tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחר כך כיהנה כסגנית נשיא לענייני מדיניות ציבורית באגף הדרום-מזרחי של הארגון הורות מתוכננת.
בשנת 2011 היא נבחרה כסגניתו של ראש המפלגה הדמוקרטית בג'ורג'יה.
ב-2013 הייתה יושבת ראש המפלגה בפועל, בעקבות התפטרותו של מייק ברלון.
ויליאמס תמכה בשתי התמודדויותיו של ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית ב-2008 וב-2012, והייתה חברה ב"קרן הניצחון של אובמה" במהלך 2012. בשנת בחירות זו הוכרה ויליאמס כאחת ממגייסי-כספים המובילות של מטה הבחירות של אובמה, וגייסה למעלה מחמישים אלף דולר אמריקני עבור מסע הבחירות שלו.
בשנת 2017 נבחרה ויליאמס לסנאט של מדינת ג'ורג'יה, בבחירות מיוחדות לאחר התפטרותו של וינסנט פורט שהתמודד לראשות עיריית אטלנטה.
ב-13 בדצמבר 2018 נמנתה בין 15 מפגינים שנעצרו על ידי המשטרה בקפיטול מדינת ג'ורג'יה במהלך מחאה נגד הטיפול בבחירות לתפקיד מושל ג'ורג'יה ב-2018. האישומים נגדה ונגד יתר המפגינים בוטלו ביוני 2019. בינואר 2019 ויליאמס נבחרה לעמוד בראשות המפלגה הדמוקרטית בג'ורג'יה.
היא הפכה לאישה השחורה הראשונה, האישה השלישית בכלל והאפרו-אמריקאית השנייה לשבת בראשות המפלגה במדינה.
בכל מערכות הבחירות לנשיאות מ-2008 ועד הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 הייתה נציגה לכינוס הוועדה הדמוקרטית הלאומית.
ב-20 ביולי 2020, לאחר מותו של ג'ון לואיס, נבחרה ויליאמס להחליפו כמועמדת המפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז הקונגרס החמישי של ג'ורג'יה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בבחירות הכלליות היא ניצחה את אנג'לה סטנטון-קינג, מועמדת המפלגה הרפובליקנית.
למרות זאת, בספטמבר אותה שנה נקבעו בחירות ביניים על ידי המושל בריאן קמפ כדי למלא את שארית תקופת כהונתו ה-17 של לואיס.
ויליאמס בחרה שלא להתמודד בבחירות מיוחדות אלה, אלא להתמקד בתפקידה כיו"ר המפלגה הדמוקרטית בג'ורג'יה.
ניקלס קרל בוסון נט-או-דאג (בשוודית: Niklas Carl Bosson Natt och Dag; נולד ב־3 באוקטובר 1979) הוא סופר שוודי, הכותב בעיקר ספרות בלשית היסטורית.
ניקלס הוא בן למשפחת נט-או-דאג (מילולית: "יום ולילה"), משפחת אצולה שוודית עתיקת יומין, ששורשיה הולכים עד לשנת 1281 ומאז 1631 התבססה כמשפחה רבת אמצעים והיה לה אף שלט אצולה.
מאוקטובר 2006 עד אוקטובר 2008 עבד כעורך הראשי של מגזין סליץ (Slitz).
ספרו הראשון היה הרומן הספרותי ההיסטורי "1793".
הוא ידוע כמנגן בנוסף לגיטרה גם על נבל ניקל (כלי מיתר עם מקשים), מפוחית, מנדולינה ושאקוחאצ'י (חליל יפני).
הוא גר בסטוקהולם עם אשתו ושני בניו.
בשנת 2020 הוענק לו פרס אזרח כבוד מטעם עיריית סטוקהולם.
ניקיל אלכסנדר-ווקר הוא כדורסלן קנדי, המשחק בקבוצת אטלנטה הוקס מליגת ה-NBA, בעמדת הקלע.
בן דודו של הכדורסלן שיי גילג'ס-אלכסנדר.
אלכסנדר-ווקר נולד בטורונטו, קנדה, ובנערותו עבר ללמוד בצ'טנוגה שבטנסי, לצד בן דודו שיי גילג'ס-אלכסנדר.
בשנת 2017 החל ללמוד באוניברסיטת וירג'יניה טק, ובשתי עונותיו בקבוצת הכדורסל שלה רשם ממוצעים של 13.5 נקודות, 4.0 ריבאונדים ו-2.7 אסיסטים למשחק.
בדראפט ה-NBA 2019 נבחר אלכסנדר-ווקר בבחירה ה-17, על ידי ברוקלין נטס, ומיד הועבר בטרייד לניו אורלינס פליקנס.
לאחר עונת רוקי מאכזבת, בה קלע 5.7 נקודות למשחק בלבד, הציג שיפור בעונתו השנייה ותרם 11.0 נקודות, 3.1 ריבאונדים ו-2.2 אסיסטים בממוצע למשחק עבור הפליקנס.
ב-8 בפברואר 2022 הועבר בטרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס.
ב-10 בפברואר 2022 הועבר בטרייד ליוטה ג'אז.
אלכסנדר-ווקר שיחק בכל המשחקים בעונה הסדיררה של עונת 2023/2024 ושל עונת 2024/2025. ב-26 במאי 2025 רשם שיא קריירה במשחק פלייאוף של 23 נקודות בהפסד לאוקלהומה סיטי ת'אנדר במשחק מספר 4 בגמר המערב.
ב-6 ביולי 2025 חתם על חוזה באטלנטה הוקס.
ניקלאס פילקרוג הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת החלוץ במילאן מהסרייה א', בהשאלה מווסטהאם יונייטד ובנבחרת גרמניה.
ורדר ברמן והשאלה לגרויטר פירט
ב-24 במרץ 2012 כבש את שער הבכורה שלו בבונדסליגה מול אאוגסבורג במשחק שהסתיים בתוצאה 1–1. בינואר נפצע בברך ימין ונעדר עד סוף העונה.
ב-24 באוגוסט 2013 עבר בהשאלה לגרויטר פירט מהבונדסליגה השנייה.
ב-2 בנובמבר 2013 הוא כבש ארבעה שערים, כולל שלושער תוך 12 דקות במחצית הראשונה, במהלך ניצחון החוץ של גרויטר פירט 2–6 על ארצגבירגה אווה.
ואת העונה סיים עם שישה שערים ב-21 הופעות, כשחלק גדול מהעונה הוא מפספס בעקבות פציעה בברך ימין.
בתום העונה לא שב פילקרוג לורדר ברמן, אלא עבר לנירנברג, שירדה לבונדסליגה השנייה.
את הופעת הבכורה שלו עבור נירנברג הוא ערך ב-3 באוגוסט 2014 במשחק נגד ארצגבירגה אווה.
את שער הבכורה שלו עבור נירנברג בבונדסליגה השנייה הוא כבש בנובמבר 2014 בהפסד 1–2 לס.ו.
במרץ 2015 נגרם לו נזק לסחוס בברך שמאל שהותיר אותו מחוץ למגרשים לשארית העונה, ובסך הכל כבש בעונת הבכורה שלו בנירנברג שלושה שערים ב-24 הופעות בליגה.
בעונתו השנייה במועדון, בעונת 2015/2016, חל שיפור ביכולתו והוא כבש 14 שערים ב-30 הופעות בליגה.
ביולי 2016 עבר פילקרוג להנובר 96 מעיר הולדתו הנובר.
בעונתו הראשונה עלה בעיקר כמחליף, ואת שער הבכורה עבור הנובר כבש רק במסגרת המחזור ה-13 נגד ארצגבירגה אווה.
במהלך העונה הנובר החליפה מאמן ולאחר שהמאמן החדש אנדרה ברייטנריטר נכנס לתפקיד, הוא הכניס את פילקרוג באופן קבוע להרכב הפותח.
בסך הכל, בעונתו הראשונה בהנובר הוא כבש חמישה שערים ב-24 הופעות בליגה, ועזר לקבוצה להעפיל לבונדסליגה.
בעונת 2017/18 היה מלך השערים של הנובר עם 14 שערים ב-30 הופעות ועורר עניין אצל קבוצות ברחבי הבונדסליגה, אך לבסוף הוא נשאר בהנובר לעונה נוספת.
במהלך עונת 2018/2019 רשם 13 הופעות ליגה וכבש פעמיים, לפני שאובחן עם נזק לסחוס בברך ימין ונאלץ לעבור ניתוח שהשבית אותו עד מחזור המשחקים ה-33. הוא חזר לשחק רק במשחק האחרון של העונה.
באפריל 2019, הוכרז כי פילקרוג יחזור למועדון בו גדל ורדר ברמן לקראת עונת 2019/20. לאחר שהבקיע פעמיים בארבעת המשחקים הראשונים של העונה, בספטמבר 2019 הוא נפצע במהלך אימון והתברר שהוא סובל מקרע ברצועה הצולבת וקרע במיניסקוס לרוחב בברך שמאל.
בתחילת יוני 2020 חזר לאימוני הקבוצה.
העונה, שהופסקה למשך מספר שבועות עקב מגפת הקורונה, הייתה עדיין בעיצומה בשלב זה.
ב-13 ביוני 2020 שב לפעילות ואף כבש שער בניצחון 1–5 של ברמן על פאדרבורן 07 במסגרת המחזור ה-31. בסך הכל סיים את העונה עם ארבעה שערים בשמונה הופעות בליגה.
עונת 2020/21 הייתה עונה בינונית עבור פילקרוג, כשכבש שישה שערים ב-19 הופעות, אך ורדר ברמן נאבקה בתחתית הליגה ואף ירדה לבונדסליגה השנייה בסיום העונה לאחר 40 עונות רצופות בבונדסליגה.
בנוסף במהלך העונה לאחר משחק גביע נגד ר.ב.
לייפציג שנערך ב-30 באפריל 2021, נבחר פילקרוג לבדיקת סמים, ולמרות שנתבקש על ידי הרופא, הוא לא הלך לחדר הבדיקה מיד לאחר המשחק, אלא תחילה לחדר ההלבשה של הקבוצה והתייצב לביקורת הסמים רק כעבור מספר דקות.
בית המשפט לספורט של ההתאחדות הגרמנית לכדורגל קבע שהתנהגות זו היא הפרה של התקנות למניעת סמים בספורט, והטיל קנסות בסך 10,000 אירו על פילקרוג ו-8,000 אירו על ורדר ברמן.
