tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנעוריו שלח לעיתונים מפרי יצירותיו תחת שם העט "גיולה מארוש" (גיולה מאזור הנהר מארוש).
כן ניסה את כוחו בתרגומים של סיפורים קצרים מאנגלית ומצרפתית.
בשנת 1858 בגיל 16, פרסם שירים תחת שמו האמיתי בעיתון "נאפקלט" (הזריחה).
12 משיריו הופיעו בחוברת של תלמידי הכיתה השמינית, "ז'נגה מוטאטוואניוק" (Zsenge Mutatványok - פעלולי איבים).
כהכנה לקריירה של כמורה, נרשם למשך שנתיים בסמינר לכמרים קתוליים בטמשוואר, שפעל תחת חסות הבישופות של צ'נאד.
נסע לאחר מכן ללימודי תאולוגיה רומית-קתולית בפשט.
שם ישב בראש חוג של חובבי ספרות וכתב לביטאון של פרחי הכמורה על חייהם של הקדוש אתנסיוס הגדול ושל שאנדור צ'אנאדי, בישוף של צ'נאד.
בסיום הלימודים בשנת 1864 נקרא לטימישוארה כדי לעבוד כמה חדשים כרשם במשרד הבישוף.
כעבור שנה בשנת 1865, הוסמך ככומר ונשלח להשתלמות במכון התאולוגי "אוגוסטינאום" בווינה, בו סיים את התואר דוקטור לתאולוגיה בשנת 1868.
בשובו לאזור הולדתו שימש כקפלן ביישוב טורניה, ברומנית - טורנו, כפר המשתייך בימינו לכפר הגדול פצ'קה.
לאחר מכן, בשנים 1878-1870, כיהן כפרופסור למשפט קאנוני ולהיסטוריה בסמינר התאולוגי בטמשוואר, שבו למד.
במקביל לעבודתו בהוראה, כתב בעיתון "צ'נאד" של הבישופות, המשיך לפרסם שירים, סיפורים ומחזות, בהתחלה ברוח נאו-רומנטית.
אחרי כתיבת כמה רומנים וסיפורים מההיסטוריה של הכנסייה, שזיכו אותו בהכרה מסוימת, כתיבת המחזות הביאה לו את התהילה בארצו.
ב־1879 ב-29 בינואר נבחר לחבר באגודה הספרותית על שם קישפאלודי וב-19 בפברואר נבחר למזכיר משנה שלה.
ב-22 במאי נבחר גם לחבר בהתכתבות של האקדמיה ההונגרית למדעים.
באותה תקופה הקדיש עצמו גם להוראה בבית ספר למשחק והתמנה לדרמטורג של התיאטרון הלאומי בבודפשט.
ב-1879 ביקר למשך חצי שנה בפריז בה התוודע מקרוב לעולם התיאטרון הצרפתי.
חזר בתנופה יצירתית מרשימה והעשיר את הספרות ההונגרית במחזות ריאליסטים כמו A Proletárok (הפרולטרים), Buborékok (בועות), Két szerelem (שתי אהבות), A szégyenlős (הביישן), עתליה וכו', בהם ליקט היבטים שונים של החיים המודרניים ותרגם אותם בעוצמה לשפת הבמה.
הושפע על ידי מחזאים צרפתים כמו ויקטוריאן סרדו, אמיל אוז'ייה, פרנסואה קופה.
קיבל השראה, בין היתר, מלימודיו הקלאסיים.
תרגומיו את סופוקלס ופלאוטוס שנשארו למשך זמן ארוך בין תרגומי המופת מן הקלאסיקונים היוונים והרומיים.
עם הרומנים הידועים שלו נמנים "ארנולד" ו"משפחת אטלס".
בזמנו הפך צ'יקי למחזאי המבוקש ביותר של התיאטרון הלאומי בבודפשט.
הבישוף בונאז לא ראה בעיניים טובות את פעילותו החילונית הענפה של צ'יקי ושלח לו איגרת נזיפה.
ב-1880 השיב לו הסופר שעוזב את שורות הכנסייה.
בנובמבר 1881 המיר את דתו לנוצרית אוונגלית והתחתן עם אמנדה באקודי, בת של הפרופסור לרפואה טיוואדאר באקודי.
אדם פעלתן ומעשן כבד, חלה בלבו אך המחלה לא מנעה ממנו להמשיך בפעילותו ויצירתו עד לרגע האחרון.
גרגיי צ'יקי נפטר באופן פתאומי בבודפשט בגיל 49 בלבד, ב-19 בנובמבר 1891 בעת ארוחת ערב.
הובא לקבורה ב-21 בנובמבר בבית הקברות קרפשי בבודפשט.
1877 - פרס על שם קאראצ'וני על המחזה "Ellenállhatatlan"
1879 - פרס "קלטי" על המחזה "Bizalmatlan"
29 בינואר 1879 נבחר באגודת קישפלודי
29 בפברואר 1879 - נבחר למזכיר משנה של אגודת קישפלודי
22 במאי 1879 - חבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים
התיאטרון "צ'יקי גרגריי" בעיר ההונגרית קאפושוואר והתיאטרון ההונגרי הממלכתי בעיר טימישוארה ברומניה (משנת 1990) נושאים את שמו
בעיר ארד בית הספר התיכון בשפה ההונגרית נקרא על שמו
1906 - 15 שנים אחרי מותו הוצבה לוח זיכרון על ביתו בכפר הולדתו, פנקוטה, על ידי האגודה "קלצ'יי" מארד
Az udvari kalap 1964, (כובע של חצר) קומדיה, הוצג ב"וידסינהאז" ב-1964
1879 Proletárok, (פרולטארים) מחזה ריאליסטי, הוצג אחרי 1945 תחת הכותרת Ingyenélők (אוכלי חינם)
Cifra nyomorúság 1881, (אומללות מוסווית) מחזה חברתי
Mukányi 1881, (אדון מוקאני) קומדיה.
הופק לפי ההצגה - סרט טלוויזיה הונגרי (1982)
A kaviár 1882, (הקוויאר) בורלסקה
Stomfay család 1882, (משפחת שטומפאי) מחזה חברתי
הופק לפיה סרט טלוויזיה הונגרי (1983).
A nagyratermett 1890, (הנועד לגדולות) קומדיה
A nagymama 1891, (הסבתא) קומדיה.
הופק לפיה סרט טלוויזיה הונגרי (1985)
Sisyphus munkája 1892, (עבודתו של סיזיפוס)
1864 שני מחזות קצרים מאת הקרדינל ניקולס וייזנמן
1885 - A szégyenlős (הביישן) -The Bashful Man - מאת ויליאם תומאס מונקרי
האפיפיור גרגוריוס השנים עשר , נולד בשם אנג'לו קורר או לפעמים קוראריו (Angelo Correr או Corrario).
אפיפיור בין 30 בנובמבר 1406 ועד להתפטרותו ב-4 ביולי 1415, התפטרות שהביאה לסיום הקרע המערבי.
קורר נולד למשפחת אצולה מוונציה.
ב-1380 מונה לבישוף קסטלו וב-1390 מונה לפטריארך טיטולרי של קונסטנטינופול.
הקרדינל קורר נבחר שנה לאחר מכן ברומא על ידי קונקלווה בת 15 קרדינלים בלבד, על מנת לחסום את דרכו של האנטי-אפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר לכס.
קורר נתמך על ידי קרוביו מוונציה ועל ידי מלך נאפולי לדיסלאוס.
למרות התחייבותו שלא למנות קרדינלים חדשים, העלה ארבעה מקרובי משפחתו למעלת קרדינלים, בהם האפיפיור לעתיד אאוגניוס הרביעי.
ב-4 במאי 1408 כינס את הקרדינלים בעיר לוקה והפציר בהם שלא יעזבו את הכינוס.
למרות זאת יצאו שבעה קרדינלים על מנת להיוועד עם חשמניו של האנטי-אפיפיור.
הדבר הוביל לכינוס ועידת פיזה, שהחליטה, בהיעדרם של שני האפיפיורים, שעל שני הטוענים לכס הקדוש להתפטר על מנת שיוכל להיבחר מועמד מוסכם.
ב-5 ביוני 1409 גינתה ועידת פיזה את שני האפיפיורים כפלגניים, כופרים, שקריים, ושערורייתיים ובחרה באנטי-אפיפיור אלכסנדר החמישי, שהוחלף לאחר כשנה על ידי האנטי-אפיפיור יוחנן העשרים ושלושה.
כך שבו זמנית כיהנו שלושה אפיפיורים: גרגוריוס השנים עשר, בנדיקטוס השלושה עשר, ויוחנן העשרים ושלושה.
בתגובה יצר גרגוריוס השנים עשר חצר אפיפיורית ב שליד אקוויליה, תוך שהוא ממנה עשרה קרדינלים נאמנים נוספים.
אף על פי שהכריז על תומכי אלכסנדר החמישי ככופרים שנשבעו לשקר, לא סחף אחריו תמיכה ציבורית.
ב-16 בנובמבר 1414 כינס זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ועידה אקומנית בעיר קונסטנץ, היא ועידת קונסטנץ, על מנת לשים קץ לקרע המערבי.
גרגוריוס מינה את הקרדינל קרלו מלטסטה (Carlo Malatesta) כשליחו ומלטסטה היה זה שהגיש לוועידה ב-4 ביולי 1415 את התפטרותו של האפיפיור.
הוועידה קיבלה את ההתפטרותו ולא בחרה אפיפיור חדש.
רק אחרי מותו ב-1417 בחרה במועמד מוסכם, מרטינוס החמישי, לאפיפיור מוסכם, צעד שסיים את הקרע המערבי.
את שארית ימיו בילה גרגוריוס בביתו באנקונה.
עד התפטרותו של בנדיקטוס השישה עשר בפברואר 2013 היה האפיפיור האחרון שהתפטר מתפקידו.
האפיפיור גרגוריוס השישי נולד ברומא כיוהנס גרטיאנוס
, היה סנדקו של האפיפיור השערורייתי בנדיקטוס התשיעי ורכש ממנו בכסף את משרת האפיפיור.
הוא כיהן בתפקיד בין מאי 1045 ועד שאולץ להתפטר על ידי ועידת סוטרי בדצמבר 1046.
לא קיימים פרטים על משפחתו ומוצאו.
יש שקישרו אותו למשפחה הרומאית פיירלאוני, אולם התיעוד על כך מאוחר, מן המאה ה-17, ונמצא בכתובת על קבר של אביה המייסד של המשפחה הזאת, הנמצא בבזיליקה סן פאולו ברומא.
יוהנס גרטיאנוס כיהן ככומר בכיר של הכנסייה סן ג'ובני א פורטה לטינה ברומא.
