tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הצליח לשכנע את חברת הרכבות הקנדיות לתת חסות לו ולזופיה לנסיעה ברחבי קנדה וארצות הברית בחיפוש אחר נושאים אמנותיים בתמורה לפרסום עבורם.
הוא בילה את חורף 1943 בהרי הרוקי, מה שהוביל לסדרת בדים שאותם הציג בתערוכות רבות עד שנת 1949.
בשנת 1950 הוא שהה בניו יורק והיה מספיק פורה והמשיך למכור את עבודותיו.
רפאל מלצ'בסקי היה אמן שקשה לסווג אותו, אף שפיתח את הסגנון הייחודי שלו.
הסגנונות שלו היו "היפר-ריאליזם" ו"נאיבי".
הנושאים שלו היו בעיקר נופים ריקים, נוף הררי, נופי שלג ואגמים.
הוא גם צייר דיוקנאות, מכוניות ונוף תעשייתי בשלזיה.
בשנים שלאחר מכן זכה לפריחה מחודשת בציוריו וכתיבתו.
לאחר שאשתו, ברוניסלבה נפטרה בוורשה בשנת 1953 הוא התחתן עם זופיה מיקוקה.
שבץ מוחי בשנת 1957 הוביל לשיתוק חלקי שחייב אותו לוותר על ציור בצבעי שמן, אך הוא הצליח להמשיך לצייר בצבעי מים.
בשנת 1959 הוא הוזמן לבקר בפולין על ידי בתו מנישואיו הראשונים, זופיה מלצ'בסקה-קונדראקה.
למרות הנוסטלגיה לפולין, הוא נשאר לגור בקנדה, וכתב את חוויות נסיעתו בכתבות בעיתונות ובספר.
בשנת 1964 התקיימה התערוכה האחרונה שלו במונטריאול.
הוא נפטר ונקבר שם בשנת 1965.
רבי רפאל מייזלס (ה'תנ"ו, 1696 בערך – ה'תקל"ח, 1777) היה רב ופוסק, מחשובי הפוסקים בהלכות שבת.
נולד בברודי לרב חיים ודבורה מייזלש, ונקרא על שם סבו שנפטר שנים ספורות קודם לידתו – רפאל מייזלש.
לימים שימש כרב העיירה הארחוב (כיום בצפון צ'כיה, על גבול פולין), וכאב בית הדין של העיירה פאריצק (כיום פריצ'י בבלארוס).
רבי רפאל נהג לעסוק רבות בלימוד רחב ומקיף.
בכל יום היה עוסק בלימוד גפ"ת, ופעם בשנה סיים מחזור לימוד של 4 חלקי השולחן ערוך.
הוא התנגד נחרצות לשיטת הפלפול, והיצר על כך שרבים מהלומדים מתעסקים בפלפול ולא בלימוד הלכה מסורתי.
על הלומדים בפלפול כתב: .
בשנת תקכ"ז (1767), בהיותו כבן 70, הוציא לאור את הספר 'תוספת שבת'.
הספר כתוב על הלכות שבת, לפי סדר סימני השולחן ערוך, כאשר דברי השולחן ערוך והרמ"א מובאים בראש הדף.
תחתיהם מובאים הערות המחבר, אשר כוללות סיכום דברי האחרונים שקדמו לו ודיון בדבריהם, יחד עם חידושיו של המחבר.
הספר מתייחד בכך שהוא מרבה לחלוק ולהשיג על דברי המגן אברהם, שנחשב כפוסק מרכזי בקרב פרשני השולחן ערוך.
ייחודיותו קנתה לו מקום בקרב ספרי הפוסקים המאוחרים יותר, כמו פרי מגדים ומשנה ברורה, אשר מזכירים רבות את דעתו.
שם הספר רומז למושג ההלכתי תוספת שבת - זמן אשר עקרונית יש לו דין של יום חול, והאדם מחיל עליו את קדושת השבת.
רבי רפאל כתב בהקדמה לספרו כי בחירת שם זה נועדה לבטא שרוב הדברים שכתב אינם חידושיו אלא דברי הפוסקים שקדמו לו, וחידושיו הם רק תוספת שולית לדבריהם.
בתוספת מאוחרת להקדמת הספר כתב שלאחר השלמת הספר הודפסו הספרים אליה רבה ואבן העוזר (בהם מובאות גם מספרי ראשונים נדירים), והוא מצא שיש בספרו דברים הדומים לכתוב בהם.
לכן הוא מצהיר שכל הכתוב בספר הוא מעצמו בלבד, ורק לאחר מכן ראה דברים הדומים לדבריו בספרי מחברים אחרים.
הוא מסביר שלא מחק אותם משום שהיו חביבים בעיניו, ושזו הייתה גם דרכם של הראשונים: אף על פי שלפעמים מצאו כדבריהם בספרים קדמונים יותר, השאירו את דבריהם על מקומם.
בין ההסכמות שצורפו לספרו ניתן למצוא את הסכמתו של רבי יחזקאל לנדא, בעל הנודע ביהודה, שהיה אז רב העיר פראג.
בהסכמתו הוא מעיד על הקשר התורני ביניהם, ועל כך שכמה פעמים התייעץ עמו בסוגיות שונות.
רבי רפאל הוא נין של רבי משה לימא, מחבר ספר חלקת מחוקק.
אחיו של רבי רפאל, רבי יצחק מייזלש, כתב חידושים לש"ס בשם חוסן ישועות.
לרבי רפאל היו שלושה בנים הידועים לנו: רבי אלכסנדר, רבי משה ורבי חיים.
שלושתם כיהנו כרבני עיירות ודיינים.
רפאל מרינוב (8 בנובמבר 1905, י' בחשוון תרס"ו – 4 במרץ 1986, כ"ג באדר תשמ"ו) היה איש הקואופרציה הצרכנית, הקים את רשת החנויות של המשביר לצרכן ועמד בראשה עד פרישתו בשנת 1976.
רפאל (פולה) מרינוב נולד בבוריסוב באימפריה הרוסית.
אביו עסק במסחר בעצים ובהפקת טרפנטין.
בנוסף על הלימודים בבית הספר, הביא אב המשפחה מעיר הפלך מורה שלימד את כל ילדי המשפחה עברית.
גם בנות המשפחה לקחו חלק בלימודים, אף על פי שהדבר לא היה מקובל באותם הימים.
ב־1917, בגיל 12 בלבד, הצטרף לתנועת הנוער הציונית והשתתף בהפגנות שנערכו לאחר מהפיכת פברואר 1917. אחרי מהפיכת אוקטובר נאסרה הפעילות הציונית, אולם הוא ואחיו הגדול חיים המשיכו את הפעילות במחתרת ובהמשך עברו ללנינגרד.
בערב יום כיפור 1922 נאסר לראשונה בעוון פעילות ציונית, יחד עם אחיו חיים.
בשל היותו בן פחות מ-18 שנה, שוחרר מהמעצר לאחר ארבעה ימים, אולם נאמר לו כי ישוב וייעצר עם יום הולדתו.
מרינוב ניסה לגנוב את הגבול לפולין, אולם המשמרות הפולניים הרתיעו את המבריחים הרוסים שהיו אמורים לסייע לו והבריחה נכשלה.
לאחר חזרתו הביתה, ניסה להתקבל לאוניברסיטה בלנינגרד.
חלומו היה ללמוד רפואה, אולם למרות ציוניו הגבוהים, בקשתו להתקבל נדחתה בטענה כי איננו בן למעמד העובדים.
מרינוב המשיך בפעילות ציונית ב"החלוץ הבלתי לגאלי" והתקבל להכשרה בקואופרטיב לעבודות שיש בעיירה ליד לנינגרד, שם חי בתנאים קשים ועבד 16 שעות ביממה.
ב־1 במרץ 1926 נאסר שוב ונגזר עליו עונש של שלוש שנים "מאסר פתוח" בסיביר.
לאחר שהגיש בקשה באמצעות הצלב האדום להיות מגורש לפלסטינה ובהתערבותה של יקטרינה פשקובה, אשת הסופר מקסים גורקי, שעמדה בראש ארגון שמסייע לאסירים פוליטיים, אושרה בקשתו והוא גורש מברית המועצות לפלסטינה.
שניים מאחיו עלו לפלסטינה, חיים מרינוב, ב־1927, גרשון מרינוב ב-1930. אחיותיו ואח נוסף נותרו בברית המועצות.
אביו, יואל מרינוב, מת מרעב בזמן המצור על לנינגרד.
לאחר כשנה של חיפושי עבודה בתל אביב, ירושלים וחיפה, נכנס באוקטובר 1927 לעבודה זמנית כסניטר בבית החולים הדסה בירושלים.
את עשרים השנים הבאות בילה בהדסה, בתפקידי מינהלה וניהול שונים, עד מזכיר בית החולים.
ב־1928 נבחר לוועד העובדים של הדסה, בהמשך נבחר כמזכיר (יו"ר) ועד העובדים.
במקביל כיהן כחבר מועצת פועלי ירושלים, חבר הנהלת קופת מלווה וחבר מזכירות מפא"י בירושלים.
בימי מאורעות תרפ"ט מצא עצמו מרינוב מנהל למעשה את בית החולים הדסה, אשר מנהלו, כמו כל חברי ההנהלה הציונית, שהו ב בציריך.
מרינוב, ששכר מונית עם נהג, לעת הצורך, בשל העוצר שהוכרז, שמע תקיעת שופר, והניח כי מדובר בהתקפה על בית היתומים דיסקין.
לתדהמתו, הקצין היהודי שישב בתחנת המשטרה ענה, כי אין לו רכב כדי להגיע למקום ומרינוב שלח אליו את המונית, כדי לסייע בהגנה על בית היתומים.
ביום השני למאורעות, שבת 24 באוגוסט, כשהחלו להגיע השמועות על הטבח המתרחש בחברון.
הרב קוק הגיע אל משרדו של מרינוב בבית החולים וביקש לקשרו טלפונית עם מזכיר ממשלת המנדט, הארי לוק.
מרינוב מספר, כי באשר לא צלח הקשר עם לוק, דיבר הרב עם סגנו, סמואלס ואמר לו לומר ללוק, "שהדם שנשפך כרגע בחברון זה על ראשו".
מרינוב, עבר קורס מפקדים של ההגנה ובנוסף על תפקידיו המינהליים היה אחראי השמירה והביטחון בבית החולים הדסה בעיר מ־1936 ונשא בתפקיד זה גם כשבית החולים עבר להר הצופים.
ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התעורר חשש מפני קשיי אספקה ביישוב, כפי שהיה בשנות מלחמת העולם הראשונה, ומרינוב יזם את הקמת הצרכנייה הראשונה במקומות העבודה – אגודת הצרכנים של הדסה.
בתחילה קיבלו שני חדרים בבית החולים ולאחר מכן עברו לחנות אותה הקימה הדסה עבור הצרכניה - חנות של 150 מטר מרובע בעיר.
בהמשך אוחדה אגודת הצרכנים של הדסה עם הצרכניות במקומות עבודה נוספים: של עובדי המוסדות הלאומיים, האוניברסיטה העברית ותנובה, שיחדיו הקימו את "המועצה הצרכנית של ירושלים" - איגוד של כל הצרכניות של ירושלים.
מרינוב היה חבר מזכירות המועצה.
מרינוב סיפר כי הצרכנייה פעלה על פי כללים קשיחים של חלוקה צודקת, לפי מספר הנפשות ומספר הילדים.
באחד המקרים אף איימו לפטר את מנהל הצרכנייה, לאחר שהציע לחבר הנהלה שתי ביצים יותר מהמגיע לו.
ב־1947, נבחר מרינוב לחבר הנהלת המשביר המרכזי, כנציג הקואופרציה הצרכנית.
"הציעו לי להיות חבר הנהלת המשביר המרכזי, היות ששאני הייתי כבר, איך אומרים, מסומם מקואופרציה וזה היה לי אידיאה כזאת, אמרתי, טוב אני מוכן ללכת".
כשהודיע למנהל הדסה, ד"ר יאסקי, שהוא מתכוון לעזוב, ניסה זה לשכנעו להישאר ואף לקבל העלאה במשכורת.
מרינוב ענה: "מחצית חיי הקדשתי להדסה, בשארית חיי אני רוצה להתמסר לאידיאה שאני חושב אותה לחשובה מאוד, האידיאה הקואופרטיבית".
ארגון האספקה לירושלים בסוף המנדט ובמלחמת העצמאות
בשבת, 1 במרץ 1947 הוכרז "מצב צבאי" על ידי הנציב העליון על תל אביב וסביבתה ועל השכונות היהודיות בירושלים.
האזורים בהם הוכרז מצב צבאי נותקו משאר חלקי הארץ.
מרינוב היה אמור להתחיל למחרת את תפקידו כחבר הנהלת "המשביר המרכזי", אולם לא ניתן לו אפילו יום אחד של התארגנות.
כבר באותו היום, נתבקש על ידי חיים סלומון, יו"ר ועד הקהילה בירושלים, לארגן אספקת מזון לירושלים העברית, שנותקה משאר הארץ.
לאחר שיחה עם המושל הצבאי, נתרצה זה לאפשר את פתיחת החנויות לשעתיים ביום.
מרינוב ארגן שיירה של 30 משאיות, של המשביר המרכזי וספקים אחרים, אשר הביאו סחורה מהשפלה לשכונות היהודיות בירושלים.
השיירות המשיכו להגיע ולהעביר סחורה במשך כל ימי המצב הצבאי, שנמשך עד 17 במרץ.
עם פרוץ מלחמת העצמאות וניתוקה של ירושלים מהשפלה, גויס מרינוב על ידי ועדת המצב של ירושלים לטפל באספקה לירושלים הנצורה.
מרינוב ניהל את האספקה לשיירות לירושלים מ-30 בנובמבר 1947 ועד השיירות האחרונות, שיצאו מתל אביב ומחולדה ב-11 ביוני 1948. בכל התקופה הזו, נשארה רעייתו פניה, עם ביתם התינוקת בירושלים, כאשר מרינוב מגיע מדי פעם עם השיירות לירושלים, לימים אחדים בלבד.
רק לאחר הכרזת ההפוגה הראשונה, עזבה כל המשפחה את ירושלים ועברה לתל אביב.
במועצת "המשביר המרכזי" בינואר 1947 הוחלט על הקמת "המשביר לצרכן" - שיתוף בין המשביר המרכזי לאגודות הצרכנים, שהתגבשו בערים.
ההחלטה התקבלה בשל הצורך להפריד בין מכירת מזון לבין מכירת ביגוד וצרכי בית.
בזמן מלחמת העולם השנייה, הצרכניות מכרו גם צרכים חיוניים לבית: הלבשה בסיסית, מגבות וסדינים.
כאשר המלחמה הסתיימה, היה צורך להפריד "בין מכירת דגים מלוחים והלבשה".
מרינוב, שקיבל על עצמו להיות אחראי לתחום הטקסטיל וההנעלה במשביר המרכזי, נתבקש לעסוק גם באדמיניסטרציה של הקמת החנויות החדשות, שתפקידן היה לספק את כל צורכי הבית של המשפחה, פרט למזון: הלבשה, הנעלה, כלי בית ורהיטים.
מרינוב קיבל מהמשביר המרכזי הסכמה על מחצית מסכום החנות שביקש לקנות וגייס מהצרכניות המקומיות את שאר הסכום.
החנות נפתחה בספטמבר 1948, ברחוב יפו בירושלים החנות השתרעה על פני שטח של 180 מ"ר.
לבקשת הממשלה, נפתחו מיד עם תום המלחמה סניפי המשביר לצרכן באשקלון ובבאר-שבע, באותה עת נפתחו חנויות ביפו וברחוב אלנבי בתל אביב.
המשביר לצרכן נתן מענה ייחודי ליישובים בהם שיעור העולים החדשים היה גדול, כדי ליצור נגישות למוצרים באיכות טובה ובמחיר הוגן.
עד 1965 פעלו ברחבי הארץ 15 סניפים של המשביר.
את הכלבו באילת, בסוף שנות החמישים, פתח מרינוב, בעקבות בקשה של שר המסחר והתעשייה פנחס ספיר.
חנויות אילת התאפיינו במחירים גבוהים מאוד.
הסוחרים המקומיים ניצלו את המרחק ממרכז הארץ.
ספיר פנה אל מרינוב וביקש כי יזרז פתיחת סניף במקום.
מרינוב התחייב לפתוח בתוך חודש ימים.
ספיר המופתע הודיע, כי אם אכן יעמוד מרינוב במשימה, הוא עצמו יגיע לטקס הפתיחה וכך היה.
המשביר לצרכן הציע סחורה במחירים שהיו נמוכים ב-25%-30% מהמחירים שהיו נהוגים בעיר עד אותה עת.
ב־1959 נפתחה חנות המשביר לצרכן הגדולה הראשונה בישראל, שהשתרעה על פני שטח של כאלפיים מ"ר, בכיכר דיזנגוף בתל אביב.
השטח נקנה על ידי המשביר לצרכן והבניין, בן שש הקומות, נבנה בהתאם לצורכי הכלבו, ולאחריה בתי כלבו גדולים של המשביר לצרכן בחיפה, באר-שבע, ברחוב אלנבי בתל אביב, בירושלים ובאתרים נוספים.
מרינוב ראה חשיבות לא רק בעצם פתיחת אתרים למכירה, אלא גם בהבאת שיטות שיווק מתקדמות לישראל וקידום הצרכנות לטובת תושבי הארץ.
בנוסף על שיווק תוצרת, ראה המשביר לצרכן את תפקידו גם בהזמנת מוצרים ממפעלים מקומיים, תוך הגדרה של סטנדרטים של איכות גבוהה.
המשביר לצרכן הפעיל מעבדות לבדיקת איכות המוצרים, מתוך התפיסה שלעובדים מגיעים מוצרים באיכות טובה ובמחיר הוגן.
בנובמבר 1949 פנתה שרת העבודה גולדה מאיר אל מרינוב, במסגרת תפקידו במשביר המרכזי, לקחת על עצמו את נושא אספקת הלבשה והנעלה ליושבי המעברות.
"המשביר לעולה" נתן מענה של מוצרי מזון למעברות, אך לא עסק בהלבשה והנעלה, והיה צורך דחוף לספק לבוש חם ונעליים לקראת החורף.
מדובר היה בימי הצנע, וכל הציוד חולק בהתאם לנקודות שהוקצו לכל תושב.
מרינוב מספר: "התחלנו לחפש כסף, הלוואות, לא הייתה סחורה ולא כסף, אבל הסתדרנו וסיפקנו.
היה חורף קשה מאוד, למי שלא ראה את הילדים עם רגליים נפוחות שהתבוססו בבוץ במעברות, בהרי ירושלים, בשפלה ובצפון...
היינו יוצאים עם אוטומובילים אחרי הצהריים, כיון שהנשים לא העזו לקנות בלי הבעלים...
היה צריך לחכות עד שהבעלים חוזרים מהעבודה.
אנשי המשביר המרכזי היו עובדים בשבתות ובחגים ובלילות, עבדו כל השבוע בלילות, היו יוצאים אחר הצהריים וחוזרים מהמעברות בשתים עשרה בלילה.
גם לקחנו את גולדה, שרצתה לראות, איך עובדים בלילה".
מרינוב הגדיר את תפקידו של המשביר לצרכן, לא רק כספק שירות, אלא כמווסת מחירים.
המשביר לצרכן שמר על מתח רווחים נמוך ונמנע מעליית מחירים, כמקובל בשוק הפרטי.
מיומו הראשון של המשביר לצרכן הוא קבע מדיניות של מחירים אחידים לסחורה בכל הסניפים בארץ, למרות פערי ההוצאות בין סניפים שונים.
כך, גם בסניף אילת וגם בקרית שמונה נמכרה הסחורה במחיר של הסניפים במרכז הארץ, למרות הוצאות השינוע הכבדות.
גם כאשר הממשלה הכריזה על פיחותים המשבירהמשיך למכור את המוצרים בחנויות במחירים שטרם הפיחות והגדיר סטנדרט שהשפיע, לפחות באופן חלקי, גם על השוק הפרטי.
בוועידה העשרים של המשביר המרכזי, תיאר מרינוב את השינוי שהחיל במשביר לצרכן כאשר ניתק לחלוטין את מנגנון התמחור מהמקובל בשוק והעמיד מערכת תמחור עצמאית כדילמלא את ייעודה של הקואופרציה הצרכנית – "לעזור לאיש העובד ול"אדם הקטן" לאזן את תקציבו וגם לתרום תרומתה להבראת הכלכלה של המדינה".
המשביר לצרכן ניצל את כוח הקנייה הגדול שהצליח לייצר, כדי להוזיל את מחירי הרכישה, הסתפק ברווחים קטנים, כדי לממן פעילות שוטפת ושכר ראוי לעובדים וכך הביא להוזלה של המוצרים אותם מכר.
הפער בין מחירי המשביר לצרכן והשוק הפרטי עמד על בין 10% ועד 30%.
