tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2021 הוכרז התל כאתר מורשת עולמית.
במקורות נאו־אשוריים קרויה העיר מֶלִיד (Melid).
במקורות אוררטיים נקראת מֶלִיטֶיַה (Meliṭeia).
השם הילידי של המקום נכתב בהירוגליפים לוויים, והגייתו משוחזרת מַלִיזִי (Malizi); לשחזור זה ניתן להוסיף את הכתיב העיצורי (ללא תנועות) הארמי "מלז" (בכתובת זכור).
שמות אלה התייחסו לעיר ולמישור שבמסביבה עד לפרת.
שכבה VIII, כלקולית מאוחר 1–2, 4300–3900 לפנה"ס - מתקופה זו שרדו מבנה בן שלוש קומות, ובו עדויות לכלים להכנת מזון, כגון מספר תנורים וממצאי חרס.
החרסים הם מייצור מקומי אך עם קשר לדרום-מזרח טורקיה, ולכן נחשבים לחלק של קרקמיקת תקופת עובייד במובנה הרחב, עם קשרים למסופוטמיה עילית.
שכבה VII, כלקולית מאוחר 3–4, 3800–3400 לפנה"ס - שלב הבניין המוקדם ביותר של תקופה זו הוא בדמות מבנה מונומנטלי יחסית, שנחשב למגורי העלית.
במבנה שאריות ציורי קיר ועמודים מטיוייחים בלבן לאורך הקירות.
מאידך, בשכבה זו נמצאו בתי חומר פשוטים בעלי ממדים קטנים, הכוללים חדר עד שלושה חדרים.
באחד החדרים התגלה ציור גאומטרי המורכב ממשולשים לבנים ושחורים לחלופין.
בחלקה המאוחר של שכבה זו חשפו החפירות שני מבנים מונומנטליים מפוארים (3600-3400 לפנה"ס) שסביר בהחלט כי שימשו כשני מקדשים.
בשני אלה המכונים מקדשים C ו-D התגלו חותמות על מאות כלי חרס וכן מאות קערות חרס אשר שימשו, ככל הנראה, לחלוקת מזון.
שכבה VIA, כלקולית מאוחר 5, 3400–3100 לפנה"ס - מקדשים C ו-D ננטשו בתקופה זו, שבמהלכה הגורם הדתי - אף שהיה עדיין קיים - איבד מחשיבותו המכרזית; מנגד מופעים ציבוריים החלו מתבצעים בחצר גדולה לפני מבנה חילוני כלשהו.
המבנה הגדול ביותר שאותר מתקופה זו מכונה "הארמון הציבורי" - מבנה גדול במיוחד למגורי עלית ולשימושים שלטוניים, שהשתרע על פני שטח של 3,500 מ"ר.
ציורי הקירות לא נועדו רק לשימושים אסתטיים ונודע להם תפקיד בארמון; הם כללו מוטיבים פיגורטיביים וסצנות של ממש, וצוירו על הדלתות ולאורך הפרוזדור המרכזי.
הסברה היא כי הם כללו אידאולוגיות ומסרים בעל משמעות שכוונו לכל מי שנכנס אל הארמון.
בחפירות מאוחרות ייתכן ונחשף גם חדר כס, והראיות מראות על כך שהייתה גישה ציבורית אל מתחם הארמון.
קיימות ראיות לקיומם של תהליכים כלכליים ריכוזיים, ולמהלכים להנהגתה של מדינה מוקדמת; אך הארמון עלה באש והושמד בשנת 3100 לפנה"ס לערך ועימו נעלמה המערכת הפוליטית הקשורה אליו.
כל המבנים בתקופה זו נבנו על טרסות לאורך המדרונות, גובהם השונה מכריע את מיקומם ביחס לתפקידיהם והקונטקס הסימבולי שלהם.
המבנים הוקמו על יסודות אבן, נבנו מחומר ועץ וקורו בחרסית.
בין הממצאים מתרופה זו כלי חרס רבים וקבוצה של תשע חרבות מסגסוגת של נחושת ארסנית או כסף וכן 12 דוקרנים, וזהו ממצא החרבות המוקדם ביותר בתקופת הברונזה המוקדמת.
שכבה VIB1, תקופת הברונזה המוקדמת A1, 3100–3000 לפנה"ס - תקופה זו שהחלה עם הריסתו של המבנה המכונה "הארמון הציבורי", הייתה תקופה של שינוי.
את סביבתו של הארמון תפסו מבני עץ ומכלאות לבעלי חיים; ומבנה חומר חדש בסגנון שונה קם מעל הארמון הקודם.
תקופה זו התאפיינה גם בסוג ייחודי של חרסים שיוצר ביד מחומר אדום -שחור.
הממצא המשמעותי ביותר מתקופה זו מכונה "הקבר המלכותי" - זהו ארון קבורה שהנח בקצה התל ומולא במתנות למת, כולל חפצי מתכת, כלי עבודה, תכשיטי נחושת, כסף וזהב.
שכבות VIC ו-VID 2750–2000 לפנה"ס - בתקופה זו אורגן היישוב בצורה שונה, דבר המציע שאוכלוסייה חדשה בנתה יישוב חדש על היישוב הקודם.
תופעה זו מכונה "תקופת העיור השני".
עם זאת ברי כי שרידיהם של חומת העיר ומגדל חצי מעוגל שרדו מהיישוב המקורי.
בשכבה VID ניכר תהליך חדש של התפשטות הדרגתית של היישוב.
תהליכים אלה של ארגון מחדש והתפשטות ממשיכים עד תקופת הברונזה התיכונה (שכבה VA, 2000–1750 לפנה"ס).
חומות היישוב השתמרו אל תוך תקופת הבהרזל, אולם העיר החתית החדשה הושמדה בידי סרגון השני מאשור ב-712 לפנה"ס.
כמות דלה יחסית של ממצאים המשיכה ונמצאה באתר גם בתקופה הרומית ובתקופה הביזנטית.
החפירות באתר החלו בשנות ה-30 של המאה ה-20 בידי משלחת צרפתית, והמשיכו בשיתוף משלחת איטלקית מאוניברסיטת לה ספיינצה בשנות ה-60 של המאה ה-20. משלחת זו ממשיכה וחוקרת את האתר עד היום.
ב-45 שנות החפירה הראשונות התמקדו החפירות בממצא הפרה-היסטורי והפרוטו-היסטורי של התל, בעיקר בצידו המערבי והדרום-מערבי שבו שכנה ההתיישבות המוקדמת במקום.
בשנת 2008 החלו חפירות בצד הצפון-מזרחי של התל ואלה מתמקדות בהתרחבות היישוב החתי ובמעבר אל התקופה החתית החדשה.
מליו בע"מ היא חברת פינטק ישראלית, העוסקת בהעברת תשלומים בין עסקים (B2B).
החברה הוקמה בפברואר 2018 על ידי מתן בר (מנכ"ל החברה), זיו פז (מנהל תפעול ראשי, פרש בסוף 2021) ואילן אטיאס (CTO).
שירותי החברה, שהושקו במאי 2019, מספקים בארצות הברית שירות של ביצוע תשלומים מעסקים קטנים לספקים שלהם, לקבלני משנה ולנותני שירותים.
במקום תשלום בהמחאה, המצריך עבודה ידנית ומועבר באיטיות, מציעה החברה אפליקציה לביצוע התשלום בהעברה בנקאית או תוך חיוב כרטיס האשראי של העסק.
לאפליקציה ממשק עם מערכת הנהלת החשבונות QuickBooks הנפוצה בעסקים קטנים ובינוניים בארצות הברית.
מרבית העברות הכספים נעשות חינם, והחברה גובה עמלה על שירותי פרימיום.
מגפת הקורונה בארצות הברית תרמה לצמיחה מואצת של החברה.
לחברה מרכז פיתוח בתל אביב ומשרדי מכירות ותמיכה בניו יורק ובדנבר, קולורדו.
עם הקמתה גייסה החברה 4.5 מיליון דולר, ב-2019 גייסה 11 מיליון דולר, במרץ 2020 גייסה 48 מיליון דולר, ובאוגוסט 2020 גייסה 80 מיליון דולר.
בינואר 2021 גייסה החברה 110 מיליון דולר לפי שווי חברה של 1.3 מיליארד דולר, ובכך הפכה לחד-קרן.
בספטמבר 2021 גייסה החברה 250 מיליון דולר לפי שווי של ארבעה מיליארד דולר אחרי הכסף.
הגידול הניכר בשווי החברה נובע מגידול ניכר בהיקף הפעילות שלה.
מליו מפעילה תרבות R&D הממוקדת בפיתוח מקצועי, שיתוף ידע והעשרת עובדים.
החברה מארחת באופן קבוע מיטאפים לקהילות טכנולוגיות שונות, סדנאות למידה פנימיות ואירועים מקצועיים בתחומי הנדסת תוכנה, מוצר, עיצוב, דאטה ועוד.
מליו מפעילה גם תוכנית כתיבה למהנדסים, המעודדת שיתוף ידע באמצעות כתיבת פוסטים מקצועיים ובלוגים, לצד מפגשי למידה, אירועי חג ופעילויות חיזוק קהילה לעובדים.
בנוסף, החברה מפיקה פודקאסט ארגוני המציג את חיי היום-יום של עובדים בתפקידים שונים במליו ומאפשר הצצה לאופי העבודה והתרבות הארגונית.
יוזמות אלה משתקפות בבלוג של מליו במדיום ובתיעוד חיי היום-יום הארגוניים בעמוד האינסטגרם Melio Life.
בסוף יוני 2025 נמכרה החברה לחברת Xero מניו זילנד תמורת 2.5 מיליארד דולר במזומן ועוד חצי מיליארד דולר בהתאם לעמידה ביעדים.
מֶלִיח גֶ'וְודֶט אַנְדָאי (בטורקית: Melih Cevdet Anday; 1915 – 2002) היה משורר, סופר, מתרגם, מחזאי, ספרן, עיתונאי, עורך דין ומורה טורקי.
הודות ליצירתו הפורייה ועטורת הפרסים נחשב לאחד מפורצי הדרך החשובים ביותר בשירה הטורקית של המאה העשרים.
מליח ג'וודט אנדאי נולד באיסטנבול בשנת 1915 ומת בעיר הולדתו בשנת 2002. בשנת 1931 עבר עם משפחתו לגור בעיר אנקרה, ולימים עזב את טורקיה כמלגאי במטרה ללמוד סוציולוגיה בבלגיה, אולם נאלץ לחזור למולדתו בשנת 1940 לאחר שגרמניה פלשה לטורקיה.
