tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1994 הוא סיים תואר שני בהנדסת חשמל מאוניברסיטת המדינה של אריזונה.
בנוגע לתעודות שלו, הוא כתב בשנת 2011: "כולם יודעים שהנדסת חשמל היא תחום נחשב יותר מהנדסת מערכות מחשבים, משום שהנ"ל דורשת מתמטיקה אמיתית".
במשך מספר שנים הוא עבד בחברת טיקטמאסטר, על סדרת מחשבי VAX.
דייוויס הפך לאתאיסט ותיאר את עצמו כמטריאליסט מדעי, עד שחווה את מה שכינה "התגלות מאלוהים".
החל משנת 1996, דייוויס אושפז במחלקה פסיכיאטרית בערך כל שישה חודשים עקב התקפי מאניה חוזרים, שהחלו במרץ באותה שנה.
בנוסף, הוא גם החל לפתח אמונות המתמקדות בחייזרים בחלל ובסוכני ממשלה.
בעקבות כך, הוא מספר: "התחלתי לראות אנשים בחליפות עוקבים אחריי.
היה נדמה שמשהו היה מוזר".
הוא החל לתרום כסף לארגוני צדקה, דבר שמעולם לא עשה קודם לכן, ולאחר מכן הסיק: "המעשה הזה [ככל הנראה] גרם לאלוהים להתגלות בפניי ולהציל אותי".
משום שדייוויס האמין שדמויות עוקבות אחריו, הוא נסע מאות קילומטרים דרומה ללא כיוון.
בשלב מסוים, הוא היה משוכנע שהרדיו ברכב שלו מנסה לתקשר איתו, ולכן, פירק את רכבו על מנת לחפש מכשירי מעקב שהוא האמין שהוטמנו בו, וזרק את המפתחות למדבר.
הוא החל להתהלך לצד שולי הכביש, שם אסף אותו שוטר, שליווה אותו למושב הנוסע בניידת.
דייוויס נמלט מניידת המשטרה ואושפז בבית חולים עקב שבר בעצם הבריח.
כאשר שמע בבית החולים על ממצאים שנמצאו בסריקות הרנטגן שלו, הוא נכנס למצוקה, שכן ממצאים אלה פורשו על ידו כ"ממצאים חייזריים", והוא נמלט מבית החולים.
הוא ניסה לגנוב משאית שהייתה בקרבת מקום לפני שנעצר.
בכלא, הוא התפשט, שבר את משקפיו ותקע את המסגרות לשקע חשמל סמוך, בניסיון לפתוח את דלת תאו על ידי החלפת המפסק.
הניסיון הזה כשל, מכיוון שהוא ענד מסגרות מחומר שאינו מוליך.
בעקבות כך, הוא אושפז בבית חולים לחולי נפש למשך שבועיים.
בין השנים 2003 ו-2014, דייוויס לא אושפז בבתי חולים כתוצאה מאירועים הקשורים למחלות נפש.
בראיון שהשתתף בו, אמר: "באמת הייתי די משוגע במובן מסוים.
אני אולי משוגע בצורה אחרת".
דייוויס הודה שרצף האירועים שהוביל להתעוררותו הרוחנית עשוי ליצור רושם של מחלת נפש, ולא כזה של התגלות אלוהית.
הוא אמר, "אני לא גאה במיוחד בהיגיון ובחשיבה.
זה נראה מאוד צעיר וילדותי ופתטי.
[...] בתנ"ך כתוב שאם תחפשו את אלוהים, הוא יימצא אותכם." אני באמת חיפשתי, וחיפשתי בכל מקום כדי לראות מה הוא אולי אומר לי".
דייוויס אובחן בתחילה עם הפרעה דו-קוטבית ומאוחר יותר הוכרז כסובל מסכיזופרניה.
הוא הרגיש "אשם על היותו אתאיסט תומך-טכנולוגיה" וניסה ללכת בעקבות ישו בכך שוויתר על כל רכושו, וחי אורח חיים נוודי.
ביולי 1996 הוא חזר לאריזונה והחל לגבש תוכניות לעסק חדש.
הוא תכנן כרסומת תלת-צירית, משום שזכר שחשב על הדפסה תלת-ממדית כמטרה ברורה מאליה.
בגלל תקרית עם כלי עבודה של דרמל, שכמעט הציתה באש את דירתו, הוא העדיף לזנוח את הרעיון.
לאחר מכן, הוא התגורר עם הוריו בלאס וגאס וקיבל קצבת נכות מביטוח לאומי.
הוא ניסה לכתוב ספר המשך ל"1984" של ג'ורג' אורוול, אך מעולם לא סיים אותו.
דייוויס כתב מאוחר יותר שמצא עבודה בחברה בשם "Xytec Corp", בין השנים 1997 ו-1999, ויצר ציוד מבוסס-FPGA לעיבוד תמונות.
הוא אמר שאת השנתיים הבאות הוא בילה ב-H.A.R.E, שם כתב אפליקציה בשם SimStructure, ואת השנתיים שלאחר מכן בילה בחברת-"Graphic Technologies", שם היה "מהנדס תוכנה/חשמל ראשי".
אחרי שנת 2003, פרקי האשפוז של דייוויס הפכו לפחות תכופים.
הסכיזופרניה שלו עדיין פגעה בכישורי התקשורת שלו, והערותיו באינטרנט היו בדרך כלל בלתי מובנות, אך דווח שהוא "תמיד צלול" אם הנושא עסק במחשבים.
המגזין "וייס" ציין כי בשנת 2012 הוא ניהל דיון פורה בבלוג האינטרנטי MetaFilter, שם הוצגה עבודתו כ"מערכת הפעלה שנכתבה על ידי מתכנת סכיזופרני".
TempleOS היא מערכת הפעלה בעיצוב-תנ"כי, אשר נועדה להיות "בית המקדש השלישי" לפי הנבואה בתנ"ך.
מערכת ההפעלה TempleOS דומה למערכות ה־Commodore 64, DESQview ולממשקים מוקדמים אחרים מבוססי DOS.
בנוסף, המערכת נכתבה בשפת תכנות שפותחה על ידי דייוויס בשם "HolyC", שמהווה שפת ביניים בין C ל-C++.
שפת התכנות הנ"ל תוארה כגמישה יותר משפת-C.
היא תוכננה על ידי דייוויס בתחילת שנות ה-2000, שפיתח אותה לבדו במשך עשור.
TempleOS כללה את העיצוב של שפת התכנות המקורית, עורך הקוד, המהדר (קומפיילר) והגרעין (קרנל).
בשלב מסוים היו לה מעל 120,000 שורות קוד.
בשנת 2005, דייוויס ציין כי שאיפתו עבור מערכת ההפעלה הייתה לכבוש מחדש את הסביבה המשתנה במהירות של עידן קומודור 64, וכן לעודד את הפיתוח של "תוכנות מוזרות".
הוא ראה את המערכת שלו בתור קומדור 64 עם מהירות עיבוד גבוהה יותר.
בשנת 2008, הוא כתב ש-TempleOS נועדה בעיקר ליצירת משחקי וידאו, וכי אין לה אפשרות להתחבר לאינטרנט, בטענה שפעולה זו תהיה כמו המצאת הגלגל מחדש.
דייוויס הצהיר שהוא נמצא בקשר ישיר עם אלוהים, ושזה אמר לו לבנות יורש לבית המקדש השני בצורה של מערכת הפעלה.
בתור "יורש" כשזה, ניתן למצוא אזכורים לביטויים תנכ"יים בכל מקום במערכת ההפעלה שלו.
תוכנה אחת שבאה ביחד עם המערכת, "AfterEgypt", היא משחק שבו השחקן מטייל אל הסנה הבוער כדי להשתמש ב"סטופר".
הסטופר נועד לשמש כאורקל שמייצר טקסט פסאודו-אקראי, מה שדייוויס האמין שהיו "מסרים מקודדים מאלוהים".
הוא השווה את התהליך לשימוש בלוח ויג'י, ולגלוסולליה.
לדברי דייוויס, רבות מתכונות המערכת, כגון רזולוציית 480×640 (VGA), ותצוגת 16 הצבעים, היו גם הוראות מפורשות מאלוהים.
האמנה באתר האינטרנט שלו קבעה ש-TempleOS היה המקדש הרשמי של אלוהים, ומקום בו מוקרבים קורבנות וניתן להתייעץ עם האורקל של אלוהים, כמו מקדש שלמה.
הוא השתמש באורקל כדי לשאול את אלוהים על מלחמה ("חיילים מתחרים"), מוות ("נורא"), דינוזאורים ("רגלי הברונטוזאורוסים כואבות כשדורכים"), משחק וידאו אהוב (דונקי קונג), מכונית אהובה (ב.מ.וו), ההמנון הלאומי האהוב (של לטביה), הלהקה האהובה (הביטלס) והדיבר ה-11 ("לא תזרוק פסולת").
דייוויס הצהיר כי מערכת ההפעלה הגיעה ל-10,000 הורדות בין השנים 2009 ו-2012. מאוחר יותר באותה שנה, הוא שינה את שם מערכת ההפעלה ל-"SparrowOS", ולאחר מכן ל-"TempleOS".
מספר שבועות לאחר מכן, באתר האינטרנט שלנו היה כתוב: "מקדש האל הושלם.
כעת, אלוהים הורג את ה-CIA עד שיתפשט".
לאחר השלמת TempleOS, רוב זמנו של דייוויס בילה בגלישה באינטרנט, תכנות או שימוש בתוצאות משואת האקראיות של המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה כדי לקדם את מערכת היחסים שלו עם אלוהים, והוא משך אליו מעריצים שעקבו אחר פעילויותיו המקוונות השונות.
הוא פרסם בלוגים של וידאו והיה מתייחס לעצמו כ"המתכנת החכם ביותר שחי אי פעם" בזמן שהציג את יצירותיו.
ערוצי היוטיוב שלו נסגרו שוב ושוב עקב דבריו הוולגריים.
בשנת 2017, הוצגה מערכת ההפעלה כחלק מתערוכת אמנות חיצונית בבורון, צרפת.
דייוויס אמר שהוא שמח לקבל את תשומת הלב אך התאכזב מכך שרק מעטים ממעריציו השתמשו במערכת ההפעלה כדי לדבר עם אלוהים.
דייוויס היה מתקשר לעיתים קרובות באמצעות בלוקים רנדומליים של טקסט והצהרות על אלוהים שאינן קשורות לנושא השיחה, ובעקבות כך נחסם מאתרים כמו Something Awful, רדיט ו־Hacker News.
