tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעוד הפוסטמודרניסטים טוענים כי הידע המדעי הוא רק עוד סוג של דיון, ואינו מייצג אמת בסיסית יותר, הריאליסטים בקהילה המדעית מחזיקים בדעה כי הידע המדעי מגלה אֲמִיתוֹת בסיסיות על המציאות.
מדענים רבים כתבו ספרים העוסקים בבעיה זו, ומבקרים את הגישה הפוסטמודרנית לעניין.
לעיתים קרובות לא אדם אחד מיישם את השיטה המדעית, אלא מספר אנשים בשיתוף פעולה ישיר או עקיף.
שיתוף פעולה כזה הוא אחד האלמנטים המגדירים את הקהילה המדעית.
פותחו מספר טכניקות להבטחת שלמות השיטה המדעית בסביבה זו.
כתבי עת מדעיים משתמשים בתהליך של ביקורת עמיתים, בו המאמרים המוגשים לכתב העת על ידי מדענים מועברים למדענים בתחום (בדרך כלל אחד עד שלושה), בדרך כלל באופן אנונימי.
מדענים אלה יכולים להמליץ על פרסום המאמר, אי פרסומו, פרסומו בשינויים מוצעים, או, לעיתים, פרסום בכתב עת אחר.
שיטה זו משמשת לשמירת האיכות של הספרות המדעית, צמצום השגיאות, והרחקה של עבודה לא מדעית והונאות למיניהן.
בדרך כלל אין מסתכלים בחיוב על עבודה שעיקריה פורסמו כבר בעיתונות הפופולרית (מכיוון שעוד לא עברה חלק חשוב בתהליך המדעי).
לעיתים תהליך הביקורת עשוי לדכא את הפרסום של עבודות לא-שמרניות, במיוחד כאלה העשויות לערער את היסודות המקובלים בתחום מסוים, אך לעיתים התהליך עשוי להיות דווקא מתירני מדי.
לעיתים מתבטאים חסרונות אחרים, כמו העדפת מקורבים ומשוא פנים (פרוטקציה).
תהליך ביקורת העמיתים לא תמיד מצליח, אך הקהילה המדעית אימצה אותו באופן נרחב, כמעט מוחלט.
לעיתים נסיינים מבצעים טעויות מערכתיות בניסוייהם, וסוטים באופן לא-מודע מהשיטה המדעית (עד כדי מדע פתולוגי) מסיבות שונות, ובמקרים נדירים אף מזייפים את תוצאותיהם במודע.
לעיתים קיימים כשלים שהנסיינים אינם מודעים להם, וגורמים לשגיאה משמעותית בתוצאות, כמו תקלה במכשיר, זיהום בחומרים בניסוי, ועוד.
מסיבות אלה ואחרות, מדענים אחרים מנסים לחזור על הניסוי, במטרה לאמת את התוצאות, וכך מסייעים לאישוש ההשערות.
על החוקרים לשמור על תיעוד מלא של הניסויים שערכו.
תיעוד זה כולל את מטרות הניסויים, הפרטים הטכניים של הפרוצדורה, תצפיות במהלך הניסוי, ניתוחים סטטיסטיים ועוד.
תיעוד זה מאפשר בדיקת איכות הניסויים והפרוצדורות לניתוחם, וחזרה עליהם כדי לאשש או להפריך את מסקנותיהם.
תיעוד הפרוצדורות הללו עשוי לסייע בניסוח ניסויים חדשים לבחינת ההשערה, ויכולות להועיל למהנדסים שמנסים לבדוק את יכולת היישום של התגלית.
המדען לא יכול לתעד כל מה שקרה בניסוי.
עליו לבחור את העובדות הרלוונטיות לניסוי, לפי הבנתו.
עובדה זו עלולה להוביל לבעיות בשלב מאוחר יותר, כאשר עובדה לכאורה לא-רלוונטית דרושה לבחינת התוצאות.
לדוגמה, היינריך הרץ לא דיווח על גודל החדר בו השתמש לבחינת משוואות מקסוול.
מאוחר יותר התברר כי עניין זה עמד מאחורי סטייה קטנה בתוצאות.
הבעיה היא שיש להניח חלקים מסוימים מהתאוריה (אילו גורמים משפיעים על התוצאות), כדי לבחור ולדווח על תנאי הניסוי.
לכן תצפיות אלה מתוארות לעיתים כ"טעונות-תאוריה".
מדע הוא תהליך איסוף, השוואה והערכה של מודלים מוצעים מול גדלים מדידים.
מודל יכול להיות סימולציה, נוסחה מתמטית או כימית, משוואה דיפרנציאלית או מערך שלבים מוצעים.
מדע דומה למתמטיקה בכך שחוקרים בשני התחומים יכולים להבחין בבירור בין ה"ידוע" ל"לא ידוע" בכל שלב של הגילוי.
מודלים, במדע ובמתמטיקה, צריכים להיות עקביים פנימית וניתנים להפרכה.
במתמטיקה, בשלב ראשון עוד אין צורך להוכיח הצהרה; בשלב זה ההצהרה נקראת השערה.
אך לאחר שזכתה להוכחה מתמטית, ההצהרה זוכה לסוג של אלמותיות; מתמטיקאים שואפים לכך, בדומה לחשיבות תגליות מדעיות, ורבים מקדישים לכך את חייהם.
עבודה מתמטית ועבודה מדעית יכולות להוות השראה זו לזו, ואינן נפרדות.
עבודתו של ג'ורג' פוליה בפתרון בעיות, בניית הוכחות מתמטיות, והיוריסטיקה מראות כי השיטה המתמטית והשיטה המדעית שונות בפרטיהן, אך דומות בשימוש באיטרציה או שלבים רקורסיביים.
תת-התמחויות רבות של מדעי המחשב ולוגיקה יישומית עוסקים בהגדרת מסגרת חישובית, לוגית וסטטיסטית להסקת המסקנות המעורבת במחקר מדעי, ובמיוחד ניסוח השערות, דדוקציה לוגית ובדיקה אמפירית.
בין תת-ההתמחויות – בינה מלאכותית, למידה חישובית, תיאורית למידה חישובית, הסקה סטטיסטית וייצוג ידע.
חלק מהיישומים הללו מתבססים על מידות של סיבוכיות מתיאורית מידע אלגוריתמית כדי להנחות את הפקת התחזיות מהתפלגות של ניסיון.
השיטה המתמטית השיטה המדעית 1 הבנה אפיון 2 אנליזה השערה 3 סינתזה דדוקציה 4 סקירה/הרחבה בדיקה וניסוי
לפי פוליה, הבנה כוללת ניסוח מחדש של הגדרות לא ברורות במילות החוקר, שימוש בשרטוטים גאומטריים, והטלת ספק במה שאנו כבר יודעים או לא יודעים.
את הגדרת האנליזה, שואל פוליה מפאפוס מאלכסנדריה, והיא משלבת בנייה חופשית והיוריסטית של טיעונים מתקבלים על הדעת, בנסיגה אחורה מהמטרה, ותכנון תוכנית לבניית ההוכחה; סינתזה היא הצגת פרטי ההוכחה, שלב אחר שלב, במובן האוקלידי; סקירה כוללת שיקול מחדש ובחינה חוזרת של התוצאה ומסלול ההוכחה להגעה אליה.
השיטה השווייצרית היא שיטת תחרות בה מספר הסבבים קבוע מראש ובדרך כלל נמוך יותר ממספר הסבבים בתחרות בסגנון ראונד רובין .
בדרך כלל משתמשים בסגנון תחרות זה כאשר יש יותר מדי שחקנים כדי לשחק בראונד רובין (כולם משחקים נגד כולם).
לעומת שיטות תחרות אחרות בשיטה השווצרית לא ניתן לדעת מראש עם מי כל שחקן ישחק מכיוון שהמשחקים נקבעים לפי התוצאות במשחקים הקודמים.
השיטה שימשה לראשונה בתחרות שחמט שנערכה ב-1895 בציריך שבשווייץ על ידי יוליוס מילר, ומכאן השם "השיטה השווייצרית".
השיטה משמשות בתחרויות שחמט, גו, ברידג', שבץ נא, סקווש ואף בספורט אלקטרוני כדוגמת סדרת האליפות של רוקט ליג.
השיטה מבוססת על העיקרון שכל שחקן יתמודד בכל משחק נגד יריב שביצועיו שקולים לשלו.
הסיבוב הראשון מוגרל בצורה אקראית או על פי מד כושר.
בכל סיבוב שחקן מקבל נקודה על ניצחון, חצי נקודה על תיקו ואפס נקודות על הפסד (קיימות שיטות שבהן הניקוד שונה).
אחרי כל סיבוב כל השחקנים ממשיכים לסיבוב הבא, שבו המפסידים מתחרים נגד המפסידים והמנצחים נגד המנצחים.
מכאן שבכל סיבוב כל שחקן מתחרה נגד יריב עם אותו מספר נקודות (או כמעט אותו מספר נקודות).
שחקן מקבל מספר שווה של פעמים את הזכות לעשות את המסע הראשון (כשאפשר); שחקן לא יקבל שלוש פעמים ברצף את הזכות למסע הראשון ולא יפסיד אותה שלוש פעמים ברצף.
הכלל הבסיסי הוא שכל שחקן יתמודד בכל משחק נגד יריב שביצועיו היו שקולים לשלו; לכן כל קבוצה של שחקנים עם אותו מספר נקודות מתחלקת לפי מד כושר (או דירוג אחר) לשתי קבוצות באותו גודל, "חזקים" ו"חלשים", כשמקום ראשון של החזקים מקבל את מקום ראשון של החלשים וכו'.
למשל בקבוצה של 8 אנשים עם אותה כמות נקודות (למשל:כולם קיבלו ניצחון אחד או פעמיים תיקו) יקבל הראשון (זה עם המד כושר הכי גבוה) את החמישי, השני את השישי, השלישי את השביעי, והרביעי את האחרון.
שחקן לא מתחרה עם אותו יריב פעמיים
שחקן מקבל מספר שווה של פעמים את הזכות לשחק בכלים הלבנים (כשאפשר)
שחקן לא ישחק 3 פעמים רצוף בכלים מאותו צבע.
שחקן מתחרה עם יריב עם אותה כמות של נקודות (כשאפשר)
מחלקים את הקבוצה של השחקנים עם כמות זהה של נקודות לשתי קבוצות באותו גודל לפי מד כושר "חזקים" ו"חלשים" כשמקום ראשון של החזקים מקבל את מקום ראשון של החלשים וכו' (אלא אם כן זה סותר כלל קודם כלשהו).
