tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפסל הוא אחד ממוקדי התיירות של העיר והוא הפסל השלישי בגובהו של ישו באמריקה הלטינית, אחרי פסל ישו הגואל בריו דה ז'ניירו שבברזיל ופסל קריסטו דה לה קונקורדיה בקוצ'במבה שבבוליביה.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה האוטונומית של קואווילה והאוניברסיטה האוטונומית האגררית אנטוניו נרו אונידד לגונה.
את טוראון משרת נמל התעופה הבינלאומי פרנסיסקו סרביה, המציע טיסות ליעדים במקסיקו ובארצות הברית.
הנמל משרת גם את הערים בקומרקה לגונרה שנמצאות במדינת דורנגו, כמו גומס פלסיו.
טוראקו גיאנה (שם מדעי: Tauraco persa) הוא מין של עוף ממשפחת הטוראקיים החי ביערות אפריקה.
נפוץ בטבע ביערות מסנגל לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ודרומה עד אנגולה.
עוף זה בגודל יונה ובעל ציצה ירוק עם פנים וגוף ירוק בוהק, העיניים כתומות ובעלות פס לבן מלמעלה ופס שחור מלמטה, המקור אדום והזנב והכנפיים סגלגלים למעט הנוצות העיקריות שהם אדומות.
הוא בעל זנב ארוך ואורכו מגיע ל-43 ס"מ בממוצע.
הטוראקו חי במרומי עצי היער וניזון מפירות שהוא מוצא וכן מפרחים.
הם חיים בטבע בקבוצות קטנות או ביחידות וקוראים בקול מרשים ורעשני.
"טורא אפורה" (בארמית: ההר האפור) היא סדרה של שמונה הדפסי אבן שיצר הצייר אריה אלואיל באוסטריה בשנת 1924.
בין השנים 1925-1922 שהה אריה אלואיל בווינה, אוסטריה, שם למד אמנות והתקרב אל החוגים האקספרסיוניסטים.
ב-1924 יצר את סדרת ההדפסים עבור תערוכה של קבוצת "קונסט-שאו" (Kunstschau) שהתקיימה בשנת 1925 בעיר.
עם זאת, לא ברור האם אכן הוצגו העבודות בתערוכה זו.
ההדפסים יצאו לאור כאלבום בשם "טורה אפורה", שהיה בעל שני שערים - האחד בעברית והשני בגרמנית תחת השם "Graues Band".
בשנת 1925 חזר אלואיל לארץ-ישראל, אולם הוא לא הציג אותה מעולם.
סדרת ההדפסים הוצגה לראשונה בתערוכה "שבת בקיבוץ", שהתקיימה בשנת 1998 במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן.
בשנת 2011 הוצגה הסדרה בשנית באותו מוזיאון בתערוכה "אריה אַלוַאיל: מביתניה לוינה ובחזרה".
בשנת 2015 הוצגו העבודות בתערוכה רטרוספקטיבית של האמן במשכן לאמנות ע"ש חיים אתר בעין חרוד ובתערוכה "100 שנות אמנות הדפס בישראל - הסדרות הגדולות" שהוצגה בסדנת ההדפס ירושלים.
שמונת ההדפסים נוצרו בטכניקה של הדפס-אבן, על נייר בגובה של 32 ס"מ וברוחב 24 ס"מ (כ"א).
הסדר המיועד של ההדפסים איננו ידוע, אולם הם מציגים דימויים מסוייטים העשויים להתפרש כאלגוריים.
בין הדימויים אדם קובר גופה כשברקע שלוש נשים; אדם בבית קברות; אישה המעניקה פרח לילד או גבר; דמות גבר עירום על ברכיו כלצידו אבן ומקל נדודים; דמות גבר כורע בפני אישה ולראשה כתר על רקע עיר העולה בלהבות ועוד.
סגנון היצירה של ההדפסים הוא חופשי, ומדגיש את הרישום החופשי של האמן על נייר ההעברה אל פלטת ההדפס.
סגנון הרישום מתבסס על שילוב בין כתמיות לבין ניגודיות בין הדימוי לרקע.
חלק מן הדמויות אף נוצרו על ידי יצירת חללים נגטיבים ברישום.
בכל העבודות הרישום איננו מגיע לקצוות הפורמט, כי אם מסתיים ב"פתאומית", דבר המעצים את תחושת הדרמה.
גליה בר אור טענה כי הסדרה מבטאת "קרע וסכסוך פנימי" המבטאים "חרדה ואבדן לצד מה שנדמה ככמיהה לגאולה ותחיה".
וזיהתה בה עירוב של איקונוגרפיה נוצרית ויהודית.
פרשנות ביוגרפית לעבודות הציע מוקי צור שראה בעבודות ביטוי של תקופת שהותו של האמן בביתניה עילית, תקופה שקדמה לנסיעתו של אלואיל לוינה.
לעומתו, הדגישו שולה קשת וגדעון עפרת את הממד האלגורי-היסטורי בעבודות, המבטא את גורל העם היהודי.
טוּרֵאִיס (ערבית, تُرَيْس - מגן), או ρ בירכתי הספינה, הוא כוכב בולט בקבוצת הכוכבים ירכתי הספינה עם בהירות נראית מדרגה 2.81. השם טוראיס ניתן לעיתים גם לכוכב אספידיסקה שבקבוצת שדרית הסמוכה, שמייצג מגן הראלדי על דופן הספינה, בעוד שכוכב זה מייצג מגן נוסף הנמצא בקצה האחורי של הספינה.
טוראיס הוא כוכב ענק לבן-צהבהב עם סיווג ספקטרלי F6 II.
סיווג זה ניתן על פי מדידה פוטומטרית, כאשר מדידות ספקטרוסקופיות מראות תכונות שמתאימות יותר לכוכב מסוג ספקטרלי F2 או F5 ולכן לפעמים הוא מקבל את הסיווג F5IIkF2IImF5II, שמציין את הסיווג המתאים למדידות הספקטרוסקופיות השונות.
מסתו של טוראיס מעט גדולה ממסת שמש, אך רדיוסו גדול פי 3.5 מרדיוס השמש, טמפרטורת פניו כ-6,900 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 24 מעוצמת ההארה של השמש.
בהירותו של טוראיס משתנה בין דרגות בהירות 2.68 ו-2.87 במחזוריות של 3 שעות, 22 דקות ו-52 שניות או 7.1 מחזורים ביום, והוא מסווג כמשתנה קפאידי ננסי מהסוג של δ במגן.
סיבת ההשתנות היא פעימות מחזוריות שגורמות להתנפחות והתכווצות של הכוכב תוך עלייה וירידה בבהירות.
זהו אחד המשתנים הקרים ביותר מסוג זה, שכן בדרך כלל משתני δ במגן הם בעלי טמפרטורה של 7,000 - 8,000 קלווין.
עם מרחק של כ-63.5 שנות אור ממערכת השמש זהו גם אחד הכוכבים הקרובים ביותר מסוג זה, אך בעבר הוא היה אף קרוב יותר.
לפני כ-394,000 שנים הוא היה במרחק של כ-11.6 שנות אור ממערכת השמש, דומה למרחק של פרוקיון כיום, והיה אז אחד הכוכבים הבהירים ביותר בשמי הלילה עם בהירות מדרגה 0.9-.
במרחק זוויתי של כ-27 שניות קשת מטוראיס נמצא כוכב עמום מאוד עם בהירות מדרגה 13.8, אך בשל המרחק הזוויתי הקטן והפרש הבהירויות הגדול, לא ניתן למדוד את תכונותיו.
נראה שהכוכבים אינם קשורים זה לזה ורק במקרה נמצאים על אותו קו ראייה, אך אם השניים כן נמצאים באותו מרחק ממערכת השמש, אז בן הזוג העמום הוא ככל הנראה ננס אדום שמקיף את טוראיס במרחק של לפחות 540 יחידות אסטרונומיות.
טוראקו (שם מדעי: Tauraco) הוא סוג של עופות ממשפחת הטוראקיים החיים באפריקה.
הם מזכירים במראם יונים אך בעלי ציצות ראש.
למעשה הם קרובי משפחתם של הקוקיות.
מינים אלה בעלי נוצות ירוקות שלהם גוון ייחודי חזק המשולב בנוצות.
הם חיים ברחבי היערות של אפריקה וניזונים מפירות אך גם מזרעים וחרקים.
טוראנוצרטופס (שם מדעי: Turanoceratops) הוא סוג של דינוזאור מקבוצת הצרטופסים, שחי בקרטיקון העליון לפני 90 מיליון שנה.
בעבר נחשב נשתייך למשפחת הצרטופסיים הגדולה.
משמעות שמו היא: "פרצוף מקורנן מטוראן" - חבל לשעבר במרכז אסיה הידוע כטורקסטן.
הטוראנוצרטופס התגלה בתצורות ביסקטי באוזבקיסטן והוגדר ב-1989. בסוג זה היה מין אחד - Turanoceratops tardabilis.
שם המין פירושו: "מאוחר", עקב ההתעכבות שבין גילוי המאובנים לנתינת השם.
ההתעכבות נגרמה מאחר שכמה חוקרים ראו בו טקסון מוטל בספק, המורכב משרידי אנקילוזאורים ומשרידי זאורופודים.
גם לאחר נתינת השם הספקות המשיכו וב-2004 גם פיטר דודסון דבק ברעיון.
הטוראנוצרטופס חולק מאפיינים שונים עם צרטופסיים כמו הטריצרטופס אך הוא מקובל כקדום יותר מהמשפחה וקרוב יותר לזוניצרטופס ולעוד צרטופסים קדומים בעלי עטרה גדולה.
הוא היה קטן יחסית באורך 2 מטרים ומשקל של 175 ק"ג, על פי החוקר גרגורי ס.
בדומה לשאר הצרטופסים היה צמחוני בעל מקור חזק כמו מקור תוכי איתו אכל שרכים או עלי עצים.
מבנה השיניים שלו היה פרימיטיבי ביחס לצרטופסיים והוא הכיל 2–3 שיניים בכל צד של הלסת.
ע 130/56 טוראי א' וטוראי ב' נגד התובע הצבאי הראשי הוא פסק הדין הסופי במקרה משפטי בו הואשמו והורשעו שני חיילי צה"ל בקיום "משכב שלא כדרך הטבע", כלומר, יחסי מין חד מיניים.
מקרה זה הוא המקרה היחיד בהיסטוריה המשפטית הישראלית בו אדם הורשע בגין עבירה זו בלבד.
