tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאז פטירת הרב שאול ישראלי בשנת ה'תשנ"ה, שימש הרב רבינוביץ' לצד הרב זלמן נחמיה גולדברג והרב ישראל רוזן, כחבר הוועדה המייעצת אשר ליוותה את כתיבת פסקי ההלכה שנדפסו בשו"ת "במראה הבזק" בהוצאת כולל ארץ חמדה.
לדברי ראשי הכולל, כל הפסקים שנדפסו בכרכי "במראה הבזק" עברו תחת ידם של חברי הוועדה.
הרב רבינוביץ' שימש בתפקיד זה במשך למעלה מעשרים שנה.
שימש כנשיא יד הרב הרצוג, לצד הרב שבתי רפפורט והרב ישראל מאיר לאו, ולצד נוספים כחבר הנהלת האנציקלופדיה התלמודית.
בשנת 1997 היה הרב רבינוביץ' חבר בוועדת השר פרופ' יעקב נאמן, אשר בחנה את סוגיית הגיור הממלכתי במדינת ישראל.
הוועדה גיבשה הבנות לחקיקה, שהיו מקובלות על הרב רבינוביץ', לפיהן הזרמים הרפורמי והקונסרבטיבי יקבלו ייצוג בהליך ההכנה לגיור, אולם הגיור עצמו יתבצע בבית דין אורתודוקסי בלבד.
לבסוף, בשל התנגדות הן מצד הרפורמים והקונסרבטיבים והן מצד הרבנות הראשית לישראל, פורקה הוועדה והשר נאמן הגיש את המלצות הוועדה מטעם עצמו.
בחודש אב תשע"ה (2015) פורסם שיעמוד בראש גיור כהלכה, רשת בתי דין לגיור.
הקמת בתי הדין נתפסה כקריאת תיגר על מעמדה הממלכתי של הרבנות הראשית לישראל ועוררה סערה.
כשנשאל על מעמדם הציבורי של הגרים שיגוירו בבית הדין, אמר: "הרבנים שגיירו, הם גם יחתנו – הם עצמם או תלמידיהם ותלמידי תלמידיהם", "בסופו של דבר הממשלה תצטרך להכיר בגיורים של בית הדין.
הם כרגע מֻכָּרִים בשמיים, אבל אני מניח שאחרי זמן מסוים...
הם יוכרו גם על ידי המדינה".
הרב רבינוביץ נפטר ביום י"ב באייר ה'תש"ף (6 במאי 2020).
לרב רבינוביץ' שישה ילדים, ובהם הרב מרדכי רבינוביץ, מחבר ספרי "צפה הצפית" על ערוך השולחן ועוד, ודינה רבינוביץ', עיתונאית בריטית.
הרב רבינוביץ' היה מומחה בולט למשנתו של הרמב"ם ועסק במשך עשרות שנים בכתיבת פירוש יד פשוטה על ספר משנה תורה.
במסגרת הפירוש יצאו לאור כרכים על ספרי "מדע", "אהבה", "זמנים", "נשים", "משפטים", "נזקים", "שופטים" ו"זרעים".
החל מכרך "זמנים", שותף צוות מתלמידיו בסיוע בהכנת טיוטות הפירוש.
שיטתו בפירוש הייתה ביאור הרמב"ם על פי השוואות למקומות אחרים במשנתו, ולראשונים וגאונים שקדמו לו, דוגמת הר"ח והרי"ף.
הפירוש כולל גם עיסוק בנוסח.
ספרים נוספים שחיבר הרב רבינוביץ' – "עיונים במשנתו של הרמב"ם", "מסילות בלבבם" ועוד – נוטים לצעוד, על פי רוב, בדרכו ההלכתית והמחשבתית של הרמב"ם.
הרב רבינוביץ התיר עלייה להר הבית ותמך בכך.
במשך שנים עלה אליו בעצמו.
מדי שנה בעשרת ימי תשובה עולים לשם תלמידי ישיבתו.
לדעת הרב רבינוביץ' הפעלת חיישנים אינה מוגדרת כמלאכה בשבת.
לכן, כל עוד הפעולה נעשית בצורה טבעית וללא כוונה מיוחדת לעשיית המלאכה - הרי שהיא מותרת.
לאור זאת הוא התיר פתיחת דלת אלקטרונית והפעלת ברז מים על ידי חיישנים המזהים התקרבות.
לדעת הרב רבינוביץ' מותר לאשה לשאוב חלב אם בשבת כדי להקל על גודש או על מנת להגדיל את ייצור החלב.
רצוי לשאוב במשאבה חשמלית מוכנה מראש.
מותר לאם לעשות שימוש בחלב הנשאב ואף להקפיא אותו לשימוש עתידי.
לדעתו מוסלמים ונוצרים בימינו אינם נחשבים עובדי עבודה זרה ולא חלים עליהם הדינים שנאמרו על ידי חז"ל ביחס לעובדי עבודה זרה.
הרב רבינוביץ' קיבל להלכה את הגישה המקובלת ברוב המדינות המערביות לפיה מות גזע המוח נחשב מוות, ולכן תמך בתרומת איברים ובחתימה על כרטיס אדי.
התנגד לבדיקות סמני DNA, לצורך קביעת יהדות או ממזרות, וכתב כי "לא רק שאין צורך בזה, אבל בהחלט אסור לעשות בדיקות כאלה לשם כך, ולא עוד אפילו כבר נעשו, אין לסמוך עליהן בשום אופן".
לדבריו, "הדין הוא הקובע מי הוא ממזר ומי הוא כשר, הרי זו הגדרה הלכתית טהורה, ואין גילוי המציאות האמיתית לא מעלה ולא מוריד".
בהנהגתו, בישיבת ברכת משה נאמרות הסליחות בנוסח אשכנזי-ספרדי משולב.
כמו כן, בימים הנוראים מתקיימות תפילות משולבות: נוסח עדות המזרח בתפילות שחרית ומנחה ונוסח עדות אשכנז בערבית ובמוסף.
עם זאת, הוא סבר שיש להימנע מלכפות שינוי בנוסח תוך פגיעה במסורות של העדות.
בעקבות מעשה חז"ל באושא () שבו מתואר כי שליח הציבור בתפילה התפלל כמנהגו, סבר הרב רבינוביץ שיש לתת לשליח הציבור לבחור את נוסח התפילה.
לדעתו חשיפת המתפללים לנוסחי התפילה השונים תגרום במשך הזמן להתגבשות נוסח תפילה אחיד הכולל אלמנטים מכלל התפוצות.
הרב רבינוביץ הנהיג כמה שינויים בנוסח התפילה.
בעקבות דברי הרמב"ם שאין לפנות למלאכים בתפילה השמיט הרב רבינוביץ' קטעים מן הסליחות הכוללים פניות כאלו, למשל "מכניסי רחמים".
את המשפט הנאמר בתפילת נחם בתשעה באב "העיר החרבה היושבת מבלי בניה" המתאר את חורבנה של ירושלים, הוא שינה ל"ההר החרב והבית השומם", מאחר שהמשפט אינו מתאר נכונה את מצבה של ירושלים כיום.
מסיבה זו הוא פסק שאין חובת קריעה כאשר רואים את ירושלים לאחר שלושים יום.
בשונה מרוב רבני הציונות הדתית, הרב רבינוביץ לא נמנה עם תלמידי הרב קוק או הרב סולובייצ'יק (אם כי הייתה לו היכרות עם האחרון).
לדבריו, את תפיסתו הציונית הוא קיבל "מהתורה".
בעקבות דברי הרמב"ם במשנה תורה (הלכות מלכים ומלחמות יא) שייתכן שיהיה משיח שיצליח לכונן ממלכה אך לבסוף ייהרג וימות, סבר הרב רבינוביץ' כי לא ניתן לקבוע שהתקופה הנוכחית היא "אתחלתא דגאולה".
עם זאת, הוא ראה בשיבת ציון ובמדינת ישראל "הזדמנות היסטורית לחדש את חיי עם ישראל בארצו לאור התורה".
הוא דחה את התפיסה שהגאולה תבוא מאליה, ולדעתו יש לפעול לחיזוק המדינה ותיקונה אך עם זאת להכיר בכך שתהליכים היסטוריים אורכים זמן רב.
הרב רבינוביץ' היה מזהה את השיטה הדמוקרטית כיסודית בתורה.
הגותו בעניין מרוכזת ברובה במחציתו השנייה של ספרו "מסילות בלבבם".
הוא מתבסס בין היתר על "שבעת טובי העיר", מושג המוזכר בתלמוד ובספרות ההלכה, המתאר מנהיגות אזרחית של הקהילה היהודית.
הביטוי המופיע בתלמוד הבבלי (): "אין מעמידין פרנס על הצבור אלא אם כן נמלכים בצבור", מציג את הצורך בהסכמה ציבורית למנהיגים.
בנוסף, הוא ראה בהפרדה שבין תחומי הסמכות של המלך והסנהדרין כמקור להפרדה הנדרשת בין תחומי הסמכות של המדינה והדת.
כתוצאה מכך הוא פסל היבטים שונים של השילוב בין דת ומדינה הנהוגה במדינה ישראל, בעיקר סביב הנושא של המעמד האישי.
לתפיסתו גם החוק האזרחי אינו יכול להתערב בענייני דת, גם כאשר הוא מתאים להלכה.
גישה זו דומה גם לרעיונות יסוד בהגות הליברלית הקלאסית.
עוד לדבריו, עקרונות דמוקרטיים נוספים נמצאים גם ביהדות.
למשל, עיקרון הפרדת הרשויות: מערכת המשפט ההלכתית אינה מופקדת בידי המלך, אלא בידי הסנהדרין, שהמלך כפוף לחכמיה בפעולות כמו יציאה למלחמת רשות.
מסיפורי התנ"ך עולה גם יכולת הביקורת של הנביא את מעשי המלך, כגון במשל כבשת הרש.
אלמנט הסכמי נוסף הקיים בשלטון היהודי מזכיר הרמב"ם במשנה תורה (הלכות ממרים ב), שם הוא פוסק כי על בית הדין לבדוק האם תקנות, גזרות ומנהגים שברצונם לקבוע יתקבלו בציבור, קודם שיחליט עליהם.
בתחום הפוליטי הביע הרב עמדות ימין (קודם עלותו ארצה, לדבריו, לא העמיק בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני, והביע עמדות הנוטות לשמאל).
בשנת 1993 (תשנ"ד), בתקופת הסכמי אוסלו, בדחיפת הרב שבתי זליקוביץ והרב שלום גולד (ידידו מהתקופה בה פעלו בארצות הברית), ייסד יחד עם הרב אברהם אלקנה שפירא את איחוד הרבנים למען ארץ ישראל, בו היה מנותני הטון הבולטים.
