tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שלום אמיין קרס תוך כשנה וחצי, ונלסון קודם לתפקיד מפקד הצי הבריטי בים התיכון במאי 1803; חודש לאחר מכן עלה לדרגת תת-אדמירל של השייטת הלבנה, התפקיד הששי בחשיבותו בצי הבריטי.
הצי הבריטי הטיל מצור על נמל טולון, שבו עגן הצי הצרפתי, אך בתחילת 1805 הצליח הצי הצרפתי בפיקוד פייר דה וילנב להימלט מן המצור ולהפליג לים הקריבי.
נלסון רדף אחריו עד מרטיניק וחזרה, אך ללא הצלחה.
נלסון חלה במהלך המרדף וחזר לאנגליה למנוחה, אך בספטמבר נקרא שוב כדי לעמוד בראש הצי מול הצי הספרדי-צרפתי המשולב, על אוניית הדגל שלו, אה"מ ויקטורי.
בשלב זה התייאש כבר נפוליאון מרעיון הפלישה לאנגליה, וגייסות הצבא שחנו על חוף תעלת למאנש הועברו לגרמניה.
ב-19 באוקטובר יצא הצי הספרדי-צרפתי מהנמל בקדיז, מסיבה לא ברורה, ככל הנראה מכיוון שמפקדו, וילנב, שמע שנשלח אדמירל אחר כדי להחליף אותו.
נלסון, שהמתין להזדמנות, הוביל את הצי שלו לקרב.
הקפטיינים של נלסון הכירו היטב את הוראותיו בעקבות תדרוכים רבים; כל שנותר לנלסון היה להניף את האיתות המפורסם: "England expects every man to do his duty" (מילולית: "אנגליה מצפה מכל אחד מאנשיה שיעשה את חובתו").
ב-21 באוקטובר 1805, בסביבות הצהריים, החל הקרב האחרון של נלסון - קרב טרפלגר.
ספינת הדגל של נלסון תקפה תחילה את ספינת הדגל הצרפתית, Bucentaure, ולאחר שפגעה בה קשות (היא נכנעה כעבור שלוש שעות) עברה לספינה הצרפתית Redoutable.
הספינות לחמו זו בזו בטווח אפס, וכמקובל בקרבות מעין אלו נעשה שימוש לא רק בתותחי הספינה אלא גם בנשק קל שבו ירו, מהסיפון ומעמדות על התרנים, בעיקר אל הסיפון האחורי (Quarterdeck) שבו התרכזה צמרת הפיקוד.
אחד הצלפים בספינה הצרפתית זיהה את נלסון וירה בו.
הכדור פגע בנלסון בכתפו, חדר לריאתו ונתקע בבסיס עמוד השדרה.
הוא הורד, עדיין בהכרה, אל מתחת לסיפון, שם מת לאחר ארבע שעות, ולאחר שנמסר לו שהצי הבריטי זכה בניצחון מוחץ.
גופתו של נלסון הובאה לבריטניה, משומרת בברנדי.
הוא זכה להלוויה ממלכתית - כבוד שלו זכו רק חמישה בריטים אחרים שאינם בני משפחת המלוכה (ביניהם וינסטון צ'רצ'יל) ונקבר בקתדרלת סנט פול בלונדון.
ארון המתים בו נקבר נבנה משברי תורנה של אוניית הדגל הצרפתית "ל'אוריין" בקרב הנילוס, והוענק לו עוד בחייו על ידי קפטן בנג'מין הלוול קארו, ששירת תחת פיקודו באותו קרב.
לנלסון לא הייתה יכולת פיזית אישית רבה, להפך - הוא היה חולה לעיתים קרובות, נכה ועיוור בעין אחת, ובאופן אירוני היה חולה לעיתים קרובות במחלת ים.
ואולם, נלסון היה ידוע ביכולתו המיוחדת לתת השראה ומוטיבציה לאנשיו, ולהביא אותם לתת את המיטב שבהם.
יכולתו זו נקראה, עוד בחייו, "המגע של נלסון" (The Nelson Touch), ולאחר מותו זכתה לפרסום ולתהילה שאף מפקד בריטי אחר, או מפקד כלשהו, לא זכו להם.
"המגע של נלסון" פעל לא רק על אנשיו, אלא על בריטניה כולה; הוא היה ועודנו אחת מהדמויות הנערצות ביותר בבריטניה, עד היום.
בבריטניה ישנן מצבות ואנדרטאות רבות לזכרו, כשהבולטת ביניהן היא עמוד נלסון בכיכר טרפלגר, בלונדון.
ספינת הדגל של נלסון, אה"מ ויקטורי, שמורה עד היום בבסיס הצי בפורטסמות', יש לה צוות קבוע והיא משמשת כספינת הדגל של הלורד השני של הצי (המשמש כמפקד פיקוד הבית של הצי הבריטי וראש אגף כוח אדם) היא אניית הצי העתיקה ביותר שעדיין נמצאת בשירות פעיל.
שתי אוניות מערכה נקראו על שמו, והצי הבריטי מציין את ה-21 באוקטובר בכל שנה כ"יום הזיכרון האלמותי".
הכדור שממנו נהרג נלסון, מדיו בעת הקרב, ואפילו קווצה משיערו, מוצגים במוזיאונים שונים בבריטניה ובעולם.
המילים האחרונות שאמר נלסון, לפי דברי הרופא של ה"ויקטורי", היו: "תודה לאל שמילאתי את חובתי".
לדברי הרופא, נלסון חזר על המשפט כמה פעמים, עד שלא יכול היה לדבר יותר.
לדברי אחרים שעמדו סביבו, ביניהם המשרת האישי שלו והכלכל של הספינה, נלסון התלונן על החום, הצמא והכאבים.
ישנה אגדה שמילותיו האחרונות היו "נשק אותי, הארדי" (תומאס הארדי היה מפקד הספינה).
נלסון אכן אמר זאת להארדי, אך לא היו אלה דבריו האחרונים, שכן הארדי נקרא לסיפון ולא היה נוכח בפטירתו של נלסון.
הוריישיו הורנבלואר הוא דמות בדיונית של קצין בצי המלכותי הבריטי בתקופת המלחמות הנפוליאוניות, גיבור סדרת הרומנים ההיסטוריים-ימיים פרי עטו של ססיל סקוט פורסטר.
ספרים אחדים עובדו לקולנוע ולטלוויזיה.
על פי פורסטר, הורנבלואר נולד ב-4 ביולי 1776. אמו כנראה נפטרה בעת לידתו.
אביו היה רופא כפרי; את ילדותו בילה הורנבלואר במחוז קנט.
פורסטר מתאר את הורנבלואר כאדם גבוה יחסית ורזה (בספרים המאוחרים מצמח הורנבלואר כרס קטנה, שמרגיזה אותו מאד).
הוא מעט מגושם בעיני עצמו, ותמיד מקנא במלחים שתחת פיקודו, המסוגלים לטפס בזריזות ובקלילות על התרנים הגבוהים ביותר גם בליל סערה, ונהנים מחוסן פיזי.
חולשה בולטת אחרת שלו היא מחלת הים שהוא לוקה בה בתחילת כל מסע - הורנבלואר סובל ממנה קשות ומקנא מאוד בפקודיו שאינם מאבדים את יציבותם בים ואינם נתקפים בבחילה וסחרחורת.
הורנבלואר שונא להיות במצב של שכרות, ונמנע ככל האפשר משתייה.
הורנבלואר הוא מתמטיקאי מעולה, נווט מוכשר, וימאי מצוין.
בנעוריו למד צרפתית וסיף מפיו של גולה צרפתי, שניסה ללמדו גם ריקוד, אך נכשל בשל תכונה יוצאת דופן אחרת של הורנבלואר (או היעדר תכונה, למעשה) - היותו חירש צלילים, עובדה שאותה מסתיר הורנבלואר בקנאות.
הורנבלואר הוא אדם מופנם ומבודד, השופט עצמו בחומרה רבה.
הוא סבור שהוא פחדן ושלא ניחן בסגולות המתאימות לפיקוד, ומענה את עצמו בשל כישלונו לרכוש את התכונות הנשגבות שהוא מאמין שאחרים נחונו בהם.
זאת, למרות שרשרת הצלחותיו והוכחות ברורות שהוא אמיץ לב, בעל מחשבה מהירה וקור רוח בעת משבר.
ליקויים אישיים לכאורה אלה הפכו אותו לאדם המודע לעצמו, בודד ומופנם, והבדידות הכפויה של קפיטן בצי המלכותי עוד מגבירה תחושות אלו.
הוא חש עצמו מבודד מאלה שסביבו (כולל נשותיו וחברו הטוב ביותר, ויליאם בּוּש, המשמש כסגנו בחלק גדול מן הספרים), ומופנמותו וחוסר ביטחונו העצמי גורמים לו להתבודד עוד יותר, לשמור על שתיקה ולהתרחק עוד יותר מהסובבים אותו, הסובלים לא אחת ממצבי רוחו הקודרים.
הוא נגד עונש המוות, עד כדי כך שתכנן את בריחתו של איש צוות (הדייל האישי שלו) שנידון לתלייה על מוט התורן בספר "הורנבלואר וההוטספאר".
הוא עשה זאת על אף שהאמין שעונשים גופניים (למשל שימוש במגלב) היא הדרך היחידה לקיים משמעת במצבי לחץ קיצוניים.
כמו ברומנים של קפטן פרדריק מריאט ופטריק או'בריאן (מחבר סדרת הספרים על ג'ק אוברי וביניהם "מאסטר אנד קומנדר" ("רב חובלים ומפקד") שעובד לסרט ב-2003) העוסקים באותה תקופה, אישיותו ורבים ממבצעיו של הורנבלואר מבוססים על אלה של הוריישו נלסון (כמו למשל מחלת הים, שגם נלסון סבל ממנה) ותומאס קוקרן.
ביוגרפיה של הורנבלואר הקרויה The Life and Times of Horatio Hornblower מאת נורת'קוט פרקינסון (מחברו של חוק פרקינסון) הופיעה ב-1970.
Midshipman Hornblower הוא הספר הראשון, מבחינה כרונולוגית, בחייו של הורנבלואר (midshipman - בעברית "פרח קצונה", היא דרגת הקצונה הנמוכה ביותר; הפנייה .Mr היא הפנייה המקובלת בצי לקצינים).
בספר זה - המתרחש ב-1793, כאשר המהפכה הצרפתית בשיאה - מתחיל הורנבלואר את דרכו בצי, כקצין זוטר בפריגטה, ועובר הרפתקאות שונות.
