tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מת בגלות בטירת לינדנפלס בפפאלץ ב-17 בפברואר 1504. הוא נקבר בכנסיית היידלברג.
אברהרד הראשון, דוכס וירטמברג (11 בדצמבר 1445 – 24 בפברואר 1496) היה ידוע בתור הרוזן אברהרד החמישי מ-1459 עד 1495, ומיולי 1495 הוא קיבל את תואר הדוכס הראשון מוירטמברג.
הוא ידוע גם בשם אברהרד המזוקן.
אברהרד נולד ב-11 בדצמבר 1445 באוראך, והיה בנם של לודוויג הראשון, רוזן וירטמברג-אוראך ואשתו מכטהילד מפפאלץ.
אברהרד החמישי קיבל רשמית את השלטון בווירטמברג-אוראך כשהיה עדיין קטין; וירטמברג הייתה מחולקת מאז 1442. בתחילה היה לו אפוטרופוס חוקי, אציל מכובד שהדריך את אביו בצעירותו, רודולף פון אהינגן מקילכברג.
עם זאת, בשנת 1459, בסיוע פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מפפאלץ, הוא גירש את האפוטרופוס, וקיבל על עצמו את השלטון בתור הרוזן אברהרד החמישי.
הוא הזניח את חובותיו כשליט וחי חיים פזיזים עד 1468. במהלך תקופה זו, מדריך גידור נוצר עבור אברהרד בשנת 1467 על ידי הנס טלהופר.
כתב היד מוחזק כיום על ידי הספרייה הממלכתית של בוואריה.
בשנת 1468 נסע לירושלים והפך לאביר מסדר הקבר.
כדי להנציח זאת הוא בחר בכף היד כסמל שלו.
הוא ביקר באיטליה והתוודע לכמה חוקרים מפורסמים.
לאחר חזרתו לאוראך ב-12 באפריל (או 4 ביולי) 1474, הוא התחתן עם ברברה, בתו של לודוביקו השלישי גונזגה, מרקיז מנטובה.
הילדה היחידה מנישואים אלה, ברברה, נולדה באוראך ב-2 באוגוסט 1475 ומתה ב-15 באוקטובר של אותה שנה.
בשנת 1477, אברהרד, שהמוטו שלו היה attempto ("אני מעז"), ייסד את אוניברסיטת טיבינגן.
הוא הורה לגרש את כל היהודים החיים בווירטמברג.
הוא הזמין את האחים של החיים המשותפים ואת קהילת הדבקות המודרנית לארצו והקים כנסיות קולגיאליות באוראך, דטינגן אן דר ארמס, הרנברג, איינסידל ליד טיבינגן וטכנהאוזן.
הוא גם התעניין ברפורמות בכנסייה ובמנזרים.
למרות שלא היה מסוגל לדבר לטינית הוא זכה להערכה רבה בחינוך והביא לתרגום מספר רב של טקסטים לטיניים לגרמנית.
לבסוף ב-14 בדצמבר 1482 איחד אברהרד את שני החצאים של וירטמברג, וירטמברג-אוראך ווירטמברג-שטוטגרט, בחוזה מינסינגן, עם בן דודו אברהרד השישי, רוזן וירטמברג-שטוטגרט, לימים הדוכס השני.
הוא העביר את הבירה לשטוטגרט.
באותה שנה העניק לו האפיפיור סיקסטוס הרביעי את ורד הזהב.
אברהרד, למרות שדגל בשלום, היה ממייסדי הליגה השוואבית ב-1488, וסייע לשחרר את מקסימיליאן הראשון מכלאו בברוז' באותה שנה.
בשנת 1492 הוענק לו מסדר גיזת הזהב על ידי מקסימיליאן, אז מלך גרמניה.
באותה שנה אושר סופית האמנה על ידי האצולה.
ב-21 ביולי 1495, בדיאט של וורמס, הועלתה מחוז וירטמברג לדוכסות.
לאחר שחבר המועצה של מקסימיליאן הראשון, Veit von Wolkenstein, נשא נאום בשבח בית וירטמברג, אברהרד היה לבוש כמו הרצוג והוענק לו חרב על ידי מקסימיליאן, שאישר את ההסכם.
פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה והמרשל הקיסרי, הוביל אז את אברהרד הראשון למושב וירטמברג ברייכסטאג, בין הדוכס מיוליך לרוזן הסן.
כדי לאשר את עלייתו של וירטמברג לדוכסות, אירח הקיסר משתה בהשתתפותם של אנשי חצרו, הנסיכים הבוחרים ושאר נסיכי הדיאט.
בהיררכיה של האימפריה הרומית הקדושה, זה העמיד את מעמדה של וירטמברג מעל כל המרקיזים והרוזנים, אך מאחורי כל הדוכסיות הקיימות.
אברהרד מת בטיבינגן ב-1496, והירושה עברה לבן דודו, שהפך לדוכס אברהרד השני.
הוא נקבר תחילה בכנסיית המכללה Saint Peter auf dem Einsiedel, ולאחר מכן בכנסייה המכללה של טיבינגן.
אברהרד הרביעי, רוזן וירטמברג היה הרוזן השליט של וירטמברג מ-1417 ועד מותו.
אברהרד נולד ב-23 באוגוסט 1388 בשטוטגרט, והיה בנם הבכור של אברהרד השלישי, רוזן וירטמברג ואנטוניה ויסקונטי.
ב-13 בנובמבר 1397 הוא התארס להנרייטה מממפלגארד.
הנרייטה הייתה בתו הבכורה והיורשת העיקרית של אנרי מממפלגארד, שמת בשנת 1396 שנה אחת לפני אביו, הרוזן סטפן מממפלגארד.
נישואיהם, שהתרחשו ב-1407 לכל המאוחר, גרמו לרוזנות ממפלגארד להפוך לחלק מווירטמברג.
לאברהרד הרביעי נולד גם ילד מאגנס פון דגרסהיים.
אברהרד הרביעי לקח חלק פעיל בניהול המדינה משנת 1407. החל משנת 1409 הוא שלט ברוזנות ממפלגארד יחד עם הנרייטה.
לאחר מותו של אברהרד השלישי ב-16 במאי 1417, הוא הפך לשליט של כל וירטמברג.
בזמן מותו ב-2 ביולי 1419, שני בניו של אברהרד, לודוויג, שלימים יהפוך לרוזן לודוויג הראשון, ואולריך, לימים הרוזן אולריך החמישי, היו רק בני שבע ושש, בהתאמה.
הוקמה ממשלת אפוטרופסות של הנרייטה ועד 32 חברי מועצה מווירטמברג.
הוא היה נשוי להנרייטה, רוזנת ממפלגארד והיו לו שני בנים ובת:
אנה מוירטמברג (1408–1471), התחתנה עם פיליפ הראשון, רוזן קצנלנבוגן
לודוויג הראשון, רוזן וירטמברג-אוראך (1412 – 24 בספטמבר 1450).
אברהם תירוש (25 בספטמבר 1937, כ"ה בתשרי תרצ"ז – 7 בינואר 2024, כ"ו בטבת תשפ"ד) היה עיתונאי ישראלי ששימש שנים רבות ככתב וכפובליציסט בעיתון "מעריב", ונמנה עם בכיריו.
חתן פרס סוקולוב ופרס בני ברית.
אברהם תירוש נולד בתל אביב, בן ליוסף תירוש (וינר), איש הפועל המזרחי, ולאה (לבית הכהן), מוותיקות תנועת אמונה.
הוריו עלו מביאליסטוק בשנות ה-30.
תירוש השלים את לימודיו בבית הספר היסודי מוריה, בישיבה התיכונית "היישוב החדש" ובישיבת מרכז הרב, ושירת בצה"ל במסגרת הנח"ל.
את דרכו העיתונאית הוא החל בכתיבה לעיתון בית הספר היסודי ולעלוני סניף תל אביב של בני עקיבא.
מגיל צעיר התחבב עליו התחום הפוליטי, בו עסק לימים רבות כעיתונאי.
הוא נהג להמתין לנבחרי ציבור מחוץ לכנסת בתל אביב, כשפנקס בידו, בתקווה לקבל חתימות מחברי הכנסת.
באחת הפעמים שוטר התנפל עליו בשעה שקרב למכוניתו של משה שרת, וקרע את הפנקס.
חברי הכנסת התגייסו לתקן את העוול.
לאחר צאתו לגמלאות המשיך לכתוב בעיתון בתור פובליציסט עד ינואר 2022.
נוסף על עבודתו העיתונאית שימש כשליח לשכת הקשר נתיב בברית המועצות, וכיהן כחבר הנהלת ברית עברית עולמית.
פרס סוקולוב ב-1984 על תחקיר מקיף שכתב עם עמיתיו אבי בטלהיים ויעקב ארז, ואשר עסק במלחמת לבנון הראשונה (בה נפצע בנו, אילון).
2010 - פרס בני ברית למפעל חיים על תרומתו ליחסי ישראל ויהדות העולם.
תירוש היה נשוי לזהבה, גננת, מ-1959 עד לפטירתו.
שניים מבניהם הם הרב אוהד תירוש והיזם אילון תירוש.
לאורך חייו התגורר בתל אביב, בקיבוץ סעד, באורנית, בחולון וברעננה.
נפטר בינואר 2024 ונטמן בבית העלמין החדש ברעננה.
אברהרד אלפרד קונרד קרל פון הופקר היה קצין צבא וירטמברגי שהיה גנרל-לויטננט במלחמת מלחמת העולם הראשונה והוענק לו עיטור פור לה מריט עם עלי אלון.
הופקר נולד ב-25 ביוני 1861, בהמינגן, שהשתייכה לממלכת וירטמברג.
ב-29 בספטמבר 1879 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, ושירת כצוער ברגימנט הדרגונים ה-25 (וירטמברג ה-1 – "המלכה אולגה") בלודוויגסבורג.
ב-10 במאי 1880 הוא מונה לסמל, וב-6 בפברואר 1881 הועלה לדרגת לויטננט.
החל מ־28 במרץ 1886 שירת כשליש הגדוד, ותפקידו זה נמשך עד ל־18 בדצמבר 1888, כאשר קודם לדרגת אובר-לויטננט.
מ-21 ביולי 1891 עד 11 בספטמבר 1894, הוא הוצב באקדמיה הצבאית הפרוסית.
ולאחר מכן מונה למפקד פלוגה ברגימנט הדרגונים ה-25 והועלה לדרגת ריטמייסטר ב-12 בספטמבר 1894. בשנת 1898, הופקר מונה לשליש הדיוויזיה ה-26 (וירטמברג ה-1).
