tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זהותה של הדמות אינה ידועה, אך תווי פניה - סנטר מחודד, עצמות לחיים מודגשות ומבנה פנים דמוי־לב - חוזרים בעיבודים שונים ביצירות נוספות של בוגרו.
יש המשערים כי המראה של הדמות בציור שואב השראה מהציירת האמריקאית אליזבת ג'יין גרדנר, שהייתה תלמידתו ובהמשך רעייתו השנייה.
בני הזוג נישאו בשנת 1896, שלוש שנים לפני השלמת היצירה.
אף שאין ראיות חד־משמעיות לקשר בין גרדנר לבין הדמות בציור, קיים דמיון מסוים בין פניה לבין פני הדמות המצוירת.
היצירה מייצגת ניסיון לשלב בין יסודות ציור דיוקן קלאסי, כפי שאפיינו את עבודתו של בוגרו לאורך השנים, לבין נוף טבעי מואר ורך, המזכיר את גישת הציור של אמנים אימפרסיוניסטים, ובראשם קלוד מונה.
בחירה זו מהווה עדות לרצונו של בוגרו, בשנות חייו האחרונות, להתנסות באופני ביטוי חדשים מבלי לסטות לחלוטין מעקרונות הסגנון האקדמי.
שילוב זה בין מסורת לחדשנות עורר עניין בקרב חוקרי האמנות, הרואים בו מהלך אמנותי יוצא דופן ביצירתו המאוחרת של בוגרו.
הציור מתאפיין בקומפוזיציה מדודה ובה תאורה רכה, המבליטה את דמות הנערה על רקע נוף ימי הררי.
הבחירה בביגוד פשוט והבעת פנים מהורהרת יוצרת אווירה אינטימית ולא ייצוגית, ומרמזת על חיבור רגשי בין הדמות לבין סביבתה.
השילוב בין הדיוק האנטומי לבין נוף פתוח ורך מדגים את מגמתו המאוחרת של בוגרו לשלב מסורת אקדמית עם השפעות מהציור האימפרסיוניסטי.
נערה צעירה מגוננת על עצמה מפני אהבה הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הצרפתי ויליאם אדולף בוגרו, שנוצר סביב שנת 1880. קיימות שתי גרסאות עיקריות ליצירה: גרסה אחת מוצגת במרכז גטי בלוס אנג'לס, וגרסה נוספת שמורה בבית קינן באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בווילמינגטון.
בציור מתוארת נערה צעירה בעירום היושבת ופורשת את זרועותיה כדי להדוף מעליה נער מכונף.
הנער הוא קופידון, אל האהבה, המחזיק חץ במטרה לדקור אותה.
אף שהכותרת רומזת לניסיון להתגוננות, פניה של הצעירה מחייכות ומאבקה נראה בלתי משכנע מול האל השובב.
בוגרו הציב את הסצנה המיתולוגית בנוף כפרי אידילי המזכיר את ארקאדיה, אך יצר אותה למעשה בסטודיו שלו, תוך שימוש בנופי הסביבה הצרפתית הקרובה ובאחת הדוגמניות הקבועות שלו.
הכותרת של היצירה מבליטה את המתח בין התנגדות חיצונית לבין היעדר רצון פנימי להדוף את אל האהבה, ובכך מעניקה מימד אירוני לתיאור.
הציור שייך לסגנון האקדמי שאושר על ידי האקדמיה לאמנויות היפות בפריז, ומשמש דוגמה לאופן שבו שילב בוגרו מיתולוגיה קלאסית עם אידיאליזציה של גוף האדם והנוף.
הגרסה הגדולה של הציור הוצגה לראשונה בסלון של פריז בשנת 1880, ולאחר מכן הגיעה לניו יורק, שם נרכשה בידי הנרי פלאגלר, ממייסדי חברת סטנדרד אויל ומפתח עיירות הנופש בפלורידה.
פלאגלר הציב את הציור בביתו בפאלם ביץ' ולאחר מכן העבירו לגיסתו, שרה גרהאם קינן, בוילמינגטון.
עם מותה נתרם ביתה "סאניסייד" על ידי משפחת קינן יחד עם תכולתו בשנת 1968 למכללת וילמינגטון (כיום אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בוילמינגטון), והוא משמש מאז כבית הקנצלר.
מאז שנות ה־80 של המאה ה־20 הוצג הציור בתערוכות רבות, בהן במוזיאון ההיי באטלנטה בשנת 1983, במוזיאון לאמנויות יפות במונטריאול בשנת 1984–1985, במוזיאון סנט ג'ונס לאמנות בשנת 1990 ובמוזיאון לאמנות של קרוליינה הצפונית בשנת 1992. הוא אף הופיע בסרט "הסודות האלוהיים של אחוות היא־יא", שצולם בבית קינן.
בפברואר 2001 הושב הציור לבית קינן עם תאורה מוזיאלית חדשה, ומאז שנת 2011 הוא מוצג בקומת הכניסה של הבית.
במקביל, גרסה קטנה יותר של הציור נשמרת במרכז גטי בלוס אנג'לס, ונרכשה בשנת 1880 על ידי אדולף גופיל.
בהמשך נמכרה ב־1882 לסמואל פטנם אייברי, עברה לבית המסחר ויליאמס ואוורט בבוסטון, ולימים לאוספים פרטיים שונים עד שנקנתה בשנת 1941 על ידי ג'.
בשנת 1970 תרם אותה גטי למוזיאון שנושא את שמו.
נערמר היה מלך מצרים ששלט, ככל הנראה, בסוף המאה ה-32 לפנה"ס.
סביב שנת 3300 לפנה"ס היו ערי המדינה במצרים מחולקות לשתי ממלכות: מצרים העליונה, שמלכה חבש את הכתר הלבן, ומצרים התחתונה, שמלכה חבש את הכתר האדום.
האגיפטולוגים שמיחסים לנערמר את איחוד מצרים, מזהים אותו עם השליט מנס, שמופיע כמלך הראשון של מצרים ברשימת המלכים של מנתון מהתקופה ההלניסטית.
בפלטת נערמר שהתגלתה בנחן (היירקונפוליס) בשנת 1898, מופיע נערמר כמלך מצרים העליונה והתחתונה, בכך שהוא חובש את שני הכתרים.
עדות נוספת היא רשימות המלכים שנמצאו בקברי המלכים דן וקע, שמשתייכים לשושלת הראשונה, שם מופיע נערמר כמייסד השושלת.
חלק מהאגיפטולוגים סבורים שנערמר לא איחד את מצרים, אלא רק החל בתהליך האיחוד, כאשר המלך המאחד הוא יורשו שנקרא חור אחע.
בעיניהם נערמר הוא המלך האחרון של שושלת 0.
מוצאו, חייו, וקבורתו של נערמר
חלק מהחוקרים משערים שהוא ירש את המלך עקרב השני או המלך קע, מלכים ששלטו במצרים העליונה בתקופה הקדם-שושלתית.
ישנם חוקרים שמזהים אותו עם עקרב השני.
נערמר שלט מעיר הבירה שלו טיניס שליד אבידוס.
אשתו נקראה ניתחותפ, שהייתה נסיכה ממצרים התחתונה, והיא כנראה גם הייתה אמו של יורשו חור אחע.
קברו של נערמר בנוי משני תאים, והוא נמצא באום אל-געאב שבאזור אבידוס.
הסרך של נערמר (שעליו מופיע שפמנון (נר) ואיזמל (מר), מעל לחזית של מקדש), נמצא על שברי חרסים בתל ערד, תל עירני ואתר עין בשור.
בדיקה שנעשתה לחרס מעין הבשור גילתה שהחרס הוא של קנקן יין שיוצר במצרים.
יגאל ידין סבר על בסיס הסרך, ועל בסיס ניתוח של פלטת נערמר, ששם הוא זיהה שירטוט של עפיפון מדבר, שנערמר כבש ושלט בדרום ארץ ישראל.
ישנם חוקרים שסבורים שמקור הסרך בארץ ישראל הוא בסחר שהתנהל בין מצרים וארץ ישראל.
נַעֲרָן (עד ליוני 2018 נקרא נירן) הוא קיבוץ במעמד התנחלות בבקעת יריחו שבדרום בקעת הירדן, כ-10 קילומטרים צפונית לעיר יריחו, השייך למועצה אזורית בקעת הירדן.
הרוב המוחלט של תושבי וחברי הקיבוץ משתייכים לקבוצות הבחירה של המחנות העולים.
על פי נתוני מועצת יש"ע נערן הוא היישוב הישראלי הקטן ביותר ביהודה ושומרון.
נכון לראשית 2025 חיו בו 143 תושבים.
קיבוץ נערן קרוי על שם היישוב המקראי נַעֲרָן שהמשיך להתקיים כיישוב יהודי גם בתקופת המשנה והתלמוד.
השם נבחר על ידי המתיישבים, אך נפסל על ידי ועדת השמות הממשלתית בגלל שהיישוב הקדום מזוהה במרחק רב מדי מהיישוב החדש.
ועדת השמות הממשלתית הציעה למתיישבים את השמות "מבשם" ו"מור" לזכר צמחי הבושם שגדלו באזור, או "רענן" או "ערן" שהן קרובות ל"נערן".
לבסוף נקבע ליישוב השם הרשמי "נירן".
ב-20 ביוני 2018 החליטה ועדת השמות הממשלתית להשוות את שמו הרשמי לשם בו השתמשו תושבי הקיבוץ, ומאז הוא מופיע במפות הרשמיות כ"נערן".
ראשיתו של קיבוץ נערן בהיאחזות נח"ל אשר עלתה לראשונה על הקרקע בשנת 1971, על ידי גרעיני נח"ל של הקיבוץ המאוחד סמוך לפתחו של ואדי עוג'ה, כחצי קילומטר ממערב לכפר עוג'ה א-תחתא (במקום בו מצוי כיום היישוב ייט"ב), על אדמות שהופקעו מהווקף המוסלמי.
ההיאחזות התפרנסה בחורף מגידול ירקות ובמהלך כל השנים מנגריה, שהכינה רהיטים כקבלן משנה של קיבוץ גבעת ברנר.
לכבוד הקמת ההיאחזות כתבה מירה מאיר את השיר "נח"ל נערן" (לחן: אברהם זיגמן, עיבוד: אריה לבנון).
בנובמבר 1976 אוזרחה ההיאחזות כיישוב ייט"ב, על שמו של יצחק טבנקין.
הגרעין של נערן התמקם באופן זמני במחנה הלגיון הנטוש בקליה.
