tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תוך חודש הגיע האלבום למעמד אלבום זהב על מכירות של למעלה מ-20 אלף עותקים, ולאור ההצלחה הועלה סבב הופעות של השניים לשירי האלבום.
בהופעה יהודית הוסיפה לשיר קלאסיקות ישראליות נוספות שלא נכללו באלבום, וכבר ביצעה אותם בעבר, כגון: "שיר הכד" (מילים: אברהם חלפי, לחן: מרדכי זעירא), "דבקה רפיח" (מילים: עמנואל זמיר, לחן: עממי), "מגדלור" (מילים: דן אלמגור, לחן: משה וילנסקי), "עין גדי" (מילים: איתן פרץ, לחן: ש.
דיבון) ו"וידוי" (מילים: אלכסנדר פן, לחן: סשה ארגוב).
יהודית הֶנְשְקֶה (נולדה ב-1960) היא בלשנית ישראלית, פרופסור מן המניין במחלקה ללשון עברית באוניברסיטת בר-אילן, לשעבר פרופסור מן המניין וראש החוג ללשון עברית באוניברסיטת חיפה.
זוכת פרס אסרף מטעם האקדמיה ללשון העברית.
יהודית הנשקה (חדד) גדלה במושב בית הגדי והתחנכה בקריית החינוך שדות נגב (עזתה).
למדה לשון ותנ"ך במכללה בירושלים, את התואר השני עשתה באוניברסיטה העברית וכתבה עבודת מ"א העוסקת בלשון חכמים בהנחיית פרופ' משה בר-אשר.
את עבודת הדוקטורט שלה, גם היא בהנחיית פרופ' בר-אשר, כתבה על המרכיב העברי בשפה הערבית-היהודית של יהדות תוניסיה.
עיבודו של מחקר זה פורסם בשנת תשס"ז (2007) כספר בהוצאת מוסד ביאליק, בשם "לשון עברי בדיבור ערבי: אוצר המילים העברי בערבית המדוברת של יהודי תוניסיה".
על ספרה ומחקריה בתחום הזיקה של לשונות היהודים לעברית זכתה בשנת תשע"א (2011) בפרס אסרף מטעם האקדמיה ללשון העברית.
הנשקה זכתה ב"מלגת בן יהודה" לשנים תשס"ג-תשס"ד מטעם מרכז אליעזר בן יהודה לחקר הלשון העברית שעל יד האוניברסיטה העברית.
בתחילת דרכה לימדה הנשקה במדרשת "עמליה", ובשנים תשנ"ח-תש"ע (1998-2010) עמדה בראש החוג ללשון עברית במכללת אפרתה, ייסדה וערכה את כתב העת שלו 'דעת לשון', וכן ייסדה ועמדה בראש המרכז ללימודי עריכת לשון במכללה.
במקביל הרצתה בחוג ללשון עברית באוניברסיטה העברית.
בשנת תשע"א (2011) הצטרפה לחוג ללשון עברית באוניברסיטת חיפה, ועמדה בראשו בשנים תשע"ט-תשפ"א (2019-2021).
בסתיו תשפ"ב עברה כפרופסור מן המניין למחלקה ללשון עברית באוניברסיטת בר-אילן.
מרצה בכינוסים מדעיים רבים ומפרסמת מאמרים בבמות אקדמיות שונות, בישראל ומחוצה לה.
מתחומי התמחותה: לשון חכמים שבכתבי היד ומסורות שבעל פה של יהודי המזרח.
הנשקה חברה באקדמיה ללשון העברית משנת תשע"א, תחילה כ'חברה יועצת', ומשנת תשע"ז - כחברה מלאה, וכן חברה בוועדת השמות הממשלתית.
נשואה לדוד הנשקה, פרופסור לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן, ואֵם לחמישה ילדים.
השקפתה הפדגוגית על לימוד הלשון העברית
לדעת הנשקה, הלשון אינה מנותקת מהחיים וקיים קשר בין הטקסטים העבריים לשפה של היום.
במקרים לא מעטים, העברית היא הסממן האחרון שנותר לישראלים רבים מיהדותם.
הלשון מקשרת בין ציבורים שונים בישראל וגם בין העבר והעתיד.
לדעתה, לימודי הלשון בתיכונים, בעיקר אלה המלמדים לפי התוכנית הישנה, מדגישים את הצד הטכני בשפה, בעוד שללשון העברית יש ערך תרבותי והיא מרכיב חשוב בזהות של הישראלים כיהודים במדינת ישראל.
לשון עברי בדיבור ערבי: אוצר המילים העברי בערבית המדוברת של יהודי תוניסיה, הוצאת מוסד ביאליק
כרמלים - כתב עת לחקר הלשון העברית ולשונות סמוכות, החוג ללשון עברית באוניברסיטת חיפה ומכון בן-צבי
דעת לשון - מחקרים בלשון העברית לתקופותיה (עם סיגלית רוזמרין), יצא לאור על ידי מכללת אפרתה
המשנה בביזנטיון: מסורת הלשון של כתב יד קיימברידג' למשנה, האקדמיה ללשון העברית, ירושלים, תשפ"ג
יהודית המנדינגר הייתה סופרת, עובדת סוציאלית, בעלת אות לגיון הכבוד.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבדה כעובדת סוציאלית וייעצה בנושא פליטים לארגון אוז"ה.
בשנים 1945–1947 ניהלה את בית היתומים היהודי לניצולי מחנה הריכוז בוכנוואלד בצרפת.
המנדינגר כתבה מאמרים וספרים על חוויית השואה וחייהם המאוחרים של ילדים ניצולי שואה.
נולדה כיהודית פייסט בבאד הומבורג שבפרברי פרנקפורט, לפיליפ (יהושע) פייסט, יליד פרנקפורט שעבד כמהנדס מכרות ולחנה אייזנמן, בעלת תואר דוקטור בזואולוגיה.
המשפחה הייתה אמידה, משכילה ויהודית אורתודוקסית.
פיליפ היה בנו של מייסד אגודת ישראל וראש הקהל בפרנקפורט, לואיס יהודה פייסט, שעמד בראש חברת המתכת "בר וזונדהיימר".
אחותה הגדולה של יהודית הייתה שולמית-סלמה, שנישאה מאוחר יותר למשה קטן.
כשיהודית הייתה בת שש אביה מצא עבודה באובון (Eaubonne), פרבר פריזאי, והמשפחה עברה לצרפת.
חמשת ילדי משפחת פייסט למדו בבית ספר ציבורי ולמדו צרפתית ומקצועות חול, אך בבית דיברו גרמנית וקיבלו שיעורים פרטיים בעברית ותנ"ך.
כששולמית, אחותה הבכירה של יהודית, הגיעה לגיל תיכון, המשפחה עברה לפריז על מנת שהילדים יקבלו חינוך טוב יותר.
בספטמבר 1939, משפחת פייסט שהתה בחופשה השנתית במגב (Megève) שבדרום מזרח צרפת.
פיליפ פייסט נעצר וגורש למחנה מעצר בנורמנדי יחד עם נציגים ויועצים מהשגרירות הגרמנית.
ביוני 1940 הוא שוחרר ונסע לפריז בעצתם של הגרמנים ששהו איתו במעצר ואילו המשפחה עברה לרואן (Roanne).
הוא עזב את פריז לבקשת הרב שניאורסון להקים בית ספר יהודי בוויראון (Voiron).
בדרכו לשם הוא נעצר ונשלח למחנות עד שבספטמבר 1943 הוא גורש לאושוויץ שם נרצח.
בקיץ 1942 החלה המנדינגר לעבוד בבית מחסה לילדים אשר הוחבאו מטעם ארגון USSAC.
בינואר 1943 נסעה תחת זהות בדויה (Jacqueline Fournier) לטלוירז (Taluyers) שבמזרח צרפת והצטרפה להכשרה שכללה 22 צעירים יהודיים שכולם נשאו מסמכים מזויפים ופעלו תחת זהות בדויה.
שם פגשה את בן זוגה, קלוד המנדינגר.
בספטמבר 1943 נקראה על ידי אמה לסייע למשפחה לברוח לשווייץ לאור מעצרו וגירושו של אביה.
המנדינגר ומשפחתה חצו את האלפים ברגל בסיועו של מדריך, אך נעצרו לאחר שחצו את הגבול לשווייץ והוחזקו במעצר בז'נבה.
לאחר שחרורם ממעצר נשלחה משפחת פייסט למחנה פליטים שם עבדה המנדינגר כמורה.
במחנה, שמעה שהאוז"ה מכשיר עובדים סוציאליים להתמודד עם מצבים שלאחר המלחמה ונרשמה להכשרה והתקבלה.
היא רצתה מאוד לעזוב את המחנה וכחלק מעבודתה ראיינה ילדים פליטים שנסעו עם מסמכים מזויפים במטרה לגלות את זהותם האמיתית ולאחדם עם משפחותיהם.
במאי 1945 המנדינגר נענתה לקריאה של אוז"ה להתגייס למאמץ לדאוג לילדים ניצולי מחנה בוכנוואלד.
היא הגיעה לבית היתומים בשאטו דה אמבלוי (Chateau d'Ambloy) והחליפה את המנהל שהתקשה להתמודד עם הנערים.
מיוני 1945 ועד מאי 1947 ניהלה את בית היתומים היהודי של פליטי מחנה הריכוז בוכנוואלד, ובהמשך בטאוורני שליד פריס.
עם ילדי בוכנוואלד שבהם טיפלה נמנים אלי ויזל והרב ישראל מאיר לאו.
היא נשארה בבית היתומים עד ספטמבר 1947 כשלאחרון הילדים נמצא סידור קבוע.
אחרי המלחמה חודש הקשר בינה לבין מי שיהיה בעלה לעתיד קלוד המנדינגר, הם התחתנו ועברו לגור בישראל.
ב-1981 קבלה תואר דוקטור במדעי הרוח באוניברסיטת שטרסבורג.
בספרה "ילדי בוכנוואלד", שיצא לאור בעברית, אנגלית וצרפתית, חזרה המנדינגר אל הילדים בהם טיפלה אחרי המלחמה.
המנדינגר התגוררה בירושלים יחד עם בעלה קלוד.
נולדו להם שלושה ילדים, נכדים ועשרות נינים.