ככל הנראה היה סנדקו אחר לידה ("פַטרינוס") של האפיפיור בנדיקטוס התשיעי.
אורח חייו של בנדיקטוס התשיעי היה מופקר והוא המיט קלון על הכס, לפיכך הודח ב-1044 ותחתיו מונה סילבסטר השלישי.
אולם באפריל 1045 שב בנדיקטוס והדיח את סילבסטר, כחודש לאחר מכן הסכים למכור את המשרה לסנדקו (אולי בשל רצונו להתחתן) וכך הפך גרטיאנוס לאפיפיור גרגוריוס השישי.
לפי מקורות מסוימים שילם לבנדיקטוס אלפיים ליברות.
יש המשערים כי העלאתו לכס הקדוש היה תוצאה של הסכמה בין משפחת קרשנצו והרוזנים מטוסקולו (שבנדיקטוס התשיעי נמנה עם בניהם) שהתחרו מזה עשורים על השליטה ברומא.
כמי שתואר כאדם ישר ועניו, שאף גרגוריוס, להחזיר את הסדר בקרב הכנסייה המפולגת ומוכת השחיתות, אך משימתו התגלתה כבלתי אפשרית.
ביולי 1046 התחרט בנדיקטוס ושב לרומא בראש צבא, אך גרגוריוס המשיך לכהן כאפיפיור.
על מנת להשיב את הסדר על כנו כינס היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ועידה אקומנית בסוטרי.
הוועידה קיבלה את עדותו של האפיפיור המכהן גרגוריוס לפיה רכש את הכהונה בכסף והאיצה בו להתפטר מתפקידו, כתחליף להדחה ונידוי.
לבסוף מינתה הוועידה לאפיפיור את קלמנס השני הגרמני.
גרגוריוס נלקח עם הקיסר לגרמניה, שם מת כשנה לאחר מכן, בקלן.
מזכירו האישי, הילדברנד (Hildebrand), ליווה אותו לאורך כל חייו ועד מותו.
לאחר מכן שב לרומא וב-1073 נבחר לאפיפיור.
הוא נטל לעצמו את השם גרגוריוס השביעי, ובכך אישר את הלגיטימיות של כהונתו של גרגוריוס השישי.
הקדוש גרגוריוס עושה המופתים (תָּאוּמַטוּרְגוּס, יוונית: Γρηγόριος ὁ Θαυματουργός 213?
– 270?) היה בישוף נוצרי מוקדם, מאבות הכנסייה.
נולד בנאו-קיסריה (כיום ניקסר, טורקיה) למשפחת עובדי אלילים.
הוא תכנן (ואולי כבר החל) ללמוד משפטים באקדמיה הידועה בבריטוס, אך אז נישאה אחותו לפקיד בכיר בממשל הרומי בארץ ישראל.
הצעיר בן השש-עשרה נסע עמה לקיסריה, שם פגש במלומד הנוצרי החשוב אוריגנס והוקסם על ידו.
הוא נטש את תוכניותיו, נטבל לנצרות בשמו החדש גרגוריוס והחל ללמוד תאולוגיה.
הוא שהה עם אוריגנס כשמונה שנים ועם שובו לנאו-קיסריה נסמך לבישוף בקהילה הנוצרית הזעירה על ידי מטרופוליט פונטוס, פדימוס.
לפי הסיפורים אודותיו, מנתה זו רק שבעה-עשר איש כשהחל בכהונתו אך הודות להטפותיו ודוגמתו האישית נותרו בעיר רק שבעה-עשר עובדי אלילים כשמת.
הוא גם ארגן חגיגות ושעשועים כדי למשוך את הקהל לדרשותיו.
גרגוריוס היה איש כנסייה ומנהלן יותר מאשר הוגה שיטתי.
בהיותו בקומונה הוא מינה אלכסנדר מקומנה לבישוף העיר.
רק מעט מכתביו שרדו וגם אלה לא עסקו ברובם בהגות הדת ולפחות חלקם אמנם מיוחסים לו אך נראה שנכתבו בידי אחרים.
ב-250 נמלטו הוא ורבים מהנוצרים בעיר להרים מאימת רדיפותיו של הקיסר דקיוס.
ב-256 פלשו הגותים לאזור וגרגוריוס תיאר באיגרת את החורבן וההרס שהותירו בעקבותיהם.
ב-264 הטה גרגוריוס שכם למאבקים הכריסטולוגיים הגדולים ששיסעו את הכנסייה עוד טרם ועידת ניקיאה, וסייע בארגון ועידת אנטיוכיה הראשונה.
עשרות כמרים רמי-דרג התאספו כדי להגן על האורתודוקסיה ולהדיח פאולוס מסמוסטה, בישוף אנטיוכיה, שהחזיק בהשקפה לפיה אלוהים אימץ את ישו והטביע בו את ישותו רק לאחר שנולד כבן-תמותה.
באותן שנים התעמת גרגוריוס רבות גם עם כתות והוגים אחרים שלא קיבלו את השילוש במתכונתו האורתודוקסית, בייחוד הסבליאנים והטריתאיסטים.
בחיבור החשוב ביותר שמיוחס לו בוודאות, "הצהרת האמונה" (Έκθεσης της πίστεως) משנות ה-260, קבע: "לפיכך, בתוך השילוש לא נברא דבר ממשנהו ולא הוסף דבר שלא היה מבראשית.
דבר איננו כפוף למשנהו, ואיננו נעלה עליו.
מעולם לא היה מבלעדי האל הבן, והאל הבן לא היה מעולם מבלעדי רוח הקודש.
השילוש עומד וקיים לעד ולעולמי עולמים." לפי מסורת הכנסייה האורתודוקסית, יוחנן השליח עצמו התגלה אליו בעזרת מרים הבתולה והעביר לו את עיקרי משנתו בנושא.
בין שאר כתביו היה גם הספד ארוך לאוריגנס.
הוא הוכרז כקדוש ויום החג שלו (בכל הכנסיות) הוא ה-17 בנובמבר.
גרגז'דאי (; בפולנית וברוסית: Gorżdy, Горжды, גורז'די; בבלארוסית: Го́ржды, הורז'די; ביידיש: גורז'ד; בגרמנית: Garsden, גארזדן) היא עיר במערב ליטא, המשויכת מבחינה מנהלית למחוז המשנה קלייפדה במחוז קלייפדה.
בעיר התקיימה קהילה יהודית גדולה, ובסוף המאה ה-19 היו היהודים לרוב תושבי המקום, 60% מכלל האוכלוסייה.
הקהילה הושמדה בשואת יהודי ליטא.
מילידי העיר: הרב שלמה זלמן שך (שנרצח במוצא בפרעות תרפ"ט).
חלק מרבני העיר התפרסמו בעולם התורני, מהם: הרב משה יפה (1840–1885), בנו הרב יוסף יפה, הרב יצחק יעקב רבינוביץ והרב אהרן וולקין.
הקדוש גרגוריוס פַּלַמַאס היה נזיר ותאולוג ביזנטי, ארכיבישוף סלוניקי.
פלמאס, שניסח אפולוגטיקה שיטתית להגנת התורה המיסטית של ההֶסִיכאזם, מוכר בנצרות האורתודוקסית כקדוש וכאחד מאבות ומורי הכנסייה.
גרגוריוס פלמאס היה בנו של הסנטור קונסטנטינוס פלמאס, נצר לבית אצולה מאנטוליה שהיה ממקורבי הקיסר אנדרוניקוס השני.
בגיל שבע מת אביו והקיסר נטל את האפוטרופסות עליו.
הוא התחנך בידי המלומד החשוב תאודורוס מטוכיטיס שלימדו את תורת אריסטו ומדעים, ונצפה לו עתיד כאיש ציבור.
גרגוריוס הצעיר גילה במהרה עניין רב בלימודי דת ובחיי הנזירים, ונטש את חיי העולם בערך בגיל עשרים כדי לידור נדר נזורה.
הוא אף שכנע את אמו ואת אחיו ואחיותיו לעשות כמותו.
ב-1316 התיישב בהר אתוס אצל אב-המנזר ניקודמוס, שדגל בשיטת ההסיכאזם – ησυχασμός, מלשון "הדממה" או "שלווה" ביוונית.
תורה זו החלה להתפתח מאות רבות קודם אך השתכללה רק במאה ה-12. עיקרה היה השגת חוויה של דבקות מוחלטת באלוהי, בנפש אך גם בגוף, באמצעות מדיטציה, שינון מנטרי של תפילת ישו () ומחוות גופניות.
חלק מהמתרגלים דיווחו על הרגשה של אור זך האופף אותם.
למרות תפוצתה בקרב חוגי נזירים, נותרה אזוטרית ומחוץ לתשומת לבן של רשויות הכנסייה או הקיסרות.
ניקודמוס מת לאחר שלוש שנים, וגרגוריוס עבר ללאורה הגדול שעל ההר.
הוא העדיף התבודדות על פני חיי קהילה נזיריים ופרש מעל אחיו לתקופות ארוכות כדי לעסוק בהסיכאזם בדבקות, אם כי לא נטש את החיים המשותפים.
לאחר עוד שלוש שנים עזב את הלאורה כדי להתבודד וללמוד את רזי ההסיכאזם מאב-המנזר גרגוריוס הגדול בסקיטה (קהילת נזירים מתבודדים) גלוסיה שעל ההר, שם שהה שנתיים.
ב-1325 אילצו פשיטות טורקיות אותו ונזירים אחרים לצאת את אתוס לסלוניקי, בה הוסמך לכמורה ב-1326. את חמש השנים שלאחר מכן העביר בהתבודדות והרהור במנזר בברהוריה.
הוא שב לאתוס בעקבות מתקפות סרביות באזור ושם כיהן כאב-המנזר אֶספִיגְמֶנוּ למשך זמן מה.
ב-1334 החל לכתוב חיבורים, ובין מסותיו נמנו דיונים בהמשכה הכפולה של רוח הקודש והגיוגרפיות של קדושים.
באותה שנה ממש, פרסם הנזיר האורתודוקסי ברלעם מקלבריה עשרים-ואחת מסות נגד הכנסייה הלטינית, במסגרת המשא-ומתן שהתנהל אז על איחוד מחדש בין מזרח ומערב.
ברלעם תקף בין היתר את הוספת המילים "ומן הבן" להצהרת האמונה, מהם השתמע שרוח הקודש נמשכת מן האב והבן בשילוש הקדוש גם יחד.