באזורים בהם פעל המשביר לצרכן באותן השנים, ניתן היה להצביע על שינוי במחירי השוק כולו.
מרינוב הגדיר את הקואופרציה הצרכנית כאחד מיסודות מעמד העובדים, אשר אינם זוכים לתשומת לב הולמת: "פועל יכול להתוכח, להלחם על חצי לירה-לירה תוספת יוקר אבל הוא לא שם לב לאיך הוא מוציא את הכסף, שאת אותו מוצר הוא מקבל יותר בזול, מתי הוא שם לב?
כן אמר: "השליחות הציבורית של הרשת מתבטאת במגמתה לתת לציבור השכירים, הנאבק על כל לירה נוספת משכרו, תוצרת מאיכות טובה במחירים זולים".
בראיון שנתן למכון לבון סמוך לפרישתו מניהול המשביר לצרכן סיכם את דרכו:
רפאל מרינוב נשא לאישה את פניה ביום א' בסיוון תרפ"ח - 1928, בתחילה הם התגוררו בירושלים, שם נולדו שלושת ילדיהם: אדיר, אורי, ויעל.
בין שבעת נכדיו עורכת החדשות הילה מרינוב, שרית הנדקנופף מנכלית המחלקה לישראל והנצחת השואה בהסתדרות הציונית ועו"ד ד"ר יפעת סולל שבין השאר עוסקת בקואופרציה בצד המעשי והמחקרי.
רפאל מלאך (נולד ב-1951 בערך) הוא חוקר מוח ישראלי, פרופסור במחלקה למדעי המוח במכון ויצמן למדע.
רפאל מלאך קיבל תואר ראשון בביולוגיה ותואר שני בנוירוביולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1982 קיבל תואר דוקטור באופטיקה פיזיולוגית מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
המשיך לפוסט-דוקטורט במכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech).
בשנת 1985 הצטרף לסגל המחלקה לנוירוביולוגיה של מכון ויצמן למדע.
בשנים 2019–2020 היה עמית של המכון הישראלי ללימודים מתקדמים.
בשנת 2022 הוענק לו פרס א.מ.ת., "על הישגיו בחקר הנוירוביולוגיה, הראייה והתודעה".
הרב רפאל מרדכי יהושע שאול היה רב, פרשן ודרשן באזמיר ובירושלים.
מחבר ספר דובר מישרים על הרמב"ם.
תלמידו של הרב רפאל אשכנזי וגיסו של הרב דוד מורדוך.
נישא לרבקה ריינה וירא שהייתה מטפלת בבעלה כדי שיוכל ללמוד והקפידה לשמשו אף על פי שהיו בבית משרתים.
היה ענו מאוד עד שהיה משים עצמו כמי שאינו.
היה נותן צדקה לכל דורש, לעיתים כהלוואה.
מימי ילדותו עד סוף ימיו סבל מייסורים קשים ומרים שהקשו עליו ללמוד, ובני דורו מספרים על שקידתו העצומה בלימוד התורה למרות קושי זה.
הוריו עלו לארץ ישראל והתיישבו בירושלים.
בשנת התקמ"ט או התק"ן נפטר אביו, והרב רפאל דרש עליו הספד בירושלים בתשלום שנתו.
בשנת התקמ"ה נפטר הרב חיים, חמיו, שעלה כמו הוריו של הרב, לארץ ישראל והתיישב בצפת.
נפטר בעודו צעיר בימים בר"ח טבת תקס"ט (1809).
בניו של הרב הם רבי אברהם, שהגיה והוציא לאור את ספר אביו, והערות ממנו על דברי אביו מופיעות בספר.
הגביר חיים יעקב שאול, כלב שאול.
ספר דובר מישרים (שאלוניקי תקפ"ח) - חידושים על הרמב"ם, ליקוטים על הש"ס, חידושים וציונים על הש"ס ובסופו קונטרס דרושים בשם דרכי מישרים ובו ארבעה דרושים לנישואין - האחרון הוא דרוש מבן רבינו הרב אברהם לכבוד נישואי אחיו, כלב.
תשעה דרושים להספד, והאחרון ביניהם הוא דרוש לרבי אברהם על רבינו.
נלוו לספר חידושים מהרב דוד מורדוך, גיס המחבר.
שם הספר מכיל ר"ת בהיפוך אותיות של המחבר: מישרי"ם - מעשה ידי רפאל מרדכי יהושע שאול.
מהדורה חדשה (ירושלים תש"פ) של הספר יצאה במסגרת מפעל אוסף מפרשי הרמב"ם.
הרב רפאל משה פאלקון (פאלאקון; ?
– 28 בספטמבר 1795) היה רב ודרשן באיזמיר.
היה חולה רוב ימיו וסבל מיסורין, והיה שרוי בעניות גדולה, .
למד תורה אצל הרב ברזילי יעבץ, מחבר ספר לשון ערומים.
נספד על ידי בני דורו וביניהם הרב רפאל אשכנזי בספרו מראה הגדול.
בניו היו הרב משה והרב שמואל.
ישיר משה (שאלוניקי תקס"ז) - דרושים ופירושים על סדר פרשיות התורה, פעמים רבות על לשונות הרא"ם, חלק מהפטרותיה, מגילת אסתר ועל ספר תהלים.
חלק מהדרושים נאמרו כהספד, למשל לרב יוסף אלבעלי, חלקם לרגל קידושין, ועוד על נושאים שונים כגון מעלת התורה, מעלת אשת חיל, מעלת הצדקה בדרשותיו מרבה לספר בשבח מצוות כיבוד אב ואם.
לספרו הסכימו רבני אזמיר, הרב רפאל יוסף חזן והרב יצחק מאייו.
את הספר אסף והגיה הרב בכור יצחק נאבארו, שהדפיס דרשה שנשא לרגל נישואי גיסו בספר.
נאה נולד וגדל בתל אביב.
בילדותו כמתעמל השתתף בטקס הפתיחה של המכביה הרביעית.
לפני גיוסו לצה"ל קיבל פניה מעיתון חדשות הספורט והחל לעבוד שם ככתב.
ב-1964 החל לכתוב לעיתון חרות, וב-1965 החל לכתוב לעיתונים דבר וידיעות אחרונות.
במאי 1972 הפסיק לדווח בדבר .
נאה סיקר ענפים רבים ותחרויות רבות, בהן המשחקים האולימפיים, משחקי אסיה, גביע העולם בכדורסל ועוד.
במהלך השנים, במשך כחמישה עשורים, הפך לכתב הצמוד של קבוצת מכבי תל אביב בכדורסל וליווה אותה במשחקיה בארץ ובמסעותיה באירופה, כולל בזכייה בגביע אירופה בשנת 1977.
בשנת 1972 סיקר נאה את אולימפיאדת מינכן, ודיווח על טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
נאה, יחד עם ניסים קיוויתי, היה מהראשונים מהעיתונאים הישראלים שקיבלו את הדיווח על הירצחם של בני הערובה.
אחרי המקרה פעל נאה רבות להנצחת 11 הספורטאים.
בשנים האחרונות לחייו, בנוסף לפרשנויות על נבחרת ישראל ומכבי תל אביב בכדורסל, פרסם נאה מדי שבוע ב-ynet את המדור "עושה היסטוריה", שבו תיאר מחוויותיו לאורך השנים כעיתונאי ספורט
נאה נפטר ב-28 בינואר 2023 לאחר שאושפז במשך מספר שבועות בבית חולים, והותיר אחריו אישה, בת, בן ונכדה.
מכבי תל אביב בכדורסל ערכה טקס מיוחד לזכרו ב-9 בפברואר 2023 (כשבועיים לאחר פטירתו) בהיכל מנורה מבטחים לפני משחק היורוליג מול הכוכב האדום בלגרד.
רפאל נתן (נולד ב-27 בפברואר 1990), הידוע בכינויו המקצועי דיג'יי רפי (DJ Raphi) הוא יוצר תוכן, מפיק מוזיקלי, תקליטן, רקדן מקצועי ואומן ביטבוקס ישראלי.
הוא זכה לפופולריות בעקבות הדרכות הריקוד שלו.
הוא זכה לפופולריות ביוטיוב, שם סרטוני הריקוד שלו עברו את רף ה־592 מיליון צפיות.
רפאל נתן נולד ביוהנסבורג, דרום אפריקה, בנם של מיקי נתן, מוזיקאי, ונעמי, עורכת ומורה בבתי הספר קינג דייוויד.
בשנת 1998 עלה עם משפחתו לישראל שם גרו ברעננה.
אימו נהרגה בתאונת דרכים בשנת 2022. בשנת 2023 הקליט מיקי נתן שיר לזכר אשתו.
העלייה לארץ גרמה לקשיים כלכליים עבור המשפחה.
נתן סבל מקשיי למידה ושפה וחווה בריונות בבית הספר.
הוא החל ללמוד בשיעורי תיפוף בגיל.
מכיוון שלא היה לו סט תופים לתרגל עליו, הוא החל לפתח יכולת קצב משלו בצורת ביטבוקס.
בגיל, השתתף נתן וזכה בתחרות מוזיקה ווקאלית שערכה תחנת הרדיו ESC99 (לימים אקו 99FM), שם הציג אותו השדר והדי ג'יי יורם ואזנה.
בגיל החל להתאמן גם בברייקדאנס.
לאחר מכן, בשנת 2007, זכה באליפות ישראל השנתית לביטבוקס.
בשנת 2010 השתתף בסרטון ברייקדאנס לרגל חג הפורים.
נתן הוא מייסד שותף של קבוצת Kosher Flava, שזכתה בתחרות הברייקדאנס של בפסטיבל תרבות הרחוב הישראלי בשנים 2011 ו-2012. הקבוצה ייצגה את ישראל ב"Battle of the year" בצרפת, בפסטיבל IBE Notorious בהולנד, ופסטיבל ההיפ-הופ הבינלאומי DOYOBE בזלצבורג.
בשנת 2013, היה נתן אחד ממייסדי קבוצת הא-קפלה Kippalive.
הקבוצה הופיעה בתוכנית הריאלטי אקס פקטור ישראל.
בשנת 2015, החל נתן ליצור תוכן ליוטיוב תחת הכינוי DJ Raphi.
במרץ 2020, במהלך מגפת הקורונה, לסרטון שלו
The Cha Cha Slide Dance הייתה השפעה רבה והוא נוגן למעלה מ-40 מיליון פעמים.
בשנת 2021, השתתף דיג'יי רפי בפסטיבל 'צמאה' היהודי, שם הציג את סרטוני הדרכת הריקוד שלו בפני הקהילה היהודית אורתודוקסית.