בין השאר, הוא מקבל פיקוד על אניה צרפתית שנלכדה על ידי הפריגטה, אניה שטובעת בהמשך.
הורנבלואר וצוותו נלכדים על ידי פריבטיר צרפתי, ומשתחררים בזכות תושייתו.
הוא השתתף בקרבות ימיים נגד פריגטה צרפתית אחרת, סייע להשתלטות על קורבטה צרפתית בנמל, הוביל כוח השתלטות על אסדה ספרדית ונטל חלק בעימות עם ספינות הבערה ספרדיות המפסיקות (למזלו של הורנבלואר) את הבחינה הראשונה שלו לדרגת סגן.
לקראת סוף הספר נלכדת ספינתו של הורנבלואר בידי הספרדים, והוא הופך לשבוי באל פארול.
הספר מסתיים בהעלאתו של הורנבלואר בדרגה ובשחרורו מהשבי, לאחר שסייע להציל מלחים שספינתם נטרפה בסערה.
הספר השני, lieutenant Hornblower מסופר דרך עיניו של מי שעתיד להיות ידידו הטוב ביותר, ויליאם בוש.
הורנבלואר הוא קצין ב"רינאון", אוניית קו המפליגה אל האיים הקאריביים.
קברניט הספינה, קפטן סויאר, סובל מסכיזופרניה ופראנויה, והורנבלואר הוא אחד מקורבנותיו העיקריים.
באחד הלילות נמצא הקפטן מוטל פצוע קשה באחד מהסיפונים, לאחר שנפל דרך סולם; הקצינים חושדים שלהורנבלואר קשר לנפילתו המסתורית של הקפטן, אך קשר זה אינו מוכח לעולם.
הספינה בפיקוד סגנו של סויאר נכשלה בניסיונה לתקוף מן הים מבצר ספרדי בהאיטי.
הורנבלואר הוכיח את מקוריותו ותושיתו כשהציע לתקוף את המבצר מעורפו, באמצעות יחידת מחץ של חיל הנחתים המלכותי ומלחי הספינה.
הונבלואר הצטיין בהתקפה והמבצר נכבש.
הספר מסתיים במרץ 1803, עם חידוש המלחמה בין בריטניה וצרפת, כעת בראשות נפוליאון בונפרטה, כאשר הורנבלואר ממונה לקומנדר (מפקד) של אוניית מלחמה קטנה (סלופ).
בספר השלישי, Hornblower and the Hotspur, מתואר הפיקוד העצמאי הראשון של הורנבלואר, על הספינה "הוטספר".
הספר נפתח בנישואיו למריה, נישואים שעליהם מתחרט הורנבלואר כמעט מיד.
ספינתו של הורנבלואר משתתפת בהסגר ימי על ברסט.
במהלך הספר נולד בנו, הוריישיו.
הספר מסתיים עם קידומו של הורנבלואר לדרגת קפטן.
הספר הרביעי, Hornblower and the Atropos, נפתח כאשר מוטלת על הורנבלואר המשימה לארגן את משט הלווייתו של הוריישו נלסון, זאת במקביל ללידתה של בתו, מריה.
המשימה מסתבכת כאשר הוא נאלץ להתמודד עם מצב חירום כשהארבה הנושאת את ארון הקבורה של נלסון מאיימת לשקוע.
בהמשך הספר עוסק הורנבלואר בחילוץ אוצר שנותר בספינה טבועה מתחתית מפרץ השיש בטורקיה בעזרת שולי פנינים מציילון.
בסוף הספר ניתנת ספינתו במתנה למלך שתי הסיציליות מטעמים דיפלומטיים; הורנבלואר חוזר לאנגליה ומגלה ששני ילדיו הפעוטים מתו מאבעבועות שחורות.
בספר הרביעי, beat to quarters (זהו הספר הראשון שכתב פורסטר בסדרה), פיקד הורנבלואר, עתה קצין צי מנוסה, על ה"לידיה", פריגטה של הצי הבריטי, במסע ארוך וקשה מסביב לכף הורן (הקצה הדרומי של אמריקה הדרומית) וצפונה עד חופה המערבי של ניקרגואה.
הורנבלואר הקפיד להימנע מטווח ראייה מהחוף עד שהוא מגיע למטרתו, שם הוא נפגש עם מקומי המנהיג מרד כנגד הספרדים, והסובל משיגעון גדלות.
הורנבלואר לכד את ה"נטיווידד", אוניית קו ספרדית, ומוסר אותה למורדים, רק כדי לגלות שבחודשים שעברו הפכה ספרד לבת ברית של האנגלים.
או אז נדרש הורנבלואר לאתר את ה"נטיווידד" ולנהל כנגדה קרב קשה, בתנאי נחיתות, עד שלבסוף הצליחו הוא וצוותו להטביע אותה..
בדרך חזרה לאנגליה מפליגה בספינה אחותו הצעירה של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, הליידי ברברה ולסלי.
בין השניים מתפתח רומן שאותו מפסיק הורנבלואר הנשוי בשל נקיפות מצפון.
הספר החמישי, אוניית קו, Ship Of The Line, מקבל הורנבלואר פיקוד על אוניית הקו "סאתרלנד".
בעודו מחכה למפגש בים התיכון עם האוניות האחרות בשייטת הוא מבצע סדרה של פשיטות על חופה הדרומי של צרפת.
בסיום הספר הוא נאלץ להתמודד באונייתו לבדה מול ארבע אוניות קו צרפתיות.
הוא מסב לצרפתים נזקים כבדים, אך אונייתו נפגעת קשות והספר מסתיים עם כניעתו לצרפתים ונפילתו בשבי.
הספר החמישי, "דגלי ניצחון", flying Colors, מתאר כיצד נשלח הורנבלואר לפריז יחד עם הקצין הראשון שלו וידידו האישי, בוש, ועם מי שיהיה משרתו, בראון, על מנת להישפט כפושע מלחמה.
בדרך מצליח הורנבלואר להימלט עם חבריו ולמצוא מחסה בטירתו של הרוזן דה גרסי (Comte de Graçay) צרפתי שהפך מתומך למתנגד חריף לנפוליאון.
הורנבלואר מבלה בטירה את החורף ומנהל רומן עם מארי, אלמנת בנו של הרוזן.
הם בונים סירה ומפליגים בה באביב בנהר הלואר עד ננט.
שם, בעזרת שבויים ששחרר, הוא משתלט על ספינת מפרשים בריטית קטנה (cutter) בשם "בעלת האוב מעין דור" (Witch of Endor) שנלכדה על ידי הצרפתים וחוזר לבריטניה.
הוא מזוכה במשפט הצבאי שנערך לו, זוכה לתהילה ולתואר אבירות כאביר מסדר האמבט, מאת ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת, שהיה אז עוצר.
הוא מגלה שאשתו מריה מתה בלידת בנו.
אהובתו, ליידי ברברה, קיבלה את האפוטרופסות על הבן, והספר מסתיים לקראת נישואיהם הקרבים.
הספר השישי, "קומודור הורנבלואר", Commodore Hornblower מתחיל לאחר שהורנבלואר נישא לליידי ולסלי ומתיישב באחוזה כפרית בקנט.
הוא מקבל תפקיד של קומודור (קפטן בכיר שתחת פיקודו שייטת של כמה אוניות) ונשלח למשימה בים הבלטי.
זוהי התקופה שבה תוקף נפוליאון את רוסיה, והורנבלואר נוטל חלק במערכה המכריעה הן כקצין והן כדיפלומט.
הוא נפגש עם הצאר אלכסנדר הראשון ועם שארל הארבע עשרה, מלך שוודיה.
הוא משתתף בהגנת ריגה כנגד הצבא הצרפתי ופוגש תוך כדי כך את קרל פון קלאוזביץ.
הספר מסתיים עם תבוסת הצרפתים, והורנבלואר חוזר לאנגליה לאחר שחלה בטיפוס.
בספר השביעי, "לורד הורנבלואר", Lord Hornblower, פותח בהצלחתו של הורנבלואר להשתלט על צוות של אניה בריטית שמרד ליד חוף צרפת.
הוא מסייע בהשבת בית בורבון לשלטון בצרפת ומקבל תואר אצולה מהמלך; מעתה הוא לורד הורנבלואר.
כשנפוליאון חוזר מגלותו באי אלבה בתחילת מאה הימים נמצא הורנבלואר באחוזת הרוזן גרסי, מחדש את הרומן האסור שלו עם כלתו, מארי.
הורנבלואר מוביל תנועת גרילה של מלוכנים, נלכד ועומד להיות מוצא להורג בירייה; הוא ניצל ברגע האחרון כאשר מגיעות החדשות על תבוסת נפוליאון בקרב ווטרלו.
לאחר כמה שנים בחוף מקודם הורנבלואר לדרגת אדמירל ומתמנה כמפקד הצי הבריטי באיי הודו המערבית.
הרפתקאותיו מתוארות בספר השמיני, "אדמירל הורנבלואר באיי הודו המערבית", Admiral Hornblower in the West Indies.
הוא מכשיל ניסיון של חיילי המשמר הקיסרי לשעבר של נפוליאון לנחות על סנט הלנה על מנת לשחרר את נפוליאון, לוכד ספינת עבדים ונתקל בצבאו של סימון בוליבר.
הסיפור האמור לסיים את הקריירה של הורנבלואר הוא סיפור קצר בשם "המפגש האחרון", The Last Encounter.
בסיפור זה הורנבלואר הוא אדמירל הצי, החי לאחר פרישתו בקנט.
הוא פוגש באקראי את נפוליאון השלישי ומסייע לו להגיע לצרפת, לאחר שהאחרון עוכב בשל שרשרת של תקלות בתחבורה.
הספר האחרון שכתב פורסטר, ושלא הושלם, נקרא "הורנבלואר והמשבר", Hornblower and the Crisis.
ספר זה מתרחש בין הספרים השלישי והרביעי, ובו הופך הורנבלואר לסוכן חשאי האמור לפתות את הצי המשולב, הצרפתי-ספרדי, לצאת מהנמל בפרול כדי שנלסון יוכל להילחם בו ולהביס אותו.
על פי ראשי הפרקים שהותיר אחריו פורסטר, מסתיימת משימתו של הורנבלואר בהצלחה, שבעקבותיה מתרחש קרב טרפלגר.
תקצירי חייו של הורנבלואר על פי פורסטר
פורסטר מספק שני תקצירים של הקריירה של הורנבלואר.
