tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מושלת אלסקה בין השנים 2006–2009 ומי שנבחרה כמועמדת המפלגה הרפובליקנית לסגנות הנשיא ב-2008, נחשבה פופוליסטית בסגנון וולאס ונהגה לתקוף את האליטה האינטלקטואלית ולתמוך ברצונו של "העם".
נשיא ארצות הברית המכהן, נחשב כמי שהציג רטוריקה פופוליסטית מסוג חדש (המאפיין גם גישות פופוליסטיות נפוצות במדינות אחרות במאה ה-21), בדגש על הבלטתו כאדם היחיד ש"יכול לתקן" בעיות כבדות משקל בפוליטיקה האמריקנית ולייצג את "הגברים והנשים הנשכחים של ארצנו", במה שהזכיר את סגנונו של הנשיא ג'קסון.
עם זאת, כאמור, יש הרואים בסגנונו של טראמפ מבנה פוליטי נרחב יותר המכונה טראמפיזם.
אולי כתמונת מראה לטראמפ מהצד השמאלי, מקובל לכנות את סנדרס - המכהן כסנאטור מטעם מדינת ורמונט כבר 18 שנה - 'פופוליסט'.
הפופוליזם של סנדרס מתנגד בעיקר לאליטות תאגידיות ותקשורתיות, ובפרט לתעשייה האמריקנית ולייצוג שלה בוול סטריט.
סנדרס ניסה בעבר להתמודד על הנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית ונכשל, ולאחר מכן פרש מהמפלגה והתמודד כעצמאי.
יש המאפיינים כממשיכיו גם את הסנאטורית אליזבת וורן ואת חברת הקונגרס אלכסנדריה אוקסיו-קורטז.
פופוקיאה (בהוואית: Pūpūkea) הוא כפר באזור קואולאלואה באי אואהו במחוז הונולולו, הוואי, ארצות הברית.
בהוואית, pūpūkea פירושו "קליפה לבנה".
נכון למפקד האוכלוסין של 2020, מנתה האוכלוסייה המקומית 5,130 תושבים.
האזור פופואלרי מאד לגלישה וצלילה.
בפופוקיאה צולם ב-1961 הספר "מוקיהנה מהוי" על ידי הצלמת של סדרת ספרי "ילדי העולם" חנה ריבקין-בריק.
בשל מיקומו הגאוגרפי, אזור זה מקבל פי שלושה מכמות הגשם בשנה שמקבלת הונולולו.
בממוצע יורד גשם ב-247 ימים בשנה עם 54.7 סנטימטרים של משקעים לעומת 89 ימי גשם ו-17.1 סנטימטרים של משקעים בהונולולו.
פופו (Fufu) הוא מאכל הנפוץ במטבח המערב-אפריקאי.
הפופו מורכב מבצק עמילני רך העשוי לרוב משורש קסאווה, בננות ירוקות (פלאטנו), תירס או בטטה.
המאכל בעל טעם נייטרלי ומבושל כמרקם פירה, ונהוג לאכול אותו בידיים על ידי טבילת כדורים קטנים ברטבים, מרקי במיה או מרקי אגוזים.
המאכל מבוסס על הצמח מניהוט מצוי.
מקורה של המילה הוא בשפת הטווי (Twi) של בני האקאן (Akans) בגאנה.
כיום ישנן וריאציות שונות של המאכל במדינות אפריקאיות רבות, ובהן סיירה לאון, ליבריה, חוף השנהב, בורקינה פאסו, בנין, טוגו, ניגריה, קמרון, גבון, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, הרפובליקה של קונגו ואנגולה.
המרכיבים המקוריים של הפופו הם מניהוט מצוי מבושל, פלאטנו וקוקויאם, עם זאת, למאכל יש מספר וריאציות.
בגאנה, בחוף השנהב ובליבריה נהוג לערבב ולכתוש מנות שוות של קסאווה מבושלת עם פלאטנו ירוק או קוקויאם.
בניגריה, הפופו נעשה רק עם מניהוט מצוי מבושל.
נהוג לאכול אותו עם מגוון מרקים, כגון מרק אגוסי (Egusi) ומרק אונוגבו (Onugbu), בתוספת ירקות.
מבחינת תזונה, כמאה גרם של קמח פופו יבש (העשוי מקוקויאם) מכילים 2 גרם חלבון, 0.1 גרם שומן, 84 גרם פחמימות ו-267 קלוריות.
מנה אחת (240 גרם) של פופו מבושל מכילה 3.6 גרם חלבון, 7.2 גרם שומן, 81 גרם פחמימות ו-398 קלוריות.
הפופו דל בכולסטרול ועשיר באשלגן, ורופאים נוהגים להמליץ עליו לאנשים הסובלים מרמת אשלגן נמוכה בדם.
ישראל מנחם וִיסלֶר (הידוע בשם העט פּוּצ'ו; נולד ב-1 בפברואר 1930) הוא סופר, משורר, עיתונאי, סאטיריקן, פזמונאי, תסריטאי, מחזאי, במאי וכותב צ'יזבטים ישראלי.
מהראשונים שכתבו על דור הפלמ"ח ללא פומפוזיות והאדרה.
אחדים מספריו עובדו לסרטים מצליחים.
זוכה אות יקיר העיר תל אביב-יפו לשנת 2025.
ישראל ויסלר נולד וגדל בתל אביב.
אביו עבד כנגר ואחר כך כקבלן, ואמו הייתה עקרת בית.
למד בבית החינוך לילדי עובדים ובבית ספר הכרמל, ואת לימודיו התיכוניים עשה בגימנסיה הרצליה.
את כינויו "פוצ'ו" קיבל בעת לימודיו בבית הספר כאשר בעבודה שכתב, הוא תיאר דיאלוג דמיוני בין משה לבני ישראל בעת הנדודים במדבר, בו אומר משה לבני ישראל: "תעזבו אותי לנפשי, פוצ'ו לכם ממני".
מאז הפך "פוצ'ו" לכינויו בפי התלמידים האחרים.
נמנה עם הכשרת בית השיטה.
התגייס ב-1948 לפלמ"ח ושובץ בגדוד הראשון של חטיבת יפתח, השתתף בקרבות בעמק הירדן ובנגב ונטל חלק במבצע לכיבוש באר שבע.
במסגרת שירות המילואים שימש נהג רכב לפינוי אשפה במבצע קדש ובמלחמת ששת הימים שימש נהגו של שמואל גונן (גורודיש), מפקד חטיבה 7. לאחר מלחמת ששת הימים היה נהגו של יצחק רבין.
פוצ'ו היה ממקימי קיבוץ נתיב הל"ה, והיה חבר הקיבוץ בין השנים 1948 ל-1953. הוא למד לתואר באגרונומיה בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות, ותיאטרון וקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
עבד כמורה לטבע בבית ספר בכפר גלים, רכז תרבות בבית ההארחה של קיבוץ חניתה ומנהל במפעל למוצרי פלסטיק.
בשנת 1954, בהיותו סטודנט, זכה סיפור שלו שהתפרסם ב"מעריב" בתחרות של העיתון.
את ספרו הראשון, "חבורה שכזאת", המתאר בהומור את הווי חיי ההכשרה ולוחמי הפלמ"ח, כתב כבר בגיל 19, אך הספר יצא לאור רק שבע שנים אחר כך.
הספר זכה להצלחה גדולה, ואף עובד לסרט קולנוע בכיכובם של יוסי בנאי, בומבה צור, עודד תאומי, אילי גורליצקי וגילה אלמגור.
פוצ'ו כתב עוד כ-40 ספרים ומחזות, לילדים ומבוגרים, בהם שיתף את קוראיו מחוויותיו וחיי משפחתו.
הספר "אולי תרדו שם", על חבורת ילדים תל אביבית המאמצת זקן תמהוני, הוסרט בשנת 1964. במהלך השנים כתב כמאה תסריטים לתוכניות הטלוויזיה "טלפלא", "שניים בראש אחד", "זהו זה!", "הופה היי" ועוד.
פוצ'ו היה כתב קבוע של טורים הומוריסטים בעיתוני ילדים ונוער מובילים, כגון "פילון", "הארץ שלנו" ו"מעריב לנוער".
בשנת תשל"ה (1976) זכה ספרו "חבורת מתושלח" בפרס יציב (זהו ספרו היחיד שתורגם לאנגלית).
בשנת תשע"א (2010) זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים על שם לוי אשכול.
בלקסיקון אופק לספרות ילדים (1985) הוגדר פוצ'ו כ"בכיר יוצרי הילדים והנוער בישראל".
השירות הבולאי הנפיק בול: "פוצ'ו – חבורה שכזו" במלאת למחבר 75 שנים.
ב-2013 השתתף בסרט "הבן של אלוהים" לצידם של מכרם ח'ורי וזוהר שטראוס.
כמו כן, גילם את בלאנקו בסדרת הטלוויזיה "חסמב"ה דור 3".
בשנת 2015 זכה בפרס אקו"ם למוזיקה קונצרטית וספרות, פרס מיוחד מטעם הדירקטוריון על תרומתו הרבה ליצירה הישראלית.
בנובמבר 2018 הכריז משרד התרבות והספורט על פוצ'ו כאחד הזוכים בפרס לאמנים ותיקים על שם אריק איינשטיין.
בשנת 2025 זכה פוצ'ו באות יקיר העיר תל אביב-יפו.
הוא היה נשוי לדיצה מאיר (בתו של בנימין מאיר, ממקימי מגדל שלום) עד מותה ב-2008. לשניים נולדו שלושה ילדים, בהם המוזיקאי ימי ויסלר.
את ארכיונו הפקיד במכון גנזים - ארכיון הסופרות והסופרים העבריים בישראל, אשר בבית אריאלה, בתל אביב.
קורפוס חלקי מארכיונו מצוי גם בארכיון מרכז לוין קיפניס לספרות ילדים שב.
פוצ'ו היה דודו של הצלם נלי שפר, אשר שימש השראה לדמותו של נלי, אחיה הצעיר של איה מספרו "איה הג'ינג'ית".
אפרים שלא אהב לישון בצהריים
חבורה שכזאת - זוכה פרס אשר ברש לשנת תשט"ז; עובד לסרט קולנוע בעל אותו השם ב-1962
- עובד לסרט קולנוע ב-1989
אולי תרדו שם - עובד לסרט קולנוע ב-1964
אהבה בליל הפשפשים (ספר הצ'יזבטים)
חבורת מתושלח (תורגם לאנגלית: Methuselah's Gang)
זאת שכוווווולם יודעים: רומן צדדי
תעלומת מכתב האהבה שנשלח אל המורה הדגול שמילקיהו
חלף זמנך, טרומפלדור (מחזמר, 1970)
ציפי-קונץ (לילדים ונוער, בכיכובה של ציפי שביט)
סיני בירוק: אלבום ההתיישבות בסיני (תשכ"ז–תשמ"ב) 1967–1982
פּוֹפּקוֹרְן הוא מאכל בצבע לבן העשוי מגרגירי תירס מזן מסוים שחוממו עד להתפקעותם.