בשנת 2022, הוא הופיע 12 פעמים ברצף בבנייני האומה בירושלים, בפני קהל בן 60,000 בפסטיבל 'צמאה', הגדול בעולם למוזיקה חסידית.
באפריל 2025 הגיע למיליון מנויים בערוץ היוטיוב שלו.
חוסה רפאל מונאו ואלס (בספרדית: José Rafael Moneo Vallés; נולד ב-9 במאי 1937) הוא אדריכל, מרצה ותאורטיקן ספרדי.
מונאו זכה בפרס פריצקר ב-1996, במדליית הזהב המלכותית של המכון המלכותי לאדריכלים בריטים ב-2003, ובאריה הזהב של הביאנלה של ונציה ב-2021.
מונאו נולד בטודלה, ספרד, למד ב־ETSAM, האוניברסיטה הטכנית של מדריד שם סיים לימודי אדריכלות ב-1961. ביו השנים 1963–1965 המשיך בלימודיו ברומא, לאחר מכן שב לספרד והקים את משרדו במדריד.
בשנת 1970 החל ללמד במחלקה לארכיטקטורה באוניברסיטה במדריד.
בין השנים 1985–1990 עמד בראש המחלקה לארכיטקטורה בבית הספר לתארים מתקדמים בעיצוב (GSD) באוניברסיטת הרווארד, שם מכהן כפרופסור אמריטוס.
מונאו תכנן את מוזיאון דייוויס לאמנות במכללת ולסלי במסצ'וסטס ואת בניין אודרי ג'ונס בק בקמפוס המוזיאון לאמנויות יפות ביוסטון.
הוא גם תכנן את מרכז צ'ייס, בניין חדש עבור בית הספר לעיצוב רוד איילנד.
בשנת 2013 תכנן את בניין פרסטמן סקאלי הול, המאכלס את המחלקות לפסיכולוגיה ומדעי המוח באוניברסיטת פרינסטון.
עבודתו של מונאו הוצגה במספר תערוכות בין-לאומיות ביניהן "רפאל מונאו.
רפלקציה תאורטית מהמקצוע" שהאוצר שלה היה תלמידו, פרנסיסקו גונזלס דה קנאלס.
פרס נסיך אסטוריאס לאמנויות (2012)
רפאל ירונים קובליק (בשם מלא בצ'כית: Rafael Jeroným Kubelík; 29 ביוני 1914 – 11 באוגוסט 1996) היה מנצח ומלחין צ'כי.
קובליק היה בנו של הכנר יאן קובליק.
נולד בביכורי, אוסטרו-הונגריה, כיום בצ'כיה.
עם עליית הקומוניסטים אחרי מלחמת העולם השנייה, גמלה בלבו ההחלטה לעזוב את צ'כוסלובקיה.
ההזדמנות נקרתה בדרכו כאשר נסע לבריטניה להופיע בפסטיבל אדינבורו.
קובליק ורעייתו הורשעו בעריקה במשפט שהתנהל בהיעדרם.
בשנת 1967 קיבל אזרחות שווייצרית.
המחזור השלם של סימפוניות מאהלר (שהוקלט בין השנים 1967 - 1970) עודנו זוכה להערכה רבה.
בין יצירותיו חמש אופרות, כמה סימפוניות ומוזיקה קאמרית.
לאחר מותו בשנת 1996 בלוצרן, שווייץ, נקבר קובליק בבית הקברות וישהראד בפראג.
רפאל פנחסי (נולד ב-1 בינואר 1940) הוא איש ציבור ופוליטיקאי חרדי-ספרדי, ממייסדי תנועת ש"ס, מטעמה שימש כחבר הכנסת, שר וסגן שר.
בשנת 1997 הורשע בגין העברת כספים שלא כדין, ונגזרו עליו 12 חודשי מאסר על תנאי וקנס.
פנחסי נולד בקאבול באפגניסטן לאברהם ושפרה פנחסי (במקור זרקיוף), שהיגרו מבוכרה לאפגניסטן בשנות ה-30. בשנת 1952 הוריו עלו לארץ וקבעו את מושבם בבני ברק.
הוא למד בתלמוד תורה רבי עקיבא בבני ברק, בישיבת היכל התלמוד בתל אביב ובכולל חזון איש בבני ברק.
שירת בצה"ל כסמל דת במחנה צריפין, עד שהשתחרר בדרגת סמל.
פנחסי ניהל חברה לעיבוד יהלומים והיה מקורב לרב חיים שאול גריינימן.
בבחירות למועצת עיריית בני ברק בשנת 1973 הוא התמודד במקום השני ברשימת "נאמני תורה - עדות המזרח" שזכתה בשני מנדטים מתוך 15 במועצה.
בבחירות למועצת עיריית בני ברק בשנת 1978 הוא רץ במשותף עם אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל ברשימת "למען בני ברק התורתית", הוצב במקום הרביעי, ונבחר לכהן במועצת העיר.
לקראת הבחירות בשנת 1983 הוא התמודד בראש רשימת "נאמני תורה - עדות המזרח" שקיבלה שלושה מנדטים מתוך 21 מקומות במועצה וכיהן כסגן ראש העיר.
בשנת 1984 היה פנחסי בין מייסדי מפלגת ש"ס, שהוקמה לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה, כאיחוד בין רשימת "נאמני תורה - עדות המזרח" בבני ברק לרשימת ש"ס שכבר רצה בבחירות לעיריית ירושלים שנה קודם, פנחסי הוצב במקום השני ברשימה.
ש"ס קיבלה ארבעה מנדטים ופנחסי נכנס לראשונה לכנסת.
ש"ס נכנסה לקואליציה בראשות שמעון פרס ופנחסי כיהן חבר בוועדת הכספים.
בנובמבר 1985 מונה לסגן שר משרד העבודה והרווחה, תחת השר משה קצב.
לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה הוצב שוב במקום השני ברשימה.
באפריל 1987 התפרסמה כתבה בעיתון מעריב לפיה פנחסי נטל לעצמו כספים של עיריית בני ברק, שהיו מיועדים לנזקקים.
לטענתו נטל את הכסף בגלל חוב גדול יותר שחבה לו סיעתו בעירייה.
בכנסת ה-12 היה סגן יו"ר הכנסת ובכנסת ה-14 כיהן כיו"ר ועדת הכנסת וסיעת ש"ס.
בממשלות ה-21 וה-22 כיהן כסגן שר העבודה והרווחה, בממשלה ה-23 היה סגן שר הפנים, בממשלה ה-24 היה שר התקשורת ובממשלת יצחק רבין כיהן תחילה כסגן שר האוצר ואחר כך כסגן שר הדתות.
כשר התקשורת עורר סערה כשניסה למנות את עקיבא אטון, בנו של חבר מועצת החכמים של ש"ס שבתי אטון לתפקיד יושב ראש חברת התקשורת הממשלתית "בזק".
המינוי עורר תרעומת והיועץ המשפטי, יוסף חריש, סירב לאשרו.
השופט בדימוס, שאול אלוני, נקרא לעמוד בראש ועדה שתבחן את מינויו של אטון מחדש וזו פסלה את מינויו עקב חוסר התאמה לתפקיד.
במהלך 1990 ערכה מבקרת המדינה, מרים בן פורת, ביקורת על השימוש של מפלגות בכספי חוק מימון מפלגות, בשנתיים שקדמו לביקורת.
במפלגת ש"ס חשפה אי-סדרים חמורים כולל צ'קים בסך כולל של מיליון שקל שנפדו במזומן ושימוש בכספים לצורך מימון קניית מכוניות פרטיות.
הכספים ניתנו למפלגה לקראת מערכת הבחירות לכנסת ה-12 שהתקיימו בנובמבר 1988 ובבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו בפברואר 1989. פנחסי שימש באותה עת כגזבר ש"ס ויו"ר ועדת הכספים שלה.
באוקטובר 1990 נחקר פנחסי לראשונה בפרשה.
בדצמבר 1990 נחקר במשטרה גם בחשד לשימוש בכספי הקצאות של משרד הפנים כשוחד בחירות.
ב-26 בדצמבר 1990 מבקרת המדינה הגישה ליו"ר הכנסת דו"ח חמור על השימוש של ש"ס בכספי מימון המפלגות, בו עלה חשדות פליליים חמורים נגד בכירי תנועת ש"ס, ובעיקר נגד פנחסי.
על פי הדו"ח סיעת ש"ס הטעתה, תוך שימוש בהצהרות כוזבות, את מבקרת המדינה, והסתירה פעילות כספית אסורה בהיקפים גדולים.
עם מסירת הדו"ח אמרה: זהו הדו"ח החמור ביותר שהגשתי בכל תקופת כהונתי כמבקרת המדינה.
בעקבות הדו"ח המליצה המשטרה להעמיד לדין את פנחסי בעבירות של מירמה, זיוף והפרת אמונים.
בתחילת 1993 פנה היועץ המשפטי לממשלה, יוסף חריש, לכנסת בבקשה להסיר את חסינותו של פנחסי.
הכנסת קיבלה את הבקשה ביום 17 במרץ, אך פנחסי עתר לבג"ץ והביא לביטול ההחלטה, שכן לא הוצג בפני חברי הכנסת במליאת הכנסת כתב האישום המפורט, וכן לא הוצגו בפניהם פרוטוקול הדיונים בוועדת הכנסת בנוסף ופרוטוקול הדיונים במליאה, ורבים מהמצביעים במליאה לא היו נוכחים בכל מהלך הדיון בנושא שנערך בה.
לכן נקבע שיש לחזור על הדיון במליאה ועל ההצבעה בה.
ב-29 ביולי 1993 דנה הכנסת פעם נוספת בנושא והחליטה לא ליטול את חסינותו.
עתירות נגד ההחלטה נדחו, אך עתירה להפסקת תפקידו כסגן שר התקבלה ב-8 בספטמבר (יחד עם עתירה דומה נגד אריה דרעי, שיצרו את הלכת דרעי-פנחסי).
פנחסי התפטר מתפקידו כסגן שר ב-14 בספטמבר, עם פרישת ש"ס מהממשלה.
ב-29 באוקטובר 1996 החליטה ועדת הכנסת להסיר את חסינותו של פנחסי, על פי בקשתו, כדי לאפשר ליועץ המשפטי לממשלה להעמיד אותו לדין, זאת לאחר שבג"ץ דחה שבוע קודם את עתירתו של פנחסי, אשר טען, כי הוועדה איננה מוסמכת לחזור ולדון בהסרת החסינות, בעקבות ההחלטה בכנסת הקודמת שלא להסיר את חסינותו.