בין השאר ארגן צעדת רבנים לביתו של ראש הממשלה במחאה על התוכנית.
צוטט בראיונות כאומר שמי שמוותר על חלקי ארץ מסכן את המדינה.
לאחר רצח רבין נחקר הרב רבינוביץ' בחשד להסתה.
החקירות לא הניבו דבר, אך זכו לתהודה רבה בציבור הדתי.
הרב רבינוביץ' התנגד למסירת שטחים, דבר שהתפרש בעיניו כחולשה הגורמת לאבדן חיים.
תפיסה זו מעוגנת לפי פרשנותו בדברי הרמב"ם "שתחילת נפילה - ניסה".
פסק כי יש לסרב פקודה במקרה שנדרשים לפנות שטחי ארץ ישראל, כגון בתוכנית ההתנתקות, היה חבר בוועד רבני יש"ע.
טען שאין הצדקה למימוש תוכנית ההתנתקות, גם מבחינה מוסרית, ופסק שאסור לחייל לסייע לה.
לדבריו, כל חייל שהשתתף בפינוי עבר על איסור גזל, ולפי ההלכה הוא מחויב להשיב מכיסו את רכושם של האנשים אותם פינה.
הרב רבינוביץ' פסק שהנוצרים אינם נחשבים לעובדי עבודה זרה, וזאת על בסיס דברי התוספות שאומות העולם לא נצטוו על עבודה זרה בשיתוף.
בספרו 'מסילות בלבבם' הוסיף כי במהלך השנים חלו תמורות בנצרות וכיום חלק מהזרמים בה זנחו את אמונת השילוש לטובת אמונת הייחוד.
בשנותיו באנגליה השתתף לצד אישים נוספים, במפגשים בין-דתיים עם נציגי הכנסייה האורתודוקסית בלוצרן והקתולית בלונדון.
בשנת תשע"ד פרסם עם הרב דוד סתיו פסק המתיר לקבל כסף מהקרן לידידות לטובת הפעלת קייטנות קיץ.
לדבריו, גורמים במשרד החינוך הבהירו כי הקרן לא תשפיע על התכנים המועברים בקייטנה.
הוא הוסיף כי קבלת התרומה מהווה הזדמנות לחיזוק הקשר בין ישראל לעמים.
בעקבות הצתת כנסיית הלחם והדגים על ידי שני צעירים יהודים בשנת 2015, קרא הרב רבינוביץ להצטרף למימון נזקי השריפה.
הדר איתמר – הדרנים על מסכתות הש"ס, תשל"ב
מלומדי מלחמה – שאלות ותשובות בענייני צבא, תשנ"ג; מהדורה שלישית תשס"ד
עיונים במשנתו של הרמב"ם, תשנ"ט; מהדורה שנייה תש"ע
דרכה של תורה – פרקים במחשבת ההלכה ובאקטואליה, תשנ"ט
שיח נחום – שאלות ותשובות על סדר השולחן ערוך, תשס"ח
מסילות בלבבם – פרקי הגות, היחיד החברה והמדינה בראי התורה, תשע"ה; מהדורה חדשה בהוצאת ידיעות ספרים, תשפ"א (2021)
סבירות והסתברות בספרות חז"ל והראשונים – מהדורה עברית לעבודת הדוקטורט, תשע"ח
נר לנתיבתי: דרשות על סדר פרשות השבוע – נדפס מכתביו לאחר פטירתו בעריכת תלמידו הרב אלי רייף, תשפ"ב (2022)
נר לנתיבתי: דרשות על סדר מועדי השנה – נדפס מכתביו לאחר פטירתו בעריכת תלמידו הרב אלי רייף, תשפ"ג (2023)
Pathways to their hearts, Magid, 2023 (תרגום לאנגלית של הספר מסילות בלבבם)רשימה ביבליוגרפית של פרסומי הרב רבינוביץ' לאורך השנים, נתפרסמה בידי הרב עזרא קליין, בכרך ב של ספר היובל לכבודו, מברכת משה, הוצאת מעליות תשע"ב.
בשנת ה'תשנ"ט (1999) זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית.
בשנת ה'תשע"ב יצא לכבודו קובץ המאמרים "מברכת משה", הכולל שני כרכים ועוסק במשנת הרמב"ם.
בשנת ה'תשע"ה (2015) קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
לרגל קבלת התואר הוקדש הכינוס ה-49 של פורום "ניצוצות" למשנתו.
בשנת ה'תשע"ח (2018) נערך יום עיון בישיבת ברכת משה לרגל הגיעו לגיל תשעים.
באותה הזדמנות הושקה המהדורה העברית לעבודת הדוקטורט שלו.
בשנת ה'תשפ"א (2020) נבנה לזכרו בוסתן על ידי נוער מעלה אדומים במימון חלקי של עיריית מעלה אדומים.
לרב רבינוביץ' תלמידים מארצות הברית, מאנגליה ומישראל.
בעשרות השנים שבהן הוא עומד בראשות הישיבה במעלה אדומים למדו בישיבה מאות רבות של תלמידים.
שניים מתלמידיו מכהנים כר"מים בישיבה.
מרבית תלמידיו פנו ללימודים אקדמאיים, בפרט למדעי הטבע והחברה.
הרב ירון בן דוד, רב קיבוץ בארות יצחק
הרב רמי רחמים ברכיהו, רב משטרת ישראל רבה של טלמון לשעבר
הרב גבריאל גולדמן, רב כפר אדומים
הרב אוריאל גנזל, רב היישוב רבבה, ראש מכון צהר לחקיקה
הרב פרופ' דניאל רייזר, ראש החוג למחשבת ישראל, מכללת הרצוג
הרב דוד זנו, רב מושב שלווה, עורך ספרו של הרב רבינוביץ "דרכה של תורה"
הרב יונתן זקס, רבה של אנגליה לשעבר, ומחבר ספרי הגות יהודית
נחום לנגנטל, חבר הכנסת לשעבר
הרב ד"ר אביעד סטולמן, לשעבר אוצר אוסף היהדות בספרייה הלאומית ומנהל מחלקת האוצרים בו, ומחבר שו"ת "פלא יועץ"
הרב פרופ' דרור פיקסלר, פיזיקאי המפרסם מאמרים וספרים תורניים
הרב ד"ר עידו פכטר, רב קהילה בנתניה, מרצה וכותב בתחומי יהדות מודרנית, עובד בנאמני תורה ועבודה.
הרב יוסף פרנקל, ראש הישיבה התיכונית מעלה אדומים
הרב יוני רוזנצוייג, רב קהילת 'נצח מנשה' בבית שמש, לשעבר ראש ישיבת שבות ישראל באפרת.
הרב אלי רייף, רב קהילות 'השחר' ו'חושן מודיעין' במודיעין ועורך ספרי הרב "מסילות בלבבם", "שיח נחום" ו"נר לנתיבתי"
נחום ברנע (נולד ב-23 באוקטובר 1944) הוא עיתונאי ופובליציסט ישראלי.
היה בעל טור בעיתון "דבר", וכיום בעל טור ב"ידיעות אחרונות".
חתן פרס ישראל בתחום התקשורת לשנת ה'תשס"ז.
נחום ברנע נולד בפתח תקווה בשנת 1944 כנחום בורשטיין, לנחמה ויוסף בורשטיין, שכיהן כמנהל מחלקת ההסברה של ההסתדרות וסגן ראש עיריית תל אביב יפו.
משהתגייס לצה"ל התנדב לחטיבת הצנחנים, גדוד הנח"ל המוצנח.
הוא המשיך לשרת במילואים כלוחם בפלנ"ט בחטיבת הצנחנים 80 ולחם במלחמת ששת הימים.
בהמשך עבר לגדוד 66 בחטיבת הצנחנים "חוד החנית" ולחם במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה.
ברנע בעל תואר ראשון בהיסטוריה ומדע המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
את דרכו בעיתונות החל נחום ברנע בזמן לימודיו בעיתון הסטודנטים הירושלמי "פי האתון" והיה עורך עיתון הסטודנטים של האוניברסיטה העברית "ניצוץ".
לאחר מכן כתב בעיתון "במחנה", ומשם המשיך לעיתון "דבר", בו כתב בשנים 1967–1982. בין השאר היה שליח העיתון בוושינגטון, ופרסם טור שבועי פופולרי בשם "יומן יומן יומן".
בראשית שנות השבעים, בתקופת העורכת חנה זמר, שימש כמזכיר מערכת "דבר".
בשנת 1982 ייסד את השבועון "כותרת ראשית", וערך אותו יחד עם תום שגב.
העיתון הצטיין ברמת כתיבה מעמיקה מהמקובל בעיתונות הישראלית, ובשורת כותבים צעירים שהשפיעו רבות על העיתונות.
בין כותביו היו דן בן אמוץ, דורון רוזנבלום, גבי ניצן, עירית לינור, ארי שביט, דב אלפון ונרי ליבנה.
ב-1988 חדל השבועון להופיע, מסיבות כלכליות.
נמנה עם הכותבים הקבועים של הירחון מוניטין.
ב-28 באפריל 1989, פרסם נחום ברנע את הטור הראשון שלו ב"מוסף לשבת", "שמיר עוצר את הזמן", במסגרתו, נסע לסוסיא עם ראש הממשלה, יצחק שמיר, וחשף מסמך של רחבעם זאבי משנת 67', שבו הגה תוכנית להקים בשטחים מדינה פלסטינית בשם "ישמעאל".
מאז הוא חבר מערכת "ידיעות אחרונות".
במרץ 1995, בעת סיקור הלוויתם של שני קרבנות פיגוע ירי בחברון, הותקף ברנע על ידי כעשרה אנשים, שהכו אותו.
אחד התוקפים הורשע ונידון למאסר על תנאי ולקנס
ב-27 במאי 1996, למחרת העימות הטלוויזיוני בין שמעון פרס לבנימין נתניהו לקראת בחירות 1996, כתב ברנע: "מחמת הזהירות, נטו אתמול הפרשנים לסכם את העימות בין פרס לנתניהו בתיקו.
בכל הכבוד, אני נוטה לחלוק עליהם.
נתניהו, כך נדמה לי, ניצח אתמול".
כעבור יומיים ניצח נתניהו את פרס ונבחר לראשות הממשלה.
ברנע, שתמך בפרס, הסביר אחר כך: "בעבודתי העיתונאית הנאמנות שלי היא למקלדת בלבד".
