tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עד אולימפיאדת מינכן (1972) ייצגה את בריטניה נבחרת כדורגל המורכבת מכדורגלנים מכל הממלכה, אף שברובם היו אנגלים.
במקביל, בתחרויות כגון גביע העולם בכדורגל ואליפות אירופה בכדורגל, התמודדו נבחרות אנגליה, סקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד בנפרד, לעיתים אף זו נגד זו.
נבחרות האומות כשלעצמן לא יכולות להשתתף במשחקים האולימפיים, אף שלעיתים הגיעו להישגים שהיו מקנים להן את זכות ההשתתפות לו היו מייצגות מדינה או טריטוריה בעלת ועד אולימפי.
כך, למשל, העפילה נבחרת אנגליה הצעירה לשלב חצי הגמר באליפות אירופה לנבחרות עד גיל 21 בשנת 2007, אך את מקומה באולימפיאדת בייג'ינג (2008) תפסה נבחרת איטליה.
לקראת המשחקים האולימפיים שנערכו על אדמת בריטניה ב-2012, התעוררה שוב שאלת הנבחרת המאוחדת, שכן נבחרת המדינה המארחת משתתפת באופן אוטומטי במשחקים.
בעוד שהתאחדות הכדורגל של אנגליה תמכה במהלך זה, התאחדויות הכדורגל של ויילס וצפון אירלנד הביעו התנגדות עזה, ואילו התאחדות הכדורגל הסקוטית סירבה אפילו להשתתף בשיחות שהתנהלו בעניין.
ההתאחדויות המתנגדות חששו ממדרון חלקלק שיביא לאובדן מעמדן המיוחד בפיפ"א.
רק לאחר שפיפ"א התחייבה כי מעמדן העצמאי של ההתאחדויות לא ייפגע גם אם תוקם נבחרת בריטית, הן הסירו את התנגדותן.
בכדורעף ובכדורסל, ענפים פחות פופולריים בבריטניה ובעלי מסורת יריבויות מפותחת פחות, כבר הוקמו נבחרות מאוחדות.
נבחרת בריטניה בכדורסל, שכמעט כולה על טהרת הכדורסלנים האנגלים, אף השתתפה באליפויות אירופה בכדורסל ב-2009, ב-2011 וב-2013.
היבט נוסף של חלוקתה ההיסטורית של הממלכה המאוחדת לאומות בא לידי ביטוי בהסכם בין הוועדים האולימפיים של בריטניה ושל אירלנד, לפיו רשאים ספורטאים מצפון אירלנד לבחור האם לייצג את בריטניה או את אירלנד.
לחלק מהמושבות והטריטוריות הבריטיות יש ועדים אולימפיים עצמאיים, והן שולחות משלחות נפרדות למשחקים האולימפיים.
מושבות אלה כוללות את איי הבתולה הבריטיים, איי קיימן וברמודה.
לא מעט מדינות עצמאיות החלו להשתתף במשחקים עוד בהיותן בריבונות בריטית: אוגנדה, אוסטרליה, אנטיגואה וברבודה, איי בהאמה, בליז, גאנה, גיאנה, ג'מייקה, דרום אפריקה, הודו, זמביה, טרינידד וטובגו, מלטה, מצרים, ניגריה, סינגפור, פיג'י וקניה.
הונג קונג שלחה אף היא משלחת עצמאית כשהייתה בריבונות בריטית, והיא ממשיכה לשלוח משלחת נפרדת גם כיום, כשהיא חלק מסין.
באולימפיאדת מלבורן (1956) השתתפה גם המושבה צפון בורנאו (כיום חלק ממלזיה) ובאולימפיאדת רומא (1960) השתתפה פדרציית המושבות איי הודו המערבית, שהתפרקה מאוחר יותר לברבדוס, ג'מייקה וטרינידד וטובגו.
בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, הוזמנה משלחת מקומית להשתתף באולימפיאדת ברלין (1936), אך היא דחתה את ההזמנה בשל קיומם של המשחקים בגרמניה הנאצית.
לונדון אירחה שלוש אולימפיאדות, ב-1908, ב-1948 וב-2012, והיא העיר היחידה בעת החדשה שאירחה את המשחקים שלוש פעמים.
האולימפיאדה של 1908 הייתה אמורה להיערך ברומא, אך התפרצות הר הגעש וזוב ב-1906 שגרמה לנזקים כבדים בעיר נאפולי, הביאה את שלטונות איטליה להעדיף להקצות משאבים לשיקום העיר ולא לאירוח המשחקים.
לונדון נבחרה לארח אותם, לאחר שהועדפה על פני ברלין.
ב-1939 נבחרה לונדון לארח את המשחקים שנועדו להתקיים ב-1944, לאחר שגברה על רומא, דטרויט, לוזאן, אתונה, בודפשט, הלסינקי ומונטריאול.
המשחקים בוטלו בסופו של דבר בשל מלחמת העולם השנייה, ותחת זאת אירחה לונדון את אולימפיאדת 1948, לאחר שהועדפה על פניהן של בולטימור, לוזאן, לוס אנג'לס ופילדלפיה.
במכרז שנערך על אירוח המשחקים של 2012 גברה לונדון על פריז ברוב של ארבעה קולות.
מועמדות אחרות שקיבלו פחות קולות משתיהן היו מדריד, ניו יורק ומוסקבה.
שתי ערים בריטיות נוספות התמודדו על אירוח אולימפיאדות.
בירמינגהאם התמודדה על אירוח המשחקים של 1992, אך דורגה במקום החמישי, לאחר ברצלונה, פריז, בריזביין ובלגרד.
מנצ'סטר התמודדה על אירוח המשחקים פעמיים.
ב-1996 דורגה במקום החמישי, אחרי אטלנטה, אתונה, טורונטו ומלבורן, וב-2000 דורגה במקום השלישי אחרי סידני ובייג'ינג.
באולימפיאדת אתונה (1896) השתתפו 10 ספורטאים בריטים ואירים.
הם זכו ב-7 מדליות, מהן שתי מדליות זהב, ודורגו במקום החמישי בטבלתה המדליות.
במדליות הזהב זכו הטניסאי האירי ג'ון פיוס בולאנד ומרים המשקולות הסקוטי לונססטון אליוט, שזכה גם במדליית כסף.
מדליות נוספות הושגו באתלטיקה וברכיבת אופניים.
בולאנד זכה במדליית זהב גם בטורניר הזוגות, עם שותפו הגרמני פרידריך טראון, ואילו ג'ורג' רוברטסון זכה במדליית הארד יחד עם שותפו האוסטרלי אדווין פלאק.
זכיות אלה נזקפות בנתוני הוועד האולימפי הבינלאומי לזכותה של "נבחרת מעורבת".
באולימפיאדת פריז (1900) זינק מספר המשתתפים ל-102. הם זכו ב-30 מדליות, מהן 15 מדליות זהב, ודורגו במקום השלישי בטבלת המדליות, אחרי המארחת צרפת וארצות הברית.
הענפים הבולטים היו טניס (8 מדליות, מהן 4 מדליות זהב), אתלטיקה (7 מדליות, מהן 3 מדליות זהב) ושיט (4 מדליות, מהן 3 מדליות זהב).
כמה מהספורטאים זכו במספר מדליות.
הטניסאית שרלוט קופר זכתה במדליית הזהב בטורניר היחידות ובטורניר הזוגות המעורבים.
שותפהּ בזוגות המעורבים, רג'ינלד דוהרטי, זכה גם במדליית ארד בטורניר היחידים ובמדליית זהב בטורניר הזוגות, בו שיחק לצדו של אחיו הצעיר, לורנס דוהרטי, שזכה גם במדליית הזהב בטורניר היחידים.
האתלט צ'ארלס בנט זכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר ובמדליית כסף בריצת 4000 מטר מכשולים.
אצן נוסף, סידני רוברטסון, זכה במדליית כסף בריצת 2500 מטר מכשולים ובמדליית ארד בריצת 4000 מטר מכשולים.
השחיין ג'ון ג'רוויס זכה במדליות זהב במשחים ל-1000 ול-4000 מטרים בסגנון חופשי.
בענפי הספורט הקבוצתי לא השתתפו באותם ימים נבחרות לאומיות, ואת בריטניה ייצגו מועדוני ספורט מקומיים.
קבוצת אפטון פארק זכתה במדליית זהב בכדורגל, לאחר שגברה על קבוצות מצרפת ומבלגיה.
גם בכדורמים ובקריקט זכו מועדוני ספורט בריטיים במדליות זהב (אם כי בקריקט השתתפה פרט לקבוצה הבריטית רק עוד קבוצה אחת, מצרפת), וקבוצת רוגבי הגיעה למקום השני (מבין שלוש נבחרות).
מדליות נוספות הושגו בגולף ובחתירה.
מדינות רבות לא השתתפו באולימפיאדת סנט לואיס (1904), וגם בריטניה לא שלחה משלחת רשמית.
עם זאת, שלושה ספורטאים אירים נטלו חלק במשחקים, והישגיהם נזקפים לזכותה של בריטניה, מאחר שבאותה תקופה הייתה אירלנד חלק ממנה, וספורטאים אירים נטלו חלק במשלחת הבריטית עד עצמאות אירלנד ב-1922.
שלושת הספורטאים הגיעו להישגים נאים.
טום קילי זכה במדליית זהב בקרב עשר, ועמיתו ג'ון הולוויי הגיע למקום הרביעי.
ג'ון דיילי זכה במדליית הכסף במרוץ מכשולים ל-2,590 מטרים.
בשל מיעוט המדינות המשתתפות, די היה בהישגים אלה כדי שבריטניה תדורג במקום השישי בטבלת המדליות.
האולימפיאדה אותה אירחה לונדון ב-1908 הייתה המוצלחת בתולדותיה של בריטניה.
הספורטאים הבריטים זכו ב-146 מדליות, מהן 56 מדליות זהב, ובפעם היחידה בתולדותיה ניצבה בריטניה בראש טבלת המדליות.
הענפים הבולטים ביותר היו אתלטיקה, קליעה, טניס, אגרוף ורכיבה על אופניים.
הספורטאי שזכה במרב המדליות בנבחרת בריטניה, היה השחיין הנרי טיילור שזכה ב-3 מדליות זהב, במשחים ל-400 מטר ול-1500 מטר חופשי וכן במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי, שיא בריטי שהושווה רק לאחר 100 שנה בשנת 2008 על ידי רוכב האופניים כריס הוי.
