tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ומכיוון שהמזוודה של ד"ר ווקר ואשתו נראית בדיוק כמו המזוודה של מישל, כך גם אשתו של ד"ר ווקר התבלבלה ולקחה את המזוודה של מישל.
ווקר מאתר את מישל ואומר לה שהיא בלא כוונה אספה את מזוודתה של אשתו בנמל התעופה.
העניין הוא שבמזוודה של מישל, שהיא כרגע ברשותו של ווקר, יש רכיב אלקטרוני קטן ועוצמתי שיכול להפעיל ולשלוט בפצצות אטום עיראקיות, ושהרכיב מוסלק בתוך פסל חירות קטן שהונח במזוודה, וזה הסיבה לחטיפת אשתו.
החוטפים יוצרים קשר עם ווקר ומציעים מפגש לעסקת חליפין - הרכיב תמורת אשתו.
ווקר ומישל, שהיא בעלת חכמת-רחוב, מתחילים ביחד במסע של מרדפים ואלימות ברחובות פריז, מול החוטפים, וגם מול סוכני המוסד הישראליים, הרוצים לשים ידם על הרכיב ההרסני.
צילום הסרט ברחבי פריז והפסקול של אניו מוריקונה עם שיר הנושא המצליח I've Seen That Face Before (Libertango) בביצועה של גרייס ג'ונס תורמים רבות לאווירת הסרט.
פרנהיים הוא סיפור קצר בן ארבעה פרקים מאת ש"י עגנון.
הסיפור עוסק בוורנר פרנהיים, שחזר מהמלחמה לאחר תקופת שבי ארוכה.
המוטיב המרכזי בסיפור הוא מוטיב השיבה המאוחרת.
הסיפור פורסם לראשונה בגיליון ערב פסח תש"ט של העיתון "הארץ", ובשנת 1952 נכלל באוסף סיפוריו של עגנון "עד הנה".
וורנר פרנהיים, גרמני יהודי שבמשך תקופה ארוכה הוחזק בשבי בידי הסרבים, שב לביתו ומוצא שדלת ביתו נעולה.
השוערת מגלה לו שאשתו עזבה לביתם של אחותה וגיסו, גרטרוד והיינץ שטיינר, ובנו התינוק נפטר.
לאחר שהוא מבלה יומיים בעיר הוא נוסע לעיירת הנופש ליקנבך שבה שוהה אשתו.
כשהוא מגיע הוא לומד על השינויים שחלו ביחסיו עם אשתו בזמן המלחמה, באמצעות שיחות עם קרובי משפחתו.
גרטרוד גיסתו "קיבלה אותו בסבר פנים יפות ומזגה לו כוס של מי פטלים, אבל קיבלה אותו בלי שמץ שמחה, כאילו לא מן השביה הוא שב וכאילו לא יצאו שנים שלא ראתה אותו." גם גיסו היינץ החמיץ פניו למראהו.
"רואה אתה וורנר שאיני מזכיר לך מעילת כספים ולא חילול שם הפירמה שנתחלל על ידך"
לבסוף הוא מדבר עם אשתו, אינגה, בחדרה.
"אינגה קיבלה אותו בסבר פנים יפות.
אלמלא לא ידענו את שאנו יודעים היינו סבורים שהייתה שמחה לראותו." וורנר מגלה שהיא כלל לא מתעניינת בו, אינה יודעת אודותיו דבר וראשה עסוק בפגישה הקרובה שלה עם אהובה הקודם, קרל נייס.
הוא פונה אלה בתחינה: "שמא אף על פי כן כדאי לך לשמוע.
ואם לא לשם וורנר זה שעומד כאן כאורח לא קרוא הרי לשם אותו וורנר שזכה ליכנס עם אינגבורג לחופה", אך היא אינה מעוניינת בו ותגובתה קצרה: "ועתה שלום".
וורנר מביע את אהבתו באוזני אינגה, אך היא יוצאת מהחדר.
"שעה קטנה עמד לו בחדר זה שפירשה ממנו אינגה.
אחר כך חזר לאחוריו ובא לו אצל הדלת.
השקיף על החדר ויצא וסגר את הדלת."
לסיפור ארבעה פרקים, שבמרכז כל אחד מהם מפגש של פרנהיים עם דמות אחרת: בפרק א - השוערת; בפרק ב - גיסתו, גרטרוד שטיינר; בפרק ג - גיסו, היינץ שטיינר; בפרק ד - אשתו, אינגה פרנהיים.
בכל מפגש כזה הקורא נחשף למידע נוסף על עברו של פרנהיים, ופרנהיים לומד על מעמדו הנוכחי, לאחר היעדרותו הממושכת.
אברהם בנד מציין שהצגת הדמויות היא בסדר עולה של חשיבותן לפרנהיים.
מוטיב השיבה המאוחרת: העלילה עוסקת באדם שנעדר מביתו לתקופה ארוכה מחמת המלחמה, וכאשר הוא חוזר מצפה למצוא את חייו הקודמים.
עבור פרנהיים מוטיב זה הוא "חלום ושברו", המציאות שהכיר כבר לא מחכה לו.
עבור קרל נייס, שסיבת היעדרותו הממושכת אינה ברורה (כפי שמציג וורנר: "אם כן היכן היה כל אותן השנים.
אגרות לא כתב, בספרי החיים לא נכתב.") השיבה מצליחה, כיוון שהוא בן זוגה הנוכחי של אינגה, כפי שהיה בעבר הרחוק.
מוטיב הזיווג הכפול: בן עמי פיינגולד כולל סיפור זה ברשימת סיפורים שבהם מתקיים מוטיב הזיווג הכפול, שאותו הוא מגדיר: "סיטואציה שבה מתקיים זיווג בין איש לאישה שסופו נישואין כדת, אלא שהוא מסתיים בכישלון, שכן הוא בא במקומו של זיווג שנגזר מראש ונעשה ניסיון להתעלם ממנו, ביודעין או בלא־יודעין.
הזיווג הקיים מתבטל, ואז שב ומתגשם הזיווג המיועד." כדוגמה בסיסית למוטיב זה מביא פיינגולד את אגדת "חולדה ובור", ובין סיפורי עגנון שבהם נכלל מוטיב זה הוא מונה, בנוסף ל"פרנהיים", את "שבועת אמונים", "עגונות", "בדמי ימיה" ו"סיפור פשוט".
מוטיב הדלת הנעולה: המוטיב מופיע בפעם הראשונה באקספוזיציה כאשר פרנהיים חוזר לביתו ומוצא אותו נעול.
אינגה נעלה את הבית ולא חזרה, כך שפיזית, בנוסף לנפשית, הוא איננו יכול לחזור לחיו הקודמים.
מוטיב זה מופיע גם בפגישה שלו עם גרטרוד שטיינר, גיסתו, כאשר דלת פנימית נפתחת בביתה והיא אומרת לו שאינו רשאי לעבור דרכה.
בפעם השלישית שבה מופיע המוטיב, בסיום הסיפור, אינגה עוזבת את החדר והוא זה שסוגר את הדלת מתוך השלמה והתפכחות שלזוגיות שלהם אין סיכוי להצליח.
מוטיב הסיגריה: פרנהיים מעשן לקראת סוף השיחה עם גרטרוד.
העישון מאפשר לו לחשוב ולהירגע, ורומז על חוסר התקשורת ביניהם גם אם זה באופן עקיף.
היינץ שטיינר מעשן סיגריה טובה וגרטרוד נענית מיד לבקשתו למאפרה - ברור מי שולט בבית.
מוטיב הנעליים: אינגה, אשתו של פרנהיים, מביטה בנעליו הישנות והוא מתנצל ומסביר לה שלא היה לו די זמן לרכוש נעליים חדשות.
בכך היא רומזת לו שבחיים יש דברים ישנים שמחליפים אותם בחדש - אנלוגיה ליחסיהם ולכך שהיא שבה לבעלה החדש-ישן, קרל נייס.
כמו ברבים מסיפורי עגנון הדמויות מאופיינות בעזרת מבע משולב ואפיון עקיף.
נוסף על כן לשמות בסיפור יש משמעות רבה, והם מרמזים על משמעות נסתרת בדבר האישיות של הדמויות.
סיפורם של שניים (או שלושה) זוגות
הסיפור מציג שני זוגות שמסלול חייהם מנוגד: מחד הזוג וורנר ואינגה פרנהיים, שזוגיותו נפגעה מחמת היעדרותו הממושכת של וורנר עקב גיוסו לצבא ונפילתו בשבי, ומאידך הזוג גרטרוד והיינץ שטיינר - היינץ לא גויס, ולכן הזוגיות שלו לא ניזוקה מהמלחמה.
חוקרת הספרות ניצה בן-דב מוצאת בסיפור זוג נוסף: קרל נייס ואינגה פרנהיים, ומציינת: "העבר הקרוב, שבו פרנהיים ואינגה היו זוג, מעומת עם עבר רחוק ועם עתיד, שבהם קרל נייס ואינגה היו זוג ועתידים לשוב ולהיות זוג."
לשמות בסיפור זה, כמו ברבים מסיפורי עגנון, יש משמעות.
שמו של גיבור הסיפור, פרנהיים, פירושו בתרגום חופשי מגרמנית הוא "רחוק מהבית".
השם מתאר באופן ישיר את הרקע לסיפור.
שם המשפחה של גיסו וגיסתו של פרנהיים, שטיינר (שנגזר מהמילה "שטיין", שפירושה אבן), משקף את יחסם הקשה אל פרנהיים.
וורנר פרנהיים הוא דמות פסיבית, המתואר בעיקר בעזרת דבריהן ומחשבותיהן של הדמויות האחרות.
לדוגמה גרטרוד, גיסתו שמשווה אותו בראשה להיינץ.
האפיון של פרנהיים ייחודי מאוד, כיוון שכל הדמויות מדברות, וחושבות עליו דברים שליליים, ואף על פי כן, הוא מתואר בעיני הקורא בצורה חיובית.
דמותו הולכת ומתפתחת עם התפתחות העלילה ונשאלות שאלות רבות שאין עליהן תשובות.
פרנהיים מתגלה כאדם מנומס המנסה לשמור על חזות מכובדת - על אף שהשוערת מתנהגת אליו בזלזול הוא נותן לה תשר.
דמותו נחשפת יותר בעימות בינו לבין שטיינר, שם מתגלה כי פרנהיים מעל בכספי העסק המשפחתי.
בנקודה זו של הסיפור, הקורא מבין את הסיבה להתנהגותם הקרה והמרוחקת של בני המשפחה ופרנהיים מואר באור שלילי.
