tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב יוסף סוסו הכהן (סיוון תרנ"א, 1891 – י"ב באייר תש"ם, 28 באפריל 1980) היה רבה הראשי של העיר גאבס בתוניסיה, וסגן ראש אבות בתי הדין בעיר הבירה תוניס.
נולד בגאבס, תוניסיה, לשאול ורחימה הכהן.
מוצאה של משפחתו מהאי ג'רבה.
משפחתו היא משושלת כהן-"אבריש", שושלת המיוחסת, לפי מסורת בעל-פה, לרבי ישמעאל כהן גדול ולעזרא הסופר.
למד וקבל תורה מרבי פראג'י עלוש.
אחר פטירת רבי פראזי עלוש למד עם רבי חיים חורי (שהיה בן גילו).
לפרנסתו התקיים ממכירת ספרים ואת רוב זמנו הקדיש ללימוד תורה.
התמנה לראש ישיבת "בית דוד" בשכונת מנזל בגאבס.
בשנת תש"א, 1941, נאלץ לעבור לעיר הבירה תוניס בשל מחלת בנו, שנפטר כעבור זמן קצר.
בתוניס לימד תלמידים מישיבת "חברת התלמוד".
התמנה לסגנו של הרב הראשי של תוניסיה, רבי מרדכי אמייס הכהן, ולראש הרכב בבית הדין שם.
בשנת ה'תשי"ח, 1958, עלה עם אשתו לישראל והתיישבו בבאר שבע.
הוא שמח בהקמת מדינת ישראל, והביע זאת בספרו "כסא דפסחא" במילים: "תהלה לאל, עכשיו שזכינו להיות תחת ממשלת ישראלית בארץ נחלת אבותינו אברהם יצחק ויעקב".
הקים בית כנסת גדול בשכונה ד', בית הכנסת הראשון בשכונה לעדה התוניסאית.
התמנה לחבר בית הדין של העדה החרדית הספרדית בירושלים.
היה נשיא הקרן של הדפסת ספרי רבני תוניסיה.
הרב הכהן נפטר בגיל 90 בבאר שבע בי"ב באייר תש"ם, 28 באפריל 1980.
הלווייתו נערכה יום אחרי פטירתו.
נקבר ליד קבר רבו, הרב פראג'י עלוש, בבית העלמין הישן בבאר שבע.
בשנת ה'תשמ"ו קראה עיריית באר שבע לרחוב שבו הקים את בית הכנסת שלו בשם "הרב סוסו הכהן".
בשנת ה'תשמ"א הוציאו תלמידיו לזכרו את הספר "אסוך השמן".
כסא דפסחא - על הגדה של פסח עם פסקי דינים
ויפתח יוסף - חידושי תורה (כולל בתוכו חלק 'שאגת אריה', הנקרא על שם בנו (תשל"א, וכן מהדורה מחודשת הנקראת 'גור אריה', בניסן תשס"ו))
חיים ביד - שאלות ותשובות על ארבעת חלקי שו"ע
פרחי שושנה (על שם רעייתו הרבנית שאשונה) - דרושים על הצדיקים
קשות הנסך - חידושי גמרא כמעט בכל המסכתות
מעולפת ספירים - פירושים על חמישה חומשי תורה
שארית יוסף - מהכתבים שנשארו לאחר פטירתו
וילקט יוסף - חידושים על מסכתות הש"ס ושו"ת (תשנ"ב)
רבי יוסף סאמיגה (נפטר בט"ו בסיוון ה'שפ"ט, 6 ביוני 1629) היה רב, ראש ישיבה ומקובל טורקי בן המאות ה-16 וה-17.
נולד לרב בנימין סאמיגה בסלוניקי, כיהן כראש ישיבה בפדובה ומאוחר יותר בוונציה שבה נפטר.
רבי יוסף סאמיגה היה מחבר פורה והדפיס כמה מספריו: "מקראי קודש" (ונציה שמ"ו) בשני חלקים, הספר התקבל בקרב ציבור הלומדים היהודי באירופה כולה וזכה למהדורות נוספות, בין היתר הוא מצוטט בידי המהרש"א, ובידי רבי יצחק נוניש בילמונטי בספרו "שער המלך".
ספרו השני הוא "פורת יוסף" (ונציה ש"נ) על מסכת כתובות ומסכת חולין, על הלכות הרי"ף ועל התוספות למסכתות אלו.
עבודתו השלישית היא "פירוש דרך ימין" (ללא שער) הכולל דרשות וענייני קבלה.
בין תלמידיו בולטים: רבי חיים בנבנישתי, מחבר "כנסת הגדולה"; ורבי יוסף שלמה דלמדיגו, "יש"ר מקנדיאה".
כמה תשובות בהלכה שכתב נדפסו בספר השו"ת של בן דורו רבי חיים שבתי "תורת חיים" (חלק א סימן צא.
יוסף נסים (נולד ב-18 בדצמבר 1946) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה.
שירת בצה"ל קרוב ל-20 שנה בתפקידי פיקוד.
במלחמת יום הכיפורים לחם בקרבות הבלימה במסגרת חטיבה 188 (חטיבת ברק) ברמת הגולן ונפצע קשה במהלך כיבוש החרמון כשהוביל את הטור המשוריין שתגבר את חטיבת גולני.
על חלקו בקרבות עוטר בעיטור המופת.
הוא נשוי לדינה, ואב לשלושה ילדים.
יוסף נולד בתל אביב למשפחה שעלתה מיוון בשנת 1932. במהלך שירותו הצבאי סיים תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן, למד לתואר שני בניהול וכלכלה באוניברסיטה העברית.
בהמשך סיים תואר שני בניהול מערכות בריאות באוניברסיטת בן-גוריון.
בשנת 1985 סיים את שירותו הצבאי ופנה לעולם העסקים בו ביצע תפקידי שווק בחברת אלול טכנולוגיות.
החל משנת 1990 שימש כמנכ"ל חברת סייפן מכשירי דיוק, אשר רכשה את חברת קרמירה אותה ניהל ביחד עם סייפן.
בשנת 1996 הצטרף למכבי שירותי בריאות במסגרתה ביצע 6 תפקידי ניהול בכירים הכוללים ניהול מחוזות, הקמת וניהול אגף הרכש, ניהול אגף משאבי אנוש וראש מחוז השרון בתפקידו האחרון.
במשך למעלה מעשר שנים שימש כיו"ר ועדת המכרזים בנוסף על תפקידיו הניהוליים.
במלחמת יום הכיפורים היה סגן מפקד גדוד 74 בחטיבה 188. לחם עם החטיבה ברמת הגולן בקרבות הבלימה הקשים.
ב-21 באוקטובר פיקד על כוח הטנקים שהשתתף במבצע קינוח, המבצע לכיבוש החרמון מידי הסורים.
על פועלו במלחמה קיבל את עיטור המופת.
לאחר פציעתו הקשה במלחמת יום הכיפורים חזר לתפקידי מטה שונים במסגרת המטה הכללי וחיל השריון.
שימש כנספח יבשה הראשון של צה"ל בשגרירות ישראל בוושינגטון ונטל חלק בצוות השיתוף פעולה אסטרטגי עם צבא ארצות הברית.
במהלך שירותו במטכ"ל התמנה בין היתר כמפקד היחידה לשיתוף פעולה עם צבא ארצות הברית.
במסגרת תפקידו ביצע תרגילים משותפים עם צבא ארצות הברית ושימש כמפקד מרכז ההתראה של צה"ל (כאיש מילואים) במלחמת המפרץ הראשונה.
יו"ר העמותה לניהול ופיתוח משאבי אנוש
חבר מועצת מכבי שירותי בריאות
חבר הנהלת מכבי שירותי בריאות
חבר הוועד המנהל של עמותת הידידים של בית החולים "בית רבקה"
יוסף נייגו (1863–1945) היה אגרונום אשר שימש כמנהל מקוה ישראל בשנים 1891–1904 ותרם רבות לפיתוחו.
בשנים 1904–1923 שימש כיועץ של חברת יק"א ישראל (החברה היהודית להתיישבות) ועסק בעידוד התיישבות יהודית חקלאית במזרח התיכון.
הגה את רעיון הקמת חוות סג'רה מטעם כל ישראל חברים (כי"ח) והביא לארץ ישראל את מטעי האבוקדו וההדרים.
מנהל לשכת "בני ברית" באיסטנבול ומייסדה.
סייע בהקמתו של בית הספר התיכון היהודי הראשון באיסטנבול והיה מנהלו הראשון.
נולד באדריאנופול (היום: אדירנה) לעזרא נייגו ואשתו, שהייתה בתו של הרב הראשי משה רחמים בכמוהר"ש.
התחתן עם לאה פאולינה מיטרני, יוצאת בולגריה ובוגרת כי"ח.
נולדו להם בן ובת שמתו בגיל צעיר.
הבן הבכור יצחק יעקב נייגו נולד בטורקיה ונפטר בגיל שנה במקוה ישראל בשנת 1895. בתו חנה נולדה במקוה ישראל ונפטרה בגיל שלוש בשנת 1899. שניהם נקברו בבית העלמין העתיק היהודי ביפו.
למד בחדר ולאחר שהתייתם מאביו החל ללמוד בישיבתו הפרטית של דודו, הרב רפאל, בעיר אדירנה.
בגיל 15 עבר נייגו ללמוד בבית ספר של כי"ח, ברוח האמנציפציה הצרפתית, ולמד עברית מפי ר' מנחם פרחי.
למד תורה בבית ספר "Ecole Normale Orientale" מפיו של המזרחן יוסף הלוי.
עקב הצטיינותו בלימודים נבחר על ידי כי"ח ללמוד בפקולטה לאגרונומיה בבית ספר הגבוה לחקלאות במונפלייה שבצרפת.
נייגו סיים את לימודיו בהצטיינות, ונשלח על ידי כי"ח לארץ ישראל כדי למלא את תפקיד מנהל בי"ס מקוה ישראל.
עם הגיעו בשנת 1886 למקוה ישראל מונה נייגו לסגן מנהל בית הספר, שמואל הירש.
לאחר ארבע שנות עבודה כמורה לחקלאות, הוא מונה ב-1891 למנהל.
השכלתו כאגרונום סייעה להצלחתו להכשיר את תלמידיו, באמצעות לימודים תאורטיים ועבודה מעשית, כחקלאים טובים במקצועות חקלאיים רבים.
מינויו של נייגו למנהל הביא לגידול משמעותי במספר התלמידים.
הנהלת בית הספר העדיפה תלמידים מהערים בארץ ומחו"ל ואילו האיכרים במושבות טענו שהם בנו את משקיהם בהדרכת אנשים מבחוץ והעדר ידע בחקלאות יגרום לסבל ולאובדן מרץ ואמצעים רבים.
