tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את המשך חייו הוא העביר בתור חקלאי והמשיך לצייר עד כמה שנים לפני מותו בשנת 1923. בשנה זו הוא חלה במחלת הסרטן ושם קץ לחייו.
אשתו מרי נפטרה ארבע שנים אחריו.
בתקופה זו של המאה התשע-עשרה, ציירים מקומיים מעיירות קטנות פרחו בחוף המזרחי של ארצות הברית.
ציירים אלה לא אומנו בציור אקדמי וערבבו ז'אנרים וקונבנציות זה בזה.
הסגנון מכונה לעיתים בשם "אמנות פולק".
אלמר אף הרבה לעשות ניסיונות בשילוב של המדיומים הציור והצילום.
הוא צייר מתוך התבוננות בתצלומים ורשם בצבעי גיר על גבי הגדלות של תצלומים.
בחייו, באזור העיירות שבו חי במסצ'וסטס, הוכר אלמר כצייר הידוע בתשומת-לבו הרבה לפרטים.
הוא אף זכה במספר פרסים בכמה ירידים מקומיים ובין השנים 1904-1907 הוצגו חלק מציוריו בתצוגות אישיות בשלבורן פולס; כולל שתי תערוכות בחנות לממכר גלידה.
מעת לעת עבד אלמר לפרנסתו בציור דיוקנאות מסחריים ולאחר שובו מן האקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק (1899-1900) הוא אף פתח סטודיו על-מנת להמשיך בעיסוק זה.
ארבעת הציורים שהופקו בין 1890-1892 הם הבסיס עליו נבנה שמו של אלמר החל ממחצית המאה העשרים.
כל הציורים שהפיק לאחר שלוש שנים אלה נחשבים על ידי חוקרים כ"פחות מעניינים".
הציור המוכר ביותר שלו הוא "תמונת אבל" משנת 1890 ומהווה פורטרט משפחתי המתאר את האמן, את אשתו ואת בתם אפי שנפטרה זמן מה קודם לכן.
כאמור היצירה משלבת בתוכה ז'אנרים שונים של ציור.
אך יחד עם אלמנטים של פורטרט ציור, ישנו שילוב של קונבנציות צילום פופולריות.
ציור זה, כמו ששמו מבטא ליטרלית, ניתן לכנות "ציור אבל שלאחר המוות" .
ייצוג מסוג זה בציור היווה פרקטיקה מקובלת מבחינה חברתית בארצות הברית של המאה התשע-עשרה והיה מבוסס בדרך כלל על דיוקן מתוך תצלום שנלקח לפני מות האדם, או לאחר מותו (צילום פוסט-מורטם).
בסוג זה של ציורים, אלו שנפטרו מוצגים כחיים בהווה הציורי.
ואכן, אלמר הושיב את עצמו ואת אשתו האבלה על הדשא לפני אחוזתם בבקלנד.
לא רחוק מהם, בצד שמאל עומדת דמותה של אפי המתה בגודל טבעי.
היא נראית ליד משחקיה וחיות המחמד שלה.
ישנו ניגוד בין המשפחה האבלה שיושבת בחשכה יחסית, לעומת הבת המתה שטופת האור.
חוקרים טוענים שישנן שתי מטרות לציורים מסוג זה: הצהרה על רעיון נצחי של ואניטאס על ידי ייצוג סוף החיים של הפרט ולעומת זאת, ניסיון לייצוג ריאליסטי של הדבר עצמו.
בנוסף לתיאור האבל, עניין בעל ערך כאן הוא הצהרה על מוסד המשפחה.
לא ידוע כיצד הגיבו בני דורו של אלמר ליצירה, אך כיום הציור עומד כאמת-מידה לציור אמריקאי מקומי של המאה התשע-עשרה.
כיוון שהיצירה פתוחה לכמות רבה של פרשנויות היא סוגננה בעבר כשייכת לציור הנאיבי, פרימיטיבי, סוריאליסטי, פוטוריאליסטי, ואפילו לומיניסטי ועוד.
השפעות אסתטיות על אלמר אינן ידועות והן כולן פרי תאוריות לא מבוססות בעובדות.
המשוררת והתאורטיקנית הפמיניסטית אדריאן ריץ' כתבה שיר על ציור זה מנקודת מבטה של הילדה המתה, אפי.
מיד לאחר "תמונת אבל", המשיך אלמר לצייר והפיק עוד שלוש עבודות מוכרות:
"גברת מבאפטיסט קורנר" (A Lady of Baptist Corner) – דיוקן של אשתו מרי, עדיין לובשת את בגדי האבל השחורים, ועובדת על המכונה לקליעת שוטים שהמציא בעלה.
"משקפי קסם" (Magic Glasses) – טבע דומם עם זכוכית מגדלת.
"מקום הולדתה של מארי ליאון" (The Mary Lyon Birthplace) – ציור נוף של אזור הכפר שבו בילה אלמר את רוב חייו.
לקראת סוף חייו אלמר צייר נופים בצבעי פסטל המבוססים על תצלומים שלקח בעת נסיעותיו באזור הכפר.
כאמור, אלמר לא מכר רבים מציוריו המקוריים אך עסק לפרנסתו בעשיית "דיוקנאות קריאון" מסחריים; רישום קל בצבעי קריאון המבוצע על-גבי הגדלות של תצלומים.
כל דיוקן יכול היה להלקח מדאגרוטיפ, עד עשרות שנים לאחר שזה נעשה בראשונה ולכן הדבר מציב קשיים רבים על המעקב אחר מקור עבודות אלה.
תופעה זו הייתה שכיחה בחוף המזרחי בשני העשורים האחרונים של המאה התשע-עשרה.
אלמר היה אחד ממאות שעסקו בציור ובסחר של דיוקנאות ממין אלה וראה עצמו כאמן למרות מסחריותו של תחום זה.
יחד עם עבודה זו אלמר אף התפרנס ממכירת מסגרות לציור.
אדווין סטנטון פורטר היה מחלוצי הקולנוע המוקדם, אבי העריכה הקולנועית.
התפרסם בזכות עבודתו כבמאי בחברה של תומאס אדיסון.
אדווין פורטר נולד בפנסילבניה לתומס ריצ'רד פורטר ולמרי ג'יין (קלארק).
לפורטר היו שלושה אחים ואחות.
פורטר עבד, בין עבודות מזדמנות כמפעיל טלגרף.
הוא הועסק במשך תקופה במחלקת החשמל של תאגיד ויליאם ובניו, בשנת 1893 התגייס לצי ארצות הברית כחשמלאי.
במהלך השירות שלו כשלוש שנים הוא הראה כישרון כממציא של מכשירים חשמליים המשפרים את התקשורת.
פורטר נכנס לתעשיית הסרטים בשנת 1896. בשנה הראשונה הקרין סרטים על מסכים גדולים בארצות הברית.
הוא הועסק לתקופה קצרה על ידי רף וגאמון, סוכני ציוד הצפייה של תומאס אדיסון.
לאחר מכן עזב כדי להפוך למקרין נייד עם מכונה (מקרן) המתחרה באדיסון, הוא נסע דרך הודו המערבית וגם חצה את דרום אמריקה כשהוא מציג סרטים בירידים ובשדות פתוחים, ולאחר מכן ערך את סיורו השני דרך קנדה וארצות הברית.
הוא חזר לניו יורק ועבד בתור מקרין וניסה ללא הצלחה, להקים מפעל לייצור מצלמות ומקרנים.
בשנת 1899 הצטרף פורטר לחברת הייצור של אדיסון, התחיל בייצור ציוד, עבר להדפסה הסופית של הפילם ולבסוף לבימוי שחקנים, במהלך העשור הוא הפך לבמאי המשפיע ביותר באמריקה.
מהניסיון שלו בהופעות שטח פורטר ידע מה הקהל רוצה, והוא החל לעשות סרטים
וקומדיות עבור אדיסון - אחד הסרטים הראשונים שלו היה טדי הנורא, המלך גריזלי, סאטירה שנעשתה בפברואר 1901 על סגן הנשיא הנבחר, תיאודור רוזוולט.
כמו כל הבמאים הראשונים, הוא לקח רעיונות מאחרים, אבל במקום פשוט להעתיק סיפורים הוא שידרג אותם.
סרטו של פורטר "חייו של כבאי אמריקני" (1903) היה הסרט הראשון שנערך מצילומים רבים וקטעי ארכיון שנמצאו במחסני חברת אדיסון שתיארו שריפות וכיבוין.
הסרט כלל עלילת מתח וחידוש קולנועי נוסף – צילום תקריב (Close Up).
פורטר גילה ביצירת סרט זה שהיחידה הבסיסית של השפה הקולנועית אינה ה"סצנה" כי אם ה"צילום" (Shot) – סדרת תמונות רצופה ובלתי מופרעת, המצולמת על ידי מצלמה אחת.
פורטר הלך בעקבות ג'ורג מלייס וכמו ג'יימס וויליאמסון במקום להשתמש בחיתוך פתאומי בצילומים, ייצר פורטר מעברי דיזולב (התמוססות),
מעברים הדרגתיים מתמונה אחת לאחרת.
ב"חייו של כבאי אמריקאי" עזרה הטכניקה לקהל לעקוב אחר התנועה החיצונית המורכבת.
סרטו הגדול הבא של פורטר, היה ראשון המערבונים.
"שוד הרכבת הגדול", אף הוא משנת 1903 יצר את התבנית לפיה נוצקו המערבונים במשך מאה השנים שלאחר מכן.
השודדים בסרט התנפלו על רכבת, פגעו בנוסעיה, אך לאחר מרדף השיגה אותם יד החוק.
פורטר השתמש באפקט הקרנה אחורית (כמו מסך כחול המודרני) פן וטילט (צידוד עם המצלמה מעלה ומטה לצדדים - עד אז לא נהגו להזיז את המצלמה בזמן צילום), סרט זה היה להצלחה כבירה.
סרטיו הבאים של פורטר הציגו חידושי עריכה נוספים.
ניתן לראות בפורטר את יוצרה הבסיסי של שפת העריכה הקולנועית.
פורטר לקח את הסיפור הטיפוסי של האמריקאי במערב, שכבר הכיר מן הספר "רומן באגורה" והמחזה והפך אותו לחוויה ויזואלית חדשה לגמרי.
הסרט הורכב מעשרים סצנות נפרדות, יחד עם תמונת תקריב מבהילה של ירי פושע לעבר המצלמה.
