tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יאיר אבידן הוא בוגר החוג לכלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטת תל אביב שם סיים תואר ראשון בשני החוגים בהצטיינות.
לאחר מכן סיים תואר שני במנהל עסקים בהתמחות במימון וחשבונאות ושני נוסף במינהל ומנהיגות בחינוך בהצטיינות, שניהם באוניברסיטת תל אביב.
הוא בוגר קורס ניהול מתקדם (AMP) באוניברסיטת הרווארד.
את הקריירה המקצועית שלו החל ככלכלן וקצין אשראי בחטיבה העסקית בבנק לאומי וכקצין אשראי בבנק לאומי ניו יורק.
לאחר מכן שימש כמנהל עסקאות בכיר בפועלים שוקי הון מקבוצת בנק הפועלים.
החל משנת 1997 מילא שורת תפקידים בקבוצת בנק דיסקונט.
בתחילה שימש כעוזר אישי של יו"ר דירקטוריון הבנק, אריה מינטקביץ.
לאחר מכן עבד במגוון תפקידים בחטיבת שיווק ותכנון אסטרטגי.
בשנת 2008 מונה לסגן ראש החטיבה העסקית.
בשנת 2010 מונה כסמנכ"ל בבנק, תחילה כמנהל הסיכונים הראשי של קבוצת דיסקונט ואחרי כן כסמנכ"ל בכיר ומנהל חטיבת חברות בת.
במסגרת תפקיד זה כיהן בין היתר כיו"ר דירקטוריון בנק מרכנתיל, כיו"ר החברה לנאמנות של בנק דיסקונט, כדירקטור בדיסקונט ניו יורק, בדיסקונט קפיטל ובחברת כאל.
לאחר פרישתו כחבר הנהלה בקבוצת דיסקונט, כיהן בדירקטוריון בנק דיסקונט ניו יורק, דיסקונט קפיטל, כאל, כדירקטור בחברת מידרוג וכדירקטור בחברת שב"א.
נוסף על תפקידיו אלו אבידן עוסק בפעילות התנדבותית בקהילה.
הוא נמנה עם חברי הוועד המנהל של מספר עמותות ובהן "דרך לוטן", "הדסה נעורים" ו"שיעור אחר".
כמו כן הוא חבר באגודת הידידים של לניאדו - מרכז רפואי צאנז, מנטור בעמותת "מנטור לחיים" ומורה פרטי למתמטיקה מטעם עמותת "פוש".
לתפקידו כמפקח על הבנקים בבנק ישראל נבחר בחודש מרץ 2020 לאחר שוועדה בחנה את מועמדותם של 21 מועמדים.
הוא החליף את ד"ר חדוה בר כמפקחת היוצאת ונכנס לתפקידו במאי 2020, בעיצומו של משבר הקורונה, שגרם למערכת הבנקאית סיכוני והפסדי אשראי גדולים.
עם כניסתו לתפקיד זה חתם על הסדר ניגוד עניינים שלפיו יהיה מנוע מפיקוח ומטיפול בעניינן של קבוצת בנק דיסקונט וחברת שב"א.
נגיד בנק ישראל קבע כי היעדים לתקופת כהונתו של אבידן הם קידום החדשנות במערכת התשלומים הבנקאית והפיננסית וחיזוק האיתנות של הבנקים, במיוחד בעקבותיו של משבר הקורונה.
אתגרים נוספים היו קידום התמודדות עם אפליקציות התשלומים של הבנקים, עם הארנק האלקטרוני והבנק הדיגיטלי הראשון של מריוס נכט ואמנון שעשוע.
במהלך הכהונה, עם ההתפתחויות המשקיות, כלכליות, חברתיות ואחרות, עוצבו יעדים רבים, בהם, בין היתר, חיזוק התפיסה הצרכנית, העצמת ההוגנות וההגינות כלפי לקוחות, חיזוק תפקידה ש המערכת הבנקאית במרקם הלכי - חברתי, זאת לצד, המשך ווידוא יציבות המערכת הבנקאית, תמיכת המערכת הבנקאית בהנעת הכלכלה, העצמת וחיזוק התחרות בראיית הצרכן במרכז.
אבידן פרש מתפקיד המפקח על הבנקים ביוני 2023, ארבעה חודשים אחרי שהודיע על כוונתו לעשות כן.
כהונתו הייתה קצרה יחסית לקודמיו בתפקיד, התאפיינה באתגרים מרובים שהתלוו למגפת הקורונה, חמש מערכות בחירות, מלחמת רוסיה אוקראינה, מצב רגיש גאופוליטי, עליית סיבת הריבית והאינפלציה, קיטוב אזרחי כנגזרת של מהלכים רחבים של מאמץ לשינויי חקיקה ועוד.
לאחר סיום תפקידו כמפקח על הבנקים, חזר יאיר אבידן לפעילות חברתית.
במסגרת זו התמנה כחבר בוועד המנהל של כפר הנוער "הדסה נעורים", "מכללת ספיר", "ניצוצות-שיעור אחר", "פינהוק סנטינל", אגודת הידידים של בית חולים לניאדו, הקרן לשמירת הטבע והמורשת ועוד.
במסגרת פעילותו למען סביבה, חברה וממשל טובים יותר, מכהן אבידן כיו"ר הוועדה המייעצת של מרכז אריסון ל-ESG באוניברסיטת רייכמן.
בנוסף לפעילויות אלה, אבידן משמש כדירקטור בחברת "נימה שפע" מקבוצת "צור שמיר אחזקות" ומשמש כיועץ ומלווה פיננסי למספר חברות ומיזמים.
בדצמבר 2024 החל בכהונה כדירקטור חיצוני בבנק הפועלים.
אבידן נשוי, אב לשלושה וגר בהוד השרון.
יוסף יאיר אֶלִיצוּר (נולד ב-28 במרץ 1989), המוכר בשם הבמה אֶלַייצוּר, הוא ראפר וזמר-יוצר ישראלי, המשתייך לחסידות ברסלב.
נולד ברחובות למשפחה מסורתית ממוצא פרסי לאביו שלומי, מוזיקאי במקצועו, ולאם גננת בעיסוקה.
שירת בצה"ל בקריה בתל אביב כראש לשכת רמ"ח תקשוב.
בהיותו כבן 15 עד גיל 20 התרחק מהדת.
במהלך שירותו הצבאי החל בתהליך של חזרה בתשובה, זאת בעקבות ספרו של רבו, הרב שלום ארוש "בגן האמונה", ומאז משתייך לחסידות ברסלב.
החל לשיר מגיל 14 אך גם עסק בתקשורת - בהגשת תוכנית רדיו בקול הקמפוס וככתב שטח בנענע10.
אלייצור שר בסגנון קלאסי, ראפ והיפ-הופ.
לאחר חזרתו בתשובה, מרבה לספר בשיריו על חזרה זו, על ערכי היהדות ומשמעות החיים, במטרה לעודד גם אחרים לכך.
בין השירים ניתן למצוא טקסטים האופיינים לחסידות ברסלב, כ"התבודדות", "אבא אני אוהב אותך" וחזרה בתשובה וכו'
בהיותו כבן 14 התפרסם כזמר ראפ והופיע במועדונים שונים.
בתקופה זאת חבר להרכב רחוב שומשום והוציא את השירים "עופי יונה, "מבצע 101", "לכבוד נבו", "כוכב", "מחר אתה חוזר" ו"אין לנו כסף".
בגיל 15 הפיק אליצור את ליין 'Happy Days', שכלל הופעות של מגוון ראפרים ישראלים, ביניהם פישי הגדול, שי 360, נועה פארן, נצ'י נצ', טונה, רועי אדרי, משפחת תאקט, סאבלימינל ועוד, שהתקיימו במועדוני ג'יספוט וסאבליים.
במהלך השנים ביצע שיתופי פעולה בולטים עם הראפרים, טונה ורביד פלוטניק עליו חיבר את שירו "רביד".
לאחר חזרתו בתשובה, החל בנובמבר 2016 בהקלטת אלבום הבכורה "במקום אחר בעולם", שהוקלט באולפני "סייעתא דשמיא".
באפריל 2017 הנפיק אליצור את השיר "לרוץ אחריך" שהפך ללהיט וזכה לקאברים רבים.
השיר הושמע בגלגלצ ובשאר תחנות הרדיו, ועם הקאברים הגיע לכ-13 מיליון צפיות.
בשנת 2018 הוציא עוד ארבעה שירים: "חופשי ומאושר", "שאלתי למה", "אח של דוד", "במקום אחר בעולם".
בשנת 2020, בעת מגפת הקורונה שב והוציא רצף שירים: "שמור עלי", "אבא גבר", "חייל בשחור", "אני כלום בלעדיך", "רק טוב", "למה שיקרת לי".
בפברואר 2021 הוציא את השיר "לא חוזר לרחובות" שהפך ללהיט בציבור החרדי-דתי, וזכה למיליון צפיות ביוטיוב.
כאשר הקליפ זוכה במקום החמישי בקטגוריית "קליפ השנה" במצעד "אנשי השנה במוזיקה לשנת תשפ"א" של אתר כיכר השבת.
לאחר מכן הוציא את השיר "המפתחות של האזיקים".
בנובמבר הוציא את השיר "אבטיח".
ובאוגוסט העלה את השיר "אבא נשמה" לרשתות החברתיות, ובאוגוסט 2022 יצא הקליפ לשיר.
בספטמבר באותה שנה הוציא את השיר "רביד" על שם רביד פלוטניק.
בשיר מוחה על הצנזור שלו בתחנות הרדיו החרדיות.
ב-2022 השתתף במופעי צמאה לנוער בבנייני האומה בירושלים.
בנובמבר 2023 הוציא את השיר "אין נחמה", שעוסק במלחמת חרבות ברזל ובשיבת החטופים.
ביוני 2024 הוציא את השיר "תמיד אוהב אותי".
שנכתב יחד עם רבו ר' שלום ארוש עם המילים: .
השיר נהפך לתופעת רשת ויראלית.
הזמרים ששון איפרם שאולוב, קובי פרץ ואיציק דדיה הוציאו גרסאות כיסוי לשיר, כאשר גרסתו של שאולוב זוכה לחשיפה רחבה יותר מביניהם.
השיר זכה במצעדי סוף שנה של תחנות רדיו חרדיות, ועמד בראש המצעדים: היטליסט, המצעד הרשמי של גלגלצ ואחרים במשך מספר שבועות.
