tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שיר הפתיחה מוקדש למשורר העיראקי מוחמד מהדי אל-ג'וואהירי:
נולד בשנת 1909 בעיירה שרפץ שבפלך ורשה שבפולין, בן לאריה ושרה דוברושקלנקה-גוטגלז'.
למד בבית ספר למסחר והיה מנהל מנסרת עצים.
נמנה עם מייסדי תנועת הנוער הציוני בפולין וחבר המועצה הראשית שלה.
עלה לארץ ישראל בשנת 1933, התיישב ביישוב בית וגן (זהו שמה של בת ים עד לשנת 1937) ועבד בבניין ובסלילת כבישים.
ב-1939 הוזמן להקים את הצרכניות של עובדי חברת החשמל.
במלחמת העצמאות עבד כמרכז האספקה למשפחות חיילים, ובימי העלייה ההמונית ניהל את המדור להקמת צרכניות במעברות וביישובי העולים.
היה חבר מפא"י, ייצג את ההסתדרות במועצה המקומית מראשית כינונה בשנת 1936 וכיהן כסגן ראש המועצה.
ב-1950 נבחר לראש המועצה המקומית, ב-1955 נבחר שנית.
עם הכרזת בת ים לעיר בשנת 1958 נבחר לראש העירייה, וכיהן בתפקיד זה עד להתפטרותו מסיבות בריאות ב-1964.
בתקופת כהונתו קלטה בת ים גלי עלייה גדולים, גדלה והתפתחה.
הוקמה שכונת רמת יוסף, והוקמו בית עיריית בת ים, בית שלום אש ובית ספר לציור ופיסול.
חרף התנגדותו הוקם בדרום-מזרח העיר בית העלמין הדרום לתושבי גוש דן.
דוד בן ארי נפטר ביולי 1978 ונטמן בבית העלמין הדרום.
על שמו נקרא מוזיאון בת-ים לאמנות עכשווית ע"ש דוד בן ארי.
רב דוד בן זכאי ריש גלותא (או דוד נשיאה), היה מצאצאי בוסתנאי בן חנינאי לבית דוד, כיהן בבגדאד כראש הגולה בשנים ד'תר"ע-ד'ת"ש.
רב דוד נולד בארץ קצר לאביו זכאי שהתייחס למשפחת ריש גלותא עד לזרובבל בן שאלתיאל, היה לרב דוד אח בשם יאשיהו (מצאצאיו נמנה דוד בן דניאל) ובן בשם יהודה.
רב דוד לא הסתפק ועדיין רצה שרב סעדיה יכניע לבקשתו ויחתום, ושלח אליו את בנו יהודה להזהיר את רב סעדיה להענות לבקשת אביו.
הפעם ספג מכות מתלמידי רב סעדיה אז החליט רב דוד להוריד את רב סעדיה מגאונותו, וכן עשה ומנה במקומו את רב יוסף בן רב יעקב.
בסופו של דבר, רב סעדיה ברח ואולי אף הושב בכלא.
לאחר שבע השנים הצליחו בני הדור לפשר את הרגשים מה שגרם להתפייסות רבת משמעות.
לאחר פטירת גאון פומבדיתא, רב יהודה בר מר שמואל בשנת 917, מינו חכמי הישיבה את רב מבשר.
רב מבשר לא קיבל את מרותו של בן זכאי, אשר כתגובה לכך מינה את רב כהן צדק בן יוסף.
המחלוקת נמשכה כחמש שנים, ולבסוף הושגה פשרה ששני החכמים יכהנו במקביל.
רב דוד סמך לרבנות את תלמידו יום טוב הכהן בן יעקב, בין צאצאיו נמנה רב חזקיה ריש גלותא שנהרג, וכן רב שר שלום גאון.
דוד בן חזקיה המכונה לעיתים דויד הנשיא היה פייטן ומשורר עברי פורה, ממשפחת ראשי הגולה, שחי בבבל בסוף תקופת הגאונים.
אף שאביו, אחיו ובנו כיהנו כראשי גולה, הוא עצמו לא נשא בתפקיד.
דוד היה בנו של חזקיה בן דוד, שהיה ראש הגולה וראש ישיבת פומבדיתא.
שני אחיו היו יוסף אורובד (חיבר הלכות שחיטה, סבו של רבי יהודה בן ברזילי הברצלוני) ושאלתיאל בן חזקיה.
בד'תתי"ח (1058), אביו חזקיה נאסר על ידי הח'ליפה אל קאא'ם הראשון בעקבות הלשנה והוצא להורג.
בעקבות מקרה זה נסגרה ישיבת פומבדיתא באופן סופי, ומשרת ראש הגולה הופסקה לכמה שנים.
דוד הספיק להעביר את רכושו לספרד קודם המקרה הטראגי, ולאחריו ברח עם שני אחיו לביתו של יהוסף הנגיד בגרנדה שבספרד, שאביו, שמואל הנגיד, היה ידידו של אביהם.
קיים גם שיר שכתב שמואל הנגיד לדוד עצמו.
השלושה שהו בביתו עד ד'תתכ"ז (1066) שאז התרחש הפוגרום והשמד בגרנדה, שבו נהרג יהוסף הנגיד, והשלושה ברחו מהעיר.
יצירתו של ר' דויד, מעידה על קרבתו בעמדותיו לחסידות הצופית המוסלמית של תקופתו, שהשפיעה בהמשך גם על אברהם בן הרמב"ם.
דוד ביקר בקהילות יהודיות במצרים, שם עבר להתגורר אחיו יוסף, וגם ביקר בארץ ישראל שם כתב קינות וסליחות לזכר חורבות ירושלים, חלקם מצויים באוסף האקדמיה ללשון העברית.
כעבור זמן שב לבבל אך לא ירש את משרת אביו.
אחיו שאלתיאל החזיק תקופה קצרה, על פי מסמכים שנמצאו, בתואר ראש הגולה.
בנו, יחזקיהו (השלישי) ונכדו, דויד בן יחזקיהו, נשאו במשרת ראש הגולה.
מלבד הקינות שחיבר בירושלים נמצאו כארבעים נוספים מפיוטיו בגניזות של אוניברסיטת קיימברידג', פיוטיו בכתב יד ששון הנמצאים בספרייה הבריטית, קובצי שירה תימניים המיוחסים לו ועוד.
בה'תשס"ט (2009) הוציאה טובה בארי ספר בשם "לדויד מזמור" בהוצאת מקיצי נרדמים המאגד רבים מפיוטיו.
בידינו כ-40 שירים (שלושים ושבעה ודאיים ושלושה מסופקים) מדויד הנשיא, שההדירה טובה בארי מתוך 200 כתבי יד שונים.
שיריו היו אהובים על הציבור, דבר שניכר במספר העתקות רב של שיריו.
פיוטיו מתייחדים בסגנון האישי שבהם, הבולט בתקופתו, כמו גם בתפיסת החורבן שלו, המדגישה את תחלואיה המוסריים של החברה, מעבר לחרבן הפיזי.
הוא משלב בתוכחותיו ביקורת חברתית נוקבת, מטיף לסלידה מן הכבוד והשררה וכן מקיום מצוות חיצוני ריק מתוכן מוסרי פנימי, וקורא לעם לשוב אל התורה, שתנחהו לדרך המוסרית.
בתבניות שיריו, נשאר נאמן לרוב למסורת המזרחית הרווחת, מלבד מספר שירים, כמו בקשתו השקולה "אלהי אל תריבני כפשעי", בה חיקה את פיוטו של יצחק אבן מר שאול, אלהי אל תדינני כמעלי, בהם הושפע מהחידושים הספרדיים של תקופתו.
לא עשה שימוש רב בקישוטי תבנית כסיומות מקראיות ומילות קבע, אלא במקומות בהם שירתו את מטרת הקטעים, מה שלדעת בארי מסמן שהוא ראה עצמו כפוף לכלליה של הפואטיקה הפייטנית רק כשהיא מסייעת ליצור רושם עצמתי לתוכני השירים.
שירתו עמוסה מוטיבים מהספרות החסידית־מוסלמית, ועיון בה, לדעת בארי, מורה על התפתחות שירת קודש בעל אופי חדשני במזרח בראשית המאה ה-11, אשר "מנהלת דיאלוג מתוח עם שירת הקודש הספרדית בת הזמן...חסידותו של דויד הנשיא עולה...מרוב שיריו...קהל החסידים רצה ואהב לשמוע את שיריו למרות אורכם ותוכנם הקודר לעיתים, ואולי דווקא בגללם".
דוד בן שטרית (1954 – 24 באוקטובר 2017) היה במאי קולנוע ישראלי, מפיק, צלם ומרצה לקולנוע.
זוכה פרס וולג'ין, פרס לנדאו לאמנויות הבמה ופרס שרת התרבות לקולנוע ועוד.
נולד במרוקו בשנת 1954 ועלה לישראל בגיל 13. הוא למד במסלול הקולנוע של בית צבי, ובהמשך העמיק בלימודי עריכה והתמחה בצילום תיעודי.
בתחילת דרכו שימש כצלם וכמפיק בפועל עבור סוכנויות ידיעות וערוצי טלוויזיה זרים, ועבד רבות בשטחים כצלם חדשות.
עבודתו המוקדמת הושפעה מן המפגש הביוגרפי שלו עם הגירה, זהות מזרחית ומעמדות שוליים – נושאים שהיוו ציר מרכזי ביצירתו התיעודית.
שימש גם מרצה ומורה לצילום וקולנוע במסגרות שונות, והדריך סדנאות נוער ויוצרים צעירים בפסטיבלים ברחבי הארץ.
במסגרת עבודתו על סרטו "אבי היקר - שקט יורים", שהתמקד בשאלות של סרבנות גיוס ומוסר לחימה, קבע בחודש אפריל 2004 פגישה עם דוברת צה"ל רות ירון בקריה בתל אביב.
כשהגיע למקום וביקש להיכנס לפגישה, הותקף על ידי מאבטחי משרד הביטחון, לאחר שלא מצא את תעודת הזהות שלו.
בשל התקיפה אושפז בבית החולים למשך כשלושה חודשים עקב חבלות בכל חלקי גופו.
בשנת 2006 זכה בפרס לנדאו לאמנויות הבמה.
בדצמבר 2009 זכה בפרס משרד התרבות לאמנות הקולנוע.
נמנה עם מייסדי הקשת הדמוקרטית המזרחית, והיה פעיל בקידום שיח ביקורתי על אפליה, גזענות ושאלות של צדק חלוקתי ותרבותי.
הוא ראה בקולנוע התיעודי כלי מאבק ולא רק אמצעי תיעוד, ושילב בעבודתו האמנותית עיסוק עקבי בקבוצות מוחלשות, יחסי מרכז–פריפריה ומקומם של מזרחים במרחב הישראלי.