בדצמבר 1997 הרשיע בית משפט השלום, במסגרת עסקת טיעון את פנחסי בגין העברת כספים שלא כדין, וגזר עליו 12 חודשי מאסר על-תנאי וקנס של 20 אלף שקל.
ב-20 באוקטובר 1998, דחה בג"ץ את עתירת התנועה למען איכות השלטון בישראל כנגד היועץ המשפטי לממשלה, אשר ביקשה להעביר את פנחסי מכהונתו כיו"ר ועדת הכנסת, עקב הרשעתו של פנחסי בעבירות שיש עימן קלון.
הרכב של 7 שופטים הסכים פה אחד, כי על פי החוק, פנחסי כשיר להמשיך ולכהן כחבר כנסת וכיו"ר ועדת הכנסת.
בג"ץ קבע, כי החוק בעניין זה ברור, וכי הפסקת כהונתו של חבר כנסת יכולה להיעשות רק אם הוטל עליו מאסר בפועל בשל עבירות שיש עימן קלון.
בינואר 2013 הורשע בעבירות תכנון ובנייה, על שימוש בבניין ללא היתר.
פנחסי הודה בעבירה בהסדר טיעון, שבמסגרתו נמחקה מכתב האישום עבירה של בנייה ללא היתר.
נגד פנחסי גם הוגשה תביעה אזרחית, על סך 1.3 מיליון שקל, על שהקים את ביתו, תוך חריגות בנייה, ובנה אולם שמחות ללא רישיונות בלב בני ברק.
לפנחסי תשעה אחים, מהם הרב בצלאל פנחסי - ראש ישיבת ברכת אפרים, הרב ישראל פנחסי - כיהן כראש כולל האר"י בבני ברק ומרבני הקהילה הבוכרית (נפטר בתשפ"א), והרב לוי פנחסי, ראש ישיבת אור אברהם.
רפאל פריבק דה בורגוס (בספרדית: Rafael Frühbeck de Burgos; 15 בספטמבר 1933 בבורגוס, ספרד – 11 ביוני 2014) היה מנצח ספרדי.
למד כינור, פסנתר וקומפוזיציה בקונסרבטוריונים של בילבאו ומדריד, סיים בהצטיינות יתרה את בית הספר הגבוה למוזיקה במינכן במגמת ניצוח וזכה בפרס ריכרד שטראוס.
כיהן כמנהל מוזיקלי בתזמורות בברלין, היה מנצח ראשי בתזמורת בילבאו ובתזמורת הסימפונית של וינה בנוסף להופעות כמנצח אורח ראשי בתזמורות רבות באירופה ובארצות הברית.
הופעתו הראשונה בארצות הברית הייתה עם תזמורת פילדלפיה.
ראויים לציון מיוחד ביצועיו באורטוריה "אליהו" של פליקס מנדלסון, הרקוויאם של מוצרט, כרמינה בוראנה של אורף, "כרמן" של ביזה ומכלול יצירותיו של מנואל דה פאיה.
מאז 2006 כיהן כמנצחה הראשי של התזמורת הסימפונית הלאומית, טורינו, איטליה, ומנהל מוזיקלי של הפילהרמונית של דרזדן, גרמניה.
קונצרטו האחרון כמנצח התקיים ב-14 במרץ בוושינגטון די.
עם התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית.
נפטר ב-11 ביוני 2014 בביתו שבפמפלונה ממחלת הסרטן.
הרב רפאל הכהן קוּק (18 בספטמבר 1900, כ"ד באלול תר"ס - 15 ביולי 1971, כ"ב בתמוז תשל"א) היה רב העיר טבריה מקום המדינה ועד פטירתו.
נולד בבירז שבליטא לרב דב בער הכהן קוק, שהיה אחיו של הרב אברהם יצחק הכהן (הראי"ה) קוּק.
למד בישיבת מיר ובישיבת טלז.
בשנת 1925, עלה לארץ ישראל עם משפחתו ולמד בישיבת מרכז הרב בראשות דודו הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
עמד לימין דודו בסידור שיעוריו לפני תלמידי הישיבה, ובפגישותיו הרבות, וזאת למעלה מעשר שנים.
בשנת 1933 עבר ללמוד במכון הארי פישל, והוציא לאור במסגרתו את תוספות הרא"ש על מסכת מועד קטן.
עסק בצרכי ציבור, דוגמת מאבק במיסיון.
בט"ו באב ה'תרפ"ח נישא לרחל, בתו של הרב שמחה מנדלבוים, ועבר להתגורר בבית המשפחה, בית מנדלבאום, הסמוך לשער מנדלבאום.
נהג להתפלל מדי שבת בביתו של הרב יצחק זאב סולובייצ'יק ושמע ממנו דברי תורה רבים.
בתחילת שנת תש"ח נבחר לכהן כרב הראשי של טבריה ואב בית הדין שבה מטעם הרבנות הראשית, תפקיד שבו נשא עד פטירתו בשנת תשל"א.
בשנותיו הראשונות בעיר עמד לצידו הרב אשר זאב ורנר, שכיהן כרבם של חסידי סלונים עד לפטירתו בשנת תשי"ח.
לאחר פטירתו הוקמה על שמו ישיבת תורת רפאל בירושלים.
הרב קוק היה בקשר מכתבים עם רבנים בולטים, בענייני הלכה ואגדה.
נכדיו הוציאו לאור את כתביו בספר "כהונת רפאל".
תלמידיו הוציאו לאור ספר בענייני פורים בשם "כהונת רפאל" וחוברת הכוללת את דברי תורתו בענייני חתונה.
הרב שלמה הכהן קוק - כיהן כרב הראשי של רחובות.
נספה בתאונת דרכים עם אשתו יהודית ושניים מילדיהם בחנוכה תשל"ב (1971)
הרב שמחה הכהן קוק - כיהן כרב הראשי של רחובות לאחר פטירת אחיו, שלמה
הרב נחום קוק - רב ברמת גן ואביו של הרב דב קוק
הרב אברהם יצחק קוק - ראש ישיבת מאור התלמוד ברחובות
שרה זהבה, נשואה לרב יעקב כ"ץ
לאה - מרצה ומנחת הורים.
בעבר, מורה בבית יעקב בפתח תקווה.
בעלה הוא הרב אברהם שרמן, שכיהן כדיין בבית הדין הרבני הגדול
רפאל פוארה הוא ביאתלט עבר צרפתי.
פוארה נחשב לאחד הביאתלטים הגדולים של שנות האלפיים, כשבאמתחתו ארבע זכיות בגביע העולם בביאתלון, שמונה מדליות זהב באליפויות העולם בביאתלון ושלוש מדליות באולימפיאדות החורף.
במרץ 2007 פרש פוארה מפעילות ספורטיבית.
פוארה נולד בעיר Rives שבצרפת.
הוא נשוי לביאתלטית עבר ליב גרט שיילברייד-פוארה מנורווגיה.
נכון להיום (מרץ 2007), בני הזוג פוארה הם בני הזוג היחידים שזכו במדליות באותה אולימפיאדה כשהם ייצגו אומות שונות.
באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002), רפאל מצרפת וליב מנורווגיה זכו במדליות כסף בתחרויות הביאתלון.
הוא סיים 103 פעמים על הפודיום בתחרויות גביע העולם, מתוכם 44 פעמים במקום הראשון, 39 פעמים במקום השני ו- 20 פעמים במקום השלישי.
באולימפיאדות החורף, פוארה זכה במדליית כסף אחת ושתי מדליות ארד.
באליפויות עולם לעומת זאת, פוארה צבר לא פחות משמונה מדליות זהב, שלוש מדליות כסף, ושבע מדליות ארד.
התחרויות האהובות על רפאל פוארה הן התחרויות בזינוק המוני למרחק 15 ק"מ.
בתחרויות האלה זכה פוארה 9 פעמים במקום הראשון, 4 פעמים במקום השני, ושלוש פעמים במקום השלישי בתחרויות גביע העולם.
פוארה גם זכה ארבע פעמים מתוך שבע בתחרויות הזינוק ההמוני שנערכו במסגרת אליפויות העולם.
לאחר זכייתו במדליית זהב במסגרת אליפות העולם שנערכה באנטהולץ שבאיטליה, הודיע פוארה כי יפרוש בסוף עונת 2006-07. פוארה החליט לפרוש אחרי המפגש שהתקיים בהומלקולן שבנורווגיה (והחליט לא להשתתף במפגש האחרון שהתקיים ברוסיה ובכך ויתר על סיכוייו לזכות בגביע עולמי נוסף).
ב- 11 במרץ 2007, גלש פוארה את התחרות האחרונה שלו, כשסיים בתחרות הזינוק ההמוני במקום השני, אחרי הפסד בפוטו פיניש לאולה איינר ביורנדלן.
רפאל סַפּוֹרטָה (א' בניסן תרע"ג, 7 באפריל 1913 – כ"א בשבט תשמ"ג, 4 בפברואר 1983) היה משורר ישראלי שכתב, בעיקר, שירי ילדים.
ספורטה כתב מתוך תפיסת עולם יהודית-מוזיקלית, הרואה במילים חלק מיצירה ישראלית חדשה הפונה מחד למקורות ומאידך לחיים בארץ ישראל.
ספורטה נולד במושבה היהודית מרגו שבקפריסין, לשם הגיע אביו אליהו, יליד חברון, בהזמנת המתיישבים כדי לשמש שו"ב.
ב-1913 החל ללמד גם עברית ושימש רב בקהילתו הקטנה.
ממנו למד רפאל בילדותו את השפה העברית וספג רוח לאומית.
עלה לארץ ישראל בגיל 11. למד בבית הספר תחכמוני בירושלים ובסמינר בית הכרם.
לאחר מכן פעל במשך עשרות שנים כמורה ומנהל בתי ספר בתל אביב: "נווה צדק", עד סגירתו בשנת 1968, ומאז, ב"אוסישקין".
במקביל לעבודתו החינוכית, פרסם שירים, סיפורים ועיבודים, שרבים מהם הולחנו, ייסד וערך את הוצאת הספרים "תפוח: הספרייה החינוכית לטף" וערך את עיתון במחנה נח"ל.
רפאל ספורטה היה נשוי לרבקה זיסלין ואב לארבע בנות.
הוא נפטר ב-1983, בגיל 70. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק בתל אביב.
על שמו כיכר בתל אביב.
רפאל ספורטה חיפש את השורשים והזהות המוזיקלית היהודית-ישראלית הן מתוך הכרת תרבויות אחרות, והן מתוך פנייה למקורות עבריים כמו התנ"ך, זאת כדי לתרום ליצירתה של זהות עברית חדשה שהתהוותה בארץ.
