tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אבס פועל על מנת להציב את האגדות והמעשיות במקום מרכזי בספרות הילדים הישראלית ועוסק זה שנים רבות במחקר בנושא אגדות עם ומעשיות.
אבס מרבה ללקט אגדות ומעשיות מפי קשישים וזקנים בכל רחבי ישראל, המספרים לו מעשיות ששמעו בילדותם.
כמו כן אוסף אבס מעשיות בכנסים בינלאומיים של אנתרופולוגים וחובבי מעשיות כמוהו.
אבס התחיל לכתוב ספרי ילדים, מתחילת שנות התשעים.
עד היום, הוא נחשב לאחד מסופרי הילדים האהובים ביותר.
אחד משיאי הצלחתו המקצועית, היה עם המאייר אמי רובינגר, איתו התחיל לעבוד בתחילת שנות האלפיים.
ספרם הראשון היה "סיפורם הבלתי נשכח של חכמי חלם" (אותו אייר רובינגר), על תושבי העיר הדמיונית "חלם" ועל המעשיות שלהם.
הספר הראשון הצליח מאוד ונמכר בכמויות גדולות במיוחד.
את שיתוף הפעולה הנוסף, הם עשו בספר "ספר המעשיות הגדול" (גם אותו אייר רובינגר) ועליו עבד אבס במשך 3 שנים.
גם שיתוף הפעולה הזה, הצליח מאוד והספר דורג באחד מעשרת הספרים הכי נמכרים ומצליחים בישראל.
אבס ורובינגר המשיכו לעשות עוד ספרים ביחד ביניהם: "בדיחון הפילים", "בדיחון החיות", "בדיחון המפלצות", "סיפורי אלף לילה ולילה", "ספר החידות ושעשועים", "חידות לילדים שאוהבים אתגרים" ועוד.
בשנת 2021 - זכה הסופר שלמה אבס בפרס "מפעל חיים" על תרומתו לספרות הילדים בעברית, מטעם "המרכז הישראלי לחדשנות בחינוך".
אבס הוא אביהם של הפסנתרן אלישע אבס, והסופר מיכאל אבס.
רעייתו של שלמה אבס, אריאן, היא נכדתה של אריאדנה סקריאבינה — מראשי המחתרת היהודית הצרפתית במלחמת העולם השנייה, שנרצחה על ידי הגסטפו ביולי 1944. אבס גר בחיפה, הוא אב לארבעה ילדים וסב לנכדים.
אבס קידם את נושא החידות בספרי ילדים.
עד כה ראו אור 13 ספרי חידות לילדים שבהם יש יותר מ-1,100 חידות מסוגים שונים.
כמו כן הוא הוציא לאור 13 ספרי בדיחות שבהם יש יותר מאלפיים בדיחות.
חלק מספריו של אבס נחלקים לסדרות:
"קריאה למחשבה": סדרה מאוירת איכותית שמטרתה לעודד חשיבה אצל ילדים בנושאי אי-אלימות, רוח החופש, קבלת השונה, כוחן של מילים, האיוולת שברדיפת בצע, כיבוד הזיקנה, צער בעלי חיים שניצלים ועוד.
מתאימה לילדים בגילים 5 עד 7.
"ספרות מופת": מבחר מהספרות הקלאסית העולמית כמו סיפורי אלף לילה ועוד חמישה וחצי לילות, סיפורי הרפתקאות, סיפורי נונסנס, משלי איזופוס, מעשיות האחים גרים ועוד.
מתאימה לילדים בגילים 7 עד 10.
"סדרת לצים גדולים בספרות הילדים": לצים יהודים מהמערב ומהמזרח, הרשלה, ג'וחא, שלומיאל, חכמי חלם, טיל אוילנשפיגל ועוד.
"הסדרה הקלאסית לילדים": מתאימה לילדים בכתות גבוהות יותר הכוללת את "אוצר המעשיות הקלאסיות", אגדות נורווגיות, ועוד.
מתאימה לילדים מגיל 7 עד 12 ולמבוגרים חובבי המעשיה העממית.
אבס גם ערך ספרות, כגון: "עלילות נאסר א-דין", בעיבודו ובעריכתו יחד עם אירה טובית ואוריאל אלמליח.
הספר יצא לאור בהוצאת עגור, 1991.
הסיפורים הבלתי נשכחים של חכמי חלם
תעלומות של פשע פתור אותן בעצמך
מסע הקסם אל ממלכת הגמדים והענקים: מבחר מעשיות
חגיגה של מעשיות לחגים: מעשיות עדות-ישראל לחגי ישראל
ספורי החיות האהובים ביותר לילדים
הספר הענקי של בדיחות לילדים
למה יהודי עולה לישראל: מבחר מעשיות
להציל את כוכב הים: ספר הספורים הירוק
החיים והמות ביד הלשון: מבחר מעשיות
ספורי צדק: מעשיות לילדים בנושא חוק ומשפט
אבא מספר לי: הספורים האהובים ביותר
פעמוני העיר לונדון: האגדות האנגליות הקלסיות
בת ונציה היפה: האגדות האיטלקיות הקלסיות
פרחי דעת: מיטב החוכמה העממית של עדות ישראל
יונה עם עלה של זית: ספורים שמושיטים יד לשלום ולא לאלימות
מאזופוס עד הרמב"ם: משלים חכמים לילדים
אננסי - עלילותיו של עכביש
ההרפתקה הנועזת על חומות ירושלים
התחרות הגדולה עם רכבת העמק
הקסם של מדיבא: ספורי הילדים האהובים של נלסון מנדלה
מעשה באוזני המן: מעשיה משעשעת לפורים
לצחוק בטרוף: הבדיחות המהממות ביותר
האם שלשה אריות יכולים לעוף?
מי שתה את החלב שלי?
שלמה אליהו (נולד ב-18 בינואר 1936) הוא איש עסקים, סוכן ביטוח ופוליטיקאי ישראלי, מייסד חברת הביטוח "אליהו" ובעל השליטה בחברת "מגדל אחזקות ביטוח ופיננסים".
היה חבר הכנסת מטעם מפלגת ד"ש בכנסת התשיעית.
שלמה אליהו נולד בבגדאד שבעיראק.
בשנת 1950 עלה לישראל עם הוריו ושמונה אחיו ואחיותיו.
לאחר שהות במעברת שבות עם עברו להתגורר בקריית שלום.
זמן קצר לאחר עלייתו ארצה החל לעבוד כשוליה במסגריה וכעבור כשנה הועסק כשליח בחברת הביטוח "מגדל".
בשנת 1953 פוטר מעבודתו ועבר לשמש סוכן ביטוח בחברת "בניין".
גיוסו לצה"ל נדחה בשל בריאותו, לאחר שסבל ממחלת הפוליו בילדותו, וב-1955 הקים סוכנות ביטוח עצמאית בשכונת שפירא שבדרום תל אביב.
באותן שנים התפרסם אליהו ברעיון השיווקי שבמרכזו הייתה הסיסמה "אליהו ישלם".
במקביל לעבודתו כסוכן ביטוח עסק באמרגנות וארגן הופעות בידור.
בשנת 1966 ייסד אליהו את "אליהו חברה לביטוח", שעסקה בראשיתה בענף ביטוח הרכב בלבד.
חברת "אליהו" הייתה לחברה הראשונה שקיבלה רישיון לעסוק בביטוח לאחר קום המדינה.
עם הקמת מפלגת ד"ש הצטרף אליהו לשורותיה והיה מועמד ברשימתה לכנסת התשיעית.
בשנת 1978, בעקבות התפטרותו של מאיר זורע מהכנסת, נכנס לכנסת.
הוא היה חבר ועדת הכספים וועדת העלייה והקליטה ובשנים 1979–1981 עמד בראש ועדת המשנה לשוק ההון.
זמן קצר לאחר כניסתו לכנסת התפצלה הסיעה ואליהו הצטרף ליגאל ידין בסיעת התנועה הדמוקרטית.
בשנת 1980 פרש והקים את סיעת אחווה.
פעילותו העסקית נמשכה גם במהלך כהונתו בכנסת, ובשנה הראשונה לכהונתו הוא החל לעסוק בנדל"ן ובנה את "בית אליהו" בתל אביב, בו שיכן את משרדיו, וכן בנין משרדים רב קומות בחיפה.
בשנת 1978 הצטרף לקבוצת היזמים שהקימה את פרויקט "גן העיר" בתל אביב.
לאחר סיום כהונתו בכנסת הרחיב את פעילותו הכלכלית.
בשנת 1982 רכש 12% ממניות חברת הביטוח "הפניקס" וכעבור כארבע שנים רכש 25% נוספים.
בשנת 1993 רכש את גרעין השליטה בבנק אגוד ובשנת 1997 רכש 36% ממניות קבוצת הביטוח "איילון".
אלו נסחרו על ידו במהלך השנים.
בשנת 1999 מכר את חלקו במניות "איילון" תמורת כ-20 מיליון דולר.
בשנת 2005 מכר את חלקו בחברת "הפניקס" לאיש העסקים יצחק תשובה.
בשנת 2001, ניסה להצטרף לגרעין השליטה בבנק לאומי, כחלק ממהלך של מכירת אחזקות המדינה בבנק.
אך הדבר לא יצא לפועל, עקב התנגדות בנק ישראל, מאחר שהחזיק בשליטה גם בבנק איגוד ובחברת הביטוח "אליהו".
בשנת 2007 הוכתר אליהו על ידי העיתון "מעריב" כאדם בעל האחזקה השנייה בגובהה בענף הבנקאות בישראל (אחרי שרי אריסון).
הוא נמנה עם 20 האנשים העשירים במדינת ישראל.
במרץ 2012 חתם על הסכם לרכישת השליטה בחברת הביטוח "מגדל" תמורת 4.2 מיליארד ש"ח, והעסקה הושלמה באוקטובר 2012. לעמידה בדרישות הרגולטור מכרה חברת "אליהו" את פעילותה בתחומי ביטוח חיים וביטוח בריאות לחברת "הראל".
הוא ציין זאת כסגירת מעגל לאחר כ-50 שנה שפוטר מעבודתו כשליח, רכש את החברה.
הוא שימש כיו"ר דירקטוריון החברה עד ינואר 2022.
בספטמבר 2011 החליטה ועדה של רשות המסים בישראל להטיל על אליהו עיצום כספי בסך 2.8 מיליון ש"ח, בגין 30 מקרים, בשנים 2007–2009, של אי דיווח על הוצאה מישראל והכנסה לישראל של המחאות בנקאיות, בהיקף כולל של כ-74 מיליון ש"ח, זאת בניגוד ל לחוק איסור הלבנת הון.