עם שובו לארצו עבד במשך כעשור כיועץ פרסומים במשרד החינוך הטורקי.
לאחר מכן עבד כספרן בספרייה העירונית של אנקרה, ובמקביל לכך החל בקריירה עיתונאית.
במחצית השנייה של שנות החמישים עסק בהוראה בקונסרבטוריון העירוני של איסטנבול, ואילו במחצית השנייה של שנות השישים שימש אחד מחברי הוועד המנהל של רשות השידור בטלוויזיה הטורקית.
עם פרישתו הסופית ממשרתו כמורה בקונסרבטוריון, קיבל מינוי רשמי לתפקיד הנספח התרבותי של טורקיה במשרד הראשי של אונסק"ו בפריז, ושימש בתפקיד זה עד לתחלופה בממשלה הטורקית.
במשך שנות יצירתו הספרותית ראו אור תריסר קובצי שירה, שבע יצירות סיפורת, ארבעה מחזות, ספר זיכרונות וחמש-עשרה מסות פרי עטו.
מליח כרותח הוא מושג הלכתי בתחום איסור והיתר המבאר שמצבו של מאכל מלוח יכול להבליע ולהפליט טעמים כמאכל רותח.
המושג נזכר בתלמוד: כלומר, מאכל מלוח בדרגת מליחה גבוהה עד שלא ניתן לאוכלו מרוב מליחותו, נחשב כמאכל רותח שיכול להבליע ולהפליט טעמים.
לדעת רוב הפוסקים, הכלל הוא שאם המאכל המלוח נגע במאכל אחר ויש שם לחות ביניהם – המאכל המלוח מבליע את טעמו במאכל האחר, כדוגמת ההבלעה הנעשית על ידי רתיחה.
וזאת משום שהמלח גורם למאכל לפלוט מתוכו לחלוחית וטעם ולהבליעם במאכל שנוגע בו.
אולם המאכל המלוח עצמו אינו קולט טעם מהחתיכה התפלה (שאינה מלוחה), משום שהחתיכה התפלה אינה מלוחה ממש.
לפיכך, אם חתיכת בשר מלוחה נגעה בחתיכת גבינה תפלה, המלח שבבשר גורם לטעם הבשר לצאת אל הגבינה, אבל הגבינה התפלה אינה מוציאה טעם אל הבשר, ודי לשטוף את הבשר והוא מותר.
ואם הגבינה הייתה מלוחה והבשר תפל, הגבינה נותנת טעם בבשר, ואילו הבשר אינו נותן טעם בגבינה.
ואם שתי החתיכות מלוחות, שתיהן נותנות טעם זו בזו.
אך יש שסייגו שכל דברי התלמוד נאמרו רק כשאין החתיכות נוגעות זו בזו, ורק הלחות הנפלטת מהחתיכות מתערבבות יחד.
אך אם החתיכות נוגעות זו בזו, גם הטהור המליח בולע מהטמא התפל.
וכן יש שסייגו שאם האיסור הוא צלול, אפילו אם הוא תפל, הוא אוסר את החתיכה המלוחה הכשרה.
וביאר הרמ"א, שחומרא זו היא רק אם החתיכה הכשרה היבשה היא לחה קצת.
אך אם היא יבשה לגמרי, האיסור הצלול לא אוסר אותה.
אם שתי החתיכות המלוחות יבשות, או שהן לחות בגלל שנשטפו במים אך לא מחמת לחלוחית המליחה, הם אינן אוסרות זו את זו, ומספיק להדיחן בלבד.
שכן אף אם נאמר שהמלח יכול להמשיך להפליט גם לזמן ארוך, זהו בתנאי שיש לחלוחית, אך אם המלח נותר יבש, הוא לא אוסר.
כמוכן אין להניח בשר הנמצא בהליכי הכשרה בעודו מלוח - בכלי שאינו מנוקב.
אלא יש להקפיד להניחו בכלי מנוקב, כלומר כלי שיש בו נקב בתחתיתו.
ואם הניחו בכלי שאינו מנוקב, ושהה שיעור שיתנו מים על האש ויתחילו להרתיח, כל מה שנמצא מתחת לציר נאסר.
ומה שמעל הציר נאסר כדי קליפה.
ויש אומרים, שכל החתיכה נאסרת, כלומר גם מה שחוץ לציר.
נחלקו הראשונים מהי דרגת המליחה אליה התכוונו בתלמוד.
א) יש אומרים שנמלח כעין עיבוד, כדי לשמר את הבשר לזמן מרובה.
ב) כדרך שמולחים בשר כדי להצניעו זמן מסוים בלא שיתקלקל, אבל לא לזמן מרובה.
ג) דעת רוב הראשונים, כדרך מליחת בשר להוציא דמו להתירו לבישול, שצריכה להיות כשיעור שאינו נאכל מרוב מליחותו.
רבי יוסף קארו פסק בשולחן ערוך כדעת רוב הראשונים, שגם דרגת מליחה המכשירה את הבשר מדמו, מספיקה כדי להבליע ולהפליט טעמים.
וכל שכן אם מולחים מליחה להצניע או כדי לשמר את הבשר לזמן מרובה, שנחשבת מליחה כזו לרותחת.
והרמ"א חושש שמא בזמננו איננו בקיאים בזה, ולכן החמיר לכתחילה להחשיב מליחה מועטת המכשירה בשר לצלייה כרותח.
ופירשו שהכוונה כמליחת צלי בשפע, ולא כמליחה רגילה של צלי.
תחום הזמן של מליח כרותח
תחום הזמן בו המלוח נחשב לרותח מתחלק לשני שלבים:
ממתי נחשב לרותח: יש אומרים שלא נאסרת אלא לאחר ששהתה שיעור מליחה (כלומר שיעור מיל שהוא 18 או 24 דקות).
ויש אומרים שהחתיכה נאסרת מייד.
האם פוסקת הרתיחה לאחר שיעור מליחה: יש אומרים שלאחר ששהה שיעור מליחה (18 או 24 דקות) פסק כח המלח, וכבר הוא לא חשוב כרותח.
ויש אומרים שכל עוד לא ניתן לאכול את הבשר מרוב מליחותו, הוא נחשב לרותח.
והרמ"א הסכים להחמיר לכתחילה, אך במקום צורך גדול כתב לסמוך על המקילים, שאחר שיעור מליחה, החתיכה לא נחשבת כרותחת.
ארבע דעות עד כמה המליח מבליע: א) יש אומרים שמבליע בכולו.
ב) יש אומרים כדי נטילה.
ג) ויש אומרים כדי קליפה.
לכל שלושת הדעות הללו אין הבדל בין אם החתיכה כחושה או שמנה.
אך לדעת רוב הראשונים והשולחן ערוך אם החתיכה כחושה - כדי קליפה, ואם שמנה מבליעה בכולה.
ובשומן שאסור מדרבנן או שנאסר רק מספק דאורייתא, ביארו בדעת הרשב"א והשולחן ערוך שאוסרים כדי נטילה.
אלא שלדעת הרמ"א, הואיל וקשה להבחין בין שמנה לכחושה, נוהגים לחשוש בכל חתיכה שמא היא שמנה, זולת מאכלים כחושים לגמרי.
נחלקו אם גם במליחה חל הכלל של תתאה ועילאה גבר.
כלומר, האם הכלל שאיסור שהונח על היתר, במקרה שהאיסור הוא העליון - הוא אוסר כדי קליפה, ובמקרה שהאיסור התחתון, אז הוא אוסר את כל חתיכת ההיתר, האם כלל זה שייך בחתיכות מלוחות.
לדעת השולחן ערוך, כלל זה אכן חל גם במליח, ולכן אם האיסור המלוח הוא העליון הוא לא אוסר את החתיכה התחתונה אלא כדי קליפה.
ואילו לדעת הרמ"א כלל זה לא חל בחתיכות מלוחות, וגם אם האיסור המלוח הוא העליון הוא אוסר את התפל.
הורו בתלמוד: כלומר, הואיל והדם נפלט אל הקערה, הקערה נאסרת, ולא ניתן להניח בתוכה מאכל רותח.
לדעת רוב הפוסקים, דווקא מאכל רותח אסור להניח, אך מותר להניח דבר מלוח בכלי זה, משום שאין המליח נחשב ממש כרותח עד לדרגה שהוא מסוגל להפליט את הבלוע בכלים, ולכן התירו למלוח גבינות בכלים של גוים המיוחדים להכנת גבינות.
ויש שהסכימו להתיר זאת, אך בפועל החמירו משום 'הרחק מן הכיעור'.
ויש שהחמיר, שכלי הגויים לא נחשבים ל'טמא תפל' אלא לטמא מליח, ולכן אסרו להניח גבינות בכליהם.
השולחן ערוך פסק כרוב הפוסקים, שגבינות שנמלחו בכליהם של הגויים - מותרים.
והרמ"א הוסיף שההיתר הוא בדיעבד אך לא לכתחילה.
מליה הוא אתר ארכאולוגי מינואי ומיקני, הממוקם בחוף הצפוני של כרתים באזור הרקליון.
הוא נמצא כ-35 קילומטרים מזרחית לאתר העתיק של קנוסוס וכ-40 קילומטרים מזרחית לעיר המודרנית הרקליון.
האתר שוכן כ-3 קילומטרים מזרחית ובפנים הארץ מהכפר המודרני של .
האתר היה מיושב מאמצע האלף ה-3 לפנה"ס ועד לסביבות שנת 1250 לפנה"ס.
בתקופת המינואית המאוחרת I (1700–1470 לפנה"ס), שכן במקום הארמון המינואי השלישי בגודלו, שנהרס בסוף .
הארמונות הנוספים נמצאים ב, קנוסוס, פאיסטוס, זקרוס ו.
האתר נחפר במשך למעלה ממאה שנה על ידי בית הספר הצרפתי באתונה, ונמצאו בו כתובות של הכתבים שטרם פוענחו, וכתב ליניארי א', וכן של הכתב המפוענח כתב ליניארי ב'.
הסימנים הראשונים להתיישבות במליה, בדמות כלי חרס, הופיעו בתקופה המינואית הקדומה IIA (אמצע האלף ה-3 לפנה"ס).
המבנים הראשונים שתאריכם ידוע בוודאות נבנו בתקופה המינואית הקדומה IIB.
עיירה זו הייתה בגודל צנוע ונהרסה בשריפה בסוף תקופת EM IIIB.
לאחר תקופה של נטישה כמעט מוחלטת או מוחלטת, ההתיישבות חודשה באופן מינימלי בתקופה הארמונית הישנה, MM IA.
