tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התבשילים הסקוטים מאופיינים בפשטות ובשימוש מועט בתבלינים זרים, אשר היו יקרים ביותר.
מרבית מאכלי מטבח זה מאופיינים בשימוש רב בשומן, ומהווים גורם לשיעור הרב של מחלות לב והשמנת יתר בסקוטלנד.
בסקוטלנד יש אקלים ממוזג ושפע רב של בעלי חיים יבשתיים וימיים.
חופיה של סקוטלנד אפשרו שימוש רב בדגים ופירות ים, והאקלים הנוח אפשר ציד של בעלי החיים הרבים במדינה.
הדגן המרכזי, אשר גודל במדינה, היה והוא שיבולת-שועל.
במהלך ימי הביניים הייתה סקוטלנד מדינה פאודלית.
אצילי הממלכה נהנו מבשר ציד, ומתבלינים יקרים (פלפל שחור, ציפורן וקינמון).
עניי הממלכה אכלו בשר לעיתים רחוקות (הציד הותר לאצילים בלבד), ועיקר מזונם התבסס על ירקות, שיבולת שועל, ביצים, מוצרי חלב ולעיתים רחוקות בשר מבעלי החיים שגודלו במשק הבית (בקר ועוף).
דוגמה למאכל המוכן ממוצרים אלה הוא הנזיד הסקוטי שהיווה את המאכל העיקרי של השכבות הנמוכות בסקוטלנד.
סר וולטר ריילי הביא את תפוח האדמה לאיים הבריטיים ולסקוטלנד בפרט, והפך ירק זה לפחמימה העיקרית הנאכלת במדינה.
קודם לכן עיקר הפחממות שנאכלו התבססו על לחם משיבולת שועל או שעורה.
תנאי המחיה, העדר אמצעי קירור והצורך באוכל נייד ונוח לנשיאה הביא לפיתוח המאכל הלאומי של סקוטלנד - ההאגיז, אשר הוכן מבשר טחון זול שעובה בשיבלת שועל (בשל מחיר הבשר) ו"נארז" בתוך בטן של כבש או חזיר.
בשלהי ימי הביניים, בעקבות ברית בין צרפת ובין סקוטלנד החלה השפעה רבה של המטבח הצרפתי על המטבח הסקוטי.
בשובה של מרי, מלכת הסקוטים מצרפת לסקוטלנד היא הביאה עימה טבחים מצרפת, אשר השפיעו על מטבח זה.
השפעה זו ניכרת במונחים בסקוטית אשר מקורם בצרפתית של ימי הביניים כגון:
האיחוד עם אנגליה בשנת 1707 ובייתר שאת המהפכה התעשייתית השפיעו על המטבח הסקוטי בכך שקווי הרכבת אשר נבנו וקישרו בין אנגליה וסקוטלנד הגבירו את ההשפעה ההדדית על המטבחים.
במהלך המאה ה-19 הגיעו לסקוטלנד מהגרים רבים מאיטליה ומהמזרח התיכון.
שיאה של האימפריה הבריטית הביאה לסקוטלנד מהגרים רבים מהודו ועימם השפעות של מאכלים ותבלינים המאפיינים את המטבח ההודי.
מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה הביאו למחסור בבריטניה כולה ובסקוטלנד ולתקופה של קיצוב מזון.
קיצוב מזון זה הגיע לשיאו בשנת 1947 והחורף באותה שנה כונה "Winter of Discontent".
הקיצוב הסתיים בשנת 1954. ההגירה הגדולה מהודו ופקיסטן לבריטניה בתום ובעקבות מלחמות אלה הביאה להשפעה רבה של מטבחים אלה על המטבח הבריטי בכלל והסקוטי בפרט.
המאה ה-20 השפיעה רבות על התפתחות המזון המהיר בסקוטלנד ומאכלים כמו צ'יקן טיקה מסאלה ופיש אנד צ'יפס הפכו לפופולריים ביותר במטבח הסקוטי, כמו גם מאכלים זרים שהתאקלמו; פיצריות רבות נפתחו בסקוטלנד, ובגלאזגו נפתחו שווארמיות רבות.
סקוטלנד ידועה בוויסקי המיוצר בה.
המטבח המקסיקני (בספרדית: Gastronomía de México) הוא מונח המתאר את סגנון הבישול של מקסיקו.
לעיתים מונח זה מתייחס למטבח טקס-מקס, מטבח שהתפתח בדרום מערב ארצות הברית, בייחוד במדינות טקסס וניו מקסיקו ולו מאפיינים המשלבים את המטבח המקומי אמריקאי של מדינות אלה עם המסורת של המטבח המקסיקני שהיה באזורים בהם ממוקמות כיום המדינות, ואשר היה בעבר חלק ממקסיקו.
המטבח המקסיקני משלב אלמנטים מקומיים מסורתיים שמקורם בתרבות האצטקים ותרבות המאיה אשר הייתה באזור, עם אלמנטים אירופאיים שהובאו למקסיקו על ידי הכובשים הספרדים במאה ה-16 ואלמנטים של מטבחים אירופאיים שהגיעו עם מהגרים למקסיקו מאז.
בנובמבר 2010 הוכרז המטבח המקסיקני כמורשת תרבותית בלתי מוחשית על ידי ארגון אונסק"ו.
המטבח המקסיקני מתבסס על התירס והשעועית.
התירס נאכל כשהוא מבושל, או כבצק העשוי מקמח תירס ממנו עושים טמלה, טורטיה וגורדיטה.
במטבח זה נעשה שימוש רב בתבלינים: פלפל הצ'ילי, אורגנו, כוסברה, קינמון, שום, בצל וקקאו
כיבוש האימפריה האצטקית על ידי הקונקיסטאדורים הספרדים שינה את המטבח המקומי, שהתבסס עד אז בעיקר על תירס, שעועית ועגבניות, אך כלל גם שוקולד, וניל, אבוקדו, גויאבה, אננס, דלעת, בטטה, אגוזים ודגים.
הספרדים הביאו עימם את הצאן, העופות, עזים, בקר, חזירים, והחלו את השימוש בחיטה, שעורה, שמן זית, יין ושקדים.
במהרה נוצר מטבח המשלב את המטבח המקומי עם המטבח הספרדי.
לשוקולד מקום מרכזי בהיסטוריה של המטבח המקסיקני.
המטבח האצטקי עשה שימוש רב בשוקולד (ומשם שמו).
במטבח האצטקי השוקולד נשתה כמשקה, בעיקר בטקסים דתיים, כאשר המשקה כלל וניל ופלפל צ'ילי.
פולי הקקאו שימשו למעשה כמטבע, כך למשל תרנגול הודו היה שווה 100 פולי קקאו ואבוקדו אחד היה שווה שלושה.
הכיבוש הספרדי הביא לשימוש בשוקולד במאכלים רבים ואף כתבלין במאכלי בשר.
מאכלי בצק תירס או חיטה: טאקו, טמלה, טורטייה, נאצ'וס, אנצ'ילדה, בוריטו, בורמואלוס, אמפנדה, סמיטה, ממלה, מוייטה
מנות בשר: צ'ילי קון קרנה, צ'וריסו, לשון
רטבים: מולה, סלסה, טבסקו, צ'אמוי, סלסה ורדה
קינוחים ומתוקים: צ'ורוס, פודינג אורז, מנגו, מרציפן
משקאות: מרגריטה, אטולה, מסקל, סוטול
המטבח הירדני הוא המטבח המסורתי של ממלכת ירדן.
מטבח זה התפתח לאורך השנים מהמוצרים המקומיים הגדלים באזור, ובשל השפעות אזוריות של המדינות השונות ששלטו באזור.
באזור ממלכת ירדן התגלו בחפירות ארכאולוגיות יישובים מלפני 8,000 שנים ויותר.
החקלאות האזורית והמטבח המקומי, כבר בעת העתיקה, התבססו על שמן זית, ועל תבלינים כגון שום ובצל.
המאכלים העיקריים המאפיינים את המטבח הירדני דומים לאלה המאפיינים את יתר המטבח הערבי והמטבח הים תיכוני.
המתאבן הפופולרי ביותר הוא החומוס, המכיל טחינה, לימון ושום.
מתאבן פופולרי נוסף הוא הפול (פול מדמס).
בתחילת הארוחה מקובל לאכול מגש מזה המכיל מספר מתאבנים: קובה, לבנה, באבא גנוש, טבולה, זיתים כבושים, ומלפפונים חמוצים.
לאחר מגש המזה מוגשת המנה העיקרית.
המנסף נחשבת למנה העיקרית המסמלת את המטבח הירדני.
בסיום הארוחה נהוג להגיש מיני מאפים מזרחיים כגון: בקלווה, כנפה, קטאיף; או דברי מתיקה כגון חלווה או מלבי.
בנוסף, בתום הארוחה נהוג לשתות קפה שחור או תה עם נענע.
האכילה יחד מהווה חלק חשוב בתרבות הירדנית.
באזורים הכפריים נהוג לאכול את הארוחות בחיק המשפחה, כאשר כל בני המשפחה נוכחים, ולעיתים אף המשפחה המורחבת.
גם בערים מפגשים חברתיים נערכים במסעדות או בעת הזמנה לארוחה ביתית.
המנסף הוא מאכל מסורתי הנחשב למאכל לאומי בירדן.
המאכל מכיל בשר כבש המבושל ברוטב ג'מיד, רוטב יוגורט תוסס.
המאכל מוגש לצד אורז או בורגול.
סניית דג'אג' – מאכל בשר עוף המבושל עם תפוחי אדמה, עגבניות ובצל, ומתובל בקינמון, אגוז מוסקט, פלפל שחור, פלפל אנגלי והל.
מקלובה (נהגה גם מגלובה) – מאכל בשר עוף המוגש הפוך.
לאחר בישול עוף עם אורז וירקות, הופכים את התבשיל על הצלחת ההגשה.
כופתה בטחינה – קציצת בשר המבושלת בטחינה, ומוגשת עם תפוחי אדמה וצנוברים.
כופתה בבנדורה – קציצת בשר המבושלת ברוטב עגבניות.
כבש ממולא – מאכל המוגש בארוחות חגיגיות, כאשר לצדו מגישים אורז מתובל בשקדים וצימוקים.
זרב – מאכל בשר המבושל בתוך האדמה.
קלאית בנדורה (נהגה גם גלאית בנדורה) – עגבניות מבושלות בשום, שמן זית וצנוברים.
דוואלי – עלי גפן ממולאים בשר ואורז.
מלפוף – כרוב ממולא בשר ואורז.
מג'דרה - תבשיל עדשים ואורז.
