tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שיגר לקיסר קארל השישי ואחר כך לקיסרית מריה תרזה 24 קובלנות בקשר למצב העגום של הרומנים בטרנסילבניה (לרבות תזכיר מפורסם משנת 25 בנובמבר 1743 ו"סופלקס ליבלוס" משנת 1744).
בגלל מאבקו זה היה עלול להיזרק דרך החלון על ידי חברי הדיאטה הטרנסילבנית, התקומם נגד הפיקוח הישועי על כנסייתו, ונאלץ להתמודד עם אכזבת חלק מהקהל והכמרים הרומנים מאי מילוי ההבטחות הקיסריות שליוו את תהליך הקמת הכנסייה המאוחדת עם רומא, וכן עם התעמולה האנטי-קתולית של "עושה הנפלאות" האורתודוקסי הסרבי ויסריון סאראי.
נקרא לחקירה בווינה והודח מתפקידו בפועל בשנת 1744 (התפטר סופית בשנת 1751).
מחשש לעונש מאסר, יצא לגלות רומא.
.בשנת 1737 העביר מיקו-קליין את מושב הבישופות מפגראש לעיר בלאז' ובשנת 1741 חנך את אבן הפינה של מנזר בלאז' שבנייתו הסתיימה ב-1747. מיקו-קליין התחיל גם את מיזם הקמת בתי הספר הרומנים בבלאז' שנפתחו בעת כהונת יורשו לתפקיד, הבישוף פטרו פאבל ארון.(1754).
הכנסייה היוונית קתולית המשיכה להיות ביריבות קשה עם המיסיונרים הקלוויניסטים ועם הכמרים של הכנסייה "היוונית-אורתודוקסית" הרומנית, שמעמדה נשאר נחות, והייתה כפופה לכנסייה הסרבית מקרלובאץ.
בקרב הרומנים אורתודוקסים המקופחים על ידי השלטונות המשיכה תסיסה נגד הכנסייה החדשה המאוחדת עם רומא, והיא היגיעה לשיא בשנת 1760 כשתקפו מורדים את בלאז' ואילצו את הבישוף פטרו פאבל ארון להימלט לסיביו.
בשנת 1761 אישרה הקיסרות את הקמתה של בישופות רומנית אורתודוקסית בעיר סיביו.
בשנת 1784 במרד נגד הדיכוי של האיכרים הרומנים בראשות הוריה, קלושקה וקרישאן השתתפו רומנים בני שתי הדתות - נוצרית אורתודוקסית ומאוחדת עם רומא.
הבישוף מבלאז' גריגורה מאיור תמך בחשאי במרד ומשנודע הדבר הודח על ידי השלטונות ונשלח למנזר.
באותו זמן ההנהלה הסרבית של הכנסייה האורתודוקסית שיתפה פעולה עם השלטון נגד המורדים וזכתה משום כך לתגמולים מצדו.
בשנים 1784–1830 עמד בראש הכנסייה היוונית-קתולית הבישוף יואן בוב מטרגו מורש.
באותה תקופה בלטה בקרב הרומנים המאוחדים עם רומא קבוצה של אינטלקטואלים, הידועה כ"אסכולה הטרנסילבנית" (Şcoala ardeleană) שפעלה למען הפצת ההשכלה בקרב הרומנים בטרנסילבניה, בעד חיזוק הזהות הלאומית והתרבותית שלהם, תוך דגש על המודעות למוצאם הרומי.
יחד עם מספר נציגים חשובים של הרומנים האורתודוקסים, הם חתמו על עצומה בשם Supplex Libellus Valachorum (סופלקס ליבלוס ואלאכורום, כלומר עצומת הרומנים, 1791) שבה ביקשו מהשלטון בווינה השוואת זכויות הרומנים המקופחים עם שאר הלאומים של טרנסילבניה.
עם נציגי האסכולה הטרנסילבנית נמנו גאורגה שינקאי, פטרו מאיור, סמואיל מיקו-קליין ואחרים.
אחרי ניסיונות מצד הקלוויניסטים בעבר, סמואיל מיקו-קליין היה הראשון שיזם את המעבר ההדרגתי של השפה הרומנית, קודם בטרנסילבניה, מהאלפבית הקירילי לאלפבית הלטיני, ההולם את היותה שפה רומאנית.
כמו הבישוף אינוקנטיה מיקו-קליין לפניהם, נציגי האסכולה הטרנסילבנית היו משוכנעים כי הרומנים הם צאצאי הרומים שכבשו את דאקיה בימי הקיסר טראיאנוס ולכן הם העם הוותיק ביותר בטרנסילבניה.
ספרי הדקדוק והמילונים שפרסמו נועדו לחזק את האופי הרומאני של השפה הרומנית ומתוך עמדה טהרנית לסלק ממנה את רוב המלים ממקור זר.
באמצע מאה ה-19 חל שינוי משמעותי במעמד הכנסייה, כשב-26 בנובמבר 1853 על ידי הבולה„Ecclesiam Christi ex omni lingua העלה האפיפיור פיוס התשיעי את דרגת הבישופות היווני-קתולית של פגראש ואלבה יוליה למעמד של מיטרופוליה (mitropolie), כשהבישופות של אוראדיה כפופה לה ("סופראגאנית").
על ידי כך הפכה הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית למחוז כנסייתי עצמאי של הכנסייה הקתולית, הכפוף ישירות לכס הקדוש והשתחררה משיפוטו של הארכיבישוף הפרימאט של הונגריה.
באותו זמן הוקמו שתי בישפויות נוספות - בלוגוז' ובגרלה (הבישופות קלוז'-גרלה).
שתי הבישופויות החדשות הוכפפו מבחינה היררכית למיטרופוליה של אלבה יוליה ופגראש, שמושבה בבלאז'.
המיטרופוליט (mitropolit) היווני קתולי הראשון של בלאז' היה אלכסנדרו שטקרה שולוציו(Şterca Şuluţiu)
מאוחר יותר, בין שתי מלחמות העולם קמה הבישופות של מרמורוש שמושבה בבאיה מארה והיא הייתה לבישופות הרביעית הכפופה לארכיבישופות של בלאז'.
בבוקרשט פעל ויקאריות יוונית-קתולית כפופה גם היא לארכיבישופות בבלאז' (של אלבה יוליה ופגראש).
השלטון הקומוניסטי: הוצאת הכנסייה מחוץ לחוק 1989-1948
ב-1 באוקטובר 1948 בוים על ידי השלטון הקומוניסטי סינוד של הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית שהכריז על איחודה עם הכנסייה האורתודוקסית הרומנית.
ששת הבישופים של הכנסייה המאוחדת עם רומא - יואן סוצ'ו, יוליו הוסו, ולריו טראיאן פרנציו, אלכסנדרו רוסו, יואן בלן וואסילה אפטניה - נעצרו ב-29-27 באוקטובר 1948 והועברו לווילה של הפטריארכיה האורתודוקסית בדראגוסלאבלה.
משם נשלחו למנזר קלדרושאן ואחר כך לבית הסוהר הידוע לשמצה בסיגט.
ב-1 בדצמבר 1948 הוציא השלטון את הצו מס.358 שבו הכנסייה הרומנית המאוחדת עם רומא הוצאה מחוץ לחוק.
יחד איתה נאסרו גם הכנסיות היותר קטנות: הארמנית קתולית והיוונית קתולית הרוטנית.
מעריכים כי בין 400 ל-600 כהני דת של הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית - בישופים, קנוניקוסים, כמרים-מורים ופרוטופופים) נזרקו לבתי הסוהר.
צירות הוותיקן - ה"נונטיאטורה" בבוקרשט עשתה מאמצים לארגן את הקהילות (אפארכיות) היווניות-קתוליות לשעבר במסגרת של "טרנאריות", כמו כן הוסמכו שישה בישופים נספחים במחתרת: אלכסנדרו טודיה, טיט ליביו קינזו, יוליו הירציה, יואן קרטס, יואן פלוסקארו, ויואן דרגומיר.
אולם בקיץ 1950 פתחו השלטונות הקומוניסטים משפט נגד נציגי הוותיקן ברומניה בעילה של ריגול ובגידה והם גורשו מהמדינה ב-7 ביולי 1950.
אחרי שהכנסיות שלהם נמסרו לכנסייה האורתודוקסית, חלק מציבור המאמינים של הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית עבר להתפלל בכנסיות הרומיות-קתוליות.
כמה מהכמרים היוונים-קתוליים במחתרת התקבלו בכנסיות הרומיות-קתוליות וקיבלו את הפולחן הלטיני הנהוג בהן.
שנות המשטר הסטליניסטי היו קשות גם לכנסייה הרומית-קתולית שהייתה נסבלת אך ללא תקנון מוכר על ידי המדינה.
כך הוקמה מחדש רשמית הנהגה של הכנסייה ברומניה.
ב-16 בדצמבר 2005 הכס הקדוש העלה את הכנסייה הרומנית המאוחדת עם רומא מהמעמד של כנסייה מטרופוליטנית "כחוק" - sui iuris לזה של כנסייה ארכיבישופית מז'ורית.
בראש הכנסייה עומד ארכיבישוף מטרופוליטני, או "ארכיבישוף מיטרופוליט", הנבחר על ידי הכס הקדוש מתוך שלושה מועמדים שהוצעו על ידי הפרובינקיה המטרופוליטנית.
הארכיבישוף הנוכחי הוא לוצ'יאן מורשאן.
יורשו בתפקיד ייבחר על ידי ועידת הבישופים (סינוד) של הכנסייה והבחירה תאושר על ידי הכס הקדוש.
1989 - הקמתה מחדש של הכנסייה ברומניה
אחת ההשלכות המידיות של מהפכת 1989 ברומניה הייתה ביטול הצו מס.
9 מ-31 בדצמבר 1989 של מועצת חזית ההצלה הלאומית.
צוין בהזדמנות זאת שמעמדן המשפטי של הכנסיות היווניות-קתוליות שעברו לידי הכנסייה האורתודוקסית יוסדר בחוק מיוחד.
ב-7 במאי 1990 הכירה הממשלה הרומנית בתפקיד הבישופים היוונים-קתוליים שנבחרו במחתרת: יואן פלוסקארו, ואסילה הוסו, ג'ורג'ה גוציו, לוצ'יאן מורשאן ואלכסנדרו טודיה.
הכנסייה הסורית הקתולית (בארמית סורית: ܥܕܬܐ ܣܘܪܝܝܬܐ ܩܬܘܠܝܩܝܬܐ, בערבית: الكنيسة السريانية الكاثوليكية) היא זרם נוצרי קתולי באזור הלבנט, הדומה בהרבה ממנהגיו ומערכיו לאלו של הכנסייה הסורית-אורתודוקסית.
