tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החוק הביא להשתלטות על כל מקום סיקי קדוש בבעלות לא-סיקית אך גם להקמת ועד נבחרים מרכזי – "מועצת גורדווארה הדתית פרבנדהק" (Shiromani Gurdwara Prabandhak Committee) – המתפקד כאפוטרופוס של כל המקדשים הסיקים החשובים (בהם מקדש הזהב) וליסודה של שרימונה אקאלי דאל הסיקית – שהתפצלה מאז מספר פעמים.
עם חלוקת תת-היבשת ההודית, בשנת 1947, נחצה חבל הפנג'אב בין הודו לפקיסטן.
במסגרת ההגירה ההמונית משני עברי הגבול פרצו מהומות דתיות קשות בין סיקים למוסלמים.
בשל המהומות היגרו מפנג'אב כ-2 מיליון סיקים ונותרו משקעים רבים של שנאה על רקע דתי ולאומי.
חלומם של הסיקים על מדינה עצמאית התנפץ, אך בשנת 1966 הוקמה מדינת פנג'אב, ששפתה הרשמית פנג'אבית ובה מרוכזים כיום רוב הסיקים בהודו – דבר המאפשר השפעה פוליטית מסוימת.
בני העדה מצטרפים לדת בגיל ההתבגרות בטקס הכולל טבילה.
אדי גראנת' (Adi Granth) – "הספר הראשון" – זוהי הגרסה הראשונה שנחתמה של כתבי הקודש הסיקיים.
הקובץ נערך בידי המשורר בהאי גורדאס בהשגחתו של גורו ארג'אן בשנים 1603 ו-1604.
גורו גראנת' סאהיב (Guru Granth Sahib) – "ספר הגורו" הוא כתב הקודש העיקרי בסיקיזם.
הספר זוכה ליחס של מורה רוחני - "הגורו ה-11 הנצחי" – ונחשב כמבטא את בשורת האל.
ישנן שלוש דרכים (paath) מקובלות לקריאת מחזור שלם בספר (מתחילתו ועד סופו): אקהנד פאת' (Akhand Paath) – קריאה רציפה ללא הפוגה שנמשכת כשתי יממות, ספטאהיק (saptahik) – קריאה לא רציפה שנמשכת כשבוע וסידהרן (sidharan) – קריאה איטית ולא מוגבלת בזמן.
דסאם גראנת' (Dasam Granth) – "ספר הגורו העשירי" הוא אוסף של כתובים מהמאה ה-18 שנערך על ידי מאני סינג (Mani Singh) לאחר מותו של גורו גובינד סינג.
כתיבת הדסאם גראנת' מיוחסת לגורו העשירי אך המחקר על הספר עדיין לא מוצה.
ג'נמסקהי (Janamsākhīs) – "סיפורי לידה" – ספרות העוסקת בקורות חייו של גורו נאנאק (החלה להיכתב רק לאחר מותו).
גורו – "מורה רוחני" – הוא מונח עתיק שמקורו בתרבות הוודית (שהתקיימה באזור הפנג'אב), אשר שימש לכינוי חלק מהברהמינים – בני מעמד ("וארנה") הכוהנים.
המונח נעשה נפוץ והשימוש בו פשט גם בקרב דתות וכתות אחרות.
באמונה הסיקית ה"גורו" הוא יסוד דתי חשוב – מדריך רוחני המייצג את ה"רצון האלוהי" (הוקאם – hukam) ומשמש פה ל"מילה האלוהית" (שאבדה – shabda – "צליל", "מילה").
המונח "שאבדה" מקורו במסורת הברהמינית ומשמעו – "צליל אלוהי", המתגלגל ביקום ונחשב לבת-קול של ברהמן ("מהות הכל").
תפיסה פילוסופית זו מתבטאת בסיקיזם באופי הפיוטי של כתבי הקודש – ה"צליל" מיוחס לגורו ה"אמיתי" (Sat guru) או ה"ראשוני" (Adi guru) – אלוהים (Waheguru).
וקטעי שירה ומזמורים מסוימים בכתבי הקודש אף מכונים "גורבאני" (gurbani) ו"גורשאבד" (gurshabad) .
מקורותיה הפילוסופיים של הדת הסיקית במסורת הסאנט (Sant) – שנוצרה באותו המרחב הגאוגרפי ושאת רעיונותיה ספג נאנאק, ככל הנראה, מפיוטים שחיברו מורי הסאנט המפורסמים אשר קדמו לו ושהפכו לחלק מהפולקלור המקומי.
לפי מסורת זו האל אינו ניתן לתפישה או הבנה בצורה כלשהי (nirguna) והוא חסר צורה – אולם קיים יוצא דופן אחד ויחיד: הצליל האלוהי, שהוא מוחשי.
תובנה זו לגבי מהות האל מאפשרת למאמין – מתוך התבוננות עצמית והתמקדות בצליל – להתעורר מאשליית (maya) השניות (dvaita) ולהשיג איחוד (mukti) עם אלוהיו.
המסורת הרעיונית של הסאנט התפתחה בסיקיזם לכדי דת קהילתית בה מושם דגש רב על תפילה משותפת של הקהילה (סנגאט – sangat) כדרך נוספת להשגת האחדות עם האל וכך גם על חובת האדם לשותפות פעילה בחברה ולשמירה על מידות המוסר.
בתקופתו של נאנאק קבעה התאולוגיה הברהמינית כי מעמדות מסוימים אינם יכולים להגיע ל"מוקשה" (moksha – שחרור) בתקופת חייהם.
האסלאם – דת השלטון וגם דת מונותאיסטית שוויונית – היווה מוקד משיכה לרבים מבני המעמדות הנמוכים באזור הפנג'אב באותו זמן (שנשלט באותה עת על ידי המוסלמים).
על רקע התקופה ובקונטקסט זה – ניתן לראות את תחיית תנועת החסידות (בהקטי) ברחבי תת-היבשת בכלל – ואת התהוות הסיקיזם בצפון הודו בפרט – כסימפטומים של תגובת-נגד דתית ותרבותית לכניסת האסלאם אל תת-היבשת.
שלוש החובות ("עמודי היסוד") הדתיות הבסיסיות בסיקיזם הן:
לזכור ולחזור על שם האל (נאם ג'אפו – Naam Japo) – בדרך של חזרה על שם האלוהים (כיחיד – בשקט, או כקבוצה – בשירה) ומיקוד המחשבה בו יכול המאמין להילחם בחמש התכונות הרעות – אגו, כעס, רדיפת בצע, תאווה וחומרנות – וכך להתעורר מאשליית השניות ולהתאחד עם אלוהיו.
לעבוד ולהתפרנס בכבוד (קירט קרני – Kirat Karni) – על כל אדם להתפרנס מזיעת אפיו, להקים משפחה, לחיות חיי יושר ולעשות מעשים טובים.
כמו כן מקובל להתנדב בקהילה (מצוות ה"סווה" – sewa).
לחלוק מפרי-עמלך (וואנד קאי שאקו – Wand Kay Shako) – יש לתרום לצדקה, לחלוק את העושר עם הקהילה ולעזור לחברי הקהילה בכל צרה.
עוד מצווה שהסיקיזם מאמין ב:
גורו גובינד סינג, הגורו סיקי העשירי, ציווה על הסיקים לשמור על שיער פניהם לא גזור, כי זיהה אותו בתור קישוט הכרחי של הגוף על ידי הבורא כמו גם סעיף חובה של האמונה.
מקום התפילה בסיקיזם נקרא גורדוורה (Gurdwara).
"דווארה" (duwara) – "בית" (של) "הגורו" – אלוהים (Waheguru).
ניתן לכנות בשם זה כל מקום בו נמצא עותק של ספר ה"גורו גראנת' סאהיב" – בין אם בחדר בבית ובין אם במקום ייעודי אחר.
בכל מקום בו יש עותק של הספר קיימת חובת קריאה יומית.
בגורדווארה קורא המאמין בכתבי הקודש כיחיד, או בלווית בני משפחתו.
בטקסים פומביים קוראים אנשי הקהילה המלומדים מפסוקי השירה וקהל המאמינים משיב להם במקהלה.
בין לבין נושאים חכמי הדת דברי הסבר ופרשנות לתוכן הרעיוני.
הקורא בספר (ה"גראנת'י" – Granthi) עושה זאת מעל במה מחופה באפריון מעוטר ("פאלקי" – palki).
לצדו יישובים נגני "קירטן" (Kirtan) – מוזיקה סיקית חסידית שנותנת את המקצב ומנוגנת, באופן מסורתי, על טאבלה (Tabla – סוג של תוף) והרמוניום (קלידים המופעלים בנשיפה).
ה"גראנת'י" יושב מול הקהל וקורא לפי קצב הנגינה ב"גורו גראנת' סאהיב", אשר מונח לפניו על גבי כרית מיוחדת ("מאנג'י סאהיב" – Manji Sahib – "מיטה קטנה").
המאמינים המצטרפים לטקס קרבים לבמה, מגישים קורבן כסף או מזון אל המגש המיועד לכך ומתיישבים ממול על גבי מזרנים – כשפניהם לבמה.
במהלך הטקס – באקט המסמל שוויון בין אנשים ומעמדות – מוגשת למאמינים מנת דייסה מתוקה ושמנונית, הנחשבת למזון מקודש, שנקראת "קארה פרשד" (Kara Parshad).
ימי חג סיקיים מכונים גורפורב (purb, gurpurb = "חגיגה") ומציינים כולם תאריכים חשובים הקשורים בחיי עשרת הגורו.
בתקופות הגורפורב נערכים טקסים רבי משתתפים (דיוואן – divan) של "אקהנד פאת'" – קריאה רציפה ב"גורו גראנת' סאהיב" מתחילתו עד סופו.
בנוסף ל"גורפורב", מנצלים הסיקים גם את ימי החג המקובלים בסביבת מגוריהם למטרת קיום טקסים דתיים.
בפנג'אב חוגגים פעם בחודש ירחי את החג הווישנוי "אקדסי" (ekadasi) וחגים נפוצים אחרים בהינדואיזם: "סנגרנד" (sangrand, בסנסקריט – sankranthi) – נחגג בראש החודש הראשון של האביב, מגהא (Magha), דיוולי (Diwali) והולה מוהאלה (Hola Mohalla).
הסיקים אימצו את המנהג המקובל בהודו, והם שורפים את גופות הגברים שמתו.
גופות נשים וגופות ילדים נשרפים רק לעיתים רחוקות.
סיקים (בנפאלית: सिक्किम, בטיבטית: སུ་ཁྱིམ་, באנגלית: Sikkim) היא מדינה הררית בהודו השוכנת בצפון-מזרח הודו, על גבול ההימאליה.
