tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם בתחום הדתי ניקולאוס שאף לשלום והיה שותף בגישור בין הכנסייה הקתולית לכנסייה היוונית, ובשנת 1451 התיר לקפריסאי ממוצא יווני לשאת אישה "בנישואים קתוליים על פי הניסוח היווני", דוגמה אחת לסימביוזה של מסורות בתחום הדתי.
ב-19 במרץ 1452, ניקולאוס הכתיר את פרידריך השלישי לקיסר ברומא, וזאת הייתה לפעם האחרונה שבה באפיפיור מכתיר את הקיסר.
בסוף ימיו נדמה כי ניקולאוס ניסה לרכז את השלטון בידיו הבלעדיות ולשם כך ביטל את מועצות ההגמונים.
אך ניסיון זה הביא למרד, כשבינואר 1453, נודע כי סטפאנו פורקארו (Stefano Porcaro) רקם תוכנית להתנקשות בחיי ניקולאוס.
בעקבות כך, ניקולאוס הוציא את סטפאנו ושותפיו להורג, אך המשיך לדאוג ולחשוש מאז.
לאחר מכן ביוני, חדשות על נפילת קונסטנטינופול בידי הטורקים (29 במאי) הגיעו לידו והוא ניסה לארגן מסע צלב אך ללא הועיל.
בנוסף לכך, הוא זימן קונגרס של המדינות האיטלקיות לרומא כדי להגיע להסכם שלום, אך גם זה היה לשווא.
לבסוף הסכם שלום חשאי נרקם בין ונציה למילאנו, שאליה הצטרפה גם פירנצה.
למרות כעסו של ניקולאוס, שלא ידע על המשא ומתן (הסכם לודי).
אף על פי שבתחילה ניקולאוס כעס שלא ידע על המשא ומתן, הוא תמך בהסכם ואף שכנע את אלפונסו הראשון, מלך נאפולי וסיציליה להצטרף להסכם, אשר הוביל לשלום שנמשך בין כוחות האיטלקיים (מלבד גנואה), במשך עשרים וחמש שנה.
ניקולאוס החמישי היה איש משכיל שאהב להיות בחברת אנשים משכילים והמוניסטים.
הוא ארגן את תרגומם של שלל ספרים יוונים קלאסיים ללטינית.
איסוף ספרים היה תחביבו של ניקולאוס עוד בתקופה ששירת את ניקולו אלברגטי, ובעת כהונתו כאפיפיור ניצל את כוחו לאיסוף ספרים נרחב אף יותר.
ניקולאוס שלח שליחים שילקטו ואף יבזזו ספרים ויומנים מכנסיות וארמונות ברחבי אירופה, וכך שימר ספרים, יומנים וכתבים עתיקים רבים.
איחוד של הכניסה המערבית והמזרחית בתקופת ניקולאוס החמישי, תרם אף הוא לאיסוף הספרים וכן להגעת משכילים יוונים רבים למערב בעקבות הגעתו של יואנס בסריון (John Bessarion) שהיה ארכיבישוף של ניקאה.
עם מותו הוריש את אוסף ספריו שמנה 1,200 ספרים ביוונית ובלטינית לספריית הוותיקן ולמעשה היה המייסד האמיתי של הספרייה.
ניקולאוס החמישי נחלש בעקבות מחלת השיגדון ומת במרץ 1455. חלומותיו לשיקום רומא, והצבת האפיפיורות כמנהיגת הציוויליזציה נמוגו עם נפילת קונסטנטינופול על כל השלכותיה.
ניקולאוס לא השלים את כל הפרויקטים שהתחיל בימיו, אך בנאומו האחרון על מיטתו חוליו הוא סיפר על הצלחותיו הרבות וכן הדגיש לקרדינלים שלו את חזונו הדתי להמונים חסרי התרבות וההשכלה.
החגיגות ועולי הרגל הציפו את רומא עד כדי כך שרבים נאלצו ללון בשדות ובכרמים כי לא היו מיטות פנויות בעיר.
ניקולאוס ראה בחגיגות הזדמנות פז לעידוד הדת, ובכל סוף שבוע הציג את דמויותיהם של פטרוס ופאולוס וישוע בחוצות העיר.
ליובל היו השלכות הרסניות בדמות מגפה קשה שפרצה בקיץ, והשתוללות של חמור ב-19 בדצמבר שגרמה לדריסה המונית שבה נהרגו כמאתיים אנשים.
עם כל זאת, חגיגות היובל סימלו רשמית את איחוד הממלכה ואת סמכות הכנסייה ברומא.
ניקולאה בראנה (רומנית: Nicolae al României; 15 באוגוסט 1903 - 9 ביוני 1978), מבית הוהנצולרן-זיגמרינגן, נסיך רומני בשם ניקולאה מרומניה, בנם של פרדיננד הראשון ושל מריה מאדינבורו, מלכת רומניה, נשיא מועצת העוצרות בתקופת המלוכה הראשונה של בן אחיו, מיכאי הראשון.
ניקולאה נולד ב-15 באוגוסט 1903 בסינאיה, רומניה, והיה הרביעי בין ילדי המלך הרומני פרדיננד.
הוא לא היה יורש העצר וייעד עצמו לקריירה בצי הבריטי.
האח הבכור, קרול, ויתר על זכות הירושה כדי שיוכל לחיות כראות עיניו בחו"ל, לכן במות פרדיננד יורש העצר היה בנו של קרול, מיכאי, שהיה בן חמש בלבד.
ברומניה הוחלט על הרכבת מועצת עוצרות שתנהל את המדינה עד להתבגרות המלך ובראש המועצה, שמנתה שלושה אישים, הוצב הנסיך ניקולאה.
ניקולאה, שהוזעק מבריטניה על כורחו, לא היה פעיל בענייני המדינה וכשאחיו קרול שב לרומניה בשנת 1930, כדי לתפוס את השלטון, שמח ניקולאה לקראתו ושמח להשתחרר מחובות השלטון.
ניקולאה חפץ לשאת לאישה את יואנה דומיטרסקו-דולטי, גרושה רומניה, ונזקק לאישור אחיו לנישואים אלה, כי החוק הרומני אסר על בני משפחת המלוכה להינשא לרומנים.
קרול ייעץ לאחיו לשאת את בחירת ליבו ולצפות לאישור בדיעבד, אך לאחר הנישואים, שנערכו ב-28 באוקטובר 1931, שינה קרול את טעמו, לא הכיר בנישואים ופנה לבית משפט רומני, שהכריז בדצמבר 1931 על הנישואים כמבוטלים.
ניקולאה התמיד בזוגיות שלו וב-1937, שש שנים לאחר הנישואים, ניסה להפעיל לחץ על אחיו המלך על ידי הצעת תמיכה כספית לתנועה הלגיונרית העוינת למלך.
המלך הגיב בכינוס מועצת הכתר, ב-8 באפריל וקבלת החלטה להדיח את ניקולאה מזכויותיו כבן משפחת המלוכה ולהגלותו מרומניה.
ייתכן שרצונם של פולנים מסוימים להכתיר את ניקולאה למלך פולין היה בין מניעיו של קרול ואומנם, לאחר מכן, התחילו לדבר בפולין על הכתרתו של קרול גם כמלך פולין ולחזק בכך את ברית ההגנה הפולנית-רומנית.
הנסיך ניקולאה, שהפך להיות ניקולאה בראנה, עבר לספרד ומאוחר יותר לשווייץ.
לאחר הדחתו של קרול על ידי יון אנטונסקו, מיכאי הראשון השיב לו את זכויותיו כבן משפחת המלוכה.
בשנת 1967, ארבע שנים לאחר מות רעייתו, נשא ניקולאה אישה שנייה.
לניקולאה לא היו ילדים והוא הלך לעולמו בשנת 1978 במדריד.
ניקולאוס אסטרהאזי (בהונגרית: Esterházy Miklós József; בגרמנית: Nikolaus Esterházy; 18 בדצמבר 1714 – 28 בספטמבר 1790) היה נסיך הונגרי, בן למשפחת אסטרהאזי הידועה.
מפעלי הבנייה המרשימים שלו, טעמו באופרה ותרומתו להפקות מוזיקה נוספות הקנו לו את התואר "המפואר".
הוא זכור גם כמעסיקו העיקרי של המלחין יוזף היידן.
ניקולאוס היה בנו של הנסיך יוזף (יוסף שימון אנטל 1688–1721) ואחיו הצעיר של הנסיך פאול אנטון (פל אנטל 1711–1762).
את התואר "נסיך" קיבל עם מותו של אחיו הבכור.
שמו בשפות השונות הוא: ניקולאוס יוזף בגרמנית (שפת האימפריה האוסטרית שבה היה נסיך), מיקלוש יוז'ף בהונגרית (ככל הנראה שפת אימו), וניקולס, באנגלית.
בצעירותו התחנך ניקולאוס במסדר הישועים.
ב-4 במרץ 1737 נישא ניקולאוס לברונית מארי אליזבת (Marie Elisabet), בתו של הרייכסגראף (רוזן באימפריה הרומית הקדושה) פרדיננד פון וייזנוולף.
מאוחר יותר הוא נעשה לקצין בצבא האימפריה האוסטרית.
בקריירה הצבאית שלו השיג אסטרהאזי הצטיינות מרובה, בייחוד כקולונל בקרב קולין (1757) במלחמת שבע השנים, קרב שבו באומץ רב, הוביל ניקולאוס חיל פרשים מהוסס אל הניצחון.
אחר כך עלה לדרגת לויטננט פילד-מרשל.
בתקופה שלפני מות אחיו החזיק ניקולאוס בתואר רוזן.
הוא חי לרוב בנפרד מאחיו, בבית-ציד הסמוך לנויזידלרזה בהונגריה.
האחים הסתדרו היטב האחד עם השני, לפחות על-פי התכתובת ביניהם.
עם מותו של פאול אנטון ב-1762, הפך ניקולאוס לנסיך וקיבל לידיו את השליטה בנכסי המשפחה.
ב-1766 החל בבניית ארמון מפואר באסטרהאזי (כיום ארטוד) באזור הונגריה הכפרית, על האתר שבו שכן בית הציד שלו.
הארמון היה הבית האהוב עליו ביותר מבין כל הבתים של משפחת אסטרהאזי, והוא אף מכונה לעיתים "ורסאי ההונגרי", כאשר כיום הוא משמש גם כאטרקציה תיירותית.
בתחילה, בילה הנסיך את תקופת הקיץ בארמונו החדש.
