tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-17 באוקטובר 1710 העביר בית המשפט הכללי במסצ'וסטס חוק, לפיו "כמה מן האישומים, השיפוטים והרחמות הרכוש שנעשו, יבוטלו, ויוכרזו בטלים ומבוטלים".
משפחה של אליס קיבלה 8 פאונד פיצויים.
אליס פרקר נוקתה מאשמה בשנת 2001.
אליס ב' סנגר (1864 - 4 בספטמבר 1941) הייתה מזכירה אמריקאית והאישה הראשונה שנעשתה חלק מצוות הבית הלבן ב-1890.
אליס ב' סנגר נולדה בווטרטאון, מסצ'וסטס בשנת 1864. אביה היה ג'וזף סנגר ג'וניור, כשם העיירה סנגר, קליפורניה, ואמה הייתה סוזן וובסטר סמית'.
היא הייתה הצאצאית היחידה שלהם.
בילדותה עברו הוריה לאינדיאנפוליס, אינדיאנה, שם השלימה את לימודיה.
אביה היה מנהל התנועה של חברת רכבות.
לאחר שסיימה את התיכון בגיל 15, החלה ללמוד סטנוגרפיה וקלדנות .
יום אחד, בעת שרשמה דוחות עבור בית המשפט, פגשה סנגר את ויליאם ה' ה' מילר מחברת עורכי הדין הריסון, מילר ועילם.
מילר מיהר לאולם בית המשפט בחיפוש אחר קצרנית.
היא הועסקה במשרד עורכי הדין במשך שנתיים, שם הכירה את בנג'מין הריסון .
ב-1889, היא הייתה האדם היחיד שהורשה לראות את ההערות בכתב ידו של הנשיא האריסון לנאום מצב האומה, דבר שהיווה הפרה של מסורת.
לפני כן, היה נהוג שעותק של הנאום נשלח מראש לעיתונים, מתוך הבנה שהוא לא אמור להתפרסם עד שחרורו הרשמי, אם כי זה לעיתים הפעולה הסתיימה בפרסום הנאום בטרם עת.
סנגר הייתה קצרנית מיומנת, שיכלה לרשום בקצרנות בקצב של 200 מילים בדקה.
האיות שלה תואר כ"מושלם לחלוטין".
ב-2 בינואר 1890 הפכה סנגר לאישה הראשונה שהצטרפה לצוות הבית הלבן.
היא מונתה על ידי הנשיא הריסון לתפקיד המזכירה הנשיאותית.
כתבה אחת בעיתון תיארה אותה כמי שידעה "יותר על ענייניו של מר האריסון, הן הפרטיים והן המנהליים, מאשר כל אחד אחר בעולם".
היא השיבה גם להתכתבות הפרטית והרשמית של הגברת הראשונה קרוליין הריסון.
היא נודעה בזכות "יכולתה המופלאה לשמור סודות פוליטיים", וכונתה "אבן חן של סודיות".
בשנת 1894, בתקופת הנשיאות השנייה של גרובר קליבלנד, היא הועברה מתפקידה למחלקת הדואר של ארצות הברית (קודמתו של שירות הדואר של ארצות הברית ).
בשלב זה, היא הייתה קצרנית וקלדנית במשך שמונה שנים.
תחומי האחריות שלה במשרד הדואר כללו הסדרת חוזים לתעריפי טלגרף וכבלים, יצירת אינדקס לדוחות שנתיים, עריכת תקציר יומי של רשומות הקונגרס, עריכת מדריך הדואר ומעקב אחר כל החקיקה המשפיעה על המשרד.
סנגר קודמה עד 1930 לקצינת כוח אדם של המחלקה.
היא עבדה שם ארבעים שנה, עד לפרישתה ב-31 בינואר 1934, במטרה להקדיש זמן רב יותר לאמנותה.
סנגר יזמה את החג האמריקאי יום הדגל.
היא הייתה ידועה בתור " בטסי רוס של מחלקת הדואר".
סנגר הייתה סגנית הנשיא של מועדון הגולף בנוקבורן, מזכירת ההקלטות של סניף לוסי הולקומב של בנות המהפכה האמריקאית, וחברה באגודת אינדיאנה, החברה לאמנות יפה והאגודה ההיסטורית.
היא המשיכה לגור בוושינגטון הבירה, לאחר פרישתה ממשרד הדואר, וחלקה דירה עם קייט אדמונדס.
סנגר מתה ב-4 בספטמבר 1941 בוושינגטון הבירה.
אליס מרבל הייתה טניסאית אמריקאית.
היא זכתה במקום ראשון בתחרויות vנשים באליפות וימבלדון ובאליפות ארצות הברית הפתוחה.
בסך הכול היא זכתה ב-18 תוארי בגראנד סלאם.
אליס מרבל נולדה בעיירה בקוורת שבקליפורניה בשנת 1913. כאשר היא הייתה בת 5 המשפחה עברה לסן פרנסיסקו.
היא התאמנה במספר ענפי ספורט ובגיל 15 ניצחה במספר תחרויות טניס לצעירים.
באליפות ארצות הברית הפתוחה מרבל שיחקה החל משנת 1931. בשנת 1936 היא ניצחה בתחרות הנשים.
באליפות וימבלדון מרבל ניצחה בשנת 1939 בתחרות הנשים.
בתחרות זוגות נשים היא ניצחה ביחד עם קוקי בשנים 1938 ו-1939. בתחרות זוגות מעורבים היא ניצחה בשנים 1937 ו-1938 עם דון בדג' ובשנת 1939 עם בובי ריגס.
באליפות צרפת הפתוחה מרבל שיחקה החל משנת 1931 אך ללא הצלחה יתרה והגיע רק לסיבוב השני.
באליפות אוסטרליה הפתוחה מרבל שיחקה החל משנת 1931 ללא הצלחה יתרה.
בשנת 1940 מרבל החלה בקריירה מקצועית.
מרבל התחתנה עם ג'ו קרולי שהיה טייס של חיל האוויר ונהרג בקרבות מלחמת העולם השנייה.
מספר ימים לפני מותו מרבל נפצעה בתאונת דרכים.
היא השתקמה וגויסה לשירות החשאי של ארצות הברית.
אחרי פרישה מטניס מרבל עבדה ב-DC קומיקס.
בהמשך היא פתחה בית ספר לטניס.
בין תלמידיה הייתה בילי ג'ין קינג.
אליס מרבל נפטרה בשנת 1990.
שנהיריבה בגמרתוצאהאליפות ארצות הברית הפתוחה 1936 הלן ג'ייקובס4–6, 6–3, 6–2אליפות ארצות הברית הפתוחה 1938 ננסי וין6–0, 6–3אליפות וימבלדון 1939 קיי סטאמרס6–2, 6–0אליפות ארצות הברית הפתוחה 1939 הלן ג'ייקובס6–0, 8–10, 6–4אליפות ארצות הברית הפתוחה 1940 הלן ג'ייקובס6–2, 6–3
אליס פינו היא אתלטית צרפתייה, אלופת אירופה (רומא 2024) ומקום רביעי במשחקים האולימפיים (פריז 2024) בריצת 3000 מטר מכשולים, וסגנית אלופת אירופה באולם (טורון 2021) בריצת 3000 מטר.
סגנית אלופת אירופה באולם בריצת 3000 מטר
באליפות אירופה באולם שנערכה בטורון שבפולין במרץ זכתה במדליית כסף בריצת 3000 מטר בשיא אישי חדש של 8:46.54 דקות, אחרי איימי-אלואיז מרקובץ (8:46.43 דקות) ולפני וריטי אוקנדן (8:46.60 דקות), שתיהן מהממלכה המאוחדת.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, ביולי, סיימה במקום עשירי בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:21.40 דקות.
בשלב המוקדמות קבעה שיא צרפת חדש של 9:14.34 דקות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיימה במקום רביעי בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא צרפת חדש של 9:06.15 דקות.
אלופת אירופה בריצת 3000 מטר מכשולים
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני זכתה במדליית זהב בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:16.22 דקות, לפני גזה פליציטאס קראוזה מגרמניה (9:18.06 דקות) ואליזבת בירד מהממלכה המאוחדת (9:18.39 דקות).
מקום רביעי במשחקים האולימפיים ושיא אירופה
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט סיימה במקום רביעי בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא אירופה חדש של 8:58.67 דקות.
אליס סבולסקו (ברומנית: Alice Săvulescu; 29 באוקטובר 1905 - 1 בפברואר 1970) הייתה מדענית רומניה ממוצא יהודי, חברה ב, רעייתו השנייה של טראיאן סבולסקו.
אליסה נולדה בשם המשפחה ארונסקו במשפחה יהודית, באולטניצה, רומניה.
היא סיימה את הפקולטה למדעיים של אוניברסיטת בוקרשט והמשיכה ללימודי דוקטורט באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, דוקטוקרט בביולוגיה שהשלימה בהצלחה ב-1934. בלימודיה התמחתה במיקרוביולוגיה ובפיטופתולוגיה.
לאחר סיום לימודיה שבה ארונסקו לרומניה והתחילה לעבוד במכון למחקר חקלאי, במדור הפיתופטולוגי, תחת ניהולו של טראיאן סבולסקו.
יחסי השניים גלשו מעבר ליחסי עבודה, סבולסקו התגרש ונשא לאישה את ארונסקו.
בתחילת שנות ה-40 של המאה העשרים, בעת המדינה הלאומית-לגיונרית, פוטרו בני הזוג סבולסקו מעבודתם בגלל המוצא היהודי של אליס, אך לאחר כישלון מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט שבו לעבודתם.
ב-1949, לאחר עזיבת המכון על ידי בעלה, שמונה לשר החקלאות, הנהיגה במקומו את המחלקה העוסקת בטפילי צמחים ומ-1957 היא סגנית מנהלת המרכז למחקרים ביולוגים, מרכז שישתנה שמו ב-1960 למכון המחקר על שם טראיאן סבולסקו.
מ-1959 היא גם סגנית מנהלת של המעבדה למורפולוגיה של בעלי חיים.
ב-1952 קיבלה סבולסקו מינוי של חברה מתכתבת באקדמיה הרומנית וב-21 במרץ 1963 קיבלה תואר מלא של חברה באקדמיה הרומנית.
ב-1 בפברואר 1970, לאחר שיצאה מראיון עם ניקולאה צ'אושסקו, ראיון במהלכו נאמר לה שהמכון בראשו עמדה יוכפף למשרד החקלאות, קיבלה התקף ומתה.