לשיר מעל 29 מיליון ביוטיוב.
רבנים, חוקרים ועיתונאים רבים ביקרו את תפיסת העולם של השיר.
לאחר מכן באותו חודש, הוציא את הסינגל-קליפ "טאטע תטהר", שהוא פרק ראשון בסדרת הרשת החדשה של אלייצור 'ירושלים 02'.
הסינגל הגיע למקום התשיעי במצעד הרשמי של גלגלצ, ובחודש ינואר הוציא אלייצור בדואט יחד עם בן צור קאבר על השיר.
ביוני אותה שנה הוציא יחד עם איזי ובר צברי את הסינגל "תשמור עלי" אף הוא מהסדרה "ירושלים 02" אותו כתבו והלחינו.
בספטמבר הוציא את השיר "הרע זה לא אני" יחד עם ששון שאולוב.
בדצמבר 2025 הוציא את השירים "מכר את הכרטיסים" ו"דיבורים של אמת".
ב9 בפברואר 2026 הוציא אם ששון שאולוב את השיר אחותי.
+מצעדשנהמועמדקטגוריהתוצאהמקוראנשי השנה במוזיקה של אתר כיכר השבת 2024"תמיד אוהב אותי" שיר השנההמצעד השנתי של רדיו קול ברמה
אליצור נשוי ללאה ולהם חמש בנות.
הוא מתגורר בשכונת בית ישראל בירושלים.
יאיר אסייג (נולד ב-18 בספטמבר 1966) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
כיום מאמן את בית"ר עירוני מעלה אדומים מליגה ב'.
אסייג התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל ירושלים, במדיה שיחק 12 עונות.
בקיץ הצטרף למכבי הרצליה במדיה שיחק עונה אחת וכבש שער אחד ב-26 משחקים.
בסיום העונה, חזר לירושלים ורשם 5 הופעות בלבד בליגה ובינואר של אותה עונה חתם בבית"ר תל אביב.
בקיץ מונה למאמן הפועל ירושלים בה אימן עונה אחת ובמהלך עונת חזר לתפקיד זה.
בהמשך, אימן גם בבית"ר גבעת זאב, בית"ר רמת גן, עירוני בית שמש וקבוצת הנוער של הפועל ירושלים.
כיום מאמן את בית"ר עירוני מעלה אדומים.
אסייג נשוי ואב לשלושה ילדים.
יאיי חורטר (בהולנדית: Jay Gorter; נולד ב-30 במאי 2000 בפורמרנד שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת השוער בקבוצת פאפוס מליגת העל הקפריסאית.
חורטר גדל במחלקות הנוער של FC פורמרנד, אייאקס, AFC, א.ז.
ב-29 באוקטובר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של גו אהד איגלס, בניצחון 3–1 על אלמיירה סיטי במסגרת הסיבוב הראשון של הגביע ההולנדי.
ב-30 באוגוסט 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל ההולנדית, בתיקו 0–0 נגד דורדרכט במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2021/2022. בסך הכל ערך 37 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-12 ביוני 2021 חתם חורטר באייאקס מליגת העל ההולנדית.
ב-20 בינואר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 9–0 על אקסלסיור מאאסלויס במסגרת הגביע ההולנדי.
ב-15 במאי ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה במדי אייאקס, בתיקו 2–2 נגד ויטסה ארנהם במסגרת המחזור ה-34 לעונת 2021/2022. זו הייתה הופעתו היחידה בעונה זו, בה זכתה אייאקס באליפות הולנד.
ב-31 בינואר 2023 הושאל חורטר לאברדין מליגת העל הסקוטית עד לתום העונה.
ב-23 ביולי 2025 חתם חורטר על חוזה ל-3 שנים בפאפוס מליגת העל הקפריסאית.
יאיר בן מנשה הוא דמות מקראית משבט מנשה.
יאיר בן מנשה מוזכר לראשונה ב:
לפי חז"ל ליאיר לא היו ילדים ובני אחיו מכיר ירשו אותו, רמב"ן כתב שנבח המוזכר בחומש במדבר היה בנו.
על השופט יאיר הגלעדי מסופר ב שהיו לוֹ שְׁלֹשִׁים בָּנִים רֹכְבִים עַל שְׁלֹשִׁים עֲיָרִים וּשְׁלֹשִׁים עֲיָרִים לָהֶם לָהֶם יִקְרְאוּ חַוֹּת יָאִיר, בעקבות פסוק זה יש שזיהו אותו עם יאיר בן מנשה (בן שגוב).
לפי פירוש תלמיד רס"ג לדברי הימים יאיר בן משנה כבש את חוות הגלעד עוד בחיי יוסף סבו.
הפרשנות המקובלת גורסת שהכבישה הייתה בסוף שנות הארבעים.
המזהים אותו עם בן שגוב גורסים שהתורה מתארת מאורע עתידי.
המזהים אותו עם יאיר הגלעדי מאריכים את חייו ל-300 שנה לפחות.
במלחמת העי בקרב הראשון נהרגו שלושים ושישה אנשים.
רבי נחמיה אומר שבקרב נהרג יאיר השקול כנגד רוב הסנהדרין - 36. באלפא ביתא דבן סירא מסופר שכשנודע מותו נפלו בני ישראל על פניהם, ואמרו "אוי לנו שלא היה בישראל כמוהו, אוי לנו מה תהא עלינו, מיד וימס לב העם ויהי למים".
במגילת תענית בתרא ניתנו מספר תאריכים למלחמת העי, יש שמחשיבים את תאריכים אלו כיום פטירת יאיר.
יאיר גוראון (24 בינואר 1943 – 23 בנובמבר 1990) היה ממייסדי מו"פ (מחקר ופיתוח) ערבה ומנהלו הראשון.
גוראון נולד בקיבוץ נאות מרדכי, לרחל ומשה גוראון, ילידי צ'כוסלובקיה וממייסדי הקיבוץ.
בהיותו נער, עזבו הוריו את הקיבוץ.
תחילה עברה המשפחה לשכונת צהלה בתל אביב, ואחר כך, בעקבות שליחות של אביו בשירות משרד החוץ עברו להתגורר בברזיל.
בגיל 16, בהתאם להבטחת הוריו, חזר לבדו ארצה על מנת לסיים את לימודי התיכון בפנימיית הכפר הירוק.
ב-1961 התגייס לסיירת הצנחנים, כלוחם.
במהלך שירותו הצבאי פגש את נעמי בן-מיכאל מקיבוץ גת.
כשהשתחרר פנה ללמוד בפקולטה לחקלאות באוניברסיטה העברית בירושלים.
בוגר תואר ראשון (1968) ותואר שני (1971) בלימודי קרקע ומים.
בשנת 1973 שכל את אחיו שנפל בחזית הדרום במלחמת יום הכיפורים.
ב-1979 קיבל על עצמו את תפקיד של מנהל קרן BARD - קרן דו-לאומית (ארצות הברית-ישראל) למחקר ולפיתוח חקלאיים.
גוראון נפטר ממחלת הסרטן ב-1990 ברחובות.
השאיר אחריו אישה - נעמי, וארבעה ילדים: רן גוראון, מנכ"ל בזק החל מיוני 2022 ועד אפריל 2024, ושימש כמנכ"ל חברת פלאפון, yes ובזק בינלאומי בעבר; יעל גוראון, אשת חינוך ומרצה; אורי גוראון; וטל גוראון-עמר.
קרן BARD (US-ISRAEL Binational Agricultural Resarch and Development fund), שנוסדה ב-1977, היא קרן דו-לאומית למחקר ולפיתוחים חקלאיים של ארצות הברית וישראל.
מטרת הקרן היא לקיים שיתוף פעולה המדעי וטכנולוגי בין שתי המדינות, ולקדם מיזמים למחקר מדעי ולפיתוח תעשייתי.
עניין מיוחד למקימי הקרן היה ביסוס מחקר חקלאי מעשי, ופיתוח חקלאי באזורים גאוגרפיים שבהם אספקת המים וכמות הגשמים מגבילים את תפוקת היבולים.
קרן BARD ביקשה לקדם מחקר בנושאים של שימור וניצול משאבים של קרקע, מים ואנרגיה, לצד בחינה סביבתית של טכנולוגיה חקלאית, ייצור יבולים אינטנסיבי, הנדסה ועיבוד חקלאיים.
כל זאת, לצורך מציאת פתרונות לאתגרי ייצור מזון וסיבים בארצות הברית, בישראל ובמקומות אחרים בעולם.
גוראון ניהל את הקרן מאז הקמתה ועד פטירתו ב־1990.
בשנת 1982 החל גוראון לנהל את מו"פ דרום (במקביל לתפקידו כמנהל קרן BARD).
בשנת 1986 הקים גוראון את מו"פ ערבה תיכונה וצפונית.
במהלך חמש השנים בהן ניהל את מו"פ דרום הקים ופיתח את תחנת הניסויים המרכזית בחצבה (שנקראת על שמו), מו"פ חקלאי ערבה תיכונה וצפונית תמר ואת תחנת הניסויים בכיכר סדום, הנקראת היום תחנת זוהר.
הקרן השנתית על שם יאיר גוראון (משנת 2011) מעניקה מדי שנה מלגות-מחקר בהיקף של עשרות אלפי שקלים, לסטודנטים אקדמאים לתואר שני ושלישי, ולחוקרים מצטיינים במסגרת עבודת פוסט-דוקטורט, באחד ממוסדות המחקר וההשכלה הגבוהה המוכרים בישראל, מתוך כוונה לעודד חוקרים לבצע מחקר ופיתוח רלוונטיים לאזור הערבה, בתחומי מחקר חקלאי.
קרן המלגות מעניקה גם מלגות לתלמידים מצטיינים מבתי הספר בערבה וסביבתה.
משנת 2011 ועד היום זכו 80 סטודנטים וסטודנטיות במלגות-מחיה מטעם הקרן, כאשר במהלך שנות פעילותה גייסה וחילקה הקרן תרומות ומלגות במעל מיליון שקל.
רן גוראון, בנו הבכור, עומד בראש ועד הנאמנים של קרן יאיר גוראון.
אילון גדיאל, מנהל מו"פ ערבה תיכונה וצפונית-תמר, ממושב עין יהב, הוא יו"ר קרן המלגות על שם יאיר גוראון.