היבטים על ניצולי השואה מתוך גישה פסיכולוגית, תל אביב: המכון לחקר עמנו, 1984
ילדי בוכנוואלד : ניצולים וקורותיהם, ירושלים: ר' מס, 1990
תולדותיה של יהודיה נודדת, ירושלים : 2008
יהודית גְרִיסָרוֹ של (נולדה ב-1962) היא תת-אלוף במילואים.
כיהנה כיועצת הרמטכ"ל לענייני נשים בין ספטמבר 2006 – יוני 2009.
גריסרו ילידת קריית שמונה והתגוררה במקום עד גיוסה לצה"ל.
היא התגייסה לצה"ל בשנת 1981 ואת רוב שירותה עשתה בחיל האוויר.
היא החלה את שירותה בקורס חשמלאות מטוסים, אשר נפתח בפני נשים בצה"ל ביוזמת קצינת ח"ן ראשית אל"ם דליה רז.
כחשמלאית מטוסים הוצבה בטייסת מסוקים בטרם יצאה לקורס קצינות בבה"ד 12. כקצינה שירתה במגוון תפקידי מנהלה וכוח אדם.
היא הייתה שלישת טייסת, קצינת ניהול וקצינת ח"ן.
כקצינה בכירה הייתה מפקדת טייסת מנהלה בבסיסים רמת דוד ותל נוף, האישה הראשונה בתפקיד זה בחיל האוויר.
היא שימשה ראש מחלקת תכנון ומקורות במטה חיל–האוויר.
טרם מינויה ליוהל"ן שירתה כראש מחלקת הסגל באגף כוח האדם במטכ"ל, בדרגת אל"ם.
בשנת 2005 הייתה שופטת בהרכב בית הדין הצבאי המיוחד, בראשות השופט אמנון סטרשנוב, אשר הרשיע את אל"ם עאטף זאהר בבעילה תוך ניצול מרות.
בחודש ספטמבר 2006 מונתה על ידי הרמטכ"ל דן חלוץ ליועצת הרמטכ"ל לענייני נשים.
היא המשיכה בתפקידה זה אף תחת פיקודו של הרמטכ"ל גבי אשכנזי עד שחרורה מצה"ל.
במסגרת תפקידה כיוהל"ן הבליטה את המאבק בהטרדה מינית בצה"ל והשוואת זכויות חיילים וחיילות במהלך השירות.
לאחר שחרורה מצה"ל התמנתה לראש אגף השירות בטיסה בחברת אל על, ובחודש נובמבר 2010 מונתה למנהלת חטיבת השירות בחברה.
ב-2017 מונתה לסמנכ"ל משאבי אנוש ומינהל, ובסוף שנת 2022 סיימה את עבודתה בחברה.
מאז מרץ 2017 מגישה ברדיו ללא הפסקה (103FM) את התוכנית "תחשבו טוב", תחילה לצד דרור רפאל, ומאז יוני 2019 לצד גדעון אוקו.
גריסרו היא יו"ר הדירקטוריון של עזרה ובצרון.
גריסרו נשואה ואם לשלושה, בעלת תואר ראשון במדע המדינה ותואר שני בתוכנית למנהלים באוניברסיטת תל אביב.
יהודית "ג'ודי" זיו (נולדה ב-26 ביוני 1953) היא אתלטית ישראלית בעבר, אלופת ישראל בזריקת דיסקוס.
זיו נולדה בשם יהודית גנז בחולון וגדלה במושב בית יצחק.
בילדותה היא התאמנה בשחייה ובשנת 1968 סיימה במקום חמישי באליפות ישראל בשחייה במשחה ל-200 מטר חזה.
בהמשך, היא התאמנה בקבוצת הפועל חדרה באתלטיקה בהדרכת שורה רפפורט ואמנון גור.
נוסף לכך, היא שיחקה בקבוצת הכדוריד של בית יצחק בליגה הלאומית.
באליפות ישראל שנערכה ביולי 1970 זכתה זיו במדליית כסף, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 38.61 מטר, אחרי ליאורית דניאל (41.14 מטר) ולפני מירה בולבה (33.13 מטר).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 1971 זכתה זיו בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 39.78 מטר, לפני מירה בולבה (35.81 מטר) ומאירה רוטמן (31.68 מטר) ומדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.40 מטר, אחרי אסתר שחמורוב (11.78 מטר) ומירה בולבה (11.41 מטר).
ב-29 באוגוסט 1972 קבעה זיו בזריקת דיסקוס שיא אישי חדש של 45.26 מטר, התוצאה השנייה בטיבה של ישראלית באותה העת, 19 ס"מ פחות מהשיא הישראלי של ליאורית דניאל (45.45 מטר).
בנובמבר אותה שנה עברה זיו, במהלך שרותה הצבאי, תאונת דרכים קשה, שבה שברה את עצם הירך ומספר חוליות בעמוד השדרה.
היא אושפזה כ-7 חודשים בבית חולים ולאחר שהשתחררה התברר לה שכתוצאה מהתאונה היא סיימה את הקריירה הספורטיבית שלה.
בשנים 1974–1977 למדה זיו חינוך גופני וחינוך מיוחד במכון וינגייט.
כיום, היא נשואה ואמא לשלושה ילדים ומתגוררת בבית יצחק.
יהודית לוזיה-אשכנזי (נולדה בשנת 1942) היא שחיינית עבר ישראלית שהייתה חברת נבחרת ישראל בשחייה.
לוזיה, בת לשושנה ומנחם, עולים מסוריה ואחות לאלי (1939) ורינה, נולדה וגדלה בקיבוץ אפיקים.
אביה היה פעיל העלאת הילדים מסוריה בעליית האלף ויוצר מחברת לוזיה.
בגיל 12, גילתה שהיא קרויה על שמה של אחותה הבכורה, יהודית לוזיה, שבהיותה בת שנתיים ו-6 חודשים ב-13 ביוני 1938, מעדה לתוך תעלת השקיה, נסחפה בזרם המים למרחק רב, טבעה וכך מצאה את מותה.
היא התאמנה בהדרכת שמריהו נאבל.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר 1955 זכתה לוזיה במדליית ארד, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:46.5 דקות, אחרי דורית שרצר מברית מכבים עתיד שקבעה שיא מכבי חדש של 1:36.3 דקות ורחל ברגשטיין מהפועל גוש זבולון (1:41.2 דקות).
באליפות ישראל שנערכה בבריכת בת גלים שבחיפה בתחילת אוקטובר 1956 זכתה לוזיה במדליית ארד, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:43.6 דקות, אחרי שושנה ריבנר (1:33.2 דקות) ודורית שרצר (1:33.6 דקות), שתיהן מברית מכבים עתיד.
באליפות הפועל ה-14 בשחייה שנערכה בחדרה בספטמבר 1957 זכתה לוזיה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא הפועל חדש של 1:35.5 דקות, שיפור לשיא של ברגשטיין (1:35.9 דקות).
במכביה החמישית שנערכה בשנת 1957 היא סיימה במקום שישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:26.7 דקות.
בתחרות שחייה בין נבחרת ישראל לנבחרת יוון שנערכה באתונה ביולי 1959 קבעה לוזיה שיא ישראלי חדש לנערות במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:31.4 דקות.
באליפות ישראל שנערכה בבריכת בת גלים בחיפה באמצע אוקטובר אותה שנה זכתה לוזיה במדליית ארד, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:35.4 דקות, אחרי גלי להב מהפועל תל עמל (1:30.4 דקות) וחיותה מרצ'ביאק (1:34.5 דקות).
בנם הוא העיתונאי אלי אשכנזי.
יהודית גל-עזר (נולדה ב-1947) היא פרופסור אמריטה למתמטיקה ולמדעי המחשב באוניברסיטה הפתוחה.
גל-עזר נולדה בתל אביב לחנה (הנשן לבית רנד) וליעקב (אכים) בלאוקופף, אשר הצליחו להימלט מגרמניה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, בעוד שרבים מבני משפחותיהם נרצחו על-ידי הנאצים.
לגל-עזר אח אחד, דניאל אופק, מהנדס אווירונאוטיקה בהשכלתו.
גל-עזר למדה בבית הספר היסודי תל-נורדאו ובבית הספר תיכון עירוני ה' בתל אביב.
בשנת 1968 קיבלה תואר ראשון במתמטיקה שימושית.
כל שלושת תאריה הם מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1985 סיימה לימודי תעודה במדעי המחשב, גם הם באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1980 הצטרפה לסגל האוניברסיטה הפתוחה.
בשנת 1990 עלתה לדרגת מרצה בכיר.
בשנת 1995 עלתה לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 2002 עלתה לדרגת פרופסור מן המניין.
אחרי שנים של מחקר בהתפשטות גלים ובסייסמולוגיה (בעיקר במהלך לימודי התואר השני והדוקטורט) פנתה לחקור בשני כיוונים: ניצול הפוטנציאל הגלום במחשב להוראה מושכלת של מתמטיקה, והוראת מדעי המחשב.
בתחום זה הנחתה מסטרנטים ודוקטורנטים.
באוניברסיטה הפתוחה אליה הצטרפה ב-1980 הייתה בין מקימי המחלקה למדעי המחשב, והניחה את היסודות לתוכניות התואר הראשון והשני באוניברסיטה הפתוחה.
פיתחה קורסים במתמטיקה ובמדעי המחשב, וכן תוכנית לימודים לתעודת הוראה במדעי המחשב, וקורסים למורים למדעי המחשב ולפרחי הוראה.
כיהנה כראש מנהל הפיתוח של האוניברסיטה, וראש המחלקה למתמטיקה ולמדעי המחשב, ושש שנים בתפקיד סגנית הנשיא לעניינים אקדמיים באוניברסיטה.
גל-עזר הייתה חברת ועדת המקצוע והתוכנית של מדעי המחשב במשרד החינוך, אשר עיצבה את תוכנית הלימודים במדעי המחשב.
יותר מאוחר כיהנה כיו"ר הוועדה, כיום היא חברה בוועדה זו.
תוכנית לימודים זו, שעוצבה בתחילת שנות ה-90 ועודכנה במהלך השנים, נחשבת כתוכנית פורצת דרך בתחום הוראת מדעי המחשב בעולם, ובגינה ובגין המחקרים שהתמקדו ביישום התוכנית, זכתה גל-עזר בהכרה בינלאומית וקיבלה בשנת 2007 את הפרס:
בשנת 2015 קיבלה את הפרס IEEE Taylor L.
בשנת 2018 קיבלה את הפרס: ACM Karl V.