הראשון מופיע בפרק הראשון של "השיבה המאושרת" שהיה הרומן הראשון שכתב פורסטר על הורנבלואר.
התקציר השני מופיע באמצע הספר "הקומודור", שבו מבקש ממנו הצאר ניקולאי לתאר את קורות חייו.
התקציר השני אינו תואם לתקציר הראשון.
בתקציר הראשון מתואר הורנבלואר כמבוגר בחמש שנים מאשר בשני.
התקציר השני תואם לקורות החיים כפי שמופיעות בספרים.
פורסטר לא כתב את הספרים לפי סדר כרונולוגי, ולפיכך יש כמה סתירות בסיפורים.
בארצות הברית נקרא הספר Beat to Quarters ("עמדות קרב").
Flying Colours ("דגלי ניצחון"), נכתב ב-1938.
נקרא בארצות הברית Commodore Hornblower ("קומודור הורנבלואר"), נכתב ב-1945.
Lord Hornblower ("לורד הורנבלואר"), נכתב ב-1946.
Midshipman Hornblower ("מיסטר מִידְשִׁיפְּמֶן הורנבלואר"), נכתב ב-1950.
Lieutenant Hornblower ("לפטננט הורנבלואר"), נכתב ב-1952.
Hornblower and the Atropos ("הורנבלואר והאטרופוס"), נכתב ב-1953.
Admiral Hornblower in the West Indies ("אדמירל הורנבלואר באיי הודו המערבית"), נכתב ב-1958.
Hornblower and the Crisis ("הורנבלואר והמשבר") – רומן בלתי גמור וסיפורים קצרים, נכתב ב-1967.
פורסטר, הוראציו הורנבלואר - סיפורים.
פורסטר, הורנבלואר - עמדות קרב [Beat to Quarters], רומן היסטורי.
קפטן הוריישיו הורנבלואר סרט משנת 1951 בכיכובו של גרגורי פק כהורנבלואר.
הורנבלואר - ימאי וג'נטלמן – סדרת טלוויזיה אנגלית משנת 1998 בכיכובו של יואן גריפיד' כהורנבלואר.
בשנת 1980 ג'ימי קרטר נאם נאום והקדיש אותו לסנאטור המנוח יוברט האמפרי, אולם התבלבל בנאומו וקרא לו "יוברט הוריישיו הורנבלואר".
ג'ין רודנברי יצר את הדמות קפטן פיקארד בהתבסס על הורנבלואר.
בהכנות להפקת מסע בין כוכבים: הדור הבא רודנברי שלח לפאטריק סטיוארט, אשר גילם את פיקארד, את רומני הוריישיו הורנבלואר של סי.אס.
פורסטר, אבל סטיוארט כבר הכיר הורנבלואר, לאחר שקרא את הספרים אודותיו כילד.
הוריה סימה (ברומנית: Horia Sima; 3 ביולי 1907 – 25 במאי 1993) היה פוליטיקאי רומני, מנהיגה השני והאחרון של תנועת הלגיונרים הרומנית.
ב-4–8 ביולי 1940 למשך ארבעה ימים מילא את התפקיד של שר התרבות והדתות בממשלה שבראשות יון ג'יגורטו ובספטמבר 1940-ינואר 1941 כיהן כסגן ראש ממשלת רומניה שהוכרזה ל"מדינה נציונל-לגיונרית" בראשות יון אנטונסקו.
סימה נולד בכפר מנדרה (Mândra) שבמחוז פגרש (Făgăraş), ממלכת הונגריה שבמסגרת אימפריה האוסטרו-הונגרית (בתחומי רומניה של ימינו).
בין השנים 1926 ל-1936 היה סטודנט לפילוסופיה באוניברסיטת בוקרשט, ולאחר מכן עבד כמורה לפילוסופיה בבית ספר תיכון.
כבר בשנת 1927 היה חבר התנועה הלגיונרית, ובשנת 1935, כאשר מנהיג הארגון יצר את המחוזות, מונה להיות אחראי על אזור באנאט.
בשנת 1938, בבית הכלא ברומניה, נרצחו בפקודת המלך מנהיג התנועה הלגיונרית, קורנליו זליה קודריאנו, ועוד קבוצה ממנהיגי התנועה.
יתר מנהיגי התנועה, כולל הוריה סימה, נמלטו לגרמניה, שם התארגנה הנהגה החדשה והוריה סימה קיבל לתחום אחריותו את הקשר עם רומניה.
ביום 21 בספטמבר 1939, רצחה קבוצת לגיונרים רומנים, בהנהגת הוריה סימה שחזר לשם כך לרומניה, את ראש ממשלת רומניה באותו זמן, ארמנד קלינסקו.
בינואר 1940 קיבל סימה, ששב לגרמניה, את הנהגת התנועה הלגיונרית, יחד עם קונסטנטין פפנצ'ה.
במאי אותה שנה הסתנן סימה, יחד עם קבוצת לגיונרים, דרך יוגוסלביה אל רומניה, אך נעצר בכפר קרוב לגבול והועבר תחת משמר כבד לבוקרשט.
לאחר חקירות ממושכות הוא שוחרר.
יון אנטונסקו, שתפס את השלטון ברומניה, קרא לתנועה הלגיונרית לשתף פעולה בהנהגת המדינה וסימה, שמונה להיות מנהיגה, התמנה לסגן ראש הממשלה, שני בבכירותו רק לאנטונסקו עצמו.
התנועה הלגיונרית החלה במסע טרור נגד מתנגדיה ורודפיה בעבר וכנגד יהודי רומניה.
המסע הגיע לשיאו במרד גלוי נגד הוראותיו של אנטונסקו.
בזמן מרד הלגיונרים בינואר 1941, העמיד אנטונסקו את היטלר בפני הברירה לבחור בינו לבין תנועת הלגיונרים, וכאשר היטלר העדיף את אנטונסקו, החליט זה להפריד בין התנועה הלגיונרית ובין הממשל.
בהשפעת היטלר הותר לסימה לעזוב את רומניה לגרמניה שם נעצר, אך בזמן ששהה בגרמניה נשפט בהיעדרו ברומניה ונידון למוות, על מנת להבטיח את אי חזרתו.
ב-1942 ברח לאיטליה אך שם נתפס והוחזר לגרמניה.
באוגוסט 1944 החליפה רומניה צד במלחמת העולם השנייה וחברה אל בעלות הברית.
סימה שוחרר ממעצרו, ובווינה בין דצמבר 1944 למאי 1945 עמד בראש ממשלת צללים רומנית פרו-נאצית.
עם התקרבות הצבא האדום לווינה נמלט סימה מהעיר והשתמש בשם הבדוי יוזף ובר (Josef Weber).
בשנת 1946, ברומניה, שוב נשפט סימה בהיעדרו, בבית הדין העממי ונידון למוות בשנית.
לאחר המלחמה חי סימה בפריז, באיטליה ולבסוף בספרד של פרנקו, שם לימד באוניברסיטת ברצלונה.
בזמן שחי מחוץ לרומניה המשיך בפעילות פוליטית אנטי קומוניסטית בקרב הפזורה הרומנית.
סימה נפטר ב-1993 במדריד ונקבר שם לצד אשתו אלוירה.
הרוזן הוריישו הרברט קיצ'נר מח'רטום (24 ביוני 1850 – 5 ביוני 1916) היה פילדמרשל ומדינאי בריטי.
ידוע כמי שביסס את עליונותה הצבאית של בריטניה באפריקה במחצית השנייה של המאה ה-19, וכן כשר המלחמה הבריטי בתחילת מלחמת העולם הראשונה עד למותו.
קיצ'נר נולד במחוז קרי באירלנד בן לקולונל אנגלי.
הוא למד בשווייץ ובאקדמיה הצבאית המלכותית בוולוויץ'.
בשנת 1870 התנדב להילחם לצד צרפת במלחמת צרפת–פרוסיה, וב-1871 הצטרף לחיל ההנדסה המלכותי.
הוא שירת בארץ ישראל, במצרים ובקפריסין כמודד, למד את השפה הערבית והכין מפות טופוגרפיות של האזורים בהם סייר.
בין השנים 1874–1877 עמד בראש המשלחת ל"סקר ארץ-ישראל המערבית" מטעם הקרן לחקר ארץ ישראל, יחד עם עמיתו קלוד קונדר.
לאחר מכן שירת כסגן הקונסול באנטוליה, ב-1883 השתתף בהשתלטות הבריטית על מצרים, וב-1884 היה שליש במשלחת לחילוצו של צ'ארלס גורדון מסודאן.
באותה העת מתה בקהיר ארוסתו, הרמיוני בייקר, מטיפוס הבטן.
הוא זכה לתהילה לאומית במסעו השני לסודאן (1886–1899), אשר לאחריו הוכרז לשלישה הצבאי של המלכה ויקטוריה וצורף למסדר האמבט.
לאחר שקיבל תואר "סירדר" (מפקד עליון) של הצבא המצרי, פיקד על הצבא האנגלו-מצרי בקרב אומדורמאן ב-2 בספטמבר 1898. ניצחון שהתאפשר בשל הבנייה המאסיבית של קווי רכבת אותה יזם באזור.
באומדורמן פיקד קיצ'נר על כוח של כ-8,000 בריטים ו-17,000 מקומיים, כנגד חמישים אלף מתומכי המהדי, בראשותו של עבדאללה אל טאשי.
הקרב הפגין את עליונות הפיקוד הבריטי, וכלי נשק מודרניים כגון מכונות ירייה אל מול ההמון הסודני.
הסודנים איבדו 10,000 איש, וחמישה עשר אלף נפצעו.
קיצ'נר איבד 48 חיילים, ו-382 נפצעו.
קרב זה היווה אבן דרך משמעותית בהשתלטות הבריטית על סודאן, אם כי זו לא הושלמה עד הקרב על אום דיוואיאקרט, בשנת 1899.
לאחר הקרב הוכתר קיצ'נר כברון מח'רטום, כפרס על ניצחונו.
קיצ'נר מנע, כפי הנראה, מלחמה בין צרפת ובריטניה כאשר טיפל בנחישות אך לא באלימות במשלחת הצרפתית שנשלחה לכבוש את העיר פשודה.
"תקרית פשודה" אשר הסתיימה לאחר מגעים דיפלומטיים הייתה סכסוך הגבול האחרון בין שתי המעצמות הקולוניאליות באפריקה, ויש הרואים בעובדה כי השתיים הגיעו להסכמה, כמבשרת את ההסכמה הלבבית אשר הובילה את השתיים כבעלות ברית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
קיצ'נר החל בתוכנית להשבת ממשל סדיר לסודאן.