פסק הדין ניתן על ידי בית הדין הצבאי לערעורים ב-27 ביולי 1956.
עם הקמתה ירשה מדינת ישראל, באמצעות פקודת סדרי השלטון והמשפט, את חוקי המנדט הבריטי, שלפיהם נחשב קיום יחסי מין הומוסקסואליים לעבירה שדינה עשר שנות מאסר.
צה"ל לא פעל באופן שונה ונמנע במהלך שנות ה-50 מלגייס לשורותיו הומוסקסואלים.
בין השנים 1955–1956 קיימו שני החיילים, טוראי א' וטוראי ב', יחסי מין בהסכמה ובפרטיות בשני מקרים נפרדים.
טוראי ב' יזם את המעשה המיני ו"פיתה" את טוראי א'.
המקרה הראשון אירע בתאריך לא ידוע בין אוקטובר לנובמבר 1955 והמקרה השני אירע במהלך חודש ינואר 1956.
במהלך 1956 הואשמו שני החיילים בעבירת "משכב שלא כדרך הטבע" מכוח פקודת החוק הפלילי 1936 שהייתה בתוקף באותן שנים.
בהגשת כתב האישום הואשם טוראי א' על כך ששכב עם טוראי ב' "שלא כדרך הטבע" בעוד שטוראי ב' הואשם בכך שנתן לטוראי א' "לשכב עימו שלא כדרך הטבע".
הרשעת החיילים בבית המשפט המחוזי
החיילים נשפטו והורשעו על ידי בית הדין הצבאי במחוז שיפוט פיקוד הדרום, שם הודו באשמה, ונגזרה על כל אחד מהם שנת מאסר בפועל, כאשר העונש המקסימלי לעבירה כזו היה 10 שנות מאסר בפועל.
לשני הנאשמים ניתנה הזדמנות להעיד להגנתם; טוראי א' בחר לשתוק, בעוד טוראי ב', שנטען כי יזם את המגע המיני, הביע תחושת חרטה ותקווה שלא יבצע מעשים כאלו בעתיד.
עמדת התביעה הצבאית הייתה כי יש לגזור על שני החיילים את גזר הדין המקסימלי בחוק, 10 שנות מאסר בפועל, וזאת משום ש"יש לראות בשני הנאשמים חיילים המהווים סכנה ביחידתם, יש צורך לעקר אותם מן היחידה".
בנוסף קבעה התביעה כי משום שהחיילים לא נתנו הסבר למעשיהם נדרש למצות את הדין בכל חומרתו כדי להעניש את החיילים אך גם כדי להרתיע חיילים אחרים מלבצע מעשים כאלו.
בא כוחם של החיילים טען, בהתאם לדעות הרווחות באותה תקופה, כי הומוסקסואליות היא סטייה מינית, כלומר מחלה, ולא פשע.
משמע, לא ניתן להרשיע ולהעניש אדם בכך שסובל ממחלה בעיקר משום שאין בעונש מידה של למנוע מהנאשם לחזור ולבצע אותן עבירות.
בנוסף, נטען כי סוג העונש, מאסר בבית סוהר והסביבה השוררת בו, עלול "להעמיק את הסטייה המינית" וחיילים צעירים עוד יכולים "להירפא" מהומוסקסואליות.
בית המשפט המחוזי קבע כי אין מספיק מידע לגבי הנסיבות בהן התקיימו העבירות בהן הואשמו החיילים, וזאת בין היתר משום שהחיילים בחרו שלא להעיד או להוסיף מידע רלוונטי להגנתם.
במהלך הערעור ציין טוראי ב' כי התבייש להעיד עוד בבית הדין המחוזי משום שהקלדנית בבית המשפט הייתה אישה.
בית המשפט הרשיע את שני החיילים וגזר עליהם שנת מאסר בפועל לכל אחד.
שני החיילים הגישו ערעור על פסק הדין לבית הדין הצבאי לערעורים בטענה שבית הדין התעלם לחלוטין מההיבט הרפואי של הגנתם.
ההגנה טענה שהחיילים אינם עבריינים, אלא "לוקים במחלה".
עוד נטען שהעונש לא יסייע ל"שיקום העבריינים" ואף עשוי לגרום ל"העמקת והחמרת מצבם".
בנוסף נטען ששני החיילים צעירים ויש ביכולתם "להירפא" מהומוסקסואליות.
המערערים ביקשו להיבדק על ידי רופא מומחה שיביע דעתו בנושא ונבדקו על ידי ד"ר אברהם סקלי, פסיכיאטר מבית החולים תל השומר, ב-29 במאי 1956. עמדתו של הרופא הוצגה בערעור כדו"ח בריאותי של החיילים:
בנוסף, זומן ד"ר סקלי לבית הדין לערעורים והעיד בעל פה, שם פירט בפני בית המשפט את הסוגים של הומוסקסואליות כפי שהובנה באותה תקופה.
ד"ר סקלי טען כי הומוסקסואליות מחולקת לשלושה סוגים: הומוסקסואליות מוחלטת, כלומר אדם שהיה הומוסקסואל כל חייו; נטייה פסיכו-הרמופרודיטית, כלומר אדם שיכול להגיע לסיפוק מיני גם עם גבר וגם עם אישה; ואנשים שמקיימים יחסי מין הומוסקסואליים תחת לחץ של תנאים מיוחדים, כגון בית סוהר או אונייה בלב ים.
שני המערערים, לטענת ד"ר סקלי, היו שייכים לקבוצה השלישית - כלומר, אינם הומוסקסואלים אלא רק קיימו יחסי מין חד מיניים תחת התנאים המיוחדים שהתקיימו במהלך שירותם הצבאי.
עוד ציין בעדותו הרופא כי המאסר עשוי "להחמיר את מצב" החיילים.
טענה נוספת שהועלתה בערעור היא ההנחיה שנתן היועץ המשפטי לממשלה, חיים כהן, למשטרת ישראל בדבר אכיפה של עבירות מסוג "משכב זכר" שקבעה כי אין לבצע מעצרים וענישה במקרה שהמעשים לא נעשו בכפייה או כנגד קטין.
בית הדין הצבאי לערעורים קיבל את טענותיהם של המערערים אך לא ביטל את הרשעת החיילים, אלא הפחית את עונשם.
בנוסף גרס בית המשפט כי אין צורך בעונש מרתיע מפני ביצוע מעשים כאלו משום שלא מדובר ב"מכת מדינה" בצבא.
עונשו של טוראי ב', שהואשם כי יזם את המעשה המיני, הופחת משנת מאסר בפועל ל-70 ימי מאסר בפועל, כאשר יתר השנה יהיה בתנאי שלא יעבור על עבירת משכב זכר.
עונשו של טוראי א' הופחת משנת מאסר בפועל ליום מאסר בפועל בלבד.
טור סיביו (שם רשמי: Sibiu Cycling Tour; ברומנית: Turul Ciclist al Sibiului) הוא מרוץ אופני כביש בקטעים בדרג 2.1 בסבב האירופי של ה-UCI החל משנת 2011, השנה בו נוסד.
המרוץ הוא מרוץ הקטעים הבולט ברומניה ומתקיים במחוז סיביו.
המרוץ מתחיל בקטע פרולוג בתור העיר סיביו, על אבני המרצפות של העיר.
הוא כולל גם שני קטעים הרריים, שהראשון מביניהם עובר בטרנספגרשאן כשהוא מסתיים באגם בלאה.
שנהרוכבקבוצה2011 Konya–Şekerspor–Torku–Vivelo2012 ויקטור דה לה פרטהSP Tableware2013 דווידה רבליןCCC–Polsat–Polkowice2014 רדוסלב רוגינהאדריה-מוביל2015 מאורו פינטוSoutheast Pro Cycling2016 ניקולאי מיחאילובCCC–Sprandi–Polkowice2017 איגן ברנלאדנרוני–סידרמק 2018 איוואן סוסהאנדרוני–ג'יאקטולי2019 קווין ריברהאנדרוני–ג'יאקטולי2020 גרגור מילברגרבורה–הנסגרוהה2021 ג'ובאני אלאוטיבורה–הנסגרוהה2022 ג'ובאני אלאוטיבורה–הנסגרוהה2023 מרק דונובןQ36.5 Pro Cycling Team2024 פלוריאן ליפוביץרד בול–בורה–הנסגרוהה2025 מת'יו ריקיטלוישראל - פרמייר טק
טוראקו בנרמן (שם מדעי: Tauraco bannermani) הוא מין של עוף ממשפחת הטוראקיים החי רק ביערות ההרריים והטרופיים בקמרון.
מין זה קרוי על שם החוקר הבריטי דייוויד ארמיטאג' בנרמן , והוא מצוי בטבע בסכנת הכחדה.
טוראקו זה נראה קרוב למינים טוראקו אדום ציצית וטוראקו לבן ציצית, וכנראה התפצל מהם עם שינויי אקלים בסוף הפליוקן, אז הפך האקלים ליבש יותר ולערבות סוואנה יבשות, להם מין זה לא הצליח להסתגל.
אורכו של הטוראקו כ-43 סנטימטרים בממוצע, והוא בעל נוצות מפוארות בצבע ירוק כהה וחזה ירוק בהיר.
הפנים אפורות עם מקור צהוב-ורוד וכיפת ראש אדמדמה-סגולה.
הוא בעל זנב כחול ארוך המשמש לאיזון, והשת אדום עם רגליים אפורות.
הכנפיים ירוקות, ובחלקם העליון כחולות-ירוקות והחלק הפנימי שלהם, הנראה רק בתעופה אדום.
הטוראקו הוא עוף יער הנחבא אל הכלים והוא ניזון מפירות היער בקבוצות קטנות.
עוף זה אנדמי רק ליערות ההר של הרמה המערבית הגבוהה של קמרון (בייחוד ברמות בהמנדה), בה יערות משניים ויערות טרופיים נמוכים.
כמה אוכלוסיות מצויות גם ב-"Massif du Mbam".
הטוראקו מצוי בסכנה גדולה עקב האוכלוסיות המפוצלות שלו ועקב פגיעה ביערות ושריפות יער או הפשרת אדמות לחקלאות.
כיום לפי האומדן נותרו רק 2,500 עד 10,000 פרטים בוגרים בטבע.
טור למברט הוא מושג במתמטיקה, הנקרא על שם יוהאן היינריך למברט, ומתאר טור אינסופי בעל הצורה:
אשר ניתן לפתחו פורמלית באמצעות הנוסחה לסיכום טור הנדסי אינסופי, מה שמניב את הטור:
כאשר המקדמים של הטור החדש ניתנים על ידי קונבולוציית דיריכלה של an עם הפונקציה הקבועה 1(n) = 1:
לטורי למברט יש שלל הקשרים במתמטיקה, במיוחד בתורת המספרים ובאנליזה מתמטית.
