tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספר 248 עמודים, והוא מחולק ל-16 פרקים ובהם עשרות תמונות.
התמונות הרבות המלוות את הספר הן צילומים בשחור לבן המתארים את תולדות העיר, מצילומיו הראשונים של אברהם סוסקין ועד לצילומים בני התקופה בה נכתב הספר.
חציו הראשון של הספר מתעד את תולדות העיר מיום הקמתה, דרך ימיה הראשונים של אחוזת בית, גירוש תל אביב, פריחת העיר בימי העלייה החמישית ועד להקמת מדינת ישראל.
הספר מתעד את התהליכים שעברה העיר, וכולל מידע ביוגרפי רב לגבי מקימי העיר ובוניה, התפתחותה האורבנית והתהליכים ההיסטוריים אותם עברה העיר בארבעת העשורים הראשונים לקיומה.
דמויות כחיים חיסין, מאיר דיזנגוף וישראל רוקח מתוארות באופן אוהד, בריבוי פרטים ואנקדוטות, ושפע של פרטים ביוגרפיים, אותם קיבץ הסופר מהדמויות הפועלות, שרבות מהן היו עוד בחיים, ויכלו לספר מכלי ראשון את סיפורן.
חציו השני של הספר נותן תמונה צבעונית ומשעשעת לעיתים של העיר בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, כאשר לא הייתה עוד "תל אביב הקטנה", אך גם לא הכרך רווי גורדי השחקים שהפכה להיות.
באותו הרגע בו בשדרות רוטשילד "לא נותר אפילו סוס אחד, וטנדרים, משאיות ותלת אופנים תפסו את מקומם".
העיר שתיאורה עולה מן הספר אינה מקום אידילי.
בעיות רבות כזיהום מי הים, העוני והדלות בשכונת מחלול, והזנות בשטח הגדול ביפו, כמו גם אנקדוטות מחיי הפשע, אותם סיקר דונביץ' כעיתונאי, מתוארות ללא כחל ושרק.
אך העיר מתוארת באהבה, על מגוון הדמויות הקטנות והגדולות של תושביה, החל בראש העיר באותם הימים, חיים לבנון וכלה ב"תופס הנחשים אבו ריאש".
שוק הכרמל, וכיכר מגן-דוד מתוארים כ"לב ההומה" של העיר.
חיי התרבות מתוארים בהרחבה, כך תיאטרון הבימה בו עוד כיכבה חנה רובינא, או רביעיית מועדון התיאטרון בה שר ינקלה בן סירא, וטקס בחירת מלכת היופי לשנת 1957, בו קיבלה הזוכה, קורינה ברזאלי בנוסף לפרחים גם את "אלבום בן-גוריון".
"בראשית, וגם קצת שמות" - על הקמת העיר וחלוקת המגרשים.
"חיתולים של חולות" - על ימיה הראשונים של העיר.
"עיר רפאים" - על העיר בימי גירוש תל אביב.
"מתחילים לראות עיר" - על העיר בימי העלייה השלישית.
"עיר שוקקת על שמריה" - על העיר בימי העלייה הרביעית.
"לידתו של הכרך" - על העיר מימי העלייה החמישית ועד למלחמת העצמאות.
"הבית הראשון והבאים אחריו" - על הבית הראשון של תל אביב ברח' יהודה הלוי 25, ומבט על נווה צדק, שכונת התקווה ואזור התחנה המרכזית.
"הגבול המערבי" - תיאור שכונותיה המערביות של תל אביב, וחוף הים.
"הלב ההומה" - תיאור אזור כיכר מגן-דוד.
"המלך מת - יחי המלך" - תיאור רחוב הרצל והמרכז החדש של העיר - רחוב דיזנגוף.
"בין ניאון לניאון" - תיאור חיי הלילה של תל אביב.
"גם העירייה גדלה" - תיאור דמויות ומעשים בעיריית תל אביב.
"עצורים ועזובים" - אנקדוטות מחיי הפשע של תל אביב.
"עיר שנעשתה פרבר" - תיאור החיים ביפו בעת כתיבת הספר.
"מותר להציץ?" - דמויות מעניינות של תושבי תל אביב.
"גם הם תושבי הכרך" - תיאור גן החיות של תל אביב.
תל אביב-יפו היא מיני סדרה תיעודית ישראלית בת שלושה פרקים העוסקת בתולדותיה של העיר תל אביב-יפו.
הסדרה שודרה בערוץ 8 בשנת 2009, לרגל חגיגות המאה לתל אביב.
את הסדרה הנחה מודי בר-און, שהיה גם אחד מיוצריה, לצדם של ענת זלצר וגבריאל ביבליוביץ.
ההסכם להפקת הסדרה נחתם בספטמבר 2005, והתחקיר לקראת הכנת הסדרה נמשך כשנה.
בראשיתה, הייתה אמורה לכלול עשרה פרקים, ולהיות משודרת בערוץ 10, אך עקב עלויות ההפקה, היא צומצמה לשלושה פרקים, ששודרו בתחילה בערוץ 8, וחודשים ספורים אחר כך גם בערוץ 10.
בר-און מספר את סיפורה של העיר תל אביב כשהוא משוטט ברחובותיה, תוך מעבר מקטעי ארכיון לצילומים עדכניים של המקומות הנזכרים, בסגנון המוכר מסדרות דוקומנטריות קודמות שהנחה בר-און, "הכל אנשים" ו"במדינת היהודים".
בין הקטעים משולבים גם קטעי קריינות של עלמה זק, המכילים ציטוטים של אישים שונים אודות העיר.
מוטיב חוזר לאורך פרקי הסדרה הוא הקונפליקט המתמשך בין הישן לבין החדש, בין ה"תל" ל"אביב", בין יפו לבין תל אביב, אותה מכנה בר-און "העיר שבליבה מקף".
הפרק השני עוסק בהתפתחותה המואצת של תל אביב במחצית הראשונה של המאה ה-20 וכינונה של עיריית תל אביב כרשות מקומית נפרדת מיפו.
בתקופה זו ידעה תל אביב תלאות בדמותם של גירוש תל אביב, מכת ארבה, מגפת טיפוס ופרעות תרפ"א, שבעקבותיהן התפתחה העיר במהירות, וסיגלה לעצמה אדריכלות ייחודית, מוסדות תרבות, חיי חברה ומסחר.
הפרק השלישי, ארוך יותר מקודמיו, עוסק בתקופה שמשנות ה-30 של המאה העשרים ועד שנת המאה של תל אביב.
תקופה זו כוללת את קורותיה של העיר במהלך המרד הערבי, מלחמת העולם השנייה ומלחמת העצמאות, לאחר מכן כיבוש יפו, נטישת תושביה ואיחודן של שתי הערים, הקמת שכונות עבר הירקון, ולבסוף הקמת גורדי השחקים, חיי הבוהמה בעיר, התופעות התרבותיות והחברתיות המאפיינות אותה ומיצובה כ"עיר בלי הפסקה".
תל אביב-יפו סייברס (Sabres; מאנגלית: "חרבות") הייתה קבוצת פוטבול ישראלית מהעיר תל אביב-יפו ששיחקה בליגת הפוטבול הישראלית.
בעונתה הראשונה בליגה () סיימה הקבוצה את החלק הסדיר של העונה במקום הרביעי והאחרון במאזן 1-7, אך לאחר שניצחה את קבוצת תל אביב פיונירס במשחקי הפלייאוף זכתה במקום השלישי.
בעונה שלאחר מכן, , סיימה הקבוצה במקום האחרון במאזן 1-7 פעם נוספת ולא העפילה לפלייאוף בעקבות הגדלת מספר הקבוצות בליגה.
עונת סיימה הקבוצה במאזן 9-1 העפילה לגמר וזכתה בתואר הראשון של הקבוצה.
בעונה שלאחר מכן, , שובצה לבית הצפוני וסיימה אותו עם מאזן של 8-2. גם בעונה זו העפילה הקבוצה לגמר הפלייאוף, אך הפעם הפסידה 30 - 32 למורדי יהודה.
בעונת סיימה הקבוצה במאזן 9-1 העפילה לגמר וזכתה בתואר בפעם השנייה.
בעונת סיימה הקבוצה במאזן 10-0 בעונתה הטובה ביותר העפילה לגמר וזכתה בפעם השלישית בישראבול.
בעונת 2013\2014 התפוצץ המשחק בין הקבוצה למורדי יהודה אשר הביאה להרחקת הקבוצה מהליגה לעונה, אך לאחר שכל שחקניה עזבו התפרקה הקבוצה.
תל אביב הקטנה היא הצגה מוזיקלית בסגנון קברטי שעסקה בשנותיה הראשונות של תל אביב.
היא כללה מערכונים קצרים מהווי החיים בתל אביב הקטנה יחד עם שירים מקוריים.
המופע נכתב ונערך על ידי חיים חפר ודן בן אמוץ בשנת 1958 לצורך הצגתו בתערוכת יוֹבֵל לתל אביב.
כמו כן צורפו שני שירים ידועים של נתן אלתרמן משנות הארבעים שבוצעו במקור במטאטא ובלי לה לו: "רינה" ו"בכרם תימן" וכן שלושה שירים שכתב בן-אמוץ.
ההצגה, בכיכובם של יוסי בנאי, יונה עטרי ואבנר חזקיהו ובבימויו של שמואל בונים, הועלתה לראשונה במתחם תערוכת 50 שנה לתל אביב בגני התערוכה ולאחר מכן במספר רב של הופעות במועדון החמאם ביפו, כשאת הצוות המקורי החליפו לאחר מכן אורי זוהר, אריק איינשטיין, רחל אטאס ועליזה רוזן.
חיים חפר סיפר כי באמצע הופעת הבכורה ירד גשם והקהל, שסירב לעזוב, שם את השרפרפים על הראש, וכך הוא הבין שמדובר בשלאגר גדול.
המופע הועלה בשלישית בתיאטרון בימות ב-1969 בהשתתפות חנן גולדבלט, אושיק לוי, רחל אטאס ואביבה בנו, בפעם הרביעית בשנת 1980 בתיאטרון הבימה בהשתתפות מוני מושונוב, סנדרה שדה, מיקי קם, גדעון זינגר, חנה רוט ומשה בקר, ובפעם החמישית ב-1999 ב"הבימה" עם יעל פוליאקוב ודני שטג.
שירי המופע המקורי הועלו על גבי תקליט ב-1958 ובשנות האלפיים הועלו על תקליטור, ביחד עם קטעים מההפקה השלישית.