הוא דאג לחינוך, והקים את "הקולג' לזכר גורדון", אשר נועד לחנך את כל האוכלוסייה, ולא רק את בני האליטות השליטות.
הוא בנה מחדש את מסגדי ח'רטום והכיר ביום שישי כיום המנוחה הרשמי.
הוא הורה על מתן חופש דת לכל אזרחי סודאן, ואף מנע את פעולתם של מיסיונרים.
הוא מנע מכספי צדקה להגיע לכיסם של שליטים מקומיים ומושחתים, והשתמש בהם לשיפור רווחת האוכלוסייה.
קיצ'נר ערך רפורמה משפטית, ומנע ממלווים בריבית לעקל נכסיהם של חקלאים עניים.
ב-1899 ניתן לקיצ'נר אי קטן על נהר הנילוס ליד אסואן כהערכה על מאמציו.
האי נקרא "אי קיצ'נר" על שמו.
במהלך מלחמת הבורים השנייה (1899–1902) בדצמבר 1899 קיצ'נר הגיע עם הלורד פרדריק רוברטס ועם תגבורות רבות לחזית.
לאחר נובמבר 1900 היה קיצ'נר למפקד העליון, לאור מחלתו של רוברטס.
לאחר תבוסת הכוחות הבורים הסדירים בשדה הקרב, וכישלון המאמצים להגיע להסדר (בשל וטו שהטילה ממשלת בריטניה על הסדר אליו הגיע קיצ'נר עם מנהיגי הבורים) בפברואר 1901, נלחם קיצ'נר כנגד לוחמי גרילה.
במסע מלחמה ברוטלי ניסה להביא לאובדן התמיכה העממית בגרילה באמצעות השמדת חוות, ובניית מחנות לאוכלוסייה האזרחית להם קרא "מחנות ריכוז".
לימים ישתמשו הנאצים בשם זה על מנת לקרוא למתקני העינויים וההשמדה שהקימו, ברמזם כי יחסם אל האוכלוסיות הכלואות אינו גרוע מזה שהעניקה בריטניה לבורים.
התנאים במחנות אלו, שנועדו בתחילה על ידי רוברטס להיות מחנות סעד לאוכלוסייה שמקור מחייתה בחוות נשלל ממנה, החלו להידרדר בצורה חמורה, כאשר צפיפות האוכלוסייה בהם גברה, והבריטים התקשו להתמודד עמה.
הדבר הוביל למחאה הן מבית והן מחוץ.
אחת מן הטקטיקות הפרובוקטיביות של הבורים הייתה לקחת את מדיהם של שבויים ולהתחזות כחיילים בריטים.
בתגובה הורה קיצ'נר כי בורים שיימצאו לובשים מדים יישפטו במקום כמרגלים, ויוצאו להורג.
פקודה זו, אשר קיצ'נר הכחיש לאחר מכן את קיומה, הובילה לתקרית שבה מספר חיילים אוסטרלים נשפטו על כך שהוציאו להורג שבויים, ביניהם נשים, ילדים ומיסיונר גרמני.
בין הנשפטים היה המשורר הארי "ברייקר" מורנט .
מורנט ואוסטרלי נוסף, פיטר הנדקוק, נמצאו אשמים והוצאו להורג.
פקודת ההוצאה להורג נחתמה בידי קיצ'נר באופן אישי.
באוסטרליה נחשב עד היום משפטם לנושא רגיש, ונטען כי לקה בעיוות דין, וכי שימשו כשעירים לעזאזל לחיפוי על ההיקף אליו הגיעה מדיניות ההוצאה להורג של קיצ'נר.
על משפט זה נכתב מחזה והופק סרט אוסטרלי בשם "משפטו של סגן מורנט" (1980).
הסכם פרינינחינג נחתם בשנת 1902 והביא קץ למלחמה.
ההסכם היה מבוסס על פיוס הדדי, והכיר בזכויות מסוימות של הבורים, כמו גם הבטיח להם שלטון עצמי בעתיד.
לואי בותה, המנהיג הבורי עמו עמד קיצ'נר במשא ומתן בשנת 1901 הפך לראש ממשלתה הראשון של דרום אפריקה בשנת 1910. בעקבות ההסכם קיבל קיצ'נר את תואר האצולה "וייקאונט".
לאחר מכן מונה קיצ'נר למפקד הכוחות הבריטים בהודו, והחזיק בתפקיד זה בין שנת 1902 לשנת 1909. הוא ארגן את הצבא ההודי שהיה ברובו בלתי מאורגן.
בשנת 1910 קיבל דרגת פילדמרשל, אך נכשל במאמציו להתמנות למשנה למלך הודו, כפי שחפץ.
בשנת 1911 מונה למשנה למלך במצרים ובסודאן.
בשנת 1914 קיבל את תואר האצולה "רוזן".
בהסדר יוצא דופן הובטח לקיצ'נר כי התואר יעבור לאחיו, ולצאצאי אחיו לאחר מותו, שכן לאחר מותה של ארוסתו בטיפוס, לא נישא מעולם, ולא היו לו ילדים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מינה ראש הממשלה הבריטי הרברט הנרי אסקווית' את קיצ'נר לשר המלחמה.
בניגוד לדעה שרווחה אז בקבינט חזה קיצ'נר כי המלחמה תהא ארוכה, ותארך לפחות שלוש שנים, תדרוש כוח אדם עצום, ותגרום לנפגעים רבים.
הוא החל במסע נמרץ לגיוס, אשר במסגרתו הופצה כרזה ייחודית של קיצ'נר שעיצובה נלקח משער של מגזין נפוץ.
היה זה אחד הסמלים הידועים ביותר של מלחמת העולם הראשונה, שזכה מאז לחיקויים אין ספור.
יש המייחסים להשפעת הכרזה את גיוסם הנלהב של שלושה מיליון בריטים.
הייתה זו נקודת מפנה בהיסטוריה הצבאית של בריטניה.
לראשונה הופנו כל משאביה של בריטניה ועמיה בגיוס מאסיבי ליצירת כוח שיילחם כנגד מעצמות אירופיות ביבשה, כאשר לצי, מקור כוחה המסורתי של בריטניה, ניתן אך תפקיד משני.
המתגייסים כונו "הצבא החדש" או "צבא קיצ'נר", ונבחנו בקרב על הסום ובקרב פשנדל.
יש הטוענים כי במערכות צבאיות אלו עשה בהם הפילד מרשל דאגלס הייג שימוש כבשר תותחים, במסגרת מלחמת התשה מיותרת ויקרה.
על מנת למצוא דרך להפחית את הלחץ בחזית המערב, הציע קיצ'נר פלישה לאלכסנדרטה, תוך שימוש ב"צבא החדש" וכן חיילים מהודו, מאוסטרליה ומניו זילנד.
אלכסנדרטה הייתה נקודת מפתח באימפריה העות'מאנית, בליבה של רשת הרכבות העות'מאנית, ואוכלוסייתה נוצרית ברובה.
נפילתה הייתה גורמת לחציית האימפריה לשני חלקים.
אך לבסוף החליט קיצ'נר להסכים לתוכניתו הרת האסון של וינסטון צ'רצ'יל לנחיתה בגליפולי.
כישלונה של מערכה זו הביא לירידה בהערכה שהייתה לכישוריו של קיצ'נר כמצביא.
בה בעת התגלה מחסור חמור בתחמושת.
קיצ'נר הציע להתפטר, אך אסקווית' דחה את בקשתו, אך הסיר מעליו את האחריות לחימוש, והעניקה לשר דייוויד לויד ג'ורג'.
במאי 1916 נשלח קיצ'נר לאימפריה הרוסית במשימה דיפלומטית.
שבוע לפני שיצא אל המשלחת שוחח קיצ'נר עם הלורד סטנלי (המיועד לתפקיד סגן שר המלחמה), ומסר לו כי לאחר המלחמה יש להגיע לשלום המבוסס על פיוס, וכי הוא חושש שההסדר שיכפו פוליטיקאים יהיה מבוסס על כפייה.
בטרם עזב את בריטניה חשף קיצ'נר כי משבר החימוש נובע מהזמנות גדולות שבוצעו בארצות הברית אך לא כובדו.
הפרלמנט הבריטי הכיר בכך, וקיבל החלטה המזכה את קיצ'נר מכל אשמה בעניין החימוש.
קיצ'נר יצא למסעו על גבי סיירת משוריינת בשם "המפשייר".
ב-5 ביוני 1916, בדרכו לנמל ארכנגלסק עלתה ה"המפשייר" על מוקש ימי של צוללת גרמנית U-75, בעת סערה, וטבעה ליד איי אורקני.
קיצ'נר, כל המטה שלו, ו-643 מתוך 655 אנשי האונייה טבעו.
לאחר מותו שינתה העיר "ברלין" באונטריו את שמה לקיצ'נר.
כן נקרא על שמו הר בהרי הרוקי הקנדיים.
"קרן לזכר הלורד קיצ'נר" נוסדה כחודש לאחר מותו על ידי ראש העיר לונדון וסייעה לנפגעי המלחמה, וכן העניקה מלגות לחיילים משוחררים.
הקרן ממשיכה בפעולתה גם כיום.
הוֹרִילקַה (באוקראינית: горілка; ברוסית: горилка ) היא וודקה אוקראינית.
הורילקה מזוקקת לרוב מדגן, מתפוחי אדמה או מקליפותיהם.
בשפה האוקראינית משמשת המילה גם לציון כהילים מזוקקים חזקים אחרים, כוויסקי.
הורילקה המזוקקת באופן ביתי קרויה בשם "סמוהון" (Самого́н).
הורילקה אוקראינית מסורתית בדרך כלל מתובלת ועזה יותר בטעמה מוודקה רוסית.
כיום מיוצרת הורילקה באופן מסחרי, אך באופן מסורתי היא מיוצרת בבית במגוון סוגים: "נליבקה" ו"ספוטיקאץ'" מבוססי חליטת הפירות, "מלינבקה" העשויה מפטל, "טרטוחה" (תות שדה), "אגרוסיבקה", "טרניבקה" ו"קליניבקה" מפירות יער שונים, "שיפשיניק" מניצני וורדים, "זובריבקה", "וישניאק" (דובדבנים), "סליביאנקה" (שזיפים), "מורליבקה" (אפרסקים) וסוגים רבים נוספים.