מ-16 בדצמבר 1899 עד 17 באוקטובר 1901 שירת במטה הכללי בברלין עם קידום במאי 1901 לדרגת מיור.
הוא שירת כקצין אג"ם של הדיוויזיה ה-21, ומ-27 בינואר 1903 שירת באותו תפקיד בדיוויזיה ה-26, ומ-27 באפריל 1904 מילא תפקיד זה בקורפוס ה-13 (וירטמברג).
ב-21 ביוני 1906 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט כעוזר של הקייזר וילהלם השני ומפקד פלוגת משמר הארמון.
שנתיים לאחר מכן הוא מונה למפקד רגימנט האולנים ה-20 (וירטמברג ה-2 – "המלך וילהלם הראשון"), וב-7 בספטמבר 1909 הועלה הופקר לדרגת אוברסט.
ב-24 ביולי 1910 הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה לראש מטה הקורפוס ה-18 .
מינויו האחרון בזמן שלום מ-1 באוקטובר 1912 היה כמפקד חטיבת הפרשים ה-45 בסארלואי.
עם פרוץ המלחמה הוא פיקד על חטיבת הפרשים ה-45 אשר עם הגיוס הוצבה תחת פיקוד דיוויזיית הפרשים ה-6 בחזית המערבית.
לאחר מכן, הוא קיבל את הפיקוד על דיוויזיית הלנדווהר ה-4 ומ-15 בדצמבר 1915 פיקד על דיוויזיית הפרשים ה-5 בחזית המזרחית בביצות פריפיאט.
מ-13 באוגוסט 1916 פיקד על דיוויזיית המילואים ה-82 ובמהלך תקופה זו הועלה לדרגת גנרל-לויטננט (1 בנובמבר).
ב-22 בדצמבר 1916 קיבל לזמן קצר את הפיקוד על דיוויזיית המילואים ה-22 לפני שעבר לפקד על הדיוויזיה ה-26 ב-6 בינואר 1917. הוא הוביל דיוויזיה זו בקרב אראס ועל פעולותיו הוענק לו עיטור פור לה מריט ב-26 באפריל 1917.
הוא הועבר עם הדיוויזיה שלו לחזית האיטלקית בספטמבר 1917 כדי לסייע בחיזוק הצבא האוסטרו-הונגרי (כחלק מהקורפוס ה-51, הארמייה ה-14).
במהלך קרב קפורטו הוא קיבל את הפיקוד על הקורפוס ה-51 מ-3 בנובמבר כאשר מפקדו הקודם, גנרל-לויטננט אלברט פון ברר, נהרג בפעולה.
ב-24 בנובמבר 1917 הוענק לו תוספת עלי אלון לעיטור פור לה מריט.
ב-23 בינואר 1918 הוחזר פיקוד הארמייה ה-14 (כדי להקים ארמייה 17 חדשה בחזית המערבית).
הכוחות הגרמנים שנותרו בחזית האיטלקית היו תחת פיקוד הקורפוס ה-51 עד שגם הוא הוחזר בפברואר 1918. הוא פיקד על הקורפוס בחזית המערבית, ולחם עימו בקרב אמיין באוגוסט 1918.
ב-23 באוגוסט 1918 פרש הופקר מהצבא.
לאחר המלחמה היה הופקר סגן מנהל האקדמיה הצבאית בווירטמברג.
הוא פרש משירות פעיל ב-8 במאי 1919, וב-19 בינואר 1928 מת בביתו בטיבינגן.
אברהרד פון הופקר היה נשוי לאלברטינה, רוזנת איקסקל-גילנבאנד.
בנם צזאר פון הופקר היה מעורב במזימה ב-20 ביולי להרוג את אדולף היטלר.
אֶבֶּרְהַרְד שְׁרַאדֶר היה חוקר תנ"ך גרמני ומזרחן שייסד את לימודי האשורולוגיה בגרמניה.
שראדר נולד בבראונשוויג ב-1836. הוא למד באוניברסיטת גטינגן, שם הצטרף לאחוות הסטודנטים הפרוגרסיבית הרציניה גטינגן (Hercynia Göttingen) ב-1856, כתלמידו של היינריך אוולד.
ב-1858 קיבל את הדוקטורט שלו בשפות אתיופיות.
ב-1863 הפך לפרופסור לתאולוגיה באוניברסיטת ציריך.
לאחר שכיהן כפרופסור באוניברסיטאות (1870) וינה (1873), הוא התמנה לפרופסור לשפות שמיות באוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין ב-1875. באותה שנה, הוא נבחר כחבר מן המניין ב.
בדצמבר 1874, הוא הצטרף ל.
אחד מתלמידיו היה לזרוס גולדשמידט.
אף על פי שפנה תחילה לביקורת המקרא והוציא לאור את המהדורה השמינית של הספר "Einleitung in das Alte Testament" ("מבוא לברית הישנה") מאת וילהלם מרטין לברכט דה וטה, הישגיו העיקריים היו בתחום האשורולוגיה, שבה היה חלוץ בגרמניה ורכש מוניטין בינלאומי.
עיקר פעילותו הייתה בחקר כתובות מלכי אשור והגאוגרפיה ההיסטורית של המזרח הקדום.
הוא יסד והוציא לאור יחד עם חוקרים אחרים את כתב העת "Keilinschriftliche Bibliothek" ("ספרייה של כתובות בכתב־היתדות"), שבמסגרתו יצאו בין השנים 1888 ל-1915 שישה כרכים של טקסטים באכדית בתעתיק לגרמנית ועם תרגום.
אברהרד שראדר נפטר בברלין בשנת 1908 בגיל 72 ונקבר ב בשנברג.
במהלך "היישור" הנאצי של בית הקברות בשנים 1938–1939, שרידיו של שראדר נקברו מחדש ב שליד ברלין.
אברי אלעד (במקור אברהם זיידנברג; 19 בפברואר 1925 – 11 ביולי 1993) היה משליחי המודיעין הישראלי במצרים, ונחשד כי הסגיר לידי המצרים את רשת הסוכנים שהופעלה במסגרת "העסק הביש".
בעקבות כישלון "העסק הביש" התעוררה הפרשה הפוליטית שטלטלה את מדינת ישראל בשנות השישים ונקראה פרשת לבון, במהלכה נודע אלעד בשם "האדם השלישי".
אברי אלעד נולד בווינה בשנת 1925 כאברהם זיידנברג.
הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1938, במסגרת עליית הנוער.
למד בכפר הנוער בן שמן, ולאחר מכן בבית ספר מקצועי.
בימי מלחמת העולם השנייה, התגייס אלעד למחלקה הגרמנית של הפלמ"ח (יחידה שהורכבה מיוצאי גרמניה ואוסטריה ונועדה לפעול במדים גרמניים מעבר לקווי האויב), אך גורש ממנה לאחר שירות קצר ביותר, עקב אי התאמה, ובגין גנבה מחבריו.
לאחר מכן התנדב לצבא הבריטי ושירת כנהג בפלוגת תובלה.
ב-1947 שימש כנהג במחנה ג'וערה שבו היה מתקיים קורס הקצינים של הפלמ"ח (שנקרא אז "קורס מ"מ-ים").
במלחמת העצמאות, הצליח למרות עברו, להצטרף לחטיבת הראל בתפקיד קצין מנהלה בדרגת סגן.
הוא נתפס כשעסק במכירת מזון ודלק ממחסני החטיבה בשוק השחור בירושלים ובהברחת אזרחים מהעיר הנצורה בכלי רכב צבאיים.
בעקבות זאת הודח מן החטיבה, ושוב הצליח להסתנן ליחידת עילית, הפעם ליחידת הצנחנים, שהוחלט על הקמתה בשלהי מלחמת העצמאות.
בסוף שנת 1948 שימש כמפקד פלוגה בבית הספר לצניחה בחיפה.
הוא הודח מן היחידה כשנמצא שהוא עוסק בהדרכת צניחה מבלי שצנח מעולם בעצמו.
בשנותיו הראשונות של צה"ל, כשטרם התגבשו הליכי מיון כוח אדם והליכי סיווג ביטחוני מסודרים, הצליח אלעד להתקבל לקורס מפקדי גדודים בצריפין.
בסיום הקורס התמנה לסגן מפקד גדוד שהורכב ברובו מאסירים ששוחררו בחנינה הכללית שהוכרזה לקראת תום מלחמת העצמאות.
בשנת 1951 גנב מיחידתו מקרר חשמלי גדול והעבירו לביתו.
הדבר התגלה ואלעד נידון להורדה לדרגת טוראי ולסילוק מן הצבא.
בראשית שנות החמישים, בתקופת התגבשותה והתארגנותה של קהילת המודיעין, דגלו ראשי מחלקת המודיעין הצבאי - אג"ם ממ"ן ולאחריה (החל מ-28 בדצמבר 1953) אגף המודיעין במטכ"ל, בגישה שלפיה ניתן לנצל את שאיפתם של בעלי עבר פלילי לטהר את שמם, לשם גיוסם למשימות קשות ומסוכנות.
הסברה הייתה כי ככל שהעבריין קשוח יותר, הוא יהיה כשיר לביצוע פעולות נועזות יותר.
בשני מקרים ידועים נהגו כך, והדבר הביא לכישלונות ביטחוניים ומוסריים.
המקרה אחד היה פרשת מרדכי קידר ("האסיר X") שהורשע בשוד ורצח של סייען יהודי מקומי בארץ היעד.
המקרה השני, שהביא לאסון של ממש ברמה הלאומית היה פרשת האדם השלישי, היא פרשתו של אברי אלעד.
לאחר סילוקו מן הצבא, עבד אלעד במפעל קייזר-אילין תעשיות להרכבת רכב.
אברהם דר מפקד יחידה 131 של חיל המודיעין (היחידה החשאית לפעולות מיוחדות בארצות האויב) שהכיר את אלעד, סבר שהוא מתאים, לפי הקונספציה האמורה, למילוי משימה של מרגל במדינת אויב.
אחרי התייעצות עם ראשי המודיעין הצבאי, הוחלט שאלעד יוכל לנקות את שמו ולהחזיר לעצמו את כבודו ודרגתו באמצעות משימה בארץ אויב.
אלעד עבר אבחון אצל הפסיכולוג של המודיעין הצבאי, ד"ר דוד רודי, שמצא אותו מתאים למשימה.
ב-1 בספטמבר 1952 התקבל אלעד לניסיון ליחידה 131. ראש מינהל הסגל, יוסף גבע, התנגד לגיוסו בהכירו את האיש ומעלליו, אך ב-23 במרץ 1953, כשהיה ראש מנהל הסגל בחופשה, הוחתם אלעד על חוזה שירות והוחזרה לו דרגת הקצונה.
