tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף על פי שהוא אינו גמור, ציור זה נחשב ליצירה המרכזית בתקופה המאוחרת של לויתן, ולעיתים מכנים אותו "שירת הברבור" שלו.
הציור הוצג לראשונה תחת השם "יום שמש" בתערוכה שנערכה לזכרו של לויתן בסנקט פטרבורג ובמוסקבה בשנת 1901.
הציור "אגם" הוא אחד משלוש היצירות הגדולות ביותר של לויתן, לצד "ליד הבריכה" (1892) ו"על פני שלוות עולמים" (1894), כשלאחרון יש הדהוד גם בנושא.
במהלך יצירת הציור, לויתן הסתייע ברישומים ובסקיצות רבים, בהם סקיצה גדולה השמורה במוזיאון האמנות של מדינת ניז'ני נובגורוד וגרסה מוקדמת וקטנה של הציור, השמורה בגלריה הממלכתית טרטיאקוב.
חוקר האמנות אלכסיי פדורוב-דוידוב ראה בציור "אגם" "יצירה יוצאת דופן של יצחק לויתן", וכתב כי הוא "יוצר מיד רושם עז וחזק על הצופה, כתמונה עוצמתית ויפה של הטבע הרוסי".
על פי חוקר האמנות מיכאיל אלפאטוב, לויתן הצליח בציור "אגם" לבטא "דימוי קולקטיבי של מולדתו" – ניתן לראות בו את "עבר רוסיה, ההווה שלה, את הטבע ואת האדם"; ביצירה זו "מתמזגים הן חוויותיו האישיות של האמן והן יופיו החגיגי של העולם".
אירועים קודמים ועבודה על הציור
לויתן גילה עניין בנושא האגם כבר בתחילת שנות ה־90 של המאה ה-19. בשנת 1893 הוא צייר קנבס גדול יחסית בשם "ליד האגם" (שמן על בד, 109 × 163 ס"מ, מוזיאון ראדישצ'ב לאמנות).
בשנת 1894 השלים את הציור "על פני שלוות עולמים" (שמן על בד, 150 × 206 ס"מ, הגלריה הממלכתית טרטיאקוב), שבו תיאר מרחב מים רחב ידיים – לא ברור אם מדובר באגם או בנהר.
לויתן עבד על ציור זה באזור אגם אודומליה, סמוך לעיירה וישני וולוצ'וק.
נושא האגם מופיע במספר יצירות נוספות של האמן, בעקבות ביקורו באגם קומו שבצפון איטליה.
בקיץ 1898 התגורר יצחק לויתן באחוזת בוגורודסקויה, שנמצאה במחוז קלין שבאזור משילות של מוסקבה, סמוך לתחנת הרכבת פודסולנצ'נאיה (כיום בתחומי העיר סולנצ'נוגורסק), על גדות אגם סנז'.
האחוזה הייתה בבעלות משפחת אולנין – ולדימיר אלכסנדרוביץ' (נינו של אלכסיי אולנין, מזכיר המדינה ונשיא האקדמיה הקיסרית לאמנויות) ואשתו אליזבטה דמיטרייבנה לבית סקריאטינה.
במכתב ששלח לויתן לסופר אנטון צ'כוב, בתאריך 23 ביוני 1898, הוא כתב:
"המקום שבו אני גר נהדר: על שפת אגם עצום וגבוה מאוד, מוקף יערות, והאגם שוקק דגים..."
תיאור דומה מופיע גם במכתב של לויתן לציירת ילנה קרזינקינה, מיום 5 ביולי 1898:
"אני גר במקום נעים מאוד: אגם גדול, הרים, יערות, שקט מוחלט, אפילו יותר מדי (אבל בקרוב כל זה ייגמר – הבעלים, משפחת אולנין, יגיעו), אבל עדיין, ממש נעים פה."
בבוגורודסקויה צייר יצחק לויתן מספר נופים, ובהם הציור "אגם.
חוקרים רואים בציור זה אחת מהעבודות המקדימות לציור העתידי "אגם".
חוקר האמנות אלכסיי פדורוב-דוידוב עמד על אופיו המורכב והסינתטי של הדימוי שיצר לויתן בציור "אגם", וכן על קומפוזיציית הנוף שבו.
הוא כתב כי נוף זה "נראה טבעי הרבה יותר" מאשר בציור "על פני שלוות עולמים".
לדבריו, ביצירה "אגם", לויתן "שיחזר באופן בלתי מודע [...] איזשהו רושם חזותי שחווה", אשר ייתכן שהיה "החוויה הכוללת שלו באגם סנז' בקיץ 1898".
לויתן החל ללמד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה (MUZHVZ) בספטמבר 1898, שם עמד בראש כיתת הנוף.
לפי זיכרונותיו של אחד מתלמידיו, האמן בוריס ליפקין, בתחילת 1899 הטיל לויתן על תלמידיו להכין איור לשירו של אלכסנדר פושקין "הענן".
באותה שנה, כהכנה לתערוכת התלמידים, הראה לויתן לליפקין סקיצה גדולה שיצר עבור הציור "אגם", וציין כי היא קשורה לאותו נושא שעליו התבססה המשימה שהטיל.
לפי דברי ליפקין, לויתן אמר לו: "אני עובד על הנושא הזה כבר זמן רב.
רציתי לקרוא לזה 'רוסיה', אבל אולי זה נשמע יומרני מדי – עדיף לקרוא לזה בצורה פשוטה יותר".
לפי חוקר הספרות אנדריי טורקוב, ייתכן שהרעיון של לויתן קשור לעבודתו על איור מהדורה של יצירות פושקין, שהכין פיוטר קונצ'אלובסקי לציון 100 שנה להולדתו של המשורר.
אולם חוקר האמנות אלכסיי פדורוב-דוידוב חלק על טענתו של ליפקין שהסקיצה של לויתן הייתה קשורה נושאית ל"הענן" של פושקין.
פדורוב-דוידוב טען ש"תמונת הציור אינה מזכירה כלל את השיר הזה", שכן לויתן צייר עננים בהירים, ולא ענן בודד או מצב טבע לאחר סערה.
לדבריו, הנוף שיצר לויתן היה "הדבר הרחוק ביותר מאיור" ונראה "כדימוי של טבע אמיתי לפני הכול".
באפריל 1899 נסע יצחק לויתן לכפר אוקולובקה שבמחוז קרסטצי, במושלנות נובגורוד.
הוא שהה שם את שארית האביב ורוב חודשי הקיץ, ויצר ציורים כגון "דמדומים.
ערמות שחת", "ערב קיץ" ו"דמדומים".
במהלך שהותו שם עבד גם על סקיצות מקדימות לציור העתידי "אגם".
באוגוסט של אותה שנה חזר לויתן למוסקבה.
בשנת 1889 הקצה היזם ופטרון האמנות סרגיי מורוזוב ליצחק לויתן בית-סדנה בסמטת בולשוי טריסביאטיטלסקי שבמוסקבה, שם עבד על הגרסה הסופית של הציור "אגם".
בראשית פברואר 1900 ביקר המדען קלימנט טימיריאזב, יחד עם אשתו ובנו, בסדנתו של לויתן.
בין שלל ציורים לא גמורים, ראה טימיריאזב ציור גדול בשם "אגם".
במיוחד התרשם מהסקיצה לציור זה, שהתבלטה בזכות "מגוון צבעים עשיר ומנצנץ".
לויתן עבד על הקנבס של "אגם" עד תחילת מאי 1900. בתקופה זו גם ביקר את תלמידי כיתת הנוף שלו בחימקי, שם עבדו בציור תחת כיפת השמיים בבקתה ששכרו.
במהלך הביקור הצטנן, והצינון הוביל לסיבוך חמור של מחלת לב ממנה סבל.
הוא חזר למוסקבה, אך לא הצליח להתאושש ונפטר ב־22 ביולי (4 באוגוסט) 1900.
לאחר מותו נמצאו בסטודיו שלו כ־40 ציורים לא גמורים (ובכללם "אגם") וכ־300 סקיצות..
תערוכה לאחר מותו ואירועים נוספים
הציור "אגם", תחת השם "יום שמש", הוצג לראשונה בתערוכה לזכרו של יצחק לויתן בסנקט פטרבורג ובמוסקבה בשנת 1901.
בתערוכה הוצגו למעלה מ־140 ציורים ורישומים רבים.
חלקה הראשון של התערוכה התקיים באולמות האקדמיה הקיסרית לאמנויות, והחלק השני במתחם של אגודת חובבי האמנות של מוסקבה.
מיד לאחר סיום התערוכה נרכש הקנבס על ידי אדולף (אבל) לויתן, אחיו של האמן, עבור מוזיאון הצאר אלכסנדר השלישי (כיום המוזיאון הרוסי הממלכתי).
בצדו האחורי של הקנבס מופיעה הערה: "לויתן מס' 27 'יום שמש' 2200 רובל".
רפרודוקציה של הציור, תחת השם "אגם", פורסמה בגיליון מס' 1 של כתב העת "עולם האמנות" לשנת 1901.
הציור "אגם" הוצג לאחר מכן במספר תערוכות, בהן תערוכות יחיד של יצחק לויתן: בשנת 1938 בגלריה הממלכתית טרטיאקוב ובשנת 1939 במוזיאון הרוסי הממלכתי בלנינגרד.
הוא הוצג גם בתערוכת היובל לציון 100 שנה להולדתו של האמן, שהתקיימה בין השנים 1960–1961 במוסקבה, לנינגרד וקייב.
עם זאת, הציור לא נכלל בקטלוג הרשמי של התערוכה והוצג רק בחלק שהתקיים בלנינגרד.
בשנת 2010, לציון 150 שנה להולדתו של לויתן, הוצג הציור בבניין בנואה של המוזיאון הרוסי (אפריל–יולי), ובהמשך בגלריה החדשה של טרטיאקוב ברחוב קרימסקי ול (אוקטובר 2010 – מרץ 2011).
במהלך תערוכת היובל נערך סקר דעת קהל בקרב מבקרי התערוכה.
מתוצאות הסקר עלה כי רק שני ציורים מאוסף המוזיאון הרוסי – "בריכה סבוכה" (מקום 7) ו"אגם" (מקום 10) – נכללו בעשירייה הפותחת של היצירות האהובות ביותר על הקהל.
שמונת הציורים הנותרים בעשירייה שייכים כולם לאוסף גלריית טרטיאקוב.