בהיותה אחד מעשרים ושתיים הזרמים בנצרות המזרחית הקתולית, הכנסייה הסורית הקתולית היא אוטונומית במגוון רחב של תחומים.
ראש הכנסייה מכונה "הפטריארך של אנטיוכיה ושל הסורים המזרחיים", ומושבו בעיר ביירות.
הכנסייה מחזיקה עשרה בישופים, מהם ארבעה בסוריה ולבנון (כיחידה אחת), שניים בעיראק, בישוף אחד במצרים ואחד בסודאן.
בנוסף מוצב פטריארך (דרגה פחות גבוהה) בישראל, בטורקיה, וכן בארצות הברית ובקנדה ובמקומות נוספים.
בשנת 1781 אוחדה עם הכנסייה הקתולית ברומא, ומאז היא כפופה לוותיקן כזרמים קתוליים אחרים.
נכון לשנת 2010, לכנסייה הקתולית הסורית עשרה בישופים, 85 פטריארכים, וקרוב ל-159,000 מאמינים.
בשנת 2014, רבים מהמאמינים, ששהו בשטחי סוריה ועיראק, נרצחו ונטבחו על ידי ארגון המדינה האסלאמית.
בישראל העדה הסורית (קתולית) היא אחת מהעדות הדתיות המוכרות על פי התוספת השנייה של דבר המלך במועצה על ארץ ישראל.
Józefa Oblubieńca), הידועה בכינוי "כנסיית הכרמליטים", היא כנסייה קתולית בוורשה שבפולין.
הכנסייה הנוכחית היא הכנסייה השנייה במקום.
במהלך מלחמת העולם השנייה הכנסייה שרדה בפצצות העיר ורשה ולא נהרסה.
החזית של הכנסייה היא בסגנון נאו קלאסי והיא אחת החזיתות הבולטות והמפורסמות ביותר בוורשה.
חזית מרשימה זו נבנתה בסגנון אופייני לשלטונו של סטניסלאב פוניאטובסקי.
שמונה עמודים בסגנון דורי תומכים בקומה הראשונה ושישה עמודים בסגנון קורינתי תומכים בקומה השנייה.
על גג הכנסייה ממוקם כדור נחושת שהתחמצן עם הזמן והפך לירוק.
על החזית יש הרבה עיטורים פיסוליים ומקובעות בה שלוש דלתות כניסה.
על האפריז מקובע תבליט של מוטות הגמון וכתר אפיפיורי במרכז.
מגדלי הפעמון הייחודיים של הכנסייה בצורת גליל, מיוחדים מאוד ונמצאים בצדדי המבנה.
בראש המגדלים יש קישוט דקורטיבי שמזכיר אבוקה.
הכנסייה העירונית בוויטנברג היא כנסייה לותרנית, בה הטיף מרטין לותר את תורתו ובה נערכה לראשונה תפילת מיסה בגרמנית במקום בלטינית.
היא נחשבת לכן לכנסיית האם של הרפורמציה הפרוטסטנטית.
הכנסייה מוזכרת לראשונה ב-1185 כ"כנסיית העיר והקהילה על שם מריה הקדושה" (Stadt- und Pfarrkirche St.
ב-1522 במסגרת האיקונוקלאזם הוסרו כל הפסלים והקישוטים של ימי הביניים פרט לפסל חזירת היהודים.
ב-1811 עוצבה הכנסייה בסגנון נאו גותי.
מעל למזבח בכנסייה נמצא ציור הסעודה האחרונה של לוקאס קראנאך האב שבו מופיע לותר עם השליחים.
בכנסייה גם נמצא קברו של לוקאס קראנאך הבן.
שני המגדלים של הכנסייה מתנשאים מעל כיכר העיר, באחד שעון ובשני פעמונים.
ב-1996 הוכרזה הכנסייה כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו, חלק מהאתר אנדרטאות מרטין לותר באייסלבן ובוויטנברג.
על הקיר הדרומי החיצוני של הכנסייה נמצא פסל של חזירת יהודים (Judensau) משנת 1305.
מעל הפסל כתוב Rabini Schem HaMeforas (רב, השם המפורש).
הפסל מתאר חזירה שמניקה יהודים המשתעשעים עם חזירון.
רב יהודי מרים את זנבה ומתבונן באחוריה שם הוא אמור למצוא את השם המפורש של היהודים.
לותר קיווה שהיהודים ימרו את דתם ויצטרפו אליו לנצרות הפרוטסטנטית ובכך יזרזו את הביאה השנייה של ישו.
לאחר שהיהודים סירבו לעשות זאת הוא הפך לאנטישמי קיצוני.
בספרו Vom Schem Hamphoras משנת 1543 הוא השווה את היהודים לשטן וכתב על פסל חזירת היהודים בוויטנברג:
הכנסייה המבוצרת של פרז'מר (ברומנית: Biserica fortificată din Prejmer, בגרמנית: Die Kirchenburg Tartlau) היא "כנסיית מפלט" בכפר פרז'מר,
הכנסייה נבנתה החל מהמאה ה-12, בתחילה על ידי אבירי המסדר הטבטוני ובהמשך על ידי הסקסונים הטרנסילבנים.
הכנסייה מהווה חלק מאתר המורשת העולמית של הכפרים עם הכנסיות המבוצרות בטרנסילבניה.
ב-1211 מלך הונגריה אנדראש השני הזמין את אבירי המסדר הטבטוני להתיישב באזור פרז'מר, כדי שיהוו מחסום לפולשים אפשריים מכיוון מעבר ההרים של בוזאו.
הם הקימו במקום את הכנסייה בשנים 1212–1213. האבירים הטבטוניים סולקו על ידי המלך אנדראש השני בשובו ממסע הצלב, ב־1225, ובמקומם באו הנזירים הציסטרציאנים.
הביצורים העיקריים נבנו בתחילת המאה ה-15 בהוראתו של מלך הונגריה זיגיסמונד.
הם כללו את החומה הגבוהה וחפיר רטוב.
פרז'מר הייתה היישוב הראשון בדרכם של פולשים שהגיעו מכיוון מעבר בוזאו, וכתוצאה מכך נכבשה ונהרסה יותר מ-50 פעם במהלך המאות ה-13 עד ה-17. הכנסייה עצמה, שהפכה למבצר, לא נכבשה ושימשה מקלט לתושבי הכפר.
במאה ה-16, בעקבות הרפורמציה הפרוטסטנטית הכנסייה הפכה מקתולית ללותרנית.
הכנסייה, שהפכה למוזיאון, שופצה על ידי הממשלה הרומנית בשנים 1962 עד 1970.
ב-1999 הכנסייה המבוצרת הוכרזה חלק מאתר המורשת העולמית של הכפרים עם הכנסיות המבוצרות בטרנסילבניה.
המבנה הבסיסי של הכנסייה היה בצורת צלב יווני.
הכנסייה הורחבה בשנים 1512 עד 1515 וקיבלה את צורת הצלב המקובלת עם ספינה ראשית מוארכת ושני טרנספטים.
עוד קודם לכן, ב-1461, הוסף מגדל הפעמונים.
תמונת המזבח בצורת טריפטיכון היא מאמצע המאה ה-15. בכל הפאנלים מתוארים אירועים מהפסיון של ישו כאשר הצליבה היא בפאנל המרכזי.
הביצורים העיקריים נבנו בתחילת המאה ה-15. החומה היא בגובה 12 עד 14 מטר ועובייה כ-5 מטר.
קוטר המתחם המוגן על ידי החומה הוא כ-70 מטר.
החומה הייתה מוקפת בחפיר רטוב שנסתם במאה ה-19. לחומה היו ארבעה צריחים, מהם שרדו רק שניים.
הכניסה למתחם הייתה דרך מסדרון דמוי מנהרה, באורך 32 מטר שבקצה שער מתרומם.
צמודים לצידה הפנימי של החומה הוקמו בניינים בני ארבע קומות ששימשו למגורים ומחסנים.
היו שם 270 חדרים שבהם ניתן היה לאכסן, בעתות חרום, עד 1600 מתושבי הכפר.
הכנסייה הסקוטית בצפת הוקמה בתחילת המאה ה-20 בצפת על ידי החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים, כחלק מהפעילות המיסיונרית בצפת שהחלה כבר במחצית השנייה של המאה ה-19 והגיעה לשיאה בתחילת המאה ה-20 ודעכה לאחר כעשר שנים.
במסגרת הפעילות המיסיונרית הקימו המיסיון הסקוטי והמיסיון של החברה הלונדונית מוסדות פילנתרופיים במטרה לשכנע את יהודי צפת להמיר את דתם לנצרות בהאמינם כי בכך יקרבו את הגאולה.
המיסיון בחר להקים את מוסדותיו במורדות הצפוניים של המצודה העתיקה אזור שהיה אז מיושב בדלילות.
עיקר פעילותו של המיסיון הייתה בתחומי הרפואה והחינוך.
בראשית המאה העשרים ריכז המיסיון של החברה הלונדונית את פעילותו בתחום הרפואה והבולט שבין המוסדות היה בית החולים של המיסיון האנגלי שנחנך בשנת 1904 והמשמש היום את המכללה האקדמית בצפת, ואילו המיסיון הסקוטי העביר את כובד פעילותו לתחום החינוכי, במיוחד בקרב האוכלוסייה המוסלמית.
למרות התנגדות הקהילה היהודית, במיוחד הקהילה האשכנזית, פעילות המיסיון נמשכה משום שענתה על צורך התושבים במענה רפואי מתקדם ומוסדות לימוד שהעניקו גם חינוך כללי.
למרות המאמצים שהשקיעו, ואף על פי שיהודי צפת השתמשו בשרותי המיסיון, לא נחלו המיסיונרים הצלחה בקירוב היהודים לנצרות ולמעט מומר אחד, בן ציון פרידמן שהיה פעיל בפעילות המיסיונרית בעיר, לא ידוע על יהודים מומרים בצפת.
פעילות המיסיון אף עוררה את המוטיבציה לפתיחת בית החולים היהודי ע"ש הברונית רוטשילד, בית ספר כי"ח אליאנס, "בית ספר לתחרים" לבנות צפת, שהקימה הדסה אסתר קלוורי - רוזנבליט, ובית ספר לבנות "עזרא" שייסד מר סופרמן, יהודי שהגיע מגליציה לצפת והכניס לבית הספר גם מקצועות לימוד כלליים.
המיסיון של החברה הלונדונית החל את בניית הכנסייה בשנות ה-20 של המאה העשרים במורדות הצפוניים של מצודת צפת העתיקה על מנת שישמש כנסייה ומנזר אך בטרם סיים את בנייתה רכש אותה ממנו המיסיון הסקוטי בצפת והמשיך את בנייתה.