המטבח הפרסי (גם: המטבח האיראני; בפרסית: آشپزی ایرانی) הוא המטבח הנהוג באיראן.
הסגנון הקולינרי של המטבח הוא ייחודי לו, אף על פי שבשלבים שונים לאורך ההיסטוריה הושפע והשפיע מ/על מטבחי האזורים הסמוכים לאיראן.
במטבח הפרסי ניכרות בנוסף השפעות המטבח ההודי, הטורקי, ומטבחי מרכז אסיה.
בנוסף, בשל הקרבה גאוגרפית והיחסים בין העמים קיימת השפעה ניכרת מן ועל המטבח הטורקי.
המטבח הפרסי חולק מאפיינים עם המטבח האפגני כשבתקופת האימפריה המוגולית ניכרת השפעה גם על חלקה הדרומי של הודו.
מאכלים מפורסמים רבים הקשורים למזרח התיכון, מוצאם מאיראן.
המטבח הפרסי נודע במיזוג של טעמים מנוגדים ומרקמים שונים (כגון עשבי תבלין ופירות, בשר ופירות, חריף ומתוק ועוד) וברבגוניות של צבעים וניחוחות.
המטבח מתאפיין בצריכה מעטה של חלב ומוצריו לעומת שימוש רב במיני פירות, ירקות, בשרים ומגוון רחב של קטניות.
האורז משמש בו מרכיב מזון בסיסי.
כמו כן, הוא מאופיין במאכלים הדורשים בישול ממושך ואיטי והשקעה מרובה של מאמץ וזמן.
המטבח הפרסי כולל מגוון רב של מזונות החל מקבב, חורשט (תבשיל שמוגש עם אורז לבן פרסי, אחת הגרסאות המפורסמות היא חורשט סבזי, שנקראת גם "גורמה סבזי"), טורשי, פילאף ומגוון רחב של סלטים, מאפים דוגמת סנגק ושירמל ומשקאות.
דובגה היא מנת מרק נפוצה.
לא ידוע מתי האורז (המכונה באיראן ברנג'י) הובא לאיראן מאזור הודו.
השימוש בו החל בסוף המאה ה-16 כשהשתדרג מעמדו ונעשה למרכזי בבישול הפרסי.
ישנם זנים שונים של אורז באיראן.
מבחינה מסורתית, האורז הוא המצרך העיקרי הנפוץ ביותר באזור הגידול בצפון איראן, ובבתיהם של העשירים.
אצל האחרים, לעומת זאת, הלחם הכפרי היה המצרך העיקרי.
האורז הפרסי מבושל על פי רוב חצי בישול תחילה, מסונן ולאחר מכן מאודה, כך שנוצרת לו שכבה פריכה אופיינית המכונה תהדיג (تهدیگ) או בון, שפעמים רבות משולבים בה תפוחי אדמה פריכים.
החקלאות באיראן עשירה בפירות וירקות.
הגשת קערת-פירות טריים בתחילת או בסופה של הארוחה הייתה לנפוצה ביותר ברוב האזורים הפרסיים כמו גם הגשת מגש של ירקות ירוקים ועשבי תיבול במהלכה של הארוחה המכונה סבזי חורדאן הן תוספות נפוצות במרבית הסעודות.
אקלים המזרח התיכון תורם לגידול הפירות.
כאשר פירות טריים אינם זמינים, מגוון גדול של פירות יבשים כמו תמרים, תאנים, פירות הדר, משמש ו אפרסקים במקומם.
הרשימה של פירות טריים כוללת דובדבנים, תפוחים, אגסים, תאנים, רימונים, שזיפים ועוד מגוון גדול.
החציל נחשב ל"תפוח האדמה של איראן".
האיראנים אוהבים סלטים ירוקים ברוטב שמן זית, מיץ לימון, מלח ופלפל ומעט שום.
ירקות כמו דלעת ותרד משמשים בדרך כלל למנות אורז ובשר.
עגבניות, מלפפונים ועוד מלווים את הארוחה.
המשקה המסורתי המלווה את המנות הפרסיות הוא איירן, משקה יוגורט המוגש קר.
המשקה פאלודה שקיים 400 שנה, נחשב משקה פופולרי באיראן וכן המשקה סקנג'בין המתועד כבר על ידי אבן סינא.
משקאות אחרים כוללים בן-חילף טף, מיץ גזר ועוד.
ישנם משקאות שאינם מוגשים עם ארוחות, למשל מילקשייק בננה, לימונדה, ומיץ אבטיח.
מיץ רימונים גם הוא פופולרי מאוד והחל מסוף העשור הראשון למאה ה-21, נעשה נפוץ בצפון אמריקה.
סוהאן הוא סוג של ממתקי טופי נפוץ.
אחד הקינוחים השכיחים המטבח הפרסי הוא עוגת אהבה.
זוהי עוגה בחושה על בסיס שקדים טחונים המתובלת בנדיבות (בדרך כלל בהל או אגוז מוסקט) ובלימון.
על-פי האגדה, העוגה הוכנה לראשונה בידי נסיכה פרסית כדי לפתות נסיך; בחלק מהגרסאות לאגדה היא מצליחה, ובחלק היא כושלת.
העוגה נאכלת באיראן בחג הנורוז.
יהודי פרס מגישים אותה גם בחגי תשרי.
הקהילה היהודית האיראנית היא יחסית קטנה ומונה רק כ-2% מכלל יהודי העולם, אך מטבחם נחשב לעשיר ומשפיע כשלחלק מהמנות רקע היסטורי מרשים הנובע ממפגש התרבויות ההודי-פקיסטני, המונגולי, הערבי-מזרח תיכוני והטורקי.
חלק מהמנות המסורתיות מלוות בטעמים מתוקים-חמצמצים בולטים הנובעים משימוש בפירות בתבשילים מלוחים, ובעשבי תיבול.
בהשפעת שכניהם הרבו גם יהודי פרס בצריכת עשבי תיבול טריים המוגשים לשולחן בצלחת נפרדת (חלקם אף שימשו גם לצרכים קוסמטיים, רפואיים, ומאגיים).
למרות הדמיון הקפידו היהודים לבדל מטבחם מהמטבח המוסלמי, החמין שבגרסתו הפרסית קרוי הלים נוצר בגלל אילוצי הדלקת אש בשבת.
מאכלים מוסלמים הכוללים שומן בהמה לא כשרה, יוגורט או חמאה במאכלי בשר הוחלפו, ועודכנו למנות יהודיות כשרות.
גונדי-נוחודי (מילולית: "כופתאות חומוס", گندی نخود) הוא מרק מסורתי יהודי-פרסי, המנה מורכבת מכופתאות עגולות ואווריריות של בשר עוף טחון ביחד עם קמח-חומוס.
הגונדי מוגש עם המרק בו הוא בושל ועל גבי מצע של אורז לבן.
מקובלת ההנחה כי היא נוצרה לראשונה בקהילה היהודית של טהראן, לרוב לא נאכל בימי חול בשל הוצאות הכספיות הכבדות הכרוכות בקניית הבשר ולכן היה מקובל להכינו ולכבד בו את השבת בחברת בני המשפחה.
סוג נוסף של גונדי הוא גונדי ברנג'י העשוי ממעטפת בשר טחון ובמרכזה תמר, גרגרי חומוס, גזר, אורז, ועשבי תיבול ייחודיים.
אָש אֶ-אנר (آش انار) הוא מרק רימונים פרסי-עיראקי, קרוי "אש" שהוא המונח הפרסי ל"מרק סמיך".
עשוי מיץ רימונים, אפונה צהובה, עלי נענע, תבלינים ומרכיבים נוספים.
אָש רֶשטֶה (آش رشته) מרק אטריות סמיך ומסורתי בעל היסטוריה ארוכה המגיעה עד לפני המאה השישית עת הוכנסו האטריות למתכון, מאז נשאר המתכון כפי שהוא כיום.
המנה מוגשת באירועים איראניים מיוחדים, כמו הנורוז (ראש השנה הפרסי) ובזמן החורף.
האטריות מסמלות מזל טוב לשנה החדשה.
ביהדות פרס מנה זו הוכנה לציון הופעת שיני החלב של הילדים במשפחה.
המנה מורכבת מאטריות-מסורתיות דקות (רשטה), קאשק (מוצר חלב מותסס דמוי מי גבינה), עשבי תיבול (כמו פטרוזיליה, תרד, שמיר, בצל ירוק וכוסברה), חומוס, שעועית-שחורה, עדשים, בצל, קמח, נענע מיובשת, שום, שמן, מלח ופלפל.
המרק נחשב צמחוני אך ניתן בקלות להפוך אותו לטבעוני על ידי השמטת הקאשק; לחלופין, ניתן להוסיף בשר.
מרק סרפד (سوپ گزنه) - מרק מסורתי ירוק העשוי מסרפד דו-ביתי.
גורמה סבזי - "קורמֶא" (قرمه) היא מילה מושאלת מטורקית שהוראתה המילולית: "בשר-משומר", סבזי (سبزی) בהוראת ירק או עשבי תיבול.
מנה זו כמו מנות פרסיות רבות מסווגות כתבשילים וקרויות: "חורש" (خورش).
התבשילים מורכבים מירקות או פירות (לרוב בלווית בשר) ומוגשים על אורז, בהכנת גורמה סבזי משתמשים בכמות גדולה מאוד של עשבי תיבול המטוגנים עם נתחי טלה או בקר, ומתבשלים עם שעועית-אדומה, עלי-חילבה וליים-מיובשים (קרוי גם לימון עמני, המעניק טעם ייחודי למנה).
המנה מוגשת בלווית טהדיג - היא מנת אורז לבן שתחתיתה טוגנה שכבה דקה של אורז ההופך לפריך, בלוויית פרוסות תפוחי אדמה הדבוקות לתחתית הסיר.
איספהאן ביריאני - תבשיל הביריאני מורכב מבשר כבש, זנב, וריאות טחונים המעורבבים עם זעפרן, אגוזי מלך, פיסטוק, שקדים, כורכום, עלי נענע מיובשים, מלח ופלפל שאותם צולים ומגישים בליווי לחם פרסי הנקרא סנגק.
הלים - תבשיל החיטה והבשר איננו אופייני רק לקהילה היהודית, ונאכל גם על ידי מוסלמים איראנים בייחוד בארוחות האפטאר בימי הרמדאן.
עם זאת, בקהילה היהודית נהוג לבשלו במהלך ליל השבת ולהגישו חם בסעודת השבת בדומה לחמין.
למטבח הפרסי שפע שלל מנות המוגשות כשיפודי בשר.