זמן קצר לאחר מכן, יצא לשווייץ ומשם לגרמניה לשם בניית זהות כיסוי של גרמני נוצרי בשם פאול פרנק, לשעבר קצין בוורמאכט, הפועל במצרים כנציג חברה מסחרית גרמנית.
בתקופת שהותו בגרמניה, ובעודו ממלא תפקיד ביטחוני רגיש, חזר אלעד לסורו, נהג בהוללות ובפזרנות, רכש מכונית אמריקאית מפוארת והתפאר ברבים כי הוא איש מודיעין ישראלי.
הידיעות על התנהגותו של אלעד הגיעו לידיעת אמ"ן.
נציג אמ"ן יצא לפגוש את אלעד בפריז לשם מתן הערכה על כשירותו לתפקיד.
הקצין נזף באלעד, אך המשיך לדבוק בקונספציה, והחליט כי האיש כשיר לשליחותו.
אברי אלעד במצרים – "העסק הביש"
ב-23 בדצמבר 1953 הגיע אלעד לראשונה למצרים.
בקיץ 1954, הגיעה ההוראה להפעיל את הרשת.
המטרה הייתה לבצע פיגועים באתרים בריטיים ואמריקנים בקהיר ובאלכסנדריה.
הפיגועים נועדו לעורר את הרושם כי הם מעשי ידיהם של לאומנים מצריים, ועל ידי כך להביא לערעור היחסים בין מצרים לבין מעצמות המערב, ובזאת למנוע את פינוי הצבא הבריטי מאזור תעלת סואץ.
התוכנית נכשלה, מעשי החבלה היו חובבניים וחברי הרשת (שפעלה באופן חשאי עוד משנת 1951 מבלי שנחשפה) נתפסו ביולי 1954 והועמדו לדין.
שניים מהם - משה מרזוק ושמואל עזר - נידונו למוות והוצאו להורג, עצור נוסף - יוסף קרמונה - מצא את מותו בכלא המצרי.
יתר העצורים נידונו לתקופות מאסר שבין שבע שנים למאסר עולם, ושניים מהנשפטים זוכו.
כן נחשף, בעקבות נפילת הרשת, סוכן מודיעין ישראלי שפעל במצרים, בנפרד מן הרשת, רב-סרן מאיר בינט, שנעצר ושם קץ לחייו בכלא המצרי.
אלה מהנידונים שעדיין נותרו במאסר בשנת 1968, שוחררו בשנה זו, במסגרת חילופי השבויים עם מצרים שלאחר מלחמת ששת הימים.
נידוני קהיר לא שוחררו במסגרת חילופי השבויים שלאחר מבצע קדש משנת 1956, על אף שבידי ישראל היו כ-5,500 שבויים מצריים ובהם הגנרל דיגאווי, מושל רצועת עזה, שהיה אב בית הדין שדן את נידוני קהיר.
יש הסוברים כי אחד מיסודות הכישלון של העסק הביש הייתה העמדתו של איש פלילים הרפתקן בראש הפעולה.
עם כישלון הפעולה נטש אלעד את אנשיו ועזב את מצרים, אך לא מיד, אלא ימים לאחר שחברי הרשת נעצרו.
הוא עשה זאת בניחותא, כשהוא מוכר את מכוניתו ומפליג ממצרים בספינה לאירופה.
בישראל התחוללה סערה מדינית ופוליטית שנודעה בשם פרשת לבון, כשעיקר המחלוקת בשאלה "מי נתן את ההוראה" - האם היה זה שר הביטחון, פנחס לבון, או ראש אמ"ן, אל"ם בנימין גיבלי.
תוך כדי מאבק אישי וציבורי זה, נוצר מצב שבו אלעד נהנה מחסינות, למרות האופן החשוד שבו דווקא הוא, מפעיל הרשת, לא נעצר, ואף הצליח לצאת ממצרים בשלווה ובביטחון.
אלעד הורחק לאירופה קרוב לוודאי כדי לשמור על שתיקתו.
באירופה המשיך בשליחותו בשירות אמ"ן תחת שם הכיסוי פאול פרנק, למרות הסיכוי שיהיה מבוקש על ידי המצרים בשם זה.
בשלהי שנת 1954, הקים ראש הממשלה דאז, משה שרת, ועדת חקירה בת שני חברים, נשיא בית המשפט העליון, השופט יצחק אולשן, והרמטכ"ל הראשון של צה"ל, רב-אלוף יעקב דורי.
תפקיד הוועדה היה לקבוע מי נתן את ההוראה.
הכינוי שניתן לוועדה היה ועדת אולשן-דורי.
אלעד הובא לישראל להעיד בפני הוועדה.
בעדותו, תמך בגרסתו של בנימין גיבלי כי את ההוראה נתן פנחס לבון.
שני חברי הוועדה לא הצליחו להגיע לידי מסקנה בדבר האחראי למתן ההוראה, ושר הביטחון, לבון, שלא נוקה על ידי הוועדה, התפטר מתפקידו ב-2 בפברואר 1955.
בשנת 1957 הגיע לאמ"ן, שגיבלי כבר לא עמד בראשו, מידע, שלפיו מקיים אלעד קשרים עם המודיעין המצרי, באמצעות איש הנספחות הצבאית המצרית בגרמניה.
נספח צבאי זה היה אחד מהחוקרים שחקרו את חברי הרשת בשנת 1954.
אלעד הובא לישראל, ונעצר בידי הש"ב.
הוא נחקר על מגעיו עם המצרים, ולראשונה הועלתה בחקירתו הטענה כי הוא זה שהסגיר את הרשת למצרים.
הוא נעצר תוך כדי חקירתו, לאחר שהשיב תשובה מהוססת לשאלה אם בגד במדינת ישראל.
חוקר הש"ב צבי אהרוני, שעצר אותו, סיפר לימים שהחליט על מעצר מיידי לשמע תשובתו של אלעד, "כיוון שמי שלא בגד מימיו במדינת ישראל לא צריך לחשוב אפילו רגע.
צה"ל והמוסד הקימו ועדת חקירה לבירור החשדות שהתעוררו בחקירתו של אלעד.
בראש הוועדה עמד אל"ם אריאל עמיעד, והכינוי שניתן לוועדה היה ועדת עמיעד.
הוועדה התמקדה בחשד כי אלעד הוא שהסגיר את הרשת למצרים.
היא נתבקשה לחקור אם יש די ראיות להעמדתו של אלעד לדין על הסגרת הרשת.
לפי מסקנות הוועדה, הוחלט להעמיד את אלעד לדין על אישומים פחותים, שלגביהם היו ראיות מוצקות: החזקת מסמכים סודיים וקיום מגע עם האויב.
עוד טען אלעד במשפטו כי לאחר נפילת הרשת זויפו מסמכים הנוגעים למתן ההוראה.
טענות אלה אוששו, בין היתר, על ידי דליה כרמל, מזכירתו של גיבלי, ויוסי הראל שהתמנה למפקד יחידה 131.
ב-2 בינואר 1962 דחה בית המשפט העליון ערעור שהגיש אלעד, אך הפחית את עונשו ל-10 שנות מאסר.
בחודש אוגוסט 1964 פתח אלעד בשביתת רעב כדי לקדם את שחרורו בניכוי שליש ממאסרו.
בחודש ינואר 1966 פתח בשביתת רעב נוספת לאחר שחלפו למעלה מ-8 שנים מעת שנכלא, וועדת השחרורים הודיעה לו כי אינו זכאי לניכוי שליש מתקופת מאסרו.
לאחר שריצה את תקופת מאסרו בכלא רמלה, בתנאי בידוד, שוחרר אלעד מן הכלא והיגר לקליפורניה.
בספרו, מביא אלעד גרסה אפולוגטית על מעשיו, ומציג עצמו כאדם שהקדיש את חייו לפעילות למען ביטחון מדינת ישראל, ונפל קורבן למזימות מפקדיו.
הספר הוגדר על ידי איסר הראל, ראש שירותי הביטחון דאז, כ"ביוגרפיה כוזבת".
בארצות הברית חי אלעד באלמוניות.
אך זו לא הייתה כה מוחלטת.
ב־4 באפריל 1981 הופיעה ידיעה בניו יורק טיימס כי בפשיטה של סוכנים פדרליים על מפעל טקסטיל בלוס אנג'לס, שעסק בייצור בגדי ג'ינס מזויפים של המותג הידוע "ג'ורדש", נתגלה כי בעל המפעל הוא אברי אלעד.
אברי אלעד נפטר ב-18 ביולי 1993 בלוס אנג'לס.
בידיעה שנתפרסמה בניו יורק טיימס מיום 23 ביולי 1993 נאמר:
"אברי אלעד, מרגל אשר בילה 10 שנים בכלא באשמת הסגרתם למצרים של 11 מורדים יהודים-מצרים בשנת 1954, מת ביום א' בהיותו בגלות-עצמית בלוס אנג'לס".
האדם השלישי, הוצאה מיוחדת, 1976.
אברונים הם חלקים מהתא בעלי תפקידים ספציפיים המוקפים בקרום.
הם בעלי צורה אופיינית והם מצויים בציטופלסמה של התא.
האברונים מחולקים ל"מדורים" בתוך התא (מידוּר).
אברונים קיימים כמעט באופן בלעדי בתאים איקריוטיים.
ביצורים פרוקריוטיים (חיידקים) מתבצעות רוב הפעולות שאותן מבצעים האברונים ביצורים האיקריוטיים, אלא שבמקום להתרחש באזור מתוחם המוקף בקרום, הן מתרחשות בציטופלזמה עצמה.
סוגי האברונים הנמצאים בתאים השונים זהים באופן עקרוני, עם הבדלים קלים בין הממלכות הטקסונומיות השונות; ביצורים המבצעים פוטוסינתזה, למשל צמחים, אצות וחיידקי ציאנובקטריה – קיימים אברונים המסייעים בתהליך זה.
מספרם של האברונים מותאם לעיתים לסוג התא ולתפקידו באורגניזם (במקרה של יצורים רב-תאיים).
כך, למשל, מספרם של המיטוכונדריה בתאי שריר בגופם של בעלי חיים גדול ממספרם בתאים אחרים, כיוון שתאים אלו זקוקים לאנרגיה רבה, אותה מספקים המיטוכונדריה.
גרעין התא – הגרעין מרכז בתוכו את החומר התורשתי (כרומוזומים המורכבים מ-DNA).
מיטוכונדריה – בהם מיוצרת אנרגיה בתהליך הנשימה התאית.
כלורופלסט – אברון המצוי בתאי צמח; בו מתרחש תהליך הפוטוסינתזה.
