tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבקעה גובלת בצפון בנחל תבור, בצפון-מערב בעמק חרוד (כגבול בין האזורים מקובל קו ניר דוד-שדה נחום), במערב בהר הגלבוע, בדרום בנחל מלחה (ואדי אל-מאליח) בואכה השומרון, או בקעת צרתן, ובמזרח בנהר הירדן בקטע שלמרגלות רכס הגלעד.
אזור בית שאן מיושב ברציפות מראשית התקופה הכלקוליתית (לפני כ-6,000 שנה) ועד ימינו.
בסוף המאה ה-19 הייתה בקעת בית שאן משופעת בכפרים ערביים (לא היו באזור יישובים יהודיים).
העיר בית שאן עצמה הייתה עיר ערבית מבוססת, ששימשה את השלטון העות'מאני כעיר מחוז.
כאשר נסללה רכבת העמק על ידי השלטון העות'מאני, היה אחד ממסלוליה העיקריים בקו עפולה – בית שאן.
בזמן המנדט הבריטי הקשו הבריטים על התיישבות יהודים במקום, והראשונים שהחלו את ההתיישבות המחודשת במקום היו נוצרים טמפלרים מהמושבה וילהלמה, שהחלו לעבד חלק מאדמות הבקעה.
הם הקימו שלוש חוות: חוות וילנד וקיבלר (כיום בשדה אליהו) וחוות קופ (כיום בטירת צבי).
בין החוות הם נטעו שדרה של וושינגטוניה חסונה, הנמצאת במקום עד היום.
ב-1938 מכרו את החוות ליהודים.
בסוף 1921 הסכימה ממשלת המנדט להעניק לבדואים של עמק בית-שאן את הבעלות על אדמות הסולטאן עבדול חמיד השני שהוחרמו על ידי ממשלת הטורקים הצעירים.
אנשי התנועה הלאומית הפלסטינית החשיבו את המקרה הזה כ"עניין שבו גברו בני הארץ על הציונים", מה שיצר אמון בכוונות הממשלה כלפי האוכלוסייה הערבית, בפרט זו הכפרית.
בדצמבר 1936 התחילה ההתיישבות היהודית בעמק עם הקמת קיבוץ ניר דוד (תל-עמל) במסגרת יישובי "חומה ומגדל", ההתיישבות שהתחילה את תנופת ההתיישבות היהודית בעמק.
רוב היישובים הראשונים הוקמו בשיטה זו.
בשנות ה-30 וה-40 היוו קיבוצי עמק בית שאן ועמק יזרעאל עוגן כלכלי ליישוב היהודי בארץ ישראל.
היישובים היהודיים בעמק בית שאן סבלו מהתקפות תדירות של פורעים ערבים, וסבלו מאבדות רבות, עד למלחמת העצמאות ב-1948. במלחמה כבשו כוחות ישראלים את בית שאן והכפרים שמסביבה, ותושביהם הערבים נמלטו.
כיום בבקעת בית שאן שתי רשויות מקומיות: העיר בית שאן ומועצה אזורית עמק המעיינות.
העמק מצטיין בשפע המים המצויים בו ולכן המועצה שבו נקראת כיום "עמק המעיינות".
בין הידועים הם עין שוקק, עין מודע, נחל הקיבוצים, עינות חוגה (שהפכו לפארק בשם גני חוגה) ונחל עמל (האסי).
כמו כן נובע שם מעיין המים החמים המפורסם ה'סחנה'.
בעמק נמצא פארק המעיינות ובו שמורות טבע, אתרי תיירות, מעיינות ונחלים.
בקעת בית שאן היא אחד מאזורי ההתיישבות הראשונים בארץ ישראל.
עמק בית שאן המערבי, הכולל את הקיבוצים:
ניר דוד (תל-עמל), נוסד ב־1936 והוא הראשון ליישובי חומה ומגדל.
שלוחות, קיבוץ המשויך לקיבוץ הדתי.
עמק בית שאן המזרחי, משתרע מהעיר בית שאן עד נהר הירדן.
בין יישובי האזור נמנים הקיבוצים הבאים:
נווה איתן, נוסד בב' כסלו תרצ"ט (1939), על שפת נהר הירדן.
מעוז חיים, בו שרידי בית כנסת עתיק.
כפר רופין, הוקם יחד עם נוה איתן.
הוא נמצא 250 מטר מתחת לפני הים.
עמק בית שאן הדרומי, מבית שאן דרומה.
הוא כולל "גוש" של ארבעה קיבוצים המאורגנים בקיבוץ הדתי וגוש מושבי ביכורה שהוקמו לאחר הקמת המדינה.
טירת צבי, הקיבוץ הדתי הראשון, אשר הוקם בכ"א תמוז תרצ"ז (1937).
שדה אליהו, הוקם בי"ט אייר תרצ"ט (1939), וקרוי על-שם הרב אליהו גוטמכר שאמר: "ביישוב ארץ ישראל - פתיחת שער לגאולה שלמה".
עין הנצי"ב, נוסד בט"ו בשבט תש"ו (1946), ונקרא על שם הרב נפתלי צבי יהודה ברלין.
רחוב, נוסד ב-1951, וקרוי על שם העיר העתיקה רחוב ששכנה בסמיכות לו ושעל שמה נקרא גם תל רחוב הסמוך.
שדי תרומות, נוסד ב-1951, נקרא על שם קינת דוד:
רוויה, נוסד ב-1952, נקרא על שם מעיין עין רוויה הסמוך לו.
תל תאומים, נוסד ב-1982 כיישוב קהילתי לבנים ממשיכים לשאר מושבי ביכורה, נקרא על שם תל בעל שתי פסגות הנמצא במרכז היישוב
עמק בית שאן הצפוני, מבית שאן צפונה.
חמדיה, מקור שמה הוא ביישוב שהיה במקום, ואשר על-שם הסולטאן הטורקי.
בית יוסף, אחד המושבים היחידים באזור.
נווה אור, מקור השם הוא ארץ מוצאם של המייסדים, בבל, היא "אור כשדים".
גשר, הקיבוץ הוקם ליד גשרי הירדן ב-17 בפברואר תרצ"ט (1939).
פרנסתו התבססה על מחצבי גבס שנמצאו בקרבתו.
במלחמת העצמאות עמדו מגיני הקיבוץ בפני כוחות הלגיון הערבי והצבא העיראקי שחצו את נהר הירדן ממזרח למערב, מנעו את ניסיון ההבקעה מערבה והביאו לנסיגת התוקפים לגדה המזרחית של נהר הירדן.
לאחר המלחמה הוקם הקיבוץ מחדש על גבעת הגמל הסמוכה.
חז"ל דנו בשאלה האם מצוות התלויות בארץ חלות בבקעת בית שאן, כלומר האם הבקעה היא חלק מתחום עולי בבל, התחום בארץ ישראל בו המצוות התלויות בארץ מתחייבות במלואן.
באולם המבוא של בית הכנסת של העיר רחוב - 6 ק"מ דרומית לעיר, נמצאה כתובת הלכתית ארוכה ברצפת הפסיפס.
הכתובת כוללת 365 מילים (כמניין ימות שנת החמה) המחולקים לשמונה סעיפים, אשר ערוכים ב-29 שורות, ובהם טקסטים המופיעים במקורות של תנאים ואמוראים, שנוגעים למצוות התלויות בארץ.
עמק הוורדים נמצא בבולגריה, הרי הבלקנים, בין שני נחלים.
בפתח המזרחי של עמק הוורדים שוכנת העיר קאזאנלק.
העמק מתוחם ממערב על ידי הנחל סטריאמה, יובל של המריצה וממזרח על ידי הנחל טונדז'ה, יובל נוסף של המריצה.
העמק מפורסם בגידול הוורדים מזן ורד בולגרי (Rosa Centifolia).
מעלי הכותרת של הוורדים מופק שמן ורדים, מוצר יקר שמחירו עולה על מחיר הזהב (לפי משקל).
קטיף הוורדים מתבצע בחודשים מאי-יוני מהזריחה ועד השעה 08:00 לכל המאוחר, וזאת כדי למנוע התאיידות שמן הוורדים.
בתקופה זו האוויר מבושם בריח ורדים והמקום משמש גם כנקודת משיכה לתיירים.
בעמק גדלים גם גפנים ועצי פרי שונים.
בעמק תלים של קברים תראקיים עתיקים.
הקבר הידוע ביותר באזור הוא הקבר התראקי בקאזאנלק.
קרחון רוז ואלי באי ליווינגסטון באיי שטלנד הדרומיים שבאנטארקטיקה נקרא על שם עמק זה.
עמק האלה הוא עמק קטן בשפלת יהודה, מדרום לבית שמש, שנודע כמקום קרב דוד וגוליית על-פי המסופר בתנ"ך.
עד ימינו בולטים בעמק ובסביבתו מספר רב של אתרים ארכאולוגיים ותלים מקראיים.
מקור שמו העברי של העמק הוא בעצי האלה הצומחים בעמק ובשוליו - אלה אטלנטית, אלת המסטיק ואלה ארצישראלית.
"ואדי א-סנט", שמו של העמק בערבית מקורו בעצי השיטה המלבינה הגדלים בקצהו המערבי של העמק ("סנט" - "שיטה" בערבית).
עמק האלה מקשר בין שפלת יהודה והרי יהודה, וגובהו 330 מטר מעל פני הים.
צורת העמק הצר והארוך מזכירה משולש, שבסיסו לכיוון מזרח.
אורך העמק, ממערב למזרח הוא כ-7 ק"מ, ואילו רוחבו בין כ-2 ק"מ במזרח ל-500 מטר במערב.
עמק האלה נוצר כתוצאה מגורמים טקטוניים ותהליכי סחיפה שהתרחשו באזור נחל האלה, הנחל העיקרי בעמק, המנקז אותו, בדרכו מהרי יהודה לעבר נחל לכיש.
התלכדות נחל גדור, נחל סנסן ונחל עציונה לתוך נחל האלה, וזרימתו של נחל זה, הן שהקנו לעמק את צורתו הארוכה והצרה.
אדמת הסחף שבעמק פוריה, וכמות המשקעים בו גבוהה.
רוב העמק מעובד, ולכן הצומח הטבעי מרוכז בעיקר בשוליו.
הצומח בעמק הוא ים תיכוני, וכולל בעיקר אלה ארצישראלית, אלה אטלנטית, אלת המסטיק, חרוב מצוי, אלון מצוי, שיטה מלבינה ושיזף מצוי.