הקיבוץ הוקם במיקומו הנוכחי, על גבעה מצפון לעוג'ה א-תחתא, באפריל 1977 על ידי גרעין של הקיבוץ המאוחד.
הקיבוץ התפרנס ממשקי מטעים (בננות, תמרים ומנגו), לולי הודו, מפעל ליריעות פלסטיק ומחצבה.
במהלך שנות השמונים, היו בקיבוץ רק 20 חברים, הוא נקלע למשבר כלכלי וחברתי חמור אשר הביא בסופו של דבר בשנת 1993 לעזיבתם של חברים רבים את הקיבוץ.
בשנת 1999 יושבה נערן מחדש על ידי גרעיני נח"ל בוגרי תנועת הנוער המחנות העולים.
הקיבוץ החדש הוא קיבוץ קבוצות משימתי (קיבוץ מחנכים) אשר מתמקד בפעילות חינוכית בתנועת הנוער "המחנות העולים", בהדרכת נוער בבקעת הירדן וברחבי ישראל.
הענף המרכזי של משק נערן הוא מטע תמרים.
ענפים נוספים: מטע ליצ'י, גידולי שדה מתחלפים ומשתלה המתמחה בפרחי נוי.
חברי הקיבוץ עוסקים גם בהפעלת מסגרות חינוך בלתי פורמליות עבור בני הנוער בקיבוץ ובישובים השכנים, כמו גם גנים לגיל הרך אליהם נקלטים גם ילדי חוץ.
רבים מחברי היישוב פעילים בתנועת הנוער המחנות העולים.
נערת המחר היא סדרת מדע בדיוני אוסטרלית לילדים, בת 24 פרקים שהופקה לטלוויזיה ב-1992.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ הראשון בשנת 1993.
בשנת 3000 האנושות הצליחה לבנות חברה אוטופית משגשת, שלווה, שוחרת שלום ומתקדמת מבחינה טכנולוגית לאחר מאות שנים של סכסוכים אלימים, כולל אירוע קטסטרופלי המכונה "האסון הגדול" אשר אירע בשנת 2500, ואשר כמעט השמיד את כדור הארץ כולו.
הסיבה המדויקת לאותו האירוע הקטסטרופלי נותרו בגדר תעלומה ורבים מעוניינים לגלות כיצד הדבר קרה על מנת להבטיח שאסון דומה לא יתרחש שוב בעתיד.
על מנת לחקור את הסיבות שהובילו לאירוע הקטסטרופלי ההוא, מדען בשם ברונו מפתח מכונת זמן המכונה "כמוסת הזמן".
ברונו בוחר בטוליסטה שתהיה הנוסעת בזמן הראשונה אשר תשתמש במכונת הזמן על מנת לחזור לשנת 2500 ולאסוף שם את המידע החיוני הנחוץ בשביל לגלות מה בדיוק הוביל לאותו האירוע הקטסטרופלי.
עם זאת, כאשר טוליסטה מגיעה באמצעות מכונת הזמן לשנת 2500 היא נתפסת על ידי פושע אימתני משנת 2500 בשם סילברת'ורן.
בעקבות כך סילברת'ורן חוטף את אלנה, תלמידתה הצעירה של טוליסטה, ולוקח אותה כבת ערובה בחזרה אל העבר באמצעות כמוסת הזמן, שם הוא מקווה להשיג יתרון אסטרטגי על יתר בני האדם.
עם זאת, לאחר שהם חוזרים בזמן לשנת 1990, אלאנה מצליחה להימלט מסילברת'ורן.
בהמשך היא מתיידדת עם הנערה האוסטרלית ג'ני אשר מסייעת לה להסתגל לחיים בתקופה אשר איננה מוכרת לה, וכמו כן מסייעת לה לאתר את "כמוסת הזמן" על מנת שהיא תוכל לחזור באמצעותה לשנת 3000.
ג'ני ואלאנה מגלות בהמשך שסילברת'ורן משתמש בכמוסת הזמן על מנת לצבור כוח וממון רב באמצעות הידע הרב אשר מצוי במאגר הנתונים של כמוסת הזמן.
בעקבות כך אלאנה וג'ני מחליטות שהן חייבות לסכל את מזימותיו של סילברת'ורן וחייבות להחזיר לאלנה את השליטה על כמוסת הזמן על מנת שהיא תצליח לחזור לעתיד.
מליסה מרשל בתפקיד ג'ני קלי
ג'יימס פינדלי בתפקיד פיטי קלי
הלן אוקונור בתפקיד איירין קלי
אנדרו קלארק בתפקיד ג'יימס רוני
הסדרה צולמה במיקומים שונים ברחבי העיר סידני הן עבור העולם העתידני של שנת 3000 והן עבור האירועים שמתרחשים בשנת 1990.
עלילת סדרה ההמשך ממשיכה מאותו המקום בו עלילת הסדרה המקורית הסתיימה.
משפט נערי סקוטסבורו היה משפטם של תשעה נערים שחורים שהתנהל בשנות ה-30 של המאה ה-20 בעיר סקוטסבורו, במדינת אלבמה שבדרום ארצות הברית.
הנערים, שטווח גילם היה בין שלוש עשרה לתשע עשרה שנים, הואשמו באונס של שתי נשים לבנות.
אחת הנשים הכחישה לאחר מכן את האונס.
במשפט, שנערך בזמן השפל הגדול בארצות הברית, הורשעו הנערים ונידונו למיתה על ידי מושבעים, לבנים כולם, למרות העדויות החלשות והסותרות של עדי הראייה.
המשפט נחשב אחד מעיוותי הצדק כנגד השחורים, בתקופה שלאחר ביטול העבדות.
עתירות שהוגשו לבית המשפט העליון של ארצות הברית דחו את ביצוע גזר הדין, ולבסוף, עונש המוות בוטל.
חלק מהנערים הורשעו במשפט החוזר, אך בסופו של דבר, לאחר כמה שנים בכלא, הם קיבלו חנינה.
היחיד שלא קיבל חנינה או זיכוי היה הייווד פטרסון שנמלט מהכלא.
הוא נלכד לאחר יותר מעשרים שנה, במדינת מישיגן, אך מושל המדינה סירב להסגירו למדינת אלבמה.
המקרה היווה את אחד ממקורות ההשראה אשר שימשו את הסופרת נל הרפר לי לכתיבת ספרה המפורסם "אל תיגע בזמיר".
האירוע התרחש ב-25 במרץ 1931. קטטה פרצה בין שחורים ובין לבנים שנסעו ברכבת משא, לאחר שצעיר לבן עבר לרכבת מרכב נוסע, ותוך כדי כך דרך על ידו של צעיר שחור.
השחורים נצחו בקטטה וכל הלבנים, מלבד אוֹרְוִויל גִילֵי שהיה מאוחר יותר עד מפתח במשפט, הוכרחו לקפוץ מהרכבת.
כאשר הרכבת עצרה בפיינט רוק, אלבמה, תשעת הנערים השחורים נעצרו באשמת תקיפה ונלקחו לסקוטסבורו, אלבמה, בה נמצאת מינהלת המחוז (מחוז ג'קסון).
שתי צעירות לבנות שהיו ברכבת, ויקטוריה פְּרַייס בת 21 ורובי בייטס בת 17, מסרו עדות על אונס קבוצתי שבוצע בהן בידי תשעת הנערים.
בהישמע הדבר, המון זועם החל להיאסף ליד הכלא ורצה לעשות לינץ' בנערים.
בעקבות המצב, מושל אלבמה, בינג'מין מילר, נאלץ לקרוא למשמר הלאומי כדי שיגן על הכלא מפני ההמון.
הרשויות הבטיחו משפט וביצוע גזר דין מהירים.
ב-30 במרץ, חבר מושבעים גדול מצא את "נערי סקוטסבורו" מתאימים לעמוד למשפט.
פחות מחודש לאחר מכן, באפריל אותה שנה, הורשעו כולם ונידונו למיתה, מלבד אחד מהם שהיה בן שלוש עשרה ונידון למאסר עולם.
האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים (NAACP) והארגון הבינלאומי להגנה על הפועלים (הזרוע המשפטית של המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית) רצו לנהל את ההגנה במשפט ונאבקו זה בזה כדי לזכות בתמיכת הנערים והוריהם.
הארגון הבינלאומי להגנה על הפועלים זכה לבסוף במאבק, והאיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים, פרש מהתיק בינואר 1932. המקרה הפך במהירות למפורסם, עם עצרות שהתקיימו בערים אשר בצפון ארצות הברית, סיקור עיתונאי עולמי ואלפי מכתבים שתמכו בנאשמים.
הארגון הבינלאומי להגנה על הפועלים שכר את שירותיו של סמואל לייבוביץ', עורך דין מפורסם מניו יורק כדי שיגן על "נערי סקוטסבורו" במשפטם החוזר.
במהלך המשפט, אחת מהבנות המאשימות: רובי בייטס, הכחישה את תוכן עדותה הקודמת, ואמרה שהיא ופרייס שיקרו בקשר לאונס.
חבר המושבעים, שוב הרשיע את הנאשמים, מפני שהאמין לטענת התביעה כי בייטס משקרת עכשיו, בגלל ששוחדה על ידי ההגנה.
ביולי 1937, קְלַארֵנס נוֹריס הורשע באונס ותקיפה מינית, ונידון למוות.
אנדי רייט הורשע באונס ונידון ל-99 שנות מאסר וצ'ארלי וִוימְס הורשע ונדון ל-75 שנות מאסר.
אוֹזי פּוֹוֵאל נמצא אשם בהתקפת השריף ונידון ל-20 שנות מאסר.
מאוחר יותר, מושל אלבמה, דייוויד ביב גריווס, הפחית את עונשו של קלארנס נוריס מעונש מוות, למאסר עולם.
בהמשך, נוריס קיבל חנינה מהמושל ג'ורג' ואלאס.
גם רייט, וימס ופאוול שוחררו בסופו של דבר מבית הסוהר, הודות לחנינה או שחרור מוקדם.
בשנת 1976, NBC שידרה סרט טלוויזיה הנקרא: "השופט הורטון ונערי סקוטסבורו", כנראה תחת הרושם שוויקטוריה פרייס כבר לא חיה.
פרייס תבעה את הרשת בעוון השמצה וחדירה לפרטיות.
לאחר הבריחה מהכלא, הייווד פטרסון כתב ספר על משפטו ועל שהותו ובריחתו מהכלא בשם "הכושי מסקוטסבורו".
