tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ליובוב יגורובה זכתה במדליות זהב במרוצים ל-10 ול-15 ק"מ, ובמדליות ארד במרוצים ל-5 ול-30 ק"מ.
ילנה ויאלבה זכתה במדליות ארד בכל ארבעת המרוצים.
שתיהן זכו גם במדליית זהב במרוץ השליחות ל-5X4 ק"מ, יחד עם לריסה סמטנינה, שעבורה הייתה זו מדליה אולימפית עשירית, ומדליית זהב רביעית, בחמש אולימפיאדות.
בהחלקה אמנותית בזוגות זכו נטליה מישקוטיונוק וארטור דמיטרייב במדליית הזהב, וילנה בצ'קה ודניס פטרוב זכו במדליית הכסף.
אחרי שזכו במדליית ארד בסרייבו ובמדליית כסף בקלגרי, התקדמו מרינה קלימובה וסרגיי פונורמנקו צעד נוסף, וזכו במדליית זהב בריקוד על הקרח.
מאיה אוסובה ואלכסנדר ז'ולין זכו במדליית ארד בתחרות זו, ובמדליית זהב נוספת זכה ויקטור פטרנקו.
במרוץ הביאתלון ל-7.5 ק"מ, זכתה אנפיסה רזצובה במדליית הזהב, וילנה בלובה זכתה במדליית הארד.
שתיהן זכו גם במדליית ארד במרוץ השליחות ל-7.5X3 ק"מ.
ביאתלטית נוספת, סווטלנה פצ'רסקאיה, זכתה במדליית כסף במרוץ ל-15 ק"מ.
יבגני רדקין זכה במדליית זהב במרוץ ל-20 ק"מ, ונבחרת השליחים איבדה את תוארה לגרמניה לאחר שש זכיות רצופות, והסתפקה במדליית הכסף.
יליזבטה קוז'בניקובה זכתה במדליית כסף בסקי חופשי ונבחרת הנשים בהחלקה מהירה במסלול קצר זכתה במדליית ארד במרוץ השליחות ל-3000 מטר.
טורניר ההוקי קרח לא כלל עוד בית גמר, ונערך בשיטת שלבים (רבע גמר, חצי גמר וגמר).
נבחרת המשלחת המאוחדת זכתה במדליית הזהב לאחר שגברה בחצי הגמר 2–5 על ארצות הברית, ובמשחק הגמר ניצחה את קנדה 1–3.
החל מאולימפיאדת לילהאמר (1994) נפרדו דרכיהן של המדינות, וכל אחת מהן מיוצגת בנפרד.
המשלחת הצבאית הצרפתית לפולין הייתה משלחת של קצינים ויועצים מצבא צרפת אשר סייעה לאמן את צבא פולין בין השנים 1918–1939. המשלחת פורקה בעקבות הכיבוש הגרמני של פולין במלחמת העולם השנייה.
ב-1918 הוקמה הרפובליקה הפולנית השנייה.
מיד עם הקמתה זכתה הרפובליקה לתמיכה מצד מדינות מערב אירופה.
צרפת הקימה משלחת בת 400 קצינים ויועצים כדי לסייע בהקמתו של צבא פולין.
על המשלחת פיקד הגנרל פול פרוספר אנרי.
הקצינים הצרפתיים זכו לכבוד רב בפולין, וחלקם הוצבו גם במטכ"ל הפולני.
בין הקצינים הצרפתיים במשלחת היה גם שארל דה גול.
בעקבות פרוץ המלחמה הפולנית-סובייטית החליט ראש ממשלת בריטניה דייוויד לויד ג'ורג' להקים משלחת נוספת בשם המשלחת המשולבת לפולין, שכללה קצינים צרפתים ובריטים, כדי לסייע לפולנים.
אחד הקצינים הצרפתיים במשלחת החדשה, מקסים וייגאן, קיבל את הפיקוד גם על המשלחת הקודמת במקומו של אנרי שנשלח חזרה לצרפת.
המשלחת המשיכה לסייע לפולין גם לאחר סיום המלחמה ואף בתחילת מלחמת העולם השנייה.
עם תחילת הפלישה הסובייטית לפולין, החליט מפקדה האחרון של המשלחת לואיס פיורי, לפנות אותה בחזרה לצרפת.
במקביל לפעילותה של המשלחת הצרפתית, פעלה גם המשלחת הצבאית הבריטית לפולין.
המשלחת הצבאית הפולנית בסוריה (בפולנית: Polski Kontyngent Wojskowy w Syrii) הייתה יחידה מיוחדת של צבא פולין אשר הוצבה ככוח שמירת שלום ברמת הגולן במסגרת אונדו"ף.
בו ביום התקבלה החלטה 350 של מועצת הביטחון של האו"ם אשר אישרה את הקמת כוח הפיקוח על ההפרדה של האומות המאוחדות (אונדו"ף).
המדינות הראשונות שהתנדבו לשלוח כוחות לאונדו"ף היו אוסטריה ופרו, ששלחו כל אחת גדוד אחד, וכן קנדה ופולין ששלחו כל אחת פלוגת תמיכה לוגיטסית.
הפלוגה הפולנית קיבלה את השם "קבוצת הלוגיסטיקה הפולנית" (polska kompania logistyczna או בראשי תיבות: POLLOG), וב-5 ביוני 1974 היא נפרשה בצד הסורי של הרמה, במחנה פוארי המנוהל על ידי הגדוד האוסטרי (AUSBATT).
ב-1979 החליטה ממשלת פולין על משלוח 60 חיילים נוספים לסוריה, נוסף על ה-90 שכבר נמצאו בארץ.
לאורך שנים אלו, תפקידם של הפולנים התמצה במתן תמיכה לוגיסטית לחיילי שאר המדינות.
ב-1992, לנוכח קיצוץ רוחבי בתקציבי אונדו"ף, החליטה פולין לצמצם את הכוח ל-130 חיילים.
באותה שנה החליטה פינלנד על הסגת חייליה מסוריה.
הוחלט שהחיילים הפולנים יתפסו את מקומם של הפינים, ויפסיקו לשמש כיחידת תמיכה לוגיסטית.
עקב כך, ב-1 בנובמבר 1993 שונה שמה של היחידה ל"הגדוד הפולני" (POLBATT).
הגדוד נמצא תחת פיקודו של המושל הצבאי של קרקוב, והיה הגדוד הקרבי השני בתולדות פולין שפעל מחוץ למדינה (לאחר הגדוד הפולני בקרואטיה).
עקב כך הועברו הפולנים ממחנה פואר שבצד הסורי למחנה זיוונית הנמצא בצד הישראלי.
במקביל החליטה פולין להעלות את מספר חייליה בסוריה ל-360.
ב-22 באוקטובר 2009 החליטה פולין לסיים את המשימה בסוריה.
החיילים הפולנים עזבו את הארץ ואת מקומם תפסו חיילי הגדוד הפיליפיני (PHILBATT).
שני קצינים מהצי הפולני נותרו כיועצים במטה אונדו"ף עד 9 באפריל 2010.
המשלחת הגרמנית לטיבט אשר נודעה גם בשם המשלחת הנאצית לטיבט הייתה משלחת מחקר מדעית לטיבט שהובילה גרמניה הנאצית בין השנים 1938–1939, בראשותו של הזואולוג הגרמני וקצין האס אס .
חברת אננארבה קידמה את המשלחת תחת פקודתו האישית של רייכספיהרר אס.
היינריך הימלר, ומטרתה העיקרית הייתה למצוא ראיות לגזע היפותטי של אדם ארי קדום.
היינריך הימלר, מבכירי צמרת השלטון בגרמניה הנאצית ומפקד האס אס והגסטפו, גילה עניין אובססיבי בתחומים רבים שנחו מחוץ לתפקידיו המקצועיים, ביניהם מוצא הגזע הארי, תורת הנסתר והעל-טבעי, ותרבויות המזרח הרחוק.
ב-1935 אף ייסד יחד עם מספר משכילים נאצים נוספים את חברת אננארבה, ארגון פסאודו-מדעי אשר שימש כמעין צוות חשיבה בחיפוש שנערך ברחבי העולם אחר ממצאים להוכחת האידאולוגיה הנאצית, ולתורת הגזע בפרט.
לאורך השנים שקדמו למלחמת העולם השנייה החל הימלר לראות את עצמו כחלוץ של תחומי המחקר החדשים אשר נבטו תחת השלטון הנאצי, והאמין כי הכוח הרב שהיה נתון בידיו העניק לו את ההזדמנות הייחודית לקדם אותם.
הוא נהג לקרב אליו אקדמאים גרמניים, אנשי מדע בעלי מוניטין רב ושם עולמי, בניסיון להעניק למשימות שייעד עבורם ניצוץ של יוקרה ולגיטימציה.
אחד מאותם ידוענים היה הזואולוג הגרמני וקצין האס אס , עמו נפגש לראשונה ב-1936. שייפר בן העשרים ושש היה חוקר טבע נלהב אשר נתפש בעיניו כדמות צעירה ושאפתנית בעלת עתיד מרחיק לכת.
אף על פי שתוכן השיח המדויק שנערך בין שייפר להימלר לא תועד באופן רשמי, האווירה הכללית שתחתיה התקיים תוארה בפני שוביו של שייפר, אשר נעצר במינכן בידי בעלות הברית ב-1945, ונאלץ לשתף פעולה עם חוקריו על מנת להשיג את חירותו.
לדבריו, הימלר האמין כי שושלת הגזע הארי הגיעה באופן ישיר מגן עדן, ושכדור הארץ הקדום אוכלס בידי גזע של ענקים.
כמו כן טען שהיקום נוצר כתוצאה מקרב קוסמי ענק בין .
לדעת הקונצנזוס הרווח, שוחחו השניים על משלחות עתידיות שתכננו האדריכלים של חברת אננארבה, ביניהן לאפגניסטן ולאיסלנד, בטרם הציע שייפר, אשר זומן בדחיפות חזרה לגרמניה מפילדלפיה בעקבות השמועות על מסעותיו הקודמים ברחבי המזרח הרחוק, את האפשרות להקמת משלחת נוספת אשר תישלח לטיבט, אולם הפעם תחת הדגל שנשא את צלב הקרס.
הצעתו של שייפר הניחה על השולחן את האפשרות לכיבוש יעדים חדשים ומפתים שלא נראו ברי השגה עד כה: , הר מסתורי בו חזה במסעו האחרון, אשר באותה העת טרם נחקר ויש שאמרו כי גובהו עלה על זה של האוורסט.