אליס רז'ינה קרבליו קוסטה (בפורטוגזית: Elis Regina Carvalho Costa; 17 במרץ 1945 – 19 בינואר 1982) הייתה זמרת ברזילאית, אחת מן החשובות בהיסטוריה של ברזיל והבולטת ביותר מאמצע שנות ה-60 ולאורך שנות ה-70 של המאה העשרים.
ביצועיה משלבים טכניקה, פרפקציוניזם, רגש ואנרגיה.
גם כיום היא בין הזמרות הפופולריות והאהובות בברזיל.
רז'ינה נולדה ב-17 במרץ 1945 בפורטו אלגרה, בירת מדינת ריו גראנדה דו סול שבדרום ברזיל.
קריירת השירה שלה החלה כבר כשהייתה בת 11, בעת ששרה בתוכנית רדיו לילדים.
בשנת 1959, כשהיא רק בת 14, החתימה אותה תחנת רדיו אחרת על חוזה.
בשנה שלאחר מכן הקליטה בריו דה ז'ניירו את תקליטה הראשון.
בשנת 1964, אחרי שכבר הספיקה להקליט מספר תקליטים נוספים, עזבה את פורטו אלגרה והחלה לנוע על הציר ריו דה ז'ניירו - סאו פאולו.
ב-1965 כבר זכתה בפרס הראשון בפסטיבל ה-MPB ויצאה במופע משותף ומצליח עם המוזיקאי ז'איר רודריגז.
ב-1968 יצאה לסיבוב הופעות באירופה והצליחה במיוחד בצרפת.
בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 תרמה לפופולריות של הטרופיקליה כאשר הקליטה שירי טרופיקליה, למשל כאלה של ז'ילברטו ז'יל.
רז'ינה השמיעה מספר פעמים דברים בגנות הדיקטטורה הצבאית ששלטה בברזיל.
באחד הראיונות, בשנת 1969, הביעה דעתה שברזיל נשלטת בידי גורילות.
מעמדה והפופולריות שלה הקנו לה חסינות, אך מאוחר יותר - יש הטוענים כי אולצה לעשות כן כ"תשלום" בגין התבטאותה - היא שרה את ההמנון הברזילאי במופע שנערך באחד האצטדיונים.
הופעתה זו - שנראתה אם לא כשיתוף פעולה עם המשטר הצבאי אזי לפחות כהשלמה עמו - הנחיתה מכה מוראלית על ראשם של המתנגדים לדיקטטורה.
היא נפטרה ב-19 בינואר 1982, כבת 37, ממנת יתר של קוקאין, אלכוהול ותרופות הרגעה.
היא הותירה אחריה שלושה ילדים, שהקטנה שבהם, מריה ריטה מריאנו, הייתה כבת חמש כשנפטרה אמה.
בשנת 2001, כשהייתה מריה ריטה בת 24, היא זנחה את לימודיה בפקולטה לשיווק ואת עבודתה ככתבת בעיתון נוער, ופתחה בקריירה מוזיקלית.
שנתיים אחר כך זכה הדיסק שלה בגראמי הלטיני בשלוש קטגוריות מרכזיות.
מבקרים רבים טוענים כי מריה ריטה מחקה את הסגנון של אמה.
קולותיהן, מכל מקום, דומים להפליא.
גם שני בניה האחרים של רז'ינה הפכו למוזיקאים.
רז'ינה הייתה ידועה בטכניקה המושלמת של אינטונציה ושליטה בקולה.
עוצמת הרגש שהביעה בשירתה והאנרגיה שאפפה אותה זיכו אותה בכינויים "furacão" ("הוריקן") ו"pimentinha" ("פלפלונת").
אלבום זה ואחרים ביססו את מעמדה כבכירת זמרות המוזיקה הפופולרית הברזילאית.
אליסאבטה, מלכת רומניה, בשמה המלא: אליזבת פאולינה אוטיליה לואיזה צו ויד הייתה המלכה הראשונה של רומניה, רעיית קרול הראשון, מלך רומניה, סופרת ותומכת באמנויות שהשתמשה בשם העט כרמן סילבה (Carmen Sylva), ייסדה מספר מוסדות סעד.
אליזבת נולדה בארמון מונרפוס שבנויוויד, בדוכסות נסאו, להרמן, נסיך ויד ולמריה, נסיכת נסאו, בתם של וילהלם, דוכס נסאו ולואיזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן.
בשנת 1869 הכירה אליזבת בקלן את קרול, נסיך רומניה וב-15 בנובמבר אותה שנה התחתנו השניים
לבני הזוג נולדה בת - מריה, נסיכת רומניה, אולם היא מתה בגיל צעיר ממחלת השנית.
הזיווג המלכותי לא היה מוצלח, היו הבדלים גדולים בין האופי הקפדן והקר של המלך ובין האופי הרומנטי והחולמני של המלכה ולאחר מות בתם ניהל הזוג חיים מקבילים, אם כי, לקראת סוף חייהם, שבו ומצאו שפה משותפת והיו לידידים.
ב-10 במאי 1881 הוכרזה רומניה כמונרכיה, וקרול ואליסאבטה הוכתרו כמלכי רומניה.
בתקופת מלחמת העצמאות של רומניה, אליסאבטה ייסדה בתי חולים ושירותי אמבולנס ודאגה לאספקה של תרופות עבור הפצועים.
הודות לפעילות זו זכתה לכינוי "אם הפצועים".
בשנת 1893 ייסדה את "חברת המלכה אליסאבטה", מוסד צדקה שנתן טיפול ללא תשלום לכ-17,000 חולים כל שנה וסיפק תרופות בחינם.
על יחסה של אליסאבטה ליהודים אפשר ללמוד מכך שהיהודי הרומני מאוריצ'יו ברוצ'ינר שימש כשליש שלה.
אליסאבטה הקדישה את מרבית חייה לפיתוח הרוחניות וליצירתה הספרותית שנכתבה בשם העט כרמן סילבה, שפירושו בלטינית:"שירת היער".
היא כתבה באופן שוטף וברמה גבוהה בגרמנית, בצרפתית, באנגלית וברומנית וידעה היטב לטינית ויוונית.
בכתיבתה היא שיתפה פעולה עם אחת מנשות החצר שלה, מיטה קרמניץ, שהייתה תקופה מסוימת אהובתו של מיכאי אמינסקו.
את עיקר יצירתה כתבה בגרמנית וגדולי הסופרים והמשוררים של התקופה תרגמו לרומנית.
היא כתבה יותר מאלף שירים, תשעים נובלות שכונסו בארבעה כרכים, שלושים יצירות דרמטיות, וארבעה רומנים.
למדה נגינת פסנתר ועוגב, בין השאר אצל אנטון רובינשטיין בסנט פטרבורג.
התלהבה מאוד מנגינתה של קלרה שומאן אותה שמעה והכירה בבירת רוסיה.
חלק משיריה הולחנו על ידי מלחינים כמו איוואר הלסטרם, אוגוסט בונגרט, ינה הובאי.
נגן העוגב והמלחין המקומי יוסיף פאשיל הלחין אופרה בשם "מריוארה" לפי לברית שלה.
במרץ 1898 הכירה המלכה את הנער המחונן ג'ורג'ה אנסקו, לימים גדול מלחיניה של רומניה וכנר ומורה מפורסם, ובמהלך השנים תמכה בקריירה שלו.
בין השנים 1898–1914 אנסקו ניגן בכל קיץ בחצר המלכותית הרומנית בבוקרשט ובסינאיה.
הוא הלחין באותה תקופה 20 יצירות בהשראתה, לרוב לידר לפי מילותיה, אך גם "אנדנטה רליגיוזו" לעוגב ושני צ'לי.
אליסאבטה עודדה גם כישרונות צעירים נוספים, למשל את הפסנתרנית אורליה צ'ונקה.
כמנגנת עוגב בעצמה, היא עודדה את הפצת המוזיקה לכלי זה בבוקרשט, ובמיוחד של יצירותיו של באך.
אליסאבטה התעניינה בעבודתם של אמנים יוצרים וגם הושיטה להם סיוע.
בין היתר היא הזמינה אל החצר המלכותית כותבת צעירה, אלנה וקרסקו, בת למשפחת בויארים רומנים שכבר יצאו ממנה אינטלקטואלים בולטים.
לאחר מות בתה הפנתה המלכה רגשות אימהיים אל אלנה שהפכה לאחת מבאי ביתה.
בהיות הזוג המלכותי חשוך ילדים, המלך קרול אימץ את אחיינו, פרדיננד וקבע אותו כיורש העצר.
בין פרדיננד ובין אלנה וקרסקו התחיל להתפתח סיפור אהבה שזכה לעידוד מהמלכה אליסאבטה.
פרדיננד הביע את רצונו לשאת את אלנה והדבר גרם למשבר מדיני.
על פי החוזה שקבע את עצמאות רומניה ואת השלטון המלכותי, המלך ורעייתו חייבים היו להיות משושלות לא רומניות וזאת כדי שלא יהיו מעורבים בתככים פנימיים של קבוצות מקומיות.
המלך קרול הגלה את אלנה לפריז לכל ימי חייה, את אשתו, המלכה אליסאבטה, הגלה לעיר הולדתה לשנתיים, ופרדיננד, יורש העצר, נשלח לשוטט בעולם ולמצוא לו כלה זרה בעלת ייחוס והתחתן לבסוף עם מריה מאדינבורו, מלכת רומניה.
אליס הילדגרד שָלְוִי (16 באוקטובר 1926 – 2 באוקטובר 2023) הייתה אשת חינוך ישראלית, פעילה חברתית ומחלוצות הפמיניזם בישראל.
כלת פרס ישראל על מפעל חיים – תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה ה'תשס"ז (2007).
שלוי הייתה פעילה מרכזית בתחומי החינוך הדמוקרטי, זכויות האישה, הפמיניזם הדתי וקידום לימודי התורה לנשים, הפרדת הדת מהמדינה, קידום הדיאלוג בין יהודים וערבים והשמירה על זכויות האדם בישראל.
אליס מרגוליס נולדה ב-1926 באסן שברפובליקת ויימאר לבנציון ופרל מרגוליס.
אליס הייתה הצעירה משלושת ילדיהם.
אליס מרגוליס גדלה בבית יהודי אורתודוקסי וציוני.
