tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כדי לצמצם את סמכויותיו קבעה הדיאטה שז'יגמונד יוכל להחליט החלטות רק בישיבות מועצת המלכות.
ז'יגמונד מצידו הפסיק לבני דודיו את הקצבאות שהופרשו להם מאוצר הנסיכות.
בחודשים הבאים בחצר נפוצו שמועות על קנוניות.
שאנדור קנדי האשים את יאנוש גאלפי, המנטור לשעבר של ז'יגמונד באטורי שעמד מאחורי המחלוקות בין הנסיך לבני דודיו.
אנשי חצר אחרים טענו שבולדיז'אר באטורי זמם להדיח את ז'יגמונד.
כומר ישועי שמע בווינה שגאלפי ומרעיו רצו לרצוח את הנסיך ואת בני דודיו.
בשלהי שנת 1591 הצהיר ז'יגמונד שברצונו לוותר על הכתר לטובת בולדיז'אר אם חברי המועצה המלכותית ירצו זאת.
הצעתו נדחתה, אולם בעת הדיונים התייחס קנדי אל ז'יגמונד ואל בולדיז'אר כאל "שתי מפלצות וגדולי האסונות לשלטון בטרנסילבניה".
בקיץ 1592 תיווך הציר (לגאטוס) של האפיפיור קלמנס השביעי, אטיליו אמלטאו, ניסיון פיוס בין ז'יגמונד לבני דודיו
האפיפיור האיץ במקביל את ז'יגמונד לשאת לאישה נסיכה קתולית מבית לורן.
לפי דרישת הסולטאן הטורקי, כוחות טרנסילבנים באו לעזרת ארון הטירן, שליט מולדובה.
בנוסף הוא נדרש למלא את הדרישה החוזרת של השער העליון להכפיל את המס השנתי לסולטאן.
בולדיז'אר באטורי הורה את רציחתו ב-10 בדצמבר 1592 של מזכירו של ז'יגמונד, פאל גיולאי.
הוא שיכנע את ז'יגמונד להורות גם על הוצאתו להורג של גאלפי ב-8 במרץ 1593.
באותו קיץ נסע ז'יגמונד לקרקוב בעילום שם על מנת להתחיל משא ומתן בנוגע לנישואיו לאנה לבית ואזה, אחות המלך זיגמונט של פולין.
גם השידוך הזה הוצע על ידי הכס הקדוש שביקש לאפשר לז'יגמונד למשול בפולין בהיעדר זיגמונט שהיה גם מלך שוודיה, אולם תוכנית זו לא יצאה לפועל.
באוגוסט הכריז הסולטאן מוראט השלישי מלחמה נגד הקיסר רודולף השני
הסולטאן הורה לז'יגמונד באטורי לשלוח תגבורות אל הכוח הצבאי העות'מאני שנמצא בהונגריה.
לפי מקורות דיפלומטיים הוזיר הגדול תכנן לכבוש את טרנסילבניה.
להצעתו של יאן זמויסקי, הקנצלר של פולין, שיגר ז'יגמונד שליחים אל מלכת אנגליה, אליזבת' עם בקשה להתערב לטובתו בשער העליון.
היא נענתה בחיוב והורתה לשגרירה באיסטנבול, אדוארד ברטון לתמוך בז'יגמונד.
האפיפיור קלמנס השמיני ביקש לשכנע את ז'יגמונד באטורי להצטרף לליגה הקדושה שארגן נגד האיום העות'מאני.
אחרי שצבאו של רודולף הביס את העות'מאנים בשורה של קרבות בסתיו 1593 החליט ז'יגמונד לחבור גם הוא לליגה הקדושה בתנאי שהקיסר רודולף יכיר בעצמאות טרנסילבניה מארצות הכתר ההונגרי.
עם זאת בשלושה כינוסי דיאטה בין מאי ליולי סירבו נציגי שלוש האומות להכריז מלחמה נגד האימפריה העות'מאנית.
אז ז'יגמונד באטורי התפטר ובשלהי יולי השאיר בידי בולדיז'אר באטורי את השלטון בנסיכות.
בולדיז'אר באטורי היה מוכן לקחת בידיו את רסני השלטון אולם נתקל בהתנגדותם של אצילים בכירים כמו קבואצ'ותי וקנדי שהחליטו להקים מועצת אצילים שתעסוק בניהול טרנסילבניה.
מפקדי הצבא, לרבות אישטוואן בוצ'קאי והאח קאריו שיכנעו את ז'יגמונד לשוב לשלטון ב-8 באוגוסט.
הם שכנעו את הנסיך להורות על מעצרם ב-28 באוגוסט של קובאצ'וצי, קנדי, בולדיז'אר באטורי ועוד תריסר אצילים שהתנגדו למלחמה בעות'מאנים.
העצורים הואשמו בקשר נגד השלטון.,
לשאנדור וגאבור קנדי ולעוד שני חברי מועצת המלוכה נערפו ראשיהם.
בולדיז'אר באטורי, קובאצ'וצי ופרנץ קנדי הוחנקו למוות במאסר
פרט לאחד כל האצילים שנרצחו היו פרוטסטנטים, רובם אוניטריאנים.
רבים מקרוביהם המירו דתם לקתוליות כדי למנוע את הפקעת אחוזותיהם.
ב־5 באוקטובר 1594 החליט ז'יגמונד להצטרף לליגה הקדושה יחד עם שליט מולדובה, ארון הטיראן, ועם מיכאל האמיץ, שליט ולאכיה.
השליטים הרומנים התחילו במשא ומתן ישיר עם האפיפיור, אולם ז'יגמונד שראה אותם כבני חסותו, מנע זאת מהם
.ב-28 בינואר 1595 חתם שליחו של ז'יגמונד, אישטוואן בוצ'קאי, בפראג, על מסמך שאישר את חברותה של טרנסילבניה בליגה הקדושה.
לפי החוזה הכיר הקיסר רודולף לז'יגמונד את הזכות התורשתית למשול בטרנסילבניה ובפרטיום ולהשתמש בתואר נסיך, אבל צוין שעל טרנסילבניה להתאחד מחדש עם ממלכת הונגריה במקרה של משפחתו של ז'יגמונד תישאר ללא יורשים.
הדיאטה של טרנסילבניה אשררה את החוזה ב-16 באפריל 1595. הדיאטה החליטה באותו מעמד לאסור על חידושים בתחום הדת.
בעקבות החלטה זו התחליו רדיפות נגד שומרי השבת הסקלרים בכיסא אודווארהיי
בשם שליט ולאריה, מיכאי האמיץ, משלחת בויארים וכמרים בכירים הוולאכים שהגיעו לגיולאפהרוואר (אלבה יוליה) הכירו ב-20 במאי 1595 בחסותו של ז'יגמונד על טרנסילבניה.
בהתאם לחוזה שנחתם נאסר על שליט ולאכיה לכרות ברית עם מעצמות זרות ללא אישורו של ז'יגמונד באטורי.
הוגבלה אף סמכותו של השליט לדון את הבויארים למוות
דיאטת טרנסילבניה הוסמכה להטיל מיסים בוולאכיה באמצעות מועצה מורכבת מתריסר בויארים.
אחרי שארון וודה, שליט מולדובה, סירב לחתום על חוזה דומה, פלש ז'יגמונד למולדובה, כבש את יאשי ולקח את השליט בשבי.
הוא העלה על כיסא מולדובה את שטפאן רזבאן אותו אילץ להישבע לו אמונים.
אחר כך הכריז ז'יגמונד על עצמו
ב-6 באוגוסט התחתן ז'יגמונד עם מריה כריסטינה מהבסבורג, אחיינית הקיסר רודולף.
אולם נישואים אלה לא מומשו בחדר המיטות.
ז'יגמונד האשים את מרגיט מאילאט, אמו של בולדיז'אר באטורי, בן דודו המוצא להורג שכישף אותו וגרם לו להפרעה בזקפה..ההיסטוריון לסלו נאג' מציין שבני דורו של ז'יגמונד באטורי לא התייחסו בשום מקום ליחסיו עם נשים, משיכול לרמוז על היותו הומוסקסואל.
לפני סוף החודש אוגוסט כבש גיירג' בורביי, הבאן של קאראנסבש, את המבצר ליפה (כיום ליפובה, במחוז אראד) ועוד מבצרים עות'מאנים לאורך הנהר מורש.
קוג'ה סינאן פאשה פלש לוולאכיה ואילץ את מיכאי האמיץ לסגת לטרנסילבניה.
מיכאי הצליח אחר כך להביס את הפולשים הטורקים בקרב קלוגרן אבל לא יכול למנוע מהם לכבוש את טרגובישטה ואת בוקרשט.
הוא נסוג לסטויינשט (כיום במחוז ארג'ש) כדי להמתין שם לתגבורות מטרנסילבניה ומולדובה.
מכיוון שהצבא העות'מאני עלה בהרבה על גודל כוחותיו של ז'יגמונד, הוא הציע לסקלרים (ששועבדו למעמד של צמיתים בשנות ה-1560) להחזיר את חירויותיהם המסורתיות תמורת התייגייסותם למלחמה נגד העות'מאנים.
הסלקרים נענו בחיוב, מה שאפשר לז'ידמונד לצאת למתקפת-נגד בוולאכיה בהתחלת חודש אוקטובר 1595.
ב-25 באוקטובר 1595 הצבאות המאוחדים של טרנסילבניה, ולאכיה ומולדובה ניצחו את הצבא העות'מאני שנמצא בנסיגה בקרב ג'ורג'ו.
אפ על פי שלא היה קרב מכריע הוא אפשר לז'יגמונד ולמיכאל האמיץ לשמור עת בריתם עם הליגה הקדושה.
תוך התעלמות מתפקידם הבולט של הסקלרים במלחמה, ב-15 בדצמבר 1595 הדיאטה הטרנסילבנית סירבה להחזיר לעם את חירויותיהם.
בינתיים בינואר 1596 ז'יגמונד יצא לפראג כדי לשאת ולתת עם הקיסר רודולף.
את ניהול ענייני הנסיכות הטיל בימים ההם על אשתו ועל אישטוואן בוצ'קאי.
הסקלרים ניסו להבטיח את חירותם אבל בוצ'קאי דיכא אותם האכזריות באירוע שכונה "קרנבל הדמים" בתחילת שנת 1596.
אחרי שרודולף השני הבטיח לז'יגמונד תגבורות וכספים על מנת שיוכל להמשיך במלחמה בטורקים.חזר הנסיך הטרנסילבני לארצו ב-4 במרץ 1596.