בשל מיקומו של העמק ומבנהו, הוא שימש כצומת דרכים חשוב מהשפלה להרי יהודה, לירושלים, לבית לחם ולחברון, בדומה לעמק שורק ולעמק איילון.
על כן, העמק היה מיושב לאורך התקופות השונות.
כבר בימי התנחלות השבטים התקיימו בעמק האלה ערים כעזקה, שוכה, ירמות, כזיב, לבנה ועדולם.
עמק האלה מוזכר במקרא אך ורק בתיאור קרב עמק האלה בין הפלשתים ובין עם ישראל בעת מלכות שאול.
בקרב זה התרחש העימות הנודע בין דוד וגוליית:
בשנת 2008 התגלה באתר מבצר האלה אוסטרקון המתוארך למאה העשירית לפנה"ס, הנושא כתובת בכתב עברי עתיק.
הכתובת הכתובה על גבי חרס בצורת טרפז באורך של 16.5 ס"מ וברוחב של 15 ס"מ, פוענחה בשנת 2008 בידי ד"ר חגי משגב, והיא נחשבת לכתובת העברית הקדומה ביותר.
הטקסט עוסק בעניינים חברתיים ומתייחס לאלמנות וליתומים, וכולל מילים ופעלים אופייניים לשפה העברית.
ככל הנראה דרך עמק זה עלה נבוכדנאצר מלך בבל בדרכו לכבוש את ירושלים בימי בית ראשון.
בימי בית שני שכנה במזרח העמק עיר מחוז בשם "בית לתפא", אשר שימש כמרכז מנהלי ומקום חניה לעולי הרגל לירושלים ולחברון.
היישוב שכן על אם הדרך שסללו הרומאים מירושלים לבית גוברין ואשר עברה בעמק.
במקום מצויים שרידים בודדים מתקופה זו.
בשנת 634 נערך במקום "קרב אג'נאדיין", שבו ניצחו המוסלמים, בראשות עמר אבן אל-עאץ, את הביזנטים, חדרו אל מרכז הארץ והגיעו עד לשערי ירושלים (אם כי כבשו אותה רק בשנת 638).
מאוחר יותר הוקם במזרח העמק יישוב ערבי גדול בשם בית נטיף.
שליט הגליל במאה ה-18, דאהר אל עומר, עבר עם צבאו בעמק האלה בשנת 1773 בדרכו להר חברון.
בסוף המאה ה-19, ביקרו בעמק החוקרים הבריטים קיצ'נר וקונדר מהקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, ותיארו אותו כ"אחד האזורים הפוריים ביותר בארץ ישראל.
זהו עמק שטוח פתוח שרוחבו כחצי מייל, ומכוסה בתירס; ערוץ נחל עובר במרכז העמק, והוא משובץ חלוקי נחל לבנים ששחקו מי החורף.
פה ושם צומחים עצי אלה גדולים לאורך מסלולו, וגם עצי אלון בודדים.
משני צדי העמק, מתנשאות גבעות סלעיות המכוסות בשיחים ובצומח טבעי".
באותה העת עיבדו את אדמות העמק פלאחים מסעיר, צוריף וכפרים ערביים נוספים בהרי יהודה.
בזמן מלחמת העצמאות עברה במקום שיירת הל"ה בדרכה לגוש עציון הנצור.
מאוחר יותר התפרסו בעמק צבאות ערב, והמצרים עברו בו בדרכם למבואות ירושלים.
באוקטובר 1948, לקראת סוף המלחמה, כבשה את העמק חטיבת הראל, במסגרת מבצע "ההר".
תושבי בית נטיף נטשו את כפרם עוד לפני כיבוש העמק.
בשנת 1972 הוקמה בעמק תחנת הממסר הלווייני הראשונה בישראל.
כיום ישנם בעמק שני יישובים: קיבוץ נתיב הל"ה ומושב נווה מיכאל.
עוד שוכנים בגבעות הנושקות לעמק היישובים אביעזר, אדרת וזכריה.
רוב העמק מעובד, ובמזרחו מצויה שמורת שיטה מלבינה.
הצומת המרכזי בעמק הוא צומת האלה, המקשר בין כביש 38 לירושלים.
בעמק שוכנים מספר אתרים ארכאולוגיים ותלים מקראיים חשובים, ובהם תל שוכה, תל עזקה, תל עדולם, חורבת זנוח, תל ירמות, ח'רבת קיאפה, חורבת מדרס, חורבת ריבוא, חורבת עתרי, ח'רבת עין דאב וחורבת קעילה.
בקרב החוקרים מזוהה עמק האלה עם עמק האלה המוזכרת בתנ"ך.
זיהוי זה הוצע גם בידי חוקרי הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל במאה ה-19. אולם, במהלך המאה ה-19 היה מקובל זיהוי נוסף של עמק האלה המקראי עם עמק מוצא.
עמק בּוֹאִי (קטלאנית Vall de Boí - "ואל דה בואי") נמצא בשיפולי הרי הפירנאים, כ־120 ק"מ צפונית לעיר ליידה שבקהילה האוטונומית קטלוניה בספרד.
העיר הגדולה בעמק היא אל פורט דה סוארט (El Pont de Suert), בה מתגוררים יותר מאלפיים תושבים, והכפרים מתרכזים סביב מבנה ציבור - כנסייה או מצודה - ושוכנים לאורכן של דרכים רומיות עתיקות.
לאחר השתלטותם של המורים על חצי האי האיברי, החלה התיישבות נוצרית במאה התשיעית בעמקים הגבוהים בפירנאים, אזור שאליו המורים לא העמיקו את שליטתם.
למרות חוסר נגישותו נחשף האזור לרעיונות תרבותיים אשר הובאו אליו על ידי סוחרים, נזירים נוסעים ועולי רגל נוצרים לירושלים או לסנטיאגו דה קומפוסטלה.
השליטה בעמק עברה בין מספר מדינות מקומיות, עד שבמאה ה-12 הוא סופח לממלכת אראגון.
בשל חשיבותו האסטרטגית, שוכנות בעמק מצודות רבות, אולם המצב של רובן מדורדר.
הדמות ההיסטורית החשובה מאחורי הקמת הכנסיות בעמק בואי הוא הבישוף ראמון גיליים (Ramon Guillem), איש כמורה מטולוז שמונה על ידי אלפונסו הראשון, מלך אראגון לבישוף מקומי.
הוא פעל רבות בחיזוק השפעת הכנסייה באזור, הקים בו כנסיות והיה לדמות משפיעה ומקורבת לאצילי אריל ואש.
במסגרת מסעותיו לצרפת ולאיטליה יצר קשרים עם טובי הבנאים והאמנים וגייס אותם לבניית הכנסיות בעמק.
ההשפעה האדריכלית הניכרת ביותר בקטלוניה הובאה מלומברדיה, ובמאה ה-13 ובמאה ה-15, התפשט הסגנון הרומנסקי ממנה לשאר חצי האי האיברי.
סגנון זה הגיע לעמק בואי בשלב מאוחר יחסית, וברחביו הוקמו כנסיות רומנסקיות במספר יוצא דופן, אשר לא עמד ביחס ישר למספר תושביו.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 החל מחקר מקיף של האדריכלות הרומנסקית והגותית בקטלוניה, ובשנת 1907 ארגן המוסד ללימודים קטלאניים משלחת לארגון ולעמק בואי והמבנים "נתגלו מחדש".
הממצאים עוררו עניין עולמי בעמק ובשנת 1919 רכש מוזיאון מבוסטון פרסקו מאחת הכנסיות בעמק.
כדי למנוע רכישות נוספות ו"בריחה" של הפריטים הייחודיים אל מחוץ לקטלוניה, נערך מבצע מקיף להעברת הפרסקאות למוזאון האמנות והארכאולוגיה בברצלונה, ובשנת 1924 הם הועמדו לתצוגה.
בכל אחד מן היישובים בעמק בואי נבנתה כנסייה משלו, לעיתים אף יותר מכנסייה אחת ביישוב.
הכנסיות נבנו מחמרי הגלם הנפוצים באזור – אבן, מלט, אבן גיר, עץ וצפחה.
אל מבני הכנסיות צמודים מגדלי פעמונים, ששימשו גם עמדות תצפית, ובתי קברות מקומיים מוקפים חומה.
הכנסיות שהוקמו במאה ה-11 ובמאה ה-12 נבנו בסגנון רומנסקי לומברדי אחיד.
כנסיית סנט קלימנט דה טאול (Sant Climent De Taüll) נמצאת בין הכפרים טאול ובואי.
היא יוצאת דופן מבחינת איכויותיה האדריכליות בין כל כנסיות העמק והגדולה והשמורה ביותר בהן.
עיטוריה הפנימיים בסגנון קטלאני–לומברדי היו לסמל הסגנון הרומנסקי הקטלאני.
בנייתה של הכנסייה החלה במאה ה-11 והיא נחנכה ב־10 בדצמבר 1123 על ידי ראמון גיליים.
תוכניתה הפנימית כשל בזיליקה רומנסקית ובה שלוש ספינות המופרדות זו מזו על ידי עמודים.
הן מסתיימות באפסיסים בצידן המזרחי, בעוד שהכניסה למבנה היא בצדו המערבי.
החלונות שנשתמרו כיום בכנסייה קבועים בקירותיהם המזרחי והמערבי בלבד.
המבנה עשוי בעיקר מאבני בזלת.
החלק המרשים במבנה הוא מגדל הפעמונים בפינה הדרום־מזרחית של הכנסייה.
הוא רָבוע בצורתו ומתנשא לגובה של שש קומות שבהן קבועים חלונות ביפורים וטריפורים.
רוב ציורי הקיר שעיטרו את קירות הכנסייה הועברו בין השנים 1919–1923 למוזיאון הלאומי לאומנות של קטלוניה בברצלונה, ותחתיהם צוירו העתקים, אם כי בחלקים מסוימים בקירות הכנסייה נשמרו ציורים מקוריים.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 החלו עבודות שיחזור ושיפוץ בכנסייה, שבמהלכם נחשפו ציורים נוספים.
לכפר טאול השוכן על דרך מימי הביניים, שני מרכזים, ובאחד מהם שוכנת כנסיית סנטה מריה דה טאול (Santa Maria de Taüll).
בניית הכנסייה החלה במאה ה-11, והיא נחנכה ב־11 בדצמבר 1123, יום לאחר חניכת כנסיית סנט קלימנט הסמוכה.
במאה ה-18 נערכו עבודות שיקום ושיפוץ במבנה, ובשנים 1919-1923 הוסרו והועברו ציורי קיר שהיו בו למוזאון בברצלונה.