פרנהיים מוצג כאדם ערמומי אשר ניצל את בני משפחתו ומעל באמונם.
עגנון משתמש במעט מאוד כלים לאפיון ישיר של פרנהיים.
אחד הדברים היחידים שמאפיינים אותו באופן ישיר הוא הדרך שבה הוא מגיב לשוערת: "חש פרנהיים שצריך לומר דבר, עד שלא תתרתר עליו שאר דברים קשים.
דחק עצמו להשיב לה, ולא השיב אלא אמירה קצוצה ומעוכה שלה היה בה כדי כלום." כבר בתיאור זה ניתן ללמוד רבות על הדמות הפסיבית של פרנהיים.
על אף היותו דמות משנית, יש לזיגי, ילדם של בני הזוג שטיינר, משמעות קריטית בפענוח הסיפור.
זיגי מתואר בעזרת מבע משולב, "עמד לו התינוק כשהוא תוהה, באיזו מטה דיברה אמו?
ואם הזיז את המטה למה לא היה צריך להזיזה?
אבל הרי אין כאן מטה.
ואילו באמת הייתה מטה והיה הוא מזיז אותה, הרי צריכה אמו לשמוח, שגברתן גדול הוא ובעל כוח, שאם הוא רוצה, הוא מזיז מטה." זיגי, בהיותו תמים וילדותי, נותן תיאור גרוטסקי וברור לביקורת החברתית.
חוקר הספרות גדעון שונמי ציין כי: "יש חשיבות מיוחדת לדמותו של התינוק זיגי (שכבר יצא מכלל תינוקוּת ולכלל ילדות בוגרת טרם הגיע) להארת הגיבור המרכזי, שעל שמו גם נקרא הסיפור – פרנהיים.
במבט ראשון נדמה שזיגי אינו אלא דמות משנית שבמשניות, ותפקידו היחיד הוא לשמש חלק זעיר מהמסגרת החברתית המוצקת, שפרנהיים נתקל בה, וחושף אגב כך את חולשתו האישית.
אולם במבט נוסף מסתבר שזיגי בגישתו הנאיבית והפשטנית מרמז לעולמו רב־האנפין של פרנהיים, כשם שהוא חושף בתגובותיו את מניעיהם של הוריו."
השוערת מייצגת את הקהילה האירופאית ואת הציניות והזלזול שבה היא מקבלת את החיילים השבים מן המלחמה.
השוערת היא הדמות שמתאפיינת באופן הכי ישיר בסיפור, היא מאופיינת בעיקר בעזרת הדברים שהיא אומרת לפרנהיים והדרך בה היא אומרת לו אותם, לדוגמה הצורה הגרוטסקית שבה היא מודיעה לו על מות בנו.
בתו של עגנון, אמונה ירון, מצאה בעזבונו המשך לסיפור, שאותו בחר עגנון שלא לפרסם.
היא פרסמה המשך זה בעיתון "הארץ" מיום 25 בפברואר 1972. ההמשך מוסיף פרטים על התקופה שקדמה לאירועים המתוארים ב"פרנהיים", ומתוארת ב"פרנהיים" רק ברמזים:
"בפתאום באה המלחמה ונקרא הוא [קארל נייס] ופרנהיים למלחמה.
לא היו ימים מרובים עד שאירע שהיו שניהם כאחד בשדה הקרב ונתמוטט הר ונפל עליו על קארל ויצא קול שהוא מת.
היה פרנהיים כותב מכתבים לאינגה והיא כותבת לו, לימים כשקיבל חופש הלך אצלה ונתקבל עליה בשביל שהיה חברו של קארל ובשביל שהיה קרוב לו בשעת מיתתו.
ועכשיו שחזר מן השביה וציפה להקים את ביתו ולראות חיים עם אשתו חזר קארל פתאום מן המתים ודחה אותו את וורנר מן החיים."
על המשך זה העירה ניצה בן-דב: "לדעתי חיבל לא רק במבנה המושלם של פרנהיים אלא גם בקסם סיומו הפתוח, וטוב עשה עגנון שלא הכלילו
עיבוד בידי שלמה ניצן לתסכית ששודר בגלי צה"ל.
עיבוד בידי יורם פאלק למחזה שהוצג בתיאטרון "המרתף".
עיבוד לסרט טלוויזיה בבימויו של יוסי יזרעאלי.
פרנזי הוא סרט מתח שביים אלפרד היצ'קוק בשנת 1972. הסרט מבוסס על פי רומן בשם Goodbye Piccadilly, Farewell Leicester Square שנכתב על ידי הסופר ארתור לה ברן.
הסרט נחשב לאחת מפסגות יצירתו של הבמאי הנודע ולסרטו הגדול האחרון.
הסרט זכה להצלחה מסחרית ואמנותית ניכרת, לאחר הכישלונות היחסיים של שני סרטיו הקודמים של היצ'קוק, "טופז" ו"המסך הקרוע".
כמו רבים מסרטיו המפורסמים של היצ'קוק, עוסקת עלילתו של פרנזי באדם חף מפשע החשוד בסדרה של רציחות סדרתיות שלא ביצע.
הסרט, שמתרחש בלונדון וצולם בה, מסמל גם את שובו של היצ'קוק לאנגליה מולדתו, לאחר שנים של עשייה ובימוי בארצות הברית.
סצנות רבות בסרט צולמו במתחם השוק של קובנט גארדן, שם עבד אביו של היצ'קוק כסוחר בשוק, ובה גדל היצ'קוק עצמו.
הסרט נפתח במבט על לונדון ונהר התמזה מהאוויר ומתמקד בעצרת בחירות לראשות העיר הנערכת בקאונטי הול שעל גדת הנהר.
תוך כדי נאום המועמד, אנו עדים להופעת קמע של היצ'קוק כאחד המשתתפים ומיד לאחר מכן, משתתף אחר בעצרת, מגלה במימי התמזה גופת אישה חנוקה והנאום נעצר.
לאחר מכן אנו עוברים להכיר את גיבור הסרט, טייס הקרב לשעבר ריצ'רד בלייני (ג'ון פינץ') המפוטר מעבודתו כברמן בפאב ליד קובנט גארדן בעקבות חובות כספיים למעסיקו.
הוא מבכה על פיטוריו אצל חברו בוב ראסק (בארי פוסטר), פקודו לשעבר וכיום ירקן חביב בקובנט גארדן.
ראסק מנחם אותו, מציע לו ללון בדירתו לכמה ימים ונותן לו טיפ להימור על מרוץ סוסים קרוב, אבל לבלייני אין כסף להמר והוא מסרב בנימוס להצעתו של ראסק.
הוא הולך לבקר את גרושתו ברנדה (ברברה לי-האנט), שמנהלת משרד שידוכים מצליח, ומתלונן בפניה על מצבו.
הם מתווכחים מעט, אבל בסוף היא מזמינה אותו לארוחת ערב.
מדוכא ועייף לאחר הארוחה, מבלה בלייני את הלילה במקלט של צבא הישע, שם הוא מגלה, לאחר שמנסים לכייסו, שברנדה הכניסה כסף לכיס המעיל שלו.
למחרת מגיע למשרד השידוכים בוב ראסק.
כלקוח המשרד, הוא מתלונן בפני ברנדה על היחס המשפיל מצד המשרד כלפיו.
ברנדה, הנמצאת לבדה במשרד, חוששת מהתנהגותו, מנסה להרגיעו ומסבירה לו שבגלל שיש לו סטיות מיניות מפחידות, אין לה את מי לשדך לו.
ראסק נועל את דלת המשרד, אונס אותה, ואז חונק אותה עם העניבה שלו.
כך נגלה לצופים שהוא הרוצח הסדרתי שהעיתונים כינו אותו "רוצח העניבה".
אחרי שראסק עוזב, בלייני חוזר למשרד, בתקווה לדבר עם ברנדה שוב ולהודות לה על הסיוע הכספי, אבל הוא מוצא את משרדה נעול.
המזכירה של ברנדה, מוניקה ברלינג (ג'ין מארש) חוזרת מארוחת הצהריים, רואה את בלייני עוזב את המקום ואז מגלה שברנדה נרצחה.
על פי עדותה של המזכירה לסקוטלנד יארד, בלייני הופך לחשוד העיקרי והמשטרה פותחת במבצע חיפושים אחריו.
בלייני נפגש עם ברברה "באבס" מיליגן (אנה מאסי), חברתו שעבדה איתו בפאב של פרדריק פורסיית' (ברנרד קריבינס) והם נוסעים במונית לכיוון הייד פארק, למלון קובורג ללון יחד ללילה.
הם מתעלסים, ולמחרת בבוקר נודע לבלייני דרך העיתון שהמשטרה דולקת בעקבותיו.
בעלי המלון מסגירים את מקום שהותו במלונם ובינתיים שניהם בורחים.
הם מתחמקים בקושי מהמשטרה ובינתיים בלייני משכנע את באבס שהוא לא הרוצח והיא מאמינה לו.
הם נפגשים עם ג'ון פורטר (קלייב סוויפט) פקוד נוסף של בלייני מהשרות הצבאי ומבקשים עזרה, אך אשת החבר האטי פורטר (בילי וייטלו) מסרבת לשהייתו במחיצתם.
בלייני משכנע את באבס להביא את חפציו מהפאב, כדי שיוכל לברוח.
ביציאתה מהפאב, באבס נתקלת בראסק, אשר מציע לה להשתמש בדירתו למשך הלילה.
בדרך לשם, הוא מנסה לדלות ממנה פרטים על מקום מחבואו של בלייני, אך היא אינה מוסרת לו את מבוקשו.
לאחר שהם עולים לדירתו, הוא אונס ורוצח אותה.
הוא מחביא את גופתה בשק תפוחי אדמה, ובאותו לילה מאוחר מעמיס אותה בחלק האחורי של משאית שמובילה תפוחי אדמה לעיר אחרת.
בחזרה בחדרו, מגלה ראסק שסיכת העניבה הייחודית שלו עם האות R חסרה, ומבין שבאבס כנראה תלשה אותה ממנו בזמן שחנק אותה.
מחשש שסיכת העניבה עלולה להפלילו, ראסק חוזר למשאית כדי להשיבה אליו, הוא מטפס פנימה ובעודו מחפש, מגיע נהג המשאית ויוצא לדרך.
במהלך הנסיעה המתבצעת בכביש משובש ובדרכים עקלקלות, הוא מצליח להוציא את הסיכה מתוך אצבעותיה הלופתות של הגופה.
פרוע ומכוסה באבק תפוחי אדמה, הוא יוצא לבית קפה בצד הדרך, ואז חוזר לדירתו בקובנט גארדן.