על תפקידה המרכזי בפיתוח תוכנית לימודים פורצת דרך למדעי המחשב בתיכון, מחקריה היוצאים דופן בהוראת מדעי המחשב ותרומתה לקהילייה העוסקת בנושא.
כיום היא חברה בארגונים מקצועיים ובוועדות בינלאומיות, וכן במערכות עיתונים העוסקים במחקר בהוראת מדעי המחשב, בהם:
בארץ כיהנה בתפקידים שונים בוועדות אד-הוק של מל"ג וות"ת.
החל מאפריל 2014 הייתה חברה במועצה להשכלה גבוהה עד להתפטרותה בפברואר 2016 בשל "ההתנהלות הבעייתית בפיטורי סגן יו"ר המל"ג המכהנת ובחירת סגן יו"ר שאינה במעמד ראוי בשדה ההשכלה הגבוהה".
הייתה נשואה לאלדד גל-עזר, ד"ר לפיזיקה וממייסדי תוכנית החלל הישראלית.
חתן פרס ביטחון ישראל, עד למותו בשנת 2019. אם לשתי בנות ובן.
גל-עזר פרסמה במשך השנים עשרות מאמרים במתמטיקה ובהוראת מדעי המחשב.
גל-עזר פיתחה קורסים רבים במתמטיקה ובמדעי המחשב במסגרת האוניברסיטה הפתוחה.
חלקם כתבה או השתתפה בכתיבתם וחלקם פיתחה בהתבסס על ספרים קיימים.
פיתוח הקורסים נועד, בראש ובראשונה, למען הסטודנטים של האוניברסיטה הפתוחה, אך בעקיפין תרם לכלל הלומדים והמתעניינים במתמטיקה ובמדעי המחשב בישראל, כולל קהיליית המורים למדעי המחשב בישראל.
להלן רשימה חלקית של הקורסים הבולטים שכתבה:
יהודית גולן (נולדה ב-11 באוקטובר 1968) היא סופרת וחידונאית ישראלית חרדית.
נולדה בישראל לרב אברהם צבי שיינפלד, אב"ד תל אביב-ירושלים, ולנחמה שיינפלד, בתו של הרב יצחק אליהו ברנשטיין.
אחותה היא העורכת הלשונית שולה יעקובסון.
נשואה לפנחס גולן, ואם ל-12 ילדים.
גולן החלה לכתוב בשנת 1991, אז החלה לפרסם במוסף לנשים "בית נאמן" של היומון יתד נאמן, חוויות מהאולפן בו עבדה אז.
בד בבד החלה לכתוב חידות לעיתונים שונים ולהתמקצע בתחום.
מאז היא כותבת גם בזרקור, יתד נאמן, משפחה, בנשוב הרוח והמבשר.
ספרה הראשון שיצא לאור הוא תינוק נולד שיצא בשנת 1993. מאז הוציאה קרוב ל-40 ספרים לילדים ולמבוגרים.
יְהוּדִית בַּת-בְּאֵרִי, דמות מקראית, אשת עשו.
שמה מופיע ב, כאשתו הראשונה של עשו אשר נישא לה כאשר היה בן ארבעים.
מוצאה לפי הכתוב בספר בראשית הוא חיתי: לפי הכתוב במקור אחר בספר בראשית, עשו נושא יש הסוברים כי נפלו טעויות בהעתקת רשימות היוחסין.
יש הטוענים כי שמות נשותיו של עשו ב הם השמות הנכונים ואילו שמות הנשים ב וב אלו כינוייהן.
נשות עשו היו למורת רוח בעיני רבקה ויצחק.
נאמר עליה ועל בשמת כי .
יהודית היבנר (19 במרץ 1921 – 30 בדצמבר 2023) הייתה פעילה ומנהיגה במגזר הדתי-לאומי בישראל.
ידועה בעיקר בשל היותה פעילה במפד"ל ויושבת ראש ונשיאת תנועת אמונה.
שירתה כסמנכ"לית במשרד הפנים, כחברת מועצת עיריית ירושלים וכממלאת מקום ראש עיריית ירושלים, וכשגרירת ישראל בנורווגיה ובאיסלנד.
יהודית היבנר נולדה בווינה שבאוסטריה ב-19 במרץ 1921, בשם יסי וינקלר, בת לפיליפ ומניה וינקלר.
גדלה במשפחה חסידית נאורה ואמידה שמקורה בפולין, שהייתה בבעלותה חנות בדים.
היבנר למדה בבית ספר קתולי לבנות, בו למדו כ-15 בנות יהודיות, רובן מבתים לא דתיים.
חלק מחברותיה מבית הספר היו נאציות, עוד כאשר המפלגה הייתה מחוץ לחוק.
במקביל היא הייתה חברה במכבי הצעיר.
בעקבות האנשלוס שונתה הנהלת בית הספר, ובסוף שנת הלימודים היא סולקה מבית הספר יחד עם שאר התלמידות היהודיות.
היא עברה ללמוד בבית ספר יהודי על שם צבי פרץ חיות למשך מספר חודשים, עד שהוא נסגר לאחר מספר חודשים.
בסוף אוקטובר 1938 הם סולקו מדירתם והועברו לדירה אחרת בעיר.
אחותה הקטנה, שהייתה בת תשע, הייתה רשומה לקינדר-טרנספורט והיבנר הייתה אמורה ללוות אותה, הודות לקרוב משפחה בבריטניה שערב לה.
אולם שבוע לפני הנסיעה המיועדת, בוטלה הנסיעה בגלל שהאחות לא רצתה לעזוב את אמה.
היבנר חיפשה, כמו יהודים רבים אחרים, דרכים לצאת מווינה ולבסוף קיבלה, ביולי 1939, סרטיפיקט סטודנט ללימודים באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, ולאחר שאביה נעצר על ידי הנאצים, היא עלתה לארץ ישראל באנייה "גליליאה" מנמל טריאסט שבאיטליה.
משפחתה שנותרה בווינה (אביה, אימה ואחותה) נספתה בשואה.
לאחר עלייתה התגוררה במעונות סטודנטים בירושלים, ולאחר מכן שכרה עם שותפה חדר בביתו של הרב עקיבא ברוך פוזנר בבית איסמעילוף בשכונת הבוכרים.
היא למדה שנתיים באוניברסיטה העברית על חשבון קרן היסוד בווינה ועבדה בעבודות שונות, כגון מלצרית ומטפלת.
עקב קשיי פרנסה עברה לעבוד במחלקה להכשרה מקצועית של הדסה, והורשתה ללמוד במקביל לעבודה כך שהפכה לאחות תזונאית מוסמכת ולמורה לתזונה.
בתקופה זו הכירה את יצחק היבנר והם נישאו במרץ 1942. היא עבדה שנה כמורה לתזונה ולימדה בנים בגילאי 13–17 כלכלת בית.
לאחר מכן ניהלה את מסעדת מעון העולים בית חנה.
בתחילת מלחמת העצמאות נסגרה המסעדה והיבנר עברה לעבוד במטבח בבית החולים הדסה הר הצופים.
לפי עדותה ראתה מרחוק את המתקפה על השיירה שהובילה אנשים וציוד להר הצופים ב-13 באפריל 1948.
בשנת 1951 נולדה בתה היחידה מרים (מירה), לאחר שנים של ניסיונות בהם רופאים אמרו לה שהיא עקרה.
ביוני 1948 החלה לעבוד אצל אוסקר עוזיאל שמאלץ ופרופ' רוברטו בקי, בהכנת מפקד האוכלוסין הראשון של מדינת ישראל, שהתקיים ב-8 בנובמבר 1948. לאחר המפקד החלה לעבוד במחלקה למרשם אוכלוסין במשרד הפנים שהכינה פנקסי בוחרים ותעודות זהות.
בשנת 1957 נשלחה על ידי משרד הפנים להשלמת לימודי משפטים באוניברסיטה העברית, אותם סיימה בתואר מוסמך בשנת 1962 אולם לא התאפשר לה לבצע התמחות עקב עבודתה במשרד הפנים, ולכן לא קיבלה רישיון לעריכת דין.
בשנת 1960 מונתה למנהלת מחלקת מרשם התושבים במשרד הפנים ובשנת 1962 היא נבחרה לוועד העובדים של משרד הפנים.
בשנת 1967 מונתה לסמנכ"לית במשרד הפנים.
לאחר מלחמת ששת הימים הייתה בין היוזמים והמנסחים של צו סדרי שלטון ומשפט שנועד להסדיר את מעמדם של תושבי ירושלים המזרחית, אזרחי ירדן.
כחלק מתוצאות המלחמה עמדה בראשות הוועדה הראשונה לאיחוד משפחות במשרד הפנים, וכן הייתה מופקדת על מתן אישורי עלייה וצווי גירוש.
בין החלטותיה הבולטות: סירבה לאשר אזרחות ישראלית לפי חוק השבות ורישום כיהודי, לאח דניאל, יהודי ניצול השואה שהמיר את דתו לנצרות והפך לנזיר.
החלטה זו הותקפה בבג"ץ ואושרה.
בשנות ה-70 הייתה בין יוזמי ההצעה לתת אזרחות ישראלית לאסירי ציון הכלואים או מעוכבים בברית המועצות כחלק מהמאבק לסייע להם לצאת מברית המועצות ולעלות לישראל.
בשנת 1979 השתתפה במשלחת ישראל למשא ומתן לשלום עם מצרים, כנציגת משרד הפנים שתפקידה להכין הסדר מינהלי שיחול במקרה של הסכם עתידי עם הפלסטינים.
בעקבות מעורבותה במשא ומתן הדיפלומטי, מונתה בנובמבר 1983 לשגרירת ישראל באוסלו.
כיהנה כשגרירה בנורווגיה ואיסלנד בשנים 1984–1987. בשנת 1986 הובילה מאבק דיפלומטי מוצלח נגד פתיחת משרד אש"ף באוסלו.
בתקופת כהונתה נפטר בעלה יצחק.
יהודית היבנר הייתה פעילה במפד"ל שנים רבות.
בשנת 1968 השתתפה בכנס היסוד של "הגוש לליכוד התנועה".
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית הייתה פעילה במאבק על ייצוג הנשים ברשימת המפד"ל לכנסת.
שמה עלה כאחת המועמדות למשבצת הנשית, אולם היא לבסוף תמכה באילה גליקסברג שכשלה בהתמודדות מול שרה שטרן-קטן.
לקראת הבחירות לכנסת ה-12 היא גברה על שרה שטרן-קטן בהתמודדות על המשבצת הנשית, אולם לא נכנסה לכנסת.