הוועדה ציינה כי אליהו נתן הסבר לגבי יעדם הלגיטימי של כ-13.5 מיליון ש"ח ששימשו להימורים בבתי קזינו באנגליה, אך לגבי למעלה מ-60 מיליון שקל לא ניתן הסבר מספק את הדעת, והמפר מסר ב"אמירה כללית" שהכספים נועדו לשימוש אישי.
ב-2011 העריך פורבס את הונו ב-1.1 מיליארד דולר.
ב-2019 זכה בפרס מפעל חיים מטעם לשכת סוכני הביטוח.
אליהו מתגורר בתל אביב, נשוי לחיה, ולהם ארבעה ילדים.
בנו, עופר אליהו (1957–2022), היה מנכ"ל "מגדל" במשך ארבע שנים וחצי, בשנים 2013–2018, אז עזב את התפקיד כחלק מהרצון של אביו לחזור לתפקיד יו"ר החברה.
לפני כן כיהן כמנכ"ל חברת הביטוח שהקים אביו, אליהו חברה לביטוח, וכן כיו"ר איגוד חברות הביטוח.
לאחר מותו התגלה שהוא זה שקנה, תחת הישארות כאוהד אנונימי, את הזכויות על קבוצת הפועל תל אביב בכדורסל מידי המפרק, והעביר אותן לידי עמותת פועל אוסישקין תל אביב ללא תמורה.
לאחר מכן גם תמך בהם כספית.
בן אחר, ישראל אליהו, מכהן בתפקידי הנהלה בקבוצת החברות שלו.
שלמה אייזנבך (נולד בשנת תש"ז 1946) הוא חזן ישראלי.
אייזנבך נולד בשכונת בתי אונגרין בירושלים כבן למשפחת חזנים, מהם התפרסם במיוחד סבו, יענק'ל פעסטער-אייזנבך.
את מינויו הראשון קיבל בגיל 17 כחזן בבית הכנסת "שיכון הפועל המזרחי" בנתניה.
לאחר מכן שימש כחזן בבית הכנסת הגדול בעכו.
בשנת 1976 לאחר תחרות של 56 חזנים נבחר כחזן ראשי בבית הכנסת "היכל שלמה" בירושלים.
שימש בתפקיד זה עד שנת תש"מ, באותן שנים הופיע בקונצרטים והופעות.
סגנונו בחזנות מאופיין בעיקר בדרכו ובהלך מחשבתו של החזן יוסל'ה רוזנבלט.
אייזנבך הקליט מאות הקלטות בהן הוא שר בעיקר את יצירותיו שלו.
שלמה אברהם רוֹזָאנֶיס (בבולגרית: Соломонъ А.
Розанесъ; 14 באפריל 1862, רוסצ'וק, וילאייט הדנובה, האימפריה העות'מאנית – י"א באייר תרצ"ח, 12 במאי 1938, סופיה, ממלכת בולגריה) היה מגדולי ההיסטוריונים של יהדות ספרד בדורות האחרונים, חוקר תולדות היהודים באימפריה העות'מאנית וארצות הבלקן.
שלמה רוזאניס נולד בשנת 1862 בעיר רוסצ'וק (רוסה), בירת וילאייט הדנובה של האימפריה העות'מאנית (בירת מחוז רוסה בבולגריה המודרנית) למשפחה דתית אורתודוקסית, מקהילת מגורשי ספרד.
אביו, אברהם רוזאניס (1838–1879), היה ראש הקהילה היהודית ברוסצ'וק, רב, מורה ומחנך.
את השכלתו היסודית קיבל ב"מלדאר" אצל הרב חיים בז'רנו, ובהמשך למד בבית הספר "אליאנס", שם למד טורקית, גרמנית וצרפתית.
ב-1874, בגיל 12, הגיע לארץ ישראל בלוויית דודו, השר העות'מאני מרדכי רוזאניס, ובזמן שהייתו בירושלים למד גם את השפה הערבית.
ב-1877 בפרוץ המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נמלטו הוא ומשפחתו לסרביה מחמת הקרבות.
בגיל 17 התייתם מאביו ונאלץ לעזור בפרנסת המשפחה, תוך כדי לימודיו.
רוזאניס כתב מאמרים בעיתונים יהודיים בבולגריה ובמסגרת זו גם חיבורים היסטוריים.
בראשית המאה ה-20 עבר להתגורר בעיר קונסטנצה שברומניה, שם הצטרף לחוג חובבי ציון של התנועה הציונית.
השתתף כאחד מצירי בולגריה בקונגרס הציוני הרביעי.
רוזאניס הרחיב את ידיעותיו בשפות גם ליוונית, איטלקית ורומנית וניצל ידע זה כדי ללקט מידע מארכיונים רבים שבהם סייר במסעותיו ברחבי הבלקנים בכלל ובולגריה בפרט.
בהמשך, השתקע רוזאניס בעיר גאלאץ שברומניה.
אף על פי שעבודתו המקיפה הביאה לו כבוד והערכה רבים, הוא לא הגיע לאיתנות כלכלית ונאלץ לשוב לבולגריה.
בסופיה, עבד למחייתו כספרן בספריה היהודית, תפקיד אותו מילא עד פטירתו ב-1938.
רחוב על שמו קרוי במושבה הגרמנית בירושלים ובשכונת תל ברוך בתל אביב-יפו.
רוזאניס טען בכתביו, שיהודים התיישבו בבולגריה עוד בתקופת בית ראשון, במהלך המאה ה-6 לפנה"ס וזאת בניגוד לדעה הרווחת שראשוני המתיישבים היו הרומניוטים שהגיעו במאה ה-1. לדבריו, גם בספרי הנביאים כגון ספר יחזקאל, ישנם רמזים על הימצאות יהודים בבלקן.
הוא ציין כי היהודים הכירו את הארצות שמצפון להם במסגרת מסעות סחר וכי ניתן להניח שהגיעו גם לבלקנים.
במאות ה-14 וה-15 היגרו יהודים אשכנזים מצפון אל תוך האימפריה העות'מאנית.
בסוף המאה ה-15 זרמו לאימפריה יהודים מספרד ואחריהם אנוסי פורטוגל וצאצאיהם, אשר התיישבו בעיקר בסלוניקי, באיסטנבול ובארץ ישראל, אך גם בערים אחרות בבלקן.
כמותם הרבה הביאה לשינוי במבנה הקהילות, אשר חלקן קיבל ציביון "ספרדי" ואיבד את מורשתו הקודמת.
כך, קשה היה לאתר תיעוד על קהילות היהודים טרום גירוש ספרד ממקורות ראשוניים, רוזאניס ליקט מידע רב ממקורות שניוניים ואיתר עדויות ארכאולוגיות בשטח.
רוזאניס סייר ברחבי בולגריה, תיעד ואסף שברי מצבות, לוחות, כתובות וכתבי יד, אשר חלקם אבדו לאחר תיעודם, בשל המלחמות הבלתי פוסקות באזור מחד והפיתוח הכלכלי אשר צבר תנופה לאחר מלחמת העולם השנייה מאידך.
העדויות שליקט רוזאניס הן בעלי חשיבות היסטורית גדולה לאיתור מקורותיה של יהדות בולגריה ולולא עבודתו היו אובדים לעד.
רוזאניס ביקר, תיעד ובדק גם את גנזכי הקהילה היהודית בסלוניקי עוד לפני השרפה הגדולה בשנת 1917, נתן תיאור כולל מכל כתבי היד שראה, אשר רובם אבדו במהלך השריפה.
בעיני היסטוריונים חדשים, נתונות שיטות וכלי המחקר שלו במחלוקת לגבי דיוקם ההיסטורי.
רוזאניס לא פעם טעה בפירוש או לא דייק מאחר שלא היו בידו מקורות ראשוניים שיכלו להציג תמונה מלאה, אך אין מחלוקת על עבודת התיעוד המקיפה שלו, אשר שימרה עובדות ופריטים שאבדו לאחר מכן והוו בסיס למחקרים מודרניים.
רוזאניס הרבה להשתמש באופן שגוי באינדוקציה כתימוכין הבלעדיים לממצאים השונים.
לדוגמה, הרב ד"ר מרדכי גרינוולד מתאר כי מצא בבית העלמין העתיק של העיר וידין, מצבה ועליה הכיתוב "אנאניס", שנמצא גם על מצבה שזוהתה בוודאות גם בבית העלמין היהודי העתיק ברומא ומכאן הקיש רוזאניס שהמצבה בווידין היא של יהודי, מכאן קבע את תחילת ההתיישבות במקום למאה ה-2 לספירה.
ללא מקורות תומכים נוספים ההיקש היחידי שניתן היה לבצע הוא שיש כיתוב זהה על שתי מצבות, אחת מהן ברומא היא של יהודי ומוצא הנפטר בווידין הוא רק בגדר השערת מחקר.
ייחודו הגדול של רוזאניס היה שכתב את כתביו בשפה העברית ובכך תרם להעשרתה והפצתה של השפה בקרב יהודים רבים.
ספרו הגדול, דברי ימי ישראל בתוגרמא, בן שישה כרכים, הופיע בשנים תרס"ה–תש"ה.
רוזאניס התעמק גם בבלשנות ובשנת 1929 פרסם את ספרו "שפה אחת ודברים אחדים, או פילולוגיה עברית".
בספר זה, העוסק בבלשנות השוואתית, מציג רוזאניס תיזה המציינת שמקורה של השפה העברית באונומטופיאות וסמלים.
עוד גילה במחקריו כי בשפה המדוברת של יהודי הבלקן יש עקבות של השפה היוונית, שהיא שריד של תקופת השלטון הרומי.
בנוסף, ציין שהאחים קירילוס ומתודיוס שאלו אותיות מהכתב העברי כשפיתחו את הכתב הקירילי, כגון האותיות ש (Ш בכתב קירילי) ו-צ (Ц בכתב קירילי).
דברי ימי ישראל בתוגרמה: על פי מקורים ישרים, 6 כרכים, תרס"ה–תש"ה: (מהדורה ב מושלמת ומתוקנת בהוספות ומלואים רבים: תל אביב – סופיה: דביר, תר"ץ–תרצ"ח)
חלק א: זמן הגרושים והנדודים והתיישבות הפליטים בתוגרמה: משנת ה' אלפים ס' עד שנת ר"פ (1300–1520), הוסיאטין תרס"ח.
חלק ו: הדורות האחרונים; עם הערות מאת יצחק ר' מלכו, ירושלים תש"ח.
שפה אחת ודברים אחדים: או, פילולוגיה עברית: עיון מחקר על ראשית הדבור בפי האדם, סופיה: דפוס המשפט של אברהם אסא, תרפ"ח–תרפ"ט.
אברמוביץ' החל את דרכו העיתונאית בשבועון "כותרת ראשית" ולאחר מכן היה עיתונאי חוקר ב"ידיעות אחרונות".
