tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אביו של אוקטביאנוס, אלבריק השני, דוכס ספולטו, אז השליט של רומא ואח של האפיפיור יוחנן האחד עשר, שכנע את הכהונה של רומא למנות את בנו הצעיר והמושחת לאפיפיור.
בגיל שמונה עשרה, אוקטביאנוס הצעיר ירש את אביו כשליט של רומא, וגם - למרות שהוא לא הציג כמעט שום עניין בכל עניין רוחני - נבחר לאפיפיור.
הוא התמנה לתפקיד ב־16 בדצמבר 955, ומיד שינה את שמו ליוחנן ('יוהאנוס' בלטינית), והיה האפיפיור השני ששינה את שמו.
שנות כהונתו המוקדמות ובריתות פוליטיות
השנים הראשונות של שלטונו לא היו מסעירות מבחינה פוליטית, אבל אחרי כמה שנים התברר שהיו ליוחנן שאיפות חילוניות גרנדיוזיות, לאחר שאיחד את כוחו של הכס הקדוש עם הסיעה הצבאית של אביו, אלבריק.
בשנת 959 ניהל יוחנן מלחמה נגד שני הנסיכים של קפואה ובנוונטו, פאדולף הראשון ולאנדולף השלישי.
במהלך הקרבות האלה (שבהם צבאות האפיפיור הובסו), המלך המוצהר של איטליה, והאויב הישן של האפיפיורות, ברנגריוס השני, תקף את אדמות האפיפיור, והיווה איום ישיר על רומא עצמה.
בסתיו של 960 פנה יוחנן אל המלך אוטו הראשון של גרמניה, לבקש עזרה צבאית, ובתמורה לכך להציע לאוטו את התואר "קיסר האימפריה הרומית הקדושה".
אוטו, שבמהלך כל חייו שאף להקים לתחייה את ממלכת קרל הגדול, הסכים להגן על האפיפיור ולהחזיר לו את אדמתו.
צבאו של אוטו פלש לאיטליה, השיב את הריבונות האפיפיורית וגם הרחיב את אדמות האפיפיור עד שהן היוו כמעט שני שלישים של איטליה.
בשל כך, ב־2 בפברואר 962, אוטו ואשתו אדלייד, קיבלו ברומא את התואר "קיסר" ו"קיסרית" של האימפריה הרומית הקדושה, תואר ששמרו עליו משפחות המלוכה הגרמניות במשך קרוב לאלף שנה.
הברית בין יוחנן לאוטו לא נמשכה זמן רב.
כמעט ברגע שאוטו עזב את רומא, הוא הצהיר את ההכרזה הפולמוסית שלו, Ottonianum Privilegium (הפריבילגיה של אוטו), שבה ציווה שהאפיפיור חייב להישבע לציית לקיסר.
יוחנן, אולי מתוך רגשות הזעם שנבעו מהיותו 'רק נתין של הקיסר החדש', תכנן לבגוד בו.
הוא שלח שליחים אל אדלברט (בנו של ברנגריוס) לנסות לכרות ברית איתו.
בנוסף הוא גם שלח מכתבים למנהיגים שונים ברחבי אירופה, לעודד אותם להתקומם נגד אוטו.
מכתבים אלה נתפסו על ידי חייליו של אוטו.
לאחר שיוחנן קיבל את אדלברט ברומא בטקס מפואר, הבישופים והאצילים ברומא שהיו נאמנים לאוטו והתנגדו להתנהגותו של יוחנן, ארגנו הפיכה נגד האפיפיור.
ב־2 בנובמבר 963, כשצבאו של אוטו כמעט הגיע לרומא, יוחנן ברח, לאחר שהוא שבזז את כל הזהב שיכל לשאת מבזיליקת פטרוס הקדוש, וביקש מקלט בהרי קמפניה.
לאחר שהקיסר אוטו כבש את רומא, הוא כינס "סינוד" של חמישים בישופים מאיטליה וגרמניה, וערך רשימה ארוכה של האשמות פוליטיות ואישיות נגד האפיפיור יוחנן, כולל חילול הקודש, מעילה בקודש, שבועת שקר, רצח, ניאוף וגילוי עריות.
ב־4 בדצמבר 963 הסינוד של המלך אוטו הדיח את יוחנן בשל ניסיון המרידה נגד אוטו ובשל התנהגות בלתי ראויה, ומינתה תחתיו את האפיפיור לאו השמיני.
לקראת סוף אותה שנה, מתוך שורה של הצלחות צבאיות, הקיסר אוטו שלח הביתה את רוב צבאו, ויצא מרומא.
בפברואר 964 כינס יוחנן סינוד חדש, ובו הוא ביטל את כל ההצהרות של הסינוד הקודם, השיב את עצמו לכס האפיפיור, והכריז על ליאו כפולש.
המערכות הצבאיות של הקיסר אוטו העסיקו אותו עד מאי 964, שבו הוא אסף את צבאו וצעד על רומא להילחם עם יוחנן.
בשישה עשר במאי יוחנן התמוטט במהלך מעשה ניאוף ומת כעבור שמונה ימים.
יש אומרים הוא סבל משבץ, יש אומרים שהוא הוכה למוות על ידי הבעל הקנאי, אחרים טענו שהוא הורעל.
חלק ממאמיני הכנסייה האמין שהוא הוכה על ידי התערבות אלוהית, או שהשטן עצמו לקח אותו אליו.
לאחר מותו, אנשי הכנסייה ברומא בחרו באפיפיור בנדיקטוס החמישי כיורשו.
המוניטין של האפיפיור יוחנן השנים עשר
האפיפיור יוחנן נחשב היום כאפיפיור המושחת והבלתי-מוסרי ביותר בהיסטוריה של הכנסייה.