במקרה של מספר אי זוגי של משתתפים אחד מן השחקנים לא משחק ומקבל נקודות בדומה לניצחון.
לא ייתכן מצב שבו אותו אדם לא משחק כמה סבבים באותה תחרות.
זוהי וריאציה של השיטה השווייצרית המשמשת בתחרויות קבוצות בברידג'.
השוני בינה ובין השיטה השווייצרית הוא שבסיבוב האחרון קבוצה יכולה לשחק נגד קבוצה שכבר שיחקה נגדה בסיבוב קודם.
השחקנים מדורגים לפי כמות הנקודות שהם צברו (מקום ראשון הוא בעל הניקוד הכי גבוה, מקום שני הוא בעל הניקוד השני הכי גבוה וכו'),
במקרה של תיקו משתמשים בשובר שוויון, בדרך כלל בשיטת בוכהולץ.
השיטפון הגדול של 1993 היה שיטפון שאירע במערב התיכון של ארצות הברית לאורך הנהרות מיסיסיפי ומיזורי והיובלים שלהם, מאפריל עד אוקטובר 1993. השיטפון גרם לנזקים עצומים ברכוש, המוערכים ב-15 מיליארד דולר, ונחשב לאחד מאסונות הטבע הגדולים ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
בשיטפון נספו 50 בני אדם.
אזור השיטפון שנפגע ישירות השתרע על פני 80,000 קמ"ר (כשטחה של צ'כיה).
השיטפון היה הכבד ביותר בארצות הברית מאז השיטפון הגדול של 1927, ובכמה קטגוריות אף עלה עליו.
באזור סנט לואיס, בו מתמזג נהר המיזורי לנהר המיסיסיפי, נמדדו ב-36 נקודות רמות גובה נהר מעבר למפלס ההצפה.
ב-20 נקודות מדידה נשברו שיאי ההצפות של כל הזמנים.
ב-1 באוגוסט 1993 נרשמה על נהר המיסיסיפי ליד סנט לואיס רמת ההצפה הגבוהה ביותר.
הנהר גאה בגובה של 15.1 מטר, כ-6 מטר מעל מפלס ההצפה.
בעת זו נרשמה בנהר ספיקה של 30,600 מ"ק/שנייה.
סתיו 1992 היה גשום במיוחד במערב התיכון.
כתוצאה מכך האדמות באזור היו ספוגות במים, ורמת מי התהום באגני הניקוז של המיסיסיפי והמיזורי היו גבוהות במיוחד.
בחורף 1992–1993 ירדו באזור שלגים כבדים מהרגיל.
בנוסף לצירוף גורמים אלו, ירדו באביב 1993 גשמים בלתי פוסקים כתוצאה ממערכת מזג אוויר ייחודית.
מערכת אוויר זו התקבעה מעל האזור, ובמקומות מסוימים ירדו גשמים במשך 40 יום רצופים.
באיווה למשל ירדו למעלה מ-1,200 מ"מ גשם בתקופה אפריל-אוגוסט.
באזורים רבים כמות המשקעים הייתה 400% עד 750% מעל הממוצע הרב-שנתי.
כתוצאה משילוב גורמים אלה, האדמה הספוגה לא יכלה לקלוט את עודפי הממטרים ואלה זרמו ליובלים והנהרות שנשפכים למיזורי והמיסיסיפי.
לוח אירועי השיטפון בשנת 1993
נהר המיסיסיפי גאה כ-2 עד 3 מטרים מעבר למפלס ההצפה עם תחילת הפשרת השלגים.
נהר רדווד במינסוטה גואה עם התגברות הפשרת השלגים וגשמים עזים.
ב-22 במאי ירדו באזור העיר סו פולס בדקוטה הדרומית 190 מ"מ גשם תוך שלוש שעות בלבד.
בשלושת החודשים מאי – יולי ירדו באזור 573 מ"מ גשם, כמות שיא לתקופה של שלושה חודשים.
נהר המיסיסיפי גאה ב-2 עד 3 מטרים מעבר למפלס ההצפה בעיר סנט לואיס.
הגשמים העזים בדקוטה הדרומית מתחילים להשפיע על מפלס המיסיסיפי בכל אגן הניקוז העליון שלו.
הצפות מתרחשות בנהר השחור בוויסקונסין.
גם הנהרות מיזורי וקנזס עוברים את מפלס ההצפה.
ב-7 ביוני החלו לקרוס סוללות לאורך הנהרות והמים הגואים הציפו את סביבתם דרך הפרצות בסוללות.
הצפות אלה הקטינו את לחץ הזרימה במורד הנהרות מה שמנע שם הצפות באופן זמני.
גובה פני המים ירד במיסיסיפי ובמיזורי מתחת למפלס ההצפה אך שב ועלה לאחר שהגשמים לא הפסיקו.
חודש יוני לא היה גשום כמו מאי, ונרשמה הפוגה זמנית בהצפות.
בחודש יולי התגברו הגשמים מאוד באגני הניקוז של שני הנהרות והתפשטו על כל תשע מדינות המערב התיכון.
באזורים מסוימים הפכו ממטרים של מעל 100 מ"מ ביום אחד לתופעה שבשגרה.
בדה מוין שבאיווה, חדרו מי נהר רקון הגואים למתקן טיהור מי שתייה ומה-11 ביולי עד ה-22 ביולי הושבת המתקן.
מאות אלפי אנשים נותרו ללא מים זורמים וללא מי שתייה.
המשמר הלאומי והצלב האדום האמריקני הציבו תחנות חלוקת מים בעיר וחברת אנהאוזר-בוש, יצרנית בירה גדולה, חילקה מים בפחיות בירה לבנות עם סמליל החברה.
עם חידוש אספקת המים הזורמים, הם אושרו לרחצה ושימושים ביתיים אך לא לשתייה.
חידוש אספקת המים המלא חל רק בתחילת אוגוסט.
לאורך כל האגן התחתון של המיזורי והמיסיסיפי החלו התושבים הקרובים לנהר להגביה את הסוללות בשקי חול ולהקיף את בתיהם בשקי חול.
המים התנקזו במורד הנהרות ואלו גאו במהירות.
כמה מדי גובה מים לא עמדו בעומס ונשברו.
תנועת הספינות והאסדות לאורך הנהרות הופסקה בתחילת יולי, ונגרם נזק של כשני מיליון דולר ביום למסחר.
נהר המיסיסיפי החזיק בגובה פני המים ברמה של שיטפון 1973. אך משהגיע גל הגאות מנהר המיזורי, לא עמדו הסוללות בפרץ והן נפרצו במספר מקומות וגרמו להצפות כבדות.
גל הגאות המשותף נע לאורך המיסיסיפי מסנט לואיס עד קהיר באילינוי, שם מתמזג נהר אוהיו למיסיסיפי.
החל מנקודה זו, המיסיסיפי רחב דיו כדי לקלוט את המים, ולא נרשמו הצפות דרומה מנקודה זו.
תרמה לכך גם עונה יבשה במיוחד במזרח ארצות הברית, שגרמה למפלס מים נמוך מהרגיל בנהר אוהיו.
לו היה גם נהר האוהיו גואה, הייתה נגרמת הצפה כללית גם בחלקו התחתון של המיסיסיפי, והנזקים היו חמורים בהרבה.
צוותי אוויר מ-21 מדינות הגישו 5,000 מנות מזון לנפגעי שיטפונות שנותקו, ורשמו כ-1,500 שעות טיסה בבחינת קווי חשמל וצינורות מים שנפגעו.
נרשמו יותר מ-1,000 אזהרות הצפה באזורים השונים.
באזור סנט לואיס הגיעו המים במיסיסיפי לגובה של 6 מטר מעל מפלס ההצפה, הנקודה הגבוהה יותר שנמדדה ב-228 שנות מעקב.
אולם הסוללה בגובה 16 מטר, שנבנתה על פי לקחי השיטפון של 1844, החזיקה מעמד כשנותרו רק עוד 60 ס"מ של גובהה.
ב-1 באוגוסט, באזור סנט צ'ארלס, הגיעו המים לגובה של 11.63 מטר מעל המפלס הרגיל של המיזורי.
בקולומביה שבאילינוי נפרצו הסוללות ושטח של 190 קמ"ר הוצף, ובו כמה ערים.
ב-3 באוגוסט החליטו השלטונות לפרוץ במכוון את הסוללה באזור כפרי כדי למנוע הצפה של כמה ערים, מה שאכן עבד.
כמעט כל 700 הסוללות לאורך המיסיסיפי, שנבנו בידי אנשים פרטיים כדי להגן על שדותיהם, נפרצו ושדותיהם הוצפו.
ב-1 באוגוסט נרשם גם שיא ההצפה בסנט לואיס, מול קשת השער, כאשר המים הגיעו לגובה של 15.1 מטר, כ-6 מטר מעל מפלס ההצפה ונמדדה ספיקה של כ-30,600 מ"ק / שנייה.
קצב ספיקה זה יכול למלא אצטדיון כדורגל גדול בפחות מ-70 שניות.
במהלך ההצפות היו גם חבלות מכוונות על ידי אנשים.
תושב אילינוי הורשע ונידון למאסר עולם, על כך שחיבל במכוון בסוללת עפר שהוגבהה בשקי חול, ליד קווינסי שבאילינוי.
כתוצאה מכך, פרץ הנהר את הסוללה והציף שטח חקלאי של 57 קמ"ר תוך שהוא הורס בתים וסוגר גשר.
השיטפונות בפקיסטן בשנת 2010 החלו בחודש יולי 2010 ונגרמו עקב גשמי מונסון כבדים שפקדו את מחוזות ח'ייבר פח'טונח'ווה, סינד, פנג'אב ובלוצ'יסטן והביאו לשיטפונות באזורים נרחבים של אגן הניקוז של נהר האינדוס.
השטח המוצף הגיע לכ-800,000 קילומטרים רבועים, כחמישית משטחה של פקיסטן.
על פי מקורות מידע ממשלתיים, כ-20 מיליון איש הושפעו בצורה ישירה מהשיטפונות; לרוב, בצורה של נזק לרכוש, לאמצעי מחיה ולתשתיות, וקרוב ל-2,000 איש נהרגו
השיטפונות שהחלו ב-27 ביולי 2010, נגרמו בשל גשמי מונסון כבדים שירדו בפרק זמן קצר: במחוזות ח'ייבר פח'טונח'ווה ופנג'אב - כ-200 מילימטר ב-24 שעות, ובפשאוור, בירת ח'ייבר פח'טונח'ווה, - 274 מילימטר ב-24 שעות.