הוא הטיל מצור על טמשוואר, כיום טימישוארה, אבל הפסיק אותו נוכח הגעתם של 20,000 חיילים עות'מאנים לא רחוק מהעיר.
בקיץ פלש הסולטאן מהמט השלישי אל "הונגריה המלכותית".
ז'יגמונד חיבר את כוחותיו עם הצבא הקיסרי שנמצא תחת פיקודו של מקסימליאן מהבסבורג.
יחד עם זאת ב-23–26 באוקטובר 1586 העות'מאנים יכלו להם בקרב מזקרסטש.
ז'יגמונד ברנואר (בהונגרית: Bernauer Zsigmond; פשט, 3 ביוני 1864 – בודפשט, 5 ביוני 1942) היה מהנדס כימי יהודי-הונגרי, עורך פטנטים מוסמך.
ז'יגמונד ברנאואר נולד במשפחה יהודית כאחד משבעה ילדיהם של מור ברנאואר ושל קטלין פסל.
ב-1886 השיג תואר בהנדסה כימית ב"אוניברסיטת המלכותית יוז'ף לטכנולוגיה" (שמה כיום אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה).
בשנת 1896 הוענק לו רישיון עורך פטנטים.
הוא נשא את רוזינה פפר, בתם של איגנץ פפר ושל יוהנה שטיינר ב-29 באפריל 1897 בפרנצווארוש (רובע 9 של היום), בודפשט.
ב-1914 הפך למרצה באוניברסיטה לטכנולוגיה, וב-1924 קיבל הסמכה כפרופסור חבר באוניברסיטה בתחום הסוגיות הטכניות בתיקי עריכת פטנטים.
הוא היה מזכיר הקבוצה ההונגרית של האגודה הבינלאומית להגנה על קניין רוחני (International Association for the Protection of Intellectual Property-AIPPI) וכמה פעמים היה יו"ר מועצת עורכי הפטנטים המוסמכים בהונגריה.
הוא היה המזכיר הטכני של "איגוד הקניין התעשייתי ההונגרי" (MIE).
ברנאואר היה מנהל מדור ב-Industrial Law Review מ-1907 עד 1914 (כתב עת הונגרי להגנת רכוש תעשייתי בין השנים 1906 לבין 1939).
מאמריו המקצועיים הופיעה בכתבי עת רבים.
הוא פרש מתפקיד עורכי פטנטים פעיל ב-1 בינואר 1939.
ז'יגמונד ברנאואר הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
היו לו שבעה אחים, ביניהם איזידור ברנאואר, מנכ"ל מפעלי הגז.
אח נוסף ידוע היה גזה ברנאואר, שסיים את לימודיו באוניברסיטת טכנולוגיה בבודפשט עם תואר בהנדסת מכונות.
בתחילה היה מנכ"ל אחת מחברות הבת, אך מאמצע שנות העשרים של המאה העשרים התמנה למנהל העסקים של כל חברת אריקסון בהונגריה, אחד ממפעלי הטלקומוניקציה והאלקטרוניקה הגדולים והדומיננטיים בהונגריה (ובעולם) באותה תקופה.
הוא נהרג מפגז מרגמה בינואר 1945 כקרבן השואה.
אשתו של ז'יגמונד הייתה רוזינה ארז'בט פפר.
בתם, מגדה ברנאואר, כימאית, הייתה האישה הראשונה בהונגרייה שעברה בחינות עורכת הפטנטים.
ז'יגמונד אדלר (בהונגרית: Adler Zsigmond; בודפשט, 17 באפריל 1901 – בודפשט, 12 בפברואר 1982) היה מתאגרף יהודי-הונגרי, אלוף הונגריה פעמיים, מנהל הנבחרת; מאמנו של האלוף האולימפי לאסלו פאפ, הזוכה הראשון של פרס "מאמן אומן" באגרוף בהונגריה.
כינויו היה "ז'יגה באצ'י" שפירושו "הדוד ז'יגה".
ז'יגמונד אדלר נולד במשפחה יהודית כבנם של מרקוס יואל אדלר, אופה, ושל תרזיה קוהן (הגרסה ההונגרית לשם כהן) (1876–1937).
אביו הגיע להונגריה מגליציה מהעיר יאבורניק (Jawornik Ruski) אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית ואמו נולדה בכפר פלשפאהוק (Felsőpáhok) במערב הונגריה (טרנסדנוביה).
משנת 1917 היה רשום במועדון TVE (אגודת התעמלות וסיף) ברובע 3 של בודפשט (אובודה), משנת 1925 היה מתאגרף של BTK (חוג מתרגלי הגוף של בודפשט).
ב-1 ביוני 1924 הופיע במפגש הבינלאומי הראשון של נבחרת האגרוף ההונגרית בשם שאש (עיט) שהוא תרגום שמו הגרמני להונגרית.
ב-1925 זכה בתואר אלוף הונגריה במשקל תרנגול קל (עד 52 ק"ג).
באותה שנה, הוא היה חבר בנבחרת הונגריה באליפות אירופה הראשונה באגרוף בסטוקהולם.
בשנים 1924 ו-1925 הופיע בנבחרת הונגריה בסך הכול ארבע פעמים.
ב-1928 זכה באליפות הונגריה לקבוצות עם קבוצת BTK.
כמאמן, היה אדלר המצטיין ביותר בספורט האגרוף ההונגרי.
לפעילותו הייתה השפעה על התפתחות הספורט בהונגריה במשך כמעט חצי מאה.
גם כספורטאי פעיל הוא כבר קיבל על עצמו תפקיד מאמן באגודה שלו בשנת 1927. בשנים 1928 עד 1948 היה מאמן נבחרת האגרוף ההונגרית (עם ההפסקה המתבקשת בתקופת השואה בהונגריה), שהחלה את באליפויות אירופה ב-1930 וב-1934, וכן באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) ובאולימפיאדת ברלין (1936).
ב-1940 השיג תואר כמאמן מקצועי באגרוף במכללה לחינוך גופני.
לאחר פירוק BTK, מ-1948 עד 1970 הוא היה המאמן של "ואשאש" (Vasas) ו"דוז'ה אויפשט" (Újpest Dózsa), ומ-1952 עד 1972 היה המאמן הראשי והקפטן הפדרלי של נבחרת הונגריה.
תלמידו המצליח ביותר היה האלוף האולימפי שלוש פעמים לאסלו פאפ, שעל הכנתו הוא פיקח מ-1953 עד 1962. ב-1958 וב-1960 מונה לחבר במועצה ההונגרית לחינוך גופני וספורט (MTST).
ב-1961, בנוסף לאימרה סאנטו, מיקשה בונדי ולאסלו סגפי, הוא היה הראשון בהונגריה שהשיג תואר מאמן מומחה באגרוף.
בשל התנגדותו לניהול הספורט ההונגרי, הוא לא קיבל אישור נסיעה למספר תחרויות בינלאומיות גדולות לכן לא עמד בראש נבחרת האגרוף ההונגרית באולימפיאדת טוקיו (1964) ובאולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968).
הוא פרש לאחר לגמרי אולימפיאדת מינכן 1972. זכרו נשמר מאז 1984 על ידי "תחרות הזיכרון על שם אדלר ז'יגמונד".
דרגת ארד של מדליית ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (1947)
דרגת הכסף של הרפובליקה של הונגריה (1949)
מדליית זהב של הרפובליקה העממית ההונגרית (1961)
דמותו מופיעה (ברמת האזכור) ברומן הפשע "בודפשט נואר" מאת הסופר ההונגרי וילמוש קונדור.
ז'יגמונד פלד (במקור זיגמונד רוזנפלד, בהונגרית: Feld Zsigmond; ספאצה, 9 באפריל 1849 – בודפשט, 2 בנובמבר 1939) היה שחקן, במאי תיאטרון, אביהם של השחקנית אירן פלד, השחקן מתיאש פלד ושל העיתונאי אאורל פלד.
זיגמונד רוזנפלד נולד במשפחה יהודית כבנם של מוריץ רוזנפלד ושל קטלין זליג.
הוריו התכוונו שהוא יהיה סוחר, אבל הוא הפך בסתר לשחקן.
השלים את לימודיו בבית הספר לתיאטרון בווינה, ולאחר מכן יצא לסיור לימודי בגרמניה.
הוא הופיע בווינה מ-1870. בשנת 1875, אלבין סבובודה החתים אותו על חוזה בחוג התיאטרון של הפארק העירוני של בודפשט, הוא גם הופיע בתיאטרון הגרמני ברחוב דיאפיו (Gyapjú).
ב-1876 מונה למנהל "תיאטרון הרמינהשטדטר" (Herminastädter Theater).
מ-1879 שכר את התיאטרון Városligeti Szinkör, ומ-1888 ארגן בקביעות מופעי ילדים.
בשנים 1889 עד 1894 ניהל את "תיאטרון הילדים של הבירה" (Fővárosi Gyermekszínház) ברחוב רוטנבילר (Rottenbiller).
בשנת 1908, הקים תיאטרון בבניית אבן במקום בו עמד תיאטרון הקיץ שלו מעץ בפארק העירוני של בודפשט, שאותו כינה "תיאטרון בודפשט" שלוש שנים מאוחר יותר.
הוא החליט לפרוש ב-1926, ובנו מאתיאש פלד המשיך לנהל את התיאטרון.
פלד תמיד דיבר במבטא גרמני, הוא לא הצליח לנטוש את זה לגמרי, בגלל זה הוא שיחק בעיקר תפקידים קומיים.
בנוסף לבידור "הזול בחורשה", התארחו בתיאטרון שלו גם אמנים זרים מצטיינים של התקופה.
בתיאטרון הוצגו אופרטות פופולריות, הצגות עם וקומדיות, שרובן הוצגו בהצלחה גם בתוכניות "תיאטרון העם", תיאטרון הקומדיה של בודפשט ו"התיאטרון ההונגרי".
המופעים של פלד בהונגרית סובסדו על ידי עיריית בודפשט והן מילאו תפקיד מרכזי ב"לידתם" של "הבורגנות הדוברת ההונגרית".
פלד נתן חסות לשחקנים רבים שהתפרסמו מאוחר יותר (לינה ניקו, אנטל ניאראי, אוסקר ברגי, שאנדור גות), והוא היה גם דמות פופולרית בפארק העירוני של בודפשט, שכן "אבא" פלד אפשר לבקר בתיאטרון שלו גם לצופים שלא יכלו לשלם.