רשתית תוך פלסמית – רשת קרומית עליה מסונתזים חלבונים המיועדים למיקום על גבי קרום התא, ובתוכה מעובדים חלבונים וסוכרים שונים.
חלולית – מצוי בתאי צמח; תפקידו לרכז מים ומומסים.
גולג'י – בו עוברים חלבונים גליקוזילציות (הוספת סוכרים) או עיבוד של הסוכרים שכבר הוספו להם.
ליזוזום – בו מפורקים חלק מחלבוני התא.
מזוזום – אברון שנוצר מהתקפלות קרום התא פנימה כתוצאה מקיבוע כימי.
פרוקסיזום – אברון המצוי בכל תא איקריוטי, ותפקידו לעזור לתא לפרק חומרים רעילים, כגון מימן על-חמצני.
אברוצו (ידוע גם בצורה הישנה יותר: אברוצי) הוא מחוז במרכז-דרום איטליה.
עד החקיקה בדצמבר 1963 היה המחוז, יחד עם מחוז מוליזה, חלק מהמחוז הגדול אברוצי-אה-מוליזה .
המחוז גובל במחוז מארקה בצפון-מערב, לאציו במערב, מוליזה בדרום-מזרח והים האדריאטי במזרח.
המחוז משתרע על פני 10,794 קמ"ר ומתגוררים בו כ-1.3 מיליון תושבים.
בירת המחוז היא העיר ל'אקווילה.
המחוז מחולק לארבע נפות והן: ל'אקווילה, קייטי, פסקארה וטראמו.
שטח נפת קייטי חופף פחות או יותר לשטח של "אברוצו צ'יטרו" (Abruzzo Citro).
שמה של הנפה נגזר משם השבט הלטיני "אברוציום צ'יטרו פלומן פסקאריה" (Aprutium citro flumen Piscariae) שמשמעו "אברוצו על גדות נהר אטרנו-פסקארה (Fiume Aterno-Pescara)".
שטח נפת טראמו חופף פחות או יותר לשטח של "אברוצו אולטריורה פרימו" (Abruzzo Ulteriore Primo).
שמה של הנפה נגזר משם השבט הלטיני "אברוציום אולטרה פלומן פסקאריה "(Aprutium ultra flumen Piscariae) שמשמעו "אברוצו בצדו השני של נהר אטרנו-פסקארה".
שטח נפת ל'אקווילה חופף פחות או יותר לשטח של "אברוצו אולטריורה סקונדו" (Abruzzo Ulteriore Secondo).
שמה של הנפה נגזר משם השבט הלטיני "אברוציום אולטרה פלומן פיסקאריה" שמשמעו "אברוצו בצדו השני של נהר אטרנו-פסקארה".
ב-6 באפריל 2009 התרחשה במחוז רעידת אדמה חזקה שמרכזה קרוב ללאקווילה, בעוצמה של 6.3 בסולם ריכטר.
רעידת האדמה גרמה למותם של מעל 225 איש, ולוותה ברעשי משנה חזקים.
מועדון הכדורגל אברטון הוא מועדון כדורגל אנגלי מהעיר ליברפול, שנוסד בשנת 1878. אברטון הוא אחד המועדונים המצליחים ביותר בכל הזמנים בכדורגל האנגלי, והוא נמצא במשך מספר העונות הרב ביותר בליגה הבכירה (103 מתוך 107), בהן השיג את מספר הנקודות הכולל הרב ביותר שקבוצה אנגלית השיגה בליגה הזו.
המגרש הביתי של אברטון הוא אצטדיון היל דיקינסון, והוא בעל קיבולת של 52,888 צופים.
אוהדי הקבוצה נקראים "אברטונים", והמועדון מכונה "הטופיז".
ב-2002 אימץ המועדון את המוטו "המועדון של העם", משפט שאמר המאמן דייוויד מויס בהגיעו לקבוצה.
הכינוי של אברטון הוא הטופיז, או לפעמים הטופימן.
השם מגיע מחנות טופי בשם "Ye Ancient Everton Toffee House" בכפר אברטון שהייתה קרובה לאצטדיון אנפילד האצטדיון הביתי הראשון של אברטון ששיחקה בו בין השנים 1884-1891.
המועדון הוקם על ידי קהילה של מתודיסטים אנגלים שנקראה "החיבור החדש".
הקהילה החליטה להקים קפלה חדשה באזור ליברפול בשנת 1868. בשנה לאחר מכן קנתה הכנסייה אדמה ליד מחוז אברטון, שנהפך לחלק מהעיר ליברפול בשנת 1835.
הכנסייה המתודיסטית של דומינגו הקדוש נפתחה בשנת 1871, ושש שנים לאחר מכן מונה הכומר שלהם לשר, שהיה אחראי על הקמת קבוצת קריקט לילדים באזור.
מפני שניתן היה לשחק קריקט רק בקיץ, נוצר צורך להקים קבוצה אחרת שיכולה לשחק גם בעונות אחרות.
כך הוקמה קבוצת כדורגל בשם "מועדון הכדורגל דומינגו הקדוש" בשנת 1878, שזוהי בעצם שנת ההקמה של מועדון הכדורגל אברטון.
אנשים רבים מחוץ לאזור הכנסייה רצו להצטרף לקבוצה, וכך הוחלט לשנות את השם.
בנובמבר 1879 שונה שם הקבוצה ל"מועדון הכדורגל אברטון", על שם המחוז בו הוקמה הקבוצה.
המועדון היה מהקבוצות המייסדות שהרכיבו את הפוטבול ליג בעונת 1888/1889, בו הוא סיים במקום השמיני בליגה.
בעונה השנייה של הפוטבול ליג הקבוצה התחרתה על תואר האליפות נגד פרסטון נורת' אנד שזכתה, ואברטון סיימה כסגנית בלבד.
בעונת 1890/1891 זכתה אברטון באליפות ההיסטורית הראשונה שלה במסגרת הפוטבול ליג.
בעונת 1905/1906 זכתה אברטון בגביע ה-FA הראשון שלה, אחרי שגברה על ניוקאסל יונייטד בגמר בתוצאה 0:1. בהמשך זכתה הקבוצה באליפות הליגה פעם נוספת בעונת 1914/1915 כשהיא מקדימה את הסגנית אולדהאם אתלטיק בנקודה בלבד.
בעשור הבא לא הצליחה אברטון לשחזר את הצלחתה והפכה לקבוצה בינונית בליגה.
בשנת 1925 החתימה אברטון את החלוץ דיקסי דין, אשר הגיע לשיאו, כאשר בעונת 1927/28 כבש 60 שערים בעונה אחת, שיא שלא נשבר עד היום.
בעונה זו הצליחה הקבוצה לזכות באליפות הליגה בפעם השלישית בתולדותיה, אחרי שהקדימה את הסגנית האדרספילד טאון ב-2 נקודות בלבד.
לאחר תקופה זו דעכה הקבוצה ו-2 עונות לאחר מכן ירדה לליגת המשנה.
בעונתה הראשונה בליגה זו הצליחה לחזור לליגה הבכירה, לא לפני שקבעה אברטון שיא שערים לעונה בליגה השנייה.
בעונת 1931/1932 זכתה הקבוצה באליפות הרביעית בתולדותיה, כשהיא מקדימה את הסגנית ארסנל, ודיקסי דין ממשיך לככב בשורותיה עם 44 שערים.
בעונת 1932/1933 זכתה הקבוצה בגביע ה-FA השני שלה אחרי שהביסה את מנצ'סטר סיטי 0:3 בגמר.
התקופה המוצלחת הסתיימה עם אליפות חמישית למועדון בעונת 1938/1939. לאחר מכן נפתחה מלחמת העולם השנייה והכדורגל הארצי באי הבריטי הושעה עד לשנת 1946. עד אז הקבוצה פוצלה והתפוררה ביחס לקבוצה האיכותית שהייתה לפני המלחמה.
בתחילת שנות ה-50 ירדה הקבוצה לליגת המשנה, ולא הצליחה לעלות עד 1953/1954, בה סיימה כסגנית ועלתה מהמקום השני.
מאז הצליחה הקבוצה לשמור על מקומה בליגה הבכירה עד היום.
תקופת ההצלחה: תארים באנגליה ובאירופה
התקופה השנייה המוצלחת של המועדון החלה לאחר שהארי קטריק מונה למאמן הקבוצה בשנת 1961. בעונת 1962/1963 זכתה הקבוצה באליפות השישית בתולדותיה תחת הדרכתו.
בעונת 1965/1966 זכתה הקבוצה בגביע ה-FA בפעם השלישית כשהיא מנצחת בגמר את שפילד ונסדיי בתוצאה 3:2. הקבוצה הגיעה לגמר פעם נוספת בעונת 1967/1968, אך סיימה כסגנית בלבד לאחר שהפסידה לוסט ברומיץ' אלביון במשחק הגמר שנערך באצטדיון ומבלי.
בתווך הפכה אברטון למעצמה אירופית כשזכתה בגביע אירופה למחזיקות גביע לעונת 1984/1985, כשהיא מנצחת את באיירן מינכן הגרמנית האיכותית בחצי הגמר, ואת ראפיד וינה האוסטרית בתוצאה 1:3 בגמר, והשלימה דאבל עונתי (וכמעט טרבל כאשר הגיעה לגמר הגביע של 1984/1985, אך הפסידה בו למנצ'סטר יונייטד).
לאחר תקופה זו עזב קנדל את המועדון והשאירו בידי עוזרו קולין הארווי, שתחת הדרכתו הגיע המועדון לגמר גביע ה-FA בעונת 1988/1989, שם הפסיד ליריבה המושבעת ליברפול בהארכה.
לאור העובדה כי כל המועדונים באנגליה לא הורשו להשתתף בתחרויות באירופה לאחר אסון הייזל, שנות ה-90 היו תקופה קשה לאברטון, שכבר לא יכלה להצליח באירופה, ודעכה בגלל בעיות כלכליות, שגרמו להצלות מהירידה במחזורים האחרונים.
ב-1992 הייתה אברטון מהמועדונים המייסדים של הליגה הבכירה באנגליה בשמה הנוכחי, הפרמייר ליג.
בתחילת 1994 מינה המועדון את גו'אי רויל למאמן הקבוצה והיא החלה להשתפר.
בעונת 1994/1995 זכתה הקבוצה בגביע ה-FA החמישי שלה, ובעונת 1995/1996 סיימה במקום השישי בפרמייר ליג.
בהמשך התדרדרה הקבוצה וסיימה במקום ה-15, ורויל התפטר מתפקידו, והוחלף באופן זמני על ידי דייב ווטסון.