עם זאת, הביקורת על TempleOS הייתה ברובה חיובית.
לפי כתב עיתונאי הטכנולוגיה דייוויד קאסל, "אתרי תכנות ניסו למצוא את הסבלנות וההבנה הדרושות כדי להתאים את עצמם לדייוויס".
האתרים TechRepublic ו־OSNews פרסמו מאמרים חיוביים על עבודתו של דייוויס, אף על פי שהורחק מ-OSNews עקב התבטאויות עוינות כלפי צוות האתר וקוראיו.
בספטמבר 2018, כתב עורך OSNews, תום הולוורדה: "דייוויס היה בבירור מתכנת מוכשר – כתיבת מערכת הפעלה שלמה אינה הישג של מה בכך – והיה עצוב לראות אותו מושפע ממחלתו הנפשית".
מעריץ אחד תיאר אותו כ"אגדת תכנות", בעוד שאחר, מהנדס מחשבים, השווה את פיתוח TempleOS לגורד שחקים שנבנה על ידי אדם אחד.
אותו מהנדס שוחח ארוכות עם דייוויס בעבר והאמין שדייוויס, אלמלא מחלתו, "יכול היה להגיע לגדולתם של סטיב ג'ובס או סטיב ווזניאק".
במשך חייו, דייוויס האמין שהוא נתון לרדיפה מתמדת מצד סוכנים פדרליים, בעיקר אלו של סוכנות הביון המרכזית (CIA).
הוא היה איש שנוי במחלוקת בשל השימוש התכוף שלו בגידופים פוגעניים, כולל כינויי גנאי גזעניים והומופוביים, ולעיתים הטיח במבקריו נאצות כמו "כושים של ה-CIA".
בסרטון יוטיוב שתפס תאוצה, הוא טען ש"הכושים של ה-CIA זוהרים בחושך; אפשר לראות אותם אם נוהגים.
דייוויס גם טבע את המונח "זוהר" (Glowie), המבוסס על הביטוי הנ"ל, ובהמשך שימש קבוצות ימין-קיצוני שונות באינטרנט כדי לציין שאדם כלשהו הוא סוכן פדרלי סמוי או מדליף מידע.
הפסיכולוגית ויקטוריה טישלר הטילה ספק בכך שכוונותיו של דייוויס היו אלימות או מפלות, אך לפיה "חלק מהתנהגויות אנטי-חברתיות אלו התגלו" דרך מחלתו הנפשית, שהיא "משהו נפוץ מאוד בקרב אנשים עם בעיות נפשיות קשות".
התפרצויות כאלה, יחד עם העבודה ה"חובבנית" שדייוויס עשה כדי הציג את מערכת ההפעלה, גרמו בסופו של דבר ל-TempleOS להפוך למושא תכוף ללעג.
דייוויס התייחס לחששות בנוגע לסגנון הדיבור שלו באתר האינטרנט שלו, וציין כי "כשאני נלחם בשטן, אני משתמש בסכינים החדות ביותר שאני יכול למצוא".
במהלך שני החודשים האחרונים לחייו, דייוויס התמודד עם תקופות של חוסר בית ונכנס ויצא ממעצרים.
הוא הפסיק ליטול תרופות כי האמין שהן מגבילות את היצירתיות שלו.
כמה ממעריציו עזרו לו בכך שהביאו לו אספקה, אך הוא סירב להצעות שלהם לארגן לו דיור.
לאחר שחי עם אחותו באריזונה, דייוויס נסע לקליפורניה, ובאפריל 2018 עצר בפורטלנד, אורגון.
כוחות המשטרה בעיר "The Dalles" (כ-140 ק"מ מזרחית לפורטלנד), קיבלו תלונות מהמקומיים על דייוויס.
מעבר לכך, לא התקבלו בגינו תלונות נוספות.
בסרטון האחרון שלו, שצולם על ספסל ב-"The Dalles Wasco County Library", והועלה שעות לפני מותו, הוא הסביר כי מחק את רוב הסרטונים שלו, משום שלא רצה "ללכלך" את האינטרנט, וכי למד כיצד "לטהר" את עצמו.
ממש בסוף הסרטון, הוא אומר: "זה טוב להיות מלך.
אני חושב שאולי אני סתם אדם קטן ומוזר שהולך הלוך ושוב.
בערב של 11 באוגוסט 2018, בזמן שהלך לאורך פסי רכבת ב"The Dalles", דייוויס נפגע ונהרג על ידי רכבת של יוניון פסיפיק.
החוקרים לא הצליחו לקבוע האם מותו היה כתוצאה מהתאבדות או במקריות.
בדוח המשטרה נכתב כי דייוויס התהלך כאשר גבו לכיוון הרכבת, וכי הסתובב לפני שהרכבת פגעה בו.
כאשר עיתון ה"The Dalles Chronicle" פרסם כתבה על אדם חסר בית אנונימי שנפגע מרכבת, העיתון הוצף בשיחות טלפון ששאלו האם מדובר בדייוויס, דבר שהעיתון אישר מאוחר יותר בכתבה נוספת.
כאשר דיווחים על מותו עלו ברשת, הוא הונצח על ידי מעריציו במספר מחוות שפורסמו במדיה החברתית.
דרך אתר האינטרנט של TempleOS, משפחתו של דייוויס ביקשה מאנשים שיתרמו לארגונים העוסקים בבריאות הנפש.
בדצמבר 2018, קהילה לא רשמית למשתמשי לינוקס, בשם "Linux.org", הושחתה על ידי האקר עם רפרנס למותו של דייוויס.
בנובמבר 2019, דייוויס היה נושא של סרט תיעודי בן 30 דקות ששודר ברדיו 4 של BBC.
טרי ליבנסון היא קומיקסאית וסופרת יהודייה-אמריקאית, שידועה בעיקר בזכות רצועת הקומיקס שלה "The Pajama Diaries" ובזכות סדרת ספרי הילדים הגרפיים "Emmie&Friends".
ספריה הפכו לרבי-מכר וזכו להכרה רחבה בקרב ילדים, הורים ומבקרי ספרות.
טרי ליבנסון נולדה למשפחה יהודית בקינגסטון, פנסילבניה.
היא למדה איור באוניברסיטת וושינגטון שבסנט לואיס, שם סיימה תואר ראשון באמנות (BFA).
בתחילת דרכה עבדה ליבנסון כמאיירת וכותבת בחברת American Greetings, שם יצרה כרטיסי ברכה.
בשנת 2006 החלה לפרסם את רצועת הקומיקס היומית "The Pajama Diaries", שעסקה באם עובדת ובחיי משפחה מודרניים.
הקומיקס פורסם בעיתונים רבים ברחבי ארצות הברית עד לסיומו בשנת 2020. בשנת 2016 זכתה הרצועה בפרס ראובן (SilverReubenAward) על הקומיקס העיתונאי הטוב ביותר, מטעם אגודת הקריקטוריסטים האמריקאית (NCS).
בשנת 2017 פרסמה ליבנסון את ספרה הראשון לילדים, "Invisible Emmie", שפתח את סדרת "Emmie & Friends".
כל ספר בסדרה מתמקד בדמות אחרת בבית ספר חטיבת ביניים, ומציג את חוויותיהם באמצעות שילוב של טקסט נרטיבי ורישומי קומיקס.
הספרים עוסקים בנושאים כמו ביישנות, חברות, ביטוי עצמי, לחץ חברתי ועוד.
חלק מהספרים הגיעו לרשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
You-Niquely You – חוברת אינטראקטיבית
טרי ליבנסון חיה בקליבלנד שבאוהיו עם בעלה מייק ושתי בנותיהן.
יש לה כלבת פודל בשם רוזי.
ג'יימס טרי סנפורד היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית.
כאיש המפלגה הדמוקרטית, כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית בין השנים 1986–1993, כמושל קרוליינה הצפונית ה־65 בשנים 1961–1965, והתמודד פעמיים לנשיאות ארצות הברית בשנות ה־70. כסמל מרכזי של "הדרום החדש", נודע כתומך נלהב בחינוך הציבורי ויזם שורה של רפורמות ותוכניות חדשות במערכת החינוך וההשכלה הגבוהה של המדינה.
בין השנים 1970–1985 שימש כנשיא אוניברסיטת דיוק.
ג'יימס טרי סנפורד נולד ב־20 באוגוסט 1917 בלאורינבורג שבקרוליינה הצפונית, השני מבין חמישה ילדים של אליזבת (טרי) וססיל סנפורד.
אביו ניהל חנות כלי עבודה ואמו הייתה מורה.
המשפחה חיה ברמת חיים ממוצעת, אך בתקופת השפל הגדול נסגרה החנות וההורים התקשו להתפרנס.
למרות זאת, המשפחה לא סבלה מרעב, וסנפורד תיאר את ילדותו כיציבה יחסית.
בנעוריו עבד בעבודות מזדמנות כדי לסייע בפרנסה, ובהן גידול עופות וחזירים, מכירת ירקות, קטיף כותנה, שתילת טבק וחלוקת עיתונים.
לאחר שהמצב הכלכלי בבית השתפר, סיים סנפורד את התיכון והחל ללמוד במכללה פרסביטריאנית במאקסטון, אך עזב לאחר סמסטר אחד.
בשנת 1935 התקבל לאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל (UNC).
הוא עבד במקביל ללימודיו ובשנתו האחרונה בחר להתמקד במדע המדינה.
ב־1939 סיים תואר ראשון והחל ללמוד משפטים.
במהלך לימודי המשפטים התקרב לפרופסור אלברט קואטס, התעניין בפוליטיקה סטודנטיאלית ונבחר למועצה הסטודנטיאלית, שם כיהן כיושב ראש.
הוא עבד גם במכון הממשל של האוניברסיטה, בניהולו של קואטס.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ניסה להתקבל לחיל האוויר של הצבא, אך נפסל בשל קוצר ראייה.
גם ניסיונותיו להתגייס למארינס ולצי לא צלחו.
בעזרת קואטס התקבל סנפורד ללשכת החקירות הפדרלית (FBI), שוויתרה עבורו על דרישת תואר במשפטים.
בסוף 1941 החל הכשרה ושירת כסוכן מיוחד באוהיו ובמיזורי.
ב־1942 נישא למרגרט רוז נייט, ובהמשך נולדו להם שני ילדים.
לאחר כניסת ארצות הברית למלחמה ביקש להתגייס ליחידות הצנחנים.