זכה ב-1996 ב"אות אמיתי" על חשיפת מחדלים ושחיתויות במערכות הממשל והמדינה, על היותו עיתונאי לוחם, ללא מורא וללא משוא פנים ועל אמינות דיווחיו ותחקיריו.
התחקיר "11 הנידונים" של שלמה אברמוביץ', על אסירים שמתו במחנה המעצר קישון, היווה בסיס לעלילת הסרט "חובו של אהרון כהן" (בכיכובו של משה איבגי (הבמאית עמליה מרגולין, 1999).
הסרט זכה ב-Banff World Television Festival בקטגוריית סרטים לטלוויזיה, במסגרת פסטיבל הסרטים בטורונטו.
התחקיר של אברמוביץ' במוסף "7 ימים" תחת הכותרת "חרפה", עסק בשחיתויות ובמחדלים חברתיים חמורים באתרי הקרוונים, בהם שוכנו עולים ממדינות חבר העמים ומאתיופיה.
ממצאי התחקיר היוו טריגר מיידי להקמת מועדוניות באתרי הקרוונים ולהקמת התנועה החברתית "אח-שב", ביוזמת איש העסקים רוני דואק וחברי גרעין מייסד נוספים.
התנועה פעלה למען עולים ממדינות חבר העמים לשעבר ואתיופיה ובהמשך, בעקבות רצח ראש הממשלה, יצחק רבין, הפכה לתנועה החברתית ציונות 2000.
אחד מנושאי הדגל בקריירה התחקירנית של אברמוביץ היה נושא הפנסיות הסוציאליות מגרמניה.
הוא פרסם במהלך שנות ה-90' כשמונה תחקירים חובקי עולם ורחבי היקף בנושא זה.
חלק מהפרסומים הובילו לדיונים בכנסת ישראל ולטיפול בעוולות שפגעו ברבים.
ביוני 1996, פרסם ידיעה חדשותית קצרה בה כתב כי "הארגון למימוש האמנה על ביטחון סוציאלי" הפסיד בתביעת לשון הרע אף על פי שזכה.
הארגון תבע את העיתון ובית המשפט קבע שהכתבה נתנה דיווח אשר לא רק שאינו מדויק אלא גם אינו הוגן.
לאחר פרישתו מ"ידיעות אחרונות" שימש אברמוביץ כיועץ תקשורת לחברות וארגונים ובהם הנהלת חברת החשמל, ועד עובדי חברת החשמל, חברת התרופות 'תרו', חברות הייטק ועוד והחל בכתיבת ספרים.
ב-2004 השיג הקלטה ובה נשמע השר יוסף פריצקי אומר לחוקר הפרטי יעקב אשל שישמח אם ימצא חומר שלילי על עמיתו לסיעה אברהם פורז.
הקלטת ותוכנה נחשפו על ידי איילה חסון ב'מבט לחדשות' והביאה לפיטוריו מתפקידו בממשלה ב-13 ביולי 2004 וזאת לבקשת יושב-ראש מפלגתו טומי לפיד.
שלמה אברמוביץ' החל לכתוב בגיל 8. שיריו זכו בתחרויות בית ספריות ושולבו באנתולוגיות.
אברמוביץ' לימד כתיבה עיתונאית, כתיבה יוצרת ושירה בלימודי החוץ של אוניברסיטת חיפה ובמסגרות פרטיות.
אברמוביץ הוא זוכה הפרס לשירה על-שם המשוררת רחל, על ספרו "שגיאות כתיבה".
אברמוביץ' קיים קשר חברי ומקצועי מתמשך עם המשורר נתן זך, שערך את ספר השירה השני שלו "נחיתה קשה" (הוצאת 'תג').
שירים פרי עטו נכללו בספר "מה זאת אהבה?" - שירי אהבה של מיטב המשוררים העבריים בתקופתנו.
הספר בעריכת זיסי סתוי ראה אור בשנת 2000 ב"הוצאת ידיעות אחרונות".
ספרו "ריקליס - 950 מיליון דולר ב-40 דקות" בהוצאת סטימצקי היה רב מכר, תורגם לאנגלית ונמכר ברשת אמזון.
ספרו "היומן הגנוז ממחנה הריכוז ג'אדו" בהוצאת ידיעות ספרים היה רב מכר, אושר לשילוב בתוכניות הלימוד בבתי הספר התיכוניים וזיכה את אברמוביץ בפרס ראש הממשלה תשפ"ב (חקר קהילות ישראל).
ספרו "מעגלים" בהוצאת סטימצקי הדפיס מהדורה רביעית וזכה לקבלת פנים רשמית במשכן הנשיא, יצחק הרצוג
"שגיאות כתיבה" (הוצאת ירון גולן, 1990), ספר הביכורים של אברמוביץ בתחום השירה, ראה אור עם זכייתו בפרס על שם המשוררת רחל
"נחיתה קשה" (הוצאת תג, 1998) ראה אור לאחר עריכה של המשורר נתן זך
"בהודו לא שואלים למה" (טקסטים הוצאה לאור, 2005) על מאסרה בהודו של רוית שריקי, בגין עבירת סמים
"מיוסף עד יוסף" – סיפור שושלת דבש ויהדות טריפולי מגירוש ספרד ועד גירוש היהודים מלוב בשנת 1967 (טקסטים הוצאה לאור 2010)
"שירת הפרדסים של אליעזר ישראלי" 2012
אהבה ללא תנאי", סיפור חייו של צבי צימט בשואה ובארץ ישראל 2013
חיי זכרונות" (טקסטים הוצאה לאור 2015) על חייה של פנינה ישראלי
"ריקליס - 950 מיליון דולר בארבעים דקות" - ביוגרפיה על חייו של משולם ריקליס (הוצאת סטימצקי, 2016)
"מעגלים" - ספר השראה והביוגרפיה על חייו של פנחס פוזיילוב (הוצאת סטימצקי, 2025)
"הסוד המתוק" - ביוגרפיה וסיפר השראה על מפעל ממרח השוקולד "השחר העולה" ועל מייסדו, אלתר וידברג (הוצאת סטימצקי, 2025)
"היומן הגנוז ממחנה הריכוז ג'אדו" הוצאת ידיעות ספרים, 2021)
"כדורגל – סיפור אהבה", על חייו של המאמן יענקל'ה גרונדמן
"מלי – סיפור חיים" – סיפורם של ישראל מלישקביץ ממייסדי "אגד" ושל בנו, יעקב מלישקביץ מבכירי החברה
"מלאך החלומות האסורים", ספר ילדים אינטראקטיבי
הסרט התיעודי על חבורת בורשצ'וב
במהלך כתיבת ספרו "רומיאו ונוסיה" – אהבתם והתאבדותם של הפרטיזנים יהושוע צוקר ונוסיה צימט, הופק סרט התעודה הייחודי 'תמונה דור 3', (מפיק: עמי גלאם, בימוי: עמליה מרגולין.
תסריט ותחקיר: שלמה אברמוביץ') שעסק בחבורת בורשצ'וב.
הסרט שהוקרן ב'הוט' ובערוץ 2 הוא מחקר שואה ראשון מסוגו בעולם, שצלל אל תקופת השואה באמצעות סטטוס שהעלה אברמוביץ' לפייסבוק ואשר חשף תעלומה היסטורית, על פרטיזנים שהתאבדו קולקטיבית למען הצלת יהודי העיירה שהסתתרו ביער.
תחקיר הפייסבוק שביצע אברמוביץ', אשר החל בעמוד סטטוסים מצייצים הפך ויראלי והתנהל בתשע שפות ובעשרים ושבע מדינות, על פני חמש יבשות.
בזכות המידע שזרם מאירופה, מארצות הברית ומאוסטרליה - נחשף סיפור הגבורה הנדיר בעוצמתו של חבורת בורשצ'וב - 16 פרטיזנים שלחמו נגד חטיבת חי"ר משוריינת של הנאצים והתאבדו בהוראת מפקדם, יהושע צוקר, רגע לפני נפילתם בשבי האס.אס.
16 גופות מדממות שכבו בשלג בתום הקרב.
בשתיקתן הן מנעו את גילוי הסוד שצוקר ביקש לשמור: בעומק היער, במקום שהיה ידוע רק לפרטיזנים, הסתתרו היהודים שנמלטו מגטו בורשצ'וב וחיו בבורות ענק שנחפרו באדמה ונשמרו על ידי הפרטיזנים.
שלמה אלטון (10 באפריל 1927 – 22 ביוני 1967) היה אלוף-משנה בצה"ל, כיהן כמפקד חטיבת גולני ומפקד בית הספר לקצינים, נפגע במהלך מלחמת ששת הימים ומת מפצעיו כשבועיים לאחר מכן.
אלטון נולד באיזמיר שבטורקיה, בנם של רחל ואברהם.
התחנך בבית ספר "אליאנס" ובבית ספר למסחר.
בשנת 1944 עלה לארץ ישראל לבדו, במסגרת עליית הנוער.
הצטרף להכשרה בשדה נחום ולאחר שנתיים עבר לגבעת ברנר במסגרת הכשרה מגויסת לפלמ"ח.
ביולי 1954 התחתן אלטון עם עליזה דורה, שאותה הכיר בפלמ"ח.
בתחילת 1947 עבר קורס מ"כים בקיבוץ דליה, ופיקד על כיתה בגדוד 8 של חטיבת הנגב, תקופה בה איבטח הגדוד את קווי המים מניר עם לגבולות.
לאחר קורס קצינים שימש אלטון כמפקד מחלקה בגדוד 8 וכמפקד פלוגת הסיור של גדוד 7 בחטיבה.
באמצע שנות החמישים היה מפקד "המצודה" באילת.
במלחמת סיני שימש אלטון כמפקד גדוד 13 (גדעון).
הגדוד בפיקודו נלחם בקרב רפיח והבקיע את מתחם מוצבי הצבא המצרי בגזרה הצפון-מזרחית של צומת רפיח.
לאחר המלחמה נשלח לשליחות איסוף כספים במסגרת הבונדס בדרום אמריקה, והשלים את לימודי הבגרות.
למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ובבית הספר הגבוה למלחמה בצרפת, בה שהה במשך שנתיים.
בשנת 1965 מונה למפקד חטיבת גולני.
במהלך כהונתו בתפקיד שאף לשלב את כוחות החטיבה בפעולות התגמול והתעקש להשתתף בהן בעצמו.
בשנת 1966 התמנה למפקד בית הספר לקצינים, במהלך מלחמת ששת הימים הצטרף למפקדת פיקוד הדרום כקצין אג"ם של הפיקוד.
בתחילת הקרבות נפגע באורח קשה במהלך סיור ברצועת עזה ולאחר 17 ימים נפטר.