האתלטים הבריטים זכו ב-17 מדליות, מהן 7 מדליות זהב.
ג'ורג' לרנר זכה בשתי מדליות זהב, בהליכה ל-3,500 מטר ול-10 מייל.
בשתי התחרויות זכה במדליית הכסף בריטי נוסף, ארנסט וב.
ארתור ראסל זכה במדליית הזהב בריצת 3,200 מטר מכשולים, והיה שותף לזכייה בריצתה קבוצתית ל-3 מייל.
וינדהאם הולסוול קבע שיא אולימפי בריצת 400 מטר, וכך עשה גם נורמן האלוס בשלב חצי הגמר בריצת 1500 מטר, אך בשלב הגמר הגיע רק למקום השלישי.
הטניסאים זכו ב-15 מדליות, מהן 6 מדליות זהב.
הבריטים זכו בשלושת המקומות הראשונים בתחרויות הנשים, הזוגות, ובתחרות הגברים באולמות סגורים.
ג'וזיה ריצ'י זכה במדליית הזהב בטורניר היחידים, במדליית הארד בטורניר באולמות סגורים, ובמדליית הכסף בטורניר הזוגות (יחד עם ג'יימס פארק).
ארתור גור זכה בשתי מדליות זהב: בטורניר היחידים באולמות סגורים ובטורניר הזוגות באולמות סגורים (יחד עם ג'ורג' סימונד).
כן זכו ספורטאים בריטים במדליות בהחלקה אומנותית, התעמלות, ז'ו דה פום, מחבטים (ענף בו כל המשתתפים היו בריטים), משיכת חבל, סיף וקשתות.
גם בענפי הספורט הקבוצתי זכו הקבוצות הבריטיות להישגים.
בהוקי שדה השתתפו 6 נבחרות, ארבע מהן בריטיות - אנגליה, אירלנד, ויילס וסקוטלנד.
נבחרת אנגליה דורגה ראשונה, אירלנד שנייה וסקוטלנד שלישית, והישגיהן נזקפים כולם לזכות בריטניה.
בכדורגל השתתפו לראשונה נבחרות לאומיות.
הנבחרת הבריטית זכתה במדליית הזהב לאחר שגבה על נבחרת דנמרק במשחק הגמר.
בתחרויות הפולו השתתפו 3 קבוצות בריטיות, שחלקו ביניהן את המדליות.
נבחרת הכדורמים העפילה אוטומטית למשחק הגמר, בו גברה על נבחרת בלגיה.
בתחרויות הלקרוס והרוגבי השתתפו רק שתי נבחרות.
בלקרוס הפסידו הבריטים לקנדים וברוגבי לאוסטרלאסיה, אבל די היה בכך כדי להקנות לבריטים את מדליות הכסף בענפים אלה.
במשחקים נערכו גם שלושה מרוצי סירות מנוע, אך בכל אחד מהן סיימה רק נבחרת אחת, בשל הרוחות החזקות.
בשניים מהמרוצים היה זה הצוות הבריטי.
גם באולימפיאדת סטוקהולם (1912) הגיעו הספורטאים הבריטים להישגים נאים, אף שלא חזרו על הישגיהם בלונדון.
הם זכו ב-41 מדליות, מהן 10 מדליות זהב, ודורגו במקום השלישי בטבלת המדליות, אחרי ארצות הברית, והמארחת שוודיה.
הענפים הבולטים ביותר היו אתלטיקה (8 מדליות, מהן 2 מזהב), קליעה (9 מדליות, בהן אחת מזהב), טניס (6 מדליות, מהן 2 מזהב) וחתירה (4 מדליות, מהן 2 מזהב).
הטניסאי צ'ארלס דיקסון זכה במדליית הזהב בתחרות הזוגות המעורבים (יחד עם אדית הנאם), במדליית כסף בטורניר באולמות סגורים ובמדליית ארד בטורניר הזוגות באולמות סגורים (עם אלפרד בימיש).
שותפתו של דיקסון, אדית הנאם, זכתה גם במדליית זהב בטורניר היחידות.
הקלע ויליאם פים זכה במדליית זהב ובמדליית כסף, רוכב האופניים פרדריק גראב זכה בשתי מדליות כסף, והשחיין ג'ק הטפילד זכה במדליות כסף במשחים ל-400 ול-1500 מטרים בסגנון חופשי, והיה שותף לזכייתה של רביעיית השליחים הבריטית במדליית הארד במשחה ל-4X200 בסגנון חופשי.
נבחרת הכדורגל זכתה בתואר השני ברציפות, גם הפעם לאחר ניצחון על נבחרת דנמרק.
נבחרת הכדורמים זכתה אף היא במקום הראשון, לאחר שהביסה את נבחרת אוסטריה במשחק על מדליית הזהב.
מדליות נוספות הושגו בהתעמלות, משיכת חבל, סיף וקפיצה למים.
המשלחת הבריטית הגיעה להישגים דומים באולימפיאדת אנטוורפן (1920): 43 מדליות, מהן 15 מדליות זהב, שהקנו לה את המקום השלישי בטבלת המדליות, אחרי ארצות הברית ושוודיה.
הענפים הבולטים היו אתלטיקה (12 מדליות, מהן 4 מדליות זהב), טניס (6 מדליות, מהן 2 מדליות זהב) ואגרוף (6 מדליות, מהן 2 מדליות זהב).
נושא הדגל הבריטי בטקס הפתיחה היה פיליפ נואל-בייקר, לימים חבר הפרלמנט הבריטי מטעם מפלגת הלייבור, שר החוץ בממשלתו של קלמנט אטלי וחתן פרס נובל לשלום.
הטניסאית קתלין מק'קיין זכתה במדליית זהב בטורניר הזוגות (יחד עם מרגרט מק'נייר), במדליית כסף בטורניר הזוגות המעורבים (יחד עם מקסוול ווסנאם) ובמדליית ארד בטורניר היחידות.
שותפהּ של מק'קיין, ווסנאם, זכה אף הוא במדליית זהב בטורניר הזוגות, יחד עם אוזוולד טרנבול.
האצן אלברט היל זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 800 מטר ובריצת 1,500 מטר.
גאי באטלר זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר, והיה שותף לזכייתה במדליית זהב של רביעיית השליחים הבריטית במרוץ ל-400X4 מטרים.
ארבע נבחרות בריטיות סיימו במקומות הראשונים: נבחרת ההוקי (לאחר שגברה על שלוש יריבותיה מבלגיה, דנמרק וצרפת), נבחרת הפולו (לאחר שגברה במשחק הגמר על נבחרת ספרד), הנבחרת במשיכת חבל (לאחר שגברה על הולנד) ונבחרת הכדורמים (לאחר שגברה על בלגיה).
נבחרת הכדורגל הודחה כבר בסיבוב הראשון, לאחר שהפסידה לנבחרת נורווגיה.
מדליות נוספות הושגו בהחלקה אומנותית, חתירה, קפיצה למים, רכיבת אופניים, שחייה ושיט.
באולימפיאדת פריז (1924) נעדרו לראשונה הספורטאים האירים מהמשלחת הבריטית, לאחר שאירלנד זכתה בעצמאותה, ויוצגה במשלחת נפרדת.
הספורטאים הבריטים זכו ב-34 מדליות, בהן 9 מדליות זהב, ודורגו במקום הרביעי, אחרי ארצות הברית, פינלנד והמארחת צרפת.
הענף בו בלטה בריטניה במיוחד היה האתלטיקה.
האתלטים הבריטים זכו ב-11 מדליות, מהן 3 מדליות זהב.
האצן היהודי הרולד אברהמס זכה במדליית זהב בריצת 100 מטר ואף קבע שיא אולימפי (10.6 שניות).
אברהמס גם היה שותף לזכייתה של רביעיית השליחים במדליית הכסף במרוץ ל-100X4 מטרים, לאחר שבשלב המוקדמות קבעה שיא עולם חדש (42.0 שניות).
אריק לידל קבע שיא עולם חדש בריצת 400 מטר (47.6 שניות) כשזכה במדליית הזהב, ובמדליית ארד בריצת 200 מטר.
סיפורם השתתפותם של השניים במשחקים תועד בסרט "מרכבות האש".
ענפים בולטים נוספים היו אגרוף (4 מדליות, מהן 2 מזהב), חתירה (2 מדליות זהב) ושחייה 4 מדליות, מהן מדליית זהב אחת, שבה זכתה לוצי מורטון במשחה ל-200 מטר חזה והייתה לאישה הבריטית הראשונה שזכתה במדליית זהב אולימפית בשחייה.
ענפים נוספים בהם זכו ספורטאים בריטים במדליות היו היאבקות, טניס, סיף, קליעה, רכיבה על אופניים ושיט.
בענפי הספורט הקבוצתי ההצלחה הייתה פחותה.
נבחרת הפולו הייתה היחידה שהגיעה להישגים, כשזכתה במקום השלישי.
נבחרת הכדורגל כלל לא השתתפה במשחקים.
הישגיה של בריטניה באולימפיאדת אמסטרדם (1928) ירדו ל-20 מדליות, מהן 3 מדליות זהב, והיא דורגה במקום ה-11.
דגלאס לאו זכה במדליית זהב שנייה ברציפות בריצת 800 מטר.
עמיתו דייוויד ברלי זכה בריצת 400 מטר משוכות ובמדליית הזהב השלישית זכתה רביעיית חותרים ממועדון החתירה של טריניטי קולג' בקיימברידג'.
יתר המדליות הושגו אף הן בענפים אלה, וכן בהיאבקות, התעמלות, סיף, רכיבה על אופניים ושחייה.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכו הספורטאים הבריטים ב-16 מדליות, מהן 4 מדליות זהב, והיא דורגה במקום השמיני.
טומי המפסון זכה במדליית זהב בריצת 800 מטר תוך קבעית שיא עולם חדש, ובכך היה לאתלט הראשון בהיסטוריה שרץ ריצה זו מתחת ל-1:50 דקות.
נוסף לכך, היה שותף לזכייתה של רביעיית השליחים במדליית כסף ב-4x400 מטר.
טומי גרין זכה במדליית זהב בהליכה ל-50 ק"מ.