צילומי חוץ ופנים ביחד צילום חותך שימוש ראשוני בעריכה מקבילה (כאשר רואים פעולה בו זמנית במקומות שונים.) שוד הרכבת הגדול היה פופולרי מאוד.
במשך כמה שנים הקרינו אותו ברחבי ארצות הברית, ובשנת 1905 הוא היה האטרקציה הראשונה שלה הצלחה המבוססת היטב לקולנוע כבידור מסחרי בארצות הברית.
לאחר שוד הרכבת הגדול פורטר המשיך לנסות טכניקות חדשות.
הוא הציג שני סיפורים מקבילים על קלפטומן (1905), סרט של פרשנות חברתית כמו בסרטיו הקודמים יצר טכניקה לא קונבנציונלית 1904 אסיר לשעבר.
בימי שבעה (1905) הוא השתמש בתאורה בצד, תקריב, אחת הדוגמאות הראשונות של סרטים היוצאים מן הקו הרגיל התיאטרלי האנלוגיה של צילום יחיד עבור כל סצנה (1906).
הוא גם ביים סרטי טריקים כמו "חלום של שטן ..." (1906), המבוסס על הקומיקס של וינזור מקיי.
בין 1903 ל-1905 הוא הצליח להדגים בהצלחה את רוב הטכניקות שהפכו לבסיס בתעשייה.
למשל הוא עזר לפתח את המושג המודרני של עריכת המשכיות, סלל את הדרך עבור ד.וו גריפית', שהתחיל אצלו כשחקן עם זאת, הוא נראה כיוצר סגנונות רבים ולא הביא אותם יחד לסגנון קולנועי אחיד.
בשנת 1910 הוא ביים סרט הרפתקאות אליס בארץ הפלאות.
בשנת 1909 נולדה מערכת תעשייתית חדשה (ניקלודיאון) התפתחויות אלו ביססו את האמנות החדשה, שבתחילה רבים ראו בה אך קוריוז חולף.
אולמות בשם "ניקלאודיון" (ניקל בארצות הברית הוא כינוי ל-5 סנטים, עלות הכניסה לאולם) קמו בכל מקום בארצות הברית, ובשנת 1908 היו כבר כעשרת אלפים אולמות כאלו.
התעשייה הפכה לעסק מסחרי ענק, אשר הביא ליצירת חברות גדולות שעסקו אך ורק בקולנוע.
סרטי "פאתה" הצרפתיים השיגו מעמד בכורה עולמי, כאשר דאגו לשליטה בפטנטים חשובים בתחום, כמו גם לבעלות באולפני סרטים מתוך התנגדות לשיטה החדשה עזב את אדיסון והצטרף עם אחרים להקמת חברת רקס, חברה עצמאית לראינוע.
הוא גם לקח חלק בחברה ליצור מקרנים (סימפלקס).
אבל כישורי הבימוי שלו לא עמדו בקצב השינויים המהיר של אמנות הקולנוע.
הסרט האחרון שלו יצא ב-1915 במהלך ארגון מחדש של החברה הוא עזב את חברת חדשות מפורסמים ושחקנים.
מ-1917–1925 פורטר כיהן כנשיא החברה סימפלקס יצרני המקרנים.
לאחר פרישתו בשנת 1925 הוא המשיך לעבוד על עצמו כממציא ומעצב, הבטחת מספר פטנטים עבור עדיין מצלמות ומכשירי המקרן.
במהלך 1930 הוא הועסק על ידי תאגיד.
הוא נפטר בשנת 1941 בגיל 71, בטאפט מלון בניו יורק ונקבר בבית הקברות ולהאלה, ניו יורק.
הוא הותיר אחריו את אשתו, קרוליין, שנשא ב-5 ביוני 1893; בלי ילדים.
פורטר נותר דמות עלומה בתולדות הקולנוע.
למרות החשיבות שלו כבמאי של שוד הרכבת הגדול וסרטים אחרים על סרטיו המוקדמים החדשניים לא מוטל ספק, אבל הוא מעולם לא פיתח סגנון הבימוי עקבי, וגם בשנים שלאחר מכן לא מחה כאשר אחרים השתמשו מחדש בטכניקות שלו ולא טען אותם לעצמו.
הוא תואר כאדם צנוע, שקט, זהיר והוא לא חש בנוח לעבוד עם הכוכבים המפורסמים שבעבר הוא ביים.
פורטר אמר כי הוא היה יותר מכונאי אומנותי מאשר אמן דרמטי, אדם שידע להתמודד עם מכונות טוב יותר מאשר עם אנשים.
אֶדווין סֶרוּסי (נולד ב-26 בדצמבר 1952) הוא פרופסור אמריטוס למוזיקלוגיה, חוקר מוזיקה יהודית ישראלי ואתנומוזיקולוג המתמחה בעיקר בחקר המוזיקה של יהודי צפון אפריקה, האימפריה העות'מאנית ומוזיקה ישראלית עממית ופופולרית.
הוא מופקד על הקתדרה למוזיקולוגיה על שם עמנואל אלכסנדר באוניברסיטה העברית בירושלים וראש בית הספר לאמנויות שם מאז שנת 2009. חתן פרס ישראל לשנת ה'תשע"ח בתחום חקר התרבות, האמנות והמוזיקולוגיה.
חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ממאי 2024.
סרוסי נולד במונטווידאו בירת אורוגוואי, שם קיבל את ראשית חינוכו המוזיקלי בלימודי כינור, קומפוזיציה והלחנה.
מוצאה של משפחתו הוא מלוב, והיא היגרה לאלכסנדריה שבמצרים ומשם ב-1926 לדרום אמריקה.
סבו, אליאס (אליהו) סרוסי, היה ממנהיגי הקהילה היהודית במונטווידאו.
אמו הייתה פסנתרנית וזמרת אופרה.
הוא עלה לישראל ב-1971. למד לתואר ראשון ושני במוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים ולמד קומפוזיציה אצל פרופ' אנדרה היידו.
את עבודת ה-MA שלו כתב על שירת הבקשות של יהודי מרוקו.
עם שובו לישראל הרצה בחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב ומכללת לוינסקי לחינוך.
ב-1990 החל ללמד באוניברסיטת בר-אילן, שם שימש בשנים 1994–1998 כראש המחלקה למוזיקה.
במהלך כהונתו כראש המחלקה פיתח בה את מחלקת הקומפוזיציה, את המחלקה לתרפיה במוזיקה ואת המעבדה למוזיקה ומחשבים.
סרוסי פרסם שבעה ספרים ועשרות מאמרים מדעיים על המוזיקה בחברות היהודיות הספרדיות והמזרחיות עם דגש על מסורות צפון אפריקאיות, האימפריה העות'מאנית וקהילות האנוסים במערב אירופה.
חיבוריו עוסקים בקשת מוזיקלית רחבה, שבה כלולים בין היתר המוזיקה של יהודי מרוקו שבה התמחה, דרך מוזיקה של קהילת יהודי וינה ועד פיוטי ר' ישראל נג'ארה.
בנוסף פרסם מאמרים על הזמר העברי והמוזיקה הפופולרית הישראלית.
כתב עם מוטי רגב ספר בשם "מוזיקה פופולרית ותרבות לאומית בישראל" (הוצאת אוניברסיטת קליפורניה, 2004), שתורגם על ידי הוצאת האוניברסיטה הפתוחה.
בשנת 2000 עבר אל האוניברסיטה העברית ומאז הוא מנהל את המרכז לחקר המוזיקה שם.
הוא מלמד אתנו-מוזיקולוגיה, מוזיקת עולם, תאוריה ומתודולוגיה בחקר מסורות שבע"פ ומוזיקה פופולרית.
בשנים 2009–2013 הוא יסד וניהל את בית הספר לאמנויות באוניברסיטה העברית.
בשנת 1995 הוא ערך ספר של אלברטו חמזי Cancionero sefardí.
סרוסי הוזמן כפרופסור אורח וכמרצה באוניברסיטת טורונטו, אוניברסיטת ברקלי, אוניברסיטת מוסקבה ועוד.
בדארטמות' קולג' הוא פרופסור אורח מאז 2008. זכה בפרסים על עבודתו, בהם פרס מארגון מורשת יהודי ספרד בניו-יורק.
בשנת 2024 צורף לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
מחקריו מתמקדים בתרבות המוזיקלית בארצות הים-התיכון והמזרח-התיכון, ביחסי-הגומלין בין התרבות היהודית והאסלאמית (בעיקר בסוגות מוזיקה אמנותית) ובמוזיקה פופולרית בישראל.
הוא חוקר תהליכי הכלאה, תפוצות, לאומנות וטראנס-לאומיות.
הוא שם דגש על תפקיד הפרט בעיצוב תרבות עממית ופופולרית, על רשתות חברתיות ועל השפעת קבלת המוזיקה וצריכתה בגיבוש התרבות המוזיקלית.
לצד פעילותו האקדמית הוא פעיל גם בזירה המוזיקלית בישראל ובחו"ל כיועץ בפסטיבלי מוזיקה, כחבר בוועדות ממלכתיות בנושאי מוזיקה ואמנות וכמפיק תוכניות מוזיקליות.
סרוסי ארגן והפיק קונצרטים של מסורות מוזיקה יהודית בפסטיבלים בעולם, ואחראי על סדרת התקליטורים "אנתולוגיה של מסורות מוזיקה בישראל".
בשנת 1995 הגה וניהל את סדרת הקונצרטים "שיח מוזיקלי ים-תיכוני", שבה השתתפו מוזיקאים מטורקיה, איראן, אלג'יריה, אזרבייג'ן, יוון וארמניה.
הסדרה חודשה ב-2011.שימש יו"ר הוועדה הישראלית של המועצה הבינלאומית למוזיקה (אונסק"ו) והאיגוד הישראלי למוזיקולוגיה, והוא חבר בחבר הנאמנים של רננות – המכון למוזיקה יהודית, ושל תזמורת הבארוק ירושלים.
הקים את "בית הספר למוזיקה שורשית" באוניברסיטת בר-אילן, ואת ה"שיח המוזיקלי הים תיכוני" של משכנות שאננים.
מוטי רגב ואדווין סרוסי, מוזיקה פופולרית ותרבות בישראל, האוניברסיטה הפתוחה, 2013
ישן וחדש בשירת הבקשות של יהודי מרוקו: היבטים היסטוריים, חברתיים-תרבותיים ומוזיקליים של מנהג שירת הבקשות (1981)
שארית ישראל - ר' ישראל נאג'ארה, מבואות וביאורים: בארי טובה, סרוסי אדוין, שני כרכים, ירושלים: יד יצחק בן צבי, 2023.