הושגה פשרה לפיה בית הספר יקלוט שני תלמידים מכל מושבה.
עם התרבות התלמידים במקוה, פחתו שנות הלימוד משבע לחמש ואחר כך לארבע.
התלמידים מהמושבות למדו רק שנתיים.
דאגתו המיוחדת כמנהל מקוה ישראל הייתה להבטיח עתיד טוב ובטוח לבוגרי המוסד.
הוא הקפיד לקלוט את תלמידיו מכל אחד מהיישובים החלוציים של "חובבי ציון", כדי שיוכלו, בבוא הזמן, להכניס שיטות חדישות של עיבוד חקלאי ביישוביהם.
סייע בהקמת בית הספר העברי הראשון ביפו בשנת תרנ"ג, 1893.
בעקבות הוראה מהנהלת חברת כי"ח, שמניעיה לא ידועים, נפסק התשלום לתלמידים עבור עבודתם בשדות, ובתגובה התלמידים החלו בשביתה.
השלטונות הטורקיים חשבו שמדובר במרד ואיימו לסגור את המוסד ולכן התלמידים הפסיקו את השביתה.
נייגו הוסיף מבנים רבים למקוה ישראל וכך שיפר משמעותית את איכות ההוראה-הלמידה במוסד.
הקים בניינים ומשרדים למורים ולפקידים, וחדרי שינה מרווחים בשביל התלמידים.
הקים בית כנסת ואולמות מיוחדים לעיון וללימודים.
בנה יקב, רפתות ואורוות, מעבדות לניסיונות כימיים, לולים ובית מרקחת.
הרחיב את הפרדסים וגני הירקות.
נטע עצי סרק והרבה לנטוע עצי פרי, כמו שקדים, זיתים, רימונים, בננות ואפרסקים.
יזם ייעור אדמות יבשות ואדמת ביצות ועודד את נטיעת עצי אקליפטוס, האזדרכת, הברוש והרוביניה, המתאימים לאקלימה ולאדמתה של ארץ ישראל.
בית הכנסת נבנה בשנת 1896 כאשר נייגו היה מנהל מקוה ישראל.
היקב נבנה בשנת 1877 על ידי קבוצת חוצבים מומחים שהובאו מאיטליה.
ביקורו של הרצל במקוה ישראל ב-1898
ב-27 באוקטובר 1898 הגיע הרצל לבקר במקוה ישראל.
נייגו הופתע מביקור הפתע של המנהיג הציוני ומתוכניתו לפגוש למחרת את הקיסר הגרמני בשער בית הספר.
תחילה היסס, כי כי"ח לא תמכה בעמדותיו הציוניות של הרצל, אבל אחר כך קיבל את הרצל בכבוד ובחיבה יחד עם אשתו וערך לו סיור נרחב בבית ספרו.
הרצל גילה התעניינות רבה בכל דבר שהוצג לפניו.
לאחר ביקורו במקוה כתב הרצל ביומנו "זהו בית ספר חקלאי מצוין".
לאחר מכן נייגו החל לארגן את בית הספר לקראת המפגש הצפוי של הרצל עם הקיסר הגרמני למחרת, 28 בחודש.
נייגו דאג ששער יפו יהיה מקושט ומהודר בפרחים ושתלמידי בית הספר יעמדו בשער בית הספר בקבלת הפנים לקיסר ולפמלייתו.
הרצל דאג שמקהלת בית הספר תשיר לפני הקיסר את ההמנון הגרמני.
המפגש בין הרצל לקיסר הגרמני נערך ב-28 באוקטובר 1898 והשאיר רושם רב על הנוכחים.
סיוע למושבה נס ציונה כנציג יק"א 1897
יוסף נייגו היה נציג יק"א בארץ ישראל מאז 1894. הנהלת יק"א החליטה ב-1897, לאחר מותו של הברון הירש שהקים את החברה, בעקבות בקשתו של נייגו, להקציב 150 אלף פרנק לסיוע לאיכרים במושבות שלא נתמכו בידי הברון רוטשילד: רחובות, חדרה, משמר הירדן, גדרה ונס ציונה.
נייגו ושמואל הוכברג, יושב ראש ועד המושבה ואדי אל חנין שלימים נקראה נס ציונה, עיבדו ביחד תוכנית להבראת המושבה, שהתבססה על תוספת קרקע למתיישבים, כך שלכל מתיישב יהיו 60 דונם, מהם 40 דונם כרם, 10 דונמים ירקות בהשקיה ו-10 דונמים פרדס הדרים, וכן בית אבן ורפת קטנה.
כך יתאפשר להם לפרוע את ההלוואות שלקחו ממלווים פרטיים ביפו.
ניהול משא ומתן על הרחבת בית חולים ביפו 1898–1899
ב-1898 היה נייגו מעורב במשא ומתן על רכישת אחוזתו של הקונסול האוסטרי האגופ פסקל ביפו, כדי להרחיב את בית החולים שער ציון הישן, בשכונת יפה נוף.
זאת לאחר שבית החולים שנוסד ב-1890 לא הצליח לקלוט את החולים הרבים בעקבות מגפה שפרצה בעיר.
הקונסול ביקש תמורת הבית ובו 25 חדרים וקרקע בשטח של כ-13 דונם, סכום של 75 אלף פרנק.
הברונית קלרה הירש תרמה 4,500 פרנקים לבית החולים ושאר הכסף התקבל מתרומות של יהודים באירופה ובארצות הברית.
כנציג אגודת "כל ישראל חברים" שסייע ברכישתו של "בית פסקל", דרש נייגו שהנכס יירשם על שמו ויהיה מוסד רפואי עד עולם, "לשמש מגורי מרפא לחולים עניים יהודים, ספרדים, ואשכנזים, בעת חוליים".
לפיכך נרשם המתחם כהקדש (ואקף) בבית הדין השרעי ביפו.
נייגו קבע שלאחר מותו יעבור הפיקוח על ההקדש לחכם באשי של ירושלים ולראש העדה האשכנזית, לרב ראשי של צרפת ולמנהל מקוה ישראל, ולאחר מותם יעבור התפקיד לממלאי מקומם.
הבעלות על הנכס נמצאת כיום בדיונים משפטיים.
מפקח על פעילות יק"א במזרח התיכון 1904–1923
ב-1904 סיים נייגו את תפקידו כמנהל מקוה, לאחר שבתו חנה מתה וחלה הידרדרות במצב הבריאותי של אשתו.
נייגו התמנה למפקח על כל פעולות יק"א במזרח התיכון ועודד התיישבות חקלאית יהודית.
בתפקיד זה היה נייגו מעורב בהקמת יישובים לפליטים יהודים ברחבי הקיסרות העות'מאנית.
במהלך עבודתו הוא טיפל בצד החקלאי של מושבות יק"א בקפריסין, באחוזת סלובודקה-ליסנה בגליציה, במשתלת סורוקי בפלך בסרביה, ב"מסלה חדשה" ליד קושטא ובמושבות נוספות.
נייגו קיבל אישור מהשלטון העות'מאני לעסוק בניסויים חקלאים, ולצורך הוא נסע שלוש פעמים לארם נהריים לביצוע מחקרים מדעיים.
הוא פרסם את ממצאיו, לפיהם ניתן לקיים התיישבות יהודית במושבות שונות.
כאחד מענפי פעולתו החשובים נחשב הטיפול במושבות יק"א בארץ ישראל.
פרסם מחקרים רבים על ארץ ישראל: גדרה וואדי חנין, קסטינה, חדרה וסג'רה; גזר וואדי חווארת; על הקרקעות בסביבות טבריה, גשר ובנות יעקב; על החורן, הגולן והבשן.
לאחר חתימת הסכם לוזאן ב-1923, שלפיו נאסר על אנשים זרים לרכוש קרקע בטורקיה, נאלצה יק"א להפסיק את פעילותה במדינה זו.
הרעיון להקים את חוות הפועלים בסג'רה 1892
ב-1892 העלה נייגו הצעה מעשית ראשונה להקים בארץ ישראל מערך התיישבותי שבמרכזו חוות פועלים.
שתי פעולות הניעו אותו להגות את הרעיון.
הראשונה הייתה שבשנת 1891 עסק נייגו על פי הנחיית כי"ח בארגון חזרתן של מספר משפחות עולים מארץ ישראל לארץ מוצאן (רוסיה).
נייגו בחר את המשפחות העניות והאומללות, ועזר להן להשיג כרטיס לאונייה במחיר מוזל ודמי קיום שיאפשרו להן להתחיל מחדש את חייהן.
השנייה הייתה העסקת פועלים יהודיים שעלו לארץ ישראל מרוסיה במקוה ישראל, כפועלים יומיים, במקום פועלים ערבים שעזבו את מקוה וחיפשו עבודה בשכר גבוה יותר.
נייגו השתכנע שהעובדים היהודיים היו מוצלחים ויעילים בכמה רמות מעל הערבים, והיה מאוד מרוצה מעבודתם.
הם היו מסורים, אינטליגנטים, מנומסים וחסונים, מה שהראה לנייגו שאפשר לקדם אותם ולפתח איתם את הארץ.
נייגו הציע רעיון של הקמת חוות פועלים בסג'רה, כדי להכשיר בה עולים מרוסיה שרצו לעסוק בעבודה חקלאית בארץ.
על פי הרעיון שלו, לאחר מיון והכשרת הפועלים בחווה, תהפוך החווה למושבה מן המניין והפועלים יקבלו את חלקות האדמה כהלוואה לטווח ארוך.
לדעתו של נייגו, היתרון בתהליך היה הגדלת סיכויי העולים להפוך לאיכרים עצמאיים, בניגוד לפעמים הקודמות בהן קיבלו העולים את האדמות ללא לימוד והכשרה ולכן נכשלו.
כי"ח דחתה את הרעיון של נייגו, אך ארבע שנים מאוחר יותר, בשנת 1896, חיבר אמיל מאירסון, המנהל המיועד של יק"א, הצעה דומה.
לאחר אישור הצעתו של מאירסון על ידי יק"א ב-1898, התבקש נייגו, שהיה באותו זמן הנציג של יק"א בארץ, לאתר שטחי אדמה מתאימים להקמת החווה.
נייגו סבר שהגליל התחתון הוא המקום המתאים להקמת מפעל התיישבות, והמליץ לרכוש את אדמות סג'רה וסביבתה, עקב התאמתן לגידולי פלחה.
עד סוף המאה נרכשו עשרות אלפי דונמים של קרקע שהיו מיועדים להקמת החווה וההתיישבות הקשורה בה.
לאחר הרכישה, בשנת 1900, החלה החווה לפעול וחיים מרגליות קלווריסקי מונה למנהל החווה.