בנוסף, המושבה הטיבטית להסה, אשר נודעה בשם , אליה נכשל להגיע מגלה הארצות השוודי סוון הדין, שכינה אותה בשם .
מטרות זוטות אחרות עלו גם הן, כגון חקר התרבות, הפאונה והפלורה של טיבט, אך מעל כולן עדיין עמדה מטרת העל, מציאת זכר לגזע ארי קדום שאולי שכן באותם אזורים לפני שנים רבות.
שייפר נאלץ להתמודד לבדו עם כל ההכנות הדיפלומטיות והפוליטיות שקדמו ליציאת המשלחת לדרך, אך לא לפני שנקלע לטרגדיה אישית, מותה של אשתו, הרטה וולץ, עמה התחתן כארבעה חודשים קודם לכן.
במהלך מסע ציד ברווזים שערכו יחד עם שני משרתיהם בסירתם ב-9 בנובמבר 1937, נעמד שייפר במקומו על מנת לירות, אולם גל שפגע בסירה גרם לו לאבד את איזונו בדיוק כאשר לחץ על ההדק.
הרובה שהחזיק עף מבין ידיו, נשבר לשתי חתיכות, ופלט כדור שפגע בראשה של כלתו הטרייה, פוצע אותה אנושות.
מזועזע, ומלא רגשות אשמה וחרטה, איים שייפר תחילה כי יתאבד.
על אף כן, מצבו הנפשי החל להשתקם במהרה, וכעבור שמונה שבועות בלבד חזר לעבודתו בנמרצות ובכוח רב, ככל הנראה בניסיון להטביע את יגונו בעבודה מאומצת.
עם הגעת המשלחת לסין וטיבט, אמר, יוכל .
כאשר פתח שייפר בהכנות המקדימות להקמת המשלחת השתמש בכינוי על מנת לתאר את הפרויקט במכתבים הרבים ששלח, בעיקר לאנשי עסקים, בניסיון להשיג מימון.
שמה הרשמי של המשלחת שונה בעקבות הוראה מידי חברת אננארבה לכדי , שם אשר נכתב באותיות גדולות, ותחתיו נרשם באותיות קטנות יותר, .
עם זאת, שייפר נצטווה במהרה להרכיב מעין לוגו חדש עבור כל המסמכים הרשמיים שעסקו בענייני המשלחת, אשר נדרש להיות , ולהיקרא בשם , ללא כל תוספות אחרות.
הפקודה התקבלה בעקבות דיווחו של הקונסול הגרמני בקולקטה, אשר טען כי העיצוב הקודם .
באותה העת סוקרה המשלחת בכל העיתונים וכתבי העת האקדמיים בגרמניה בתור , מאחר שנערכה תחת חסותו של הימלר, וכל חמשת חבריה, אשר נבחרו באותה העת, החזיקו בדרגות הארגון.
במקרה אחד כינה שייפר בעצמו את המשלחת באותו השם, בראיון עבור כתב העת "אטלנטיס".
כמו כן נעשה שימוש חוזר בשם לאחר המלחמה, ב-1946, בדו"ח מודיעין של הצבא האמריקאי במערב אירופה.
בתום דין ודברים ממושכים הצליח לשכנע את הימלר כי לאור המצב הבינלאומי ששרר במזרח הרחוק, הדרך היחידה להשלים את מסעם הייתה לבוא במשא ומתן עם האימפריה הבריטית.
לאכזבתו הרבה, הממשלה הבריטית חששה, ובצדק, מפני מלחמה הממשמשת ובאה כנגד גרמניה הנאצית, ולא ראתה בעין יפה את הרעיון שחייליה ינועו בחופשיות בשטחי חסותה.
על אף כן, רוחו האיתנה של שייפר לא נשברה בקלות, ולאחר שהשיג את הסכמתו של הימלר, טס ללונדון במרץ 1938 ונועד עם מספר בכירים ובני אצולה בריטים, ביניהם , , ואחרים, בניסיון לשכנעם לבוא לעזרתו ולהפעיל לחץ על ממשלתם.
בריטניה, עם זאת, המשיכה לחשוד במניעיו הנסתרים של שייפר ודבקה בסירובה הרשמי, דבר אשר הוביל גם את הממשלה הטיבטית, שביקשה לשאת חן בעיני הבריטים ולשמור על יחסי החוץ הרגישים שניהלה עמם, לנקוט בעמדה דומה.
לאחר טריקתן של כל הדלתות הדיפלומטיות הציע שייפר להימלר, בצעד נואש אחרון, להשלים את משימתם תוך שימוש בכוח ובתחבולה.
הוא גיבש תוכנית חדשה אשר הסתכמה בהקטנת סדר הגודל של המשלחת לחמישה אנשי מחקר בלבד, בתקווה שמסעם לא ימשוך תשומת לב רבה תחת המתכונת החדשה, ושיוכלו להשיג את אישורי המעבר הנחוצים להם עם הגעתם להודו.
הימלר, לתדהמתו ולהקלתו של שייפר, הסכים.
עם תחילת תהליך גיוסם של חברי המשלחת מסרה לשכתו של הימלר שמות של אנשי מקצוע פוטנציאליים לידיו של שייפר, אולם חוויות העבר וניסיונו הרב הזכירו לו שכמעט ומת באחת המשלחות הקודמות בהן השתתף בשל מקרי נטישה רבים, ובשל כך החליט לבחור את המועמדים בעצמו.
שייפר חיפש אחר אנשים מתאימים הן מבחינה פיזית, כלומר טיפוסים צעירים וחזקים אשר היו מסוגלים לדאוג לעצמם, והן מבחינה שכלית, קרי אקדמאים שהחזיקו בהשכלה המדעית הנחוצה לצורך המטרות המחקריות של המשלחת.
הוא בחר בעוזרו של וילהלם פילכנר, אחד החוקרים הגרמנים הידועים ביותר של טיבט באותה העת, קרל וינרט בן העשרים וארבע.
עבור תפקיד אחראי הלוגיסטיקה בחר באדמונד גיר בן העשרים וארבע.
ארנסט קראוזה בן השלושים ושמונה נבחר לשמש כאנטומולוג וכצלם של המשלחת.
התפקיד האחרון שנותר פנוי, ואולי החשוב ביותר, לדעתם של שייפר והימלר, היה זה של האנתרופולוג, אשר נדרש להחזיק ברקע אקדמי של אתנולוגיה.
את מקומו תפס בן העשרים ושש, קצין אס אס אשר לימים עזר להרכיב את אוסף השלדים היהודי.
להערכותיו של שייפר, הזדקקה המשלחת לשישים אלף רייכסמארקים, כמחצית מהסכום עוד קודם ליציאתה, אולם חברת אננארבה הודיעה כי לא תוכל לשאת בנטל כה כבד, ובלית ברירה נאלץ וולפרם סיברס לפתוח בתהליך מימון יחד עם אחד מעוזריו הנאמנים של הימלר, ברונו גלקה.
ייתכן כי סירובה של אננרבה לספק את המימון הנדרש למשלחת נבע כתוצאה מהתנגדותו של שייפר לרעיונותיו של הימלר, אשר ביקש להנחות אותה בכיווני מחקר שענו על תחומי העניין הפרטיים שלו.
שייפר, מנגד, אשר מאז ומתמיד נודע כדמות שהתקשתה לציית לסמכות מכל סוג, דרש משלו, והכין רשימה של שנים עשר תנאים עבור המשך השתתפותו בפרויקט, אשר הבטיחו כי יקבל אותו.
לבסוף נפגש גלקה עם נציגי ה, בית ההוצאה לאור הרשמי של המפלגה הנאצית, בראשותו של מקס אמאן, על מנת לסגור עסקה לפרסום המשלחת ולגיוס כספים למימונה.
כמו כן ניסו הוא וסיברס למכור את הזכויות על הסרט התיעודי העתידי שתכננו להפיק מצילומי המשלחת, ואף יצרו קשר עם קרן המחקר הגרמנית ועם של המשרד הראשי למשק ומנהל.
הסכום הכספי הדרוש הושג בסופו של דבר באמצעות עבודתם המשותפת של שייפר, סיברס, גלקה, ואפילו של הימלר, אשר נהג להושיט יד תומכת מעת לעת לאנשיו.
קיימת מחלוקת בנוגע למהותה של המשלחת.
נודע בוודאות כי שייפר ואנשיו אספו ממצאים רבים, ביניהם בעלי חיים, צמחים, בדיקות גאומגנטיות, ומאות רישומים והערכות של התושבים הטיבטים ושל תרבותם.
אחת החוקרות הבולטות ביותר בתחום חייו ועבודותיו של שייפר, דוקטור איסרון אנגלהרדט, טענה כי המשלחת הייתה , ושהספק הקיים בנוגע לקבילותה נגזר מהתקופה ההיסטורית שבמהלכה התרחשה.
מספר האשמות הועלו בנוגע לכך שהמשלחת נועדה לקבוע האם טיבט הייתה, הלכה למעשה, , קרי הסביבה המקורית ממנה הגיעו צאצאיו של האדם הארי לגרמניה, למדינות סקנדינביה, ולצפון אירופה.
עבודתו של אחד מחברי המשלחת, ברונו בגר, אשר לקח את מידות הגוף והגולגולת של מאות טיבטים, לכל אורכה, לא סייעה להפגת שמועות מסוג זה.
העיתונאי האמריקאי הציע רעיון דומה, וטען כי מטרת המשלחת הייתה שרטוט של מפות שטח אשר יאפשרו .
המשלחת יצאה לדרכה ב-20 או ב-21 באפריל 1938, מג'נובה, איטליה, על גבי הספינה "גנייזנאו", ועברה דרך קולומבו, סרי לנקה, עד להגעתה לקולקטה, הודו, ב-13 במאי אותה שנה.
למרות הצורך בסודיות שהתעורר בעקבות סירובה של בריטניה לאפשר את כניסתה של המשלחת לשטחי חסותה, דאג שייפר שמסעם להודו לא יהיה שקט, ורכש כרטיסי מחלקה ראשונה עבור כל ארבעת עמיתיו, ככל הנראה על מנת להתערבב עם אנשי צבא, דיפלומטים ואנשי עסקים, אשר חשב שיוכלו להועיל בדרכים שונות למשימתם.
עם עגינת הספינה בסרי לנקה קיבלו חברי המשלחת חדשות רעות.
עיתון המפלגה הנאצית, הפלקישר באובכטר, פרסם כתבה רועשת על שליחותם קודם לצאתם לדרך, ועורר תשומת לב וביקורת רבה ברחוב פליט שבלונדון.