מנה פרסית מוכרת קרויה "קובידה-קבב", (בפרסית: کباب کوبیده) המילה "קובידה" נגזרת מהמילה הנהגית: קובידן (کوبیدن) בהוראת דפיקה או ריסוק משמעות זו מתייחסת אל הצורה בה הבשר מעובד.
באופן מסורתי, הבשר הונח על אבן שטוחה ורוסק בעזרת פטיש עץ בעוד הבשר.
בשר טלה או בקר הנטחנים ביחד עם שומן ביחס של 1 ל-5 התערובת נטחנת פעמיים לקבלת עיסה עדינה יותר.
בתיבול של מלח, פלפל שחור, בצל מגורר דק, יש המוסיפים חלמון אחד לכל קילו בשר.
התערובת מאוחסנת במקרר בין שעה אחת או למשך לילה, מחולקת למנות ונצלית בעזרת שיפודים רחבים ושטוחים (בפרסית:סיח', seekh, سیخ) על גחלים לוהטות, ומוגש עם צ'לו (אורז לבן איראני רגיל עם שמן, מלח וזעפרן), בליווי עגבניות ובצל בגריל.
סומאק מוגש בדרך כלל כתבלין לקישוט לצד השולחן.
קובידה קבב עוף היא מנה בה הבשר נקצץ ואליו מוסיפים עירית או בצל ירוק, פטרוזיליה, מלח ופלפל - ללא כורכום וללא סומאק.
מוגש על אורז לבן ועגבנייה בגריל.
קאשק - אבן יוגורט יבשה העשויה מחלב פרה בה נהוג להשתמש כתוספת לתבשילים ומרקים.
המטבח השוודי (בשוודית: Svenska köket) הוא כינוי לסגנון המאכלים המקובל בשוודיה, המטבח השוודי ייחודי למדי בסגנונו.
במטבח השוודי נעשה שימוש רב בחומרי הגלם הטבעיים המצויים בארץ, המנות המסורתיות הנאכלות בשוודיה כוללות במרכיביהן לרוב: דגים, בשר, פירות יער (לרבות מרק אוכמניות) ותפוחי אדמה.
למרות שהמטבח השוודי חולק מאפיינים דומים רבים עם מטבחים סקנדינבים אחרים, ניתן למצוא מספר מאפיינים ייחודיים במטבח השוודי אשר אינם מצויים במטבחים אחרים למשל: חביתיות שוודיות.
ארוחה שוודית טיפוסית תכלול במרכזה לרוב: דגים, בשר, ביצים וירקות כגון: סלק, בטטה ולפת.
בנושא השתייה השוודים הם צרכנים נלהבים של משקאות אלכוהולים, ורשת מכירת האלכוהול במדינה - - נמצאת בבעלות הממשלה והצריכה מעוגנת בחוקים נוקשים.
משקאות מסורתיים הם מסוג ברנווין (Brännvin, "יין שרוף"), הקרוב לוודקה, ובאירועי חג נוהגים לשתות אותם כשנאפס (כוס קטנה של משקה מחוזק ולעיתים מתובל).
אקווביט (Akvavit) הוא ברנווין עם תוספת קימל ושמיר.
נוסף על משקאות חריפים נהוג להגיש בארוחת הצהריים השוודיות כוס חלב.
ארוחת הדגל השוודית היא קציצות הבשר המפורסמות שלה (בשוודית: köttbullar), את קציצות הבשר נהוג להגיש עם רוטב, פירות יער או ריבה בעיקר מסוג "blåbar", פירה וחמוצים.
בשר הקציצות משתנה בהתאם לטעם אישי: יש הנוהגים להכינו מבשר חזיר, בקר ואף אייל הצפון.
בארוחות הבוקר השוודיות לרוב יוגשו כריכים וקרקרים למריחה, לצד ממרח של ביצי דגים או דג הרינג.
הכריכים והלחמים השוודיים הנפוצים הם Knäckebröd - הלחם השוודי המסורתי.
הלחם השוודי הוא קרקר חום קשיח שעליו נוהגים למרוח: ממרח דגים, חמאה, גבינות קשות ונקניקיית פאלון מדלרנה - בצפון המדינה נהוג להכין את הנקניק מבשר איילים.
בנוסף הכריך השוודי המסורתי הנקרא "smorrebröd" הוא כריך מלחם שיפון חום, אשר נהוג להניח עליו ביצה, חסה, עגבניות, מיונז, שרימפס קר ורוטב שמיר.
המנות הנפוצות בממלכה בעיקר בארוחות בוקר ובוהוריים.
מאכל נוסף המאופיין עם המטבח השוודי הוא כרוב שוודי - כרוב אדום קצוץ בתוספת מיונז, השוודים אוכלים אותו כתוספת למגוון גדול של מנות, כגון בשרים, דגים, כריכים ועוד.
בנוסף, בארוחות הנאכלות בעיקר בחודשי החורף נהוג להגיש מרקים כאשר המרק המוכר של השוודים הוא מרק הכופתאות "Kroppkaka" את הכופתאות נוהגים להכין לרוב מקמח ומתפוחי אדמה, והוא מאוד מזכיר קניידלך.
אך לרוב נוהגים להגיש את הכופתאות ללא המרק, אלא בצלחת יחד עם ריבת פירות יער.
כמו כן בחודשי החורף נפוצים מאוד בשוודיה תבשילי הקדרה, וביום מרטין הקדוש החל בנובמבר נוהגים להכין אווז ממולא ורסק תפוחי עץ ירוקים.
נקניק מסוג פרינסקורב ידוע מהמאה ה-19 ומוגש עם מנת חרדל.
ארוחת מנחה בשוודיה - Fika, היא זמן בילוי נפוץ בשוודיה במהלך היום בו נהוג לשתות קפה או כל משקה מעורר אחר לצד מאפים מתוקים, כגון; דניש קינמון, כדורי שוקולד, פשטידות ועוגות גבינה.
קינוחים שוודים נפוצים מאוד במדינה, ביניהם ממתקים העשויים מעצמות דגים הנקראים "polkagris".
הממתק נאכל בעיקר בימי שבת על פי המסורת העממית, ונקרא בהתאם "godis-dagen" (יום הממתקים).
בנוסף, נוהגים השוודים להגיש את עוגת הנסיכה השוודית "prinsesstårta" בתום כל ארוחה.
קינוחים נוספים בשוודיה הנאכלים גם במועדים מיוחדים בשנה: מאפה "Semla" המזכיר מעט סופגניה, ונאכל בעיקר ב"יום שלישי השמן" הנקרא בשוודית "Fettisdagen".
חביתיות (פנקייקים) בתוספת קרמל וופל שוודי נוהגים לאכול בעשרים וחמישה במרץ חג הבשורה, אשר נקראה בהתאם בשוודיה יום הוופל "våffeldagen".
קינוח נוסף הוא "Lussebulle" מאפים ממולאים בזעפרן הנאכלים ב-13 דצמבר ביום חגה של לוצ'יה הקדושה.
גולת הכותרת של הקולינריה השוודית היא הסמרגוסבורד (Smörgåsbord), הגרסה השוודית לארוחת בופה.
זו סעודת מזנון עשירה הכוללת שלל מנות חמות וקרות, גבינות, דגים ובשרים.
אף על פי שסמרגוסבורד יכול להיות מוגש לאורך כל השנה, באופן מסורתי נוהגים להגישו בעיקר בחורף, במשך העונה של חג המולד.
ארוחת סמרגוסבורד שוודית מסורתית כוללת הן מאכלים קרים הן חמים.
בדרך כלל יהיו בה מאכלים שוודיים מובהקים: בתבשילים קרים יהיו לרוב סוגי הרינג, סלמון, צלופח ודגים אחרים.
כמו כן יוגשו מאכלים חמים הכוללים בין היתר שוטבולר (Köttbullar) - כדורי הבשר השוודיים המפורסמים - נקניקיות ובשרים אחרים.
לחם, חמאה וגבינה הם חלק אינטגרלי מהארוחה.
לעיתים כלולות בסמרגוסבורד גם מנות קינוח.
בעונת חג המולד מוגש סוג מיוחד של סמרגוסבורד היא יוּלבורד (בשוודית: julbord) - ארוחת חג המולד המקובלת בסקנדינביה.
המילה julbord מורכבת מהמילים jul - פסטיבל החורף שמקורו פגאני אשר התמזג והפך להיות מזוהה עם חג המולד, ו-bord : שולחן.
היולבורד הוא גולת הכותרת של המטבח השוודי ומכיל את כל מטעמיו.
כמו בסמרגוסבורד, יולבורד טיפוסי כולל שלוש מנות.
התבשילים מייצגים התמחויות מקומיות ומשפחתיות.
המנה הראשונה תכלול לרוב מגוון דגים, בעיקר מליח כבוש (סורסטרומינג) וגרבלקס.
ישנם שילובים מקובלים כגון מליח עם תפוחי אדמה מבושלים וביצים קשות ולצידו משקה חריף כגון שנאפס, ברונבין או אקווביט, לעיתים בתוספת תבלינים.
תבשילים מסורתיים אחרים הם צלופח מעושן, רולמופס, סלט מליח, מליח אפוי, כריכוני סלמון מעושן וסרטן, המלווים ברטבים ומטבלים.
בצלחת בארוחת סמרגוסבורד המנה השנייה כוללת לרוב מגוון בשרים קרים פרוסים, העיקרי שבהם הוא "שינקן חג המולד" המוגש עם חרדל.
בנוסף מוגשים נקניקיות ביתיות, Leverpostej - פטה כבד חזיר ומספר סוגי בשר ראש חזיר.
מקובל להגיש לצד הבשרים גבינות פרוסות, מלפפונים חמוצים, לחם, קרקרים וחמאה.
המנה השלישית כוללת תבשילים חמים.
נהוג להתחיל את המנה השלישית בטבילת לחם בציר של "שינקן חג המולד".
מקור מנהג זה בזמנים בהם הלחם אוחסן לתקופות ארוכות והתקשה.
מנות חמות מקובלות הן köttbullar- כדורי בשר שוודים, prinskorv - נקניקיות מטוגנות קטנות, revbenspjäll - צלעות חזיר צלויות, וקדרת תפוחי אדמה חמה, המכונה "Janssons frestelse" - "פיתויו של יאנסון", הכוללת שכבות של "גפרורי" תפוח אדמה, שמנת, בצל ודגי סרדין.