כשגופתה של באבס מתגלה, בלייני נחשד מיידית ברציחתה.
בלייני, שלא מודע לכך שראסק הוא הרוצח האמיתי, פונה אליו לעזרה.
ראסק מטמין לו פח ומציע לו להתחבא בדירתו ואז מלשין עליו למשטרה.
לאור בגידתו של ראסק, בלייני מבין שהוא הרוצח האמיתי.
במשפט, חבר המושבעים מוצא את בלייני אשם.
במהלך המשפט ובזמן שהוא מובל לכלא, בלייני מוחה בקול על כך שהוא חף מפשע ושראסק הוא הרוצח האמיתי.
המפקח הראשי אוקספורד (אלק מקוון) שוקל מחדש את העדויות וחוקר את ראסק באופן סמוי.
הוא דן במקרה עם אשתו (ויוויאן מרצ'נט) תוך שהוא מנסה להימנע מאכילת מאכלי הגורמה הצרפתיים שלמדה להכין בקורס "בישול אקזוטי".
בלייני, נשבע להימלט מהכלא ולנקום בעצמו בראסק.
הוא פוצע את עצמו בכוונה ונלקח לבית החולים, שם עוזרים לו חבריו המטופלים להימלט.
הוא נוסע ברכב גנוב לדירה של ראסק.
למרבה הפלא, דירתו אינה נעולה והוא נכנס פנימה.
בלייני, החושב שראסק ישן במיטתו, ניגש אליו ומכה אותו באמצעות מוט ברזל.
לפתע מתגלה לו שזה לא ראסק הישן במיטה, אלא גופת אישה חנוקה (סוזן טרוורס) עם העניבה על צווארה.
המפקח אוקספורד, שצפה שבלייני ירדוף את ראסק, מגיע גם הוא לדירה ומגלה את בלייני עם גופת האישה המתה.
בדיוק כשבלייני מנסה להסביר את הנעשה, השניים שומעים רעש דפיקות חזק המגיע מחדר המדרגות.
לפתע ראסק נכנס לדירה כשבאמתחתו תיבה גדולה.
הוא מגלה את בלייני ואז המפקח סוגר עליו את הדלת ורואה שחולצתו פתוחה לרווחה וטוען בפניו: "מר ראסק, אינך עונד את עניבתך".
הסרט כולל מספר סצנות קולנועיות ידועות:
סצנת הפתיחה המפורסמת של הסרט כוללת תנועת מצלמה מתמשכת וארוכה המציגה את לונדון ונהר התמזה ממעוף הציפור, כאשר המצלמה יורדת לאיטה ומתקדמת לאורך הנהר, שם מתגלה גופת אשה עירומה שלצווארה קשורה עניבה בלבד.
הסצנה המתארת את מעשה האונס והרצח של ברנדה בצורה גרפית, בוטה ומפורטת, המזכירה מבחינה קולנועית את סצנת המקלחת המפורסמת מפסיכו.
הסצנה בה מנסה הרוצח ראסק להיפטר מגווייתה של באבס ומתמודד עם שק לא נוח של תפוחי אדמה שלתוכו הכניס את הקורבן בחלקה האחורי של משאית עמוסה בשקים של תפוחי אדמה.
הרגליים העירומות של הגווייה נראות כתמונה סוריאליסטית מבין תפוחי האדמה.
בהמשך הסצנה מנסה הרוצח להוציא בכוח מבין אצבעותיה הקפואות של גופת המנוחה סיכה מעוצבת שעלולה להפליל אותו ברצח, על ידי ריסוק אצבעותיה, לזוועת הצופים בסרט.
סצנות ארוחות הערב של המפקד אוקספורד עם אשתו המתמחה בבישול צרפתי אנין, המשלבות בצורה גרוטסקית וקסומה הומור, אוכל ורצח.
סצנת הסיום של הסרט בה מתגלה הרוצח ראסק על ידי המפקח אוקספורד, הכוללת את השורה המפורסמת: ""Mr.
בספר הראיונות שערך הבמאי הצרפתי הנודע פרנסואה טריפו עם היצ'קוק הוא כותב על הסרט:
"בלונדון של ימינו חונק סוטה מין נשים בעזרת עניבה.
בדקה החמש עשרה מגלה לנו היצ'קוק את זהותו של הרוצח, שאיתו ערכנו הכרות בסצנה השנייה של הסיפור.
גבר אחר, שאנו עוקבים אחרי הקורות אותו, מואשם במעשי הרצח, נתפס, נעצר ומורשע; אנו מביטים בו במשך שעה וחצי, כשהוא נאבק כאותו זבוב שנלכד ברשת קורי עכביש.
פרנזי הוא שילוב של שני סוגי סרטים: הסרטים שבהם היצ'קוק מזמין אותנו לעקוב אחר מסלולו של רוצח: צל של ספק, פחד במה, אליבי ופסיכו; וכן של הסרטים שבהם הוא מתאר את ייסוריו של אדם נרדף חף מפשע: 39 המדרגות, אני מודה, נאשם ומזימות בינלאומיות.
בפרנזי אנו מוצאים שוב את העולם ההיצ'קוקי המסוגר כחלום בלהות, שבו הדמויות מכירות זו את זו: הרוצח, האדם החף מפשע, הקורבנות, העדים.
זה עולם המצומצם למינימום ההכרחי, שבו כל פטפוט בחנות או במסעדה נוגע בדיוק לרציחות שבהן מדובר, עולם שכולו עשוי צירופי מקרים שיטתיים כל כך, עד שהם חופפים אלה לאלה אופקית ואנכית: פרנזי מציג לנו תמונה של מעין תשבץ שהרצח הוא נושאו."
"עם פרנזי ויתר היצ'קוק לראשונה על הגיבורות הזוהרות והמתוחכמות, שהטיפוסית מביניהן הייתה גרייס קלי - לטובת נשים מחיי היומיום, שנבחרו בהצלחה מרובה: ברברה לי-האנט, אנה מאסי, ויויאן מרצ'נט ובילי וייטלו.
הן הביאו איתן ריאליזם חדש ליצירתו של היצ'קוק, חיזקו את נופך הפרשיה הפלילית, הוסיפו אמינות ואפילו חספוס לאותו סיפור מקברי חדש, שנעדר כל רגש.
הליהוק הגברי היה מוצלח פחות.
ארשת פניו של החף מפשע שחושדים בו לשווא (ג'ון פינץ') ביטאה בעיקר מעין זעף אגואיסטי, ואהדתו של הקהל לא הייתה נתונה לו.
באשר לרשע (בארי פוסטר), הוא היה קליל מכדי להפחיד את הצופים.
אף על פי כן, פרנזי היה אפוף קסם, ככל הנראה משום שהיצ'קוק צילם אותו - אחרי הסיוט של טופז - במצב של אופוריה.
הוא עמד לחגוג חמישים שנות עשייה קולנועית, וכשהוא מלווה באלמה, הציב את מצלמתו בקובנט גרדן שבלונדון העממית ושוקקת החיים של ימי עלומיהם."
הדמויות הראשיות חלקו שמות שהתחילו באותן אותיות ובהיפוך, ריצ'רד בלייני ובוב ראסק.
את פסקול הסרט כתב בתחילה, המלחין הנרי מנסיני, אולם בעקבות חילוקי דעות קשים עם היצ'קוק, בכך שהמוזיקה שנכתבה אינה מתאימה לסרט, הוא הוחלף במלחין רון גודווין.
עקב כך, מנסיני הפסיד הרבה כספים בכתיבת המוזיקה לסרט זה.
היצ'קוק הציע תחילה את תפקיד בוב ראסק לשחקן מייקל קיין, אולם זה דחה על הסף את ההצעה בטענה שהדמות די דוחה והוא לא רוצה לקחת חלק בזה.
תפקיד ברברה "באבס" מיליגן הוצע לשחקנית הלן מירן, אולם זו סירבה בנימוס והצטערה על כך מאוחר יותר.
מייקל קיין ציין שנתקל בהיצ'קוק לאחר כמה שנים, אולם האחרון התעלם ממנו לחלוטין.
השחקנית סוזן טראוורס, המשחקת את דמות הנרצחת האחרונה בסרט, היא בתה של השחקנית לינדן טראוורס ששיחקה בסרט קודם של היצ'קוק, הגברת הנעלמת משנת 1938.
ההשראה שקיבל היצ'קוק לדמות אשת החוקר המבשלת מאכלי גורמה, באה מהשחקנית בטסי דרייק, שהייתה ידועה בהכנתם.
בטסי הייתה אשתו השלישית של קרי גרנט.
פרנו (באסטונית: Pärnu, בגרמנית: Pernau, ברוסית: Пярну) היא העיר החמישית בגודלה באסטוניה והיא עיר נמל.
העיר שוכנת במרחק 129 ק"מ דרומית לטאלין, משמשת בירת מחוז פרנו ודרכה עובר הכביש טאלין-ריגה.
אוכלוסיית העיר מונה כ-43,5 אלף תושבים (2008).
פרנו משמשת מאז שנת 1996 כ"בירת הקיץ" של אסטוניה.
בזכות האקלים המתון והמיקום הגאוגרפי של העיר, היא מוכרת כעיר קיט ונופש באזור הבלטי ובסקנדינביה.
כיום מניחים שהיישוב הראשון בשטח אסטוניה של היום הוקם בסביבות 9000 לפני הספירה בשפך הנהר פרנו.
בימי הביניים התקיימו שני יישובים בשפך הנהר.
מקובל להחשיב את שנת 1251 כשנת ייסודה של העיר, בשנה זו הוקם קרוב לוודאי היישוב ואנה-פרנו (Vana-Pärnu, בלטינית: פרונה Perona), כלומר פרנו הישנה, בידי הבישוף של אזל-ויק על חוף הנהר סאוגה.
היישוב סבל מתחרות קשה מצד היישוב הסמוך של המסדר הליבוני וניזוק קשות בהתקפת שודדי ים ב-1473.
היישוב השני, הסמוך, נקרא אוס-פרנו (Uus-Pärnu, בלטינית: אמבקה Embeke), כלומר פרנו החדשה, והוקם ב-1265 בקרבת מבצר של המסדר הליבוני, שהיה חלק מן המסדר הטבטוני.
יישוב זה נקרא מאוחר יותר פרנאו (Pernau), שהוא העיר הנוכחית.
פרנו הייתה חברה בברית ערי הָנזֶה, ברית שבה היו חברות ערים בצפון אירופה ובאגן הים הבלטי, שהוקמה מטעמים מסחריים בעיקר.