בשנת 2006, נעשה על פי המקרה הסרט "השמים נופלים" בבימויו של טרי גרין.
נערי הסווינג היו קבוצה של נערים חובבי סווינג מגרמניה של שנות השלושים והארבעים, בעיקר מהמבורג ומברלין.
מרביתם של חברי התנועה השתייכו למעמד הבינוני-גבוה, שכן על מנת להאזין למוזיקת הסווינג בגרמניה היה צורך לקנות פטיפון (מוזיקת הסווינג הייתה אסורה ברדיו), שהיה מוצר יקר.
בנוסף, היה צורך בידע בסיסי באנגלית, ידע שהיה נחלת של בני המעמד הגבוה.
בנוסף, סגנון לבושם של נערי הסווינג היה סגנון גנדרני ויקר.
הבחירה במוזיקת הסווינג כדרך התנגדות לנאציזם לא הייתה אך ורק עקב אהבת המוזיקה.
האיסור לשמוע מוזיקת סווינג בימי הנאצים, נבע, בין השאר, מכך שמוזיקה זו נוגנה על ידי שחורים או יהודים (דוגמת "מלך הסווינג", נגן הקלרינט בני גודמן).
הנאצים כינו את המוזיקה "מוזיקה של כושים" ו"מוזיקה מנוונת", והיא הייתה חלק ממה שכונה בגרמניה באותן שנים "אמנות מנוונת".
אך נוסף על גזעם, דתם ותרבותם של נגני הסווינג שהטרידו את הנאצים, היה זה גם המסר שהמוזיקה משדרת – מסר המקדם מתירנות ואהבה חופשית.
מכאן ניתן להניח שהאזנתם של הצעירים למוזיקת הסווינג יכול שהיה בה סממן של מרד נעורים.
תנועת "נערי הסווינג" התנגדה לניסיונות הנאצים להחדיר בנוער את האידאולוגיה הנאצית בכלל והמיליטריזם כדרך להגשמתה בפרט.
התנועה ארגנה פסטיבלים ותחרויות ריקוד, אליהם הזמינה להקות סווינג.
אירועים אילו היו הזדמנות עבור חברי התנועה ללעוג לנאצים, לצבא, ובמיוחד לחברי "הנוער ההיטלראי".
דוגמה לכך ניתן היה למצוא בהחלפת המונח "Sieg Heil" (הריעו לניצחון) ל-"Swing Heil".
לנערי הסווינג היה סגנון לבוש משלהם: הם נהגו לגדל את שיערם, ללבוש מעילים ארוכים, לנעול נעלי ריקוד, לחבוש כובעים וצעיפים וכמעט תמיד הלכו עם מטריות.
הבנות היו לובשות שמלות, הולכות עם שיערן כשהוא פזור ומתאפרות בכבדות.
סגנון לבוש גנדרני זה הרגיז את הנאצים עוד יותר.
מקום מפגשם היה בדרך כלל בתי-קפה ומועדונים.
הם אף פיתחו אוצר מילים משלהם, בו שילבו מילים באנגלית עם מילים בגרמנית.
בתחילת שנות הארבעים סבלו נערי הסווינג מרדיפתם של הגסטאפו והנוער ההיטלראי, ואת קיומם המשיכו בחשאיות.
ב-18 באוגוסט 1941 נערך מעצר המוני של כ-700 נערי סווינג, מעצר המוני זה רק הגביר את התנגדותם של יתר הנערים, אשר החלו בהפצת תעמולה אנטי-פאשיסטית.
הדבר הטריד את הנאצים עד כדי התערבות מפקד הסס, היינריך הימלר, אשר המליץ לראש המשרד הראשי לביטחון הרייך, לנקוט ביד קשה כנגד ממהיגי התנועה ולשלוח אותם למחנות ריכוז.
התגובה לא איחרה לבוא, כאשר נערכו פשיטות על מועדוני סווינג והמשתתפים נשלחו למחנות הריכוז, ובכך מצאה את סופה תנועת נערי הסווינג בגרמניה.
בנוסף לכך רוב נערי הסווינג אשר נתפסו גם נשלחו לנוער ההיטלראי בכפייה, מכיוון שחלקם גנבו רכוש אז הנאצים נתנו להם בחירה או ללכת לנוער ההיטלראי או למחנות ריכוז, וחלק שנתפסו אוימו על ידי הנאצים ללכת לנוער ההיטלראי או שיפגעו בהם או במשפחתם.
ב-1993 יצא לאקרנים הסרט "נערי הסווינג" , בבימויו של הבמאי ההוליוודי תומאס קרטר.
הסרט לא זכה להצלחה קופתית גדולה, אך זכה לביקורות משבחות על דיוקו ההיסטורי.
נערי שיקגו היו קבוצה של מעל 100 גברים, בעיקר כלכלנים צ'יליאנים צעירים, שפעלו בצ'ילה במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 תחת הדיקטטורה של אוגוסטו פינושה ליישום מדיניות כלכלית של שוק חופשי ומבוזרת.
שמה של הקבוצה נגזר מכך שחבריה קיבלו את הכשרתם תחת הנחייתם של מילטון פרידמן וארנולד הרברגר (Harberger) מאוניברסיטת שיקגו.
נערי שיקגו קיבלו את הכשרתם הראשונית בכלכלה בבית הספר לכלכלה של האוניברסיטה הקתולית האפיפיורית של צ'ילה (Pontificia Universidad Católica de Chile).
בשנת 1956 חתם בית הספר לכלכלה הסכם שיתוף פעולה בן שלוש שנים עם הפקולטה לכלכלה של אוניברסיטת שיקגו שכלל את תרומתה של ספרייה מודרנית מלאה, מלגות לסטודנטים הצ'יליאנים המצטיינים ומימון הוראת קורסים בצ'ילה בידי מרצים מאוניברסיטת שיקגו ועוד.
ההסכם חודש שלוש פעמים והשפיע עמוקות על הוראת מדע הכלכלה בצ'ילה.
בוגרי התוכנית קיבלו את הכינוי "נערי שיקגו".
חלק מהבוגרים המשיכו ללימודים מתקדמים באוניברסיטת שיקגו עצמה והשתתפו בסדנאות שהעבירו הרברגר (Latin American Finance Workshop) ופרידמן (Money and Banking Workshop), ואחדים פנו ללימודים באוניברסיטאות מובילות אחרות בארצות הברית.
חברי הקבוצה כולה הושפעו מתורת השוק החופשי מבית מדרשו של בית הספר לכלכלה של אוניברסיטת שיקגו ומהצעותיו של פרידמן לאופן ניהולה של מדיניות ציבורית.
תחת הדיקטטורה של פינושה ניתנה ההזדמנות לרבים מנערי שיקגו ליישם את תורתם במסגרת המדיניות הכלכלית של השלטון ובגיבויו.
חברי הקבוצה כיהנו בעמדות מפתח כלכליות, כגון שרי האוצר, העבודה והכלכלה וראשי הבנק המרכזי של צ'ילה.
תחת הנחייתם החלה המדינה הצ'יליאנית בתהליך של הפרטה וצמצום ההוצאות הציבוריות על מנת להנמיך את האינפלציה וכן רפורמות כלכליות וחברתיות נוספות.
הרפורמות הביאו לפריחה כלכלית שמילטון פרידמן כינה "הנס הצ'יליאני", ולטענתו היא שהביאה לסיום הדיקטטורה ומעבר לחברה דמוקרטית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היו נערי ריצ'י (The Ritchie Boys) קבוצה של כ-10,000 צעירים גרמנים, רובם יהודים, שנמלטו ממולדתם, בחרו להתגייס לצבא ארצות הברית, ועברו אימונים במרכז אימוני המודיעין הצבאי, הידוע בשם "מחנה ריצ'י", במרילנד.
הם עברו אימונים מיוחדים בשיטות של לוחמה פסיכולוגית.
הם התאימו למשימה זו מכיוון שהכירו את השפה הגרמנית ואת המנטליות של הגרמנים טוב יותר מחיילים שנולדו בארצות הברית.
תפקידם של חיילים אלו היה ללמוד את האויב, ולגרום לו לדמורליזציה במטרה להשיג כניעה.
לאחר שארצות הברית הכריזה מלחמה על גרמניה הנאצית בדצמבר 1941 (בתגובה להכרזת המלחמה של גרמניה הנאצית נגד ארצות הברית), שימשו נערי ריצ'י ככלי נשק רב השפעה עבור בעלות הברית.
הם נכנסו לאירופה בפלישה לנורמנדי ב-6 ביוני 1944 יחד עם הכוחות האחרים של בעלות הברית.
זמן קצר לאחר הנחיתה הם עזבו את יחידותיהם על מנת לפעול במסגרות המשימות המיוחדות שהוטלו עליהם.
הם היו מסוגלים להזין את בעלות הברית במידע חשוב.
יותר מכך, נערי ריצ'י עזרו לשבור את ההתנגדות הגרמנית על ידי דמורליזציה, הן בפעולות גלויות, והן בפעולות חשאיות.
הם חקרו שבויי מלחמה ועריקים גרמנים על מנת לאמת מידע על סדר גודל הכוחות הגרמניים, תזוזת כוחות, והמצב הפיזי והפסיכולוגי של הגרמנים.
באמצעות הפצת דיסאינפורמציה באמצעות הודעות בעיתונים, כרוזים, שידורים ברדיו, ומשאיות עם רמקולים נדרשו הצבא והאוכלוסייה הגרמנים לחדול מהתנגדותם לפלישת בעלות הברית.
חלקם שימש כסיירים בדיוויזיה המשוריינת ה-3 של הגנרל היהודי מוריס רוז.
אחרי המלחמה שירתו רבים מנערי ריצ'י כמתורגמנים במהלך משפטי נירנברג.
לאחר מכן לא נערכו מפגשי איחוד של ותיקים או אירועים דומים, כיוון שמלחמת העולם השנייה הייתה רק פרק קצר בחייהם של רוב החיילים.
לרבים מהם היו אחר כך קריירות מוצלחות בתחומי הפוליטיקה, המדע והעסקים.
בין הבולטים בשורות נערי ריצ'י כלולים
ג'רום דייוויד סלינג'ר סופר יהודי-אמריקאי
נערת אלמודובר (בספרדית: Chica Almodóvar) הוא כינוי לשחקנית קולנוע שזכתה לתפקיד בולט בסרט קולנוע של הבמאי הספרדי פדרו אלמודובר.