מכיוון שהסכום האחרון הוא סכום אריתמטי טיפוסי, כמעט כל פונקציה כפלית אריתמטית תהיה סכימה כאשר עושים בה שימוש כמקדמים של טור למברט.
כאשר היא פונקציית מחלקים מסדר אפס, השווה למספר המחלקים הטבעיים של המספר n.
בעבור פונקציות מחלקים מסדר גבוה יותר, מקבלים
כאשר הוא כל מספר מרוכב ו-
בעבור טור למברט המתקבל שווה ל-
ביטוי אשר (עד כדי פקטור ) שווה לנגזרת הלוגריתמית של הפונקציה היוצרת של פונקציית החלוקה
ניתן לזהות את השוויון בין לטור למברט שתואר מקודם על סמך חוקי הלוגריתמים (לוגריתם של מכפלה אינסופית שווה לטור אינסופי של לוגריתמים) וגזירה איבר איבר של טור הלוגריתמים המתקבל, באמצעות כלל השרשרת.
קשרים נוספים של טורי למברט לפונקציות אריתמטיות שונות כוללים את:
הסבר: את משוואה זו ניתן להסביר על סמך הזהות של אגף ימין שלה עם , ולאחר מכן הפעלת הזהות הקלאסית על אגף שמאל; בדרך זאת מקבלים שוויון בין המקדמים של משני אגפי המשוואה.
בעבור פונקציית פון מנגולדט :
כאשר הסכום באגף ימין של הפונקציה האחרונה קשור לאחת מפונקציות תטא של יעקובי באופן הבא: .
ישנם גם קשרים מעניינים של טורי למברט עם פונקציית סכום הריבועים, הבאים לידי ביטוי במגוון זהויות על הפונקציה היוצרת שלה.
למשל, את הפונקציה היוצרת של ניתן להציג בצורה:
כלומר זהו טור למברט שבו כל המקדמים של האיברים במקומות הזוגיים מתאפסים, ומקדמי האיברים שבמקומות האי זוגיים זהים בערכם המוחלט (שהוא 4) אך מתחלפים לסירוגין בסימנם.
טור מחורז הוא סוגה עיתונאית שהיא מעין מאמר דעה הכתוב בחרוזים.
פעמים רבות זהו טור מחורז סאטירי.
טורים מחורזים עבריים מתפרסמים פעמים רבות בניקוד, בדומה לשירה.
עם בעלי הטור הבולטים בסוגה זו בעברית נמנים נתן אלתרמן, שמדורו "הטור השביעי" התפרסם בעיתון "דבר", וחיים חפר, שמדורו התפרסם בעיתון "ידיעות אחרונות".
שירים סאטיריים אקטואליים פורסמו בעיתונות העברית החל מסוף המאה ה-19, בין השאר מאת נפתלי הרץ אימבר, קדיש סילמן ואביגדור המאירי.
טור מחורז אקטואלי החל להתפרסם לראשונה בשנת 1925 בעיתון "היום", שיצא לאור בוורשה.
את הטור היומי חיבר אהרן צפנת, שחתם על טורו בשם העט "בעל הטורים".
בשנת תרפ"ט (1929) יצא לאור הספר "לרוח היום : פרקי שירה להומור וסטירה", ובו מבחר של כמאה מטורים אלה שהתפרסמו במשך ארבע שנים.
בעיתון "הארץ" התפרסמו בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 טורים מחורזים אקטואליים, מאת יהודה קרני, במדור בשם "חרוזים של יום".
טורים אלה לוקטו, יחד עם יתר שיריו של קרני, בשלושה כרכים בעריכת דן מירון.
בשנת 1932 פרסם אלכסנדר פן בעיתון "דבר" שירים פוליטיים-אקטואליים בשם העט "תנו רבנן".
בשנים 1947–1967 פרסם פן טורים פוליטיים עוקצניים בעיתון הקומוניסטי "קול העם", וחתם עליהם בשם העט "יוד חת" – ראשי תיבות של "יישר חוח" (קוץ), על משקל "יישר כוח".
בשנת 2018 יצאו לאור טורי "יוד חת" ו"תנו רבנן" בספר "הטור האדום, שירי העת והעיתון", בעריכת חגית הלפרין.
סוגת הטור המחורז הגיעה לשיאה בעיתונות העברית בטוריו של נתן אלתרמן: "סקיצות תל אביביות", שהתפרסם בעיתון "דבר" בחודשים יולי-נובמבר 1934, "רגעים", שהתפרסם בעיתון "הארץ" מנובמבר 1934 עד ינואר 1943, ו"הטור השביעי", שהתפרסם ב"דבר" מפברואר 1943 ועד אמצע 1967. שירי "הטור השביעי" קובצו בסדרת ספרים הנקראים אף הם "הטור השביעי".
בשנים תש"ח-תשי"ח התפרסם בעיתון "ידיעות אחרונות" טור מחורז שבועי מאת יצחק אורן, חתום בשם העט "ל.
טורים אלה כונסו בשנת 1958 בספר "עשור בחרוזים".
בשנים 1964–2003 היה לחיים חפר טור שבועי ב"ידיעות אחרונות", שבו פרסם מקאמות על ענייני היום.
לצד חפר פרסם דידי מנוסי טור מחורז בשלל נושאים.
בכתב העת "במחנה גדנ"ע" התפרסמו בשנות ה-50 הטור המחורז "טור דני טרדני" מאת דן אלמגור, ואחריו הטור המחורז "טור יוסי אין-מנוסי" מאת יוסי גמזו.
לאחר שחרורו מצה"ל פרסם גמזו טורים מחורזים בעיתונים "דבר", "על המשמר" ו"מעריב", שבו הטור "לחכימא בגמיזא" השתרע על פני עמוד שלם.
ב"מעריב" התפרסמו גם טורי אקטואליה מחורזים מאת אפרים סידון.
מאז נובמבר 1998 מתפרסם ברציפות טור שבועי מחורז ושקול מאת צור ארליך בעיתון "מקור ראשון" (מתחילת 2015 עד שלהי 2018 התפרסם הטור בבמות מקוונות, תחילה אתר מידה ולאחר מכן אתר השילוח, ואז חזר להופיע מדי שבוע ב"מקור ראשון").
הטור נוטה בדרך כלל למתכונת אמנותית, ומשתמש באמצעים רבים המוכרים מן השירה הספרותית הקנונית, בפרט בתחומי הפרוזודיה והאינטרטקסטואליות.
טור מחורז קצר מאת יואב גינאי מתפרסם זה שנים מספר מדי שבוע בעיתון "ישראל היום".
מאז נובמבר 2017 מתפרסם מדי שבוע, בגיליון יום שישי של "הארץ", טור מחורז אקטואלי מאת חנוך מרמרי, תחת שם העט "אלתר-מן".
טוראלטוראןX (; נולדו ב-30 באוקטובר 2000) הוא שם הבמה של התאומים האזריים טוראל וטוראן בגמנוב, שייצגו את אזרבייג'ן באירוויזיון 2023 עם השיר "Tell Me More".
טוראל וטוראן בגמנוב נולדו בעיר זקאלטה שבצפון-מערב אזרבייג'ן.
כשלמדו בבית הספר המקומי בעירם החלו ללמוד נגינה על הפסנתר שהוקם שם.
לאחר מכן רכש עבורם סינתיסייזר משומש.
בהמשך למדו לנגן גם על גיטרה.
הצמד הופיע לראשונה בשם הבמה שלו "טוראלטוראןX" בבית ספרם, ואחר כך גם באירועים נוספים.
עם זאת, לאחר מות אביהם הפיסקו ליצור מוזיקה.
מאוחר יותר עבר טוראל לבירת המדינה, באקו, והקים את להקת "דהרדג'נגל" עם חברו.
במרוצת הזמן הצטרף גם טוראן ללהקה.
ב-2 בפברואר 2023 הוכרז כי הצמד טוראלטוראןX נמנה בין חמשת המועמדים האחרונים לייצוג אזרבייג'ן באירוויזיון 2023, שיתקיים בליברפול שב.
ב-9 במרץ אושר באופן רשמי כי הוא עתיד לבצע את "Tell Me More" על בימת חצי הגמר הראשון של התחרות, שהתקיים ב-9 במאי.
ב-11 במאי 2023 ביצע הצמד את "Tell Me More" על בימת חצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2023. הצמד נכשל בניסיון להעפיל לגמר התחרות, שהתקיים ב-13 במאי.
טוּרָא הוא כפר שיעי קטן בנפת צור שבמחוז דרום לבנון, השוכן תשעה קילומטרים צפונית־מזרחית לצור, בגובה של כ-400 מטר מעל פני הים.
בסמוך לכפר שוכנת העיירה עבאסיה ממערב, והכפרים: דיר קאנון א-נהר ממזרח, מערכה וטיר דיבא מדרום ובידיאס מצפון.
לפי אדוארד הנרי פאלמר שביקר במקום, השם תורא קשור ל"מים זורמים".
לפי זאב וילנאי, בארמית ובערבית, פירוש המלה טורא הוא הר.
בספרם משנת 1881, כתבו החוקרים הוריישו קיצ'נר וקלוד קונדר (לאחר ביקורו של החוקר הצרפתי ויקטור גרן) ש.
שטחו של הכפר הוא 2.009 דונם, ואוכלוסייתו מונה כ־3,000 תושבים.
טוראל ביירמוב (באזרית: Toral Bayramov; נולד ב-23 בפברואר 2001 בלנצ'ראן שבאזרבייג'ן) הוא כדורגלן אזרי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת קרבאך מליגת העל האזרית ובנבחרת אזרבייג'ן.
ביירמוב גדל במחלקת הנוער של חזר לנצ'ראן.
בשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של קרבאך במסגרת ליגת העל האזרית.
ב-27 במאי 2021 ערך ביירמוב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אזרבייג'ן, בהפסד 2-1 לנבחרת טורקיה במשחק ידידות.
ב-13 באוקטובר 2023 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2-0 על נבחרת אסטוניה במסגרת מוקדמות יורו 2024.
טוראמנה מכונה גם טוראמנה שאהי ג'אובלה (ב: , "טוראמנה", שלט סביב סביב 493 – 515) היה המלך של ההונים האלכונים ששלט בצפון הודו בסוף המאה ה-5 ותחילת המאה ה-6 לספירה.