תל אביב בראשיתה, 1909–1934 הוא כותר ספר בעריכת ד"ר מרדכי נאור אשר ראה אור בסדרת "עידן", הוצאת יד יצחק בן-צבי בירושלים בשנת תשמ"ד 1984.
תל אביב צמחה במהירות בהיקף האוכלוסייה ובמגוונותה, התפשטה לכיוון צפון ומזרח, ובתחומה הוקמו רבים מהארגונים והמוסדות החדשים של היישוב.
וכך, חלק ניכר מהמגמות החדשניות שאירעו בכלל היישוב, היו מופעים תקדימיים בה, בחיי החברה, בחינוך, בציור ובאדריכלות, במוזיקה ובתיאטרון, הן בחוצותיה וברחובותיה והן בבתי התרבות שבה.
פרקי הספר הם מאמרים ורשימות: חלקם מהווים מקורות למחקר, וחלקם הם מחקרים על התקופה.
"פרוטוקולים של ועד אחוזת בית" - תל אביב מהשנים תר"ע-תרע"ד 1913-1909.
מאמרים ורשימות מתוך העיתונות הערבית על תל אביב.
מאמרים ורשימות על המשורר חיים נחמן ביאליק בתל אביב.
עקיבא אריה וייס - "כיצד נוסדה 'אחוזת-בית'".
נתן אלתרמן - "שש סקיצות תל אביביות".
מאיר דיזנגוף - "תל אביב בת עשרים וחמש".
יעקב חורגין - "צרור זכרונות ואהבה".
יהושע פלמון - "להיות ילד בתל אביב הקטנה".
מרדכי נאור ועמית לוינסון - "מי היו 66 מייסדי תל אביב?".
גדעון ביגר - "התפתחות השטח הבנוי של תל אביב בשנים 1934-1909".
ארנון גולן - "תל אביב במלחמת העולם הראשונה".
דן גלעדי - "תל אביב בעלייה הרביעית".
נתן הרפז - "מ'בתי חלומות' ל'בתי קופסאות' - המהפך האדריכלי של שנות השלושים בתל אביב".
שלמה שבא - "תל אביב המצוירת".
אהוד בן עזר - "תל אביב בראי הספרות".
מרדכי נאור - "מדרכון - מאחוזת בית ל'תל אביב הקטנה'"
"תל אביב בראשיתה - ביבליוגרפיה מוערת"
"תל אביב" (מכונה גם "תל אביב, יא חביבי, תל אביב" על שם הפזמון החוזר) הוא שיר מסוגת המוזיקה הים-תיכונית, שכתב והלחין דורון מדלי עבור הזמר המבצע עומר אדם בשנת 2013. את השיר עיבד חן מצגר-אדר, ביחד עם הנרי מזרחי אלי.
השיר נכתב במטרה לקדם את מצעד הגאווה בתל אביב ויצא לאור בשנת 2013. הוא הופק כקליפ צבעוני על ידי צוות ליין המסיבות הלהט"בי אריסה, עם רקדני הצוות וביניהם אוריאל יקותיאל שהופיעו בו, וצולם בחוף הילטון בתל אביב.
הזמר שנבחר לבצע את השיר היה עומר אדם, שאינו משתתף בצילומי הקליפ.
החיבור בין סוגת המוזיקה הים-תיכונית לבין קהילות הלהט"ב התקיים כבר מספר שנים קודם.
זמרים כדוגמת מרגלית צנעני, דודו אהרון ואחרים, הופיעו בפני להט"בים באירועים שונים, חלקם רשמיים, בעשור השני של המאה ה-21. מעבר לכך, המוזיקה המבוצעת על ידי הצוות הגאה של "אריסה" היא מוזיקה ים-תיכונית.
השיר "תל אביב" חרג במהרה מפס-קול לקליפ והפך לשיר בפני עצמו המושמע בתחנות ים תיכוניות.
המבקרים גמרו עליו את ההלל כתופעה תרבותית המשלבת שני קהלים שונים לכאורה, ובכך מייצגת את תרבות הפופ הים-תיכוני הישראלי העכשווי, ומהווה חלק ממגמה של ביטול סטריאוטיפים בחברה הישראלית והבאתה למקום תרבותי חברתי משותף.
בשיר נעשה שימוש ייחודי במילות סלנג להט"בי, מילים שהשימוש בהן קודם לכן לרוב לא חרג מגבולות קהילת הלהט"ב בישראל, ושימש כאמצעי פנימי לבידול מאוכלוסיית דוברי העברית הכללית.
לדוגמה: "פגשה אחד, גבר-גבר ורג'אל (=גברי מאוד)", "תסתכל כמה לירדים (=יפֵי-תואר) מסביב";
השיר הושמע רבות ברדיו, במועדונים ובאירועים לכלל הציבור הישראלי, ונצפה רבות ברשת האינטרנט.
בין השאר אף הופץ ברשת כשהוא מתורגם לשפת הסימנים.
בעיתונות הגאה הוזכר השיר כאחד מעשרת השירים המשפיעים על קהילת הלהט"ב בישראל בכל הזמנים.
השיר בוצע על ידי אלקנה מרציאנו בשלב הגמר של תוכנית המציאות "The Voice" בישראל בשנת 2014, והביא אותו לניצחון.
בשנת 2016, הוציאה הזמרת אישתאר, המתגוררת בצרפת, גרסה בצרפתית לשיר הנקראת "A Paris".
נכון לאוגוסט 2025 לשיר זה יש מעל ל-32 מיליון צפיות.
תל אביב פיונירס (חלוצי תל אביב) היא קבוצת פוטבול ישראלית מהעיר תל אביב-יפו, האלופה המכהנת של ליגת הפוטבול הישראלית.
הקבוצה משתתפת בליגת הפוטבול הישראלית מאז () ונחשבת לאחת ממייסדות הליגה, בשלוש עונותיה הראשונות שיחקו במודיעין ולאחר מכן עברו לתל אביב.
היא שיאנית הזכיות בליגה הישראלית, לצד ירושלים ליונס, עם ארבע אליפויות.
בעונת 2007-2008 סיימה הקבוצה במאזן 3-6 העפילה לחצי גמר והודחה נגד חיפה.
בעונת 2008-2009 סיימה הקבוצה במאזן 7-1 העפילה לגמר וניצחה את אריות ירושלים.
בעונת 2009-2010 סיימה הקבוצה במאזן 7-3 העפילה לחצי גמר והפסידה ליריבתה המרה תל אביב סייברס.
בעונת 2010-2011 סיימה הקבוצה במאזן 7-3 העפילה לחצי גמר והפסידה לתל אביב סייברס .
בעונת 2011-2012 סיימה הקבוצה במאזן 7-3 העפילה לחצי גמר והפסידה לתל אביב סייברס.
בעונת 2012-2013 סיימה הקבוצה במאזן 9-1 העפילה לחצי גמר והפסידה למורדי יהודה.
בעונת 2013-2014 סיימה הקבוצה במאזן 6-3 העפילה לגמר וניצחה את אריות ירושלים.
בעונת 2014-2015 סיימה הקבוצה במאזן 8-1 העפילה לגמר והפסידה למורדי יהודה.
בשנים 2016-2018 העפילו לחצאי הגמר אך הפסידו לאריות ירושלים.
עונת 2019/20 הסתיימה ללא משחקי פלייאוף וללא אלופה בשל התפרצות הקורונה.
את העונה סיימה הקבוצה במקום החמישי במאזן 4-6.
עונת 2020/21 שוחקה במהלך קיץ 2021 והקבוצות שסיימו בשני המקומות הראשונים העפילו באופן אוטומטי לגמר.
הקבוצה סיימה את העונה הסדירה במאזן 5-1 והעפילה למשחק הגמר מהמקום השני.
בגמר פגשה הקבוצה את אריות ירושלים שסיימה את העונה במאזן 6-0, ניצחה אותה בתוצאה 13-8 וזכתה באליפות הליגה בפעם השלישית בתולדותיה.
בעונת 2021/22 הגיעו הפיונירס לסוף העונה במקום השני, וכך הרוויחו את הזכות לארח את משחק חצי הגמר מול קבוצת כלבי הכרמל.
הפיונירס ניצחו באופן משכנע את ה-"דוגס" מכרמל בתוצאה 31-14 והעפילו לגמר.
בגמר תל אביב פגשה את פטישי רמת השרון הבלתי-מנוצחים.
לאורך המשחק המומנטום עבר מצד לצד, ושתי ההתקפות התקשו להבקיע.
במחצית התוצאה הייתה 14-6 לתל אביב.
במחצית השנייה הצליחה רמת השרון לחזור ליתרון ולשמור עליו עד סוף המשחק, ובכך לנצח בתוצאה 14-18. סיכום גמר 2021/22.
בעונת 2022/23 הגיעו הפיונירס בסיום העונה שוב למקום השני והעפילה לחצי הגמר בו פגשו בשנית את קבוצת כלבי הכרמל.
הגנת הפיונירס הובילה את המשחק כאשר לא אפשרה ליריבה לשים אף לא נקודה אחת וניצחה באופן חד צדדי בתוצאה 24-0. במשחק הגמר תל אביב פגשה שוב את פטישי רמת השרון אשר סיימו את העונה במקום הראשון.
המחצית הראשונה של הגמר הייתה בסימן רמת השרון ובסיומה התוצאה עמדה על 28-16 לפטישים.
במחצית השנייה התקפת הפיונירס התפוצצה בהובלת התופס שחר רגב והרץ בן לנדון ולקחה את ההובלה.
בדקת המשחק האחרונה, טעות של התקפת הפיונירס כמעט ועלתה לה במשחק, אך ההגנה עצרה את היריבה ובכך ניצחה את המשחק בתוצאה 42-36 וזכתה באליפות הליגה בפעם הרביעית בתולדותיה.
סגל המאמנים של הקבוצה כיום:
מתאם התקפה - יותם קושניר,
מאמן קו התקפה - אילן שניידר,
מאמן ראנינג בקס - עדי בדש,
מתאם הגנה ומאמן דיפנסיב בקס - דניאל בן צבי,
מאמן ליינבקרים - איתי בן פורת,
מאמן קו הגנה - אליאב בורדוביץ'.
הצטרפות לקבוצה אינה על בסיס מיון והיא פתוחה לכולם באמצעות הרשמה.
"תל אביב בלילה" (מעוצב: "ת"א בלילה") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית עדן בן זקן.
השיר יצא לאור ב-28 בינואר 2018, על ידי חברת התקליטים אן אם סי יונייטד, כסינגל הראשון מתוך אלבומה הרביעי, חיים שלי (2019).