כדוגל נוקשה בנאופלטוניזם ובתורתו של פסבדו-דיוניסיוס האראופגיטי, הוא נימק זאת בכך שאין שום אפשרות להגיע להבנה אודות מהותו המסתורית של האל הנמצאת מעבר להשגת אנוש, שניתן לתארה על דרך השלילה בלבד.
ב-1336 או 1337 הגיעו עשרים-ואחת המסות אל פלמאס, ועוררו את מורת רוחו, גם משום שהאמין שההסיכאזם אפשר דבקות והשגה של האלוהי.
מבלי לנקוב בשמו של ברלעם במפורש, פרסם שתי "מסות אפודיקטיות" בהן שלל את התאולוגיה האפופטית הקיצונית של בן-שיחו.
לדידו של פלמאס, שהביא סימוכין רבים, ניתן היה לנהל דיון פוזיטיבי אודות מהות האל והשילוש; ויתרה על כן, שלילה גורפת של דיון כזה הייתה בחזקת אגנוסטיות ובלתי-אורתודוקסית.
בכך נעקר פלמאס מאלמוניותו היחסית ופתח את מה שהתגלגל למחלוקת רבת-תהודה.
ברלעם הגיב בחמת זעם, ולא הסתפק בגינוי דעותיו של יריבו.
הוא חיבר תיאור מלגלג של ההסיכיים, אותם צייר כ"אלו שנשמתם בטבורם" (ομφαλοψυχοι) משום חלק מהנזירים התבוננו מתחת לחזם במהלך המדיטציה.
לבסוף האשים אותם גם ביומרה להבנה של טבע האל הנסתר ובקרבה מסוכנת לכת הכופרים המסליאנים, שטענו כי האלוהי ניתן לתפישה בחושים ורק חוויה חושית שלו היא התגלות אמיתית וברת-תוקף.
בשנים הבאות עתר אל רשויות הכנסייה בקונסטנטינופול נגד ההסיכאזם ותבע לדכא אותו.
המתקפה החריפה על המסורת המיסטית הצריכה מגננה שיטתית ומנוסחת היטב, ופלמאס נרתם לכך במלוא אונו לבקשת הנזירים בהר.
הוא הקדיש לכך את ארבע-עשרה שנותיו הבאות, כשהמחלוקת ההסיכית הסעירה את מלומדי האימפריה.
ב-1341 השלים פלמאס את חיבור "הטריאדות להגנת מקיימי ההסיכאזם", שלושה מאמרים בני שלוש מסות כל אחד.
על מנת לבסס את משנתו, שב אל הדיונים הטריניטולוגיים של המאה הרביעית, בייחוד לעבודתו של גרגוריוס מניסה.
הלה, באורח שהזכיר את מושג החסד האוגוסטיני במערב אך גם היה שונה ממנו מאוד, החל להבדיל בין מהותו-הווייתו (οὐσία) של האל, הנסתרת ובלתי-מושגת, לבין תולדותיו והשפעותיו (ενέργεια) ביקום, שאותן ניתן היה לתפוש.
כמו כן, הסתמך פלמאס רבות על כתבי אבות הכנסייה, כגון אתנסיוס ומקסימוס המודה, שהתייחסו לתהליך של האלהת טבע האדם (θέωσις) באמצעות תרגול רוחני קפדני והתחברות לישו.
פלמאס שלל את האפשרות שהבדלה ממשית, ולא רק טרמינולוגית, בין מהות להשפעה – עליה התעקש בתוקף, שכן אחרת הייתה התולדה זהה עם המהות הבלתי-נתפשת; גם החולקים עליו היו מוכנים להפרדה תאורטית אך לא לבידול אמיתי – מהווה פוליתאיזם וכפירה באחדות האל.
השוני בין המהות לתולדות אפשר מחד השתתפות ודבקות אמיתיות של האדם באלוהי, ומאידך שימר את הפער בין הבורא לבריאתו והותירו נשגב ומצוי מעל היקום.
את מערכת החשיבה שלו המשיג פלמאס באמצעות האור שקרן מישו בעת ההשתנות בהר תבור וסינוור את השליחים; לדידו, אור זה היה דוגמה והסבר לכל מפעלותיו התאולוגיים.
הוא עמד על כך ש'אור תבור' לא היה עצם נברא כי אם תולדה ישירה של האלוהים, ושהיה אמיתי והימם את הרואים אותו בחושיהם ממש ולא כהרגשה פנימית סובייקטיבית פרי מחשבתם.
אור זה נחווה על ידי מי שהגיע לדרגה רוחנית גבוהה דיה, והיווה השגה (גופנית כמו גם רוחנית) של הבלתי-נתפש.
עמיתיו הנזירים מאתוס סמכו ידיהם על פרשנותו במועצה כללית שהתכנסה בהר.
בקיץ 1341 הוא זומן על ידי הפטריארך יוחנן ה-14 לבירה כדי לעמוד מול האשמותיהם הבלתי-פוסקות של תומכי ברלעם ולברר את המחלוקת.
ב-10 ביוני נפתח סינוד כללי בקונסטנטינופול בו התעמתו פלמאס ויריביו מול הפטריארך, הזוג הקיסרי ונכבדי הכנסייה.
הנוכחים קיבלו את הדעה ההסיכית וגינו את ברלעם, שהגיש התנצלות רשמית ועזב חזרה לאיטליה.
אך לדעותיו עוד היו תומכים חשובים, בראשם גרגוריוס אקינדינוס, שניסה לגשר בין ברלעם לפלמאס בתחילה אך השתכנע שההסיכאזם אכן היווה גלישה למסליאניות.
באוגוסט התכנסה מועצה שנייה, שלא סטתה מהקו של קודמתה.
השאלה הרוחנית קיבלה תוקף פוליטי עם פרוץ מלחמת אזרחים בנובמבר, כשראש משק הבית יוחנן קנטקוזנוס והקיסרית-האלמנה אנה מסבויה לחמו על האפוטרופסות לקיסר-הילד החדש, יוחנן החמישי פלאיולוגוס.
פלמאס היה ידוע באהדתו לקנטקוזנוס.
הפטריארך, שתמך באנה, התייצב בהדרגה מאחורי האנטי-פלמיסטים.
הוא אפשר לאקינדינוס יד חופשית לתקוף את אויבו וקידם אותו במהירות במעלה ההיררכיה כשהוא שוקל למנותו לבישוף.
ב-1343 הושלך פלמאס, שהמשיך כל העת בשכלול האפולוגטיקה שלו, לכלא לזמן מה באשמת תמיכה במורדים.
השאלה ההסיכית הפכה לעניין מרכזי, כשתומכי שני הצדדים במלחמה בתוך הממסד הכנסייתי תיאמו את עמדותיהם הרוחניות עם השתייכותם הפוליטית.
בתווך ניצבו בישופים, אבות-מנזר ותאולוגים רבים שניסו לשמור על עמימות.
גם העם, באורח טיפוסי לביזנטיון, התערב בשאלה ונמצאו תומכים קנאים לשתי הגישות הסותרות.
ב-1344 נודו פלמאס ואוהדיו על ידי סינוד מיוחד שהתכנס בבירה בניצוחו של אקינדינוס.
הפוליטיזציה של המחלוקת ההסיכית הבטיחה, בתורה, את ניצחון הפלמיזם לכשגבר קנטקוזנוס.
עוד לפני שכבש את קונסטנטינופול, הקריבה אנה את אקינדינוס והפטריארך מתוך ציפייה לפשרה.
בינואר 1347 כינסה סינוד נוסף בו טוהר פלמאס והחלטות 1341 תוקפו שוב.
בפברואר כבש קנטקוזנוס את הבירה והוכתר לקיסר-שותף עם יוחנן החמישי הצעיר.
יוחנן הארבעה-עשר הודח ממשרת הפטריארך והוחלף על ידי איזידורוס, פלמיסט קנאי.
באותה שנה חיבר גרגוריוס פלמאס תמצות של משנתו, "מאה וחמישים הפרקים".
הוא הדגיש שוב כי כל נוצרי יכול להגיע לידיעה והשגה מלאה של האל מתוך התמסרות מלאה, וכי מאידך מהותו וטיבו של הבורא הם מעבר לתפישת האדם; רק ההבדל בין הווייתו הנסתרת לתולדותיו הגלויות אפשר את הניגודיות המשלימה הזו.
הוא מונה לארכיבישוף סלוניקי, אם כי העיר הייתה גדושה במתנגדי קנטקוזנוס ורק ב-1350 החל לכהן בפועל.
ניצחונה של גישתו היה הדרגתי, כשרבים בהיררכיה הכנסייתית מוחים על הלהיטות בה מינה איזידורוס בישופים פלמיסטים, אך מוחץ.
תאולוגים רבים שהתנגדו לו בכנות מטעמים אמוניים – חלקם היו תומיסטים – העדיפו לעזוב את הכנסייה המזרחית ולהמיר את דתם לקתוליות.
ב-1351 כונס שוב סינוד מיוחד ומורחב שקידש חד-משמעית את התורה הפלמיסטית וערך לה קנוניזציה מלאה.
הארכיבישוף מסלוניקי חלה ב-1352. ב-1354, בעת שיט בים, נשבה על ידי הטורקים ובילה שנה בחזקתם, עד ששולם כופר.
את שנותיו האחרונות העביר בסלוניקי עד למותו ב-1359. הוא נקבר בהאגיה סופיה (סלוניקי).
ב-1368 הכריז עליו עוד סינוד מיוחד כקדוש וכאחד מאבות ומורי הכנסייה.
בשל הטבע המועצתי של הכנסייה האורתודוקסית, המחייב קבלה אוניברסלית של דעות כדי שיחשבו כמחייבות את הכלל – מעט מאוד השקפות חדשות התקבלו לאחר שבע הוועידות האקומניות שתמו ב-787 – הוא מהאחרונים שזכה למעמד כזה.
ההסיכאזם התפשט מעבר לביזנטיון והתקבל בקרב הנזירים בכל המרחב האורתודוקסי.
האנטי-אפיפיור גרגוריוס השישי, היה אנטי-אפיפיור ברומא לאפיפיור בנדיקטוס השמיני במהלך שנת 1012.
לאחר מותו של סרגיוס הרביעי, נבחר כאפיפיור בנדיקטוס השמיני ב-18 במאי 1012. אולם, עד מהרה נאלץ בנדיקטוס השמיני לברוח מרומא על ידי אחד גרגוריוס, אשר הוכתר כאפיפיור בשם גרגוריוס השישי על ידי ג'ובאני קרסנציו ממשפחת קרסנטי, אשר שלט למעשה ברומא.
לא ידועים פרטים על חייו של האנטי-אפיפיור גרגוריוס השישי, לפני הכתרתו כאפיפיור ולאחר סילוקו מהאפיפיורות.