החותר יו אדוארדס זכה בשתי מדליות זהב, הן בתחרות הזוגות והן בתחרות הרביעיות.
מדליות נוספות הושגו בסיף, רכיבה על אופניים, שחייה ושיט.
הישגי הספורטאים הבריטים ירדו עוד יותר באולימפיאדת ברלין (1936), כשזכו ב-14 מדליות, מהן 4 מדליות זהב.
בריטניה דורגה במשחקים אלה במקום העשירי.
גם הפעם מחצית המדליות הושגו באתלטיקה, והיתר בחתירה, רכיבה על אופניים, רכיבה על סוסים ושיט.
לונדון הייתה לעיר השנייה בעת החדשה שמארחת את המשחקים בפעם השנייה (אחרי פריז), ובריטניה הייתה למדינה השלישית שמארחת את המשחקים בפעם השנייה (אחרי צרפת וארצות הברית).
בניגוד למשחקים הקודמים שאירחה, בהם הייתה דומיננטית, הישגי הספורטאים הבריטים באולימפיאדת לונדון (1948) היו צנועים יותר.
הם זכו ב-23 מדליות, מהן 3 מדליות זהב, ודורגו במקום ה-12 בטבלת המדליות.
במדליות הזהב זכו צמדי החותרים ריצ'רד ברנל וברט בושנל, ורן לורי וג'ק וילסון, וכן צמד השייטים דייוויד בונד וסטיוארט מוריס.
באתלטיקה הושגו 7 מדליות, וברכיבה על אופניים 5 מדליות.
לראשונה מאז 1924 זכתה נבחרת בריטית במדליה אולימפית, נבחרת ההוקי, שזכתה במדליית הכסף לאחר שהפסידה לנבחרת הודו.
נבחרת הכדורגל הודחה בחצי הגמר בידי נבחרת יוגוסלביה, והפסידה לנבחרת דנמרק במשחק על מדליית הארד.
הישגיה של בריטניה באולימפיאדת הלסינקי (1952) היו החלשים בתולדותיה בכל הזמנים: 11 מדליות, בהן מדליית זהב אחד בלבד, ברכיבה על סוסים.
היא דורגה במקום ה-18 בטבלת המדליות.
יתר המדליות הושגו באתלטיקה (5 מדליות), הוקי, היאבקות, רכיבה על אופניים, שחייה ושיט.
באולימפיאדת מלבורן (1956) חל שיפור בהישגיה של בריטניה.
הספורטאים הבריטים זכו ב-24 מדליות, מהן 6 מדליות זהב, ובריטניה דורגה במקום השמיני בטבלת המדליות.
המדליות הושגו בשבעה ענפים שונים, הבולטים שבהם אגרוף (5 מדליות, מהן 2 מדליות זהב) ואתלטיקה (7 מדליות, בהן מדליית זהב אחת).
יתר הענפים היו סיף, רכיבה על אופניים, רכיבה על סוסים, שחייה ושיט.
האתלט כריס בראשר היה מעורב בתקרית לא נעימה.
בראשר הגיע במקום הראשון בריצת 3000 מטר מכשולים, אך נפסל לאחר שנטען כי הפריע לאצן הנורווגי ארנסט לארסן (שסיים במקום השלישי).
בסופו של דבר, לאחר שלארסן עצמו, כמו גם האצנים שסיימו במקומות השני והרביעי, הודיעו למארגנים כי לא היו דברים מעולם, הוענקה לבראשר המדליה.
בענף השחייה זכתה ג'ודי גרינהם במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא עולם חדש, 32 שנים, אחרי מדליית הזהב הראשונה לבריטניה בשחייה לנשים שזכתה בה לוצי מורטון (פריז 1924).
באולימפיאדת רומא (1960) זכו הספורטאים הבריטים ב-20 מדליות, מהן שתי מדליות זהב, ודורגו במקום ה-12.
במדליות הזהב זכו ההלך דון תומפסון והשחיינית אניטה לונסברו, במשחה ל-200 מטרים בסגנון חזה בשיא עולם חדש.
מדליות נוספות הושגו באגרוף, הרמת משקולות, סיף אלן ג'יי (זכה בשתי מדליות כסף, בדקר אישי ובדקר קבוצתי), קפיצה למים ורכיבה על סוסים.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכו הספורטאים הבריטים ב-18 מדליות, מהן 4 מדליות זהב, ודורגו במקום העשירי.
מרבית המדליות (12, בהן כל מדליות הזהב) הושגו באתלטיקה, והיתר בהרמת משקולות, חתירה, סיף, רכיבה על סוסים, שחיה ושיט.
שתי הספורטאיות הבולטות היו מרי ראנד, שזכתה במדליית זהב בקפיצה לרוחק, במדליית כסף בקרב חמש והייתה שותפה לזכייתה של רביעיית השליחות במדליית ארד, וכן אן פקר, שזכתה במדליית זהב בריצת 800 מטר ובמדליית כסף בריצת 400 מטר.
שני הזוכים הנוספים במדליות זהב היו הקופץ לרוחק לין דייוויס וההלך קן מת'יוז.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) דורגה בריטניה במקום העשירי, לאחר שספורטאיה זכו ב-13 מדליות, מהן 5 מדליות זהב.
הזוכים במדליית זהב היו דייוויד המרי (בריצת 400 מטר משוכות), הקלע בוב בריית'ווייט, שלישיית הרוכבים על סוסים (ובהם דרק אולהאסן, שגם זכה במדליית כסף בתחרות האישית), המתאגרף כריס פינגן והשייטים איאן מקדונלנד-סמית' ורודני פטיסון (בדגם ההולנדי המעופף).
מדליות נוספות הושגו באתלטיקה, רכיבה על סוסים, שחייה ושיט.
284 ספורטאים בריטים השתתפו באולימפיאדת מינכן (1972).
הם זכו ב-18 מדליות, מהן 4 מדליות זהב, שהקנו לבריטניה את המקום ה-12 בטבלת המדליות.
רודני פטיסון שב וזכה במדליית זהב, הפעם עם כריס דייוויס.
רוכב הסוסים ריצ'רד מיד זכה בשתי מדליות זהב, בתחרות היחידים וכחלק מהתחרות הקבוצתית.
במדליית הזהב הרביעית זכתה האתלטית מרי פיטרס בקרב חמש.
דייוויד המרי הסתפק הפעם במדליית הארד, וכן זכה במדליית כסף עם רביעיית השליחים.
מדליות נוספות הושגו באגרוף, אתלטיקה, ג'ודו, קליעה, רכיבה על אופניים, רכיבה על סוסים, שחייה ושיט.
261 הספורטאים שייצגו את בריטניה באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכו ב-13 מדליות, בהן 3 מדליות זהב, והם דורגו במקום ה-13 בטבלת המדליות.
השחיין דייוויד וילקי זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטרים בסגנון חזה, ובמדליית כסף במשחה ל-100 מטרים.
השייטים ג'ון אוזבורן ורג וייט זכו במקום הראשון בדגם טורנדו, ובמדליית הזהב השלישית זכו ג'ים פוקס, דני נייטינגייל ואדריאן פרקר בקרב חמש.
רודני פטיסון, שנשא את הדגל הבריטי בטקס הפתיחה, זכה הפעם במדליית הכסף, יחד עם ג'וליאן ברוק-הוטון.
מדליות נוספות הושגו באגרוף, אתלטיקה, ג'ודו, חתירה ורכיבה על אופניים.
בריטניה לא הצטרפה לחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980) בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, אך הותירה את שאלת ההשתתפות לשיקול דעתם של הספורטאים.
247 ספורטאים בריטים בחרו להשתתף במשחקים, ובדומה לספורטאים מ-15 מדינות נוספות, לא התחרו תחת דגל בריטניה, כי אם תחת הדגל האולימפי.
כשזכו ספורטאים בריטים במדליות זהב, לא נוגן ההמנון הבריטי, אלא ההמנון האולימפי.
הספורטאים הבריטים זכו ב-21 מדליות, מהן 5 מדליות זהב, ודורגו במקום התשיעי בטבלת המדליות.
הענף הבולט ביותר היה אתלטיקה, עם 10 מדליות, מהן 4 מדליות זהב.
סבסטיאן קו זכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר, ובריצת 800 מטר הסתפק במדליית כסף, לאחר שבמקום הראשון זכה בן ארצו סטיב אובט.
אווט עצמו זכה במדליית ארד במרוץ בו ניצח קו.
אתלט בולט נוסף, אלן ולס, זכה במדליית זהב בריצת 100 מטר, ובמדליית כסף בריצת 200 מטר.
זכייתו בריצת 100 מטר הוכרעה באמצעות פוטו פיניש, מאחר שהאצן הקובני סילביו לאונרד הגיע בזמן זהה, 10.25 שניות.
האתלט הרביעי שזכה במדליית זהב היה דיילי תומפסון, בקרב עשר, ובמדליית הזהב החמישית זכה השחיין דאנקן גודהיו, במשחה ל-100 מטרים בסגנון חזה.
גודיו גם היה שותף לזכייתה של רביעיית השליחים הבריטית במדליית הארד ב-100X4 מטרים בסגנון מעורב.
אתלטים ושחיינים נוספים זכו במדליות, וכן הושגו מדליות באגרוף, ג'ודו וחתירה.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) השתתפו 381 ספורטאים בריטים.
הם זכו ב-37 מדליות, המספר הגבוה ביותר מאז אולימפיאדת אנטוורפן, אך רק 5 מהן היו מדליות זהב, ולכן דורגה בריטניה רק במקום ה-11. בדירוג לפי מספר המדליות הכולל, הגיעה למקום החמישי.
גם במשחקים אלה בלטו במיוחד האתלטים הבריטים, שזכו ב-16 מדליות, מהן 3 מדליות זהב.
סבסטיאן קו שחזר את הישגיו ממוסקבה, לאחר שזכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר ובמדליית כסף בריצת 800 מטר.
לצדו של קו בריצת 1500 רץ סטיב קראם, שזכה במדליית כסף.
דיילי תומפסון שחזר אף הוא את הישגו ממוסקבה, וזכה במדליית זהב שנייה בקרב עשר.
במדליית הזהב השלישית באתלטיקה זכתה מטילת הכידון טסה סנדרסון.
בשתי מדליות הזהב הנותרות זכו הקלע מלקולם קופר ורביעיית החותרים.