עם הגיעו לגיל הפנסיה ב-2011, שינה ברנע את אופן העסקתו ב"ידיעות אחרונות", והקים חברה בשם "מקלדת", דרכה חתם עם העיתון חוזה לחמש שנים נוספות.
באמצע 2016, לקראת תום תקופת ההסכם, ביקש להפסיק לכתוב את הטור בפורמט הקבוע, אך לאחר שיחות שכנוע הסכים להאריך את החוזה בשנתיים נוספות.
בתחילת 2018 קרא ברנע להשעיית נוני מוזס, מו"ל ידיעות אחרונות, מתפקיד עורך אחראי, לאור המלצות המשטרה נגדו בתיק 2000.
באוגוסט 2020 חשף כי מאחורי הקלעים של הסכם איחוד האמירויות-ישראל נרקמת עסקה למכירת מטוסי F-35 וכטב"מים מתקדמים לאיחוד האמירויות.
באוגוסט 2022 החל להתראיין בקביעות בתוכנית השבוע בכאן 11.
ברנע הקפיד לאורך כל הקריירה העיתונאית שלו לסקר את האירועים מקרוב.
כך למשל, הצטרף במלחמת לבנון השנייה לכוח מחטיבת אלכסנדרוני, ובמלחמת חרבות ברזל נלווה לעוצבת חצי האש בקרב בית חאנון (2023–2025).
במהלך מלחמת לבנון השנייה קרא ברנע לסיום המלחמה, והזהיר מחתירה לניצחון שלא ניתן להשיג.
במהלך מלחמת חרבות ברזל הדגיש ברנע את התלות בארצות הברית וטען שהיא קובעת לישראל את גבולות המלחמה.
הוא הרבה לטעון שהמלחמה לא תסתיים בניצחון, שמיטוט החמאס אינו אפשרי, ושזמן הלחימה בעצימות גבוהה מוגבל.
במהלך ההפוגה במסגרת הסכם החזרת החטופים, הוא טען שהסיכוי לחידוש הלחימה אחרי ההפוגה אינו גבוה.
לאחר הכניסה לחאן יונס, הוא טען שיהיה זה המהלך האחרון של המלחמה ושישראל לא יכולה להמשיך לרפיח.
לאחר פתיחת המבצע הישראלי כנגד איראן ותוכנית הגרעין שלה במאי 2025 כתב ברנע "ההחלטה לפתוח במלחמה – כולה של נתניהו.
הוא מחליט והוא אחראי: הקרדיט כולו שלו.
במהלך הקריירה העיתונאית שלו גרמה כתיבתו של ברנע לעימותים בינו לבין אנשי ציבור וגופים ציבוריים.
ברנע פרסם טורים אחדים שבהם מתח ביקורת על התנהלותו של ירון זליכה, החשב הכללי באוצר, ובין השאר כתב: "ירון זליכה הוא פקיד שהכוח עלה לו לראש.
הוא איש מסוכן, חסר מעצורים, בלי קשר למה שהוא אומר על אולמרט".
בתגובה האשים זליכה את ברנע בהתגייסות לטובת אנשים בצמרת השלטון החשודים בפלילים, בהתנכלות לו עצמו מאז התלונן נגד אולמרט בעניין המכרז להפרטת בנק לאומי ובמניעת זכות התגובה ממנו.
ברנע פרסם מאמר בעקבות הרשעת הנשיא לשעבר משה קצב בגין אונס, ובו טען כי נשים רבות מופיעות בציבור כאובייקטים מיניים פרובוקטיביים במתכוון.
מאוחר יותר, התנצל ברנע על דבריו.
בריאיון לעיתון "גלובס", יצא ברנע בהתקפה חריפה על החינמון "ישראל היום", ואמר כי "'ישראל היום' במידה מסוימת הוא פרודיה על העיתונות המפלגתית של פעם".
ביולי 2012 תיאר ברנע בטורו אירוע ביישוב הר ברכה, שבו התארח שר החינוך, גדעון סער, בנוכחות רב היישוב, הרב אליעזר מלמד.
ברנע כתב כי שאל את השר כיצד הוא יושב עם אדם כמו הרב מלמד, שכביכול אומר לתלמידיו לא להתגייס לצה"ל וכותב בגנות המדינה, וכי השר ענה לו שלא ידע על נוכחותו של הרב מלמד באירוע, וגינה אותו על יחסו למדינה.
בתגובה לפרסום אמר גדעון סער "לא השמצתי, לא הוקעתי ולא גיניתי את הרב מלמד", והוסיף שברנע נודע כשרלטן.
הרב מלמד הקדיש לנושא טור שבועי ובו הוכיח שברנע טעה כשאמר שהוא קורא לתלמידיו לא להתגייס, ושהאמת הפוכה, כפי שפרסם בספריו 'פניני הלכה' ובמקומות נוספים.
כמו כן, טען שאינו מתבטא נגד המדינה אלא לעיתים כנגד הממשלה.
עוד הוסיף הרב מלמד שבטורו המדובר, הצליח ברנע גם לטעות במיקומה של מכללת אריאל ביחס למכללת רופין.
חבר הוועד המנהל של האוניברסיטה העברית, בשנים 2009–2014 .
חבר הוועד המנהל של הארגון הבינלאומי ליישוב משברים (ICG), בשנים 2010–2018.
חבר הוועד הבינלאומי של הספרייה הלאומית מ-2016
חתן פרס סוקולוב לעיתונות לשנת 1981.
על-פי סקר שנערך בשנת 1998 נבחר כעיתונאי המשפיע ביותר ב-50 שנות המדינה.
חתן פרס ישראל לתקשורת לשנת תשס"ז.
בין נימוקי חבר השופטים למתן הפרס: "נחום ברנע הוא עיתונאי שכמעט כל כתב צעיר נושא אליו עיניים".
וכן "ברנע מקפיד תמיד 'להיות שם', קרוב למאורעות, גם במוקדים של סערה חברתית, גם במלחמות ובימים של פיגועים, גם כשנוכחותו כרוכה בסכנת חיים ממש".
דוגמה לכך ניתנה במלחמת לבנון השנייה, כאשר יצא עם חיילי חטיבת אלכסנדרוני במשימה קרבית אל מעבר לגבול.
ב-29 במרץ 2007 קיבל את אות נשיא אוניברסיטת תל אביב כהוקרה על "הישגיו ותרומתו הייחודית למקצוע העיתונות בישראל".
ב-2008 קיבל את פרס קוטולי באיטליה.
ב-2015 נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
יורים ובוכים: על פוליטיקאים, גנרלים, עיתונאים ועוד אוהבי עצמם, הוצאת זמורה ביתן, 1981 – לקט טורים שפורסמו ב"דבר".
ימי נתניהו, טורים פוליטיים, הוצאת זמורה ביתן, 1999 – לקט של טורים שפורסמו ב"ידיעות אחרונות" וב"העין השביעית".
מסעותי עם פנקס, הוצאת משכל (ידיעות ספרים), 2008 – לקט טורים שראו אור בעיתונות וחלקם אף ביורים ובוכים.
ברנע נשוי לתמרה ואב לשלושה ילדים.
בנו נהרג ב-25 בפברואר 1996 בפיגוע הראשון בקו 18 בירושלים.
אחיו הוא פרופ' אמיר ברנע.
נח שפירא (נודע בשם העט בַּר-נָ"ש; תרכ"ג, 1863, תרכ"ג, קישינב, בסרביה, האימפריה הרוסית – 7 בינואר 1931, י"ט בטבת תרצ"א, תל אביב, פלשׁתינה-א"י) היה משורר עברי עממי, פזמונאי, מתרגם עיתונאי ומסאי, איש העלייה הראשונה.
נח שפירא נולד בשנת 1863 בעיר קישינב שבבסרביה (אז באימפריה הרוסית; כיום במולדובה), במשפחת חסידים, בנו של שלום שכנא שפירא.
קיבל חינוך מסורתי וכללי, ולאחר שלמד הנהלת חשבונות, עבד במקצועו.
נתפס לציונות ולעברית מנעוריו, והצטרף לאגודת "חובבי ציון" בעירו קישינב.
הוא היה מהמנהיגים הפעילים, יחד עם מאיר דיזנגוף.
בשנת 1890 (תר"ן) עלה לארץ ישראל, והחל את דרך התלאות הרגילה של פועל חקלאי במושבות; בתחילה עבד ברחובות, ומשם עבר למושבה זכרון יעקב.
בכל מקום שהגיע אליו היה המנהיג והרוח החיה של אגודות הפועלים.
בשנת 1891 (תרנ"א) נישא ביפו לבתיה מאדנסקי.
עם התיישבותו בתל אביב התמסר לכתיבה עיתונאית עברית, ופרסם כתבות מאמרים ומסות בענייני השעה.
בעת ובעונה אחת כתב שירים ובייחוד שירי זמר, והיה לאחד ממחדשי הזמר העברי בארץ.
שירו המפורסם ביותר הוא "שיר עבודה" ("יה-חי-לי-לי, יה-עמלי!
שפירא עיבד לעברית קלה ומדוברת את שירו של אליקום צונזר, "המחרשה", שהושר בארץ במילותיו של שפירא ובשמו "בְּמַחֲרַשְׁתִּי".
את שיריו פרסם בשם העט "בר-נ"ש" (כלומר נח שפירא).
בעוד ששיריו היו מושרים הרבה בשעתו, וחלקם מושרים אף היום, הרי כתיבתו העיתונאית כמעט ונשכחה, ואפילו לא כונסה.
עיזבונו הספרותי הועבר לארכיון העבודה של פועלי ארץ ישראל בתל אביב על ידי ברל כצנלסון.
בעיתון "החרות" מ-25 בנובמבר 1910 נמצא שיר ערש מפרי עטו שהוקדש לבתו הבכורה שולמית.
שולמית, בת נח וחסידה, נפטרה בשנת 1914 בגיל ארבע.
נח שפירא נפטר בינואר 1931 בבית החולים "הדסה" בתל אביב, לאחר מחלה קצרה.
אשתו נפטרה בשנת 1963 בעת שביקרה את בן אחותה בליסבון.
באוספו של זלמן פבזנר מצוי קיצור תולדותיו של שפירא, כתובות בידו.
בשנת 1966 פרסם המוזיקאי וחוקר המוזיקה מנשה רבינא מחקר על אודות השיר "יה חי לי, לי-הה-עמלי" ומחברו שפירא.
נחום איש גמזו היה תנא בן הדור השני לתנאים ואחד מרבותיו של רבי עקיבא.
התפרסם בעיקר בזכות הסיפור על מנהגו לומר על כל דבר "גם-זו לטובה".