לאחר הקמת המדינה, כאשר טרם נכתבו שירים ליום העצמאות, יזם ספורטה, יחד עם המלחין עמנואל עמירן, חיבור של עשרה שירים לרבות "מי ברכב" שיצאו לאור בחוברת בשם "מנורה וענפי זית".
בשנת תשי"ז זכה ספורטה בפרס אשר ברש לספרות ילדים ונוער, על ספרו "ארמון החול".
באותה שנה זכה בפרס יציב לספרות ילדים על שירו "אביב".
ספריו של ספורטה הפכו לקלאסיקה ויצאו במספר מהדורות.
גם ב מדפיסות הוצאות הספרים את ספריו.
קורפוס מארכיונו ומכתבי היד שלו מצוי בארכיון מרכז לוין קיפניס לספרות ילדים שבמרכז האקדמי לוינסקי-וינגייט.
בשנת 1955 קיבל את פרס יציב על שירו הרכבת
בשנת 1957 זכה בפרס על שם אשר ברש על קובץ שיריו ארמון החול.
בשנת 1958 זכה בפרס יציב על שירו אביב שהתפרסם בכרך כז של דבר לילדים.
בשנת 1982 (כנראה) זכה בפרס למדן על כלל יצירתו לילדים.
רפאל ספורטה, עבדו של קיסר, הארץ, 1937
רפאל ספורטה, תרנגול במכולת, הוצאת תפוח, 1951
רפאל ספורטה, אמא פה בישלה דייסה, הוצאת תפוח, 1951
רפאל ספורטה, גן גורים, "לטף" - ספריה חינוכית, הוצאת תפוח, 1954
רפאל ספורטה, שלום, כוכב הערב: שירים לפעוטות, איורים: נחום גוטמן, הוצאת תפוח.
מהדורה מחודשת הוצאת מודן, 2007
רפאל ספורטה, החתלתולה והרופא, "לטף" - ספריה חינוכית, הוצאת תפוח תשי"ד.
מהדורה מחודשת הוצאת מודן, 2012
רפאל ספורטה, זרת זרת לשלום, איורים: נחום גוטמן.
מהדורה מחודשת הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2015
רפאל ספורטה, התנין והשמש, הוצאת תפוח, איורים: הנריק הבטקופף
רפאל ספורטה, יגאל ואנית הזהב, הוצאת עמיחי, תשי"ט
רפאל ספורטה, שלושה דובים: בחרוזים - ספרית גן גורים, הוצאת תפוח.
רפאל ספורטה, תיבה קטנה בסוף, הוצאת מסדה, 1963
רפאל ספורטה, היה הייתה לי גפן: זמר ילדי עמים, הוצאת מסדה, 1962, מהדורה מחודשת, 1982
רפאל ספורטה, העורב והמטריה, הוצאת עמיחי, איורים: נ.רדלוב, 1963
רפאל ספורטה, חג ומולדת, הוצאת תפוח
רפאל ספורטה, טלילי אגודלי, הוצאת תפוח, שנות ה-60
רפאל ספורטה, בית קט ועליה, הוצאת תפוח, תשכ"א
רפאל ספורטה, אין זו אגדה: ספר חג לילדי ישראל, הוצאת עמיחי, ציורים: יעקב גוטרמן, 1959
רפאל ספורטה, ארמון החול, איורים: נחום גוטמן.
רפאל ספורטה, בין גל ובין שמים/ שירי תפילות ובלדות, הוצאת בני אור, 1967
רפאל ספורטה, פרח לב הזהב - ספר לאם ולילד, עיבוד של הסיפור המקורי, הוצאת עמיחי, איורים: תרצה טנאי, תש"ך.
רפאל ספורטה, דוליט הרופא: עיבוד של לימפומפו מאת צ'וקובסקי, ספרים גן גורים, מהדורה מחודשת, הוצאת כנרת, זמורה ביתן, איורים: דני קרמן, 1986
הוצאה מחודשת של ארמון החול: שירים וסיפורים; עורכת: חוה כץ ספורטה, תל אביב: חמו"ל, 2012. (בספר, שנערך על ידי בתו, מובאים מרב כתביו, בצורתם המקורית כפי שהופיעו בשנות ה-50 בחוברות "תפוח" שערך ובעיתוני הילדים.
את היצירות איירו הציירים נחום גוטמן, איזה הרשקוביץ, הנריק הכטקופף, תרצה טנאי ותרצה שחר.
חמשת הפרקים הראשונים מיוחדים לשירים ולסיפורים לילדים; הפרק השישי הוא אוסף ברכות והקדשות שכתב לילדיו ולנכדותיו; הפרק השביעי מוקדש לשירתו למבוגרים)
שירים לשירה בציבור עם דוד זהבי, דוד זהבי (מלחין), אריה יחיאלי, אברהם שלמה עמיאל, רפאל ספורטה, חנן שדמי, קיבוץ בית השיטה, ערב סוכות תשט"ז, 1955, "ארכיון דוד זהבי", סדרה C: טקסטים לשירים, פריט מס' 042, [10]
רפאל אוגוסטו סוביס (נולד ב-17 ביוני 1985 בארכים שבברזיל) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ.
סוביס החל בקבוצות הנוער של אינטרנסיונל ובמהרה זכה למקום בקבוצה הראשונה.
סוביס הבקיע 19 שערים ב-35 משחקים בעונת 2005 בגיל 19. בשנה שלאחר מכן, הוא היה אחד הברגים המרכזיים בהרכב קבוצתו שהגיעה עד למקום השני בליגה הברזילאית, ונבחר על ידי ארגון הכדורגל הברזילאי ב"קבוצת הכוכבים" בסוף העונה.
עונת 2006 החלה באיטיות עבורו, שכן התמודד עם סדרה של פציעות.
הוא החזיר את מקומו לקבוצה הראשונה ועזר לקבוצה לזכות בגביע ליברטדורס אחרי שהבקיע שני שערים במשחק הגמר הראשון נגד סאו פאולו.
לאחר התעניינות מצד קבוצות כמו מילאן וסנטאנדר, חתם סוביס בריאל בטיס באוגוסט 2006 עבור 8 מיליון אירו, ולמשך שמונה שנים.
הוא הוצג רשמית לעיתונות ב-8 בספטמבר 2006, והופעת הראשונה שלו בליגה הייתה במשחק מול אתלטיק בילבאו יומיים לאחר מכן, משחק בו בטיס ניצחה 3-0.
סוביס הבקיע את שעריו הראשונים בספרד נגד היריבים העירוניים סביליה ב-17 בספטמבר, משחק בו בטיס הפסידה 3-2. סוביס הצליח להבקיע שער נגד סלטה ויגו, במשחק הבכורה של המאמן החדש לואיס פרננדז.
בעקבות פציעה במשחק מול מיורקה הוא נעדר מהליגה למשך חודש.
סוביס תרם רבות לעיצוב העונה כאשר שער השוויון שלו בדקות הסיום נגד ברצלונה הוריד אותה למקום השני.
ביוני 2007 בטיס דחתה הצעה של ארבעה עשר מיליון אירו מספרטק מוסקבה.
סוביס החל את עונתו השנייה בעיר סביליה היטב, כאשר הבקיע שלושה שערים בשישה משחקים, כולל שערים נגד ולנסיה, אספניול ומיורקה.
ב-2 בספטמבר 2008 עבר לאל-ג'זירה, קבוצת כדורגל מאבו דאבי שבאיחוד האמירויות הערביות, תמורת 10 מיליון אירו.
ביולי 2010 חזר לאינטרנסיונל והושאל לעונה.
הופעת הבכורה של סוביס עבור נבחרת ברזיל הייתה ב-3 בספטמבר 2006 נגד נבחרת ארגנטינה באצטדיון האמירויות של ארסנל.
ברזיל ניצחה 3-0, וסוביס נכנס כמחליף בדקות האחרונות.
הוא שיחק שוב עבור נבחרתו כאשר הביסה את נבחרת ויילס 2-0. הוא גם נבחר כחלוץ המרכזי במשחק ידידות נגד נבחרת פורטוגל.
סוביס השתתף עם הנבחרת האולימפית באולימפיאדת בייג'ינג.
הוא הבקיע שער אחד בשלב הבתים ואת שער היתרון בהארכה של רבע הגמר מול נבחרת קמרון.
לבסוף זכתה נבחרתו במדליית ארד.
רפאל (רפי) סוויסה (5 בינואר 1935 – 4 במרץ 2024) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כנציב בתי הסוהר, ראש מועצת מזכרת בתיה וחבר הכנסת העשירית.
רפאל סוויסה נולד בקזבלנקה שבמרוקו.
נמנה עם הגרעין להקמת קיבוץ קוממיות בנגב.
סוויסה נפצע במבצע קדש בשנת 1956. באותה שנה הצטרף למפא"י, היה חבר לשכת העבודה, וכן יו"ר מחוז יהודה במפלגה.
ניהל את לשכת התעסוקה ביבנה, ולאחר מכן את חברת עמידר עד 1965.
בשנים 1965–1969 היה חבר מועצת מזכרת בתיה, ובשנת 1969 כיהן כראש המועצה.
בשנת 1981 נבחר לכנסת העשירית מטעם המערך, וב-1982 נבחר בשנית לתפקיד ראש מועצת מזכרת בתיה, וכיהן בתפקיד עד 1984. באפריל 1985 מונה לנציב בתי הסוהר, תפקיד שמילא עד 1986. הוא נמנה עם מייסדי האגודה לשיקום האסיר.
בשנים 1993–2003 כיהן שוב כראש מועצת מזכרת בתיה.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2003 הפסיד בבחירות לראשות היישוב אך כיהן כחבר מועצה.
ניסה שוב להיבחר לראשות המועצה גם בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2008, אך הגיע למקום השני עם כ-20% תמיכה.
הוא כיהן כחבר מועצה, לאחר שסיעתו זכתה בשלושה מושבים בבחירות.
בבחירות לכנסת ה-12 רץ ברשימת "רפי סויסה לכנסת" (נודעה גם בשם "התנועה למען חברה צודקת"), שזכתה ב-3,222 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
בבחירות לכנסת ה-17 הוצב במקום ה-113 הסמלי ברשימת קדימה, ובבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-115 הסמלי.
בשנת 1992 הוענק לו פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים.
בשנת 2009 נקרא על שמו רחוב במזכרת בתיה.
אחיו של סוויסה, שמעון סביר, כיהן כקצין בכיר במשטרת ישראל.