מדריך למוזיקה עות'מאנית קלאסית בלדינו בכתב יד מהמאה ה-18, חקרי מערב ומזרח, תשע"א, עמ' 491–503
נבואת ביאליק על המוזיקה המזרחית בתרבות העברית החדשה, פעמים, 119, תשס"ט-2009, עמ' 173–180
בלחן אחד: מוזיקאים יהודים בארצות האסלאם, מנחה למנחם, תשס"ח-2008, עמ' 489–498
חורבנה של ירושלים בלחן אחד : קינה עברית מספרד ומקבילתה הנוצרית, לאות זיכרון, תשס"ז, עמ' 347–362
מוזיקה עות'מאנית קלאסית בקרב יהודי שאלוניקי, לאדינאר, א, תשנ"ח-1998, עמ' 79–91
המקאם הטורקי בשירת יהודי ספרד בקיסרות העות'מאנית, אפיריון, 32, 1994, עמ' 43–47.
אדווין מונטגיו היה מדינאי בריטי ליברלי יהודי, חבר המועצה המלכותית.
תפקידו הבולט ביותר בממשל הבריטי היה מזכיר המדינה להודו.
מונטגיו היה בנו השני, והשישי בסדר ילדיו, של הברון סמואל מונטגיו, מאשתו אלן, בתו של לואיס כהן, ואחיה של ליליאן הלן מונטגיו.
הוא התחנך בבית הספר הפרטי קליפטון קולג' בבריסטול, בבית הספר של העיר לונדון (City of London School), בקולג' האוניברסיטאי של לונדון, ובטריניטי קולג' באוניברסיטת קיימברידג'.
בעת היותו תלמיד בקיימברידג' התמנה לנשיא הראשון של המועדון הליברלי של אוניברסיטת קיימברידג', ושימש בתפקיד בשנים 1902–1903. כן כיהן כנשיא מועדון הדיונים "איחוד קיימברידג'" (Cambridge Union Society).
בעת לימודיו ערך את כתב העת גרנטה יחד עם אוליבר לוקר-למפסון.
בשנת 1915 נישא מונטגיו לוונישיה סטנלי, בת אצולה ואשת חברה בריטית.
לזוג נולדה בת יחידה, ג'ודית'.
בשנת 1906 נבחר מונטגיו כחבר הפרלמנט של בריטניה מטעם מחוז הבחירה צ'סטרטון , תפקיד בו שימש עד לשנת 1918, ומאותה שנה ועד לשנת 1922 שימש כנציג מחוז הבחירה קיימברידג'שייר.
בין השנים 1910 ועד 1914 הוא שירת כתת-מזכיר המדינה להודו.
בשנים 1914–1916 ו-1915–1916 כיהן כמזכיר כלכלי למשרד האוצר וכחבר ממשלת בריטניה בתפקיד הצ'נסלור של דוכסות לנקסטר, בהתאמה.
בשנת 1915 הושבע כחבר במועצה המלכותית.
בשנת 1916 הוא קודם לתפקיד שר התחמושת (Minister of Munitions), תפקיד שנוצר בעת מלחמת העולם הראשונה.
עם הקמת ממשלת דייוויד לויד ג'ורג' הוא נותר מחוץ לממשלה, אולם בשנת 1917 הוא מונה למזכיר המדינה להודו, תפקיד בו החזיק עד התפטרותו בחודש מרץ 1922. בתפקידו כמזכיר המדינה להודו היה אחראי לרפורמות שלטוניות במדינה שהגבירו את יחידות השלטון העצמאי ההודי ונודעו בשם רפורמות מונטגיו–צ'למספורד.
רפורמות אלו הובילו לחקיקת חוק ממשלת הודו, 1919, אשר חייב את ממשלת בריטניה למתן מעמד של דומיניון להודו.
מונטגיו עמד בראש משלחת הודו לוועידת השלום בפריז בשנת 1919, שם התנגד לתוכניות לחלוקת טורקיה (כולל שלטון יווני בחבל סמירנה והוצאת הסולטאן מקונסטנטינופול).
מונטגיו היה היהודי השני ששימש שר בממשלת בריטניה.
אולם הוא התנגד באופן נחרץ לציונות, אותה כינה "זן מדיני מזיק", והתנגד להצהרת בלפור משנת 1917, אשר לדעתו הייתה מסמך אנטישמי ואשר את תנאיה הצליח לשנות.
במזכר שחיבר לממשלת בריטניה הוא תיאר את השקפתו על הציונות כך: בן דודו, הרברט סמואל, התנגד לדעותיו של מונטגיו והתמנה לנציב העליון הראשון בזמן המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
אדווין ס' שניידמן (Edwin S.
Shneidman; 13 במאי 1918, יורק, פנסילבניה – 15 במאי 2009, לוס אנג'לס, קליפורניה) היה פסיכולוג קליני יהודי אמריקאי, חוקר התאבדות ותנָטולוג (עוסק בחקר המוות).
נחשב כאבי חקר ההתאבדות בארצות הברית.
הוגה המושג "psychache" (כאב נפשי).כיהן כפרופסור לתנטולוגיה באוניברסיטת קליפורניה באוקלנד
אדווין ס' שניידמן נולד בשנת 1918 ביורק שבפנסילבניה, בן ללואיס ומניה (זוּלוּן), מהגרים יהודים מרוסיה.
אביו היה סוחר, בעל חנות כלבו.
התחנך בבתי ספר ציבוריים, והמשיך ללימודים גבוהים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, שבה קיבל בשנת 1940 תואר מוסמך בפסיכולוגיה.
לימודיו נקטעו בגין מלחמת העולם השנייה, שבמהלכה שירת בצבא.
לאחר המלחמה המשיך בלימודיו, קיבל תואר דוקטור בפסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת דרום קליפורניה (USC) והתמחה בסכיזופרניה בבית החולים לוותיקי הצבא בברנטוּוד.
בסוף שנות ה-40, במהלך עבודתו עם ותיקי מלחמה שלקו בסכיזופרניה בבית החולים, התבקש לעבוד עם אלמנותיהם של שניים ממטופליו שהתאבדו, עסק במכתבי ההתאבדות שלהם וניסה להבין את מניעיהם.
הוא פנה למשרד חוקר מקרי המוות בעיר ונחשף למקרי התאבדות רבים, וכך החל להתעניין בחקר ההתאבדות.
בשנת 1958 יסד את המרכז למניעת התאבדות בלוס אנג'לס, עם עמיתיו נורמן פרברו ורוברט ליטמן.
שניידמן פרסם עשרות ספרים על התאבדות ומניעתה.
את ממצאיו בתחום זה אסף בין השאר באמצעות "אוטופסיה פסיכולוגית", מושג שטבע ומתאר מעין ניתוח אישיות ומניעים שלאחר התאבדותו של אדם, מהבחינה הפסיכולוגית.
לצד עמיתיו פרברו וליטמן, פיתח שניידמן טכניקה לביצוע "אוטופסיה" זו, באמצעות סדרת ראיונות עומק עם משפחתו וקרוביו של אדם שהתאבד.
השיטה זכתה לפרסום בארצות הברית ב-1962, לאחר התאבדותה של הכוכבת מרילין מונרו.
ב-1966 עמד שיינדמן בראש פרויקט לאומי מטעם המכונים הלאומיים לבריאות, במהלכו הקים בתוך שלוש שנים כ-100 מרכזים למניעת התאבדות ברחבי ארצות הברית.
ב-1968 ייסד את האגודה האמריקנית לחקר ההתאבדות ואת הרבעון שלה, Suicide and Life Threatening Behavior ("התאבדות והתנהגות מסכנת-חיים").
בשנת 1970 התמנה כפרופסור באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ולימד בה עד 1988.
שניידמן טבע את המושג "psychache" (כאב נפשי) – כאב רגשי ופסיכולוגי בלתי נסבל, שהרצון להימלט ממנו הוא גורם ראשון במעלה להתאבדות – ופיתח שאלונים למדידתו.
כן טבע את המושג "suicidology" - חקר ההתאבדות.
שניידמן היה נשוי לג'יני לבית קֶפּלינגֶר ואב לארבעה בנים.
נפטר בשנת 2009 בלוס אנג'לס, לאחר מספר חודשים שבמהלכם הידרדרה בריאותו.
Cry for Help (1961) (עם נורמן פרברו)
אדווין קרל רוכוס, הברון פון מנטויפל , היה גנרל-פלדמרשל גרמני שפיקד על כוחות במלחמת פרוסיה צרפת.
פון מנטויפל נולד ב-24 בפברואר 1809 בדרזדן, שהשתייכה לממלכת סקסוניה, לאביו הנס קרל ארדמן פון מנטויפל שהיה נשיא בית המשפט לערעורים במגדבורג.
בשנת 1827 התגייס פון מנטויפל לצבא הפרוסי, והצטרף לרגימנט הדרגונים של המשמר (ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת).
ב-14 במאי 1839 מונה לשליש של מושל ברלין, וב-11 בינואר 1842 הועלה לדרגת אובר לוטננט.
ב-21 בדצמבר 1843 הועלה פון מנטויפל לדרגת ריטמייסטר, ומונה שלישו של אלברכט, נסיך פרוסיה בתחילת 1848 ליווה את הנסיך אלברכט לביקור בפטרבורג אצל הצאר ניקולאי הראשון, וב-18 במאי 1848 מונה לעוזרו של פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה.
ב-7 בינואר 1861 מונה לשליש הכללי של המלך וילהלם הראשון, וב-18 באוקטובר באותה שנה הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
פון מנטויפל השתתף במלחמת שלזוויג השנייה, ולאחריה מונה למושל הצבאי של שלזוויג.
בפרוץ מלחמת אוסטריה–פרוסיה כבש פון מנטויפל את הולשטיין שהייתה בשליטה אוסטרית, ולאחר מכן לחם תחת פיקודו של אדוארד פוגל פון פלקנשטיין בדרום גרמניה.
ב-30 באוקטובר 1866 מונה פון מנטויפל למפקד הקורפוס ה-9, וב-3 באוגוסט 1868 מונה למפקד הקורפוס ה-1.