בתחילת 1983 נבחרה ליו"ר מועצת ארגוני הנשים, מטעם אמונה.
כאשר שבה לישראל בתום כהונתה כשגרירה, כיהנה כשנה בראשות ארגון "רעות" המטפל בקשישים נצרכים, ובשנת 1990 מונתה ליושבת ראש תנועת אמונה – תנועת האישה הדתית לאומית, וכיהנה בתפקיד זה קדנציה שלמה בת 6 שנים.
לאחר מכן מונתה לנשיאת הארגון.
בשנת 1989 השתתפה בצוות מיוחד בנושא נשים במסגרת ועדת קוברסקי בנושא קידום נשים בשירות המדינה לתפקידים בכירים.
בשנת 1990, במסגרת תפקידה כיושבת ראש "אמונה", פנתה למנהלי הבנקים הגדולים בישראל ובקשה כי יאיישו לפחות משרה אחת בכל סניף באדם דובר רוסית.
בין השנים 1989–1998 כיהנה כחברה מטעם תנועת "אמונה" במועצת העיר ירושלים.
התנועה הריצה מועמדת עצמאית למועצה לאחר שהמפד"ל ביקשה להציב אישה מטעם "אמונה" במקום הרביעי בלבד, שלא היה ריאלי.
בראשותה הכניסה התנועה שתי נציגות למועצת העיר.
במועצת העיר עסקה בנושאי בריאות הציבור, וכן פעלה רבות למען קידום מעמדן של נשים בעיר.
הייתה חברה כנציגת ציבור בוועדת שירות המדינה.
בבחירות לכנסת השבע עשרה בשנת 2006 הוצבה במקום ה-95 ברשימת "איחוד לאומי-מפד"ל רשימה יהודית לאומית מאוחדת" לכנסת.
היבנר הלכה לעולמה ב-30 בדצמבר 2023, מספר חודשים לפני יום הולדתה ה-103
בשנת 1984 קיבלה שני עיטורים גבוהים מגרמניה ומאוסטריה על עזרה לזולת, בהמלצת ניצולי השואה להם סייעה.
בשנת 2000 קיבלה את אות "יקיר ירושלים" מידי ראש העיר אהוד אולמרט.
בשנת 2008 קיבלה פרס מיוחד מתנועת המפד"ל כנציגת תנועת 'אמונה' על הצטיינות בעשייה הדתית לאומית.
יהודית (ג'ודי) וינקלר (17 במאי 1937 - 27 באוקטובר 2015) הייתה עיתונאית ישראלית.
כתבה בעיתונים "הארץ", "מעריב", "חרות" ו"היום".
יהודית וינקלר נולדה בבודפשט לאולגה לבית אשרוביץ וארנסט וינקלר.
בשנת 1944, בהיותה בת שבע, נלקח האב למחנה כפייה באזור הגבול בין אוסטריה להונגריה, שהוקם על ידי הונגרים פרו־נאצים, ועקבותיו אבדו.
יהודית ואמה נמלטו לבלגרד, שביוגוסלביה, שם הוסתרה במנזר.
בשנת 1948 עלו שתיהן לארץ ישראל.
היא למדה במוסד החינוכי של קיבוץ גן שמואל.
התגוררה בתל אביב ברחוב סירקין, ואחר כך ברמת גן.
בשנת 1959 הצטרפה לעיתון "חרות" ועבדה בו עד לסגירתו ב-1965.
בעיתון כתבה בנושאים שונים: העיר תל אביב וכל מוסדותיה, לרבות העירייה, סעד, בריאות, תיירות ואירועים מיוחדים, מוסדות תרבות ציבוריים, מרכז השלטון המקומי, הדואר וארגונים והתאחדויות עולים.
ערכה את המדורים "לאשה ולמשפחה" ו"פסיפס תל אביבי".
במקביל, כתבה כפרילאנסר בעיתונים "הארץ", "מעריב" ו"לאישה".
ב-1965 עברה לעיתון "היום", ביטאונה של מפלגת גח"ל, כעורכת המדור "עולם האשה" וככתבת המסקרת את המתרחש בתל אביב.
אחר כך הייתה לכתבת פוליטית.
במרס 1968 נשלחה לארצות הברית לסיקור האו"ם, במסגרת "מלגת עבודה לעיתונאים באו"ם ע"ש דאג המרשלד".
ב-1969 הייתה בצוות שכיסה את מערכת הבחירות בישראל, שעמדה בסימן פרישתו של שמואל תמיר והקמת "המרכז החופשי".
ב-1970 החלה לעבוד בעיתון "הארץ" ככתבת לעניינים מוניציפליים.
בנובמבר 1972 ייצגה את ישראל בכנס העיתונאים הבינלאומי השני, שהתקיים במקסיקו סיטי.
לאחר מכן עברה לסקר את נושא העולים החדשים, ובנובמבר 1973 נשלחה להכין סדרת כתבות על יהדות ארצות הברית בתקופת מלחמת יום כיפור ולאחריה.
לאחר מכן עסקו כתבותיה בהסתדרות הכללית, יחסי העבודה במשק הישראלי ונושאים כלכליים כלליים.
כמו כן, שימשה כיושבת ראש "תא הכתבים לענייני עבודה" באגודת העיתונאים בתל אביב, שהייתה פעילה נמרצת בה.
בשנים 1995-1992 שימשה כשליחת "הארץ" בבון, משם דיווחה על המתרחש בגרמניה ובאירופה.
המשיכה לכתוב מעת לעת ב"הארץ" על בעיות השעה שהעסיקו אותה, ועל ניצולי השואה - נושא שהיה קרוב ללבה.
יהודית וינקלר, "ר"צ מתמסדת", הארץ, 10 ביולי 1974
יהודית וינקלר, שושי פריאל, ט"ו בשבט, תל אביב: המרכז לטכנולוגיה חינוכית, הטלוויזיה החינוכית הישראלית, תשמ"ט 1988.
יהודית וינשטוק (נולדה ב-1940) היא סופרת ישראלית.
יהודית וינשטוק היא בתם הבכורה של חנה וחיים זיסוביץ ולה אח ואחות.
הוריה עלו לישראל מתוך ציונות באמצע שנות השלושים והיו ממקימי הקיבוץ הדתי בארות יצחק.
בהיותה בת שש עברה יהודית עם משפחתה למושבה פרדס חנה, בה גדלה.
אביה היה פעיל המפלגה הדתית לאומית "הפועל המזרחי", שימש כסגן ראש המועצה וכמנהל לשכת העבודה בה.
וינשטוק היא בוגרת התיכון האזורי "תחכמוני" בחדרה, למדה הוראה לגיל הרך, במכללת "תלפיות" בתל אביב.
היא בעלת תואר ראשון בחינוך לגיל הרך ובמנהל החינוך מאוניברסיטת בר-אילן.
וינשטוק עסקה בחינוך הקדם יסודי קרוב לארבעה עשורים: תחילה כגננת, ולאחר מכן כמדריכת גננות, כמפקחת גני ילדים וכחברת הנהלה של מחוז המרכז במשרד החינוך.
במסגרת זו כתבה והנחילה תוכניות לימודים בגני הילדים המ"מ והממ"ד.
לאחר פרישתה לגמלאות ב-2002 החלה ביצירתה הספרותית.
כתבה סיפורים קצרים שפורסמו במעריב, ידיעות אחרונות, העיר ומקור ראשון.
ספריה "כולם היו כאן והלכו", קובץ סיפורים, ו"אישה כמוה", רומן, יצאו לאור בהוצאת כנרת, זמורה-ביתן.
יהודית וינשטוק נשואה לבן-ציון וינשטוק, איש ביטוח בעברו, לשעבר הבעלים והיושב ראש של חברת הביטוח "שומרה", כיום בעל חברה בתחום הנדל"ן.
וינשטוק היא אם לארבעה: יוסי וינשטוק, מנכ"ל לשעבר בחברת הביטוח "שומרה" וכיום יזם עסקי; שי כרם (וינשטוק), עיתונאי בעברו והמנהל והמפיק של דנה אינטרנשיונל זה שנים רבות; אלון ויינשטוק, במאי סרטים תיעודיים; ותמי פת-וינשטוק, אחות במקצועה.
כולם היו כאן והלכו, כנרת זמורה-ביתן דביר, עורכת מיה דבש, 2011.
אסופת סיפורים קצרים המלווים את חייהן של דמויות שמרכיבות את פסיפס החברה הישראלית בכללה, והחברה הדתית לאומית בפרט, על רקע החיים במדינת ישראל המוקמת, מתהווה, ומתגבשת, עד להווה של שנות האלפיים.
הסיפורים כתובים מתוך החיים העכשוויים, אבל מביטים אחורה אל מה שהיה, ואל ההתמודדות עם שינויים, ועם שברים וסדקים הנוצרים ומתרחבים עם השנים.
בין הנושאים בהם עוסק הספר: זוגיות, יחסי הורים וילדים, חברות, אינטראקציה בין דתיים וחילוניים, שכול, חוויית ילדות במצוקה, יחסי וותיקים ועולים חדשים, ילדות במושבה, פערים בחברה הישראלית, חיים בהתנחלות, אידאולוגיות ומימושן במציאות.
רן בן נון, כתב על ספרה בעיתון ידיעות אחרונות:
הוא קובץ מעניין להפתיע, קודם כל בגלל הסגנון המיוחד של הכותבת: השורות קצרות וטלגרפיות, הביטויים יצירתיים ולא שגרתיים, וגם ההתרחשויות מגיעות מארץ דמדומים לא מוכרת, שבה הכל קורה אחרת, גם אם זה סיפורי אהבה ומערכות יחסים כמו שהייתם מצפים למצוא בכל סוגה ספרותית.
לסיפורים של וינשטוק יש טעם שונה, שאינו ערב לכל חיך, אבל שווה נגיעה, אפילו על קצה הלשון."
אישה כמוה, כנרת זמורה-ביתן דביר, עורכת תמר ביאליק, 2013
נימה זיסמן היא מנהיגה רוחנית כריזמטית, העוסקת בהחזרה בתשובה.
יום אחד היא נעלמת במפתיע.
ומותירה אחריה סימני שאלה רבים, שמועות, וספקות ההולכים ומתרבים.
הסיפור מסופר בגוף ראשון מפי חברת נעוריה, לאה, הקוראת ביומניה,
מביא גם את סיפורה של ידידות נעורים, כמערכת יחסים מורכבת שידעה עליות ומורדות במהלך השנים.
