tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא שיתפה את סיפור חייה עם אלפי צעירים ומבוגרים.
במאי 2015, פולק העידה במשפטו של אוסקר גרונינג, שומר האס אס לשעבר באושוויץ.
ברשימת אותות הכבוד לשנה החדשה של 2016 הוענקה לפולק דרגת MBE על פועלה בתחום החינוך לשואה.
ברשימת אותות הכבוד לשנת 2023 הוענקה לה דרגת OBE על תרומתה לחינוך ולהעלאת המודעות לשואה.
בינואר 2022 הועלתה לראשונה הצגת תיאטרון על סיפור חייה של פולק, בשם Kindness, שהופקה על ידי קבוצת התיאטרון Voices of the Holocaust.
מאז עלתה לראשונה, ההצגה Kindness: A Legacy of the Holocaust, שנכתבה במשותף עם מארק וילר, הוצגה בפני יותר מ־30,000 תלמידים בבתי ספר ברחבי בריטניה.
סוחבאטאר (במונגולית: Сүхбаатар аймаг) הוא אחד מ-21 האיימאגים (מחוזות) של מונגוליה.
האיימאג ממוקם במזרח המדינה ובירתו היא ברון-אורט.
הוא קרוי על שם הגיבור הלאומי המונגולי דמדין סוחבאטאר.
סוּחוֹי היא יצרנית מטוסים צבאיים ואזרחיים רוסית, אשר נוסדה בשנת 1939 על ידי מהנדס האווירונאוטיקה הבלארוסי פאבל סוחוי.
מטוסי הסוחוי שימשו ועודם משמשים כעמוד השדרה בחילות האוויר של מדינות ברית המועצות לשעבר והמדינות להן סיפקה נשק במשך שנים רבות, כגון חילות האוויר של מדינות ערב.
מטוסי חיל האוויר הישראלי נלחמו בקרבות אוויר רבים נגד מטוסי סוחוי מצריים וסוריים, למשל: ב-28 באפריל 1970 הופלו שני מטוסי סוחוי-7 מצריים על ידי מטוסי מיראז' 3 ישראליים.
משרד התכנון בראשות פאבל סוחוי הוקם בשנת 1939 במוסקבה.
בשנת 1949 המשרד נסגר, אך נפתח מחדש כבר בשנת 1953 והיה אחד המרכזים לפיתוח מטוסי קרב חדשים לחיל האוויר הסובייטי.
המטוס המפורסם ביותר של חברת סוחוי היה הסוחוי Su-47. המטוס החדיש ביותר המיוצר על ידי החברה הוא סוחוי Su-57, אשר מיוצר על ידי רוסיה כמדגים טכנולוגיות.
בשנות האלפיים החלה חברת סוחוי, גם בפיתוח מטוסי נוסעים (Superjet).
ב-26 בספטמבר 2007 חשפה חברת סוחוי את מטוס הנוסעים המודרני הראשון (Sukhoi superjet 100) מתוצרתה, המיועד לטיסות אזוריות ויכול לשאת 78–98 נוסעים.
סוחוי נחשבת גם ליצרנית מטוסי הנוסעים הגדולה ביותר ברוסיה.
החברה נחשבת כאחת מיצרניות המטוסים המתקדמות בעולם לצד חברת בואינג ואיירבוס.
ב-4 באוגוסט 2006, הטילה מחלקת המדינה האמריקנית סנקציות עסקיות על סוחוי בשל חשד לסחר שלה עם איראן.
מטוסי הקרב של חברת סוחוי ושנת פיתוחם
חברת סוחוי לייצור מטוסים אזרחיים (Гражданские самолёты Сухого) היא חברה רוסית לייצור מטוסי נוסעים שהוקמה בשנת 2000 ונחשבת לחלק מחברת סוחוי.
25% ממניות החברה נמצאת בבעלות "אלניה איירמאקי" האיטלקית.
משנת 2008, מייצרת החברה את המטוס סוחוי סופרג'ט 100. היו תוכניות לייצור מספר דגמי מטוסים נוספים (למשל סוחוי KR-860) אך הן לא התקדמו לשלב הייצור.
סוּזָנֵה לוֹתָר שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה גרמנייה.
שיחקה בתיאטרון ה"דויטשס שאושפילהאוס" של המבורג במשך שנים רבות, וזכורה במיוחד מהופעותיה ב"מחזות לולו" של פרנק ודקינד.
לותר היא אלמנתו של השחקן אולריך מיהה, והם אף שיתפו פעולה בתפקידים ראשיים בסרטיו של מיכאל הנקה "הטירה" ו"משחקי שעשוע".
בדומה למיהה, הפכה לותר למעין שחקנית קבועה של הנקה והופיעה בסרטיו "המורה לפסנתר" ו"הסרט הלבן".
היא זכתה במספר פרסים על משחק.
לותר נולדה בהמבורג כבתם של זוג שחקנים, היא למדה בבית ספר לדרמה בעירה.
בשנת 2008 גילמה את אמו של הדמות הראשית מיכאל ברג בסרט "נער קריאה" המבוסס על רומן מאת ברנהרד שלינק.
בשנת 2009 שיחקה בתפקיד קטן בסרט הדרמה והמסתורין "סרט לבן" שביים וכתב מיכאל הנקה.
בשנת 2011 הופיעה לצד אוגוסט דיל ואלכסנדר פהלינג בסרט הדרמה "Wer wenn nicht wir" בתור האם אנסלין.
היא הייתה נשואה לשחקן אולריך מיהה ונולדו להם שני ילדים.
סוּזֵרֵנִיּוּת או רִבּוֹנוּת עַל היא מושג במדע המדינה המתאר את היחסים בין ישויות מדיניות, אשר אחת מהן כפופה לרעותה.
המדינה הכפופה מעניקה למדינה המכפיפה סמכויות נרחבות בניהול יחסי החוץ שלה, ועניינים חשובים נוספים, אך משמרת בידה מידה של אוטונומיה.
הישות הדומיננטית ביחסים סוזרניים נקראת סוזרן, ביטוי היכול להתייחס למדינה, או לעומד בראשה.
במשטר הפאודליזם התייחס הביטוי "סוזרן" לתיאור האדון הפיאודלי, המכפיף למרותו את הוסאלים המונח נטבע במקור לתיאור היחסים בין האימפריה העות'מאנית ובין ישויות עצמאיות למחצה שקיימו עמה יחסים סוזרניים.
למרות שיחסים סוזרניים התקיימו במספר אימפריות במהלך ההיסטוריה, הוא סותר את תפיסת המשפט הבינלאומי של ימינו, לפיו ריבונות היא מצב בינארי, כלומר - קיים או לא קיים.
יחסים סוזרניים, בהם יש ויתור כפוי של המדינה הכפופה על חלק מריבונותה, אינם אפשריים על פי תפיסה זו.
סוחובולה (בפולנית: Suchowola) היא עיירה בת כ-2,200 תושבים (נכון ל-2006) במחוז סוקולקה בצפון מזרח פולין, השוכנת על גדות נהר אולזנקה.
החל מ-1999 היא חלק מפרובינציית פודלסיה, כשלפני כן הייתה שייכת לפרובינציית ביאליסטוק.
העיירה נוסדה במאה ה-16, וב-1777 זכתה למעמד של עיר.
ב-1775 האסטרונום המלכותי סימון אנתוני סוביקראסקי פרסם מאמר בו קבע כי סוחובולה היא המרכז הגאוגרפי של אירופה.
עקב אובדן אוכלוסייה משמעותי בזמן מלחמת העולם השנייה הושעה מעמדה ב-1950 והושב לה רק ב-1997.
בסוחובולה (סוכובוליה) התקיימה קהילה יהודית גדולה, שבין רבניה נמנו אישים תורניים ידועי שם כמו ר' שמואל זלמן ובנו רבי מאיר יונה ברנצקי, והרב אברהם איינהורן (שנקרא על שם העיר ר' אברהם'צה סוחובולר).
מילידי העיירה: רבי משה בצלאל לוריא ורבי יוסף לייב ננדיק מאישיה הבולטים של תנועת המוסר בדור שלפני השואה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,500 יהודים, כמחצית תושביה, ופעלו בה תנועות נוער יהודיות ובית ספר עברי.
פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939, ובתקופה זו הגיעו לעיירה פליטים יהודים רבים ממערב פולין.
בסוף יוני 1941, בתחילת מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה תוך זמן קצר גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, הגבלות תנועה וגיוס לעבודות כפייה.
ב-26 ביולי 1941 ערכו הגרמנים ותושבים מקומיים מעשי התעללות ורצח ביהודי העיירה.
בפברואר 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו קטן ומגודר שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודים מיישובי הסביבה, ואשר מספר יושביו הגיע לכ-5,000 איש.
ב-2 בנובמבר 1942 נערכה בגטו שבעיירה אקציית חיסול, בה נורו רבים מהיהודים, ובהם החולים והקשישים.
יתר יהודי הגטו הועברו למחנה המעבר הקשה קלבסין שליד הורדנה, ממנו שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
סוזנה מרי קלארק היא סופרת אנגלייה שנודעה בעיקר בזכות רומן הביכורים שלה, "ג'ונתן סטריינג' ומר נורל" (2004), המתאר היסטוריה חלופית.
הספר זכה בפרס הוגו לרומן הטוב ביותר ב-2005, היה לרב מכר, ואף עובד למיני סדרה ב-BBC, שעלתה לשידור במאי 2015. ספרה השני, The Ladies of Grace Adieu and Other Stories, אוסף סיפורים קצרים, יצא לאור ב-2006.
שני ספריה מתרחשים באנגליה קסומה בתחילת המאה ה-19, על רקע המלחמות הנפוליאוניות, וכתובים בפסטיש סגנונות של סופרי המאה ה-19 כגון ג'יין אוסטן וצ'ארלס דיקנס.
קלארק נולדה ב-1 בנובמבר 1959 בנוטינגהאם, בתו הבכורה של כומר מתודיסטי.
בשל עבודתו של אביה היא בילתה את ילדותה בערים שונות בסקוטלנד וצפון אנגליה, ונהנתה מקריאת עבודותיהם של ארתור קונאן דויל, צ'ארלס דיקנס וג'יין אוסטן.