מנות נוספות הן fläskkorv - נקניקיות חזיר, חזיר מעושן, נקניקיות isterband (המכילות בשר חזיר, תפוחי אדמה וגריסי שעורה), kåldolmar - כרוב ממולא, שעועית אפויה, אומלט ממולא שרימפ או פטריות מוקרם ברוטב בשמל.
בין התוספות המוגשות לצד המנות החמות: סלט סלק במיונז ונזיד כרוב חם.
תבשיל נפוץ פחות הוא קריש רגלי חזיר.
לוטפיסק הוא דג משומר (העשוי למשל מבקלה) שלצידו תפוחי אדמה מבושלים, רוטב בשמל סמיך ואפונה ירוקה, מוגש עם המנה השלישית או כמנה רביעית נפרדת.
הוא מוגש גם בארוחת הערב ביום שלאחר היולבורד.
לקינוח היולבורד מגישים risgrynsgröt - פודינג אורז זרוי אבקת קינמון.
מקובל לטמון שקד בקערת הפודינג ומי שמוצא אותו זוכה בפרס קטן או נחשב כבר-מזל.
יולבורד מוגש במסעדות במהלך חודש דצמבר עד חג המולד, ובבתים פרטיים מסוימים - עד חג ההתגלות.
חג הפסחא הנקרא בשוודית "Påsk" חל בשוודיה בחודשי מרץ-אפריל.
אופיו של החג שונה מחג המולד.
בעוד שבחג המולד נוהגים לסעוד בארוחת ערב גדולה עם כל המשפחה.
ארוחה הפסחא החגיגית נאכלת בשעות הבוקר.
הסיבה לכך היא כיוון שיום ראשון בו חל חג הפסחא סימל בעבר בקרב נוצרים-קתולים את שבירת צום ארבעים הימים התענית שנקראת גם לנט.
אף על פי שבשוודיה מנהג צום הארבעים חדל לפני שנים רבות עם הרפורמציה, המנהג של לסעוד בחיק המשפחה בבוקר חג הפסחא נותר.
ארוחת הפסחא השוודית המסורתית כוללת איפוא בעיקר אכילה של ביצים ממולאות בבשר, צלי של בשר לבן אפוי בציפורן, גבינות קשות, לחם מתוק אפוי, סלטים עם ירקות עונתיים בעיקר מלפפונים, עגבניות וחסה.
קינוח מסורתי בחג הפסחא נקרא "Finska påskrätten" לרוב מתייחס לגלידה או מילקשייק המוגשים עם כדורי שוקולד.
ליל הוולבורי (Valborgsmässoafton, ערב מיסת ליל הוולבורי) הוא מועד מסורתי הנחוג ב-30 באפריל במדינות צפון גרמניות.
את החג מציינים בהדלקת מדורות, ולפיכך המרכיב המרכזי הנאכל בו הוא בשר על האש.
נוהגים לאכול גם תפוחי אדמה, קרקרים עם גבינות קשות ונקניק מיובש.
הבשר הנצרך בחג בעיקר הוא בשר איילים והמשקה הנפוץ, בעיקר בצפון, הוא מיד (mid), משקה חריף ותוסס מדבש או מפירות יער.
חגיגות אמצע הקיץ בשוודיה מצוינות במשך שבוע שתחילתו ב-21 ביוני.
אחד המאכלים האופייניים לחגיגות אלה הוא ה"סמרגוסטורטה" (Smörgåstårta, "עוגת כריך"), שמקורו בשוודיה אולם הוא פופולרי בכל ארצות סקנדינביה והים הבלטי.
זוהי כעין עוגה מלוחה או כריך, אך יש בה כמויות גדולות של מילויים ועיטורים, כמו עוגת שכבות וקרם.
היא עשויה לרוב כמה שכבות של לחם לבן או לחם שיפון עם מילויים שונים ביניהן.
בדרך כלל המילויים מבוססים על ביצים ומיונז.
מילויים נוספים אפשריים הם פטה כבד, זיתים, שרימפס, האם, מגוון סוגי נקניק, קוויאר, עגבניות, מלפפונים, ענבים, פרוסות לימון, גבינה וסלמון מעושן.
המאכל עשוי לכלול דג, בשר או שילוב של בשר וגבינה או להיות צמחוני.
סמרגסטורטה מוגשת קרה וחתוכה כמו עוגה.
העיטורים בציפוי משקפים על פי רוב את המרכיבים ששימשו למילוי.
מאכלים נוספים האופייניים לחג הם עוגות שמנת עם תותים, פירות ים ופירות טריים, בשר על האש, כדורי תפוחי אדמה, סלט כרוב, סלט סלק, דגים מלוחים כגון הרינג ושתייה חריפה כמו וודקה ושנאפס.
בחודשי הקיץ של אוגוסט נפתחת עונת הציד של סרטן הנהרות, הנחגגת בסוף הקיץ במסיבת סרטן הנהרות.
נאכלים בה סרטנים, שרימפס ושאר פירות הים.
סרטן הנהרות מבושל בהרתחה במי מלח ומתובל בשמיר טרי שנקצר לאחר פריחתו.
הסרטן מוגש קר ונאכל בידיים.
הארוחה מלווה בדרך כלל באקווביט (משקה מזוקק) ושאר סוגי שנאפס, בירה, לחם, גבינת וסטרבוטן חריפה, פשטידת פטריות (קיש) וסלטים.
בדומה למטבחים אחרים בצפון אירופה, רוב המאכלים לא מוכרים מחוצה לו.
התפוצה העיקרית של מטבח שוודי מחוץ לצפון אירופה נמצאת בעיקר בדוכני המזון של איקאה.
המטבח הנורדי החדש היא תנועה שהחלה בשנת 2004 בעקבות יוזמה של השפים הדנים רנה רדזפי וקלאוס מייר ממסעדת נומה שנוסדה באותה שנה.
הם הפגישו בקופנהגן שפים ואנשי מקצוע מתחום המזון מכל המדינות הנורדיות כדי לדון כיצד לפתח את המטבח הנורדי החדש.
בפרט הם הדגישו את הצורך במה שתיארו כ"טוהר, פשטות וטריות" כמו גם בשימוש גובר במזונות עונתיים.
הם עודדו מסעדות לפתח מאכלים מסורתיים בהתבסס על מצרכים הנהנים מיתרונות האקלים, הקרקע ומקורות המים המקומיים.
שרי החקלאות והמזון של המועצה הנורדית מדנמרק, פינלנד, איסלנד, נורווגיה ושוודיה ושל הטריטוריות התלויות נפגשו בקופנהגן ב-2005 לתמיכה בהתפתחויות אלו והשיקו את "תוכנית המזון הנורדי החדש".
בעקבות תוכנית זו ניתן ב-2006 מימון של 3 מיליון אירו לפעילויות קשורות.
המטבח המתפתח ביקש להשתמש ביתרונות המובנים של המתכונים הסקנדינביים המסורתיים לתבשילי בשר ודגים, בהסתמכות על מוצרים מקומיים תוך חידוש והתאמה של שיטות ותיקות כגון כבישה, עישון והמלחה.
מוצרים כגון לפתית, שיבולת-שועל, גבינות וגרסאות ותיקות של תפוחים ואגסים מעובדים כעת תוך שימת-לב רבה יותר לשימור טעמיהם הטבעיים.
צעדים אלו ננקטו על ידי תומכי המטבח הנורדי החדש במקביל למודעותם לעניין הגובר ברחבי האזור במזון אורגני.
בנוסף להתעניינות ב"טוהר וטריות" הם משתדלים לנצל באופן מיטבי מוצרים עונתיים כגון תפוח אדמה, תות גינה ואספרגוס בקיץ ומאפים ובשר בתקופת חג המולד.
מסעדת נומה (ראשי תיבות של nordisk mad - מזון נורדי) בקופנהגן מתיימרת להגיש מאכלים המבושלים על פי העקרונות המנחים של המטבח החדש.
היא הוכתרה בשנים 2010, 2011, 2012, 2014 כ"מסעדה הטובה בעולם" על ידי מגזין 50 המסעדות הטובות בעולם, הנתמך על ידי חברת המים המינרליים סן פלגרינו.
מסעדות אחרות בקופנהגן ובפרובינציות הלכו בעקבות הטרנד והעניין בו הולך וגובר בדנמרק ומחוצה לה.
בין המסעדות שאימצו את הטרנד: Ti Trin Ned בפרדריסיה, Geranium בקופנהגן ו-Malling & Schmidt באורהוס.
המטבח הקליפורני הוא סגנון בישול מודרני המאופיין בשימוש בחומרי גלם טריים ועונתיים בדגש על התוצרת המקומית.
המטבח הקליפורני שם דגש על פרזנטציה מרשימה.
סגנון הבישול הקליפורני מציע בדרך כלל מזון דל בשומנים רוויים והרבה מאוד ירקות ופירות טריים, בשר רזה ופירות ים מחוף קליפורניה.
המונח "מטבח קליפורני" נוצר במהלך שנות ה-70 של המאה הקודמת כתוצאה מרצונם של שפים גדולים מאזור קליפורניה שמאסו בתעשיית המזון האמריקאית הטיפוסית שכללה לרוב בישול ממזון קפוא, מעובד ומוכן מראש ורצו לבשל מזון טעים וטרי יותר הכולל חומרי גלם טריים ומקומיים.
המטבח הקליפורני מאופיין בשילוב סגנונות וטעמים ממטבחים שונים בעולם.
המטבח הקליפורני מקבל השראה רבה ממנות וטעמים מהמטבח הצרפתי, המטבח האיטלקי, המטבח המקסיקני, המטבח הסיני והיפני.
מעבר לעובדה שמדובר במטבחים המפורסמים בעולם אחת הסיבות הנוספות שמטבחים אלו השפיעו על המטבח הקליפורני היא כמות המהגרים הגדולה החיה במדינה.
המטבח הקליפורני שואב השראה בעיקר ממטבחים אלו, אך לא רק הבישול הקליפורני נמצא תמיד ברצון לחדש ולהתקדם ולכן מגוון כדרך קבע את הטעמים וסגנונות הבישול.
אליס ווטרס, שפתחה את מסעדת Chez Panisse בשנת 1971 בברקלי, קליפורניה, הייתה מחלוצות הקונספט של המטבח קליפורני.
וולפגנג פאק היה גם מחלוצי המטבח הקליפורני שפתח ביחד עם פטריק טרייל את מסעדתו Ma Maison.
פיצה קליפורנית - וולפגנג פאק נתפס כהוגה הרעיון של הפיצה הקליפורנית.
הפיצות נאפות בדרך בנפרד רק הבצק או לכל היותר עם הרוטב והגבינה ורק לאחר אפייתם מוסיפים להם את התוספות הרצויות.