אשתו הייתה קטלין פּלש (1857–1926), בתם של מתיאש פלש, יצרן אלכוהול וחומץ, ושל רוזליה הס.
הם נישאו ב-6 בינואר 1876 בבודפשט.
אשתו הראשונה הייתה אילונה קרדוש, השנייה הייתה מאריה וומבדיץ'.
אאורל פלד (1877–1970) עיתונאי, במאי תיאטרון, מתרגם ספרותי.
בעלה של הזמרת סרנה סיקלאי.
אולגה פלד (1883–1945) הייתה זמרת אופרה ומוציאה לאור של זיכרונותיו של אביה.
מור רוזנפלד, בחיים הציבוריים פלד (1884–1917), מתמחה לעורך דין.
בעלה היה לוטננט יאנוש פאל אפיך.
ז'יגמונד אדם (בהונגרית: Ádám Zsigmond; אגייק, 19 ביוני 1906 – בודפשט, 25 במאי 1962) היה מורה ומחנך בולט ובעל השפעה יהודי-הונגרי, מארגן ומנהיג עיר הילדים ההונגרית הראשונה.
הוא היה אחד האישים המשמעותיים ביותר של התנועה ההונגרית להגנה על ילדים במאה ה-20.
ז'יגמונד אדם נולד במשפחה יהודית כבנם של מיהאי אדם, סוחר מוצרי קדרות ושל בטי שוורץ.
הוא איבד את אביו כשהיה בן חמש, סיים את בית הספר היסודי בכפר הולדתו ולאחר מכן הלך לבית הספר חטיבת ביניים בטיספירד.
ב-1926 קיבל תעודת הוראה בבתי הספר היסודיים בבודפשט.
שלוש שנים לאחר מכן קיבל תעודת הסמכה במקצועות היסטוריה והונגרית לתיכון, במכללה להכשרת מורים.
בשנת 1931, קיבל תואר בקולג' אפוני בפדגוגיה (הוראה) ובפילוסופיה ומנובמבר קיבל מישרה כמורה מחליף במכון המלכותי הממלכתי ההונגרי להוראה בצ'ורגו.
מהשנה שלאחר מכן לימד את השפה ההונגרית, היסטוריה, פיזיולוגיה וחינוך במכון להכשרת מורים של הקהילה היהודית האורתודוקסית של העיר מישקולץ.
בתקופה זו פרסם לראשונה בכתב העת "הגנת ילדים" (Gyermekvédelem).
משנת 1937 הועסק במכון הלאומי היהודי להכשרת מורים, תחילה כמורה מחליף ולאחר מכן ב-1938 קיבל מינוי למשרת מורה רגיל.
התאגדות הלאומית של המכון להכשרת מורים
הוועד המרכזי של המכון הלאומי היהודי להכשרת מורים
ב-1939 נשא לאישה את ארז'בט פודור, שעבדה כמורה בבית ספר יסודי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה כמעט שנתיים (תשעה עשר חודשים) במחנות שרות העבודה בחזית המזרחית באוקראינה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), שם ניספה אחיו.
אחותה גורשה לאושוויץ, שם נרצחה.
לאחר המלחמה ראה כיעדו וכיעודו את איסוף הילדים הנטושים במדינה, עבורם ארגן בתי ספר פנימיות.
בין 1946 ל-1949 ארגן וניהל כפר ילדים בהיידוהדהאז.
בשנת 1947 סיים דוקטורט במדעי הרוח באוניברסיטת דברצן.
בין השנים 1949–1950 עבד כמנהל המכון להכשרת מורים ברחוב אנדרה אדי בבודפשט.
בשנים 1950–1951, כעובד משרד החינוך הציבורי ההונגרי, היה מפקח מומחה ארצי בנושאים פדגוגיים ודובר לענייני בתי ילדים,
בשנים 1952–1954 עבד משרד התכנון הלאומי, בתפקיד המפקח הארצי על החינוך הציבורי.
בשנים 1954–1956 היה מנהל בית ספר להכשרת בורסקאים לתעיית העור
בשנים 1957–1958 עמד בראש המועצה הלאומית להגנת הילד.
בשנת 1958 הוזמן לארגן ולנהל את עיר הילדים בשופוניה.
טירת הרוזן זיצ'י בנאג'לאנג הוסבה למטרת זו של הקמת עיר הילדים והוקמו בה בית ספר ובית מגורי ילדים.
המוסד פעל בשנים 1959 עד 1984. במתקן שנקרא במקור כפר ילדים, עיבדו המורים והילדים ביחד את כללי הדו-קיום, החדרים נקראו על שמם של אנשים מפורסמים (למשל פטפי, קושוט וכו'), ו"ראש העיר" של המוסד נבחר באופן דמוקרטי.
בכמה מכתביו הוא הדגיש את חירותם של הילדים וגינה כל צורות של אלימות פיזית ונפשית כלפיהם.
בהתבסס על ניסיונו, הוא פיתח את הניהול הפדגוגי המאוחד של הגנת ילדים.
על סמך תוכניותיו התממשו עיירות הילדים גם תחילה ב"פוט" (1957) ולאחר מכן ב"שופוניה" (1958).
הוא גם פיתח נוהל חדש לשיפור כישורי החשבון של תלמידי בתי הספר היסודי.
מאז 1984 הטירה ניצבת ריקה.
הוא שם קץ לחייו בשנת 1962.
איזה בית ספר מצפה מאיתנו עם הארץ?
עיר הילדים ההונגרית הראשונה (חינוך אנושי, 1947)
היחסים בין התיאוריה והפרקטיקה של החינוך בעיר הילדים (פדגוגיה הונגרית, 1947)
הוא מונצח בבית האומנה Bátonyterenye (שנקרא בית האומנה ז'יגמונד אדם, מאז 17 באוקטובר 1987) ובעיר הילדים שופוניה (שנקרא עיר הילדים ז'יגמונד אדם, מאז 20 במאי 1989).
ז'יגמונד סרב (במקור שטרן, בהונגרית: Szerb Zsigmond; פשט, 25 באוגוסט 1867 – בודפשט, 27 בפברואר 1962) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, רופא פנימי, רופא ראשי בבתי חולים.
סירב היה מן המצטיינים והידועים ברופאים היהודים של בודפשט ושל הונגריה בכלל.
דיאטן שכתב ספר בישול חדשני לתקופתו.
הוא היה דודו של הסופר והיסטוריון הספרות אנטאל סרב.
הוא השלים את לימודיו האקדמיים באוניברסיטאות בודפשט, וינה, ציריך, וירצבורג ופריז.
את התואר ברפואה קיבל באוניברסיטת בודפשט.
הוא עבד תחילה בבית העניים ארז'בט (Erzsébet Szegényház) עד 1913, תחילה כרופא מן השורה ולאחר מכן כרופא ראשי ומנהל המחלקה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הפך לרופא הראשי ומנהל המחלקה הפנימית של בית החולים ברחוב קון.
ב-1928 קיבל את התואר הממלכתי-ממשלתי "יועץ בריאות ראשי" (Egészségügyi főtanácsos).
ב-1932 הועבר לבית החולים הציבורי ברחוב מגלודי.
הוא עסק בעיקר במחלות של מערכת העיכול, ורבים מפרסומיו התפרסמו בכתבי עת רפואיים מקומיים וזרים.
יחד עם הרנטגנולוג וידור רווס, הוא למד אבחון רנטגן של מחלות קיבה ועם יעקב יוסטוס ערך את סדרת ספרי הרפואה "Therapia".
גם מדעי התזונה והדיאטה תפסו מקום חשוב מאוד בהתעניינותו ובעבודותיו.
ספר הבישול שלו דיאטות, שראה אור בין שתי מלחמות העולם, נחשב למבשר המקומי (בהונגריה) הראשון של המטבח הרפורמי.
אשתו הייתה קריסטינה ראוך, בתם של יאנוש ראוך ושלמריה ראושנברגר, אותה נשא ב-11 בדצמבר 1926 בבודפשט.
מחקרים דיפרנציאליים-אבחנתיים של מחלות קיבה (1906)
טיפול ברפואה פנימית של אבני מרה (בודפשט, 1930)
זיהוי וטיפול בכיב קיבה (בודפשט, 1932)
ז'יאן דוס סנטוס מרטינס (בפורטוגזית: Gian dos Santos Martins; נולד ב-2 באפריל 1993 בפורטו אלגרה שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת עירוני קריית שמונה.
ז'יאן גדל במחלקת הנוער של גרמיו ברזיל.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת סנחואננסה מהליגה הפורטוגלית השלישית, בהמשך שיחק באוניאו דה מדיירה ובפאסוש די פריירה במסגרת ליגת העל הפורטוגלית והליגה הפורטוגלית השנייה.
ב-6 במרץ 2019 חתם ז'יאן בטראז מליגת העל הקזחית.
הוא ערך 31 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-27 בינואר 2020 חתם ז'יאן באוקז'טפס מליגת העל הקזחית עד לתום עונת .
הוא ערך 19 הופעות ליגה במועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-12 במרץ 2021 חתם ז'יאן באטיראו מליגת העל הקזחית.
הוא ערך 24 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-21 בינואר 2022 חתם ז'יאן בקיז'ילאר מליגת העל הקזחית.
ז'יבקו סטויאנוב פטקוב (בבולגרית: Живко Стоянов Петков; נולד ב-15 בפברואר 1993 בבורגס שבבולגריה) הוא כדורגלן בולגרי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת צ'רנומורץ בורגס מהליגה הבולגרית השלישית.
פטקוב שיחק בקבוצות צ'רנומורץ פומוריה (לימים פומוריה), צ'רנומורץ בורגס, נפטוצ'ימיק בורגס, צ'רנו מורה וארנה, והבאר פאזארדז'יק מליגת העל הבולגרית וליגת המשנה הבולגרית.
ב-11 ביולי 2022 חתם באטאר וליקו טרנובו מליגת המשנה הבולגרית.
ב-1 בינואר 2023 חתם בסוזופול מליגת המשנה הבולגרית.
ב-26 בינואר 2023, זמן קצר אחרי חתימתו בסוזופול ומבלי ששיחק במדי המועדון, חתם פטקוב במועדון ספורט כפר קאסם מהליגה הלאומית.
ז'יגמונד בירגר (בהונגרית: Bürger Zsigmond; וינה, 8 בפברואר 1856 – בודפשט, 14 במאי 1908) היה מלחין, נגן צ'לו יהודי-הונגרי.
