tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתגובה קרא טראמפ לקונגרס שלא להשתמש בסנקציות אלה מאחר שלטענתו דבר זה "פוגע במאמצים לפתרון הסכסוך באוקראינה עם בעלות בריתה האירופיות." לאחר חתימת הסנקציות אמר טראמפ כי הסנקציות "פגומות לחלוטין".
לדבריו, הוא חתם עליהן למרות הבעייתיות שבהן, "למען האחדות הלאומית".
כתגובה לכך, הוציא ממשלת רוסיה הודעה למחלקת המדינה של ארצות הברית, לצמצם את מספר העובדים בשגרירות ארצות הברית ברוסיה ועובדים אחרים במדינה.
בהמשך, מתח משרד החוץ הרוסי ביקורת, לאחר שלטענתו "אישור החוק החדש להטלת סנקציות מראה במלוא הבהירות שמערכת היחסים עם רוסיה הפכה לבת ערובה של הקרב הפוליטי הפנימי בתוך ארצות הברית".
בהתאם לדרישת החוקית בסנקציות, פרסמה מחלקת האוצר של ארצות הברית בינואר 2018 רשימה עם שמות גורמי מפתח וחברות פוליטיות ברוסיה (הקרויה באופן בלתי פורמלי, "רשימת פוטין").
על אף פרסום הרשימה, לא הופעלו סנקציות נגד החברות והאנשים המופיעים בה.
זמן קצר לאחר פרסום דו"ח מולר, החל טראמפ בקמפיין לחקור את המקורות של החקירה הרוסית, מתוך רצון "לחקור את החוקרים".
באפריל 2019 הודיע התובע הכללי של ארצות הברית, ויליאם בר, כי החל בבדיקה של מקורות החקירה של ה-FBI.
המקורות של החקירה כבר נחקרו על ידי המפקח הכללי של משרד המשפטים ועל ידי ג'ון הובר, תובע פדרלי, שמונה בשנת 2018 על ידי ג'ף סשנס.
הוא מינה את ג'ון דורהאם להוביל את הבדיקה.
לדורהאם ניתנה הסמכות "לבחון את המידע המודיעיני שברשות הממשל הקשור לאינטראקציות שבין קמפיין טראמפ לבין הרוסים", לבחון מסמכים ולגבות עדויות מרצון.
טראמפ הנחה את קהילת המודיעין האמריקאית "לספק סיוע ומידע באופן מיידי" לבר, והאציל לו את "הסמכות המלאה" לסווג את כל המסמכים הקשורים לבדיקתו.
בספטמבר 2019 דווח כי בר יצר קשר עם ממשלות זרות כדי לבקש עזרה במשימה זו.
הוא נסע באופן אישי לבריטניה ולאיטליה כדי לחפש מידע, ולבקשתו של בר טילפן טראמפ לראש ממשלת אוסטרליה בנושא.
במהלך שימוע בקונגרס לוויליאם בר, לא הסכים להתחייב שלא לפרסם את הדו"ח של דורהם לפני הבחירות לנשיאות 2020.
התערבות הומניטרית היא שימוש בכוח נגד מדינה נוכח הפרות זכויות אדם בשטחה, ללא הסכמת המדינה בה מתבצעת הפעולה וללא אישור מועצת הביטחון.
במשפט הבינלאומי יש מחלוקת בדבר החוקיות של התערבות הומניטרית ואין קריטריונים ברורים להפעלתה.
לאחר מלחמת העולם השנייה ובדגש על השנים האחרונות חלה ירידה במספר הסכסוכים בעולם בין מדינות, אך עליה והתעצמות בסכסוכים הפנימיים בהן ובמעשי זוועה, דבר שהוביל להתחזקות השיח בנושא זכויות אדם.
שיח זה מחזק את האינטרס המגולם ברצון המדינות לנקוט בפעולות כוחניות למניעת מעשי הזוועה בבני אדם.
רצח העם ברואנדה בשנת 1994, היה המקרה הראשון בו מועצת הביטחון של האו"ם החליטה לפעול כנגד מבצעי הפשעים נגד האנושות, אך במקרה זה ההחלטה התקבלה מאוחר מידי.
מקרה נוסף, שאירע בשנת 1995 היה רצח העם בבוסניה, בו היה מנדט של מועצת הביטחון של האו"ם לפעול מכוח החלטה 836 ולתת אישור למטוסי נאט"ו להגן על אותו אזור, במטרה להגן על האוכלוסייה המוסלמית מפני האוכלוסייה הסרבית.
השימוש במשאבים היה דליל, הכוחות הסרבים הצליחו לכתר את האזור הבטוח ולבסוף כוחות האו"ם נסוגו וכוחות בוסנים-סרביים נכנסו לאזור הבטוח וביצעו רצח עם באוכלוסייה.
הדיון על התערבות הומניטרית הגיע לנקודת רתיחה במישור הבינלאומי עקב המצב במלחמת קוסובו בשנת 1999. שם החלה התדרדרות קשה ביחסים בין האוכלוסייה הסרבית המקומית לאזרחים המוסלמים עקב שלילת זכויות אוטונומיות, דבר שהוביל לעימותים צבאיים ולהרג נרחב של אזרחים בקוסובו.
מועצת הביטחון התכנסה לדון בבעיה, אך מאחר שסרביה היא בעלת ברית ותיקה של רוסיה, מועצת הביטחון נמנעת מלהורות על שימוש בכוח.
מועצת הביטחון מטילה על איסור על מסחר בכלי נשק עם סרביה (אמברגו) וקוראת להפסקת אש ולנסיגת הכוחות הסרביים.
כשהבינו כוחות נאט"ו שמועצת הביטחון נמנעת מלהתערב החליטו לפעול על דעת עצמם והחלו בהפצצה אווירית ללא אישור מועצת הביטחון, דבר שהביא להסלמה כאשר סרביה פתחה בטיהור אתני נרחב נגד האוכלוסייה האלבנית בתגובה להפצצה.
מקרים אלו מעלים תהיות בדבר האפקטיביות של פעולות התערבות הומניטרית.
הדיון מתעצם נוכח העימות הפנימי בסוריה שהחל בשנת 2011, לגביו למועצת הביטחון של האו"ם יש חוסר יכולת להגיע להחלטה בדבר פעולה בינלאומית, המעידה על הססנות בקרב המדינות בדבר הצורך בנקיטת התערבות הומניטרית.
המעמד המשפטי של התערבות הומניטרית
המשפט הבינלאומי נסמך על שני מקורות עיקריים.
האחד הוא הדין ההסכמי, זה הכולל הסכמים בינלאומיים, כלליים או פרטיים, הקובעים כללים שהמדינות הודו בהם במפורש כגון; אמנות, מגילת האו"ם וכו'.
והשני הוא הדין מנהגי, הכולל את המנהג הבינלאומי, כראיה לנוהג כללי שנתקבל בבחינת דין על ידי מדינות העולם.
מנהג זה מתבסס על הסכמה הדדית משתמעת למעשים מסוימים.
ההתנהגות הופכת מחייבת כאשר מספר רב של מדינות פועלות באותו אופן כחלק מפרקטיקה ממושכת ועקבית.
טענות בדבר חוקיותה של התערבות הומניטרית:
סעיף 2(4) למגילת האו"ם קובע איסור השימוש בכוח, בין אם כנגד שלמותה הטריטוריאלית או הריבונית של איזו מדינה ובין אם בכל דרך אחרת שאינה מתיישבת עם מטרות האו"ם.
דוקטרינת ההתערבות ההומניטרית מכירה בכך שהאחריות העיקרית להגן על אנשים מוטלת על המדינה הריבונית, אולם כאשר המדינה אינה מסוגלת או אינה מעוניינת להגן על אנשיה, או כשהיא עצמה מאיימת על אנשיה, אזי האחריות להגן מוטלת על הקהילה הבינלאומית.
בהקשר זה, מדינות המצדדות בדוקטרינה זו יטענו, כי קיים כלל מנהגי עתיק שאינו שולל את זכותה של מדינה להשתמש בכוח.
לחלופין יטענו, כי שימוש בכוח כנגד מעשי זוועה או כנגד פגיעה בזכויות אדם על ידי ריבון, עומד בקנה אחד עם מטרות האו"ם ולפיכך, מדובר בפעולה חוקית שמתיישבת עם הדין הבינלאומי.
העיקרון שעומד מאחורי טיעונים אלו הוא, שריבונות המדינה אינה יכולה להעניק חסינות מול הפרת זכויות אדם יסודיות.
הסוגיה עלתה בעניין מלחמת האזרחים בסוריה ובה טענה בריטניה כי אם אין פעולה במועצת הביטחון כנגד מעשי זוועה, בריטניה תהיה מוסמכת לפי המשפט הבינלאומי למנוע את הקטסטרופה ההומניטרית בסוריה לפי דוקטרינת ההתערבות ההומניטרית.
בריטניה קבעה שלושה תנאים שנדרשים לשימוש בדוקטרינה: ראיות משכנעות לאסון הומניטרי; כשברור באופן אובייקטיבי שפעולה אחרת לא תציל חיים; והשימוש בכוח נחוץ באופן מיידי כדי למנוע אסון הומניטרי.
בריטניה הכריזה שבהתקיים תנאים אלו היא רואה עצמה מוסמכת לפי המשפט הבינלאומי למנוע את הפגיעה ההומניטרית.
הכרזה זו לא הוכרה על ידי הקהילה הבינלאומית.
השימוש בדוקטרינת ההתערבות ההומניטרית נחשב שנוי במחלוקת ולא מקובל בעולם ככלי חוקי לשימוש בכוח, בהיעדר אישור מועצת הביטחון של האו"ם.
טענות נגד חוקיותה של התערבות הומניטרית
הבעיה הקשה בשימוש בדוקטרינת ההתערבות ההומניטרית היא התנגשות בין האינטואיציה המוסרית לפעולה נגד מעשי זוועה מובהקים, לבין ההסדר המשפטי במישור הבינלאומי.
ראשית, עומד החשש לרוקן את סעיף 2(4) למגילת האו"ם, כך שמדינות ינצלו לרעה את הדוקטרינה כדי להשליט סדר יום אימפריאליסטי בו מדינות חזקות ישתלטו על מדינות חלשות בטענה של התערבות הומניטרית.
יתרה מכך, לא ברור עד כמה ההתערבות אפקטיבית.