את ילדותה עברה באסן, ולמדה בבית ספר יהודי.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 היגר בנציון מרגוליס ללונדון, לשם היגר אחיו הצעיר, אלכסנדר, כבר בשנת 1931.
רק שנה מאוחר יותר הצליח בנציון להשיג ויזות לאשתו וילדיו, אשר הצטרפו אליו.
שלוי למדה בלונדון בבית ספר ציבורי, וקיבלה שיעורים פרטיים בעברית בבית.
בזמן מלחמת העולם השנייה גרה המשפחה ב-Waddesdon, בקינגהאמשייר.
בין השנים 1944 ל-1947 למדה ספרות אנגלית בניונהאם קולג' בקיימברידג', הקולג' היחיד שהיה פתוח לנשים באותן שנים, הייתה פעילה באגודת הסטודנטים היהודים, ועמדה בראשה.
ב-1946 נבחרה לייצג את אגודת הסטודנטים בקונגרס היהודי בבזל.
שלוי למדה לתואר ראשון ותואר שני בספרות אנגלית באוניברסיטת קיימברידג'.
כמו כן למדה עבודה סוציאלית בבית הספר LSE בלונדון.
בסוף שנת 1949 עלתה לישראל, והשתקעה בירושלים.
בשנת 2018 תרמה את ארכיונה האישי לספרייה הלאומית.
בשנות החמישים שלוי החלה לשמש כמורה ללשון אנגלית באוניברסיטה העברית, ועשתה זאת במשך ארבעים שנה.
היא קיבלה תואר דוקטור בספרות אנגלית בשנת 1966, והייתה מרצה וחוקרת בכירה.
בשנת 1969 נתבקשה להקים את המחלקה לאנגלית באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע, ועמדה בראשה במשך ארבע שנים.
ב־1997 שלוי החלה לכהן כרקטור מכון שכטר למדעי היהדות.
בשנת 2000 מונתה ליושבת ראש מועצת המנהלים של המכון, ופרשה מהתפקיד ב-2003.
בשנת 2006 הוציאה לאור במסגרת "שלוי הוצאה לאור" גרסת תקליטור של אנציקלופדיה לנשים יהודיות בעריכתן של פרופ' פאולה היימן מאוניברסיטת ייל ופרופ' דליה עופר מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2013 הוקדש לה הגיליון ה-25 של כתב העת "נשים", היוצא לאור על ידי אוניברסיטת ברנדייס ומכון שכטר למדעי היהדות.
בשנת 1975 התנדבה שלוי לנהל את בית הספר התיכוני-דתי לבנות "פלך" בשכונת בקעה בירושלים, שהיה בסכנת סגירה.
היא תכננה לעשות זאת באופן זמני עד שיימצא מנהל קבוע, ובסופו של דבר נשארה בו חמש עשרה שנים.
בבית הספר הנהיגה שלוי חינוך פתוח, המעמיד את התלמידות במרכז.
היא הפעילה אותו ברוח הפמיניזם הדתי, והוא גם אחד מראשוני בתי-הספר שדגלו בחינוך דמוקרטי.
היא הייתה מחלוצות החינוך הדמוקרטי, ויזמה תוכניות לימוד ושיטות הוראה שהתקבלו עם השנים בבתי ספר רבים בארץ.
בין השאר הונהגה ב"פלך" התוכנית הראשונה בלימודי איכות הסביבה, והוא היה מן המוסדות הראשונים לבנות שהנהיג לימודי גמרא.
ב-1991 הוענק לבית הספר פרס החינוך.
בשנת 1984 ייסדה את שדולת הנשים בישראל, שבראשותה פעלה להפיכת נושא מעמד האישה לחשוב ולמרכזי בדיון הציבורי בישראל.
בנוסף לקידום זכויות הנשים, פעלה פרופסור שלוי לאורך שנים לקידום מטרות ציבוריות נוספות.
היא הייתה מראשי הפעילות להפרדת הדת מהמדינה ולקידום פלורליזם יהודי בישראל, פעילה בולטת בתחום זכויות האדם (בין היתר כיהנה כחברת הנהלת האגודה לזכויות האזרח וכיהנה בוועד המנהל של הקרן החדשה לישראל), ועסקה רבות בתחום החינוך ובתחום הרווחה.
לצד כל אלה, הייתה פעילה ברציפות מאז שנות ה-80 לקידום הדו-שיח והשלום בין יהודים וערבים.
שלוי כיהנה במועצה הציבורית של ארגון בצלם.
בשנת 1986 השיאה שלוי משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות.
בשנת 1989 קיבלה את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג על תרומה מיוחדת לקידום זכויות האדם בישראל.
בשנת 1997 קיבלה את אות יקירת העיר ירושלים, בשנת 2007 זכתה בפרס ישראל על מפעל חיים בקטגוריה של תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה, וב-2009 זכתה בפרס ע"ש פרופסור ישעיהו ליבוביץ.
בשנת 2017 קיבלה את פרס בוני ציון על מפעל חיים.
הייתה נשואה למשה שלוי (שלקוביץ), ממקימי ומנהלי מפעל תרגומי המדע הישראלי (שלימים הפך לכתר הוצאה לאור), שניהל את ההפקה של האנציקלופדיה של השואה אם לשישה.
ילדיה ממשיכים במסורת המשפחתית של פעילות חברתית-חינוכית.
בנה הבכור, יואל ואשתו היו בין מקימי בתי הספר "דרור" ו"רעות" בירושלים, הפועלים ברוח בית הספר "פלך".
בנה, מיכה, ניהל בשנות השמונים את בית הספר התיכון הניסויי בירושלים, והיה ממייסדי עמותת "אתגרים" לספורט אתגרי לנכים ולילדים פגועים.
בתה פנינה שלוי היא אומנית רב תחומית.
גרה בשכונת בית הכרם בירושלים.
שימשה משנת 2013 כנשיאת קהילת ציון בירושלים, קהילה מסורתית-שוויונית, בהנהגת הרבה תמר אלעד-אפלבום.
שלוי נפטרה ב-2 באוקטובר 2023, והובאה לקבורה בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
1984: החזיון השקספירי יחידות 1–4
1985: שייקספיר עולמו ויצירתו (בשיתוף עם אדם אברהם מנדילוב)
2006: ישראל כמדינה פלורליסטית: הישגים ויעדים להשגה (עורכת בשיתוף עם לינדה פרייס)
אָלִיס שְלֶזִינְגֶר היא ג'ודוקא ישראלית-בריטית, החל מדצמבר 2014 היא מייצגת את הממלכה המאוחדת.
היא בעלת מדליית ארד מאליפות העולם בג'ודו (רוטרדם 2009), סגנית אלופת אירופה (2019) ובעלת ארבע מדליות ארד מאליפויות אירופה (2008, 2009, 2012 ו-2017).
היא ייצגה את ישראל בשתי אולימפיאדות (בייג'ינג 2008 ולונדון 2012) ואת הממלכה המאוחדת באולימפיאדה אחת (ריו דה ז'ניירו 2016).
היא זכתה באליפות העולם בסמבו שלוש פעמים, פעמיים ברציפות (2013 ו-2014) ופעם נוספת ב-2021.
שלזינגר נולדה וגדלה בהרצליה, למשפחה בת חמש בנות ובן.
אמה עבדה כמתנדבת בקיבוץ אפיק שבגולן, שם הכירה את בעלה, דני, והתגיירה.
על כן, שלזינגר מחזיקה באזרחות כפולה ישראלית ובריטית.
שלזינגר משתייכת מילדותה למועדון ג'ודוקאן ראשון לציון, היא החלה להתאמן בג'ודו מגיל 7 אצל המאמן רועי ספיר ובגיל 14 עברה לפנימיית המחוננים של "מכון וינגייט".
בדצמבר 2008 הודיעה שלזינגר על אירוסיה למאמנה האישי פבל מוסין, ג'ודוקא בעברו בנבחרת ישראל.
כיום שלזינגר מאמנת ילדים בג'ודו וסמבו בראשון לציון, וחלק מתלמידיה הם אף אלופי ישראל ומדליסטים לקטגוריית גילם.
בשנת 2005 השתתפה במשחקי המכביה וזכתה במדליית זהב לאחר שניצחה את דניאלה קרוקובר (אלופת העולם משנת 2003), האלופה הישראלית היוצאת שייצגה באולימפיאדה את ארגנטינה.
את הקריטריון לאולימפיאדת בייג'ינג השיגה ברגע האחרון, דווקא לאחר שנה לא קלה שכללה החלמה ממחלת הנשיקה וכישלונות מקצועיים רבים.
שלזינגר התעלתה על עצמה באליפות אירופה וזכתה במדליית הארד שהבטיחה לה את המקום באולימפיאדה.
בכך הפכה לג'ודאית (אשה) השנייה אי פעם שזוכה במדליה באליפות אירופה תחת דגל ישראל.
באולימפיאדה עצמה שלזינגר הפסידה בקרב הראשון שלה ונשרה לבית התנחומים, שם הפסידה גם כן בקרב הראשון והודחה מהמשך התחרות.
בשנת 2009 זכתה במדליית ארד באליפות אירופה בפעם השנייה בקריירה ובמדליית ארד באליפות העולם.
בכך הייתה לג'ודאית (אשה) השנייה אי פעם שזוכה במדליה באליפות העולם תחת דגל ישראל.
בסוף שנה זאת הוכתרה לספורטאית השנה של הוועד האולימפי הישראלי.
באוגוסט 2011 דורגה שלזינגר במקום השישי בעולם במשקלה, ובאותה השנה זכתה במדליית כסף בגרנד פרי של דיסלדורף, גרמניה.
היא נוצחה רק בקרב הגמר בהחלטת שופטים.
בפברואר 2012 השיגה את הקריטריון לאולימפיאדת לונדון, לאחר שזכתה במדליית ארד בגראנד סלאם בפריז
באפריל זכתה במדליית ארד שלישית בקריירה באליפויות אירופה כאשר ניצחה בקרב על המדליה את אורשקה ז'ולניר מסלובניה.
באולימפיאדת לונדון (2012) ניצחה שלזינגר בקרב הראשון והעפילה לרבע הגמר, שם הפסידה לאורשקה ז'ולניר מסלובניה שזכתה במדליית הזהב.
