tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי הפרויקט הראשוני, יקטרינבורג סיטי הייתה אמורה לאחד יותר מ-400 אלף מ"ר של שטחי מסחר וקמעונאות, משרדים, בתי מלון, מרכזי בילוי, בתי קפה ומסעדות.
תוכנן לבנות 12 אובייקטים: ארבעה בנייני משרדים, פארק עסקים, בדגש על נציגי עסקים קטנים ובינוניים, מה שנקרא גלריית הקניות ושני מלונות.
שטח הרובע היה אמור להיות חמישה דונם.
ההנחה הייתה כי עבודות ההקמה צריכות להסתיים בשנת 2014, אולם בפברואר 2009 הופסקה הבנייה והשלמתה נדחתה ללא הגבלת זמן.
עלות הפרויקט מוערכת במיליארד יורו.
הנסיכה יַקְטֵרִינָה דּוֹלְגוֹרוֹקוֹבָה הייתה מאהבת של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, אשר לאחר מות אשתו הראשונה, מריה, נסיכת הסן בשנת 1880, התחתן איתה במסגרת נישואים מורגנטיים.
יקטרינה נולדה ב-14 בנובמבר 1847 במחוז נובוהרד-וולינסקי אשר באימפריה הרוסית והגיעה מבית הנסיכים הרוסי דּוֹלְגוֹרוֹקוֹב, שנודע על שירותם לצארים והקיסרים הרוסים.
הוריה היו הנסיך מיכאל מיכאילוביץ' דולגורוקוב וורה גברילובנה וישנבסקה ובצעירותה המשפחה עברה למוסקבה.
אביה היה נכדו של הנסיך אלכסיי גריגורייביץ' דולגורוקוב, שנודע בקרבתו לפיוטר השני, קיסר רוסיה ובנו של פיוטר הגדול.
בתו של הנסיך אלכסיי יקטרינה אלכסייבנה דולגורוקובה הייתה מאורסת לפיוטר השני, אך החתונה מעולם לא התקיימה בגלל מותו של פיוטר מאבעבועות שחורות.
סבא רבא של ורה גברילובנה, אלוף-משנה וישנבסקי, היה פקיד חשוב בחצר יליזבטה, קיסרית רוסיה, לבסוף הפך גם לבעלה המורגנטי.
באוגוסט 1857 פגשה יקטרינה בת העשר לראשונה את אלכסנדר השני, בן ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה כאשר נערך תמרון צבאי באחוזת משפחתה.
כשאביה של יקטרינה פשט את הרגל, אלכסנדר לקח על עצמו לשלם עבור חינוך ילדיו.
הבנים נשלחו לאקדמיה צבאית בסנקט פטרבורג והבנות נשלחו למכון סמולני, גם הוא בסנקט פטרבורג.
בשנת 1865, כאשר אשתו הקיסרית מריה, נסיכת הסן, הייתה חולה, ערך הקיסר אלכסנדר השני ביקור רשמי במכון סמולני והוא נמשך מיד ליקטרינה בת ה-17. יקטרינה ואלכסנדר החלו להיפגש בגנים הסמוכים לארמון החורף, ואמה של יקטרינה כמו גם מנהלת מכון סמולני עודדו אותה לשמור על קשר עם הקיסר.
בשנת 1867 יחסיהם הפכו ידועים בציבור.
ביוני 1867 אלכסנדר נסע ליריד העולמי בשנת 1867 בפריז, שם המהגר הפולני אנטוני ברזובסקי ירה בכרכרה וניסה להתנקש בחיי הקיסר.
כשחזרו לסנקט פטרבורג, אלכסנדר דאג ליקטרינה לגור קרוב לארמון החורף.
מכתבים שמורים מראים אהבה כנה ונלהבת אחד לשני.
אלכסנדר דאג לאחותה הגדולה של יקטרינה להתחתן עם אחד מגנרליו הדתיים, כך שיקטרינה תוכל לחיות רשמית עם אחותה.
זמן קצר לפני שמתה אשתו של אלכסנדר, מריה, נסיכת הסן, העביר אלכסנדר את יקטרינה וילדיה לארמון החורף, מה שהחריף עוד יותר את היחס העוין שרבים מבני משפחת רומנוב ובית המשפט הרוסי נטרו כלפי יקטרינה.
בית המשפט התחלק לשני פלגים: תומכי דולגורוקוב ותומכי יורש העצר, הקיסר לעתיד אלכסנדר השלישי.
ב-3 ביוני 1880 נפטרה הקיסרית מריה, נסיכת הסן משחפת.
כעבור שישה שבועות, ב-18 ביולי 1880, אלכסנדר ערך נישואים מורגנטיים עם יקטרינה.
נישואים אלה גרמו לשערורייה במשפחה הקיסרית והפרו את הכללים הרוסיים האורתודוקסים בנוגע לתקופת ההמתנה לנישואין מחדש בעקבות מות בן הזוג.
אלכסנדר העניק לאשתו הטרייה את התואר הנסיכה יורייבסקאיה והעניק לגיטימציה לילדיהם שעוצבו אז בתוארי נסיך ונסיכה.
ב-5 בספטמבר 1880 הפקיד אלכסנדר השני 3,302,910 רובל זהב בחשבון בבנק המדינה עבור יקטרינה וילדיה.
ב-13 במרץ 1881 נפל הקיסר אלכסנדר השני קורבן להתנקשות כשפצצה הושלכה לכרכרתו.
הוא ביקש להחזיר אותו לארמון החורף למות.
כשהמשפחה הקיסרית שמעה את החדשות, הם הגיעו לארמון החורף.
המראה שקיבל את פניהם היה קודר.
פניו וגופו של אלכסנדר השני היו שלמים, אך רגליו התפוצצו עד ברכיו.
החדר התחיל להיות צפוף ככל שהגיעו עוד בני משפחה.
בנו הבכור של אלכסנדר השני, אלכסנדר השלישי ואשתו דאגמאר, נסיכת דנמרק (מריה פיודורובנה) הגיעו.
יקטרינה רצה בהיסטריה לחדר, השליכה את עצמה על גופת בעלה, נישקה את ידיו וקראה בשמו.
במשך 45 דקות, אלה שנמצאו בחדר צפו בחייו של אלכסנדר השני מתפוגגים.
בשעה 15:35 הוא נפטר, וכשהמשפחה הקיסרית כרעה על ברכיה להתפלל, יקטרינה התעלפה והועברה מהחדר, בגדיה ספוגים בדם בעלה המנוח.
זמן קצר לאחר הלווייתו של אלכסנדר, יקטרינה עזבה את רוסיה לנצח.
היא עברה אל הרפובליקה הצרפתית השלישית ובשנת 1888 התיישבה בניס בריביירה הצרפתית.
יקטרינה נפטרה ב-15 בפברואר 1922, בגיל 74, בעוד כספה החל להיגמר.
היא נקברה בבית העלמין של הכנסייה האורתודוקסית בניס.
יקותיאל שור (8 בדצמבר 1918 – 27 ביולי 1990) היה מורה, מוזיקאי, מעבד, מנצח, כנר ומלחין ישראלי, חבר קבוצת כנרת.
שור נולד בדבינסק שבלטביה ליעקב וסופיה שור.
אביו היה מנצח של תזמורת כלי נשיפה.
אחיו, בוניה (בונקה) שור, היה מלחין ומוזיקאי.
בצעירותו היה חניך תנועת הנוער החלוצית "נצ"ח".
שור למד מוזיקה בריגה ובפולין.
היה חבר בתנועת הבריחה, התארגנות ציונית שעודדה עלייה ארצה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, וכניסת הגרמנים ללטביה, ברח עם משפחתו לרוסיה, ושב אליה לאחר המלחמה.
גם ברוסיה היה חבר בתנועת הבריחה וארגן מסעות לארץ ישראל.
בשנת 1949 עלה לישראל והתיישב בקבוצת כנרת, שם אשתו, בבה, כבר התגוררה, ונולדו להם שלושה ילדים.
בישראל למד קומפוזיציה אצל המלחין פאול בן-חיים, עבד בפרדס ולימד מוזיקה בבית הספר בכנרת.
שור ניצח על מקהלת הילדים והמבוגרים בכנרת, וכן על מקהלת האיחוד שהיה בין מייסדיה, יחד עם יהודה שרת.
הוא היה אחד הכנרים הראשיים של "התזמורת הסימפונית הקיבוצית" והשתתף בהופעות רבות בישראל ומחוצה לה.
לאחר מסעו לברית המועצות, הרצה שור על חיי התרבות היהודית במקום.
בשנת 1961 היה למרצה במדרשה למורים אוהלו והמשיך ללמד בה עד שנת 1990. באוהלו הקים שור ביתן בו תצוגת זיכרון לתנועת הבריחה, שנקרא על שמו של חבר קבוצת כנרת מאיר ספיר (אביה של המלחינה נעמי שמר), שהיה מפקדה האחרון של התנועה.
שור חיבר מוזיקה סימפונית, קאמרית, מקהלתית, מוזיקה לסרטים והצגות וכן מוזיקה עממית לחגים ואירועים.
הוא הלך לעולמו בגיל 72 ונטמן בקיבוץ כנרת.
על מצבתו נכתב "אטה למשל אוזני, אפתח בכנור חדתי" (תהלים מט ה).
שור היה מיודד עם הכותבת יהודית סלע-וינר, שחיברה את המחזמר "מה טוב יחדיו", מופע מוזיקלי בהשתתפות ילדי עמק הירדן.
שור הלחין את כל שירי המחזמר, בהם:
מעבר לים (מילים: חיים נחמן ביאליק)
רחל (מילים: רחל בלובשטיין) - וריאציות על השיר
אור חבצלות (מילים: שרה לוי-תנאי, לחן: עממי)
איזה פלא (מילים: נתן אלתרמן)
אשרי הגפרור (מילים: חנה סנש, לחן: דוד זהבי)
גילו הגלילים (מילים: יצחק קצנלסון, לחן: עממי)
דור נפלא בארץ (מילים: בנימין זאב הרצל, לחן: יוסף הדר)
הורה מלכדת (לחן: עממי חסידי)
זבחו זבחי צדק (מילים: מן המקורות, לחן: עממי)
לילות בהירים (מילים: יצחק יונה לבני, לחן: עממי)
עוד לא נותקה השלשלת (מילים: יצחק למדן, לחן: עממי)
שורו הביטו וראו (מילים ולחן: זלמן חן)
שחורה אני ונאוה (לחן: שלמה ארד)
חורשת האקליפטוס (לחן: נעמי שמר)
"היו זמנים" - מופע משירי עמק הירדן בשיתוף מקהלת דגניה
"עלי כנרות" - מחזמר הכולל את שירי העלייה השנייה והשלישית ופרקי הווי מימי ראשית, בהשתתפות תזמורת "קול ישראל"
"בשדה קוצרים" - מסכת לחג הביכורים, למצו-סופרן, בס, מקהלה ותזמורת.