יאיר בן דוד הוא דוקטור לפסיכולוגיה, סופר ומרצה לתחום הפסיכולוגיה של המוסר.
נולד במושב קשת ברמת הגולן.
בן לחיים בן דוד, פרופ' לארכאולוגיה, וחנה בן דוד, מורה למתמטיקה.
לבן דוד שישה אחים ואחיות.
אחיו, עמישר בן דוד שהיה מפקד חפ"ק מח"ט הקומנדו נפל במלחמת חרבות ברזל בקרב בחאן יונס.
לאחר שחרורו מצה"ל, החל בלימודי תואר ראשון לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר מכן המשיך ללימודי תואר שני ודוקטורט באוניברסיטת תל אביב (במסגרתו כתב תזה בנושא 'דיבור פנימי וחשיבה באמצעות שפה') ולפוסט דוקטורט באוניברסיטת חיפה ובאוניברסיטה הפתוחה.
בן דוד כתב שלושה ספרים.
הראשון 'איך להיות טוב – מדריך מקוצר לפסיכולוגיה של המוסר' בהוצאת 'כנרת זמורה דביר'.
הספר סוקר את האופן שבו בני אדם מקבלים החלטות מוסריות ופותרים דילמות מוסריות, וכן את המניעים הפסיכולוגיים מאחורי ההחלטות המוסריות של בני אדם.
הספר עוסק בהשפעת גורמים שונים כמו הרגש, ההיגיון, הדת, המגדר, והעמדה הפוליטית על המוסר האנושי, ובכך מספק סקירה על התחום של "הפסיכולוגיה של המוסר".
ספרו השני 'איך להיות רע – מבט אחר על מוסר ונורמות חברתיות', בהוצאת 'כנרת זמורה דביר', הוא ספר המשך לספרו הראשון.
הספר בוחן נורמות ודפוסי התנהגות שנתפסים ונחשבים בחברות ובתרבויות שונות כטובים, ושואל את השאלה עד כמה הם באמת תורמים לחברה וליחיד, ומאלו דפוסי התנהגות וכללי חיים כדאי וראוי להיפטר.
בנוסף, הספר עוסק בהבדל בין מוסר לריצוי, בהבדל בין מוסר לבין מוסרנות וצדקנות ובהשפעת הרשת החברתית על המוסר האנושי.
ספרו השלישי "אופטימיות כבחירה מוסרית – מדריך למחשבה ומשמעות בשעת משבר" עוסק באופטימיות ובמשמעות בתקופות משבר.
הספר נכתב בתקופת מלחמת חרבות ברזל, והוקדש לאחיו, עמישר בן דוד, שנהרג בקרב בחאן יונס.
הספר מסתכל על אופטימיות כבחירה מוסרית ואף כתפקיד חברתי מרכזי, ולא רק כאופן שבו בני אדם רואים ותופסים את המציאות סביבם.
בן דוד כותב באתרים שונים, לרבות בלוג באתר 'הארץ' בשם 'מידה טובה' העוסק בפסיכולוגיה של המוסר, וכתב טור באתר ynet העוסק גם הוא בתחום המוסר היומיומי.
בן דוד גם מנחה פודקאסט בנושא, בשם 'מדברים על מוסר'.
בן דוד מרצה לפסיכולוגיה של המוסר ולפסיכולוגיה חברתית באוניברסיטת תל אביב ובמכללת נתניה.
בן דוד מתגורר בתל אביב.
יאיא פופאנה הוא כדורגלן איווארי-צרפתי המשחק בעמדת השוער בקבוצת ריזספור ובנבחרת חוף השנהב.
פופאנה גדל במחלקות הנוער של אספרנסה פריז 19ème, רד סטאר ולה האבר.
בשנת 2016 החל לשחק בקבוצת המילואים של לה האבר.
ב-13 באוגוסט 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בהפסד לקלרמון פוט במסגרת הסיבוב הראשון של גביע הליגה הצרפתית לעונת .
ב-30 בינואר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת המשנה הצרפתית, בתיקו 0-0 נגד שאמו ניור במסגרת המחזור ה-22 לעונת .
ב-30 במאי 2022 חתם פופאנה על חוזה לארבע שנים באנז'ה מליגת העל הצרפתית.
ב-11 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על מונפלייה במסגרת המחזור השביעי בליגה לעונת 2022/2023. הוא ערך 11 הופעות ליגה בעונה זו, ובסיומה נשרה אנז'ה לליגת המשנה הצרפתית.
ב-3 בספטמבר 2025 חתם בריזספור.
פופאנה שיחק בנבחרת צרפת עד גיל 21. ב-9 בספטמבר 2023 ערך פופאנה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת חוף השנהב, בניצחון 1-0 על נבחרת לסוטו במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2023.
יאיא קונה הוא כדורגלן איבוארי המשחק בעמדת הקיצוני באוג'דה.
קונה התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הכדורגל דנגלה המקומית.
בגיל 17 הצטרף ללובי סטארס מליגת העל הניגרית.
ב-11 באפריל 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1-0 לאביה ואריורס.
ב-18 בספטמבר הבקיע צמד בניצחון 1-2 נגד איפנאיי אובה.
בינואר חתם באיפנאיי אובה במדיה שיחק שנה וחצי ולאחר מכן חזר ללובי סטארס עמה שיחק בליגת האלופות האפריקאית שמונה משחקים וכבש שער אחד.
בקיץ חתם בהפועל רעננה מליגת העל.
ב-2 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-0 למכבי תל אביב.
ב-20 בדצמבר 2019 הבקיע את שערו היחיד בקבוצה בניצחון 1-4 נגד מכבי קריית מלאכי במסגרת גביע המדינה.
בתחילת אוקטובר חתם בערער הסעודית אך כעבור כשבועיים שוחרר מהקבוצה וחתם בגזלק אז'אקסיו הצרפתית.
ב-27 ביולי 2023 חתם באוג'דה מליגת העל המרוקאית.
יאימה פרס טֶיֶיס (בספרדית: Yaime Pérez Tellez; נולדה ב-29 במאי 1991) היא אתלטית קובנית, זוכת מדליית ארד אולימפית (טוקיו 2020) ואלופת עולם (דוחה 2019) בזריקת דיסקוס.
פרס נולדה בסנטיאגו דה קובה שבקובה.
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה ביולי במונקטון שבניו ברנזוויק, קנדה, זכתה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 56.01 מטר.
באולימפיאדת לונדון שנערכה באוגוסט סיימה במקום 29 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 57.87 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט במוסקבה שברוסיה סיימה במקום 11 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 62.39 מטר.
סגנית אלופת משחקי אמריקה המרכזית והקריביים
במשחקי אמריקה המרכזית והקריביים שנערכו בנובמבר בחלפה שבמקסיקו זכתה במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 62.42 מטר.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו ביולי בטורונטו שבקנדה זכתה במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 64.99 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבייג'ינג שברפובליקה העממית של סין סיימה במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 65.46 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו שנערכה באוגוסט סיימה במקום האחרון בגמר זריקת דיסקוס לאחר שלא קבעה תוצאה.
באליפות העולם שנערכה בלונדון שבממלכה המאוחדת סיימה במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 64.82 מטר.
אלופת משחקי אמריקה המרכזית והקריביים
במשחקי אמריקה המרכזית והקריביים שנערכו ביולי בברנקייה שבקולומביה זכתה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא תחרות חדש של 66.00 מטר.
אלופת אמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית והקריביים
באליפות אמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית והקריביים שנערכה באוגוסט בטורונטו זכתה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא אליפות חדש של 61.97 מטר.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו באוגוסט בלימה שבפרו זכתה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא תחרות חדש של 66.58 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוקטובר בדוחה שבקטר זכתה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 69.17 מטר, לפני בת ארצה דניה קבאיירו (68.44 מטר) וסנדרה פרקוביץ' מקרואטיה (66.72 מטר).
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ביולי-אוגוסט זכתה במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 65.72 מטר, אחרי ולארי אולמן מארצות הברית (68.98 מטר) וקריסטין פודנץ מגרמניה (66.86 מטר).
באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, סיימה במקום שביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 63.07 מטר.
בתחרות שנערכה ב-13 באפריל בארצות הברית קבעה שיא קובה חדש של 73.09 מטר בזריקת דיסקוס.
יאיר אלטמן (נולד ב-26 ביולי 1980) הוא עיתונאי ישראלי המשמש כתב משפט וראש הדסק המשפטי בעכשיו 14.
אלטמן נולד בירושלים וגדל במכבים-רעות.
הוא למד בבית הספר היסודי איילון בירושלים ואחר כך, במדרשת שדה בוקר.
בשנת 1999 התגייס לצה"ל ושירת כחובש קרבי ואחראי מרפאה ביחידות שונות.
האחרונה בהן הייתה בגדוד 51 של חטיבת גולני במהלך המבצעים שקדמו לחומת מגן.
במילואים הוא משמש כחובש קרבי בפלמ"ר שגיא.
את דרכו התקשורתית החל ב-2006 בכתיבת ביקורת מסעדות וכתיבה על אוכל בפורטל ROL וב"עכבר העיר אונליין".
הוא כתב גם בנושאי טיולים ב"העיר תל אביב".
בהמשך שימש כתב פלילים במקומון "מודיעין News" וכתב תחקירים ומגזינים במגזין "24 שעות" של ידיעות אחרונות.
במסגרת זו, פרסם תחקיר מקיף על שיפודיות ומסעדות ברחבי הארץ, שבו חשף, לכאורה, באמצעות בדיקות מעבדה וצילומים ממצלמה נסתרת, כי חלקן מוכרות שיפודי כבש כאשר בפועל מדובר בבשר זול יותר, כגון הודו אדום המעורבב עם שומן כבש.
בין השנים 2009–2011 שימש כתב שטחים, ובחלק מהזמן כתב באזור ירושלים ומשטרה ב־ynet.
בין השנים 2011–2014 שימש "כתב ירושלים" באתר וואלה.
במסגרת זו ערך ראיון בלעדי עם אשתו של יצחק ברגל שהואשם בניסיון ריגול למען איראן.
בין השנים 2014–2022 שימש כתב משפט, עורך וראש דסק בעיתון "ישראל היום".
במסגרת זאת, חשף לראשונה תמונות ומסמכים מוועדת החקירה הממלכתית לחקר פרשת ילדי תימן, המעידים על נתיחות בגופות ילדים ועל ניסויים רפואיים שבוצעו בהם עוד בחייהם, ללא אישור או יידוע משפחותיהם.