הוא קיבל חופשה מה-FBI, התגייס בדצמבר 1942 לצבא והוצב ברגימנט הרגלים המוצנח ה־501. לאחר הכשרה קיבל דרגות נגדים ולאחר מכן הוסמך כקצין והפך למפקד מחלקה ברגימנט הצנחנים ה־517.
ב־1944 נשלח לאיטליה ולחם בקרבות מצפון לרומא.
באוגוסט השתתף בצניחה במבצע דרגון בדרום צרפת.
בהמשך לחם בקרב הארדנים בבלגיה, נפצע מרסיס ביד ונפגע קלות בקרבות.
על שירותו ועוז רוחו קיבל את עיטור כוכב הארד ואת עיטור לב הארגמן.
עם סיום הלחימה באירופה עמד הגדוד בפני פריסה אפשרית לחזית האוקיינוס השקט, אך כניעת יפן מנעה זאת.
סנפורד השתחרר וחזר להשלים את לימודי המשפטים, קיבל תואר ב־1946 והוסמך כעורך דין.
במקביל קיבל משרה כסגן מנהל במכון הממשל של UNC, ושירת בה עד 1948. לאחר מכן החליט להיכנס לעולם המשפט ולבסס את עצמו בקהילה שתשמש בסיס פוליטי עתידי.
הוא בחר לעבור לפאייטוויל – עיר בינונית אך מתפתחת – עבד במשרד עורכי דין מקומי ובהמשך פתח משרד עצמאי.
באותן שנים המשיך לשרת במשמר הלאומי של קרוליינה הצפונית כקצין חי"ר עד 1960.
מועדוני הדמוקרטים הצעירים ומסע הבחירות של פרנק פורטר גרהאם
בפריימריז הדמוקרטיים לתפקיד המושל בשנת 1948 תמך סנפורד בוויליאם קר סקוט.
לאחר ניצחונו, מינה סקוט את סנפורד לתפקיד ברשות נמלי קרוליינה הצפונית.
בשנת 1949 נבחר סנפורד לנשיא "המועדונים הדמוקרטיים הצעירים" של קרוליינה הצפונית (YDC).
במרץ אותה שנה מינה המושל סקוט את פרנק פורטר גרהאם, נשיא אוניברסיטת קרוליינה הצפונית ודמות ליברלית בולטת, לסנאט של ארצות הברית.
בשנת 1950 נערכו בחירות מיוחדות למילוי המושב, וגרהאם התמודד מול השמרן ויליס סמית'.
סנפורד העריך את סמית' אך העריץ את גרהאם, ותמך בו בהתלהבות.
מתוקף תפקידו כראש YDC היה עליו לשמור על נייטרליות פומבית, אך אנשי סמית' האשימו אותו בהטיה.
גרהאם הגיע למקום ראשון בפריימריז הראשונים, אך סמית' דרש סיבוב שני.
מערכת הבחירות קיבלה אופי גזעני, כאשר תומכי סמית' תקפו את גרהאם בשל תמיכתו בזכויות אזרח.
סנפורד ניסה לחזק את התמיכה בגרהאם במחוז קמברלנד, התנדב לעבודת שטח והוביל קמפיין בבתי שכונות עוני בדרום פאייטוויל.
הוא תיעד ביומנו לקחים מהשטח, בהם מסקנתו כי "אל תיתן ליריב לצאת מהגנה" – ביקורת על התנהלותו העדינה של גרהאם.
גרהאם זכה באזור שבו סנפורד פעל אך הפסיד ברמה המדינתית.
לאחר הבחירות ביקר אותו סנפורד והבטיח "לתקן את העוול" בעתיד.
ב־1952 התמודד סנפורד על מושב בסנאט של קרוליינה הצפונית וניצח ב־75% בפריימריז הדמוקרטיים.
הוא הושבע בינואר 1953 וכיהן קדנציה אחת.
סנפורד כיהן בוועדות החינוך, המשפטים, החקלאות והפיתוח, אך לא קיבל את המינוי שבו רצה ביותר – ועדת ההקצבות.
הוא המשיך לעבוד כעורך דין במקביל בפאייטוויל, ותקופת כהונתו המחוקקת אכזבה אותו, שכן מרבית הצעות החוק שבהן עסק היו ענייני מקומיים שגרתיים.
אף על פי כן, פיתח קשרים טובים עם כתבים פוליטיים, שהעריכו את תבונתו והצטיינו בציטוטיו.
בסיום הקדנציה החליט לא להתמודד מחדש.
ניהול מסע הבחירות של ויליאם קר סקוט לסנאט (1954)
בעת כהונתו בסנאט התיידד סנפורד עם ראלף סקוט, אחיו של המושל לשעבר ויליאם קר סקוט.
כאשר שקל סקוט להתמודד על מושב בסנאט ב־1954, ייעצו לו בני משפחתו ובעלי בריתו לבחור בסנפורד כמנהל קמפיין – מתוך רצון למשוך דור צעיר.
סנפורד לקח חופשה ממשרד עורכי הדין שלו והצטרף למסע הבחירות.
הוא ניסה לרכך את תדמיתו הבוטה של סקוט וכתב לו נאומים מתונים, אף שסקוט נטה לזרוק אותם בצד לפני עצרות.
לאחר פסיקת בית המשפט העליון בעניין Brown v.
Board of Education, שסיימה את ההפרדה הגזעית בחינוך, ניסו יריביו להציג אותו כמתון מדי בסוגיית ההפרדה.
סנפורד ניסח עבור סקוט נאום שהדגיש תמיכה בהפרדה וב"אדמת נכרים נפרדים אך שווים" כדי לשמר תמיכה ציבורית.
בסוף הקמפיין הופצו עלוני תעמולה אנונימיים עם פייק ניוז, שנועדו ליצור רושם כי קבוצות שחורות תומכות בסקוט – דבר שהיה עלול לפגוע בו בקרב בוחרים לבנים.
סנפורד גילה באמצעות מקור infiltrator כי מטה יריבו, אלטון לנון, הוא שהפיק את העלונים.
הוא הדליף את המידע לעיתון The News & Observer וקרא לחקירה פדרלית, ואף הזהיר את מנהלי קמפיין לנון מהליכים משפטיים.
סקוט ניצח בפריימריז ובבחירות הכלליות.
בשנת 1956 עודד אותו סקוט לשקול התמודדות לתפקיד המושל, אך סנפורד החליט לוותר וניסה לגייס מועמד חלופי, ללא הצלחה.
מאז 1959 החל סנפורד לגייס תומכים ולגייס כספים לקראת ההתמודדות לתפקיד המושל.
ב-4 בפברואר 1960 הכריז על מועמדותו בפאייטוויל, תוך שדגש במסע הבחירות על שיפור החינוך וצמיחה כלכלית.
היריבים במרוץ הפריימריז הדמוקרטי היו התובע הכללי של קרוליינה הצפונית מלקולם בואי סיוול, חבר בית המחוקקים ג'ון ד.
לייק הצהיר שמטרת התמודדותו היא שמירה על הפרדה גזעית וסדר חברתי קיים, מה שגרם לסנפורד לדאגה, מאחר שרצה למנוע שעניין ההפרדה הגזעית יהפוך לנושא מרכזי במירוץ.
לרקינס וסיוול התמודדו כשמרנים פיסקליים ומודרניים בנושאי גזע.
סנפורד קיבל את המקום הראשון בפריימריז עם 269,463 קולות, לייק שני עם 181,692 קולות, ולרקינס וסיוול פחות מ-20% כל אחד.
לייק הכריז על ריצתו נגד סנפורד בסיבוב השני, וביקר אותו על מדיניות כלכלית וגזעית, תוך התחייבות להיאבק ב-NAACP ולשמור על בתי ספר מופרדים.
סנפורד השיב בתקיפות, טוען שהוא ימשיך להתנגד ל-NAACP ושהשגת שילוב בכוח מצד לייק תגרום למתיחות מיותרת.
סנפורד גם תקף את הרקע המקצועי של לייק, וטען שהוא מבין טוב יותר את הסיטואציה הגזעית כמי שגדל במטעי כותנה ושדות טבק.
לייק הגביר את התקפותיו, כולל טענה שסנפורד זוכה לתמיכת "בלוק ההצבעה השחור", דבר שהוכחש בידי סנפורד.
סנפורד קיבל את תמיכת סיוול ואת תמיכתו השקטה של המושל לותר הודג'ס, פיתח ארגון מסע חזק שכלל עובדים מהקמפיין של סקוט ב-1954, איגודי עובדים ולוביסטים לחינוך.
חברו ברט בנט סיפק תמיכה קריטית.
סנפורד היה חדשני בשימוש ביועצי מדיה וסקרים, והיה המועמד הראשון במירוץ למושל בקרוליינה הצפונית שהעסיק סוקר והשתמש בטלוויזיה באופן נרחב.
הוא ניהל מסע כאדם פרוגרסיבי אך נמנע מהתווית "ליברלי מדי" בנושאי גזע, תוך קבלת תמיכה מבעלי עסקים ומקצוענים שהיו מודאגים מהשפעת עמדות לייק על הכלכלה.
במקביל, לקראת הוועדה הדמוקרטית הלאומית ביולי, תמך סנפורד בג'ון פיצג'רלד קנדי למועמדות לנשיאות, מה שהעניק לו יותר תמיכה מהנציגות הדמוקרטית של קרוליינה הצפונית מכל מדינה דרומית אחרת, אך הכעיס את הודג'ס וחלק מתומכיו.
קנדי זכה במועמדות ובחר בלינדון ג'ונסון כמועמד לסגן נשיא.
בהתמודדות לתפקיד המושל התמודד סנפורד מול הרפובליקני המתון רוברט ל.
גווין, שטען כי סנפורד הוא כלי בידי ההנהגה הליברלית הדמוקרטית והעבודה המאורגנת.
סנפורד תקף את גווין על סתירות וחוסר היכרות עם סוגיות שונות.
בנובמבר, קנדי וסנפורד ניצחו בבחירות, כאשר סנפורד זכה ב-54.3% מהקולות, כ-131,000 קולות יותר מגווין.
סנפורד ראה בניצחונו נקמה על הפסד גרהאם ב-1950 ובחוסר הגזענות של לייק.
כתוצאה מתמיכתו של סנפורד בקמפיין קנדי, מונה הודג'ס למזכיר המסחר של ארצות הברית.
סנפורד מינה את בנט כיו"ר המפלגה הדמוקרטית של קרוליינה הצפונית.
סנפורד הושבע כמושל ב-5 בינואר 1961, והפך למושל הצעיר ביותר מאז צ'ארלס ברנטלי אייקוק ולראשון שנולד במאה ה-20.