הבניין גדול ומרשים בממדיו עשוי מאבנים משובחות, מעל חזית הכניסה יש קשת גדולה ומעליה קומה עם עמודים בעלי כותרות מסוגננות.
הגג הוא גג רעפים שכמוהו החלו להראות בצפת במאה ה-19 בהשפעת הבניה האירופאית שחדרה לארץ ישראל עם כניסת המעצמות.
עם השלמת הבנייה בסוף שנות העשרים החלה תופעה של שקיעת הבניין, נדבך אחרי נדבך החלו לשקוע תוך זמן קצר.
למרות הידורו הרב, הבניין עמד ריק שנים מספר כאשר יהודי צפת ראו בכך אות משמיים
בשנות השלושים הגיע לצפת מארצות הברית יעקב (ג'ייקוב) מאיר ריצ'מן, יהודי ציוני עשיר, שהתאהב בצפת והחל לרכוש מערבים אדמות במורדות המצודה במיוחד בצידה הצפוני, חלק מהאדמות תרם לאחר מלחמת השחרור לעיריית צפת.
מוסדות הכנסייה, שהבינו כי המבנה השוקע לא יביא להם תועלת, מיהרו ומכרו לו את המבנה ואת חלקות האדמה הסמוכים לו.
מר ריצ'מן הביא מהנדס מומחה שבדק את המבנה וקבע כי לא יוסיף לשקוע והציע לחפור ולחשוף את הנדבכים ששקעו, ואכן מאז עומד הבניין ולא המשיך לשקוע.
בתמונה מראשית שנות השלושים נראית הכנסייה עם חשיפת הנדבכים השקועים של הכנסייה
לאחר חשיפת הנדבכים השקועים נרכש הבניין על ידי התאחדות האיכרים בארץ ישראל והם הפכו אותו לבית הבראה ונופש לחבריהם ולבני משפחותיהם.
כיום משמש הבניין כתלמוד תורה, שינויים רבים נעשו בתוך הבניין, רצפת השיש של קומת הכניסה כוסתה באריחי קרמיקה ופנים המבנה חולק לחדרי לימוד.
חשיבותו של הבניין מהבחינה האדריכלית ומהבחינה ההיסטורית
הבניין הגדול בנוי בסגנון הקולוניאליסטי המפואר המשופע בקישוטים של עמודים וקשתות.
סגנון זה אפיין בנייני ציבור שנבנו על ידי נציגי המעצמות שהגיעו במחצית המאה ה-19 לא"י ונתנו תחושה של עליונות ללא התחשבות בבנייה המקומית, יחד עם זה בנייה זו חשפה את התושבים לטכניקות בנייה חדשות וחזקות והשפיעה על רבים מהבניינים שנבנו על ידי המקומיים באותה תקופה בא"י וגם בצפת.
עד היום מעוררים הבניינים בסגנון זה התפעלות ולא מעט מהם הוכרזו כבניינים לשימור.
הבניין מספר את תקופת חדירת הפעילות המיסיונרית של גופים נוצריים מאירופה ואמריקה בערי ארץ ישראל בכלל ובצפת בפרט.
רוב הבניינים שנבנו בצפת על ידי המיסיונרים לא שרדו את מלחמת העצמאות, אך היו אבן דרך בהכנסת רוחות של קדמה בתחום הרפואה והחינוך ואין להתעלם מתרומה זו.
ניתן לקבוע כי המטרה של המרת יהודי צפת לנצרות כשלה, אך עצם קיומם של המוסדות המיסיונרים היה מנוף לפיתוח מוסדות רפואיים וחינוכיים של יהודים וע"י יהודים שתרמו להתפתחות החיים בצפת.
מן הראוי שגם אם משמישים כיום את הבניין כמוסד חינוכי, או כל שימוש אחר, יש להקפיד על צורתו החיצונית ועל שמירת האלמנטים האותנטיים והייחודיים שלו.
הבניין נמצא ברשימת בניינים לשימור בצפת של המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
הכנסייה המבוצרת פרצ'יסטה הקדושה (ברומנית: Biserica fortificată Sfânta Precista) היא הכנסייה הישנה ביותר בעיר גאלאץ ומשמשת במידת מה כסמל של העיר.
הכנסייה נבנתה בין השנים 1643 - 1647, תחת שלטונו של וסילה לופו.
כנסייה זו הוקדשה למנזר ואטופד (Vatoped), שבהר אתוס ונבנתה תחת חסות חג עליית מרים.
בנייתה התבססה על חומרי הגלם, שהיו במקום, אבן מאזור בארבושי, עץ מיערות האזור, לבנים וסיד, חול מחופי הדנובה ועוד.
האדריכלות היא רומנית וכוללת כמה נקודות מיוחדות - מגדל הפעמון זכה לחיזוקים וניתן להשקיף ממנו על עמק הדנובה.
המגדל בעל שתי קומות ויש בו חדר שנועד לשמירת דברי ערך.
בחדר יש שני חיזוקים ודלת גישה לכיוון מרפסת.
בקומה השנייה יש חלונות וחיזוקים.
יסוד הגנה נוסף הוא הגשר העשוי משני חלקים והמצויד ב-28 עמדות ירי.
הבנייה השתמשה באבנים בין שורות של לבנים, טכניקה לא נפוצה באזור.
הכנסייה נשרפה ב-1711 על ידי העות'מאנים ונהרסה במלחמות בין הרוסים, האוסטרים והעות'מאנים בשנים 1735 - 1739 ו-1769 - 1774. ב-1821 העות'מאנים שדדו והרסו את המקום.
הכנסייה נבנתה מחדש ושופצה בשנים 1829 ו-1859. נעשה שיפוץ גם בשנים 1953 - 1957 ולאחר מכן נהפכה למוזיאון.
בשנים 1991 - 1994 הכנסייה שופצה והושבה לשימוש הכנסייה האורתודוקסית.
מתהלכת בגאלאץ אגדה על קיום מנהרה, שמתחילה מתחת לכנסיית פרצ'יסטה ועוברת מתחת לדנובה עד ליציאה בגדה הימנית של הדנובה.
המנהרה נועדה למילוט רכושם של עשירי המקום מפני ההתנפלויות הרבות, שהיו על גאלאץ במהלך הדורות.
אין אף הוכחה ישירה לקיומה, בהווה או בעבר, של המנהרה, אך יש רמזים עקיפים, כמו גילוי מנהרה בת 300 מטר בין כנסיית פרצ'יסטה ובין הכנסייה גאורגה הקדוש, שכבר פורקה.
פרט לכך מתחת לרחובות ובתי גאלאץ נמצאו לא מעט מנהרות.
כנסיית סנט אליזבת (בסלובקית: Kostol svätej Alžbety) הידועה בכינויה הכנסייה הכחולה (Modrý kostolík) היא כנסייה קתולית בסגנון אר-נובו הממוקמת במזרח העיר העתיקה של ברטיסלבה, סלובקיה.
הכנסייה, שנבנתה בין השנים 1908–1913, מקודשת לאליזבת מהונגריה, בתו של אנדרו השני, אשר גדלה בטירת פרסבורג (לימים: טירת ברטיסלאבה).
היא מכונה "הכנסייה הכחולה הקטנה" בגלל צבע החזית שלה, הפסיפסים, המיוליקות והגג שלה, המזוגג בצבע כחול.
במקור הייתה חלק מהגימנסיה השכנה ושימשה כקפלת בית הספר.
הכנסייה היא אחד המבנים המפורסמים והייחודיים ביותר בברטיסלבה ומהווה יצירת מופת של סגנון האר-נובו ההונגרי.
ארבע שנים לאחר התוכניות של אדן לכנר לבנות כנסייה בסגנון אר נובו הונגרי, נבתה הכנסייה הכחולה, בין השנים 1908–1913. אבן היסוד לבניית הכנסייה החדשה הונחה ב-23 באוגוסט 1909 על ידי ד"ר שמעון ואלו, נציגו של הארכיבישוף של אסטרגום, קלאודיו פרנטישק ואזארי.
בכנסייה בולט סגנון "הסציון ההונגרי".
לכנר גם סרטט את תוכניות הגימנזיום (בית הספר התיכון) השכן ושל בית הכומר, גם הוא בסגנון אר נובו הונגרי.
הכנסייה מקודשת לאליזבת מתורינגיה, המכונה אליזבת מהונגריה, בתו של אנדראש השני, מלך הונגריה, שגדלה בטירת ברטיסלבה (שנקראה אז טירת פרסבורג) והייתה ידועה במעשי הצדקה שלה.
במקור, הכנסייה הייתה חלק ממתחם שכלל גם את בית הספר התיכון (גימנסיה) הסמוך, שתוכנן גם הוא על ידי לכנר באותו סגנון אר-נובו.
הכנסייה שימשה כקפלת בית הספר, ורק לאחר מכן הפכה לכנסיית קהילה פעילה.
היא עדיין משמשת כבית תפילה פעיל ופופולרי, ומומלצת מאוד לביקור בברטיסלבה, במיוחד לחובבי אדריכלות ייחודית וציורית.
כנסיית סנט אליזבת נבנתה בתחילת המאה ה-20, בין השנים 1908 ל-1913. היא תוכננה על ידי האדריכל ההונגרי הנודע אדן לכנר, המכונה "גאודי ההונגרי" בזכות סגנונו המקורי והייחודי, ומהווה דוגמה בולטת לאדריכלות האר-נובו ההונגרי.
הכנסייה מהווה מוקד משיכה לתיירים ולמקומיים.
עם זאת, הוא אינה משמשת רק כמבנה נוי, ועדיין משמשת כבית תפילה פעיל ועשרות מאמינים מבקרים בה בקביעות.
סגנון "הסציון ההונגרי" בולט במיוחד בעיצוב הכנסייה.
הכנסייה מתאפיינת בחלל יחיד ותוכנית קרקע אליפטית ולה רק מעבר אחד.
במקור תוכננה עבורה כיפה, אך היא מעולם לא נבנתה, ובמקומה נבנה קמרון חבית שבראשו גג משולש.
הגג מחופה בלבנים מזוגגות ומעוטרות המוסיפות צבע ומרקם.
בחזית המבנה ניצב מגדל גלילי בגובה של 36.8 מטרים.
הכניסות, הן הראשיות והן הצדדיות, מעוטרות בעמודים רומנסקיים כפולים המשלבים מוטיבים מזרח-אירופאיים, אלמנט החוזר גם בעמודים הצדדיים, הממוקמים ליד החלונות.
בפנים, המזבח הראשי כולל איור של אליזבת הקדושה, המתוארת כשהיא מחלקת נדבות לעניים.