פירוש השם הוא קיצור באנגלית של המילים popped corn כלומר "תירס מבוקע".
בטמפרטורה של 180 מעלות צלזיוס 96 אחוז מגרעיני הפופקורן מתפקעים.
הכנת הפופקורן נעשית על ידי חימום גרגירי תירס עד אשר מעטפת הגרגיר מתפקעת תחת לחץ הקיטור הנוצר בתוכו.
התפקעותו של הגרגיר ושחרור לחץ הקיטור שבו מפיחה את תוכן הגרגיר ויוצרת מרקם אוורירי בצורה אופיינית.
חימום הגרגירים נעשה באמצעות חימום בסיר בישול, תנור מיקרוגל, מחבת או בעזרת מכשירים מיוחדים לייצור פופקורן.
בדרך כלל מוסיפים לגרגרי התירס לפני חימומם מלח ושמן או חמאה.
קיימות דרכים שונות כדי לגרום לפקיעת גרעיני הפופקורן.
קיימות גם שקיות פופקורן מוכנות מראש, המכילות כבר מלח וחומרים נוספים.
בפופקורן (ללא תוספת שמן ומלח) אחוז גבוה של סיבים תזונתיים והוא אינו מכיל נתרן, שומן וסוכר.
בעולם המערבי יש המלצה שלא לתת פופקורן לתינוקות, מחשש לחנק מגרעין התירס.
צורת הכנה אחרת של פופקורן היא בתוספת סוכר או דבשה, והפיכתו לפופקורן קרמל מתוק.
פופקורן ללא תוספות מכיל 78% פחמימות (כולל 15% סיבים תזונתיים), 12% חלבון ו-4% שמן.
הוא מהווה מקור עשיר לריבופלאווין (100 גרם מספקים כרבע מהקצובה היומית ) ולכמה מינרלים ובמיוחד נחושת, מנגן, מגנזיום אבץ וזרחן.
בנוסף, יש בו גם ויטמינים אחרים מקבוצה B ומינרלים אחרים.
לפי הוכחות גנטיות, התירס בוית כנראה לפני 10,000 שנה, בדרום או מרכז אמריקה.
המאובן הקדום ביותר לתירס מוערך משנת 4700 לפני הספירה.
המאובן הקדום ביותר לפופקורן הוא משנת 3600 לפני הספירה.
הפופקורן היה מאכל מקובל אצל עמים ילידם ביבשת אמריקה של אמריקה הדרומית (לרוב באזור מקסיקו ופרו של היום) אשר שימש שם גם כתכשיט.
המתיישבים האירופאים למדו מהאינדיאנים איך להכין את הפופקורן.
במאה ה-19, הפופקורן נמכר על ידי רוכלי רחוב ברחובות, בפארקים ובירידים.
בשנת 1893 יוצרה מכונת פופקורן ניידת שיועדה לרוכלי הפופקורן, על ידי חברה משיקגו, המכונה הוצגה לראווה בתערוכה העולמית של שיקגו באותה השנה.
החל מ־1912 התחילו במכירת פופקורן באולמות קולנוע ועם הזמן נוצר קשר אסוציאטיבי בין פופקורן לקולנוע, כיום, הרבה מהכנסות בית הקולנע הוא ממכירת הפופקורן
בימי השפל הגדול היה הפופקורן אחד החטיפים היחידים שאנשים יכלו להרשות לעצמם, ועסקי הפופקורן פרחו ושגשגו.
זמן קצר אחר כך, פרצה מלחמת העולם השנייה.
ארצות הברית שלחה את כל מלאי הסוכר שלה לחייליה בחזית, ואזרחיה נשארו ללא חטיפים מתוקים.
הדבר סייע עוד יותר למכירות המוצר.
יום הפופקורן הוא יום "חג" בינלאומי אשר מתקיים ב-19 בינואר.
ביום זה מרבים אנשים רבים לאכול פופקורן, ולרוב ברשתות האינטרנט ישנם הרבה חידונים וכתבות על הפופקורן.
פוֹקאצ'ה (באיטלקית: Focaccia) היא לחם שטוח שנאפה בתנור אפייה.
בדרך כלל היא מצופה בשמן זית, בצל, עשבי תיבול או מצרכי מזון שונים, הקשורים לפיצה.
המילה נגזרת מהמילה הלטינית focus שמשמעותה "מרכז" כמו גם אח; האח הייתה מרכז הבית בעבר, והלחם הזה נאפה במרכזה.
משערים כי המתכון הבסיסי הגיע מהאטרוסקים או מיוון העתיקה, אולם כיום הפוקאצ'ה ידועה במיוחד כמעדן של מחוז ליגוריה, ומכונה רשמית באיטלקית "פוקאצ'ה גֶ'נוֹבֶזֶה" (מג'נובה).
המתכון המקומי, פוקאצ'ה עם גבינה (focaccia col formaggio), מיוצר בעיר רקו שנמצאת ליד ג'נובה.
הפוקאצ'ה מאוד פופולרית באיטליה ובדרך כלל מתבלים אותה עם שמן זית ועשבים, כאשר מעליהם שמים גבינה או בשר או מספר ירקות.
בצק פוקאצ'ה דומה בסגנון ובמרקם שלו לבצק של פיצה המורכב מקמח מועשר בגלוטן, שמן, מים, סוכר, מלח ושמרים.
פוקאצ'ה עשויה ללוות מאכלים שונים, להוות בסיס לפיצה ולשמש להכנת כריכים.
מחוץ לאיטליה הפוקאצ'ה משמשת בעיקר לכריכים.
בדרך כלל מגלגלים את הבצק או לוחצים עליו ביד כדי ליצור שכבה עבה ואז אופים אותו בתנור אפייה.
לרוב, אופים מנקבים את הלחם עם סכין כדי לשחרר בועות אוויר על פני השטח של הלחם.
שיטה נפוצה אחרת היא ניקוב מרובה של הלחם.
הניקוב יוצר מספר רב של בארות בלחם באמצעות שימוש באצבע או בידית של כלי מטבח כלשהו.
כדי לשמור את הלחות שבלחם, מפזרים שמן על הבצק, ביד או עם מברשת, לפני ההתפחה והאפייה.
בעבר, הפוקאצ'ה נאפתה על אבנים שטוחות או על מחבת אפייה באח.
ככל שהמסורת התפשטה, הדיאלקטים השונים והמרכיבים המקומיים המגוונים גרמו להופעת מגוון לחמים (שחלקם אפילו נחשבים לעוגה).
בבורגונדי המאכל נקרא foisse ו-fouaisse.
בפרובאנס ולנגדוק הוא נקרא fogassa או fougasse.
בדיאלקט הג'נובזי מכונה הפוקאצ'ה "a fügassa".
ג'ורג' מרפי "פופס" פוסטר היה מוזיקאי ג'אז אשר ניגן באופן מקצועי בטובה, חצוצרה, וקונטרבס.
פופס נודע בעיקר בזכות נגינת הקונטרבס שלו, שליוותה במשך שנים את חצוצרתו של לואי ארמסטרונג.
פוסטר נולד בדרום לואיזיאנה לצ'ארלי ואנני פוסטר.
משפחתו היגרה לניו אורלינס בתחילת המאה העשרים, כשהיה בערך בן 10. אחיו הבכור וילארד החל לנגן בגיטרה ובבנג'ו; ג'ורג' החל בצ'לו אך במהרה החליף לבס.
פוסטר נישא פעמיים במהלך חייו, פעם אחת ב־1912 לברטה פוסטר, וב־1936 לאלמה פוסטר.
כבר ב־1907 החל פופס לנגן באופן מקצועי.
בתקופה ההיא ניגן עם ג'ק קארי, קיד אורי, ארמנד פירון, ג'ו "קינג" אוליבר ורבים אחרים.
ב־1921 הוא עבר לסנט לואיס כדי לנגן בלהקות של צ'ארלי קריית' ודווי ג'קסון.
בלהקות הללו הוא יצר את הבסיס לנגינתו בהמשך.
הוא זכה לכינוי פופס בגלל שהוא היה הרבה יותר מבוגר מכל הנגנים האחרים איתם ניגן.
ב־1929 פוסטר עבר לניו יורק שם הוא ניגן בלהקה של לואי ראסל ולואי ארמסטרונג עד 1940. הוא ניגן עם כמה מהגדולים שניגנו בתקופה ההיא והיה קול קבוע בתוכנית הרדיו "זהו ג'אז".
בסוף שנות הארבעים החל לנגן בכל העולם, בעיקר בצרפת.
כמו כן הוא ניגן בכל ארצות הברית כולל שיבה לניו אורלינס.
במהלך שנות החמישים פופס ניגן בכל העולם, עם מוזיקאים דגולים.
בסוף שנות החמישים ותחילת שנות השישים הוא ניגן עם ארל הינס בהרכב קטן.
הוא הופיע בכל ארצות הברית ובאירופה, אך נשאר מבוסס בסן פרנסיסקו שם נפטר.
האוטוביוגרפיה שלו פורסמה ב־1971; בהצלבה עם מקורות אחרים נמצאים מספר אי דיוקים.
פופרד (בסלובקית: Poprad; בהונגרית: Poprád; בגרמנית: Deutschendorf) היא עיר בת כ-55,000 תושבים (2006) בצפון סלובקיה למרגלות הרי טאטרה הגבוהים בסמוך לגבול עם פולין.
זו העיר הגדולה במחוז ספיש (Spiš, ציפס בפי הגרמנים) והעיר העשירית בגודלה בסלובקיה.
לעיר מרכז היסטורי המהווה אבן שואבת לתיירים ונמל תעופה בינלאומי.
העיר פופרד הנוכחית מורכבת ממספר עיירות סמוכות שהוקמו באמצע המאה ה-13 על ידי מהגרים גרמנים שהגיעו לממלכת הונגריה.
עיירות אלו כוללות את מטיובצה, ספיסקה סובוטה, ויילקה, פופרד וסטרזה פוד טטרמי.