באמצעות היומנים נחשף ומתגלה באור שונה סיפורה של זיסמן, נחשפים רבדים נוספים, סודות, החמצה, וחיים כפולים, הפורשים מחדש את סיפורה של נימה.
על הספר נכתב בעיתון "ישראל היום":
"הסיפור יוצא הדופן של הגיבורה משמש לווינשטוק קרש קפיצה לדון באופן נוקב ואירוני בדילמות המרכיבות את העולם הדתי־לאומי, המצוי בתווך בין העולם החרדי לחילוני ולסקור אותו על מורכבותו וחולשותיו תוך כדי דיון בתשוקה – לא המושג השכיח ביותר בהקשר לחברה הזו דווקא.
ההישג הטמון ב"אישה כמוה" הוא בהצגת הדילמות של הנשים מן המגזר הדתי־לאומי באופן נגיש, שמדגיש את ההבדלים המאפיינים את עולמן לצד הדילמות שמעסיקות אותן."
פרח טורף, כנרת זמורה-ביתן דביר, עורכת תמר ביאליק, 2018
הספר הוא רומן העוסק בטלטלה הפוקדת משפחה שבתה הצטרפה לכת מסתורית ומסוכנת.
סיפורים קצרים שפורסמו בעיתונות הכתובה
"ריבה מים", מוסף סופשבוע של העיתון מעריב, 17 בינואר 2003
"סולו", מוסף שבת של העיתון מעריב, 19 במרץ 2008
"ואני ראיתי ברוש" מוסף דיוקן של העיתון מקור ראשון, 11 בספטמבר 2009
"הזדמנות שנייה", מוסף דיוקן של העיתון מקור ראשון, 29 בינואר 2009
"פגישת מחזור", מוסף דיוקן של העיתון מקור ראשון, 19 ביולי 2010
"בית בכפר", מגזין נשים של העיתון מקור ראשון, 15 באוגוסט 2008
"ימים נוראים", מגזין נשים של העיתון מקור ראשון, 26 בספטמבר 2008
"גברת מילץ מעין גב", מגזין נשים של העיתון מקור ראשון, 25 במאי 2008
"האישה מארץ עוץ", מגזין נשים של העיתון מקור ראשון, 27 בפברואר 2009
"על קנאה אחת", מגזין נשים של העיתון מקור ראשון, 21 בנובמבר 2008
"איך שגברת רחל מחנכת את הילדים", מגזין נשים של העיתון מקור ראשון, 19 בדצמבר 2008
"לוויה בקיבוץ", מוסף דיוקן של העיתון מקור ראשון, 30 בדצמבר 2011
"היום שבו מת חודורוב", מגזין נשים של העיתון מקור ראשון, 23 בפברואר 2007
"עכשיו אתה חוזר בחזרה", מגזין נשים של העיתון מקור ראשון, 22 בפברואר 2008
יהודית הררי (איזנברג) (4 באוקטובר 1885, ה' בחשון תרמ"ו – 7 ביוני 1979, י"ב בסיוון תשל"ט,) הייתה מחנכת, מורה, גננת וסופרת, ממייסדי תל אביב.
ממקימי ארגון חובבי הבמה העברית וחברת מועצת תיאטרון הבימה.
זוכת פרס כבוד לחינוך של עיריית תל אביב בשנת 1965, ממייסדי הסתדרות המורים.
הוריה, בלהה לבית יהושע משל ואהרן איזנברג, עלו לארץ-ישראל בשנת 1886, כשהייתה פעוטה.
בשנה הראשונה גרו ביפו, בשעה שהאב התמחה בחקלאות בראשון לציון.
עם קניית נחלתם בוואדי חנין (היא נס ציונה), תחילה התגוררו באוהל בין הבדואים, לאחר מכן במרתף בפרדס ראובן לרר עד גמר בניין הבית בוואדי חנין.
אל המרתף של משפחת איזנברג באו אורחים רבים, ביניהם "ביל"ויים", עסקני חובבי ציון ואורחים מהגולה.
באחת הישיבות במרתף נודע לאהרון אייזנברג שבין המושבה כפר בתיה לוואדי חנין עומדת למכירה חלקת האדמה "דוראן" (ח'ירבת דוראן) שהייתה שייכת למשפחת רוק ביפו.
איזנברג פנה לידידו יהושע חנקין ושניהם ארגנו את רכישת האדמה.
באותה שנה נוסדה בוורשה החברה "מנוחה ונחלה" אשר רכשה את האדמות וכך נוסדה המושבה החדשה רחובות.
בשנת 1890 החל אהרון אייזנברג לנהל את עבודת הנטיעה של "מנוחה ונחלה" והמשפחה עברה למושבה והייתה בין מייסדיה.
ביתה של משפחת איזנברג ברחובות שימש מרכז ליהודים ולא-יהודים, אדוקים וחופשיים שביקרו במושבה רחובות ונקרא בצחוק בשם "מלון איזנברג".
בית איזנברג, שהיה אחד הבתים הראשונים ברחובות שימש שנים רבות מרכז לכל הפעולות הנוגעות לביסוסה והתפתחותה של המושבה.
בלהה ואהרון נתנו לבנותיהם ובניהם, שבעה במספר, השכלה זהה וחינכו אותם לתורה ועבודה.
יהודית סיימה בית ספר עממי ברחובות והשלימה את לימודי התיכון בעזרת מורים פרטיים (ישראל בלקינד, אסתר שפירא, ישראל אהרוני, יצחק כהן), עקב חסרונם של בתי ספר תיכוניים בארץ ישראל.
בשנות ילדותה גדלה בחיק הטבע "בין הגפנים והשקדים, בין עצי הזית, השקמים החרובים, ההדרים ועצי האקליפטוס, בין רועי הצאן ופועלי הכרם".
החיים במושבה הצעירה רחובות היו תוססים ומלאי עניין, "על גבעת האהבה היו הצעירים מתאספים בערבים, מדליקים מדורה, שרים ומשוחחים על עתיד היישוב ועל עבודה עברית".
בגיל 13 פגשה את מי שעתיד להיות בעלה, חיים הררי (בלומברג), תלמיד מקוה ישראל, נער שהגיע בגפו לארץ-ישראל כדי ללמוד חקלאות.
בתום לימודיו בשנת 1901 הוא חזר לרוסיה, והיא הבטיחה שתחכה לו עד שישוב.
במשך שש שנים התכתבו באדיקות, למורת רוחם של אהרון ובלהה איזנברג, שחששו לשמה הטוב של בתם.
את חליפת המכתבים תיעדה בפירוט רב בספרה "בין הכרמים".
תלאות רבות עברו על הזוג הצעיר באותן שנים, כל אחד בנפרד, אך אהבתם לא שככה.
לאחר שש שנים הוא חזר לארץ ישראל לטובת משרת מורה בגמנסיה הרצליה.
יהודית, שעבדה באותה עת כמורה וגננת בבית הספר לבנות אוולינה דה-רוטשילד בירושלים, עזבה את משרתה ועברה להתגורר עם בעלה הצעיר ביפו.
חיים הררי, מורה ואיש חינוך בעצמו, לימד בגימנסיה הרצליה עד מותו בשנת 1940. הוא דגל בתפיסת שוויון במישור יחסי המגדר.
בשל הסתייגותו מהסטנדרט הכפול לגבי טוהר מיני לפני הנישואים, שעודד גברים להתנסויות מיניות ואסר זאת מכל וכל בקרב הנשים, הוא עצמו התחייב לטוהר מיני לפני נישואיו ביחסיהם ניתן להבחין בחתירה לשויון אך גם בתחושה סמויה שהבכורה ניתנת למאוייו של הבעל.
כעבור שנת נישואים, ביולי 1908 נולד בנם היחיד, יזהר.
יהודית וחיים הררי יזמו וארגנו את "חובבי הבמה העברית", קבוצות דרמטיות של שחקנים ושחקניות חובבים שהעלו מחזות בתקופה שבה לא היו תיאטראות עבריים בארץ.
הוא היה שחקן ובמאי והיא השתתפה בפועל ומילאה תפקידים ראשיים בהצגות רבות שהועלו.
בין היתר שיחקה בהצגה מירל'ה אפרת מאת יעקב גורדין.
ותיקי תל אביב סיפרו כי ההצגות המוצלחות של הזוג הררי נודעו למרחוק ומשכו אליהן לא רק את תושבי תל אביב ויפו אלא גם את יושבי המושבות.
לאחר שהוקם התיאטרון הלאומי הבימה שימשה כחברה במועצת התיאטרון.
בשנת 1907 נמנו עם המשפחות מתושבי ותושבות יפו שהתאגדו להקמת העיר העברית הראשונה והשתתפו בהגרלת המגרשים של אגודת אחוזת בית והיו בין 66 משפחות מייסדי תל אביב.
הם הגרילו מגרש ברחוב יהודה הלוי, אולם עקב רצונם לגור בקרבת הגימנסיה הפעילו לחץ על ועד אחוזת בית על מנת שיתנו להם את המגרש ברחוב אחד העם 10 שהובטח קודם לכן לחייקיל שיף.
הלחץ נשא פרי ומשפחת הררי קבלה את המגרש שביקשה.
כשהייתה בת 16, לאחר השתלמות של שנתיים בגן הילדים העברי הראשון שנוסד בראשון לציון על ידי אסתר שפירא גינזבורג, ייסדה את הגן העברי השני ברחובות.
בגיל 17 הזמינה אותה מנהלת בית הספר לבנות על שם אוולינה דה-רוטשילד בירושלים, חנה לנדוי, לעבוד כגננת ומורה לעברית בבית הספר, שם גם השתלמה בהוראה בסמינר העברי אנגלי להכשרת מורות.
בעבודתה שם, על אף גילה הצעיר, השפיעה רבות על הנהלת בית הספר, בין היתר בהגברת לימודי העברית בקרב התלמידות, הרחקת האנגלית מגן הילדים והכיתות הנמוכות והחדרת תודעה יהודית-לאומית על ידי הקמת ספריה עברית בבית הספר, שעד אז כללה רק ספרי קודש ותפילה.
בעקבות נישואיה לחיים הררי, עברה ליפו ולימדה במכינה של הגמנסיה העברית הרצליה עד הולדתו של בנה יזהר ב-1908. דוד סמילנסקי, עמית הוראה לאותן שנים, סיפר כי "תמיד הייתה מוקפה ילדים וילדות, אשר רחשו חיבה מיוחדת למורה המחנכת המנוסה וצייתו להוראותיה".