כך התגשם חזונו של נייגו, שאפשר להצליח במפעל ההתיישבות בארץ ישראל, כאשר המתיישבים הם אנשים מבוגרים, חסרי ניסיון וחסרי הכשרה בעבודה חקלאית.
תפיסתו של נייגו שיקפה רעיונות של יהודי צרפת, כמו קרל נטר ואמיל מאירסון, החל משנות ה-60 של המאה ה-19, שניתן לפתור את בעייתם של היהודים בארץ ושל העולים אליה ממזרח אירופה, עקב אנטישמיות ופרעות, רק על ידי הפנייתם לעבודת האדמה כמקור תעסוקה עיקרי, זאת בהיעדר תעשייה ומסחר בארץ.
בשנת 1910 נכנס נייגו לארגון "בני ברית" ונבחר באותה שנה לראש הלשכה באיסטנבול, ובתפקיד זה שימש עד יומו האחרון.
יהודי איסטנבול העדיפו להצטרף לארגון "בני ברית", כי הם רצו לקחת על עצמם אחריות רבה יותר על גורל חברי הקהילה, ואילו כי"ח ניהלה מדיניות שהייתה מוכתבת מפריז.
נייגו עזר בגיוס כספים מיהודי איסטנבול למען בניית בית הספר היהודי הראשון בעיר.
כהוקרת תודה על תרומתו הרבה ליהודי טורקיה, ארגון "בני ברית" נותן כיום מלגות לסטודנטים יוצאי טורקיה שלומדים באוניברסיטאות בישראל.
במלחמת העולם הראשונה נפסקה הפעילות של בתי הספר הזרים בטורקיה העות'ומאנית.
לכן יהודי איסטנבול שהיו רגילים לשלוח את ילדיהם לבתי ספר זרים, חיפשו באופן דחוף בית ספר יהודי תיכוני (לִיְצֵיאום).
יוסף נייגו אסף את הכספים הדרושים והקים את בית הספר התיכון היהודי הראשון באיסטנבול, "בני ברית" ששמו שונה יותר מאוחר ל"יבנה".
נייגו שימש בו בהתנדבות כמנהלו הראשון במשך כשלוש שנים (1914–1917).
עם סיום מלחמת העולם הראשונה ב-1918, החלו מעצמות ההסכמה לשאת ולתת עם טורקיה.
אז התעורר צורך דחוף בקרב יהודי טורקיה לייצוג הולם באותו משא ומתן.
מאחר שהרב הראשי של הקיסרות העות'ומאנית, רבי חיים נחום, לא היה זמנית בנמצא, הקימו יהודי איסטנבול מועצה לאומית זמנית של הקהילה היהודית בטורקיה, ובחרו פה אחד ביוסף נייגו לנשיאה.
בהמלצותיהם של השגריר האמריקאי בטורקיה מוֹרְגֶנְטאו ושל נרסיס לוון, אשר שימש מאז 1896 נשיא חברת יק"א, הוזמן נייגו בשנת 1923 לנהל את קופת מלווה לעסקים קטנים "Caisse de petits pres de Constantinople" של הג'וינט.
בשנת 1929 ביקר נייגו בארץ ישראל ונהנה הנאה מרובה מהתפתחותו של מקוה ישראל בהנהלתו של תלמידו, אליהו קראוזה.
בשנת 1933, בהגיעו לגיל 70, חבריו ואוהדיו של נייגו כתבו לכבודו קובץ ספרותי בשם "משאות ונאומים" שהכיל את הביוגרפיה שלו, הרצאותיו וזיכרונותיו.
בשנת 1945 מת באיסטנבול, ונערכה לו הלוויה מפוארת שבה השתתפו כל יהודי העיר.
יוסף (יוסי) נטיב (נולד ב-ט"ז בניסן ה'תשל"ט, 13 באפריל 1979) הוא מוזיקאי ישראלי, זמר-יוצר, פזמונאי, מלחין, מעבד ומפיק מוזיקלי.
גדל בנתניה לאב תוניסאי ולאם מרוקאית.
בין השנים 1995–1997 למד במגמת מוזיקה בבית הספר התיכון ע"ש רופין עמק חפר.
על תקופת לימודיו סיפר: "כולם בתיכון היו מושבניקים, והייתה להם מנטליות שלא ממש הכרתי.
מצד שני, גם בנתניה לא היו לי חברים.
כלומר, לא הייתי שייך לשום מקום.
אחר הצהריים הייתי לבד בבית, וההורים שלי היו כל הזמן בעבודה וכל הזמן עסוקים.
הייתי המון שעות לבד בחדר, והעולם שברחתי אליו כל הזמן היה המוזיקה.
שמעתי הרבה פינק פלויד, לד זפלין ועוד".
בין השנים 1998–2001 שירת כלוחם וחובש קרבי בחטיבת הצנחנים.
אחרי הצבא טייל עם חברים בלוס אנג'לס ובהודו.
כשחזר הוא החל לעבוד כשומר בבית חולים פסיכיאטרי, ושם החל תהליך של חזרה בתשובה.
באותו זמן הכיר את אשתו והם התקרבו יחד ליהדות.
בשנת 2006 החל תהליך של חזרה בתשובה, והוא מקורב לחסידות ברסלב.
הוא בעל תואר ראשון ותעודת הוראה בחינוך מוזיקלי מהמדרשה הממלכתית למחנכים למוזיקה במכללת לוינסקי לחינוך.
בין השנים 2006–2008 שימש כמדריך נוער בסיכון בפנימיית בית הבוגר בנתניה.
בין השנים 2008–2010 ניהל הרכבים מוזיקליים עם נוער בסיכון בנתניה.
ב-2011 החל ללמד מוזיקה בבית הספר היסודי "יובלים" בקיבוץ גבעת חיים מאוחד.
ב-2008 שירו "חזק לליבך" היה שיר הנושא של הסדרה "אלופים של החיים" בהגשת אלון גל.
ב-2013 הוציא את אלבומו הראשון "חזק לליבך" בהוצאת נענע דיסק.
לנענע דיסק הגיע בהמלצת הפסנתרן רונן שפירא, לו השמיע יוסף סקיצות.
בהופעת ההשקה התארחו ג'קו אייזנברג ולהקת המדרגות.
ב-2015 הלחין, עיבד ושר את "האדמה שותקת" באלבום "עשוי מאותיות" - פרויקט משיריו של חיים גורי בהפקת נענע דיסק.
ב-2016 הוציא את אלבומו השני "אף אחד לא נשאר".
ב-2018 הוציא את השיר "לאן שתרצה" אותו הקדיש לילד על הרצף האוטיסטי.
ב-2019 הוציא יחד עם עודד ישראל מנשרי את הסינגל "אז ירנן עץ היערים".
כתב את המוזיקה להצגה "אוטיסט זה לא קללה" שכתב וביים דביר שרייבר ושיחקו נועה ויחיאל נבון.
במאי 2021 יצא לאור אלבומו השלישי "יבוא היום", ממנו יצאו הסינגלים: "זה אתה", "באמת" (דואט עם יונתן רזאל), "לאהוב בחינם", "עכשיו הזמן לחיות", "מאיר לי בחושך", "לא חסר בך כלום", ו"יבוא היום".
ביולי 2021 התארח בשיר 'חנני' עם מנדי שפירו מתוך הפרויקט של גולדין.
ב-2023 התארח בשיר "הלב והמעיין" של אהרן רזאל.
נשוי לענבל ואב לחמישה, והם מתגוררים בחריש.
יוסף סגל נולד בשנת 1924 בתל אביב.
בן יחיד להוריו רבקה ויחיאל.
בשנת 1937 המשפחה עברה לשכונת קריית מאיר.
לאחר סיום לימודיו בשנת 1942, בגימנסיה הרצליה, החל סגל לעבוד בשרטוט ותכנון צמחייה במשרדו של אביו, יחיאל סגל, אשר היה מראשוני מתכנני הגנים בארץ.
בשנת 1952 סיים את לימודיו כאדריכל נוף, באוניברסיטת ורסאי בצרפת.
במהלך הלימודים התנדב לסייע במחנה מעבר לפליטים יהודים ממלחמת העולם באזור מרסיי והפליג עמם ארצה.
בתקופת מלחמת העצמאות הפסיק את לימודיו ושירת בחיל האוויר.
עם חזרתו לארץ הצטרף למשרדו של אביו ועבד איתו בתכנון גנים.
בשנות ה-50 לימד בבית הספר החקלאי כדורי.
בשנת 1958 נישא לחיה ונולדו להם שני ילדים.
משנת 1960 סגל שיתף פעולה עם אדריכל הנוף צבי דקל במסגרת משרד סגל-דקל, בהמשך הצטרף אליהם אדריכל הנוף אורי מילר ושם המשרד שונה ל"תכנון נוף".
משרד תכנון נוף ממשיך בפעילותו כיום כחלק משרד האדריכלות מנעד.
כן היה סגל ממקימי איגוד אדריכלי הנוף בישראל ושרת כמזכיר הארגון.
עם פתיחת המסלול לאדריכלות נוף בטכניון, הרצה סגל במסלול, וייסד בשיתוף עם אגודת אדריכלי הנוף בישראל פרס על שם אביו.
הפרס מוענק מדי שנתיים לפרויקט הסיום המצטיין במסלול.
לאחר פטירתו של סגל שונה הפרס, לפרס על שם יחיאל ויוסף סגל.
בסוף שנות השמונים יוסף החל בפעילות התנדבותית במסגרת המועצה לשימור אתרים.
בשנים הראשונות לעבודתו ביצע סגל עבודות תכנון רבות עבור קיבוצים ברחבי הארץ, אשר דאגו לפתח אז את השטחים הציבוריים.
בשנות ה-60 החלה רשות שמורות הטבע בהקמת פארקים וגנים לאומיים בארץ, וסגל תכנן את שמורת של-דן, שמורת המסרק, שמורת התנור (נחל עיון) ועוד.
בעבודות אלו ניכרת תפישתו להנגשת הטבע תוך התערבות מינימלית.
בשנת 1962 נבחר סגל לתכנן את פארק הירקון.
עבודתו החלה עם הכנת תוכנית האב לפארק ובהמשך כללה את הקמת השטחים המרכזיים בפארק כפי שהוא קיים ופעיל כיום, כולל האגם, הגן הטרופי, אזור המופעים, והספורטק.
בשנת 1979 קיבל סגל את פרס רוקח לאדריכלות על תכנון פארק הירקון.
בשנות ה-70 הוקמו שכונות חדשות רבות בירושלים, וסגל לקח חלק בתכנון השכונות החדשות ביניהן: הגבעה הצרפתית, גילה, רמות, נווה יעקב ופסגת זאב.