מין ידוע במיוחד של הורילקה הוא ה"פרצובקה", אשר מושרים בה פלפלים אדומים חריפים שלמים, המקנים לה טעם מאוד חריף.
רוב סוגי ההורליקה מיושנים במשך שבועות עד מספר חודשים, עם הפרי המקנה להם טעם.
לאחר מכן מסננים את הנוזל ומבקבקים אותו.
ישנם אופני הכנה בהם מעמידים את הבקבוקים על גג הבית, לשם הלבנת המשקה בקרינת אולטרה סגול מהשמש.
אחרים מוסיפים סירופ מתוק לתסיסה שנייה והפקת אלכוהול רב יותר.
אופן מסורתי ומעניין של איטום כלי ההורילקה הוא אפייתה בכד חרס עם "מכסה" בצק, המכונה "זפיקנקה" או "פלנקה".
ההורילקה היא המשקה החריף העממי בחתונות באוקראינה, מזרח סלובקיה ודרום פולין:
שורש המילה הוא בפועל הסלאבי "הוריטי" שמשמעותו "לבעור", בדומה לביטוי "יין שרף" היהודי ול"ברנדי" באנגלית.
הוריה קרפ (Horia Carp; 1869–1943) היה היסטוריון ופובליציסט, מתרגם, פוליטיקאי ומנהיג יהודי רומני, עורך השבועון Curierul israelit וכן של הירחון היהודי Cultura, פעיל בציונים הכלליים, בקרן קיימת לישראל, ובהתאחדות יהודי רומניה.
לצידו של וילהלם פילדרמן הוא מילא את תפקיד המזכיר הכללי של איחוד הקהילות היהודיות במלכות רומניה הישנה.
הוא היה אביו של מתתיאס קרפ (מחבר "הספר השחור").
הוריה קארפ נולד ב-1869 בעיירה חרלאו, בחבל מולדובה שברומניה, בשם יהושע מיכאל קארפ.
הוא למד בבית הספר היסודי בחרלאו, ואת לימודיו התיכוניים עשה בבוטושאן.
אף שהיה דור שלישי ליהודים ברומניה, לא יכול היה בצעירותו להתאזרח אף ששירת שירות חובה בצבא הרומני.
הוא למד בהמשך רפואה באוניברסיטת יאשי אך הפסיק לימודיו בשנה האחרונה והפך לעיתונאי.
ב-1891 פרסם יצירה ספרותית ראשונה: הסיפור הקצר "Sfântul Nicolae" (ניקולאיה הקדוש) במגזין "Ilustrațiunea Română" (האיור הרומני).
בהמשך תרם קטעי ספרות לכתבי עת רבים, בהם Lumea Nouă (העולם החדש), Lumea nouă ilustrată (העולם החדש המאוייר),
את המגזין ביידיש "דער יידישע גייסט" (הרוח היהודית) הוא ייסד ביחד עם העיתונאי, יליד ארץ ישראל, אליעזר רוקח.
מגיל צעיר התגייס לתנועה הציונית.
בדצמבר 1901 השתתף קארפ בקונגרס הציוני החמישי בבזל כנציג הציונים מן העיר רומן.
בין אוקטובר 1901 לאוגוסט 1904 ערך בבוקרשט את השבועון בשפה הרומנית מבשרת ציון.
השבועון הזדהה כבעל מגמה ציונית והחל מ-1904 קרא לעצמו כתב עת ציוני.
קארפ הקדיש עצמו בהמשך לפעילות במסגרת "איחוד היהודים הילידים" (מ-1923 "התאחדות יהודי רומניה") הלא ציונית וב-1906 ייסד את הביטאון הרשמי-למחצה של הארגון, Curierul Israelit ("השליח היהודי") אותו ערך במשך ארבעים שנה.
בעיתון זה הביע קארפ לא פעם עמדות שגררו מתקפות עליו מצד העיתונות הציונית.
מינואר 1911 פרסם את הירחון לספרות ולתרבות Cultura ("התרבות") שהוגדר כ"כתב עת מאויר לאמנות וספרות התחייה היהודית".
הופעתו הופסקה כעבור שבעה חדשים בלבד, ביוני 1911. סדרה שנייה של Cultura הופיעה בין מאי 1932 לאוגוסט 1940.
ב-Cultura פרסם קארפ דברי ספרות ותרגומים מאת מחברים יהודים, הציג הישגים של יהודים בכל תחומי התרבות והמדע ומאמרים בתחום "מדע היהדות"; כן הציג בו פעולות של מכון התרבות שליד בית הכנסת הכוראלי של בוקרשט, ועוד.
בשנים 1927–1928 ו-1929–1931 כיהן קארפ בסנאט הרומני מטעם המפלגה הלאומית - ליברלית.
בין 1928–1929 הוא הרצה באוניברסיטה העממית על-שם ניקולאיה יורגה
קארפ כיהן כמנהל הקרן הקיימת לישראל בבוקרשט ופרסם מגזין בשם "ארץ ישראל" שנועד לעודד איסוף כספים למען רכישת אדמות בארץ ישראל.
במהלך מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט בינואר 1941 נעצר יחד עם בנו, מתתיאס, ושניהם הובאו ל"קומיסריאט 15" של המשטרה, ברחוב מאטיי בסארב בבוקרשט, שם עונו..
בנובמבר 1942 נכלל ברשימה של סופרים יהודים שנאסרו לפרסום ברומניה תחת משטר אנטונסקו.
כעבור מספר חודשים הצליח לעלות לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
הוריה קארפ נפטר ב-1943 והובא לקבורה בכפר ברוך, אשר נוסד ב-1924 על ידי יהודים יוצאי רומניה.
בזמנו, במסגרת פעילותו בקרן הקיימת, תרם קארפ להקמת היישוב.
סיפוריו של קארפ התמקדו בחיי היהודים ברומניה, בעיקר בני המעמד הנמוך - דמויות כמו ינקל טלאל בסיפור Sbucium (לבטים - 1903) חיים רוכל (Haim mafagiu), אברם השדוף (Avram slăbănogul) הנכון להקרבה עצמית, או טאובה מוכר המים (Tauba sacagiu) מהקובץ "נפשות עייפות" (Suflete obosite).
בקובץ הסיפורים "Gânduri fărâmate" (מחשבות שבורות) נגע קארפ בבעיות של הגירה וציונות.
הקובץ "Din vremuri de urgie" (בזמנים של מצוקה) (1924) הוא מספר על אפליית הלוחמים היהודים בצבא הרומני בזמן מלחמת נעולם הראשונה, לרבות הגורל הטרגי של היהודים שנידונו למוות כ"עריקים".
קארפ תרגם ועיבד את "תולדות היהודים" מאת גרץ בשני כרכים.
2016 - המחלקה למחקרים חברתיים-הומניים של המכון להיסטוריה "ג'ורג'ה בריציו" של האקדמיה הרומנית בעיר קלוז'-נאפוקה יזמה הוצאה לאור מחדש של כתבי הוריה קארפ - Recuperarea scrierilor lui Horia Carp
1927 31 באוקטובר "Răspuns la mesajul tronului" - נאום בדיונים על תשובה למסר של המלך
מאמרים והרצאות על יהדות וספרות
1917 - "שתי הרצאות", על היהדות כתפיסה חברתית ועל יצירתו של י"ל פרץ.
1903 - Istoria evreilor "תולדות היהודים" מאת היינריך גרץ, תרגום ועיבוד בשני כרכים
1918 - Țară veche-nouă אלטנוילנד מאת בנימין זאב הרצל
1920 - שירים וסיפורים ביידיש מאת יצחק לייב פרץ ושלום עליכם (Mi-e dor de casă și alte povestiri)
הוריו-ג'י (ביפנית: 法隆寺) הוא מקדש בודהיסטי באיקארוגה שבמחוז נארה, יפן.
שמו המלא של המקדש הוא הוריו גאקומונג'י, ומשמעותו היא מקדש הלמידה של החוק המשגשג, הנקרא כך כיוון שהמקדש משמש כמקום לימוד וכמנזר.
המקדש הוא אחד ממבני העץ העתיקים ביותר בעולם, ואחד הידועים ביותר ביפן.
ב-1993 הוא הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, וממשלת יפן הכריזה עליו כאוצר לאומי.
מתחמי המקדשים של הוריו-ג'י ושל צ'וגו-ג'י הוקמו במהלך המאה ה-7 על ידי נסיך מקומי בשם שוטוקו, באמצעות חברת הבנייה קונגו גומי.
שמו המקורי של הוריו-ג'י היה איקארוגה דרה, והוא הוקדש לאביו של הנסיך וליאקושי נוראיי, הבודהה של הריפוי.
בשנת 670 נפגע המקדש בשרפה, אך חלקים ממנו שרדו מתחת לאזור הידוע כיום בשם ואקאקוסה-גאראן, שבו שוכן המקדש המערבי.
השיפוץ של המקדש החל זמן קצר לאחר השרפה, ונמשך בשנים הראשונות של המאה ה-8. המבנה הראשון שהושלם היה המקדש המערבי, ולאחר מכן הושלם המקדש המזרחי באזור שבו שכן הארמון של שוטוקו.
במהלך השנים נוסדו במקדש מספר מנזרים.
מגמה זו החלה עם קהילות של נזירים בודהיסטיים שהגיעו ללמוד בחדרי הלמידה המקומיים, ובמאה ה-11 הם החלו להרחיב את המקדש באמצעות בניית מבנים נוספים.
להוריו-ג'י היה מעמד חשוב ביפן החל מהקמתו, והוא זכה להגנתה של המשפחה הקיסרית היפנית.
פולחן הנסיך שוטוקו, שהחל במאה ה-12, הוביל להגעתם של עולי רגל רבים כך שהיה צורך לתחזק את הוריו-ג'י באופן קבוע.
המקדש הסמוך הוקי-ג'י כמעט ונחרב עד היסוד בשלהי המאה ה-16 בגלל מהומות פוליטיות, והשריד היחיד ממנו הוא פגודה תלת-קומתית.
מעמדו של הוריו-ג'י דעך החל מ-1868 בעקבות מהפכת מייג'י ומתן העדיפות לשינטואיזם.
אולם, ב-1897 הועבר חוק הנוגע לשימור מקדשים עתיקים שכתוצאה ממנו זכה המקדש לתשומת לב מחודשת בכל הקשור לשימורו.
בחפירות שנערכו ב-1939 התברר כי ארמונו של שוטוקו השתרע על פני החלק המזרחי של מתחם המקדש.
