגרתו הועברו טריטוריות רבות לשליטתה של בריטניה.
מלחמת שבע השנים היא רגע קריטי ביחסים האנגלו-צרפתים, שהניח את היסודות לדומיננטיות הבריטית בעולם במשך 250 השנים הבאות וכתוצאה מכך הפיץ את בשורת הדמוקרטיה של המשפט המקובל האנגלי.
מתחילת ההתיישבות בצפון אמריקה לחמו תמיד המתיישבים האנגלים לצידה של מדינת האם שלהם, אך כאשר החלו חלק מהמתיישבים האמריקאים להיות חסרי שביעות רצון מהמדינות הבריטית, ניצלו הצרפתים את ההזדמנות לחתור תחת כוחה של בריטניה בשטחים שלה מעבר לים.
כאשר פרצה מלחמת העצמאות של ארצות הברית ב-1775, החלו הצרפתים לשלוח אספקה סמויה ולספק מודיעין למורדים האמריקנים.
ב-1778, צרפת, מתוך תקוה לנצל את התבוסה הבריטית בקרב סרטוגה, הכירה בארצות הברית של אמריקה וחתמה אתה על ברית צבאית.
צרפת שכנעה ב-1779 את ספרד בעלת בריתה להכריז מלחמה על בריטניה.
הצרפתים שיגרו כוחות שיילחמו לצדם של האמריקאים וצרו על גיברלטר יחד עם ספרד.
במקביל הוכנו תוכנית לפלישה לאנגליה, שמעולם לא יצאו לפועל.
הבריטים נאלצו להשיג את כוחותיהם מיבשת צפון אמריקה ולהגן על נחלותיהם החשובות יותר באיים הקריביים.
בעוד שבתחילה לא עלה בידם של הצרפתים לשבור את רצף הניצחונות הבריטיים, הפעולה המשולבת של הכוחות האמריקנים והצרפתים, וניצחון המפתח של הצי הצרפתי על צי הצלה הבריטי, אילצה את הבריטים להיכנע סופית בקרב יורקטאון ב-1781.
ב-1783 נתן חוזה פריז לאומה האמריקאית החדשה את השליטה על רובו של השטח שממזרח לנהר המיסיסיפי.
בנוסף, קיבלה ספרד את פלורידה מבריטניה.
צרפת נותרה עם חוב לאומי גדול.
במשך תקופה קצרה לאחר המלחמה סבל כוחה הימי של בריטניה מנחיתות מול כוחן המשולב של צרפת וספרד.
החוב הלאומי המשתק של צרפת שנוצר במהלך המלחמה והעלות של הבנייה מחדש של הצי הצרפתי במהלך שנות השמונים של המאה ה-18 גרמה למשבר כלכלי שהוביל ישירות לפרוץ המהפכה הצרפתית ב-1789.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית, גרמו הרעיונות האנטי-מלוכנים שלה לדאגה בכל רחבי אירופה.
בעוד הצרפתים שוקעים בתוהו ובוהו, ניצלה בריטניה את חולשתה הזמנית של צרפת כדי לקדם את מתנגדי המהפכה וכדי לבנות מחדש את כוחותיה הימיים.
המהפכה זכתה בתחילה לאהדה מצדם של בריטים רבים, הן בשל העובדה שהיא החלישה את צרפת והן בשל העובדה שהיא קידמה את הרעיונות הליברלים הבריטיים.
מצב זה החל להשתנות כאשר היעקובינים תפסו את השלטון בצרפת והשליטו את שלטון הטרור.
כוונתם של הצרפתים הייתה להפיץ את רעיונותיהם המהפכניים למדינות אירופאיות נוספות, כולל לבריטניה.
בתחילה נותרו הבריטים מחוץ לבריתות שנכרתו בין מדינות אירופה שניסו ללא הצלחה לתקוף את צרפת במטרה להשיב את המלוכה.
תנועה לאומית חדשה וחזקה בצרפת מנעה מהם להניע כוחות גדולים חדורי מוטיבציה.
לאחר הוצאתו להורג של לואי השישה עשר, מלך צרפת ב-1793, הכריזה בריטניה מלחמה על צרפת.
להוציא הפוגה קצרה בלחימה בין השנים 1802–1803, המלחמה בין שתי המדינות נמשכה באופן רצוף 21 שנים.
במהלך תקופה זו גייסה בריטניה כמה קואליציות כנגד הצרפתים ומימנה את צבאותיהם של כמה מדינות אירופאיות כדי לאפשר להן להציב צבאות גדולים בשדה המערכה נגד צרפת.
למרות זאת, נחלו צבאותיה של צרפת הצלחות ביבשה, הקימו מדינות גרורות כמו הרפובליקה הבטאווית והבריטים השקיעו את רוב כוחותיהם במערכות כנגד צרפת בקריביים, עם הצלחה חלקית.
ב-1798 פלשו כוחות צרפתים לאירלנד כדי לסייע ל"אירים המאוחדים" (Society of United Irishmen) שניהלו מרד.
למרד הצטרפו מורדים רבים אך הוא דוכא על ידי כוחות בריטים ואירים לויאליסטים.
החשש של ניסיונות נוספים ליצור מדינת לוויין צרפתית באירלנד הוביל לחקיקתו של חוק האיחוד של 1800 שמיזג את כתרי בריטניה הגדולה ואירלנד ויצר ב-1801 את הממלכה המאוחדת.
ב-1799 עלה לשלטון בצרפת נפוליאון בונפרטה, שסיים את העידן המהפכני בצרפת ויצר דיקטטורה (ב-1804 הוא הכתיר את עצמו כקיסר).
לאחר שהוא נחל ניצחון מזהיר כנגד המעצמות האירופאיות האחרות, שקל נפוליאון לפלוש לבריטניה, אך תוכניותיו נגנזו עקב השמדת הצי הצרפתי-ספרדי בקרב טרפלגר.
בתגובה אסר נפוליאון על כל המדינות באירופה שהיו בשליטתו לסחור עם בריטניה.
הוא קיווה שהאמברגו יבודד את בריטניה באופן חמור ויחליש אותה, אך מספר מדינות המשיכו לסחור עם בריטניה בניגוד למדיניותו של נפוליאון.
למרות זו השפעתו של נפוליאון התגברה ברחבי היבשת.
ב-1808 פלשו כוחות צרפתים לפורטוגל בנסותם לשבש את סחרה של בריטניה והפכו את ספרד למדינה גרורה.
הבריטים הגיבו בשליחת כוח תחת פיקודו של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון שכבש את ליסבון.
נפוליאון שיגר כוחות גדולים יותר לחצי האי האיברי, שהפך לשדה המערכה העיקרי בין שתי המדינות.
תוך כדי שהיא כורתת ברית עם הספרדים ועם הפורטוגזים, הנחילה בריטניה שורה של תבוסות לצרפתים והתמודדה עם סוג חדש של לוחמה, "גרילה".
יחד עם הקואליציה האירופאית שקמה לתחייה, פלשו הבריטים לדרום צרפת ואילצו את נפוליאון לצאת לגלות באי אלבה ב-1814.
לאחר שהוא נמלט מאלבה ואיים להחזיר ליושנה את האימפריה הצרפתית, הובס נפוליאון בפעולה משולבת בריטית, פרוסית והולנדית בקרב ווטרלו.
עם תמיכה בריטית חזקה, הוחזרה המונרכיה של בית בורבון ולואי השמונה עשר הוכתר כמלך צרפת.
המלחמות הנפוליאוניות היו ההזדמנות האחרונה בהן נלחמו בריטניה וצרפת זו כנגד זו, אך בשום אופן לא ציינו את סופה של היריבות בין שתי האומות.
למרות תבוסתו הסופית, המשיך נפוליאון להיות גיבור לאומי בצרפת בשל ניצחונותיו הרבים על המונרכיות שאוגדו בקואליציות השונות.
אף על פי שבריטניה נכנסה למלחמות הנפוליאוניות כשכוחה מותש, היא יצאה מקונגרס וינה ב-1815 כאחת המעצמות הכלכליות, הצבאיות והתרבותיות המובילות בעולם.
צרפת אף היא התאוששה מתבוסתה בווטרלו עד מהרה כדי לתפוס את מקומה על הבמה העולמית.
למרות עוינותן ההיסטורית, נעשו שתי המדינות בעלות ברית פוליטיות בעל כורחן, כאשר שתיהן החלו להפנות את תשומת לבן להשתלטות על שטחים חדשים מחוץ לאירופה.
הבריטים פיתחו את המושבות שלהן בהודו ובקנדה והתיישבו באוסטרליה, השקיעו את כוחותיהם בכמה יבשות שונות כדי ליצור את מה שכונה האימפריה הבריטית השנייה.
הצרפתים והבריטים סיפרו אלה על אלה בדיחות סטראוטיפיות וגם כאשר הם לחמו אלה לצד אלה בזמן מלחמה, הם מתחו ביקורת הדדית על הטקטיקות של בעלי בריתם.
כפי שאמר פעם קצין הצי המלכותי לפריבטיר הצרפתי, רובר סורקוף (Robert Surcouf): "אתם הצרפתים נלחמים עבור הכסף, בעוד שאנו הבריטים נלחמים עבור הכבוד".
סורקוף השיב לו: "אדוני, כל אחד נלחם למען מה שאין לו".
על פי המסופר, אמר פעם דיפלומט צרפתי ללורד פלמרסטון: "אם לא הייתי צרפתי, הייתי שואף להיות אנגלי".
על כך השיב לו פלמרסטון: "אם לא הייתי אנגלי, הייתי שואף להיות אנגלי".
אמירה נוספת מיוחסת למרשל הצרפתי פייר בוסקה (Bosquet), שצפה בהסתערות הבריגדה הקלה הכושלת במלחמת קרים: "זה מופלא, אך זו לא מלחמה" (C'est magnifique, mais ce n'est pas la guerre).
בסופו של דבר, היחסים בין שתי המעצמות הגיעו למי מנוחות.