במהלך מלחמת פרוסיה צרפת לחם פון מנטויפל עם הקורפוס שבפיקודו, כחלק מהארמייה הראשונה בפיקוד קרל פרידריך פון שטיינמץ, והשתתף בקרב קולומבי, ובמצור על מץ.
ב-20 באוקטובר 1870 מונה למפקד הארמייה הראשונה, וקיבל את כניעת העיר מץ, ולאחר מכן השתתף בקרב אמיין ובמצור על פריז.
ב-11 בינואר 1871 מונה פון מנטויפל למפקד ארמיית הדרום, והשתתף עימה בקרבות בבלפור בהם הובס צבא המזרח של צרפת בפיקוד גנרל בורבאקי בקרב בן 3 ימים (15 עד 17 בינואר 1871) בליסאין על יד הגבול עם שווייץ.
לאחר המלחמה מונה למפקד הארמייה השנייה וצבא הכיבוש בצרפת עד 1873. על פעולותיו בקרבות קיבל פון מנטויפל את עיטורי הצלב הגדול של צלב הברזל, מסדר העיט השחור, ומענק של 300,000 טאלר.
לאחר סיום תפקידו בצרפת הועלה פון מנטויפל לדרגת גנרל-פלדמרשל, ובשנת 1879 מונה למושל הצבאי של אלזס לורן, ובמקביל שימש כמפקד הקורפוס ה-15. ב-17 ביוני 1885 מת פון מנטויפל בעת שהייתו בחופשה בקרלסבאד, ולאות הוקרה שלח פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה את ארונו לגרמניה בליווי משמר כבוד אוסטרי.
נכדו הוא האסו פון מנטויפל, מהבולטים במפקדי השריון בצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה.
אדווין פישר היה מוזיקולוג, פסנתרן ומנצח שווייצרי.
פישר נחשב לאחד מגדולי הפרשנים של הרפרטואר הגרמני המסורתי של המאה ה-20, ואחד מטובי המורים לפסנתר בתקופה המודרנית.
אדווין פישר נולד בבזל, שם התחיל את לימודי המוזיקה, בהם המשיך אחר כך בברלין, בקונסרבטוריון שטרן אצל מרטין קראוזה.
הוא החל להתבלט בנגינתו לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1926, היה למנצח באגודה המוזיקלית של ליבק ובהמשך ניצח במינכן.
ב-1932 הקים תזמורת קאמרית משלו והיה אחד הראשונים לגלות עניין בהצגת מוזיקת בארוק ומוזיקה של מוזיקה מן התקופה הקלאסית בביצוע המתאים לתקופה ההיסטורית שבה נכתבה.
אף כי ביצועיו לא היו מדויקים היסטורית כביצוע אותנטי לפי אמות המידה הנוכחיות, הם היו כך לתקופתו הוא; למשל, הוא ניצח על קונצ'רטי לפסנתר מאת באך, מוצרט ודומיהם ממקלדת הפסנתר, נוהג שהיה בלתי מקובל בזמנו הוא.
פרשנויותיו, אפילו לבאך והנדל, קיבלו את השראתן מן התקופה הרומנטית, הכילו שימוש נרחב בדינמיקה, והיו שובי-לב ביותר.
בשנת 1932 חזר פישר בשנית לברלין, שם החליף את בן-תקופתו הדגול ארטור שנאבל במשרת הוראה בבית הספר הגבוה למוזיקה של ברלין אחרי הסתלקותו של שנאבל מגרמניה הנאצית.
ב-1942 חזר לשווייץ והקפיא זמנית את הקריירה שלו למשך מלחמת העולם השנייה.
אחרי המלחמה חזר להופיע וכן הגיש כיתות אמן בלוצרן לתלמידים, שתפסו בהמשך את מקומם בין טובי הפסנתרנים בעולם, בהם אלפרד ברנדל, הלנה סה א קוסטה, פאול בדורה-סקודה ודניאל בארנבוים.
נוסף לרסיטלי סולו, הופעות קונצרטנטיות וניצוח על קונצרטים תזמורתיים, ניגן פישר מוזיקה קאמרית.
להערכה גבוהה במיוחד זכתה שלישיית הפסנתר שהקים עם הצ'לן אנריקו מיינרדי והכנר גאורג קולנקמפף.
אחרי מותו של קולנקמפף החליף אותו וולפגנג שניידרמן.
פישר פרסם מספר ספרים בנושא הוראה ועל אחת מן הסונאטות לפסנתר של בטהובן.
ההקלטות בעלות חשיבות ההיסטורית של פישר הועברו לתקליטורים בחברת EMI ובחברות מתמחות כגון APR, Music & Arts, Pearl ו-Testament.
בולטים בהם במיוחד התקליטורים של הקונצ'רטי של מוצרט, ק.453, ק.466, ק.
491 וק.503, בייחוד שלושת האחרונים בניצוחם העוצמתי ורב ההשראה של ג'ון ברבירולי, לורנס קולינגווד ויוזף קריפס בהתאם, בשנים 1935, 1937 ו-1947.
פישר ליווה את אליזבט שוורצקופף באריך-נגן של חברת EMI של לידר מאת שוברט.
הביצוע המשותף האחרון שלו היה עם הכנרת ג'וקונדה דה ויטו, בראשית שנות ה-50. באמצע מפגשי ההקלטה שלהם לסונאטות לכינור של ברהמס מס' 1 ו-3 נאלץ פישר לנסוע ללונדון לטיפול רפואי, שם נאמר לו שמחלתו רצינית.
הוא מת זמן קצר אחר כך בציריך.
אדווין רולנדו טנוריו מונטניו (בספרדית: Edwin Rolando Tenorio Montaño; נולד ב-16 ביוני 1976) הוא כדורגלן עבר אקוודורי ששיחק בעמדת הקשר.
טנוריו שיחק בין היתר בסוסיאדד דפורטיבה אאוקס, ברצלונה ספורטינג קלוב וליגה דה קיטו, עמה זכה באליפות אקוודור.
בהמשך שיחק גם בדפורטיבו פריירה הקולומביאנית.
בין השנים 1998–2007 ערך טנוריו 78 הופעות במדי נבחרת אקוודור.
טנוריו השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2002 ובמונדיאל 2006, בשניהם היה חלק מההרכב הפותח של הנבחרת.
במונדיאל 2006 טנוריו הופיע כקשר אחורי, ביחד עם סגונדו קסטייו, ועזר לאקוודור להגיע לשמינית הגמר.
בנוסף, השתתף טנוריו גם בשלושה טורנירים של קופה אמריקה ופעם אחת בגביע הזהב של CONCACAF.
גנרל אדווין פון רוטקירך אונד טראך (בגרמנית Edwin von Rothkirch und Trach; 1 בנובמבר 1888 – 29 ביולי 1980) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון רוטקירך נולד ב-1 בנובמבר 1888 במיליץ', שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1908 באמצע מלחמת העולם הראשונה התגייס פון רוטקירך לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-17 (הדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שוורין ה-1), ולחם עמו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-25 בפברואר 1915 הועלה פון רוטקירך לדרגת אובר-לויטננט, וב-16 בספטמבר 1917 הועלה לדרגת ריטמייסטר.
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטור צלב הברזל דרגה שנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון רוטקירך לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בדצמבר 1930 הועלה פון רוטקירך לדרגת מיור, וב-1 במאי 1934 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט.
ב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד רגימנט הפרשים ה-15, וב-1 באפריל 1936 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 במרץ 1938 מונה פון רוטקירך למפקד חטיבת הרובאים ה-2, אולם, ב-10 בנובמבר 1938 נבלמה התקדמותו, והוא פרש מתפקידו והועבר לעתודת המילואים.
עם פרוץ המלחמה מונה פון רוטקירך לראש מטה מפקדת משמר הגבול ה-14, שהפכה ב-19 באוקטובר 1939 לקורפוס ה-36, וב-25 באוקטובר 1939 מונה למפקד הדיוויזיה ה-442. ב-1 במרץ 1940 הועלה פון רוטקירך לדרגת גנרל מיור, וב-10 באוקטובר 1940 מונה למפקד הפיקוד הבכיר ה-365 בטרנוב, ובנובמבר 1941 הועבר ללבוב.
ב-5 בינואר 1942 מונה פון רוטקירך למפקד הדיוויזיה ה-330, שלחמה כחלק מהקורפוס ה-59 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, וב-1 במרץ 1942 הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
ב-5 בנובמבר 1942 קיבל פון רוטקירך את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-1 באוקטובר 1943 מונה למפקד יחידות האבטחה של קבוצת ארמיות מרכז, שהפכו ב-8 באוקטובר 1943 ליחידות האבטחה בבלארוס.
ב-1 בינואר 1944 הועלה פון רוטקירך לדרגת גנרל חיל הפרשים, וב-11 בנובמבר 1944 מונה למפקד הקורפוס ה-53 שהוקם הקורפוס מחדש בדנציג.
בדצמבר הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השביעית במסגרת קבוצת ארמיות B, ולחם עימה במהלך הקרב על הבליטה.
בינואר 1945 הועבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השישית, ובפברואר 1945 הועבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר החמישית.
ב-6 במרץ 1945 נפל פון רוטקירך בשבי בעת הנסיגה ברחבי גרמניה.
בשנת 1947 שוחרר פון רוטקירך מהשבי.
לאחר שחרורו התגורר פון רוטקירך ברוטרשהוף, וב-29 ביולי 1980 מת, והוא בן 92 שנים.
אדווין אנדרס קרדונה בדויה (בספרדית Edwin Andrés Cardona Bedoya) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בתפקיד הקשר ההתקפי בקבוצת בוקה ג'וניורס מהליגה הארגנטינאית.
גדל במחלקת הנוער של אתלטיקו נסיונל וסומן כבר מגיל צעיר כאחד השחקנים המבטיחים.
הוקפץ לסגל של הקבוצה הבוגרת בגיל 16 על ידי המאמן לואיס פרננדו סוארס ובלט בכישרונו.
למרות זאת, אופיו הבעייתי ומזגו החם סללו את דרכו מחוץ לקבוצה בינואר 2012 דווקא כאשר היה אמור להפוך לשחקנה המוביל.
המאמן, סנטיאגו אסקובר, הציב אותו ברשימת ההעברות לאחר שטען שקרדונה לא מתאמץ מספיק בשביל הקבוצה.
ב-59 משחקים כבש 11 שערים.
קרדונה הושאל לאינדפנדיינטה סנטה פה בתקווה ששם יוכל לחזור לעצמו.