בשנת 1910 שבה ללמד בגמנסיה הרצליה עד לשנת 1913, בה יצאו יהודית וחיים הררי להשתלמות מטעם הגימנסיה בפריז.
באוניברסיטת הסורבון למדה ספרות כללית וצרפתית, פסיכולוגיה, פדגוגיה, היסטוריה ומדעי הטבע.
לאחר שנת לימודים אחת, פרצה מלחמת העולם הראשונה, והזוג הררי עבר לז'נבה והמשיך שם את לימודיו.
במהלך לימודיה עבדה שנתיים בעבודת מחקר במעבדה הפסיכולוגית, בהנהלת הפסיכולוג פרופסור אדואר קלפרד.
במקביל למדה שיטת מונטסורי והתמחתה בחינוך מיוחד לפי שיטת ד"ר דקרולי.
בשנת 1919 סיימה את לימודיה ב"מוסד העליון למדעי החינוך ז'ן ז'אק רוסו", שהיה מסונף לאוניברסיטת סורבון בפריז, וקיבלה דיפלומה.
לאחר שבני הזוג חזרו לארץ נשלחה ללמד בסמינר למורות וגננות על שם לוינסקי.
באותו זמן ניהלה את "בית התינוקות" של הסמינר ואת בית הספר הדוגמאי בנוה צדק שאותו ייסדה.
שם הנהיגה את שיטות הלימוד של מונטסורי ודקרולי, הכניסה רהיטים חדשים ואמצעי עבודה מודרניים, שהונהגו אחר כך בכל בתי הספר העבריים בארץ.
מפאת ריבוי תלמידים ותלמידות הועבר בית הספר לרחוב גאולה ומאז נקרא בשם "גאולה".
עם הקמת בניין בית הספר החדש ברחוב בלפור (תל אביב), עבר בית הספר למשכנו הסופי ומאז נקרא בית הספר בלפור, אותו ניהלה עד לשנת 1955. לאחר מכן מונתה למנהלת בית הספר לדוגמה על יד הסמינר למורים ע"ש לוינסקי.
בנוסף למעורבותה בחיי החינוך בעיר, כחברת "מרכז הגננות", הסתדרות המורים וארגון המנהלים, תרמה גם לחיים התרבותיים והחברתיים המתנהלים בה.
לטענתה, העדיפה להתמקד בעבודה חינוכית וסרבה להיבחר כבאת כוח מטעם הנשים למוסדות עירוניים וממשלתיים.
בשנת 1958, כשמלאו 50 שנה לעבודתה בהוראה, יצאה לגמלאות.
לדבריה, התמסרה לעבודה ספרותית, אך בפועל המשיכה לעבוד בהתנדבות בהנהלת ארכיון החינוך והנהלת קל עילן, קרן לימודים על-יסודי לילדים נפגעים.
בשנת 1965 הוענק לה פרס כבוד במסגרת הפרס לחינוך של עיריית תל אביב על שירותה בטיפוח החינוך העברי היסודי בארץ, על שילוב שיטות חדשות בחינוך ובהוראה ועל כינון מוסדות חינוך חדשים.
נפטרה ב-7 ביוני 1979, בגיל 94. נטמנה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
בנה של הררי היה חבר הכנסת יזהר הררי.
נכדה, בנו של יזהר, הוא פרופ' חיים הררי, פיזיקאי חתן פרס ישראל.
אחיותיה ואחיה הם לאה אייזנברג אידלסון, שנמנתה עם מייסדי תל אביב, חנה אייזנברג (פרומקין), בן כרמי אייזנברג, אמציה אייזנברג (שהיה ממנהלי פיק"א בארץ-ישראל), עובד אייזנברג ויהושע אייזנברג, אשר שימש מנהל בתי המשפט.
מכתביה בעילום שם התפרסמו בכתב העת "המליץ", סיפורים קצרים ומאמרים שלה התפרסמו בכתבי העת "העומר" (בעריכת ש.
בן ציון), "הפועל הצעיר", "בוסתנאי", "גננו", "הד החינוך", "הארץ", "זמנים" ועוד רבים.
בשנת 1948 יצא לאור ספרה האוטוביוגרפי "בין הכרמים", בהוצאת דביר.
ספרה זה מגולל את סיפור חייה למן היותה נערה ועד חייה הבוגרים, כאשר במרכזו סיפור אהבתם של חיים הררי ויהודית, וכפי שהם מכונים בספר: "זיו" ו"טליה".
ברקע הסיפור המשפחתי מתוארות קורות היישוב היהודי בארץ ישראל בראשית המאה ה-20. בספרה זה תיארה בגילוי לב מפתיע את ספקותיה לגבי גורלה הידוע של אישה נשואה באותה תקופה:
הדמות הנשית המצטיירת בספרה היא חדשנית לאותה תקופה לא רק בשל היותה סקרנית, הרפתקנית וכמהה למימוש עצמי בלימודים ובעבודה אלא גם בשל תעוזתה להציב סימני שאלה בפני תפקידים נשיים מסורתיים.
טליה/ יהודית סירבה להשלים עם חיי עקרת הבית שנגזרו עליה ובהזדמנות הראשונה חוזרת ללמד.
בגמנסיה נפתחה כיתה נוספת, והיא קיבלה את המשרה.
סיפור ההריון והלידה של טליה/יהודית חושף לפרטים את הקשיים המלווים את האישה במהלך ההריון והלידה.
נשות היישוב באותה תקופה לא נהגו לחלוק את קשיי ההריון והלידה באופן פומבי שכזה, מתוך סיבות של צניעות והרצון שלא לפגוע בהאדרת האימהות.
טליה/יהודית מתארת בגילוי לב את החולשה, הכאבים והאימה מפני אובדן היכולת להמשיך במקצוע.
נוסף לקשיים הפיזיים והנפשיים הבאים בעקבות הריונה, טליה/יהודית חששה בעיקר לאבד את עבודתה ומיהרה להסתיר את תופעות ההריון ואת חולשתה.
הררי תיארה גם כיצד נחלץ זיו/חיים לעזרתה במילוי מטלות הבית אך גם את עוגמת הנפש ותחושת הנטישה כאשר בעלה הטרוד בענייני הציבור נהג להיעדר מהבית.
עוד תיארה חוויית לידה קשה, לידת מלקחיים, שבסופה היה חשש שלקתה בהרעלת דם ו"היא מרחפת בין החיים למוות".
לאחר מספר ימים החליטו הרופאים להעבירה לבית החולים "שערי צדק" בירושלים.
בעלה חזר לעסוק בענייניו ומיעט לבקרה, בעוד "מחכה היא בכליון עיניים לבואו".
לאחר ההחלמה מהלידה שבה טליה/יהודית לביתה ביפו.
היא גילתה שהגמנסיה מצאה לה מורה מחליף.
"הגמנסיה החליטה שמוטב לה לקבל רווק במקום אשה נשואה ואם לתינוק.
כל תוכניותיה של טליה להמשיך בעבודתה נתמוטטו." הררי הצביעה על הקושי החברתי והמעשי של אישה יהודיה נשואה בראשית המאה העשרים לשלב את תפקידה כאישה ואם עם המשך העשייה המקצועית.
יתר על כן, ביטאה את שאט הנפש מההכרח שנכפה עליה להיות עקרת בית והחליטה שלא להיכנע לצו החברתי, והתחילה לקיים שיעורים פרטיים בביתה.
בסיפור קורות חייה של טליה לאחר נישואיה באה לידי ביטוי תפיסתה של הררי בדבר חשיבות השתתפותה של האישה בבניין הארץ ולא רק ככזו המאפשרת לגברים לממש את שאיפותיהם אלא כמי שמובילה בעצמה עשייה חינוכית וציבורית.
הררי סיפרה כיצד יוזמה ותעוזה אפשרו לה להבקיע את תקרת הזכוכית של נשים נשואות באותה תקופה, אשר שללה מהן את היכולת להגשים את שאיפותיהן המקצועיות.
התיאור החושפני של ייסוריה הפיזיים והנפשיים לאחר לידת בנה ושל תחושת אובדן החירות הוא חד פעמי בכתבי נשים באותה העת.
ב-1958 התפרסם ספרה "אשה ואם בישראל" בהוצאת מסדה, העוסק באישה היהודיה מתקופת התנ"ך ועד העשור למדינת ישראל.
את ספרה הקדישה ל"נשי-ישראל" והעלתה על הכתב את תרומתן ופועלן של נשים יהודיות לאורך ההיסטוריה.
"מן המרתף אל הרפת" – סיפור קצר, נדפס בכתב-העת "העומר" כרך א', תרס"ז
"סטירת לחי" – סיפור קצר, נדפס בכתב העת "בוסתנאי"
"עבודה לכבוש", "בתרומה" – מאמרים בהוצאת אגודת הסופרים, ניסן תרפ"ה
"יציאת מצרים" מאת פלינדרס פטרי – תרגום מאנגלית; פורסם בכתב העת "מולדת"
יהודית חולודנקו (ידועה בשם המשפחה חלד; 1900 – 26 באוגוסט 1956, כ' אלול תשט"ז) הייתה מחנכת בשפה העברית ופעילה חברתית-ציונית.
חברה בוועד ההורים המרכזי בתל אביב ובהתאחדות לשוויון נשים.
יהודית חולודנקו נולדה בקרבת פינסק במחוז ברסט בשטחי האימפריה הרוסית (בלארוס של ימינו) בחודש אב שנת תר"ס (1900) לאליהו פיינשרייבר (בן הרב יעקב מקוסויבי) ולשרה איטה בת רבי יעקב הרש זקהם-פיטקובסקי (ממשפחה מיוחסת לרבי ישראל מקדושי רוז'ינוי המתו על קידוש השם במאה ה-17).
מוצא המשפחה מגזע גאונים וקדושים מצד אחד, עד רש"י ולמעלה ממנו עד הלל הכהן, ומצד שני שורשיהם בבית רב שרירא גאון ורב האי גאון, ומרבנו זרחיה הלוי בעל "המאור" וגאוני ספרד.
במלחמת העולם הראשונה הוגלתה המשפחה על ידי הצבא הרוסי ועברה לעיירה רוז'ינוי.
ברוז'ינוי פעלה כמורה ומחנכת לנוער הציוני ולימדה עברית ומורשת ישראל.