הוא היה חבר בכמה רביעיות מיתרים, פרופסור למוזיקה, סולן הצ'לו של בית האופרה של בודפשט, האופרה של וינה ובית האופרה של מינכן.
הופעותיו הבינלאומיות ברחבי אירופה נחלו הצלחות גדולות.
בירגר הופיע בפומבי כצ'לן בגיל שתים עשרה (1868).
את שיעורי הצ'לו הראשונים שלו קיבל מ-J.
Moser (נגן תזמורת בית המשפט של וינה).
בהמשך למד אצל דויד פופר.
במקביל למד תיאוריה וקומפוזיציה אצל הרמן גריידנר ומגוסטב נוטבוהם .
הוא הופיע בשנת 1872, בקונצרט בבית הספר התיכון שלו.
בשנה שלאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו עם הקונצ'רטו לאקורדיון של ברנהרד מוליק .
ב-1873 הופיע ברגר לראשונה כסולן בקונצרט תזמורתי בווינר מוזיקוורין, ב-1874 ערך את סיבוב ההופעות הראשון שלו עם קרלוטה פאטי ותיאודור ריטר והעניק קונצרטים בלייפציג (גוואנדהאוס) ובברלין (עם סופי מנטר).
הוא נתן הרבה מאוד קונצרטים.
סייר ב: אוסטריה, הונגריה, גרמניה, צרפת, רוסיה, טורקיה, דנמרק ואנגליה ביחד עם אמנים מצוינים (הנריק וייניאבסקי, Patti, Alfred Grünfeld, Ernst Loewenbeg, Breitner, Marsik, Johannes Wolf).
ב--1875 עבד כסולן בבאדן-באדן, ולאחר מכן חמש שנים באותו תפקיד בקפלת בית המשפט במינכן.
אחר כך חתם על חוזה עם האופרה של וינה והאופרה של מינכן ב-1876 הקים רביעיית מיתרים עם הכנר הסרבי דראגומיר קרנצ'ביץ' , וב-1894 הקים רביעיית מיתרים חדשה עם וילמוש גרינפלד כנר ומורה לכינור יהודי-הונגרי, קונצרטמייסטר של בית האופרה של בודפשט.
לפני כן בשנת 1882 הוא הוחתם על ידי הנס ריכטר לתזמורת שלו בלונדון, אך עבר משם לפריז ב-1883 כדי לארגן שם קונצרטים של מוזיקה קאמרית עם ל.
בשנת 1887 נתן קונצרטים כחבר ב"Trio parisien" עם לויטה וג'וה וולף בדנמרק ובשוודיה.
ומאותה השנה בירגר הפך לצ'לן סולו עד מותו היה צ'לן הסולו הראשון של בית האופרה של בודפשט.
מ-1894 היה פרופסור בקונסרבטוריון הלאומי בהונגריה ופרופסור של איגוד המוזיקה.
פורסמו כמה מיצירותיו, וכן עיבודיו לצ'לו של יצירות פרנץ שוברט ורוברט שומאן.
הוא כתב גם ספר בשם: זיכרונות מהקריירה האמנותית שלי (1895)
ד"ר ז'יגמונד פרקשהאזי (במקור פישר, בהונגרית: Farkasházy Zsigmond ;מרושאויוואר, 23 באוגוסט 1874 – בודפשט, 15 ביוני 1928) היה פוליטיקאי, עיתונאי, חבר האספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט), עורך דין יהודי-הונגרי, בעל תואר אצולה.
אחיו, ינה פרקשהאזי היה יצרן פורצלן, קרמיקאי וסופר תולדות האמנות.
ז'יגמונג פישר נולד במשפחת אצולה יהודית, כבן למשפחת פישר מפרקשהאזה.
הוא היה נכדם של מור פישר ושל מריה זלצר.
אביו היה דז'ה פישר מפרקשהאזה (1827 – 1914) ואמו הייתה מריה פרסבורגר.
הוא קיבל את הדוקטורט שלו במשפטים ב"אוניברסיטת המלכותית ההונגרית פרנץ יוזף" בקולוז'וואר, ולאחר מכן עם הדיפלומה של עורך דין שקיבל בבודפשט, הוא פתח משרד עורכי דין בבירה בשנת 1896 או בשנת 1900, והפך לאחד הדירקטורים במועצת המנהלים של תעשיית החרסינה של הרנד, שהוקמה על ידי משפחתו.
ז'יגמונד פרקשהאזי מילא לאחר מכן תפקיד משמעותי בחיים הפוליטיים של ממלכת הונגריה והתבלט גם כעיתונאי.
הוא היה תחילה העורך של העיתון "יומן טרנסילבניה" (Erdélyi Híradó) בקולוז'וואר, ולאחר מכן משנת 1896 היה חבר מערכת בכיר של "יומן הונגרי" (Magyar Hírlap) ושל "יומן פשט" (Pesti Hírlap).
הוא נסע לסיור לממלכה המאוחדת, לצרפת ולגרמניה ובשנת 1914, כחבר פרלמנט לשעבר, ביקר גם בארצות הברית כנציגו של מיהאי קארואי, כדי להכין את מסעם של נציגי מפלגת העצמאות ההונגרית לאמריקה.
באותה תקופה הוא נעצר באליס איילנד בעילה של עונש מאסר שלו בהונגריה בגין עבירת דו-קרב בעבר, שבה - הודות לפרסום - הושגה התוצאה ההפוכה מתוך עילת המאסר.
ב-7 בספטמבר 1904 נכדיהם של מור פישר מפרקשהאזה, הוגו פישר, ינה פישר, ד"ר ז'יגמונד פישר עורך דין, חבר פרלמנט וסגן שאנדור פישר קיבלו אישור מהמלך ההונגרי פרנץ יוזף הראשון שהוא פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה לשנות את שם משפחתם " פישר" ל"פרקשהאזי " תוך שמירה על קידומת האצולה "פרקשהאזי".
בשנת 1905, הוא הקים עיתון יומי פוליטי בשם "קדימה" (Elöre).
בין 1905 לבין 1910, במשך שתי קדנציות, הוא היה נציג מחוז אלשד שנבחר עם תוכנית העצמאות לפרלמנט.
כתוצאה מהמתיחות בתוך המפלגה הוא עזב אותה והקים את "מפלגת העצמאות ו-48 השמאל".
זו התמזגה מאוחר יותר לתוך מפלגת העצמאות ו-48 (Justh), שבה פרקשהאזי היה אחת מנקודות החוזק העיקריות של המפלגה.
כפוליטיקאי, הוא היה אחד החלוצים של הדרישה לעצמאות לאומית מלאה, חירויות ציבוריות וקידמה דמוקרטית.
הוא היה חבר מועצת המנהלים והיועץ המשפטי של "העיתון הטרי" (Friss Ujság) ושל "החברה להוצאה לאור של עיתונים מקומיים" (Hazai Hírlapkiadó Vállalat) עד מותו.
מינואר 1903, כמזכיר וכרשם, השתתף גם בעבודתו של ארגון צדקה, שבאמצעות תרומות וארגון של נשות האצולה של בודפשט, ארגן לחסרי בית מקלטים מחוממים בחורף, תה, אוכל ומשנת 1904 חלק מהפעילויות בתשלום עבור חסר בית בכמה חלקים בבודפשט.
בצוואתו השאיר מחצית מעושרו ליורשיו, ומהמחצית השנייה, של מיליון (!) פנגו הונגרי, הורה על הקמת שתי קרנות, אותן הותיר במטרה לתגמל אנשים וגופים שביצעו פעולות יוצאות דופן לקידום ולשגשוג של האנושות ושל האומה ההונגרית.
מאמריו הופיעו בטורים של כתבי העת :
בתוך: שאנדור סרדהיי (עורך): אלמנך העיתונאים של בודפשט לשנת 1908. העולם הבוהמי ההונגרי.
אמיתות פשוטות על הבנק הלאומי ההונגרי.
דניאל ריץ'-ארתור ברנד: לה לונה דה מיאל, 1902. תורגם תחת הכותרת "פאפא הרבלין" מאת ז'יגמונד פרקשהאזי, פארסה ב-3 מערכות, 1903
ז'יגמונד לאסלו, (במקור זינגר, בהונגרית: László Zsigmond; בודפשט (נאג'טטן), 23 במאי 1893 – בודפשט, 28 ביולי 1981) היה היסטוריון מוזיקה, פילולוג וקנדידט (דוקטורט זוטר) למדעי המוזיקה (1972).
זוכה פרס פרנץ ארקל ב-1962 (פרס ממלכתי למלחינים מצטיינים, מנהלים מוזיקליים ופעילות אמנותית).
מחקריו בתחום האקוסטיקה של הדיבור בולטים ונלמדים עד היום.
ז'יגמונד זינגר נולד במשפחה יהודית ביישוב נאג'טטן (Nagytétény) שהוא היום חלק מרובע 22 של בודפשט בגדה הימנית של הדנובה, כבנם של פילפ זינגר ושל הרמין שפיצר (1865–1945).
בין השנים 1911–1916 סיים את לימודי הספרות שלו בפקולטה למדעי הרוח של האוניברסיטאות של בודפשט, לייפציג ווינה.
ב-9 ביוני 1919 נישא בבודפשט לרוזליה, בתם של יונאש (יונה) שפר ושל עמליה שטרן.
עבודת הדוקטורט שלו הייתה: בלדות הקורוצים (בודפשט, 1917).
בין 1945 לבין 1948 היה מנהל בית הספר למוזיקה קרל גולדמארק, ולאחר מכן עד 1955 הפך למרצה להיסטוריה של המוזיקה בבתי הספר נבחרים למוזיקה במחוז בודפשט.
לאסלו עסק בעיקר בתורת השירה ההונגרית, תורת המקצב, פרוזודיה מוזיקלית (פרוזודיה הוא מושג בבלשנות השייך לתחום העוסק באקוסטיקה של הדיבור), תולדות המוזיקה ההונגרית, ביקורת מוזיקה ותרגומים מוזיקליים.
36 שירי עם צרפתיים (תרגום, בודפשט, 1949)
פרנץ ליסט והמוזיקה הרוסית (בודפשט, 1955)
פרוזודיה של שירה וזמר הונגרי (בודפשט, 1961)
חייו של פרנץ ליסט בתמונות ובמסמכים (עם מאטקה בולסלב, בודפשט, 1978, גם ברוסית, בגרמנית, באנגלית, בצרפתית)
כתביו הרבים עסקו במגוון תחומים:
ז'יגמונד פאל פאך (בהונגרית: Pach Zsigmond Pál; בודפשט, 4 באוקטובר 1919 – בודפשט, 8 בספטמבר 2001) היה היסטוריון יהודי-הונגרי פרופסור באוניברסיטה, אחר כך רקטור, זוכה פרס קושוט (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה, מקביל לפרס ישראל), חבר באקדמיה ההונגרית למדעים, סגן נשיא האקדמיה ההונגרית למדעים.