בנוסף לכנסייה, סרטט לכנר גם את תוכניות הגימנזיום (בית הספר התיכון) השכן ואת בית הכומר, שניהם עוצבו אף הם בסגנון אר-נובו הונגרי.
הכנסייה מכונה "הכנסייה הכחולה" בשל הצבע הכחול הדומיננטי שלה.
אולם בתחילה החזית נצבעה תחילה בצבעי פסטל בהירים, ורק בשלב מאוחר יותר קיבלה את גווניה הכחולים המאפיינים אותה.
החזית, הפסיפסים, אריחי המיוליקה והגג, המכוסה לבנים מזוגגות ומעוטרות, צבועים כולם בגווני תכלת וכחול בהיר, המשלבים מוטיבים של פרחים ועלים.
קו של אריחים כחולים ורצועת גלים מקיף את הכנסייה.
גם חלל הפנים ממשיך את הקו הצבעוני עם עיצוב בגווני כחול, לבן וזהב, מה שמעניק לה מראה שונה מאוד המבדל אותה מכנסיות מסורתיות.
בפנים, הכנסייה מעוטרת במגוון יצירות מזבח.
על המזבח יש איור של אליזבת הקדושה, המתוארת כמחלקת נדבות לעניים.
דגם של הכנסייה נמצא ב"מיני אירופה" אשר בבריסל, והיא מייצגת את סלובקיה.
הכנסייה הקתולית הכלדאית (כשדית, סורית: ܥܕܬܐ ܟܠܕܝܬܐ ܩܬܘܠܝܩܝܬܐ, תעתיק - עדתא כלדיתא קתוליותא) היא כנסייה מזרחית קתולית המשתייכת לכנסיות המזרחיות הקתוליות ונמצאת באחדות מלאה עם האפיפיור ברומא.
הכנסייה נוסדה בעקבות פילוג מהכנסייה האשורית במאה ה-16, כאשר חלק מהמאמינים בחרו להתאחד עם הכנסייה הקתולית.
הכנסייה הקתולית הכשדית שומרת על פולחן מזרחי ייחודי ומשתמשת בליטורגיה בשפה הסורית - ארמית.
מרכז הכנסייה נמצא בבגדאד, עיראק, והיא מונהגת על ידי הפטריארך לואי רפאל הראשון סאקו, שנבחר לתפקיד בשנת 2013. הכנסייה מפעילה דיוקסיות (מחוזות כנסייתיים) במספר מדינות, כולל עיראק, איראן, סוריה, לבנון, מצרים, וכן בקהילות תפוצות בארצות הברית, קנדה, אוסטרליה ומדינות נוספות.
על פי דו"ח של ה-CIA מ-1950 על עיראק, היו כ-98,000 נוצרים כלדיים קתוליים, והם היו המיעוט הנוצרי הגדול ביותר.
בסוף שנות ה-2010, היו לכנסייה 616,639 חברים, עם אוכלוסייה גדולה בתפוצה ובמדינת המולדת עיראק.
הוועדה האמריקאית לחופש דת בינלאומי מדווחת, לפי קרן הנוצרים העיראקית, סוכנות של הכנסייה הקתולית הכלדאית, כי כ-80% מהנוצרים בעיראק שייכים לכנסייה זו.
בדו"ח חופש הדת שלה לשנת 2018, משרד המדינה של ארצות הברית ציין כי כ-67% מהנוצרים בעיראק הם קתולים כלדאים.
הנחיות מדיניות המדינה בעניין עיראק של סוכנות מקלט של האיחוד האירופי לשנת 2019 נתנו את המידע הזהה לזה שבדוח משרד המדינה של ארצות הברית.
רוב הקתולים הכלדאים (סורית: ܟܲܠܕܵܝܹ̈ܐ ܩܲܬܘܿܠܝܼܩܵܝܹ̈ܐ, תעתיק: כלדיא קתוליקיא) כיום הם אשורים אתניים, הידועים גם בשם כלדו-אשורים.
במולדת האשורים, הקתולים הכלדאים התגוררו בעיקר בכפרים ובערים כמו אלקוש, ענכבא, ארדן, בכופא, בטניה, כרמלש, מנגאש, שאקלאווה, טסקופה, תל כיפה וזאכו.
בישראל העדה הכשדית (אוניאטית) היא אחת מהעדות הדתיות המוכרות על פי התוספת השנייה של דבר המלך במועצה על ארץ ישראל.
הכנסייה הלטינית היא כנסיית סואי יוריס הגדולה ביותר בנצרות, וחבריה מהווים את הרוב המכריע מבין 1.4 מיליארד הקתולים בעולם.
הכנסייה הלטינית היא אחת מ-24 כנסיות עצמאיות ("סואי יוריס") המצויות באחדות מלאה עם האפיפיור, מנהיגה של הכנסייה הרומית-קתולית וראש מדינת קריית הוותיקן שברומא.
23 הכנסיות הנותרות מכונות בשם נצרות קתולית מזרחית, והן מונות יחדיו כ-18 מיליון מאמינים.
בראש הכנסייה הלטינית עומד באופן ישיר האפיפיור.
הקתדרה שלו ממוקמת בבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו שברומא, איטליה.
הכנסייה הלטינית התפתחה בתוך תרבות המערב והשפיעה עליה רבות.
בשל כך, היא מכונה לעיתים "הכנסייה המערבית" .
הכנסייה הלטינית התקיימה באופן יחסית מאוחד ביבשת אירופה עד לפילוג הכנסייה הנוצרית, שבו נותקה האחדות הכנסייתית בין הנצרות הקתולית במערב לבין הנצרות האורתודוקסית במזרח, והתהוו שתי כנסיות נפרדות.
הכנסייה הלטינית עושה שימוש בשפה הלטינית (או בתרגום מקומי).
הנוסח הליטורגי הדומיננטי הוא הפולחן הרומי (Roman Rite).
בראשית העת החדשה ולאחריה, קיימה הכנסייה הלטינית פעילות מיסיונרית נרחבת ביבשת אמריקה, והחל מהעת החדשה המאוחרת גם באפריקה שמדרום לסהרה ובמזרח אסיה.
הרפורמציה הפרוטסטנטית במאה ה-16 הובילה לפרישת הפרוטסנטים מהכנסייה הקתולית, וכתוצאה מכך לפיצולה של הנצרות המערבית ולהחלשתה של הכנסייה הלטינית.
הכנסת אורחים היא ערך חשוב בתרבויות שונות, הנוגע לאירוח אדם שהזדמן לבית או מקום שאינו שלו.
להכנסת האורחים יש משמעויות שונות במקומות שונים בעולם ובתקופות שונות בהיסטוריה.
הכנסת אורחים כמקור אטימולוגי למילים אחרות
בשפות הודו-אירופיות, קיים קשר אטימולוגי בין הכנסת אורחים ובין הטיפול בחולים (בית חולים באנגלית הוא hospital), ומאותו מקור נגזרות גם המילים עבור המונחים: מרכז לטיפול תומך (Hospice), ואכסניה (Hostel)(Hospital).
מקור המילים הוא מן המילה hospes שמשמעה 'אורח', וגם 'זר' ו'מארח'.
יש הסוברים שמקורן במילה הפרסית aspanj, ובאמצעות הפרסית חדרה מילה מאותו מקור גם לארמית, אף שאינה שפה הודו-אירופית, כך שאורחים מכונים בה "אושפיזין".
בארמית תלמודית המילה אושפיזא פירושה אכסניה או בעל אכסניה.
מאותו מקור ארמי, ועל בסיס אותו קשר אטימולוגי, נגזר מינוח מחודש בעברית בשם אשפוז.
ביהדות, הכנסת אורחים היא מצווה חשובה שהוקדש לה בתורה פירוט מיוחד ושעליה נאמר בתלמוד: "גדולה הכנסת אורחים מקבלת פני שכינה".
במקרים מסוימים ניתן אף לחרוג מההלכה הרגילה לשם הכנסת אורחים.
דוגמאות להכנסת אורחים בספר בראשית
בסיפור שלושת המלאכים בבית אברהם, בספר בראשית מתואר אברהם היושב בפתח אוהלו בשעות החום של היום.
על פי המדרש הסיבה שהמתין, אף על פי שהיה חלש בגדר חולה, מאחר שהיה ביום השלישי למילתו הייתה מתוך ציפייה לאורחים.
על פי המסופר בתורה, שלושה עוברי אורח אכן עברו במקום ואכן ואברהם הזמינם להתארח באוהלו והוא וביתו טרחו ועמלו רבות לרווחתם.
חז"ל בהתייחסותם לאירוע המתואר במקרא, מסבירים שהקב"ה בא בעצמו לבקר את אברהם משום ביקור חולים ומסבירים כיצד במקרא אברהם שנמצא בשיחה עם האל, מבקש את סליחתו והמתנתו בכדי שיוכל לגשת לטפל באורחים המתקרבים.
ועל כך דרשו חז"ל את האמרה:
את הפסוק "ויטע אשל בבאר שבע" על אשל אברהם, דרשו חז"ל כנוטריקון של "אכילה, שתייה לוויה".
באופן דומה, כיום במדינת ישראל קיים לעיתים רבות סעיף תקציבי בתלוש השכר שמעניק מעסיק לעובדיו או ארגון לאדם החבר בו, לטובת התקיימות שוטפת, סעיף זה מכונה בשם א.ש.ל.
במסורת היהודית הפכה דמותו של אברהם לדמות המזוהה יותר מכל עם ערך זה של הכנסת אורחים.
דבר אשר הנחיל לצאצאיו במיוחד.
דמות נוספת בספר בראשית המזוהה עם הכנסת אורחים היא לוט בן אחיו של אברהם.
לשם מהפכת סדום ועמורה שולח אלוהים לעיר שני מלאכים המכונים "אנשים" () וככל הנראה המדובר בשניים משלושת ה"אנשים" שנפגשו עם אברהם בפתח האוהל בפרק י"ח.
לוט היושב בשערי העיר פוגש אותם ומקבל את פניהם בהכנסת אורחים.
על אף שהם מביעים רצונם ללון ברחוב - הוא מתעקש שילונו בביתו.
אנשי העיר הרשעים דורשים מלוט כי יוציא אליהם את אורחיו - ככל הנראה למטרת אונס.
לוט מגונן על אורחיו, יוצא בגופו אל הקהל שמתאסף סביב ביתו, ואף מציע את בנותיו במקום האורחים.
הבדואים, יושבי המדבר, מפורסמים בשל הכנסת האורחים שלהם.
על פי המסורת, הבדואי מחויב לארח כל אדם ללא הבדל מיהו, לשרת את האורח היטב ולהימנע מלשאול אותו שאלות במשך שלושה ימים ושליש.