היא סיימה לימודי תואר ראשון בפוליטיקה, פילוסופיה וכלכלה באוניברסיטת אוקספורד ב-1981. היא עבדה כשמונה שנים בבתי ההוצאה לאור Quarto ו-Gordon Fraser.
לאחר מכן עסקה במשך שנתיים בהוראת אנגלית בטורינו ובילבאו.
היא חזרה לאנגליה ב-1992 וחיה אותה שנה בבית לחוף הים הצפוני במחוז דרהאם.
אז גם החלה בכתיבת ספרה הראשון "ג'ונתן סטריינג' ומר נורל".
בשנים 1993–2003 עבדה כעורכת ספרי בישול בהוצאת סיימון ושוסטר בקיימברידג'.
קלארק החלה לפתח את הרעיון לספר "ג'ונתן סטריינג' ומר נורל" בזמן שלימדה בבילבאו: "היה לי מעין חלום בהקיץ ...
על אדם הלבוש בבגדי המאה ה-18 במקום שנראה כמו ונציה, והוא משוחח עם מספר תיירים אנגלים.
הייתה לי הרגשה חזקה שהיה לו איזה מין רקע של קסם - הוא התעסק בקסם לפני-כן, ומשהו השתבש מאד." באותה תקופה גם קראה מחדש את "שר הטבעות", ספרו של ג'.ר.ר.
זה השתלט עלי לחלוטין, ועד שסיימתי, היה ברור לי שאני צריכה לכתוב רומן על קסם ופנטסיה".
לאחר שחזרה מספרד החלה קלארק לחשוב ברצינות על כתיבת הספר.
היא נרשמה לסדנה בת חמישה ימים לכתיבת מדע בדיוני ופנטסיה שהועברה על ידי הסופרים קולין גרינלנד וג'וף רימן.
המשתתפים נדרשו להכין סיפור קצר לפני הסדנה.
לקלארק היו אז רק "צרורות" של חומרים לספר שכתבה, אך היא הצליחה בכל זאת לאסוף מתוכם את הסיפור The Ladies of Grace Adieu ("הגבירות של גְרֵייס אָדְיֶה"), מעשייה על שלוש נשים העוסקות בחשאי בקסמים ומתגלות על ידי הקוסם המפורסם ג'ונתן סטריינג'.
גרינלנד התרשם מן הסיפור עד כדי כך ששלח קטע ממנו לידידו סופר הפנטסיה ניל גיימן, בלא ידיעתה של קלארק.
גיימן, שהתרשם אף הוא, הראה את הסיפור לסופר המדע הבדיוני והעורך פטריק נילסן היידן.
לקלארק נודע על כל זאת כאשר היידן התקשר אליה והציע לה לפרסם את הסיפור באוסף Starlight 1 ("אור-כוכבים 1") שהיידן עמד להוציא לאור.
קלארק הסכימה, והאוסף יצא לאור ב-1996.
קלארק כתבה את הספר בעשר השנים הבאות בזמנה החופשי, תוך שהיא מפרסמת גם כמה סיפורים קצרים באוספים שונים.
היא מעולם לא הייתה בטוחה אם תסיים את הספר או אם ייצא לאור.
היא ניסתה להקדיש שלוש שעות ביום לכתיבה, אך התקשתה לעמוד בכך.
במקום לכתוב את הספר מן ההתחלה ועד הסוף, היא כתבה בקטעים וניסתה לתפור אותם יחדיו.
קלארק וגרינלנד התאהבו בזמן שכתבה את הספר ועברו לגור במשותף.
בסביבות שנת 2001 החלה קלארק "להתייאש" וחיפשה מי שיעזור להשלים ולמכור את הספר.
גיילס גורדון היה לסוכן הספרותי הראשון שלה ומכר את כתב היד הלא גמור להוצאת בלומסברי בתחילת 2003, לאחר ששתי הוצאות לאור אחרות דחו אותו כבלתי-ניתן-לשיווק.
"ג'ונתן סטריינג' ומר נורל" מתאר היסטוריה חלופית המתרחשת באנגליה של המאה ה-19, בזמן המלחמות הנפוליאוניות.
אנגליה המתוארת בספר היא ארץ שבה הקסם התקיים בעבר הרחוק ועתה הוא שב בדמותם של שני אנשים: גילברט נורל וג'ונתן סטריינג'.
הספר מתמקד ביחסים בין שניהם, במהות ה"אנגליוּת" ובגבול שבין הגיון לשיגעון.
הוא תואר כרומן פנטסיה והיסטוריה חלופית, וכן כרומן היסטורי, והוא נשען על מסורות ספרותיות רומנטיות כמו קומדיה של נימוסים, הרומן הגותי והגיבור הביירוני.
סגנונה של קלארק תואר לעיתים קרובות כפסטיש המחקה בייחוד סופרים אנגלים בני המאה ה-19 כמו צ'ארלס דיקנס, ג'יין אוסטן וג'ורג' מרדית'', ובקולה משתלבים שנינות-על וחן עתיק יומין.
העל-טבעי מוצג על רקע פרטי היום-יום ובניגוד להם.
הטקסט מכיל כמעט 200 הערות שוליים המתוות את סיפור הרקע וכן גוף ידע בדיוני שלם בנושא הקסם.
הספר התקבל יפה אצל המבקרים והגיע למקום השלישי ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס, שם נשאר במשך 11 שבועות.
ב-2006 הוציאה קלארק לאור את ספרה השני, The Ladies of Grace Adieu and Other Stories ("הגבירות של גרייס אדיה וסיפורים אחרים"), אוסף של שמונה סיפורים, ששבעה מהם הופיעו באנתולוגיות קודמות.
הסיפורים הם מעשיות המתרחשות בעולם שהתוותה קלארק בספרה הקודם, והם נכתבו בסגנון דומה לו.
קלארק מתגוררת כיום בקיימברידג' עם שותפה לחיים קולין גרינלנד.
בראיון ב-2004 אמרה קלארק כי היא כותבת את ספרה הבא, המתרחש מספר שנים אחרי סיומו של "ג'ונתן סטריינג' ומר נורל" ומתמקד בדמויות אחרות.
ב-2005 ציינה בראיון אחר כי התקדמות הספר מתעכבת בשל בריאותה הרופפת.
ספרה האחרון, Piranesi, יצא לאור בספטמבר 2020. גיבור הספר חי בתוך מה שמכונה בפיו "הבית", מעין מבוך אינסופי ורב מפלסי של אולמות וחדרי כניסה, שחלק ממפלסיו התחתונים מוצף לעיתים במי ים.
בבית חי רק אדם אחד נוסף, שגיבור הספר קורא לו "האחר", החוקר את הבית על מנת למצוא "ידע עצום וסודי" שהוא מאמין שחבוי בו.
בספטמבר 2021 זכתה קלארק בפרס לסיפורת מאת נשים היוקרתי עבור ספרה זה.
ג'ונתן סטריינג' ומר נורל (בהוצאת ינשוף וכתר, 2007, תרגמה: ורד טוכטרמן)
סוחדניוב (בפולנית: ) היא עיירה במחוז סקרז'יסקו-קמיינה שבפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
סוחדניוב נוסדה בתחילת המאה ה-13 בידי מתיישבים גרמנים, ומשך מאות שנים ישיבת יהודים בה נאסרה, בשל היותה יישוב כנסייתי.
במאה ה-18 הפכה העיירה למרכז תעשייתי בתחום הברזל והפלדה.
בשנת 1863 נטלו תושבי העיירה חלק פעיל במרד ינואר.
יהודים התיישבו בעיירה מהמחצית השנייה של המאה ה-19, עם ביטול ההגבלות על מגוריהם בה.
הרב הראשון של הקהילה היה שמחה טייטלבוים, ובין השנים 1872 ל-1912 כיהן בה הרב אלימלך יעקב יצחק רבינוביץ', מצאצאי הרבי מפשיסחא.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-900 יהודים, כרבע מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית, לצד פעילות של אגודת ישראל.
ב-7 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו גייסו את יהודיה לעבודות כפייה, וחייבו אותם בענידת טלאי צהוב.
בפברואר 1941 הובאו לעיירה כ-2,000 יהודים שגורשו מפלוצק.
ביוני 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו סגור שהוקם במרכזה, אליו הועברו גם אלפי יהודים נוספים מהסביבה, וממנו נלקחו יהודים לעבודות במחנות עבודה סמוכים.
ב-22 בספטמבר 1942 לפנות בוקר, יום כיפור תש"ג, פשטו על הגטו שבעיירה שוטרים גרמנים ופולנים, וביצעו בו אקציה.
כ-200 יהודים שולחו למחנה עבודה, וכ-4,500 היהודים הנותרים שולחו בקרונות משא דחוסים למחנה ההשמדה טרבלינקה.
כ-30 יהודים מכ-5,000 יהודי גטו סוחדניוב שרדו את השואה במקומות מסתור.
סוזנה תומפסון היא שחקנית טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון אמריקאית.
תומפסון ידועה בשל תפקידיה בסרטים ענקים קטנים (1994), פסק דין (1996), אהבה מקרית (1999) ודרגונפליי (2002).
בנוסף השתתפה בהופעת אורח במספר סדרות, בהן התפרסמה בעיקר בהופעתה בפרק בסדרה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" (1995), בו הייתה שותפה לאחת הנשיקות הלסביות הראשונות שנראו בטלוויזיה האמריקאית (עם ג'דזיה דקס).
סוזנה מדורה סולטר הייתה פוליטיקאית ופעילה חברתית אמריקאית.
היא שימשה כראש העיר של ארגוניה, קנזס, והייתה האישה הראשונה שנבחרה לראשות עיר ואחת הראשונות שנבחרו לכל תפקיד פוליטי בארצות הברית.
סוזנה מדורה קינסי נולדה ב-2 במרץ, ב-1860, במחוז בלמונט שבאוהיו.
היא הייתה בתם של אוליבר קינסי ותריסה אן וייט קינסי, צאצאים של מתיישבים קווייקרים מאנגליה.
בגיל 12, היא עברה עם הוריה לקנזס, שם התיישבה המשפחה בחווה סמוך לסילבר לייק, קנזס.
שמונה שנים לאחר מכן, היא החלה לימודיה במכללה החקלאית של קנזס (היום באוניברסיטת קנזס) בעיירה מנהטן, קנזס.