בעונת 2021/2022 בליגה השנייה הוא כבש 19 שערים ב-33 הופעות, וסייע לורדר ברמן לשוב לבונדסליגה לאחר היעדרות של שנה אחת.
בעונת החזרה לבונדסליגה כבש 16 שערים ב-28 הופעות וסיים כמלך השערים של הבונדסליגה, בצוותא עם כריסטופר אנקונקו מר.ב.
ב-31 באוגוסט 2023 חתם על חוזה לשלוש שנים בבורוסיה דורטמונד.
וכבר יום לאחר מכן ב-1 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בתיקו 2–2 מול פ.צ.
ב-19 בספטמבר 2023 כשהוא בן 30 ערך את הופעת הבכורה שלו באירופה, כשנכנס כמחליף בהפסד 0–2 לפריז סן-ז'רמן במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות.
ב-29 בספטמבר הבקיע פילקרוג את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 3–1 על הופנהיים במסגרת הליגה.
ב-7 בנובמבר הוא הבקיע את שער הבכורה שלו באירופה בניצחון 0–2 על ניוקאסל יונייטד.
את עונת הבכורה שלו בדורטמונד סיים עם 15 שערים ב-43 הופעות בכל המסגרות, בעונה בה הגיעה דורטמונד עד לגמר ליגת האלופות.
ב-5 באוגוסט 2024 חתם על חוזה לארבע שנים בווסטהאם יונייטד.
תמורתו קיבלה בורוסיה דורטמונד 27 מיליון אירו.
ב-17 באוגוסט ערך פילקרוג את הבכורה שלו בווסטהאם בהפסד 1–2 לאסטון וילה בליגה.
ב-8 בספטמבר נפצע פילקרוג ונעדר מהמגרשים כשלושה חודשים.
ב-12 בדצמבר כבש פילקרוג את שער הבכורה שלו עבור ווסטהאם בניצחון 3–1 על לסטר סיטי.
ב-11 בינואר 2025 נפצע פילקרוג פעם נוספת ונעדר מהמגרשים לכשלושה חודשים נוספים, הוא שב למגרשים באפריל למחזורים האחרונים של העונה.
ובסך הכל סיים את עונת הבכורה שלו בווסטהאם עם 3 שערים ב-20 הופעות בכל המסגרות.
ב-2 בינואר 2026 הושאל פילקרוג למילאן מהסרייה א' עד לתום העונה.
באותו היום ערך את הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–0 על קליארי.
ב-18 בינואר כבש פילקרוג את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–0 על לצ'ה.
ב-10 בנובמבר 2022 פורסם כי פילקרוג נכלל בסגל נבחרת גרמניה לטורניר מונדיאל 2022, זאת מבלי שערך הופעות במדי הנבחרת עד למועד קבלת הזימון.
את משחק הבכורה שלו בנבחרת הוא ערך ב-16 בנובמבר 2022 במשחק ידידות מול נבחרת עומאן שערכה הנבחרת הגרמנית כהכנה למונדיאל.
פילקרוג עלה כמחליף וכבש את שער הבכורה שלו בנבחרת כבר במשחקו הראשון, שער שהיה היחיד במשחק והביא לגרמניה את הניצחון.
במונדיאל הוא שיחק בכל שלושת המשחקים של גרמניה בשלב הבתים וכבש שני שערים, אך גרמניה כשלה ולא העפילה לשמינית הגמר.
הוא נכלל בסגל נבחרת גרמניה גם ליורו 2024.
שחקן החודש בבונדסליגה: ספטמבר 2022, אוקטובר 2022
ניקיצה ולנטיץ' (בקרואטית: Nikica Valentić; 24 בנובמבר 1950 – 3 במאי 2023) היה יזם, עורך דין ופוליטיקאי קרואטי שכיהן כראש ממשלת קרואטיה החמישי בשנים 1993–1995. הוא האדם הצעיר ביותר שכיהן בתפקיד זה, לאחר שנכנס לתפקידו בגיל 42, והוא ראש ממשלת קרואטיה הראשון שנולד לאחר מלחמת העולם השנייה.
ולנטיץ', שנולד בגוספיץ' , הרפובליקה הסוציאליסטית של קרואטיה, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, סיים את לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטת זאגרב.
לפני שנכנס לפוליטיקה הוא היה פקיד בכיר בחברת INA, חברת הנפט הקרואטית.
ב-4 באפריל 1993, כחבר ב, הוא מונה על ידי נשיא קרואטיה פרניו טוג'מן לתפקיד ראש הממשלה.
הוא כיהן בתפקיד זה עד 4 בנובמבר 1995.
כמה חודשים לאחר כניסתו לתפקיד הורידה ממשלתו את ערכו של הדינר הקרואטי, עצר את האינפלציה והביא יציבות כלכלית לקרואטיה בפעם הראשונה לאחר תחילת מלחמות יוגוסלביה.
ביוני 1994 הוחלף הדינר הקרואטי בקונה.
בשנת 1995, במהלך כהונתו, ניהלו הצבא והמשטרה הקרואטים את מבצע סערה שהוביל בסופו של דבר לסיום המלחמה בקרואטיה ובבוסניה והרצגובינה השכנה.
לאחר תום כהונתו כראש ממשלה כיהן כחבר הפרלמנט הקרואטי עד 2003.
ניקלאס הדל הוא כדורגלן אוסטרי המשחק בעמדת השוער בקבוצת ראפיד וינה מהבונדסליגה האוסטרית ובנבחרת אוסטריה.
הדל גדל במחלקת הנוער של ראפיד וינה.
בשנת 2018 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, ובשנת 2021 החל לשחק בקבוצה הראשונה של המועדון במסגרת הבונדסליגה האוסטרית.
ב-16 בנובמבר 2022 ערך הדל את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוסטריה, בניצחון 0–1 על נבחרת אנדורה במשחק ידידות.
ניקישה פרייס היא אתלטית ג'מייקנית.
סגנית אלופת העולם (בודפשט 2023, טוקיו 2025) בריצת שליחות 4x400 מטר.
שיאנית ג'מייקה ובעלת תוצאת השנה בעולם (2024) בריצת 400 מטר.
פרייס למדה בקולג' מערב איווה ולאחר מכן באוניברסיטת ארקנסו.
באליפות ג'מייקה שנערכה ביולי 2023 היא זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 50.21 שניות, לפני ג'נייב ראסל (50.76 שניות) וקנדיס מקלאוד (51.01 שניות).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט 2023 היא זכתה במדליית כסף בריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם קנדיס מקלאוד, ג'נייב ראסל וסטייסיאן ויליאמס בתוצאה של 3:20.88 דקות, אחרי הולנד (3:20.72 דקות) ולפני הממלכה המאוחדת (3:21.04 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום 15 בריצת 400 מטר בתוצאה של 51.24 שניות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 50.38 שניות ועלתה מהמקום החמישי.
בתחרות שנערכה בגיינסוויל, פלורידה ב-1 במאי 2024 היא קבעה בריצת 400 מטר שיא אישי חדש של 49.32 שניות.
חודש לאחר מכן, באליפות המכללות שנערכה ביוג'ין, אורגון ב-8 ביוני היא זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא מכללות חדש ובשיא לאומי חדש של 48.89 שניות.
חודש וחצי לאחר מכן, במסגרת ליגת היהלום שנערכה בלונדון ב-20 ביולי 2024 זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא לאומי חדש ובתוצאת השנה בעולם של 48.57 שניות, לפני נטליה קצ'מרק פולין שקבע שיא לאומי חדש של 48.90 שניות ולייקה קלאפר מהולנד שקבעה שיא אישי חדש של 49.58 שניות.
רפובליקת ניקרגואה (בספרדית: República de Nicaragua, , רֶפּוּבְּלִיקָה דֶה נִיקְרָגְוָה) ובקיצור ניקרגואה (בספרדית: Nicaragua) היא רפובליקה במרכז אמריקה.
ניקרגואה גובלת בהונדורס בצפון, בקוסטה ריקה בדרום, בים הקריבי במזרח ובאוקיינוס השקט במערב.
שם המדינה הוא שילוב של המילה ניקראו (Nicarao – שמו של מנהיג השבט הגדול ביותר שחי במקום כאשר הספרדים הגיעו), והמילה הספרדית אגואה (Agua) שפירושה מים (עקב הימצאותם של שני אגמים גדולים במערב המדינה).
לא ידוע הרבה על ההיסטוריה של ניקרגואה עד התקופה הספרדית.
יש עדויות ליישובים שהתקיימו במשך מאות שנים ברחבי המדינה, בעיקר בשפלה שבמערב המדינה וכן לחופי האגמים.
מעריכים כי בשטח המהווה היום את ניקרגואה ישבו, ערב הכיבוש הספרדי, קצת למעלה ממיליון נפש, במספר יישובים שונים.
בשנת 1502 הגיעו הכוחות הספרדיים בפיקודו של כריסטופר קולומבוס והשתלטו על המדינה.
כפי שנהגו בשאר אמריקה בזזו הספרדים את אוצרות המקום, הפכו את התושבים לעבדים והרגו בהם.
מאות אלפים מתושבי המקום מתו ממחלות שהביאו איתם הספרדים ושלא היו ידועות בניקרגואה קודם, ולכן לא פיתחו התושבים חיסון טבעי כנגדן.
בשנת 1855 התחוללה בניקרגואה מלחמת אזרחים.
שכיר חרב אמריקאי בשם ויליאם ווקר ניצל את המצב, כבש באמצעות כמה מאות אנשים את הבירה גרנדה והשתלט על המדינה.
כמפקד העליון של הצבא, שלט ווקר בניקרגואה דרך נשיא הבובה פטריסיו ריבאס ולאחר מכן הפך לנשיא ניקרגואה בשנים 1856–1857. ב-20 במאי 1856 הכיר נשיא ארצות הברית פרנקלין פירס בשלטונו של ווקר, על אף אי-חוקיותו הברורה של הכיבוש.
אך כשליט ניקרגואה, ביטל ווקר את המנדט שניתן לואנדרבילט, בטענה שהחברה הפרה את ההסכם, והעניק את הזכויות על מסי הנתיב לחברה מתחרה בבעלות קורנליוס גאריסון וצ'ארלס מורגן, שהציעו לווקר סכום כסף גדול ותמיכה במאבקו הצבאי בתמורה לזכויות על הנתיב.
הקואליציה המרכז-אמריקנית הייתה חזקה מצבאו של ווקר, וב-1 במאי 1857 נכנע ווקר לצ'ארלס הנרי דייוויס, ממפקדי הצי האמריקני, ונלקח בחזרה לארצות הברית.