הניח אחריו את רעייתו עליזה, ושני ילדים – עידית וגל.
שלמה אהרונסון (27 בנובמבר 1936, י"ג בכסלו ה'תרצ"ז – 13 בספטמבר 2018, ד' בתשרי ה'תשע"ט) היה אדריכל נוף ישראלי, חתן פרס רכטר, פרס קרוון, פרס ירושלים ופרס א.מ.ת.
ב-1960 נסע ללמוד אדריכלות נוף באוניברסיטת קליפורניה בברקלי שבארצות הברית.
לאחר קבלת התואר הראשון ב-1963, עבד כשנתיים במשרדו של אדריכל הנוף לורנס הלפרין בסן פרנסיסקו.
ב-1965 עבר לקיימברידג' (מסצ'וסטס), שם השלים ב-1966 את לימודיו לתואר שני במחלקה לאדריכלות נוף באוניברסיטת הרווארד.
במקביל ללימודיו עבד במשרד האדריכלים השיתופי The Architects' Collaborative (TAC) בהנהגתו של ולטר גרופיוס, ועם תום הלימודים עבר ללונדון, במחלקת תכנון העיר בעירייה והיה אחראי לתכנון שכונה של 2,200 יחידות דיור.
בשנת 1968 שב ארצה, השתקע בעין כרם שבירושלים ועבד זמן מה במחלקת התכנון בעיריית ירושלים.
ב-1969 הקים משרד פרטי לאדריכלות נוף, ובמהלך השנים הרחיב את פעילות המשרד לכלול גם עבודות באדריכלות ותכנון ערים ואזורים.
מאז 2004 מנוהל המשרד בשיתוף עם בנו וכלתו, איתי וברברה אהרונסון.
במקביל לעבודתו, הקדיש אהרונסון זמן ניכר להוראת מקצועות התכנון.
הוא לימד בבצלאל, באוניברסיטה העברית בירושלים ובמחלקות לבינוי ערים ולאדריכלות נוף בהרווארד, והשתתף כמרצה אורח בכנסים בינלאומיים ובאוניברסיטאות רבות ברחבי העולם.
בין השנים 1991 ו-1998 שימש כיושב-ראש האיגוד הישראלי של אדריכלי נוף.
בשנת 1998 יצא לאור בארצות הברית ספרו "Making Peace with the Land", שבו סקר מבחר מעבודותיו.
שלמה אהרונסון נפטר ב-13 בספטמבר 2018, ונקבר בבית העלמין בגן יאשיה.
בנוסף, היה אהרונסון אדריכל הנוף בצוותי התכנון של תוכניות המתאר הארציות תמ"א 35 לבנייה, פיתוח ושימור ותמ"א 22 ליערות וייעור.
עבודותיו זיכו אותו בשבחים ופרסים רבים.
בין השאר זכה בפרס רכטר לאדריכלות בשנת 1990, בפרס קרוון לאדריכלות גנים ונוף ב-1997 ובפרס ירושלים לאדריכלות ב-2000. בשנת 2014 זכה אהרונסון בפרס א.מ.ת בתחום האדריכלות (ביחד עם יעקב יער).
פעמיים נבחרו עבודות שלו לייצג את ישראל בביאנלה של ונציה: ב-1991 נבחרה טיילת שרובר, וב-1996 מחלף שער הגיא, נתב"ג, כביש חוצה ישראל, פארק הקישלה וכיכר המעיין בנצרת.
ב-1996 הוצגו עבודותיו בתערוכה "מראה מקום: ארבע גישות באדריכלות נוף בישראל", לצד עבודות של ליפא יהלום ודן צור, גדעון שריג, ויעל מוריה ודוד סקלי.
הרב שלמה אהרן ורטהיימר (י' בכסלו תרכ"ז, 18 בנובמבר 1866 בהונגריה – י' בתמוז תרצ"ה, 11 ביולי 1935 בירושלים) היה דיין ומחבר ספרים.
עמד בראש ישיבת אור המאיר שעל יד כולל שומרי החומות.
ראשון מפרסמי כתבי גניזת קהיר.
נולד בעיר פזינוק (Pezinok) שליד ברטיסלאבה (פרשבורג) שבהונגריה (בחלק ששייך כיום לסלובקיה), ועלה לארץ ישראל עם אביו רבי יעקב ורטהיימר בשנת תר"ל (1870) בתקופת עליית תלמידי החת"ם סופר.
פרסומו בא לו בעקבות זכות הראשונים שהיה לו בפרסום כתבי גניזת קהיר.
על אף שרבים השיגו בימים ההם כתבי יד שמוצאם מהגניזה, כגון הפטריארך הפרובוסלבי שהיה בירושלים, הוא היה ככל הנראה הראשון שהדפיס בשנת תרנ"ג (1893) כתבי יד מהגניזה.
פרופ' שניאור זלמן שכטר מאנגליה שנודע כמגלה הגניזה הגיע לקהיר רק בשנת 1896.
הרב ורטהיימר שילב את ידיעותיו התורניות המקיפות בעבודתו המחקרית בההדרת כתבי הקדמונים.
בחייו הדפיס עשרות ספרים מכתבי יד עתיקים והחזיר לעולם התורה מדרשים ותשובות גאונים שהיו אבודים מאות שנים מעיני הלומדים.
בחייו הדפיס למעלה משלושים וחמישה ספרים, הן ספרי חידושים משלו והן ספרי מדרשים, גאונים וראשונים שההדיר עם הערותיו.
בהקדמת אחד מספריו בשנת ה'תר"ע הוא כותב: "זה לי שלשים שנה מאז החילותי להאיר אור מדרשי חז"ל אשר היו בכתובים.
אני הייתי אז הראשון אשר גליתי אוצרות חושך מטמוני מסתרי כתבי יד עתיקים מתוך הגניזה הישנה שבמצרים, ואני הייתי אז הראשון שהדפסתי מתוך הגוילים כתבי יד ההם ממדרשי חז"ל שו"ת הגאונים ופיוטיהם, ועל ידי זה נתפרסם בעולם מהות הגניזה.
ויבואו אחרי חכמים שונים וינצלו את מצרים ויוציאו לאור מהם דברי רבים וקנו להם שם עולם, ואדם לא זכר את המסכן ההוא אשר מלט את העיר".
בשנת 2011 נקרא רחוב על שמו בירושלים במגמה להנציח את פועלו ואת תרומתו של ורטהיימר לכתבי הגניזה בפרט ולספרות הקדמונים בכלל.
בתי מדרשות – אוצר מדרשי הגניזה [יצא לאור בחייו בכמה קונטרסים ובשנת תש"י במהדורת מוסד הרב קוק אוחדו לשני כרכים ובהם חמישים מדרשים, כולל 'פרקי היכלות', 'ברייתא דמזלות', 'מעשה מרכבה' 'מדרש ילמדנו', 'אותיות דרבי עקיבא', 'מדרש חסרות ויתרות', 'סוד העיבור' ועוד]
באור שמות הנרדפים שבתנ"ך – עבודה כבירה של לקט קדמונים וחידושים עצמאיים בבלשנות לשון הקודש וביאור הבדלי מילים, [כשאר ספריו יצא אף זה בחייו בקונטרסים, בנו הרב יוסף חיים הוציא לאור את הספר כולו בשנת תשי"ג בכרך אחד ובו מתבארים שלש מאות מילים]
שאלת שלמה – שו"ת בהלכה [ובו גם נושאים כמו שאלת החזרה לארץ ספרד והשימוש בלולב שאינו עושה פירות ועוד]
דבק טוב – על הר"ן למסכת שבועות
אבק סופר – על חידושי חתם סופר
אור התרגום – על תרגום אונקלוס
פירוש שיר השירים לר' אביגדור כהן צדק עם הערותיו של הרש"א
משנת שלמה, הערות על שישה סדרי משנה
קונטרס אבל משה, הספד על סיר משה מונטיפיורי [תרמ"ה – ספרו הראשון של הרש"א ורטהיימר]
שיר ציון – פירוש על זמירות לשבת
קונטרס דרכה של תורה על דרכי הלימוד ודרכי התלמוד, תרנ"א
לשון חסידים, ביאורים והערות על ספר חסידים
תוספות הרא"ש על מסכת סוכה עם ביאור תוספי תוספות, תרס"ג
מדבר קדמות להחיד"א עם הוספות מקדם לעין
מדרש חסרות ויתרות: מדרש אגדה מרבותנו על החסרות ויתרות שבתורה, 1898
על מפעליו זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת ה'תש"י–ה'תשי"א.
נפטר בי"ד בטבת תשס"ב, צאצאיו ממשיכים את מפעלו הספרותי-מחקרי.
בנו של רבי עקיבא איגר.
שלמה איגר נולד לרבי עקיבא איגר ולרבנית גליקל (גליקכן) בליסא שבפולין בשנת ה'תקמ"ז.
למד בישיבתו של אביו ונודע כבחיר תלמידי הישיבה וכעילוי.
בה'תקס"א נישא לרבקה גולדה, בת הרב ישראל הירשזון מוורשה, שהיה גם חותנו של ר' אברהם גינצלר מפראגה.
לאחר נישואיו עבר להתגורר בווארשה, ונשאר בה במשך 35 שנים.
בשנת ה'תקצ"א (1831) עמד בראש ועד יהודי שהשתתף במרד הפולני מול השלטון הרוסי.
במהלך המרד איבד את כל רכושו והוכרח לקבל על עצמו את משרת הרבנות בעיר קאליש כדי לכלכל את ביתו.
בשנת ה'תקצ"ח כשנפטר אביו הגדול, רצו אנשי הקהילה האדוקים בפוזנן למנותו לרב הקהילה על מקום אביו, אך המשכילים התנגדו לכך ועכבו את המינוי עד שנת ה'ת"ר.
לבסוף זכה במינוי אך לאחר כמה שנים על כס הרבנות בפוזנן, הותש כוחו מהמלחמה התמידית עם המשכילים בעירו והוא חזר לרבנות העיר קאליש.
נפטר בי"א בטבת ה'תרי"ב, ונקבר בפוזנן.
רבי שלמה עצמו מוזכר בכתביו של אביו פעמים אין ספור, ונחשב לממשיכו של אביו.
הוא עצמו עמד בקשר מכתבים רצוף עם כל גדולי דורו.
אביו כיבדו ביותר, כך למשל כאשר במהלך המחלוקת בין דפוס סלאוויטא לדפוס ראם מווילנה תמך אביו רבי עקיבא איגר במדפיסי ווילנה, ומדפיסי סלאוויטא העלו את הטענה כאילו דעתו של רבי עקיבא איגר הוטתה על ידי בנו רבי שלמה איגר.