ז'יגמונד פאל פאך נולד במשפחה יהודית בבירת הונגריה.
בתור הזוכה במקום הראשון בתחרות השפה הלטינית של בתי הספר התיכוניים הצליח להמשיך את לימודיו באוניברסיטה למרות חוק הנומרוס קלאוזוס והגבלות הקשות על היהודים בתקופת השואה.
הוא סיים תואר בהיסטוריה ובלטינית באוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בין השנים 1943–1948 היה מורה בגימנסיה היהודית של בודפשט, שבאמצע נלקח למחנות שירות העבודה בקרפטים-אוקראינה (זקרפטיה 1944) (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
הוא הצליח להימלט מהמחנות באוקטובר 1944. איבאן ט.
ברנד וג'רג' ראנקי בחרו בתחום ההיסטוריה כתוצאה משיעורי ההיסטוריה שלו בגימנסיה היהודית אחרי מלחמת העולם השנייה.
מ-1952 עד 1992 היה פרופסור במחלקה להיסטוריה כלכלית באוניברסיטת קרל מרקס לכלכלה ומינהל ציבורי (לימים אוניברסיטת בודפשט לכלכלה ומינהל ציבורי).
בין השנים 1963–1967 היה רקטור האוניברסיטה.
ב-1952 קיבל את התואר קנדידט למדעים היסטוריים (CSc) (דוקטורט זוטר) וב-1958 את התואר המדעי של דוקטור למדעים היסטוריים (DSc) שמקביל לתואר PHD בארצות המערב.
הוא היה חבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים משנת 1962 וחבר קבוע מן המניין משנת 1970, ולאחר מכן כיהן בתפקיד סגן נשיא האקדמיה ההונגרית למדעים.
פאך היה אחד המייסדים וסגן המנהל של המכון להיסטוריה של האקדמיה ההונגרית למדעים, ולאחר מכן מנהלו בין השנים 1967 ל-1985. משנת 1978, הוא נשיא האגודה הבינלאומית להיסטוריה כלכלית.
תחום המחקר העיקרי שלו הוא ההיסטוריה הכלכלית של המאה ה-16 והמאה ה-17. פאך היה מדען יוצר אסכולה, תלמידיו המפורסמים ביותר היו: איבאן ט.
עיטור מסדר ההצטיינות של העמל דרג זהב (1975)
פרס המדינה (1978) - עבור עשרות שנים של פעילויות הוראה, מדע וארגון מדעי.
מדליית זהב של האקדמיה (1986)
דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת קרל מרקס לכלכלה (1989)
סגן נשיא המחלקה להיסטוריה של האקדמיה ההונגרית למדעים (2 ביוני 1964–5 במאי 1967).
חבר בוועדת ההיסטוריה של האקדמיה ההונגרית למדעים,
יו"ר ועדת המשנה להיסטוריה כלכלית.
סגן נשיא החברה ההיסטורית ההונגרית (1965–1975).
סגן נשיא אגודת הידידות ההונגרית-סובייטית (1989–1992),
חבר זר באקדמיה הרוסית למדעים (מאז 1980),
חבר המכון הבינלאומי להיסטוריה כלכלית בפראטו.
נשיא האגודה הבינלאומית להיסטוריה כלכלית (1978–1982), נשיא (משנת 1982).
ז'יגמונד קולוז'ווארי (במקיר גרין, בהונגרית: Kolozsvári Zsigmond; בצרפתית: Sigismond Kolos-Vary; (חואדין באימפריה האוסטרו-הונגרית, 19 במאי 1899 – שווייץ, לה שו-דה-פון, 23 ביוני 1983) היה צייר יהודי-הונגרי-צרפתי, מעצב גרפי, פסל, חבר באסכולת פריז.
ז'יגמונד גרין נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר לאיוש (גרין) קולוז'ווארי ושל פרנציסקה פרקש (1872–1905).
הוא איבד את אמו בגיל צעיר, ואביו התחתן בשנית.
בין השנים 1918–1925 הוא סיים את לימודיו באקדמיה ההונגרית לאמנויות שימושיות בבודפשט (שמה היום (אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב).
בעת סיורו באיטליה, הוא הושפע מצייר הרנסאנס פאולו אוצ'לו.
ב-1926 ביקר בשווייץ ובספרד, אך התיישב בפריז והצטרף לאמנים של אסכולת פריז.
ב-1936 הצטרף לאולפן Ateliers 17 בראשות סטנלי הייטר .
ב-1940 רצה להצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית עם אשתו.
הם ניסו להיכנס לצרפת עם מסמכים מזויפים, אך נעצרו בקו הגבול הזמני וכ"יהודים זרים" נשלחו למחנה המעצר גירס.
הם שוחררו ב-1943 ואז מצאו מקלט בשווייץ, שם נאלצו לבלות שמונה חודשים במחנה מאסר.
בסתיו 1945 חזר לצרפת עם אשתו וחברתו הרקדנית הצעירה, אותה הכיר בשווייץ.
שלוש שנים לאחר מכן, הוא התחתן עם חברתו, איתה נולד לו בן בשם פרנסואה.
קולוז'ווארי קיבל אזרחות צרפתית ב-1955.
מעל הכל, האמנות הציור שלו משמעותית.
אחרי הדימויים האקספרסיוניסטיים הראשוניים הגיע עידן סוריאליסטי של כעשור.
מאוחר יותר הופיעו בתמונותיו נופים שתוארו כשילוב של צורות גאומטריות חוזרות, הוא צייר תמונות מופשטות בין 1950 לבין 1954, ובתקופת הציור האחרונה שלו שחלה מ-1971 עסק בעיקר בקומפוזיציות ליריות.
רעייתו הייתה ארנקה וואהל, לה נישא ב-16 במרץ 1925 בבודפשט.
גיסתו ולריה ואל היא צורפת.
1959 - ניו יורק, ברלין המערבית
1972 - היכל האמנות (בודפשט) (עם פייר סקיי)
תערוכה של אמנים הונגרים החיים מחוץ להונגריה, היכל האמנות, בודפשט.
ז'יגה סמר (בסלובנית: Žiga Samar; נולד ב-26 בינואר 2001) הוא כדורסלן סלובני המשחק בעמדת הרכז באלבה ברלין.
סמר נולד בסלובניה, ובגיל 16 החל לשחק עבור ריאל מדריד ב'.
ב-19 באוגוסט 2019 חתם על חוזה לארבע עונות בפואנלברדה מליגת העל הספרדית.
בעונת 2019/2020 הושאל לזמורה מהליגה הספרדית השלישית.
ב-22 ביולי 2022 חתם באלבה ברלין מהבונדסליגה הגרמנית.
ב-5 באוגוסט 2022 הושאל לעונה אחת להמבורג טאוורס, גם היא מהבונדסליגה הגרמנית.
ז'יגה פרליך (בסלובנית: Žiga Frelih; נולד ב-6 בפברואר 1998 בליובליאנה שבסלובניה) הוא כדורגלן סלובני המשחק בעמדת השוער.
פרליך גדל במחלקות הנוער של נ.ק.
הוא שיחק בקבוצות נ.ק צליה, דומז'אלה, נ.ק.
קרשקו ואולימפיה ליובליאנה במסגרת ליגת העל הסלובנית, אינטר זאפרשיץ' במסגרת ליגת העל הקרואטית וז'יל ויסנטה וג.ד.
שאביש במסגרת ליגת העל הפורטוגלית.
ב-3 בפברואר 2023 חתם פרליך במירנדס מהליגה הספרדית השנייה.
ב-1 ביולי 2023 עזב את המועדון, לאחר הופעת ליגה אחת.
פרליך זומן מספר פעמים לסגל נבחרת סלובניה, אך לא ערך הופעה במדי הנבחרת עד כה.
ז'יבוטה פאניץ' (בסרבית: Живота Панић; 3 בנובמבר 1933 – 19 בנובמבר 2003) היה גנרל יוגוסלבי, אשר כיהן כראש המטה הכללי וכשר ההגנה האחרון של יוגוסלביה.
פאניץ' נולד בכפר גורניה קרנישאבה ב-3 בנובמבר 1933. ב-1 באוגוסט 1952 הוא התגייס לצבא העממי היוגוסלבי.
הוא למד בבית הספר לקציני שריון על שם "פטר דרפשין".
לאחר מכן הוא למד באקדמיה הצבאית בבלגרד.
הוא שימש כמפקד הבריגדה הממוכנת ה-51, ולאחר מכן פיקד על הדיוויזיה ה-15, וכמפקד הארמייה ה-1.
ב-27 בפברואר 1992 הוא מונה לראש המטה הכללי היוגוסלבי.
ב-8 במאי של אותה שנה הוא מונה במקביל למזכיר הפדרלי להגנה (שר ההגנה), וכיהן בתפקיד עד 14 ביולי של אותה שנה.
בתקופת כהונתו בשני התפקידים, יוגוסלביה כבר איבדה את קרואטיה וסלובניה, ונלחמה לשמור על שלטונה בבוסניה והרצגובינה.
פאניץ' היה האחרון שכיהן בשני התפקידים בתקופת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, והראשון שכיהן בהם בממשלת הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
ב-26 באוגוסט 1993 הוא סיים את תפקידו כרמטכ"ל ועזב את הצבא.
ב-2002 משפחותיהם של 19 מוסלמים שנחטפו מרכבת שנסעה מבלגרד לחוף מונטנגרו ונרצחו בידי הצבא הסרבי, הגישו תביעה בבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) כנגד 14 גנרלים ופוליטיקאים סרבים, וביניהם פאניץ'.
פאניץ' נפטר בבלגרד ב-19 בנובמבר 2003.
ז'יגמונד פולק (בהונגרית: Pollák Zsigmond; פוז'ון, 8 בפברואר 1837 – בודפשט, 13 במאי 1912) היה צייר יהודי-הונגרי, חרט עץ, מאייר.
במחצית השנייה של המאה ה-19, איוריו מילאו תפקיד מרכזי בתרבות הציבורית ההונגרית, לאחר מהפכת 1848 בהונגריה המכונה בהונגריה מלחמת העצמאות 1848–1849, הוא עזר לאומה ההונגרית למצוא את עצמה, כלומר להתאושש, באמצעות תמונותיו.