הדינמיקה של פעולות צבאיות מאפשרת לדעת איך תתחיל המערכה, אך לא איך תסתיים ומה יהיו השלכותיה.
בעניין קוסובו, ניתן לראות הסלמה במעשי הזוועה לאחר התערבות כוחות נאט"ו.
לפיכך, הביקורת על הדוקטרינה גורסת שהתערבות גורם חיצוני עלולה ליצור נזק רב יותר במקום להביא להפסקת ההרס.
ביקורת נוספת עולה מהחלטת שרי החוץ של קבוצת ה-G77 (קבוצת המדינות המתפתחות) אשר הודיעו שהם דוחים את הזכות הנטענת של התערבות הומניטרית, מכיוון שאין היא מעוגנת במשפט הבינלאומי ובמגילת האו"ם ולמעשה קובעים שהתערבות הומניטרית אינה חלק מהמשפט הבינלאומי.
הדין המנהגי כאמור דורש פרקטיקה כללית, עקבית וממושכת.
כש-77 מדינות טוענות שדוקטרינה מסוימת לא מוצדקת במשפט המנהגי, קשה לקבוע שקיים מנהג בעניין הזה.
בעניין מלחמת האזרחים בסוריה ובתגובה להצהרת בריטניה, הביע נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, ביקורת על השימוש בכוח לצורך התערבות הומניטרית..
ביקורתו מתבססת על הבעיה בזיהוי הצד התוקפן בסוריה ועל ההשלכות, העלולות לנבוע מפעולה חד צדדית.
בהמשך לדבריו, שימוש בכוח מותר רק באישור מועצת הביטחון של האו"ם או כהגנה עצמית וכל פעולה אחרת מהווה מעשה תוקפנות המנוגד לערכי האו"ם.
בין התערבות הומניטרית לאחריות להגן (R2P)
בשנת 2000, קופי ענאן, מזכ"ל האו"ם דאז, יזם ועדה (ICISS) שתדון בהתערבות הומניטרית כדי ליצור קונצנזוס בינלאומי לאור מעשי הזוועה בקוסובו.
מסקנות הוועדה הציעו לנטוש את המונח "התערבות הומניטארית" ולקרוא לפעולה זו "אחריות להגן", כלומר מונח רחב יותר שיכלול היבטים של מניעה מראש ושיקום.
זאת ועוד קבעה הוועדה, כי ריבונות מדינה מהווה את הזכות להגן ממעשי זוועה, כאשר אחריות זו חלה גם על הקהילה הבינלאומית.
בסוגיית הפתרונות למצבים בהם מועצת הביטחון של האו"ם נמנעת מלפעול במקרים בהם תיתכן התערבות, השיבה הוועדה כי יש לפנות לעצרת הכללית של האו"ם לקבלת לגיטימציה לפעולה, או לפנות לארגונים אחרים אזוריים, מאחר שבכך יש חשש קטן יותר לניצול המצב לרעה.
דו"ח הוועדה מסייג את דבריו בכך שגם ארגונים אזוריים אלו צריכים לקבל את אישור מועצת הביטחון.
לבסוף, המסר העיקרי שנשלח מן הדו"ח מופנה אל מועצת הביטחון של האו"ם ומזהיר כי אם לא תממש את אחריותה במקרים בהם עליה להפעיל את דוקטרינת האחריות להגן, מדינות אחרות יפעלו, דבר אשר יפגע בתפיסת מדיניותה.
בשנת 2005 התאספה ועדת הפסגה של האו"ם וקיבלה החלטה להכיר באחריות להגן (R2P), כלומר עיקרה של דוקטרינה זו מקנה למועצת הביטחון של האו"ם את הסמכות לפעול גם בעניינים פנימיים, אך לא מקנה למדינות את הזכות לפעול באופן חד צדדי.
התעמלות לכפות רגליים כוללת משחקים ופעילות גופנית שאדם מבצע באמצעות כפות רגליו במטרה לחזק את שרירי כפות הרגליים והרגליים, לשפר את תנועתן בעת הליכות ופעולות ספורטיביות, לתת תמיכה טיפולית בדליות בורידים, לטפל בכאבי גב ועוד.
פעילויות אלו מומלצות גם כדי לשפר בעיות של פלטפוס, במיוחד של ילדים, וכן ביצועי הליכה של מבוגרים בגיל הזקנה.
במובנים רבים התענית הגדולה דומה לתענית של הנצרות המערבית.
ישנם מספר הבדלים בחישוב משך התענית (מלבד חישוב תאריך הפסחא) וכיצד מציינים אותה, גם ליטורגית בפולחן הציבורי של הכנסייה וגם אישית.
הבדל אחד בין הנצרות המזרחית לנצרות המערבית הוא חישוב תאריך הפסחא.
ברוב השנים, הפסחא המזרחית מתרחשת אחרי הפסחא המערבית, ולפעמים הפער בינן יכול להיות אפילו חמישה שבועות, ולפעמים שני התאריכים חופפים.
כמו התענית המערבית, התענית הגדולה נמשכת ארבעים יום, אך בניגוד למערבית, ימי ראשון נכללים בספירה.
התענית הגדולה מתחילה רשמית ביום שני הנקי, שבעה שבועות לפני פסחא (יום רביעי של האפר לא מצוין בנצרות המזרחית) ונמשכת 40 ימים רצופים, ומסתיימת עם ליטורגיה מקודשת ביום שישי של השבוע השישי.
היום הבא נקרא שבת לזרוס, היום לפני יום ראשון של הדקלים (כך, שאם תאריכי הפסחא חופפים, יום שני הנקי מתקיים יומיים לפני יום רביעי של האפר).
הצום נמשך לאורך השבוע הבא, הנודע כשבוע הפסיון או השבוע הקדוש, ולא מסתיים עד אחרי תפילת הפסחא בשעות הבוקר המוקדמות של הפסחא.
מטרתה של התענית הגדולה היא להכין את המאמינים, לא רק לזכור, אלא גם להיכנס לפסיון ותחייתו של ישו.
מכלול החיים בפולחן הביזנטי סובב סביב התחייה.
הכוונה של התענית הגדולה היא להיות סוג של "מפעל" היכן שאופיו של המאמין מורם ומחוזק רוחנית, היכן שהחיים שלו מוקדשים לעקרונות ורעיונות של הבשורות, היכן שהצום והתפילות מגיעים לשיא בהבנה עמוקה של החיים, היכן שאדישות וחוסר רצון הופכים לפעולות נמרצות של אמונה ומעשים טובים.
התענית היא אינה רק בשביל התענית עצמה, כמו שלא צמים רק בשביל הצום עצמו.
להפך, אלו הם אמצעים שבעזרתם ובאמצעותם מכין עצמו המאמין כדי להגיע, לקבל ולהשיג את קריאתו של מושיעו.
לכן חשיבותה של התענית הגדולה מוערכת מאוד, לא רק בידי הנזירים, שעם הזמן האריכו את זמן הצום עוד ועוד, אבל גם בידי האנשים הפשוטים שאינם אנשי דת.
כללי התענית האורתודוקסית הם כללי הנזירות.
כללים אלו קיימים לא כחוק פרושי "משאות כבדים מסבל", לוקאס 46:11, אלא כאידיאל לשאוף אליו.
לא כמטרה בפני עצמה, אלא כאמצעי לטיהור הלב, להארת הנפש, לשחרור הנפש והגוף מחטא, והשלמות הרוחנית שהוכתרה בזכות האהבה לאלוהים ולאדם.
בפולחן הביזנטי, הסיגוף הוא לא בלעדי רק לדתיים "המקצועיים" אלא גם לכל מי שאינו איש דת, לפי כוחו.
ככזו, התענית הגדולה היא מוסד מקודש של הכנסייה שנועד לשרת את המאמין בהשתתפותו כשותף בגופו המיסטי של ישו.
היא מספקת אפשרות שנתית לכל אדם לבחינה עצמית ושיפור רמת האמונה והמוסר בחייו הנוצרים.
באמצעות הקדשת זמן רב יותר מן הרגיל לתפילה והגות בכתבי הקודש והמסורת הקדושה של הכנסייה, המאמין בישו באמצעות חסדו של אלוהים נהיה יותר נעלה.
היחס כלפי התקופה הזו הוא מאוד חיובי, זו לא כל כך תקופה של חרטה, כפי שנהוג לחשוב בנצרות המערבית, אלא זה יותר ניסיון לשוב למצב האמיתי שלנו כפי שהוא היה אצל אדם וחווה לפני הנפילה - לחיות חיים טהורים.
קיום מצוות התענית הגדולה מאופיינות בצום והתנזרות ממזונות מסוימים, העצמת תפילה פרטית וציבורית, בחינה עצמית, וידוי, שיפור אישי, חרטה ופיצוי על חטאים שבוצעו, ונתינת צדקה.
המזונות מהם מתנזרים הם בשר, דגים, ביצים ומוצרי חלב, יין ושמן.
לפי כמה מהמסורות מתנזרים רק משמן זית, באחרות כל מכל שמן העשוי מירקות.
בעוד שיין ושמן מותרים בשבתות, ימי ראשון וימי חג מעטים, ודגים מותרים ביום ראשון של הדקלים כמו גם בחג הבשורה אם הוא מתרחש לפני יום ראשון של הדקלים, ביצי דגים מותרים בשבת לזרוס, בשר ומוצרי חלב אסורים לחלוטין עד שהצום נשבר בפסחא.
נוצרים צפויים להקדיש תשומת לב רבה יותר להגדלת התפילה הפרטית שלהם.
על פי התאולוגיה הפולחנית הביזנטית, כאשר גדלה הסגפנות, יש להגדיל גם את התפילה.
אבות הכנסייה התייחסו לצום בלי תפילה כ"צום השדים", משום שהשדים אינם אוכלים בשל אופיים הלא-גשמי, אך הם גם אינם מתפללים.
התענית הגדולה מיוחדת בכך, שליטורגית, השבועות לא נערכים מיום ראשון ליום ראשון, אלא במקום זאת מתחילים ביום שני ומסתיימים ביום ראשון, ורוב השבועות נקראים על שם שיעורים מהבשורה שתקרא במהלך הליטורגיה הקדושה ביום ראשון.
זאת על מנת להמחיש שכל עונת התענית היא הקדמה המובילה ליום ראשון שהוא הגדול מכולם: הפסחא.