הווארד קנדל מונה למאמן הקבוצה בפעם השלישית ב-1997, אך מינוי זה הוכח כלא מוצלח כשאברטון סיימה במקום ה-17, והצליחה להינצל מירידה בזכות הפרש שערים עדיף על בולטון וונדררס שירדה ליגה.
מאמן העבר של הגלאזגו ריינג'רס, וולטר סמית', מונה במקום קנדל בקיץ 1998, אך הקבוצה סיימה בחלק התחתון של הטבלה בשלוש העונות הבאות, אם כי לא הייתה בסכנת ירידה בשנים אלה.
לאחר מכן מצבה של הקבוצה התדרדר והיא נקלעה לסכנת ירידה ממשית, ובמקום סמית' מונה דייוויד מויס שהצליח להציל אותה מירידה.
מאז מינויו של מויס למאמן הקבוצה, במרץ 2002, השתפרה יכולת הקבוצה באופן ניכר ולמרות מחסור בכסף היא סיימה את עונת 2002/2003 במקום השביעי, כשכמעט העפילה לגביע אופ"א.
אך בעונה לאחר מכן היא סיימה במקום ה-4 מהסוף, מקום אחד לפני הירידה לליגה השנייה, עם מספר הנקודות הנמוך ביותר בתולדות המועדון.
במועדון צמח כוכב הכדורגל האנגלי, שחקן נבחרת אנגליה, ויין רוני.
באחד המשחקים הראשונים שלו, באוקטובר 2002, הבקיע רוני שער ניצחון בדקה האחרונה נגד אלופת הליגה ארסנל, והנחיל לקבוצה הלונדונית הפסד ראשון מזה כמעט שנה.
רוני הבקיע רבות במשחקי נבחרת אנגליה, ובמשחקו הראשון, נגד אוסטרליה בפברואר 2003, היה השחקן הצעיר ביותר בנבחרת בכל הזמנים.
לאחר הופעה מרשימה ביורו 2004 הצהיר רוני "פעם כחול, תמיד כחול", אך ב-27 באוגוסט 2004 הוא ביקש לעבור לקבוצה גדולה יותר.
4 ימים לאחר מכן הוא חתם במנצ'סטר יונייטד, תמורת 23 מיליון ליש"ט.
אברטון התחילה את עונת 2004/2005 בצורה טובה, לאחר שסומנה כמועמדת לירידה על ידי התקשורת.
לאחר הפסד 1–4 במשחק הפתיחה לאלופה ארסנל, הקבוצה השתפרה רבות וניצחה לראשונה בדרבי נגד ליברפול מאז 1999. בסופו של דבר, הקבוצה סיימה את העונה במקום הרביעי, שהוביל אותה לשלב המוקדמות השלישי של ליגת האלופות, בו הפסידה 2–4 (בסיכום שני משחקים) לויאריאל הספרדית.
ההפסד היה שנוי במחלוקת לאחר שהשופט, פיירלואיג'י קולינה האיטלקי, פסל גול שנראה כחוקי, שהיה מביא למצב של שוויון 3-3 בזמן שאברטון שלטה במשחק.
אך בסופו של דבר דייגו פורלאן הבקיע עוד שער לטובת ויאריאל והבטיח את ניצחונה.
בסוף שנת 2004 המועדון הציע לשתף עם ליברפול את האצטדיון החדש המתוכנן בסטנלי פארק.
ליברפול רצתה בעלות על האצטדיון, בעוד שאברטון רצתה לחלק את הבעלות חצי-חצי בין שני המועדונים.
בסופו של דבר, הוכרז ב-11 בינואר 2005 על הזנחת רעיון שיתוף האצטדיון.
בעונת 2008/2009 המועדון הגיע לגמר הגביע והפסיד לקבוצת צ'לסי.
כמו כן, השתתפה הקבוצה בגביע אופ"א, שם הודחה בסיבוב הראשון על ידי סטנדרד לייז'.
בסוף עונת 2012/2013 עזב המאמן דייוויד מויס את תפקידו לאחר 11 שנים ומונה למנג'ר מנצ'סטר יונייטד.
הוא הוחלף על ידי רוברטו מרטינז, שהוביל את הקבוצה לעונה הטובה ביותר שלה בפרמייר ליג, כאשר אברטון הגיעה למקום ה-5 בליגת העל בעונה הראשונה שלו, תוך השגת 72 נקודות.
עונה לאחר מכן, עונת 2014/2015, הוא הוביל את אברטון ל-16 האחרונות בליגת אירופית, שם היא הובסה על ידי דינמו קייב, אך בליגה סיימה במקום ה-11, והגיעה לחצי גמר גביע הליגה וגביע ה-FA.
בעונת 2015/2016, לאחר מספר משחקים גרועים ברצף, מרטינז פוטר לאחר המשחק הלפני אחרון של העונה, כאשר אברטון במקום ה-12.
בעונת 2016/2017 מונה למשרת המאמן, בחוזה לשלוש שנים, רונלד קומאן, אשר בעונה הראשונה שלו הוביל את הקבוצה למקום ה-7.
לאחר פתיחת עונה חלשה ולאחר שהקבוצה ירדה מתחת לקו האדום למרות מסע רכש שכלל את החזרת ויין רוני, פוטר קומאן ב-23 באוקטובר 2017.
את עונת 2020/2021 פתחה אברטון בסערה כאשר ניצחה את כל ארבעת משחקיה הראשונים, לראשונה מאז 1938. חלוצה, דומיניק קלוורט-ליואין, נבחר לשחקן חודש ספטמבר 2020, ומאמנה, קרלו אנצ'לוטי, למאמן אותו חודש.
לבסוף, סיימה אברטון את העונה במקום העשירי בלבד.
לאחר עזיבת אנצ'לוטי בסיום עונת 2020/2021 מונה רפאל בניטס למחליפו, והפך למאמן השני שמאמן גם את אברטון וגם את יריבתה העירונית ליברפול.
הוא פוטר מתפקידו בינואר 2022 לאחר שהקבוצה רשמה 9 הפסדים ב-13 משחקים, והוא הוחלף על ידי פרנק למפארד שהצליח רק במעט לשפר את תוצאות הקבוצה.
הקבוצה הצליחה להבטיח הישארות בליגה רק מחזור אחד לפני סיום העונה, לאחר שניצחה 2–3 את קריסטל פאלאס.
בינואר 2023 פוטר גם הוא מתפקידו והוחלף על ידי שון דייץ'.
רק במחזור האחרון של עונת 2022/2023 הבטיחה הקבוצה הישארות בפרמייר ליג לאחר שניצחה במחזור הסיום 0–1 את בורנמות'.
ב-9 בינואר 2025 פוטר שון דייץ' מתפקידו ובמקומו חזר לקדנציה שנייה במועדון דייוויד מויס, אשר השאיר את הקבוצה בליגה כשסיימה במקום ה-13.
אברטון שיחקה במקור בפינה הדרום-מזרחית של סטנלי פארק.
מאז קיימת יריבות עזה בין אברטון לליברפול (דרבי המרסיסייד), אף על פי שהיא לא נחשבת ליריבות כה קשה כמו בדרבים אחרים בליגה האנגלית.
בסיום עונת 2024/2025 נפרדה אברטון מאצטדיון גודיסון פארק אשר ישמש החל מעונת 2025/2026 כאצטדיונה של קבוצת הנשים של המועדון.
קבוצת הגברים תחל לשחק באצטדיון "אברטון" אז מכיל 52,888 מקומות ישיבה.
האצטדיון נבנה בעלות מוערכת של 760 מיליון פאונד.
בסוף עונת 1937/1938 רצה מזכיר המועדון תאו קלי, לימים מאמן הקבוצה הראשון לאחר מלחמת העולם השנייה, לעצב עניבה למועדון.
הוסכם שהצבע יהיה כחול, אך הוטלה על קלי המשימה לעצב סמל שיוצג על העניבה.
לאחר ארבעה חודשים החליט קלי לצייר על הסמל את המגדלור של אברטון, שהיה מקושר לאזור מאז הקמתו בשנת 1787. הוא שימש בהתחלה כבית מעצר לפושעים, והוא עדיין עומד היום באברטון.
בנוסף למגדלור יש בסמל שני זרי דפנה, אחד בכל צד, שסימלו את המנצחים בתקופות עתיקות.
הסמל מלווה במוטו המועדון, "ניל סאטיס, ניסי אופטימום" שפירושו "רק הכי טוב הוא טוב מספיק".
הראשונים שלבשו את העניבות הם תאו קלי ויו"ר אברטון, במשחק הראשון בעונת 1938/1939.
שנים רבות המועדון לא השתמש בשום סמל על חולצות המשחק.
בעונות 1922 עד 1930 נכתבו על החולצות האותיות "EFC".
בשנת 1930 חזרו החולצות להיות כחולות חלקות עד לעונת 1973, בה הופיע כיתוב "EFC" מודגש.
הסמל, שעוצב על ידי קלי, הופיע לראשונה על החולצות בשנת 1980 ונשאר מאז, כשהוא עובר שינוי הדרגתי מתמיד.
רוב האוהדים של אברטון מגיעים מהאזור הצפון מערבי של אנגליה, ובעיקר ממרזיסייד, צ'שייר, מערב לנקשייר, וחלקים ממערב מנצ'סטר רבתי, וכמות מצומצמת יותר של אוהדים מגיעה מצפון ויילס ואירלנד.
בתוך העיר ליברפול אוהדי הקבוצה לא מוגדרים לאזור גאוגרפי מסוים, והחלוקה היא רנדומלית בין אוהדי היריבה העירונית ליברפול לאוהדי אברטון.
לקבוצה גם אוהדים ממדינות רבות אחרות בעולם, כמו צפון אמריקה, סינגפור, אינדונזיה, לבנון, מלזיה, תאילנד, הודו ואוסטרליה.
למועדון האוהדים הרשמי של הקבוצה קוראים FOREVERTON.
היריבות הגדולה ביותר של הקבוצה היא זו עם שכנתה העירונית, ליברפול, והמשחקים בין השתיים מכונים "הדרבי של ליברפול" או "דרבי המרזיסייד".
המפגש נחשב לאחד המפגשים החמים בכדורגל האנגלי ואחד הידועים בכדורגל העולמי, כשהמשחקים הללו משוחקים לרוב מול יציעים מלאים, וכרטיס למשחק זה עלול להאמיר לסכומים גבוהים פי כמה ממחיר של כרטיס למשחקי עונה מול יריבות אחרות.
שתי הקבוצות נפגשו ב-227 מפגשים שונים מאז הקמתם ועד דצמבר 2016, כאשר המפגשים כוללים משחקים בליגה, בגביע האנגלי ובגביע הליגה האנגלית.