סבב נוסף של הסרת ציורים והעברתם נערך בשנת 1960 וב-1971, מועד בו הכנסייה גם שוקמה.
ציורי הקיר בכנסייה תארו את סצנת ההתגלות בית החדשה שבה נראים שלושת האמגושים המבקרים את ישו התינוק.
הכנסייה בנויה משלוש ספינות, וכל אחת מהן מסתיימת באפסיס מעוטר בסגנון לומברדי.
מגדל הפעמונים צמוד לספינה הדרומית.
איכות הבנייה של המגדל ורמת עיבוד האבנים נמוכה ביחס ליתר המבנה, וקיימת סברה כי הוא נבנה ראשון והכנסייה נבנתה בצמוד אליו.
מחקרים ארכאולוגיים חשפו את קיומו של בית קברות עתיק מתחת לריצוף הצמוד לכנסייה מדרום.
ברוארה שוכנת בנקודה אסטרטגית במקום בו עמק בואי מתרחב.
היישוב מתרכז סביב הדרך הראשית שנסללה על דרך רומית קדומה, וממנה מתפצלים רחובות משניים וסמטאות ללא מוצא.
בימי הביניים היה היישוב גדול בהרבה, ולידו שכן מנזר ששוב אינו קיים.
הכנסייה המוקדשת לפליו הקדוש מבַּרוּאֶרָה (Sant Feliu de Barruera) שוכנת מחוץ ליישוב, ולה ספינה בודדת ששרדה משלוש שהיו בה סך הכול.
בקצה הכנסייה אפסיס מעוטר מצידו החיצוני.
בצדה הדרומי של הכנסייה ניצב טרנספט רבוע, ושתי קפלות מרובעות בסגנון גותי הוספו לספינה.
החזית המערבית של המבנה, המשמשת גם כשער הכניסה אליו, מעוצבת בסגנון גותי, ומגדל הפעמונים חודש במאה ה-16.
כנסיית סנט ז'ואן (Sant Joan de Boí) ממוקמת בפתחו של הכפר בואי, שעל שמו נקרא העמק כולו.
היישוב שוכן במרכזו של העמק על גדות הנהר סנט מרטי ולאורכה של דרך רומית עתיקה שהובילה אל מרחצאות רומיים.
משני צדדיו של היישוב ניצבים צוקי סלע היוצאים מקרקעית העמק.
לכנסייה שלוש ספינות עם אפסיס בצידן המזרחי של שתי הספינות הצדדיות.
מגדל הפעמונים הצמוד לכנסייה ממוקם מדרום לספינה הדרומית.
גג העץ המקורי של הכנסייה הוחלף בגג אבן, והכנסייה עברה שיפוצים נרחבים במאה ה-18, בשנות ה-60 של המאה ה-20 חלק ניכר מהם הוסר על מנת להשיב למבנה את צורתו המקורית.
ציורי הקיר שעיטרו את קירות הכנסייה הוסרו בשנת 1919 והועברו למוזיאון.
סנטה אאולליה ד'אריל לה ואי
אריל לה ואי הוא יישוב קטן מאוד שבו רק ארבעים מתחמי מגורים.
בניית הכנסייה (Santa Eulàlia d'Erill la Vall) החלה במאה ה-11, והרחבתה כללה בניית מבואה, מגדל פעמונים והארכת הספינה.
מאוחר יותר במאה זו חלה התמוטטות במבנה שגרמה לו נזק רב, אך הוא שוקם.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 בוצעו עבודות שיקום ושיפוץ למגדל הפעמונים, אך הסקירה הארכאולוגית המשמעותית הראשונה לכנסייה זו החלה רק בשנת 1994, ושיקומה בהזמנות זו ארכה שלוש שנים.
בכנסייה ספינה ארוכה יחידה ובסופה, בצדה המזרחי של הכנסייה, אפסיס משולש.
הכניסה אל המבנה נמצאת בחזיתו הצפונית.
גג קמרון החבית בכנסייה הוחלף בגג עץ.
את פנים הכנסייה מעטרים אפריז משונן, ארקדות מעוגלות, ופסלים המציגים את הורדתו של ישו מן הצלב.
הפסלים המוצגים בכנסייה הם העתקים, ואילו הפסלים המקוריים, שייחודים בכך שהם יצירות הפיסול היחידות מבתי המלאכה של אריל ששרדו בשלמותם, מוצגים במוזאון לאומנות קטלאנית בברצלונה ובמוזאון האפיסקופי של ויק.
מגדל הפעמונים הצמוד לכנסייה נחשב לאחד היפים בעמק, אם כי ככל שהוא עולה בקומותיו, יורדת איכות עבודות האבן המרכיבה אותו.
הוא מתוארך למאה ה-12 ושוכן בצדה הצפוני של הכנסייה.
גובהו 23 מטרים והוא כולל שש קומות.
הוא שימש בעבר גם מגדל תצפית ואמצעי לתקשורת עם כפרי העמק האחרים.
סנטה מריה דה ל'אסומפסיו דה קול
כנסיית עליית הבתולה לשמים מחוץ לכפר קוי (Santa Maria de l'Assumpció de Coll) היא מהמאה ה-12. סגנונה הבסיסי רומנסקי, אך נוספו לו תוספות גותיות.
בכניסה ספינה בודדת המסתיימת באפסיס, ובצדה הדרומי מגדל פעמונים גותי הרוס בחלקו, המתנשא לגובה של ארבע קומות.
קרדט הוא ישוב קרן בן מספר בתים, השוכן על צוק סלע וחולש על הכניסה אל העמק.
כנסיית מריה ביישוב (Santa Maria de Cardet) שוכנת בקצה המזרחי של הכפר, ולמרות ממדיה הקטנים, תכנונה מורכב.
היא עשויה מספינה בודדת ומאפסיס ככניסות אחרות, אולם מתחת לאפסיס בכנסייה זו שוכנת קריפטה.
בצידה הדרומי של הכנסייה, תיבנה קטנה לפעמון.
נראה כי הכנסייה נוסדה במאה ה-11 ושופצה במאה ה-12, בתחילת המאה ה-13 ושוב במאות ה-17 וה-18. עם זאת פנים המבנה שמר על הסגנון והריהוט הבארוקי שלו.
כנסיית הלידה בכפר הקטן דורו (Església de la Nativitat de Durro) ניצב ברחובו היחיד של היישוב.
הכנסייה ספינה בודדת, אך מאז הקמתה במאה ה-12 היא עברה שינויים רבים וחלק ניכר המראה הרומנסקי המקורי אבד.
מאידך פנים המבנה לא שונה במאות השנים האחרונות והוא שומר על אופיו מהבארוק ומתקופות מאוחרות יותר.
כנסייה זו (Sant Quirc de Durro) נבנתה במאה ה-12 בגובה 1,500 מטרים על ראש הר מעל לכפר דורו.
הקמתה במקום גבוה ומרוחק נבעה מכך שהייתה שייכת למקום פרישה (הרמיטאז') ובנוסף באה להדגיש את חשיבותה וסימנה גבול טריטוריאלי.
מעבר לסגנון הרומאנקסי, עיצובה כלל אלמנטים בארוקיים.
בדד פתח המראה ששימש גם כאסם, ובצידה המערבי תיבה לפעמון.
פנים הכנסייה מעוטר בציורים מגוונים, ביניהם של מרטירים מעונים על ידי ניסורם בחיים.
במאות ה-17 וה-18 נוספו למבנה המקורי הקמרון החיצוני ומגדל הפעמונים.
עמק האלבה בדרזדן (גרמנית Dresdner Elbtal) היה אתר מורשת עולמית השוכן בעמק הנהר אלבה בעיר דרזדן, דרומית-מזרחית וצפונית-מערבית לה.
אורכו של השטח עומד על 18 ק"מ ורוחבו נע בין חצי ק"מ לשלושה ק"מ.
המקום הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 2004, ובשנת 2006 הוא נכלל ברשימת האתרים בסיכון בשל הקמת גשר ואלדשלוסשן (Waldschlößchenbrücke) ממזרח למרכזה של דרזדן.
בשנת 2009 בוטלה הכרזתו של עמק האלבה כאתר מורשת עולמית.
אזור העיר דרזדן היה מיושב כבר באמצע האלף ה-2 לפנה"ס, ויישובים הוקמו מעל מפלס ההצפה של נהר האלבה.
התושבים עסקו בדיג, בגידול גפנים ובחוואות.
מקורה של דרזדן עצמה ביישוב סלאבי על הגדה הצפונית של הנהר, שכונה "דרזדזאני" (Drezdzany), היינו, "תושבי החורש שבמישור".
העיר העתיקה שעל הגדה הדרומית נוסדה כיישוב גרמאני, ונזכרה לראשונה במאה ה-13. העיר נבנתה מחדש ובוצרה לאחר שרפה ב-1491, והייתה למקום הראשון בגרמניה שקיבל את הרפורמציה הפרוטסטנטית ב-1539. החל ב-1547 הייתה העיר לבירתם של הנסיכים הבוחרים של סקסוניה, וידעה תקופת פריחה במאה ה-16.
לאחר שרפה נוספת בסוף המאה ה-17 נבנתה העיר העתיקה ("Altstadt") בסגנון הבארוק והרוקוקו, "העיר החדשה" (Neustadt) נבנתה מחדש ו"פרידריכשטאט" (Friedrichstadt) נוסדה צפונית-מערבית לעיר העתיקה.
השם "העיר החדשה" יוחד לבסוף לכל הגדה הצפונית של האלבה, בעוד שהכינוי "העיר הישנה" תיאר את חלקה שמדרום לנהר.
במחצית השנייה של המאה ה-18, לאחר מלחמת שבע השנים, נהרסו ביצורי העיר, והחל מסוף המאה עלתה חשיבותו של הנהר כעורק ספנות.
על שתי גדותיו נסללו "נתיבי גרירה" לאוניות (Leinpfad), ואלה קיימים עד היום.
חיבור העיר במסילת רכבת לברלין וללייפציג במאה ה-19, הביא לפריחה כלכלית בדרזדן ובסביבותיה, והדבר הביא לשיפור נתיב השיט בנהר.
למעט האי פילינץ, פונו האיים הקטנים בנהר וגדות החול הרדודות הועמקו.
לאורך הנהר נבנו סכרים, ויובליו הישנים נותקו ממנו על מנת לשפר עוד את איכות השייט.