ב-1960 הוציאה קרוליינה הצפונית 237 דולר לתלמיד לעומת 562 דולר בניו יורק, עם שכר נמוך למורים, כיתות תיכון צפופות וממוצע שנות לימוד נמוך ביותר בארצות הברית.
סנפורד האמין ששיפור החינוך יעלה את השכר הממוצע.
הוא קידם את "תוכנית החינוך האיכותי" שכללה העלאת שכר המורים ב-22%, יותר כספים לאספקת חומרי הוראה ב-33%, וכפול מימון לספריות בתי ספר.
סנפורד מימן את התוכנית באמצעות ביטול פטורים ממס מכירות של 3% על סחורות מסוימות, כולל מזון ותרופות.
הצעתו עוררה מחלוקות, אך הוא קיבל תמיכה מהנהגת בית המחוקקים.
סנפורד קידם את התוכנית דרך עצרות, פגישות וארוחות בבוקר עם מחוקקים, ותמרן פוליטית כדי להשיג תמיכה.
התוכנית הצליחה, והשכר הממוצע למורים וההוצאה לתלמידים עלו, מה שהביא לתשומת לב לאומית.
עם זאת, העלאת המיסים עוררה התנגדות, והציבור דחה 10 הצעות איגרות חוב בנובמבר 1961.
ב-1961 מינה סנפורד את "ועדת החינוך מעבר לתיכון", שהציעה להגדיל את ההרשמה למכללות וליצור מערכת קולג'ים קהילתיים מאוחדת.
ב-1963 נוסדה מחלקת הקולג'ים הקהילתיים בקרוליינה הצפונית, והוקם בית ספר לאומנויות לשימור תלמידים מוכשרים.
מדיניותו הכפילה כמעט את ההוצאות על בתי ספר ציבוריים והעסיקה 2,800 מורים נוספים, אך שמרה על פער ביחס למדינות אחרות.
סנפורד קידם מאמצים נגד עוני, כשהבין שחלק מהעניים סובלים מאפליה גזעית ומחוסר הזדמנויות כלכליות.
ב-1963 ייסד יחד עם קרנות פרטיות את קרן קרוליינה הצפונית, שמטרתה להילחם בעוני ולקדם שוויון גזעי.
הקרן הייתה בעלת צוות מעורב גזעית והייתה גמישה במדיניותה.
היא יזמה תוכניות חינוך וימי טיפול, שהיו מודל ל-Head Start.
כאשר נכנס סנפורד לתפקיד המושל, מצב היחסים הגזעיים בקרוליינה הצפונית היה למעשה כפי שהיה מתחילת המאה ה-20. רוב מוסדות החינוך ומקומות הציבור היו מופרדים, ושיעור רישום הבוחרים הלא-לבנים היה נמוך משמעותית מזה של הלבנים.
בנאום ההשבעה שלו, קרא סנפורד לכבוד והבנה הדדית בין הגזעים והצהיר כי "אין לקבוצה כלשהי של אזרחינו להיגזר מזכויות ההשתתפות בהזדמנויות של אזרחות מדרגה ראשונה".
הוא רשם את בתו, בטסי, ובנו, טרי, לבית הספר המשותף מרפי (בו למד תלמיד שחור אחד בלבד), צעד שזכה לתשומת לב בתקשורת המקומית והלאומית.
סנפורד ראה בגזענות דבר בלתי מוסרי מאז לימודיו באוניברסיטת קרוליינה הצפונית, אך בתחילה רצה להימנע מלעסוק במישרין בשוויון גזעי כמושל, מחשש שזה יסיח את דעת הציבור ממצעו העיקרי ויהיה מסוכן פוליטית.
בתחילה לא הייתה לו אסטרטגיה או תוכנית בנושא.
עם זאת, במהרה חש שחייב לנקוט פעולה לנוכח המתיחות הגוברת בארצות הברית בשל פעילות תנועת זכויות האזרח.
זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד, החל למנות אנשי מקצוע שחורים למשרדי מדינה.
כמו כן התייעץ עם מנהיגי הקהילה והעסקים השחורים בענייני זכויות אזרח.
ב-1961, יחד עם יו"ר מועצת השימור והפיתוח, סקיפר בולס, החליט לאחד את פארקי המדינה בקרוליינה הצפונית.
סנפורד האמין כי שימוש בשכנוע ובפנייה למוסריות במקום כוח או אכיפת החוק ירתיע את המפרידים החברתיים ויקדם שינוי חברתי.
הוא האמין ב"טוב הבסיסי של האנשים" אך לעיתים נתקבל באכזבה מעוינות מצד תושבי קרוליינה הצפונית שהתנגדו לשילוב הגזעי.
במאי 1961, קבוצת פעילים רב-גזעית בשם "רוכבי החופש" התכוננה להיכנס לקרוליינה הצפונית באוטובוסים בין-עירוניים כדי להבטיח את השילוב הגזעי במתקני תחבורה בדרום.
לפי הוראות סנפורד, משטרת הדרכים הממשלתית פקחה על תנועת האוטובוסים והגנה מפני אלימות פוטנציאלית מצד לבנים תומכי הפרדה.
במהלך כהונתו פרש סנפורד שוטרים בהפגנות זכויות האזרח לשמור על הסדר ולהרתיע אלימות, אך מעולם לא השתמש בהם לפיזור מפגינים.
הוא הביע תמיכה גם בפעולותיו של הנשיא קנדי לשמירת הסדר במהלך השילוב באוניברסיטת מיסיסיפי.
סנפורד שמר על מודעות לרצונות מצביעיו הלבנים, ובמקרה אחד ביקש ממשרד ההגנה להעביר קבוצת מילואימניקים לבנים מיחידה שחורה ליחידה אחרת, אך לאחר סירוב משרד ההגנה, הוא ויתר.
עיתונאים כינו אותו מתון מוביל ופרסם את פעולותיו בנושאי גזע בתקשורת, תוך שהוא נמנע מלהצטייר כמתעמת עם מושלים דרומיים קשוחים.
עמדתו הזהירה של סנפורד בנושאי זכויות האזרח החלה להשתנות תוך כדי סיורים בקרוליינה הצפונית לביקור בבתי ספר ולקידום תוכנית החינוך שלו.
הוא ביקר בתי ספר לבנים ושחורים ועודד תלמידים להשיג השכלה כאמצעי לשגשוג כלכלי בעתיד.
בהדרגה החל להרגיש אי-נוחות כשהוא אומר זאת לילדים שחורים, מאוחר יותר הסביר כי הרגיש שהוא מדבר על הזדמנויות שאינן קיימות באמת.
סנפורד שינה את עמדותיו לאחר שגילה כי מבוגרים שחורים רבים בראלי, להפתעתו, היו לא מרוצים מהמצב הקיים ותמכו כספית במפגינים צעירים.
לאחר שהחליט לנקוט בפעולה למען שוויון גזעי, החל סנפורד להצהיר על תמיכתו בכך.
באוקטובר 1962, הוא אמר כי עוני בקרוליינה הצפונית מחמיר עקב חוסר הזדמנויות כלכליות לשחורים, וכי הלבנים יצטרכו להתמודד עם "בעיות קשות של גזע" ברוח "חברות נוצרית".
הוא ניסח נאום בשם "תצפיות למאה שנייה" בו קרא במפורש לתמיכה בזכויות האזרח, והציג את עמדותיו בפני מעל 100 שותפיו; רובם תמכו, אך אחרים חששו מהשלכות על המפלגה הדמוקרטית.
ב-18 בינואר 1963 נשא את הנאום בפני אגודת העיתונאים של קרוליינה הצפונית, וקרא לסיום אפליה בעבודה על בסיס גזעי – ובכך היה המושל הדרומי הראשון שעשה זאת.
באותו יום הכריז על הקמת "מועצת השכנים הטובים", ועדה דו-גזעית לפיתוח מדיניות העסקה ללא אפליה ולעידוד בני נוער להכנה לתעסוקה.
למועצה לא היו סמכויות לאכוף המלצותיה, ולכן השפעתה הייתה מוגבלת.
סנפורד גם ביקש מראשי סוכנויות המדינה לאמץ מדיניות העסקה ללא אפליה ותמך בחוק להפחתת מחסומי גזע במשמר הלאומי של קרוליינה הצפונית.
בסופו של דבר, ניסיונותיו של סנפורד לרפורמה לא שינו משמעותית את הדינמיקה התעסוקתית במדינה והועילו רק למיעוט קטן של שחורים.
השילוב בבתי הספר הציבוריים התקדם במידה מועטה בלבד במהלך כהונתו.
צעירים שחורים רבים הרגישו שסנפורד לא עושה מספיק.
במאי 1963, 500 סטודנטים שחורים הפגינו במצודת המושל, אך סנפורד אמר להם: "אם תרצו לדבר איתי על התוכניות והבעיות שלכם, תודיעו למשרדי.
לא פניתם אלי עם בקשות ספציפיות".
כאשר אחד המפגינים קרא לו להיות מודע למעניהם ללא בקשות ספציפיות, ענה: "אני לא דיקטטור, בני.
הקבוצה יצאה בסופו של דבר.
בסוף מאי ותחילת יוני, 400 סטודנטים שחורים מהמכללה החקלאית והטכנית בגרינסבורו נעצרו עקב הפרת חוקי הפרדה בקפיטריות ובבתי קולנוע.
סנפורד סידר את שחרורם והחזרתם למכללה.
מאוחר יותר ביוני, הוא זימן 150 מנהיגים שחורים לקפיטול המדינה ואמר להם כי לא ייתן "למפגינים המוניים להרוס אותנו".
הוא ציין שהאויב אינו הלבנים, אלא "מערכת שקיבלנו בירושה על ידי כלכלת כותנה, שהובלה על ידי עקשנות, אי-סובלנות, חוסר תבונה, שהצפון והדרום פרצו למלחמה והשאירו לנו את אפר הנקמה והעוני.
הדרך להילחם באויב המשותף היא חינוך".
בתחילת יולי, כינס מעל 200 פקידי עירייה והקים את "ועדת קואורדינציה של ראשי עיר" לטיפול בנושאי זכויות האזרח.
בינואר 1964, ג'יימס פארמר ופלויד מקיסיק מקונגרס השוויון הגזעי דרשו מצ'אפל היל להשתלב לחלוטין עד 1 בפברואר או להתמודד עם גל הפגנות.
סנפורד פרסם הצהרת נזיפה ותמך ברשויות העירוניות.
בחודש הבא נערכו ההפגנות, התגברו המתחים המקומיים והובילו למעצרים רבים.