בסרטו הראשון באורך מלא, "פפי, לוסי, בום" כיכבה כרמן מאורה, הנחשבת לפיכך לנערת אלמודובר הראשונה.
לנשים מקום מרכזי בסרטיו של אלמודובר, מקום שבעקבותיו הפכו עוד שחקניות רבות לנערות אלמודובר, מהן שהופיעו בסרט יחיד, ומהן שהופיעו באחדים מסרטיו.
המפורסמת בנערות אלמודובר היא פנלופה קרוז, שבשלב מוקדם בקריירה הקולנועית שלה הופיעה בתפקיד קטן בסרט "אהבת בשר ודם" (1997).
הופעתה, כעבור שנתיים, בסרטו "הכל אודות אמא", העניקה לה פרסום עולמי.
בפסטיבל קאן 2006 ניתן פרס השחקנית הטובה ביותר לקבוצה של נערות אלמודובר - כל שש השחקניות הראשיות בסרט "לחזור".
בין נערות אלמודובר יש כאלה, כדוגמת רוסי דה פלמה, שהשתתפותן בסרט של אלמודובר הייתה הופעתן הראשונה בקולנוע.
גם לאלה שהייתה להן קריירה קולנועית קודם להשתתפותן בסרטו של אלמודובר, ההשתתפות בסרט זה תרמה תרומה משמעותית לקריירה הקולנועית שלהן.
עם זאת, יש הרואים בכינוי "נערת אלמודובר" כינוי פטרוני, שמרומם את אלמודובר ומגמד את יתר הקריירה של שחקניות אלה.
גם חלק מהשחקניות עצמן, לעיתים, אינן מרוצות מהכינוי.
על אופן עבודתו של אלמודובר עם שחקניותיו עמדה כרמן מאורה:
בתחילת שנות ה-90 כתב הזמר הספרדי חואקין סבינה את השיר "אני רוצה להיות נערת אלמודובר" (Yo quiero ser una chica Almodóvar).
ורוניקה פורקה: הופיעה בסרטים "מה עשיתי שזה מגיע לי?" (1984) ו"קיקה" (1993).
ויקטוריה אבּריל: הופיעה בסרטים "קשור אותי!
פרנצ'סקה נרי: הופיעה בסרט "אהבת בשר ודם" (1997).
לולס לאון: הופיעה בתפקיד ראשי בסרט "קשור אותי!
אנטוניה סן חואן: הופיעה בסרט "הכל אודות אמא" (1999).
רוסי דה פלמה: הופיעה בסרטים "חוק התשוקה" (1987), "נשים על סף התמוטטות עצבים" (1988), "קשור אותי!
מריה ברנקו: הופיעה בסרטים "נשים על סף התמוטטות עצבים" (1988) ו"קשור אותי!
אנחלה מולינה: הופיעה בסרט "אהבת בשר ודם" (1997).
בלנקה פורטיו: הופיעה בסרטים "לחזור" (2006) ו"חיבוקים שבורים" (2009).
נערת בונד היא דמות בדיונית של אישה המשמשת מושא תשוקה לדמותו של הסוכן ג'יימס בונד בספר, בסרט או במשחק וידאו מסדרת "ג'יימס בונד", וכן השחקנית המגלמת דמות זו.
לעיתים קרובות בונד יציל את "נערת בונד" ממוות, והיא תסייע לו לעיתים כסוכנת חשאית נוספת.
"נערת בונד" יכולה גם לשמש כאויבת של בונד, כחברה בארגון רשע, לעיתים קרובות כעוזרת קרובה של מנהיג הארגון, "הנבל הראשי", ואף כמאהבת שלו.
חלק מנערות בונד משמשות כדמויות משנה יפות בלבד, ללא השפעה קריטית על התפתחות העלילה, וחלק הן בעלות תפקיד קריטי בעלילה ומסייעות בהצלחת המשימה.
בסיפורי בונד מספר דמויות נשיות קבועות שאינן נחשבות כנערות בונד, כ-"M" או מאניפני.
"נערת בונד" הקולנועית הראשונה הייתה אורסולה אנדרס, אשר הופיעה לראשונה בביקיני לבן.
אם כי נוטים להזכיר גם את יוניס גייסון, שגילמה את דמותה של סילביה טראנץ' בסרטים "ד"ר נו" ו"מרוסיה באהבה".
סילביה טראנץ' היא הראשונה שחילצה מבונד את שמו בסגנון המפורסם: "בונד, ג'יימס בונד".
כמעט כל הרומנים של איאן פלמינג מכילים דמות אחת או יותר המזוהות כנערת בונד.
אף על פי שקיימים ביניהן הבדלים, לרוב הגדול של נערות בונד, במיוחד בספרות, יש מספר קבוע של מאפיינים משותפים.
נערת בונד תהיה בדרך כלל בשנות העשרים המוקדמות שלה, צעירה בכעשר שנים מבונד עצמו.
שיערן של נערות בונד מופיע בכל מגוון הצבעים אך התספורת היא בדרך כלל פשוטה.
צבע העיניים של נערות בונד הוא בדרך כלל כחול, ולעיתים מופיעים גם צבעים יוצאי דופן כגון אפור-מתכתי ואף סגול.
תווי הפנים של נערות בונד, כגון עיניים ואף, בדרך כלל יתאפיינו במושגים של "רוחב".
עוד מאפיין בולט נוסף של נערות בונד הוא שמן, שפעמים רבות הוא בעל משמעות כפולה.
משמעות זו תלויה בפירוש המילולי של השם באנגלית, ולכן בעברית מאפיין זה מאבד את משמעותו פעמים רבות.
נערות בונד הן בדרך כלל מנוסות מינית, אם כי הניסיון שלהן הוא לא תמיד חיובי.
נערות בונד רבות (אם כי לא כולן) חוו סוג של התעללות מינית ולעיתים קרובות חוויה זו אף גרמה להן להתנזר מגברים עד בואו של בונד.
המוטיב האפל הזה הושמט מרוב הסרטים המוקדמים שנעשו לג'יימס בונד.
ההתנזרות הזו מסתיימת כשהנערות פוגשות את בונד ושוכבות איתו בהסכמה, ואף בתשוקה רבה.
כמעט כל נערות בונד הן נשים עצמאיות, או בעלות קריירה שלא נחשבת מתאימה לאישה בשנות ה-50 של המאה ה-20. רבות מהן הן סוכנות חשאיות, ואחרות הן פושעות המנהלות ארגוני פשע.
גם כשיש לנערת בונד עבודה "מסורתית" היא בדרך כלל מראה עניין בבנייה של חיים עצמאיים ללא קשר לגברים.
הרשימה כוללת את כל הדמויות אשר שימשו כמושא התשוקה העיקרי בסרט בו הופיעו, מתוך הסרטים הרשמיים שהופקו.
בין השחקניות הנוספות שהופיעו בסרטי ג'יימס בונד (אך לא כמושא התשוקה העיקרי בסרט רשמי):
"נערת הפרברים" הוא סרט דרמה ישראלי בבימויו של ג'ורג' עובדיה שיצא לאקרנים בשנת 1979, בכיכובה של עפרה חזה.
הסרט הביא לבתי הקולנוע כ-114,000 צופים.
ורד (עפרה חזה) היא בחורה עיוורת ויתומה המוכרת לפרנסתה סיגריות ומתוקים.
בזמן שהיא מגששת את דרכה בחוצות יפו העתיקה היא פוגשת בשלושה בחורים לא יוצלחים ועניים הגרים בדירת שותפים.
השלושה רואים את מצוקתה ואוספים אותה אל ביתם.
בנוסף, הם עושים מאמצים רבים כדי להשיג כסף לניתוח בעיניה של ורד, על מנת לנסות להחזיר את מאור עיניה.
לאחר גיוס כסף רב, וכן הסתבכות עם אנשים מהעולם התחתון והשוק האפור, ורד עוברת את הניתוח בהצלחה.
לאחר יציאתה מבית החולים לא מצליחה ורד לאתר את שלושת חבריה, ובעזרת אמרגן וחברת הקלטות פותחת בקריירה מצליחה כזמרת.
אך דבר אחד מפריע לה לאחר הצלחתה - היכן שלושת חבריה שעזרו לה לעבור את הניתוח.
זאת עד שבמהלך אחת מההופעות שלה היא שומעת קול מוכר.
שחקן תפקיד עפרה חזה ורד אבנר דן סוסיתא מנחם עיני צ'וצ'ו אורי סאלי אבי ראובן דיין מולה יחזקאל יוסי סגל פקח
נערת האווזים היא אגדה גרמנית שנאספה על ידי האחים גרים.
נערת האווזים פורסמה לראשונה בשנת 1815 ומאז המהדורה השנייה לאוסף מעשיות האחים גרים משנת 1819 היא אגדה מספר 89.
מלכה זקנה שלחה את בתה הנסיכה היפהפייה לארץ רחוקה כדי להינשא לנסיך.
עם הנסיכה יצאו גם משרתת והסוס פאלאדה, שהיה בעל יכולת דיבור.
לפני צאתה לדרך נתנה האם לנסיכה מטפחת ועליה שלוש טיפות מדמה, והורתה לה לשמור היטב על המטפחת בחיקה, מכיוון שתועיל לה בדרך.
בדרך צמאה הנסיכה למים וביקשה מן המשרתת לדלות לה מים מן הנהר, אך זאת סירבה בעזות פנים.
הנסיכה כרעה על ברכיה בצער כדי לשתות מים מן הנהר, וטיפות הדם שעל המטפחת אמרו לה, "הו, אילו ידעה זאת אמך, היה לבה נשבר לשניים." זמן-מה לאחר מכן שבה הנסיכה וביקשה מים, ושוב סירבה המשרתת לשרת אותה.
על כן כרעה הנסיכה על ברכיה כדי לשתות מן הנהר.
הפעם נשמטה לנהר המטפחת שנתנה לה אמה, אך הנסיכה לא הבחינה בכך.
המשרתת הבחינה בכך ושמחה, כי כך נחלשה הנסיכה מאוד.
כאשר ביקשה הנסיכה לחזור אל סוסה פאלאדה, עלתה המשרתת על הסוס ואילצה את הנסיכה לעלות על סוסה שלה.
המשרתת גם הכריחה את הנסיכה לפשוט את בגדי המלכות, ללבוש את בגדי המשרתת המרופטים ולהישבע שלא תספר על כך לאיש.
רק הסוס פאלאדה היה עד למתרחש.