העיר שימשה כנמל חשוב בליבוניה, בשל העובדה שמי הים במפרץ אינם קופאים בחורף.
ב-1533 נהרסה "פרנו החדשה" כתוצאה מהצתה מכוונת.
הכומר של "פרנו הישנה" הואשם במעשה.
במהלך מלחמת אזרחים שפרצה נשרפה גם פרנו הישנה.
המסדר הטבטוני מסר את פרנו החדשה לידי האיחוד הפולני-ליטאי ב-1560.
במהלך מלחמת ליבוניה (1558—1583) פלשו הרוסים לליבוניה, ב-1562 כבשו השוודים את העיר, ב-1575 נכבשה העיר שוב בידי הרוסים ובהסכם שביתת הנשק של יאם זפולסקי (Jam Zapolski) שסיים את המלחמה, חזרה העיר לידי איחוד הפולני-ליטאי.
ב-1599 נהרסה העיר פרנו הישנה, והוצא צו איסור על בנייתה מחדש.
ב-1617 נכבשה העיר על ידי השוודים והחלה בתקופת שקט וצמיחה.
ב-1696 הורחב שטח השיפוט שלה פי 2.5 והסתיימה הקמתם של ביצורים.
במהלך המלחמה הצפונית הגדולה, הועברה אוניברסיטת טרטו לפרנו ופעלה בעיר בשנים 1699–1710. בשנת 1710, נכבשה העיר על ידי האימפריה הרוסית.
האוניברסיטה נסגרה ובעיר פרצה מגפת דבר.
הסכם ניסטאד, שנחתם ב-1721 בין הרוסים לשוודים וחתם את המלחמה, העביר את העיר לשלטון רוסי.
בזמן השלטון הרוסי נקראה העיר ברוסית פרנוב (Пернов).
כמו ביתר ערי אסטוניה ולטביה, בני האצולה בפרנו היו ברובם גרמנים בלטיים (גרמנים אתניים שהתיישבו באסטוניה ובלטביה וצאצאיהם), אשר דיברו גרמנית.
הגרמנים הבלטיים שלטו במנהל המקומי, בתרבות, בדת ובחינוך עד לשלהי המאה ה-19.
בשנים 1734—1741 הוקמו 2 בתי מסחר: Jacob Jacke & Co ו-Hans Diedrich Schmidt, שנחשבו לבתי המסחר הגדולים באסטוניה באותה תקופה.
בשנת 1762 נפתחה הקונסוליה השוודית, שהייתה לנציגות הדיפלומטית הזרה הראשונה, שפעלה בעיר.
בשנת 1779 בחוף הנהר סאוגה (Sauga) נפתח בית מלאכה לייצור מפרשיות.
בשנת 1798 נפתח בפרנו בית המלאכה הראשון באסטוניה לעיבוד כותנה וייצור משי.
בשנת 1838 החלו להיבנות במקום בתי-ההבראה הראשונים.
בשנת 1857 נוסד בפרנו העיתון הראשון בהיסטוריה בשפה האסטונית - "Perno Postimees".
בשנים 1863—64 נבנו שוברי הגלים החדשים ונמל פרנו הפך לנמל הגדול באסטוניה באותה תקופה.
מוצר הייצוא העיקרי באותן השנים היה פשתן.
בשנת 1875 הוקם בפרנו תיאטרון "אנדלה" ("Endla").
בשנת 1879 הוקמה מבשלת הבירה "בירה פרנו" (Pärnu Õlu).
בשנת 1896 נפתח קו הרכבת, שחיבר את פרנו עם העיר ולגה.
בשנים 1900–1915 פעל בעיר מפעל "ולדהוף", שהיה יצרן התאית הגדול ביותר באימפריה הרוסית.
אסטוניה העצמאית (הרפובליקה הראשונה) 1918-1940
בשנות ה-20 של המאה ה-20 נוסדו בעיר תעשיות המתכת והטקסטיל.
באותן שנים, וגם בשנות ה-30, נבנו בפרנו בתי מלון ובתי הבראה רבים, ונפתחו בתי קפה ובתי קזינו.
בשנת 1926 קיבלה העיר הכרה רשמית כעיר הקיט הראשונה באסטוניה והחלה בניית מרחצאות הבוץ.
בשנה זו נחנך קו ספנות לסטוקהולם.
בשנת 1939 חגגה העיר 100 שנה להפיכתה לעיר-נופש ונחנך גשר הרכבת הארוך באסטוניה, במרכז העיר.
הגרמנים שהתגוררו בפרנו, נאלצו לעזוב את העיר ולהגר לגרמניה במחצית השנייה של 1939 כחלק מהסכם ריבנטרופ–מולוטוב, שנחתם בין גרמניה הנאצית לבין ברית המועצות ערב מלחמת העולם השנייה.
לפי הסכם זה עתידות היו אסטוניה, לטביה וליטא להפוך בעל-כורחן לחלק מברית המועצות.
ביוני 1940 פלש הצבא האדום לאסטוניה ובאוגוסט צורפה הרפובליקה הסובייטית האסטונית לברית המועצות.
הסובייטים הלאימו את מתקני הנופש וסגרו את הנמל בפרנו לכלי שיט זרים.
ב-22 ביוני פלשה גרמניה הנאצית לברית המועצות וב-8 ביולי 1941 נכנסו לעיר יחידות הצבא הגרמני.
הצבא האדום הפציץ והרס את העיר העתיקה והעיר שוחררה מהכיבוש הנאצי ב-23 בספטמבר 1944. בכך החלה תקופת הכיבוש הסובייטי.
לאחר מלחמת העולם השנייה נבנו בעיר מפעלי טקסטיל ובתי הבראה חדשים, ותעשיות העץ והמזון המשיכו להתפתח.
בשנות ה-50 החלה ההגירה ההמונית של רוסים למדינה, חלקם התיישבו בפרנו.
בשנת 1952 הוקם מחוז פרנו והחל תכנון מרכז העיר החדש.
בשנת 1958 הפך מפעל שימורי הדגים בעיר לגדול מסוגו בארצות הבלטיות.
בשנת 1976 מנתה אוכלוסיית העיר כ-50 אלף תושבים: כ-80% מתוכם היו אסטונים וכ-20% רוסים.
בשנות ה-70 וה-80 ביקרו בעיר כ-70 אלף תיירים בעונה, רובם ככולם מרוסיה ומרפובליקות אחרות של ברית המועצות.
בשנת 1986, בעקבות הגלאסנוסט, התקיימו לראשונה פסטיבלים בינלאומיים בעיר, ובשנת 1990 נפתח נמל פרנו שוב לכלי שיט זרים.
שוב הותרה יזמות פרטית, ועקב זאת משקיעים ויזמים רבים פתחו בעיר את עסקיהם.
ב-1994 הסתיימו העבודות במרינה, וב-1996 קיבלה פרנו את התואר בירת הקיץ של אסטוניה.
באותה השנה נפתחה בעיר השלוחה של אוניברסיטת טרטו, שמוכרת גם בשם מכללת פרנו.
ב-2001 חגגה העיר 750 שנה להיווסדה, וב-2006 נחנכה הטיילת החדשה בחוף הים.
מאחר שאסטוניה לא נכללה בתחום המושב, חיו בפרנו, לפי מסמכים היסטוריים מסוף המאה ה-16, רק יהודים בודדים.
רק הסוחרים מהדרגים הבכירים והחיילים המשוחררים, שתרמו לצבא 25 שנה בעל-כורחם, הורשו להתיישב באזורים הפנימיים של רוסיה וגם באסטוניה.
ההגירה הגדולה לעיר החלה רק עם שחרורם של חיילי ניקולאי הראשונים מהצבא הרוסי.
בשנת 1859 גרו בעיר כבר כ-10 משפחות של חיילים יהודים ונפתחו בית-תפילה ובית עלמין יהודי.
ב-1872 גרו בעיר 57 משפחות של יהודים (11 משפחות של חיילים ו-46 משפחות של בעלי מלאכה).
באותה שנה הגיע לעיר רב ובשנת 1873 נתקבל האישור להקמתו של בית כנסת.
ב-24 בפברואר 1918 הכריזה אסטוניה על עצמאותה והחלה מלחמת השחרור (1918 - 1920), שכללה שתי חזיתות (נגד הצבא הגרמני ונגד הגדודים של הקומוניסטים האסטונים, שהקימו בעיר נרבה מעין רפובליקה של הפועלים האסטונים).
לצידם של האסטונים נלחמו על עצמאות מדינתם החדשה גם רבים מיהודי פרנו.
ב-10 בדצמבר 1918 השתתפו שלושת נציגי הקהילה היהודית של העיר באספה הראשונה של יהודי אסטוניה, שנערכה בטרטו.
ב-1926 חוקק הפרלמנט האסטוני את "חוק האוטונומיה התרבותית", לפיו זכו כל המיעוטים במדינה באפשרות להקים בתי ספר ולקיים חיי תרבות וקהילה באופן עצמאי במימון המדינה.
הקהילה היהודית של פרנו נהנתה מהחוק החדש ומוסדות יהודים רבים פעלו בעיר עד לסיפוחה של המדינה על ידי ברית המועצות בקיץ 1940. לפי נתוני מפקד האוכלוסין, שנערך באסטוניה בשנת 1936, גרו בפרנו 248 יהודים.
הגזירות והגירוש לסיביר שהשלטון הסובייטי הטיל על היהודים הציל אותם מהרוע הבלתי-הפיך, שהכובשים הנאצים הביאו עימם.
רוב יהודי פרנו הספיקו להימלט לאזורים הפנימיים של ברית המועצות, אך היו כאלה שלא יכלו לעזוב או שפחדו לנסוע לרוסיה ותלו תקוות בתרבותם של הגרמנים, ולא האמינו לסיפורים על השמדת היהודים.
כל הגברים היהודים שנשארו בעיר, 44 במספר, נעצרו על ידי הנאצים, הועברו לבית הסוהר של טאלין ושם נורו למוות.
את הנשים עם הילדים הביאו לבית הכנסת, שם הפרידו ביניהם, את הנשים הביאו ליער וירו בהן למוות.
את 35 הילדים היהודים, שנשארו ללא אמהותיהם בבניין בית הכנסת, המיתו באוכל מורעל.
עד סוף דצמבר 1941 לא נותרו עוד יהודים באסטוניה, למעט המעטים שהסתתרו מהנאצים.
137 מיהודי פרנו נספו בשואה.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה חזרו לעיר רוב היהודים שנמלטו לרוסיה בשנת 1941. בית הכנסת לא נהרס בהפצצות, אך היהודים לא הורשו להתפלל בו.