לאחר מכן, הודחה מהמשך התחרות לאחר שהפסידה בקרב הראשון בבית התנחומים לאלופת העולם ז'בריז אמאן מצרפת שזכתה במדליית הארד.
בחודש מרץ 2013 זכתה במדליית הארד בתחרות גראנד פרי סמסון שנערכה בטורקיה, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לירדן ג'רבי וניצחה בקרב על המדליה את אדווין גוונד מאיטליה.
זאת הייתה תחרות הג'ודו היחידה בה אליס השתתפה באותה שנה עקב סכסוך מר עם איגוד הג'ודו הישראלי ובעיקר עם העומד בראשו משה פונטי.
בזמן ההקפאה מאונס מתחרויות ג'ודו וכדי לשמור על כושר תחרותי היא בחרה, בעצת מאמנה האישי פבל מוסין, להתחרות בענף הסמבו.
למרות המשבר הקשה שטלטל את חייה נחלה בכך הצלחה לא מבוטלת.
באוניברסיאדה שנערכה בקאזאן שברוסיה ביולי 2013 זכתה שלזינגר בשתי מדליות זהב, בהיאבקות חגורות ובסמבו.
בחודש ספטמבר 2013 הגישה שלזינגר בקשה רשמית לאיגוד הג'ודו הישראלי למחוק את שמה ממרשם הספורטאים.
באליפות העולם בסמבו שנערכה בסנקט פטרבורג שברוסיה בנובמבר 2013 זכתה שלזינגר במדליית זהב בתחרות במשקל של עד 64 ק"ג לאחר ניצחון בקרב הגמר על אולגה מודבודובה מרוסיה.
ב-17 בדצמבר 2013, במסגרת מסיבת עיתונאים תקפה שלזינגר את איגוד הג'ודו בישראל ואת העומד בראשה משה פונטי, "עשו לי רצח אופי, את ישראל לא אייצג יותר.
אלחם על החיים שלי והחלום שלי".
בהמשך האירוע היא הודיעה, שהיא הגישה תביעה לבית המשפט המחוזי בלוד בדרישה להעניק לה שחרור ולאפשר לה לעבור לייצג מדינה אחרת.
ב-2014 שלזינגר זכתה במדליית זהב באליפות אירופה בסמבו בבוקרשט.
בספטמבר אותה שנה היא זכתה באליפות ישראל בסמבו במשקל עד 68 ק"ג.
ובנובמבר אותה שנה היא זכתה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב באליפות העולם בסמבו שנערכה בנריטה שביפן בתחרות במשקל של עד 64 ק"ג לאחר ניצחון בקרב הגמר על אולגה מודבודובה מרוסיה.
החל מדצמבר 2014 עברה שלזינגר לייצג את נבחרת הג'ודו של בריטניה.
ב-8 בפברואר זכתה במדליית הכסף בטורניר מסבב אירופה הפתוחה שנערך בסופיה שבבולגריה.
ב-21 בפברואר זכתה במדליית הזהב בגראנד פרי דיסלדורף שבגרמניה, במשקל עד 63 ק"ג.
ב-28 בפברואר זכתה במדליית הכסף בטורניר מסבב אירופה הפתוחה לנשים שנערך בפראג שבצ'כיה.
ביולי זכתה במדליית הארד בטורניר גראנד סלאם שנערך בטיומן שברוסיה.
ברבע הגמר ניצחה את ירדן ג'רבי, שאף היא זכתה במדליית ארד בתחרות.
בפברואר זכתה במדליית הכסף בגרנד פרי דיסלדורף, בחצי הגמר ניצחה את ירדן ג'רבי עם ניקוד של יוקו מהטלה ולבסוף גם איפון שהושג בהכנעה על ידי נעילת בריח המרפק.
בחודש מאי זכתה במדליית זהב בגרנד סלאם באקו.
בחצי הגמר ניצחה את ירדן ג'רבי באיפון.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) ייצגה את הממלכה המאוחדת, ניצחה קרב אחד וסיימה את דרכה בשלב שמינית הגמר בהפסד עקב ענישה בודדת לאניקה ואן אמדן מהולנד שזכתה בסוף יום הקרבות במדליית הארד.
במרץ זכתה בפעם השנייה ברציפות בגראנד סלאם באקו.
באפריל זכתה במדליית ארד באליפות אירופה שנערכה בוורשה ובכך העלתה את מאזנה באליפויות אירופה ל-4 מדליות ארד והפכה לג'ודאית (אשה) בעלת אזרחות ישראלית שזכתה במספר הרב ביותר של מדליות באליפות אירופה במשך הקריירה.
בנובמבר זכתה במדליית כסף בגרנד פרי האג.
בנובמבר זכתה במדליית כסף בגרנד פרי האג בשנה השנייה ברציפות.
באליפות אירופה באותה השנה שנערכה בתל אביב, סיימה שלזינגר במקום החמישי.
באפריל זכתה במדליית ארד בגרנד פרי אנטליה.
באליפות אירופה 2019 שנערכה במינסק כחלק מהמשחקים האירופיים, זכתה שלזינגר במדליית הכסף.
2004 - מדליית זהב באליפות אירופה לקדטים בהולנד.
2004 - מדליית ארד באליפות העולם (עד גיל 20) בהונגריה.
2005 - מדליית ארד באליפות אירופה (עד גיל 20) בקרואטיה.
2006 - מדליית כסף באליפות אירופה (עד גיל 20) באסטוניה.
2007 - מדליית זהב באליפות אירופה (עד גיל 20) בצ'כיה.
2008 - מדליית ארד באליפות אירופה בפורטוגל.
2009 - מדליית ארד באליפות אירופה בגאורגיה.
2009 - מדליית ארד באליפות העולם בהולנד.
2009 - מדליית זהב באליפות אירופה (עד גיל 23) בטורקיה.
2011 - מדליית זהב בגראנד פרי באזרבייג'ן.
2012 - מדליית ארד בגראנד סלאם פריז שבצרפת.
2012 - מדליית זהב בגראנד סלאם מוסקבה שברוסיה.
2012 - מדליית ארד באליפות אירופה בצ'ליאבינסק שברוסיה.
2015 - מדליית זהב בגראנד פרי דיסלדורף שבגרמניה (בשנים מכאן ואילך, ייצגה את בריטניה).
2017 - מדליית זהב בגראנד סלאם באקו שבאזרבייג'ן.
2017 - מדליית ארד באליפות אירופה בוורשה שבפולין.
2019 - מדליית כסף באליפות אירופה במינסק שבבלארוס.
2013 - מדליית זהב באוניברסיאדה בקאזאן שברוסיה.
2013 - מדליית זהב באליפות העולם באיסטנבול שבטורקיה.
2013 - מדליית זהב באליפות העולם בסמבו בסנקט פטרבורג שברוסיה.
2014 - מדליית זהב באליפות אירופה בבוקרשט שברומניה.
2014 - מדליית זהב באליפות העולם בסמבו בנריטה שביפן.
אליסאנוס או אליסאונוס (Alisanos או Alisaunus) הוא אל ממיתולוגיה הקלטית שפולחנו התקיים בגאליה, באזור קוט-ד'אור שבבורגון ובאזור אקס-אן-פרובאנס של ימינו.
אליסאנוס היה ככל הנראה אל עצי החוזרר (עצי הפירוס) (rowan) - עץ מקודש עבור הקלטים, אשר סימל את החודש בלוח השנה הקלטי.
ייתכן שהעיר הקדומה אלסיה שבגאליה נקראה על שמו.
אליסאבטה, נסיכת רומניה (ברומנית: Elisabeta, Principesă a României; 12 באוקטובר 1894 - 15 בנובמבר 1956), נסיכה רומנייה ואשתו של גאורגיוס השני, מלך היוונים בין השנים 1921 - 1935. בתם של פרדיננד הראשון, מלך רומניה ומריה מאדינבורו, מלכת רומניה, אחותו של קרול השני, מלך רומניה.
אליסאבטה או כפי שכונתה על ידי בני משפחתה, ליסאבטה, נולדה ב-12 באוקטובר 1894 בארמון פלש, כילדה השנייה של פרדיננד הראשון, מלך רומניה ומריה מאדינבורו, מלכת רומניה, בתם של אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסוניה-קובורג-גותה ומריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
ב-27 בפברואר 1921 נישאה ליורש העצר היווני, גאורגיוס, מי שעתיד היה להיות כעבור שנה מלך יוון.
השידוך נעשה ככל הנראה על ידי וילהלם השני, קיסר גרמניה, בן-דוד של אמה, מריה (וילהלם היה בנה של ויקטוריה הנסיכה, בתה של ויקטוריה המלכה, מריה הייתה בתו של אלפרד, אף הוא בנה של ויקטוריה המלכה).
הנישואים היו מאורגנים ולא מתוך אהבה.
למעשה, שנה לפני כן, למרות היותה מאורסת לגאורגיוס, לאליסאבטה היה רומן עם דיפלומט בריטי בכיר, פרנק רטיגן, באיסטנבול וקודם לכן בבוקרשט, שם שימש כממונה על היחסים הבריטי ברומניה.
הרומן הוביל להריון, אותו סיימה אליסאבטה באמצעות הפלה מלאכותית.
רטיגן היה נשוי באותה עת, ואב לשניים (בנו הוא השחקן טרנס רטיגן).
לזוג המלכותי לא היו ילדים, ובשנת 1935 הם התגרשו ואליסאבטה שבה לרומניה.
אליסאבטה שהתה ברומניה עד ינואר 1948, כאשר כל המשפחה המלכותית נאלצה לעזוב.
היא שכרה דירה בקאן שבצרפת ונשארה שם עד מותה ב-15 בנובמבר 1956 בגיל 62.
אליס מיטשל ריבלין הייתה כלכלנית יהודיה אמריקאית, עובדת מדינה בקבינט של הממשל הפדרלי של ארצות הברית ומומחית לתחום התקציב.
שירתה כסגנית יו"ר הבנק הפדרלי, מנהלת משרד הניהול והתקציב בבית הלבן, והמנהלת הראשונה של משרד התקציב של הקונגרס של ארצות הברית.
בראשית 2010 מונתה ריבלין על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה לוועדה הלאומית לאחריות פיסקלית ורפורמה (National Commission on Fiscal Responsibility and Reform).
ריבלין הייתה בִתו של הפיזיקאי אלן מיטשל ונכדתו של האסטרונום סמואל אלפרד מיטשל.