"סימן ומעש" - חיזיון בקרני חיטין.
"מעשה בנסיך" בשיתוף בית נגלר בקריית חיים ובבימויו של חנוך פז
שור זכה להערכה רבה על יצירתו המוזיקלית ואף זכה בפרסים הבאים:
פרס אקו"ם - מבוגרים שרים לילדים (1987)
פרס ליברסון מטעם איגוד הקומופזיטורים בישראל על היצירה "מוזיקה לחמש" לרביעיית כלי נשיפה של עץ וקרן (1988)
יקטרינה הגדולה - סרט טלוויזיה שהוקרן בשנת 1995. צולמו 2 פרקים באורך כולל של 180 דקות.
הצילומים החלו בקיץ 1994 והתקיימו באולפני הסרטים בבלסברג, בגני הארמון של סנסוצ'י ובטירת קרוזנשטיין באוסטריה תחתית.
כמה סצנות צולמו באתרים היסטוריים בסנט פטרסבורג ומוסקבה.
הסרט הוקרן בבכורה ב-11 בפברואר 1995 בפסטיבל הטלוויזיה של מונטה קרלו.
בגרמניה הסדרה בת שני חלקים הייתה אמורה להיות משודרת בטלוויזיה לראשונה בחג הפסחא 1995. עם זאת, תאריך השידור נדחה שוב ושוב, כך שהקרנה בערוץ ארטה נערכה ב-28 באפריל 1996.
הסרט זכה בפרס Romy Gala באוסטריה על ההפקה.
נסיכה גרמנית צעירה שמגולמת על ידי קתרין זיטה-ג'ונס התחתנה עם נסיך שעתיד להיות פיוטר השלישי, קיסר רוסיה (האנס יאניקה).
היא הופכת להיות פוליטיקאית מוצלחת והגיע לשלטון תוך הפיכה צבאית נגד בעלה.
בתפקידים נוספים הצטלמו ז'אן מורו, עומר שריף, איאן ריצ'רדסון, בריאן בלסד וג'ון ריס-דייוויס.
בסך הכול בצילומים השתתפו כ-3,000 שחקנים והוכנו 2,000 סטים של בגדים בהתאם לאופנה של התקופה.
יקטרינה איוואנובנה, נסיכת רוסיה הייתה נינה של הצאר ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ואחייניתו של אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה.
היא הייתה החברה האחרונה במשפחה הקיסרית שנולדה לפני נפילת השושלת.
היא גם הייתה בת דודתו השנייה של הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, שכן סבה של יקטרינה קונסטנטין קונסטנטינוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה היה אחיה הצעיר של סבתו של הנסיך פיליפ אולגה, מלכת יוון.
יחסיה עם הנסיך פיליפ הופכים אותה לבת דודה שנייה, של צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
היא גם סבתו של השחקן סבסטיאן ארקלוס.
יקטרינה נולדה ב-12 ביולי 1915 בארמון פבלובסק, היא הייתה ילדתם השנייה של יואן קונסטנטינוביץ', נסיך רוסיה וילנה, נסיכת סרביה.
לאחר המהפכה, אביה נעצר וגורש מהבירה ואמה הלכה בעקבותיו לגלות.
יקטרינה ואחיה, וסבולוד, נשארו בטיפולה של סבתה, הנסיכה הגדולה יליזבטה מאבריקייבנה.
ב-18 ביולי 1918 נהרג אביהם, הנסיך יואן, ואמם, הנסיכה ילנה, נעצרה וישבה מספר חודשים בכלא הסובייטי.
הנסיכה הגדולה יליזבטה הצליחה לקחת את יקטרינה ואחיה לשוודיה.
זמן מה לאחר מכן, הם התאחדו עם אמם.
המשפחה התגוררה ביוגוסלביה, לאחר מכן עברה לניס, צרפת (שם שהתה אמה) ולאחר מכן לאנגליה.
שם קיבלה יקטרינה חינוך מצוין, למרות שמעולם לא למדה את השפה הרוסית כי אמה, שבורה ממותו של בעלה, לא רצתה שילדיה ידברו בשפה זו מולה.
מ-1937 עד 1945, הנסיכה יקטרינה איוואנובנה חיה באיטליה, עם דודתה-רבתא המלכה אלנה.
במהלך שהותה נישאה לדיפלומט איטלקי רוג'רו, מרקיז פאראצ'ה די וילפורסטה (4 באוגוסט 1909 - 14 בספטמבר 1970), ברומא ב-15 בספטמבר 1937; לרגל חתונתה, היא ויתרה על זכויות הירושה שלה על כס המלכות הרוסי.
רוג'רו, מרקיז פאראצ'ה די וילפורסטה (1909-1970) היה בנו של אלפרדו, מרקיז פאראצ'ה די וילפורסטה (1860–1949), בן למשפחת אצילים סיציליאנית ותיקה ואצולה יוונית קתרינה פצ'ירי (1882-1968), שהייתה צאצאית של כמה המשפחות הפאנאריות הבולטות ביותר של קונסטנטינופול, כמו ראליס, ולסטוס, מברוקורדאטו ורודוקנאצ'י.
זה גרם לה להיות קשורה גם למשפחות השלטות לשעבר של ולכיה ומולדביה.
דרך נסיכי מאברוקורדטו רוג'רו היה קשור מרחוק לנטליה, מלכת סרביה (1859–1941), אספסיה, נסיכת יוון ודנמרק (1896–1972) ולבתה אלכסנדרה, מלכת יוגוסלביה (1921–1993), שהייתה נשואה לבן דודה הראשון של אשתו, פטר השני, מלך יוגוסלביה (1922–1970).
לרוגר'ו היה אח צעיר אחד, דון אלסנדרו אלפרדו דיי מרצ'סי פאראצ'ה די וילפורסטה (1911–1998), ואחות צעירה אחת, דונה לידיה דיי מרצ'סי פאראצ'ה די וילפורסטה (1921–1988).
דונה לידיה נישאה לסופר, הרוזן ג'ובאני טורגי פרוספרי דה סרקונפורטי (1906–1988), שפרסם רומן אוטוביוגרפי, Una bellissima mamà (1983).
בשנת 1945, לאחר תום מלחמת העולם השנייה, הנסיכה יקטרינה נפרדה מבעלה (למרות שמעולם לא התגרשו כחוק) ועברה עם ילדיה לדרום אמריקה.
בשנים מאוחרות יותר היא התגוררה במונטווידאו, עיר הבירה של אורוגוואי, עד מותה ב-13 במרץ 2007.
ליקטרינה ולרוג'רו נולדו שלושה ילדים:
נוביל ניקולטה פאראצ'ה (נולדה ב-23 ביולי 1938); התחתנה ב-25 במרץ 1966 עם אלברטו גרונדלנד.
אדוארדו אלברטו גרונדלנד (נולד ב-15 בינואר 1967); התחתן ב-15 בנובמבר 1999 למריה אסתר פיטה בלנקו ונולד לו בן אחד.
אלכסנדרה גבריאלה גרונדלנד (נולדה ב-17 בספטמבר 1971); נישאה ב-24 במרץ 2001 לרוברטו קסטרו פדולה ונולד לו בן אחד.
נוביל פיאמטה פרארצ'ה (נולדה ב-19 בפברואר 1940); התחתנה תחילה ב-16 בספטמבר 1969 עם ויקטור קרלוס ארקלוס (התגרשו ב-1980) והתחתנה בשנית ב-1981 עם נלסון זאנלי.
ויקטור ג'ון ארקלוס (נולד ב-24 בנובמבר 1973).
סבסטיאן קרלוס ארקלוס (נולד ב-5 בנובמבר 1976), התחתן ב-16 באוקטובר 2007 עם סטפני ג'נט בלוק ונולדה לו בת אחת:
ויויאן הלנה ארקלוס (נולדה ב-19 בינואר 2015)
ג'ובאני, מרקיז פאראצ'ה די וילפורסטה (נולד ב-20 באוקטובר 1943); התחתן ב-14 בפברואר 1968 עם מארי-קלוד טיליה-דבסה (נולדה ב-1944) ונולדו לו שני בנים:
אלסנדרו פאראצ'ה די וילפורסטה (נולד ב-29 באוגוסט 1971).
יאן פאראצ'ה די וילפורסטה (נולד ב-4 באוקטובר 1974); התחתן ב-4 בספטמבר 2009 עם אן-סופי ליינל ונולד לו בן אחד:
טנקרדי פאראצ'ה די וילפורסטה (נולד ב-20 באוקטובר 2010)
יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה הייתה קיסרית האימפריה הרוסית מ-1762 ועד יום מותה ב-1796. מכונה גם יקטרינה הגדולה (Екатерина Великая).
כשהמירה את דתה לנצרות האורתודוקסית, קיבלה גם את השם יקטרינה אלכסייבנה (Алексеевна).
נחשבת לאחת השליטות החשובות והמשפיעות ביותר בהיסטוריה הרוסית.
יקטרינה נולדה בפרוסיה והייתה בתם של כריסטיאן אוגוסט, נסיך אנהלט-צרבסט, ויוהנה אליזבת.
בשנת 1745 נישאה ליורש העצר הרוסי, פיוטר, שהוכתר מאוחר יותר כפיוטר השלישי.
לזוג נולד בן, פאבל, והוא ירש את כס הקיסר לאחר מותה של יקטרינה.
בשנת 1762 יזמה יקטרינה הפיכה והדיחה את בעלה פיוטר והוכתרה כקיסרית.
בעלייתה לשלטון ובשלטונה על האימפריה הסתמכה יקטרינה לעיתים קרובות על האצילים שלה, במיוחד על הרוזן גריגורי אורלוב ועל גריגורי פוטיומקין.
בעזרתם של גנרלים מצליחים כגון אלכסנדר סובורוב ופיוטר רומיאנצב התרחבה האימפריה הרוסית באמצעות כיבוש ודיפלומטיה.
תחת הנהגתה התרחבה רוסיה מבחינה טריטוריאלית, התחזקה צבאית והתפתחה תרבותית.
יקטרינה הייתה פטרונית של האומנויות והמדעים, והביאה את רעיונות הנאורות האירופית לחצר הרוסית.
היא קידמה רפורמות בתחומי החינוך, המשפט והממשל, אך גם חיזקה את מעמד האצולה ואת מוסד הצמיתות.