מהפכת יולי וראשית התקופה הוויקטוריאנית
ב-1830 התחוללה בצרפת מהפכת יולי, ולואי פיליפ, מלך הצרפתים עלה על כס המלכות.
בניגוד לכך, ב-1837 החלה תקופת מלכותה של המלכה ויקטוריה באווירה רגועה הרבה יותר.
המעצמות האירופאיות העיקריות, רוסיה, אוסטריה והממלכה המאוחדת, ובמידה מסוימת גם פרוסיה, היו נחושות בדעתן לפקוח עין על צרפת, וכך צרפת הקפידה תמיד על מדינות חוץ זהירה.
לואי פיליפ היה בעל ברית של בריטניה, המדינה שצורת המשטר שלה היה הדומה ביותר לזה של צרפת, ושל שר החוץ הלוחמני שלה, הלורד פלמרסטון.
בשנת מלכותו הראשונה של לואי פיליפ הוא סירב לקבל את כתר מלכות בלגיה במהלך מלחמת העצמאות שלה.
תחת זאת הוא הסכים למדיניות הבריטית שתמכה בעצמאות לבלגים.
למרות הראוותנות של שר החוץ הצרפתי, אדולף טייר (Adolphe Thiers), שטען שצרפת תוכל להגן על שלטונו של מוחמד עלי, לא נשלחו כל תגבורות למצרים וב-1840, לגודל המבוכה הצרפתית, אולץ מוחמד עלי על ידי המעצמות לחתום על הסכם לונדון (1840).
היחסים בין שתי המדינות התקררו שוב בתקופת ממשלותיהם של פרנסואה גיזו ורוברט פיל.
חילוקי דעות בין ממשלות בריטניה וצרפת היו גם ב-1846 על רקע שאלת נישואיהן של איזבלה השנייה, מלכת ספרד ושל אחותה הצעירה.
בראשית שנות הארבעים של המאה ה-19 נבטו הניצנים הראשונים של ההסכמה הלבבית שתחתם 60 שנה מאוחר יותר.
בכל אופן המונח מתועד לראשונה במסמכים מהתקופה.
הראשונים שהניעו את תהליך ההתקרבות בין שתי המדינות היו שרי החוץ הלורד אברדין ופרנסואה גיזו.
בשנת 1848 נבחר לתפקיד נשיא צרפת לואי-נפוליאון בונפרטה והכתיר את עצמו כקיסר נפוליאון השלישי ב-1851. נפוליאון השלישי דגל במדיניות התפשטות טריטוריאלית של צרפת תוך השתלבות שלה בקולוניאליזם באפריקה כשהיא מייסדת מושבות חדשות, במיוחד בהודו-סין.
הבריטים נזעקו, ואיישו רשת של מבצרים בדרום אנגליה שנועדו לקדם פלישה צרפתית.
ללורד פלמרסטון, שכיהן כשר החוץ וכראש הממשלה, היו קשרים אישיים הדוקים עם אישי ממשל צרפתים, בעיקר עם נפוליאון השלישי עצמו.
מטרתו של פלמרסטון הייתה למסד יחסי שלום עם צרפת כדי שלבריטניה תהיה יד חופשית ביחסיה הדיפלומטיים ברחבי העולם.
נפוליאון השלישי דגל במדיניות חוץ פרו-בריטית והיה נחוש בדעתו לרצות את ממשלת בריטניה שידידותה עם צרפת הייתה חשובה לו.
שתי האומות היו בעלות ברית צבאיות במהלך מלחמת קרים (1853 - 1856).
מטרתן המשותפת הייתה לרסן את כוונות ההתפשטות של רוסיה מערבה ואת האיום שהיא היוותה לאימפריה העות'מאנית.
בכל אופן, כאשר בריטניה גילתה שנפוליאון השלישי ניהל משא ומתן חשאי עם רוסיה על יצירת ברית לאחר המלחמה כדי שיוכל להיות הכוח הדומיננטי באירופה, היא ויתרה מיד על תוכניותיה לסיים את המלחמה על ידי תקיפתה של סנקט פטרבורג.
תחת זאת סיכמה בריטניה עם רוסיה על שביתת נשק ובלי שהושגה אף אחת ממטרות המלחמה.
בריטניה וצרפת שיתפו פעולה גם במלחמת האופיום השנייה ושיגרו כוח משותף לבירה הסינית פקינג כדי לכפות הסכם על שושלת צ'ינג.
ב-1859 נפגש נפוליאון השלישי, תוך שהוא עוקף את הגוף המחוקק (Corps législatif), שהיה לו חשש שהם לא יאשרו סחר חופשי, ונפגש עם הרפורמטור המשפיע ריצ'רד קובדן.
ב-1860 נחתם בין שתי המדינות הסכם קובדן-שבלייה לסחר חופשי.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית נותרו שתי המדינות נייטרליות.
צרפת הייתה קרובה לתמיכה בקונפדרציה.
הפסקתם של משלוחי הכותנה גרם לשפל בתעשיית הטקסטיל, כתוצאה מכך נוצרה אבטלה וקריאה להתערבות שתפתח מחדש את קווי הסחר.
בסופו של דבר סירבה בריטניה להצטרף למלחמה וצרפת יישרה אתה קו בנושא.
נפוליאון השלישי ניסה לגייס את תמיכתה של בריטניה בצעד שיאפשר לנסיך האוסטרי מקסימיליאן למלוך כמקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו, אך הבריטים לא היו מוכנים לשום צעד שלא יבטיח את תשלום חובם הכספי של המקסיקנים.
כתוצאה מכך נאלצו הצרפתים להתערב באופן עצמאי במקסיקו.
ארצות הברית עזרה למשטרו של בניטו חוארס והצרפתים הסיגו את כוחותיהם.
מקסימיליאן, שהיה מלך בובה שלהם, הוצא להורג על ידי המקסיקנים.
כאשר הודח נפוליאון השלישי מתפקידו ב-1870, הוא נמלט לאנגליה שבה הוא חי עם משפחתו בגלות.
ממשלת הרפובליקה הצרפתית השלישית המשיכה במדיניות של יחסים חמים עם בריטניה, בעיקר לאור עלייתה של הקיסרות הגרמנית.
בין השנים 1875–1898 נוצרו מתחים בין המדינות, בעיקר בנוגע למדיניות באפריקה.
בכמה נקודות זמן עמדה על הפרק גם אפשרות של מלחמה.
עימות קצר אך מסוכן התרחש במהלך תקרית פשודה, כאשר כוחות צרפתים ניסו להשתלט על האזור של דרום סודאן וכוח בריטי שהתיימר לפעול בשמו של הח'דיו של מצרים, הגיע למקום.
תחת לחץ כבד נסוגו הצרפתים וכך הובטחה שליטה אנגלו-מצרית באזור.
הסטטוס קוו נעשה רשמי בהסכם בין שתי המדינות שהכיר בשליטה הבריטית על מצרים ובמקביל זכתה להכרה שליטתה של צרפת במרוקו.
במהלך המרוץ לאפריקה בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-19, הכירו צרפת ואנגליה בשטחי השליטה של שתיהן.
תעלת סואץ, שנבנתה בתחילה על ידי הצרפתים, הפכה ב-1875 להיות מיזם משותף אנגלו-צרפתי, שכן שתי המדינות ראו את התעלה כחיונית לקשר שלהן עם שטחיהן הרחבים באסיה.
ב-1882 גרם מרד עוראבי במצרים לבריטים להתערב.
הצרפתים סירבו לשלוח לסיוע יותר מאשר צי קטן שיהווה כוח הרתעה וכתוצאה מכך הקימה בריטניה מדינת חסות, כפי שעשתה צרפת שנה קודם לכן בתוניסיה ודעת הקהל הצרפתית התייחסה בהמשך לצעד זה כאל צביעות.
באותה תקופה החל השלטון המשותף של שתי המדינות בונואטו ונחתם הסכם בין שתי המדינות כדי לפתור חילוקים דעות על שטחים במערב אפריקה.
החל מתחילת המאה ה-20 החלו אנגלופילים בצרפת ופרנקופילים בבריטניה להפיץ את האהבה והכבוד כלפי התרבות של המדינה שמעבר לתעלה.
הוקמו אגודות ידידות שהציגו את המטבח, היין והספורט של המדינה השכנה.
האנגלית הייתה כבר אז השפה הזרה הראשונה בצרפת והצרפתית השפה הזרה הראשונה בבריטניה.
בסופו של דבר התפתחה אווירה זו למדיניות פוליטית, בייחוד כאשר הקיסרות הגרמנית החלה להיראות כאיום על שתי המדינות.
כאשר חצה לואי בלריו את התעלה בין שתי המדינות בטיסה חלוצית בשנת 1909, ראו זאת רבים כסמל לקשר שבין שתי המדינות.
תקופה זו של העשור הראשון של המאה ה-20 עמדה בסימן ההסכמה הלבבית (Entente cordiale) ורוח זו ביחסים בין צרפת לבריטניה המשיכה עד לשנות הארבעים של המאה ה-20. חתימת ההסכמה הלבבית סימלה את קיצן של עימותים בין שתי המדינות שנמשכו לסירוגין אלף שנים.
החל משנות העשרים היו היחסים בין בריטניה לבין צרפת אף הדוקים יותר בהשוואה ליחסים בין בריטניה לבין ארצות הברית.
בין השנים 1914–1918 היו בריטניה וצרפת בעלות ברית כנגד מעצמות המרכז לאחר שצבא הקיסרות הגרמנית פלש לבלגיה ולצפון צרפת.
בין הכוחות המזוינים של בריטניה לבין צבא צרפת היה שיתוף פעולה מלא בעת מלחמת העולם הראשונה.
הקרבות התנהלו בכמה חזיתות, אך הבולטים שביניהם היו במלחמת החפירות בצרפת ובבלגיה.