הייתה נשואה ללואיס אלן ריבלין, בן למשפחת ריבלין.
ריבלין גדלה בבלומינגטון, אינדיאנה, שם לימד אביה באוניברסיטת אינדיאנה.
תחילה למדה בבית הספר התיכון האוניברסיטאי בבלומינגטון, לפני שעברה ללמוד בתיכון מדיירה.
את לימודיה האקדמיים התחילה במכללת ברין מאר בפילדלפיה, שם למדה בחוג להיסטוריה, אך לאחר שלמדה קורס אחד בכלכלה באוניברסיטת אינדיאנה, החליטה לבחור בתחום זה כחוג הראשי שלה.
היא סיימה את התואר הראשון ב-1952 וכתבה את התזה על האינטגרציה הכלכלית במערב אירופה.
לאחר סיום לימודיה עברה לאירופה.
בפריז החזיקה במשרה זוטרה בעבודה על תוכנית מרשל.
ריבלין הגישה מועמדות לתוכנית למינהל ציבורי באוניברסיטת הרווארד, אך נדחתה בטענה שכאישה שהגיעה לפִרקה היא מהווה השקעה גרועה (בשל הסיכוי הגבוה שתיכנס להיריון ותהיה מטופלת בילדים).
במקום זאת הגישה מועמדות לתוכנית הכלכלה של הרווארד וסיימה את הדוקטורט ב-Radcliffe College (התוכנית הפרטית של הרווארד לנשים) ב-1958.
הייתה מרצה אורחת במכון למדיניות ציבורית באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
בשנים 1968 - 1969 מונתה ריבלין על ידי הנשיא לינדון ג'ונסון למשרת עוזרת המזכיר לנושאי תכנון והערכה במחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית.
ב-1971 חיברה ריבלין נייר עמדה שיטתי בנושא פעילות חברתית.
היא נבחרה לעמיתה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-1973.
ריבלין הייתה המנהלת הראשונה של משרד התקציב של הקונגרס בשנים 1975 - 1983 שם הביעה ביקורת עקבית וקולנית כנגד מדיניותו הכלכלית של רונלד רייגן.
ב-1983 זכתה בפרס "גאונות" (genius" award") מטעם קרן מקארתור.
ב-1986 הייתה נשיאת האגודה האמריקנית לכלכלה, האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה.
תחת הנשיא ביל קלינטון שימשה כסמנכ"לית משרד הניהול והתקציב (OMB) בשנים 1993 - 1994 וכמנהלת המשרד בשנים 1994 - 1996, והפכה לאישה הראשונה להחזיק במשרה ברמת קבינט.
בשנים 1998–2001 שימשה ריבלין כיו"ר מועצת המנהלים של רשות הבקרה הפיננסית של וושינגטון די.
צמצום החוב/פאנלים לניהול פיסקאלי 2010
ריבלין והסנאטור לשעבר פיט דומניצ'י (חבר המפלגה הרפובליקנית מניו מקסיקו) נקראו בינואר 2010 לעמוד בראש כוח המשימה להפחתת החוב, בחסות מרכז המדיניות הדו-מפלגתי בוושינגטון די.
זמן קצר לאחר מכן מונתה ריבלין על ידי הנשיא ברק אובמה לוועדה בת 18 חברים, פאנל דו-מפלגתי בראשות הסנאטור לשעבר אלן ק.
סימפסון (חבר המפלגה הרפובליקנית מוויומינג) וראש סגל הבית הלבן לשעבר, ארסקין באולס מהמפלגה הדמוקרטית.
יתר חברי הפאנל הם שלושה מינויים נוספים שאוישו בידי הנשיא אובמה, שישה חברים מבית הנבחרים של ארצות הברית ושישה חברי הסנאט של ארצות הברית.
הוועדה נפגשה לראשונה ב-27 באפריל 2010 והמועד האחרון להגשת הדו"ח היה בדצמבר אותה השנה.
אתגר הניהול הפיסקאלי של מרכיב הבריאות בממשל הפדרלי של ארצות הברית ובמדינות ארצות הברית טופל על ידי צוות שכלל את ריבלין בתוכניתה של דיאן רהם ברשת הרדיו הציבורי NPR ביוני 2010.
אליס לי רוזוולט לונגוורת' הייתה בתו הבכורה של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט והיחידה מאשתו הראשונה, אליס הת'וויי לי.
אליס הייתה הנערה-הידוענית הראשונה במאה ה-20 ועיתונאים ליוו ותיעדו באופן צמוד את חייה של מי שנודעה כנערה יפהפייה, פרועה וסוררת.
ידועה אמרתו של אביה: "אני יכול לנהל את המדינה או לשלוט באליס, אבל אני בשום פנים לא מסוגל לעשות את שני הדברים גם יחד".
אודות "הנסיכה אליס", כפי שנקראה בעיתונות התקופה, נכתבו שירים והיא אף הכניסה לעולם האופנה צבע שנקרא על שמה "תכלת אליס".
לאחר כהונת אביה בבית הלבן הפכה אליס לדמות מרכזית בחברה הוושינגטונית והייתה אשת חברה שסייעה לקידום מטרות וקריירות פוליטיות הן של פוליטיקאים רפובליקאים כגון ריצ'רד ניקסון והן דמוקרטים כרוברט קנדי ולינדון ג'ונסון.
אליס נולדה בניו יורק, אמה נפטרה כעבור יומיים.
אביה, שהיה שקוע ביגון, לא יכל לקרוא לה "אליס", כשם אמהּ, וקרא לה "בייבי לי".
הוא אף לא יכול היה לשהות בעיר ונסע למשך שנתיים להתגורר בחווה בדקוטה הצפונית.
את אליס הצעירה הפקיד בידי אחותו, אנה "באמי" רוזוולט (Anna "Bamie" Roosevelt), שכונתה "דודה בי" (Auntie Bye), אשה חזקה שגידלה את אליס בשנותיה הראשונות והיוותה עבורה דמות-אם במשך כל ימיה.
ב-1886 נסע רוזוולט ללונדון ונשא לאשה את אדית קרמיט קארו, רעיית הנשיא עד מותו, שהפכה לאם חורגת לאליס.
אדית גידלה אותה כבתהּ, בנוסף לחמישה ילדים נוספים שילדה לרוזוולט.
כאשר לקתה אליס בשיתוק ילדים, הצילה אותה אדית מנכות באמצעות טיפול מסור, אם כי מייסר, בעקבותיו נותרה אליס עם צליעה בלתי-מורגשת כמעט.
בשנת 1901 כשהייתה בת 17, הפך רוזוולט לנשיא לאחר הרצחו של ויליאם מקינלי ואליס הפכה בן-לילה לידוענית מוכרת ברחבי העולם כולו.
עד מהרה קנתה לה שם של מנפצת מוסכמות.
היא עישנה סיגריות בפומבי, שעה שהדבר לא היה נהוג לגבי נשים ובפרט נערות צעירות, בילתה במסיבות עד שעות הלילה המאוחרות, נסעה לבדה ברכב עם גברים מבוגרים ממנה, הימרה והחזיקה נחש כחיית מחמד בבית הלבן.
גם הממשל השתמש באליס לצרכיו, כפנים היפות והצעירות של אמריקה, למשל בעת אולימפיאדת סנט לואיס העניקה העלמה רוזוולט הצעירה את המדליות לאתלטים.
ב-1905 הובילה יחד עם מזכיר ההגנה של ארצות הברית, ויליאם הווארד טאפט, משלחת דיפלומטית גדולה, בת שבעה סנטורים ו-23 חברי קונגרס להוואי, הפיליפינים, יפן, סין וקוריאה.
אחד מחברי הקונגרס במשלחת היה ניקולס לונגוורת' (Nicholas Longworth IV ;1869 – 1931).
כידוענית בינלאומית משכה תשומת-לב רבה והצטלמה עם מוצוהיטו, קיסר יפן ועם צה שי, קיסרית סין.
הפופולריות של אליס הגיעה לשיאה ב-1906 והשם אליס היה לאחד השמות הפופולריים ביותר לבנות באותה שנה.
עם שובה לארצות הברית, זכתה אליס לביקורת עיתונאית על התנהגותה החופשית מדי במהלך המסע ועל המותרות שהביאה עמה.
אחת מכותרות העיתונים הייתה "Alice in Plunder Land" ("אליס בארץ הביזה").
היא נישאה לניקולס לונגוורת', פוליטיקאי רפובליקאי מאוהיו, שהיה מבוגר ממנה ב-14 שנה ונודע כנער שעשועים, בפברואר 1906. החתונה, שהתקיימה בבית הלבן, הייתה אירוע ציבורי מסוקר עם יותר מאלף מוזמנים ואלפים נוספים שהתגודדו מחוץ לאירוע.
לחתונה לבשה אליס שמלה בצבע תכלת בהיר, שנודע מאז באופן רשמי כ"תכלת אליס" (Alice Blue) והפך לאופנתי.
לאחר החתונה נסע הזוג למסע באירופה במסגרתו נפגש עם אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת; ז'ורז' קלמנסו, נשיא צרפת; וילהלם השני, קיסר גרמניה; לורד קרזון ואחרים.
בעת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1912, צידדה אליס באביה, לעומת בעלה שצידד בטאפט ואף, לטענתו, גרמה להפסדו.
נישואיהם של בני הזוג היו מעורערים ובתהּ היחידה, פאולינה, נולדה ב-1925 לאחר רומן מחוץ לנישואין שניהלה אליס עם הסנטור ויליאם בורה.
לאחר תום כהונת אביה בבית הלבן הפכה אליס רוזוולט לונגוורת' לאשת חברה ומארחת בבירה וושינגטון די.
סי., בה הייתה דמות ציבורית מרכזית וכונתה ""the other Washington Monument" ("אנדרטת וושינגטון השנייה").
היא אירחה סעודות ואירועים שונים לשמנה וסלתה של העיר במסגרתם ניהלה שדולות לנושאים ציבוריים שונים כגון התנגדות למדיניות החוץ של ממשל וודרו וילסון וכנגד כניסת ארצות הברית לחבר הלאומים.
בעקבות לשונה החדה, שהופנתה בעיקר כנגד הגברות הראשונות נאסרה עליה הכניסה לקבלות פנים בבית הלבן בעת כהונתם של טאפט, וילסון והרדינג.
בעת מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1932 התנגדה באופן פעיל להתמודדותו של שאר בשרה הרחוק, פרנקלין דלאנו רוזוולט לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית.