היא נחשבת לאחת הדמויות החזקות והמשפיעות ביותר בהיסטוריה הרוסית, ולאחת הנשים הבולטות והחזקות ביותר במאה ה-18.
יקטרינה נולדה בעיר שטטין שבפרוסיה (כיום שצ'צ'ין, פולין), ושמה היה סופיה אוגוסטה פרדריקה פון אנהלט צרבסט.
אביה, כריסטיאן אוגוסט, נסיך אנהלט-צרבסט, היה קצין בצבא פרוסיה ומושל העיר.
כיאה לאצולה הגרמנית באותה תקופה, זכתה סופיה לחינוך משובח.
מורים מצרפת הוזמנו במיוחד כדי ללמד אותה צרפתית.
היא רכשה שליטה גם באנגלית ובאיטלקית, לצד גרמנית, שפת אימה.
היא למדה לנגן בכלי נגינה רבים.
לימודיה כללו גם רכישת ידע נרחב בהיסטוריה ובגאוגרפיה.
בילדותה התאפיינה יקטרינה באופי שובב, סקרן וחסר מנוח.
היא אהבה לשחק עם בנים ואף הפגינה אומץ יוצא דופן.
תכונות אלו גרמו לעיתים לאי-שביעות רצון של הוריה.
עם זאת יקטרינה גילתה גם אחריות ודאגה כלפי אחותה הצעירה אוגוסטה.
סופיה עצמה תיארה את ילדותה כתקופה שקטה, עד כדי שכתבה ביומנה: "אני לא רואה שום דבר בחיי שראוי לתשומת לב".
בחירתה של הנסיכה סופיה לאשתו של הצאר לעתיד פיוטר הגיעה לאחר מאמצים דיפלומטיים רבים.
בשנת 1743 ביקשה הקיסרית יליזבטה פטרובנה לבחור כלה ראויה ליורש העצר, פיוטר.
הקיסרית שקלה מועמדות רבות, אך בסופו של דבר בחרה בנסיכה סופיה.
יקטרינה פגשה לראשונה את בעלה לעתיד בשנת 1739 כשהייתה בת עשר, ורושם ראשוני לא חיובי נותר אצל הצעירה, כפי שתיארה ביומנה.
בחירתה של סופיה לאשתו של הצאר העתידי הייתה תוצאה של משא ומתן שבו לקחו חלק פעיל הרוזן ז'אן ארמן דה לסטוק והמלך פרידריך הגדול מפרוסיה.
המטרה הייתה לחזק את הידידות בין פרוסיה לרוסיה, להחליש את השפעת אוסטריה ולהדיח את הקנצלר אלכסיי בסטוז'ב-רוימין, תומך ידוע של הברית האוסטרית, שעליו סמכה הקיסרית הרוסית המכהנת, יליזבטה.
המניע הדיפלומטי נכשל, בעיקר בשל התערבותה של אימה של סופיה, יוהנה אליזבת, נסיכת הולשטיין-גוטורפ.
עדויות היסטוריות מתארות את יוהנה כאישה קרה ומניפולטיבית.
יוהנה גם הכעיסה את יליזבטה, ובסופו של דבר יליזבטה אסרה עליה להיכנס למדינה בשל חשד לריגול עבור המלך פרידריך.
למרות התערבותה של יוהנה פיתחה יליזבטה חיבה רבה לנסיכה סופיה, ולבסוף ניאותה להסכם הנישואים של סופיה ופיוטר.
בשנת 1744, בגיל 15, הגיעה יקטרינה, כלתו לעתיד של יורש העצר הרוסי, עם אימה לרוסיה.
יקטרינה הצעירה הקדישה את זמנה ללימוד השפה הרוסית וההיסטוריה והתרבות של ארצה החדשה, ובמהרה רכשה את אהדת החצר והאצולה הרוסית.
אף על פי שהצליחה ללמוד רוסית, דיברה במבטא כבד ועשתה שגיאות דקדוק רבות, וגם בכתיבתה ניכרות שגיאות איות רבות.
ברוב המקרים דיברה יקטרינה השנייה צרפתית בחצר שלה (השימוש בצרפתית כשפה הראשית של החצר הרוסית נמשך עד לשנת 1812, אך בעקבות מלחמת רוסיה–צרפת חדלה החצר הרוסית לדבר צרפתית).
כנדרש המירה את דתה לנצרות האורתודוקסית וקיבלה את השם יקטרינה אלכסייבנה.
היא לא חסכה במאמצים כדי לרצות לא רק את הקיסרית אלא גם העם הרוסי בכללותו, וכבשה את לב העם במהרה.
יקטרינה כתבה בזיכרונותיה כי ברגע שהגיעה לרוסיה חלתה בדלקת ריאות וזו כמעט הביאה למותה.
היא ייחסה את הישרדותה להוצאת דם תכופה; ביום אחד קיבלה ארבעה טיפולי דם.
התנגדות אימה לטיפול זה גרמה לקיסרית לראות בה דמות לא רצויה.
כאשר מצבה של הנסיכה נראה נואש, אימה רצתה שהיא תתוודה לפני כומר לותרני.
עם זאת כאשר החלימה מהדלקת, אמרה יקטרינה: "אני לא רוצה לותרני; אני רוצה את הכומר האורתודוקסי שלי".
דבר זה הגדיל את הפופולריות שלה בעיני הקיסרית ובחצר כולה.
לאחר מכן יליזבטה טיפלה בסופי וראתה אותה כבת.
אביה של סופי, לותרני גרמני אדוק, התנגד להמרת דתה של בתו לאורתודוקסיה המזרחית.
למרות התנגדותו קיבלה הכנסייה האורתודוקסית את יקטרינה כחברה ב-28 ביוני 1744. אז היא אימצה את השם החדש יקטרינה (Yekaterina או Ekaterina).
ב-21 באוגוסט 1745 נישאה יקטרינה לפיוטר.
הזוג הטרי התמקם בארמון אורניינבאום, ובו שכנה "החצר הצעירה" במשך שנים רבות.
משם הם ניהלו את הדוכסות (שכיסתה פחות משליש מן המדינה הגרמנית הנוכחית של שלזוויג-הולשטין, כולל את החלק של שלזוויג שהוחזק בידי דנמרק) כדי לרכוש ניסיון בניהול רוסיה.
הנישואים לא היו מוצלחים; הם לא מומשו במשך שנים רבות בשל חוסר הבגרות הנפשית של פיוטר השלישי.
לאחר שפיוטר לקח מאהבת, החלה יקטרינה לקשור קשרים עם דמויות בולטות אחרות בחצר.
היא זכתה במהרה לפופולריות בקרב קבוצות פוליטיות חזקות שהתנגדו לבעלה.
הנישואים התאפיינו בחוסר אהדה הדדית ובהיעדר עניין רומנטי של שני הצדדים.
יקטרינה מצאה נחמה בקריאה נרחבת ביצירות פילוסופיה, היסטוריה ומשפטים, תוך העדפה לכתבי וולטר, מונטסקייה, טקיטוס ורבים אחרים.
על פי אלכסנדר הרצן, שערך את יומניה של יקטרינה, הייתה לה מערכת יחסים מינית ראשונה עם סרגיי סלטיקוב, כאשר נישואיה לפיוטר עדיין לא מומשו, כפי שציינה יקטרינה מאוחר יותר.
יחסים אלו נועדו לגרום לפיוטר לקנא, והיא לא רצתה להיכנס להיריון ממנו; יקטרינה רצתה להיות קיסרית בעצמה, ולא רצתה יורש נוסף לכס המלכות; עם זאת יליזבטה דרשה מפיוטר ויקטרינה להוליד יורש.
בשנת 1749 היו פיוטר ויקטרינה מעורבים בתוכנית צבאית רוסית להכתרת פיוטר (יחד עם יקטרינה) במקום יליזבטה.
ככל הנראה בעקבות תוכנית זו יליזבטה רצתה למנוע מיקטרינה ומפיוטר כל זכות על כס המלכות הרוסי.
יקטרינה עברה שתי הפלות לפני הריונה השלישי של בנה פאבל, לימים פאבל הראשון.
כנהוג בחצר המלוכה יקטרינה לא גידלה את פאבל והיא פגשה אותו לעיתים רחוקות.
עם הזמן התפשטו בחצר שמועות על רומן שניהלה יקטרינה ושפיוטר אינו אביו הביולוגי של פאבל.
בשנת 1759 ילדה יקטרינה את בתה השנייה, אנה, אך היא חיה רק 14 חודשים.
היו שמועות שונות על יחסיה עם גברים אחרים, ופיוטר האמין כי הוא אינו אביה הביולוגי של הילדה.
כאשר יקטרינה כעסה על ההאשמות שלו, הוא הגיב בזעם.
בעקבות זאת היא בילתה זמן רב לבדה בחדר השינה הפרטי שלה כדי להימנע מחברתו של פיוטר.
תקופת שלטונו של פיוטר ועלייתה של יקטרינה לשלטון
בסוף שנת 1761, עם מות דודתו הקיסרית יליזבטה, עלה פיוטר השלישי לכס המלוכה.
תקופת שלטונו, שנמשכה 186 ימים בלבד, התאפיינה בתהפוכות רבות ובאי-יציבות.
חרף הישגים צבאיים מרשימים במלחמת שבע השנים נסוג פיוטר מכל השטחים שנכבשו, תוך כריתת ברית עם פרוסיה.
פעולות אלו עוררו תרעומת רבה בקרב האצולה והצבא, והם ראו בהן פגיעה קשה ברוסיה.
לצד צעדים שנויים במחלוקת יזם פיוטר רפורמות חשובות בתחום הכלכלה והחברה.
הוא שם קץ לרדיפות על רקע דתי והעניק לאצולה זכויות מוגברות תוך צמצום חובותיה כלפי המדינה.
נישואיהם של פיוטר ויקטרינה היו רצופי משברים וקשיים.
שניהם ניהלו מערכות יחסים מחוץ לנישואים, ויקטרינה אף הרתה לאחד ממאהביה.
הריונה הוסתר מפיוטר ומרוב אנשי החצר.
מדיניותו האקסצנטרית של פיוטר ותמיכתו בפרוסיה עוררו זעם בקרב גורמים רבים בחברה הרוסית.
מפקדי צבא בכירים, ובהם אלכסיי אורלוב, תכננו להדיחו ולהכתיר את יקטרינה במקומו.
במאי 1762 עזב פיוטר את הבירה לחופשה, תוך שהוא נותן ליקטרינה יד חופשית.
יקטרינה ניצלה את ההזדמנות, גייסה תמיכה מצד יחידות צבאיות והכריזה על עצמה קיסרית.