באגדה נעשה קישור ברור בין נחום איש גמזו לשאלת ההשגחה הפרטית, ולעניין השכר ועונש, אשר מבטא את היחס בין האל לברואיו (המודגש בי"ג עיקרים לרמב"ם).
כך חייו של נחום איש גמזו, מתוארים בצורה הבאה:
לעומת תיאור טרגי זה, מתייחס התלמוד אף לכך שנחום איש גמזו היה צדיק גמור (מה שמעלה את השאלה הידועה של "צדיק ורע לו"):
תשובתו של נחום איש גמזו עונה על שאלת "צדיק ורע לו" בצורה אופיינית לחז"ל:
מתשובתו זו עולה תפיסה (הנמצאת גם במקומות נוספים אצל חז"ל) המאמינה שהרעות המגיעות לצדיקים מקורן בחטאים שחטאו, אף אם היו זעירים לכאורה.
זאת, ככל הנראה בשילוב עם התפיסה ש"הקב"ה מדקדק עם הצדיקים כחוט השערה".
בתלמוד הבבלי מבואר מדוע נקרא שמו "נחום איש גמזו":
כדוגמה לאירוע שעליו אמר "גם זו לטובה" מובא המקרה הבא (בתרגום מארמית):
לעומת זאת, כבר רבנו חננאל וכן רבי נתן מרומי כתבו שנקרא בשם זה על שם עיר מגוריו – "גמזו".
מקום זה נזכר גם בתנ"ך, בספר דברי הימים ב':
שמו השתמר בשם הכפר הערבי ג'ימזו.
ממגוון המקומות בהם מופיע נחום איש גמזו, ניתן לצייר את דרכו בהלכה.
אולם לצורך בירור תפיסותיו מרכזית ביותר היא הידיעה שדרכו של רבי עקיבא נלמדה במישרין מנחום איש גמזו, והוא היה רבו במדרש ההלכה; כך מובא בתוספתא:
יש המזהים את נחום איש גם זו עם נחמיה העמסוני.
לעומת זאת יש החולקים, וסוברים שנחמיה העמסוני לא היה רבו של רבי עקיבא, אלא תלמידו.
מספר חוקרים (כגון שמואל ספראי) מזהים את נחום איש גמזו כ"נחום המדי", המופיע בספרות התנאים כמה פעמים.
נחום אדמוני (נולד ב-21 בנובמבר 1929) הוא איש ביטחון שכיהן כראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים בשנים 1982–1989.
נחום אדמוני נולד בירושלים לסימה (לבית שרייבר) ואלימלך אדמוני (רוטבאום), שעלו מפולין.
אביו היה אדריכל נוף אוטודידקט שתכנן את גינת מלון המלך דוד ב-1929 וכיהן בתפקיד הגנן העירוני של ירושלים בתקופת המנדט הבריטי.
אחיו הבכור, יחיאל אדמוני, שירת שנים רבות כאיש ציבור וכמנהל בסוכנות היהודית.
אדמוני למד בגימנסיה העברית רחביה.
ב-1946 הצטרף לארגון "ההגנה", עבר הכשרה בש"י ובמסגרת הגדוד השלישי של הפלמ"ח, לחם במלחמת העצמאות במסגרת הש"י, ולאחר מכן בחיל המודיעין.
לאחר שחרורו למד יחסים בין-לאומיים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם הכיר גם את אשתו נינה, וחזר לישראל ב־1954. בשובו הצטרף לקהילת המודיעין.
שירת במוסד בתפקידים שונים בהם נציג המוסד במזרח אפריקה, ראש אגף תבל, האגף המופקד על הקשרים המודיעיניים והדיפלומטיים, וראש אגף המטה.
בשנת 1976 מונה למשנה לראש המוסד יצחק חופי.
אדמוני תמך בתקיפת הכור הגרעיני בעיראק בניגוד לדעתו של חופי.
בשנת 1982 נקבע כי מחליפו של חופי בראשות המוסד יהיה האלוף יקותיאל אדם, אך לאחר שאדם נהרג בתחילת מלחמת לבנון, נבחר אדמוני לתפקיד.
מיד עם כניסתו לתפקיד אירע בלבנון טבח סברה ושתילה.
ועדת כהן, ועדת החקירה הממלכתית שחקרה את העובדות והגורמים הקשורים בטבח, עסקה גם בתפקודו של אדמוני, וקבעה כי לא סיפק לממשלה "התרעה חד-משמעית על הסכנה בקשר עם כניסת הפלנגות למחנות, כניסה שעליה לא העיר ראש המוסד דבר בהערכת המצב שנתן בישיבת הממשלה".
בעת כהונתו כראש "המוסד", לכד "המוסד" את מרדכי ואנונו והביאו לישראל, לאחר שזה העביר מידע סודי לעיתון "סאנדיי טיימס" (בשנת 1986).
כן היה המוסד מעורב בחיסולו של אבו ג'יהאד בתוניס (בשנת 1988).
פעולות נוספות שביצע המוסד בתקופתו היו העלאת יהודי אתיופיה ב"מבצע משה" ופעולות לסיכול התחמשותה של עיראק בנשק בלתי קונבנציונלי.
בעת כהונתו היה עדיין שמו של ראש "המוסד" אסור בפרסום, ושמו פורסם רשמית רק לאחר פרישתו מ"המוסד".
ב-1988 התכוון המקומון "העיר" לפרסם מאמר ביקורת על אדמוני.
הכתבה נאסרה לפרסום על ידי הצנזורה הצבאית, אך בית המשפט העליון דחה את האיסור והתיר את הפרסום.
בתום שירותו במוסד מונה למנכ"ל "מקורות" (1989–1994), ולאחר מכן פנה לעסקים פרטיים.
הוא דירקטור במספר חברות (שיכון ובינוי, סנפרוסט, בנק הפועלים), ונחשב מקורב למשפחת אריסון.
באוקטובר 1997 מונה כחבר בוועדת בירור לבדיקת כישלון ניסיון ההתנקשות בח'אלד משעל בירדן.
אולם הוא הוחלף כעבור מספר ימים, בעקבות התבטאויותיו בתקשורת בזכות הפעולה בירדן.
ב-1998, בעקבות רצח יצחק רבין, מונה לראשות ועדה שקבעה מי האישים שאבטחתם תהיה בסמכות שירות הביטחון הכללי.
לאחר מלחמת לבנון השנייה מונה בידי ראש הממשלה אהוד אולמרט לראש ועדה שתחקור את אירועי המלחמה, אך הוועדה פורקה בטרם החלה לפעול ובמקומה הוקמה ועדת וינוגרד.
נחום גולן (שפיגל; 11 בינואר 1915 – 17 במאי 1991) היה אלוף בצה"ל ומפקדה של חטיבת גולני במלחמת העצמאות.
נחום שפיגל נולד בעיר גרה בגרמניה.
גדל בבית מסורתי וחונך לאהוב את ארץ ישראל.
כבר בגיל צעיר רצה לעלות ארצה, ופעל בתנועות נוער ציוניות.
בשנת 1935 עלה ארצה והצטרף לפלוגת הקיבוץ המאוחד בגדרה (לימים קיבוץ כפר סאלד).
בפרוץ מאורעות 1936 התגייס לנוטרות ועבר קורסים צבאיים אצל הבריטים.
במלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי, למרות נסיונותיו של יצחק שדה לגייסו לפלמ"ח.
שירת בחי"ל וצוין לשבח פעמיים על פעילות יוצאת מגדר הרגיל.
שהה חמש שנים באירופה, מהן שנה אחת עם פליטי שואה.
בתום המלחמה חזר ארצה והתיישב בכפר סאלד.
הוא סירב שנית להתגייס להגנה כי רצה לבנות את הגליל וליישב אותו.
לפני פרוץ מלחמת העצמאות, היה גולן מפקד הגזרה שכללה את קיבוצו ואת הקיבוצים שמיר ודן.
בתחילת ינואר 1948 הוא נקרא לשמש קצין מבצעים של חטיבת גבעתי.
אולם בעקבות המתקפה על כפר סאלד ב-9 בינואר 1948, הוא הושאר בגליל והתגייס לכוחות חטיבת גולני שזה עתה הוקמה.
לאות הזדהות עם החטיבה אף שינה את שם משפחתו לגולן.
גולן שימש כקצין המבצעים של החטיבה מפברואר 1948 וביולי מונה למפקדה.
הוא השתתף במספר מבצעים חשובים במלחמה.
במרץ 1949, במסגרת מבצע עובדה, הגיע עם כוחות חטיבתו לאום רשרש, ושלח משם, יחד עם נחום שריג מפקד חטיבת הנגב, את המברק שציין את סוף מלחמת העצמאות.
הוא המשיך לפקד על החטיבה עד מרץ 1950,לאחר מכן שימש כראש מחלקת המבצעים של צה"ל ואז פרש מהשירות בצה"ל למרות בקשות של אישים שונים, ביניהם דוד בן-גוריון, שיישאר בצבא, .
לאחר פרישתו משירות הקבע גולן כיהן בתפקיד בכיר בכוחות המילואים של צה"ל וכן מילא תפקידים בתנועת הקיבוץ המאוחד.
בסוף שנות ה-50 היה גולן מזכיר הקיבוץ המאוחד.
מאפריל 1969 ועד מרץ 1972 הוא כיהן כשליח עלייה ראשי בארצות הברית.
נחום גולן נפטר בישראל בשנת 1991 והובא למנוחות בכפר סאלד.
נחום בוכמן (1 באפריל 1917 – 7 במאי 2008) היה שחקן תיאטרון "הבימה" וסופר ישראלי.
בוכמן נולד בקייב שבאימפריה הרוסית (בתחומי אוקראינה של ימינו) ועלה לארץ ב-1926. בשנת 1947 שיחק בהצגה אדיפוס המלך ב-1953 החל ללמוד בסטודיו של תיאטרון הבימה והיה מראשוני התלמידים בסטודיו.
לאחר סיום לימודיו, החל לשחק בתיאטרון הבימה במשך עשרות שנים, גם אחרי פרישתו לגמלאות.
ב-1950 שיחק בסרט "קללה לברכה".
בוכמן זכור בין השאר בזכות משחקו במחזה "אותלו", בתחילת שנות השישים.
במאי קנדי שצפה בו, התרשם מיכולות המשחק שלו, והוא הוזמן להופיע במחזה זה באנגלית בתיאטרון בטורונטו.
מחזות נוספים בהם שיחק בוכמן היו "מותו של סוכן", "אנשים קשים", "החווה", "השקיעה", "המלך נוטה למות" ו"מראה מעל הגשר".