השיר הגיע למקום הרביעי במצעד של מדיה פורסט, הראשון במצעד ה-TV של מדיה פורסט, והשלישי במצעד של גלגלצ.
השיר נכתב על ידי אבי אוחיון, הולחן על ידיו ועל ידי מתן דרור, והופק על ידי דרור גם כן.
לדברי המבקרים, השיר מבוסס על השיר "Back to Black" של הזמרת איימי ויינהאוס.
בכתבה שהתפרסמה ב"ישראל היום" נאמר כי: "אין שום אפשרות להתעלם מהעובדה שהשיר שכתב עבורה אשף הלהיטים אבי אוחיון, מושפע, שלא נאמר – גונב בגסות רבה מהלהיט האלמותי "Back to Black", של איימי ויינהאוס".
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של בן זקן בסמוך לצאתו כסינגל.
הוא צולם ב-"מועדון השבלול" אשר מתמקם בתל אביב-יפו.
תחילה, ניתן לראות את בן זקן נכנסת אל תוך מועדון לילה, עולה לבמה ומתחילה לשיר את השיר בליווי של פסנתר.
בין לבין ניתן לראות אישה אשר קמה משנתה, הולכת אל חבר שלה ומשם השניים מגיעים אל אותו מועדון הלילה בו בן זקן נמצאת.
לבסוף, ניתן לראותה, כשהיא בוכה.
הקליפ זכה להצלחה רבה ונכון לספטמבר 2020, מונה הצפיות שלו עומד על כ-8.9 מיליון צפיות.
תל אביב על האש הוא סרט דרמה-קומי-סאטירי ישראלי משנת 2018 שנכתב ובוים על ידי סאמח זועבי .
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל ונציה במסגרת "אוריזונטי", בו זכה קייס נאשף בפרס השחקן הטוב ביותר על תפקידו הראשי, ובבכורה ארצית בפסטיבל חיפה בו זכה בפרס הסרט והתסריט הטובים ביותר.
הסרט נבחר לייצג את לוקסמבורג בטקס פרסי האוסקר, בקטגוריית הסרט הזר.
בנוסף השתתף בתחרות הרשמית בפסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה.
סלאם (קאיס נאשף), פלסטיני ממזרח ירושלים, הוא עוזר הפקה זוטר בצילומי אופרת הסבון "תל אביב על האש" ברמאללה.
בעקבות שקר שהוא מספר לאסי (יניב ביטון), מפקד המחסום שבו הוא עובר מדי יום בדרכו לעבודה, הוא מקודם בפתאומיות לתפקיד תסריטאי מן המניין.
יש רק בעיה קטנה - הוא לא תסריטאי.
כדי שלא יפטרו אותו, סלאם כורת ברית חשאית עם אסי, שעוזר לו לכתוב את הסצנות בתמורה לחומוס פלסטיני משובח והבטחה שהסדרה תסתיים בחתונה.
המשקיעים הערבים מתנגדים בתוקף לסיום החדש וסלאם מוצא את עצמו בין הפטיש לסדן.
שם דמות קאיס נאשף סלאם עבאס יניב ביטון אסי צור מאיסה עבד אלהאדי מרים לובנה אזאבל תאלא / רחל סלים דאו עאטף נדים סוואלה בסאםיוסף סווידיהודה אדלמן
הסרט הוא קופרודוקציה ישראלית-צרפתית-לוקסמבורגית בהפקת אמיר הראל, איילת קייט, חברת למה הפקות וסרטים משם בע"מ; יצא בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי, Yes קולנוע ישראלי, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי ומפעל הפיס.
"תל אביב זה אני ואת" הוא סינגל שהוקלט על ידי הצמד המוזיקלי הישראלי אמיר ובן, בשיתוף ההרכב המוזיקלי הישראלי ג'יין בורדו.
השיר יצא לאור ב-8 ביוני 2020, על ידי חברות התקליטים Mobile1 Music ותקליטי יהלום, כסינגל מתוך האלבום גנגסטרים על אמת .
השיר הוא שיר פופ שנכתב והולחן על ידי אמיר ובן, בשיתוף עם דורון טלמון, והופק על ידם בשיתוף עם מתי גלעד.
במצעד השבועי של מדיה פורסט, זכה השיר להצלחה מתונה, תוך שהגיע למקום ה-20, וצבר כ-43 השמעות בתחנות הרדיו בישראל באותו השבוע.
במצעד שירי הספוטיפיי, הגיע השיר בשיאו למקום ה-45, תוך שצבר באותו השבוע כ-49,614 השמעות.
במצעד השירים הישראליים של שזאם, הגיע השיר למקום ה-9.
ב-8 ביוני 2020, בסמוך לצאת הסינגל, פורסם הווידאו קליפ של השיר בערוץ היוטיוב של אמיר ובן.
הווידאו קליפ בוים על ידי תמר גורן (חברתו של אמיר).
בקליפ, נראים אמיר ובן וג'יין בורדו על גג, שרים את מילותיו של השיר ורוקדים לצליליו.
תל אביב הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של מרט פרחומובסקי, אשר יצא לאקרנים בשנת 2021, עם יותם גוטל ומיטל נר בתפקידים הראשיים.
הסרט זכה בפרס סרט הביכורים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
מיכאל (יותם גוטל) ודנה (מיטל נר) הם זוג נשוי בשנות השלושים לחייהם, המתגוררים בתל אביב ומתמודדים עם אתגרים כלכליים, אישיים ומקצועיים שהעיר הגדולה מזמנת.
בביקור אצל גינקולוג מקבלים השניים בשורה מטלטלת: העובר שברחמה של דנה אינו מתפתח בקצב המצופה, והם צריכים לחזור לבדיקה נוספת אחרי חמישה ימים כדי לדעת אם יהיה להם תינוק או שיצטרכו לעבור הפלה.
עלילת הסרט מתרחשת בחמשת הימים של ההמתנה, שמאלצת את מיכאל ודנה לבחון מחדש את החיים והזוגיות שלהם.
במשך הימים האלה עוברים השניים שורה של מפגשים, טלטלות ותובנות בין האתרים המוכרים יותר ופחות של תל אביב, מה שמוביל אותם לשינוי יסודי בחייהם.
ענת עצמון - אודליה, אמא של מיכאל
ניר שטראוס - דוד, אח של מיכאל
אילן רוזנטל - מגלם את עצמו
צילומי הסרט יצאו לדרך באופן עצמאי, ללא תמיכה ציבורית, באוקטובר 2019, ונמשכו 7 ימים בלבד.
בהמשך, קיבל הסרט תמיכה מקרן יהושע רבינוביץ.
בספטמבר 2021 השתתף הסרט בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה וזכה בפרס סרט הביכורים הטוב ביותר.
במאי 2022 השתתף הסרט ב בארצות הברית וזכה בפרס הסרט בינלאומי הטוב ביותר ובפרס הקהל.
תל אביב היט היא קבוצת רוגבי יוניון ישראלית מתל אביב המתמודדת בסופר קאפ האירופי ברוגבי .
זוהי קבוצת הרוגבי יוניון המקצוענית הראשונה בישראל.
הקבוצה הוקמה ב-7 ביולי 2021 על ידי היזמים האמריקאים מייק ארון ובארי סיידל והשתתפה בעונת 2021/2022, עונת הבכורה, של הסופר קאפ האירופי ברוגבי, בחטיבה המזרחית.
הקבוצה סיימה את שלב הבתים במקום השלישי, במאזן 3–3 כשאת רוב משחקי הבית שיחקה באצטדיון בטביליסי בעקבות הגבלות הקורונה בישראל.
ברם, בעקבות השעיית יניסיי ולוקומוטיב פנזה הרוסיות מהטורניר בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה העפילה הקבוצה לחצי גמר הטורניר, שם הפסידה למועדון הפורטוגלי לוסיטנוס 26–42.
בעונת 2022, הקבוצה העפילה שוב לחצי גמר הטורניר, אחרי שגברה על קבוצת הרוגבי של באטומי.
בפברואר 2023 הוזמנה הקבוצה הישראלית להשתתף במשחקי הליגה הבינלאומית לרוגבי בדרום אפריקה, אך לאחר פניות של גופים מתנועת ה-BDS החליטו באיגוד הדרום-אפריקאי למשוך את ההזמנה ולא לשתף במפעל את הקבוצה מישראל.
תל אביב - ברלין הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1987 בבימויה של ציפי טרופה, עם שמואל וילוז'ני ורבקה נוימן בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי ציפי טרופה והוא עוסק בניצול שואה מברלין שמתקשה להתאקלם בארץ ישראל.
הוא אומנם מקים משפחה, אך עברו ממשיך לרדוף אחריו.
הסרט זכה בחמישה פרסי "מנורת הכסף" (שהקדימו את פרסי אופיר) - סרט - גילה עזריאלי, תסריט - ציפי טרופה, שחקנית - רבקה נוימן, שחקן משנה - יוסף כרמון, עיצוב אמנותי - אלי לנדאו.
פסטיבל ברלין 1987 (מסגרת פנורמה)
פסטיבל סרטים אטלנטיים 1987, ספרד (זוכה פרס השחקן - שמואל וילוז'ני)
תל אביב 1943 - בנימין אוקשטיין (שמואל וילוז'ני) הוא ניצול שואה שברח ממחנה ריכוז בו נספתה משפחתו.
הוא מאושפז כעת לטיפול בשחפת בבית חולים בו מאושפזים ניצולי שואה בהם שרה (דיתה אראל) שאבדה את שני ילדיה ומתפרצת בדרישה לאחות לאה (רבקה נוימן) שתחזיר לה אותם.
לאה היא ילידת פולין שהצליחה לעלות לארץ ישראל לפני המלחמה.
היא מתאהבת בבנימין והם נישאים למרות הבדלי המוצא האישיות ביניהם.
תל אביב 1948 - בנימין ולאה נשואים ולהם בת, שיינה (זוהר אלוני).
ללאה יש חנות כובעים אותה פתחה בעזרת הלוואה ממלווה בריבית (ינקול גולדווסר).
בנימין מתפרנס בקושי ממתן שיעורי נגינה בפסנתר.
הוא אינו מצליח להשתלב במציאות הישראלית וממשיך לחלום על ברלין בה גדל.
הוא מרהט את דירתם בסגנון של בית הוריו בברלין ומלמד את שיינה שירים ובלדות בגרמנית.
בנימין מבלה זמן רב במשחק שחמט במועדון עם חבריו אברהם (קונסטנטין אנטול) ויוסף (יורם לוינשטיין).