סנפורד אירח את פארמר ומקיסיק במצודת המושל בניסיון לגשר על הפערים, אך הבעיה נפתרה רק לאחר שהגיעה הסכמה בין המפגינים לרשויות המקומיות.
מזכירתו האישית של קנדי, אוולין לינקולן, ציינה כי קנדי אמר שהוא שוקל להחליף את ג'ונסון בסנפורד כמועמד לסגן הנשיא בבחירות 1964. סנפורד דחה את השמועות, מתוך תחושה שזה לא היה רצוי פוליטית ופוגע בסיכויי קנדי בדרום.
קנדי נרצח ב-22 בנובמבר 1963. משרדו של סנפורד הוציא הצהרה קצרה, וקבע את האירוע כ"משמעותי".
סנפורד ומשפחתו השתתפו בהלוויה הרשמית של קנדי בוושינגטון.
הרצח התרחש כאשר סנפורד עוד לחץ על קנדי לשקול הקמת מרכז מחקר סביבתי בקרוליינה הצפונית, החלטה שהועברה לג'ונסון.
מדיניותו הגזעית של סנפורד עוררה חוסר שביעות רצון בקרב הלבנים בקרוליינה הצפונית, אך הוא הצליח למתן את ההתנגדות במהלך כהונתו.
בבחירות למושל ב-1964, , תומך סנפורד, התמודד מול , שמרני, בפריימריז הדמוקרטיים.
סנפורד היה מוגבל חוקתית מלהתמודד לתקופת כהונה נוספת.
בתחילה רצה שסגנו הארווי קליד פילפוט יחליפו, אך זה נפטר באוגוסט 1961. סנפורד תמך בפרייר בעוד לייק תמך במור.
במקביל, ג'ונסון התמודד לנשיאות וסנפורד תמך בו.
המירוץ הפך ברובו כמשאל עם על כהונתו של סנפורד, במיוחד בניהול ענייני גזע, ומור זכה במועמדות.
לייק כינה את התוצאה כסירוב ציבורי לכהונתו של סנפורד.
בציפייה שמור ובעלי בריתו ינסו לפרק חלק מהיוזמות שלו, השקיע סנפורד את שישה החודשים האחרונים לנסות להגן על פרויקטים שהקים, כולל מינוי אחד העוזרים הבכירים של מור ללוח מנהלי הקרן של קרוליינה הצפונית והעברת תוכנית התמחות בקיץ מלהיות במשרד המושל למכון הממשל של UNC.
הוא עודד גם את "מכון משולש המחקר" לחקור הצעות לדיור בר השגה והקים ועדה לתכנון עתידי של פיתוח וצמיחה באזור פידמונט קרסנט.
הוא נסע לוושינגטון לצילום דיוקנו הרשמי ולאחר מכן לניו יורק להענקת תרומה כספית של קרוליינה הצפונית לבניית ספריית קנדי.
בתחילת דצמבר, הוא הפחית עונשים של מספר מפגינים מצ'אפל היל.
לפני עזיבתו את המשרד בינואר 1965, הגיע להסכם עם ממשל ג'ונסון על הקמת מתקן מחקר סביבתי בשווי 25 מיליון דולר ב"טריינגל פארק".
בנאומו הציבורי האחרון כמשדר, אמר: מור החליף אותו ב-8 בינואר 1965.
בתום כהונתו, היה סנפורד מאוד לא פופולרי בקרוליינה הצפונית.
חוסר שביעות רצון ממס מכירות על מזון דעך בהדרגה ודירוגי הפופולריות שלו השתפרו בשנים שלאחר מכן.
לאחר עזיבתו את המשרד, חזר לפאייטוויל ופתח משרד עורכי דין חדש בראלי עם כמה מעמיתיו.
ב-1966 פרסם את הספר "But What About the People?" על כהונתו, וב-1967 פרסם את "Storm Over the States", מחקר על תפקיד ממשלות המדינות בניהול ענייני הציבור בארצות הברית.
ב-1967 שקל להתמודד מול סם ארווין, דמוקרט שמרני, על מושבו בסנאט של ארצות הברית, אותו הגדיר כ"גזען חוקתי".
בסופו של דבר החליט לא להתמודד, מחשש שהמירוץ יפלג את המפלגה הדמוקרטית והוא יפסיד בשל עמדותיו בנושא זכויות האזרח.
לאחר מכן הסכים לשמש כמנהל קמפיין הנשיא ג'ונסון בבחירות 1968, רגע לפני פרישתו של ג'ונסון ב-31 במרץ.
סגן הנשיא יוברט האמפרי הפך למועמד הדמוקרטי המיועד לנשיאות, ושקל לכלול את סנפורד במועמדות כסגן הנשיא.
סנפורד נכח בוועדה הדמוקרטית הלאומית ב-1968 ונשא את הנאום שתמך בהאמפרי.
הוא היה מריר כלפי הזלזול של המועמדים בג'ונסון היוצא ולא תמך בבחירתו של הסנאטור אדמונד מאסקי ממיין כסגן הנשיא.
ג'ונסון הציע למנותו למזכיר החקלאות של ארצות הברית בתקופת כהונתו האחרונה, אך סנפורד סירב.
לאחר מכן שימש כיו"ר "הוועדה לאזרחים למען האמפרי-מאסקי" וסייע בגיוס כספים לקמפיין של האמפרי, ועודד את המועמד להתרחק מעמדותיו של ג'ונסון במלחמת וייטנאם.
האמפרי הפסיד בבחירות לריצ'רד ניקסון.
ב-1969, התמודדה אוניברסיטת דיוק הפרטית בקרוליינה הדרומית עם חוסר שקט בקרב הסטודנטים סביב מלחמת וייטנאם וזכויות האזרח.
נשיא האוניברסיטה דאגלס נייט התפטר, והוועדה הממנה החלה בחיפוש אחר נשיא חדש.
סנפורד קיבל פנייה רשמית בסוף אוקטובר 1969, וב-13 בדצמבר הודיעו לו שהוא נבחר לנשיאות.
הוא החל בתפקיד ב-2 באפריל 1970 והושבע רשמית ב-17 באוקטובר 1970. ביום הראשון למינויו, הסיר מגבלות על מספר הסטודנטים היהודים, מה שאיפשר עלייה משמעותית במספרם בשנים הבאות.
סנפורד שאף לשפר את מצבה הכלכלי של האוניברסיטה, שהייתה באותה עת בגירעון וסבלה מקופת עזבון קטנה.
הוא הגדיל את מספר הסטודנטים מקרוליינה הצפונית ומבתי ספר פרטיים אחרים, גייס אנשי קשר ובחן בקפידה מועמדים שילוו את האוניברסיטה כלכלית.
בתקופתו, תרומות הבוגרים עלו מ-750,000 ל-כ-6 מיליון דולר, והקופה צמחה מ-80 ל-200 מיליון דולר.
סנפורד פעל להיענות לרצונות הסטודנטים, הביע התנגדות למלחמת וייטנאם והזמין מבקרים שמתחו ביקורת של המלחמה.
לאחר ירי על מפגיני סטודנטים בקנט סטייט, מנע קריאה למשטרה והקשיב לתלונותיהם של הסטודנטים.
הוא עודד את המעורבות שלהם בניהול האוניברסיטה, שילב סטודנטים בתפקידי עוזרים ומדריכים, ויצר מנגנונים לייצוג סטודנטים בוועדות המנהלים.
ב-1970 איפשר סנפורד לסטודנטים להשתתף בקמפיינים לקונגרס.
הוא תמך ברפורמות ממשלתיות בדרום והציע הקמת גוף אזורי לתיאום פיתוח וצמיחה כלכלית, מה שהוביל להקמת "לשכת מדיניות הצמיחה הדרומית" ב-1971. הוא גם ייסד ב-1972 את "מכון למדיניות ציבורית ומדיניות ציבורית" עם ג'ואל פליישמן.
ב-1981 שקל סנפורד לארח את ספריית ניקסון בדיוק, אך התנגדות הסגל והמועצה האקדמית הביאה לסירובו של ניקסון להקים את הספרייה שם.
סנפורד שמר על קשר עם אנשים בפוליטיקה אך נמנע ממעורבות מדינתית עד 1972. לקראת בחירות 1972 הכריז על מועמדותו לנשיאות כמועמד דמוקרטי, תוך שהוא שומר על תפקידו כנשיא אוניברסיטת דיוק בסופי שבוע.
קמפיין זה כלל תוכנית כלכלית וחברתית, אך סנפורד הפסיד בפריימריז והמשיך בקמפיין עד הוועידה במיאמי, שם סיים במקום החמישי.
ב-1975 הודיע על מועמדות לפריימריז בבחירות 1976, אך פרש בינואר עקב בעיות בריאות.
לאחר מכן חזר להתמקד בניהול האוניברסיטה, וסירב למינוי לשגריר ארצות הברית בצרפת על ידי הנשיא ג'ימי קרטר.
ב-1985, לאחר פרישתו, ניסה להיבחר ליו"ר המפלגה הדמוקרטית אך הפסיד.
בסוף 1985 החל סנפורד לבחון את אפשרות הריצה לסנאט בבחירות 1986. בינואר 1986 הכריז על מועמדותו.
ההכרזה הפתיעה והכעיסה את ידידו פוליטי הוותיק, לוץ' פיירקלות', שניסה להתמודד לאותו המושב.
סנפורד ניצח בפריימריז הדמוקרטיים עם 409,394 קולות והעפיל לבחירות הכלליות מול הרפובליקני ג'ים ברויהיל.
סנפורד הדגיש בקמפיין את הישגיו כנגיד ואת שירותו הצבאי, ובנובמבר ניצח בהפרש של כ־60,000 קולות, וזכה במושב הסנאט לשארית כהונתו של ג'ון איסט ואחר מכן לתקופה של שש שנים.
סנפורד הרגיש לא נוח בהסתגלות למוסד הסנאט לאחר שכיהן במשרות מבצעות.
הוא כיהן בוועדות רבות, כולל בוועדת האתיקה (יו"ר), ועדות מיוחדות לאזרחים מבוגרים, תקציב, בנקאות, דיור והחוץ.
בתקופת כהונתו, דגל סנפורד בשיתוף פעולה בינלאומי, וביקר את מדיניות ארצות הברית בניקרגואה, והציע תכנון כלכלי לשיקום מרכז אמריקה.
הוא ייסד את "הוועדה הבינלאומית לשיקום ולפיתוח מרכז אמריקה", שנודעה בשם "וועדת סנפורד".