טוראמנה גיבש את כוחם של האלכונים בחבל פנג'אב (פקיסטן של היום וצפון-מערב הודו), וכבש את צפון ומרכז הודו כולל במאדהיה פרדש.
טוראמנה השתמש בתואר "מלך המלכים הגדול" (מהאראג'אדהיראג'ה, ), המקביל ל"קיסר", בכתובותיו, כגון הכתובת על חזיר הבר של אראן.
כתובת של טוראמנה מדברת על כיבושיו ושליטתו במאלווה ובגוג'ראט.
שטחו כלל גם את אוטר פרדש, ראג'סטאן וקשמיר.
הוא כנראה הרחיק עד קוסמבי, שם התגלתה אחת החותמות שלו.
על פי , שהתגלתה ב-1983, פראקשאדהרמה, שליט מ ממאלווה הביס את טוראמנה.
השאלה איזו מהקבוצות הללו פלשה לצפון הודו בסביבות 500 היא מסובכת יותר.
במחקר עדכני יותר, מקובל שתוקפים אלו השתייכו לקבוצת ההונים האלכונים.
הבעיה היא שהמקורות ההודיים עושים הבחנה מועטה ומדווחים רק על "הונה" במונחים כלליים.
המחקר מקשר לעהתים קרובות קבוצה אחרת של הונים איראנים (הפתליטים) עם ה"הונה".
הראיות הנומיסמטיות, לעומת זאת, מצביעות בבירור על כך שה"הונה" הם הונים אלכונים.
מעט מאוד ידוע על טוראמנה עצמו.
הוא טבע מטבעות והוא מתועד היטב על ידי כתובות הודיות, אם כי פרטים בקושי ידועים.
ברור שה"הונה" (הונים אלכונים) בפיקודו של טוראמנה התקדמו מחבל פנג'אב לצפון-מערב אימפריית הגופטה בתחילת המאה ה-6 וככל הנראה היו לו כמה הצלחות.
בשנת 510, הביסו ההונים האלכונים בראשות טוראמנה את צבאו של שליט הגופטה בהנוגופטה (שנראה ששלט במאלווה) בהנהגתו של הגנרל גופאראג'ה, שנהרג בקרב.
לאחר מכן התקדם טוראמנה לזמן קצר עד למגדהה.
תחום ההשפעה בהודו של ההונים האלכונים תחת טוראמנה התרחב לגוואליור ולאזור מאלווה; הוא ספג רק תבוסה אחת מול פראקשאדהרמה, שליט מ.
כתובות של טוראמנה הוקמו ב ובקורה בפנג'אב וממחישות את הצלחותיו הצבאיות: פנג'אב, קשמיר, ראג'סטאן ולפחות חלקים מאוטר פרדש היו תחת שלטונו.
טוראמנה מת כנראה בסביבות שנת 515 בבנארס לאחר שובו ממערכה צבאית.
ירש אותו בנו , המתואר בצורה שלילית ביותר במקורות הודיים.
טוראי בנג'מין המדהים הוא סרט קומדיה פיליפיני משנת 2014 בבימויו של ונוס ואלס וגיבסון.
הסרט הוא המשך לסרט "The Unkabogable Praybeyt Benjamin" משנת 2011 ומככב בו הקומיקאי ואיש הטלוויזיה וייס גנדרה.
הסרט משלב בין קומדיה לפעולה, ומציג את המשך הרפתקאותיו של בנג'מין "בני" סנטוס הרביעי, חייל גיי שהפך לגיבור לאומי בסרט הראשון.
בנג'מין "בני" סנטוס הרביעי (וייס גנדרה) חוזר להתמודד עם אתגרים חדשים לאחר שהפך לגיבור לאומי בעקבות אירועי הסרט הראשון.
בסרט ההמשך, בני נבחר למשימה מסוכנת ומורכבת שעלולה לסכן את שלום העולם.
תוך כדי שהוא מתמודד עם האתגרים הצבאיים, בני מוצא את עצמו בסיטואציות קומיות בלתי צפויות, כאשר עליו לשמור על אומץ, נאמנות לחבריו, ותחושת ההומור שלו.
וייס גנדרה בתפקיד בנג'מין "בני" סנטוס הרביעי - חייל גיי שהפך לגיבור לאומי בעקבות אירועי הסרט הראשון.
טום רודריגז בתפקיד גנרל וויליאם - דמות סמכותית שמסייעת לבני במשימתו החדשה.
בימבו מלו בתפקיד קפטן אש - אחד מהחיילים שעוזרים לבני במשימה.
עייאה רודריגז בתפקיד מאמו - אמו האוהבת והתומכת של בני.
ניקו אנטוניו בתפקיד וולטר - חבר קרוב ותומך של בני.
אלכס גונזאגה בתפקיד שאנטל - דמות נשית שמוסיפה קו קומי נוסף לסרט.
הסרט "טוראי בנג'מין המדהים" זכה להצלחה מסחרית גדולה בפיליפינים, אך הביקורות כלפיו היו מעורבות.
הקהל הפיליפיני נהנה מההומור הפרוע ומהדמות הקומית של וייס גנדרה, שהפך לאייקון בתרבות הפיליפינית.
עם זאת, המבקרים ציינו כי הסרט מתבסס יותר מדי על הומור סלפסטיק ופחות על עלילה או פיתוח דמויות.
הסרט נחשב לבידור קליל ומהנה, אך לא הצליח לחדש או להעמיק כמו הסרט הראשון.
טור פרידה הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2023 בבימויו של רוני ניניו ובכיכובו של דרור קרן.
רוני ניניו פנה לדרור קרן ב-2021, ימי מגפת הקורונה וההפגנות בבלפור, בהצעה ליצור יחד סרט עלילתי.
הצילומים נעשו באופן מקוטע, בהתנדבות, בתוך ההפגנות והמגבלות, כאשר חלק מהסצנות צולמו מבלי שנכתבו לפני כן.
קו העלילה על הניתוק של הגיבור מבנו קיבל השראה מטור של רוגל אלפר.
מודעת הקמפיין כנגד כרמי התבססה על מודעה שפורסמה כנגד רביב דרוקר, אמנון אברמוביץ, גיא פלג ובן כספית.
עלילת הסרט עוסקת ביממה בחייו של כרמי, עיתונאי תל אביבי, המנסה לעמוד בדדליין לכתיבת טור במקביל להתפרקות נישואיו, משבר אצל הוריו, דאגה לבתו המפגינה בבלפור, והניתוק מבנו האוטיסט שבודד עקב חשש להידבקות בנגיף הקורונה.
ברקע, ארגון קיצוני מנהל קמפיין נגדו כבוגד.
שם השחקן/יתשם הדמותאודות הדמות דרור קרן כרמיעיתונאי תל אביבי אילנית בן יעקב דפניאשתו של כרמי כרמל בין בתו של כרמי יהושע סובולאביו של כרמי ג'יטה מונטה אמו של כרמי
דרור קרן היה מועמד לפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר.
טוּרְבִּינָה (במקור מילה לטינית turbo שמשמעותה מערבולת) היא מנוע סיבובי הממיר זרימה של נוזל או גז לאנרגיה מכנית סיבובית.
ההדף שנוצר משריפת דלק נוזלי או גז עם אוויר דחוס משמש ככוח המניע של הטורבינה.
האנרגיה בגל המסתובב של הטורבינה מנוצלת להפעלת מתקנים, מכונות או גנרטורים להפקת חשמל.
בהתאם לסוג החומר המגיע לטורבינה, מבחינים בין טורבינת מים, טורבינת גז, טורבינת קיטור או טורבינת רוח.
טורבינות המים הראשונות הומצאו בעת העתיקה והגיעו לידי פיתוח בתקופה הרומאית.
טורבינת המים המודרנית הומצאה על ידי פורנדון ב-1828. הטורבינה הנפוצה ביותר היום היא מנוע סילון המהווה טורבינת גז.
ניתן לסווג את הטורבינות לפי כוון הזרימה בהן.
בהתאם לכך ניתן להבדיל בין טורבינות ציריות וטורבינות רדיאליות.
הטורבינה מורכבת מבית הטורבינה (סטטור) וממאיץ (רוטור).
המאיץ הוא גל המונח על המסבים של בית הטורבינה.
בית הטורבינה (הסטאטור) הופך את האנרגיה הפוטנציאלית של הנוזל או הגז המוזרם לתוכו לאנרגיה קינטית של זרימה.
בית הטורבינה והמאיץ מורכבים ממערכת של כפות, כנפיים או , זאת בהתאם לסוג הנוזל או הגז המוזרם לתוכם.
תפקידם הוא להזרים במהירות את הנוזל או הגז לעבר הלהבים או הכפות במאיץ ולהגביר את האנרגיה הנוצרת במאיץ כאשר הנוזל או הגז פוגע בו.
דוגמה לטורבינה פשוטה היא שבשבת המסתובבת באמצעות נשיפה.
תחנות כוח להפקת חשמל משתמשות בטורבינות שונות.
ישנן תחנות בהן הטורבינה מופעלת באמצעות סילון של קיטור.
תחנות מסוג זה הן תחנות אורות רבין בחדרה ואשכול באשדוד.
הקיטור בתחנה זו נוצר מהסקת פחם.
ישנן תחנות כוח בהן יש טורבינות המופעלות באמצעות מים, תחנות אלו נקראות - תחנת כוח הידרואלקטרית.
תחנה מסוג זה היא תחנת הכוח הישנה בנהריים.
תחנות כוח קטנות יותר נעזרות בטורבינות המונעות באמצעות הרוח.
תחנות מסוג זה ניתן למצוא ברמת הגולן, במעלה גלבוע וברמת סירין.
במנועי בנזין ודיזל ניתן להרכיב מגדש טורבו.
מגדש זה מנצל את הגזים השרופים הנפלטים ממנוע הרכב כדי להניע טורבינה.
טורבינה זו מחוברת בגל למדחס.
כאשר הטורבינה מסתובבת המדחס מסתובב איתה ומזין את המנוע בתערובת נוספת לבעירה.
טורבינת רוח היא מדחף המשמש להמרה של אנרגיית רוח לאנרגיה חשמלית.
טורבינת רוח היא גרסה מודרנית של טחנות הרוח ששימשו לטחינה של חיטה לקמח.