גלאי החלקיקים גרגמל היה תא בועות ב-CERN, שמטרתו הייתה גילוי נייטרינו ואנטינייטרינו.
תא בועות הוא מכל מלא נוזלים המצויים בחימום-על (אדים יבשים) ותחת שדה מגנטי אחיד.
החלקיקים הטעונים החוצים את תא הגלאי מייננים את הנוזל לאורך המסלול בו הם עוברים.
אנרגיית היינון מאדה את הנוזל ובכך גורמת להופעת בועות גז.
שובלי הבועות הנוצרים, אשר מסמנים את מסלולי החלקיקים, מצולמים על ידי מצלמות המוצבות על גג הגלאי.
השדה המגנטי בתא מאפשר לזהות את המטען החשמלי של החלקיקים העוברים בגלאי, אם הוא קיים.
תחום פיזיקת הניוטרינו התפתח לקראת שנות ה-60. ניסויים בניוטרינו היו כבר בסינכרוטרון הראשון ב-CERN (סינכוטרון פרוטונים, PS).
אנדרה לגאריג, פיזיקאי מוערך באקול פוליטכניק בפריז, כתב דו"ח יחד עם כמה מעמיתיו, אשר פורסם ב-10 בפברואר 1964, ובו הציעו להקים תא נוזלים כבדים שיוקם תחת פיקוח של CERN.
הקבוצה שהקים נפגשה במילאנו ב-1968 כדי לפרט את סדרי העדיפויות הפיזיקליים לניסויים.
היום גרגמל ידוע בשל גילוי הזרמים הנייטרלים, אך בפגישה שבה נהגתה התוכנית וסדרי העדיפויות שלה, הנושא לא נדון כלל, ובתוכנית שפורסמה בפועל ההצעה לזרמים נייטרלים דורגה רק במקום החמישי בעדיפות.
במילים אחרות, לפני בנייתו של גרגמל לא היה קונצנזוס סביב התאוריה המאחדת בין הכוח החשמלי לכוח החלש – דבר שיכול להסביר את מיקומו ברשימת העדיפויות.
בנוסף, בניסויים קודמים שחיפשו זרמים נייטרלים בהתפרקות קאון נייטרלי לשני לפטונים טעונים, נמדדו גבולות קטנים מאוד של 10−7 שלא אפשרו הסקת מסקנות לגבי זרמים חשמליים.
הגלאי נקרא על שם האם של משפחת הענקים, בקלסיקה הצרפתית המשעשעת מהמאה ה-16 "גרגנטואה ופנטגרואל" של פרנסואה רבלה.
בתוך הגלאי היו 12 מטרים מעוקבים של פראון נוזלי-כבד (CF3Br).
על מנת לשנות את מסלול החלקיקים, גרגמל הוקף במגנט אשר סיפק שדה מגנטי של שני טסלה.
סלילי המגנט היו עשויים מנחושת מקוררת במים, אשר היו מסביב לצורה המלבנית של גרגמל.
כדי לשמור על הנוזל בטמפרטורה המתאימה, מספר צינורות מים הקיפו את הגוף של התא על מנת לווסת את הטמפרטורה, כל המתקן שקל מעל 1000 טון.
בעת צילום מתא הבועות, החדר בו נמצא גרגמל היה מואר.
מערכת האורות פולטת אור אשר מפוזר ב-90 מעלות על ידי הבועות, ונשלחים לחיישנים אופטיים.
מקור האור כלל 21 נקודות הבזק הנוטות אל קצוות התא וכן, מעל מחצית אחת של הצילינדר.
חיישני האור היו ממוקמים בחצי השני של הצילינדר, אשר מפוצל לשתי שורות במקביל לציר התא, בכל שורה יש ארבעה חיישנים אופטיים.
על מנת לקלוט מרחב גדול יותר מתא הגלאי יש, תאי האור מורכבים עם שדה זוויתי של 90 מעלות ואחריהם יש עדשות המרחיבות את השדה ל 110 מעלות.
בין השנים 1972–1974 סיפק הגלאי הוכחות לקיומם של קוורקים – חלקיקים בסיסיים המרכיבים חלקיקים אחרים, כגון פרוטונים ונייטרונים.
בעזרת הניסויים בגלאי, גילו מדענים שמטעניהם של הקוורקים הם או ממטען הפרוטון.
תחילה, מטרת גרגמל הייתה לחפש הוכחה לפיזור הנוקשה של מיואון-ניוטרינים ואנטי-ניוטרינו מגרעיני חלקיקים, אך סדרי העדיפויות השתנו במרץ 1972 כאשר התגלו רמזים ראשונים לקיומו של זרם הדרוני נייטרלי (hadronic neutral current).
לכן, הוחלט לבצע שני חיפושים שונים אחרי חלקיקים נייטרלים, חיפוש אחד באירועים לפטוניים (אירועים הקשורים לאינטראקציה עם אלקטרון בנוזל) וחיפוש שני באירועים הדרוניים הכוללים ניוטרינו אשר מתפזר מההדרון.
הניוטרינים אינם מזוהים בתא בועות כיוון שאין להם מטען והאינטראקציה שלהם דומה לאירועים של זרמים נייטרלים.
לכן, כדי להפחית את הרקע של הניטרונים, האנרגיה של ההדרון צריכה הייתה להיות גדולה מ-1 GeV.
הדוגמה הראשונה לאירוע לפטוני נמצאה בדצמבר 1972. במרץ 1973 נמצאו 166 אירועים הידרונים, 102 אירועים של ניוטרינו ו64 אירועים עם אנטי-ניוטרינו.
בסמינר שהתקיים ב-CERN ביולי 1973, הוצגו הוכחות ראשונות לקיומו של הכוח החלש.
גילוי שנחזה באמצע שנות השישים על ידי שלושה מדענים: שלדון גלאשו, עבדוס סלאם וסטיבן ויינברג.
הם טענו שקיים חלקיק נייטרלי הנושא את הכוח החלש.
בנוסף, בגלאי הגרגמל גילו לפטונים נייטרלים אשר היו לו זרמים נייטרלים, התגלית הייתה חשובה כיוון שהיא תומכת בתיאורית הכוח האלקטרו-חלש וכיום היא אחד מעמודי התווך של המודל הסטנדרטי.
ב-1979, התגלה סדק בלתי הפיך בתא הבועה, והגלאי הוצא מכלל פעולה.
גוף הגלאי נמצא בתערוכה בגן המיקרוקוסמוס במרכז לפיזיקת חלקיקים CERN.
בעזרת הגלאי גרגמל הצליחו להתבונן בפעם הראשונה באינטראקציה של הכוח החלש אשר כלל רק לפטונים, שבהם מיואון-ניוטרינים פוגעים באלקטרון אשר יוצר אלקטרון-ניוטרינו ומיואון.
גרגנורניס (שם מדעי: Garganornis; מילולית: "העוף של גרגנו") הוא סוג של ברווז ענקי נכחד ממשפחת הברווזיים אשר חי במהלך תקופת המיוקן לפני 9-5.5 מיליון שנה באי הקדום גרגנו אשר כיום מצוי בשטחי פוג'ה שבאיטליה.
בסוג זה היה מין אחד - Garganornis ballmanni, אשר התגלה בשנת 2014. המין קרוי על שם החוקר שתיאר אותו, פטר בלמן (Peter Ballmann).
ממצאים נוספים מהאזור התגלו ב-2016 בל'אקווילה.
נמצאו ממנו מספר עצמות מפרקים ועצמות גפיים המרמזים על קרבתו לברווזים, אם כי ישנו קשר גם לגסטורניסיים הענקיים.
הגרגנורניס היה גדול מכל ברווז חי, גם מהברבור המצוי, הכבד שבברווזים והוא הגיע למשקל 15-22 ק"ג כשעצמות החזה שלו היו גדולות ב-30% והוא גדל כחלק ממעברו לאי.
ככל הנראה הוא היה חסר יכולת תעופה עקב משקלו.
הוא גם היה בעל שרירי תעופה קצרים יותר ובעל עצמות קצרות מדי ביחס לאורכו.
מבנה השורש שלו הזכיר את הרגל של כמה אווזים גדולים וגם של הקמיקי מדרום אמריקה.
הוא חי סביב פאונה אנדמית לאי שכללה תנשמות ענק, דורס גדול מהסוג גרגנואטוס (Garganoaetus), הפרסתן הקטן הופליטומריקס וקיפוד ענקי טורף - הדינוגלריקס שאולי ניזון מהברווז.
יונקים אלה אולי הגיעו לאי דרך רפסודות צפות.
בסוף המיוקן האי אולי התאחד עם יבשת אירופה ואיטליה ואולי דבר זה גרם להכחדת הברווז.
גרגנטואוויס (שם מדעי: Gargantuavis) הוא סוג נכחד של עוף גדול שהתקיים במשך הקרטיקון בתור הקמפן, לפני 73 מיליון שנה והוא נחשב לאחד מגדולי העופות של עידן המזוזואיקון.
בממדיו היה דומה ליען או קזואר והגיע למשקל מוערך של 140 ק"ג בממוצע.
המאובנים שלו נמצאו בדרום ספרד, בצפון צרפת וברומניה ב-1995. בעבר חוקרים חשבו שמדובר בסוג קרוב לעופות הבתראים, אך בעקבות שרידי האגן שנמצאו באי האצג (שכיום זאת רומניה), הראו תכונות פרמיטיביות יותר.
עצם הירך של עוף זה, הייתה מראה צורות גרביפורטליות ולא שהיא שטחית, שלא מותאמות לריצה.
בשל השרידים המקוטעים שנמצאו, ישנם היבטים רבים של הביולוגיה והאקולוגיה שלהם, שאינם ידועות, כמו הרגלי תזונה.
אף על פי שעוף זה ידוע רק מכמה שרידים שונים של עצמות בודדות ומאובנות, יש מידע על מראה חייו והאקולוגיה שלו.
בנוסף לכך הוסברו כמה דגימות, שמייצגות כמה חלקים מוגבלים של השלד, כמו: עצמות, חוליות שהתמזגו מעל הירך, 2 עצמות ירך, חוליה צווארית אחת, שהופנו לסוג, בהתבסס על העובדה שהוא משתלב מאוד היטב עם הירך.
עם זאת לא נמצאו שרידי גולגולות, ולכן הצורה של הראש אינה ידועה כלל.
עם זאת, נמצאה חוליית צוואר, שהייתה ארוכה למדי ודקה, שהיה נראה כאילו היא מונעת נוכחות של גולגולת מסיבית.
