tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2 ביוני 2023, דודה הודיע כי שלח תיקונים להצעת החוק לפרלמנט הפולני, עודד את המחוקקים "לפעול במהירות" והצהיר כי הוא מקשיב לזעם הציבורי סביב העברת החוק.
לדברי הנשיא הפולני, התיקונים המוצעים יבטיחו שהחוק יהיה נתון לביקורת לא מפלגתית, שחברי פרלמנט לא יורשו להיות חלק מהוועדה, ושעל הפוליטיקאים שיעמודו לדין בעקבות פעילות הוועדה לא יאסר לעסוק בתפקיד ציבורי.
ב-4 ביוני 2023, ראש הממשלה לשעבר דונלד טוסק, יחד עם עוד כמה חברים במפלגת המצע האזרחי, ארגנו סדרה של הפגנות נגד הממשלה בוורשה, עיר הבירה של פולין.
המונים התאספו גם בקרקוב, שצ'צ'ין, פוזנן וערים פולניות אחרות.
בהפגנות בורשה השתתפו הנשיא לשעבר ומנהיג הסולידריות לך ולנסה, ראש עיריית ורשה רפאל טרזסקוסקי ועוד.
אין נתונים רשמיים על גודל העצרת, אך הכמות המשוערת של המשתתפים בהפגנות בוורשה נעה בין 300,000 איש ל-500,000 איש.
הצעדה כונסה באופן סמלי לציון 34 שנה לבחירות שנערכו ב-1989, שהיוו זרז לנפילת המשטר הקומוניסטי ולמעבר לדמוקרטיה פרלמנטרית בפולין.
ב-16 ביוני 2023 התקיים גל שני של הפגנות ברחבי המדינה, ובעיקר בעיר פוזנן, בה ביקר מנהיג המחאה לשעבר דונלד טוסק.
המחאה נגד ממשלת ישראל השלושים ושש הייתה גל ההפגנות נגד ממשלת ישראל השלושים ושש ובעיקר נגד ראש הממשלה נפתלי בנט, בדרישה להתפטרותו עקב הפרת הבטחותיו קודם הבחירות.
המחאה החלה ביוני 2021, עם השבעת הממשלה ונמשכה עד לפיזור הכנסת העשרים וארבע.
המחאה הייתה תנועה שורשית ורוב המשתתפים בה הגיעו לפעילויות על בסיס התנדבותי.
מספר ארגונים נטלו חלק במחאה, העיקריים שבהם הם תנועת "פתאום קם העם", עמותת "הגענו", ו-"מחאת הקו האדום".
המחאה הסתיימה ב-20 ביוני 2022, כאשר ראש הממשלה נפתלי בנט וראש הממשלה החלופי יאיר לפיד הודיעו על פיזור הכנסת והקדמת הבחירות לכנסת העשרים וחמש לאחר שמוצו ניסיונותיהם לייצב את הקואליציה.
מחאה נגד ראש הממשלה, נפתלי בנט, בדרישה להתפטרותו עקב הפרת הבטחות רבות שנתן קודם הבחירות, בהם הבטחות לא להקים ממשלה עם מפלגת רע"ם ועם שאר מפלגות השמאל, והבטחה להסדיר את המאחזים ביומו הראשון כראש ממשלת ישראל.
מחאה נגד הרפורמות בענייני יהדות שקידם השר לשירותי דת מתן כהנא.
מחאה נגד הרפורמות הכלכליות שקידם שר האוצר אביגדור ליברמן, שלטענת המוחים פגעו בציבור החרדי.
מחאה נגד שחיקת מוסדות המדינה, בדגש על אי מתן ייצוג הולם לאופוזיציה בוועדות הכנסת.
חלק מהמשתתפים במחאה ניצלו את הסיקור הציבורי למחאה בנושאים נוספים, בהם זכויות המתנחלים, מחאה נגד מתווה הגיור מחאה על פרשת מותו של אהוביה סנדק, מחאה נגד האלימות הפלסטינית ביהודה ושומרון ונגד אלימות מצד בדואים בנגב, ומחאה נגד קיפוח המאחזים.
במהלך כהונת הממשלה המשיכה גם המחאה נגד מדיניות הקורונה בישראל שהחלה במהלך כהונת הממשלה הקודמת.
גם בתוך הממשלה נרשמה ביקורת על התנהלותה, בין השאר על ידי מאזן גנאים, רינאוי זועבי, עידית סילמן וניר אורבך.
שלושה מהם, עידית סילמן, רינאוי זועבי, וניר אורבך, פרשו לבסוף מהממשלה.
מוקדי המחאה העיקריים היו כיכר הבימה וכיכר רבין בתל אביב, ואזור הכנסת ומשרד ראש הממשלה בירושלים.
הפגנות מקומיות נוספות נערכו בערים רבות, בצמתים ועל גבי גשרים ברחבי המדינה.
נוסף על כך, התקיימו הפגנות בקרבת בתיהם של חברי הממשלה, דוגמת ראש הממשלה נפתלי בנט ברעננה ושר הביטחון בני גנץ בראש העין.
ב-26 וב-28 באפריל 2022 נשלחו לביתו של נפתלי בנט ברעננה מעטפות עם מכתבי איומים וקליע בתוכם.
לאור זאת, תוגברה משמעותית האבטחה על בנט.
ב-9 במאי נעצרה אילנה ספורטה, בת 65 מאשקלון, בחשד לביצוע המעשה.
בינואר 2023 חתמה ספורטה על הסדר טיעון עם הפרקליטות ונגזרו עליה שנה וחצי מאסר בפועל.
ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל במאי 2022, נאומו של ראש הממשלה בנט בטקס האזכרה הממלכתי בהר הרצל הופרע בקריאות ביניים רבות מקהל המשפחות השכולות, ובמשך דקות ארוכות בנט לא יכול היה להתחיל בנאומו.
גם בטקס יום הזיכרון בפתח תקווה, הופרע נאומה של שרת הפנים איילת שקד בקריאות ביניים מהקהל.
המחאה בעקבות מלחמת יום הכיפורים, הייתה מחאה שהחלה בפברואר 1974, שלושה חודשים אחרי סיום מלחמת יום הכיפורים, אך בזמן שעדיין התקיימו קרבות בעצימות נמוכה מול צבאות מצרים וסוריה.
את המחאה הוביל קצין המילואים מוטי אשכנזי.
אשכנזי החל במחאה לאחר שחרורו משירות המילואים, ודרש את התפטרותו של שר הביטחון משה דיין.
בהמשך הצטרפו לאשכנזי אלפי מפגינים נוספים, והמחאה התרחבה וקראה גם להתפטרותה של ראש הממשלה גולדה מאיר.
לאחר פרסום דו"ח הביניים של ועדת אגרנט ב-1 באפריל 1974, שהטילה את האחריות על הדרג הצבאי בלבד, וזיכתה את ראשת-הממשלה ושר הביטחון, התפטר הרמטכ"ל דוד אלעזר.
המחאה התעצמה, ותרמה להתפטרותה של גולדה מאיר כעבור 10 ימים.
לחץ המחאה וההאשמות כנגד שרים בכירים נוספים, גרמו לכך שאף אחד מהשרים הבכירים בתקופת המלחמה לא הסכים להחליף את גולדה ולהתמנות לראש-ממשלה.
בסופו של דבר נבחר ליו"ר המפלגה יצחק רבין שלא היה חבר בממשלה בתקופת המלחמה ולא היה מעורב במהלכיה.
דיין נשאר בתפקידו גם לאחר התפטרות גולדה מאיר ופעולות המחאה כנגדו נמשכו במהלך תקופת הרכבת הממשלה החדשה.
עם השלמת תהליך הרכבת הממשלה על-ידי יצחק רבין, נאלץ גם דיין לסיים את תפקידו, וכך גם שרי האוצר והחוץ, פנחס ספיר ואבא אבן, ובכך הגיעה המחאה העיקרית לסיומה.
בהמשך ניסה אשכנזי לחדש את המחאה בדרישות נוספות לפיזור הממשלה החדשה וקיום בחירות, אולם ניסיונות אלה לא הניבו הצטרפות ציבורית משמעותית.
ב-26 באוקטובר 1973 הסתיימה באופן רשמי מלחמת יום הכיפורים שפרצה ב-6 באוקטובר 1973. פתיחת המלחמה על-ידי סוריה ומצרים הפתיעה את ישראל וגרמה לאבדות כבדות בימים הראשונים ולנפילת מאות חיילים בשבי.
לאחר ההלם הראשוני הצליח צה"ל לבלום את המתקפה בשתי החזיתות ולסיים את המלחמה כשידו על העליונה.
בחזית המצרית הושגה הפסקת אש בסוף ינואר 1974 ואילו בחזית הסורית נמשכה מלחמת התשה בעצימות נמוכה עד מאי 1974.
במלחמה נהרגו 2,700 חיילים ישראלים ובסיומה נותרו 304 חיילים בשבי מצרים, סוריה ולבנון.
שר הביטחון משה דיין אמר בסיום המלחמה כי יהיה מוכן להקמת ועדה חיצונית שתבדוק את אירועי היום הראשון במלחמה, אולם הוא ממליץ כי הוועדה תוקם רק במועד מאוחר יותר.
אמירה זאת התפרשה כרצון לדחות את החקירה ולמנוע חקירה מקיפה יותר שתעסוק גם בכשלי הממשלה.
ב-21 בנובמבר 1973 החליטה המשלה על הקמת ועדת חקירה ממלכתית בראשות השופט שמעון אגרנט, נשיא בית-המשפט העליון לשעבר.
המנדט של ועדת החקירה היה רחב יותר מההצעה הראשונה של דיין, אולם גם בהחלטת הממשלה הוסמכה הוועדה לחקירה מוגבלת שתתייחס אך ורק להכנות צה"ל למלחמה ולשלושת ימי הלחימה הראשונים.
לפני פרוץ המלחמה היו אמורות להתקיים בחירות לכנסת השמינית ב-30 באוקטובר 1973, כתוצאה מהמלחמה נדחו הבחירות ל-31 בדצמבר 1973. מפלגת העבודה החליטה ברוב גדול כי בראש המפלגה תעמוד שוב גולדה מאיר ואילו משה דיין הוצב במקום ה-4 והוצג כמועמד להמשיך בתפקיד שר הביטחון.
בעקבות בחירתה אמרה גולדה כי אין צורך שתתפטר מראשות-הממשלה מכיוון שכעת הציבור יוכל להחליט בבחירות.
הבחירות התקיימו בעת שמאות אלפי חיילי מילואים עדיין היו מגויסים ובשתי החזיתות התקיימה לחימה בעצימות נמוכה, עד למועד הבחירות רק חלק קטן משבויי המלחמה חזרו.