הדו"ח שלה משנת 1989 התקבל על ידי חמישה נשיאים ממרכז אמריקה והשפיע על סיום המהפכה בניקרגואה.
סנפורד הביע דאגה מהגדלת הגירעון הממשלתי תחת ממשל רייגן, יזם הצעת חוק לאיזון תקציבי, ובזמן מינויו השנוי במחלוקת של רוברט בורק לבית המשפט העליון, נשא נאום נגדו והצביע נגד המינוי.
בסנאט תמך סנפורד במועמדים דמוקרטיים לנשיאות בבחירות 1988 וביקר את עמדות המפלגה הלאומיות, במיוחד כשחשב שהמפלגה נתפסת כ"מפלגת השחורים".
בנושא מלחמת המפרץ, העדיף סנפורד סנקציות על התקפה צבאית, והיה יריב מוביל למעורבות האמריקאית במלחמה.
ב-1990 החל לחשוב על פרישה מסנאט.
סנפורד הכריז על התמודדותו מחדש ב-2 בדצמבר 1991. יריבו הרפובליקני לוץ' פיירקלות' ניצח בפריימריז של המפלגה שלו.
במהלך הקמפיין חלה סנפורד וזכה לטיפול רפואי בבית החולים בעקבות זיהום בלב, מה שהאט את פעילויות הקמפיין.
בבחירות הכלליות ב-3 בנובמבר 1992 הפסיד למועמד הרפובליקני פיירקלות' בכ־100,000 קולות.
לאחר הבחירות חזר סנפורד ללמד באוניברסיטת דיוק, והקים משרד עורכי דין עם כמה ידידים.
הוא סיים ספר נוסף על הזדקנות ובריאות, והחל לעבוד על רומן.
בדצמבר 1997 אובחן אצלו סרטן בלוע ובכבד ונמצא שאינו ניתן לניתוח.
סנפורד נפטר ב-18 באפריל 1998, והלווייתו התקיימה בכנסיית דיוק.
סנפורד נחשב לדמות מרכזית בדרום החדש, פעל לרפורמות חינוכיות וחברתיות, ונחשב לנשיא אוניברסיטה דומיננטי ומנהיג מדיני.
עיתונאים והיסטוריון תיארו אותו כמנהיג מתון וליברלי, והעריכו את השפעתו על פיתוח מדיניות החינוך בקרוליינה הצפונית.
מוסדות שונים נקראו על שמו, כולל בית ספר, בניין פדרלי ואוניברסיטת דיוק, שהקימה את Sanford School of Public Policy.
הנשיא ביל קלינטון כינה אותו "אחד האמריקאים המשפיעים ביותר בחמישים השנים האחרונות".
סר טרנס (טרי) דייוויד ג'ון פּרָאצֶ'ט היה סופר בריטי, שכתב ספרי פנטזיה מלאי הומור וביקורת חברתית.
פראצ'ט ידוע בעיקר כמחבר סדרת ספרי "עולם הדיסק" (1983–2013), המונה 41 ספרים, והספר "בשורות טובות" (1990), שחיבר עם הסופר ניל גיימן.
ספריו תורגמו ל-37 שפות ונמכרו ביותר מ-85 מיליון עותקים.
טרי פראצ'ט נולד ב-1948 בעיירה האנגלית ביקונספילד, כבן יחיד לדייוויד ולאיילין.
בבית הספר התיכון היה חבר בקבוצת הדיונים של התיכון, וכתב סיפורים לעיתון בית הספר.
פראצ'ט העיד על עצמו שהעניין שלו בפנטזיה החל בגיל 13, אז קרא את שלושת ספרי שר הטבעות תוך יממה אחת.
בגיל 17 החל בקריירה עיתונאית, כמתמחה בעיתון "באקס" בו פרסם למעלה משמונים סיפורים במדור הילדים (חלק מהדמויות בהם מצאו את דרכן לספרו "אנשי השטיח").
לאחר סיום התיכון עבר ללמוד במועצה האנגלית לעיתונאות, שם קיבל ציונים גבוהים.
בשנת 1968 התחתן עם לין פורבס.
באותה שנה גם צעד את צעדו הראשון בקריירה, כשראיין את פיטר ואן-דורן, שותף בהוצאת הספרים הקטנה קולין סמית', וציין שיש ברשותו כתב יד של ספר.
ואן-דורן הוציא לאור את הספר - אנשי השטיח - שזכה לביקורות חיוביות (אם כי מעטות), ובהמשך שני ספרים נוספים: הצד האפל של השמש וסטראטה.
בשנת 1973 נולדה בתו ריאנה, כיום סופרת בעצמה.
לאחר מספר תפקידים עיתונאיים שונים, הפך פראצ'ט בשנת 1980 לדובר ספקית שירותי החשמל סאות'ווסטרן (CEGB), שהייתה אחראית על ארבע תחנות כוח גרעיניות.
בשנת 1983 הוציא את הספר הראשון בסדרת עולם הדיסק, צבע הכשף, שבהמשך שודר כתסכית ב-BBC.
ב-1987, לאחר פרסום הספר הרביעי בסדרה, עזב את עבודתו כדי להתפרנס באופן בלעדי מכתיבה.
באותה תקופה ספריו נמכרו יותר ויותר, ורבים מהם הפכו לרבי-מכר.
על פי ה'טיימס', היה הסופר המרוויח ביותר באנגליה בשנת 1996.
בשנת 1990 הוציא יחד עם ניל גיימן (אותו הכיר בעקבות ראיון שערך איתו גיימן לאחר הוצאת "צבע הכשף"), את הספר בשורות טובות.
בשנת 1990 הוא כתב סיפור שמוקדש לתרנגולות בכביש המהיר הוליווד.
בשנת 2007 הודיע פראצ'ט שהוא סובל ממחלת אלצהיימר, ויצר תוכנית בשיתוף ה-BBC שעקבה אחר השנה הראשונה של התפתחות המחלה בחייו.
בשנת 1998 קיבל את תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית.
בשנת 2009 קיבל גם תואר אבירות.
ספרו "מוריס המדהים ומכרסמיו המלומדים" (The Amazing Maurice and His Educated Rodents) זכה במדליית קרנגי לשנת 2001 עבור ספר הילדים הטוב ביותר.
בשנת 2010 זכה בפרס הפנטזיה העולמית על מפעל חיים.
פראצ'ט היה סופר פורה מאוד, שכתב בתקופות מסוימות שלושה ספרים בשנה.
בין השאר היה ידוע במוסר הכתיבה הגבוה שלו: ניל גיימן סיפר שפראצ'ט היה כותב 400 מילים ביממה, ובאחת הפעמים סיים את הרומן שכתב, ומכיוון שלא סיים את מכסת המילים היומית מיד כתב את מאה המילים הראשונות של רומן חדש.
סופר הפנטזיה גאי גבריאל קיי סיפר שראה את פראצ'ט יושב בשורה הראשונה בטקס עם מחשב פתוח, וכותב ספר; כשנקרא לדבר הוא עלה אל הבמה, וכשסיים את הנאום שב לכתוב.
הפנטזיה של פראצ'ט סאטירית מאוד, ומשמשת ככלי להעברת ביקורות כלפי החברה.
כך, למשל, בספר אומה הוא משווה בין תרבות מערבית לתרבות "פרימיטיבית" של ילידי אי; באיש הקציר עוסק בשאלה מה יקרה לחיים אם המוות יפסיק; באנשי המשמר הוא משווה בין שיטות ממשל; ובבשורות טובות דן במאבק בין הטוב והרע בתפיסה הנוצרית.
בכתיבתו נושאי פארודיה רבים: ביניהם דמויות מדע בדיוני ופנטזיה, רעיונות ומליצות, סרטי אינגמר ברגמן, מחזות ויליאם שייקספיר, אוסטרליה, החיים בעיר גדולה מעורבת ושוקקת חיים, כלכלה, תעשיית הסרטים, הוצאת עיתונים, מוזיקת רוק, דת, פילוסופיה (בעיקר פילוסופיה יוונית), היסטוריה מצרית, איגודים מקצועיים, מונרכיה ותפיסות מגדריות.
סדרת עולם הדיסק, המכילה 41 ספרים, היא עבודת פנטזיה הומוריסטית וסאטירית.
ספרי הסדרה מתרחשים בעולם שצורתו דיסק, והוא מונח על גבם של ארבעה פילי ענק הנתמכים על ידי צב ענק, א'טואין הגדול, השוחה את דרכו בחלל.
העולם מלא בדמויות הפנטזיה הקלאסית - קוסמים ומכשפות, טרולים, גמדים ושדים.
דווקא לאחר ש"התרחק" מהמציאות על ידי יצירת עולם מופרך ודמיוני כל-כך, פראצ'ט עוסק בנושאים המוכרים ביותר, ומרשה לעצמו למתוח ביקורת על מוסכמות ולהציע אלטרנטיבות למציאות, מתוך עולם רחוק-כביכול.
עולם הדיסק רווי בכשף ובו לאמונות יש כוח בריאה.
בספר "איש הקציר" כותב פראצ'ט: "אמונה אולי לא יכולה להזיז הרים, אבל היא יכולה לברוא מישהו שכן יכול".
רבים מהספרים מתרחשים סביב העיר הדמיונית אנק-מורפורק.
בתיאורו את דרך ניהולה יוצא הדופן של העיר, סונט פראצ'ט במוסכמות חברתיות רבות.
דוגמה אחת מני רבות היא המהפכה שהנהיג האבלוק וטינרי, שליט העיר, ביחס לגנבים: וטינרי מייסד גילדת גנבים רשמית וחוקית, ומושיב את ראשה במועצת העיר.
הגילדה אחראית בדרכיה שלה להעניש ביעילות רבה כל גנב שאינו עומד בתקנון הגילדה.
הכנסות הגילדה מגיעות ישירות מכספי הביטוח; שהרי, כפי שטוען פראצ'ט בספר "שומרים!
שומרים!", לגנבים קל הרבה יותר לשבת ולא לעשות מאומה, מאשר לעירייה להשקיע בתגבור המשטרה ובהקמת חברות ביטוח.
אחת הדמויות הידועות של "עולם הדיסק" היא הדמות מוות (Death) - שלד נושא חרמש המהווה פארודיה אוהדת על האנשה של המוות בתרבות האנושית.
מוות מתגלה כבעל אישיות ומפתח סקרנות מהולה בחיבה כלפי האנושות, עליה הוא מגן מפני משגיחי המציאות (מאזיני המציאות).