לא חלף זמן רב בטרם החלו העיתונים הבריטיים לפרסם כתבות דומות, והן בריטניה והן הודו אף החלו לחשוש מפני תחילתה של .
שייפר הזועם שיגר מברק למפקדת האס אס בגרמניה והתלונן על שספג .
כעסו הדביק במהרה גם את הימלר, אשר החליט לשלוח מכתב אישי ל, ראש המודיעין הימי לשעבר בבריטניה, בו ניסה להציג באור מגוחך את הרעיון כי גרמניה תשלח משימת ריגול באופן כה מגושם וגלוי לעיני כל.
דומווייל העביר את הודעתו הלאה, לראש הממשלה נוויל צ'מברלין, והמשלחת הורשתה להמשיך בדרכה עד לסיקים בלבד, מעין עיר מדינה עצמאית למחצה ששכנה בצפון הודו וגבלה בהרי ההימלאיה.
אך סיקים לא נכללה ברשימת מטרותיו המקורית של שייפר, וגרוע מכך, היא נחקרה כבר פעמים רבות בידי משלחות אחרות.
בלית ברירה, המשיכו חברי המשלחת לעבר העיר, וערכו מספר ביקורים אצל בכירים בריטים שונים, ביניהם , בגנגטוק, אשר מאוחר יותר תיאר את שייפר בתור .
בחלוף הזמן פקעה סבלנותו של שייפר, והוא נאלץ לפנות לשגריר המקומי, , ולמושל הודו, ויקטור הופ, במטרה להגיש בקשת ביקור רשמית לממשלה הטיבטית בלהסה.
הקונסול הכללי בקולקטה השיב לידיו מברק אשר יידע אותו על סירובן המשותף של בריטניה וטיבט לאפשר לו להמשיך בדרכו.
הישועה הופיעה לבסוף באוגוסט 1938, בדמות בן אצולה טיבטי אשר הגיע לפתע למחנה הגרמני.
שייפר הנלהב העתיר שפע של מתנות על אורחו, וכעבור מספר חודשים, בדצמבר אותה שנה, קיבלה המשלחת הזמנה רשמית לבקר בטיבט מידי מועצת השרים של המדינה.
על אף שהזמנת המועצה הגבילה את ביקור המשלחת לשבועיים בלבד, שבה הקבוצה לגנגטוק בהתלהבות רבה על מנת לחדש את אספקתה ולהכין את ציודה.
במהלך ההכנות הגיעה אליהם הודעה מהימלר, אשר החליט להעניק להם, כפרס על הישגיהם, קידום בדרגה.
כל חברי המשלחת כבר היו חברים בשורות האס אס.
האופטשטורמפיהרר וארבעת האחרים לדרגת אס.
הקבוצה המשיכה בדרכה לאורך העמקים והדרכים התלולות של הרי ההימלאיה.
אחת הבקשות שהציבה מועצת השרים כתנאי לכניסתם למדינה הייתה הימנעות מהריגת יונקים או עופות כלשהם, בטענה שהדבר יפגע ברגש הדתי של המקומיים.
בשל כך, הוגבלו מחקריה של המשלחת לבדיקות אנתרופומטריות בלבד, לעת עתה.
בדיקות אלו נערכו בידי ברונו בגר, אשר תיעד את מידותיהם של טיבטים רבים.
שייפר ואנשיו הגיעו לשערי העיר להסה, ביתו של הדלאי לאמה, ב-19 בינואר 1939. התושבים המקומיים שמחו לראות כי הזרים החזיקו בסיכות ופריטים שונים שנשאו את צלב הקרס, סימן שסימל מזל-טוב וקביעות בתרבותם.
בדיווח רשמי ששלח שייפר ב-23 בינואר לגרמניה, כארבעה ימים לאחר הגעתם לעיר, הדגיש בתוקף את ההתקדמות הרבה של המשלחת.
לדבריו, עמדה הממשלה הטיבטית .
כמו כן, מסרה מועצת השרים את הסכמתה לכך שיצלמו את העיר, ואישרה להם להמשיך בביקורם ללא הגבלת זמן.
בחודשים הבאים עמלו חברי המשלחת בקושי רב על מחקריהם.
הם ביקרו במקדשי הטיבטים, אספו דוגמאות של דגנים שונים, צילמו את מנהגיהם החגיגיים של המקומיים, ערכו מדידות לקביעת מידותיהם וגזעיהם של הנחקרים, ואף התארחו אצל הרטינג רינפוצ'ה, אחד מראשי המנזר הבכירים.במהלך סיוריו במקדשים ובאתרי התפילה ביקש ברונו בגר ללמוד על הדת המקומית.
הוא החל לאסוף סיפורים מהאנשים בהם נתקל, וכן תמונות, תחריטי קיר של האלים להם סגדו, ועותקים של לוחות אסטרולוגיים.
אך מעל הכל רצה להשיג עותק של ספרי הקודש הטיבטיים.
הסופר קלאודיו מיטי טען כי המשלחת חזרה לגרמניה כשבידיה מהדורה שלמה של כתבי הקודש הטיבטים, ה, ב-108 כרכים, בנוסף לדוגמאות של מנדלה, טקסטים דתיים נוספים, ומסמך אשר לכאורה התייחס לקיומו של גזע ארי כלשהו.
כל המסמכים הללו הועברו לארכיון חברת אננארבה.
לאחר יותר מחודשיים בלהסה הפך שייפר לחסר מנוחה, והחל לחפש אחר כיווני מחקר אחרים.
הוא הצליח להשיג את הסכמתם של השליטים המקומיים לאפשר לו לבקר ב, לאחר שטען כי סמל צלב הקרס המקורי הובא לגרמניה מאותו מקום, כ-5,000 שנים קודם לכן.
בעיני הטיבטים נתפש המקום כקדוש, ולפי אמונתם היו שליטיהם הראשונים הלכה למעשה מעין יצורים אליליים אשר ירדו מגן עדן על מיתר שמימי, ונחתו באחד ההרים הגובלים בעמק.
סיפורים מהסוג הזה הובילו את שייפר לקוות כי המקום אליו עמד להגיע היה האזור האידיאלי לחיפוש אחר , או, במילים אחרות, אחר ראיות לגזע הארי.
תחילה ביקרה המשלחת ב והתרשמה מחומותיו הגבוהות עליהן נמצאו יותר מאלפיים פסלונים ותבליטי חימר של סטופות.
שייפר תיאר את שהותם במקום באופן נרחב ביומנו, אולם ציין כי .
חברי המשלחת אכן חשו מאוכזבים במידת מה משרידיהם המוזנחים של המבנים השונים בהם נתקלו, בייחוד מאלו של , אשר לרגליו הקימו את המחנה בו נחו במהלך היומיים בהם שהו באזור.
על אף כן הקפידו לשרטט את המקום כולו בדיוק רב, ושייפר תיאר מאוחר יותר את הסביבה כולה בתור .
בתום עבודתה פנתה המשלחת לאחור ויצאה מערבה לכיוון , העיר השנייה בגודלה בטיבט.
בדרכה לשיגאטסה עצרה המשלחת בכמה נקודות לאורך הדרך, וראשית ב, מעין עיר שוק שהכילה בין אלפיים לשלושת אלפים תושבים, ונחשבה לרביעית בגודלה בדרום טיבט באותה העת.
שייפר טען כי ביצוריהם הרחבים יעזרו להם לעמוד על תילם למשך כמה מאות נוספות, תחזית שלא התגשמה, היות שמרביתם נהרסו עד היסוד במהלך מהפכת התרבות בסין.
עם בואה של המשלחת לשיגאצה הגיעו אלפי טיבטים בכדי לברכה.
בגר המשיך בעבודות המדידה שערך על המקומיים, והחל לקטלג את שלל החפצים והכלים שהוא ועמיתיו אספו בחודשים האחרונים.
שייפר העביר את זמנו בציד, ואף ספג נזיפה חמורה על כך מידי ה, קרי ראש המנזר או המקדש, של .
במקרה אחד בו מצאו גופה אשר נשטפה אל גדת נהר, ציווה על בגר להוציא את גולגולתה, אולם היא כבר נמחצה יתר על המידה מכדי שיוכלו לעשות זאת.
סימני המתיחות הראשונים בין הצוות הגרמני לבין הבריטים החלו להופיע מיד לאחר הגעת המשלחת לעיר.
מספר מתנות ששייפר הזמין מברלין, אותן רצה לחלק לחברים הספורים שרכש במהלך מסעו, הוחרמו בידי הרשויות הבריטיות בהודו.
כמו כן, עדויות מאותה העת ציטטו אותו באומרו, .
לאור המצב הכללי שנוצר באירופה ב-1939 החלו היחסים הדיפלומטים שבין גרמניה לבריטניה להתערער.
במרץ אותה שנה כבש היטלר את צ'כוסלובקיה והכריז על האזור בשם הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה.
עם הפלישה הקרבה לפולין, הבינו שייפר ועמיתיו כי במידה ותפרוץ מלחמה, הם ימצאו את עצמם במצב לא פשוט, וככל הנראה ייעצרו בידי הכוחות הבריטים בהודו לתקופת זמן לא מוגבלת.
בשבועות הבאים קיבלו חברי המשלחת מכתבים מבני משפחותיהם ועמיתיהם לעבודה, אשר הפצירו בהם לחזור לגרמניה בהקדם.
סר בזיל גולד, עמו נפגשו קודם לכניסתם לטיבט, בסיקים, שלח אליהם מכתב בו הציע להם להתארח עמו כחודשיים נוספים.
שייפר ואנשיו הבינו בתדהמה כי הקצין הבריטי קיווה לעכב אותם בהודו עד לתום המלחמה, ואולי אף להשתמש בהם כקלף מיקוח, אם הצורך לכך יתעורר.
חמשת המדענים ארזו את חפציהם במהרה, יחד עם אוסף הממצאים הרחב שצברו לכל אורך שהותם בהודו ובטיבט, ושבו חזרה לקולקטה.
לאחר שהציגו במהרה את ממצאיהם בפני חברי מועדון ההימלאיה, המשיכו למפרץ בנגל ועלו על מטוס של חברת בריטיש אינדיאן אירוויס, לכיוון בגדאד.
עם נחיתתם עברו למטוס גרמני שהמריא לווינה, ומשם המשיכו למינכן, במטוסו הפרטי של הימלר.
חיכה להם בכבודו ובעצמו בשדה התעופה יחד עם ראשו לשכתו, אס.
גרופנפיהרר קרל וולף, עם נחיתתם בשעה 05:10 בצהריים, ב-4 באוגוסט 1939. לאחר ששתו יחדיו קפה המריאו כל השבעה לברלין, שם חיכתה להם קבלת פנים חגיגית.