בבחירות ניצח "המערך" (מפלגת "העבודה"), אולם ניכר שינוי משמעותי בתוצאות בהשוואה לכנסת הקודמת.
"המערך" נחלש מ-56 מנדטים ל-51 ואילו ה"ליכוד" התחזק מ-26 מנדטים ל-39. בגלל הרוב הקטן התקשתה גולדה מאיר להקים קואליציה חדשה והמשא ומתן הקואליציוני ארך זמן רב.
בסוף ינואר הושג הסכם על קווי שביתת הנשק מול מצרים וב-27 בינואר 1974 החל שחרור נרחב של חיילי מילואים מהחזית הדרומית.
בתקשורת זכה דיין בתקופה הראשונה לאהדה והגנה כאשר הדורשים את הדחתו הואשמו שדרישתם יוצרת תחושת ניצחון אצל הערבים ופוגעת בחוסן הלאומי.
בהמשך הועלו טענות כי הדורשים את החלפתו מעוניינים להקדים את פרסום מסקנות ועדת החקירה, מפני שהם חוששים כי היא תקבע שגולדה ודיין תיפקדו בצורה תקינה ויתגלה כי האשמים במחדל הם דמויות אחרות.
ב-27 בינואר 1974 הושג הסכם שביתת נשק שסיים סופית את הקרבות בדרום והוצג כהצלחה גדולה של דיין וגולדה, מתנגדיו הואשמו בכך שהם לא מעוניינים להכיר בניצחון הישראלי במלחמה מחשש שהדבר ישלול את תביעתם להדחתו.
זמן קצר לאחר שחרור חיילי המילואים מהדרום, החל קצין המילואים, מוטי אשכנזי בהפגנת יחיד מול משרד ראש-הממשלה.
אשכנזי סיים שירות מילואים של 3 חודשים ושבוע והיה מפקד המוצב היחיד, מוצב בודפשט, שלא נפל במתקפה המצרית בקו בר-לב.
אשכנזי התחיל את המחאה בשביתת רעב של 48 שעות בדרישה משר הביטחון משה דיין להתפטר כדי "לממש את עקרון האחריות המיניסטריאלית".
בימים הראשונים הפגין אשכנזי לבדו, לדבריו בימים הראשונים היו רבים שקיללו אותו וירקו לעברו.
אולם תוך מספר ימים הצטרפו לאשכנזי מפגינים רבים, רוב המצטרפים היו חיילי מילואים שהשתחררו.
למרות התגברות המחאה והצטרפותם של אלפים למוטי אשכנזי הודיע משה דיין כי איננו חושב להתפטר, בישיבת המפלגה הועלו טענות כנגד חברי-הכנסת מהמפלגה שביקרו במאהל המפגינים.
כאשר המחאה התרחבה הוזמן אשכנזי לפגישה בביתו של דיין.
בפגישה אמר לו שר הביטחון: "לא אתה נתת לי את המנדט ולא לך אני צריך להחזירו!".
ב-17 בפברואר 1974 התקיימה הפגנה גדולה של אלפי תומכים בהדחת דיין, המשתתפים היו חיילי מילואים, משפחות שכולות, משפחות השבויים והנעדרים ואזרחים שהגיעו לתמוך.
בהפגנה הודיע אשכנזי כי מתחילים באיסוף חתימות אזרחים להדחת דיין מתפקיד שר הביטחון.
כנגד ההפגנה להדחת דיין הייתה הפגנה קטנה יותר של משוחררי מילואים, פעילי מפלגה שהביעו תמיכה בדיין.
בין שתי קבוצות המפגינים היו חילופי האשמות, כאשר כל קבוצה טענה שהקבוצה היריבה מאורגנת על-ידי פוליטיקאים.
בישיבת סיעת ה"מערך" למחרת ההפגנה האשימו חברי-כנסת כי את אשכנזי מפעילים פוליטיקאים שרוצים להדיח את דיין.
כמו-כן הואשמו המפגינים שהם מבקשים להפוך את דיין ל"שעיר לעזאזל" ובכך להסיר את האשמה מאחראים אחרים.
בתקופה זאת עדיין לא הצליחה גולדה מאיר להרכיב קואליציה, בשל הרוב הקטן בו זכתה בבחירות.
יומיים אחרי ההפגנה הגדולה הודיע דיין כי לא יהיה חבר בממשלה הבאה, מוטי אשכנזי פרסם תגובה בה טען כי הודעת דיין היא תכסיס שנועד להפסיק את המחאה ולפיכך המחאה תימשך עד הרכבת הממשלה החדשה ללא דיין.
הודעתו של דיין לא פתרה את הבעיה במשא ומתן הקואליציוני, ראשת-הממשלה גולדה מאיר קראה לו בשבועות הבאים מספר פעמים לחזור בו ולהמשיך בתפקיד שר הביטחון.
לבסוף הודיע דיין כי לאור המצב הביטחוני המורכב הוא נענה לבקשתה של גולדה ויסכים לכהן כשר ביטחון בממשלה החדשה.
בעקבות הודעת דיין נסללה הדרך להקמת ממשלה ברוב קטן, אנשי המחאה הודיעו כי בכוונתם להגביר את פעולות המחאה וכי ידרשו גם את הדחתה של גולדה מראשות-הממשלה.
ב-24 במרץ 1974 הכריזו כל ארגוני המחאה שהם מתאחדים למאבק משותף בו יקראו לראשי המדינה לקחת אחריות על מלחמת יום-כיפור ותוצאותיה.
את המחאה המשותפת הובילו מוטי אשכנזי ואסא קדמוני, קצין צה"ל שזכה בעיטור הגבורה במלחמה.
באותו יום הושק אירוע המחאה המשותף הראשון, ארגוני המחאה הכריזו על "יום האחריות הציבורית" לציון 5 חודשים לסיום המלחמה.
לעצרת הגיעו עשרות אלפי משתתפים, הנואמים בהפגנה קראו להפקת לקחים מהירה מכשלי המלחמה לטובת סילוק האחראים ותחילת תהליך של תיקון ושינוי בחברה הישראלית.
דו"ח הביניים של ועדת אגרנט והשפעותיו
ב-3 באפריל 1974 הוגש דו"ח הביניים של ועדת אגרנט.
הוועדה המליצה על סיום תפקידו של הרמטכ"ל, דדו אלעזר וכן של ראש אמ"ן, האלוף אלי זעירא ושלושה מעוזריו תא"ל אריה שלו, סא"ל יונה בנדמן וסא"ל דוד גדליה קמ"ן פיקוד דרום.
לגבי אלוף פיקוד דרום, שמואל גונן (גורודיש) המליצה הוועדה כי יושעה מתפקידו עד הגשת הדו"ח הסופי, אולם עדיין לא קבעה מסקנה סופית לגביו.
לעומת זאת קבעה הוועדה כי תפקודו של הדרג המדיני היה תקין, גולדה מאיר זכתה למחמאות על תפקודה ואילו לגבי שר הביטחון, משה דיין קבעה הוועדה כי תפקודו היה סביר.
מייד עם פרסום הדו"ח הגיש הרמטכ"ל את התפטרותו לממשלה, אך בה בעת הצהיר כי נעשה לו עוול וכי שר הביטחון סירב לבקשתו לגיוס מוקדם של מילואים, מה שיכול היה לצמצם מאד את נזקי ההפתעה בימים הראשונים.
מסקנות הוועדה והטלת האשמה על אנשי הצבא בלבד עוררו זעם גדול בציבור.
הרמטכ"ל המודח, דוד (דדו) אלעזר הודיע כי בכוונתו לצאת למערכה ציבורית נגד מסקנות הוועדה, טענתו העיקרית הייתה כי הוועדה התעלמה מהחלטת שר הביטחון בנושא גיוס המילואים.
הטענות בציבור כנגד דו"ח הביניים היו כה קשות, עד כי חברי ועדת אגרנט שקלו להפסיק את עבודתם מבלי להשלים את הדו"ח הסופי.
מייד לאחר פרסום הדו"ח הציע דיין לכל הקצינים המודחים תפקידים חלופיים בצבא.
ראש אמ"ן המודח אלי זעירא קיבל הצעה להישאר בצבא בתפקיד אחר, לאלוף פיקוד הדרום שמואל גונן (גורודיש) הוצע לצאת ללימודים ואילו הקצינים המודחים בדרגות הנמוכות יותר שובצו בתוך יומיים לתפקידים חדשים.
הפעולות האלה נתפסו כ"הפרד ומשול" שממבצע שר הביטחון במטרה לבודד את הרמטכ"ל המודח ולהפריד בינו לבין הקצינים האחרים.
ב-5 באפריל 1974, יומיים לאחר פרסום הדו"ח התארגנה קבוצת של 10 שרים וחברי-כנסת מה"מערך" והודיעה כי היא תומכת בהתפטרותו של דיין מהממשלה.
להתארגנות הח"כים מה"מערך" הצטרפה מפלגת מפ"ם השותפה לקואליציה ובכך איבדה הממשלה את הרוב בכנסת.
לתמיכה בהדחת דיין הצטרפו חברי "המשמרת הצעירה" של מפלגת "העבודה" וכן 75 נציגי קיבוצים שנחשבו לחלק מבסיס התמיכה של המפלגה.
הטענה הייתה כי דיין הממונה על הרמטכ"ל והצבא נושא ב"אחריות מיניסטריאלית" והוא שותף מלא לאחריותם ולכן עליו להתפטר ולאפשר את תיקון המערכת.
למרות הלחצים סירב דיין להתפטר והודיע כי יהיה מוכן להתפטר רק אם הממשלה כולה תתפטר ויוכרזו בחירות חדשות.
התפטרות גולדה מאיר והדחת משה דיין
ב-11 באפריל 1974, תשעה ימים אחרי פרסום דוח ועדת אגרנט שהעניק שבחים לתפקודה, הודיעה ראשת הממשלה גולדה מאיר כי היא מתפטרת מתפקידה.
בהודעתה לחברי המפלגה אמרה: "אני מתפטרת....איני מסוגלת לשאת בעול הזה...אני מבקשת לא לנסות לשכנע אותי".
עם התפטרותה מהתפקיד, הפכה הממשלה לממשלת מעבר ונותרו שתי אפשרויות בפני חבריה - בחירת מחליף וכינון ממשלה חדשה באותו הרכב או הליכה לבחירות.
משה דיין האשים את חברי המפלגה כי חתרו נגדו ונגד גולדה והביא לנפילת הממשלה, לטענתו ההפגנות והתקשורת לא השפיעו עליה, אולם קבוצת חברי המפלגה שתבעו את פיטוריו שברו את רוחה.