אך החל בהדרגה לבלות שם את מרבית זמנו, עד כ-10 חודשים בשנה.
ניקולאוס למעשה לא חי בווינה, ובזמן שבו לא גר באסטרהאזי, הוא בילה בבית המשפחה הישן הממוקם באייזנשטט.
לניקולאוס הייתה הכנסה גבוהה מאוד; לפי כמה מקורות, הוא אף היה עשיר מן הקיסר עצמו.
פרט לכך, גם הוצאותיו היו גדולות מאוד, ועם מותו נאלץ בנו שירש אותו (הנסיך אנטון 1738–1794) לבצע שורה של קיצוצים כלכליים, ביניהם גם פיטור התזמורת וצמצום האירועים המוזיקליים בחצר.
ניקולאוס ירש מנהגים ונהלים מן הצבא שאותם החיל על משק הבית שלו ועל הנהלת נכסיו.
מנהלו הכללי, פטר לודוויג פון ראהיר היה גם הוא איש צבא, ונותני השירות הבכירים במשק ביתו של הנסיך (ביניהם גם יוזף היידן) כונו "קציני הבית", וסעדו על שולחן מיוחד שהוקצה להם.
הנסיך שאף לניהול ישר ולהוצאה מדויקת לפועל של הפרוטוקול על ידי עובדיו.
בשלב מסוים, הוא הפיץ מסמך מודפס לכפופים לו הכולל שורת הנחיות ונוהגים כמו: "על הפקידים לנהוג בנימוס", "שתייה לשוכרה היא מידה רעה", "יש לספור את הכוורות (בגנים)", "אורח החיים של פקידים יהיה ירא-שמיים" וכו'.
למעשה, סגנון ניהול זה היה מוצלח, משום שעם מותו, השאיר אחריו הנסיך נכסים עשירים ויעילים יותר.
ניקולאוס תקצב בנדיבות את המלתחה שלו; הוא נהג ללבוש מקטורן משובץ יהלומים.
בנוסף, נטה הנסיך חיבה למוזיקה.
הוא ניגן על צ'לו, ויולה דה-גמבה ועל הבריטון, כלי מיתר נדיר וקשה לנגינה, שהיה אהוב עליו ביותר.
גתה, אשר פגש את בניקולאוס במשלחת דיפלומטית בפרנקפורט בשנת 1764 תיארו כ"לא גבוה אך בנוי היטב, חיוני ובאותו זמן מאוד מהוגן, חף מגאוותנות או מקרירות."
הוצאותיו הרבות של ניקולאוס לא נועדו בהכרח לכלכל אותו עצמו; קארל גיירינגר, בביבליוגרפיה שכתב על היידן תיעד תוכנית רווחה סוציאלית לעובדי הנסיך ובמימונו: "הנסיך הפגין פעמים רבות רוחב-לב ונדיבות, והציג קו-מחשבה חברתי שלא היה נפוץ בזמנו.
הוא שילם פנסיה לעובדיו המזדקנים ואף הרעיף מענקים קטנים על אלמנותיהם.
הוא גם תמך כלכלית בבית חולים צנוע באייזנשטט ובאחד נוסף באסטרהאזי, שהיה זמין לעובדי החצר.
התרופות שחולקו על ידי מנזר האחים "מסדר הרחמים" מומנו ברוב המקרים על ידי הנסיך.
כל עובד היה זכאי להתייעץ עם אחד משלושת המטפלים שבחצר.
אם הרופא היה ממליץ, אותו חולה היה נשלח לספא על מנת לקבל טיפול, על חשבנו של הנסיך".
בנוסף, נראה שגם ניקולאוס אסטרהאזי היה בין נותני החסות לשבע הקהילות היהודיות בחבל בורגנלנד שבאוסטריה.
בין שאר הטובות שהרעיף הנסיך על היידן, ניתן למנות את בניית ביתו של היידן פעמיים, אחרי שזה נהרס בשריפה, תשלומי בונוסים על יצירות שהנסיך חיבב במיוחד, וכמו כן, הפך הנסיך החלטה למנוע שכר מזמרת הסופרן לואיג'ה פולצלי, אחרי שהתגלה שהייתה המאהבת של היידן.
בנוסף, הורשה היידן לקבל לשורות החצר זמר טנור נוסף, הלא הוא אחיו הצעיר, יוהאן.
נזיפתו של היידן ב-1765 כללה הוראה שלפיה על היידן לכתוב יותר יצירות לכלי האהוב על הנסיך, הבריטון.
היידן נענה מיד להוראה, והחל מאותו הזמן ועד לאמצע שנות ה-70 של אותה מאה, כתב 126 שלישיות לכלי זה, וכמה יצירות נוספות, ביניהם גם קונצ'רטי.
במרוצת השנים נשכח הבריטון כמעט כליל, ויצירות אלו אינן מבוצעות לרוב.
לקראת סוף ימיו ניגן ניקולאוס במידה מועטה מאוד, והפך למעין "בטטת כורסא", בהקשיבו ללא הרף להפקות אופרה של היידן והרכבו, וגם להפקות של התיאטרון הראשי ולתיאטרון המריונטות באסטרהאזי.
חלק מן האופרות שבוצעו שם היו מפרי עטו של היידן, כגון האביר אורלנדו וחלקן האחר של מלחינים שונים.
האופרות שכתב היידן נחשבות ליצירות הפחות ידועות כיום.
ברם, לא ידוע שניקולאוס הביע עניין בסדרת הרביעיות שכתב היידן, אשר נמנות כיום עם יצירותיו המשובחות ביותר.
ובכל זאת, נחשב ניקולאוס לפטרון בלתי מעורער של האמנות, בהיותו המממן הראשי של סדרה ארוכה של סימפוניות אשר כתב היידן בזמן שירותו באסטרהאזי.
כמעט כל הסימפוניות אשר נכתבו אחרי הסימפוניות למורצין ולפאול אנטון ולפני סימפוניות פריז נכתבו בדרבונו של ניקולאוס.
סימפוניות אלו בוצעו לראשונה על ידי התזמורת הקטנה שסיפק ניקולאוס להיידן, בנוסף לזמן רב לחזרות, שכר גבוה לנגנים על מנת למשוך את הטובים שבהם, וחופש אמנותי.
מלחינים מעטים לאורך ההיסטוריה זכו להזדמנות נדירה זו לטפח את רעיונותיהם ויצירתיותם.
הסימפוניות שהיידן כתב להרכב זה יכולות להיחשב לתרומתו של ניקולאוס לנכסי צאן הברזל של המוזיקה.
התזמורת שהחזיק הנסיך הייתה קטנה אף מתזמורות סימפוניות בזמנו, ובשנות ה-60 של המאה ה-18 מנתה בין 13 ל-15 נגנים קבועים.
מאוחר יותר, הודות להקמת בית האופרה של אסטרהאזי, גדלה התזמורת משמעותית עד שמנתה 22–24 נגנים.
מכתב מאת היידן מעיד על כך שניקולאוס היה שרוי באבל מתמשך לאחר פטירתה של אשתו (25 בפברואר 1790), הנסיכה מריה אליזבת.
המלחין ניסה לרומם את רוחו של ניקולאוס בעזרת המוזיקה, במשך חודשי האבלות הראשונים.
נאמנותו של היידן לנסיך הייתה נוגעת ללב, אך ייתכן שחש הקלה מועטה לאחר שזה נפטר לבסוף ב-28 בספטמבר 1790.
ניקולאוס אוגוסט אוטו היה ממציא גרמני שפיתח את מנוע הבעירה הפנימית הראשון ששרף דלק באופן יעיל בחלל הבוכנה של מנוע בעל מחזור ארבע פעימות.
תכנון זה מהווה אבטיפוס לרוב מנועי המכוניות הנמצאים בשימוש מאז תחילת המאה ה-20.
אוטו היה בנו של איכר שניהל גם את משרד הדואר המקומי בעיירה קטנה.
בבגרותו עבר אוטו הכשרה במסחר והחל לשמש כאיש עסקים בפרנקפורט ואחר כך בקלן.
במקביל, גילה אוטו התעניינות במנועים ובמיוחד במנוע של אטיין לנואר ששימש במכונות תעשייתיות והיה מנוע הבעירה הפנימית השימושי הראשון.
אוטו שאף לשפר את יעילותו של מנוע זה והחליט לפרוש מעסקיו האחרים ולהתמקד בפיתוח מנועי גז קטנים שיהוו תחליף למנועי הקיטור הגדולים.
ב-1864 פגש אוטו את אויגן לנגן והקים איתו בשותפות חברה בשם N.
Otto & Cie לייצור מנועים נייחים (החברה קיימת עד ימינו בשם Deutz).
בשנות ה-70 של המאה ה-19 נחשבה החברה לגדולה ביותר בעולם בייצור מנועים, והעסיקה מהנדסים שעסקו בפיתוח ושיפור דגמי המנועים.
בין המהנדסים היו כמה מחלוצי תעשיית הרכב כדוגמת גוטליב דיימלר ווילהלם מייבאך.
דיימלר ומייבאך גילו התעניינות במנועים ניידים לכלי רכב אך לא הצליחו לעניין את אוטו בכיוון זה.
ב-1876 הגיש אוטו בקשת פטנט בארצות הברית והוא נרשם ב-1877. כותרת הפטנט הייתה "שיפורים במנועי דלק".
ב-1880 פיטר אוטו את דיימלר על רקע סכסוך אישי ומייבאך עזב את החברה איתו.
שניהם חברו להמשך פיתוח מנועים המיועדים לכלי רכב.
אוטו המשיך בשיפור דגם המנוע שלו ורשם פטנטים נוספים בשנים הבאות.
אוטו נישא לאנה גוסי ונולדו להם שבעה ילדים.
בנו, גוסטב אוטו, שעסק בבניית מטוסים, היה מחלוצי עולם התעופה והקים את חברת פפאלץ פלוגצויגוורקה, אחת משתי החברות שהפכו לימים לחברת BMW.
המנוע שאוטו פיתח לא היה מנוע הבעירה הפנימית הראשון אך היה הראשון שפעל לפי מחזור ארבע הפעימות.
רעיונות דומים של מנועים הפועלים לפי עקרון של כמה מחזורים כבר החלו להתפתח באותה עת אך אוטו היה הראשון שיישם את הרעיון באופן מעשי.
עקרון פעולה זה מכונה לעיתים בשם "מחזור אוטו" על שמו של אוטו.