לאורח אסור לבקש דבר, והמארח אמור לספק את כל צרכיו גם בלי שיבקש.
הבקשות היחידות המותרות הן לשאול לכיוון העיר מכה, כדי שיוכל לכוון אליה בתפילתו וכן לשאול היכן יוכל לעשות את צרכיו.
לאחר שנפרד מהמארח, אמור האורח לספר בשבחו של המארח כדי להרבות את כבודו וערכו.
אם יש לאורח מטרה שלשמה בא, ישטח אותה באוזני המארח לאחר ימים אלו.
האורח יכול לקצר את תקופת שהותו על פי צרכיו.
בדרך כלל מארחים אורח גבר ב'שק', שהוא מקום התכנסות הגברים.
לעיתים זהו אוהלו של זקן המשפחה המורחבת ולעיתים זהו מבנה נפרד מהמאהל ומצפון לו.
האורח ילון ב'שק' וגם את ארוחותיו יקבל לשם.
סדרי הארוח מטרתם למנוע פגישות בין אורח גבר לנשות המאהל, כדי לשמור על ההפרדה הבדואית הנוגעת לנשים וגברים.
מנהג בדואי מסורתי הוא לזבוח ביום הראשון צאן לכבוד האורח.
בשאר הימים האורח אוכל את מה שאוכלים המארחים.
שתיית קפה עם האורח היא טקס מיוחד.
מקובל לשתות את הקפה בלגימות קטנות כדי להתענג עליו ובסיום השתייה למסור את הספל לידיו של המארח.
אפשר לשתות ספל קפה אחד או שניים אך יש להימנע משתיית כוס קפה שלישית.
על המארח לטפל גם בבהמת הרכיבה של האורח ולציידו במזון ושתייה לדרך.
הכנסת אורחים, הוספיטליטאס מלשון hostis - זר, היא עיקרון אחד משבעת מעשי החסד בדת הנוצרית.
הַכְּנֶסֶת היא הרשות המחוקקת ובית הנבחרים של מדינת ישראל.
מקום מושבה הוא משכן הכנסת שבקריית הממשלה בירושלים.
בהיות ישראל דמוקרטיה פרלמנטרית, בוחרים אזרחי המדינה את נציגיהם בכנסת והם אלה שממנים את הממשלה, הזקוקה לאמונם.
שיטת הבחירות היא ארצית-יחסית, והאזרחים בוחרים ברשימות של המפלגות השונות.
במערכת האיזונים שבין רשויות השלטון, הרשות המבצעת, הממשלה, יונקת את כוחה ואת סמכויותיה מהכנסת, וזו מפקחת עליה באופן שוטף.
הרשות השופטת, הכוללת את מערכת בתי המשפט, מקבלת את מעמדה וסמכויותיה מחוק יסוד: השפיטה שחוקקה הכנסת, ופועלת לפי החוקים שמחוקקת הכנסת, ובסמכותה לפרשם.
לעיתים, מפעילה הרשות השופטת ביקורת שיפוטית על חוקי הכנסת.
תפקידיה העיקריים של הכנסת הם קביעת הנורמות הנהוגות במדינה באמצעות חוקים ופיקוח על הממשלה באמצעים שונים העומדים לרשותה, ובהם אישור חקיקת משנה, הצעות אי אמון, שאילתות, דיונים ועוד.
הדיונים השונים נערכים במליאה ובוועדות הכנסת, המחולקות לפי נושאים.
עבודת הכנסת נעשית לפי חוקים שונים, תקנון הכנסת, או "הנוהג והנוהל המקובלים".
לשם ביצוע תפקידיהם, נעזרים חברי הכנסת במחלקות ובבעלי תפקידים שונים הפועלים בכנסת, כדוגמת מרכז המחקר והמידע, היועץ המשפטי ובעבר נציבות הדורות הבאים.
הכנסת הנוכחית היא הכנסת העשרים וחמש, ויושב ראש הכנסת הנוכחי הוא אמיר אוחנה.
בחוק יסוד: הכנסת מוגדרת הכנסת כבית הנבחרים של המדינה.
בחוק המעבר, בראשית ימי המדינה, היא הוגדרה כבית המחוקקים במדינת ישראל.
הדמוקרטיה הישראלית היא דמוקרטיה פרלמנטרית רב-מפלגתית.
בדמוקרטיה מסוג זה, הרשות המחוקקת היא הבכירה שברשויות.
הפרלמנט הוא הריבון, כיוון שהוא משקף בצורה העדכנית והברורה ביותר את דעתם של האזרחים ואת יחסי הכוחות שבין הדעות השונות, כפועל יוצא מהיותו מייצג העם, שהוא הוא הריבון בדמוקרטיה (אך מכיוון שכינוסה של אספת עם איננו אפשרי, ממנים האזרחים באמצעות בחירות את נציגיהם, לתקופה קצובה).
מכוחה כריבון, מחוקקת הכנסת חוקים, ממנה את הממשלה (בהבעת אמון) ומפקחת על עבודתה (כמו כן, באפשרותה גם להפיל את הממשלה בהצעת אי-אמון), מקבלת את תקציב המדינה ובוחרת את נשיא המדינה ואת מבקר המדינה.
מקור עליונותה של הכנסת על הממשלה נובע מחוק יסוד: הממשלה, בו נקבע כי הממשלה מכהנת מכוח אמון הכנסת.
אמון זה בא לידי ביטוי הן בצורך של הממשלה לקבל את אישור הכנסת לכינונה ולקווי היסוד שלה, והן באמצעות יכולתה של הכנסת להפיל את הממשלה באמצעות הצעת אי אמון.
הכנסת מפקחת על הממשלה באמצעות הדיונים בוועדותיה.
ועדות אלה רשאיות לזמן לישיבותיהן את נציגי הממשלה, ומי שזומן חייב להתייצב ולמסור מידע הדרוש להן.
הכנסת היא גם מי שממנה את מבקר המדינה, והדו"חות שלו נדונים בוועדה לענייני ביקורת המדינה.
עליונות הכנסת על הרשות השופטת
בתי המשפט פועלים לפי החוקים שקבעה הכנסת.
מאחר שחוק קובע הוראות כלליות, ואין הוא יכול להתייחס לכל מקרה, נדרשים בתי המשפט לעיתים לפרש חוקים.
לעיתים, כאשר הכנסת סבורה כי בית המשפט לא פירש את החוק באופן שאליו כיוונה, או מסיבה אחרת מחליטה שהפסיקה אינה רצוייה, היא משנה את החוק.
כך, למשל, לאחר שבית המשפט העליון קבע כי פקודת העיריות מסמיכה את הרשויות המקומיות לגבות דמי כניסה לגנים ציבוריים, תיקנה הכנסת את הפקודה וקבעה כי הדבר יתאפשר רק בהתקיים תנאים מסוימים.
פסיקת בית המשפט במקרים מעין זה עומדת בתוקפה כל עוד לא תוקן החוק, ומעמדה של הפסיקה הוא כשל החוק עצמו.
בתי המשפט מפעילים גם "ביקורת שיפוטית" על החוקים שחוקקה הכנסת.
לפי פסיקת בית המשפט העליון בפסק דין בנק המזרחי, מוסמך בית המשפט לפסול חוקים שחוקקה הכנסת אם הם עומדים בסתירה לחוקי היסוד.
פסיקה זו של בית המשפט בפרשת בנק המזרחי, המהווה נדבך מרכזי במהפכה החוקתית, שנויה במחלוקת, משום שאף היא עצמה הושגה בדרך פרשנית, ואין חוק שמסמיך את בית המשפט לפסול חוקים.
עם זאת, כאמור, כל עוד לא שינתה הכנסת בחוק את ההלכה שנקבעה בפסק הדין, עומדת ההלכה בתוקפה.
במקרים בהם נתקפות החלטות ופעולות מנהליות או מעין-שיפוטיות של הכנסת, דנים בהן בתי המשפט באופן שבו הם דנים בהחלטות ופעולות דומות ברשות המבצעת.
שיטת הבחירות לכנסת היא ארצית-יחסית.
ההתמודדות בבחירות לכנסת היא בין רשימות מועמדים, בהן ניתן להעמיד לבחירה רק אזרחי ישראל שמלאו להם 21 שנה, שאין להם עבר פלילי קרוב ושאינם נושאים בתפקיד ממלכתי בכיר אחר.
לאנשי כוחות הביטחון מקובלת תקופת צינון הקבועה בחוק.
ועדת הבחירות המרכזית, שמנהלת את הבחירות, רשאית, בעקבות תיקון שהתקבל ב-1985, לפסול רשימה או מועמד ברשימה שמציגים מצע גזעני, או שוללים את אופייה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.
לפי חוק יסוד: הכנסת, הבחירות נערכות אחת לארבע שנים, ביום ג' השלישי של חודש חשוון.
במספר מקרים תיתכן הקדמת הבחירות:
בחוק שחוקקה הכנסת עצמה (דוגמה: חוק התפזרות הכנסת העשרים ואחת, התשע"ט-2019, וחוקי התפזרות נוספים).
במקרה שבו חוק התקציב לא אושר עד למועד הקבוע לכך (בדרך כלל: 31 במרץ) ב לחוק יסוד: הכנסת.
על פי חוק יסוד: הממשלה, אם אף אחד מחברי הכנסת לא הצליח להרכיב ממשלה, ואם ראש הממשלה פיזר אותה בצו בהסכמת נשיא המדינה, והנשיא לא הטיל את מלאכת הרכבת הממשלה על אף אדם אחר.
הכנסת יכולה גם להחליט בנסיבות מיוחדות על הארכת כהונתה, אך לשם כך נדרש רוב של 80 חברי הכנסת.
בחוק הבחירות נקבע שכל אדם שהוא בעל אזרחות ישראלית, תושב ישראל, ואשר מלאו לו 18 שנה, זכאי להצביע לכנסת.
המסגרת הכללית לבחירות נקבעה בסעיף 4 לחוק יסוד: הכנסת ולפיו, הכנסת תיבחר בבחירות "כלליות, ארציות, ישירות, שוות, חשאיות ויחסיות".
רשימות אשר עברו את אחוז החסימה מקבלות מספר מושבים בכנסת ביחס לכוחן האלקטורלי.
בבחירות לאספה המכוננת נקבע מודד למושב בכנסת על ידי חלוקת מספר הקולות הכשרים שניתנו לרשימות ב-121; המושבים העודפים חולקו לרשימות שנכנסו לכנסת לפי המודד למושב הגבוה, בכנסות השנייה עד השביעית חולקו המושבים העודפים לרשימות שהיו להן את עודפי הקולות הגבוהים ביותר.