יתר המדליות הושגו באגרוף, ג'ודו, הוקי, היאבקות, הרמת משקולות, קליעה, רכיבה על סוסים, שחייה ושיט.
382 ספורטאים בריטים נטלו חלק באולימפיאדת סיאול (1988).
הם זכו ב-24 מדליות, מהן 5 מדליות זהב, ודורגו במקום ה-12.
במדליות הזהב זכו הקלע מלקולם קופר, שזכה במדליית זהב אולימפית שנייה ברציפות, השחיין אדריאן מורהאוס (100 מ' בסגנון חזה), החותרים סטיבן רדגרייב ואנדי הולמס, השייטים מייקל מקינטייר וברין וייל ונבחרת ההוקי, לאחר שגברה במשחק הגמר על נבחרת גרמניה המערבית.
לנבחרת ההוקי היה זה תואר אולימפי ראשון מזה 68 שנים.
מקבילתה הנשית סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה לנבחרת הולנד במשחק על מדליית הארד.
האתלטים הבריטים זכו ב-8 מדליות, אך אף אחד מהם לא זכה במדליית זהב.
לינפורד כריסטי סיים במקום השלישי בריצת 100 מטר, אך לאחר שבן ג'ונסון נפסל בשל שימוש בסמים, הוענקה לו מדליית הכסף.
כריסטי היה שותף גם לזכייתה של נבחרת השליחים במדליית הכסף במרוץ ל-100X4 מטרים.
קולין ג'קסון הגיע להישג דומה בריצת 110 מטר משוכות, ומטילת הכידון פטימה ויטברד, שזכתה במדליית ארד בלוס אנג'לס, זכתה אף היא במדליית כסף.
מדליות נוספות הושגו באגרוף, ג'ודו, קרב חמש מודרני וקשתות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) הגיעו 371 הספורטאים הבריטים להישגים דומים: 20 מדליות, מהן 5 מדליות זהב.
לינפורד כריסטי זכה הפעם במדליית זהב בריצת 100 מטר, וסאלי גנל הגיעה למקום הראשון בריצת 400 מטר משוכות.
החותר סטיב רדגרייב שמר על תוארו, הפעם עם מתיו פינסנט, והחותרים גארי הרברט והאחים ג'וני וגרג סירל חלקו אף הם במדליית זהב.
במדליית הזהב החמישית זכה רוכב האופניים כריס בורדמן, שזכה גם במדליית ארד.
נבחרת הנשים בהוקי שדה זכתה במדליית ארד, לאחר שגברה על נבחרת קוריאה הדרומית, וכך גם מטיל הכידון סטיב באקלי.
השחיין מארק פוסטר הסתפק במקום השישי במשחה ל-50 מטר בסגנון חופשי.
אתלט בריטי נוסף הזכור מהמשחקים הוא דרק רדמונד, שקרע את שריר מיתר הברך במהלך ריצת 400 מטר.
אביו של רדמונד נכנס למסלול הריצה, וסייע לו להשלים את הריצה, לתשואות הקהל.
יתר המדליות הושגו באגרוף, ג'ודו, קאנו, קשתות, שחייה ושיט.
אולימפיאדת אטלנטה (1996) הייתה החלשה ביותר עבור בריטניה מאז אולימפיאדת הלסינקי.
300 הספורטאים הבריטים זכו ב-15 מדליות, מהן מדליית זהב אחת (בה זכו החותרים רדגרייב ופינסנט), ודורגו במקום ה-36 בטבלת המדליות, המקום הנמוך בתולדות בריטניה.
פרט לרדגרייב ופינסנט בלטו גם מטיל הכידון סטיב באקלי, שזכה במדליית כסף, הטניסאים טים הנמן וניל ברוד שהגיעו להישג דומה בטורניר הזוגות.
גם קופץ המשולשת ג'ונתן אדוארדס זכה במדליית כסף, אך עבור שיאן העולם הייתה זו אכזבה.
מדליות נוספות הושגו ברכיבה על אופניים, שחייה ושיט.
הישגי הספורטאים הבריטים השתפרו באופן ניכר באולימפיאדת סידני (2000).
הם זכו ב-28 מדליות, מהן 11 מדליות זהב, ודורגו במקום העשירי בטבלת המדליות.
הענפים הבולטים היו שיט (5 מדליות, מהן 3 מדליות זהב), אתלטיקה (6 מדליות, מהן 2 מדליות זהב) ורכיבה על אופניים (4 מדליות, מהן מדליית זהב אחת).
מדליות זהב נוספות הושגו באגרוף, חתירה, קליעה, קרב חמש מודרני ורכיבה על אופניים.
רדגרייב ופינסנט שוב זכו במדליית זהב, הפעם בתחרות החתירה לרביעיות, יחד עם ג'יימס קרקנל וטים פוסטר.
עבור רדגרייב הייתה זו מדליית הזהב האולימפית החמישית, והרביעית ברציפות.
ג'ונתן אדוארדס שיפר את הישגו, וזכה אף הוא במדליית זהב.
דניס לואיס זכתה במדליית זהב בקרב שבע, מטיל הכידון סטיב באקלי זכה במדליית כסף שנייה ברציפות, והאצן דארן קמפבל זכה אף הוא במדליית כסף בריצת 200 מטר.
מדליות נוספות הושגו בבדמינטון, ג'ודו, קאנו ורכיבה על סוסים.
גם באולימפיאדת אתונה (2004) דורגה בריטניה במקום העשירי, לאחר שספורטאיה זכו ב-30 מדליות, מהן 9 מדליות זהב.
בין הזוכים במדליות זהב היו קלי הולמס, שזכתה במדליית זהב הן בריצת 800 מטר והן בריצת 1500 מטר, רוכב האופניים כריס הוי זכה במרוץ יחידים נגד השעון למרחק של 1 קילומטר, השייט בן איינסלי, שזכה בסידני במדליית הזהב בדגם לייזר, שמר על תוארו גם בדגם הפין.
רביעיית החותרים זכתה אף היא במדליית זהב.
לפינסנט הייתה זו זכייה רביעית ברציפות.
גם רביעיית השליחים ב-100X4 מטרים זכתה במדליית זהב.
הרביעייה כללה את ג'ייסון גרדנר, מרלון דווניש, מארק לואיס-פרנסיס ודארן קמפבל, והיא גברה על הרביעייה האמריקנית על חודה של מאית השנייה.
ספורטאים בולטים נוספים כללו את המתאגרף בן ה-17 אמיר ח'אן שזכה במדליית כסף לאחר הפסד ליריב קובני ואת השחיין דייוויד דייוויס שזכה במדליית ארד במשחה ל-1,500 מטרים בסגנון חופשי.
אחרי 3 מדליות אולימפיות רצופות, הסתפק סטיב באקלי במקום הרביעי.
אצנית המרתון פאולה רדקליף, שנחשבה לאחת המועמדות לזכייה, פרשה מהמרוץ בקילומטר ה-36 עקב פציעה.
גם הטניסאי טים הנמן, שדורג רביעי מבין המשתתפים, אכזב כשהודח כבר בסיבוב הראשון, בידי הצ'כי יירי נובאק.
ספורטאים בריטים זכו במדליות גם בבדמינטון, קפיצה למים, קרב חמש מודרני, קשתות ורכיבה על סוסים.
הוועד האולימפי הבריטי שם לעצמו למטרה לשפר את הישגי המשלחת באולימפיאדת בייג'ינג (2008), לקראת שובם של המשחקים לבריטניה ב-2012. התוצאה הייתה הטובה ביותר מזה 100 שנה.
311 הספורטאים הבריטים זכו ב-47 מדליות, מהן 19 מדליות זהב, והם דורגו במקום הרביעי בטבלת המדליות, אחרי המארחת סין, ארצות הברית ורוסיה.
ההישג היה טוב בהרבה מהיעד שהציב UK Sport, הגוף האחראי על פיתוח ענפי הספורט בממלכה - 35 מדליות, ובין 10 ל-12 מדליות זהב.
הענפים הבולטים בבייג'ינג היו רכיבה על אופניים (14 מדליות מהן 8 מדליות זהב), שיט (6 מדליות, מהן 4 מדליות זהב), חתירה ושחייה (בשניהם 6 מדליות, מהן 2 מדליות זהב).
הספורטאי הבריטי המעוטר ביותר בבייג'ינג היה רוכב האופניים כריס הוי.
הוי זכה ב-3 מדליות זהב, בתחרויות הספרינט והקיירין, ובתחרות הקבוצתית.
השחיינית רבקה אדלינגטון זכתה בשתי מדליות זהב, במשחים ל-400 ול-800 מטרים בסגנון חופשי, באחרון קבעה שיא עולם חדש (8:18.08 דק').
רוכבת אופניים נוספת, רבקה רומרו, האישה הראשונה שייצגה את בריטניה בשני ענפי ספורט שונים במשחקים האולימפיים, זכתה במדליית זהב במרוץ מרדף ל-3 ק"מ שהצטרפה למדליית הכסף בענף החתירה בה זכתה באולימפיאדת אתונה.
השייט בן איינסלי זכה במדליית זהב שלישית ברציפות וחותר הקיאק טים ברבנטס זכה במדליית זהב במקצה ל-1,000 מטרים ובמקצה ל-500 מטרים.
ספורטאים בולטים נוספים היו השחיין דייוויד דייוויס, שעשה הסבה לשחייה במים פתוחים, וזכה במדליית כסף במרתון ל-10 ק"מ, והמתעמל לואיס סמית', שזכה במדליית ארד בתרגיל על סוס הסמוכות, והיה למתעמל הבריטי הראשון שזוכה במדליה אולימפית מאז 1928.
ענפים נוספים בהם זכו ספורטאים בריטים במדליות כללו אגרוף, טאקוונדו, קרב חמש מודרני ורכיבה על סוסים.
בשנת 2012 שבו המשחקים האולימפיים ללונדון בפעם השלישית.
הארגון הממשלתי לפיתוח הספורט בבריטניה, UK Sport, הציב יעד של 48 מדליות (אחת יותר מאשר בבייג'ינג) ב-12 ענפים שונים, ומקום רביעי בטבלת המדליות.
הישגי המשלחת, שנהנתה מעידוד מסיבי של הקהל, היו גבוהים בהרבה - 65 מדליות (מהן 29 מדליות זהב), ב-17 ענפים שונים, ומקום שלישי בטבלת המדליות.