היה מעורב בדיונים ציבוריים ופנימיים על תנאי עבודת היוצרים, רמת המימון ונאותות ההפקה בקולנוע התיעודי הישראלי, ובמשך שנים היה דמות מרכזית בפורום היוצרים הדוקומנטריים, שם נודע כיוצר דעתן ובולט.
במסגרת פעילות זו השתתף במאבקים למען שיפור תנאי העבודה של יוצרים, הגברת השקיפות בחלוקת תמיכות והרחבת הייצוג של יוצרים מהפריפריה.
באוקטובר 2009 מתח ביקורת על מועצת הקולנוע שלטענתו אינה מחלקת את תקציביה באופן שוויוני עבור יוצרים מהפריפריה החברתית והגאוגרפית, ובהם מזרחים, יוצאי אתיופיה ועולים מחבר המדינות.
עיקר יצירתו הייתה בימוי סרטים תיעודיים.
במשך השנים צילם, תיעד וביים סרטים בנושאים חברתיים ופוליטיים, שביקשו להעלות לשיח הציבורי היבטים הקשורים ליחסים עם הפלסטינים, לשאלת הכיבוש והשפעתו על החברה הישראלית והחברה הפלסטינית, ולנושא הגזענות והאפליה כלפי מזרחים.
באמצעות סרטים אלו נאבק למען צדק חברתי ותרבותי עבור כלל האוכלוסיות.
יצירתו משלבת נקודת מבט פוליטית עם קרבה אנושית לדמויותיו, ומבקרי קולנוע ועמיתיו במקצוע תיארו אותו כיוצר שראה בסרט התיעודי אמצעי לערעור סדרים חברתיים ולהצבתם של קולות מודרים במרכז הבמה.
כמה מסרטיו הוקרנו בפסטיבלים בישראל ובעולם וזכו בפרסים, ונחשבים חלק משמעותי בהתפתחות הקולנוע התיעודי החברתי בישראל.
היה נשוי לסיני (סניורה) בר דוד - במאית, עורכת ומפיקה, שנמנתה עם שותפיו היצירתיים הקרובים ונטלה חלק מרכזי בהפקת חלק מסרטיו, בהם "רוח קדים – כרוניקה מרוקאית" ו"יורים ובוכים".
התגורר בהוד השרון והותיר אחריו שני ילדים.
בשנים האחרונות לחייו סבל ממחלת ריאות.
הלך לעולמו ב-24 באוקטובר 2017 בשל דום לב, לאחר שאושפז בבית חולים מספר ימים קודם לכן.
נקבר בבית העלמין נווה הדר שבהוד השרון.
מותו הגיע כחודשיים לאחר שבית המשפט דחה תביעה שהגיש נגד משרד הביטחון, אירוע שלדברי מקורביו השפיע עליו.
מבעד לרעלת הגלות (1992) - סיפורן של שלוש נשים פלסטיניות המתארות את השפעת הגלות הלאומית על הנשים בחברה הפלסטינית.
הסרט זכה בפרסים רבים, בהם פרס ראשון בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בפריבורג (שווייץ), פרס ראשון בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטנג'יר (מרוקו), ופרס ראשון בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסן-פרנסיסקו (ארצות הברית) - במאי
אקדיה (1994) - סרט דוקומנטרי העוסק באנשים החיים בבדידות חברתית מבחירה, ומתרכז בדמותו של נזיר - במאי
(1994) - סרט דוקומנטרי העוקב אחר התפתחות תהליך השלום מנקודת מבטן של משפחות ישראליות ופלסטיניות, שילדיהן נולדו ביום חתימת הסכמי השלום בין רבין לערפאת - במאי
עכו - חלומות בין החומות (1995) - סרט דוקומנטרי העוקב אחר מספר דמויות החיות בעכו העתיקה - במאי
יורים ובוכים (2000) - סרט דוקומנטרי הבוחן את תופעת הסרבנות מאז מלחמת לבנון, הופק עבור הטלוויזיה הצרפתית-גרמנית Arte - במאי
רוח קדים – כרוניקה מרוקאית (2002) - סדרה בת ארבעה פרקים, העוסקת בתולדות הקיפוח המזרחי, בסיפורה של עליית יהדות מרוקו לארץ ישראל, ועל הגזענות, היחס והדיכוי שליוו את קליטתם בארץ.
הסדרה זכתה בפרס וולג'ין לסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל ירושלים - במאי.
אבי היקר, שקט יורים (2005) - סרט המציג חיילים וקצינים שסירבו לקחת חלק בפעולות צה"ל בשטחים - במאי
סמיר - סיפור חייו ועלייתו לישראל של סמי מיכאל - מפיק ובמאי
רבי דוד בן לוי מנרבונה היה מחכמי פרובנס בתקופת הראשונים, ששימש כדיין בעיר נרבונה במחצית השנייה של המאה ה-13, ומחבר ספר המכתם.
רבו של רבי דוד, על פי עדותו בספרו, הוא רבי שמואל בן שלמה שקלי (שקייל), רבי דוד שימש כדיין בנרבונה לצד רבי מרדכי קמחי.
מועד פטירתו של רבי דוד אינו ידוע, אך ידוע שהוא חי לפחות עד שנת הס"ה (1305), שאז נפטר רבו, רבי שמואל שקלי, ורבי דוד מציין בכתביו את רבו בתוספת המילים 'זכרו לחיי העולם הבא', מעידות על כך שרבו כבר לא היה בין החיים.
ספר המכתם הוא ספר הלכתי הנסוב אודות פסקי הרי"ף על הגמרא, שנכתב על מספר מסכתות בתלמוד, בעיקר מסדר מועד (ברכות, פסחים, ראש השנה, סוכה, ביצה, תענית, מגילה ומועד קטן).
ספר המכתם הוזכר בספרי ראשונים רבים שחיו אחריו, בהם מנחם המאירי, האורחות חיים והכל בו, ועוד.
הספר נשאר ככתב יד במשך מאות שנים, ורק במאה העשרים יצא לאור על ידי הרב משה יהודה הכהן בלוי.
רבי דוד בן יהודה החסיד היה מקובל בימי הביניים, ומחבר ספרי קבלה.
לא ידועים פרטים על תולדותיו, במחקרים בעבר שיערו שהוא אשכנזי וזאת על סמך הייחוס שלו לרבי יהודה החסיד אך מכיוון שייחס לרבי יהודה החסיד דברי קבלה ספרדים שיער שלום שהוא רבי יהודה החסיד אחר ולא רבי יהודה החסיד המפורסם, ועל כן סבר שלום שהוא ספרדי שנדד באשכנז.
בעבר נטען שהוא נכד הרמב"ן, וזאת מתוך דבריו בפירושו לאלפא ביתא, גרשם שלום הקשה שבספרו אור זרוע הוא לא מציין לייחוס זה, תלמידיו הוכיחו שיחוס ספר זה לרבי דוד מפוקפק, ואף שורות אלו הן הוספת המגיה, ועל כן טענה זו אינה מוסמכת.
רבי דוד הוא מן המחברים הראשונים אחרי התגלות ספר הזוהר ובכתביו מצויים תרגומים רבים של ספר הזוהר.
רבי דוד עמד בראש חוג מקובלים זאת נלמד מן העובדה שאת ספריו חיבר בשביל תלמידיו או חבריו.
משה אידל טען שהוא אביו של המושג אדם קדמון.
מראות הצובאות - פירוש על התורה על פי תורת הסוד נדפס על ידי דניאל מט The book of mirrors, שיקגו 1982.
ספר הגבול - הפירוש הראשון לאדרא רבא, נדפס על ידי עמוס גולדרייך, הספר נדפס גם על ידי בן ציון כהן ניו יורק 2016.
אור זרוע פרוש על פי תורת הסוד לסדר התפילות, נדפס על ידי בן ציון כהן, בשלושה חלקים פירוש הגדה של פסח, פירוש על פרקי אבות, ופירוש המחזור ניו יורק תשס"ט.
מאמר על סודות האלפא ביתא - פירוש על פי תורת הסוד על צורת האותיות והתגים, אפרים קופפר הוכיח שמחבר הספר הוא רבי יום טוב ליפמן מילהויזן, לעומתו אפרים גוטליב הצביע על פירוש אחר של רבי דוד לסודות האלפא ביתא, פירוש זה נדפס על ידי אידל.
ספר המרכבות, נדפס על ידי יהודה אוהד תורג'מן, בתוך: הקבלה הנבואית חלק ב, הוצאת מכון חכמי ירושלים והמערב, ירושלים 2020.
בעבר יוחס לו ספר לבנת הספיר אך גרשום שלום ואחרים הוכיחו שהוא לרבי יוסף אנג'לט.
כמו כן חיבר פירוש על מעשה מרכבה, פירוש לספר היצירה, וספר בשם מעשה בראשית רבא וזוטא - פירוש על פי תורת הסוד למעשה בראשית, אשר לא נדפסו.
רבי דוד מילדולה (התע"ד, 1714 – התקע"ח, 1818) היה רב בליוורנו ואמסטרדם, ראש ישיבה, מחבר ספרי הלכה, ובעל בית דפוס, דמות מרכזית בפולמוס שבת החתונה.
רבי דוד נולד לרבי רפאל ולרחל בשנת 1714 בליוורנו, בהמשך חייו עבר לאמסטרדם שם כיהן כראש ישיבת משענת זקנים, תמימי דרך, ראשית חכמה, חונן דלים.
בי' באדר א' בשנת 1739 ה'תצ"ט בהיותו בן 25, נשא לאישה את מרת רחל בתו של העשיר ר' אלישיב נתנאל צרפתי.
מילדולה שימש כמגיה עורך ומסדר ספרים בבתי דפוס רבים באמסטרדם, בין עבודותיו: מסילת ישרים, מקדש מלך לרבי שלום בוזגלו, ציצת נובל צבי, ועוד.
רבי דוד התכתב עם רבים מרבני דורו ביניהם, מהר"ץ חיות, היעב"ץ, בעל הפני יהושע, רבי שמואל לניאדו, רבי רפאל שלמה לניאדו, רבי יעקב שאול ועוד.
מילדולה נפגש לראשונה עם החיד"א באמשטרדם תקט"ו, החיד"א מתאר אותו כאדם שתלטן תקיף וחמדן, בבואו להאג להשיא את ביתו, נפגש שוב עם החיד"א.
ביתו היווה מקום לשלוחי ארץ ישראל הרבים.
נפטר בגיל מבוגר מאוד באמסטרדם.