הוא מתווכח עם אברהם על יופי התרבות הגרמנית ואברהם כועס עליו ומראה לו את המספר שחקוק על זרועו מ"התרבות הגרמנית".
בנימין פוגש במועדון ריקודים את גוסטי (ענת הרפזי) וחברותיה טרודי (גודרון וייכנהן) ורות (דניאלה מילר) שלושתן ניצולות שואה ששרדו לאחר שנתנו את גופן לגרמנים.
בנימין מתאהב בגוסטי שמזכירה לו את עברו בברלין ועוזב את הבית.
הוא מזהה את יעקב מילר (יוסף כרמון) שהיה קאפו במחנה הריכוז בו היה.
מילר עובד כעת בנפחיה ובנימין עוקב אחריו כל הזמן.
הוא קונה אקדח וכדורים ומתכונן לחסל אותו.
הוא מפתיע את יוסף בנפחיה, מכוון עליו אקדח ואומר לו כי בכוונתו להרוג אותו משום שהיה קאפו.
יוסף פורץ בבכי ומבקש מבנימין שיהרוג אותו אבל בנימין לא מסוגל והוא מוריד את ידו ומסתלק מהמקום.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותשמואל וילוז'ניבנימין אוקשטייןניצול שואהרבקה נוימןלאה אוקשטייןענת הרפזיגוסטיניצולת שואהזוהר אלונישיינה אוקשטייןיוסף כרמוןיעקב מילרניצול שואה-קאפוקונסטנטין אנטולאברהםפליט מגרמניהיורם לוינשטייןיוסףניצול שואהגודרון וייכנהןטרודיניצולת שואהדניאלה מילררותניצולת שואהדיתה אראלשרהניצולת שואהינקול גולדווסרמלווה בריביתיששכר וישניאמוכר אקדחים
תל אביב בתצלומים - העשור הראשון, 1918-1909 הוא ספר שיצא לאור ב-1990 לרגל תערוכת צילומים שנערכה במוזיאון ארץ ישראל, תל אביב לציון 80 שנה ליסוד העיר.
בתערוכה הוצגו כ-100 צילומים מהעשור הראשון של תל אביב שנפתח ב-1909, עם הקמתה של אחוזת בית, ומסתיים ב-1918, עם סיום מלחמת העולם הראשונה.
תל אביב הוקמה ב-1909 ושנותיה הראשונות מתועדות בדרכים שונות (סרטים, צילומים, ספרים, ציורים, מחזות ועוד).
אחת הקבוצות שפעלה באופן נמרץ לתעד את הקמת העיר הייתה קבוצת הצלמים שיצרה מאות תמונות של העיר המתפתחת.
בקבוצה זו נכללו אברהם סוסקין, יעקב בן דב, שלמה נרינסקי, ג'יה חאלאג'יאן, ליאו קאן, יעקב מטמון, פנחס רחמן, יהושע רחמן ועוד.
אוספיהם של צלמים אלו הגיעו, בסופו של דבר, לארכיונים שונים בארץ.
בעיני חוקרים והיסטוריונים נחשבים צילומים אלו מקור חשוב להכרת החיים בתל אביב בראשיתה.
לקראת 1989 וציון 80 שנה ליסוד תל אביב החליט מוזיאון ארץ ישראל להציג תערוכה של צילומים מהעשור הראשון של תל אביב.
לשם כך מונתה בתיה כרמיאל כאוצרת התערוכה והיא פעלה לאסוף את התמונות הנבחרות לתערוכה.
המקורות של התמונות היו, בין השאר, המוזיאון לתולדות תל אביב, מוזיאון ארץ ישראל, ארכיון גימנסיה הרצליה, הארכיון הציוני המרכזי, מכון לבון, בית הספרים הלאומי, מוזיאון ישראל וכן אוספים של אנשים פרטיים.
יותר ממחצית מהתמונות בתערוכה היו מעזבונם של הצלמים אברהם סוסקין ויעקב בן דב.
בין השאר נכללו בתערוכה שלושה צילומי אוויר של הטייסות הבריטיות והגרמניות שפעלו בארץ ישראל בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
הספר כולל כ-100 צילומים המסודרים על פי סדר כרונולוגי וסדר גאוגרפי.
לכל קבוצת תמונות המאוגדות לפי נושא נכתבה הקדמה שנותנת רקע היסטורי והסברים על התמונות הרלוונטיות.
צילום 1: חולות "כרם ג'באלי" לפני הקמת אחוזת בית.
צילום 2: עץ השקמה "עץ הגג" בפינת רחוב אלנבי ורחוב יהודה הלוי.
צילום 3: טקס הגרלת המגרשים (11 באפריל 1909)
צילום 4: יישור השטח של "אחוזת בית" לפני תחילת בנייה (1909).
רחוב הרצל היה הרחוב הראשון של אחוזת בית ולכן זכה לתיעוד צילומי נרחב.
צילום 5: הקטע הצפוני של רחוב הרצל (1910).
צילום 6: דרום רחוב הרצל ושערי הרכבת (1910).
צילום 7: מבט צפונה לכוון גימנסיה הרצליה (1911)
צילום 9: מבט מדרום צפונה מעבר לשערי הרכבת (1913)
שדרות רוטשילד, שהוקמו ב-1910, היו אחד מארבעת הרחובות הראשונים שהוקמו ב"אחוזת בית" וגם הן זכו לתיעוד נרחב.
צילום 11: הקיוסק בשדרה ומגדל המים (1910)
רחוב הים הפך לרחוב אלנבי והיה אחד מהרחובות הראשונים של תל אביב.
מגדל המים ובית הוועד בשדרות רוטשילד
גימנסיה הרצליה הייתה המוסד הציבורי המשמעותי ביותר בראשיתה של "אחוזת בית" ולכן הן הבניין והן יושביו זכו לתיעוד מקיף.
צילום 20: הנחת אבן הפינה לגימנסיה (1909)
צילום 21: הגימנסיה במהלך הבנייה (1910)
צילום 22: חזית הגימנסיה לאחר הקמתה - מבט מכוון רחוב הרצל (1910)
צילום 23: חזית הגימנסיה לאחר הקמתה - מבט מצידה האחורי (1910)
צילום 24: טקס חנוכת הגימנסיה (דצמבר 1910)
צילום 62: המורה פניה מטמון-כהן בשיעור בגימנסיה (1911)
צילום 63: המורה חיים הררי בשיעור בגימנסיה (1911)
צילום 64: המנהל יהודה לייב מטמון-כהן בשיעור טבע (1912)
צילום 65: בוגרי המחזור הראשון של הגימנסיה (1913).
בין הבוגרים דב הוז, זרובבל חביב, משה שרתוק ואליהו גולומב
בין המצולמים יהודה לייב מטמון-כהן, פניה מטמון-כהן, חיים בוגרשוב, בן-ציון מוסינזון, חיים הררי, יוסף לוריא, מנחם שינקין, צבי נשרי וחנינא קרצ'בסקי
צילום 67: המורה אברהם אלדמע בשיעור ציור ושרטוט
צילום 68: מקהלת הגימנסיה בניהולו של חנינא קרצ'בסקי
צילום 69: תזמורת כלי הנשיפה של הגימנסיה בניהולו של חנינא קרצ'בסקי
צילום 70: תזמורת כלי הנשיפה בקונצרט באולם הגימנסיה (1911)
צילום 71: תזמורת כלי המיתר של הגימנסיה בניהולו של חנינא קרצ'בסקי
צילום 72: שיעור התעמלות חופשית בחצר הגימנסיה בהדרכתן של המורה צבי נשרי
צילום 73: המורה צבי נשרי מנחה תלמיד בהתעמלות על מתח (1912)
צילום 74: המורה צבי נשרי בשיעור התעמלות באולם הגימנסיה
צילום 75: האגודה להתעמלות "הרצליה" עם צבי נשרי
צילום 84: מתעמלי הסתדרות "מכבי ארץ ישראל" בגימנסיה (1913)
צילום 87: תערוכת עבודות מלאכה של התלמידים בנושא חיים נחמן ביאליק ביוזמת המורה אברהם אלדמע
צילום 79: טקס אזכרה למנהלת שולמית רופין.
בתמונה מופיעים משה הופנקו, לינה הופנקו, יריב אזרחי ועוד
צילום 80: קונצרט באולם בית הספר בניצוחו של משה הופנקו (1914).
בין הנגנים לינה הופנקו, רבקה שרתוק-הוז, אורי קיסרי, משה כרמי ועוד
צילום 26: תיאטרון סינימה "עדן" - בתצלום אוויר של הטייסת הבריטית 113
צילום 27: טקס הנחת אבן הפינה לבית החולים (אפריל 1914)
צילום 28: נציגי המוסדות בטקס הנחת אבן הפינה לבית החולים (אפריל 1914)
בתיה הראשונים של תל אביב
צילום 29: בית דיזנגוף בשדרות רוטשילד (1910)
צילום 31: בית מגורים ברחוב השחר
צילום 32: בית שמואל נתן וילסון ברחוב מונטיפיורי
צילום 33: בית יהודה לייב פוחובסקי ברחוב ליליינבלום 27
צילום 34: בית משפחת ישראליתן ברחוב אלנבי
צילום 35: יפו ושכונותיה - תשלום אוויר של הטייסת הגרמנית 304 (1917)
צילום 36: "אחוזת בית" וסביבתה - תצלום אוויר של הטייסת הבריטית 113 (1918)
צילום 37: תל אביב וסביבתה - תצלום אוויר הטייסת הגרמנית 304 (1918)
צילום 38: חדר מגורים בתל אביב
צילום 39: חדר מגורים בתל אביב
צילום 40: אנשים נחים בשדרות רוטשילד (1912)
צילום 41: מפגש ליד הקיוסק והפנס במפגש בין שדרות רוטשילד ורח' הרצל (1911)
צילום 44: טיול משפחת וילקנסקי אל השקמה (1909)
צילום 45: תלמידי הגימנסיה בצל השקמה
צילום 46: משחק כדור בשדרות רוטשילד
צילום 47: משחק הליכה על קביים בשדרות רוטשילד
צילום 48: משתפי טקס הנחת אבן פינה באדמת "חברה חדשה" (1913)
צילום 49: תלמידי גימנסיה הרצליה בשיעור התעמלות (1912)
צילום 57: חגיגת ט"ו בשבט ראשונה ב"אחוזת בית" (1910)
צילום 58: נערות עטורות פרחים בחג הפרחים (1918)
צילום 76: סיור אל קברות המכבים של מורי ותלמידי גימנסיה הרצליה.