בשנת 1893, הגיע לעמדת כח הגנרל חוסה סנטוס סלייה (Zelaya), אשר בחסות שלטונו הדיקטטורי השיק רפורמות ליברליות למען מודרניות וקידמה.
סלייה עודד השקעות של משקיעים חיצוניים, ביניהם ארצות הברית, הגדיל את הייצוא, פיתח תשתית לייצוא, כגון דרכים, מסילות ברזל ונמלים.
בתום העשור הראשון לרפורמות שלטו משקיעים אמריקניים במגזרי הקפה, הבננות, הזהב והעץ של ניקרגואה.
כאשר החלה ארצות הברית לבחון אפשרות לכריית תעלה שתחבר בין האוקיינוס האטלנטי לזה השקט דרך ניקרגואה, מיהר סלייה להזמין את צרפת ויפן להציע הצעות משלהן, על מנת להגביר את כוח המיקוח שלו מול ארצות הברית.
לאור גילוי עצמאות זה החליטה ממשלת ארצות הברית כי בכך פגעה ניקרגואה באינטרסים הלאומיים שלה, ובשנת 1909 שלחה 400 נחתים שסייעו בהדחתו של סלייה.
כיבושה של ניקרגואה על ידי ארצות הברית נמשך עד לשנת 1933. במרוצת שנים אלו פיתחה ארצות הברית את "המשמר הלאומי" ככוח מזוין שיוסיף ויגן על האינטרסים שלה לאחר שכוחותיה ייסוגו מאדמת ניקרגואה.
עם נסיגת כוחות ארצות הברית בשנת 1933 התגלה מפקד המשמר הלאומי, אנסטסיו סומוסה גרסיה () כעריץ צבאי.
כוונותיו של סומוסה הפכו גלויות לעין ביום ה-21 בפברואר 1934, עת חייליו אסרו את אוגוסטו ססאר סנדינו (Sandino), גיבור המאבק הלאומי כנגד הכיבוש האמריקאי, ורצחו אותו.
סנדינו נאסר מחוץ לארמון הנשיאות, שם נפגש עם חואן סקאסה (Sacasa), הנשיא הנבחר, על מנת להסדיר את דרכי שיתוף הפעולה ביניהם.
סקאסה עצמו ערב לביטחונו של סנדינו, אולם לא היה בכך די.
בשנים שלאחר מכן המשיך סומוסה להמרות בגלוי את הוראותיו של סקאסה.
סומוסה נבחר לנשיאות בשנת 1936, והקפיד להשאיר את המשמר הלאומי תחת פיקודו הישיר.
במשך עשרים שנות שלטונו, אשר הסתיימו עם רציחתו בשנת 1956, ניצל סומוסה את הנשיאות לצרכיו האישיים והמשפחתיים, תוך דיכוי יסודי של גילויי אי שביעות רצון.
רבים רואים בשלטונו של סומוסה את המשטר האכזרי והאנוכי ביותר באמריקה הלטינית באותה התקופה.
במהלך שנות מלחמת העולם השנייה תמך סומוסה בבעלות הברית ובתמורה זכה להקלות במגבלות הסחר שהוטלו על ניקרגואה בשנים שקדמו למלחמה.
עיתוי מתן ההקלות וצרכי המדינות הלוחמות הביאו לשגשוג כלכלי בניקרגואה, אשר ייצאה כותנה, זהב ועץ.
בשנת 1942 זכתה ניקרגואה בציוד צבאי מתקדם בשווי של למעלה מ-800,000 דולר במסגרת חוק השאל-החכר מארצות הברית.
ציוד זה והאימון לו זכו הכוחות המזוינים של ניקרגואה היו גורם משמעותי לשימור הדיקטטורה של סומוסה בשנים שלאחר סיום המלחמה.
סומוסה שלט בארצו עד להרצחו בידי מתנקש בשנת 1956, ואחרי מותו תפס את כס הנשיאות בנו, לואיס סומוסה דביילה (Somoza Debayle).
כאשר בריאותו של לואיס סומוסה החלה להדרדר בשנת 1967, החליפו אחיו הצעיר ממנו, אנסטסיו סומוסה דביילה.
חודשיים לאחר מכן נפטר לואיס סומוסה, ואחיו נותר האחרון לשושלת סומוסה בניקרגואה.
חיילי המשמר הלאומי בזזו את חבילות הסיוע הבינלאומי שזרמו למדינה ואנסטסיו סומוסה החרים עשרות מיליוני דולרים מכספי הסיוע לעצמו.
רעידת האדמה ואופן טיפול המשטר בה הביאו למחאה גלויה וקריאות לסיום הדיקטטורה.
על אף מחאה זו הכריז סומוסה על עצמו כמנצח בבחירות לנשיאות בשנת 1974, אולם הפעם התעוררה האופוזיציה במחאה שטרם נראתה כמותה בניקרגואה.
בתמורה לשחרורם דרשו החוטפים כופר בסך מיליון דולר; שחרור של 14 מחבריהם שהיו כלואים בידי המשטר; מעבר חופשי לאסירים המשוחררים ולחטופים להוואנה, קובה.
משבר החטופים העלה את קרנה של "החזית" והביא אותה לראות בדרך הטרור כאמצעי לגיטימי למאבק בדיקטטורה, אולם גם גררה גל דיכוי אלים מצד המשטר שחש מושפל.
האליטה לא הייתה יכולה להתעלם מהרצח של אחד מבני המשפחות העתיקות והמכובדות בניקרגואה, כפי שיכלו להעלים עין משנות הדיכוי את האוכלוסייה הכפרית והאינדיאנית, ורבים הבינו כי אם איש כצ'מורו אינו בטוח בפני המשטר – חייו של איש אינם בטוחים.
קובה הקומוניסטית הפכה לבעלת בריתה הקרובה.
לשמרנים המודאגים מבית הצטרפה ארצות הברית: הנשיא רונלד רייגן פעל נגד הסנדיניסטים, כדי למנוע מברית המועצות הקמת ראש גשר קומוניסטי במרכז אמריקה.
להגשמת מטרה זו עזרה ארצות הברית לממן את לוחמי הגרילה הקונטראס שהורכבו מתומכי השלטון לשעבר ומשכירי חרב שלחמו כנגד הממשלה הסנדיניסטית.
לוחמי הגרילה מומנו במשותף על ידי ארצות הברית וישראל (פרשת איראן-קונטראס).
מלחמת האזרחים גבתה קורבנות רבים משני הצדדים.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 1986, הצליחו הסנדיניסטים להדוף את צבא מתנגדי השלטון.
כלכלת המדינה הייתה בכי רע, ובשנת 1988 הגיעה האינפלציה לכדי 14,000%, מה שפגע בעיקר במעמד הפועלים.
סופת הוריקן פגעה בניקרגואה והקשתה על מאמצי ההתאוששות, וכך גם עלויות המלחמה שניהלה ניקרגואה מזה כמחצית העשור.
האמברגו האמריקאי הקשה גם הוא על היחלצות מהמצב.
הממשלה המרקסיסטית התייחסה בנאיביות מסוימת לשאלה האתנית במדינה, בצפותה כי האינדיאנים ייטמעו לתוך החברה הסוציאליסטית, כפי שקבעה הדוקטרינה האירופוצנטרית.
אולם מאמצי המודרניזציה הכפויים של הממשלה כלפי בני המיסקיטו (Miskito) הביאו להגירה של כ-15,000 מבניהם להונדורס הסמוכה, ורבים מהם הצטרפו לכוחות שלחמו כנגד המשטר.
בבחירות שהתקיימו בשנת 1990 הפסידה החזית, ומועמדת האופוזיציה, וויולטה צ'מורו (אלמנתו של פדרו חואקין צ'מורו) זכתה ב-54% מהקולות.
המדינה נכנסה לשנות התשעים בניסיון לייצב שיטת משטר דמוקרטית ולהביא לסיום את הסכסוך הפנימי האלים בתוכה.
בבחירות שהתקיימו בשנת 2007, דניאל אורטגה חזר לשלטון.
במהלך 2017, התרחשו הפגנות נרחבות ואלימות נגד ממשלתו של הנשיא דניאל אורטגה, כתוצאה מהפגנות אלו, נהרגו כ-300 אנשים וכ-500 אנשים נכלאו.
כ-60,000 אזרחים נמלטו מהמדינה בחשש מצעדי השלטונות.
אף על פי שרק כשמינית משטח המדינה הן קרקעות הניתנות לעיבוד, עיקר כלכלתה של ניקרגואה מבוססת על החקלאות (כ-60% מהיצוא), בעיקר חקלאות עתירת עבודה, על תעשיות עתירות עבודה, מעט תיירות, מכרות ודיג.
שיעור האבטלה גבוה ומחוץ לעונה החקלאית מגיע לכמעט מחצית מכוח העבודה האזרחי.
בדומה למדינות אחרות במרכז אמריקה, כלכלת ניקרגואה התבססה בעיקר על ייצוא של מוצרים חקלאיים, בעיקר קפה.
כיום עיקר הגידולים בניקרגואה הם קפה, סוכר, טבק, בננות, חזירים, בשר עוף ובשר בקר.
חלק ניכר מהגידולים החקלאיים מושתת על מורשת הקולוניאליזם, כאשר המגמה הייתה לייצא מוצרי בסיס בתמורה לסחורות מוגמרות.
תוצאה של שליטת ארצות הברית (ישירה ועקיפה) על המדינה היא העובדה שרוב חברות הכרייה וכמחצית מהחברות התעשייתיות נמצאות בידי תאגידים זרים וחברות שמרכזן מחוץ למדינה.
אי-הסכמה על חוקיות ההלאמות של המשטר הסנדיניסטי (בעיקר הלאמת אדמות משפחת סומוסה והקרובים לה) והמחלוקת על הלאמת רכוש אחר שמשפחת סומוסה נטלה לעצמה במהלך שנות שלטונה, גורמים לכך שחברות זרות נמנעות מהשקעה מחשש לאי-יציבות כלכלית ופוליטית.
מקור הכנסה משמעותי נוסף הוא העברות חד-צדדיות שמבצעים אזרחי ויוצאי המדינה החיים מחוץ לה, הן כמהגרי עבודה והן כאלו שעזבו אותה לצמיתות.
ניקרגואה היא הגדולה שבמדינות מרכז אמריקה.
ניקרגואה מחולקת לשלושה אזורים גאוגרפיים נבדלים – השפלה הפאסיפית, ההרים בצפון-מרכז והשפלה האטלנטית או הקאריבית.