ממזרח ומצפון גובלת המדינה עם סין (מחוז טיבט), מדרום מזרח עם ממלכת בהוטן, ממערב עם נפאל, ומדרום עם מדינת בנגל המערבית ההודית.
סיקים היא המדינה שמספר תושביה הוא הקטן בהודו, ואחרי גואה, היא הקטנה במדינות הודו מבחינת שטחה.
למדינת סיקים אין כל קשר לדת הסיקית, שרוב מאמיניה מתגוררים בפנג'אב (מדינה אחרת של הודו).
במהלך מספר מלחמות שהתקיימו בין ממלכת סיקים לממלכת נפאל במאה ה-18, כבשה נפאל טריטוריות המערב המדינה, אך עקב תמיכת סיקים בבריטניה במלחמה האנגלו-נפאלית, הוחזרו שטחים אלו לריבונותה במסגרת הסכם סוגאולי ב-1816.
החל מ-1817 נחשבה ממלכת סיקים למדינת חסות של בריטניה.
ב־1865 החלה הגירה מממלכת נפאל, שהייתה מדינת חסות בריטית אף היא, לסיקים.
ההגירה עודדה על ידי הבריטים, שביקשו להקטין את האחיזה הסינית־טיבטית במדינה.
לאחר יציאת בריטניה מהודו הבריטית, הפכה סיקים ב-1950 למדינת חסות של הודו, תחת הסכם הודו–סיקים ב־5 בדצמבר 1950. המדינה סבלה מלחצים פנימים בין השליט הבודהיסטי, שרק כ־25% מתושבי ארצו השתייכו לדתו, לעומת מרבית האוכלוסייה ממוצא נפאלי.
ב־1974 היו מהומות נרחבות במדינה, שהביאו להתמוטטות הסדר.
בסופן ויתר המונורך על סמכויותיו כריבון והפך לראש מדינה טקסי בלבד.
הפרלמנט ההודי אישר בחקיקה את זיהויה של סיקים כמדינה מזוהה עם הודו.
ב־14 אפריל 1975 התקיים משאל עם בממלכה בשאלה האם להסתפח להודו.
בעקבות משאל העם, ב־16 במאי 1975 אוחדה סיקים עם הודו, והפכה למדינה ממדינותיה על ידי תיקון לחוקת הודו הוחל למפרע מה־26 באפריל.
בעקבות ניסיונות פלישה סיניים, ביקשה סיקים להסתפח כמדינה להודו.
גם כיום ניכרים בה סימני אוטונומיה תרבותית משאר חלקי הודו.
בשל רגישות המדינה הקטנה מרובת הגבולות הבינלאומיים, על מנת להיכנס למדינה יש לקבל אישור כניסה מיוחד (פרמיט), הניתן חינם, אותו יש להנפיק לפני הכניסה למדינה - בעיר דרג'ילינג שבמערב בנגל או במעבר הגבול של המדינה.
עם זאת, אזורים מסוימים בצפון המדינה דורשים אישור נפרד, וחלקם אסורים לחלוטין בכניסה לזרים.
סיקים היא מדינה הררית, ובצפונה מתנשא רכס הקנצ'נג'נגה, ובו ההר השלישי בגובהו בעולם.
לאורך המדינה זורם נהר הטיסטה.
האקלים במדינה דומה לזה השורר בנפאל הסמוכה.
התיירות היא גורם מרכזי בכלכלת סיקים, ובכל שנה פוקדים את המדינה אלפי תיירים הודיים וזרים.
מוקדי המשיכה העיקריים הם המנזרים והכפרים הבודהיסטיים במערב המדינה (פלינג, יוקסום, גייזינג ועוד), הבירה גנגטוק, עמק יומטאנג בצפון המדינה ואזור רכס הקנצ'נג'נגה בצפון מערב, בגבול עם נפאל.
במדינה מודעות רבה לבעיות אקולוגיות, והשימוש בשקיות פלסטיק בה אסור.
בשל האופי ההררי של המדינה, מרבית התחבורה מתבצעת בג'יפי שירות, ולא באוטובוסים.
בסיקים אין מסילת רכבת, ולמדינה ניתן להגיע מדרום, מהערים דרג'ילינג או סיליגורי שבמדינת בנגל המערבית.
ב-24 בספטמבר 2018 נחנך שדה התעופה פאקיונג (אנ') הוא השדה התעופה היחיד במדינה ושדה התעופה המאה בהודו.
מרבית האוכלוסייה בסיקים ממוצא נפאלי, אך יש בה מיעוט גדול של פליטים אשר היגרו מטיבט בעקבות הפלישה הסינית.
למרות עברה ההיסטורי של המדינה כממלכה בודהיסטית, כיום רוב האוכלוסייה (למעלה מ-60%) משתייכת לדת ההינדואית.
בראשות מדינת סיקים עומד מושל הממונה על ידי נשיא הודו.
תחתיו קיימת ממשלה, בראשות ראש השרים, המנהלת את המדינה בפועל.
האספה המחוקקת של סיקים היא בת 32 חברים.
מ־1994 ועד 2019 שלטה במדינה החזית הדמוקרטית של סיקים ומנהיגה פאוואן קומאר צ'מלינג כיהן כראש השרים.
ב־2019 הביסה מפלגת סיקים קרנטיקארי מורצ'ה את החזית הדמוקרטית, ופרם סינג תמנג נבחר לראש השרים תחתיו.
סיקטיבקר (ברוסית ובקומי: Сыктывкар, בתרגום: העיר על נהר הסיסולה) היא עיר ברוסיה בצפון-מזרח של החלק האירופאי, בירת רפובליקת קומי.
העיר משמשת מרכז לתעשיית נפט וכן תעשיית היער ועצים לכל סוגיה.
בעיר נמצאות 2 אוניברסיטאות מקומיות ושלוחות של אוניברסיטאות מוסקבה וסנקט פטרבורג.
העיר נוסדה ב-1586 בשם אוסט-סיסולסק (שפך הנהר סיסולה).
ב-1780 הוכרזה כעיר על ידי יקטרינה השנייה ונהפכת למרכז אזור אוסט-סיסולסק בגוברניה של וולוגדה.
עד תחילת המאה ה-20 הייתה עיר קטנה בת 4,5 אלף תושבים, ש95% שייכים לעם הקומי.
מ-1921 מרכז החבל האוטונומי של קומי.
בתקופה הסובייטית העיר התפתחה מאוד, הגיעו אליה קבוצות תושבים מכל רחבי ברית המועצות והיא הפכה למרכז אדמיניסטרטיבי ותרבותי חשוב ברוסיה.
ב-1930 שמה שונה לשמה הנוכחי.
ב-1936 החבל האוטומי הפך לרפובליקה אוטונומית וב-1991 לרפובליקה.
בשנת 2018 נערך משאל עם שהציע את העברת בירת הרפובליקה לעיר אוחטה, השנייה בגודלה ברפובליקת קומי.
במהלך השנים בעיר נבנו מפעלי תעשייה שונים.
בעיר ממוקם מפעל לייצור נייר מהגדולות ברוסיה.
בשנת 2011, יזם תושב העיר, הקים רשת - דודו פיצה.
היא גדלה לרשת של 716 סניפים ומהווה רשת פיצה הגדולה במדינה.
לעיר יש קבוצת כדורגל משלה, המתחרה בליגת העל הרוסית בבנדי.
נכון לשנת 2020 קבוצתה של סיקטיבקר, "סטרויטל", לא זכתה עדיין בליגה והישג השיא הוא סגנות 1992/1993.
בשנת 2022 העיר תארח את אליפות העולם בבנדי (27 במרץ עד 3 באפריל).
סיקס פלאגס (ששת הדגלים) היא רשת פארקי השעשועים הגדולה בעולם, עם למעלה מ-20 פארקי שעשועים ופארקי מים בצפון אמריקה.
החברה נוסדה ב-1961 עם פתיחת פארק השעשועים הראשון שלהם "סיקס פלאגס אובר טקסס".
כיום המשרד הראשי שלהם נמצא בעיר ניו יורק.
ווין את פארק השעשועים הראשון של החברה-"סיקס פלאגס אובר טקסס", שנושאיו היו המדינות ששלטו בטקסס לאורך השנים (שישה דגלים מעל טקסס): ספרד, צרפת, מקסיקו, רפובליקת טקסס, קונפדרציית המדינות של אמריקה ומדינת ארצות הברית.
הפארק ממוקם בארלינגטון, טקסס סמוך לעיר דאלאס.
לאחר הצלחת פארק השעשועים, הוקמו פארקים נוספים על ידי החברה, בהם סיקס פלאגס אובר ג'ורג'יה, סיקס פלאגס אובר מיד אמריקה (כיום סיקס פלאגס סנט לואיס) וסיקס פלאגס דיסקברי קינגדום.
לחברה כיום מספר רב של פארקים בארצות הברית, בקנדה ומקסיקו.
את חלקם החברה רכשה, כגון: סיקס פלאגס מג'יק מאונטיין וסיקס פלאגס גרייט אדוונצ'ר.
במרץ 2008 הודיעה חברת סיקס פלאגס על כוונתה לבנות פארק שעשועים ומים בעיר דובאי, באיחוד האמירויות הערביות שייקרא "סיקס פלאגס דובאילנד" ויהווה חלק מדובאילנד אך לבסוף תוכנית זו לא יצאה אל הפועל.
כיום החברה בעיצומה של בניית פארק חדש וראשון מסוגו בערב הסעודית, שייקרא "סיקס פלאגס קידייה", בו תפתח רכבת ההרים הגבוהה, המהירה והארוכה ביותר בעולם - "Falcons Flight", ובניית הרכבת כבר בעיצומה.
רשימה של פארקי השעשועים של הרשת, לא כולל פארקי המים:
סיקס פלאגס מג'יק מאונטיין, לוס אנג'לס, קליפורניה
סיקס פלאגס דיסקברי קינגדום, ליד סן פרנסיסקו, קליפורניה
סיקס פלאגס אובר ג'ורג'יה, אטלנטה, ג'ורג'יה
סיקס פלאגס גרייט אמריקה, שיקגו, אילינוי
סיקס פלאגס אמריקה, בולטימור/וושינגטון די.
סיקס פלאגס סנט לואיס, יוריקה, מיזורי
סיקס פלאגס גרייט אדוונצ'ר, ג'קסון, ניו ג'רזי
סיקס פלאגס גרייט אסקייפ, לייק ג'ורג', ניו יורק
סיקס פלאגס ניו אינגלנד, ספרינגפילד, מסצ'וסטס
סיקס פלאגס אובר טקסס, ארלינגטון, טקסס
סיקס פלאגס פיאסטה טקסס, סן אנטוניו, טקסס
סיקס פלאגס מקסיקו, מקסיקו סיטי, מקסיקו
סיקס פלאגס דריאן לייק, אגם דריאן, ניו יורק.