הגשמים נמשכו עד לתחילת אוגוסט ותוארו כשיטפונות הגרועים ביותר במהלך ה-80 שנה האחרונות באזור זה.
מנואל בסלר, מהמשרד לתיאום עניינים הומניטריים, טען ש-36 מחוזות היו מעורבים בשיטפון ו-500,000 איש סבלו מהגל הראשון של השיטפונות בצפון מערב המדינה.
עד סוף יולי גדל מספר הסובלים מהשיטפונות למיליון ועד אמצע אוגוסט גדל מספר זה ל-20 מיליון נפש עקב התפשטות השיטפונות דרומה, סביב אגן הניקוז של נהר האינדוס.
לאחר כחודש נמסר כי חלק ניכר ממי השיטפונות עבר את שפך האינדוס לים הערבי.
השיטפון של הנהר הצהוב ב-1938 (במנדרינית תקנית: 花园口决堤事件 בפין-יין: huāyuán kǒu jué) היה שיטפון שיזמה ממשלת הרפובליקה הסינית במרכז סין במהלך השלבים המוקדמים של מלחמת סין–יפן השנייה במטרה לעצור את ההתקדמות המהירה של הכוחות היפנים.
מעשה זה כונה "הפעולה הגדולה ביותר בהיסטוריה של לחימה באמצעות פגיעה בסביבה".
מיד לאחר פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה ב-1937 התקדם הצבא היפני הקיסרי במהירות אל לב סין.
ביוני 1938 שלטו היפנים על כל צפון סין.
ב-6 ביוני 1938 הם כבשו את קאיפנג, בירת מחוז חנאן ואיימו להשתלט גם על גֶ'נְגְג'וֹאוּ, העיר הגדולה ביותר במחוז.
בגֶ'נְגְג'וֹאוּ הצטלבו מסילת הברזל של פינגהאן ולונגהאי, וכיבושה היה יוצר איום מידי על הערים הגדולות ווהאן ושיאן.
על מנת לעצור התקדמות יפנית נוספת מערבה, הורה צ'יאנג קאי שק, על פי עצתו של צֶ'ן גְווֹפֿוּ להרוס את הסכרים שעל הנהר הצהוב בסמוך לגֶ'נְגְג'וֹאוּ.
התוכנית המקורית הייתה להרוס את הסכר בגָ'אוֹקוֹאוּ, אך בשל קשיים שנתגלו באתר, נהרס במקומו הסכר בחְווָאיְוֵּאנְקוֹאוּ שבגדה הדרומית ב-5 ביוני וב-7 ביוני.
מי השיטפון הציפו שטחים בחנאן, אנחווי וג'יאנגסו.
השיטפונות כיסו והרסו אלפי קילומטרים מרובעים של שטחי חקלאות והסיטו את שפך הנהר הצהוב לים הצהוב, מאות קילומטרים דרומה.
אלפי כפרים הוצפו או נהרסו, וכמה מיליוני כפריים נמלטו מבתיהם והפכו לפליטים.
הערך בהצפת הנהר שנוי במחלוקת היות שהיפנים היו מחוץ לתחום השיטפון.
אמנם התקדמותם לגֶ'נְגְג'וֹאוּ נעצרה, אך הם כבשו את ווהאן באוקטובר כשתקפו מכיוון אחר.
היפנים לא הצליחו לכבוש את רוב שטחה של חנאן עד לשלבים האחרונים של המלחמה, ואחיזתם באנחווי ובג'יאנגסו הייתה רופפת.
רוב הערים וקווי התחבורה באזורים שהוצפו כבר נכבשו על ידי היפנים.
אולם, לאחר השיטפון לא יכלו היפנים לחזק את שליטתם על האזור, ובחלקים גדולים ממנו התחוללה לחימת גרילה.
ועדה רשמית של הממשלה הלאומנית שהוקמה לאחר המלחמה העריכה כי כ-800,000 איש טבעו, הערכה שיש הטוענים כי היא נמוכה מדי.
מספר הקורבנות בנפש בשיטפון אינו ודאי.
ההערכות עברו עדכונים על ידי הממשל הסיני וחוקרים אחרים בעשרות השנים לאחר האירוע.
הסכרים נבנו מחדש ב-1946 ו-1947 והנהר הצהוב חזר למסלולו שמלפני 1938.
השיטפון בתמזה היה אירוע שהתרחש בליל ה-7 בינואר 1928, כאשר נהר התמזה במרכז לונדון עלה על גדותיו והציף בה אזורים נרחבים.
כתוצאה מן ההצפות נספו 14 בני אדם, אלפים איבדו את בתיהם ונגרם נזק כבד.
היה זה השיטפון הגדול האחרון שפקד את מרכז לונדון עד כה.
בחג המולד 1927 ירד שלג כבד בגבעות הקוטסוולד שבדרום-מערב אנגליה, במקום בו נובעים מקורות נהר התמזה.
בערב השנה החדשה חלה הפשרה פתאומית של השלג ולאחריה ירד גשם כבד.
מאורעות אלו הביאו להכפלת נפח המים שזרמו במורד התמזה.
במקביל, עקב גאות ונחשול סערה שהגיע מן הים הצפוני עלה מפלס המים בשפך הנהר ב-1.5 מטרים מעל למפלס הרגיל.
זרימת המים במורד הנהר ממערב למזרח העלתה את המפלס בו עוד יותר.
מצב ההצפה בנהר הוחמר עוד יותר כתוצאה מעבודות חפירה באפיק הנהר, שנערכו מאז 1909 והעמיקו אותו בשני מטרים במטרה לאפשר לאוניות בעלות שוקע נמוך להגיע אל נמל לונדון.
תוצאת הלוואי של העמקת האפיק הייתה שלמי ים קל היה יותר לזרום במעלה הנהר במהלך גאות, באופן שמפלס המים בו במהלכה עלה ב-70 סנטימטרים.
כתוצאה מפעולת הגורמים שנמנו עלה מפלס המים בנהר לשיא של כל הזמנים מאז החל התיעוד שלו.
בשעה 01:30 בליל ה-7 בינואר הגיע המפלס ל-5.55 מטרים מעל קו האפס.
התוצאה הייתה הצפות נרחבות של גדות הנהר לאורך כ-12 קילומטרים במרכז לונדון, מפאטני והמרסמית' במערב לונדון, דרך אזור הסיטי של לונדון, ועד הרובע המלכותי של גריניץ' שבמזרח לונדון ואף מזרחה ממנו לכיוון שפך הנהר.
התוצאה החמורה ביותר של השיטפון הייתה באזור מילבנק, שבו התמוטט קטע של 25 מטרים ברציף צ'לסי ושילח גל של מים על בתי העניים באזור.
14 איש טבעו שם בבתיהם – בעיקר מרתפים - בטרם הספיקו להיחלץ מהם.
4,000 איש הפכו לחסרי בית לאחר שמפלס המים ברחובות עלה לגובה של 1.2 מטרים.
גלריית טייט הוצפה במים שהגיעו לגובה של עד 2.8 מטרים וגרמו נזק חמור לאוספיה.
הוצפו גם חלקים מארמון וסטמינסטר והפרלמנט הבריטי שבו, וכן קווים ותחנות של הרכבת התחתית של לונדון.
החפיר של מצודת לונדון התמלא מים לראשונה מזה יותר מ-80 שנה.
הוצפו גם מנהרות רות'רהית' ובלאקוול.
עד צאת היום אמנם ירד מפלס המים לרמתו הרגילה, אך זמן רב בהרבה נדרש על מנת לשאוב את המים מן המנהרות והמרתפים הרבים שהוצפו.
תיקון נזקי השיטפון ארך מספר שנים.
המבנים באזור שנפגע במילבנק נהרסו ברובם ונבנו מחדש.
בין המבנים החדשים שנבנו שם בעקבות השיטפון היה בית התמזה, לימים מטה שירות הביטחון הבריטי.
גשר למבת' נבנה מחדש, רציפי הנהר הוגבהו וחוזקו לאורך קטעים ארוכים של הנהר.
השיטפון, ביחד עם שיטפון הים הצפוני ב-1953 ועליית מפלס המים בנהר ב-1947 וב-1959, הביאו לעליית המודעות לצורך בהתגוננות מפני סכנת ההצפה של מטרופולין לונדון.
אי הרצון להגביל את גודל האוניות שיוכלו לגשת אל נמל לונדון עיכב בשנים רבות את הקמתה של מערכת מגן נגד הצפות.
בעקבות העתקת מרבית הפעילות לנמל טילברי שבמזרח התמזה הוקמה המערכת לבסוף והגיעה לשיאה ב-1984 עם חנוכת מחסום התמזה.
השיטפון הגדול בסין ב-1931 (במנדרינית תקנית: 1931年江淮大水) היה שיטפון שאירע ברפובליקה העממית של סין בשנת 1931. הוא נחשב בין אסונות הטבע הכבדים ביותר שתועדו אי פעם.
הערכות שפורסמו על ידי המשטר הסיני ציינו 145,000 נספים, אולם מרבית המקורות המערביים העריכו כי מספרם נע בין 3.7 ל-4 מיליון.
השנים 1928–1930 בסין התאפיינו בבצורת ארוכה.
במהלך חורף 1930 החלה פעילות מזג אוויר לא שגרתית.
סופות שלגים כבדות מהרגיל נרשמו, ובאביב גשמים ארוכים אשר העלו את מפלס המים באופן חריג.
הגשם התחזק משמעותית ביולי-אוגוסט 1931. במהלך 1931 הכו 9 ציקלונים באזור (לעומת ממוצע של 2).
השיטפון בנהר הצהוב, שאירע בשנת 1887, היה אסון טבע רחב ממדים בנהר הצהוב (הוּאַנג הֶא) שבסין.
הנהר מועד לשיטפונות גם בשנים רגילות מפני שהוא זורם בין שתי סוללות עפר שמעבר להן מישורים ארוכים; אולם השיטפון הקיצוני, שהחל בספטמבר 1887, על פי ההערכות הנמוכות ביותר, גרם למותם של מעל 900,000 אנשים (ההערכות הגבוהות מציינות כ-2 מיליון), והוא אחד האסונות הטבעיים הקטלניים ביותר שתועדו.
במשך מאות שנים, חקלאים שחיו על גדות הנהר הצהוב בנו סוללות כדי לנתב ולשמור על מי הנהר, אשר עם הזמן עלה מפלסם עקב טין וסחופת שהצטברו על הצד הפנימי של הגדות.
בשנת 1887, עלה הנהר על גדותיו עקב מספר ימים רצופים של גשם כבד.