רבי דוד בן רבי רפאל מילדולה אסף תשובות מרבני דורו אשר הסכימו עם פסק אביו ותכנן להדפיסם, לפני הדפסת דברי רבי דוד ושאר הרבנים, החליט רבי אליעזר לעלות לארץ, ולהתיישב בירושלים.
מועד דוד, בענייני אסטרונומיה ומתמטיקה, אמסטרדם 1740.
דברי דוד, שו"ת בנושאים הלכתיים שונים בספר תשובות רבות מרבני דורו על פולמוס שבת החתונה, אמסטרדם 1753.
דרכי יסוד הלימוד, על כללי הש"ס, אמסטרדם 1754.
דרכי דוד, ביאור על התורה חמישה חלקים, אמסטרדם 1793.
מכתם לדוד, ביאור לספר תהלים.
ליקוטי דוד, על ספר לקט הקמח.
קיצור ציצת נובל צבי נדפס בתוך שו"ת אהל יעקב לרבי יעקב ששפורטש.
סידור תפילת ישרים יחד עם רבי יהודה פונה.
זבחי דוד, על דיני שחיטה.
מצודת דוד, היסטוריה בסגנון ספר יוחסין.
כמה מתשובותיו שנדפסו בקובץ פרי עץ חיים הם בעצם גניבה ספרותית מתשובות של רבי דוד קונפורטי.
לפי שמעון תודר בספרו דרכי דוד מעתיק מתוך ההקדמה ל"ביאור" של רמבמ"ן ללא ייחוס, ככל הנראה מדובר בהקדמה לחומש ויקרא, אך למעשה כותב ההקדמה הוא אברהם מילדולה - בנו של רבי דוד.
נולד במרקש לאביו רבי אברהם מדייני מרקש.
למד בישיבה אצל חכמי עירו יחד עם רבי יעקב פינטו.
בשנת ה'תצ"ג, לאחר פטירת אביו, התמנה לדיין בבית הדין בראשות רבי יוסף אוסעדון ורבי שלמה בנבנישתי.
בשנת ה'תקט"ו, לאחר פטירת רבי יוסף אוסעדון, התמנה לאב בית הדין ולרבה של מרקש.
בין הדיינים שהצטרפו לבית הדין שבראשותו נמנו: רבי יעקב פינטו (הרי"ף), רבי שמואל הלוי, בית הדין בו שימש עמד בקשרי הלכה עם יתר הדיינים שבערי מרוקו, כדוגמת רבי משה בירדוגו רבה של מקנס, ורבי אליהו הצרפתי רבה של פאס, ורבי אליעזר די אבילא רבה של רבאט.
חלק מפסקי דינו נעתקו מפעם לפעם על ידי דייני מרוקו.
נפטר ככל הנראה בשנת ה'תקכ"ג, נקבר במרקש.
כמו כן נכתבו לכבודו קטעי פיוטים.
פסקי דינים - מקבץ מפסקי דינו התפרסמו בספר 'תשובות חכמי מראכש' שיצא לאור על ידי מכון פי ישרים.
דוד פרץ בן ארזה (נולד ב-14 בינואר 1999, כ"ו בטבת ה'תשנ"ט) הוא זמר-יוצר חרדי ישראלי.
בן ארזה נולד וגדל בשכונת הר נוף שבירושלים לרב יוסף בן ארזה, מחבר סדרת הספרים "יוסף דעת" על התלמוד, וליעל, ביתה של הסופרת שרה ברגמן, ונינתו של הרב יעקב משה חרל"פ.
מצד אביו הוא נינו של הסופר אליהו כי-טוב.
למד בישיבת "היכל יצחק – לנדא" ותקופה קצרה בישיבת מהרי"ל-אבן ישראל אצל הרב חזקיהו יוסף שרייבר.
לומד כיום במדרשת זיו בירושלים.
אחיו הוא הזמר-יוצר החרדי יצחק בן ארזה.
בספטמבר 2020 הוציא את סינגל הבכורה שלו "תישאר", לזכרו של הרב ישעיהו הבר, קרוב משפחתו.
בשנת 2021 הוציא את הסינגלים "אביב בפתח", ו"להיות".
בשנת 2022 הוציא את הסינגלים "לכו למים", ו"נחמה כזו".
באוקטובר 2022 זכה בתואר "תגלית השנה" במצעד אנשי השנה במוזיקה היהודית לשנת תשפ"ב, שערך האתר כיכר השבת, ובתואר "פריצת השנה" במצעד המוזיקה של רדיו קול חי מיוזיק.
בשנת 2023 הוציא את הסינגלים "תכלת ולבן", ו"יורד ועולה".
באפריל 2023 בחר בו אוהד רובינשטיין, עיתונאי "מקור ראשון", לאחד מששת המוזיקאים הצעירים העולים בישראל.
ביוני 2023 פורסם השיר "ירושלים שלי" מתוך "הפרויקט של הלב" בביצועו של בן ארזה.
באוגוסט 2023 התארח כשופט בתוכנית הריאלטי "המאסטרו" שמשודרת ברדיו קול חי.
באוקטובר 2023 הוציא גרסת כיסוי לשיר "לראות את האור" שבוצע במקור על ידי אפרת גוש.
השיר הופק עבור ניצולי המסיבה ברעים במלחמת חרבות ברזל, את הביצוע הפיקו אמיר ובן.
בפברואר 2024 פורסם כי זכה במענק הקרן ליוצרים עצמאיים של משרד התרבות והספורט לשם הוצאת אלבומו הראשון.
ביוני 2024 הוציא את הסינגל "רחמים" מתוך אלבומו הראשון.
באוגוסט 2024 יצא הסינגל "נס" בשיתוף פעולה עם אמיר שדה (מהצמד "אמיר ובן"), השיר נכנס לפלייליסט גלגלצ.
בנובמבר של אותה שנה יצא הסינגל "אתה טוב".
בינואר 2025 יצא הסינגל "איי איי לאב" לקראת אלבומו הראשון שייקרא "ר ח מ י ם".
ב-28 בינואר 2025 הוציא את אלבומו הראשון, רחמים (במקור: רחםמים) הכולל בתוכו 13 שירים מהם חמישה חדשים.
בשונה מרוב הזמרים החרדים הצעירים, בן ארזה אינו זמר חתונות אלא זמר-יוצר שמופיע בחופות, הופעות בוטיק, וכן מתארח בהופעות רבות.
בנוסף, הוא מעביר סדנאות יצירה ומוזיקה לצעירים חרדים, מטעם הרשות לצעירים בעיריית ירושלים.
בן ארזה זכה לביקורות חיוביות ממבקרי מוזיקה חרדים:
בתחילת 2022, הופיע בן ארזה ברשימת "עשרת הכישרונות הגדולים של המוזיקה היהודית" שם בין היתר נכתב עליו – "בן ארזה ניחן בקול מרגש וביכולת הגשה נוגעת במיוחד ונראה כי הוא מתכוון ליצור תמהיל כיפי במיוחד של שירי נשמה לצד להיטי פופ מתקדמים ומורכבים כפי שרק בן ארזה יודע לכתוב."
על שירו "נחמה כזאת" כתב לייפר "בן ארזה הוא יוצר לא שגרתי בעולם המוזיקה היהודית.
הוא יוצר להיטי נשמה גדולים כמו 'לכו למים' שהפך לפזמון של ממש בעולם הישיבות וגם את 'להיות', להיט פופ עדכני וחדשני במיוחד, כזה שלוקח את הפופ למקום האמנותי שלו וגורם לי לחשוב פעמיים האם הוא בכלל פופ...
בן ארזה מבצע את השיר בדינמיות נפלאה שמביעה את המילים הנוגעות שכתב והלחין בצורה מצוינת."
בספטמבר 2023 בן ארזה נבחר על ידי צוות כתבי מגזין "קול פליי" לאחד מ-40 הצעירים המבטיחים במוזיקה היהודית, במגזין נכתב כי "דוד בן ארזה הצליח בתוך תקופה קצרה להותיר חתימת קול אמיתית משלו בז'אנר המוזיקה היהודית והוא עוד לפני הפריצה הגדולה שלו אל הבמות הגדולות.
תישאר – מילים ולחן – דוד בן ארזה, עיבוד והפקה מוזיקלית – אלי קליין ואיצי ברי.
אביב בפתח – מילים ולחן – דוד בן ארזה, עיבוד והפקה מוזיקלית – אלי קליין ואיצי ברי.
להיות – מילים ולחן – דוד בן ארזה, עיבוד והפקה מוזיקלית – אלי קליין ואיצי ברי.
לכו למים – מילים ולחן – דוד בן ארזה, עיבוד והפקה מוזיקלית – אלי קליין ואיצי ברי.
נחמה כזו – מילים ולחן – דוד בן ארזה, עיבוד והפקה מוזיקלית – אלי קליין ואיצי ברי.
תכלת ולבן – מילים ולחן – דוד בן ארזה, עיבוד והפקה מוזיקלית – טהר שפי.
יורד ועולה – מילים ולחן – דוד בן ארזה, עיבוד והפקה מוזיקלית – טהר שפי, מיקס – אמיר שדה ובן מאור.
רחמים - מילים ולחן - דוד בן ארזה, הפקה מוזיקלית - אמיר ובן.
אתה טוב - מילים ולחן – דוד בן ארזה, הפקה מוזיקלית וניהול אמנותי - אמיר שדה ובן מאור.
שים שלום – עם אחיו, יצחק בן ארזה, מתוך פרויקט "אמנים מחדשים קרליבך".
לחן – הרב שלמה קרליבך, עיבוד והפקה מוזיקלית – ערן קליין.
מזמור לתודה – עם יצחק מאיר.
לחן – יצחק מאיר, עיבוד והפקה מוזיקלית – ערן קליין.
פיוטי הימים הנוראים – עם יצחק מאיר, אברימי רוט, אביאל סולטן, דביר שנרב, יענקי ברונד וזמרים נוספים.
אזמר בשבחין – עם צבי זלבסקי.
לחן – צבי זלבסקי, עיבוד והפקה מוזיקלית – ערן קליין.
שירה עמי – עם אביאל סולטן, מתוך פרויקט לחנים של סיני הירש.
לחן – סיני הירש, עיבוד והפקה מוזיקלית – אביאל סולטן ודוד בן ארזה.
ירושלים שלי – מתוך "הפרויקט של הלב".
מילים – חגית שמחה בן צבי, לחן – נתנאל לייפר ושרולי ברונכר, עיבוד והפקה מוזיקלית – שרולי ברונכר.
נס – עם אמיר שדה.
מילים – דוד בן ארזה ואמיר שדה, לחן – דוד בן ארזה, עיבוד והפקה מוזיקלית – אמיר שדה ובן מאור.