עם זאת, מלבד גודלו הגדול, שאחד מהמאפיינים החריגים ביותר של הסוג, הוא האגן, במקור היו דיווחים, על כך שהיא הייתה רחבה יותר, בדומה לאלה של עופות המואה הנכחדים, אם כי דגימה שהייתה שמורה בהרבה, שנמצאה ב-2015 הראתה גם, כי פרשנות זו נובעת מכתישה במקור.
הירכיים של העוף, אפילו על פי שהן עדיין היו רחבות, הן היו צרות בהרבה, ודמו יותר לזה של עוף מודרני, במקור ממה שהם חשבו.
בנוסף לרוחב של העוף, שהיה יוצא דופן, שמנע מהשתי איליה להיפגש בקדמה של האגן, שקע הירך של קדמת האגן הוצב קרוב לחזית, ולא לאמצע האגן.
האגן הרחב מראה שהוא לא היה מהיר במיוחד.
גֶרְגֶיִי סילבסטר קָרַאצ'וֹן (בשם מלא בהונגרית: Karácsony Gergely Szilveszter; נולד ב-11 ביוני 1975) הוא פוליטיקאי הונגרי, פוליטיקאי, חבר האספה הלאומית בשנים 2010–2014 וראש עיריית בודפשט מאז אוקטובר 2019. הוא נבחר לראשות עיריית זוגלו בשנת 2014.
קראצ'ון עבד עבור חברת מדיאן (Medián) וחברת דעת הקהל כמנהל מחקר.
הוא הפך למנהל המחקר בשנת 2007. בנוסף לכך, עבד כמרצה באוניברסיטת קורווינוס בבודפשט משנת 2004. הוא הפך לחבר במפלגת "פוליטיקה יכולה להיות שונה" (LMP) החדשה שהוקמה בשנת 2009. במהלך הבחירות לפרלמנט בשנת 2010 שימש כמנהל הקמפיין של המפלגה.
הוא הפך לחבר פרלמנט מהרשימה האזורית של בודפשט (מקום 3).
במאי 2010 הוא נבחר לסגן מנהיג הסיעה הפרלמנטרית של המפלגה.
כתוצאה מכך הוא עזב את חברת מדיאן.
הוא היה מועמד המפלגה בבחירות בחודש נובמבר 2011. הוא הגיע שלישי עם 6.45 אחוזים אחרי ז'ולט לאנג (מטעם פידס) וקטלין ליוואי (מטעם MSZP).
הן MSZP והן LMP הסכימו כי המועמד שקיבל פחות קולות ייסוג לטובת החזק יותר, אולם קראצ'ון השתתף גם הוא במרוץ.
בינואר 2013 קונגרס ה-LMP דחה את שיתוף הפעולה האלקטורלי עם כוחות אופוזיציה אחרים, כולל יחד 2014. כתוצאה מכך הודיעו חברי "הדיאלוג להונגריה" של LMP, כולל קראצ'ון, על החלטתם לעזוב את מפלגת האופוזיציה ולהקים ארגון חדש.
בנדק יאבור, מנהיג "דיאלוג להונגריה", אמר כי שמונת חברי הפרלמנט שעוזבים את LMP ימשיכו למנדטים הפרלמנטריים שלהם.
חברי הפרלמנט העוזבים הקימו את הדיאלוג להונגריה כמפלגה מן המניין.
בחודש יוני 2014, קראצ'ון נבחר ליו"ר עמית של דיאלוג להונגריה לצד טימאה זבו, כאשר קודמו יאבור הפך לחבר בפרלמנט האירופי בבחירות לפרלמנט האירופי 2014. קראצ'ון ניצח בבחירות לראשות עיריית זוגלו במהלך הבחירות המקומיות בשנת 2014 כמועמד משותף של המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית, הקואליציה הדמוקרטית והברית ביחד 2014 - דיאלוג להונגריה.
על פי הכללים החדשים הוא גם הפך לחבר באספה הכללית של בודפשט.
תחת הנהגתו של קראצ'וני, הרשימה המשותפת MSZP – PM קיבלה 11.91% והגיעה למקום השלישי רק אחרי פידס ויוביק.
ביוני 2019, בבחירות המקדימות הראשונות של תנועת האופוזיציה, הוא נבחר כמועמד האופוזיציה (מטעם MSZP - P - DK - מומנטום - LMP - MLP).
יוביק אמנם לא תמכה בקראצ'ון על הסף, אך המפלגה בחרה שלא להציע נגדו מועמד.
זה הותיר את קראצ'ון כמועמד האופוזיציה היחיד לתפקיד ראש עיריית בודפשט בבחירות המקומיות 2019, נגד ראש העיר המכהן אישטוואן טארלוש, שנתמך על ידי הקואליציה השלטונית, פידס – KDNP.
לאחר מכן הוא המשיך לנצח בבחירות ב-13 באוקטובר 2019 עם 50.86% מהקולות לטובתו, כאשר טארלוש קיבל 44.10%.
ביוזמת קראצ'ון, ראשי ערי בירות מכל ארבע מדינות קבוצת וישגראד חתמו על ברית הערים החופשיות בבודפשט בדצמבר 2019. האמנה מקדמת "ערכים משותפים של חופש, כבוד האדם, דמוקרטיה, שוויון, שלטון החוק, צדק חברתי, סובלנות ומגוון תרבותי".
ב-28 בינואר 2026, הגישה התביעה בהונגריה כתב אישום נגד קראצ'ון, בגין בחלקו בארגון והובלת מצעד הגאווה בעיר ביוני 2025, למרות צו איסור משטרתי שהוצא ימים ספורים לפני קיומו.
הרקע המשפטי לאירוע נשען על פרשנות מחמירה של חוקי ההתקהלות ותיקוני חקיקה המגבילים נראות להט"בית.
בעוד שהמשטרה אסרה על קיום הצעדה, קראצ'ון החליט להוציאה לפועל בכל זאת ,תחת ההגדרה של "אירוע עירוני".
המצעד משך אליו מאות אלפי משתתפים, והפך למפגן מחאה נגד הממשלה.
קראצ'ון מצידו דוחה את ההאשמות וטוען כי מדובר ברדיפה פוליטית מצד ממשלת אורבן, תוך שהוא מצהיר כי ימשיך לעמוד על זכויות הקהילה וחירויות הפרט בהונגריה.
גרגראט (בערבית מרוקאית: گرگرات, שפות ברבריות: Gargaren) הוא כפר קטן בדרום סהרה המערבית, 11 ק"מ מן הגבול עם מאוריטניה ו-5 ק"מ מהאוקיינוס האטלנטי.
חותמת ביקורת הדרכונים המרוקאית נושאת את שמו של ביר גנדוז, כפר סמוך.
בינואר 2015, הקימה חזית הפוליסריו נוכחות צבאית בגרגראט על שפת הים, אך ככל הנראה עדיין לא החלה לשלוט בדרכונים של אנשים המגיעים למאוריטניה.
חשיבותה של גרגראט למרוקו טמונה בשני היבטים: ייצוא ירקות מרוקאי למאוריטניה עובר דרך תחנת גבול זו וזו הדרך היחידה למרוקאים לעזוב את ארצם ביבשה ללא ויזה למדינה אחרת.
חשיבותו של גרגראט לרפובליקת סהרה המערבית הדמוקרטית טמונה בעובדה שזהו המקום היחיד שבו היא יכולה להפעיל לחץ על מרוקו על ידי בידודו ממאוריטניה.
מרוקו נקטה פעולה צבאית באזור ב-13 בנובמבר 2020, בניסיון לאכוף תנועה חופשית של סחורות ואנשים בין שטח בשליטת מרוקו ומאוריטניה.
חזית פוליסריו התומכת בעצמאות סהרה המערבית הכריזה על סיום הפסקת האש בשנת 1991, בעוד שמרוקו הכחישה כי היו עימותים מזוינים בין הצדדים ואמרה כי הפסקת האש נותרה במקום.
גרגירן מגושם (שם מדעי: Choriaster granulatus) הוא מין יחיד בסוג גרגירן של כוכב-ים ממשפחת הגרגריניים.
מין זה נפוץ בישראל במפרץ אילת ואינו מזיק לבני אדם.
גרגירן מגושם הוא כוכב ים גדול בעל חמש זרועות קצרות ועבות.
לזרועותיו מראה מעוגל שנראה "שׁמנמן" ומזכיר בובה ממולאת או ממתק מרשמלו.
הגרגירן המגושם גדול יחסית לכוכבי ים אחרים ומגיע עד לרדיוס מרבי של כ-27 ס"מ.
לרוב, צבעו ורוד חיוור עם גבשושיות חומות במרכזו, אך ישנם גם מופעים שלו בצבעים נוספים כגון אפור, צהוב ואפילו אדום.
מין זה מתקיים בימים טרופיים רבים, בין היתר:
הגרגירן המגושם נמצא לרוב במים רדודים יחסית, מעומק 1.5 מטרים ועד לעומק של 53 מטרים, באזורים טרופיים בהם טמפרטורת המים נעה בין 24–29 מעלות צלזיוס.
יכול להימצא בקבוצות או בבודדים בקרבת שוניות אלמוגים.
הגרגירן המגושם הוא טורף, פיו ממוקם בתחתית הגוף שלו, בדומה לכוכבי ים אחרים.
הטרף נכנס אל הגוף מחוץ לפיו של הכוכב, ע"י הוצאה של איברי העיכול החוצה מתוך בטנו.
מזונו העיקרי כולל חסרי חוליות קטנים, אלמוגים ופגרים.
מתוך הביצים בוקעים זחלים שהופכים לכוכבי ים צעירים עם חמש זרועות.
כוכבי הים מתרבים הן ברבייה מינית והן ברבייה א-מינית.
גרגוריוס מניסה היה הבישוף של העיר ניסה שבקפדוקיה, מ-372 עד 376 ומ-378 עד מותו.
הוא מקובל כקדוש (נצרות) כמעט בכל הכנסיות.
גרגוריוס היה אחיו הבכור של בסיליוס הגדול, וביחד עם ידידם גרגוריוס מנזיאנזוס הם ידועים בתור האבות הקפדוקיים .
גרגוריוס חסר את היכולת הניהולית של אחיו בסיליוס או את ההשפעה של נזיאנזוס, אך תאולוג מלומד שפיתח את מושג השילוש הקדוש, ורעיונותיו בוטאו אף בהצהרת האמונה הניקאו-קונסטנטינופולית.
מאז אמצע המאה העשרים, התעורר עניין אקדמי רב בעבודתו, בייחוד בנושא של ישועה אוניברסלית.
גרגוריוס נולד בסביבות שנת 335, כנראה בעיר קיסרי החדשה שבפונטוס, למשפחת אצולה נוצרית.
סבתו מקרינה מתה כקדושה מעונה.