רבי עקיבא איגר, שהיה ידוע בדורו כענוותן גדול, יצא מגדרו ובתגובה כתב מכתב חריף כנגד טענה זו:
למרות היותו מגדולי המתנגדים לחסידות, בנו רבי יהודה לייב איגר (ר' לייבל'ה) נמשך לתנועת החסידות, והצטרף לחסידות קוצק ובהמשך לחסידות איזביצה.
סביבו התגבשה חסידות לובלין והוא עצמו נמנה כאדמו"ר הראשון בשושלת זו.
היה אב לשישה בנים וחמש בנות.
גיליון מהרש"א על התלמוד הבבלי ועל השולחן ערוך
שו"ת ר"ש איגר - פסקים וכתבים, בהוצאת מוסד הרב קוק
ספר העיקרים - ביאורים בעיקרי ההלכות.
שלמה אטינגר (בפולנית: Szłojme Etinger; ביידיש: עטינגער; 1802 – ד' בטבת ה'תרט"ז, 31 בדצמבר 1856) היה מחזאי, משורר וסופר ביידיש ובעברית.
הוא כתב שירים ומשלים ומחזהו הסמלי סערקעלע נחשב כקלאסיקה בתיאטרון יידיש.
הוריו מתו בגיל צעיר והוא גדל אצל דודו, רב בלנטשנה (אזור לובלין) שידע גם גרמנית והתעניין בתחומי ידע שונים.
הוא תיאר אותו כאדם פתוח וסובלני.
ייתכן כי סובלנות זו היא הסיבה לכך שאטינגר לא התנגד לדת, בניגוד למשכילים אחרים בני דורו.
הוא לא ראה בהשכלה דבר חיובי מלכתחילה ואת הדת כשלילית מלכתחילה.
כפי שהיה מקובל אז, נישא אטינגר בשידוך בגיל 15 לבתו של הגביר של זמושץ' שם הוא היה מבאי ביתו של יוסף צדרבוים (אביו של אלכסנדר צדרבוים עורך המליץ) שהיה מרכז למשכילי העיר.
אחרי מות חמיו הוא נסע לאודסה וניסה את מזלו במסחר אך לא הצליח בכך.
קרוביו שבאודסה שכנעו אותו לנסוע ללמברג וללמוד שם על חשבונם.
ואכן בשנת 1825 הוא נסע ללמוד רפואה באוניברסיטת למברג.
בשנת 1830 סיים את הלימודים וחזר לזמושץ' שם הוא הוכר כדוקטור, אך רשמית אסור היה לו לעסוק ברפואה, משום שעל פי החוק הפולני אסור היה להעסיק רופא שלמד בחו"ל לפני שנבחן בפולין.
בזמן מגפת הכולרה שהייתה בפולין ב-1831 נקרא אטינגר לשמש כרופא בפועל, וכך צבר ניסיון, ובהמשך הוכר כרופא מבלי שנדרש להיבחן.
למרות שלא נדרש לכך, נסע אטינגר בשנת 1833 או 1834 לוורשה במטרה להיבחן, אך משום שחלה, נכשל בבחינה וקיבל אישור לעבוד כחובש, אך לא כרופא.
ב-1840 ניסה שוב להיבחן, הפעם באוניברסיטת חרקוב, אך בשל בעיות ביורוקרטיות נאלץ לחזור כלעומת שבא.
בשלב זה נטש את הרפואה ועסק בה רק עוד פעם אחת - כשפרצה מגפת כולרה ב-1855, אז נקרא אז על ידי השלטונות לעזור.
כדי להתפרנס הוא קנה חלקת אדמה ועסק בחקלאות.
אטינגר נפטר בפתאומיות באחוזה הקטנה שלו בז'דאנוב.
ארכיונו האישי הופקד בספרייה הלאומית בשנת 1936 על ידי נכדו.
כבר בצעירותו כתב אטינגר לעצמו משלים ואפיגרמות.
בהקדמה שכתב למהדורה של כתביו, שתכנן להוציא לאור ולא הצליח, מתאר אטינגר את דרכו לכתיבת ספרות ביידיש :
"לפני כמה שנים קיבלתי בלמברג שני ספרונים.
האחד נקרא "העולם שרומה" (די גענארטע וועלט, שהיה מחזה) והשני "אריה זקן" (אלטער לעב).
הראשון נקרא בגרמנית טארטיף (מחזה המבוסס על עלילת טארטיף של מולייר אבל הוא מחזה עצמאי) והשני "רובינזון קרוזו" (ראבינזאן).
ראיתי שהספרונים מצאו מאוד חן בעיני אנשים רבים ...
גם לכאלה שהם ידענים גדולים וגם לפשוטים.
שיערתי שהראשונים אהבו אותם משום שראו בהם משהו אותו לא ראו עדיין בשפת יידיש והאחרונים משום שקראו ספור מעשיות.
מייד ניסיתי גם אני לבדוק אם יש בכוחי לכתוב משהו דומה ובאותה שפה.
בתחילה כתבתי משלים אחדים ודברי חידוד.
ראיתי שהם מצאו חן בעיני קהל הקוראים.
חטפו אצלי את הכל ...
חשבתי והמצאתי עוד הרבה משלים ואפיגרמות ולבסוף מחזה שלם...".
מכאן אנחנו לומדים שאטינגר התחיל לכתוב בצורה רצינית יותר בלמברג.
קרוב לוודאי שהכוונה במחזה היא לסערקעלע.
היצירות הראשונות אותן כתב היו, אם כן משלים ואפיגרמות.
המשלים של אטינגר הם צבעוניים ומלאי פרטים.
מוסר ההשכל בהם ארוך, ולא תמיד יש קשר בינו לבין סיפור המעשה במשל...".
ווינער כותב שחלק גדול מן המשלים שלו הם יצירות מופת קטנות והן מן היפות ביותר בז'אנר הזה.
הוא הושפע בכתיבה שלו ממחברים גרמנים כמו כריסטיאן גלרט, לסינג ולפונטיין הייחוד במשלים שלו אינו בנושאים או ברעיונות המובעים בהם, כי אם בלשון המבריקה שלו.
הוא החשיב את השיר "דאס ליכט" (הנר) כשירו הטוב ביותר.
זהו עיבוד של השיר של פרידריך שילר הפעמון (Das Lied von der Glocke)
יצירתו החשובה ביותר של אטינגר היא המחזה סרקלה (סערקעלע) שחובר כנראה בלמברג בין השנים 1830-1825. המחזה שייך לסוג המחזה הסנטימנטלי שהיה נפוץ באותה תקופה, והוא אופייני לספרות ההשכלה.
יש בו אידיאליזציה של הדמויות החיוביות המשכילות, אשר מדברות גרמנית, בעוד הדמויות השליליות, השייכות למעמד הבינוני השמרני, מדברות יידיש.
ח' ווינר, במאמרו על אטינגר, עמד על כך שככל שהדמויות במחזה הן שליליות יותר כך היידיש שלהן עשירה יותר בפתגמים והבראיזמים דתיים.
כך הוא מבחין בצורה מדויקת בין הדמויות.
המחזה הוצג מספר פעמים, והייתה לו השפעה גדולה על תיאטרון יידיש.
ב-1863 הוא הועלה על הבמה בבית המדרש לרבנים בז'יטומיר, ואברהם גולדפדן שיחק את התפקיד הראשי.
צדרבוים מספר שהמחזה הועלה גם במוהילב ובתפקיד הראשי שיחק יעקב אייכנבוים:
"ובה נתפרסם שמו וחבוריו ברוסיא ופולין בלי מכבש הדפוס ויקראום במסכת משכילים אשר התענגו לשמע אזנם וגם נסו להעלות את סערקעלע על במת ישחק בכמה מקומות, והכסף הנקבץ מהבאים לראות נקדש לצדקה, והמשחקים היו בני עליה.
כה עשו במאהילוב על נהר דניעסטר ובין יתר המשחקים יצא המשורר המפואר ר' יעקב אייכענבוים ז"ל בתור ר' יוחנן שדכן.
נקל להבין כי גם יתר המשחקים היו אנשים נכבדים בני גילו".
בשל חילוקי דעות עם הצנזורה הוא לא הצליח להוציא בדפוס את היצירות שכתב ובמקום להדפיסן העתיק אותן בעשרות עותקים ודקלם אותן בפני קהלים שונים.
שלמה אורן (חבויניק) (נולד בשנת 1955) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, שימש מפקד אוגדת איו"ש, מפקד עוצבת אדום ומפקד חטיבת ביסלמ"ח.
עם סיום הקורס שב אורן לצנחנים כמפקד מחלקה בגדוד.
בהמשך מונה למפקד פלוגה בצנחנים וכסגן מפקד גדוד הנח"ל המוצנח.
בהמשך מונה למפקד גדוד שקד.
בהמשך הועלה לדרגת אל"ם ושימש כמפקד חטיבת ביסלמ"ח.
בשנת 1998 שימש כסגן מפקד אוגדת איו"ש.
לאחר מכן הועלה לדרגת תא"ל ומונה למפקד עוצבת אדום בין השנים 1998–2000. בשנת 2000 מונה למפקד אוגדת איו"ש.
ב-26 באוגוסט 2000 אירעה תקלה מבצעית של ירי דו-צדדי במבצע סימפוניית החיים של יחידת דובדבן.
האירוע התרחש בעת ניסיון למעצרו של המחבל מחמוד אבו הנוד, מי שהיה מוגדר אז כמבוקש מספר 1 בגדה המערבית והשתייך לזרוע הצבאית של החמאס, גדודי עז א-דין אל-קסאם.
במהלך המבצע שהתקיים בכפר עסירה א-שמאלייה, סברו בטעות שלושה מצלפי היחידה שחבריהם ששכבו על גג באזור המבצע הם למעשה מחבלים וירו בהם למוות.
אורן עצמו ביקש לסיים את תפקידו.
הרמטכ"ל, שאול מופז מינה ועדת חקירה בראשות האלוף שי אביטל שקבעה כי מפקד פיקוד המרכז דאז, יצחק איתן היה צריך לגלות מעורבות רבה יותר בשלב תכנון המבצע והיה צריך לחנוך את מפקד האוגדה, אורן.
עם זאת הפרקליט הצבאי הראשי, מנחם פינקלשטיין, החליט כי לא יועמדו לדין פלילי מפקדים וחיילים על מעורבותם בתאונה.
במאי 2001 מונה אורן לראש חטיבת כוח אדם בזרוע היבשה.
ביוני 2002 עמד בראש ועדה שהמליצה שנשים ישרתו כלוחמות אך לא בחי"ר ובשריון.
בהמשך שימש כנספח צה"ל במזרח הרחוק.
בפברואר 2007 מונה למנכ"ל של התאחדות הקבלנים החדשה שפרשה מהתאחדות הקבלנים והבונים בישראל.