הגדולה שבעיירות הייתה ספיסקה סובוטה ששמרה על הבכורה עד סוף המאה ה-19. בשנת 1412 הועברו עיירות אלו ביחד עם עוד עיירות בסביבה שהרכיבו ביחד את חבל ספיש, לידי פולין לאחר ששועבדו לחוב של ממלכת הונגריה שלא שולם.
עד שנת 1769 היוו העיירות מובלעת של שלטון פולני בתוך ממלכת הונגריה.
בשנת 1769 לאחר שהבינה שפולין חלשה מכדי להתנגד והולכת להיות מחולקת, השתלטה ממלכת הונגריה על חבל ספיש.
לאחר קריסת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה, התעורר שוב מחלוקת לגבי השליטה בחבל שפיץ.
פולין דרשה את החזרת החבל אך צ'כוסלובקיה שצבאה שהה באזור סרבה.
החלטת המעצמות הייתה למסור חמש שישיות מהשטח, כולל את עיירות פופרד, לידי צ'כוסלובקיה.
העיירות יושבו באותה תקופה בעיקר על ידי צאצאי מהגרים גרמנים (ציפסרים) וחיילים הונגרים משוחררים.
הקהילה היהודית בפופרד נוסדה בשנת 1867. בשנת 1906 נבנה בניין בית הכנסת בסמוך למרכז העיר.
ב-25 במרץ 1942 יצאה רכבת הגירוש הראשונה של יהודי סלובקיה מתחנת פופרד למחנה המוות אושוויץ.
הרכבת שיצאה באותו יום הובילה כ-1,000 נערות וצעירות יהודיות.
רוב הטרנספורטים של יהודי סלובקיה לאחר מכן יצאו באופן דומה מפופרד.
רוב יהודי פופרד שולחו לאושוויץ בימי השואה ונשמדו.
כיום מוצב במקום לוח זיכרון ליד תחנת הרכבת פופרד-טטרי.
בניין בית הכנסת משמש היום כבית דפוס.
פוצ'יני למתחילים היא קומדיה רומנטית משנת 2006 של הבמאית מריה מגנטי.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל סאנדנס 2006, ויצא במהדורת DVD בארצות הברית ב-3 ביולי 2007.
הסיפור נפתח בניו יורק, לאחר שסמנתה (ג'וליאן ניקולסון) נפרדת מאלגרה (אליזבת רייזר), סופרת לסבית עם נטייה ליחסים בעיתיים ועיסוק עצמי אובססיבי.
אלגרה מתיידדת עם פיליפ (ג'סטין קירק), אותו פגשה במסיבה.
למחרת היום היא פוגשת את גרייס (גרטשן מול), האקסית של פיליפ, אף שאלגרה אינה יודעת זאת עדיין.
זהו סרטה השני של מגנטי אחרי "ההרפתקה המדהימה של שתי בחורות מאוהבות".
המשולש הרומנטי של הסרט מוצג מזווית קומית קלילה, חופשייה מהגבולות המקובלים של זהות מינית.
הסרט הוקרן במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-24 בחיפה.
פוקאפוקה הוא שמה של קבוצת אטולים באיי קוק שבאוקיינוס השקט.
פוקאפוקה מורכב משלושה איים קטנים המקיפים לגונה.
איים אלו הם המרוחקים ביותר מבין קבוצת איי קוק.
צורת הקבוצה כצורת משולש ושטח שלושת האיים המרכיבים אותה אינו עולה על 3 קמ"ר.
שם הקבוצה פוקאפוקה נגזר משם העץ פוקה ששכיח בתחומו.
למרות בידודם ושטחם הקטן, על פי ממצאים ארכאולוגיים יושבו האיים לפני כ-2,000 שנה.
כיום בפוקאפוקה תושבים מועטים והאי מוכר בכינויו "אי הסכנה".
מקורו של שם זה בתצפיות על האיים שנערכו על ידי כלי שיט בריטים בשנת 1765 והסכנה שהעמידו בניסיון לעגון בהם.
הקבוצה התגלתה לראשונה על ידי מגלה הארצות האירופאי אלברו דה מנדניה בשנת 1595 ונקראה בשם "סן ברנרדו".
בביקור שערך כומר באייה בשנת 1862 התגלה שתושבי המקום המירו דתם לנצרות קודם לכן על ידי מבקרים קודמים.
האי תועד פעמים נוספות בהיסטוריה כמקום ממנו נחטפו כ-100 תושבים על ידי פורעים פרואנים (1863) וכמקום בו נטרפה אנייתו של מיסיונר בשם ג'ון ויליאמס (1864), כמו גם מקום יירוטם של שלושה מטוסים מצי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה (1942).
סיפורם של 3 אנשי צוות מטוס שביצעו נחיתת חירום והפכו לניצולי סירת ההצלה, ובו נצלו חייהם, תואר בסרט נגד השמש משנת 2014. האי נפגע פעמיים מסופות טייפון וציקלון בשנים 1942 ו-2005. בשנת 1980 משכה ארצות הברית את דרישתה לבעלות על האיים.
שלושת האיים מהם מורכב פוקאפוקה הם מוטו קו בדרום מזרח המשולש, מוטו קוטאווה בדרום מערב המשולש ווייל בצפון המשולש.
באי מוטו קו נמצא שדה התעופה המקומי, אך האי אינו מיושב ומשמש לחקלאות, כמו גם מוטו קוטאווה.
באי וייל ישנן שלוש נקודות יישוב (לוטו, יאטו, נגאקה) ובמפקד שנערך בשנת 2001 תועדו בו 664 תושבים.
תושבים אלו דוברי שפה מקומית, פוקהפוקנית.
הסופר האמריקני רוברט דין פריזבי התיישב בפוקאפוקה בשנת 1924 וחיי המקום מתועדים בספריו.
פופרד (בפולנית וסלובקית: Poprad; בגרמנית: Popper)
הוא נהר באורך 169.8 קילומטרים הזורם לכיוון צפון מזרח מצפון סלובקיה לדרום פולין.
השיפוע הממוצע של הפופרד הוא 9.6%.
לפופרד אופי הררי המתבטא בזרימה דלילה בחורף וחזקה באביב (מאי, יוני).
הספיקה הממוצעת ליד פיבניצ'נה זדרוי היא 22.3 מטר מעוקב לשנייה.
בחמלניקצה נמדדה ספיקה ממוצעת של 14.766 ממ"ק לשנייה, עם מקסימום של 917.0 ממ"ק לשנייה ומינימום של 2.240 ממ"ק לשנייה.
על הפופרד תחנה הידרו-חשמלית אחת קטנה המשמשת לייצור חשמל.
מוצא הפופרד הוא בהרי הטטרה הגבוהים.
הפופרד זורם דרומה ואחר כך מזרחה אל פופרד, במקביל לכביש 18, ומשם הוא זורם צפונית מזרחית במקביל לכביש 67 דרך קז'מרוק ובהמשך לאורך כביש 77 לסטרה ליובובניה.
משם מתפתל הפופרד מזרחה במקביל לכביש 68, דרך פלבץ' ואורלוב אל הגבול בין פולין וסלובקיה ליד ללוכוב וצ'ירץ'.
החלק של פופרד הנמצא בסלובקיה הוא באורך 107.2 קילומטר.
מנקודה זאת ולאורך כ-31.1 קילומטר זורם הפופרד צפונית מערבית ומהווה את הגבול בין פולין לסלובקיה.
ליד מנישק שעל הפופרד נפרד הפופרד מהגבול וזורם צפונה, במקביל לכביש 87, דרך פיבניצ'נה זדרוי וריטרו לנובי סונץ', לידו הוא נשפך לתוך הדונייץ.
קטע זה בפולין הוא באורך של כ-31.5 קילומטר.
הפופרד הוא הנהר הסלובקי היחיד הזורם לכיוון צפון והוא מנקז כ-2000 קילומטרים רבועים של סלובקיה לכיוון הים הבלטי, בעוד שאר השטח של סלובקיה מנוקז דרומה אל הדנובה.
חלק נכבד מהחלק הפולני של הפופרד כלול בשמורת טבע.
הפופרד משמש לשיט עבור נופשים ותיירים.
בהסכם בין פולין וצ'כוסלובקיה משנת 1958 הוסכם שלאורך הגבול בין המדינות תוכל כל אחת מהמדינות להשיט תיירים לאורך הפופרד בתנאי שהשיט ייעשה ביום והתיירים לא יעברו לגדה שבשליטת המדינה השנייה אלא באתרים עליהם הוסכם בין המדינות.
בשנות ה-80 וראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, הפופרד היה בין הנהרות הקטנים המזוהמים ביותר באירופה.
איכות המים השתפרה הודות להקמת 4 מכוני טיהור בפולין ו-17 מכוני טיהור בסלובקיה, וסגירה של שני מפעלים מזהמים.
אולם, במדידות שנעשו בשנים 1999–2006, נמצא שהפופרד בקטע בו הוא זורם לאורך הגבול בין פולין לסלובקיה עדיין היה מזוהם ביותר עם רמות גבוהות של מזהמים מיקרו-ביולוגיים (קוליפורמים) וליד צ'ירץ' גם עם פוספטים.
מדידות בפולין בשנת 1991 העלו ש 53 מתוך 62.6 הקילומטרים של פופרד בפולין היו מזוהמים עד מזוהמים מאוד.
פופמוביל הוא שם לא רשמי לסדרה של מכוניות מיוחדות לשימוש האפיפיור בהופעותיו הפומביות.
המכוניות תוכננו כך שהאפיפיור ייראה היטב כאשר הוא מברך קהל רב בעת נסיעותיו.
קיימים סוגים שונים של מכוניות פופמוביל, חלקם פתוחים, וחלקם מכוסים זכוכית משוריינת להגנת האפיפיור.
בחלקם האפיפיור יושב ובחלקם תוכננו לעמידה בעת הנסיעה.
לכל נסיעה נבחרת מכונית המתאימה לרמת הביטחון הנדרשת, למרחק הנסיעה ולמהירות.
לוחית הרישוי של מכוניות הפופמוביל מסומנות "SCV 1".
SCV הם ראשי תיבות באיטלקית של מדינת הוותיקן Stato della Città del Vaticano.
מאז תחילת המאה ה-20 ייצרו מכוניות מפוארות מיוחדות עבור האפיפיור, אולם המונח פופמוביל לא היה קיים עד לביקורו הראשון של יוחנן פאולוס השני כאפיפיור במולדתו פולין ביוני 1979, אז נסע במשאית קטנה תוצרת פולין, שהובילה אותו במהירות של 6 קמ"ש.