עקב חוסר יכולתה לעמוד בפני החזית המאוחדת של מדינות ההסכמה: בריטניה, צרפת ובהמשך גם ארצות הברית, וכן עקב הסגר הימי שהוטל עליה, נאלצה לבסוף גרמניה להיכנע לאחר ארבע שנים של לחימה קשה.
לאחר המלחמה, בעת חתימת חוזה ורסאי, עבדו הבריטים והצרפתים באופן הדוק אלה עם אלה, כאשר האינטרסים של שתי המדינות היו זהים ברובם.
שתי המדינות היו מעוניינות ביצירת גרמניה חלשה, בניגוד לדעה מתונה יותר שהחזיקו האמריקנים.
שתיהן גם היו להוטות להגן על האימפריות שלהן ולהרחיב אותן, כתשובת נגד לקריאות להגדרה עצמית.
בביקור בלונדון זכה ז'ורז' קלמנסו, ראש ממשלת צרפת לתשואות ההמונים הבריטים.
קבלת פנים דומה חיכתה לדייוויד לויד ג'ורג' בביקורו בפריז.
שתי המדינות הצטרפו כחברות בחבר הלאומים ושתיהן חתמו על הסכמי הגנה הדדיים עם כמה מדינות, שהבולטת ביניהן היא פולין.
הסכם סוור הסדיר את חלוקת המזרח התיכון בין שתי המדינות, ששלטו בו בצורה של מנדטים.
בכל אופן, תפישתן של שתי האומות הייתה שונה במהלך התקופה שבין שתי מלחמות העולם.
בעוד צרפת ראתה את עצמה כמעצמה המרכזית של יבשת אירופה, לבריטניה היו יחסים הדוקים עם קנדה, אוסטרליה וניו זילנד.
בנקודת זמן מסוימת השתעשעו בבריטניה עם הרעיון של הפיכת האימפריה הבריטית לאזור סחר חופשי.
רמון פואנקרה, שהיה ראש ממשלת צרפת ושר האוצר שלה בשנות העשרים הנהיג מדיניות של ייצוב הפרנק הצרפתי כנגד המניפולציות הכספיות של גרמניה ושל בריטניה.
בשנות השלושים פעלו בריטניה וצרפת במדיניות משותפת כלפי הדיקטטורות של מוסוליני באיטליה ושל היטלר בגרמניה.
עם זאת, דעת הקהל לא תמכה בכניסה למלחמה חדשה, כך שהדיפלומטים חיפשו פתרונות מדיניים, אך ללא הצלחה.
המאמצים לשימוש בחבר הלאומים לצורך נקיטת עיצומים כנגד איטליה, כתגובה על פלישתה לאתיופיה, נכשלו.
צרפת תמכה בקיומה של ההסכמה הקטנה בין צ'כוסלובקיה, רומניה ויוגוסלביה.
ברית זו התגלתה כחלשה מדי כדי להרתיע את היטלר.
ההסכם הימי בין גרמניה לבריטניה נחתם בשנת 1935 לאחר שהיטלר הגדיל את כוחה של הקריגסמרינה.
הצרפתים ראו בהסכם זה סתירה להסכם שנחתם בין צרפת, בריטניה ואיטליה באותה שנה.
בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה, התנהלה מדיניות החוץ של שתי המדינות באופן דומה ועמדה בסימן של התפייסות עם גרמניה.
כאשר כוונותיהם של הנאצים היו ברורות, דחפה צרפת לנקיטתו של קו פעולה נוקשה יותר, אך הבריטים התנגדו והאמינו שהמאמצים הדיפלומטיים יוכלו לפתור את חילוקי הדעות.
תוצאה של מדיניות זו הייתה ועידת מינכן ב-1938 שהעניק לגרמניה את השליטה על האזורים בצ'כוסלובקיה שהיו מיושבים על ידי גרמנים.
בראשית שנת 1939 השתלטה גרמניה על כל צ'כוסלובקיה והחלה לאיים על פולין.
הפיוס נכשל והן בריטניה והן צרפת החלו במרוץ חימוש מול גרמניה.
ב-3 בספטמבר 1939, לאחר שגרמניה התעלמה מדרישותיהן של בריטניה ושל צרפת לפנות את כוחותיה מפולין, הכריזו שתי המדינות באותו יום מלחמה על גרמניה.
כאשר החלה גרמניה במתקפה שלה על צרפת ב-1940 לחמו שוב כוחות בריטים וצרפתים אלה לצד אלה.
בסופו של דבר, לאחר שהגרמנים חצו את הארדנים, היה ברור שצרפת לא תוכל לעמוד לבדה כנגד ההתקפה הגרמנית ווינסטון צ'רצ'יל הכריז שבריטניה תמשיך להילחם למען צרפת חופשית, גם אם היא תאלץ לעשות זאת לבדה.
הקשר בין שתי המדינות היה כה חזק, עד כי היו שרים בממשלת בריטניה שהציעו איחוד זמני של שתי המדינות למען העלאת המוראל.
התוכנית נגנזה על ידי ז'אן מונה, שכמה שנים לאחר מכן היה מאבותיו של השוק האירופי המשותף.
הרעיון לא זכה לאהדה בדעת הקהל בשתי המדינות וממשלת צרפת חשה שבנסיבות הקיימות, הרעיון של איחוד יהפוך את צרפת לדומיניון בריטי.
ההצעה הורדה מעל הפרק, זמן קצר לפני שצרפת נפלה בידי הגרמנים.
תנועת ההתנגדות של צרפת החופשית, בהנהגתו של שארל דה גול, הוקמה בלונדון, לאחר שדה גול נשא את נאום 18 ביוני ששודר ב-BBC.
בדרום צרפת הוקמה ממשלת בובות בחסות גרמניה שהייתה ידועה כצרפת של וישי.
עד מהרה הכריזה בריטניה מלחמה על מדינה זו, השמידה את רובו של הצי שלה ותפסה את השלטון ברבות ממושבותיה של צרפת בשמה של צרפת החופשית.
עם זאת, פעולת המנע של השמדת השייטת הצרפתית במרס אל כביר, על רקע החשש שהספינות עלולות להצטרף למאמץ המלחמתי של ממשלת וישי, יחד עם התקפה דומה על הספינות הצרפתיות שעגנו באוראן, עוררו רגשות אנטי-בריטיים ישנים בצרפת.
לאחר הפלישה לנורמנדי ב-1944 הגיעו היחסים בין בריטניה לצרפת לשיאם, כאשר הבריטים נתפסו בצרפת כמשחררים.
בעקבות כניעת גרמניה הנאצית ב-1945, נעשו בריטניה וצרפת לבעלות ברית קרובות מתוך החשש שהאמריקנים ייסוגו מאירופה ויותירו אותן להתמודד מול גוש המדינות בהנהגת ברית המועצות.
בריטניה עמדה על כך שלצרפת תינתן השליטה על אחד מאזורי הכיבוש בגרמניה.
שתי המדינות היו בין חמש החברות הקבועות של מועצת הביטחון של האו"ם, שם הן שתפו פעולה זו עם זו.
ב-1956 הולאמה תעלת סואץ, שהייתה בבעלותה של חברה אנגלו-צרפתית, על ידי ממשלת מצרים.
הבריטים והצרפתים היה היו נחושים בדעתם להחזיר את התעלה לבעלותם תוך שימוש בכוח.
הן ממשלת בריטניה והן ממשלת צרפת ראו במעשיו של נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר כסכנה לאינטרסים שלהם.
ארצות הברית, אף על פי שהתנגדה לצעדיו של נאצר, סירבה להיות מעורבת במה שנתפש כקולוניאליזם אירופאי ובכך יצרה משבר במה שנקרא היחסים המיוחדים בינה לבין בריטניה.
היחסים בין בריטניה לבין צרפת לא התנהלו בהרמוניה מלאה, עקב העובדה שצרפת לא יידעה את הבריטים על מעורבותה של ישראל במערכה, אלא רק זמן קצר לפני תחילת הקרבות.
מיד לאחר משבר סואץ התקררו שוב היחסים בין בריטניה לצרפת ורק בעשורים האחרונים של המאה ה-20 הם התקרבו לשיא הקרבה ביחסים בין שתי המדינות בחמשת העשורים הראשונים של המאה.
זמן קצר לאחר 1956 הקימו צרפת, גרמניה המערבית, בלגיה, הולנד ולוקסמבורג את מה שהפך לשוק האירופי המשותף ובהמשך היה לאיחוד האירופי, אך הם דחו את בקשתה של בריטניה להצטרף לארגון.
במיוחד, נסיונותיו נשיא צרפת, שארל דה גול, להוציא את בריטניה מהארגון במהלך ראשית ימי הרפובליקה הצרפתית החמישית נראים כיום לרבים בבריטניה כבגידה בקשרים ההדוקים בין המדינות והחלטתו של ראש ממשלת בריטניה, אנתוני אידן, לדחות את ההצעה שצרפת תצטרף לחבר העמים הבריטי, נראתה בעין דומה בצרפת.
חששם של הצרפתים מכניסתה של בריטניה לשוק האירופי המשותף נבעה מהאפשרות שזו תנסה להשתלט עליו.
במשך השנים נטו בריטניה וצרפת לפנות לכיוונים מנוגדים בגישותיהן כל פי הקהילה האירופאית.
מדיניותה של בריטניה העדיפה הגדלה של מספר החברות בקהילה והרחבתו של הסחר החופשי ואילו צרפת דגלה בפרוטקציוניזם ובהגבלת מספר החברות בקהילה לגרעין המצומצם של מדינות מערב אירופה.
ב-1958, כאשר שקעה צרפת במלחמה שנראה היה שהיא לא יכולה לנצח אותה באלג'יריה, שב שארל דה גול, מנהיגה של צרפת החופשית בימי המלחמה, לשלטון בצרפת.
דה גול הקים את הרפובליקה הצרפתית החמישית, חיסל את המערכת הפוליטית שהתפתחה לאחר המלחמה והחליף אותה במשטר נשיאותי חזק, שאותו המשיכו יורשיו.