קיימים שני סוגים של טורבינות רוח: טורבינות ציר אופקי, בהן האנרגיה המכנית מסיבוב הציר האופקי מחוברת ישירות לגנרטור, באופן המזכיר מאוורר; וטורבינות ציר אנכי, בהן אנרגיית הסיבוב של הציר האופקי מסובבת ציר אנכי המחובר לגנרטור שבבסיס הטורבינה.
השימוש בטורבינות רוח נפוץ בעולם, בדרך כלל במסגרת חוות רוח, שהיא מתחם שבו פועלות יחדיו טורבינות רוח אחדות.
דנמרק היא מהחלוצות בשימוש במקור אנרגיה זה.
טורבינות רוח מופיעות בשתי גרסאות עיקריות:
טורבינות ציר אופקי, ברובן בעלות מבנה הדומה בעיקרו לזה של מאוורר עם כנפי מדחף, אך אופן פעולתן הפוך: בעוד שבמאוורר אנרגיה החשמלית מסובבת את כנפי המאוורר באמצעות מנוע לשם יצירת רוח מלאכותית, בטורבינת רוח אנרגיית הרוח מסובבת את להבי הטורבינה המניעות גנרטור להפקת אנרגיה חשמלית.
כדי להעלות את יעילות הטורבינות יש לכוון את כיוון הטורבינה לכיוון הרוח, חלק מהטורבינות הן בעלות כיוון אוטומטי.
טורבינות ציר אנכי, ברובן בעלות מבנה דמוי "להבת נר" הנוצר באמצעות שניים עד שלושה להבים קשתיים המחוברים בקודקודם ובבסיסם אל ציר אנכי המניע גנרטור.
סוג נוסף של טורבינות ציר אנכי, אשר לעיתים מונח אופקית בצמוד לקרקע, או אנכית צמוד לקיר, היא טורבינת המפוח, או "גלגל סנאי".
היתרון של טורבינות ציר אנכי על פני טורבינות ציר אופקי היא שלא צריך לכוון את הטורבינה לכיוון הרוח באמצעות מנוע ייעודי, אולם היעילות שלהן היא פחותה בהשוואה לטורבינות ציר אופקי שמכוונות לכיוון הרוח.
נצילות הטורבינה הוא היחס המבוטא באחוזים בין כמות האנרגיה החשמלית הרגעית המופקת ביחידת זמן בפועל באמצעות המדחף לבין כמות האנרגיה הקינטית של הרוח שהייתה עוברת ביחידת זמן דרך שטח חתך הפעולה של המדחף ("שטח הדיסק").
נצילותה המקסימלית התאורטית של טורבינת רוח הוא כ-59.3% ("גבול בץ" או Betz-Limit), אולם נצילות זו אינה בת השגה.
הנצילות המעשית לה טוענים יצרני ומפעילי טורבינות רוח הוא בין 15% ל-35%.
בשנת 2008 הומצאה מערכת מיתרים להפקת אנרגיה מרוח (חגורת רוח), ללא טורבינה.
מערכת זו פועלת בעקבות תנודות של חגורה בין סלילים ומפיקה אנרגיה חשמלית.
הממציאים צופים שמערכת זו תקל מאוד על הפקת אנרגיה ביתית מרוח.
בשנים האחרונות מתבצעים ניסויים עם טורבינת רוח חדשה שעובדת בהשראת תעופת ציפורים.
הפקת חשמל מאנרגיית רוח היא בין הדרכים הזולות ביותר לייצור חשמל, בהשוואה למחירי השוק של הפקת החשמל מאנרגיות אחרות.
פוטנציאל ייצור החשמל באנרגיית הרוח, יחסי למהירות הרוח בחזקה שלישית.
למשל: תפוקת החשמל מיחידת שטח הניצבת לכיוון הרוח ברמת הגולן, היא בממוצע פי 8 מאשר במישור החוף, מאחר שמהירות הרוח ברמת הגולן היא בקירוב כפולה מזו שבמישור החוף.
בנוסף לבחירת המיקום של הטורבינה, ניתן להשיג מהירויות רוח גבוהות יותר על ידי שימוש בתרנים גבוהים יותר או שימוש בשוברי רוח.
ההערכה היא שייצור החשמל באנרגיית רוח הוא כלכלי, באזורים בהם מהירות הרוח עולה על 8 מטרים לשנייה (28.8 קמ"ש), בממוצע.
מהירויות כאלה נרשמו באזורים שונים בעולם, כגון בקליפורניה (בין האוקיינוס למדבר), באיים שונים (הקנאריים, הים האגאי, הוואי) ועוד.
עם זאת, עשרות אלפי טורבינות רוח הותקנו בארצות הברית ואלפי טורבינות באירופה, בהודו ובמדינות נוספות רבות, גם באזורים בהם עוצמת הרוח קטנה יחסית.
בדנמרק, לדוגמה, הותקנו טורבינות רוח על בסיס כלכלי, באזורים בהם נושבות רוחות במהירות ממוצעת של 5.6 מטרים לשנייה, בתנאים בהם תפוקת החשמל נמוכה בכ־40% מזו שבמהירויות הגבוהות דלעיל, וכך גם בגרמניה ובמקומות אחרים.
הפעלת הטורבינות ביעילות הנמוכה כדאית, בגלל מחירי עידוד והטבות שונות לייצור חשמל מאנרגיית רוח.
בארצות אלה, קובעי מדיניות תעריפי החשמל מכירים בערך הסביבתי של ייצור אנרגיה נקייה, ומוצאים דרך לסבסד אותו.
הספק החשמל המקסימלי אותו מייצרת טורבינת הרוח, תלוי במהירות הרוח (v), גודל הטורבינה (A), צפיפות האוויר (ρ) על פי הנוסחא:
טורבינת רוח בעלת כנף באורך 15 מטר, יכולה להפיק 250KW ברוח של 35 קמ"ש.
עלות הפקת חשמל נמוכה, עקב הניצול של אנרגיה זמינה.
המקור לה הוא מהאנרגיה הסולארית (כשהאוויר מתחמם אוויר אחר תופס את מקומו ונוצרת רוח).
למעשה, העלויות העיקריות הכרוכות בהפקת החשמל מטורבינות רוח הן עלויות התכנון וההקמה של התחנות המבוססות עליהן.
מניעת פליטות - טורבינות רוח אינן פולטות גזים מזהמים כמו טורבינות ששורפות גז למשל.
מניעת פליטת חום לסביבה - טורבינות רוח אינן פולטות חום לסביבה ואינן מוציאות אוויר חם מאוד (בטמפרטורה של כמה מאות מעלות) ששורפות מיידית בעלי כנף שעוברות בסביבת תחנות הכוח הקונבנציונליות.
השתלבות נופית - המבנה של טורבינות רוח הוא מבנה אווירודינמי ולכן הקווים שלה אינם בולטים ולפי חלק מהאוכלוסייה לא מהווים הפרה קשה של הסביבה הנופית, אולם הדעות חלוקות בנושא.
ישנם חוות רוח בהן קיים איזון נופי שלא פוגם באיכות הנופית.
יתירה מזו, היכולת לקיים מתקני ייצור באופן מדולארי מאפשר קרבה של המתקנים ובכך הבטח אספקה ברמה גבוהה יותר ואמינה יותר לצרכנים.
בארצות בהן מותקנות טורבינות רוח בים ישנם זרמי אוויר קבועים בשעות קבועות ולכן ניתן לקבל גרף ייצור קבוע ואמין בהתאם לצרכים וכן ניתן גם לבצע אדפטציה של שעות פעילות התעשייה לשעות בהן האנרגיה מופקת, בכך להוזיל את עלויות הייצור באופן משמעותי.
המפגעים העיקריים המיוחסים לניצול האנרגיה של הרוח הם: רעש, פגיעה בנוף, בטיחות, פגיעה בבעלי חיים, עלות החומרים באנרגיה ופגיעה בניצול קרקעות.
ניתן להתגבר על מחסור ברוח באמצעות תכנון מערכי טורבינות הרוח לפעולה בזמן שיא הביקוש, אומר ביירה-מדסן, נשיא חברת טורבינות הרוח הדנית, MICON NEG, ומבהיר ש"צריכת האנרגיה בדנמרק מגיעה לשיאה בשעות אחה"צ של ימי דצמבר הקרים, וסביר להניח שבשעות אלו נושבת הרוח בעוצמה הרבה ביותר".
יחד עם זאת דנמרק הגיעה כבר למצב של 100% צריכה מאנרגיה מתחדשת.
חיסרון אבל גם יתרון, הצורך בהולכת גז לאתרי ייצור ומעבר ליד יישובים עם מוצרים דליקים ומסוכנים מהווה גורם מאזן לחסרון של אי רציפות.
גם אי רציפות אספקת גז קימת במקומות רבים בעולם וגם אי רציפות אספקת דלקים.
כאן בא לידי ביטוי הסכמים גאופוליטיים שיכולים להוות אלמנט איום קיומי על מדינות.
מעריכים שטכנולוגיות עתידיות כגון גלגלי תנופה, או כמצברי ענק יפתרו בבוא הזמן את בעיית אחסון החשמל.
יחד עם זאת גם חשמל קונבנציונלי לא ניתן לאחסון מעבר מהספק תפוקה גבוה לנמוך כרוך בבזבוז דלקים רב, ופליטת זיהומים מיותרים.
ההוצאות החיצוניות של יצור חשמל בתחנות כוח הכוללות זיהום אוויר, נזק לבריאות, ניקוי כתמי נפט ודליפות אינן נכללות בדרך כלל בתחשיב מחירי החשמל.
מנגד, לטורבינות הרוח ישנה השפעה שלילית על המגוון הביולוגי והמרקם האקולוגי, שההשקעה בשיקומם ושימורם לרוב אינה נכללת בתחשיבי עלות הייצור של אנרגיית הרוח.
לעומת זאת עלות המשק לתחלואה הקשורה בייצור חשמל באמצעות תחנות כוח השורפות דלק היא מאוד גבוהה גם בכסף וגם בחיי אדם.
בישראל, מספר האנשים שמאבדים את חייהם כתוצאה ממחלות ריאה הקשורות לזיהום אוויר נאמד באלפים כל שנה.
באירופה, המובילה בפיתוח אנרגיה מרוח, מקובלת הטכנולוגיה כחלופה מועדפת לשימוש באנרגיה גרעינית ובדלק פחמימני לייצור חשמל, במקומות המתאימים להפקת אנרגיית רוח.
בארצות הברית ובאירופה השימוש בטורבינות רוח נפוץ ביותר.
בארצות הברית החלה התפתחות משמעותית בתחום בתחילת שנות ה-80 במדינת קליפורניה.