כאשר הגיעו המשרתת והנסיכה לארמון, חשב הנסיך שהמשרתת היא הנסיכה ונשא אותה על כפיים.
המלך, שראה את הנסיכה האמיתית בבגדי המשרתת, שאל את המשרתת המתחזה, וזאת אמרה לו כי מדובר בנוודית שאספה לה לחברה.
המלך ציווה על הנסיכה האמיתית לעזור לרועה האווזים קונרדשן (קונרד הקטן).
המתחזה ביקשה מן הנסיך לכרות את ראשו של הסוס פאלאדה הנאמן, כי חששה שיספר את מעלליה.
בקשתה בוצעה, אך הנסיכה האמיתית שיחדה את השוחט למען יציב את ראשו של פאלאדה על שער העיר שם היא עוברת בכל יום כאשר היא מוציאה את האווזים למרעה.
עד ששב קונרד סידרה הנסיכה את שערה.
מאורעות היום חזרו גם למחרת ולכן ביקש קונרד מהמלך לפטור אותו מנוכחותה של הנסיכה.
קונרד סיפר למלך על הסוס ועל יכולתה של הנסיכה להביא לרוח.
למחרת המלך נחבא מאחורי השער ושמע את פאלאדה והנסיכה וכן את קריאתה של הנסיכה לרוח.
בערב שאל המלך את הנסיכה לפשר הדברים שראה, אך הנסיכה סירבה בטענה כי נשבעה שלא לספר.
המלך אמר לנסיכה לומר את סיבת צערה לתנור, ויצא.
הנסיכה בכתה לתנור "פה אני יושבת נטושה על ידי העולם למרות שאני בת מלך, משרתת שקרנית לקחה את מקומי ואת חתני ואני נאלצת לעשות עבודות פשוטות, לו ידעה זאת אמי, לבה היה נשבר לשניים".
המלך הזקן עמד ליד הארובה והאזין, לאחר שסיימה הנסיכה נכנס המלך, ציווה להלביש את הנסיכה בבגדי מלכות והודיע לנסיך כי זאת הנסיכה האמיתית.
הנסיך שמח כשראה את יופייה ומעלותיה של הנסיכה וערך משתה חגיגי.
במשתה ישבו הנסיכה האמיתית והמשרתת שלא זיהתה את הנסיכה.
הנסיך שאל את המשרתת מהו עונשו של מי שמעל באמון אדונו באופן כזה.
זו ענתה שיש להפשיט את הפושע ולגלגל אותו בחבית בעלת מסמרים פנימיים על ידי שני סוסים לבנים.
הנסיך הודיע כי המשרתת היא הפושעת וגזר הדין שהמליצה עליו יבוצע.
אחרי ביצוע גזר הדין התחתנו הנסיך והנסיכה ומלכו על ממלכתם בשלום ובאושר.
נערי הכרך הוא רומן התבגרות שנכתב על ידי הסופרת האמריקאית סוזן אלואיז הינטון בשנת 1967.
הינטון הייתה בת 15 כשהחלה לכתוב את הרומן, וסיימה אותו כשהייתה בת 16. היא חתמה על הספר בראשי התיבות של שמה בלבד, כדי להימנע מביקורות שליליות עקב היותה אישה.
הספר מספר על שתי קבוצות יריבות בעלות מאפיינים סוציו אקונומיים שונים, ה"גריזרים", העניים והמרוחקים, ו"הסוצים" האמידים וההוללים.
הינטון כתבה את הספר בעקבות חברהּ אשר רצה להיות גריזר.
בשנת 1983 הופק סרט בשם זהה לספר בבימויו של פרנסיס פורד קופולה, ובשנת 1990 הופקה סדרת טלוויזיה שממשיכה את עלילתה מהמקום שהסרט הפסיק.
בשנת 2012 הספר תורגם לעברית בהוצאת ידיעות אחרונות על ידי המתרגמת מאירה פירון.
נכון לשנת 2018 נמנה עם יצירות הספרות המומלצות על ידי משרד החינוך לשימוש לצורך לימודי הספרות במסגרת תוכנית הלימודים באנגלית (בהיקף של 5 יחידות לימוד)
הרומן מתחיל כאשר פוניבוי עוזב את הקולנוע וחבורה של סוצים מתקיפים אותו בדרכו, בעוד ידידיו הגריזרים, מהכנופיה שלו, מגינים עליו.
פוניבוי קרטיס הוא הקטן מבין שלושה אחים - אחיו הבכורים הם דארל (דארי) וסודה-פופ (סודה) - אשר משתייכים לשכבה הגריזרית.
לדארי לא הייתה היכולת להמשיך לקולג' לאחר סיום בית הספר מחמת הקשיים הכלכליים, אף על פי שהיה ממצטייני בית הספר, והוא עובד בעבודות שחורות; סודה נשר מהלימודים, ועובד בתחנת דלק בעיר יחד עם חברו הטוב סטיב רנדל.
פוניבוי בן הארבע עשרה עודנו לומד בבית הספר.
למחרת, הולך פוניבוי עם דאלי וג'וני (חברו הטוב ביותר) לקולנוע, שם הם נתקלים בצ'רי ומרשה, שתי בנות סוציות אשר דאלי מציק להן, והולך מהמקום רק לאחר שג'וני מגן עליהן.
הם משוחחים מעט ביניהם, וטו-ביט מצטרף אליהם גם הוא.
לאחר הסרט, כאשר הם מלווים את הבנות לביתן, מופיעים לפתע חבריהן הסוצים של צ'רי ומרשה, וריב הולך ומתפתח ביניהם לבין שלושת הגריזרים עד שצ'רי עוצרת אותם והולכת עם הסוצים.
לאחר מכן ג'וני ופוניבוי חוזרים אל המגרש של שכונתם, צופים בכוכבים, משוחחים ולבסוף נרדמים שם מרוב עייפות.
כאשר פוניבוי מתעורר, הוא רץ לביתו בתקווה שלא יסתבך, בעוד ג'וני נשאר לישון בלילה במגרש, אך אחיו הגדול דארי, אשר תמיד גוער בו ונוזף בו, צועק עליו בכעס על היעדרותו.
כאשר העניינים מתלהטים, מעיף לו דארי סטירה, ופוניבוי ההמום והמתייפח מעלבון בורח מהבית וחוזר אל ג'וני, במגרש.
הם מחליטים ללכת לטייל בפארק, כשחבורת הסוצים שנפגשו בהם לפני כן נתקלת בהם שנית, והפעם הם שיכורים לגמרי.
הסוצים נחושים ללמד את פוניבוי וג'וני לקח על שהעזו "להתחיל" עם חברותיהם, והם תוקפים אותם, ומטביעים את פוניבוי במזרקת הפארק.
ג'וני, חרד ומבוהל כאשר הוא מזהה את הסוצים כאותם שהכו אותו עד מוות בפעם הקודמת, מאבד כליל את עשתונותיו, שולף אולר אותו הוא נושא מאז התקיפה ודוקר את בוב שלדון, בן זוגה של צ'רי.
ג'וני ופוניבוי, מזועזעים מהמעשה, יודעים שבקרוב תגיע המשטרה לחפש אותם, והם רצים אל דאלי, אשר מספק להם כסף ואקדח ומנחה אותם אל כנסייה נטושה בכפר מרוחק משם.
למחרת הם קונים לעצמם אספקה, וחותכים את שערם (פוניבוי גם מחמצן אותו) כדי שלא יתאימו לתיאור המבוקשים שהמשטרה תוציא.
כעבור חמישה ימים, הארוכים יותר שחוו בחייהם, הם מותשים כבר גופנית ונפשית, ופוניבוי אף חולה מרוב עישון; אז מופיע שם דאלי, ומעדכן אותם במצב העניינים.
הם הולכים לאכול, ולאחר הארוחה ג'וני מחליט להפסיק להסתתר ולהסגיר את עצמו.
בנסיעה חזור מנסה דאלי לשכנעם להמשיך להימלט, וג'וני מתקשה להחליט, אך בדיוק כשההחלטה עומדת ליפול הם מגלים בדרך כנסייה שעולה באש.
הם רצים אל הכנסייה ומוצאים שבתוך הכנסייה לכודה חבורת ילדים ששהו שם בטיול עם כיתתם, ופוניבוי וג'וני קופצים להציל אותם.
הם מצילים את כל הילדים, אך אפילו שפוניבוי מצליח להימלט בכוויות קלות בלבד, נופלת קורה בוערת על גבו של ג'וני, ודאלי מזנק אל תוך הלהבות כדי להצילו.
בשלב זה מאבד פוניבוי את הכרתו.
פוניבוי מתעורר באמבולנס כשלצידו המורה של הילדים, שאומר לו שהם גיבורים.
מחוץ לבית החולים המונים של כתבים, העיתונות חוגגת על ה"עבריינים שהפכו לגיבורים".
אחיו של פוניבוי מופיעים לבקרו, ודארי נשבר ומתחיל לבכות; פוניבוי ההמום מבין שדארי אוהב אותו מאוד, ורק מנסה לעזור לו להצליח בחיים.
פוניבוי במצב טוב יחסית, וגם דאלי צפוי להשתחרר תוך יומיים שלושה, אך ג'וני במצב לא יציב, גבו שבור והוא שוכב מחוסר הכרה.
פוניבוי מגלה שבזמן העדרם הסלים המצב בין הסוצים לגריזרים, כתוצאה מהרצח, וצפויה קטטה כוללת ביניהם; בבוקרו של יום הקטטה מופיע רנדי, חברו של בוב, ומבקש לדבר עם פוניבוי, כאשר בסוף השיחה הם מבינים שישנם שני צדדים למטבע, ושגם לסוצים יש בעיות.
פויניבוי וטו-ביט מבקרים את דאלי וג'וני, וג'וני מבקש מהם ספר - ודאלי מבקש סכין.
לקטטה מופיעה הכנופיה של פוניבוי יחד עם שתי כנופיות נוספות, ובמהלכה מצטרף אליהם דאלי, שנמלט מבית החולים באמצעות הסכין.
בסופו של דבר מנצחים הגריזרים, ודאלי גורר את פוניבוי (שנפצע במהלך התגרה), בלי לתת לו זמן למחשבה, אל בית החולים, לג'וני.
הם רצים פנימה בטירוף חושים, ומגלים את ג'וני ברגעיו האחרונים.
דאלי מספר לו שהוא גיבור, וג'וני מחייך - ורגע לאחר מכן נופח את נשמתו.