ב-8 ביולי 1762, לאחר ניסיון כושל לעצור את מנהיגי הקשר, נכנע פיוטר ללא קרב.
הוא נאלץ לחתום על כתב התפטרות וויתר על כס המלוכה.
ההפיכה זכתה לתמיכה כספית מצד בריטניה, מפני שזו ראתה ביקטרינה מנהיגה שתתמוך באינטרסים שלה באזור.
אירועים אלו עתידים להשפיע רבות על יחסיה של יקטרינה עם צרפת ובריטניה במהלך תקופת שלטונה הארוכה.
אף על פי שיקטרינה לא הייתה צאצאית של שושלת רומנוב, אבותיה כללו חברים משושלת רוריק, ששלטה ברוסיה לפני שושלת רומנוב.
היא ירשה את בעלה כקיסרית, בהתאם לתקדים המשפטי של הקיסרית יקטרינה הראשונה, אשר ירשה את בעלה פיוטר הראשון בשנת 1725.
יקטרינה הוכתרה רשמית בקתדרלת העלייה לשמיים במוסקבה ב-22 בספטמבר 1762. יקטרינה הוכתרה עם הכתר הקיסרי הגדול של רוסיה, שעיצב היהלומן השווייצרי-צרפתי ג'רמי פאוזי.
הכתר, בהשראת עיצוב ביזנטי, נבנה משני חצאים כדוריים, אחד מזהב ואחד מכסף, המייצגים את האימפריה הרומית.
בכתר 75 פנינים ומעל ל-4,000 יהלומים והוא מעוטר באבני ספינל במשקל 398.62 קראט וצלב יהלום.
הכתר נוצר לאחר עבודה של חודשיים ושקל 2.3 ק"ג.
למן שנת 1762 היה הכתר הקיסרי הגדול כתר ההכתרה של כל הקיסרים הרוסים עד לביטול המונרכיה בשנת 1917. הוא נחשב לאחד מן האוצרות המרכזיים של שושלת רומנוב וכיום מוצג במוזיאון בקרמלין במוסקבה.
בתחילת שלטונה ניסתה יקטרינה להנהיג רפורמות במטרה להביא למודרניזציה של המערכת השלטונית, הכלכלה והחברה במדינה.
יקטרינה ידועה הן בתמיכתה ברעיונות הנאורות הן בחיזוק האוטוקרטיה ברוסיה.
ניגודיות זו עוררה ויכוחים בקרב היסטוריונים לגבי אופייה של מדיניות הפנים שלה.
יקטרינה האמינה כי המרחבים העצומים וחומרת האקלים של רוסיה מחייבים משטר אוטוקרטי חזק.
על כן היא חיזקה את סמכותה המוחלטת, ניהלה שלטון ריכוזי והרחיבה את הבירוקרטיה.
מדיניות הפנים של יקטרינה התאפיינה גם בהתנגדות לרעיונות של שוויון וחירות.
היא חיזקה את מעמד האצולה על חשבון פשוטי העם, וכך גדל בתקופתה אי-השוויון החברתי.
יקטרינה יזמה כמה רפורמות בממשל שנועדו לייעל את המנגנון הממשלתי, לחזק את סמכותה של הקיסרית ולשפר את חיי התושבים.
זמן קצר לאחר עלייתה לשלטון הוצעו כמה תוכניות לרפורמה בממשל.
הסנאט, גוף מרכזי בממשל, חולק לשש מחלקות, לכל אחת מהן סמכויות ספציפיות.
סמכויותיו הכלליות של הסנאט צומצמו, והוא הפך לגוף לפיקוח על פעילות המנגנון הממשלתי ובית המשפט העליון.
מרכז פעילות החקיקה עבר ליקטרינה ולמשרדה, והוא הורכב מכמה מזכירי מדינה.
כל מזכיר מדינה הייתה ממונה על תחום ספציפי, כגון חוץ, ביטחון או פנים.
ב-1778 חילקה את רוסיה לחמישים מחוזות, ולכל מחוז מונה שליט משלו.
חלק מן השינוי הכללי של 1778 היה שיוך התושבים למעמדות.
שינוי זה השפיע גם על יהודים: מיעוטם הוכרו כסוחרים הזכאים להירשם בגילדות, ויתרתם סווגו כזכאים לגור בערים ומכאן זכאותם לבחור נציגות לעירייה.
מדיניותה של יקטרינה השנייה כלפי האיכרים והצמיתים הייתה אחד הנושאים המורכבים והשנויים במחלוקת בתקופת שלטונה.
למרות השפעת רעיונות הנאורות עליה, יקטרינה לא ביטלה את מוסד הצמיתות, ובמובנים רבים אף חיזקה אותו.
בתחילת שלטונה הביעה יקטרינה התנגדות לצמיתות וראתה בה מוסד לא מוסרי.
היא אף עודדה דיון ציבורי בנושא באמצעות תחרות חיבורים שארגנה החברה הכלכלית החופשית.
עם זאת בפועל היא נקטה מדיניות שהעמיקה את הצמיתות.
ב-1765 היא העניקה לאצילים את הזכות להגלות איכרים לסיביר, וב-1767 אסרה על איכרים להגיש תלונות ישירות נגד אדוניהם.
נקודת מפנה משמעותית במדיניותה של יקטרינה כלפי האיכרים הייתה מרד פוגצ'וב (1773–1775).
המרד שהנהיג הקוזאק ימליאן פוגצ'וב, היה ממרידות האיכרים הגדולות בהיסטוריה הרוסית.
הוא איים על שלטונה של יקטרינה וחשף את עומק הניכור והתסכול בקרב האיכרים.
לאחר דיכוי המרד באכזריות, יקטרינה נקטה מדיניות שמרנית יותר מתוך חשש ממרידות נוספות.
יחס הצמיתים לאוטוקרטיה שלהם היה חיובי בדרך כלל.
הם האמינו שהצאר או הקיסר הוא שליט מטעם האל ושהוא פועל לטובתם.
עם זאת האמונה הזאת הייתה מותנית בכך שהאוטוקרט ימלא את תפקידו כראוי.
אם מדיניותה של הקיסרית נתפסה בעיני הצמיתים כקיצונית מדי או לא אהודה, הם לא ראו בה קיסרית "אמיתית".
מכיוון שלצמיתים לא היה כוח פוליטי ממשי, הם נאלצו לפעול בדרכים עקיפות וקיצוניות כדי להביע את דעתם ולנסות להשפיע על השלטון.
בדרך כלל כאשר הצמיתים לא הסכימו עם מדיניותה של הקיסרית, הם ייחסו לאצילים ולפקידים הבכירים שחיתות וראו בהם את מי אשר מנע מן העם הרוסי להיות בקשר ישיר עם הקיסרית "בעלת הכוונות הטובות" ופירשו באופן שגוי את גזירותיה.
הצמיתים האמינו שאילו רק הייתה הקיסרית מודעת למצבם האמיתי, היא הייתה פועלת לטובתם.
עם זאת עם עלייתה לשלטון החלו חשדות כלפי יקטרינה, שכן היא ביטלה חקיקה של פיוטר השלישי ששחררה למעשה את הצמיתים השייכים לכנסייה האורתודוקסית.
מטבע הדברים הצמיתים לא ראו בעין יפה את ניסיונותיה של יקטרינה למנוע מהם את הזכות לעתור אליה, והם חשו שהיא מנתקת אותם מן הקשר הישיר עם האוטוקרטיה ופוגעת בהם.
הרחק מהבירה היו הצמיתים מבולבלים לעיתים קרובות באשר לנסיבות עלייתה של יקטרינה לכס המלכות.
השמועות והדעות שהגיעו אליהם יצרו בלבול וחוסר ודאות, וייתכן שתרמו לחשדנותם כלפיה.
בשנים שלאחר מרד פוגצ'וב חיזקה יקטרינה את מעמד האצולה והרחיבה את זכויותיה על חשבון האיכרים.
היא העניקה לאצילים זכויות נרחבות יותר על אדמותיהם ועל האיכרים שעבדו בהן.
נוסף על כך היא הרחיבה את מוסד הצמיתות לאזורים חדשים שסופחו לאימפריה, כמו אוקראינה.
למרות זאת ניסתה יקטרינה לשפר במידת מה את מצבם של האיכרים באמצעות רפורמות מנהליות ומשפטיות.
היא עודדה הקמת בתי ספר כפריים ושיפרה את מערכת המשפט המקומית.
ואולם השפעתן של רפורמות אלו הייתה מוגבלת בהשוואה להרחבת הצמיתות.
יקטרינה העמידה את בריאות הציבור בעדיפות עליונה.
היא הורתה לממשלה לאסוף ולפרסם נתוני בריאות חיוניים.
היא הקימה מנהל רפואי מרכזי והטילה עליו ייזום של מדיניות בריאות נמרצת.
בשנת 1764 היא ייסדה את בית היתומים במוסקבה.
יקטרינה החליטה לחסן את עצמה נגד אבעבועות שחורות בידי הרופא האנגלי תומאס דימסדייל (Thomas Dimsdale).
אף על פי שהחיסון נחשב לשיטה שנויה במחלוקת באותה תקופה, הוא הצליח.
בנה פאבל חוסן גם הוא מאוחר יותר.
יקטרינה שאפה לקדם חיסונים ברחבי האימפריה שלה.
עד לשנת 1800 הוענקו כשני מיליון חיסונים (כמעט ל-6% מהאוכלוסייה) באימפריה הרוסית.
היסטוריונים רואים את מאמציה כהצלחה.
יקטרינה החשיבה את עצמה כשליטה נאורה וראתה את עצמה כ"פילוסופית על כס המלוכה" ותומכת נלהבת באומנות.
היא הייתה פטרונית נלהבת של האומנות והתרבות וראתה באומנות כלי חשוב לקידום תדמיתה של רוסיה כמעצמה אירופית מתקדמת ומתורבתת.
תחת שלטונה הפכה סנקט פטרבורג למרכז תרבותי משגשג, המתחרה בבירות האירופיות הגדולות.
אחד המפעלים החשובים ביותר של יקטרינה היה הקמת מוזיאון הארמיטאז' בסנקט פטרבורג.
היא רכשה אוספי אומנות שלמים מרחבי אירופה, כולל יצירות של אומנים מפורסמים כמו רמברנדט, רובנס וטיציאן.
הארמיטאז' הפך לאחד המוזיאונים החשובים בעולם, ומשקף את שאיפתה של יקטרינה להביא את התרבות האירופית לרוסיה.
יקטרינה גם עודדה את התפתחות האומנות הרוסית המקומית.
היא הקימה את האקדמיה הקיסרית לאומנויות בסנקט פטרבורג, ובה הוכשר דור חדש של אומנים, פסלים ואדריכלים רוסים.