אני מצדיע לך – בביצוע אביאל גראוכר.
מילים – דדי גראוכר ודוד בן ארזה, לחן – דדי גראוכר, דוד בן ארזה ואלי שוויבל, עיבוד והפקה מוזיקלית – בן מאור ואמיר שדה.
דוד בן יום טוב, בשמו הקטלאני דוד בּונְז'ורְן דֶל בארי,(David Bonjorn del Barri) היה אסטרונום ואסטרולוג יהודי קטאלוני שחי ופעל במחצית הראשונה של המאה הארבע עשרה.
משערים שדוד בן יום טוב נולד בקוטליורה (Cotlliure) בצפון קטלוניה בשנת 1300.
אביו היה בונז'ורן דל בארי, סוחר עשיר במחוז רוסיון שמצפון להרי הפירנאים, שבאותה תקופה הייתה חלק מהממלכה הקטלאנית של מיורקה .
בשנת 1332 הוא נישא לאסתר, בתו של אסטרוק קארוויטה, יהודי עשיר מז'ירונה.
בנו, יעקב בן דוד בן יום טוב פעל כאסטרונום בחצרו של מלך אראגון פדרו הרביעי.
דוד בן יום טוב נודע בזכות חיבורו כלל קטן ( בלטינית: Compendio breve ), סיכום קצר בנושא יישום האסטרולוגיה ברפואה, המבוסס בעיקר על מיקומו האסטרולוגי של הירח.
בתחילת ספרו מסביר דוד בן יום טוב את הסיבה לכתיבת הספר:
האסטרולוגיה והרפואה נחשבו בספרד של ימי הביניים מדעים שלובים.
האסטרולוגיה הרפואית (Astrología médica) התבססה על הקשר בין חלקי גוף, מחלות וצמחי מרפא למיקומם היחסי של הירח, השמש והכוכבים.
ברוח זאת, כלל דוד בן יום טוב בחיבורו, לצד מילון קצר של מונחים אסטרולוגיים ואסטרונומיים, כללים לקביעת הימים המתאימים לביצוע התערבות רפואית כגון הקזת דם, מתן חומרים משלשלים וחומרים מעוררי הקאה.
בכתיבת חיבור זה דוד בן יום טוב התבסס על כתבי האסטרונום היווני קְלָאוֹדִיוּס פְּתוֹלֶמָאיוֹס ,(המאה השנייה לספירה) על הערותיו של המתמטיקאי הערבי-מוסלמי אחמד אבן יוסוף אל-מצרי (המאה העשירית לספירה) ועל ספרו של המלומד היהודי ספרדי אברהם אבן עזרא "ספר המאורות" (1148).
מתוך עבודה זאת שרדו חמישה כתבי יד - ארבעה בעברית מהמאה החמש עשרה, ואחד בתרגום לטיני שנכתב בקטלוניה לפני שנת 1446.
דוד בן שלום (הונזו; 28 בדצמבר 1912 – 26 בפברואר 1990) היה מראשוני הבובנאים בארץ ישראל.
בן שלום הקים את הבובטרון בקיבוץ גבעת חיים מאוחד, הפעיל וניהל אותו במשך 40 שנה.
שימש במשך שנים רבות כאיש קשר לאונימ"ה העולמית, ובעל תואר "חברות של כבוד" בארגון.
דוד בן שלום נולד בשם יאן בק בקאסל שבגרמניה.
בפי חבריו הוא כונה "הונזו".
בעודו ילד היגרו הוריו לעיר אוסטרבה שבצ'כוסלובקיה.
הוא למד דפוס אומנותי והיה פעיל בתנועת נוער יהודית סוציאליסטית.
ב-1934, בגיל 22, עלה לישראל למרות התנגדות הוריו והתיישב בקיבוץ גבעת חיים.
כשנשאל לשמו בעברית, ענה, דוד (כשם אביו) בן שלום (כאיש של שלום).
בתחילה עבד במאפיה ולאחר מכן היה אחראי לסניטציה.
במסגרת זו, הכניס לקיבוץ מטהר ביוב שחסך מים להשקיה וכן ניטר את היתושים בתעלות המים.
הוא היה גם מתקן אופניים ובהמשך עבד ב"בית שרת" כאיש תחזוקה.
במקביל, ומחוץ לשעות העבודה, יצר הונזו את הבובטרון, תיאטרון מריונטות שהפך לענף מכניס של הקיבוץ, והיה פעיל במשך ארבעים שנה.
בשנת 1977, מתוך דאגה לעתיד, העביר את תיאטרון הבובות לחוג התיאטרון באוניברסיטת תל אביב ולימד שם כשלוש שנים.
בתום שלוש השנים החליט הונזו לפרוש הן מעבודתו בקיבוץ ומהבובטרון.
הוא עלה על אוניה של צי הסוחר, וכדי לממן את שהותו, עבד במטבח.
ב-1984 קיבל תואר "חברות של כבוד" באונימ"ה.
הונזו התחתן עם רות ונולדו להם שני ילדים - עירית, שלקחה חלק בהפעלת התיאטרון, ורמי.
הונזו החל לבנות את הבובטרון זמן קצר לאחר עלייתו לישראל.
על אף שעלה מצ'כיה עתירת תיאטרוני הבובות, הוא למד את הנושא עצמאית מחוברת שמצא בשפה הצ'כית.
הונזו יצר את הבובות, תפר את התלבושות, הרכיב את גופי החשמל והקים את הבמה.
הבובות היו מריונטות שהופעלו על ידי חוטים.
ראשן של הבובות היה עשוי מעיסת נייר, השער מפשתן בדרך כלל, הגוף עשוי מעץ, וכל פרק בנפרד היה קשור בחוט.
הופעת התיאטרון הראשונה נערכה על שולחן המטבח בחדר האוכל.
לאחר שכנועים רבים הונזו הצליח לקבל תקציב של 29 גרוש.
הוא בנה צריף בקצה הקיבוץ ובו התחיל לבנות את הבובטרון.
הבובות הופעלו ודובבו על ידי ילדי הקיבוץ וקיבוצי הסביבה.
הילדים בגילי 12–15 עברו מבחני קול וזריזות ידיים.
הם נשארו בתיאטרון עד גיוסם לצבא, במקביל ללימודים ולתורנויות שהיו מחויבים בהם.
הבובטרון הופיע ברחבי הארץ החל מ-1938. תפעול ההופעה היה מורכב.
משקל הבמה והבובות היה עשרות ק"ג, והיה צורך לדאוג לחיבור לחשמל להפעלת ציוד הגברה.
הבמה הוקמה יומיים לפני ההופעה, ופורקה יומיים אחרי סיומה.
בשנת 1947 נסע הונזו בשליחות הסוכנות היהודית לאירופה.
הוא הופיע גם בבית המהר"ל בפראג ובפני הנוער היהודי בלונדון.
אחרי הכרזת העצמאות הופיע הבובטרון במעברות ברחבי הארץ, וכן ביישובים ובערים.
בשנת 1966 חתם הונזו על חוזה הופעות עם תיאטרון הבימה ובמשך ארבעה חודשים הופיע שלוש פעמים ביום.
הבובה זיוה - זיוה הייתה בובה בדמות ילדה שהתאימה לדמות של ילדה ארץ ישראלית כפי שראה אותה הונזו.
במחזות שהועלו, היא הייתה דמות מייצגת של הקיבוץ.
הבובה זיוה שמשה ככרוז, כדמות המספר, התערבה בין התמונות במחזה, ובסיום סיכמה את מוסר ההשכל.
בשנת 1957 יצא לאור ספר ילדים בשם "הבובה זיוה" מאת רפאל אליעז ובו לצד הטקסט, תמונות של הבובה זיוה שצילם פטר מירום.
המלך בור - מחזה הדגל של התיאטרון, הועלה לראשונה ב-1938. זוהי אלגוריה על הולדת הקיבוץ מתוך השממה.
הטקסט נכתב על ידי יעקב שמעוני על פי רעיון של הונזו.
עלילת המחזה מתמקדת במלך בור ששולט על השממה שבתוכה מעיין מים זכים.
המלך סוגר את המעיין ואינו מאפשר לו לנבוע.
קבוצת גמדים שמגיעה למדבר מבקשת לפתוח את המעיין אך המלך אינו מאפשר זאת.
ציפור נגלית לעיניהם ומובילה אותם לילדי הקיבוץ.
הילדים והגמדים מגיעים אל המעיין ומצליחים לגלול את האבן מעליו.
בשנת 1958, בעת שהותו של הונזו בניו יורק, עובד המחזה לסרט.
הדייג ודג הזהב על פי פושקין - המחזה הועלה בבובטרון עם סוף טוב שאותו חיבר הונזו: לאחר שאשת הדייג ביקשה לשלוט על הים, במקום עונש, דג הזהב איפשר לדייג לבקש משאלה משלו.
המחזה נגמר בבקשתו "בקתה טובה, פרנסה טובה ושאשתו לא תהיה כעסנית כל כך...
והם חיים באושר ובשלוה עד עצם היום הזה".
נרקיס מלך הביצה על פי לוין קיפניס
ילדי כל העולם הקשיבו מאת יהושע רוזנהק והונזו - במחזה מסופר על החלטתם של ילדי קיבוץ לכנס פסטיבל עולמי של ילדים, שבו יופיעו ילדים מארצות שונות.
תיאטרון בובות, הוצאת הקיבוץ המאוחד 1946
מדריך לבובטרון, עברית, ערבית, אנגלית, הוצאה עצמית 1986
רבי דוד ברבי סעדיה אלג'ר (הגר) (ד'ת"ת, 1040 בערך) היה דיין וחכם ספרדי בתקופת הראשונים הקדמונים, חיבר מספר ספרי הלכה בערבית.
רבי בצלאל אשכנזי בספרו "שיטה מקובצת" מביא קטע מחיבור של רבי דוד בן סעדיה "שחיבר בלשון ערבי להשיב על קצת דברים שבאו בספר הלכות גדולות".
ספר זה הוא אחד מחלקי ספרו "הדיואן הכולל הגדול", ספר הדרכה לדיינים המורכב משישה ספרים (בהם: יסודות המשפט, ביאור לי"ג מידות שהתורה נדרשת בהן, וביאור לספר הלכות גדולות).
בקטע הנ"ל מזכיר רבי דוד את ספר נוסף שכתב, "ספר משפטי השבועות שחברתי בלשון ערבי".
רבי יצחק ברבי ברוך אבן אלביליא התייחס בתשובותיו לדברי "הדיין" - רבי דוד, וכן נמצאו אזכורים לר' דוד וספריו בתשובות הרי"ף, ואברהם בן הרמב"ם.