התירו לה לדלג על לימודי שנה א' מכיוון שלמדה בקורסים ברמת אוניברסיטה בעודה בתיכון, אך מספר שבועות לפני קבלת התואר, היא נאלצה לנשור מהלימודים עקב מחלה.
בעודה סטודנטית, פגשה את לואיס אליסון סולטר, עורך דין שאפתן ובנו של סגן מושל קנזס לשעבר, מלוויל ג'יי סולטר.
הם התחתנו זמן קצר לאחר מכן ועברו להתגורר בארגונניה, שם הייתה סולטר פעילה בארגון הנשים הנוצרי נגד צריכת אלכוהול ובמפלגת האיסור, דרכם הכירה את פעילת ההתנגדות לאלכוהול הידועה קארי ניישן.
בשנת 1882, היא ילדה את התינוק הראשון שנולד בארגוניה, בנה פרנסיס ארגוניה סולטר.
לסוזנה ולואיס סולטר היו בסך הכל תשעה ילדים, אשר אחד מהם נולד בתקופת כהונתה כראש העיר ומת בינקות.
בעקבות התאגדות העיר בשנת 1885, אביה ובעלה נבחרו לראשות העיר ומזכיר העיר הראשונים, בהתאמה.
סולטר נבחר לראשות העיר של ארגוניה ב-4 באפריל 1887. תוצאות הבחירות באה לה כהפתעה, משום ששמה הוצב בקלפי בתור מתיחה על ידי קבוצה של גברים שביקשו להשפיל נשים פעילות פוליטית, ובכך להרתיע אותן מהשתתפות בממשל.
משום שעל פי החוקים המקומיים לא היה על המועמדים להכריז על עצמם באופן פומבי לפני יום הבחירות, סולטר בעצמה לא ידעה שהיא מועמדת לפני שהקלפיות נפתחו.
כאשר, ביום הבחירות עצמו, היא הסכימה לקבל על עצמה את התפקיד אם תיבחר, ארגון הנשים הנוצריות נטשו את המועמד בו תמכו עד לאותו היום, והצביעו עבור סולטר בהמוניהן.
בנוסף, יו"ר המפלגה הרפובליקנית המקומית שלח משלחת אליה הביתה כדי לוודא שבכוונתה לכהן, וכשקיבלו תשובה חיובית, גם הרפובליקנים הצביעו עבורה, וכך היא זכתה בבחירות עם רוב של שני שלישים.
על אף שהקדנציה שלה הייתה נטולת אירועים מיוחדים, הבחירות עוררו עניין בעיתונות הלאומית, וכן ויכוח ציבורי לגבי הכדאיות של ערים אחרות ללכת בדרכה של ארגוניה ולבחור בנשים לתפקידים ציבוריים.
התגובות של הציבור נעו בין התנגדויות ל"ממשל התחתוניות" לבין גישה של "נחכה ונראה".
באחת מאספות מועצת העיר הראשונות בניהולה של סולטר נכח כתב מעיתון New York Sun, אשר שיבח את הענייניות שלה והמקצועיות שלה, ואת היכולות הפרלמנטריות שלה.
עם זאת, הוא גם טרח לציין את צבע שמלתה וסגנון הכובע לראשה.
סקירות אחרות של בחירתה לראשות העיר הגיעו למקומות רחוקים כמו עיתונים בשוודיה ודרום אפריקה.
כפיצוי על שנה של שירות בתפקיד, סולטר קיבלה דולר אחד.
לאחר שנה בתפקיד (קדנציה מלאה), היא החליטה לא לעמוד שוב בבחירות.
בעקבות שירותה כראש העיר, סולטר ומשפחתה המשיכו לחיות בארגוניה, עד שנת 1893, כאשר בעלה רכש קרקע באוקלהומה, ב"רצועת הצ'רוקי" - שטח שנגזל מאומת הצ'רוקי על ידי ממשלת ארצות הברית כדי למכרו למתיישבים לבנים, באירוע "קדחת האדמה" הגדול ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
עשר שנים לאחר מכן, הם עברו לאוגוסטה, אוקלהומה, שם לואיס פתח משרד עריכת דין והקים את העיתון Headlight.
הם בסופו של דבר הצטרפו למתיישבים בכרמן, אוקלהומה.
בעקבות מותו של לואיס בשנת 1916, סולטר עברה לנורמן, אוקלהומה, שם בתה הצעירה למדה, באוניברסיטת אוקלהומה.
היא חייה שם עד סוף ימיה, ועל אף שנותרה פעילה בנושאים פוליטיים וחברתיים, לא עמדה שוב לבחירות לתפקיד ציבורי.
סולטר נפטרה בנורמן, אוקלהומה, שבועיים לאחר יום הולדתה ה-101, ונקברה בבית העלמין בארגוניה, לצד בעלה.
בשנת 1933, הוצב לוח ארד לכבודה בכיכר ציבורית בארגוניה, המכבד אותה בתור ראש העיר הראשונה בארצות הברית.
הבית בו היא התגוררה בתקופת כהונתה כראשת העיר נוסף להרשמה הלאומי של מקומות היסטוריים בחודש ספטמבר 1971.
סוחה בסקידזקה (בפולנית: Sucha Beskidzka; נודעה בעבר בתור סוחה בלבד) היא עיירה ברכס הרי הבסקידים בפרובינציית פולין קטן שבדרום פולין על נהר סקאווה, כ-48 קילומטרים דרומית לבירת הפרובינציה קרקוב.
הקהילה היהודית התפתחה בסוחה במהלך המאה ה-19, ולא הייתה עצמאית אלא כפופה לקהילת ז'יבייץ , יחד עם עוד יישובים באזור; ניסיונות יהודי סוחה לעבור לשליטה של קהילה קרובה יותר כמו יורדאנוב או לקבל עצמאות לא צלחו.
רובם התפרנסו ממסחר זעיר ומרוכלות ומעטים מפקידות.
נהר הסקאווה היה מקור ההכנסה הגדול של תושבי סוחה שממנו רוב התושבים התפרנסו מדייג ומסחר בנהר.
יהודי סוחה חוו אפליה ואנטישמיות קשה מצד הפולנים בסוחה עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, הגזענות הובילה לפגיעה כלכלית והשחתת חנויות של יהודים.
מהעירייה הגיע במאי יהודי מפורסם בשם בילי ויילדר אשר ברח מהמלחמה עם משפחתו.
האנטישמיות בסוחה ובאירופה התחילה בתחילת המאה ה-20 והתגברה בשנת 1933 עם עלייתו של היטלר לשלטון בגרמניה.
הגרמנים כבשו את סוחה בסקידזקה ב-4 בספטמבר 1939, והעיירה סופחה לרייך השלישי, למחוז שלזיה עילית המזרחית.
בסוף 1939 הוטלו על היהודים הגבלות שונות הוקם בסוחה בסקידזקה יודנראט, וזה היה כפוף ל"צנטרלה", היודנרט המרכזי של האזור, בראשותו של משה מרין.
בהמשך גורשו לסוחה יהודי ז'יבייץ, ראיצ'ה , מילובקה ויישובים נוספים ובאזור ובמרס 1941 היו בסוחה בסקידזקה 480 יהודים במעין גטו פתוח.
בסוף 1941 הוקמה בעיירה מרפאה חינמית עבור היהודים.
באותה שנה החלה גם סדרה של שילוחים של עשרות גברים מסוחה למחנות עבודה שונים.
לאחר סלקציה גורשו כ-220 מיהודי המקום לאושוויץ, זאת לאחר שמשה מרין, שהיה נוכח באקציה, הצליח למנוע את גירושם של עוד 50 יהודים לאושוויץ וכן את שילוחם של 50 יהודים נוספים למחנה המעבר בסוסנוביץ.
כ-300 יהודים שנותרו בעיירה הועבר למבשלת בירה בה הוקם גטו צפוף והיהודים הועסקו בעבודות כפייה קשות אך בתנאים סבירים יותר ביחס למחנה עבודה ממוצע.
ב-8 במאי 1943 הגיע למחנה כוח של הגסטפו וערך סלקציה, במהלכה 120 "לא-כשירים" נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ והיתר פוזרו בין מחנות ריכוז ועבודה שונים.
ד"ר סוזנה לופז צ'רטון (בספרדית: Susana López Charretón; נולדה ב-19 ביוני 1957) היא וירולוגית מקסיקנית.
לופז חוקרת את ווירוס ה-Rotavirus, נגיף שכיח, הגורם לשלשולים, הקאות וחום בעיקר בקרב ילדים עד גיל חמש.
סוזנה לופז צ'רטון נולדה במקסיקו סיטי.
כבר מגיל צעיר הראתה עניין במדע, וידעה שהיא תרצה לעסוק בביולוגיה.
לופז צ'רטון למדה באוניברסיטה האוטונומית הלאומית של מקסיקו (UNAM).
היא סיימה תואר ראשון בשנת במחקר ביו-רפואי בסיסי בשנת 1980, ולאחר מכן סיימה תואר שני בשנת 1983, השלימה דוקטורט ב-1986 ופוסט-דוקטורט ב-1988. בזמן לימודיה היא בילתה מספר שנים במכון הטכנולוגי של קליפורניה (CalTech), וסמסטר במכון הלאומי לרפואה (NIH) בטוקיו.
לאחר סיום הדוקטורט, לופז צ'רטון מונתה לחוקרת בכירה במכון לביוטכנולוגיה באוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו, המכון בו היא עובדת עד היום.
במהלך השנים לופז צ'רטון פרסמה מעל 80 מאמרים, והרצתה ללמעלה 200 גופים בכל העולם על מחקריה השונים.
בשנת 2000, לופז צ'רטון זכתה במלגת מחקר בינלאומית של מכון הווארד יוז למחקר רפואי, ארגון פילנתרופי התורם לחוקרי ביו-רפואה "עם פוטנציאל להשפעה טרנספורמטיבית" (כדוגמת לופז צ'רטון).
לופז צ'רטון היא דוקטור למחקר ביו-רפואי בסיסי, וחוקרת את ה-Rotavirus מאז 1980, שבע שנים לאחר גילוי המחלה על ידי רות' בישופ, ג'פרי דייווידסון, איאן הולמס ובריאן ראק.
לופז צ'רטון הייתה בין הראשונות שחקרו את הווירוס: "באותה תקופה היה זה ווירוס שהתגלה לאחרונה.