הוא עלה אף על גובה הסוללות ב-28 בספטמבר, ובכך יצר שיטפון כבד.
מכיוון שאין מדד בינלאומי לעוצמתו של שיטפון, הוא נמדד בדרך כלל בגובה הנזק שנגרם ומספר הקרבנות.
נהוג לחשוב שמי הנהר הצהוב פרצו את הסוללות המלאכותיות בהואיואנקואו שבמחוז חנאן.
עקב האופי המישורי של השטח באזור, השיטפון התפשט במהירות ברחבי צפון סין וכיסה שטח עצום של כ-130,000 קילומטרים רבועים, תוך הטבעה של שטחי חקלאות, עיירות ואזורים מסחריים.
לאחר האסון, כ-2 מיליון בני אדם נותרו ללא קורת גג.
התנאים שלאחר האסון הובילו למחסור חמור באמצעים ומגפות רחבות היקף, וגרמו למותם של כמות גדולה של אנשים — על פי הערכות ייתכן ואף יותר מאשר השיטפון עצמו.
השיטפון בוואל די סטאבה התרחש בצהרי ה-19 ביולי 1985 והיה מהאסונות החמורים בתולדות איטליה המודרנית.
שני מאגרי מים מלאכותיים התבקעו, ותכולתם זרמה בכוח רב במורד עמק סטאבה (Stava) שבצפון איטליה.
השיטפון גרם למותם של 268 אנשים, ל-20 פצועים ולנזק כבד לרכוש.
דופנות מאגרי המים שהתבקעו נבנו מחומר שנכרה במכרה סמוך.
הם נמצאו בשני מפלסים שונים.
הגבוה שבהם התבקע ראשון והביא לפריצת המאגר השני.
מים ובוץ בנפח של 180 אלף מטרים מעוקבים געשו במורד העמק במהירות של 90 קילומטר לשעה כשהם הורסים כל מה שבדרכם וסוחפים אתם עוד 40 עד 50 אלף מטרים מעוקבים של הריסות ועצים שנעקרו ממקומם.
נד המים וההריסות הרס את הכפר הקטן סטאבה ושלושה בתי מלון שהמו אדם, פגע גם ביישוב טזרו (Tesero) ועבר נתיב של 4.2 קילומטרים בסך הכל עד שנבלע בנהר אביזיו (Avisio).
הוא הותיר שכבת בוץ בגובה של 20-40 סנטימטרים על פני שטח של 435 אלף מטרים מרובעים.
כ-5,000 עובדי הצלה בסיוע כלבי גישוש וציוד מיכני עסקו חילוץ ההרוגים ובחיפוש אחרי ניצולים, אך איתרו רק 20 מהם.
71 מההרוגים בשיטפון לא זוהו ונקברו כאלמונים.
בנוסף לאבדות בנפש הרס השיטפון 63 מבנים והחריב שמונה גשרים.
היקף הנזק שנגרם הגיע ל-133 מיליון אירו (על פי סכום הפיצויים שנפסקו לניזוקים באסון).
חקירת האסון העלתה ששני מאגרי המים נבנו בצורה לקויה וללא שולי בטיחות מספיקים, ולא תוחזקו כהלכה מאז הקמתם.
צינור מים ששימוש לניקוז עודפי מים מהמאגר הגבוה הלך ושקע תחת משקלם של משקעי אדמה.
במקביל הוזרמו מים נוספים אל תוך המאגר, באופן שהלחץ על דופנו הלך וגבר.
המים חדרו לדופן והחלישו אותה עד שנפרצה.
המים והאדמה שזרמו ממנו הביאו לקריסת המאגר הנמוך יותר כעבור פחות מדקה.
ב-1992 הורשעו עשרה אנשים בעבירות שונות בקשר לבנייה ולטיפול הלקויים של המאגרים, אשר הובילו לאסון.
עם זאת איש מהם לא ריצה בסופו של דבר עונש מאסר.
שורה של חברות וארגונים שהיו מעורבים בבניית המאגרים, בפיקוח עליהם ובתחזוקתם חויבו בתשלום פיצויים לנפגעי האסון.
אזור האסון שוקם והכפר סטאבה נבנה מחדש.
מספר אנדרטאות ולוחות זיכרון לאסון ולקורבנותיו הוקמו בכפר ובקרבתו.
בשנת 2002 הוקמה קרן זיכרון לאסון (Foundation Stava 1985) ביוזמת קרובי הנספים ורשויות מקומיות באזור האסון.
הקרן הקימה מרכז תיעוד לאסון בכפר סטאבה.
האפיפיור יוחנן פאולוס השני ערך ביקור זיכרון בעמק סטאבה ובכפר סטאבה ב-17 ביולי 1988.
שלושה סרטים תיעודיים הופקו אודות האסון, ובהם סרט בהפקת נשיונל ג'יאוגרפיק וסרט בהפקת ערוץ ההיסטוריה.
השיטפון בטבריה התחולל ב-14 במאי 1934, כאשר שבר ענן, המלווה בברד וסופות ברקים ורעמים, גרם לזרימת סחף ממדרונות הבקע המערבי לתוך העיר טבריה.
השיטפון גרם להרס רב בעיר העתיקה ולעשרות קרבנות בנפש, ובעקבותיו נעשו פעולות מנע רבות שהותירו את רישומן על העיר עד היום, במטרה למנוע את הישנותו.
בין היתר נפתחו מספר רחובות אנכיים בכיוון לים, ופונו הבתים שהיו על שפת הכנרת, במקום שנבנתה מאוחר יותר הטיילת.
הצפות בעיר התחתית של טבריה היו תופעת טבע מוכרת בשל תנאי המדרון התלול הסמוך לעיר, חסימת הניקוז לים על ידי החומות, הרכב הקרקעות והיעדר פעולות מניעה כגון תיעול ואגירה במדרונות.
לאחר שיטפון קצר בשנת 1925, נבנו מספר תעלות ניקוז מבטון, אך גודלן היה קטן והן לא מילאו את תפקידן בזמן השיטפון של 1934.
בין הימים 11 ל-16 במאי 1934 התחוללו בארץ מספר סופות גשמים, בעיקר באזור הפנימי של הארץ, כשהקשה שבהם אירעה ב-14 במאי (כ"ט באייר תרצ"ד), לכאורה לאחר עונת הגשמים של הארץ.
השיטפון החל סמוך לשעה 11:30 בבוקר, כאשר שבר ענן התבקע על רכסי ההרים שממערב לעיר והוריד גשמי זלעפות.
כמות עצומה של מי גשמים, המשוערת ב-52–54 מ"מ, ירדו בתוך פחות מ–45 דקות, ולוו בסופות רעמים וברקים.
המסה הגדולה של הגשמים ארכה לא יותר מ-20 דקות, אז החלו המים לזרום לכיוון העיר.
הכמות העצומה של הגשמים בזמן כה קצר, יחד עם המבנה הטופוגרפי של האזור, גרמו לכך שהמים התפשטו בשיטפון אדיר לכיוון העיר התחתית, הרסו את גדר הבטון של גן העיר והציפו את הרחובות הצרים ואת הסמטאות המפותלות של העיר העתיקה, השוכנת בעומק 208 מטרים מתחת לפני הים.
כמויות מים עצומות התנקזו בשני זרמים ראשיים והגיעו לעיר בשני נהרות עזים, אשר סחפו עמם גם סלעי בזלת גדולים, בני 5–8 טון.
הרחוב הראשי של קריית שמואל, בגובה 120 מטרים הפך למשך חצי שעה לנהר של ממש.
המים הזורמים בשצף קצף גרפו כל דבר שנקרה בדרכם, וסלעי ענק התדרדרו ממורדות ההרים ברמת פוריה והתגלגלו לעבר העיר.
עוצמת הזרימה של השיטפונות הייתה כה חזקה, עד שקורת בית אחת נכרכה מסביב לעמוד טלגרף.
כתוצאה מכך, החלק התחתון של העיר הוצף.
העיר העתיקה התמלאה במים שהגיעו לגובה 1.5 מטרים, ובמקומות מסוימים אף ל־3 מטרים, וגרמו להרס וחורבן בממדים עצומים.
נחשולי מים אדירים סחפו והחריבו בתים, סחורות, מכוניות ומשאיות לכיוון הכנרת.
מרצפות העיר נהרסו וחנויות נפרצו.
השיטפון שבא בזמן לא צפוי, שלהי האביב, מצא את תושבי העיר לא מוכנים וזרע בהלה ופאניקה בעיר העתיקה.
התושבים, יהודים וערבים שלא הספיקו אף לסגור את חנויותיהם, ניסו להימלט בכל דרך מאימת השיטפון, ורבים עלו לגגות הבתים כשהם נושאים את ילדיהם.
אחרים נאחזו בסבכות החלונות ובקורות הברזל שבלטו מהגגות, וכך נשארו תלויים עד בוא העזרה הראשונה.
באחד המקרים ניסו שמונה תושבים למצוא מפלט באחת החנויות ללא הצלחה, עד שמשאית משא נשטפה בכוח עצום לתוך החנות ואלה עלו עליה ברגע האחרון.
אדם אחד ניצל בנס כשנתלה על עמוד טלגרף, ושני זקנים "הפליגו" על מכונת תפירה גדולה שנקרתה בדרכם ונישאה על נחשולי המים.
השיטפון נמשך גם ביום שלמחרת (15 במאי), אז החלו להתברר ממדי האסון.
בעקבות השיטפון, 32 תושבים מצאו את מותם מהיסחפות במים, ומספר תושבים נוסף מתו בשל מפולות הבתים.
אחדים מהקורבנות, בעיקר ילדים, נסחפו עם המים לכנרת וגופותיהם נמצאו רק כעבור ימים אחדים.
מזלה הגדול של הקהילה היהודית היה שרוב ילדיה שהו בשעת השיטפון בבית הספר אליאנס שבשכונת קריית שמואל, מחוץ לתחומי העיר העתיקה.
נזק כבד נגרם גם לרכוש.
הבתים הרעועים בעיר העתיקה לא עמדו בזרמים וכמאתיים מהם קרסו.
כ-400 משפחות ניזוקו (מחציתם יהודים), וכחמשת אלפים איש נותרו ללא קורת גג.
מחצית החנויות נהרסו ורהיטים וסחורות רבות נספו בשיטפון.
על פי הודעה שהוציאה עיריית טבריה יום למחרת האירוע (ה-16 במאי) ממדי האסון נאמדו בכחצי מיליון דולר.
בין הבניינים הרבים שנהרסו היה גם בית הכנסת העתיק "עץ החיים" הסמוך לכנרת, ששוקם לאחר מכן רק בשנת 1950.