לקראת הבחירות לכנסת השמינית (1973) שונו כללי חלוקת העודפים בחוק בדר-עופר: המושבים העודפים מחולקים למפלגות שמספר הקולות שקיבלו לכל מושב הוא הגבוה ביותר.
החוק הקיים גם מאפשר לרשימות לחתום ביניהם הסכם עודפים כך שמספר המושבים המגיע להן יחושב ביחד בהתאם לסכום הקולות שניתנו לשתי הרשימות.
לפי סעיף 12 לחוק יסוד: הכנסת, "הכנסת תתכנס לישיבתה הראשונה, לאחר פרסום תוצאות הבחירות, בתוך ארבעה עשר ימים מיום הבחירות לכנסת..."
שמה של הכנסת ומספר חבריה (120) מקורם בכנסת הגדולה – אספת זקני העם בתקופה הפרסית בארץ ישראל.
מסורות הכנסת הושפעו מכנסת ישראל, מהקונגרס הציוני ומאספת הנבחרים, שהחזיקו בסמכויות דומות לסמכויותיה החל מסוף המאה ה-19 ועד לקום המדינה.
זרח ורהפטיג שהיה מיוזמי השם אמר:
בנוסף, הושפעו דרכי פעולתה מהפרלמנט הבריטי, לאור שלטון המנדט הבריטי על ארץ ישראל בשלושים השנים שקדמו לעצמאות המדינה.
לקראת ההכרזה על הקמת מדינת ישראל הקימה ההנהלה הציונית את מועצת העם, על פי מפתח מפלגתי שנקבע על סמך הרכב אספת הנבחרים שכיהנה באותה עת.
במועצת העם כיהנו 37 חברים ומתוכם נבחרה מִנְהלת העם, שהיוותה רשות מבצעת עבור החלטות המועצה.
ב-14 במאי 1948, במעמד הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, נקבע כי מועצת העם תשנה את שמה למועצת המדינה הזמנית והיא תהא הסמכות המחוקקת מאותו יום ועד לקיום בחירות.
האספה המכוננת נבחרה ב-25 בינואר 1949 והתכנסה לראשונה ב-14 בפברואר (ט"ו בשבט ה'תש"ט) בירושלים.
שמה של האספה המכוננת נקבע במגילת העצמאות, בה הוגדר תפקידה של האספה בכינון חוקה לישראל:
האספה נתכנסה לראשונה בט"ו בשבט ה'תש"ט – 14 בפברואר 1949 (ומאז הכנסת חוגגת את יום ייסודה בט"ו בשבט), אך לא הספיקה לכונן חוקה, משום שבתוך יומיים מיום כינוסה הביאה סיעת מפא"י את חוק המעבר, שהפך את האספה המכוננת לכנסת הראשונה (למפא"י ולמפלגות הלוויין שלה היה רוב רחב בכנסת).
מהלך זה שנוי במחלוקת עקב שאלת הלגיטימיות של אספה מכוננת לחוקק חוק ולהפוך לפרלמנט מבלי שהובהר על כך טרם הבחירות, שהרי הבחירות היו לאספה מכוננת שתפקידה לכונן חוקה ולאחר מכן להתפזר.
כדי לפתור את בעיית החוקה, הוחלט בשנת 1950 לקבל את פשרתו של חבר הכנסת יזהר הררי, שקבעה כי הכנסת תחוקק חוקי יסוד, שבבוא היום יאוגדו לחוקה.
הכנסות מקום המדינה ועד היום
כנסתבחירותהשבעההאירוע החוקי שהוביל להתפזרותיושב ראשתאריך עבריתאריך לועזיתאריך עבריתאריך לועזיהכנסת הראשונההבחירות לאספה המכוננתט"ו בשבט ה'תש"ט
14 בפברואר 1949קבלת חוק לפיזור הכנסתיוסף שפרינצקכ"ד בטבת ה'תש"ט25 בינואר 1949ו' בניסן ה'תשי"א12 באפריל 1951הכנסת השנייההבחירות לכנסת השנייהי"ח באב ה'תשי"א
20 באוגוסט 1951הכנסת מילאה את ימיהכ"ו בתמוז ה'תשי"א30 ביולי 1951ז' באב ה'תשט"ו26 ביולי 1955הכנסת השלישיתהבחירות לכנסת השלישיתכ"ז באב ה'תשט"ו
15 באוגוסט 1955הכנסת מילאה את ימיהיוסף שפרינצק
נחום נירז' באב ה'תשט"ו26 ביולי 1955ב' בחשוון ה'תש"ך3 בנובמבר 1959הכנסת הרביעיתהבחירות לכנסת הרביעיתכ"ט בחשון ה'תש"ך
30 בנובמבר 1959קבלת חוק לפיזור הכנסתקדיש לוזב' בחשוון ה'תש"ך3 בנובמבר 1959י"א בניסן ה'תשכ"א28 במרץ 1961הכנסת החמישיתהבחירות לכנסת החמישיתכ"ג באלול ה'תשכ"א
4 בספטמבר 1961הכנסת מילאה את ימיהג' באלול ה'תשכ"א15 באוגוסט 1961ז' בחשוון ה'תשכ"ו2 בנובמבר 1965הכנסת השישיתהבחירות לכנסת השישית22 בנובמבר 1965
כ"ז בחשוון ה'תשכ"והכנסת מילאה את ימיהז' בחשוון ה'תשכ"ו2 בנובמבר 1965ט"ז בחשוון ה'תש"ל28 באוקטובר 1969הכנסת השביעיתהבחירות לכנסת השביעית17 בנובמבר 1969
ז' בכסלו ה'תש"להכנסת מילאה את ימיהראובן ברקת
ישראל ישעיהוט"ז בחשוון ה'תש"ל28 באוקטובר 1969ד' בחשוון ה'תשל"ד30 באוקטובר 1973הכנסת השמיניתהבחירות לכנסת השמינית21 בינואר 1974
כ"ז בטבת ה'תשל"דקבלת חוק לפיזור הכנסתישראל ישעיהוו' בטבת ה'תשל"ד31 בדצמבר 1973ט"ו בטבת ה'תשל"ז5 בינואר 1977הכנסת התשיעיתהבחירות לכנסת התשיעית13 ביוני 1977
כ"ז בסיון ה'תשל"זקבלת חוק לפיזור הכנסתיצחק שמיר
יצחק ברמןכ"ט באייר ה'תשל"ז17 במאי 1977ו' באדר א' ה'תשמ"א10 בפברואר 1981הכנסת העשיריתהבחירות לכנסת העשירית20 ביולי 1981
י"ח בתמוז ה'תשמ"אקבלת חוק לפיזור הכנסתמנחם סבידורכ"ח בסיוון ה'תשמ"א30 ביוני 1981ב' בניסן ה'תשמ"ד4 באפריל 1984הכנסת האחת עשרההבחירות לכנסת האחת עשרה13 באוגוסט 1984
ט"ו באב ה'תשמ"דהכנסת מילאה את ימיהשלמה הללכ"ג בתמוז ה'תשמ"ד23 ביולי 1984כ"א בחשוון ה'תשמ"ט1 בנובמבר 1988הכנסת השתים עשרההבחירות לכנסת השתים עשרה21 בנובמבר 1988
י"ב בכסלו ה'תשמ"טקבלת חוק לפיזור הכנסתדב שילנסקיכ"א בחשוון ה'תשמ"ט1 בנובמבר 1988ל' בשבט ה'תשנ"ב4 בפברואר 1992הכנסת השלוש עשרההבחירות לכנסת השלוש עשרה13 ביולי 1992
י"ב בתמוז ה'תשנ"בקבלת חוק לפיזור הכנסתשבח וייסכ"ב בסיוון ה'תשנ"ב23 ביוני 1992ו' באדר ה'תשנ"ו26 בפברואר 1996הכנסת הארבע עשרההבחירות לכנסת הארבע עשרה17 ביוני 1996
ל' בסיוון ה'תשנ"וקבלת חוק לפיזור הכנסתדן תיכוןי"א בסיוון ה'תשנ"ו29 במאי 1996ט"ז בטבת ה'תשנ"ט4 בינואר 1999הכנסת החמש עשרההבחירות לכנסת החמש עשרה7 ביוני 1999
כ"ג בסיוון ה'תשנ"טצו ראש הממשלה לפיזור הכנסתאברהם בורגב' בסיוון ה'תשנ"ט17 במאי 1999ל' בחשוון ה'תשס"ג5 בנובמבר 2002הכנסת השש עשרההבחירות לכנסת השש עשרה17 בפברואר 2003
ט"ו באדר א' ה'תשס"גצו ראש הממשלה לפיזור הכנסתראובן ריבליןכ"ה בשבט ה'תשס"ג28 בינואר 2003כ"ח בכסלו ה'תשס"ו29 בדצמבר 2005הכנסת השבע עשרההבחירות לכנסת השבע עשרה17 באפריל 2006
י"ט בניסן ה'תשס"ואי הרכבת ממשלה חדשה לאחר התפטרות רה"מדליה איציקכ"ח באדר ה'תשס"ו28 במרץ 2006כ' בחשוון ה'תשס"ט18 בנובמבר 2008הכנסת השמונה עשרההבחירות לכנסת השמונה עשרה24 בפברואר 2009
ל' בשבט ה'תשס"טקבלת חוק לפיזור הכנסתראובן ריבליןט"ז בשבט ה'תשס"ט10 בפברואר 2009ל' בתשרי ה'תשע"ג16 באוקטובר 2012הכנסת התשע עשרההבחירות לכנסת התשע עשרה5 בפברואר 2013
כ"ה בשבט ה'תשע"גקבלת חוק לפיזור הכנסתיולי אדלשטייןי"א בשבט ה'תשע"ג22 בינואר 2013ט"ז בכסלו ה'תשע"ה8 בדצמבר 2014הכנסת העשריםהבחירות לכנסת העשרים31 במרץ 2015
י"א בניסן ה'תשע"הקבלת חוק לפיזור הכנסתכ"ו באדר ה'תשע"ה17 במרץ 2015י"ח בטבת ה'תשע"ט26 בדצמבר 2018הכנסת העשרים ואחתהבחירות לכנסת העשרים ואחת30 באפריל 2019
כ"ה בניסן ה'תשע"טקבלת חוק לפיזור הכנסתד' בניסן ה'תשע"ט9 באפריל 2019כ"ה באייר ה'תשע"ט30 במאי 2019הכנסת העשרים ושתייםהבחירות לכנסת העשרים ושתיים3 באוקטובר 2019
ד' בתשרי ה'תש"ףקבלת חוק לפיזור הכנסתי"ז באלול ה'תשע"ט17 בספטמבר 2019י"ד בכסלו ה'תש"ף12 בדצמבר 2019הכנסת העשרים ושלושהבחירות לכנסת העשרים ושלוש16 במרץ 2020
כ' באדר ה'תש"ףאי קבלת חוק תקציבבני גנץ
יריב לויןו' באדר ה'תש"ף2 במרץ 2020ח' בטבת ה'תשפ"א23 בדצמבר 2020 הכנסת העשרים וארבע הבחירות לכנסת העשרים וארבע6 באפריל 2021
כ"ד בניסן ה'תשפ"אקבלת חוק לפיזור הכנסת מיקי לוי י' בניסן ה'תשפ"א 23 במרץ 2021א' בתמוז ה'תשפ"ב30 ביוני 2022הכנסת העשרים וחמשהבחירות לכנסת העשרים וחמש15 בנובמבר 2022
אמיר אוחנהז' בחשוון ה'תשפ"ג1 בנובמבר 2022
כינוס המושב הראשון של הכנסת התקיים בירושלים בט"ו בשבט תש"ט (14 בפברואר 1949).