כמו כן, בחפירות התגלו הריסות מתחם מקדש ששכן דרומית-מערבית לארמון הנסיך ולא נמצא בתוך גבולות הוריו-ג'י, קונדו ופגודה.
החלק המערבי של המקדש כולל את הקונדו (ההיכל המוזהב) ואת הפגודה החמש-קומתית.
באזור טו-אין, הנמצא במרחק 122 מטרים מסאי-אין, שוכן היכל יומדונו המתומן (היכל החלומות).
הבניינים המשוקמים בהוריו-ג'י נבנו לפי מספר סגנונות, בהם זה של שושלת האן המזרחית ושושלת ויי הצפונית מסין, כמו גם משלוש הממלכות של קוריאה ובעיקר פֶּקְצֶ'ה.
הבניינים מתוארכים למאה ה-7, ובזכות הבנייה מחדש שולבו בהוריו-ג'י אלמנטים מתקופת אסוקה המוקדמת, בהם אלמנטים ייחודיים שלא הופיעו בתקופת נארה שאירעה לאחר מכן.
ישנם מאפיינים אחדים שלפיהם נטען כי המראה הנוכחי של הוריו-ג'י אינו מייצג רק את סגנון אסוקה.
אחד מהם הוא המתאר של המתחם.
בעוד שמקדשים יפניים רבים שנבנו בתקופת אסוקה היו מאורגנים בדומה למקדשים קוריאניים וסיניים - השער הראשי (הפגודה), ההיכל הראשי וחדר ההרצאות היו על קו ישר - המתחם החדש של הוריו-ג'י לא נבנה בהתאם לדפוס בכך שהקונדו והפגודה שכנו זה ליד זה באותה חצר.
דוגמה נוספת, הנמצאת במקדש יאמאדה-דרה שנבנה במקור ב-643, היא הבדלים בסגנון הבנייה של המסדרון.
בעוד שביאמאדה-דרה היו מוטות אופקיים, צפופים ועבים יותר בחלונות, אלו שבהוריו-ג'י היו יותר דקים והושמו במרווחים יותר גדולים.
מנגד, בהוריו-ג'י יש מאפיינים אחדים שייחודיים לתקופת אסוקה, והם דומים לעיצובים שנמצאו במערות יונגאנג בסין.
המאפיינים הללו לא נמצאו במקדשים מתקופת נארה.
המאפיינים הם עמודי אנטזיס והמעקות מקושטים בתבניות חוזרות ונשנות של סווסטיקה, המונחים מתחת למבנה בצורת V הפוכה שנועד לתמיכה.
מאפיין נוסף מתקופת אסוקה שעד כה נמצא רק ביפן ונמצא בצורתו המקורית בהוריו-ג'י הוא מבנה תומך בצורת ענן.
בין המבנים הידועים בהוריו-ג'י ניתן למנות את:
הפגודה: הפגודה בהוריו-ג'י, השוכנת באזור סאי-אין, מתנשאת לגובה של 32.45 מטרים וחמש קומות, ונחשבת לאחד ממבני העץ העתיקים ביותר בעולם.
בתיארוך באמצעות טבעות עצים התברר כי העץ שממנו נוצר העמוד המרכזי של הפגודה נכרת ככל הנראה בשנת 594. העץ שוכן במרחק שלושה מטרים מתחת לפני השטח של אבן היסוד הגדולה, וחודר לתוך האדמה.
בבסיס העמוד נמצא חלק מהעצם של בודהה.
מסביב לרסיס העצם ישנם ארבעה פסלים המתארים סצנות מחייו של בודהה, ופונים לכל אחד מכיווני שושנת הרוחות.
לא כל הקומות של הפגודה נמצאות בשימוש.
היכל הקונדו, השוכן לצידה של הפגודה בסאי-אין, נחשב גם כן לאחד ממבני העץ העתיקים ביותר בעולם.
ההיכל הוא בן שתי קומות, שמעליהן נמצא גג משופט בקצוותיו, כאשר רק בקומה הראשונה יש גג כפול.
הגג הכפול נבנה בתקופת נארה ביחד עם עמודים נוספים, על מנת לתמוך בגג המקורי שהיה ארוך ב-4 מטרים מעבר לקו המתאר של הבניין.
בעקבות שרפה שפרצה ב-26 בינואר 1949 נגרם נזק חמור לבניין, בעיקר בקומה הראשונה, וגם לציורי הקיר.
עם תום עבודות השיקום ב-1954 הוערך כי 15 עד 20% מהחומרים המקוריים נותרו בבניין כפי שהוא היום, ואילו החלקים שנפגעו הוסרו בזהירות מהקונדו ונלקחו למחקרים עתידיים.
בבדיקות תיארוך באמצעות טבעות עצים, שנעשו בחומרים שנשמרו מאז השיפוצים בשנות ה-50, התברר כי חלק מהחומרים נוצרו לפני שנת 670, כך שהקונדו הנוכחי היה בבנייה בזמן השרפה שהתרחשה באותה שנה.
ההיכל הוא מקום משכנם של מספר פסלים ואוצרות לאומיים יפניים.
ציורי הקיר הנוכחיים הם רפרודוקציה מ-1967.
יומדונו (היכל החלומות) הוא אחד מהמבנים העיקריים באזור טאי-אין, והוא נבנה באזור שבו שכן בעבר ארמונו הפרטי של שוטוקו.
המבנה הנוכחי נבנה בשנת 739 על מנת לפייס מבחינה רוחנית את רוחו של הנסיך.
ההיכל זכה לשמו הנוכחי בתקופת הייאן, בעקבות אגדה שלפיה הגיע למקום בודהה בדמותו של הנסיך שוטוקו וביצע מדיטציה בהיכל ששכן שם.
בהיכל נמצא פסל יומדונו קאנון, המוצג רק במועדים מסוימים לאורך השנה.
אוצרות המקדש מייצגים את האמנות הבודהיסטית במאה ה-6 ובמאה ה-7. רוב הפרסקאות, פסלים, וחפצי אמנות אחרים שבמקדש, בנוסף לסגנון האדריכלי של חלקי המקדש השונים, מדגימים את ההשפעה של סין, קוריאה והודו.
במוזיאון הלאומי של טוקיו יש כ-300 חפצים מהמקדש שנתרמו בשנת 1878. חלקם מוצגים לציבור הרחב, וכולם זמינים למחקר כחלק מהאוסף הדיגיטלי של המוזיאון.
ציורי הקיר של הקונדו משתרעים על פני חמישים קירות: ארבעה גדולים, שמונה בגודל בינוני ו-38 קירות קטנים ומקומות שונים בתוך הבניין.
ציורי הקיר המקוריים הוסרו לאחר השרפה ב-1949, והם נשמרים בבית אוצר שאינו פתוח לציבור.
עשרים ציורים קטנים יותר, ששרדו את השרפה ב-1949, שוכנים במקומם המקורי כאשר החלקים שנפגעו הוחלפו ברפרודוקציות.
ההשערה המקובלת כיום היא שהציורים הוכנו לראשונה בשלהי המאה ה-7, לפי הסגנונות המתאים לתקופת שושלת טאנג.
הקונדארה קאנון הוא פסל של קאנון העשוי מעץ מצופה זהב.
גובה הפסל הוא 2.1 מטרים, אפקט המודגש באמצעות עובדת היותו של הפסל צר.
הפסל הוא אחד הידועים ביותר באמנות היפנית, והוא דוגמה באיכות טובה לאמנות בתקופת יפן העתיקה.
הפסל שוכן בהיכל אוצרות מיוחד שנבנה במקדש.
קודארה היא המילה היפנית המתאימה לממלכת פֶּקְצֶ'ה.
בטקסט משנת 1698 ישנו תיאור של גילוי הפסל, אך לא רשום שם על מקורותיו.
שמו של הפסל ניתן לו בתקופת מייג'י, כיוון שסגנונו היה דומה לפסלים הקוריאניים המסורתיים, וקודם לכן הפסל נקרא קוקוזו בוסאטסו.
ישנן מחלוקת על יוצרי הפסל, ומול הדעה שהוא נוצר ביפן ישנה טענה כי הוא נוצר דווקא בקוריאה.
יומדונו קאנון: קאנון זה הוא פסל שככל הנראה נוצר לפי דיוקן קדום של הנסיך שוטוקו.
גובה הפסל הוא 1.97 מטר.
הפסל השתמר בצורה טובה כיוון שהיה עטוף בבדים רבים וככל הנראה מעולם לא נחשף לאור השמש.
אחד מהראשונים שראו את הפסל היה ארנסט פנולוסה, שמונה על ידי ממשלת יפן לקטלג אוצרות אמנות במדיה ולימים היה לאוצר של מוזיאון בוסטון.
הפסל מעוצב בסגנון שהיה אופייני בסגנון טורי.
שאקה טריאד: טורי בושי נחשב כיוצרו של פסל בודהיסטי גדול ממדים זה.
פסל זה הוא טריאד (מורכב משלושה חלקים), והבודהה המרכזי (שקיאמוני) שוכן בין שתי דמויות: בהאיסאג'יאגורו מימין ואמיטאבהה משמאל.
הפסלים מתוארכים לשנת 623, ועשויים בסגנון האמנות שאפיין את שושלת ויי הצפונית.
הסגנון של הפסל ידוע גם כסגנון טורי, המאופיין על ידי הדו-ממדיות שלו ועל ידי התבניות החוזרות על עצמן באריג שעליו ניצב הפסל.
בכל אחת מפינות הטריאד ניצבים ארבעה פסלי שיטנו מעץ, המתוארכים לסוף תקופת אסוקה.
הורייזון אייר היא חברת תעופה אזורית אמריקאית שבסיסה בסיאטל, וושינגטון, ארצות הברית.
הורייזון אייר משרתת 52 ערים בארצות הברית ובקנדה והיא החברה האזורית השמינית בגודלה בארצות הברית.
הורייזון אייר היא חלק מקבוצת אלסקה איירליינס והיא מבצעת את כלל טיסותיה בשמה של חברת האם.
כיום עובדים בחברה כ-4,000 עובדים.
היא מפעילה טיסות ממדינת וושניגטון לאריזונה, קליפורניה, איידהו, מונטנה, נבדה ואורגון בארצות הברית, לפרובינציות אלברטה ובריטיש קולומביה בקנדה ולעיר לורטו שבמדינת באחה קליפורניה, מקסיקו.
החברה הוקמה בשנת 1981. בשנתה הראשונה הצי שלה כלל שלושה מטוסי Fairchild Hiller FH-227 בלבד.