ליהודים המקומיים הצטרפו מהגרים יהודים רבים מרפובליקות אחרות של ברית המועצות, חלקם קציני צבא ובני משפחותיהם.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 בילו בפרנו יהודים רבים ממוסקבה ומלנינגרד את חופשותיהם; מניחים שבאותן שנים כ-500 משפחות יהודיות בילו את חופשותיהן בעיר.
פרנו משכה אותם, שכן לעומת האווירה האנטישמית והמשטר המדכא ששררו אז בשאר האזורים של ברית המועצות, הייתה באסטוניה אווירה של פתיחות וחופש יחסי באותן שנים.
הרפובליקה הבלטית הצטיירה בעיני אזרחי ברית המועצות כמעין חו"ל נגיש ופתוח, ללא כל צורך בהנפקת דרכון והוצאת אישור יציאה ואשרת כניסה.
העיר הציעה מבחר גדול יותר של מוצרים בחנויות, מסעדות ובארים רבים, וברחובות הסתובבו תיירים מפינלנד.
פרנו משכה אליה גם אנשי רוח רבים, יהודים ולא יהודים כאחד - שחקני תיאטרון, סופרים ומוזיקאים.
באותן שנים היו נפוצות בקרב היהודים בדיחות רבות על פרנו, מתוכן שתי דוגמאות: "השפה הרשמית של פרנו בקיץ היא יידיש"; "ערפאת הציג לישראל אולטימטום: אם צה"ל לא ייסוג מהשטחים אותם כבש במלחמת ששת הימים, אש"ף יזרוק פצצה על פרנו".
פרנו שוכנת לחופו הצפון-מזרחי של מפרץ פרנו, שהוא חלק ממפרץ ריגה, ממוקמת במרחק 129 ק"מ מדרום לבירה טאלין וכ-190 ק"מ צפונית לבירת לטביה ריגה.
העיר נמצאת על-יד שפך הנהר פרנו, ולה רצועת חוף באורך כ-3 קילומטרים.
החוף חולי ורדוד מאוד, לכן נוטים מי הים להתחמם בנקל.
החוף נחשב אידיאלי לרחצה של משפחות עם ילדים.
המפרץ גורם למיתון הטמפרטורות בעיר באופן כללי.
נכון לשנת 2008 גרו בפרנו 43,488 תושבים, בהתפלגות האתנית הבאה:
לאום% מתוך האוכלוסייהאסטונים %74רוסים %14אוקראינים %2פינים %1אחרים %9
דרך העיר עובר כביש טאלין-ריגה, המוכר יותר באזור תחת השם "ויה באלטיקה".
כביש זה מחבר בין ורשה להלסינקי ועובר דרך פולין, ליטא, לטביה, אסטוניה ופינלנד.
העיר מחוברת בקווי אוטובוסים לערים טאלין, ריגה, וילנה וברלין.
23 קווי אוטובוסים משרתים את התושבים בתוך הגבולות המוניציפליים של העיר.
כמו כן יש בפרנו מרינה וגם שדה תעופה קטן, המשרת כ-5,000 איש מדי שנה.
בפרנו 14 בתי ספר, בהם גם הגימנסיה הרוסית.
בשנת 1996 אוניברסיטת טרטו פתחה בעיר את מכללת פרנו, שפועלת כשלוחתה.
בפרנו פועלת השלוחה של בית הספר הגבוה לכלכלה "Mainor" מטאלין.
בין השנים 2002–2004 פעלה בעיר מכללת "Academia Grata", שהייתה שלוחתה של האקדמיה האסטונית לאמנויות.
בפרנו פועל תיאטרון "אנדלה" ("Endla").
משנת 2000 מתקיים באולם הקונצרטים העירוני "פסטיבל דוד אויסטרך" לזכרו של הכנר היהודי-סובייטי דוד אויסטרך שבילה באופן קבוע את חופשותיו בפרנו במשך 24 שנים והופיע בעיר.
הפסטיבל מאורגן על ידי המנצח נמה ירווי, ובין השאר משתתפים בו כנרים שלמדו בעבר אצל אויסטרך.
בכל קיץ, החל משנת 1987, נערך בעיר פסטיבל בינלאומי לסרטים תעודיים.
בפרנו פועל מועדון שיט ובשנת 1994 אירחה העיר את אליפות העולם למפרשיות מדגם Finn.
בתקופה הסובייטית נערכו בעיר תחרויות שחמט רבות, בהן השתתפו בין השאר גם אלוף העולם לשעבר מיכאל טל, המועמדים לתואר אלוף העולם פאול קרס ודוד ברונשטיין ורבי-אומן אחרים.
בתקופה הסובייטית פעלה בעיר קבוצת הכדורגל "קאלב" ("Kalev"), ששיחקה במשחקי הליגה השנייה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 נוסדה בעיר קבוצת הכדורגל החדשה "ואפרוס" ("Vaprus"), שמשתתפת במשחקי ליגת העל האסטונית.
בשנת 2007 הגיעה קבוצת הכדורעף המקומית, "ESS Falck Pärnu", למקום השביעי באליפות ליגת הכדורעף של המדינות הבלטיות.
פרנו, כעיר קיט, מציעה בתי-הבראה ובתי מלון רבים, בהם מתארחים אסטונים רבים ותיירים בעיקר מפינלנד, שוודיה וגרמניה.
שער טאלין - השער נבנה במאה ה-17 בחומת העיר, ועד לשנת 1710 נקרא "שער קרל גוסטב".
זהו השער היחידי שהשתמר מתקופה זו בארצות הבלטיות.
כאשר פורקה חומת העיר במאה ה-19 הוחלט להשאיר את השער במקומו.
המגדל האדום (punane torn) - נמצא בעבר בפינה הדרום-מזרחית של חומת העיר, נבנה במאה ה-15 ושימש כמגדל כלא.
זהו הביצור היחיד שנשתמר מ'פרנו החדשה'.
כנסיית אליזבט - נבנתה בשנים 1747-1744 על ידי האמן י.ה.
גיטרברוק, והיא אחת מכנסיות הבארוק הבולטות באסטוניה.
כיוון שיליזבטה, קיסרית רוסיה, מימנה את הבנייה, נקראה הכנסייה על שמה.
כנסיית קטרינה הקדושה - כנסייה רוסית-אורתודוקסית שנבנתה עבור חיל המצב הרוסי ב-1768. בשנת 1764 ביקרה הקיסרית יקטרינה הגדולה בעיר ודרשה להחליף את כנסיית העץ שעמדה במקום במבנה אבן.
זוהי הכנסייה האורתודוקסית העשירה ביותר באסטוניה.
הספא - בית המרחץ הוקם כמבנה עץ בקרבת החוף ב-1837 במקום בו שכנה מסבאה, ונפתח לציבור שנה לאחר מכן.
במקום פעלו בקיץ כ-6 אמבטיות עם מי-ים חמים ובחורף הוא תפקד כסאונה.
מבנה העץ נשרף במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1927 הוקם מבנה מרחצאות הבוץ הנוכחי.
מאוחר יותר נוספו אגפים שכללו בריכה ואמבטיות.
כיום מציע הספא 150 חדרי לינה בתחומו.
וילה אמנדה - מבנה שנבנה בשנת 1905 בסגנון האר נובו והוא מן המרשימים באסטוניה.
שופץ ב-1999 וכיום משמש מלון ומסעדה.
פארק-המים Tervis Spa - המתקן הגדול מסוגו בארצות הבלטיות, משתרע על שטח של 11,500 מטר מרובע, נפתח לקהל בשנת 2004.
מחוז פרנוּ (באסטונית: Pärnu maakond) הוא אחד מבין 15 מחוזות אסטוניה.
המחוז ממוקם בחלקה הדרום-מערבי של המדינה, שוכן לחוף מפרץ ריגה וגובל בלטביה בדרום, מחוז ויליאנדי במזרח, מחוז יארבה בצפון-מזרח, המחוזות ראפלה ולאנה בצפון והים הבלטי במערב.
בירת המחוז היא פרנו, בירת הקיץ של אסטוניה, שעל שמה נקרא המחוז.
מנהלת המחוז שוכנת אף היא בפרנו.
משנת 1993 מאוישת משרת מושל המחוז על ידי תומאס קיבימגי (Toomas Kivimägi).
זהו המחוז הגדול בשטחו באסטוניה, בעל קו חוף באורך של 242 קילומטרים וכולל 177 איים ואיונים.
עד לרפורמה המנהלית באוקטובר 2017 מנה המחוז 21 נפות, מתוכן 2 עירוניות והשאר כפריות.
המחוז מחולק ל-7 נפות בהתפלגות הבאה:
לאנהרנה (Lääneranna): הוקמה ב-2017 וכוללת את הנפות לשעבר וארבלה וקונגה וכן את הנפות ליהולה והאנילה, שהיו לפני כן חלק ממחוז לאנה.
סארדה - (Saarde) משנת 2005 כוללת הנפה גם את העיר קילינגי-נמה (Kilingi-Nõmme)
פיכיה פארנו (Põhja-Pärnumaa): הוקמה ב-2017 וכוללת את הנפות לשעבר ונדרה, האלינגה וטוטסי.
קיהנו (Kihnu) - אי במרחק 41 קילומטרים מפרנו.
על האי שוכנים ארבעה כפרים.
סינדי (Sindi) (נפה עירונית לשעבר)
פרנויד פארק הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוג דרמה שיצא לאקרנים בשנת 2007. את הסרט ביים גאס ואן סנט והוא מבוסס על רומן בעל אותו שם מאת בלייק נלסון, יוצר שחי באורגון וכותב על הווי הצעירים.
הסרט מתרחש בפורטלנד שבאורגון, ומציג באופן לא-ליניארי את קורותיו של נער סקייטר המחליט להעלות על הכתב מקרה מוות של איש ביטחון בו היה מעורב.
גאס ואן סנט כתב את התסריט לסרט במשך יומיים לאחר שהחליט להפוך את הספר לסרט.
על מנת לגייס את צוות השחקנים הציב ואן סנט מודעות ברשת החברתית מייספייס ובו הזמין בני-נוער לאודישנים לתפקיד ראשי, וסקייטרים לתפקידי ניצבות.
צילומי הסרט החלו באוקטובר 2005 והתבצעו במקומות שונים בפורטלנד ומסביב לה.
הסצנות המתרחשות בסקייטפארק צולמו בברנסייד סקייטפארק אשר גם הוא, כמו בסרט, נבנה באופן לא חוקי על ידי סקייטרים.