בעקבות הפרסום, התקיים בנושא דיון בכנסת.
ביוני 2023 החל אלטמן לשמש כתב המשפט וראש הדסק המשפט בערוץ "עכשיו 14".
בתפקיד זה, חשף הקלטות בין אביחי מנדלבליט לאפי נווה בנוגע למאמצים ומגעים בדבר מינויו של מנדלבליט לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה ובאמצעים בהם הוא השפיע לכאורה על נציגי הלשכה חברי הוועדה.
בנוסף, חשף כי הרמטכ"ל הרצי הלוי תמך במינויה של תומר ירושלמי לתפקיד הפרקליטה הצבאית הראשית, אף שבעבר הייתה מעורבת בסגירת תלונה שהגישה נגדו חיילת בעת כהונתה כיועצת הרמטכ"ל לענייני נשים.
הוא נשוי לראל ואב לילד המאובחן כאוטיסט בתפקוד גבוה.
לאחר האבחנה, החל אלטמן לפרסם קטעים העוסקים בכך ברשתות החברתיות, במטרה להעלות מודעות ולתמוך במשפחות במצב דומה.
יאימר אבל מדינה אורטיס (בספרדית: Yaimar Abel Medina Ortiz; נולד ב-5 בנובמבר 2004 באקוודור) הוא כדורגלן אקוודורי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת ראסינג גנק מליגת העל הבלגית ובנבחרת אקוודור.
מדינה גדל במחלקת הנוער של אינדפנדיינטה דל ואיה.
בשנת 2022 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל האקוודורית, ובסך הכל ערך 48 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ששה שערים.
ב-9 בינואר 2025 חתם על חוזה לארבע שנים וחצי בראסינג גנק מליגת העל הבלגית.
מדינה שיחק בנבחרות הצעירות של אקוודור.
ב-6 בספטמבר 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אקוודור, בהפסד 0–1 לנבחרת ברזיל במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026.
גבאי נולד ב-1930 בקורדובה שבארגנטינה, בגיל 14 הצטרף גבאי לתנועת השומר הצעיר בעיר הולדתו, ובמסגרת זו מילא שורת תפקידים בהנהגה המקומית והארצית.
הוא עלה לישראל בשנת 1954 ולצד עבודתו בענף החקלאות, תפס תפקידים מרכזיים בוועדות הקיבוץ, במזכירות ובגזברות.
נבחר ב-10 בפברואר 1984 לראשות המועצה וכיהן בה עד ל-11 בפברואר 1992.
ב-1987 כראש המועה פתח בקמפיין להכרה בכפר אל-עריאן יחד עם תושבי הכפר, הכפר הוכר לבסוף ב-1996 תחת ראש המועצה הבא אילן שדה.
היה נשוי לאורית ואב לשניים.
הרב שמעון יאיר חיים בַּכָרָךְ (מכונה על שם חיבורו חַוֹת יאיר; ה'שצ"ח, 1638 – א' בטבת ה'תס"ב, 1 בינואר 1702) שימש כרב בקובלנץ, מיינץ (מגנצא) ובסוף ימיו בוורמס (וורמייזא).
היה מגדולי האחרונים באשכנז, ונודע בשל ספר השו"ת "חות יאיר".
אביו היה רבי משה שמשון, אב"ד ודרשן בוורמייזא ובפראג, וכונה "רב המדינה"; נפטר בוורמייזא בכ"ט בניסן ה'ת"ל (1670).
סבו אבי-אביו היה רבי אברהם שמואל בכרך, דרשן בפראג ורבן של העיר וורמייזא ומדינת פפאלץ, ומחבר הספר שמן המאור.
היא שגידלה את הרב בכרך בילדותו.
אמו, הרבנית טופריש, הייתה בתו של רבה של מוראביה.
נולד בשם חיים בלייפניק שבמוראביה בשנת שצ"ח (1638) אחרי דוד רבי חיים הכהן כ"ץ שנפטר בשנת שצ"ה; לפי טענה אחרת, נולד בעיר מאהרישברוד בשנת ה'שפ"ח (1628).
השם "יאיר" נוסף לו לאחר מחלה.
בגיל 12 עבר לוורמייזא יחד עם אביו, שהחל לכהן כרב הקהילה בעיר.
בשנת ה'תי"ד נישא לדינה מפולדא (נפטרה שנתיים אחריו, בכ"ד בטבת 1704).
בגיל 23 הוסמך להוראה בפרנקפורט, ולאחר כשנה כיהן כנראה לתקופת מה כרב העיר מגנצא.
בשנת 1666 נבחר לרבנות העיר קובלנץ הסמוכה, אך מסיבה לא ידועה לא נבחר מחדש לאחר שלוש שנים, והוא שב לוורמייזא בשנת 1669 כמלמד וחבר קהילה פרטי.
לאחר פטירת אביו בשנת ה'ת"ל שימש תקופה מסוימת כממלא מקומו, אך לא נתמנה כרב באופן רשמי.
במקומו, בחרה קהילת וורמייזא ברבי אהרן תאומים כאב"ד העיר.
רבי יאיר חיים חיבר מאוחר יותר ספר ביקורת חריף על חיבורו של הרב תאומים "מטה אהרן", פירוש להגדה של פסח, אולם הוא לא הוציא את הספר לאור, ואסר לפרסמו גם בעתיד.
בהקדמה לאחד מספריו גולל הרב בכרך את סיפור המחלוקת בינו לבין הרב תאומים, אך לא הדפיס את ההקדמה וגם עליה הטיל איסור לפרסום.
חלקים מדבריו התפרסמו בכל זאת במאה ה-19, במאסף "ביכורים" של אהרן ילינק.
על אי-מינויו לרבנות וורמייזא כתב הרב בכרך בשו"ת שלו כי לדברי הממנים "לא יעשה כן במקומינו למנות בעל בית בקהילתינו לרב מורה צדק עלינו".
הוא שהה בוורמייזא במשך 20 שנה.
בי"ג בסיוון ה'תמ"ט (1689) הוחרב רחוב היהודים בוורמייזא בידי הצבא הצרפתי שכבש את העיר במלחמת תשע השנים.
יהודי הקהילה גורשו והתפזרו בקהילות שונות, והרב בכרך התיישב בפרנקפורט.
כעבור עשר שנים (1699), הותרה שיבת היהודים לוורמייזא, ועמם שב הרב בכרך.
אז, בריאותו רופפת והוא כמעט חירש, מינתה אותו הקהילה כרב העיר (הרב תאומים עבר עוד קודם לכן לכהן ברבנות העיר קראקא).
הרב בכרך לא האריך ימים ברבנותו, ונפטר כעבור שנתיים, ביום א' טבת תס"ב (1701), והוא בן שישים וארבע שנים.
הוא נטמן בבית העלמין העתיק בוורמייזא.
על מצבתו נחקק: "שמו נשמע בתורה ובחכמה כעקביא, אשר עליו העזרה ננעלת, "יאיר נתיב" בחבוריו ותשובותיו, אשר השיב לכל נפש משכלת".
רבי יאיר חיים חיבר כארבעים ספרים בתחום ההלכה, והחשוב והמוכר שבהם הוא שו"ת חַוֹת יאיר, שהקנה לו תהילת עולם.
שמו של הספר נגזר משמו שלו ומשמה של סבתו המפורסמת חוה, אשר לזכרה הקדיש את ספרו זה.
השו"ת נחשב לאחד מספרי ההלכה החשובים ביותר באשכנז.
הוא יצא לאור לראשונה בשנת 1699, בסיועו של שמשון ורטהיימר, קרובו מנישואין (אשתו הייתה אחות חמיו של ורטהיימר).
בהקדמתו מתנצל המחבר על שגיאות שאולי נפלו בדבריו מחמת התלאות הרבות שעבר, וקורא לעצמו "אפר כירה" שאינו יכול להתגאות; למרות זאת, הוא כותב כי החליט לפרסם את מכתביו, לשם שמיים.
מלבד גדולתו כרב וכפוסק, נחשב הרב בכרך גם כשליח ציבור מומחה: רבי יוזפא שמש כתב עליו, .
המורה והסופר חתן פרס ישראל הרב יהושע בכרך הוא מצאצאיו, ובבית אחד מצאצאיו שביישוב נוקדים נמצאת ספרייה ובה כתבי יד מקוריים של הרב יאיר בכרך.
בהקדמתו לספר "חות יאיר" ביקש רבי יאיר חיים כי צאצאיו יוציאו לאור כתבים רבים נוספים שלו שלא יכול היה להדפיס בגלל הצרות והתלאות הרבות שעבר ונדודיו הרבים; בהתאם לכך, דאג הרב יהושע בכרך להוסיף בספרי סבו חלקים חסרים רבים שמצא בכתבי יד שנשמרו בספרייתו, והוציאם לאור.
הרב בכרך היה במובנים רבים פוסק מקורי, וכתביו מראים על סגנון עצמאי.
הוא נודע גם בידיעותיו הכלליות ובמדעים שונים כמתמטיקה ומוזיקה.
על מחויבותו לאמת כתב בפתח אחת מתשובותיו: .
על אף שהעריך את חשיבותה של תורת הנסתר וכתב "שהיא בלי ספק נשמת התורה", לא עסק הרב בכרך בלימוד הנסתר וחשש "כי הדרך להגיע אל ידיעתה מסוכן מאד", ועדיף "לעמוד על עקרי הדת ומשפטי המצוות".
כמו כן התנגד בחריפות לפלפול מוגזם.
כתב מספר מאמרים על אסטרונומיה מנקודת מבטה של ספרות חז"ל, אך היות שחש שהוא אינו בקי דיו בתחום, שרף את כל כתביו בעניין זה ואף ייעץ לידידו: "אל תוסף עוד ראות פני בחקירות בחכמה זו, כי איתי הייתה, ולרוב יגיעה ומיעוט השגה שלחתיה לנפשה; וגם אתה עשה כן".
חיבר ספר על שולחן ערוך אורח חיים בשם מקור חיים, במתכונת ספרי המגן אברהם והט"ז, אך בטרם סיימו התפרסמו שני החיבורים הללו והוא ערך אותו מחדש כדי להתייחס לפסקיהם.
אל לבת לומר קדיש על אביה, אף כשאין לו בנים.