ומאחר שהכשרתי הייתה בביולוגיה מולקולארית, התרכזנו באפיון מולקולארי של איך הווירוס נכנס לתא ומתרבה בתוכו" (תורגם מאנגלית).
כיום, כ-100 קבוצות חוקרים בכל העולם נעזרות במחקר של לופז על מנת לשפר את הבנתנו על הנגיף.
אחד מהגילויים החשובים ביותר של לופז צ'רטון נוגע לדרך בה הווירוס נכנס לגוף: הווירוס נכנס דרך הפה והעור, אך עוזב את התאים האלו ותוקף רק את המעי הגס.
סוזנה לופז חקרה גם את ההתפשטות של הווירוס במעי הגס: נצפה שהווירוס מתרבה רק בקצוות דמויי אצבעות הנמצאות במעי הגס (villi), אך לא בתאים אחרים במסלולו.
"כדי לתקוף אדם, על הנגיף להיכנס דרך הפה, הריר, העור, אבל הוא אינו תוקף את התאים באזורים האלו, רק את אלו של המעי הגס.
זה מאוד משונה, וזו הסיבה שאנחנו עובדים כל כך הרבה זמן לחקור מה הווירוס רואה בתאים האלו שהוא לא רואה באחרים".
הבחנה משמעותית נוספת שלה, היא של-rotavirus ישנן שלוש שכבות שומן, אבל אין לו מעטפת שומנית, בניגוד לווירוסים אחרים כגון נגיף השפעת.
ההבנה הזו היוותה העמקה בהבנה של מה מייחד את ה-rotavirus, וסיפק מידע לקראת פיתוח החיסון.
לופז צ'רטון מתמקדת בחקר ה-rotavirus בשלבים שונים, בשיטות של ביולוגיה תאית, מולקולארית, ביוכימית, ולאחרונה גם גנומיקה.
בשנת 1988 – מדליית גבינו ברדה, שניתנה לה מטעם האוניברסיטה האוטונומית הלאומית של מקסיקו בזכות עבודת הפוסט דוקטורט שלה.
פינליי – הניתן לחוקרים שתרמו תרומה יוצאת דופן למיקרוביולוגיה, שניתן לה ולבן זוגה על ידי UNESCO.
בשנת 2008 - פרס TWAS לביולוגיה, הניתן לחוקרים\חוקרות במדינות מתפתחות, ונועד לעודד מצוינות מדעית.
בשנת 2012 – פרס LÓréal-UNESCO לנשים במדע בזכות "זיהוי כיצד Rotavirus גורם למוות של 600,000 ילדים בכל שנה".
לופז צ'רטון נשואה ומתגוררת בקוארנבקה, שבמקסיקו והיא אם לשניים.
סוזנה דיסטנסיה (בספרדית: Susana Distancia), היא גיבורת על בדיונית, אשר נוצרה כחלק מהתוכנית הלאומית של משרד הבריאות של מקסיקו, הבאה ללמד ילדים על חשיבות שמירת ריחוק חברתי בזמן התפרצות מגפת הקורונה.
כח העל של סוזנה הוא יצירת בועה סביבה על ידי פרישת ידיה לצדדים וכך שומרת מרחק מן הנגיף ומזכירה לצופים שכך ראוי לנהוג.
מקור שמה בשפה ספרדית הוא משחק מילים שפירושו "מרחק בריא".
דמותה של סוזנה מובילה את הקמפיין לריחוק חברתי במדינה במרץ–אפריל 2020 ונחשבת כקמע שלו.
בעקבות הופעת הדמות החלה גם ביקורת מאזרחי מקסיקו על כך שאף אנשי הממשל לא מקפידים בעצמם על כללי המגע הראויים בזמן המגפה, ובתוכם אף נשיא מקסיקו אנדרס מנואל לופס אוברדור אשר תועד באותם ימים לוחץ יד ונושק לאנשים באירועים שונים.
מזכיר החוץ של מקסיקו, מרסלו אבררד , הגיב על יצירת הדמות: .
בניגוד למדינת ישראל בה נאמר לשמור על מרחק של 2 מטרים בזמן המגפה, במקסיקו הרשויות פרסמו שמירה על 1.5 מטרים בלבד, וזהו המרחק אותו מלמדת סוזנה שצריך לשמור בין אדם לאדם, כדי להימנע מהדבקה.
ניתן לראות שישנה בעיה נוספת במרחק אותו מציגה הדמות בפריסת ידיה, אמנם כתוב שצריך מרחק של 1.5 מטר, אך המרחק המסומן בתוך הבועה הוא קוטרה.
שושנה חיה (סוזנה) השל היא חוקרת יהודייה-אמריקאית ופרופסור למדעי היהדות בדארטמות' קולג'.
מחקריה של השל מתמקדים באינטראקציות יהודיות-נוצריות בגרמניה במאות ה-19 וה-20, מחשבת ישראל, יחסי יהדות-אסלאם ופמיניזם יהודי.
היא בתו של אברהם יהושע השל, מחשובי התאולוגים והפילוסופים היהודים במאה ה-20.
בשנת 1972 ביקשה השל מבית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק לשקול את קבלתה לבית הספר לרבנות, אף שהמוסד טרם הסמיך נשים באותה תקופה.
השל קיבלה את הדוקטורט שלה מאוניברסיטת פנסילבניה בשנת 1989. עבודתה הייתה בנושא "אברהם גייגר ושורשי הנצרות".
היא כיהנה כמרצה וכפרופסור ללימודי דת ב בין השנים 1988–1991, וכפרופסור באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב בין השנים 1991 ל-1998. היא הייתה עמיתת רוקפלר במרכז הלאומי למדעי הרוח בשנים 1997–1998, קיבלה את מלגת קרן קרנגי בלימודי האסלאם בשנת 2008, ושהתה שנתיים במרכז למדעי הרוח באוניברסיטת טאפטס.
בשנת 2013 הוענקה לה מלגת גוגנהיים.
בשנת 2005 קיבלה מלגה אקדמית מקרן פורד, במסגרתה נהגה לכנס סדרת כנסים בינלאומיים, שהתקיימו בדארטמות' קולג'.
בכנסים אלו נפגשו חוקרים בתחומי מדעי היהדות ולימודי האסלאם כדי לדון במגוון נושאים.
בשנים 1992–1993 הייתה פרופסור באוניברסיטת פרנקפורט.
היא לימדה גם באוניברסיטת אדינבורו, באוניברסיטת קייפטאון ובאוניברסיטת פרינסטון.
בין ספריה של השל, המונוגרפיה Abraham Geiger and the Jewish Jesus ("אברהם גייגר וישו היהודי", הוצאת אוניברסיטת שיקגו, 1998) זכתה בפרס אברהם גייגר של מכללת גייגר בגרמניה ובפרס הלאומי לספרים יהודיים לשנת 1988 בקטגוריית "יחסי יהודים-נוצרים".
הספר עוסק בראשית העיסוק היהודי החיובי בדמותו של ישו, שנערכה בעבודתו של גייגר, שכיוון להציגו לראשונה לא כאויב שטני אלא כמורה פרושי, שמסריו לא תאמו את הנצרות, אלא דווקא את מה שגייגר ראה כיהדות האותנטית.
רוויזיה זו של דמות ישו התפשטה לבסוף ברוב החוגים היהודיים המודרניים.
ניכוסו-מחדש של ישו בידי גייגר עורר זעם בינות התאולוגים הגרמנים, ותגובת-נגד אנטישמית חריפה.
ספר חשוב נוסף הוא "ישו הארי": תאולוגים נוצרים והביבליה בגרמניה הנאצית", בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון, 2008. הספר מתאר את הרקע ההיסטורי והאידאולוגי של קבוצת תאולוגים גרמנים פרוטסטנטים בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה ובמהלכה.
אנשי דת אלה הגדירו מחדש את ישו כארי, כדי להעלים כל סתירה בין נצרות לתורת הגזע האופנתית, וחידדו את זהותה של הנצרות כדת הנמצאת במלחמה עם היהדות ושוללת אותה כליל.
בשנת 1939 הם הקימו את "המכון לחקר ומיגור ההשפעה היהודית על חיי הכנסייה הגרמנית" .
המכון הפך לזרוע תעמולה חשובה של הניסיון הנאצי לנסח "נצרות גרמנית", שהתבססה על אנטישמיות גזעית (להבדיל משנאה דתית ליהודים) ועל ערכים לאומניים, ולהכפיף אליה את הכנסיות הפרוטסטנטיות השונות.
ספר נוסף שערכה בתחום זה הוא Betrayal: German churches and the Holocaust ("בגידה: כנסיות גרמניות והשואה",עם רוברט פ' אריקסן, מיניאפוליס, 1999).
בנוסף השל ערכה מספר ספרים עם חוקרים אחרים.
בין השאר ערכה את המקראה - On being a Jewish feminist ("להיות פמיניסטית יהודיה"), ניו יורק, 1983.
מאמרה על אביה בשם "אבי" תורגם לעברית בידי דרור בונדי ופורסם כאחרית דבר בספרו של אביה "אלהים מאמין באדם", בהוצאת דביר, בית מורשה ומכון שכטר למדעי היהדות (אור יהודה, 2011).
השל היא בתו של אברהם יהושע השל.
היא נשואה לג'יימס לואי (יעקב) אהרונסון, פרופסור אמריטוס למדעי כדור הארץ בדארטמות' קולג'.
סוחאר היא עיר לחוף מפרץ עומאן בעומאן, המשמשת כבירת המחוז אל-באטנה צפון .
באזור העיר, נמצאים אוניברסיטת סוחאר , נמל סוחאר ובית החולים סוחאר .
העיר ממוקמת כ-190 ק"מ מבירת עומאן, מסקט.
החודש הכי חם הוא אוגוסט (36 מעלות צלזיוס), והחודש הקר ביותר הוא ינואר (22 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 161 מילימטרים בשנה.
חודש אפריל הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (41 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (1 מ"מ גשם).
העיר נמצאת ליד הכבישים הלאומיים 1 ו-8. בנוסף, באזור העיר נמצא נמל התעופה סוחאר .
סוזנה פיין הייתה אמנית פורטרטים אמריקאית בניו אינגלנד במאה ה-19. היא פרסמה שירה, רומן ואוטוביוגרפיה.
סוזנה פיין, ילידת רהובוט, מסצ'וסטס ב־9 ביוני 1792, הייתה ילדתם השנייה של ג'יימס פיין ומרי צ'אפי פיין.