סגל תכנן פארקים וגנים רבים בירושלים עבור הקרן לירושלים ועיריית ירושלים, המוכר והמרשים ביניהם הוא גן וואהל לוורדים, אשר נמצא בין בנין הכנסת, משרדי הממשלה ובית המשפט העליון.
גרסה ראשונית לתכנון גן במקום בוצעה בשנת 1950 על ידי אביו, יחיאל סגל.
יוסף סגל נפטר ב-11 בינואר 2008, והובא למנוחות בבית העלמין ירקון .
פארק מנחם בגין (פארק דרום).
גן קרטר וגן ברלין - בשכונת נאות אפקה
פארקים - פארקים ושמורות טבע
עין גדי (החניון וחוף הרחצה, בית ספר שדה).
תכנון סביבתי של השכונות החדשות אשר הוקמו בירושלים בשנות ה-70–80: גילה, רמות, הגבעה הצרפתית, שכונת נווה יעקב, גבעת זאב.
אוניברסיטת ירושלים (השתתפות בתכנון הקמפוס בגבעת רם).
הרב יוסף הלוי סגל (תרנ"ד, 1894 בערך – א' באייר תשל"ד, 1974) היה רב בליטא ולאחר עלותו לארץ ישראל שימש רבה הראשון של נס ציונה.
נולד בליטא, בנו של חיים נתן סגל.
למד בישיבת טלז והיה מתלמידי רבי אליעזר גורדון, וכן למד בישיבת וולוז'ין והיה מתלמידי הרב רפאל שפירא.
עמד בקשרי מכתבים עם רבי יוסף רוזין, ה"רוג'צובר".
נשא את מרים, בת הרב יעקב משה ספיר, אב בית דין סאראטוב.
לאחר נישואיו שימש כרבה של קולטינן שבליטא.
בשנות ה-20 עלה לארץ ישראל והתמנה לרבה הראשון של נס ציונה.
לאחר כמה שנים נסע עם משפחתו לארצות הברית, וכיהן כרב בשיקגו.
חיבר את סדרת הספרים "תורת הלויים", ובה דינים השייכים ללויים בזמן הזה.
בנו הרב זאב סגל היה רב ומנהיג קהילה בניוארק, מאמצע שנות ה-40 עד מותו בתאונת דרכים ב-2008, ונשיא הסתדרות הרבנים דאמריקה בשנים 1968–1970. נכדיו הם העיתונאי שעיה סגל ופרופסור חיים סוקניק.
לחלק א, חלק ב ו-חלק ג בגישה מקוונת.
חזון יוסף - דרשות (2 חלקים).
ילקוט לוים - אוסף מדרשים על עניינים לוים.
הרב יוסף נדב (נדאף; נולד ב-1932) הוא רב ודיין תימני ישראלי, שכיהן כרב בתל אביב, אב בית הדין בעיר וחבר בית הדין הרבני הגדול בירושלים משנת 1990 ועד צאתו לגמלאות.
נולד בתימן ב-1932 לעזרא נדאף.
בינקותו עלה לארץ ישראל, ולמד בישיבת תל אביב, בישיבת היישוב החדש ובכולל "שבט מיהודה" בעיר.
בו' בניסן ה'תשי"ח (27 במרץ 1958) נישא לחיה אביגיל ציפורה, בת הרב ד"ר שמואל שפרבר מלונדון (נכדת הרב דוד שפרבר ואחות הרב פרופ' דניאל שפרבר).
לאחר מכן נשא בנישואין שניים את רעייתו כיום, ברוריה בת הרב חיים ישראל שטיינמץ מרעננה.
בשנת 1963 החל לכהן כרב בתל אביב, שבה כיהן כרב בית הכנסת "נחלת אחים" וכספרא דדיינא.
ב-1965 הושבע כדיין ושובץ לבית הדין הרבני ברחובות.
בהמשך, עבר לבית הדין בתל אביב, ואף כיהן כאב בית הדין.
התמודד על חברות במועצת הרבנות הראשית לישראל בשנת 1972, אך לא נבחר.
היה חבר בוועדות שונות, בהן הוועדה הבוחרת את הרבנים הראשיים לישראל,
ועדת השיפוט של פרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת ה'תשמ"ו, ועדת פרס הרב טולידאנו לספרות תורנית ועוד.
ב-2 באוקטובר 1990 נבחר לכהונה בבית הדין הרבני הגדול.
רבי יוסף בן יוסף בן נחמיאש היה מראשוני ספרד מתלמידי הרא"ש, ומחבר ספרים בנושאי פרשנות והלכה.
לא ידועים פרטים על חייו כלל, למעט שלמד אצל הרא"ש בטולטילה בראשית המאה ה-14, והיה חבר של בניו רבי יעקב בעל הטורים ורבי יהודה ואף ישב עמם בבית הדין.
אחותו פלנובא הייתה נשואה לרבי יצחק בן שושן.
כל ספריו נדפסו על ידי הרב משה אריה במברגר.
פירוש על ספר ירמיה - פרנקפורט תרע"ד.
פירוש על מגילת אסתר - תרנ"א.
פירוש על ספר משלי - ברלין תרע"ב.
פירוש על פרקי אבות - פאקש תרס"ז.
פירוש על סדר העבודה - ברלין תר"ע;
נדפס שוב על ידי הרב אביגדור אריאלי בתוך "קובץ ראשונים על סדר עבודת יום הכיפורים", מכון לב שמח, תשמ"ג.
ספרים אלו נדפסו שוב בירושלים תשמ"ב ללא שם מוציא לאור.
הרב יוסף איסר גד ליקט מכתביו חידושים על התורה והדפיסם בתוך ספר חמשה מאורות גדולים, יוהנסבורג, תשי"ג.
פירוש על התורה – נזכר על ידי ר' שלמה אלמולי בספרו פתרון חלומות (אמשטרדם דף לב) ועל ידי רבי אלעזר אזכרי בסוף הקדמת ספר חרדים, הרב מנשה גרוסברג בספרו חצי מנשה הדפיס מספר פירושים ממנו.
פירוש על ספר תהלים - מזכירו לעיתים בפירושו.
פירוש על מגילת קהלת – הזכירו פעמיים בפירושו לפרקי אבות.
פירוש על מסכת נדרים – מזכירו בפירושו על ספר ירמיה.
תחינות ובקשות – מוזכר בפירושו לפרקי אבות.
מספר תשובות הלכתיות שלו נדפסו בשו"ת זכרון יהודה לרבי יהודה בן הרא"ש: תשובה בעניין הריגת מוסר, שאלה לרבי יוסף הכהן בעניין כתב פטור משבועה שכתב בעל לאשתו, תשובה לרבי אברהם בנושא אשה שהתאלמנה והוציאה גט.
בימי הביניים הופיע ספר, כתוב בערבית יהודית, בשם "נור אלעלם", שעוסק באסטרונומיה ואסטרולוגיה.
הוא תורגם ב בידי אלמוני לעברית, ונודע בשם העברי "אור עולם".
הרב במברגר, אדולף נויבאואר ומשה שטיינשניידר סברו שהספר נכתב על ידי הרב יוסף נחמיאש הזה, אך גד פרוידנטל טען ש"אור עולם" נכתב על ידי נחמיאש אחר, אשר חי כשבעים שנה אחריו.
בשנת 2016, הספר הופיע במהדורה מדעית, בתרגום לאנגלית בידי .
יוסף סדרינה (נולד ב-25 בנובמבר 1949 איזמיר, טורקיה), הוא כדורגלן ומאמן עבר ישראלי, אשר שיחק בעמדת הקשר והמגן הימני, ומזוהה בעיקר עם קבוצת מכבי יפו.
יוסף סדרינה נולד באיזמיר לצדוק ולאה.
בגיל שנה עברה משפחתו לאיסטנבול ובדצמבר 1955 עלתה המשפחה לישראל והתיישבה בשכונת עג'מי ביפו.
ב-1959 הצטרף לקבוצת הילדים של מכבי יפו אותה אימן צ'וצ'קו לוי.
ב-1967 במהלך עונת 1966/1968 בליגה הלאומית עלה לקבוצה הבוגרת ומשחקו הראשון היה ב-13 בינואר 1968. ברוב שנותיו בקבוצת מכבי יפו שיחק בתפקיד מגן ימני.
סדרינה שיחק ביפו עד תום עונת 1978/1979 בליגה הלאומית ומשחקו האחרון היה ב-26 במאי 1979.
בהמשך, שיחק שלוש עונות בקבוצת הפועל ראשון לציון, עונה אחת בבית"ר רמלה, שתי עונות בהפועל אור יהודה, ושתי עונות כמאמן שחקן בהפועל אזור.
סדרינה הוסיף לשחק עוד שתי עונות באיחוד צעירי יפו, ובעונתו האחרונה היה מאמן-שחקן בקבוצת הפועל נוה גולן.
סדרינה נמנה עם ראשוני המגנים-תוקפים בכדורגל הישראלי.
ב-1965 זומן סדרינה על ידי המאמן עמנואל שפר לסגל נבחרת ישראל בכדורגל עד גיל 17, ובין 1967–1969 נמנה עם סגל נבחרת הנוער בכדורגל.
בהמשך, זומן לסגל המורחב של נבחרת ישראל בכדורגל על ידי המאמן אדמונד שמילוביץ'.
סדרינה לא הופיע בשורות הנבחרת הבוגרת, וב-1973, עם מינויו של דוד שווייצר נופה מהסגל.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, כיהן כמאמן הכושר של ימ"ר תל אביב במשטרת ישראל, בהמשך הקים ואימן את מח' הנוער של עירוני אשדוד וב-1998, הקים ואימן במשך שנתיים את מח' הנוער של הפועל אזור.
יוסף סדרינה מתגורר ביישוב נעלה, נשוי לז'קלין והם הורים לשני ילדים, סבים לנכדים ונינה.
רבי יוסף נחמולי (נפטר בסביבות שנת ה'תקמ"ה, 1785) היה רב ואב בית דין של קהילת לאריסה (לארסו) שביוון.
נולד בלאריסה, לרב נחמן נחמולי.
היה מצאצאי רבי אהרן הכהן פרחיה מחכמי סלוניקי, ואף כתב הקדמה לספרו "בגדי כהונה" שנדפס בשנת ה'תקי"ג.
במשך עשור למד בשאלוניקי אצל הרב רפאל אלעזר נחמיאש, עד שנאלץ לשוב ללאריסה בשל מצבו הכלכלי.
בלאריסה למד אצל הרב חיים אבולעפיה (השלישי), במשך עשור.
נישא לאסתר (נפטרה בד' באב תק"א), בתו של יצחק אבן שאנג'י, שלספרו "בארות המים" חיבר הקדמה.
בה'תקי"ט נדד לכפר קיישירלי בשל מגפה שפרצה בלאריסה.