הקרנת הבכורה של פרנויד פארק נערכה ב-21 במאי 2007 בפסטיבל קאן והסרט יצא בהפצה מוגבלת ב-7 במרץ 2008.הוא הכניס יותר מ-4.5 מיליון דולר, ותקציבו היה 3 מיליון.
הסרט קיבל בעיקר ביקורות טובות ששיבחו את הסינמטוגרפיה והבימוי שלו, אחרים טענו כי הוא מסוגנן מדי ומתנהל בקצב איטי.
פרנויד פארק זכה בפרס אינדפנדנט ספיריט ובפרס איגוד מבקרי הקולנוע בבוסטון, כמו כן בפרס מיוחד שהוענק לרגל 60 שנה לפסטיבל קאן.
"פרנויד פארק" לא הוקרן בבתי הקולנוע בישראל אלא בסינמטקים שונים.
כמו כן הוא הוקרן בערוצי הסרטים של yes ובערוץ ה-VOD של HOT.
עלילת הסרט אינה ליניארית, והסצנות מוצגות שלא בסדר התרחשותן בפועל.
אלכס (גייב נווינס) הוא תלמיד תיכון בן 16, חובב סקייטבורדינג שהוריו נמצאים בהליך גירושין.
הוא מחליט לבדוק פארק סקייטינג בשם "איסט-סייד סקייטפארק", הידוע בכינויו "פרנויד פארק" ובו מתאמנים גולשים מתקדמים.
אלכס המופנם הולך למקום לבד בלילה ומביט בפעילות במקום.
הוא פוגש שם קבוצת נערים מבוגרים ממנו והוא ואחד הבחורים, סטרצ' (סקוט פטריק גרין), הולכים למסילת רכבת העוברת באזור והשניים קופצים על רכבת משא שעוברת שם.
איש הביטחון של הרכבת שמגלה את השניים רודף אחריהם, ומתחיל להכות בהם בפנס שברשותו.
במהלך הקטטה אלכס מכה את השומר בראשו באמצעות הסקייטבורד שלו, וזה באבד שיווי משקל ונופל על מסילה סמוכה רגע אחד לפני שרכבת נוספת עוברת במקום.
השומר נדרס על ידי הרכבת, שחוצה את גופו לשניים אל מול עיניו של אלכס.
השניים נמלטים מהמקום, ואלכס המבוהל מנסה להעלים ראיות וזורק את הסקייטבורד שלו מהגשר הסמוך אל תוך הנהר.
הוא בורח ישירות מהמקום לבית חברו ג'ארד, (ג'ייק מילר) ושם הוא מתקלח וזורק לפח את הבגדים שלבש.
זמן מה לאחר מכן, במהלך יום לימודים, אלכס וכמה חברים נוספים שלו מזומנים לחדר מנהל בית הספר, שם הם פוגשים חוקר משטרה (דניאל ליו) שמבקש לתשאל אותם ולהיעזר בהם על מנת לפענח פשע.
החוקר מציג להם תמונות מהאירוע, ומגלה להם כי בתחילה חשבה המשטרה כי מדובר בתאונה, אך בהמשך נמצא סקייטבורד ועליו סימני DNA הזהים לזה של הקורבן.
במטרה להתחקות אחר הפושע, המשטרה מבקשת להסתייע בתלמידים העוסקים בסקייטבורדינג ומכירים את "פרנויד פארק", שמסמוך לו אירעה ההריגה.
במהלך כל הסרט שומר אלכס את דבר התקרית לעצמו, ואינו משתף אף אחד במה שקרה.
גם כאשר הוא מתושאל באופן אישי על ידי חוקר המשטרה, הוא אינו מספר את מה שבאמת קרה באותו ערב.
לאלכס יש חברה בשם ג'ניפר (טיילור מומסן), מעודדת נאה, הרוצה להשתמש בו כדי לאבד את בתוליה.
הוא לא מוצא בה עניין רב ולאחר שהם מקיימים יחסי מין לראשונה הוא נפרד ממנה, ומתיידד עם חברתו ללימודים מייסי (לורן מקיני).
היא מזהה שדבר מה מטריד אותו, ומייעצת לו להעלות על הכתב את הדברים ולעבור תהליך של קתרזיס על מנת להקל על עצמו את ההתמודדות.
הוא דוחה את הרעיון בתחילה אך מתרצה לבסוף, וכתיבתו את הסיפור היא זו שמניעה את העלילה.
לאחר שהוא משלים את הכתיבה, הוא שורף את המחברת.
גאס ואן סנט בחר לעשות עיבוד קולנועי לרומן של בלייק נלסון (Blake Nelson) מכמה סיבות; עלילת הסיפור מתרחשת בעיר הולדתו, פורטלנד, אורגון שבארצות הברית.
כמו גיבור הספר, גם ואן סנט עצמו היה סקייטבורדר כשהיה צעיר.
הזדהותו עם העלילה הניעה אותו לכדי העיבוד הקולנועי.
בעת שקרא את הספר היה עסוק ואן סנט בגיוס כספים עבור סרט אחר, אך הוא החליט לנטוש את הפרויקט לטובת כתיבת התסריט ל"פרנויד פארק".
הטיוטה הראשונה לתסריט נכתבה בתוך יומיים, והגרסה האחרונה הייתה בת 33 עמודים בלבד.
בדומה לסרטו אלפנט משנת 2003, גם ב"פרנויד פארק" חיפש ואן סאנט שחקנים לא מקצועיים שיגלמו את התפקידים הראשיים.
הוא פתח פרופיל לסרט ברשת החברתית מייספייס ובו הכריז על קול קורא לליהוק בני נוער בגילאים 14 עד 18 "סקייטרים, אמנים, מצטיינים, מעודדות, ביישנים, מבריזנים, אתלטים, פאנקיסטים, מוזיקאים, מובילים חברתית, ליצני כיתה ותלמידי תיאטרון".
שני אודישנים נערכו ב-3 וב-5 באוגוסט 2006, ואודישן נוסף לגיוס סקייטרים מקצועיים לתפקידי ניצבות.
בסך הכל השתתפו באודישנים 2,971 איש.
השחקן הראשי, גייב נווינס, מעולם לא שיחק קודם לכן והוא שמע על האודישנים בחנות סקייטבורדים מקומית ונבחן במקור לתפקיד ניצב.
לדבריו, הוא גויס לתפקיד הראשי בשל התמימות שלו - אלמנט שואן סאנט האמין שחסר בקרב שחקנים מקצועיים.
ג'ייק מילר במקור בבויסי, איידהו, והוא היה בפורטלנד במהלך טיול כשאר שמע על האודישנים והחליט להיבחן יחד עם כמה מחבריו.
טיילור מומסן הייתה שחקנית מקצועית לפני כן, וקיבלה את התסריט ל"פרניוד פארק" מהסוכן שלה.
היא קיבלה את התפקיד לאחר ששלחה לוואן סנט אודישן מצולם.
בסרט ישנן שתי הופעות קמאו: את אביו של אלכס מגלם הסקייטבורדר המקצועי ג'יי "סמאיי" וויליאמסון, ואת הדוד שלו מגלם צלם הסרט, כריסטופר דויל.
מרבית השחקנים לבשו את הבגדים הפרטיים שלהם וכתבו חלק מהדיאלוגים של הדמויות אותן הם מגלמים, על מנת לשמור על האותנטיות של הסצנות.
צילומי הסרט החלו באורגון באוקטובר 2006 והתרחשו באוניברסיטת פורטלנד, גשר סטיל, גשר סיינט ג'ורג', בבית הספר מדיסון ובמרכז לויד.
בנוסף, חלק מהסצנות צולמו בבית-החוף של ואן סנט עצמו.
הסצנות בפארק הסקייטינג "פרניוד פארק" המוצג בסרט צולמו בסקייטפארק ברנסייד.
כמו "פרניוד פארק", גם ברנסייד נבנה במקור באופן לא חוקי וללא אישורים על ידי קהילות סקייטרים מקומיות, ולבסוף החליטו הרשויות לאשר את המקום באופן רשמי כפארק סקייטבורדינג ציבורי.
ואן סנט סיפר כי בקשתו לצלם בסקייטפארק ברנסייד גררה ביטויי חשדנות מסוימים מצד המשתמשים בפארק, שחששו מהאופן שבו הוא יוצג בקולנוע.
צלם הסרט כריסטופר דויל השתמש בעדשה רחבה (Wide-angle lens) לצילומי החלקים בסרט המציגים גלישת סקייטבורדינג.
ואן סנט שילב בסרט גם קטעים ממצלמת סופר 8 שצילמו הסקייטרים עצמם.
הקרנת הבכורה של פרנויד פארק נערכה ב-21 במאי 2007 בפסטיבל קאן.
לאחר מכן הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי באוקלנד, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, פסטיבל הסרטים באתונה, בפסטיבל הסרטים ההומו-לסביים בלונדון, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי באדינבורו, בפסטיבל הקולנוע של ניו יורק, בפסטיבל הסרטים "ריינדנס" בלונדון, ובפסטיבלים נוספים.
הסרט יצא בהפצה מוגבלת בארצות הברית ב-7 במרץ 2008. הוא הכניס 30,678 דולר בסוף השבוע הראשון להקרתנו, בו הוצג בשני בתי קולנוע.
בשבוע שלאחר מכן התרחבה הפצתו ל-22 בתי קולנוע והכניס 75,917 דולר נוספים.
ממוצע ההכנסות להקרנה היה 3,451 דולר, ובסוף החודש הראשון עמדו ההכנסות על 241,672 דולר.
הסרט סיים את תקופת ההקרנות המסחריות עם הכנסה של 486,767 דולר בארצות הברית ו-3,994,693 דולר מחוצה לה, ובסך הכל עמדו הכנסותיו על 4,481,460 דולר.
דירוגו ברשימת ההכנסות של סרטי קולנוע לשנת 2008 הוא 259, וברשימת ברשימת ההכנסות של סרטי קולנוע המדורגים לצפייה מגיל 17 ומעלה (R-rated) הוא דורג במקום ה-87.
פרניוד פארק יצא ב-DVD בקנדה ב-22 ביולי 2008, ובארצות הברית ב-7 באוקטובר.
מרבית הרעיונות לשירים וקטעי מוזיקה עבור הסרט עלו בזמן תהליך העריכה.
גאס ואן סנט וצוות העורכים האזינו לאוספי השירים בתוכנות ה-iTunes האחד של השני, ובחרו את הקטעים שנראה היה להם שיתאימו.
האווירה המוזיקלית של הסרט תוארה בלוס אנג'לס טיימס כ"שטף של רעש זר".
ואן סנט עצמו תיאר את הפסקול כ"מאוד מורכב".