למרות הבלחות מדי פעם, לא הצליח למצוא מקום של קבע בהרכב.
כבש 9 שערים ב-43 משחקים במדי הקבוצה לפני שהושאל שוב, הפעם לג'וניור ברנקייה.
בג'וניור קרדונה החל לחזור לעצמו והפגין יכולת טובה.
הוא היה גם נקי מבעיות משמעת ובזכות אותה שנה טובה שחווה, התבקש לחזור לאתלטיקו נסיונל עקב בקשה מיוחדת של המאמן חואן קרלוס אוסוריו.
בינואר 2014 חזר לקבוצת נעוריו והפעם עם כשחקן מוביל.
קרדונה היה משחקניה החשובים של אתלטיקו נסיונל שרשמה טורניר מצוין בליגה המקומית שבה זכתה באליפות ולראשונה לקרדונה היה חלק משמעותי בה.
הוא כבש 10 שערים ובישל 3 ב-32 משחקי ליגה.
גם בזירה הבינלאומית הצליחה נסיונל כאשר הגיע לגמר הקופה סודאמריקנה אך הפסידה לריבר פלייט את התואר.
בסך הכל סיים קרדונה את 2014 עם 18 שערים ו-6 בישולים ב-59 הופעות, אבל בעיקר עם שיפור ניכר במעמדו כשחקן מוביל.
בעקבות יכולתו, החליטה מונטריי המקסיקנית לרכוש אותו.
ב-16 בדצמבר 2014 חתם בקבוצה ביחד עם בני ארצו אלכסנדר מחיה ויימי צ'ארה, שהצטרפו לעוד שני קולומביאנים שכבר היו חלק ממונטריי - סטפן מדינה ודורלן פאבון.
קרדונה הפך לאחד השחקנים החשובים והאהובים בקבוצה מהר מאוד.
ב-21 בפברואר כבש שער מול קרטרו דקה לאחר שנכנס כמחליף וב-7 במרץ כבש את השלושער הראשון שלו מול טולוקה.
ב-2015 נבחר לקשר המצטיין של הליגה המקסיקנית.
ולמרות זאת, בעיות המשמעת ואופיו החם הופיעו גם במקסיקו.
תחילה עם מאמנו, אנטוניו מואמד, לא היה זה סוד שהשניים אינם מסתדרים.
אחר כך גם מול ההנהלה, כאשר ביקשה להעבירו לקבוצת פאצ'וקה אך קרדונה סירב.
בתגובה, שלחה אותו ההנהלה להתאמן עם קבוצת הנוער של המועדון.
מבחינה מקצועית תרם קרדונה המון למונטריי, 41 שערים ב-102 משחקים ו-17 בישולים, אבל החיכוכים עם הצוות המקצועי הובילו אותו אל מחוצה לו.
ב-18 ביולי 2017 עבר בהשאלה לשנה לבוקה ג'וניורס עם אופציה לרכישה על סך 6 מיליון דולר.
קרדונה הלהיב גם כאן את האוהדים כבר בהתחלה במשחקי קדם העונה, כאשר הצטיין וכבש מול נסיונל במשחק הכנה ואחר כך גם מול באנפילד וקולון.
ב-5 בנובמבר כבש שער מרהיב בקלאסיקו מול ריבר פלייט, בו ניצחה בוקה 1–2. ב-17 במאי 2018 כבש בניצחון 0–5 על אליאנסה לימה ועזר לקבוצה להעפיל לשמינית גמר הקופה ליברטדורס.
בתחילת 2019 עבר בהשאלה לשנה אחת ממונטריי לפאצ'וקה.
הוביל את הקבוצה לפלייאוף כשהוא הופך לאחד משחקניה המרכזיים ומסיים את הסמסטר הראשון עם 6 שערים ו-11 בישולים.
קרדונה עבר את דרכו בנבחרות הצעירות של קולומביה, תחילה בנבחרת עד גיל 17, איתה שיחק בסודאמריקנו עד גיל 17 בשנת 2009 ואף סיים כמלך שערי הטורניר עם 7 שערים, כולל שלושה בניצחון 0–3 על אקוודור.
לצערו של קרדונה, במונדיאליטו עד גיל 17 באותה שנה הוא לא הספיק לשחק מאחר שנפצע שבוע לפני תחילת הטורניר.
גם בנבחרת עד גיל 20 עבר קרדונה ושיחק שם לצד שחקנים כמו חאמס רודריגס ולואיס מוריאל.
שיחק בשנת 2011 בטורניר הידידות היוקרתי בטולון שבצרפת ועזר לנבחרת לזכות, תוך כדי שהוא כובש ארבעה שערים ונבחר לתגלית הטורניר.
הוא עתיד היה לשחק עם הנבחרת כמה חודשים מאוחר יותר במונדיאליטו עד גיל 20 אותו אירחה קולומביה, אבל סכסוך שלו עם המאמן אדוארדו לארה, הביא את קרדונה לפספס גם את טורניר גביע העולם הזה.
הוא זומן לראשונה לנבחרת ב-3 באוקטובר 2014 על ידי המאמן חוסה נסטור פקרמן לקראת משחקי הידידות מול ו.
את הבכורה ערך כעבור שבוע מול .
ב-30 במרץ 2015, כבש את שער הבכורה שלו במשחק ידידות מול .
נכלל ברשימה של פקרמן לסגל הנבחרת בטורניר הקופה אמריקה 2015.
את שער הבכורה הרשמי שלו הוא כבש ב-8 באוקטובר 2015, במשחק מול בפתיחת מוקדמות מונדיאל 2018 בניצחון של 0-2. הוא הוסיף עוד שני שערים מאוד חשובים במשחקי המוקדמות.
תחילה מול במשחק החוץ בלה פאס, שער שכבש בתוספת הזמן של סיום המשחק, היקנה ניצחון לנבחרתו 2–3. ב-6 באוקטובר 2016 הוא חזר על הפעולה ושער נוסף שלו בדקה האחרונה נתן ל ניצחון מול באסונסיון.
קרדונה גם כבש בתיקו 2-2 במשחק הידידות מול ב-7 ביוני 2017. הוזמן על ידי המאמן פקרמן לסגל המורחב של הנבחרת לקראת מונדיאל 2018, אך לא שרד את הניפוי הסופי.
ב-30 במאי 2019 נכלל על ידי המאמן קרלוס קיירוש בסגל הסופי לקופה אמריקה 2019.
אליפות אפרטורה עם אתלטיקו נסיונל (2011)
טורניר הנוער בטולון עם נבחרת קולומביה עד גיל 20 (2011)
אליפות אפרטורה עם אינדפנדיינטה סנטה פה (2012)
אליפות אפרטורה עם אתלטיקו נסיונל (2014)
הגביע הארגנטינאי עם בוקה (2019/20)
נבחר לנבחרת הקופה סודאמריקנה (2014)
נבחר לתגלית הקופה סודאמריקנה (2014)
נבחר לשחקן הצעיר המצטיין של הקופה סודאמריקנה (2014)
נבחר לנבחרת השנה בדרום אמריקה (2014)
נבחר לקשר המצטיין בבליגה המקסיקנית (2015)
אדווין מטיסון מקמילן היה פיזיקאי אמריקאי, חתן פרס נובל, הראשון שהצליח ליצור יסוד טרנס-אורני, נפטוניום.
על כך הוא חלק פרס נובל לכימיה עם גלן סיבורג ב-1951.
בתום לימודיו במכון הטכנולוגי של קליפורניה מקמילן למד באוניברסיטת פרינסטון שם הוענק לו תואר דוקטור לפילוסופיה ב-1933. מקמילן הצטרף למעבדה הלאומית לורנס ברקלי שנבנתה סביב מאיץ חלקיקים אשר אפשר מחקר באיזוטופים, שם גילה כבר בתחילת דרכו את קיומם של חמצן-15 ובריליום-10.
תגליות ראשונות של תהליך הביקוע הגרעיני ב-1939 הביאו את מקמילן לחקור תוצרי ביקוע של אורניום.
כבר בשלב זה מקמילן שיער שאחד התוצרים הוא איזוטופ של יסוד חדש, בלתי ידוע שמספרו האטומי הוא 93. הוכחה להשערה זו פורסמה במאי 1940. השם נפטוניום נבחר כיוון שכוכב הלכת נפטון נמצא מיד אחרי אורנוס על פי המרחק מהשמש.
במהלך מלחמת העולם השנייה עסק בפתוח מכ"ם במעבדת הקרינה של MIT ובפתוח מערכת סונאר במעבדה של הצי האמריקאי.
בשנת 1942 הצטרף לפרויקט מנהטן, הפרויקט שריכז את המאמצים ליצר פצצות אטום במהלך המלחמה, ועזר בהקמת המעבדה בלוס אלמוס שבה תוכננו הפצצות.
במסגרת זו הוביל צוותים שעבדו על פצצה מופעלת במנגנון ירי, והשתתף גם בפיתוח פצצה המופעלת במנגנון קריסה.
בשנת 1945 מקמילן המציא במקביל ובאופן בלתי תלוי לולדימיר וקסלר (Vladimir Veksler), את הסינכרוציקלוטרון, מאיץ חלקיקים שהיווה פריצת דרך בשטח.
אחרי המלחמה חזר למעבדת לורנס, משנת 1954 שימש במשרות ניהוליות שונות ולאחר מות המייסד ארנסט לורנס ב-1958 מונה למנהל המעבדה הלאומית לורנס ברקלי, תפקיד אותו מילא עד פרישתו ב-1973.
אדווינס גירדוואיניס (בליטאית: Edvinas Girdvainis; נולד ב-17 בינואר 1993) הוא כדורגלן ליטאי המשחק בעמדת הבלם בלייפאיה ובנבחרת ליטא.
גירדוואיניס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של קובנה, וכשהיה בן 17 עבר לאיטליה והחל לשחק בקבוצת הנוער של פדובה.
ביולי חזר לליטא וחתם בקבוצת אקרנאס, באמצע העונה של ליגת העל הליטאית, ועד סופה ערך ארבע הופעות וזכה עם הקבוצה באליפות.
בעונתו השנייה במועדון הפך גירדוואיניס לשחקן הרכב וערך 24 הופעות בליגה.
בתחילת עונת ערך 16 הופעות בליגה, אך במהלכה נכנסה אקרנאס לחובות כספיים וגירדוואיניס נמכר למארבייה מהליגה השלישית בספרד.