עם זאת, יובלים ישנים אלה ממשיכים ומהווים חלק מהמערכת האקולוגית של הנהר גם כיום.
לגדות הנהר ולעיר נגרמו נזקים כבדים בשיטפון שפקד את האזור באוגוסט 2002, ושבמהלכו עלה מפלס מי הנהר ב-8.9 מטר.
שיטפון נוסף בשנת 2006 הסב נזקים פחות כבדים בשל היערכות הרשויות מבעוד מועד.
נזקיהם של שני השיטפונות תוקנו מאז.
רוחבו של השטח הירוק על שתי גדותיו של הנהר נע בין 50 ל-100 מטר, שטחים אלה נותרו ברובם פנויים ממבנים והוגדרו כשטחי הצפה.
שטחים אלה מתרוממים בהדרגה בצורת טרסות והופכים לגבעות, והם נוצלו בעבר לשם נטיעת גפנים.
חלק מהם קיים עד היום, אך רובם הפכו במהלך המאה ה-19 לווילות לאוכלוסייה האמידה של הסביבה, לגנים ולפארקים.
האי הקטן פילינץ (Pillnitz) במרכזו של הנהר מוגדר כאזור שימור טבעי והוא סגור למבקרים.
חלק מהכפרים העתיקים שימרו את אופיים המסורתי כפי שהיה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. המבנים החשובים ביותר מחוץ למרכז העיר הם שלוש הווילות על גבעת לושווייץ (Loschwitz).
טירת אלברכטסבורג (Schloss Albrechtsburg) ווילה שטוקהאוזן (Villa Stockhausen) נבנו בסגנון אנגלי אגב אימוץ רעיונות מהרנסאנס האיטלקי, וארמון אקברג (Eckberg) הוקם בסגנון הרומנטי המאוחר.
העמק קיבל את מראהו הנוכחי לאחר המהפכה התעשייתית ושיפור עורק הספנות בנהר.
בתקופה זו הוקמו מעל הנהר גשר הפלדה שנודע בשם "הנס הכחול" (Blaues Wunder), גשר לרכבת מונורייל והפוניקולר התלוי "שוובבאן דרזדן" (Schwebebahn Dresden).
ספינת קיטור שהוכנסו לשירות החל ב-1879 ורציפי הנוסעים, שנבנו על גדות האלבה בשנת 1900 לערך, נמצאים עדיין בשימוש.
באזור אוסטראגהגה (Ostragehege) ממערב לדרזדן, מתעקל הנהר בעיקול חד ומצידו הדרומי נחפרה תעלת הצפה.
במקום שכן גן איילים במאה ה-16 ובמאה ה-17, שחלקו הפך למקום אחסון לבעלי חיים ולבית מטבחיים בתחילת המאה ה-20, והיתר היה לפארק.
בית המטבחיים מותאם בהווה לשמש כיריד תערוכות.
אולם האתר החשוב ביותר באזור הוא העיר העתיקה של דרזדן, המצטיינת במספר מונומנטים ובהם הצווינגר (Zwinger), הרזידנצשלוס (Residenzschloss), הפראואנקירכה (Frauenkirche), הזמפר-אופרה (Semperoper) והכנסייה הקתולית.
ממול העיר העתיקה, על הגדה הצפונית של הנהר, שוכנת "העיר החדשה", ובה הארמון היפני (Japanisches Palais) וגניו.
אתרים חשובים נוספים הם ארמון פילינץ ממזרח לעיר, וארמון איביגאו (Übigau) שממזרח לו.
ב-11 ביולי 2006 הכלילה ועדת המורשת העולמית את האתר ברשימת האתרים הנמצאים בסיכון, וזאת בשל תוכניות להקמת גשר ואלדשלוסשן ממזרח למרכזה של דרזדן:
אף שהקמת הגשר אושרה במשאל עם בשנת 2005, החליטה מועצת העיר דרזדן ב-20 ביולי 2006 לעצור את המכרז להקמת הגשר.
הייתה זו הפעם השנייה שבה בוטלה הכרזה על אתר כלשהו כאתר מורשת עולמית, לאחר שב-2007 בוטלה ההכרזה על מקלט הראם הלבן שבעומאן.
עמק הארזים הוא עמק שבו נמצא אחד מיובליו של נחל שורק היורד מכיוון מוצא ומתחבר לנחל שורק בסמוך לחיבורו עם נחל לוז.
אל העמק מתנקז גם נחל חלילים ובסמוך אליו נמצא הגן הלאומי עינות תלם.
העמק נתן את שמו לכל האזור הלא-בנוי הנושק לכניסה המערבית של ירושלים, והוא כולל את ערוצי נחל שורק ויובליו בין מבשרת ציון לשכונת רמות אלון והכפר הנטוש ליפתא בירושלים.
בעמק הארזים עובר שביל ירושלים.
עמק הארזים הוא חלק ממערכת נחל שורק, ומכסה אזור נרחב יחסית בחלק המערבי של ירושלים.
אזור זה נמצא במרכז סערה ציבורית ומחלוקת כאשר מצד אחד עומדים תושבי האזור ו"גופים ירוקים" ובראשם החברה להגנת הטבע ומהצד השני גופי תכנון מוניציפליים וארציים, חברת החשמל, רכבת ישראל וגופים כלכליים.
עמק הארזים מרכז בתוכו מאפיינים טיפוסיים לנוף הצומח והחי המקומי.
בעמק מצויים שני מעיינות שכבה, חורשות ויערות אורן ירושלים וברוש, בוסתנים, שרידי חקלאות עתיקה ושרידי חקלאות בת ימינו.
השם "עמק הארזים" מופיע לראשונה על במת ההיסטוריה בשנת 1923, כאשר בעינות תלם הוקמה מושבה קטנה על חורבות היישוב היהודי בית טלמא.
שמונה משפחות יהודיות התיישבו במקום, והניחו אבן פינה לבית ספר חקלאי לבנות דתיות.
ליישוב המתחדש ניתן השם "עמק הארזים", ככל הנראה על שם הברושים הגדולים שצומחים בערוץ הנחל ודומים במראם לעצי ארז.
בזמן מאורעות תרפ"ט (1929) היו תושבי היישוב תחת איום והיישוב ננטש.
העמק ושוליו הם חלק ממסדרון אקולוגי חשוב ובו ריכוז גדול של בעלי חיים שברחו מאימת הזחילה האורבאנית של העיר ירושלים אל תוך שטחי המחיה שלהן.
לעמק חשיבות מיוחדת כשמורה של נוף הרי יהודה שלא זוהמו על ידי הבניה של ירושלים והן כשער הכניסה ומבוא חזותי לעיר ממערב.
פנים אלו והמערכת האקולוגית הענפה הפכו את העמק ליעד פופולרי למטיילים וחובבי טבע מירושלים והארץ כולה.
בעמק חבויים מעיינות, מטעים, בוסתנים וכרמי זיתים.
בעמק מתקיימת להקה גדולה יחסית של מספר עשרות פרטים של צבי ארץ ישראלי, תת-מין של המין צבי מצוי - אחד מסמליה של ארץ ישראל.
כן נצפו בעמק שועל מצוי, תן מצוי, דלק סלעים, דרבן מצוי, וכן אוכלוסייה מגוונת של זוחלים, אוכלוסייה גדולה של עטלפים, עופות דורסים כדוגמת אוח מצוי ועקב עיטי, חיוויאי, בז מצוי, נץ מצוי וינשוף עצים מקננים בעמק בצד ציפורי שיר ובהן צוקית בודדת, דוחל שחור גרון וסנונית מערות.
נוף הצומח של העמק אופייני לבתה ים תיכונית, עצי פרי מבוסתנים, מטעים שחלקם גדלים פרא ופריחה מגוונת.
בשל חשיבותו הרבה של העמק למאזן האקולוגי המתקיים בצד ירושלים ולמרקם החיים בעיר, תוכניות מתאר ארציות ומחוזיות ותוכניות האב לירושלים, מאז שנות השישים של המאה ה-20 הכירו בעמק הארזים וחשיבותו כשטח פתוח, עשיר במשאבי טבע המיועד לשימור.
תוכנית ספדיה (ספדי) (תוכנית מערב ירושלים) הייתה תוכנית מתאר מחוזית להרחבת העיר ירושלים מערבה בשטח של כ-26,600 דונם ובה נכלל כל שטח עמק הארזים וחלקים אחרים מנחל שורק.
התוכנית כללה הרחבה של השטח הבנוי של העיר לכיוון מערב, בשטחים שסופחו אליה ב-1992 במסגרת ועדת קוברסקי, במטרה לבנות בהם כ-18,000 יחידות דיור.
עיקר הבינוי בתוכנית היה בשני מתחמים: רכס לבן והר חרת הסמוך למבשרת ציון ולמעיין הסטף, יחידות דיור נוספות תוכננו במצפה נפתוח, סמוך לשכונת רמות, שהופרד מתוכנית ספדיה וקודמו בתוכנית נפרדת.
התוכנית נדחתה בפברואר 2007 על ידי המועצה הארצית לתכנון ובנייה לאחר קמפיין מחאה גדול של ארגוני הסביבה בארץ.
ב-2008 בוטלה גם תוכנית מצפה נפתוח בהוראת בג"ץ, לאחר שהחליט לקבל את עתירת תושבי שכונת רמות נגד תוכנית.
בג"ץ קיבל את טענת העותרים כי ועדת משנה של המועצה הארצית לתכנון ובנייה אישרה את תוכנית מצפה נפתוח תוך חריגה מסמכותה, כאשר אישרה שינוי שטח המוגדר כיער טבעי לשטח בנוי
במסגרת התוכניות לפיתוח מחד ושימור מאידך של עמק הארזים רבתי מוגדר שטח העמק כחלק מהפארק המטרופוליני של ירושלים – מיזם של הקרן הקיימת לישראל, רשות הטבע והגנים, עיריית ירושלים והרשות לפיתוח ירושלים.
פארק עמק הארזים כולל שטח של כ-3,200 דונם והוא אחד מארבעת הפארקים המרכיבים את הפארק המטרופוליני, לצד פארק עמק מוצא, פארק עמק רפאים ונחל צופים.
תוכנית פארק עמק הארזים מחולקת לשתי תוכניות מקומיות – תוכנית מספר 12000 שנמצאת בתחום שיפוט ירושלים (הופקדה ביום 20/7/2007) ותוכנית מס' הל'/ 444 שנמצאת בתחום שיפוט המועצה המקומית מבשרת ציון ועדיין לא הופקדה.