בביקורו הראשון בממלכה המאוחדת הוסב רכב מסוג פורד טרנזיט לשימוש האפיפיור, ולאחר מכן הוסבו מכוניות שונות מיצרנים שונים למטרה זו, בין היתר לביקורו בשנת 1980 בגרמניה המערבית.
לאחר ניסיון ההתנקשות ביוחנן פאולוס השני בשנת 1981 כוסה הרכב בזכוכית משוריינת מכל צדדיו.
בביקוריו השונים ברחבי העולם יוצרו מכוניות מיוחדות רבות עבור יוחנן פאולוס השני, חלקן שימשו לאחר מכן לאורחים אחרים.
בביקורו בקנדה בשנת 1984 הסבו GMC סיירה לשימוש האפיפיור, ורכב זה שימש אותו גם בביקורו בקובה בשנת 1998. בביקורו בארצות הברית בשנת 1987, הסב השירות החשאי זוג רכבי SUV מדגם 230 G תוצרת מרצדס-בנץ למכוניות פופמוביל.
בשנת 2002 ביקש יוחנן פאולוס השני שלא לכנות את הרכב בשם "פופמוביל", בטענה שזה לא מכובד.
האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר עשה שימוש רב בפופמוביל המבוסס על רכב ספורט תוצרת מרצדס-בנץ מסוג M-Class, עם מרחב גדול המוגן בזכוכית משוריינת ובמסגרת מתכת מחוזקת בחלקו האחורי של הרכב.
האפיפיור נכנס לרכב מדלת אחורית, עולה מספר מדרגות, מתיישב על כיסא, ומוגבה באמצעות מעלית הידראולית, כך שייראה לעיני כל.
ליד הנהג מקום לאיש אבטחה ובמרחב האחורי מקום גם לשני עוזרים לאפיפיור.
נהוג להשתמש ברכבי פופמוביל פתוחים בעיקר באירועים בכיכר פטרוס הקדוש שבקריית הוותיקן.
ב-6 ביוני 2007 ניסה צעיר גרמני לזנק לתוך פופמוביל פתוח בו נסע בנדיקטוס השישה עשר.
האפיפיור לא נפגע, ואפילו לא הבחין בצעיר.
בקריית הוותיקן יש מוזיאון ובו מוצגים כלי רכב שונים אשר שמשו את האפיפיורים במשך השנים, החל מאפריון ועגלה רתומה לסוסים וכלה בדגמי פופמוביל שונים.
ההלכה מושתתת ברובה על מקורות מוסמכים כמו פסיקה של תלמידי חכמים סמוכים, מסורות חד-משמעיות ומקורות תנ"כיים; תוקפם של מנהגים ומקומם במבנה נוקשה זה אינם מובנים מאליהם.
ההיגיון שמאחורי הכבוד הרב שרוחשים למנהגים חסרי מקור מיוחס לרוב לאמונה בהנהגתם של חכמים שלא יתנו להמון העם לטעות, ואם מנהג כלשהו התפשט בקרב ההמון - כנראה ידעו עליו חכמים, ורצו בו.
דבר זה מופיע בכמה הקשרים:
הרשב"א - התייחס למנהג להזכיר לציבור את אמירת יעלה ויבוא, בתפילת ערבית, בין קדיש לעמידה.
ועל כך כתב "ופוק חזי מאי עמא דבר, וכן נוהגין בכל מקום ולא מיחה אדם בדבר".
כלומר כיוון שאף אחד מתלמידי החכמים בעבר לא מחה על כך, הרי שזו ודאי הייתה דעתם, וזוהי סמכות הלכתית.
הרא"ש - גם כן תלה את הדברים בנוהגם של הגדולים מהעבר, וכתב: "הַלֶךְ אחר המנהג, דיש לתלות, שנראה לגדולים שהנהיגו המנהג, שהלכה כן".
כלומר יש ללכת אחר המנהג שכן הגדולים שתיקנו אותו סברו שזאת ההלכה.
הבית יוסף - גם הוא נוקט באותו סגנון ובסוגיה בה הוא נוטה להתיר הוא מנמק כך: "וכן המנהג פשוט היום, ומעולם לא ראינו מי שפקפק בדבר".
הגמרא במסכת ברכות ועירובין מבררת את ההלכה לגבי הברכה שמברך השותה מים לרוות את צמאונו: "השותה מים לצמאו אומר שהכל נהיה בדברו, רבי טרפון אומר בורא נפשות רבות וחסרונן על כל מה שבראת, א"ל רב חנן לאביי הלכתא מאי?
א"ל פוק חזי מאי עמא דבר".
ביטוי זה נזכר במקומות נוספים בתלמוד הבבלי.
סיפור נוסף בתלמוד הבבלי מתאר מציאות של התבוננות בדרכי הציבור כדי ללמוד הלכה:
אמירה שזהה במשמעותה נמצאת גם בתלמוד הירושלמי, שם זה אף מובא כהדרכה מעשית: .
פופלקס הייתה להקת פופ ישראלית, שפעלה בשנים 1986–1987.
הלהקה נוסדה ב-1986, ביוזמת חברת התקליטים "הליקון", שהייתה אז בראשית דרכה.
ארבעת חברי הלהקה היו: בני בלק (סולן), שחר בן-ברק (גיטרות), אייל לינור (בס) ודובדיב (תופים).
שלושה מחברי הלהקה (בלק, בן-ברק ולינור) היו חיילים בשירות סדיר.
באותה שנה הוציאה הלהקה את אלבומה היחידי, "לפני השינה".
עטיפת האלבום עוצבה בצורת קומיקס, והייתה חתוכה בפינה בצורת ידית נשיאה.
רוב שירי האלבום נכתבו והולחנו על ידי חבר הלהקה אייל לינור, אחיה של עירית לינור.
המעבד והמפיק המוזיקלי היה דומיניק דיין, אחיהם הצעיר של נאור דיין ואיגי דיין.
בהקלטת האלבום השתתפו גם רמי קלינשטיין (ניגן על קלידים בשיר "סיפורים"), מיקי שביב (גיטרה בס בשיר "היא שאלה") ואופירה יוספי, שתרמה קולות רקע בשלושה שירים.
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "איציק", היה לשירה המצליח והמוכר ביותר של הלהקה.
הוא זכה להשמעות רבות ברדיו, הוידאו קליפ שלו הוקרן רבות בטלוויזיה, והוא דורג במקום ה-40 במצעד השנתי של רשת ג' בשנת תשמ"ו.
ב-2005 הוציא אסף אמדורסקי גרסת כיסוי לשיר, שנכללה באלבומו "קדימה אחורה", אלבום כפול בו העניק אמדורסקי פרשנות עדכנית לשירים ישראלים שאהב משנות ה-80. שירים נוספים מהאלבום שיצאו כסינגלים היו: "אמהות", "אש קטנה" ו"שיר עם פולני".
הווידאו קליפים לשירי הלהקה נחשבו לחלוציים, בעידן שבו הפקת קליפים לשירים הייתה עדיין בראשיתה בישראל.
על אף ההצלחה היחסית לה זכה אלבום הבכורה, הלהקה התפרקה ב-1987, כמה חודשים בלבד אחרי יציאת האלבום.
בשנות ה-90 הקים שחר בן-ברק, ביחד עם שרון מולדאבי, את להקת "גן חיות", ואייל לינור הקים את להקת "טרנזיסטור".
בשנת 2011 חברו שוב חברי הלהקה, להקליט מספר שירים חדשים.
היות שאייל לינור חי בישראל, שחר בן ברק חי בוושינגטון ובני בלק בפלורידה, הקלטת השירים התבצעה באמצעות תוכנות ביתיות והעברת הערוצים באינטרנט.
השיר היחידי שיצא נקרא "להרוג אותם", והוא מתאר הזיות של אדם עצבני היושב מול הטלוויזיה ומשלח את זעמו בעולם.
ננה פפה יאוו דווין "פופס" מנסה-בונסו הוא כדורסלן עבר בריטי אשר היה פעיל בין השנים 2006–2015. שיחק לאורך הקריירה ב-17 קבוצות שונות, וכן בנבחרת בריטניה.
מנסה-בונסו שיחק במכללת ג'ורג וושינגטון, ולאחר מכן עבר לדאלאס מאבריקס בה ערך את הופעת הבכורה שלו בשנת 2006. בעונת עבר לבנטון טרוויזו האיטלקית, ולאחר מכן לספרד, שם שיחק בגרנדה ובחובנטוד בדאלונה.
בשנת 2009 שיחק בקבוצת הבת של סן אנטוניו ספרס, אוסטין טורוס, בה רשם ממוצעים של 26.6 נקודות, 13 ריבאונדים ו-2.5 חסימות.
לאחר שמונה משחקים באוסטין טורוס חתם בספרס, אך שוחרר מהקבוצה תוך זמן קצר ועבר לטורונטו ראפטורס, שבה שיחק עד סיום עונת .
לאחר מכן הוא עבר ליוסטון רוקטס, אך לא נשאר שם זמן רב וחזר פעם נוספת לאירופה, הפעם לצסק"א מוסקבה.
ב-8 באוגוסט 2010 חתם בונסו באלופת ספרד קאחה לבורל ויטוריה.
גם מקבוצה זו הוא שוחרר תוך זמן קצר, על מנת שיוכל לחתום בניו אורלינס הורנטס מליגת ה-NBA לקראת עונת .
בעונת חתם לשנה בבשיקטש, עימה זכה באליפות טורקיה, הגביע הטורקי והיורוצ'לנג'.
ב-2 באוגוסט 2012 חתם לשנתיים בשורות מכבי תל אביב.
במהלך אולימפיאדת לונדון (2012) בה השתתף עם נבחרת בריטניה נפצע בברכו ועבר ניתוח ארתרוסקופיה.
בעקבות זאת לא עבר את הבדיקות הרפואיות במכבי שהחליטה להתיר את חוזהו לפני תחילת העונה.
ב-20 בנובמבר 2014 חתם בפעם השנייה בקבוצה ישראלית, הפעם בהפועל ירושלים מליגת העל בכדורסל.
לאחר קצת יותר מחודש (ב-23 בדצמבר 2014), בעקבות כמה הפסדים רצופים, נצלה הפועל ירושלים סעיף בחוזהו, ושחררה אותו מהקבוצה.
ב-24 בדצמבר 2014 חתם פופס באא"ק אתונה מליגת העל היוונית.
בהופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה ב-28 בדצמבר, הוא קלע 28 נקודות והוריד 15 ריבאונדים.
בסיום העונה הואשם בשימוש בסמים והושעה מכל פעילות ספורטיבית לשנתיים, מה שגרם לו לאחר חודשיים לפרוש מכדורסל.