דאלי נשבר בפתאומיות, נמלט מהחדר מבלי לומר דבר ונעלם; פוניבוי משוטט בעיר במשך שעות, ובסופו של דבר חוזר הביתה ומספר לחבריו שג'וני מת.
לפתע מצלצל הטלפון, ודאלי מתקשר אליהם מטלפון ציבורי לספר להם ששדד מכולת והמשטרה בעקבותיו; הם רצים למגרש, ומגיעים בדיוק יחד עם דאלי עצמו וניידת משטרה.
דאלי, שלאחר מותו של ג'וני איבד את הטעם בחייו, שולף אקדח בלתי טעון כדי שהשוטרים יחשבו שהוא מנסה לאיים עליהם, והם אכן יורים בו למוות.
הוא מתעורר כעבור שלושה ימים, ומסתבר שהיה לו חום וזעזוע מוח מהקטטה.
פוניבוי, שבור לחלוטין, לא מסוגל להתמודד עם מות חבריו, חי בהכחשה עצמית, והציונים המצוינים שלו יורדים.
השימוע שלו בבית המשפט - על רציחתו של בוב - עובר בשלום, כאשר הוא יוצא זכאי הודות לעדותם של צ'רי ורנדי, אבל הוא ממשיך לחיות כבתוך חלום, עד שהמורה שלו לספרות מטיל עליו לכתוב חיבור, על כל נושא שהוא רוצה, כדי לעבור את המקצוע עם ציון טוב.
להקת נערי רפול הוא שמו של צמד מוזיקלי המורכב מאיתי זילברשטיין ומאיר עמר (המכונה "ביג אם").
איתי זילברשטיין הוציא בשנת 1995 אלבום סולו בשם "מלמטה", שלא זכה להצלחה מיוחדת.
עמר שימש כעוזר טכנאי באלבום זה.
בסוף שנות התשעים הצטרף עמר ללהקת טיפקס, והיה חבר בה במקביל לחברותו בצמד "נערי רפול" עד להתפרקותה בשנת 2008. עמר אף הפיק במשותף עם סולנה של טיפקס קובי אוז את אלבומו של חיים אוליאל בשנת 2000.
בשנת 1999 הוחתם הצמד בלייבל של אוז "לבנטיני", ושיר ראשון שלהם, "מסיבת העננה", נכלל באותה שנה באלבום אוסף שבו הציג אוז את האמנים החתומים בלייבל.
בשנת 2001 יצא אלבום הבכורה של הצמד, "אהבה כתומה".
זילברשטיין ועמר כתבו והלחינו במשותף את כל שירי האלבום, ועיבדו אותם יחד עם אוז.
זילברשטיין שימש כסולן ועמר הופקד על הסמפלרים.
באלבום השתתפו גם בסיסט להקת טיפקס גל פרמן, וכן מספר נגנים נוספים.
מבין שירי האלבום יצאו כסינגלים השירים "אהבה כתומה" ו"כדי לחיות", כמו כן צורף אליו השיר "החבר'ה הטובים", שיר הנושא של סדרת הטלוויזיה "החבר'ה הטובים", שהלחינו השניים על פי מילים של יוצרת הסדרה ליאורה קמינצקי.
שיר זה זכה להצלחה רבה, ואף דורג במצעדי הפזמונים השנתיים של רשת ג' ושל גלי צה"ל לשנת תשס"א, ומשמש גם כשיר השחקן של דור פרץ שחקנה של מכבי תל אביב, ושל שי אליאס שחקנה של הפועל באר שבע.
הסגנונות המוזיקליים של האלבום מגוונים, ונעים בין מוזיקה אלקטרונית, מוזיקה מזרחית ורוק.
מבקר המוזיקה ליאור אבידב ציין לטובה את המקוריות המוזיקלית, אך עם זאת ביקר את רמת הטקסטים הירודה של השירים.
לאחר יציאת האלבום החלו זילברשטיין ועמר לכתוב במשותף שירים לזמרים אחרים.
בשנת 2003 זכו להצלחה רבה שני שירים שכתבו והלחינו: "אני לא זמין", שכתבו למושיק עפיה, ו"קצת משוגעת", שכתבו לשרית חדד.
בשנת 2004 עיבדו חלק משירי אלבומה של חדד "חגיגה", וכן כתבו והלחינו עבורו מספר שירים.
לאלבומו של קובי פרץ "משוגע עלייך" מאותה שנה כתבו והלחינו את השירים "קצה הגבול" ו"אהבה על רגל אחת", וכן הלחינו את השיר "אני אוהב אותך", על פי מילים של דוד זיגמן.
לאלבומו של דורון מזר "את החברה שלי" הלחינו את שיר הנושא, גם הוא על פי מילים של זיגמן.
עוד בשנת 2004 יצא אלבומו השני של הצמד, "נמלים".
מהאלבום יצאו הסינגלים: "נמלים", "בשבילך" ו"הלילה".
גם באלבום זה השתתף קובי אוז בעיבודים, ויחד איתו גם אבי סינגולדה.
זהו האלבום האחרון שהוציאה הלהקה, ואחריו לא הקליטו חבריה שירים נוספים, והתמקדו בכתיבה ובהפקה לאחרים.
בשנת 2005 הפיקו נערי רפול את אלבומו של ליאור נרקיס "חתול רחוב".
עבורו כתבו והלחינו מספר שירים, ובהם השיר "תגלי לי", שהיה מלהיטיו הגדולים ביותר של האלבום.
לאלבום הבכורה של מירי מסיקה, שיצא באותה שנה, כתבו והלחינו את השיר "תן לי סימן".
כמו כן התפרסם באותה שנה בביצועו של עופר לוי לחנם לשירו של צ'ולי זכאי "מצייר אותך".
עוד בשנת 2005 הפיקו נערי רפול את אלבום הבכורה של אלון ז'אן, "אהבה עושה לי טוב", וכן כתבו והלחינו חלק משיריו.
עליהם נמנה הלהיט "אין לי מילים", שהלחינו יחד עם ז'אן על פי מילים של יואב גינאי.
בשנים שלאחר מכן לא הרבו זילברשטיין ועמר לעבוד יחדיו, וזילברשטיין אף פרסם מספר שירים שכתב לבדו לאמנים אחרים.
עליהם נמנו להיטים כ"האחת של חיי", שכתב והלחין לקובי פרץ.
לאלבומה השני של מירי מסיקה, "שלום לאמונות" משנת 2007, כתבו והלחינו נערי רפול את השיר "הוא".
בשנת 2009 הלחינו שני שירים עבור אלבומו של עידן יניב "על הרחבה", אחד מהם במשותף עם יניב.
בשנת 2010 כתבו יחד עם אביהו שבת את השיר "בשבילך", שנכלל באלבום הבכורה של שבת, "אביהו".
באותה שנה עיבדו מספר שירים עבור הזמר אדם צ'אקיר.
בשנת 2012 הפיקו את שירן של ירדנה ארזי ודנה אינטרנשיונל "כשהגברים רוקדים".
נערת הכפר הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה בבימויו של ג'ורג' סאטון.
בסרט משחקים בינג קרוסבי, גרייס קלי ו-ויליאם הולדן.
תסריט הסרט עובד על ידי סאטון והוא מבוסס על מחזה בעל אותו שם של קליפורד אודטס משנת 1950. סאטון זכה בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר וקלי זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן.
זכייתה של קלי בפרס הפתיעה רבים כיוון שג'ודי גרלנד ששיחקה בסרט "כוכב נולד" נחשבה למובילה לזכייה.
ערוץ "NBC" אף שלח צוות טלוויזיה לבית החולים שבו גרלנד ילדה כדי לראיין אותה לאחר הזכייה.
הסרט ידוע בדיאלוגים החריפים והבוטים שלו.
הזמר מיקה השתמש בשורות מהסרט בשירו "Grace Kelly".
הסרט מגולל את סיפורו של הבמאי ברני דואד (ויליאם הולדן) שרוצה ללהק את פרנק אלג'ין (בינג קרוסבי), כוכב זמר לשעבר, למחזה אותו הוא מביים.
ברני מגלה התנגדות מצד המפיק, פיליפ קוק (אנתוני רוס), עקב הידרדרותו של פרנק לשתיית יתר בעקבות המוות של בנו.
ברני פוגש בדירתו של פרנק את אשתו, ג'ורג'י (גרייס קלי), שמתנהגת בתוקפנות וחשדנות כלפי ברני.
אך לבסוף היא מצליחה לשכנע את פרנק לחתום על חוזה למחזה.
במהלך הסרט ברני חושד שג'ורג'י מנסה להשתלט על הקריירה של פרנק, אך למעשה היא רק מנסה לעזור לו בעוד הוא משקר לפרנק בכך שהוא אומר שג'ורג'י אחראית להתנהגותו העצבנית.
לבסוף ברני מגלה את האמת על פרנק, שמתוודה בפניו שמות בנו, הוא רק תירוץ להידרדרות שלו, שהחלה עוד לפני כן כתוצאה מחוסר יכולתו לעמוד בלחצי הקריירה והפרסום.
ברני מתאהב בג'ורג'י, שבעקבות הגילוי החדש, מצטיירת בעיניו כרעיה נאמנה שבחרה לעמוד לצד בעלה, ברגעים קשים.
לאחר הצלחת המחזה ג'ורג'י בוחרת להמשיך את נישואיה עם פרנק ולא להענות לחיזוריו של ברני.
מועמדות לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר (ויליאם פרלברג)
מועמדות לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (ג'ורג' סאטון)
מועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (בינג קרוסבי)
זכייה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (גרייס קלי)
זכייה בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר (ג'ורג' סאטון)
מועמדות לפרס אוסקר לעיצוב התפאורה הטוב ביותר (האל פריירה, רולנד אנדרסון, סמואל מ.
מועמדות לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר (ג'ון פ.
מועמדות לפרס באפט"א לשחקנית הזרה הטובה ביותר (גרייס קלי)
זכייה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה (גרייס קלי)
מועמדות לפרס דקל הזהב של פסטיבל הקולנוע בקאן (ג'ורג' סאטון)
מועמדות לפרס איגוד הבמאים האמריקאי - (DGA) (ג'ורג' סאטון)
מועמדות לפרס איגוד התסריטאים האמריקאי - (WGA) (ג'ורג' סאטון)
נערת הטלפון והבלש הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת מתח בבימויו של אלן ג'יי פאקולה משנת 1971. תסריט הסרט נכתב על ידי אנדי ודייב לואיס.