תחת חסותה התפתחו סגנונות אדריכליים חדשים כמו הנאו-קלאסיציזם הרוסי, שבא לידי ביטוי בבניינים מפוארים רבים בסנקט פטרבורג ובערים אחרות.
בתחום הספרות תמכה יקטרינה בסופרים ובמשוררים רוסים ועודדה את התפתחות השפה הרוסית הספרותית.
היא עצמה כתבה מחזות, סיפורים ומאמרים, ואף יסדה כתבי עת ספרותיים.
נוסף על כך היא הזמינה אנשי רוח אירופים לבקר בחצרה, וכך תרמה להפצת רעיונות חדשים ולשיח תרבותי ער.
יקטרינה תרמה לאומנות של רוסיה יותר מכל שליט אחר לפניה ועד היום, אם כי היא לא היססה להפעיל צנזורה על החומר המפורסם.
כאשר אלכסנדר רדישצ'ב פרסם את כתב העת "מסע מפטרבורג למוסקבה" (1790), אשר חשף את מצבם של הצמיתים, הגלתה אותו לסיביר.
היחסים עם הכנסייה האורתודוקסית ומדיניות הדת
מערכת היחסים בין יקטרינה השנייה ובין הכנסייה האורתודוקסית הרוסית הייתה מורכבת ורבת פנים.
מצד אחד הכירה יקטרינה בחשיבותה של הכנסייה כמוסד מרכזי בחברה הרוסית ובתפקידה בשמירה על הסדר החברתי.
מצד שני כשליטה נאורה היא שאפה להגביל את כוחה הפוליטי של הכנסייה ולהכפיף אותה לשלטון המדינה.
אחד הצעדים החשובים ביותר שנקטה יקטרינה היה חילון נכסי הכנסייה ב-1764. היא העבירה את ניהול אדמות הכנסייה והמנזרים לידי המדינה, וכך הופחת הפחתה של ממש עושרה של הכנסייה ונפגעה עצמאותה הכלכלית.
במקביל היא הפכה את אנשי הדת לעובדי מדינה המקבלים משכורת, ובכך הגבירה את תלותם בשלטון.
למרות צעדים אלו המשיכה יקטרינה להציג את עצמה כמגינת האמונה האורתודוקסית.
היא תמכה בבניית כנסיות חדשות ובשיפוץ כנסיות קיימות, ועודדה את הפצת הנצרות האורתודוקסית באזורים החדשים שסופחו לאימפריה.
יקטרינה גם השתמשה ברטוריקה דתית כדי לחזק את הלגיטימיות של שלטונה, במיוחד לאחר ההפיכה שהביאה אותה לשלטון.
בתחום הסובלנות הדתית, יקטרינה נקטה מדיניות מורכבת.
מחד גיסא היא העניקה זכויות מסוימות למיעוטים דתיים, כמו המוסלמים והיהודים.
מאידך גיסא היא המשיכה לראות באורתודוקסיה את הדת הרשמית של האימפריה ולעיתים נקטה מדיניות של המרת דת כפויה, במיוחד באזורים חדשים שסופחו לאימפריה.
יקטרינה השנייה גילתה גישה פרגמטית כלפי האסלאם ובחרה לשלבו במדינה.
זאת לאחר שהבינה כי ניסיון לדיכויו יגרום לסערה ציבורית ויערער את יציבות שלטונה.
לאחר צו משנת 1773 ניתנה למוסלמים רשות לבנות מסגדים ולקיים את כל מסורותיהם, כולל העלייה לרגל למכה.
מינוי התפקידים באספה היה נתון בידי יקטרינה וממשלתה, ובכך היא השיגה שליטה בענייני הדת.
בשנת 1785 אישרה יקטרינה סבסוד של מסגדים חדשים ושל יישובים חדשים למוסלמים.
באמצעות בניית אזורים חדשים עם מסגדים ניסתה יקטרינה לגרום להתיישבות קבע של הנוודים בדרום רוסיה.
בשנת 1786 היא הטמיעה את בתי הספר המוסלמיים במערכת בתי הספר הציבוריים הרוסית באמצעות תקנות ממשלתיות.
התוכנית נועדה לאלץ את הנוודים להתיישב.
מהלכים אלו אפשרו לממשלת רוסיה לשלוט באוכלוסיות נוספות, ובמיוחד באוכלוסיות שבעבר לא חלה עליהם סמכות השיפוט של החוק הרוסי.
יקטרינה השנייה ראתה בחינוך כלי מרכזי לקידום ולמודרניזציה של רוסיה, והשקיעה מאמצים רבים ברפורמות חינוכיות.
היא האמינה כי חינוך טוב יותר יוביל לאזרחים מיומנים יותר ולחברה מתקדמת.
רפורמות החינוך שלה היו מן המקיפות ביותר שנראו ברוסיה עד לאותה תקופה.
אחד הצעדים המשמעותיים ביותר היה הקמת מערכת בתי ספר ממלכתיים ב-1786. תוכנית זו, שהושפעה ממודלים אוסטריים, כללה הקמת בתי ספר יסודיים בערים ובכפרים, ובתי ספר תיכוניים במרכזים עירוניים גדולים יותר.
התוכנית שאפה להנגיש חינוך בסיסי לכל שכבות האוכלוסייה, כולל בנות ובנים של איכרים, ואולם בפועל ההישגים היו מוגבלים.
יקטרינה גם הקימה מוסדות חינוך ייעודיים לבנות אצולה, כמו מוסד הלימודים "סמולני" בסנקט פטרבורג.
מוסדות אלו נועדו להכשיר נשים משכילות שיוכלו לתרום לחברה ולתרבות הרוסית.
עוד היא עודדה את הקמתם של בתי ספר מקצועיים ומסחריים להכשרת כוח עבודה מיומן לתעשייה ולמסחר המתפתחים.
היא חיזקה את האוניברסיטה של מוסקבה, שהקימה קודמתה, יליזבטה, ויסדה מוסדות חדשים כמו האקדמיה הרוסית לחקר השפה והספרות הרוסית.
יקטרינה גם עודדה את שליחתם של סטודנטים רוסים ללימודים באוניברסיטאות מובילות באירופה.
לרפורמות החינוך של יקטרינה הייתה השפעה ארוכת הטווח.
הן הניחו את היסודות למערכת חינוך ממלכתית ברוסיה, הגבירו את שיעורי האוריינות.
אף על פי שהיישום המלא של חזונה החינוכי לקח זמן רב, הרפורמות שלה סימנו נקודת מפנה בהיסטוריה של החינוך הרוסי ותרמו לתהליך המודרניזציה של המדינה.
היסטוריונים בני המאה ה-19 מתחו ביקורת על התוכנית החינוכית של יקטרינה השנייה.
היסטוריונים רבים טענו כי יקטרינה לא הקציבה די כסף לתמוך בתוכנית החינוכית שלה.
נוסף על כך שנתיים לאחר יישום התוכנית גילו חברי ועדה לאומית שבדקו את המוסדות שהוקמו כי קיימת היענות חלקית בלבד.
האצולה, אף על פי שתמכה כלכלית במוסדות, העדיפה לשלוח את ילדיה לבתי ספר פרטיים יוקרתיים.
גם תושבי הערים התנגדו לבתי הספר התיכוניים ולשיטות הפדגוגיות שלהם.
למרות הביקורת וההתנגדות עד סוף שלטונה של יקטרינה כ-62,000 תלמידים חונכו בכ-549 מוסדות מדינה.
אומנם מדובר בשיפור של ממש, אך עדיין ההיקף היה קטן מאוד ביחס לגודל האוכלוסייה הרוסית.
שלטונה של יקטרינה התאפיין בצמיחה כלכלית ובפיתוח תעשייתי נרחב.
עם זאת גישתה כלפי הכלכלה נשארה שמרנית במידה רבה, תוך שמירה על מבנים "פטריארכליים" בחקלאות ובתעשייה.
יקטרינה הטילה מערכת רגולציה ממלכתית מקיפה על פעילות הסוחרים.
מדיניות זו, אף שנועדה להסדיר את המסחר ולמנוע שחיתות, נתקלה לעיתים בהתנגדות מצד הסוחרים מפני שהם חשו כי היא מגבילה את פעילותם ומעכבת את הצמיחה הכלכלית.
בניגוד למדיניות הרגולציה הנוקשה יקטרינה נקטה גישה שונה לחלוטין בכל הנוגע לפיתוח החקלאות.
היא עודדה במרץ את הגירתם של חקלאים מגרמניה לרוסיה; אלה התיישבו בעיקר באזור עמק נהר הוולגה.
מדיניות זו נחלה הצלחה רבה ותרמה תרומה של ממש למודרניזציה של המגזר החקלאי, ששלט באופן מוחלט בכלכלה הרוסית באותה תקופה.
המתיישבים הגרמנים הביאו עימם חידושים טכנולוגיים ושיטות עיבוד מתקדמות ותרמו לפיתוח גידול החיטה, טחינת הקמח, תרבות הטבק, גידול הכבשים והייצור בקנה מידה קטן.
יקטרינה השנייה הבינה את הצורך ברפורמה מוניטרית ופיננסית מקיפה.
בשנת 1768 הוטל על בנק ההקצאה להנפיק את הכסף הממשלתי הראשון.
הבנק נפתח בסנקט פטרסבורג ובמוסקבה בשנת 1769, ובהמשך נפתחו סניפים בערים אחרות.
שטרות נייר הונפקו כנגד תשלום מקביל במטבע נחושת.
יקטרינה הבינה שרפורמה חלקית אינה יעילה וכי יש צורך בראייה כוללת של תקציב המדינה.
כסף היה נחוץ למלחמות ודרש ארגון מחדש של המוסדות הפיננסיים.
עקרון מפתח היה אחריות שהוגדרה על ידי תפקיד שהונהג על ידי חוק יסוד מ-7 בנובמבר 1775. למרות צמיחה כלכלית משמעותית תחת שלטונה של יקטרינה, התעשייה הרוסית נותרה מאחור יחסית למערב אירופה.
יקטרינה פעלה רבות להגדיל את השטח שבשליטת רוסיה, וסיפחה למדינה שטח בגודל של כ־518,000 קמ"ר, יותר מכל שליט אחר בתולדות האימפריה, להוציא את פיוטר הגדול.
במהלך תקופת שלטונה של יקטרינה השנייה היו כמה מלחמות משמעותיות ונוהלה מדיניות חוץ אגרסיבית שהרחיבה את גבולות האימפריה הרוסית.
אחת המלחמות המרכזיות הייתה המלחמה הרוסית–עות'מאנית הראשונה (1768–1774), שהסתיימה בניצחון רוסי מוחץ.