בנובמבר 2009 מונה אורן לסמנכ"ל מינהל וארגון ברשות שדות התעופה.
אורן הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ובמדע המדינה מאוניברסיטת בר-אילן, תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה .
שלמה אליה (נולד ב-11 בנובמבר 1942) הוא איש עסקים ישראלי, יו"ר קבוצת נץ.
בשירותו בצה"ל התקדם לדרגת תת-אלוף ופיקד על המנהל האזרחי ועל יחידת הקישור ללבנון.
אליה נולד בחלב שבסוריה ועלה עם משפחתו לארץ ישראל בגיל 3. משפחתו השתקעה בשכונת התקווה שבתל אביב, בה גדל ולאחר מכן בקיבוץ נחשונים.
אליה התגייס לנח"ל ובמהלך קורס הקצינים נפצע ואיבד את ידו הימנית.
הוא עבר לחיל המודיעין, שירת בפיקוד הדרום במלחמת ההתשה כקצין מערך מודיעין השדה באוגדה 252 וכקצין מודיעין בחטיבה 188 ברמת הגולן.
במלחמת יום הכיפורים שירת כקצין מודיעין של חטיבת אגרוף הברזל.
לאחר המלחמה מונה לקצין מודיעין אוגדה 36. בתפקידיו הבאים שירת כראש ענף סוריה וראש הזירה המזרחית במחלקת המחקר וכקצין מודיעין של פיקוד הצפון.
ב-1983 מונה לראש המנהל האזרחי.
במהלך כהונתו הועמד לדין צבאי.
עקב כך התפטר מתפקידו והורשע לאחר מכן ב-11 סעיפים בעבירות של חריגה מסמכות והתנהגות לא הולמת לקצין.
הוא ערער לרמטכ"ל וזוכה מסעיף האישום המרכזי.
עקב הרשעתו הועבר ב-1984 לשמש כמפקד יחידת הקישור ללבנון.
לאחר שחרורו היה פעיל בעסקים בניגריה שם התקרב לצמרת השלטון, עסק בפרויקטים של תקשורת לווינית, חקלאות וביטחון כמו כן היה פעיל בעסקי ביטחון במדינות נוספות במערב אפריקה.
אליה היה פעיל בארגון "צוות משרתי הקבע והגמלאים" בארגון נכי צה"ל ובשנים 1990 עד 2001 כיהן כיו"ר הוועד המנהל של האגודה למען החייל.
כמו כן כיהן כיו"ר החברה הממשלתית לתיירות וכיו"ר מנהלת ישראל 2000. כמו כן שימש במשך כשש שנים דירקטור בבנק דיסקונט למשכנתאות.
אליה הוא ממייסדי חברת השקעות שביצעה השקעות בנדל"ן וכן הייתה זכיינית חברת סאקוני בישראל.
ב-2009 רכש עם שותפיו בקבוצת נץ את השליטה בחברת אסים השקעות שלה פרויקטי נדל"ן במזרח אירופה.
בינואר 2018 פורסם בידיעות אחרונות תחקיר לפיו תיווך אליה בעסקאות רבות בהן סופק נשק לגינאה המשוונית.
ב-2018 יצא לאור ספרו "ביד אחת - אתגריו של קצין מודיעין", בהוצאת אפי מלצר.
באותה השנה הוענק לו תואר יקיר העיר רמת גן.
הוא בעל תואר ראשון בגאוגרפיה מאוניברסיטת תל אביב ותואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב.
שלמה אייזיק (נולד ב-1955) הוא סוכן ביטוח ואיש עסקים ישראלי.
כיהן כנשיא לשכת סוכני הביטוח בישראל בשנים 2021–2026. המנכ"ל והמייסד של קבוצת הביטוח והפיננסים "יונט", שימש כחבר בוועדות הלשכה בתחומי הרגולציה ובמועצה הארצית של לשכת סוכני הביטוח, ולשעבר מבעלי הפועל חולון בכדורסל.
אייזיק הוא מהנדס תעשייה וניהול בהכשרתו, בוגר לימודי הנדסה באוניברסיטת תל אביב, בורר מוסמך מטעם המכון הישראלי לבוררים ודירקטור מוסמך בחברות ציבוריות.
בעבר שימש כסגן נשיא להב – לשכת ארגוני העצמאים והעסקים בישראל, וכיו"ר הוועדה לביטוח פנסיוני בלשכת סוכני הביטוח.
לפני כן שימש כמנהל פרויקט בתחום מערכות בקרת אש ב"אל-אופ", כסמנכ"ל ברשת השיווק "טתה", וכמפקח בחברת "דולב".
בשנת 1985 פיתח ויישם אייזיק מערכת ניהול מלאי ומכירות בתחום המכירות הקמעונאיות ברשת חנויות הלבשה ארצית, עבורה זכה בפרס המכון הישראלי לניהול בתחום "חידושים בניהול".
בשנת 1989, סיים את הכשרתו בקורס מפקחים אותו ערכה חברת "לה-נסיונל" עבור קבוצת הפניקס.
לאחר הקורס השתלב בחברת הביטוח דולב כמפקח רכישה וכמנהל יונט, והיה שותף להקמת אגף ביטוח החיים של החברה.
לימים הקים את התשתית ל"קו הבריאות" של הפניקס.
ב-1998, פרש מהחברה והקים את "יונט", מרשתות סוכני הביטוח הראשונות בישראל.
ב-2022 נחקרו ברשות לניירות ערך בכירים ביונט, כולל אייזיק, בחשד לתרמית בהיקף של עשרות מיליוני שקלים.
אייזיק התפטר מתפקידיו ביונט וטען כי התריע בעבר על מחדלים.
בשנת 2011 הפכה יונט לספונסרית הראשית של הפועל חולון בכדורסל.
שנתיים לאחר מכן עמד אייזיק בראש קבוצת הניהול שרכשה את הקבוצה והפך ליו"ר המועדון עד ליולי 2015 אז הודיע על פרישה מתפקידו עקב עסקיו הפרטיים.
עם זאת נשאר אחד מבעלי השליטה והספונסר הראשי של הקבוצה.
בקיץ 2016, נותר אייזיק כבעלים היחידי של הקבוצה.
בתקופת בעלותו זכתה הקבוצה בגביע המדינה השני בתולדותיה ב-2018, סיימה את העונה הסדירה במקום הראשון בפעם השנייה בתולדותיה (עונת 2016/17) והשתלבה בליגת האלופות בכדורסל.
בקיץ 2020 הודיע אייזיק שהוא עוזב את הפועל חולון.
בין הסיבות לעזיבתו היו אכזבתו מגופים ציבוריים כמו עיריית חולון, משרד התרבות והספורט ואיגוד הכדורסל, שלטענתו לא עמדו בהתחייבויותיהם לסייע לקבוצה והתפרצות נגיף הקורונה שהובילה לנטל כלכלי כבד יותר.
עם זאת, אייזיק לא התנתק לחלוטין מהקבוצה.
הדו"ח התייחס למעורבותו של אייזיק בקבוצה, שאמנם עזב את העמותה ב-2020, אך לעמותה הצטרף אחיינו, עורך הדין חגי אייזיק.
החל מספטמבר 2012 ועד דצמבר 2014 שימש אייזיק כסגן נשיא לה"ב.
בתוקף תפקידו פעל, בין היתר, לביטול הרפורמה במיסוי הפנסיוני במסגרת חוק ההסדרים לשנת 2014.
בין פעולותיו כיו"ר הוועדה לביטוח פנסיוני בלשכת סוכני הביטוח, הוביל אייזיק פעולות לרווחת סוכני הביטוח העצמאיים וטיפל בסיכולים רגולטוריים ומצד החברות שעשויות היו לפגוע בסוכנים.
בדצמבר 2021 נבחר אייזיק לנשיאה של לשכת סוכני הביטוח לאחר שזכה בבחירות עם כ-80% מהקולות.
בינואר 2026 סיים את תפקידו.
הרב שלמה אלגאזי (ש"ע, 1610 - תמ"ג, 1683) היה רב בטורקיה ובירושלים ומחבר ספרים רבים.
נודע במלחמתו בשבתי צבי ובחסידיו.
רבותיו היו הרבנים יוסף ששון, מאיר די בוטון, יחיאל באסאן ויוסף גאנשו.
בגיל 25 עלה לארץ ישראל, ובהמשך מונה לדיין בירושלים.
כעשר שנים לאחר מכן חזר לטורקיה לאיזמיר להדפסת ספריו.
הוא פתח שם ישיבה וכיהן ברב הקהילה.
נלחם בתוקף בשבתי צבי והיה מהראשונים שניסו לעורר את כל רבני הקהילות נגדו.
השבתאים הסיתו את ההמון נגדו והוא ברח מטורקיה.
בשנת ת"ל חזר לירושלים והיה מחכמי בית המדרש "בית יעקב" שייסד רבי יעקב חגיז.
חתנו היה הרב אהרן לפפה.
בניו היו: יום טוב, יוסף, חיים, אברהם ומשה.
נכדו נקרא גם הוא שלמה אלגאזי, הוא היה תלמידו של מחבר הספר פרי חדש, וכיהן כרב במצרים במאה ה-18.
חיבר ספרים כמנין ראשי התיבות של שמו: שמע שלמה, לחם סתרים, מעולפת ספירים, המון רבה, אהבת עולם, תאוה לעיניים, גופי הלכות, אפריון שלמה, זהב שיבה, יבין שמועה.
שלמה אילוז (נולד ב-13 באפריל 1959) הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק בעמדת בלם בהפועל באר שבע ובנבחרת ישראל.
נולד כילד שמיני מתוך תשעה ילדים להורים שעלו ממרוקו.
המשפחה התגוררה בשכונה ד' בבאר שבע.
החל לשחק בליגות הנערים העירוניות מיסודו של אהרון בן יעקב והתקדם לקבוצת הנוער של הפועל באר שבע (השלושה), שאומנה על ידי חיים סנה וזכתה בתואר אלוף האלופים בליגת הנוער.
לפני תחילת עונת 1978/1979, קודם לקבוצת הבוגרים של הפועל באר שבע על ידי מאמנה באותה עת, אליהו עופר.
את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה בליגה העליונה ערך ב-14 באוקטובר 1978 בניצחון על מכבי פתח תקווה, 1:3. בתחילת דרכו תופקד כבלם קדמי כאשר כבלם אחורי תופקד אלון בן דור.
בהמשך, שיחק שנים רבות עם אפרים דוידי, כשאילוז בלם אחורי ודוידי בלם קדמי.
ב-1988 זומן לנבחרת ישראל שאומנה באותה עת על ידי יצחק שניאור ויעקב גרונדמן.