דה גול הנהיג שינוי שאפתני במדינות החוץ הצרפתית.
ראשית הוא שם קץ למלחמה באלג'יריה ולאחר מכן הוא דאג להוצאתה של צרפת מהמערך הפיקודי של נאט"ו.
דה גול חשש שאם יתאפשר לבריטניה להצטרף לשוק האירופאי המשותף, תיגרם בכך מהלומה לקואליציה הגרמנית-צרפתית בדמותה של השפעה אנגלו-סקסית (בריטניה וארצות הברית).
ב-14 בינואר 1963 הכריז דה גול שצרפת תטיל וטו על כניסתה של בריטניה לשוק האירופאי המשותף.
כאשר התפטר דה גול ב-1969, החל ממשל חדש בראשותו של ז'ורז' פומפידו להתוות דרך למערכת יחסים ידידותית יותר כלפי בריטניה.
היחסים בין שתי המדינות בתחילת המאה ה-21 היו לבביים ואופיינו בשיתוף פעולה, בצל חששות שקיימים בשני הצדדים על רקע חילוקי דעות היסטוריים ואי הסכמות בין מנהיגי שתי המדינות שהתעוררו בשנים האחרונות, נשיא צרפת ז'אק שיראק וראש ממשלת בריטניה טוני בלייר.
לאחר בחירתו לנשיאות ב-2007 עשה ניקולא סרקוזי מאמצים ליצור יחסים קרובים יותר בין צרפת לבריטניה.
במרץ 2008 אמר ראש ממשלת בריטניה, גורדון בראון, כי: .
סרקוזי אף דחק בשתי המדינות .
הוא גם ציין ש"אם אנו רוצים לשנות את אירופה, ידידי הבריטים, ואנו הצרפתים מעוניינים לשנות את אירופה, אנו זקוקים לכם בתוך אירופה כדי לעזור לנו לעשות כן, לא שתעמדו מבחוץ".
ב-26 במרץ 2008 נשא סרקוזי נאום בפני שני הבתים של הפרלמנט של בריטניה, בו הוא קרא ל"אחווה בין שתי הארצות" והצהיר ש"צרפת לא תשכח את ההקרבה של בריטניה בתקופת המלחמה".
בביקורו זה בריטניה הבטיח סרקוזי את המשך שיתוף הפעולה בין ממשלותיהן של שתי המדינות.
חודשי כהונתו האחרונים של פרנסואה הולנד כנשיא צרפת עמדו בסימן ההצבעה על פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי.
תגובתו לתוצאות משאל העם בנושא הייתה: "אני מצטער עמוקות על החלטה זו של הממלכה המאוחדת בנוגע לאירופה, אך זו הבחירה שלהם ועלינו לכבד אותה".
שר הכלכלה ולימים נשיא צרפת עמנואל מקרון האשים את הממלכה המאוחדת על כך שלקחה את האיחוד האירופי כ"בן ערובה" עם משאל עם שקרא לפתור בעיה פוליטית פנימית של אירוסקפטים וש"כישלונה של ממשלת בריטניה פתח את האפשרות של התפוררותה של אירופה".
מנגד, ההצבעה התקבלה בברכה על ידי מנהיגים אירוסקפטים ועל ידי המועמדים לנשיאות מארין לה פן וניקולא דופון-איניון כניצחון ל"חירות".
בריטניה וצרפת המשיכו להיות בעלות ברית קרובות.
עם זאת, לעיתים הן נקלעו לכמה מחלוקות עמוקות, בראש ובראשונה בנוגע לפרישתה של בריטניה מהאיחוד האירופי (ברקזיט).
הפרישה הובילה לסכסוכים ימיים ולעימותים בין המדינות בענייני הגירה.
במאי 2021 איימה צרפת לנתק את החשמל לאי ג'רזי בתעלת למאנש כחלק מהמאבק על זכויות דיג שהחלו אחרי הברקזיט.
האי נמצא בחסות הכתר הבריטי ולאחר הברקזיט שונו זכויות הדייג של חברי האיחוד האירופי ובפרט של צרפתים.
החל מיוני 2021 דנו בנושא בבריטניה ובנציבות האירופית בעוד ממשלת ג'רזי הסכימה לדחות את אכיפת חלק מתנאי רישיון הדייגים הצרפתיים עד לאחר 30 בספטמבר 2021.
בספטמבר 2021 צרפת ביטלה כינוס ביטחוני עם בריטניה בעקבות עסקת צוללות.
צרפת זעמה על הסכם ביטחוני שחתמה הממלכה עם ארצות הברית ועם אוסטרליה.
הזעם על ההסכם החדש, המכונה AUKUS, נבע מכך שהוא הביא לביטול עסקת צוללות גדולה בינה לבין קנברה שנחתמה ב-2016 ועלותה נאמדת ב-27 מיליארד אירו.
במקום זאת, וושינגטון ולונדון יסייעו לאוסטרליה לבנות צוללות חדשות המונעות באנרגיה גרעינית.
בעידן שלאחר מלחמת העולם השנייה צברו בריטניה וצרפת רצף של עבודה ביטחונית משותפת, כפי שהיה במשבר סואץ ובמלחמת פוקלנד.
ב-2 בנובמבר 2010 חתמו בריטניה וצרפת על שני הסכמים צבאיים (The Lancaster House Treaties).
ההסכמים קבעו שיתוף של נושאות מטוסים, הקמתו של כוח תגובה משותף, מתקן סימולציה גרעיני משותף בצרפת, מרכז מחקר גרעיני משותף בבריטניה, שיתוף במטוסי תדלוק אווירי ואימונים משותפים.
ההסתבכויות של העידן הפוסט-קולוניאלי נתנו לשתי המדינות נקודת מבט חיצונית טובה יותר מאשר מדינות אחרות באירופה והובילה אותן לעבוד במשותף בהתמודדות עם נושאים כמו מלחמת האזרחים בלוב.
צרפת היא שוק היצוא השלישי בגודלו של בריטניה לאחר ארצות הברית וגרמניה.
באותה תקופה עלה היקף היצוא מצרפת לבריטניה ב-5.5% מ-18.133 מיליארד ליש"ט ל-19.138 ליש"ט בהתאמה.
משרד החוץ הבריטי העריך ש-19.3 מיליון אזרחים בריטים, כשליש מכלל האוכלוסייה, מבקרים בצרפת מדי שנה.
ב-2012 היו הצרפתים הראשונים במספר התיירים שביקרו בבריטניה מכל המדינות, 3,787,000 מבקרים, שהם 12% והשניים בשיעור סך ההוצאה הכספית בבריטניה, 1.513 מיליארד ליש"ט, שהם 8%.
"מלגות ההסכמה הלבבית" הוא מערך מלגות הדדי שעל הקמתו הוכרז ב-30 באוקטובר 1995 על ידי ראש ממשלת בריטניה, ג'ון מייג'ור ונשיא צרפת, ז'אק שיראק בפסגה משותפת שהתקיימה בלונדון.
מערך המלגות מממן את לימודיהם של סטודנטים משתי המדינות למשך שנה אחת בצד השני של התעלה.
המערך מנוהל על ידי השגרירות הצרפתית בלונדון עבור סטודנטים בריטים ועל ידי המועצה הבריטית (British Council) בצרפת ושגרירות בריטניה בפריז עבור סטודנטים צרפתים.
המימון מגיע מהמגזר הפרטי והמוסדי.
מטרתה של התוכנית לקדם הבנה וחילופי מידע בין מנהיגי המחר של שתי המדינות.
אף-על-פי שיתוף הפעולה בתחום, קיימים עדיין סוגיות פטריוטיות בין הקהילות המדעיות בשתי המדינות.
המכניקה הניוטונית לא התקבלה בצרפת במשך מחצית המאה עקב העובדה שהיא נתפסה כתחרות לתורתו של רנה דקארט.
דוגמה נוספת לתחרות קשורה למחלוקת על זכות הראשונים על גילוי כוכב נפטון, מחלוקת שלא יושבה עד היום.
מטוס הקונקורד המסחרי העל-קולי פותח במסגרת הסכם בין בריטניה לצרפת משנת 1962 והטיסות המסחריות בו החלו ב-1969.
באופן כללי, היחס בבריטניה לרמתה התרבותית הגבוהה של צרפת הוא יחס של כבוד, ויחס זה ניתן להבחנה בכך שצרפת היא היעד התיירותי המועדף על הבריטים, בעוד שצרפת רואה בבריטניה כשותפה חשובה בתחום הסחר.
שתי הארצות ידועות בבוז שהן רוחשות למטבח של שכנתה.
רבים מהצרפתים טוענים שהמטבח הבריטי תפל ומשעמם, בעוד שבריטים רבים טוענים שהאוכל המבושל במטבח הצרפתי בלתי אכיל.
רובו של הבוז הגלוי למטבח ולתרבות הצרפתים בבריטניה לובש צורה של הומור בעל אופי של ביטול עצמי והקומדיה הבריטית מתבדחת לא מעט על התרבות הצרפתית.
קיים ויכוח אם הומור זה משקף את הדעות האמתיות של הבריטים ובין אם לאו.
בסלנג הבריטי קיימים ביטויים כמו "נשיקה צרפתית" או "מכתב צרפתי" (כינוי לקונדום).
המוזיקה הקלאסית הצרפתית תמיד הייתה פופולרית בבריטניה.
המוזיקה הפופולרית הבריטית תמיד זכתה לאהדה בצרפת.
הספרות האנגלית, כמו יצירותיהם של אגאתה כריסטי ושל ויליאם שייקספיר הייתה תמיד פופולרית בצרפת.
הצייר הצרפתי אז'ן דלקרואה ביסס את רבות מיצירותיו על סצנות ממחזותיו של שייקספיר.
יצירותיהם של כותבים צרפתים כמו מולייר ווולטר תורגמו פעמים אין ספור לאנגלית.
באופן כללי, רובם של הספרים הפופולריים שנכתבו בשתי הארצות תורגמו לשפתה של הארץ השנייה.