במשחקים ביניהן מובילה ליברפול עם מאזן ניצחונות של 90 לעומת 66 לאברטון.
מספר תוצאות התיקו עומד על 71.
שיאן ההופעות בדרבי המרזיסייד הוא נוויל סאות'הול (אברטון).
מלך השערים של משחקי הדרבי בין השתיים הוא איאן ראש הוולשי, ששיחק בליברפול, עם 25 שערי דרבי.
מן הצד השני דיקסי דין מאברטון כבש 19 שערים.
אוהד מפורסם של אברטון הוא פול מקרטני, חבר להקת הביטלס.
במהלך העשורים הראשונים להקמתה השתמשה אברטון בצבעים ובכינויים שונים.
הקבוצה שיחקה במקור עם פסים כחולים-לבנים, אך בשלב מוקדם הוחלט שהחולצה תהיה בצבע שחור כדי לחסוך בהוצאות וכדי להיראות יותר מקצועיים.
מכיוון שהחולצה הייתה כהה מדי הוסף לה צבע אדום.
במהלך אותה תקופה אברטון נקראה "האשמורת השחורה", על שם פלוגה צבאית מפורסמת.
כאשר עבר המועדון לגודיסון פארק, שינתה הקבוצה את צבע החולצות לוורוד ואת צבע המכנסיים לכחול, ובתוך מעט זמן עברה לחולצות אדומות עם עיטור כחול ולמכנסיים כחולים כהים.
התלבושת של היום, חולצות כחולות עם מכנסיים לבנים, שימשה לראשונה את הקבוצה בעונת 1901/1902, ובשל צבע החולצה מכונה המועדון "הכחולים".
סגנון המשחק האטרקטיבי הוביל את סטיב בלומר לקרוא לקבוצה "מדעית", ובשנת 1928 הקבוצה כונתה "בית הספר למדע".
הכינוי המפורסם ביותר של הקבוצה הוא "הטופי", או "אנשי הטופי".
יש לכינוי מספר הסברים, אשר המפורסם בהם הוא שהיה עסק ליד האצטדיון בגודיסון פארק, שנקרא "חנות הטופי של אמא נובלט".
העסק מכר ממתקים, בין השאר את המנטה של אברטון בימי משחקים - ילדת טופי מטעם החנות הלכה מסביב למגרש לפני תחילת המשחק, וחילקה את סוכריית המנטה חינם לקהל.
לפי הסבר אחר היה בית שנקרא "בית הטופי העתיק של אברטון" ליד המלון בו נערכו פגישות המועדון הראשונות.
הסבר נוסף הוא שהמילה "טופי" היא כינוי לאירים, שהיוו חלק גדול מאוכלוסיית העיר בתחילת המאה.
אברי רן (נולד ב-2 בפברואר 1955) הוא פעיל ימין, הנחשב לאחד ממנהיגי נוער הגבעות.
רן הקים כמה מאחזים, הבולט בהם הוא גבעות עולם שבו הוא גר.
אברהם (אברי) רן גדל במושב ניר ח"ן בנגב, הבכור מבין תאומים זהים.
בהיותו בן שבע התפרק המושב, והוריו התגרשו.
אביו עבר להתגורר בערד, ואמו עברה לגור עם רן ואחיו לקיבוץ נחשולים, שם גדל עד גיל 16 ועזב לאופירה.
את שירותו הצבאי החל בסיירת מטכ"ל ממנה עבר לחיל השריון, סיים בהצטיינות קורס קצינים והיה מפקד פלוגה.
במהלך השירות נפצע ברגלו מפליטת כדור, אושפז וחזר לשירות.
רן השתחרר בדרגת סרן ולימים, בשירות המילואים, הגיע לדרגת סגן-אלוף.
במהלך מלחמת חרבות ברזל חזר לשירות מילואים בחטיבה 14..
לאחר נישואיו התגורר עם רעייתו במספר יישובים בשרון, וניהל מפעל עור.
בני-הזוג החלו בתהליך של חזרה בתשובה, ועברו להתגורר בבית מאיר, שם הקים משק חקלאי והחל מקבץ סביבו נוער שוליים, להם שימש אב רוחני, והם סייעו לו באחזקת המשק.
ב-1989 עברו רן ומשפחתו לגרעין שהקים את ההתנחלות בת עין, אך לאחר שנים אחדות חשו מנודים ונאלצו לעזוב.
ב-1995 עלו על גבעה מבודדת ליד היישוב איתמר, והקימו מאחז, ממנו עברו תוך זמן קצר לגבעות אחרות והקימו עוד מאחזים.
ב-1998 התיישב על הגבעה האחרונה והקים שם את חוות גבעות עולם.
מאז, מתגוררת שם המשפחה, עם בניהם ונכדיהם.
בינואר 2013 התפרסם ב"מקור ראשון" וב-"nrg" תחקיר שבו האשימו תושבים מהגבעות הסמוכות ומאיתמר את רן בהתנהגות אלימה כלפיהם, השתלטות על שטחים לא לו, נזקים שגרם להם וחובות כבדים שלא החזיר.
"גבעות עולם" שוכנת כ-4.5 קילומטרים מדרום-מזרח ליישוב איתמר ובה לול להפקת ביצים אורגניות וכן דיר ומחלבה לייצור גבינות אורגניות.
אדמות החווה גובלות ביישוב הערבי יאנון.
במשך הזמן הצטרפו לחווה בני נוער ומבוגרים מרקע מגוון.
הוא עצמו תיאר זאת: "לאט לאט התחילה להתגבש סביבי קבוצה של צעירים, נערים שלא מצאו מקומם.
הייתי צריך לחיות עם הקיא והקריז של חלק מהם, לחתום בבית משוגעים שאני אחראי להם.
גם בניו ובנותיו של רן מתגוררים במקום עם בני משפחותיהם.
עוד בטרם החל את פעילותו בהקמת מאחזים, דגל רן בעמדות ימין רדיקליות.
רן היה מעורב במספר עימותים עם שכניו ועם פעילי שמאל רדיקלי.
הוא הורשע 4 פעמים בעבירה של תקיפה, פעם אחת בעבירה של תגרה במקום ציבורי ופעם אחת בעבירה של הפרעה לשוטר במילוי תפקידו.
עוד קודם לכן, בשנות ה-80, הורשע בעבירות של מרמה בנסיבות מחמירות, משיכת שקים ללא כיסוי, פריצה לבניין וגנבה.
ב-2005, נעצר בחשד לתקיפה בנסיבות מחמירות, ושוחרר למעצר בית אצל אחיו, בכיר בשב"כ, אך הוא נמלט והיה מבוקש במשך ארבעה וחצי חודשים.
לאחר שנלכד על ידי המשטרה זמן קצר לפני פתיחת משפטו, דרשה פרקליטות המדינה לעוצרו עד תום ההליכים בטענה כי הוא "מונע מאידאולוגיה, בשילוב עם קנאות לקרקעות הנכללות בשטחי חוותו המבודדת באזור איתמר".
רן מצידו טען כי התכוון כל העת להגיע לפתיחת משפטו במועד.
בהיותו עצור התנהל משפטו, וכעבור חצי שנה הוא זוכה לחלוטין.
בית המשפט מתח ביקורת על משטרת מחוז ש"י בכל הקשור לאופן ניהול החקירה.
רן נשוי, ואב לעשרה ילדים.
בנו, סרן , בן 29, מאיתמר, מפקד צוות ביחידת דובדבן, נפל בהיתקלות עם מחבלים בכפר עזה בטבח שבעה באוקטובר 2023.
אברוקה (באסטונית: Abruka) אי במפרץ ריגה, מדרום לאי סארמאה הכלול באסטוניה.
אברוקה כלולה בתת-המחוז קארמה שבמחוז סארה.
תעודות ראשוניות על התיישבות אנושית באי החלו בימי-הביניים, כשבישוף מקומי הקים שם אחוזה להכלאת סוסים.
אנשים התקבעו באי החל במאה ה-18.
בשנת 1878 הוקם באי "פארק איילים", כש-13 איילים הובאו מאיים סמוכים.
האיילים התרבו וכיום הם מסתובבים חופשי באי.
בשנת 1931 הוקם באי מגדלור בגובה של 36 מטר.
בשנת 1960 הוקם באי מרכז קהילתי, אך כשהסתיים העשור החלו להשתמש בו כמוזיאון.
בשנת 1994 הוצבה בבית-הקברות המקומי אנדרטה לזכר 852 אנשים שנהרגו בטביעת אונייה.
שטח האי אברוקה הוא 8 קמ"ר בלבד, ובין סארמאה ואברוקה מפריד 6 ק"מ של ים.
אוכלוסייתו מונה כמה עשרות בני אדם.
שלושה איונים מקיפים את האי: ואהאסה, קאסלאיד ולינוסיטמאה (כשפירוש שמו של האחרון "ארץ צואת הציפורים").
אברון הגיד על שם גולג'י (מכונה גם גופיף גולג'י או רק אברון גולג'י אך אין לבלבלו עם אברון גולג'י שנמצא בתא) הוא קולטן חישה הממוקם בצמתי שריר-גיד ומייצר משוב המועבר למערכת העצבים המרכזית על עוצמת מאמץ המתיחה על מערכת השריר-גיד בעת כיווץ השריר.
אברוני הגיד על שם גולג'י מרוכזים באזור החיבור בין השריר לגיד ומונחים בתוך רצף העברת הכוח מהשריר לגיד.
גוף האברון מורכב מסיבי קולגן המחוברים מצידם האחד לעשרה עד חמישה עשר סיבי שריר ומצידם השני לגיד.
האברון מעוצבב על ידי סיב עצב תחושתי מסוג Ib (השני רק לסיב מסוג Ia במהירות ההולכה שלו), המתפצל לסיבונים העוטפים קבוצות של סיבי קולגן.
תגובת אברון גולג'י לשינויים במאמץ המתיחה על השריר
כאשר השריר מתכווץ, נמתחים סיבי הקולגן של האברון.
מתיחתם מעוותת את קצוות סיב העצב וגורמת לפתיחת תעלות יונים וליצירת דחפים עצביים הנשלחים למערכת העצבים המרכזית דרך סיב העצב.
קצב הדחפים העצביים מעיד על גודל הכוח המופעל על האברון: בהפעלת כוח חזק במהירות מתעוררת תגובה דינמית מיידית, חזקה וקצרה של האברון, ולאחריה נמשכת תגובה סטטית חלשה יותר ופרופורציונלית לכוח המופעל על האברון.