התעמלות קבוצתית אסתטית הוא תחום התעמלות שפותח מ"התעמלות נשים" (בפינית: naisvoimistelu) שמקורה בפינלנד.
הענף מזכיר את ההתעמלות האומנותית, אך ישנם כמה הבדלים משמעותיים: בהתעמלות אסתטית הדגש הוא על תנועת גוף גדולה ורציפה והקבוצות גדולות יותר.
צוותי ההתעמלות האסתטית מורכבים לרוב מ-6-10 מתעמלות, וחלק מקבוצות הילדים גדולות אף יותר.
יתרה מזאת, אין שימוש באביזרים (כגון: כדור, סרט, וחישוק) בתחרויות בינלאומיות.
הספורט דורש איכויות גופניות כמו גמישות, שיווי משקל, מהירות, חוזק, קואורדינציה ותחושת קצב בהן מודגשות תנועות הגוף בזרימה, באקספרסיביות ובאסתטיקה.
ביצוע טוב מתאפיין באחידות ותזמון.
תוכנית התחרות מורכבת מתנועות גוף מגוונות ורבות, כמו גלי גוף ונדנדות, איזונים וסיבובים, קפיצות וניתורים, צעדי ריקוד והרמות.
הפדרציה הבינלאומית להתעמלות אסתטית בקבוצות (IFAGG) הוקמה בשנת 2003. בפדרציה חברות בין השאר אוסטרליה, אוקראינה, איטליה, איי פארו, אסטוניה, ארצות הברית, בולגריה, דנמרק, הונגריה, יוון, יפן, מקסיקו, ניו זילנד, פינלנד, צ'כיה, צרפת, קנדה, רוסיה, וספרד.
בהתעמלות אסתטית הקבוצות מתחרות בקטגוריות הגיל הבאות:
בנוסף, קיימת קטגוריית סטודנטים באוניברסיטה בה מתעמלות צריכות להיות בגיל 17 ומעלה.
רק המתעמלים בקטגוריית הנערות והבוגרות מתמודדות בתחרויות בינלאומיות בקטגוריה A, כמו אליפות העולם.
התחרויות הבינלאומיות בהתעמלות קבוצתית אסתטית מחולקות לתחרויות בקטגוריית A הכוללות אליפות עולם, אליפות יבשתית, תחרויות גביע העולם, תחרויות גביע האתגר (לנערות), ותחרויות בקטגוריית B הכוללות למשל תחרויות בינלאומיות לילדים.
התעמלות קבוצתית אסתטית היא תחום שאינו מוכר כיום על ידי התאחדות ההתעמלות הבינלאומית.
אליפות העולם מאורגנת מדי שנה מאז שנת 2000 על ידי הפדרציה הבינלאומית להתעמלות קבוצתית אסתטית(IFAAG).
התערבות אלוהית הוא סרטו השני של הבמאי הפלסטיני אליה סולימאן משנת 2002. הסרט הוא מעין קומדיה שחורה סוריאליסטית, בסגנון המזוהה עם סולימאן.
סולימאן שב לגלם את בן דמותו ES שהופיעה בסרטו הקודם כרוניקה של היעלמות.
הופעתו הושוותה ליצירתם של באסטר קיטון, ג'ים ג'ארמוש וז'אק טאטי.
הסרט מורכב ברובו מסדרת סיקוונסים קצרים המחוברים זה לזה ללא קישור הכרחי ובסגנון מופשט.
הסרט ידוע בשימוש מינימלי בדיאלוג, בקצב האיטי וברפטטיביות מצד דמויותיו.
עם זאת קיימת בסרט עלילה המתארת סיפור אהבה בין ES, פלסטיני-ישראלי המתגורר בנצרת שחברתו (מנאל חאדר) מתגוררת ברמאללה.
האהבה בין השניים מתקשה להתממש בשל חוסר היכולת של השניים להיפגש, למעט במגרש מכוניות לצד מחסום צה"ל.
אביו של ES, קורס בשל התמוטטות העסק ומתאשפז בבית חולים.
בהתרוצצויות בין אביו הגוסס לאהבתו החולה, מנסה הבחור להחזיק את שניהם בחיים, ניסיון שנדון לכישלון.
כל-זאת על רקע סיר הלחץ של החברה הישראלית, הניכור הפנים חברתי בנצרת תחת מצוקה כלכלית, ירושלים רווית המתחים והעימות המתמשך בשטחים.
בסיקוונס סוריאליסטי מפורסם בסרט, הופעתה של האהובה מסיחה את דעתם חיילים השומרים במחסום, ומבטה מצליח לכאורה למוטט את מגדל השמירה.
דניס סנדלר ספוזניקוב - חייל ישראלי
מנשה נוי - קצין ישראלי
הפסקול המורכב כולו ממוזיקה לא-מקורית, וכולל מוזיקה של מגוון רחב של אמנים, בהם: הזמרת הבלגית נטשה אטלס, הזמר המצרי עמר דיאב, המלחין ההודי א.ר.
Rahman), להקת האלקטרו-פופ הלבנונית סופ קילז והמפיק מירווה אחמדזאי הפועל בצרפת.
פרס חבר השופטים בפסטיבל קאן.
פרס חבר השופטים מיוחד בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בשיקגו
פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לסרט לא-אירופי
הסרט הלא-אמריקאי הטוב ביותר בטקס פרסי בודיל
התערבות: אסור למות (בפורטוגזית: Intervenção: É Proibido Morrer) הוא סרט קולנוע ברזילאי משנת 2021 בבימויו של קאיו קוברה על פי תסריט מאת לורה מאלין, רודריגו פימנטל וגוסטבו דה אלמיידה.
בכיכובם של מרקוס פלמיירה וביאנקה קומפרטו עם הופעות אורח של באבו סנטנה, דנדרה מריאנה וז'וזה מוטה.
לריסה (ביאנקה קומפרטו) ודאגלס (מרקוס פלמיירה) הם שני שוטרים העובדים ב (UPP) בריו דה ז'ניירו.
מדי יום הם מסכנים את חייהם בכך שהם מאמינים שהם יכולים לחולל שינוי במציאות של תושבי הפאבלות באמצעות הצעות להצטרף לפרויקט ההרגעה הממשלתי.
מרקוס פלמיירה – קפטן דאגלס
באבו סנטנה – קאבו איוון לובו
רפאל לוסו – סגן סוזה
ברונו דליה – סמל נונס
רודריגו פימנטל, שכתב את התסריט לסרט, היה מעורב גם בכתיבתם של יחידת עילית (2007) והמשכו יחידת עילית 2 (2011).
הצילומים נערכו בשנת 2019. הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה בפסטיבל ריו במהלך תערוכת פרמייר ברזיל בשנת 2019. ב-27 בדצמבר 2021 הסרט שוחרר לקהל הרחב והופץ ישירות בנטפליקס, אם כי הוא זמין רק עבור תושבי ברזיל.
הסרט היה לאחד מעשרת התכנים הנצפים ביותר בנטפליקס בברזיל.
התענוג של חברתו הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 1961 בבימויו של ג'ורג' סיטון, עם פרד אסטר, דבי ריינולדס ולילי פלמר בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על מחזה בשם זה שהועלה בברודוויי בשנת 1958.
פרד אסטר היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט מוזיקלי או קומדיה על משחקו בסרט זה.
ג'סיקה פול (דבי ריינולדס) עומדת להינשא לבחיר ליבה החוואי רוג'ר הנדרסון (טאב האנטר).
היא לא ראתה את אביה הביולוגי המכנה פוגו (פרד אסטר) מאז שהייתה קטנה וכעת מנסים אמה קתרין (לילי פלמר) ובעלה השני ג'ים (גארי מילר) להתקשר עם פוגו המסתובב ברחבי העולם ולהזמינו לחתונה.
פוגו מגיע במפתיע ומתקבל בשמחה על ידי ג'סיקה והמשרת הסיני טוי.
הוא איש חלקלק ושובה לבבות, דובר שפות רבות ומכיר מקומות ומאכלים רבים ברחבי העולם.
ג'ים לעומתו הוא בנקאי יבשושי וחסר חוש הומור.
למורת רוחו הוא מבחין שקתרין נמשכת לפוגו.
פוגו לוקח את ג'סיקה למסעדה צרפתית והיא נשבית בקסמיו ובידיעותיו על העולם הגדול.
גם ג'ים וגם רוג'ר לא סובלים את פוגו.
רוג'ר רב עם ג'סיקה והיא מחליטה לדחות את נישואיהם בשנה ולטוס עם אביה לטיול נוסף באירופה.
פוגו מבין שעבר כל גבול והוא משלים בין הזוג הצעיר, מלווה את ג'סיקה בחתונה ורוכש שני כרטיסים לטיסה.
ג'ים חושב שפוגו הולך לקחת את קתרין אתו.
הוא נוסע אתה והם עוקבים אחרי פוגו לשדה התעופה ומתברר להם שהכרטיס השני שפוגו רכש, מיועד למשרת טוי.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותפרד אסטרפוגו פולדבי ריינולדסג'סיקה פוללילי פלמרקתרין דוהרטיטאב האנטררוג'ר הנדרסוןגארי מילרג'ים דוהרטיצ'ארלס ראגלסמקנזי סאבאג'הסבאהרולד פונגטוימשרת סיני
תחרות קרב רב קבוצתי לגברים באולימפיאדת פריז (2024) נערכה ב-27 ביולי וב-29 ביולי 2024 בהיכל הספורט פריז-ברסי, כחלק מתחרויות ההתעמלות באולימפיאדת פריז.
בשלב המוקדמות התחרו 12 קבוצות, כל אחת בת 5 מתעמלים.
המדליות בתחרות הוענקו על ידי נבן איליק מצ'ילה (חבר ה-IOC), יחד עם מורינארי וואטנבה מיפן (נשיא ה-FIG).
כדי להשתתף במשחקים האולימפיים, על ועד אולימפי לאומי לזכות באחד מ-12 המקומות הקבוצתיים.
מקומות אלה הוקצו דרך אליפות העולם בהתעמלות בשנת 2022 (שלוש הקבוצות המובילות) ודרך אליפות העולם בהתעמלות בשנת 2023 (תשע הקבוצות המובילות, לא כולל אלו שהעפילו ב-2022).
12 הקבוצות התחרו בשלב המוקדמות בפריז ב-27 ביולי, כאשר 8 הקבוצות המובילות התקדמו לשלב הגמר.