אף על פי שהשימוש הנרחב ביותר במנוע זה היה ברבות הימים בכלי תחבורה, אוטו לא הגה אותו כמנוע נייד אלא פיתח ומכר אותו כמנוע נייח, המיועד בעיקר למכונות תעשייתיות.
מחקרים היסטוריים מראים שאוטו לא היה הראשון לרשום פטנט על מחזור ארבע הפעימות אך כנראה היה הראשון שייצר מנוע כזה בעל יעילות גבוהה.
הממציאים האיטלקים מטוצ'י וברסנטי רשמו ב-1854 פטנט באנגליה על מנוע בעירה פנימית, אך רישומי הפטנט אבדו ולא ידוע במדויק מה כלל תכנון מנוע זה.
ב-1860 רשם האוסטרי רייטמן פטנט בגרמניה בנוגע למנוע ארבע פעימות וב-1862 רשם הצרפתי רושס פטנט על שיפור במנוע הנוגע לדחיסת אוויר ודלק לפני ההצתה.
בכל המקרים לא ידוע עד כמה הושפע אוטו מתכנוני המנועים שהציגו הממציאים שהקדימו אותו.
ניקולאוס הקדוש הוא קדוש נוצרי חשוב שכיהן כבישוף בעיר מירה (בליקיה, חלק מטורקיה של ימינו) ולעיתים מכונה "ניקולאוס ממירה".
בשל הניסים הרבים המיוחסים לו, הוא ידוע גם כ"ניקולאוס עושה הנפלאות".
הוא ידוע גם כנותן מתנות בסתר, למשל הטמנת מטבעות בנעליים, והוא המקור לדמות הפולקלורית "סנטה קלאוס".
ב-1087 הועברו שרידיו לבארי בדרום איטליה לאחר שנחטפו מקברו המקורי במירה, והוא ידוע לפיכך גם כ"ניקולאוס מבארי".
ניקולאוס עושה הנסים או מעניק המתנות
האגדה העיקרית והעתיקה ביותר עליו היא על מילוי ארנקים בכסף עבור שלוש בנות עניות והשלכתם אל תוך בית אמן, באישון ליל.
אגדה אחרת כנראה מאוחרת יותר מספרת על החייאת שלשה ילדים או עניים, שנרצחו ועמדו להכין מבשרם או מדמם אוכל או מרק.
הוא השתתף בוועידת ניקאה הראשונה (שם, לפי סיפור מפורסם שאין ביטחון בנכונותו, הכה באגרוף את הבישוף אריוס) ונמנה עם תומכי האורתודוקסיה.
הוא היה צם בימי חמישי, ופיוטים נאמרים לזכרו בכנסיות שונות ביום זה בשבוע.
תאריכי לידתו ומותו אינם מתועדים.
מירה הייתה עיר נמל חשובה.
האגדה מספרת על בעל ספינה מאשקלון שהגיע למירה לצורך מסחרו וביקש שבישוף העיר, ניקולאוס (ככל הנראה ניקולאוס אחר) יתלווה אליו ויתפלל כדי שמסעו בים יצליח.
ניקולאוס נעתר והמסע עבר בהצלחה.
בדרכו חזרה, סירב בעל הספינה לעגון במירה, כיוון שנהנה מרוח גבית טובה שיכלה לקחתו עד לרודוס.
ניקולאוס התפלל ובים התחוללה סערה.
בעל הספינה הסכים להוריד את ניקולאוס במירה וזה העניק לו ים שקט ורוח טובה להמשך מסעו.
כך הפך ניקולאוס לפטרון יורדי הים.
דמותו השתלבה עם דמות הקדוש הקדום יותר לדמות אחת.
מירה הייתה לנמל חשוב עבור עולי רגל לירושלים והצליינים, שביקשו להנות מחסותו של הפטרון, לקחו עמם בספינותיהם איקונין בדמותו שתגן עליהם במהלך המסע.
במאה האחת עשרה התגלו עצמותיו של ניקולאוס בעיר בארי שבדרום איטליה, אף היא נמל עולי רגל חשוב.
גרסה אחרת טוענת כי ב-1204, במסגרת מסע הצלב הרביעי שדדו הונציאנים את עצמותיו של ניקולאוס ולקחו אותן עמם לוונציה.
יורדי הים העבירו את מסורת ניקולאוס הרחק מעבר לאגן הים התיכון.
שמו והקשר בין ניקולאוס לסנטה קלאוס
מקור שמו מיוונית: νικη ניקה - ניצחון, ו-λαος לאוס - העם.
בשפות שונות הוא מכונה "Nicholas" (אנגלית), ניקולא (Nicolas בצרפתית, نقولا בערבית), ניקולאי (רוסית ושפות סלאביות שונות), מיקולאש (Mikuláš בהונגרית, צ'כית, סלובקית), וניקלאס (בחלק מן השפות הנורדיות).
בתרבויות בנלוקס, גרמניה ואחרות הוא נחשב לקדוש אשר מעניק לילדים מתנות ביום חגו (ה-6 בדצמבר) לפני חג המולד, בתור "ניקולאוס הקדוש".
ביום חגו מותירים הילדים את נעליים או גרביהם מחוץ לדלת חדרם (או ביתם) בתקווה למציאת מתנות (מטבעות שוקולד, ממתקים, צעצועים קטנים) בתוכם.
שמו של ניקולאוס "התגלגל" בעקבות הגירה של נושאי המסורת הזו לעמים שונים והשם התגלגל גם לתרבויות אחרות.
בגלגוליו השם שונה ולעיתים עוות.
בבלגיה הוא נקרא קליסשן (Kleeschen), קיצור של קליס, כעיוות לכינוי הפורמלי בשפה זו "Hellegen Niklos" (הלגן ניקלוס - ניקלוס הקדוש), ובהולנדית כונה ככינוי חיבה "Sinterklaas" - סינטרקלאס, כלומר הקדוש קלאס.
נראה שבארצות הברית השם התגלגל מהכינוי ההולנדי ל"סנטה קלאוס" - הידוע כיום, והוא הפך לדמות סב חביב, המעניקה מתנות ביום חג המולד (25 בדצמבר) עצמו.
ניקולאֶה מילֶסקו ספטארול (ברומנית: Nicolae Milescu Spătarul; ניקולאיֶה מילסקו ספטארול; ברוסית:Николай Гаврилович Спафарий או Николае Гаврилович Милеску; ניקולאי גברילוביץ' ספאפארי או ניקולאי גברילוביץ' מילסקו; 1636–1708) היה סופר, נוסע, גאוגרף ודיפלומט רומני ממולדובה, שהתיישב ברוסיה.
הוא מוכר כ"ניקולאה מילסקו ספטארול" בגלל היותו בעל התפקיד הבכיר של ספטאר בחצר שליטי מולדובה.
התפרסם במיוחד לאחר מסע דיפלומטי כושל לסין בשירות הצאר אלכסיי הראשון, בעקבותיו פרסם ספר ברוסית בו תיאר את מסעו.
מילסקו נולד באחוזת מילשט על יד וסלוי במולדובה לאציל (בויאר) ממוצא יווני בשם גבריל שמוצאו ככל הנראה, מפלופונסוס.
בין השנים 1648–1653 למד בבית הספר הגדול של הפטריארכיה היוונית בקונסטנטינופול אצל מורים כמו גבריאיל ולאסיוס ויואניס קריופיליס, ובפדובה באיטליה.
היה פוליגלוט - ידע היטב רומנית, יוונית עתיקה, יוונית מודרנית, טורקית, סלאבית כנסייתית עתיקה, לטינית ורוסית.
פעילותו בשרות נסיכי מולדובה ולאכיה
כשחזר למולדובה מלימודיו מונה בשנת 1653 מזכירו (grămătic) של הנסיך גאורגה שטפאן.
בשנת 1655, בעת מסע עם הנסיך למנזר ניאמץ
(Mănăstirea Neamţ) גילה שם מסמכים חשובים על אודות מלוכתו של הנסיך המולדבי אלכסנדרו הטוב מהמאה ה-15. משנת 1659 עבר לשירות הנסיך גאורגה גיקה ועבר יחד איתו ממולדובה לוולאכיה.
אחרי שהועלה על ידו לתפקיד של "ספטאר", התפרסם כל חייו כניקולאה מילסקו ספטארול (ה"ספטאר").ׁ בוולאכיה אף מונה כספטאר גדול (mare spătar).
בשנת 1660 חזר זמנית למולדובה בשרות הנסיך הצעיר שטפניצה לופו.
בשנים 1660 -1664 נשלח כקפוּקַחיה (שגריר) של ולאכיה בשער העות'מאני.
מילא משימות דיפלומטיות גם בשוודיה ובגרמניה כשבשנים 1664–1667 ליווה את הנסיך לשעבר גאורגה שטפאן בגלות בסטוקהולם ובשטטין.
אחרי שב 1666 נפגש בשוודיה עם דיפלומט צרפתי, ביקר בשנה הבאה 1667
גם בצרפת בחצרו של לואי ה-14
בניסיון לגבש ברית חדשה נגד הטורקים.
בשנת 1668 שב למולדובה שם נחשף כקושר נגד הנסיך איליאש אלכסנדר, יש אומרים מתוך מניעים להתמנות הוא עצמו כנסיך.
הקשר התגלה וניקולאה מילסקו נענש על ידי כריתת אפו.
מאז קיבל את הכינוי Cârnul " אף סולד".
(לפי הכרוניקה של יון נקולצ'ה מתחילת המאה ה-18, הקשר וכריתת האף התרחשו בזמנו של הנסיך שטפניצה לופו, אך על סמך מקורות אחרים ומפני שהדברים לא מסתדרים טוב כרונולוגית עם אירועי חייו, בערך על מילסקו באנציקלופדיה בריטניקה וגם בוויקיפדיה הרוסית האירועים ממוקמים בעת מלכותו של איליאש אלכסנדרו).
אחרי כישלון הקשר ברח מילסקו לקונסטנטינופול.
אחרי שהיה בוולאכיה בחצרו של גריגורה גיקה שאותו הכיר בבירה העות'מאנית הגיע מילסקו לחצרו של פרידריך וילהלם, הנסיך הגדול של ברנדנבורג שם עבר ניתוח פלסטי מוצלח באף .
בשנת 1671 ,לפי המלצת הפטריארך של ירושלים, דוסיתיי השני, שלפמלייתו הצטרף, ביקר ברוסיה והתקבל לשירותו הדיפלומטי של הצאר אלכסיי הראשון כמתורגמן ואחר כך כראש צוות המתורגמנים.