לפי עדויות בני זמנו של יצחק לויתן, כעשר שנים לאחר מותו הציור "אגם" היה כבר "כהה יותר, דהוי במקומות מסוימים, ואיבד הרבה מהבהירות והזוהר המקוריים שלו".
בהמשך עבר הקנבס מספר תהליכי שימור ושחזור, בהם לפני תערוכת היחיד של לויתן במוסקבה בשנת 1938, וכן בשנת 1958, אז שוחזר על ידי אנני ברינדארוב, המשחזר הראשי של המוזיאון הרוסי הממלכתי.
כיום מוצג הציור "אגם" באולם 40 של אגף רוסי (Rossi Wing) במוזיאון הרוסי, לצד יצירות נוספות של יצחק לויתן, בהן "סתיו זהוב.
הקומפוזיציה של הציור "אגם" בנויה משלושה מישורים ברורים:
המישור הראשון מצויר בצל, וכולל קנים וגלי מים קטנים, עליהם מונחת צללית של ענן.
המישור השני מציג מרחב מואר באור שמש של מי האגם הרחב.
ולבסוף, ברקע הרחוק – המישור השלישי – מתוארים חופים מוגבהים ובהם שדות, אדמות מעובדות, חורשות וכפרים, כולל בתים וכנסיות.
עננים צפים בשמיים הכחולים ומשתקפים במי האגם.
בקצה העליון של הקנבס נראית עננה כהה גדולה שמתחברת בענן לבן גדול שמשמאלה.
בהשוואה לסקיצה המקורית, שבה השמיים נתפסו כרקע בלבד, בגרסה הסופית של הציור "אגם" ניתן להם תפקיד מרכזי ובולט יותר.
עננים רבים נראים כאילו הם צפים מהאופק, כאילו הם דולקים זה אחר זה.
הדבר יוצר תחושה של תנועה לעבר הצופה – ואף מעבר לגבולות הקנבס עצמו.
לפי חוקר האמנות אלכסיי פדורוב-דוידוב, "נושא העננים – עם תנועתם, צלליהם והשתקפויותיהם – מתחיל לתפוס מקום מהותי, אם לא שווה, במבנה הכללי של הנוף, לצד דימוי החופים ופני האגם המכוסים שדות ומוארים בבניינים"; נושא זה הוא חלק חשוב מדימוי הנוף ומהווה "אמצעי לביטויו האמנותי".
העננים, כמו גם אלמנטים אחרים בקדמת הציור – קנים והשתקפויות במים – נחתכים על ידי שולי הקנבס, ומשמשים כמעין "מסגרות".
טכניקה אימפרסיוניסטית זו יוצרת את הרושם שהציור ממשיך מעבר למסגרתו.
חוקרי אמנות ציינו את אופיו הסינתטי של הנוף המתואר בציור "אגם", הבא לידי ביטוי לא רק בכך שהוא "מורכב" ממספר רישומי טבע, אלא גם באופיו הכללי והכוללני של הדימוי עצמו – בסינתזה רעיונית שמבטאת דימוי של ארץ שלמה.
מסיבה זו שקל לויתן בתחילה לקרוא לציור בשם "רוסיה".
בנוסף, גם מצב הטבע בציור עבר עיבוד סינתטי מסוים.
גוון העלים הצהוב והשדות היבשים מרמזים על סתיו, בעוד שהתאורה והעננים מזכירים יותר את עונת הקיץ.
ייתכן שלויתן בחר במכוון לתאר יום בעונת "קיץ אינדיאני", תקופה שבה "ההוד הסתיו עדיין שומר על קסם הקיץ".
סכמת הצבעים של הציור "אגם" מבוססת על גוונים של כחול, חום, ירוק, צהוב וסגול.
יצחק לויתן ביקש להשתמש בצבעים בהירים וטהורים, ואף צייר את העננים הלבנים בגוונים שונים, בעלי נטייה צהבהבה באזורים מוארים, וסגלגלה באזורים מוצלים.
השדות והמרעות מתוארים בגווני חום-צהבהב וירוק, בעוד שעלוות העצים נצבעת בגוני כתום-חום.
בכפרים שעל הגדה הנגדית של האגם נראים בתים חומים-אדמדמים, וכנסיות נראות ככתמים לבנים.
המים מתוארים בכחול, עם אדוות והשתקפויות רב-צבעיות.
לויתן שינה את ציור המים שוב ושוב, והוסיף והסיר שושנות מים בקדמת הציור מספר פעמים.
בעת התבוננות מקרוב, מתברר כי אזורי הצבע שנראים במבט ראשון דקורטיביים, מעוצבים למעשה במעברים עדינים וניואנסים מדויקים.
הציור "אגם" מבוצע במכחולים רחבים וגדולים המדגישים את כובד המשקל והחומריות של הנושא.
העננים המוארים בשמש והכנסייה הלבנה בולטים במיוחד כמסיביים ובעלי נוכחות גופנית.
לויתן השתמש בטכניקה מורכבת, שכללה ציור חוזר בצבעי גוף (corpuscular painting) וגלזורה (glazing).
כדי לבטא את תנודות המים הבלתי שקטות, הוא מרח שכבות מכחול חוזרות של גוני כחול, סגול, ירוק-אפרפר וורדרד, כולן מעל שכבת הכנה בצבע תכלת.
בחלקים מסוימים, במיוחד בתיאור הקנים, נוצר בלבול בטקסטורה, כתוצאה מחריטה חוזרת על שכבת הצבע התבליטית מבלי להסיר תחילה את השכבות הקודמות.
בנוסף, עומס יתר של שכבות צבע גרם לאובדן גמישות, והשכבות העליונות לא התחברו היטב לשכבות התחתונות.
כתוצאה מכך הופיעו סדקים (craquelures) והתפוררות של שכבות הצבע החוזרות, תופעות שדרשו עבודות שימור ושחזור.
אגם בודום (בפינית: Bodominjärvi), אגם פיני הממוקם סמוך לעיר אספו (Espoo), בקרבת הלסינקי.
מידות האגם הן בערך שלושה קילומטרים לרוחב וקילומטר לאורך.
באגם קיימים שני איים קטנים - Storören ו- Lillören.
עומקו המקסימלי של האגם הוא 13 מטרים.
האגם ידוע לשימצה בשל שלושה מקרי רצח שהתרחשו בסמוך לו בשנת 1960; ארבעה בני נוער (שני בנים ושתי בנות) יצאו לטיול מחנאות לאגם והותקפו על ידי תוקף מסתורי בעת שישנו באוהל.
הניצול היחיד, נילס גוסטפסון, הואשם ברצח בשנת 2004, אך זוכה מכל אשמה בשנת 2005. הרצח לא פוענח עד היום.
"בודום" (2016), סרט אימה המבוסס על מקרי הרצח שהתרחשו במקום.
Children of Bodom, להקת דת' מטאל פינית, הקרויה על שם הרצח באגם.
אגם אֶיָיסי (Eyasi) הוא אגם מלוח בצפון טנזניה.
האגם הוא חלק מהבקע הסורי-אפריקני והוא שוכן דרומית למכתש נגורונגורו ולפארק הלאומי סרנגטי, ומערבית לארושה.
גובהו 1,030 מטר מעל פני הים.
מקור המים העיקרי של האגם הוא נהר סיבּיטי, הנשפך אליו בדרום מערב, אך מפלס המים בו תלוי מאוד בכמות הגשמים שיורדים באזור, והוא משתנה תדיר.
גם בעונות גשומות במיוחד, המים באגם רדודים.
האגם מהווה בית גידול לשקנאים, פלמינגואים וחסידות.
בסמוך לאגם חיים בני ההדזה, שבט קטן של ציידים-לקטים.
אגם אטיטלן (בספרדית: Lago de Atitlán) נמצא באזור ההררי של דרום-מערב גואטמלה במחוז סולולה (Sololá), בגובה 1,562 מטר ובמרחק של 147 ק"מ מגואטמלה סיטי.
הוא שוכן בליבו של לוע הר געש עתיק והוא אגם סגור, ללא מוצא לים.
אגם אטיטלן נחשב לאגם העמוק ביותר במרכז אמריקה - עומק מוערך ל-340 מטר, רוחבו 10 ק"מ ואורכו 18 ק"מ.
האגם מוקף מדרונות תלולים ומדרום לו שוכנים שלושה הרי געש - אטיטלן (Atitlán), סן פדרו (San Pedro) וטולימן (Tolimán).
את האגם מקיפים מספר כפרים, שיושביהם בני מספר שבטים שכולם הם צאצאים של בני המאיה.
הכפר סנטיאגו אטיטלן (Santiago Atitlán) הוא הגדול בכפרים המקיפים את האגם.
כפרים נוספים הם: סולולה, פנאחצ'ל (Panajachel), סן פדרו לה לגונה (San Pedro la Laguna), סן מרקוס לה לגונה (San Marcos la Laguna), סן לוקאס טולימן (San Lucas Tolimán) ועוד.
גשמים עזים שירדו כתוצאה מסופת ההוריקן סטן, באוקטובר 2005, גרמו לנזקים כבדים בגואטמלה, ובמיוחד נפגע אזור אגם אטיטלן.
מפולת בכפר פנבאח גרמה למותם של 1,400 בני אדם והותירה 5,000 תושבים חסרי בית.
האגם נחשב לאחד האגמים היפים בעולם והוא אחד היעדים התיירותיים הפופולריים ביותר בגואטמלה.
האזור סביב אגם אטיטלן הוכרז כפארק לאומי בשנת 1955. גואטמלה חיפשה דרך להוציא את האגם מאנונימיותו העולמית כדי להגדיל את התיירות לאזור וכך למנף את הכלכלה המקומית.
חברת התעופה פאן אמריקן וורלד איירווייז, הציעה לעשות זאת על ידי הבאת דגים החביבים על דייגים, אל האגם.
כך הובאו אל האגם, בשנת 1958, דגי הבס השחור.
הבס התמקם במהירות במושבו החדש והחל לכלות את הזנים המקומיים.
הבס גרם לחיסולם של יותר משני שלישים מהדגה המקומית באגם ואף תרם להכחדתו של הטבלן הענק, עוף מים נדיר שחי באזור אגם אטיטלן בלבד.
מאפיין ייחודי של אקלים המקום, מכונה בשם "צ'וקומיל" (Xocomil), שמשמעותו בשפה הקצ'קאלית "הרוח הנושאת הלאה את החטא".
רוח זו אופיינית לשעות הבוקר ואחר הצהריים סביב האגם ומעריכים כי היא נוצרת מהמפגש בין רוחות חמות מהאוקיינוס השקט, לבין רוחות קרות יותר מהצפון.