האסון גרם להלם וזעזוע בקרב תושבי ארץ ישראל, והעיתונים דיווחו על כך בהרחבה.
יום למחרת האסון דיווח כתב הארץ על המצב מטבריה:
לידיעות על האסון נוספו דיווחים על התגייסות לעזרה, מטבריה ומחוצה לה.
משפחות שלא נפגעו חלקו את ביתן ושולחנן עם משפחות נפגעות, מדגניה נשלחו מצרכי מזון טריים וממקומות נוספים נשלחו משאיות עמוסות בלחם, בגדים, שמיכות ומזרנים.
בית החולים "שוויצר" נפתח מחדש (לאחר שנסגר בשנת 1931, כשנה בלבד לאחר הקמתו), ובמקום טופלו פצועים רבים.
מיד עם היוודע האסון, הממשל הבריטי הכריז על טבריה כאזור אסון והתגייס למלאכת החילוץ וההצלה.
הנציב העליון סר ארתור ווקופ ביקר באזור המוכה במסגרת סיור החקירה, והבטיח סיוע ממשלתי עבור הקורבנות.
הרחובות והבתים נוקו בסיוע 800 פועלים ועוד 120 חיילים שעסקו בפינוי הסחף, ושוטרים נשלחו כדי לשמור על רכוש התושבים.
השיטפון הגדול שימש השראה לצלם ברוך אגדתי להפקת הכתבה המצולמת הראשונה בעברית.
הכתבה, בליווי המשורר אביגדור המאירי ששימש כקריין, פותחת במילים: .
בעקבות השיטפון והנזקים האדירים שהסב לטבריה שונו פניה של העיר העתיקה, במטרה למנוע הישנות מקרים מעין אלו בעתיד.
נעשו פעולות יעור וננטעו עצים על רכס ההר מעל טבריה, נבנו טרסות לעצירת השיטפונות ונהרסו בתים רבים כדי לפתוח רחובות נוספים שהוליכו לכנרת במטרה להקל על ניקוז זרמי המים.
שלושת הרחובות שנפרצו הם אלו החוצים את העיר העתיקה גם היום: רחוב הירדן, רחוב הירקון (רחוב השוק) ורחוב הקישון.
הם החליפו את הסמטאות הצפופות והמגובבות שמילאו את העיר העתיקה עד האירוע.
הבתים על שפת הכנרת פונו ובמקומם נבנתה טיילת, שבנוסף לייעודה התיירותי, נועדה גם לחצוץ בין הים לבין שכונות המגורים והמסחר.
עד אז, היו הבתים בנויים על החוף ורבים מהם אפילו בתוך המים.
כל אזור הטיילת היה חלק מהרובע היהודי.
סופה נוספת שעברה העיר מספר חודשים לאחר מכן (דצמבר 1934), וגרמה לתושבים רבים להיכנס לבהלה, ואף לברוח לכיוון החלקים העליונים של העיר, עברה בשלום ובלי לגרום לנזק, בין היתר בזכות השיפורים שבוצעו ובניית הערוצים החדשים לכנרת.
לאחר השיטפון שפקד את העיר והיעדר היכולת להגיש סיוע רפואי ראוי נרתמו ועד הקהילה העברית, ועד השכונה ובסיוע הד"ר ראובן כצנלסון מנהלה של קופת חולים עממית, לפתיחה מחודשת של בית החולים על שם שוויצר.
על משפטים מכניים עבור ארטוסתנס , שתורגם לאנגלית בשם The Method of Mechanical Theorems ("שיטת המשפטים המכניים") ולעיתים נקרא גם השיטה, הוא אחת מעבודותיו המרכזיות של ארכימדס ששרדו.
הספר ערוך בצורה של מכתב מארכימדס לארתוסטנס, הספרן הראשי בספריית אלכסנדריה, ומכיל את השימוש המפורש הראשון בשיטת הגדלים הבלתי ניתנים לחלוקה (אינפיניטסימלים).
רקע היסטורי; חשיבות גילוי הספר "השיטה"
השיטה שמתאר ארכימדס, שתוצג בהמשך, מבוססת על החקירות שלו בפיזיקה על מרכז הכובד ועקרון המנוף.
בעיה שנפתרת באופן בלעדי במתודה היא חישוב הנפח של פרסה גלילית (cylindrical hoof), תוצאה שמופיעה מחדש כמשפט 17 בעבודתו של קפלר Stereometria.
כדי להסביר את השיטה של ארכימדס במונחים של ימינו, נוח לעשות שימוש במעט גאומטריה קרטזית, אף על פי שזאת לא הייתה קיימת בזמנו של ארכימדס.
הרעיון של ארכימדס הוא להיעזר בחוק המנוף כדי לקבוע את השטחים של צורות ממרכזי המסה הידועים של צורות אחרות.
הדוגמה הפשוטה ביותר להדגמה בשפה מודרנית היא זו של שטח הפרבולה.
ארכימדס נעזר בשיטה אלגנטית יותר, אך בשפה מודרנית, מטרת השיטה שלו היא לחשב את האינטגרל:
תוצאה שניתן לבדוק בקלות בעזרת חשבון אינטגרלי אלמנטרי.
הרעיון של ארכימדס הוא לאזן מכנית את הפרבולה (האזור בעל השפה העקומה עליו עושים אינטגרציה) עם משולש מסוים שעשוי מאותו חומר.
הפרבולה היא האזור במישור x-y בין ציר ה-x והעקום y = x2 כש-x משתנה בין 0 ל-1. המשולש הוא האזור במישור x-y בין ציר ה-x והקו y = x, גם כאשר x משתנה בין 0 ל-1.
כעת נחתוך את הפרבולה והמשולש לפרוסות אנכיות, אחת לכל ערך של x.
נדמיין כעת שציר ה-x הוא מנוף, עם נקודת משען ב-x =0. חוק המנוף קובע ששני עצמים בצדדים מנוגדים של נקודת המשען יימצאו בשיווי משקל אם כל אחד מפעיל אותו מומנט על המנוף, כאשר המומנט שמפעיל עצם שווה למסתו המוכפלת במרחק של העצם מנקודת המשען.
בעבור כל ערך של x, לפרוסה של המשולש במיקום x יש מסה ששווה לגובהה x, והיא בעלת מרחק x מנקודת המשען; לכן היא תאזן את הפרוסה המתאימה של הפרבולה (בעלת גובה x2) אם זו תוזז לנקודה x = −1, כלומר למרחק 1 מצדה השני של נקודת המשען.
כיוון שכל זוג כזה של פרוסות נמצא בשיווי משקל, הזזת הפרבולה כולה ל-x = −1 תאזן באופן מושלם את המשולש.
זה אומר שאם הפרבולה המקורית נתלית על ידי חבל על נקודה x = −1 (כך שכל המסה של הפרבולה נשענת על נקודה זאת), היא תאזן את המשולש היושב בין x = 0 ו- x = 1.
מרכז המסה של משולש ניתן לקביעה בקלות באמצעות השיטה הבאה, שגם היא הודות לארכימדס.
אם קו תיכון משורטט מכל קודקוד של המשולש לצלע שמולו E, המשולש יתאזן על נקודת מפגש התיכונים, אם מתייחסים אליה כנקודת משען.
הסיבה לכך היא שאם המשולש מחולק לפרוסות קוויות אינפיניטסימליות המקבילות ל-E, אזי לכל פרוסה יש אורכים שווים משני צידי התיכון, כך שהאיזון נובע מהסימטריה.
ניתן להכיל את הטיעון הזה על כל אחד מהתיכונים ולקבל שמרכז הכובד של המשולש חייב להימצא על כל התיכונים - כלומר בנקודת המפגש שלהם.
ניתן להפוך את הטיעון הזה לריגורוזי על ידי שיטת המיצוי באמצעות התייחסות למלבנים אינפיניטסימלים, וזה מה שארכימדס עושה בעל שיווי משקל של שטחים מישוריים.
לכן מרכז המסה של המשולש הוא בנקודת מפגש התיכונים.
בעבור המשולש שבשאלה, תיכון אחד הוא הקו y = x/2, בעוד התיכון השני הוא הקו y = 1 − x.
באמצעות פתירת המשוואות האלו, ניתן לראות שנקודת החיתוך של התיכונים היא בעלת שיעור x ששווה x = 2/3, כך שהאפקט הכולל של המשולש על המנוף הוא כאילו המסה כולה של המשולש הייתה מושכת מטה (או נתלית על) בנקודה זו.
המומנט הכולל שיוצר המשולש הוא שטחו, 1/2, כפול המרחק 2/3 של מרכז המסה שלו מנקודת המשען ב-x = 0. מומנט זה של 1/3 מאזן את הפרבולה, שהיא במרחק 1 (בצד השני) מנקודת המשען.
לכן, השטח של הפרבולה חייב להיות שווה 1/3 כדי ליצור את המומנט המנוגד.
ניתן להיעזר בסוג זה של שיטה כדי למצוא את השטח של מקטע שרירותי של פרבולה, ובטיעונים דומים ניתן לעשות שימוש כדי למצוא האינטגרל של כל חזקה של x, אף על פי שחישוב זה בעבור חזקות גבוהות יותר הופך למסובך ללא רישום אלגברי.
ארכימדס הרחיק לכת עד חישוב האינטגרל של x3, בו הוא נעזר כדי למצוא את מרכז המסה של ההמיספירה (חצי כדור), ובעבודה אחרת, את מרכז המסה של הפרבולה.
נתייחס אל הפרבולה שבאיור משמאל.
ניקח שתי נקודות על הפרבולה ונקרא להם A ו- B.
נניח הקטע הישר AC מקביל לציר הסימטריה של הפרבולה.
לאחר מכן נניח שהקטע הישר BC נח על ישר שמשיק לפרבולה בנקודה B.
שטח המשולש ABC הוא בדיוק שלוש פעמים השטח החתום על ידי הפרבולה והמיתר AB.
תהי D נקודת האמצע של AC.
נבנה קטע ישר JB דרך D, כך שהמרחק מ-J ל-D שווה למרחק מ-B ל-D.
נחשוב על הקטע JB כ-"מנוף" ועל D כנקודת המשען שלו.
כפי שארכימדס הראה מקודם, מרכז הכובד של המשולש הוא בנקודה I על ה-"מנוף" כך ש-DI :DB = 1:3. לפיכך, מספיק להראות שאם כל השקל של המשולש היה נח על I והמשקל כולו של המקטע הפרבולי היה נח על J, המנוף היה בשיווי משקל.