למוות יש משפחה: הוא אימץ בת בשם איזבל והעסיק שולייה בשם מורט, ואלה ילדו לו נכדה - סוזאן.
יש לו גם משרת בשם אלברט (הרב-מג האשף אלברטו מאליך) וסוס לבן בשם בינקי.
מכשפות בחוץ לארץ (Witches Abroad)
אנשי המשמר (Men At Arms)
בני החורין הקטנים (The Wee Free Men)
מהומה רבה על לא דוור (Going Postal)
קומדיה של מטבעות (Making Money)
בשורות טובות (Good Omens) - (יחד עם ניל גיימן) (מופיע בחלק מהתרגומים כ"טרייסי פראצ'ט")
ספרי היקום הארוך, יחד עם סטפן בקסטר
כדור הארץ הארוך (The Long Earth)
המלחמה הארוכה (The Long War)
האוטופיה הארוכה (The Long Utopia) (פורסם לאחר מותו)
הקוסמוס הארוך (The Long Cosmos) (פורסם לאחר מותו)
טריאנגולציה (על פי האקדמיה ללשון העברית: תִּלּוּת) היא טכניקה טריגונומטרית לחישוב מיקומה של נקודה במרחב, באמצעות יצירת משולש דמיוני בו ידוע אורך אחת מצלעותיו והזוויות הנוצרות בשני הקודקודים הסמוכים לצלע זו עם הצלעות המחברות אותם לנקודה המבוקשת.
ככל הידוע, שימוש נרחב בשיטה החל במאה ה-16 או תחילת המאה ה-17 על ידי יישומו של ברתולומאוס פיטיסקוס לתחום הגאוגרפיה והגאודזיה וזמן קצר לאחר מכן, וילברורד סנל מצא שימוש לטריאנגולציה במדידת קו המשווה.
האסטרונום ג'ובאני דומניקו קאסיני עבד במשך כל חייו על יוזמת מיפוי טופוגרפי של צרפת באמצעות טריאנגולציה עד למותו, את עבודתו המשיכו בנו ונכדו אשר סיים את העבודה המדוקדקת לבסוף, בשנת 1789 או 1793. הייחס לעבודה הייתה כיצירת אמנות בזמנו והמפה התפרסמה בשם Carte de Cassini (לוח קסיני).
עד היום נחשבת הטריאנגולציה לטכניקה בסיסית בעבודת המיפוי, אף על פי שינויים ניכרים בטכנולוגיות המתפתחות.
דוגמה לטכנולוגיה מתקדמת המשתמשת בתולדה של הטכניקה היא מערכת ה-GPS, אשר שיטת זיהוי המקום שלה מתבססת על פיתוח מאוחר יותר של הטריאנגולציה – הטריאלטרציה.
עוד דוגמה לטכנולוגיה יומיומית כזו היא הטלפון הסלולרי כאשר תחנות הבסיס והקליטה מסוגלות לזהות את מקור האות של הטלפון על ידי שילוב נתונים ממספר נקודות.
מערכות טלמטריה משתמשות בטריאנגולציה למעקב התנועה של אובייקט, לדוגמה, בתמונה משמאל ניתן לראות תחנת מעקב מסורתית המשתמשת בשתי נקודות ייחוס ליצירת משולש ובכך לחשב את מיקומו המדויק של הטיל במרחב התלת־ממדי.
באסטרונומיה משתמשים בשיטה כדי לקבוע את מרחקם של גרמי שמים מכדור הארץ.
טריאנגולציה באמצעות נקודות ייחוס שאינן קבועות (למשל, באמצעות תחנות במיקומים נעים) מבוצעת על ידי שלוש נקודות ייחוס ונקודה מרכזית אחת.
טריאנגולציה דינמית סיבתית או טד"ס היא תאוריה פיזיקלית שמהווה ניסיון ליצירת תורת כבידה קוונטית, כלומר איחוד בין תורת היחסות הכללית ומכניקת הקוונטים.
טד"ס היא תאוריה שבה המרחב-זמן נבנה בסקלת האורך הקצרה ביותר, אורך פלאנק.
אבני הבניין של טד"ס הם 4-סימפלקסים, כלומר גרסה ארבע-ממדית של ארבעונים (טטרהדרונים).
המיוחד בטד"ס הוא שבניית המרחב-זמן בסקלת פלאנק נעשית בעזרת עקרונות קוונטיים ותוך שמירה על עקרון הסיבתיות.
הדמיית מחשב הראתה שגם אם אבני הבניין שומרות על גאומטריה אוקלידית, הרי בסקלות אורך גדולות ניתן לקבל מרחב-זמן ארבע-ממדי המכיל עקמומיות ומתאים למשוואות של תורת היחסות הכללית.
תורת המיתרים היא תאוריה נוספת אשר מנסה לאחד את מכניקת הקוונטים עם תורת היחסות הכללית לתאוריה מאוחדת של כבידה קוונטית.
בהשוואה לתורת המיתרים, טד"ס נמצאת במצב מחקר התחלתי יותר, ועדיין לא נמצאה בה הדרך להציג חלקיקי חומר.
ההשג הגדול של טד"ס עד כה (2007) הוא קבלת מרחב-זמן אשר מתאים למשוואות תורת היחסות הכללית.
בניגוד לתורת המיתרים, טד"ס לא דורשת את הצגתם של ממדים נוספים.
טרי ג'ון "טיטו" פרנקונה הוא שחקן בייסבול ומנג'ר במייג'ור ליג בייסבול.
פרנקונה שימש כמנג'ר של הבוסטון רד סוקס, בשנים 2004 עד 2011 וזכה עימה פעמיים בוורלד סיריס.
לאחר שחוזהו לא הוארך נהיה לפרשן ברשת ESPN.
ב-2013 מונה למנג'ר של קליבלנד אינדיאנס.
בשנת 1980 נבחר פרנקונה בדראפט המכללות על ידי אוניברסיטת אריזונה.
פרנקונה התחיל את הקריירה שלו במייג'ור ליג בייסבול במונטריאול אקספוז (כיום וושינגטון נשיונאלס) כאשר נבחר על ידה 22 בדראפט של 1981. פרנקונה שיחק שם עד שנת 1985. בשנת 1986 עבר פרנקונה לשיקגו קאבס שם שיחק עונה אחת ואז עבר לסינסינטי רדס.
בשנת 1988 פרנקונה עבר לקליבלנד אינדיאנס שם שיחק עונה אחת ואז עבר למילווקי ברוארס שם הוא שיחק עד שנת 1990 וסיים את הקריירה שלו בתור שחקן.
בשנת 1997 טרי פרנקונה הפך למנג'ר של פילדלפיה פיליז עד שנת 2000. בשנת 2004 מונה למנג'ר של בוסטון רד סוקס וזכה איתה בוורלד סיריס באותה שנה, הראשונה של הקבוצה מזה 86 שנים.
בשנת 2007 זכה עימה באליפות נוספת.
בסוף עונת 2011 לא הוארכה ההתקשרות עמו בעקבות מפלה שנחלה הקבוצה לאחר שלא העפילה לפלייאוף למרות פער של 9 ניצחונות חודש לפני תום העונה.
ב-2013 מונה למנג'ר של קליבלנד אינדיאנס, בעונתו הראשונה זכה בתואר מנג'ר השנה באמריקן ליג לאחר מאזן של 92–70 והעפלה לפלייאוף.
ב-2016 נבחר פרנקונה בפעם השנייה למנג'ר העונה, לאחר שקבוצתו זכתה באליפות הבית המרכזי, העפילה לוורלד סיריס בו הפסידה לשיקגו קאבס 3–4. בעונת 2017 השיגה הקבוצה תחת ניהולו רצף של 22 ניצחונות רצופים, שיא ליגה.
הטריאדות הסיניות הוא שם של מספר ארגוני פשע שמקורם בהונג קונג, ושפועלים גם בטאיוואן, בסין ובארצות נוספות שבהן אוכלוסייה סינית גדולה.
פעילויותיהן כוללות סחר בסמים, רציחות מוזמנות, מכבסת כספים, הימורים בלתי חוקיים, סחיטה ועבירות מחשב.
שמם של הטריאדות הוא תרגום של הביטוי סאן הֵא הוּאִי (סינית: 三合會, פין-יין: Sān Hé Huì), שמשמעו הוא "חברת האיחוד המשולש", ביטוי שרומז על מהמבנה הארגוני שלהן המבוסס על שלשות.
את מבנה זה, כמו גם המיתולוגיה, ההיסטוריה והטקסים שלהם שואבות הטיראדות מארגוני התנגדות של חקלאים למשטר שושלת צ'ינג שנקראו (סינית מפושטת: 天地会, פין-יין: Tiandihui).
למרות שהמיתולוגיה שלהם מבוססת על ארגוני התנגדות עממים, לרוב הטריאדות אין מטרות פוליטיות.
מקור ההכנסה המרכזי של הטריאדות כיום הוא ענף הזיופים של תוכנות מחשבים, תקליטורים וסרטי די-וי-די.
בנוסף לכך, כמו ארגוני פשע רבים עוסקות חלק מהטריאדות ב"עסקים לגיטימיים" ואפילו הצליחו לבסס מונופול כלכלי בתחומים מסוימים כגון תעשיית הקולנוע המקומית בהונג קונג.
מספר החברים בארגונים השונים נע בין 50 בארגונים הקטנים ועד ל-30,000 בארגון הגדול ביותר.
טָריאֶל אוֹניאני (בגאורגית: ტარიელ ონიანი; נולד ב-2 ביוני 1952) הוא מראשי הפשע המאורגן הפועל בעיקר באירופה.
"גנב בחוק" עוד מתקופת רוסיה הסובייטית ומבוקש בספרד ובגאורגיה.
אוניאני נכלל בין 80 עשירי גאורגיה (מקום 28) עם הון מוערך של 400 מיליון דולר.
בין היתר נטען בכלי התקשורת כי אוניאני רכש את איירזנה, חברת התעופה הגדולה בגאורגיה, ידיעה שהוכחשה נמרצות על ידי החברה.
אוניאני, ממוצא סוואני, נולד בשנת 1952 בעיר הכורים, טקיבולי גאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה).
אביו נהרג במכרות כשהיה עוד צעיר.
את פעילותו הפלילית החל עוד בהיותו בגיל 17. בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוא כבר נחשב ל"גנב בחוק" מוסמך.
בשנות ה-90 של אותה מאה הוזכר שמו בקשר לחקירה.
לאחר שהתגורר בצרפת עבר אוניאני להתגורר בספרד שם ארגן, על פי החשד, קבוצה אנשים לצורך הלבנת הון על ידי השקעה בנכסים.