הזמנתו למוסקבה באה ממי שהיה אחראי על מדיניות החוץ של הצאר, ארטימון מטבייב (1625 - 1666).
ב-1674 ניהל שיחות מטעם הצאר עם הנסיכויות הרומניות מתוך ניסיון לרתמן לתוכניות הרוסיות נגד האימפריה העות'מאנית.
בשנים 1675–1678 ממלא שליחות דיפלומטית בשם הצאר בסין.
מאוחר יותר ב-1695 ליווה את הצאר הצעיר פיוטר אלכסייביץ' במערכתו באזוב.
מילסקו הוערך מאוד על ידי פטר הגדול.
לפי האנקדוטה המסופרת בכרוניקה של יון נקולצ'ה, כשבמסגרת תוכניות המודרניזציה, הצאר החליט על גילוח זקני הבויארים הרוסים, לניקולאה מילסקו נפל הכבוד להיות מגולח בידי הצאר עצמו.
כאמור, ב-1675 יצא מילסקו למשימתו הדיפלומטית לסין עם פמליה של 150 אנשים, כולל תגבורת צבאית.
הוא התבקש לדון עם הסינים על תקריות בגבול הרוסי - סיני, להגיע איתם להסכמי סחר ולבקר באזורים על יד נהר האמור.
שנכנסו באותה תקופה לשליטה רוסית.
משלחת קודמת בשנת 1656 בראשותו של פיודור באייקוב שלא כיבד את כללי החצר הקיסרי בבייג'ינג, לא השיגה יעדים אלה.
בהגיעו ליניסייסק מילסקו שלח אל הקיסר קנג הסי את אחד מאנשיו, איגנטי מילובנוב על מנת לידע את הסינים על מטרות הביקור.
מילובנוב היה האירופי הראשון שחצה את נהר האמור לתחום סין והגיע לבייג'ינג בדרך הקצרה ביותר.
מילסקו נסע בעקבותיו ולבסוף חנה על גדת הנהר נוני (נן) במנצ'וריה שם חהמתין לחזרתו של מילובנוב.
הלה המשיך בחזרה למוסקבה והביא לצאר דו"ח ראשון.
במאי 1675 חצה מילסקו את מנצ'וריה והגיע גם הוא לבייג'ינג, אולם שליחותו הדיפלומטית נכשלה והוא חזר לסיביר באותו מסלול באביב 1677.
ביומן מסעו הנקרא "הספר שבו מתואר המסע דרך סיביר, מן העיר טובולסק עד לגבול סין" מתאר מילסקו את המסלול החלק האמצעי של הנהר אוב, של יובליו אירטיש וקט, כמו כן של אנגרה.
הוא שיער כי מקור הנהר אוב הוא האגם טלצקויה בהרי אלטאי, הניזון ממימי הנהרות בּיָה וקטוּן.
מילסקו היה הראשון שתיאר את האגם באיקל על הנהרות הנשפכים אליו - סלנגה, ברגוזין, אנגרה עילית, ואת האי אולחון, והיה הראשון שציין גם את עומקו הקשה למדידה של האגם.
המלומד המולדבי השתמש באצטרולב לקביעת קואורדינטות של יישובים מסוימים.
הנתונים שאסף שימשו מאוחר יותר את הישועים שחקרו את סין.
בסין מילסקו ומלוויו פגשו שליחים קתולים ממערב אירופה
בראשם האסטרונום הישועי הפלמי פרדיננד פרביסט (1623-1688 Verbiest Ferdinand) שלימד את הקיסר קנסי אסטרונומיה ומתמטיקה.
שתי המשלחות אף דנו ביחד סוגיות מדעיות אחדות.
בחזרתו למוסקבה כתב ניקולאה מילסקו שלוש עבודות הנוגעות למסע:
יומן המסע, דו"ח המשלחת ותאור של סין.
בכתביו סיכם מילסקו את הידע שהצטבר עד אז על אודות סיביר המזרחית.
אף על פי שטעה כשהאמין שנהר האמור הוא הארוך בעולם מנה ללא שגיאות את יובליו ובראשם -סונגרי.
כמו כן תיאר נכון את היווצרות אמור מהמפגש בין ארגון ושילקה (זו האחרונה נוצרה משני נהרות): אינגודה ואונון.
מילסקו חשב בטעות שקיים גם רכס הרים גדול באזור בין הנהרות לנה ואמור, המחבר את האגם באיקל עם הים אוחוצק (תאוריה זו הוחזקה על ידי גאוגרפים רבים עד לאמצע המאה ה-20).
הוא תיאר גם את המזקקות שהיו קיימות בסיביר,
ומסר מידע על האי סחלין (אותו חשב עוד יותר גדול ממה שהוא באמת),
תוך "איחודו" השגוי עם האי הוקאידו השכן לו מדרום.
מאוחר יותר השתתף מילסקו בהכנות לשליחותו של פיודור גולובין לסין.
הוא נפטר במוסקבה בשנת 1708.
נכדו של ניקולאה מילסקו, הספטאר יורי סטפאנוביץ' מילסקו או "ספאפארי" (תעתיק של המילה הרומנית ספטאר ברוסית), היגר לרוסיה בפמלייתו של השליט דימיטריה קנטמיר בשנת 1711 אחרי כישלון מסעו של פטר הגדול בנסיכויות הרומניות.
הנין שגדל ברוסיה שינה את שם משפחתו "ספפארי" לשם בעל משמעות דומה ברוסית -מצ'ניקוב (מ"מצ'ניק"- בעל חרב).
צאצאים מאוחרים יותר של ניקולאה מילסקו היו חתן פרס נובל איליה איליץ' מצ'ניקוב ואחיו, לב איליץ' מצ'ניקוב.
הספרייה המחוזית בעיר הולדתו וסלוי נקראת על שמו.
פסלי דיוקן שלו הוצבו בחזית המוזיאון המחוזי בעיר וסלוי וב"שדרת הקלאסיקונים" בעיר קישינייב.
2002- רפובליקה מולדובה הנפיקה שני בולים לזכרו
31 באוקטובר 2011- הבנק הלאומי של רומניה הטביע מטבע כסף מיוחד לזכרו.
תרגום לרומנית של הקטכיזם האורתודוקסי של הפטריאך אתנאסיוס מאלכסנדריה 1661
תרגום הברית הישנה - מיוונית לרומנית - 1664 (יוחס אליו על ידי ב.פ.
השדאו - נושא שנוי המחלוקת)
ספר לימוד (אנדוכיריון) על הנצרות האורתודוקסית (ׁפרבוסלבית) - בלטינית (פריז, צרפת Восточная звезда, Париж, 1699
מסכת על התבונה השלטת Despre ţiitoru gând 1671
אריתמולוגיון - Арифмологион- ספר ראשון לאריתמטיקה ברוסיה, בשפה הסלבונית - 1672- לשימוש ילדי החצר וילדיו של ארטימון מטבייב (כתב היד הושלם במנזר צ'ודוב והגיע לבעלותו של
צילום של כבת יד זה נמסר בשנת 1963 למכון למתמטיקה של אקדמיית המדעים הרומנית על ידי פרופ מיטרופולסקי מקייב)
3 הספרים בעקבות המסע לסין: ברוסית
הספר שבו מתואר המסע דרך סיביר,מן העיר טובולסק עד לגבול סין 1675
ניקולאה קונסטנטין פאולסקו (ברומנית: Nicolae Constantin Paulescu; 8 בנובמבר 1869 - 19 ביולי 1931), היה מדען רומני, פיזיולוג ורופא, פרופסור בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בוקרשט, מעורב בגילוי האינסולין ופעיל פוליטי קיצוני ימני ואנטישמי.
ניקולאה קונסטנטין פאולסקו נולד בבוקרשט, רומניה, כבנם של הסוחר קוסטאקה פאולסקו ורעייתו מריה מבית דנקוביץ'.
למד בבית הספר היסודי לבנים מס' 1 וב-1880 נרשם לבית הספר התיכון "מיכאי האמיץ", אותו סיים ב-1888. עוד במהלך לימודיו התיכוניים הפגין נטייה למדעי הטבע, במיוחד פיזיקה וכימיה וגם לשפות זרות, קלאסיות ומודרניות.
פאולסקו יצא ב-1888 לפריז, צרפת, ללימודי רפואה ועסק בכך עד 1897, כאשר הוסמך כדוקטור לרפואה עם עבודת הגמר על Recherches sur la structure de la rate (חקר מבנה הטחול).
בסיום לימודיו התחיל לעבוד בבתי החולים הפריזאיים, תחילה ב-Hôtel-Dieu, בין השנים 1891–1894 ובהמשך, בשנים 1894 - 1900, בבית החולים Notre Dame du Perpétuel-Secours.
הוא המשיך בלימודיו וב-1901 קיבל תואר שני של דוקטור במדעים.
ב-1900 שב לרומניה והתמנה לפרופסור לפיזיולוגיה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בוקרשט ולמנהל הקליניקה לרפואה פנימית של בית החולים St.
בשנת 1916 פאולסקו הפיק מלבלב של כלבים תמצית, שלאחר הזרקתה לכלב חולה סוכרת, הביאה לירידת ערכי הסוכר בדם הכלב החולה.
כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה והמהפכים שעברו עליה בעקבות זאת, הפסיקו את פעילותו בנושא עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה שב פאולסקו לפעילותו, בודד את ההורמון, שהשפיע על הורדת ערכי הסוכר בכלבים וכינה אותו בשם pancreină (פנקראינה).
בתקופה שבין אפריל ובין יוני 1921 פרסם ארבעה מאמרים על גילוייו.
הפרסומים יצאו לאור בפריז, באמצעות הסקציה הרומנית של החברה לביולוגיה.
פאולסקו שלח ביולי מאמר נרחב יותר לכתב העת Archives Internationales de Physiologie, שבלייז', בלגיה והמאמר פורסם באוגוסט של אותה שנה.
השיטה, בה השתמש פאולסקו לצורכי הפקת הדגימות, הייתה זהה לשיטה שתוארה על ידי הביוכימאי היהודי האמריקאי ישראל קליינר בשני מאמרים שפורסמו בשנים 1915 ו-1919 בכתב העת Journal of Biological Chemistry.
פאולסקו לא הזכיר את קליינר במאמריו ואין מידע על כך שהיה מודע לפרסומיו של קליינר.