נתייחס כעת לפרוסה אינפיניטסימלית של המשולש הניתנת על ידי הקטע הישר HE, כאשר הנקודה H נחה על BC, הנקודה E נחה על AB, ו-HE מקביל לציר הסימטריה של הפרבולה.
נקרא לנקודת החיתוך של HE והפרבולה F ולנקודת החיתוך של HE והמנוף G.
כדי להוכיח את הטענה יש להראות שאם המשקל של החתך HE נח ב-G והמשקל של החתך EF של המקטע הפרבולי נח ב-J, אז המנוף נמצא בשיווי משקל.
במילים אחרות, מספיק להראות ש-EF :GD = EH :JD.
פרופורציה גאומטרית זו של הפרבולה מוכחת ריגורוזית על ידי ארכימדס בהתבסס על ההגדרה הגאומטרית של הפרבולה, וניתן לקבל אותה בצורה מודרנית גם כהשלכה של משוואת הפרבולה.
שוב, כדי לשפוך אור על השיטה המכנית של ארכימדס, נוח לעשות שימוש במעט גאומטריה קרטזית.
אם כדור ברדיוס 1 ממוקם כך שמרכזו בנקודה x = 1, רדיוס החתך הרוחבי של הכדור עבור כל x בין 0 ל-2 ניתן בנוסחה הבאה (שניתן לקבלה על ידי משפט פיתגורס):
המסה של חתך הרוחב הזה היא (למטרת שקילה על מאוזני מנוף) פרופורציונלית לשטח שלו:
ארכימדס לאחר מכן סובב את התחום המישורי שבין y = 0 ל- y = x (על מישור ה-x-y) מסביב לציר ה-x, כך שנוצר חרוט.
חתך הרחוב של החרוט הזה הוא מעגל ברדיוס :
והשטח של החתך הזה הוא:
כך שאם פרוסות של החרוט ושל הכדור נשקלות יחד, שטח החתך הכולל (וגם המשקל שלהם) שלהם שווה ל-:
אם שתי הפרוסות ממוקמות יחדיו במרחק 1 מנקודת המשען, המשקל הכולל שלהם יתאזן במדויק על ידי מעגל ששטחו הממוקם במרחק x מנקודת המשען מצדה השני.
זה אומר שהחרוט והכדור יחדיו יימצאו בשיווי משקל עם גליל מן הצד השני של נקודת המשען.
על מנת שהפרוסות יאזנו את זו של הגליל שהוגדר מקודם, כל פרוסה של הכדור והחרוט צריכה להיתלות במרחק 1 מנקודת המשען, כך שהמומנט שייווצר יהיה פרופורציונלי לשטחם המשותף (או לחלופין לסכום הנפחים של שתי הפרוסות האינפיניטסימליות), בעוד שכפי שהוסבר מקודם הפרוסה המתאימה של הגליל צריכה להיות במרחק x מנקודת המשען.
כיוון ש-x נע בין 0 ל-2, מרכז הכובד של הגליל יהיה במרחק 1 מנקודת המשען, כך שניתן להתייחס לכל המשקל של הגליל כאילו הוא פועל בנקודה x = -1. תנאי שיווי המשקל מבטיח שנפח החרוט ועוד נפח הכדור שווה לנפח הגליל.
נפח הגליל שווה לשטח הבסיס שלו, , כפול הגובה, שהוא 2, שזה שווה .
ארכימדס יכול היה למצוא גם את נפח החרוט באמצעות השיטה המכנית, כיוון שבמונחים מודרניים, האינטגרל שצריך לחשב הוא בדיוק כמו זה שצריך לחשב כדי למצוא את שטח הפרבולה.
נפח החרוט הוא לכן 1/3 ממכפלת שטח הבסיס שלו בגובה שלו.
בסיס החרוט הוא מעגל ברדיוס 2, ששטחו , בעוד הגובה הוא 2, כך שנפח החרוט הוא .
החסרת נפח החרוט מנפח הגליל נותנת את נפח הכדור:
התלות של הנפח ברדיוס היא ברורה מאליו משיקולי סקלות, אף על פי שגם את זה לא היה קל להפוך לריגורוזי באותה תקופה.
השיטה הזאת מניבה את הנוסחה המוכרת לנפח הכדור.
באמצעות אנליזה ממדית ליניארית ארכימדס הרחיב בקלות את התוצאה לנפח לספרואידים.
הטיעון של ארכימדס כמעט זהה לטיעון לעיל, אבל לגליל שלו יש רדיוס גדול יותר, כך שהחרוט והכדור נתלים במרחק גדול יותר מנקודת המשען.
הוא החשיב את הטיעון הזה להישגו הגדול ביותר, וביקש שאיור של כדור, חרוט וגליל בשיווי משקל ייחרט על מצבתו.
כדי למצוא את שטח הפנים של הכדור, ארכימדס טען שבדיוק כשם שניתן לחשוב על שטח המעגל כעל סדרה של אינסוף משולשים ישרי זווית המתקדמים לאורך ההיקף , אזי ניתן לחשוב על נפח הכדור כמחולק להרבה חרוטים עם גובה ששווה לרדיוסו ובסיס על פני השטח שלו.
לכל החרוטים יש את אותו גובה, כך שנפחם הוא 1/3 שטח הבסיס שלהם כפול הגובה המשותף.
ארכימדס טוען שהנפח הכולל של הכדור שווה לנפחו של חרוט אשר לבסיס שלו יש אותו שטח כמו לפני הכדור וגובהו כאורך הרדיוס של הכדור.
קו חשיבה זה מקביל לזה שהוא הציג ב-"מדידה של המעגל", בו הוא טוען ששטח המעגל שווה לזה של משולש ישר-זווית שניצב אחד שלו הוא רדיוס המעגל והניצב השני שלו הוא היקף המעגל.
עם זאת, הכללת צורת החשיבה לתלת-ממד דורשת בסיס ריגורוזי חזק יותר, וארכימדס מוכיח שהקבלה זו תקפה בעל הכדור והגליל.
כיוון שארכימדס כבר הוכיח בעזרת שימוש במנופים שנפח הכדור הוא , וכיוון שנפח החרוט עם שטח בסיס S וגובה r הוא , נובע איפוא ששטח הפנים של הכדור חייב להיות שווה , או "ארבע פעמים שטח המעגל הגדול ביותר שלו".
צורות עקמומיות עם נפחים רציונליים
אחד הדברים המדהימים שארכימדס עושה בספרו השיטה הוא למצוא צורות המוגדרות על ידי חיתוכים של גלילים, אשר נפחם לא מערב את הקבוע π, אף על פי שלצורות יש גבולות עקמומיים.
זוהי נקודה מרכזית בחקירה; ניתן לרבע צורות עקמומיות מסוימות בעזרת סרגל ומחוגה, כך שיש יחסים רציונליים לא טריוויאליים בין הנפחים המוגדרים על ידי חיתוכים של גופים גאומטריים (גם אם כל אחד מהגופים בנפרד מגדיר נפח שערכו טרנסצנדנטי).
ארכימדס מביא כדוגמה את הבעיה של חישוב הנפח של הגוף הנוצר על ידי חיתוך שני גלילים עם אותו רדיוס המוצבים בזווית ישרה אחד יחסית לשני.
זהו גוף מקורי שהתוצאה לחישוב נפחו לא מובאת באף אחד מהחיבורים האחרים של ארכימדס, ושמהווה דוגמה יפה לשילוב בין דמיון ויזואלי והכלים של החשבון האינטגרלי.
הגוף כשלעצמו הוא מקרה פרטי של Steinmetz solid, שארכימדס מצא את נפחו במקרה הדו-גלילי.
הגוף שהוא מביא הוא למעשה החיתוך של שני גלילים בעלי רדיוס 1 שמשוואותיהם הן: , כך שהתחום (x, y, z) במרחב התלת־ממדי שמוכל בו מקיים:
אם נחתוך מהגוף פרוסות שמקבילות למישור ה- x-z, המשוואות של הגלילים נותנות ו-, מה שאומר שעבור כל שיעור y הפרוסה שתתקבל היא ריבוע במישור ה-x-z עם אורך צלע , על כן נפחו הכולל של הגוף הוא:
כאשר הנוסחה למקרה שרדיוסו של הגליל הוא r היא כמובן .
תהליך חישוב נפח הדו-גליל שתואר לעיל עושה שימוש בסימונים ומונחים מודרניים הלקוחים מן הגאומטריה האנליטית של דקארט ומהחשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי של ניוטון ולייבניץ (בפרט הוא עושה שימוש בסימון האינטגרל ), שלא התקיימו בזמנו של ארכימדס.
כיוון ש-"השיטה" מכיל רק את התוצאה הסופית של נפח הדו-גליל ולא את הדרך, ניתן לשער שארכימדס חישב אותו בצורה ישירה וויזואלית יותר, תוך שימוש בגרסה גבולית של טכניקות גאומטריות מתוחכמות - בדומה לדרך שבה פתר בעיות אינטגרציה אחרות בחיבורו.
סדרה של טענות גאומטריות מוכחות בפלימפססט באמצעות טיעונים דומים.
משפט אחד קובע שמרכז הכובד של ההמיספירה (חצי כדור) ממוקם בנקודה הנמצאת 5/8 הדרך מהקוטב למרכז הכדור.
בעיה זו ראויה לתשומת לב, שכן היא כרוכה בחישוב אינטגרל מעוקב.
משפט חשוב אחר מספק תוצאה על הנפח הנחתך מגליל על ידי מישור מסוים (חישוב הנפח של cylindrical hoof), וקובע כי נפח החלק שנחתך הוא 1/6 מנפח המנסרה הריבועית החוסמת את הגליל.
השיטפון בים הבלטי היה נחשול גאות אשר החריב יישובים בחופי הים הבלטי מדנמרק ועד פומרניה שבגרמניה בליל ה-12 עד 13 בנובמבר 1872. היה זה נחשול הגאות החמור ביותר בים הבלטי עד אותו מועד.
מפלס המים המדוד הגבוה ביותר שיצר היה 3.3 מטרים מעל גובה פני הים.
הנחשול גרם למותם של 271 איש ו-2,850 בתים חרבו או ניזוקו קשה.
בימים שלפני השיטפון התחוללה סערה מעל הים אשר הגיעה מדרום-מערב והסיעה כמויות גדולות של מימיו אל הארצות הבלטיות ופינלנד.
עקב כך נגרמו שם הצפות, ובמקביל ירד מאוד מפלס מי הים בחופי דנמרק וגרמניה.
ירידת המפלס אפשרה לכמויות גדולות של מי ים לזרום מן הים הצפוני אל חלקו המערבי של הים הבלטי.