השפלה הפאסיפית, השוכנת בחלק המערבי של המדינה בסמוך לאוקיינוס השקט, היא מישור צר, פורה וחם, שפזורים בו הרי געש אחדים.
יותר ממחצית אוכלוסיית המדינה מתגוררת באזור זה, שבו שוכנת הבירה מנגואה והערים גרנדה ולאון.
האפר הגעשי תורם לפוריות הרבה של הקרקע בשפלה הפאסיפית.
שני האגמים הגדולים ביותר במרכז אמריקה שוכנים בחלקה המזרחי של השפלה הפאסיפית – אגם מנגואה, הקטן יותר, במרכז ואגם ניקרגואה, הגדול ביותר באמריקה המרכזית, בדרום.
בצפון-מרכז המדינה, במרחק מה משני האוקיינוסים, שוכן אזור הררי (הגובה המרבי – 2,438 מטרים) שאקלימו חם פחות, ומכוסה בחלקו ביערות עננים (יערות הגדלים ברום גבוה באקלים טרופי או סובטרופי).
אזור זה תורם כרבע מהתוצרת החקלאית של המדינה, ובפרט גידולי הקפה.
במזרח משתרעת השפלה האטלנטית, המכונה גם השפלה הקריבית או "חוף מיסקיטו" – Costa de Mosquitos, אזור מישורי רחב ומיושב בדלילות, שחלקו הסמוך לחוף הוא ביצה, וחלקו הפנימי יותר מכוסה ברובו ביערות גשם עבותים.
אדמת אזור זה ברובה אינה פורייה.
הטמפרטורה משתנה רק במעט במשך השנה, וההבדלים בין אזורים שונים הם בעיקר תוצאה של גובה שונה מעל פני הים.
בחלקים שגובהם מעל פני הים נמוך מ-750 מטרים, עומדת הטמפרטורה על 30–33 מעלות צלזיוס ביום ו-21–24 מעלות בלילה לאורך כל השנה.
ברום גבוה יותר, 750 עד 1,600 מטרים, שמאפיין את אזור ההרים בצפון-מרכז, הטמפרטורה נמוכה בכ-5 מעלות מהטמפרטורה במישור.
בפסגות הגבוהות ביותר, שגובהן מעל 1,600 מטרים, היא עומדת על 22–24 מעלות ביום ו-15 בלילה.
כמות המשקעים גבוהה בכל המדינה, אך היא משתנה מאזור לאזור.
השפלה הפאסיפית זוכה לכמות המשקעים הגבוהה ביותר בכל מרכז אמריקה – 2,500 עד 6,500 מ"מ של גשם מדי שנה.
מערבה לרכס ההרים המרכזי כמות המשקעים היא 1,000 עד 1,500 מ"מ מדי שנה.
העונה הגשומה היא בין החודשים מאי לאוקטובר.
מערב ניקרגואה שוכנת במקום מפגשם של שני לוחות טקטוניים ולכן מתרחשות בה רעידות אדמה והתפרצויות געשיות.
חלק מהרי הגעש בשפלה הפאסיפית פעילים ומתפרצים לעיתים, ב-2007 התפרץ הר קונספסיון (Concepción) ולפני כן התפרצו סן קריסטובל (San Cristóbal) ב-2005, טליקה (Telica) ב-2004 ומאסאיה (Masaya) ב-2003. אך הנזקים הגדולים במאה ה-20 לא נגרמו מהתפרצויות געשיות אלא מרעידות אדמה והוריקנים.
ב-1998, ההוריקן מיטש (Mitch) לא נכנס אל תוך המדינה אבל תוצאותיו הורגשו בחומרה רבה.
גשמים עזים במיוחד גרמו להצפות, צלע הר הגעש קסיטה (Casita) גלשה כמפולת בוץ וולקני וכיסתה שטח של כ-16 קמ"ר.
כשני מיליון מתושבי המדינה הושפעו ישירות מההוריקן, חלקם הגדול נותר ללא קורת גג אחרי שההוריקן הרס או גרם לנזקים בקרוב ל-50,000 בתים.
קרוב ל-10,000 נפש נספו כתוצאה מההוריקן והנזקים שגרם.
ניקרגואה מועדת גם למפולות קרקע, כתוצאה מכריתת יערות.
כריתת יערות נרחבת, בעיקר בשפלה הפאסיפית, יצרה בעיה של שחיקת קרקעות.
קיימת גם בעיה של זיהום מים, ובפרט מזוהמים מימיו של אגם מנגואה.
נכון לשנת 2021 אוכלוסיית ניקרגואה מנתה 6,850,540 נפש.
היא המדינה השלישית בגודל אוכלוסייתה במרכז אמריקה אחרי גואטמלה והונדורס.
צפיפות האוכלוסין בניקרגואה היא 51 נפש לקילומטר רבוע.
עיקר האוכלוסייה (54 אחוזים על-פי סקר מ-2005) מתרכזת בשפלה הפאסיפית, מזה כ-1.26 מיליון תושבים בסביבות הבירה מנגואה.
באזור הצפון-מרכז מתגוררים עוד כמעט שליש מן האוכלוסייה, ובאזור האטלנטי 14 אחוזים בלבד.
צפיפות האוכלוסין באזור זה היא כרבע מן הצפיפות בכלל המדינה.
מאות אלפים של בני ניקרגואה חיים מחוץ לארצם.
מהם שהיגרו עקב המצב הכלכלי הקשה וקשיי התעסוקה, אחרים היגרו בתקופת מלחמת האזרחים וחוסר היציבות הפוליטית.
ארצות היעד העיקריות להגירה הן קוסטה ריקה והונדורס השכנות וארצות הברית.
הקבוצה האתנית הגדולה ביותר היא המסטיסוס, תושבים ממוצא מעורב, אירופי ואמריקאי ילידי (אינדיאני).
כ-69 אחוזים מן התושבים משתייכים לקבוצה זו.
כ-17 אחוזים הם ממוצא אירופי, ברובם צאצאים ליוצאי ספרד, איטליה, צרפת וגרמניה.
(גרמנים רבים היגרו למדינה במהלך המאה ה-19, ובאזורים מסוימים, בעיקר בצפון-מרכז, קיימים ריכוזים של צאצאי הגירה זו).
כ-9 אחוזים, בעיקר באזור האטלנטי, הם ממוצא אפריקאי, או תערובת של צאצאי אפריקאים ואירופים או אמריקאים ילידים (בהם גם בני קבוצה קטנה של בני גריפונה), וכ-5 אחוזים הם ממוצא אמריקאי ילידי.
הקבוצה הגדולה מביניהם היא בני מיסקיטו.
כן יש מיעוטים קטנים של יהודים, תושבים ממוצא מזרח-תיכוני ותושבים שמוצאם ממזרח אסיה, בפרט סין.
שיעורם של צאצאי האירופים היה גבוה יותר לפני מהפכת 1979.
השפה המדוברת בניקרגואה היא ספרדית בדיאלקט מרכז-אמריקני.
97.4 אחוזים מן האוכלוסייה דוברים ספרדית, והיתר (במיוחד בחוף הקריבי) דוברים את שפת מיסקיטו, אנגלית או שפות ילידיות אחרות.
הדת הדומיננטית בניקרגואה היא הנצרות הקתולית – אמונה שבה החזיקו 55 אחוזים מן התושבים על-פי המפקד של 2010. 27.2 אחוזים השתייכו לנצרות האוונגליסטית, זרם שמספר מאמיניו מצוי בעלייה חדה בכל מרכז אמריקה.
כ-14.7 אחוזים היו חסרי דת.
שאר האוכלוסייה (4.1 אחוזים בסך הכל) השתייכו לכנסייה המוראבית (זרם פרוטסטנטי; חסידיו בניקרגואה הם ברובם ממוצא גרמני), לכת עדי יהוה או לדתות אחרות.
בעבר היו הקתולים רוב גדול בהרבה.
שיעורם על-פי מפקד מ-1995 היה 72.9 אחוזים מן הציבור, ואילו האוונגליסטים מנו באותו מפקד כ-15.1 אחוזים וחסרי הדת – כ-8.5 אחוזים.
ב-1963 מנו הקתולים 96 אחוזים מהאוכלוסייה.
היסטוריית הקהילה היהודית בניקרגואה מתחילה במאה ה-19, כאשר סוחרים יהודים בודדים, מצרפת וספרד, החלו להתיישב במדינה.
בשנת 1911 נרשמה לידת ילד יהודי ראשון במדינה.
עם הזמן, הגיעו עולים נוספים ממזרח אירופה ומאמריקה הלטינית, ובשנת 1929 הוקימה קהילה יהודית קטנה אך מגוונת.
בשיא פריחתה, באמצע המאה ה-20, מנתה הקהילה כמה מאות יהודים, והתקיימו בה מוסדות יהודיים, כולל בית כנסת שהוקם ב-1972, ובית קברות, שהושחת על ידי ונדליסטים בסוף 2023.
עם זאת, בעקבות המהפכה הסנדיניסטית בסוף שנות ה-70 והמצב הפוליטי והכלכלי הרעוע במדינה, רבים מחברי הקהילה עזבו למדינות אחרות, ובעיקר לארצות הברית, ישראל וקוסטה ריקה.
עד תחילת המאה ה-21 נותרו בניקרגואה רק משפחות יהודיות בודדות, והחיים הקהילתיים כמעט ונעלמו.
בסביבות 2013 הוקם בעיירת החוף סן חואן דל סור, המשמשת כעיירת נופש, בית חב"ד, על ידי הרב דוד עטר., שבנה במקום גם מקווה טהרה, במקום פועלת גם מסעדה כשרה.
בשנת 2017 הוכפל מספר היהודים במדינה, עם גיורם של 114 תושבים במקום, בסיוע ארגון "כולנו".
האוכלוסייה צעירה יחסית – 37.5 אחוזים הם בני 14 ומטה ורק 4.3 אחוזים הם בני 65 או יותר.
רוב קטן (כ-56 אחוזים) מן האוכלוסייה הם עירוניים.
הערים הגדולות מרוכזות באזור הפסיפי, שבו שיעור האוכלוסייה העירונית עומד על כ-72 אחוזים.
שיעור האוכלוסייה העירונית עלה בהתמדה לאורך המאה ה-20.
ניקרגואה היא רפובליקה מאוחדת המחולקת ל-15 "מחלקות" (departamentos), מחוזות בעלי אוטונומיה מבחינה מנהלתית, המחולקים מבחינה שלטונית בין שני גופים שלטוניים.