ב-23 בנובמבר 2014 קיבל גירדוואיניס את הכרטיס האדום הראשון בקריירה, בהפסד 0–3 לסביליה אתלטיקו.
בעונתו הראשונה בקבוצה ערך 28 הופעות בליגה, ובעונת ערך 31 הופעות.
בקיץ חתם גירדוואיניס בפיאסט גליביצה מליגת העל הפולנית, אך לא הצליח להשתלב בהרכב הקבוצה ובעונת שותף בעשרה משחקי ליגה.
ב-21 ביולי 2017 הושאל לטום טומסק מליגת המשנה ברוסיה, ובמדיה ערך 22 הופעות ליגה בעונת , ובסך הכל 25 הופעות בכל המסגרות.
ב-11 ביולי 2018 הגיע גירדוואיניס לישראל וחתם בקבוצת הפועל תל אביב לאחר שחזרה לליגת העל לקראת עונת 2018/2019. ב-29 ביולי 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בניצחון 4–0 על בני יהודה במסגרת גביע הטוטו.
גירדוואיניס פתח בשני המשחקים הבאים בגביע הטוטו, אך פחות מחודש לאחר שחתם בקבוצה הוחלט לשחררו מהמועדון בטרם החלה העונה.
ב-18 באוגוסט 2018 חתם גירדוואיניס בקשלה מליגת העל האזרית.
עם תום העונה באזרבייג'ן, גירדוואיניס חתם בריגאס מליגת העל הלטבית.
ב-9 בינואר 2020 חתם גירדוואיניס באורדינגן 05 מהליגה הגרמנית השלישית.
ב-17 באוגוסט 2021, גירדוואיניס חתם בקובנה ז'לגיריס מליגת העל הליטאית.
ב-23 במרץ 2018 ערך גירדוואיניס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ליטא, במשחק ידידות מול .
גירדוואיניס היה שחקן סגל קבוע במשחקי מוקדמות מונדיאל 2018, ושותף בשישה משחקים במהלך הטורניר.
אדווין מק'מסטרס סטנטון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר המלחמה של ארצות הברית בממשלו של נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן במהלך רובה של מלחמת האזרחים האמריקנית.
ניהול המערכת הצבאית על ידי סטנטון סייע לארגן את המשאבים הצבאיים העצומים של האיחוד ולהובילו לניצחון.
עם זאת, הוא ספג ביקורת מצדם של רבים מהגנרלים של צבא האיחוד על זהירות יתר כביכול ועל ירידת יתר לפרטים.
הוא גם ארגן את המצוד אחר רוצחו של הנשיא לינקולן, ג'ון וילקס בות'.
לאחר רצח לינקולן נשאר סטנטון בתפקידו כמזכיר המלחמה תחת הנשיא החדש אנדרו ג'ונסון במהלך תקופת השיקום.
הוא התנגד למדיניותו הסלחנית של ג'ונסון כלפי מדינות הקונפדרציה לשעבר.
ניסיונו של ג'ונסון לפטר את סטנטון הוביל בסופו של דבר למשפט ההדחה של ג'ונסון על ידי הרפובליקנים הרדיקליים בבית הנבחרים.
לאחר סיום תפקידו כמזכיר המלחמה, שב סטנטון לעסוק בעריכת דין וב-1869 הוצגה מועמדותו כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית על ידי יורשו של ג'ונסון, יוליסס ס.
גרנט, אך סטנטון נפטר ארבעה ימים לאחר שמועמדותו אושרה על ידי הסנאט.
לפני מלחמת העצמאות של ארצות הברית עברו אבותיו של סטנטון מצד אביו, משפחות סטנטון ומייסי, שתיהן משפחות קווייקרים, ממסצ'וסטס אל קרוליינה הצפונית.
ב-1774, נשא סבו של סטנטון, בנג'מין סטנטון, את אביגיל מייסי לאישה.
בנג'מין סטנטון מת ב-1800. שנה לאחר מכן עברה אלמנתו אל הטריטוריה הצפון-מערבית, כשהיא מלווה ברוב בני משפחתה.
עד מהרה התקבלה אוהיו כמדינה בארצות הברית, ומייסי הוכיחה את עצמה כאחת מאלו שדאגו לפיתוחה של המדינה החדשה.
היא רכשה חלקת אדמה מהממשלה במאונט פלזנט, אוהיו והתיישבה בה.
אחד מבניה, דייוויד, היה לרופא בסטובנוויל שבאוהיו ונשא לאישה את לוסי נורמן, בתו של בעל חוות מטעים מווירג'יניה.
נישואיהם נתקלו בתגובה שלילית מצד הקהילה הקווייקרית של אוהיו, שכן לוסי הייתה מתודיסטית ולא קווייקרית.
בשל כך נאלץ דייוויד סטנטון לנטוש את אמונתו הקווייקרית.
הבכור מבין ארבעת ילדיהם של דייוויד ולוסי סטנטון, אדווין מק'מסטרס סטנטון, נולד ב-19 בדצמבר 1814 בסטובנוויל.
חינוכו הפורמלי של אדווין כלל בראשיתו לימוד בבית ספר פרטי ובסמינר לכמרים בסמוך לבית המשפחה שנקרא "האקדמיה הישנה" (Old Academy).
בגיל 10 הוא עבר ללמוד בבית ספר פרסביטריאני.
ובאותה שנה הוא חווה את התקף האסתמה הראשון שלו, מחלה שממנה הוא יסבול כל ימי חייו.
בשל מחלת האסתמה היה ברור שהוא לא יהיה מסוגל לבצע עבודות פיזיות קשות, והוא מצא עניין בספרים ובשירה.
סטנטון השתתף בקביעות בתפילות בכנסייה המתודיסטית ובשעורי בית הספר של יום ראשון שלה.
בגיל 13 הוא היה לחבר מן המניין בכנסייה.
עיסוקו ברפואה של אביו של סטנטון אפשרה לו ולמשפחתו קיום בכבוד.
כאשר מת דייוויד סטנטון באופן פתאומי בביתו בדצמבר 1827, נותרה המשפחה בחוסר כל.
אמו של אדווין סטנטון פתחה חנות בחדר שבחזית הבית, ומכרה בו ציוד רפואי שבעלה הותיר אחריו, וכן ספרים, מכשירי כתיבה ומוצרי מכולת.
אדווין הצעיר הפסיק את לימודיו ועבד בחנותו של מוכר ספרים מקומי.
ב-1831 הוא החל את לימודיו בקניון קולג' שהיה משויך לכנסייה האפיסקופלית.
שם הוא היה מעורב בחברה הספרותית של הקולג'.
הוא היה חבר בכמה ועדות של החברה ולעיתים קרובות נטל חלק בפעילויות ובדיבייטינג שלה.
הוא נאלץ לעזוב את הקולג' בתום הסמסטר השלישי שלו שם בשל מצוקה כלכלית.
בתקופת לימודיו שם, תמיכתו בפעולותיו של הנשיא אנדרו ג'קסון במהלך "משבר הביטול" של שנת 1832, סוגיה לוהטת בקרב חבריו לחברה הספרותית, סללה את דרכו לשורות המפלגה הדמוקרטית.
המרת דת נוספת של סטנטון לכנסייה האפיסקופלית וסלידתו מהעבדות התגבשו באותה תקופה.
לאחר הפסקת לימודיו בקניון קולג' עבד סטנטון כמוכר ספרים בקולומבוס, אוהיו.
הוא קיווה לחסוך מספיק כסף כדי להשלים את שנת לימודיו האחרונה בקניון קולג, אך המשכורת הדלה שהוא קיבל בחנות הספרים מנעה זאת.
זמן קצר לאחר מכן הוא שב לסטובנוויל כדי להמשיך בלימודי משפטים.
סטנטון למד משפטים בהדרכתו של דניאל קולייר כהכנה לקבלתו ללשכת עורכי הדין.
ב-1835 הוא החל לעסוק בעריכת דין במשרד עורכי דין מרכזי בקדיז, אוהיו בניהולו של צ'ונסי דיואי, עורך דין נודע, שם הוא נודע בחריצותו.
בגיל 18 הכיר סטנטון את מרי אן למסון בכנסיית טריניטי האפיסקופלית בקולומבוס, ועד מהרה הם התארסו.
לאחר שרכש בית בקדיז, הוא שב לקולומבוס שם חיכתה לו ארוסתו.
סטנטון ולמסון קיוו להינשא בכנסיית טריניטי האפיסקופלית, אך מחלתו של סטנטון שמה לאל תקווה זו.
תחת זאת הטקס התקיים בביתו של הרקטור של הכנסייה ב-31 בדצמבר 1836. לאחר החתונה נסע סטנטון לווירג'יניה, שם התגוררו אמו ואחיותיו והוא ליווה אותן בחזרה לקדיז, שם הן התגוררו יחד עמו ורעייתו.
לאחר נישואיו נכנס סטנטון לשותפות עם עורך הדין והשופט הפדרלי בנג'מין טאפן.
אחותו של סטנטון גם נישאה לבנו של טאפן.
בקדיז השתלב סטנטון היטב בקהילה המקומית.
הוא עבד בשיתוף פעולה עם התנועה לביטול העבדות המקומית ועם העיתון המקומי, Sentinel, בו הוא פרסם מאמרים והיה שותף לעריכה.
ב-1837 נבחר סטנטון כתובע של מחוז הריסון, מטעם המפלגה הדמוקרטית.
בהמשך, אפשר לו העושר שצבר לרכוש שטח אדמה נרחב ליד מחוז וושינגטון וכמה מגרשים בקדיז עצמה.
מערכת היחסים בין סטנטון לבין טאפן התרחבה כאשר זה האחרון נבחר לסנאט ארצות הברית מטעם אוהיו ב-1838. טאפן ביקש מסטנטון לדאוג לפעילותו המשפטית שמרכזה היה בסטובנוויל.
עם סיום כהונתו כתובע המחוזי, שב סטנטון לעיירה יחד עם רעייתו.
פעילותו הפוליטית של סטנטון התרחבה.
הוא שימש כנציג בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית ב-1840 שהתקיימה בבולטימור ובלט במערכת הבחירות של מרטין ואן ביורן בבחירות לנשיאות של 1840, בהן הוא הפסיד.
בסטובנוויל נולדו לבני הזוג סטנטון שני ילדים, בת שנולדה במרץ 1840 ושנקראה לוסי למסון ובן שנולד באוגוסט 1842 ושנקרא אדווין למסון.