בעקבות הניצחון השיגה רוסיה גישה לים השחור, סיפחה את חצי האי קרים וקיבלה זכויות מסחר ושיט בים השחור ובמצרי הבוספורוס והדרדנלים.
מלחמה נוספת עם האימפריה העות'מאנית התרחשה בשנים 1787–1792, ובעקבותיה ביססה רוסיה את שליטתה בצפון הים השחור וחיזקה את מעמדה כמעצמה אירופית מובילה.
יקטרינה גם הרחיבה את השפעתה מערבה: היא השתתפה בשלוש החלוקות של פולין (1772, 1793, 1795) יחד עם פרוסיה ואוסטריה.
בעקבות זאת סיפחה רוסיה שטחים נרחבים ממזרח פולין, כולל חלקים גדולים של בלארוס ואוקראינה.
במהלך מלחמה בין פרוסיה לאוסטריה פעלה יקטרינה כמגשרת.
ב־1780 שלחה אוגדה שתגן על ספינות נייטרליות מפני התקפות של בריטניה, שהייתה אז בעיצומה של מלחמת העצמאות האמריקאית, וכמו כן היא סירבה להתערב לטובת בריטניה כאשר התבקשה.
השוודים ציפו לנצח בקלות את צבאות רוסיה שהיו עסוקים עדיין במלחמה נגד האימפריה העות'מאנית, אך ספגו אבדות בנפש ואבדות טריטוריאליות קשות כאשר הצי הבלטי הפתיע אותם.
ב־1789 פתחה דנמרק במלחמה נגד שוודיה, ולאחר קרב סוונסקוד ב־1790 נחתם הסכם הוורוולה, ועל פיו הוחזרו כל השטחים הכבושים לבעליהם המקוריים.
יחסיהן של האימפריה הרוסית ושושלת צ'ינג הסינית בתקופת שלטונה של יקטרינה השנייה התאפיינו במתח וחוסר אמון.
הקיסר צ'יינלונג, שליט סין, נקט מדיניות התפשטות במרכז אסיה וראה ברוסיה יריבה פוטנציאלית.
בשנת 1762 ביטל הקיסר באופן חד צדדי את ברית קייחטה, אשר הסדירה את סחר השיירות בין שתי האימפריות.
צעד זה פגע קשות ביחסים הכלכליים בין שתי המדינות והגביר את המתח ביניהן.
בעיה נוספת שתרמה למתיחות בין רוסיה לסין הייתה בריחתם של מונגולים רבים לתוך שטחי רוסיה.
יקטרינה ראתה בקיסר צ'יינלונג שליט מתנשא, ואף התבטאה בזלזול כלפיו.
במקביל ליחסים המתוחים עם סין החלה רוסיה לגלות עניין בפתיחת קשרי מסחר עם יפן.
הרוסים חיפשו דרכים להשיג אספקה ומזון.
בשנת 1783 נסחף קפטן יפני לחופי האיים האלאוטיים, שהיו בשליטה רוסית.
הרוסים סייעו לו ולאנשיו, וממשלת רוסיה החליטה לנצל את ההזדמנות ולנסות לקשור קשרים עם יפן.
בשנת 1792 שלחה יקטרינה משלחת סחר ליפן בראשות אדם לקסמן, קצין יפני.
בעוד שיחסיה עם סין היו מתוחים ורוויים מחלוקות, היא גילתה עניין בפתיחת קשרי מסחר עם יפן, אם כי ללא הצלחה יתרה.
מדיניות החוץ של יקטרינה כללה גם בריתות אסטרטגיות.
היא חתמה על ברית עם פרידריך הגדול מלך פרוסיה, שסייעה לה לבצר את מעמדה באירופה.
נוסף על כך היא תמכה תמיכה עקיפה במהפכה האמריקאית על ידי שהגבילה את יכולתה של בריטניה לחסום סחר ימי עם המושבות המורדות.
יקטרינה גם הרחיבה את ההתיישבות הרוסית מזרחה, לעבר סיביר ואלסקה, ועודדה חקירה ומיפוי של אזורים אלה.
מדיניותה האגרסיבית והמוצלחת הפכה את רוסיה למעצמה אירופית מובילה, והניחה את היסודות להמשך התרחבותה במאה ה-19.
יקטרינה השנייה הייתה מושפעת עמוקות מרעיונות הנאורות האירופית, תנועה אינטלקטואלית שדגלה בשימוש בתבונה, במדע ובחינוך לשיפור החברה.
היא ראתה בעצמה "שליטה נאורה" והשתדלה ליישם רעיונות אלו במדיניותה, אם כי לעיתים באופן סלקטיבי ומוגבל.
יקטרינה התכתבה בקביעות עם פילוסופים ואנשי רוח מובילים של תקופתה כמו וולטר ודידרו.
היא הזמינה אותם לבקר בחצרה וניהלה עימם דיונים ארוכים על פילוסופיה, על פוליטיקה ועל חברה.
השפעת הנאורות ניכרה במיוחד ברפורמות שיזמה בתחומי החינוך, המשפט והממשל.
אחת הדוגמאות הבולטות לכך הייתה ה"נקאז" (Nakaz) – קובץ הנחיות שכתבה יקטרינה לוועדה שהקימה לצורך רפורמה בחוקי רוסיה.
המסמך, שהושפע מרעיונותיהם של מונטסקייה ובקאריה, כלל עקרונות ליברליים כמו שוויון בפני החוק וביטול עינויים.
אומנם רוב הרעיונות לא יושמו בפועל, אך הם משקפים את השאיפות הרפורמיסטיות של יקטרינה.
שלטונה היה תקופה של התפתחויות משמעותיות אך גם סותרות.
מצד אחד זה היה "תור הזהב" של האצולה הרוסית, תקופה של פריחה תרבותית וכלכלית.
יקטרינה ניסתה להטמיע עקרונות של נאורות אירופית, כגון חינוך וחוקים הומניים, וניהלה מלחמות מוצלחות שהובילו להרחבת שטח רוסיה.
מצד שני נאלצה יקטרינה להסתמך על תמיכת האצולה, שהייתה שמרנית ומתנגדת לרפורמות רבות.
כתוצאה מכך ניסיונותיה לקדם חברה נאורה יותר נתקלו בקשיים רבים.
היא המשיכה לשמר את המבנה החברתי הקיים, כולל מוסד הצמיתות, ואף חיזקה את כוחה של האצולה.
זו דוגמה לפער בין האידיאלים הנאורים שלה ובין מדיניותה בפועל שבא לידי ביטוי לא פעם.
חיי האהבה של יקטרינה השנייה היו מורכבים והשפיעו רבות על חצר המלוכה והפוליטיקה הרוסית.
לאורך שנות שלטונה קיימה יקטרינה קיימה כמה מערכות יחסים משמעותיות, שכונו "מאהבים רשמיים" וזכו למעמד מיוחד בחצר.
אחד המאהבים המפורסמים ביותר היה גריגורי אורלוב, קצין צבא שסייע לה בהפיכה נגד בעלה.
אורלוב היה אביו של בנה הלא חוקי אלכסיי בובריסקי.
מערכת היחסים עם אורלוב נמשכה כעשור והייתה בעלת השפעה פוליטית ניכרת.
לאחר מכן תפס גריגורי פוטיומקין מקום מרכזי בחייה.
פוטיומקין, שהיה גם מדינאי מוכשר, נחשב לאחד האנשים המשפיעים ביותר בתקופת שלטונה גם לאחר שמערכת היחסים הרומנטית ביניהם הסתיימה.
יקטרינה נטתה להעניק לאהוביה תפקידים בכירים ומתנות יקרות ערך, כולל אחוזות ואיכרים.
עם זאת היא הקפידה לשמור על עליונותה הפוליטית ולא אפשרה למאהביה להשתלט על ענייני המדינה.
מערכות היחסים שלה השפיעו על מינויים פוליטיים, על מדיניות פנים וחוץ ועל האווירה בחצר המלוכה.
בשנותיה המאוחרות נטתה יקטרינה לקשרים עם גברים צעירים בהרבה ממנה, דבר שעורר ביקורת בחצר.
ליקטרינה היו ילדים לא חוקיים רבים ממאהביה השונים.
חלקם ידועים וחלקם נותרו בגדר שמועות.
בין ילדיה הלא חוקיים הידועים נמנים אלכסיי בובריסקי, בנה מגריגורי אורלוב, ואנה פטרובנה, שנפטרה בילדותה.
בן דודה השוודי, המלך גוסטב הרביעי, ביקר אותה בספטמבר 1796. כוונתה של הקיסרית הייתה כי נכדתה, אלכסנדרה, תהפוך למלכת שוודיה באמצעות נישואין.
ב-11 בספטמבר התקיים נשף בחצר הקיסרית שבו הייתה אמורה להתפרסם ההתקשרות.
גוסטב חש שמופעל עליו לחץ לקבל את העובדה שאלכסנדרה לא תמיר את דתה ללותרניזם, ואף על פי שהיה נרגש מן הגברת הצעירה, הוא סירב להופיע בנשף ועזב לסטוקהולם.
יקטרינה נמצאה, כשהיא בהכרה חלקית, על רצפת חדר ההלבשה שלה בבוקר יום רביעי, 16 בנובמבר 1796. רופאה האישי, ד"ר ג'ון רוג'רסון, אבחן זאת כשבץ.
על אף מאמציו להחיותה, נכנסה יקטרינה לתרדמת ומתה בסביבות 9:45 בערב המןחרת.
היא נקברה במבצר פטרופבלובסקיה בסנקט פטרבורג.
לאחר מותה של יקטרינה החליף אותה בשלטון בנה, פאבל הראשון.
לאחר מותה נמתחה על יקטרינה ביקורת, ונפוצו שמועות רבות לגבי נסיבות מותה, שנקשרו למספר המאהבים הרב שהיה לה.
מרבית השמועות התבררו כלא מבוססות.
רוסיה התייחסה לא פעם ליהדות כישות נפרדת, והיהודים נשמרו תחת מערכת משפטית וביורוקרטית נפרדת.
אף על פי שהממשלה ידעה על קיומה של היהדות, ליקטרינה וליועציה לא הייתה הגדרה ממשית ליהודי, שכן המונח הכיל משמעויות רבות במהלך שלטונה.
היהדות הייתה דת קטנה, אם לא חסרת קיום, ברוסיה עד לשנת 1772. כאשר הסכימה יקטרינה לחלוקה הראשונה של פולין, היסוד היהודי החדש והגדול נתפס כעם נפרד, המוגדר על פי דתו.