הכניסה לפארק תהיה משני כיוונים – מכיוון הר חוצבים ומכיוון מוצא.
בשטח הסמוך לכניסה לצידו המזרחי של הפארק הגובל בשכונת רמות ב' ובאזור התעסוקה הר חוצבים ומוקף בכבישים גולדה מאיר, בגין ודרך יצחק שמיר, סמוך לתוואי נחל שורק, הוקם מתחם ספורט מגוון הגדול מסוגו בירושלים.
המתחם שהקמתו מומנה חלקית על ידי משפחת קראפט כלול מגרשי כדורגל ופוטבול לצד מגרשי כדורסל וטניס פתוחים ואף היכל ספורט קטן לכ-1,000 צופים ושטחי חנייה צמודים.
בשלב הראשון הוקם, בעלותו של כ־60 מיליון שקלים, 3 מגרשי כדורגל ופוטבול שבגדול שבהם יהיו יציעים ל־1,000 צופים ונחנך ביוני 2017 וארח חלק מאירועי המכביה העשרים שנערכה ביולי 2017 בירושלים ומחוצה לה.
דרך יצחק שמיר (כביש 9) והמחלף שלו עם כביש 4 ("כביש בגין") הם חלק מתוכנית האב לתחבורה לירושלים המקודמת מראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 ומטרתה, בין היתר, להקל על הכניסה לעיר ולהסיט מתוכה תחבורה עוברת באמצעות מערכת כבישי טבעת.
סלילת הכביש הסתיימה ב-2007, אולם, כפי שעולה מבדיקת החברה להגנת הטבע, חברת מוריה חרגה מהתוכנית והוראותיה, וגרמה לנזקים מיותרים גם מחוץ לתחום התוכנית.
בנוסף, לא השלימה (ובחלק מהנושאים אפילו לא התחילה) את שיקום השטח כנדרש – השיקום הנופי ומעברי בעלי חיים, שלהם חשיבות עצומה הן לבטיחות הנוסעים והן לצבאים הרבים שחיים באזור.
לטענה זו שותפים גם גורמים בלשכת התכנון המחוזית בירושלים.
עם חנוכתו היה הכביש לקטע בכביש 1 בין מחלף מוצא לבין מחלף שער מזרח.
מקור הכינוי "כביש 9" הוא בשמו של פרויקט בניית הכביש שנבנה על ידי חברת מוריה.
הקטע כלל בניית גשר לפיצול התנועה בכביש 1 באזור מחלף מוצא ובניית שתי מנהרות בעמק הארזים.
בכביש שני נתיבים לכל כיוון.
בצידו המזרחי של הקטע שני מחלפים גדולים: מחלף גולדה מאיר המחבר את שדרות גולדה מאיר עם שדרות בגין, ומחלף יגאל ידין המחבר את שדרות בגין עם כביש 1.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הקימה משפחת טורצ'ינר (טור סיני) בארץ ובארצות הברית, מפעל חקלאי שהשתרע על 1,200 דונם במבואות המערבים של ירושלים, בעמק הארזים על המורדות הצפוניים של מצפה נפתוח.
במקום היו עצי פרי נשירים מסוגים שונים.
היום נשארה מהמפעל החקלאי הזה רק חוות טורצ'ינר לגידולים אורגנים ומצפה טורצ'ינר ובו ספסלי ישיבה ולוח תצפית.
האנדרטה לזכר קרבנות אסון מגדלי התאומים
על גבעה בעמק הארזים, הוצבה ביום 11 בנובמבר 2009 האנדרטה לזכר קרבנות אסון מגדלי התאומים, מעשה ידיו של הפסל אליעזר וייסהוף.
חלקו התחתון נראה כקיר קורס ועליו 50 כוכבים כמספר מדינות ארצות הברית וחלקו העליון בצורת דגל מתנופף כלפי מעלה.
בבסיס הפסל נמצא גוש מתכת שנלקח משלד הריסות מגדלי התאומים והועבר לישראל מטעם עיריית ניו יורק לשם שילובו בפסל.
בשולי המעגל נמצאים לוחות מתכת ועליהם מוטבעים שמות 2,980 הנספים בתוכם חמישה ישראלים.
פארק עמק הארזים גן הגשרים
בחלק המרכזי של עמק הארזים, בצמוד לנחל שורק נמצא פארק הגשרים, שהוא גן שעשועים מוצל.
שני גשרים להולכי רגל מעל נחל שורק מובילים לפארק, הגשרים תוכנן על ידי מהנדסי הקונסטרוקציה ממשרד "רוקח אשכנזי מהנדסים".
עמק ביקוע הוא שקע קווי בין כמה רמות או רכסי הרים שנוצר כתוצאה מבקע גאולוגי או העתק.
פעולות אלו מתבטאות כהתרחבות של קרום כדור הארץ, התפשטות של פני השטח, שהועמק אחר-כך באמצעות פעילות סחיפה.
עוצמת כוחות המתיחה כה גדולה עד שהם גורמים ללוח הטקטוני להיקרע, ואז הגוש המרכזי צונח יחסית לגושים שמצידיו תוך יצירת עמק שקירותיו זקופים וקרקעיתו שטוחה המכונה גראבן ("תעלה" בגרמנית).
אף שאין הגדרה רשמית להבדל שבין גראבן לעמק ביקוע מקובל לכנות בשם גראבן עמק ביקוע קטן.
ככל שתהליך זה מתמשך העמק מתרחב, עד שהוא הופך לאגן נרחב, המתמלא במשקעים מקירות הבקע ומהסביבה.
אחת הדוגמאות הטובות ביותר לתהליך ארוך זה הוא הבקע המזרח אפריקאי.
עמקי ביקוע יכולים להיווצר בכל הגבהים, מקרקעית הים עד לרמות ורכסי ההרים.
הם יכולים להתרחש בקרום היבשתי כמו גם בקרום הימי.
לעיתים קרובות מסתעפים עמקי ביקוע משניים מתוך עמק ביקוע ראשי והם נחשבים חלק ממנו.
סוג עמק זה שונה מעמק נהר או מעמק קרחוני בכך ששני האחרונים הם תוצאה של סחיפה שבעוד שעמק ביקוע הוא תוצאה של פעילות טקטונית.
מרבית עמקי הביקוע מצויים בקרקעית הים.
עמק הביקוע הנרחב ביותר שוכן לאורך קו הרכס של מערכת הרכס המרכז אוקייני והוא תוצאה של התפשטות קרקעית הים, שבה הלוחות הטקטוניים נפרדים וסלע מותך עולה מהמעטפת מתקשה במגע עם מי הים ויוצר קרום ימי חדש בתחתית עמק הביקוע.
דוגמאות לסוג עמק ביקוע זה כוללות את הרכס המרכז-אטלנטי, שהוא תוצר של תהליך היפרדות היבשות, שהחל לפני כ-180 מיליון שנה.
תהליך זה, הנמשך גם כיום, מביא להתרחקותם של הלוח האפריקאי מהלוח הדרום-אמריקאי ושל הלוח הצפון-אמריקאי מהלוח האירואסייתי, וזאת בקצב של כ-2.5 ס"מ בשנה.
הרכס המרכז-אטלנטי יצר עמקי ביקוע שרוחבם כ-15 קילומטרים.
עמקי ביקוע גדולים נוספים נוצרים על ידי הרכס המזרח-פסיפי (East Pacific Rise) שבו הלוח הפסיפי נפרד מהלוח הצפון-אמריקאי, לוח ריביירה, לוח קוקוס ולוח נסקה.
נביעות הידרותרמיות רבות פעילות לאורך רכס זה בשל הפעילות הגאולוגית מתחת לעמקי הביקוע התת-ימיים.
עמקי ביקוע יבשתיים רבים הם תוצאה של שלוחה לא פעילה (בקע כושל) של צומת משולש, בקע שלא התפתח ליצירת אוקיינוס, אם כי יש שני עמקים, הבקע המזרח אפריקאי וימת באיקל, שפעילים כיום, וייתכן שקיים גם עמק שלישי פעיל, הבקע המערב אנטארקטי.
במקרים אלו, לא רק הקרום, אלא גם כל הלוחות הטקטוניים מצויים בתהליך שבירה שבו נוצרים לוחות חדשים.
אם העמקים ימשיכו להתרחב יהפכו עמקי הביקוע היבשתיים בסופו של דבר לעמקי ביקוע ימיים.
עמקי ביקוע אחרים הם תוצאה של התעקלויות או התנתקויות בהעתקים הנעים אופקית (העתק הסטה אופקית).
אם התעקלויות או התנתקויות אלו הן באותו הכיוון של התנועה היחסית לאורך ההעתק מתרחשת התארכות.
לדוגמה, עבור העתק הסטה אופקי ימני התעקלות ימינה תגרום להתמתחות ועקב כך לשקיעה באזור שבו התרחשה ההתעקלות.
גאולוגים רבים סוברים כיום שים המלח שוכן בבקע שהוא תוצאה של התנתקות שמאלית בהעתק הסטה אופקי שמאלי של בקע ים המלח.
כאשר העתק מתפצל לשני גדילים, או ששני העתקים פועלים קרוב האחד לשני עלולה להתרחש גם התמתחות של הקרום ביניהם, כתוצאה מההבדלים בתנועתם.
שני סוגי ההתמתחות שנגרמה מהעתקים מתרחשים בדרך כלל בקנה מידה קטן, תוך יצירת תופעות כדוגמת גלישת קרקע או את סוג האגם המכונה באנגלית sag pond.
אגמי המים המתוקים הגדולים ביותר בעולם, למעט אגם ויקטוריה, שוכנים בעמקי ביקוע.
ימת באיקל בסיביר, אתר מורשת עולמית, שוכנת בעמק ביקוע פעיל שבו לוח אמור הולך ונפרד באיטיות מהלוח האירואסייתי, ותהליך זה נמשך כבר כ-25 מיליון שנים.
ימת באיקל היא גם אגם המים המתוקים העמוק ביותר והעתיק ביותר בעולם, עומקה 1,637 מטרים והיא הולכת ומעמיקה כל שנה.
בתחתיתה יש שכבה של משקעים רכים שעומקה כמה קילומטרים.
הקרקעית האמיתית של הבקע שבו נמצאת ימת באיקל מצויה בעומק של כ-10 קילומטרים מפני השטח.
ימת באיקל מכילה 20% מכלל המים המתוקים במצב נוזלי בעולם הנפח הגדול ביותר (יותר מהנפח הכולל של הימות הגדולות).