תוך חודשים מלידתה של לוסי היא נתקפה במחלה בלתי מזוהה.
סטנטון הניח בצד את עיסוקיו ובילה את הקיץ לצד מיטתה.
הילד אדווין, מאידך, היה ילד בריא ופעיל.
לידתו של הילד לאחר פטירת אחותו הכניסה רוח חיים בחייה של משפחת סטנטון.
עם זאת, היגון שב לחיי המשפחה ב-1844. מרי סטנטון רותקה למיטתה בשל דלקת כיס המרה.
מצבה המשיך להחמיר עד שבמרץ אותה שנה היא נפטרה.
צערו של סטנטון היה כבד מאוד.
הוא דאג שהיא תיקבר בלבוש זהה לזה שהיא לבשה בחתונתם שבע שנים קודם לכן.
בערבים הוא היה יוצא מחדרו כשעיניו דומעות כשהוא משוטט בבית בטירוף ומחזיק בידו מנורה ושואל כל העת "היכן מרי?".
בקיץ אותה שנה החל סטנטון להתאושש והתרכז בטיפול בתיקים המשפטיים בהם הוא טיפל.
אחד מהתיקים הללו היה הגנתו של קיילב ג'.
מק'נאטי, שסטנטון כינה אותו קודם לכן "בחור נפלא".
מק'נאטי, חבר המפלגה הדמוקרטית, פוטר ממשרתו כפקיד הראשי של בית הנבחרים בהצבעה פה אחד והואשם במעילה בעקבות העלמות של סכום נכבד מקופת הבית.
הדמוקרטים, שחששו מפני השם הרע שיצא למפלגה, הרימו קול צעקה ודרשו שמק'נאטי יבוא על עונשו והרשעתו נראתה ככזו שנגזרה מראש.
על פי בקשתו של טאפן, נרתם סטנטון להגנתו של מק'נאטי.
הוא עתר לביטול האישום ועשה שימוש במספר רב של טיעונים טכניים לתדהמת הקהל בבית המשפט שהריע לו וההאשמות נגד מק'נאטי בוטלו.
בשל העובדה שכל פרטי הפרשה סוקרו בעיתונות בכל רחבי ארצות הברית, זכה סטנטון לפרסום נרחב.
לאחר פרשת מק'נאטי נפרדו דרכיהם המקצועיות של סטנטון וטאפן.
סטנטון הקים שותפות עם אחד ממתלמדיו לשעבר, ג'ורג' וייט מק'קוק.
עם פרוץ מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, מיהרו גברים רבים בכל רחבי ארצות הברית להתגייס לצבא ארצות הברית ומק'קוק היה ביניהם.
אלמלא חששות הרופא שלו בנוגע למחלת האסתמה שלו, היה גם סטנטון מתגייס.
תחת זאת הוא התרכז בעבודתו המשפטית.
פעילותו זו לא התקיימה עוד רק באוהיו והיא התרחבה לווירג'יניה ולפנסילבניה.
הוא הגיע למסקנה שסטובנוויל לא תוכל לשמש כמקום ראוי למטה העסק שלו והחליט שפיטסבורג תהיה המקום המתאים ביותר לכך.
בסוף שנת 1847 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין שם.
בפיטסבורג הקים סטנטון שותפות עם השופט לשעבר צ'ארלס שלר, אך במקביל עדיין נמשכה שותפותו עם מק'קוק שנשאר בסטבונוויל לאחר ששב משירותו במלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
בפיטסבורג ניהל סטנטון מספר תיקים בעלי פרופיל גבוה.
אחד מהם היה התיק "מדינת פנסילבניה נגד חברת גשר ויליניג ובלמונט ואחרים" בבית המשפט העליון.
התיק נגע לגשר התלוי של וילינג, שהיה הגשר התלוי הארוך ביותר בעולם באותה תקופה וקישור חשוב ל"כביש הארצי" הגשר התנשא לגובה של 27 מטרים במרכזו אך היווה מטרד לספינות בעלות ארובה גבוהה.
בשל כך הופנתה תנועת סחר עצומה לוויליניג (כיום בווירג'יניה המערבית, אז בתחומי וירג'יניה).
ב-16 באוגוסט 1849 עתר סטנטון לבית המשפט העליון שיחייב את חברת וילינג ובלמונט, שכן הגשר חסם את תנועת הספנות לתוך פנסילבניה.
שופט בית המשפט העליון, רוברט קופר גרייר, הנחה את אלו שפעולותיהם נפגעו בשל הגשר לפנות לבית משפט בדרג נמוך יותר, אך הותיר בידי סטנטון את האפשרות להגיש בקשה לצו מניעה בבית המשפט העליון, וכך הוא אכן עשה.
הדיונים בתיק החלו ב-25 בפברואר 1850, אז קיבל סטנטון את ההסמכה להופיע בפני בית המשפט העליון.
החברה טענה שלבית המשפט אין את הסמכות השיפוטית לדון במקרה והשופטים לא קיבלו טענה זו.
הדיון נמשך וכך התאפשר לסטנטון לבצע תכסיס נועז שזכה לדיווח נרחב והדגים את המכשול שהיווה הגשר – הוא דאג שאוניית הקיטור "היברנייה" תתנגש בגשר עם הארובה שלה, שהתנשאה לגובה של 26 מטרים.
חודש מאי 1850 עמד בסימן העברתו של התיק לידי ראובן ה.
ולוורת', לשעבר שופט בית המשפט לצדק של מדינת ניו יורק, שבפברואר 1851 השיב חוות דעת מלומדת על התיק ובה הוא ציין שהגשר היה "חסימה בלתי מוצדקת ובלתי חוקית לתנועת הספנות ועליו להיות מפורק או מוגבה כדי לאפשר תנועה חופשית וסדירה של ספינות".
בית המשפט הסכים עם הטענה.
במאי 1852 הורה בית המשפט העליון ברוב של 7 מול 2 שיש להגביה את הגשר לגובה של 34 מטרים.
חברת וילינג ובלמונט לא הייתה שבעת רצון מההחלטה וביקשה מהקונגרס להתערב.
לחרדתו של סטנטון, הצעת חוק שקבעה שהגשר תקין עברה כחוק ב-31 באוגוסט ובכך עקפה את סמכותו של בית המשפט העליון.
סטנטון היה ממורמר על כך שמטרתו של בית המשפט, להחליט וליישב בדרכי שלום סכסוכים בין מדינות, סוכלה בידי הקונגרס.
"מק'קומריק נגד מאני" ונישואיו השניים
תוצר לוואי של הופעתו של סטנטון בתיק "פנסילבניה נגד וילינג ובלמונט" הייתה שאיפתו להופיע לאחר מכן בתיקים משמעותיים נוספים, כמו זה של הממציא סיירוס מק'קומריק.
ב-1831 יצר מק'קומריק הצעיר מקצרה.
המתקן היה שימושי במיוחד בשדות החיטה של מערב ארצות הברית.
הדרישה להמצאתו של מק'קומריק גדלה במהירות וגרמה לתחרות עזה, במיוחד מעמיתו הממציא ואיש העסקים, ג'ון הנרי מאני.
ב-1854 הגישו מק'קומריק ושני עורכי הדין שלו, רברדי ג'ונסון ואדוארד מ.
דיקינסון, תביעה כנגד מאני בטענה שהוא הפר את הפטנטים של מק'קומריק.
מק'קומריק דרש הטלת צו מניעה על המכונה של מאני.
זה האחרון יוצג גם הוא על ידי שני עורכי דין מוערכים, ג'ורג' הרדינג ופיטר ה.
בתחילה היה אמור התיק "מק'קומריק נגד מאני" להתדיין בשיקגו, ושני עורכי הדין חיפשו עורך דין מקומי שיצטרף אליהם.
הבחירה המומלצת הייתה אברהם לינקולן.
כאשר פגש ווטסון את לינקולן בספרינגפילד, אילינוי, לא היה לו רושם ברור בנוגע אליו, אך לאחר שיחה עמו, הבין ווטסטון שתהיה זו בחירה טובה.
אף על פי כן, כאשר הועבר מקום הדיון משיקגו לסינסינטי, והצורך בלינקולן התייתר, בחרו הרדינג ווטסון בסטנטון.
לינקולן לא היה מודע לכך שהוא הוחלף, ועדיין הופיע לדיונים בסינסינטי עם טיעונים מוכנים.
חששו של סטנטון מפני לינקולן היה מידי וחזק והוא עשה כמיטב יכולתו להבהיר ללינקולן שעליו לפרוש מהייצוג בתיק.
הדיונים נמשכו עם הרדינג, ווטסון וסטנטון.
לינקולן לא השתתף בדיונים, אך נשאר בסינסינטי כדי לצפות בהם.
תפקידו של סטנטון בשלישייה שייצגה את מאני היה ביצוע עבודת המחקר המכינה.
אף על פי שהרדינג, עורך-דין פטנטים מבוסס, היה מיומן יותר בהיבטים המדעיים של התיק, עסק סטנטון בסיכום החומר הרלוונטי.
כדי להשיג ניצחון למאני, היה על שלושת עורכי הדין לשכנע את בית המשפט שלמק'קומריק לא הייתה שום טענה לבלעדיות על השימוש במחיצה שהייתה במקצרה שלו, מנגנון שניצב על הקצה של קוצר השיבולים שהפריד את הגרעינים.
המקצרה לא הייתה פועלת כיאות ללא המחיצה וצוות ההגנה של מאני ידע זאת.
עם זאת, כדי להבטיח את ניצחונם, בחר ווטסון להשתמש בתחבולה – הוא העסיק בונה דגמים בשם ויליאם פ.
וודס ששחזר דגם ישן של המקצרה של מק'קומריק שיוצג בבית המשפט.
וודס מצא בווירג'יניה מקצרה שיוצרה ב-1844, שנה לפני קבלת הפטנט של מק'קומריק.
הוא נתן לנפח ליישר את המחיצה המעוקלת, ביודעו שהמחיצה המעוקלת במקצרה של מאני לא תעמוד בסתירה עם המחיצה הישרה במקצרה של מק'קומריק.
לאחר פעולת טשטוש עבודתו של הנפח באמצעות מלח וחומץ כדי להבטיח את אי הטלת הספק בעתיקותה של המכונה, שלח וודס את המקצרה לסינסינטי.
סטנטון התמלא שמחה כאשר הוא בחן את המקצרה המוסבת וידע שהניצחון בתיק מונח בידיהם.