באוגוסט 2018 מונה לג'נרל מנג'ר של קפיטל סיטי גו-גו מליגת הפיתוח של ה-NBA, קבוצת הבת של וושינגטון ויזארדס.
פוּצִ'יווֹלֶי, (בפורטוגזית: Futevôlei; באנגלית: Footvolley) הוא משחק דמוי כדורעף וכדורשת חופים שמשחקים עם כל חלקי הגוף חוץ מהידיים.
שורשיו של משחק הפוצ'יוולי בחוף קופקבנה שבריו דה ז'ניירו, ברזיל, בשנות השישים של המאה העשרים.
שם הוא התפתח כמשחק אימון לשחקני כדורגל.
Futevôlei הומצא בברזיל על ידי אוקטביו דה מוראס, בחוף קופקבנה שבריו דה ז'ניירו בשנת 1965. על מנת לא להפר את החוק אשר אסר בזמנו לשחק כדורגל על חוף הים, העבירו השחקנים את הכדור ביניהם מעל רשת כדורעף החופים כדי להימנע מהחרמת הכדור על ידי פקחי החוף.
תחילה היו משחקים בקבוצות של חמישה שחקנים, אך בגלל הרמה הגבוהה של השחקנים (רובם היו שחקני כדורגל מקצועיים) הכדור כמעט ולא היה נופל, ולכן הורידו את מספר השחקנים בקבוצה עד שהגיע לשניים נגד שניים, שזה המצב שקיים עד היום.
בשנות השבעים של המאה העשרים התפתח המשחק בברזיל וכבש למעשה את כל ערי החוף ובניהן סנטוס, רסיפה, סלבדור ועוד.
בשנות השמונים, כשקבוצות כדורגל בעולם החלו רוכשות שחקנים זרים, הביאו איתם שחקני הרכש הברזילאים את ה-Footvolley לארצות בהן שיחקו.
מאז המצאת הענף בברזיל, המשחק התפתח וצבר פופולריות בעולם, כולל באירופה, ארצות הברית ובאסיה.
הטורניר הבינלאומי הראשון שהתקיים מחוץ לברזיל התקיים בארצות הברית במרץ 2003. אירוע זה הוא שהחל את הצמיחה הבינלאומית של הענף.
אירועים חשובים התקיימו בערי חוף בכל העולם ובשנים האחרונות מתקיים באופן קבוע סבב אליפות אירופה המאורגן על ידי ליגת הפוצ'יוולי האירופאית.
כיום הפוצ'יוולי נפוץ במדינות רבות, לדוגמה תאילנד, פורטוגל, צ'ילה, גרמניה, ספרד וישראל.
Futevôlei או בשמו האנגלי Footvolley משלב את החוקים הבסיסיים של כדורעף חופים וחוקי נגיעה בכדור מהכדורגל.
בסופו של דבר, המשחק הוא משחק כדורעף חופים שבו אסור לגעת בכדור עם היד ובמקום כדור כדורעף משתמשים בכדור כדורגל.
נקודות מקבלים כאשר הכדור פוגע בצידו של היריב במגרש, אם היריב מבצע עבירה, או אם היריב נכשל להעביר את הכדור חזרה.
חוקי המשחק משתנים מארגון לארגון, ברוב המקומות ניתן להעביר את הכדור לאחר שהוא נוגע ברשת לצד היריבה, משחקים מערכה אחת של 18 נקודות, או שלוש מערכות, שתי הראשונות של 15 נקודות ובמערכה השלישית משחקים עד 11 נקודות.
אורך מגרש תקני נע בין 16 ל 18 מטר, ורוחבו בין 8 ל 9 מטר.
גובה הרשת לגברים הוא בין 210 ל 220 ס"מ, ולנשים 2 מטר.
בקיץ 2007 יזמה יבואנית בירה קורונה לישראל, תימקו בירה, את טורנירי קורונה פוצ'יוולי ובכך המציאה את שם המשחק העברי ("פוצ'יוולי" - סימן רשום).
באותה שנה התקיימו טורנירי קורונה פוצ'יוולי בחופי ניצנים, ראשון לציון, תל אביב ונתניה.
הצלחת הטורנירים בשנת 2007 הביאו את חברת קורונה בישראל לייסד את ליגת קורונה פוצ'יוולי בשנת 2008. שתים עשרה קבוצות שיחקו באחד עשר מחזורי הליגה אשר התקיימו לסירוגין בחוף גורדון בתל אביב, בחוף סירונית בנתניה ובחוף אכדיה בהרצליה.
מאז מתקיימת ליגה סדירה בכל שנה.
בשנת 2015 לקחה על עצמה העמותה לקידום משחק הפוצ'יוולי בישראל את עיקר הניהול והעשייה למען הגדלת הענף בארץ ובעולם.
הטורניר הראשון שנערך מטעם העמותה היה טורניר מוקדמות לקראת משחקי הראווה באולימפיאדת ריו 2016 בשיתוף עם עיריית תל אביב-יפו, בטורניר לקחו חלק 24 קבוצות מכל הארץ והתמודדו על הזכות לייצג את ישראל בטורניר העולמי הרשמי הראשון.
מאז נערכים ומאורגנים על ידי העמותה ליגות וטורנירים לנשים וגברים מדי שנה: למשל ליגת הקיץ בראשון לציון בשנת 2016 וליגת הקיץ בחוף פרישמן בת"א בשנים 2017-2019.
בנוסף העמותה פועלת, יוזמת אירועים וחונכת מתקנים ברחבי הארץ אשר נועדו לשמש למען קידום הענף.
בין הפעילויות הבולטות בהן העמותה לקחה חלק:
חניכת מתחם הפוצ'יוולי במגרש המושבה בפתח-תקווה
הטמעת הענף כמקצוע בחירה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב אשר מעניקה נקודות זכות לתואר.
חניכת מתחם המגרשים בפארק הלאומי ברמת-גן
קיום ליגת נשים ראשונה מסוגה בעולם הפוצ'יוולי
הענקת אימוני פוצ'יוולי בהתנדבות למען הקהל הרחב
כיום מנוהלות על ידי העמותה שלוש ליגות מדי שנה:
ליגה ראשונה - 12 קבוצות
ליגה שנייה - 14 קבוצות
ליגה שלישית - 32 קבוצות
בנוסף לליגות, מתקיימים טורנירי דירוג ארציים מספר פעמים בשנה.
העמותה לקידום משחק הפוצ'יוולי צורפה כחברה מן המניין לליגת הפוצ'יוולי האירופאית אשר חרתה על דגלה לארגן אירועים בינ"ל אשר מבוססים על דירוגים ארציים ומתן הזדמנויות שווה לכלל השחקנים לקחת חלק באליפויות השונות.
פלביוס פוקאס אוגוסטוס 547 – 5 באוקטובר 610) היה קיסר האימפריה הביזנטית בין השנים 602–610. פוקאס היה איש צבא ועלה לשלטון לאחר שהנהיג הפיכה צבאית במסגרתה נרצח קודמו, מאוריקיוס, הייתה זו עליה אלימה ראשונה לשלטון מאז ימי קונסטנטינוס.
הוא-עצמו נרצח על ידי יורשו, הרקליוס.
במשך רוב שנות שלטונו התמודד עם פריצת גבולות האימפריה על ידי האווארים והסלאבים בבלקן והפרסים במזרח ועם התקוממויות ומלחמות אזרחים בסוריה, ארץ ישראל ומצרים.
בשנת 607 חתם על צו השולל את קיומה של היהדות כ"דת נסבלת" באימפריה וכפה אף הטבלה באונס של יהודים, דבר שהיווה זרז למרד יהודי באנטיוכיה ולמרד היהודים נגד הרקליוס.
פוקאס היה הראשון מבין הקיסרים הנוצרים שגידל זקן, דבר שאפיין מאז ואילך את קיסרי ביזנטיון.
לא ידוע דבר על ימי בחרותו, פרט לשם אמו (שהיה גם שם בתו), דומנציה, ולעובדה ששירת כקצין בצבא הבלקן.
לראשונה מוזכר פוקאס כראש משלחת צבאית שנשלחה אל הקיסר בתביעה לפדות 12,000 חיילים ביזנטים שנפלו בשבי האווארים ליד הדנובה ב-598. הקיסר סירב, השבויים הוצאו להורג ופוקאס הושפל.
ב-602 ציווה הקיסר על גייסות הבלקן לחנות בחורף מצפון לדנובה, מחוץ ללימס, באזור מועד לפשיטות האווארים, במקום לחזור לבירה כנהוג.
פקודה זו, שלוותה בצמצום תקציב הצבא, הביאה עד מהרה לפרוץ מרד ולצעדה מזורזת של הגייסות אל הבירה קונסטנטינופול.
פוקאס ניצב בראש המרד וכשהגיע לבירה זכה לאהדת מפלגת "הירוקים".
שלטונו של הקיסר מאוריקיוס התערער, הוא נמלט מהעיר לכלקדון ופוקאס הוכתר לקיסר תחתיו.
לאחר זמן קצר נרצח מאוריקיוס במקום מפלטו יחד עם חמשת בניו.
ראשיהם הוצגו לראווה בבירה לפני שנקברו.
בראשית שלטונו זכה פוקאס לאהדה ציבורית שהושגה באמצעים פופוליסטיים כהורדת מסים ורפורמה בחלוקת קרקעות חקלאיות שזכתה לברכת האפיפיור גרגוריוס הראשון.
פוקאס המשיך לרצות את האפיפיור שליט רומא גם לאחר מכן.
כשעלה בוניפקיוס הרביעי לכס הקדוש ב-608 העניק לו פוקאס במתנה את הפנתאון על מנת שיקדיש את המקדש ככנסייה, כאות על נאמנות זו הוצב עמוד פוקאס בלב הפורום רומאנום ועליו פסל מוזהב של פוקאס.
אולם עד מהרה נאלץ פוקאס להתמודד עם מצב גאו-פוליטי וצבאי קשה.
ח'וסרו השני, מלך פרס, ראה ברצח בן בריתו, הקיסר הביזנטי הקודם, מאוריקיוס, מעשה המחייב נקמה.
הוא השתמש בתירוץ הנקמה על מנת לתקוף ולבזוז את ביזנטיון הנחלשת ולהשפילה.
במקביל, התקשה צבא הבלקן לבלום גלי תקיפות חוזרים ונשנים מצד האווארים והסלאבים בחזיתות הדנובה והקווקז.
בשנת 605 נסוג צבא הבלקן לשם מתן סיוע לשמירת הגבול המזרחי של האימפריה, דבר שהוביל להתמוטטות חזית זו.