עד לקבלתן כאוטונומיות ב-1985 היו נחשבות למחוז אחד מבין מחוזות המדינה – מחוז זליה.
המחוזות והישויות האוטונומיות מחולקים ל-153 רשויות מוניציפליות.
התרבות של ניקרגואה היא שילוב ייחודי של מסורות אירופאיות וילידיות.
החוף הפסיפי מאופיין בתרבות תוססת הדומה למדינות אמריקה הלטינית האחרות.
מצד שני, החוף הקריבי משקף את ההיסטוריה הקולוניאלית הבריטית שלו, כאשר אנגלית ושפות ילידיות מדוברות זו לצד זו, בנוסף לספרדית.
הקהילות הילידיות באזור זה שמרו על זהותן הנפרדת, בניגוד לאוכלוסיית החוף הפסיפי.
המוזיקה של ניקרגואה היא שילוב עשיר של השפעות מקומיות, ספרדיות ובין-לאומיות.
כלי נגינה כמו המרימבה וריקודים כמו "פאלו דה מאיו" ("Palo de Mayo") הם חלק בלתי נפרד מהנוף התרבותי.
הריקודים הכפריים מדגישים תנועות ירך, בעוד שהריקודים העירוניים שואבים בעיקר מהתרבויות האמריקאית והדומיניקנית.
בצ'אטה הוא ריקוד פופולרי במדינה, כאשר גם הטנגו צובר תאוצה בשנים האחרונות.
המטבח הניקרגואי משלב אלמנטים ספרדיים ומהתקופה הפרה-קולומביאנית.
אבני היסוד כוללים תירס, אורז ושעועית.
המאכל הלאומי, "גאיו פִּינְטוֹ" ("Gallo Pinto"), הוא תערובת של אורז ושעועית אדומה.
תוצרת מקומית כגון פירות וירקות תופסת גם היא מקום בולט.
מאכלי רחוב כוללים "טחדס" ("Tajadas") ו"קסייו" ("Quesillo"), בעוד שמנות מסורתיות לפעמים משלבות מרכיבים לא שגרתיים כמו שרקנים, טפירים, איגואנות, ביצי צב, ארמדילים ונחשים.
עם זאת, לאחרונה מתקיימים מאמצי שימור אשר שואפים למנוע את צריכתם עקב סיכוני הכחדה.
הספרות הניקרגואית מושרשת עמוק במיתוסים פרה-קולומביאניים ובמסורות עתיקות שבעל פה, ונושאת את השפעת הקולוניאליזם הספרדי.
דמויות מפורסמות כמו רובן דריו, המוכר כ"אבי המודרניזם", עיצבו את הזירה הספרותית של המדינה.
יצירה בולטת היא "אל גואגואנסה"/"מצ'ו רטון" ("El Güegüense"/"Macho Ratón"), דרמה סאטירית פוסט-קולוניאלית שאונסק"ו הכיר בחשיבותה בשנת 2005.
ניקרגואה עשתה צעד משמעותי בחינוך במהלך שנות ה-80. קמפיין לאומי לאוריינות בשנת 1980, בהובלת מורים מתנדבים, הפחית באופן דרסטי את שיעור האנאלפביתיות במדינה מ-50.3% ל-12.9% בתוך פרק זמן של חמישה חודשים.
הישג יוצא דופן זה זכה להכרה עולמית ולפרס יוקרתי של אונסק"ו עבור ממשלת הסנדיניסטים, שהובילה את היוזמה.
שיעור הבערות (אנאלפביתיות) באוכלוסייה מעל גיל 15 מוערך ב-22 אחוזים (2005) – לעומת 42.5 אחוזים במפקד מ-1971. באוכלוסייה הכפרית הבעיה חמורה יותר, ושיעור הבערות מגיע ל-36.9 אחוזים.
ניקרגואה היא חלק מארגון המדינות האיברו-אמריקניות, שיתוף פעולה של מדינות איברו-אמריקניות בתחומים חינוכיים, מדעיים ותרבותיים.
ספורט הוא היבט משמעותי בתרבות הניקרגואית, כאשר בייסבול, שהוצג במאה ה-19, הוא הפופולרי ביותר.
שחקני בייסבול מפורסמים בליגת ה-MLB מניקרגואה כוללים את דניס מרטינז.
אגרוף, עם אלופי עולם כמו אלכסיס ארגוייו, הוא ענף הספורט השני המועדף ביותר.
בשנים האחרונות גם כדורגל זוכה לפופולריות גוברת ובשנת 2011 הוקם האצטדיון הלאומי.
נבחרת הכדורסל של המדינה זכתה במדליית כסף במשחקי מרכז אמריקה 2017. המדינה משתתפת גם בתחרויות כדורעף חופים בין-לאומיות.
אוסקר ניקנור דוארטה פרוטוס (בספרדית: Óscar Nicanor Duarte Frutos, נולד ב-11 באוקטובר 1956) הוא פוליטיקאי מפרגוואי שכיהן כנשיא המדינה בין אפריל 2003 לאפריל 2008, אז הוחלף על ידי פרננדו לוגו.
קודם לכן, בתחילת שנות ה-90, כיהן כשר החינוך.
כיום הוא סנאטור לכל החיים בסנאט של פרגוואי.
דוארטה השתייך למפלגת קולורדו, ולפני כניסתו לחיים הפוליטיים עבד כעיתונאי.
ניקנור זאבאלטה (בספרדית: Nicanor Zabaleta; 7 בינואר 1907 – 31 במרץ 1993) היה נבלאי ספרדי, מהנבלאים הידועים במאה ה-20.
ניקנור זאבאלטה נולד וגדל בסן סבסטיאן באזור הבסקי של ספרד, בצפונה, סמוך לגבול עם צרפת.
כשהיה בן שבע וחצי לקח אותו אביו לחנות עתיקות ושם מצא נבל ישן, בעל דוושה יחידה.
כיון שגילה עניין בכלי, קנה לו אביו את הנבל והוא התחיל ללמוד אצל הנבלאית ויסנטה טורמו דה קלבו, פרופסור לנבל מאוניברסיטת
מדריד, שהגיעה לסן סבסטיאן עם תזמורת סימפונית, שהוזמנה לנגן בקזינו המקומי בעונת הקיץ.
בהמשך למד אצל לואיסה מנארגס.
ניקנור גדל במשפחה מוזיקלית - אביו היה מוזיקאי חובב, חלילן וזמר בריטון.
אחיו הבכור ניגן בכינור להנאתו.
ניקנור זאבאלטה למד בבית ספר למסחר, אך המשיך לנגן בנבל בשעות הפנאי.
עם סיום לימודיו בחר להניח למסחר ולהתמסר ללימודי מוזיקה ואת החלטתו זו מימש בעזרת מלגת לימודים ממשלתית, שאפשרה לו לנסוע לפריז וללמוד שם אצל מרסל טורניה וז'קלין בורו, בין השאר.
הופעת הבכורה שלו הייתה בפריז בשנת 1926.
אחרי תקופת שירות קצרה בצבא, יצא לארצות הברית, שם הופיע לראשונה בשנת 1934. הוא נשאר באמריקה במשך עשרים השנים הבאות.
בשנת 1936 החל במסעות קונצרטים בקובה ובמקסיקו, וקצר הצלחה רבה.
בקונצרט בפוארטו ריקו, בשנת 1950, פגש את אשתו לעתיד, גרסיאלה, וכעבור שנתיים נישאו השניים.
הם קבעו את מושבם בספרד ומשם יצא זאבאלטה למסעות קונצרטים בערים הראשיות של אירופה, פריז, אמסטרדם, לונדון, מינכן, קופנהגן וציריך.
חואקין רודריגו עיבד למענו בשנת 1952 את ה"קונסיירטו דה אראנחואס" שלו וכמו כן כתב למענו קונצ'רטו שנקרא "קונסיירטו סרנאטה".
אלברטו חינסטרה כתב לו קונצ'רטו לנבל בשנת 1956 וזאבאלטה ניגן אותו בביצוע בכורה עם יוג'ין אורמנדי ותזמורת פילדלפיה בשנת 1965. זאבאלטה כלל ברפרטואר שלו יצירות משל באך, הנדל, מוצרט, דביסי וראוול, אך קרוב ל-30 מלחינים בני-זמננו כתבו יצירות בשבילו.
בשנת 1971 כתב עבורו יוסף טל "קונצ'רטו לנבל ומוזיקה אלקטרונית", אשר בוצע על-ידו לראשונה במינכן באותה שנה.
משנות ה-60' ואילך הרבה זאבאלטה בהקלטות, לצד הקונצרטים והרסיטלים הרבים שהופיע בהם בכל רחבי העולם.
בקונצרט האחרון שלו, ב-16 ביוני 1992, במדריד, כבר היה מצבו הבריאותי גרוע מאוד.
הוא נפטר ב-31 במרץ 1993 בסן חואן, פוארטו ריקו.
ניקס היא אלת הלילה הקדומה במיתולוגיה היוונית.
היא לרוב מתוארת כאחת משני האלים הקדומים ביותר (לצד ארבוס) ולפעמים אף כאלה הראשונה.
ניקס מתוארת כאחת הישויות החזקות ביותר מבין האלים היוונים, אם לא החזקה ביותר, ועל פי אחד הסיפורים אפילו זאוס פחד מפניה.
בתאוגוניה מאת הסיודוס נולדה אלת הלילה מתוך כאוס.
היו לה צאצאים עם אחיה ארבוס היא הביאה לעולם את אתר - האטמוספירה ואת המרה - היום.
בהמשך ילדה ניקס, ללא אב, את מומוס - "אשמה", פונוס - "עמל", מורוס - "גורל", תנטוס - "מוות", היפנוס - "שינה", האונאירוי - "שבט החלומות", ההספרידות, הקריות, המוירה - הגורלות, נמסיס - "נקמה", אפטה - "תעתוע", פילוטס - "ידידות", גראס - "גיל", ואריס - "מאבק".
בתיאורו את טרטרוס, הסיודוס טוען כי המרה, "יום", כעת אחותה של ניקס ולא בתה, עזבה את טרטרוס בדיוק כשניקס נכנסה אליו; כשהמרה חזרה, ניקס עזבה.
זהו שיקוף התיאור של "רטרי" ("לילה") בריג ודה, על פיו היא משתפת פעולה תוך מתיחות עם אחותה "אושס" ("שחר").
בספר הארבעה עשר של האיליאדה של הומרוס מובא ציטוט מפי היפנוס המזכיר להרה חסד ישן שביצע עבורה, לאחר שהיא מבקשת ממנו להרדים את זאוס.
הוא כבר הרדים בעבר את זאוס בהוראת הרה, דבר שאפשר להרה להטיל ביש מזל על הרקולס (שחזר בהפלגה מטרויה של לאומדון).
זאוס זעם והתכוון להשליך את היפנוס לים, אך הוא ברח בבהלה אל ניקס, אמו.
היפנוס מוסיף ומספר כי זאוס, שלא רצה להרגיז את ניקס ופחד ממנה, נאלץ לרסן את זעמו ובכך ניצל היפנוס מחרון אפו של זאוס.
מקום נרחב יותר שמור לניקס בכמה קטעי שירה המיוחסים לאורפיאוס, בהם הלילה ולא הכאוס, הוא העיקרון הראשון.
ניקס מצויה במערה או אדיטון ומוסרת אורקלים.
כרונוס הכבול בפנים, ישן ושיכור מדבש, חולם ומתנבא.
מחוץ למערה, אדרסטה, מקישה במצלתיים ומכה בתוף, מרקידה את היקום כולו בריקוד אקסטטי לקצב שירתה של ניקס.
ניקס היא העיקרון הראשון גם בשיר המקהלה הפותח את המחזה "ציפורים" של אריסטופאנס שההשראה לו כנראה אורפאית.
כאן היא גם אמו של ארוס.
בכתבים אחרים היא אמו של כארון (בנו של ארבוס) ושל פתונוס ("קנאה").
נושא מערתה של ניקס או ביתה שמעבר לאוקיינוס (על פי הסיודוס), או בקצה היקום (על פי אורפיאוס) מהדהד בפואמה הפילוסופית של פרמנידס.
החוקר ולטר ברקט מניח (ללא אישוש לכך) כי בית האלה אליו מוסע הפילוסוף הוא ארמונה של ניקס.
פולחן ניקס היה נדיר; על פי פאוסניאס, היה לה אורקל באקרופוליס במגארה.
שכיחה יותר הייתה התגנבותה לפולחנים אחרים.
כך למשל, היה פסל שנקרא "לילה" במקדש ארטמיס באפסוס.
לספרטנים היה פולחן של שינה ומוות שנולדו כתאומים ואמם הייתה ניקס.
למספר אלים היה תואר פולחני המורכב מצירוף הכולל את ניקס, ביניהם דיוניסוס שכונה "ניקטליוס" - "לֵילי", ואפרודיטה שכונתה "פילופניקס" - "אוהבת מלוא הלילה".
במיתולוגיה הרומית ניקס נקראת "נוקס".
ב-21 ביוני 2006 האיגוד האסטרונומי הבינלאומי קרא בשם ניקס לירח של פלוטו שהתגלה לאחרונה (S/2005 P 2).
שמו של הירח מאוית "Nix" ולא "Nyx" על מנת לא לבלבל עם אסטרואיד "3908 Nyx".
במשחק המחשב "EVE Online" קיימת קבוצת ספינות הקרויה על שם ניקס.
ניקס היא דמות בסדרה הבדיונית "The Incarnations of Immortality" של פיירס אנתוני.
ניקס היא דמות במשחק הווידאו היפני "פרסונה 3".
ניקס היא אלת הלילה והערפדים בספר "בית הלילה".
ניקס מופיעה בספר "בית האדס" בסדרה "גיבורי האולימפוס" שהיא סדרת המשך ל"פרסי ג'קסון".
בספרי "הארי פוטר" לחש הנגד ל"לומוס"(לחש שמוציא אור מהשרביט) הוא "נוקס", שמה של האלה במיתולוגיה הרומית.
ניקס היא דמות במשחק "Brawlhalla".
ניקס היא דמות במשחק "Warframe".
ניקס היא דמות במשחק "האדס"
הרפובליקה של ניקרגואה נגד ארצות הברית של אמריקה הוא תיק שהתנהל בשנת 1986 בפני בית הדין הבינלאומי לצדק על רקע תמיכת של ארצות הברית בלוחמי הגרילה הקונטראס במלחמתם נגד ממשלת ניקרגואה ועל הנחת מוקשים בנמלי המדינה.
בית הדין קבע כי ארצות הברית הפרה את המשפט הבינלאומי ופסק שתשלם פיצויים לניקרגואה, אך ארצות הברית סירבה לשלם ובסופו של דבר ניקרגואה ויתרה על דרישתה.
סמכותו של בית הדין מותנית בהסכמת המדינה הנתבעת.
על פי סעיף 36(2) לחוקת בית הדין, מדינה רשאית להודיע מראש על הסכמתה לסמכות בית הדין, ותחול אם המדינה התובעת בעצמה הסכימה לסמכות.
הן ארצות הברית והן ניקרגואה הודיעו על הסכמתן לסמכות בית הדין (ארצות הברית ב-1946, ניקרגואה ב-1929).
עם זאת, ארצות הברית טענה שלבית הדין אין סמכות לדון בתביעה, בהסתמך על הסתייגות שהיא צירפה להסכמתה.
על פי ההסתייגות, ההסכמה להתדיין בפני בית הדין אינה חלה על סכסוכים הנוגעים ליישום אמנות רב-צדדיות, אם ההכרעה עשויה להשפיע על מדינות שאינן משתתפות בהליך (במקרה זה, איסור השימוש בכוח והזכות להגנה עצמית על פי מגילת האומות המאוחדות).
בית הדין קבע כי ההסתייגות הזו אכן מונעת התדיינות על פי מגילת האו"ם, כיוון שדיון זה עשוי להשפיע על אל סלוודור, אך קבע כי הוא אינו מנוע מלדון בסכסוך בהתאם למשפט הבינלאומי המנהגי וככל שהוא נוגע לאמנת הסחר הדו-צדדית בין ניקרגואה לארצות הברית.
ארצות הברית טענה כי ישנה זהות בין האיסור המשפט המנהגי לבין האיסור בסעיף 2(4) למגילת האומות המאוחדות, ועל כן לא ניתן להעלות על הדעת כי בית הדין יוכל לשקול את חוקיותו של השימוש באמור בכוח צבאי מבלי לדון בסעיף 2(4) למגילת האומות המאוחדות.
אלא שכאמור, דיון זה אינו בסמכותו של בית הדין בשל ההסתייגות.
בית הדין קבע שלאיסור השימוש בכוח במשפט המנהגי יש קיום בנפרד מהאיסור שבמגילת האו"ם, ולכן יש לו סמכות לדון בטענה על הפרת האיסור גם נוכח ההסתייגות.
בעקבות החלטה זו סירבה ארצות הברית להמשיך להשתתף בהליך.
בנוסף לכך היא משכה ארצות הברית את הסכמתה להישפט בפני בית הדין.
ניקרגואה האשימה את ארצות הברית:
(א) כי ארצות הברית, גייסה, אימנה חימשה, ציידה, מימנה, העבירה אספקה ותמיכה אחרת לפעולות צבאיות ופעולות גרילה בניקרגואה ונגדה, ובכך ארצות הברית הפרה את התחייבויות האמנה שלה לניקרגואה על פי:
סעיף 2 (4) מגילת האומות המאוחדות;
סעיף 8 לאמנת מונטווידאו על הזכויות והחובות של מדינות;
סעיף I, שלישי, לאמנה בדבר חובות וזכויות המדינות במקרה של סכסוך אזרחי.
(ב) כי ארצות הברית הפרה את המשפט הבינלאומי המנהגי על ידי:
פגיעה בריבונות של ניקרגואה על ידי: תקיפות מזוינות נגד ניקרגואה באוויר, ביבשה ובים; חדירות למים הטריטוריאליים של ניקרגואה; פריצה למרחב האווירי של ניקרגואה; מאמצים באמצעים ישירים ועקיפים לערער ולהפחיד את מממשלת ניקרגואה.
שימוש בכוח ואיום כוחני נגד ניקרגואה.
התערבות בעניינים הפנימיים של ניקרגואה.
פגיעה בחופש הים הפתוח והפרעה לסחר ימי.
הריגת, פציעת וחטיפת אזרחי ניקרגואה.
ניקרגואה דרשה שכל הפעולות הללו ייפסקו וכי על ארצות הברית תחויב לשלם פיצויים לממשלת ניקרגואה על נזק שנגרם לאנשיה, לרכושה ולכלכלה שלה.
טענות ההגנה של ארצות הברית
טענת ההגנה המהותית של ארצות הברית, שהסתפקה בטיעונים בכתב ולא הופיעה בפני בית הדין, הייתה כי מעשיה נעשו לאור התקפה מזוינת של ניקרגואה כנגד אל סלוודור ובמסגרת זכותה של אל סלוודור להגנה עצמית קולקטיבית.
כמו כן, ארצות הברית טענה כי ניסתה "למתן" את צעדי הקונטראס.
בית הדין דחה טענה זו בקביעה כי הגם שמעשיה של ניקרגואה היוו הפרה של עיקרון אי ההתערבות והאיסור על שימוש בכוח, הם לא נחשבו כתקיפה מזוינת שמצדיקה צעדי הגנה עצמית (כנדרש בסעיף 51 למגילת האומות המאוחדות).
על כן, טענת ה"הגנה עצמית הקולקטיבית" לא עומדת לזכות ארצות הברית.
בית הדין קבע כי במדה שאל סלוודור ראתה בעצמה מותקפת על ידי ניקרגואה הייתה צריכה להכריז על כך.
כמו כן, צעדי הגנה עצמית קולקטיבית יכולים להיות מופעלים אך ורק לבקשת מדינה שהותקפה, ולא כיוזמה עצמאית של מדינה שלישית.
בית הדין קבע כי ארצות הברית צריכה לפצות את ניקרגואה בגין פעולותיה הבלתי חוקיות.
ארצות הברית מסרבת לשלם, ומנעה באמצעות זכות הווטו קבלת החלטות בעניין זה על ידי מועצת הביטחון.
העצרת הכללית של האומות המאוחדות קראה לארצות הברית בהחלטה לא מחייבת, לקיים את פסק הדין.
ניקרגואה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת מקסיקו (1968).
היא נעדרה מאז רק מאולימפיאדת סיאול (1988), כהבעת תמיכה בבת בריתה דאז, קוריאה הצפונית, שהחרימה את המשחקים שנערכו על אדמת קוריאה הדרומית.
עד כה, אף ספורטאי מניקרגואה לא זכה במדליה אולימפית.