"אני רפובליקאית", אמרה, "ואני אצביע בעד הובר גם אלמלא הייתי רפובליקאית הייתי מצביעה עבורו."
ב-1933 פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה Crowded Hours.
ב-1944 התחתנה בתה פאולינה עם אלכסנדר מקורמיק סטורם, שנה לאחר מכן נולדה בתם המשותפת ג'ואנה.
מקורמיק סטורם נפטר ב-1951 ופאולינה נמצאה מתה שש שנים מאוחר יותר, כתוצאה משימוש יתר בגלולות שינה.
בעקבות כך קיבלה אליס את ג'ואנה למשמורתה.
למרות היותה רפובליקאית מסורה ופעילה, קיימה אליס רוזוולט קשרים טובים עם ג'ון פיצג'רלד קנדי ובני ביתו (בעיקר עם אחיו, רוברט) והפכה שוב לרצויה בבית הלבן.
כן קיימה יחסי ידידות עם ריצ'רד ניקסון, עוד כאשר היה סגן נשיא וסייעה לו בקמפיין הבחירות שלו.
אליס רוזוולט לונגוורת' נפטרה בביתה בגיל 96 מנפחת, שנגרמה לאחר שנים רבות של עישון כבד ולאחר שהחלימה מסרטן שד בשני שדיה עשור קודם לכן.
אליסה ויילרשטיין היא צ'לנית יהודיה אמריקאית.
אליסה ויילרשטיין נולדה בשנת 1982 ברוצ'סטר, במדינת ניו יורק במשפחה יהודית מוזיקלית.
היא בתם של הכנר ומייסד רביעיית קליבלנד דונלד ויילרשטיין, ושל הפסנתרנית ויויאן הורניק ויילרשטיין.
אחיה הצעיר, הוא הכנר והמנצח ג'ושוע ויילרשטיין.
ויילרשטיין החלה לנגן בצ'לו בגיל ארבע.
את הופעת הבכורה שלה עשתה בגיל 13 עם תזמורת קליבלנד ביצירה "וריאציות על נושא רוקוקו" מאת צ'ייקובסקי.
היא סיימה תוכנית לאמנים צעירים במכון קליבלנד למוזיקה, בו הייתה תלמידתו של ריצ'רד וייס.
במרץ 1997 הופיעה לראשונה באולם קרנגי עם התזמורת הסימפונית לנוער של ניו יורק.
בשנת 2004 סיימה תואר ראשון בהיסטוריה של רוסיה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
היא פעילה גם במוזיקה קאמרית.
יחד עם הוריה הרכיבה את "שלישיית ויילרשטיין" הפועלת כשלישיית הבית של הקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד בבוסטון.
ויילרשטיין מתעניינת במוזיקה בת זמננו.
עבדה בצורה אינטנסיבית עם מלחינים כמו אוסבלדו גוליחוב ולרה אאורבך, וכן עם המלחין ג'וזף הולמן מפילדלפיה.
בשנת 2010 חתמה על חוזה בלעדי עם חברת התקליטים Decca Classics, והייתה לנגן או נגנית הצ'לו הראשונים שזכו לכך ב-30 שנה האחרונות.
ביצעה את בכורות היצירות הבאות:
הקונצ'רטו לצ'לו "כחול" (Azul) מאת אוסבלדו גוליחוב - בלינקולן סנטר בפסטיבל Mostly Mozart
24 פרלודים לצ'לו פסנתר מאת לרה אאורבך - בפסטיבל הבינלאומי למוזיקה בקאראמור
העיבוד מאת לרה אאורבך לקונצ'רטו אופוס 34 לצ'לו ופסנתר מאת שוסטקוביץ' בפסטיבל שלזוויג הולשטיין
הקונצ'רטו לצ'לו של הולמן עם התזמורת הסימפונית של סנט פטרסבורג
הקונצ'רטו לצ'לו "un despertar" מאת מתיאס פינטשר - עם התזמורת הסימפונית של בוסטון
ויילרשטיין מנגנת על צ'לו ויליאם פורסטר שיוצר בלונדון בשנת 1790.
כשהייתה בת 9 אובחנה אליסה ויילרשטיין במחלת סוכרת הנעורים.
ויילרשטיין פועלת בגיוס תרומות למען הקרן למחקר של סוכרת הנעורים.
בצעירותה היא הייתה חברתו של הכנר מתן גבעול, שהתאבד בשנת 2011.
היא נשואה למנצח הוונצואלי רפאל פאיארה.
נבחרה לנגן בתוכניות ECHO Rising Stars ושל החברה למוזיקה קאמרית II - תוכנית לאמנים צעירים של חברה למוזיקה קאמרית של לינקולן סנטר
2006 - פרס לאונרד ברנשטיין בפסטיבל שלזוויג הולשטיין
פרס מרטין סגל של לינקולן סנטר להישגים מצוינים
2011 - מלגת הקרן מקארתור לאמנים גאונים
2014 - תואר דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת קולומביה בניו יורק
Elgar & Carter Cello Concertos עם הקפלה הממלכתית (שטאטסקאפלה) של ברלין בניצוחו של דניאל בארנבוים, 2012
אליסבטה אולניוק-ליפה (ברומנית: Elisabeta Oleniuc-Lipă; נולדה ב-26 באוקטובר 1964) היא חותרת רומניה בעברה ושרה בממשלת רומניה.
היא אלופה אולימפית בעלת 8 מדליות, מהן 5 זהב ואלופת עולם בעלת 13 מדליות מהן 1 זהב.
ליפה היא החותרת המעוטרת ביותר בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים ומחזיקה בשיא הפרש השנים בין מדליית הזהב הראשונה שבה זכתה לבין מדליית הזהב האחרונה שבה זכתה, הפרש שעומד על עשרים שנה.
היא האדם היחיד שזכה בשתי מדליות זהב בשני מקצי חתירה עיקריים: חתירה בסירה לחותר בודד ובחתירה בסירת שמונה חותרים.
ליפה מכהנת כשרת הנוער והספורט בראשותו של דאצ'יאן צ'ולוש משנת 2015.
ליפה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים בגיל 19 באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) וזכתה במדליית הזהב הראשונה שלה בחתירה בסירת זוגות.
את מדליית הזהב האחרונה שלה השיגה באולימפיאדת אתונה (2004) בחתירה בסירת שמיניית חותרים.
בשנת 2004, נהייתה לחותרת הראשונה בהיסטוריה שהתחרתה בשש אולימפיאדות.
לפניה, היו רק חותרים גברים שהשתתפו בכמות כה נכבדת של תחרויות.
בשנת 2008 הוענקה לליפה מדליית תומאס קלר, אות הכבוד הגבוה ביותר הניתן לחותר.
אליסבטה בַּגְרִיאנָה (; 16 באפריל 1893, סופיה, ממלכת בולגריה – 23 במרץ 1991, סופיה, בולגריה; נולדה אליזווטה ליובומירובה בלצ'בה, בבולגרית: Елисавета Любомирова Белчева), הייתה משוררת בולגרית, אשר יחד עם דורה גאבה נחשבת אחת מחלוצות הספרות הבולגרית הנכתבת בידי נשים.
את שיריה הראשונים חיברה בגריאנה בשנים 1907–1908, בעת שחיה עם משפחתה בעיר וליקו טרנובו.
טרם מלאו לה 20, שימשה בגריאנה בהוראה בכפר בשם אפטאני, בשנים 1910–1911. לאחר מכן החלה ללמוד פילולוגיה סלאבית באוניברסיטת סופיה.
שניים משיריה -- "למה" (Защо) ו"שיר לילה" (Вечерна песен) -- פורסמו לראשונה בשנת 1915, בכתב העת "הגות עכשווית" (Съвременна мисъл).
לאחר מלחמת העולם הראשונה השתלבה בגריאנה בחיי הספרות הבולגרית, בתקופת שינוי בשירה הבולגרית.
החל משנת 1921 השתתפה בכתבי העת "חדשות לאשה" (Вестник на жената), "מודרנה" (Съвременник), ואחרים.
בשנת 1927 פרסמה ספר שירה ראשון, בשם "הנצחי והקדוש" (Вечната и святата), וזכתה להכרה מצד הממסד הספרותי.
כמו כן החלה לחבר סיפורת לילדים.
במהלך חייה ערכה מספר כתבי עת שונים.
שירתה מתאפיינת בישירות, רגישות, ורצינות.
בשיר "הבאר" (Кладенецът) היא מתארת איך כילדה קטנה חפרה באר אל מעיין השירה בנשמתה.
בשיר "הנצחי" היא מהרהרת בגופת אֵם מתה.
יצירתה תורגמה ליותר מ-30 שפות, אך כמעט ולא תורגמה לעברית.
בשנת 2002 תרגם אריה סתיו את שירה "לא, לא, אינני פנלופה" ופרסמו בכתב העת "נתיב" בעריכתו.
בשנת 1969 זכתה במדליית זהב מאגודת המשוררים הלאומית ברומא.
בגריאנה הייתה מיודדת עם פטר רוסב, אביה של הפוליטיקאית הברזילאית (ולימים נשיאת ברזיל) דילמה רוסף.
אליסאו פריירה דוס סנטוס (בפורטוגזית: Eliseu Pereira dos Santos; נולד ב-1 באוקטובר 1983 ידוע כ"אליסאו") הוא כדורגלן עבר פורטוגלי ששיחק בעמדות המגן השמאלי והקיצוני.
אליסאו נולד בעיר אנגרה דו אירואיז'מו שבאי טרסיירה לאם בעלת מסעדה ממוצא כף ורדי ולאב נהג אמבולנס.
כבר בהיותו ילד הוריו התגרשו.
בגיל 11 אליסאו התחיל לשחק בקבוצת ילדים מקומית, ובגיל 18 הצטרף למחלקת הנוער של בלננסש.
בשנת אליסאו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה.
בקיץ הושאל לוארזים על מנת לצבור דקות משחק.
בקיץ חזר לבלננסש וקיבל בה יותר דקות משחק.
בקיץ אליסאו חתם במאלגה ששיחקה אז בליגה השנייה בספרד.
את העונה אליסאו סיים עם 3 שערים ב-37 משחקי ליגה ומאלגה חזר לליגת העל.
גם בעונת אליסאו היה בורג משמעותי בהרכב הקבוצה וסיים עם 7 שערים ב-36 משחקי ליגה.