הקבוצות הבאות העפילו למשחקים האולימפיים על ידי השגת אחד משלושת המקומות הראשונים באליפות העולם בהתעמלות 2022:
הקבוצות הבאות העפילו למשחקים האולימפיים על ידי השגת אחד מתשעת המקומות הראשונים, מבין הקבוצות שטרם העפילו, באליפות העולם בהתעמלות 2023:
שמונה הקבוצות המובילות, לפי הציון המשולב מכל מכשיר, התקדמו לשלב הגמר.
בגמר, כל קבוצה בחרה שלושה מתעמלים שיתחרו על כל מכשיר.
כל הציונים מכל מכשיר סוכמו כדי לתת את הציון הסופי של הקבוצה.
הציונים שנצברו בשלב המוקדמות לא עברו לשלב הגמר.
תחרות תרגיל הקרקע לגברים באולימפיאדת פריז (2024) נערכה ב-27 ביולי וב-3 באוגוסט 2024 בהיכל הספורט פריז-ברסי, כחלק מתחרויות ההתעמלות באולימפיאדת פריז.
63 מתעמלים מ-25 מדינות (מתוך 96 מתעמלים בתחרות סך הכל) התחרו בתרגיל הקרקע בשלב המוקדמות.
ארטיום דולגופיאט מישראל זכה במדליית הכסף, לאחר שבאולימפיאדת טוקיו (2020) זכה במדליית זהב במכשיר זה.
דולגופיאט הפך לספורטאי הישראלי השני שזכה בשתי מדליות אולימפיות אישיות, והראשון שעשה זאת בשני משחקים אולימפיים רצופים.
תחרות הקרקע התקיימה בפעם ה-22 במשחקים האולימפיים, מאז הופעתה לראשונה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932).
תחרות הקרקע היא היחידה מבין תחרויות המכשירים הבודדים שלא התקיימה החל מהמשחקים האולימפיים הראשונים, אלא נוספה בהמשך.
התערבות, בפוליטיקה הבינלאומית, היא התערבות של מדינה או של קבוצת מדינות בענייניה הפנימיים של מדינה אחרת, במטרה לכפות על אותה מדינה לעשות משהו או להימנע מלעשות משהו.
ההתערבות יכולה להתבצע באמצעות כוח צבאי או באמצעות כפייה כלכלית.
התערבויות עשויות להתמקד אך ורק בשינוי מבני הסמכות הפוליטית או החלפת בעלי הסמכות, או להתבצע למטרות הומניטריות, או לצורך גביית חובות.
מונח דומה אחר, התערבות כלכלית, מתייחס להתערבות ממשלתית בשווקים הביתיים.
התערבות צבאית, שהיא מרכיב נפוץ של התערבות, מבטאת הפעלת כוח צבאי לצורך קידום שינויים פוליטיים במדינת יעד - לעיתים באופן ישיר ולעיתים באמצעות הפעלת כוחות מקומיים, מעין פרוקסי בשירות המדינה המתערבת והאינטרסים שלה.
התערבות מילאה תפקיד מרכזי במדיניות החוץ של מעצמות המערב, במיוחד במהלך התקופה הוויקטוריאנית ואחריה.
עידן האימפריאליזם החדש ראה התערבויות רבות של מדינות המערב בדרום הגלובלי, כולל מלחמות הבננה.
ההתערבות המודרנית צמחה מתוך מדיניות המלחמה הקרה, שבה ארצות הברית וברית המועצות התערבו במדינות ברחבי העולם כדי להתמודד עם כל השפעה של האומה היריבה.
התערבויות רב-צדדיות הכוללות ממשל טריטוריאלי המופעל על ידי מוסדות זרים, כוללות מקרים כמו אלו של מזרח טימור וקוסובו.
איחוד האמירויות התערבה בסודאן ובתימן.
במקרה הראשון הייתה המעורבות תמיכה צבאית בכוחות ה-RSF שנאבקו בצבא המקומי.
במקרה השני היו האמירתים שותפים למאבק אזורי בארגון הטרור של החות'ים, לצד ערב הסעודית ונגד איראן.
ההתערבות האיראנית בעיראק התבצעה בעיקר לאחר עזיבתה של ארצות הברית, במסגרת הקמת שלוחות קדמיות של פרוקסי במדינות שונות, בדגש על קהלים שיעים.
ההתערבות בסוריה התבטאה במעורבות עמוקה במלחמת האזרחים במדינה, בחיזוקם של ארגוני טרור שונים ובתמיכה במשטרו של בשאר אל-אסד.
ממשלת ארצות הברית הפעילה התערבויות רבות במדינות זרות לאורך ההיסטוריה שלה.
ארצות הברית הייתה מעורבת בכמעט 400 התערבויות צבאיות בין השנים 1776 ל-2023, כאשר מחצית מהמבצעים הללו התרחשו מאז 1950 ויותר מ-25% מהם התרחשו בתקופה שלאחר המלחמה הקרה.
המטרות המשותפות של התערבויות החוץ של ארצות הברית סבבו סביב הזדמנויות כלכליות, הגנה חברתית, הגנה על אזרחים ודיפלומטים אמריקאים, התרחבות טריטוריאלית, עידוד שינוי משטר, בניית אומה ואכיפת החוק הבינלאומי.
בארצות הברית היו שתי אידאולוגיות דומיננטיות בנוגע למדיניות החוץ – התערבות, המעודדת התערבות צבאית ופוליטית בענייניהן של מדינות זרות – ובדלנות, הנרתעת ממעורבות כזו.
המאה ה-19 יצרה את שורשי ההתערבות הזרה של ארצות הברית, שבאותה תקופה הונעה בעיקר על ידי הזדמנויות כלכליות באוקיינוס השקט ובאמריקה הלטינית שבשליטת ספרד, יחד עם דוקטרינת מונרו, שראתה את ארצות הברית כמכתיבת מדיניות ההתנגדות לקולוניאליזם האירופי בחצי הכדור המערבי ובמסגרת זו הובילה להתערבויות צבאיות ואחרות בכל רחבי מדינות אמריקה.
במאה ה-20 התערבה ארצות הברית בשתי מלחמות העולם שבהן נלחמו כוחות אמריקאים לצד בעלות בריתם במערכות בינלאומיות.
תוצאות מלחמת העולם השנייה הביאו למדיניות חוץ של הכלה שמטרתה למנוע את התפשטות הקומוניזם העולמי.
המלחמה הקרה שבאה לאחר מכן הביאה לדוקטרינת טרומן, דוקטרינת אייזנהאואר, דוקטרינת רייגן, שבכולן ארצות הברית עסקה בריגול, ניסיונות להשפיע לשינוי משטר, מלחמות פרוקסי ופעילות חשאית אחרת בזירה הבינלאומית נגד שלוחות ומשטרי בובות של ברית המועצות.
לאחר התמוטטות ברית המועצות ב-1991, ארצות הברית נותרה מעצמת העל היחידה, ושמרה על מדיניות של התערבות באפריקה, במזרח אירופה ובמזרח התיכון.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, ממשל בוש פתח במלחמה בטרור, במסגרתה ניהלה ארצות הברית קמפיינים בינלאומיים נגד קבוצות קיצוניות שונות - כגון אל-קאעדה והמדינה האסלאמית - במדינות שונות.
דוקטרינת בוש למלחמת מנע הביאה לכך שארצות הברית פלשה לאפגניסטן ב-2001 ולעיראק ב-2003. בנוסף, ארצות הברית הרחיבה את נוכחותה הצבאית באפריקה ובאסיה באמצעות הסכמי סטטוס כוחות ומדיניות מחודשת של הגנת פנים זרה.
אסטרטגיית "הציר למזרח אסיה" של ממשל אובמה ב-2012 ביקשה למקד מחדש את המאמצים הגאופוליטיים של ארצות הברית, מלחימה נגד התקוממויות במזרח התיכון לשיפור ההשפעה הדיפלומטית והנוכחות הצבאית של ארצות הברית במזרח אסיה.
"הציר לאסיה" הוביל לשינוי מדיניות לקראת התמודדות עם השפעתה הגוברת של סין והתפשטותה הנתפסת בים סין הדרומי – מסלול שהמשיכו ממשלי טראמפ (2017–2021) וביידן.
טורקיה התערבה בקפריסין, בלוב ובסוריה.
במסגר התערבותה בלוב, תמכה טורקיה בממשלתו של פאיז א-סראג' וגם הציעה מעורבות צבאית.
נטען כי רג'פ טאיפ ארדואן מעוניין בהשפעה בלוב כדי להשיג מטרות אימפריאליות ושליטה על נפט.
טורקיה הייתה גם מעורבת עמוקות במלחמת האזרחים בסוריה, ועם נפילת משטרו של בשאר אל-אסד, סייעה באופן אקטיבי למורדים במאבקם נגד קבוצות אחרות.
במסגרת מעורבותה בקפריסין, הובילה טורקיה לחלוקתו של האי באמצעות התערבות צבאית בצפונו.
הרפובליקה העממית של סין התערבה במדינות זרות בהזדמנויות רבות.
באופן מסורתי, העמדות הרשמיות של סין כללו גישה של אי-התערבות, אם כי כשהפכה למעצמה עולה, היא השתמשה בטקטיקות של התערבות.
דוגמאות מפורסמות במהלך המלחמה הקרה הן מעורבותה הצבאית של סין במלחמת קוריאה, מלחמת וייטנאם ובמימון של ארגון הטרור הקמר רוז' בקמבודיה.
במהלך שנות העשרים של המאה העשרים ואחת נטען כי סין התערבה גם במערכות הבחירות בקנדה.
כמו כן, נטען לאורך השנים כי סין מתערבת מאחורי הקלעים של הבחירות במדינות מערביות שונות, ובעיקר במערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2024 ובמערכות בחירות במהלך תקופת כהונתו הראשונה של דונלד טראמפ.
בנוסף, מפעילה סין את יוזמת החגורה והדרך שמגדילה את השפעתה במדינות שונות.
ערב הסעודית הובילה התערבויות בבחריין ובתימן.
במקרה של בחריין היא עשתה זאת כדי להגן על בית המלוכה המקומי בתקופת האביב הערבי.
ההתערבות הסעודית בתימן התבטאה במעורבות במלחמת האזרחים שפרצה במדינה, במשלוח כוח צבאי ובמאבק ממושך נגד החות'ים.