ירקות טריים ורעננים, דגים טריים, קרם פרש ועוד מגוון תופסות שונות ומשונות לפי תפיסתו של השף.
כמו כן פיצות מיוחדות עם רעיון ונושא מובהק.
לדוגמה, פיצות עם רוטב חמאת בוטנים במקום רוטב עגבניות ואגוזים טחונים כתוספת.
גם כאן שפים רבים לוקחים את הפיצות האלו למקומות רחוקים, משונים וטעימים.
המטבח הרוסי המסורתי הוא עשיר ומגוון, מכיוון שרוסיה משתרעת על שטח רחב ובו תרבויות רבות.
מורשת האיכרים והאוכלוסייה הכפרית ברוסיה יצרה מסורת של מאכלי דגים, בשר חזיר, בשר עוף, קוויאר, פטריות, פירות יער ודבש.
גידולי שיפון, חיטה, שעורה ודוחן סיפקו את חומרי הגלם ללחמים, לביבות, פשטידות, דייסות וכן משקאות אלכוהוליים.
בחודשי החורף הקרים צרכו מרקים, נזידים, וכן דגים ובשרים משומרים.
מזון זה נצרך גם כיום על ידי רוב תושבי רוסיה.
אצולת רוסיה מהמאה ה-16 עד למאה ה-18 יצרה תרבות קולינרית מעודנת, בהשפעת השפים הגדולים של אירופה בתקופה זו.
כיום, המטבח הרוסי המודרני משלב באופן יצירתי מנות מעודנות עם מנות רוסיות מסורתיות.
ארוחה מסורתית במטבח הרוסי מתחילה ממרק, המוגש כמנה ראשונה.
ניתן לציין מספר מרקים מסורתיים רוסיים:
רסולניק, שהוא מרק על בסיס ציר עוף מלפפון חמוץ ואורז.
סוליאנקה, שהוא מרק על בסיס ציר בקר או עוף עם נקניקיות, זיתים ומלפפון חמוץ.
אוקרושקה, שהוא מרק קר המבוסס על קוואס, נקניק כגון דוקטורסקיה, תפוחי אדמה ומלפפון.
מוגש לעיתים עם שמנת חמוצה.
שצ'י, שהוא מרק כרוב, עגבניות וגזר, מלווה בשמנת חמוצה.
בנוסף, המטבח הרוסי כולל מרקים המושאלים ממטבחים שכנים.
דייסה היא אחת המנות החשובות במטבח הרוסי המסורתי.
את הדייסות מכינים ממגוון הדגנים הגדלים ברוסיה, בעיקר כוסמת, דוחן, סולת, שיבולת-שועל, שעורה ואורז.
בדרך כלל מבשלים את הדגן עם חלב וסוכר, ומגישים לארוחת בוקר.
דייסות מלוחות משמשות בסיס לחלק מהמנות העיקריות.
מספר סלטים מאפיינים את המטבח הרוסי, בהם:
סלט אוליבייה- דומה לסלט "תפוחי אדמה" המוכר יותר בקרב ישראלים
שוּבַּה או בשמו המלא סילוטקה פאד שובוי- סלט הרינג וירקות מבושלים (селедка под шубой).
בתרגום חופשי: "דג מלוח מתחת למעיל פרווה".
סלט בשם "וינגרט"- סלט הנחשב למאכל חגיגי ובו סלק מבושל, תפוחי אדמה, גזר, מלפפונים חמוצים, בצל ואפונה ברוטב וינגרט.
סלט קרבי פאלצקי- מבוסס על בשר דג זהבון עם ביצים תירס ומיונז.
סלט באלצ'קה- סלט גבינות במיונז.
במטבח הרוסי מקובלות מספר שיטות עיקריות להכנת בשר:
חתיכת בשר בקר גדולה המבושלת בתוך מרק או בדייסה.
חתיכה זו מוגשת כמנה עיקרית לאחר המרק.
את השאריות מגישים למחרת כמנה קרה.
חלקי פנים כמו כבד ומעיים, מבושלים בכלי חרס יחד עם דגנים.
עוף שלם או מחולק, אפוי בתנור.
חתיכת בשר גדולה, אפויה בתנור.
כמו כן מקובלים נקניקיות, בשר צלוי ונזידים, אך הם פחות נפוצים.
יחד עם הבשר מקובל לבשל מרק או דייסה, ובהם לפת, גזר או פטריות.
הבשר מוגש לעיתים קרובות עם חמוצים כגון כרוב כבוש, תפוח עץ כבוש או חמוציות.
לעיתים הבשר מוגש עם רוטב על בסיס שמנת חמוצה או חמאה.
בין מאכלי הבשר הנפוצים במטבח הרוסי נמנים פלמני, כופתאות וקציצות.
במדינות ברית המועצות לשעבר כמו גאורגיה, ארמניה, אזרבייג'ן, ואוזבקיסטן, נפוצים גם שישליק וקבב.
אורתודוקסיים רוסים נהגו לאכול דגים לעיתים קרובות, בדומה למנהג הקתולי של אכילת דגים במקום בשר בימי שישי.
באזורי החוף נפוצים הסלמון והפורל, ובשאר אזורי רוסיה נפוצים דגי מים מתוקים, כמו קרפיון וזאבי נהרות.
במטבח הרוסי שמור מקום של כבוד לדגים מלוחים, הנאכלים לעיתים קרובות כמתאבנים, או עם שתייה חריפה.
במטבח הרוסי מאכלי בצק רבים, על בסיס בצק שמרים או בצק פריך, שהידועים בהם הם:
פירושקי: מאפים קטנים מבצק שמרים, בדרך כלל במילוי בשר מבושל, בצל מטוגן וביצים קשות.
בליני: פנקייק דק מבלילת קמח ושמרים.
בגלל צורתו העגולה המזכירה שמש, הוא נחשב למאכל חגיגי.
הוא מוגש בדרך כלל עם חמאה, שמנת חמוצה, ריבה, פירות משומרים או קוויאר.
בליני מהווים בסיס של תפריט ברשת המזון המהיר הרוסית טרמוק.
סירניקי: לביבות יוגורט מטוגנות, מוגשות עם שמנת חמוצה, ריבה, דבש או רסק תפוחים.
פלמני: כיסונים העשויים מציפוי דק של בצק ומגוון של מילויים שונים.
במטבח הרוסי משתמשים בירקות הגדלים במזג אוויר קר, בעיקר כרוב הגינה ותפוח אדמה.
מקובל לכבוש כרוב, מלפפונים ועגבניות במי מלח, לשימוש בחורף.
בעבר נהגו גם לכבוש תפוחים, אגסים ופירות יער.
אלה שימשו כמקור לוויטמינים בתקופות שבהן פירות וירקות טריים לא היו זמינים.
במטבח הרוסי משקאות מסורתיים רבים, בהם משקאות אלכוהוליים, משקאות קלים ושתייה חמה.
המשקאות האלכוהוליים המסורתיים הם בירה, וודקה ומספר סוגים של תמד, משקה על בסיס דבש מותסס.
יין אינו נפוץ, אם כי בעבר הייתה תעשיית יין רוסית בהיקף קטן.
במדינות ברית המועצות לשעבר כמו גאורגיה, ארמניה, אזרבייג'ן, ואוזבקיסטן מקובל לשתות יין מחוזק.
משקאות קלים הוכנו מפירות ודגנים מותססים, כמו הקוואס.
לקוואס מוסיפים כיום פירות, צימוקים, עשבי תיבול או חומרי טעם.
משקה מסורתי בשם מורס (морс) הוכן בעבר מפירות יער וסוכר, אך הוא אינו נפוץ כיום.
שתייה חמה כללה באופן מסורתי משקה בשם סביטן (сбитень) שהוכן מתבלינים שבושלו במים חמים עם דבש או ריבה.
במאה ה-19 ירדה קרנו והרוסים החלו לשתות קפה ותה.
כיום התה הוא המשקה החם הנפוץ ביותר ברוסיה.
לעיתים קרובות מכינים תה בסמובר.
המטבח הרוסי עשיר בעוגות שונות.
לדוגמה, בין הקינוחים הנפוצים ניתן למנות עוגת נפוליאון ועוגת מדוביק, שהן עוגות שכבות.
עוגת קייב, סמנטיק ועוגת פרגה גם הן עוגות מוכרות ונפוצות במטבח זה.
בחג הפסחא נהוג להכין לחם מתוק הנקרא גם קוליץ'.
בדרך כלל בתוכו נכללים פירות יבשים ולפעמים גם אגוזים.
מעליו יש ציפוי מאבקת סוכר והוא מוקשט בסוכריות.
במטבח הרוסי מקובל לבשל לפתן או ריבה בשם ורניה (варенье), העשוי מתפוחים, אגסים, דובדבנים, תותים, שזיפים או פירות יער, לעיתים עם קינמון.
משתמשים בו גם כתוספת לסירניקי וכממתיק לתה.
בנוסף ניתן לציין את הקינוחים חלב ציפורים, "איריס" (שהוא סוג של טופי) ופחזניות שמצאו את דרכם למטבח הרוסי.
המטבח הקטרי מאופיין, כמו במדינות ערביות רבות, במנות עיקריות מסוגים ומינים שונים.
בקטר נפוצים מאכלים חריפים במיוחד.
מנות עיקריות נפוצות בקטר הן הקבסה, אורז עם בשר, דגים, תמרים, פירות ים וירקות חריפים.
הקבסה, כמו בערב הסעודית ובמדינות מפרץ אחרות, היא המאכל הלאומי.
אורז, בשר, עגבניות ובצלים מעורבבים עם תבלינים.
המקבוס הוא השם הקטרי לכבסה.
אורז, בשר וירקות גינה מעורבבים עם תבלינים.
הקבסה הסעודית היא מאכל שהחל את דרכו באזור נג'ד (כיום ערב הסעודית) ונפוץ גם בקטר ובמדינות מפרץ אחרות.
אטריות מבושלות עם סוכר, קינמון וזעפרן.
לעיתים קרובות הבלאליט מטוגן עם ביצה ונוצרת מעין חביתה.
קפה המופק מתערובות של קפה והל, הקפה הערבי מחומם בטמפרטורות מאוד גבוהות, מינימום 165 מעלות צלזיוס ומקסימום 210 מעלות צלזיוס, מעל טמפרטורת ההתאדות של המים, שכן, יש לחממו בזהירות.
קפה קטרי הידוע בשמו המקומי "הקפה המתוק", קפה המופק מתערובת של קפה עם: קינמון, זעפרן, סוכר והל.
ישנה גם גרסה שלו המוגשת עם חלב.