אגם טנגניקה, מקום שני בשני הקריטריונים דלעיל, שוכן בבקע האלברטיני, הזרוע המערבית של הבקע המזרח אפריקאי.
ימת סופיריור באמריקה הצפונית, אגם המים מתוקים הגדול ביותר בעולם בשטחו, שוכן בבקע מרכז היבשת הקדום והרדום.
ייתכן שהאגם התת-קרחוני הגדול ביותר בעולם, ווסטוק באנטארקטיקה שוכן בתוך עמק ביקוע קדום.
אגם ניפיסינג ואגם טימיסקאמינג באונטריו וקוויבק שבקנדה שוכנים בתוך עמק ביקוע הקרוי: גראבן אוטווה-בונשר (Ottawa-Bonnechere Graben).
ת'ינגוואטלאוואטן (Þingvallavatn), האגם הטבעי הגדול ביותר באיסלנד הוא דוגמה לאגם בעמק ביקוע.
עמק הבכא הוא סרט תיעודי משנת 1981 של הבמאי הישראלי חיים גיל, העוסק בלחימה ברמת הגולן בימים הראשונים של מלחמת יום הכיפורים.
הסרט נערך על פי כתבות מן השטח ששודרו במקורן באוקטובר 1973 והוקרן לראשונה בערוץ הראשון בנובמבר 1981. הסרט הוקרן בפתיחת הרטרוספקטיבה של חיים גיל בסינמטק ירושלים בפברואר 2011..
הסרט המקורי שמור בסרטיית הטלוויזיה של רשות השידור, שם גם ניתן למצוא את תוכן הסרט מפורט על פי תמונות.
בשנת 2023 הועלה הסרט לכאן ארכיון וניתן לצפייה חופשית.
עמק הבובות הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1967 המבוסס על רב-מכר בשם זה מאת ז'קלין סוזן משנת 1966 עם ברברה פרקינס, פטי דיוק, שרון טייט וסוזן הייוורד בתפקידים הראשיים.
הסרט מתאר שלוש חברות בעולם הבידור התובעני של ברודוויי והוליווד שכדי לשרוד בו הן משתמשות ב"בובות" שהיא מילת כיסוי לתרופות מרגיעות (ברביטורטים) וממריצות (אמפטמינים) ששימוש בהן גורם להתמכרות.
שיר הנושא לסרט "עמק הבובות" (מילים ולחן של דורי ואנדרה פרווין) בביצוע דיון וורוויק הגיע למקום השישי במצעד מכירות האלבומים של בילבורד.
ב-1970 הפיקה חברת פוקס המאה ה-20 פרודיה על הסרט, שנקראה "Beyond the Valley of the Dolls" ושזכתה גם היא להצלחה.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר על פסקול המוזיקה המקורית (ג'ון ויליאמס).
שרון טייט הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית חדשה.
הסרט זכה להצלחה קופתית למרות הביקורות השליליות.
אן וולס (ברברה פרקינס) מגיעה לניו יורק מעיירה קטנה בניו אינגלנד ומתקבלת לעבודה במשרד המייצג אמנים בעסקי השעשועים.
תוך זמן קצר היא לומדת להכיר את המציאות הקשה בעולם זה.
היא נפגשת עם בראשונה עם הלן לאוסון (סוזן הייוורד), כוכבת על עצבנית וולגרית המתייחסת אליה בבוז וכן אל כל השחקניות הצעירות שהיא חוששת שייתפסו את מקומה.
אחת מהצעירות האלה היא נילי או'הרה (פטי דיוק) הנזרקת מצוות ההצגה בגלל דרישת הלן.
אן נפגשת אתה ובעזרת סגן מנהל המשרד ליון ברק (פול ברק) מאורגנת לה הופעה במשדר התרמה בטלוויזיה.
הופעתה המצליחה של נילי מזניקה את הקריירה שלה והיא הופכת לכוכבת מבוקשת.
כדי לשמר את הקריירה שלה היא נעזרת ב"בובות" בצורה של גלולות ברביטרטים ואמפטמינים בתוספת אלכוהול.
כל זה גורם לה להתמוטטות עצבים.
פול ואן מסדרים לה אשפוז במוסד לגמילה.
לאחר האשפוז היא מנסה בעזרת פול לחזור להופעות אך נגררת שוב לתרופות.
צעירה נוספת שמכירה אן היא ג'ניפר נורת' (שרון טייט), יפהפייה חסרת כישרון שחייה רצופים כישלונות.
נשאת בנישואי בזק לזמר שמסתבר שסובל ממחלת הנטינגטון.
מצבו מידרדר והיא נאלצת לאשפזו ובאותו זמן מחליטה גם לעבור הפלה מלאכותית.
ג'ניפר נאלצת לפרנס את אמה וגם לשלם את הוצאות האשפוז של בעלה.
היא מתחילה בעל כורחה להופיע בסרטים פורנוגרפיים.
לבסוף היא לוקה בסרטן השד ולפני שהיא אמורה לעבור ניתוח כריתה היא מתאבדת על ידי לקיחת כמות גדולה של "בובות" ואלכוהול.
אן מתחילה בקריירה מוצלחת של הופעות בפרסומות בטלוויזיה וגם היא מתחילה לצרוך "בובות" אך ממש לפני ההתמוטטות היא מתעשתת ומחליטה לחזור לעיירת הולדתה ולהתחיל חיים מחדש.
ברק מגיע אליה אך היא דוחה את בקשתו להינשא לו ולחזור לניו יורק.
עמק בואו הוא עמק בהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
שמו של העמק "בואו" מתייחס לקשתות שעשו אנשי האומות הראשונות שגרו לגדותיו מהקנים שגדלו לחופי הנהר.
אזור עמק הנהר מרהיב ביופיו, והוקמו מספר רב של פארקים.
הפארק הפרובינציאלי עמק בואו (חלק ממערכת הפארקים של אזור קאנאנאסקיס) הוקם בעמק הנהר הזורם ממזרח להרי הרוקי הקנדיים.
חלקו של הנהר הזורם ממערב לפארק הפרובינציאלי, דרך הרי הרוקי הקנדיים נמצא בשטח הפארק הלאומי באנף.
מספר רב של אתרי נופש, מחנאות, ספורט אתגרי ופנאי מצויים בעמק.
מספר רב של אגמים (הן אגמים קרחוניים, והן אגמים מלאכותיים) מצויים בעמק בואו:
עמק האושר היא סדרת דרמת פשע בריטית שעלילתה מתרחשת במערב יורקשייר, בצפון אנגליה.
בסדרה מככבות שרה לנקשייר ושיבון פינרן.
הסדרה נכתבה ונוצרה על ידי סאלי ויינרייט, ובוימה על ידי ויינרייט, יורוס לין, וטים פייוול.
העונה הראשונה שודרה בBBC One ב-29 באפריל 2014, והעונה השנייה שודרה ב-9 בפברואר 2016. במאי 2015, זכתה "עמק האושר" בפרס BAFTA לסדרת הדרמה הטובה ביותר.
שרה לנקשייר אמרה תחילה שהיא לא תחזור לעונה שלישית בסדרה, אך מאוחר יותר אישרה שתשוב.
עם זאת, לא נקבע תאריך לעונה נוספת בשל מחויבותיה הקודמות של סאלי ויינרייט בפרויקטים אחרים; אך היא אישרה שבכוונתה לכתוב עונה אחת נוספת ואחרונה לסדרה.
ב-2023 העונה השלישית יצאה לאוויר
השם "עמק האושר" הוא הכינוי של המשטרה לאזור שבו מתרחשת התוכנית, עמק קלדר, בשל בעיית הסמים שם.
קתרין קייווד (שרה לנקשייר) היא סמלת משטרה בעלת רצון ברזל, במערב יורקשייר, אשר עדיין מתמודדת עם ההתאבדות של בתה, בקי, שמונה שנים קודם לכן.
קייווד היא כעת גרושה מבעלה וחיה עם אחותה קלייר (שיבון פינרן), אלכוהוליסטית ומכורה להרואין בגמילה, שעוזרת לגדל את ריאן (ריס קונה), בנה הצעיר של בקי, שנולד כתוצאה מאונס שעברה.
בעלה לשעבר של קתרין, וכן בנם הבוגר, דניאל, אינם רוצים כל קשר עם ריאן.
קתרין שומעת שטומי לי רויס (ג'יימס נורטון), האיש שאנס את בקי באכזריות ודחף אותה להתאבד, שוחרר מן הכלא אחרי שישב שמונה שנים על סחר בסמים.
קתרין נהיית אובססיבית למצוא את רויס, והיא לא מודעת לכך שהוא מעורב בחטיפה של אן גלאגר (צ'ארלי מרפי), מזימה שרקח קווין ותריל (סטיב פמברטון), ובוצע על ידי אשלי קאוגיל (ג'ו ארמסטרונג).
דברים מתדרדרים במהירות כאשר החוטפים מנסים לשמור בסוד את החטיפה, על אף שקתרין עלתה עליהם.
שמונה חודשים לאחר אירועי העונה הראשונה, קתרין חוזרת לעבודה, וזוכה במדליה המשטרתית של המלכה לגבורה (QPM), על שהצילה את אן גלאגר מידי טומי לי רויס, אשר כעת מרצה מאסר עולם בכלא.
אך כשאמו של רויס נרצחת, קתרין מוצאת את עצמה מעורבת במחרוזת של רציחות.
בזמן שהיא מנסה להוכיח את חפותה, מוטלת עליה חקירת סחר בבני אדם שמקושרת לרציחות הסדרתיות.
בינתיים, הקצינים הבכירים רפ"ק אנדי שפרד (וינסנט פרנקלין) ומפקחת ג'ודי שקלטון (קתרין קלי) מתחילים לחשוד שהקורבן הרביעית של הרוצח הסדרתי, ויקטוריה פלמינג (אמיליה Bullmore), למעשה נרצחה על ידי מישהו אחר.
בהדרגה, החקירה שלהם מתחילה להוביל אותם לרוצחה של ויקטוריה, בלש המשטרה ג'ון ודסוורת (קווין דויל), אותו פלמינג סחטה.
נכדה של קתרין, ריאן, מפתח ידידות עם עוזרת ההוראה החדשה בבית ספרו, גב' וילנד (שירלי הנדרסון), אשר בסתר מעריצה-מאוהבת ברויס.
רויס, אשר בית המשפט אסר עליו לקיים כל קשר עם ריאן, מנצל את וילנד כדי לבנות מערכת יחסים עם ריאן ולנקום בקתרין.