ז'יגמונד פולק נולד במשפחה יהודית בפוז'ון (כיום ברטיסלאבה בירת סלובקיה).
אז למעלה מתשעים אחוזים מתושביה היו הונגרים והעיר הייתה מקום מושבה של האספה הלאומית ההונגרית.
פולק למד באקדמיה לאמנויות יפות (וינה), ולאחר מכן הלך לעבוד בפשט, הוא צייר ואייר עבור עיתונים עם תמונות של פשט.
מ-1857 הפך לעובד קבוע של השבועון "עיתון יום ראשון" (Vasárnapi Ujság).
הוא אייר גם עטיפות לסדרת ספרים של חברת פרנקלין, בשם "ספרייה זולה".
בשנת 1889 צייר את הבישוף פרנץ לטהארט ואת מיקלוש ק.
לעיתים קרובות הוא רק ציין מתחת לאיורים/ציורים "Pollák" או "S.
Pollák", או "Pol-lak sc." איוריו של פולק חבויים במגזינים המאוירים המפורסמים של פשט, ממש כמו יצירותיהם של המשוררים וכותבי הסיפורים הקצרים ההונגרים הפוריים יותר.
את אלה הדור הבא ליקט והתפעל מהיבול העשיר.
ז'יגמונד וידור, (במקור לוסטיג, בהונגרית: Vidor Zsigmond; נאג'קאלו, 7 באוקטובר 1835 - בודפשט, ארז'בטווארוש, 1 במרץ 1908) היה דוקטור לרפואה (MD), יהודי-הונגרי, רופא עיניים ורופא ראשי ומנהל מחלקה בבתי חולים בבודפשט.
אביו של אמיל וידור, סבו של הפיזיקאי בעל השם העולמי לאו סילארד.
ז'יגמונד לוסטיג נולד במשפחה יהודית כבנם של וידור (לוסטיג) יעקב (1805–1882) שען, ושל בטי פופר (1814–1873).
הוא השלים בית ספר תיכון והאוניברסיטה (אוניברסיטת אטווש לוראנד היום) בפשט, ומסוף 1859 הוא היה אסיסטנט לצד איגנאץ הירשלר.
בשנת 1860 קיבל את התואר ברפואה.
ב-1861 נסע לווינה, שם התמחה חצי שנה אצל הפרופסורים אלט ויגר.
משנת 1862 עבד כרופא עיניים עצמאי בפשט.
בשנת 1868 נבחר לרופא הראשי של "בית החולים לילדים עניים" ובשנת 1871 למנהל מחלקת עיניים של בית החולים היהודי של הקהילה היהודית של פשט.
ב-10 במאי 1902 הפסיק את הפרקטיקה הרפואית שלו.
הוא היה חבר שחמטאי מצוין ונשיא כבוד של חוג השחמט של בודפשט.
ב"עידן באך" (התקופה ההיסטורית של ממלכת הונגריה מ-1851 עד 1859 נקראת עידן באך, על שם אלכסנדר באך, שר הפנים האוסטרי.
בתקופה זו מטרתם של ההבסבורגים הייתה שילוב מלא של הונגריה באימפריה), ללא וידור, שחקני השחמט ההונגריים היו נעלמים, שכן כאשר פרוטמן הידוע לשמצה פירק את חוג השחמט הישן ואסר על עיסוק בשחמט בשל אופי המשחק, בו מתוכננים ומבוצעים התקפות נגד ה"מלך", אירח וידור את שחקני השחמט המפורסמים ביותר בדירתו הפרטית.
לאחר מותו של פרנץ ארקל, הוא ערך את טקס ההנצחה בחוג השחמט של פשט ב-30 באוקטובר 1893.
ניתן לעיין ברשימה הארוכה של מאמריו שפורסמו בכתבי עת מקצועיים, בכרך 3 של "Szinnyei Repertóriuma".
וידור הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
אשתו הייתה ז'אנטה (יאנקה) דוידזון, בתו של מנהל הבנק מור דוידסון, שאיתה התחתן ב-20 ביוני 1866 בפשט.
חמישה מתוכם נפטרו בגיל ילדות.
אשתו הייתה גיזלה פרוינד (1878–1918) מטוסג (בעלת תואר אצולה של משפחת פרוינד).
ספר לימוד לרפואת עיניים מעשית.
ז'יגמונד באן (במקור עד 1883 באומגרטן, בהונגרית: Bán Zsigmond; איסקסנטג'רג', 2 בנובמבר 1852 – בודפשט, טרזווארוש, 9 באוגוסט 1906) היה עורך דין יהודי-הונגרי, עיתונאי וסופר בתחום הכלכלה והמשק הלאומי ההונגרי.
מחקריו החשובים נערכו בעיקר בתחום התחבורה (מסילות ברזל) היו הראשונים בתחום בהונגריה וטיפלו בנושא מכל היבט, כלומר המשפטי, הכלכלי והציבורי.
ז'יגמונד באומגרטן נולד במשפחה יהודית כבנם של ארמין באומגרטן ושל רוז'ה זדצקי.
הוא סיים בית ספר תיכון בסקשפהרוואר, ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) וקיבל תואר דוקטור במשפטים.
במהלך לימודי המשפטים שלו למד גם (בנפרד) על תולדות האמנות, עסק ברישום, בציור ופיסול.
בשנת 1880 סייר במערב אירופה, בעיקר בגרמניה ובצרפת, ובמהלך תקופה זו למד וחקר את תולדות האמנות ואת טכניקת האמנויות, כמו גם את החיים הכלכליים.
הוא שהה שישה חודשים בפריז ולמד בבית הספר לאמנויות יפות.
חזר הביתה מפריז, קיבל עבודה במשרד עורכי דין והקדיש את רוב זמנו לתורת סדר הדין האזרחי ולמדיניות משפטית.
בסוף 1877 התגייס וסיים כמתנדב שירות צבאי בן שנה בדרגת לסגן בגדוד הרגלים ה-48 ובתפקיד זה השתתף ב-1878 במסע הכיבוש בבוסניה.
הוא התגורר בבודפשט ועסק גם בציור בנוסף למחקריו המשפטיים.
מאמריו ומחקריו פורסמו במספר רב של עיתונים יומיים ובכתבי עת מקצועיים.
במשך שנים ערך את מדור הכלכלה של העיתון "הונגריה" (Magyarország).
מאמרי המדיניות המשפטית שלו פורסמו ב"עיתון עורכי הדין" (Ügyvédek Lapja) ב-1885 תחת השם הבדוי וֶרוּס.
באוגוסט 1886 הגיש תזכיר לשר המשפטים בדבר הפיכתם העתידית של בתי המשפט המחוזיים בבודפשט לוועדות מיוחדות.
הדעות שהובעו שם נדונו גם בעיתונות המשפטית ובעיתונים היומיים.
מאמריו החברתיים פורסמו ב"פשטי הירלאפ" בחתימתו.
בין היתר: על מבני הציבור בהונגריה ועל הימורי משחקים (1889) (שהיא תשוקה בלתי נשלטת, שבגללה אדם מבזבז את כל זמנו ועושרו על גיימינג, ורודף את המשחק עצמו באש ובתשוקה יוצאת דופן).
ועתה, כאשר אנו מניחים את הפסים הראשונים של הספרות המשפטית של מסילות הברזל על קרקע נושא הרכבת עם העבודה הנוכחית הזו, אנו מביעים את תקוותנו הכנה שהתנועה בפסים אלה תהיה ערה בדיוק כמו על המסילות האמיתיות."
מלות סיום שנונות של מבוא הספר של ז'יגמונד פאן 'זכויות מסילות הברזל'''}}
חוק הרכבות ההונגרי (מחבר שותף: ד"ר שאלאמון אולנברג; 1886) באינטרנט
תולדות המוסדות הפיננסיים ההונגריים (1896)
הדרך, האמת והחיים (מחקר פילוסופי בצורת סיפורת, 1896)
ז'ידרונאס אילגאוסקאס (בליטאית: Žydrūnas Ilgauskas ; נולד ב-5 ביוני 1975) הוא כדורסלן עבר ליטאי שיחק בעמדת הסנטר בקליבלנד קאבלירס ובמיאמי היט מליגת ה-NBA.
לאילגאוסקאס שתי בחירות למשחק האולסטאר של ה-NBA, ב-2003 וב-2005. בנוסף הוא נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה בעונת 1997/1998. בשנת 2011, לאחר פרישתו של יאו מינג, הפך אילגאוסקאס לשחקן הפעיל הגבוה ביותר ב-NBA.
אילגאוסקאס התחיל את הקריירה שלו בקבוצה Atletas Kaunas הליטאית מהעיר קובנה, בה נולד.
בשלוש השנים ששיחק בAtletas Kaunas הוא השיג ממוצעים של 20.3 נקודות עם 12.8 ריבאונדים ו-2.8 חסימות למשחק.
אחרי שסיים שנתיים טובות בליגה הליטאית נבחר אילגאוסקאס במקום ה-20 בדראפט 1996 בידי הקליבלנד קאבלירס.
עוד בתקופתו בליטא הוא סבל מפציעות ברגלו.
אילגאוסקאס פיספס את כל עונת 1996/1997 בגלל שבר ברגלו הימנית.
בעונתו ההבאה אילגאוסקאס לא החסיר אפילו משחק אחד, ופתח בחמישייה כמעט בכל המשחקים.
הוא סיים את העונה עם ממוצע של 13.9 נקודות ו-8.8 ריבאונדים למשחק.
בסופה של העונה הוא נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה ב-NBA.
אילגאוסקאס חתם על הארכת חוזה בקאבס למשך 6 שנים שבהן הוא יקבל 70.9 מיליון $.
למרות עונת הבכורה הטובה שהייתה לאילגאוסקאס, הוא הספיק לשחק רק 5 משחקים בעונה השנייה (15.2 נקודות עם 8.8 ריבאונדים בממוצע) בגלל שבר ברגלו השמאלית.
אילגאוסקאס פיספס גם את כל עונת 1999/2000. ב-26 בינואר 2000 הוא נותח ברגלו השמאלית.
בעונת 2000/2001 המשיך אילגאוסקאס לפתוח בחמישייה של הקאבלירס.
אילגאוסקאס הספיק לשחק רק 24 משחקים עד שעוד פציעה תקפה אותו, והוא לא שיחק יותר בעונה זו.