קובה התערבה בסכסוכים רבים במהלך המלחמה הקרה.
המדינה שלחה סיוע רפואי וצבאי למדינות זרות כדי לסייע לממשלות סוציאליסטיות ולקבוצות מורדים.
מדיניות התערבות זו הייתה שנויה במחלוקת והביאה לבידוד ממדינות רבות.
בשל המלחמה הקרה המתמשכת, קובה ניסתה ליצור לעצמה בעלות ברית ברחבי אמריקה הלטינית ואפריקה.
באמריקה הלטינית, קובה תמכה בתנועות מורדים רבות, כולל בניקרגואה ובבוליביה, שם ניסה צ'ה גווארה לעורר התקוממות.
ב-1959 פלשה קובה ללא הצלחה לפנמה ולרפובליקה הדומיניקנית.
בתוך אפריקה, קובה תמכה בתנועות עצמאות רבות, כולל באנגולה, גינאה ביסאו ומוזמביק.
צ'ה גווארה נסע גם לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו כדי לתמוך ב.
קובה גם התערבה צבאית בעולם הערבי, וגם תמכה בממשלה המהפכנית העממית במהלך פלישת ארצות הברית לגרנדה.
מדיניות החוץ הקובנית הונעה הן על ידי אידיאליזם והן על ידי ריאל-פוליטיק.
היא הצדיקה בפומבי את התערבויותיה בסכסוכים זרים מכמה סיבות: להפיץ רעיונות מהפכניים, לסייע ל'תנועות שחרור' הנלחמות לעצמאות, ולהגן על הריבונות הטריטוריאלית של מדינות.
כמעצמת על, הייתה ברית המועצות מעורבת באינספור ניסיונות להשפיע על ובתוך מדינות, כולל מעורבות במלחמת וייטנאם, מלחמת קוריאה, המלחמה הקרה, משבר הטילים בקובה, ושורה של מהפכות צבאיות וניסיונות לבצע מהפכות או לדכא אותן במדינות במזרח אסיה, במזרח התיכון, במזרח אירופה וברחבי אפריקה ודרום אמריקה.
דוגמאות צבאיות בולטות היו מלחמת אפגניסטן (ברית המועצות), מלחמת החורף, הסכם ריבנטרופ–מולוטוב לחלוקתה של פולין, פלישת ברית המועצות לצ'כוסלובקיה, דיכוי המרד ההונגרי ועוד.
גם בעידן המודרני נטען כלפי רוסיה כי היא ממשיכה להתערב בנעשה במדינות זרות, הן בהקשרים צבאיים, כמו תמיכתה ארוכת השנים במשטרו של בשאר אל-אסד במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, או פלישתה לאוקראינה פעמיים במהלך המאה העשרים ואחת.
והן באמצעים טכנולוגיים ובכלי סייבר, כמו הטענות על השפעתה ומעורבותה במהלך מערכות הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 והבחירות לנשיאות ארצות הברית 2024.
לוחמת הסייבר של רוסיה כוללת התקפות מניעת שירות, התקפות האקרים, הפצת דיסאינפורמציה ותעמולה, השתתפות צוותים בחסות המדינה בבלוגים פוליטיים, מעקב באינטרנט באמצעות המערכת לפעולות חקירה מבצעיות, רדיפת מתנגדי סייבר ואמצעים אקטיביים אחרים.
לדברי העיתונאי החוקר , חלק מהפעילויות הללו תואמו על ידי מודיעין האותות הרוסי, שהיה חלק מה-FSB ובעבר חלק ממחלקת הקג"ב ה-16.
התעשייה האווירית לישראל בע"מ, או בקיצור: התעשייה האווירית, בראשי תיבות: תע"א היא חברה ממשלתית ישראלית, אשר מפתחת ומייצרת מוצרים תעופתיים, יבשה וים, מערכות חלל, מערכות ביטחוניות וצבאיות, סייבר ומוצרי אלקטרוניקה.
התעשייה האווירית היא החברה הגדולה בישראל בתחום תעשיית המטוסים והחלל.
משרדיה ומתקניה העיקריים של התעשייה האווירית נמצאים בחלקו המזרחי של נמל התעופה בן-גוריון על פני שטח של כ־2,000 דונם.
בנוסף קיימים מפעלים ביהוד, באשדוד, בבאר יעקב, בבאר שבע, בשדה התעופה עטרות, ברמת הגולן, בתל אביב ובפתח תקווה.
נכון לשנת 2016 מועסקים בחברה כ־15,000 עובדים, רובם מהנדסים, הנדסאים וטכנאים, בנוסף מועסקים עוד כמה אלפי עובדים מקומיים בחברות קשורות וחברות בת ברחבי העולם.
בסוף 2019 דווחה החברה על התקשרויות בהיקף שיא בעסקאות עם לקוחות, בסך של כ־4.1 מיליארד דולר מתחילת שנת 2019, וגידול בצבר ההזמנות לסך של 13.4 מיליארד דולר.
איגרות החוב של החברה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
החברה נוסדה בשנת 1953 על ידי אל שווימר, בסיועם ובעידודם של בן-גוריון ושמעון פרס, פעלה בהאנגר בלוד שנקרא "המכון הממשלתי לבדק מטוסים", ונודעה בשם "חברת בדק מטוסים".
שווימר שימש המנכ"ל הראשון של התעשייה האווירית והתמיד בתפקידו זה במשך 24 שנים.
עיקר עיסוקה של החברה בשנותיה הראשונות היה עבודות תיקון ושירות למטוסי הבוכנה ומטוסי הסילון הראשונים של חיל האוויר הישראלי.
בשנת 1957 נחתם הסכם עם היצרן הצרפתי על הרכבה ברישיון של מטוס הפוגה מגיסטר ב"בדק מטוסים".
בשנת 1965 הפכה החברה מיחידת סמך לחברה בֶּדֶק תְּעוּפָה בע"מ ובאותה שנה מונה מיכאל פירון ליו"ר החברה.
בעקבות מלחמת יום הכיפורים התרחב הייצור של התעשייה האווירית ומספר עובדיו עלה מ־13,500 ל־15,000.
במשך השנים, גדלה התעשייה האווירית ממפעל קטן בשם "בדק מטוסים" והפכה לאחת מתעשיות התעופה הגדולות והידועות בעולם.
החברה מחזיקה נציגויות באוסטרליה, ארצות הברית, בלגיה, הודו, צ'ילה, צרפת, קולומביה, קוריאה הדרומית, רוסיה ותאילנד.
לאורך שנות קיומה עסקה התעשייה האווירית בייצור ובשיפור מטוסי קרב, בבנייה ופיתוח מטוסי מנהלים בדגמי וסטווינד, ייצור מטוסי מנהלים של חברת גאלפסטרים (Gulfstream) וכן ביצעה עבודות אחזקה למטוסים צבאיים ואזרחיים.
לחברה אף חטיבת מערכות טילים וחלל העוסקת בבניית מערכות טילים והנחיה.
אף שעיקר פעילותה של התעשייה האווירית הוא בתחום תעשיית המטוסים ואמצעים אלקטרוניים מוטסים, החברה גם מייצרת מערכות צבאיות לכוחות יבשתיים וימיים.
רבות מן המערכות הללו מעוצבות לצרכיו של צה"ל, חלקן מיוצאות לצבאות זרים.
ב־6 בנובמבר 2006 שונה שם התעשייה האווירית לישראל והלוגו באנגלית מ־"Israel Aircraft Industries" ל־"Israel Aerospace Industries".
על פי החברה השם החדש מייצג נכון יותר את תחומי העסקים של החברה, לא רק תעשיית מטוסים אלא גם תעשיית מערכות בתחומי החלל, הים והיבשה.
מנכ"ל בולט נוסף היה משה קרת (ששימש בתפקיד מעל 20 שנה).
בסוף שנת 2005, לאחר שנמנע מקרת למלא את תפקידו עקב חקירה בחשד שוחד, מונה המשנה למנכ"ל, עובדיה הררי, למ"מ מנכ"ל בפועל של התעשייה האווירית.
הררי, שהיה ראש פרויקט הלביא בתעשייה האווירית בשנים 1980–1987, לא מונה כמנכ"ל קבע.
בפברואר 2006 מונה יצחק ניסן, על ידי היו"ר יאיר שמיר לתפקיד המנכ"ל.
ביולי 2012 מונה למנכ"ל יוסי וייס.
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי ב־2008 ירדה הרווחיות של הפעילות האזרחית של החברה, בין היתר בשל ירידת ביקושים למטוסי מנהלים.
נוכח תוצאותיה העסקיות הסכימו ועד העובדים והנהלת החברה ב־2016 על הסכם הבראה ותוכנית התייעלות שבמסגרתה יפרשו 830 מעובדי החברה, מהם 100 עובדים זמניים, במטרה לחסוך לחברה כ־2 מיליארד ש"ח בשנים הקרובות.
בתחילת 2019 בוצע שינוי ארגוני רחב היקף בחברה כאשר מרכז הנדסה, חטיבת בדק, חטיבת כלי טיס אזרחיים ומפעל להב מוזגו לחטיבת תעופה החדשה.
בשנת 2023 פורסם כי ימונו 2 סמנכ"לים נוספים בנוסף ל-15 הקיימים בחברה הביטחונית.
כחברה ממשלתית ביטחונית כפופה החברה לשר הביטחון ולשר הממונה על רשות החברות הממשלתיות.
בשנת 2025 המחלוקת בין השרים הללו, ישראל כ"ץ ודודי אמסלם, גרמה לכך שמאז דצמבר 2024 פועל דירקטוריון החברה ללא יושב ראש, ובהמשך הסתיימה כהונתן של שתי דח"ציות ולא מונה להן מחליף.
כתוצאה מכך נפגעה עבודת הדירקטוריון, והחברה אינה מסוגלת להגיש דו"חות כספיים שהיא מחויבת להגישם, ובין השאר הוטל עליה עקב כך קנס בסך 825 אלף ש"ח..
החברה וחברי הדירקטוריון שנותרו עתרו לבג"ץ כדי שיורה לשרים למנות את הדירקטורים החסרים.
כניסה לייצור ושיווק מטוסי מנהלים בשוק הבין-לאומי, על ידי רכישת מפעל "רוקוול סטנדרד" מארצות הברית והעברתו לישראל.