עד תקופת MM IIB, העיירה גדלה ונבנה בה ארמון גדול מלבני בוץ.
ממצאים ארכאולוגיים מאותה שכבת חפירה, כולל אובסידיאן אנטולי, מעידים על קיומו של סחר נרחב באותה תקופה.
בסביבות שנת 1700 לפנה"ס, בסוף התקופה המינואית התיכונה, מספר אזורים בעיירה נהרסו.
הארמון נבנה מחדש בתקופת LM IA, נהרס שוב בסוף תקופת LM IB (1450 לפנה"ס לערך) והעיירה ננטשה.
בסביבות 1450 לפנה"ס הופיעו במליה המיקנים, יחד עם כתב ליניארי ב', והעיירה התחדשה.
לאחר מכן היא נהרסה שוב בשריפה בסביבות 1370 לפנה"ס.
היא נבנתה מחדש ושגשגה, אך נהרסה סופית בסביבות שנת 1250 לפנה"ס.
בדיקה גאולוגית מצאה עדויות לצונמי בינוני, שייוחסו להתפרצות הר תירה.
תיארוך פחמן-14 קבע טווח של 1744–1544 לפנה"ס ל"שכבה שלפני הצונמי" וטווח של 1509–1430 לפנה"ס ל"שכבה שלאחר האירוע".
האתר ממוקם כ-1,200 מטרים מקו החוף ובגובה של 20 מטרים מעל גובה פני הים.
הוא מופרד מהים על ידי אזור ביצתי, שנראה כי שמר על אופיו זה מאז התקופה המינואית.
בין השנים 1919 ל-1922 האתר נחקר על ידי יוסף חזידאקיס, "האפורוס של מונומנטים עתיקים של כרתים", שהתמקד ב"מבנה כריסולאקוס", מבנה קבורה מונומנטלי ובית קברות מהתקופה הארמונית הישנה.
השם "" (χρυσολάκκος) משמעותו "בור זהב" ביוונית, והוא ניתן למקום לאחר שתושבים מקומיים גילו בו עלים ופריטים מזהב במהלך עבודות חקלאיות במאה ה-19. הממצאים שהתגלו שם כללו את "תליון דבורי הדבש" ().
בשנת 1922, צוות מבית הספר הצרפתי באתונה, בראשות פרנאן שפוטייה, החל בחפירות במליה, והמשיך בהן עד 1936. העבודה התחדשה ב-1964 תחת אוליבר פלון ונמשכה עד 2012. משנת 2014, העבודה מתחדשת תחת מוד דבולדֶר, תוך התמקדות בפרסומים מדעיים ובשיקום.
בשכבת LM IB נמצא שיבוץ עם תיאור של ספינקס מצרי, שנחשב לסגנון השושלת השמונה עשרה של מצרים.
אזורי החפירה במליה כוללים את הארמון המינואי וכמה אזורים של העיירה הקדומה.
הארמון – ארמון מתקופת ההתחדשות הארמונית, הבנוי מאבני גזית של אבן חול ולבני בוץ, נבנה על גבי שרידי הארמון מהתקופה הארמונית הישנה, שנהרס בתקופת MM IIB.
הארמון החדש שילב כמה מהמבנים הקדומים.
הארמון בנוי סביב שלוש חצרות - המרכזית, הצפונית והצפון-מערבית - וגודלו כ-80 מטרים (ממזרח למערב בערך) על 100 מטרים (מצפון לדרום בערך).
העיירה – האזור הבולט ביותר הוא "רובע מו" (Quartier Mu), הידוע גם בשם "סדנת החותמות" (Atelier de Sceaux), השוכן כ-200 מטרים מצפון-מערב לארמון.
הוא מתוארך לתקופת MM II וכולל את בניין A, בניין B וסדנאות-מגורים.
במקום נמצאו שני מטמונים של כלי מתכת: מטמון A כלל מקדח מתכת, סכין-תער, מסור, גרזן-מקדד ושני גרזני אבן.
מטמון B כלל גרזן דו-להבי, מקדד, מרצע, מקדח וכלי אבן.
אזור עיירה נוסף הוא "רובע נו" (Quartier Nu), המתוארך לתקופת LM III, הממוקם מצפון לסדנת החותמות ומצפון-מערב לארמון.
הוא מורכב משלושה אגפים סביב חצר וכלל שני שלבים אדריכליים.
קיימים גם אזורים פחות מוכרים כמו "רובע דלתא" (Quartier Delta) ו"רובע פאי" (Quartier Pi).
– מבנה בגודל 30 על 39 מטרים, הבנוי מאבני גזית וכולל חדרים קטנים רבים.
תפקידו אינו ברור לחלוטין, אך הוא מכונה לעיתים קרובות נֶקרוֹפּוֹלִיס (בית קברות) בשל הממצאים שנמצאו בו.
תאריכו שנוי במחלוקת, אך לרוב הוא מתוארך לתקופת MM IIB.
תליון הדבורים של מליה, שנחשב לאחד מסמלי האמנות המינואית.
מזבח קרנוס – בחפירותיו של דמארן (Demargne), נמצא קרנוס, שהחוקרים משערים ששימש כ"שולחן נסך".
יש לו שתי טבעות של מחזיקי כוסות: הטבעת החיצונית כללה 29 שקעים קטנים ושקע אחד גדול, בעוד שהטבעת הפנימית כללה 12 שקעים קטנים ושקע אחד גדול.
רוב הממצאים ממליה מוצגים במוזיאון הארכאולוגי של הרקליון.
רונדלים (Roundels) הם דיסקיות חרס שנמצאו באתרים מינואיים ומשערים ששימשו כקבלות.
כ-78% מהרונדלים מכילים חריטות, לרוב של תו אחד בודד מכתב ליניארי א'.
במליה נמצאו חמישה רונדלים: אחד נשא 4 תווים בשתי שורות על צדו האחד, ו-2 תווים ומספרים על צדו השני.
אחד אחר נשא תו אחד בלבד.
שלושת הנותרים הכילו רק חותמות.
בנוסף, נמצאו במליה שישה לוחות עם חריטות של כתב ליניארי א'.
כתובות ב נמצאו במליה ב"רובע מו" (MM IIB), ב"רובע נו" (MM IIIB) וב"Depothieroglyphique" (מחסן ההירוגליפים) בארמון.
נמצא גם שבר ידית צנצנת עם שני תווים הירוגליפיים כרתיים.
כמה כלי חרס מסוג "צנצנות ארכובה" עם חריטות של כתב ליניארי ב' נמצאו באתר, מתוכם ארבעה בשכבת LM IIIA2B המיקנית.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, התגלה לוח אבן גיר כחולה ועליו גומה דמוית כוס נמצא על ידי תושב מקומי ליד מליה.
הלוח נשא 16 כתובות שנראו כהירוגליפים כרתיים, ומהווה דוגמה נדירה מאוד לכתב הירוגליפי כרתי שנחרט על אבן (בניגוד לחרס או אבני חותם).
תאריך הלוח אינו ידוע בוודאות, אך מקובל לשייך אותו לתקופה המינואית.
גם שימושו אינו ברור, אך נהוג לשער כי שימש כמנחה או אבן מזבח.
מְלִילוֹת הוא מושב דתי בנגב הצפוני-מערבי, ליד נתיבות.
המושב משתייך לארגון הפועל המזרחי, והוא חלק מיישובי השרשרות יחד עם גבעולים, מעגלים, שיבולים ושרשרת, המשתייך למועצה האזורית שדות נגב.
שם המושב הוא סמלי, ומשמעותו - שיבולים בשלות שגרעיניהן יוצאים בקלות כשמוללים אותן.
המושב נוסד בשנת 1953 על ידי עולים מאיראן ומכורדיסטן, ונקרא בתחילה "שרשרת ג'".
שטחו של המושב – 4,000 דונם, ותושביו עוסקים בעיקר בחקלאות.
מֶלִיָיה (מספרדית: Melilla, /meˈliʎa/; בברברית: ⵎⵔⵉⵞ, מְרִיץ'; בערבית: مليلية, "מָלִילִיַה") היא עיר אוטונומית של ספרד הממוקמת כמובלעת בחוף אפריקה הצפוני, על חצי אי המזדקר ממרוקו אל הים התיכון בארץ הריפים הברברים, אחד השטחים הקטנים שנשארו ממרוקו הספרדית ההיסטורית.
השפה הרשמית בעיר היא ספרדית.
מרוקו ממשיכה לטעון לזכויותיה על פיסת ארץ זאת, ומדי פעם מתפרצות מחאות במרוקו סביב הסוגיה, ואף בקרב האוכלוסייה המוסלמית בעיר.
העיר, שהיא פיניקית במקורה (ראש אדִּר בפיניקית), נמצאת תחת שלטון ספרדי מאז 1496. שטחה משתרע על פני כ־12.4 קמ"ר והיא בעלת כשני קילומטרים של חופים.
בדומה לסאוטה, מובלעת ספרדית נוספת בטריטוריה המרוקאית, מלייה, המרוחקת כ־150 קילומטרים מחצי האי האיברי, נהנית גם היא מענף דיג מפותח ומושפעת מפנים הארץ המרוקאי והחקלאות הטבעית.
אוכלוסיית העיר מתחלקת לארבע קהילות עיקריות: ספרדים־קתולים המהווים כ־65% מהתושבים, ברברים־מוסלמים המהווים כ־20% מהתושבים, ומעט יהודים והינדים.
הקהילה היהודית מונה כיום בין 500 ל־600 נפשות.
בעבר מנתה כ־3,300 איש, אך עקב הגירה למדינות שונות, בהן ספרד עצמה, ועלייה לארץ ישראל, הידלדלה הקהילה.
יש שישה בתי כנסת בעיר, בית ספר יהודי (דתי), איטליזים כשרים, ישיבה וכולל אברכים, ושלושה בתי קברות יהודיים (אחד מהם עדיין בשימוש).
רבני העיר היו: רבי אברהם הכהן צבאן, בנו רבי דוד שלמה הכהן צבאן, הרב חיים ביטון, מחבר ספר לב חיים; הרב שמואל בן גיגי; הרב ימין ביתאן.
עתה מכהן כרב הקהילה הרב אהרן פרץ.
בין חכמי העיר בלט הרב יצחק אלמושנינו בעלי בית הכנסת אלמושנינו.
אחד מחברי הקהילה שכיהן בה בשלל תפקידים ביניהם אחראי הכשרות, הרב יעקב פינטו, נרצח בפיגוע הירי בצומת רמות בשנת 2025.
נשיא הקהילה היהודית הוא דון מרדכי וכניש.