היה זה ההישג הגבוה ביותר של המשלחת הבריטית מאז אירחה לונדון את המשחקים ב-1908.
גם במשחקים אלה היו מרוצי האופניים הענף המצליח ביותר, עם 12 מדליות, מהן 8 מדליות זהב (מתוך 18 אפשריות).
כריס הוי ניצח הן בקיירין והן עם הנבחרת הבריטית באופני מסלול, שגם קבעה שיא עולם חדש, 42.600 שניות.
בכך, הגיע הוי למאזן של 6 מדליות זהב אולימפיות, יותר מכל ספורטאי בריטי אחר בהיסטוריה (החותר סטיב רדגרייב החזיק בשיא הקודם, 5 מדליות זהב).
בראדלי ויגינס, שחמישה ימים לפני תחילת המשחקים היה לבריטי הראשון בהיסטוריה שמנצח בטור דה פראנס, ניצח גם במירוץ אופני כביש נגד השעון, והגיע למספר כולל של שבע מדליות אולימפיות.
ג'ייסון קני, הספורטאי הבריטי בעל מספר המדליות הרב ביותר, התחרה לצדו של הוי באופני מסלול, זכה גם במדליית זהב במירוץ הספרינט.
ויקטוריה פנדלטון זכתה במדליית הזהב בקיירין ובמדליית כסף בספרינט.
בספרינט הזוגות קבעה פנדלטון, יחד עם ג'סיקה ורניש, שיא עולם חדש בשלב המוקדמות (32.526 שניות), אך הן הודחו ברבע הגמר בידי הצמד האוקראיני.
נבחרות הגברים והנשים במירוץ מרדף זכו שתיהן במדליות זהב.
הגברים שברו פעמיים את שיא העולם במהלך התחרויות, והעמידו אותו על 3:51.659 דקות ואילו הנשים שברו את שיא העולם בכל פעם שעלו על המסלול, ובמירוץ הגמר העמידו אותו על 3:14.051 דקות.
לורה טרוט, שהייתה חברה בנבחרת הנשים, זכתה גם במדליית זהב באומניום, ואד קלנסי, שהיה חבר בנבחרת הגברים, זכה במדליית ארד בתחרות המקבילה.
שני רוכבים נוספים שזכו במדליות בלונדון היו ליזי ארמיטסטד (מדליית כסף במירוץ אופני כביש) וכריסטופר פרום (מדליית ארד במירוץ נגד השעון).
ענף נוסף בו זכו הבריטים להצלחה רבה הוא החתירה, עם 9 מדליות, מהן 4 מדליות זהב.
שלושה זוגות נשים בריטיות זכו במדליות זהב: אנה ווטקינס וקתרין גריינג'רס, הלן גלובר והת'ר סטנינג וקתרין קופלנד וסופי הוסקינג.
לגריינג'רס הייתה זו מדליה אולימפית רביעית ברציפות, אך ראשונה מזהב.
הישגים נוספים לנשים כללו מקום חמישי לשמינייה ומקום שישי לרביעייה.
בתחרויות הגברים זכו רביעיית החותרים ללא הגאי במדליית זהב, ורביעיית החותרים ללא הגאי בסירה קלה במדליית כסף.
מארק האנטר וזאק פרצ'ייס, שזכו בזהב בבייג'ינג, זכו אף הם במדליית כסף, ואילו ויל סאטץ' וג'ורג' נאש זכו במדליית ארד.
במקצה היחידים, זכה אלן קמפבל במדליית ארד.
שני צוותים נוספים, זוג ורביעייה, סיימו במקום החמישי.
האתלטים הבריטים זכו בשש מדליות.
האתלט הבולט במשלחת היה מו פארח, שניצח הן בריצת 5000 מטר והן בריצת 10000 מטר.
פארח, יליד סומליה, היה הבריטי הראשון בהיסטוריה שמנצח במרוצים אלו.
ג'סיקה אניס זכתה אף היא במדליית זהב, בקרב שבע, וגרג רתרפורד זכה במדליית הזהב בקפיצה לרוחק.
כריסטין אוהורוגו זכתה במדליית כסף בריצת 400 מטר ורובי גרבארז זכה במדליית ארד בקפיצה לגובה.
באגרוף זכו הבריטים בחמש מדליות.
ניקולה אדמס הייתה למתאגרפת הראשונה בהיסטוריה שזוכה במדליית זהב אולימפית, לאחר שתחרויות האגרוף לנשים נכללו לראשונה בתוכנית האולימפית.
לוק קמפבל ואנתוני ג'ושוע זכו אף הם במדליות זהב, פרד אוואנס זכה במדליית כסף ואנתוני אוגוגו זכה במדליית ארד.
ברכיבה רשמו הבריטים מאזן דומה.
בתחרות הרכיבה האומנותית זכתה שרלוט דוז'ארדן במדליית הזהב, ולורה בכטולסהיימר במדליית הארד.
השתיים היו שותפות גם לזכייה הקבוצתית במדליית הזהב.
במדליית זהב נוספת זכתה הנבחרת הבריטית בתחרות הקפיצות, ובתחרות הכללית זכו הבריטים במדליית הכסף.
בין השותפים לזכייה זו הייתה גם זארה פיליפס, בתה של הנסיכה אן, שגם סיימה במקום השמיני בתחרות היחידים.
בתחרות הסלאלום בקאנו לזוגות זכו צמדים בריטים בשני המקומות הראשונים: טימותי ביילי ואטיין סקוט בזהב, ודייוויד פלורנס וריצ'רד האונסלו בכסף.
חותר הקיאק אד מק'קיוור זכה במדליית זהב במקצה ל-200 מטר וליאם הית' וג'ו סקופילד זכו במדליית ארד במקצה הזוגות לאותו המרחק.
בשיט זכו הבריטים בחמש מדליות, אך רק אחד מהם, בן איינסלי, זכה במדליית זהב.
לאיינסלי, שהתחרה בדגם פין, הייתה זו מדליית זהב רביעית אולימפית ברציפות (וחמישית בסך הכל), והוא זכה בכבוד לשאת את הדגל הבריטי בטקס הנעילה של המשחקים.
ניק דמפסי זכה במדליית כסף בדגם ניל פרייד RS:X, וכך גם שני צוותי ה-470 וצוות הסטאר.
צוות ה-49er ואליסון יאנג בלייזר רדיאל סיימו במקום החמישי ופול גודיסון בלייזר וביירוני שו ב-RS:X סיימו במקום השביעי.
הטניסאי אנדי מארי היה לטניסאי הבריטי הראשון מאז 1908 שזוכה במדליית הזהב בטורניר היחידים.
מארי גבר בחצי הגמר על המדורג שני בעולם נובאק ג'וקוביץ' ובמשחק הגמר ניצח את המדורג ראשון רוג'ר פדרר.
מיד לאחר ניצחונו השתתף מארי גם בגמר הזוגות המעורבים, עם לורה רובסון.
השניים הפסידו לצמד הבלארוסי ויקטוריה אזרנקה ומקס מירני, וזכו במדליית כסף.
בטאקוונדו זכתה ג'ייד ג'ונס במדליית זהב ולוטאלו מוחמד זכה במדליית ארד.
בטריאתלון זכה אליסטר בראונלי במדליית הזהב, ואחיו הצעיר ג'ונתן זכה במדליית הארד.
בתחרות הנשים סיימה הלן ג'נקינס במקום החמישי.
בקליעה, זכה פיטר וילסון במדליית זהב בירי בצלחות חרס כפולות.
לראשונה מזה 100 שנה, זכתה נבחרת המתעמלים הבריטית במדליה אולימפית, מדליית ארד.
בתחילה הוכרזו הבריטים כזוכים במדליית הכסף, אך ערעור שהגישו היפנים על הציון שקיבל קוהיי אוצ'ימורה התקבל, ובריטניה נדחקה למקום השלישי.
כמה מחברי הנבחרת העפילו לגמרי גם בתחרויות היחידים.
בסוס הסמוכות זכה לואיס סמית' במדליית כסף ומקס ויטלוק זכה במדליית ארד.
קריסטיאן תומאס סיים במקום השביעי בקרב-רב ובמקום השמיני בתרגיל הקפיצות.
בת' טווידל זכתה במדליית הארד בתרגיל על המקבילים המדורגים וסיימה במקום השישי עם נבחרת המתעמלות הבריטית.
הענף היחיד שבו לא עמדה המשלחת הבריטית ביעדים שהציב UK Sport היה השחייה.
בעוד שהיעד היה בין 5 ל-7 מדליות, זכו השחיינים הבריטים ב-3 מדליות בלבד.
מייקל ג'יימיסון זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה ורבקה אדלינגטון איבדה את תאריה במשחים ל-400 ול-800 מטר חופשי, ובשניהם זכתה במדליות ארד.
דניאל פוג התחרה הן במשחה ל-1500 מטר חופשי, בו סיים במקום השמיני, והן במרתון ל-10 ק"מ במים פתוחים, בו סיים במקום החמישי.
קרי-אן פיין התחרתה אף היא במשחה ל-10 ק"מ במים פתוחים, וסיימה במקום הרביעי.
שתי ג'ודאיות בריטיות זכו במדליות בלונדון, ג'מה גיבונס זכתה במדליית כסף וקרינה בראיינט זכתה במדליית ארד.
סמנתה מארי זכתה במדליית כסף בקרב חמש מודרני.
אחד הענפים שעוררו עניין רב בבריטניה היה הקפיצה למים, בזכות השתתפותו של הקופץ הצעיר טום דיילי, שנהנה מפופולריות רבה בממלכה.
דיילי זכה במדליית הארד בקפיצה מ-10 מטרים, וסיים במקום הרביעי בקפיצה הסינכרונית יחד עם בן זוגו פיטר ווטרפילד.
בקפיצה הסינכרונית מ-3 מטרים סיימו כריס מירס וניק רובינסון-בייקר במקום החמישי, ומירס גם סיים במקום התשיעי בקפיצות היחידים.
שרה בארו וטוניה קאוץ' סיימו במקום החמישי בקפיצה סינכרונית מ-10 מטרים, ואלישיה בלאג ורבקה גאלאנטרי סיימו במקום השביעי בקפיצה סינכרונית מ-3 מטרים.