חברת הבת "בדק" החלה לפעול מחוץ לישראל, עם פתיחת מפעל בבריסל, בלגיה, בשותפות עם חברה מקומית, לאחר שקיבלה חוזה לשיפוץ, פירוק והסבה של 100 מסוקים של צבא ארצות הברית.
שנה אחר כך הקימה "בדק" מפעל בנמל התעופה הבין-לאומי מיאמי, פלורידה.
המפעל, "קומודור אוויאיישין", הוקם במיאמי משום שהמקום היה לצומת תעופה חשוב בין אמריקה הצפונית לדרומית.
ב-1997 הורחב מפעל "קומודור אוויאיישין".
המפעל מספק שירותי תחזוקה ושיפוץ לחברות תעופה.
בשנת 2001 התגלו אי סדרים כספיים בחברת "קומודור אוויאיישן" והנהלתה הודחה.
חתימה על הסכם בסך מיליארד דולר עם הרפובליקה העממית של סין, בשיתוף ממשלת רוסיה ואיש העסקים שאול אייזנברג, לאספקת 4 מערכות התרעה מוקדמת מדגם "פאלקון" על מטוסים רוסיים מדגם "איליושין-76".
בעקבות לחץ של הממשל האמריקאי, בוטלה העסקה ביולי 2000. במרץ 2002 הסכימה מדינת ישראל לשלם פיצוי של 350 מיליון על ביטול העסקה.
במרץ 2004 נחתם ההסכם לאספקת מערכת "פאלקון" דומה להודו, המטוס הראשון סופק במאי 2009.
הקמת חברת הבת "גלקסי איירוספייס" לייצור מטוסי מנהלים, בשותפות עם תאגיד הייאט של משפחת פריצקר.
"גלקסי איירוספייס" ייצרה שני דגמים של מטוסי מנהלים, מטוס ה"אסטרה–SPX", שפותח עוד לפני הקמת החברה, וה"גלאקסי" מטוס חדש שטיסת הבכורה שלו נערכה עם הקמת החברה החדשה.
המטוס הורכב בתעשייה האווירית, אך הגימור והשיווק שלו נעשה במפעל בטקסס המטוס ביצע טיסה טראנס-אטלנטית ראשונה, למרחק 6,012 ק"מ, בין פריז לניו יורק באוקטובר 1998.
חברת הבת "בדק" פתחה מפעל בנמל התעופה לה בורז'ה שבפריז, צרפת.
המפעל היה מיזם משותף עם חברת "קלסטרום" של יוצאי חיל האוויר, לשירותי תחזוקה ותמיכה לחברות תעופה המפעילות מטוסי בואינג-737 ברחבי אירופה.
באותה שנה זכתה החברה לראשונה בגלוי במכרז בהודו, להשבחת עשרות מסוקי קרב מתוצרת רוסיה מסוג מי-35.
חברת גאלפסטרים איירוספייס, חברת בת של תאגיד ג'נרל דיינמיקס, רכשה את חברת "גלקסי איירוספייס" של התעשייה האווירית ומשפחת פריצקר.
ביוני 2001 הודיעה גאלפסטרים כי לא תשתמש יותר בשמות מותגי המטוסים של גלאקסי, אלא תשתמש בשמות מותגים של מוצרים שלה.
ה"גלאקסי" שווק בשם "גולפסטרים–200", וה"אסטרה–SPX" שווק בשם "גולפסטרים–100".
ב־3 במאי 2005, בוצעה בהצלחה טיסת בכורה למטוס המנהלים חדש, "גולפסטרים-G150".
נחתם הסכם שיתוף פעולה בין חברת הבת רמת"א לתאגיד הקנדי בומברדייה, לייצור משותף של 86 קרונות דו־קומתיים עבור רכבת ישראל, עם אופציה להגדלת ההזמנה לכ־500 קרונות.
לצורך הפרויקט הוקם מפעל בהשקעה של כ־10 מיליון דולר, רמת"א הכשיר, במפעלי בומברדיה באירופה, כוח אדם לעבודה בפרויקט ולעובדי רמת"א הצטרפו למשך כשנה שלמה כ־15 טכנאים ומהנדסים של חברת בומברדיה מאירופה.
ביצועה של ההזמנה החל באוגוסט 2005 ומערך הקרונות הראשון מתוצרת המפעל נמסר לרכבת ישראל בדצמבר 2005. לאחר השלמת ההזמנה נסגר המפעל והמבנה שיש לו קישור לרשת המסילות של רכבת ישראל נמכר.
הקמת חברה בהודו לשיתוף פעולה עם קבוצת טאטא.
החברה עסקה בייצור מקומי של מערכות מכ"ם.
טקסיבוט – פרויקט משותף של התעשייה האווירית, לופטהנזה, וקבוצת TLD.
בשנת 2011 נוסה הכלי בגרירת מטוס איירבוס A340-600 בטולוז, ומטוס בואינג 747-400 בנמל התעופה הבין-לאומי של פרנקפורט.
הכלי מיועד לחסוך לחברות התעופה אחוזים ניכרים של דלק סילוני.
לדוגמה; מטוס בואינג 747, צורך בממוצע 1.25 טונות דלק, ב־17 הדקות הקודמות להמראה.
לעומת זאת הטקסיבוט צורך בין 25 ל־30 ליטר דלק בלבד.
בנובמבר 2014 קיבל הטקסיבוט אישור של רשות התעופה האזרחית והסוכנות האירופית לבטיחות תעופה (EASA) לגרירת מטוסי בואינג 737, ובפברואר 2015 החל לפעול בשירות לופטהנזה בנמל התעופה הבין-לאומי של פרנקפורט.
נחתמה עסקה לאספקת 50 מזל"טים מתוצרת התעשייה האווירית לרוסיה.
שנה אחר כך הורחבה העסקה, שנחתם הסכם למכירת מכלולים של מל"טים ומערכות שונות לייצור מקומי שלהם.
האיחוד האירופי – התעשייה האווירית ו־Airbus זכו במכרז בפוטנציאל של עשרות מיליוני דולרים, במסגרתו יחכירו מערכות מל"ט הרון ימי, ל־Frontex של האיחוד האירופי ובמסגרתו יוחכרו מערכות מל"ט הרון ימי לארגון.
הסכם המסגרת שנחתם כולל מתן שירותי סיור ימי, ציוד הטסה ותחזוקה, למשך כארבע שנים במדינות מסוימות באירופה.
ההיקף המוערך של העסקה הוא עשרות מיליוני דולרים, והיא מהווה הבעת אמון נוספת ביכולותיו של מל"ט ההרון הימי, אשר הוכחו בניסוי בכרתים ב־2018, ובפעילויות מבצעיות רבות של צה"ל ומפעילים נוספים ברחבי העולם.
מערכות ההרון הימי ישמשו לביצוע משימות פטרול ימי והגנת חופים.
הטיסה מבוצעת במרחב האווירי האזרחי האירופאי.
בחריין – התעשייה האווירית: חתמה בשנת 2020 על הסכם היסטורי למתן שירותי רציף (Line maintenance) עם חברת התעופה הלאומית של בחריין Gulf Air.
התעשייה האווירית נמצאת בתהליך רכישת חברות ומפעלים בהודו.
במפעלים אלה יהיו קווי ייצור של מוצרי התע"א.
השתתפות בבעלות על מפעלים בהודו מאפשרת השתתפות במכרזים לייצור מוצרים ביטחוניים.
התעשייה האווירית חתמה על עסקאות בהיקף כולל של מעל 100 מיליון דולר במסגרתן תספק מערכות נשק בתחום החימושים המשוטטים.
בין העסקאות: זכייה במכרז בין-לאומי ומכירה של מערכות רחפנים תוקפים – "רתם" למדינה זרה, מכירה של מערכות הארופ ימי לחיל הים של מדינה באסיה ומערכות הארופ בתצורה יבשתית ללקוח נוסף באסיה.
שת"פ עם החברה הבריטית Thales UK לייצור הטיל "גבריאל" בעל השם הבריטי Sea Serpent.
הטיל מיועד לפריגטות, ללוחמה נגד ספינות ונגד טילי שטח.
לטיל יכולת תקיפה לטווחים עד 200 ק"מ.
המערכת מתמודדת עם אמצעי נגד אלקטרוניים ותוקפת מטרות בים וביבשה.
שת"פ עם דרום קוריאה להסבת מטוסים – חטיבת תעופה של התעשייה האווירית חתמה על מזכר הבנות עם חברת Sharp Technics (Sharp) ונמל התעופה Incheon International Airport להקמת אתר הסבות למטוסי 777-ERSF Big Twin – ממטוסי נוסעים למטען.
במסגרת שיתוף הפעולה, התעשייה האווירית מתכננת להסב משנת 2024 כשישה מטוסי בואינג 777-300ER, ו־777-200LR בשנה.
הקמת אתרי הסבות ברחבי העולם נדרשת כמענה לביקוש הצפוי למטוסי מטען רחבי־גוף ובעלי טווח טיסה ארוך.
החתימה עם חברת Sharp ושדה התעופה הבין-לאומי ב־Incheon מהווה המשך ישיר לשיתופי פעולה רבים בין התעשייה האווירית וחברות בדרום קוריאה.
רכבי שטח לצה"ל – התעשייה האווירית רכשה מהיצרן עידו כהן את התכן וזכויות הייצור לשדרוג רכבי שטח עבור צה"ל.
כלי הרכב ZMAG, ZIBAR ו־ZD – אשר ישודרגו לצרכים צבאיים והגנת גבולות ויותקנו עליהם מגוון מערכות הגנה, תקיפה, מודיעין, מכ"ם, אלקטרו־אופטיקה, ניווט ותקשורת המיוצרות בתעשייה האווירית.
בין המערכות שיותקנו: מערכת Drone Guard לאיתור ושיבוש רחפנים, מערכות הגנה אווירית, מערכות איסוף מודיעין שונות, מצלמות EO\IR מסוג MiniPOP ומערכות נוספות הנותנות מענה לצורכי יבשה שונים.
נחתם הסכם להקמת מרכז הסבות מטוסי נוסעים למטוסי מטען, מדגם בואינג 737-700/800, עם חברת Atitech.
המרכז החדש שיפעל במרכזה של חברת Atitech בנאפולי איטליה.
שת"פ עם אוקראינה בנושא סייבר – התעשייה האווירית חתמה על הסכם כוונות (LOI) עם מרכז התיאום הלאומי לאבטחת מידע האוקראיני (NCCC).