הסתננות לעיר במטרה להגיע לאיחוד האירופי
לאחר שנים של הסתננויות יחידים, סבלה המובלעת החל מספטמבר 2005 מניסיונות הסתננות המונית של מהגרים אפריקאים שמשתמשים בה (ובסאוטה) כדרך להיכנס לאיחוד האירופי שספרד חברה בו.
אף על פי שכבר ב־1992 נחתמה אמנה בין ספרד ומרוקו המסדירה את החזרת המהגרים הבלתי חוקיים למרוקו, אמנה זאת אינה ממומשת, ובפועל אפריקאים המסתננים לתוך המובלעת (למעט מרוקאים) זוכים בסופו של דבר למעמד פליטים.
התגברות ההגירה הביאה את השלטונות הספרדיים להקמת גדר הפרדה כפולה וגבוהה, ואף היו מקרי ירי של אנשי ביטחון לעבר המהגרים, שספרד ומרוקו מאשימות בו זאת את זאת.
ב־24 ביוני 2022, ניסו כ־2,000 אנשים לפרוץ אל העיר ממרוקו ולטפס על גדר הגבול.
לדברי מקורות מרוקנים לפחות 23 נהרגו, רובם מירי משמר הגבול של מלייה, חלקם מנפילה מגדר הגבול.
כ־140 שוטרים נפצעו באירוע שארך כשעתיים.
כמאה מסתננים הצליחו להיכנס אל העיר.
למלייה יש ברית ערים תאומות עם הערים:
מליטה שיפר (7 במרץ 1900 – 5 באוקטובר 1991) הייתה אמנית, ממייסדי כפר האמנים עין הוד.
מליטה שיפר נולדה בטריאסטה, איטליה (האימפריה האוסטרו-הונגרית דאז) לאהרון (אריגו) ואנה דיקשטיין, מהגרים מבוקובינה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גויס אביה של מליטה לצבא ואילו אימה, אנה, עברה עם המשפחה לעיר ויימאר בגרמניה, האב איבד את מרבית מאור עיניו ב-1916 ונטל הפרנסה נפל על כתפי האם, שהפכה לאשת עסקים.
מליטה ציירה משחר ילדותה ובגיל 15 התקבלה ללמודים באקדמיה לאמנות בוויימאר.
הארכיטקט-אמן ולטר גרופיוס שינה את שמה של האקדמיה ל"באוהאוס" אסכולה המפורסמת עד היום בשל פילוסופית האמנות המיוחדת שלה.
מליטה סיימה את בית הספר בתואר "מייסטר" בראש הכיתה העליונה.
בשנת 1921 היא פגשה את מיכאל שיפר ונישאה לו.
הם עברו לעיר יינה (Jena) שם נולדו שני ילדיה ושם התפרסמה בציוריה.
ב-1933, עם עליית היטלר לשלטון, נאלצה המשפחה להגר מגרמניה.
בדרכם, גרו כחצי שנה בברלין, ושם, בשנת 1936 הציגה מליטה תערוכה במרכז התרבות היהודי, שתפקד עדיין.
לתערוכה הייתה הצלחה גדולה ופרסום נרחב בעיתונות.
עם עלותם ארצה, התיישבה המשפחה בעיר חיפה.
מליטה התקבלה מיד לאגודת הציירים והפסלים בארץ.
היא הציגה תערוכות רבות ומכרה הרבה מתמונותיה.
בשנות החמישים, ייסד מרסל ינקו, מראשי תנועת דאדא, את כפר האמנים עין-הוד, ומליטה הייתה מראשוני המצטרפים בהיותה מעורבת בחיי האמנות המגוונים שבכפר.
בשנת 1966 עשתה סיור נרחב באירופה והציגה ברומא, פריז, בריסל ולונדון.
בבריסל פגשה אותה עורכת תוכניות ברדיו שהקליטה ריאיון עמה (בגרמנית).
ליום הולדתה ה-90 ארגנה לה עיריית חיפה תערוכה גדולה בכניסה לתיאטרון העירוני בחיפה.
מליטה שיפר הלכה לעולמה ב-5 באוקטובר 1991, והובאה למנוחות בבית העלמין שדה יהושע בחיפה.
מליטה, הקדמה מרסל ינקו, מו"ל לא ידוע, ישראל, תשל"-?
מֶליטוֹן כָּנתַריָה (בגאורגית: მელიტონ ქანთარია, מֶליטוֹן כַּנתַריָה; ברוסית: Мелитон Варламович Кантария, מליטון וארלאמוביץ' קנטארייה, וזהו גם השם שהוא מופיע בו במסמכים רשמיים; 5 באוקטובר 1920 – 27 בדצמבר 1993) היה חייל גאורגי ממוצא מגרלי בצבא האדום.
כנתריה מפורסם בשל כך שזכה להניף את דגל הניצחון על הרייכסטאג עם סיומה של כיבוש ברלין במלחמת העולם השנייה, ב-30 באפריל 1945, בשעה 21:50.
כנתריה נולד למשפחת איכרים בכפר (כיום עיירה) ג'ווארי שבסמגרלו, הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה (כיום גאורגיה).
בשנת 1940 התגייס לצבא האדום.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה לוחם בפלוגת הסיור של דיוויזיית הרובאים ה-150. ב-30 באפריל 1945, בעת הקרב על ברלין השתתפה יחידתו של כנטריה, רגימנט חי"ר 79 של הדיוויזיה, בכיבוש הרייכסטאג.
כנתריה, יחד עם שני לוחמים נוספים (סמל מיכאיל ייגורוב וקצין פוליטי אלכסיי ברסט) הניפו את הדגל האדום על גג הרייכסטאג.
בשנת 1946 השתחרר כנתריה משירות הצבאי וחזר לכפר הולדתו.
בשנת 1947 עבר לעיר סוחומי, בה עבד כמנהל חנות.
בשנת 1965 עבר להתגורר בעירה אוצ'מצ'ירה.
בספטמבר 1993, במהלך המלחמה באבחזיה, בשל היותו גאורגי, גורש מביתו על ידי מורדים אבחזיים.
בדצמבר 1993, הודות למאמצי ארגון ותיקי המלחמה במוסקבה הובטחו לכנתריה סטטוס פליט ברוסיה ודירה במוסקבה.
מליטון כנתריה מת מהתקף לב ברכבת, בדרכו מגאורגיה למוסקבה.
מלייט (בקרואטית: Mljet; באיטלקית: Meleda) הוא האי הקרואטי הדרומי והמזרחי ביותר מבין האיים הגדולים בים האדריאטי.
שמו של האי התפרסם בעיקר בזכות הפארק הלאומי השוכן בחלקו המערבי.
בשנת 2011 התגוררו באי 1,088 תושבים, רובם המכריע קרואטים.
מלייט הוא אי עשוי אבן גיר ודולומיט (מינרל), שטחו 98.01 קמ"ר, ואורך חופיו 135 ק"מ.
האי ארוך וצר - אורכו 37 ק"מ ורוחבו כ-3 ק"מ בממוצע.
האי שוכן מדרום לחצי האי פליישץ ומצר מלייט מפריד ביניהם.
בחלקו הצפון-מערבי של האי, שוכן "האגם הגדול" (Veliko jezero) שהוא למעשה שלוחה של הים האדריאטי המחובר אליו בתעלת סולינה (Soline).
התעלה נחפרה על ידי הנזירים הבנדיקטינים שהתגוררו באי.
במרכזו של האגם הגדול אי קטן ועליו ניצב מנזר בנדיקטיני ובו כנסייה על שם מריה הקדושה.
מערבית לאגם הגדול שוכן "האגם הקטן" (Malo jezero) המחובר אליו בתעלה שאורכה כ-30 מטר.
בעקבות חיבורו של האגם הגדול אל הים, מושפעים שני האגמים ממשטר גאות ומימיהם מלוחים.
מעשה נוסף של הנזירים אשר השפיע על המערכת האקולוגית של האי היה הבאת נמיות כדי לחסל את הנחשים ששרצו בו.
הנמיות אכן חיסלו את הנחשים, ואחר כך השמידו מיני ציפורים רבים.
תושביו הראשונים הידועים של האי היו האילירים, והוא "התגלה" על ידי היוונים אשר כינוהו מליטה (ביוונית Μέλι - "דבש") בשל הדבורים הרבות באי.
בשנת 35 לפנה"ס נכבש האי על ידי הרומאים ועם חלוקתה של האימפריה הרומית, נותר בשליטת האימפריה הביזנטית.
במאה ה-7 הושפע האי, כמו כל דלמטיה, מהגעת השבטים הסלאבים.
ב-1809 נזנח המנזר והמבנה שימש כמשרד היערנות המקומי וכמלון החל מ-1960. בשנת 1998 הוא הוחזר לרשות הכנסייה.
בשנת 1960 הוכרז חלקו המערבי של האי כפארק לאומי.
הכרזה זו הביאה להגברת זרם המטיילים לאי, אך התשתית התיירותית לא התפתחה באופן מיוחד (באי רק מלון אחד), ותיירים רבים פוקדים את האי במסגרת טיולי יום מדוברובניק או מקורצ'ולה הסמוכות.
בשמו של האי נקשרו שני יורדי ים מפורסמים - אודיסאוס והשליח פאולוס הקדוש.
לפי האגדה מצא הראשון מפלט במערה באי הקרויה על שמו, לאחר שספינתו נטרפה.
במערה פגש אודיסאוס את הנימפה קליפסו, בתו של אל הים פוסידון ונשאר בחברתה שבע שנים.
המלון היחיד באי קרוי על שמו של אודיסאוס.
לפי פרק כ"ח במעשי השליחים פקד פאולוס הקדוש את "מליטה" בשנת 60 לאחר שספינתו נטרפה עת היה בדרכו לרומא.
עם זאת, גם האי מלטה טוען כי הוא "מליטה" הנזכרת בברית החדשה.
בשני האיים גם יחד קיים מפרץ על שמו של פאולוס.
מליסה אתרידג' היא זמרת רוק ומוזיקאית אמריקאית זוכת פרס אוסקר ושני פרסי גראמי.
אתרידג' הוציאה תשעה אלבומים מאז שחתמה על חוזה ההקלטות הגדול שלה בשנת 1987. שלושה מן אלבומיה הגיעו למעמד של אלבום מולטי-פלטינה: Melissa Etheridge בשנת 1988, Yes I Am בשנת 1993 ו-Your Little Secret בשנת 1995. שניים מאלבומיה הגיעו למעמד של אלבום פלטינה, ושניים נוספים לאלבום זהב.