יש לנדות חוטא, אף אם חוששים שיחטא יותר בשל כך.
אין באיסור הפלה מלאכותית משום רצח, אלא השחתת זרע בלבד.
פסיקה זו שימשה בדיון בבית המשפט הישראלי.
היה מראשוני הפוסקים שזיהו את חילזון הפורפורא כחילזון שמפיקים ממנו תכלת לציצית.
חות יאיר, שאלות ותשובות - (פפד"מ תנ"ט) - HebrewBooks.org, (לבוב תרנ"ו) - HebrewBooks.org.
חוט השני, מכיל בעיקר תשובות של אביו וסבו (פפד"מ תל"ט) - HebrewBooks.org, - HebrewBooks.org; (מונקאטש תרנ"ו) - HebrewBooks.org.
מקור חיים, חיבור על שולחן ערוך, אותו ערך מחדש כדי להתייחס לחיבורי טורי זהב ומגן אברהם שהתפרסמו בינתיים.
חיבורו זה אבד עם השנים ותקציר שלו וחלק מהפירוש המלא התגלה באקראי בשנות ה-70, ופורסם ב-1982 על ידי מכון ירושלים.
מר קשישא, כללים בתלמוד ובמורה נבוכים לרמב"ם.
שמואל זנוויל (אשתו רבקה, בת מאיר, בן יהודה)
שמשון (אשתו שרה דינה, בת משולם אליעזר זוסמן)
אווה/חוה (אשת יהודה לייב אופנהיים)
רבי דוד אופנהיים, בעל השו"ת "נשאל דוד"
יאיר כספי (נולד ב-1954) הוא מטפל קבוצתי ישראלי, דוקטור לעבודה סוציאלית, מייסדו ומנהלו של מרכז "פסיכולוגיה ביהדות" בתל אביב, מחברם של ספרי עיון.
בוגר האוניברסיטה העברית במחשבת ישראל.
את הדוקטורט בנושא "אקלקטיות בפסיכותרפיה" עשה בבית הספר לעבודה סוציאלית בישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
השתלם בפסיכותרפיה פסיכואנליטית במכון לפסיכותרפיה בת זמננו בניו יורק, ובמרכז הייעוץ של ברוקלין.
עבד במרפאה הפסיכיאטרית של בית החולים הדסה.
היה המנהל הקליני של האיגוד הירושלמי למאבק בסמים.
עבד בשירותי בריאות הנפש של קופות החולים "מכבי" ו"מאוחדת".
לימד את קורסי המבוא בשיטות טיפול והתערבות בבתי הספר לעבודה סוציאלית של האוניברסיטה העברית ואוניברסיטת תל אביב.
מפעלו העיקרי בתחום הטיפול הוא פיתוח שיטת העבודה הקבוצתית של התוכנית "פסיכולוגיה ביהדות", שאותה הקים בשנת 1999 באוניברסיטת תל אביב, וניהל שם במשך עשור שנים.
התוכנית הפכה למכון עצמאי בשנת 2009. בעשרים ושלוש שנות קיומה למדו בתוכנית כאלפיים תלמידים.
שיטתו הטיפולית משלבת את הישגיהם של הפסיכולוגיה הפסיכודינמית, הטיפול הקוגניטיבי והמשפחתי, יחד עם כלי העבודה הפסיכולוגיים שהתפתחו מן המקרא, דרך התלמודים, מחשבת ישראל, החסידות, המהפכה הציונית והספרות העברית.
כשהוא נדרש להגדיר את עצמו, כספי אומר שהוא חילוני, דתי, מסורתי, וחרדי, כדי לציין שלמד מכולם ואינו כפוף לשום מגזר.
לדרוש אלוהים, הוצאת ידיעות אחרונות, 2002
את היסודות הפילוסופיים לשיטתו הניח בספרו רב המכר "לדרוש אלוהים".
הוא פורש בו את מערכת הדרכים וכלי העבודה הפסיכולוגיים של מקורות ישראל לגילוי ייעוד ואחריות אישית וחברתית ולתיקון עולם.
מלמד לשאול בכל עניין ודבר על מצווה שעוד לא נכתבה, תפילה שעוד לא נשמעה, חסד שנתקבל ולא נודע, חטא ועונשו, עבודת אלילים וקורבנותיה, חזון אמת והדרך ההולכת אליו.
הספר מזמין את קוראו לגלות יכולת שלא ידע על קיומה.
רצון רע שנסתרת בו כוונה נכונה.
שקר שאדם נותן לו לנהל אותו.
אמת שממנה אי אפשר להימנע.
רשות שמותר לכל איש ואישה לתת לעצמם.
ניסיון - פסיכולוגיה ויהדות: מסע תיקון, הוצאת דביר, 2013
בספרו "ניסיון" הוא מתאר דור שחי סביב עצמו.
שכל איש בו מצפה להיות במרכז וזולתו יהיה קהלו.
הפסיכולוגיה, בתה של התרבות שהעמידה את האדם במרכז העולם, מבחינה בנרקיסיזם, אבל עומדת מולו חסרת אונים.
אין לה את האופקים לחנך לענווה שהיא היכולת להכיר במעמדו האמיתי של האדם, במצבו השביר, בזמניותו, ולהתגבר עליה.
הספר פורש את מבחר השיטות והכלים שפותחו בתוכנית "פסיכולוגיה ביהדות".
הילד שכמעט הציל את אמו, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017
ספרו האוטוביוגרפי "הילד שכמעט הציל את אמו", הוא סיפור התמודדותו עם פציעה שהוא נושא עמו, מן השנים בילדותו שבהן חי לבדו עם אמו, שמחלת הנפש שלה הלכה והחמירה.
כשהמחבר נע בית הזדהות עמה, פחד ממנה, ומאמץ רב שנים למלט את נפשו.
הספר מתאר "מפגש שנדמה כי אין הנפש יכולה להכיל, עם אם שלא ראתה, לא שמעה, ולא היה בעיניה רמז לקיום בנה.
הילד הנושא את העולם על כתפיו, לא ימצא בו מקום להניח את ראשו, עד שיאמר דבר שאין אין יכול לשמעו, וימצא רשות להציל רק איש אחד, את עצמו".
ספר הכישרונות, ידיעות ספרים, 2021
"ספר הכישרונות" הוא הזמנה למהפכה תודעתית הנוגעת במגוון הרגשות העמוקים והלא מדוברים של קוראיו.
הספר מגלה להם שהתברכו בכישרונות רבים, אותם חשבו בטעות לפגמים, ומעניק להם את הכוח להיות אנושיים ולהאמין שחולשה, בקבלתה, נעשית לחוזקה.
הספר מסמן בשיטתיות את רשימת ה"טאבו" של הנפש האנושית, סודות שאדם מקדיש חלק ניכר מחייו בניסיון לגלותם, לצד מאמץ לא מודע להבטיח שהתוכן הקשה לעולם לא יגיע לתודעה.
יאיר הוּרביץ (1 באפריל 1941 – 26 ביולי 1988) היה משורר ומתרגם שירה ישראלי.
יאיר הורביץ נולד בתל אביב ב-1 באפריל 1941. התייתם מאביו כשהיה בן שמונה, ומות האב מלווה את שירתו המוקדמת.
פרסומו הראשון היה בעיתון "דבר" בשנת 1957. בהמשך עסקו שירים רבים שלו בתלאות הגוף ובפחד המוות, בעקבות מחלת-לב שסבל ממנה מגיל צעיר.
שירתו עוסקת גם בעירו, תל אביב, שבה נולד וחי, וכן במשורר ובמעשה השיר, קרי נושאים המאפיינים כתיבה ארס פואטית.
מטרת השירה, לפי הורביץ, היא "להעביר לאדם אחר באופן המדויק ביותר" חוויה אנושית.
מנגד, בסמיכות זמנים לראיון בו ביטא הורביץ עמדה זו, שנתיים לפני מותו, התפרסם שירו 'הנורא' המסתיים במילים: "היום אני אומר:/ השירה היא דיבור/ במקום שלעולם,/ לעולם אין בו חיבור".
הורביץ חבר ליונה וולך ולמאיר ויזלטיר והשלושה פעלו יחדיו כחבורה יוצרת.
ייחודו של הורביץ היה, בין היתר, בכתיבתו העשירה ורבת הדימויים, שהבנתה כרוכה בהיכרות עם עולמו השירי.
בשנת 1975 הוקרן בטלוויזיה הישראלית סרטו של הבמאי מיכאל לב-טוב "כדרכן המילים", שעוסק בדמותו של יאיר הורביץ.
הורביץ נפטר ב-26 ביולי 1988, בן 47, בעודו ממתין להשתלת לב בבלגיה.
לאחר מותו קובצו שיריו בספר "גורל הגן: כל השירים חלק א'".
ביולי 2008, במלאת עשרים שנה למותו, ראה אור כרך מקיף של כל שירתו.
ערך את הספר מנחם פרי, שהיה חברו הקרוב של הורביץ והמו"ל של שיריו.
יצירות הפרוזה של הורביץ ותרגומים שלו טרם קובצו בספר.
סמוך לאחר פטירתו הלחין שלמה גרוניך שניים משיריו של הורביץ - 'בשעת ההתבהרות' המוקדם (מתוך 'שירים ללואיס'), ו'פתח לי שער' שהתפרסם בספר 'ציפור כלואה', הקיבוץ המאוחד, 1987. שירים נוספים הולחנו על ידי גרוניך, יוני רכטר ואחרים במלאת עשור לפטירתו.
במלאת עשרים שנה למותו הלחינו משיריו המוזיקאים ערן צור, שלומי שבן ואחרים.
פרס מרדכי ברנשטיין לשירה (1983)
מחברת שירה יאיר הורביץ : מחוות שיר ליאיר במלאת עשרים שנים לפטירתו, (כותרים נוספים : מחות שיר ליאיר), בית הקונפדרציה על שם קלמן סולטניק.
המרכז למוזיקה אתנית ולשירה, ירושלים, שעת החסד - מפגשי יהודה עמיחי לשירה, ירושלים, מוציא לאור לא ידוע, כ"ב בתמוז תשס"ח, 25 ביולי 2008.
ברחובות אלמים, שירים, רישומים יעקב אלוני, עקד, 1961.
שירים מן הקצה הנמוך, מוציא לאור : מנו שיר, תל אביב, 1962.