צילום 77: טיול אל בית הספר בצלאל של מורי ותלמידי גימנסיה הרצליה.
צילום 83: משחק כדורגל בחולות שכונת "נחלת בנימין" (1912)
צילום 50: ועד תל אביב (1911) - מופיעים, בין השאר, מאיר דיזנגוף, יעקב שלוש, מרדכי בן הלל הכהן, בצלאל יפה ויהודה לייב פוחובסקי
צילום 51: ועד שכונת "נחלת בנימין"
צילום 52: ד"ר חיים חיסין על חמורו בחזית גימנסיה הרצליה
צילום 53: הקבלן שמואל נתן וילסון בחזית בניין בהקמה
הערבים שגרו בשכנות לעיר החדשה היו מעורבים בפעילות היום יומית שבה.
צילום 54: בנאים ערבים בשכונה
צילום 55: רוכל ערבי ברחוב הרצל
צילום 56: יהודי וערבי עם גמל בקרבת גימנסיה הרצליה
צילום 60: ביקור מנחם אוסישקין.
בתמונה יחד עם תלמידי ומורי גימנסיה הרצליה (1913)
צילום 61: ביקור הברון רוטשילד (1914)
צילום 78: בית הספר העירוני לבנים (1914).
בתמונה אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ', אברהם אלדמע, צבי נשרי, חנינא קרצ'בסקי ועוד
צילום 81: מנהלת בית הספר שרה טהון בעת שיעור (1912)
צילום 82: קבוצת תיאטרון "חובבי הבמה העברית" (1911)
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הוציאו הטורקים צו גירוש לתושבי תל אביב שאינם בעלי נתינות עות'מאנית.
חלק התעת'מנו ורבים נאלצו להיות מגורשים.
רבים מהמגורשים הגיעו לכפר סבא וחלקם המשיכו צפונה.
רבים מהעוזבים נפטרו מרעב ומחלות.
קבוצה קטנה של בוגרי הגימנסיה התגייסה לצבא העות'מאני.
צילום 85: מאיר דיזנגוף, בן-ציון מוסינזון וחים בוגרשוב לאחר התעת'מנותם בתקופת המלחמה (1915)
צילום 86: תלמידי הגימנסיה לאחר גיוסם לצבא הטורקי (1916)
צילום 89: מגורשי תל אביב בכפר סבא (1918)
צילום 90: משפחת שמואל נתן וילסון בסוכה בכפר סבא לאחר הגירוש (1917)
צילום 91: המשפחות של משה הופנקו וחנינא קרצ'בסקי בעת הגירוש (1917)
צילום 92: תלמידי הגימנסיה בחורשה במאיר שפיה (1918)
צילום 93: שבויי מלחמה טורקים צועדים בחוצות תל אביב בהשגחת פרשים בריטים (1917)
צילום 94: ועד הצירים נפגש עם קצינים בריטים לאחר שחרור תל אביב (1918)
צילום 95: טקס החזרת ספרי התורה מפתח תקווה לתל אביב (1918)
צילום 96: המשלחות ממתינות להחזרת ספרי התורה מפתח תקווה לתל אביב (1918
צילום 97: טקס החזרת ספרי התורה מפתח תקווה לתל אביב - קבלת הספרים על ידי חיים ויצמן והרב בן ציון עוזיאל (1918)
צילום 98: מסע התהלוכה עם הספרים ברחובות תל אביב בטקס החזרת ספרי התורה מפתח תקווה לתל אביב (1918)
צילום 99: מסדר הפרידה מגדוד 40 של קלעי המלך (1918)
צילום 100: שער הכבוד שהוקם ברחוב הרצל לרגל ביקורו של אדמונד אלנבי בעיר (1918)
צילום 101: קבלת פנים לאדמונד אלנבי.
נוכחים בנוסף הרב בן ציון עוזיאל, זלמן דוד ליבונטין, מאיר דיזנגוף, בצלאל יפה ואליהו ברלין
צילום 102: קבלת פנים לאלנבי ושינוי שם רחוב הים לרחוב אלנבי (1918)
"תל אביב" (נקרא גם "תל אביב, תל אביב" על פי שורת הפתיחה בפזמון) הוא שיר שכתב יהודה אופן והלחין וביצע הזמר היווני אריס סאן בשנת 1968 ויצא כחלק מאלבומו "אריס סאן" שיצא לאור באותה שנה.
השיר הוא מכתב אהבה לעיר תל אביב, המתוארת בו כעיר שוקקת חיים, הומת אדם, מגוונת וצבעונית.
אריס סאן, שנחשב לאחד האמנים הייחודיים בתולדות הזמר העברי, הגיע לישראל מיוון בעקבות האהבה, כשהיה בן 17. עם הגיעו לישראל, הסתיימה מערכת היחסים שלו עם מי שגרמה לו לעזוב את מולדתו, אך מערכת היחסים שלו עם ישראל רק החלה.
הוא התקבל בחיבוק בסצנת המוזיקה והקולנוע הישראלית של סוף שנות ה-50, הפך לכוכב מדורי הרכילות ואף טווה קשרים ייחודיים עם אנשי צבא וממשל, מה שאף הוביל בזמנו לחרושת שמועות בדבר היותו מרגל.
השיר "תל אביב" של סאן הפך לאחד משירי תל אביב המוכרים והאהובים ביותר, וכן לאחד מהמנוניה הבלתי-רשמיים של העיר.
יש שראו את סוד קסמה של המוזיקה של סאן בסיפור אהבתו המסתורי עם ישראל ויש שזקפו את הצלחתו לשילוב הייחודי של צלילי המוסיקה היוונית עם המוזיקה הישראלית שהייתה אז רק בתחילת דרכה לחיפוש זהותה, זהות שסאן תרם רבות לעיצובה והותיר בה חותם משמעותי.
"תל אביב" הוא סינגל שיווקי של הזמר הישראלי ליאור נרקיס, שיצא לאור ב-29 באוקטובר 2025. השיר נכלל באלבומו "דיסוננס" והופץ בכל הפלטפורמות הדיגיטליות, בהן ספוטיפיי ואפל מיוזיק.
את השיר כתבו והלחינו פן חזות, נוריאל ישר ואלמוג קריאף, והוא הופק בידי חזות וישר.
השיר הגיע למקום הרביעי במצעד הפזמונים העברי של מדיה פורסט ישראל.
"תל אביב" יצא לאחר תקופה של פעילות מתמשכת של ליאור נרקיס בזירה המוזיקלית בישראל, ובסמוך לפרסום אלבומו "דיסוננס".
השיר נכתב, הולחן והופק על ידי צוות היוצרים פן חזות, נוריאל ישר ואלמוג קריאף, הפועלים יחד בז'אנר הפופ המזרחי.
נכון לנובמבר 2025 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-345 אלף צפיות.
תל אביב 360 הוא ערוץ הפודקאסטים של אוניברסיטת תל אביב.
הערוץ, שהוקם ב-2022 ומופעל על ידי מערך הדוברות של האוניברסיטה, משמש כפלטפורמה להנגשת ידע אקדמי ומחקרים מדעיים לציבור הרחב.
נכון לינואר 2026, הערוץ כולל למעלה מ-700 פרקים במגוון תחומי דעת ודורג ברשימות הפודקאסטים המובילים בקטגוריית מדע ובקטגוריית פודקאסטים מהעיר תל אביב.
הערוץ הוקם כחלק ממגמה של מוסדות השכלה גבוהה להנגיש ידע אקדמי לציבור הרחב ללא עלות.
מטרת המיזם היא ליצור "גשר" בין המדע לציבור הרחב ולהסביר בשפה נגישה תגליות ופריצות דרך מדעיות לצד סוגיות אקטואליות ומשברים גלובליים.
התכנים מאפשרים למאזינים חשיפה לחזית המדע הישראלי והבינלאומי, העמקה בתכנים לפי דרישה וקבלת מידע מהימן ממומחים אקדמיים.
הערוץ כולל מעל 40 קטגוריות מדעיות.
עם התחומים המרכזיים בו נמנים:
מדעי הטבע: אסטרונומיה וחלל, פיזיקה, כימיה ומדעי המחשב.
מדעי הרוח והחברה: פסיכולוגיה, פילוסופיה, ארכיאולוגיה, היסטוריה וחקר המזרח התיכון.
כלכלה וניהול: שוק ההון, יזמות, ניהול, מנהיגות וכלכלה גלובלית.
מדעי החיים והרפואה: גנטיקה, מדעי המוח, פיזיולוגיה ואנטומיה, זואולוגיה ובוטניקה.
סביבה וקיימות: חקר משבר האקלים וסוגיות סביבתיות.
תרבות ואמנות: קולנוע, מוזיקה, תיאטרון וספרות.
בעתות חירום (כגון מגפת הקורונה או מלחמת חרבות ברזל) הפיק הערוץ סדרות הבוחנות את האירועים מזוויות מחקריות, דוגמת חוסן נפשי, היבטים משפטיים של לחימה וטכנולוגיות צבאיות.
הפודקאסטים מבוססים על שיחות עומק וראיונות.
לצד חברי סגל מהאוניברסיטה המנחים פרקים בתחומי מומחיותם, בערוץ מופיעים מגישים קבועים מהעיתונות הישראלית, בהם: שדרנית הספורט מירי נבו, העיתונאים דרור פויר וד"ר מיכאל מירו והמגישה ורד לבקוביץ.
הפודקאסטים מוקלטים באולפני הרדיו שבבניין שרת בקמפוס האוניברסיטה.
הפרקים מופצים במודל היברידי: בפלטפורמות ההאזנה המרכזיות (גוגל פודקאסט, אפל פודקאסטים, ספוטיפיי); בגרסאות מצולמות של הראיונות המלאים ב-YouTube; ובאתר המרכז את כל התכנים ומאפשר חיפוש לפי קטגוריות ונושאים.
בנוסף לתוכן בשפה העברית, משודרת במסגרת הערוץ סדרה בשפה האנגלית בשם TAU Unbound.
את הסדרה מנחה הדיפלומט והמרצה עידו אהרוני, אשר מארח חוקרים ישראלים לשיחות על סוגיות גלובליות ופיתוחים טכנולוגיים.
תל אל־הווא היא שכונה הנמצאת בדרום־מערב העיר עזה.
בגבולה הצפוני של השכונה נמצא מתחם האוניברסיטה האיסלאמית בעזה.