המחזה האחרון בו השתתף היה בשנות התשעים, "ההולכים בחושך" מאת חנוך לוין, בה שיחק את המת הביישן.
ב-1997 השתתף באירוע "סיפורי הבימה" לכבוד חגיגות השמונים להיווסדו של התיאטרון.
באותה שנה הוענק לו תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
בשנת 1994 הוציא לאור נחום בוכמן את ספרו האוטוביוגרפי, "מאחורי האיפור".
ב-2005 פורסם ספרו "האמת שלי", ובו זכרונותיו וכן דיון בשאלות תאולוגיות מיסטיות.
ספר נוסף שכתב היה "הבימה שלי".
ב-7 במאי 2008 נפטר נחום בוכמן בתל אביב בגיל 91. הותיר אחריו אישה - הלנה, בת - ליאורה, בן - אהוד (שחקן בזכות עצמו).
בשנותיו האחרונות זכה לתואר "זקן שחקני ישראל", למרות שהיו מבוגרים ממנו, כמו השחקנים נתן כוגן ומרדכי בן-זאב.
נַחָאלִין (או: נחלין, ערבית: نحالين) הוא כפר פלסטיני בנפת בית לחם, מדרום-מערב לעיר בית לחם.
תושבי הכפר מוסלמים, ומספרם נאמד בכ-6,300. 150–200 מהם מוגדרים על ידי אונר"א כפליטים וכ-35% מתושבי הכפר הם צעירים מתחת לגיל 18. כ-90% מן התושבים בגילאים 18–35 מובטלים.
הכפר ממוקם (יחד עם הכפר חוסאן) בתוך מובלעת בגוש עציון והוא מוקף כיום בהתנחלויות גבעות, ראש צורים, נווה דניאל וביתר עילית.
בהסכם אוסלו ב' סווג נחאלין כחלק משטח B.
פירוש שם הכפר בערבית הוא "דבוראים".
החוקרים הבריטים בני המאה ה-19 קונדר ופאלמר הציעו כי השם "נחלין" משמר את המילה העברית נחל עם סיומת -ָם ואולי צורת הזוגי - נחלָיִם, בדומה למקומות רבים אחרים בארץ ישראל השוכנים בסמוך או בתוך מקורות מים.
ההיסטוריון גרשון גליל הציע כי השם "נחלין" משמר את השם המקראי "נחלם", עירו של שמעיהו הנחלמי, מיריביו של ירמיהו הנביא.
בח'רבת אל-כברה שבפאתי הכפר התגלו ממצאים מתקופת הברזל II המעידים על יישוב בימי ממלכת יהודה המקראית.
נחלין הופיעה במרשמי המס העות'מאנים של שנת 1596 כחלק מנפת קודס.
בכפר נמנו 40 משקי-בית מוסלמים ו-16 משקי בית נוצרים.
הם שילמו מס קבוע של 33.3% על תוצרת חקלאית, ובה חיטה, שעורה, דבש ענבים (דיבס) או מולאסות, ועיזים או כוורות, סה"כ 3,880 אקצ'ה.
את הכפר פקדו בעבר באופן תכוף בדואים, והוא נודע במסורת גידול הדבורים שלו.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר בשנות ה-60 של המאה ה-19, וכתב שהכפר הוא "גיבוב של בתים קטנים, מקצתם עומדים על תלם והאחרים ממוטטים, על גבעה טרשית, ועכשיו מתגוררות בהן רק משפחות דלות אחדות".
הוא ציין כי סביב הכפר היו גידולי טבק.
המזרחן הגרמני מרטין הרטמן מצא בכפר 17 בתים.
על-פי האדריכל הגרמני קונרד שיק, אוכלוסיית הכפר בשנת 1896 כללה 162 נפש.
על-פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 1922 בידי רשויות המנדט הבריטי, התגוררו אז בנחלין 316 איש, בהם 312 מוסלמים ו-4 נוצרים.
במפקד האוכלוסין של 1931 נמנו בכפר 440 איש, בהם 3 נוצרים והיתר מוסלמים, שהתגוררו ב-98 בתים מאוכלסים.
ב-1934 (תרצ"ד) נקנה שטח אדמה נרחב של נחלין לצורך הקמת קיבוץ רבדים, סמוך לקיבוץ עין צורים (אז קיבוצים בגוש עציון) בידי יהודי אמריקאי ובטיפולה של הקרן הקיימת ונציגיה תושבי הגוש.
מאות תושבי נחלין תקפו את המתיישבים הראשונים שהגיעו למקום, רגמו אותם באבנים ופצעו שניים מהם, אך בעקבות התערבות הצבא הבריטי בסופו של דבר נערכה סעודת 'סולחה'.
לאחר התגברות על אתגרים רבים, הכסף הועבר במשך יום תמים למאות תושבי נחלין, שהגיעו אישית על מנת לקבלו בידם, ולאחר שהאדמות שורטטו ונרשמו בדקדקנות.
לדברי תושב רבדים, "הברית הזו גם עמדה לנו כאשר היה עלינו לסלול את הדרך לנקודה רבדים העוברת במקצת בשטחם.
הבולדוזר הגדול הופיע והחל בעבודתו, ולמרות כל החששות לא באו תושבי נחלין למחות ולערער.
היחסים היו מתוקנים, והיו נשארים כך אילולא המלחמה."
ב-1935 פרסם המופתי חאג' אמין אל-חוסייני שתושבי הכפר העבירו את אדמותיהם, בהיקף של 8000 דונם, לידי הווקף, על מנת למנוע את המשך מכירתם ליהודים.
על-פי סקר הכפרים של 1945, חיו בכפר 620 איש, כולם מוסלמים.
לפנות בוקר ב-16 בינואר 1948 (ה' בשבט תש"ח) נתגלתה מחלקת הל"ה שנשלחה לחזק את יישובי גוש עציון, וערבים מנחלין, צוריף, ומכפר ג'בע הסמוך הרגו אותם.
לדברי מפקד המשטרה הבריטי באזור, הוא הצליח לשכנע את הערבים למסור לו את גופות הלוחמים העברים שטרם הושחתו.
לפי הסבריו, ושחזורו של יוחנן בן-יעקב למחרת הקרב כח צבאי בריטי הגיע לצוריף בג'יפ, והותקף בידי תושבי המקום.
הכח ירה באוויר וחילץ את עצמו מן הכפר, אך בקרב הערבים נפוצה שמועה שיהודים נוספים התקיפו את צוריף וערכו בה טבח.
בעקבות זאת הושחתו הגופות, בטרם הועברו לידי הבריטים.
ב-28 במרץ 1954 ניהל כוח חטיבת הצנחנים בפיקוד אריאל שרון פעולת תגמול בכפר, בה נהרגו שמונה לוחמים ערבים ואשה.
ההרוגים כללו חמישה אנשי המשמר הלאומי הערבי, תושבי המקום, ושלושה חיילי הלגיון כולל קצין בדרגת קולונל (המקבילה לדרגת אל"ם), שנהרגו ממארב צה"ל, בעת שחשו למקום כתגבורת מבית לחם.
צה"ל הרס 7 מבנים בכפר, ביניהם המסגד.
הפשיטה על נחלין התרחשה בעקבות טבח מעלה עקרבים ולאחר רצח שומר בכסלון ובעקבות החשד כי המרצחים באירוע זה הגיעו מנחלין.
על פי עדויות חיילי צה"ל שהשתתפו בפעולה, אנשי המשמר הציבו מארב לכוח הישראלי בדרכם חזרה אל הגבול, וזה הסתער עליהם בפקודתו של אהרן דוידי שהייתה זו לו פעולת התגמול הראשונה בה השתתף, ובניגוד לתורת הלחימה עד אז, על פיה יש לתפוס מחסה בעת היתקלות ממארב.
על פי מורשת צה"ל, פעולת נחלין הייתה נקודת מפנה בתגובה הצה"לית להיתקלות ממארב.
ב-13 באפריל 1989 לפנות שחר, במהלך האינתיפאדה הראשונה, ביצע משמר הגבול פשיטה על נחאלין.
במאי 1989 אנשי שלום עכשיו ארגנו אירוע תמיכה בתושבי נחאלין, בו השתתפו כ-2,000 ישראלים.
המשתתפים נפגשו עם התושבים במספר כפרים פלסטיניים, ועם משפחותיהם של חמשת תושבי נחאלין שנהרגו בפשיטה.
לאחר תחילת האינתיפאדה השנייה הוטלו הגבלות תנועה קשות על התושבים.
על פי דו"ח אונר"א, עד פתיחה מחדש של כביש הגישה בנובמבר 2003, היה הכפר, יחד עם הכפרים חוסאן ובתיר סגורים לתנועת רכב.
ב-2004 נפתחו צירי התנועה לכפר ובנובמבר 2004 סייעה הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי בסלילת הכביש האחרון שהיה חסום לתנועה.
בשנת 2012 נפגעו שישה בני משפחה מנחאלין משריפת בקבוק תבערה שהושלך על המונית בה נסעו בכביש הראשי סמוך לכפרם.
לא היה ברור אם מדובר ביהודים, או ב"תאונת עבודה" של מחבלים ערבים מהכפר, אשר זיהו בטעות את נוסעי המונית כיהודים.
כשבועיים לאחר מכן נעצרו שלשה נערים יהודים בחשד למעורבות, אך הם שוחררו בחזקת חפות התיק נגד החשוד העיקרי נסגר מחוסר הוכחות.
מוכתר הכפר טען שמתנחלים מתנכלים בעקביות לתושבי הכפר ולתחבורה ממנה.
מאז האינתיפאדה יצאו מנחאלין מספר מחבלים בודדים וקבוצות מחבלים:
ב-2003 מחבל שהיה מעורב בהשלכת בקבוקי תבערה ובהצתת עמודי תאורה נתפס בכפר.
מעבדת חבלה שהוקמה במטרה לפוצץ את הרכבת העוברת בסמוך, התגלתה בכפר בשנת 2008.
נערים נעצרו ב-2011 עם חומרי הסתה, ויריות נורו לעבר היישוב ביתר עילית באותה שנה.
מחבל החומצה בשנת 2014 (תשע"ד).
ניסיון לדקירת שוטר ב-2015 (תשע"ה) כאשר נתפסו שלושה תושבי הכפר בעת שוד רכוש מבית ספר בבית שמש.
זריקת בקבוקי תבערה על גדר היישוב ביתר עילית בשנת 2023, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל.