בנוסף לכך, ריבוי כתבי היד של הספר בגניזת קהיר, וכן הימצאותו ברשימותיו של רב יוסף ראש הסדר, מעידות על היותו ספר פופולרי בארצות המוסלמיות בראשית ימי הראשונים.
החוקר דוד סקליר הציע שרבי שמואל הנגיד כתב את הפיוט "עליכם בני תורה" לר' דוד, אך יש שהציעו שהשיר נכתב לדיין אחר בשם זה.
כמו כן, הוא הציע לזהות את ר' דוד עם "רבי דוד הדיין בן הגר ספרדי ממדינ' גראנטה" המוזכר בהקדמת ספר מאזניים לר' אברהם אבן עזרא כאחד מ'זקני לשון הקודש' (המדקדקים והבלשנים).
ע"פ זיהוי זה הכריע סקליר שהכינוי "הגר" היה לאביו של ר' דוד, ולא לר' דוד, וכן שכיהן כדיין בגראנאדה, וייתכן שמשם הכיר את ר' שמואל הנגיד.
דוד (דוֹדִי/דוֹדִיק) בן עמי (12 בדצמבר 1939 – 12 בנובמבר 2022) היה ארכאולוג חובב שהתמחה בסיתות צור באמצעות הקשה, מראשוני מתיישבי רמת הגולן הישראלית, איש שמירת טבע ומשורר.
דוד בן עמי, הבכור לשלושה ילדים, נולד בשנת 1939 בתל אביב, לחנה ולמרדכי פלשתי (פְּלִישְׁצִ'ין) ונקרא בשם סבו.
במהלך השנים, יעברתו ילדיהם של מרדכי וחנה את שמם ל"בן עמי", בעוד ההורים הסתפקו בהוספתו על שמם הקודם.
למד בבית ספר יסודי בתל אביב, וכבר אז הראה נטייה לטבע.
כשלמד בתיכון כפר הירוק, הופקד על פינת החי.
בן עמי, שסבל מלקויות למידה בתקופה בה מערכת החינוך לא הייתה ערוכה לכך, השלים לימודים רק עד כיתה ט'.
עם זאת, היה תאב ידע ואוטודידקט שבמהלך חייו היה גומא ספרים, יוצא לסיורים לימודיים עצמאיים ובצוותא והתחבר אל אנשי ידיעת הארץ אחרים, באקדמיה ומחוצה לה.
הראה גם עניין באמנות ולמד פיסול מיצחק דנציגר ורישום מאביגדור לואיזאדא.
בנעוריו היה חבר ומדריך ב והתגייס לנח"ל.
בני גרעינו נשלחו לקיבוץ עין גב, ולאחר שחרורו מצה"ל קבע שם את ביתו ועסק בדיג.
בשנת 1960 נשא לאישה את רחל רומנו והזוג הקימו את ביתם בקיבוץ.
בשנת 1963 החל בסקר פרהיסטורי לדרומה של הכנרת, וגילה את האתרים נחל עין גב I, עין גב I.
המשפחה שכרה דירה בנטעים ובן עמי החל להדריך במישור החוף, שם פיתח משחקים למטיילים, יזם סוגי הדרכה שונים ואירועי שמירת טבע.
עם פרוץ מלחמת ששת הימים שב בן עמי לאייש את עמדת המרגמות בעין גב.
לאחר המלחמה החל לסייר ולהדריך בבקעת הבטיחה, ושכנע את מנהלי החברה להגנת הטבע כי יש להקים את בית ספר שדה גולן.
הוא הצטרף לאנשי קיבוץ גולן בקוניטרה בנובמבר 1967, וכעבור מספר חודשים הצטרפה אליו אל משפחתו.
בן עמי הצטרף למספר סקרים בגולן, בהם סקר החרום תחת שמריהו גוטמן וקלר אפשטין, סקר "נופים ואתרים" שרוכז בידי יצחקי גל, וערך בעצמו סקר אתנולוגי בכפרים הערבים הנטושים.
לימים תיאר את התקופה: .
בן עמי היה הישראלי הראשון שהכיע לבריכת המשושים ואף נתן לה שמה, גילה אתרים ארכאולוגיים רבים, בהם תל סורג (אותה הציע לזהות עם אפק שבגולן), האתר הפרהיסטורי בבריכת רם היה שותף לגילוי גמלא והשתתף במתן שמות עבריים לנחלים והרים בגולן, ובהמשך, רחובות קצרין.
בן עמי התגורר בקיבוץ, אך לא היה חבר בו וכעבור מספר חודשים, עם התמוססות בית ספר השדה בקוניטרה, עברה המשפחה לקיבוץ הגושרים ולאחר מכן לראש פינה, ומשם פעל בית־ספר השדה למשך כמה שנים בהדרכת מטיילים בלבד, ללא אכסניה.
בן עמי המשיך לערוך סקרים, להדריך ואף ערך הרצאות־ערב רבות אודות הגולן.
את מלחמת יום הכיפורים החל בחטיבה המרחבית, וסופח לחיל האוויר עם הקמת גלגולה הראשון של יחידת אית"ן, ובמשך שמונת החודשים הבאים עסק באיתור נעדרי מלחמת יום הכיפורים, בתחילה בגולן ואחר כך בסיני.
בעקברות חוויותיו ביחידה כתב מספר שירים.
בן עמי המשיך לשרת במילואים ביחידת אית"ן עד למלחמת לבנון השנייה.
בשנת 1975 הייתה משפחת בן עמי בין ראשוני הגרעין שהתארגן לקראת הקמת קצרין ועל דודי הוטלה מלאכת עריכת סקר נופים ואתרים ותזכיר תכנון סביבתי.
בד־בבד, התקבל דודי ללימודי גאוגרפיה וארכאולוגיה ב, והמשפחה עברה לירושלים.
כעבור 3 שנים עברו להתגורר באחד מבתיה הראשונים של קצרין, תוך זניחת התואר.
בקצרין, הצטרף בן עמי לבית־ספר השדה שהוקם בינתיים, והמשיך להדריך שם מספר שנים.
לאחר פרישתו, השתלם בחו"ל במלאכת סיתות כלי צור והחל בייצור רפליקות של כלי צור ובזלת על פי שיטות עתיקות.
במשך השנים עסק בארכאולוגיה ניסויית ושיתף פעולה עם פרהיסטוריונים במחקר כלי הצור, העביר סדנאות הן לאקדמאים והן לקהל הרחב ונודע כמוביל בתחומו.
עבודותיו מוצגות בין השאר, במוזיאון לתולדות הטבע בניו-יורק, במוזיאון המכון הבין לאומי לחקר אמנות יפן בקיוטו, במוזיאון המדע בטוקיו, ובאוספים לימודיים באוניברסיטאות רבות בארץ ובחו"ל.
בין השנים 1981–1983 ערך סקר פרהיסטורי ברמת הגולן.
בן עמי החזיק בדעות פוליטיות ניציות, השתתף במאבק נגד פינוי חבל ימית ובמספר מאבקים כל אימת שנידונה בציבור האפשרות למסור את הגולן לידי הסורים.
בשנותיו המאוחרות החל בן עמי לשלוח ידו בשירה, פרסם במספר במות, היה חבר מערכת של כתב העת המקוון "עיין ערך שירה" והוציא את ספר השירים "אבן ואהבות אחרות", הוצאת גוונים, 2010.
בן עמי נפטר ב־12 בנובמבר 2022 ונטמן לצד אשתו בבית העלמין של קצרין.
דוד (דודו) בן דב (נולד ב-10 באוקטובר 1935) הוא איש מינהל ציבורי ועסקן ספורט ישראלי.
שימש כמאמן נבחרת ישראל בשיט מפרשית דגם 420 לקראת אליפות העולם בשוודיה (1969), וכיהן במשך חמש שנים כיו"ר איגוד הג'ודו בישראל (עד 1993).
בנוסף כיהן כמזכיר עיריית גבעתיים וכמנכ"ל מועצת גני תקווה.
דוד בן דב נולד בירושלים למרדכי ובלה (לבית ברוינר).
אביו, שהיה נגר וחרט עץ, שירת במשטרת המנדט.
בילדותו למד בבית הספר "תחכמוני".
בנערותו, במלחמת העצמאות, פונה יחד עם אימו לתל אביב באחד הפינויים הראשונים מירושלים הנצורה שעברו ב"דרך בורמה".
בתל-אביב הצטרף לקן הימי של השומר הצעיר ובהמשך היה פעיל מרכזי בפלוגה הימית של הפועל ("הימיה").
חוויות אלו עיצבו את זיקתו ארוכת השנים לשיט בים הפתוח.
עם גיוסו לצה"ל הצטרף לנח"ל ושירת בקיבוץ סער בגרעין "החותרים", שהוקם ע"י בוגרי ה"ימיה".
בשירות המילואים לחם במלחמות ישראל, ממבצע קדש ועד מבצע ליטני.
במלחמת ששת הימים הוא נפצע ברגלו בקרב אום כתף.
בשנת 1964 התמנה בן דב לתפקיד ניהול המוסד לביקורת של מפא"י, וכן ניהל ב-1965 את בית מרכז המפלגה.
דוד בן דב הוא דמות מרכזית בתולדות ענף השיט בישראל: ב-1965 הוא נקרא לרכז את ענף השיט בסניף "הפועל" בתל אביב.
במסגרת תפקידו זה ארגן את השיוטים ואת שיפוט התחרויות.
במקביל הוא כיהן כחבר בוועדת השיט בהתאחדות לספורט.
ב-1968 הוא אימן את נבחרת ישראל בשיט מפרשית 420 לקראת אליפות העולם בשוודיה 1969.
בסופו של דבר, ניצח בתחרות הצמד כרמל צפניה ולידיה לזרוב והיו לאלופי העולם הישראלים הראשונים בענף ספורט כלשהו.
בשנת 1977 החל בן דב לרכז את כינוס "הפועל" ה-11 שנערך כעבור שנתיים ב-1979. זה היה פרויקט לאומי רחב היקף שכלל הקמת מטות לעשרות ענפי ספורט, ותיאום בין מחוזות המשטרה.
בהמשך התבקש לשרת מטעם "הפועל" בהנהלת ההתאחדות לספורט.
מ-1979 עד 1985 הוא כיהן כמנהל מחלקת התרבות והנוער בעיריית גבעתיים, וגם בתפקיד זה הוא התמקד במיוחד בנושא הספורט.
בין השאר הוא גם עסק בבניית תיאטרון גבעתיים, אותו גם ינהל בהמשך.
בשנים 1985-1987 הוא כיהן כמשנה למנכ"ל עליית הנוער בסוכנות היהודית (הסופר אלי עמיר), וריכז את נושא הספורט בארגון.