אתרידג' מעריצה את המוזיקאי ברוס ספרינגסטין וביצעה גרסאות כיסוי לשיריו Thunder Road ו-Born to Run במהלך הופעות חיות.
אתרידג' מעריצה גם את להקת הרוק האמריקאית דייב מת'יוס בנד והביעה עניין בשיתוף פעולה עם הלהקה.
באוקטובר 2004 אובחן אצל מליסה אתרידג' סרטן השד.
בטקס פרסי גראמי בשנת 2005 ביצעה אתרידג' קאמבק לבמה, ועל אף שהייתה קירחת כתוצאה מטיפולי הכימותרפיה, הופיעה במחווה לג'ניס ג'ופלין וביצעה את שירה של ג'ופלין Piece of My Heart.
אתרידג' קיבלה שבחים רבים על הופעתה, שנחשבה לאחד מרגעי השיא של המופע בטקס.
ב-10 בספטמבר 2005, אתרידג' השתתפה ב-ReAct Now: Music & Relief, שידור טלוויזיוני למען גיוס כספים ותמיכה בקורבנות הוריקן קטרינה.
ReAct Now: Music & Relief הוא חלק מיוזמה של ערוצי הטלוויזיה והמוזיקה MTV, VH1 ו-CMT לגיוס תרומות לארגוני הצלב האדום האמריקאי, צבא הישע ו-America's Second Harvest.
אתרידג' הציגה שיר חדש שכתבה במיוחד לכבוד האירוע שנקרא Four Days.
האקפלה עסקה בנושאים ותמונות שהופיעו בחדשות במהלך סיכום התוצאות של הוריקן קתרינה.
ב-15 באוקטובר 2005, התארחה אתרידג' בתוכנית האירוח של ג'יי לנו והופיעה עם השיר I Run For Life המתייחס למאבקה עם סרטן השד ונחישותה להתגבר עליו, ובנוסף מעודד נשים ששרדו את סרטן השד ואת בני משפחותיהם.
אחרי הופעתה ג'יי לנו אמר לה "תודה על היותך לוחמת, ילדה".
מליסה אתרידג' מדורגת בערך במקום ה-125 בין האמנים המוֹכְרים ביותר בכל הזמנים, עם יותר מ-27 מיליון עותקים של אלבומיה שנמכרו.
בנוסף, אתרידג' היא גם פעילה למען זכויות ההומואים, הלסביות, הביסקסואלים והטרנסג'נדרים, ויצאה מהארון בפומבי בתור לסבית, בזמן כהונתו הראשונה של הנשיא ביל קלינטון, בינואר 1993. אתרידג' הביעה תמיכה בענייני איכות הסביבה, ובשנת 2006 יצאה לסיבוב הופעות בארצות הברית וקנדה כאשר היא משתמשת בביו-דיזל, שנחשב ידידותי לסביבה.
מלינדה פרנץ' גייטס היא נדבנית אמריקאית.
עד 2024 הייתה יושבת ראש משותפת בקרן הצדקה הגדולה בעולם, קרן ביל ומלינדה גייטס, אותה ייסדה יחד עם בעלה ביל גייטס.
בשנת 2024, לאחר גירושיה, הקימה קרן צדקה משלה.
נולדה בשם מלינדה אן פרנץ' בדאלאס שבטקסס, בת למשפחה אמריקנית קתולית מהמעמד הבינוני.
אביה היה מהנדס, שעבד קשה כדי לאפשר לארבעת ילדיו ללמוד באוניברסיטה.
כאשר הייתה בת 16 רכש אביה מחשב, וגייטס הנערה הייתה שבויה בקסמו.
לאחר לימודיה בתיכון פרטי לנערות, התקבלה גייטס ללימודי תואר ראשון בכלכלה ומדעי המחשב באוניברסיטת דיוק, אותם סיימה ב-1986. היא המשיכה ללימודי תואר שני במנהל עסקים בבית הספר לעסקים על שם פיוקווא באותה האוניברסיטה, אותם סיימה ב-1987.
בסמוך לסיום לימודיה לתואר שני, שלחה חברת מיקרוסופט צוות לאוניברסיטת דיוק, לשם גיוס כוח אדם איכותי לחברה.
גייטס ביקשה להתקבל לעבודה, וכך פגשה את בעלה לעתיד, ביל גייטס, יו"ר מיקרוסופט ואדריכל התוכנה הראשי שלה באותה עת.
גייטס התקבלה לתפקיד ניהולי במיקרוסופט, ואף החלה לנהל מערכת יחסים עם ביל גייטס.
השניים נישאו לאחר כשש שנים, ב-1 בינואר 1994, בטקס באחד מאיי הוואי.
בעת עבודתה במיקרוסופט שקדה על מספר מיזמים, בהם מיקרוסופט בוב, שנחל כישלון חרוץ.
גייטס פרשה מעבודתה במיקרוסופט עם לידת בתה הבכורה ב-1996. בהמשך ילדה בן ובת נוספים.
קרן - ביל ומלינדה גייטס
ב-1994 ייסד ביל גייטס את קרן ויליאם ה.
גייטס על שם אביו, שהופקד על ניהולה.
מטרתה של הקרן: צמצום חוסר הצדק בארצות הברית ובעולם.
ב-2000 ייסדו ביל ומלינדה גייטס את הקרן הנושאת את שמם, גלגול מתקדם של הקרן על שם אביו של גייטס.
ביל גייטס, מלינדה גייטס וויליאם ה.
גייטס האב הם שלושת יושבי הראש המשותפים של הקרן, הפועלת ברחבי העולם, בעיקר בתחומי הבריאות והחינוך, ולאחר הזרמה של יותר מעשרים מיליארד דולר על ידי בני הזוג גייטס, הפכה לקרן הצדקה הפרטית העשירה ביותר בעולם.
כיום עמותת הצדקה מקדמת מטרות בריאותיות וחברתיות בעולם.
בשנת 2006 הודיע המולטי-מיליארדר וורן באפט כי בכוונתו לתרום 30 מיליארד דולר לקרן של בני הזוג גייטס, על-פני 20 שנה.
באפט הוא חבר קרוב של בני הזוג גייטס, וכבר קודם לכן הודיע על כוונתו לתרום את רוב הונו לצדקה.
במאי 2024 הודיעה מלינדה גייטס על פרישתה מקרן ביל ומלינדה גייטס, והמשך פעילותה כנדבנית עצמאית, עם קרן של 12.5 מיליארד דולר.
עיסוקים נוספים, הוקרה וחייה הפרטיים
ניסיונה הניהולי (ואף פרסומה) של מלינדה גייטס הביאו אותה לשבת במספר דירקטוריונים וחברי נאמנים של מוסדות שונים, בהם אוניברסיטת דיוק והוושינגטון פוסט.
ב-2005 נבחרה לאשת השנה של השבועון טיים יחד עם בעלה וכוכב הרוק בונו.
הכבוד ניתן לשלושה לאות הוקרה על פעילות הצדקה שלהם.
ב-2006 זכו בני הזוג גייטס בפרס נסיך אסטוריאס, העיטור היוקרתי ביותר שמעניקה ספרד, כהוקרה על פעילותם הפילנתרופית.
השניים נוסעים רבות ברחבי העולם כחלק מפעילותם זו.
ב-2016 החליט נשיא ארצות הברית ברק אובמה להעניק לבני הזוג את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד הגבוה במדינה.
מלינדה וביל גייטס התגוררו עם שלושת ילדיהם באחוזה בעיירה מדינה שבמדינת וושינגטון, על גדת אגם וושינגטון.
לאחר גירושיה, עברה להתגורר בבית בן ארבעה חדרים.
מליחות או ריכוז מלח (salinity) הוא מידת המלח המומס במים.
באוקיינוגרפיה הצגת המליחות היא מיליסימאלית (בחלקים מאלף (‰ או ppt) ולא באחוזים), שזה בקירוב גרם של מלח לכל ליטר של תמיסה.
בתחומים אחרים משתמשים בניתוח כימי של תמיסות, כך שמליחות מדווחת בדרך כלל במיליגרם לליטר (mg/L) או חלקים למיליון (ppm).
לפני שנת 1978, מליחות הוצגה ב-‰, בדרך כלל מבוססת על יחס המוליכות החשמלית של הדגימה ל"מי קופנהגן", מי ים מלאכותיים שיוצרו על מנת לספק "סטנדרט" עולמי.
ב-1978, אוקיינוגרפים הגדירו מחדש מליחות בסרגל המליחות הפרקטי (78-PSS) או PSU כיחס שבין מוליכות דגימת מי-ים לבין תמיסת אשלגן כלורי.
ליחסים אין יחידות, כך שמליחות של 35 אין פירושה בדיוק 35 גרם מלח לליטר תמיסה.
למעשה, הסרגל מיועד על מנת לספק דרך להשוות בין גודלי מליחות באופן שנוח למדידה באמצעות מדידת מוליכות חשמלית.
ייתכן שגישות אזוטריות-לכאורה אלה למדידת ריכוזי מלח נראות כמערפלות שימוש פרקטי בהן, אך יש לזכור כי מליחות היא סכום משקלים של יסודות שונים רבים בנפח מוגדר של מים.
המציאות תמיד הייתה שעל מנת לקבל מליחות מדויקת כריכוז ולהמיר אותו לכמות של חומר (נתרן כלורי, למשל) נדרשו ידיעות על הדגימה הרבה מעבר למשקל המוצקים לאחר התאיידות (שיטה אחת לקביעת "מליחות").
לדוגמה, נפח מושפע על ידי טמפרטורת המים; והרכב המלחים אינו קבוע (למרות שהוא די דומה באוקיינוסים ברחבי העולם).
למים מלוחים מימות תוך-ארציות יכול להיות הרכב ששונה מזה של הים.
מליחות היא גורם אקולוגי בעל חשיבות מרובה, המשפיע על יצורים חיים רבים החיים במים.
כמו כן, מליחות משפיעה על סוגי הצמחים שיגדלו במים, או בחלקת קרקע הניזונת ממים (או ממי תהום).
צמח שהסתגל לתנאי מליחות נקרא הלופיט.
אורגנזימים (בעיקר בקטריות) שיכולים לחיות בתנאים של מליחות גבוהה מסווגים כאקסטרמופילים, האלופילים, ליתר דיוק.
אורגניזם שיכול לעמוד בקשת רחבה של תנאי מליחות הוא יוריהאליין .
מסובך להפריד את המלח מתוך המים, ותכולת מלח הוא גורם חשוב בשימוש במים (למשל מי שתייה).