שני הצדדים הסכימו לשתף פעולה בכדי ליצור מתודולוגיות ותפיסות של אבטחת מידע עבור מרכז התיאום הלאומי האוקראיני וכן על שיתוף פעולה בין-לאומי לגבי טכנולוגיות איתור מתקפות סייבר.
התעשייה האווירית פותחת קו הסבה של מטוסי בואינג 777 מנוסעים למטען.
תהליך רישיון ההסבה של מטוס 777 הסתיים, והתע"א תהיה המפעל הראשון בעולם המבצע הסבות אלה.
עולם התעופה חווה מגמה הולכת וגוברת של ביקוש למטוסי מטען, לאחר שנת הקורונה ועם הדרישה לשילוח אווירי בין-לאומי.
מטוסי המטען מקבלים נפח הולך וגדל מסך פעילות התעופה האזרחית.
ההסבה מתוכננת עבור חברת GE Capital Aviation Services GECAS, שבין היתר מחכירה מטוסים שבבעלותה לשימוש חברות התעופה השונות.
המטוס הראשון שהחל בתהליך ההסבה מיועד להימסר לחברת המטענים Kalitta Air, שצפויה לקבלו במהלך שנת 2022.
התעשייה האווירית ואיתיחאד מאבו דאבי יסבו יחד מטוסי בואינג 777 להטסת מטענים – הפעילות תתבסס על הידע של התעשייה האווירית ועל התוכנית שפיתחה להסבת מטוסי בואינג 777-300ER למטוסי מטען, כאשר החברה הישראלית תהיה אחראית מול רשויות התעופה העולמיות על ההסבות שיתבצעו באבו דאבי, ותספק שירותי תמיכה ללקוחות.
עבור התע"א מדובר בדריסת רגל ראשונה בשוק התעופה המשגשג במפרץ.
עבור איתיחאד, שכבר מפעילה במקום מרכז אחזקת מטוסים משלה, מדובר בשדרוג הפעילות לתחום משמעותי יותר.
החברה, שהוקמה ב־2003, מפעילה צי של יותר מ־90 מטוסים והיא החברה השנייה בגודלה באמירויות אחרי אמירייטס.
ב-29 במרץ שוגר בהצלחה הלוויין התצפית המכ"מי 'אופק 13' לחלל.
השיגור בוצע באמצעות משגר לוויינים תלת שלבי מסוג "שביט", משדה ניסויים במרכז הארץ.
התעשייה האווירית נבחרה לספק לאזרבייג'ן שני לוויינים בשווי של 120 מיליון דולר.
ב-30 יולי שוגר לוויין התצפית המכ"מי DS-SAR ממשגר PSLV C56 מאתר השיגור בהודו.
הלוויין נכנס למסלולו המתוכנן סביב כדור הארץ, החל לשדר נתונים ונמסר ללקוחות בסינגפור, DSTA ו-ST Engineering.
התעשייה האווירית זכתה בחוזה לאספקת מערכות חימוש משוטטות לאסטוניה.
נחתם הסכם להקמת חברה בהחזקה משותפת של התעשייה האווירית והחברה ההודית הממשלתית Baharat Electronics Limited (BEL).
במסגרת העסקה התעשייה האווירית תחזיק 60% מהחברה החדשה ו-BEL ב-40%.
החברה החדשה תספק שירותי תמיכה ותחזוקה למוצרי מערכות לחימה, הגנה אווירית ומערכות טילים של התעשייה האווירית בהודו.
ביולי 2024 חתמה החברה על עסקת אספקה של ציוד צבאי בהיקף מיליארד דולר לתקופה של כחמש שנים.
הסברה שמדובר בעסקת לוויינים עם מרוקו.
ביוני 2025 פורסם כי התעשייה האווירית ניהלה קשרים ארוכי טווח עם קטר, שכללו לפחות 20 ביקורים של ראש התעשייה האווירית בדוחה וביקור של משלחת קטרית בכירה במשרדי התעשייה האווירית וכי מתקפת ה-7 באוקטובר קטעה את רוב המגעים הללו.
פעילות עסקית וקווי מוצרים עיקריים
תכנון וייצור לווייני ריגול ולווייני תקשורת
תכנון וייצור מטוסי מנהלים ומטוסי קרב
תחזוקה, השבחה והסבה של מטוסים צבאיים ואזרחיים ומסוקים
תכנון וייצור כלי טיס בלתי מאוישים מסוגים וגדלים שונים, עבור מגוון זירות ושימושים
הסבת מטוסי נוסעים למטוסי מטען
פיתוח מערכות סייבר הגנתיות ומרכזי בקרה
תכנון וייצור מערכות מכ"ם למגוון זירות, טווחים ושימושים
ייצור חלקי מטוסים ליצרנים אחרים
ייצור כני נסע ואביזרים הידראוליים
ייצור ערכות מיגון למטוסים, מסוקים, ספינות ודחפורים
מערכות יבשה – פתרונות חדשניים ללוחמת יבשה בשדה הקרב המודרני
הסבת כלי צמ"ה לכלים בלתי־מאוישים הנשלטים בשלט רחוק (כגון ה"חלוץ" ו־D9T) ביחד עם זוקו שילובים
סדרת לווייני אופק – אופק היא סדרה של לווייני ריגול ישראליים שנועדו לצילום לצורך איסוף מודיעין צבאי.
רוב לווייני אופק שוגרו מבסיס פלמחים על גבי משגר ה"שביט" הישראלי.
הלוויינים חגים מסביב לכדור הארץ בגובה נמוך ומשלימים סיבוב כל 90 דקות לערך.
סדרת לוויינים זו ובעיקר שיגורו של הלוויין אופק 1 מבסיס פלמחים ב־19 בספטמבר 1988 הפכו את ישראל למדינה השמינית שמצליחה לשגר בכוחות עצמה לוויין מתוצרתה.
הלוויינים והמשגרים פותחו ונבנו על ידי התעשייה האווירית לישראל.
ביולי 2020 שוגר הלוויין אופק 16על גבי משגר "שביט", משקלו כ־400 ק"ג והוא עובר כל שעה וחצי מעל התחנה הקרקעית, בתמונות שצולמו מגובה 500 ק"מ ניתן לזהות פרטים בגודל אדם.
סדרת לווייני התקשורת עמוס – עמוס (מאנגלית: Affordable Modular Optimized Satellite AMOS) הוא שמה של סדרת לווייני תקשורת אזרחיים, אשר ממוקמים במסלול גיאוסטציונרי בגובה 35,785 ק"מ.
מרבית הלוויינים בסדרה נבנו על ידי התעשייה האווירית לישראל, ואורך חייהם הצפוי הוא מעל 12 שנים.עם הזמן, השם "עמוס" ניתן גם ללוויינים בייצור זר כעמוס 5, ועמוס 7, שמתופעלים על ידי "חלל תקשורת".
סדרת לווייני התצפית ארוס – ארוס הוא שמה של סדרת לווייני צילום מסחריים אשר תוכננו על ידי התעשייה האווירית בעבור החברה "אימאג'סאט אינטרנשיונל", פירוש השם EROS הוא Earth Resources Observation Satellite.
הלוויין ארוס A1 נע במסלול הקפי נמוך (LEO) בגובה של 480 ק"מ.
מסלול ההקפה שלו הוא מסלול מסונכרן לשמש (מסלול פולרי) הנע בין קטבים, וזאת כדי שהצילום יתבצע תמיד באור יום.
ארוס A1 נבנה על בסיס הלוויין אופק 3 ומידותיו הן: גובה – 2.3 מ'.
סדרת לווייני תצפית מכ"מיים sar טכסאר – הלוויין טכסאר עושה שימוש בטכנולוגיית מכ"ם מפתח סינתטי (SAR).
המכ"ם מספק תמונה ברזולוציה גבוהה של פני השטח, ללא תלות במזג האוויר.
הלוויין פותח על ידי התעשייה האווירית לישראל באמצעות מפעל מבת, ומפעל אלתא.
סדרת לווייני אופטסטאט (OptSat) – סדרה של לווייני תצפית קטנים המבוססים על לווייני אופק.
ב-2 באוגוסט 2017 שוגר לחלל לוויין אופטסאט 3000 תוצרת התעשייה האווירית שנקנה על ידי איטליה.
לווייני חישה מרחוק ונוס – ראשי תיבות של Vegetation and Environment on a New Micro Satellite) הוא מיזם לפיתוח והפעלת לוויין לחישה מרחוק בשיתוף פעולה ישראלי–צרפתי.
ללוויין שתי משימות ראשיות: משימת צילום עם מטע"ד מצלמה מולטי־ספקטראלית, ומשימה טכנולוגית לחקר ביצועי מנוע יוני מסוג HALL המפותח בישראל.
לוויינים זעירים – לוויין זעיר הוא לוויין שמשקלו קטן מ־50 קילוגרם.
הלוויינים משמשים כמעבדות מעופפות להוכחת טכנולוגיות ובדיקת רכיבים חדשים עבור לוויינים.
השילוב של קרינה חזקה, הפרשי טמפרטורה קיצוניים וריק כמעט מוחלט, מקשה על רכיבים אלקטרוניים לעבוד היטב בחלל.
כך מתאפשרת הרכבת חלק מהרכיבים החדשים על לוויין זעיר ולבצע ניסוי בפועל בחלל.
לוויין DS-SAR – לוויין תצפית שנמכר לסינגפור, שנוצר על פי הידע של סדרת לווייני אופק.
בראשית (גשושית) בראשית הייתה גשושית מסוג נחתת שפותחה על ידי עמותת SpaceIL במטרה להיות הגשושית הישראלית הראשונה על הירח.
במהלך נחיתת החללית ב־11 באפריל 2019 בסביבות השעה 22:24 (שעון ישראל), נראה שעקב כשל באחד ממדי התאוצה של החללית, נגרמה שרשרת אירועים שהובילה לכיבוי המנוע ולאי הצלחת הנחיתה.
אף על פי שלא הושגה נחיתה רכה, ישראל היא המדינה השביעית מבין מדינות העולם וסוכנויות החלל, אשר הצליחה להקיף את הירח, ולהביא אובייקט אל פני השטח של הירח.
לוויין התקשורת העתידי של ישראל "דרור 1" – מתוכנן לספק מענה לצורכי התקשורת הלוויינית של ישראל ל־15 שנה.