נפילת הבלקן אילצה את פוקאס לשלם לאווארים מס גבוה שדילדל את אוצרות האימפריה שלו.
ב-607, לאחר ארבע שנות קרבות, הצליח צבא פרס לפרוץ את קו הגבול בנהר פרת ולהתקדם לעבר סוריה, אנטיוכיה וארץ ישראל.
בנוסף לכך פרצו ברחבי האימפריה מרידות ומלחמות אזרחים, חלקן בהשתתפות פעילה של יהודים ושומרונים.
כך במצרים, שיהודיה נתמכו על ידי יהודי קיסרות אקסום (אתיופיה), באנטיוכיה ובארץ ישראל.
במסגרת מרידות אלו ניתן סיוע מבפנים לפרסים במטרה לפורר ולמוטט את האימפריה הנוצרית.
תגובתו של פוקאס בגזרות שמד ואכיפתן האלימה רק הגבירו את השנאה כלפיו וכלפי האימפריה הנוצרית.
בספר אליהו, מדרש יהודי בן התקופה, מכונה פוקאס "מלך פחות שבמלכים, בן שפחה"{{הערה|1=אהרן ילינק, בית המדרש ג'.
הוא גם מועמד טוב להיות בן-השטן, "ארמילוס" בספר זרובבל.
בשנת 608 הכריז מושל מצרים, הרקליוס האב, על מרד כנגד הקיסר פוקאס.
המורדים הטביעו מטבעות עליהם הוצגו הרקליוס האב והרקליוס הבן, הוא הרקליוס, קיסר האימפריה הביזנטית לעתיד, כקונסולים, אף שאיש משניהם לא טען לכס הקיסרות במפורש.
בהגיעו לבירה קונסטנטינופול נפגש עם בכירי האצולה בעיר, וזמן קצר לאחר מכן ערך טקס בו הכתיר עצמו לקיסר.
כשנכנס לעיר ערקו לצידו חיילי המשמר הקיסרי, עליהם פיקד חתנו של הקיסר, פריסקוס.
הרקליוס נכנס לעיר כמנצח, והוציא להורג את פוקאס במו ידיו.
גופתו של פוקאס נערפה ובותרה, ונתחיה הוצגו לראווה בעיר לפני שנשרפו.
ב-5 באוקטובר 610 הוכתר הרקליוס לקיסר באופן רשמי.
דמותו של פוקאס נשארה שלילית לאחר מותו, ותואר כאדם שפל, אכזרי וחסר אחריות.
פניו תוארו כמכוערים והוא גידל זקן, דבר שאפיין מאז ואילך את קיסרי ביזנטיון.
פּוֹפֶּרס (Poppers) הוא כינוי לקבוצת החומרים הכימיים אלקיל ניטריטים (Alkyl nitrites), המשמשים כסמים פסיכואקטיביים הנצרכים בשאיפה.
הסם נמצא בשימוש שנים רבות ונפוץ בישראל ובעולם.
הפופרס פותח בשנת 1857 כתרופה לטיפול בחולי לב הסובלים מתעוקת לב (אנגינה פקטוריס).
השימוש בסם מוביל להתרחבות כלי הדם וכתוצאה מכך חלה ירידה מהירה של לחץ הדם והאצה משמעותית של הדופק.
תופעות הלוואי כוללות כאב ראש חולף, בחילה ותחושה של קהות חושים הנמשכות זמן מה.
הפופרס מכיל בתוכו נגזרות של כימיקלים ממשפחת הניטריטים, כשהנפוצים ביותר הם אמיל ניטרט, בוטיל ניטרט ואיזובוטיל ניטרט.
אמיל ניטרט שימש בעבר לטיפול באנגינה ולהרעלת ציאניד.
באמיל ניטרט וחומרים נוספים מאותה משפחה נעשה שימוש במטהרי אוויר ומוצרים לניקוי מכשירי וידאו.
פופרס מוכר כ"סם מסיבות" וכסם שנועד להגביר את ההנאה מיחסי מין.
השימוש בו מביא לתחושת חום ושיכרון חושים הנמשכת מספר דקות, וכתוצאה מכך מוביל לעוררות מינית מוגברת.
בנוסף, שחרור השרירים בגוף, ובהם שריר פי הטבעת, הפכה את הסם לפופולרי בקרב גברים המקיימים יחסי מין עם גברים, המשתמשים בו כדי להקל על מין אנאלי.
בישראל, השימוש בפופרס הוא שולי ביחס לסמים אחרים.
מחקר של הרשות למלחמה בסמים מראה כי היקף השימוש בפופרס בשנת 2004 עמד על 0.6% מהמבוגרים בישראל (18–40), המהווים 13,675 מכלל האוכלוסייה.
כמו כן, מנתוני המחקר עולה כי תפוצת השימוש בפופרס דומה לזו של אקסטזי (0.7%) ושל LSD (0.5%).
שאיפה של פופרס עלולה לגרום לתמס דם (המוליזה) במיוחד אצל אנשים הלוקים במחסור באנזים G6PD.
תופעה זו נגרמת עקב העקה שיוצרים הניטריטים על תאי הדם האדומים.
מנהל המזון והתרופות האמריקאי מזהיר משאיפת פופרס מכיוון שיכול לגרום לכאבי ראש חמורים, סחרחורות, עלייה בטמפרטורת הגוף, קשיי נשימה, ירידה קיצונית בלחץ הדם וגם בעיות ברמת החמצן בדם.
בנוסף, חלה עלייה נוספת במוות ומוות מוחי כתוצאה משאיפה של "פופרס".
השימוש בפופרס עלול גם לגרום לפגיעה בעצב הראייה או פגיעה בלתי הפיכה בראייה.
בשנת 1982, כשהמקרים הראשונים של איידס הובאו לידיעת הממסד הרפואי, תוארו החולים כהומוסקסואלים מקליפורניה וניו יורק.
המיתוג של המחלה עם הומוסקסואלים הוביל השערות שונות לגורמים לה כגון: יחסי מין אנונימיים ומתירניים ושימוש בסמים ובכללם פופרס.
עם התפתחות המחקר והצטברות המקרים התגלה כי איידס נגרמת מנגיף ה-HIV אשר מועבר בין השאר על ידי יחסי מין לא מוגנים.
פופר (בספרדית: Popper) הוא כינוי מקובל בנומיסמטיקה עבור מטבעות זהב שנטבעו על ידי יוליוס פופר בתקופת הבהלה לזהב בארץ האש.
יוליוס פופר גילה חולות עשירים בזהב באי הגדול, בארכיפלג ארץ האש, המציא מכשיר להפקה יעילה של זהב מהחולות והפיק כמויות משמעותיות של זהב.
פופר השתמש בחלק מהזהב שהפיק להטבעת מטבעות זהב ששימשו אותו לתשלום בטריטוריה שנשלטה על ידו בארץ האש.
בשנת 1889 הטביע פופר מטבעות באי הגדול של ארץ האש וגם בבואנוס איירס.
בארץ האש ההטבעה הייתה של חמשת אלפים מטבעות בערך נקוב של גרם אחד ואלף מטבעות בערך נקוב של חמישה גרמים.
הטבעה זו הייתה גסה למדי.
בבואנוס איירס הטביע מטבעות מתוך 175 קילוגרמים של זהב.
מחירו של מטבע זהב פופר בערך נקוב של גרם אחד מוערך ב-650 דולרים של ארצות הברית ומטבע בערך נקוב של חמישה גרמים מוערך במחיר 3,000 דולרים.
כמה מהתבניות, ששימשו להטבעת המטבעות, שמורות ב-Museo del Fin del Mundo (מוזיאון סוף העולם) באושואיה וב-Museo Numismatico del Banco de la Nacion (מוזיאון הנומיסמטי של הבנק הלאומי) בבואנוס איירס.
התאחדות HANIS (התאחדות למען היסטוריה, אנתרופולוגיה, והתחום הטבעי של איי הדרום ואנטארקטיקה) בשיתוף פעולה עם מוזיאון סוף העולם שחזרו ב-1994 את התבניות והטביעו סדרת מטבעות מוגבלת של גרם אחד.
מטבעות מסדרה זו נמכרות באופן שוטף במוזיאון בצירוף תעודה המעידה על מקורן.
פוקאו (ספרדית: Pukao) הוא הר מצולה השוכן בדרום מזרח האוקיינוס השקט, מערבית לאי הפסחא.
פוקאו הוא הר המצולה המערבי ביותר ברכס סאלס אי גומס (Salas y Gomez Ridge), הקרוי גם רכס סאלה אי גומס (Sala y Gomez Ridge), רכס הרי געש (שרובו תת-ימי), הכולל עשרות הרי מצולה שנוצר על ידי הנקודה החמה של אי הפסחא.
הר פוקאו שוכן ב-, בסיסו בקרקעית האוקיינוס בעומק של 3,965 מטרים, גובהו 2,295 מטרים, ופסגתו נמצאת 1,670 מטרים מתחת לפני הים, או לפי גרסה אחרת במרחק של כמה מאות מטרים מפני הים.
זהו הר קטן יחסית, צורתו מעוגלת, כשהיא מעט מאורכת ומדרונותיו חלקים.
נפחו מוערך ב-1,260 קילומטרים מעוקבים.
הר פוקאו הוא הר געש צעיר.
דוגמיות לבה שנלקחו ממנו תוארכו בעזרת ארגון-ארגון ללפני 230,000 שנים (בסטייה של 80,000 שנים).
מקור השם במילה בשפת רפה נוי המתארת את הפאה הגלילית האדומה מסלע סקוריה שכיסתה את ראשם של חלק מפסלי המואי באי הפסחא.
פוצ'יוב (באוקראינית: Почаїв, פוצ'ייב; בפולנית: Poczajów; ביידיש: פּאטשאיעװ) היא עיירה במחוז טרנופול שבמערב אוקראינה.
עיירה זו מהווה מוקד לעלייה לרגל לצליינים כיוון שמצוי בה מנזר פוצ'ייב, המנזר הגדול ביותר במערב אוקראינה והשני בגודלו במדינה.
פוצ'יוב נזכרת לראשונה במאה ה-15, ובשנים אלה נודעה בשל מעיין שהיה בה, אשר התפרסם בסגולות מרפא.
במאה ה-16 הוקם על גבעה בסמוך לעיירה מנזר, בעקבות מסורת על הימצאות העתק כף רגלה של מרים הקדושה במקום.