אגם אלברט (Albert Nyanza) (נקרא מווייטנזיגה על ידי הניורו ונם אבויו בוניו על ידי האלור) הוא אחד האגמים הגדולים באפריקה.
הוא האגם השביעי בגודלו ביבשת וניצב על הגבול בין אוגנדה לבין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (לשעבר זאיר).
אגם אלברט הוא הצפוני ביותר מבין שרשרת האגמים בבקע הסורי-אפריקני.
אורכו של האגם כ-160 קילומטרים ורוחבו כ-30 קילומטרים.
עומקו המרבי הוא 58 מטרים והוא נמצא בגובה 619 מטרים מעל גובה פני הים.
האגם מהווה חלק מהמערכת המורכבת של הנילוס העליון.
מקורותיו העיקריים הם נילוס ויקטוריה המגיע מאגם ויקטוריה שבדרום מזרח ומנהר סמליקי שמגיע מאגם אדוארד שבדרום מערב.
בקצה הצפוני של האגם ממשיך הנהר בשם נילוס אלברט אל תוך דרום סודאן.
בקצהו הדרומי של האגם, כניסתו של נהר סמליקי כוללת אזורי ביצות.
דרומה משם נמצא רכס הרוונזורי בעוד שרכס גבעות בשם ההרים הכחולים מתנשאת לחופו הצפון מערבי של האגם.
היישובים המעטים לחופי האגם כוללים את בוטיאבה הקונגולזית ואת פאקוואצ' האוגנדית.
בשנת 1864, מגלה הארצות הבריטי סמואל בייקר גילה את האגם.
הוא קרא לו על שם הנסיך אלברט, בעלה של המלכה ויקטוריה שנפטר באותה עת.
נשיא זאיר, מובוטו ססה סקו שינה את שם האגם על שמו בתקופת שלטונו.
חברות הנפט הריטג' אויל וטולוו אויל מצאו באגם שדות נפט עצומים המוערכים בעשרות מילארדי חביות נפט.
על פי הערכה זו שדות הנפט באגם אלברט הם הגדולים ביותר שנמצאו ביבשה באפריקה שמתחת לסהרה בעשורים האחרונים.
אגם אורטה (באיטלקית: Lago d'Orta; לגו ד'אורטה) הוא אגם בנפת נוברה, במחוז פיימונטה שבצפון איטליה.
בתוך האגם נמצא אי יחיד סן ג'וליו.
על שפת האגם שוכנת העיירה אורטה סן ג'וליו, למרגלות ההר הקדוש "סן פרנצ'יסקו".
עד המאה ה-16 נקרא האגם "אגם סן ג'וליו".
על שמו של המסיונר היווני ג'וליו הקדוש מנוברה בן המאה ה-4, שהציל את תושבי חופי האגם וסביבתו, ממפלצות ונחשים שחיו על האי סן ג'וליו.
האי והעיירה המרכזית שעל גדת האגם נקראים על-שמו של ג'וליו גם במאה העשרים ואחת.
הסברה המקובלת ביותר היא, ששמו הנוכחי של אגם אורטה נובע מהביטוי הלטיני "גן סגור" .
עם הזמן השתבש חלקו הראשון של הביטוי "Hortus", והפך ל"אורטה".
ישנן גם סברות אחרות למקור השם, אך הן מקובלות פחות.
אגם אורטה ממוקם בצפון איטליה, מערבית לאגם מאג'ורה, במרחק של כ-15 קילומטר בקו אווירי, וכ-50 קילומטר צפונית לנוברה (Novara), העיר המרכזית בנפה.
האגם צר וארוך, אורכו כ-13 קילומטר ורוחבו 2.5 ק"מ, כיוונו הכללי מצפון לדרום, גובהו מעל פני הים 290 מטרים, שטח הפנים שלו מסתכם ב-18.1 קילומטר מרובע, ועומקו המרבי 143 מטר.
החודש החם ביותר באגם הוא אוגוסט, ובו 27 מעלות צלזיוס בממוצע ביום ו-19 בלילות.
ינואר הוא החודש הקר ביותר בשנה, ובו ממוצע מידות החום בימים עומד על 7 מעלות ובלילות על 1-.
כמות המשקעים הממוצעת בשנה מסתכמת ב-1,251 מ"מ, מהם 53 מ"מ שלג בממוצע שנתי.
החודש הגשום ביותר הוא אוקטובר, בו יורדים 167 מ"מ גשם והשחון ביותר הוא פברואר - 66 מ"מ גשם בלבד.
באזור האגם נמצאו ממצאים ארכאולוגיים מן התקופה הנאוליתית, בחפירות ארכאולוגיות על האי סן ג'וליו.
בתקופת הברזל היו חופי האגם מאוכלסים בשבטים קלטיים, בתקופות האימפריה הרומית העתיקה המקום כפי הנראה לא היה מאוכלס, כך לפחות לגבי האי סן ג'וליו, או שהיה חסר חשיבות מספקת לאזכורים היסטוריים.
במאה הרביעית הגיעו לאזור האחים ג'וליו וג'וליאנו, אוונגליסטים שבנו כנסיות.
במאה השישית האזור נכבש על-ידי הלומברדים.
בשנת 1219, לאחר עשרים שנות מחלוקת בין עיריית נוברה לבישוף, קמה בישופות סן ג'וליו בריביירה של האגם.
ב-1767 הועברו הזכויות באזור לבית סבויה, אך רק השליטה הממשית של בית סבויה התממשה רק ב-1817. אזור האגם אוחד עם שאר חלקי איטליה ב-1861, תחת המלך ויטוריו אמנואלה השני.
העיירה אורטה סן ג'וליו - אורטה סן ג'וליו היא העיירה המרכזית שלחופי האגם.
העיירה ציורית, ונסיעת כלי רכב ממונעים אסורה בתוכה.
בצמוד לעיירה מתנשא ההר הקדוש של אורטה, שממנו נשקף נוף היקפי מגובה של 386 מטרים, לאגם לכל סביבתו.
ההר הוכר על ידי אונס"קו ב-2003 כאתר מורשת עולמית, ביחד עם הרים קדושים נוספים במחוז פיימונטה ולומברדיה.
האי סן ג'וליו - אי קטן ופסטורלי, 275 מטרים אורכו ו-140 מטרים רוחבו.
על האי בנויים בזיליקה עם חזית בסגנון רומנסקי ומנזר בנדיקטי, המאוכלס על ידי נזירות בלבד, אשר שותקות ואינן מדברות.
סביב האי מתפתל שביל טבעתי הנקרא ש"שביל השקט".
שייט - השייט משמש הן למעבר בין עיירות על גדות האגם, הן למעבר לאי סן ג'וליו וגם לבילוי ולתיירות.
מוזיאון אתנוגרפי וכלי נשיפה – במרחק קצר מהחלק הצפון מערבי של האגם, נמצא המוזיאון האתנוגרפי ולכלי נשיפה, בעיירה הקטנה קווארנה תחתית (Quarana Sotto).
מוטרונה - הר מוטרונה ניצב בין אגם מאג'ורה לאגם אורטה, גובהו 1,491 מטרים.
מראש ההר ניתן לצפות בשני האגמים.
ניתן לעלות להר ברכבל מהעיירה סטרזה לחופי אגם מאג'ורה, במרחק של כ-17 קילומטרים מחלקו הצפוני של אגם אורטה.
בתחנת ביניים של הרכבל, ממוקמים גנים בוטניים.
בחורף ההר גם מציע אפשרויות של סקי.
מוזאון הברזים - המוזיאון מצוי בעיירה סן מאוריציו ד'אופליו (San Maurizio d'Opaglio), הנמצאת בחלק הדרום מערבי של אגם אורטה.
בכניסה לעיירה מוצב ברז גדול ממדים.
הסופר הצרפתי אונורה דה בלזאק הגדיר את האגם פנינה המוקפת באוצרות ירוקים של גבעות פיאמונטה.
הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה בילה שנתיים באגם ובמהלך תקופה זו כתב את יצירתו "כה אמר זרתוסטרא".
חופי האגם שימשו השראה גם לזוג המשוררים הבריטים רוברט בראונינג ואשתו אליזבת בארט בראונינג.
המשורר האיטלקי פיירו קיארה (Piero Chiara) כתב שאורטה סן ג'וליו היא צבעי המים של אלוהים.
בחודש יוני בכל שנה נערך באי סן ג'וליו פסטיבל קוזיו (Cusio).
בפסטיבל מנוגנת מוזיקה מימיי הביניים מסוגים שונים, מקהלות, סימפוניות בארוקיות, סונטות ועוד.
בעיירות סביב האגם נערכים אירועים דוגמת תערוכת פרחים אביבית באורטה סן ג'וליו וימי שוק אזוריים.
בשנת 1926 הקימה חברת במברג (Bemberg) מפעל טקסטיל בדרום האגם.
בתהליך הייצור נשאבו מים מתוך אגם אורטה, והוזרמו בחזרה לאגם במשך שנים כשפכים מזהמים.
השפכים כללו עופרת, אמוניום סולפט וחומרים רעילים אחרים.
להזרמת השפכים היו השלכות חמורות על איכות מי האגם ואיכות הסביבה.
משנות החמישים של המאה העשרים החלו פעולות של ניקוי מי האגם, אך המומחים התמודדו גם עם הצטברות מתכות כבדות במים.
בשנות ה-80 הוחל בפעילות ניקוי נוספות, המשפרות את איכות מי האגם ומסייעות לשיקום איטי של החי והצומח.
מפעל במברג עדיין מייצר, אך קיימת הקפדה של הנהלת החברה והשלטונות למניעת זיהומים נוספים.
אגם אייר הוא הנקודה הנמוכה ביותר באוסטרליה, בגובה של כ-15 מטרים מתחת לפני הים.
לעיתים נדירות האגם מתמלא, אז הוא האגם הגדול ביותר באוסטרליה וה-18 בגודלו בעולם.
ממוקם באוסטרליה הדרומית, 647 קילומטרים צפונית לאדלייד.
אגן אגם אייר משתרע על למעלה ממיליון קמ"ר, והוא חווה שיטפון קטן כל 3 שנים, שיטפון גדול כל 10 שנים ומתמלא לגמרי בממוצע רק ארבע פעמים בכל מאה.
מפלסי המים של אגם אייר תלויים בעיקר במונסון השנתי ובכמות הגשמים שיורדת במצוק האגם בקווינסלנד ובטריטוריה הצפונית.