פרונטייר סיטי, אוקלהומה סיטי, אוקלהומה.
סיקס פלאגס ניו אורלינס, ניו אורלינס, לואיזיאנה (נהרס בידי הוריקן קתרינה)
סיקס פלאגס מג'יק מאונטיין הוא פארק שעשועים של רשת סיקס פלאגס בקליפורניה, ארצות הברית, מעט צפונית לעיר לוס אנג'לס.
הפארק נפתח ב-29 במאי 1971 בשם "מג'יק מאונטיין" ונרכש בשנת 1979 בידי הרשת שצירפה את שמה לשם הפארק.
הפארק כולל 41 מתקנים ואטרקציות, מדורגים על פי רמת ה"אקסטרים" שלהם.
מרבית האטרקציות הן רכבות הרים בדרגות שונות, אולם ניתן למצוא בפארק גם מתקנים סולידיים יותר, כגון קרוסלה, מגדל תצפית, ואחרים.
בפארק ניתן למצוא גם מסעדות, חנויות מזכרות, ודוכני משחקים.
בצמוד לפארק נמצא פארק המים "הוריקן הארבור".
נקמתו של איש החידות: רכבת הרים בה הנסיעה מתבצעת בעמידה והיא הגדולה מסוג זה בעולם.
באטמן-הנסיעה: רכבת הרים שנבנתה על בסיס הסרט "באטמן", ובה הרוכבים יושבים באוויר ללא רצפה מתחת לרגליהם כאשר הם מבצעים 5 היפוכים.
סופרמן-הבריחה מקריפטון: בין הרכבות הגבוהות ביותר בעולם, הרכבת עולה אחורנית לקצה המגדל וחוזרת בחזרה.
גוליית: רכבת הרים גדולה ומרכזית בפארק העולה לגובה של יותר מ-60 מטרים ויורדת במהירות רבה.
סקרים!: רכבת הרים הבנויה במגרש חנייה, בה הנוסעים יושבים מעל למסילה ללא רצפה לרגליהם, כאשר הם מבצעים 7 היפוכים שונים באוויר.
טאטסו: רכבת הרים מסוג "רכבת מעופפת" המתבצעת בשכיבה על הבטן באוויר הפתוח ומבצעת מספר היפוכים.
רכבת זו היא הגבוהה, המהירה והארוכה ביותר בעולם מסוגה.
וייפר: רכבת הרים הפועלת מעל ל-25 שנים ובעלת 7 היפוכים בגובה רב.
X2: רכבת ההרים המשלבת אלמנטים ייחודיים המשתלבים לתחושה של 5 ממדים.
בעולם קיימות עוד מספר רכבות כמעט זהות לזו וזאת היא הראשונה מסוג זה (בעבר נקראה X ולא כללה את המימד החמישי)
פול טרוטל: רכבת הרים בעלת אחד מהלופים האנכיים הגבוהים בעולם וכוללת 2 שיגורים.
לקס לות'ר-נפילת האבדון: מתקן "מגדל נפילה חופשית" המעלה את הנוסעים אל קצה הרכבת "סופרמן" ומוריד אותם במהירות רבה, עד לשנת 2014 היה זה הגבוה ביותר בעולם מסוגו.
טוויסטד קולוסוס: רכבת "היברידית" וחדשה לשנת 2015, המבצעת 2 היפוכים ומקורה הרכבת "קולוסוס" שנסגרה לאחר שרפה ועמדה בדיוק במקומה.
את רכבת זו בנתה חברת "אר.אם.סי" אשר בונה ומשפצת עשרות רכבות עץ בעולם.
מהפכה: רכבת שנפתחה בשלהי שנות ה-70 והיא בעלת היפוך אחד (ובין הראשונים בעולם) בשנת 2016 הרכבת שופצה, נצבעה מחדש וקרונותיה הוחלפו, וכעת הנוסעים חובשים משקפי מציאות מדומה במהלך הנסיעה, כך שבזמן שהם נוסעים הם יכולים לחוות את הנסיעה באופן שונה ומיוחד.
דר דביל: מתקן מסוג "סקיי קוסטר" בו הנוסעים נזרקים מגובה רב כאשר הם קשורים ביחד (אטרקציה בתשלום נוסף).
קרייזאנטי: מתקן פריסבי מתנדנד ומסתובב (חדש לשנת 2018).
מרוץ החוף המערבי: רכבת הרים כפולה חדשה שתיפתח ב-2019.
רוד ראנר אקספרס: רכבת הרים לכל המשפחה, הכוללת תפאורה סביב הדמות רוד-ראנר.
גולד ראשר: רכבת ההרים הישנה ביותר בפארק, המסתובבת סביב ההר המרכזי בפארק.
גרינדר גרינווץ': מתקן המסתובב במהירות והופך לאנכי.
ג'ט סטרים: מגלשות מים בה מתגלשים על סירות גומי קטנות.
נינג'ה: רכבת הרים התלויה מתחת למסילה, בה לקרונות יש יכולת לנוע לצדדים.
אפוקליפסה: רכבת הרים מעץ, שבעבר כללה אפקטים של אש ועשן.
טיידל ווייב: מתקן סירות מים.
קניון בלאסטר: רכבת הרים המיועדת לילדים קטנים בעיקר.
דאפיס אדוונצ'ר טור: מתקן המשלב נסיעה מדומה באוטובוס תיירים.
אלמרס ווט'ר בלונס: מתקן סיבובי ממנו נשקף נוף.
פוגהורן לגהורן'ס בארן אנד ריילוויי: נסיעה ברכבת.
מרי מלודיס קרוסל: סחרחרת סוסים מוזיקלית.
מסיבת תה: מתקן בו הרוכבים יושבים בתוך כוסות תה גדולות ומסתובבות.
רורינג ראפידס: רכבת הרים הכוללת מים.
סקיי טאוור: מגדל תצפית המתנשא מעל הפארק.
סילבסטר: מתקן המקפיץ את רוכביו גבוה מעל הקרקע.
טאז טראקינג: רכיבה על טרקטור.
לוני טונס לודג': אזור לילדים הכולל מגלשות ואטרקציות נוספות.
טוויניס אסקייפ: צפייה בסרטי ילדים.
יוסמיטי סאמס פלייט סקול: מתקן "מטוסים" מסתובב בו הרוכב יכול להגביה ולהנמיך עצמו כרצונו.
מאג'יק פלאייר: רכבת הרים קטנה לילדים קטנים בלבד.
למעשה רכבת זו כבר עובדת כ-70 שנה (בפארק כ-45 שנה מפני שהועברה מפארק אחר)
המרוץ של ספידי גונזאלס: עוד רכבת הרים לילדים (הרביעית והחדשה מבין ה4)
דז'ה וו: רכבת הרים בה הנוסעים תלויים מתחת למסילה, בה הרכבת עושה את המסלול קדימה ואחורנית וכן עולה לזווית 90 מעלות.
סייקלון: רכבת הרים מעץ, העתק של רכבת הציקלון בקוני איילנד שבניו יורק.
הרכבת נסגרה ב-2006 (יש שטוענים כי הנסיעה הייתה לא נעימה) ורכבת העץ "אפוקליפסה" החליפה אותה.
פלאשבק: רכבת הרים מיוחדת במינה שלמעשה פעלה ב־3 פארקי סיקס פלאגס שונים.
הרכבת הפסיקה לפעול בשנת 2003 ופורקה לגמרי רק 4 שנים לאחר מכן.
שוק-וויב: רכבת הרים בעמידה, הראשונה בפארק מסוג זה (כיום אחת אחרת פועלת בפארק והיא הגדולה ביותר מסוג זה).
שהועברה למספר פארקים מהרשת ולבסוף נסגרה כאשר סגרו את הפארק "אסטרו וורלד" בו שכנה, בשנת 2005.
גרין לאנטרן-טיסה ראשונה: רכבת הרים מסוג "זאקספין" בה הקרונות נמצאים בצד המסילה, ויש להם יכולת להתהפך תוך כדי נסיעה.
המתקן פורק לאחרונה מהפארק והותקן בפארק אחר של הרשת במונטריאול.
רכבת חינמית של הפארק מובילה את המבקרים מאזור החניה לכניסה לפארק וחזרה.
כרטיסים ניתן לרכוש במקום או מראש באינטרנט.
בכניסה לפארק ניתן לקבל מפה הכוללת פירוט של המתקנים, המסעדות, מיקומי השירותים, ועוד.
כמו כן בכניסה לפארק נמצאים לוקרים לשמירת חפצים (בתשלום נוסף), וכן ניתן לרכוש כרטיס מעבר מהיר (פלאש פאס) איתו ניתן לקצר ולדלג על התורים הארוכים המשתרכים במקום בדרך כלל.
ליד כל מתקן שאינו מאפשר כניסה עם חפצים אישיים קיים אזור לוקרים נוסף (בתשלום).
סיקס פלאגס גרייט אדוונצ'ר הוא פארק שעשועים של רשת סיקס פלאגס בג'קסון, ניו ג'רזי, ארצות הברית, הנמצא בין ניו יורק לפילדלפיה.
בצמוד לפארק נמצאים גם ווילד ספארי, הספארי המלאכותי הגדול ביותר מחוץ לאפריקה, והוריקן הרבור, פארק מים גדול.
הפרק נפתח לראשונה בשנת 1974 על ידי המסעדן וורנר לרוי.
חברת Six Flags לקחה בעלות על הפארק בשנת 1977. כיום, הפארק מכיל 11 אזורים, ארבעה מהם מיועדים לילדים קטנים (כולל הספארי).
ב-30 באוגוסט 2012, חברת Six Flags, בעלת הפארק, הודיעה כי סיקס פלאגס גרייט אדוונצ'ר יהפוך לפארק השעשועים הגדול בעולם לשנת 2013, כאשר שטח הפארק היה 160 דונם ושטח הספארי 350 דונם, ולאחר איחודם בשנת 2013 שטחם הפך ל-510 דונם, והם מתפקדים כעת כפארק אחד.
בשנת 1972, המסעדן וורנר לרוי (Warner LeRoy) פיתח תוכנית קונספט למתחם הבידור גרייט אדוונצ'ר, והציע שבעה אזורים שייבנו במתחם: פארק שעשועים, פארק ספארי, פארק מופעים, היער הקסום, מתחם ספורט, אזור קניות, ואזור מחנאות עם חוף.
הצעתו כללה גם תוכניות לבתי מלון, שיהיו קשורים לפארק וניתן יהיה לנוע בניהם בסירות, באוטובוסים וברכבות.