אביה היה ימאי, וכשהייתה ילדה צעירה הוא אבד בים.
לאחר מכן היא גרה עם סבה וסבתה מצד אמה, הכומר ג'ונתן צ'פי ומרי צ'פי.
סוזנה פיין, הייתה תלמידה מצוינת, למדה בבית הספר עד גיל 11, אז הייתה צריכה לעזור לטיפול בסבתה החולה.
בשנה שלאחר מכן היא כמעט מתה כתוצאה מפגיעת ברק שהרג את האדם שעמד לצידה, היא שבה להכרה לאחר שעה, אך סבלה מהתקפים במשך מספר שנים לאחר האירוע.
אמה התחתנה עם האלמן נתנאל ת'ורבר ב־9 באפריל 1808, ומשק הבית החדש, כלל את ארבעת ילדיו, והם עברו לחוות פוסטר, ברוד איילנד.
בגיל 15 סיימה פיין בית ספר ולמדה ב"אקדמיה הטובה ביותר ברוד איילנד ", שאותה מימנה באמצעות מכירות עבודת רקמה שלה.
פיין למדה ציור בצבעי מים באקדמיה וסיימה בהצטיינות את לימודיה.
עם סיום הלימודים הקימה פיין בית ספר ליד בית אמה ואביה החורג.
הרווחים שהרוויחה מבית הספר ניתנו לאמה ובאחת הפעמים גם לאביה החורג.
בחוסר רצון, ובהתעקשות של אמה, היא התחתנה עם ג'יימס פיליפס ב -4 בנובמבר 1819. בעלה - מהמר - היה תוקפן ואכזר.
לדברי פיין, היא עזבה את בעלה לאחר "שנה וחודשיים של שעבוד".
פיין חזרה לבית אמה וכעבור שלושה חודשים ילדה את בנה ב־30 באוגוסט 1821. הילד, נפטר כעבור 11 חודשים.
בית המשפט העליון ברוד איילנד העניק לפיין גט מבעלה בשנת 1821 או 1823. פיין נותרה חסרת כל, לאחר שלא קיבלה מזונות ויתרה על הרכוש שהיה בבעלותה בעבור בעלה.
פיין חידשה את לימודיה וציירה דיוקנאות כדי להשלים את הכנסותיה, מה שאפשרה לה לפרנס את עצמה ולשלוח כסף לאמה, לאביה החורג ולמשפחתם, שעברה לקונטיקט.
פיין עבדה כציירת פורטרטים מקצועית נודדת, ונסעה דרך ניו אינגלנד ופרסמה את שמה בעיתונים המקומיים כדי להגדיל את קהל הלקוחות.
היא ורות הנשו בסקום היו שתיים מתוך 11 נשים שעבדו כציירות פורטרטים נודדות מקצועיים בסוף המאה ה -18 ובתחילת המאה ה -19.במובנים רבים, הקריירה של פיין מאפיינת את צייר פורטרטים הנודד בראשית המאה התשע עשרה בארצות הברית.
החרדה לפרנסה, האיום המתמיד של עוני והצורך לניידות בחיפוש אחר עבודה, היו מוכרים לציירים אמריקאים גברים ונשים כאחד.
במהלך הקריירה שלה, פיין הכינה בדרך כלל ציורי שמן על לוחות עץ שצידם וגבם נצבעו באדום, אפור-ירוק או ירוק-כחול.
נושאי הציורים הוצגו לעיתים קרובות בצורה בטוחה בתנוחות אורך.
אביזריהם, שיערם ובגדיהם היו לרוב "מפורטים".
מיקום הידיים, שולחנות וחפצים אחרים יכול היה להיות מביך.
הייתה לה נטייה לצייר את היושבים עם ידיים ארוכות, בגווני עור בהירים, בעיניים חביבות ובפנים עגולות.
פיין הייתה ידועה כי היא לוקחת חירות בציור לקוחותיה.
פעם ציירה דיוקן של גבר אפור בעיניים שחורות מכיוון שהיא חשבה שהן מושכות יותר.
היא נסעה לבדה לראשונה בשנת 1826 לפורטלנד שבמיין והציבה פרסומת עסקית במהדורה של עיתון מקומי ב -12 בדצמבר.
התעריף הסטנדרטי של דיוקנאות שמן גדולים באותה תקופה היה 20–30 דולר, אך פיין דרשה 8 דולר עבור דיוקנאות גדולים.
מאחר שלא קיבלה עבודה רבה.
היא פרסמה מודעה בינואר עם המלצה, שבה נאמר כי דיוקניה טובים ומבוצעים היטב - וכי נשים עשויות למצוא "גאווה והנאה עם האמנית." ברגע שהיא הכינה ציור עבור בעלת הבית שלה והשכנים ראו את זה, היא החלה לקבל הזמנות רבות.
פיין עבדה בדרום מיין, פורטלנד וניו המפשייר בשנים 1827 וב־1828. בתחילה היו לה הזמנות מספיקות לתמיכה בהשכרת חדר מרוהט, סטודיו לציור ומקום נוסף להציג את דיוקנאותיה.
עם ירידת מצבה הבריאותי, היא ניזקק לטיפולים ונתקלה במחסור בכספים.
פיין נענתה לבקשתה של חברתה לחזור לפרובידנס כדי לצייר את בתה הגוססת, והייתה עדיין במצב בריאותי לקוי, שהתה שם מספר חודשים.
פיין עבדה כאמן במיין עד 1831.
היא קיבלה הכשרה אמנותית רשמית באתונאום של בוסטון בסביבות 1832 ובילתה את הקיץ שלאחר מכן בכף אן.
פיין, הייתה אחת האמניות הראשונות שציירה את כף אן, וחזרה לשם במשך מספר שנים.
היא שהתה בכפר אניסקאם על כף אן בשנת 1834, אז ציירה דיוקנאות של מספר משפחות.
פיין המשיכה לצייר על הכף במהלך שנות ה-1830 וה 1840.היא מצאה שזה מקום ייחודי.
בשנת 1830 ציירה פיין את דיוקנה של הסופרת, קתרין ר.
הדיוקן הוענק לחברה ההיסטורית של רוד איילנד בשנת 1885.
בין השנים 1836–1838 כתבה ופרסמה מזמורים לחג המולד.
היא נהנתה מחיים מקצועיים מצליחים עד 1842, אז היא עזבה את העיר.
היא נסעה לכף אן ואחרי כמה חודשים חזרה לפרובידנס.
היא חלתה ולא הצליחה למצוא עבודה בשני המקומות.
אמה הגיעה אליה לפרובידנס בעקבות מות בעלה, נתנאל ת'ורבר, בנובמבר 1848. במרץ שלאחר מכן נפטרה אמה מרי.
פיין נסעה דרך מיין, שם היא התקשתה להתבסס מחוסר קשרים שעליהם הסתמכה בעבר, אז חזרה לפרובידנס ולראשונה התבססה בבניין מסחרי מכובד.
היא נאבקה לפרנסה מקצועית ובגלל מות אמה היא סבלה באופן אישי, כי יחסיה עם אמה היו היחידים הקרובים בחייה.
היא פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה, "ורדים וקוצים או זיכרונות של אמן" בשנת 1854. שש שנים מאוחר יותר פרסמה את "חכה וראה", רומן ויקטוריאני.
היא נפטרה בפרובידנס, רוד איילנד ב -10 בנובמבר 1862.
סוזני (Suzani) היא יריעה רקומה ברקמה עממית שנוצרה בערים המרכזיות של דרך המשי: בוכרה, סמרקנד, שהרי-סבז ונורתה.
מקור השם הוא במילה הפרסית - חג'יבית סוזן =מחט.
ההיסטוריונים מניחים, שיריעות כאלו נוצרו כבר במאה ה-15, היריעות היו בשימוש יום יומי ולכן התבלו במשך הזמן.
הדוגמאות העתיקות ביותר שנמצאו הן משלהי המאה ה-18 או תחילת המאה ה-19.
היריעות באות ממרכז אסיה, אזור שעבר כיבושים רבים מאז האלף הראשון לספירה.
כל כובש השאיר משהו מתרבותו באזורים המרכז אסיאתיים.
באופן מסורתי יריעות הסוזני נוצרו על יד כלות כחלק מהנדוניה שלהן.
הדוגמאות המופיעות ברקמות הן תערובת סמלים של כל העמים והשבטים שחיים במרכז אסיה.
האוכלוסייה הגדולה ביותר היא של אוזבקים, חג'יבים, טורקמנים וכן מיעוטים קירגיזים, קזאקים, ערבים, ויהודים.
כמו כן ניכרים עקבות של תרבויות מלאכת יד שיובאו לאזור על ידי שיירות של סוחרים ונוודים שעברו שם מאירופה לאסיה וחזרה.
וכולם ביחד השפיעו על הרב גווניות ועושר הרקמות של יריעות הסוזני.
יריעות הסוזני שימשו לקישוט אולם החתונה, הם סככו על החתן והכלה, ושימשו כיסוי למיטת הכלולות.
יצירת הסוזני נעשתה בעבודה משותפת של בנות המשפחה.
הנערות הוכשרו כבר מילדותן ליצירה ברקימה אריגה וצביעת הבדים, העבודה נעשתה ביחד אך היה בה מקום להבעה אישית.
הסוזני נרקם על יריעות כותנה או פישתן ארוגות באריגה לא צפופה, על נולים צרים [נולים ניידים] ברוחב 25–35 ס"מ.
את היריעות הצרות והארוכות חיברו באופן זמני בחוט מכלב ליריעה אחת גדולה ואחת מנשות המשפחה של הכלה שלה יועד הסוזני, ציירה עליהן את הדגם בדיו שחור.
אחרי זה פרמו את התפרים הזמניים וחילקו את הרצועות לכלה ולנשות המשפחה.
כל רצועה נרקמה בחוטי משי בידי אישה אחרת.
לאחר סיום הרקמה חיברו שוב את הרצועות הצרות לבד אחד גדול שאורכו היה מ-2.30 מטר ועד 2.80 מטר, וורוחבו מ-1.70 ועד 2.20 מטר.
הוסיפו לה בטנה מכותנה ואימרת קישוטים ממשי.
העבודה המשותפת עזרה לכלה לסיים את העבודה על הסוזני, לעיתים נראו הבדלים בצפיפות או איכות הרקמות.