להישג הגבוה ביותר הגיעה נבחרת הבייסבול, שסיימה במקום הרביעי באולימפיאדת אטלנטה (1996), לאחר שהפסידה לנבחרת קובה בחצי הגמר ולנבחרת ארצות הברית במשחק על מדליית הארד.
ניקרגואה מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
ניקפורוס הקדוש היה איש דת, סופר והיסטוריון ביזנטי.
הוא נולד למשפחה נוצרית אורתודוקסית, אביו תיאודור היה אחד המזכירים של קונסטנטינוס החמישי, קיסר האימפריה הביזנטית, וניקפורוס נכנס בעקבותיו לשירות הציבורי של האימפריה כמזכיר הממשלה של אירינה, קיסרית האימפריה הביזנטית.
הוא השתתף בוועידת ניקיאה השנייה שנערכה בשנת 787. בשנת 802 מונה למנהל הכללי של בית המחסה לעניים בקונסטנטינופול.
בשנת 806 הוא מונה לפטריארך של קונסטנטינופול, בחירה לא שגרתית זו והעובדה כי בעת בחירתו הוא לא היה איש דת או בעל הסמכה הביאה להתנגדות מצד אנשי הממסד הדתי, בראשות תאודורוס מסטודיון, שראו בו מינוי פוליטי ועושה דברו של הקיסר.
הוא הודח מתפקידו בשנת 815 במהלך הסינוד שנערך באותה שנה בקונסטנטינופול.
הוא נפטר במנזר תאודורוס הקדוש וגופתו הועברה לקונסטנטינופול ביום 13 במרץ 847 ונקברה בכנסיית השליחים הקדושים.
ניקפורוס הותיר אחריו מספר כתבים חלקם עוסק בנושאים תאולוגיים וחלקם מתארים את ההיסטוריה האנושית מבריאת העולם.
כתביו ההיסטוריים המאוגדים תחת השם ההיסטוריה האוניברסלית היו פופולריים בקרב משכילים ביזנטיים ותרגום לטיני של כתבים אלו הופץ באירופה.
ניקפורוס כתב ספרים תאולוגיים המסבירים את עיקרי האיקונוקלאזם: אפולוגטיקוס מינור עבור פשוטי העם, אפולוגטיקוס מז'ור המכיל ניתוח מקיף של האיקונוקלאזם וכולל התייחסות לנימוקי המתנגדים לדוגמה, תשובות למתנגדים ומובאות מכתבי הקודש הנוצריים.
ניקרבוקר גלורי או תפארת ניקרבוקר הוא קינוח פופולרי במטבח הבריטי.
קינוח זה מכיל גלידה, ג'לי, פירות וקצפת ודומה במרכיביו לקינוח הסנדיי, אולם בשונה מהסנדיי המוגש בצלחת שטוחה, הגלורי מוגש בכוס גלידה גבוהה.
מקורו של המאכל בעיר ניו יורק, והמתכון שלו מוזכר בספר בישול אמריקאי משנת 1915. המאכל הגיע לבריטניה בשנת 1937 והקינוח הפך פופולרי בשלהי שנות ה-30 של המאה ה-20. מקור שמו של הקינוח בבגדי הילדים בתקופה זו - אשר לבשו בעיקר ניקרבוקרים.
לעיתים מוסיפים לקינוח שקדים או דובדבנים מסוכרים, וכן מרנג.
המאכל מוזכר בספרה של ג'יי קיי רולינג "הארי פוטר ואבן החכמים".
ניקרבוקרים הם מכנסיים המגיעים עד מתחת לגובה הברכיים.
מכנסיים אלה היו פופולרים בארצות הברית ובאימפריה הבריטית בראשית המאה ה-20.
לרוב נלבשו מכנסיים אלה על ידי ילדים ונערים צעירים בחודשי החורף, כאשר בחודשי הקיץ הם לבשו מכנסיים קצרים.
כאשר הנערים הגיעו לבגרות הם עברו ללבוש מכנסיים ארוכים.
כיום מכנסיים מסוג זה נלבשים על ידי שחקני בייסבול.
בספרו של וושינגטון אירווינג "ההיסטוריה של ניו יורק" מוזכרת דמותו של דיטריך ניקרבוקר (Diedrich Knickerbocker) ההולנדי.
דמות זו מבוססת על דמות היסטורית אמיתית - הרמן ניקרבוקר, שהיה צאצא של משפחה הולנדית שהגיע לניו אמסטרדם בשנת 1682.
בעקבות ספרו של אירווינג, השם "ניקרבוקר" הפך לכינוי לתושבי העיר ממוצא הולנדי אשר לבשו מכנסי שלושת-רבעי, ובהמשך גם לכינוי של תושב משפחה ותיקה של העיר ניו יורק.
לימים הוקם מועדון הספורט ניו יורק ניקרבוקרס בשנת 1842 שנודע כמועדון ה"ניקס" (בקיצור של השם).
הניקרבוקרים היו פופולריים ביותר בתקופה שקדמה למלחמת העולם הראשונה והם היו למעשי בגדי ספורט ופנאי בארצות הברית ובאנגליה.
ניקסוויזנה (פולנית: Niksowizna), הוא כפר גמינה קולנו, במחוז קולנו, בפרובינציה פודלסיה שבצפון-מזרח פולין, המרוחק כ-90 קילומטר מהבירה ביאליסטוק.
בשנים שלפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגוררו בכפר גם יהודים.
עם פרוץ הקרבות בחזית מזרח פרוסיה המרוחקת כ-12 ק"מ בלבד מצפון לכפר, ברחו רוב תושביו.
היהודים שביניהם השתלבו בעיקר בקהילות הגדולות של הערים לומז'ה וביאליסטוק.
נכון ל-2008 מונה הכפר אוכלוסייה של 97 נפש בלבד.
ניקרגואה השתתפה לראשונה ב באתונה (2004), כששלחה למשחקים ספורטאי יחיד, מריו מדריץ, שהתחרה בשתי קטגוריות במקצועות האתלטיקה ולא הגיע להישגים משמעותיים.
אל המשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008) לא נשלחה משלחת מטרם המדינה, והמדינה שבה להשתתף ב.
במשחקי החורף הפאראלימפיים לא נטלה ניקרגואה חלק מעולם.
ניר בע"מ היא חברה בת של בנק הפועלים.
החברה הוקמה בשנת 1934 על ידי הסתדרות הפועלים החקלאיים וחברת העובדים כחברה הסתדרותית כדי לפעול לפיתוח המשק החקלאי.
מתן אשראי למשקים החקלאיים ולגופים המשרתים אותם.
השתתפות במפעל ההעברה בשנות השלושים להצלת רכוש יהודי גרמניה והשקעתו בארץ (פעילות בה עסק לוי אשכול, אז שקולניק).
הקמת חברת מקורות (יחד עם הסוכנות היהודית והקרן הקיימת לישראל).
השתתפות בהקמת "צינורות בע"מ" (1949) חברה לייצור וליבוא צינורות השקיה ובהקמת מפעל מכתשים בבאר שבע לייצור חומרי הדברה לחקלאות (1951) (אחד המרכיבים של חברת מכתשים אגן).
בשנת 1964 נכנס בנק הפועלים כשותף בחברה וב-1975 הפכה לחברה-בת שלו.
בניהול בנק הפועלים מכרה החברה את חלקה במפעלים שהשתתפה בהקמתם והתמקדה בעסקי אשראי.
ניקפורוס השלישי בוטניאטס היה קיסר האימפריה הביזנטית בין 1078 ו-1081. ניקפורוס השתייך למשפחת פוקאס הביזנטית.
ניקפורוס בוטניאטס שירת כגנרל כאשר קונסטנטינוס התשיעי מונומכוס היה קיסר ביזנטיון.
השתתף במרד שהוביל לעליית איסאאקיוס הראשון קומננוס לכס הקיסרות הביזנטית.
ב-1064 נלחם נגד הטורקים בבלקן, הובס ונפל בשבי.
תחת שלטונו של מיכאל השביעי דוקס, היה לסטרטגוס של התמה של אנטוליה.
לאחר הפיכת חצר צעד לעבר ניקאה והכריז על עצמו כקיסר החדש.
מריה מאלניה, אשתו של מיכאל השביעי דוקס, נישאה לניקפורוס בוטניאטס בתנאי שבנהּ, קונסטנטינוס דוקס , יעלה לשלטון לאחר מותו.
מאחר שהפר את הבטחתו, תמכה הקיסרית בקשר שאורגן על ידי הגנרל הביזנטי אלכסיוס הראשון.
אלכסיוס הכריח את ניקפורוס לוותר על כתר הקיסרות, והכתיר את עצמו, בשנת 1081, לקיסר האימפריה הביזנטית.
לאחר הדחתו פרש ניקפורוס בוטניאטס למנזר ומת בתוך זמן קצר.
ניקשיץ' (במונטנגרית: Nikšić) היא העיר השנייה בגודלה במונטנגרו.
ניקשיץ' היא בירת המחוז הגדול ביותר במדינה הנושא את אותו שם והיא העיר המערבית ביותר במונטנגרו.
העיר היא מרכז כלכלי ותעשייתי השני בחשיבותו אחרי הבירה פודגוריצה.
העיר, שנקראה אז אונוגוסט, נכבשה על ידי העות'מאנים בשנת 1455. בשנות שלטונה בעיר הוקמו בה ארבעה מסגדים.
בתחילת 1877, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית ביצרה טורקיה את העיר והחזיקה בו חיל מצב גדול.
אולם משהתגבר הצורך בחיילים בחזיתות אחרות הועברו חלק מהחיילים לבולגריה.
המונטינגרים ניצלו את המצב והטילו מצור על העיר.
ב-27 באוגוסט 1877, לאחר 47 ימי מצור, כבש צבא מונטנגרו את העיר.
מלך מונטנגרו הודיע למוסלמים בעיר כי הנשארים יזכו לחופש גמור ואלו שמעוניינים לעזוב יוכלו לקחת אתם את רכושם.
הכללתה של ניקשיץ' במונטנגרו הוכרה רשמית בקונגרס ברלין.
באפריל 1944 הופצצה העיר מהאוויר על ידי בעלות הברית.
מועדון הספורט "סוטייסקה" מפעיל מספר ענפים בעיר, קבוצת הכדורגל סוטייסקה ניקשיץ' וקבוצת הכדורסל סוטייסקה ניקשיץ'.
כמו כן קיימת קבוצת כדורגל נוספת בליגה הראשונה בשם "צ'ליק ניקשיץ'".