הסיבים העצביים מסוג Ib מתחברים בין היתר דרך אינטרנוירון לנוירונים התנועתיים של השריר, דרך סינפסה בעלת השפעה מעכבת ויוצרים קשת רפלקס בעלת מנגנון משוב שלילי.
כאשר מופעל כוח רב מדי על האברון (ועל השריר-גיד) מעוכבת פעולתו של השריר ומפחיתה את העומסים המופעלים עליו.
ההפחתה בפעולת השריר מגנה עליו מקריעה ועל חיבור הגיד-עצם משבר תלישה.
אַבְרִי גִּלְעָד (נולד ב-21 בנובמבר 1962) הוא איש תקשורת ומנחה רדיו וטלוויזיה ישראלי.
אברי גלעד נולד בשם אברהם קווסטלר, וגדל בשכונת קטמון שבירושלים.
הוא הבכור מבין שני ילדים.
אביו, דב (ריכרד) בן אברהם קווסטלר, עלה מצ'כוסלובקיה לאחר ששרד את מחנה ההשמדה בירקנאו, היה סופר ומתרגם וכן שימש עורך פרסומים במרכז ההסברה ובאוניברסיטה העברית.
אמו, אורה (לבית וינוגרד) קווסטלר, בת למשפחה ירושלמית ודור שביעי בארץ ישראל, עבדה בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ונפטרה בספטמבר 2023. גלעד הוא בוגר תיכון גימנסיה רחביה שבעיר הולדתו.
אביו של גלעד כתב על קורותיו ב את הספר "עיר על הדנובה".
בראיון ב-2019 סיפר גלעד על התמודדותו כדור שני לשואה: .
את דרכו המקצועית החל גלעד בתחילת שנות ה-80 בגלי צה"ל, שם הגיש עם ארז טל את תוכנית ההומור היומית "מה יש" ולאחר מכן את התוכנית האישית "העולם שמח".
בטלוויזיה החל להופיע מאמצע שנות ה-80 בערוץ הראשון, שם הגיש מספר תוכניות, בהן "עד פופ" ו"להיט בראש".
בטלוויזיה החינוכית היה בין מנחי שעשועון הטריוויה לנוער "פיצוחים".
החל משנת 1990 הנחה עם ארז טל את תוכנית ההומור והסאטירה "העולם הערב" בשידורי הניסיון של ערוץ 2, במשך שלוש עונות.
בערוץ 2 המסחרי הנחה את תוכנית המוזיקה "מהקליפייה באהבה" (1993) לצד שרון קנטור וקובי אוז, את השעשועונים "עשינו עסק" (1994), "קטן עלינו" (1996), ו"יהיה טוב" (1997).
לאחר פרישתו של רפי רשף מגלי צה"ל ב-1995 הגיש עם קובי מידן את תוכנית האקטואליה "נכון לעכשיו".
עוד מהתוכניות שהגיש: "אברהם ויעקב" בערוץ 2, יחד עם קובי מידן (1999), השעשועון "הפיתוי" (2000), תוכנית הסאטירה "המצב" (2001) ביחד עם עלמה זק, תוכנית הבוקר של ערוץ 10 "כל בוקר" (2004) ביחד עם לינוי בר-גפן, השעשועון "מה נהיה" ( 2007) והשעשועון "אחד נגד מאה".
גלעד הגיש גם את תוכנית האקטואליה לילדים "חמש וחצי" בערוץ הילדים, עד שהוחלף על ידי גיא זהר, והיה ממגישי התוכנית "סדרת חינוך" לצד הפרופסור לחינוך עמוס רולידר.
ב-1998 החל להגיש לסירוגין את תוכנית האקטואליה "המילה האחרונה" בגלי צה"ל.
הוא השתתף בתוכנית בימי ראשון, שלישי וחמישי לצד ג'קי לוי.
בימי חמישי נכללה בתוכנית פינה העוסקת בפרשת השבוע ובה נתן גלעד פירוש משלו לפרשה.
במהלך 2013 צומצמה "המילה האחרונה" לימים ראשון עד רביעי בלבד, ופינת פרשת השבוע עברה ליום שלישי.
בשנת 2010 הופיע גלעד בשיחות עם שמחה יעקובוביץ' במסגרת התוכנית "הארכאולוג העירום" בערוץ 8.
מספטמבר 2009 עד מרץ 2010 הגיש תוכנית אישית בזכיינית "רשת" בשם "אברי גלעד - תוכנית האירוח".
ב-2010 הגיש את התוכנית "שחקו אותה בגדול", המבוססת על שעשועוני עבר ("גלגל המזל", "מקבילית המוחות" ועוד), ולאחר מכן את השעשועון "חכמים בריבוע".
מפברואר 2006 ועד סוף ינואר 2022 הגיש את תוכנית הבוקר של "רשת", "העולם הבוקר", יחד עם עינב גלילי, ולאחר מכן לצד הילה קורח ומגישות נוספות.
החל משלהי 2013 מגיש גלעד בטלוויזיה החינוכית את התוכנית "תראו אותי", בה מוצגים ידוענים אשר סבלו בילדותם מקשיים מסוגים שונים.
ביולי 2019 החל להגיש את התוכנית "מה אתם הייתם עושים?" בערוץ רשת 13.
ב-17 במרץ 2015 שודרה התוכנית "המילה האחרונה" בפעם האחרונה במתכונתה הישנה.
שבוע אחר כך החל גלעד להגיש בגלי צה"ל את "משפחה גרעינית", תוכנית בנושאי משפחה והורות.
בנוסף, החל להגיש בטלוויזיה החינוכית הישראלית לצד ג'קי לוי את התוכנית "אם לא עכשיו", העוסקת בפרקי אבות, ואת תוכנית האקטואליה המרכזית של ערוץ 20. מנחה גם את שעשועון הטלוויזיה "שוברי קופות", שעלה בספטמבר 2015 בערוץ 2 ואת השעשועון "הטוב מכולם", שעלה בנובמבר 2016.
החל מ-2019 הוא מגיש בגלי צה"ל את תוכנית הרדיו "השיח", שבה הוא מקיים שיחות עם מאזינים.
ב-2021 החל להנחות את הגרסה הישראלית של "אל תפילו את המיליון" בערוץ 13, ששודרה קודם לכן בשידורי קשת בערוץ 2 ב-2011 בהנחיית ארז טל.
ב-2022 הנחה את התכנית "מדד ישראל" בערוץ 13 לאחר שהפסיק לשדר בתוכנית הבוקר של הערוץ ובהמשך אותה השנה הודיע שמנכ"ל רשת בישר לו שהתוכנית עומדת לרדת משידור עקב רייטינג נמוך.
באוגוסט 2022 דווח כי ישוב להנחות את "העולם הבוקר" אך רק בימי שישי.
בספטמבר 2023 עזב גלעד את ערוץ רשת 13, בו הנחה את תוכנית הבוקר במשך כחמש עשרה שנה, ועבר ל"קשת 12".
במהלך מלחמת חרבות ברזל הגיש רצועות שידור בערוץ לצד ארז טל, בשיתוף פעולה ראשון ביניהם מזה 30 שנה.
מאפריל 2024 מגיש רצועות שידור בערוץ לצד יאיר שרקי.
באפריל 2024 החל להגיש את התוכנית "משב לחדשות" בערוץ "משב" של ארגון רבני צהר.
בשנת 1988 כיכב בסרט הקולנוע "יהושע יהושע" בתפקיד יהושע.
במהלך שנות התשעים דיבב את סדרת הקלטות לילדים "הפלא שבחיות הפרא".
ב-2009 יצר עם צחי קליין את הסרט התיעודי "גראס באישור רופא", על קנאביס רפואי.
ביולי 2019 החל לכתוב במוסף "שישבת" של עיתון "ישראל היום".
הוא עורך טקסי נישואים אזרחיים וכן גם חתונות יהודיות כשרות לצדו של רב.
גלעד הרצה במכינה הקדם-צבאית "בני ציון" בתל אביב.
גלעד היה נשוי לשחקנית חלי גולדנברג, ולהם בת.
ב-2012 נישא גלעד בטקס אזרחי לנעמה שוחט, אותה הכיר בגלי צה"ל, ולהם שתי בנות.
בדצמבר 2025 פורסם שהשניים נפרדו, לאחר 17 שנות זוגיות.
גלעד מתגורר בשכונת נווה דן בתל אביב.
גלעד ידוע בזיקתו לנושאי איכות הסביבה וזכויות בעלי חיים.
בהיותו צמחוני מטעמי מוסר, הביע אהדה בשנת 2012 לפעילותו של גארי יורופסקי בנושא, אך הסתייג משיטותיו לאחר ששמע מפי אראל סג"ל שהלה נהג כלפיו באלימות.
ב-2013 יצא נגד קמפיין חינוכי של מועצת החלב.
הוא תומך בהקלות במתן אישורים לצריכת קנאביס רפואי.
בשנים 2013–2014 הנחה בערוץ 8 את התוכנית "שאיפות גדולות" שעסקה בנושא.
בעבר הצהיר כי הוא מתנגד ללגליזציה של סמים קלים בישראל, אך מאוחר יותר חזר בו בטענה שרק כך יוכל מי שחולה קשה, לקבל קנאביס ביתר קלות.
גלעד סיפר על עצמו שלמרות היותו חילוני, הוא עורך קידוש בליל שבת, ולומד חסידות.
מעבר לכך, הוא עוסק בלימוד "שיטת ימימה" במסגרת "זמן חי".
תחילה תמך גלעד בתוכנית ההתנתקות, אולם לאחר ביצועה שינה את עמדתו.
הוא התנגד במיוחד לראש הממשלה אריאל שרון.
לדעתו, שרון היה אחראי לביטול כוחה של התקשורת כגורם מרסן בפוליטיקה הישראלית והוא ביצע את ההתנתקות כך שזו תכסה על פשעיו.
גלעד העיד כי בבחירות 2009 הוא הצביע לרשימת "התנועה הירוקה-מימד".
באפריל 2013 ערך סיור בנגב בליווי אנשי תנועת "רגבים".
בחשבון הפייסבוק שלו הביע התנגדות לפעולות ביזה, הצתה, תקיפה ואלימות שהבדואים מבצעים באזור.
הוא תקף את המתווה שהציג בני בגין בראשית 2013, המציע לבדואים בעלות חוקית על 63% מהקרקע שעליה הם יושבים.
בתגובה להצעה של בני בגין קרא גלעד "לכבוש מחדש את הנגב".
בפברואר 2017 כתב בפייסבוק, בעקבות גזר דינו של אלאור אזריה, ש"מפגע נוטל סכין הוא בן מוות", ו"אין קדושת חיים במי שבא לקחת חיים, זה דיבור שמתאים לחברות מתאבדות כמו שוודיה".