זמן קצר לאחר היווסדה החברה נקלעה לקשיים כלכלים והייתה על סף סגירה אך למרות זאת בשנת 1982 היא רכשה את 'אייר אורגון' שהייתה במצב דומה.
הסיבה הייתה כדי להגביר את מספר הטיסות, ערים ומטוסים.
שנה לאחר מכן היא רכשה גם את 'טראנסווסטרן איירליינס'.
בשנת 1985 החברה חתמה עם על חוזה רכישת מטוסים חדשים מדה הבילנד, מטוסי דאש 8. בקיץ באותה שנה חתמה 'הורייזון אייר' על שותפות קוד עם אמריקן איירליינס, מה שגרם לחברת אלסקה איירליינס להתעניין בה ולבסוף בשנת 1987 לרכוש אותה.
בשנת 2007 החברה זכתה במכרז להפעיל טיסות מסיאטל ולוס אנג'לס לסנטה רוזה, קליפורניה.
אזור סנטה רוזה זוכה לפופולריות בשנים האחרונות בעיקר בזכות תיירות יין.
הטיסות הפכו מידית להצלחה גדולה כל כך שבסתיו 2007 היא החלה להפעיל גם טיסות מפורטלנד, אורגון לסנטה רוזה והגבירה את כמות הטיסות מלוס אנג'לס.
הוריה דליאנו (ברומנית: Horia Deleanu; 25 בדצמבר 1919 – 25 בדצמבר 1998) היה מבקר תיאטרון והיסטוריון של התיאטרון היהודי-רומני, עורך ומתרגם.
הוא כיהן כפרופסור במכון לתיאטרון על שם יון לוקה קאראג'אלה בבוקרשט.
הוריה דליאנו נולד ביאשי ב-1919 כבנם של ארנולד דליאנו ומלווינה לבית פלר.
סיים בית ספר יסודי, גימנסיום ובית ספר תיכון ביאשי ולמד באוניברסיטת צ'רנוביץ ובפקולטה לרפואה של אוניברסיטת יאשי בשנים 1938 - 1940, עד שהיהודים סולקו ממנה.
אחרי מלחמת העולם השנייה למד עד שנת 1946 ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת בוקרשט וב-1971 קיבל דוקטורט עם העבודה " Beckett, Ionescu, Adamov și teatrul absurdului ("בקט, יונסקו, אדמוב ותיאטרון האבסורד")
הוא עבד כעורך בכתבי העת Veac nou (מאה חדשה) בשנים 1945 - 1953 וכעורך הירחון Teatrul (התיאטרון) בשנים 1956 - 1958. משנת 1950 היה ראש הקתדרה להיסטוריה של התיאטרון האוניברסלי העכשווי במכון לאמנות תיאטרלית וקולנועית על שם קאראג'אלה בבוקרשט.
ספרו הראשון היה קובץ על רשמים ספרותיים סוביטיים ב-1948.
ספריו הראשונים בשנות ה-1950 היו ברוח האידאולוגיה הקומוניסטית והריאליזם הסוציאליסטי.
בשנות ה-1960 וה-1970 כתב ספרי סינתזה על התיאטרון והתפתחותו (Istoria teatrului universal contemporan 1963), (Dileme şi pseudodileme teatrale (1972, כמו כן התעניין בתיאטרון המודרני ושפתיו הספציפיות - למשל ב
דן בספרים אלה בסוגיית המודרניות בתיאטרון כ "חדשנות תוך המשכיות" ו"ראביליטציה של המילה", היחס בין מרחב המשחק לצופה, וכו'
כתב פרשנויות למפעלם היצירתי של ולדימיר מאיאקובסקי, שון או'קייסי, ג'ון ב.
פריסטלי, קארל צ'אפק, ברטולט ברכט, ז'אן ז'ירודו, אלבר קאמי וארמאן גאטי.
כתב גם על יצירותיהם של במאים ידועים כמו פיטר ברוק.
בשנות ה-1980 כתב טרילוגיה " לשבחי השחקן " (1982), "לשבחי הבמאי" (1985) ולשבחי הבמה" (1988) שבה הוקיר שחקנים ובמאים חשובים של רומניה.
הכרך השלישי כלל בקורות תיאטרון על ההצגות החשובות של התיאטרון הרומני בעשור התשיעי.
דליאנו תרגם לרומנית מיצירותיהם של איליה ארנבורג, קונסטנטין סימונוב (המחזה "בחור מעירנו"), לאוניד לאונוב (המחזה "אדם רגיל") ודים קוז'בניקוב (המחזה "חייו של רג'ינלד דייוויס") ;אלכסנדר קורנייצ'וק (המחזה "חורשת המורנים"), אוגוסט יאקובסון (מחזה "החיים במצודה") וג'יימס אלדרידג'.
"התרשמויות ספרותיות סובייטיות" 1948 Impresii literare sovietice.
"ערים ותיאטראות בגרמניה ובאיטליה 1957" 1958 Oraşe şi teatre.
"דילמות ופסאודודילמות תיאטרליות" 1972 Dileme şi pseudodileme teatrale
"אמנות הבימוי התיאטרלי" 1987 Arta regiei teatrale
מפגשים בלתי נשכחים, 1995- Întâlniri memorabile בהוצאת הספר
הוא "מחזה רעיונות", על הדו-שיח בין האהבה לתיאטרון.
גיבוריו הם הסופר ("הוא"), המבקר ("היא") והאישה.
סיפור האהבה (ה"ריאלי") בין הסופר לאישה מקביל ל"כתיבה", מישור האהבה בין הסופר ל"היא" - המבקר.
במהלך הזמן הסופר לומד לאהוב כשמוריו הם האישה המנוחשית, המאהבת, והידידה האפלטונית, המבקר - הופעות מתמזגות של העיקרון הנשי
הורים, משפחות וחברים של לסביות והומואים הוא ארגון חברתי-פוליטי המורכב מבני משפחות וחברים של הומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב).
הצהרת הכוונות של הארגון מתארת את מטרתו לקידום בריאות ורווחה של להט"בים, ומתן תמיכה למשפחותיהם וחבריהם באמצעות חינוך ולמידה תוך התבססות על שלוש מטרות עיקריות:
מתן תמיכה להתמודדות עם סביבה עוינת.
חינוך ולימוד במטרה למגר בערות בנושא להט"ב.
פעילות ציבורית בנושא זכויות להט"ב למען צמצום אפליה והבטחת זכויות אזרח.
לארגון יש יותר מ-500 סניפים ברחבי ארצות הברית ומחוז קולומביה, וסניפים וארגוני-בת במדינות נוספות כגון פוארטו ריקו, קנדה, בריטניה, שווייץ, בלגיה, איטליה, ספרד, צרפת וגרמניה.
בישראל פועל הארגון המקביל תהל"ה, המבוסס על עקרונות PFLAG.
האירוע שהביא להקמתו של הארגון התרחש בשנת 1972, אז צפתה בטלוויזיה ג'ין מנפורד וראתה בדיווח חדשותי את בנה מוכה באלימות בעת הפגנה של התנגדות לזכויות להט"ב, בעוד שוטרי משטרת העיר ניו יורק אינם עושים דבר על מנת לסייע לו.
האירוע הביא את מנפורד לצעוד יחד עם בנה
במצעד הגאווה של ניו יורק (אשר נחנך שנתיים קודם לכן) כאשר היא אוחזת בשלט "הורים של הומואים: מאוחדים בתמיכה עבור הילדים שלנו".
במהלך המצעד ולאחריו פנו רבים למנפורד והביעו בה תמיכה, ואחרים ביקשו ממנה לדבר עם הוריהם.
בעקבות הפניות החליטה מנפורד להקים קבוצת תמיכה להומואים ולסביות ובני משפחתיהם בשם POG (ראשי תיבות של "Parents of Gays").
הפגישה הרשמית הראשונה נערכה בשנת 1973 בכנסייה מקומית, בהשתתפות כ-20 איש.
בשנת 1981 כבר היה הארגון לכלל-ארצי, ועסק בהרחבה בהפצת מידע חינוכי למוסדות חינוך וקהילות שונות אודות הומוסקסואליות.
השם שונה בהמשך ל-PFLAG, ובשנת 1993 התרחב הארגון וכלל גם ביסקסואלים ובהמשך גם טרנסג'נדרים.
הוֹרְיָה אַנדְרֶייֶסקוּ (ברומנית: Horia Andreescu; נולד ב-18 באוקטובר 1946) הוא מנצח רומני.
למשך 18 שנה היה מנצח הבית של התזמורת רדיו הלאומית של רומניה וכיום הוא המנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית ג'ורג'ה אנסקו של בוקרשט.
הוריה אנדרייסקו נולד ב-1946 בעיר בראשוב בדרום טרנסילבניה, בה גדל בשכונה של סקסונים.
בשנת 1965 סיים את לימודיו בתיכון למוזיקה בעיר הולדתו, בכיתה לאבוב.
למד בהמשך בין השנים 1965-1973 בקונסרבטוריון (כיום האוניברסיטה למוזיקה) של בוקרשט אצל מורים כמו קונסטנטין בוג'אנו (אמנות הניצוח), שטפאן ניקולסקו (הלחנה), אאורל סטרויה (תזמור), ואחר כך באקדמיה למוזיקה
בשנים 1974-1975 בווינה, תחת הדרכתו של הנס סווארובסקי וקארל אסטרייכר, אחר כך בטריר ובמינכן השתלם אצל סרג'יו צ'ליבידאקה (בשנים 1978-1980).
התחיל את הקריירה כמנצח ב"תזמורת הנוער של בראשוב" בשנת 1967.
בין השנים 1974-1987 ניצח על התזמורת הפילהרמונית של העיר פלוישט ע"ש פאול קונסטנטינסקו.
למשך 13 שנה היה אנדרייסקו מנצח אורח קבוע של התזמורת רדיו ברלין, למשך 10 שנים - בפילהרמונית של דרזדן ו- 21 שנה בקפלה הממלכתית שוורין.
החל מ-1987 הוא מנצח בתזמורת הפילהרמונית מבוקרשט ע"ש ג'ורג'ה אנסקו וכיהן כמנהלה המוזיקלי בין השנים 1987-1990.בשנת 1989 הקים את התזמורת הקאמרית "הווירטואוזים" מבוקרשט ומכהן מאז כמנצחה.
הוריה אנדרייסקו ניצח על תזמורות חשובות רבות ברחבי העולם.