דיין חזר על כך שאינו מתכוון להתפטר לאחר שוועדת החקירה קבעה שאינו אשם.
בעקבות דבריו הודיעה מפלגת מפ"ם השותפה בקואליציה כי לא תתמוך בממשלה החדשה אם דיין יישאר בתפקיד שר הביטחון, המשמעות הייתה שלא ניתן יהיה להרכיב קואליציה חדשה.
באותו היום נערכה עצרת המונים שדרשה בהובלת תנועת המחאה שדרשה כי דיין והאחראים הנוספים לא יכללו בממשלה החדשה, לארגוני המחאה הצטרפו בפעם הראשונה קבוצות של צעירי ה"ליכוד" והמפד"ל וכן ארגוני סטודנטים.
התפטרותה של גולדה מאיר יצרה מחלוקת במפלגת השלטון האם יש ללכת לבחירות חדשות או למנות מחליף ולנסות ולהקים קואליציה חדשה בכנסת הקיימת.
בישיבת המפלגה הוחלט לנסות ולהקים קואליציה חדשה ללא בחירות, מבחינת חברי המפלגה המועמד המוביל לראשות-הממשלה היה שר האוצר, פנחס ספיר, אולם ספיר סירב מפני שחשש כי הלחץ הציבורי יופנה כלפיו והשיב לחברי המפלגה כי יש לחזור אל הציבור וללכת לבחירות חדשות.
אחרי ספיר סירבו לפניות חברי המפלגה גם שר החוץ אבא אבן ושר המשפטים חיים צדוק.
בעקבות סירובם של ספיר, אבן וצדוק לקחת את התפקיד, הוחלט על בחירות מיידיות לראשות המפלגה, בבחירות התמודדו יצחק רבין ושמעון פרס שלא השתייכו לצמרת המפלגה ולא נתפסו כשותפים למחדל של מלחמת יום הכיפורים.
בבחירות ניצח רבין שזכה לתמיכת רוב וותיקי המפלגה, בעוד שבפרס תמכו דיין ואנשי מפלגת רפ"י, מייד לאחר זכייתו בראשות המפלגה החל רבין בהרכבת הממשלה החדשה.
במהלך תקופת המשא ומתן הקואליציוני נמשכה המחאה, ב-9 במאי 1974 קיימה תנועת המחאה עצרת גדולה ובה דרשו מרבין כי לא יכלול בממשלת אף אחד משרי "ממשלת המחדל" שכיהנה לפני המלחמה ובמהלכה.
בראש רשימת השרים הוצב שמו של משה דיין, אך אליו נוספו שמותיהם של שישה שרים נוספים, ביניהם שר האוצר פנחס ספיר ושר החוץ אבא אבן.
המפגינים הצהירו כי אם השרים הללו יתעקשו לקחת חלק בממשלה הם יטילו "מצור לא אלים" סביב בתיהם ולא ירפו עד שהללו יממשו את אחריותם.
ב-3 ביוני 1974 לאחר משא ומתן קואליציוני ממושך הושבעה ממשלתו הראשונה של יצחק רבין ברוב דחוק של 61 ח"כים.
משה דיין לא נכלל בממשלה, את מקומו כשר הביטחון תפס שמעון פרס, בנוסף לדיין לא נכללו בממשלה החדשה שר האוצר פנחס ספיר ושר החוץ אבא אבן.
בכך סיימו את תפקידם ארבעת בעלי התפקידים הבכירים ביותר בממשלה שכיהנה בתקופת המלחמה.
עם השבעת הממשלה החדשה תנועת המחאה סיימה בפועל את תפקידה על-אף שמוטי אשכנזי ניסה בשנים הבאות לחדש את פעולתה מספר פעמים בדרישות נוספות לקיום בחירות חדשות ולפתיחה מחודש של דיוני ועדת אגרנט.
התפטרותה של גולדה והקמת הממשלה החדשה בראשות רבין וללא משה דיין אפשרו ל"מערך" להישאר בשלטון ל-3 שנים נוספות, עד התפטרותו של רבין בגלל פרשת חשבון הדולרים.
בבחירות ב-1977 הובסה מפלגת "העבודה" בראשות שמעון פרס והודחה מהשלטון בפעם הראשונה מאז קום המדינה על-ידי ה"ליכוד" בראשות מנחם בגין.
בבחירות 1977 זכה ה"ליכוד" ב-43 מנדטים לעומת 32 מנדטים שקיבל "המערך".
המחאה למען שוויון בנטל היא מחאה אזרחית ישראלית למען שוויון בנטל הגיוס לצה"ל.
המחאה מתבטאת בפעילויות מחאה שונות, כמו, הפגנות ופניות לחברי הכנסת והממשלה, המיועדות להגביר את מודעות הציבור לנושא.
במהלך השנים קיבל הפטור מגיוס לחרדים מקום משמעותי ופוליטי בחברה בישראל.
אירועי המתקפה על ישראל ב-2023 ופרוץ מלחמת חרבות ברזל בעקבותיה, החריפו את פעולות המחאה, והדרישה לגיוס חרדים גברה הן בעם והן אצל הפוליטיקאים.
על רקע פקיעת הסדרים קודמים לפטור ודחיית השירות וכוונות לחוקק חוק חדש בנושא, התחדשו פעולות המחאה לטובת השוויון בנטל השירות ולהפחתת העומס הכלכלי הנובע מיציאתם של דחויי השירות ממעגל העבודה והתמיכה הממשלתית הציבורית הניתנת להם.
בנוסף, הדגיש הצבא כי חסרים לו עשרות אלפי חיילים על מנת לעמוד במשימותיו, בשל אובדן בגוף ובנפש והעומס על חיילי המילואים.
מראשית התפתחותו של עולם הישיבות, בתקופת בית שני, ועד ימינו עבדו מרבית היהודים, אם בתחום הדת ואם בתחומים אחרים, ורק מיעוט קטן מהם התמסרו לחלוטין ללימוד תורה.
עם הקמתה של מדינת ישראל חל שינוי משמעותי במצב זה ומרבית בני הקהילה החרדית החלו לפנות ללימוד ממושך בישיבות.
הסיבות שהביאו לכך היו רצונם של החרדים שניצלו מן השואה להקים מחדש את עולם התורה שחרב וההתמודדות הקשה שלהם עם הפיתויים שהציב העולם החילוני, החלוצי של אותה תקופה.
אחד התנאים שנדרשו מבחינתם לשם כך היה שחרור הצעירים החרדים מחובת השרות הצבאי, זאת כדי שלא יחשפו לחברה החילונית.
מכשול השרות הצבאי שעמד בפני החרדים עם קום המדינה הוסר בעקבות הסכמתו של ראש הממשלה דאז, דוד בן-גוריון, לפטור 400 בני ישיבות משרות זה באמצעות הסדר של דחיית השרות משנה לשנה, הסכמה שנבעה מן הצורך בקונצנזוס לאומי.
במשך השנים הלך והתרחב הפטור מגיוס צבאי.
בשנת 1958 עוגן הסדר "תורתם אומנותם" במסמך שהוציא מנכ"ל משרד הביטחון ובו נקבעו נוהלי דחיית השירות.
התפתחות הפטור לאחר המהפך ב-1977
בשנת 1977 בעקבות המהפך הפוליטי, הצטרפו החרדים לקואליציה.
ההסכמים הקואליציוניים עם ממשלת הליכוד, בראשות מנחם בגין, שהקים קואליציה צרה בהשתתפות אגודת ישראל, הגדילו את היקף המצטרפים להסדר "תורתו אומנותו".
מכסת המצטרפים להסדר הוסרה, בעקבות סלידתו של מנחם בגין מקביעת מכסה לכמות הלומדים, שהזכירה לו את ה"נומרוס קלאוזוס" שאותו חווה בפולין.
בהמשך נקבע שבהגיע תלמידי הישיבות לגיל 28 או עם היוולד להם שני ילדים יאלצו לעבור שירות מקוצר בלבד במידה שיחליטו לעזוב את הישיבות.
כתוצאה מהסדרים אלה עלה משנה לשנה מספר מקבלי דחיית שירות.
בשנת 2012 הגיע מספר תלמידי הישיבות שנמצאו בהסדר זה לכ-63 אלף, יותר מפי 100 מהכמות בקום המדינה.
בשנת 1974 רק 2.4% משנתון הגיוס היו תחת הסדר "תורתו אומנותו".
על פי מחקר של משרד התמ"ת היו בשנת 2010 62,700 בני אדם שגיוסם נדחה מתוקף הסדר
כדי להיכלל בהסדר, על המבקש להתחייב להקדיש את זמנו ללימוד ולא לעסוק בעבודה שמקובל לתת בגינה תמורה.
משרד האוצר הציג נתונים המצביעים על עלייה מהירה במספר האברכים והשוהים תחת הסדר תורתו אומנותו.
לפי נתונים אלו מספר התלמידים גדל בהיקף של 237% בין השנים 1985–1998, מספר האברכים גדל באותו פרק זמן בשיעור של 354%.
על רקע גידול מואץ זה במגזר החרדי ובעקבות החלטת בית המשפט העליון בבג"ץ רובינשטיין, הוקמה ועדת טל.
במהלך השנים מקום המדינה ולאחר המהפך התבטאה המחאה כנגד הפטור הגדל והולך, בסדרה של בג"צים שהחלו בתחילת שנות ה־70 ועד לימים אלו של מלחמת חרבות ברזל.
בשנת 1986 דחה בג"ץ את העתירה בנושא שהוגשה בשמם של שלושה משרתי מילואים כנגד שר הביטחון בנימוק שהחלטתו של שר הביטחון נמצאת במתחם הסבירות, ועם זאת נאמר כי "יש חשיבות, בסופו של חשבון, למספרם של בחורי הישיבה שגיוסם נדחה.
תחילת שילוב חרדים בשירות הצבאי
בשנת 1999, הוקמה עמותת נצח יהודה על ידי קבוצה של רבנים חרדים בתמיכת האגף הביטחוני-חברתי (אגף הנוער והנח"ל) במשרד הביטחון ואגף כוח האדם בצה"ל, במטרה לספק מענה לנוער חרדי שאינו מוצא את מקומו בלימוד תורה בישיבה.
כתוצאה משיתוף פעולה זה הוקם גדוד הנח"ל החרדי שהשתלב בשנת 2005 בחטיבת כפיר, בשמו הנוכחי - גדוד 97 - "נצח יהודה".
במהלך השנים הגיע והתייצב גיוס חרדים במסגרות נצח יהודה לכמות של כ-1200 בשנה.
ב-2023 נחשף כי למרות הגידול באוכלוסייה החרדית בעשור האחרון, לא עלה מספר המתגייסים.