משחק הבכורה שלו היה ב-18 באוקטובר 1988, בניצחון ישראל על מלטה 0:2, במשחק שהתקיים באצטדיון וסרמיל בבאר שבע.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת במוקדמות מונדיאל 1990 ושיחק ב-19 במרץ 1989 במשחק מול אוסטרליה באצטדיון רמת גן שהסתיים בתיקו 1:1 וזכור בשל שער השוויון שהבקיעה אוסטרליה בבעיטת עונשין שלווה בקריאה של שדר הטלוויזיה, יורם ארבל: "ככה לא בונים חומה".
שיחק שש פעמים במדי נבחרת ישראל.
למרות שהודיע על פרישה מהנבחרת בדצמבר 1989, לאחר שנבחרת ישראל לא הצליחה להעפיל למונדיאל, משחקו האחרון בנבחרת היה באצטדיון רמת גן, מול ברית המועצות, ב-16 במאי 1990, שבו ניצחה ישראל 2:3.
בעת היותו שחקן פעיל החל בתהליך חזרה בתשובה.
נכון לשנת 2022 אילוז נשוי לחווה, ולו ארבעה ילדים.
לומד בכולל בבאר שבע, עובד ב"כיוונים", חברת בת של עיריית באר שבע כמנהל אחזקה במתקני ספורט.
הרב שלמה אישון (נולד ב-6 באפריל 1960) הוא רב ישראלי ופוסק העומד בראש מכון כת"ר לכלכלה על פי התורה וחוקר תורני למשפט עברי, משמש כרב מזרח העיר רעננה, ודיין בבית הדין של ארץ חמדה גזית.
אביו, משה אישון היה עיתונאי ועורך עיתון הצופה.
בשנת 1978 התחיל את לימודיו בישיבת מרכז הרב וב-1986 הצטרף כחוקר במכון הלכה ברורה.
באותה שנה הוסמך לרבנות על ידי הרבנות הראשית לישראל ומאוחר יותר, קיבל כושר לכהן כרב עיר.
שירת בחיל התותחנים, ואחר כך כרב צבאי בחיל האוויר.
ב-1990 מונה לרב קהילה ברעננה.
משנת 1999 הרב אישון מכהן כרב השכונה של מזרח רעננה, ואחראי על מספר מחלקות ברבנות העיר.
בנוסף, מאז 2008 מכהן כאב בית דין בבית הדין של ארץ חמדה גזית.
הרב אישון שימש כחוקר במחלקה למשפט עברי במשרד המשפטים בין 1991 - 1998.
ב-1993 ייסד, יחד עם הרב יצחק בזק, את מכון כת"ר לכלכלה על פי התורה.
כיום הוא עומד בראש המכון ובפרט משמש כראש צוות המחקר.
במסגרת המכון פורסמו שלושה עשר ספרים הלכתיים הקרויים 'כתר', הנוגעים לכלכלה על פי התורה.
הרב אישון משמש כעורך הראשי של הספרים ומכותביה של הסדרה.
משנת 1996 עד שנת 2008 עמד בראש כולל אברכים בישיבת חברותא, בכפר בתיה.
בעבר לימד גם במכון הגבוה לתורה באוניברסיטת בר-אילן, במכללה ירושלים ובמכללת אורות ישראל.
כיום הוא מרצה במסגרת מת"ן השרון.
הרב אישון פרסם מאמרים בכתבי העת "תחומין", "צוהר" ו"אמונת עתיך".
משנת תשס"ט (2009) עד שנת תשע"ד (2014) ענה על שש מאות שאלות ותשובות באתר מורשת.
בעקבות פרוץ נגיף הקורונה פרסם "שו"ת ימי הקורונה".
הרב שלמה רפאל אלבאז (1932 – ט"ו בכסלו ה'תש"ע, 2 בדצמבר 2009) היה דיין, פייטן, סופר סת"ם וסופר בית הדין הרבני במרקש שבמרוקו ובבאר שבע.
יקיר העיר באר שבע לשנת 1997.
נולד במרקש שבמרוקו לרב דוד אלבאז ולימנא בת הרב דוד רוזיליו, בן למשפחה בת 13 דורות של סופרי סת"ם.
אביו נמנה עם חכמי ומקובלי מרקש, ושימש כסופר בית הדין המקומי.
סבו, הרב שמואל אלבאז היה מרבני מרקש.
בילדותו למד בתלמוד תורה אצל המחנך הרב יעקב חזוט ואצל הרב דוד דהן.
כשבגר נכנס לישיבה על-שם רבי אברהם אזולאי שבראשה עמד הרב דוד לעסרי.
בו בזמן, בגיל 14 נבחן על מסכת כתובות בעל-פה אצל הרב אברהם קלמנוביץ, ראש ישיבת מיר בארצות הברית.
עם פתיחת המחזור הראשון של ישיבת "אוצר התורה" במרקש בשנת 1947 (ה'תש"ז), נמנה עם תלמידיה הראשונים, ורבותיו שם היו הרב דוד לעסרי, הרב יהודה שושנה, הרב שלמה לחכם דהאן, הרב דוד וענונו והרב זבולון שושנה.
בצעירותו למד שירה ופיוט אצל הרבנים הפייטנים חיים עטר ומשה אלפאסי, וכשבגר שימש כשליח ציבור וכחזן.
בשנת 1953 (ה'תשי"ג) נבחן והוסמך לרבנות ברבאט על ידי הרב שאול אבן דנאן, רבה של מרוקו.
בחודש דצמבר 1953 (ה'תשי"ד) מונה לתפקיד סופר בית הדין של מרקש בהמלצת הרב דוד קדוש, והחליף בתפקיד זה את הרב יוסף בוסקילה.
בבית הדין, שבראשו עמדו הרב מרדכי קורקוס והרב מכלוף אבוחצירא, כיהן הרב אלבאז לצד דודו, הרב משה אלבאז – "זקן הסופרים", וידידיו הרב שמעון ביטון והרב אברהם אלמליח.
בשנת 1958 (ה'תשי"ח) נישא ללידיה לידיסיה, בת דודו הרב יהודה חיים רוזיליו, שכיהן כסופר בית הדין בקזבלנקה, ונכדת דודו הרב רפאל פרץ, מחבר הספר "מאורי אור".
בשנת 1963 (ה'תשכ"ג) עלה לישראל והתיישב בבאר שבע, שם עבד לפרנסתו כסופר סת"ם.
לאחר מבחן אצל אב בית הדין של באר שבע, הרב אליהו קושלבסקי, החל לעבוד כסופר בית הדין הרבני בעיר, ובמקביל כיהן כרב ברבנות המקומית במועצה הדתית בעיר.
במסגרת תפקידו האחרון יזם תוכנית עבודה לשיפור שירותי הדת בעיר, והקים את מקווה הטהרה הראשון מחוץ לעיר העתיקה.
בשנת 1975 (ה'תשל"ה) הוסמך לדיינות על ידי הרב שלום משאש והחל לשבת בהרכבים של בית הדין הרבני בבאר שבע.
מלבד עבודתו בבית הדין, נהג למסור שיעורים בכולל לדיינות שבישיבת בני עקיבא אהל שלמה של הרב אברהם סילברט.
כן היה מוסר לעיתים שיעורים בישיבה להסמכת רבנים ודיינים "בית שמואל" בירושלים, שבראשה עמד הרב נסים דוד עזראן.
בבאר שבע כיהן גם כרב עמותת "חברת הבקשות אעירה שחר" המקומית.
בשנת 1997 (ה'תשנ"ז) קיבל פרס מפעל חיים ואת תואר יקיר העיר באר שבע, על פעילותו הציבורית בבניינה ובפיתוחה של העיר.
בשנת 2004 (ה'תשס"ד) קיבל מארגון ברית יוצאי מרוקו את תואר יקיר העדה המרוקאית.
נפטר ב-2 בדצמבר 2009 ונקבר בבית העלמין הישן בבאר שבע.
לאחר פטירתו הוקם מכון "כרם שלמה", העוסק בהנצחת זכרו.
אב סבו, הרב דוד בן הרב יאמין אלבאז, היה ראש ישיבה וסופר סת"ם במרקש, שחיבר שיטה על מסכתות הש"ס בשם מזמור לדוד (כתב יד).
סבו מצד אמו היה הרב דוד רוזיליו, שנמנה עם חכמי מרקש והיה בקיא בתלמוד.
בכתובתו תואר כ"גוזר ים התלמוד לגזרים".
דודו היה הרב משה אלבאז, מחכמי העיר מרקש שנחשב לזקן סופרי בית הדין.
הרב דוד רוזיליו, היה בנו של הרב אברהם בן הרב יהודא רוזיליו - חתנו של רבי יעקב ביבאס מתטואן, ואחיו של הרב משה בן הרב שלמה רוזיליו, ראש ישיבה במרקש.
אחיו הרב נסים אלבאז היה פייטן ומנהל ישיבה בקזבלנקה, וגיסו, הרב רפאל רוזיליו הוא חבר בית הדין של העדה החרדית הספרדית בירושלים.
שלמה צבי אלבז (21 באפריל 1921 - 26 באוגוסט 2003) היה מורה ומחנך, פרופסור וחוקר שפה וספרות צרפתית, פעיל חברתי, פעיל שלום, מייסד ומנהיג תנועת "המזרח אל השלום".
עסק בתרבות יהודית, תרבות ערבית, תרבות בֶּרְבֵּרִית והיה מומחה לתרבות צרפתית.
נולד במרקש שבמרוקו למזל וליצחק אלבז ב-21 באפריל 1921 (ה'תרפ"א).
בילדותו התחנך במוסדות מקומיים, וכשבגר עבר לפריז שבצרפת כדי ללמוד חינוך והוראה.
עם סיום לימודיו חזר למרוקו, ושימש כמורה וכמחנך.
בצעירותו התייתם מאביו, ונאלץ לפרנס את אחיו ובני משפחתו.
בשנת 1955 עלה לישראל והתיישב בקיבוץ דורות.
בשנת 1959 החל ללמוד מקרא ואנגלית לתואר ראשון.
בחודש יוני 1966 קיבל מהאוניברסיטה העברית תואר שני בספרות צרפתית ובספרות השוואתית (את חלקו השלים בפריז).
בתקופת הלימודים של התואר השני, שימש במקביל כמנהל היחידה לאירופה במחלקת הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית העולמית.
מטעם האחרונה יצא גם לשליחות בפריז.
עם חזרתו ארצה, קיבל דוקטורט מהאוניברסיטה העברית במחקר השוואתי על המשורר סן ג'ון פרס וטי אס אליוט.
בתקופה זו נישא לאריאן ריינהולד, שהייתה אחת מחניכותיו.
אלבז סייע לפרופסור דוד אוחנה ולקלוד סיטבון להקים את הפורום לתרבויות הים התיכון במכון ון ליר.