במכתב שהקיסר אוטו כתב ליוחנן, לאחר שהוא כינס את הסינוד להדיחו הוא כתב "אתה נאשם על מעשים שהיו מבישים אפילו אם היית שחקן בבמה ...
יידרש יום שלם כדי למנות את כולם."
האישומים נגד יוחנן נרשמו על ידי הבישוף ליאודפרנד מקרמונה, שהיה מתומכי הקיסר אוטו:
"לאחר מכן עולה, כי הכומר הקרדינל פיטר העיד שהוא עצמו ראה את יוחנן עורך מיסה ללא טקס אכילת לחם הקודש.
יוחנן, הבישוף של נרני, יוחנן, אחד הקרדינלים, הצהירו כי הם עצמם ראו כי כומר הוסמך [על ידי יוחנן] בחוות סוסים...
אמר שהוא יודע שהוא [יוחנן] קיבל שוחד לסמוך בישופים לא ראויים, במיוחד שהוא הוסמך כבישוף ילד בן עשר בעיר טודי ...
הם העידו על הניאוף שלו, אשר לא ראו במו עיניהם, אבל בכל זאת ידעו בוודאות: הוא נאף עם אלמנתו של רנייה, עם סטאפנה פילגש אביו, עם האלמנה אנה, ועם אחיינית שלו, והוא הפך את הכס הקדוש לבית זונות.
הם אמרו שהוא יצא לצוד חיות בפומבי; שהוא שסימא את עיני המוודה שלו בנדיקטוס, וכתוצאה מכך בנדיקטוס מת; כי הוא זה שהרג את יוחנן, עוזר הדיאקון-קרדינל, לאחר שהוא סירס אותו...
כולם, אנשי דת והדיוטות, העידו שהוא ניסך לשטן עם יין.
הם אמרו שכאשר הוא שיחק בקובייה, הוא הכריז את שמותיהם של יופיטר, ונוס ושדים אחרים… והוא גם סירב לעשות את סימן הצלב"
היסטוריונים מודרניים רבים הגיעו לאותו מסקנה לגבי מורשתו של יוחנן.
"לא רק שהאפיפיור הצעיר לא היה מעוניין בעניינים רוחניים: הוא סימן את נקודת השפל של הפורנוקרטיה האפיפיורית ...
הוא עודד מצב כאוטי בעיר רומא, כדי להשתמש בעושר שלה ושל מדינות האפיפיור כדי לספק את תשוקתו להימורים ולכל סוג של מתירנות מינית."
עם זאת, היסטוריונים מסוימים ציינו שחלק מהעדויות נגד יוחנן באו מכמרים שהיו נאמנים לקיסר אוטו, אויבו של יוחנן.
כפי שניסח היסטוריון נוצרי אחד:
"זוהי לא הפעם האחרונה שאנחנו רואים כמות עצומה של אישומים נגד האפיפיור, שניתן לזהות את התאמתן לאינטרסים של אויבו החזק."
ולבסוף, קיימת נטייה של כמה היסטוריונים להצדיק - לפחות חלקית - את מעשיו של יוחנן.
לדוגמה, ההיסטוריון הדגול של הכנסייה במאה התשע עשרה, פרדיננד גרגורוביוס כתב:
"האינסטינקטים הנסיכיים של יוחנן היו חזקים יותר מהמחויבות הרוחנית.
שני הצדדים של טבעו - של אוקטביאנוס ושל יוחנן - עמדו בקונפליקט לא שוויוני.
הוא נקרא לתפקיד, כשהיה בשיא של חוסר בגרות של נער, לעמדה אשר נתנה לו את היראה והכבוד של כל העולם.
כל שיקול דעתו עזב אותו, והוא צלל לתוך חושניות בלתי מרוסנת ...
הגיל הרך שלו, גדולתו של אביו, הדיסוננסים הטרגיים של עמדתו, מהווים בשבילו פסק דין מקל."
יוחנן השמונה עשר, נולד בשם ג'ובאני פסאנו (באיטלקית: Giovanni Fassano; 960 – יולי 1009), היה אפיפיור ברומא בין השנים 1003–1009.
פסאנו נולד בשנת 960 ברומא, כבן לכומר רומאי.
בצעירותו הוא פנה ללימודי כמורה, וב-2 בפברואר 1002 מונה לקרדינל על ידי האפיפיור סילווסטר השני.
לאחר מותו של קודמו יוחנן השבעה עשר, נבחר פסאנו כאפיפיור ב-25 בדצמבר 1003. במהלך שלטונו שלט ברומא למעשה ג'ובאני קרסנציו, ממשפחת קרסנטי.
תקופת כהונתו הייתה מלווה במלחמות בעקבות הסכסוך בין היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לבין ארדואינו מאיבראה, שהכתיר את עצמו כמלך איטליה לאחר מותו של אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
כמו כן באותה תקופה פעלו הסרצנים מאמירות סיציליה בחופשיות, ופשטו ללא הרף על חופי הים הטירני.
במהלך כהונתו הוא אישר הקמת בישופות חדשה בבמברג, שעסקה בניצור שבטי הסלאבים, והצליח ליישב סכסוך בין אב המנזר של פלרי לבין הבישופים של סנס ואורליאן.
כמו כן הוא הצליח ליצור התקרבות מסוימת בין הכנסיות המזרחית והמערבית, ושמו אף הוזכר לברכה בקונסטנטינופול.
ביולי 1009 פרש יוחנן השמונה עשר למנזר, שם מת זמן קצר לאחר מכן, ובמקומו מונה כאפיפיור סרגיוס הרביעי.
יוחנן השבעה עשר, שנולד בשם ג'ובאני סֶקוֹ (באיטלקית: Giovanni Secco; 945 – 6 בנובמבר 1003), היה אפיפיור ברומא בשנת 1003.