לימונדה מעורבבת בקצת מנטה, דבר שנותן חריפות למשקה.
חומוס הוא מאכל העשוי מגרגרי חמצה טחונים המוגש כממרח.
ברוב המקרים המנה תכלול תוספות שונות כגון שמן זית, פטרוזיליה טרייה קצוצה, מיץ לימון טרי וטחינה המכילה שום טרי.
ממרח קטרי שמכינים מחציל, שום וטחינה.
גרגירי חומוס מבושלים במים, ללא טחינה.
פודינג סאגו - קינוח מתוק המכיל עמילן ומתובל בהל וזעפרן.
עוגת גבינה, מוגשת בדרך כלל עם קצפת מלמעלה.
נפוצים במטבח הקטרי גם הקינוחים בקלווה, כנאפה וקטאיף מהמטבח הערבי.
כמו כן מוגשים בקטר גם קינוחים מערביים, דוגמת מוס ושוקולד.
המטבח המלגשי כולל את שלל המסורות הקולינריות של האי מדגסקר השוכן באוקיינוס ההודי מול חופי אפריקה.
מגוון המנות הנפוצות במדגסקר במאה ה-21 משקף את ההיסטוריה הייחודית של האי ואת מאפייניה המגוונים של האוכלוסייה המיישבת אותו כיום.
המאכלים משקפים את ההשפעות של המהגרים מדרום-מזרח אסיה, מאפריקה, מהודו, מסין ומאירופה.
אורז ופקעות אשר עובדו על ידי מתיישבים אלה, מהווים את המרכיבים המרכזיים בתזונה המלגשית.
בשנת 1000 לספירה נוסף כמרכיב מרכזי לתזונתם גם בשר הזבו, שהוא תת-מין מבוית של פר.
הזבו הגיע למדגסקר לראשונה יחד עם מהגרים ממזרח-אפריקה שהיגרו לאי באותה תקופה.
המסחר עם סוחרים מארצות ערב והודו בשילוב של המסחר האירופאי הטרנס-אטלנטי העשירו את המסורות הקולינריות של האי עוד יותר על ידי שילוב שפע של פירות, ירקות ותבלינים.
רוב תושבי האי מגישים את האוכל שלהם על מרבד על הרצפה.
המסורת הנהוגה היא שבן המשפחה המבוגר ביותר אוכל ושותה ראשון, אך מפסיק לאכול לפני שמגישים לצעיר ביותר על מנת לוודא שיהיה מספיק לכולם.
התזונה העכשווית של מדגסקר בנויה בדרך כלל ממנת אורז כבסיס, המוגשת בליווי של מנה נוספת.
בדיאלקט הרשמי של השפה המלגשית, האורז מכונה "וארי" (Vary), והמנה המלווה נקראת "לאוקה" (Laoka).
ה"לאוקה" עשויה להיות מגוון מנות, חלקן צמחוניות וחלקן מכילות בשר.
בחלקיו הדרומיים והמערביים של האי המאופיינים בצחיחות, תושבי המקום עשויים להחליף את מנת הבסיס של האורז בתירס, קסאווה או גבן המופק מחלב זבו מותסס.
ניתן לומר כי על אף היותו של המטבח המלגשי מטבח מסורתי, הוא עדיין משתנה וסופג השפעות תרבויות משלל המהגרים שהגיע למדגסקר בתקופות השונות.
ככל הנראה, הראשונים להתיישב באי היו יורדי ים אוסטרונזים שהגיעו בין השנים 100-500 לספירה והתיישבו בצפון ובדרום-מזרח האי.
הם הביאו איתם מרכיבי מזון עיקריים מארץ המוצא שלהם, הכוללים אורז וסוגים של פקעות כגון טארו ויאם.
כנראה שגם קנה הסוכר, הג'ינג'ר, הבטטה, בשר החזיר והעוף, הקוקוס והבננות הגיעו לאי יחד איתם.
מתיישבים אלו חתכו ושרפו את יערות הגשם לשם עיבוד אדמות לגידולים ונהגו לצוד ביערות.
בשנת 1000 לספירה, הגיעו לאי מתיישבים ממזרח אפריקה והביאו איתם לראשונה את הזבו, שהוא סוג של בקר, את הסורגום שהוא סוג של דגן, עזים ועוד.
באותה תקופה הכנת האוכל נעשתה על ידי הרתחת מים בבמבוק ירוק אשר שימש כסיר, מעל מדורה או אבנים חמות.
רק מאוחר יותר התחיל השימוש בסירי חימר וברזל.
דרך בישול נוספת הייתה ההתססה ולשם מסחר ואחסון לטווח ארוך נעשו גם תהליכים של ייבוש, עישון והמלחה של המזון.
בסוף המאה ה-17, בעקבות סחר העבדים הטרנס-אטלנטי, המסחר בנמלי מדגסקר הלך וגדל ובפרט הסחר במזון.
האורז הפך לדגן העיקרי במסחר.
בהמשך, ספינות הסחר הביאו איתם יבולים מאמריקה כמו בטטות, עגבניות, תירס, בוטנים ושעועית.
יבול זה התפשט ברחבי האי והביא לעיבוד חקלאי נוסף באזורים שונים באי.
בהמשך הגיע מאמריקה זן של קקטוס המכיל נוזלים רבים ושימש להזנת הבקר, מה שהביא לרעיית בקר יעילה יותר ובעקבות כך לעלייה בכמות הבקר באזור.
בתחילת המאה ה-19, עקב גידול משמעותי באוכלוסיית האי, חויבו העבדים בממלכת מרינה (Merina kingdom), אזור הררי במרכז מדגסקר, לעבוד אדמות אורז במקום תשלום מיסים על מנת להבטיח כמות מספקת של מזון להזנה מקומית ולמסחר ביתר חלקי האי.
בעקבות כך, הוקמו שווקים באזור שהוכרז כממלכת מדגסקר.
הוא נותר שכזה עד שהצרפתים כבשו סופית את האי והחלה תקופת הקולוניה הצרפתית ב-1896. ב-1803 הוקמו באזור מטעים אשר את יבולם סחרו ברחבי האי ואפילו ייצאו לאירופה.
המסחר עם אירופה התחיל כאשר ספינה של קפטן פורטוגזי נפרדה מצי ספינות שהיה בדרכו להודו והגיע במקרה לאי.
בתקופת הקולוניה הצרפתית, החלו להיכנס לתרבות המזון בגטים, קרואסונים, עוגות קרמשניט, כבד אווז ועוד.
בנוסף, התחילה נטיעה של ייבולים חדשים שהובילה למסחר במוצרים כמו וניל, שמן קוקוס, קפה ותה.
חלקם אף השתרשו במזון האי עד היום.
מאוחר יותר, הגיעו גם מהגרים סינים אשר הביאו איתם את האורז המטוגן, הנודלס והאגרולים וב-1880 הגיעו מספר סוחרים הודים לצפון מערב מדגסקר והביאו איתם את הסמוסה, סוג של בצק מטוגן עם מילוי.
כיוון שמדגסקר קיבלה עצמאות מהמשטר הקולוניאלי הצרפתי רק ב-1960, המטבח המלגשי מייצג את מגוון התרבויות וההשפעות ההיסטוריות של האי.
אורז נחשב למאכל הנפוץ ביותר באי והמנות הנלוות לאורז משתנות בין האזורים השונים בהתאם למצרכים הזמינים ולחקלאות המקומית.
אוכל הרחוב המלגשי מוגש בקרוואנים המהווים דוכני רחוב.
מעדניות ומסעדות יוקרתיות יותר מציעות מגוון רחב יותר של מאכלים שאינם מקומיים.
המסעדות מגישות את המנות המלגשיות המסורתיות בתוספת השפעות של המטבח הצרפתי, הן מבחינת המצרכים והטכניקה והן מבחינת צורת ההגשה.
כיום, ישנה השפעה של המטבח המלגשי גם מחוץ לגבולות מדגסקר בעקבות יוצאי מדגסקר שהקימו מסעדות במקומות אליהם היגרו.
בין הערים בהן ניתן למצוא מסעדות מלזיות נמצאות לונדון, ניו יורק, וושינגטון, לוס אנג'לס ופריז.
בנוסף, ב-2015 קם בלונדון פרויקט בשם "The Lemur House", על ידי 2 קרובות משפחה שהגיעו ללונדון ממדגסקר.
מטרת הפרויקט היא להכיר לאנגליה ולעולם המערבי את מדגסקר והשותפים לפרויקט עושים זאת בעיקר על ידי הקמת פסטיבלים שכוללים מוזיקה, תרבות ומאכלי רחוב מקומיים.
כפי שצוין, אורז ("וארי") הוא המרכיב הבסיסי והמרכזי בתזונה המלגשית כלול בכל ארוחה.
הפועל "לאכול ארוחה" בשפתם (mihinam-bary) מתפרש, באופן מילולי, ל"לאכול אורז".
כמות המים בהכנת האורז יכולה להשתנות ובכך ליצור מנות שונות.
למשל, מעט מים משמשים להכנת אורז יבש ואוורירי הנקרא "וארי מאינה" (vary maina), אשר מגיע בדרך כלל עם "לאוקה", סוג של תבשיל עם רוטב.
כמו כן ניתן להכין את האורז עם כמות גדולה של מים על מנת לקבל דייסת אורז הנקראת "וארי סוסואה" (vary sosoa) המוגשת בדרך כלל כארוחת בוקר או לחולים.
"וארי סוסואה" מוגשת לפעמים גם עם לאוקה יבשה, כמו למשל רצועות מעושנות של בשר זבו הנקראות "קיצואה".
סוג נוסף של מנת אורז נפוצה הוא "וארי אמינהנהנה" (vary amin'anana), דייסת אורז עם בשר וירקות ירוקים.
בטקס הקבורה המסורתי של האי, ה"פאמאדיהאנה" (famadihana), מוגש סוג מיוחד של אורז הנקרא "וארי בי מנקה" (vary be menaka), "אורז עם הרבה שומן", המוגש עם חתיכות של בשר בקר או חזיר עם אחוזי שומן גבוהים בהתאם לאווירת הטקסיות והחגיגיות שבפולחן זה.
מנת הליווי המוגשת עם האורז נקראת "לאוקה" בגרסה הרשמית של השפה המלגשית.
מנות הלאוקה מוגשות לרוב בתוך רוטב כלשהו: באזורים ההרריים, הרוטב הוא על בסיס עגבניות, בעוד שבאזורי החוף משתמשים בעיקר בחלב קוקוס.