אמו הייתה אמליה מקיסריה, ואביו היה כפי הנראה בסיליוס הזקן.
בין אחיו ואחיותיו נמנו קדושים ואנשי דת נוצרים חשובים ובהם מקרינה הצעירה, סט.
משפחתו סבלה במהלך רדיפות הנוצרים בידי הקיסרים: גרגוריוס מנזיאנזוס כותב שנכסי המשפחה הוחרמו, אך שהאב הצליח לצבור עושר חדש.
גרגוריוס התחנך כנראה בקיסרי, בה למד ספרות קלאסית, פילוסופיה ואולי אף רפואה.
בעוד שאחיו בסיליוס ונאוקראטיוס הפכו לנזירים מתבודדים ב-355, גרגוריוס פנה לקריירה חילונית כרטוריקן.
ידוע שנשא אישה בשם תאוסביה, המזוהה על ידי חלק מההיסטוריונים עם תאוסביה הדיאקונית, שהייתה אישיות בולטת בכנסייה המקומית.
בשנת 371 חילק הקיסר ואלנס את קפדוקיה לשני מחוזות חדשים, קפדוקיה פרימה וקפדוקיה סקונדה.
עקב כך התהוו שטחי שיפוט כנסייתיים חדשים.
גרגוריוס נבחר לבישוף של הדיוקסיה החדשה של ניסה בשנת 372, ככל הנראה בתמיכת אחיו בסיליוס, שהיה מטרופוליט בקיסרי.
רבים בעיר התנגדו לבישוף החדש.
ב-375 הוא עמד למשפט באשמת מעילה בכספי הכנסייה והסמכה שלא ברשות של בישופים.
סינוד שהתכנס בעיר באביב 376 הדיח אותו, אך הוא זכה בחזרה בתפקיד בשנת 378.
הוא נכח בסינוד באנטיוכיה באפריל 379, בו ניסה לתווך בין סיעות הטוענים הנצים לכס הבישוף העירוני, מלטיוס ופאולינוס.
ב-380 הוא נסע לסבסטה שבארמניה, כדי לסייע לבחירתו של בישוף שהחזיק בעמדות ניקאיות.
גרגוריוס סלד מהאוכלוסייה המקומית, שלא דיברה יוונית, ורכש יריבים.
לאחר מספר חודשים מצא מחליף, ושב לניסה.
שם חיבר ספר פולמוס נגד התאולוג האריאני אֶוּנומיוס מציזיקוס.
גרגוריוס השתתף ב-381 בוועידת קונסטנטינופול הראשונה, הוועידה האקומנית השנייה של הכנסייה, שכונסה בהוראת הקיסר תאודוסיוס הראשון.
הוועידה קבעה מספר עיקרים תאולוגיות מרכזיים בנצרות, ואשררה את החלטות ועידת ניקיאה, בפרט את דוגמת השילוש.
ככל הנראה גרגוריוס נשא בוועידה זאת את הדרשה המפורסמת "אודות סמיכתו שלו" (Εὶϛ τήν έαυτού χειροτονίαν; נשתמרה בלטינית כ-In suam ordinationem).
המועצה שלחה את גרגוריוס לפרובינקיה ערביה, כדי לברור בסכסוך שאירע בבוסטרה בין שני טוענים לכס הבישוף.
לאחר מכן נסע לירושלים, כדי לסייע לקירילוס מירושלים שכמרים מקומיים מחו בו כיוון שנסמך על ידי האריאני אקסיוס מקיסריה.
ניסיון הגישור של גרגוריוס בסכסוך לא צלח, והוא עצמו הואשם בהשקפות לא-אורתודוקסיות אודות טבעיו של ישו.
הוא שב לשמש כבישוף בניסה ומת בתאריך לא ידוע.
גרגוריוס זוכה למעמד של קדוש של הכנסייה הנוצרית על זרמיה השונים.
עם זאת, בניגוד לאבות הקפדוקים האחרים, הוא לא נכלל ברשימת מורי הכנסייה.
כתאולוג הוא מוערך בעיקר בכנסיות המזרחיות.
שרידי קדושים, ובהם חפצים אישיים וכתבים שלו, הוחזקו על ידי הוותיקן עד שנת 2000. אז הועברו חלק מהם לכנסייה היוונית-אורתודוקסית "סט.
כתבי גרגוריוס כמעט לא תורגמו ללטינית, והשפעתו במערב הייתה לפיכך זניחה.
יוחנן סקוטוס היה התאולוג החשוב היחיד שעסק בלימוד תורתו.
עבודתו של גרגוריוס זכתה לתשומת לב מועטה עד אמצע המאה העשרים.
בשנות ה-50 של המאה העשרים הפך למוקד למחקר רציני.
פורסמה מהדורה מקיפה של כתביו (Gregorii Nysseni Opera), ונוסד סמינר בינלאומי ללימודם.
והוא זכה למוניטין של הוגה דעות לא שגרתי, שרעיונותיו הקדימו את הפוסטמודרניזם.
גרגוריוס, בעקבות בסיליוס הגדול, הגדיר את השילוש כ"מהות (οὐσία, אוּסיה) אחת בשלוש אישיוּיוֹת [] (ὑποστάσεις, היפוסטאזות)", על פי הניסוח שאומץ בקונסטנטינופול ב-381. כמו שאר האבות הקפדוקיים, הוא היה הומוסיאני וראה את ישו, האל הבן כחד במהותו עם ההאל האב ורוח הקודש.
הוא תקף את אונומיוס ואריאנים אחרים שהצהירו שטבע הבן נברא וטבע האב לא.
לפי גרגוריוס, ההבדלים בין פני השילוש הם אך ורק באופן בו ההיפוסטאזות מתהוות, והטבע המשולש של אלוהים מתגלה בכך: הבן מוּלד מן האב, רוח הקודש יוצאת מעם האב, והאב מחולל את שניהם.
ראייה זו עשויה להתפרש כמכפיפה את הרכיבים האחרים לאב.
התאולוג הלותרני רוברט ג'נסון סבר שגרגוריוס פתר זאת באמצעות האמונה שלכל פן בשילוש בכורה משלו, בהיבט אחר: לבן עדיפות אפיסטמולוגית, לאב עדיפות אונטולוגית, ולרוח הקודש עדיפות מטאפיזית.
ההוגה האנגליקנית מורונה לדלואו סברה שגרגוריוס מייחס בכורה אפיסטמית דווקא לרוח הקודש.
גרגוריוס היה אחד הראשונים לטעון שאלוהים הוא אינסופי ובלתי-מוגבל.
כראיה לכך הביא את הנחת היסוד שטובו של האל אינסופי, וכיוון שטוב זה הוא מהותי לו, האל עצמו אף הוא אינסופי.
בהשלכה מכך, הסביר ניסה שבני-אנוש מוגבלים לא יכלו להשיג את הבורא בשכלם.
לשיטתו, לא ניתן היה לתאר את הבורא אלא על דרך השלילה, באמצעות ציון מה שאיננו.
בספרו "חיי משה" כתב: חרף זאת שהברוא איננו יכול להגיע עדי הבנה כזו, חייו לפני ואחרי מותו הם מסע של התקדמות מתמדת בכך.
גרגוריוס כתב על שלושה שלבים של צמיחה רוחנית זו: חשיכת בורות גמורה, לאחר מכן הארה רוחנית, ולבסוף אפלולית בה שרוי השכל תוך הרהור מיסטי בטבעו הטמיר של האל.
גרגוריוס האמין בישועה אוניברסלית לכל בני אנוש.
בראייתו, דברי פאולוס על כך ש"יִהְיֶה הָאֱלֹהִים הַכֹּל בַּכֹּל" משמעם שאף על פי שחלק מהברואים ייטהרו באש לזמן רב, בסופו של דבר כולם ייגאלו וכי "אף בריה שנבראה על ידי אלוהים לא תימצא מחוץ למלכותו".
בשלכך שישו מהווה את תיקון האנושות כולה, וטבעה כולו צפון בו, בייסוריו ובתחייתו הוא פדה אותה עד אחרון בניה.
הכנסיות המזרחיות האורתודוקסיות והכנסייה הרומית הקתולית חוגגות את יומו של ניסה ב-10 בינואר.
המרטירולוגיה הרומית מציינת את יום מותו כ-9 במרץ.
הכנסייה הלותרנית מנציחה את גרגוריוס, יחד עם שאר האבות הקפדוקיים, ב-10 בינואר.
גרגוריוס נזכר (עם אחותו מקרינה) בכנסייה האנגליקנית ב-19 ביולי.
גרגמל הוא דמות בדיונית מהזיכיון הבלגי "הדרדסים", אשר נוצר על ידי פייר קוליפור.
הוא מכשף מרושע ולא יוצלח, אויבם המושבע של הדרדסים והאנטגוניסט הראשי בסדרות הטלוויזיה, הסרטים וחוברות הקומיקס של הזיכיון.
גרגמל גר בטירה עתיקה ומוזנחת מדרום ליער הדרדסים ביחד עם החתול שלו, חתחתול.
מטרתו העיקרית היא לגלות את מחבוא כפר הדרדסים, בשל רצונו לתפוס שישה דרדסים כדי להפוך אותם לזהב ולהיות עשיר, או על מנת לתפוס דרדסים ולאכול.
מעת לעת גרגמל מצליח לגלות את מיקומו של כפר הדרדסים, אך הוא מאבד את המיקום באופן שיטתי כל פעם מחדש.
לעיתים קרובות הוא מאבד את מיקום הכפר משום שהוא רודף אחרי הדרדסים, מאבד אותם, ולא מצליח לשחזר את צעדיו חזרה אל הכפר.
על אף שגרגמל הוא מכשף, כוחותיו לכאורה הם מוגבלים מאוד.
היכולת העיקרית שלו היא ליצור שיקויי קסם.
בקומיקס הוא חבר בגילדת הקוסמים אבל יש עליו הרבה תלונות.
גרגמל יצר בעבר את דרדסית, על מנת לפגוע באופן זה בהרמוניה של הדרדסים ולעורר בהם תחושות של קנאה ויריבות, אך בסופו של דבר דרדסית השתלבה בכפר הדרדסים וחיה איתם בהרמוניה.
לאורך הסדרה גרגמל שיתף פעולה עם אויבים אחרים של הדרדסים, ובמקרים רבים הנבלים האחרים מתגלים כאויבים יעילים וממוקדים הרבה יותר, אשר בוחרים בסוף להפסיק לשתף פעולה עם גרגמל או אף לשעבד אותו.
בסדרת הטלוויזיה "הדרדסים" ששודרה בשנות ה-80 של המאה ה-20, דובב בגרסה המקורית על ידי פול וינצ'ל ובעונה 9 על ידי מייקל בל והמילטון קמפ.