סקו נולד בשנת 945 ברומא, כבן למשפחת אצולה רומאית, אשר כמה מבניה היו כמרים, בישופים ואנשי דת.
בצעירותו פנה ללימודי כמורה, וב-1 ביוני 996 מונה לקרדינל על ידי האפיפיור גרגוריוס החמישי.
לאחר מותו של קודמו סילבסטר השני מונה סקו לאפיפיור ב-16 במאי 1003, על ידי ג'ובאני קרסנציו, ממשפחת קרסנטי, ששלט ברומא למעשה.
כהונתו הייתה קצרה, וב-6 בנובמבר אותה שנה מת יוחנן השבעה עשר, ובמקומו מונה כאפיפיור יוחנן השמונה עשר.
לפני שהתחיל יוחנן השבעה עשר את לימודי הדת, הוא היה נשוי, ואף נולדו לו 3 בנים.
אחד נהיה בישוף בפלסטרינה, אחד נהיה לדיאקון, והשלישי היה נוטריון בשירות הכמורה.
למעשה, יוחנן השבעה עשר היה יוחנן ה-16 ברשימה, אולם חל בלבול בעקבות שלטונו של האנטי-אפיפיור יוחנן השישה עשר, ומשום כך הוא קיבל את השם "יוחנן השבעה עשר".
יוחנן השמיני היה האפיפיור ה-107 משנת 872 ועד למותו בשנת 882.
הוא הקדיש חלק ניכר מכהונתו למלחמה בסרצנים אשר לחמו בדרום איטליה (ובמיוחד באזור קמפניה).
לשם מלחמה זו, ניסה יוחנן לגייס ללא הצלחה את הפרנקים (אשר נשלטו על ידי קרל הקירח) ואת האימפריה הביזנטית, מה שאילץ אותו לבצר את חומות רומא.
יוחנן האמין כי הסרצנים הם העונש על "נוצרים רעים" למיניהם.
מנהיגים רבים סירבו לכרות ברית עם יוחנן, מתוך חשש שכך יכפה יוחנן את סמכותו באזור.
בשנת 876 הצליח יוחנן לגבש ברית בין הערים סלרנו, קפואה, נאפולי ואמאלפי.
יוחנן תמך רבות באחים קירילוס ומתודיוס אשר הפיצו את המיסיון הנוצרי באזורים סלאבים.
לאחר שחרורם של האחים ממאסר, יוחנן הרחיב את סמכויותיו הדתיות גם לעבר אזור סרביה, והורה למתודיוס לתרגם את התנ"ך לסרבית וניסה להנגיש את הנצרות גם לעבר קרואטיה.
יוחנן נרצח בשנת 882, ככל הנראה על ידי מישהו מאנשיו.
זהו האפיפיור הראשון בתולדות ההיסטוריה שנרצח על ידי אחד מאנשי הכנסייה.
יוחנן העשירי היה האפיפיור ממרץ 914 ועד למותו בשנת 928. הוא ניסה לאחד את איטליה כנגד הסרצנים אך בסופו של דבר נכלא ונרצח.
נולד בעיירה Tossignano הנמצאת כ-30 ק"מ דרומית מזרחים מבולוניה.
במהרה הצליח להתקרב לאצולה ומונה לארכיבישוף על ידי האפיפיור סרגיוס השלישי שאיתו עבד בשיתוף פעולה.
בשנת 914 הגיע לרומא ושם נבחר לאפיפיור.
הדבר הראשון שעשה כאפיפיור היה מאבק כנגד סרצנים אשר ישבו על נהר הגריליאנו.
יוחנן הצליח לגבש ברית נוצרית אשר ניצחה בסופו של דבר את הסרצנים והסירה איום זה מאיטליה לזמן מה.
חוץ מהתעסקות בסכסוכים פנים-איטלקיים, הצליח יוחנן גם לעסוק ולתווך בסכסוכים דתיים באימפריה הביזנטית.
בנוסף על כך, יוחנן הביע תמיכה בקונרד הראשון, מלך גרמניה ועל רפורמות בקלוני, מנזר במזרח צרפת.
כתוצאה מהסכסוכים הפנים-איטלקיים, יוחנן נאסר בשנת 928 והושלך לצינוק עד מותו.
לא ברור כיצד מת, וישנן שתי טענות בנושא: לפי הראשונה, יוחנן נרצח בצינוק, ולפי הטענה השנייה יוחנן מת בשנת 929 ממות טבעי כתוצאה מתנאי הצינוק ומדיכאון.
נקבר בבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו והוחלף על ידי לאו השישי.
יוחנן השישה עשר היה אנטי-אפיפיור שנבחר לכהונה על ידי אצילי רומא ב-997, במקביל לכהונתו של גרגוריוס החמישי.
הוא הודח מהכס על ידי אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ב-998. נולד בשם יוהנס (ג'ובאני) פילגטוס .
נולד בקלאבריה שבדרום חצי האי האפניני (איטליה), שהיה אז בשליטת האימפריה הביזנטית.
היה הכומר האישי של תאופאנו, אחייניתו של קיסר יוחנן הראשון צימיסקס, קיסר האימפריה הביזנטית ורעייתו של אוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
כן היה סנדקו של בנם, לימים הקיסר אוטו השלישי.
עם מותו של האפיפיור יוחנן החמישה עשר, הגיעו אוטו השלישי ובן-אחיו ברונו לרומא על מנת למנות את ברונו בן ה-24 לאפיפיור.
אולם, אצילי רומא בחרו ביוהאנס פילגטוס לרשת את הכס ולכהן כאפיפיור בשם יוחנן השישה עשר.