השפה הזרה הראשונה הנלמדת בבתי הספר בבריטניה היא צרפתית, והשפה הזרה הראשונה הנלמדת בבתי הספר בצרפת היא אנגלית; אלה הן גם השפות הנתפסות כ"מועילות ביותר ללמוד" בשתי המדינות.
צרפתית היא שפתו של מיעוט מהגרים משמעותי בבריטניה, כשמעל 100,000 צרפתים מלידה חיים בבריטניה.
על פי דוח של האיחוד האירופי מ-2006, 23% מתושבי בריטניה מסוגלים לנהל שיחה בצרפתית ו-39% מתושבי צרפת מסוגלים לנהל שיחה באנגלית.
צרפתית היא גם שפה רשמית באיים ג'רזי וגרנזי.
הצרפתית והאנגלית הושפעו זו מזו במשך השנים.
ההערכה היא שכ-30% מהמילים בשפה האנגלית מקורן בצרפתית וכיום קיימים ביטויים צרפתיים רבים שנכנסו לשפה האנגלית.
החל מהפלישה הנורמנית לאנגליה ב-1066, נוצר מצב שהאצולה דוברת הצרפתית שלטה באוכלוסייה ששפתה הייתה מבוססת על מקור גרמני.
הודות להיסטוריה המשולבת של הארצות וכתוצאה משליטתה של אנגליה בתקופות מסוימות בנחלות בצרפת, חלק ניכר ממונחי הממשל והמונחים המשפטיים בשפה האנגלית המודרנית, מקורן בצרפתית.
בין אנגליה לצרפת קיימת יריבות במסגרת תחרויות הרוגבי.
שתי הארצות מתחרות באליפות שש האומות (Six Nations Championship) ובגביע העולם ברוגבי.
ברבים ממשחקי הגמר בטורנירים אלה התחרו נבחרות אנגליה וצרפת ביניהן.
אף על פי שהרוגבי הוא במקורו ספורט בריטי, הוא התפתח בצרפת כך שכיום היא יריבה די שקולה לזו האנגלית.
השפעתם של שחקני ומאמני כדורגל צרפתים בכדורגל הבריטי גדלה בשנים האחרונות ומקובל לראותו כסוג של שיתוף פעולה.
תופעה זו בולטת במיוחד בקבוצת הכדורגל ארסנל, שמאז עלייתו של המאמן ארסן ונגר ב-1996, שיחקו בה שחקנים צרפתים רבים.
מסיבה זו נבחר במרץ 2008 אצטדיון האמירויות של הקבוצה כמקום לפגישה של נשיא צרפת בזמן הביקור הנשיאותי שלו בבריטניה.
למרות היריבות הקשה במגרשי הרוגבי בין נבחרות שתי הארצות, לא קיימת יריבות משמעותית בין נבחרות הכדורגל שלהן.
רבים האשימו את נשיא צרפת ז'אק שיראק על תרומתו להפסד של פריז לטובתה של לונדון במכרז האולימפי של 2012, לאחר שהעיר הערות מעליבות על המטבח הבריטי, באומרו ש"רק המטבח הפיני גרוע ממנו".
הוועדה שהחליטה על קיום המשחקים באותה שנה כללה שני חברים מפינלנד.
נתיב המים העמוס ביותר בעולם תעלת למאנש (או "התעלה האנגלית"), מקשרת בין נמלים בבריטניה כמו: דובר, ניוהייבן (Newhaven), פול (Poole), ויימות' (Weymouth), פורטסמות' ופלימות' לבין נמלים בצרפת כמו: רוסקו (Roscoff), קאלה, בולון-סור-מר, דנקרק, דייפ, שרבור, קן, סן-מלו ולה האבר.
חברות רבות מפעילות שירותי מעבורות החוצות את התעלה.
מנהרת התעלה , היא מנהרת רכבת תת-ימית באורך של 50.5 ק"מ, המקשרת את פולקסטון (Folkestone) שבקנט, אנגליה, עם קוקל (Coquelles) שבמחוז פה-דה-קאלה שבצרפת, והיא עוברת מתחת לקרקעית התעלה לרוחב מצר דובר.
הרעיונות לכרייתה של מנהרה כזו הועלו לדיון כבר בראשית המאה ה-19, אך לחץ פוליטי ותקשורתי בבריטניה הוריד את הנושא מעל הפרק מסיבות ביטחוניות.
המיזם המוצלח החל להיבנות ב-1988 ונפתח על ידי אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת ועל ידי נשיא צרפת, פרנסואה מיטראן, בטקס שהתקיים בקאלה ב-6 במאי 1994. באותה שנה בחרה האגודה האמריקאית להנדסה אזרחית את מנהרת התעלה כאחד מפלאי העולם המודרניים.
בשנת 2008 טסו 11,675,910 נוסעים בטיסות בין בריטניה לבין צרפת.
יחסי הממלכה המאוחדת–סנט קיטס ונוויס הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין פדרציית סנט כריסטופר ונוויס לבין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד.
במהלך המאה ה-17 נאבקו הממלכה המאוחדת וצרפת על שליטה בסנט קיטס ונוויס.
הצרפתים הובסו והאיים הועברו לשליטת הבריטים.
האיים היו אז בפדרציה עם אנגווילה, מעמדם היה של שטח כבוש עד שנת 1967, ורק אז הפכו לאוטונומיה של הממלכה המאוחדת.
האנגווילים מרדו ללא הצלחה בשנת 1967. 16 שנים לאחר מכן, קיבלה סנט קיטס ונוויס עצמאות מהממלכה המאוחדת כאשר אנגווילה היא רק אוטונומיה עד עצם היום הזה.
סנט קיטס ונוויס מיוצגת בממלכה המאוחדת בדרג השגרירות באמצעות נציבות גבוהה אותה חולקת עם סנט וינסנט והגרנדינים ונמצאת בלונדון, בירת המדינה.
הממלכה המאוחדת אינה מיוצגת בסנט קיטס ונוויס בדרג השגרירות, אלא באמצעות שגרירותה בברידג'טאון שבברבדוס שהואמנה על סנט קיטס ונוויס.
הממלכה המאוחדת מיוצגת בסנט קיטס ונוויס בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בבאסטר, בירת המדינה.
יחסי הממלכה המאוחדת – עומאן הם היחסים הדיפלומטיים שבין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד וסולטנות עומאן.
לעומאן יש שגרירות בלונדון ולממלכה המאוחדת יש שגרירות במסקט.
בין שתי המדינות קיים קשר צבאי טוב; עדות לכך היא העסקאות הצבאיות בין שתי המדינות, בהן בריטניה מוכרת נשק לצבא עומאן.
טיב היחסים בין שתי המדינות בא לידי ביטוי באמצעות הקשרים הצבאיים.
בחודשים ספטמבר ואוקטובר 2001 פתחו עומאן והממלכה המאוחדת בתרגיל צבאי משותף.
המבצע היה הפריסה הגדולה ביותר של הצבא הבריטי מאז מלחמת סיני.
באפריל 2010 הצהירה ממשלת עומאן כי מעוניינת לקנות מטוס יורופייטר טייפון מממשלת בריטניה.
חברת BAE סיסטמס ועומאן חתמו בשלהי 2012 על הסכם בשווי של 2.5 מיליארד לירות שטרלינג עבור משלוח של 12 מטוסי יורופייטר טייפון יחד עם 8 מטוסי אימון הוק.
עומאן היא המדינה היחידה אשר רכשה את טנק צ'אלנג'ר 2, הטנק העיקרי של צבא בריטניה.
בנובמבר 2010 הגיעה לעומאן המלכה אליזבת השנייה כדי להשתתף בחגיגות היום הלאומי של עומאן.
זהו הביקור השני שלה בעומאן (הביקור הראשון שלה היה בשנת 1979).
יחסי הממלכה המאוחדת – סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו לבין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד.
היחסים בין השתיים כוננו בשנת 1899 כשסן מרינו חתמה על הסכם הסגרה עם הממלכה המאוחדת.
בשנת 1899 שתי המדינות חתמו על הסכם הסגרה ובכך כוננו יחסים דיפלומטיים שלא היה בהם עניין לממלכה לפני.
קונסול בריטי כללי לענייני סן מרינו מונה בשנת 1900.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שכנות איטליה הכריזו מלחמה על הממלכה, דווח בתקשורת כי סן מרינו הצטרפה לאלה אך הממשלה הסן מרינזית הכחישה את כל הדיווחים.
בהמשך התגלה שסן מרינו באמת לא הצטרפה לכוחות מדינות הציר.
סן מרינו הייתה נייטרלית כמעט כל המלחמה.
ב-26 ביוני 1944, בעלות הברית בפיקוד בריטי בטעות הפציצו את סן מרינו בטענה שהמדינה (שבחלקה בצורה) מהווה מקלט לחיילים נאצים.
ב-21 בספטמבר 1944 סן מרינו הכריזה מלחמה על גרמניה.
בשיחות בחסות האו"ם ב-17-22 ביולי 1961, הממשלה הבריטית הסכימה לשלם לסן מרינו פיצוי על סך 80,000 לירה שטרלינג עבור ההפצצה בשוגג במלחמת העולם השנייה לאחר שהאחרונה הגישה תביעה לקבלת פיצוי כספי של 732 מיליון לירטות.
הממלכה המאוחדת מחזיקה בקונסוליה כללית לסן מרינו ברומא.
סן מרינו מחזיקה בקונסוליה בלונדון.
יחסי הממלכה המאוחדת – סנט וינסנט והגרנדינים הם היחסים הדיפלומטיים שבין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד לבין סנט וינסנט והגרנדינים.
לשתי המדינות יש היסטוריה ארוכה, בעידן הקולוניאלית היה סכסוך בין צרפת לממלכה המאוחדת על שליטה באזור.
האיים נשלטו עד שנת 1763 בידי צרפת.