לרוי שתף פעולה עם תעשיות הארדוויק, שבנו בעבר פארקי ספארי בקנדה ובאירופה.
יחד, הם בנו את הפארק בשלבים על פני תקופה של 5 שנים.
ב-30 ביוני 1974 נערכה פתיחה למוזמנים בלבד שבה השתתפו 4,500 אורחים.
ב-1 ביולי נפתח הפארק לקהל הרחב.
בעת הפתיחה רק היער הקסום והספארי פעלו, ולמרות התוכנית, 5 המתחמים המתוכננים מעולם לא נבנו, אך אלמנטים מחמשת האזורים שולבו ביער הקסום.
בשנת 1992 נרכש הפארק על ידי חברת פארקי השעשועים Six Flags.
החברה הוסיפה מספר מתקנים: רכבת העץ "רעמים מתגלגלים", ספינת פיראטים מתנדנדת, מסלול אבובים, ומתקן המדמה חוויית צנחן.
באביב 1988 הודיעו כי הפארק יקבל רכבת חדשה - מכונת הצרחות האמריקאית.
הרכבת נפתחה ב-1989 ובמשך חודש הייתה רכבת ההרים הגבוהה ביותר בעולם.
המתקן הפך לחלוטין את עתידו של הפארק, שמשך קהל חדש לגמרי.
אלפי אנשים באו לרכב על הרכבת החדשה, ובזכות זה ניצל הפארק ממותו בטרם עת (באופן אירוני, מכונת הצרחות האמריקאית הוסרה בשנת 2010 כדי לפנות מקום לרכבת הקומיקס החדשה).
בשנת 1990, טיים וורנר רכש נתח של 19.5% בסיקס פלאגס, ובסוף 1991 הוא רכש 30.5% נוספים שהעניקו לו החזקה ב-50% מהתאגיד.
טיים וורנר ניצל את ההזדמנות כדי לפרסם ולקדם את הסרטים שלו דרך הפארק.
הוא רכש את 50% הנותרים בשנת 1993, ולאחר מכן מכר 51% מהחברה לונצ'רס בוסטון ב-1995, אך בפועל, טיים וורנר המשיך לנהל את הפארקים עד 1997.
חברת פרמייר רכשו את סיקס פלאגס מטיים וורנר וונצ'רס בוסטון ב-1 באפריל 1998.
בשנה הבאה, ההנהלה החדשה הוסיפה עשרות רכבות שטוחות לפארק.
לא נעשו שינויים בפארק בשנת 2000, אלא בכל רחבי השטח - נבנה מגרש חניה נפרד ופרק מים בשם "הוריקן הארבור" נבנה ונפתח בסוף מאי.
הוריקן הארבור גודר בנפרד ונגבו דמי כניסה לחוד מפארק השעשועים.
הפרק מורכב מעשרות מגלשות מים, אזור משחקי פעוטות ובריכת גלים.
בשנת 2001, לפארק נוספה עוד רכבת ההרים בשם ניטרו, רכבת הרים שדורגה אז כמהירה ביותר בניו ג'רזי והגבוהה ביותר בחוף המזרחי של ארצות הברית.
בשנת 2005, נוספה רכבת ההרים קינגדה קה, שהיא הגבוהה ביותר בעולם, נכון לשנת 2010, והשנייה במהירותה, מאז פתיחתה של פורמולה רוסה בנובמבר 2010.
בסוף שנת 2005, קבוצת פרמייר הודחה ומארק שפירא מונה כמנכ"ל.
רכבת ההרים מדוזה שופצה וחזרה בשנת 2009 כ"Bizarro", גלגול חדש של אותה הרכבת.
כל הרכבת, התחנה, ואלמנטים הסמוכים לה השתנו ונצבעו מחדש.
רצועות הקומיקס "Bizarro" הונחה לאורך קו התור, ואפקטים מיוחדים כמו מתזי מים, להביור ופסקול במהלך הנסיעה נוספו למתקן.
השיפוץ החזיר את ההמונים לרכבת שהתחילה לאבד את הקסם והפופולריות המקורית שלה.
עידן אנדרסון (2010 עד היום)
בחודש אפריל 2010, החלו שמועות כי מכונת הצרחות האמריקנית תוסר בסוף העונה.
עד אמצע יוני, השמועות היו שהרכבת תוסר ב-1 ביולי.
תאריך זה התקרב, אך ב-5 ביולי 2010, Six Flags אישרה באמצעות פייסבוק, את השמועות של הסרת הרכבת ב-18 ביולי 2010.
המתקן נסגר בשעה מאוחרת באותו תאריך ונהרס מיד לאחר מכן כדי לפנות מקום ל"אטרקציה המרכזית החדשה בשנת 2011."
ב-16 בספטמבר 2010 הנהלת הפארק הודיעה כי "גרין לנתרן", רכבת הרים שהנוסעים בה עומדים לאורך הנסיעה תצורף לפארק במקום הרכבת שנסגרה.
הרחוב ראשי משמש כשער הכניסה לסיקס פלאגס גרייט אדוונצ'ר.
הוא בנוי כעיר אמריקנית קדומה, אי שם בסביבות המאה ה-18.
בחזית מזרקת גדולה, מקום מפגש פופולרי.
בסביבות ההאלווין נצבעת המזרקה בצבע אדום לכבוד פסטיבל ההפחדות המסורתי שנערך כל סתיו.
היער הקסום משמש כאם הדרך של הפארק, והיה במקור חלק מהכניסה.
האזור נועד לגרום למבקרים בו להרגיש כמו ילדים, והעיצוב הדמיוני עם הצבעים הבהירים נותנים למבקר הרגשה קסומה.
בית הקפה, המעוצב כמו קערת גלידה ענקית, בנוי יחד עם קרוסלה צבעונית וקרוסלת ספלי תה.
בשיפוץ ב-2012 צידו המזרחי של האזור נשאר כיער הקסום ואילו הצד המערבי נהפך לסמטת ההרפתקאות.
המתקן שנת פתיחה תיאור הבריחה הגדולה של הודיני 1999 חדר עם מושבים משני הצדדים, שיוצר אשליה כאילו כל החדר מתהפך קרוסלה 1974 הקרוסלה הקלאסית של הפארק כוסות תה 1996 קרוסלה המעוצבת בצורת כוסות תה
נמל ההרפתקאות נפתח ב-2011. הוא מורכב מחלקים ישנים של הפארק שחוברו יחדיו לאזור חדש.
המתקן שנת פתיחה תיאור קונגו 1981 נסיעה באבוב בנהר מלאכותי הכולל מפלים המרטיבים את הנוסעים.
ניטרו 2001 רכבת הרים מפלדה (גובה-70 מ'), והשנייה בגובהה בפארק.
ספארי ילדים נוסף בשנת 2011, ורוב המתקנים נלקחו מאזורים ישנים.
המתקן שנת פתיחה תיאור ספארי אוויר 2007 מתקן לילדים בנג'ו 1976 מתקן לפעוטות ג'ואי הקפצן 1999 מתקן ילדים הריקשות של ראג'ה 1982 מרוץ מכוניות לילדים סיור בספארי 1999 נסיעה במכונית פתוחה בספארי סקיי זומבה 1999 מתקן לילדים בצורת כדורים פורחים קטנים
אזור זה מיועד לילדים בגן ומבוסס על דמויות הלוני טונס.
מתחם זה מאחד את האזורים "פסטיבל הכיף" ו-"עיר האקשן" אשר היו מופרדים בעבר למקשה אחת.
הוא מעוצב כמגרש חניה בהוליווד, עם בניינים בסגנון הוליוודי, חנויות, דוכנים, ועוד אטרקציות.
רוב האטרקציות היו קשורות בעבר לקומיקס (כמו באטמן ורובין וליגת הצדק), אך במשך השנים האטרקציות הוסרו, ונשארו באזור 2 רכבות הרים בלבד.
רכבת ההרים ניטרו נכללה בשטח עיר הסרטים עד שנת 2011, כאשר הפכה לחלק מאזור נמל הרפתקאות.
המתקן שנת פתיחה תיאור באטמן: הנסיעה 1993 רכבת הפוכה (הנוסעים תלויים מתחת למסילה) הכוללת 5 לופים האביר האפל 2008 רכבת מקורה, נפתחה במקביל לשחרורו של הסרט האביר האפל ליגת הצדק: הקרב על מטרופוליס 2017 מתקן מקורה בארבעה ממדים סיבוב הסייבר של סייבורג 2018 מתקן מסוג חדש הגורם לנוסעים להסתובב ולהתהפך
שפת האגם, כפי שהשם מרמז, נמצא ממש על שפת האגם בחלקו האחורי של הפארק.
המתקנים והמבנים על שפת האגם נותרו כפי שהיו ולא שונו במהלך השנים.
המקום נקרא בעבר "המיטב של המערב", והוא אזור מאוד ציורי.
זהו ביתם של רבים מהמבנים המפורסמים של הפארק כמו המבצר, Wagon Conestoga, ומסעדת Best of the West שהיא בין הפופולריות בפארק.
המתקן שנת פתיחה תיאור ביזארו (לשעבר מדוזה) 1999 רכבת הרים הכוללת 7 היפוכים, בה הנוסעים יושבים ללא רצפה לרגליהם רכבת המכרה 1974 הרכבת הראשונה בפארק, רכבת לכל המשפחה שעוברת מעל אגם קטן.
רכבל 1974 רכבל קרוניות העובר מעל הפארק ומקשר לשפת האגם שיט בולי עץ 1974 מתקן מים שמסתובב באי הסמוך לפארק, בעל 3 מפלים.
הפארק הלאומי של באגס באני
הפארק הלאומי של באגס באני נפתח בשנת 2006, יחד עם רכבת ההרים אל טורו.
הוא מכיל בעיקר מתקנים לילדים קטנים, ומעוצב כאזור כפרי על שפת האגם.
המתקן שנת פתיחה תיאור קרוסלת המחנה של באגס באני 2006 קרוסלה עם דמויות הלוני טונס מגדל המים 2006 מגדל מים ממנו יוצאים זרמי מים שניתן להתרחץ בהם מטוסים 2006 קרוסלת מטוסים הכדור הפורח של דאפי דאק 2006 קרוסלה בצורת כדורים פורחים שמתרוממים בזמן הנסיעה.
גלגל מרכבות 2006 מיני גלגל ענק בצורת מרכבות עגלונים.
לחלק זה של הפרק יש השפעות ספרדיות כבדות, כולל המוזיקה, האורות, ומבנים שונים (דוגמת התחנה של רכבת ההרים אל טורו).
האזור כולו מאוד חגיגי ומלא בצבעים מרהיבים ובניינים עם גגות רעפים בסגנון ספרדי.