בדיבוב העברי דובב על ידי איציק סיידוף בדיבוב שנעשה על ידי סרטי רז, ועל ידי שאולי הלוי בדיבוב שנעשה על ידי אולפני תומיתות.
בסדרת הטלוויזיה "הדרדסים" שמשודרת בשנות ה-20 של המאה ה-21, מדובב בגרסה בצרפתית על ידי עמנואל קורטיל ובדיבוב באנגלית על ידי מארק איירונס.
בדיבוב העברי מדובב על ידי צביקה פורמן.
בסרט "דרדסים: הכפר האבוד" שיצא לראשונה בשנת 2017, דובב במקור על ידי ריין וילסון ובעברית על ידי קובי מימון, כאשר בטריילר דובב על ידי שמחה ברבירו.
בסרטים "הדרדסים" (2011) ו"הדרדסים 2" (2013) גולם על ידי האנק עזריה, אשר גם דיבב את הדמות בסרטים הקצרים "חג מולד מדורדס" (2011) ו"הדרדסים: האגדה על הפרש המסתורי" (2013) שיצאו בצמוד לסרטים.
בדיבוב העברי של הסרטים באורך מלא דובב על ידי איציק סיידוף, ובדיבוב העברי של הסרטים הקצרים דובב על ידי שאולי הלוי, כאשר השניים דיבבו את הדמות בסדרה משנות ה-80. בפארודיה של זהו זה!
בגרסה הבימתית של "הדרדסים" שעלתה בדצמבר 2024 גילמו את הדמות לסרוגין עודד פז ומרטין אומנסקי.
לסדרה בכלל ולגרגמל בפרט יוחסו פרשנויות אחדות החורגות מאופיה כסיפור ילדים תמים.
למשל, הסוציולוג הצרפתי אנטואן בואנו טען בעבר כי דמותו של גרגמל התבססה על סטריאוטיפים המיוחסים ליהודים - יש לו אף גדול, כוחות קסם, אהבה לזהב, ומראה מקריח.
ייתכן שחלק ממאפייני הדומויות נובעות מסטריאוטיפים שהיו קיימים באותה תקופה.
אך הטענות לאנטישמיות מכוונת וכדומה נמצאו ברובן מופרכות.
גרגירי חול הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימוים של גיתית כבירי ובנה, יהל כבירי.
הסרט הוקרן בפסטיבלים שונים בישראל ובעולם והוקרן בבתי הקולנוע החל מחודש יולי 2023. הסרט הופק על ידי נורמה הפקות ולילה סרטים, צולם בדימונה ובתל אביב וזכה לתמיכת קרן הקולנוע הישראלי.
הסרט מבוסס על החוויות ששמעה גיתית כבירי מבנה יהל כגולש ב־HPortal, פורטל הארי פוטר .
הסרט עוסק בסיפורו של דוד, נער רגיש ויצירתי, המתגורר בדימונה עם משפחתו: אמו שחולה בטרשת נפוצה, אביו, עובד קבלן שוויתר על חלומותיו ואחיו בן החמש בו הוא נאלץ לטפל.
את הסיפורים שהוא כותב על משפחתו הוא מפרסם בזהות בדויה בפורטל של בני נוער, כאילו נכתבו רק מדמיונו.
הוא הולך ומסתבך בשקריו, כשמצד אחד הוא מפחד לאבד את חבריו החדשים מהאתר ומהצד השני פוחד להיחשף על ידי משפחתו.
המצב שדוד נקלע אליו מערער את המרקם העדין של המשפחה והם נאלצים לעבור תהליך של התפכחות.
אימו איריס, ששקעה עמוק במחלתה ובבעיותיה, מנסה יחד עם אהוב נעוריה שחוזר אט אט לחייה, למצוא דרך לגאול את עצמה ואת ילדיה, בעוד אביו מנסה להבין את מקומו.
דוד הגדול, אהוב הנעורים של איריס (יוסי מרשק)
ורד, אחותה של איריס (לוסי אהריש)
הסרט זכה לביקורות מעורבות ממבקרים ישראלים.
בהארץ, פבלו אוטין כתב שהסרט מציג "טייק מרענן" על סרטים שעוסקים בפריפריה, בכך שאינו נוקט בשפה ריאליסטית ומשלב קטעי אנימציה יפים, אך "כל הדברים היפים שיש בו לא מתחברים יחד ויוצרים תאונה קולנועית אחת אחר תאונה קולנועית אחרת".
אוטין כתב שהסרט כולל מעברים חדים בין רגעים עדינים ופיוטיים לבין רגעים מלודרמטיים, מגושמים ודידקטים.
בוואלה!, זוהר אורבך כתב שהסרט "עדין, מתוק ויפה", שהבימוי מצטיין בשימת לב לניואנסים ושהצילום "יפהפה"; בנוסף, הוא שיבח את המשחק של שני כהן.
עם זאת, לפי אורבך, הסרט הוא "שבלונה סטנדרטית" של הסוגה החבוטה של הדרמה המלנכולית על משפחות שאינן מתפקדות בפריפריה, והדמויות אינן מעניינות או מרובדות וחסרות אפיון.
שמוליק דובדבני כתב ל-ynet שכוונותיו של הסרט טובות ויש בו "לא מעט רגעים יפים", בעיקר אלו שבהם מופיע יוסי מרשק בתור דוד הגדול; אך בסופו של דבר הסרט מציג "רצף קלישאות של משפחה פריפריאלית במצוקה".
לפי דובדבני, הסרט מציג יותר מדי קונפליקטים וזאת בצורה מאולצת.
הסרט השתתף במספר פסטיבלים בארץ ובעולם:
הפסטיבל הבין-לאומי לקולנוע לילדים בסאול, דרום-קוריאה.
גרגר פנמה או דובדבן פנמה הוא עץ פרי גדול יחסית, הנחשב לעץ קל לגידול בעל חזות מרשימה הנותן צל רחב.
העץ נפוץ במרכז אמריקה ובדרום מזרח אסיה והוא אחד העצים בעלי הצימוח המהיר בעולם.
גרגר פנמה הוא עץ רב שנתי עם קצב צימוח גבוה.
גובהו הממוצע הוא 12-7.5 מטר עם ענפים משתרעים.
למרות גודלו של העץ, מערכת השורשים שלו לרוב אינה אגרסיבית.
מתאים לשמש כעץ חלוץ בגינה.
מקורו של העץ הוא באזורים הנאוטרופיים, והוא נפוץ במרכז ודרום אמריקה, ממקסיקו עד בוליביה וארגנטינה ובאזורים טרופיים נוספים בעולם.
העצים מניבים בסוף הקיץ פרי עגול, קטן, עסיסי ומתוק.
הפרי נחשב ל"דובדבן של האזורים החמים".
בעונת ההבשלה מתמלא העץ בשפע פירות.
העלים נשירים, בצורת מלבן או איזמל, באורך ממוצע של 4–15 ס"מ וברוחב ממוצע של 1 עד 6 ס"מ, בעלי שוליים משוננים ומכוסים בשערות קצרות.
הפרחים קטנים (בדרך כלל מגיעים עד לרוחב של 3 ס"מ), ומאופיינים בפרח בודד או בתפרחת של שניים או שלושה פרחים, עם חמישה עלי גביע, חמישה עלי כותרת לבנים עגלגלים, אבקנים מרובים בצבע צהוב ושחלה חלקה.
הפריחה נמשכת יום אחד בלבד, בסיומו בשעות אחר הצהריים עלי הכותרת נושרים.
הפרי הוא דומה במהותו לפרי-יער אכיל, בקוטר של סנטימטר וחצי ברוחב וקליפה דקה וחלקה.
הפירות ירוקים בשלב לפני ההבשלה והופכים לאדומים בבשלות תוך הפרי בצבע חום בהיר, עסיסי עם זרעים עדינים מאוד בטעם המזכיר מעט תאנים.
במקור העץ מגיע מאזורים כמו דרום מקסיקו, הקריביים, מרכז אמריקה, ומערב דרום אמריקה מדרום לבוליביה וארגנטינה.
הוא קיים באזורי השפלה המאופיינים באקלים טרופי, מגובה פני הים עד לגובה של 1000 מטר בערך.
שטחי גידול של מין זה נפוץ באזורי גידול טרופיים של צמחייה פראית וגם ביערות.
הוא משגשג גם באדמה דלה, מסוגל לסבול תנאים קשים מבחינת חומציות ואף מחסור במשקעים אבל לא גדל בתנאי מליחות.
הזרעים מופצים על ידי ציפורים ועטלפי פרי.
למרות שמקור העץ הוא מאמריקה הטרופית, העץ נפוץ גם באזור דרום-מזרח אסיה ובחלקים טרופיים אחרים בעולם.
בעברית יש מספר שמות מלבד גרגר פנמה: דובדבן פנמה, דובדבן ג'מייקה, עץ גרגר פנמה ועוד.
השם באנגלית (Muntingia) נבחר כאות כבוד לאברהם מונטינג שהיה בוטניקאי הולנדי.
נהוג לטעת אותו כמקור לאספקת עץ.
העץ רך ומתאים לשמש לבנייה כפרית, בעוד שהקליפה היא סיבית ומשמשת לייצור חבלים.
הפירות אכילים ולעיתים ניתן למצוא אותם בשווקים.
אפשר לאכול אותם כמו שהם או להשתמש בעיבודים שונים שלהם, בין היתר כריבה.
כמו כן יש עדויות לשימושים רפואיים מסורתיים בחלקים שונים של הצמח: בעלים (לטובת טיפול בכאבי ראש, בעיות בערמונית, כיב קיבה ועוד) בקליפות הגזע (מחטאת) בפרחים (מחטאים, מפחיתים נפיחות) ובפירות (בעיות נשימה; נוגד שלשולים).
נהוג לטעת את העץ לטובת נוי לצורך צל והפרחים מהווים מקור לצוף ואבקה לתעשיית הדבורים.
לעץ יש פוטנציאל כמין שימושי לשיקום אזורים פגועים ולטובת עצירה של הישחקות הקרקע.
הוא יעיל גם כמחסה לחיות בר, שכן הוא מהווה מקור מזון לכ-60 מינים שונים של ציפורים ויונקים.
הסופר הסרי לנקי קרל מולר בחר בעץ זה ככותרת לרומן הראשון שלו, עץ פרי הריבה .
ברומן, העץ מייצג את קהילת הבורגר של סרי לנקה, "גזע של אנשים קשוחים, אוהבי כיף, בדומה לעץ הזה שפשוט מסרב להיכנע".