חקיקה ופעולות מחאה בשנות האלפיים
בבג"ץ רובינשטיין שהוגש ב-1998 לאחר ששיעור הפטורים מגיוס טיפס ל-7.4 אחוז, התערב בג"ץ לראשונה וקבע שעקב מספר הפטורים שניתנו, סמכות זו אינה בידי שר הביטחון והורה לחוקק חוק שיסדיר את העניין בכנסת תוך שנה.
בעקבות בג"ץ זה, הקימה הכנסת את ועדת טל.
החל מ-1999 במהלך הבחירות לכנסת החמש עשרה ובתחילת שנות האלפיים הוליכה את המחאה מפלגת שינוי.
בשנת 2000, החלה מחאה עממית כאשר הוקמה תנועת "התעוררות" על ידי בחורים צעירים יוצאי יחידות לוחמות, ביניהם איתי בן חורין ובועז נול מתוך התנגדות למתווה הדחייה והפטור משירות שהוליכה ועדת טל.
ב-23 ביולי 2002 אושר בכנסת, בעקבות המלצותיה של ועדת טל, חוק דחיית שירות לתלמידי ישיבות שתורתם אומנותם, התשס"ב-2002. החוק, שנודע בשם "חוק טל", איפשר המשך מתן דחיית גיוס לבחורי הישיבות בכפוף לתנאים המפורטים בו וניתן לו תוקף לחמש שנים.
בשנת 2007 הוקם "הפורום לשוויון בנטל" במחאה כנגד מתכונתו של חוק טל ובמטרה לפעול לקידום חלוקה שוויונית של נטל השירות במדינת ישראל, לקידום שרות אזרחי כתחליף לשירות החובה ולפעול לקידום תגמול למי שמשרת שירות צבאי או אזרחי.
בעקבות פסילת החוק הוקמה הוועדה לקידום השוויון בנטל (ועדת פלסנר), ובה עשרה חברים, בהם ח"כים ונציגי ציבור במטרה לגבש חוק חלופי לחוק טל.
הוועדה החלה בדיוניה ב-21 במאי 2012, וראש הממשלה ביקש שהמסקנות יגובשו עד סוף חודש יולי 2012.
חרף זאת, פרסם ח"כ יוחנן פלסנר, יו"ר הוועדה, את המלצותיו.
לאחר הבחירות לכנסת בינואר 2013 והרכבת ממשלת ישראל השלושים ושלוש, הוקמה בעקבות ההסכם הקואליציוני ועדת שרים בראשותו של יעקב פרי, שהמליצה על תוכנית גיוס אשר לפיה יהיו פטורים מגיוס רק 1,800 "מתמידים" בכל שנתוןוהכינה הצעת חוק בתחום זה.
חוק זה, חוק השוויון בנטל אושר בכנסת שנת 2013.החוק קבע כי צעירים חרדים יתגייסו בהדרגה לשירות צבאי ואזרחי לפי מכסות (5,200 מתגייסים ב-2017).
אם לא ימולאו המכסות, ב-2017 תחול חובת גיוס על כל חרדי מגיל 21, למעט 1,800 "עילויים" - כולל סנקציות פליליות.
בשנים 2012 - 2015 התקיימו פעילויות מחאה רבות ביוזמת "הפורום לשוויון בנטל", לאחר פסילת חוק טל ובעקבות חקיקת חוק השוויון בנטל שהחל בדחיית ההחלטה על גיוס חרדים בארבע שנים.
בנובמבר 2015, כמה חודשים לאחר שהוקמה ממשלת ישראל השלושים וארבע וברקע של אישור תקציב המדינה, הוכנס תיקון לחוק שרות הביטחון הכללי, בהתאם להסכמים הקואליציוניים בין הליכוד והמפלגות החרדיות שהתנו את תמיכתן בנתניהו בדחיית החוק.
התיקון שאושר בכנסת איפשר את דחיית יישום חוק השוויון בנטל בשש שנים (לשנת 2023), ולמעשה הסיר מעל צעירים חרדים את חובת הגיוס לצה"ל.
בנוסף בוטלו למעשה הסנקציות הפליליות במקרה שהחרדים לא היו עומדים ביעדי הגיוס.
זאת, משום שבלשון התיקון לחוק נקבע כי הסמכות לחלוקת פטורים מגיוס תהיה בידי שר הביטחון, שיוכל לעשות זאת כראות עיניו "על פי יעדי הממשלה".
פחות משנתיים לאחר מכן, ב-2017, בעקבות פנייה לבג"ץ קבע בית המשפט כי החוק החדש גורם לפגיעה בשוויון ובזכות לכבוד האדם.
עם זאת ההחלטה הייתה לבטלו רק בחלוף שנה מפרסום ההחלטה, כדי שבפרק זמן זה תוכל המדינה להסדיר בדרך אחרת - הפעם חוקתית - את מעמד לומדי התורה.
בהמשך האריכו השופטים, לבקשת המדינה, את תוקפו מספר רב של פעמים, בין היתר בגלל המשבר הפוליטי בשנים 2022-2019.
תוקפו של חוק זה פקע סופית ב-1 ביולי 2023. החל מאותו יום בוטלו הדחייה והפטורים לצעירי המגזר החרדי, שנהנו מהם במשך עשרות שנים.
החל מתאריך זה, הם נכללים בחוק שירות ביטחון ומחויבים בגיוס לצה"ל.
בהסכמים הקואליציוניים להקמת ממשלת ישראל השלושים ושבע, הובטח למפלגות החרדיות על פי דרישתן לקדם חוק יסוד שלפיו יהיה פטור גורף מגיוס והטבות משמעותיות ללומדי תורה: "לעניין זכויותיהם וחובותיהם יראו במי שקיבלו על עצמם להתמסר ללימוד תורה כמי שמשרתים שירות משמעותי".
בהתאם הגישה מפלגת יהדות התורה ביולי 2023 הצעת חוק יסוד לימוד תורה.
הצעת החוק הוגשה מיד לאחר חקיקת החוק לביטול עילת הסבירות, ונועדה לטפל בפקיעת תוקפו של חוק הגיוס מ-2015.
היוזמה לחקיקת חוק זה, שהתלוותה ונתמכה בפעילות "הרפורמה המשפטית", עוררה כעס בציבור שכיוון אליה חלק מפעילויות המחאה כנגד המהפכה המשפטית.
כתוצאה מהמחאה הודיע הליכוד במועד הגשת הצעת החוק כי היא לא תקודם.
על רקע זה התקיימו מספר הפגנות בבני ברק בקריאה "לא נאפשר כפייה דתית, הדרת נשים ואי שוויון בנטל בחסות ההפיכה".
הוקם גם ארגון "אימהות בחזית", הקורא לשוויון בנטל.
באוגוסט 2023 דרשו מפלגות יהדות התורה ודגל התורה לחוקק פסקת התגברות כוללת, כדי לעקוף התערבות של בג"ץ.
בספטמבר 2023 הודיע ראש סיעת יהדות התורה יצחק גולדקנופף כי מפלגתו קיבלה הוראה חד משמעית מהרבנים, "ללכת עם חוק הגיוס עד הסוף", תוך דרישה לעמידה בהסכמים הקואליציוניים.
מערכת הביטחון הביעה התנגדות נחרצת להצעת החוק.
בסקר של המכון למחקרי ביטחון לאומי הייתה התנגדות של 68 אחוז מהנסקרים לחוק גיוס, לפיו חרדים יהיו פטורים באופן גורף משירות חובה.
הצעת החוק נועדה לקידום כהצעת חוק פרטית של יהדות התורה, בתחילת מושב החורף.
אך לפני תחילת מושב זה בוצעה מתקפת הפתע של החמאס בתאריך ה-7 באוקטובר 2023 והחלה מלחמת חרבות ברזל.
ב-2023, לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל הוקם "מטה המילואימניקים לשירות שווה" על ידי יאיא פינק ו"פורום לוחמים.ות לשוויון בנטל" בראשות האלוף במיל' נעם תיבון.
תנועת "אמא ערה" שחברותיה הן אימהות של לוחמים ולוחמות בצה"ל מכל חלקי הארץ, קראו בנובמבר 2024 לגיוס שווה לכולם, למען ילדיהן הממשיכים לשרת בחזית, באמירה: "אמנם הציבור ער לאי-הצדק של חוק הגיוס ובכל זאת חשוב לנו לשקף בתוך הקושי הזה גם את התחושות הקשות שחוות אימהות ללוחמים, כאשר הלוחמים בפנים".
עם התמשכות המלחמה, קמה מחאה של נשות הציונות הדתית הכוללת בנות משפחה של לוחמים וביניהן אלמנות ואימהות ללוחמי צה"ל שנפלו במלחמה וקוראת לשוויון בנטל וכנגד חוק שיפטור אוכלוסייה שלמה שבוחרת לא להתגייס.
בעקבות הדברים במהלך מסיבת עיתונאים שכינס "פורום לוחמים.ות לשוויון בנטל" וארגון "אחים לנשק" ציין האלוף במיל' נעם תיבון כי "בתרחיש של שתי חזיתות, חסרות לצה"ל שלוש אוגדות, 10,000 חיילים, לא ניתן להסכמים שקשורים להישרדות פוליטית לפגוע בביטחון ישראל.
אני קורא לחברי הכנסת מכל הסיעות לפעול למען ביטחון ישראל ולגיוס חרדים לצה"ל עכשיו כפי שדורש שר הביטחון" בהמשך למסיבת העיתונאים התקיימה הפגנה למען שוויון בנטל בהשתתפות מעל 10,000 משתתפים.
דיונים בהצעת החוק לשילוב בני ישיבות לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל
לקראת פקיעת תיקונים 19 ו-21 לחוק שירות ביטחון ביוני 2023. החליטה הממשלה ב-25 ביוני 2023 לקדם הצעת חוק שתעגן הסדרים הנוגעים לשירות בצה"ל.
על פי התכנון, ב-27 במרץ 2024 טיוטת הצעת החוק אמורה הייתה להיות מובאת לאישור הממשלה, אולם בשל אי הסכמות ביחס לסוגיות שונות הקשורות לתוכן החוק, נדחתה ישיבת הממשלה שהחליטה לא לבקש דחייה נוספת מבג"ץ לגבי הגשת תשובת המדינה לעתירות נגד חוק הגיוס, ושההכרעה בעניין תעבור לידי בג"ץ.
למחרת בג"ץ הוציא צו ביניים המורה למדינה להפסיק את תקצוב הישיבות החרדיות אשר תלמידיהן אינם מתגייסים לצבא, החל מ-1 באפריל.