גם באירופה החלה התפתחות בתחום בשנות ה-80: בגרמניה ובמדינות סקנדינביה; דנמרק היא אחת החלוצות בהקמת טורבינות רוח, ובשנת 2004 כ-20 אחוז מהחשמל במדינה זו יוצר באמצעותן.
בשנות ה-90 וה-2000 הואץ השימוש בטורבינות רוח במדינות נוספות באירופה כמו אנגליה, ספרד, ועוד.
ב-2013 הסתיים השלב הראשון בהקמת חוות הטורבינות הימית מערך לונדון, אשר עם השלמתה צפויה להיות חוות טורבינות הרוח הימית הגדולה בעולם.
בשנת 1990 כבר פעלו בעולם כ-20,000 טורבינות על אנרגיית רוח, וסיפקו בערך 2,000 מגוואט חשמל.
90% מטורבינות הרוח בעולם מופעלות במדינת קליפורניה בארצות הברית, בה גדולה המודעות למקורות אנרגיה חלופיים.
בשנת 1998 נוספו 2,100 מגוואט חשמל שיוצר באמצעות אנרגיית רוח.
זוהי עלייה של 35% לעומת שנת 1997. סך הכול ייצור החשמל בשנת 1998 באמצעות טורבינות רוח הסתכם ב-9,100 מגוואט.
תעשיית המתקנים לניצול אנרגיית הרוח מכרה בשנת 1998 בסכום של כמעט שני מיליארד דולר.
בשנת 1999 ייצרו טורבינות רוח 21,000 מגוואט-שעה חשמל.
מספיק כדי לספק צריכה של 3.5 מיליון בתים בעיר.
על פי דיווח של הארגון האמריקאי לשימוש באנרגיית רוח (American Wind Energy Association):
בשנת 2002 הותקנו בעולם תחנות כוח חדשות המפיקות 6,848 מגוואט חשמל, והביאו את הייצור העולמי לרמה של 31,000 מגוואט.
הייצור של חשמל מאנרגיית הרוח בארצות הברית הגיע בשנת 2002 לכמות של 4,700 מגוואט (כמות אנרגיה המספיקה לכ-3 מיליון דירות מגורים).
מתוך זה נוספו במשך שנת 2002 כ-400 מגוואט.
פעילות ממשלתית לקידום טורבינות רוח בישראל
עוד לפני הקמת המדינה, הקימה הסוכנות היהודית ועדה לבחינת ניצול אנרגיית רוח.
בשנת 1951 הגיעה לישראל ועדה של אונסקו לייעוץ לגבי ניצול אנרגיית רוח לייצור חשמל.
בעקבות זאת הוקמו מתקנים למדידת עצמת הרוח ב-18 נקודות ברחבי ישראל ובאמצע שנת 1953 הוקם מתקן ראשון לניצול אנרגיית רוח באילת.
בשנת 1959 הוצבו שוב נקודות למדידת אנרגיית הרוח, הפעם על ידי הטכניון.
בנובמבר 1980 הוכרזה לראשונה במשרד האנרגיה והתשתית תוכנית לניצול אנרגיית הרוח בישראל, שבמסגרתה בוצעו פעולות לאיתור אתרים לטורבינות רוח וחוות רוח, מחקר ופיתוח, התחברות לרשת החשמל ולהקמת טורבינות רוח לייצור חשמל כמתקני הדגמה ובחוות רוח.
משרד האנרגיה אף הציע סובסידיות ליזמים שישקיעו בטורבינות רוח.
בשנת 2009 החליטה הממשלה על קידום ייצור חשמל באמצעות אנרגיה מתחדשת, אולם לא נקבעו מכסות ייחודיות לאנרגיית רוח.
בשנת 2011 החליטה הממשלה על הקצאת מכסה של 800 מגהוואט לייצור חשמל בטורבינות רוח.
בהתאם לכך נקבע באוקטובר 2011 תעריף מובטח לחשמל מאנרגיית רוח של 49–53 אגורות לקוט"ש.
אולם, בשל הליכי תכנון ארוכים, התנגדות הארגונים הסביבתיים, התנגדות תושבים והתנגדות משרד הביטחון לא הוקמו טורבינות חשמל בהיקף משמעותי.
באוקטובר 2014, בעקבות העיכובים בייצור חשמל בטורבינת רוח החליטה הממשלה על הסטת מכסות של 90 מגהוואט לייצור חשמל מאנרגיית שמש.
בעקבות ירידת מחירי הטורבינות הורידה רשות החשמל את התעריף המובטח של חשמל מאנרגיית רוח לכ-40 אגורות לקוט"ש.
ב-2016-15 בעקבות תוכניות להקים טורבינות רוח צפונית לקיבוץ אילות קמה התנגדות של תושבי הערבה בארגון סבב"ע-סביבה בריאה בערבה והחברה להגנת הטבע.
הארגונים הירוקים הצביעו על פגיעה קשה שצפויה לבעלי הכנף שמסלול הנדידה המרכזי שלהן עובר לאורך השבר הסורי אפריקאי.ההתנגדות הצליחה והתוכניות בוטלו.
בתחילת 2016 לא התקדם באופן משמעותי התקנת טורבינות רוח בישראל.
היצרנים בענף ייחסו זאת לתעריפים שאינם מספקים סבסוד מספק להתקנת הטורבינות, ולמגבלות על גובה הטורבינות המותרות בישראל.
בתחילת 2020 הורה בית המשפט העליון לאפשר ליזמים שהגישו תוכנית לחוות טורבינות רוח ברמות מנשה לערער למועצה הארצית לתכנון ולבנייה על הסוגיות העקרוניות בנוגע לתוכניות לטורבינות רוח, לאחר שתוכניתם נדחתה בנימוקים של רמת פיזור הטורבינות, ערכי רעש וריצוד, חשש לפגיעה בציפורים ומשטר ההפעלה של הטורבינות.
טורבינת רוח גדולה להדגמה ראשונה לייצור חשמל הוקמה והופעלה בשנה 1981 בקרבת מפעל ישקר במעלות-תרשיחא ביוזמת משרד האנרגיה והתשתית ובסיועו, בשיתוף פעולה עם מפעל ישקר.
החשמל שייצרה הטורבינה סופק ישירות למפעל.
טורבינת הדגמה שנייה הוקמה והופעלה ב-1985 בתל קטיף.
הטורבינה הוכרה על ידי משרד האנרגיה והתשתית ועל ידי חברת החשמל כ"יצרן חשמל פרטי" ראשון, וחוברה לרשת חברת החשמל.
החשמל שייצרה נמכר לחברת החשמל על פי תעריפי חשמל ליצרני חשמל פרטיים מאנרגיות מתחדשות שהוגדרו אז לראשונה.
ב-1984 משרד האנרגיה אישר לתושבי כליל שבגליל המערבי, להתקין טורבינות רוח קטנות וזולות, ולמכור עודפי חשמל לחברת החשמל.
האישור ניתן בעקבות כישלון הניסוי בתאים פוטו-וולטאיים, שייצרו מעט מדי חשמל.
יוזמה זו הצליחה, ותושבי כליל החלו למכור עודפי חשמל לחברת החשמל כבר ב-1985.
ב-1986 הקימה חברת החשמל טורבינת רוח להדגמה בגוש שגב בגליל.
כמו כן הוקמה ב-1986 טורבינת רוח להדגמה כ"יצרן חשמל פרטי" במעלה גלבוע.
ב-1987 הוקמה טורבינת הדגמה בבית יתיר וב-1988 - על רכס הר כביר, ליד אלון מורה.
ב-1987 נבנתה טורבינת רוח אופקית גדולה, לפי שרטוטיו של המהנדס והממציא אלכסנדר זרחין באתר הבניה של העיר אפרת.
הרוחות החזקות במקום פרקו את המתקן, והניסוי הופסק.
באותה שנה בסיוע משרד האנרגיה נוסתה טורבינת רוח אופקית נמוכה, ביישוב תקוע.
ב-1992 הוקמה חוות רוח ובה עשר טורבינות על הר בני רסן שברמת הגולן.
נכון ל־2013, טורבינות רוח הפיקו חשמל למערכת החשמל הארצית בהיקף של 6.2 מגה-וואט, בשני אתרים ברמת הגולן.
בשנת 2016 החלו לפעול שתי חוות רוח: האחת ברמת סירין שבגליל התחתון והשנייה בגלבוע, בשטח שבין הקיבוצים מעלה גלבוע ומירב.
במקומות שונים בישראל נעשו סקרי רוחות לגבי כדאיות הפעלת טורבינות רוח במקום.
מחקר שנערך הצביע על מזרח רמת הגולן (קו התלים), כאתר מועדף להצבת טורבינות רוח.
עם זאת, התנגדות מערכת הביטחון (בשל טענה לשיבוש מערכות צבאיות אלקטרו-מגנטיות) מונעת את הרחבת פריסת טורבינות הרוח ברמת הגולן.
בסקר שנעשה ב-1980 עבור משרד האנרגיה, נבחר מספר מקומות מצומצם, ולשם הופנו עיקר המאמצים.
בעקבות החוק החדש של משרד האנרגיה משנת 2008, יש בישראל היערכות של ארגונים שונים, לקראת הפעלת טורבינות קטנות ובינוניות בפריסה רחבה הרבה יותר.
בשנת 2020 הוקמה ברמת הגולן חוות הרוח עמק הבכא על ידי חברת אנלייט אנרגיה מתחדשת.
החווה, הכוללת 30 טורבינות, היא חוות הרוח הגדולה בישראל, וצפויה לספק חשמל ל-40 אלף משקי בית בישראל.
מאז החלה לפעול חוות הבכא נרשמו פגיעות בעופות.
באוגוסט 2023 נפגעו 2 חיוויאים נוספים על ידי להבי הטורבינות, ויש חשש לפגיעה בנוספים עד לפגיעה באוכלוסייה זו בישראל.
חששות מפגיעה דומה עולים ביחס לטורבינות הרוח המתוכננות בעמק חרוד.
טורבינות רוח אחראיות בממוצע לפגיעה ב-0.27 עופות לג'יגה וואט חשמל, כאשר יצור באמצעות דלקים אחראי לפגיעה ב-5.18 עופות לג'יגה וואט חשמל.
טורבינת קיטור היא סוג של מנוע חום, שבו הופכת אנרגיית לחץ של קיטור לאנרגיה מכנית.