כמו כן, נמצאים בשכונה בניין משרד הפנים הפלסטיני ובניין שהיה מפקדת שירות הביטחון המסכל של הרשות הפלסטינית, עד השתלטות חמאס על עזה בשנת 2007. בעקבות ההשתלטות שונה ייעוד המבנה לתחנת משטרה.
צמוד למתחם האוניברסיטה האיסלאמית, ממזרח לו, מצוי מתחם גדול של ארגון הסיוע אונר"א, ולידו בית החולים אל-קודס.
מאז שנות ה־90 של המאה העשרים התפתחה השכונה ונבנו בה מבני ציבור ובתי מגורים מודרניים.
הרחובות בשכונה רחבים, בדרך כלל, בהשוואה לרחובות ברוב שכונות עזה.
העיתונאי הבריטי אלן ג'ונסטון הוחזק בשכונה זו כבן ערובה על ידי משפחת דוע'מוש עד לשחרורו.
בלילה שבין 28 ו-29 בדצמבר 2008, במסגרת מבצע עופרת יצוקה, הפציץ חיל האוויר הישראלי את מבני האוניברסיטה האיסלאמית וגרם להם נזק רב בטענה כי במקום פותחו ונאגרו אמצעי לחימה.
בהמשך המבצע, ב-15 בינואר 2009, בעת שכוחות צה"ל כיתרו את העיר, נפגע מתחם אונר"א משלושה פגזי ארטילריה שגרמו לדליקה במחסני המזון של הסוכנות.
צה"ל הודיע כי האש נורתה בעקבות ירי מהמקום על כוח של חטיבת גבעתי שפעל באזור.
בסיום המבצע, נמסר על ידי אמצעי תקשורת, כי לשכונה נגרם נזק כבד.
ב-9 במרץ 2012 נהרג זוהיר אל-קייסי, מזכ"ל ועדות ההתנגדות העממית ברצועת עזה, בתקיפה שביצע כלי טיס של צה"ל, בעת שנסע במכוניתו בשכונת תל אל-הווא.
ב-24 במרץ 2017 נורה למוות בראשו, ליד ביתו בשכונה, פעיל החמאס, מאזן פוקהא, ממשוחררי עסקת שליט.
חמאס ייחס את ההתנקשות לישראל.
תל אל-עג'ול (עברית: תל עזה) נמצא במרחק של 6 ק"מ מדרום מערב לעזה.
התל נמצא על הגדה הצפונית של נחל הבשור, במוצא הנחל לים התיכון.
הזיהוי של התל שנוי במחלוקת.
הארכאולוג הבריטי פלינדרס פיטרי זיהה את המקום עם העיר עזה מתקופת הברונזה התיכונה והברונזה המאוחרת.
זיהויים נוספים אפשריים שהוצעו: בית עֶגְלַיִם המתוארת באונומסטיקון של אוסביוס ככפר היושב על החוף 14 ק"מ מעזה.
הארכאולוג אהרון קמפינסקי הציע לזהות באתר את שֶרוּחַן המופיע בספר יהושע, יט, ו – וּבֵית לְבָאוֹת, וְשָׁרוּחֶן: עָרִים שְׁלֹשׁ-עֶשְׂרֵה, וְחַצְרֵיהֶן בפרק המספר על נחלת שבט שמעון.
ויקטור גרן הציע לזהות את התל עם אנתדון.
הממצאים באתר כוללים שני בתי קברות גדולים מתקופת הברונזה התיכונה I.
רוב הקברים היו של קבורת יחיד מכווצת.
בתוך הקברים נמצאו קנקנים, קערות שטוחות וספלים עמוקים.
בחלק מהקברים היו פירים וחדרים מעוגלים.
על התל נמצאה סוללה, ארמון גדול, רחובות ובנייני מגורים.
באתר נמצאו כרטושים הנושאים את שמה של המלכה המצרית חתשפסות ושל המלך תחותמס השלישי.
ממצאים אלה מעידים על נוכחות מצרית באתר בתקופת שלטונם המשותף במצרים.
באתר נמצאה כמות גדולה ביותר של תכשיטי זהב וכסף.
התכשיטים כללו: תליונים, עגילים וצמידים שיוצרו בטכניקות מתוחכמות.
באתר נמצאו גם חותמות טביעה וחותמות גליל דמויי חרפושית.
באתר התגלו משפחת כלים קרמיים בעלת עיטור ייחודי בשם "שוקולד על לבן", שם זה ניתן להם על ידי פיטרי לאחר חפירותיו באתר.
תל אל-עג'ול היה האתר השלישי לאחר תל גמה ותל אל-פארעה (דרום) שנחפר על ידי פיטרי.
החפירות נערכו בשנים 1930–1934 במסגרת בית הספר הבריטי לארכאולוגיה במצרים.
בשנת 1938 התקיימה עונת חפירות נוספת שמנהליה היו מקיי, ומרגרט א' מריי.
דוחות החפירות התפרסמו בחמישה כרכים תחת הכותרת "עזה הקדומה".
תל אור היה יישוב שהוקם בשנת 1928 ליד תחנת הכוח בנהריים אשר בעבר הירדן המזרחי, במהלך הקמתה, כשכונת מגורים לפועלי התחנה.
הוא התקיים עד כיבושו בידי הירדנים במלחמת העצמאות ב-1948. היישוב היה "יישוב-מפעל", והוקם כיישוב מתוכנן בקפידה וחברת מופת בדוגמת העקרונות שהנחו מתכנני יישובי מפעל ברחבי העולם כגון פולמן ליד שיקגו.
בשנת 1928 החל המהנדס פנחס רוטנברג להקים את מפעל תחנת הכוח נהריים בשטחה של ממלכת ירדן.
המפעל הוקם בנקודה בה מתחבר נהר הירמוך עם נהר הירדן, ומטרתו הייתה לנצל את זרימת המים על מנת להפיק חשמל עבור יישובי ארץ ישראל.
לצד המפעל בנהריים נבנה היישוב תל אור, שהיה היישוב היהודי היחיד באותה העת בעבר הירדן המזרחי.
תל אור נועדה למגורים עבור פועלי הקבע של תחנת הכוח ומשפחותיהם, מתוך שאיפה שהישוב יתפתח ויהפוך ליישוב חקלאי ולסמן הגבול המזרחי של ישראל.
עקב בידודו של היישוב ועל אף מספר המשפחות המצומצם שגר בו, הוקמו במקום מרפאה, גן ילדים ואף בית ספר לילדי העובדים, על ידי המחנך יוסף חנני.
חשיבותו הרבה של היישוב הייתה מיקומו כישוב היהודי היחיד ממזרח לירדן ומדרום לירמוך.
בזמן מלחמת העצמאות, עקב המצב הביטחוני הקשה, הפסיקה תחנת הכוח בנהריים לפעול ולהפיק חשמל לאחר יותר מ-15 שנות עבודה.
היישוב תל אור נעזב והתרוקן מיושביו לאחר קרב ממושך עם הלגיון הירדני אשר הציב בפני המתיישבים אולטימטום להיכנע או לעזוב את המקום.
המפעל בנהריים והישוב תל אור נכבשו בידי הירדנים ונבזזו.
כיום תחנת הכוח בנהריים וגם היישוב החרב תל אור נמצאים מעבר לגבול ישראל, בשטח ירדן.
מרבית המבנים נותרו במקומם וחלקם נהרס בידי כוחות צה"ל במהלך אחד המבצעים שנערך באזור בשנות ה-70.
האזור נקרא כיום "קריית גיסר אל-מג'אמע" .
תל איילון הוא תל ארכאולוגי בגובה של 280 מטרים מעל פני הים, השוכן במזרחו של פארק קנדה, כ-1,200 מטרים דרומית-מערבית למבוא חורון.
התל מזוהה עם העיר הקדומה איילון אשר העניקה את שמה לעמק איילון ולנחל איילון.
העיר איילון נזכרת במקרא בנחלת שבט דן יחד עם עיר בשם איילון:
בתחילת ספר שופטים נזכרת איילון כאחת הערים אשר שבט דן לא הצליח לרשת, אך נחלות שבטי "בית יוסף" (מנשה ואפרים) הגיעו עד האזור והאמורים שישבו באיילון העלו מס לבני אפרים:
עוד נזכרת איילון כאחת מהערים שנתנו בני דן ללווים:
אך ברשימה בדברי הימים היא מוזכרת דווקא בין הערים שבני אפרים נתנו ללוויים:
מיקומה האסטרטגי של איילון מביא לאזכורה במלחמת שאול נגד הפלשתים:
העיר גם את נתנה את שמה לעמק איילון המוזכרת בספר יהושע בביטוי , שקרא יהושע במהלך המרדף אחר חמשת מלכי האמורי מגבעון דרך מעלה בית חורון, עד עזקה ומַקֵּדָה.
בימי הממלכה המאוחדת נכללה "אילון בית חנן" בנציבות השנייה של שלמה.
כשפוצלה הממלכה נשארה איילון בתחום ממלכת יהודה, וכך היא נזכרת גם ברשימת הערים שביצר רחבעם (כנראה לקראת או בעקבות מסע המלחמה של פרעה שישק שהתרחש בימיו):
נראה שאיילון היא "אילון" הנזכרת במכתבי אל-עמארנה במאה ה-14 לפנה"ס, כמקום בו ישב אחד מבניו של מִלְכִּאלֻ, המושל של גזר.
איילון מוזכרת גם בכתיב חסר "ילון" כעיר שבשטחה נבזזו שיירות ששלח עבדיחבה מלך ירושלים לפרעה אמנחתפ הרביעי.
איילון נזכרה גם ברשימת הערים שהחריב שישק הראשון במסעו לארץ ישראל בשנת 925 לפנה"ס לערך.
באונומסטיקון של אוסביוס מצוין שאילון היא עיר בקרבת אמאוס והירונימוס בתרגומו כותב שהיא נמצאת במיל השני מאמאוס לירושלים.
ממקורות התקופה ידוע שהיישוב במיקום זה נקרא "אלוס" או "יאלו".
בעקבות זאת מזוהה איילון בתלים שלצד הכפר יאלו המשמר את השם מהתקופה הרומאית.
השערות שונות הועלו האם אַיָּלוֹן וְאֵילוֹן הם אותה עיר ומדובר בחזרה משובשת של שם אותה העיר או שמדובר בשני מקומות שונים.
זיהויים שונים נתנו לאֵילוֹן אם היא נפרדת מאַיָּלוֹן.
זיהוי אחד קובע את מקומה בחרבת ואדי עלין או בעלין, אך בנימין מזר שולל זיהויים אלו.
יצחק גולדהאר זיהה את אילון בנעלין.