ממוצעיו של אילגאוסקאס בעונה זו היו 11.7 נקודות עם 6.7 ריבאונדים בממוצע.
לפני שנפצע קבוצתו השיגה 15 ניצחונות ב-23 משחקים, ולאחר שנפצע קבוצתו נצחה 15 משחקים, והפסידה ב-44.
אילגאוסקאס חזר לשחק בדצמבר 2001, והוא הפך לשחקן ספסל תחת השחקן הפותח כריס מיהם.
כשחקן ספסל הוא קלע 11.1 נקודות עם 5.4 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בעונת 2002/2003 חזר אילגאוסקאס לחמישייה הפותחת, והפגין יכולת שיא כשקלע שיא קריירה של 17.2 נקודות בממוצע והוסיף 7.5 ריבאונדים למשחק.
בנוסף נבחר אילגאוסקאס בפעם הראשונה בקריירה שלו לשחק במשחק האולסטאר של ה-NBA.
למרות יכולתו הטובה הקאבלירס סיימו עם מאזן 17-65 בלבד, וקבלו את הזכות לבחירה במקום הראשון בדראפט 2003.
הקאבס בחרו את לברון ג'יימס, שחבר לאילגאוסקאס ולדרו גודן, שיצרו את הליבה של הקבוצה.
במשך שלוש העונות ההבאות פיספס אילגאוסקאס רק 9 משחקים ונבחר למשחק האולסטאר בפעם השנייה בקריירה שלו בשנת 2005. ב-12 ביולי 2005 חתם אילגאוסקאס על הארכת חוזה בקאבס ובמשך 5 שנים הוא יקבל 55 מיליון $.
אילגאוסקאס וקבוצתו עלו לגמר ה-NBA ב-2007, והפסידו בו לסן אנטוניו ספרס.
אילגאוסקאס קלע 12.6 נקודות עם 9.7 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בפלייאוף 2009 הקאבלירס הגיעו לגמר המזרח, והפסידו שם לאורלנדו מג'יק.
אילגאוסקאס קלע 10.5 נקודות עם 7.8 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בקיץ 2009 החתימו הקאבס את הסנטר שאקיל אוניל.
כשאילגאוסקאס נשאל מה דעתו על הטרייד הוא ענה:"אני רק עכשיו שמעתי את החדשות, זה אומר שאני כנראה אעלה מהספסל".
ב-17 בפברואר 2010 הועבר אילגאוסקאס ביחד עם אמיר פרלדזיץ' לוושינגטון ויזארדס, בתוך טרייד משולש שהלוס אנג'לס קליפרס גם היו שותפים לו.
בטרייד הזה הקאבס קבלו את אנטואן ג'יימיסון וסבאסטיאן טלפייר והקליפרס קבלו את דרו גודן ואל ת'ורנטון.
8 ימים לאחר מכן הויזארדס שחררו את אילגאוסקאס שהפך לשחקן חופשי.
הוא לא הספיק לשחק כלל במדיהם.
ב-23 במרץ חתם אילגאוסקאס על חוזה לשאר העונה בקליבלנד קאבלירס.
כשחזר אילגאוסקאס לשחק באולם בקליבלנד הוא קיבל המון תמיכה מאוהדי הקאבס, שאפילו כתבו לו שלטים בליטאית.
בעונה זו קלע אילגאוסקאס לראשונה פחות מ-10 נקודות בממוצע, כשקלע 7.4 נקודות.
ב-17 ביולי 2010 חתם אילגאוסקאס במיאמי היט, והצטרף לשלושת הסופרסטארים שחתמו לפניו, דוויין וייד, כריס בוש וחברו לקבוצה בקליבלנד, לברון ג'יימס.
ב-2 בדצמבר 2010 שיחק אילגאוסקאס משחק חוץ בביתם של הקאבס, והתקבל בתשואות על ידי האוהדים.
לעומת זאת חברו מהתקופה בקליבלנד, לברון ג'יימס קיבל צעקות בוז.
ב-32 המשחקים הראשונים שלו בהיט קולע אילגאוסקאס 5.5 נקודות עם 4.9 ריבאונדים בממוצע.
בספטמבר 2011 הודיע אילגאוסקאס על פרישה ממשחק פעיל.
אילגאוסקאס הופיע לראשונה בנבחרת ליטא בקמפיין מוקדמות אליפות אירופה בכדורסל 1995. ממוצעיו הגיעו ל-7.7 נקודות עם 7 ריבאונדים בממוצע למשחק.
אילגאוסקאס רצה לשחק באולימפיאדת בייג'ינג (2008), אבל הקאבס לא אישרו לו להשתתף בתחרות מחשש שייפצע.
ז'יטומיר (אוקראינית: Житомир; רוסית: Жито́мир; יידיש: זשיטאָמיר) היא עיר בצפון מערב אוקראינה בחבל ווהלין ההיסטורי, מרכז מחוז ז'יטומיר.
אוכלוסיית העיר מונה כיום כ-259,805 איש.
העיר נמצאת במרכזו של יער טבעי על 4 נהרות: טטריב, קמיינקה, ירושנקה ופוטינקה.
את העיר חוצים שני כבישים מרכזיים באוקראינה: קייב-ורשה וקייב-ברסט.
העיר נודעה כמרכז יהודי חשוב מן המאה ה-18.
שנת 884 נחשבת כשנת יסוד העיר.
לפי האגדה השם בא משותפם של אסקולד ודיר, מייסדי רוסיה העתיקה, ז'יטומיר.
העיר הייתה מרכזם של שבט ז'יטצ'ים, אחד מהשבטים הסלאווים העתיקים.
ב-945 בעיר התחיל מרד אנטי-פאודלי.
ב-1240 נכבשה על ידי הטטרים.
לאחר הסכם איחוד לובלין ב-1569 חלק מפולין.
מאז ז'יטומיר נחשבת למרכז המחוז.
ב-1793 לאחר חלוקת פולין השלישית צורפה לרוסיה והוכרזה כבירת חבל ווהלין.
ב-1918 בזמן מלחמת האזרחים בעיר פעלה מספר שבועות ממשלת הרפובליקה העממית של אוקראינה.
במרץ 1919 התרחשו בעיר כמה פוגרומים נגד הקהילה היהודית שנערכו על ידי חיילי ממשלת הרפובליקה.
לאחר ניצחון הבולשביקים במלחמת האזרחים נכללה ז'יטומיר באוקראינה הסובייטית.
בתקופת השלטון הסובייטי עברו על העיר תלאות ההולודומור כביתר חלקי אוקראינה.
ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בז'יטומיר כ-95,000 תושבים.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות במבצע ברברוסה נכבשה ז'יטומיר על ידי הנאצים ביולי 1941. השלטון הנאצי כונן בעיר את מה שכינה "המחוז הכללי של ז'יטומיר", והיינריך הימלר הקים בה את מטהו האוקראיני.
בתקופה זו, התקיים במקום מחנה עבודה לשבויי הצבא האדום.
פעולות הדיכוי הנאצי של האוכלוסייה האוקראינית גרמו לפעילות של פרטיזנים בעיר וסביבותיה.
ב-13 בנובמבר 1943 הודיעו הסובייטים כי ז'יטומיר נכבשה על ידי הצבא האדום.
הודעה זו הייתה מוקדמת מדי וליד העיר התחוללו קרבות עזים ורק ביום האחרון של 1943 שוחררה העיר על ידי הצבא האדום וחזרה להיות בשלטון סובייטי עד לפירוק ברית המועצות.
מאז 1991 היא חלק מאוקראינה העצמאית.
היישוב היהודי התקיים מתחילת המאה ה-18, אם כי אישור רשמי לגור בעיר התקבל רק ב-1792. רוב היהודים התפרנסו ממסחר, מלאכות זעירות או היו בעלי אכסניות ובתי מרזח.
ב-1753 הואשמו היהודים בעלילת דם, אשר הובילה לרציחתם בעינויים של 12 מיהודי העיר.
במאה ה-19 תנועת החסידות התפשטה מאוד בעיר.
בעיר התגוררו רבי זאב וולף, מחבר ספר "אור המאיר" ומגדולי תלמידי המגיד ממזריטש, ורבי אהרן, מחבר הספר "תולדות אהרן" ותלמידו של רבי לוי יצחק מברדיצ'ב.
שלטונות האימפריה הרוסית החשיבו את ז'יטומיר (וכמוה גם את ווילנה) כמרכז יהודי רשמי בתחום המושב.
הממשלה הרוסית ראתה בז'יטומיר את מרכזה של האוכלוסייה היהודית של דרום-מערב רוסיה.
לפיכך, רק בז'יטומיר ובוילנה התירו השלטונות הרוסיים הדפסת ספרים עבריים בין השנים 1845–1862. ב-1847 עבר בית הדפוס של סלוויטא לז'יטומיר.
שתי הערים - ז'יטומיר ווילנה - נבחרו על ידי השלטונות גם כמקום מושבם של בתי מדרש לרבנים, בחסות השלטון: באמצע המאה ה-19 הוקם בית המדרש לרבנים בז'יטומיר ובמקביל פעלו בעיר מוסדות חינוך רבים נוספים: עשרות חדרים, חמישה בתי-ספר לבנות ומכון למורים.
בעיר התיישבו סופרי יידיש רבים, כמו מנדלי מוכר ספרים, גוטלובר ואחרים.
בעיר בילה את ילדותו, מגיל 6 ועד 17, המשורר הלאומי חיים נחמן ביאליק.
מאיר דיזנגוף שירת בה בצבא הרוסי ואחר כך נאסר בכלא בגלל פעילות מהפכנית.
שלמה צבי סקומורובסקי כיהן כרב מטעם.
ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בז'יטומיר כ-30,000 יהודים, שהיוו שליש מכלל תושביה.
עם פלישת הנאצים ולפני כיבוש העיר נמלטו רוב יהודי העיר מזרחה לברית המועצות ונותרו בה כ-10,000 יהודים.
בחודשים יולי ואוגוסט 1941 נרצחו בקבוצות קרוב ל-5,000 יהודים.
ב-19 בספטמבר 1941 לפנות בוקר, הוקף הגטו בשוטרים גרמנים ואוקראינים, היהודים הובלו לבורות הריגה שהוכנו מראש, נרצחו שם ונקברו בשישה קברי המונים.
כיום הקהילה היהודית בז'יטומיר מונה כ-5,000 נפשות.
הקהילה מאוגדת במסגרת "איגוד הקהילות היהודיות באוקראינה".