מבקר המוזיקה של העיתון LA Weekly שיבח את פסקול הסרט וכתב: "לא קורה לעיתים קרובות שפסקול של סרט צובט את הפילטרים הוויזואלים והקוליים שלי בכזו מידה, שאני ממש תופס מחדש ורואה באור אחר קבוצה שלמה של אנשים (סקייטרים), בצורה עמוקה הרבה יותר ועם סימפתיה רבה יותר".
הפסקול יצא לאור בצרפת באוקטובר 2007 ובארצות הברית במרץ 2008, במקביל ליציאת הסרט לאקרנים.
פרנהייט 9/11 הוא סרט תיעודי אמריקאי משנת 2004 בבימויו של הפרשן הפוליטי מייקל מור.
הסרט נוקט עמדה ביקורתית על נשיאותו של ג'ורג' ווקר בוש, המלחמה העולמית בטרור, ועל הכיסוי שלה בתקשורת.
סרט זה הוא הסרט התיעודי בעל ההכנסה הגבוהה ביותר בכל הזמנים.
בסרט, מור טוען כי התקשורת התאגידית האמריקאית עודדה את הפלישה של צבא ארצות הברית לעיראק בשנת 2003, ולא סיפקה ניתוח מדויק או אובייקטיבי של כל השיקולים בעד/נגד המלחמה, או סיקור של הנפגעים שם.
הסרט עורר מחלוקת רבה, לרבות קריאות תיגר על הדיוק של העובדות המוצגות בסרט.
מור הגיב בכך שתיעד את מקורותיו.
בשמו של הסרט ישנה רמיזה לרומן של ריי ברדבורי משנת 1953 "פרנהייט 451", רומן ובו מבט דיסטופי של העתיד של ארצות הברית, ובה אנלוגיה לנקודת ההתלקחות של נייר עם התאריך של פיגועי 11 בספטמבר; כותרת המשנה של הסרט היא: "הטמפרטורה שבה החופש מתלקח".
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה במסגרת פסטיבל קאן 2004, בעת שהסרט התמודד בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר.
עם סיום הקרנתו, הקהל קם על רגליו והסרט זכה למחיאות כפיים סוערות במשך כ-20 דקות - משך זמן בין הארוכים ביותר בהיסטוריה של הפסטיבל.
לסרט הוענק פרס דקל הזהב - הפרס הגבוה ביותר המוענק בפסטיבל זה.
הסרט יצא לאקרנים ברחבי ארצות הברית וקנדה ב-23 ביוני 2004. הסרט גרף 21.8 מיליון דולר ממכירות כרטיסים בקופות בתי הקולנוע בסוף השבוע הראשון, שהיו הטובות מעולם עבור סרט דוקומנטרי.
מאז, הסרט הופץ ב-42 מדינות נוספות.
עד לינואר 2005 הסרט כבר גרף קרוב ל-120 מיליון דולר בקופות בארצות הברית בלבד, ולמעלה מ-220 מיליון דולר ברחבי העולם, סכום חסר תקדים עבור סרט פוליטי.
חברת סוני דיווחה כי כבר ביום הראשון בו החלו מכירות DVD של הסרט - נמכרו למעלה מ-2 מיליון עותקים, שוב - שיא חדש עבור הז'אנר.
ב-6 בספטמבר 2018 יצא סרט ההמשך "פרנהייט 11/9", גם הוא בהפקתו של מייקל מור, העוסק בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016 ובתקופת נשיאותו של דונלד טראמפ.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות ולציון 84% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 225 ביקורות.
שנה פרס קטגוריה תוצאה 2004 פסטיבל הקולנוע בקאן פרס דקל הזהב
פרנזי היא דמות בדיונית של אנטי גיבורה מוטאנטית המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת X Factor #4 ממאי 1986, ונוצרה על ידי הכותב בוב לייטון והמאייר קית' פולארד.
פרנזי היא האלטר אגו של ג'ואנה קארגיל, שכירת חרב עצמאית בעלת עור קשה כפלדה, אשר עבדה עבור ברית הרשע של נבל-העל אפוקליפס וכן השוליות של מגנטו.
היא אחת מהמוטאנטים היחידים שנותרו בעקבות אירועי "בית אם", והצטרפה מחדש לקבוצת השוליות של אקסודוס.
בהמשך, היא הוכיחה את נאמנותה למיסטר סיניסטר.
לאחר אירועי "אקס-מן: תסביך משיח", פרנזי התעמתה עם פרופסור אקס, אומגה סנטינל ומגנטו חסר הכוחות, שהשתמש בלייזר מנתחים כדי לצלות את מוחה.
קארגיל נכנסה לתרדמת, ואקסודוס נשבע לנקום במגנטו עקב כך.
אקסבייר החזיר אותה לקבוצת השוליות, וכאשר היא התעוררה היא ניסתה להרוג אותו.
באירועי "אוטופיה", קארגיל מצטרפת לקרב האחרון בסן פרנסיסקו, ונלחמת נגד "גברת מארוול" מקבוצת האוונג'רס האפלים.
בהמשך היא גויסה בידי סייקלופס להילחם בזקיפי הנמרוד שפלשו לאוטופיה מזמן העתיד.
בעקבות אירועי היקום החלופי "עידן אקס", בהם קארגיל חלקה במערכת יחסים עם סייקלופס, קארגיל בחרה להפוך לחברת האקס-מן.
היא מצטרפת לקבוצתה של רוג ומאתרת את האישויות הנמלטות של ליג'יון, בנו המוטאנט של אקסבייר.
היא עוזבת עם וולברין וחברי קבוצתו לבית הספר לצעירים מחוננים ע"ש ג'ין גריי לאחר הפילוג בינו לבין סייקלופס.
פרנץ פרנטישק גטרויר (בצ'כית: Franz František Getreuer; 18 בדצמבר 1906 – 6 בפברואר 1945) היה שחיין ושחקן כדורמים צ'כוסלובקי-יהודי.
הוא קבע 25 שיאי צ'כוסלובקיה בשחייה, זכה עם קבוצתו ב-4 תוארי אליפות צ'כוסלובקיה בכדורמים (1928, 1935 - 1937) וייצג את ארצו בכדורמים באולימפיאדת אמסטרדם (1928).
נרצח על ידי הגסטפו במלחמת העולם השנייה.
גטרויר גדל בפראג והתאמן בשחייה וכדורמים בקבוצת הגיבור פראג.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) סיים גטרויר עם נבחרת צ'כוסלובקיה בכדורמים במקום תשיעי.
הוא שיחק משחק אחד שבו הנבחרת שלו הפסידה לנבחרת בריטניה 2–4. לצידו בנבחרת שיחקו 6 שחקנים, ארבעה מהם יהודים: הוגו קלמפפנר, קורט אפשטיין, פבל שטיינר ופרנטישק שולץ.
באליפות צ'כוסלובקיה שנערכה בשנת 1930 זכה גטרויר ב-4 מדליות זהב במשחים ל-200 מטר חופשי, 400 מטר חופשי, 1500 מטר חופשי ושליחים 4x200 מטר חופשי.
באליפות אירופה השלישית בשחייה שנערכה בפריז, צרפת בשנת 1931 סיים גטרויר במקום רביעי.
גטרויר נרצח על ידי הגסטפו במלחמת העולם השנייה.
פָּרנַווַאז הראשון, (פרנבס) מלך איבריה (בגאורגית: ფარნავაზი) היה המלך הראשון (או השני) של איבריה הקווקזית, מייסד המלוכה בכארתלי ומייסד שושלת פרנוואז .
הממלכה נוסדה בתקופה ההלניסטית, בסביבות המאה השלישית לפני ספירה, בתמיכתם הפוליטית של מלכי סלאוקוס.
על פי "הכרוניקה של כארתלי" מהמאה-11 לספירה, שברשומות הגאורגיות, היה וסל של המלך הסלאוקי אנטיוכוס, אך לא צוין באיזה שנים מדובר או באיזה אנטיוכוס מדובר.
אם כי הסברה היא שמדובר באנטיוכוס הראשון (מלך בין השנים 281-261 לפנה"ס).
על פי הרשומות הגאורגיות, פרנוואז הוא צאצא של אופלוס, הבן של מסכתוס, שהיה בנו של כרתלוס, שעל פי האגדה היה בנו של תרגמוס מצאצאיו של יפת.
לעובדת היותו המלך הראשון של כארתלי אין ביסוס במקורות שאינם גאורגיים.
הרשומות המתארות את חייו רוויות דימויים וסמלים אגדתיים ואזכור העובדות ההיסטוריות דהוי.
דמותו של פרנוואז מוצגת ברשומות הגאורגיות כדמות של מלך בעל חזות אגדית כיאה למלך הראשון של גאורגיה של התקופה שקדמה לנצרות.
על פי אחד מהרשומות הגאורגיות משנת 800 לערך, "חיי המלכים", היה צאצא לשושלת מכובדת והיה נצר לכרתלוס, האתנארך האגדי של כארתלי.
דודו מצד אביו, סמארה, החזיק בתואר "מַאמַאסַאחלִיסִי" ("אב הבית", მამასახლისი) של השבטים הגאורגיים באזור מצחתה.
אימו של פרנוואז הייתה כפי הנראה פרסית מאספהאן, שזוהתה על פי הנסיך תאימורז מגאורגיה והפטריארך אנטון הראשון כבתו של דריווש השלישי.
אף על פי שהסיפור על פרנוואז נכתב על ידי רושם רשומות נוצרי, משופע הסיפור בדימויים ובאזכורים לדמויות מיסטיות איראניות.
הממצאים הארכאולוגיים מאששים את הקשרים הפוליטיים-תרבותיים בין איראן לכארתלי של אותה תקופה.
השם פרנאווז הוא המחשה נוספת למוצא הפרסי.
הוא מבוסס על השם הפרסי "פארנאה" (מקור מהשפה האווסטית), הזוהר האלוהי, האנשה של הכוח המלכותי ושל התהילה של הדת האיראנית.
שושלת פרנוואזיאני (מפרנאווז) נשתמר גם ברשומות הארמניות המוקדמות כ"פרנאווזיאן" (מופיע ברשומות מהמאה ה-5 של ההיסטוריון הארמני פאוסטוס מביזנטיום , ו"פרנוואזיאן", מופיע בחיבור ההיסטוריה של ארמניה של מובסס חורנאצי, מתחילת המאה ה-5 כפי הנראה.
בהסתמך על מקורות אלה, מלך בשם פרנוואז היה מייסד של שושלת גאורגית.
השם פרנוואז הוזכר גם באסטלת סרפיט מארמזי , אסטלה ביוונית עתיקה וארמית המתארת את זיכרונותיה של נסיכה גאורגית בשם סרפיט (სერაფიტ).