אלברכט אלט זיהה את "איילון בית חנן" עם איילון, בהתאם לנוסח תרגום השבעים ולערים המוזכרות עמה ברשימה של ערי הנציבות השנייה של שלמה.
מממצאים שנמצאו בסקר שנערך בתל ב-1968 עלה כי היה נושב כבר בתקופת הברונזה, ומשוער שהישוב שכן קודם לכן בתל קוּקַע הסמוך, שם נמצאו ממצאים מתקופת הברונזה הקדומה.
העיר בוצרה על ידי רחבעם מלך יהודה, אך ההתיישבות בה לא הייתה רציפה, והיא חודשה בימי שיבת ציון.
בתקופה הרומית והביזנטית תפסה העיר אמאוס השכנה את מקומה של איילון כעיר החשובה באזור השולטת על הדרך לירושלים ואיילון, שנקראה אז "אלוס" או "יאלו", ישבה בצילה.
שרידי החומה הצלבנית המערבית וחלק מהחומה הדרומית עדיין עומדים על תילם בראשו של התל.
סמוך לתל קם הכפר הערבי יַאלוּ אשר שימר כמשוער את שמה של העיר המקראית, והוא שכן במקום עד שחרב ב-1967 ותושביו גורשו.
שרידי הכפר פזורים סביב התל, הנמצא כיום בתחום פארק אילון-קנדה.
תל אדמי הוא יישוב קדום בשיפוליה המערביים של בקעת יבנאל בגליל התחתון, שבו שכנה לפי הסברה העיר המקראית אֲדָמִי הַנֶּקֶב.
האתר כולל שרידי יישוב מבוצר בראש גבעה (התל) בגובה 164 מטר מעל פני הים ושרידי יישוב כפרי למרגלות הגבעה (החורבה -"ח'רבת א-דאמיה" או "ח'רבת דמין") סמוך למעיין עין אדמי.
תל אדמי, אינו תל ארכאולוגי, אלא גבעה טבעית.
מרחוק הוא דומה לכזה מפני שהחיקסוסים, שהקימו את היישוב בתקופת הברונזה הבייניימית, בנו סוללת הגנה גדולה מצידו המערבי של התל, ואת היישוב הם בנו בשיפוליה המזרחיים של הסוללה.
הסוללה הגנה על העיר מהכיוון בו אין הגנה טבעית, מקום חיבור השלוחה לרכס.
הממצאים הקדומים ביותר שנמצאו בתל הם שלושה "שפיפונים" ( אבני פולחן בצורת עוגנים) של דייגים וספנים מתקופת הברונזה הקדומה, הנפוצים באזור הכנרת.
לאחר תקופת הברונזה (בה הקימו החיקסוסים את המקום), היה האתר מיושב מתקופת הברזל ועד לתקופה הביזנטית בארץ ישראל.
בלב התל נבנה אקרופוליס מוקף חומה.
רוב השרידים שבתל הם מהתקופה הביזנטית.
ממזרח לאקרופוליס נמצאו אבני גזית, שברי פסיפס ושברי רעפים, המעידים על מבנה ציבורי גדול, כנראה כנסייה ביזנטית או בית כנסת.
החורבה שלמרגלות התל, נחפרה על ידי חוקרי המאה ה-19, ובהם ויקטור גרן, שטחה כ-80 דונם והיא בנויה ממספר מפלסים ממזרח למערב.
דרך החורן ההיסטורית עברה בסמוך.
תושבי החורבה עיבדו את האדמות הפוריות שבעמק שלמרגלות הגבעה ובנו בריכת השקיה הקולטת את מימיה מעין אדמי הסמוך.
במקום יש כמות גדולה של שרידים אריכטקטונים כולל קירות רבים העומדים על תילם ושני בתי בד מרשימים.
השרידים מתוארכים לתקופה הרומית בארץ ישראל, התקופה הביזנטית והתקופה הצלבנית בארץ ישראל.
חלק מהאבנים מהתקופה הביזנטית שימשו לבנייה משנית במבני הכפר המוסלמי המאוחר שבמקום.
במאה ה-11 תושבי הכפר הפכו לדרוזים בידי מפיץ הדת הדרוזית בארץ ישראל משאיח' אלחמא.
הכפר היה מיושב עד שנת 1948.
הארכאולוג וחוקר המקרא רולאן דה וו הציע לזהות את התל עם "אדמי הנקב" המוזכרת במקורות מצריים, באגדת כרת בכתבי אוגרית וכן במקרא.
יישוב בשם "דמין" מוזכר גם בתלמוד.
"אדמי הנקב" נזכרת בספר יהושע בתיאור דרום נחלת שבט נפתלי: .
"אדמי הנקב" זה תיאור ליישוב אדמי, ששוכן בסמוך ל"נקב" - מעלה תלול - הדרך הראשית שמוזכרת לעיל.
התלמוד הירושלמי מזהה את כל המקומות המצוינים בפסוק: .
לפי מסורת זו, חז"ל ראו ב"אדמי" וב"הנקב" שני יישובים נפרדים.
גם אוסביוס באונומסטיקון התייחס לשני יישובים נפרדים, וכך מופיע גם בתרגום השבעים.
לפי זה, היישוב המקראי "אדמי" זוהה אפוא עם היישוב התלמודי "דמין" השוכנת למרגלות התל הקדום (נראה שבתקופת התלמוד הירושלמי - שנכתב בין התקופה הרומית לתקופה הביזנטית - היה היישוב "אדמי" למרגלות התל).
היישוב התלמודי "ציידתה", שנזכר בירושלמי, מזוהה כיום ב"ח'רבת ציאדה" השוכנת ליד מושב הזורעים בבקעת יבנאל.
המושבה יבנאל שהוקמה בשנת 1901 נקראה בשמה על בסיס הזיהוי האמור של חז"ל ל"כפר ימה" התלמודית, כיוון שהוקמה בסמוך ל"ח'רבת ימא".
תל אדמי שוכן בסמוך לדרך ראשית עתיקה שיורדת מאזור שדה אילן, דרך הגדה הדרומית של נחל אדמי, אל עבר שיפוליו המערביים של רכס אדמי.
במקום נובע מעיין עין אדמי שמימיו נאגרים בבריכה מלבנית עתיקה באורך 8 מטר וברוחב 4 מטר.
בסמוך לתל אדמי עובר קניונו הבזלתי של "נחל אדמי", המתחבר לנחל יבנאל, ולידו שמורת "רכס אדמי".
תל אבּייד (בכורדית: Girê Sipî, בערבית: تل أبيض) היא עיר בסוריה, הממוקמת על גבול טורקיה–סוריה, צפונית לנהר בליח שבמחוז א-רקה.
היא משמשת מרכז שליטה אדמיניסטרטיבי לכל נפת תל אבייד.
היא בפועל מתפקדת כעיר חצויה, יחד עם "Akçakale" הטורקית עם מעבר גבול פנימי.
בנפת תל אבייד כולה נמנו 129,714 תושבים, מרביתם שייכים לזרם האסלאם הסוני.
העיירה המודרנית נוסדה על ידי שלטונות המנדט הצרפתי כדי לשלוט על הגבול עם טורקיה, כאשר התושבים הראשונים היו פליטים ארמנים מאנטוליה, שגורשו במהלך רצח העם הארמני, וכ-250 משפחות ארמניות חיו בעיר לפני מלחמת אזרחים בסוריה.
בנוסף לארמנים, הגיע שבט ערב באגרה כאנשי צבא הלבנט הצרפתי, והחליט להישאר ולהתיישב באזור.
במהלך מלחמת האזרחים, חוותה העיר תהפוכות רבות.
בחדשים הראשונים הייתה תחת השפעת ארגוני התנגדות למשטר הסורי.
דווח על מספר מעשי טבח חלקם בהיקף של מאות אנשים, שבוצעו בתושבים על ידי פעילי ארגון הטרור אל נוסרה והמדינה האסלאמית.
הרציחות כוונו כנגד כורדים ושאר מתנגדים להפיכה בסוריה.
העיר נכבשה על ידי המדינה האסלאמית ביוני 2014 והייתה למבצר שלה ממנו יצאה לפעולות ודגלה הונף על מעבר הגבול עם טורקיה.
העיר חשובה במיוחד עבור המדינה האסלאמית מכיוון שדרכה היא מוכרת נפט בשוק השחור ומבריחה סחורה ואנשים.
ביוני 2015 כוחות כורדיים השייכים ל-YPG ערכו מצור על העיר ולאחר מערכה של ימים ספורים הצליחו לכבוש אותה.
באוקטובר 2019 במהלך מבצע מעיין השלום העיר נכבשה על ידי כוחות טורקיים.
תל אגרה הוא תל עתיק בחבל לכיש שבשפלת יהודה, השוכן כ-5 קילומטר דרום מערבית למושב אמציה.
התל מתנשא לרום 341 מטר מעל פני הים, כאשר נחל אדוריים מתפתל סביבו, ומקיף אותו ממזרח, צפון ומערב.
על התל עצמו נסקרו ממצאים ארכאולוגיים, שרובם מתוארכים לתקופת הברונזה הקדומה.
הממצאים כוללים עדויות ליישוב מבוצר, שרידי חומה, יסודות מבנה בראש התל, בורות מים וחרסים רבים, השייכים לתקופת הברונזה, התקופה הרומית והתקופה הביזנטית.
מדרום מערב לתל הארכאולוג דוד עמית גילה מערכת הובלת מים, שכנראה נבנתה בתקופה הרומית או הביזנטית.
המערכת כוללת סכר ותעלת הסטה שאורכה כ-150 מטר, שתפקידה המשוער היה לאפשר עיבוד אדמה חקלאית פורייה בעמק נחל אדוריים בסביבות התל.
תל אל מליחה (נכתב גם כ-"תל מלחה") הוא תל ארכאולוגי בדרום שפלת יהודה, בצד כביש 6 כ-2 ק"מ מצפון מזרח ליישוב בית קמה.
התל משתרע על שטח של 8 דונמים בקירוב, על גדת נחל שקמה, ליד מסילת הדרום.
התל, החולש על המרחב הקרוב לו, נחפר על ידי רשות העתיקות בשנת 1955. במקום התגלתה חומה באורך 100 מטרים וחלקלקה של אדמה קשה סיד ולבנים, מתקופת הברזל II, בנוסף נמצאו במקום ממגורות צלמיות של האלים בעל ועשתרת וכלי חרס רבים.
התל היה מיושב למן תקופת הברונזה התיכונה ועד לתקופה הביזנטית בארץ ישראל.