ברבנות העיר והמחוז מכהן הרב שלמה וילהלם כשליח חב"ד והרב המקום משנת 1994.
בסמוך לעיר ז'יטומיר הקים הרב שלמה וילהלם את "כפר החינוך אור אבנר" ע"ש אביו של לב לבייב ובו מוסדות לימוד ליתומים, מקוה טהרה, בית כנסת, מלונית ומסעדה כשרה.
ז'יוּלי שַרטַווָה (בגאורגית: ჟიული შარტავა; 7 במרץ 1944 – 27 בספטמבר 1993) היה מדינאי גאורגי שעמד בראש מועצת השרים של אבחזיה.
נהרג בידי מורדים אבחזים במהלך הטיהור האתני של גאורגים מאבחזיה, בשנת 1993.
שרטווה נולד בסוחומי, והיה מהנדס בהשכלתו.
בשנת 1992, בתקופת שלטונו של זוויאד גמסחורדיה, הוא נבחר לפרלמנט של גאורגיה דרך מחוז הבחירה רוסתווי רבתי (השיטה הרובנית), יחד עם שבעה חברי המפלגה הקומוניסטית לשעבר שנבחרו באותו הדרך, ביניהם תנגיז סיגואה, תנגיז קיטובאני וג'אבא יוסליאני, ב-90% מהקולות.
ב-11 בינואר 1990 הוא נבחר להיות ראש מועצת השרים החוקי (מאוחר יותר ממשלת הרפובליקה האוטונומית של אבחזיה, הגוף המוכר בעולם כממשלת חבל המריבה אבחזיה).
בשנת 1992, במהלך מלחמת אבחזיה, בתקופת שלטונו של אדוארד שוורדנדזה, הוא התמנה לראש המועצה להגנה עצמית של הרפובליקה האוטונומית של אבחזיה.
כאשר הבדלנים האבחזים השתלטו על סוחומי, ב-27 בספטמבר 1993, סירב, שרטווה, יחד עם: גורם גביסקיריה, ראול אשבה, ממיה אלאסניה, סומבט סאקיאן, מישה קוקיה ואחרים, להימלט, ונתפס בידי המיליטנטים האבחזים.
בתחילה הובטח שלומם, אולם לאחר מכן הם נהרגו.
על פי הדו"ח התקופתי מזכ"ל האו"ם על המצב באבחזיה הוא הוצא להורג בברוטליות, יחד עם שאר חברי מועצת השרים.
בשנת 2005, הציג בגלריה בטביליסי, העיתונאי האמריקאי, מלקולם לינטון, תצלומים שנלקחו במהלך מלחמת אבחזיה.
התצלומים כוללים את תמונת גופתו של שרטווה בין ערימת הגופות.
בתצלומי וידאו שצולמו במהלך כיבוש סוחומי על ידי המיליטנטים האבחזים, נראה שרטווה כשהוא נלקח ממבנה הממשל האבחזי ונדחף בגסות לתוך טנדר ונלקח לכיוון פרוורי סוחומי.
גופתו הועברה לגאורגיה והוא נקבר בעיר סנקי.
בשנת 2004, בתקופת שלטונו של מיכאיל סאקשווילי, הוא הוכרז, באופן רשמי, כגיבור לאומי בגאורגיה.
ז'יווה (בקירילית: Жива; Živa), ז'יוויה (בפולנית: Żywia; כמו כן מופיעה גם הצורה Żiwia), רַז'יוויה (Razivia), שיווה (Šiva, Šiwa, Siva) או שיבּה (Sieba) היא אלת האהבה והפריון במיתולוגיה הסלאבית.
פירוש שמה הוא "חיה", "הווה", "קיימת".
היא נשואה לשייבוג (Siebog), שהוא מקבילה הזכרי (אל האהבה והנישואים).
פולחן ז'יווה התקיים בקרב הסלאביים המערביים, בשטח פולין, צ'כיה, סלובקיה, סלובניה וגרמניה של היום, ובייחוד בעמק נהר אלבה, בטרם הגיעה הנצרות לאזורים אלה.
האסטרואיד שהתגלה על ידי יוהאן פאליזה, נקרא על שמה.
"זִ'יד" (ברוסית, בלרוסית ואוקראינית: Жид; ברוסינית: Жыд; בפולנית: Żyd; בצ'כית וסלובקית: Žid) הוא כינוי גנאי או שם מקובל ליהודי בשפות סלאביות רבות.
בשפות שונות למילה יש קונוטציה שונות, כך לדוגמה ברוסית ואוקראינית של היום המילה נחשבת לכינוי גנאי אנטישמי ובפולנית וצ'כית המילה ז'יד היא תרגום לגיטימי למילה "יהודי".
המקבילה הנקבית למילה זי'ד היא "ז'ידובקה".
המילה ז'יד מתורגמת לעברית כ"יהודון" לעיתים, ובפרט כשמתקבלת עם קונוטציה שלילית.
למילה ז'יד ברוסית של המאה ה-20 וה-21 יש הקשר שלילי מאוד המקושר לסטריאוטיפים אנטישמיים על יהודים של קמצנות.
שם הפועל жидится המבוסס על שם העצם ז'יד משמעותו "להתקמצן".
כת נוצרית שאימצה חלק מרעיונות היהדות קיבלה את הכינוי Е́ресь жидо́вствующих (בתרגום חופשי: "כפירה בסגנון הז'ידים").
תאוריית הקשר על הבונים החופשיים והיהודים נקראת жидомасонский заговор (בתרגום חופשי: "קנונית ז'ידים-מסונים").
היהודי הנודד מכונה ברוסית Вечный Жид ("הז'יד הנצחי").
המילה ז'יד מופיעה במספר פתגמים רוסים, בהקשרים שליליים:
Бей жидов спасай Россию - הכה את הז'ידים, הצל את רוסיה: סיסמה אנטישמית המיוחסת למספר קבוצות שפעלו במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
אם בברז יש מים, זה אומר שז'יד השתין בתוכו.
עם זאת, היסטורית ניתן למצוא את השורש ז'יד ברוסית גם ללא הקשר שלילי ישיר.
הוא הופיע במסמכים רשמיים והופיע רבות בספרות הרוסית ללא קונוטציות אנטישמיות.
בשפה האוקראינית בת ימנו, המילה ז'יד משמשת ככינוי גנאי גזעני ולא תקין פוליטית.
כך לדוגמה ב-2012 פעיל של המפלגה הלאומנית "Свобода" טען כי מילה קוניס אינה אקראינית, אלא ז'ידובקה.
טענה זו זכתה לביקורת ציבורית רבה וגינוי בקרב יהדות אוקראינה.
משרד המשפטים דחה את הטענה כי מדובר באנטישמיות, אלא מדובר בכינוי ארכאי אך לגיטימי ליהודי.
בשפה הצ'כית ז'יד היא המילה המקובלת ונפוצה ליהודי.
כך הרובע היהודי בפראג, יוספוב מכונה "Židovské město" (רובע יהודי) בפי המקומיים והמוזיאון היהודי נקרא Židovské muzeum.
המילה ז'ידי (Żydzi) היא המילה הרשמית ליהודים, ללא הקשר שלילי כלשהו.
עם זאת, קימות מילים משורש ז'יד עם קונוטציה של חמדנות וקמצנות.
אוהדי מועדן הכדורגל קרקוביה קרקוב אלימים מכונים "Jude Gang".
ז'יז'וקה דה ז'ריקואקוארה (בפורטוגזית: Jijoca de Jericoacoara) היא עיירה בצפון-מערב מדינת סיארה שבברזיל, לחוף האוקיינוס האטלנטי, 327 ק"מ מערבית לפורטלזה.
בשנת 2010 התגוררו בה כ-17 אלף תושבים.
שמה של העיירה מורכב משני החלקים המרכיבים אותה.
מקור השם ז'ריקואקוארה הוא בטופי-גוארני.
יורוקו (Yuruco) פירושו "בור" וקוארה ("cuara") פירושו צב.
חיבור השניים, "יוּרוּקוּקוּאַרַה", במשמעות "בור הצבים", מתייחס לכך שצבי הים נהגו לחפור בורות בחוף הים באזור זה, לשם הטלת ביציהם.
לפי פירוש מקובל אחר, מקור השם נגזר מגבעה סמוכה, שנראית מהים כאליגטור (בטופי-גוארני: Jacarequara (זַ'קַארֵקוּאַרַה)).
מקור השם ז'יז'וקה הוא ככל הנראה בצירוף Ji ("צפרדע") ו-Oca ("בית"), היוצר את המילים "בית הצפרדעים".
האזור בו שוכנת כיום העיירה הייתה בעבר מקום מושבם של בני הטרממבה.
מגלי ארצות פורטוגלים סיירו באזור בראשית המאה ה-17, ומיפו את קו החוף.
ב-1613 הקים במקום ז'רונימו דה אלבקרקה מבצר, אך עקב התקפות של התושבים המקומיים ושל פריבטירים צרפתים הוא ננטש כבר ב-1614. במהלך הכיבוש ההולנדי של צפון-מזרח ברזיל, השתלטו ההולנדים על המבצר ב-1637, והקימו אותו מחדש.
גם הם לא עמדו בהתקפות התושבים המקומיים, והם נטשו אותו ב-1644. לאחר שהפורטוגלים החזירו לעצמם את השליטה באזור, הם ניסו להקים מבצר חדש ב-1655, אך לא השלימו את בנייתו.
במשך מאות שנים נותר האזור הקשה לגישה מבודד, ורק ב-1923 הוקם במקום כפר דייגים קטן.
ב-1952 הוקם מגדלור על גבעה המתנשאת לגובה של 120 מ' ממזרח לכפר.
ב-1984 החל האזור לשנות את אופיו באופן דרמטי.
הדיונות והלגונות הסובבות את הכפר, וכן חוף הים שלו, הוכרזו כאזור מוגן.
באותה שנה, הגדיר הוושינגטון פוסט את חוף הים של ז'ריקואקוארה כאחד מעשרת חופי הים היפים בעולם.
כתוצאה מכך, הפך כפר הדייגים הקטן למוקד תיירות למטיילים מרחבי העולם וב-6 במרץ 1991 קיבלה מעמד של רשות מקומית עצמאית.
ב-2002 הוכרז האזור המוגן כפארק לאומי.
חרף השינוי באופי היישוב, התשתיות בו התפתחו באיטיות.
עד 1998 סופק החשמל לעיירה באמצעות גנרטורים, ורק באותה שנה התחברה לרשת החשמל הארצית.