חמשת חברי המשלחת אספו כל דבר שהצליחו להשיג: אלפי רהיטים, שטיחים, כדים, כלי עבודה, וחפצים מכל סוג.
כמו כן, מספר רב של בעלי חיים, ביניהם יונקים, חרקים ועופות, לעיתים רק את פרוותיהם ועורותיהם, אף שאת חלקם הביאו לגרמניה בעודם בחיים: שלושה זנים של כלבים טיבטים, חתולים שונים, זאבים, שועלים, וגיריות.
בנוסף, מספר רב של צמחים, דגנים וזרעים, אשר נשלחו למוסד האס אס לגנטיקה בוטנית בראשותו של .
בגר צילם יותר מאלפיים טיבטים, בהוטאנים, שרפנים ונפאלים.
הוא מדד כ-376 מהם, בעיקרי באזורי הראש והפנים, ומתוך מדידותיו הכין תבניות גבס של כ-17 אישים שונים, שניים מהם בני אצולה או בכירים אחרים.
כמו כן לקח טביעות ידיים ואצבעות מ-350 אישים נוספים.
על מנת להצליח במחקרו ולשדל את בני המעמדות הגבוהים לשתף פעולה עמו העמיד פני רופא, רשם תרופות, ואף טיפל בנזירים שסבלו ממחלות מין.
לדעתו המקצועית של בגר, הצליחה המשלחת לחשוף סבירות גבוהה מאוד לכך שגזע נורדי כלשהו שינה את ההיסטוריה האסיאתית עם הגעתו לאותם אזורים.
המתיישבים הראשונים בטיבט, כך טען, היו מונגולים אשר היגרו לארצות ההרריות עם תום עידן הקרח האחרון.
עם זאת, צאצאים מגזע מעורב של פולשים נורדים קדומים הגיעו אל המישור הטיבטי במאות השנים שלאחר מכן, ו את עמדתם הגזעית של בני המעמדות הגבוהים בטיבט, על ידי כך שהתערבבו עמם.
ההוכחות לטענות הללו נחו, לדבריו, בדמות התווים הנורדים שנשאו האצילים הטיבטים, קרי .
שייפר, מנגד, התמקד במחקרו בפן התרבותי של הטיבטים, ובחן בקפידה את דתם וטקסיה השונים, כגון קבורת השמיים, ואף הביא עמו מספר גולגולות אנושיות חזרה לגרמניה.
כמו כן שמר תיעודים מפורטים של מנהגי המקומיים בהקשר ליחסי מין, אשר ברוב התרבויות המודרניות נשאו עמם איסורים דתיים או חברתיים כלשהם, ובחן את היחס שהציגו כלפי נישואים, אונס, ביוץ, לידה, אוננות והומוסקסואליות.
בכתביו הרחיב שייפר על מנהגי ההומוסקסואליות בהם חזה בטיבט, והציג בפירוט את מגוון התנוחות המיניות בהן קיימו מנהיגים מבוגרים יחסי מין עם נערים צעירים.
לדבריו, המנהג שיחק תפקיד משמעותי בפוליטיקה המקומית.
לכל אורך שהותם בטיבט צילמו חברי המשלחת יותר מ-20 אלף תמונות בשחור-לבן, כ-2,000 תמונות בצבע, ומעל ל-12 אלף קילומטרים של סרט צילום.
מקורות אחרים גורסים כי המספר האמיתי הוא כ-40 אלף תמונות, ויותר מ-18 אלף קילומטרים של סרט צילום.
כעבור מספר שנים, ב-1943, הסרט התיעודי יצא לאקרנים בגרמניה.
הסרט הורכב כולו משלל הצילומים שאספה המשלחת, ושוחרר בעזרתו של הימלר.
המשל בספרות חז"ל מעלה מספר מאפיינים ייחודיים בשונה מהמשל בשאר תרבויות העולם, שהבולט ביניהם הוא נוכחותם של הפסוקים המקראיים במשל, והשימוש בו ככלי פרשני להבנת הכתוב.
על אף הקשרו לפסוקים המקראיים, המשל עומד באופן עצמאי ביחס לטקסט המקראי אותו הוא מבקש לפרש.
בנוסף, בעוד שברוב ספרות העולם קיימת ספרות משלים שלמה ועצמאית, אצל חז"ל המשלים משוקעים בתוך ספרות האגדה והמדרש ומובאים בליווי נמשליהם.
חוקריו המרכזיים של המשל בספרות חז"ל הם פרופ' דוד שטרן ופרופ' יונה פרנקל.
המשל המדרשי ממלא חלל בסיפור המקראי, פעמים חלל הקיים בטקסט ופעמים חלל שהמדרש יצר בעצמו, על ידי יצירת מצב אנלוגי דומה, השאול מההקשר התרבותי של הדרשן.
מרבית משלי חז"ל הם משלים פרשניים, כאשר כל נמשל רלוונטי למקרה מסוים, נקודתי ופרטי ואין בכוונתו להעביר מסר אוניברסלי ועל-זמני.
משלי חז"ל לרוב יספקו רק את המידע ההכרחי לצורך מטרתו של הממשל, ללא קישוטים סגנוניים.
הדגם הרווח ביותר בספרות חז"ל מתקופת האמוראים הוא של משלי מלכים, בו הגיבור של הסיפור הוא מלך המסמל את אלוהים.
סמל זה מקורו במסורות של המזרח הקרוב, והוא מופיע כבר בתנ"ך.
ואף על פי כן יש לשים לב כי יש הבדל ניכר בין השימוש במשלי מלכים במסורת המקראית ובמסורת הבתר-מקראית.
משלי מלכים בספרות חז"ל רוויים בתיאורים ופרטים השאולים מהלטינית והיוונית.
במישור המבני ניתן לראות כי רוב המשלים בספרות חז"ל הם בעלי דגם קבוע: כמעט כל המשלים בנויים משני חלקים: גוף המשל והנמשל, אשר שניהם נפתחים בנוסחאות קבועות.
המשל נפתח בנוסחה 'אמשול לך משל למה הדבר דומה', או נוסחאות מקוצרות לכך (כמו 'למה הדבר דומה' או שימוש במילית 'ל' בלבד), והנמשל נפתח בנוסחה 'כך'.
ישנם הסברים שונים במחקר לייעודו, למטרותיו או לשימושיו של המשל בספרות חז"ל.
המשל בספרות חז"ל על פי יונה פרנקל
שיטה אחת מבוססת על משנתו של יונה פרנקל ומוצגת בספרו 'דרכי האגדה והמדרש'.
אליבא דפרנקל משלי חז"ל הם משלים הרמנויטיים, כלומר משלים המשמשים ככלי לחשיפת הבנה חדשה לגבי הנמשל ולגבי המציאות האנושית-הדתית של קהל נמעניו.
לדידו, המשל נוצר מתוך מטרה ברורה לפרש מחדש את הנמשל.
פרנקל הציע שיטה בת ארבעה שלבים לפירוש המשל ומשמעותו.
לפי שיטת פרנקל בשלב הראשון עלינו לבחון את 'דגם היסוד', שהוא הגרעין של המשל ובו נכללות דמויות המשל ומערכת היחסים ביניהן.
לאור בחינת הדגם, קהל הנמנעים מפתח ציפיות מסוימות בנוגע למערכת היחסים בין הדמויות וההיררכיה ביניהן.
בשלב השני, עלינו לבחון את המשל כיצירה ספרותית עצמאית העומדת בפני עצמה ומספקת את עצמה.
כבר בשלב זה, סביר שיעלו פערים מסוימים שעתידים להתבאר לאור השלב השלישי, בו נבחן את הנמשל.
השוואה בין המשל לנמשל תחשוף אי התאמות מסוימות, וזהו המקום בו לדעתו של פרנקל עלינו להפעיל שיקול דעת, להתחיל לשאול שאלות ולנסות להבין את המטרה והתפיסה הדתית המהותית החדשה אליה הממשל מנסה לכוון.
זהו השלב הרביעי, אותו מכנה פרנקל 'פריצת דגם היסוד'.
דוגמה לניתוח המשל על פי שיטתו של פרנקל
סעיף זה מביא דוגמה, ליישום שיטתו של פרנקל על משל מ:
"משל לאחד שנכנס לגינה וליקט תותין ואכל, והיה בעל הגינה רץ אחריו.אמר לו: מה בידך?אמר לו: אין בידי כלום!אמר לו: והרי ידיך מלוכלכות.כך אמר לו קין להקב"ה: השומר אחי אנכי!
אמר לו הקדוש ברוך הוא: הא רשע!
קול דמי אחיך צועקים וגו'."
בחינת דגם היסוד: דגם היסוד שלפנינו הוא של בעל גינה וגנב.
הגנב רוצה את התותים, ובשביל להשיג את מטרתו הוא מוכן להזיק לבעל הגינה.
הוא רוצה שבעל הגינה לא יראה אותו, והוא סבור בעת ביצוע המעשה כי אכן כך הדבר.
לעומת זאת, בעל הגינה אינו רוצה שיגנבו ממנו.
כלומר לפנינו מערכת יחסים של ניגודים, הן ביחס שני גיבורי המשל ביחס לגניבה עצמה (אחד רוצה שלא ידעו ואחד רוצה לדעת) הן ביחס שני גיבורי המשל לאחר הגניבה, (הגנב רוצה לברוח ובעל הגינה רוצה להתקרב ולברר מי חולל את המעשה).
ניתן היה לחשוב על דגמי יסוד אשר עשויים לשמש להמשלת מערכת היחסים בין ה' לקין לאחר הרג הבל, לדוגמה מציע פרופ' פרנקל בספרו, דגם של שוטר ורוצח.
ואולם, ניתן לשער כי הבחירה בדגם יסוד זה, מבקשת מצד להדגיש כי ה' הוא בעליו של הבל, וכי קין מדומה לגנב אשר לקח את חייו של אחיו, נטל את רכושו של ה'.
בחינת עלילת המשל וניתוחה כיצירה ספרותית: משל זה, אשר נפתח בנוסחת הפתיחה 'משל ל' מתאר כי גנב נכנס לגינה ואכל תותים.
בעל הגינה רודף אחריו, ושואל אותו מה בידו.
הגנב, שכנראה בשעת ביצוע המעשה חשב שבעל הגינה לא רואה אותו ועל כן גנב השיב כי אין לו כלום בידו.
מכאן עולות שאלות רבות, כגון מה יודע בעל הגינה על הגניבה?
האם הוא רואה אותו במהלך ביצוע הגניבה, ואם כן אז מדוע לא עצר אותו קודם?