מיד לאחר מכן הכתיר האפיפיור החדש את דודו לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
אולם, עם שובו של אוטו השלישי לגרמניה, השתלטה סיעת אצילי רומא, בסיועו של בסיליוס השני בולגרוקטונוס, קיסר האימפריה הביזנטית, על כס האפיפיור, הדיחה את גרגוריוס החמישי והכתירה מחדש את יוחנן השישה עשר.
לאחר מכן נשלח לחיים בגלות במנזר פולדה שם מת ב-1001.
כיוון שיואנס לא נחשב לאפיפיור לגיטימי, שלושת האפיפיורים הבאים שנטלו לעצמן את השם יוחנן השתמשו בשמות "יוחנן השישה-עשר", "יוחנן השבעה-עשר" ו"יוחנן השמונה-עשר".
רק בשלב מאוחר יותר "קודם" מספרם באחד, והותיר את השם "יוחנן השישה-עשר" ללא אפיפיור, אלא רק ככינוי לאנטי-אפיפיור שכיהן בשם זה.
יוחנן השביעי היה האפיפיור מ-1 במרץ 705 עד מותו ב-18 באוקטובר 707. הוא היה יורשו של יוחנן השישי, והיה (כמו קודמו) ממוצא יווני.
הוא אחד מאפיפיורי האפיפיורות הביזנטית.
יוחנן היה יליד רוסנו בקלבריה, אביו, אפלטון היה Cura palatii Urbis Romae הקיסרי, או אוצר גבעת הפאלאטיום, מה שהופך את יוחנן לאפיפיור הראשון שהיה בנו של פקיד ביזנטי.
אמו נקראה בלאטה, וסבו מצד אביו היה תאודורוס צ'ילאס, סנטור בשנת 655.
בינואר 705 מת האפיפיור יוחנן השישי, וב-1 במרץ נבחר ג'ובאני כאפיפיור יוחנן השביעי.
ליוחנן השביעי היו יחסים טובים עם הלומברדים, ששלטו אז באיטליה.
עם זאת, היחסים שלו עם יוסטיניאנוס השני, הקיסר הביזנטי, היו רחוקים מלהיות חלקים.
יחסי האפיפיור עם ביזנטיון השתלטו על המועצה של קוויניסקט (או טרולאן) בשנת 692. ויכוח אקדמי התמודד עם עמדתו של יוחנן השביעי על הקנונים.
הוא לא אישר את הקנונים, שהיו מאוד לא פופולריים באיטליה.
אף על פי כן נמתחה עליו ביקורת חריפה במיוחד על ידי ליבר פונטיפיקליס על שלא חתם עליהם: הוא [יוסטיניאנוס השני] שלח שני בישופים מטרופולינים, ושלח עמם גם מנדט שבו ביקש מהאפיפיור [יוחנן השביעי] לאסוף מועצת כנסייה אפוסטולית, ולאשר כאלה מהם כפי שאישר, ולדחות את אלה שהיו שליליים.
אבל הוא, מבוהל בחולשתו האנושית, החזיר אותם לנסיך על ידי אותם מטרופוליטנים בלי שום זיכרונות כלל.
כמה מונומנטים ברומא קשורים ליוחנן.
הבולטת ביותר היא כנסיית מריה אנטיקה הקדושה למרגלות גבעת פלטין.
עקבות של ארמון אפיסקופלי אפיסקופיום המשויך ליוחנן התגלה על הפלטיני.
יוחנן השביעי גם בנה אוראט המוקדש תאוטוקוס.
האולם נמצא בתוך הבזיליקה העתיקה בזיליקת פטרוס הקדוש.
שברים של עיטור הפסיפס ניתן למצוא במערות הוותיקן.
יתר על כן, אייקון גדול, המכונה מדונה דלה קלמנצה שוכן בסנטה מריה אין טרסטוורה, ומאמינים שהוזמן תחת חסותו של יוחנן.
הוא גם שיקם את מנזר סוביאצו, שנהרס על ידי הלומברדים בשנת 601.
יוחנן השביעי מת ב-18 באוקטובר 707, ולאחר מותו נבחר סיסיניוס לאפיפיור.
האפיפיור יוחנן התשיעי היה האפיפיור מינואר 898 עד מותו 900.
מעט מאוד ידוע על יוחנן התשיעי לפני שהוא הפך לאפיפיור.
הוא נולד בטיבולי בתאריך לא ידוע לאדם בשם רמפולדו, והוא הוסמך ככומר בנדיקטיני של האפיפיור פורמוסוס.
בתמיכתו של בית ספולטו החזק הוא נבחר לאפיפיור בתחילת 898 לאחר מותו הפתאומי של האפיפיור תאודורוס השני.
כדי לצמצם את האלימות של הפלגים ברומא, יוחנן כינס כמה סינודים ברומא ובמקומות אחרים בשנת 898. הם לא רק אישרו את פסק-דינו של האפיפיור תאודורוס השני בהענקת קבורה נוצרית לפורמוסוס, אלא גם במועצה שהתקיימה ברוונה נקבע כי יש לשרוף את רישומי הסינוד של האפיפיור סטפנוס השישי.
תיאורים היו אסורים, ואלה של אנשי הכמורה שהודחו על ידי סטפנוס הוחזרו לתפקידים שמהם הוא דחה אותם.
המנהג של גזל ארמונות הבישופים או האפיפיורים עם מותם נצטווה להיפסק גם על ידי השלטונות הרוחניים וגם הזמניים.
כדי לשמור על עצמאותם, שאויימה על ידי הגרמנים, קראו הסלאבים של מוראביה ליוחנן לתת להם היררכיה משלהם.
תוך התעלמות מתלונות ההיררכיה הגרמנית, יוחנן אישר את הקידוש של מטרופולין ושלושה בישופים לכנסיית המורבים.