עוד נקבע כי תקציב חלקי יימשך עד לסוף שנת הלימודים.פסיקה זו עוררה התנגדות של שרים בממשלה ושל חלקים מקרב הציבור המסורתי והחרדי בישראל וקמו התארגנויות אזרחיות להשלמת המימון לתלמידי הישיבות.
על פי לוח הזמנים שגיבשה הממשלה, עד 21 באפריל 2024 יוגש תזכיר החוק.
עד 19 במאי הצעת החוק תאושר בממשלה, ועד 29 ביוני החוק יובא לאישור הכנסת.
לוח זמנים זה לא מומש, ועד 30 ביוני לא אושר בכנסת חוק הגיוס.
כתוצאה מכך, החליטה הממשלה לנסות להעביר את חוק הגיוס עד לסיום מושב הקיץ של הכנסת בסוף יולי 2024. גם שאיפה זו לא מומשה עד ליציאת הכנסת לפגרת הקיץ ב-28 ביולי 2024.
במקביל לעיסוק בהצעת החוק לפטור מגיוס ולהסדרי שילוב בני ישיבות בצה"ל ולאור צורכי הביטחון בעקבות מלחמת חרבות ברזל, הונחו ביוני וביולי 2024 על שולחן הכנסת הצעות לתיקונים מס' 27 ו-28 לחוק שירות הביטחון להעלאה בגיל הפטור למשרתי מילואים ולהארכת השירות לכל החיילים הנמצאים בשירות סדיר.
על פי מתווה החוק, בחורי ישיבות ש'תורתם אומנתם' יהיו פטורים מגיוס.
לבחור החרדי שאינו עומד בהגדרת 'תורתו אומנותו' תינתן אפשרות לבחור אם לשרת בצבא או לשרת במסגרות התנדבותיות כדוגמת איחוד הצלה, משטרה וכדומה.
בעקבות ביקורת ממשרד האוצר, חזרה בה הממשלה מכוונתה להעלות את גיל הפטור ל-35.
ב-11 באפריל 2024 פורסם כי המפלגות החרדיות הסכימו לקביעת יעד של 25% ממחזור הגיוס החרדי כבר בשנים הראשונות לתחולת החוק.
משמעות הדבר היא שבמחזור הגיוס הראשון שלאחר תחולת החוק יגויסו כ-3,000 חרדים לשירות צבאי או לאומי.
ב-15 במאי 2024 הודיע ראש הממשלה בנימין נתניהו כי החליט לקדם את הצעתו של שר הביטחון בני גנץ מממשלת ישראל השלושים ושש לחוק הגיוס, שעבר אז בקריאה ראשונה, בהסתמך על דין הרציפות.
למחרת הודיעה היועצת המשפטית לממשלה גלי בהרב מיארה כי יש מניעה משפטית לקדם את החוק מאחר שהצעת החוק "נעדרת תשתית עובדתית ומתעלמת מעמדת שר הביטחון".
עם הפרסום הבהיר יוזם החוק, גנץ, ש"החוק לא רלוונטי למציאות של אחרי 7/10" וש"מדינת ישראל זקוקה לחיילים ולא לתרגילים פוליטיים".
בעקבות ערר של המחנה הממלכתי על ההחלטה בטענה שאינו עונה עוד על הדרישות עקב המלחמה ולקראת ישיבת ממשלה על הערר, אמר שר הביטחון שמדובר באתגר לאומי שהמדינה מתמודדת איתו כבר שנים רבות.
אתגר לאומי שהגיע לפתחנו בשעת מלחמה שלא ידענו כמותה 76 שנים.
המלחמה והאתגרים הביטחוניים שניצבים לפנינו מוכיחים שצריך את המשרתים החרדים, זה צורך מבצעי ממשי, אנחנו צריכים עוד חיילים בכל התפקידים, לדברי שר הביטחון גם בחברה החרדית יש שעת רצון, כשלאחר פרוץ המלחמה מזהים בחלקים גדולים של הציבור החרדי, רצון לקחת חלק במאמץ מלחמתי.
בסוף פברואר 2024, הוציא בג"ץ צו למדינה לנמק מדוע לא תבוטל החלטת הממשלה המונעת גיוס תלמידי ישיבות.
האלוף במיל' סגן הרמטכ"ל לשעבר דן הראל אמר שיש כאן שתי מגמות שמתנגשות.
"הבנו ב-7 באוקטובר שהצבא קטן על המדינה ושחייבים להגדיל אותו.
בנוסף הצטרפו לעתירות בנושא גיוס בני ישיבות גם אחים לנשק וקבוצת אימהות לחיילים.
ב-27 במאי 2024 החליטה הממשלה לדחות את הערר ולקדם את הצעת החוק מ-2022 תוך כוונה להשלים את חקיקת החוק עד סוף כנס הקיץ.
ב-10 ביוני 2024 החליטה הכנסת להחיל דין רציפות על הצעת החוק מ-2022. בעקבות ההחלטה הועברה הצעת החוק לדיון בוועדת החוץ והביטחון לשם הכנתה לקריאה שנייה ושלישית.
הדיון הראשון בהצעת החוק התקיים בוועדה ב-25 ביוני 2024, מספר שעות לאחר החלטת בג"ץ שבה נקבע כי "לא נתונה למדינה הסמכות להורות על הימנעות גורפת מגיוסם, ועליה לפעול בהתאם להוראות חוק שירות ביטחון".
בפתח הדיון אמר יו"ר הוועדה, יולי אדלשטיין, כי חוק הגיוס "יעבור בהסכמה רחבה או שלא יעבור בכלל".
בישיבת ועדת החוץ והביטחון מ-1 ביולי 2024, הביע שר הביטחון גלנט עמדה בעד ויתור על חוק גיוס וקביעת תקנות ממשלתיות בעניין זה.
לאחר התייעצות שקיים גלנט עם הפיקוד העליון של צה"ל ב-9 ביולי 2024, החליט להתחיל בגיוס ראשון של חרדים כבר במהלך אוגוסט.
בחודשים יוני עד ספטמבר 2024 התקיימו 11 ישיבות של ועדת החוץ והביטחון בדיון בהצעת החוק כאשר את הישיבה האחרונה מבין אילו שהתקיימה ב-2 בספטמבר סיים ראש הוועדה, ח"כ יולי אדלשטיין באומרו כי אינו רוצה לבזבז את הזמן של הוועדה ומעוניין להתקדם לעיסוק בסוגיות מעשיות.
בינואר 2025 התחדשו הישיבות לאחר פיטוריו של שר הביטחון יואב גלנט עם הצגת עקרונות של ישראל כץ שר הביטחון החדש לקידום מתווה גיוס.
המחאה בנקאית או שיק בנקאי הוא המחאה המונפקת על ידי בנק, ולא על ידי אדם פרטי או ישות משפטית אחרת.
זהו אמצעי תשלום בטוח יותר משיקים רגילים, כיוון שהבנק מתחייב לשלם את הסכום הנקוב בשיק במלואו, ללא תלות במצב החשבון של הלקוח שהזמין את השיק.
המחאה בנקאית נחשבת לבטוחה מבחינה פיננסית כי הכסף נלקח מחשבון הלקוח כבר בעת הנפקתו, ולא ביום ההפקדה כמו בשיק רגיל, ולכן הבנק יכול להבטיח את התשלום למוטב.
שיק רגיל מייצג הוראה להעביר סכום כסף מחשבון המושך לחשבון המוטב.
כאשר המוטב מפקיד את השיק לחשבונו, השיק מאומת במסלקה ולאחר מכן מתבצעת העברת הכספים מתבצעת.
לכל אדם, או חברה, המפעילים חשבון עו"ש יש סמכות למשוך שיקים כנגד הכספים המאוחסנים בחשבון זה, אלא אם הוגבלו על ידי הבנק.
עם זאת, אי אפשר לחזות מתי יופקד השיק לאחר משיכתו.
מכיוון שהכספים המיוצגים על ידי שיק אינם מועברים עד להפקדת השיק וסליקתו, ייתכן שבחשבון המושך לא יהיו מספיק כספים כדי לכבד את השיק כאשר ההעברה תתרחש לבסוף.
השיק הלא מכובד או ה'מוחזר' הזה הוא כעת חסר ערך והמוטב לא מקבל כסף, וזו הסיבה ששיקים בטוחים פחות ממזומן.
לעומת זאת, כאשר אדם מבקש שיק בנקאי, סכום השיק, בתוספת כל עמלות והחיובים הרלוונטיים, מחויב מיד מחשבונו.
יש בנקים המאפשרים רכישה של שיק בנקאי בעבור מי שאינו לקוח הבנק, או שאינו בעל חשבון בנק כלל.
אז, אותו אדם יידרש לשלם עבור השיק במזומן, בכפוף לחוק החלת איסור הלבנת הון, ולמדיניות ההנפקה של הבנק.
מכיוון שכספי השיק הבנקאי חויבו מראש, הם כבר הוכחו כזמינים.
המשמעות היא שהסכום יתכבד, אלא אם השיק מזויף, גנוב, מבוטל או שהבנק שהנפיק אותה פשט את הרגל לפני שההמחאה הופקדה וסולקה.
ישנו סייג בכך שהפרוטוקולים של הבנק עשויים להכריז על המחאה כישנה מידי מכדי שתהיה תקפה.
במדינת ישראל, תוקפו של שיק בנקאי הוא 7 שנים.
כמו סוגים אחרים של שיקים, גם המחאה בנקאית נדרש לסלק, ולכן יחלפו מספר ימים עד שהכספים יזוכו באופן מוחלט בחשבון המוטב.
במדינות שונות קיים "שיק קופאי", מוצר הדומה לשיק בנקאי אך לא זהה.
שיק קופאי נמשך ישירות על ידי הבנק המנפיק אותו, חתום על ידי נושא משרה או עובד בבנק מטעם הבנק כמושך, ומהווה התחייבות ישירה של אותו בנק.
בפקודת השטרות, המחאה בנקאית מוגדרת בסעיף 83 (ב) כך: "מימשך בנקאי"...
פירושו מימשך בר־פרעון עם דרישה, משוך על ידי בנק או מטעמו על עצמו, בין שפרעונו במשרדו הראשי ובין במשרד אחר שלו".
המחאה נגד תוכנית ההתנתקות (מכונה גם: המחאה נגד גירוש גוש קטיף או המחאה נגד העקירה מגוש קטיף) החלה זמן רב בטרם התקבלה תוכנית ההתנתקות בכנסת.
עם אישור ההכנות לתוכנית בכנסת ב־26 באוקטובר 2004 (אך לא לביצועה בפועל) התגבר גל המחאה, והוא הלך והתגבר עם התקדמות ההכנות לביצוע ההתנתקות.