נפטר ב-4 במרץ 2024 בגיל 89, והובא למנוחות בבית העלמין של מזכרת בתיה .
רפאל ויסנטה קוראה דלגדו (בספרדית: Rafael Vicente Correa Delgado; נולד ב-6 באפריל 1963) כיהן כנשיא אקוודור בשנים 2007–2017.
רפאל ויסנטה קוראה דלגדו נולד ב-6 באפריל 1963 בגואיאקיל, אקוודור.
בתור נער בגואיאקיל, קוראה היה מעורב מאוד בפעילות תנועת הצופים של אקוודור.
הוא בוגר האוניברסיטה הקתולית בגואיאקיל (Universidad Católica Santiago de Guayaquil) בשנת 1987. קוראה סיים לימודי תואר שני בכלכלה באוניברסיטה הקתולית של לובן, בלגיה (Université catholique de Louvain) בשנת 1991, ובעל תואר דוקטור בכלכלה מאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין בשנת 2001.
תפקידו העיקרי בממשלה לפני עלייתו לנשיאות היה תפקיד שר האוצר, אותו מילא במשך כארבעה חודשים ב-2005.
קוראה נבחר לנשיאות לראשונה ב-2006, לאחר שבסיבוב הבחירות הראשון קיבל כ-23% מהקולות וזכה במקום השני, ובסיבוב השני בכ-57% מהקולות.
הוא החל לכהן ב-15 בינואר 2007. קוראה התמודד מטעם קואליציה רחבה בשם "אליאנסה פאיס", ולא מטעם אחת המפלגות שהיו מיוצגות בקונגרס.
רפאל קוריאה עלה לשלטון כחלק מעלייתם של מנהיגים סוציאליסטים בדרום אמריקה כמו הוגו צ'אווס בוונצואלה ואוו מוראלס בבוליביה והוא נחשב כמו שניהם למנהיג מהשמאל הרדיקלי שתומך בסוציאליזם בנוסח המאה ה-21.
עד בחירתו של קוראה הייתה המערכת הפוליטית בלתי יציבה, והתקיים מאבק כוחות בין הנשיא לקונגרס.
בין 1997 ל-2007 כיהנו באקוודור שבעה נשיאים.
בחודש ספטמבר 2008 הצליח קוראה להעביר במשאל עם חוקה חדשה, הנותנת לנשיא סמכויות נרחבות, ומבטלת את השפעת הקונגרס והצבא.
בחודש אפריל 2009 נבחר קוראה מחדש לארבע שנים נוספות, בבחירות שהתחייבו מעצם שינוי החוקה.
ב-30 בספטמבר 2010 נפצע קוראה בהתקוממות של שוטרים ואנשי ביטחון בארצו.
הוא הלאים את רווחי הנפט, והעביר תקציבים רחבים לסבסוד ביטוחי בריאות, לריצוף כבישים משובשים ולבניית בתי ספר.
שלטונו של קוראה התאפיין בעימות מתמשך עם יריביו בתקשורת, והוא אף תבע עיתונאים וכלי תקשורת.
מבקריו טענו כי קוראה הוא רודן תאב-כוח שאינו סובל ביקורת.
בשנת 2012 העניק קוראה חסות דיפלומטית למייסד ויקיליקס, ג'וליאן אסאנג', בשגרירות אקוודור בלונדון, ובכך ניווט את ארצו למסלול התנגשות עם ארצות הברית.
ב-17 בפברואר 2013 נבחר בשלישית לתפקיד הנשיא.
רפאל קוראה יישם מדיניות סוציאליסטית דמוקרטית במדינתו, בדומה לאוו מוראלס מבוליביה ובמסגרתה הוא הלאים את הנפט והגז ואת ההכנסות הגדולות של המדינה מנפט, הוא השקיע בשיקום תשתיות, בבניית בתי ספר ובסיוע לשכבות העניות.
המכון למחקר כלכלה ומדיניות טען שמדיניותו הועילה רבות לאקוודור בהשוואה למדיניות הניאו ליברלית שיושמה בה לפני שלטונו:
הגידול השנתי בתוצר לנפש בעשור האחרון (2006–2016) היה 1.5%, לעומת 0.6% ב-26 השנים שקדמו לשלטונו, שיעור העוני ירד ב-38%, ועוני קיצוני ב-47% - ירידה גדולה פי כמה מזו של העשור הקודם.
בנוסף לכך הוא הוביל במהלך נשיאותו פרויקט שיקום וסלילה של כ-8,000 ק"מ כבישים.
הקמת עשרות גשרים ונמל תעופה בינלאומי מודרני ומשוכלל לבירה קיטו.
ההשקעות של המדינה בתשתיות גדלו ב-600% בשש השנים האחרונות, עד לשיא אזורי של 6.4 מיליארד דולר לשנה ב-2013.שיעור העוני שנאמד ב-2007 ביותר מ-40%, ירד מתחת ל-17%.
קוראה הוא בנם של רפאל קוראה איקסה (נולד ב-23 במרץ 1934 ונפטר ב-10 ביוני 1995) ושל נורמה דלגדו רנדון (נולדה ב-1 בספטמבר 1939), הוא נשוי לאן מאלרבּ ממוצא בלגי שאותה הכיר באוניברסיטה הקתולית של לובן שבוולוניה, בלגיה, והוא אב לשתי בנות ובן: סופיה, אנה דומיניקה ורפאל מיגל.
קוראה הודיע כי עם סיום כהונתו יעבור להתגורר בבלגיה, מולדתה של אשתו.
רפאל פרנק היה מורה, כנר, חזן ומעצב גופנים עבריים, יהודי גרמני.
בין הגופנים שעיצב: "פרנק-ריהל" ו"מרים".
פרנק נולד בעיירה איכנהאוזן (Ichenhausen) שליד אאוגסבורג בבוואריה, כילד שלישי למשפחה מרובת ילדים, בנם של גרשון פרנק ואמאלי לבית קרמר.
אביו גרשון עסק במסחר בעתיקות, ואמו התעניינה במוזיקה וניגנה בעצמה.
פרנק למד נגינה בכינור ובפסנתר אצל אחד משכניו.
מורה זה שכנע את אביו לשלחו למינכן לשם לימוד מוזיקה.
במינכן התגורר פרנק אצל קרובי משפחה, אולם כיוון שהלימודים היו יקרים מדי, לקח אותו אביו חזרה לאיכנהאוזן.
לאחר מכן למד פרנק במכינה לסמינר, וב-1884 החל לימודיו בסמינר למורים בקלן.
עם תום לימודיו עסק בהוראה בכמה ערים בגרמניה, בשנת 1895 עבר לעיר האלה ועסק גם שם בהוראה.
תחומי התמחותו היו בוטניקה, מדעים ומוזיקה.
לאחר שסיים את הסמינר התמקד בתחביבים נוספים, בהם ספרות, היסטוריה ובמיוחד עברית.
בשנת 1903 הגיע לעיר לייפציג ושימש בה כחזן הראשי של הקהילה היהודית.
כישרונו האמנותי הצטרף לבקיאותו בעברית ומכאן הגיע לעיסוק בעיצוב גופנים.
ב-1 בספטמבר בשנת 1910 עיצב את הגופן פרנק-ריהל, הנקרא על שמו ועל שם אוטו ריהל שהיה אחראי על פיתוח הגופן ושיווקו לבתי דפוס.
בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שבה נפצע בנו, לא הצליח פרנק לממש את רוב תוכניותיו.
פרנק נפטר בלייפציג ממחלה בשנת 1920, בגיל 53, והוא טמון בבית העלמין היהודי הישן בעיר.
רפאל פטאי (בהונגרית: Patai Ervin György; באנגלית: Raphael Patai; 22 בנובמבר 1910 – 20 ביולי 1996) היה חוקר פולקלור, אנתרופולוג, מזרחן והיסטוריון יהודי-הונגרי-ישראלי-אמריקאי, מחלוצי המחקר האתנוגרפי בארץ ישראל.ביוגרפיה
נולד בשם ארווין ג'רג' פטאי בבודפשט בירת הונגריה ב-22 בנובמבר 1910 בבית יהודי ליברלי ואינטלקטואלי.
אביו, יוסף פטאי, היה משורר, סופר, פעיל ציוני ומקורב להרצל.
אמו אדית (שלומית) הייתה משוררת וסופרת.
הוא למד באוניברסיטת בודפשט ובבית המדרש לרבנים בבודפשט.
כמו כן למד בבית המדרש לרבנים בברסלאו.
עבודת הגמר שלו במחלקה לשפות שמיות והיסטוריה של המזרח הקדום באוניברסיטת בודפשט עסקה במשורר האיטלקי היהודי ישראל ברכיה פונטנלה.
לאחר עלייתו למד פטאי באוניברסיטה העברית לדוקטורט (שני), והיה הראשון שזכה לקבל תואר דוקטור באוניברסיטה העברית.
הוא הוסמך כדוקטור בשנת 1936. עבודת הדוקטור שלו, שעסקה במים במקורות היהודיים, הושפעה מעבודותיו של סר ג'יימס ג'ורג' פרייזר, ונכתבה בהנחייתו של שמואל קליין, מראשוני הפרופסורים של המכון למדעי היהדות של האוניברסיטה העברית.
לאחר סיום הלימודים המשיך לעבוד במסגרות שונות של האוניברסיטה העברית, אך לא התקבל למשרה קבועה במוסד.
היה מורה לעברית באוניברסיטה בין השנים 1938 ל-1942, שימש בתור מזכיר הטכניון בשנת 1942. הוא חזר לזמן קצר לבודפשט, על-מנת לסיים את הסמכתו לרבנות.
בשנת 1944 הקים את המכון הארץ ישראלי לפולקלור ואתנולוגיה, והיה מנהלו במשך ארבע שנים.
במסגרתו ערך יחד עם יוסף יואל ריבלין את כתב-העת "עדות" וכן שתי סדרות ספרים.
פטאי היגר לארצות הברית והתאזרח בה.
הוא זכה במלגת קרן ויקינג (ונר גרן), שבמסגרתה למד באוניברסיטת קולומביה בניו יורק במחלקה לאנתרופולוגיה 1947–1948. בין השנים 1948 ל-1957 היה פרופסור לאנתרופולוגיה בדרופסי קולג' בפילדלפיה.
בשנת 1936 זכה בפרס ביאליק (ביחד עם משה צבי סגל) לחכמת ישראל.
פטאי נישא לנעמי טולקובסקי, בתו של שמואל טולקובסקי ואחותו של מפקד חיל האוויר לשעבר דן טולקובסקי.