המתקן שנת פתיחה תיאור אל-טורו 2006 רכבת הרים מעץ, ובין רכבות העץ עם השיפוע החד ביותר!
זכתה במקום השני בתואר "רכבת העץ הטובה בעולם" טנגו 2006 מתקן מסתובב למשפחות אל-דיאבלו 2015 מתקן מסוג סופר לופ הנראה כמו רכבת הרים, אך למעשה חוזר על אותה הלולאה
ממלכת הזהב נפתחה בשנת 2005 עם פתיחת רכבת ההרים קינגדה קה במקום אזור שנקרא ארץ באגס באני.
חלק זה של פרק מכיל מקדשי אבן, צמחייה רבה (למשל במבוק) ועוד.
המתקן שנת פתיחה תיאור קינגדה קה 2005 רכבת ההרים הגבוהה בעולם.
קו התור עובר בסבך צמחים ובצמוד למסלול שיגור הרכבת.
זומנג'רו-נפילת האבדון 2014 שלוש מעליות שמורמות באיטיות, ולאחר שמגיעות לשיא הגובה נופלות במהירות גבוהה.
המתקן נפתח בקיץ 2014 ומוקם לרגלי רכבת ההרים קינגדה קה.
מתקן זה הוא הגבוה ביותר מסוגו בעולם.
מקדש המים 2005 מתקני מים לילדים, פתוח בימי הקיץ.
תגליות הספארי 2011 האורחים יוכלו לקבל מבט מקרוב למגוון רחב של בעלי חיים שונים מכל רחבי העולם.
מרכז הפארק, עם הרבה משחקי קרנבל, דוכנים, מסעדות ומזנונים.
סיקס פלאגס קנטקי קינגדום, לואיוויל, קנטקי
גרייט אסקייפ, לייק ג'ורג', ניו יורק
סיקורסקי S-55 (סימול הכוחות המזוינים של ארצות הברית: H-19 צ'יקאסו) הוא מסוק תובלה בינוני רב־תכליתי, בעל מנוע בוכנה, מתוצרת חברת סיקורסקי מארצות הברית, אשר שימש בעיקר את צבא ארצות הברית ואת חיל האוויר של ארצות הברית.
המסוק יוצר ברישיון על ידי חברת וסטלנד הבריטית תחת השם וסטלנד וירלווינד.
דגמי המסוק שהיו בשירות צי ארצות הברית ומשמר החופים של ארצות הברית נשאו את הסימול HO4S ואלה של חיל הנחתים סומנו HRS.
ב-1962 סומנו מחדש מסוקי הצי, חיל הנחתים ומשמר החופים באותו סימול כמו זה של מסוקי חיל האוויר והצבא, H-19 צ'יקאסו.
פיתוח המסוק היה יוזמה פרטית של חברת סיקורסקי, ללא סיוע ממשלתי.
המסוק נועד לכתחילה לשמש כאב טיפוס לכמה תכנונים חדשניים שנועדו לאפשר יכולת נשיאת מטענים גבוהה יותר בשילוב עם אחזקה קלה יותר.
דגם בגודל מלא תוכנן ונבנה בתוך פחות משנה.
הלקוח הראשון היה חיל האוויר של ארצות הברית, שהזמין חמישה מסוקים להערכה.
המסוקים סומנו YH-19 וכונו צ'יקאסאו (Chickasaw) על שם השבט האינדיאני בעל שם זה.
טיסת הבכורה התקיימה ב-10 בנובמבר 1949, פחות משנה לאחר תחילת התכנון.
1,281 מסוקים יוצרו בארצות הברית על ידי חברת סיקורסקי.
447 מסוקים נוספים יוצרו ברישיון על ידי חברת וסטלנד הבריטית, SNCASE בצרפת ומיצובישי ביפן.
המסוק יוצא למדינות רבות ובהן דנמרק, דרום אפריקה, טורקיה, יוון, ישראל, פורטוגל, וצ'ילה.
ה-S-55 היה בנוי בתצורה של פוד - תא הנוסעים, תא הטייס, מכלול הרוטור והמנוע - ומנור, שכלל את יחידת הזנב.
המסוק היה עשוי כולו ממתכת במבנה מונוקוק שבו העומס המבני נתמך על ידי מעטפת כלי הטיס שהייתה עשויה ממסג קל משקל של אלומיניום וטיטניום.
גם מחיצות המסוק היו עשויות מאותו מסג.
למסוק היה רוטור בעל שלושה להבים ממתכת, בעל משך שירות של יותר מ-20,000 שעות טיסה (בתנאי מעבדה).
היה זה אחד מן המסוקים הראשונים שבהם היה רוטור מפרקי, שאיפשר תנועה של להבי הרוטור במימד הגובה כדי להתגבר על תופעה של עילוי לא סימטרי.
חידוש נוסף במסוק היו בקרי היגוי הידראוליים - מכניים בתא הטייס, לשליטה על הרוטור הראשי.
הרוטור המפרקי והבקרים הורידו מאוד את הצורך בהפעלת כוח רב על ידי הטייסים - ניתן היה להטיס את המסוק באמצעות שתי אצבעות בלבד על מוט הסייקליק.
בנוסף, ירדו מאוד הרעידות בתא הטייס והשליטה במסוק בעת תנאי טיסה משתנים שופרה מאד.
מכלי הדלק של המסוק, שהיו בעלי קיבולת כוללת של 700 ליטר היו ממוקמים מתחת לתא הנוסעים ונבנו כדי שיהיו עמידים בפני התרסקות.
בכן הנסע היו ארבעה גלגלים שלכל אחד מהם בולם זעזועים משלו, כדי לאפשר יציבות מרבית במהלך המראות ונחיתות וכן בעת הסעה על הקרקע.
ניתן היה להוסיף לגלגלים מצופים לצורך נחיתות חירום על מים או להחליף את כל כן הנסע במערכת קבועה המאפשרת נחיתה בים.
מנור הזנב הגבוה של המסוק נשא משטח היגוי ורוטור זנב בעל שני להבים והיה מחובר לגוף היה באמצעות סנפיר משולש.
אחד המאפיינים הבולטים של המסוק היה מיקומו של המנוע בחרטום.
המנוע חובר לרוטור באמצעות גל הנע ותמסורת שעברו מתחת לתא הטייס ומעל תא הנוסעים.
מיקום זה של המנוע איפשר תא הנוסעים ו/או מטען מתחת לרוטור וללא הפרעה של מערכות ההנעה.
התקנת המנוע בחרטום הקלה גם על התחזוקה.
הגישה אל המנוע הייתה על ידי פתיחת שתי דלתות "קונכייה" בחרטום, וכך הייתה לאנשי צוות הקרקע נגישות קלה לטיפול.
החלפת המנוע דרשה בין שעה לשעתיים בלבד גם ללא שימוש במיכשור ייעודי, ובדיקות יומיות דרשו 15 - 20 דקות בלבד.
יתרון נוסף בהתקנת המנוע בחרטום היה במיקום מרכז הכובד של המסוק בתא הנוסעים, עובדה שאיפשרה גמישות רבה יחסית בהעמסת מטען משתנה וחסכה את הצורך בנשיאת נטל; בכך יישמו מהנדסי חברת סיקורסקי לקח שנלמד במסוק קודם, סיקורסקי XHJS, שנדחה על ידי הצבא בשל הצורך בנשיאת נטל כדי לייצב את המסוק.
בתא הנוסעים ניתן היה לשאת 7 נוסעים, בדגם האזרחי, או 10 נוסעים בדגם הצבאי.
לחלופין ניתן היה לשאת שש אלונקות, שאותן ניתן היה להעלות למסוק באמצעות מנוף כאשר המסוק בריחוף.
תא הטייס היה ממוקם מעל ומעט לפני תא הנוסעים, ובו שני מושבים עם מערכת שליטה והיגוי כפולה.
דגמי המסוק הראשונים הונעו על ידי מנוע רדיאלי מתוצרת פראט אנד ויטני מדגם R-1340-57 בעל הספק של 600 כוח סוס, עם מצמד צנטריפוגלי ששילב את הרוטור הראשי כאשר הושגו סיבובי מנוע במהירות מוגדרת מראש.
לאחר שהצי החליט שלדגם HO4S (הדגם שהותאם לצי, ראו להלן) אין עוצמה מספקת הוחלף המנוע במנוע רדיאלי בעל 700 כוח סוס מתוצרת קרטיס-רייט מדגם R-1300-3. מנוע זה היה מספק מבחינת הצי למשימות חילוץ אווירי, והדגמים הבאים של המסוק - H-19B, HO4S, HRS-3 ועוד צוידו במנוע זה.
בדגמים בעלי מנוע R-1300 היה משטח היגוי אופקי יחיד במקום משטח ההיגוי שהיה בדגמים הראשונים שהיה בצורת V הפוך.
בנוסף, מצמד הידרו-מכני חדש איפשר האצה חלקה יותר של הרוטור בעת שילוב המצמד ואיפשר עוד הנעה והפעלה של המנוע בכל מהירות כאשר היה מנותק מהתמסורת ומהרוטור.
בדגמים הראשונים של המסוק הותקן מנוף מתקפל שיכול היה להניף עד 181 ק"ג דרך דלת ימין.
בדגמים מאוחרים יותר שודרגה אמינותו של המנוף ויכולת ההנפה עלתה ל-272 ק"ג.
החל מדגם C שונה מנור הזנב של המסוק כך שיטה בזווית של 3° כלפי מטה, כדי ליצור מרווח גדול יותר מן הרוטור הראשי, מרווח שהיה נחוץ בעת נחיתות קשות.
הדגמים אלה הוגדל רוטור הזנב ב-3 ס"מ, מ-2.64 מטרים ל-2.67 מטרים.
הטופוגרפיה בקוריאה היא הררית ותוואי השטח קשה לתנועת כלי רכב, והכבידה מאוד על תנועת גייסות ואספקה לחזית ועל פינוי נפגעים לעורף.
מסוקים, שבאותן שנים הבשילו לכשירות מבצעית, התאימו מאוד כמענה לקושי, אך נדרש זמן להבנת יכולותיהם ולפיתוח תורת לחימה.
בשלב ראשון הופעלו מסוקים במשימות פינוי פצועים, ובהמשך החלו להפעילם במשימות תצפית ותובלת מפקדים.
ב-1951 הציע לוטננט גנרל מת'יו רידג'וויי, מפקד הארמייה השמינית של צבא ארצות הברית, להפעיל מסוקים בתפקידי תובלת סער - הנחתת כוחות ופינויים המהיר לאחר ביצוע משימתם.
הוא גם העדיף להעביר אספקה ליחידות בחזית באמצעות מסוקים על פני הצנחת האספקה ממטוסי תובלה, מכיוון שהמסוקים היו יעילים וחסכוניים יותר.