יקטרינה הפרידה את היהודים מן החברה האורתודוקסית, והגבילה אותם לאזורי ההתיישבות היהודית.
היא הטילה מיסים נוספים על מאמיני היהדות; אם משפחה המירה את דתה לאמונה האורתודוקסית, הוסרו המיסים הנוספים.חברי הקהילה היהודית נדרשו לשלם מיסים כפולים מאלו של שכניהם האורתודוקסים.
יהודים שהמירו את דתם יכלו לקבל רשות להיכנס למעמד הסוחרים ולחיות כעבדים חופשיים תחת שלטון רוסי.
בניסיון לספח את היהודים לכלכלה הרוסית כללה אותה יקטרינה בזכויות ובחוקים של "החוק לערי 1782".
הרוסים האורתודוקסים לא חיבבו את הכללת היהודים, בעיקר מסיבות כלכליות.
יקטרינה ניסתה לשמור את היהודים הרחק מתחומים כלכליים מסוימים, אפילו תחת מסווה של שוויון; בשנת 1790, היא אסרה על אזרחים יהודים להשתייך למעמד הביניים במוסקבה.
בשנת 1785 הכריזה יקטרינה כי היהודים הם זרים באופן רשמי, עם זכויות של זרים.
הכרזה זו שחזרה את הזהות הנפרדת שהשיגה היהדות ברוסיה במהלך ההשכלה היהודית.
הצו של יקטרינה גם שלל מהיהודים את הזכויות של אזרח אורתודוקסי או של אזרח טבעי ברוסיה.
המיסים הוכפלו שוב עבור אלו ממוצא יהודי בשנת 1794, ויקטרינה הכריזה באופן רשמי כי היהודים אינם נושאים קשר עם הרוסים.
השפעתה של יקטרינה על רוסיה הייתה עמוקה ונמשכת עד ימינו.
היסטוריונים ממשיכים לדון ולנתח את תקופת שלטונה ואת השלכותיה ארוכות הטווח.
במהלך שלטונה הארוך, שנמשך מ-1762 עד 1796, היא הובילה את רוסיה לעידן של התרחבות, מודרניזציה ושגשוג תרבותי.
אחד ההישגים החשובים ביותר של יקטרינה היה הרחבת גבולות האימפריה הרוסית.
תחת שלטונה הפכה רוסיה למעצמה אירופית מובילה, עם שטח שהתרחב דרומה ומערבה.
בתחום התרבות והחינוך תרומתה של יקטרינה הייתה גדולה.
היא קידמה את האומנות, את הספרות ואת המדע ברוסיה, והניחה את היסודות למערכת חינוך מודרנית.
עם זאת מדיניותה כלפי האיכרים והצמיתים נותרה נושא לביקורת.
ההיסטוריון ריצ'רד פייפס כתב: "למרות רטוריקה נאורה, יקטרינה חיזקה את מוסד הצמיתות ואת כוחה של האצולה, מה שהעמיק את הפערים החברתיים ברוסיה." מנגד יש הטוענים כי יקטרינה פעלה במסגרת האילוצים של תקופתה, וכי רפורמות רדיקליות יותר היו בלתי אפשריות.
ההערכה ההיסטורית של יקטרינה השנייה נעה בין הערצה להישגיה בתחומי ההתרחבות הטריטוריאלית, התרבות והמודרניזציה, ובין ביקורת על מדיניותה החברתית ועל הפער בין האידיאלים הנאורים ובין המציאות.
יקטרינה השנייה נותרה אחת הדמויות המשפיעות ביותר בהיסטוריה הרוסית עד היום.
ב-1934 יצא הסרט "הקיסרית האדומה" שביים יוזף פון שטרנברג.
את הקיסרית גילמה בסרט מרלן דיטריך.
ב-2014 שודרה הסדרה "יקטרינה" (בכיכובה של מרינה אלכסנדרובה) והסדרה "יקטרינה הגדולה" (בכיכובה של יוליה סניגיר) על שנות שלטונה, סדרה שהפיק הערוץ הראשון הרוסי.
ב-2019 נוצרה סדרת הטלוויזיה יקטרינה הגדולה בהפקה של HBO, הכוללת ארבעה פרקים על חייה של הקיסרית בכיכובה של הלן מירן; ב-2020 הפיקה Hulu עונה ראשונה לסדרת דרמה בת 10 פרקים שנושאת את השם "The great" בהשראת סיפור חייה של יקטרינה הגדולה ובכיכובם של אל פנינג וניקולס הולט.
הסדרה ספגה ביקורת על הקשר הרופף (מאוד) בין האירועים המתוארים בה לסיפור ההיסטורי המקובל על אודות יקטרינה.
בשנת 2023 פורסמה העונה השנייה של סדרה זו.
יקינתון היה נסיך יפה תואר במיתולוגיה היוונית, בנם של פיראוס, מלך מקדוניה, והמוזה קליאו.
יקינתון נודע בעיקר כמאהבו של האל אפולו וכן בשל סופו הטרגי.
גרסה אחת על אודות מותו של יקינתון, המתועדת במטמורפוזות של אובידיוס, מספרת כי הוא נהרג בשגגה על ידי אפולו.
לפי סיפור זה, אפולו ויקינתון שיחקו יחדיו בזריקת דיסקוס, עד שאפולו, מתוך רצון להרשים את מאהבו, זרק את הדיסקוס בכל כוחו.
יקינתון רץ לתפוס אותו, אך הדיסקוס פגע בו, ופצע אותו אנושות.
אפולו לא יכול היה להציל את הצעיר הגוסס, ויקינתון, בסופו של דבר, מת מפצעיו.
האדס דרש את גופתו של יקינתון, אך אפולו סירב ויצר מדמו של יקינתון את פרח היקינתון, הקרוי על שמו.
הדמעות שהזיל האל על הפרח בשעת היווצרו הפכו לעלי הכותרת הלבנים כעין הפנינה.
גרסה אחרת של הסיפור, שמתועדת למשל אצל לוקיאנוס מסאמוסאטה, פילוסטרטוס מלמנוס וסרוויוס, מספרת כי האשם במותו של יקינתון הוא זפירוס, אל הרוח המערבית.
זפירוס היה גם הוא מאוהב ביקינתון, אך יקינתון לא השיב לו אהבה.
כיוון שכך, בשעה שאפולו ויקינתון שיחקו יחדיו בדיסקוס, זפירוס, שקינא באפולו, נשב רוח, הטה את הדיסקוס ממסלולו, וגרם לו לפגוע ביקינתון ולהרגו.
ציורים שנשמרו על כדים מיוון העתיקה מראים את יקינתון וזפירוס כמאהבים.
גם תמיריס היה מאוהב ביקינתון וסיפור אהבתם מתואר בביבליותקה של פסאודו-אפולודורוס כסיפור האהבה הראשון בין מאהבים גברים.
לפי גרסאות אחרות הפרח שיצר אפולו הוא לא זה המכונה בימינו יקינתון אלא פרח אחר, אולי האירוס.
יקי (יעקב) יוֹשָע (נולד ב-17 באפריל 1951) הוא במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי, שזכה להכרה בין-לאומית.
בישראל עוררו סרטיו לא פעם מחלוקות ציבוריות.
יקי יושע נולד בתל אביב בשנת 1951. בנעוריו היה חבר בלהקת קצב בשם "המפלצות", ביחד עם אודי קדישזון שהיה סולן הלהקה.
הלהקה הופיעה במועדונים על ציר רחוב המסגר בתל אביב - מועדון "קליפסו" ברמלה.
יחד עם חברו ללהקה ינקול גולדווסר, החל יושע לעסוק בקולנוע, והשניים יצרו כמה סרטים עצמאיים קצרים: "שלום ו..." (1968), סרט קצר באורך 15 דקות; "הסוף" (1969), סרט קצר באורך 20 דקות (עם השיר "THE END" של להקת "הדלתות" כשיר הנושא); וסרט בשם "הרוצחים" על פי סיפור של ארנסט המינגוויי.
בשנת 1972, בעודו בן 21, ביים יושע (בסיוע המפיק אורגד ורדימון) את "שלום, תפילת הדרך", סרטו הראשון באורך מלא שעסק בלבטים ומצוקות הנעורים בישראל של לפני מלחמת יום כיפור.
הסרט הופק באופן עצמאי, כאשר מרבית המשתתפים ואנשי הצוות היו חבריו הקרובים.
יושע אף כתב את התסריט ואת פסקול הסרט, ואף גילם את שלום, הדמות הראשית בסרט, ורעייתו דורית שהייתה נערת התסריט והמפיקה, גילמה גם את חברתו בסרט.
בשל אילוצי תקציב, צולם הסרט בפרק זמן של למעלה משנה, והעריכה נמשכה פרק זמן דומה.
לבסוף נתקבל "סרט ההיפים הראשון ואולי גם האחרון שנעשה בארץ" (לילי יודינסקי, "מעריב").
סרט זה נחשב לסרט הפוליטי הישראלי הראשון ואף הוגדר על ידי הביקורות כ"כמעט נבואי".
בקופות לעומת זאת, היה הסרט, שהוקרן מיד לאחר מלחמת יום כיפור - כישלון מוחלט.
ב-1978 ביים את הסרט "סוסעץ", על פי ספרו של יורם קניוק, אשר נחשב עד היום לאחת מיצירות המופת של הקולנוע הישראלי.
שמוליק קראוס, שגילם את הדמות הראשית, הלחין למילים של יענקל'ה רוטבליט את שיר הנושא שהושר על ידי אריק איינשטיין.
"סוסעץ" היה הסרט הראשון שייצג את ישראל בפסטיבל הבמאים בפסטיבל הקולנוע בקאן.
הסרט השתתף בפסטיבלים בינלאומיים רבים נוספים ובפסטיבל הסרטים באוקספורד גרף את הפרס המיוחד של השופטים ואת פרס השחקן הטוב ביותר (גדליה בסר).
הסופר יורם קניוק, שהסרט מבוסס על ספרו, אמר בריאיון שאהב את הסרט שהיה עבורו הפתעה גדולה וכי הסרט דומה יותר לחוויות מהן "שאב" את הספר.
ב-1981 יצא סרטו השלישי, "העיט", אשר עסק במפעלי הנצחת חללי צה"ל ועורר זעם רב בחברה הישראלית שראתה בסרט פגיעה באחד הערכים המקודשים לה ביותר.
הסרט הוקרן בישראל בגרסה מצונזרת, ייצג את המדינה בפסטיבל קאן והוקרן בחו"ל בגרסתו המלאה.
ב-1982 ביים את הסרט "כביש ללא מוצא" עם ענת עצמון ויהורם גאון.