האגם נקרא על שם חוקר הארצות הבריטי ג'ון אדוארד אייר אשר היה האירופאי הראשון לצפות בו ב-1840. הילידים האוסטרלים שהתגוררו באזור, אנשי הארבנה (Arabana), מכנים את האגם "Kati Thanda".
"אשי נו קו" - אגם קנה מצוי), המכונה גם אגם הָקוֹנֶה, הוא אגם באזור הקונה שבמחוז קנאגאווה באי הונשו שביפן.
זהו אגם לוע השוכן בסמוך לקיר הדרומי של קלדרת הר הגעש הקונה.
האגם מהווה אתר תיירות פופולרי, והוא נודע בנופי הר פוג'י הנשקפים ממנו ובאונסנים הרבים שנמצאים בגדותיו.
באגם שוהות מספר סירות שעשועים ומעבורות, אשר מספקות למשייטים בהן מבט על האגם.
עיצובן של מספר מהסירות מושפע מספינות מלחמה.
רוב המבקרים של אגם אשי שוהים במלונות ובתי הנופש אשר בסביבה ומבקרים את האטרקציות שמסביב לאגם.
רבים מהמבקרים באגם משתמשים ברכבל בשביל להגיע לעמק הוולקאני "העמק הרותח הגדול".
אגם אלמנטייטה (אנגלית Lake Elmenteita) הוא "אגם בסיסי" רדוד בקניה, השוכן בשבר הסורי-אפריקאי, כ-120 ק"מ צפונית-מערבית לבירה ניירובי וכ-20 ק"מ דרומית-מזרחית לעיר נקורו.
בשנת 2011 הוכרזו האגם וסביבתו הקרובה - יחד עם שני אגמים נוספים בקניה, אגם נקורו ואגם בוגוריה - כאתר מורשת עולמית המשתרע על-פני שטח של 25.24 קמ"ר.
אורכו של האגם מצפון-לדרום הוא כשמונה ק"מ, ורוחבו המרבי מגיע לארבעה ק"מ.
הוא משתרע על-פני שטח של 18 קמ"ר, ומנקז שטח של כ-630 קמ"ר.
האגם רדוד, וברוב שטחו אין עומקו חורג ממטר בודד.
הוא שוכן בגובה של 1,670 מטרים מעל פני הים, ומוקף בטורי גבעות נמוכות ממזרחו וממערבו.
בצידו הדרומי של האגם משתרעים בתרונות נרחבים שמקורם בשפכי לבה שפרצו במהלך ההולוקן ממספר חרוטים געשיים השוכנים באזור.
למעט ריכוז קטן של בתי מלון בצידו המזרחי, מוקף האגם מכל צדדיו בשטחים חקלאיים, בחורשים וביערות האופייניים לאזורים גבוהים (בעיקר עצי שיטה), וכן בצמחייה עשבונית וצמחיית שיחים.
באגם לא חיים דגים, למעט דגי אמנון שהובאו אליו בשנת 1962, והחיים סמוך למעיינות החמים שבצידו הדרומי.
האגם מצטיין בריכוזים גדולים של ציפורי פלמינגו מצוי ופלמינגו זוטר, הניזונים מפגיות של סרטנאים ומכחוליות, אם כי מספרם הולך ומתדלדל בשל דגי האמנון המושכים מיני עופות אחרים, הניזונים גם מביצי וגוזלי הפלמינגו.
עוד חיים באגם ריכוזים גדולים של שקנאים, המקננים על איונים סלעיים ונודדים מדי יום לאגמים הסמוכים בחיפושם אחר מזון.
נוסף על שני מינים אלה, נצפו באגם ובסביבתו כ-450 מיני עופות, מהם 49 מיני עופות מים ועשרה מינים פלארקטים.
עם היונקים החיים באגם ובסביבתו נמנים כ-150 פרטים של ג'ירף רוטשילד, וכן זברות, צבאים וחזירי יבלות מצויים.
אגם בסיסי (באנגלית soda lake) הוא אגם שבו רמת החומציות (pH) של המים גבוהה מ 7. בדרך כלל בין 9 ל-12.
הערך מתייחס לרמת החומציות של מים מזוקקים, או תמיסה נייטרלית אחרת.
משמעותו של pH=7 היא שריכוז יוני ההידרוניום ( +H3O) שווה לריכוז יוני ההידרוקסיל ( -OH).
מי ברז או מי גשם אינם טהורים, ומכילים חומרים מומסים שונים, ולכן ה-pH שלהם עשוי להיות שונה במעט מ-7. באגמים שונים רמת החומרים המומסים יכולה להיות גבוהה מאוד ובהם התפתחה רמת חומציות גבוהה במיוחד או נמוכה במיוחד.
רמת החומציות של ים המלח, לדוגמה, היא 6.2 (נכון לשנת 2012).
ערכי pH הגבוהים מ-7 הם בסיסיים יותר, בהם ריכוז ה +H3O נמוך מריכוז -OH.
ערכים נמוכים מ-7 מייצגים חומציות, ובהם ריכוז +H3O גדול מריכוז -OH.
אגם בוגוריה (אנגלית Lake Bogoria) הוא אגם בסיסי רדוד בקניה, השוכן בשבר הסורי-אפריקאי, כ-180 ק"מ צפונית-מערבית לבירה ניירובי וכ-10 ק"מ צפונית לקו המשווה.
האגם וסביבתו מוכרזים כשמורת טבע מאז 29 בנובמבר 1973, ובשנת 2011 הם הוכרזו - יחד עם שני אגמים נוספים בקניה, אגם נקורו ואגם אלמנטייטה - כאתר מורשת עולמית המשתרע על-פני שטח של 107 קמ"ר.
אורכו של האגם מצפון-לדרום הוא כ-19 ק"מ, ורוחבו המרבי מגיע ל-3.5 ק"מ.
הוא משתרע על-פני שטח של 38 קמ"ר, והוא מנקז שטח של כ-930 קמ"ר.
האגם רדוד ועומקו מגיע לכעשרה מטרים לכל היותר.
הוא שוכן בגובה של 991 מטרים מעל פני הים, והוא מוקף ברכסי הרים במזרחו, בטורי גבעות במערבו ובאזור ביצתי בצפונו.
בסביבת האגם שוכנים מאפיינים געשיים שונים, דוגמת מעיינות חמים בטמפרטורה הנעה בין 39 ל-98.5 מעלות צלזיוס, פומרולות ולפחות 18 גייזרים שפעילותם מושפעת גם מגובה מפלסו (באגם שוכן ריכוז הגייזרים הגדול באפריקה).
מי האגם בסיסיים (pH :10.5) ומליחים, והם עשירים ביונים של נתרן, ביקרבונט וקרבונט, שמקורם במי נגר ובכמאתיים מעיינות אלקאליים לאורך חופיו ובקרקעיתו.
באגם מספר שכבות מים המסודרות בהתאם לתכולת המלחים שבהן (Meromictic lake), כך שהשכבה הכבדה ביותר שוכנת בתחתית גוף המים.
הצומח בסביבת האגם מונה 210 מינים, ובעיקרו מורכב מצמחייה עשבונית המסוגלת להתקיים בסביבה בסיסית ומצמחיית שיחים הנשלטת על ידי עצי שיטה, קומברטום (Combretum) ופיקוס.
באגם פורחות אוכלוסיות אצות וכחוליות המשמשות כמזונם העיקרי של יותר ממיליון וחצי פרטי הפלמינגו הזוטר החיים באגם.
נוסף על הפלמינגו הזוטר נצפו באגם יותר מ-370 מינים נוספים של עופות, ויונקים שונים האופייניים לסוואנה, דוגמת הקודו.
אגם אמדאוס הוא אגם מלח גדול באוסטרליה, בחלק הצפוני של הפארק הלאומי אולורו, קאטא טג'וטה, מאונט קורנר, בדרום-מערבה של הטריטוריה הצפונית.
האגם נמצא בתוך "האגן אמדאוס" (Amadeus Basin), אגן סלעי משקע המשתרע על כ-170,000 קילומטר מרובע.
הוא שוכן 275 קילומטר דרומית-מערבית מן העיירה אליס ספרינגס.
אורך האגם הוא 145 ק"מ ורוחבו 20 ק"מ, אך לפעמים הוא מתייבש כליל.
האתרים הקרובים העיקריים הם, פרט לאולורו, "קאטא טיוטה" (Olga Rocks) ומאונט קונר (Mount Conner).
האגם נתגלה בתודעת האירופאים בשנת 1872 הודות למגלה הארצות האנגלי-אוסטרלי ארנסט ג'יילס (Ernest Giles)
בעת מסעו אל פנימה של אוסטרליה.
תחילה הוא כינה אותו "אגם פרדיננד" לכבוד מיטיבו, הברון פרדיננד פון מילר, אולם זה יעץ לקרוא לו "אגם אמדאוס" לכבוד המלך אמדאו הראשון של ספרד.
אגם אמדאוס הוא חלק משורה של אגמי מלח המשתרעים מן אגם הופקינס ועד הנהר פינקי.
האזור הסמוך לאגם הוא מקור אוסטרלי חשוב למי שתייה עם מעיינות רבים.
מסביבו נמצאים עוד אגמי מלח קטנים.
האגם והאגמונים מסביבו נמצאים בשליטת שלוש חברות חקלאיות של אבוריג'ינים:"פיטרמן", "קאטיטי" ו"האסטס בלאף".
אזור קטן בקצהו המערבי משמש לחוות קרטין-ספרינגס.
בשנים 1997–2005 האזור כולל 93% משטח האגם הובער על ידי דליקת ענק של שיחים.
בסביבת האגם חיים גמלים רבים המוצאים כאן מים ומזון מתאימים.
הם מהווים איום על הישרדות צמחי המדבר "קואנדונג", תת-מין של Santalum acuminatum המניבים פרות מתוקים בחודשים אוקטובר-פברואר.
אגם בארלי גריפין הוא אגם מלאכותי, המשתרע במרכזה של העיר קנברה, בירת אוסטרליה.
האגם, הנקרא על שם מתכנן העיר קנברה, נוצר בשנת 1964 ושטחו הוא 6.64 קילומטרים מרובעים.
לחופיו שוכנים רבים מן האתרים המרכזיים של קנברה.
האתר בו הוקמה העיר קנברה נבחר למטרה זו בין השאר משום שהתנאים הטופוגרפיים בו התאימו לשם אגירת מים לצורכי נוי.
דרך השטח שבו הוקם בהמשך האגם זרם הנהר מולונגלו (Molonglo) וסביבותיו היוו מישור הצפה.