עם כניסת ה-S-55 לשירות ב-1952 היה בידי הצבא מסוק תובלה בעל יכולת אמיתית לבצע משימות אלה.
למסוק הייתה יכולת לשאת עשרה חיילים על ציודם או מטען גדול בהרבה מזה של המסוקים מדגמי בל H-13 סו והילר 360 (כינוי צבאי: H-23 רייבן).
חיל האוויר של ארצות הברית הזמין ב-1951 50 מסוקים מדגם H-19A שנועדו למשימות חילוץ.
מסוקים אלה היו מסוקי החילוץ והפינוי הרפואיים של חיל האוויר במהלך מלחמת קוריאה.
חיל האוויר רכש מסוקים נוספים מדגם B, ובסך הכל שירתו בחיל האוויר 270 מסוקים מדגם זה.
המסוקים פעלו במסגרת חיל האוויר של ארצות הברית במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20.
במהלך מלחמת אלג'יריה הפעיל צבא צרפת מסוקים למשימות תובלת סער וגם למשימות התקפיות.
מסוקי פיאסצ'קי H-21 שאוני וסיקורסקי H-34 צ'וקטאו שיוצרו ברישיון בצרפת החליפו במהירות מטוסים בעלי כנף קבועה למשימות תובלת כוחות מיוחדים.
במלחמת הודו-סין הראשונה הפעילה צרפת מסוקי H-21 ו-H-19 לפינוי נפגעים.
ב-1956 בחן חיל האוויר הצרפתי הפעלת מסוקי H-19 חמושים, ומאוחר יותר נבחנו למשימות כאלה גם מסוקי H-21 ו-H-34, החזקים יותר.
מסוקי H-19 חומשו בתחילה בתותח 20 מ"מ, שני משגרי רקטות, שני מקלעים בקוטר 12.7 מ"מ ומקלע קל בקוטר 7.5 מ"מ.
חימוש זה היה כבד מאוד עבור המסוק, והסתבר שגם שני מקלעים קלים בלבד הם נטל משמעותי על המסוק.
המסוק זכה לרישוי אזרחי ב-25 במרץ 1952. דגם המסוק שבו הותקן מנוע פראט אנד וויטני R-1340 סומל סיקורסקי S-55A, והדגם שבו הותקן מנוע מתוצרת חברת רייט סומל S-55B.
חברת סבנה הבלגית הייתה החברה הראשונה בעולם שהפעילה מסוקים בקו תעופה אזרחי.
הקו נחנך ב-1 בספטמבר 1953 והיה זה קו התעופה הראשון באירופה באמצעות מסוקים.
הטיסות בקו היו במסוקי S-55 שטסו מרוטרדם ומאסטריכט בהולנד לקלן ובון בגרמניה המערבית.
המסוק, שכינויו בחיל האוויר הישראלי היה "יונה", היה מסוק התובלה הראשון של החיל.
ב-1954 נבחנה שוב רכישת מסוקי תובלה.
חיל האוויר בחן שלושה מסוקי תובלה: פיאסצ'קי H-21 שאוני, בריסטול 171 סיקמור וסיקורסקי S-55, והמליץ על רכישת האחרון, אך גם הפעם נדחתה הרכישה, עד 1956. באותה שנה נרכשו שני מסוקים אזרחיים מדגם S-55, שהגיעו לארץ ב-10 בנובמבר 1956, זמן קצר לפני מבצע קדש.
ב-1957 נרכשו ארבעה מסוקים נוספים.
עם הגעתם לארץ הוצבו המסוקים בטייסת 100 ("הגמל המעופף"), אך לאחר לחץ של מפקד טייסת 103 ("הפילים") הועברו מסוקי ההילר וה-S-55 לפיקודו והיו לגף.
ב-1 בינואר 1958 הפך הגף לטייסת עצמאית, טייסת 124 ("החרב המתהפכת").
המסוק שימש תקופה קצרה יחסית למשימות תובלה, חילוץ טייסים, נפגעים וחילוצים אזרחיים.
בשל מנועו החלש, אשר לא התאים לאקלים החם והיבש בארץ, הועבר המסוק לאחר תקופה קצרה לשימוש בעיקר באזור הצפון ומעל הים.
עקב מגבלותיו, הוחלף בהדרגה במסוק הסיקורסקי S-58 המתקדם יותר, והוצא סופית משירות ב-2 באפריל 1963. אחד מהמסוקים מדגם H-19D-3, מס' זנב 02 (בעת שירותו), שופץ לתצוגה וניצב במוזיאון חיל האוויר כשעליו מתנוסס מספר הזנב 03 (לחץ לצפייה ).
סימול לדגם S-55, 5 מסוקים שהועברו לצבא ארצות הברית לניסויים והערכה.
דגם עבור חיל האוויר של ארצות הברית, מנוע R-1340-57, בעל הספק של 600 כוח סוס.
דגם A שהותאם במיוחד לחילוץ מהים.
דגם B שהותאם במיוחד לחילוץ מהים.
דגם A שהותאם עבור צבא ארצות הברית.
דגם B שהותאם עבור צבא ארצות הברית.
דגם A עבור צי ארצות הברית.
דגם לחילוץ ימי, עם מנוע R-1340 משונמך להספק של 550 כוח סוס.
נבנו שלושה מסוקים עבור הצי המלכותי הקנדי.
שני מסוקים מתוך השלושה שודרגו לדגם HO4S-3.
דגם HO4S-2 עבור משמר החופים של ארצות הברית.
דגם HO4S-2 עבור צי ארצות הברית והצי הקנדי, עם מנוע רייט R-1300-3 בעל הספק של 700 כוח סוס.
המסוקים של צי ארצות הברית סומלו מחדש UH-19F ב-1962.
דגם HO4S-3 עבור משמר החופים של ארצות הברית.
דגם HO4S עבור חיל הנחתים של ארצות הברית.
שדרוג מוצע של דגם HRS-3, עם מנוע רדיאלי R-1829 בעל הספק של 1,024 כוח סוס.
סימול אזרחי לדגם H-19 הצבאי שהוסב למשימות אזרחיות, מנוע R-1300-3.
מסוקים ששודרגו על ידי חברת אווייאשן ספיישליאטיס ושווק על ידי חברת הליטק.
עם מנוע טורבו ציר מתוצרת גארט אייריסרץ' TPE-331-3U-303, בעל הספק של 650 כוח סוס, וציוד מחודש.
הסבה לשימוש אזרחיים, מסוק שקט במיוחד לטיסות סיור מעל גרנד קניון.
הסבה לשימוש אזרחיים על ידי חברת אורלנדו הליקופטרס.
הסבה לשימוש אזרחי לטיסות פרסום אווירי, מצויד במערך של תאורה נשלטת מחשב בגודל 12.2 מ"ר.
הסבה לשימוש אזרחי, מנוף מעופף.
מסוקים מדגם S-55 שהוסבו למטרות מוטסות.
הסבה על ידי חברה אזרחית למסוק צבאי חמוש.
דגם HRS-2 עבור הצי המלכותי הבריטי.
דגם HO4S-3 עבור הצי המלכותי הבריטי.
הדגמים הבאים של הווירלווינד יוצרו ברישיון בבריטניה על ידי חברת וסטלנד.
מטען ונוסעים: 12 חיילים או 8 אלונקות
אורך: 12.88 מטרים (ללא הרוטור)
משקל המראה מקסימלי: 3,583 ק"ג
דמותו של הרולד המסוק מספרי "סדרת הרכבות" ומסדרת הטלוויזיה "תומס הקטר וחברים" מבוססת על סיקורסקי S-55, שנבנה בממלכה המאוחדת תחת השם וסטלנד וירלווינד.
סיקורסקי S-58 (סימול הכוחות המזוינים של ארצות הברית: סיקורסקי H-34 צ'וקטאו) הוא מסוק צבאי בעל מנוע בוכנה שתוכנן במקור על ידי יצרנית כלי הטיס האמריקאית סיקורסקי עבור צי ארצות הברית לשירות בלוחמה נגד צוללות.
השימוש במסוק הורחב מאוד לאחר שהותקן בו מנוע טורבינה על ידי סיקורסקי וחברת וסטלנד וסקס הבריטית.
לדגם המשופר ניתן הסימול S-58T.
מסוקי H-34 שימשו בעיקר כמסוקי תובלה בינוניים בכל יבשות העולם ובשירות כוחותיהן המזוינים של עשרים וחמש מדינות.
המסוק השתתף בלוחמה באלג'יריה, ברפובליקה הדומיניקנית, בניקרגואה ובדרום-מזרח אסיה.
מעבר למשימות מבצעיות נעשה במסוק שימוש למשימות הצלת נפגעי שיטפונות, חילוץ אסטרונאוטים מלב ים, כבאות אווירית והטסת נשיאים.
המסוק היה אחד מאחרוני המסוקים מוּנעי הבוכנה בטרם הוחלף על ידי מסוקים מוּנעי טורבינה כמו הUH-1 יואי וה-CH-46 2,108 יחידות שיוצרו בין השנים 1953–1970. המסוק עדיין משמש חברות אזרחיות רבות ברחבי העולם.
ה-S-58 היה פיתוח של הדגם הקודם של סיקורסקי, S-55. המטוס החדש היה ארוך יותר ובעל מנוע חזק יותר.
תכנון חרטום המסוק נותר דומה לזה של ה-S-55: מנוע הבוכנה מוקם בחרטום המסוק, וגל ההנע עבר דרך תא הטייס, שהיה ממוקם גבוה מעל תא המטען.
מבנה כן הנסע שונה, ובמקום 4 גלגלים ב-S-55 הותקן ב-S-58 גלגל זנב, וזנב המטוס עצמו הונמך והוארך.
אב הטיפוס טס לראשונה ב-8 במרץ 1954, והמטוס הסדרתי הראשון היה מוכן בספטמבר של אותה שנה, ונכנס לשירות בצי ארצות הברית בשתי תצורות: HSS-1 סיבאט (Seabat), למשימות לוחמה נגד צוללות, ו-HUS-1 סיהורס (Seahorse) כמסוק לתובלה כללית.
סימולים אלה היו על פי שיטת הסימול שנהגה אז בצי, בחיל הנחתים ובמשמר החופים.
צבא ארצות הברית הזמין את המסוק ב-1955, וחיל הנחתים ב-1957. על פי שיטת הסימול של צבא ארצות הברית, שהייתה משותפת גם לחיל האוויר של ארצות הברית, ניתן למסוק הסימול H-34. צבא ארצות הברית הוסיף את השם "צ'וקטאו", כמקובל לגבי מסוקי הצבא להם ניתנו שמות של שבטים אינדיאנים.