בשנת 1740 עברה פוצ'יוב לבעלות משפחת רדזיוויל, ובשנת 1778 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכללה העיירה בשטחי האימפריה הרוסית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
כיום העיר משמשת כמרכז תיירותי וקיימים בא בתי מלון רבים וכן פארקים ומסעדות.
ליהודים הותר להתיישב בעיירה רק בסוף המאה ה-18, ומאמצע המאה ה-19 היוו כמחצית מתושבי העיירה.
בשנים 1906 ו-1907 הפיצו נזירים מקומיים עלילות דם נגד יהודי העיירה.
במהלך הכיבוש האוסטרו-הונגרי בזמן מלחמת העולם הראשונה גויסו יהודי העיירה לעבודות כפייה, ולאחריהן, גורשו מהעיירה.
בשובם אליה, מצאו את בתיהם הרוסים.
בסיוע הג'וינט ויוצאי העיירה בארצות הברית השתקמה במעט הקהילה בעיירה לאחר המלחמה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,100 יהודים, כמחצית תושביה, ופעלו בה בית ספר עברי ותנועות נוער ציוניות.
פעילות זו נאסרה עם כיבוש העיירה בידי הצבא האדום בספטמבר 1939.
ב-20 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו רצחו בה תוך זמן קצר 119 גברים יהודים, והטילו על הקהילה סכום כופר גבוה.
בינואר 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, בו שררו תנאי רעב.
19 יהודים שניסו להבריח מזון לגטו הוצאו להורג.
ב-7 בספטמבר 1942 נרצחו 794 היהודים שנותרו בגטו שבעיירה בבורות ירי.
לאחר מכן, נערך מצוד אחר יהודים מסתתרים בעיירה, ומי שנמצאו נרצחו יחד עם כ-20 יהודים שהושארו למיון חפצי הנרצחים.
פופקורן קרמל הוא ממתק אמריקאי עשוי פופקורן המצופה בסוכר או בדבשה המבוססת על קרמל.
בדרך כלל תמיסת הסוכר או הסירופ מחוממים עד שהם משחימים ומתעבים, כך שהם הופכים לקרמל.
קרמל חם זה מעורבב לאחר מכן עם פופקורן קלוי ומונח להיתקררות.
לפעמים משתמשים במדחום מיוחד להכנת ממתקים, מכיוון שהכנת הקרמל דורשת זמן ומיומנות כדי לא לשרוף את הסוכר.
בגרסאות מסוימות, לאחר ציפוי בשוקולד, מוכנס הפופקורן לתנור כדי להפוך את הממתק לפריך.
תערובות של פופקורן קרמל לפעמים מכילות אגוזים, כגון בוטנים, אגוזי פקאן, שקדים, או אגוזי קשיו.
התאריך שבו שולבו פופקורן וקרמל הוא כנראה לקראת סוף המאה התשע עשרה, כשפופקורן עם דבשה הוצג בתערוכה העולמית של שיקגו בשנת 1893 על ידי קרקר ג'ק.
סוגים אחרים של פופקורן בטעם מתוק
סוגים מסוימים של פופקורן מצופים בסוכר לבן, ומועדפים על פופקורן הקרמל המסורתי בשל טעמם הקל.
לפעמים מוסיפים חומרי טעם וריח טבעיים או מלאכותיים לסירופ החם של הפופקורן, כגון: תות, אבטיח, קוקוס, תפוח ירוק, שוקולד או אוכמניות.
אך לעיתים קרובות טעמים אלו קיימים רק בחנויות ממתקים המתמחות בפופקורן.
פוצ'פ היא עיירה במחוז בריאנסק שברוסיה.
היא נמצאת במרחק של כ-85 קילומטרים דרום-מערבית לעיר בריאנסק, בירת המחוז.
המקור של פוצ'פ אינו ידוע, אך העיירה הוזכרה כבר במאה ה-15 כעיירה חשובה של הדוכסות הגדולה של ליטא.
העיר נפלה לידי נסיכות מוסקבה בשנת 1503. פוצ'פ הוחזרה ב-1619 לאיחוד הפולני-ליטאי לאחר מלחמת רוסיה-פולין.
פוצ'פ נותרה בעלת חשיבות מועטה עד שנת 1709, כשההטמאן איוואן סקורופדסקי , קוזאק ששלט באדמות האזור, העניק אותה לאציל אלכסנדר מנשיקוב.
זה האחרון ייסד את המצודה של אלכסנדרופוליס באזור והקים בעיירה בית חרושת לייצור של מפרשים עבור ספינות רוסיות.
התעשייה ירדה בעקבות נפילתו של מנשיקוב והעיירה קפאה על עומדה עד שנת 1750. באותה שנה היא עברה לידי הטמן אחר, קיריל רזומובסקי , שתכנן להקים בה את בית הקיץ שלו.
השריד היחיד לתוכניות אלה הוא "כנסיית תחיית המתים" שנבנתה בשנות באותה תקופה בסגנון בארוק ולעיתים קרובות מיוחסת לאדריכל אנטוניו רינלדי .
הכנסייה היא המבנה העתיק ביותר בעיירה.
ב-21 באוגוסט 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, נכבשה פוצ'פ על ידי קורפוס הפאנצר ה-47 של הוורמאכט.
הגרמנים החזיקו בעיירה עד 21 בספטמבר 1943.
היישוב היהודי בעיירה התחיל במאה ה-17, אך הוא נפגע במהלך פרעות ת"ח-ת"ט שהחלו ב-1648. בהמשך היא נכללה בתחום המושב.
בשנת 1882 נשלח על ידי חב"ד הרב יהושע נתן גנסין לפוצ'פ על מנת להקים את ישיבת פוצ'פ, יחד עם הרבנים חיים לויטין (1823-1894) ודוד רבינוביץ (1814-1902) ועם שליחי חב"ד נוספים והם ניהלו את הישיבה בפתיחות רבה והיא צברה חשיבות.
בניו של הרב היו אורי ניסן גנסין ואחד ממייסדי הבימה מנחם גנסין.
במפקד אוכלוסין ב-1897 נמנו בעיירה 3,172 יהודים, שהיוו כשליש מכלל תושביה.
בין השנים 1903–1907 התבצעו בעיירה פוגרומים כנגד היהודים, בין היתר של המאות השחורות ב-1905.
מלבד ישיבת חב"ד פעלו בעיירה גם חמישה בתי כנסת, בית דין רבני ובית קברות.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 גדלה האוכלוסייה היהודית ל-3,616 נפשות, כשמרביתם היו סוחרים ובעלי מלאכה..
בשנים 1917 - 1921 התגורר בפוצ'פ הסופר והעיתונאי נתן גורן, אשר עבד כמורה באחד מבתי הספר בעיר.
בשנים 1918 - 1921 פעל בעיר סניף של מפלגת פועלי ציון.
מאמצע שנות ה-20 החל השלטון הקומוניסטי לפעול כנגד מוסדות הדת היהודים בעיר.
עד לשנת 1934 נסגרו כל בתי הכנסת בעיר.
ערב מלחמת העולם השנייה האוכלוסייה היהודית הצטמצמה ל-2,314 נפשות, כ-15% מהאוכלוסייה הכללית, ועליהם נוספו כ-270 יהודים בכפרים הסמוכים.
מתחילת הלחימה ועד הכיבוש הגרמני באוגוסט 1941 נמלטו כמה יהודים וכמה גויסו לצבא האדום, אך רוב היהודים נותרו בעיירה.
זמן קצר לאחר הכיבוש הגרמני בוצע רישום וסימון של היהודים בעיירה, ועל חלקם הוטלו עבודות כפייה.
בסוף 1941 או בתחילת 1942 הוכנסו היהודים לגטו שנשמר על ידי כוחות משטרת עזר מקומית.
במרץ 1942 חוסל הגטו על ידי יחידת אס אס שהגיעה מבסיס בקלינצי.
היהודים הובלו בעזרת משתפי פעולה מקומיים לשוחה מחוץ לעיר, וכעבור כמה שעות חוסלו למעלה מ-1,800 יושבי הגטו..
במקום, בו נרצחו יהודי פוצ'פ הוצבה אנדרטת זיכרון בשנות ה-60. האנדרטה שופצה בשנת 2007 על ידי הרשות המקומית.
בשנת 2018 נחנך במקום אתר זיכרון, אשר הוקם מכספי ועד הקהילות היהודיות ברוסיה, קרן "אבן עזר" וארגון "חסד תקווה" מהעיר בריאנסק
פוקאס פסקואל (בפורטוגזית: Pocas Pascoal; נולדה ב-1963) היא במאית אנגולית.
בגיל 16 עזבה את מלחמת האזרחים באנגולה ועברה עם אחותה לליסבון, פורטוגל.
לאחר שנתיים חזרה לאנגולה והפכה לצלמת הטלוויזיה הראשונה בלואנדה.
בצרפת היא למדה עריכת סרטים בקונסרבטוריון החופשי לקולנוע הצרפתי (Conservatoire Libre du Cinema Francais או בקיצור CLCF, צרפתית).
ב-2002 סיימה את לימודיה והצטרפה לקבוצת אמנים בשם Cité.
במסגרת הקבוצה היא השתתפה במספר תערוכות אומנות עכשווית.
פסקואל מחלקת את חייה בין פריז לליסבון, שם היא יוצרת סרט.
בשנת 1998 היא ביימה בהודו את הסרט הקצר הבדיוני הראשון שלה, שנקרא "For us" וגם שני סרטים דוקומנטריים בשם Childhood Memories בשנת 2000 ו-There is always somebody who loves you בשנת 2004.
ב-2011 יצא סרטה הראשון באורך מלא Over here everything is fine אשר מבוסס על גלותה מפורטוגל.
הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בלוס אנג'לס.
סרטיה הוצגו במעל 20 פסטיבלים ברחבי העולם.
פרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בלוס אנג'לס
פרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל לואנדה אנגולה (FIC)
פרס האיחוד האירופי בפסטיבל FESPACO
הסרט הטוב ביותר בתחרות הלאומית בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע עצמאי IndieLisboa Lisbon בליסבון
פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הדוקומנטריים של חוריבגה
פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בקרתגו
פרס הסרט העלילתי הפורטוגזי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע העצמאי הבינלאומי
פרס לעיבוד הקולי הטוב ביותר בפסטיבל הצבעים באתיופיה
פוצה די פאסה (באיטלקית: Pozza di Fassa, בלדינית: (Poza (de Fascia, בגרמנית: Potzach im Fasstal) היא עיירה, חלק ממועצת San Giovanni di Fassa בנפת טרנטו שבמחוז טרנטינו-אלטו אדיג'ה בצפון איטליה, כ-60 קילומטר צפונית לעיר טרנטו.