במהלך תקופת שהותו הצליח אוניאני, על פי החשד, להכניס לספרד מהגרים גאורגים באופן בלתי חוקי.
ב-21 ביוני 2005 ערכה משטרת ספרד את אחד המבצעים הגדולים באירופה ללכידת ראשי המאפיה הרוסית-גאורגית.
במהלך אותו מבצע נעצרו 28 איש מברצלונה, אליקנטה וערים נוספות בספרד, שהואשמו בשיתוף פעולה עם אוניאני והלבנת כספים.
אוניאני עצמו הצליח לברוח בפעולת עוקץ, ומשטרת ספרד לכדה את בתו בת ה-12 של אוניאני, גוונצו, שהוחזקה בתחילה במעצר "עד שטריאל אוניאני יסגיר את עצמו".
מעצרה כמובן לא ארך ימים רבים.
גאורגיה קבלה על מעצר הקטינה, שמעצרה עורר הדים בארץ מוצאו של אביה ודרשה את שחרורה.
אוניאני עצמו חזר לצרפת ונעצר אולם שוחרר.
בשנת 2006 הוא ויתר על אזרחותו הגאורגית, הצהיר על עצמו כרוסי ועבר להתגורר ברוסיה, מה שעורר את זעמה של גאורגיה בגלל מתן מקלט בטוח לגאורגים מבין מנהיגי הפשע המאורגן הבינלאומי, המכונים "גנבים בחוק", טריאל אוניאני וזכר קלשוב".
ב-9 ביולי 2008 נעצר אוניאני על ידי הספצנאז על יאכטה במוסקבה בעת פגישה של אנשי העולם התחתון.
על פי הפרסומים היה מדובר בפגישה שנועדה ליישר את ההדורים בין אוניאני, "ראש הגנבים" לבין מתחרה חדש שצמח, אסלן אוסויאנום.
בסך הכול נעצרו 50 איש מתוכם 39 "גנבים בחוק" ובתו של אוניאני.
במתמטיקה, טריאנגולציה היא חלוקה של משטח למשולשים (הנקראת גם שילוש), או – בהכללה – חלוקה של עצם גאומטרי מממד כלשהו לסימפלקסים.
לחלוקות אלה חשיבות מרכזית בתרגום של בעיות מגאומטריה לקומבינטוריקה ובחזרה.
טריאנגולציה של מצולע היא חלוקה של פנימו למשולשים באמצעות אלכסונים.
נוכיח זאת באינדוקציה על n:
ל-n=3 המצולע הוא משולש ומהווה הטריאנגולציה היחידה של עצמו.
נניח שהטענה נכונה לכל מצולע בעל פחות מ-n צלעות ונוכיח כי היא נכונה למצולע עם n צלעות (וכן 3<n).
נחפש אלכסון שעובר כולו בתוך המצולע.
נבחר קודקוד B של המצולע שנמצא על שפת הקמור שלו.
יהיו A ו-C הקודקודים הסמוכים ל-B (AB ו-BC הם צלעות במצולע).
אם AC עובר בתוך המצולע הוא האלכסון הרצוי.
אחרת, יש קודקודים של המצולע שנמצאים בתוך המשולש ABC.
מבין קודקודים אלו נבחר את הקודקוד D שהוא הרחוק ביותר מהישר AC.
האלכסון BD חייב לעבור בתוך המצולע.
האלכסון שמצאנו מחלק את המצולע לשני מצולעים מסדר נמוך יותר, להם ניתן לבצע טרינגולאציה לפי הנחת האינדוקציה.
יחד הם נותנים טריאנגולציה של המצולע הגדול כולו.
באינדוקציה דומה ניתן להוכיח שבכל טריאנגולציה יש n-2 משולשים.
כאשר מדובר במצולע קמור מסדר n, מספר הטריאנגולציות האפשריות הוא מספר קטלן ה-n-2.
בטריאנגולציה של משטחים משתמשים הן בטופולוגיה והן בגרפיקה ממוחשבת.
בטופולוגיה השימוש המרכזי של טריאנגולציה הוא בשביל להגדיר אינווריאנטים טופולוגיים (כגון הומולוגיה של מרחב טופולוגי ומאפיין אוילר), ומבנים על יריעות (כגון אוריינטציה).
בדרך כלל, אנו מחלקים משטחים טופולוגים למשולשים במובן הטופולוגי של המילה, זאת אומרת שהצלעות והמשולשים עצמם עקומים ומכופפים.
ידוע שמטריאנגולציה מסוימת של משטח אפשר לעבור לכל טריאנגולציה אחרת של אותו משטח, עם אותן נקודות קצה, באמצעות סדרה של צעדי פכנר (Pachner moves), שבהם עוברים בין שתי הטריאנגולציות השונות של מרובע קמור.
לכל יריעה טופולוגית קומפקטית ממימד 1, 2 או 3 יש טריאנגולציה סופית; לעומת זאת, במימד 4 או יותר יש יריעות טופולוגיות שלא ניתן לבצע להן טריאנגולציה, והחל מממד 5 יש גם יריעות חלקות כאלה.
מסיבה זאת, בטופולגיה מודרנית הטריאנגולציה הפכה פחות שימושית ומשמשת בעיקר להמחשת רעיון מסוים ודוגמאות.
בגרפיקה ממוחשבת משתמשים בטריאנגולציה לצורך הצגת משטחים.
כאן הצלעות והמשולשים בדרך כלל ישרים ומישוריים, ולכן רק מקרבים את המשטח.
ככל שהמשולשים קטנים יותר כך הקירוב טוב יותר.
טרי פויזן הייתה להקת סינת'-פופ ישראלית, שפעלה בישראל ובאירופה.
חברי הלהקה הם לואיז קאהן (שירה באנגלית, סינטיסייזר), סיוון מלר (המכונה "פטיט"; שירה בצרפתית ועברית, סינטיסייזר), גילי סער (סינטיסייזר, ווקודר, קולות רקע), עידן גרייף (הידוע בכינוי "ברונו", סינטיבאס, גיטרה, סינטיסייזר, סמפלר, מכונת תופים ועיבודים והפקה מוזיקלית), אנה לנדסמן (גיטרה חשמלית) ואיסר טננבאום (מלהקת "רוקפור", נגן תופים המנגן עם הלהקה בהופעות).
בשנת 2003 הקימו לואיז קאהן ונגה נצר את הצמד "צ'רי פויזן".
לאחר הופעה אחת בלבד פגשו השתיים את המפיק המוזיקלי עידן גרייף.
גרייף התגייס לסייע להרכב והוסיף להרכב את בת טיפוחיו סיוון מלר ("פטיט").
לאחר השינויים שנערכו בהרכב הלהקה שמה שונה ל"טרי פויזן".
הלהקה החלה בסיבוב הופעות קטנות ברחבי הארץ, בפאבים ומועדונים.
סיבוב ההופעות הראשון נמשך בין השנים 2004–2005.
בסוף שנת 2005 עזבה נצר את הלהקה ואת מקומה תפסה גילי סער.
ביחד עם סער, הלהקה טסה לסיבוב הופעות באירופה שנחל הצלחה ותרם לקידומה.
לצד סיבוב ההופעות באירופה הקליטה הלהקה את שיר הנושא "פלאש פלאש" לתוכנית מציאות ב-YES הטלוויזיה בלוויין - "החיים על פי Y".
בשנת 2007 חזרה הלהקה לארץ לסיבוב הופעות מצליח נוסף ובין היתר הקליטה, ביחד עם רוני אלטר, את שיר הנושא לטלנובלה בובות (בה שיחקה גילי סער את דמותה של מוניק בלילי).
שיר הנושא של הטלנובלה ("בובות") הביא ללהקה פרסום רב וביקוש להופעות נוספות.
באותה השנה הצטרפה ללהקה אנה לנדסמן, אשר הביאה אלמנט נוסף למוזיקה של "טרי פויזן" עם הגיטרה החשמלית בה היא מנגנת.
"טרי פויזן" תפסה תאוצה והחלה לעבוד במרץ על אלבומה, במקביל, חוזקה הלהקה בידי איסר טננבאום (מלהקת "רוקפור"), אשר הוסיף תופים חיים למוזיקה של הלהקה.
בתחילת 2009 הוציאה הלהקה סינגל ראשון לתחנות הרדיו בישראל, "סמאק סנאק", אשר קיבל דירוג גבוה במצעדי המוזיקה בישראל.
במאי 2009, חיממה הלהקה את "דפש מוד" בהופעתם בישראל.
בתחילת חודש יוני הלהקה השיקה את אלבומה הראשון, "Terry Poison".
מיד לאחר השקת האלבום יצאה הלהקה לסיבוב הופעות נוסף בישראל.
הלהקה הייתה מועמדת במספר קטגוריות במצעד העברי השנתי של גלגלצ: שיר השנה ("סמאק סנאק" ו"קומסי קומסה"), הרכב השנה ותגלית השנה.
במרץ 2010 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בארצות הברית, במסגרתו הופיעה בין השאר גם בפסטיבל South by Southwest, ובמקביל הוציאה לאור את הסינגל "Fix The Night", שלווה בווידאו קליפ בו מופיעות חברות הלהקה בהלבשה תחתונה בלבד.
בשנת 2011 הלהקה עברה שינויים כאשר סיון מילר (פטיט), גילי סער ואיסר טננבאום (רוקפור), פרשו ממנה.
כעת חברי הלהקה מונים את עידן גרייף (ברונו), לואיז קהאן ואנה לנדסמן.
בשנת 2012 סיימה הלהקה סיבוב הופעות בן כמה חודשים באירופה, שם כתבה והקליטה שירים חדשים לאלבומה השני.
ביולי 2013 הוציאה לאור הלהקה סינגל ראשון מהאלבום השני שלה.
אלבום הבכורה – Terry Poison
אלבום הבכורה של "טרי פויזן" הושק ב-1 ביוני 2009, לאחר שנים של פעילות, הקלטות דמו, יציאתם של EP ברחבי העולם וסיבובי הופעות.
בהפקת האלבום השתתפו במספר רצועות אמנים אורחים, כגון רוני אלטר (שירה) ואבי סינגולדה (גיטרות).
טרנס אלן "טרי" קרוז הוא שחקן אמריקאי, קומיקאי ושחקן NFL לשעבר.
קרוז נודע בתפקיד ג'וליוס בקומדיית המצבים "כולם שונאים את כריס", וכן בתפקיד השוטר טרי ג'פורדס בקומדיית המשטרה "ברוקלין תשע-תשע".