בשנת 1922 פאולסקו רשם פטנט על התמצית שבודד, ה"פנקראינה", אולם עד לשנת 1925, המועד בו הוענק פרס נובל לחוקרים קנדיים בנושא זה, לא נעשה שימוש בפנקראינה לשם ניסיון לרפא בני אדם.
באף רגע לא הועלה באותן השנים שמו של פאולסקו כמועמד לפרס נובל לרפואה על ידי חוקר כלשהו, מרומניה או מדינה אחרת.
לדעת פרופ' מייקל בליס מטורונטו, הצוות הקנדי הצליח לעלות על הישגיהם של קודמיו הבודדים - צילצר בגרמניה, פאולסקו ברומניה, קליינר בארצות הברית - שעבדו בתנאים פרימיטיביים ולא הצליחו לשכנע איש כי תוצאותיהם המוצלחות המזדמנות בהפחתת הסוכר בדם היוו תגלית ברורה וחשובה.
חוקרים אלו, שמביניהם לישראל קליינר האמריקאי הייתה ההצלחה המרבית, דמו לרצים למרחק ארוך שרצו מהר סיבוב אחד ולאחר מכן יצאו מן המירוץ.
פאולסקו עמד בראש הקתדרה לפיזיולוגיה של הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בוקרשט מ-11 בפברואר 1905 ועד 19 ביולי 1931. בתקופת המשטר הקומוניסטי שמו של פאולסקו הוזכר לשמצה עד לשנות הנהגתו של צ'אושסקו, כשטוהר והפך למעין גיבור לאומי בתחום המדע בשם אידאולוגיית הפרוטוכרוניזם (שדגלה בראשונות של הרומנים בתחומי התרבות והמדע השונים).
בשנת 1963 פרופסור גריגורה בנטאטו (Gr.
Benetato), חבר האקדמיה הרומנית, וד"ר ויקטור נשטאנו (Victor Neşteanu), טענו בכרך על "לימודי הרפואה והרוקחות בבוקרשט", בפרק המוקדש להיסטוריה של הקתדרה לפיזיולוגיה, שברומניה של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 פותחו בכל התחומים תזות מנוגדות לקדמה.
הם הביאו כדוגמה את הקורס שלימד פאולסקו, שהיה ספוג רעיונות מיסטיים ואנטי-מדעיים.
בשיעוריו הגן פאולסקו על השקפות מיסטיות וגילה עוינות גלויה לתורת האבולוציה של דרווין, תוך דברי הטפה לתורת ה"פיקסיזם" (קבעון המינים).
לדבריהם, הקורס לא היה מבוסס על הצגה לוגית של העובדות או על נתונים מדויקים בפיזיקה ובכימיה, אלא על קביעות בלתי מוכחות.
הסטודנט היה חייב לבטא את הרעיונות באמצעות הנוסחאות של הקורס ולא לשנות אף מילה (פרקטיקה מ'ובלת באותם ימים).
עם הזמן פאולסקו הפך לדובר העמדות האנטי-הומניסטיות ואנטי-מדעיות ביותר בחיים הציבוריים ובתרבות הרומנית, הפך למסית הסטודנטים לפעולות של חוליגניות ולנציג העיקרי של האידאולוגיה הפשיסטית בפקולטה לרפואה.
פאולסקו, יחד עם אלכסנדרו קונסטנטין קוזה, הקים בשנת 1922 את האיחוד הלאומי הנוצרי, המפלגה הראשונה באירופה שאימצה כסמל רשמי את צלב הקרס.
שנה לאחר מכן השניים ייסדו את ליגת ההגנה הלאומית-נוצרית ושמרו על צלב הקרס על רקע שלושת צבעי הדגל הרומני כסמל המפלגה החדשה.
פאולסקו היה סגן נשיא הליגה וראש סניף אילפוב, סניף שכלל את אזור בוקרשט.
בשנת 1990, 59 שנים לאחר מותו של פאולסקו, האקדמיה הרומנית קיבלה אותו לשורותיה כמחוות כבוד.
ברומניה, ב-11 במרץ 1993, משרד הבריאות הוציא צו להקמת "המכון לסוכרת, מזון ומחלות מטבוליות" שנקרא, מיוזמת פרופ' יוליאן מינקו, על שם פרופ' דר' נ.
מכון זה נקבע כמכון לאומי מרכזי העוסק בנושא.
המכון מבוסס על יחידות רפואיות שהתקיימו לפני כן בכפוף לבתי חולים ואוחדו לצורכי הקמת המכון.
הקתדרה לפיזיולוגיה באוניברסיטה לרפואה "קרול דאבילה" בבוקרשט נקראה על שמו של פאולסקו
בשנת 2003 החליטו רשויות פריז להקים בחזית בית החולים Hôtel Dieu פרוטומה של ניקולאה פאולסקו.
יהודי פריז הפגינו כנגד ההחלטה הזאת.
נקראו על שמו רחובות בטימישוארה ובערים אחרות ברומניה
ניקולאוס השני היה אפיפיור מ-24 בינואר 1059 ועד מותו.
נולד בשם ז'ראר דה בורגוניי (Gérard de Bourgogne).
התיקון החשוב ביותר שתיקן הוא הסדרת הקונקלווה, בחירת האפיפיור על ידי מועצה של קרדינלים, ולא עוד בחירה על ידי גורם פוליטי חילוני (כגון אחד מאצילי לאטיום או קיסר האימפריה הרומית הקדושה) כפי שהיה לפני כן.
נולד בטירה ליד מרקורי שבמחוז רון-אלפ בצרפת של היום, אז חלק מממלכת ארל, שהייתה שייכת לבורגונדיה.
ניהל אורח חיים של נזיר ומשנת 1046 כיהן כבישוף פירנצה.
ב-1055 אירח את האפיפיור ויקטור השני ואת היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בוועידה שהתקיימה בעיר ושבה הטיף לצניעות הכמורה.
עם מות האפיפיור סטפנוס התשיעי נבחר ברומא, על ידי רוזן טוסקולום, בכיר אצולת לאטיום החילונית שהחזיקה נחלות חקלאיות סביב רומא, האנטי-אפיפיור בנדיקטוס העשירי.
רוב הקרדינלים ובראשם הקרדינל המתקן רב ההשפעה הילדברנד (לימים האפיפיור גרגוריוס השביעי) התנגדו לבחירה ואלו ששהו ברומא נאלצו להימלט מהעיר.
בדצמבר 1058 התכנסו הקרדינלים הגולים בסיינה.
הילדברנד הציע לתפקיד את ז'ראר דה בורגוניי, שנבחר ובחר בשם ניקולאוס השני.
ניקולאוס החל לנוע לכיוון רומא.
הוא ערך ועידה אקומנית בסוטרי, שם גינה את בנדיקטוס העשירי ונידה אותו.
ניקולאוס קרא לעזרתו את רובר גיסקאר מלך ממלכת סיציליה הנורמנית, שסייע לו לעלות על רומא ולגרש משם את בנדיקטוס העשירי ותומכיו.
גיסקאר נשבע אמונים לאפיפיור כואסל וקיבל ממנו בתמורה את סיציליה, בה פעל גיסקאר למיגור הכוחות הלא-קתוליים (ערבים וביזנטים) ואת פולייה וקלבריה (כיום מחוזות בדרום איטליה).
עם סיוע הכוחות הצבאיים המשמעותיים של גיסקאר חיזק ניקולאוס את כוחו ואת עצמאותו במיקוח הן מול הקיסרות הביזנטית וכנסייתה במזרח והן מול האימפריה הרומית הקדושה (הגרמנית) במערב.
עוד סייעה לתחושת העצמאות והעוצמה של האפיפיור העובדה שהיינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, היה רק ילד בן 9 באותה עת.
מיד עם כניסתו לתפקיד ברומא בראשית 1059, שלח את פטרוס דמיאנוס למילאנו כדי להכריע בעימות בין ראשי הכנסייה המקומית, שבה היו נפוצים השוחד ונישואי הכמרים, לבין מתנגדיהם (סיעת "המתקנים", ברוח מנזרי קלוני) שביקשו להשיב את טוהר המידות על כנו.
פטרוס דמיאנוס אחז בעמדה נחרצת כנגד השחיתות וכפה על ראשי הכנסייה את סמכותה של רומא.
לאחר הניצחון הצבאי על רומא והניצחון הרוחני במילאו נפנה ניקולאוס לתקן את התיקון הגדול ביותר - הוצאת הסמכות לבחירת אפיפיור מידי רשויות חילוניות, המסתמכות על עושר או על עוצמה צבאית והעברתו לסמכות בלעדית של בכירי הכנסייה.
בפסחא של 1059 כינס בארמון הלטראנו 113 קרדינלים והכין יחד עמם את הבולה In nomine Domini (בשם האדון).
אין לקיסר האימפריה הרומית הקדושה שום סמכות למנות אפיפיור
השמעונות (רכישת משרות כנסייתיות בכסף) היא בלתי חוקית
עם מותו של אפיפיור יתכנסו כל הקרדינלים הבישופים ויחליטו בינם לבין עצמם על מועמד להחליפו
הקרדינלים יצביעו עת המועמד הנבחר
תשמר זכותם של בעלי תפקידי כמורה נמוכים יותר ושל חילונים להציע מועמדים מטעמם
המועמד ייבחר מבין הכמורה הרומאית, רק אם לא נמצא מועמד מתאים מתוכה, ייבחרו מועמדים מדיוקסיות אחרות
גם אם מלחמה, או אירוע אחר כלשהו, יימנע את הכתרתו החוקית של האפיפיור הנבחר, הוא יזכה (מרגע ההכרזה) לסמכות מלאה
הכס הקדוש מעניק את זכות אשרור הבחירה לקיסר, אך מקורה של זכות זו בכס הקדוש והוא יכול לשלול אותה בכל עת (זכות זו, שהתבטאה למעשה בזכות הוטו של המלכים הקתוליים (Jus exclusivae) בוטלה רק ב-1903)
הסמכה (אינווסטיטורה) חילונית של כוהני-דת היא בלתי-חוקית (בפרט, מלך או דוכס אינם יכולים למנות בישוף מטעמם ולתת לו פיאודום כואסל שלהם.
מכאן יוצא שמינוי בישופים היא זכות בלעדית של הכס הקדוש)
ניקולאוס השני מת בפירנצה ב-27 ביולי 1061, כבן 81, ונקבר בקתדרלה שלה, סנטה מריה דל פיורה.
ניקולאוס הראשון (לטינית: Nicolaus I) שכונה "הגדול", כיהן כאפיפיור בין 24 באפריל 858 ועד למותו ב-13 בנובמבר 867.