בנוסף, הוא גם עסק רבות בהקמת כפר הנוער "ניצנה" בנגב, עפ"י חזונו של אריה (לובה) אליאב.
ב-1986 הוא חזר לתחום המוניציפלי, הפעם בתפקיד מזכיר עיריית גבעתיים, תחת ראש העיר יצחק ירון.
בשנת 1987 הוא פרש מהנהלת ההתאחדות לספורט ועבר לשרת כיו"ר איגוד הג'ודו הישראלי, בתקופה של מחלוקות פנימיות וקשיים ארגוניים.
הוא הוביל רפורמות בניהול הכספי ואיחד את הגורמים בענף, ובתקופת ניהולו (1988-1993) רשמה ישראל את הישג השיא ההיסטורי שלה באולימפיאדת ברצלונה (1992), עם הזכייה במדליות האולימפיות הראשונות של ישראל בענף אולימפי כלשהו (על ידי יעל ארד ואורן סמדג'ה).
ב-1994 הוא הוזמן לכהן כמנכ"ל המועצה המקומית דאז גני תקווה, ע"י ראש המועצה אבישי לוין.
ב-2003, לאחר פרישתו, הוא נקרא לנהל זמנית את תיאטרון גבעתיים, לאחר שיוסי אלפי, המנהל הראשון של התיאטרון, פרש.
בן דב מילא את התפקיד במשך שנה, כשעיקר מאמציו הופנו לאזן (בהצלחה) את תקציב התפעול של התיאטרון.
דוד מתנדב בעמותת שורשי תימן בגבעתיים, מארגן ומנחה את הכנס השנתי שלה, למרות שאינו בן העדה התימנית.
ב-2018 הוענק לדוד בן דב אות "יקיר העיר גבעתיים".
דוד בן דב נשוי לבתיה (לבית אלוני), אשת חינוך ומנהלת בתי ספר, עימה הוא מתגורר בגבעתיים.
לזוג שלושה ילדים המוכרים גם הם בפעילותם הציבורית והמקצועית:
ד"ר יעל דורון – פסיכולוגית שיקומית ומרצה, המוכרת מהשתתפותה בתוכנית "חתונה ממבט ראשון";
ד"ר מיכל צוקר – מטפלת זוגית ומשפחתית ומדריכת הורים, המופיעה תדיר בתקשורת ובכנסים מקצועיים בתחומי התמחותה;
יובל בן דב – קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף (במיל'), כיהן בשירותו הסדיר כמפקד מרכז האש בפיקוד דרום.
דוד בֶּרְגֶלְסון (ביידיש: דוד בערגעלסאָן; ברוסית: Давид Бергельсон; 12 באוגוסט 1884 – 12 באוגוסט 1952) היה סופר ומחזאי יידיש יליד אוחרימוב, ליד אומן באוקראינה.
במסגרת חיסולהּ של הצמרת הרוחנית היהודית בברית המועצות על ידי סטלין נמנה ברגלסון עם 13 הנאשמים בתהליך משפטי סגור ומבוים (בדומה להליך מקביל הידוע בשם "משפט הרופאים") שבו נאשמו בכירי הוועד היהודי האנטי-פשיסטי בלאומנות יהודית וריגול לטובת המערב.
ב־12 באוגוסט 1952 הוצא להורג עם רבים מחבריו.
דוד ברגלסון נולד ב-1884 בשטעטל אוחרימוב (Охрімове), אז בפלך קייב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
גדל במשפחה חסידית מבוססת ומרובת ילדים.
אביו רפאל ברגלסון היה סוחר דגן ועץ ואמו, רייזל, הייתה בת למשפחה מלומדת שוחרת ספרות.
בילדותו פקדו את העיירה פרעות נגד היהודים בעקבות רצח הצאר אלכסנדר השני על ידי חמישה מהפכנים צעירים, מתוכם יהודי אחד.
שפת האם של ברגלזון הייתה יידיש.
נוסף על השכלתו התורנית זכה ברגלזון לחינוך כללי אוניברסלי מידי מורה פרטי משכיל שלימד אותו גם רוסית ועברית.
הוא למד אחר כך רפואת שיניים, אך לא עסק במקצוע זה.
ברגלסון החל לכתוב בעקבות ניסיון ההפיכה הכושל ב־1905, בתחילה בעברית ואחר כך ברוסית, אך זכה להכרה רק כשכתב ביידיש.
בכתיבתו הושפע בעיקר מצ'כוב, והִרבה לכתוב על צעירים מיוסרים ועל חיי השטעטל.
בקיץ 1909 התפרסם בהוצאת "פראגרעס" בוורשה ספרו הראשון: הסיפור 'ארום וואָקזאַל' ('ליד התחנה' או 'מסביב לבית הנתיבות'), שעורר סנסציה בעולם הספרות היהודית.
ב־1917 ייסד בקייב את "אוונגרד – הליגה לתרבות יידיש".
הוא כתב בקביעות לשבועון האמריקני ביידיש "פארווערטס".
ב־1921 עקר ברגלסון לגרמניה, שם חי בברלין שנחשבה למרכז ספרות היידיש.
בעקבות הפרעות ביהודי אוקראינה (1917-1920) הוא כתב את הסיפור 'שני רוצחים'.
ב־1926 פרסם מאמר בשם "שלושה מרכזים", ובו טען כי ברית המועצות, ולא ארצות הברית או פולין, היא משכנה לבטח של התרבות היידית.
לאחר עליית היטלר לשלטון ב־1933 נמלט ברגלסון לרוסיה, שם כתב ביידיש לעיתונים קומוניסטיים.
במהלך מלחמת העולם השנייה נטל חלק בוועד היהודי האנטי-פשיסטי, שניסה לסייע למאמצי המלחמה של ברית המועצות נגד גרמניה הנאצית.
ב־1949 נעצר וב־1952 הוצא להורג בליל המשוררים הנרצחים.
לאחר מות סטלין זכה ל ("רהביליטציה") וכתביו פורסמו מחדש ברוסיה ב־1961.
בנו היחיד, לוי (לב) ברגלסון, היה פרופסור לביוכימיה במוסקבה ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
1909 - אַרום וואָקזַאל ("ליד התחנה" או "מסביב לבית הנתיבות"), נובלה
1928 - שטורמטעגען (ימי סערה) -סיפורים קצרים
1932 - בַאם דנייעפער (על הדנייפר)
1937 - פענעק - רומן אוטוביוגרפי
1947 - נַייע דערציילונגען (סיפורים חדשים)
לא אמות כי אחיה , מחזה, תורגם בידי אברהם שלונסקי, הוצג בהבימה, בשנת 1944. ההצגה זכתה להצלחה ועד סוף 1944 צפו בהצגה מעל 35,000 איש ברחבי ארץ ישראל, וגם עוררה פולמוס לאחר שהסופר גרשון שופמן הפריע באמצע הצגה של המחזה ודרש שלא להציג נאצים "יפים" על הבמה.
דמדומים, מתוך כתביו, תרגם מיידיש אליהו מייטוס, ירושלים, 1946.
כתבי דוד ברגלסון, תרגם ד"ב מלכין, ספרית פועלים, תל אביב, 1962.
מסיפורי המהפכה, עברית - יעקב מלכין, מרחביה, 1948.
הנסיך ראובני, מחזה בארבע מערכות, תרגם מיידיש והוסיף אחרית דבר ק"א ברתיני, ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל - הוועד הפועל - המרכז לתרבות ולחינוך, 1946, (גרסה נוספת יצאה לאור על ידי ספריית הפועלים תל אביב, 1978).
שני רוצחים (מיידיש: בלהה רובינשטיין), דחק, כרך יז', 2024.
החֵרֵש (מיידיש: בלהה רובינשטיין), דחק, כרך יח', 2025.
דוד ברגלסון, על אמנות הפרוזה ביידיש, סאוועטיש היימלאנד, 1 (1976).
דוד ברגלסון, על חיים ז'יטלובסקי, יידישע קולטור, 8 (1978).
דוד יונוביץ' ברונשטיין היה שחמטאי יהודי אוקראיני, רב-אמן, פעמיים אלוף ברית המועצות בשחמט.
ב-1951 התמודד על התואר העולמי מול מיכאל בוטביניק אך לא זכה בו.
ברונשטיין נולד בבילה צרקווה, לא הרחק מקייב.
בצעירותו היה תלמידו של אמן השחמט .
התקדמותו לצמרת עולם השחמט הושגה בשנות הארבעים והעלתה אותו על המסלול לאליפות העולם: זכייה בטורניר בין־אזורי ב־1948 ולאחר מכן, בטורניר המועמדים של 1950. הוא סיים את הטורניר שנערך בבודפשט במקום ראשון משותף עם חברו הטוב אייזק בולסלבסקי, גם הוא יהודי אוקראיני.
בולסלבסקי היה אביה של טטיאנה, אותה נשא ברונשטיין לאישה שנים רבות לאחר מכן.
בדו־קרב שנערך במוסקבה גבר ברונשטיין על בולסלבסקי וקנה בכך את הזכות לקרוא תיגר על תוארו העולמי של בוטביניק.
בולסלבסקי המנוצח שימש לאחר מכן כעוזרו של ברונשטיין לקראת הדו־קרב על אליפות העולם.
ב־1951 נערך במוסקבה דו-קרב בן 24 משחקים על אליפות העולם.
כדי לזכות בכתרו של בוטביניק, היה זקוק ברונשטיין ל־12.5 נקודות.
לאחר שניצח במשחקים ה־21 וה־22, עמד מאזנו על 11.5 נקודות, אולם הוא הפסיד במשחק ה־23 ולא הצליח להשיג יותר מתיקו באחרון.
כך הסתיימה ההתמודדות כולה בתיקו 12-12, תוצאה שעל פי כללי ההתמודדות הותירה את בוטביניק אלוף העולם.
הועלו טענות לפיהן ברונשטיין אולץ להפסיד במשחק ה־23 לבוטביניק שהיה גיבור לאומי באותה תקופה (על אף שברונשטיין הכחיש אותן).
הרבה דובר בעולם השחמט על חשדות להתערבות בלתי ספורטיבית בתוצאות הדו-קרב.
בוטביניק, יהודי רוסי היה נציגו ויקירו של ממסד השחמט הסובייטי רב העוצמה, בעוד שברונשטיין לא הלך תמיד בתלם המפלגתי, כפי שמעיד סירובו לגנות ב־1976 את ויקטור קורצ'נוי שערק למערב.
סירוב זה עלה לו בשלילת קצבתו הממשלתית לשנה ובאיסור על יציאתו לתחרויות בחו"ל במשך עשר שנים לאחר מכן.