בה'תקכ"ב דרש בעיר טראפוליצה לטובת שליחות טבריה.
בניו היו חיים נחמן ווידאל שלמה, שכתב הקדמה לספריו של אביו ולימים היה לשד"ר.
חתנו היה שמואל יום טוב ואחיו היה יששכר נחמולי.
בראש הספר בנוסף להקדמות המחבר ובנו, הסכמת רבו של המחבר, רפאל אלעזר נחמיאש.
אשדת הפסגה (סלוניקי תק"ן) - שו"ת, שיטה על בבא מציעא וכתובות ועוד.
בספר תשובות מרבנים נוספים שדנו עמו בהלכה, כחיים מודעי, יששכר אבולעפיה ושמואל פלורנטין.
בסוף הספר, שנערך על ידי בן המחבר, מובאים כתבים של הרב חיים אבולעפיה, וביניהם: דרושים (לשבת הגדול ושבת תשובה), פירוש להגדה של פסח, קונטרס מדות המזבח וביאורים על הסמ"ג.
בראש הספר הסכמה מהרב הכולל, חיים נסים רפאל מוצירי.
מתשובותיו נדפסו בספר בארות המים לחותנו יצחק אבן שאנג'י.
יוסף נסראלדין (25 בדצמבר 1942 – 10 באוגוסט 2021) היה איש עסקים ופעיל ציבור דרוזי-ישראלי, מייסד התנועה הדרוזית הציונית ויזם חברתי.
נסראלין נולד בכפר דאלית אל-כרמל בשנת 1942. התחנך בבית הספר החקלאי 'כדורי' בין השנים 1959–1962.
שימש כמנהל במפעלי הטקסטיל 'גיבור' בדאלית אל-כרמל, כפר סבא וקריית שמונה.
בהמשך דרכו, הקים מרכז מסחרי הנושא את שמו, הכולל תחנת דלק, סניף מקדונלד'ס וחנויות נוספות.
בשנת 1975 הקים את התנועה הדרוזית הציונית, שמטרתה לחזק את הקשר בין העדה הדרוזית לעם היהודי ולקדם את מעמד העדה הדרוזית בישראל.במסגרת פעילות התנועה, חולקו במשך 45 שנים אלפי מלגות לסטודנטים דרוזים.
יוסף נסראלדין הקים את פרויקט "ברית חיים", שפעל לקירוב לבבות בין בני נוער יהודים ודרוזים באמצעות מפגשים והיכרות הדדית.
במשך ארבעים שנה הרצה בישראל ובתפוצות על הקשר הדרוזי-יהודי ועל חשיבות שילוב העדה הדרוזית בחיי מדינת ישראל.
יוסף נסראלדין הגה את המשפט: "מדינת ישראל היא המדינה הכי טובה לעם הדרוזי והעם הדרוזי הוא החבר הכי טוב לעם היהודי בישראל"
בשנת 2002 זכה באות הסבלנות על פועלו לשוויון ואחווה בין הדרוזים והיהודים.
האות הוענק לו על ידי נשיא המדינה משה קצב.
ב-2016 זכה נסראלדין באות הנשיא למתנדב על פועלו בתנועה הדרוזית הציונית מנשיא המדינה ראובן ריבלין.
שמו של נסראלדין אף נרשם בספר הזהב של הקרן הקיימת לישראל.
חיבר את הספר "ברית חיים לנצח", המתעד את סיפור חייו ופעילותו הציבורית.
היה נשוי ואב לארבעה ילדים יואל, כרמל, כרמלה וענן.
יוסף נסראלדין נפטר ב-10 באוגוסט 2021.
זכרו של נסראלדין מונצח במספר מקומות.
סלון ביתו בדאלית אל-כרמל הוסב לאולפנה לפעילות ציונית הפעילה לאורך השנה.
ספרייה דיגיטלית על שמו נפתחה בבית ספר בכפר עוספיא, ובעיר הרצליה נחנכה כיכר על שמו.
בנוסף כאמור, שמו מונצח בספר הזהב.
יוסף נמכר לפוטיפר (באיטלקית: Giuseppe venduto a Putifarre) הוא ציור מאת האמן האיטלקי פונטורמו, שנוצר בשנת 1515 כחלק מסדרת ציורים דקורטיביים לחדר השינה של פיירפרנצ'סקו בורג'ריני בארמון בורג'ריני בפירנצה.
הציור מתאר סצנה מתוך ספר בראשית ומתמקד ברגע מכירת יוסף לידי פוטיפר, שר הטבחים של פרעה במצרים.
היצירה מהווה דוגמה מובהקת לסגנון הרנסאנס האיטלקי ולשילוב בין נרטיב מקראי לאמנות דקורטיבית של התקופה.
במרכז הציור נראה יוסף, צעיר לבוש בגלימה צהובה, ניצב בפני אדונו החדש, פוטיפר.
לשמאלו, קבוצת ישמעאלים מתקבצת סביב המטבעות שקיבלו בעבורו.
אחד מהם מתכופף לאסוף מטבע מהרצפה, בגבו לצופה וראשו בין רגליו — קומפוזיציה דרמטית האופיינית לפונטורמו.
הציור הוא חלק מתוכנית עיטור רחבת היקף שבוצעה לרגל נישואיו של פיירפרנצ'סקו בורג'ריני למרגריטה אקאיולי.
בציורים השתתפו אמנים חשובים מהרנסאנס הפלורנטיני, בהם אנדראה דל סארטו, פרנצ'סקו גרנאצ'י, פונטורמו ובאקיאקה.
המיזם כלל ריהוט וציורים הממחישים את סיפור יוסף, והוזכר במספר מקומות בכתביו של ג'ורג'ו וזארי.
מספר פנלים מתוך הסדרה שמורים כיום בגלריה הלאומית בלונדון.
ציור זה הוא חלק מהאוסף יחד עם שלושה ציורים נוספים: יוסף במצרים (פונטורמו), יוסף מקבל את אחיו ו־יוסף סולח לאחיו.
יוסף ספיר (27 בינואר 1902 – 26 בפברואר 1972) היה חבר הכנסת ושר בממשלות, מראשי מפלגת הציונים הכלליים, ממקימי המפלגה הליברלית וגח"ל.
ספיר הוא יליד הארץ, נצר למשפחת פרדסנים, בנו של העסקן הציוני אליהו ספיר ונינו של הרב החוקר יעקב ספיר.
בשנות ה-30 היה פעיל בהתאחדות האיכרים.
בשנת 1936 נדרש לשלם קנס, לאחר שנמצא מחזיק אקדח ללא רישיון.
בכינוס המועצה שלושה שבועות לאחר הבחירות התמודד ספיר נגד נציג סיעת הפועלים, גרבובסקי, על ראשות העירייה, לאחר ששלמה יצחק שטמפפר הודיע שבגלל השלטונות לא יתמודד.
שני המתמודדים קיבלו 7 קולות כל אחד, ולבסוף זכה ספיר בתפקיד.
ספיר החזיק בתפקיד ראש עיריית פתח תקווה עד שנת 1951. ספיר היה שנים רבות מראשי המחנה האזרחי ומפלגת הציונים הכלליים בתקופת היישוב.
באפריל 1947 חתם עם ראשי מועצות אחרות על עצומה המגנה את פעולות האצ"ל ולח"י נגד הבריטים.
בשנים 1947–1948 שימש כיו"ר מרכז השלטון המקומי.
בשנת 1949 נבחר לכנסת הראשונה וכיהן עד למותו בעת כהונתו בכנסת השביעית.
בתחילה מטעם הציונים הכלליים ובהמשך מטעם המפלגה הליברלית הישראלית וגח"ל.
היה חבר בוועדות הכנסת השונות ויו"ר ועדת הפנים.
ספיר שימש מספר פעמים בתפקידי שר בממשלות ישראל:
בממשלת ישראל הרביעית, בראשות דוד בן-גוריון, כיהן ימים אחדים כשר הבריאות, ומ-29 בדצמבר 1952 עד יוני 1955 כשר התחבורה בממשלות בן-גוריון ומשה שרת (ממשלת ישראל החמישית).
בממשלת האחדות הלאומית, שהוקמה ערב מלחמת ששת הימים, בראשותו של לוי אשכול (ממשלת ישראל השלוש עשרה), כיהן כשר בלי תיק, ולאחר פטירת אשכול המשיך לכהן בתפקיד גם תחת גולדה מאיר עד הבחירות לכנסת השביעית.
לאחר הבחירות לכנסת השביעית, כיהן כשר התעשייה והמסחר בממשלתה של גולדה מאיר (ממשלת ישראל הארבע עשרה), עד פרישת גח"ל מהממשלה ב-6 באוגוסט 1970.
ספיר נפטר בעת ששהה בשליחות באוסטרליה.
חבר המשלחת ראובן ברקת ליווה את ארונו בחזרה לארץ.
ספיר נקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה ב-1 במרץ 1972.
בשנת 1946 מונה לחבר כבוד במסדר האימפריה הבריטית.
היישוב כרמי יוסף נקרא על שמו.
שכונת רמות ספיר בחיפה נקראת על שמו.
המכון לחקר החברה והכלכלה, לקידום משנתו הכלכלית הליברלית נקרא על שמו.
בשנת 2015 פורסם על ידי המכון הספר "מערכת המיסים של מדינת ישראל", שנכתב על ידי יורם גבאי, לשעבר הממונה על הכנסות המדינה.
דרכה של מפלגה ליברלית בישראל, תל אביב: מחלקת ההסברה המרכזית של הסתדרות הציונים הכלליים, תשי"ז-1957.
מבחר מאמרים ונאומים, תל אביב: המכון לחקר החברה והכלכלה בישראל ע"ש יוסף ספיר, תשל"ז.
יוסף עוזר (נולד ב-1952) הוא איש חינוך לשעבר ומשורר ישראלי.
גדל והתחנך במושב ברק בעמק יזרעאל.
יוסף עוזר גדל והתחנך במושב ברק בעמק יזרעאל.
אחר מלחמת יום הכיפורים החל ללמוד חינוך וספרות באוניברסיטת חיפה אך לא סיים את לימודיו.
שיריו הראשונים התפרסמו במעריב בעריכת הסופר משה שמיר.
בהיותו הלום קרב עקב מלחמת יום הכיפורים, החל ללמוד בישיבת אור שמח, הפך לחרדי וליועץ חינוכי במגזר החרדי.
בשנת 2013 חווה אלימות בתלמוד התורה בו לימד עקב דיבורים שנויים במחלוקת שהשמיע בפני תלמידיו, בה התוקף חוייב בפיצויים כספיים.
בעקבות האלימות שספג , עזב את המגזר החרדי ואת עבודתו בתלמוד התורה,
והחל להשתמש במוטיבים אנטי חרדיים בשיריו.