התסריט נכתב בהשראת סיפור אמיתי על זונה שהשתתפה בסרט תיעודי על חייה תוך תקווה לשקמם.
ברוס ספרינגסטין תרם שלושה שירים לפסקול הסרט, שהולחן ברובו על ידי יצחק קלפטר.
כמו שני סרטיו הקודמים, גם "כביש ללא מוצא" ייצג את ישראל בפסטיבל קאן.
ב-1984 יצא הסרט "מכת שמש" - סרט נעורים על החופש הגדול האחרון - אחרי התיכון, לפני הגיוס לצה"ל.
את "מכת שמש", שיר הנושא, כתבו שמוליק קראוס ויענקל'ה רוטבליט ושר יובל בנאי, ששיחק לצידה של ענת עצמון.
שיר אחר בפסקול, "קור כלבים", מושר על ידי זמרת הרוק אנד רול והבלוז ליבי הארט.
באמצע שנות השמונים עבר יושע ללוס אנג'לס וניסה את מזלו בהוליווד, אך לא הצליח.
ב-1992 ביים מותחן ארוטי "תגובה מינית", עם שאנון טוויד, שהופץ על ידי טריסטאר-קולומביה.
הסרט שלא זכה להצלחה מסחרית, החזיר את יושע לישראל.
ב-1995 כתב וביים יושע את סדרת הדרמה "המונה דופק", שעסקה בחייו ומצוקותיו של נהג מונית תל אביבי (עמוס לביא).
ב-1997 הוסיף לעבוד עם עמוס לביא בשני סרטי טלוויזיה: "שאכטה" ו"משחק חייו".
באותה שנה כתב יושע וביים את "קשר דם", סרט אפל על משולש אהבה מסוכן השואב את מקורותיו מהסיפור המקראי על יעקב, רחל ולאה.
שנה לאחר מכן ביים יושע את "שבזי", סרט באורך מלא, המבוסס על הסדרה "המונה דופק".
ב-1999 התלווה יקי יושע לנסיעות ליליות בניידות משטרה ותיעד את המרדפים, המעצרים והרגעים שביניהם.
לילות אלו הפכו לסדרת טלוויזיה דוקומנטרית בשם "שוטרים".
ב-2000 תיעד את ביקור האפיפיור יוחנן פאולוס השני בישראל ואת ההכנות אליו בסרטו "הר האושר".
על הקריינות הופקד ליאם ניסן.
במהלך הצילומים פגש יקי יושע את ניצב אליק רון, מפקד המחוז הצפוני של משטרת ישראל, שהיה לנושא סרטו התיעודי הבא "החשוד העיקרי" (2002).
בין השנים 2003–2005 ביים יושע ארבעה סרטים תיעודיים על חבורת נוצרים החיים על פי עיקרי האמונה של ראשוני תלמידיו של ישו מנצרת.
במרץ 2008 יצא בהוצאת הקיבוץ המאוחד ספרו הראשון "עוד אני הולך".
לדברי יושע: "עוד אני הולך' הוא האח הגדול של "שלום", ומציג את הצעירים המתחבטים במצב החברתי והפוליטי שהם חיים בו, כשהם מבוגרים בשנות דור.
הסרט שילך בעקבות הספר, יתחקה אחר יפי הבלורית והתואר שבלוריתם כבר נשרה, שהתואר שלהם מפוקפק, ושהמקום שבו הם חיים – לא עלינו."
בסוף 2010 יצא סרטו "עוד אני הולך".
יקי נשוי למפיקה דורית יושע והשניים שיתפו פעולה ברבים מסרטיו.
לזוג שתי בנות - נילי יושע, צלמת המתגוררת בארצות הברית; ושלי יושע, מנהלת תסריט.
יקטרינה פורצבה , הייתה פוליטיקאית סובייטית, האישה היחידה שהצליחה להגיע לדרג הבכיר של הממשל הסובייטי והייתה חברה בפוליטביורו.
יקטרינה פורצבה נולדה למשפחת פועלים בעיר ורכני וולוצ'ק שבמחוז טבר.
לאחר סיום לימודיה בבית הספר עבדה במפעל טקסטיל מקומי.
החל משנת 1930 החלה לעבוד במנגנון הקומסומול.
בשנת 1942 פורצבה החלה לעבוד במנגנון המפלגתי במוסקבה.
באותה תקופה הכירה את ניקיטה חרושצ'וב.
בשנת 1954 פורצבה התמנתה לתפקיד המזכיר הראשון של סניף המפלגה במוסקבה וכהנה בתפקיד זה עד לשנת 1957. ב-25 בפברואר 1956 פורצבה קודמה לתפקיד מזכר הוועד המרכזי של המפלגה וב-29 ביוני 1957 קודמה לחברה בפוליטביורו.
בשנת 1957 קבוצת חברי פוליטביורו בראשות ויאצ'סלב מולוטוב ניסו להדיח את ניקיטה חרושצ'וב מהשלטון.
להגנת כרושצ'וב היו רק מיעוט של משתתפי הישיבה, כולל פורצבה, אך בסופו של דבר ההדחה לא הצליחה.
בעקבות תמיכתה של פורצבה בכרושצ'וב היחסים ביניהם התחממו עוד יותר מבעבר.
בשנת 1960 פורצבה מונתה לתפקיד שרת התרבות של ברית המועצות וכיהנה בתפקיד זה במשך 14 שנים.
פורצבה נפטרה ב-25 באוקטובר 1974 ממחלת לב לפי הגרסה הרשמית.
היא הוטמנה בבית העלמין נובודוויצ'יה.
במשך שנים רבות היו שמועות על רצח.
בשנת 2001, יו"ר הק.ג.ב לשעבר ולדימיר קריוצ'קוב הודה שפורצבה התאבדה.
קיימות עדויות שבשנים אחרונות היא סבלה משתיית יתר על רקע שמועות על בגידות בעלה ושמועות על הדחה צפויה מהתפקיד.
פורצבה התחתנה בפעם הראשונה בשנת 1935. בשנת 1942 לזוג נולדה בת ובשנת 1944 הם התגרשו.
בשנת 1956 פורצבה התחתנה בפעם השנייה עם פאבל פיריובין שהיה דיפלומט סובייטי שכיהן כשגריר ברית המועצות ביוגוסלביה.
לאחר החתונה בעלה החדש הועבר למוסקבה והתמנה לתפקיד סגן שר החוץ.
עבור ההישגים בפעילותה הציבורית קיבלה פורצבה 4 פעמים את עיטור לנין ואת עיטור הדגל האדום של העמל.
בהיותה שרת התרבות של ברית המועצות, השפיעה פורצבה רבות על התרבות הסובייטית.
בעקבות תמיכתה, החלה להיערך תחרות על שם צ'ייקובסקי וחודש פסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה.
היא קידמה הופעות בברית המועצות של מספר זמרים ומוזיקאים מהמערב, ביניהם בני גודמן, איב מונטן ודיוק אלינגטון.
לעומת זאת היא התנגדה נחרצות להופעת להקת הביטלס בברית המועצות והובילה לכך שהצ'לן מסטיסלב רוסטרופוביץ' לא יכול היה להופיע ברחבי המדינה.
החל משנת 2000 צולמו מספר סרטים על חייה, כולל סדרה בת 12 פרקים שהוקרנה בטלוויזיה בשנת 2011.
יעקב (יקי) דולף (נולד ב-7 בינואר 1976) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף, המשמש כמפקד הגיס הצפוני וכמתאם מטעם צה"ל עם מרכז התיאום האזרחי-צבאי לרצועת עזה.
קודם לכן שימש כמפקד אוגדת איו"ש, המזכיר הצבאי של שר הביטחון, מפקד חטיבת הצנחנים.
למד בתיכון עירוני ז ביפו.
התגייס לצה"ל בשנת 1994, התנדב לחטיבת הצנחנים ושובץ בגדוד 890. שירת כלוחם בגדוד, תחת פיקודו של אבי גיל ששימש כמפקד הפלוגה.
לאחר קורס קציני חי"ר שב לגדוד 890 ושימש כמפקד מחלקה.
בהמשך שירת כסגן מפקד הפלוגה המסייעת.
בהמשך מונה למפקד הפלוגה המסייעת בגדוד 890, והוביל אותה במערכה ברצועת הביטחון, בזמן הנסיגה מלבנון ובתחילת האינתיפאדה השנייה.
בגמר תפקידו עבר ליחידת דובדבן שם מונה לסגן מפקד היחידה בין השנים 2004–2005. בהמשך שירת כקצין אג"ם של חטיבת הצנחנים בין השנים 2005–2006, בין היתר במהלך מלחמת לבנון השנייה.
בשנת 2007 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 890, הוא הוביל את הגדוד בלחימה במבצע עופרת יצוקה, בין היתר באל-עטאטרה בצפון רצועת עזה ובמחנה הפליטים שאטי.
ב-16 באוגוסט 2017 מונה למפקד חטיבת הצנחנים.
ב-10 במרץ 2019 החליט הרמטכ"ל אביב כוכבי לנזוף בדולף, בעקבות מותו של חייל מגדס"ר צנחנים במהלך אימון בנחל חילזון.
ב-12 ביוני 2019 סיים את תפקידו ויצא לשנת לימודים באוניברסיטה לביטחון לאומי בארצות הברית.
ב-2 ביולי 2020 הועלה לדרגת תא"ל ומונה למזכיר הצבאי של שר הביטחון, בני גנץ.
ב-7 ביולי 2021, הרמטכ"ל, אביב כוכבי, החליט כי הוא יינזף פיקודית ויידחה קידומו לתפקיד נוסף בשנה, בעקבות מותו של מלש"ב שנהרג ב-11 באפריל 2019, כתוצאה מפגיעת אוטובוס במהלך גיבוש לחטיבת הצנחנים, שהיה תחת אחריותו הפיקודית במסגרת תפקידו כמפקד חטיבת הצנחנים.
שימש כמזכיר הצבאי עד מאי 2023. ב-20 בדצמבר 2023 מונה למפקד אוגדת איו"ש.
כמפקד האוגדה החמיר את הוראות הפתיחה באש ביהודה ושומרון.
כך למשל, באזורים בהם עסקו ערבים במסיק הוחמרו ההוראות ונאסר על ביצוע נוהל מעצר חשוד לעבר מוסקים ערבים באשר הם.
מנגד, באזורים בהם צה"ל פעל באופן עצים במבצע חומת ברזל נתנו הוראות דומות לאלו שנתנו בלחימה ברצועת עזה, לירות על מנת להרוג במי שנראה מתעסק בקרקע מחשש להנחת מטענים וכן לירות ברכבים המגיעים למחסומים מתוך אזורי לחימה.