ב-1962 קבעה מחלקת ההגנה של ארצות הברית שיטת סימול אחידה לכל כלי הטיס בזרועות השונות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית, ועל פיה ניתן לסיבאט הסימול SH-34, לסיהורס הסימול UH-34, ולצ'וקטאו הסימול CH-34.
משימות המטוס כללו משימות תובלה, לוחמה נגד צוללות, חיפוש והצלה ותובלת אח"מים.
במשימות תובלה, בתצורה הבסיסית, יכול היה המסוק לשאת 12 - 16 חיילים על ציודם, או שמונה אלונקות בתצורת חילוץ רפואי.
בתצורת תובלת אח"מים נשא המסוק מספר נמוך בהרבה של נוסעים, במידה גבוהה בהרבה של נוחות.
כמה מסוקי H-34 שימשו את נשיאי ארצות הברית דוויט ד.
המסוקים שימשו בתפקיד זה בין השנים 1958–1961, ונקראו "ארמי 1" (Army One).
135 מסוקי H-34 נבנו בארצות הברית והורכבו על ידי חברת סוד אוויאסיון בצרפת, ו-166 מסוקים נוספים יוצרו ברישיון על ידי החברה הצרפתית.
מסוקים אלה שירתו בצבא, בצי ובחיל האוויר הצרפתיים.
גם בבריטניה נבנה המטוס ברישיון: דגם CH-34 יוצר על ידי חברת וסטלנד החל משנת 1958, ונקרא וסטלנד וסקס.
המסוק הבריטי הונע באמצעות מנוע טורבינה ושירת בצי המלכותי הבריטי במשימות לוחמה נגד צוללות ובחיל האוויר המלכותי במשימות חיפוש והצלה ותובלה.
מסוקי ווסקס יוצאו גם למדינות אחרות, ונרכשו גם על ידי גורמים אזרחיים.
מסוקי H-34 הופעלו על ידי צבא צרפת במסגרת טייסות סיוע אווירי קלות (צרפתית: Escadrilles d'Aviation Légère d'Appui).
במהלך מלחמת אלג'יריה היו טייסות אלו חלוצות בהפעלת מסוקים בשדה הקרב.
המסוקים השונים בשירות הטייסות הקלות צברו 190,000 שעות טיסה באלג'יריה, במהלכן הובילו כוחות לשדה הקרב ופינו למעלה מ-20,000 לוחמים צרפתיים משדה הקרב; 2,200 מתוכם פונו בשעות הלילה, ביצוע חדשני לאותן שנים.
עד תום המלחמה איבדו הטייסות הקלות בעת ביצוע משימותיהן 8 קצינים ו-23 מש"קים.
הלקחים שנלמדו בהפעלת המסוקים היוו את הבסיס לתורת הלחימה של מסוקים בשדה הקרב עד היום.
לקחי צבא צרפת מהשימוש במסוק ובמיוחד מפגיעותו לאש נ"מ השפיעו, כנראה, על החלטת צבא ארצות הברית שלא להפעיל את המסוק במלחמת וייטנאם.
הצבא הפעיל תחילה את הפיאסצ'קי H-21, ובהמשך נקלט הבל UH-1 אירוקוו, שהפך למסוק הנפוץ ביותר של צבא ארצות הברית במהלך המלחמה.
מסוקי H-34 לא השתתפו בלוחמה בווייטנאם ולא היוו חלק ממערך מסוקי הסער, אך מספר מצומצם של מסוקים נמסר לצבא דרום וייטנאם.
גם מסוקים אלה היו בשימוש מצומצם, בשל קשיים בתחזוקתם ומחסור בחלקי חילוף.
חיל הנחתים של ארצות הברית עשה שימוש במסוק כדי לבחון את הפעלתו כמסוק חמוש (Gunship).
המסוק צויד בקיט התאמה שנקרא TK-1, שכלל שני מקלעי M-60 בקוטר 7.62 מ"מ ושני מארזי רקטות בקוטר 2.75 אינץ' (70 מילימטר).
התגובות לניסוי היו מעורבות, והוחלט להוציא את המסוקים החמושים (שכונו "סטינגר") משירות.
קיט ההסבה היה הבסיס לקיט TK-2 שהורכב על מסוקי UH-E של חיל הנחתים.
המסוק נותר בשירות צבא ארצות הברית והזרוע האווירית של חיל הנחתים עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-20. לקראת תום שירותו שירת המסוק גם בכוחות המילואים של חיל הנחתים ושל הצבא, וביחידות האוויריות של המשמר הלאומי של ארצות הברית, עד שהוחלף על ידי הבל UH-1 אירוקווי.
חברת סיקורסקי הפסיקה את כל הפעילויות הקשורות בייצור המסוק ב-1968, ועד אז נבנו 1,821 מסוקים.
כל המסוקים יצאו משירות בכוחות המזוינים של ארצות הברית בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. זה היה המסוק הבוכנתי האחרון של חיל הנחתים; טיסתו האחרונה הייתה ב-3 בספטמבר 1973.
כוחו של ה-H-34 הספיק בקושי להרים את קפסולת החלל של תוכנית מרקורי.
ב-21 ביולי 1961, עם חזרתה של קפסולת החלל במשימת מרקורי רדסטון 4, נפתח בטעות צוהר החללית והקפסולה החלה לשקוע במים.
משקלם של הקפסולה ושל המים שחדרו אליה היה רב מדי עבור המסוק, והקפסולה צללה במי האוקיינוס וחולצה רק ב-1999. האסטרונאוט, וירג'יל גריסום, חולץ בשלום.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 ובתחילת שנות ה-90 הופעלו מסוקי S-58T מונעים בטורבינה על ידי חברת ניו יורק הליקופטרס בטיסות סדירות בין נמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ.
קנדי למנחת המסוקים ברחוב 34 מזרח בעיר ניו יורק.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 שירת בחיל האוויר הישראלי מסוק התובלה סיקורסקי S-55. החיל לא היה מרוצה מביצועיו, שלא התאימו למזג האוויר החם והיבש של ישראל.
לפיכך החליט החיל לאתר מסוק חדש.
באותה תקופה היו יחסי ישראל–צרפת בשיאם, ובין השאר כללו חילופי מידע ולמידה הדדית.
במסגרת זו יצאה לצרפת לאחר מבצע קדש משלחת משותפת לחיל האוויר ולחטיבת הצנחנים, כדי ללמוד על הפעלת המסוקים בצבא צרפת במהלך מלחמת אלג'יריה .
המשלחת כללה את סא"ל רחבעם זאבי, אז ראש מטה פיקוד הדרום (לימים אלוף), ואת סרן אורי ירום, אז מפקד טייסת המסוקים בחיל האוויר (לימים סגן-אלוף).
המשלחת בחנה את המסוקים שהפעיל חיל האוויר הצרפתי, ובהם ה-S-58 והאלואט II.
הוועדה המליצה על רכישת ה-S-58, וקבעה כי עלות הרכישה תתחלק בין חיל האוויר לחטיבת הצנחנים.
ב-5 ביוני 1957 יצא לארצות הברית צוות מכונאים כדי ללמוד את הפעלת וטיפול המסוק, וב-13 בפברואר 1958 הגיעו לארץ שני המסוקים הראשונים שנרכשו, והשלישי כמה ימים לאחר מכן.
המסוק, שכונה בחיל האוויר הישראלי חרגול, היה מסוק הסער הראשון של חיל האוויר.
המסוקים שירתו במסגרת טייסת 124 ("החרב המתהפכת") וביצעו משימות תובלה כללית, הנחתת גייסות, מרדפים אחרי מחבלים, וחילוץ טייסים ונפגעים.
ירום, מפקד הטייסת, פעל על מנת לשלב את הטייסת במשימות נוספות וחבר אל מפקד סיירת מטכ"ל אברהם ארנן, יחד הגו השניים רעיונות לשימוש במסוקים כמובילי כוחות הסיירת במבצעיה החשאיים מעבר לקווי האויב.
ב-10 באוגוסט 1963 יצא לדרכו מבצע חלוץ, בו הובל כוח של סיירת מטכ"ל למצרים במסוקם של ירום והנווט רפי סברון.
משתתפי המבצע זכו בצל"ש הרמטכ"ל, שהומר ב-1973 עבור ירום וסברון לעיטור המופת.
המבצע פורץ הדרך סלל מבצעים דומים נוספים שהיו חיוניים להצלחת צה"ל במבצע מוקד ובמלחמת ששת הימים.
אירוע מפורסם נוסף שבו השתתפו המסוקים היה חילוץ לכודים מבנין חברת צים ב-4 בפברואר 1966. בעקבות שריפת ענק בבניין, בלב תל אביב, הוזנקו מסוקים שחילצו מגג הבניין כ-40 לכודים.
במלחמת ששת הימים עצמה הופעלו המסוקים במשימות תובלה ופינוי פצועים.
מסוקי S-58 השתתפו בקרב אום-כתף, במהלכו ביצעו איגוף אנכי והנחיתו שני גדודי צנחנים, כ-600 איש, בעורף המערך הארטילרי של המצרים.
בשיאו של מבצע ההנחתה השתתפו בהטסה 17 מסוקים.
המסוקים השתתפו במבצעים נוספים שבהם הונחתו כוחות: ב-9 ביוני הנחיתו חמישה מסוקי S-58 ושני מסוקי סופר פרלון כוח צנחנים בפיקוד סא"ל משה לוי (לימים הרמטכ"ל ה-12) בראס סודר וביומה האחרון של המלחמה השתתפו גם בהטסת כוחות ברמת הגולן לקביעת קו הפסקת האש ביומה האחרון של המלחמה.
המסוקים עסקו גם בחילוץ טייסים נוטשים, ושניים מהטייסים זכו בעיטור העוז על מעשיהם: רס"ן כוכב הס וסרן יהודה פרי.
לאחר המלחמה השתתפו מסוקי הS-58 בשלביה הראשונים של מלחמת ההתשה.
אחת ממשימותיהם הידועות הייתה השתתפות במרדפים בבקעת הירדן, בהם הטיסו המסוקים כוחות ומפקדים לחסימת דרכם של מחבלים שחדרו לישראל.
המבצעים האחרונים שבהם השתתפו המסוקים היו מבצע תופת בעיירה כראמה ב-21 במרץ 1968 ומבצע רוצץ, שהיה פשיטה על ריכוזי מחבלים באזור הערבה ואילת.
עם כניסת מסוקי הבל 205 לשירות בשנת 1968 הוחלט על סיום שירותו של ה-S-58 המיושן, והמסוק יצא משירות בשנת 1969. אחד המסוקים מדגם H-34G-3, מס' 07, שופץ לתצוגה וניצב במוזיאון חיל האוויר (לחץ לצפייה ).