תושבי הכפר מעורבים במעבר בלתי חוקי של גדר הביטחון לצורך עבודה אל שטח ישראל, לאחר הסכמי אוסלו שמנעו זאת מהם, והיו שהוכו בשל כך או שנורתה אש לעברם בידי החיילים ושוטרי משמר הגבול.
ב-2008 דחה בג"ץ את עתירת מועצת הכפר נגד מפקד כוחות צה"ל בגדה המערבית וחברת החשמל, לבטל העברת קו חשמל במקרקעין פרטיים של תושבים.
במאי 2014 הושחתו עצי זית באדמות הכפר נחלין, ונצבעו כתובות "תג מחיר" ונאצות נגד ערבים.
בתחילת שנת 2014 נערכה פעילות משותפת יהודית ערבית, בהפגנה עם יהודים מביתר עילית ויישובי גוש עציון, נגד הקמת החומה המפרידה באזורם.
בשנת 2004 נבנתה מנהרת תשתיות ובה צינור המזרים עודפי שפכים ומי ביוב מביתר עילית אל תוך ואדי שבו היו שדות, מטעים וכרמים של תושבי נחאלין, ובמהלך השנים מי הביוב גרמו להרס מוחלט של אותם שטחים חקלאיים.
בשנת 2005 נוספה נקודת הזרמה נוספת של מי ביוב אל השטחים שנמצאים סביב המעיין עין פארס, שמימיו זוהמו ואינם ראויים לשתייה כיום.
גם בשנת 2023 בוצע ניקוז ביוב נרחב מביתר עילית שהציף וגרם נזק לקרקע חקלאית של תושבי נחאלין.
נחום איתן (איתין) (1902 – 25 ביוני 1976) היה חלוץ ענף תעשיית גלופות ההדפסה (צינקוגרפיות) בתל אביב, מרוכשי השבועון "העולם הזה" בשנות ה-50, והמו"ל והעורך האחראי של הדו-שבועון "כלנוע".
היה מצנט (תומך אמנותי) לציירים ישראלים רבים.
איתין נולד בבריאנסק שברוסיה להוריו רבקה ואהרון איתין.
אביו היה בעל בית דפוס בעירו, עסקן פעיל בענייני ציבור ומורשה של "חובבי ציון".
אמו הייתה בת למשפחת גרבוז מקורסק.
רבקה ואהרון איתין היו הורים לשני בנים ושלוש בנות.
בשנת 1906 מכר אהרון איתין האב את בית הדפוס שבבעלותו ועלה עם כל משפחתו ועם ממון רב לארץ ישראל.
תל אביב עדיין לא הייתה קיימת ואיתין פתח בית דפוס ביפו, שהועבר אחר כך לתל אביב והיה בית הדפוס הראשון של העיר.
בשנת 1909 נמנתה משפחת איתין עם 66 מייסדי תל אביב ובנתה את ביתה ב"אחוזת בית" ברחוב יהודה הלוי 19. מאוחר יותר עברה המשפחה לבית שני שבנתה בעיר, מרווח וגדול הרבה יותר, ברחוב לוינסקי 69.
נחום איתין למד ב"גימנסיה הרצליה" החל בכיתה א' ועד לסיום השמינית, ונמנה עם בוגרי המחזור השמיני של הגימנסיה.
לאחר סיום לימודיו הוא עברת את שמו מאיתין לאיתן.
לימודים ורכישת השכלה גבוהה היו בראש סולם העדיפויות אצל אהרון איתין ואכן כל חמשת ילדיו היו בעלי השכלה אקדמאית אותה רכשו באוניברסיטאות באירופה במימון האב.
נחום איתין אהב אמנות, וכישוריו התמקדו בתחום זה בתוספת תקשורת וניהול עסקים.
עם סיום לימודיו ב"גימנסיה הרצליה" נשלח על ידי אביו ללימודים באקדמיה לאמנות בפריז.
בתקופת לימודיו בפריז הוא קשר קשרים חברתיים בעיקר עם ציירים ישראלים ששהו שם באותה תקופה, ביניהם הצייר צבי שור שהיה לידידו גם בהמשך חייו בתל אביב.
ציירים נוספים שהיו בין ידידיו בארץ היו חברו הקרוב נחום גוטמן, גם הוא בן למשפחה ממייסדי העיר, נעמי סמילנסקי, מרדכי לבנון, יוסף קוסונוגי, אריה נבון, אהרן אבני ורבים אחרים.
בין הסופרים והמשוררים שהיו חבריו הקרובים יש למנות במיוחד את אנדה פינקרפלד.
עם סיום לימודיו בפריז עבר איתן לגרמניה לבית ספר ייחודי לתעשיית הגלופות על כל היבטיה.
בתחום זה הוא מצא אפשרויות למימוש אהבתו לאמנות - בעיקר לציור, ליופי ולאסתטיקה - תוך שילוב המגמה העסקית.
גם בגרמניה קשר קשרים חברתיים, ובהמשך היו לקשרים אלה חלק משמעותי בחייו.
באמצע שנות העשרים, משחזר לתל אביב, פתח בבית המשפחה ברחוב לוינסקי 69 צינקוגרפיה בשם נ.
צינקוגרפיה זו הייתה הראשונה שנפתחה בארץ.
כעבור מספר שנים נוספו לו שותפים והשם שונה ל"הצינקוגרפיות המאוחדות".
בשנת 1937, אחרי מות אימו (אביו נפטר ב-7 שנים קודם לכן) ומכירת בית המשפחה ברחוב לוינסקי, הוא פתח צינקוגרפיה אחרת ברחוב לילינבלום בשם נ.
איתן, אותה המיר כעבור מספר שנים לתאגיד, העבירה לרחוב לבנדה ושינה את השם ל"הצינקוגרפיה הישראלית".
האחרונה שפתח הייתה צינקוגרפיה "גל אור" ברחוב לילינבלום.
משחש עייפות מקצב החיים המסחרר שלו, מכר אותה לעובדיו.
לאחר המכירה הוא התכוון להקדיש את זמנו לעולם האמנות, אך ביום העברת הבעלות - 25 ביוני 1976 - נפטר מהתקף לב.
בשנת 1930, בעת היותו בעל צינקוגרפיה, הוציא לאור דו-שבועון מצויר בשם "כלנוע" אשר סקר את החדשות השוטפות וכלל אף מדור אופנה.
ההנהלה ומערכת "כלנוע" מוקמו בבית הוריו ברחוב לוינסקי.
השבועון יצא לאור עד שנת 1935.
בשנת 1950 רכשו נחום איתן, אורי אבנרי ושלום כהן את שבועון "העולם הזה" מאורי קיסרי.
שותפות זו לא החזיקה מעמד זמן רב בשל הבדלי גישות ובסוף שנת החמישים מכר נחום את חלקו בעיתון.
איתן היה ידוע כחובב נשים, אך מעולם לא נישא ולא העמיד צאצאים.
האישה היחידה אותה היה מוכן לשאת הייתה הציירת היהודייה ילידת גרמניה, בעלת הדעות הקומוניסטיות, לאה גרונדיג.
הוא נהג לבקר בגרמניה לעיתים קרובות וכך הכיר את לאה, רעייתו של הצייר הגרמני-נוצרי הקומוניסט הנס גרונדיג.
במאי 1938, עקב האשמת הזוג בסיוע לחבר מחתרת להסתתר, שולח האנס למחנה הריכוז זקסנהאוזן ולאה למחנה ראוונסבריק, משם שוחררה בדצמבר 1939 וגורשה לברטיסלאבה (בירת סלובקיה).
הנאצים אסרו על שובה לגרמניה.
גרונדיג העפילה לארץ ישראל על אוניית המעפילים "פאסיפיק" מנמל טולצ'אה שברומניה באוקטובר 1940. היא נעצרה על ידי הבריטים ונכלאה במחנה המעצר בעתלית עד ששוחררה באוקטובר 1941.
לאחר מכן הגיעה לתל אביב והתגוררה בביתו של נחום איתן כידועה בציבור.
גרונדיג הייתה בטוחה כי בעלה נספה במחנות והיא חיה עם איתן בדירתו ברחוב בילו בתל אביב.
בעזרת קשריו הרבים עם סופרים, משוררים ומוציאים לאור הוא איפשר לגרונדיג למצוא תעסוקה, והיא זכתה לאייר ספרים רבים, ביניהם "עצים מדברים", המפוזר מכפר אז"ר, "בגיא ההריגה" המתאר את זוועות השואה ואחרים.
היא המשיכה לצייר גם ציורים אחרים, בעיקר כאלה הנוגעים בשואה.
אולם, מאמציו של נחום איתן לשלבה בחיי האומנים בישראל לא צלחו והיא נותרה זרה ולא מקובלת, אולי בשל דעותיה הקומוניסטיות.
גרונדיג נהגה לבקר מדי פעם בגרמניה ובאחד מביקוריה פגשה באקראי את בעלה ששרד את המחנות וחזרה לזרועותיו ולגרמניה המזרחית הקומוניסטית.
היא הותירה בישראל את נחום שבור הלב ואת כל אוסף ציוריה.
נַחוּם בֶּנאֲרִי (בּרוֹדסקִי) (1 במרץ 1893 – 24 בדצמבר 1963) היה איש ההסתדרות הכללית שפעל רבות לקידום התרבות הישראלית בשנות ה-40 וה-50, סופר והוגה.
נַחוּם בֶּנאֲרִי (בּרוֹדסקִי) נולד בשכונה היהודית של הכפר לֶבֶּדִין שבאוקראינה.
בן בכור במשפחה מרובת ילדים, עשרה בנים ובנות.
אביו, אריה לייב ברודסקי, היה בעל משׂרה בכירה בבית חרושת לסוכר, ואמו דבורה לבית זבניגורודסקי הייתה עקרת בית.
בצעירותו נשלח ללמוד בישיבה, אבל לימודי ההלכה לא סִפקו את יצר הסקרנות שלו.
הוא נדד מישיבה לישיבה ברחבי אוקראינה, עד שהגיע לישיבתו של הרב חיים טשרנוביץ ("רב צעיר") באודסה.
בין מוריו היו סופרים ידועי-שם, כמו ביאליק ומנדלי מוכר ספרים.
שם גם ספג את ערכי הציונות, אותם העביר לכל אחיו ואחיותיו.
במאי 1914 עלה לארץ ישראל בגפו.
חודשים ספורים לאחר מכן פרצה מלחמת העולם הראשונה.
עבד במשך שנה כפועל חקלאי בקבוצת דגניה ולאחר מכן המשיך כפועל שכיר אצל האיכרים באִילניה (סֶגֶ'רָה).
על תקופה זו כתב את רשימתו "הקבצנים השמחים".