המחאה נגד התוכנית, שסומלה בצבע הכתום, הייתה בין המחאות המשמעותיות בתולדות הדמוקרטיה הישראלית.
אף שבין מתנגדי התוכנית היו גם חילונים וחרדים, ציבור המפגינים השתייך ברובו המכריע לזרם הדתי־לאומי.
טענות נגד תוכנית ההתנתקות עצמה
בראש ההתנגדות להתנתקות עמד הציבור הדתי לאומי.
התנגדותו נבעה בראש ובראשונה ממניעים דתיים ומאמונתו שאחיזתה של מדינת ישראל בארץ ישראל היא בעלת משמעות דתית ומהווה חלק מתהליך הגאולה.
על פי דעה אחרת, שהביע גם שופט בית המשפט העליון, אדמונד לוי, עזה היא חלק מנחלתו ההיסטורית של העם היהודי ואין בכוח חוק רגיל להפקיע את זכות העם על ארצו.
אחרים התנגדו לתוכנית מחשש שהיא תהווה אסון ביטחוני.
הם הזהירו מההשלכות הביטחוניות של פינוי רצועת עזה, לטענתם, ומהלקח שיפיקו ארגוני הטרור לפיו ניתן להבריח את צה"ל בכוח.
דעה זו בוטאה למשל על ידי הרמטכ"ל לשעבר משה יעלון שטען בוועדת החוץ והביטחון של הכנסת שנסיגה חד צדדית מרצועת עזה תהווה "רוח גבית לטרור".
בספרו "דרך ארוכה קצרה" מצדיק יעלון טענה זאת, וטוען שההתנתקות היא שהביאה לניצחון החמאס בבחירות והיוותה גורם למלחמת לבנון השנייה .
בנוסף, טענו מתנגדי התוכנית להקבלה בין טרנספר של פלסטינים מהשטחים לבין פינוי הישראלים מעזה.
הם גרסו כי אלה הרואים בראשון מעשה לא מוסרי חייבים למחות גם נגד השני, המבזה את כבוד האדם וחירויותיו הבסיסיות ביותר.
כמעט כל המפונים התנגדו להתנתקות וסירבו לעזוב את הבית, הקהילה והעסקים (בעיקר חקלאות) שהקימו שם.
טענות נגד דרך קבלת התוכנית
בנוסף, לדעת מתנגדי התוכנית, דרך קבלת התוכנית, בניגוד להתחייבויותיו של ראש הממשלה דאז אריאל שרון ערב הבחירות ובניגוד להחלטת מתפקדי הליכוד, אינה דמוקרטית.
לטענתם, גם דרך העברת התוכנית בממשלה ובכנסת הייתה לא דמוקרטית כאשר הוא פיטר את מתנגדי התוכנית, כדי ליצור רוב בהצבעה, וחילק תפקידים לחברי כנסת תמורת תמיכה בתוכנית בהצבעות בכנסת .
חלק מהמתנגדים להתנתקות טענו שמניעי שרון להתנתקות היו אישיים ופסולים – להתחמק מהחקירות הפליליות שנפתחו נגדו .
בנוסף לכך, הועלתה הטענה כי המערכת המשפטית מצידה סגרה את תיק פרשת האי היווני כדי לא לפגוע בהתנתקות.
בעקבות החלטת הממשלה על התחלת החקיקה ליישום תוכנית ההתנתקות יצאו אנשי גוש קטיף בקמפיין ציבורי בשורה של פעילויות נגד ההחלטה.
ב-11 בינואר 2004 התקיימה עצרת המונים בכיכר רבין בתל אביב, תחת הכותרת "ישראל לא תתקפל", בהשתתפות כ-120 אלף איש.
אחת מהפעילויות הייתה ליצור שרשרת אנושית לאורך 90 הקילומטרים מגוש קטיף לכותל המערבי, ביום 25 ביולי 2004, בסמוך לתשעה באב.
על פי דיווחי המשטרה הגיעו לשרשרת האנושית כ־130 אלף איש שעמדו בצידי הכבישים בין גוש קטיף לירושלים, במפגן שקט של הזדהות עם תושבי גוש קטיף.
לעומת המפגן השקט הזה, היו מתנחלים שהתראיינו לטלוויזיה והודיעו שלא יוציאו אותם חיים משם.
ראש השב"כ אבי דיכטר התריע בישיבת ממשלה שגברו הסיכונים שאיש ימין קיצוני ינסה לפגוע באריאל שרון ועורר סערת רוחות.
ב־13 בספטמבר 2004 הפגינו 40 אלף מפגינים בכיכר ציון בירושלים.
ב-13 באוקטובר 2004 התקיימו מאה הפגנות בו זמנית במאה צמתים ברחבי הארץ, תחת הכותרת: "ישראל מתחברת, ישראל לא רוצה להתנתק", אך בניגוד לציפיות המארגנים השתתפו בהן רק כמה אלפים.
ב־26 באוקטובר 2004, אושרה תוכנית ההתנתקות המתוקנת בהצבעה בכנסת ברוב של 67 נגד 45 ו־7 נמנעים.
בהחלטה לא אושר פינוי בפועל של התנחלויות אלא רק הכנת המסגרת ליישום תוכנית ההתנתקות.
בתחילת ינואר 2005, דניאלה וייס, ראש המועצה המקומית קדומים, קראה לחיילי צה"ל לסרב לפקודת פינוי ונחקרה במשטרה.
קציני צה"ל דתיים הוכנסו לרשימת הטרדה שהופצה בהתנחלויות ובוצעו נגדם התנכלויות שונות.
34 קציני מילואים מחטיבת בנימין ובהם שלושה מג"דים, כתבו במה שכונה "מכתב קציני הימין", שדגל שחור מתנוסס על פקודת פינוי, ושהם יסרבו ללבוש מדים ביום הפינוי.
הקצינים, שסירבו לחזור בהם מתוכן המכתב, הודחו מהצבא בידי אלוף פיקוד המרכז משה קפלינסקי.
אוהל מחאה הוקם ליד הכנסת ומאות ישבו להפגין בו.
אוהל המחאה (שנפתח ב־2 בינואר) הכיל דוכני מידע ופעילות של אנשי גוש קטיף.
באזור האוהל נערכו מספר הפגנות ותפילות; בין הבולטות שבהן:
תפילת ערב ראש חודש שבט וההפגנה שכונתה על ידי משתתפיה "אם כל ההפגנות", בדרישה לקיים משאל עם על התוכנית.
לפי הערכות המשטרה השתתפו בה כ־150 אלף איש.
ב־15 בפברואר התקיימה הפגנה באגם בנווה דקלים, שבה השתתפו כ־15,000 איש.
במקביל התקיימו הפגנות בירושלים, פתח תקווה ובעוד מקומות בצמתים מרכזיים.
כמו כן התקיימה באותו יום הפגנה וכנס של אנשי הגליל נגד תוכנית ההתנתקות.
לפי הערכות המארגנים, השתתפו ביום זה בכלל ההפגנות מעל 100,000 איש.
לקראת יום העצמאות פתחו המתנחלים ב"מבצע כתום" שבמסגרתו חולקו (במימון מועצת יש"ע) סרטים כתומים רבים שתחילה הוצמדו לדגלי ישראל ולאחר מכן לאנטנות של מכוניות.
כתגובה לכך, פתחו תומכי ההתנתקות בתחילת יולי (במימון "המפקד הלאומי", של עמי אילון) במבצע נגדי של חלוקת סרטים כחולים־לבנים; זאת, בצד יוזמה פרטית של קשירת סרטים ירוקים ויוזמה של שלום עכשיו לסרטים כחולים בלבד.
שתי היוזמות לא זכו להצלחה רבה כמו זאת של הסרטים הכתומים.
בנוסף להפגנות ולמחאה השקטה, החלו פעילי ימין – בעיקר מתנועות הבית הלאומי, חב"ד, ועוד – לחסום כבישים ראשיים.
בנוסף, קרא חבר הכנסת אריה אלדד מהאיחוד הלאומי לפתוח במרי אזרחי בלתי־אלים נגד תוכנית ההתנתקות.
פן נוסף של מחאה הופגן כאשר מספר ח"כים מהימין (כגון אפי איתם, אריה אלדד, אורי אריאל ויורי שטרן) אף העתיקו את מקום מגוריהם ליישובים שמיועדים לפינוי.
בתחילת יולי פתחו חברי הכנסת של הליכוד המתנגדים לתוכנית (בראשות עוזי לנדאו) בקמפיין, הכולל פרסום חוצות, המנסה לשכנע את הציבור להתנגד לתוכנית מטעמים ביטחוניים.
בקמפיין צוטטו אישים ביטחוניים בכירים (כראש השב"כ, יובל דיסקין, והרמטכ"ל לשעבר, משה יעלון), בדבר הסכנות שטומנת בחובה התוכנית.
קבוצה גדולה מרבני הציבור הדתי־לאומי בראשות הרב אברהם שפירא קראו לסרב לפקודת הפינוי.
הם הסתמכו על דברי הרמב"ם במשנה תורה הלכות מלכים: "אם גזר המלך לבטל מצווה אין שומעין לו" (ג' י').
הרב מרדכי אליהו הורה שאסור לבצע את התוכנית ויש לנסות בכל דרך להתחמק ממנה.
בנוסף לכך הרב אליהו אמר בעצרת "היה לא תהיה".
לעומתם הרבנים שלמה אבינר ומרדכי אלון התנגדו לסירוב פקודה מטעמים שונים.
הרב אלון אף גינה את חוסמי הכבישים וכינה אותם בריונים.
הרב יואל בן נון, טען כי להחלטת הממשלה יש לא רק סמכות חילונית אלא תוקף הלכתי ברור אף מבחינה תורנית.
אחד הטיעונים המרכזיים נגד סירוב פקודה הוא, שרק המדינה סוברנית לקבוע את הגבולות של מצוות יישוב ארץ ישראל לפי כוחה ורצונה, ובזה יש הבדל מהותי בין מצווה זאת שהיא ממלכתית ביסודה, לבין מצוות פרטיות כמו שבת וכשרות.
עידן, מדריך קרב מגע בגבעתי היה הראשון שסירב פקודה בצה"ל במסגרת ההכנות להתנתקות.
עוד באותו שבוע שני חיילי גדוד "נצח יהודה" של הנח"ל החרדי, סירבו להיכנס לשיעורי הכנה להתנתקות אשר התקיימו במסגרת קורס מפקדי כיתות בביסלמ"ח.