בחוזה פריז באותה השנה ויתרה צרפת על השליטה באזור מהרצון לשלוט באיים עם סוכר, משאב טבע שהיה חסר בצרפת.
הצרפתים כבשו מחדש את האיים, אבל ויתרו עליהם פעם נוספת בחוזה פריז שממנו ועד קבלת העצמאות האיים היו שייכים לממלכה המאוחדת בלבד.
הבריטים הגו תוכנית חקלאית באי סנט וינסנט שכללה שדות רבים ומטעים מסביב לאי.
"הקריביים השחורים" (הקבוצה האתנית המקומית) התנגדה לתוכנית אך היא בכל זאת בוצעה בידי הבריטים.
סנט וינסנט נותרה בשלטון בריטי מקיף כקולוניה עד 1969 למרות התנועות הרבות לעצמאות שהוקמו על יד בני העם בתחילת המאה ה-20.
סנט וינסנט קיבלה מעמד של מדינת חסות במקום קולוניה ב-27 באוקטובר 1969. המעמד החדש נתן לסנט וינסנט שליטה על עצמה ואת הזכות לבחור שליט, המעמד נתן לה לנהל את עניינה הפנימיים במידה רבה, אך לא כמו מדינה עצמאית.
ב-27 באוקטובר 1979, בעקבות משאל עם סנט וינסנט והגרנדינים קיבלה עצמאות והפכה לאחת מהמדינות האחרונות בקריביים שמקבלות עצמאות משליטותיהן הולנד והממלכה המאוחדת.
סנט וינסנט והגרנדינים חולקת נציבות גבוהה עם סנט קיטס ונוויס בדרום קנזינגטון, לונדון בירת הממלכה המאוחדת.
הממלכה המאוחדת מיוצגת בסנט וינסנט והגרנדינים על ידי הנציבות הגבוהה שלה בברידג'טאון בירת ברבדוס.
יחסי הממלכה המאוחדת–נורווגיה הם יחסי החוץ בין נורווגיה לבין הממלכה המאוחדת.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1905, אחרי שקיבלה נורווגיה את עצמאותה.
אולם, היחסים בין העמים החלו במהלך התקופה הוויקינגית כאשר הוויקינגים פשטו על האיים הבריטיים, והקימו יישובי קבע במערב אנגליה, האי מאן, האיים ההיברידיים בסקוטלנד ואיי אורקני ושטלנד.
כתוצאה מכך, השפה האנגלית הושפעה מאוד מהשפה הנורווגית, וכתוצאה מכך יחסי התרבות בין שתי המדינות נותרו מאוד קרובים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, נורווגיה הייתה נייטרלית.
עם זאת, בשל העדפתה את הבריטים על פני הגרמנים, קיימה נורווגיה מערכת יחסים עם בריטניה של בעלת ברית נייטרלית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשו הגרמנים לנורווגיה וכבשו את המדינה, ובעקבות כך הוקמה ממשלה גולה בלונדון.
הצבא הבריטי עזר לארגן כוחות קומנדו נורווגים לתקוף את המתקנים הגרמניים בנורווגיה.
כאות הערכה עץ חג המולד נורווגי נשלח כל שנה מאוסלו לכיכר טרפלגר בלונדון.
נורווגיה ובריטניה חולקים גבול משותף באנטארקטיקה, ומכירים הדדית בטענות על השטחים שם, כמו גם על אלה של אוסטרליה, צרפת וניו זילנד.
שתי המדינות הן חברות מלאות של נאט"ו ושל מועצת אירופה.
ישנם כ-18,000 נורווגים החיים בבריטניה, ו-13,395 בריטים שחיים בנורווגיה.
הבריטים הם אחת מקבוצות המהגרים נגדולולת בערים רבות.
המלכה אליזבת השנייה ביקרה שלוש פעמים בנורווגיה במהלך שלטונה, בשנים 1955, 1981, ולאחרונה בשנת 2001, כאשר היא התקבלה על ידי המלך האראלד החמישי.
נורווגיה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון, ו-16 קונסוליות באברדין, בלפסט, דנדי, אדינבורו, גלאזגו, גרימסבי, אינברנס, האי מאן, ג'רזי, קירקוול, לרוויק, ליברפול, מנצ'סטר, ניוקאסל, פלימות' וסאות'המפטון.
מאידך, בריטניה מחזיקה בנורווגיה שגרירות באוסלו ו-5 קונסוליות באלסונד, בודו, סטוונגר, טרומסו וטרונדהיים.
יחסי הממלכה המאוחדת–פפואה גינאה החדשה הם היחסים הדיפלומטיים בין המדינה העצמאית של פפואה גינאה החדשה לבין הממלכה המאוחדת.
בשנת 1884 הקימה בריטניה את טריטוריית פפואה, אשר הועברה לשלטון אוסטרליה בשנת 1902. בשנת 1949 אוחדה הטריטוריה עם טריטוריית גינאה החדשה, אשר הוקמה בשנת 1919 כמנדט אוסטרלי על גינאה החדשה הגרמנית, אשר נכבשה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1975 העניקה אוסטרליה עצמאות לכל החלק המזרחי אשר בשליטתה בשם פפואה ניו גינאה.
כיום פפואה גינאה החדשה חברה בחבר העמים הבריטי, והמלכה אליזבת השנייה עומדת בראש המדינה, ובחוקת המדינה היא נקראת "ראש המדינה" ולא "המלכה".
בריטניה מחזיקה בפפואה גינאה החדשה נציבות עליונה בפורט מורסבי, ואילו פפואה גינאה החדשה מחזיקה בבריטניה נציבות עליונה בלונדון.
בין הממלכה המאוחדת לבין פינלנד מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים.
הקיסרות הגרמנית הכירה בפינלנד ב-28 במרץ 1918, וב-6 במאי 1919 כוננו היחסים בין שתי המדינות.
בסתיו 1939 תקפה ברית המועצות את פינלנד במלחמת החורף, ופינלנד זכתה לאהדה רבה בבריטניה, בשל עמידתה הנועזת נגד הסובייטים.
בפברואר 1940 הציעו בעלות הברית סיוע צבאי ממשי.
כמאה אלף חיילים אמורים היו לנחות בנמל נרוויק שבצפון נורווגיה, ולתמוך בפינלנד דרך שטח שוודיה.
אולם רק חלק קטן מהכוח יועד להילחם לצד פינלנד.
שוודיה ונורווגיה חששו כי מטרתו האמיתית של הכוח הייתה לתפוס ולהחזיק את נמל נרוויק וכן את מכרות הברזל שבצפון שוודיה, זאת על מנת לפגוע בייצוא המחצבים לגרמניה.
כיוון שחששו כי ארצותיהם תהפוכנה בשל כך לשדה קרב בין בעלות הברית לרייך השלישי, סירבו נורווגיה ושוודיה לאשר את מעבר הכוח בשטחן.
אחרי המלחמה התברר כי מפקד חיל המשלוח ששלחו בעלות הברית קיבל הנחיה מפורשת להימנע מכל מגע קרבי עם הסובייטים.
צרפת ובריטניה הבטיחו להקצות לפינלנד כוח עזר בן 20,000 חיילים עד סוף פברואר, בתנאי שבדרכו לחזית יותר לו לתפוס את אזוריה ההרריים של צפון שוודיה: הברזל שנחצב שם והועבר לגרמניה היה בבחינת עורק אספקה משמעותי למאמץ המלחמתי של הרייך השלישי.
בעלות הברית סירבו להצעה להנחית כוחות עזר דרך נמל פטסאמו שבצפון מזרח פינלנד.
ממשלת שוודיה בראשותו של פר אלבין הנסון (Per Albin Hansson) סירבה לאשר מעבר כוחות צבא מזוינים בשטחה.
אף על פי ששוודיה לא הכריזה על נייטרליות במלחמת החורף, היא הייתה נייטרלית בסכסוכים שבין צרפת ובריטניה לבין ברית המועצות מזה ולבין גרמניה מזה.
הסכמה למעבר צבא צרפתי-בריטי בשטחה הייתה בבחינת סטייה משמעותית מהדין הבינלאומי בדבר נייטרליות.
כשצרפת ובריטניה הבינו שפינלנד מתכוונת לחתום על הסכם שלום, הן הגישו הצעה לסיוע בן 50,000 חיילים.
הגעתם הותנתה בכך שפינלנד תבקש את הסיוע לפני 12 במרץ.
אולם בפועל רק 6,000 מהחיילים הללו יועדו להילחם למען פינלנד, ורוב הכוח יועד לאבטח את מכרות הברזל שבצפון שוודיה.
בקיץ 1941 הצטרפה פינלנד לגרמניה הנאצית במלחמה נגד הסובייטים, ותקפה את ברית המועצות במלחמת ההמשך.
באוגוסט 1941 ניתקה פינלנד את יחסיה עם בריטניה בשל הפצצה בריטית על כוחות גרמניים שהיו מוצבים על אדמת פינלנד.
בריטניה הכריזה מלחמה על פינלנד ב-6 בדצמבר 1941 כאשר במהלך המלחמה הייתה רק לחימה ימית מעטה בין שני הצדדים.
בקיץ 1944 עברה פינלנד למחנה בעלות הברית, ואף גירשה את כוחות הוורמאכט משטחה במהלך מלחמת לפלנד, ולאחר המלחמה חידשו בריטניה ופינלנד את היחסים הדיפלומטיים ביניהן.
בשנת 1995 הצטרפה פינלנד לאיחוד האירופי, ובנוסף היא ובריטניה חברות במועצת אירופה ובארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
בשנת 2017 הצטרפה פינלנד לכוח התגובה המהירה הצבאית בראשות בריטניה, שנועד להיות גמיש יותר ולהגיב מהר יותר מברית נאט"ו הגדולה יותר.
הוא השתמש בתקנים ובדוקטרינות של נאט"ו, כך שהוא יכול לפעול בשיתוף עם נאט"ו, האו"ם או קואליציות רב לאומיות אחרות.