זוטא - מקום (רכה), הוצאת הקיבוץ המאוחד, לא ידועה שנת ההוצאה.
סלויון, שירים, מוציא לאור : עכשיו, ירושלים, 1966.
בעיר שרקיעים לה אין : ומרגועה מחסה, (שירים), / יאיר הורביץ, נוי (איור) - שוש שורץ, מוציא לאור: תל אביב : גוג, תל אביב, 1968.
יונייקה, (ספור), רישום : אורי ליפשיץ, הוצאת עקד, תל אביב, תש"ל, 1969.
נרקיסים למלכות מדמונה, (שירים), מוציא לאור : מרחביה, תל אביב, ספרית הפועלים, תשל"ב, 1972.
שירים 1973 - 1960, (ספרי סימן קריאה), מפעלים אוניברסיטאים להוצאה לאור, תל אביב, תשל"ד, 1973.
בשבתי לבדי, מפעלים אוניברסיטאיים / ספרי סימן קריאה, תשל"ו, 1976.
מקום, (שירים), רישומים : יואב בראל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1978.
פרקים מספרי החלום : שירים לבני הנעורים, ציורים : נחום כהן, (ספר סימן קריאה), הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשל"ט, 1979.
אנטומיה של גשם, שירים, ליואב בראל, הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1980.
ילקוט לידידים, (שירים), ירושלים, תשמ"א, 1982.
יחסים ודאגה, (שירים), הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשמ"ה, 1986.
ציפור כלואה, (שירים), ציורים - משה קופפרמן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987.
גורל הגן, כל השירים חלק א', הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1989.
כל השירים, הספריה החדשה לשירה, הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 2008.
יו מקדרמיד, הברקן והגביע : מבחר שירים, (מאנגלית וסקוטית-יאיר הורביץ), מוציא לאור : הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשמ"ג, 1983.
השושן הקטן לבן : אנתולוגיה סקוטית, (בחר, תרגם והקדים מבואות יאיר הורביץ), (משירת העולם), הוצאת עם עובד, תל אביב, תשמ"ח, 1988.
שיר אביב, אלכס כגן - מלחין, יאיר הורביץ - מחבר, מתוך : משיריו של "כגן אלכס", 1972.
אני שומע, מחבר / יוצר : אבל ארליך, יאיר הורביץ, עורך ההקלטה : עדנה ענתי, מבצע : ארנון מרוז, (מנצח), 1986. (הוקלט במוזיאון ישראל, ב-16 ביוני 1986. מתוך : (מוזיקה אמנותית ישראלית), תקליטור מס' 3071, יצירה מס' 7).
פתח לי שער, שלמה גרוניך - מלחין, יאיר הורביץ - מחבר, (גרוניך שלמה "נטו", 1991, שיר מספר 6).
בשעת ההתבהרות, שלמה גרוניך - מלחין ומעבד מוזיקלי, יאיר הורביץ - מחבר, (הרכב קול לפסנתר), גרוניך שלמה : "מנגנים גרוניך", מפעלי תרבות וחינוך, 1994, עמוד 47.
עיר פזורה, חיים רחמני - מלחין, בביצוע קטב מרירי מתוך אלבום הבכורה "קטב מרירי" 2008
אלגיה, חיים רחמני - מלחין, בביצוע קטב מרירי מתוך האלבום "קסמים לסבל" 2011
אבל אהבתי, חיים רחמני - מלחין, בביצוע קטב מרירי מתוך האלבום "קסמים לסבל" 2011
אסוני, כאן אני ערירי, חיים רחמני - מלחין, בביצוע קטב מרירי מתוך האלבום "קסמים לסבל" 2011
יאיר גַרבּוּז (נולד ב־29 בספטמבר 1945) הוא צייר, סופר, עיתונאי, מנחה, סאטיריקן ופובליציסט ישראלי.
יצירתו, החל מסוף שנות ה-60, שילבה השפעות של אמנות הפופ האמריקאית עם סממנים מקומיים.
ציוריו, המזוהים עם סגנון "דלות החומר" בנויים כקולאז'ים, המשלבים סממנים ארס פואטיים וביקורת חברתית.
זוכה פרס א.מ.ת לשנת 2004 על יצירתו בתחום הציור.
היה חבר קיבוץ כפר החורש.
למד ציור אצל רפי לביא ובמכון אבני.
תערוכת היחיד הראשונה שלו הייתה בשנת 1967. בשנה זאת הציג גם ב"תערוכת העירום" של קבוצת 10+, ומאז הציג עשרות תערוכות במוזיאונים ובגלריות בישראל ובעולם.
בספטמבר 2009 השאיל לכנסת שתי תמונות מיצירותיו.
התמונות הוצגו בלשכתו של יו"ר הכנסת ראובן ריבלין.
היה מכותבי המוסף הסאטירי "דבר אחר" של העיתון "דבר" תחת שם העט 'י.
על עבודתו זו זכה בפרס סוקולוב לעיתונאות ב־1993. הנחה את תוכנית הסאטירה "אין עם מי לדבר" עם עליית ערוץ 2 המסחרי ב־1993. כתב את הספר "תמיד פולני", לקט מעובד של רשימותיו בעיתון, רשימות הומוריסטיות המבוססות על חייו האישיים: משפחתו שמוצאה מפולין, זיכרונותיו מחיי הקיבוץ, חיי המשפחה והיומיום.
בעקבות הצלחת הספר, יצא גרבוז לחצי שנת שבתון בפריז על חשבון התמלוגים, דבר שהשפיע מאוד על המשך הקריירה שלו.
גרבוז בעל טור בתוכנית הטלוויזיה "תיק תקשורת", שבו הוא עוסק באופן סאטירי בתחלואי התקשורת הישראלית.
גרבוז שימש (עד 2008) כראש המדרשה להכשרת מורים לאמנות במכללת בית ברל.
בשנת 2008 הצטרף אל מפלגת אור.
הוא יושב ראש ועדת רפרטואר בתחום האמנות הפלסטית בסל תרבות ארצי מאז 2006.
בשנת 2011 החל להשתתף כחבר פאנל בתוכנית "הינשופים" בהגשת רוגל אלפר בערוץ 8.
לאחר פרישתו לגמלאות מהמדרשה עבר בשנת 2012 עם רעייתו מרגלית לחיות לסירוגין בצפת וברמת גן.
גרבוז זכה בפרס רפפורט לשנת 2015.
בשנת 2017 הוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות, תערוכת יחיד פרי יצירתו בשם "אני ציירים".
בבחירות לכנסת השלוש העשרה הוצב במקום ה-97 ברשימת מרצ ובבחירות לכנסת השמונה עשרה הוצב במקום ה-102 ברשימת התנועה החדשה מרצ.
במהלך הבחירות לכנסת העשרים (2015), גרבוז נשא נאום בעצרת בכיכר רבין שבתל אביב, ובנאומו הזדעק והפציר: "אמרו לנו שצהובי החולצות ושחורי הסמל, אנשי 'כהנא צדק' וצורחי 'מוות לערבים', הם קומץ.
[...] הגנבים לוקחי השוחד, [...] המושחתים והנהנתנים החזיריים, [...] מנשקי הקמעות, עובדי האלילים והמשתחווים ומשתטחים על קברי קדושים, [...] המטרידים המיניים והאנסים, קומץ.
[...] איך זה שהקומץ שולט בנו?
איך זה שבאין מרגיש ובאין מפריע, הוא, הקומץ, נעשה לרוב?".
התבטאות זו גררה גינויים הן מימין והן משמאל, ובתקשורת נערכה השוואה בין דברי גרבוז לנאום הצ'חצ'חים של דודו טופז.
בריאיון לגלי צה"ל טען יצחק הרצוג כי דברי גרבוז הזיקו למפלגת המחנה הציוני בתוצאות הבחירות.
גרבוז נשוי ואב לשלושה ילדים.
אחיו הם חבר הכנסת לשעבר אהרן הראל (אביו של הפוליטיקאי והשחקן אסף הראל), ואלון גרבוז שניהל את הסינמטק בתל אביב.
בדרך לקולנוע, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תש"ם.
(איורים בלוויית דברי הסבר קצרים)
יאיר גרבוז (י' פולני), תמיד פולני; איורים: אבנר כץ, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ט 1989.
יאיר גרבוז, שלמה ניצן, דני קרמן, אחיתופל בגבעה: קטעים נבחרים מתוך דבר אחר מן השנים 1987–1990, תל אביב: עם עובד, תשנ"א 1990.
פריז תל אביב משם לכאן ומכאן לשם: מדריך חסר למיטיבי אהוב, תל אביב: מודן, 1996.
כל הסיכויים שבקרוב תעבור כאן רכבת: ציורים מספרים ביוגרפיה; עורך: אלי הירש, תל אביב: עם עובד, תש"ס 2000.
אוי ארצי: מכתבים לחבר צרפתי בדרך לישראל; עורכת: רחלה זנדבנק, תל אביב: דניאלה די-נור, 2010.
בית בגליל - יומן; עורך: סמי דואניס, תל אביב: אחוזת בית, 2014.
יפה נורא: אמנות, שאלות ותשובות וימי מלחמה; יצירה עברית, 2025.
יאיר וינשטוק (נולד בכ"ב באייר ה'תשי"ט, 30 ביולי 1959) הוא עיתונאי עורך וסופר חרדי, הכותב ספרי מתח וספרי סיפורת יהודית למגזר החרדי, בעברית וביידיש.
את ספרי המתח הוא מפרסם בשם העט מ.
נולד בירושלים למשפחה ותיקה מחסידות לעלוב, נצר לאדמו"רי לעלוב (אביו, הרב שלמה מנחם וינשטוק, היה נכדו של רבי דוד צבי בידרמן מלעלוב).
אמו היא המשוררת שפרה וינשטוק אשכול.
כמה מדודיו, אחי אביו, היו מחברי ספרים תורניים, חלקם על דרך הקבלה.
דודו, הרב משה יאיר וינשטוק, חיבר למעלה משמונים ספרים.
בן דודו היה הסופר והעיתונאי ישראל שפיגל.
בשנות ה-80 עיבד לנוער אגדות חז"ל מתוך מסכת ברכות ושבת.
בשנות ה-90 החל לפרסם ספרי מתח תחת שם עט מ.
ארבל, ונמנע מלהיחשף בשמו האמיתי.
ב-1995 יצא לאור ספרו הראשון, "קשר גורדי".