במרוצת השנים אימץ עוזר קו ליברלי ואף השתתף בפסטיבל המשוררים במטולה בחג השבועות וביום שבת בתאריך 17-19 למאי 2018. בשנים האחרונות ובמיוחד עקב אירועי ה7 באוקטובר, הביע פקפוק בהשגחה אלוהית בכלל ובהשגחה פרטית בפרט, הדבר בא לידי ביטוי בשירו "כתר מלכות" אשר הופיע בספרו "הסחה לאדום".
עוזר אף מרבה למתוח ביקורת על החינוך החרדי ומנהיגיו.
עוזר חובש כיפה לטענתו עקב שידוכי ילדיו, עם זאת בכמה מראיונותיו הופיע ללא כיפה.
עוזר עמד מאחורי הקמת כתב העת דימוי והיה אחראי על הענקת שמו.
בשנות התשעים של המאה ה-20 ליווה את הקמת כתב-העת לשירה "משיב הרוח" והשתתף בעריכת גליונותיו.
כיהן גם כיו"ר מועצת מערכת "מאזנים" של אגודת הסופרים העבריים.
בשנות התשעים של המאה ה-20 ליווה את הקמת כתב-העת לשירה "משיב הרוח" ומאז הוא משתתף בעריכת גליונותיו.
עוזר כיהן גם כיו"ר מועצת מערכת "מאזנים" של אגודת הסופרים העבריים.
ערב מלחמת יום כיפור היה עוזר ידיד קרוב של ראובן פוליטי, ששרת לצידו, והשניים התנסו בכתיבת שירה.
ראובן פוליטי נהרג במלחמה, ולאחריה הביא עוזר למשפחתו את קובץ השירים שפוליטי הותיר אחריו.
אחד השירים של פוליטי, "אמא, אבא וכל השאר", הולחן בידי עידן רייכל ובוצע בידי עידן חביב.
נשוי לנעמי ואב לשבעה ילדים.
סילן טהור (תל אביב: ספרית פועלים, 1981)
עמק יזרעאל ירושלים (הוצאת אפיק, 2013)
נשיקת מכחול (משיב הרוח, ירושלים: 2014)
הסחה לאדום (הוצאת הקיבוץ המאוחד, בני ברק: 2022)
1980 – פרס קרן רון אדלר על ספרו "סילן טהור"
1981 – פרס ע"ש ליס מלר לשירה באוניברסיטת חיפה
1993 – פרס ראש הממשלה לשירה לשנת תשנ"ג
2015 - פרס סופר מורה מטעם משרד החינוך
2015 - פרס ראש הממשלה לשירה לשנת תשע"ה
2015 - פרס על שם מנחם מנדל דוליצקי באוניברסיטה העברית - אומן הבית של האוניברסיטה העברית, הפקולטה למדעי הרוח
2020 - פרס לאה גולדברג לשירה
2023 - פרס אורי צבי לשירה
2024 - פרס על שם חיים גורי לשירה עברית
2025 - פרס על שם מנחם מנדל דוליצקי באוניברסיטה העברית - אומן הבית של האוניברסיטה העברית, הפקולטה למדעי הרוח
יוסף עזרן (כ"ח בתשרי תש"ב, 19 באוקטובר 1941 – כ"ו בשבט תש"ע, 10 בפברואר 2010) היה חבר הכנסת, רב הערים קריית מלאכי וראשון לציון, וכן אב בית דין בפריז.
נולד במרקש שבמרוקו ועלה לישראל ב-1957. למד בישיבת פוניבז'.
בעל השכלה תיכונית וישיבה גבוהה.
בעל סמיכה לרבנות מטעם מכון הארי פישל שבירושלים.
התגייס לשירות צבאי במילואים ברבנות הצבאית.
הרב עזרן כיהן כמנהל פנימייה בשטרסבורג שבצרפת, מנהל מוסד תורני באשדוד ויושב ראש ומייסד מוסדות "נתיבות חיים" בקריית מלאכי ובני ברק ופרסם מאמרים ופסקים בשנתון "נהר-דעה" שבהוצאת נתיבות חיים.
לאחר פרישתו לגמלאות של הרב גרבלי, רבה של קריית מלאכי, ב-1971, התמנה הרב עזרן כרב העיר.
בנובמבר 1974 כיהן בוועדה שדנה במורים שנמלטו מבית הספר במעלות בעת הפיגוע במעלות והמליצה על סיום תפקידם כמורים.
בבחירות למועצת הרבנות הראשית בשנת 1980 נכלל ברשימת המומלצים של הרבנים הראשיים שלמה גורן ועובדיה יוסף, אולם היה היחיד מהמומלצים שלא נבחר.
בספטמבר 1980 השתתף בכנס תמיכה באהרן אבוחצירא.
עזרן כיהן כחבר הכנסת מטעם ש"ס.
בכנסת ה-12 כיהן כסגן יושב ראש הכנסת, ובממשלה ה-24 היה סגן שר האוצר וב-1992 נבחר בשנית לכנסת ה-13.
קודם ההצבעה על הסכמי אוסלו הבטיח הרב עובדיה יוסף לראש הממשלה יצחק רבין, כי סיעת ש"ס לא תצביע נגד ההסכם.
הרב עזרן התנגד וסירב לציית להוראת הרב עובדיה יוסף להימנע בהצבעה.
ערב ההצבעה הרב עזרן טס לצרפת ולא השתתף בה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-14 פרש מש"ס והתמודד ברשימה עצמאית בשם תלם אמונה, אך זו לא עברה את אחוז החסימה.
נפטר בצרפת בכ"ו בשבט ה'תש"ע (10 בפברואר 2010) לאחר ששהה שם לצורך ניתוח השתלת כבד.
יוסף סֶרְלִין (24 בפברואר 1906 – 13 בינואר 1974) היה פעיל ציוני, עורך דין, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
סרלין נולד בעיר ביאליסטוק שבפולין ב-1906. הוא למד בגימנסיה העברית המקומית, ואחר כך למד משפטים באוניברסיטת ורשה.
הוסמך לעורך דין בשנת 1929. בשנת 1934 עבר את מבחני ההסמכה לעורכי דין זרים בארץ ישראל.
לאחר עלייתו לארץ ישראל, בשנת 1933, עבד כעו"ד בתל אביב והשתתף בפעילויות ציבוריות שונות, בהם בהקמת הליגה הימית.
הצטרף לתנועה הציונית והיה חבר הוועד הפועל הציוני.
נמנה עם מייסדי התאחדות הציונים הכלליים, ואף היה סגן יו"ר הקונפדרציה העולמית של הציונים הכלליים.
בשנת 1949 נבחר לכנסת הראשונה וכיהן בכנסת עד סוף כהונת הכנסת השביעית, בתחילה מטעם הציונים הכלליים ובהמשך מטעם המפלגה הליברלית הישראלית וגח"ל.
בכנסת השנייה, החמישית והשישית היה סגן יושב ראש הכנסת.
סרלין היה החל משנת 1950 מראשי הציונים הכלליים ביחד עם פרץ ברנשטיין, ישראל רוקח, יוסף ספיר, חיים אריאב, חיים לבנון ואברהם קריניצי.
בשנת 1954 חבר ליוסף ספיר ושמחה ארליך וביחד הם העמיקו את אחיזתם במפלגה.
אולם בשנת 1957 חל קרע בינו לבין ספיר, וכוחו במפלגה ירד.
מונה לתפקיד שר התחבורה בממשלת ישראל הרביעית.
ב-24 בדצמבר 1952, וימים אחדים לאחר שהחל לכהן בתפקידו, מונה לשר הבריאות, תפקיד שבו כיהן עד 29 ביוני 1955. כשר הבריאות פעל להרחיב את השליטה הממלכתית על מערכת הבריאות, על חשבון קופות החולים.
כשר בממשלה היה בעל גישה התקפית.
משה שרת כתב ביומנו שסרלין ביקש בתחילת 1954 שישראל תתקוף את רצועת עזה על רקע התקפות הפדאיון שבאו משם.
בשנת 1958 הניח סרלין על שולחן הכנסת הצעה לשיטת בחירות מעורבת שבה רוב חברי הכנסת ייבחרו בשלושים אזורי בחירה, אולם זו נדחתה בל ידי מליאת הכנסת.
שנתיים לאחר מכן עם סיום כהונתו של חיים כהן בתפקיד היועץ המשפטי לממשלה, הגיש סרלין הצעת חוק להגדרה מחדש של סמכויות היועץ המשפטי לממשלה, כך שיהיה כפוף הן מקצועית והן מנהלית לשר המשפטים.
סרלין הביע מורת-רוח פומבית על כך ששר המשפטים דאז פנחס רוזן הקדים למנות את גדעון האוזנר לתפקיד עוד בטרם נדונה הצעתו במליאת הכנסת.
נפטר ב-13 בינואר 1974. בית היולדות הקריה בתל אביב נקרא על שמו ולוחית לזכרו עמדה בחצר בית החולים עד להריסתו בשנת 1997. על שמו קרויים כמו כן רחובות בערים חולון ותל אביב.
מארי יוסף בן אהרן עמר הלוי (י"ח באב תרע"א – כ"ו בכסלו תשמ"ט; 12 באוגוסט 1911 – 4 בדצמבר 1988) היה רב תימני, ומנקד התלמוד הבבלי על פי מסורת יהודי תימן.
למד אצל מורי עד גיל 12. לאחר מכן למד משנה, תלמוד והלכות אצל הרבנים יחיא קאפח, יחיא אביץ', שלום קורח, ורצ'א צארום.
היה בקי במסורות הניקוד והקריאה של יהודי תימן, כולל המשנה והתלמוד.
התפלל בבית הכנסת בית אלמסורי, בית מדרשו של הרב יחיא אביץ'.
נשא לאישה את אורה (נצ'רה) לבית השאש ונולדו להם תשעה ילדים.
עלה לארץ ישראל בשנת ה'תש"ד (1943) והוא כבן 32 שנה.
בדרך לארץ ישראל ישב ארבעה חודשים בעיר עדן, משם הפליג באונייה לפורט-סעיד שבמצרים ועלה לארץ ישראל.
התגורר כשנה וחצי בחדרה, ולאחר מכן כשלוש שנים בשכונת מחניים שבירושלים.
החל משנת ה'תש"ח (1948) התגורר בשכונת גונן (קטמון הישנה) בירושלים עד לפטירתו.
בשנת תשי"ט (1959) החל לנקד את התלמוד הבבלי כולל שישה סדרי משנה, על פי מסורת יהודי תימן, מפעל חיים שנמשך למעלה מעשרים שנה.
הרב עמר ניקד ופיסק את התלמוד הבבלי ואת המשנה בכתב ידו, על גיליונות של מהדורת וילנה.