נבחרת השחייה הצורנית סיימה במקום השישי, ונבחרת הסייפים ברומח רשמה הישג דומה.
בענפי הכדור הקבוצתיים, רק נבחרות ההוקי שדה קצרו הצלחות.
נבחרת הנשים זכתה במדליית הארד, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לארגנטינה וגברה על ניו זילנד במשחק על המקום השלישי.
נבחרת הגברים סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה לנבחרת הולנד בחצי הגמר ולנבחרת אוסטרליה במשחק על מדליית הארד.
נבחרת הנשים בכדורגל הודחה ברבע הגמר בידי נבחרת קנדה, ואילו נבחרות הכדוריד, הכדורסל (כולל נבחרת הנשים), הכדורמים והכדורעף כלל לא עברו את שלב הבתים.
השתתפותה של נבחרת הכדורגל במשחקים עוררה פולמוס רב בבריטניה.
לפי הכללים, בריטניה, כמדינה המארחת של המשחקים, זכאית לשלוח נבחרת למשחקים, ואולם אין לה נבחרת כזו, שכן לאומות הבית השונות במדינה, אנגליה, סקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד, נבחרות נפרדות.
סקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד התנגדו להקמת הנבחרת, מחשש שהדבר יפגע במעמדן העצמאי של ההתאחדויות שלהן.
השר הראשון של סקוטלנד, אלכס סאמנד, אף התבטא בעצמו נגד הרעיון.
לאחר שנשיא פיפ"א ספ בלאטר התחייב בפני ההתאחדויות כי מעמדן לא ייפגע אם תוקם נבחרת בריטית, הודיעו ההתאחדויות של סקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד כי אין להן התנגדות להקמת נבחרת בריטית שתהיה מורכבת משחקנים אנגלים בלבד.
עם זאת, חמישה שחקנים ולשים הביעו את נכונותם לשחק בנבחרת, והם שולבו בסגל.
השחקן הוולשי ראיין גיגס אף מונה לקפטן הנבחרת.
גם לאחר תחילת המשחקים האולימפיים נותרה השתתפות השחקנים הוולשים בנבחרת נותרה שנויה במחלוקת, ופולמוס חדש התעורר בבריטניה לאחר ששחקני הנבחרת הוולשים נמנעו מלשיר את המנונה של בריטניה בעת שנוגן בתחילת המשחקים, וזכו לגינויים על כך ברחבי הממלכה.
לקראת משחק הנבחרת מול אורוגוואי, שנערך באצטדיון המילניום בקארדיף בירת ויילס, עלה חשש שגם הקהל לא יכבד את ההמנון.
אף שלא שרו בעצמם את ההמנון, קראו שחקני הנבחרת הוולשים גיגס וקרייג בלאמי לקהל לכבד את ההמנון בעת שינוגן.
בסופו של דבר החששות התבדו, והקהל שר את ההמנון.
בסופו של דבר הודחה הנבחרת בשלב רבע הגמר בידי קוריאה הדרומית, בדרך אופיינית לנבחרת אנגליה - בעיטות הכרעה.
בניגוד למדינות אחרות שמגיעות לשיאן באולימפיאדה אותן הן מארחות, בריטניה הייתה למדינה הראשונה בהיסטוריה שהישגיה לא רק שלא ירדו באולימפיאדה שאחרי האירוח, אלא אף עלו במעט: מספר המדליות הכולל של הבריטים באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) היה 67, הגבוה ביותר מאז 1908, ו-27 מהן היו מדליות זהב.
בנוסף, עברה בריטניה את סין בטבלת המדליות, ודורגה במקום השני אחרי ארצות הברית.
משמעות נוספת בהקשר זה היא שבריטניה הייתה למדינה היחידה בהיסטוריה, פרט לאזרבייג'ן, שהישגיה עלו בהתמדה במשך חמש אולימפיאדות רצופות.
הסיבה המרכזית להצלחת הספורטאים הבריטים, ש-20 שנה קודם לכן הסתפקו במדליית זהב אחת, נעוצה בהשקעות האדירות של ממשלת בריטניה ושל הלוטו הבריטי בספורט האולימפי, בהיקף של 274 מיליון ליש"ט, באופן המתגמל ענפי ספורט שבהן נרשמות הצלחות.
UK Sport הציב לפני המשחקים רף של לפחות 47 מדליות כמדד להצלחה במשחקים, רף שהמשלחת הבריטית עמדה בו.
בענפי האופניים, ההתעמלות, הקפיצה למים והשחייה היו הישגי הבריטים אף גבוהים מהתחזיות האופטימיות ביותר של UK Sport.
הענפים היחידים שבהם לא עמדו הבריטים במדד ההצלחה היו חתירה וקרב חמש מודרני.
ענף האופניים המשיך להיות הענף המצליח ביותר עבור הבריטים, עם 12 מדליות, מהן 6 מדליות זהב.
ג'ייסון קני זכה בשלוש מדליות זהב.
הוא ניצח במרוץ הקיירין, שמר על תוארו במרוץ הספרינט, ושמר על התואר הבריטי במרוץ הספרינט הקבוצתי, יחד עם קאלום סקינר (שזכה במדליית הכסף במרוץ הספרינט ליחידים) ופיליפ הינדס.
בזכייתם קבעו שיא אולימפי חדש, 42.440 שניות.
בתחרויות המקבילות לנשים זכתה בקי ג'יימס במדליית הכסף וקייטי מרצ'נט זכתה במדליית הזהב.
ג'יימס זכתה במדליית כסף גם בקיירין.
ארוסתו של קני, לורה טרוט, שמרה אף היא על תוארה מלונדון וזכתה במדליית זהב שנייה ברציפות באומניום.
בנוסף, הייתה שותפה לשיא העולם שקבעה הנבחרת הבריטית במרוץ המרדף, 4:10.236 דקות.
גם נבחרת הגברים קבעה שיא עולם במרוץ המרדף, 3:50.265 דקות.
במרוץ האומניום לגברים זכה מרק קוונדיש במדליית כסף.
כריסטופר פרום זכה במדליית ארד שנייה ברציפות במרוץ אופני כביש נגד השעון, וליזי ארמיטסטד סיימה במקום החמישי.
הבריטים ציפו לזכות ב-3 עד 5 מדליות בהתעמלות, אך התעלו וזכו ב-7. מקס ויטלוק היה לבריטי הראשון בהיסטוריה שזוכה במדליית זהב אולימפית בהתעמלות, והוא עשה זאת הן בתרגיל הקרקע והן בסוס הסמוכות.
בנוסף, זכה במדליית ארד בקרב-רב.
לואיס סמית' זכה במדליית כסף שנייה ברציפות בסוס הסמוכות, נייל וילסון זכה במדליית ארד במתח וסיים במקום השמיני בקרב-רב וקריסטיאן תומאס סיים במקום השביעי בתרגיל הקרקע.
ארבעתם היו שותפים למקום הרביעי בו דורגה הנבחרת הבריטי בקרב-רב לנבחרות.
בתחרויות הנשים הפתיעה איימי טינקלר בת ה-16 כשזכתה במדליית הארד בתרגיל הקרקע.
בנוסף, סיימה במקום החמישי עם הנבחרת הבריטית בקרב-רב.
בתחרויות הטרמפולינה זכתה בריוני פייג' במדליית הכסף, וקתרין דריסקול סיימה במקום השישי.
באתלטיקה זכו הבריטים ב-7 מדליות, מהן שתי מדליות זהב.
מו פארח שמר על שני תואריו, הן בריצת 5000 מטר והן בריצת 10000 מטר.
בריצת 5000 מטר הוא היה לאתלט השני בהיסטוריה שרושם הישג כזה, אחרי לאסה וירן שניצח במרוצים במינכן ובמונטריאול.
ג'סיקה אניס-היל איבדה את תוארה בקרב שבע, אך זכתה במדליית כסף.
גרג רתרפורד איבד אף הוא את תוארו, בקפיצה לרוחק, וזכה במדליית ארד.
במדליות ארד נוספות זכו סופי היטשון ביידוי פטיש ונבחרות השליחות בריצת 100X4 מטר ובריצת 400X4 מטר.
בשחייה ציפו הבריטים לזכות ב-3 עד 5 מדליות, אך זכו ב-6. אדם פיטי זכה במדליית הזהב היחידה, במשחה ל-100 מטר חזה, עם שיא עולם חדש, 57.13 שניות.
פיטי היה חבר גם בנבחרת השליחים שזכתה במדליית הכסף במשחה ל-100X4 מטר מעורב.
שניים מהשחיינים במשחה שליחים זה זכו במדליית כסף גם במשחה ל-200X4 מטר חופשי, ג'יימס גאי ודנקן סקוט.
גאי העפיל גם לשני משחי גמר אישיים, וסיים במקום הרביעי במשחה ל-200 מטר חופשי ובמקום השישי במשחה ל-400 מטר חופשי.
סקוט העפיל אף הוא למשחה גמר, ב-100 מטר חופשי, וסיים במקום החמישי.
אצל הנשים בלטה ג'סמין קרלין, שזכתה בשתי מדליות כסף, במשחים ל-400 ול-800 מטר חופשי.
שחיינית נוספת, סיובאן-מארי או'קונור, זכתה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי, וכן הייתה שותפה למקום השביעי בו סיימה נבחרת השליחות ל-100X4 מטר מעורב.
החתירה היה אחד משני הענפים שבהם היו הישגי הבריטים נמוכים מהציפיות.
עם זאת, הישגי הבריטים היו עדיין גבוהים ביחס ליתר הנבחרות והן ביחס לענפים אחרים בהם התחרו ספורטאים בריטים - 5 מדליות, מהן 3 מדליות זהב.
הלן גלובר והת'ר סטנינג שמרו על תוארן במקצה הזוגות.
רביעיית החותרים שמרה אף היא על תוארה, ובמדליית הזהב השלישית זכתה שמיניית החותרים.
קתרין גריינג'ר בת ה-40 התחרתה הפעם עם ויקטוריה ת'ורנלי, והשתיים זכו במדליית כסף, שהייתה המדליה האולימפית החמישית של גריינג'ר.
במדליית הכסף השנייה זכתה שמיניית החותרות.
הקיאקיסט ליאם הית' זכה במדליית זהב במקצה ל-200 מטר, ויחד עם ג'ון סקופילד זכה במדליית כסף במקצה הזוגות לאותו המרחק.