ניקולאוס נולד ברומא ובגיל צעיר השתלב בתפקידים שונים בוותיקן.
האפיפיור לאו הרביעי (847 – 855) מינה אותו לדיאקון.
לאחר מותו של קודמו בנדיקטוס השלישי נבחר ניקולאוס לכהונה בלחצו של לואי השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ניקולאוס נודע כאקטיביסט שמרן ופעל לחיזוק מעמדה של הכנסייה הקתולית והגברת המשמעת הדתית ברחבי אירופה.
הוא התערב במהלכיה של הכנסייה האורתודוקסית והעניין הוביל לעימות מול מיכאל השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית.
אחד העימותים נסב סביב סוגיית התנצרותה של ממלכת בולגריה הראשונה.
למורת רוחם של הביזנטים פעל ניקולאוס לצירוף הבולגרים לכנסייה הקתולית.
תחת חסותו של הקיסר לודוויג הגרמני אשר שלח כמרים לבולגריה, התכוון בוריס הראשון, קניאז בולגריה להיעתר לניקולאוס, אך לחץ פוליטי וצבאי ביזנטי הוביל אותו להטבל לנצרות כדרך האורתודוקסים.
עם זאת, בתקווה לקבל הכרה דתית מהאפיפיור, הפנו שליחיו של בוריס הראשון 106 שאלות הלכתיות לניקולאוס הראשון.
השאלות אבדו, אך מתשובותיו של האפיפיור שהשתמרו בארכיוני הוותיקן עולה כי הייתה השפעה יהודית ניכרת בממלכת בולגריה, שמקור רובה היה ככל הנראה בממלכת הכוזרים.
ניקולאס הראשון הלך לעולמו ב-867 ברומא ותחתיו התמנה אדריאנוס השני.
ניקולאה פטרסקו-קומנן (ברומנית: Nicolae Petrescu-Comnen, 24 באוגוסט 1881 - 8 בדצמבר 1958), היה משפטן, דיפלומט, פובליציסט ופוליטיקאי רומני שכיהן כשר חוץ של רומניה ב-1938.
ניקולאה פטרסקו (השם קומנן נוסף מאוחר יותר) נולד למשפטן ולמורה שניהלה פנימיית בנות.
הוא למד בבתי הספר של בוקרשט, רומניה.
את לימודיו האוניברסיטאיים בתחומי המשפטים, הספרות וההיסטוריה התחיל באוניברסיטת בוקרשט והמשיך ללימודי דוקטורט בפריז, צרפת.
לאחר לימודיו שב לבוקרשט ועבד כעורך דין, פרקליט מדינה וגם פרופסור לכלכלה ומשפט תעשייתי בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בוקרשט.
הוא נרשם כחבר במפלגה הליברלית ונבחר לפרלמנט הרומני בבחירות הראשונות לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בתקופת שהותו בצרפת פטרסקו פרסם ספר שירים תחת השם Nicolae Petrescu-D'Artagnan, שם המרמז למוסקטר של אלכסנדר דיומא האב.
ב-1902 הוסיף לשם משפחתו את השם Comnen, שמה של משפחה קיסרית ביזנטינית, שלפי טענתו הוא היה מצאצאיה.
הוא התיידד עם בת זוגו העתידית, אישה יפה ממוצא הונגרי פשוט.
לפני שנשא אותה לאישה שלח אותה ללימודי צרפתית בלוזאן ומצא בטריאסטה רוזן איטלקי זקן ועני, שתמורת קצבה הסכים לאמץ אותה.
בהזמנות לחתונה היא הוצגה כרוזנת.
לפי הצעתו של יון (יונל) ברטיאנו פנה פטרסקו לקריירה דיפלומטית - הוא התמנה שגריר בשווייץ וכיהן בה מ-1923 עד 1928 ובו זמנית היה נציג רומניה בחבר הלאומים.
מפברואר 1928 עד מרץ 1930 כיהן כשגריר בגרמניה ומ-1930 עד 1932 היה שגריר בותיקן.
ב-1932 שב לגרמניה לכהונה שנייה בשגרירות, שנמשכה עד 1938. ב-1938 נקרא לרומניה והתמנה לתת מזכיר מדינה ובהמשך מונה להיות שר החוץ של רומניה וכיהן בתפקיד זה מ-17 בפברואר עד 21 בדצמבר 1938. בסיום תפקידו כשר חוץ יצא לכהונה נוספת כשגריר בוותיקן.
לאחר עלייתו לשלטון של יון אנטונסקו יצא בדימוס והתיישב בפירנצה, שבאיטליה.
תוכנית יישוב יהודי רומניה באפריקה
בנובמבר 1938, בעת ביקור של קרול השני, מלך רומניה בבריטניה, ניהל פטרסקו-קומנן מגעים עם שר החוץ הבריטי, אדוארד פרדריק לינדלי ווד, הרוזן הראשון מהליפקס, על יישוב יהודי רומניה בטריטוריה בריטית באפריקה.
פטרסקו-קומנן פרסם מאמרים רבים בעיתונות השווייצרית והצרפתית בנושא חלקה של רומניה במלחמת העולם הראשונה, מאמציה וקורבנותיה.
בסיום פעילותו הדיפלומטית, לאחר שהתיישב בפירנצה, הקדיש עצמו לפובליציסטיקה ובין היתר תקף את המשטר הקומוניסטי של רומניה.
במהלך חייו פרסם ספרים בנושאים משפטיים והיסטוריים ובהם:
ניקולאה מאלאקסה (ברומנית: Nicolae Malaxa; 23 בדצמבר 1884 – 1965) היה מהנדס, יזם ותעשיין, יצרן קטרים, מכוניות, נשק ותחמושת רומני ממוצא יווני, חבר נכבד בקמרילה של קרול השני, מלך רומניה, מקורב, מממן ומחמש של התנועה הלגיונרית, יריב ומתחרה של מקס אאושניט, בעל הון בארצות הברית וחשוד בהיותו סוכן כפול.
מאלאקסה נידון למוות בהיעדרו ברומניה.
מאלאקסה היה חותנו של חתן פרס נובל, ג'ורג'ה אמיל פאלאדה.
ניקולאה מאלאקסה נולד בחוש, רומניה, במשפחה ממוצא יווני, לאביו קוסטקה מאלאקסה ולאימו אלנה רוקסנדרה, בתו של הספטאר בדראו.
למד בבית ספר יסודי ובבית ספר תיכון ביאשי ובעזרת משפחתו נשלח ללימודי הנדסה באוניברסיטה הפוליטכנית של קרלסרוהה, גרמניה, לימודים שסיים בהצלחה.
ב-1909 בא מאלאקסה לברלאד, שם החזיק אביו בית ובנה מכבש להפקת שמן צמחי.
מפעל השמן זכה לשם מנדרה.
הוא גם הקים בית מלאכה לעיבוד מתכת, בית יציקה ומוסך לתיקון כלי רכב.
הכנסותיו מבתי המלאכה ופדיון מכירתם שימשו אותו לפתיחת עסק חדש.
ב-3 באוגוסט 1921, על מגרש בשולי בוקרשט, הקים מאלאקסה בית מלאכה לייצור ותיקון צי רכבות, שם תוקנו קטרים וקרונות רכבת.
ב-1936 הפיקו מפעלי מאלאקסה את הקטר הראשון עם מנוע דיזל.
ב-1945 ייצרו מכונית רומנית ראשונה, שזכתה לשם מאלאקסה.
מאלאקסה הקים גם מפעל צינורות ללא הלחמה ומפעלי תחמושת ונשק, שהפנו את תוצרתם לצבא רומניה.
מקס אאושניט, מי שכונה "מלך הברזל", היה המתחרה העיקרי של מאלאקסה בתעשיית המתכת הרומנית.
השניים היו חברי בקמרילה של קרול השני, מלך רומניה וגם שותפים במספר מפעלים.
קרול השני, מלך רומניה החליט מטעמים מדיניים לנסות להתקרב לגרמניה הנאצית ולתאם איתם את המדיניות.
טרסט המתכת של גרינג היה מעוניין ברכישת מניותיו של אאושניט, אך אאושניט סירב למכור להם.
הגרמנים הפעילו לחץ על המלך והמלך תבע מאאושניט להעביר את מניותיו למאלאקסה המקורב לגרמנים.
בעקבות המשך סירובו של אאושניט, המלך גרם למעצרו והעמדתו למשפט בהאשמת שחיתות וכליאתו לשנים.
מהכלא נענה אאושניט והעביר את מניותיו למאלאקסה, תמורת הבטחה לשחרורו, אך ההבטחה לא קוימה.
לאחר הדחת המלך שחרר אנטונסקו את אאושניט.
מאלאקסה היה חבר בקמרילה של קרול השני, מלך רומניה ונהג להפסיד בקביעות סכומי כסף גבוהים במשחקי פוקר מול המלך, כמו המתחרה הקבוע שלו, מקס אאושניט.
למקס אאושניט נודע שהמלך חובב מרוצי סוסים, לכן קנה לו כמתנה סוס ערבי גזעי רב ערך.
מאלאקס הגיב בכך שקנה למלך אורווה מודרנית מצוידת היטב.
ההיסטוריון הרומני יואן סקורטו טוען שמאלאקסה התעשר הודות למימון, שקיבל מהמדינה והזמנת סחורות של המדינה.
לדברי ההיסטוריון המדינה נתנה לו מקדמות גדולות והזמינה את הציוד ממנו והבטיחה לו בכך רווחים גדולים.
היו שנים בהן המדינה רכשה 98% מהייצור והרווחים נעו בין 300% ל-1,000%.
חלק מרווחים אלה הגיעו, בדרכי עקיפין, לידי המלך.
כדי לבטא את שביעות רצונו הגיש מאלאקסה למלך כשי תיק ובו מאה מיליוני לאי, באמתלה שהמלך ישתמש בכסף למפעלי הסעד שלו.
הדחת המלך קרול השני ועליית השליט החדש, הגנרל יון אנטונסקו גדעה את התמיכה של הבנק הלאומי בעסקי מאלאקסה, שהיה מממן את הייצור באמצעות מקדמות גדולות, שקיבל מהבנק הלאומי.
מאלאקסה, שדאג לקשרים טובים עם התנועה הלגיונרית פנה לבקש מהם עזרה.
יחסי מאלאקסה עם התנועה הלגיונרית
מאלאקסה לא הסתיר את אהדתו לתנועה הלגיונרית ואהדה זו באה לידי ביטוי גם בתמיכה כספית ואחרת בתנועה.