ברונשטיין עצמו מעולם לא אישר שאולץ להפסיד לבוטביניק באופן לא ספורטיבי.
כל שהיה מוכן לומר הוא שהופעל עליו "לחץ פסיכולוגי חזק".
ברונשטיין זכה בטורנירים רבים, אולם הוא לא קיבל הזדמנות נוספת להתמודד על התואר העולמי.
בתחרות המועמדים שנערכה בציריך ב־1953 שוב נפוצו שמועות כאילו הוא ופאול קרס האסטוני אולצו להסכים לתוצאות תיקו מהירות מול השחקנים הרוסים אך להיאבק בכל כוחם בשחקני המערב, כל זה כדי לסייע לוסילי סמיסלוב לנצח, כפי שאכן עשה.
אף שסבל מיחס לא אידיאלי מבחינתו מצד מוסדות השחמט הסובייטי, הוא ייצג את ברית המועצות נאמנה בארבע אולימפיאדות רצופות (1952–1958) ובכולן זכה בפרסים אישיים על הישגיו.
במסגרת האולימפיאדות הפסיד רק במשחק אחד מ-49 ששיחק בסך הכל.
שנה מיקום המתמודד השני מספר נקודות הערות1950 מוסקבה אייזק בולסלבסקי 7.5 מ-14 ניצחון1951 מוסקבה מיכאל בוטביניק 12 מ-24 הפסד - קרב על תואר אלוף עולם1953 מוסקבה סמיון פורמן 1 מ-2 ניצחון1966 מוסקבה מיכאל טל 2.5 מ-5 תיקו1970 לנינגרד ויקטור קורצ'נוי 5 מ-7 ניצחון
על הלוח היה ברונשטיין ידוע כשחקן יצירתי, כמי שמחפש את ההתקפה בכל עת.
רב-האמן האמריקאי דימה אותו במשחקו ללהטוטן שמהלך על חבל דק.
הוא אף היה בעל חידושים רבים ובר סמכא בפתיחות.
בין השאר כתב ספר ידוע על הפתיחה ההודית של המלך ותרם לעלייה בפופולריות שלה בקרב שחקנים.
בטור הקבוע שכתב על שחמט בעיתון איזווסטיה, כמו גם בספריו, התבלט בכך שהעביר לקוראיו את הרעיונות שמאחורי המהלכים ששיחקו האמנים, במקום לצלול לניתוח ארכני המתפצל לעשרות קווי משחק תאורטיים, שלא שוחקו בפועל.
הוא הרבה לשחק מול מחשבים, עוד בראשית דרכו של השחמט הממוחשב.
כמו כן האמין בצורך להאיץ את המשחק ואף המציא שעון שחמט דיגיטלי, אשר בגרסתו העניק לשחקנים שיהוי מסוים בכל מהלך, שלא מצטבר לתורות הבאים אך מאפשר לשחקן להמשיך לבצע מהלכים מהירים גם בתום הזמן הקצוב.
דוד בר-רב-האי (בורובוי) (10 ביולי 1894 – 14 ביולי 1977) היה מפעילי מפא"י והפועל הצעיר וחבר הכנסת מטעם מפא"י.
בר-רב-האי, בן לאה (בת דוד בילליג) ויעקב בורובוי, נולד בניז'ין שבמחוז צ'רניהיב, שהשתייכה ל (כיום באוקראינה).
הוא אחיו של שאול בורובוי, היסטוריון וכלכלן סובייטי, ושל לב בורובוי, בלשן ומתורגמן.
ב-1919 נשא לאישה את שולמית, בתם של מאיר ודינה ואחותו של נחום חת, אשר למדה רפואת ילדים ויותר מאוחר כיהנה כיו"ר ויצו.
במסגרת הפועל הצעיר היה מזכיר קהילת אודסה בין 1919 ל-1921, פעילות זו הביאה אותו לריצוי עונש מאסר בסיביר.
עלה לארץ ישראל בשנת 1924. למד בבית הספר המנדטורי למשפטים והוסמך כעורך דין.
החל משנת 1944 שימש כחבר הוועד הלאומי והשתתף בקונגרסים הציוניים ה-14, ה-19, ה-20 וה-21. בשנים 1949–1965 כיהן בר-רב-האי כחבר הכנסת מהכנסת הראשונה עד הכנסת החמישית מטעם מפא"י.
בבחירות אלו שימש כסגנו של יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת מנחם דונקלבלום.
במקביל ולאחר סיום כהונתו בכנסת היה בעל משרד עורכי דין פעיל בחיפה, שייצג בין היתר במשך שנים רבות את הטכניון.
נקבר בבית הקברות חוף הכרמל בחיפה.
ארכיונו האישי שמור בארכיון העיר חיפה.
הרב דוד בן שמעון (ה'תקפ"ו, 1826 – י"ח בכסלו ה'תר"ם, 1879, מכונה גם רדב"ש וצוף דב"ש) היה רב ומחנך, יוזם ומייסד ועד העדה המערבית בירושלים ומיוזמי הקמת שכונת מחנה ישראל, השכונה השנייה שנבנתה מחוץ לחומות ירושלים והראשונה שנבנתה ביוזמת תושבי ירושלים, ומחבר ספרות תורנית.
הרב בן שמעון נולד בשנת 1826 (התקפ"ו) היה בנם של דילסייא ומשה סוחר אמיד מהעיר רבאט שבמרוקו.
הוא למד תורה ברבאט מפי הרב סעדיה בן מארג'י.
כבר בעיר הולדתו שימש כמורה דרך לתלמידים רבים שלמדו תורה מפיו.
למרות גילו הצעיר, עסק רבות בענייניה של הקהילה היהודית ברבאט, בגיבוי ובתמיכת ראשי הקהילה ורבני העיר.
בבגרותו נישא לרחל, בתו של רבי מסעוד אצבח.
חרף תפקידו ומעמדו ברבאט, שאף רדב"ש לעלות לארץ ישראל.
רבים מתלמידיו ניסו להניאו מכוונתו זו, אולם לבסוף, בהשפעתו של הרב יהודה ביבאס, ממבשרי הציונות, עלה הרב יחד עם משפחתו לארץ ישראל בשנת תרי"ד (1854), ובעקבותיו עלו גם תלמידיו ואנשים נוספים.
כאשר הגיע ארצה, רצה הרב להתגורר בעיר הנמל, יפו, ללמוד תורה ולהתמקד בכתיבת ספרי שבח על העיר ירושלים, וכן תכנן לעסוק בהוראה בישיבה אותה הקים וייסד, אך זמן קצר לאחר עלייתו העתיק את מקום מושבו לירושלים.
פעילות ציבורית והקמת ועד העדה המערבית בירושלים
בבואו לירושלים מצא רדב"ש את קהילת המערביים במצב של עוני, דלות ומחסור, וטענות קשות כנגד ועד העדה הספרדית בירושלים בעקבות כך הוא החל לארגן את הקהילה המערבית, וייסד עדה עצמאית המנותקת מוועד העדה הספרדית בירושלים, בשם ועד העדה המערבית בירושלים.
הוא בנה בתי כנסת וייסד מוסדות בעיר העתיקה ושלח בעצמו שד"רים אל קהילות המגרב, על מנת שיגייסו כספים למען העדה בכלל, ולצורך מטרתו העיקרית, הקמת השכונה הראשונה מחוץ לחומות העיר לרווחתם של היהודים המערביים.
כינויו של הרב היה "אבי היתומים ודיין האלמנות", וזאת בעקבות הדאגה הרבה לנזקקי העדה.
הרדב"ש פתח חנות למכירת בשר לעניים בלבד, ואף היה הראשון שמכר בשר מנוקר על מנת שיימכר בזול לטובת העניים ביתו אף שימש כבית מחסה ומקום תמיכה לנזקקים.
היפרדות זו של המוגרבים מעדת הספרדים היוותה אבן דרך בהיפרדות עדות נוספות מהם, ובכך שימשה נקודת מפנה בעיצוב חיי הקהילה היהודית בארץ באותה תקופה.
הרדב"ש, כמי שיזם והנהיג היפרדות זו, היה הרוח החיה בניהול חיי קהילת המוגרבים מכאן ואילך.
הרדב"ש הנהיג מנהג חדש בעדה כשהחליט לפרסם דין וחשבון של הכספים שנתרמו לעדה לקהל הרחב באמצעות העיתון החבצלת, וזאת משיקולי ניקיון כפיים של מנהלי העדה, ועל מנת שגם התורמים ידעו למה שימשו כספי התרומות שתרמו למערביים.
במשך שש שנים (1860–1866) נשא הרב את עול הציבור ללא סיוע של אדם נוסף.
הרב לא הסתפק בפעילות בעיר ירושלים בלבד, אלא היה עובר מעיר לעיר ומסייע לבני העדה שהיו פרוסים ברחבי הארץ.
בשנת 1866, כשראה הרדב"ש כי מספרם של בני הקהילה הולך ועולה, הבין כי לא יוכל לשאת את עול ההנהגה לבדו, ולכן החליט למנות ועדה של שבעה אנשים שסייעו לו בעניינים השונים של העדה.
הרב אף היה בקשר עם משה מונטיפיורי שסייע אף הוא, לבקשתו של הרב, לקהילת המערביים.
הרב הטביע את חותמו בכל נושא של תורה, יהדות ומוסדות צדקה וחסד, וכן פעל בלהט ובמסירות ליישוב ארץ ישראל, והיה ממייסדי החברה הכללית "כל ישראל חברים ליישוב א"י" שהקים הרב יהודה אלקלעי.
הדבר בא לידי ביטוי לא רק ברצון ובמחשבה, אלא גם ובמיוחד בעולם המעשה.
על אף היותו צנוע וסלד מפרסום, היה ידוע באישיותו החזקה והתקיפה.
הוא היה תלמיד חכם ומכובד אשר היה מקובל על עדות הספרדים והאשכנזים כאחד.
הוא לא הזניח, למרות עיסוקיו הרבים, את שקידתו בלימוד תורה, והמשיך לטפל בבעיות הלכתיות כגון אישות, ירושה, נחלות ועוד, גם במסגרת בית הדין שהוא עמד בראשו.
בנוסף, ערך וכתב פסקי דין רבים.
הרדב"ש נפטר בשנת 1879 והוא בן חמישים וארבע שנים בלבד, ונטמן בהר הזיתים שבירושלים.
מחליפו כרב העדה המערבית היה הרב רפאל אלעזר בן טובו.
לזכרו הקים ועד העדה המערבית את הישיבה הגדולה שנקראה על שמו "מגן דוד".
בית הכנסת צוף דבש בעיר העתיקה נקרא על שמו.
בניו: הרב רפאל אהרן בן שמעון, הרב מסעוד חי בן שמעון והרב יקותיאל חיים בן שמעון.