בשנת 2022 התחייבה בריטניה להגן על פינלנד אם המדינה תותקף, כאשר נחתמה ברית הגנה.
בריטניה מחזיקה בפינלנד שגרירות בהלסינקי, ו-5 קונסוליות בקוטקה, מרייהאמן, אואולו, רובניימי, וטורקו.
מאידך, פינלנד מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון, ו-21 קונסוליות באברדין, בלפסט, ברמינגהאם, בריסטול, קארדיף, דובר, אדינבורו, ג'ילינגהאם, גלאזגו, גרימסבי, האל, ג'רסי, לידס, ליברפול, מנצ'סטר, מידלסברו, ניוקאסל, נוטינגהאם, פלימות', שפילד, וסאות'המפטון.
יחסי הממלכה המאוחדת–פקיסטן הם היחסים הדיפלומטיים בין הממלכה המאוחדת לבין פקיסטן.
שתי המדינות הן חברות חבר העמים והאומות המאוחדות.
ההיסטוריה של פקיסטן המודרנית מתחילה בקולוניה הבריטית של הודו, כאשר המוסלמים דרשו מדינה משלהם.
בין התומכים הראשונים ברעיון היה הסופר והפילוסוף עלאמה מוחמד אקבאל, שחשב שיש צורך במדינה המוסלמית בתת-היבשת ההודית, הנמצאת תחת השפעה הינדית חזקה.
מוחמד עלי ג'ינה, אשר מכונה בפקיסטן "מנהיג דגול" ו"אבי האומה" הנהיג את הליגה המוסלמית בהודו ועוד לפני סיום השלטון הבריטי, הציע רפורמה חוקתית בת ארבע עשרה נקודות, לשמירת זכויות המוסלמים בהודו לאחר שתושג עצמאותה של המדינה.
ג'ינה אימץ כבר ב"הצהרת לאהור" ב-1940 את רעיון יצירת מדינה מוסלמית נפרדת.
הליגה המוסלמית קיבלה את רוב קולות המוסלמים בבחירות שנערכו בהודו בשנת 1946, וג'ינה פתח בגל שביתות ומחאות על מנת להוביל להקמת מדינה מוסלמית בחלק של הודו.
גל המחאות שהוביל הידרדר לאלימות.
כישלון הקואליציה של מפלגת הקונגרס והליגה המוסלמית הביא את הצדדים לפנות אל הבריטים בבקשה לאשר את חלוקתה של הודו.
כך הוביל ג'ינה לחלוקת הקולוניה ההודית לשתי מדינות נפרדות - הודו ופקיסטן.
פקיסטן הכריזה על עצמאותה ביום בו הסתיים השלטון הבריטי בהודו, 14 באוגוסט 1947.
בתחילה התקיימה המלוכה הפקיסטנית, אולם ב-23 במרץ 1956 היא הפכה לרפובליקה, אם כי היא נשארה חברה בחבר העמים הבריטי.
במהלך מלחמת אפגניסטן השתתפה בריטניה בלחימה נגד הטליבאן, תוך שהיא מקבלת סיוע ואפשרות להחזקת בסיסים בפקיסטן.
פקיסטן מחזיקה בבריטניה נציבות עליונה בלונדון, ו-4 קונסוליות בברמינגהאם, ברדפורד, גלאזגו ומנצ'סטר.
מאידך, בריטניה מחזיקה בפקיסטן נציבות עליונה באסלאמאבאד ו-2 קונסוליות בקראצ'י ולאהור.
יחסי הממלכה המאוחדת–פולין הם יחסי החוץ בין בריטניה לבין פולין.
על פי ההיסטוריון הפולני אוסקר האלקי, הנרי החמישי, מלך אנגליה ביקש סיוע מולדיסלב השני יגיילו, מלך פולין והדוכס הגדול של ליטא, נגד ממלכת צרפת במהלך מלחמת מאה השנים.
היחסים הבריטים–פולנים נמשכו בשנים הבאות בעיקר בתחום המסחר והדיפלומטיה.
במאה ה-16 הגיעו היחסים הדיפלומטיים בין פולין ואנגליה לשיאם בתקופת ראשית העת החדשה, כאשר מרי הראשונה, מלכת אנגליה ופליפה השני, מלך ספרד נישאו בשנת 1554, קשישטוף וארשביצקי שימש כעד החתונה שלהם, ומאוחר יותר מונה לדיפלומט באנגליה.
לאחר מותה של המלכה מרי, עלתה אחותה אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה על כס המלכות הבריטי.
בניגוד למרי הקתולית, אחותה, המלכה אליזבת הייתה פרוטסטנטית, ואף נתנה את תמיכתה להולנדים נגד ספרד ההבסבורגית במהלך מלחמת שמונים השנים.
הסכסוך השפיע לרעה על הסחר הספרדי עם עיר הנמל הפולנית גדנסק, כאשר הצי הבריטי והצי ההולנדי היו תופסים ספינות ספרדית, כולל אלה המפליגות לפולין.
בתגובה שלחה פולין את פאול דז'יאלינסקי להולנד ולאנגליה, לשכנע אותם להפסיק את התקפותיהם על ספינות ספרדיות שנסעו לגדנסק.
עם זאת, כפי שכותב נורמן דייוויס, דז'יאלינסקי היה ישיר מדי ובוטה, ואיים על ההולנדים והאנגלים באמברגו על סוחריהם וסחורותיהם, ובעקבות כך נכשלה משימתו בסופו של דבר.
במהלך המאה ה-17, עשרים סוחרים סקוטים הקימו מושבה סקוטית מוצלחת בפולין.
סקוטים אלו הוזכרו על ידי נורמן דייוויס כ"סוכני המסחר הבריטי".
לקראת סוף המאה ה-18, החלה שקיעתו של האיחוד הפולני-ליטאי.
מלכי פולין-ליטא הסקסונים הזניחו במידה רבה את היחסים הדיפלומטיים של פולין במהלך תקופה זו, והעדיפו לנהל את הקשרים הדיפלומטיים מסקסוניה.
עם זאת, הם לא מנעו את קיום היחסים הדיפלומטיים עם שאר מדינות אירופה.
בשנים 1744–1746 נחתם הסכם רב צדדי בין בריטניה, הולנד, הונגריה, פולין, הסכם אשר נחתם במהלך מלחמת הירושה האוסטרית, שבה בריטניה לחמה בצד מריה תרזה מאוסטריה, מלכת הונגריה, ופולין למרות היותה נייטרלית במלחמה, הייתה כפופה למלכים הסקסוניים שלחמו אף הם לצד אוסטריה.
האמנה נחתמה ואשררה את שמה של "הרפובליקה הפולנית".
בשנת 1762 מת אוגוסט השלישי, מלך פולין, וסטניסלאב פוניאטובסקי נבחר למלך במקומו בשנת 1764. למרות התמיכה הבריטית בבחירתו של פוניאטובסקי למלך פולין, בריטניה לא מחתה על חלוקת פולין בשנים 1772, 1793 ו-1795, והייתה די אדישה למצב.
אולם, למרות שבריטניה נראתה במידה רבה אדישה כלפי חלוקת פולין, רבים מהאליטות של בריטניה, כולל ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת ואדמונד ברק, הביעו את דאגתם מהחלוקה ומהשפעתה על מאזן הכוחות באירופה.
במהלך קונגרס וינה, לורד קאסלריי, שר החוץ הבריטי בין השנים 1812–1822, החזיק בדעה של שיקום עצמאות פולין, אם כי מאוחר יותר הוא זנח את נקודה זו, כדי להשיג יתרונות באזורים בהם לבריטניה היה עניין רב יותר.
במהלך המאה ה-19 יחסי הממלכה המאוחדת-רוסיה הצוננים, גרמו לחיזוק עניין פולין העצמאית מבבריטניה.
בקרב האוכלוסייה הבריטית התקיימה אהדה רבה לפולין ושאר העמים המדוכאים באירופה.
במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית תמכה ממשלת בריטניה בפולין, אם כי שלום הייתה האפשרות המועדפת, וכתוצאה מכך לורד קרזון הציע את קו קרזון בניסיון להביא שלום בין הצדדים.
הסכם זה לא התקבל על הצדדים, ועד מהרה פולין, שידה הייתה על העליונה במלחמה, דחפה את הגבול עוד יותר מזרחה.
במהלך שנות ה-20 וה-30 המוקדמות הדעה הבריטית על פולין הייתה בדרך כלל שלילית, בשל ההתפשטות הפולנית ויחסה אל המיעוטים האתניים.
אולם, בשנים שלאחר מכן הימין בבריטניה החל להסתכל על פולין באור חיובי, בשל היותה חוצצת בעד התפשטות הקומוניזם.
מאידך, המבט של פולין על בריטניה בשלב זה היה בדרך כלל אמביוולנטי; צרפת ואפילו גרמניה היוו את המוקד העיקרי של הניסיונות לקבלת הגנה וליצירת קשרי ידידות, והשגרירות הראשונה בלונדון הוקמה רק בשנת 1929.
עם עלייתה של המפלגה הנאצית בגרמניה שתי המדינות החלו לראות יותר של נקודה במערכת יחסים ידידותיים.
ב-31 במרץ 1939 בריטניה נתנה ערבות לעצמאות פולין.
ב-25 באוגוסט נחתמה הברית הצבאית האנגלו-פולנית, נגד התוקפנות של כל אומה אירופאית עם זאת בסוד פרוטוקול מצורף להסכם ברור, זה היה בגרמניה.
בספטמבר 1939, בעקבות פלישת גרמניה הנאצית לפולין, בריטניה (וגם צרפת) הכריז מלחמה נגד גרמניה, ובכך פרצה מלחמת העולם השנייה, אם כי הם לא הגישו לה סיוע צבאי ישיר, ובכך נכשלו במניעת כיבוש פולין בידי הגרמנים (במה שנקרא המלחמה המדומה).
במהלך המלחמה 250,000 פולנים לחמו לצד הכוחות הבריטיים, ו-1/12 מטייסי הקרב על בריטניה היו פולנים.