אנדרייסקו הקדיש חלק מזמנו גם להוראה והיה פרופסור לניצוח באוניברסיטה למוזיקה בבוקרשט בין
1981 פרס המבקרים בביאנלה למוזיקה בת זמננו בברלין
1997 מנצח השנה - הוכרז על ידי איחוד מבקרי המוזיקה ברומניה
2000 קיבל את העיטור הלאומי "הכוכב של רומניה" (סטיאווה רומנייאי) עם דרגה של קצין בכיר
2006 - אות ההצטיינות של רומניה בדרגת צלב גדול
2012 - הפרס הל הצטיינות אקדמית של האקדמיה הרומנית
2012 - העיטור "ניהיל סינה דאו" מטעם מלך רומניה (לשעבר) מיכאי הראשון
2015 - פרס ההצטיינות על מפעל החיים מטעם איגוד המוזיקאים המבצעים של רומניה
המגזין "הורים וילדים" היה ירחון ישראלי בנושא הורות וילדים, המיועד להורים לתינוקות, ילדים ונוער ומספק להם מידע וכתבות בתחומי ההריון והלידה, דיכאון אחרי לידה, הנקה, גידול תינוקות, חינוך ילדים, בריאות ותזונת המשפחה, יחסים בין הורים לילדיהם, זוגיות ועוד.
בשנים האחרונות לפעילותו המגזין (החל מסוף 2014), המגזין היה מאוחד עם ירחון "להיות הורים".
הוצאתו לאור החלה בינואר 1988, עם לידתה של המוציאה לאור והעורכת הראשונה שלו, נריה בר.
כאם צעירה, היא חיפשה מידע בנושאי הריון, לידה וגידול תינוקות בעיתונות דאז, ומשלא מצאה בהם את מבוקשה, החליטה להוציא לאור בעצמה מגזין שיעסוק בתחומים הללו.
באוגוסט 2004 נמכר המגזין לחברת SBC, שהתמחתה בהוצאה לאור של ירחוני נישה.
בשנת 2009, עם פירוקה של SBC עקב קשיים כלכליים, עבר "הורים וילדים" לידיו של אילן ציוני, בעל חברת מוטומדיה.
לאחר הרכישה, איחד אילן ציוני את מוטומדיה עם SBC והקים את "מוטו תקשורת", קבוצה המנהלת את כל המגזינים שבבעלות אילן ציוני, וביניהם "הורים וילדים".
במאי 2010 אוחד "הורים וילדים" עם ירחון הורות נוסף של "מוטו תקשורת" - "להיות משפחה".
בספטמבר 2013 "מוטו תקשורת" פשטה רגל והמגזין הועבר לבעלות "תכלת תקשורת".
באוגוסט 2014, תחת "תכלת תקשורת" אוחד המגזין עם המגזין "להיות הורים".
המגזין המאוחד הוקדש לתכנים בנושאי הורות, הריון וגידול ילדים.
ביולי 2015 איתן זינגר, גל קריינר ואורן ציבלין רכשו מידי תכלת תקשורת 50% מהמגזינים, ובדצמבר 2015 נרכש המגזין במלואו על ידי קבוצת ציבלין תקשורת צעירים.
כשנתיים לאחר מכן, ביולי 2018, הוחלט להפסיק את הדפסת המגזין ולהעביר את כלל פעילותו לדיגיטל בלבד.
"הורים וילדים" מיצב את עצמו כירחון מקצועי וככזה, נרתמו לכתוב בו במשך השנים אנשי מקצוע מתחומי רפואת המשפחה, גינקולוגיה, פסיכולוגיה וחינוך.
כיום נמנים בין המומחים הכותבים למגזין: הפסיכולוג דני עמית, רופא השיניים ד"ר איתי נודל, הפסיכיאטר ד"ר אילן טל, רופאת המשפחה ד"ר נטלי הנסון, רופאת הנשים ד"ר רונית אלמוג, עורכת הדין שרון אפרתי איינהורן ועוד.
בין כותבי המגזין במשך השנים נמנו: גליה אלוני-דגן, תמר מור-סלע, דנה פלג, תמר שליט-אבני, נירית צוק, בתיה שולמן, יעל-שחר שריד, סמדר פרגר וסמדר סולומון.
כיום כותבים בעיתון מרב מילר, מיכל ינאי, גאיה קורן ועוד.
נריה בר, שימשה כמו"ל וכעורכת ראשית עד אוגוסט 2004.
בשנת 2016 מונתה גייל זאבי-ציבלין לעורכת העיתון, כאשר המו"ל והעורך הראשי הוא אורן ציבלין.
הוריית הכהן בנגע הצרעת הוא החובה ההלכתית שמוטלת על כהן שבקי בדיני נגעי הצרעת להיזקק לדיון של בגד, בית, או אדם שנוגע בנגע הצרעת.
התורה קובעת כי הסמכות לקבוע הלכתית כי רכוש או אדם נגוע בצרעת נתונה בלעדית אל כהן.
חז"ל קבעו שהכהן אינו רשאי לדחות את ראיית הנגע באומרו לאיש הנגוע "לך ושוב".
וכן, אותו הכהן המחליט בית, בגד או אדם כנגוע בצרעת הוא הכהן שחייב להיזקק לתהליך טהרתו של המנוגע.
בנוסף, ראיית הנגעים נחשבת כאחד מחמישה עשר דברים בהם הכהן חייב לקבל על עצמו על מנת לזכות למתנות כהונה.
חובת ראיית נגעים חלה בחוצה לארץ כמו בארץ ישראל, ואף בזמן שאין בית המקדש בנוי.
דוגמה הלכתית אחרת בה מקפידה התורה על נוכחיותו של כהן בעת הדיון הוא החיוב לכהן לדון בדיני ערכין.
הלכות נגע הצרעת מפורטות במקרא בהרחבה בפרשת תזריע ובפרשת מצורע.
התורה מגדירה בפרשיות אלו את צורות הנגעים, צבעיהם ומפרטת שהחלטת הנגע נקבעת על ידי אהרן הכהן או אל אחד מבניו הכהנים;
פשטני המקרא מסבירים כי ביטוי המקראי "אל אהרן הכהן או אל אחד מבניו" מקדים את אהרן לפני בניו ללמד כי על הנגוע להשתדל להראות את נגעו קודם כל אל הכהן הגדול - שהוא מובהק בדיני נגעים - ורק במקרה שאינו יכול, יביאנו אל אחד מבניו (כהן רגיל).
מילים אלו גם מלמדות שגם כוהן שאינו שותף במשמר העובד בבית המקדש כשר להורות בנגע הצרעת.
בספר דברים שנויה הקביעה כי הכהן ממונה על דיני הצרעת, בדיני עגלה ערופה: , וגם בין הדינים שמזהיר משה בערבות מואב טרם כניסתם לארץ ישראל; .
הדרישה שהכהן יהיה בקי בנגעים
חז"ל הורו, שרצוי שדווקא כהן שבקי בשמות הנגעים וגווניהם למיניהם ידון בנגע הצרעת, למרות זאת, גם במקרה שלא נמצא כהן שבקי בראיית נגעים, התורה מחייבת שהפסק ההלכתי תצא דווקא מפי כהן.
הספרא דורש זאת מלשון הפסוק או אל אחד מבניו הכהנים, באומרו כי כל כהן ראוי לקבוע דינו של הנגע - ואף כהן בעל מום או שוטה - ולפי דעתו של הרמב"ם אף כהן קטן.
כמו כן, לדעת המשנה, אפילו בן לוי או ישראל תלמיד חכם אינו רשאי להורות פסק מוחלט בתחום זה.
האיסור להורות בנגעים בעת שכרות
בנוסף לכלל האיסור על כהן מורה להורות בכל הלכות התורה כשהוא שיכור, יש שהסבירו שבהוריית כהן פסק הלכה בדיני נגע הצרעת מתוך שכרות ישנה עבירה מובהקת על פשטות ביטוי התורה: .
כלומר, בכך שהכהן שיכור בעת הבחנתו בנגע, אינו מוכשר להורות פסק הלכתית בין נגע שמראהו טהור לבין נגע שמראהו טמא.
יש מוסיפים שהתורה באה ללמד ולהורות, שעל ידי שהכהנים - שעליהם מוטל ייעוד ההוראות בישראל, מקפידים שלא להורות בעת שכרות, כן ילמדו שאר מורי הוראות בישראל להתנהג כמותם בעניין זה.
איש המנוגע מסרב להראות נגעו אל הכהן יש לבית דין לכפות אותו לכך.
ויש אומרים דאף איש אחד יכול לכוף המנוגע להיראות אל הכהן ואין צורך לבית דין כלל
יש מהאחרונים שפירשו שאין מחייבים הכהן לפסוק על סוג הנגע באופן מיידי, ויכול הכהן לראות את הנגע ביום ולמסור פסקו גם בלילה -על אף שראיית נגעים בלילה פסולה.
אולם, לפי פשט התוספתא, אין הכהן רשאי לקבוע נגע הצרעת בלי שיהיה עיניו בו ובעור בשרו בעת הקביעה.
רשאי הכהן להביט אל מראה הנגע דרך המשקפיים שלו מבלי להורידם
ראיית נגעים בחול המועד - נחלקו תנאים בדבר.
לדעת רבי מאיר רואים את הנגעים להקל ולטהר את המצורע, אך לא להחמיר עליו ולטמא אותו, משום שהדבר פוגע בשמחת החג שלו.
לעומת זאת לדעת רבי יוסי, אין רואים את הנגעים לא להקל ולא להחמיר, וזאת משום שדרש מהפסוק "לטהרו או לטמאו" שאם נזקק הכהן לבדוק את הנגע הוא אינו רשאי שלא לבחור באחת משתי הדרכים: לטהר את בעל הנגע או לטמא אותו.
לדעת רבי יש להבחין בין מצורע מוחלט לבין מצורע מוסגר, שאת נגעו של המוסגר רואים בחול המועד ואת נגעו של המוחלט לא רואים, ויש גרסה הפוכה לפיה את נגעו של המוסגר לא רואים, ואת נגעו של המוחלט רואים.
לטעם המצווה שקביעת נגע הצרעת מוטלת דווקא על הכהנים בני אהרן, יש מנמקים כי היות שנגע הצרעת הוא מחלה מידבקת שמטילה סכנה לאנשים שמתקרבים לאיש הנגוע, התורה בחרה את הכהנים, שהם מושגחים ביתר שאת מן השמים משאר בני ישראל להיקרב לאנשים מסוג זה -כי מן השמים ישמרו אותם מלהידבק במחלה.