באזורים הצחיחים בדרום ובמערב המדינה, היכן שמגדלים עדרי זבו, נפוץ השימוש בחלב הזבו כמרכיב במנות המבוססות על ירקות.
הרכיבים העיקריים באזור זה כוללים: בטטות, שורש טארו ובמיוחד קסוואה, דוחן ותירס.
אלו מבושלים לרוב במים רותחים ומוגשים לעיתים עם חלב מלא או בשילוב בוטנים.
מנות הלאוקה הן מגוונות ועשויות לכלול רכיבים כגון: אגוזי אדמה מסוג במברה, בשר חזיר, בשר בקר, דג, מאכלי ים ועוד.
באזורים הדרומיים והמערביים הצחיחים של המדינה, שום, בצל, ג'ינג'ר, עגבניות, קארי ומלח הם הרכיבים הנפוצים ביותר לתיבול מנות.
באזורי החוף נהוג להשתמש גם בחלב קוקוס, וניל, ציפורן וכורכום.
לרוב, מגוון תבלינים ותוספות מוגשות בצד ומעורבבות לתוך מנת האורז לפי הטעם האינדיבידואלי של הקונה.
זאת במקום לערבב אותם כבר בשלב הבישול.
התבלין הבסיסי והנפוץ ביותר הוא "סקאי", תבלין חריף המופק מפלפל צ'ילי אדום או ירוק.
תוספות האופייניות לאזורי החוף הן מנגו, לימון ועוד שלל פירות כבושים.
מגוון עוגות ופריטרים, סוגים שונים של בצק מטוגן, הידועים באופן כללי כ"מופו" (Mofo), נפוצים בקיוסקים ברחבי מדגסקר.
הנפוץ ביותר הוא "מופו גאסי" (Mofo gasy), לחם מלגשי המוכן מבלילה של קמח אורז ממותק.
מופו גאסי היא מנה נפוצה לארוחת בוקר ובדרך כלל היא מוגשת עם קפה.
באזורים חופיים מנה זו מבושלת עם חלב קוקוס וידועה כ"מוקרי" (Mokary).
מנות נפוצות נוספות הן ה"מנאקלי" (Menakely), מנה מתוקה של דונאט מטוגן, ה"מופו באולינה" (Mofo baolina), בצק מטוגן, פריטרי הפירות, בעיקר אננס ובננה ו"קובה אקונדרו" (Koba akondro), מאכל מתוק המוכן מבלילה של שברי בוטנים, בננות מעוכות, דבש וקמח תירס עטופים בעלי בננה.
באי מגוון רחב של פירות טרופיים ונהוג לאכול פירות טריים אחרי ארוחה כקינוח.
קנה סוכר טרי גם נחשב כחטיף ונהוג ללעוס אותו כמו שהוא.
מגוון הפירות הטרופיים כולל קוקוס, תמרינד, מנגו, אננס, אבוקדו, פסיפלורה, שסק, גויאבה, לונגן, ליצ'י ואפרסמון.
בחוף המערבי, הפירות של עצי הבאובב נפוצים גם הם במהלך התקופה הקצרה שהם זמינים, לקראת סוף העונה הגשומה.
האי מדגסקר ידוע באיכות הקקאו והוניל הגדלים בו, אשר רובם נשלחים לייצוא.
גם מאפים צרפתיים ועוגות הם קינוחים נפוצים ברחבי האי.
מי הברז ברחבי האי בדרך כלל אינם ראויים לשתייה לפי הסטנדרטים המערביים.
המשקאות המסורתיים הנפוצים ביותר הם "ראנונאמפאנגו" (Ranon'ampango) ו"ראנובולה" (Ranovola).
משמעות שני השמות היא משקה המוכן על ידי הרתחת מים בסיר עם מעט האורז שנדבק לסיר לאחר הבישול.
משקה זה הוא תחליף טעים וסניטרי יותר למים.
חלב הוא מצרך נדיר באי ולכן המקומיים שותים את הקפה והתה ללא חלב.
החלב שכן ישנו הוא ברובו חלב הזבו.
בנוסף, קיימים מגוון משקאות המופקים באופן מקומי.
גידולי קפה נמצאים בצד המזרחי של האי, וקפה נחשב כמשקה בוקר אופייני.
כמו כן, תה שחור, בשילוב וניל או עשבים נפוץ גם כן.
ניתן למצוא גם מגוון מיצי פירות.
משקה קל מקומי הוא Bonbon Anglais, משקה לימון-סודה ממותק.
כמו כן, מוצרי קוקה-קולה פופולריים מאוד ברחבי האי.
בנוסף, קיימים מספר משקאות אלכוהוליים המיוצרים לצריכה מקומית ולייצוא מוגבל.
הבירה המקומית היא "Three Horses Beer" והיא נפוצה מאוד.
יין מיוצר באזורים ההרריים הדרומיים וניתן לשתות אותו מתובל עם פירות אקזוטיים ותבלינים על מנת ליצור "רום אראנג'" (rhum arrange) או מעורבב עם חלב קוקוס על מנת ליצור קוקטייל בשם "פונץ' קוקו".
הגרסה המסורתית ביותר של רום נקראת Betsabetsa והיא מופקת ממיץ קנה-סוכר מותסס.
המטבח הסינגפורי הוא מטבח המתבסס על חומרי גלם ומתכונים נפוצים בסינגפור.
המטבח הסינגפורי מגוון ומכיל אלמנטים שמקורם במספר קבוצות אתניות, כתוצאה מההיסטוריה שלו כמטבח בעיר נמל עם אוכלוסיית מהגרים גדולה.
המטבח הושפע מאותן קבוצות מהגרים ומדינות שכנות כגון המטבח המלזי, המטבח הסיני, המטבח ההודי, המטבח האינדונזי ואף מטבחים מערביים כגון המטבח האנגלי.
מתכונים והשפעות של אזורים אחרים כמו המטבח הסרי לנקי, המטבח התאילנדי והמטבח המזרח-תיכוני נוכחים גם הם.
בסינגפור, המזון נתפס כחלק מכריע בזהות הלאומית ובחוט המקשר בין הקבוצות האתניות השונות במדינה.
מזון הוא נושא שכיח של שיחה בין סינגפורים וישנה תרבות אוכל מפותחת של אכילה ואכילה בחוץ.
המטבחים השונים המשולבים במטבח הסינגפורי כוללים גם סייגים ומגבלות דתיות בהתאם לקבוצות הדתיות השונות; מוסלמים לא אוכלים בשר חזיר והינדים לא אוכלים בשר, ויש גם קבוצה משמעותית של צמחונים וטבעונים בסינגפור.
השילוב של קבוצות המהגרים ומרכזיותה של סינגפור כמרכז סחר ופיננסים עולמי הוביל להימצאותם של מסעדות מגוון רחב של מטבחים ברחבי העולם.
האוכל הסינגפורי מהווה גם אטרקציה תרבותית משמעותית עבור תיירים ומבקרים.
אנתוני בורדיין הוביל לעלייה בפופולריות של סינגפור כיעד לתיירי אוכל כאשר הוא סקר את אוכל הרחוב הסינגפורי בתוכניתו "No Reservations".
מיקומה הגאוגרפי של סינגפור יחד עם ריבוי קבוצות מהגרים ממדינות רבות מעבר למדינות הגובלות בה כגון - מלאים, הודים, אינדונזים, סינים והבריטים ששלטו באי הובילה למגוון השפעות ממטבחים שונים שמוזגו יחד ומתקיימים במדינה גם זה לצד זה כמטבחים נבדלים.
מתכונים והמנות המרכיבות את "המטבח הסינגפורי הסיני" הובאו במקור לסינגפור על ידי מהגרים מדרום סין.
הם הותאמו אז כדי להתאים את הזמינות המקומית של החומרים, תוך ספיגה מהשפעות ממסורות מלאיות, הודיות ומסורות אחרות.
עוף באורז בסגנון האינאן - השפעה מהמטבח הסיני
קאטונג לסאקה - השפעה מהמטבח המלזי
רוטי פראטה - השפעה מהמטבח ההודי
באק קו טה (肉骨茶; ròu gǔ chá) הוא מרק צלעות חזיר עם תבלינים סיניים.
בשר טאי (牛肉 粿 条; niú ròu guǒ tiáo), אטריות אורז שטוחות מוקפצות עם בשר בקר, מוגש יבש או עם מרק.
מרק אטריות בקר (牛肉 面; niú ròu miàn), מרק אטריות עשוי בשר בקר מבושל או מבושל, מרק בשר וירקות.
בק צ'אנג (肉粽, ròu zòng), כופתאות אורז דביקות, בדרך כלל מלאות חזיר, פטריות וביצים מבושלות, ומהודקות עם עלים של במבוק.
אף על פי שזה ממוצא סיני, הוא גם מועדף במטבח הפרנאקאני.
בק צ'ור מי (肉 脞 面, roù cuò miàn, "אטריות בשר חזיר טחון"), אטריות ביצים עם בשר חזיר טחון וחומרים אחרים, מוגש יבש או במרק.
בדרך כלל שטוח, כמו "מי פוק נודלס".
באן מיאן, איטריות שטוחות עבודת יד מוגשות עם ירקות, בשר טחון, פטריות פרוסות וביצה במרק מבוסס אנשובי.
"באן מיאן" מתייחס לאטריות שטוחות, ארוכות; (mee hoon kuay") (米粉 粿; mí fên guǒ); ("עוגת ורמיצ'לי") מתייחס לאיטריות שטוחות ומלבניות; "יו מיאן" (幼 面, yòu miàn, "אטריות דקות") מתייחס לאטריות דקות.
צ'אי קיוואי (菜 头 粿; cài tóu guǒ), הידוע גם בשם צ'אר קואי (chǎo guǒ; 炒粿) הוא צלחת של צנון / עוגות דאייקון קצוצות מטוגנות ומוקפצות עם שום, ביצה, צנון קצוץ משומר, ולפעמים עם שרימפס.
מאכל זה מגיע שחור (מטוגן ברוטב סויה כהה מתוק) או לבן (מטוגן לתוך חביתה) וניתן להוסיף לפעמים משחת צ'ילי.
אוכל רחוב - מרכזי אוכל
בהשוואה לתרבות אוכל הרחוב ביתר אזור דרום-מזרח אסיה סינגפור בולטת בכך שאסור לרוכלים לפתוח דוכנים באופן עצמאי ברחוב.
סינגפור איגדה את דוכני המזון העצמאיים למרכזי אוכל אזוריים או מגרשי מזון - Hawker Centers.
במסגרת כל מרכז אוכל ישנם עשרות דוכנים המתמחים במטבחים שונים ולרוב כל דוכן מתמחה ומציע מנה ספציפית.