מֵלִיסָה (שם מדעי: Melissa) הוא סוג של עשבים צמחוניים רב-שנתיים ממשפחת השפתניים.
הסוג כולל 4 מינים ושני תת-מינים.
המין הידוע הנפוץ ביותר הוא המין מליסה רפואית (Melissa officinalis) הכולל 2 תת-מינים.
מליסה רפואית שמשה מאז ימי קדם כצמח מרפא חשוב ברפואה העממית, ונעשה בה שימוש להפקת שמן אתרי ריחני, לתיבול מאכלים ולהכנת חליטות.
תפוצה עולמית של הסוג מליסה
תחום תפוצתו הטבעית של הסוג מליסה, על ארבעת מיניו, מקיף את אגן הים התיכון (למעט לוב, מצרים וחצי האי סיני), חלקים מדרום אירופה (לרבות צפון-מערב הבלקן) והמזרח התיכון, ונמשך מזרחה דרך איראן ותת-היבשת ההודית עד מערב מלזיה ודרום-מרכז סין.
בצפון משתרעת התפוצה עד הקווקז הצפוני וטרנס-קווקז.
ההתפשטות אל מעבר לתחום התפוצה הטבעית של הסוג מיוחסת כולה למין מליסה רפואית (Melissa officinalis), וליתר דיוק – לתת-מין 'טיפוסי'.
תת-מין זה תורבת כבר מימי קדם, ובהמשך הופץ ואוזרח ברחבי אירופה שמצפון לאגן הים התיכון, במרכז אסיה, באמריקה הצפונית, בדרום אמריקה הדרומית ובאזורים נוספים בעלי אקלים ממוזג.
לעומתו, תת-מין inodora (שפירוש שמו: "חסר ריח") מצוי בטבע אך ורק במזרחו של אגן הים התיכון ובצפון עיראק – כלומר: בטורקיה, עיראק, לבנון–סוריה, ירדן וישראל – והוא לא התפשט מעבר לאזור זה ואינו מוכר כצמח תרבות נפוץ.
הסוג מליסה כולל 4 מינים הבאים:
מליסה אַקְסִילָרִיס (Melissa axillaris) היא צמח עשבוני רב-שנתי הגדל בעיקר באזורים של אקלים סובטרופי, מהרי נפאל ועד דרום סין ומערב מלזיה.
תפוצתו כוללת את המדינות והאזורים הבאים: נפאל, הימלאיה המזרחית, טיבט, אסאם, מיאנמר, לאוס, תאילנד, קמבודיה, וייטנאם, סין הדרומית-מרכזית, סין הדרומית-מזרחית, טאיוואן, ג'אווה וסומטרה.
מבחינה מורפולוגית, גובהה של מליסה אקסילריס עשוי להגיע לכ־1.2 עד 1.5 מטרים.
הכותרת בדרך כלל לבנה, ולעיתים ניכרת בה נטייה קלה לגוון ורדרד-חיוור.
הגביע קטן יחסית (כ־6 עד 8 מ"מ), שעיר בצפיפות בצידו החיצוני, וקירח בצידו הפנימי – הן בשפה העליונה והן בשפה התחתונה.
בשלב הפרי הגביע מפושק, כלומר פי הגביע מצוי בזווית של כ־90° לגבעול התפרחת.
שיניה התחתונות של השפה התחתונה דמויי אזמל ומחודדות, ואילו שיני השפה העליונה מחודדות אף הן, אך קצרות יותר.
מְלִיסָה צְהוּבָּה (Melissa flava) היא צמח עשבוני רב-שנתי הגדל בעיקר באזורים של אקלים ממוזג, בהרי ההימלאיה המערבית והמזרחית ובטיבט, בשטחיהן של הודו ונפאל.
מבחינה מורפולוגית, גובהה של מליסה צהובה (Melissa flava) עשוי להגיע לכ-1.5 עד 2.5 מטרים.
הכותרת בדרך כלל בצבע צהוב חיוור.
הגביע גדול יחסית – אורכו כ־9 מ"מ בשלב הפריחה, ומתארך עד כ-13 מ"מ בשלב הפרי.
הוא רחב-פעמוני וזקוף, כלומר פי הגביע פונה כלפי מעלה וצמוד לעמוד התפרחת.
הגביע שעיר בצידו החיצוני, וקירח לחלוטין בצידו הפנימי – הן בשפה העליונה והן בשפה התחתונה.
שפתו העליונה נושאת שלוש שיניים משולשות קצרות וחדות, בעוד ששתי שיני השפה התחתונה ארוכות מעט יותר וחדות אף הן.
מְלִיסָה יוּנַאנִית (Melissa yunnanensis) היא צמח עשבוני רב-שנתי הגדל בעיקר באזורים של אקלים ממוזג, במחוז יונאן ובטיבט שבדרום-מרכז סין.
מבחינה מורפולוגית, גובהה של מליסה יוּנַאנית נע בין כ־1.2 ל-1.5 מטרים.
הכותרת בצבע לבן-קרמי או צהבהב-לבן.
אורכו של הגביע דומה לזה של מליסה צהובה – כ־8 עד 12 מ"מ.
בשונה מיתר המינים, הגביע נוטה מטה כבר בשלב הפריחה, ובשלב הפרי הוא מפושק מאוד – פי הגביע נטוי בזווית קהה כלפי מטה, כמעט מקביל לקרקע, ומרוחק מהגבעול.
הגביע שעיר בצידו החיצוני, ובפנים – השפה העליונה נושאת מעט שערות, בעוד שאר חלקו הפנימי קירח.
בכך הוא נבדל ממליסה רפואית, שבה גם פנים השפה העליונה שעיר, וממליסה צהובה ומליסה אקסילריס, שגביעיהן קירחים לגמרי בפנים.
כל חמש שיני הגביע מפותחות במידה דומה – קצרות יחסית, חדות, ודומות זו לזו הן בשפה העליונה והן בתחתונה.
מליסה רפואית (Melissa officinalis) היא צמח עשבוני רב-שנתי הגדל בעיקר באזורים ממוזגים, ותפוצתו הטבעית משתרעת מאגן הים התיכון, דרך דרום-אירופה והמזרח התיכון, ועד מרכז אסיה.
בתחום זה היא מגיעה בצפון עד הקווקז הצפוני (באזורים הדרומיים של רוסיה), ובמזרח עד טג'יקיסטן – קצה תחום תפוצתה האסייתית.
מבחינה מורפולוגית, גובהה של מליסה רפואית (Melissa officinalis) מגיע עד כ-1 מטר.
הכותרת בצבע לבן-קרמי, ולעיתים עם גוון צהבהב או ורדרד חלש.
הגביע בצבע כתום-ירוק בהיר, אורכו בינוני (כ-7 עד 9 מ"מ), שעיר בדלילות מבחוץ, ובפנים – שעיר רק בשפה העליונה, בעוד שאר חלקו הפנימי קירח.
מצב שיני הגביע: השפה העליונה נושאת שלוש שיניים זעירות במיוחד, ואילו השפה התחתונה נושאת שתי שיניים מחודדות וארוכות מעט יותר.
לאחר נשירת הכותרת ולאורך שלב הפרי, הגביע מתכופף כלפי מטה – נטוי בזווית חדה או אלכסונית כלפי הגבעול, אך לא מפושק מאוד.
שם הסוג מליסה (Melissa) נגזר מן המילה היוונית μέλισσα (mélissa), שפירושה "דבורה".
מקור זה משקף את משיכתם הרבה של פרחי הצמח לדבורי דבש – תכונה האופיינית גם למינים נוספים במשפחת השפתניים.
מן השם היווני גזרו הרומאים את המונח הלטיני mel שפירושו "דבש", אשר שימש בתיאורים בוטניים בתקופות מאוחרות יותר.
בהתאם לכך, שמו הערבי של הצמח הוא "חשישת א(ל)-נחל" (حشيشة النحل), כלומר "עשב הדבורים".
שמות ערביים נוספים כוללים "עִשְׂבֶּת אֶ-נָחֶל", "תוּרוּנְגַ'אן" ו"טרינג'אן".
המאפיינים המבדילים את הסוג מליסה מסוגים אחרים במשפחת השפתניים כוללים את העובדה שכל המינים בו הם צמחים עשבוניים רב-שנתיים ירוקים.
העלים משוננים, הפרחים דו-שפתניים בבירור, ובעלי עוקצים ארוכים יחסית.
מספר האבקנים 4. הגביע דו-שפתני קטן ושעיר ובעל 13 עורקים בולטים.
שפת הגביע העליונה עם 3 שיניים לא בולטות, והשפה התחתונה עם 2-שיניים בולטות.
מאפיינים מורפולוגיים של הסוג מליסה
מיני מליסה הם עשבים רב-שנתיים בעלי מראה ירוק, ואינם מכוסים בשעירות אפורה צפופה האופיינית לסוגים אחרים במשפחה.
לעלי הצמח ריח נעים, לעיתים לימוני, בייחוד במין מליסה רפואית (Melissa officinalis), אך ריח זה אינו מהווה תכונה מובהקת של כל מיני הסוג.
העלים נגדיים, פשוטים, בעלי פטוטרת ארוכה, לעיתים כפופה, וללא עלי לוואי.
הטרף דמוי ביצה, אורכו לרוב עולה על 2 ס"מ, ושפתו משוננת.
הפרחים ערוכים בדורים מדומים (Verticillasters) לאורך הגבעול.
דורים אלה הם למעשה תפרחות מסוימות – כלומר, הציר המרכזי של התפרחת מסתיים בפרח, ומתחתיו מסתעפים סעיפים צדדיים הנושאים גם הם פרחים.
להלן יכונו דורים מדומים אלה בשם "תפרחיות" לשם הנוחות.
החפים המצויים בבסיס כל תפרחית דומים בצורתם לעלי הגבעול, אך קטנים מהם בצורה ניכרת.
עוקצי התפרחיות לרוב ארוכים ובולטים לעין.
החפיות המלוות כל פרח הן דמויות עלים, בצורת אליפסה או ביצה, ואורכן עולה על 5 מ"מ – תכונה שמבדילה אותן מחפיות זעירות ודמויות חוט המצויות בסוגים קרובים.
הפרחים דו-מיניים ודו-שפתניים בצורה מובהקת.
המצעית משתיירת גם לאחר ההבשלה, בדומה לגביע, ונותרת בבסיס הפרי כבסיס לפרודות.
הגביע לרוב דמוי פעמון, בעל מקצועות ו־13 עורקים בולטים.