הספר זכה בפרס גראטיאן ליצירה הטובה ביותר שפורסמה בשפה האנגלית ב-1993.
גרגיי קיש (בהונגרית: Kiss Gergely; בודפשט, 21 בספטמבר 1977) שחקן כדורמים הונגרי.
3 פעמים ברציפות אלוף אולימפי (סידני 2000, אתונה 2004 ובייג'ינג 2008) בכדורמים.
כיום הוא עובד בעריכת דין.
קיש סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון על שם אימרה מדאץ' בבודפשט, ובשנת 2005 הוא קיבל תואר במשפטים בפקולטה למשפטים וממשל של אוניברסיטת סגד.
נשוי, אשתו אנה ואלקאי היא שחקנית כדורמים.
קיש התחיל לשחק כדורמים ב-BVSC (ואשאש בודפשט) ב-1986
מ-1990 הוא היה שחקן ב"טונגסרם".
ב-1993 זכה באליפות אירופה לנוער.
כבר באותה השנה הפך לחבר הנבחרת הבוגרת.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במרץ 1994 נגד יוון.
באותה שנה זכה בתואר אלוף אירופה לנוער
שנה לאחר מכן אלוף העולם בקבוצת הגיל
ב-1995, לאחר פירוק טונגסרם, הפך לשחקן של קורדקס
שנה לאחר מכן בפרנצווארוש, איתה הגיע לגמר גביע LEN.
ב-1997 הפך לאלוף אירופה הבוגר
בינואר 1998 זכה במדליית הכסף של גביע העולם
בעונת 1997–1998 שיחק בפוסיליפו נאפולי.
הוא זכה בליגת האלופות עם קבוצתו.
בעונה שלאחר מכן חזר להונגריה ועבר לאויפשט, איתה זכה בגביע LEN.
ב-1999 הפך שוב לאלוף אירופה.
בשנת 2000 הוא הפך לראשונה אלוף אולימפי.
בשנת 2013, הקים את האקדמיה לספורט מודרני העוסקת בקורסי הכנה לשחייה וכדורמים.
מדליסט כסף באליפות איטליה (1998)
מדליסט כסף באליפות מונטנגרו (2009, 2010)
חבר בנבחרת ההונגרית של השנה (2000)
הצלב המרכזי של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה עם הכוכב (2008)
אזרחות כבוד של בודפשט (2008)
שחקן השנה בכדור המים ההונגרי (2009)
חבר בהיכל התהילה של ספורט השחייה (2015)
אזרחות כבוד של ארז'בטווארוש (2017)
התמודדויות של אלוף אולימפי שלוש פעמים במים ובחוף בודפשט 2014
התמודדויות של אלוף אולימפי שלוש פעמים במים ובחוף ; מהדורה מורחבת, בודפשט, 2020
גרגיי נוגראדי (בהונגרית: Nógrádi Gergely; בודפשט, 7 בפברואר 1971) הוא זמר אופרה יהודי-הונגרי, חזן, סופר, עיתונאי.
גרגיי נוגראדי נולד במשפחה יהודית כבנו של הסופר גאבור נוגראדי.
נוגראדי הוא אמן רב צדדי.
הוא החל את דרכו כזמר אופרה, אך בינתיים מילא תפקיד כעיתונאי וסופר מוביל במגזינים של חברות הוצאת עיתונים (Presskontakt, Sanoma, Ringier, Active Verlag) והיה מנהל תקשורת ב-Gastroyal Zrt.
הוא הופיע באולמות קונצרטים גדולים ברחבי העולם (למשל קרנגי הול, קונצרטחבאו, מרכז תרבות וקונגרסים Liederhalle בשטוטגרט, האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, ארמון האמנים , ויגאדו).
כסופר וככותב שותף כתב 57 ספרים (עד 2023): רומנים עלילתיים וספרות יפה, רומני נוער, כרכי סיפורים קצרים, כרכי דיווחים.
בין השנים 2010–2023 קיים אלף מפגשי סופר-קורא ברחבי הונגריה ומחוצה לה, ומאז 2009 הוא סגן נשיא אגודת כישרונות הנוער ההונגרי.
בשנת 2015 בחר בו האיחוד האירופי של החזנים באנגליה כ"קול החזן של אירופה".
ב-2016 זכה בפרס "פברוטי היהודי" (The Jewish Pavarotti) בפאלם ביץ'.
ב-2017 מונה לשגריר כבוד של התרבות והאמנות ההונגרית בוושינגטון די.
סי, ובאותה שנה קיבל את התואר חזן ראשי.
בשנת 2018, הסנאטור האמריקני Michael S.
כזמר אופרה, הוא זכה בפרס ראשון בתחרות הזמר גסטי סילביה בנוישטאדט (1995) ובתחרות הזמר דון ג'ובאני בפראג (1995), וכן זכה בפרס שני באופרה הממלכתית ההונגרית ובתחרות הזמר הבינלאומית בוורונה (1996).
מאז נובמבר 2009, הוא משמש כחזן הראשי של בית הכנסת בדרך פרנקל לאו בבודפשט.
הוא ואשתו, רקדנית בלט, הורים לבן סטודנט לרפואה ולבת סטודנטית למשפטים.
1985–1989 סיום לימודים בבית הספר התיכון Miklós Jurisich בקסג
1989–1991 האוניברסיטה העברית בירושלים, יחסים בינלאומיים ומוזיקולוגיה
1991–1995 אוניברסיטת אטווש לוראנד מגמת חינוך עממי ותוכנית לימודי תיאטרון (שנת תואר שני: 1995)
1992–1995 קונסרבטוריון בלה ברטוק, עיקרי שירה
1995–1996 האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, המחלקה לשירה
1996–1997 האקדמיה הממלכתית למוזיקה של שטוטגרט, המחלקה לשירה
2005–2006 אוניברסיטת פץ' הפקולטה למדע המדינה ומשפטים, חינוך פוליטי
2009–2013 בית המדרש לרבנים בבודפשט, מגמת ליטורגיה וחזנות (BA)
2013–2014 אוניברסיטת פוטסדאם, שנת אורח לדוקטורנט
2012–2019 בית המדרש לרבנים בבודפשט, בית הספר לדוקטורט (השגת תואר דוקטור: 2019)
מבחן כמורה לחינוך מיוחד 2021
קוקולינו - ספר סיפורים (2005)
ספר הילד החכם - יחד עם גאבור נוגראדי (2009)
מיסו והקאנו האדום - רומן לצעירים (2014)
- ספר טכני (2004) זמינות מקוונת
ביי-ביי האי - ספר סגנון חיים (על אילדיקו קלאי, ריטה קובן וריטה פסוט) (2005)
ג'רג'י - למה דווקא היא?
– זיכרונות (2008) זמינות מקוונת
כאשר מלאך הנקמה בוכה - רומן (2010)
היסטוריות מצמררות - סיפורים קצרים (2015)
המכונאי - סיפורים קצרים (2018)
ברונאר - דמדומי מורטיפרן - רומן (2023)
Vujity Tvrtko הוא עיתונאי הונגרי, יליד הונגריה ממוצא קרואטי.
הקומדיה שלו זכתה בפרס הראשון בתחרות הקול של הרדיו ההונגרי
מחבר שותף של סדרת האודיו Daraló וסדרת טלוויזיה
בשנת 2001 זכה בפרס מיוחד בתחרות הסיפור הקצר של MKV עם כתיבתו רגינה
בשנת 2006, יצירתו נבחרה לאחד מ-50 ספרי הילדים הטובים של העשור.
תקליטן ומלחין המחזה Anyu én vágyok (בכורה: 2015)
הוא המחבר והמילים של הקומדיה המוזיקלית שוקו חם
ארבע מהקלאסיקות המסופרות שלו פורסמו כספרי שמע במצגת שלו בהוצאת Mánó Könyvek: Egri csillagók (2022), בניו של אדם לב אבן (2022), מטריית פטרוס הקדוש (2023), להיות טוב לנצח (2023)
תחרות זמר גסטי סילביה, פרס מיוחד (נוישטדט, 1994)
תחרות הזמר 'דון ג'ובאני', פרס ראשון (פראג, 1995)
תחרות שירה בינלאומית של האופרה הממלכתית ההונגרית וארנה ורונה, פרס שני (בודפשט, 1996)
זוכה תחרות משחקי האודיו של הרדיו ההונגרי (1996)
זוכה בתחרות הסיפור הקצר הארצי של MKV (2001)
קול החזן מספר 1 באירופה (לידס, 2015)
פברוטי היהודי (פאלם ביץ', 2016)
שגריר כבוד של התרבות והאמנות ההונגרית (וושינגטון, 2017)
פרס קפיטול הדגל הנישא (מאת הסנאטור האמריקני מייקל ס.לי) (וושינגטון, 2018)
פרס רמה לפדגוגיה במוזיאון (בודפשט, 2023)
פרס מחוז נוגראד אימרה מדאץ' (בלשדיארמט, 2024)
גרגרס וינתר וולפסברג גראם (בנורווגית: Gregers Winther Wulfsberg Gram; 15 בדצמבר 1917 – 13 בנובמבר 1944) היה לוחם התנגדות וחבלן נורווגי.
שירת כטר"ש ובהמשך כסגן משנה ב"פלוגה הנורווגית העצמאית 1" (Kompani Linge) במהלך מלחמת העולם השנייה.
רגרס גראם נולד בשנת 1917 בוסטרה אקר (כיום חלק מאוסלו), בנו של הארלד גראם, שלימים כיהן כשופט שלום באוסלו.
הוא נקרא על שם סבו מצד אביו, גרגרס וינתר וולפסברג גראם, שכיהן כראש ממשלת נורווגיה בסטוקהולם וכמושל מחוז הדמרק.
גראם לא עבר את בחינת הבגרות (examen artium) בניסיון הראשון, אך בהמשך התקבל ללימודי משפטים באוניברסיטת אוסלו.
הוא נקרא על שם סבו מצד אביו, גרגרס ווינטר וולפסברג גראם, שכיהן כראש ממשלת נורווגיה בסטוקהולם ומושל המחוז של הדמרק.
עם פלישת גרמניה הנאצית לנורווגיה ב-9 באפריל 1940, הצטרף גראם לתנועת ההתנגדות.
לאחר ששירת כלוחם בקרבות הראשונים נגד הכיבוש הגרמני, החל להיות מעורב בפעילות תעמולה ועיתונות מחתרתית.
בעקבות זאת, נאלץ לברוח מנורווגיה בשנת 1941.
בהגיעו לבריטניה, גויס למנהלת המבצעים המיוחדים ועבר הכשרה צבאית במסגרת "פלוגה לינגה".