ב-25 ביוני 2009 אליסאו חתם בלאציו מהסרייה א' תמורת מיליון אירו.
בלאציו, אליסאו רשם רק 2 הופעות ליגה וב-7 בינואר 2010 הושאל לריאל סרגוסה עד לסיום העונה.
ב-27 בספטמבר 2010 אליסאו הבקיע שער מ-25 מטר במשחק הליגה נגד ויאריאל בדקה הרביעית של המשחק, בדקה ה-41 הורחק לאחר פגיעה בקרלוס מרצ'נה.
בקיץ נאצ'ו מונראל חתם במאלגה ואליסאו הוסט לעמדת הקשר.
ב-3 באוקטובר 2012 אליסאו הבקיע צמד בניצחון 0-3 נגד אנדרלכט במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות.
ב-24 ביולי 2014 חתם בבנפיקה ליסבון לשנתיים עם אופציה לעונה נוספת תמורת כמיליון וחצי אירו.
בבנפיקה אליסאו התאחד עם ז'ורז'ה ז'זוש שאימן אותו בבלננסש.
ב-10 באוגוסט 2014 אליסאו ערך את הופעת הבכורה שלו בבנפיקה במסגרת הסופר קאפ הפורטוגלי נגד ריו אבה בו ניצחה בנפיקה 2-3 בפנדלים לאחר תיקו 0-0 אחרי 120 דקות.
ב-21 בפברואר 2015 אליסאו הבקיע את שער הבכורה שלו בבנפיקה בניצחון 1-3 נגד מוריירנסה.
בסיום עונת 2017/2018 שוחרר מבנפיקה.
בפברואר אליסאו זומן לראשונה לסגל נבחרת פורטוגל לקראת משחק הידידות נגד .
ב-10 ביוני 2009 אליסאו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 0-0 נגד .
אליסאו זומן לסגל המורחב של פורטוגל לקראת מונדיאל 2010, אך לא נכלל בסגל המורחב.
ב-7 באוקטובר 2011 אליסאו כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 3-5 נגד במסגרת מוקדמות יורו 2012.
אליסאו נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2016 ואף זכה עם הנבחרת באליפות אירופה לראשונה בתולדותיה.
ליגת העל הפורטוגלית: , ,
הסופר קאפ הפורטוגלי: , ,
אליסה היא מערכת בינה מלאכותית אוניברסלית מסוג עוזרת אישית וירטואלית עבור יישומי יאנדקס.
המערכת מעבדת שפה טבעית מדוברת, כדי לענות על שאלות, לתת המלצות, לבצע פעולות בהתאם לבקשות המשתמש ולענות על שאלות.
מאפייני המערכת כוללים הסתגלות להעדפותיו של המשתמש לאורך זמן והצגת תוצאות אישיות.
הדיווח הראשון אודות אליסה עלה במאי 2017 כשהופיעה גרסת בטא שלה ביישומון של יאנדקס לטלפונים הניידים.
השם אליסה נבחר לאחר הצבעה באינטרנט בקרב המשתמשים.
אליסה הושקה רשמית ב-10 באוקטובר 2017 ובספטמבר אותה שנה נבחנה על ידי נשיא רוסיה ולדימיר פוטין בעת ביקורו במשרדי יאנדקס.
לשאלתו "האם לא מעליבים אותך כאן?", היא ענתה "היום הסתכלתי ביאנדקס בתמונות חתולים ויותר טוב מזה לא ראיתי.
אני מקווה שגם אצלך הכל טוב!".
ג'סטין דווין לי ג'ונסון , הידוע בשם הבמה אליסה אדוורדס (Alyssa Edwards), הוא מלכת דראג וכוריאוגרף אמריקאי.
זכה להכרה לאחר השתתפותו בעונה החמישית של "המרוץ לדראג של רו פול" (בו דורג במקום השישי) ובעונה השנייה של "המירוץ לדראג: אולסטארס" (בו דורג במקום החמישי).
התוכנית הדוקומנטרית "Dancing Queen", שעלתה לנטפליקס באוקטובר 2018, התמקדה בדמותו.
את שם הדראג שלו לקח ג'ונסון מאליסה מילאנו ומאם הדראג שלו לייקן אדוורדס.
אליסה היא חלק ממשפחת הדראג "האוס אוף אדוורדס" ומהווה בעצמה אם דראג למשתתפות אחרות ב"המרוץ לדראג של רו פול", בהן שאנג'לה, לגנג'ה אסטרנג'ה, ג'יה גאן ופלסטיק טיארה, ממלכות הדראג המפורסמות בעולם.
ב-2010, זכתה אליסה אדוורדס בתואר "מיס גיי אמריקה" אך הוא נלקח ממנה בשל קונפליקטים עסקיים עם הארגון שמעניק את הפרס.
בנובמבר 2012, ערוץ לוגו הכריז שאדוורדס היא אחת מהמשתתפות בעונה החמישית של תוכנית המציאות "המרוץ לדראג של רו פול".
משתתפת נוספת בעונה זו הייתה קוקו מנטריז, אשר קיבלה את התואר "מיס גיי אמריקה" לאחר שזה נלקח מאדוורדס.
היא ניצחה באתגר אחד, הודחה לבסוף בפרק 9, וסיימה במקום השישי כאחת מחביבות הקהל הבולטות של העונה.
אליסה אדוורדס ידועה גם בסדרת הרשת "הסוד של אליסה" שבה היא מדברת על נושאים שונים ומזמינה אורחים שונים, בהם מלכות דראג, אמנים ועוד.
ב-2016 פורסם כי אדוורדס היא אחת מעשר המתמודדות בעונה השנייה של "המרוץ לדראג: אולסטארס".
היא ניצחה את אתגר מחזמר הנשים המפורסמות בהיסטוריה ("Herstory of the world") כאשר גילמה את אנני אוקלי.
היא הודחה בפרק הבא, אך חזרה לתחרות יחד עם טטיאנה פרק לאחר מכן לאחר שניצחה יחד באתגר סטנד-אפ זוגי עם אלסקה.
אדוורדס הודחה סופית שני פרקים לאחר חזרתה וסיימה במקום החמישי.
אליסה אדוורדס השתתפה בסרטים "הוריקן ביאנקה 1" ו"הוריקן ביאנקה 2: מרוסיה בשנאה" בכיכובה של מנצחת העונה השישית של "המרוץ לדראג של רו פול", ביאנקה דל ריו.
ג'ונסון מפעיל בטקסס מועדון ריקוד שהוא המרכז של הסדרה הדוקומנטרית "Dancing Queen" שמופקת בין היתר על ידי רופול ועלתה ב-5 באוקטובר 2018 לנטפליקס.
אליסבת ואלאס (בנורווגית: Elisabeth Walaas; נולדה ב-27 באפריל 1956) היא פוליטיקאית נורווגית ממפלגת העבודה (נורווגיה).
ואלאס סיימה ב-1983 תואר באוניברסיטת ברגן, ועבדה כמורה במהלך ואחרי הלימודים.
מ-1983 ועד 1990 הייתה חברה בעיריית ברגן, מ-1989 ל-1993 שימשה כסגנית חברה בסטורטינג (הפרלמנט הנורווגי) מטעם מחוז הורדלנד, מ-1987 ועד 1989 הייתה יועצת פוליטית במשרד התרבות והמדע הנורווגי ומ-1990 ועד 1992 הייתה בתפקיד זה במשרד החוץ.
מ-2001 ועד 2004 עבדה במשרה דיפלומטית בבריסל.
ב-2005 התמנתה לשגרירת נורווגיה בקרואטיה.
הייתה גם סגנית שרת החוץ בקבינט השני של ינס סטולטנברג.
אליס שוורצר היא עיתונאית גרמנייה ופמיניסטית מודרנית בולטת.
היא המייסדת והמוציאה לאור של העיתון הפמיניסטי הגרמני "אמה" , ובעלת טור בעיתון הנפוץ בילד.
כבת לאם חד הורית בת 22 שנעלמה מחייה בתה, שוורצר גדלה על ידי הורי אמה בוופרטל.
לטענתה היו סבה וסבתה אנטי-נאצים מובהקים וסבתה הייתה אקופמיניסטית שהקדימה את זמנה ופעילה למען זכויות בעלי חיים.
במהלך מלחמת העולם השנייה משפחתה עזבה לבוואריה ובשנת 1950 הם חזרו אל חבל הרוהר.
ביוני 2018 נישאו שוורצר ובת זוגה, טינה פליטנר לאחר זוגיות ושותפות מקצועית ארוכת שנים.
שוורצר מקיימת קשרי ידידות עם קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל.
לאחר שלמדה בצרפת, החלה שוורצר בעבודת עיתונאות כמתלמדת בדיסלדורף בשנת 1966. ב-1969 החלה לעבוד כעיתונאית.
בין השנים 1970 ל-1974 עבדה כפרילנסרית עבור כלי תקשורת שונים בפריז.
במקביל, היא למדה פסיכולוגיה וסוציולוגיה בשיעורים שהרצה בהם מישל פוקו, בין היתר.
בפריז פגשה שוורצר אנשי שמאל ידועים כגון ז'אן-פול סארטר ודניאל כהן-בנדיט.
היא הייתה בין מייסדיה של התנועה הפמיניסטית בפריז (תנועת שחרור הנשים, MLF), וגם הפיצה את רעיונותיה לגרמניה.
באפריל 1971 הצטרפה שוורצר לסימון דה בובואר, ז'אן מורו, קתרין דנב ו-340 נשים צרפתיות שחתמו על מניפסט ה-343 בו הודיעו בפומבי כי כל אחת מהן עברה בעברה הפלה בלתי חוקית.
בכך החלו במסע פרסום מוצלח למען התרת הפלות בצרפת.
ביוני 1971 היא פתחה בקמפיין דומה בגרמניה, בשם Frauen gegen den § 218 ("נשים נגד סעיף 218", שהיה סעיף של חוק העונשין הגרמני שקבע שהפלה אינה חוקית).
שוורצר ו-374 נשים גרמניות, כולל רומי שניידר וסנטה ברגר הכריזו שעברו הפלה בעברן.
בסתיו 1971, היא הוציאה לאור את ספרה הראשון שנקרא בשם הקמפיין הזה.