על הגיליון הוא גם הוסיף שינויי נוסחאות על-פי מסורת הלימוד שהייתה נהוגה בתימן, ואף השווה את נוסח המשנה בתלמוד הבבלי מהדורת וילנה לנוסח המשנה עם פירוש המשנה לרמב"ם, שיצאה לאור במהדורת הרב יוסף קאפח, והוסיף הערות רבות על גיליון התלמוד בענייני קרי וכתיב ונוסח התלמוד.
הרב עמר הרבה להעיר במיוחד על נוסחאות הגאונים המשתקפות בעיקר בפירושי הרא"ש, הרי"ף ורבנו חננאל במקום שהם מאירים את פסקי הרמב"ם, ואף העיר הערות פרשניות שיש בהן להעמיד על מסורות הלשון ונוסח התלמוד שעמדו לפני הגאונים והפוסקים.
הרב עמר זכה בשני פרסים: בשנת תשמ"ה (1985) בפרס לספרות תורנית על שם הרב קוק מטעם עיריית תל אביב, ובשנת תשמ"ז (1987) בפרס ירושלים לספרות תורנית על שם הרב עוזיאל.
לפרנסתו שימש כסופר סת"ם ומגיה ספרי תורה במשרד הדתות וכשוחט ובודק.
שימש רב בית הכנסת "ישמח ישראל", לעדת יהודי תימן בשכונת גונן בירושלים, ולימד שם משנה, תלמוד והרמב"ם.
נקבר בהר המנוחות שבגבעת שאול בירושלים.
הוצאה לאור של התלמוד הבבלי בשלמותו וכל שישה סדרי משנה מנוקד על-פי מסורת יהודי תימן וכן מפוסק, מוגה, מוער ומואר.
ההקדמה וכן דברי סיום (כרך כ') של הרב יוסף עמר במהדורת התלמוד הבבלי המנוקד על ידו על פי מסורת תימן, כרכים א-כ, תש"מ ואילך, הוצאת המנקד, ירושלים.
"סימני הניקוד והקריאה על פי מסורת יהודי תימן", בתוך: מהדורת התלמוד המנוקד על פי מסורת תימן.
יוסף עבו עברון (1924 – 12 בפברואר 2014) היה סופר ועיתונאי ישראלי, מוותיקי חבריה של אגודת העיתונאים בתל אביב (מ-1957).
עבו עברון היה דור חמישי בצפת נצר למשפחת עבו מוותיקות היישוב הישן בגליל, והחזיק במסורת הוצאת ספר התורה בערב ל"ג בעומר מבית עבו לקבר רבי שמעון בר יוחאי במירון, יובל שנים, משנת 1964. את דרכו העיתונאית החל בשורות האצ"ל, שאליו הצטרף לאחר שפרש מהפלמ"ח.
בשנים 1957–1968 שימש כתב בכיר בעיתון "הבוקר" ועורך מדיני של שבועון "מבט חדש", ביטאונה של רפ"י (הפלג האקטיביסטי שפרש ממפא"י בשנות השישים בראשותו של דוד בן-גוריון).
רבים מראיונותיו המדיניים באותה תקופה צוטטו בכלי התקשורת בארץ ובעולם, בפרט סדרת ראיונותיו עם בן-גוריון בשדה בוקר.
בין היתר, שימש גם כסופר צבאי, וכתבותיו על קרבות האוויר במלחמת ששת הימים פורסמו במרבית כלי התקשורת בארץ וזיכוהו במכתב הוקרה אישי ממפקדת חיל האוויר.
בשנים 1969–1991 שימש כדובר התעשייה הצבאית; ייסד וערך, בין היתר, את ביטאונה, "בתעש".
ספריו - "ביום סגריר" משנת 1969 (הוצאת אותפז) ו"סואץ 56 במבט חדש" (1986, הוצאת מודן) דנים בסיבות שהביאו למבצע קדש ב-1956. "התעשייה הביטחונית בישראל" 1980 ו"מגן ורומח" 1991 (הוצאת משרד הביטחון) מפרטים בהרחבה את תולדות הייצור הביטחוני בארץ וזיכוהו בפרס תע"ש של משרד הביטחון.
לאחר שאורי אבנרי השוואה את פאגלין ל"מהנדס" יחיא עיאש וגרר שורה של מאמרי תגובה.
שימש כעורכו של מגזין מדיני לאומי באינטרנט, בשם מזכר.
כתבותיו התפרסמו גם ב"מקור ראשון", בערוץ 7 ובמחלקה ראשונה.
ב-1987 העניק שגריר צרפת בישראל, אלאן פיירה בשם נשיאו, פרנסואה מיטראן, את תואר אביר מסדר הכבוד לעבו עברון על "שקידתו בטיפוח המסורת וקשרי הידידות בין ישראל לצרפת".
בערב ל"ג בעומר ה'תשס"ב (2002) העניק ראש עיריית צפת עודד המאירי לעבו תעודת אזרחות כבוד של העיר צפת, "על שמירת המסורת והמשכיותה הנפלאה".
בערב ל"ג בעומר תשע"ג 2013 העניק ראש עיריית צפת אילן שוחט לעבו שופר קרן מצופה כסף כסמל ליובל השנים שבהן החזיק את מסורת בית עבו.
ב-12 בפברואר 2014 הלך לעולמו, והובא למנוחות בבית העלמין בצפת.
הרב יוסף חיים סיטרוק (כ"ט בתשרי ה'תש"ה, 16 באוקטובר 1944 – כ"ב באלול ה'תשע"ו, 25 בספטמבר 2016), היה הרב הראשי של יהדות צרפת מאז יוני 1987 ועד ליוני 2008. על אף שעורר ביקורת בקרב חלק מיהודי צרפת, הוא זכה להערכה, בעיקר מצד קהילות צפון אפריקה.
נולד בתוניס ליצחק ואמה סיטרוק.
בגיל 13 עבר עם משפחתו לניס שבצרפת.
לאחר שנים של פעילות בתנועת הצופים היהודית בעירו, החליט לעבור ללימודי רבנות בסמינר לרבנים ווקלין שבפריז.
לאחר סיום הלימודים שם וסמיכתו לרבנות, למד שנה בישיבת 'שארית יוסף' בבאר יעקב בראשות הרב נסים טולדנו.
בחזרתו לצרפת, מונה לעוזרו של הרב הראשי של שטרסבורג, הרב מקס ורשבסקי.
ב-1975 מונה לרבה של מרסיי.
במשך כהונה זו, שארכה 12 שנים, גדלה והתפתחתה הפופולריות שלו בקרב יהודי צרפת, והוא אף התיידד עם פוליטיקאים צרפתים כמו גסטון דפר, ראש עיריית מרסיי דאז, ופרנסואה מיטראן, שנבחר לנשיאות בשנת 1981. ב-1987 נבחר לרבה הראשי של צרפת, וחזר ונבחר לכהונה זו פעמיים נוספות, בכל פעם לשבע שנים.
בפעם הרביעית, ב-22 ביוני 2008, הפסיד הרב סיטרוק לרב ז'יל ברנהיים, שכבר התמודד מולו ב-1994 והפסיד.
כיהן גם כנשיא ועידת רבני אירופה מ-1999 עד 2011.
הוא היה אחד ממרביצי התורה הגדולים בצרפת, החזיר יהודים רבים בתשובה.
נהג למסור שיעור שבועי בפריס בכל ימי שני, בשיעור היו מאות משתתפים.
עסק בפעילות רבנית ברחבי צרפת, וכתב ספרים רבים על מוסר, הלכה והשקפה.
ב-2001, עקב שבץ שבו לקה (וממנו החלים), נוסף לו השם חיים, כנהוג במסורת היהודית.
בשנותיו האחרונות סבל הרב סיטרוק משני גידולים ממאירים בפניו.
מהאחד החלים, ומהשני נפטר בכ"ב באלול ה'תשע"ו.
מסע הלווייתו התחיל בצרפת והמשיך בישראל.
הרב סיטרוק הותיר אישה ו-9 ילדים.
יוסף פאור (בספרדית: José Faur, מבוטא חוֹסֶה פאור; 1934 – 9 ביוני 2020) היה רב, פילוסוף וחוקר יהדות.
שימש כפרופסור בבית המדרש לרבנים באמריקה (JTS), במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן ובמכללת נתניה.
נולד וגדל בבואנוס איירס, שבארגנטינה, והשתייך לקהילה היהודית-סורית בעיר.
הוא למד בבית ספר קתולי, והוריו שכרו עבורו מורים פרטיים כדי ללמדו לימודי קודש.
פאור אמר שהרב אליהו פריווה (Freue), רבה הראשי של הקהילה הסורית בארגנטינה, לימדו גמרא, הלכה ותורה שבעל פה.
הוא למד גם אצל רבנים נוספים מהקהילה הסורית : אליהו סולי (דמשק), ג'מיל הררי (חלב) ואהרון כהן (חלב), ממנו הוא קבל הסמכה לרבנות.
בשנת 1955 פאור, שהיה אז כבן 20, התקבל ללימודים בישיבה החרדית הנחשבת ביותר בארצות הברית, ישיבת לייקווד הנמצאת בלייקווד, ניו ג'רזי.
מוסד זה נוסד ונוהל על ידי ראש הישיבה הליטאי הרב אהרון קוטלר.
פאור הזכיר את ימי לימודיו שם:
במקביל למד פאור אצל הרב שאול מטלוב עבאדי שאף הסמיכו לדיינות בדיני "אבן העזר".
לאחר מכן למד באוניברסיטת ברצלונה, שם קבל תואר דוקטור לפילולוגיה שמית בשנת 1964. היה ליהודי הראשון לקבל תואר כזה מאז גירוש ספרד בשנת 1492. בשנת 1967, בעצת הרב דוד די סולה פול ורבו הרב עבאדי קיבל פאור מינוי בסמינר התאולוגי היהודי של אמריקה.
הוא לימד שם עד שנת 1984, אז המוסד התחיל לקבל נשים.
מאז, לימד פאור במחלקה לתלמוד של אוניברסיטת בר-אילן ובמכללת נתניה.
נפטר אור לי"ח בסיון ה'תש"ף (9 ביוני 2020) בלניאדו - מרכז רפואי צאנז בנתניה.
בזמן שלימד בסמינר התאולוגי היהודי, העביר פאור גם שיעורי תורה בקהילה החלבית בברוקלין.
חוגים חרדיים מחו על כך משום שזיהו את פאור עם התנועה הקונסרבטיבית, שהסמינר התאולוגי הוא המוסד המרכזי שלה.
פאור קיבל מכתב תמיכה מאת הרב יעקב קצין והרב מטלוב עבאדי.