בתקופת המנדט הבריטי התקיימו על התל מספר מפגשים בין שלטונות המנדט לנכבדי שבטי הבדואים מהסביבה.
בעת סלילת כביש 6 בשנת 2013 נמצאו כ-2 ק"מ מדרום לתל שרידי יישוב מהתקופה הביזנטית, המשתרע על שטח של יותר מ-6 דונם.
באתר, אשר ישב על דרך עתיקה שהובילה צפונה מבאר שבע, הייתה אחוזה גדולה – ובה כנסייה, מבני מגורים וחדרי אחסון, בור אגירה גדול למים, מבנה ציבור ובריכות מים שסביבם שטחים חקלאיים.
במבנה המרכזי באתר היה אולם רחב ממדים, שאורכו 12 מ' ורוחבו 8.5 מ', ונראה שתקרתו הייתה מקורה ברעפים.
במלחמת העצמאות היה במקום משלט שהגן על מנחת "אבק 1", ששימש להנחתת אספקה וציוד לנגב הנצור מ-23 באוגוסט 1948 עד למבצע חורב.
ב-19 באפריל 1949 עלה על הקרקע, סמוך לתל, קיבוץ בית קמה במסגרת "הקיבוץ הארצי" ונקרא תחילה בשם "ספיח".
תל אל-וַאוִיַּאת (שם עברי: תל וָוית) הוא אתר ארכאולוגי בדרום מערב בקעת בית נטופה שבגליל התחתון, כ-12 קילומטר מצפון לנצרת.
שטח התל העגול כ-4 דונם וגובהו כ-3.75 מטר מעל סביבתו.
המעיינות באזור זה נדירים ומקור המים לאתר זה בנחל קדום שחצה את הבקעה מצפון לתל.
לאורך ההיסטריה היה האתר יישוב כפרי פרוז.
בסוף תקופת הברונזה וראשית תקופת הברזל התקיים באתר יישוב כפרי ובו עדות לפעילות כלכלית וחברתית מורכבת.
במאה ה-11 לפנה"ס הפך היישוב ליישוב דל ופשוט.
את התופעה הזאת אפשר לקשור בהתנחלות שבטי ישראל.
במקרא מתוארת בקעת בית נטופה כחלק מנחלת שבט זבולון, שגבולה הצפוני מתואר בספר יהושע: "חנתן" מזוהה עם תל חנתון, בעוד שיוחנן אהרוני זיהה את "רמון" בכפר רומאנה.
מאחר שלא נמצאו אתרים נוספים מהתקופה בבקעה, ניתן לזהות את נעה בתל אל-ואויאת כפי שהציע פליקס-מארי אבל.
לעומת זאת ניתן גם לזהות את נעה עם חורבת רג'מה שלמרגלות ההר, בה גם התגלו שרידים מתקופת ההתנחלות.
שרידים בודדים של פעילות אנושית מהתקופה הכלכוליתית (4500-3300 לפנה"ס) ותקופת הברונזה הקדומה (3300-2000 לפנה"ס) נתגלו באתר.
שכבת היישוב העיקרית הקדומה ביותר באתר היא מתקופת הברונזה התיכונה IIב (בין 1750-1550 לפנה"ס) וכוללת בתוכה מספר שברי חרס כמו גם קבורה של ילדים.
הקבורה נעשתה בתוך שני קנקנים.
על הקנקן הראשון נמצא סימן חרות ובתוכו נמצאו כלי חרס ושלד של תינוק בן כחצי שנה.
בקנקנן השני נמצאו עצמותיהם של ילדים בני שלוש וחמש יחד עם כמות של עצמות בעלי חיים, פכיות, ספל ועלי עשוי בזלת.
מספר מצומצם של חרסים מתקופת הברונזה המאוחרת I (בין 1400–1550) נמצא סמוך לשרידי התקופה הקודמת, דבר המעיד אולי על הפסקה בהתיישבות באתר.
בתקופת הברונזה II (בין 1400-1200 לפנה"ס) לעומת זאת נמצאה כמות אדירה של כלי חרס בהם כלים מקומיים וזרים.
רוב הכלים המיובאים הגיעו מקפריסין.
נמצאו גם כלים מיקניים ומינואים.
המכלול הגדול של כלים מיובאים מעיד על שגשוגו של האתר באותה התקופה.
מתחת למבנה מתקופה מאוחרת נמצאה רצפה מתקופה זו, ובה נמצא פסל חרס של אם וילדה.
ייתכן כי המבנה למעשה נבנה בתקופת הברונזה אך לא ניתן לדעת בוודאות על פי תוצאות החפירות.
בסוף המאה ה-13 לפנה"ס התקיים באתר יישוב של חקלאים שהוא המשך ישיר של היישוב בסוף תקופת הברונזה.
במכלול ביישוב מראה על פעילות כלכלית וחברתית מורכבת.
המבנה הראשון הוא מבנה מגורים גדול יחסית בעל שני חדרים אשר התקיים עד המאה ה-12 לפנה"ס.
במבנה נתגלו פרט לכלי חרס גם אבני רחיים ועליים עשויים בזלת וגיר, כמו גם מחטים ומרצעים עשויים מעצם.
המבנה השני נמצא כ-10 מטרים מדרום מזרח למבנה הראשון ולו מספר חדרים.
למבנה זה היה שימוש פולחני ככל הנראה.
במבנה זה התגלו מספר פריטים כולל טאבון, ראש חנית, תבנית ליציקת תכשיטים העשוי מסטיאטיט, פסל של האלה הכנענית עשתרת וחתיכה של עלה מזהב.
מהמאה ה-11 לפנה"ס התקיים באתר יישוב דל וארעי באתר.
את התופעה של המעבר מיישוב מורכב ליישוב דל אפשר לקשור בתהנחלות שבטי ישראל באזור כמתואר במקרא.
תל אל-אחמר הוא הר הנמצא בגולן הסורי, הצפוני בקו התלים הסורי.
הוא ההר הגבוה ביותר בחבל הבשן, אם לא מחשיבים את הר הבשן.
ההר גבוה יותר מהר ורדה שגובהו 1,226 מטר – הנחשב כשיא הגובה ברמת הגולן .
תל אל-אחמר הוא הר געש כבוי, כיתר התילים הגעשיים ברמת הגולן ובגולן הסורי, ועשוי מבזלת.
הוא מצוי 6 קילומטרים צפונית-מזרחית לגבול ישראל–סוריה, למרגלות החרמון, דבר שעושה אותו גם להר הצפוני ביותר בבשן.
בינואר 2025 כבש צה"ל את ההר במסגרת מבצע חץ הבשן.
תל אום אל-עמר, הידוע גם בשם תל אום עאמר, הוא אתר ארכאולוגי הממוקם במחנה הפליטים הפלסטיני נוסייראת, בנפת דיר אל-בלח, ברצועת עזה.
תל אום אל-עמר ממוקם בין הדיונות מדרום לשפך נחל הבשור באזור מחנה הפליטים אל נוסייראת, כ-10 קילומטרים דרומית לעיר עזה.
המרחק לחוף הים התיכון הוא כ-500 מטרים.
במזרח ובדרום-מזרח האתר, מטעי תמרים היוצרים גבול עם העיר דיר אל-בלח השכנה.
האתר הארכאולוגי משתרע על שטח של כ-4,273 מטר מרובע.
אתר תל אום אל-עמר, שנחשף על ידי ארכאולוגים מקומיים ב-1999, היה פעיל מהמאה ה-4 עד המאה ה-8. באתר שוכן מנזר הילריון הקדוש, שבו נמצאו מבני דת נוצריים (ובהם כנסייה ומנזר) ומבני מגורים ששימשו את הנזירים במקום.
בנוסף, הארכאולוגים מצאו מתחם בתי מלון ומרחצאות ששימשו כנראה את עולי הרגל שביקרו באתר.
בשנת 2013 החל גיוס כספים על מנת שניתן יהיה לבצע חפירות ארכאולוגיות במקום.
ביולי 2024, כחלק מהליך מזורז בעקבות מלחמת חרבות ברזל, תל אום אל-עאמר וגם מנזר הילריון הקדוש קיבלו מעמד של אתר מורשת עולמית ונכללו ברשימת אתרי המורשת העולמית בסיכון על ידי אונסק"ו.
תל אל-מזר הוא תל קדום סמוך למחנה אריה בבקעת הירדן.
בתל נמצאו ממצאי חרסים מתקופת הברונזה הקדומה, התקופה הישראלית והפרסית.
יש המזהים את התל עם העיר המקראית עטרות, הנזכרת כאחת מערי הגבול שבין שבטי אפרים ומנשה.
יש המזהים אותו עם עיר הלויים יקמעם, הנזכרת בספר דברי הימים (דברי הימים א' ו').
עיר זו הייתה הדרומית ביותר בנציבות החמישית של ממלכת שלמה.
הצעת זיהוי נוספת היא העיר קוראי מסוף בית שני והתקופה הביזנטית, הנזכרת בכתבי יוסף בן מתתיהו ובמפת מידבא.
בחפירות שנערכו במקום התגלתה שכבת חורבן המתוארכת לתקופת מסעו של שישק המצרי.
בשלהי התקופה העות'מאנית הוקם מבנה על שלוחה של הגבעה, שהוסב בתקופת המנדט למשטרת הג'יפתליק.
בעקבות מלחמת השחרור עברו תושבי הכפר א-סטריה ליד רחובות להתגורר בסביבות התל, והם נטשו גם אזור זה במלחמת ששת הימים וערקו לירדן.
אך השם סטריה נשאר במפות.
בעלייה לתל ישנו מסלע גירני אדמדם.
למרגלות התל כמה מערות שחלקן משמש את התושבים סביב להשכנת צאן וכמחסנים.
התל שוכן מערבית לנחל תרצה ולפארעה אל-ג'יפתליק, מזרחית למחנה אריה וצפונית למשואה.
על התל מצויים בונקרים חפורים לעומק האדמה ושוחות הבונקר סובבות את התל.
על פסגת התל ניצב מבנה מודרני שבחצרו בריכה ועל גגו אנטנה.
המבנה שימש בעבר גם את צה"ל אך ננטש.
גבולות התל נושקים לגדר המחנה.
תל אל-חארה הוא תל געשי כבוי המהווה את הנקודה הגבוהה ביותר באזור זה של הבשן.
גובהה של הנקודה הקנה לה חשיבות צבאית-אסטרטגית במהלך הסכסוך הישראלי-ערבי ובמהלך מלחמת האזרחים בסוריה.