נתונים אלו סופקו לאדריכלים שהשתתפו בתחרות על הקמת קנברה, ומרביתם אכן כללו בתוכניותיהם את הקמתו של אגם מלאכותי.
תוכנית הקמת האגם נכללה בתוכנית המקורית של קנברה, פרי עבודתם של האדריכלים האמריקנים וולטר בארלי גריפין ומריון מהוני גריפין.
לאחר הקמת העיר עיכבו השפל הכלכלי הגדול ומלחמת העולם השנייה את מימוש תוכנית הקמת האגם, ורק בשנות החמישים החל מימושה.
מחלוקות גדולות התגלעו אודות פרטי תוכנית האגם.
שלטונות אוסטרליה הכניסו לבסוף שינויים משמעותיים בתוכניתם של בני הזוג גריפין לאגם.
בין השאר לא נתקבלה הצעת גריפין לצורתו המפורטת של האגם והועדפה צורה שנשענה על הטופוגרפיה הטבעית שהתקיימה בשטח האגם המיועד.
כמו כן נדחה הרעיון להקים שורה של סכרים קטנים לטובת הקמת סכר יחיד בקצהו המערבי של האגם, אשר יסכור את מימי הנהר מולונגלו.
בתכנון הסופי של האגם השתתף האדריכל הבריטי הנודע סר ויליאם הולפורד (Holford).
ב-1960 החלו העבודות ההנדסיות בשטח בעידודו הנמרץ של ראש ממשלת אוסטרליה דאז רוברט מנזייס.
הן כללו עבודות עפר והקמת סכר ושני גשרים על פני שטח האגם המיועד.
במהלכן נחפרו 382 אלף מטרים מעוקבים של קרקע, אשר שימשה בין השאר לשם הקמת האיים המלאכותיים באגם.
על גדות האגם ניטעו 55 אלף עצים, בעיקר אקליפטוסים.
העבודות נשלמו ב-1963 והסכר ננעל בחודש ספטמבר באותה שנה.
תנאי בצורת באותו קיץ גרמו לכך שגובה המים המתוכנן לאגם הושג רק בחודש אפריל 1964. טקס חנוכת האגם נערך ב-17 באוקטובר 1964.
האגם ממוקם בקירוב במרכזה של קנברה.
צורתו הכללית היא כשל סהר, המתמשך ממזרח למערב.
אורכו הוא 11 קילומטרים ורוחבו המרבי – 1.2 קילומטרים.
שטחו הוא 6.64 קילומטרים מרובעים.
עומקו נע בין חצי מטר ל-18 מטרים והעומק הממוצע בו – 4 מטרים.
אורך חופיו הוא 40.5 קילומטרים ונפח המים בו מגיע ל-33 מיליון מטרים מעוקבים.
גובה מפלס מימיו הוא 556 מטרים מעל פני הים.
מימיו נאספים משטח של 184 קילומטרים מרובעים.
גובה המים באגם מבוקר על ידי הזרימה דרך סכר סקריבנר (Scrivener), הניצב בקצהו המערבי של האגם.
גובהו הוא 33 מטרים ואורכו – 319 מטרים.
עוביו המרבי של קיר הסכר הוא 19.7 מטרים.
באגם מצויים מפרצים רבים וששה איים שנבנו במהלך הקמתו, שלושה מהם חסרי שם.
חוצים אותו שני גשרים – גשר שדרת חבר העמים (Commonwealth Avenue) במרכז וגשר שדרת המלכים (Kings Avenue) במזרח.
הם בעלי אורך של 310 ו-270 מטרים, בהתאמה.
כביש נבנה גם על גבי סכר סקריבנר.
לחופי האגם שוכנים רבים מהאתרים המרכזיים של העיר - שמקצתם נבנו לאחר הקמת האגם - ובהם גלריית הדיוקנאות הלאומית, המוזיאון הלאומי, הספרייה הלאומית, האוניברסיטה הלאומית, בית המשפט העליון ושדרת המצעדים אנזא"ק.
בניין הפרלמנט הישן ובניין הפרלמנט החדש שוכנים בקרבתו.
סביב חופי האגם ממוקמים גם שטחי פארקים נרחבים, המהווים אתרי נופש פופולריים.
מימיו משמשים לדיג, שיט וחתירה (אך לא לשחייה, בדרך כלל).
אגם ארחנטינו (בספרדית: Lago Argentino) הוא אגם בפטגוניה בפרובינציית סנטה קרוס, ארגנטינה.
זהו אגם המים המתוקים הגדול ביותר בארגנטינה, עם פני שטח של 1,415 קמ"ר ורוחב מרבי של 32 ק"מ.
עומקו הממוצע הוא 150 מטר, ועומקו המרבי מגיע ל-500 מטרים.
האגם מפורסם בזכות קרחון פריטו מורנו הזורם אליו.
האגם שוכן בתוך הפארק הלאומי לוס גלסיירס, באזור השופע בקרחונים והוא מוזן ממי קרחונים שהפשירו על ידי מספר נהרות, מים מאגם ויידמה שזורמים מנהר לה-לאונה וערוצים רבים מן ההרים.
האגן ניקוז שלו הוא בגודל 17,000 קמ"ר.
המים מאגם ארחנטינו זורמים לאוקיינוס האטלנטי דרך הנהר סנטה קרוס.
הקרחונים, העיר אל קלפטה שעל גדות האגם והאגם עצמו מהווים יעדי תיירות חשובים.
בין הדגים המצויים באגם ניתן למצוא מיני טרוטה, מיני סלמון ועוד סוגים רבים.
אגם ארחנטינו היה גם שמו של נמל התעופה ששירת את האזור עד שנת 2000. הנמל סגור כעת ומסלול ההמראה שלו הפך לחלק מכביש העיירה.
הנמל הוחלף בנמל התעופה הבינלאומי של אל קלפטה המשרת את העיירה ואת האגם, עם טיסות יומיות רבות מארגנטינה ומיעדים בינלאומיים.
אגם אינארי (בפינית: Inarijärvi) הוא אגם בצפון-מזרח פינלנד.
שטחו כ-1,040 קמ"ר, והוא האגם השלישי בגודלו בפינלנד, והגדול ביותר בלפלנד.
גובהו בין 117 ל-119 מטרים מעל פני הים, ומפלס זה תלוי באספקת המים המגיעים דרך תחנת הכוח ההידרואלקטרית קייטקוסקי המצויה ברוסיה.
האגם רדוד ברובו, אך בחלקו הצפוני מגיע עומקו ל-95 מטרים.
האגם קופא בכל שנה, בין נובמבר לראשית חודש יוני.
האגם נשפך לנהר פאטסיוקי, שזורם צפונה, ונשפך לפיורד וראנגר שבים ברנץ.
ברחבי האגם פזורים 3,318 איים, המפורסמים שבהם הם האוטומה (Hautuumaasaari) ואוקון (Ukonsaari).
על האי האוטומה, שפירוש שמו "אי בית הקברות", שוכן בית קברות עתיק ששימש בעבר את הלאפים, ועל האי אוקון אתר פולחן קדום.
האגם עשיר בדגה, בעיקר מיני סלמון וטרוטות.
רבים ממיני הדגים לא שכנו בו בעבר, והם הובאו לאגם במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20, כדי לעודד את הדיג במקום.
ב-1989 הגיע היקף הדיג באגם לשיא, שנאמד בכ-560 טונות.
אגם אנריקיו (בספרדית: Lago Enriquillo) הוא אגם מלח ברפובליקה הדומיניקנית.
שטחו 375 קמ"ר, והוא האגם הגדול ביותר באיים הקריביים.
בגובה של 27 מטר מתחת לפני הים, הוא גם המקום הנמוך ביותר באיים הקריביים.
מאז ראשית המאה ה-21 התרחב שטחו של האגם ובין 2004 ל-2013 הכפיל את שטחו.
האגם קרוי על שם אנריקיו, ממנהיגי הטאינו באזור, שמרד בספרדים במאה ה-16.
האגם מצוי בעמק ביקוע שנוצר לפני כמיליון שנים בהעתק העתק אנריקיו-פלאנטן גארדן.
אגן הניקוז שלו כולל 10 נחלים.
אלה שזורמים מצפון הם נחלים איתנים, ואלה שזורמים מדרום הם נחלים אכזבים.
האגם עצמו אינו מתנקז לנחלים אחרים.
באגם אי אחד, קבריטוס (Cabritos).
בעבר היו בו שני איים נוספים, ברבריטה ואיסליטה, אך הם שקעו ב-2011, בעקבות עליית מפלס האגם.
באגם חיים תנינים אמריקניים ופלמינגואים אמריקניים.
בראשית המאה ה-21 החל לעלות מפלס מי האגם, וכתוצאה מכך גדל שטחו באופן משמעותי.
הדעות באשר לסיבות לעליית המפלס חלוקות.
בין הסיבות האפשריות נמנו גידול בכמות המשקעים, עלייה בסחף הזורם לאגם בשל בירוא יערות ואקלים מתון יותר, שגרם לקצב התאדות איטי יותר של מי האגם.
עליית המפלס הציפה שטחים חקלאיים רבים באזור, וחקלאים רבים איבדו את פרנסתם.
גם אם ירדו מי המפלס בעתיד, לא יהיו עוד האדמות ראויות לעיבוד חקלאי, בשל המלחת מי התהום.
ההצפות מאיימות גם על העיר בוקה דה קאצ'ון, שכמה מבתיה כבר הוצפו.
אגם אנגולסטרס (קטלונית Estany d'Engolasters) הוא אגם מוארך באזור העיר אנקמף שבאנדורה.
האגם שוכן בגובה של 1,616 מטרים מעל פני הים.
הוא נוצר מתהליך של הפשרת קרחונים, סמוך לאנדורה לה ולה, עיר הבירה של אנדורה.
מקורות המים כיום של האגם המלבני הם הנהרות מאדריו (Madriu) ונהר הואלירה המזרחי (East Valira).
בנוסף, מימיו נאגרים מהשלג המופשר מפסגות רכסי ההרים הפירנאים שבגבול בין צרפת לספרד.
האגם מוקף בכרי דשא ויער עצי אורן, מה שהופך את נוף העמק למחזה מרהיב.
מימי האגם מנוצלים להפקת חשמל באנרגיית מים, בתחנת הכוח ההידרואלקטרית הממוקמת ליד העיר אנקמף.
ישנו רכבל העובר בין אנקמף לאזור האגם, שאורכו 6.2 קילומטרים.