מאחר שמצא כי רצוי לבסס את הקשרים בין האימפריה לבין האפיפיורות, העניק יוחנן התשיעי תמיכה ללמברט מספולטו בהעדפתו של ארנולף מקרינתיה במהלך הסינוד של רומא, וכן גרם למועצה לקבוע כי מעתה ואילך צריך לקדש את האפיפיורים רק בנוכחות הנציגים הקיסריים.
מותו הפתאומי של למברט ניפץ את התקווה שהברית הזאת הבטיחה.
יוחנן התשיעי נפטר בשנת 900, ובמקומו נבחר בנדיקטוס הרביעי לאפיפיור.
האפיפיור יוחנן השלושה עשר היה האפיפיור מ-1 באוקטובר 965 עד מותו בשנת 972.
ג'ובאני קרסנטיוס נולד ברומא, אביו היה אציל רומאי שכיהן כבישוף.
בין השנים 961–965 היה קרסנטיוס הבישוף של נרני וספרן בכנסייה הרומאית.
לאחר מותו של האפיפיור לאו השמיני בשנת 964, תמך אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בהחזרתו של האפיפיור בנדיקטוס החמישי, ולאחר שזה לא יצא אל הפועל, תמך במינוי של קרסנטיוס לאפיפיור יוחנן השלושה עשר.
קרסנטיוס היה קשור לאלבריק השני מספולטו וייתכן שבא ממשפחת ה"קרסנטיר", שהצליחו להרחיב מאוד את כוחם ברומא בתקופת כהונתו.
לאורך כל תקופת כהונתו עמד קרסנטיוס לצידו של אוטו הראשון.
ב-25 בדצמבר 967 הכתיר יוחנן את אוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לקיסר.
על ידי העלאת קפואה ובנוונטו למעמד ארכיבישופות, הוא הגביר את המתח עם הכנסייה המזרחית, מאחר ששתי הערים היו תחת השפעה ביזנטית.
ב-6 בספטמבר 972 מת יוחנן ברומא, ובנדיקטוס השישי מונה למחליפו.
לאורך שלטונו טען לכתר של קיסר האימפריה הביזנטית.
קודמו היה הקיסר תאודורוס הראשון לסקריס ובנו ויורשו היה תאודורוס השני לסקריס.
יוחנן השלישי היה יליד דידימוטיכו (כיום ביוון), האימפריה הביזנטית.
אביו היה גנרל בצבא הביזנטי ואמו הייתה האחיינית של אלכסיוס השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית.
במהלך מסע הצלב הרביעי בזזו הצלבנים את קונסטנטינופול, בירת ביזנטיון, והבעירו אותה באש.
אירוע זה פגע קשות באימפריה הביזנטית והביא לפירוקה לכדי מספר ממלכות שונות שטענו לנכונותם לכתר הביזנטי.
הגדולה בממלכות אלו הייתה האימפריה של ניקאה היוונית במערב אסיה הקטנה, בעוד קונסטנטינופול עצמה נפלה לשליטת האימפריה הלטינית הלא יציבה תחת שלטונו של בלדווין הראשון.
יוחנן נישא לבתו של אבי האימפריה של ניקאה, הקיסר תאודורוס הראשון לסקריס, ובכך הפך ליורשו החוקי מכיוון שלא היו לו כל ילדים בנים לרשת את הכתר.
בשנת 1222, במותו של תאודורוס, ירש אותו יוחנן השלישי.
איסאאקיוס ואלכסיוס, אחיו של תאודורוס, מחו על ירושתו של יוחנן והחלו במרד נגד סמכותו השלטונית.
מלחמת אזרחים פרצה על כן באימפריה של ניקאה אשר נמשכה שנה אחת, עד לנפילתם של איסאאקיוס ואלכסיוס בשבי של יוחנן.
האימפריה הלטינית מצידה פעלה לכבוש את השטחים של האימפריה הביזנטית לשעבר אשר הכריזו על עצמאותם במהלך כיבושה של קונסטנטינופול.
על כן הלטינים תמכו במורדים ובטוענים לכתר בתוך האימפריה של ניקאה במטרה להחליש את יציבותה השלטונית הפנימית.
מרידות ומאבקים פנימיים אלו לא פגשו בהצלחה רבה ובשנת 1225 הפיל יוחנן את כל המרידות נגד שלטונו של טוענים לכתר והסדיר יציבות באימפריה של ניקאה.
עוד באותה השנה כבשה נסיכות אפירוס (מבין המדינות היווניות שנוצרו לאחר מסע הצלב הרביעי) את העיר סלוניקי ושליטה, תאודורוס דוקס הכריז על עצמו בתור קיסר האימפריה הביזנטית החוקי, דבר שהוביל למאבק נגד האימפריה של ניקאה.
יוחנן השתמש במאבק במטרה לחזק את השפעתה של ניקאה על דרום חבל הבלקן.
בניסיון לכבוש את אדריאנופול פגשו הכוחות של ניקאה בצבא אפירוס הרב מהם והיה עליהם לסגת.
יוחנן על כן ארגן ברית עם איוואן אסן השני, קיסר בולגריה וכוחותיהם המשולבים הביסו את צבא אפירוס בקרב קלולוטניטסה של שנת 1230.
הניצחון הניקאי-בולגרי פתח את הדרך לתראקיה והאימפריה הלטינית בשביל צבאו של יוחנן.
בשנת 1235 יצא הצבא של האימפריה של ניקאה במצור על העיר קונסטנטינופול אך כשל בניסיון לכבוש את העיר מידי שלטונה של האימפריה הלטינית.
איוואן אסן השני הכיר בסכנה לבולגריה שבאימפריה ביזנטית מאוחדת מחדש ועל כן הכריז מלחמה על האימפריה של ניקאה, בעלת בריתו לשעבר.