טורבינת קיטור יכולה לשמש במנועי בעירה חיצונית שבהם שריפת דלק משמשת להפיכת מים לקיטור, או בתחנות כוח שבהן הקיטור מיוצר בדרך אחרת, למשל תחנה שמשתמשת באנרגיה תרמו-סולארית לשם הפיכת מים לקיטור או בתחנה של אנרגיה גאותרמית שבה מקור הקיטור נמצא במאגר תת-קרקעי של מים חמים בלחץ גבוה.
הטורבינה בנויה ממספר גלגלי כפות או להבים, המחוברים לציר משותף (רוטור), ומונעים בתנועה סיבובית על ידי זרם קיטור בלחץ גבוה.
שריפת הדלק (דלק כבד או פחם) מתבצעת בכבשן של דוד קיטור נפרד.
אנרגיית החום, המשתחררת בשריפה, מנוצלת לחימום מים ולהפיכתם לקיטור בלחץ ובטמפרטורה גבוהים.
במצב זה הקיטור רווי במים וכדי למנוע נזק לטורבינה הוא מועבר דרך משחן .
הקיטור השחון (יבש) מוזרם אל הטורבינה, עובר בין להבי הטורבינה הגורמים לסיבוב ציר הטורבינה.
לאחר ביצוע העבודה המכנית יוצא הקיטור מן הטורבינה עם לחץ וטמפרטורה נמוכים יותר.
הוא מעובה במעבה וחוזר למצב צבירה נוזלי.
המים מוחזרים לדוד הקיטור לשימוש נוסף.
הטורבינה מפיקה מומנט נמוך ומהירות זוויתית גבוהה (סל"ד גבוה).
הצרכן (גנרטור חשמלי, מדחף אונייה ועוד) מתחבר אל ציר הטורבינה דרך תמסורת גלגלי שיניים להפחתת מספר הסיבובים והגדלת המומנט.
טוּרְבַּן (מאיטלקית: Turbante, טוּרְבַּאנְטֶה; בערבית: عِمَامَة, עִמַאמַה; בהינדי: पगड़ी, פֵּגְרִי; בפרסית: دستار, דַסְתָאר) הוא כיסוי ראש המורכב מצעיף או פיסת בד ארוכה הנכרכת סביב הראש או סביב כובע פנימי, הנחבש באופן מסורתי על ידי גברים בתרבויות של רחבי יבשת אסיה.
ישנם סוגי טורבנים רבים הנבדלים זה מזה באורכם, סוג הבד שממנו הם עשויים, וכן צבע הבד.
אורך הבד שממנו עשוי הטורבן, כשהוא פרוס, משתנה ממקום למקום אך לעיתים נדירות בלבד הוא עולה על 5 מטרים.
הפרסים הקדומים לבשו כובע חרוטי שלפעמים הוקף על ידי רצועות אריג, שיכול להיחשב כמקור מוקדם של הטורבן.
הטורבן לא היה פריט לבוש שכיח בקרב הטורקים, אולם היה נפוץ מאוד בקרב סולטאני האימפריה העות'מאנית.
גם כיום, הטורבן הוא פריט לבוש נפוץ מאוד בהודו, ובפרט אצל הסיקים.
כעשרה אחוזים מההודים חובשים טורבן.
בתרבות המערב ובעיקר בסרטים מצוירים, אנשים לבושי טורבן כמעט תמיד מזוהים כהודים.
הטורבן מזוהה כמעט מיידית אל הסיקיזם, והוא אחד ממאפייני הסיקים.
הסיקים לובשים את הטורבן לאחר הטבילה לשם הטהרות.
לסיקים אסור להסתפר ולחתוך את שיערם ולכן הם חובשים טורבן כדי לאסוף את שערותיהם.
רוב האנשים הלובשים טורבן בארצות מערביות הם סיקים.
אצל עמים אחרים בהודו יש לטורבן משמעויות שונות.
ישנם וריאציות שונות לטורבנים, ובעבר, ובחלקים מסוימים של הודו אפילו היום, הם העידו על מעמדו החברתי של האדם החובש אותם.
בעוד הרג'ות והסולטאנים לבשו טורבן מבד יקר המשובץ באבני חן, כרכו האיכרים ופשוטי העם סביב ראשם מן מגבת או סחבה פשוטה.
בתרבות הערבית, לטורבן נשמרה חשיבות מיוחדת.
בעבר, ערבים רבים לבשו טורבנים שהיוו עבורם מקור לגאווה ולהשתייכותם הדתית; לקיחת הטורבן של אדם כלשהו נחשבה לאקט משפיל, ונגיעה בטורבן של מישהו נחשב למעשה מעליב.
לטורבן גם הייתה חשיבות גדולה בחיי היום-יום, בהדיפת החול לבל יכנס לעיניים והגנת הפנים מחום ואור השמש החזקים והתנאים הקשים השוררים במדבר.
בארצות המפרץ הפרסי, הוחלף אט אט הטורבן בצעיף בצבעים לבן ואדום שכיסה גם את העורף, דבר שהתפתח לכאפייה המודרנית.
למרות זאת, הטורבן המסורתי עדיין נפוץ בעומאן, ונחבש על ידי הסולטאן לשעבר קאבוס בן סעיד אאל סעיד ויורשו היית'ם בן טארק אאל סעיד.
מנהיגים איסלאמים רבים חובשים בימינו טורבנים, במיוחד מנהיגים שיעים.
לדוגמה, האייתולה רוחאללה ח'ומייני שחבש טורבן שחור איראני מסורתי, האייתולה עלי חמנאי, השייח חסן נסראללה מנהיג החזבאללה, וכן מורדים רבים ברחבי העולם.
הצבע השחור של הטורבנים האיראנים הוא משום שזה היה צבעו, על פי המסורת, של טורבנו של סאהייד, צאצא הנביא מוחמד.
טורבן סיקי – הטורבן הסיקי בדרך כלל בצבע כחול כהה או שחור.
הסיקים לא גוזרים את שיערם כדי לא לבזות את יצירתו של אלוהים, ולכן הם אוספים את כל שערם ומצמידים אותו לקרקפת, ואז קושרים את הטורבן מהעורף ומעלה.
מתחת לטורבן חובשים לרוב כיסוי לבן דק למען הידוק השיער.
טורבן ערבי – חכמי דת מארצות ערב, בעיקר מתימן, נהגו לחבוש מן כובע - טורבן שנקרא קלאנסווא (kalansuwa).
טורבנים אלה היו קטנים יותר, והיו בנויים בצורה כדורית או בצורת חרוט.
בדרך כלל, הטורבן היה בגוונים של לבן, כחול או אדום.
טורבן אפגני – הגברים באפגניסטן לבשו מאז ומתמיד טורבנים ססגוניים, אפילו בזמן שלטון הטליבאן השמרן.
בדרך כלל, הטורבן לא נכרך עד הסוף והבד נתלה באופן רופף על הגוף.
טורבן הודי – אנשים בכל רחבי הודו לבשו ועדיין לובשים טורבן המעיד על שיוכם הדתי וכן על מעמדם החברתי.
פעמים רבות, הטורבן ההודי ססגוני מאוד ומועטר באבני חן.
טורבן מדברי – אנשים החיים במדבר לובשים לעיתים קרובות טורבן כחלק מכיסוי גוף כולל הנועד להגן על גופם מסופות חול וכן מחום השמש הקופחת.
טורבן עות'מאני – תחת ההשפעה הערבית, מתחילתה של האימפריה העות'מאנית עד לתקופת הסולטאן מהמוט השני, הסולטאנים של האימפריה העות'מאנית לבשו טורבן לבן גדול ומהודר כסמל לכבוד, הסולטאנים הפסיקו ללבוש את הטורבן אחרי רפורמת הלבוש כחלק מרפורמות הטנזימאט של מהמוט השני ובנו אבדילמג'יט הראשון.
טורבו פסקל היא סביבת פיתוח של חברת בורלנד לשפת פסקל, שכוללת IDE ומהדר.
סביבה זו הייתה פופולרית ואהודה אצל מפתחים בשפת פסקל בסביבת DOS, בשל חדשנותה, פשטותה, יכולותיה ומחירה הנמוך.
חידושיה של חברת בורלנד בטורבו פסקל לא היו רק בסביבת פיתוח, אלא גם בהרחבות רבות לשפה, שאומצו לאחר מכן בידי מהדרים רבים, והעצימו את יכולותיה של השפה והתאימו אותה לתפיסות תכנותיות חדשות.
הגרסה האחרונה של טורבו פסקל הייתה השביעית.
בשנת 1995 חברת בורלנד הפסיקה לפתח אותה, ועברה לפתח את סביבת הפיתוח המהיר דלפי לחלונות וללינוקס.
כיום ניתן להוריד גרסאות שונות של טורבו פסקל (1,3,5.5) ממוזיאון התוכנות של בורלנד.
הגרסה הראשונה של טורבו פסקל יצאה ב-20 בנובמבר 1983, והליבה שלה התבססה על מהדר בשם PolyPascal שנכתב על ידי מהנדס התוכנה הדני אנדרס הלסברג.
בורלנד הוסיפה למהדר ממשק משתמש ועורך טקסט.
אנדרס הצטרף לחברה כעובד, והיה הארכיטקט של כל גרסאות טורבו פסקל ושלוש הגרסאות הראשונות של דלפי.
כאשר הגרסה הראשונה הופיעה בשוק האמריקאי, ה-IDE שלה היה חדשני יחסית, והיא נמכרה במחיר של 49 דולר.
גרסה זו, שיצאה ב-17 בספטמבר 1986, הייתה הגרסה הראשונה שתמכה ביצירת יישומים שגודלם מעל 64K בתים באמצעות Overlays.
הוספת הקונספט של שימוש ביחידות (Unit), שהם קטעי קוד מהודרים בשפת פסקל.
עד כה היה צורך להשתמש בקובצי הכללה, שאחד מחסרונם היה שהם היו חייבים להיות בקוד מקור, ולא היו יכולים להיות מהודרים, ולכן היו צריכים לעבור בכל פעם הידור מחדש.
ב-2 במאי 1989 יצאה גרסה שמכונה גם Object Pascal, שלה הוספה יכולת מלאה של תכנות מונחה עצמים, שכוללת הכמסה, פונקציות בנאי ומפרק, ירושה, פולימורפיזם ושיטות וירטואליות.
גרסה זו שמתהדרת בעזרה היפרטקסט עם יכולת גזירה והדבקה ותמיכה במעבד מתמטי של מעבדים שונים, עדיין לא כללה תמיכה בעכבר.