עלילת הספר עוסקת בסיפורו של צעיר ניצול שואה בתקופת קום המדינה, המתמודד עם הפחד האישי שלו מאדם ששנא אותו מאז ילדותו, המאיים לחשוף כי סייע בשעתו לנאצים.
העלילה נפרשת על פני עשרות שנים, החל מלובלין שלפני השואה, דרך מחנות ההשמדה ועד שלהי המאה העשרים.
ב-1997 יצא לאור ספרו "בלתי הפיך", מותחן המספר על ניסיון של אנשי השב"כ להפיל את הקהילה החרדית בארץ.
וינשטוק כתב גם את "עין בעין", המספר על עלילה של מספר הודים וניסיון לגרום למלחמה בין היהדות לבין האסלאם, "סיכון מחושב" (1999) שנושא קווי דמיון רבים לספרה של אגתה כריסטי "המרגלת היפה", "נאמנות כפולה" ו"זמן שאול", פורסמו בהמשכים בשבועון החרדי "משפחה".
ספרו "שם נרדף" יצא ללא פרסום בהמשכים.
ב-2010 הוציא וינשטוק את הספר "הצתה מאוחרת", שאף הוא פורסם ב"משפחה".
עלילת הספר עוסקת בנושא שליטת הוואקף בהר הבית, וחיפוש אחר ארון הברית, ובימי סוף בית שני.
ב-2015 יצא לאור ספרו "יום ושש שעות", שפורסם בהמשכים במגזין "זמן" – סיפור מתח בסגנון זמן אמת, הדומה במובנים רבים לסדרת הטלוויזיה הפופולרית "24".
מיולי 2013 עד אוגוסט 2017 שימש כעורך המגזין "זמן", בו גם כתב את הטור הסאטירי "סוללה חלשה" המתאר את העולם החרדי מזווית הומוריסטית.
הטורים קובצו לבסוף לכדי ספר שלם בשם 'סוללה חזקה'.
החל מחודש אלול תשע"ח (ספטמבר 2018) החל להוציא לאור ירחון חודשי בשם "כדור".
מחודש שבט תשע"ח (ינואר 2018) מפרסם וינשטוק טור שבועי בשבועון החרדי בקהילה לצד כתבות מגזין מעמיקות וראיונות אישיים, אותם הוא מפרסם מעת לעת.
בנוסף לספרי מתח הוא מרבה לכתוב סיפורי צדיקים, שקובצו יחד בסדרת הספרים "סיפור לשבת" (תשעה כרכים), וכן סיפורים קצרים מעולמו של הציבור החרדי בסדרת "סיפור לחג" (ארבעה כרכים).
כן חיבר מספר ביוגרפיות על רבנים ואדמו"רים ובהם החתם סופר, האדמו"ר מלעלוב רבי משה מרדכי בידרמן, רבי אשר פריינד ורבי יצחק מתתיהו סנדברג.
ספריו תורגמו למספר שפות ובהן אנגלית, צרפתית ויידיש.
וינשטוק נשוי לזהבה לבית קלירס (נכדתו של רבי אשר פריינד), הם מתגוררים בשכונת מעלות דפנה בירושלים, ולהם שישה ילדים.
בנו הבכור, אברהם מרדכי וינשטוק, הוא מעורכי השבועון החרדי "בקהילה".
סיפור לשבת - מפי מספרים ואנשי מעשה (9 כרכים)
סיפור לחג - מיטב סיפורי חג ומועד: סיפורים מן החיים (4 כרכים)
סיפור מבית אבא - אוסף סיפורים מקוריים ארוכים וגם קצרים מצדיקי הדורות ומיהודים פשוטים
עשר דקות של לימוד - סיפורי מופת ואודות התמדתם של גדולי ישראל ואהבת התורה שלהם מינקות ועד שיבה
איש האלוקים - מסכת חייו של הרב משה סופר, ה"חתם סופר"
סיפור לישועה - על דמותו של הצדיק רבי ישעיה'לה מקרעסטיר
משה עבד ה' - רשפים ונגוהות מדמותו של רבי משה מרדכי בידרמן
הראה לעניו - הליכות חיים והנהגות מתולדות חייו ופעלו של רבי חיים משה מנדל
שלשלת הזהב - פרקי הוד וסיפורי מופת על חייהם ופעלם של אדמו"רי ויעליפאלי שבגליציה
ר' אשר מפי תלמידיו - פרקי חייו של רבי אשר פריינד, סיפורים ואמרות.
טובה ראייתו - פרקי חיים ותולדות לדמותו של רבי יצחק מתתיהו סנדברג, ממנהיגי היישוב החסידי בטבריה
הרבי הקדוש מלעלוב -ביוגרפיה וסיפורים על האדמו"ר רבי שמעון נתן נטע בידרמן
שבעה רועים - תולדות אדמור"י חב"ד (2 כרכים) יחד עם הסופר בנימין ליפקין, בהוצאת ספרים מעיינותך, תשפ"ב (2021)
המאורות הגדולים - תולדות חייהם של הבעל שם טוב והמגיד ממזריטש יחד עם הסופר בנימין ליפקין, בהוצאת ספרים מעיינותך, תשפ"ג (2022)
יאיר לב (נולד ב-1959 בתל אביב) הוא במאי סרטי תעודה, פרופסור חבר במחלקה לאמנויות המסך בבצלאל ומרצה בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
הוא חתן פרס שרת החינוך והתרבות לאמנות הקולנוע (1996) ופרס הקולנוע מטעם משרד התרבות והספורט (2018).
יאיר לב הוא בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב (1987).
כסטודנט יצר את הסרט התיעודי הקצר THE MAKING OF ABSOLUTE BEGINNERS שתיעד את מהלך הסרט "התחלות ראשונות (בבימויו של ג'וליאן טמפל ובכיכובו של דייוויד בואי) שצולם באולפני שפרטון, לונדון.
עם שובו לארץ, הוא ביים את סרט הגמר שלו, סרט עלילתי קצר בשם "חורים בידיים" (1987), אשר השתתף בפסטיבל מינכן לסרטים קצרים, פסטיבל פראג ופסטיבל באדאלונה.
לב פרץ לתודעה הציבורית בשנת 1989 עם סרטו הראשון באורך מלא – "הוגו" – מהסרטים הראשונים שעסקו בצורה ישירה ונועזת בחוויית השואה מפרספקטיבה של הדור השני.
בסרט מגולל הוגו לב את סיפור השרדותו יוצא הדופן הרווי בהומור שחור בשואה כשברקע נמצאת מערכת היחסים הסבוכה בינו לבין בנו הבמאי.
הסרט עורר הדים ציבוריים והוצג בפסטיבל ברלין, שיקגו, מונטריאול ופסטיבל הקולנוע ירושלים.
סרטו הבא "יקנטליסה"', פורטרט של המשורר חזי לסקלי (1996) השתתף בתחרות וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
באותה שנה זכה לב בפרס שרת החינוך והתרבות בתחום הקולנוע.
סרטו הבא, "הנדון: אורי אבנרי" (2002), זיכה אותו בפרס "ברוח החופש" בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2002. הסרט הוא דיוקן של לוחם השלום, איש השמאל הרדיקלי, העיתונאי החשוב וחבר הכנסת לשעבר.
הסרט הוצג בפסטיבלים בינלאומיים רבים (בין השאר בפסטיבל מינכן, ניו יורק, מיאמי.
פיפ"א- ביאריץ, אוסנברוק), פסטיבל הקולנוע היהודי – וינה, פסטיבל הקולנוע הישראלי-פלסטיני בפריז), היה מועמד לפרס אופיר והוקרן בהקרנות מסחריות בבתי קולנוע בישראל וגרמניה.
בשנת 2008 השלים את סרטו "הוגו 2", בהפקת דוד דרעי, שהוא סרט המשך לסרט "הוגו".
הסרט שצולם לאורך 4 שנים על ידי הבמאי עצמו, שונה מקודמו בכך שהוא מעמיד את מערכת היחסים המורכבת בינו לבין אביו במרכז הבמה ובוחן את שאלת עתיד זיכרון השואה בעולם בו לא יוותרו עוד ניצולי שואה.
הסרט השתתף בתחרות וולג'ין בפסטיבל הקולנוע בירושלים 2008 והוקרן בהקרנות מסחריות בסינמטקים של תל אביב וירושלים.
לב הוא מרצה בדרגת פרופסור בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים (שם הוא מלמד משנת 1992), ובאקדמיה לאומנויות בצלאל (מאז 1999).
בין השנים 2003–2008 הנחה סדנאות לבימוי קולנוע תיעודי ב-ESCAC (בית הספר הגבוה לקולנוע בקטלוניה- ספרד), לודוויגסבורג וקלן-גרמניה וכן בוורשה.
בין השנים 2008–2018 תיפקד לב כאחראי תוכן והדרכה (Head of Studies) בפרויקט "גרינהאוס" לפיתוח קולנוע תיעודי של יוצרים צעירים מאגן הים התיכון.
בין הסרטים הבולטים שפותחו ב"גרינהאוס": חמש מצלמות שבורות בבימוי עימאד בורנט וגיא דוידי (שהיה מועמד לפרס האוסקר), שתיקת הארכיון בבימוי יעל חרסונסקי, "אחרייך" בבימוי רנא אבו פריחה, "Midnight Traveller".
בשנת 2017 הוא ביים בשותפות עם אתי ויזלטיר ובהפקתה את "הגעגועים של מאיה גורדון", פורטרט פיוטי של אמנית ישראלית-פולניה אאוטסיידרית בחייה ובעבודותיה.
הסרט השתתף פסטיבל דוקאביב של אותה שנה ובפסטיבל ART ברחבי פולין.
בשנת 2017 התמנה לב לפרופסור חבר במחלקה לאמנויות המסך באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
סרטו הבא "אתה מת רק פעמיים" (2018) שנוצר בשיתוף דוד דרעי שהפיק, צילם והיה שותף לכתיבת התסריט, היה להצלחה ביקורתית וקופתית גדולה.
הסרט הוא מותחן בלשי תיעודי במהלכו יוצא לב, כבלש לכל דבר ועניין, לחשוף את זהותו האמיתית של הפלוני שגנב את זהותו של סבו בזמן מלחמת העולם השנייה.