עם הפיכת שדה הקרב הכוללת בין הבולגרים לניקאה לסטטוס קוו, יוחנן השלישי פעל להביא להסדר ולחתימת הסכם שלום עם האימפריה הבולגרית השנייה שהוסדר בשנת 1237.
בשנת 1241 נפטר איוואן אסן השני ויוחנן השלישי השתמש בכך כפרצה לחיזוק השפעתה וסמכותה של האימפריה של ניקאה.
תחילה יצאו הכוחות של ניקאה לכיבוש השטחים הבולגרים בצפון תראקיה ובהמשך תקפו את נסיכות אפירוס במטרה להביא לאיחוד הנסיכויות היווניות קודם איחודה המחודש של האימפריה הביזנטית.
במהלך שנה של מלחמה נכבשו רוב שטחיה של אפירוס, כולל סלוניקי, והיה על הנסיכות להכיר בעליונות של ניקאה ולהפוך למדינת חסות תחתיה.
במטרה להחליש את האימפריה הלטינית פעל יוחנן השלישי לבודד אותה דיפלומטית מאירופה הקתולית.
בשנת 1250 הגיע להסכמה עם פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לבית הוהנשטאופן, שבתמורה לתמיכה צבאית בכיבוש של קונסטנטינופול והשבת האימפריה הביזנטית, יוחנן יכיר באימפריה הרומית הקדושה כעליונה על ביזנטיום והאחרונה תהפוך למדינת חסות של האימפריה הרומית הקדושה.
הסכם זה נסגר עם ארגון החתונה בין יוחנן לבתו של הקיסר פרידריך השני.
אף על פי כן, שני הצדדים בהסכם לא התקדמו בפועל לקראת שיתוף פעולה וההסכם לא הביא בסופו של דבר להתקדמות של ניקאה לעבר כיבוש קונסטנטינופול מעבר לכך שהצליח להביא לבידודה הדיפלומטי מידי התמיכה שקודם לכן זכתה בה מידי האימפריה הרומית הקדושה.
יוחנן השלישי ניסה כמו כן להגיע למגעים להסדר עם מדינת האפיפיור והבטיח שבתמורה לתמיכה דיפלומטית נגד האימפריה הלטינית יביא לסיום הפילוג הגדול.
במסגרת מדיניות הפנים של שלטונו, יוחנן השלישי העביר כספים רבים מהאוצר הלאומי לפיתוח תרבותי באימפריה של ניקאה.
כספים רבים הועברו גם לפיתוח ענף החקלאות ולחזק את הכלכלה של ניקאה במטרה שתהיה כמה שיותר עצמאית ולא יהיה עליה להסתמך על מסחר עם מדינות אירופאיות.
יוחנן הורה על בנייתם של בתי חולים ובתי מרפא ברחבי האימפריה וכל זאת במטרה לשפר את אורח החיים של תושבי האימפריה.
על פועלו לחזק את התרבות היוונית בתוך האימפריה הייתה השפעה מרכזית על הדרישה התרבותית להביא להשבתה של האימפריה הביזנטית.
יוחנן השלישי נפטר בשנת 1254, בנו, תאודורוס השני לסקריס ירש את הכתר אחריו.
יוחנן נחשב להיות אחד מגדולי השליטים הביזנטים ומהחשובים באיחודה המחודש של האימפריה הביזנטית.
חצי מאה לאחר מותו הוא הוכר בתור קדוש נוצרי לפי הכנסייה היוונית-אורתודוקסית.
יוחנן הכהן בירבי יהושע (כנראה בסביבות המאה ה-7 או המאה ה-8) היה פייטן שחי בארץ ישראל בתקופה הקלאסית של הפיוט.
בדומה לרבי אלעזר בירבי קליר, בתחילה החוקרים ראו בו פייטן אירופאי - מיוון או מרומא.
כיום, לאור גילוי רבים מפיוטיו בגניזה הקהירית, נתחזקה הדעה שהוא ארץ-ישראלי.
מחתימותיו השונות בפיוטיו ניתן ללמוד שהוא היה כהן, ששם אביו היה יהושע ושלאביו היה מעמד מכובד בקהילתו.
יש המשערים כי אביו הוא הפייטן יהושע הכהן, פייטן קלאסי שכמה מפיוטיו נתגלו בגניזה אף הם.
יוחנן הכהן כתב פיוטים רבים למועדים ולשבתות.
יוחנן הרביעי לסקריסוס היה קיסר ניקאי (אחת ממדינות האימפריה הביזנטית המחולקת) הוא מלך משנת 1258 עד לשנת 1261.
יוחנן הרביעי היה בנם הראשון של הקיסר תאודורוס השני שמלך לפניו ושל אשתו, הנסיכה הלנה מבולגריה.
עוד בהיותו בן שמונה הוכתר, עקב מות אביו.
ג'ורג' מוזלון מונה לעוצר בשל היותו ידיד המקורב ביותר אל המלך, עד להתבגרותו של יוחנן, אבל עד מהרה זה נרצח מאחר שהיה שנוא על האצולה.
יוחנן היה האחרון מהשושלת הלסקרנית ועשה רבות לשיקום האימפריה הביזנטית הדועכת, לאחר כיבוש קונסטנטינופול בידי הצלבנים במסע הצלב הרביעי.
בשנת 1261 כבש מיכאל פלאולוגוס את קונסטנטינופול והכריז על עצמו כקיסר קונסטנטינופול וניקאה; הוא עיוור את יוחנן כדי ליצור בו מום שימנע ממנו את הרשות להמשיך להחזיק בתואר הקיסר ולאחר מכן כלא אותו בטירה ליד ים מרמרה.
לימים הכיר יוחנן באנדרוניקוס השני, בנו של מיכאל פלאולוגוס, כקיסר.