בתקופה זו נוצרו קשריו עם אנשי העלייה השנייה והעלייה השלישית, אז פגש ונישא לסוניה דובנוב, אשר בזמן המלחמה הוגלתה עם משפחתה מביתם בתל אביב על ידי הטורקים.
אחרי המלחמה עבר עם משפחתו לכל מקום בו נמצאה עבודה: נטע יערות בכרמל, היה עובד ציבור בתל אביב, ועבד בעבודות מזדמנות בירושלים.
באוקטובר 1922, לאחר שנודע לו על מות אביו בגולה, עִברת את שם משפחתו מבּרוֹדסקִי ל-בֶּנאֲרִי, על שמו.
בעקבותיו הלכו אחיו ואחיותיו, שעלו לארץ יחד עם האם אחרי מלחמת העולם הראשונה.
בתחילת 1925 הצטרף עם משפחתו לקיבוץ עין חרוד.
עבד בשדה ובכרם ובמקביל היה בין מעצבי החג העברי בקיבוץ.
כישרונו התיאטרלי עזר לו בעיצוב טקסי ראש השנה, סוכות, טקס קציר העומר בערב הפסח, וטקס הבאת הביכורים בשבועות.
נשלח פעמיים מטעם הנהגת הקיבוץ בשליחות ציונית וערך את ביטאון התנועה "מבפנים".
בתקופה סוערת זו נפרד מסוניה ונישא ליהודית מנש.
בנארי נשלח אל מחוץ לארץ ישראל במסגרת תנועת "החלוץ" שלוש פעמים.
מ-1927 ועד 1929 נשלח לראשונה על ידי הנהגת הקיבוץ למרכז תנועת "החלוץ", בוורשה שבפולין.
שם, נפגש, הִרצה ושׂוחח עם צעירים ונוער בעיירות ובקיבוצי הכשרה.
ערך את ביטאון התנועה "העתיד".
מ-1934 ועד 1936 נשלח פעם שנייה על ידי הנהגת הקיבוץ למרכז "החלוץ" בוורשה, והיה ציר בקונגרס הציוני, בלוצרן, שווייץ.
מאוקטובר 1944 ועד ינואר 1945, בשלהי מלחמת העולם השנייה, יצאה משלחת בת שלושה אנשים מטעם חברת סולל בונה אל צוותי העבודה הארץ-ישראלים בבית-הזיקוק לנפט באבאדן שבאיראן (אז, פרס).
בנארי, אחד מהשלושה, יצא בתקן של יועץ חברתי, אך למעשה פעל בחשאי בשליחות תנועת "החלוץ", לעודד את הפעילות הציונית בקרב הקהילות היהודיות בסוריה, עיראק ואיראן.
בנארי כתב חוברות הסברה על מהותה של תנועת 'החלוץ' ומטרותיה.
בתחילת 1942 בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, עזב עם יהודית את הקיבוץ והתמקד בעיסוקו בתחומי החינוך והתרבות.
תחילה פעל במסגרת חברת "סולל בונה", אך עד מהרה הצטרף למרכז לתרבות וחינוך של ההסתדרות.
היה ממקימי "מפעלי תרבות וחינוך" ועמד בראשו קרוב ל-20 שנה.
במסגרת תפקידו עודד את פעילותם של יזמי תרבות שונים, להם נתן גג תקציבי וארגוני.
במסגרת זו הוקמו המוסדות הבאים:
החוג לריקודי עם - חוג צנוע, בראשיתו, לריקודי-עם של הימים ההם, אשר נתן במה לכוריאוגרפים, לעצב ריקודים על פי נעימות עממיות והיווה את הבסיס לחוגים לריקודי-עם המקובלים כיום בישראל.
מפעל "אמנות לעם" - מפעל שיצר קשר בין התיאטרונים הגדולים לבין יישובי הפריפריה, ההתיישבות החקלאית וועדי עובדים.
מכון להשכלה בכתב (מישלב) - רעיון שפותח ושוכלל עם הזמן, עד שהפך לאוניברסיטה הפתוחה.
המחלקה לקולנוע - מחלקה שעסקה בהפצת סרטי קולנוע איכותיים (בפורמט: פילם 16 מ"מ), לכל יישובי הפריפריה ומחנות הצבא.
ואִפשרה הקרנת סרטים בכל מקום בו לא היה אולם קולנוע .
"ספרי" - הוצאת ספרים והפצת ספרים.
מפגשים בין אמנים יוצרים: סופרים, משוררים, ציירים, פסלים, אנשי-רוח והוגים, לבין ציבורי פועלים ועובדים במפעלי תעשייה, במושבים, בקיבוצים, במעברות ובצבא.
תמיכה ושותפות במוסדות תרבות: תיאטרון האוהל; האופרה הישראלית; להקת המחול ענבל והוצאת ספרים עם עובד .
לאורך חייו כתב ספרים בתחומים רבים: לתולדות הקיבוץ והרעיון הציוני.
ספרי עיון לשבתות חגים וימי זיכרון .
ערך ביטאונים של תנועת "החלוץ", תרגם ספרים של יוצרים אחרים והיה עורך לשוני של "אֹמֶר", עיתון שיצא במהדורה מנוקדת לעולים חדשים.
היה איש הדמיון היוצר, ידע לתרגם רעיונות ומחשבות בתחום התרבות והחינוך, לפעולה ועשׂייה תרבותית.
נפטר ב–1963, ונקבר בעין חרוד מאוחד.
ארכיונו נמצא בארכיון גנזים - אגודת הסופרים, בבית אריאלה, תל אביב.
בנארי נישא לסוניה דובנוב, בת אחיו של ההיסטוריון שמעון דובנוב.
הבת הבכורה רזיאלה נפטרה בילדותה.
הבת השנייה עמליה שמאלי הייתה ממייסדי קיבוץ בית הערבה, שירתה בפלמ"ח ואחר-כך שבה לעין חרוד והייתה מורה (בן-זוגה צבי שמאלי (1922–1985) היה מפקד הנח"ל בשנים 1966–1969).
הבן, יאיר בנארי, היה חבר עין חרוד מאוחד, מורה דרך וחוקר יהדות, וכל חמשת ילדיו חיים בעין חרוד מאוחד.
מנישואי נחום בנארי ליהודית מנש (נפטרה בנובמבר 1972) נולד בן נוסף, עמוס.
בנארי, תרפ"א (1921), "עין־חרוד, היישוב הראשון בעמק יזרעאל המזרחי", בתוך: אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, חלק שני, פרק קיב, עמ' 1185–1190.
לתולדות הקבוצה והקיבוץ (חוברת) 132 עמ'.
החלוץ, וורשה, 1934 חוברת הסברה שתורגמה לגרמנית, אנגלית, איטלקית, רומנית, צ'כית.
תולדות תנועת הפועלים בא"י (חוברת) 135 עמ'.
שבת ומועד; (חוברת) 51 עמ'; מרכז לתרבות; 1946 - ניסיונות, הערכות וציוני דרך לעיצוב הדמות של שבת ומועד.
הציונות הסוציאליסטית; (חוברת) 63 עמ'; מכון להשכלה ציונית-ירושלים 1950 - מתוך הסדרה: ספריה ציונית קטנה.
תנועת העבודה הישראלית; חוברת לימוד; מכון להשכלה בכתב; 1954 - מקורותיה, יסודותיה ותולדותיה.
ערכי רוח וספרות 248 עמ'; תרבות וחינוך; 1954 - על סופרים ספרים ואישים.
ניומן; 1955 - התנ"ך בספרות ישראל לתקופותיה.
אל השמש ספר עמ' 93 עמ'; עמיחי; 1955 - סיפורים לילדים, זיכרונות ילדות.
ערכים בתנועת העבודה הישראלית (חוברת) 83 עמ'; אורים; 1959.
מחזות: 'תובל קין' ו'אוהלים ברוח'; 1951 – 1955, ובנוסף: מחזות קטנים ומערכונים ; נדפסו במעלה, דבר לילדים, תרבות וחינוך.
נתיבים 269 עמ'; מפעלי תרבות וחינוך 1967 - הלכות חברה ותרבות .
כינוס גבת, יולי 1945 –בעקבות סכנת הפילוג ; חוברת עמ' 52;1945 - לאיחוד ציוני-סוציאליסטי; עורכים: נ.
- מחברים: נחום בנארי; שרה לוי-תנאי; טוביה עובדיהו; גבריאלה ארן.
ילקוט יום טוב; 208 עמ'; עם עובד; 1953 - פרקי עיון לשבת לחגים ולימי זיכרון .
אורות; 163 עמ'; מרכז תרבות וחינוך ; 1954 - לשאלות תרבות וחינוך .
ניומן; 1959 - אגדות התורה לפי מסורות עתיקות .
ניומן; 1959 - עיון וקריאה לשבתות לפי הסדר .
יוסף טרומפלדור; (חוברת) 96 עמ'; 1970 - חייו ותקופתו – תמונות ודברים לשנת החמישים להגנת תל-חי.
נחום ("נַחצֶ'ה") דוד נורברט בּוּך (23 בנובמבר 1932 – 7 בנובמבר 2022) היה שחיין ומאמן שחייה ישראלי, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה שהשתתף באולימפיאדת הלסינקי (1952) במדי נבחרת ישראל.
הוא היה לשחיין הישראלי הראשון שהשתתף במשחקים האולימפיים.
אימן את קבוצת השחייה שבה שחה, ברית מכבים עתיד, שימש מאמן לאומי בתחרויות השחייה של המכביה ה-8.
נחום בוך התאמן בקבוצת השחייה של ברית מכבים עתיד.
בתחרות פתיחת העונה בשחייה שנערכה בבריכת השחייה "גלי גיל" שברמת גן באוגוסט 1948 זכה בוך במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:11.4 דקות.
בתחרויות השחייה של המכביה השלישית שנערכו בבריכת בת גלים בחיפה באוקטובר 1950 זכה בוך במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם איתן פרויד, ישעיהו אלבאום וארנון טורין בתוצאה של 10:07.6 דקות, לפני אוסטריה והודו.
נוסף על כך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:06.1 דקות, שני מבין השחיינים הישראלים.
טורין סיים ראשון מבין השחיינים הישראלים ורביעי כללי בתוצאה של 1:06.0 דקות.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) סיים בוך במקום ה-59 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:05.6 דקות.
בתחרות שחייה פנימית של קבוצת ברית מכבים עתיד שנערכה בחולון בספטמבר 1954 קבע בוך שיא ישראלי חדש במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:02.7 דקות, שיפור לשיאו של שלמה תנשמת ממכבי חיפה שעמד על 1:03 דקות והושג 16 שנים קודם לכן בתחרות שחייה בין נבחרת ישראל לנבחרת יוון.