או שאולי ראה אותו רק לאחר הגניבה והוא רק חושד בו?
בנוסף, נשאלת השאלה מה המטרה במרדף אחריו, האם להשיב את הגניבה, או להעמידו לדין?
ואם ברצונו להעמידו לדין מדוע הוא שואל אותו רק 'מה בידך'?.
הגנב משיב כי אין לו כלום בידו, אך בעל הגינה מוכיח אותו על חטאו לאור כך שידיו מלוכלכות.
המשל והנמשל מפרשים זה את זה: בשלב זה אנו הולכים אל הנמשל ומנסים להבין את המשל דרכו.
בהקבלה אל הסיפור המקראי אנו מבינים כי הגנב משול לקין, בעל הגינה לה' וליקוט התותים ואכילתם לרצח הבל.
מהסיפור המקראי המובא בנמשל אנו מבינים כי ה' יודע למעשה על כל פרטיו של קין ועל מעשהו, ומכאן שאלינו להבין את המשל באופן הבא: בעל הגינה ראה את הגנב אוכל ומבצע את העבירה.
עתה, עלינו לשאול אז מדוע שאל 'מה בידך'.
בעוד שהגנב חושב שבעל הגינה לא יודע כלום, נראה שדווקא שאלה זו מה נמצא בידיו, מנסה לגרום לו להודות בחטא שעשה.
רק לאחר שהוא מתכחש לחטאו, מטיח בעל הגינה את האשמה כי ידיו מלוכלכות.
מכאן ששאלתו של ה' אל קין 'אי ההבל אחיך' משולה לשאלתו של בעל הגינה 'מה בידך', וכוונתה היא למעשה לתת לקין הזדמנות להודות בחטאו.
פריצת דגם המשל: במשל זה נפרץ הדגם על ידי כך שבעל הגינה יודע על הגניבה אך מעמיד פנים שאינו יודע.
בכך מבקש הממשל ללמדנו דרכו של האל בדרך של משל – האל רואה הכל, ובכל זאת הוא נותן לבני האדם לחשוב שהוא אינו רואה הכל בכדי שתהיה לו אפשרות לחזור בתשובה ולהודות בעצמו בחטאיו.
המשל בספרות חז"ל על-פי דוד שטרן
שיטה נוספת, מבוססת על דבריו של פרופ' דוד שטרן, המוצגים בספרו 'המשל והמדרש'.
לדידו של שטרן ניתן לחלק את משלי חז"ל לשלושה דגמים:
הדגם הראשון הוא 'המשל כהמחשה', ועל פיו המשל משמש כ"אמצעי מחוכם להמחשתם של רעיונות או אמונות מופשטים על ידי דוגמאות סיפוריות שהן קוהרנטיות, מוכרות, ובשל כך מובנות ביתר קלות".
השימוש במשל בתפקיד זה הפך נפוץ יותר בספרות שאחרי תקופת חז"ל, ועל אף שישנם מספר משלים בספרות חז"ל התואמים דגם זה, אין הדבר נכון למרביתם.
הדגם השני הוא 'המשל כצופן', ועל פיו המשל הוא "צורת תקשורת אזוטרית בהחלט", כלומר המשל סגור בפני הציבור הרחב, ורק מעטים יכולים להבינו.
לאור זאת הפך המשל לכלי להעברת מסרים חתרניים או ביקורתיים.
ואולם, לפי שטרן, במסורת חז"ל הדגם התקשורתי פתוח כלפי הכלל, ועל אף היותו פעמים מסובך להבנה, קשה ומתוחכם, כל אדם בעל דעת יכול להבין את המסר שהמשל מנסה להעביר.
הדגם השלישי הוא המשל כסיפור רטורי ובדיוני, וזהו הדגם ההולם לפי שטרן את רוב המשלים בספרות חז"ל.
על פי דגם זה, המשל משמש ככלי לשוני לשכנוע והשפעה.
דוגמה למשל המשמש כתכסיס רטורי
"כתיב: (תהלים ע"ט) מזמור לאסף אלהים באו גוים בנחלתך.
לא הוה קרא צריך למימר, אלא בכי לאסף, נהי לאסף, קינה לאסף.
אלא משל למלך שעשה בית חופה לבנו וסיידה וכיידה וציירה, ויצא בנו לתרבות רעה.
מיד עלה המלך לחופה וקרע את הוילאות ושיבר את הקנים.
ונטל פדגוג שלו איבוב של קנים והיה מזמר.
אמרו לו: המלך הפך חופתו של בנו ואת יושב ומזמר?
אמר להם: מזמר אני שהפך חופתו של בנו ולא שפך חמתו על בנו.
כך אמרו לאסף הקדוש ברוך הוא החריב היכל ומקדש ואתה יושב ומזמר?
אמר להם: מזמר אני ששפך הקדוש ברוך הוא חמתו על העצים ועל האבנים, ולא שפך חמתו על ישראל.
הדא הוא דכתיב: ויצת אש בציון ותאכל יסודותיה."
משל זה הנאמר מפיו של רבי אלעזר, מבקש לשבח את ה' על שהחריב את בית המקדש השני, כיוון שבכך הוא למעשה ריחם על ישראל, ויכול היה להיות גרוע הרבה יותר.
כלומר, המטרה העומדת מאחורי המשל הזה היא להצדיק את הדין וכן לתת הסבר שכלתני לחורבן בית המקדש.
אם כך, משל זה הוא דוגמה לניסיון לשכנע את הציבור בנוגע למסר זה, אך שלא באופן מפורש.
המשל בספרות חז"ל על פי גלית חזן-רוקם
חזן-רוקם ביקשה להדגיש את הקשר הקיים בין סוגת המשל, שהיא לטענתה סוגה בעלת אופי מתוחכם ולמדני, לבין הסיפורת העממית, אשר נשענת על מקורות שאינם למדניים.
חזן-רוקם מתייחסת אל סוגה זו כחלק מספרה 'רקמת חיים :היצירה העממית בספרות חז"ל' בו דנה במדרש האגדה הארץ-ישראלי, איכה רבה.
עיסוקה במשל בפרט נובע מכך שזו סוגה מרכזית באיכה רבה לאור מיקום המשלים בראשית הפרשות המקנה להם רושם בולט ומרכזי וכן לאור אחדותם הסגנונית של המשלים.
המשלחת הנאצית לאנטארקטיקה, הייתה משלחת גרמנית שיצאה לאנטארקטיקה בדצמבר 1938 ונמשכה עד פברואר 1939. המשלחת נשלחה על ידי גרמניה הנאצית תחת פיקודו של קפטן אלפרד ריטשר.
על רקע התעצמות המאבקים הבינלאומיים וההכנות לקראת מלחמה, החליט המשטר הנאצי לשלוח משלחת לחקור את היבשת הקפואה.
מטרת המשלחת הייתה לבצע מחקר מדעי ולבדוק את אפשרויות השימוש באזור לצורכי המשטר הנאצי.
ההכנות התקיימו תחת סודיות קפדנית, שכן על המיזם הוטל גם לערוך הערכת היתכנות לכיבוש עתידי של שטח אנטארקטיקה באזור שבין 20° מערב ל-20° מזרח.
תחנת ציד לווייתנים: המטרה העיקרית הייתה להקים תחנת ציד לווייתנים כדי להגדיל את ייצור השומן של גרמניה, אשר היה חיוני לייצור מרגרינה וסבון.
גרמניה הייתה תלויה בייבוא שמן לווייתנים מנורווגיה, וחששה כי התלות הזו תפגע בה במהלך מלחמה עתידית.
בסיס ימי אפשרי: בנוסף, המשלחת הייתה חלק מהמאמצים של היטלר להרחיב את הטריטוריות של גרמניה הנאצית ולמצוא מקומות נוספים להקמת בסיסים צבאיים.
המשלחת יצאה מנמל המבורג ב-17 בדצמבר 1938 על סיפון הספינה MS Schwabenland, שנבנתה ב-1925 והוסבה לשימוש המשלחת ב-1934. הספינה הייתה מצוידת במטוסים מסוג דורנייה.
ב-19 בינואר 1939 הגיעה הספינה לחוף הנסיכה מרתה, באזור שהוכרז על ידי נורווגיה כ"ארץ המלכה מוד".
במהלך שהותה, מיפתה המשלחת את האזור, הציבה דגלי צלב הקרס על הקרח לאורך החוף, וביצעה שבע טיסות סיור וצילום מהאוויר.
במהלך הטיסות צולמו מעל 16,000 תצלומים, כולל כמה תמונות צבעוניות, התגלו רכסי הרים נטולי קרח שלא היו ידועים בעבר, והתגלו כמה אגמים קטנים ללא קרח.
נווה המדבר האנטארקטי שירמאכר , אשר לימים הוקמו בו תחנות המחקר מאיטרי ונובולזרבסקיה , זוהה מהאוויר על ידי ריצ'רד שירמאכר (שקרא לה על שמו).
לאחר מכן הוצבו חרוטי פלדה מוטבעים בצלבי קרס כדי לבסס תביעות גרמניות לבעלות על שטחים במקום.
במהלך שמונה טיסות מיוחדות נוספות, בהן השתתף גם ריטשר, צולמו אזורים מעניינים במיוחד בתמונות צבעוניות.
מחקרים ביולוגיים בוצעו על סיפון הספינה ועל קרח הים בחוף.
עם זאת, הציוד הבלתי מספק של המשלחת לא איפשר לשלוח משלחת מזחלות למדף הקרח, וכל המחקרים בוצעו מבלי שאף אחד מהמשלחת נכנס לשטח הפנימי.
האזור שבין 10° מערב ל-15° מזרח כונה על ידי מנהיג המשלחת שוואביה החדשה .
בינתיים, גילתה ממשלת נורווגיה את הפעילות הגרמנית באנטארקטיקה, לאחר שאשתו של סגן מנהיג המשלחת, ארנסט הרמן, סיפרה לגאולוג הנורווגי אדולף הול על קיומה.
ב-14 בינואר 1939 הכריזה ממשלת נורווגיה על השטח שבין קוי הרוחב 20° מערב ל-45° מזרח כשטח נורווגי ("ארץ המלכה מוד"), מבלי להגדיר את גבולו הדרומי.
ב-6 בפברואר 1939 עזבה הספינה את חופי אנטארקטיקה וחזרה לגרמניה.
ממצאי המשלחת כללו תצלומים רבים ומיפוי מפורט של האזור.
מלחמת העולם השנייה קטעה את התוכניות להמשך המחקר, ורוב הצילומים והתיעודים של המשלחת לא פורסמו עד לאחר המלחמה.