רב"ט אבי ביבר, לוחם חיל ההנדסה הקרבית מההתנחלות תקוע, היה החייל הראשון שסירב פקודה בפומבי (אל מול כלי תקשורת) בעת הריסת מבנים נטושים בשטח המואסי, ונידון על כך ל־56 ימי מחבוש.
כשלושה שבועות לאחר מכן, סירבו עשרה חיילים מגדוד לביא לביצוע פקודה הקשורה לסגר.
החיילים נשפטו והמחלקה פורקה בהוראת הרמטכ"ל, שהורה לגלות "אפס סובלנות לגילויי סרבנות".
חייל בגבעתי נשלח לכלא ל־21 ימי מחבוש, על שסירב להסיר מעליו צמיד כתום, המביע הזדהות עם תושבי גוש קטיף.
התמיכה במתנחלים ירדה בעקבות מעשי אלימות חמורים שנקשרו בהם: הכאת נער פלסטיני שנקלע לעימות בין תושבים פלסטינים מאזור המואסי למפגיני ימין, שהגיעו ברובם מחוץ לגוש קטיף והתבצרו בניגוד לחוק במלון ביישוב נווה דקלים.
חיילי צה"ל נאלצו לגונן על הנער בגופם מפני המתיישבים שתקפו אותו לאחר שאיבד את הכרתו מסיבה לא ברורה., פיזור מסמרים בכבישים (מאוחר יותר טענו גורמי ימין שהיו אלה מעשיהם של פרובוקטורים מהשב"כ), ואף חשד כי נרקמה תוכנית להצית מכוניות בכבישים.
כל הארגונים המתנגדים להתנתקות הכחישו כל קשר לאירועים אלה ואף קראו למשטרה לעצור את המבצעים.
אירועים נוספים נשאו אופי פלילי והיוו עבירה על החוק.
ב־17 ביולי הונח מטען דמה בתחנה המרכזית בירושלים.
אל המטען הוצמד פתק "ההתנתקות תתפוצץ לכם בפנים".
יומיים קודם לכן נמצאו מטענים דומים בשתי תחנות רכבת בתל אביב וב־14 ביולי גם בצומת סגולה.
ב־30 ביולי הונח מטען דומה בבני־ברק.
מניחי המטען בירושלים נתפסו והתחוור כי הם חיילי הנח"ל החרדי, שניצלו את הבדיקה הביטחונית הרופפת הנערכת לחיילים בכניסה לתחנה המרכזית לביצוע מעשה פלילי.
החודש האחרון לפני ביצוע התוכנית
באמצע יולי צעדו עשרות אלפי מתנגדים להתנתקות מנתיבות לעבר מחסום כיסופים, בכוונה מוצהרת לצעוד לתוך גוש קטיף המסוגר ב"צעדת התחברות".
אלפי שוטרים וחיילים חסמו את נתיב הצעדה לפני כפר מימון, עד שהוחלט לאפשר לצועדים ללון בתוך הכפר ולכתר אותו.
המשטרה, שניסתה למנוע מאוטובוסים ברחבי הארץ להביא מפגינים, ספגה ביקורת חריפה על פגיעה בחופש הביטוי וחופש התנועה (למשל הסופר סמי מיכאל מהאגודה לזכויות האזרח).
הצעדה התפזרה לבסוף בשלום, אך מועצת יש"ע הודיעה שתארגן הסתננויות של קבוצות קטנות לתוך גוש קטיף.
בתחילת אוגוסט התקיימה הפגנה בשדרות ובאופקים.
המשטרה והצבא ריכזו כוחות שיא שנאמדו בעשרות אלפים.
הערכות שלפיהן תסתיים בצעדה המונית לעבר גוש קטיף התבדו.
לאחר שהמשטרה והצבא העבירו את כוחותיהם לצפון, בשל החשש מהתפרעויות בעקבות הפיגוע בקו 165 שביצע עדן נתן זאדה בשפרעם, התפזרה ההפגנה בקול דממה דקה.
בעיתון הארץ כתב גדעון סאמט: .
מאידך, המחאה נותרה בעיקר נחלת הציבור הדתי־לאומי ולא סחפה ציבור נרחב מחוץ לו.
ב־7 באוגוסט הודיע שר האוצר, בנימין נתניהו, על התפטרותו מהממשלה, בעת הישיבה שאישרה את השלב הראשון של הפינוי.
נתניהו אמר שאינו תומך בכך שישראל תשב בעתיד בעזה, אך יציאתה מהרצועה בעת הנוכחית תהפוך אותה לבסיס לטרור.
הצעד גרר ביקורת מימין ומשמאל בטענה שהתפטר כדי לזכות בפריימריז בקולות "הימניים" בליכוד.
זאת אף על פי שהצביע בעד התוכנית.
ב־10 באוגוסט ערכה צעירי אגודת חב"ד בשיתוף עם המטה לשלום העם והארץ עצרת תפילה המונית בכותל המערבי למען ביטול ההתנתקות.
בעצרת התפילה השתתפו למעלה מ־70,000 בני אדם ועוד עשרות אלפים התקהלו ברחובות העיר העתיקה.
חלק קטן מהמתפללים היו חרדים.
את התפילה הובילו 3 רבנים ראשיים לשעבר: הרב עובדיה יוסף, הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא והרב מרדכי אליהו.
ב־11 באוגוסט ערכה מועצת יש"ע בכיכר רבין בתל אביב את העצרת האחרונה נגד ההתנתקות.
לפי הערכות, השתתפו בה כ־150 אלף איש.
סיסמת העצרת הייתה "גוש קטיף וצפון השומרון, אני נשבע!" ובה המפגינים נקראו לרדת לדרום על מנת לחסום את ציר כיסופים תוך הימנעות מאלימות.
ב־14 באוגוסט הוכרזה ביישוב כפר ים הרשות היהודית העצמאית בחבל עזה שפנתה לשרון לסיוע בנשק ותחמושת עבור הקמת ישות ריבונית חדשה.
כמו כן, נעשתה פניה לאומות המאוחדות ולצלב האדום.
אריה יצחקי, מזכיר הרשות, הכריז כי 2500 מתושבי גוש קטיף הסכימו לקבל על עצמם את אזרחות הישות החדשה.
ב־17 באוגוסט הציתה את עצמה ילנה בוסינובה, פעילת ימין תושבת קדומים במחאה על תוכנית ההתנתקות והתעלמות הממשלה מהמחאות וההפגנות.
כעבור תשעה ימים היא נפטרה מפצעיה.
ערב מימוש התוכנית דווח שאלפי אנשי ימין, הסתננו לגוש קטיף לסייע לתושביו בהתנגדות לפינוי.
מאוחר יותר התברר שמדובר ב־5000 מתנגדי התנתקות שהצליחו להסתנן לתוך גוש קטיף ועוד מאות שהצליחו להסתנן ליישובי צפון השומרון.
הללו המשיכו בפעילות המחאה גם בעת הפינוי עצמו.
בתקשורת כונו שבח"ים ובידי המתיישבים "משוב"חים" או "מתגברים".
ב־4 באוגוסט רצח עדן נתן־זדה, חוזר בתשובה ששהה בחודשים האחרונים בכפר תפוח, ארבעה נוסעים ערבים בפיגוע באוטובוס 165 של אגד בשפרעם.
על פי הצהרתו, הרצח בוצע במטרה לעכב את ביצוע ההתנתקות.
ב־17 באוגוסט רצח אשר ויזגן, תושב השומרון, ארבעה פועלים ערבים באזור שילה כמחאה וכניסיון למנוע את תוכנית ההתנתקות.
מחאות המפונים בזמן ביצוע תוכנית ההתנתקות
רוב תושבי גוש קטיף נשארו בבתיהם גם אחרי תום "מבצע יד לאחים" וחיכו לפינוי בכוח (17.8) על מנת להביע את מחאתם.
המחאה כללה שיחות נוקבות עם החיילים המפנים, קריעת קרע בבגד לאות אבלות, מייצגי מחאה, הפגנות, תחינות של המשפחות לחיילים לא לפנות אותם וכן תפילות המוניות.
היו משפחות שביקשו מהחיילים לסחוב אותם מאחר שלא יכלו לעזוב מרצון ואחרים הביעו התנגדות פסיבית שאילצה את המפנים להרימם עד לאוטובוס.
כמה תושבים בנווה דקלים, רפיח ים ופאת שדה הציתו את ביתם לאות מחאה.
בעצמונה הוכנו מספר מייצגי מחאה חריפים, ביניהם משפחה אחת שיצאה מהבית עם טלאי כתום.
ככלל, מחאת תושבי הגוש הייתה לא אלימה.
גם במנחת קטיף חנו מספר אוטובוסים אשר הביאו עשרות מפגינים לתוך הגוש או מתוך הגוש עצמו.
ברחובות היישובים פעלו מאות בני נוער שהסתננו לגוש על מנת להפריע לפינוי באופן בלתי אלים.
הפעילות כללה חסימת צירים בהמוני אנשים, חסימת השערים בצמיגים ופחי אשפה בוערים ובמספר מקומות – התבצרות במבני ציבור ודת.
חלק מהנערים קיללו את המפנים ואחרים קראו למפנים לסרב פקודה.
ביישובי צפון השומרון התבצרו עשרות מסתננים ומסתננות במבני ציבור ובתי כנסת ופונו בכוח באמצעות שוטרים, חיילים, מנופים ומכולות.
האלימות בעת הפינוי ביישובים אלה הייתה מינורית.
לפני פינוי היישובים אירעו מספר תקריות אלימות, חלקן חמורות, בין המסתננים ובין כוחות הפינוי שחסמו את האזור.
רבים מהמפונים, בעיקר מנצר חזני ואלי סיני, הקימו במהלך שנת 2005 ערי אוהלים במחאה על כך שמנהלת סל"ע כשלה בלדאוג להם לפתרון זמני ופתרון קבע השומר על המסגרת הקהילתית.
ב־23 באוגוסט 2005 הודיעו מספר פעילי ימין על יוזמה להקמת מוזיאון "יד ושם" לקהילות גוש קטיף וצפון השומרון שנחרבו.
היוזמה ספגה גינוי מאנשי ציבור ישראלים בגלל השימוש בשם "יד ושם" המזוהה עם המרכז להנצחת השואה.
בהלוויה המונית שנערכה בצמידות לקבורתם של 15 חללי גוש קטיף (מתוך 48) נאמו אנשי ציבור שהספידו את הגוש ואת המתים.
בין הנואמים היה הרב הראשי לשעבר ישראל מאיר לאו, ניצול שואה, שקרא לא להרוס את בתי הכנסת של גוש קטיף אלא להשאירם כדי ש"הם יהיו ה'יד ושם' של גוש קטיף, יד ושם לחורבן שהיה, הם יהיו האנדרטה לחבל ארץ פורח ופורה שהיה בגוש קטיף ואיננו".