ג'ו קלארק זכה במדליית זהב בסלאלום, וחותרי הקאנו דייוויד פלורנס וריצ'רד האונסלו זכו במדליית כסף בסלאלום.
לפלורנס הייתה זו מדליית כסף אולימפית שלישית ברציפות, ולהאונסלו מדליית כסף שנייה ברציפות.
הקיאקיסטית פיונה פני סיימה במקום השישי בסלאלום, ורביעיית הקיאקיסטיות סיימה במקום הרביעי במקצה ל-500 מטר.
השייטים הבריטים השתתפו בכל התחרויות, העפילו לכל עשרת שיוטי המדליות, ובשלושה מהם זכו לעמוד על הפודיום.
ג'יילס סקוט ניצח בדגם פין, סאסקיה קלארק והאנה מילס שיפרו את הישגן מלונדון וזכו אף הן במדליית זהב ב-470, וניק דמפסי שב וזכה במדליית כסף ב-RS:X, המדליה האולימפית השלישית שלו.
ברכיבה, שמרה שרלוט דוז'רדאן על תוארה בדרסאז', אך הנבחרת הבריטית איבדה את תוארה והסתפקה במדליית הכסף.
ניק סקלטון בן ה-58 זכה אף הוא במדליית זהב, בתחרות הקפיצות.
נבחרת האיוונטינג סיימה במקום החמישי.
באגרוף זכו הבריטים בשלוש מדליות.
ניקולה אדמס שמרה על תוארה, ג'ו ג'ויס זכה במדליית כסף וג'ושוע בואטסי במדליית ארד.
גם בטאקוונדו נרשם מאזן דומה.
ג'ייד ג'ונס שמרה על תוארה, לוטאלו מוחמד זכה במדליית כסף וביאנקה ווקדן זכתה במדליית ארד.
לוחם נוסף, מהאמה צ'ו, סיים במקום הרביעי.
אלוף אולימפי נוסף ששמר על תוארו היה הטריאתלט אליסטר בראונלי.
אחיו, ג'ונתן, שיפר את הישגו מלונדון וזכה במדליית הכסף.
בתחרויות הנשים זכתה ויקי הולנד במדליית הארד ונון סטנפורד סיימה במקום הרביעי.
צמד הקופצים למים ג'ק לו וכריס מירס זכו במדליית זהב בקפיצות הסינכרוניות מ-3 מטר, שהייתה מדליית הזהב האולימפית הראשונה של הבריטים בענף זה.
לו זכה גם במדליית כסף בתחרות הקפיצות ליחידים.
טום דיילי, שהגיע למשחקים כמועמד הבריטי המוביל לזכייה במדליה בענף רשם הופעה מוצלחת בשלב המוקדמות, בו סיים במקום הראשון, אך בשלב חצי הגמר נכשל בכמה קפיצות וסיים במקום ה-18 והאחרון.
בקפיצות הסינכרוניות מ-10 מטר זכה במדליית ארד, יחד עם דניאל גודפלו.
בתחרויות הנשים סיימו טוניה קאוץ' ולואיס טולסון במקום החמישי בקפיצות הסינכרוניות מעשרה מטרים, אלישיה בלאג ורבקה גלנטרי סיימו במקום השישי בקפיצות הסינכרוניות משלושה מטרים, וגרייס רייד סיימה במקום השמיני בקפיצות מ-3 מטרים.
הטניסאי אנדי מארי שמר על תוארו מלונדון, וזכה במדליית הזהב לאחר ניצחון על חואן מרטין דל פוטרו.
ג'והאנה קונטה הודחה בשלב רבע הגמר בידי אנגליקה קרבר.
בטורניר הגולף האולימפי הראשון מזה 112 שנים ניצח ג'סטין רוז.
בטורניר הנשים סיימה צ'ארלי האל במקום השביעי.
שני קלעים בריטים זכו במדליות ארד, אדוארד לינג בטראפ וסטיבן סקוט בדאבל טראפ.
טים ניל סיים במקום הרביעי בדאבל טראפ.
שחקני הבדמינטון מרכוס איליס וכריס לאנגרידג' זכו במדליית ארד, ובטורניר היחידים העפיל ראג'יב אוסף לשלב רבע הגמר.
הג'ודאית סאלי קונוויי זכתה במדליית ארד, ונטלי פאוול סיימה במקום השביעי.
נבחרת הנשים בהוקי שדה זכתה בתואר הראשון בתולדותיה, לאחר משחק הפכפך מול נבחרת הולנד שהסתיים בתוצאה 3-3 והוכרע רק בחבטות הכרעה.
בטורניר הרוגבי שביעיות, שהיה טורניר הרוגבי הראשון מזה 92 שנים, זכתה נבחרת בריטניה במדליית הכסף, לאחר שגברה בחצי הגמר 5–7 על נבחרת דרום אפריקה, והובסה 7–43 בידי נבחרת פיג'י במשחק הגמר.
נבחרת הנשים, שבדומה לנבחרת הגברים סיימה את שלב הבתים ללא הפסד, סיימה את הטורניר במקום הרביעי, לאחר הפסד 7–25 לניו זילנד בחצי הגמר, והפסד 10–33 לנבחרת קנדה במשחק על מדליית הארד.
בריטניה השתתפה גם בכל משחקי החורף שנערכו, מאז אולימפיאדת שאמוני (1924).
הישגיה במשחקים אלה נמוכים יחסית.
ולעיתים שבו הספורטאים הבריטים בידיים ריקות.
בין היתר בשל מיעוט יחסי של שלג באי הבריטי בהשוואה לקו הרוחב שלה, וחוסר של אתרי סקי איכותיים.
האולימפיאדה המוצלחת ביותר הייתה אולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) בה זכתה בריטניה בחמש מדליות מהן אחת זהב.
בכל אולימפיאדות החורף בהן השתתפה גם יחד, זכו הספורטאים הבריטים ב-31 מדליות, מהן 11 מדליות זהב, ובריטניה מדורגת במקום ה-19 בטבלת המדליות של כל הזמנים.
באולימפיאדת שאמוני זכתה נבחרת הקרלינג במדליית זהב, רביעיית גולשי המזחלות זכתה במדליית כסף, המחליקה האומנותית אתל מאקלט זכתה במדליית ארד, וכך גם נבחרת ההוקי קרח, שדורגה שלישית בבית הגמר, אחרי נבחרות קנדה וארצות הברית.
באולימפיאדת סנט מוריץ (1928) ירדו הישגי המשלחת למדליית ארד אחת, בה זכה גולש הסקלטון דייוויד קארנגי.
באולימפיאדת לייק פלאסיד (1932) ייצגו את בריטניה ארבע מחליקות אומנותיות, בהן ססיליה קולדג' בת ה-11. אף אחת מהן לא זכתה במדליה, וקולג' עצמה דורגה במקום השמיני.
באולימפיאדת גרמיש-פרטנקירכן (1936) זכתה נבחרת ההוקי קרח במדליית זהב, לאחר שהקדימה את נבחרות קנדה, ארצות הברית וצ'כוסלובקיה בבית הגמר.
ססיליה קולדג' בת ה-15 זכתה במדליית כסף בהחלקה אומנותית, ורביעיית גולשי המזחלות זכתה במדליית ארד.
באולימפיאדת סנט מוריץ (1948) זכו שני בריטים במדליות ארד, ג'נט אלטווג בהחלקה אומנותית וג'ון קראמונד בסקלטון.
באולימפיאדת אוסלו (1952) שיפרה אלטווג את הישגה, וזכתה במדליית הזהב.
בשתי אולימפיאדות החורף הבאות לא הצליח אף ספורטאי בריטי לזכות במדליה במשחקי החורף, והבאים לעשות זאת היו גולשי המזחלות רובין דיקסון וטוני נאש, שזכו במדליית זהב באולימפיאדת אינסברוק (1964).
הפעם הבאה בה עמד ספורטאי בריטי על הפודיום במשחקי החורף הייתה באולימפיאדת אינסברוק (1976), אז זכה ג'ון קארי במדליית זהב בהחלקה אומנותית.
באולימפיאדת לייק פלאסיד (1980) זכה מחליק אומנותי אחר במדליית הזהב, רובין קאזינס, ובאולימפיאדת סרייבו (1984) היו אלה כריסטופר דין וג'יין טורוויל, שזכו במדליית הזהב במקצה הזוגות.
באולימפיאדת קלגרי (1988) ייצג לראשונה את בריטניה בקפיצות סקי, הקופץ מייקל אדוארדס ("אדי העיט"), הוא סיים אחרון בשתי התחרויות אך זכה לאהדת הקהל והיה במוקד התעניינות התקשורת הבינלאומית.
לאחר עשור שחון, זכתה המשלחת הבריטית לאולימפיאדת לילהאמר (1994) בשתי מדליות ארד.
דין וטורוויל זכו במדליה האולימפית השנייה שלהם, וניקי גוץ' סיים במקום השלישי בהחלקה מהירה במסלול קצר, במקצה ל-500 מטר.
באולימפיאדת נאגנו (1998) זכתה רביעיית גולשי המזחלות במדליית ארד.
באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002) זכתה נבחרת הנשים בקרלינג במדליית הזהב הראשונה לזכות בריטניה מזה 22 שנים, שהייתה גם המדליה הראשונה בקרלינג מזה 82 שנים.
ספורטאית נוספת, אלכס קומבר, זכתה במדליית ארד בסקלטון.
באולימפיאדת טורינו (2006) זכתה גולשת סקלטון אחרת, שלי רודמן, במדליית כסף, ובאולימפיאדת ונקובר (2010) זכתה גולשת סקלטון שלישית, איימי ויליאמס, במדליית זהב.
אולימפיאדת סוצ'י (2014) הייתה המוצלחת ביותר עבור המשלחת הבריטית מזה 90 שנה.
גולשת הסקלטון ליזי יארנולד זכתה במדליית זהב, נבחרת הגברים בקרלינג זכתה במדליית כסף ונבחרת הנשים זכתה במדליית ארד.
במדליית ארד נוספת זכתה גולשת השלג ג'ני ג'ונס.
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) זכתה המשלחת בחמש מדליות מהן אחת מזהב.
גולשת הסקלטון ליזי יארנולד הגנה על תוארה בסקלטון, גולשת הסקלטון לורה דילס זכתה בארד וכך גם הגולש דום פרסונס.