מכיוון שהאזור נחקר לראשונה על ידי משלחת גרמנית, השם שוואביה החדשה ושמות גרמניים שניתנו למאפיינים הגאוגרפיים שלה עדיין נמצאים בשימוש במפות רבות.
כמה מאפיינים גאוגרפיים שמופו על ידי המשלחת לא זכו לשמות עד ל (NSAE) בשנים 1949–1952.
המשלחת צילמה מעל 16,000 תצלומי אוויר במהלך שבע טיסות סיור באמצעות מטוסי דורנייה ומטוסי ים.
התמונות כיסו שטח נרחב של חופי הנסיכה מרתה, כולל אזורים כמו הרי קראול והרי וולהאט.
חברי המשלחת הלכו לאורך החוף ותיעדו את נקודות הציון החשובות.
הם הציבו דגלי צלב קרס על הקרח באזור שנקרא "נוישוואבן" (שוואביה החדשה) לשם כיבוש גרמני, ואיירו חצי אלומיניום עם סמל צלב הקרס באזורים שונים במהלך טיסות הסיור.
תגליות מדעיות: המשלחת הביאה חזרה ממצאים חשובים על הגאוגרפיה והאקלים של אנטארקטיקה, ששימשו חוקרים גם בשנים שלאחר מכן.
השפעה פוליטית: אף על פי שהמשלחת לא הביאה לתפנית משמעותית במאבקים המדיניים על השליטה באנטארקטיקה, היא תרמה לתעמולה הנאצית והציגה את גרמניה כמעצמה מדעית מובילה.
המשלחת כללה מדענים שחקרו את האקולוגיה של האזור, כולל מערכות החיים הייחודיות של אנטארקטיקה.
המחקרים כללו תצפיות על קרחונים, מזג האוויר ומערכות החיים המקומיות.
תוצאות המחקרים הביולוגיים, הגיאופיזיים והמטאורולוגיים פורסמו רק לאחר מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1954–1958
המשלחת נחשבת לאחת המשלחות המורכבות והמשמעותיות ביותר של התקופה, עם תרומה משמעותית להבנת האזורים הלא ידועים של אנטארקטיקה.
עם זאת, התוצאות המדעיות שלה נשכחו, במידה רבה בשל ההקשר ההיסטורי של מלחמת העולם השנייה.
למרות התוכניות להקים תחנת ציד לווייתנים ובסיס ימי באנטארקטיקה, מלחמת העולם השנייה קטעה את המשך המחקר והפיתוח באזור.
לאחר חזרת המשלחת באוגוסט 1939, הוציאה גרמניה צו על הקמת אזור אנטארקטי גרמני בשם שוואביה החדשה, אולם שום תחנת ציד לווייתנים או מבנה קבוע אחר לא נבנו על ידי גרמניה, ולאחר המלחמה זנחה גרמניה את תביעותיה על נוישוואבן, והאזור נותר תחת תביעה נורווגית כ"ארץ המלכה מוד".
בשנת 1981 הוקמה על ידי גרמניה תחנת המחקר נוימאייר II .
תחנת המחקר הנוכחית נוימאייר III ממוקמת גם היא באזור.
שוואביה החדשה היא כעת אזור קרטוגרפי של ארץ המלכה מוד, אשר מנוהלת על ידי נורווגיה כטריטוריה תלויה תחת מערכת האמנה האנטארקטית
בשל החשאיות הרבה וזמן הכנה מועט יחסית, לא זכה המיזם לתשומת לב ציבורית כאשר ה-MS Schwabenland יצאה לדרכה.
הדיווח הראשון של המשלחת נמסר רק במהלך המסע חזרה מקייפטאון להלמוט ווהלט, שפרסם הודעה לעיתונות ב-6 במרץ 1939. בעוד הדיילי טלגרף בבריטניה והניו יורק טיימס בארצות הברית דיווחו על המשלחת בהתייחס לכיבוש הנורווגי של האזור, רק העיתונות המקומית של המבורג הקדישה תשומת לב לחזרתה של המשלחת לגרמניה ב-25 במאי 1939.
המשלחת הוא סרט דרמה ישראלי-פולני-גרמני שהוקרן לראשונה ב-16 בפברואר 2023 בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין.
ב-30 במאי 2024 יצא הסרט לאקרנים בישראל.
הסרט עוקב אחר שלושה תלמידי תיכון מכיתה י"א שיוצאים למסע בני נוער לפולין - עומר (בכינוי "פריש"), ניצן ועידו, יחד עם סבו ניצול השואה של עומר, יוסף.
הסרט משלב בין הדרמות האישיות שלהם לחוויית הביקור במחנות ריכוז בפולין: ניצן מפתחת רגשות כלפי עידו, שמעוניין בבחורה אחרת, פריש חושש שמשולש החברות שלהם יתפרק ומרגיש בלתי נראה בין חבריו.
לפריש, ניצן ועידו, יש ציפיות שונות לגבי הטיול.
פריש (יואב בבלי) – תלמיד תיכון שיוצא אל המסע לפולין יחד עם חבריו לכיתה וסבו, יוסף.
הוא מעוניין בתשומת לב והכרה, בניגוד לחבריו ניצן ועידו, שמרגישים בנוח בסטטוס החברתי שלהם.
ניצן (נעמי הררי) – תלמידת תיכון אאוטסיידרית, סקרנית והרפתקנית שיוצאת אל המסע לפולין יחד עם חבריה לכיתה.
חברה טובה של פריש ועידו, ומפתחת רגשות לעידו.
עידו (לייב לב לוין) – תלמיד תיכון שיוצא אל המסע לפולין יחד עם חבריו לכיתה.
מערכת היחסים של עידו עם לירון מסתיימת לפני המסע, מה שמוביל למתח רומנטי ביניהם לבין ניצן, שיש לה רגשות כלפיו.
יוסף (עזרא דגן) – סבו של פריש, שמצטרף למשלחת כעד, הוא מעמת את פריש עם בדידותו ומעמדו החברתי.
עינת (אלמה דישי) – המורה האחראית על המסע.
בועז (קובי זיסלין) - מדריך המשלחת
"המשלחת" מתואר כסרט התבגרות ולא כסרט שואה, המתמקד בגדילה ובחוויות של הדמויות.
הסרט כולל סצנות שצולמו בגרמניה, כולל אחת במלון נטוש עם שרידים ממערכת ההאזנה של השטאזי.
"המשלחת" התקבל לפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין והוקרן שם בהקרנת בכורה ביום הראשון של הפסטיבל, ב-16 בפברואר 2023. הסרט התמודד על פרס "דב הקריסטל".
"המשלחת" הוא הסרט הישראלי היחיד שהתקבל להתחרות בתחרות "Generation", המתמקדת בסיפורי התבגרות ונוער.
ב-29 במאי 2024, נערכה הקרנת טרום-בכורה של הסרט מטעם יד ושם בסינמטק שדרות.
הסרט יצא לאקרנים בישראל ב-30 במאי 2024.
הסרט זכה לשבחים הן מהמבקרים והן מהקהל.
הסרט צוין לטובה בעיקר על דיאלוגים מצוינים וביצועים יוצאי דופן של כל צוות השחקנים.
תומר קמרלינג מאתר "מאקו", ציין בביקורת שכתב כי הסרט הוא .
בנוסף, ציין כי הסרט אינו נוקט עמדה ברורה לגבי נחיצותם של המסעות לפולין כאלה, אלא מציג אותם כפי שהם, תוך הדגשת המעלות והמגבלות שלהם.
הבימוי והכתיבה המיומנת של אסף סבן זוכים לשבחים על לכידת מהות השפה העברית והדינמיקה של דור ה-Z.
פרסקטגוריהמועמד/יםתוצאהפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברליןדב הקריסטל"המשלחת"פרס אופירשחקן המשנה הטוב ביותרעזרא דגןהליהוק הטוב ביותררותי בלוםפסטיבל הקולנוע ירושליםפרס ענת פרחי לתסריטאסף סבןפרס האנסמבליואב בבלי, נעמי הררי ולב לוין, עזרא דגן ואלמה דישיפסטיבל הסרטים הבינלאומי לילדים ונוער בזליןהסרט העלילתי הטוב ביותר לנוער"המשלחת"פסטיבל הסרטים הבינלאומי בבייג'ינגהסרט החדש הטוב ביותרפסטיבל הסרטים היהודי בוורשהפרס דייוויד קמרהאסף סבן
המשלח הוא סרט פעולה צרפתי-אמריקאי משנת 2002 והסרט הראשון מסדרת הסרטים המשלח.
הסרט בבימויו של לואי לטריה ובכיכובו של ג'ייסון סטיית'האם על פי התסריט של לוק בסון.
הסרט עוקב אחר סיפורו של פרנק מרטין, "משלח" מקצועי שמבצע שליחויות מסוכנות ומסתוריות ללא שאלות.
הסרט זכה להצלחה מסחרית והוליד מספר סרטי המשך, סדרת טלוויזיה ורימייקים, שהפכו את דמותו של פרנק מרטין לאייקון תרבותי.
הסרט הוקרן לראשונה בארצות הברית ב-11 באוקטובר 2002. הוא זכה לביקורות מעורבות מהמבקרים עם שבחים על קטעי הפעולה שלו והביצועים של סטטהאם.
הוא הכניס 43.9 מיליון דולר ברחבי העולם ואחריו יצא סרט המשך המשלח 2 ב-2005.
פרנק מרטין (ג'ייסון סטיית'האם) הוא "משלח" מקצועי, המתמחה בהעברת חבילות, אנשים או סחורות ממקום למקום, בהתאם לחוקים נוקשים שהוא קובע לעצמו: אף פעם לא לשאול שאלות, לא לפתוח את החבילה ולעולם לא לשנות את העסקה.
אך כשהוא מגלה שאחת מהחבילות שהוא משנע מכילה אישה צעירה בשם ליי (שוקי), הוא מוצא את עצמו מעורב בעל כורחו במזימה בינלאומית.
פרנק נאלץ להילחם באנשי פשע מסוכנים ולעשות כל שביכולתו כדי להגן על ליי ולהישאר בחיים.
ג'ייסון סטיית'האם בתפקיד פרנק מרטין - "משלח" מקצועי וקר רוח, המתמחה בהעברת חבילות מסוכנות ללא שאלות מיותרות.
מאט שולץ בתפקיד דארן וולינג - אחד מהנבלים המרכזיים בסרט, המאיים על חייו של פרנק ועל חייה של ליי.