לעיתים הבטנה תפורה מבדים שונים.
ריקמת המילוי של העלים והפרחים ידועה כתך מונח ואחוז בוכרי.
בשנת 2001 הוצגה במוזיאון לאמנות האסלאם בירושלים התערוכה 'גנים פורחים בדרך המשי' יריעות רקומות מאוזבקיסטן באצירת רחל חסון.
לתערוכה נלווה קטלוג בעברית ואנגלית, שבו מידע נרחב על הסוזני, מקורם ואופן יצירתם.
בשוק ביפו אפשר למצוא מדי פעם יריעות סוזני שהגיעו ארצה על ידי אנשים פרטיים או סוחרים.
הופס גם הופיעה בתפקידי משנה במספר סרטים.
הופס נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה למשפחה יהודית.
היא בתם של במאית/כותבת/מפיקה תמר רות (לבית סימון) ושל הפסיכואנליטיקאי ג'ושוע אלן הופס.
אמה ניגנה את מוזיקת הביטלס עבור הופס כשהייתה ילדה, והיא החלה לנגן בגיטרה בשנות העשרה שלה.
הופס סיימה את לימודיה התיכוניים ב-1976. בזמן לימודיה בקולג' היא עבדה כעוזרת הפקה, ועשתה את הופעת הבכורה שלה בקולנוע בשנת 1978.
בהשראת הראמונס ולהקות פאנק אחרות, הקימה הופס את להקת The Bangs (תסרוקת פוני) עם ויקי ודבי פיטרסון.
הלהקה אוימה בתביעה משפטית על ידי להקה אחרת בשם "The Bangs", ונאלצה לשנות את שמה ל-The Bangles.
האלבום המלא הראשון של הלהקה היה All Over the Place ב-1984 בהפקת קולומביה רקורדס.
פריצת הדרך המסחרית שלהם הגיעה עם אלבומם השני Different Light מ-1986, שכלל את הסינגלים המצליחים "Manic Monday" (שנכתב עבורם על ידי פרינס), "If She Knew What She Wants", ו- "Walk Like an Egyptian" שהפך לסינגל הראשון של הלהקה שהגיע למקום הראשון במצעדי בילבורד.
בשנת 1986, הופס הייתה שותפה לכתיבת השיר "I Need a Disguise" עבור אלבום הבכורה של בלינדה קרלייל מלהקת הגו-גו'ס.
עם התהילה הגוברת, הופיעה הופס גם על שערי מגזינים רבים, וחברת הגיטרות Rickenbacker הנפיקה דגם של סוזנה הופס שאותו היא התאימה בעצמה.
בשנת 1987 שיחקה הופס בסרט "The Allnighter" אותו ביימה אמה תמר סיימון הופס, ובהשתתפות ג'ואן קיוזאק ופאם גריר.
הסרט ספג ביקורת ונכשל בקופות.
בהמשך אמרה הופס: "זה לא היה סרט גדול אבל כל החוויה שלו הייתה נהדרת".
ב-1988 הוציאו ה-באנגלס את אלבומם השלישי, Everything.
הסינגל הראשון שנכתב בשיתוף הופס, "In Your Room" הפך ללהיט והגיע למקום החמישי במצעדי בילבורד.
בנוסף, האלבום כלל את הסינגל "Eternal Flame" שהגיע למקום הראשון במצעד בתשע מדינות, ביניהם מצעדי בילבורד.
גם שיר זה נכתב בשיתוף והושר על ידי הופס.
ב-1989 התפרקה הלהקה, אך בסוף שנות ה-90 הן התאחדו מחדש להקלטת הסינגל "Get the Girl" לסרט השני של אוסטין פאוורס ב-1999. לאחר מכן הן הודיעו על החלטתן להתאחד באופן מלא בשנת 2000. אלבומם הרביעי, Doll Revolution יצא ב-2003, ואלבומם החמישי, Sweetheart of the Sun יצא ב-2011.
הופס הוציאה את אלבום הסולו הראשון, "When You're a Boy" בשנת 1991, ואת אלבום הסולו השני, "סוזנה הופס" בשנת 1996. הופס הוציאה את אלבום הסולו השלישי עם חומרים חדשים בשם "Someday" בהוצאת Vanguard Records ב־2012. האלבום הופק על ידי מיטשל פרום ומושפע מהמוזיקה של שנות ה-60.
הופס הקימה ביחד עם מייק מאיירס ומת'יו סוויט את הלהקה הבריטית המדומה.
כולם אימצו שמות בדויים ללהקה, כאשר הופס השתמשה בשם ג'יליאן שאגוול, בעוד מאיירס השתמש בדמות של אוסטין פאוורס.
רובין רוזן, אשתו של מאיירס, עודדה אותו לכתוב סרט המבוסס על הדמות.
התוצאה הייתה אוסטין פאוורס: מרגל עם סגנון, בבימויו של בעלה של הופס, ג'יי רואץ'.
מינג תה הופיעה בכל שלושת סרטי אוסטין פאוורס.
הופס נשואה לבמאי ולמפיק ג'יי רואץ' מאז 1993, ולהם שני בנים.
סוזנה אולה מרג'וקה מלקי (בפינית: Susanna Mälkki; נולדה ב-13 במרץ 1969) היא מנצחת וצ'לנית פינית.
בצעירותה היא החלה ללמוד נגינה בכינור, בפסנתר ובצ'לו, ובסופו של דבר התמקדה בלימודיה בצ'לו.
היא המשיכה בלימודי צ'לו אצל האנו קיסקי, ולאחר מכן למדה ניצוח אצל יורמה פאנולה, ארי קלאס ולייף זגרסטאם באקדמיית סיבליוס.
היא גם למדה באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון.
היא השתתפה בסדנת ניצוח של אקדמיית סיבליוס בקרנגי הול ב-1998, עם יורמה פאנולה ואסה-פקה סאלונן.
בשנת 1994 זכתה מלקי בפרס הראשון בתחרות הצ'לו הלאומית של טורקו.
בין השנים 1995–1998 הייתה צ'לנית ראשית בתזמורת הסימפונית של גטבורג.
היא עזבה את תפקידה בגטבורג כדי להתמסר לניצוח.
מ-2002 עד 2005, היא הייתה המנהלת המוזיקלית של התזמורת הסימפונית של סטוונגר.
הופעת הבכורה שלה עם אנסמבל אנטרקונטמפורן הייתה באוגוסט 2004, בתוכנית של האריסון בירטויסטל בפסטיבל לוצרן.
היא הפכה למנהלת המוזיקלית של אנסמבל אנטרקונטמפורן ב-2006, היא הייתה האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד, ושימשה כמנהלת המוזיקלית של האנסמבל עד 2013. היא ממשיכה להתגורר בפריז.
מלקי ידועה כמומחית של מוזיקה עכשווית.
עבודתה במוזיקה עכשווית כוללת מספר בכורות עולמיות והפקות אופרה, כמו ניצוח על הבכורה הפינית של "Powder Her Face" מאת תומאס אדס בשנת 1999, מה שהוביל לכך שאדס הזמין את מלקי להיות עוזרתו לביצועים נוספים של אופרה זו בתיאטרון אלמיידה בלונדון, שם, כפי שציינה, "בסופו של דבר ניצחתי על חלק מההופעות".
הופעת הבכורה שלה בניצוח בקונצרט הפרומס של ה-BBC הייתה ביולי 2007, כשהיא הובילה את הסינפונייטה של לונדון.
היא ניצחה על הבכורה העולמית של רביעיית האופרה של לוקה פרנצ'סקוני בלה סקאלה במילאנו ב-2011, והפכה לאישה הראשונה אי פעם שניצחה הפקת אופרה בהיסטוריה של לה סקאלה.
מחוץ לאירופה, מלקי עשתה את הופעת הבכורה שלה בניו זילנד בניצוח בנובמבר 2006 עם התזמורת הסימפונית של ניו זילנד.
הופעת הבכורה שלה בניצוח בצפון אמריקה הייתה בפברואר 2007 עם תזמורת סנט לואיס.
היא ניצחה לראשונה על התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס ב-2010. באפריל 2016 הודיעה התזמורת על מינויה למנצחת האורחת הראשית הבאה שלה, החל מעונת 2017–2018, עם חוזה ראשוני ל-3 שנים.
מלקי היא המנצחת הראשונה שנבחרה לתפקיד המנצחת האורחת הראשית של הפילהרמונית של לוס אנג'לס.
בדצמבר 2016, היא עשתה את הופעת הבכורה שלה בניצוח במטרופוליטן אופרה בהפקה הראשונה אי פעם של האופרה "תמימות" של קאיה סאריאהו, המנצחת הרביעית שהובילה הפקה במטרופוליטן אופרה, והראשונה שהופיעה בסדרת Metropolitan Opera Live in HD.
במאי 2013, התמנתה מלקי למנצחת אורחת ראשית של תזמורת גולבנקיאן, עם חוזה ראשוני של 3 שנים, החל מיולי 2013. בספטמבר 2014, היא נבחרה למנצחת הראשית הבאה של הפילהרמונית של הלסינקי, החל בסתיו 2016, עם חוזה ראשוני של 3 שנים.
היא המנצחת הראשונה שנקראה לתפקיד זה.
מלקי הקליטה שתי יצירות של סטיוארט מקריי עבור הלייבל NMC, שתי סצנות מ"מותו של הרוזן אוגולינו" ו"מוטוס".
עם אנסמבל אנטרקונטמפורן, היא ניצחה על הקלטות של מוזיקה מאת ברונו מנטובאני, לוקה פרנצ'סקוני, פיליפ מנורי, מייקל ג'ארל, פייר ג'ודלובסקי ויאן רובין, כולם עבור הלייבל Kairos.
בשנת 2016 זיכה אותה המגזין מיוזיקל אמריקה בתואר מנצחת השנה לשנת 2017 ובשנת 2017 זכתה בפרס המוזיקה של המועצה הנורדית.
בישראל ניצחה על התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
סוזנה פפיאן (נולדה ב-2 במרץ 1992) היא שחקנית ישראלית.
פפיאן נולדה ביפו, להורים מוזיקאים שעלו לישראל מארמניה הסובייטית ומרוסיה הסובייטית לאחר התפרקות ברית המועצות לשעבר ב-1991. אמה היא קרינה זכריאן, פסנתרנית ילידת מוסקבה; ואביה הוא ואג פפיאן, המנהל המוזיקלי של תזמורת האופרה הקאמרית באשדוד.