ביום העצמאות ה־58 נערך בבית הנשיא טקס הענקת אותות לחיילים מצטיינים.
בטקס זה, סירב חייל מצטיין בשריון, חננאל מגד־דיין, ללחוץ את ידו של הרמטכ"ל דן חלוץ מאחר שמשפחתו פונתה מגוש קטיף במהלך ההתנתקות.
המחאה עוררה סערה כאשר היא זכתה לתמיכה בימין וגינויים בשמאל.
בצה"ל הגיבו בהדחת החייל מתפקידו אך בעקבות פניית עורך דין נגד צעד זה הוחלט לשחרר את החייל משירותו הצבאי לישיבת הסדר.
ב־31 באוגוסט הצית את עצמו עולה חדש מארצות הברית, ברוך בן מנחם, באולפן עציון בירושלים במחאה על יישום ההתנתקות ונפצע אנושות.
ב־6 בספטמבר הוא מת מפצעיו בבית החולים הדסה.
במהלך החודשים אוקטובר 2005 עד פברואר 2006 לא נערכו הפגנות ענק, למעט מספר הפגנות בירושלים במחאה על הזנחת מפוני גוש קטיף וצפון השומרון וחוסר הטיפול בהם מצד מנהלת סל"ע ורשויות המדינה.
תחושת הנבגדות, הכעס הרב על הזנחת המפונים, והתחושה שפינוי היישובים נתפש בעייני הציבור כ"קל מדי" ולכן מעודד תנועות שמאל לקרוא לפינויים היו בין הגורמים שתרמו להסלמה ולהתלהטות הרוחות בעמונה.
מספר ימים אחרי העימות הקשה בעמונה נערכה בכיכר ציון הפגנת ענק (שכללה עשרות אלפי מפגינים) תחת הסיסמה "אולמרט רע ליהודים" ובה האשימו ראשי מועצת יש"ע ומפלגות הימין את ממלא מקום ראש הממשלה אהוד אולמרט בכך שחתר להתנגשות האלימה והורה למשטרה להפעיל אלימות קשה נגד המתבצרים בעמונה.
גם לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות ממשיך המאבק לחזרה לחבל.
זאת בדמות קריאות למדינת ישראל לעשות זאת, ולעיתים בנקיטת אמצעיים אקטיביים, שעלולים לסתור את חוק ההתנתקות.
מחאות אלו כוללות בעיקר טקסים.
מאז פרוץ מלחמת חרבות ברזל, מאבק זה צבר תאוצה מחודשת, אך נכון למרץ 2023 לא הצליח במטרותיו לחזור לחבל עזה להתיישבות.
ביקורת על תוכנית ההתנתקות לאחר ביצועה
לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות ביקרו מספר קצינים ופוליטיקאים את תוכנית ההתנתקות.
הרמטכ"ל, רב-אלוף משה יעלון, הביע בזמן כהונתו את התנגדותו לתוכנית ההתנתקות, אותה כינה "רוח גבית לטרור".
הוא אמר כי היא מנוגדת לערכי צה"ל, וכנראה נבעה בשל מצוקה אישית של שרון.
הוא גם ביקר את תהליך קבלת ההחלטות של התוכנית, וטען ששמע עליה בתקשורת, ולא נוהלו שום דיונים מסודרים בצבא לגביה.
בפברואר 2005 הודיע שר הביטחון, שאול מופז, כי כהונת יעלון לא תוארך, והלה יסיים כהונתו ביולי 2005, לפני מועד ביצוע התוכנית.
ראש השב"כ בעת ההתנתקות, יובל דיסקין, ביקר את יעילותה, ואת הדרך שבה היא הוצגה לציבור הרחב.
דיסקין אמר שלא ימליץ להמשיך במהלכים חד צדדיים, כאשר אין גוף אוכף חוק בצד השני.
האלוף גרשון הכהן שהיה אחד מראשי הצבא שעסקו בפינוי הכה על חטא בביקור תנחומים אצל משפחת מורנו, שבנה נהרג בפשיטה בלבנון, ואמר כי ההתנתקות הייתה פשע שהוא היה שותף לו.
גם הרב הצבאי הראשי בעת ההתנתקות, הרב ישראל וייס, מיד עם פרישתו בטקס הפרידה מתח ביקורת על תוכנית ההתנתקות ואמר "לעולם לא עוד להתנתקות אנושית".
אלוף נוסף במיל גיורא איילנד שהיה ראש המועצה לביטחון לאומי בזמן ההתנתקות, והיה גם אחראי על תכנונה, ביקר את התוכנית ואמר בראיון פרישה ביוני 2006, כי ההתנתקות מרצועת עזה הייתה החמצה היסטורית אדירה.
הוא גם ביקר את תהליך קבלתה והתנהלותה.
בפברואר 2007, האלוף במילואים יום טוב סמיה, שהיה אלוף פיקוד הדרום ופרש מצה"ל לפני ההתנתקות וחזר לשירות צבאי לאחר מלחמת לבנון השנייה לשמש כסגן־אלוף פיקוד הדרום, ביקר בחריפות את עזיבת ציר פילדלפי וטען כי צה"ל צריך לחזור אליו.
ב־8 בנובמבר 2007 אמר בנימין בן אליעזר, שתמך בתוכנית בשעתה, שההתנתקות הייתה טעות, ושהתקדים שבו ישראל פינתה שטח והוא הפך ל"בסיס טרור" הוא מסוכן.
בפברואר 2009, נשיא המדינה שמעון פרס, הודה שטעה בצורת היישום של תוכנית ההתנתקות.
דוגמה לחששות השמאל מול מחאת המתנחלים ביטא מאמר המערכת בעיתון "הארץ":
העיתון מעריב, לעומת זאת, ציין כי מחאת המתנחלים, כפי שהתבטאה ב"צעדת ההתחברות" הייתה "מפגן דמוקרטי מרהיב" ונטול אלימות.
ביקורת קשה הובעה בקשר לקריאות של רבנים לסירוב פקודה לפנות יישובים, ואף לתת תמיכה עורפית למפונים.
בקרב הצבא וההנהגה הפוליטית היה חשש גדול שמחלקות שלמות של בני ישיבות וחיילי הסדר יסרבו פקודה, לאור פסיקות הרבנים.
הרמטכ"ל דן חלוץ הביע ביקורת נחרצת נגד הקריאות לסירוב פקודה והודיע שצה"ל לא יוכל לסבול סרבנות (באיגרת הרמטכ"ל לחיילים בנוגע לסרבנות ותוכנית ההתנתקות).
בעקבות שמועות בתקשורת, שחלוץ הולך לפרק את יחידות ההסדר, יזם הרמטכ"ל מספר שיחות נוקבות עם ראשי ישיבות ההסדר והמכינות הצבאיות שנועדו להבהיר את עמדתו ולהרגיע את המתחים.
בשיחות אלה דרש מהם לא לקרוא לסרבנות, אך שיבח את תרומתם והודיע שלא יפורקו ישיבות ההסדר ויחידות של בני ישיבות.
אנשי ציבור בשמאל, לעומת זאת, הביעו ספק בנאמנותם של החיילים הדתיים למדינה ולשלטונות הצבא ודרשו לפרק את היחידות הדתיות בטענה שהן מסגרות קיצוניות המעוררות מרדנות שנאמנות לרב ולא לדמוקרטיה.
עם תחילת ההתנתקות קרא עיתון "הארץ" במאמר המערכת לדכא בכוח את ההתנגדות לביצוע ההתנתקות והגדיר את הכניסה של מתנגדי ההתנתקות לגוש קטיף כמרד.
לעומת זאת, עיתון "מעריב" נקט קו פייסני יותר, שאותו הביע במאמר דן מרגלית.
מרגלית הביע הבנה לכאב המפונים, ביקש מהם סליחה והפציר בהם להימנע משפיכות דמים למען הדמוקרטיה ו"הביחד" הישראלי:
מפלגות האיחוד הלאומי, סיעת התחברות ומפד"ל.
המטה העולמי להצלת העם והארץ
מועצת יש"ע ותושבי גוש קטיף .
תא כתום – תא סטודנטים נגד התנתקות, ראשיו הקימו אחרי זה את ארגון אם תרצו.
הפורום המשפטי למען ארץ ישראל – נאבק נגד ההתנתקות ובעד הגנה על זכויות המתנחלים באמצעים משפטיים.
הבית הלאומי – אחראי לחסימות הכבישים.
מטה חומת מגן – ארגון סרבנות ימני הטוען שהחתים למעלה מרבבת חיילים על הצהרה שיסרבו פקודה.
חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי – ארגון שטען שההתנתקות לא תעזור לישראל הן מבחינה מדינית והן מבחינה כלכלית.
כנגד מי שבמסגרת מחאתו נגד תוכנית ההתנתקות נקט בצעדים פליליים, נפתחו הליכים מתאימים של חקירה והעמדה לדין.
ב-25 בינואר 2010 אושר בכנסת חוק הפסקת הליכים ומחיקת רישומים בעניין תוכנית ההתנתקות, התש"ע-2010,.
החוק מבטל ביצוע גזר דין או החלטה שניתנו בעבירה על רקע התנגדות לתוכנית ההתנתקות (למעט עבירות חמורות מסוימות), ונמחק הרישום הפלילי.
חוק זה, שהעניק חנינה למשתתפי המחאה ומחק לחלוטין את העבירות שבוצעו, היה חוק ייעודי וחסר תקדים.
המחאות בטאמיל נאדו כנגד שפת ההינדי היו סדרה של פעולות הסתה, מחאות ומהומות אזרחיות, כנגד שפת ההינדי, שהתרחשו במשך עשרות שנים במדינת טאמיל נאדו שבדרום הודו, לפני ואחרי קבלת העצמאות ההודית.
מחאות אלה יצאו כנגד הכוונה להנהיג את ההינדי כשפה רשמית ברפובליקה הפדרלית של הודו, וכנגד העדפתה על פני הטמילית.
המחאה הציבורית הראשונה כנגד ההינדי הייתה בשנת 1937, ובאה כהתנגדות לחקיקת החינוך בשפת ההינדי שהוצעה על ידי הקונגרס הלאומי ההודי ואומצה על ידי הממשל הבריטי.
חקיקה זו הכירה בהינדי כשפה ההודית הלאומית וחייבה ללמדה בבתי הספר בכל מדינות הודו.
החקיקה הביאה לתסיסה בקרב מיליוני טמילים במדינת טאמיל נאדו שבהודו.
רבים יצאו לרחובות לצעדות, הפגנות ומחאות, שנמשכו בהדרגה כשלוש שנים.