גלעד טען כי חטאו של אזריה היה בכך שהיה חובבני ופעל באיחור ולעיני כל.
לאחר ניסיון הלינץ' בנובמבר 2017 בקוסרה, גלעד הצדיק את המתנחלים שבאו למחות בכניסה לכפר קוסרה ואמר "לא נהיה יהודונים שמחכים שהפריץ יגיע" ו"רבים מתושבי הכפר השתתפו בדבר הזה, וזה לא יכול לעבור ללא תגובה".
באפריל 2023 אמר כי הוא חש בושה בעקבות פיטורי שר הביטחון יואב גלנט על רקע הבעת חששותיו מהרפורמה המשפטית בישראל.
בעקבות כך, הוא הביע התנגדות להתדלדלות הימין האידאולוגי שלטענתו הפך למפעל נאמנות לראש הממשלה בנימין נתניהו, ריק ממהות, ושדפוס אישיות קורבני שכזה, סיפר גלעד שאותו זה "מצער עד מאוד, כי לצד הרעיוני הבסיסי של נתניהו, אני מתחבר ב-100 אחוז".
אברי גלעד הואשם על-ידי מספר עיתונאים בהפצת פייק ניוז.
עמית סלונים טען שבתוכנית הבוקר שלו ברשת 13 גלעד "מנצל את הפלטפורמה שניתנה לו כדי ליצור סדר יום אלטרנטיבי ומסוכן", וכן שהוא הפיץ תאוריית קונספירציה בשידור חי כאשר טען שג'ו ביידן גנב את הבחירות מדונלד טראמפ.
חיים לוינסון טען שגלעד מפיץ סערה של שקרים ובדיות, בין השאר שג'ו ביידן הוא מטריד מיני סדרתי, כולל של ילדות.
אברורה היא סיירת ממוגנת של הצי הרוסי הקיסרי לשעבר, שהייתה לסמלה של מהפכת אוקטובר (1917) ברוסיה.
היא עוגנת כיום בנהר נייבה בסנקט פטרבורג ומשמשת אוניית מוזיאון.
מהווה סניף של המוזיאון המרכזי של הצי על שם הקיסר פיוטר הגדול.
"אברורה" הייתה אחת משלוש סיירות מדגם "דיאנה", שנבנו בסנקט פטרבורג לשירות במזרח הרחוק (באוקיינוס השקט).
האונייה השתייכה לשייטת האוקיינוס השקט מספר 2, שהוקמה בעיקר מאוניות ששרתו קודם בצי הים הבלטי, ונשלחו מן הים הבלטי אל האוקיינוס השקט תחת פיקודו של אדמירל זינובי רוז'סטבנסקי.
בתקרית דּוֹגֶר בֶּנְק , שארעה בראשיתה של אותה הפלגה היסטורית, ניזוקה "אברורה" קלות מאש ידידותית.
"אברורה", בפיקודו של קפיטן וסבולוד יגורייב, השתתפה ב-27 במאי וב-28 במאי 1905 בקרב צושימה.
היא הצליחה להיחלץ מן הקרב ללא פגיעות חמורות, ויחד עם שתי סיירות נוספות הגיעה אל מנילה הנייטרלית, שם הוחזקה במשמורת.
ב-1906 שבה "אברורה" אל הים הבלטי ושרתה כאוניית אימונים לצוערי הצי.
בין 1906 ל-1912 ביקרה במספר ארצות, ובנובמבר 1911 פקדה את נמל בנגקוק והשתתפה בחגיגות הכתרתו של מלך תאילנד.
ב-1908 נטלה הסיירת חלק, יחד עם אוניותיהן של מדינות אחרות, בפעולות להצלת נפגעי רעידת האדמה במסינה.
במלחמת העולם הראשונה פעלה האנייה בים הבלטי.
ב-1915 הוחלפו תותחיה לתותחים בקוטר 6 אינץ' (152 מ"מ), ובסוף 1916 הועברה אל פטרוגרד (כיום סנקט פטרבורג) לשיפוץ כללי.
בעיר נשבה רוח מהפכה, וחלק מאנשי הצוות נטלו חלק במהפכת פברואר 1917. באונייה הוקמה ועדה מהפכנית, שבחרה באלכסנדר בלישב למפקד האונייה, ורוב אנשי הצוות חברו לבולשביקים.
ב-25 באוקטובר 1917 ירו אנשי הצוות של האונייה פגז סרק מתותח החרטום שלה, שנתן את האות להתקפה על ארמון החורף, מקום מושבה של הממשלה הזמנית, ולתפיסת השלטון ברוסיה על ידי הבולשביקים.
ב-1922 הוחזרה "אברורה" לשירות כאוניית אימונים.
במהלך מלחמת העולם השנייה פורקו תותחיה והועברו אל הצבא להגנת לנינגרד (כיום סנקט פטרבורג).
האונייה עצמה עגנה בנמל אורניינבאום, חשופה להפגזות והפצצות בלתי פוסקות, וב-30 בספטמבר 1941 ניזוקה בהפצצה אווירית גרמנית וטבעה בנמל.
לאחר המלחמה, ב-1945, נמשתה האונייה ותוקנה, כדי שתשמש אנדרטה למהפכה הסוציאליסטית הגדולה.
היא עוגנה עגינת קבע בנהר נייבה העובר בלנינגרד, וב-1957 נפתחה למבקרים.
בשנים 1984–1987 שופצה האונייה שנית, לרגל החגיגות לציון 70 שנים למהפכה.
לוחות התחתית הוחלפו כולם, והותקנו בה ארובות ותרנים חדשים.
מ-1956 ועד היום ביקרו באוניית המוזיאון למעלה מ-28 מיליון איש.
ב-2 בנובמבר 1927 הוענק ל"אברורה" "עיטור הדגל האדום" על חלקה במהפכה הקומוניסטית, וב-22 בפברואר 1968 – "עיטור מהפכת אוקטובר".
מאז מלחמת העולם השנייה ועד היום
בשנות ה-70 של המאה ה-20 האונייה הגיעה למצב מכני קשה מאוד ונצטרכה לשיפוץ.
לאחר בדיקות ובדיקת חלופות שונות באוגוסט 1984 החל שיפוץ האונייה שהסתיים בשנת 1987 והיא חזרה למקום עגינתה הקבוע בצד של פטרוגרד.
בשנת 2010 הוחלט על ביצוע שיפוץ מחודש במספנות קרונשטדט, שנמשך עד שנת 2016. היא הושבה למקום עגינתה בצד של פטרוגרד, ב-16 ביולי 2016.
שמות ערביים: עין אלג'ין, עין אלעפרית), הוא צמח ממוצא הודי בעל מערכת שורשים ענפה.
הזרעים קשים, מעוגלים, אדומים בעלי כתם שחור גדול.
הם רעילים ומכילים את האלקלואיד אברין .
שימושים על פי מקורות קדומים
בהודו ובמזרח אסיה שימשו הזרעים מידת משקל, וכן חרוזים בשרשראות ובתכשיטים אחרים.
בנוסף שימשו הזרעים לאמונות וסגולות רפואיות שונות, שימוש הקיים עדיין בימינו, וכן להרעלה של בני אדם ובקר.
השורשים שימשו תחליף לשורשי השוש הקירח.
אברהם (אברום) ינובסקי היה קריקטוריסט יהודי-קנדי.
הקריקטורות שלו הופיעו החל משנות השלושים המוקדמות והודפסו בעיתון Canadian Tribune.
בנו היה המוזיקאי זלמן ינובסקי.
ינובסקי נולד בקריבי ריה באימפריה הרוסית (כיום אוקראינה), ומשפחתו היגרה לקנדה כאשר היה בן שנתיים.
תחילת התגוררו בויניפג, שם למד בתיכון ובבית ספר לאמנויות, ולאחר מכן עבר לטורונטו, אונטריו.
אברטון אוגוסטו דה בארוס ריביירו (בפורטוגזית: Everton Augusto de Barros Ribeiro; נולד ב-10 באפריל 1989 בארוז'ה שבברזיל), הידוע בקיצור כאברטון ריביירו הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדות הקשר ההתקפי וקשר הכנף בקבוצת באהיה.
ידוע ביכולות המסירה והכדרור שלו.
נבחר כשחקן השנה של ברזיל בשנת 2013.
בשנת 2015 עבר לקבוצת אל-אהלי דובאי תמורת המחיר המוערך בכ-15 מיליון אירו.
ריביירו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ברזיל ב-6 בספטמבר 2014 במשחק ידידות נגד נבחרת קולומביה, כשהחליף את וויליאן בדקה ה-72.
זומן לסגל הנבחרת בקופה אמריקה 2015 ובקופה אמריקה 2021.
ב-18 ביוני 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 4-0 על נבחרת פרו במסגרת קופה אמריקה 2021.
נכלל בסגל נבחרת ברזיל לטורניר מונדיאל 2022.
אברוס היא יחידה אזורית של יוון הממוקמת בצפון יוון במחוז מזרח מקדוניה ותראקיה.
שמו של אזור מנהלתי זה נגזר מנהר האברוס, הגובל אותו במזרחו.
אברוס היא היחידה האזורית הצפונית ביותר ביוון.
היא גובלת בטורקיה במזרח, בים האגאי בדרום, ביחידה אזורית רודופי במערב, ובבולגריה בצפון ובצפון מערב.
אברוס היא בין היחידות האזוריות הגדולות ביותר בשטחן ביוון, כאשר השטח השיפוטי שלה עומד על 4,242 קמ"ר.
אברוס מחולקת לחמש רשויות מוניצפיאליות: אלכסנדרופולי המשמשת כבירת אברוס, בדרום, דידימוטיכו ואורסטיאס במרכז, סופלי) בצפון, והאי סמוטרקי בצפון הים האגאי.
מבחינה גאוגרפית, אברוס (למעט האי סמוטתרקי, ששייך לאיים האגאיים) היא חלק ממערב תראקיה.
אורכה של אברוס, למעט סמוטתרקי, הוא כ-150 ק"מ מצפון לדרום, ורוחבה נע בין 70 ל-100 ק"מ ממזרח למערב.
החלק המערבי של אברוס נשלט על ידי החלק המזרחי של הרי רודופי, רכס הרים אלפיני ממוצע גובה, המהווה חלק מהמסיב רילו-רודופ.
שני הנהרות המרכזיים באזור הם האבורס, ונהר ארדה.
האקלים באזור החוף סביב אלכסנדרופולי הוא בעיקרו אקלים ים-תיכוני, בעוד בצפון ובמערב שורר אקלים קר יותר.