סדרת חץ (מערכת נגד טילים)
סדרת טילי ים-ים גבריאל – בשנות ה־60 של המאה ה־20 ספינות חיל הים היו מטרות פגיעות לטילי ים–ים מצריים, והוחלט בתעשייה האווירית להיכנס לפיתוח שאפתני של טיל הים–ים הראשון בישראל.
גבריאל הוא טיל ים–ים מתוצרת התעשייה האווירית.
הטיל פותח בשנות השישים על בסיס טיל קרקע–קרקע בשם לוז.
כ־50 טילי גבריאל נורו במלחמה זו, קרוב למחציתם פגעו במטרה.
חימוש מונחה לייזר גריפין – פצצת לייזר גריפין (Griffin LGB) היא מערכת פצצה מונחית לייזר תוצרת חטיבת הטילים MBT של התעשייה האווירית.
הפיתוח הראשוני הסתיים בשנת 1990. המערכת כוללת קטע קדמי וזנב חדשים המאפשרים את ניהוג הפצצה לאחר הטלתה.
זוהי ערכת תוספת המשמשת לחידוש פצצות Mark 82, Mark 83 ו־Mark 84 ופצצות לא מונחות אחרות, מה שהופך אותן לפצצות חכמות מונחות לייזר.
טיל מונחה לייזר נמרוד – נמרוד הוא טיל נ"ט ארוך טווח תוצרת התעשייה האווירית לישראל.
אף על פי שהטיל במקור פותח נגד טנקים, ניתן להשתמש בו כנגד מגוון רחב של מטרות כמו: נגמ"שים, ספינות, בונקרים וריכוזי חיילים.
הטיל מונחה־לייזר חצי אקטיבי, ובעל יכולת פעולה לטווח הנע בין 26 ל־50 ק"מ ביום ובלילה.
מסלול המעוף שלו יכול להיות מתחת לגובה העננים, בעוד קבוצה של חיילים משתמשים בציין לייזר על מנת להנחות אותו למטרה ממרחק רב מאחוריו.
ייחודו של טיל זה הוא טווח הפעולה שלו, (תלוי בדגם).
טיל להט – להט הוא טיל נ"ט דור שלישי קל משקל, בעל הנחיית לייזר חצי־אקטיבי, שפותח משנת 1992 ומיוצר על ידי התעשייה האווירית.
הטיל תוכנן בעיקרו להיות מופעל באמצעות טנקי מרכבה בעלי תותח 105 ו־120 מ"מ, אף על פי שהוא מתאים לכל סוגי התותחים בקטרים הללו.
הלהט מותאם אף לשימוש מספינות סיור, מל"טים ו־HMMWV.
בניגוד לפגזים, הלהט לא חייב תותח של טנק לצורך הפעלתו.
חימוש משוטט הארפי, הארפי הוא חימוש משוטט למשימות דיכוי הגנה אווירית, מתוצרת התעשייה האווירית לישראל.
הוא מונע על ידי מנוע רוטרי יחיד מדגם AR731, תוצרת UEL, בעל הספק של 28 קילוואט (37 כוח־סוס) עם מדחף דוחף.
חימוש משוטט הארופ – הארופ הוא חימוש משוטט לתקיפת מטרות שונות, תוצרת התעשייה האווירית לישראל.
במסגרת הקונפליקט הצבאי בין ארמניה לאזרבייג'ן בנגורנו קרבאך, בתחילת חודש אפריל 2016, תועד לראשונה הארופ שהופעל על ידי הצבא האזרי בפעילות מבצעית, מטרתו הייתה אוטובוס עם חיילים ארמנים, הכטב"ם השמיד אותו בהצלחה.
חימוש משוטט ברקן ירוק – ברקן ירוק הוא חימוש משוטט מתוצרת התעשייה האווירית לישראל, המיועד לספק עצמאות ליחידות ברמת גדוד עד אוגדה וכן ליחידות מיוחדות, ניחן ביכולת איסוף לקבלת תמונת מצב עדכנית ובעל יכולת לסגירת מעגל תקיפה.
הוא בעל מנוע חשמלי שקט במיוחד.
ניתן לתפעלו מעמדה בקרון או מטאבלט.
הוא ניתן לשיגור ממגוון פלטפורמות, קרקעיות או ימיות.
טיל קרקע–קרקע לורה או LORA (ראשי תיבות באנגלית של LOng Range Artillery), הוא טיל קרקע–קרקע מתוצרת מפעל מלמ של התעשייה האווירית לישראל.
זהו טיל לטווח של עד 400 ק"מ, בעל מנוע דלק מוצק ודיוק מרבי (CEP) של כ־10 מטרים.
לורה מונחה באמצעות INS-GPS ומסוגל לשאת ראש קרב (רש"ק) של 400 או 600 ק"ג, לפי מטרות השימוש.
משגר לוויינים רב שלבי שביט, פיתוח משגר שיוכל להכניס לוויין במשקל 250 ק"ג למסלול אליפטי.
במסגרת התוכנית פותחו במפעל מל"מ מספר דורות של משגרים אשר הציבו בחלל את מרבית לווייני אופק
טיל ברק ER – הטיל המיירט ברק ER, שפותח בתעשייה האווירית מאפשר יירוט איומים בטווחים מוגדלים ברדיוס של 150 ק"מ.
לאחרונה השלימה התעשייה האווירית, סדרת ניסויים מוצלחת במערכת.
הטיל המיירט משוגר אנכית וכולל מנוע מאיץ, מנוע רקטי דו-פולסי וראש ביות מכ"מי מתקדם.
הגנה מפני טילי שיוט ורקטות – המערכת הראשונה בסדרה הייתה ברק 1, המערכת האחרונה היא ברק 8 להגנה מערכתית.
המערכת נועדה להגן על ספינות מפני טילי ים-ים או מטוסים מנמיכי טוס, המערכת פותחה במפעל מבת.
עיקרון הפעולה הוא שלאחר קליטת המטרה על ידי מכ"ם ראש הטיל, הטיל מתביית אל המטרה באופן עצמאי עד להשמדתה.
הגנה מפני טילי שיוט, טילי ים-ים וכלי טיס: מערכת ברק MX המבוססת על 3 סוגי מיירטים, בעלת גרסה ימית וגרסה יבשתית.
ביצעה ניסוי מוצלח ב־2021 וב-2022 ומותקנת על ספינות סער 6 של חיל הים הישראלי.
סדרת טילי חץ היא מערכת הגנה שנועדה להשמיד טילי קרקע–קרקע (בעיקר בליסטיים), במסלולם.
זוהי המערכת הראשונה במערב אשר נכנסה לשירות מבצעי ונחשבת מן המתקדמות בעולם.
חץ 3, פותח לשם יירוט בחלל של טילים בליסטיים גרעיניים.
הטיל נוסה בהצלחה ביולי 2019 באלסקה, ארצות הברית.
הדור הרביעי של טילי החץ – חץ 4 נמצא בתהליך פיתוח על ידי התע"א ומתוכנן להביא בעשור הקרוב לקפיצת מדרגה טכנולוגית ומבצעית בשדה הקרב העתידי ולהתמודד עם איומים חדשים.
בפרויקט שותפות התעשיות הביטחוניות בארץ, משרד הביטחון והסוכנות האמריקאית להגנה בפני טילים – MDA.
הגנה מפני רחפנים – מל"טים קטנים ורחפנים עשויים לשמש למטרות עוינות כגון איסוף מודיעין, הברחות או אפילו נשיאת חימוש.
על מנת להתמודד עם האיום לאחר איתורו, אלתא פיתחה ומוכרת פתרון מוכלל המשלב גילוי, זיהוי, שיבוש ונטרול האיום, מבלי להסב נזק לתקשורת של תשתיות אזרחיות הנמצאות בסביבה.
באופן זה, ניתן לשבש פעילות של המל"ט העוין עד להשבתתו: שובו לנקודה ממנה המריא או התרסקותו.
מערכת הסקורפיוס – מערכת ירוט נגד איומים אוויריים באמצעות אלומות אלקטרומגנטיות.
המערכת מבחינה בין עשרות מטרות עוינות לידידותיות.
המערכת מיוצרת על ידי התעשייה האווירית לישראל.
מערכת לייזר שנכון לדצמבר 2025 נמצאת בשלבי פיתוח.
לפי גורם בחברה אמורה ליירט איומים במכה מיידית אחת, זאת לעומת מערכת אור איתן, של חברת רפאל, שדורשת מיקוד של כמה קרניים למשך שניות בודדות.
תכנון וייצור מערכות אימון ותיחקור
מערכת האימון והתחקור האוטונומית "אהוד" (AACMI) של התעשייה האווירית, המערכת מהווה כלי משמעותי לתחקור, תדרוך, למידה, ופיתוח מיומנויות לחימה אוויריות על ידי שחזור תרגילים שנערכו ממספר זוויות.
המערכת מתעדת ומשדרת באופן רציף נתונים שהיא מייצרת ואוספת מכלי הטיס.
הנתונים מעובדים בזמן אמת לבניית תמונת מצב דינמית, שמציגה את התמרונים והטקטיקות של המשתתפים ומדרגת אותם.
נתוני הטיסה מסונכרנים עם מקליטי הווידאו והשמע של המטוס.
מערכת ה"אהוד", שהוצגה לראשונה בשנות ה־90', מורכבת מפוד/קופסה אווירית המותקנת על כלי הטיס.
הפודים תואמים את הממשקים החשמליים והפיזיקליים של כלי נשק סטנדרטים של מטוסים, כגון טילי AIM 9-L וטילי R73 רוסים.
המערכת אינה תלויה בטווחי תקשורת ואימונים יבשתיים או מוגבלת על ידם, היא מאפשרת לכוחות המשימה לבצע אימונים במסגרת משימות נרחבות בים.
ה"אהוד" צפויה להיות מערכת ה־AACMI הראשונה הנפרסת על נושאת מטוסים שתספק תמונת אוויר בזמן אמת.
הדור האחרון של ה"אהוד" מתמקד בשיפור כמעט כל היבטי המערכת.
הוא כולל התרעות על התנגשויות אוויריות אפשריות, מערכת למניעת התנגשויות על הקרקע וכן פונקציות "כלב שמירה", שמוודאות כי הטייסים עומדים במגבלות המרחב האווירי.
עוד נוספה הדמיית מערכות נשק אוויר–אוויר ואוויר–קרקע.