שרה לנקשייר - סמלת קתרין קייווד
שיבון פינרן - קלייר קרטרייט
צ'ארלי מרפי - אן גלאגר
ג'יימס נורטון - טומי לי רויס
ג'ורג' קוסטיגן כמו נוויסון גלאגר
הפרק הראשון ששודר ב-29 באפריל 2014 זכה ב-8.64 מיליון צופים, והיה התוכנית השנייה הנצפית ביותר של השבוע ב-BBC One.
התוכנית זכתה בקהל צופים ממוצע של 8.21 מיליון צופים במשך שישה פרקים, ובנוסף 8.1 מיליון בקשות לתוכנית ב-BBC iPlayer.
Radio Times כינה את "עמק האושר" "להיט מפה לאוזן" אשר "בהתמדה הפך להצלחה מחוץ לקהל הרגיל של הערוץ והזמן" של התוכנית.
חוות הדעת בתקשורת היו חיוביות באופן גורף.
התוכנית קיבלה דירוג של 100% בביקורת המבקרים ב-Rotten Tomatoes.
עם זאת, מספר מבקרים מתחו ביקורת על התכנים הגרפיים, במיוחד ב"פרק 3" ו"פרק 4".
בתגובה לביקורת, יוצרת וכותבת הסדרה, ויינרייט, הגנה על "עמק האושר" כ"דרמה איכותית וכתובה היטב", ואמרה שעל פי כמויות הדוא"ל והפניות במדיה החברתית, "אני לא חושבת שמישהו מבקש ממני להתנצל".
בראיון, ויינרייט אמרה שרמת האלימות נשקלה בזהירות ונעשתה באופן אחראי, תוך כדי הצגת תהליכי הנזק הנפשי והפיזי שנגרם לקתרין.
אך רוב המבקרים שיבחו את הסדרה.
ויקי פרוסט "הגרדיאן" כתבה: "להתעכב על האלימות בדרמת החטיפה מחטיא את המטרה.
התוכנית כתובה באופן יפהפה על ידי סאלי ויינרייט, ומשוקחת באופן מדהים על ידי שרה לנקשייר—ביניהן, הן יצרו משהו שבאמת אין להחמיצו." ג'רארד אודונובן כתב ב"דיילי טלגרף" ש"עמק האושר" "מורכבת, מרתקת, כתובה ומשוחקת בצורה מבריקה ", ושזו "אחת הצפיות הטובות ביותר של 2014."
במאי 2015, זכתה הסדרה בפרס BAFTA לסדרת הדרמה הטובה ביותר.
בשנת 2014, זכתה "עמק האושר" בפרס TV Choice לדרמה החדשה הטובה ביותר, ושרה לנקשייר זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר.
הסדרה גם נבחרה כתוכנית הטלוויזיה הטובה ביותר של 2014 על ידי הקוראים של Radio Times.
פרסשנהקטגוריהמועמד/יםתוצאהמקורפרס באפט"א לטלוויזיה2024סדרת הדרמה הטובה ביותרעמק האושרהשחקנית הטובה ביותרשרה לנקשיירשחקן המשנה הטוב ביותרעמית שאהשחקנית המשנה הטובה ביותרשיבון פינרןרגע בלתי נשכחעימות המטבח האחרון של קתרין קאווד וטומי לי רויס
העונה הראשונה של "עמק האושר" יצאה ב-DVD ב-16 ביוני 2014. כל ששת הפרקים של הסדרה יצאו גם ב-iTunes.
ב-20 באוגוסט 2014, הסדרה יצאה בנטפליקס בקנדה וארצות הברית.
ב-2016 יצאה הסדרה בנטפליקס בבריטניה, ומשודרת בשידורים חוזרים בערוץ W.
עמק גרינווד הוא עמק מכוסה קרח בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
העמק ממוקם בין רכס סטאאפלר והר דורלי, בצידו המערבי של מדף הקרח וילסון.
גובהו של העמק 731 מטרים מעל פני הים.
העמק הוא מוצאו של נהר אוניקס.
העמק נקרא על שם ראסל א.
Greenwood), מצי ארצות הברית, שהיה אחראי על תחזוקת הציוד הכבד בתחנת מקמרדו בשנת 1962.
עמק בֶלוּם הוא עמק ממזרח לרכס באנה בחלקו הצפוני-מערבי של רכס בריטניה בארץ אואטס שבאנטארקטיקה.
פתחו של העמק סמוך למוצאו של קרחון הת'רטון.
גובהו של העמק 1,865 מטרים מעל פני הים.
שמו של העמק ניתן לו על ידי משלחת החקר הגאולוגית של אוניברסיטת וואיקאטו מהמילטון שבניו זילנד, אשר חקרה את האזור בין השנים 1979–1978 בראשותו של מייקל סלבי.
בדומה להרים אחרים ברכס בריטניה ניתן לעמק שם הקשור לבריטניה - "Bellum" היה שם של אתר בפרובינקיה הרומית "בריטניה", וכן שם שניתן לימים לאתרים בבריטניה (כגון בלפסט) (בדומה לאתרים רבים אחרים ברכס בריטניה שנקראים על שם אתרים בבריטניה הרומית).
עמק גלילות הוא שמו של עמק במישור חוף השרון הנמצא בין תל אביב, רמת השרון והרצליה.
העמק נחלק בין מספר תאי שטח במרזבות שבין הרכס הראשון, המצוק מעל קו החוף - רכס הכורכר הצפון-מערבי של תל אביב, לרכס השלישי עליו בנויות רמת השרון ומרכז הרצליה.
למרות שחלקו הדרומי מנוקז על ידי נחל אחיה לירקון וחלקו הצפוני מנוקז על ידי נחל גלילות לים, התהוו בעמק אזורים של אדמה כבדה הכלואים בין רכסי הכורכר ללא מוצא לים האוגרים נגר עילי ממזרח וממערב.
המים הכלואים יצרו בית גידול לח מסוג ביצות ובריכות חורף, ושרידיהם נשתמרו בבאסה בהרצליה, עמק הנרקיסים חלקו תל אביב חלקו רמת השרון ובריכת נאמן בתל אביב.
מרבית העמק בנוי, אולם חלקו המרכזי, הדרומי והדרומי מערבי לא הופר בעיקר בשל הקרבה לאתר אחסון הדלק והגז של חברת פי גלילות ושדה התעופה דב הוז.
חלקים אלו נמצאים במוקד של ויכוח ציבורי על תוכניות בינוי עתידיות.
עד 1948 שכן על רכס הכורכר השני הכפר הערבי א- ג'ליל, שככל הנראה שמר את שמו של הכפר גליל הנזכר בהקשר לאזור בספרות השומרונית הקדומה והם שנתנו את שמם למעברת גלילות, צומת (כיום מחלף גלילות), פי גלילות, מחנות גלילות, נחל גלילות, משטרת גלילות, קיבוץ גליל ים.
בדרום אזורי חן, רמת אביב ג' וקריית שאול, בצפון הרצליה וכפר שמריהו, במזרח רכס הכורכר השלישי שעליו יושבות רמת השרון ומרכז הרצליה ובמערב רכס הכורכר החופי ממערב ומצפון לשכונת אזורי חן בואכה הרצליה.
מרבית העיר הרצליה, מערב רמת השרון (השכונות קריית יערים ונווה רום), הכפר הירוק וקיבוץ גליל ים שוכנים בעמק, תל אביב נמצאת מדרומו אך קיימות לה תוכניות פיתוח לשטחו.
במרכז העמק נמצא גוש מחנות צבאיים, מחנות גלילות, אזור פי גלילות ומרכז קניות ובילוי (סינמה סיטי).
נתיבי איילון (כביש 20) עוברים בעמק לכל אורכו מדרום לצפון וכביש 5 עובר לכל אורכו ממזרח למערב.
רחוב 2040 בתל אביב עובר בגבולו הדרום מערבי למרגלות המצוק החופי, דרך תל אביב-רמת השרון- הרצליה (כביש 482) עובר בגבולו המזרחי, דרך רעננה-הרצליה (כביש 541) וכביש 531 עוברים בגבולו הצפוני.
בעבר היה נוף של שדות המוצפים בחורף מאפיין את העמק, מנוף זה שרדו אזור הבאסה בהרצליה (פארק הרצליה), עמק הנרקיסים מצפון לרמת אביב ג', בריכות החורף של הכפר הירוק ובריכת נאמן.
שטח חקלאי פתוח עדיין נמצא במרכז וצפון העמק מסביב לכפר הירוק, למחנות גלילות ועד לדרומה של הרצליה.
בעמק עוברים נחל גלילות בצפונו ונחל אחיה בדרומו, בתקופה הביזנטית נחצבה ברכס הכורכר מנהרה לניקוז העמק ולמעבר נחל גלילות (מערת העטלפים/המנהרה הרומית), בסמוך לנחל אחיה מצויות מערות קבורה שומרוניות הידועות כיום בשם מערות אפקה (בעבר מערות תל ברוך).
במרכז העמק בגוש מחנות גלילות נמצא אתר ההנצחה של חיל המודיעין ובדרומו כפר נוער הכפר הירוק.
על רכס הכורכר השני ניצבת אנדרטת יד למעפיל האלמוני.
ייחודו של העמק הוא בנוף הביצות ובריכות החורף שהשתמרו במרכזו בו ובנוף גבעות החמרה והכורכר שמהוות את דפנות העמק, הפיתוח המואץ במישור החוף הפך נופים אילו לנדירים ואת בעלי החיים שבהם לנמצאים בסכנת הכחדה ולכן ראויים להגנה.
חלקו הדרומי של העמק נסקר במסגרת סקר טבע עירוני של תל אביב, בסקר אותרו מצפון לשכונת אפקה שלושה אתרי טבע עירוני ראויים לשימור: אפקה מזרח, אפקה מרכז ואפקה מערב.
באתרים חורשת אקליפטוסים ואלון התבור (נטועים) המהווים מקום קינון ולינה לציפורים, בית גידול לח (נחל אחיה) לדו-חיים וממיני הצומח המוגנים סייפן התבואה ותורמוס צר עלים
במרכזו של העמק נמצאים שדה הנרקיסים של עמק גלילות המהווים את ריכוז הנרקיסים הגדול ביותר ששרד במישור החוף.
העמק נסקר במסגרת הסקר הארכאולוגי של ישראל -מפת הרצליה (69)
מהסקר עולה כי שפע המים, הצמחייה ובעלי החיים בעמק משכו אליו את בני האדם כבר מתקופות קדומות וכי האתר המרכזי בו היה הכפר גלילות/א ג'ליל.