למדה במחלקה הרפואית פדגוגית של האוניברסיטה, בקורסים לגננות, ולחינוך עברי אצל המורה יצחק אלטרמן שהעביר זה מכבר את בית ספרו מוורשה לקייב.
בעיר השתייכה לאגודת צעירי ציון והייתה גם יו"ר של סניף האגודה בפרבר קייב "סלובודקה".
נאסרה יחד עם כל חברי הוועידה החשאית הכל-רוסית של "צעירי ציון" (1922).
בין הנאסרים היו: אליהו אפשטיין, דוד בר-רב-האי, ברוך ויינשטיין, נחום ורלינסקי ומאיר ארגוב.
מאסרה הוחלף בנסיעה לארץ ישראל (1923) לאחר שנישאה בשנת 1922 לד"ר אהרן חולודנקו (חלד), רופא קופת חולים עממית בת"א ובמושבות השרון ובנו של המחנך העברי, אברהם חולודנקו.
עם עלייתם ארצה, העלו בני הזוג חולודנקו את הוריה של יהודית והתיישבו בעיר תל אביב ברחוב יבנה 46.
הייתה חברה פעילה בהתאחדות נשים לשוויון זכויות בענייני תרבות עברית ופעלה לצד חברותיה שושנה פרסיץ ורחל כהן-כגן.
תמכה בחברה אזרחית סולידרית, אך התנגדה למודל חברתי סוציאליסטי.
כמו כן, חברה ומארגנת נשים נאמנות ללשון העברית שהתמזגה עם ברית עברית עולמית.
השתתפה בשני הקונגרסים של ברית עברית עולמית וארגנה את הנשים האורחות מחוץ לישראל.
כמו כן, הייתה חברה פעילה באגודת "מגן" שפעלה לעזרת אסירי ציון בברית המועצות.
חברת המועצה של התאחדות יהודי רוסיה והשתתפה בכל אספותיה.
עבדה שנים רבות ב"ועד ההורים המרכזי" למערכת החינוך בתל אביב ופעלה רבות לארגון הקייטנות לילדים נצרכים בשכונות העניות.
בנוסף לפעילותה הציבורית בעיר, יהודית חולודנקו הייתה חברה פעילה באגודת "אלתירא" (אגודה לחקר תולדות רוסיה ואוקראינה) שהוציאה לאור את הרבעון "העבר".
נפטרה בתל אביב ב-26 באוגוסט 1956 והובאה למנוחות בבית העלמין הדרום הגובל עם חולון ובת ים.
מנישואיה לד"ר אהרן חולודנקו נולדו שני ילדים, תמרה, מורה ומחנכת בתל אביב, נשואה לקריין הרדיו והעיתונאי לנחמיה בן אברהם.
בנה השני הוא אמנון חלד מראשי עורכי הדין בישראל (בוגר המחזור הראשון באוניברסיטה העברית בהר הצופים) עורכו האחראי של עיתון "חדשות הספורט", נשוי לתמר חלד, בת דודתם של צבי ויורם דינשטיין.
אחיה הבכור יעקב עבד בעיריית תל אביב.
אחיה השני שבתאי בארי (פיינשרייבר) היה ממייסדי קיבוץ בית השיטה.
בעוד אחותה יונה נישאה לאיש הצבא והמהנדס האזרחי מרדכי (מקס) קפלן.
נינתה של יהודית חולודנקו היא האסטרופיזיקאית פרופ' רוית חלד-איטה.
יהודית (ג'ודי) דורי (נולדה ב-1954) היא פרופסור אמריטה בפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה בטכניון, וחוקרת בתחום מדעי החברה בכלל והוראת המדעים בפרט.
עמית מחקר בכירה במוסד שמואל נאמן למחקר מדיניות לאומית וראש מרכז המורים הארצי למקצועות הטכנולוגיים.
במשך 15 שנה (2000–2015) הייתה חוקרת ופרופסור אורחת במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) שבארצות הברית.
החל משנת 1991, דורי היא חלק מסגל המחקר של הפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה בטכניון.
במהלך שנים אלו הקימה את קבוצת הוראת הכימיה וחקרה במספר תחומים בהוראת המדעים וההנדסה בכלל ובהוראת הכימיה בפרט, הן ברמת בית הספר והן ברמת האוניברסיטה: ויזואליזציות מדעיות, מיומנויות חשיבה ברמה גבוהה ומטא-קוגניציה, למידה והערכה חינוכית, למידה מרחוק, עידוד בנות ללימודי מדעים ולמצוינות וקידום נשים לקריירה במדעים.
דורי נולדה בשנת 1954 ברמת החיל שבצפון תל אביב.
אימה, רִסְיָה לבית דודמן, ניצולת שואה ששרדה כנערה את מחנה הריכוז אושוויץ, עלתה לישראל דרך שווייץ, לשם נשלחה להבראה לאחר שחרורה מהמחנה.
אביה, משה לבית פולק, עלה על הרכבת האחרונה מגרמניה וכך חמק מהמשטר הנאצי ועלה לישראל.
בהגיעו לישראל עִברת אביה של יהודית דורי את שם משפחתו ל"הישראלי".
יהודית דורי ואחותה הצעירה מרים ישראלי-שליש גדלו בגבעתיים.
משה היה רואה חשבון ורסיה מחנכת בבית ספר יסודי בשכונת סאלמה ג'.
לדבריה של דורי, חשיבות ההשכלה כמו גם עזרה לזולת הם ערכי יסוד שהונחלו במשפחה מגיל צעיר ובאו לידי ביטוי בבחירת אמה ללמד בשכונת מצוקה ובמוטיבציה החזקה ללמוד ולהתקדם שבאה לידי ביטוי במהלך חייה.
דורי למדה לתואר ראשון בכימיה וביוכימיה באוניברסיטה העברית, ולתעודת הוראה באוניברסיטת תל אביב.
במכון ויצמן למדה לתואר שני במדעי החיים בהנחייתה של פרופסור רות ארנון, ולתואר שלישי בהוראת המדעים בהנחייתם של פרופסור דוד סמואל ופרופסור אבי הופשטיין.
את עבודת הפוסט-דוקטורט שלה השלימה דורי באוניברסיטת קנזס.
המחקר, בשיתוף עם פרופסור ג'רי יוכים (Jerry Yochim), היה בתחום של הוראת ביולוגיה מולקולרית וכלל פיתוח, יישום והערכה של טכנולוגיות למידה בקורס פיזיולוגיה של גוף האדם ברמה אוניברסיטאית.
דורי היא ממובילי המחקר בתחום הוראת המדעים, הטכנולוגיה, ההנדסה והמתמטיקה (science, technology, engineering, and mathematics – STEM – education).
בתוקף תפקידיה היא משתתפת בקביעת מדיניות ומעורבת בהחלטות של משרד החינוך.
ממצאי מחקרים שערכה דורי השפיעו על תוכנית הלימודים בכימיה של משרד החינוך ועל דרכי ההערכה בבגרות.
בין השנים 2003–2008 היא שימשה כיושבת ראש ועדת המקצוע בכימיה של משרד החינוך וכעת היא מכהנת כיושבת ראש ועדת המקצוע מדע וטכנולוגיה לכל של המשרד, הפועלת למען קידום אוריינות מדעית בקרב בני נוער.
בין השנים 2009–2013 הייתה דיקנית לימודי המשך ולימודי חוץ בטכניון ופעלה להקמת קמפוס הטכניון במתחם שרונה בתל אביב-יפו.
בתפקידה הנוכחי כדיקנית הפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה בטכניון, דורי הרחיבה את תוכנית מבטים כך שהיא כוללת כיום את תוכנית מבטים 2, בה סטודנטים בוגרי טכניון מצטיינים לומדים לתואר שני ותעודת הוראה בתמיכת מלגה (פטור משכר לימוד) שניתנת על ידי נשיא הטכניון.
הקימה ביחד עם ד"ר ברנע ובתמיכת משרד החינוך וד"ר שרה זילברשטרום ראש האגף, את היחידה לכניסה להוראה למתמחים ומורים חדשים, שמעניקה סיוע למורים בראשית דרכם.
כמן כן, היא יזמה את שילוב הטכניון בפרויקט משרד החינוך אקדמיה-כיתה, בו הסטודנטים משתלבים בהוראת המדעים מתחילת לימודיהם בפרויקט מבטים.
תחום נוסף בו עוסקת דורי הוא קידום בנות ונשים בתחומי המדעים, הטכנולוגיה, הנדסה ומתמטיקה.
דורי הנחתה מעל ל-50 סטודנטים לתואר שני ושלישי (לרבות טלי טל ומירי ברק) ופרסמה כ-70 מאמרים בכתבי עת מובילים בינלאומיים וערכה שני ספרים בהוצאת Springer Publishing.
כן פיתחה דורי כעשרים ספרי לימוד שונים בתחום הוראת הכימיה והביוכימיה.
בשנת 2020 זכתה דורי בפרס NARST - הפרס היוקרתי ביותר במחקר בהוראת המדעים.
דורי נשואה לדב דורי, פרופסור בפקולטה להנדסת תעשייה וניהול בטכניון, אם לארבע בנות וסבתא לנכדים.
דורי ביססה מעמד בינלאומי בהוראת הכימיה בדגש של שילוב טכנולוגיות מתקדמות, בהערכה חינוכית (Assessment Knowledge) ובהתפתחות מקצועית של מורים.
בין השנים 2000–2015 שימשה דורי כחוקרת ופרופסור אורחת במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס – MIT.
בעקבות מחקריה שם, יצאו במהדורות מיוחדות שני גיליונות של כתב העת Journal of Science Education and Technology (JOST) בעריכתה שהוקדשו לרפורמות בחינוך הגבוה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
דורי יישמה את הטמעת ההדמיה המולקולרית והמעבדה הממוחשבת בהוראת הכימיה בתיכון.
בעקבות פעילותה הוזמנה בשנת 2009 להעביר הרצאת מליאה ובשנת 2015 לנהל סימפוזיון בנושאים אלו בכנס גורדון למחקר Chemical Education Research & Practice, שהוא כנס שמיועד למדענים, ואנשים מובילים בעולם בהוראת המדעים.
במסגרת מחקריה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס חקרה דורי שיטות הוראה פעילות המשלבות ויזאליזציות ביחד עם פרופסור ג'ון בלצ'ר (John Belcher).
יחד הם חקרו את הפרויקט Technology-Enabled Active Learning בעקבותיו שיעורי הפיזיקה במכון הטכנולוגי במסצ'וסטס עברו מהוראה מסורתית ללמידה פעילה בכיתה הנקראת Studio Physics.