באוקטובר 1958 יצא בוך ללימודים בבית הספר הגבוה לספורט בקלן שבגרמניה ולמכון הספורט שליד אוניברסיטת ייל שבניו הייבן, ארצות הברית למשך 20 חודשים.
לאחר מכן, אימן את קבוצת השחייה שבה שחה, ברית מכבים עתיד.
הוא שימש כמאמן הלאומי בתחרויות השחייה של המכביה ה-8 שנערכו בשנת 1969. בין השחיינים הבולטים שאימן, נמנים השחיינים האולימפיים שושנה ריבנר, עמירם טראובר ואמנון קראוס, וכן אלופי ישראל דורית זלץ, חנה מרון, גבריאל נסט, דוד ויסמן, דני קרפן ועוד.
בשנות פעילותו כשחיין ואף לאחר מכן, בשנות ה-60 עת עסק באימון, היה בוך גם שחקן כדורמים ואף השתתף במדי נבחרת ישראל בכדורמים במכביה החמישית ב-1957.
בנובמבר 1974 עזב בוך את ישראל ועבר למלבורן, אוסטרליה, בה התגורר עד למותו ב-7 בנובמבר 2022.
נחום אייטינגון הידוע כלאוניד אייטינגון היה קצין בכיר באגף הביון של נ.ק.ו.ד.
ואחראי על הפעלת רשת מרגלים סובייטים שחדרו לתוכנית מנהטן.
תכנן וביצע רציחות פוליטיות של מתנגדי סטלין מחוץ לגבולות ברית המועצות.
אייטינגון נולד ב-6 בדצמבר 1899 בעיירה שקלוב בפלך מוהילב (אז בתחומי האימפריה הרוסית) במשפחה יהודית מסורתית.
אביו היה פקיד במפעל לייצור נייר בעיר.
כשהיה בן 13 נפטר אביו של נחום והוא נאלץ לעזוב את הלימודים בבית הספר ולצאת לעבוד כדי לעזור בפרנסת המשפחה.
לאחר מהפכת אוקטובר הצטרף למפלגה הבולשביקית.
בשנת 1920 בעיר הומל גויס לצ'קה.
במסגרת תפקידו עסק במאבק בארגוני מחתרת אנטי-קומוניסטיים.
בשנים 1923-1921 מילא תפקיד דומה במפקדת צ'קה בבשקיריה.
בשנת 1923 הועבר לאגף הביון בגה-פה-או.
במשך כשנתיים הוכשר לעבודה כסוכן וכמפעיל סוכנים.
בשנת 1925 נשלח לסין תחת כיסוי דיפלומטי.
סין באותם ימים הייתה מדינת חסרת שלטון מרכזי.
שטחה היה מחולק לכמה אזורים, בהם שלטו גנרלים או שרי מלחמה למיניהם.
אייטינגון נשלח למנצ'וריה בדרום מזרח סין, אזור שנשלט על ידי גנרל בשם צ'אנג זואולין.
גנרל זה היה אויבו של צ'יאנג קאי שק (אשר נתמך על ידי הסובייטים) ולכן היה עוין כלפי ברית המועצות.
בשטחו הוא נתן מחסה לשרידי יחידות הצבא הלבן, אשר נסוגו לשם לאחר שהובסו על ידי הצבא האדום במלחמת האזרחים.
יחידות אלו ביצעו תקיפות של אזורים בברית המועצות הסמוכים לגבול עם סין.
בנוסף לכך צ'אנג זואולין שיתף פעולה עם המודיעין היפני.
אייטינגון הצליח לגייס סוכנים בקרב סביבתו הקרובה של צ'אנג זואולין, אשר סיפקו לו מידע אודות תוכניותיו ותנועותיו.
לפי אחת הגרסאות אייטינגון היה אחראי לחיסולו של הגנרל ביולי 1928. באביב 1929 החליט צ'יאנג קאי שק לנתק את היחסים הדיפלומטיים עם ברית המועצות.
המשטרה הסינית פשטה על נציגות דיפלומטית סובייטית בחרבין.
כל אנשי הצירות (ואייטינגון ביניהם) נעצרו ולאחר מכן גורשו מהמדינה.
לאחר חזרתו מסין נשלח אייטינגון לאיסטנבול כנספח צבאי של השגרירות הסובייטית בטורקיה.
תפקיד זה היה רק כיסוי לפעילות ריגול.
בתחילת שנות ה-30 שהה תקופה ארוכה במערב אירופה ובארצות הברית (בחלק מהמדינות שהה באופן בלתי לגאלי, בזהות בדויה).
בארצות הברית הצליח לגייס סוכנים מבין המדענים האמריקאיים, אשר חלק מהם עבדו לאחר מכן בפרויקט מנהטן.
בשנים 1938-1936 פעל בספרד תחת השם גנרל קוטוב, יועץ צבאי סובייטי לצבא הרפובליקנים.
אייטינגון הקים רשת ריגול, אשר סיפקה למודיעין הסובייטי מידע אודות הנעשה בחלק מספרד שהיה בשליטת כוחותיו של הגנרל פרנסיסקו פרנקו.
בנוסף הוא הפעיל מרגלים בקרב ארגוני האנרכיסטים והטרוצקיסטים שלחמו לצד הרפובליקנים.
אייטינגון תכנן והוציא לפועל מספר מבצעי חיסול של מתנגדי סטלין באירופה ובאמריקה, המפורסם בהם הוא הרצח של לב טרוצקי במקסיקו בקיץ 1940. אייטינגון היה זה שגייס את מבצע הרצח, רמון מרקדר, במהלך מלחמת האזרחים בספרד.
אייטינגון חזר לברית המועצות לאחר פלישת גרמניה הנאצית למדינה ביוני 1941. הוא מונה לתפקיד סגן מפקד של מנהל מס' 4 בנ.ק.ו.ד.
- גוף שעסק בתכנון וביצוע מבצעי חבלה בעורף הצבא הגרמני.
המפורסם שבהם הוא מבצע "ברזינו", בו הצליח המודיעין הסובייטי לשכנע את אבווהר בקיום יחידה גרמנית במערב בלארוס, בעורף הצבא האדום, אשר "נתקעה" שם לאחר מבצע בגרטיון.
דרך היחידה המזויפת הזין המודיעין הסובייטי מידע כוזב לגרמנים ונטרל סוכנים גרמנים, אשר ניסו לבוא במגע עם היחידה.
בתום המלחמה הועלה אייטינגון לדרגת גנרל והוענקו לו עיטור לנין ועיטור סובורוב.
בספטמבר 1945 עבר ל"מחלקה C", יחידה בנ.ק.וו.ד.
אשר עסקה בהפעלת סוכנים בארצות הברית במטרה לאסוף מידע על פיתוח הנשק הגרעיני .
בשנים 1951-1949 ניהל מבצעים לחיסול מורדים אנטי-סובייטים בליטא.
באוקטובר 1951 אייטינגון ועוד שלושה קצינים בכירים בק.ג.ב.
(כולם יהודים) נאסרו והואשמו בקשירת קשר נגד השלטון.
גנרל פאבל סודופלאטוב, מפקדו של אייטינגון, הצליח "לרכך" את תנאי המאסר שלו.
אייטינגון הוחזק בדצ'ה של סודופלטוב בבידוד.
במרץ 1953, לאחר מותו של סטלין הוא שוחרר ממעצר בהוראתו האישית של לברנטי בריה (דבר שהזיק לו בעתיד).
ביוני 1953 נעצר בריה והוצא להורג.
אייטינגון, אשר נחשב לתומכו של בריה, נעצר שוב והוחזק בכלא בוטירקה במוסקבה ללא משפט במשך 4 שנים.
בנובמבר 1957 נערך לו משפט, בו הוא הואשם (שוב) בקשירת קשר כנגד המשטר.
בית הדין דן אותו ל-12 שנות מאסר, דרגתו וכל עיטוריו נשללו ממנו.
לאחר הדחתו של ניקיטה חרושצ'וב מהשלטון ב-1964 שוחרר אייטינגון מהכלא.
נחום אייטינגון נפטר בשנת 1981. בשנת 1992 בית המשפט העליון ברוסיה ביטל את הרשעתו וטיהר את שמו.
אייטינגון היה נשוי שלוש פעמים ואב לארבעה ילדים (שתי בנות ושני בנים).
בנו הבכור, ולדימיר, שירת כקצין נ.ק.ו.ד.
נחום אברמוביץ' בּוּכְבִּינְדֶר (בכתב רוסי: Нахум Бухбиндер; 1895 - בסביבות 1940?) היה היסטוריון ועיתונאי סובייטי-יהודי יליד אוקראינה שנודע במחקריו על תנועת הפועלים היהודית באימפריה הרוסית.
יליד אודסה, למד במדרשה למזרחנות בפטרוגרד.
אחרי מהפכת אוקטובר עבד בנציבות לעניינים יהודים "יבסקציה".
היה עורך של מספר הוצאות לאור ועיתונים יהודיים ביידיש במוסקבה ובמינסק.
מחקריו ההיסטוריים עסקו בעיקר בתולדות הספרות היידית ובתולדות תנועת הפועלים היהודית באימפריה הרוסית.
פרסם מאמרים בנושאים אלה בכתבי עת ברוסית.
יש סבורים כי נספה באחד מגלי הטרור הסטליניסטי.
ספרו החשוב היה "תולדות תנועת הפועלים היהודית ברוסיה" (1925; История еврейского рабочего движения в России), שתורגם ב-1931 ליידיש ("געשיכטע פון דער ארבעטער באוועגונג אין רוסלאנד").
הספר מתייחס בעיקר להיסטוריה של תנועת הבונד, תוך התסמכות על חקר בארכיונים של המשטרה הצארית.
כיהן כפרופסור בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב ומנהל מחלקת ילדים א' בבית החולים הדסה תל אביב.
בוגר היה בנם של מינה וחיים בוגר (בוגרשוב).
אביו היה איש חינוך, ממקימי הגימנסיה העברית הרצליה ומנהלה במשך שנים רבות אשר לימים שירת כחבר הכנסת מטעם סיעת הציונים הכלליים.
נחום עשה את לימודי הרפואה בצרפת, ועם שובו ארצה החל לעבוד בבית החולים הדסה.
בוגר היה תלמידו המובהק של פרופ' לודוויג פרדיננד מאייר, מחשובי רופאי הילדים באירופה אשר עלה ארצה בשנות השלושים מברלין, שם שימש מנהל מחלקת הילדים.