במהלך ועידת יאלטה ובעקבות שינוי גבולות פולין לאחר המלחמה; נפגעו היחסים הבריטים-פולנים, בשל התפשרותה של בריטניה על גורל פולין גורל כל כך בקלות.
פולין ראתה זאת באור שלילי במיוחד, בשל תרומתם הגדולה למאמץ המלחמה.
אחרי המלחמה חיילים פולנים רבים נותרו בבריטניה, ועוד פליטים רבים הגיעו לבריטניה.
בהתחלה יחסי בריטניה עם פולין הקומוניסטית היו במידה רבה נייטרלים, ואפילו היה נטייה מסוימת בבריטניה לתמוך במשטר הפולני, ואילו הממשלה הפולנית הגולה בלונדון, איבדה את התמיכה הבריטית.
במהלך המלחמה הקרה פולין שמרה במידה רבה על השקפה שלילית כלפי בריטניה, שהייתה חלק מהגוש המערבי.
הבריטים מצידם ניסו למשוך את פולין מברית ורשה ולעודד רפורמות במדינה.
בשנות ה-90 וה-2000 פולין הדמוקרטית שמרה על קשרים הדוקים עם בריטניה; הן בעניינים ביטחוניים, והן בענייני הפנים בתוך האיחוד האירופי; בריטניה היא אחת מכמה מדינות המאפשרות שוויון זכויות לעובדים פולנים מההצטרפות של פולין לאיחוד האירופי בשנת 2004. 375,000 פולנים נרשמו לעבודה בבריטניה לאחר ההצטרפות לאיחוד האירופי.
סקר האוכלוסין הלאומי של 2011 בבריטניה, הראה כי פולנית נהייתה לשפה הראשונה הכי מדוברת בצפון אירלנד אחרי אנגלית, סקוטית ואירית.
פולין מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון, ו-6 קונסוליות בבלפסט, אדינבורו, האל, ג'רזי, קידרמינסטר ומנצ'סטר.
מאידך, בריטניה מחזיקה בפולין שגרירות בוורשה ו-7 קונסוליות בגדנסק, בקרקוב, בלודז', בלובלין, בפוזנן, בשצ'צ'ין ובורוצלב.
יחסי הממלכה המאוחדת–צ'כיה הם יחסי החוץ בין צ'כיה לבין הממלכה המאוחדת.
לבריטניה וצ'כיה היו יחסים היסטוריים פושרים, אם כי לא עוינים, בעיקר בשל חוסר מעורבותה של בריטניה ביבשת אירופה שמעבר לצרפת וצ'כוסלובקיה נלכדה בין המדינות בעלות הברית הקפיטליסטיות ברובן לבין ברית המועצות.
בתחילה שני העמים היו בעלי ברית מסחר שותפים.
במהלך השנים לפני מלחמת העולם השנייה.
הקשרים בין המדינות נהיו מתוחים, כאשר גרמניה הנאצית סיפחה את צ'כיה תחת התנאים של הסכם מינכן (1938), אשר צ'כים רבים כינו אותו "בגידת מינכן".
יותר מ-500 טייסים צ'כים, שרובם נמלטו מהכיבוש הנאצי למדינות בעלות הברית, שירתו בחיל האוויר המלכותי וזכו להכרה במהלך הקרב על בריטניה על אומץ לבם וכישוריהם.
טייס אחד כזה היה יוזף פרנטישק, אשר עוטר בעיטור התעופה המצטיין, והיה אחד משני הטייסים היחידים שזכה בעיטור זה, למרות שאינו מחבר העמים הבריטי, וכן היה אחד האסים המובילים של בעלות הברית.
בריטניה הייתה אחת המדינות שאליהן נמלטו פליטים יהודים צ'כים, בעיקר באמצעות הקינדר-טרנספורט.
במהלך המלחמה הקרה, היחסים שוב החמירו, בשל היות בריטניה בת ברית של ארצות הברית, ה"אויב" של ברית המועצות, אולם מאז פירוק צ'כוסלובקיה, היחסים הכלכליים השתפרו במידה רבה, אם כי אף אחת משתי המדינות אינה בעלת ברית בעלת חשיבות עליונה.
הסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-6.7 מיליארד ליש"ט ב-2011.
על פי מרשם האוכלוסין של בריטניה בשנת 2001, 12,220 צ'כים התגוררו בבריטניה.
לאחר הצטרפותה של צ 'כיה לאיחוד האירופי במאי 2004, הצ'כים יכלו לחיות ולעבוד במקום אחר באיחוד האירופי, ובעקבות כך היגרו צ'כים רבים לבריטניה בחיפוש אחר עבודה.
המשרד הלאומי לסטטיסטיקה מעריך, כי מאוקטובר 2010 עד ספטמבר 2011, בין 24,000 ל-40,000 צ'כים חיו בבריטניה.
אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת הגיעה לצ'כיה במרץ 1996, וביקרה בפראג ובברנו, והתקבלה על ידי הנשיא ואצלב האוול.
צ'כיה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון, ו-3 קונסוליות בבלפסט, אדינבורו, ומנצ'סטר.
מאידך, בריטניה מחזיקה בצ'כיה שגרירות בפראג בלבד.
יחסי הממלכה המאוחדת–סלובקיה הם יחסי החוץ בין סלובקיה לבין הממלכה המאוחדת.
שתי המדינות הן חברות נאט"ו.
בשנת 1993 פורקה צ'כוסלובקיה לצ'כיה וסלובקיה, ועד מהרה כוננה בריטניה יחסים דיפלומטיים עם סלובקיה.
בשנת 2003 הצטרפה סלובקיה לאיחוד האירופי, ובשנת 2004 הצטרפה גם לנאט"ו.
שתי המדינות אשררו הסכם שירותי אוויר בשנת 2004.
סלובקיה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון, ו-3 קונסוליות בבלפסט, קארדיף, וגלאזגו.
מאידך, בריטניה מחזיקה בסלובקיה שגרירות בברטיסלאבה בלבד.
יחסי הממלכה המאוחדת–נפאל הם היחסים הבילטראליים בין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד לרפובליקה הפדרלית הדמוקרטית של נפאל.
מגעים בין שתי המדינות מתוארכים כבר לתקופת ראשיתה של הודו הבריטית.
מאז, נותרו היחסים ידידותיים ולבביים וקשר נשמר בין משפחות המלוכה של שתי המדינות.
כתוצאה מהחלת קשרים היסטוריים, סיוע בפיתוח ותמיכה ארוכת טווח במאבק לשלום הדמוקרטי בנפאל, בריטניה נחשבת בעיני הנפאלים.
בשנת 1923 חתמו בריטניה ונפאל על הסכם המגדיר את מעמדה הבינלאומי של נפאל כאומה עצמאית וריבונית.
הסכם זה בא תחת הסכם סוגאולי שנחתם ב-1815.
החל מהמאה ה-19 מגייסת חטיבת גורקה של הצבא הבריטי חיילים מנפאל.
בשנת 2014 ציינה שגרירות נפאל בבריטניה 200 שנות יחסים בין שתי המדינות.
נכון להיום, בריטניה היא התורמת הגדולה ביותר של נפאל בסיוע חוץ.
יחסי הממלכה המאוחדת – סרביה הם היחסים הבילטרליים שמתקיימים בין הַמַמְלָכָה הַמְאֻחֶדֶת שֶׁל בְּרִיטַנְיָה הַגְּדוֹלָה וצפון אירלנד לבין הרפובליקה של סרביה.
שתי המדינות הקימו יחסים דיפלומטיים ב-1837. שגריר סרביה בממלכה המאוחדת הוא ד"ר דיאן פופוביץ', והשגריר הבריטי בסרביה הוא דניס קיף.
במפקד האוכלוסין של הממלכה המאוחדת ב-2001 נרשמו 31,244 בני אדם שנולדו בסרביה ומונטנגרו, שהם כיום המדינות העצמאיות של סרביה ומונטנגרו, בעוד שעצמאות קוסובו מסרביה עדיין שנוייה במחלוקת.
הסחר בין שתי המדינות נערך ב-2004 בכ-245.8 מיליון דולר.
בעשרת החודשים הראשונים של 2005, הייצוא של סרביה ומונטנגרו לבריטניה עמדה על כ-68.2 מיליון דולר (גידול של כ-110.6% לעומת 2004), והיבוא מהממלכה המאוחדת עמד על כ-104.2 מיליון דולר (גידול של כ-85% לעומת 2004).
לממלכה המאוחדת יש שגרירות בבלגרד.
יחסי הממלכה המאוחדת–ניו זילנד אלו היחסים הדו-צדדיים בין ניו זילנד לבריטניה.
ניו זילנד שמרה על קשר חזק ויציב עם בריטניה הגדולה.
גם ניו זילנד וגם בריטניה הן מונרכיות חוקתיות, החולקות באופן עצמאי את אותו המלך, צ'ארלס השלישי.
במהלך ההפלגה הראשונה הגיע ג'יימס קוק לניו זילנד ב-6 באוקטובר 1769, והפך לחוקר הבריטי הראשון שעשה זאת.
הנחיות חשאיות ניתנו לקוק עבור חלק זה של המשלחת שלו, אשר הורו לו לחפש בתחילה את האזור האגדי טרה אוסטרליס, ואם לא יצליח, לבצע חקירה נרחבת של חופי ניו זילנד.
במסמך שניתן לו הצהיר קוק כי המשימות הללו נועדו להפגין עוד יותר את עדיפותה הימית של ממלכת בריטניה הגדולה, להביא כבוד לכתר ולחקור הזדמנויות חדשות לסחר וניווט.
כמעט שישים שנה לאחר מכן, נציגות בריטית רשמית בניו זילנד נוסדה עם שליחתו של ג'יימס באזבי לאיים כתושב הבריטי, שנשלח בתגובה לחששותיהם של מספר מנהיגים צפון מאורים בגין הפקרותם של מתנחלים מקומיים באירופה.