בסרט משחקים ג'יין פונדה, דונלד סאת'רלנד, צ'ארלס סיופי ורוי שיידר.
"נערת הטלפון והבלש" הוא הראשון בטרילוגיית הפרנויה של אלן ג'יי פאקולה.
הסרט השני היה "ממבטו של פראנואיד" (1974) והשלישי והחותם היה "כל אנשי הנשיא" (1976).
ג'יין פונדה זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר הראשון שלה על משחקה הווירטואוזי בסרט זה וגם בפרס איגוד המבקרים האמריקאי.
הבמאי פאקולה סיפר כי הניח לפונדה חופש פעולה מלא על הסט ואפשר לה לאלתר את הטקסטים בסצנות הפגישות עם הפסיכולוגית המטפלת בה.
הסרט עוסק בטום גרונמאן, מנהל בחברה מפנסילבניה, שנעלם באופן פתאומי.
לחוקרים מגיעים מכתבי זימה מודפסים במכונת כתיבה, ששלח לנערת ליווי בשם ברי דניאלס (ג'יין פונדה).
לאחר שישה חודשים של היעדרותו של גרונמאן עמיתו לעבודה, פיטר כייבל (צ'ארלס סיופי), שולח את החוקר הפרטי, ג'ון קלוט (דונלד סאת'רלנד), לבדוק מה עלה בגורלו.
קלוט מגיע לניו יורק ומתחקר את דניאלס שאינה זוכרת את גרונמאן.
קלוט מפגין כלפיה יחס מגונן ומכבד, ובין השניים נוצר רומן.
לבסוף מתברר שפיטר כייבל היה אחראי למותו של גרונמאן שהיה עד לרצח שכייבל ביצע.
דניאלס עוזבת את דירתה בניו יורק ואת מקצועה הקודם, ועוברת לחיות עם קלוט בפנסילבניה.
ג'יין פונדה - ברי דניאלס
דונלד סאת'רלנד - ג'ון קלוט
צ'ארלס סיופי - פיטר כייבל
רוי שיידר - פרנק לגורין
דורותי טריסתן - ארלין פייג'
ג'יין פונדה זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
בנוסף הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
פונדה גם זכתה בפרסי איגודי מבקרי הסרטים מניו יורק, מקנזס ומאיגוד המבקרים האמריקני בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר.
הסרט זכה לדירוג של 96% מהאתר "Rotten Tomatoes" בהתבסס על 28 ביקורות.
נערי העיתונים הוא סרט מוזיקלי משנת 1992 שהופק על ידי חברת וולט דיסני, בכיכובם של כריסטיאן בייל, רוברט דובאל, דייוויד מוסקו וביל פולמן.
עלילת הסרט, אשר משלבת בתוכה שירים וריקודים בעלי כוריאוגרפיה מורכבת, מבוססת באופן רופף על השביתה בה פתחו הנערים מחלקי העיתונים בניו יורק בשנת 1899, בעקבות ההרעה בתנאי העסקתם.
בעת יציאתו לאקרנים נכשל הסרט בקופות, אך בהמשך הפך לסרט פולחן ואף עובד למחזמר בברודוויי.
הסרט נפתח בהצגת הקשיים בחיי נערי העיתונים, הנאלצים לקום בכל בוקר ולצאת למכור עיתונים ברחבי ניו יורק כדי להרוויח את לחמם.
ג'ק קלי, המנהיג חבורה של מחלקי עיתונים, פוגש בדייוויד ובאחיו הצעיר לס.
שני האחים יצאו למכור עיתונים כדי לפרנס את משפחתם, לאחר שאביהם נפצע ואיבד את מקום עבודתו.
ג'ק ודייוויד נהפכים לשותפים, ולאחר שג'ק מלמדם כיצד למכור עיתונים הם מארחים אותו בביתם, שם הוא פוגש באחותם שרה אשר מוצאת חן בעיניו.
לאחר שג'ק עוזב את ביתם הוא שר על חלומו לברוח מניו יורק אל סנטה פה.
ג'וזף פוליצר, בעליו של העיתון אותו מוכרים נערי העיתונים, מחליט להעלות את המחיר בו קונים מחלקי העיתונים את עיתוניו, ובכך להגדיל את רווחיו על חשבונם של נערי העיתונים.
למחרת, כשנערי העיתונים שומעים את הבשורה המרה, ג'ק ודייוויד מחליטים לפתוח בשביתה במטרה לבטל את הגזרה.
נערי העיתונים משחיתים את עמדת החלוקה של העיתונים והורסים את כל העיתונים שבה כמחאה, אך במהלך האירוע קראצ'י, נער עיתונים נכה שאינו מסוגל לברוח, נתפס ונשלח לבית מחסה לעבריינים צעירים.
המחאה של נערי העיתונים תופסת את תשומת לבו של עיתונאי בשם דנטון, אשר מסקר את מהלך האירועים ומסייע לנערים.
נערי העיתונים מארגנים אספה באולם שבו מופיעה מדה לרקסן, כוכבת וודוויל המיודדת עם ג'ק קלי, אך המשטרה אורבת להם מחוץ לאספה ומצליחה לעצור רבים מנערי העיתונים במהומה שמתפתחת.
ג'ק נאלץ לבחור בין מאסר בבית המחסה לעבריינים, או הצטרפות לאנשיו של פוליצר במטרה לשבור את השביתה.
נערי העיתונים מאוכזבים מכך שג'ק בוחר לבגוד בהם ומצטרף אל פוליצר, אולם בשעה שחייו של דייוויד בסכנה הוא נחלץ לעזרתו ובכך מפר את הבטחתו לפוליצר וצפוי לחזור למאסר.
ג'ק, דייוויד, שרה, לס ודנטון מפיצים כרוזים במטרה לארגן הפגנה של אלפי ילדים ונערים עובדים כנגד ניצולם.
להפגנה אכן מגיעים אלפים רבים, ולמול מפגן כוח שכזה נאלץ פוליצר לקבל את דרישותיהם של נערי העיתונים.
בנוסף, מנהל בית המחסה לעבריינים נעצר בגין התעללות, וכל העצירים משוחררים, לרבות קראצ'י.
ג'ק זוכה לחנינה, ומחליט לבסוף להגשים את חלומו ולנסוע לסנטה פה.
בעוד נערי העיתונים עצובים ומנסים להתרגל לחיים בלי ג'ק, הוא מפתיע אותם כשהוא מחליט לחזור למען מי שהוא השאיר בניו יורק.
הוא ושרה חולקים נשיקה, וחיי נערי העיתונים שבים למסלולם.
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות כריסטיאן בייל ג'ק קלי מכונה קאובוי, מנהיג נערי העיתונים.
דייוויד מוסקו דייוויד ג'ייקובס שותפו של ג'ק קלי ו"המוח" מאחורי השביתה.
ביל פולמן בריאן דנטון עיתונאי המסייע לנערי העיתונים.
רוברט דובאל ג'וזף פוליצר איל עיתונות והאנטגוניסט הראשי.
אן-מרגרט מדה לרקסן כוכבת וודוויל החביבה על נערי העיתונים.
לוק אדוארדס לס ג'ייקובס אחיו הצעיר של דייוויד.
אלי קיטס שרה ג'ייקובס אחותו של דייוויד ומושא אהבתו של ג'ק קלי.
מקס קאסלה רייסטראק היגינס נער עיתונים המנגן במפוחית, מחבריו של ג'ק קלי.
אהרון לור מאש מאיירס נער עיתונים מחבריו של ג'ק קלי.
מרטי בלאפסקי קראצ'י נער עיתונים נכה הנעזר במקל הליכה, מחבריו של ג'ק קלי.
השירים והפסקול של הסרט הולחנו על ידי המלחין אלן מנקן, ומילות השירים נכתבו על ידי ג'ק פלדמן.
השיר "High Times, Hard Times" זכה בפרס פטל הזהב לשיר הגרוע ביותר בשנת 1992.
בשנת 2012 עלתה על במת ברודוויי גרסת המחזמר של הסרט, כשאת העיבוד בגרסת התיאטרון למוזיקה ולמילים ביצעו גם הפעם אלן מנקן וג'ק פלדמן, עם לברית מאת הארווי פירסטיין.
בניגוד לסרט, המחזמר קצר שבחים ואף זכה בשני פרסי טוני של שנת 2012, על הפסקול ועל הכוריאוגרפיה.
נַעֲרָן (גם: נַעֲרָה, נַעֲרָתָה ונעורן) היה יישוב מקראי מצפון ליריחו, שהמשיך להתקיים כיישוב יהודי בתקופת המשנה והתלמוד.
בספר יהושע נזכר היישוב בתיאור גבולות נחלת שבט אפרים: .
לאחר מכן, בספר דברי הימים נזכר היישוב כגבול המזרחי של נחלת שבט אפרים: .
היישוב נזכר בכתבי יוסף בן מתתיהו המוסר אודות הפקעת מחצית מכסת המים של נערן לטובת שדות ארכילאיס בידי ארכלאוס בנו של הורדוס.
היישוב נזכר גם באונומסטיקון של אוסביוס (תחילת המאה ה-4 לספירה), המציין אותו כ"כפר קטן של יהודים" בשם "נערה", כחמישה מילים מיריחו.
היישוב נזכר גם בתלמוד הבבלי.
בתקופת המשנה והתלמוד נזכר המקום כיישוב יהודי אשר סבל מהתנכלות תושביה הנוכרים של יריחו הסמוכה: .
גם במסורות הנוצריות נזכרו יחסי האיבה שבין נזירי דיר אל-קרנטל לבין יהודי נערן.
אולם בניגוד למקורות היהודיים, המספרים שהיהודים סבלו משכניהם הנוכרים, בספר "חיי כאריטוניוס הקדוש", שנתחבר במאה ה-6 או ה-7, מסופר על אלפידיוס (מת לפני שנת 419), הגמון המנזר בעין-דוק ליד יריחו, ש"השיב אחור את ההתקפות מלאי-קנאה רבה של העברים שישבו במקום נערן".
על פי "ספר הדרשות על שם אנטיוכוס", שנתחבר בשנת 514 על ידי סופר נוצרי, מתברר כי גם במאה ה-6 הייתה בנערן קהילה יהודית.
בספר מסופר על נזיר נוצרי שעזב את מנזרו על הר סיני ובהשפעת חזיונות בא "לפלשתינה לנערא ולליביאס, שהם מרכזים ליהודים...התגייר ולקח לו אשה והיה מורה בגלוי את תורת היהודים נגד האמונה הנוצרית".