בביתו של מאלאקסה נועדו בחשאיות קרול השני, מלך רומניה וקורנליו זליה קודריאנו - המלך ביקש מקודריאנו, שיעביר לו את הנהגת התנועה הלגיונרית, יכריז עליו כ"קפיטן" ובתמורה הציע למנות את קודריאנו לראש ממשלת רומניה.
קודריאנו דחה את הצעת המלך, טען שנאמנות חברי התנועה אליו היא אישית ואינה ניתנת להעברה.
לאחר שעלה אנטונסקו לשלטון וגדע את תמיכת הבנק הלאומי בעסקי מאלאקסה, פנה הוריה סימה לאנטונסקו ושכנע אותו להמשיך את נוהג המקדמות שנתן הבנק הלאומי למאלאקסה, כדי למנוע את סגירת המפעלים ופיטורי המוני עובדים.
סימה עשה זאת לאחר שנוכח לדעת שמאלאקסה מינה בהנהלת מפעליו לגיונרים רבים.
לאחר מכן קנה מאלאקסה בשלושה מיליוני לאי את מניות בתי הדפוס של העיתונים אדוורול ודימינאצה, שנסגרו, ונתן את המניות במתנה לתנועה הלגיונרית.
במברק ששלח השגריר הגרמני ברומניה, וילהלם פבריציוס, למשרד החוץ שלו ב-7 בינואר 1941, דיווח השגריר שעל פי הוראה של אנטונסקו נלקחו כלי הנשק של המשטרה הלגיונרית, אולם מאלאקסה ניפק להם כלי נשק אחרים וגם שתי שריוניות ישר מפס הייצור, כדי שישמשו את הלגיונרים במרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט.
מאלאקסה היה מקורב מאוד לנאה יונסקו ושניהם היו חברים בקמרילה של קרול השני, מלך רומניה.
נאה יונסקו היה גם מקורב לחוגים בגרמניה הנאצית ועזר למאלאקסה בקבלת חוזים מסוימים ועל כך גמל לו מאלאקסה ברכישה עבורו של הבית בו גר.
במפגשים בבית הזה הזכיר מאלאקסה כוונה לייסד פרס כספי לתחום מדעי והמתמטיקאי אוקטב אוניצ'סקו, שהיה מבאי הבית, הציע למאלאקסה לתת את הפרס לתחום המתמטיקה.
לאחר קבלת הסכמתו של מאלאקס הכין אוניצ'סקו את תקנון הפרס.
לפי התקנון הפרס עמד להיות מוענק על ידי ועד בינלאומי של אישים מתחום המתמטיקה.
בוועד נכללו פרופסור דימיטריה ד.
פומפיו, פרופסור גאורגה ציציקה, שניהם מרומניה, פרופסור טוליו לוי-צ'יוויטה מרומא, הנרי ויאה מפריז וורנר הייזנברג מגרמניה.
הוחלט שיהיה רק פרס אחד בן מאה אלף פרנקים כל שנה וב-1938 הוענק הפרס לצרפתי ז'אן לרה ובאופן יוצא מן הכלל הסכים מאלאקס להעניק פרס שני בן חמישים אלף פרנקים, למי שהיה קרוב מאוד לזכות בפרס הראשון, ליהודי הפולני יוליוס שאודר (Juliusz Paweł Schauder).
הוענק גם פרס בן מאה אלף לאי למתמטיקאי רומני בשם ניקולאה-ויקטור תאודורסקו.
לא היה המשך להענקת הפרס.
בגלל הסיוע שניתן ממפעלי מאלאקסה ללגיונרים בעת מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט הוטל עיקול על מפעלים.
בגלל ההפצצות האנגלו-אמריקאיות על המפעלים והתקדמות החזית הסובייטית מאלאקסה החליט להעביר חלק ממפעליו לאזור סיביו והבנייה שם התקרבה לסיומה, כשהסתיימה מלחמת העולם השנייה בשטח רומניה.
השלטון החדש, המושפע מהקומוניסטים התייחס באהדה למאלאקסה, הן משום שזכר לו תמיכה כספית במפלגה הקומוניסטית (מאלאקסה תרם לכל המפלגות) והן משום שראו בו מי שנרדף על ידי שלטונו של יון אנטונסקו.
לאחר הלאמת מפעלי מאלאקסה בתקופה הקומוניסטית, הועסק ניקולאה מאלאקסה במפעליו כמהנדס בתפקיד יועץ מיוחד עד 1948, כאשר נסע לכינוס שנערך בווינה ולא חזר לרומניה.
בתו של מאלאקסה נישאה למי שעתיד להיות חתן פרס נובל ושניהם נסעו ב-1945 לארצות הברית לצורכי לימודים ונשארו שם.
לפני עזיבת רומניה והצטרפות לבני משפחתו בארצות הברית, הספיק מאלאקסה להעביר לחשבונות בנק בארצות הברית מאות מיליוני דולרים, שהפכו אותו לאדם עשיר גם שם.
בקשת אזרחות אמריקאית ועימות מחודש עם אאושניט
אאושניט הגיע לארצות הברית ב-1946 ובקשתו לאזרחות אמריקאית לא נתקלה בקשיים.
מאלאקסה הגיש בקשה דומה ב-1948 ולבקשתו קמו מתנגדים על בסיס המידע שסיפק אאושניט.
ההתנגדות התבססה על קשריו עם התנועה הלגיונרית ועם גרמניה הנאצית ולבסוף עם המשטר הקומוניסטי ברומניה.
מאלאקסה חיפש תומכים לבקשתו וזכה לתמיכתו של ריצ'רד ניקסון, תמיכה עבורה קיבל ניקסון, לדברי סימור הרש, מאה אלף דולרים.
בריגדפיהרר ניקולאוס היילמן היה קצין בכיר בוואפן אס אס שפיקד על גיס במלחמת העולם השנייה.
היילמן נולד ב-20 באפריל 1903 בעיר שליקטרן שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית.
ב-1 באפריל 1925 הוא התגייס למשטרה, וב-1932 הועלה לדרגת לויטננט.
הוא שימש כמפקד מחלקה וכמדריך טקטיקות, עד שבמאי 1939 הצטרף לפלוגות המערכתיות של האס אס (ארגון שקדם לוואפן אס אס).
מספר החבר שלו באס אס היה 327324. הוא קיבל דרגת האופטשטורמפירר והוצב בעתודה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 סופח היילמן לרגימנט הרובאים-משטרה ה-3, שהיה חלק מדיוויזיית האס אס הרביעית, ובשנת 1940 לחם עמו במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
על חלקו במערכה הוענק לו צלב הברזל דרגה שנייה.
לאחר המלחמה שרת כחלק מכוח הכיבוש בצרפת.
ב-20 באפריל 1941 קודם לדרגת שטורמבאנפיהרר, ובספטמבר הוענק לו צלב הברזל דרגה ראשונה.
בתחילת 1942 קודם לדרגת אובר-שטורמבאנפיהרר, וב-3 באוגוסט של אותה שנה קיבל את הצלב הגרמני בזהב.
הוא פיקד לזמן מה על רגימנט הרובאים-משטרה ה-1, עד שב-21 ביוני 1943 הועלה לדרגת שטנדרטנפיהרר, ומונה לראש מטה קורפוס הפאנצר אס אס הרביעי.
באוקטובר של אותה שנה, הועבר יחד עם כל מטה הקורפוס אל קורפוס האס אס השישי.
הוא נשאר בתפקיד זה עד 17 בפברואר 1944 עת הועלה לדרגת אוברפיהרר ומונה למפקד דיוויזיית ואפן גרנדיר אס אס ה-15 ("הלטבית").
הוא לחם עם הדיוויזיה בחזית המזרחית כחלק מקורפוס האס אס השישי, וב-20 ביולי של אותה שנה הועבר לפקד על קורפוס הפאנצר אס אס הרביעי.
הקורפוס לחם בקרבות בפולין כנגד הצבא האדום במסגרת הארמייה התשיעית, והיילמן פיקד עליו גם בתחילת מרד ורשה.
ב-23 באוגוסט 1944 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ולאחר מכן סייע בהקמת הלגיון הוולוני.
ב-30 בינואר 1945 נתקל הרכב שבו נסע במארב סובייטי באזור אלטדאם (כיום דאביי, פולין).
הנהג הצליח להימלט אך היילמן נהרג.
במותו הוא היה בן 41. לאחר מותו הועלה לדרגת בריגדפיהרר.
ניקולאוס ניקולה "מיקי" הירשל היה מתאבק יהודי אוסטרי, אלוף אירופה (1932) אלוף המכביה הראשונה (1932), עשר פעמים אלוף אוסטריה ובעל שתי מדליות ארד אולימפיות (לוס אנג'לס 1932) במשקל כבד.
שבע פעמים ברציפות אלוף אוסטריה בקרב חמש (1923 - 1930) ואלוף אוסטריה לנוער בהדיפת כדור ברזל ובזריקת דיסקוס.
הירשל נולד בווינה למשפחה יהודית אורתודוקסית בעלי אטליז כשר.
אביו עמד בראש בית הכנסת.
בהיותו בן 15 זכה באליפות אוסטריה לנוער בהדיפת כדור ברזל ובזריקת דיסקוס.
בגיל 16 הוא זכה באליפות אוסטריה לנוער בהרמת משקולות במשקל כבד ובהיותו בגיל 17 הוא זכה באליפות אוסטריה בקרב חמש והחזיק בתואר במשך שבע שנים רצופות.
בשנת 1924 זכה הירשל בפעם הראשונה באליפות אוסטריה בהיאבקות במשקל כבד, למשך 10 שנים רצופות.
במכביה הראשונה שנערכה באפריל 1932 זכה הירשל במדליית זהב בהיאבקות במשקל כבד.
שלושה חודשים לאחר מכן, באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) הוא זכה בשתי מדליות ארד בהיאבקות במשקל כבד, בסגנון יווני-רומי ובהיאבקות חופשית.
הוא היה מועמד לזכייה במדליית הזהב אך נפצע בקרבות המוקדמים בתחרות בהיאבקות יווני-רומי.
בשנת 1936 הירשל החליט להחרים את אולימפיאדת ברלין (1936) בגלל מדיניות הגזע של הנאצים.
הירשל שחי בארץ ישראל הצליח לברוח מאוסטריה לפני מלחמת העולם השנייה.