לאחר מכן, עקב היעדר תנאים מתאימים בירושלים, כינסה הכנסת זמנית את ישיבותיה במספר מקומות בתל אביב: מוזיאון תל אביב (כאשר זה היה ממוקם בבית דיזנגוף), בניין קולנוע "קסם" ומלון "סן-רמו".
ב-26 בדצמבר 1949 שבה הכנסת לירושלים.
תחילה קיימה את ישיבותיה בבניין הסוכנות היהודית, והחל מ-13 במרץ ישבה בבית פרומין שבמרכז העיר.
כבר בשנת 1949 דובר על הקמת משכן הכנסת כחלק מקריית הממשלה בגבעת רם.
מיקומו בתוך המתחם השתנה בתוכניות השונות, ולבסוף הוחלט ב־1955 שמן הראוי שהוא יהיה לצד קריית הממשלה, במקומו הנוכחי, ולא בתוכה.
בתחרות לתכנון המשכן זכתה תוכניתו של האדריכל יוסף קלארווין.
הבנייה מומנה מסכום של 1.25 מיליון לירות שטרלינג שהוריש הברון ג'יימס דה רוטשילד, ובתהליך התכנון הארוך שותפו אדריכלים נוספים, בהם דב כרמי ובנו רם.
עיצוב פנים הבניין הופקד בין השאר בידי דורה גד.
אבן הפינה הונחה ב־14 באוקטובר 1958 במעמד נשיא המדינה יצחק בן-צבי, ואלמנת התורם, הברונית רוטשילד.
הבניין נחנך ב־30 באוגוסט 1966.
במהלך השנים התרחבו מחלקות הכנסת השונות ונוספו מחלקות חדשות, מה שגרם לצפיפות במשכן.
בשנות ה-90 אף הוצבו בו קרוואנים על מנת לספק מקומות נוספים.
בראשית המאה ה-21 הוחל בבנייתם של אגפים חדשים, שנחנכו בהדרגה, עד 2007. השטח הבנוי במשכן כיום גדול פי שלושה משהיה ב־1966.
בפתח המשכן נמצאים רחבת הטקסים ומנורת הכנסת.
במשכן נמצאים אולם המליאה, חדרי הישיבות, טרקלין שאגאל לקבלות פנים, ספרייה, ארכיון, משרדים ואודיטוריום.
שערי פלומבו, שהיו בשימוש עד 2007, הוסטו ממקומם.
לפי חוק משכן הכנסת, רחבתו ומשמר הכנסת, נהנה שטחו של משכן הכנסת מחסינות, על מנת למנוע מעורבות ממשלתית בו ולהבטיח הפרדת רשויות, בהיותו הרשות המחוקקת.
לאורך השנים היו אמנים רבים ומגוונים שהעניקו או תרמו יצירות אמנות שונים לחברי כנסת או לכנסת עצמה.
כשהיצירה על קיר המליאה, מאחורי בימת היושב-ראש, נתרמה על ידי האמן דני קרוון, יצירת השטיחים האמצעי, הימני והשמאלי ופסיפס רצפה נתרמה על ידי מרק שאגאל.
וכן קיים שטיח פרסי על אחד הקירות, כשהתורם אינו ידוע.
חיי האזרחים במדינת ישראל מוסדרים במידה רבה באמצעות חוקים.
הכנסת, כרשות המחוקקת במדינה, אמונה על קביעת תוכן החוקים.
סמכות זו ראשיתה במנשר של מועצת המדינה הזמנית ובשנה הראשונה לקיום המדינה עוגנה בפקודת סדרי השלטון והמשפט.
החקיקה בישראל כוללת גם חוקים שמקורם בשלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל, ובמידה מצומצמת גם חקיקה שמקורה בשלטון העות'מאני.
לממשלה נתונות גם כן סמכויות חקיקה באמצעות תקנות שעת חירום, אך זכות זו מקורה באמון הכנסת.
הכנסת פועלת בתחום החקיקה באמצעות חקיקה ראשונית, תיקון וביטול חוקים קיימים ואישור תקנות המבוססות על חוקים.
תהליכים אלו מתרחשים במליאת הכנסת ובוועדותיה ומגבלתם היחידה היא שלא לעמוד בסתירה לחוקי יסוד קיימים.
לצורך אישור חוק נדרש רוב יחסי במליאה, למעט מקרים מוגדרים מראש הנדרשים לרוב מוחלט.
הצעות החוק מוגשות על ידי הממשלה, חברי הכנסת או ועדות הכנסת ועליהן לעבור את הנדרש בשלבי החקיקה בישראל.
החקיקה מתבצעת באופן גלוי ומתפרסמת, לשלביה, בקובצי "רשומות" של מדינת ישראל.
הליך החקיקה בכנסת יכול להתיר לרשות המבצעת ולרשויות המקומיות, בהגבלות מסוימות ועל פי קביעתו, ליטול חלק מסמכות החקיקה.
חקיקת משנה היא, כלשון החוק, הסמכת השר הממונה על ביצוע אותו חוק "להתקין תקנות בכל עניין הנוגע לביצועו".
לפי חוק הפרשנות, תקנה היא "הוראה שניתנה מכוח חוק והיא בת-פעל תחיקתי".
זאת, להבדיל מ"הוראת מִנְהל", שאף היא פעולה שהחוק מסמיך את השר לבצע, ומוגדרת בחוק הפרשנות כ"הוראה או מינוי – לרבות הודעה, מודעה, רישיון, היתר וכיוצא באלה – שניתנו בכתב מכוח חוק ואינם בני-פעל תחיקתי".
בעוד שכניסתם לתוקף של חוקים ותקנות תלויים בפרסומם ברשומות, הוראות מִנְהל כלל אינן טעונות פרסום ברשומות.
האספה המכוננת נבחרה במטרה לכונן חוקה למדינה ופעילותה זו הוקצבה עד ל-1 באוקטובר 1948. היעדר הסכמה בגיבושה הוביל לקבלת החלטת הררי, ב-13 ביוני 1950, לחוקק בהדרגה חוקי יסוד עצמאיים שיאוגדו בסופו של דבר לכדי חוקה.
עד אוגוסט 2023 חוקקה הכנסת 13 חוקי יסוד, אך עדיין לא גובשה חוקה.
לכנסת, כפרלמנט בדמוקרטיה פרלמנטרית, יש תפקיד מרכזי של פיקוח על הממשלה.
הכלים האפקטיביים ביותר עבור הכנסת כדי לאכוף את הפיקוח שלה על הממשלה, הם היכולת להדיח את הממשלה בהצבעת אי-אמון, ואישור תקציב המדינה החיוני עבור תפקודה השוטף הממשלה ומלבד זאת בהיעדרו מתפזרת הממשלה.
בשביל קיומו של פיקוח אפקטיבי של הכנסת על פעילות הממשלה, נדרשים מספר תנאים מצטברים:
"מן ההכרח שלמפקחים, הלוא הם חברי הכנסת, תהיה מידה של הבנה ומומחיות בתחומי הפעילות שעליהם הם אמורים לפקח".
"חיוני כי בין המבקרים למבוקרים תהיה מידה מספקת של חוסר תלות או התלכדות אינטרסים, כדי שלא ייווצר תמריץ שלילי לפיקוח".
נדרש ש"המפקחים יֵדעו לעשות שימוש ראוי ומושכל בכלי הפיקוח העומדים לרשותם".
בין ההמלצות לשיפור יכולת הפיקוח האפקטיבית של חברי הכנסת על הממשלה: יצירת ועדות שתחומי פעילותן יחפפו לפעילות משרד ממשלתי ספציפי, והחברים בהם יתמקצעו באותו תחום (בניגוד לחוסר המומחיות כיום של חברי ועדות הכנסת).
הגדלת מספר חברי הכנסת שיכולים לפקח על הממשלה (למעט חברי כנסת שהם חברי הממשלה) ל-180 (בהתאם למודל "השורש השלישי").
חברי הכנסת אמונים על בחירת נשיא המדינה ומבקר המדינה.
נציגי הכנסת משתתפים גם בהליך בחירת נושאי תפקידים ממלכתיים אחרים, בהם שופטים, דיינים וקאדים.
סמכות שיפוטית באמצעות: קביעת חסינות לחבר הכנסת, העברת נשיא המדינה מכהונתו, דיון בערעור על תוצאות הבחירות לכנסת ודיון בערעור על החלטות ועדת הכנסת.
כללי ההתנהלות של הכנסת נקבעו בחוק יסוד: הכנסת ובחוק הכנסת.
על פי חוק היסוד, כפופה הכנסת לשלושה מקורות: חקיקה בנושא עבודת הכנסת, תקנון הכנסת, וכן "הנוהג והנוהל המקובלים".
מושב הפעילות השנתי של הכנסת מתחלק לשני כנסים: כנס החורף, הנמשך בין סוכות ופסח, וכנס הקיץ, הנמשך מיום העצמאות ועד לחודש אוגוסט.
בתקופת הכנסים מתנהלות באופן סדיר ישיבות מליאת הכנסת וועדותיה.
בין הכנסים מתקיימת תקופת פגרה, במהלכה ממשיכות לפעול ועדות הכנסת ומחלקות הכנסת השונות.
המליאה מתכנסת בתקופה זו אך ורק לכינוסי פגרה מיוחדים, שמזומנים לבקשת הממשלה או בחתימת 25 חברי הכנסת.
סדר היום של ישיבות הכנסת נקבע על ידי יושב ראש הכנסת.
ישיבות המליאה מתקיימות בימים קבועים ובשעות קבועות והן מוקדשות לדיונים על הצעות חקיקה של הממשלה ולדיון בהצעות חוק פרטיות והצעות לסדר היום של חברי הכנסת.