לאחר מכן הסופה, שהתחזקה כבר לדרגת הוריקן, שינתה כיוון והחלה לנשוב מצפון-מזרח, כשהיא מסיעה את שיפעת מי הים הבלטי לכיוון דרום-מערב.
כיוון שמי הים היו מסוגלים לזרום בחזרה לים הצפוני רק באיטיות, נגדש חלקו המערבי של הים הבלטי במים, אשר חוללו הצפות פתאומיות בחופיו בלילה שבין 12 ל-13 בנובמבר.
בחוף הגרמני נפגעה קשה מכולם העיירה אקרנפורדה (Eckernförde) שמדרום לגבול דנמרק-גרמניה.
העיירה כולה הוצפה, 78 בתים חרבו, 138 בתים ניזוקו ו-112 משפחות נותרו ללא קורת גג.
מצב דומה השתרר בויאק (Wieck) שליד העיר הגרמנית גרייפסוואלד, ובתים הוצפו עד למרכזה של עיר זו.
באיים הדנים פאלסטר (Falster) ולולנד (Lolland), שחלקים ממנו נמצאו מתחת לגובה פני הים והיו מוגנים על ידי סוללות, נגרמו נזקים כבדים ונספו עשרות אנשים.
בנוסף לנזקים בנפש וברכוש באזורי האסון הותיר השיטפון אוכלוסייה של 15 אלף איש ללא קורת גג.
השיטפון חולל גם שינויים קבועים בצורת החופים במספר מקומות.
באופן סטטיסטי היה השיטפון מאורע שהיה עשוי להתרחש פעם ב-100 שנים.
שיטפון מעין זה שיתרחש כיום יגרום נזקים גדולים בהרבה, שכן חופי הים הבלטי הפכו מאז 1872 למיושבים בצפיפות גדולה יותר.
תמונות סמנים למפלס שאליו הגיעו מימי השיטפון:
השיטפונות בדרום אסיה החלו בחודש יולי 2017, והתרחשו בבנגלדש, הודו, נפאל ופקיסטן.
בשיטפונות נהרגו כ-1,300 בני אדם.
על פי המרכז לחקר האפידמיולוגיה של אסונות, בדרום אסיה מתרחשים אירועים דומים לעיתים קרובות, ונגבים חייהם של כ-2,000 בני אדם מדי שנה.
עם זאת, השיטפונות של 2017 היו חריגים בעוצמתם.
מונסונים פוגעים בדרום אסיה מדי שנה, בין יוני לספטמבר, אבל עונת המונסון של 2017 הייתה הרבה יותר קשה מקודמותיה, וגררה שיטפונות ומפלי בוץ בקנה מידה שטרם נראה.
לדברי מומחים, אלה השיטפונות הקשים ביותר בדרום אסיה מזה עשורים רבים, עקב הפגיעה במשקים חקלאיים ובשרשרת אספקת המזון.
מניין ההרוגים הרשמי בשיטפונות עומד על 1,288 בני אדם.
חייהם של כ-45 מיליון בני אדם נפגעו כתוצאה מהשיטפונות, בהם 16 מיליון ילדים.
על פי המרכז הבינלאומי לחקר שינויי האקלים (ICCCD), השפעת השיטפונות החמירה עקב התחממות עולמית בכדור הארץ.
השיטפונות כיסו כשליש משטחה של בנגלדש, בעיקר בחלקים הצפוניים, בצפון-מזרח ומרכז המדינה.
על פי יוניצ"ף, נפגעו כ-8.5 מיליון בני אדם.
כ-700,000 בתים ניזוקו או נהרסו, אלפי קילומטרים של כבישים ניזוקו, ושטחים נרחבים מאוד של אדמה חקלאית הוצפו, בעיקר בשדות אורז.
עקב הפגיעה נוצר בבנגלדש חשש לרעב המוני.
דווחו כ-140 מקרי מוות מן ההצפות.
יותר מחמישים אלף בני אדם נעקרו מבתיהם, זאת בנוסף לשלושים אלף פליטים שברחו מאזור ראקין לאחר העימות שפרץ באוגוסט 2016 .
השיטפונות פגעו בעיקר במדינות צפון הודו, בהן אסאם, מערב בנגל, ביהר ואוטר פרדש.
כ-800,000 בתים ניזוקו או נהרסו, בהם רב-קומות בעיר מומבאי שקרס וגרם למותם של 33 בני אדם.
השיטפונות כיסו כשליש משטחה של נפאל, בעיקר אזורים עניים.
על פי יוניצ"ף, נפגעו כ-1.7 מיליון בני אדם, בהם 461,000 שנעקרו מבתיהם.
גשמי מונסון גרמו לשיטפונות בעיר קראצ'י, העיר הגדולה ביותר בפקיסטן.
עשרות בני אדם נהרגו, רובם כתוצאה מהתחשמלות, והאחרים מקריסת מבנים או טביעה.
מאמצע מרץ עד אפריל 2019 פרצו שיטפונות בזק באיראן, וגרמו נזקים בעיקר בגולסתאן, פארס, ח'וזסתאן, מאזנדראן ולורסתאן אך גם בפרובינציות אחרות.
לפחות 70 איש מתו בשיטפונות.
בחלק מהפרובינציות קרסו סכרים גדולים, ומאות אלפי תושבים פונו מהערים והכפרים הסמוכים לסכרים.
לתשתיות המים ולחקלאות נגרם נזק המוערך במאות מיליוני דולרים, ונגרמו נזקים לכבישים באורך של כ-12,000 ק"מ, המהווים כשליש מתשתית התחבורה באיראן.
עשרות כבישים וגשרים נחסמו לתנועה.
בשטחים עירוניים נגרם נזק רב מהשיטפונות בגלל חוסר תשתית ניקוז נאותה.
השיטפונות אירעו בתקופת חג הנורוז, ותושבים רבים נפצעו או נהרגו בדרכם לחגוג את החג.
באזורי השיטפונות פועלים כוחות סיוע אזרחיים וצבאיים, וכמו כן הגיעו לשם מנהיגי איראן, ובהם המנהיג העליון עלי ח'אמנאי וסגן הנשיא אסחאק ג'האנגירי.
עם זאת, הסיוע הממשלתי החל רק כמה ימים לאחר פרוץ השיטפונות, ואיראנים רבים, בראשם נשיא איראן חסן רוחאני, טענו שממשלת איראן כשלה בטיפולה באסון.
פקיסטן שלחה 32 טונות של מזון לסייע לנפגעים, וכן 500 אוהלים ואלפי שמיכות וערכות רפואיות.
ראש ממשלת פקיסטן, עימראן ח'אן, אמר כי תושבי פקיסטן עומדים בסולידריות לצד העם האיראני בשעתו הקשה.
מוחמד ג'וואד זריף, שר החוץ של איראן, גינה את ארצות הברית שמנעה מאיראן סיוע של הצלב האדום הבינלאומי בגלל הסנקציות הננקטות נגד איראן.
זריף אמר: "זו לא רק לוחמה כלכלית, זהו טרור כלכלי".
מייק פומפאו, מזכיר המדינה של ארצות הברית, הכחיש את הדברים והאשים את ממשלת איראן בניהול כושל.
בחלקים נרחבים באיראן פרצו מחאות של תושבים נגד הממשלה.
לטענתם "אף אחד לא מנסה לפתור את הבעיות שלהם".
בין השאר, כוחות הסיוע ניסו לפתוח חלק מהסכרים כדי לצמצם את נזקי השיטפונות, אך התושבים התנגדו בטענה שפעולה כזו תהרוס את הבתים והחוות שברשותם.
בחורף בישראל במהלך החודשים דצמבר 2019 וינואר 2020 נרשמו אירועים חריגים ובהם שיטפונות.
בעוד בדרום נמדדו דווקא כמויות משקעים נמוכות מן הממוצע החודשי, בצפון ובמרכז נרשמו כמויות גבוהות במיוחד וחריגות.
מזג האוויר התבטא בעיקר ברוחות חזקות וגשמים רבים, ותשתיות עירוניות לקויות וחוסר מוכנות של מוקדי החירום וההצלה גרמו לנזק רב בערי ישראל.
אירועי הגשם קרו בין 25 בדצמבר ל-10 בינואר.
והם ברום התחלקו בין 3 פרקי גשם.
בעוד באזור גוש דן והשרון ירד הגשם לפרקים קצרים יחסית, וכלל הפוגות משמעותיות ודי ארוכות, בגליל ירד גשם מתמשך וכמעט ללא הפוגות.
תנודתיות זו, פגעה בשני המחוזות - הגשם במרכז ירד אמנם לפרקים אך היה מסיבי וקשה, והגשם בצפון כמעט ולא פסק לרדת במשך שעות רבות לאורך ימים.
מערכות הביוב והניקוז הוצפו ורחובות רבים הוצפו במים, וכתוצאה מכך הפכו בתים ללא ראויים למגורים ומכוניות רבות הושבתו.
על אף ההתייחסות התקשורתית והציבורית לחודש ינואר כאילו בו פקדה המערכת החורפית את ישראל, למעשה החלה המערכת כבר בחודש דצמבר, אז נמדדו כמויות משקעים גבוהות ומאפיינים חורפיים קשים.
הנזקים המשמעותיים ביותר ניכרו בנהריה, בה עלה נחל געתון על גדותיו והציף רחובות רבים באזור מרכז העיר.
ב-8 בינואר, בשיא השיטפונות, ביקש ראש העיר רונן מרלי מהתושבים שלא לצאת מבתיהם.
כתוצאה מהשיטפונות נספה מוטי בן שבת מתושבי העיר, לאחר שניסה לחלץ משפחה שנתקעה ברכבה.
נלכדו מאה תלמידי בית ספר בעיר בתוך בית ספרם, וחולצו מספר שעות לאחר תום הלימודים בסיוע לוחמי צה"ל..
ביום למחרת, ה-9 בינואר, בוטלו הלימודים בעיר, מחשש לשיטפונות נוספים.
מרלי העריך את עלות הנזקים בין 200 ל-300 מיליון שקלים.
באחד מבסיסי חיל האוויר בנגב, על אף קרבת הבסיס לנהר והחשש להצפתו, לא פונו מטוסי הקרב מההאנגרים בהם אוחסנו ואלו התמלאו מים והשביתו את המטוסים.
הצנזורה הצבאית מנעה את פרסום הידיעה לעיתונות ולכלי התקשורת, אך זו פורסמה לבסוף ועוררה דיון ציבורי נרחב בדבר המחדל.
בסך הכל נגרמו כתוצאה מהמערכת 7 קורבנות בנפש בכל רחבי ישראל, כולם כתוצאה מאירועי טביעה.
על אף נזקיה ברכוש ובחיי אדם, היו למערכת היו גם תוצאות מועילות - הגירעונות שנוצרו בכמויות הגשם בעקבות חודשי אוקטובר ונובמבר השחונים ב-2019 הצטמצמו לחלוטין ואף עלו על הממוצע, וכמעט כל מאגרי המים בצפון ישראל ובבקעות השונות התמלאו לחלוטין.
כמו כן, עלה מפלס הכנרת, והתקרב לקו האדום העליון: מתחילת המערכת החורפית באמצע דצמבר, עלה המפלס ב-2.37 מטרים, מהם 1.27 מטרים בחודש ינואר לבדו, כשב-8 בינואר עלה ב-23 ס"מ תוך יממה אחת בלבד.
בסך הכל עלה מפלס האגם לגובה הרב ביותר מזה 15 שנים.
בחודש מאי היה מפלס הכנרת 10 סנטימטרים בלבד מהקו האדום העליון לאחר שנתיים עתירות גשמים (2018/19, 2019/20), שבאו לאחר 5 שנות בצורת קשות.
נוסף על כך, שלג רב ירד בחרמון, רמת הגולן ובכמה מהרי המרכז והצפון.
גם בנחלים נרשמו ספיקות גבוהות.
למשל, נחל השופט זרם בספיקה של 19 מ"ק לשנייה.
דבר דומה קרה גם בנחל הקישון ונחל תנינים.
הזרימה החריגה חידשה את ימיהן של ביצות ואגמים באזור.
למרות מיעוט הגשמים בנגב, עלו הכמויות על הממוצע הרב שנתי בעקבות אירועי גשם נוספים בפברואר ומרץ.
עונת הגשם 2019/20 הסתיימה כעונה עתירת גשמים עם כמויות של 130% במרחב ארצי.
החל משנת 2021 העיר נהריה שסבלה במיוחד מנושא ההצפות בשל נחל הגעתון העובר במרכזה, העירייה ביצעה פרויקט לטיפול בהצפות, החל מגשמים שיורדים מגב ההר לעבר הנחל וחודרים לעיר, כולל בורות ספיגה, והרחבת המעבר של הנחל באזורים שבהם היה צוואר בקבוק באזור "קניון סטאר", בקרבת צומת נהריה.
בשעות הבוקר המוקדמות של ה-1 בינואר 2020 החלו שיטפונות בג'קרטה, בירת אינדונזיה, ובסביבתה.
באותו לילה ירדו כ-400 מילימטר גשם, שגרמו להצפת הנהרות סביב העיר.
לפחות 66 בני אדם נהרגו, ו-60,000 בני אדם נעקרו מבתיהם.
מקור ההצפות הוא בגשמי מונסון, שגרמו לנהרות לעלות על גדותיהם.
אלה השיטפונות הקשים ביותר באזור מאז שנת 2007, אז ירדו כ-340 מילימטר גשם ונהרגו 80 בני אדם.
שינויי אקלים באינדונזיה גורמים לכך ששכונות ג'קרטה הממוקמות מתחת לפני הים ממשיכות לשקוע בקצב של 9 אינץ' בשנה, עקב פליטת גזי חממה בשילוב עם שאיבה לא מבוקרת של מי תהום.
על פי אחת ההערכות, עד שנת 2050 צפויים להיות 95% משטחי צפון ג'קרטה מתחת לפני הים.
לאחר הגשם של 1 בינואר נפתחו רוב שערי הוויסות שהותקנו למניעת שיטפונות.
ממשלת אינדונזיה פתחה לנסיעה חופשית את כל כבישי האגרה סביב ג'קרטה, כדי לאפשר לתושבים באזורים המוצפים להיחלץ.
באזורים רבים בעיר הגיע מפלס המים ל-30 עד 200 ס"מ.
במספר שכונות במזרח העיר מפלס המים הגיע לשיא של ארבעה מטרים.
יותר מ-397,000 תושבים פונו לשכונות בטוחות יותר ולמקלטים.
חלקים רבים של העיר נותרו ללא תנועת רכבות וללא חשמל.
תשתיות תחבורה רבות שובשו, בהן הרכבת הקלה, מוניות, רכבות וכבישי אגרה.
נמל התעופה הבינלאומי סוקרנו-האטה המשיך לפעול כרגיל, אך נמל תעופה נוסף נסגר למספר שעות עקב נזקי הצפה במסלולי ההמראה.
ב-6 בינואר 2020 דווח כי מניין ההרוגים הוא 66 בני אדם, בשל מפולות, היפותרמיה, טביעה והתחשמלות.
מטוסי זריעת עננים הוזנקו לאזור בניסיון להפיג את הגשם הכבד.
מושל מחוז ג'קרטה, אניס בסוואדן, ציין כי הממשל המחוזי יסייע לכל מי שנפגע מהשיטפונות.
כמו כן מתוכננים סכר ותשתיות חדשות המיועדות למנוע הצפות חוזרות.
גם נשיא אינדונזיה, ג'וקו וידודו, אמר שהממשלה תסייע לבנות מחדש את כל התשתיות הנדרשות למניעת הצפות.
משרד החוץ של טורקיה הודיע כי הוא עומד בסולידריות מלאה עם תושבי אינדונזיה ומוכן לספק כל סיוע שיידרש.
השיטפון הגדול בצפון קוריאה (1995) הוא רצף אירועי שיטפונות, שהתרחשו בקוריאה הצפונית בין השנים 1994–1996 (ששיאו בשנת 1995) אשר הובילו את המדינה המבודדת לתקופת הרעב ההמוני בקוריאה הצפונית.
השיטפונות תרמו לדרדור המצב ההומניטרי בקוריאה הצפונית באופן ישיר וכתוצאה מכך מתו מרעב על פי ההערכות בין 330,000 ל-3,500,000 בני אדם.
הגאוגרפיה של קוריאה הצפונית היוותה מאז ומתמיד אתגר משמעותי למדינה.
כ-80% משטחה של המדינה הררי ובשטח שנותר יש מזג אוויר קר אשר אינו מאפשר לגדל תוצרת חקלאית במהלך כל השנה.
מבחינה גאוגרפית ובהתאם לגודלה, צפון קוריאה מעולם לא הייתה מסוגלת לספק לעצמה את צורכי המזון של אוכלוסייתה ונראה כי אינה יכולה לעמוד בכך.
התפרקותה של ברית המועצות בסוף שנות ה-80 הובילה לפגיעה אנושה בצפון קוריאה הן מהבחינה הכלכלית והן מבחינת המשאבים אשר הייתה רגילה לקבל בזול.
כך למשל, צנח היקף המסחר בין המדינות מ-40% בסוף שנות ה-80 ל-10% בלבד בשנת 1993, ערב הרעב הגדול.
עזרה דחופה בתחילת שנות ה-90 קיבלה צפון קוריאה מסין, אשר הפכה ליבואנית העיקרית של המדינה המבודדת ובשנת 1993 ייצאה סין לצפון קוריאה 77% מהדלקים ו-68% מהמזון.
עם זאת, הסכנה בהישענות על גורם אחד לייבוא פגשה את צפון קוריאה כאשר פרץ משבר כלכלי ומחסור בדגנים בסין, אשר הוביל להפחתה דרמטית של הייצוא בשנתיים הבאות.
לוח הזמנים של השיטפון בשנת 1995
חודשי יולי-אוגוסט ידועים כתקופת המונסונים באזור זה של כדור הארץ, אך בדרך כלל הגשם יורד מספר שעות ביום לתקופה קצרה.
באוגוסט 1994 חוותה המדינה שיטפונות ברמה בינונית אשר הובילו לאובדן של תוצרת חקלאית מקומית ופגיעה בהמוני כפריים.
כשנה לאחר מכן, ב-30 ביולי 1995 החל לרדת גשם זלעפות אשר רק הוסיף והתחזק עד 18 באוגוסט.
הגשם ירד באופן רצוף למשך כשבועיים וחצי ולא פסק 'אפילו לדקה'.
בנפת פיונגסן שבמחוז חוואנגחייאה, תועדו 877 מ"מ של גשם תוך שבע שעות בלבד וכמות המים בנהר היאלו הוערכה במיליארד מטרים מעוקבים במשך 72 שעות.
משקיפים זרים תיארו את הגשם כבעל 'מימד תנ"כי' וזקני האזור טענו כי גשם כזה לא תועד באזור במשך 70 שנה.
השיטפונות גרמו לפינוי של 5.4 מיליון איש, אשר היוו כרבע מאוכלוסיית המדינה.
כתוצאה מהגשמים החריגים, קרסה תוך זמן קצר כמעט כל רשת החשמל במדינה.
מסילות הברזל שהיו תלויות בחשמל נותקו וכך למעשה נמנעה גם הגעה של פחם על מסילות הברזל לתחנות החשמל הנותרות.
תיקון התחנות ההידרואלקטריות היה כמעט בלתי אפשרי בשל מחסור בתעשייה כבדה, בציוד ובמומחים.
כתוצאה מכך סבלה צפון קוריאה ממחסור כרוני בחשמל עד תחילת שנות ה-2000.
השיטפונות השפיעו על 30% משטח המדינה והחריבו את השטחים החקלאיים, את היבולים, את מאגרי הגרעינים ואת התשתיות הכלכליות של מחוזות רבים.
האובדן העיקרי היה של מאגרי החירום של הדגנים, בשל העובדה שהם אוחסנו במאגרים תת-קרקעיים.
ע"פ ההערכות כ-1.2 מיליון טונות של תוצרת אבדה בשיטפונות במהלך ימים ספורים.
בחודשים לאחר השיטפון, החל רעב המוני בכל רחבי המדינה ודיווחים מערביים על אוכלוסיות עשירות שאכלו 'קלחי תירס שטרם הבשילו' תועדו בהרחבה.
שיעור התת-תזונה באוכלוסייה עלה ל-14% בשנת 1997 וכמות המזון שחולקה הצטמצמה מממוצע של 700 גרם ליום ב-1987 ל-128 גרם ליום בלבד בשיא המשבר בשנת 1997. בניסיון ממושך להקל על המצוקה הציעה ממשלת קוריאה הצפונית לאזרחיה את קיומו של משטר "מזונות חלופיים" כדי שיוכלו לשרוד.
עד היום לא ידוע כמה אנשים מצאו את מותם ברעב ההמוני בקוריאה הצפונית, אך ההערכות מדברות על בין 330,000 ל-3,500,000 בני אדם.