הוא שעיר במידה משתנה בצידו החיצוני – צפוף במליסה אקסילריס, דליל במליסה רפואית – וקירח או כמעט קירח בפנים, למעט במליסה רפואית שבה שפתו העליונה שעירה מבפנים.
הגביע משתייר ומקיף את המפרדת, ובשלב הפרי משתנה תנוחתו: זקוף (erect) במליסה צהובה, אלכסוני (ascending) במליסה רפואית, ניצב (spreading) במליסה אקסילריס, ומפושק מאוד (divaricate) כלפי מטה במליסה יונאנית.
הגביע דו-שפתני בבירור: השפה העליונה שטוחה ומוארכת, עם שלושה עורקים בולטים המסתיימים בשלוש שיניים קצרות ומשולשות.
השפה התחתונה מחולקת לשתי שיניים צרות וחדות, דמויות מרצע.
מבנה זה שמור בכלל המינים, אך במליסה יונאנית כל חמש שיני הגביע דומות באורכן ובצורתן, וכולן מפותחות וחדות.
הכותרת דו-שפתנית, וצבעה משתנה בין המינים: לבן או קרמי במליסה אקסילריס, מליסה יונאנית ומליסה רפואית, לעיתים עם גוון ורדרד-חיוור, ולעיתים צהבהב.
במליסה צהובה הצבע צהוב-חיוור אופייני.
צינור הכותרת בולט מתוך הגביע ומתעקל כלפי מעלה, ללא טבעת שערות בצינור.
השפה העליונה זקופה וקמורה, השפה התחתונה בעלת שלוש אונות, מהן האמצעית ארוכה יותר.
האבקנים ארבעה, שניים קדמיים ארוכים יותר מהשניים האחוריים, כולם נצמדים לשפה העליונה של הכותרת ולעיתים חבויים בתוכה או בולטים מעט.
כל מאבק דו-לשכתי: הלשכות נפתחות תחילה בזווית הקרובה ל־90°, ובהמשך מתפצלות בזווית רחבה יותר (divaricate).
השחלה עילית, בעלת שני עלי שחלה, המחולקים באמצעות מחיצה מדומה לארבע מגורות, שבכל אחת ביצית זקופה אחת.
עמוד השחלה יוצא מבסיס השחלה, בין מגורותיה, ולכן מכונה עמוד שחלה גינובַּסי (gynobasic) מסתעף לשתי זרועות שוות בקצהו.
הצלקות צרות, דמויות מרצע או מעוקלות כלפי חוץ.
הפרי הוא מפרדת (schizocarp) שמורכבת 1 עד 4 פרודות (אגוזיות יבשות).
המפרדת עטופה בגביע משתייר, ונראית כמחולקת לארבע פרודות באמצעות שני קווים מצטלבים ללא עמוד משתייר.
הפרודות חלקות, דמויות ביצה הפוכה, בצבע שחור או כהה.
ובפרודות עובר ישר, לרוב ללא אנדוספרם או עם שאריות זעירות ממנו – תכונה האופיינית לסוג Melissa ולרבים מבני שבט Nepeteae.
מלינה מרקורי הייתה שחקנית, זמרת ומדינאית יווניה.
כשחקנית קולנוע היא הופיעה לראשונה בסרט "סטלה" (1955) וזכתה להצלחה בינלאומית בסרטים "רק בימי חול", "Phaedra", "טופקאפי" ו"הבטחה עם שחר" .
בשנת 1960 היא זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן, והייתה מועמדת לפרס אוסקר.
מרקורי הייתה פעילה פוליטית ביוון בתקופת השלטון הצבאי במדינה (1967–1974).
היא נבחרה לפרלמנט היווני בשנת 1977 והייתה האישה הראשונה להתמנות לתפקיד שרת התרבות של יוון בשנת 1981. בשנת 1983 הגתה, יחד עם שר התרבות הצרפתי ז'אק לאנג, את תוכנית בירת התרבות של אירופה אשר אומצה על ידי האיחוד האירופי בשנת 1985.
היא קידמה את השבת שיש הפרתנון ליוון, ממקום הימצאו במוזיאון הבריטי.
מרקורי נולדה בשם מריה עמליה מרקוריס באתונה בשנת 1920. אביה היה סטמניס מרקוריס, קצין בדימוס בחיל הפרשים היווני, חבר פרלמנט מטעם המפלגה הדמוקרטית סוציאליסטית של יוון, אשר שימש אף כשר הסדר הציבורי ביוון.
אמה, אייריני לפה, הייתה בת למשפחה ידועה באתונה.
סבה, ספירידון מרקוריס, היה אחד מראשי העיר המוצלחים של אתונה בעת החדשה ובעל השפעה רבה על מרקורי בצעירותה.
לאחר שסיימה לימודי תיכון התקבלה לתיאטרון הלאומי היווני ללימודי דרמה אותם סיימה בשנת 1944. בגיל 21 התחתנה לראשונה עם פאנוס הרוקופוס, בעל אדמות אמיד.
לאחר סיום לימודי הדרמה הצטרפה לתיאטרון הלאומי היווני, ובשנת 1945 שיחקה בתפקיד אלקטרה במחזהו של יוג'ין או'ניל Mourning Becomes Electra.
בשנת 1949 זכתה להצלחה בימתית ראשונה בתפקיד בלאנש דובואה במחזהו של טנסי ויליאמס חשמלית ושמה תשוקה.
עד שנת 1950 שיחקה בשורת מחזות ואז עקרה לפריז, שם המשיכה כשחקנית תיאטרון.
בשנת 1953 זכתה בפרס על שם השחקנית היוונייה מריקה קוטופולי ושבה ליוון שנתיים אחר כך.
בתיאטרון קוטופולי-רקס היא שיחקה בין היתר במחזה מקבת'.
תפקידה הראשון בקולנוע היה בסרט יווני בשם סטלה שיצא לאקרנים בשנת 1955 בבימוי מייקל קקויאניס (אשר ביים מאוחר יותר את זורבה היווני).
הסרט זכה לציון לשבח בפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 1956, שם פגשה לראשונה בבמאי האמריקאי ז'ול דאסן, לו נישאה בשנת 1966 ועמו עבדה.
בשנת 1956 שיחקה לראשונה בבימויו של דאסן בסרט הצרפתי Celui qui doit mourir (הוא שחייב למות).
היא זכתה לראשונה להכרה בינלאומית כאשר כיכבה בסרט "רק בימי חול" משנת 1960, שבו שיחק דאסן לצידה ואף ביים.
על משחקה בסרט זה זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 1960 והייתה מועמדת לפרס אוסקר.
היא המשיכה והופיעה בסרטים Phaedra, טופקאפי (1964), שליחות סודית בליסבון (1966) והבטחה עם שחר (1970) שזכו אף הם להצלחה בינלאומית.
בתחילת שנות ה-70 שבה לבמת התיאטרון ושיחקה במחזות ביוון.
משחקה האחרון בקולנוע היה בשנת 1978 בסרט היווני "חלום של תשוקה" ( Κραυγή Γυναικών) בבימוי בעלה דאסן.
היא הופיעה בפעם האחרונה על במת התיאטרון בשנת 1992.
אחד משיריה הראשונים הולחן על ידי מאנוס חג'ידאקיס ונקרא Hartino to Fengaraki ("ירח נייר"), כחלק מן ההפקה היוונית של המחזה חשמלית ושמה תשוקה בשנת 1949, שבו כיכבה.
השיר הוקלט בביצוע ננה מושקורי בשנת 1960, ובשנת 2004 התפרסמה אף הקלטה של השיר בביצוע מרקורי.
שיריה "אתונה, עירי", בשיתוף פעולה עם המלחין ואנגליס, ו"מלינאקי" זכו להצלחה בצרפת.
בעת ההפיכה הצבאית ביוון, ב-21 באפריל 1967, הייתה מרקורי בארצות הברית לצורך הופעות במחזמר Illya Darling.
מרקורי הצטרפה מיד למאבק במשטר הצבאי והחלה במסע בינלאומי לגיוס דעת הקהל העולמית לצורך בידודו של המשטר וקיצור ימיו.
פעולותיה הביאה להחלטת המשטר הצבאי לשלול את אזרחותה היוונית ולהחרים את רכושה ביוון.
היו אף ניסיונות לחסלה, כולל ניסיון התנקשות בג'נובה שבאיטליה, אולם צעדים אלה לא מנעו ממנה להמשיך במאבק במשטר, בהופעות בקונצרטים, צעדות ונאומים שנשאה ברחבי תבל.
באותן שנים הקליטה ארבעה תקליטים, אחד ביוונית ושלושה בצרפתית, כולם בהפקת מוזיקאים יוונים.
תקליטים אלה זכו להצלחה רבה.
לאחר תום המשטר הצבאי ביוון ובתקופת המעבר למשטר אזרחי, מרקורי התיישבה ביוון ונמנתה על מייסדי התנועה הסוציאליסטית הפאן-הלנית (PASOK), מפלגת מרכז-שמאל יוונית.
היא התמנתה לוועדה המרכזת של המפלגה ומחזיקת תיק התרבות ואף הייתה מעורבת בזכויות נשים.
בבחירות לבית המחוקקים היווני בשנת 1974 היא הייתה מועמדת מטעם מפלגתה במחוז הבחירה של פיראוס, אולם זכתה רק לכ-7,500 קולות שלא הספיקו לבחירתה לפרלמנט.
בשנת 1977 נבחרה לפרלמנט היווני כשהיא זוכה ליותר קולות מכל מועמד אחר ביוון.
בשנת 1981, לאחר שמפלגתה זכתה בבחירות, התמנתה מרקורי לשרת התרבות של יוון, והייתה לאשה הראשונה במשרה זו.
היא שמשה בתפקיד במשך שתי תקופות כהונה עד לשנת 1989, אז הפסידה מפלגתה בבחירות.
כשרת תרבות מרקורי ניצלה את תדמיתה הבינלאומית ויצרה קשרים עם מנהיגי אירופה כדי לקדם אינטרסים יוונים.
היא קידמה את רעיון השבת שיש הפרתנון לפרתנון באתונה.
בציפייה להשבת נכסי התרבות היוונים שהועברו לאנגליה, היא הכריזה על תחרות בינלאומית לתכנון מוזיאון אקרופוליס החדש אשר נפתח לאחר מותה, בשנת 2008.
אחד מהישגיה הבולטים ביותר היה קביעת מוסד בירת התרבות של אירופה כחלק ממדיניות התרבות של האיחוד האירופי, רעיון אותו הגתה וניסחה (יחד עם ז'אק לאנג, שר התרבות הצרפתי) בשנת 1983. בשנת 1985 הייתה אתונה לבירת התרבות של אירופה הראשונה.