הרב קצין כתב שפאור לא הזדהה מעולם עם התנועה הקונסרבטיבית ולימד בסמינר רק כדי להתפרנס.
מולו התייצבו רבנים חרדים מפורסמים, אשכנזים וספרדים, כגון הרב משה פיינשטיין, הרב עובדיה יוסף והרב אלעזר שך.
בעקבות הלחץ החרדי נאלץ הרב קצין לסגת מתמיכתו ולהצטרף למתנגדים לפאור.
בקיץ 1987 זכה פאור לתמיכה מפתיעה מרבה הראשי של ירושלים, הרב שלום משאש.
משאש כינס בית דין מיוחד שבחן את כל העובדות ולבסוף זיכה את פאור מההאשמות נגדו.
אף שגם הרב הספרדי הראשי, מרדכי אליהו הסכים לפסיקתו של בית הדין, הפולמוס לא שקט.
העיתון החרדי יתד נאמן פרסם ב-8 בפברואר 1998 הצהרה חתומה על ידי 17 ראשי ישיבות ספרדיות שקרא להתנגד למנוי של רב קונסרבטיבי לבית הכנסת החלבי שערי ציון בניו יורק.
פאור הואשם גם כי דיבר בצורה לא נאותה על חכמי אשכנז מימי הביניים ושמספריו עולה ריח של כפירה.
גם כאן גרם הלחץ לרב משאש ולרב אליהו לבטל את תמיכתם בפאור.
מי שתמך בפאור בצורה גורפת היה הרב דוד שלוש, רבה של נתניה.
לאחר עלייתו ארצה, היה פאור מתפלל דרך קבע בבית הכנסת הספרדי המרכזי בנתניה, ולעיתים נושא דרשה בציבור.
עיונים במשנה תורה להרמב"ם: ספר המדע, הוצאת מוסד הרב קוק, תשל"ח
הרב ישראל משה חזן: האיש ומשנתו, ירושלים, תשל"ז
יוסף עזריהו (אוזרקובסקי; 22 בדצמבר 1873, סובאלק, רוסיה (ליטא) – 20 במרץ 1945, תל אביב) היה מורה ופעיל ציוני, ממייסדי תל אביב.
עזריהו נולד ליעקב וצירל עזריהו.
בילדותו למד ב"חדר" ובישיבה, ובהמשך למד את השפה העברית לימודים כלליים.
בצעירותו הצטרף עזריהו לתנועת חיבת ציון בעירו.
הוא עלה לארץ ישראל לראשונה ב-1891, ועבד כחקלאי במושבות יהודה.
הוא הצטרף לשביתת הפועלים שהתקיימה בתקופתו נגד פקידי הברון רוטשילד, שתחת השגחתם עבד.
ב-1894 חזר לרוסיה ושירת ארבע שנים בצבא הרוסי כנגן בתזמורת הצבאית.
לאחר שחרורו חזר לסובאלק ולימד עברית בהתנדבות.
ב-1899 קיבל תעודת הוראה ממשלתית באודסה ועבד כמורה לעברית ב"חדר מתוקן" בגרודנו.
במהלך עבודתו כמורה ובמסגרת פעילותו בחובבי ציון, פגש את המורה והפעילה הציונית-פמיניסטית שרה עזריהו, והם נישאו ב-1901. יחד נסעו לברן שבשווייץ, להמשך לימודים גבוהים בתחום החינוך.
במהלך הלימודים המשיכו בפעילות ציונית ואף השתתפו בקונגרס הציוני החמישי בבזל, כנציגי "הפרקציה הדמוקרטית", שדגלה בדמוקרטיה, חילוניות ולאומיות.
בתקופה זו נולד גם בנם, יעקב.
אך בעקבות קשיים כלכליים, חזרה המשפחה למזרח אירופה, והתיישבה בגולתה שליד אודסה, שם עבדו בני הזוג כמורים בבית ספר יהודי לבנות.
ב-1905 קיבל יוסף הצעת עבודה כמורה בבית ספר ברחובות, וכך עלה שוב לישראל ועבד שם.
שרה הצטרפה אליו ב-1906, ושניהם עברו ליפו ולימדו בבית הספר לבנות.
יוסף עסק גם בפיתוח שיטות הוראה, בשיתוף עם שני מורים בבית ספרו — יחיאל יחיאלי ומרדכי אזרחי-קרישבסקי.
הם ערכו לראשונה תוכנית לימודים שיטתית ומפורטת, שלאחר אישורה על ידי מרכז המורים, שימשה את כלל בתי הספר היסודיים בארץ ישראל בתקופה זו.
על בסיס תוכנית זו נבנתה תוכנית הלימודים הרשמית לבתי ספר עממיים, על ידי ועדה שעזריהו עמד בראשה, והיא שימשה עד לבניית תוכנית הלימודים הממלכתית של מדינת ישראל ב-1954.
מ-1908 עד 1918 שימש יוסף גם יו"ר מרכז המורים, הוועד המנהל של הסתדרות המורים.
בשנת 1909 רכשו בני הזוג קרקע באחוזת בית במסגרת הגרלת המגרשים שם, והקימו את ביתם ברחוב אחד העם 14. ב-1912 נולד בנם גדעון, אך נפטר לאחר שנתיים.
ב-1913 נסע יוסף להשלים את לימודיו בתחום הטבע והחינוך באוניברסיטת ציריך.
אך ב-1914 שב לארץ בעקבות הצעה למשרה בחיפה כמנהל בית הספר הריאלי, לאחר שהמנהל ארתור בירם גויס לצבא הטורקי במלחמת העולם הראשונה.
משפחתו הצטרפה אליו לחיפה ב-1915, ושרה עבדה איתו כמורה בבית הספר הריאלי.
בנם ארנן (סיני) עזריהו נולד ב-1917. ב-1918 נבחר לראש ועד הקהילה בחיפה.
ב-1919 עברה המשפחה לירושלים, כאשר יוסף מונה למפקח על רשת בתי הספר העממיים של מחלקת החינוך של ההסתדרות הציונית, ושרה קיבלה לידיה את ניהול בתי הספר לבנות בעיר.
בהמשך מונה למפקח הראשי על בתי הספר הכלליים של ההסתדרות הציונית.
בני הזוג המשיכו בפעילותם הציבורית, ומ-1920 שימשו כצירים באספת הנבחרים, המוסד שניהל את ענייני היישוב היהודי בתקופה זו.
ב-1925 מונה לממלא מקום מנהל מחלקת החינוך, אך התפטר וחזר לתפקידו כמפקח מספר חודשים לאחר מכן, בשל העבודה האדמיניסטרטיבית הרבה שנדרש לעשות.
בתקופה זו המשפחה שבה להתגורר בביתה בתל אביב (אותו נאלצו למכור ב-1943, בעקבות קשיים כלכליים).
ב-1937 מונה יוסף שוב לממלא מקום מנהל המחלקה, והמשיך בתפקידו עד 1940. מ-1941 ועד מותו עבד כמפקח על בתי הספר התיכוניים.
עזריהו כתב מאמרים רבים על סוגיות שונות בתחום החינוך, בהם: "לשאלת התיקונים בבתי ספרנו", "היצירה החופשית בחיבור", "יסוד המולדת בחינוך ובהוראה", "עיקרי תורת פסטלוצי", "לימוד המולדת", "פרובלימות החינוך שלנו", "החינוך בתל אביב", "מהות בית הספר הכללי", "הישגי בית הספר הכללי" ועוד.
בנוסף כתב את הספר "החינוך העברי בארץ-ישראל".
לאחר מותו פורסמו על ידי מחלקת החינוך והוצאת מסדה שלושה כרכים שבהם קובצו מאמריו: "הוראת התנ"ך" (1946); "מאמרים פדגוגיים" (1946); ו"החינוך העברי בארץ-ישראל" (1954).
יוסף עזריהו נפטר ב-1945, בסיומה של הרצאה שנשא בפני מועצת המפקחים של מחלקת החינוך.
הוא נקבר בבית הקברות טרומפלדור, וב-1962 נקברה רעייתו לצידו.
הרב יוסף ענגיל (כתיב יידי, קרי: אֶנגֶל; ה'תרי"ט, 1858 – א' בחשוון ה'תר"ף, 1919) היה מחבר ספרות תורנית-למדנית וראב"ד בקראקא שבפולין.
שיטת לימודו הייתה ייחודית, ונחשב אחד מראשוני מפרשי התלמוד בדרך ההיגיון הנושקת לפילוסופיה.
יוסף ענגיל נולד בעיירה טרנוב שבדרום-מזרח פולין ביום השביעי של חג החנוכה ה'תרי"ט (1859).
אביו היה סוחר ותלמיד חכם.
אמו הייתה שייכת לחסידות צאנז.
בילדותו לקחה אותו לביקור אצל האדמו"ר בעל הדברי חיים מצאנז.
עוד בהיותו ילד כונה "העילוי מטרנוב".
בתחילה למד עם מלמד אך עד מהרה התחיל ללמוד לבדו ורכש בקיאות רבה, בצעירותו למד בחברותא עם קרוב משפחתו, הרב שמואל ענגיל, אב בית הדין של ראדומישלא.
כמו כן היה נוהג ללמוד עם חברו, רבי מאיר אריק.
במשך תקופה מסוימת גר בעיר בנדין ללא אזרחות רוסית, מה שגרם להלשנות.
במהלך מלחמת רוסיה–יפן בשנת ה'תרס"ו (1906) החליטו הרוסים 'להלאים' את הבניין בו השקיעה אשתו של רבי יוסף ענגיל את רוב כספם והם נאלצו לעקור לקרקוב, שם כיהן תחילה כדיין אך מהרה מונה לאב בית דין ובמשרה זו כיהן עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
עקב מלחמת העולם הראשונה נאלץ לעקור בשנת ה'תרע"ד (1914) לווינה האוסטרית, שם שהה עד לפטירתו בא' בחשוון ה'תר"ף (1919).
בהלווייתו שהתקיימה בעיר ווינה השתתפו כעשרים אלף איש.
בתו היחידה הייתה אשת הרב יצחק מנחם מורגנשטרן, שהוציא לאור חלק מכתביו.
לפי הרב מנחם מנדל כשר, הרב ענגיל השתתף באספת רבנים שהתכנסה בווינה לפי דרישת הממשלה האוסטרית, כדי שיחתמו נגד הצהרת בלפור.
הוא מנע את החתימה בהכריזו "היד החותמת תיקצץ!".
דרך לימודו, כפי שמשתקפת בספריו, מתאפיינת בשני פרטים עיקריים, הקיימים גם בכתבי בן-תקופתו הגאון הרוגצ'ובי:
מלאכת הליקוט - הרב ענגיל בנה את חידושיו על יסוד מובאות תלמודיות רבות המשלימות זו את זו.