אגדה הנוגעת לנסיבות יצירתו של האגם מספרת, כי אגם אנגולסטרס נוצר מהתפרצות פתאומית של מים ששוחררו בכוחות אלוהיים, כדי להעניש אישה יפה, תושבת כפר קדום שהיה קרוב לגדת האגם.
האישה נענשה על כך שסירבה לתת פת לחם לעולה רגל מורעב, הנחשב על פי האגדה לישו עצמו.
האגדה טוענת בנוסף שכל הכוכבים בשמים המוארים מיופיו של האגם עתידים ליפול לתוכו ולהישאר שם כאסירים לנצח.
אגדה נוספת המסופרת על האגם היא שהאתר שימש מוקד לטקסים של מכשפות (אמונה נפוצה בפירנאים), שאופיינו בריקוד בעירום של מכשפות בתחומי האגם.
אנשים פחדו לצפות בטקסים מפני שהאמינו כי מי שיראה את הריקודים סופו להפוך לכלב או לאבן על ידי המכשפות.
אגם אנגולסטרס שוכן צפונית-מזרחית לבירתה של אנדורה, אנדורה לה ולה, בחלק המערבי-מרכזי של אנדורה.
נהר הואלירה (Gran Valira), הנהר הגדול באנדורה, נשפך לאנגולסטרס.
לנהר שני יובלים, הואלירה הצפוני והואלירה המזרחי, שיוצרים עמק נמוך ועמוק.
נקודת המפגש של שני היובלים נמצא באסקלדס (Escaldes) שמנקודה זו הם יוצרים את נהר הואלירה הגדול.
לאורך השנים הנהר שימש כדרך הגישה היחידה אל אנדורה.
לאורך שלושת הקילומטרים של הכביש המחבר בין לס פרדינס (les Pardines) שבאנקמפ לאגם אנגולסטרס, ניתן לראות גנים בוטניים המכסים שלושה תחומים מופרדים ומייצגים 13 בתי גידול שונים של טבע.
הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה באגם היא −21 מעלות צלזיוס, והגבוהה ביותר היא 39 מעלות.
סכר אבן תוחם את האגם מצדו הדרומי לעומק של כעשרה מטרים.
זהו אחד ממאגרי המים הגדולים הנתחמים בעזרת סכר.
מימיי האגם עשירים במינרלים כמו ברזל, מגנזיום וגופרית, שלחלקם ערכים בריאותיים.
התיירות באזור מאוד נפוצה ומהווה את מקור ההכנסה העיקרי של האגם וסביבתו.
כפי שמעידים 88 המלונות הממוקמים בסביבה, זהו מקום נפוץ לנופש.
קו החוף של האגם הוא רצועה של 3.2 ק"מ הפופולריים בקרב מטיילים ומשפחות.
בגדות האגם פינות חמד ירוקות המתאימות לבילוי משפחתי ובצדו הדרומי של האגם הוקם פארק חבלים להנאתם של הילדים.
מצידי האגם ממוקמות שלוש מסעדות.
בקרבת האגם ממוקמת כנסייה קטנה, סנט מיקל ד'אנגולסטרס.
מגדל פעמון מהמאה ה-12 לא רחוק משם, הכיל ציורים רומנסקיים שבימים אלה מעטרים את קירותיו של המוזיאון לאומנות רומנסקית בברצלונה.
נמצאו מסמכים מהשנים 1162 ו-1176, המעידים כי באותו הזמן היה ישוב בקרבת מקום.
הדגים הנפוצים באגם הם פורל וסלמון, ההופכים את האגם ליעד מצוין לא רק למטפסי הרים, אלא גם לדייגים.
בשנת 1929, אנדורה החליטה לנצל את הפוטנציאל ההידרואלקטרי של הנהרות והאגמים שבה להקמת תחנת כוח המופעלת באנרגיית המים.
המועצה הכללית של אנדורה הטילה את העבודה על חברת פיתוח תעשייה פרטית (FASA), בבעלותן של חברות ספרדיות וצרפתיות.
תחנת הכוח נבנתה בין השנים 1931-1934 בעמק אנקמפ שלמרגלות האגם ולה שני מחוללים בעוצמה של 7.2 מגה-וואט כל אחד.
האנרגיה שנוצרה הופנתה בתחילה בעיקר לספרד, וכעבור כמה שנים גם לצרפת ולמקומות אחרים.
מאחר שהפרויקט נבנה תחת זיכיון שניתן לחברת FASA בתמורה לבניית כבישים, אנדורה נפתחה לפיתוח תעשייתי למן הרגע שהכבישים נבנו.
כתוצאה מכך, הביקוש לאנרגיה במדינה עלה, כך שהתחנה מסוגלת לספק רק 15% מצריכת החשמל הכוללת של המדינה.
בשנת 1938 נבנה בצדו של האגם מגדל רדיו, על ידי העיתונאי ז'ק טרמולה (Jacques Tremoulet) ואיש הרדיו לאון קירקובסקי (Leon Kierkowsky) במטרה להפעיל תחנת רדיו אנדורית, בעלת זכויות שידור באנדורה.
גובה אנטנת השידור כ-120 מטר והיא שידרה בעוצמה של 60,000 וואט.
האנטנה מוקמה בעמק שמתחת לאגם על מנת להגיע למאזינים באנדורה אך גם מחוצה לה, באנגליה, איטליה וצרפת.
כשהשידורים החלו ב-7 באוגוסט 1939, החלו מחלוקות בנוגע לזכויות השידור של תחנת הרדיו.
בסופו של דבר התחנה נסגרה ב-9 באפריל 1981. כיום מגדל השידור עומד במתחם האגם ללא שימוש.
אגם אסד הוא שמורת טבע על נהר הפרת, בחלק המכונה תסובת הפרת המערבית, במחוז א-רקה שבסוריה.
הוא נוצר בשנת 1974 כאשר הושלמה הקמת סכר טבקה.
אגם אסד הוא האגם הגדול בסוריה עם קיבולת של 11.7 קילומטר מעוקב ושטח מקסימלי של 610 קילומטרים רבועים.
מערכת תעלות עושה שימוש במי האגם להשקיית אדמות חקלאיות על גדות הפרת.
האגם משמש מקור מי שתייה עבור העיר חלב ומהווה מקור לתעשיית דיג.
חופי האגם התפתחו למערכת אקולוגית משמעותית.
על גדות האגם נמצא האתר הארכאולוגי של העיר העתיקה אמר.
הקמת הסכר הביאה להצפת אתרים ארכאולוגים על ידי מי האגם.
במסגרת מאמץ בינלאומי שנוהל על ידי אונסק"ו, נחפרו אתרים רבים ככל האפשר באזור שהיה צפוי להיות מוצף.
בין האתרים שנחפרו היה תל פרי, שהוצף על ידי מי האגם ב-1974, תל אבו הוריירה, מורייבת וחבובה כבירה.
לִ'ין טֶגיד (בוולשית: Llyn Tegid) או בשמו הנפוץ אגם בַאלָה הוא אגם מים מתוקים במחוז גוויניד' בצפון ויילס, הממלכה המאוחדת.
האגם נמצא בשטחים ההרריים שבמזרח שמורת סנודוניה, הוא מוזן מכיוון דרום-מערב על ידי נהר הדי ומזין אותו לכיוון ההפוך.
האגם מגיע לאורך מרבי של 5.95 ק"מ ורוחב מרבי של קילומטר אחד, הוא בעל שטח של 4.84 קמ"ר, מה שהופך אותו לאגם הטבעי הגדול ביותר בוויילס.
שמו המוכר "אגם באלה" נובע משם העיירה באלה ששוכנת בקצה הצפוני של האגם.
משמעות השם בוולשית הוא "מוצָא האגם".
בוולשית שם האגם הוא "ל'ין (אגם) טגיד", שככל הנראה נובע מהמילה הוולשית "טֶג", נאה.
האגם וסביבתו נחשבים ליעד תירות חשוב באזור, עם מספר מועדונים וחברות ספורט ימי.
האגם נכלל ב-"אתגר שלושת האגמים" בתור האגם האחרון אחרי לוך אוו בסקוטלנד ואגם וינדרמייר באנגליה שעל המשתתפים לצלוח בשחיה.
בשנת 1972 נחנך קטע מסילה לאורך האגם לטובת רכבת השימור אגם באלה (Bala Lake Railway) שמהווה אף היא יעד תיירות פופולרי באזור.
אגם אופאבין הוא אגם הממוקם בגובה של 2,277 מטרים מעל פני הים בהרי הרוקי הקנדיים בפארק הלאומי יוהו ליד העיר פילד, בפרובינציית קולומביה הבריטית בקנדה.
לאגם אופאבין ניתן להגיע באמצעות שני שבילי טיפוס: שביל אופאבין המזרחי, ושביל אופאבין המערבי, היוצרים יחד מסלול מעגלי שאורכו 6 קילומטרים, המתחיל ומסתיים באגם אוהרה.
שני השבילים עולים 250 מטרים, מגובהו של אגם אוהרה לאגם אופאבין.
העלייה בשביל המזרחי מתונה, והיא עוברת לצד פלג המוזן במי קרחונים.
השביל המערבי תלול יותר, וממנו ניתן לראות את אגם מרי ואת אגם אוהייר.
שביל נוסף מקשר את שביל אופאבין המזרחי עם אגם אואסה.
אגם אופאבין הוא האתר המרכזי במישור אופאבין.
המישור הוא עמק המצוי דרומית מזרחית לאגם אוהרה.
את הרמה חוצים שבילים ונחלים רבים ובו אגמים קטנים רבים.
בעמק מצויים בעלי חיים רבים ובהם: מרמיטות, פיקות, סמורים, סנאיי קרקע, וגרגרנים.
אגם אמרלד הוא אגם בפארק הלאומי יוהו, בהרי הרוקי הקנדיים בפרובינציית קולומביה הבריטית, קנדה.
האגם נודע בצבע הטורקיז של המים, הנגרמת על ידי אבקת גיר, ונקרא על שם צבעו זה.
צבע הטורקיז בולט במיוחד בחודש יולי כאשר מימי האגם מועשרים במי הפשרת השלגים מההרים שמסביב.
אגם זה הוא הגדול מבין 61 האגמים והבריכות בפארק יוהו, והוא אחד מאתרי התיירות המובילים בפארק.
על גדת האגם ממוקמת אכסניית אגם אמרלד המפוארת.
סביב האגם מצוי מסלול הליכה מעגלי, פופולרי בין המבקרים בפארק, שאורכו 5.2 קילומטרים.