הטיעונים בתיק החלו להישמע בספטמבר 1855. במרץ 1856 פסקו השופטים ג'ון מקלין ותומאס דארמונד לטובת מאני.
מק'קומריק עתר לבית המשפט העליון ועד מהרה הפך התיק לסוגיה פוליטית והעניינים שנגעו אליו מצאו את דרכם לאולם הקונגרס.
בעת שבית המשפט העליון והקונגרס דנו בתיק, עסק סטנטון בכמה עניינים אישיים.
בפברואר 1856 הוא התארס עם אלן הטצ'ינסון, שהייתה צעירה ממנו ב-16 שנים.
אלן הגיעה ממשפחה מכובדת בעיר.
אביה, לואיס הטצ'ינסון, היה סוחר ובעל מחסנים אמיד וצאצא של מריווד'ר לואיס.
על אף חששותיה של אמה של אלן שבתה בת ה-26 עומדת להינשא לסטנטון שהיה אז בן 41, התקיימה חתונתם של השניים ב-25 ביוני 1856 בבית אביה של הכלה.
את ירח הדבש הם בילו במפלי ניאגרה, במונטריאול, בהרי ווייט שבניו המפשייר ובנהנט שבמסצ'וסטס.
במערכת היחסים שלו עם אלן השיב סטנטון לעצמו את מה שהוא היה סבור שהוא איבד לנצח עם מותה של מרי, "אהבה נצחית".
לאחר נישואיהם עברו בני הזוג להתגורר בוושינגטון די.
חלק מהשיקולים להחלטה זו נבעו מהאמונה של סטנטון שחלק ניכר מעבודתו כעורך דין תהיה בבית המשפט העליון.
הם שכרו בית ברחוב C בבירה.
בפנסילבניה הכיר סטנטון בהיכרות אישית את ג'רמיה בלאק, נשיא בית המשפט העליון של המדינה.
ידידות זו הועילה לסטנטון כאשר במרץ 1857 מינה הנשיא הנבחר ג'יימס ביוקנן את בלאק לתפקיד התובע הכללי.
עד מהרה היה בלאק עסוק בסוגיית תביעת אדמות בקליפורניה.
בהסכם גואדלופה אידלגו ששם קץ למלחמת ארצות הברית–מקסיקו והעביר את קליפורניה לידי ארצות הברית, הסכימה ארצות הברית להכיר במענקי קרקעות שניתנו על ידי הממשלה המקסיקנית.
אחת מתביעות קרקע אלו הייתה של ז'וזף איב לימנטור, סוחר יליד צרפת שתבע בעלות על שטחי קרקע כולל חלקים חשובים של קליפורניה, למשל חלק ניכר משטחה של סן פרנסיסקו.
כאשר הוכרה תביעת הבעלות שלו על ידי נציבי הקרקעות ערערה על כך ממשלת ארצות הברית.
בינתיים, ניהל בלאק תכתובת עם אדם בשם אוגוסט חואן שטען שתביעותיו של לימנטור חסרות כל תוקף, ושהוא, כמי שהועסק על ידי לימנטור, זייף את התאריך שהיה רשום על אחד ממסמכי הענקת הקרקע.
בלאק היה זקוק לאדם הנאמן למפלגה הדמוקרטית ולממשל ביוקנן שיוכל לייצג בנאמנות את האינטרסים של הממשל בקליפורניה והוא בחר בסטנטון.
אלן סטנטון לא הייתה מרוצה כלל מרעיון זה.
בקליפורניה יהיה בעלה במרחק של אלפי קילומטרים ממנה למשך זמן של חודשים ויותיר אותה לבדה בוושינגטון, שם היו לה ידידים מעטים.
יותר מכך, ב-9 במאי 1857 ילדה אלן ילדה שנקראה אלינור אדמס.
לאחר הלידה חלתה אלן במחלה שהפחידה את אדווין סטנטון ועכבה את החלטתו לצאת לקליפורניה.
באוקטובר נפלה לבסוף החלטתו לייצג את האינטרסים של הממשל בקליפורניה.
לאחר שהוסכם על שכר של 25,000 דולר, הפליג סטנטון מניו יורק ב-19 בפברואר 1858 על סיפון הספינה Star of the West יחד עם בנו אדי, הנשיא ביוקנן, אחינו של הנשיא ולוטננט ה.
הריסון שמונה על ידי צי ארצות הברית כמאבטחו של סטנטון.
לאחר מסע לא קל עגנה החבורה בקינגסטון, ג'מייקה, שם הייתה העבדות אסורה.
מזג האוויר באי היה נוח מאוד לסטנטון וכשהשתתף בתפילה בכנסייה שם הוא הופתע לראות שחורים ולבנים יושבים בצוותא.
לאחר מכן הגיעה החבורה לפנמה ושם עלו על ספינה גדולה פי שלושה מזו שהגיעו אתה לשם, ה-Sonora.
ב-19 במרץ הם עגנו סוף סוף בסן פרנסיסקו והתאכסנו במלון אינטרנשיונל.
לצורך סיוע בטיפול בתיק, בנוסף לכל הפמליה ושני פקידים, הוא ארגן תיקים שהיו באי-סדר ושנגעו לתקופה שקליפורניה הייתה תחת שלטון מקסיקו.
"אינדקס ג'מינו" שאותו הוא חשף סיפק מידע על מענקי הקרקעות עד 1844 ובסיוע חוק של הקונגרס הוא חשף תיקים מכל רחבי המדינה הקשורים להענקות הקרקעות של מקסיקו.
סטנטון וצוותו עמלו חודשים למיין את החומר שהיה מצוי בארכיונים.
בינתיים, הגעתו לקליפורניה סיפקה חומר לרכילות וללעג מצד המקומיים, בעיקר מצד אלו שתביעות הקרקע שלהם עלולות היו להיות בסכנה אם עבודתו תנחל הצלחה.
בהמשך נאבקו ביניהם הנשיא ביוקנן והסנאטור דאגלס על השליטה בקליפורניה וסטנטון נלכד בין הצדדים הנאבקים וכתוצאה מכך הוא הושמץ על ידי תומכיו של דאגלס.
מסע ההשמצות ריפה את ידו אך לא הסיח את דעתו ממשימתו.
הטיעונים של למינטור היו מוצקים במיוחד.
ברשותו היו הוכחות שלכאורה הקנו לו יתרון, כמו עדויות בעל פה, כתבי הענקת קרקעות חתומים על ידי מנואל מיצ'לטורנה המושל האחרון של קליפורניה מטעם מקסיקו ומסמך עם חותמת מיוחדת של ממשלת מקסיקו.
עם זאת, המידע שהיה בידיו של אוגוסט חואן הועיל מאוד לסטנטון.
על פי חואן, קיבל למינטור לידיו עשרות מסמכים ריקים החתומים על ידי המושל מיצלטורנה שאותם הוא יכול היה למלא כראות עיניו.
בהמשך ניקב חואן חור באחד המסמכים כדי להסוות פרט כלשהו.
סטנטון גם השיג מכתבים שהוכיחו במפורש את ההונאה וחותמות שהיו בשימוש של פקידי המכס, אחת מקורית והשנייה מזויפת.
בזו המזויפת נעשה שימוש 11 פעמים, כולן על מסמכיו של למינטור.
כאשר ערך סטנטון בירור במשרד החוץ במקסיקו סיטי, הם לא יכלו לאתר תיקים הקשורים למענקי הקרקעות של למינטור.
בסוף 1858 נדחו תביעות הבעלות על הקרקע של למינטור והוא נעצר בחשד למרמה.
הוא הפקיד ערבות של 35,000 דולר ועזב את המדינה.
באותה עת, כאשר התכונן סטנטון לשובו הביתה, חלה בנו אדי.
כאשר התקדמו ההכנות לנסיעה החמיר מצבו עוד יותר.
סטנטון כתב לאלן בתדירות הגבוהה ביותר האפשרית, שכן בדידותה בוושינגטון והדאגה ליקיריה במרחק הלכו וגברו.
היא מתחה עליו ביקורת על כך שעזב אותה לבד עם אלינור הקטנה.
ב-3 בינואר 1859 עזבה הפמליה את סן פרנסיסקו ובראשית פברואר הם שבו לוושינגטון.
ענייניו של סטנטון בוושינגטון התגמדו בהשוואה לחוויות המסעירות שהיו מנת חלקו בחוף המערבי, לפחות עד אשר הוא מצא את עצמו במשימת הגנה על אדם שהיה מטרה לחיצי הרכילות בכל רחבי הארץ.
דניאל סיקלס היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ניו יורק.
הוא נשא לאישה את תרזה בג'יולי סיקלס, בתו של המלחין אנטוניו בג'יולי.
רעייתו של סיקלס ניהלה רומן עם פיליפ ברטון קיי, התובע הכללי של מחוז קולומביה ובנו של פרנסיס סקוט קיי, מחברו של המנון ארצות הברית.
ביום ראשון, 27 בפברואר 1859, התעמת סיקלס עם קיי בכיכר לה פאייט שבוושינגטון, בהכריזו, "קיי, אתה בן בליעל, חיללת את כבוד ביתי, אתה בן מוות", ואז ירה בקיי למוות.
לאחר מכן הוא הגיע לביתו של התובע הכללי ג'רמיה בלאק והתוודע על פשעו.
ביום חמישי באותו שבוע הוא הואשם ברצח בפני חבר מושבעים גדול.
פרשת סיקלס משכה את תשומת הלב של העיתונות ברמה הלאומית, הן בשל טבעה השערורייתי והן בשל קרבת האירוע אל הבית הלבן.
עד מהרה העלתה העיתונות השערה שהעניין קשור לרומן בין רעייתו של סיקלס לבין הנשיא ביוקנן.
עורך הדין הפלילי הבולט, ג'יימס ט.
בריידי ושותפו, ג'ון גרהם, התייצבו להגנתו של סיקלס והפצירו בסטנטון להצטרף לצוות ההגנה.
הדיונים בתיק החלו להישמע ב-4 באפריל.
התביעה רצתה לקדם את התאוריה שסיקלס ביצע מעשי ניאוף גם בעצמו ולא הקדיש מחשבה רבה לאשתו או למעשיה.
כאשר השופט לא אפשר זאת, בחרה התביעה תחת זאת להבליט את אופיו המתועב של מעשה הרצח ולא להתייחס למניעי הפשע.