הקמפיין הצליח וסעיף 218 בחוק של מערב גרמניה בוטל ב-1975 בהחלטה בנוגע להפלות בבית המשפט החוקתי הגרמני ב-1975. עשרות שנים לאחר מכן, שוורצר חשפה שהנשים שהשתתפו בקמפיין, כולל היא, בעצם מעולם לא עברו הפלה.
אחד מספריה הידועים ביותר הוא "ההבדל הקטן והשלכותיו העצומות" , שיצא לאור ב -1975 ואשר בזכותו התפרסמה גם מחוץ לגבולות גרמניה.
הוא תורגם ללמעלה מעשר שפות.
מאז פרסום הספר נחשבת שוורצר לפמיניסטית המודרנית הידועה ביותר בגרמניה, אך גם השנויה במחלוקת.
היא פמיניסטית גל שני, המייצגת רעיונות של שוויון מגדרי.
כך למשל, אחת ממטרותיה הייתה הגשמת עצמאות כלכלית לנשים.
היא נאבקה נגד החוק שחייב נשים נשואות לקבל אישור מבעליהן כדי לעבוד מחוץ לבית.
בינואר 1977 פורסם הגיליון הראשון של כתב העת של שוורצר, "אמה" ששמו נגזר מהמילה אמנציפציה.
זהו מגזין פמיניסטי ששאב השראה הן בתוכן, בעיצוב ובפנייה לקהל היעד מהמגזין הפמיניסטי האמריקאי Ms.
בשנים שלאחר מכן התמקדה במגזין, כעורכת ראשית ומוציאה לאור.
ב-1993 הפך כתב העת למגזין דו-חודשי.
בין השנים 2010–2012 המגזין יצא פעם ברבעון אך לאור הביקוש הגובר חזר ב-2012 להפצה דו-חודשית.
עם הקמפיין האנטי-פורנוגרפיה "PorNo" שהחלה ב-1987, היא עתרה לאסור פורנוגרפיה בגרמניה, וטענה כי הפורנוגרפיה פוגעת בכבודן של נשים, מהווה צורה של אלימות נגדן, ותורמת לשנאת נשים ולאלימות פיזית נגד נשים.
הקמפיין המתמשך לא זכה להצלחה רבה.
בין השנים 1992 ל-1993 היא הנחתה בתוכנית האירוח הפוליטית "Zeil um Zehn" בערוץ הטלוויזיה הגרמנית HR .
בזכות הופעותיה התכופות בתוכניות אירוח בטלוויזיה הגרמנית, היא הפכה לשם דבר בטלוויזיה הגרמנית בכל הנוגע לפמיניזם.
בנוסף למגזין ולהשתתפות בתוכניות אירוח המשיכה שוורצר לכתוב ספרים.
בסך הכל כתבה 16 ספרים ש-15 מתוכם הוציאה בעצמה לאור, ביניהם אחד על אירוע הרצח וההתאבדות הלא מפוענחים של פטרה קלי וגרט בסטיאן , שנקרא "אהבה הורגת" , והביוגרפיות של רומי שניידר ושל מריון דונהוף.
שוורצר ניהלה קמפיין נגד החוק של 2002 שמיסד באופן חוקי בתי בושת.
היא מתייחסת לזנות כאל אלימות נגד נשים, ומעדיפה את השיטה הנהוגה בשוודיה, בה נתינת שירותי מין היא חוקית, אבל רכישתם לא.
פעילותה במאה ה-21 מתמקדת בביקורת על מעמד האישה באסלאם ונגד אסלאמיזם.
היא מצדדת באיסור לבישת החג'אב, שהיא רואה בו סמל לדיכוי, בבתי ספר ומסגרות ציבוריות אחרות.
היא מזהירה מפני השתלטות האסלאם על אירופה, שלדעתה תוביל לשחיקה בזכויות האדם, בייחוד בזכויות הנשים.
ומצד שני, היא מצדדת בהמשך החוקיות של מילת זכרים.
במאי 2014 רשויות המס הגרמניות תבעו את שוורצר על העלמת מס תוך שימוש בחשבונות בנק בשווייץ שאליהם העבירה שוורצר את הרווחים שנרכשו ממכירת ספרים ומצגות פומביות ובכך נמנעה ממיסוי בגרמניה.
הנכסים הלא חוקיים שלה נערמו לסכום של 4 מיליון יורו.
על פי סעיף 371 של קוד המס הגרמני העבריין של הונאת מס יכול להימנע מעונש אם הוא או היא מודה על העבירה ומשלם את המיסים שלא שולמו לרשויות.
שוורצר ניסתה לטפל בפרשה בסודיות מול רשויות המס הגרמניות אך בפברואר 2014 כתב העיתון הגרמני דר שפיגל יצא בכתבת תחקיר בנושא והפרשה הפכה לציבורית.
שוורצר הודתה בהונאה ובהצהרה שכתבה באתר הרשמי שלה היא תרצה את פעולותיה בעבר בכך שחששה שעקב התנכלויות מצד יריבים פוליטיים היא תאלץ לעזוב את המדינה וניסתה להתכונן לכך כלכלית.
כתוצאה מכך, בחודש יולי 2016 נקנסה שוורצר בסכום בעל שש ספרות על ידי בית המשפט המקומי של קלן.
1996, עיטור צלב הכבוד (צלב הכבוד עם סרט) שך מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה ובשנת 2005, את העיטור צלב הגדול - דרגה ראשונה.
2004, פרס "דנוביוס" על "המאבק הנלהב שלה למען זכויות הנשים".
2004, עיטור האביר של לגיון הכבוד הצרפתי .
2005, פרס המדינה Staatspreis של המדינה הפדרלית הגרמנית של נורדריין-וסטפאליה .
אליסה ברטולי (באיטלקית: Elisa Bartoli; נולדה ב-7 במאי 1991) היא כדורגלנית איטלקייה, המשחקת בעמדת המגן ברומא ובנבחרת איטליה.
ברטולי שיחקה שלוש עונות בקבוצה מעיר הולדתה, עד שבשנת 2012 הצטרפה למועדון הכדורגל טורס.
בשנת 2015 היא חתמה במועדון הכדורגל מוזניקה, ולאחר עונה אחת בלבד בשורותיה חתמה בפיורנטינה.
בשנת 2018 היא חתמה במועדון הכדורגל מרומא, אשר הוקם בחודש יולי של אותה השנה, ומיד הפכה לקפטנית הקבוצה.
היא זומנה לראשונה לנבחרת הבוגרת כחלק מהסגל האיטלקי ליורו 2013, היא וחברותיה לנבחרת הגיעו עד לרבע הגמר בטורניר.
לטורניר היורו של 2017 העפילה ברטולי עם נבחרתה, אך בטורניר עצמו הן כשלו ולא הצליחו לעבור את שלב הבתים.
בגביע העולם בכדורגל נשים 2019 לעומת זאת, הגיעה ברטולי עם נבחרתה עד לשלב רבע הגמר בטורניר.
אליסה וייט-גלוז היא זמרת ויוצרת יהודייה-קנדית, ידועה בתור סולנית להקת הדת' מטאל המלודי Arch Enemy, וסולנית לשעבר של להקת המטאלקור הקנדית The Agonist.
הסגנון הווקאלי שלה כולל קולות נהמה ושירה רגילה.
אף על פי שהיא קשורה בעיקר לדת' מטאל מלודי, היא הופיעה כזמרת אורחת של להקות פאוור מטאל ומטאל סימפוני, בעיקר קאמלוט ודיליין, וביצעה הופעות חיות עם Nightwish ועם טאריה טורונן.
בשנת 2004 הקימה וייט-גלוז את The Agonist (שנקראה אז "Tempest") עם חברי הלהקה דני מרינו, וכריס קלס, במונטריאול, קוויבק, קנדה.
היא שחררה איתם שלושה אלבומים כסולנית הראשית שלהם.
וייט-גלוז פרסמה בדף הפייסבוק שלה, כי היא עזבה את The Agonist, וכי ויקי פסראקיס, תיקח את תפקיד הסולנית במקומה.
באוגוסט 2015 חשפה וייט-גלוז בראיון, כי שאר חברי The Agonist הוציאו אותה מהלהקה, והסירו אותה בכוח מכל מה שקשור ללהקה.
וויט-גלוז נתנה ראיון נוסף ב-2017, שם פירטה את נסיבות עזיבתה וכיצד ראתה בכך את "הבגידה הגדולה ביותר" שחשה אי פעם בחייה.
לאחר מכן שחררה The Agonist את הצהרתם הציבורית החולקת על דבריה, תוך שהיא מצטטת התנהגות לא מקצועית וסכסוכים כסיבת עזיבתה.
ב-17 במרץ 2014 הודיעה Arch Enemy כי וייט-גלוז תחליף את הסולנית לשעבר אנגלה גוסו.
וייט-גלוז נולדה במונטריאול, קוויבק, שבקנדה, הבת השנייה משלושה ילדים (לווייט-גלוז יש אחות גדולה, ואח צעיר).
סבה וסבתה היו אסירים במחנות ריכוז בזמן מלחמת העולם השנייה והצליחו להימלט.
חוויותיהם במחנות נתנו השראה לשיר, "First Day in Hell" של Arch Enemy.
וייט-גלוז גדלה במשפחה צמחונית, והיא טבעונית מאז 1998. היא פעילת זכויות בעלי חיים, וקיבלה פרס ליבי מ-PETA על עבודתה בקמפיין בינלאומי הפועל נגד ציד של כלבי ים קנדים.
מנהלת אורח חיים סטרייט אדג'י.
וייט-גלוז מנהלת מערכת יחסים עם פול קאיאפה, הידוע גם בשם "דויל וולפגנג פון פרנקנשטיין", הגיטריסט של להקת הפאנק רוק (Punk rock) האמריקאית Misfits.
בשנת 2016, חשפה וייט-גלוז שהיא סובלת מחרדה חברתית, אשר לדעתה נבעה בעקבות סיבוב הופעות מפרך.
אליסה דור (ספיבק-רוכמן) (נולדה ב-3 בינואר 1953) היא זמרת, תסריטאית ומפיקה ישראלית-ארגנטינאית.
אליסה דור נולדה בבואנוס איירס, ארגנטינה.
למדה מוזיקה ופיתוח קול באקדמיה הלאומית למוזיקה ואומנויות הבמה בבואנוס איירס, ומוזיקותרפיה באוניברסיטה של המוזיאון הסוציאלי, בואנוס איירס.