בתקופה האפיפלאוליתית, שהתאפיינה בעושר של צמחייה ובעלי־חיים, סבבו באזור, בעיקר בגבעות המיוערות, קבוצות קטנות של ציידים ולַקָּטִים מהתרבות הכבארית 23-18 אלף שנה לפני זמננו, נראה שהאזור המשיך למשוך ציידים בעיקר בתקופה הנאוליתית ובתקופה הכלקוליתית נוספו אליהם גם הרועים שמספרם גדל בתקופת הברונזה הקדומה.
היישוב הראשון נוסד על גבעות הכורכר בשוליים הדרומיים של העמק בתקופת הברונזה הקדומה א' (אתר רמת אביב ג, מספר 90 במפת הסקר), יישובים אחרים נוסדו בתקופות הבאות אך האזור המשיך להיות בשולי האזור המיושב.
תמונה זו התחילה להשתנות בתקופה ההלניסטית ובתקופה הביזנטית הגיע היישוב בעמק לשיא.
למרות היחסים הטובים בעיקרם ששררו בין התושבים הערביים ליהודים, ניטש הכפר אג'ליל במלחמת העצמאות ולאחריה התחילה תל אביב להתקרב לעמק מדרום ואילו רמת השרון והרצליה שנוסדו בגבעות בשולי העמק החלו לגלוש למרכזו.
על פי תוכנית המתאר הארצית אמור העמק להישאר כריאה ירוקה לתושבי הערים שמסביב אך הרחבת השטח הבנוי של תל אביב, רמת השרון והרצליה שהפכו ערים מאיימת על אופיו ועל יכולתו לשמש כריאה ירוקה ולשמר את החי והצומח הייחודי לו
כחלק ממאמצי ההסברה לחשיבות שימור העמק מקיימים תלמידי הכפר הירוק צעדה שנתית "צעדת הנרקיסים" להכרת החי והצומח באזור.
למרות שלא מסומן שביל טיולים לכל אורכו של העמק הוא נגיש מהערים הסמוכות לו.
למערות אפקה ניתן להגיע מרמת אביב ג', לעמק הנרקיסים ניתן להגיע מאזור סמינר לווינסקי בתל אביב, לברכת החורף של הכפר הירוק ניתן להגיע מכפר הנוער הכפר הירוק, וביצת הרצליה/הבאסה/ברכת קטוריה היא חלק מפארק הרצליה.
עמק דוּבְּרִיס הוא עמק צר שאינו מכוסה קרח בצפון רכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
העמק מצוי מזרחית ובצמוד לרמת דאנום.
גובהו של העמק 1,802 מטרים מעל פני הים.
שם המישור ניתן לו על ידי משלחת החקר הגאולוגית של אוניברסיטת ואיקאטו שבהמילטון, בניו זילנד, אשר חקרה את האזור בעונת המחקר 1979–1978, תחת מייקל סלבי.
בדומה לאתרים אחרים ברכס בריטניה, השם שניתן לאתר קשור להיסטוריה של בריטניה, ובייחוד לבריטניה הרומית.
המקר קרוי על שמו של פלג בסמוך לדובר שבבריטניה (בדומה לאתרים רבים אחרים ברכס בריטניה שנקראים על שם אתרים בבריטניה הרומית).
עמק ביברה הוא עמק שאינו מכוסה קרח, ברכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
העמק נמצא ממזרח למישור דאנום, 11 קילומטרים צפונית מזרחית להר הייבן.
גובהו של העמק 1,554 מטרים מעל פני הים.
שם העמק ניתן לו על ידי משלחת החקר הגאולוגית של אוניברסיטת ואיקאטו שבהמילטון, בניו זילנד, אשר חקרה את האזור בעונת המחקר 1979–1978, תחת מייקל סלבי.
ביברה הוא שם ההיסטורי (מהתקופה הרומית) של אזור בבריטניה הרומית (בדומה לאתרים רבים אחרים ברכס בריטניה שנקראים על שם אתרים בבריטניה הרומית).
עמק האפלצ'ים הגדול ואזור העמק הגדול (Great Valley Region)) הוא אחד מצורות פני הקרקע הגדולות ביותר במזרח אמריקה הצפונית.
העמק בנוי כמרזבה (Trough) המורכבת משרשרת של עמקים צרים ושפלות קטנות המהווה את הסממן המרכזי במערכת הרי האפלצ'ים.
המרזבה משתרעת על פני 1,900 ק"מ, מקוויבק ועד אלבמה, ושימשה נתיב מעבר חשוב בכיוון צפון-דרום כבר בתקופות פרה-היסטוריות.
בהגדרה רחבה, מסמן העמק הגדול את גבולה המזרחי של רצועת "רכס ועמק" (Ridge-and-Valley Appalachians) של ארצות הברית.
לעמק הגדול שמות אזוריים רבים, כגון עמק השננדואה.
מנקודת מבט רחבה ניתן לחלק את העמק הגדול לחלק צפוני ולחלק דרומי.
בחלקו הצפוני, כולל העמק הגדול את עמק שמפליין שסביב אגם שמפליין ואת חלקו העליון של נהר רישלייה המנקז אותו לנהר סנט לורנס; עמק נהר ההאדסון, עמק ניובורג ועמק וולקיל; ועמק קיטטיני חלקו העליון של עמק נהר הדלאוור, עמק לבנון ועמק קמברלנד.
שרשת הרים תוחמת את החלק הצפוני משני צדדיו.
לכיוון מזרח, או צד הים, כוללים הרים אלה מצפון לדרום את ההרים הירוקים של ורמונט; ההרים הטקטוניים של ורמונט, ניו יורק, מסצ'וסטס וקונטיקט; הרי רדינג פרונג (הכוללים את רמות ניו יורק-ניו ג'רזי); וההר הדרומי בפנסילבניה שמעבר להאריסברג.
קיים פער רחב בין רדינג פרונג וההר הדרומי בהאריסברג, דרכו זורם נהר ססקהאנה, ומחבר את העמק הגדול אל רצועת הפידמונט, במשתפלת במתינות לכיוון מזרח, בדרום-מזרח פנסילבניה.
חלק מחשיבים פער זה כנקודת ההפרדה בין החלק הצפוני לחלק הדרומי של העמק.
לצד מערב, או צד היבשת, גובלת שרשרת של הרים בלתי חדירים בחלק הצפוני של העמק.
הצפוניים ביותר הם הרי אדירונדאק, שלוחה דרומית של המגן הקנדי, המגיע אל העמק באזור אגם שמפליין ואגם ג'ורג'.
דרומית להם, מעבר לפער עמק מוהוק ולאולבני, ניו יורק, גובלים הרי קטסקיל - המהווים את חלקה הצפוני והאחרון של רמת אלגני (Allegheny Plateau) - בעמק בצורת מתלול קטסקיל, הצופה אל רצועה מרכזית של נהר ההאדסון ועמק ההאדסון.
דרומית לקטסקיל, גובלים הקפלים הראשונים של רצועת "רכס ועמק" של האפלצ'ים בעמק בצורת רכס רציף שהיה ידוע בעבר כרכס שושנק בניו יורק, הר קיטטיני בניו ג'רזי וההר הכחול בפנסילבניה.
בתוך רכס ארוך זה נוצרו ערוצים צרים הידועים כ"פערי רוח" ו"פערי מים".
בחלק הדרומי, גובל מזרחו של העמק הגדול בהרי בלו רידג' המתמשכים צפונה אל תוך מרילנד ופנסילבניה כחלק מההר הדרומי.
שמות אזוריים לעמק הגדול כוללים את עמק האגרסטאון במרילנד, עמק וינצ'סטר ועמק שננדואה בווירג'יניה ובמערב וירג'יניה, העמק העילי של נהר ג'יימס, עמק רואנוק ועמק ניו ריבר בווירג'יניה, עמק נהר הולסטון בווירג'יניה ובטנסי ומזרח עמק טנסי, הנמשך מווירג'יניה דרך טנסי אל תוך אלבמה.
יש המשייכים את עמק נהר קוסה (Coosa River) כחלקו הדרומי ביותר של העמק הגדול.
אזורים דרומיים אלה של העמק הגדול נחלקים לעיתים לשתי קבוצות, עמק וירג'יניה ועמק טנסי.
חלקו הדרומי של העמק הגדול גובל מצד מזרח בפרובינציה הגאוגרפית של בלו רידג' הכוללת, מצפון לדרום, את ההר הדרומי בווירג'יניה ובמרילנד, הבלו רידג' של וירג'יניה, הר הולסטון בטנסי ורכס אונאקה והרי הסמוקי הגדולים בתחומי טנסי וצפון קרוליינה.
פער חשוב בהרים אלה זה נמצא סמוך לרואנוק, וירג'יניה.
פערים נוספים הראויים לציון באזור הבלו רידג' של וירג'יניה מחברים את אזור הפידמונט עם העמק הגדול, וכוללים את פער ת'ורנטון, פער סוויפט ראן ופער רוקפיש.
סדרה נוספת של הרים גובלת בעמק הגדול ממערב, וכוללת את ההר הצפוני וההר הצפוני הגדול, רכס אלגני פרונט, הר פאוול, הרי קמברלנד, רכס וולדן, ורמת קמברלנד.
פער קמברלנד מחבר בין אזור העמק הגדול לקנטקי ולשטחי טנסי במערב.
הר מסאנוטן (Massanutten Mountain) שוכן בתחומי עמק וירג'יניה, במרכז העמק הגדול.
אזור עמק וירג'יניה הוא קארסטי, ובו בולענים ומערות רבים.
בעמק הגדול אקלים יבשתי בשליש הצפוני, וסובטרופי גשום מפנסילבניה דרומה.
טבלת האקלים הראשונה משתייכת לחלקו הממוזג והשנייה לחלקו הסובטרופי של העמק.
בדרכים העוברות בעמק השתמשו לראשונה הילידים האמריקאים, בתקופה הפרה-קולוניאלית והקולוניאלית המוקדמת עברה בעמק דרך ראשית אינדיאנית שנודעה כדרך המלחמה האינדיאנית הגדולה, שביל סנקה, ושמות רבים נוספים.
עבור המתיישבים האירופאים שהגיעו ל-13 המושבות, ומאוחר יותר לארצות הברית, שימש העמק הגדול כנתיב תחבורה עיקרי להתיישבות ולמסחר, באמצעות דרך העגלות הגדולה שהחלה בפילדלפיה.
בעמק שננדואה הייתה הדרך ידועה כוואלי פייק.