בשנת 2107 התגוררו ביישוב כ-2,200 תושבים.
בתחומי היישוב נכללים הכפרים פרה די פאסה ומונזון.
לפי מפקד אוכלוסין שנערך ב-2001, 88% מתושבי היישוב דוברי לדינית כשפת אם.
פוצה די פאסה נכללה בטירול, אחת ממדינות אוסטריה בשנת 1803. הלחימה במסגרת מלחמת העולם הראשונה התרחשה גם באזור זה.
לאחר המלחמה שב האזור לשליטה איטלקית.
מאמצע המאה ה-20 החל התיירות באזור לפרוח.
במשאל תושבים שנערך בנובמבר 2016, הסכימו תושבי הרשויות פוצה די פאסה ו-ויגו די פאסה לרשות מקומית אחת סן ג'אן די פאסה.
הענף הכלכלי החשוב ביותר ביישוב הוא ענף התיירות.
התיירות מחולקת לתיירות קיץ ותיירות חורף.
תיירות הקיץ כוללת בסיס לטיולים רגליים.
תיירות החורף מתבססת על סקי.
עמק די פאסה הוא אחד ממרכזי הסקי הגדולים בדולומיטים.
ביישוב ישנה נקודת התחלה של רכבל.
ביישוב בריכות שחייה, מתקני ספא וסאונות.
בנוסף קיימות ביישוב כמה חוות בקר.
פוּצִ'י פֵייפּיאֶן (בסינית: 夫妻肺片, פיניין: Fūqī fèipiàn, תרגום מילולי: "חלקי ריאה של בעל ואישה") הוא מאכל סצ'ואני פופולרי, המוגש קר או בטמפרטורת החדר, והוא עשוי רצועות פרוסות דק של בשר וחלקי פנים של בקר.
מרכיבים נפוצים בגרסה המודרנית של פוצ'י פייפיאן כוללים לב בקר, לשון וקיבה, עם כמות נדיבה של תבלינים שונים, כולל פלפל סצ'ואן.
עבור מנה שורשית סצ'ואנית, הטעם הרצוי צריך להיות גם חריף וגם קהה.
למרות שמו, לעיתים רחוקות משתמשים בריאה ממשית.
עוד בשושלת צ'ינג המאוחרת, מוכרים מוסלמים רבים שחיו בצ'נגדו מכרו פרוסות בקר שהוגשו קר ברחובות צ'נגדו, תוך שימוש בפסולת בקר מכיוון שהן היו זולות יחסית.
בגלל עלותו הנמוכה, המנה הייתה פופולרית בקרב נושאי ריקשה וסטודנטים עניים.
בשנות השלושים, זוג נשוי בצ'נגדו התפרסם בזכות הכנת פרוסות בקר.
הבעל, גואו ג'אוחואה (郭朝華), ואשתו, ג'אנג טיאנג'נג (張田政), התייחסו במיוחד לפרוסות הבקר שהכינו, ולעיתים קרובות התנסו במרכיבים חדשים.
כתוצאה מכך, לפרוסות הבקר שלהם היה טעם מובהק ומובדל משאר ספקי פרוסות הבקר, והעסק שלהם פרץ.
לעיתים קרובות, ילדים שובבים היו מושכים מתיחה על בני הזוג ומדביקים פתקי נייר שעליהם נכתב "夫妻肺片", פוצ'י פייפיאן ("חתיכות ריאה של בעל ואישה").
מאוחר יותר, סוחר ניסה את מנת הפוצ'י פייפיאן והיה מרוצה כל כך, שהוא נתן להם לוח אותיות מזהב עם הכיתוב "夫妻肺片", ומאז דבק השם בפי כל.
כדי להתאים לטעמם של לקוחותיהם, הזוג ביצע שיפורים רבים במנה, ופרוסות פסולת הוחלפו בסופו של דבר בפרוסות בקר או טלה שונות.
אנשים רבים עדיין העדיפו לקרוא למנה פוצ'י פייפיאן, ולכן השם משמש עד היום.
המשמעות של "פיי" הייתה במקור חלקי פסולת או פסולת (廢) אך מאוחר יותר שונתה לריאה (肺) כך שהמנה נשמעה פחות דוחה.
הריאה יכולה להיות חלק מהפסולת הזו, אבל פיי אינה ריאה בפני עצמה במשמעות המנה הזו.
פוצ'פטרי (בהונגרית: Pócspetri) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית פוצ'פטרי קטנה עם השנים.
יהודים התיישבו בפוצ'פטרי בראשית המאה ה-19 ובמקום קיים בית קברות יהודי ובו כ-20 מצבות
בדף הקהילה ממפקד קהילות הונגריה כתבו התושבים שבקהילה חיים 61 חברים, רב הקהילה הוא רבה של קהילת נירבאטור הרב אהרון טייטלבוים.
פוצ'ו (Pocho) היה תנין אמריקאי מפורסם מקוסטה ריקה, שזכה לפרסום עקב מערכת היחסים הרגשית והחברית המיוחדת שפיתח עם ז'ילברטו "צ'יטו" שדן (Gilberto "Chito" Shedden), דייג מקומי ומורה דרך.
פוצ'ו נולד כנראה בין 1950 ל-1960 בנהר רוונטסון שבקוסטה ריקה ואומץ על ידי צ'יטו אחרי ששכב גוסס על גדות הנהר.
צ'יטו הציל את התנין, סעד אותו וטיפל בו עד שהחלים.
אחרי שהחלים פוצ'ו, ניסה צ'יטו להחזירו לטבע אך התנין העדיף לחזור אליו ולהישאר עימו.
צמד החברים זכה לפרסום עולמי כאשר החלו להופיע ביחד ולהדגים את החברות הקרובה בין האדם לתנין.
על פוצ'ו וצ'יטו נעשה סרט תיעודי בשם "Touching The Dragon".
פוצ'ו מת בנסיבות טבעיות ב-12 באוקטובר 2011.
ז'ילברטו "צ'יטו" שדן, מורה דרך, מדריך תיירים, דייג וחוקר טבע מסיקירס שבפרובינציית לימון שבקוסטה ריקה גילה תנין אמריקאי זכר גוסס ב-1989. התנין שקל ונמצא גוסס על גדות נהר רוונטסון.
צ'יטו בדק את התנין הפצוע וגילה שהוא נורה בראשו בעינו השמאלית, ככל הנראה לאחר שתקף וטרף את הבקר של חוואי ומגדל בקר מקומי.
צ'יטו לקח את התנין הפצוע בסירתו לביתו ובמשך שישה חודשים טיפל בתנין וסעד אותו.
מדי שבוע הוא האכיל אותו ב-30 ק"ג של עוף ודגים ובלילות ישן איתו בביתו.
צ'יטו גם חיקה תנועות לעיסה כדי לעודד את התנין לאכול, ונתן לו חיבוקים ונשיקות, וליטף אותו.
התנין היה צריך את אהבתי כדי לקבל מחדש את הרצון לחיות", אמר צ'יטו.
הוא הסתיר את התנין בבריכה חבויה בעומק היער עד שקיבל מרשויות קוסטה ריקה היתר לגדל את התנין הפצוע באופן חוקי.
יצירת הקשר בין אדם לתנין
צ'יטו קרא לתנין בשם "פוצ'ו" וטיפל בו עד שהחלים.
אחרי שחזר לאיתנו שחרר צ'יטו את פוצ'ו בנהר סמוך כדי שישוב לחיים רגילים בטבע.
למחרת בבוקר, מצא שהתנין עקב אחריו בחזרה לביתו ונרדם על המרפסת שלו.
מסתבר שפוצ'ו בחר לחיות את חייו עם האיש שהציל אותו ולהפוך לחלק ממשפחתו, לצד אשתו ובנותיו.
אשתו הראשונה של צ'יטו התגרשה מנו לאחר שהוא בילה יותר מידי זמן עם פוצ'ו.
פוצ'ו חי במקווה המים שליד ביתו של צ'יטו והשניים יצרו קשר עמוק.
"כשהתנין עקב אחרי הביתה, ובא אלי בכל פעם שקראתי בשמו, ידעתי שאפשר לאלף אותו", אמר צ'יטו.
לגבי הגירושין מאשתו הראשונה אמר צ'יטו: "אני יכול להשיג אישה אחרת, אבל פוצ'ו הוא אחד למיליון".
במשך למעלה מ-20 שנה שחה צ'יטו עם פוצ'ו התנין בנהר הסמוך לביתו, בעיקר בלילות.
במהלך השחייה הוא היה מדבר לפוצ'ו, משחק איתו, ומרעיף עליו חיבוקים, ליטופים ונשיקות.
פוצ'ו תמיד בא לצ'יטו כאשר זה קרא בשמו.
במשך למעלה מעשור, צ'יטו ופוצ'ו הציגו מופע מדי יום ראשון אחר הצהריים באגם מלאכותי בשטח ב-Finca Las Tilapias שבעירו סיקירס.
המופע הוצג בפני תיירים מרחבי העולם ובו הדגים צ'יטו את מערכת היחסית יוצאת הדופן בין אדם לתנין.
סרט תיעודי על הקשר ביניהם בשם The Man Who Swims With Crocodiles צולם בידי הקולנוען הדרום-אפריקאי רוג'ר הורוקס מעט לפני מותו של פוצ'ו.
הורוקס שיער בסרטו שכדור הרובה שפגע בראשו של פוצ'ו פגע במוחו וגרם לשינוי בהתנהגות האינסטקטיבית הרגילה של התנין, דבר שאפשר לו להיות פתוח לרגשות ולאילוף, במיוחד כאשר ניצל ממוות על ידי אדם שהפגין כלפיו אהבה.
הורוקס ציין מקרים שבהם בני אדם הותקפו בידי זוחלים ששימשו עבורם כחיות מחמד, אפילו אחרי מערכת יחסים של למעלה מעשר שנים, והרגיש שחייו של צ'יטו היו תמיד בסכנה כאשר הוא נכנס למים עם מה שנראה כחיית המחמד האוהבת שלו.
צ'יטו אמר ש"אחרי שנתיים או שלוש, משהו יכול היה לקרות, אולי...
אבל אחרי 23 שנים של אהבה הדדית, שום דבר לא קרה, כך שאני לא חושב כך [שיקרה לי משהו]".
אחת מההתנהגויות האופייניות של פוצ'ו הייתה לרוץ אל צ'יטו עם פה פתוח כאשר זה נכנס למים, ולסגור את פיו כשצ'יטו התקרב אליו, ולתת לו לנשקו על החרטום במקום.