על שולחנות חברי הכנסת במליאה מונחים באופן תדיר תקנון הכנסת, חוברת חוקי היסוד וחוקים הנוגעים לעבודת הכנסת, סדר היום השבועי וניירות רקע על הנושאים הנידונים.
במליאה מתקיימים דיונים אישיים, בהם נרשמים חברי הכנסת לקבלת זכות הדיבור, ודיונים סיעתיים, בהם זהות הדוברים מוכתבת על ידי סיעות הבית.
מליאת הכנסת היא סמכות ההכרעה העליונה של הכנסת ובה מתקבלות החלטות על ידי כלל 120 חברי הכנסת, אך לא דרוש קוורום לקיום פעילויותיה.
באולם המליאה מתקיימים דיונים והצבעות על מכלול המלאכות הנעשות בתחומי הכנסת: חקיקה, דיון, פיקוח, בחירת נושאי תפקידים וקיום טקסים.
החלטות המליאה מתקיימות ברוב דעות של המשתתפים בהצבעה, אלא אם הוגדרה בחוק הוראה אחרת.
בראשית ימיה של המדינה נאסר על גורמי חוץ לשאת נאומים במליאת הכנסת.
כלל זה התבטל עם השנים והותר ליותר ראשי מדינות להיכנס ולשאת נאום במליאה.
הצעות חוק – דבר חקיקה המוגש על ידי הממשלה, ועדות הכנסת או חברי הכנסת פרטיים, ועליו לעבור את שלבי החקיקה המקובלים (לחקיקה ממשלתית נדרשות שלוש קריאות ולחקיקה פרטית נדרשת קריאה טרומית ושלוש קריאות) באמצעות דיון והצבעה.
הצעות לסדר היום – הצעת חבר הכנסת לכלול בסדר יומה של הכנסת דיון בנושא מסוים.
ההצעות המתקבלות מועברות בדרך כלל לדיון בוועדה הנוגעת לאותו נושא.
שאילתות – שאלה המוצגת על ידי חבר הכנסת לשר בממשלה בנושא הקשור לתחום העיסוק של משרדו.
חלה ירידה עקבית בשימוש של הח"כים בכלי זה.
בנוסף אחוז קטן מאוד מתוך השאילתות המוגשות מקבל מענה.
הצעות אי אמון – הצבעה שמטרתה הבעת אי אמון בממשלה וקריאה להחלפתה.
בכנסת נדרש רוב מוחלט מבין חברי הכנסת לצורך קבלת ההצעה.
מאז 2003, על סיעה המגישה הצעת אי אמון להציע ממשלה חליפית, הנכנסת לתפקידה מיידית, במקרה שהצעת אי האמון תתקבל.
דיון בהשתתפות ראש הממשלה – דיון המתקיים בהשתתפות ראש הממשלה לבקשתם של לפחות 40 מחברי הכנסת, בהתאם ל ול.
הדיון נמשך שעה, לא כולל נאומי ראש הממשלה וראש האופוזיציה, וראש הממשלה חייב להיות נוכח במליאה במהלך כל הדיון.
שעת שאלות – דיון שבו עומד שר על הדוכן ועונה לשאלות חברי הכנסת בהתאם ל; משך הדיון הוא 60 דקות, בתוספת עשר דקות על כל משרד נוסף שהשר ממונה עליו; על פי ההחלטה שגובשה בין הקואליציה והאופוזיציה, לכל הפחות שלושה רבעים מהשואלים יהיו מסיעות האופוזיציה.
האפשרות לדיון מסוג זה הייתה בתוקף במהלך כהונתה של הכנסת העשרים.
ועדות הכנסת הן זרוע ביצוע חשובה בעבודת הכנסת.
הוועדות מורכבות בהתאם ליחסי הכוחות המפלגתיים של הרכב הכנסת.
מטרת הקמתן היא הפחתה ממעמסת הדיונים במליאה ומתן אפשרות לפיקוח ומעקב הדוקים יותר אחר שטחי פעולה ממוקדים.
הרכב הוועדות נקבע על ידי ועדה מסדרת המוקמת לצורך זה לאחר היוודע תוצאות הבחירות.
החל בכנסת הרביעית הושווה גודלן של הוועדות ובכל אחת מהן כיהנו 19 חברים, כאשר בכנסות הקודמות ניתן יתרון מספרי לוועדת הכנסת וועדת חוקה, חוק ומשפט.
בשנת 1994 נחקק חוק הכנסת, שקבע כי מספר חברי הוועדות לא יעלה על 15, למעט ועדות הכנסת, החוקה, הכספים והחוץ והביטחון, בהן מספרם מוגבל ל-17. ב-2004 נחקק חוק מיוחד, כהוראת שעה לכנסת השש עשרה, שקבע כי בוועדת הכספים ניתן יהיה למנות 19 חברים.
הוראת שעה דומה נחקקה גם בכנסת השבע עשרה.
סמכויותיהן של הוועדות משתנות בהתאם לתחומים שעליהם הן מופקדות ומסקנותיהן מובאות בפני המליאה.
נוסח החוקים שמעובדים בוועדות הוא בדרך כלל הנוסח המכריע, לאחר שהושגה הסכמה בין חברי הוועדה המייצגים את עמדת סיעתם.
המחלוקת העיקרית בנוגע לסמכויותיהן נוגעת לסתירה הקיימת בין תקנון הכנסת לבין מגילת הסמכויות של הוועדות שנקבעה בראשית הכנסת הראשונה.
על פי מגילת הסמכויות, נתונה בידי ועדה היכולת לדון על דעת עצמה "בכל עניין אחר אשר בתחום ענייניה", בעוד שתקנון הכנסת הגדיר מאוחר יותר מפורשות את תפקידי הוועדות.
כך מצאו דרכם אל דיוני הוועדה נושאים שהוסרו מסדר היום בהצבעה במליאת הכנסת, על פי החלטת הוועדה עצמה.
יושבי ראש הוועדות נבחרים בידי הוועדות עצמן, לפי המלצת ועדת הכנסת.
עם זאת, בפועל, שיקול הדעת של ועדת הכנסת ושל חברי הוועדות הוא רק למראית עין, שכן ראשות הוועדות מחולקת בין הסיעות כחלק מההסכמים הקואליציוניים, והסיעות הן שקובעות מי מטעמן יכהן כיו"ר הוועדה.
גם חברי הכנסת מסיעות האופוזיציה מכהנים כראשי ועדות.
בראש הוועדה לענייני ביקורת המדינה חייב לכהן יושב ראש מהאופוזיציה.
בכנסת מתקיימים מספר סוגי ועדות: ועדות הכנסת הקבועות (ולהן ועדות משנה וועדות משותפות), ועדות מיוחדות (דוגמת ועדת האתיקה וועדת הפירושים), ועדות לעניין מסוים (אד הוק) וועדות חקירה פרלמנטריות.
נוהלי העבודה של הכנסת מעוגנים בתקנון הכנסת, אשר התבסס בראשיתו על תקנון מועצת המדינה הזמנית.
עם הקמת ועדת הכנסת הראשונה החלו חברי הכנסת בהרחבת ועדכון הנהלים.
בשלהי הכנסת השלישית רוכזו הפרקים שהוכנו במסמך אחד וזה החל להתפרסם במושב הפתיחה של הכנסת הרביעית.
קודם לגיבושו התבססה עבודת הכנסת על הנוהג הקיים והחלטות נשיאות הכנסת.
בתקנון מוסדרים הליכי עבודתה הפנימיים של הכנסת והוא מחייב את חבריה.
סמכות הדיון בסעיפי התקנון נתונה בידי ועדת הכנסת ושינוי בו מחייב רוב מקרב חברי הוועדה.
מידת יציבותו גבוהה ולאורך השנים הוכנסו בו שינויים מועטים.
סמכות הביצוע העיקרית של התקנון מצויה בידי יושב ראש ומזכירות הכנסת, המנהלים את ישיבותיה.
מידת אחריותם כלפיו גבוהה גם היא.
דוגמה לכך ניתן למצוא בביטולה של ישיבת מליאת הכנסת לאור החיוב שבהעלאת הצעת אי אמון בראשית הישיבה ואי יכולתו של ראש הממשלה להגיע לישיבה בשעת פתיחתה.
חלק מהוראות התקנון הוכנסו במהלך השנים בחוקי המדינה, עיקרן בחוק יסוד: הכנסת ובחוק הכנסת.
נשיאות הכנסת – הנשיאות מורכבת מיושב ראש הכנסת ומסגניו והם האחראים על אישור הצעות חוק פרטיות ודחיפוּת הצעות לסדר היום בטרם הבאתן לדיון במליאת הכנסת.
חברי הנשיאות נבחרים על ידי חברי הכנסת.
מזכיר הכנסת – תפקידו לנהל את העבודה הפרלמנטרית של הכנסת, החל בייעוץ ליושב ראש הכנסת בענייני תקנון ונוהל, אחריות לקשרי הכנסת עם הממשלה וכן ניהול רשימות הנואמים במליאת הכנסת.
המזכיר נבחר על ידי נשיאות הכנסת ועד שנת 2006 כלל תפקידו את סמכויותיו של מנכ"ל הכנסת.
מנכ"ל הכנסת – תפקידו לשמור על הסדר המנהלי של הכנסת, תפעול המערכת הלוגיסטית ופיקוח על עבודת עובדי הכנסת האדמיניסטרטיביים.
התפקיד נוצר בשנת 2006 והמנכ"ל ממונה במינוי אישי על ידי יושב ראש הכנסת.
היועץ המשפטי לכנסת – עומד בראש הלשכה המשפטית של הכנסת, אשר אמונה על ייעוץ משפטי לכנסת ולמוסדותיה וייצוג הכנסת בערכאות משפטיות.
מרכז המחקר והמידע – גוף העוסק באספקת מידע אובייקטיבי ובלתי תלוי לחברי הכנסת ולוועדותיה, לשם עבודתם הפרלמנטרית.
גופים נוספים העוסקים באספקת מידע לכנסת הם ספריית הכנסת וארכיון הכנסת.
משמר הכנסת – אחראי על אבטחתו השוטפת של משכן הכנסת ורחבתו ושמירת הסדר בתחומי המשכן.
לאנשי משמר הכנסת תפקיד ייצוגי בטקסים ממלכתיים הנערכים במשכן הכנסת ומטעם הכנסת.
על המשמר מפקד קצין הכנסת.
רב הכנסת הוא הממונה על ענייני הדת במשכן הכנסת ומשמש כראש תחום כשרות ועניינים הלכתיים של הרשות המחוקקת בישראל.
אחראי בין היתר על שמירת הכשרות של המזון במטבחים, מסעדות וכן בתי הקפה אשר פועלים בכנסת ואף על אוכל מחוץ למשכן שמביאים חברי הכנסת.