היא גדלה בבת ים, והתחנכה בגן ילדים דובר רוסית.
בגיל 6 הוריה נפרדו והיא עברה עם אמה ואחיה לירוואן, עיר הבירה של ארמניה, בעוד אביה נשאר בישראל.
בנעוריה בארמניה, הקשר שלה עם אביה נותק, ועל כך סיפרה: .
כשנה לאחר מכן, הוריהם התגרשו.
פפיאן סיפרה כי בגיל 16 גילתה ששתי סבותיה הן ממוצא יהודי, בעוד ששני סביה הם ארמנים-נוצרים.
בארמניה הדת הולכת על פי האב – וכך יצא ששני הוריה גדלו והתחנכו כארמנים-נוצרים, ואף התחתנו בכנסייה.
ב-2008 בגיל 16 עלתה בחזרה עם אמה לישראל – לאחר שאחיה בן ה-18 החליט לעלות בחזרה לאביו וגם כדי להתגייס.
אחיה הגדול נהרג בהיתקלות עם מחבלים על הגדר שברצועת עזה באפריל 2008, בגיל 20, חודשים בודדים מתחילת שירותו.
בעקבות כך הן נשארו בישראל.
היא לא התגייסה לצה"ל, עקב התנגדותה של אמה.
בגיל 18 החלה ללמוד במכינה כדי להתקבל ללימודי משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב שבתל אביב-יפו, בין השנים 2011–2014.
ב"נתן החכם", מחזה מאת גוטהולד אפרים לסינג שמתרחש בשנת 1178 בירושלים שתחת שלטון צלאח א־דין, היא גילמה את רחל, יהודייה, בתו של נתן החכם.
היא מתאהבת בצלבן ומנהלת מערכת יחסי אהבה אסורה, שלפיכך עוררו סערה והתנגדות רבה.
המחזה מוקיע את צרות האופקים הדתית, ומעודד את עקרונות הסובלנות והאהבה בין הדתות השונות בארץ ישראל.
במאית ההצגה היא נועה וגנר.
במהלך קריאת המחזה הבינה פפיאן שלדמותה יש משבר זהות כמו לה בחייה שלה, ובשל כך הרקע שלה בדת הנוצרית סייע לה גם בחזרות לקראת ההצגה.
פפיאן סיפרה שבזכות הרקע שלה היא אף לימדה את עמיתיה השחקנים על אופן ההצטלבות המשתנה בין זרם לזרם – לפי זרמי הנצרות הקיימים.
נכון לשנת 2025, סוזנה פפיאן מגלמת את איב הרינגטון בהפקת תיאטרון בית ליסין של המחזה "הכל אודות איב".
ההצגה, שעלתה לראשונה במאי 2025, היא עיבוד בימתי לסרט הקלאסי שזכה בשישה פרסי אוסקר.
פפיאן זכתה לשבחים על הופעתה, כאשר מבקרים תיאטרליים תיארו אותה כ"תגלית תיאטרלית מעולה" וכשחקנית שמצליחה להציג את המורכבות של הדמות — מהתמימות הראשונית ועד לחשיפת שאיפותיה האמיתיות של איב.
באותה השנה השתתפה בעונה השלישית של הסדרה "האחיין שלי בנץ" בתפקיד גילי (פולי).
עוד באותה שנה פפיאן השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "איננה", בה גילמה את דנה, חוקרת משטרה.
נשואה לסשה בולצה, כלכלן ומהנדס רשת לשעבר, וסטודנט לפסיכותרפיה הוליסטית גופנית.
על תפקידה בסרט זה הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותרפסק זמןסרט קצר;
הסרט מועמד לפרס אופיר לסרט העלילתי הקצר הטוב ביותר2024הצביפרומה ציפיסתפקיד מרכזי, הסדרה שודרה בכאן 11
מועמדות לפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשחקנית ראשית בסדרת דרמה (2024)האיש שרצה לדעת הכלדיאנה גולדיןהסדרה שודרה בכאן 11 ומהווה סדרת המשך ל"תיק נעדר"2025האחיין שלי בנץגילי רותפוףתפקיד ראשי; עונה שלישית שמשודרת בכאן חינוכיתאיננהדנה
פפיאן משתתפת באנסמבל ציפורלה, וכן גם השתתפה בצוותי השחקנים של תיאטראות רבים בישראל:
תיאטרון החאן – תעלולי סקפן, נפוליון חי או מת!, טייבלה והשד, נתן החכם, הסבתות והצגות נוספות
תיאטרון הקאמרי – מלון רנדוו בבימויו של אודי בן-משה, הממונה על משאבי אנוש בבימויו של אלי ביז'אווי
תיאטרון הבית – אני דניאיל חארמס על פי סיפוריו הקצרים של דניאיל חארמס, כל דבר חיי צריך
תיאטרון המדיטק – לא דובים ולא יער
פסטיבל עכו – אמסטרדם בלוג; ההצגה זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר ובפרס עיצוב התאורה לשנת 2014
פסטיבל חיפה להצגות ילדים – אגדת הילדה והעורבים, על-פי המעשייה "שבעת העורבים" של האחים גרים
פפיאן שימשה כפרזנטורית של חברת "מנורה מבטחים" החל משנת 2024.
סוזנה מלווין היא זמרת ופזמונאית אמריקאית.
מלווין ידועה בעיקר בזכות הקשר שלה עם פרינס באמצע שנות ה-80. מלווין מגיעה ממשפחה מוזיקלית והיא אחותה התאומה של המוזיקאית וונדי מלווין , אחותו של ג'ונתן מלווין (קלידן לשעבר בסיבוב הופעות עם הסמאשינג פאמפקינס), ובתו של פסנתרן הג'אז (ונשיא NARAS לשעבר) מייק מלווין .
מלווין החלה לעבוד עם פרינס באמצע שנות ה-80 בעת שאחותה וונדי הייתה חלק מלהקתו.
במהלך תקופה זו, מלווין זכתה להיות סולנית משותפת של אחד מהפרויקטים של פרינס: המשפחה .
פרינס כתב את השיר "Nothing Compares 2 U" של הלהקה משנת 1985 על מלווין.
הוא זכה להצלחה בשנת 1990 בביצועה של שינייד או'קונור.
מאוחר יותר, מלווין הצטרפה להרכב המורחב של להקתו של פרינס – היא ביצעה קולות רקע באלבומו Parade ובשיר "Anotherloverholenyohead" משנת 1986. היא עיצבה את הז'קט בעטיפת האלבום Dream Factory, וקיבלה קרדיט על Sign o' the Times בכתיבת השיר "Starfish and Coffee".
מלווין הייתה מאורסת לפרינס, שכתב עליה כמה שירים.
מלווין עבד לאחר בתור סולנית רקע עבור אמנים כמו רוג'ר ווטרס, אריק קלפטון ומייק אולדפילד וביצע שירה באלבומים של וונדי & ליסה .
היא הייתה שותפה לכתיבת שירים עבור הלהקה של אריק קלפטון ובעלה לשעבר דוויל ברמהול השני מ-Arc Angels.
בהמשך לכך, הייתה שותפה לכתיבת שירים שביצעה מדונה, כמו הרצועה הרביעית מ-, "Candy Perfume Girl", שנכתבה עם ויליאם אורביט.
זה היה אמור להיות .
אורביט הציע למדונה את השירים שכתב עם מלווין, שלא קיבלה שום קרדיט או פיצוי.
היא הצהירה כי , אך הוסיפה כי .
באפל מיוזיק זוכתה בתור חלק מכותבי השיר.
מחוץ לעולם המוזיקה, היא כיכבה בתפקידים קטנים או בתפקידי קמע בשלושה סרטים דלי תקציב, כולל Skin & Bone ו-Luster.
מלווין הייתה נשואה לדוויל ברמהול השני; לשניים נולדו שני ילדים והם נפרדו בשנת 2010. ברמהול החל במערכת יחסים עם רנה זלווגר בשנת 2012 והדבר סירבל בתקשורת את תהליך הגירושין.
סוזנה מרטין (הוטבלה ב-30 בספטמבר 1621 – 19 ביולי 1692) הייתה אחת מ-13 נשים שהואשמו בכישוף והוצאו להורג במסגרת ציד המכשפות בסיילם.
סוזנה הייתה בתם של ג'ואן (ברטרם) וריצ'רד נורת', והצעירה מבין ארבעה אחים.
אמה מתה כשהייתה ילדה ואביה התחתן עם אמה החורגת, אורסולה נורת'.
מרטין הוטבלה באולני, בקינגהאמשייר באנגליה ב-30 בספטמבר 1621. משפחתה עברה לסליסביורי, מסצ'וסטס בסביבות שנת 1639, אז הייתה בת 18 לערך.
ב-11 באוגוסט 1646, התחתנה סוזנה עם אלמן בשם ג'ורג' מרטין שעבד כנפח.
יחד היו להם שמונה ילדים.
בשנת 1669 הואשמה סוזנה לראשונה במעשה כישוף על ידי וויליאם סרג'נט הבן.
בתגובה, היא תבעה אותו על שני סעיפים של הוצאת דיבה.
הראשון, על כך שהאשים אותה כי היא מכשפה, והשני, על כך שטעו כי בן אחד שלה ממזר והשני שד.
בית דין גבוה ביטל את ההאשמות בכישוף.
בשנת 1671 שבה סוזנה אל בית המשפט, כדי לדון בענייני ירושה לאחר מות אמה החורגת אשר הורישה את רוב רכושה לנכדתה, מרי ג'ונס ווינסלי.
בית המשפט החליט נגד הזוג מרטין, למרות שסוזנה הגישה נגד ההחלטה חמישה ערעורים.
בשנת 1686 מת בעלה של סוזנה והותיר אותה אלמנה ענייה.
בשנת 1692 שניים מתושבי הכפר סיילם הסמוך, ג'וזף וג'רוויס רינג, נקבו בשמה של סוזנה וטענו כי היא מכשפה שניסתה לגייס אותם אל עולם הכישוף.
אדם נוסף בשם ג'ון אלן מסליסביורי, טען שהשור שלו טבע בנהר לאחר שסוזנה כישפה אותו וגרמה לו להיכנס למים.