הוריו קיבלו אשרת יציאה לארץ ישראל, בזכות קצין אס אס, שהיה מתאבק מקצועי ושהגיע לביתם, במטרה להפוך אותו לביתו של המושל החדש.
הקצין זיהה בביתם את תמונתו של הירשל שהיה מתחרה נערץ עליו.
לאחר מספר סירובים לקבלת אשרה למרות שהירשל שלח להם כרסיטים, הקצין דאג להם לאשרה וליציאה מאוסטריה וביקש מהם למסור ממנו ד"ש לבנם וכך ניצלו חייהם.
רוב בני משפחתו האחרים נרצחו בשואה.
בארץ ישראל הוא הצטרף לקומנדו הבריטי ושרת בצפון אפריקה.
לאחר המלחמה הוא התחתן ובשנת 1947 עבר להתגורר באוסטרליה.
בשנת 1993 זכה הירשל להיכלל ביד לאיש הספורט היהודי במכון וינגייט.
ניקולאה אנדרוצה צ'אושסקו (ברומנית: Nicolae Andruță Ceaușescu; 1924 - 14 בדצמבר 2000) היה לוטננט גנרל בסקוריטטה ומפקד בית הספר לקצינים, ברומניה, אח של השליט, ניקולאה צ'אושסקו.
כשנולד ניקולאה אנדרוצה, שש שנים אחרי לידת אחיו, ניקולאה צ'אושסקו, רשם אותו אביו באותו שם, "ניקולאה", כנראה משום שהיה תחת השפעת אלכוהול.
מאוחר יותר הוסיפו לו את השם "אנדרוצה", כדי להבדילו משם אחיו.
תחילה נטה אל התנועה הלגיונרית, אך בהמשך, בהשפעת אחיו מרין צ'אושסקו וניקולאה, נרשם במפלגה הקומוניסטית הרומנית.
הוא התקדם בהדרגה בהיררכיה הקומוניסטית והגיע לדרגת לוטננט גנרל בסקוריטטה, אך הועבר לתפקיד שולי, מפקד בית הספר לקציני סקוריטטה, בגלל מתחים עם אחיו, נשיא רומניה.
במהפכה הרומנית (1989) נזעק עם חניכי בית הספר לקצינים, כאלף איש, כדי לדכא את המהפכה, ירה והורה לירות.
אחרי המהפכה שוחרר משירות פעיל וכעבור חודש נעצר והועמד למשפט על חלקו בניסיון לדכא את המהפכה.
הוא נידון ל-15 שנות מאסר, אך בגלל מצב בריאותו הרעוע שוחרר זמנית ב-1994 וסופית ב-1999. הוא מת זמן לא רב לאחר שחרורו בגלל סיבוכים במחלותיו.
ניקולאוס, נסיך ליכטנשטיין , הוא אחיו של הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין, וגיסו של אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג.
ניקולאוס נולד ב-14 בפברואר 1945 בציריך לפרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין ולגאורגינה פון וילצ'ק, בתם של פרדיננד מריה פון וילצ'ק ונורברטינה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו.
בשנת 1950 מונה ניקולאוס לאביר הצדק בהמסדר הריבוני הצבאי של מלטה, אשר לאחר ביטול המעמד בשנת 1961 הפך לתור אביר הכבוד והמסירות.
ניקולאוס השלים את החינוך היסודי בוואדוץ, ולאחר מכן למד בתיכון בווינה.
משנת 1968 עד 1972 הוא למד משפטים באוניברסיטת וינה, שם קיבל את התואר דוקטור יוריס.
משנת 1973 ועד לשנת 1974 ניקולאוס עבד בבית הוועד הבינלאומי של הצלב האדום בז'נבה, ומשנת 1975 עד 1976 עבד כעורך דין בוואדוץ.
בין השנים 1977–1978 הוא שימש כיועץ למשרד החוץ של ליכטנשטיין.
משנת 1979 עד 1989 ניקולאוס היה הנציג הקבוע של ליכטנשטיין במועצת אירופה בשטרסבורג, ובין השנים 1986–1987 הוא היה שגריר שאינו תושב של ליכטנשטיין אל הכס הקדוש.
בין השנים 1989–1996 הוא היה שגריר ליכטנשטיין בשווייץ, ומשנת 1996 עד ספטמבר 2010 הוא היה שגריר ליכטנשטיין בבלגיה.
בנוסף, ניקולאוס הוא הנציג לעניינים בינלאומיים של הצלב האדום בליכטנשטיין
ב-20 במרץ 1982 התחתן ניקולאוס עם מרגריט, נסיכת לוקסמבורג, בתם של ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג וז'וזפין שארלוט, נסיכת בלגיה, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
ניקולאוס היה ראש הצופים של ארגון הצופים הקתולים בליכטנשטיין (Fürstlich Liechtensteinische Pfadfinderkorps St.
Georg) בין השנים 1971 עד 1989. כיום הוא חבר בעמותת הצופים של ליכטנשטיין.
ניקולאוס נשא נאום בפורום האירופי של הצופים בGrossarl בשנת 1990 בנושא ציד והגנת הטבע.
ניקולאוס, נסיך הכתר של אולדנבורג היה נסיך הכתר של הדוכסות הגדולה של אולדנבורג.
ניקולאוס נולד ב-10 באוגוסט 1897 באולדנבורג, לפרידריך אוגוסט, נסיך הכתר של אולדנבורג ולאליזבת אלכסנדרינה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ומריה, נסיכת שוורצבורג-רודולשטדט.
בשנת 1900 מת סבו פטר השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג, ואביו פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג עלה לשלטון במקומו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס ניקולאוס לצבא האימפריה הגרמנית, והצטרף לרגימנט הדראגונים ה-19 (אולדנבורג).
ב-11 בנובמבר 1918 התפטר אביו פרידריך אוגוסט מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה, ולאחר התפטרותו מהשלטון חיה המשפחה באולדנבורג.
ב-26 באוקטובר 1921 התחתן ניקולאוס עם הלנה, נסיכת ולדק ופירמונט, בתם של פרידריך, נסיך ולדק ופירמונט ובטילדיס, נסיכת שאומבורג-ליפה, ממנה נולדו לו 9 ילדים.
בשנת 1931 מת אביו, וניקולאוס הפך לראש בית אולדנבורג, ובשנת 1937 הוא היה נוכח בחתונת בת דודו יוליאנה, נסיכת אורנז' עם ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד.
ניקולאוס היה חבר המפלגה הנאצית וחבר SA, ואף שימש כמיור במילואים בוורמאכט.
בשנת 1948 מתה אשתו הלנה, וב-20 בספטמבר 1950 התחתן פרידריך אוגוסט עם אן-מארי פון שוצבאר המכונה מילשלינג, אך לא היו לו ילדים ממנה.
ב-3 באפריל 1970 מת ניקולאוס בראסטדה, ובנו אנטון גינטר, דוכס אולדנבורג ירש את תאריו.
ב-26 באוקטובר 1921 התחתן ניקולאוס עם הלנה, נסיכת ולדק ופירמונט, בתם של פרידריך, נסיך ולדק ופירמונט ובטילדיס, נסיכת שאומבורג-ליפה, ממנה נולדו לו תשעה ילדים:
אלטבורג, דוכסית אולדנבורג (נולד ב-1938)
ניקוֹלַאֶה "ניקוּשוֹר" קלאודִיוּ סְטַאנְצ'וּ (ברומנית: Nicolae "Nicușor" Claudiu Stanciu; נולד ב-7 במאי 1993) הוא כדורגלן רומני המשחק בעמדות הקשר המרכזי וההתקפי בגנואה מהסרייה א' ובנבחרת רומניה.
סטאנצ'ו החל את הקריירה שלו בקבוצת אונירי אלבה יוליה, שם זכה בליגת המשנה ברומניה בעונת , ומשם עבר לקבוצת ואסלוי מליגת העל הרומנית ב-1 בספטמבר 2011.
ב-1 ביולי 2013 חתם בסטיאווה בוקרשט תמורת סכום של כ-700 אלף אירו.
אחרי עזיבתו של השחקן כריסטיאן טנסה בחלון ההעברות של קיץ 2015, קיבל סטאנצ'ו את מספר 10 והאריך את חוזהו במועדון.
ב-29 באוגוסט 2016, חתם השחקן על חוזה עם אנדרלכט הבלגית, ששילמה עבורו כ-10 מיליון אירו.
שערו הראשון בקבוצה היה ב-3 בנובמבר 2016 בשלב הבתים של הליגה האירופית מול מיינץ 05, במשחק שנגמר 1–6 לטובת אנדרלכט, במשחק כבש צמד והוחלף בדקה ה־67'.
ב-9 במרץ 2017 כבש שער ניצחון מול אפואל ניקוסיה במסגרת הליגה האירופית בשלב 16 האחרונות, הקבוצה העפילה לשלב רבע הגמר והוגרלה לשחק מול מנצ'סטר יונייטד שניצחה והדיחה אותה מהתחרות.
ב-18 בינואר 2018 חתם בספרטה פראג, הסכום ששילמה עליו מוערך בכ-3.75 מיליון אירו.
ב-17 במרץ 2018 כבש צמד בדרבי מול היריבה העירונית סלביה פראג, במשחק שהסתיים בתוצאה 3-3.
ב-28 בינואר 2019 חתם באל–אהלי הסעודית שרכשה אותו תמורת 10 מיליון אירו.
ב-4 ביולי 2019 חתם בסלביה פראג על חוזה לשלוש שנים.
ב-15 במרץ 2022 חתם בקבוצת ווהאן טרי טאונס מליגת העל הסינית.
ב-8 בספטמבר 2023 חזר לליגה הסעודית וחתם בדמאק.
סטאנצ'ו זומן לראשונה לנבחרת רומניה לקראת יורו 2016 למשחק הידידות מול ליטא, בו כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת.
ב-4 בספטמבר 2016 בישל שער לאדריאן פופה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018 מול מונטנגרו, והחמיץ פנדל בדקה ה־90'.
סטאנצ'ו הופיע במדי רומניה במוקדמות מונדיאל 2018. נכלל בסגל נבחרת רומניה ליורו 2024. סטאנצ'ו כבש שער נגד אוקראינה בניצחון 0-3 והפך לשחקן הראשון מהליגה הסעודית שכובש שער ביורו.
הכדורגלן הרומני של השנה: 2016 (מקום 2)
שחקן החודש של הליגה הרומנית: נובמבר 2015, מרץ 2016