ניר אבראשי (נולד ב-1 באוגוסט 1983) הוא שחקן טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון ישראלי.
במהלך השנים השתתף אבראשי במספר סרטי קולנוע ישראליים.
הופעתו הראשונה הייתה בשנת 1994, כאשר השתתף בקלטת ילדים בכיכובה של חני נחמיאס.
בשנת 2005 שיחק בהצגה "הלב" ובשנת 2006 שיחק בהצגה "במבי".
בשנת 2009 השתתף בסדרת האינטרנט "אחלה טריפ", ובאותה שנה שיחק בסרט "השרקנים".
בשנת 2010 שיחק בסרט "יומיים באוגוסט".
בשנת 2011 שיחק בסרט "לורי", באותה שנה החל לגלם את דמותו של "ירון צימבל" בסדרת הנעורים "אליפים" יחד עם אסף הרץ, ובשנת 2012 ו-2013 השתתף בסדרה בתפקיד אורח.
בשנת 2012 השתתף בסרט "הבן של האחר".
בשנת 2013 שיחק בהצגה "'זוהרה אלפסייה" ובת המלך".
באותה שנה שיחק בתפקיד אורח בסדרה "השמינייה".
אבראשי ניהל בעבר מערכת יחסים עם השחקנית תמר שם אור.
ניר-עם גולדברום (1948–2022) היה קצין המשטרה הצבאית הראשי (הקַמצָ"ר) החמישה-עשר של צה"ל (1995–1998) ונספח צבאי בפולין בדרגת תת-אלוף.
גולדברום התגייס לצה"ל בשנת 1966. באותה שנה יצא לקורס קצינים ובסיומו שובץ כמפקד מחלקה בכלא שש.
בהמשך שובץ כקצין שיטור בבסיס משטרה צבאית חיפה, היה מפקד בסיס המשטרה הצבאית בבית שאן והקים מחדש את בסיס משטרה צבאית טבריה.
לאחר שקיבל דרגת סגן-אלוף שימש כמפקד כלא ארבע, מפקד כלא מגידו, מפקד המשטרה הצבאית של פיקוד המרכז (ממצ"פ מרכז), עוזר קצין חיל המשטרה הצבאית לכליאה (עקל"כ) וסגן הקמצ"ר.
בשנת 1995, לאחר שסיים את לימודיו ב, מונה לקמצ"ר.
על פעילותו למען הכלואים זכה להוקרה כאביר איכות השלטון.
בתקופת פיקודו על חיל המשטרה הצבאית אושרה הכומתה הכחולה, שופרה משמעותית איכות המשרתים בחיל, לראשונה שובץ קמ"ץ להדרכה בבה"ד 1 ובית הספר למשטרה צבאית (בה"ד 13) הועבר ממחנה קדום למחנה בית ליד.
בשנת 1998 הוחלף על-ידי יורם צחור כקמצ"ר ומונה לנספח צה"ל בפולין, תפקיד שכלל אחריות גם על יחסי משרד הביטחון וצה"ל בבולגריה, הונגריה, צ'כיה וסלובקיה.
נפטר בשנת 2022 בגיל 74, והובא למנוחות בבית העלמין הישן ברחוב קלאוזנר ברעננה .
ניקס הוא אחד מחמשת הירחים של כוכב הלכת הננסי פלוטו.
הוא התגלה על ידי טלסקופ החלל האבל יחד עם הידרה ביוני 2005. הירח נקרא על שם ניקס, אלת הלילה הקדומה במיתולוגיה היוונית.
החללית ניו הורייזונס הגיעה לפלוטו וירחיו, ביניהם ניקס, ביולי 2015.
ניר אורבך (נולד ב־6 באפריל 1970, א' בניסן ה'תש"ל) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם ימינה.
בנוסף, כיהן גם כיושב ראש ועדת הכנסת וכמנכ"ל מפלגת הבית היהודי בעבר.
משמש כיום כראש הרשות לזהות יהודית במשרד ראש הממשלה, תחת סגן השר אבי מעוז.
אורבך נולד בחיפה וגדל בקריית שמואל.
הוא בוגר ישיבת פרחי אהרון וישיבת כרם ביבנה.
את שירותו הצבאי עשה בגדוד צבר של חטיבת גבעתי.
אורבך ניהל את מדרשת תל אביב, ייסד את פורום המדרשות התורניות לבנות ועמד בראשו, והיה ממייסדי פורום הממלכתיים–דתיים, וסמנכ"ל מפעלות הציונות הדתית.
אורבך החל לייעץ לשר אפי איתם כשהיה שר השיכון וכן לח"כ ניסן סלומינסקי (שניהם מהמפד"ל).
היה מנכ"ל מפלגת אח"י בראשות אפי איתם, שהתאחדה עם מפלגת הליכוד ב־2008.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה (2013) שימש כראש המטה של נפתלי בנט ומונה למזכ"ל מפלגת הבית היהודי, ובהמשך, לאחר איחוד התפקידים, גם למנכ"ל.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים (2015) נבחר למקום העשירי ברשימת הבית היהודי, מקום ששוריין לנציג מרכז המפלגה, כשהוא גובר על 4 מועמדים אחרים, בהם סגנית ראש עיריית ירושלים חגית משה.
לאחר שריון נציגי האיחוד הלאומי – תקומה, הוצב במקום ה־12 ברשימה הסופית.
הרשימה זכתה ב־8 מקומות ואורבך לא נבחר לכנסת.
לאחר פרישת הרב רפי פרץ לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע (2021), התמודד אורבך על ראשות המפלגה אך הפסיד לחגית משה.
בהמשך התפטר מתפקידו כמנכ"ל הבית היהודי.
אורבך שובץ במקום ה־6 ברשימת ימינה לכנסת, בראשותו של נפתלי בנט.
לאחר הבחירות נכנס אורבך לכנסת העשרים וארבע ושימש בה כיושב ראש ועדת הכנסת.
מול ביתו של אורבך בפתח תקווה התקיימו הפגנות נגד תמיכתו בממשלת ישראל ה-36.
ב-13 ביוני 2022 הודיע על הפסקת תמיכתו בממשלה ועל פרישתו מן הקואליציה עד להצבעה בכנסת בעד חידוש תקנות שעת החירום ליהודה ושומרון.
בעקבות זאת מספר חברי הקואליציה ירד ל-59 בלבד והרוב שלה אבד, ושבוע לאחר מכן בנט ולפיד הודיעו על פיזור הכנסת ה-24.
ב-15 בספטמבר הודיע אורבך רשמית כי הוא פורש מהחיים הפוליטיים.
סגן שר במשרד ראש הממשלה אבי מעוז למנות את אורבך לראש הרשות לזהות יהודית במשרד ראש הממשלה.
אורבך נשוי למירב, להם ארבעה ילדים והם מתגוררים בשכונת הדר גנים שבפתח תקווה.
ניקרגואה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער מניקרגואה לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
ההשתתפות של ספורטאי הנוער מניקרגואה היא בעיקר סמלית.
המשלחת הראשונה של ניקרגואה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שלושה ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט, היאבקות ושחייה.
המשלחת סיימה במקומות האחרונים בתחרויות והשתתפותה היא סמלית.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה ארבעה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפים: אתלטיקה, היאבקות, הרמת משקולות ושחייה.
ניר אברהם הייתה התנחלות ומושב בחבל ימית ממערב לאוגדה.
המושב נקרא על שמו של אברהם הרצפלד.
עבודות הכשרת הקרקע התקיימו במחצית השנייה של 1976 וכללו פינוי של 1.5 מיליון מ"ק חול, משטח של 1,500 דונם.
המתיישבים היו גרעין מבני הנגב שקיבלו הכשרה בצוחר.
המושב הוקם ב-1977 ויועד לכלול 30 משקים שלכל אחד 2 דונם חממות ועוד 3 דונם מטעי פרי.
במסגרת הסכם השלום עם מצרים, פונה המושב.
בעקבות הפינוי, קיבלה כל אחת מ-41 המשפחות במושב פיצוי של כ-408,000 דולר.
בפיצויים שקיבלו רכשו רבים מהתושבים משקים במושבים שונים ברחבי הנגב.
12 משפחות שלא התפנו עד אז, פונו על ידי הצבא ב-4 במרץ 1982. ב-13 באפריל 1982 דווח בדבר: "מושב ניר אברהם נמחק כליל מעל הקרקע".
ניקרוזאורוס (שם מדעי: Nicrosaurus) הוא סוג של זוחל קדום ממשפחת הפייטוזאוריים, שחי בטריאס העליון שלפני 228 עד 201.3 מיליון שנה מזמננו.
הוא תואר למדע ב-1866 בידי החוקר הגרמני אברהרד פראס .
שם הסוג נקרא על שם הנהר נקאר שבגרמניה, שם התגלו ממצאיו.
בסוג זה נכללו 2 מינים: Nicrosaurus kapffi שתואר ב-1861 בידי החוקר כריסטיאן אריך הרמן פון מייר ו-Nicrosaurus meyeri שתואר בשנת 2000.
הניקורזאורוס היה זוחל באורך 1.9 עד 2.5 מטר ובעל מראה דמוי-תנין, אף שלא היה תנין, והשתייך לקבוצת הזוחלים הקדומה פייטוזאוריים, מקרוביהם של הארכוזאורים ששלטו במשך הטריאס בעולם.
בניגוד לשאר הפייטוזאורים הוא היה בעל חלל מוגבה של החוטם והנחיריים, אשר פנו מעלה מעט והתקמרו בחזרה, במבנה שהזכיר את התנין סבכוס.
מבנה זה מתאים ליצורים חצי-מימיים וחצי-יבשתיים, אך לא כמו דמויי תנינאים שהתאימו בהרבה לחיים על היבשה.
בנוסף היה בעל גפיים ארוכות יותר משל שאר הפייטוזאורים.
השיניים שלו היו ישרות למחצה עם זוג שיניים ארוכות בקדמת הלסת ששימשו לתפוס טרף, בעוד השיניים האחוריות פנו אחורה יותר ומנעו בריחה.
המבנה כולו עזר לא רק להרוג את הטרף אלא גם לקרוע את הבשר ממנו, מה שתנינים מודרניים לא יכולים לעשות ללא עזרה.
ככל הנראה הוא היה טורף אורב שהמתין לצידי אגמים, לגונות או ביצות בגרמניה העתיקה של הטריאס, לטרף של זוחלים אחרים, אך בעיקר של דגים.