מרכזי האוכל מהווים מקור לגאווה לסינגפור ומוקדי משיכה תיירותיים.
בשנת 2018, תרבות מרכזי הואכל בסינגפור הוצעה על ידי המועצה הלאומית של המורשת של סינגפור (NHB), הסוכנות הלאומית לאיכות הסביבה והפדרציה של אגודות הסוחרים בסינגפור לרשימת אונסקו לאתר מורשת עולמית בתחום התרבות הבלתי מוחשית של האנושות.
ברכה נפוצה אצל הסינים סינגפוריים היא השאלה "האם אכלת?", ושואלים אותה במנדרינית או בדיאלקטים שלה.
זוהי דרך אחת להביע ברכה לאדם אחר.
זהו סוג של ברכה, ואפשר גם להניח שכך חושבים הסינגפורים על הארוחה ועל האוכל.
ריבוי התרבויות מהן הושפע המטבח הסינגפורי הובילו גם לשילוב מאכלים שונים המציינים חגים ומועדים שונים בתרבויות השונות.
כך לדוגמה, בראש השנה הסינית, נהוג לאכול גאו ניאן, אשר במקור מסין.
המטבח הלוקסמבורגי משקף את מיקומה של לוקסמבורג בין המדינות הלטיניות והגרמניות, המושפעות ממטבחי צרפת השכנה, בלגיה וגרמניה.
המטבח מושפע גם מהמהגרים המעטים מאיטליה ופורטוגל.
כמו בגרמניה המסורתית, מנות לוקסמבורג היום יומיים הם בדרך כלל מנות איכרים, בניגוד לאוכל הצרפתי היותר מתוחכם.
המטבח הלוקסמבורגי מאופיין גם בבשר ציד וקדרות.
בנוסף למאפיות צרפתיות, עוגות ופאי פירות, מאפיות מקומיות מכינות את הברצל (Bretzel), סוג של בייגלה, וורורלטר, טארט מפרי הזווטשגה (זווטשגה הוא עץ אשר נמצא בגרמניה, לוקסמבורג ואוסטריה), ודונאטס קטנים מצופים בסוכר.
הגבינות הייחודיות במטבח הלוקסמבורג הן: הקשקייס, והצ'נ'וילוטה.
כמו כן קיים גם ממרח גבינה רכה.
דגים מהנהרות המקומיים כמו: טראוטה, פיקרל וסרטן הנהרות הם הבסיס למנות כמו: פארל אם רייסלק (טראוטה באורז ריזלינג), היכט מאט קראידרזוס (פיקרל ברוטב ירוק) וקריבסן (סרטן הנהרות), בדרך כלל ברוטב ריזלינג.
מאכל אהוב נוסף הוא פריטור דה לה מוזל או פריטור, דג מטוגן קטן מנהר המוזל, עם יין מוזל לבן מקומי.
מאכלי בשר כוללים האם אייסקלר קר, (האם חזיר, מההרים הצפוניים של לוקסמבורג.
תחילה ההאם מושרה במרינדה לכמה שבועות ולאחר מכן מעושן למשך מספר ימים (בדרך כלל המנה מוגשת עם סלט תפוחי אדמה חתוך).
מאכל הבשר המסורתי ביותר של לוקסמבורג הוא ג'וד מאט גאארדבונן (צווארון מעושן של חזיר עם שעועית רחבה).
החזיר סופג טעמים ללילה אחד, ואז מורתח עם ירקות ותבלינים.
הוא מוגש בפרוסות עשירות יחד עם שעועית מבושלת ותפוחי אדמה, ונחשב להיות המנה הלאומית של לוקסמבורג.
הונג רייסלק, כמו קוק או ריזלינג הצרפתי, מורכב מחתיכות עוף ביין לבן עם ירקות, תבלינים ופטריות.
הואסנזיווי או קיווט דה ליברה היא מנת ארנבות ומוגשת בדרך כלל במהלך עונת הציד.
מנות נוספות כוללות כופתאות כבד (קוונלה) עם כרוב כבוש ותפוחי אדמה מבושלים, טראיפן (פודינג שחור) עם רוטב תפוחים, נקניקיות עם מחית תפוחי אדמה וחזרת, ומרק שעועית ירוקה (בונהשלופפ).
המטבח הצרפתי משפיע באופן בולט על מנות רבות, וגם המטבח הגרמני והמטבח הבלגי.
לוקסמבורג מתמחה במנות נוספות כגון:
תורינגר (Thüringer) - נקניקיות בטעם של ברטווסט גרמני חריף.
השימוש במילה "תורינגר" שמור כעת לנקניקיות שיוצרו בגרמניה.
רשמית הם עכשיו לטצזבורגר גרילוורסשט או נקניקיות גריל לוקסמבורגיות.
גרומפרקיכלשר (Gromperekichelcher) - פנקייק תפוחי אדמה מתובל בקפידה עם בצל קצוץ פטרוזיליה, ולאחר מכן מטוגן עמוק.
טירטאג (Tierteg) - עוד סוג של פנקייק תפוחי אדמה ביחד עם כרוב כבוש.
ריזלינגספשטייט (Rieslingspaschtéit) - פשטידת בשר פופולרית בצורת כיכר שהוכן עם יין ריזלינג ואספיק (מנות המוגשות בתוך ג'לטין).
פאטה (Pâté) - ממרח שבדרך כלל עשוי מבשר אבל קיימים גרסאות צמחוניות.
קואטשנטארט (Quetschentaart) - טארט שזיף יחד עם אפרסק, דובדבנים, אגסים ואגוזים.
זהו קינוח טיפוסי, ואפשר למצוא אותו בלוקסמבורג בכל מאפייה או מסעדה.
מיל לוקסמבורגיוס דה מרקו נציונלה (Miel Luxembourgeois de marque nationale) - סוג של דבש מלוקסמבורג אשר מוגן על פי חוק האיחוד האירופי.
אננצופ (Öennenzop) - מרק בצל שמוגש בדרך כלל עם טוסט גבינה.
המטבח המונגולי מושפע מהאקלים היבש והקר של המדינה ומזמינות המוצרים שבו.
הוא מתאפיין בהסתמכות על בשר, שומן בעלי חיים ומוצרי חלב ובשימוש מצומצם בירקות ובעשבי תבלין.
בשל הקרבה הגאוגרפית לרוסיה ולסין יש בו גם השפעות של מטבחי שתי ארצות אלו.
הנוודים במונגוליה מכלכלים את עצמם בבשר, שומן וחלב שמקורם בחיות המשק שלהם – בקר, סוסים, גמלים, כבשים ועיזים, וכן מבשר ציד.
התפריט המונגולי מכיל כמות גדולה של שומן בעלי חיים, הדרוש למתן אנרגיה בתנאי מזג האוויר הקשה השורר במדינה, שבה יורדת הטמפרטורה עד לכארבעים מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
הנוודים החיים מחוץ לערים מספקים את צורכיהם בעצמם במידה רבה.
תיירים ימצאו לצידי הדרכים בתי נוודים (נקראים גר) המשמשים כמסעדות פשוטות.
בעליהם מבשלים את המזון על גבי תנורי מתכת פשוטים, המוסקים בעצים או בצואת בעלי חיים מיובשת.
בשר עובר בישול, משומר בייבוש לעונת החורף (מנה הנקראת בורץ (Borts)) או משמש כמרכיב בהכנת מנות מרק וכיסונים ממולאים.
המנה הנפוצה ביותר באזורי הכפר היא תבשיל מבשר כבש שבדרך כלל אין בו מרכיבים נוספים.
בערים שכיח מאוד למצוא בתי אוכל המגישים כיסונים ממולאים – בוז (Buuz) , חושור (Khuushuur) ובאנש (Bansh).
הכיסונים ממולאים בבשר ומבושלים באידוי, או שהם מבושלים במים או מטוגנים בטיגון עמוק בשומן כבש.
מנות אחרות הן נזיד או מרק המשלבים בשר עם אורז או עם אטריות.
שיטת בישול בלתי שכיחה השמורה לאירועים חגיגיים, היא בישול בשר באמצעות אבנים לוהטות, שחוממו על גבי אש.
האבנים ונתחי הבשר מונחים בתוך כלי סגור ובו מים, או שהאבנים מונחות בתוך חלל בטנן של עז או מרמיטה שהוכנו לבישול.
בשר סוס נאכל במונגוליה וניתן להשיגו ברוב חנויות המכולת.
חלב בעלי החיים משמש להכנת מנות שונות.
החלב מחומם כדי להפריד ממנו את השומן, והנוזל הנותר מעובד לסוגים שונים של גבינות, יוגורט, קפיר וליקר חלבי.
המשקה הנפוץ ביותר מחלב הוא איראג, המופק מחלב סוסה או חלב נאקה שהותסס.
דגן מקובל הוא שעורה, שעוברת טיגון או הלתתה.
הקמח המתקבל ממנה נצרך כדייסה ביחד עם חלב וסוכר או עם תה.
מקובל לשתות תה מעורב בחלב ובמלח, אשר ניתן להופכו למרק על ידי תוספת של אורז, בשר וכיסונים.
קינוח מונגולי נפוץ הוא בורצוג (Boortsog), שהוא מעין סופגניה המכילה קמח, חלב, ביצים ושומן ומטוגנת טיגון עמוק בשומן.
בזכות ההשפעה הרוסית הפכה הוודקה למשקה פופולרי, שלו מספר מותגים מקומיים.
מותג בולט הוא צ'ינגיס וודקה, הקרויה על שמו של ג'ינגיס חאן.
המטבח הקוריאני מבוסס ברובו על אורז, ירקות ובשר.
ארוחה קוריאנית טיפוסית יכולה לכלול בין שתיים לשלוש מנות.
קימצ'י מוגש כמעט בכל ארוחה.
מרכיבים נפוצים נוספים במטבח הקוריאני כוללים שמן שומשום, דו-ג'אנג (מחית שעועית מותססת), רוטב סויה, מלח, שום, ג'ינג'ר, גוצ'וקארו (פתיתי פלפל חריף), גוצ'וג'אנג (מחית פלפל חריף מותססת) וכרוב נאפה.
המרכיבים והמנות משתנים מעט ממחוז למחוז בקוריאה.
ישנם מספר מנות מהמטבח הקוריאני, שהיו במקור מזוהות עם מחוזות מסוימים בקוריאה, אשר כיום נחשבים למאכלים לאומיים.
חלק מהתבשילים נעשים בשיטת "ג'ים".
מאכלים ומנות קוריאניות מסורתיות בולטות