גרסאות בשימוש צי ארצות הברית סימול תיאור סימול מחדש ב-1962 XHSS-1 Seabat שלושה מסוקי סיקורסקי S-58 שהוזמנו על ידי צי ארצות הברית לניסויים והערכה.
סומל מחדש YHSS-1. YSH-34G HSS-1 Seabat הדגם הסדרתי עבור צי ארצות הברית, למשימות לוחמה נגד צוללות.
SH-34H YHSS-1N Seabat מסוק HSS-1 שהוסב לשמש כאב טיפוס לדגם HSS-1N.
YSH-34J HSS-1N Seabat גרסה של דגם HSS-1 למשימות בלילה ומזג אוויר גרוע, עם אוויוניקה משופרת וטייס אוטומטי.
גרסאות בשימוש צבא ארצות הברית סימול תיאור סימול מחדש ב-1962 H-34A גרסה עבור צבא ארצות הברית שפותחה מהאב טיפוס HSS-1. מנוע רייט R-1820-84 בעל 1,525 כוח סוס.
נבנו 359 מסוקים, 21 נוספים הועברו מצי ארצות הברית.
CH-34A H-34B גרסה של דגם H-34A עם כמה שינויים.
CH-34B JH-34A גרסה של דגם H-34A לניסויי נשק.
VH-34A גרסה של H-34A לתובלת מפקדים.
H-34C גרסה של דגם H-34B עם כמה שינויים, שהוסבה ממסוקי H-34A CH-34C JH-34C גרסה של דגם CH-34C לניסויי נשק.
VH-34C גרסה של דגם H-34C לתובלת מפקדים.
HH-34D סימול שניתן למסוקי חיל האוויר של ארצות הברית שנועדו להעברה במסגרת תוכניות סיוע צבאי.
colspan="3" | גרסאות בשימוש חיל הנחתים של ארצות הברית ומשמר החופים
| HUS-1 Seahorse || גרסת תובלה של דגם HSS-1 עבור חיל הנחתים.
| HUS-1A Seahorse || ארבעים מסוקים מדגם HUS-1 עם מצופים למשימות אמפיביות.
| HUS-1G Seahorse || גרסה של דגם HUS-1 בשימוש משמר החופים של ארצות הברית.
| HUS-1L Seahorse || ארבעה מסוקים מדגם HUS-1 שהוסבו למשימות באנטארקטיקה עם יחידת הניסוי VXE-6. || LH-34D|-
| HUS-1Z Seahorse || שבעה מסוקים מדגם HUS-1 שהותאמו להובלת אח"מים.
גרסאות בשימוש מדינות אחרות ובשימוש אזרחי סימול תיאור S-58A דגם לשימוש אזרחי, גרסת תובלה בסיסית.
אושר ב-1956. S-58B דגם לשימוש אזרחי, גרסת תובלה משופרת.
אושר ב-1972. S-58T דגם אזרחי עם מנוע טורבינה פראט אנד ויטני קנדה PT6T-3 טווין פאק, עם חרטום מוגדל ושני כונסי אוויר.
S-58BT דגם S-58B עם מנוע טורבינה.
S-58DT דגם S-58D עם מנוע טורבינה.
S-58ET דגם S-58E עם מנוע טורבינה.
S-58FT דגם S-58F עם מנוע טורבינה.
S-58HT דגם S-58H עם מנוע טורבינה.
S-58JT דגם S-58J עם מנוע טורבינה.
אורלנדו הלי-קאמפר הסבה של מסוקים מעודפי הצבא והצי על ידי חברות אורלנדו הליקופטרס ווויניבגו אינדוסטריז למסוק אזרחי, עם מנוע רייט סייקלון R-1820-24. אורלנדו איירליינר הסבה מסחרית למסוק נוסעים עם 18 מקומות.
וסטלנד וסקס ייצור ברישיון ופיתוח גרסה על ידי חברת וסטלנד איירקראפט הבריטית.
צוות: 2 - טייס וטייס משנה
נוסעים: 16 חיילים או 8 אלונקות
חימוש: התקנה מאולתרת של מקלעי 7.62 מ"מ או מאג בצידי תא המטען.
סיקיבו הצ'ינסון (נולדה ב-11 בפברואר 1969) היא סופרת פמיניסטית ואתאיסטית אמריקאית.
ספרה "Moral Combat" הוא הספר הראשון על אתאיזם שפורסם על ידי אפרו-אמריקאית.
ב-2013 היא הוכרה כ"חילונית השנה" והוענק לה פרס חדשנות הומניסטית מאת האגודה ההומניסטית Beyond Belief.
הצ'ינסון באה משורה של סופרים, כולל אביה וסבה.
היא סיימה דוקטורט בלימודי דרמה באוניברסיטת ניו יורק ב-1999.
הצ'ינסון כותבת מאמרים במגוון עיתונים, אתרים וכתבי עת, כולל הפינגטון פוסט, ופרסומים אתאיסטים.
היא עמיתה בכירה במכון ללימודים הומניסטים, ואחת מדוברות אגודת הסטודנטים האתאיסטים.
הצ'ינסון לימדה לימודי נשים, לימודים עירוניים, לימודי תרבות, וחינוך במכון האמנויות של קליפורניה, באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ואוניברסיטת וושינגטון המערבית.
היא אחת ממנהלות הבלוג Black Skeptics (ספקנים שחורים) ועורכת תורמת בבלוג הפמיניסטי The Feminist Wire.
הספר הידוע ביותר שלה הוא Moral Combat, בו היא בוחנת את מה שהיא מכנה מחטף זכויות האזרח על ידי הימין הנוצרי; את המטרות ההומניסטיות הגלומות בתנועות לפמיניזם וצדק חברתי; הקשר בין חינוך להומניזם; ואת הבאקלאש (תגובת הנגד) של תנועת מסיבת התה בצורת פונדמנטליזם דתי ואג'נדה אנטי-פרוגרסיבית בנושאי רווחה ציבורית.
הספר גם חושף כיצד אתאיסטים שחורים מאתגרים את הלובן של "האתאיזם החדש" והדגש שהוא שם על מדע, על חשבון צדק חברתי וכלכלי.
הצ'ינסון מנתחת את האמונות ההומניסטיות של סופרים כמו ג'יימס בולדווין, זורה ניל הרסטון, נלה לארסן, א.
היא מסמנת את עבודתה של לארסן כמכוננת בתחום חשיבה פמיניסטית הומניסטית.
בספר, הצ'ינסון גם מסקרת פעילות אתאיסטית שחורה ו"freethought" (מחשבה חופשית) של אפרו-אמריקאים מכל רחבי ארצות הברית.
הצ'ינסון הקימה את הקבוצה במרץ 2010 כדי לענות על צורך שהיא זיהתה בקרב אפרו-אמריקאים נעדרי אמונה למרחב קהילתי ומקום ליצור קשרים.
היא מאמינה שיש קהילה גדולה של שחורים אתאיסטים באתרי מדיה חברתית, אך שלא קל להם למצוא מרחב בטוח מפני "היפר-הדתיות בה שרויה החברה האפרו-אמריקאית".
במאמר מ-2012 שתיעד כיצד מספרים גדלים של שחורים עוזבים את הדת ומאמצים אתאיזם וחשיבה חופשית, גם קבוצת הספקנים סוקרה.
הצ'ינסון ציינה שם כי "תמיד היו הוגים חופשיים, הומניסטים, אגנוסטיים ואתאיסטים אפרו-אמריקאים, אשר היו בחזית יצירת הקשר הימנעות מדת ומאבק השחרור, במיוחד ככל שהוא לנוגע נשים ולקהילת הלהט"ב."
כאישה שחורה אתאיסטית, היא טוענת כי "בעוד שלגברים שחורים נעדרי אמונה ניתן מרחב פעולה מסוים להיות כופרים או פשוט להיעדר מהכנסייה, נשים שחורות שמצהירות בפומבי על עמדות אתאיסטיות נחשבות לבוגדניות במיוחד, וכ"נוטשות" את התפקיד העיקרי שלהן בתור ספקיות התרבות והמסורת הדתית".
הרבה מפועלה מתמקד בתרבות ובהיסטוריה החברתית של הומניזם-חילוני של אפרו-אמריקאים, ותפקידו במאבק השחרור השחור.
הצ'ינסון גם פועלת נגד השמרנות החברתית של הכנסייה השחורה, בעיקר בכל הקשור להפלות, זכויות נשים וזכויות להט"ב.
הצ'ינסון מצביעה על חוסר הגיוון הגזעי ותשומת לב לגזענות המוסדית בתנועות הסקולריזם והאתאיסטים החדשים, וגם מבקרת את הקיבעון שלהם על המדע, על חשבון צדק חברתי.
היא מקדמת הכללת פעילות נגד גזענות, נגד סקסיזם, נגד הטרוסקסיזם במיינסטרים של השיח ההומניסטי-חילוני ושל האתאיזם החדש.
היא גם כותבת בהרחבה על תפקיד החשיבה החופשית (freethought) והומניזם-חילוני במאבקים לשחרור נשים שחורות וצדק מגדרי.
הצ'ינסון מחזיקה בחזון הומניסטי-רדיקלי, אשר דוחה היררכיות דתיות וחברתיות של גזע, מגדר, מיניות, מעמד, ויכולת פיזית, כי הן חותרות תחת זכויות האדם האוניברסליות, ויכולת ההגדרה העצמית של עמים מדוכאים.
לדבריה, עבור קהילות של צבע, הומניזם רדיקלי נותן לגיטימציה לנעדרי אמונה, שמתמודדים עם משטר אידאולוגי שאוכף עליונות לבנה, הטרוסקסיזם, פטריארכליות, דיכוי כלכלי ושלילת זכויות אדם, ואשר משווה מוסר עם פרדיגמות ואמונות של דת אברהמית.
הומניזם רדיקלי דוחה את הרעיון שיש רק דרך אחת להיות שחור או לטינו, וכן את התפישה שנשים ולהט"בים הם שוליים או חורגים מוסרית.
הצ'ינסון מקדמת גם גרסה של הומניזם שהיא רלוונטית חברתית ומבוססת על צדק חברתי, גזעי, ומגדרי; ודוחה גישה פוסט-גזענית או "עוורת צבעים" שאינה לוקחת בחשבון את חוויות החיים, היסטוריה תרבותית, והון חברתי של קהילות מגוונות.
היא דוגלת בגישה הצטלבותית, אשר דורשת הכרה בדרכים בהן כוחות סמכותיים מעצבים ידע, תרבות וחינוך.
בתור פעילה פמיניסטית, הצ'ינסון הקימה תוכנית מנהיגות, ומאמינה בחשיבות של עבודה עם בנות נוער.