פרנסואה ברליאן בתפקיד הבלש טרקוני - שוטר מקומי שחוקר את פעילותו של פרנק ומתערב בעלילה.
ריק יאנג בתפקיד מר קוואי - איש עסקים סיני שמנהל את המבצע להפעלת החבילה, ומייצג את הכוחות הפועלים נגד פרנק.
קמרון ווטסון בתפקיד גרינקו - שותפו של דארן וולינג, אחד מהנבלים שמסתבכים עם פרנק במהלך הסרט, ומאיים על חייהם של פרנק וליי.
הסרט "המשלח" קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים, אך זכה להצלחה מסחרית בקופות והפך לסרט פולחן.
סצנות הפעולה והכימיה בין סטיית'האם לבין השחקנים האחרים זכו לשבחים, בעוד שהעלילה והדיאלוגים קיבלו ביקורת על הפשטות שלהם.
הסרט קיבל ציון של 54% באתר Rotten Tomatoes וציון של 51 מתוך 100 באתר Metacritic.
עם זאת, הסרט נחשב כמצליח במיוחד בזכות קטעי הפעולה האינטנסיביים והסגנון הייחודי של ג'ייסון סטיית'האם, והוביל להפקת מספר סרטי המשך וסדרת טלוויזיה.
המשלח 2 הוא סרט פעולה אמריקאי-צרפתי משנת 2005, שבוים על ידי לואי לטריה ונכתב על ידי לוק בסון ורוברט מארק קאמן.
זהו הסרט השני בסדרת הסרטים "המשלח", בכיכובו של ג'ייסון סטיית'האם בתפקיד פרנק מרטין, שליח מקצועי ונהג מומחה שנשכר כדי לבצע משימות מסוכנות במיוחד.
הסרט ממשיך את עלילותיו של פרנק מרטין לאחר אירועי הסרט הראשון.
המשלח 2 יצא לאקרנים בצרפת ב-3 באוגוסט 2005 ובארצות הברית ב-2 בספטמבר על ידי אולפני המאה ה-20. הוא זכה לביקורות מעורבות מהמבקרים עם שבחים על הופעתו, רצפי הפעולה והבימוי של סטיית'האם, אך ספג ביקורת על תסריטו.
הוא הכניס 89.1 מיליון דולר ברחבי העולם.
בעלילת המשלח 2, פרנק מרטין עובר למיאמי, פלורידה, שם הוא משמש כנהג אישי לילד בשם ג'ק בילינגס, בנו של פקיד ממשלתי בכיר.
כאשר ג'ק נחטף על ידי כנופיית פושעים מסוכנת שמנסה להפיץ וירוס קטלני שיגרום למותם של עשרות אנשים, פרנק מוצא את עצמו במירוץ נגד הזמן כדי להציל את הילד ולמנוע אסון רחב היקף.
במהלך הסרט, פרנק מתמודד עם אתגרים רבים ומפגין את כישורי הלחימה והנהיגה המיוחדים שלו.
ג'ייסון סטיית'האם — בתפקיד פרנק מרטין
מת'יו מודין — בתפקיד ג'פרי בילינגס
אמבר ולטה — בתפקיד אודרי בילינגס
קייט נאוטה — בתפקיד לולה
אלסנדרו גסמן — בתפקיד ג'יאני
ג'ייסון פלמינג — בתפקיד דמיטרי
המשלח 2 זכה לביקורות מעורבות מצד המבקרים, ששיבחו את סצנות האקשן המותחות ואת כישורי הלחימה והנהיגה של ג'ייסון סטיית'הם, אך מתחו ביקורת על העלילה הפשטנית והלא מציאותית של הסרט.
עם זאת, הסרט היה להצלחה קופתית והפך לאחת מהסדרות האהובות בז'אנר האקשן.
באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל ציון של 52%, המבוסס על ביקורות של מבקרים מקצועיים.
באתר Metacritic הציון עומד על 56 מתוך 100, מה שמצביע על ביקורות מעורבות.
הקהל העניק לסרט ציון CinemaScore של "A-", מה שמעיד על תגובה חיובית מצד הצופים.
המשלח 3 הוא סרט פעולה צרפתי-אמריקאי בשפה האנגלית משנת 2008, בבימויו של אוליבייה מגאטון.
זהו הסרט השלישי בסדרת "המשלח", בכיכובו של ג'ייסון סטיית'האם בתפקיד פרנק מרטין, שליח מקצועי המתמחה בהעברת חבילות מסוכנות ללא שאלות.
פרנק מרטין (ג'ייסון סטיית'האם) נאלץ לשוב לפעולה כאשר הוא נאלץ להעביר את ולנטינה (נטליה רודקובה), בתו החטופה של שר איכות הסביבה האוקראיני, מלבוב לאודסה שבאוקראינה.
במהלך המסע, פרנק וולנטינה מתמודדים עם סכנות רבות, כולל מרדפים, קרבות ופצצות המוצמדות לגופם, המונעות מהם להתרחק מהרכב.
ג'ייסון סטיית'האם – פרנק מרטין, שליח מקצועי ונהג מיומן.
נטליה רודקובה – ולנטינה, בתו של שר איכות הסביבה האוקראיני.
רוברט נפר – ג'ונסון, הנבל הראשי והמוח מאחורי החטיפה.
פרנסואה ברליאן – המפקח טרקוני, חברו של פרנק ואיש חוק.
ירון קראבה – לאוניד ואסילב, שר איכות הסביבה האוקראיני ואביה של ולנטינה.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בציון של 39% על סמך 115 ביקורות, עם ממוצע דירוג של 5/10. באתר Metacritic, הציון הממוצע הוא 51 מתוך 100, בהתבסס על 26 ביקורות.
מבקרים שיבחו את סצנות הפעולה והביצועים של סטיית'האם, אך ביקרו את העלילה והדמויות על היותן שטחיות.
המשמר האזרחי הוא מחלקה (בראשות נצ"מ) בתוך אגף השיטור של משטרת ישראל המרכז את כלל פעילות ההתנדבות המבוצעת על ידי אזרחים במשטרה.
המחלקה הוקמה בשנות השבעים כגלגול מודרני של יחידות המשמר האזרחי שפעלו בשנותיה הראשונה של המדינה.
המשמר האזרחי הוא דגם ישראלי שהבשיל במציאות הביטחונית והחברתית המיוחדת בארץ והקמתו מהווה פרק יוצא דופן בהיסטוריה של הארגונים ההתנדבותיים במדינת ישראל.
ראשית המשמר האזרחי בהתארגנות אזרחים בצפון הארץ שביקשו להגן על שכונותיהם בעקבות שורה של פיגועים חבלניים שאירעו לאחר סיום מלחמת יום הכיפורים.
טראומת המלחמה, המחאה הציבורית, רעידת האדמה הפוליטית והפגועים הקשים (הטבח במעלות ב-15 במאי 1974) היוו את הבסיס להקמת המשמר האזרחי כשמאות אזרחים דרשו מהמשטרה להעניק להם כלים, סמכות ומסגרת שתסייע למערכת הביטחון בשמירה על ביטחון הפנים.
בחודש אפריל 1974 התקבלה החלטת ממשלה 411 שעסקה בהעברת האחריות על ביטחון הפנים למשטרת ישראל, וב-10 ביולי 1974 התקבלה החלטת ממשלה על הקמת המשמר האזרחי כארגון לאומי התנדבותי.
החלטת הממשלה קבעה כי המשמר האזרחי יפעל ליד משטרת ישראל ולא בתוכה.
הוטל עליו לארגן אזרחים להתגוננות מפני התארגנות חבלנית ברחבי המדינה וזאת באמצעות קיום שגרת שמירה וארגון תשתית ביטחונית הכוללת: מפקדה, כיתות כוננות, סיורים חמושים, ממונעים ורגליים ושגרת אימונים, הדרכה ופיקוח.
בכל רמת פיקוד של המשטרה (מטה ארצי, מחוז ומרחב) נקבעה מקבילה במשמר האזרחי (ראש המשמר האזרחי, מפקד מחוז משמר האזרחי ומפקד מרחב משמר האזרחי).
ברמת התחנה נקבע מפקד התחנה בעיר ובערים הגדולות מונו מפקדי רבעים.
יחידת ההתנדבות הבסיסית מוקמה במבני ציבור שהרשויות המקומיות הקצו לשם כך ואלו גם סייעו בגיוס, תקצוב, טקסים ועוד.
קיום תשתית ביטחונית רחבה לשם מניעת פיגועים.
חיזוק כוח העמידה של הציבור באמצעות מתן כלים ויכולת לאזרחים להתגונן בשעת הצורך.
קיום מאגר כוח אדם מתנדב לשעת הצורך.
הגברת הביטחון העצמי של התושבים והגדלת המודעות והעירנות לנושא הביטחון.
שטח העיר אורגן בשלוש רמות: עיר, רובע ושכונה.
הנשק שהועמד לרשות המתנדבים היה M1 קרבין והרכבים ששימשו את המתנדבים היו משטרתיים.
בתום שנת פעילותו הראשונה השתלב הארגון היטב במערך ביטחון הפנים כאשר הוקמו כשלוש מאות בסיסי הפעלה בשכונות בפריסה ארצית, הוקם מערך כוננות ארצי, חולקו מאות כלי נשק לאזרחים (בעיקר לאלו שביתם ממוקם בקצה השכונות), הוקמה מערכת מקיפה של ביטחון שוטף שכללה שמירה בשכונות, הקמת מחסומים, ביקורת באוטובוסים ובמוסדות.
בשלבי ההתארגנות הראשונית, נעזר המשמר האזרחי בצה"ל, הג"א ומג"ב וניתנה לו הקצאה מסודרת מארגונים אלו של ימי מילואים וכוח אדם.
בשנת 1977 החל תהליך הבחנה בין מתנדב פעיל למתנדב שאינו פעיל.
בדיקה זו הביאה לנהלים שהסדירו את הקריטריונים להתנדבות פעילה על פי מספר שעות התנדבות בחודש וגריעת מתנדבים ממצבת כוח האדם.
שינויים ארגוניים במהלך שנות השמונים
בתחילת שנות השמונים חל שינוי בתפיסת המבנה, ארגונו וייעודו של המשמר האזרחי, ויחד עם תפקידי המשמר האזרחי בביטחון פנים נוספו לו גם משימות שיטור בתחומי התנועה ולחימה בפשע.
לכן, הוקמו יחידות מיוחדות בעיקר עקב רצונם של מתנדבים רבים לסייע בתחומי הפעילות השונים: בילוש, נוער, סיור ותנועה.