בנותיו: רבקה – אשת הרב מסעוד אשר די-אבילא, ודליסיה – אשתו השנייה של יוסף קרויז, מזכיר כולל הונגריה בירושלים.
תרומתו של הרב בן שמעון למערביים הייתה גדולה.
הוא דאג לתעסוקה, לרכישת מקצועות ולשיפור מצבה הכלכלי של העדה.
פועלו הגדול ביותר התבטא בתושייתו להוצאת היהודים המערביים מבין חומות העיר העתיקה.
תחילה רכש הרדב"ש שטח גדול בצפון הרובע היהודי, ובשנת 1860, בעזרת גיוס כספים בקרב הקהילות היהודיות במרוקו, רכש הרדב"ש מגרש מחוץ לחומות העיר העתיקה, במקום שבו הוקמה לאחר מכן שכונת מחנה ישראל.
שכונה זו כונתה בתחילה ע"ש תושביה בשם: 'שכונת המערבים'.
הרדב"ש בנה בשכונה שני בתי כנסת, בתי מגורים ובתי מדרש לחכמי העדה, וכן מקוואות ובתי מחסה לנזקקים.
יצירתו הרוחנית של הרב דוד בן-שמעון
בכרך "שער החצר", הראשון מארבעת כרכי ספרו "שערי צדק", קיבץ הרדב"ש את כל מאמרי חז"ל מהמקרא, מהמשנה ומהתלמוד המדברים בשבחה של ארץ ישראל, והוסיף בעצמו ביאורים וחידושים בנושא.
ספר זה עורר הדים רבים בארץ ובעולם, ואף הופץ בארצות רחוקות.
בן דורו, רבי חיים פלאג'י, מציין ספר זה בספרו ארצות החיים "ולא הניח פינה וזווית, מפי סופרים וספרים בפלפולא אריכתא, ברוך שחלק מחכמתו ליראיו".
לצורך הדפסת הספר השקיע הרדב"ש את כל הונו, מתוך אהבה לארץ ישראל.
בספר זה, כמו בספרים אחרים שכתב, לא הזכיר הרב את שמו אלא נהג לחתום את שמו "מעט דב"ש", מתוך צניעות.
גם כשענה הרב על שאלות בענייני הלכה היה כותב בתחילה את הדברים הבאים: "מכיר אני מיעוט ערכי פחות שבערכין ואין בלשוני מילה להשיב דבר או חצי דבר".
אולם שמו של הרב צוף דב"ש נודע לרבים, ורבים החלו נוהרים לביתו על מנת ללמוד ולשמוע דברי תורה מפיו.
אישיותו הייתה כה נערצת בעיני העם, שכל שכבות האוכלוסייה היו מגיעים לפתח ביתו לקבל עצה וללמוד תורה.
הרב זכה להערכה רבה בקרב תלמידיו ושמו הלך לפניו.
במקביל ליצירתו הרוחנית הענפה, שימש הרב צוף דב"ש גם כמנהיגם וסנגורם של בני קהילות המערב בארץ ישראל.
ספרו היחידי שנדפס בשלמותו עוד בחייו היה הספר "שער החצר".
לאחר מותו פורסמו גם ספריו האחרים:
"שער המטרה" – על הלכות הקשורות לארץ ישראל.
"שער תקדים" – מצוות הקשורות לארץ.
"שער המפקד" – מנהגים ותקנות על ארץ ישראל.
"שירי תהילה" – בקשות ושירי נחמות לזמנים ומועדים.
בשנת תשע"ב הוציא מכון התורה והארץ בסיוע בני המשפחה, את הספר "שער החצר" בשני כרכים, במהדורה חדשה ומפוארת.
בסט נולד בעיר ליברפול שבבריטניה.
בשנת 1951 השלים את לימודי הארכיטקטורה בבית הספר לארכיטקטורה באוניברסיטת מנצ'סטר ובשנת 1952 עלה לישראל.
עבודת הגמר שלו בלימודיו האקדמיים הציגה הצעת תכנון לקמפוס האוניברסיטה העברית באתר בו הוקמה לימים שכונת קריית יובל.
עם עלייתו ארצה, התקבל בסט לפגישה אצל אדריכל ריכרד קאופמן בירושלים (בהמלצת מורו מאוניברסיטת מנצ'סטר קליפורד הולידיי, שעבד בארץ עבור ממשלת המנדט הבריטי).
קאופמן סייע לו לקבל משרה אצל האדריכל, המעצב והצלם יעקב בנאור קלטר.
לאחר מכן עבר לעבוד בתכנון קריית הממשלה בירושלים אצל אדריכל יוסף קלרווין, וממנו עבר לעבוד אצל אדריכל זאב רכטר בתל אביב (עבד על מלון אילת, מלון השרון ובית חולים בכפר סבא).
בשנת 1955 הציע לו ארתור גליקסון, האדריכל הראשי של אגף השיכון במשרד העבודה (לימים, משרד הבינוי והשיכון), את תפקיד סגן האדריכל הראשי.
במסגרת עבודתו, בתקופה סוערת זו של בניית הארץ, היה מעורב בסט בתכנון ובנייה של ערים וישובים חדשים רבים שהוקמו באותה העת בכל רחבי הארץ, בהכנת תוכניות אב לערים קיימות כמו טבריה ונצרת.
כמו כן, היה מעורב בתכנון כבישים בין עירוניים ותכנון והקמה של מבני ציבור ומגורים רבים שתוכננו ונבנו על ידי אגף השיכון.
לאחר ארבע וחצי שנים בשרות הציבורי, פתח בסט משרד אדריכלים פרטי בשיתוף האדריכל אדם איל שעמו עבד במשרד העבודה.
אחת העבודות הראשונות שתכננו היה מבנה שיכון באורך 104 מטרים בשכונה ג', שאותו כינו "שיכון רמט".
בשנת 1963, הוזמנו השניים לתכנן את השכונה הראשונה בערד היא שכונת יעלים, אשר היוותה פריצת דרך בתכנון העירוני בישראל.
ייחודיות השכונה בא לידי ביטוי בכך שהמבנים הגדירו ותחמו שטחים פתוחים ומעברי הולכי רגל, ותכנון מבני המגורים התייחס לסוגי האוכלוסייה השונים.
שכונת יעלים היוותה מודל לתכנון שכונות חדשות בכל רחבי הארץ, ובעקבות הצלחתה קיבל בסט עבודות רבות לתכנון שכונות ומבנים בערד עצמה ובערים וישובים אחרים, בין השאר בצפת, במגדל העמק, בבאר שבע ובאילת.
במקביל, החל לעסוק בבנייה מסחרית ותכנן בשיתוף ג'ורג' קנדילס את מלון הגולף (דן) קיסריה בהזמנתו של הברון אדמונד דה רוטשילד.
בשנת 1967 יצא בסט לשנת השתלמות בתכנון ערים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס שבבוסטון.
עם חזרתו ארצה למשרדו, הרחיב את משרדו לכ-40 עובדים, ואף פתח שני משרדים בירושלים, שהכינו בין השאר את תוכנית האב לפיתוח מרכז ירושלים.
במקביל, עסק בסט גם בתכנון שכונת תלפיות מזרח (ארמון הנציב), שבה גם תכנן מבני מגורים רבים ואת מרביתם של מבני הציבור, שהבולט בהם הוא בית הספר סליגסברג.
במהלך התכנון פעל לשיתוף הציבור בתכנון וניהול השכונה, והיה מיוזמי הקמת מנהלת השכונה בשיתוף עם המתכננת שרה קמינקר.
דגם זה, של מנהלת הממוקמת בצידו הדרומי של רכס ארמון הנציב, ולא כפי שרצו אחרים, בצד הצפוני הפונה לאגן העיר העתיקה, והודות לכך נותר הרכס הצפוני כשטח פתוח לטיילת, שממנה יוכלו לצפות לעיר העתיקה.
לימים, הוקמה באתר זה טיילת שרובר.
באותן שנים עסק גם בתכנון אזורי (גוש נוב) וישובים כפריים מרמת מגשימים בצפון ועד קיבוץ צאלים בדרום, שימור ושיקום שכונות ומבנים (רובע הקראים בעיר העתיקה, ושכונת סלע בנתניה).
בשנת 1984 לאור ניסיונו הרב בתכנון ערים, ובפרט בעיר ירושלים, הוזמן על ידי האו"ם לשמש יועץ בכיר בהכנת תוכנית האב של העיר המחולקת ניקוסיה בקפריסין.
בשנים האחרונות עסק בסט בתכנון בנייני מגורים, מסחר ומבני ציבור שונים ובהכנת תוכניות שלד, אב ומתאר ליישובים קיימים שונים כגון: צור הדסה, יקנעם עילית ושדרות.
במקביל לעבודות במשרדו הפרטי, עסק בסט החל משנת 1968 בהוראה וחינוך לאדריכלות.
באותה שנה החל ללמד כמרצה בכיר בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון וב-1987 מונה לפרופסור חבר והמשיך ללמד עד לשנת 1995. במשך שנים אלו לימד אדריכלות וחינך אדריכלים רבים, הן בפקולטה לארכיטקורה בטכניון, והן במשרדו.
בשנות התשעים מונה מטעם המועצה להשכלה גבוהה לעמוד בראש שתי ועדות בדיקה לפתיחת בתי ספר לארכיטקטורה - הסדנא לעיצוב ואדריכלות והפקולטה לאדריכלות באוניברסיטת תל אביב, שאותה המשיך ללוות במשך מספר שנים עד להתייצבותה האקדמית.
דוד בסט היה חבר באיגודים מקצועיים שונים וממייסדי האגודה הישראלית לתכנון סביבתי שהפכה לימים לאיגוד המתכננים בישראל.
בשנות השמונים והתשעים הצטרפו לבסט שני בניו - זהר ואהוד בסט, שבמהלך השנים עם צבירת הניסיון, הפכו לשותפים בכירים במשרד.
בשנת 2012 זכה ב"אות יקיר עמותת האדריכלים".
הרב דוד שלום בצרי (נולד בי"ד באב ה'תש"א, 7 באוגוסט 1941) הוא מקובל וראש ישיבת השלום בירושלים.
נולד וגדל בירושלים לרב יוסף ולויקטוריה בצרי.
הוא נין אחות הרב יוסף חיים, בעל "בן איש חי" ונינו של הרב יהודה פתיה.
בנוסף למד אצל קרובו, הרב יהודה צדקה, שעמד בראש ישיבת פורת יוסף, ואצל הרב סלמאן מוצפי, שלימים היה חמיו, אבי אשתו ציפורה (נפטרה בי"ד בניסן ה'תש"ף).