לרפאל ונעמי נולדו שתי בנות, ג'ניפר (1942), רופאה, ודפנה (1943), סופרת וחוקרת פמיניסטית.
אחיו הצעירים של רפאל פטאי היו שאול פטאי, פרופסור לכימיה אורגנית, והמשוררת והסופרת חוה קויגן-פטאי.
רפאל פטאי נפטר ב-20 ביולי 1996, בטוסון שבאריזונה.
פטאי פרסם בחייו כארבעים ספרים ומאות מאמרים בנושאים שקשורים לפולקלור יהודי, אנתרופולוגיה של המזרח התיכון והיסטוריה יהודית.
היה עורך של סדרת הספרים "Jewish Folklore and Anthropology series" של אוניברסיטת ויין במישיגן.
כיום הסדרה קרויה על שמו.
בשנת 1947 פרסם פטאי שני ספרים רחבי היקף.
בשנת 1953 פרסם באנגלית את הספר "ישראל בין מזרח ומערב", על החברה הישראלית בו טען כי החברה האשכנזית עושה "דיסקולטורציה" ואקולטורציה (תירבות) (ביטול תרבות אחת והקניית תרבות אחרת) בקרב העולים המזרחים.
בשנת 1964 פרסם אנגלית את הספר "מיתוסיים עבריים: ספר בראשית", יחד עם הסופר הבריטי רוברט גרייבס, איתו היה בקשרי ידידות במשך שנים רבות.
בספר זה נערכת השוואה בין סיפורי ספר בראשית לבין מיתולוגיה יוונית ומיתוסים אחרים במיתולוגיה של המזרח הקדום.
בשנת 1989 פרסם מהדורה חדשה ומורחבת של הספר "מיתוסיים עבריים" (Hebrew myths).
בשנת 1967 פרסם את ספרו פורץ הדרך "האלה העבריה" (The Hebrew Goddess), הכולל סקירה מקיפה, ממקורות ארכאולוגיים, סיפרותיים והשוואתיים על תקופת המקרא, המגיעה למסקנה שאלוהי ישראל נעבד יחד עם אשתו, האלה אשרה, בפולחן משותף.
ורק רפורמות מאוחרות ביטלו אמונה עממית זאת.
בין ההוכחות מהמקרא שהביא פטאי היו: שאליהו הנביא (וכן אלישע ויהוא מלך ישראל) נלחמים בפולחן הבעל, אבל אינם יוצאים נגד פולחן האשרה של שומרון שהיה נפוץ ומוזכר בתנ"ך פעמים רבות.
בנוסף כתב פטאי שהאמונה באשתו של אלוהי ישראל הייתה קיימת אצל יהודי יב, ושם אשתו של האלוהים אצלם היה 'ענת בית אל', כפי שניזכר בכתביהם.
שהיו מפוסלים כזכר ונקבה המחבקים זה את זה, סימלו את הדואליות האלוהית.
ובזמן העלייה לרגל, היו מראים את הכרובים לעולי הרגל והיו אומרים להם: "ראו חיבתכם לפני המקום, כחיבת זכר ונקבה".
בשנת 2013 יצאה לאור "האנציקלופדיה לפולקלור ומסורת יהודיים" (Encyclopedia of Jewish Folklore and Traditions) עליה עבד פטאי עשרות שנים, אך מעולם לא השלים אותה.
פרופסור חיה בר-יצחק, מחוג לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה, לקחה על עצמה את המשימה להשלים אותה וגייסה ועדה מייעצת של עשרה חוקרים, וכן כמאה חוקרים שתרמו ערכים לאנציקלופדיה בתחומי התמחותם.
המים: מחקר לידיעת הארץ ולפולקלור ארצישראלי בתקופות המקרא והמשנה.
תל אביב, הוצאת החוקר על ידי דביר בע"מ, תרצ"ו.
הספנות העברית: פרק בתולדות התרבות הארצישראלית בימי קדם.
ירושלים, הוצאת החברה העברית לחקירת א"י ועתיקותיה בסיוע „מוסד ביאליק" על ידי ראובן מס, 1938. 242 עמ'.
אדם ואדמה: מחקר במנהגים, אמנות ואגדות אצל ישראל ואומות העולם.
ירושלים, חברה להוצאת ספרים על יד האוניברסיטה העברית, תש"ב 1942 - תש"ג 1943.
תל אביב, הוצאת יבנה, תש"ז-תש"ח.
מיתוסים עבריים: ספר בראשית (יחד עם רוברט גרייבס).
תל אביב, הוצאת מסדה, תשכ"ז.
מסורות היסטוריות ומנהגי קבורה אצל יהודי משהד.
ירושלים, המכון הא"י לפולקלור ואתנולוגיה, תש"ו 1945.
למגע התרבותי בארץ ישראל החדשה'.
ירושלים, המכון הארצישראלי לפולקלור ואתנולוגיה, תש"ז.
רפאל פריירה דה סילבה (בפורטוגזית: Rafael Pereira da Silva; נולד ב-9 ביולי 1990), המוכר כרפאל או כרפאל דה סילבה הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בדרך כלל כמגן ימני, אך לעיתים הוא משחק גם כקיצוני ימני.
רפאל הוא אחיו התאום של פאביו, כדורגלן אף הוא.
רפאל החל את דרכו במחלקת הנוער של פלומיננסה, ובשנת 2008 עבר יחד עם אחיו התאום פאביו למנצ'סטר יונייטד, בה שיחק במשך שבע עונות ורשם מעל 100 הופעות בליגה.
לאחר מכן עבר לאולימפיק ליון בצרפת, שם שיחק חמש עונות, ובהמשך שיחק גם באיסטנבול בשאקשהיר הטורקית לפני שחזר לברזיל והצטרף לבוטפוגו.
לרפאל שתי הופעות במדי נבחרת ברזיל הבוגרת, וכן השתתפות בטורנירי הנבחרות הצעירות, כולל באולימפיאדת לונדון 2012, שם זכה עם נבחרת ה־U23 במדליית כסף.
רפאל נודע בסגנון משחק אנרגטי, התקפי ומהיר, תכונות שאפיינו גם את אחיו פאביו.
מאמנו לשעבר במנצ'סטר יונייטד, סר אלכס פרגוסון, תיאר אותו כ"כדורגלן מצוין".
לס קרשו, מנהל האקדמיה של יונייטד שגילה את האחים, אמר עליהם: "הם היו כמו שני וויפטים קטנים – כשנפלו, קמו מיד והמשיכו.
הם היו כמו כדורי קפיץ – מהירים מאוד".
העיתון הבריטי The Times כינה את האחים "התשובה הברזילאית לאחים נוויל" (גארי ופיל נוויל).
רפאל צמח חודיידטוב (5 באוקטובר 1899 – 25 באוגוסט 1987) היה ממקימי קולחוז יהודי סמוך לסמרקנד, חסיד חב"ד, שסייע לאלפי פליטי שואה יהודים.
חודיידטוב נולד לצפורה ומנחם בעיירה קוקנד באימפריה הרוסית (כיום במזרח אוזבקיסטן).
הוא בן נינו של יוסף מאמאן, שד"ר ארץ ישראלי אשר יצא מצפת לעבר בוכארה בשנת 1793. גודל וחונך על ברכי סבו, רבי ישראל חכם בן החכם אליהו הסופר הבבלי, שהיה רב ותלמיד חכם.
סבו מצד אימו, רבי שמעון חכם, התגורר בארץ ישראל והיה ממייסדי שכונת הבוכרים בירושלים.
בגיל חמש החל ללמוד בחדר בקוקנד.
כאשר היה בן עשר נפטר סבו, רבי שמעון חכם, בירושלים ומשפחתו נסעה לארץ ישראל כדי לכבד את זכרו.
בירושלים למד בחדר ירושלמי, שם למד עברית.
לאחר כמה חודשים חזר עם משפחתו לקוקנד, כדי להתארגן ולשוב לארץ ישראל על מנת להשתקע בה, אולם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מנע את העלייה לארץ.
בשנת 1917 כאשר פרצה ברוסיה המהפכה הקומוניסטית, התנהלה בעיר קוקנד מלחמה בין הרוסים למוסלמים.
במלחמה זו מצאו את מותם יותר ממאה תושבים יהודים בני קוקנד, וכמחצית מבתי העיר נשרפו, בהם גם שני הבתים והחנות של משפחתו.
משפחתו של חודיידטוב נמלטה מקוקנד לסמרקנד, שבה התגוררו קרוביו שעזרו להם להתחיל את עסקיהם מחדש.
ביולי 1919 נשא חודיידטוב לאשה את רחל, ולאחר חתונתו העניק לו חותנו, רחמים, שטחים לא מעובדים וחודיידטוב החל לעסוק בחקלאות, עיסוק שהפך אותו לאדם אמיד ביותר.
בשנת 1925, כדי לאפשר המשך קיום אורח חיים יהודי תחת השלטון הקומוניסטי שאסר זאת, ארגן חודיידטוב יחד עם קרוב משפחתו, נתן קטנוב, קולחוז של יהודים שומרי שבת במרחק של כעשרים ק"מ מסמרקנד.
בשנת 1926 היו בקולחוז זה 13 בתים.
תושבי המקום עסקו לפרנסתם במכירת ענבים ויין.
במרץ 1930 העלילו השלטונות הרוסים על חודיידטוב שהוא מצוי בקשר לא חוקי עם תושבי חו"ל ובתואנה זו ניסו לסלק אותו ואת תושבי הקולחוז, אולם הם הניחו לו לאחר שהבטיח להגדיל את מספר המשפחות בקולחוז ליותר משישים.
בשנת 1934 מנה הקולחוז כארבע מאות בתים.
הקולחוז הצליח כלכלית והכיל מוסדות ציבור כבית כנסת, בית חולים ובית מרחץ וכן בעלי מקצועות דתיים כרבנים ושוחטים.
בשנת 1938 נדרש על ידי השלטונות לעזוב את הקולחוז, בטענה שהוא מארגן בו פעילות דתית.
הדבר עורר מהומה ורבים מבני המקום הכריזו שאם יאולץ חודיידטוב לעזוב את המקום יעזבו גם הם.
כדי למנוע את עזיבתם ואת פירוק הקולחוז הודיע חודיידטוב לחבריו שהוא לוקח חופשה בת חודשיים מעבודתו, אך בפועל עזב את הקולחוז לצמיתות וחזר לסמרקנד.
לאחר שובו לסמרקנד החל לנהל מפעל גדול לייצור יינות ועשה חיל בעסקיו.
הכניס יהודים רבים לעבוד במפעל, על מנת שיהיו זכאים לכרטיסי מזון.