חלקו של המסלול (כמחציתו) נגיש לנכים ומאפשר מעבר כיסאות גלגלים ועגלות ילדים.
במהלך חודשי הקיץ, ניתן לשכור סירות קאנו ולשוט באגם; בתקופת החורף, האגם הוא יעד סקי מים פופולרי.
האגם מוקף בהרי רכס הנשיא, בהר ברג'ס ובהר ואפטה.
אגן הררי זה המקיף את האגם הוא מלכודות סערות, הגורמת לגשם בחודשי הקיץ לעיתים תכופות, ולשלג כבד בחודשי החורף.
המשקעים והלחות הרבה באזור מביאה לכך שבאזור פלורה ייחודית.
העצים סביב האגם אופייניים לאזורים הלחים במרכז קולומביה הבריטית, ושונים ממיני העצים האחרים הגדלים בפארק יוהו ובהרי הרוקי.
סוגי העצים כוללים: ארז אדום מערבי (Thuja plicata), טקסוס פסיפי (Taxus brevifolia), אורן לבן מערבי (Pinus monticola), וצוגה מערבית (Tsuga heterophylla).
אזור מניפת הסחף שנוצר על ידי מפולות השלגים מאפשר שפע רב של פרחי בר הפורחים בין סוף יוני ותחילת יולי.
בשל גובהו הרב של האגם מעל פני הים, האגם קפוא בין החודשים נובמבר עד יוני.
מימי האגם נשפכים לנהר אמרלד.
האירופאים הראשונים שגילו את האגם היה החוקר והמגלה תום וילסון, שגילה את האגם במקרה בשנת 1882. קבוצת הסוסים שלו ברחה, ועת שעקב אחרי עקבותיהם, נכנס לעמק האגם לראשונה, והוא נדהם מיופיו של האגם.
וילסון נתן לאגם את שמו בשל צבעו (זה האגם השני לו נתן וילסון את אותו השם - כאשר האגם הראשון שווילסון גילה וקרא לו אגם אמרלד, נקרא כיום אגם לואיז).
אגם בואו הוא אגם קטן במערב פרובינציית אלברטה שבקנדה.
האגם ממוקם במהלכו של נהר בואו, בהרי הרוקי הקנדיים, בגובה של 1,937 מטרים.
האגם ממוקם דרומית לפסגת בואו, מערבית למעבר דולומיט ומזרחית לרכס ואפוטיק.
מעל האגם מתנשאים קרחון ואפטה, קרחון בואו, קרחון קרואופוט, הר תומפסון ופסגת בואו.
אגם בואו הוא אחד האגמים לאורך הכביש המהיר אייספילדס המקשר בין הפארק הלאומי באנף, והפארק הלאומי ג'ספר (אגם נוספים לאורך הכביש הם אגם הקטור, אגם לואיז, אגם פיטו, אגם מיסטאיה, אגם ווטרפאול (אגם עופות המים), אגם צ'פרן (אגם חפרו) ואגם סאנוואפטה.
אגם בואו הוא האגם הקרוב ביותר למוצא נהר בואו.
שטחו של האגם 3.21 קמ"ר והוא אגם קרחוני שמקור מימיו בקרחון בואו.
מי הקרחונים מזינים את האגם באבק סלעים הנותן לאגם צבע כחול ייחודי.
אורכו המרבי של האגם 3.2 ק"מ, רוחבו 1.2 ק"מ, והוא ממוקם בגובה של 1,920 מטרים מעל פני הים.
אגם בואו הוא גם הממוקם במחוזות סטאפורד ורוקינגהאם במזרח מדינת ניו המפשייר, שבארצות הברית.
אורכו המרבי של האגם 4.5 ק"מ, רוחבו המרבי 1.9 ק"מ, שטחו של האגם 4,649 דונמים.
עומקו הממוצע של האגם 3 מטרים, ועומקו המרבי 20 מטרים.
האגם נמצא בגובה של 157 מטרים מעל פני הים.
באגם מצויים שבעה איים בעלי שמות: האי בנט (Bennett Island); האי לון (Loon Island); האי לונג (Long Island); האי ביץ' (Beech Island); האי פיין (Pine Island); האי ריי (Rye Island); והאי יורק (York Island); וכן מספר איים חסרי שמות.
האגם נשפך אל נהר איסנגלאס, הזורם מזרחה והנשפך אל נהר קוצ'קו ונהר פיסקטאקווה, הנשפך אל האוקיינוס האטלנטי.
אגם בָּארִייֵר או אגם בֵּרִייֵר הוא אגם מלאכותי (מאגר מים) בקצה הצפוני של אזור קאנאנאסקיס, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
חופיו המזרחיים של האגם מצויים בשטח הפארק הפרובינציאלי עמק בואו.
האגם הוקם על מנת ליצור תחנת כוח הידרואלקטרי באמצעות סכירת נהר קאנאנאסקיס.
הסכר מייצר מדי שנה כ-40,000 מגה ואט/שעה.
האגם משמש גם עבור פעילויות נופש ותיירות.
לחופיו שבילי הליכה המקיפים את האגם, ובחורף השבילים משמשים לסקי קרוס קאונטרי).
בחופו המזרחי של האגם מצוי מרכז מבקרים.
מותר לבצע סקי מים על האגם, אולם פעילות זו אינה מתבצעת בשל טמפרטורת המים הנמוכה.
האגם היה אתר הסרטה של הסרט אקס-מן.
אגם אוקיצ'ובי , הידוע גם כאגם פלורידה הפנימי הוא אגם המים המתוקים הגדול ביותר במדינת פלורידה, והשמיני בגודלו בין כל האגמים אשר נמצאים בשטח ארצות הברית, או בגבול בינה ובין קנדה.
האגם משתרע על כ-1,900 קילומטרים רבועים (או 730 מיילים רבועים), והוא רדוד למדי בחלקים נכבדים משטחו, עם גובה ממוצע של 2.7 מטר.
נהר קיסימה , שנמצא מצפונו של האגם הוא מקור המים העיקרי שלו.
בנוסף, האגם משויך לחמישה מחוזות: גלאדס , אוקיצ'ובי , מרטין , פאלם ביץ' והנדרי .
עד לשנת 1963 האגם היה שייך במלואו למחוז פאלם ביץ'.
שם האגם (אוקיצ'ובי) מגיע משפת ההיצ'יטי (שבט אינדאני שחי באזור) כשילוב בין שתי מילים: אוקי, שמשמעותו מים וצ'ובי שמשמעותו גדול (או בקיצור "מים גדולים").
גם בשפת המאיאמי (שבט מקומי נוסף, שעל שמו העיר מיאמי) המשמעות היא "מים גדולים", כפי שתועד על ידי החוקר הרננדו דה אסקלנטה פונטנדה בן המאה ה-16.
עוד עדות היסטורית היא של הצרפתי בן המאה ה-16 רנה ז'ולין דה לודונייר שכתב על אגם גדול בדרום פלורידה ושמו "סרופה" (Serrope).
במהלך המאה ה-18 האגם נודע בעיקר בשל שמו הספרדי – "הלגונה של הרוח הקדושה" (Laguna de Espiritu Santo).
כך גם היה כתוב במפות של הצי הבריטי.
בתחילת המאה ה-19 האגם היה נקרא גם "אגם מאיאקו" (Mayacco) או "מאיאקה" (Mayaca), על שם אנשי שבט המאיאקה .
במקור אנשי שבט המאיאקה ישבו בחלקו העליון של נהר סנט ג'ון (הנהר הארוך ביותר בפלורידה) אך במאה ה-18 התיישבו על יד האגם ונתנו לו את שמו.
בדרום האגם, נמצאים שלושה איים קטנים: קרמר , ריטה וטורי.
בעבר הם היו מיושבים, ואף כללו חנויות, דואר, בית ספר ומועצה נבחרת.
עיקר העיסוק באיים הייתה חקלאות, וזו לא הייתה פשוטה לאור האדמה הבוצית ומדמנה שהוקמה שם.
ניסיונות לעבד את האדמה עם טרקטורים לא צלחו, ובשנות ה-60 האיים ננטשו.
אגם אוקיצ'ובי יושב על קרקע רדודה שמשתרעת בין עמק נהר קיסימה ואזור האוורגליידס (אשר בו נמצא הפארק הלאומי אוורגליידס)
השקע באגם נמצא מתחת לשכבות של חרסית דחוסה, אבן גיר וחול (בדומה לקרקע בחופי חצי האי פלורידה).
עד לפני 6,000 שנים, השקע היה ברובו יבש.
אך כשגובה פני הים עלה, גם חלקים מהאקוויפר עלו וכן כמויות המשקעים גדלו.
לפני 6,000–4,000 שנים היווצרות ביצות גרמה ליצירת מאגרי כבול.
השילוב של זרימת המים ממאגרים שונים עם הביצות יצר את האגם.
כאשר האגם היה גדול ועמוק דיו (בסביבות 4 מטרים), החלו המים לחלחל דרומה לעבר אזור האוורגליידס ולפארק הלאומי אוורגליידס.
על פי חישובים שונים, האגם מכיל בסביבות טריולון גלונים אמריקאיים של מים.
בין מקורות האגם, ניתן לכלול את נהר קיסימה (עם כ-60% מהמים), ערוץ נחל פישטינג , אגם איסטוקפוגה ועוד מספר מקורות קטנים.
בחלקה הדרומי של פלורידה נפוצות סופות הוריקן.
בשנת 1926, ההוריקן הגדול של מיאמי פגע בסביבות האגם והרג בסביבות 300 איש.
בשנת 1928 פגע הוריקן אוקיצ'ובי בסביבות האגם עצמו, וגרם למותם של אלפי בני אדם.
לאחר בירור של הצלב האדום האמריקאי ושירות מזג האוויר הלאומי נקבע מספר הקורבנות על 1,836, אך זה שונה ל"בסביבות 2,500".
הסיבה למספר הקורבנות הגבוה, הייתה בשל העובדה שההוריקן גרם למי האגם להפוך לצונאמי אימתני בגובה 2 מטרים.
הצונאמי גם כלל בוץ אשר הגדיל את הנזק.
לאחר שני ההוריקנים, הרשויות החקיקה של פלורידה יצרו ארגון למניעת הצפות בסביבות אגם אוקיצ'ובי ("Okeechobee Flood Control District").
הארגון הורשה לשתף פעולה עם חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית כדי למנוע מצבי חירום עתידיים.