תהליך זה ממשיך ומתפתח וכיום פועלות בהצלחה רבה יחידות רבות, חלקן במדים בתחומים שונים: סיור, תנועה, צלפים, שיטור ימי, חילוץ נעדרים, צוללים, מתורגמנים, יומנאים, זיהוי קורבנות אסון, בילוש, תיירות, עבריינות נוער, איכות סביבה, תחבורה ציבורית וטרקטורונים.
השלבים בתהליך הקמת היחידות המיוחדות במשמר האזרחי
הקמת יחידת הקלעים ולאחר מכן הצלפים והפעלתם החל מ-1974.
הקמת יחידת שיתוף פעולה לתחומים הקשורים המניעה ולחימה בעבריינות החל מ-1975.
מיסוד הקמת יחידות תנועה ויחידות למניעת עבריינות והעמדת מדים לרשות המתנדבים מתחילת 1983.
מיסוד הקמת יחידות במדים ליחידות הסיור ותחומים כלל-משטרתיים החל מאמצע 1983.
יחידה למניעת עבריינות נוער (ימע"נ).
יחידה תנועה מתנדבים (ית"מ), הפועלת על מדי משטרה.
יחידת מתנדבים במדים (מתמי"ד) – שקיבלה הכשרה משטרתית לעסוק במגוון נושאים משטרתיים.
מתמי"ד מג"ב - יחידות מתנדבים הפועלים עצמאית ובהנחיית מג"ב במגזר הכפרי, הפעילות מתבצעת עם מדי מג"ב ובכלי רכב של מג"ב.
ימע"ר מג"ב - יחידת מתנדבים אשר הוכשרו בשרוול בילוש ופועלים במסגרת הימ"רים המרחביים של מג"ב בצמוד לצוותי הבילוש.
יחידות העוסקות בסיוע קהילתי – סיוע לאוכלוסיות חלשות וקשישים, קליטת עליה ועוד.
יחידה לפינוי צירי תנועה (יחפ"צ) - יחידה מבצעית מקצועית הפועלת בתוך אגף התנועה (את"ן) ותפקידה פתיחה ושמירה של צירי תנועה מפני חסימות או הפרעות.
יחידת מתנדבים על רולרבליידס (מער"ב) - שפועלת בשיתוף עם יחידות הסיור.
יחידות נוספות כפרשים, חילוץ ותיירות.
יחידת משל"ט (מרכז שליטה) בתפקיד מוקדן במוקד 100.
המשמר האזרחי עובר תהליך של התמקצעות בתחום הפעלת המתנדבים תוך בניית מערך הדרכה, קורסים, השתלמויות, הכשרות מפקדים וגיבוש תורה מקצועית.
במקביל לתהליך זה מתחילה כניסה של מתנדבים לתחומי הפעילות המשטרתית שהוזכרו להלן (היחידות המיוחדות).
בתקופה זו מתחיל תהליך שילוב מלא של המשמר האזרחי במשטרה, תהליך שייקח כשש שנים.
בעקבות הקמת יחידות אלו חלה בתקופה זו הבחנה בין משמר אזרחי "קלאסי" העוסק בסיורי בט"ש "קלאסיים" לבין היחידות המיוחדות.
ב-15 בנובמבר 1982 מינה שר הפנים ד"ר יוסף בורג ועדה בראשות פנחס קופל כדי להגדיר ולבדוק מחדש את מטרות משמר האזרחי.
הוועדה המליצה להרחיב את ההגדרה שבפקודת המשטרה לפיה פועל המשמר האזרחי ולהוסיף ליעד המקורי לחימה בפח"ע וסיוע למשטרה בתפקידיה הייעודיים במישורי המניעה והקהילה.
עבודת הוועדה לא הביאה לשינוי ארגוני להוציא את עניין צירוף היחידה לקשרי קהילה-משטרה (ילק"מ) למטה המשמר האזרחי ב-1983, תוך הכרה שיחידה אמורה לפעול כלפי כלל משטרת ישראל, והמשמר האזרחי קיבל אחריות מקצועית ומשימתית בנושאים אלו.
ההשפעה העיקרית של ועדת קופל הייתה בתחום הרחבת יעדי המשמר האזרחי ומתן לגיטימציה לפעילות בתחומי המניעה והסיוע למשטרה.
נקבע כי ייעוד משמר האזרחי יהיה: "סיוע למשטרה בשמירת הביטחון השוטף ובביצוע תפקידיה הייעודיים הנוספים באמצעות מתנדבים".
בשנת 1983 הוחלט להרחיב את מעורבות משמר האזרחי בפעולות למען הקהילה ולסייע למשטרת ישראל בתחומים שונים, לכן, הכפיפו את היחידה לקשרי משטרה- קהילה למשמר האזרחי, קידמו את היחידות המיוחדות וכל אלה במטרה לשלב באופן מלא את המשמר האזרחי במשטרה.
שילוב המשמר האזרחי במשטרת ישראל
ב-1985 הוצגה תוכנית העבודה של המשטרה לשנים 1986–1990 (רשת ב') והציגה התייעלות פנימית שביטויה המעשי היה איחוד מטות מג"ב והמשמר האזרחי לתוך המשטרה ה"כחולה".
תהליך האיחוד הביא לביטול המפקדות העצמאיות של המשמר האזרחי ולשילובן בתוך מערך הכוחות הטריטוריאלי של המשטרה.
תהליך זה הושלם ב-1 בפברואר 1986. לפעולה לא היו השלכות ישירות על המתנדבים.
שנת 1987 סיכמה למעשה את שילוב המשמר האזרחי בתוך שורות משטרת ישראל, והארגון חגג שלוש עשרה שנים להקמתו.
במרכז האירועים עמדה החלטת הממשלה להעניק למתנדבים הפעילים לאורך כל התקופה אות הערכה ממלכתית.
שבעת אלפים וחמש מאות מתנדבים היו זכאים לאות זה, והטקס המרכזי נערך במשכן הכנסת בחסות יושב ראש הכנסת.
בשנה זו אף הושלם שילוב יחידות המשמר האזרחי המערך המשטרתי הטריטוריאלי ובמקביל, הושלמה במטה הארצי הקמת האגף ובמסגרתו מחלקת המתנדבים.
תקנות המשמר האזרחי שתוקנו ב-1989 קבעו כי "המשטרה רשאית להסתייע במשמר האזרחי...
התקנות פירטו תחומים רבים בהם רשאית המשטרה להסתייע במשמר האזרחי: "סיור, תנועה, בילוש, שיטור ימי, תיירות, חילוץ נפגעים, פרשים, סיוע למערך החבלה וצלפים".
עם תיקון התקנות הפך המשמר האזרחי לחלק בלתי נפרד מהמשטרה ותחומי פעילותו הוגדרו בחוק, כולל הכשרות, כתנאי להפעלה מקצועית של המתנדב.
המשמר האזרחי, כמשקף את הפסיפס העדתי, האתני והתרבותי בישראל, קולט לשורותיו מתנדבים מהמגזר החרדי, מפעיל את זק"א, פועל באזור יהודה ושומרון, מגייס מתנדבים בני מיעוטים החל משנת 1992 (ליחידות המיוחדות גייסו בדואים, צ'רקסים ודרוזים ששירתו בצה"ל, והחל מ-1995 החלו להקים בסיסי משמר אזרחי ביישובים ערבים).
הקמת אגף קהילה ומשמר אזרחי
ב-1 בינואר 1999 הוקם במטה הארצי אגף קהילה ומשמר אזרחי (אק"מ).
אגף זה איחד את היחידה לשיטור קהילתי עם המשמר האזרחי.
עם הקמת אק"מ, מנה האגף כ-50,000 מתנדבים, מהם כ-14,000 ביחידות המיוחדות.
אק"מ פיתח פרויקטים קהילתיים ייחודיים, שם דגש על פיתוח שירותי משטרה וגיוס מתנדבים במגזר הערבי, והושקע מאמץ בפיתוח תורה כתובה בנושא שירות, ובהכשרות.
משנת 2000 מוביל אק"מ מהלך להפיכת מרכזי השיטור הקהילתי ובסיסי הפעלת מתנדבים לישות אחת חזקה המספקת שירותי משטרה לקהילה על ידי שוטרים בשכר המפעילים את המקום יחד עם מתנדבי המשמר האזרחי.
מתנדבי המשמר האזרחי מהווים גשר טבעי בין המשטרה לקהילה.
ראשי הערים והרשויות המקומיות מסייעים למשמר האזרחי בתקציבי הסברה וארגון מקומיים ורואים בארגון זה מכשיר חשוב להשגת ערכים חינוכיים-תרבותיים במסגרת העירונית.
הקשר ההדוק עם הרשויות המקומיות מקנה הרגשת שייכות לקהילה וקשר עם מוסדותיה.
חברי המשמר האזרחי הם אזרחים ושוטרים מתנדבים כאחד ובעצם התנדבותם ממחישים את היות המשטרה חלק בלתי נפרד מהקהילה.
שינויים ארגוניים פנים משטרתיים ואיחוד אגפים אג"מ-אק"מ
במאי 2011 במהלך סבב המינויים לאחר כניסת רנ"צ יוחנן דנינו לתפקידו כמפכ"ל המשטרה הורה לסגור את אגף קהילה ומשמר אזרחי ולהטמיעו בתוך אגף המבצעים ולהקים מחלקת מתנדבים לטיפול בכל נושא מתנדבי המשא"ז.
כתוצאה מהמהלך כל שוטרי וקציני האק"מ הוכפפו לאג"מ ובמרחבים ובמחוזות ושונה תפקידם מ"קציני אק"מ" ל"קציני מתנדבים" כאשר בראש שרשרת הפיקוד מונה ראש מחלקה בדרגת ניצב משנה.
ראש אגף המבצעים שכיהן בתהליך האחוד היה ניצב ניסים מור.
במהלך כהונתו של מפכ"ל המשטרה רוני אלשיך הוחמרו נוהלי הגיוס של מתנדבים חדשים, וכיום הם כוללים אבחון תעסוקתי וסיווג ביטחוני קפדניים מבעבר, מה שגרם לירידה במספר המתגייסים החדשים להתנדבות, כתוצאה מהעלאת הרף הנדרש לגיוס להתנדבות.
בשנת 2025 תחת פיקודו של מפכ"ל המשטרה דניאל לוי, הוחלט על הקמה מחדש של אגף קהילות ומשמר אזרחי (בראשי תיבות: אק"מ), ושילוב מחלקת מתנדבים כמחלקה באגף.
ר' אק"מ הנוכחי הוא ניצב רן לוי.
ב-13 שנות קיומו עברו דרך הארגון כ-350,000 מתנדבים.