סוזנה נשפטה על האישומים האלה ונאלצה להגן על עצמה כי לא הורשתה להחזיק ביועץ לטובתה.
היא כפרה באשמה וניסתה להראות את חפותה בכך שציטטה את התנ"ך בחופשיות ונראתה כאדם אדוק וקנאי.
קוטון מת'ר, כומר פוריטני שהיה ידוע כתומך במשפטי מכשפות, יצא כנגדה ואמר כי לעובדי השטן יש יכולת לעלות הצגה משכנעת כדי להראות תמימים ויראי שמיים.
כחלק מהמשפט, היה על סוזנה לעבור שתי בדיקות גופניות כדי לבדוק האם יש לה "ציץ מכשפות".
למרות שלא נמצא דבר כזה בבדיקה, נאמר כי נראה שמישהו ינק חלב מפטמותיה, ומכאן הסיקה התביעה שבן לוויה של מכשפות או שד ביקרו את סוזנה וזאת ההוכחה שהיא מכשפה.
סוזנה נמצאה אשמה והוצאה להורג בתליה ב-19 ביולי 1692 בהיותה בת 71.
דרומית ללקסינגטון, מסצ'וסטס נמצא אתר היסטורי בשם לון טרי היל (גבעת העץ הבודד) שבו הונח בעבר סלע עם לוח ברזל שמסמל את המקום שבו היה ביתה של סוזנה.
על הלוח היו חרוטות המילים: "כאן עמד ביתה של סוזנה מרטין, אישה כנה, חרוצה, אדוקה, שהואשמה בכישוף, נשפטה והוצאה להורג בתלייה בסיילם, בתאריך 19 ביולי 1692. קדושה מעונה של אמונות טפלות".
הסלע הוזז ממקומו כדי לפנות מקום לכביש מהיר, והיום ניתן למצוא אותו בסוף רחוב נורת' מרטין באמסביורי, מסצ'וסטס.
בשנת 1957 תושבי מדינת מסצ'וסטס הצביעו בעד מחיקת ההרשעות של שש נשים שהואשמו בצורה לא מוצדקת בעיסוק בכישוף 265 שנים קודם לכן.
המושל דאז, פוסטר פרקולו, חתם על הצעת חוק שזיכתה מאשמה את סוזנה מרטין, אן פדיטור, בריג'ט בישופ, אליס פרקר, מרגרט סקוט ו-ווילמות רד.
יחד עם נציג בית הנבחרים של מסצ'וסטס, מייקל רואן, עבדה כדי להביא לתיקון העניין.
בליל כל הקדושים בשנת 2001, לאחר מאמציהם של קין, רואן וצאצאים של החמישייה, זכו גם סוזנה מרטין, בריג'ט בישופ, אליס פרקר, מרגרט סקטור ו-ווילמות רד לזיכוי כראוי ממדינת מסצ'וסטס.
ב-22 בספטמבר 2022, חתם מושל מסצ'וסטס על הצעת חוק שתהפוך קטע מכביש מהיר באמסביורי ל-"כביש ע"ש סוזנה נורת' מרטין".
כשנה לאחר מכן הוצבו לצדי הכביש שלטים תואמים.
סוזנה קרוואנסקי היא פוליטיקאית גרמנייה מדי לינקה, ומאז 9 בספטמבר 2021 משמשת כשרת התשתיות והחקלאות בתורינגיה.
היא למדה מדע המדינה ותרבות באוניברסיטת לייפציג, ולאחר מכן עבדה כעוזרת מחקר במכון למדעי המדינה באוניברסיטת לייפציג.
ב-11 בדצמבר 2015, היא נבחרה לדירקטוריון של קרן הילדים הגרמנית.
היא נשואה ליו"ר מפלגת "המשמאל" של סקסוניה, סטפן הארטמן.
קרוואנסקי חברה במפלגת די לינקה מאז 2008. מאז 2009 היא חברה בוועד המנהל המדינתי של המפלגה בסקסוניה.
מאז 2012 היא משמשת כיושבת ראש סניף המפלגה במחוז צפון סקסוניה.
הבחירות הכלליות ב-2013 היא התמודדה כמועמדת במחוז הבחירה צפון סקסוניה והייתה במקום השלישי ברשימת המדינה של מפלגת השמאל בסקסוניה.
היא הצליחה להיכנס לבונדסטאג דרך רשימת המדינה.
קרוואנסקי הייתה אחת משבעת מנהלי הסיעה הפרלמנטריים של מפלגת השמאל בבונדסטאג.
מאז ה-19 בספטמבר 2016, היא משמשת כנציגת סיעתה למזרח גרמניה.
בבחירות הכלליות בגרמניה ב-2017, היא התמודדה שוב במחוז הבחירה צפון סקסוניה והייתה במקום השביעי ברשימת המדינה של מפלגת השמאל בסקסוניה, אך לא הצליחה לזכות במנדט נוסף.
ב-19 בספטמבר 2018, הושבעה קרוואנסקי כשרת העבודה, הרווחה, הבריאות, הנשים ומשפחות בברנדנבורג בממשלת וויידקה השנייה, במקומה של דיאנה גולצה שהתפטרה מתפקידה בעקבות פרשת לונפארם שעסקה בתרופות סרטן פגומות.ב-20 בנובמבר 2019, עזבה את תפקידה הממשלתי עם הקמת ממשלת וויידקה השלישית.
ב-4 במרץ 2020, היא מונתה למזכירת המדינה במשרד התשתיות והחקלאות של תורינגיה בממשלת וויידקה השנייה, האחראית על דיור, בנייה ותחבורה.
ב-9 בספטמבר 2021, היא החליפה את בנימין-עמנואל הוף בתפקיד השר במשרד זה.
הסוחוי Su-17 הוא מטוס תקיפה סובייטי שפותח ממטוס היירוט סוחוי 7.
קרוב ל-3,000 מטוסים מדגם זה ונגזרותיו נבנו בין השנים 1966 ל-1991, והמטוס יוּצָא במספרים גדולים למדינות הגוש המזרחי והמזרח התיכון, בהן השתתף בעיקר במלחמת יום הכיפורים.
פיתוח המטוס החל בשנות ה-60 במשרד התכנון של פאבל סוחוי, כאשר הסוחוי 17 החל כניסיון לפיתוח גרסה משופרת של הסוחוי 7, והשינוי המשמעותי ביותר היה החלפת הכנף המשוכה בכנף בעלת משיכה משתנה שרק חלקיה החיצוניים נעים.
מטוס ניסוי מדגם סוחוי 7 שהוסב לתצורה זו טס לראשונה ב-2 באוגוסט 1965 בכינוי Su-7IG .
תוצאות הניסוי היו משביעות רצון, כאשר המטוס נשא מטען במשקל כפול לטווח גדול ב-30% מהסוחוי 7, תוך שימוש במסלול המראה קצר פי שניים.
חיל האוויר הסובייטי הצטייד במטוס החל משנת 1972.
החל מ-2012 השתמש הצבא הסורי במטוס, במסגרת הלחימה מול המורדים הסורים.
התיעוד הראשון של הפלת המטוס על ידי המורדים התרחש ב-14 בפברואר 2013.
ב-18 ביולי 2018 מטוס F/A-18 סופר הורנט אמריקאי הפיל מטוס Su-22 סורי כתגובה להפצצת כוחות אמריקאים.
ב-24 ביולי סוללת MIM-104 פטריוט ישראלית הפילה Su-22 סורי כתגובה לחדירתו לשטח ישראל, עם זאת ישנם דיווחים לא מאומתים כי מדובר היה במטוס Su-24.
סוחוי Su-27 הוא מטוס קרב סובייטי רב-משימתי לכל מזג אוויר מן הדור הרביעי.
ההצטיידות בו בברית המועצות החלה בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 וכיום הוא משרת בחילות האוויר של רוסיה ומדינות אחרות של חבר המדינות, הודו, סין, אתיופיה ומדינות נוספות.
המטוס תוכנן במשרד התכנון הוותיק "סוחוי", המתכנן הראשי היה מיכאיל פטרוביץ' סימונוב.
מהתכנון הבסיסי פותחו דגמים נוספים: Su-27K, המכונה גם Su-33 - מיירט לנושאות מטוסים, גרסת אימון דו מושבית Su-27UB ומטוסי הקרב הרב משימתיים Su-30 ,Su-35 וSu-37.
הסוחוי 27 מקביל למטוסי ה-F-15, ה-F-16 וה-F/A-18 האמריקניים, ומצטיין בטווח ארוך, חימוש כבד וכושר תמרון גבוה.
בסוף שנות השישים החלו שתי המעצמות של אותו זמן, ברית המועצות וארצות הברית, בפיתוח מטוסי קרב מתקדמים שכונו "מטוסי קרב מן הדור הרביעי".
בארצות הברית פורסם כבר ב-1965 מכרז להחלפתו של ה F-4 פנטום.
"תוכנית FX" לפיתוח מחליף זה הוכרזה במרץ 1966. הזוכה במכרז זה, חברת מקדונל-דאגלס שפיתחה את ה F-15 "איגל" הוכרזה בדצמבר 1969 והמטוסים הראשונים טסו ב-1974.
בתגובה, פרסמה ברית המועצות דרישה לפיתוח מטוס קרב כבד שיוכל להשתוות ל F-15, ובשנת 1969 החל משרד התכנון סוחוי בעבודה על המטוס, ממנו נדרש כושר תמרון גבוה להתמודדות בקרבות אוויר צמודים, שהוכרו באותה תקופה כבעלי חשיבות.
בשנים 1975–1976 התחוור כי התכנון הבסיסי היה לוקה בחסר ביחס לדרישות המבצעיות, אך עם זאת אבטיפוס שסומן T-10-1 (מטוס כנף הדלתא מס' 10 של סוחוי) המריא ב 20 במאי 1977 (הטייס היה גיבור ברית המועצות ולדימיר איליושין).
למטוס הייתה כנף דלתא גדולה, שני מנועים ב"מנהרות" נפרדות ומייצב כיוון כפול.
בדומה ל F-14, השטח בין המנועים נוצל לעילוי נוסף והסתרת החימוש מפני מכ"מים.
אב הטיפוס נתגלה על ידי לוויין ריגול בשדה הניסויים ז'וקובסקי ליד העיר רמנסקויה, ועל כן כונה בידי האמריקאים בשם הקוד Ram-K.