עד מלחמת העולם הראשונה התקשו החוקרים בזיהוי מיקומה של נערן.
במהלך המלחמה, בעקבות פיצוץ של פגז נחשפו שרידי בית כנסת קדום, עם רצפת פסיפס מרשימה, ובעקבות זאת מזוהה כיום נערן העתיקה עם "תל ג'סר" שמצפון ליריחו.
בשנת 2016 הגיע לידי רשות העתיקות שטר פפירוס מן המאה השביעית לפני הספירה, בו נזכרת בכתב העברי הקדום העברת משלוח יין מנערתה לירושלים.
על שם היישוב הקדום נקרא קיבוץ נערן.
נערי המלך (ביוונית עתיקה: βασιλικοὶ παῖδες) היו נערים אשר גויסו מהאריסטוקרטיה במוקדון, כדי לשרת את מלך מוקדון.
בין תפקידיהם נמנו שמירה על המלך, לסייע לו בציד ולשרת אותו.
אריאנוס טוען שפיליפוס השני, מלך מוקדון הוא אשר ייסד את הגוף הזה, אך יש חוקרים מודרניים שטוענים שהמוסד היה קיים עוד לפני הרפורמה הצבאית של פיליפוס.
ניקולס האמונד סבור שייתכן ומקורותיו נעוצים אפילו במאה החמישית לפנה"ס או המאה השישית לפנה"ס.
מוסד זה היה צבאי למחצה, ונחשב למכובד מאוד.
סביר להניח שרבים מהאריסטוקרטים המוקדונים התחילו את שירותם הצבאי ביחידה זו.
האמונד אף סבור שפאוסניאס מאורסטיס, אשר רצח את פיליפוס בשנת 336 לפנה"ס, היה אחד מנערי המלך, אף על פי שאין אזכור ברור לכך.
החוקר הלמוט ברווה (Helmut Berve) טוען שנערי המלך ליוו את אלכסנדר הגדול לאורך כל מסעות המלחמה שלו - טענה אשר הפכה למקובלת.
עם זאת, חלק מהחוקרים סוברים שנערי המלך הצטרפו למסע רק ב-321 לפנה"ס לערך, כחלק מהתגבורות שהגיעו לאחר המצור על עזה, וגם אז לא הצטרפו כולם, אלא רק כ-50 מהם.
בשנת 327 לפנה"ס יזמו כמה מנערי המלך את "קשר נערי המלך", אשר במסגרתו תכננו להתנקש באלכסנדר בזמן ששמירת אוהלו תופקד בידיהם.
הקשר נכשל כי לא כל הנערים שיתפו פעולה, ואחד מהם הסגיר את חבריו.
סביר להניח שבתקופתו של אלכסנדר שולבו גם בני עמים זרים בין נערי המלך, כחלק מהמדיניות של אלכסנדר לשילוב עמים "ברברים" בצבאו.
אף על פי שהדיאדוכים הקימו מוסד מקביל, הרי שהם לא העזו לכנות אותו "נערי המלך" כל עוד אלכסנדר הרביעי היה בחיים.
לאחר מותו, הכתירו את עצמם מרבית הדיאדוכים כמלכים בארצותיהם, וחידשו איש איש את מוסד נערי המלך.
ידוע על נערי מלך בחצרות הממלכות ההלניסטיות.
ארנסט בדיאן סבור שהמוסד התקיים עד לכיבושה של ממלכת מוקדון בידי הרפובליקה הרומית ב-168 לפנה"ס.
גילם המדויק לא מצוין במקורות, אך סביר להניח שהיו לכל הפחות באמצע שנות העשרה או אפילו לקראת סוף שנות העשרה.
הם עברו אימון קרבי לפני שנכנסו לתפקיד.
הם סיימו את שירותם במוסד זה בגיל 18 בערך, ולאחר מכן המשיכו ישירות לשירות צבאי בחיל הפרשים המוקדוני.
מספרם המדויק אינו ידוע ומעריכים שנע בין 100 "נערים" ל-200. כ-50 מהם ליוו את המלך בתורנות בכל עת, שמרו על אוהלו, סייעו לו בציד ושימשו כנושאי הכלים שלו.
פרט לכך היו להם גם תפקידים רגילים כמו של משרתים, מה שגרם לכך שלעיתים הם זוהו בטעות כ"עבדים".
דיודורוס לדוגמה, מזכיר אותם כמי שמכינים אמבטיה וארוחה למלך לאחר הקרב.
לא ידוע האם המבוגרים יותר מביניהם לחמו לצד המלך בקרב או לא.
ייתכן שלמוסד "נערי המלך" הייתה מטרה נוספת: כבני ערובה שהבטיחו את נאמנות הוריהם.
נערת הטניס הוא פוסטר בריטי אשר הפך לאייקון פופ.
הוא מראה אישה צעירה במבט מאחור הולכת לכיוון הרשת של מגרש טניס עם מחבט טניס ביד ימין שלה, וידה השמאלית מושטת לאחור ומרימה את שמלת הטניס הקצרה שלה, וחושפת את עכוזה.
התמונה צולמה על ידי מרטין אליוט בספטמבר 1976 ומציגה את פיונה באטלר בת ה-18, (כיום ווקר), חברתו באותו זמן.
התמונה צולמה במגרשי הטניס של אוניברסיטת בירמינגהם באדגבסטון, אנגליה.
השמלה נוצרה בעבודת יד על ידי ידידה של באטלר, קרול נוטס, מתבנית פשוטה עם תוספת תחרה.
נוטס גם סיפקה את מחבט הטניס, עם כל הפריטים בהשאלה שהוחזרו לאחר מכן על ידי בטלר לנוטס לאחר הצילומים, בתוספת קופסה של שוקולדים.
בטלר שאלה את נעלי הספורט מאביה, בעוד שכדורי הטניס היו בשימוש ככלי משחק על ידי הכלב של משפחתה.
במהלך השנים נוצרו לתמונה מספר פרודיות על ידי אנשים שונים, בהם כוכב הטניס לשעבר פט קאש, הקומיקאי אלן קאר והזמרת קיילי מינוג, עם השחקן קית' למון שצירף את הפרודיה ללוח השנה לשנת 2012 שלו.
התמונה היוותה מקור לחיקוי בפרסומת למשחק וידאו של טניס בשם "גביע דייוויס העולמי" עבור סגה מגה דרייב.
בתור הבטחת בחירות לבחירות הבלגיות של 2012, בת 22 בלגית מסינט טראודן הבטיחה לפרסם תמונת עירום לצילומים אם תקבל 1,000 קולות.
היא פרסמה תמונה שלה בתנוחת נערת הטניס לפני הבחירות.
ב-2009 הופיעה פרודיה לתמונה בסצנת היציאה של פרק 12 בסדרה השישית של "חסרי בושה" כאשר ליליאן טיילר, דמות בגילומה של אליס בארי, קמה והולכת לכיוון הדלת, לאחר שזכתה במשחק טניס מחשב.
נערת גיבסון הייתה גילום האידיאל הנשי של האטרקטיביות הגופנית, כפי שמוצג באיוריו של האמן צ'ארלס דנה גיבסון, במהלך תקופה של 20 שנה, שנמשכה מסוף המאה ה-19 ועד תחילת המאה ה-20 בארצות הברית ובקנדה.
האמן ראה את יצירתו כמייצגת את המורכב של "אלפי בנות אמריקאיות".
דמותה של נערת גיבסון, שהופיעה בשנות ה-90 של המאה התשע-עשרה, שילבה אלמנטים אמריקניים קדומים יותר של יופי נשי לבן, כמו "הגברת השברירית" ו"האשה החושנית".
מ"הגברת השברירית" היא לקחה את הקווים הדקים והעדינים הבסיסיים ואת המראה המכובד.
מ"האישה החושנית" היא לקחה החזה הגדול והירכיים, אם כי לא באופן מוגזם, כפי שתיארו תמונות קודמות של נשים עם חזה וירכיים גדולים.
משילוב זה התפתחה נערת גיבסון, שהייתה גבוהה ודקה, אך עם חזה שופע, ירכיים ועכוז.
היה לה גוף בצורת S, שהושג על ידי לבישת "מחוך ברבור".
צווארה היה דק, שערה נערם על ראשה לתסרוקת מנופחת, פומפדור או בצ'יגנון ("מפל של תלתלים").
הדמות הנשית האידיאלית, הצרה והמתונה, צוירה כנוחה ומסוגננת.
היא הייתה בת המעמד הבינוני-גבוה, לבושה תמיד מכף רגל ועד ראש בלבוש האופנתי העדכני המתאים לכל מקום ושעה ביום.
נערת גיבסון הייתה גם אישה חדשה, אתלטית יותר, שאפשר היה למצוא רכובה על אופניים בסנטרל פארק, מתאמנת באופן קבוע ומשוחררת מאוד עד כדי כניסה למקום עבודה.
נוסף על יופייה המעודן של נערת גיבסון, אופייה היה שלו, עצמאי ובטוח, והיא חיפשה סיפוק והגשמה עצמית.
היא יכולה הייתה ללמוד בקולג' ולהתחרות על בן זוג טוב, אבל היא לעולם לא הייתה משתתפת בתנועת שוויון הזכויות.
ההשתתפות בתנועת ההצבעה הייתה קשורה יותר ל"אישה החדשה", דמות תרבותית נוספת של נשים, שהתגבשה בערך באותה תקופה של נערת גיבסון.
כגרסה פופולרית יותר של "האישה החדשה", נערת גיבסון ערערה את תשוקותיהן של נשים לשינוי סוציו-פוליטי מתקדם.
האישה החדשה הייתה יותר מביכה מבין שני הדימויים באותה עת, היא נראתה כדוגמה לשינוי ושיבוש הדפוסים הישנים של הסדר החברתי, וביקשה את הזכות לשוויון הזדמנויות באקדמיה ובעבודה, כמו גם רפורמה פרוגרסיבית, מינית חופש וזכות בחירה.
בעוד נערת גיבסון שילבה בדמותה מאפיינים רבים של האישה החדשה, היא עשתה זאת מבלי לערב את עצמה בפוליטיקה, ולכן לא נראתה לבני הדור, באותה עת, כמי שבאה לתפוס את התפקידים הגבריים המסורתיים, בניגוד ל "אישה החדשה".
היא הצליחה להישאר בתוך גבולות התפקידים הנשיים ללא חציית הגבולות של אותה עת.
גיבסון אייר אותה כבת זוג שווה ולעיתים עוקצנית לגברים.