הסרט, קופרודוקציה ישראלית-אוסטרית בהפקה משותפת עם חברת NGF, השתתף ביותר מארבעים פסטיבלים בינלאומיים ברחבי העולם (בין השאר בדוק אביב, סלוניקי, דיאגונלה-אוסטריה, שאגרין פולס -אוהיו, קרקוב) וזכה בשלל פרסים ומועמדות לפרס אופיר.
ההקרנות המסחריות בישראל, שנמשכו כמעט שנה משכו עשרות אלפי צופים והסרט אף היה ברשימת עשרת הסרטים הרווחיים ביותר בסינמטק תל אביב.
לאורך השנים ביים לב כתבות, סרטי הדרכה וחינוך, בין השאר ל"עובדה", לשירות הסרטים הישראלי ועוד.
בשנים 2000- 2008 לב ערך והנחה בסינמטק תל אביב את "מועדון תרבות" של פורום היוצרים הדוקומנטריים, בו הוא שימש כחבר הנהלה באותן שנים.
מאז ועד היום לב הוא פעיל מרכזי בזירת הקולנוע הישראלי יחד עם מעורבות בהוראה ועשייה של סרטים בארץ וברחבי העולם וכן בכתיבה על קולנוע תיעודי בכתבי עת בישראל ובאירופה.
בסרטיו מבקש יאיר לב לעצב דיוקנאות אנושיים שבאמצעותם הוא בוחן דינמיקות חברתיות ופוליטיות.
בנוסף, הוא חוקר את מעמדו ומקומו של הדוקומנטריסט ביחס למציאות המצטלמת, ואת מהותם של השחזור והעדות ביצירה התיעודית.
כבר בסרטו התיעודי הראשון, הוגו, מיקם עצמו לב במעמד של עד לעדות שמוסר אביו, ניצול השואה, על חוויותיו במחנות והישרדותו.
היה זה סרט חלוצי בהצגתו את הדינמיקה שבין בן הדור השני לשואה והוריו, במקרה זה האב שניצל ובשימוש שהוא עשה בהומור כאמצעי קולנועי וכתמה אנושית בהקשר לשואה.
בסרט תוהה לב לגבי משמעות היותו עד לסיפורו של אביו, וכן למעמדו האתי כמתעד-בן המציב את המצלמה אל מול אביו ושאר בני משפחתו.
הנכחתו את עצמו ואת צוות הצילום בסרט מעוררת מודעות אתית ואסתטית לסוגיה.
מודעות זאת תנכח ביתר שאת בסרט ההמשך הוגו 2, שנעשה כמעט עשרים שנה אחרי הוגו.
בסרט חוזר לב אל אביו, עתה זקן וחולה, ומרחיב, באופן חסר סנטימנטים, את הדיון בדינמיקה המשפחתית באמצעות משפחתו-הוא בצל זיכרון השואה והפחד מאובדנו.
בסרטיו הבאים, יקנטליסה והנדון: אורי אבנרי, בולטת נטייתו של לב לפנות אל מי ששירתם ועמדתם הפוליטית, המשורר חזי לסקלי ואורי אבנרי בהתאמה, מעצבים מבט מפוכח, ביקורתי, על החברה הישראלית.
סרטיו לעולם אינם מתמקדים במיינסטרים, אלא במי שמעוררים מחלוקת – אמנותית, פוליטית – מייצרים ומשמרים אותה כחלק מהאידאולוגיה שלהם.
היבט זה בולט גם בסרטו הגעגועים של מאיה גורדון, שהגיבורה האמנית שלו חיה בעולם סוריאליסטי של זיכרונות ילדות ותחושת תלישות המסרבת להירגע.
סרטיו של לב עוסקים במהותה של הזהות הישראלית, במרכיביה המסוכסכים והשבורים, מתוך ניסיון להגדיר מתוכם גם את מעשה התיעוד עצמו.
היבט זה ניכר במיוחד בסרטו האחרון, אתה מת רק פעמיים, שבו זהותו של לב עצמו, כמתעד, נעה על הגבול שבין דמות ממשית ובדיונית, בניסיון להתחקות אחר זהותו של מי שהתחזה לסבו בתקופת מלחמת העולם השנייה.
השואה שבה ונעשית נוכחת בסרט זה, כמו בקודמיו, כחלק מחיפוש אובססיבי של הקולנוען-מתעד אחר זהותו שלו עצמו, ואחר ההיסטוריה המשפחתית בשנות המלחמה.
שנהסרטמפיקיםמסגרת הפקהפסטיבלים ופרסים2018אתה מת רק פעמייםקופרודוקציה ישראל-אוסטריהבתמיכת קרן רבינוביץ', ערוץ יס-דוקו,
השתתף בפסטיבל מינכן התיעודי, Confluance (פריז)
פסטיבל הקולנוע הישראלי ניו -יורק, לוס אנג'לס,
יָאִיר הַגִּלְעָדִי לפי המקרא, היה השופט השביעי ששפט את ישראל בתקופת השופטים.
מוצאו של יאיר הוא משבט מנשה, מחצי השבט שממזרח לירדן.
יאיר נזכר בשלושה פסוקים בספר:
יאיר שייך לקבוצת "השופטים השקטים", שבעיקר ידוע שמם, אך פועלם נסתר.
האויב מולו נלחם יאיר אינו נזכר בפסוקים ולכן אינו ידוע.
בפרשת כיבוש עבר הירדן המזרחי בתקופת התנחלות השבטים מופיע גיבור - יאיר בן מנשה ().
יאיר בן מנשה כבש שטחים בחבל הארץ הגלעד אשר כונו מאוחר יותר "חוות יאיר", והתנחל בהם יחד עם בני שיבטו.
עוד מסופר שהיו לו עשרים ושלוש ערים בארץ גלעד.
ייתכן והשופט השביעי אשר חי כשלוש מאות שנה אחרי יאיר בן מנשה, "אימץ" לעצמו את השם "יאיר הגלעדי" כשמו של אותו גיבור מתקופת ההתנחלות.
השופט השמיני היה יפתח הגלעדי, אף הוא מהגלעד.
בתקופת שלמה המלך, נכללו חוות יאיר בתוך שטח הנציבות השישית - שהיא נציבות רמות גלעד ().
ישנן השערות רבות ביחס למקום זה כיום.
מחבר הספר "קדמוניות המקרא" בחר להרחיב אודותיו, ומתאר אותו באופן שלילי.
ספר על יאיר הגלעדי נכתב על ידי סופר הילדים צבי ליברמן ויצא בהוצאת עמיחי.
קורות חיו של השופט המתוארים בספר זה, הם פרי המצאתו של הסופר.
יאיר חסדיאל (נולד ב-10 במאי 1971) הוא סופר, תסריטאי, סאטיריקן ומשפטן ישראלי, ושופט בית משפט השלום בת"א.
חסדיאל (במקור: גוטסגנדה) נולד בחיפה למשפחה (הוריו דבורה ומנחם) שמוצאה מחסידות גור.
סבו משה בליטנטל היה מראשי תנועת פועלי אגודת ישראל וראש החזית הדתית בעיריית חיפה.
אביו נפטר בהיותו בן 13.
הוא בוגר ישיבת היישוב החדש בתל אביב, וישיבת תורה אור בירושלים.
בעל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן והיה מורה.
במשך עשר שנים שימש כפובליציסט בעיתונות החרדית, תחת שמות עט שונים.
בשנת 2000 ייסד ביחד עם חבריו קובי אריאלי וידידיה מאיר את עיתון האינטרנט הסאטירי "אפעס", שנשלח בדואר אלקטרוני לרשימה מצומצמת של עיתונאים ואנשי תקשורת.
עם הפיכת "אפעס" למדור הסאטירה הקבוע של מוסף "הארץ" בשנת 2004, היה ידידיה מאיר לעורך המדור, וחסדיאל כותב ראשי שלו.
בשנת 2003 שימש חסדיאל כתסריטאי של הטלנובלה החסידית הראשונה "החצר", ששודרה בערוץ התכלת ובערוץ 10.
במקביל עבד חסדיאל כיועץ משפטי בעיריית בני ברק עד שבשנת 2006 מונה על ידי שרת המשפטים ציפי לבני לעמוד בראש הוועדה המכריעה בתביעות הפיצויים של מפוני תוכנית ההתנתקות.
לאחר מכן כיהן כיו"ר הוועדה להשגה על שומות מקרקעין במשרד המשפטים.
בתחילת חודש נובמבר 2007 יצא לאור בהוצאת ידיעות ובסיוע מפעל קסת לספרות ביכורים, ספרו הראשון של חסדיאל, קובץ הסיפורים "הרב של הקרקס", אשר עוד טרם ראה אור זכה בפרס שר התרבות והמדע לספר ביכורים לשנת תשס"ז.
ספרו השני של חסדיאל, רומן הביכורים "תל אביב", המתרחש על רקע היסטוריה חלופית של הקיום היהודי במאה ה-20, יצא לאור בסוף שנת 2012.
היה נשוי לעיתונאית שלהבת חסדיאל, ועקב עזיבתו את העולם החרדי, השניים נפרדו.
חסדיאל נשוי בשנית, אב לחמישה, שלושה מנישואיו הקודמים, ומתגורר בתל אביב.
ב-2016 נבחר לכהונת שופט בבית משפט השלום במחוז תל אביב.
בפסקי דין שהוא מוציא תחת ידיו, חסדיאל מרבה לשלב קטעי שירה ממשוררים ישראלים, ואף לשבץ באחדים מהם, ממטבעות לשונו המליצית, וממעיין עולמו הספרותי-ציורי:
את פסק הדין שעסק בתביעה של תושב תל אביב את העירייה בגין גדימת עץ פקאן בן מאות שנים שצמח בחצרו, בחר חסדיאל לכנות בשם הציורי - איש אחד ועץ אחד נ' עיריית תל אביב חלף הכינוי הפשטני 'פלוני' הנצרך במקרה בו מוטל חיסיון על שם התובע.
בפסק דין אחר בו זיכה גולש מכתב אישום שהוגש נגדו בגין 'אי-ציות להוראות המציל' בחר חסדיאל לצטט בפתחו קטע משירו של יהודה עמיחי, "כְּשֶׁהַיַּם יֹאמַר 'חוֹף' וּכְשֶׁהַחוֹף יֹאמַר 'יַם' תָּבוֹא גְּאוּלָה לָעוֹלָם יַחֲזוֹר הָעוֹלָם לתֹהוּ".