מרקורי אף קידמה את מועמדות אתונה לארוח האולימפיאדה ה-26. בשנת 1983, בעת שיוון כיהנה לראשונה בנשיאות מועצת איחוד אירופה, מרקורי הזמינה את שרי התרבות של תשע החברות האחרות באיחוד לאתונה במטרה להגביר את המודעות התרבותית של הציבור האירופי, בכך יסדה את תחילתם של כינוסים רשמיים של שרי התרבות באיחוד האירופי.
בשנת 1988, בתקופת נשיאותה השנייה של יוון בראש מועצת האיחוד האירופי, קידמה מרקורי שיתוף פעולה עם מזרח אירופה.
יוזמתה הביאה לציון חודש תרבות בארצות מזרח אירופה החל משנת 1989.
מרקורי אף יזמה מחקר לשילוב כל אתרי הארכאולוגיה באתונה כדי ליצור פארק ארכאולוגי, ללא תנועת כלי רכב, שבו תושבי העיר ותיירים יהנו מן ההיסטוריה של העיר.
כדי לקדם את תרבות יוון היא יזמה כניסה חופשית למוזיאונים ואתרים ארכאולוגים לכל אזרחי יוון, ארגנה סדרת תערוכות בינלאומיות של תרבות ומורשת יוון וכן של אמנות יוונית מודרנית.
היא גייסה תקציבים לפעולות שיקום מבנים בעלי חשיבות אדריכלית והביאה לסיום בניית אולם הקונצרטים של אתונה, מוזיאון התרבות הביזנטית בסלוניקי, ייסדה פרסים ספרותיים, קידמה את הקולנוע היווני ולבסוף ייסדה תיאטראות עירוניים וקונסרבטוריונים.
מרקורי מתה ב-6 במרץ 1994 במרכז רפואי בניו יורק לאחר שחלתה בסרטן ריאות.
היא הייתה בת 73 במותה.
היא הותירה אחריה בעל, ז'ול דאסן.
ממשלת יוון ערכה לה הלוויה ממלכתית בנוכחות ראש הממשלה ואלפי אזרחים.
מלינדה רוז דילון הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אמריקאית, שהייתה מועמדת לשני פרסי אוסקר על הופעותיה בסרטים "מפגשים מהסוג השלישי" ו"ללא כוונת זדון".
דילון נולדה בעיר הופ שבארקנסו.
שיחקה בתור שחקנית תיאטרון קומית ואף הייתה מועמדת לפרס הטוני ב-1962 על הופעתה במחזהו של אדוארד אלבי "מי מפחד מווירג'יניה וולף?".
את הופעתה הקולנועית הראשונה עשתה ב-1969 בסרט "טיפשי אפריל", השתתפה ב-1976 בתפקיד ממפיס סו אשתו של המשורר וודי גאת'רי (דייוויד קאראדין) בדרמה המוזיקלית ההיסטורית "נועד לתהילה".
על הופעתה הועמדה דילון לפרס גלובוס הזהב לתפקיד הפריצה הטוב ביותר.
ב-1977 הייתה דילון מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה ביצירת המדע בדיוני של סטיבן ספילברג "מפגשים מהסוג השלישי" בתור ג'יליאן גוילר אמו של בארי הילד אשר נחטף על ידי חייזרים.
הועמדה לאותה הקטגוריה שלוש שנים מאוחר יותר על הופעתה בתור המורה האובדנית תרזה פארון בדרמת העיתונות של סידני פולאק "ללא כוונת זדון", הופיעה לצד פולק גם בהפקתו המוזקלית "מלחין" ב-1984.
דילון הציגה את כישוריה הקומיים בקומדיית הילדים "סיפור חג מולד" בה גילמה את אמו של הילד ראלפי פארקר המפחדת שבנה שירה לעצמו בעין ברובה הציד אותו הוא רוצה לחג המולד.
ב-1987 הופיעה בקומדיית ילדים נוספת "הארי והאנדרסונים" בתור ננסי אנדרסון אם המשפחה.
ב-1991 השתתפה בדרמה הפסיכולוגית של סטרייסנד "נסיך הגאות והשפל" וגילמה את סוואנה אחותו האבדנית של טום ווינגו (ניק נולטה).
ב-1994 השתתפה בסרט הטלוויזיה "וידויים: שתי פנים של רוע", לצדם של ג'ייסון בייטמן וג'יימס ארל ג'ונס.
ב-1995 שיחקה בקומדיה העצמאית "קדילאק של סופשבוע" את מרנה וב-1999 את רוז גייטור אשתו של מנחה השעשועון חולה הסרטן ג'ימי גייטור בסרטו של פול תומאס אנדרסון "מגנוליה".
בשנת 2003 שיחקה בסרט הטלוויזיה "בית צבוע" בכיכובו של לוגאן לרמן, הסרט מבוסס על ספר באותו שם מאת ג'ון גרישם מ-2001. בשנת 2007 הופיעה בדרמה "שמור עלי" וגילמה את חמותו של צ'רלי פיינמן (אדם סנדלר) שאיבד את אשתו ואת שתי בנותיו בפיגועי 11 בספטמבר.
דילון הייתה נשואה לשחקן ריצ'רד ליברטיני במשך 15 שנים, ולזוג נולד ילד אחד.
מלינה אלני קאנאקארדס-קונסטנטינידס היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית, שהייתה מועמדת פעמיים לפרס אמי על תפקידה באופרת הסבון "אור מנחה", ולאחר מכן התפרסמה בשל השתתפותה בסדרת הטלוויזיה "CSI: ניו יורק" בתפקיד הבלשית סטלה בונסרה, ובסדרת הטלוויזיה "פרובידנס" בתפקיד ד"ר סידני הנסן.
קאנאקארדס נולדה בעיר אקרון שבמדינת אוהיו בארצות הברית, לסוכן הביטוח הארי קאנאקארדס (Harry Kanakaredes - נולד בשנת 1928) ושל קונסטנס (קוני) טמו (Constance "Connie" Temo - נולדה בשנת 1936) שהייתה בעלים של חברת ייצור ממתקים, שניהם ממוצא יווני.
קאנאקארדס למדה באוניברסיטת המדינה של אוהיו לזמן קצר, ולאחר מכן עברה לאוניברסיטת פוינט פארק בפיטסבורג שבפנסילבניה.
קאנאקארדס החלה את קריירת המשחק שלה בגיל שמונה, בהפקת המחזה "תום סויר" בתיאטרון וות'רוויין פלייהאוס (Weathervane Playhouse) שבעיר הולדתה.
קאנאקארדס הופיעה לראשונה בסדרת הטלוויזיה "אור מנחה" בה השתתפה בין השנים 1991–1995, בתפקיד אלני אנדרוס קופר, תפקיד עליו קיבלה שתי מועמדויות לפרס אמי בשעות היום (1995-1994).
בין השנים 1999–2002 השתתפה בסדרה המצליחה "פרובידנס" בתפקיד ד"ר סידני הנסן.
כמו כן השתתפה בשש עונות של הסדרה "CSI: ניו יורק" בתפקיד הבלשית סטלה בונסרה.
קאנאקארדס השתתפה בסדרות "NYPD Blue", "חשיפה לצפון", "Due South", "אוז", "הפרקליטים" ו"המופע של בן סטילר".
כמו כן השתתפה קאנאקארדס בסרטי הקולנוע "נשיקה ארוכה ללילה" בתפקיד טרין, "15 דקות" בתפקיד נוקלט קאראס, בתפקיד האלה אתנה בסרט "פרסי ג'קסון וגנב הברק.
בשנת 2017 שיחקה בעונתה הראשונה של סדרת הטלוויזיה המתמחה בתפקיד ליין האנטר רופאה בבית החולים.
קאנאקארדס נשואה לפיטר קונסטנטינידיס (Peter Constantinides) ולהם שתי בנות: זואי (נולדה ב-23 במאי 2000) וקארינה אלני (נולדה ב-25 בינואר 2003).
שנהסרטתפקידהערות1987Cartsסרט קצר1994Bleeding Heartsדפני1996נשיקה ארוכה ללילהטרינה 'טרין'1999Dangerous Beautyליביה1998ההימור האחרוןברברה200115 דקותניקולט קארס2010פרסי ג'קסון וגנב הברקאתנה2013Snitchסילבי קולינס
עונה 2: אורחת (15 פרקים)2020דמו של זאוסאריאנהסדרת אנימה של נטפליקס (2 פרקים) 2023מיליארדיםננסי דנלופפרקים: "The Owl", "Axe Global" and "Admirals Fund"2025NCISאליני קוסטקיספרק: "Baker's Man"
מלילה הלנר-אשד (נולדה ב-1958 בירושלים) היא חוקרת קבלה, עמיתת מחקר בכירה במכון שלום הרטמן.
מורה מן החוץ באוניברסיטה העברית בירושלים ובמכון שכטר.
הלנר-אשד היא תלמידתו של חוקר הקבלה יהודה ליבס.
את עבודת הגמר שלה, העוסקת בתורת רבי דוד בן זמרא הגישה באוניברסיטה העברית בשנת תשמ"ז.
את עבודת הדוקטורט, העוסקת בשפת החוויה המיסטית בספר הזוהר, הגישה בשנת תשס"א.
בשנת 2005 יצא לאור ספרה "ונהר יוצא מעדן: על שפת החוויה המיסטית בזוהר", בהוצאת עלמא ועם עובד.
הספר מבוסס על עבודת הדוקטורט והוא תורגם לאנגלית ויצא לאור בהוצאת אוניברסיטת סטנפורד בשנת 2009.
ב-2017 ראה אור ספרה "מבקשי הפנים: מסודות האדרא רבא שבספר הזוהר" העוסק באדרא רבא.
ב-2023 ראה אור ספרה "בדרך עץ החיים: שערים לספר הזוהר" בו יחד עם ד"ר עמרי שאשא חיברה מבוא מקיף ויסודי לזוהר בהוצאת ידיעות ספרים.
הספר מנגיש את רעיונות הזוהר בשפה עכשווית יותר, ושם דגש על הרובד הספרותי בספר.
ב-2024 הוציאה יחד עם ד"ר עמרי שאשא בבית אבי חי סדרת שיעורים המבוססת על ספר זה.
במכון הרטמן מרכזת הלנר-אשד את תוכנית "משכילות" לקידום דוקטורנטיות וכן תוכנית המפגישה תלמידים מבתי מדרש לרבנים בצפון אמריקה בשנת לימוד בישראל.
מליין ווקר היא אתלטית ג'מייקנית.