הסיפור על חייו של פרנוואז הוא בין הסיפורים השלמים מבחינה אמנותית ברשומות הגאורגיות, הסיפר על חיי פרנוואז מתחיל ברגע לידתו ומסתיים בקבורתו.
בגיל 3 הושמדה משפחתו הקטנה, וירושתו נגזלה בידי אזו, שהומלך על ידי אלכסנדר הגדול במהלך המסע שלו לכארתלי.
העדויות על פלישתו של אלכסנדר הגדול לממלכת איבריה מופיעות הן ברשומות הגאורגיות והן בכתבי היסטוריונים מערביים.
פליניוס הזקן וגאיוס יוליוס סולינוס (גאוגרף רומי), שמציינים בזיכרונותיהם הפרעה למסע המקדונים באיבריה, שקשורה כפי הנראה למשלחת, המופיעה בדברי סטראבון, שנשלחה לגבולות איבריה על ידי אלכסנדר הגדול, בשנת 332 לפנה"ס, למצוא שם מכרות זהב.
הוא חלם חלום נבואי ובעקבותיו משתכנע לעשות מעשים אציליים, ויצא לצייד.
במהלך מרדף אחר צבי הוא מצא אוצר רב שהיה מאוחסן במערות נסתרות.
הוא הוציא את האוצר וניצל אותו לבניית צבא נאמן להבסת השליט הרודני, אזו.
הוא נעזר בכּוּג'י מקולכיס , שנישא, בסופו של דבר, לאחותו של פרנוואז.
אל המורדים הצטרפו גם 1,000 חיילים מהמחנה של אזו; הם זוהו באופן אנכרוניסטי כרומאים ונטען כי הוענקו להם תוארי אזנאורי בידי פרנוואז המנצח, אולם אטימולוגיה זו של התואר שניתן להם אינה נכונה.
בקרב שהתרחש מאוחר יותר, הובס אזו ונהרג, ופרנוואז הפך להיות המלך של כארתלי בגיל 27. על פי הרשומות נטען כי הכיר בריבונות הסלאוקית, יורשיו ההלניסטיים של אלכסנדר הגדול במזרח התיכון.
הם נקראים ברשומות הגאורגיים בשם כללי אנטיוכוס.
על פי האמור ברשומות שלח פרנוואז את שליחיו למלך אנטיוכוס מאשור עם מתנות רבות.
הוא הבטיח לשרת אותו וביקש את עזרתו כנגד היוונים.
אנטיכוס קיבל את מתנותיו, כינה אותו בני ונתן לו את הכתר.
בהמשך מציינים הרשומות הגאורגיות כי פרנוואז עיצב את המנהלה שלו על פי הדגם של הממלכה הפרסית.
פרנוואז הקים ארגון צבאי-מנהלי שהיה מבוסס על מושלים אזוריים או אריסתווים.
סממני הסמכות שאותם קיבלו האריסתווים מהמלך כללו שרביט, טבעת חותם מיוחדת, חגורה וחימוש.
בממלכת איבריה היו בסך הכל שבעה אריסתווים: קולכיס, קאחתי, חונאני (כיום בצפון אזרבייג'ן), סאמשווילדה בכארתלי תחתית, צונדה (כולל את ג'אוואחתי, קולה (Göle שבנפת ארדהאן) וארטאאני), אודזרחה וקלאג'רתי.
בנוסף היה הספאספט, המפקד העליון של הצבא, אשר היה תחת השליטה הישירה של המלך שבסיסו היה בכארתלי הפנימית.
המבנה ההיררכי שבנה פרנוואז כלל: מלך, מפקד עליון של הצבא המלכותי (ספאספט), אריסתווים, מפקדי חילות מצב (אטאסיסתאוויס ציחיסתאוויס) של המעוזים המלכותיים, מפקדים זוטרים (אסיסתאוויס) שכלל את צעירי המשפחות האריסטוקרטיות, שכירי חרב מקצועיים מהממלכות השכנות וחיילים שהיו פרושים בכל רחבי הממלכה.
אופן חלוקת הממלכה האיברית לסאאריסתוו (דוכסויות) שימש בראש ובראשונה למטרה צבאית, כלומר, ארגון האזור לצורכי הגנה.
צורת ארגון כזו לא איימה על הארצות השכנות.
אוכלוסיית הממלכה, כולל שבויים זרים ואוכלוסיית האזורים ששלמו מיסים, מנתה כ-600,000 איש, שיכלה להחזיק כיאה צבא גדול של לא פחות מ-100,000 איש.
לפי סטראבון מנה הצבא האיברי כ-70-80,000 חיילים כך שלפי זה נראה שבכל סאאריארסתוו היו כ-10,000 חיילים.
המקורות הגאורגיים והמערביים סבורים כי סביר כי הקשרים בין כארתלי לממלכה הסלאוקית היו חזקים (ההיסטוריון אף רומז כי ייתכן שמלכי כארתלי צידדו בסלואקים בריסון השושלת הארמנית המתעוררת, )
מחנה פרנוואלד הוא אחד ממחנות העקורים הגדולים שהוקמו לאחר מלחמת העולם השנייה באירופה, והאחרון שנסגר (בשנת 1957).
המחנה נמצא כ־30 ק"מ דרומית למינכן והשתרע על שטח של 518 דונם.
המחנה היה במקום הנקרא כיום "ואלדראם" (Waldram), בעיר "וולפראטסהאוזן" (Wolfratshausen) שבבוואריה, גרמניה.
מתקני המחנה נבנו במקור בשנת 1939 על ידי חברת "אי גה פארבן" עבור העובדים במפעלי התחמושת שפעלו באזור.
במהלך המלחמה הוא שימש כמחנה לעובדי כפייה.
ביוני 1945, הופקע המחנה על ידי הממשל של אזור הכיבוש האמריקאי של גרמניה לשם שיכון פליטים.
האוכלוסייה הראשונית של מחנה פליטים הייתה מורכבת מיהודים ניצולים אשר שרדו את צעדת המוות דכאו-טירול ושוחררו על ידי צבא ארצות הברית אשר שכן לא רחוק משם, ומיוגוסלאבים, הונגרים ובלטים.
ב־3 באוקטובר 1945, החליט נשיא ארצות הברית דאז דווייט אייזנהאואר שפרנוואלד ישמש כמחנה עקורים ליהודים בלבד.
משנת 1946 ועד שנת 1948 הפך פרנוואלד למחנה העקורים השלישי בגודלו באזור האמריקאי בגרמניה, לאחר פלדאפינג ולנדסברג.
בינואר 1946, מספר תושבי המחנה היה 4500 איש, מעל ומעבר לקיבולת ההכלה שלו.
זוגות רבים התחתנו שם ושיעור הילודה בשנת 1946 עמד על 70–80 לידות לאלף, בערך כפול מזה הקיים במדינות המתפתחות.
בשנת 1951, ממשלת מערב גרמניה קיבלה אחריות על ממשל המחנה, ואילו הג'וינט היהודי האמריקאי שמר על נוכחותו שם עד 1954. באותו הזמן, תושבים שנותרו במחנות אחרים שנסגרו הועברו לפרנוואלד עד לסגירתו בשנת 1957.
החיים במחנה זה היו קשים וצפיפות רבה שררה שם, כ־12-10 אנשים בחדרי מגורים וללא פרטיות.
על כן נהגו תושבי המחנה להסתובב ברחבי המחנה הלוך ושוב ללא מטרה, חלקם הסתודדו בקבוצות, דנו בעניינים שעלו על הפרק.
בחלק מהזמן הקדישו שוהי המחנה בחיפוש קרובים.
כחלק מהרשת של מחנות עקורים, פרנוואלד פעל בחסות אונרר"א שסיפקה בגדים ("שמאטעס") אותם לבשו הניצולים, וכדי ליצור חברה שוויונית הבגדים של כולם היו זהים.
מנהל המחנה, הנרי כהן, היה וטרן של צבא ארצות הברית שעשה מאמצים רבים כדי לספק את רווחתם של התושבים, הוא עשה זאת בסיוע של ועדת המחנה שחבריה נבחרו מבין מועמדים המייצגים מגוון רחב של מפלגות פוליטיות.
כמנהל, כהן טיפח את השיקום של תושבי המחנה, עודד חינוך מבוגרים והכשרה מקצועית.
בית ספר הוקם עבור בני נוער, עם חוגים מסודרים במידה רבה בזכות מאמציהם של תנועות הנוער היהודיות.
הניצולים קיבלו 3 ארוחות ביום אשר הסתכמו בכ־2000 קלוריות יומיות.
חיי התרבות האוטונומיים של המחנה כללו הופעות מוזיקליות ותיאטרליות.
במחנה פורסם בעיתון פנימי "במדבר" (כשמו של החומש) כשבשנת 1947 פרסם אלמנך של מאה עמודים המתעד את עבודתו של המחנה.
לפעילות החינוכית בקרב שארית הפליטה היו שני מוקדים עיקריים: קליטת מספר רב של עולים חדשים, טיפול בצלקות העבר אשר היו עמוקות הן בגוף והן בנפש.
במחנות העקורים הגדולים אשר היו באזור מינכן נפתחו בתי ספר וגני ילדים, וכן קורסים להכשרה מקצועית כניסיונות ראשוניים לשיקום הפליטים.
בפורנוולד, מחנה עקורים אשר קלט בני נוער, למדו 350 ילדים בבתי - הספר הכללי, ואילו 180 תלמידים נוספים נרשמו לבתי- הספר אותו ניהל יחיאל הלברשטם, הרבי מקלאוזנברג אשר היה שייך לאגודת ישראל.
התושבים נהנו מחופש לקיים את דתם.
ישיבה בשם "שארית הפליטה" הוקמה בתוך המחנה.
נוכחותם של האדמו"ר מצאנז-קלויזנבורג הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם, מייסד חסידות צאנז-קלויזנבורג, וחסידיו, הפכו את פרנוואלד למרכז חסידות באזור האמריקאי.
מגפת שחפת שפרצה במחנה בקיץ 1946, גרמה להקמתה של "הוועדה היהודית לחולי שחפת".
הוועדה ייצגה ותמכה בתושבים שלא רצו או לא יכלו לעזוב.
האוכלוסייה במחנה הייתה הטרוגנית ומורכבת מקבוצות שונות ומגוונות בעלות אורח חיים שונה אחד מהשני.
בשנה הראשונה התגבשו במחנות שלוש קבוצות שונות: הקבוצה הציונית, הקבוצה הכללית והקבוצה החרדית: