tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תפוצתו העולמית הטבעית של המין משתרעת בקרים, דרך צפון קווקז ודרום קווקז (כולל ארמניה), טורקיה, לבנון–סוריה וצפון ישראל, ועד עיראק, איראן וטורקמניסטן.
זהו צמח רב-שנתי הגדל בעיקר באזור האקלים הממוזג.
המאפיינים המבדילים אותו: העלים ערוכים בשושנת, גזורים-מנוצים או מחולקים-מנוצים, וציצית הזירעון עשויה 30 עד 35 זיפים מנוצים, שאורכם קטן במקצת מאורך גוף הזירעון.
במגדירים הישנים נכלל בסוג שן-ארי בישראל גם שן-ארי שעירה שהועבר לסוג אחר.
שן-ארי שעירה (Scorzoneroides laciniata) - צמח עשבוני חד-שנתי, שעלי השושנת שלו גזורים-מנוצים או מחולקים-מנוצים, וכסות שערותיו אינה פשוטה אלא מורכבת משערות המתפצלות לשניים או שלושה סעיפים.
הוא גדל בעיקר בדרום ישראל ובאזורים מדבריים.
מין הועבר בשנת 2006 לסוג Scorzoneroides, בעקבות רוויזיה טקסונומית המבוססת על מחקרים מורפולוגיים ומולקולריים.
הרחבה על כך מובאת בפרק היסטוריה טקסונומית של הסוג.
מבחינה היסטורית עבר הסוג שן-ארי (Leontodon) שינויים טקסונומיים אחדים, הן בעולם והן בישראל.
בשלב מוקדם של המחקר הבוטני בישראל, ועד לכיבוש החרמון בשנת 1967, כלל הסוג בישראל מין אחד בלבד – שן-ארי שעירה (שמו המדעי הקודם: Leontodon laciniatus), צמח עשבוני לא שכיח הגדל על קרקעות חוליות או לס באזורים המדבריים למחצה של ישראל.
לאחר פתיחת החרמון למחקר בוטני שיטתי, תועד גם שן-ארי מחוספסת (Leontodon asperrimus) – צמח עשבוני רב-שנתי נדיר מאוד הגדל בישראל רק בחרמון.
במקביל להתפתחות זו בהכרת מיני שן-ארי בישראל, הייתה כתמה עבת-שורשים משויכת בעבר לסוג עצמאי קטן – כתמה (Thrincia) – והייתה מין יחיד בסוג זה בישראל.
בשלב מאוחר יותר אוחד הסוג כתמה עם הסוג שן-ארי, וכך צורפה כתמה עבת-שורשים אל הסוג שן-ארי.
שינוי יסודי נוסף התחולל בשנת 2006, בעקבות מחקרים פילוגנטיים מולקולריים, שהראו כי הסוג שן-ארי במובנו המסורתי כולל למעשה שתי קבוצות אבולוציוניות נפרדות, ולכן אין לראות בו סוג טבעי אחד.
עקב כך פוצל הסוג שן-ארי במובנו הרחב לשני סוגים עצמאיים: הסוג שן-ארי במובנו הצר, והסוג Scorzoneroides (המכונה כאן זמנית "אחי-הרדופנין"), הכולל 22 מינים לפי אתר POWO.
בעקבות רוויזיה זו הועברו מינים אחדים, ובהם שן-ארי שעירה, מן הסוג שן-ארי אל הסוג אחי-הרדופנין.
ההבחנה בין שן-ארי במובנו המצומצם לבין הסוג אחי-הרדופנין (Scorzoneroides) מבוססת מורפולוגית בראש ובראשונה על טיפוס השערות: בעוד שבשן-ארי העלים וחפי המעטפת מכוסים שערות פשוטות בלבד, הרי שבאחי-הרדופנין מצויות שערות מפוצלות בקצה לשניים או שלושה סעיפים.
הבדל מורפולוגי זה, שנמצא כבר בעבודות ישנות, קיבל חיזוק חד-משמעי ממחקרים פילוגנטיים מולקולריים, שהראו כי שני הטיפוסים שייכים לשתי שושלות אבולוציוניות נפרדות.
לסיכום, לאחר הרוויזיות הטקסונומיות, הסוג שן-ארי (Leontodon) במובנו המצומצם כולל כיום בישראל שני מינים בלבד: האחד נדיר מאוד ובלעדי לחרמון, והשני נפוץ יותר.
שמשון ענבל (קלינגֶר) (30 בספטמבר 1929 – 1 בפברואר 2012) היה דיפלומט, עורך ומתרגם עברי פורה ומילונאי ישראלי.
שמשון ענבל נולד בשנת 1929 בחיפה.
למד בבית הספר הריאלי בעירו והמשיך ללימודים גבוהים באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-3 ביוני 1955 הצטרף למשרד החוץ כמתמחה במחלקה הכלכלית ומחלקת המנגנון (מנג"ן).
לאחר חופשה ללא תשלום (1956), הושאל לתפקיד מזכירו הפרטי של משה שרת (1956–1957).
לאחר שב-1957–1958 עבד כמתמחה במחלקה למוסדות בינלאומיים (מאו"ם), כיהן בשנים 1958–1960 כמזכיר שני בנציגות הקבועה של ישראל באו"ם בניו יורק.
ב-1960–1961 היה עוזר במחלקה לתכנון מדיני-כלכלי (מתמ"ך), ומ-1961 עד 1965 פעל כעוזר במחלקה לקשרי תרבות.
במסגרת זו שימש עורך-משנה (לצד העורך הראשי יצחק הלוי-לוין) של הרבעון לאמנות ומדע בישראל "אריאל" שיצא מטעם המשרד החל ב-1962.
ב-1965 עבר לשמש כעוזר ראשי בלשכת הסמנכ"ל יעקב הרצוג, ומשם עבר באותה שנה לתפקיד עוזר ראשי במחלקת הקשר.
בתפקיד זה עבד עד 1967, אז עבר לתפקיד עוזר ראשי לדובר המשרד, וב-1967–1968 כיהן כעוזר ראשי במחלקה לקשרי תרבות ומדע.
בשנים 1968–1970 כיהן כמזכיר ראשון בשגרירות ישראל בקנברה (אוסטרליה) וכמזכיר ראשון בשגרירות ישראל בניו זילנד.
ב-1970 התמנה לקונסול (ומ-16 באוקטובר 1972: קונסול כללי) בבוסטון, תפקיד שאותו מילא עד 1976.
בשובו לארץ ב-1976 שימש כמרכז הצוות הבין-אוניברסיטאי לענייני הסברה עד 1977, אז יצא לחופשה ללא תשלום עד 1979 ופרש לגמלאות ב-31 ביולי 1980.
במקביל לעבודתו הדיפלומטית, שלח ענבל ידו בתרגום לעברית.
במשך יותר מארבעה עשורים, החל באמצע שנות ה-50 וכלה באמצע שנות ה-90, יצאו תחת ידיו תרגומים של יותר מ-50 כותרים ממגוון סוגות: ספרי עיון, מתח, רומנים, שירה, רפואה אלטרנטיבית, עזרה עצמית, הגות ועוד.
על חלק מתרגומיו חתם בשמות העט "שמשון אבידל", "שמשון אבידור" ו"שמשון אבי-ערד".
בסוף שנות ה-70 ובראשית שנות ה-80 היה חבר המועצה לביקורת סרטים ומחזות.
בשנות ה-80 וה-90 ערך מילונים דו-לשוניים (עברית–צרפתית–עברית, עברית–גרמנית–עברית ועברית–אנגלית–עברית) בסדרת "מילוני זק" של הוצאת ש' זק.
היה נשוי לעדנה, פסיכולוגית, מוסמכת האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה (1972), עד מותה ב-2004. התגורר בירושלים.
שמשון ענבל נפטר בירושלים ב-1 בפברואר 2012, בגיל 82. נקבר בקיבוץ קריית ענבים.
הוא הותיר שלוש בנות וחמישה נכדים.
אנטונינה ולנטין, אלברט איינשטיין: הדראמה של חייו; תרגם מכתב-יד צרפתי: שמשון קלינגר, תל אביב: עיינות, תשט"ו.
קרל גיירינגר , בראמס; עברית: שמשון ענבל (קלינגר), תל אביב: לדורי, תשט"ו.
דון מאנקביץ', עלילה ומשפט; עברית: שמשון ענבל (קלינגר), תל אביב: לדורי, תשט"ז.
(השירים באנגלית, צרפתית, מלגשית או שפת הזולו, עם תרגומם לעברית)
ג'והן דיקסון קאר, המתאבדים; עברית: שמשון אבידל, תל אביב: מ' מזרחי ('ספרי מסתורין'), 1962.
תיאודור ה' וייט , הדרך לבית הלבן; תרגום: שמשון אבידל, תל אביב: עם הספר, תשכ"ב.
(תרגום של הספר "The Making of the President, 1960" שתיאר את מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1960, היה לרב-מכר וזכה ב-1962 בפרס פוליצר)
קארטר דקסון [=ג'ון דיקסון קר], הרצח בפגיון הגומי; עברית: שמשון אבידל, תל אביב: מ' מזרחי, 1963.
ג'ומו קניאטה, מול הר קניה; כולל הקדמת המחבר למהדורה הישראלית בעברית ובאנגלית; מבוא מאת ברוניסלאב מאלינובסקי; תרגם: ש.
אבידור, תל אביב: עם הספר, תשכ"ד 1963. (תיאור חייהם של שבט קיקויו)
פיטר פּקר, משפט אהבה: רומן; עברית: שמשון אבידל, תל אביב: מ' מזרחי, תשכ"ד.
גיאורג פאלוצ'י-הורוואט, סין בידי מאו צה-דון [=מאו טסה-טונג]; תרגום: שמשון אבידל, תל אביב: עם הספר, תשכ"ה 1964.
אדגר וולאס, מסתרי מפתח המות; עברית: ש' אבידל, תל אביב: מ' מזרחי ('ספרי מסתורין'), 1964.
מיכאל דיי-אננג , גאנה: מבחר שירים: מקור ותרגום; נוסח עברי: שמשון ענבל; כתב ועיטורים: עודד פינגרש, תל אביב: עקד, 1964. (עברית ואנגלית עמוד מול עמוד)
האי הגדול: משירי מדגסקר; ליקט ותרגם: שמשון ענבל; הקדמות: ז'אקלין כהנוב; עיטר: ו' וולקוף (טאנאריב); כתב: עודד פיינגרש, תל אביב: עקד, תשכ"ה.
מאהנדרה ביר ביקראם מלך ניפאל, זר שירים; מחזור א' תורגם בידי זלמן שזר נשיא ישראל, מחזור ב' תורגם בידי שמשון ענבל, תל אביב: עקד, תשכ"ה.) (עברית ונפאלית בעמודים מקבילים)
טד ברקמן , האלוף; תרגום: שמשון אבידל, תל אביב: עם הספר, תשכ"ה.
לורימר דניס והד"ר פ'רנסוא דיוואליה, סוציולוגיה פוליטית: בעיית המעמדות בתולדות האיטי; עברית: ש' אבידל, ירושלים: דעת עמים, תשכ"ו.
שמעון ויזנטל, הרוצחים בינינו; נערך ע"י י[וסף] וכסברג; תרגום: ש' ענבל, ירושלים: לוין-אפשטין, 1968. (סיפורו של ויזל)
ארנה האוגן, דרכה של ישראל לשנת 2000; עברית: שמשון אבידל, ירושלים: [חמו"ל], 1977. (Arne Haugan; המחבר שירת כקצין או"ם במזרח התיכון)
ברוס קאטון , מלחמת האזרחים האמריקנית; תרגם מאנגלית: שמשון ענבל, תל אביב: מערכות, תשל"ט 1979.
אן מילרד, צלבנים, אצטקים, סאמוראים; איורים מאת ג'וזף מק'אוואן; תורגם בידי שמשון ענבל, תל אביב: מסדה-פרס ('ספר דברי ימי עולם בתמונות לילדים'), 1979. ("משנת 600 לספירה עד 1450")
דייל קארנגי, כיצד תרכוש ידידים והשפעה; תרגום: שמשון ענבל, ירושלים: עבר, 1979.
סטיבן שפרד, הארבע מאות: שוד הבנק הגדול: רומן; תרגום מאנגלית: שמשון ענבל, ירושלים: ידיעות אחרונות – ספרי עידן, תש"מ.
ויקטור סרבריאקוף, האם אתה חכם: מיבחני המישכל: I.Q מיבחני אינטליגנציה, אישיות ויצירתיות עם פתרונות ומפתח לפירוש התוצאות; עברית: שמשון ענבל, תל אביב: צור את צור, 1980.
קארול בוייר, רומה טראנדל, עמים ובתים בעולם; איורים מאת בוב הרסי, רוב מקייג וג'וזף מקיואן; עיצוב בידי גראהם ראונד; תורגם בידי עינת ושמשון ענבל, גבעתיים: מסדה פרס, 1980.
קורט לביאנט , הנערה התימנית; תרגם מאנגלית: שמשון ענבל, ירושלים: דביר, תשמ"א 1981.
דייוויד הנדין וג'ואן מרקס, הקשר הגנטי: כיצד תגן על משפחתך מפני מחלות עוברות בירושה; תרגם: שמשון ענבל, ירושלים; תל אביב: דביר, תשמ"ב 1981.
מרג'רי בנטואיץ, תלמה ילין: מחלוצי המוזיקה בארץ ישראל; תרגום: שמשון ענבל, ירושלים: ראובן מס, תשמ"א 1981.
אדגר וואלס, הדלת בעלת שבעת המנעולים; עברית: שמשון ענבל, ירושלים: כתר, 1982.
מארג'ורי ג' בלאקי, האתגר שבהומיאופאתיה נתמקד בחולה לא בריפוי; מאנגלית: שמשון ענבל, תל אביב: אור טבע, תשמ"ב 1982.
ח'ליל ג'ובראן, חליל לאוהבים: שירים; עברית: שמשון ענבל; כתב: אפרת שריר, ירושלים: הוצאת ש.
שאטוק, מדריך לריפוי עצמי: כיצד לצנר את האנרגיה הנפשית והמוחית על-מנת לסייע לתהליכי-הריפוי של הגוף להתגבר על מחלות נפוצות; עברית: שמשון ענבל, תל אביב: אור-טבע, תשמ"ג 1983.
ויליאם קוטזוינקלה , לפי התסריט של מליסה מאטיסון, אי-טי – חבר מכוכב אחר: הוא נפחד, הוא בודד, הוא נמצא במרחק 3 מיליון שנות אור ממולדתו; מאנגלית: שמשון ענבל, תל אביב: אור-עם, תשמ"ג 1983.
ג'אנט דיילי , על כנפי רעם; מאנגלית - שמשון ענבל, תל אביב: אור עם, תשמ"ג 1983. (רומן)
נריס די, הגדת עתידות באמצעות קלפי משחק; מאנגלית: שמשון ענבל, תל אביב: אור עם, תשמ"ג 1983.
שרון אינטמה, התינוק הצמחוני: מדריך נבון להורים; איורים: תום פרקר; מאנגלית: שמשון ענבל, תל אביב: אור-טבע, תשמ"ג 1983.
מ"ק רוסטומז'י, ס"א סאפרי, הכלכלה היפנית-סוד ההצלחה; מאנגלית: שמשון ענבל, תל אביב: אור עם, תשמ"ד 1984.
דייל קארנגי, אל דאגה ; עברית: שמשון ענבל, מהדורה מעודכנת, תל אביב: סטימצקי, 1984.
לינדה קלרק, תרפיה בצבעים; תרגום: שמשון ענבל, תל אביב: אור-טבע, תשמ"ה 1984.
מרגרט טרומן, רצח בגבעת הקפיטול; עברית: שמשון ענבל, ירושלים: כתר, 1984.
קאתרין גאסקין , הגבירה מאנדלוסיה: רומן; עברית: ש.
אייזנשטדט, המהפכה וטראנספורמאציה של חברות: מחקר השוואתי של ציביליזאציות; תרגם מאנגלית: שמשון ענבל, ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"ד 1984.
נורמן קאזנס, מרפא ללב: דרכים להתמודדות עם בהלה וחוסר ישע; תרגום מאנגלית: שמעון ענבל; עריכה רפואית של התרגום: שמואל רט, תל אביב: מילכה, 1985.
מיצ'נר, הברית; עברית: שמשון ענבל, 2 כרכים, ירושלים: כתר, 1985. (רומן)
בן וידר ודייוויד הפגוד, רצח נאפוליון; הקדמה מאת מרדכי גיחון; עברית: שמשון ענבל, תל אביב: ידיעות אחרונות, 1986.
ג'ודי מוסקוביץ', דיאטת האורז; עורכת המהדורה העברית: רלי אבל; עברית: שמשון ענבל, תל אביב: ידיעות אחרונות, 1987.
מיכאל קרן, בן גוריון והאינטלקטואלים: עוצמה, דעת וכריזמה; מאנגלית: שמשון ענבל, באר שבע: אוניברסיטת בן גוריון בנגב (המרכז למורשת בן-גוריון – פרסומי מחקר), תשמ"ח 1988.
הלן ון סלאיק, חיוכים ודמעות; עברית: שמשון ענבל, תל אביב: מ' מזרחי, 1988.
ארול לינקולן אייס, בראזיל; מאנגלית: שמשון ענבל, 2 כרכים, רמת גן: עלי דפנה, 1988.
ק[ריסטין] נלסון, מתי אפנה לרופא?: מדריך להורה; עורך המהדורה העברית: שאול יציב; מאנגלית: שמשון ענבל, 2 כרכים, תל אביב: ידיעות אחרונות, תשמ"ט 1989.
מיכאל קרן, העט והחרב: לבטיה של האינטליגנציה הישראלית; מאנגלית: שמשון ענבל, תל אביב: רמות – אוניברסיטת תל אביב, תשנ"א 1991.
פלביו קונטי, אמנות הברוק; תרגם: שמשון ענבל, תל אביב: דביר, תשנ"ב 1992.
אדם סמית, עושר העמים; תרגמו מאנגלית: יריב עיטם ושמשון ענבל; מבוא: חיים ברקאי, 3 כרכים, ירושלים: מוסד ביאליק, תשנ"ז 1996.
שמשון ענבל (עורך), מילון-כיס שימושי חדיש עברי–צרפתי צרפתי–עברי (בכתיב מלא) / Nouveau dictionnaire pratique Français-Hébreu Hébreu-Français, ירושלים: הוצאת ש.
שמשון ענבל (עורך), מילון שימושי חדיש בכתיב מלא: עברי–גרמני, גרמני–עברי / Neues Handwörterbuch: Deutsch-Hebräisch, Hebräisch-Deutsch, ירושלים: הוצאת ש.
מילון עברי–אמריקני-אנגלי–עברי לשנות האלפיים, ירושלים: הוצאת ש.
מיני-מילון עברי–אנגלי, אנגלי–עברי (בכתב מלא) / The Zack English Hebrew, Hebrew English mini-dictionary, ירושלים: הוצאת ש.
שמשון רוזן (12 בספטמבר 1952 – 16 בדצמבר 2011) היה איש צבא, יזם ופעיל למען הקהילה והסביבה.
החל את דרכו הצבאית כבוגר מצטיין בקורס צוות אוויר, דרך מגוון משימות טיסה במהלך מלחמת יום הכיפורים ועד מטס חיל האוויר מעל אושוויץ.
השתחרר בדרגת אלוף-משנה כמפקד כנף 2.
לרוזן תואר ראשון בהנדסת חשמל ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון.
היה נשוי לד"ר ענת רוזן, ואב לשלושה.
לאחר שחרורו החל את דרכו האזרחית כיזם במספר חברות במשק.
בהמשך הוביל מספר תהליכים למען הקהילה והסביבה.
שמשון רוזן, בנם של ציפורה וצבי, נולד בשכונת ארנונה בירושלים, בסמיכות לגבול הירדני.
למד בבית ספר יסודי בקיבוץ רמת רחל ומשם עבר לבית ספר גאולים ולגימנסיה העברית רחביה.
למזלה של המשפחה לא נפגע אף אחד מקרב המשפחה בהפצצה.
רוזן התגייס בשנת 1970 לקורס טיס וסיים כחניך מצטיין במגמת נווטי קרב.
בשנים אלו נהוג היה שהחניך המצטיין יכול לבחור לאיזו טייסת מבצעית יצטרף לאחר הקורס.
רוזן בחר בטייסת 119, הידועה בשם טייסת ה"עטלפים" כיוון שהייתה הטייסת המבצעית ביותר בחיל, בעלת מטוסי מקדונל דגלס F-4 פנטום מתקדמים.
ב-13 בספטמבר 1973 הוזנק רוזן לטיסתו המבצעית הראשונה.
במסגרת טיסה זו הפילו רוזן והטייס, רפי קורן, במטוס קורנס מס' 156,מטוס מיג 21 סורי שחדר לשמי ישראל..
ביום זה הופלו מטוסי אויב רבים בידי חיל האוויר.
קרב האוויר של 13 בספטמבר 1973.
במלחמת יום הכיפורים טס רוזן במספר רב של טיסות מבצעיות נועזות לעומק שטח האויב (באותן שנים מטוס הפנטום אפשר את היכולות המתקדמות של חיל האוויר).
במסגרת הלחימה השתתף במבצע לתקיפת המטכ"ל הסורי.
משימה אשר הובלה על ידי ארנון לבושין סגן מפקד הטייסת.
השתתף בעשרות גיחות הפצצה של סוללות קרקע-אוויר של צבא סוריה ברמת הגולן וצבא מצרים בחצי האי סיני, גיחות תקיפת אתרים אסטרטגיים של האויב וסיוע לכוחות היבשה בלחימה.
1973 - נווט מבצעי בטייסת 119, הובלת קליטת מצלמת השבלול ומאוחר יותר קצין הצילום של הטייסת
1982 - הקמת מערך הצילום במערך ה"בז" F-15 איגל, בטייסת 133 בחיל האוויר.
רוזן הוביל את גף הצילום בטייסת.
1983 - נווט ניסוי בטייסת 5601, מרכז ניסויי טיסה מנ"ט
1985 – ראש תחום מערכות ראש למטוסים במסגרת פרויקט הלביא
1987 – ראש תחום מערכות ראש למטוסים מול התעשייה בקליפורניה, ארצות הברית
2003 - נבחר על ידי אמיר אשל להשתתף במטס לציון עשור 60 שנה לשחרור מחנה ההשמדה אושוויץ.
מסע שהשפיע רבות על רוזן ודחף אותו להרצות ולארח אירועים לטובת הגברת המודעות לאירועי השואה, ושיתוף התחושות של אותו מסע.
לאחר הפרישה מהחיים הצבאיים פנה רוזן לשוק התעשייה הביטחונית.
עבד בין היתר בחברת BVR, חברת אלביט-אלאופ וחברות נוספות.
היה מנכ"ל חברת SARI דרכה פעל בתעשיית ההיי טק הישראלית
רוזן היה בוגר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב בתואר B.Sc.
באחת מהפעילויות המרכזיות בתחום הסביבה והקהילה הוביל רוזן את המאבק כנגד הקמת תחנת כוח בלב אזור התעשייה של העיר קריית מלאכי.
מאבק זה נועד להרחיק את התחנה מתושבים, בתי ספר, מרכזי קניות גדולים וריכוז גדול של גז אמוניה במפעלים הסמוכים.
ב-16 בדצמבר 2011, בעת טיסה אזרחית בשמי המדינה עם הטייס אלחנן שמואלי נכנס המטוס להזדקרות, צלל והתרסק בעיר מודיעין-מכבים-רעות
הלווייתו נערכה במושב תימורים, מקום מגוריו.
בהלוויה נכחו אלפי חברים, משפחה, קציני חיל האוויר ומוקירים מהאזור.
בין הסופדים נאם חברו הטוב דודי לבנון אשר סיכם במילותיו "שמשון היה החבר הטוב ביותר של כל-כך הרבה אנשים הנמצאים פה היום"
ינואר 2012, מספר ימים אחרי מותו של רוזן, בחרה טייסת 119 ה"עטלף" להנציח את שמו של שמשון רוזן על מועדון הלוחמים בטייסת כאות הוקרה על פעילותיו במסגרת השירות בטייסת ולאחר מכן, כאיש מילואים פעיל הן בטייסת והן ברובד החברתי של אנשיה ומשפחות הנופלים.
4 במאי 2012, כנס תלמידים לזכרו של שמשון רוזן, במועצה האזורית באר טוביה לקידום התרבות הירוקה בקהילה.
הכנס שהתקיים בבית יד לבנים בבאר טוביה, הציב במרכזו את המאבק נגד ההקמה של תחנת הכוח בקרית מלאכי.
בכנס, בו נכחו כ-150 תלמידים, הונצחו תמונות טבע אותן צילם רוזן במהלך חייו.
12 בספטמבר 2012, יום הולדתו ה-60 של רוזן ערכו חבריו ומכריו מחיל האוויר, בשיתוף עמותת חיל האוויר, ערב מורשת קרב בבית חיל האוויר בהרצליה.
במסגרת הערב הוקרנו מספר סרטים לזכרו
6 בינואר 2014, מסע ניווטים בקורס קצינות בבסיס בית הספר לקצינים של צה"ל אשר ממוקם במצפה רמון.
שמשי-אדד החמישי היה מלך האימפריה האשורית החדשה בין השנים 824–811 לפנה"ס.
הוא נקרא על שם אל הסערה אדד.
שמשי-אדד היה בנו ויורשו של המלך שלמנאסר השלישי, בעלה של המלכה שַמוּראמַת (Shammuramat), אביו של אדד-ניררי השלישי שמלך אחריו, וסבו של שלמנאסר הרביעי.
שנות שלטונו הראשונות היו רצופות במאבק עם אחיו על כס המלוכה של אשור.
אחיו אשור-דנין-פאל הנהיג מרד שהחל כבר בשנת 826 לפנה"ס על הירושה.
על פי כתובת של שמשי-אדד, אחיו הצליח להעביר לצידו 27 ערים חשובות כולל העיר נינוה.
המרד נמשך עד שנת 820 לפנה"ס.
המרד החליש את האימפריה האשורית והשפעתה נמשכה עד הרפורמות של תגלת פלאסר השלישי.
בשלב מאוחר יותר של תקופת מלכותו הוא יצא למסע מלחמה לדרום מסופוטמיה וכרת הסכם עם המלך הבבלי מרדוך-זאקיר-שומי הראשון.
בשנת 814 לפנה"ס הוא ניצח בקרב של דור-פאפסוקאל כנגד המלך הבבלי מרדוך-באלסו-איקבי וכמה שבטים ארמיים שהתיישבו בבל.
רבי שמשון בן יצחק מקינון (לעיתים: מהרש"ק) היה פרשן, פוסק ומחבר צרפתי בן המאה ה-13. חי ופעל בעיר שינון שבמחוז אנדר ולואר ונקרא על שמה.
הריב"ש כותב כי רבו, רבינו פרץ הכהן, אמר שרבי שמשון "היה רב גדול מכל בני דורו" חיבר את ספר כללי התלמוד והפסיקה "ספר הכריתות" וספרים נוספים.
תאריך לידתו ופטירתו אינם ידועים בבירור.
רבי אברהם זכות בספרו ספר היוחסין השלם קובע כי נפטר בשנת ה'ע"ב (1312).
שלשלת הקבלה מקדים את פטירתו לשנת ה'ע (1310).
אולם שני התאריכים אינם עולים בקנה אחד עם תעודות היסטוריות.
רבי דוד קונפורטי בספרו "קורא הדורות" קובע את זמן חייו לשנים ה'כ עד ה'צ (1260-1330).
פרופ' אברהם זולצבך הסיק על סמך טופס גט משנת ה'ק"ז שר' שמשון חתום עליו כי יש לאחר את פטירתו עד לשנה זו.
לפי דעות אלו, לאחר גירוש צרפת הגדול, עבר אל מרסיי שבחבל פרובאנס.
הרב שמחה בונים סופר במהדורתו לספר הכריתות שיער את שנות חייו של רבי שמשון בין השנים ד'תתק"ף-ה'נ'.
אביו של ר' שמשון, ר' יצחק, כיהן בתפקיד "ראש הישיבות" בצרפת, וחי אף הוא בשינון.
מוזכר בדברי התוספות למסכת נזיר (דף טז, ב).
אבי-אביו נקרא אף הוא יצחק, מה שמרמז שסבו נפטר לפני לידת אביו.
הוריו של ר' יצחק הראשון היו רבי יקותיאל ואשתו, בת רבי שמשון אחי רבי ידידיה ממלאן.
בן-דוד ראשון של רבי שמשון ורבי ידידיה היה רבי שמשון אביו של רבי שמשון מקוצי.
בני הדודים היו מצאצאיו של רבי יוסף טוב עלם.
לר' שמשון היה אח גדול, בשם ר' מתתיה, שאף שימש כרבו.
חותנו היה ר' נתנאל בן ר' יוסף, ושם אשתו של ר' שמשון אינו ידוע.
חותנו היה עשיר גדול ובעת נישואיו כתב לחתנו שטר מתנה על סכום כסף גדול.
בשלב מסוים בחיי ר' שמשון נישואין אלו נגמרו (לא ברור אם מגירושין או שהתאלמן), וסכסוך על כשרות שטר המתנה פרץ עם גיסיו, אחי אשתו.
הדים לסכסוך נמצאו בתשובות שונות הדנות בטיעוני הצדדים.
שתי המשפחות היו חשובות ובעלות קשרים רבים, כך שסכסוך זה אילץ רבנים רבים בני התקופה להתערב בו, והגיע אף להכרעת הרשב"א שגר בברצלונה.
ספרו המפורסם ביותר הוא "ספר הכריתות", העוסק בכללי הלימוד והפסיקה.
החלק הראשון והשני: דיון בי"ג מידות שהתורה נדרשת בהן.
החלק השלישי: דיון בל"ב מידות של ר' אליעזר בנו של ר' יוסי הגלילי.
החלק הרביעי: סדר תנאים ואמוראים וכללי פסיקה.
החלק החמישי: הוא המקיף ביותר.
כולל את כללי הדרש ואת דרכי המשנה, הברייתא והתלמוד.
חיבור נוסף שנדפס הוא "ביאור הגט", שנדפס אף הוא בקושטא באותה תקופה (יחד מספר חיבורים קטנים נוספים).
בנוסף חיבר פירושים על התלמוד בבלי, המוזכרים בספר הכריתות, ספר שו"ת (מצוטט בתשובת רבי יוסף קולון והרשב"א).
רבי יהודה לאון מוסקוני ראה בפרפיניאן פרשנות מר' שמשון על פירוש האבן עזרא.
לפי עדותו של מוסקוני, מתואר ר' שמשון בכתב היד כמי שמתגורר במרשילא.
על פי עדות זו, יש לשער כי בעקבות גירוש יהודי צרפת בשנת 1306 על ידי פיליפ הרביעי, עבר ר' שמשון לפרובאנס.
רבי שמשון בן שמשון מקוצי הידוע בכינויו הש"ר מקוצי היה רב מן הראשונים, בן המאה ה-12, מבעלי התוספות.
היה מצאצאיו של רבי יוסף טוב עלם.
אביו רבי שמשון היה בן דודם של האחים רבי ידידיה ממלאן ורבי שמשון.
נינו של רבי שמשון הזה, היה רבי שמשון מקינון.
חי ופעל בקוּצִי (קוסי; Coucy ) שבחבל פיקרדי.
בכינויו "השר" נכרכה אגדה על מינויו לשר העיר קוצי שזכתה לגרסאות ספרותיות נפוצות מאת סופרים כמו מאיר להמן ומיכה יוסף ברדיצ'בסקי, אך הגורם הפשוט לכינוי זה הוא הרצון להימנע מלכנותו "הר"ש", כינוי בעל משמעות שלילית; ולכן הפכו את ראשי התיבות לכינוי בעל משמעות מכובדת, "הש"ר".
הוא היה תלמידו של ר"י הזקן וגיסו של רבי משה מקוצי בעל הסמ"ג.
תלמידו הידוע הוא רבי יצחק מווינה מחבר "אור זרוע".
גם רבי אהרן בן יוסי הכהן, מחבר ספר הג"ן על התורה היה תלמידו, ובשני מקומות הוא מביא מדבריו וקורא לו "מורי רבינו שמשון בן רבי שמשון".
שמשי-אדד השני היה מלכה ה-57 של אשור לפי רשימת המלכים האשורית.
שלטונו נגמר בתחילת התקופה האפלה של אשור, תקופה שבה נכתבו מעט מאוד תעודות ביחס לשנים קודמות.
שמשי-אדד השלישי היה מלך אשור, מלך בשנים 1529–1545 לפנה"ס.
הוא היה בנו של אישמה־דגן השני והחליף אותו לאחר מותו כמלך אשור, את שמשי-אדד השלישי החליף אחיו, אשור־ניררי הראשון .
כתובת על לבנה מהעיר אשור מתעדת שהמלך בנה מקדש חדש, אולי בעיר חדשה (הכתובת פגומה והקריאה לא ודאית).
כתובת אחרת, מעט ארוכה יותר, מתעדת את השחזור של שני זיקורתים שנבנו על־ידי שמשי-אדד הראשון, שהם ככל הנראה המקדש של אנו-אדד.
הקטע ששרד מהכתובת לא מזכיר את שמשי־אדד השלישי במפורש, אך ניתוח היסטורי משייך אותה אליו בוודאות גבוהה.
כתובת נוספת מימיו של שמשי־אדד השלישי או אשור־ניררי הראשון יורשו מתעדת בניית חומות.
שמשון נוביק (26 באוקטובר 1925 – 24 בנובמבר 1982) היה מורה לכימיה בישיבת בני-עקיבא בכפר הרא"ה, תרגם לעברית וקידם תוכנית לימודים אמריקאית חדשנית בכימיה.
הרצה בהשתלמויות מורים לכימיה על תוכנית הלימודים החדשה בכימיה, ריכז את הכנת תוכנית הלימודים החדשה במחלקה להוראת המדעים של מכון ויצמן למדע, והיה מרצה וחוקר במחלקות להוראת המדעים באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטה העברית.
נוביק נולד בשיקגו לדוד נוביק (לשעבר קפלן) ורעייתו, שניהם ילידי רוסיה, ולמד בבתי ספר עממיים ובתלמוד תורה יהודי.
בשנים 1945–1947, למד נוביק תואר ראשון בכימיה באוניברסיטת שיקגו.
ב־1949 סיים שמשון תואר שני בכימיית מזון במונטריאול.
בגיל תיכון הצטרף נוביק לתנועת "השומר הדתי", ונמנה עם חברי גרעין חלוצי שהתגבש עם הקמת המדינה.
עם סיום לימודיו ב־1949 עלו חברי הגרעין ארצה וניסו להשתלב בקיבוץ כפר דרום, לימים מושב בני דרום, שהוקם סמוך לאשדוד של ימינו, על ידי פליטי כפר דרום החרבה.
נוביק וחלק מחבריו לא מצאו בו את מקומם, הוא עבר לקיבוץ לביא, ועבד בשמן תעשיות בחיפה ככימאי ראשי.
בסוף 1951 החל נוביק ללמד כימיה פיזיקה ומתמטיקה בישיבת בני עקיבא בכפר הרא"ה.
נוביק הקים עם חבריו דוד בנעט ודוד שמיר, את שכונת בית חזון על גבעת הישיבה בכפר הרא"ה, לאחר שהוקצתה בהשתדלותם לעולים מארצות דוברות אנגלית.
בעקבות עבודתו באוניברסיטה העברית, החל ב־1973, עבר נוביק לירושלים.
בח' כסלו תשמ"ג (1982) נפטר נוביק ממחלה קשה ונקבר בהר הזיתים.
היה נשוי לחנה לבית יגוד מקנדה, ולהם חמישה ילדים, בהם:
יצחק - ממורשעי המחתרת היהודית, ואביו של העיתונאי עקיבא נוביק.
יעקב - פעיל ימני ממובילי המחאה נגד יצחק רבין, ממייסדי ריקוד הדגלים.
הוצב במקום התשיעי והאחרון ברשימת מפלגת נעם לקראת הבחירות לכנסת ה-25 (הרשימה פרשה מהתמודדות לפני יום הבחירות).
הוראה והטמעה של תוכנית לימוד חדשה לכלל המורים בארץ
בהיותו מורה לכימיה בישיבת בני עקיבא בכפר הרא"ה בשנות ה־50 של המאה ה־20, היה נוביק קשוב למתרחש בתחום הוראת הכימיה בארץ מולדתו, ארצות הברית.
בסוף העשור השיגה ברית המועצות את ארצות הברית במרוץ החלל, האקדמיה והממשל האמריקאים נוכחו לדעת כי נוצר פיגור של החינוך המדעי בהשוואה לברית המועצות.
הממשל השקיע בתוכניות לימוד חדשניות בתחומי המדע השונים ובהן תוכנית לחידוש פני הוראת הכימיה בבתי ספר תיכוניים, CHEMSTUDY.
נוביק יצא להשתלם בארצות הברית בהוראת כימיה לבתי ספר תיכוניים לפי התכנית החלוצית, יזם את תרגום סדרת ספרי הלימוד ודרבן את החדרת התכנית החדשנית למערכת החינוך בישראל תחת הכותרת "כימיה-מדע ניסויי".
במסגרת פעילותו הנמרצת, מונה לרכז את קבוצת רחובות-כימיה במכון ויצמן למדע.
נוביק הטמיע את תוכנית הלימוד החדשה ברחבי ישראל על ידי הרצאות למורי כימיה בהשתלמויות מורים, ועל יד הוראה והדרכה של תלמידי הוראה באוניברסיטת בר-אילן, במכללה לבנות ירושלים, ובאוניברסיטה העברית.
ב־1969 יצא נוביק לאוניברסיטת טמפל בפילדלפיה והשלים שם תואר דוקטור בהצטיינות בתוך שנתיים, בנושא הוראת כימיה ללא-כימאים.
החל מ־1973 היה נוביק מרצה בחטיבה להוראת המדעים של הפקולטה למדעי הטבע ובבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית, והדריך סטודנטים לתואר שני ושלישי בהוראת המדעים.
יחד עם דינה דובדבני חקר את העמדות של תלמידים ביחס למדע.
עם נאווה בן-צבי חקר נוביק את ההתפתחות של תוכנית הלימוד בכימיה.
יחד עם יוסי נוסבאום, חקר נוביק את הבנת התלמידים את האופי החלקיקי של החומר, ואת השימוש בקונפליקטים רעיוניים כאסטרטגית הוראה.
ב־1982 התפרסם בארצות הברית ספר הדרכה למורים של וינסנט לונטה ושל שמשון נוביק.
הרב שמשון רפאל וייס (כ"ט באדר ב' ה'תר"ע, אפריל 1910 – י"א בשבט ה'תש"ן, 6 בפברואר 1990) היה רב אורתודוקסי גרמני-אמריקאי, ופרופסור למחשבת ישראל בטורו קולג'.
שמשון רפאל וייס נולד בעיר אֶמְדֶן שבגרמניה ב-1910, למשפחה שהשתייכה לזרם הנאו-אותודוקסי ביהדות גרמניה.
ייתכן שנקרא על שם הרב שמשון רפאל הירש (רש"ר הירש), ממייסדי זרם זה.
ב-1929, בגיל 19, נסע למיר שבבלארוס, ולמד בישיבת מיר משך כשנתיים.
תקופה זו זיכתה אותו בסמיכה לרבנות, וכן בקשר קרוב עם המשגיח המפורסם שכיהן אז בישיבה – הרב ירוחם ליבוביץ.
בחזרתו לגרמניה למד באוניברסיטאות ברלין וברסלאו, וכן באוניברסיטת ציריך (שווייץ).
קיבל את תואר דוקטור 'בכבוד רב ביותר' מאוניברסיטת טרטו (אסטוניה), ולאחר מכן עמד בראש המחלקה העברית בסמינר למורים יהודיים בווירצבורג.
ב-1936 נישא ללאה (הלנה) קרליבך, נכדת הרב שלמה קרליבך מליבק.
בשנותיו בגרמניה הניע כמה בחורים כישרוניים שפגש לנסוע למיר וללמוד בישיבת מיר, כפי שעשה הוא עצמו.
ב-1938, בצל רדיפות היהודים ההולכות ומחמירות בגרמניה הנאצית, היגר הרב שמשון רפאל וייס לארצות הברית.
בתחילה לימד בישיבת נר ישראל בבולטימור, וב-1941 עבר לדטרויט ולימד שם בישיבת 'בית יהודה' .
בדטרויט נולד בנו ישראל מאיר, לימים מייסד ישיבת נחלת הלויים וראש הישיבה.
ב-1944 השתקע בניו יורק, והתמנה לרבה של קהילת 'אורח חיים'.
הוא היה ממייסדי תורה ומסורה, ארגון חרדי אמריקאי שמטרתו הייתה הקמת מוסדות חינוך אורתודוקסיים לילדים יהודים ברחבי ארצות הברית.
ב-1945 החל להיות מעורב בארגון ישראל הצעיר, ושנתיים לאחר מכן התמנה למנהל הארגון – תפקיד שהחזיק בו עד 1956. ב-1956 מונה לסגן נשיא ה-OU (איגוד הקהילות היהודיות אורתודוקסיות בארצות הברית).
הרב שמשון רפאל וייס היה ממקורביו של הרב אליעזר יהודה פינקל, ראש ישיבת מיר (שעברה בינתיים לירושלים, לאחר תקופת נדודים במזרח הרחוק בזמן מלחמת העולם השנייה).
הקשר שלו לישיבת מיר התבטא גם בכך שהיה נשיא ישיבת מיר (כלומר, הוא סייע לישיבה בגיוס כספים).
בנוסף, הוא היה מעורב ביותר בעבודתה של ועידת רבני אירופה בין השנים 1962–1972. במקביל לקריירה הרבנית שלו, שפרסמה את שמו כנואם וכמנהיג ביהדות החרדית בארצות הברית, החזיק בכמה תפקידים בטורו קולג', שרשמית לא פרש מהם אף לאחר עלייתו לארץ.
בשנים 1969–1972 היה דיקן המחלקה ללימודי היהדות בקולג'.
כשגדל בנו, ישראל מאיר, שלח אותו ללמוד בישיבת מיר בירושלים.
ראש ישיבת מיר, הרב חיים שמואלביץ, השיא לישראל מאיר את בתו גיטל, והזוג השתקע בירושלים.
לרב שמשון רפאל וייס היה קשר הדוק עם כמה מהרבנים הבולטים בתקופתו, ובהם הרב שרגא פייבל מנדלוביץ' והרב אהרן קוטלר בארצות הברית (שהיו שותפיו להקמת 'תורה ומסורה'), וכן הרב יחיאל יעקב וינברג (מחבר הספר 'שרידי אש').
ב-1972 פרש הרב שמשון רפאל וייס מתפקידיו הרבניים בארצות הברית, ועלה לישראל.
הוא התגורר בירושלים, ברחוב אבן האזל 13, סמוך למשפחת חתנו הרב יונה דיסין וחמותו, וחזר ללמוד בישיבת מיר.
במהלך תקופת מגוריו בארץ נפטר מחותנו הרב חיים שמואלביץ (1979), והוא היה ממספידיו.
בי"א שבט ה'תש"ן (1990) נפטר הרב שמשון רפאל וייס בירושלים, וביקש שלא יספידו אותו.
בנו - הרב ישראל מאיר וייס, חתנו של הרב חיים שמואלביץ וראש ישיבת 'נחלת הלויים' בחיפה ובעפולה.
חתנו - הרב יונה יוסף דיסין, תלמיד חכם ובוחן בתלמודי תורה קמניץ ועץ חיים (רמות) בירושלים.
רבי שמשון שטוקהמר (ה'תרנ"ט, 1899 – י"ג באייר ה'תש"ה, 26 באפריל 1945) היה רב, סופר ועיתונאי-פובליציסט, פעיל בולט באגודת ישראל וחבר בוועד הרבנים בוורשה ובאגודת הרבנים בפולין.
בגטו ורשה היה בין הרבנים הפעילים בגטו, מחברי היודנראט, עד לשלהי ימי הגטו.
נפטר לקראת סיום מלחמת העולם השנייה.
נולד בסוקאל שבגליציה המזרחית (אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית) למשפחה מחסידות בלז.
אביו היה למדן מיוחס אשר שימש כשוחט ובודק בעירו.
למד בחיידר בסוקאל, ולאחר מכן בקלויז בבלז.
בגיל 20 (או 17) קיבל היתר הוראה מרבי דוד הורוויץ מסטניסלאב ומרבי אברהם יעקב הורוביץ מפרוביז'נה.
בהמשך עמד לבחינה ממשלתית בלבוב, אותה עבר והוכר כרב מעטם הממשלה.
בשנת ה'תרפ"ה נשא את בתו של רבי יצחק וילצ'ק מ, פרוור ורשאי (כיום חלק מוורשה), ועבר לגור בעירו של חותנו.
שם הכיר את רבי מנחם זמבה שבאותם ימים עדיין ניהל את עסק הפלדה שקיבל מחותנו, לצד פרסומו כגאון ותלמיד חכם מובהק, ורבי שמשון שטוקהמר הושפע משיטת הלימוד של הרב זמבה.
אשתו שימשה כפקידה בקהילה היהודית בוורשה (יחד עם אשתו של אהרן צייטלין), ומשם הייתה פרנסת הבית.
בעקבות אביו, נמנה אף הוא על חסידות בעלז, והיה נוסע מגיל צעיר אל רבו רבי ישכר דב רוקח למקום שהותו בימי מלחמת העולם הראשונה (אחר שהעיר בעלז ניזוקה קשות): מונקאץ' שבהונגריה ואולשיצה שבגליציה המזרחית.
היה בעל אופקים רחבים והתעניינות בתחומי חול רבים, בדומה לחינוך בגליציה המזרחית, ובשונה מהמקובל בפולין הקונגרסאית.
כתב מאמרים ביידיש ובעברית, מהם התפרסמו ביומון דער יוד, ואחר כך ביומון דאס יודישע טאגבלאט, שם אף היה לכותב קבוע מדי יום שישי.
סגנון כתיבתו היה קולח ובהיר, תוך חתירה לבירור דברים שעל הפרק, עם ביסוס ואחריות לדבריו; מה שהקנה למאמריו שם של אמינות.
הוא כתב באופן ענייני ואובייקטיבי, ובאופי בלתי מתפלמס.
גם בכתיבתו נזהר היה שלא לתקוף יריבים אידאולוגיים ואנשי ציבור אחרים, ואת עמדתו כתב מתוך אדיבות ונימוס, בלא לפגוע באיש.
בכלל היה נמנע ממחלוקות מפלגתיות.
מאמריו עסקו בעיקר בתחום הרבני, בענייני כשרות, שבת וכיוצא בהן, ומאמריו התהדרו בידיעות תורניות רבות לצד ניחוח חסידי שורשי, בהגנה על ערכי התורה והאמונה.
מבין מאמריו העיתונאיים ניכרת בקיאותו בפוליטיקה הציבורית-דתית של יהדות פולין.
בשנת ה'תרצ"ג, בעקבות ידיעה עיתונאית שהופיעה בדאס יודישע טאגבלאט, שעוררה ביקורת קוראים קשה, התמנה למבקר בעיתון, ותפקידו היה לנטר את כל המאמרים בעיתון, למנוע דבר דומה בעתיד.
היה חבר באגודת הרבנים בפולין, ושימש כעיתונאי וסופר עבורה.
בשנת ה'תרצ"ג התמנה למרצה בתלמוד לתלמידי שיעורים מקצועיים בבית הספר המקצועי על שם נתנזון.
שיעורים אלו, כמו בכלל אותו המוסד, תוקצבו על ידי הקהילה היהודית.
רוב משתתפי שיעוריו היו בחורים חרדיים.
במסגרת עבודתו זו בלטו כישוריו החינוכיים ויכולת הסברתו.
עם הרחבת מעגל חברי ועד רבני ורשה בשנת ה'תרצ"ד, נוסף רבי שמשון שטוקהמר לוועד.
טרם התמנותו קיבל היתר הוראה מרבי אהרן לוין מריישא, על פי דרישת קהילת ורשה.
במסגרת תפקיד זו, אליו התמסר במיוחד, פעל רבי שמשון שטוקהמר בענייני כשרות ושמירת שבת, לצד עניינים דתיים נוספים.
מקצוע הסופרות שלו שימש את הוועד, ורבים מהכרוזים וההודעות של הוועד נערכו על ידו.
בעת המאבק על השחיטה הכשרה לקח חלק פעיל, וגילה בקיאות רבה בתחום השחיטה, מבחינה דתית, הומנית ומוסרית.
היה פעיל בתנועת אגודת ישראל, והשתתף בוועידותיה השונות, בהן היה מרצה על התחזקות בלימוד תורה ובשמירת הדת.
גם בפעילותו זו אופיין במתינות ובנעימות סבר.
נחשב בקהילה היהודית בוורשה כחברותי ובעל מעמד ציבורי מוערך, עם עשייה נמרצת ובעלת חזון.
בזמן הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה, התגורר בפרוור הוורשאי פראגה.
לאחר שנמלטו מפולין כמה מחברי היודנראט, מינה אדם צ'רניאקוב חברים חדשים ליודנראט, ובהם את רבי שמשון שטוקהמר.
במסגרת מינוי זה השתדל רבות לסייע ליהודים החרדים בגטו ורשה, אשר נעדרו זכויות רבות שניתנו למוסדות אחרים שאינם חרדיים.
כמו כן פעל בגטו למנוע את שילוחם של אישים תורניים למחנות עבודה, וכן בהבאת נפטרים לקבר ישראל.
בקיץ תש"ב (1942) התקיים בביתו כנס חירום של רבנים מגטו ורשה, בעקבות גירוש יהודי לובלין והשמדת היהודים בטרבלינקה ומיידנק.
בכנס השתתפו גם רבי יהודה לייב אורליאן, רבי מנחם זמבה ורבי שמחה טרייסטמן.
לקראת האקציה הגדולה בגטו, נאסר יחד עם עוד 10 חברי יודנראט וכמה עשרות פקידים נוספים.
לאחר שלושה ימים בהם שהה בבית כלא פאוויאק, שוחרר לביתו שבגטו.
לאורך כל האקציה הוא הסתתר עם משפחתו, וכך חמקו משילוח להשמדה.
יחד עם רבי אלכסנדר זושא פרידמן ורבי קלונימוס קלמיש שפירא (האדמו"ר מפיאסצנא), הוא חיבר תפילה מיוחדת למשולחי הגטו שנלקחו ליעד בלתי ידוע.
בשלהי 1942, כ"ה בכסלו ה'תש"ג, הגיע לידי הנהלת הגטו עשרות סרטיפיקטים עבור נשים שבעליהן נמצאים בארץ ישראל.
הרוב הגדול של נשים אלו כבר שולחו לטרבלינקה.
הוחלט שבמקומן יקבלו את הסרטיפיקטים אישים חשובים בגטו, בהם נמנה גם רבי שמשון שטוקהמר.
לבסוף התוכנית לא יצאה לפועל.
רבי שמשון שטוקהמר תמך במרד גטו ורשה, כבר בשלבי ההכנות למרד.
הוא קיבל הצעת מילוט לו ולמשפחתו על ידי הכמורה הפולנית המקומית, יחד עם רבי מנחם זמבה ורבי דוד שפירא (חתנו של רבי חיים יהושע גוטשכטר), אך סירב ובחר להישאר עם שאר היהודים.
בחודש שבט ה'תש"ג (ינואר 1943), עם פתיחת גל השילוחים השני, נתפסה משפחתו.
אשתו וארבעת ילדיו הוצאו להורג, והוא נשלח למחנה העבודה פוניאטובה.
עד שלב זה, מתוך כעשרים רבנים שהיו בגטו בראשיתו, נותר רק הוא עם רבי מנחם זמבה ורבי דוד שפירא.
רבי שמשון שטוקהמר נלקח מפוניאטובה והתגלגל למחנות אחרים.
בחג הפסח ה'תש"ד (1944) שהה במחנה העבודה בודזין.
לפי מקורות אחרים רבי שמשון שטוקהמר שהה בגטו ורשה עד למרד בגטו, ואחר המרד הוא הועבר לבודזין.
ראש המחנה היהודי בבודזין היה שטוקמן, והוא דאג לו ולרבי דוד שפירא ולעוד אישים מוורשה שהיו עמהם שם.
הם קיבלו תנאים טובים, ועבדו בבית המרחץ והחיטוי שבמקום, בעבודה במקום שקט ונוח, בו היו צריכים לעבוד רק בעת ביקורות.
לבסוף הועבר רבי שמשון שטוקהמר למחנה הריכוז פלוסנבירג, בו שהה כשנה.
בשלב מסוים נחלה והועבר לבית החולים שבמחנה, אך הצליח להחלים ולשוב לעבודה הסדירה במחנה.
חבריו למחנה העידו כי היה מקור לעידוד והשראה, כאשר חיזק את סובביו באמונה ובתקווה.
כמו כן העידו כי התאמץ בקיום המצוות, כמו הימנעות מאכילת חמץ בפסח כל ימי החג, בשנת ה'תש"ה שקודם שחרור המחנה.
ב-20 באפריל 1945 (ז' באייר ה'תש"ה), עם התקדמות הצבא הרוסי במזרח, פונה המחנה, ומפקד המחנה הורה על העברת האסירים ברכבת דרומה.
המסלול בו עברו האסירים הופצץ לאורכו מספר פעמים על ידי כוחות הברית, ובאחת ההפצצות נפגע רבי שמשון שטוקהמר קשות.
בי"ג באייר הוא מת מפצעיו, שלושה ימים לפני שחרורם על ידי כוחות הברית.
הוא נקבר ב שבמחוז .
אחיינו (בן אחי אשתו) מאיר וילצ'ק – ביוכימאי ישראלי, מפתח שיטת כרומטוגרפיית הזיקה.
כתב מספר חיבורים, אך אלו נותרו תחת הריסות גטו ורשה, ברחוב מרונובסקה וברחוב מילא 63 (בבניין התלמוד תורה של האדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלתר).
שרדו מאמרים שונים שלו שהתפרסמו בעיתונות שבין שתי מלחמות העולם ובבמות ספרותיות אחרות.
מתוך השו"תים שלו, שרדה תשובה אחת, בנושא "עניין חילול שבת להצלת מאבד עצמו לדעת".
זו התפרסמה במאסף התורני "תלפיות".
"שמתי לי פודרה" הוא שיר של הזמר-יוצר הישראלי אביתר בנאי.
מילות השיר נלקחו מתוך תרגומו לעברית של אורי סלע לספר "סיפורי אמא אווזה" של הסופר הצרפתי שארל פרו.
הוא הולחן על ידי אביתר בנאי, עובד והופק בידי אסף אמדורסקי ויצא לאור ב-1 ביולי 1997 כחלק מאלבום הבכורה של בנאי, "אביתר בנאי".
"סיפורי אמא אווזה" הוא אוסף מעשיות שנכתב בידי הסופר הצרפתי שארל פרו שיצא לאור בפריז ב-1697. בשנת 1986 יצא לאור תרגומו לעברית של הסופר והמתרגם הישראלי אורי סלע לספר.
בסיפור של "שמתי לי פודרה" אשר נכלל בספר, נתקל הזמר-יוצר הישראלי אביתר בנאי לראשונה בעת שעבד על בימויו של סרט כשאחת המאפרות הסבה את תשומת לבו אליו.
גרסה שגויה של התקרית אשר התפרסמה על ידי מספר כתבי עת ישראלים, טענה כי השיר הגיע לבנאי לאחר ששימש כתרגיל משחק של השחקנית אפרת בן צור והוא הבחין בו במקרה על השולחן בדירתם.
לימים בן צור ובנאי הכחישו את הגרסה הזו.
את השיר כתב והלחין אביתר בנאי בנערותו באנדרטת חטיבת הנגב שבבאר שבע.
לאחר כמה שנים, כשהקריירה המוזיקלית של בנאי הייתה בחיתוליה, המפיק המוזיקלי חיים שמש מחברת התקליטים "הד ארצי" שהחתימה את בנאי, פנה אל המוזיקאי אסף אמדורסקי וביקש ממנו שישמע כמה סקיצות של שירי אביתר בנאי.
בסקיצה של "שמתי לי פודרה" שר בנאי את מילות השיר תוך שהוא מנגן בפסנתר.
לבסוף אמדורסקי הסכים להפיק ולעבד את השיר, הוא החליט להוסיף את קטע הדיסקו חסר המילים שבסוף השיר, ואת הבס והתופים אותם ביצע בעצמו.
את תפקיד הגיטרה ביצע הגיטריסט הישראלי אבי סינגולדה.
באותה העת התגורר בנאי בדירתו יחד עם אפרת בן צור.
הוא חשף בפניה את השיר ולאחר ששמע אותה שרה אותו החליט לצרף אותה לביצוע השיר, מה שהיה לשיר הראשון בו השתתפה.
דמותה של אפרת בן צור לעומת זאת מופיעה בבירור.
השיר יצא לאור ב-1 ביולי 1997 כחלק מאלבום הבכורה של בנאי, "אביתר בנאי" והיה לשיר היחיד מהאלבום שבנאי לא כתב אותו בעצמו.
בשנת 2009 דלפה לאינטרנט קלטת דמו שהקליט בנאי ובה ביצועים אקוסטיים למספר שירים שלו, ביניהם גם "שמתי לי פודרה".
באוקטובר 2003 יצאה לאור גרסת כיסוי של השיר שבוצעה על ידי הזמרת והשחקנית אורנה דץ, לרגל יציאתה של עונתה הרביעית של התוכנית "מהפך", בהנחיית דץ, ש"שמתי לי פודרה" היווה את שיר הנושא שלה.
השיר נכלל באלבום ההופעה השני של בנאי, "בחזרה לאלבום הראשון", אשר יצא באפריל 2023.
השיר מתחיל כבלדה ובסופו משלב קטע דיסקו.
במהלך השיר נשמעים קולות של בס, תופים, גיטרות וסימפולים.
מבחינה מילולית, אבי סינגולדה התבטא כי השיר מצייר חווית המתנה ברורה למישהו או למשהו.
לילך וולך מ"וואלה!" ציינה כי השיר תופס משהו בסיסי וקמאי כמעט בחוויה הנשית והיא הפנטזיה הנשית שאם היא רק תהיה "יפה ונשית מספיק" כבר יבוא "החתן" חסר הזהות, והכל-גברי.
הווידאו קליפ של השיר בוים על ידי אילן שושן, נערך בידי רועי שמואלי וצולם בידי עופר הררי.
במהלך הקליפ נראה בנאי שר את מילות השיר ברחוב כשהוא לבוש בחולצה לבנה מכופתרת.
לאחר מכן מצטרפת אליו גם אפרת בן צור כשהיא לבושה בשמלה ורודה.
על פי מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי "שמתי לי פודרה" מאיר את פשטותו הגאונית של היוצר ושגיא בן נון מ"וואלה!" כינה את השיר בתור קלאסיקה מרטיטת לב בעלת מילים המשלבות ילדותיות עם כאב.
בריאיון ל-103fm התבטא הזמר-יוצר הישראלי חנן בן ארי לגבי שירו "שמש" שכשהוא שר את השיר הוא מדמיין שני סוגים של "כלות", האחת היא הכלה משיר השירים, והשנייה מהשיר "שמתי לי פודרה".
בשנת 2020 בריאיון ליואב קוטנר אמר בנאי כי "שמתי לי פודרה" איננו שיר כל כך טוב בעיניו.
אביתר בנאי - זמרה, פסנתר
אפרת בן צור - זמרה
אסף אמדורסקי - גיטרה בס, תופים
שִׁמְשׁוֹנִיּוֹת (שם מדעי: Heliozoa) הן אאוקריוטים מיקרוביאליים (פרוטיסטים) בעלות זרועות נוקשות ("" - סוג של ) הקורנות מגופן הכדורי, והאחראיות לשמן הנפוץ.
ה"אקסופודיה" הן שלוחות המכילות מערכים מורכבים של מיקרוטובולים תומכים עטופים בציטופלזמה היוצאות מגוף התא האמבואידי, ומשמשות באופן מגוון ללכידת מזון, חישה, תנועה והתקשרות.
הן דומות לקרנוניות, אך נבדלים מהן בכך שחסרות להן קופסיות מרכזיות ואלמנטים שלדיים מורכבים אחרים, אם כי חלקן מייצרות קשקשים וקוצים פשוטים.
ניתן למצוא אותם הן במים מתוקים והן בסביבות ימיות.
במקור, טופלו השמשוניות יחד כטקסון פורמלי Heliozoa או Heliozoea, בדרגת מחלקה או מערכה.
אך התברר שהם פוליפילטיים, שכן הסדרות השונות מציגות הבדלים ניכרים, וכבר לא מאמינים שהן צאצאיות של אב קדמון משותף יחיד.
במקום זאת, "שמשוניות" נחשב למונח תיאורי החל על סוגים שונים של פרוטיסטים.
, ו-"Ciliophryida" (נמצאים כיום בסטראמנופילס)
/ (Taxopodida) (נמצאים כיום ב- > קרנוניות)
מספר מינים של נחשבו פעם לשמשוניות, אך אין להם אקסופודים הנתמכים על ידי מיקרוטובולים, ולכן הם נחשבים כעת לאמבואידים נימיים (filose amoeboids) במקום זאת.
השמשוניות הן קבוצה פוליפילטית של פרוטיסטים שונים אשר פיתחו באופן עצמאי זרועות אקסופודיאליות.
חלק מקבוצות השמשוניות משולבות בקבוצת-העל של ה- יחד עם הקרנוניות, מקביליהן שרובן ימיות.
הוא היה בנו של תגלת-פלאסר הראשון (1114–1076 לפנה"ס), הבן השלישי שהומלך לאחר אחיו ו.
הוא תפס את המלוכה מבנו של האחרון, , ששלטונו היה קצר (1055–1054 לפנה"ס).
סביר שהוא היה מבוגר למדי כשעלה לכס המלוכה.
רשימת מלכי אשור מציינת שהוא "בא מכרדוניאש (כלומר בבל).
הוא הדיח את , בנו של , תפס את כס המלוכה ושלט במשך 4 שנים".
מלך בבל באותה תקופה היה , שהוצב על כס המלוכה למעלה מעשור קודם לכן על ידי אחיו של שמשי־אדד, אשור־בל־כלה.
היקף השפעתו על ירושת הכס אינו ודאי, אך נראה ששמשי־אדד אולי חיפש מקלט בגלות בדרום קודם לכן.
הרשימה הסינכרוניסטית של המלכים מציינת את "אאה־[...]", כנראה (בערך 1008 לפנה"ס), כבן זמנו בבבל, זיווג לא סביר שכן הוא היה כנראה בן זמנם של המלכים המאוחרים של השושלת השנייה של איסין בשלביה האחרונים.
האירועים הפוליטיים של תקופת שלטונו אינם ברורים, וכתובותיו המקוטעות מוגבלות להנצחת עבודות שיפוץ שבוצעו במקדש אשתר בנינוה וב"בית נמרו" (bīt nāmeru, מגדל השער) בעיר אשור.
את מקומו ירש בנו, .
שִׁמְשַׁי סָפְרָא, "הסופר", היה מצרי יהודה ובנימין בימי שיבת ציון, שכתב עם רְחוּם בְּעֵל־טְעֵם את כתב השטנה על בניין ירושלים לארתחששתא מלך פרס.
בספרות המדרשית שמו התקשר עם סיפור מגילת אסתר, והוא זוהה כקורא ספר הזיכרונות לפני אחשוורוש, כבנו של המן או כהמן עצמו.
לפי המסופר ב שמשי יחד עם רחום הארכיבר מיושבי שומרון שלחו אגרת שטנה לארתחששתא בה טענו שכוונת היהודים בבנית המקדש היא למרוד במלכותו.
הם ממליצים לו לעיין בספר הזכרונות שלו בכדי לראות את גודל מרדי העבר של היהודים.
המלך האמין לדבריהם והורה על הפסקת הבנייה, שמשי ורחום הגיעו לירושלים והפסיקו את הבנייה בכוח הזרוע.
תיארוך הסיפור לא ברור דיו, ארתחששתא המוזכר חי לכאורה לאחר דריווש הראשון.
לפי מרדכי זר-כבוד בדעת מקרא הכתוב הכניס את הסיפור לא ברצף הכרונולוגי מפני ההקשר הדומה.
לפי יוסף בן מתתיהו המלך המוזכר הוא כנבוזי השני וארתחששתא הוא כינוי.
בסדר עולם רבה הוסכם שזהו כינוי וזהו אחשוורוש בן כורש אבי דריווש.
אחרים הסכימו לזיהוי הפשוט של הפסוק כארתחששתא הראשון לדבריהם בונה המקדש היה דריווש השני.
בראשית המחקר בנושא הייתה מקובלת עמדתו של אדוארד מאייר שמסמך זה ודומיו הם אותנטיים, לאחר תקופה היו שהביעו ספקנות במקוריותם של האגרות.
שרה יפת טענה שעוד לא נמצאו הוכחות חזקות לאי האותנטיות ונראה שדעתו של מאייר רק מתחזקת.
השם שמשי הוא תיאופורי מקוצר שיסודו הוא במילה שמש בתוספת ההטיה י'.
השם זהה לשם Sa-am-sa-a-ia, או -Sam Sa-am-sa-a-a המופיע בתעודות בבליות חדשות, או ,say(y)a שבתעודות אשוריות חדשות.
השם בחיריק מופיע על כד מיב, מהמאה ה-5 לפנה"ס.
מתוך דמיון לספר הזכרונות המוזכר בעזרא, וכזיהוי כאותו מלך זוהה קורא הזכרונות עם "שמשי הסופר".
יש שהוסיפו שחז"ל טענו שמקצועו כסופר מלמד שמעמדו נמוך ולא סביר שיהיה משמעות למכתבו, בשל כך טענו שמדובר באדם חשוב - בן המן.
במספר מדרשים זוהו קוראי הספרים כבני המן, כך במדרש פנים אחרים, באגדת אסתר, ובמדרש המובא בילקוט שמעוני.
במדרש אבא גוריון שולבו שני המדרשים ונאמר בשם רבי יוחנן שהקורא הוא שמשי בן המן.
אזכורו של שמשי כבנו של המן מוזכר גם בלי הקשר לספר הזכרונות.
כך בתרגום ראשון על פרק ה פסוק יא נזכר שמשי כחלק מההתפארות של המן למשפחתו.
ובפרק ט פסוק יד התרגום ראשון מספר על הריגתו בסיף.
במדרשים נוספים הוא מוזכר ברשימת צוררי ישראל.
מפרשים רבים הביאו את המדרשים הגורסים ששמשי בן המן היה קורא הזכרונות לפני אחשוורוש.
ברשימת הצוררים שבאסתר רבה, במספר כתבי יד הנוסח הוא "המן הרשע הוא ספרא שמשאי", כך גם ברשימה שבמדרש פנים אחרים.
בהקשרים אחרים נאמר בילקוט שמעוני פעמיים ששמשי הוא המן.
גם במדרש אגדת אסתר נכתב "המן הרשע הוא שמשי הסופר".
ב 'אסתר ומרדכי לבם נתך' שנכתב בארץ ישראל במאה השמינית שם הפייטן בפי מרדכי את המילים הבאות המוסבות על המן: שִׁמְשַׁי סָפְרָא, כָּתַב שִׂטְנָה בְּסִפְרָה וְשָֹׂטָן בּוֹ נִתְגָרָה.
הדברים מתאימים למסורת המדרשית המזהה את שמשי עם המן.
גם בשבעתא לשבת זכור "'זורו איבי צפע" מאת רבי אלעזר בירבי קליר נאמר: "עָמַד שִׁמְשַי הָאָשֵׁם, לוֹ וּלְזַרְעוֹ לֹא נוֹתֵר שֶׁם" בהקשר של המן.
כך גם בפיוט 'אז מנעורי רבת צררוני והצירוני', אומר רבי פינחס ברבי יעקב הכהן: "וְתָר שִׁמְשַׁי לְאַבֵּד יְדִידַי / בְּמַלְכוּת פָּרַס וּמָדַי" כוונת הפיוט אפשרית רק על המן.
ניתן לפרש בצורה זו מספר פיוטים.
שמשון נלכד בידי הפלשתים הוא ציור שמן על בד מאת האמן האיטלקי גוארצ'ינו, שנוצר בשנת 1619. היצירה נחשבת לאחת מנקודות המפנה החשובות ביצירתו של האמן ומשקפת את סגנון הבארוק האופייני לו.
הציור נמצא באוסף המחלקה לציור אירופי במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, ונרכש כתרומתם של מר וצ'ארלס רייטסמן בשנת 1984.
הציור מתאר את הרגע שבו שמשון, לאחר שדלילה גזזה את מחלפות ראשו, נלכד בידי הפלשתים.
דמותו של שמשון ממלאת את מרכז הקומפוזיציה, וגבו השרירי מתואר בפירוט רב כשהוא מתפתל במאבק עז להשתחרר מכבליו.
סביבו מתגודדים אויביו, ותחושת תנועה מתוחה שורה על הסצנה כולה.
הקומפוזיציה צפופה ומורכבת, והאור ממוקד בגוף הגיבור, המדגיש את רגע המאבק שבין כוח לתבוסה.
הציור מבוצע בשמן על בד ומידותיו 191.1 על 236.9 סנטימטרים.
השימוש בתאורה חזקה ובזוויות גופניות קיצוניות ממחיש את הדרמה הפנימית ואת ההיבט התיאטרלי של הסצנה, המהווים מאפיינים מובהקים של הסגנון הבארוק.
היצירה מתבססת על סיפורו של שמשון מספר שופטים.
שמשון היה נזיר ישראלי שנמנע משתיית יין ומגילוח שערו, ומכוחו האדיר ביצע מעשי גבורה, בהם הריגת אריה בידיו והבסת צבא פלשתי באמצעות לחי חמור.
כוחו נבע משערו הארוך, אך אהובתו דלילה בגדה בו וגזזה את שערו בזמן שישן.
כתוצאה מכך איבד את כוחו, נתפס בידי הפלשתים ועיניו נעקרו.
גוארצ'ינו מתאר את הרגע הדרמטי שבו דלילה נמלטת מזירת המאבק, בעוד שמשון נאבק בחיילים שצרו עליו.
הצופה רואה את גבו הרחב של שמשון מתוח במאמץ, כשהוא נלחם נגד גורלו הידוע מראש.
המתח בין כוח פיזי לגורל בלתי נמנע מודגש באמצעות התאורה הדרמטית, הצבעוניות העמוקה ותנוחת הדמות הראשית, המשקפות את הסגנון הבארוקי של האמן ואת נטייתו להמחיש את השיא הרגשי של הסצנה.
שנאוצר הוא גזע כלבים שמקורו מגרמניה ונחשב לסוג של כלב טרייר.
לשנאוצר שלושה סוגים עיקריים המחולקים על פי גדלים: שנאוצר ענק (עד 70 ס"מ), שנאוצר בינוני (עד 50 ס"מ) ושנאוצר ננסי (עד 36 ס"מ).
ניתן למצוא את הכלב בצבעים שונים: שחור, פלפל/מלח (גווני אפור), ובננסי גם את השחור/כסף והלבן.
מהווריאציות הרבות של השנאוצר ניתן להבין את מרחב התפקודים שאותו גזע זה מילא ועדיין ממלא, בהם ציד מכרסמים, שמירה על ילדים, רעייה ושמירה על עדרים, ליווי ושמירה אישית ועוד.
ניתן להגדיר את השנאוצר ככלב רב שימושי לחווה חקלאית.
שנאוצר לבן הוא נדיר בישראל ובדרך כלל הוא מיובא מארצות אחרות לישראל.
לשנאוצר גוף ריבועי ומוצק, בעל פרווה צפופה בשיער, עבה וקצרה, המגנה עליו מפני כל מזג אוויר.
שיער הגבות, סביב לאף ומתחת לסנטר ארוך יותר משאר שיער הגוף.
תסרוקת זו מקנה לשנאוצר את מראהו המיוחד עם זקן וארשת פנים רצינית למראה.
השנאוצר מחליף את פרוותו פעמיים בשנה וצריך לעזור לו להיפטר מהשיער "המת" באמצעות מריטה.
כמו כן הוא זקוק להברשה וסירוק על בסיס שבועי.
השנאוצר כמעט ואינו מדיף ריח.
כמו כן אינו נובח שלא לצורך.
בדומה לגזעי כלבים אחרים, זקוק לזמן משחק מדי יום.
השנאוצר הוא כלב חכם, טריטוריאלי, בעל יצר שמירה מפותח, קשור ונאמן מאוד לבעליו וקל לאילוף.
מוצאו של השנאוצר מגרמניה במאות ה-15 וה-16. השנאוצרים הראשונים היו מהגזע הבינוני, ושימשו לציד חיות קטנות ומכרסמים שונים.
כמו כן שימשו גם כמלווים לסוחרים עם מרכולתם לשוק, וכשומרים על הדוכן.
השנאוצר שייך למשפחת הפינצ'רים, ועד למאה ה-19 נחשבו השנאוצרים לפינצ'רים שעירים, בעלי שיער זיפי.
בשנת 1879 החלו להפריד את הפינצ'רים בעלי השיער הזיפי מתוך גזע הפינצ'ר וב-1880 נרשם כגזע חדש ושמו "שנאוצר", שפרוש המילה בגרמנית הוא: זרבובית (הפה והאף של הכלב).
את השנאוצר הננסי החלו לפתח באמצעות הרבעות מכוונות של הכלבים הקטנים מהשנאוצר הבינוני, וכנראה הוכנסו גם קווי דם של אפנפינצ'ר.
לראשונה הוא נראה בזירות התצוגה בשנת 1899.
מטרתו של פיתוח השנאוצר הננסי היה עבור ציד חיות קטנות כמו עכברושים וככלב ליווי.
כיום זוכה השנאוצר הננסי לפופולריות הגבוהה ביותר בין כל משפחת השנאוצר.
ב-1909 החלו לטפח את השנאוצר הענק, במינכן - גרמניה, על ידי הרבעות מבוקרות של השנאוצר הבינוני עם כלבי בקר בלגים ודני ענק.
מטרת הפיתוח הייתה לפתח כלב עבודה עבור שמירה על עדרים ושמירה אישית.
שנאי (בלעז: טרנספורמטור, באנגלית: Transformer) הוא מכשיר אלקטרומגנטי שמעביר אנרגיה חשמלית ממערכת זרם חילופין אחת למערכת זרם חילופין אחרת.
התכונה העיקרית של השנאי היא היות שתי המערכות המחוברות מצדדיו בעלות מתח וזרם שונים או שווים – תלוי בסוג השנאי.
העיקרון עליו פועל השנאי הוא שני סלילים הנמצאים בשדה מגנטי זהה, הנוצר כתוצאה מהזרם העובר בסליל אחד (הסליל ה"ראשוני") ומשרה כוח אלקטרו מניע (כא"מ) בסליל האחר (הסליל ה"משני").
במצב זה, כל תכונה חשמלית של המערכת בצד אחד של השנאי משוקפת לצד השני.
מכיוון שהזרם והמתח על סליל תלויים בהשראות שלו, וזו פרופורציונית למספר הכריכות בסליל, הרי שכאשר מספר הכריכות בשני סלילי השנאי שונה זה מזה, יתקבלו מתחים וזרמים שונים על שני הסלילים.
בשנאי אידיאלי אין איבודי הספק ולכן ההספק שנכנס שווה להספק שיוצא:
– המתח הראשי (בכניסה) בשנאי
– המתח המשני (במוצא) בשנאי
– כא"מ מושרה בסליל הראשוני – המתח שמשרה הסליל הראשוני על עצמו כתוצאה מהשטף המגנטי שהוא יוצר.
– כא"מ מושרה בסליל המשני – המתח שמושרה על הסליל
המשני כתוצאה מהשטף המגנטי שנכנס לתוכו בגרעין השנאי.
השימוש העיקרי בשנאים הוא לשינוי רמת המתח ורמת הזרם.
שימושים משניים הם להעברת האנרגיה החשמלית, תוך בידוד בין המעגלים (ללא שינוי מתח, נקרא "שנאי מבדל") וליצירת נקודת אפס במערכת תלת פאזית ("שנאי הארקה").
יישום מקובל של שנאים הוא מערך של שני מוליכים מלופפים סביב ליבת ברזל משותפת.
ובכך משתפים את השדות המגנטיים שלהם בשיעור גבוה.
ליבת השנאי אינה בנויה מגוף אחיד אלא מלוחות ברזל מבודדים (פחות או יותר).
זאת לשם מניעת זרמים בתוך הליבה עצמה דבר הגורם לאובדן ניכר של אנרגיה.
יש שנאים שהליבה שלהם עשויה חומר דוגמת פריט שהוא בעל תכונות מגנטיות כמו ברזל, אך הוא אינו מוליך זרם.
התצורה הזאת מאפשרת העברת אנרגיה חשמלית מהסליל הראשוני לסליל המשני, כמעט ללא הפסדים, תוך שינוי רמת המתח החשמלי במוצא הסליל המשני.
קיימים סוגים שונים של שנאים ולהלן העיקרים שבהם:
השנאים מהווים רכיב מרכזי ברשת החשמל הארצית, באפשרם המרת מתח התמסורת הכלל ארצית (161/400 קילו־וולט – "מתח עליון") למתחי רחוב (22 קילו־וולט – "מתח גבוה") ולמתח המתאים לשימוש במכשירים חשמליים (230/400 וולט – "מתח נמוך").
למעשה, המצאת השנאי, היא זו שהובילה לשימוש בזרם חילופין במקום בזרם ישר ברשתות החשמל המובילות, והכריעה בוויכוח בין גדולי הפיזיקאים במאה ה-19.
שנאים נפוצים גם בשימוש ביתי בהקשר של ציוד חשמלי.
לדוגמה – שנאי 230/115 המאפשר למכשור הפועל ב־115 וולט, כמו בארצות הברית, לפעול ממקור מתח של 230 וולט, כמו בישראל.
שנאים אחרים מיועדים להפעלת מכשירים חשמליים קטנים דוגמת מכונות גילוח או הסרת שיער, או טלפונים ביתיים.
שנאים אלה מצויים בדרך כלל בתוך התקע של המכשיר החשמלי וברוב המקרים נמצא בו גם מיישר זרם, כיוון שמכשירים אלה פועלים בזרם ישר (DC).
עוד שנאים המצויים הרבה בשימוש ביתי, הם שנאים המיועדים להפעלת נורות הלוגן של 12 וולט, מרשת החשמל הביתית.
בשנאים נעשה גם שימוש במעגלי טלפוניה (לבידוד הקו מהמכשיר לצורכי בטיחות בין השאר), במעגלי תקשורת קווית ותקשורת אלחוטית (המרה ותיאום עכבות וכן הפרדה בין מעגלים ומכשירים) ובמעגלים אנלוגיים אחרים.
ישנם שני סוגי רעש בשנאי:
האחד נגרם עקב כך שאחד או כמה מלוחות הברזל המרכיבים את הליבה משתחררים וכאשר עובר זרם חילופין בשנאי הקטבים המגנטים מתחלפים ללא הרף והלוח המשוחרר נמשך ונדחף במהירות רבה.
רטט זה יוצר גלי קול גבוהים.
התופעה יכולה לקרות גם אם נכנס גוף זר העשוי מחומר פרומגנטי לשנאי או שהוא אינו סגור כשורה.
והשני קורה כאשר ליבת הברזל נמתחת ומתכווצת רטט יוצר קול חלש ועמום, רעש זה בלתי נמנע ואינו מפריע כמעט תמיד והוא קורה בכל השנאים בעוצמות שונות.
שנאה היא רגש עז של דחייה, התנגדות, שלילה, אויבות או אנטיפתיות אינטנסיבית כנגד יחיד, קבוצה, חפץ או רעיון.
השנאה קשורה לעיתים קרובות לתחושות של כעס, סלידה ועוינות כלפי מושא השנאה, אשר מעוררת רצון להתרחק ממנו או להרע לו.
אנשים שחשים שנאה כלפי אדם אחר לא מאמינים שאפשר לשנות את היחסים איתו, או את האדם בעצמו, ולכן היא מכילה בתוכה רצון לפגוע ואף להעלים את האדם השנוא.
השנאה עלולה לנבוע מפחד (מוצדק או לא), מרגשי נחיתות, מפגיעה חוזרת אשר נתפסת כמכוונת ממאפיינים מרושעים, מתפיסות שליליות כלפי אותו עצם או דבר מה הקשור בו.
שנאה אינה נובעת מפעולה או פגיעה יחידה, אלא ממאפיינים בסיסיים של מושא השנאה.
השנאה עלולה להתעורר כלפי הזר והאחר, שהתנהגותו לא מובנת, מוזרה ואף מפחידה.
שנאה יכולה להיות קשורה בדעות קדומות, קנאות והוקעה כלפי אדם או קבוצת אנשים, כמו בתופעת הגזענות.
פשעי שנאה הם פשעים הנובעים משנאה, במובן זה.
לעיתים, רגש השנאה מסיר מחסומים מוסריים כלפי האובייקט השנוא, ונותן הרשאה לאדם לנקוט בכל האמצעים כלפי אותו אובייקט (גם אם אלימים).
בהיעדר אופן ביטוי לכעס ולשנאה, הם נוטים להיבנות ולהיאגר.
הסכנה כי בשלב מסוים תיתכן הגעה אל נקודת שבירה, שבה יתבטאו באופן תוקפני ואלים.
השנאה נחשבת לרגש המנוגד לאהבה או לידידות.
רגשות קרובים לרגש השנאה הם רגשות כמו תיעוב ובוז.
מילים נרדפות לרגש זה הן: עוינות, איבה, שטנה ומשטמה, המציינות דרגות שונות וקיצוניות בחריפותן של שנאה.
עם זאת, לעיתים השנאה והאהבה כרוכים זה בזה.
ולעיתים אהבה יכולה להתחלף לשנאה.
כפי שמתואר במעשה אמנון ותמר: .
אף שרגש זה מוקע ונחשב לשלילי ביותר, יכול להיות לו תפקיד בשרידות הפיזית של קולקטיבים, מכיוון שהוא יכול לשמש כגורם מגייס עבור יחידים במלחמות נגד האויב.
השנאה עוזרת לאדם להחליט ליד מי כדאי לו להיות, ועם מי להתעמת.
שנאה גם יכולה לגבש קבוצה אחת באמצעות שנאה משותפת לקבוצה אחרת וכך לסייע בשימור הזהות הקולקטיבית וההתנהגות הבין-קבוצתית.
מצד שני, הוא יכול להגביר את השנאה בצד השני, וכתוצאה מכך להביא להחרפת הקונפליקט ולא למיתונו, ולהתמשכות המלחמה ולקשיים בהשגת הפסקת אש והסדרי שלום.
בדת ובתרבות נחשבת שנאה סתמית לרגש שלילי, שממיט אסון על בעליו.
בדתות מסוימות השנאה אף נחשבת לחטא.
אומנם ביהדות ובאסלאם קיימת שנאה כלפי הרוע כרגש חיובי.
לעומת זאת, במדעי החברה ומדע המדינה נתפשׂת השנאה כרגש ציבורי שקל לתמרן למטרותיו של השלטון וכדרך העיקרית להניע ציבור ולהשפיע עליו.
משטרים דיקטטורים מבססים את שלטונם בין השאר על תעמולת שנאה כנגד אויב חיצוני.
למשל, בגרמניה הנאצית ובמדינות ערב, היהודים ואחר כך מדינת ישראל הוצגו כאויבים, באופן שאיפשר לתעל את הזעם הציבורי על השלטון הכושל הרחק מהעריץ, כלפי חוץ.
על פי הפילוסוף ברוך שפינוזה, קיימים שלושה רגשות בסיסיים: תשוקה, שמחה ועצב.