נוספה ספרייה מונחת עצמים בשם Turbo Vision לכתיבת ממשק משתמש ושימוש בעצמי מסך כמו תפריטים, שימוש בעכבר, תיבות שיחה והודעות.
נוספה יכולת שילוב של שפת אסמבלר בסביבה.
סביבת הפיתוח של DOS הורחבה לפיתוח בשני מצבי הפעולה שלו.
נוספה סביבת פיתוח חדשה לחלונות 16 ביט בשם BPW.
(Borland Pascal 7) שבה נוספו יחידות לעבודה עם סביבת חלונות.
נוסף טיפוס מחרוזת NullTerminated שגודלו יכול להגיע עד 64K תווים.
עד כה גודל מחרוזת היה מוגבל ל-256 תווים והדרך לטיפול בטקסט גדול יותר הייתה באמצעות הקצאת זיכרון דינמית.
הרחבות של טורבו פסקל לשפה
הדרך ליצור גישה לאמצעי קלט ופלט בטורבו פסקל הפכה להיות פשוטה ואינטואיטיבית, באמצעות שורה של פקודות קריאות ומובנות, שהתייחסו לכל אמצעי הקלט והפלט בצורה לוגית דומה, בין אם מדובר בקבצים בדיסק, במדפסת, במסך או במודם שמותקן ביציאה הטורית.
פקודת Assign הקצתה וקבעה את אמצעי הקלט-פלט: לקובץ - שם קובץ, להדפסה - PRN וליציאת תקשורת - COM ומספר (למשל COM1).
פקודת Rewrite פותחת את ההתקן לפלט.
פקודות Write או writeln מבצעות את הכתיבה.
ופקודת Close סוגרת את ההתקן.
כדי לפתוח קובץ להוספת נתונים יש להשתמש בפקודת Append.
כדי לפתוח קובץ לקריאה יש להשתמש בפקודת Reset, בצירוף עם פקודת הקריאה Read או Readln.
פקודת Seek כדי להניע את מחוון הקובץ.
כדי לדעת מתי הגעת לסוף שורה קיימת הפונקציה EOLN (תו אסקי 13)
ואילו פונקציה EOF מדווחת על סוף קובץ.
ביצוע של קריאת וכתיבת טיפוס נתונים לא מוגדר לקובץ, נעשתה באמצעות הפקודות BlockRead ו-BlockWrite.
סביבת טורבו פסקל הרחיבה גם את הגישה למערכת ההפעלה ול-BIOS של המחשב באמצעות היחידה DOS.
באמצעות השגרה MsDos אפשר לבצע ישירות פקודות DOS, באמצעות השגרה Intr אפשר לגשת ישירות לשרותי ה-BIOS של המחשב באמצעות פסיקות תוכנה, ובאמצעות השגרה Exec אפשר להריץ תוכנית DOS תוך עצירת התוכנית הנוכחית.
כמו כן ישנם פקודות DOS מובנות ביחידה לעבודה מהירה כמו למשל חיפוש קבצים, בדיקת גודלם וכדומה.
גם מושג היחידה היה חידוש של טורבו פסקל.
טורבו פסקל עשה שימוש בספריות של קטעי קוד חיצוניים מהודרים, לצורך שלוש מטרות: מיחזור קטעי קוד, הפשטה פרוצדורלית והכמסתו של הקוד, ושבירת מחסום 64K שהיה קיים ב-DOS.
גישה לפונקציות בספריות חיצוניות קיימות (Unit) נעשית באמצעות המילה השמורה Uses לפני הגדרת המשתנים הגלובליים.
כדי ליצור יחידה יש להשתמש בכותרת במילה השמורה UNIT, היחידה מתחלקת לשני אזורים.
אזור המוגדר במילה השמורה INTERFACE (ממשק) שהוא החלק הפומבי של היחידה שחשוף לתוכניות חיצונית, ואזור המוגדר במילה השמורה IMPLEMENTATION (יישום), שהוא אזור פרטי, שנועד לשימוש של היחידה, ואיננו חשוף לחוץ.
לאחר ההידור ייווצר קובץ מכונה בעל סיומת TPU, ובעת קריאה לפונקציה או פרוצדורה שקיימת בו, המהדר ידע לגשת אל היחידה ולהשתמש בקוד שקיים בה.
אחד ההרחבות המעניינות והחשובות של השפה הייתה תכנות מונחה עצמים.
הוספה המילה השמורה Object כדי להגדיר אובייקטים.
האובייקטים הוגדרו כמו טיפוס משתמש באמצעות המילה השמורה Type.
באזור האובייקט הוגדרו משתני ושיטות האובייקט כאשר לשמם הוקדם שם האובייקט.
לאחר הכרזה של משתנה כסוג של האובייקט, ניתן לקרוא לשיטות האובייקט באמצעות האופרטור נקודה.
כדי לבצע תורשה, יש להדר את האובייקט המוריש ליחידה, שבה ניתן להסתיר חלקים מהאובייקט כלפי חוץ.
פולימורפיזם מיושם באמצעות שיטה וירטואלית, (virtual), המשתמשת בקישור מאוחר.
כדי להשתמש בבנאי, יש ליצור שגרה מיוחדת שכותרת שמה שונתה מ-PROCEDURE למילה השמורה CONTRUCTOR.
בדוגמה פשוטה זו, הוגדר אובייקט בשם MyObject שמכיל שני משתנים מסוג מחרוזת ושתי שיטות.
הראשונה SetRecord מבצעת השמה לתוך המשתנים ואילו השנייה WriteRecord מדפיסה את התוכן שלהם למסך.
סביר להניח כי פיתוח המוצר של מיקרוסופט לשפת פסקל Microsoft Pascal הופסק בשל התחרות הקשה שהציב הטורבו פסקל בשל איכותו ומחירו הנמוך.
תאוריה אחרת גורסת שחברת בורלנד עשתה עסקה עם חברת מיקרוסופט להפסקת פיתוח Microsoft Pascal וגרסתו הקלה QuickPascal, בתמורה להפסקת פיתוח סביבת הפיתוח Turbo BASIC בידי חברת בורלנד.
טורבינת גז היא רכיב המניע את מכלול הרכיבים הסובבים במנוע והנפוץ כיום במנועי טורבינה.
מנוע טורבינה הוא שם כולל למשפחת המנועים המכילים טורבינה, עמהם נמנים מנועים המניעים כלי טיס: טורבו-סילון, טורבו-מניפה, טורבו-פרופ וטורבו-ציר.
על אף המשותף, נבדלים מנועים אלו במאפיינים רבים, בהם: תוצר הפליטה הסופי, הספק האנרגיה המופק, היעילות האנרגטית, עוצמת הרעש ועוד.
בהתאם למאפייניהם השונים, משתנית התאמתם למגוון שימושים שונים, בהתאמה: מטוסים, מסוקים, אוניות ותחנות כוח.
השם "טורבינת גז" נגזר מגזי הפליטה של שריפת הדלק, שתפקידם במנועים אלו הוא יצירת דחף המניע את כלי הטיס עצמו, את הטורבינה שבמנוע או את שניהם גם יחד.
הטורבינה מורכבת במנוע על ציר שבצידו השני מורכב המדחס.
הגזים החמים בלחץ גבוה, היוצאים מתא השריפה, גורמים לסיבובה ולסיבוב המדחס עימה.
המדחס מעצם סיבובו שואב אוויר למנוע לתוך תא השריפה, בו מתרחשת הבעירה ומספק בעקביות גזים לטורבינה, שממשיכה להניע את כל המנוע.
התהליך מתחיל בסיבוב הטורבינה באמצעות מקור חיצוני (מנוע קטן) ויצירת הצתה על ידי מצתים בתא השריפה.
עם ייצוב המנוע בסל"ד מסוים, מנותק המקור החיצוני והמנוע ממשיך להסתובב עצמאית בהתאם לחוקי הבקרה שלו.
לטורבינה, כמו גם למדחס, יש שני שלבים: סטטור ורוטור.
הסטטור הוא חלק נייח הבנוי משורת להבים בקוטר הטורבינה.
להבים אלו מכווינים את הגזים העוזבים את תא השריפה לעבר להבי הרוטור של הטורבינה על מנת לנצל באופן מיטבי את אנרגיית הגז ולהמירה באמצעות סיבוב רוטור הטורבינה לאנרגיה מכנית (קינטית).
חישוב מהירויות זרימת הגז בין להבי הסטטור והרוטור נעשה על ידי משולש מהירויות, הכולל את המהירות המוחלטת של הגז, מהירות סיבוב הרוטור והמהירות היחסית ביניהם.
משולש המהירויות מכתיב את זוויות להבי הסטטור והרוטור בעת תכנונם וכן את מהירות סיבוב הטורבינה.
בטורבינה הסטטור נמצא לפני הרוטור ובמדחס ההפך.
במנועים מתקדמים, ממשפחת מנועי המניפה, קיימות שתי טורבינות, כאשר כל אחת מהן מקושרת למדחס באמצעות ציר נפרד.
המדחס הראשון הוא מדחס לחץ נמוך, שהוא למעשה המניפה, מחובר לטורבינה האחרונה במנוע, שנקראת טל"נ - טורבינה לחץ נמוך.
לאחר המניפה נמצא המדחס במנוע, אשר מחובר לטורבינה הראשונה, הנקראת טל"ג - טורבינה לחץ גבוה.
שני הצירים המחברים את מכלול הלחץ הנמוך (מניפה-טל"נ) ומכלול הלחץ הגבוה (מדחס-טל"ג) הם קונטנצריים ועוברים האחד בתוך השני.
מנועי מניפה חסכוניים יותר בדלק ככל שקוטר המניפה גדול יותר ולכן מצויים לרוב במטוסי נוסעים, אשר אינם זקוקים לשטח חתך קטן ומהירויות גבוהות כמטוסי קרב.
על מנת למדוד יכולותיה וביצועיה של הטורבינה קיימים מושגים כגון נצילות מכנית ויעילות.
על מנת שטורבינה תפיק את המרב ותמזער הפסדים, כל להב, גם של הסטטור וגם של הרוטור, נמצא מול אטם אוויר למניעת דליפות אוויר אשר לא ינוצל לתהליך הבערה בטורבינה.
אטם האוויר הנפוץ הוא מסוג חלת דבש, הנשחקת אל מול הלהבים וכך משאירה מרחק אפסי בין הלהב לאטם ומונעת בריחת אוויר.
עם הזמן, בעת עבודת הטורבינה הלהבים מתארכים עקב מאמצים צנטריפוגליים וטמפרטורה גבוהה מאוד.