בילי מורגן זכה במדליית ארד בתחרות הביג איר בגלישת שלג ואיזבל אטקין במדליית ארד בתחרות סקי בסגנון חופשי.
בריטניה היא דמות נשית המהווה האנשה של בריטניה הגדולה.
בריטניה מתוארת כלוחמת האוחזת קלשון ומגן.
כמו מקרים נוספים של האנשת מדינות בעולם המערבי, יוצגה המדינה על ידי דמות נשית הנראית כאלת החכמה או המלחמה ובעלת שם כשם הרומאי לשטח המדינה.
במקרה של בריטניה השם נלקח מהפרובינקיה הרומית בריטניה אשר שכנה על רובו של האי הבריטי.
השם הרומאי לפרובינקיה זו נלקח מהמונח "Pretannia" הנגזר משמם של הפרטנים - תושבי האיים על פי אמונתם של היוונים.
בריטניה זכתה למעמד של אלה בדתם של הרומאים ובזמנים המודרניים היא הפכה להאנשה של בריטניה (הממלכה המאוחדת), והופיעה בין היתר על שטרי כסף של בנק אנגליה ובצדם האחורי של מטבעות בריטיים ישנים דוגמת הפני מימי המלכה ויקטוריה.
בריטני ריס היא אתלטית אמריקאית.
היא אלופה אולימפית (לונדון 2012), אלופת העולם, 4 פעמים אלופת העולם והראשונה בהיסטוריה שזכתה שלוש פעמים ברציפות (ברלין 2009, טגו 2011, מוסקבה 2013 ו-לונדון 2017) ו-3 פעמים אלופת העולם באולם (דוחה 2010, איסטנבול 2012 ופורטלנד 2016) בקפיצה לרוחק.
ריס נולדה באינגלווד שבקליפורניה ובגיל שלוש עברה לגולף-פורט שבמיסיסיפי.
היא למדה בקולג' הקהילתי גולף קוסט ואחר כך באוניברסיטת מיסיסיפי.
ריס היא עוזרת מאמן אתלטיקה קלה במכללה מקומית בסן דייגו מאז 2013.
בשנים 2007 ו-2008 זכתה ריס באליפות המכללות של ארצות הברית (NCAA) בקפיצה לרוחק.
במסגרת המבחנים האמריקאים למשחקים האולימפיים שנערכו ביוג'ין, אורגון ביולי 2008 קבעה ריס שיא אישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.95 מטר.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה ריס במקום החמישי בתוצאה של 6.76 מטר.
בשלב המוקדמות היא קבעה את התוצאה הטובה ביותר במוקדמות 6.87 מטר.
בתחרות שנערכה בבלם, ברזיל במאי 2009 קבעה ריס שיא אישי של 7.06 מטר, תוצאה שדירגה אותה במקום השלישי בכל הזמנים בארצות הברית אחרי ג'קי ג'וינר קרסי ומריון ג'ונס.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 זכתה ריס במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאת השנה בעולם של 7.10 מטר, לפני טטיאנה לבדייבה מרוסיה (6.97 מטר) וקארין מיי מליס מטורקיה (6.80 מטר).
באליפות העולם באולם שנערכה בדוחה, קטר בשנת 2010 זכתה ריס במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.70 מטר, לפני נידה גומז מפורטוגל (6.67 מטר) וקילה קוסטה מברזיל (6.63 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכתה ריס במדליית זהב פעם שנייה ברציפות בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.82 מטר, לפני אולגה קוחרנקו מרוסיה (6.77 מטר) ואינטה רדביצ'ה מלטביה (6.76 מטר).
באליפות העולם באולם שנערכה באיסטנבול, טורקיה בשנת 2012 זכתה ריס במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא אישי ובשיא אליפות חדש של 7.23 מטר, לפני בת ארצה ג'ני דלוץ' (6.98 מטר) ושארה פרוקטור מבריטניה (6.89 מטר) והגנה על תוארה.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה ריס במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.12 מטר, לפני אלנה סוקולובה מרוסיה (7.07 מטר) וג'ני דלוץ' (6.89 מטר).
באליפות העולם שנערכה במוסקבה שברוסיה באוגוסט 2013 זכתה ריס במדליית זהב בקפיצה לרוחק, בפעם השלישית ברציפות בתוצאה של 7.01 מטר, בקפיצה השנייה, לפני בלסינג אוקגבארה מניגריה (6.99 מטר) ואיוונה שפאנוביץ' מסרביה (6.82 מטר).
באליפות העולם באולם שנערכה בפורטלנד אורגון במרץ 2016 זכתה ריס במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.22 מטר, בפעם השלישית בקריירה שלה, לפני איוונה שפאנוביץ' (7.07 מטר) ולוריין יוגן מבריטניה (6.93 מטר).
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) שנערכו ביוג'ין, אורגון ביולי אותה שנה היא שיפרה את שיאה האישי בקפיצה לרוחק והעמידה אותו על תוצאה של-7.31 מטר, תוצאת השנה בעולם והתוצאה התשיעית בטיבה בכל הזמנים.
במשחקים עצמם, היא זכתה במדליית כסף בתוצאה של 7.15 מטר, אחרי בת ארצה טיאנה ברטולטה (7.17 מטר) ולפני איוונה שפאנוביץ' (7.08 מטר).
ביוני 2017 קבעה ריס בקפיצה לרוחק את תוצאת השנה - 7.13 מטר.
באליפות העולם שנערכה בלונדון באוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בקפיצה לרוחק, בפעם השרביעית בתוצאה של 7.02 מטר, לפני דריה קלישינה מרוסיה (7.00 מטר) וטיאנה ברטולטה (6.97 מטר).
בריטני אן סנואו היא שחקנית וזמרת אמריקאית.
ידועה בעיקר מתפקידיה בסדרות "אור מנחה", "חלום אמריקאי" ובסרטים "ג'ון טאקר מה זה גמור", "היירספריי", "ליל הבכורה" ומסרטי "פיץ' פרפקט".
סנואו נולדה וגדלה בטמפה, פלורידה, לג'ון סנואו, מנהל ולסינתיה.
לסנואו אח למחצה, ג'ון ג'וניור, ואחות למחצה, היילי.
סנואו החלה לדגמן בגיל 3 כשהופיעה בפרסומות לחנות כלבו, והחלה לשחק כמה שנים לאחר מכן.
בין השנים 1998–2002, סנואו שיחקה באופרת הסבון "אור מנחה" בתור נערה מתבגרת בשם סוזן "דייזי" למאיי.
בנוסף, גילמה את דמותה של מג פריור בסדרה "חלום אמריקאי", למשך 3 עונות מ-2002 עד 2005. בשנת 2004 שיחקה בתפקיד קטן במותחן הפוליטי "המועמד ממנצ'וריה" של הבמאי ג'ונתן דמי, בכיכובם של מריל סטריפ דנזל וושינגטון.
בשנת 2005, שיחקה תלמידת תיכון נאו-נאצית בשם אריאל אלדרמן, בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "ניפ/טאק", והופיעה בסרט "גבר מי שמטפלת" לצד וין דיזל.
בשנת 2006 הופיעה בסרט הנעורים "ג'ון טאקר מה זה גמור" ודיבבה דמות במשחק הווידאו "Kingdom Hearts II" ואת דמותה של שיזוקו צוקישימה בסרט "לחישת הלב" מבית סטודיו ג'יבלי.
כמו כן גילמה בחורה צעירה הסובלת מהפרעה דו-קוטבית בפרק האחרון של עונתה השביעית של הסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד".
באותה שנה הופיעה בקליפ של הלהקה "דה אקדמי איז..." לשירם "The Phrase That Pays", שיצא ביולי.
ב-2007 כיכבה בסרט "היירספריי" - הפקה מחודשת של מחזמר שהוצג בברודוויי, שבו שיחקה את אמבר וון טאסל, נערה רעה ונרקיסיסטית.
בסרט היא גם שרה כמה שירים, כגון שיר הסולו "The New Girl In Town", שלא מופיע במחזמר.
בשנת 2008 כיכבה בסרט האימה "ליל הבכורה".
בשנת 2009 השתתפה בקליפ לשיר "It's Alright, It's OK" של הזמרת אשלי טיסדייל.
ב-11 בינואר 2011 החלה לגלם את דמותה של ג'נה בדרמה המשפטית "החוק של הארייט".
באותה שנה שיחקה לצד אוואן רוס במותחן "96 דקות".
בשנת 2012 לוהקה לקומדיית המצבים "בן וקייט" כלילה, מושא אהבתו של טומי.
באותה שנה גילמה את דמותה של זמרת הא-קפלה קלואי בקומדיה המוזיקלית "פיץ' פרפקט", לצד אנה קנדריק.
בשנת 2015 הופיעה בסרט ההמשך "פיץ' פרפקט 2".
באותה שנה שיחקה בעונה השנייה של מיני-סדרת הדרמה "מעגל שלם" בתפקיד קייטי פררה.
בשנת 2017 שיחקה בסרט השלישי בסדרה "פיץ' פרפקט 3".
באוקטובר 2024, סנואו לוהקה למיני-סדרה "החיה שבתוכי" של נטפליקס.
סנואו נוהגת לדבר בפתיחות על הפרעות האכילה שלה וכתוצאה מכך הייתה לאחת ממקימות התנועה "Love is Louder", בשיתוף עם קרן JED, שנועדה לתמוך בכל אדם החש כי הוא מקופח, חסר תקווה או בודד.
אלפי אנשים, קמפוסים וקהילות לקחו חלק בפעילויותיה של התנועה, באירועיה ובחוגיה השונים למען טיפול בבעיות כמו בריונות, דימוי גוף, אפליה ודיכאון.
בשנת 2015 הוכרה על ידי מינהל שירותי בריאות הנפש והשימוש בסמים, כשקיבלה אות הוקרה מיוחדת ופרס על מאמציה לקידום נושאים הנוגעים לבריאות הנפש.
בנובמבר 2012, לאחר היכרות ארוכת שנים, החלה לצאת עם השחקן טיילר הקלין, אולם השניים נפרדו.
ב-19 בפברואר 2019 הודיעה סנואו על אירוסיה עם המתווך טיילר סטנלנד.
ב-23 בינואר 2023 השניים התגרשו לאחר שנתיים של נישואים..