נשיא ארצות הברית הרברט הובר ביקר באזור במהלך כהונתו, ובעקבות החלטתו חיל ההנדסה יזם בנייה של תעלות, גשרים ו-140 מייל של סוללות למניעת הצפות.
ב-23 במרץ 1937 נפתחה תעלת אוקיצ'ובי אשר מקשרת בין פורט מיירס בחלק המערבי של פלורידה וסטוארט בחלק המזרחי.
הסוללה שמסביב לאגם נקראה על שמו של נשיא ארצות הברית שיזם אותה – סוללת הרברט הובר .
בשנת 1947 הוריקן פורט לודרדייל גרם לנזק גדול לראש הסוללה, ולכן נבנתה סוללה גדולה יותר במהלך שנות ה-60.
ארבעת ההוריקנים האחרונים שהגיעו לאגם אוקיצ'ובי – הוריקן פרנסס , הוריקן ג'ין , הוריקן וילמה והוריקן אירמה – לא גרמו לנזקים משמעותיים (וילמה העלה את מפלס האגם בחצי מטר).
בשנת 2006 הסופה הטרופית "ארנסטו" גרמה לעלייה של 30 ס"מ במפלס המים.
בשנה לאחריה האגם הגיע לגובה הנמוך ביותר מאז תחילת המדידות – 2.69 מטר.
בשנת 2008 הסופה הטרופית פיי גרמה לעלייה של 65 ס"מ במפלס האגם, כך שהוא עלה לגובה 3.66 מטר.
בשנת 2007 (שהייתה שנת בצורת בפלורידה) פקחי השמורה של האגם הוציאו כמות של מספר טונות בוץ רעיל, לטובת מים נקיים יותר לסביבה.
הבוץ כלל ארסן וחומר הדברה.
על פי תוצאות המחקר שבוצעו בידי המחוז הדרומי של ארגון ניהול המים של פלורדיה , הזיהום של הבוץ (שהיה פי 4 מהמותר באזור יבשתי) לא אפשר חקלאות או בנייה.
בשנת 2008 האגם היה הרבה מתחת לגובה הממוצע הרצוי.
כתוצאה מכך שריפות התפשטו באזורים הרדודים שהיו בעלי עשבים שוטים.
החל משנת 2013 חיל ההנדסה שאב ביליונים של גלונים המורכבים ממי האגם, כדי למנוע פגיעה בסוללת הרברט הובר ובסביבה.
יש הטוענים שמטעי סוכר גורמים לזיהום מי האזור, אך איגוד יצרני הסוכר האמריקאי טען מנגד שהשאיבה היא רק למטרת הגנה מפני הצפות.
בשנת 2016 חלה באגם פריחת אצות, בשל מי אגם שזוהמו בחומרי מזון ברמות גבוהות מן המותר.
באותה השנה בחודש יולי, נוצרה מחלוקת בין המושל ריק סקוט והממשל הפדרלי לגבי ההוצאות שנבעו מהמחדלים הסביבתיים.
הסוכנות הפדרלית לניהול מצבי חירום מצאה כי הבעיות הן בעיה באחריות של מדינת פלורידה, וכי פלורידה היא מדינה עשירה מספיק על מנת לפתור את בעיותיה בעצמה.
שימושים שאושרו לפעילות באגם אוקיצ'ובי:
לפי נתוני חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית, הפעולות הנפוצות באגם ובסביבתו הוא:
תרגילים לצורכי התנהלות בזמן סופה והצפות
הגדלת המגוון הביולוגי (דגים וחיות בר)
הסוללה, שרוחבה 30 מטרים ומשתרעת מסביב לאגם היא הבסיס לשביל אגם אוקיצ'ובי .
הטיילת עצמה היא חלק מהשביל הלאומי של פלורידה , שאורכו 2,100 קילומטרים.
הדגים הנפוצים ביותר באגם הם תת-מין של בס – בס גדול-לוע, שני תת-מינים חמנוניים – Crappie וכחול-זים, ובמידה מועטת יותר גם זאבי נהרות.
אגם אלם (בבווארית: Almsee) הוא אגם השוכן בזאלצקמרגוט אשר במדינת אוסטריה עילית באוסטריה.
האגם נמצא בעמק אמטל, 11 קילומטרים דרומית לעיירה גרינאו שבאלמטל.
האגם שוכן בחלק הצפוני של רכס הרי טוטס גבירגה ורוחבו כ־2.3 קילומטרים על 700 מטר.
האגם מתנקז דרך נהר האלם.
מאז 1965, האזור מסביב לאגם מוכרז כשמורת טבע.
קונרד לורנץ ערך תצפיות חשובות על המין אווז אפור באגם.
אגם איזאו (באיטלקית: Lago d'Iseo, לאגו ד'יזאו; נקרא גם סבינו, באיטלקית: Sebino) הוא אגם במחוז לומברדיה שבאיטליה.
האגם שוכן על הגבול בין נפת ברגמו שבמערב ונפת ברשה שבמזרח, בקצהו הדרומי של עמק קמוניקה.
נהר האוליו, שזורם דרך עמק קמוניקה, נשפך לאגם בקצהו הצפוני, וממשיך מקצהו הדרומי לעבר נהר הפו.
מוצא האגם נשלט על ידי סכר, ליד העיירה סרניקו (Sarnico).
באגם נמצא האי מונטה איזולה (Monte Isola).
עם שטח של כ-4.5 קמ"ר, זהו האי הגדול ביותר הנמצא בתוך אגם באיטליה.
פסגת ההר שבמרכזו מתנשאת לגובה של כ-415 מטר מעל פני האגם.
באי נמצאת העיירה הנושאת את אותו השם, מונטה איזולה, ששטחה כולל גם שני איים קטנים סמוכים, האי לורטו (Isola di Loreto) והאי סן פאולו (Isola di San Paolo).
החלק הצפוני של האגם נכלל בשמורה הביוספרית "ואל קמוניקה - אלטו סבינו" (Valle Camonica - Alto Sebino) שהוכרזה על ידי אונסק"ו ב-2018.
להלן רשימת הקומונות על גדות האגם, מסודרת מצפון לדרום לפי הנפות:
נפת ברשה נפת ברגמו פיזוניה (Pisogne)
ריווה די סולטו (Riva di Solto)
בשנת 2016, יצר האמן כריסטו יצירת אמנות סביבתית גדולה באגם איזאו, "המזחים הצפים" (The Floating Piers).
היצירה הייתה מורכבת ממבנה של מזח צף מכוסה בבד צהוב, ברוחב של כ-16 מטר ובאורך כולל של כ-3 ק"מ, שיצר מעבר להולכי רגל על פני האגם בין סולצאנו והאיים מונטה איזולה וסאן פאולו.
המזחים הצפים נפתחו לקהל ל-16 יום, מ-18 ביוני ועד 3 ביולי 2016. היצירה זכתה לפופולריות רבה.
הרשויות באיטליה העריכו שלפחות 1.2 מיליון איש ביקרו במזחים הצפים, הרבה מעבר לצפוי.
אגם אידרו (באיטלקית: Lago d'Idro או Eridio, בלטינית: Eridius lacus, בלומברדית: Lac d'Ider, בגרמנית: Idrosee) הוא אגם פרה-אלפיני איטלקי ממוצא קרחוני השוכן ברובו בנפת ברשה (לומברדיה) ובחלקו בנפת טרנטו.
האגם, ששוכן בגובה 368 מטר מעל פני הים הוא הגבוה מבין האגמים הקדם-אלפיניים הלומברדים.
האגם ניזון בעיקר ממימי הנהר Chiese; הנהר הזה הוא גם השלוחה היחידה שלו.
יש לאגם שטח פנים של 11.4 קמ"ר ועומק מרבי של 122 מטר.
קו החוף של האגם באורך של כ-24 ק"מ והוא משותף בין ארבע קומונות: Idro, שממנו האגם קיבל את שמו, בגולינו (Anfo ,(Bagolino ו-Bondone.
אגם אידרו מתמודד כיום עם בעיות קשות של איטרופיקציה הנובעות מהיעדר מערכות ביוב נאותות ושימוש במי ההזנה שלו להשקיה וייצור אנרגיית מים; האגם הפך לאתר של התנגשות בין אינטרסים סביבתיים, חקלאיים ותעשיית החשמל.
שמות האגם וקומנת Idro (שבה האגם שוכן) נובעים מאגדה על מפלצת אגדית בשם אידרה (Idra) שחיה באגם כביכול.
אגם אִיסַבַּל (בספרדית: Lago de Izabal) הוא אגם במחוז איסבל שבגואטמלה.
זהו האגם הגדול ביותר במדינה.
האגם שוכן בגובה של מטר אחד מעל פני הים.
אורכו הוא כ-45 קילומטר ורוחבו כ-20 קילומטר.
שטח פניו הוא 589.6 קילומטר רבוע.
עומקו המקסימלי הוא 18 מטר.
הנהר הגדול ביותר המתנקז לתוך האגם הוא נהר פולוצ'יק .
האגם מתנקז לצפון-מזרח דרך אגם אל גולפטה הקטן ממנו ודרך נהר דולסה אל תוך מפרץ הונדורס שבים הקריבי.
טירת סן פליפה דה לרה שוכנת על גדת האגם במוצאו בצפון-מזרח.
זוהי טירה קולוניאלית ספרדית שנבנתה בשנת 1652 ושומרה היטב.
היא שימשה להגנה על האגם מפני פעולות פיראטים שהגיעו מן הים הקריבי.
על גדות האגם שוכנות מספר קהילות של העם הילידי קקצ'י מבני המאיה.
אגם אורסטיאדה או אגם קסטוריה הוא אגם בקסטוריה, מקדוניה, בצפון מערב יוון.
האגם נמצא בגובה 630 מטר מעל פני הים ומשתרע על פני שטח של 28 קמ"ר.
האגם מתמלא מתשעה נחלים שונים, והוא מתנקז לנחל הליאקמון.
עומקו של האגם נע בין תשעה לעשרה מטרים.
חצי האי קסטוריה (בו נמצאת קסטוריה) מחלק את האגם לשני חלקים, הגדול מצפון והקטן מדרום.
האגם נקרא על שם האוריאדות, נימפות הרים מהמיתולוגיה היוונית.
מסביב לאגם ישנם מספר אתרים, העיירה קסטוריה בה ניתן לראות את האדריכלות הביזנטית, מנזר ביזנטי מהמאה ה-11 ויישוב פרה היסטורי משוחזר.
אגם אנגלרד-סער (נולדה ב-23 בפברואר 1981) היא זמרת אופרה ומוזיקאית ישראלית.