יוחנן השישי קַנְטַקוּזֶנוֹס (ביוונית ביזנטית: Ἰωάννης Ἄγγελος Παλαιολόγος Καντακουζηνός, (יואנס אנגלוס פלאולוגוס קנטקוזנוס), בלטינית: Johannes Cantacuzenus; 1118 – 12 בספטמבר 1185) היה אציל יווני ביזנטי, מדינאי ומצביא.
הוא שימש כ (מפקד הצבא) תחת אנדרוניקוס השלישי פלאולוגוס וכעוצר של יוחנן החמישי פלאולוגוס לפני שמלך כקיסר האימפריה הביזנטית בכבודו ובעצמו בשנים 1347–1354. הודח על ידי בן חסותו, ונאלץ לפרוש למנזר תחת השם יואסף כריסטודולוס ובילה את שארית חייו כנזיר והיסטוריון.
כאשר מת מוות טבעי בגיל 90 או 91, הוא היה המבוגר ביותר מבין הקיסרים הרומאים.
יוחנן קנטקוזנוס נולד בקונסטנטינופול, היה בנו של , מושל מוראה; ההיסטוריון משער שייתכן שהוא נולד לאחר מות אביו וגדל כבן יחיד.
דרך אימו תאודורה פלאולוגינה אנגלינה, הוא היה קרוב משפחה של בית ששלט אז באימפריה.
הוא היה קשור גם לשושלת הקיסרית באמצעות אשתו , בת דודתו השנייה של הקיסר אנדרוניקוס השלישי פלאולוגוס.
קנטאקוזינוס הפך לחבר קרוב לאנדרוניקוס השלישי והיה אחד מתומכיו העיקריים במאבקו של אנדרוניקוס נגד סבו, אנדרוניקוס השני פלאולוגוס.
עם עלייתו של אנדרוניקוס השלישי לשלטון בשנת 1328, הוא הופקד על הממשל העליון של ענייני האימפריה ושימש כ (מפקד הצבא) לאורך שלטונו.
הוא מונה לעוצר של יורשו של אנדרוניקוס, יוחנן החמישי בן ה-9, עם מותו של הקיסר ביוני 1341.
קנטקוזנוס החל כנראה ללא שאיפות לכס הקיסר משלו, לאחר שסירב מספר פעמים להיות מוכתר כקיסר שותף על ידי אנדרוניקוס השלישי.
לאחר מותו של הקיסר, קנטקוזנוס סירב שוב לעלות על כס המלכות, והתעקש על הלגיטימיות של תביעתו של יוחנן החמישי והסתפק בפיקוח על ניהול האימפריה עד שהילד הגיע לבגרות: על פי ההיסטוריה שכתב יוחנן השישי בעצמו.
לא ניתן לדעת אם הוא היה נשאר נאמן, אך למרות מסירותו המוצהרת ליוחנן החמישי ולאימו, , היא החלה לחשוד בו בבגידה.
ידידותו הקרובה עם הקיסר המנוח והשלטון על יורשו עוררו את קנאתם של בני חסותו לשעבר, הפטריארך ו; לאחר סדרה של ניסיונות כושלים, הם הצליחו לבטל את מעמד העוצרות שלו בספטמבר 1341 בזמן שהיה מחוץ לבירה והכין צבא נגד הנסיכויות הצלבניות שעדיין החזיקו בחלקים מהפלופונסוס.
הוא ניסה לנהל משא ומתן עם תופסי השלטון, אך הם סירבו וצבאו קיבל הוראה להתפרק.
יתר על כן, קרוביו בקונסטנטינופול גורשו לגלות או נכלאו, כאשר רכושם הוחרם על ידי העוצרים החדשים.
אימו, תאודורה מתה עקב התעללות שספגה בזמן שהייתה במעצר בית.
צבאו התעלם מהפקודות של העוצרים החדשים והכריז כקיסר קנטקוזנוס בדידימוטיכון בתראקיה בתור יוחנן השישי.
הוא קיבל זאת, תוך שהוא ממשיך למצב את עצמו כשליט זוטר של יוחנן החמישי.
נמשכה שש שנים; כששני הצדדים קראו לבעלי ברית זרים ושכירי חרב מכל מקום.
שני הצדדים שיבשו לחלוטין וכמעט הרסו את האימפריה.
בתחילה צעד יוחנן השישי לסלוניקי, אותה תכננו המשפחות השלטות למסור לידיו.
אפוקאוקוס צפה את המהלך הזה ושלח צי לתגבר את העיר, מה שחייב את ג'ון לברוח לממלכת סרביה, שם הגן עליו סטפן דושאן והעניק לו תמיכה צבאית, שהתבררה ברובה כבלתי יעילה, ורק התערבותו של חברו הוותיק של יוחנן ובעל בריתו שברה את המצור של העוצרים על המפקדה שלו בדידימוטיכון.
במהלך ניסיון נוסף לכבוש את סלוניקי בשנה שלאחר מכן, הסרבים החליפו צד כדי לתמוך בעוצרים, והותירו את יוחנן נטוש פעם נוספת לפני אותה עיר.
שוב, עומור נחלץ לעזרתו, וכוחותיהם המשולבים פרצו ממקדוניה כדי לחזור לדידימוטיכון.
המלחמה נמשכה עוד ארבע שנים מכיוון שאף צד לא הצליח לעקור את השני, אף על פי שהזמן היה לצדו של יוחנן השישי.
הוא עשה עסקה עם הטורקים העות'מאנים, נתן לאורהן ביי את בתו, , עבור ההרמון שלו והתיר לו לקחת נוצרים יוונים לעבדים.
הכוח היווני-טורקי ניצח ויוחנן השישי נכנס לקונסטנטינופול כמנצח ב-8 בפברואר 1347. הקיסרית אנה ויוחנן השישי הסכימו שהאחרון ישלוט כקיסר בכיר במשך עשר שנים, ולאחר מכן ישלוט יוחנן החמישי.