מיומנויות חשיבה ברמה גבוהה ומטא-קוגניציה
דורי חקרה את לימודי הכימיה והכניסה לשימוש בנוסף לשלוש רמות ההבנה שהיה מקובל ללמד: מקרוסקופית, מיקרוסקופית וסמל, גם את הרמה הרביעית: רמת התהליך.
שילוב ארבע רמות ההבנה עם ההדמיות בכיתות משמשות להעמקת ההבנה בכימיה בקרב תלמידי תיכון בישראל.
המושג 'מטא-קוגניציה' מתייחס ל'חשיבה על חשיבה' כחלק ממיומנות חשיבה גבוהה.
נושא זה נחקר על ידי דורי, שגם ערכה שני ספרים על מטא-קוגניציה בהוראת מדעים, טכנולוגיה, הנדסה ומתמטיקה, בהוצאת Springer Publishing: ספר שיצא לאור בשנת 2012 על מחקרים במטא-קוגניציה בחינוך למדע וספר נוסף שיצא לאור בשנת 2017 על קוגניציה, מטא-קוגניציה ותרבות בחינוך למדע, טכנולוגיה, הנדסה ומתמטיקה.
למידה והערכה חינוכית ברמת בית הספר והאוניברסיטה
דורי הייתה חברה בוועדה בינלאומית אשר מתווה מדיניות של הערכה לצורך למידה (assessment for learning) ולהערכה של הלמידה (assessment of learning) של הארגון האירופאי למחקר בלמידה והוראה ב-2005–2006, והייתה שותפה לכתיבת מאמר עמדה של ארגון זה.
בנוסף, ערכה דורי שני מחקרי הערכה במימון המדען הראשי של משרד החינוך, האחד בנושא הערכה חלופית לתלמידים הניגשים לבגרות בכלל המקצועות והשני בנושא הערכת תלמידים מחוננים בבתי-ספר יסודיים.
דורי פרסמה כ-70 מאמרים בכתבי עת מובילים בינלאומיים, כעשרים פרקים בספרים, ערכה שני ספרים בהוצאת Springer Publishing ופיתחה כעשרים ספרי לימוד שונים בתחום הוראת הכימיה והביוכימיה.
מאמרים נבחרים מכתבי עת אקדמיים
יהודית הלוי-צוויק (1 בדצמבר 1923 – 1 ביולי 2012) הייתה חוקרת ספרות ומחנכת ישראלית, פרופסור לספרות באוניברסיטת חיפה.
יהודית הלוי נולדה בשנת 1923 בעיירה קֶלם שבליטא, בת בכורה לאברהם ורבקה הלוי.
בינקותה, ב-1925, עלתה לארץ ישראל עם משפחתה, שהתיישבה בעפולה, שם נולדו שני אחיה, יוסף וגדעון.
למדה בבית ספר יסודי של זרם "הפועל המזרחי" בעפולה והמשיכה בכפר ילדים שבגבעת המורה.
בשנת 1937, בהיותה בת ארבע עשרה, זכתה בתחרות חיבורים מטעם חברת "הסנה" על חשיבות הביטוח והחיסכון.
לאחר סיום לימודיה בתיכון עברה ללמוד בחוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים, שם קיבלה תואר מוסמך בספרות עברית וערבית.
עבודת הגמר שלה, שכותרתה "מושג היהדות בספרות ההשכלה", זיכתה אותה בשנת 1948 בפרס קלוזנר מטעם עיריית תל אביב.
בשנת 1956 זכתה שוב בפרס קלוזנר.
עוד במהלך לימודיה עבדה כמורה בכפר ילדים.
ב-1952 מונתה למנהלת בית הספר התיכון בקריית טבעון, שהוקם באותה שנה וצמח בהדרגה תחת ניהולה.
בבית ספר זה גם לימדה ספרות, תנ"ך וערבית.
בשנות השישים חזרה ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1969 קיבלה תואר דוקטור על עבודה שכותרתה "תקופת גרמניה (1914–1924) ביצירתו של ש"י עגנון", שנכתבה תחת הנחייתו של פרופ' דב סדן.
ב-1972 הצטרפה לסגל החוג לספרות השוואתית באוניברסיטת חיפה.
בשנים תשל"ח–תש"ם עמדה בראש החוג.
פרסמה מאמרים בעיתונים "הפועל הצעיר", "דבר הפועלת", "למרחב" ו"דבר" ובכתב העת "עלי שיח".
בשנת 1990 נבחרה כיקירת קריית טבעון.
בשנת 1991 קבלה את "פרס קריב" מטעם עיריית חיפה, על ספרה "תולדות ספרות האגרונים".
לאחר פרישתה מהאוניברסיטה התנדבה במשך שנים רבות, עד לפטירתה, להרצות על ספרות ושירה ובעיקר על יצירות עגנון, במרכז ההנצחה בטבעון ובחוג לקשישים ביישוב.
ב-1949 נישאה למהנדס אברהם צוויק, לימים מנכ"ל רכבת ישראל, והם התיישבו בקריית טבעון.
נפטרה בי"א בתמוז תשע"ב, 1 ביולי 2012 ונטמנה לצד בעלה בבית העלמין של קריית טבעון.
מושג היהדות בספרות ההשכלה: ממשה מנדלסון ועד מנדלי מוכר-ספרים, הוצאת דביר, 1955.
ראשיתה של ביקורת עגנון: תרס"ט–תרצ"ב, אוניברסיטת חיפה, 1984.
עגנון במעגלותיו: עיונים באמנות הסיפור של עגנון, פפירוס, 1989.
תולדות ספרות האִגְּרונים (הבריוונשטעלערס) העבריים (מאה 16 – מאה 20), פפירוס, 1990.
יהודה עמיחי - מבחר מאמרי ביקורת על יצירתו, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1988.
יהודית חנוך (נולדה ב-4 בפברואר 1932) היא עיתונאית וסופרת.
הייתה כתבת האופנה של "מעריב" במשך שלושים וארבע שנים (1959–1993).
נולדה בתל אביב לתעשיין שלמה לובלצ'יק, למדה ב"גימנסיה בלפור" ובחורף 1947 גויסה ל"הגנה" ועם בני כיתתה, העבירה כלי נשק לא לגליים והדביקה בלילות כרוזים של "החומה", עיתון המחתרת של "ההגנה".
עם פרוץ הקרבות שמשה כקשרית והביאה נשק ומזון לחיילי העמדות, בגבול יפו תל אביב.
ב-1949 סיימה את לימודיה התיכוניים ועברה ללמוד בירושלים ב"בית הספר הגבוה לאופנה", שהוקם כדי ליצור מאגר של מעצבי אופנה, לתעשיית האופנה של ישראל.
ב-1951 התגייסה לצה"ל ושירתה כשרטטת באגף תכנון של המטכ"ל, שעסק בהיבט הצבאי של מה שהיה אז, פרויקטים עתידיים שעמדו לקום בארץ כמו העיר אשדוד, "נמל הקישון ו"המוביל הארצי".
ב-1953 נסעה לניו יורק כדי להשתלם באופנה ולמדה בבית הספר הגבוה לאופנה, "F.I.T".
עם סיום לימודיה עבדה כמעצבת אופנה בכמה מפעלים מובילים ב"סבנט אווניו", רובע הבגדים של ניו- יורק.
ב-1961 חיברה בין אהבתה לכתיבה וניסיונה המקצועי, והייתה לכתבת האופנה של "מעריב" שהיה אז העיתון הנפוץ במדינה.
הכתבות שלה שהתחילו כטור אחד בשחור לבן, הפכו במשך השנים לעמודי צבע רבים, שהתפרסמו מדי שבוע בעיתון היומי ובמוספים השבועיים "סגנון" וב"סופשבוע".
במשך עשר שנים שידרה ב"קול ישראל" תוכנית רדיו שנקראה "פינת האופנה".
עם ועד הלשון העברית חידשה מילים שחסרו אז כמושגי אופנה, כ"מכפלת", "אימונית" ו"סרבל".
הכתבות שלה הביאו לקוראיה את חידושי האופנה בשפה קולחת ועניינית.
בין שנות החמישים לשנות התשעים, נחשבה ככתבת האופנה ה"מיתולוגית" של "מעריב".
במשך שלשים וארבע שנים כיסתה את תעשיית האופנה הישראלית שהיה אז ענף מוביל בכלכלת מדינת ישראל וכללה כשלש מאות מפעלי טקסטיל.
מדי שנה הוצגו הבגדים באירוע "שבוע האופנה" של מכון היצוא הישראלי שהביאו לארץ מאות קניינים.
כמו כן הקימה ועמדה בראש תא "כתבות האופנה באגודת העיתונאים".
בשנות עבודתה, ליוותה את מיטב מעצבי האופנה הישראלים ביניהם: ג'רי מליץ, גדעון אוברזון, רות דיין ולאה גוטליב מתחילת דרכם ובד בבד הביאה לקוראיה גם את חדשות האופנה מהעולם, כשראיינה את גדולי המעצבים: קוקו שאנל, פייר קרדן, טד לפידוס, איב סן-לורן, קלווין קליין, ראלף לורן ואחרים.
כן זכתה לסקופ בינלאומי כשראיינה בהופעתו הראשונה במינכן, את מעצב האופנה הסובייטי סלאבה זייצב , הופעה שבישרה את השינוי שחל בברית המועצות עם תחילת ה"פרסטרויקה".
סיפור בלעדי שזכה לעמוד הראשון של "מעריב" לפרסום בעיתונות הבינלאומית.
בשנת 2018 הוציאה לאור בהוצאת "יד ושם" את ספרה "סיפור שלא סיפרתי" המספר את סיפור חייו של בעלה התעשיין וניצול השואה אורי חנוך.
יהודית והולופרנס (באיטלקית: Giuditta e Oloferne) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר קאראווג'ו משנת 1599.
היצירה מוצגת בגלריה הלאומית האיטלקית לאמנות עתיקה ברומא.
הציור מתאר את יהודית, אלמנה יהודיה שביקשה להציל את עם ישראל משליטה זרה, כשהיא עורפת את ראשו של הולופרנס, שר הצבא האשורי של נבוכדנצר, לאחר שהסתננה למחנהו.
העבודה הוזמנה על ידי הבנקאי אוטאביו קוסטה, אשר היה כה נלהב ממנה עד שקבע בצוואתו שאי אפשר להעבירה לזרים.