פעל לייסד את סדרת "הים שלנו" במסגרת הוצאת כרמל, שמטרתה הייתה חיזוק המודעות של אזרחי ישראל לסביבה התרבותית שבה הם חיים, וייצור תחושת סולידריות עם העמים האחרים השוכנים לחופי הים התיכון.
במסגרת פעילותו לשלום, נפגש עם פלסטינים תושבי השטחים ואנשי אש"ף.
הוא תמך ברעיון שתי מדינות לשני עמים כפתרון לסכסוך.
בנובמבר 1986 היה בין מארגני מפגש ברומניה, במסגרת משלחת שמנתה כ-20 אנשים מישראל, עם אנשי אש"ף.
חלק מהמשתתפים (אך לא אלבז) הועמדו לדין, כשנה אחר כך, באשמת הפרה של "חוק המפגשים", שאסר על מגע בין ישראלים לנציגים של ארגון טרור.
במרץ 1988 השתתף במפגש ישראלי־פלסטיני בבריסל.
ביולי 1989 השתתף בכנס של יהודי המזרח עם פעילים פלסטינים בטולדו, ספרד.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 נמנה עם חבר הנאמנים של המרכז הבינלאומי לשלום במזרח התיכון.
אלבז היה דובר עברית, צרפתית, אנגלית וערבית, ולפי פרופסור דוד אוחנה וד"ר עמי בוגנים, אלבז פילס דרך במחקר על התרבות הברברית.
הלך לעולמו בירושלים ב-26 באוגוסט 2003 (ה'תשס"ג), ונקבר בקיבוץ דורות.
במאי 1983, בעקבות מלחמת לבנון הראשונה ורצח אמיל גרינצוייג ייסד את תנועת המזרח אל השלום שביקשה ליצור גשר בין יהודים לערבים.
שלמה אגוזי הוא טייס קרב בחיל האוויר הישראלי, אחד מאלופי ההפלות של תקופת מטוסי הסילון, לזכותו הפלת 8 מטוסי אויב.
שימש בין היתר כראש מחלקת בטיחות טיסה ובקרה בחיל האוויר.
סיים את שירותו בדרגת תת-אלוף.
שלמה אגוזי נולד בקיבוץ כפר מנחם.
התגייס לחיל האוויר בנובמבר 1963 וסיים קורס טיס במחזור ה-47, במגמת קרב, ביולי 1965. במלחמת ששת הימים היה טייס מיראז' 3 בטייסת 119 ("העטלף") והשתתף, בין השאר, בפתיחת מבצע "מוקד" בתקיפת שדה התעופה המצרי אינשאס.
כחודש לאחר המלחמה השתתף בקרבות אוויר שנערכו ממערב לתעלת סואץ.
במהלך הקרב הצליח לפגוע במטוס אויב, שניזוק ונחת נחיתת ריסוק.
אגוזי עצמו נפגע מאש נ"מ ונאלץ לנטוש את מטוסו בסיני, ליד איסמעיליה.
הוא חולץ על ידי מסוק סיקורסקי S-58 של טייסת 124 ("החרב המתהפכת").
לאחר המלחמה עבר הסבה למטוסי מקדונל דאגלס F-4 פנטום, "קורנס".
הוא הוצב בטייסת 69 ("הפטישים") ובמסגרתה לחם במלחמת ההתשה.
באוקטובר 1970 חזר לטייסת 119 שהוקמה כטייסת הקורנס השלישית.
ב- 1971 השתתף בקורס TOP GUN של הצי (NAVY) האמריקאי בבסיס מיראמר, קליפורניה.
אגוזי שימש כסגן מפקד טייסת (סמ"ט א') מטוסי דאגלס A-4 סקייהוק ("עיט") בטייסת 115 ושב למערך הקורנסים כסמ"ט א' לטייסת 107 ("אבירי הזנב הכתום").
הוא השתתף בקרב האוויר של 13 בספטמבר 1973, במהלכו הפיל מיג 21 סורי.
במלחמת יום הכיפורים היה סמ"ט א' בטייסת 107. ב-6 באוקטובר 1973 הפיל 5 מסוקים מצרים.
ארבעה מן המסוקים הופלו באש מתותח המטוס, והחמישי הופל בזרם הפליטה מן המבער האחורי של המטוס, כאשר חלף סמוך מאד למסוק.
על הישג זה עוטר בצל"ש מפקד חיל האוויר.
בהמשך המלחמה הפיל עוד שני מטוסי אויב .
אגוזי היה מפקד טייסת 119 בין יולי 1976 לאוגוסט 1978. באותה תקופה הפעילה הטייסת מטוסי "קורנס".
בתקופת פיקודו היה מעורב בתאונה אווירית, במהלכה התנגש מטוס A-4 סקייהוק ("עיט") במטוס הקורנס אותו הטיס.
טייס מטוס העיט, , נהרג בהתרסקות, ואילו אגוזי והנווט שעמו נטשו את המטוס בשלום.
ב-1978 מונה אגוזי כראש פרויקט לבחירת מטוס הקרב הבא של חיל האוויר.
עם מינויו לתפקיד עבר לטוס על F-15 בטייסת 133 בה טס מ-1978 עד 1994. הצוות בראשותו בחן המטוסים YF-17, F/A-18 ,F-15, F-16 "גריפין" השוודי ו"שרטוטי שולחן" Layout 33 (חד מנועי) ו-Layout 34 (דו-מנועי) של תעשייה אווירית.
להפתעת חיל האוויר בחר שר הביטחון ב-Layout 33 שכונה בהמשך מטוס "לביא".
בשנים 1982–1985 היה ראש מחלקת בטיחות טיסה ובקרה בדרגת אלוף-משנה.
פרש מטיסה מבצעית ב-1993 בדרגת תת-אלוף.
הוא חבר בתנועת מפקדים למען ביטחון ישראל.
כאמור, שלמה אגוזי צבר 8 הפלות של מטוסי ומסוקי אויב במהלך שירותו.
שלמה אייזנברג (נולד ב-15 בפברואר 1949) הוא איש עסקים ויזם נדל"ן ישראלי.
איזנברג הוא בעל השליטה במספר חברות ציבוריות, ישרס, מלם תים וערד.
כמו כן, לאיזנברג נכסים פרטיים נוספים.
הורשע בעבירות על חוק ניירות ערך, קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, בהכללת פרטים מטעים בתשקיף, רישום כוזב במסמכי תאגיד ועבירה של הדחה בחקירה.
אייזנברג נולד בליטא, בגיל עשר, בשנת 1959, הגיע לארץ והמשפחה התיישבה בבני ברק.
אביו, יצחק, לאור תנופת הבניה בעיר, היה לקבלן בניין.
אייזנברג למד בישיבה אך בגיל 23 החליט להתגייס והופנה לעתודה האקדמית, במסגרתה למד לתואר ראשון ושני במתמטיקה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1978 השתחרר מצה"ל והחל את הקריירה המקצועית שלו כברוקר.
בתחילת דרכו עבד כאנליסט בקרנות הנאמנות של בנק לאומי ואחר כך הקים שתי חברות, "עתרת ניירות ערך" שעסקה בניהול תיקי השקעות עבור לקוחות ו"עתרת חברה להשקעות" - בית השקעות.
במרץ 2001, קבע בית המשפט המחוזי בתל אביב שאייזנברג ישלם 236 אלף שקל כפיצוי לבעלי תיק השקעות שנוהל ב"עתרת ניירות ערך" תוך הפרת נאמנות.
בינואר 2003 הסתיים בבית המשפט העליון הליך משפטי ארוך נגד אייזנברג, בתקופה שבה היה מנהל תיקי השקעות, בו נתבע לשלם כ-3 מיליון שקל פיצויים למשקיעים שניהלו אצלו תיקי ניירות ערך.
בשנת 1988 עמד אייזנברג בראש קבוצת משקיעים בשם קבוצת אג"ש (אייזנברג-גזונטהייט-שפיצר), יחד עם אברהם גזונטהייט, ורודולף שפיצר, אנשי עסקים חרדים משווייץ, שהיו זכייני חברת האלקטרוניקה היפאנית סאניו באירופה.
חלקו באג"ש באותה עת היה 35%.
קבוצת אג"ש השתלטה על החברות הבורסאיות "ישרס חברה להשקעות בע"מ" ו-"ערד השקעות ופיתוח תעשייה בע"מ", לאחר מאבק שליטה עם איש העסקים הדרום אפריקאי נתן קירש.
בשנת 1990 רכשה חברת ערד השקעות מחצית ממניות חברת "חסין אש תעשיות" בעלת מפעל לרעפים בבאר שבע, באמצעות חברת "ישקול סחר" שבה החזיקה ערד.
בשנת 2000, רכשה ערד את מלוא הבעלות בחברה, לאחר סכסוך ממושך עם קבוצת עובדים שהחזיקה במחצית הבעלות.
בשנת 1990 נרכשה גם חברת רסקו על ידי ישרס ועל ידי חברת מרל"ז, של מרדכי יונה.
בשנת 1994 רכש אייזנברג את חלקה של מרל"ז.
כמו כן, רכשה את השליטה בחברת תים מחשבים ומערכות בע"מ.
ב-1996, הונפקה בנאסד"ק חברת "טי.טי.אי - תים טלקום אינטרנשיונל", חברת בת של תים מחשבים, בה החזיק אייזנברג מניות גם באופן ישיר.
באוקטובר 2013, קבע בית המשפט העליון שאייזנברג ישלם לתים טלקום 750 אלף שקל, כמחצית מהפרשי מס שהחברה הסכימה לשלם לפקיד השומה עבורו, לאחר שאייזנברג מימש אופציות ברווח.
ושאייזנברג סירב לשלם חזרה לחברה.
במהלך שנת 1992, רכש את השליטה, יחד עם חברת תנובה בחברת "פרדס תעשיות בע"מ", העוסקת בעיבוד פרי הדר, בעיקר לרכז תפוזים ליצוא.
בהמשך רכש ומיזג לתוך חברת פרדס תעשיות שלושה מתחרים, מפעל "פרי תנובה", מפעל לעיבוד פרי הדר של קבוצת יכין-חק"ל ומפעל רימון של קיבוץ גבעת ברנר.
אייזנברג שימש כיושב ראש הקבוצה, במקביל לתפקידיו כיו"ר ערד השקעות, רסקו, ותים מחשבים.
פרדס תעשיות נקלעה לקשיי נזילות חריפים בשנת 1998, והפסיקה את פעילותה שנה אחר כך.
אייזנברג רכש את השליטה בחברה יחד עם בני משפחתו, לאחר שרכש חלק מאיגרות חוב של החברה וחלק מבעלי המניות האחרים.