להגיע לבגרות ולחלוק כוח כשווה לקנטקוזנוס.
ההכתרה הרשמית של יוחנן השישי התקיימה ב-21 במאי.
בתקופת שלטונו של יוחנן, האימפריה - שכבר הייתה מפוצלת, מרוששת ומוחלשת - המשיכה להיות מותקפת מכל עבר.
הג'נובזים, החלו לבצר ולחמש את גלאטה תוך התעלמות מתנאי ה שהתיר להם להקים מושבה זו בסמוך לקונסטנטינופול.
דמי המכס שגבו פגעו בהכנסות האימפריה הביזנטית וגרמו לכך שעד 87% מההכנסות מהשליטה בבוספורוס הלכו אליהם במקום לאימפריה.
יוחנן השישי ניסה לבנות מחדש את הצי הביזנטי המרוסק כהכנה למלחמה שציפה לנהל בעקבות הפחתת דמי המכס של קונסטנטינופול עצמה.
הוא הצליח ללוות מספיק כדי לבנות 9 ספינות בגודל נאה וכ-100 קטנות יותר לפני שהוריד את התעריפים והחל לשאוב את הכנסותיה של ג'נובה.
אולם כאשר הג'נובזים , הם הצליחו להטביע או לשבות את הצי שלו עד תחילת 1349. הג'נובים נאלצו לנהל משא ומתן לאחר שאזורים מרכזיים בגלאטה נשרפו, כולל מזחיה ומחסניה, אך האימפריה הביזנטית נאלצה מכאן ואילך לפנות לברית עם הרפובליקה של ונציה להגנה ימית.
זה הוביל למעורבותם ב, אך מפקד הצי של ג'נובה הצליח לאלץ את יוחנן השישי (ואת שתים עשרה הספינות שהעמיד) להסתלק מהמלחמה כתוצאה מניצחון פירוס מול קונסטנטינופול שנה אחר כך.
בשנת 1351 פיקח קנטקוזנוס על , שבה הוכרזה התאולוגיה ההסיכסטית המיסטית של גרגוריוס פלמאס אורתודוקסית על רקע התנגדותם של ופילוסופים ביזנטיים אחרים.
בשלב זה, כבר כבש סטפן דושאן את אלבניה, מקדוניה ואפירוס.
יוחנן השישי השיג עזרה מפני פלישות נוספות בכך שהתחבר שוב עם הטורקים.
בעקבות רעידת אדמה, הם סיפחו את קליפוליס (גליפולי) - דריסת הרגל הראשונה שלהם באירופה - כתשלום חלקי של חובותיו הרבים ב-1354.
הוא הפך את בנו, מתאוס קנטקוזנוס, לקיסר שותף נוסף ב-1353, אך ניסיונותיו של יוחנן השישי להרחיב את המיסוי כדי למממן את חובות הממשלה הכעיסו את העם במשך תקופה ארוכה.
תוך זמן קצר הוא סולק מהשלטון על ידי יוחנן החמישי, והפך לנזיר ב-10 בדצמבר 1354.
קנטקוזנוס פרש למנזר, שם קיבל את השם יואסף כריסטודולוס (Ιωάσαφ Χριστόδουλος) והעסיק את עצמו בעבודות ספרותיות, אשר כונו רהוטות.
4 הכרכים שלו "היסטוריה" של השנים 1320–1356 שימשו כהתנצלות על מעשיו.
לכן הם לא תמיד אמינים, כולל פגמים בעניינים שבהם הוא לא היה מעורב באופן אישי, אלא מתווספים ליצירתו מאותה תקופה של ההיסטוריון היווני .
עם זאת, יצירה זו יוצאת דופן בהיותה הדיווח היחיד שנשמר שבו מתאר קיסר ביזנטי את שלטונו שלו.
בשנת 1367 מונה יואסף לנציג הכנסייה האורתודוקסית המזרחית לנהל משא ומתן עם , , כדי לנסות להביא לפיוס בין הכנסיות האורתודוקסיות המזרחיות והכנסייה הקתולית.
הם הסכימו לקרוא לוועידה אקומנית גדולה שבה ישתתפו האפיפיור וכל הפטריארכים, הארכיבישופים והבישופים של הכנסייה המזרחית והמערבית כאחד.
האפיפיור אורבנוס החמישי סירב לתוכנית זו, ובסופו של דבר לא יצא ממנה דבר.
קנטקוזנוס מת בפלופונסוס ונקבר על ידי בניו במיסטרס שבלאקוניה.
מאשתו , בתו של אנדרוניקוס אסן (בנו של איוואן אסן השלישי, קיסר בולגריה מ, בעצמה בתו של מיכאל השמיני פלאולוגוס), היו ליוחנן השישי קנטקוזנוס כמה ילדים, בהם:
מתאוס קנטקוזנוס, קיסר שותף 1353–1357, מאוחר יותר דספוט של דספוטט מוראה
אנדרוניקוס קנטקוזנוס (מת מדבר הבלוטות (ספציפית המוות השחור) ב-1347
מריה קנטקוזנה נישאה ל מאפירוס
נישאה לסולטאן אורהן הראשון מהאימפריה העות'מאנית
ה"היסטוריה" בת ארבעת הכרכים של קנטקוזנוס יצאה לאור על ידי י.
Pontanus) בשנת 1603. הוא נכללה על ידי בבון כחלק מ-"Corpus Scriptorum Historiae Byzantinae" ("גוף כתבי ההיסטוריה הביזנטית"; סביב 1830); ועל ידי בפריז.
הוא גם כתב פרשנות לחמשת הספרים הראשונים של האתיקה של אריסטו וכמה חיבורים תאולוגיים שנויים במחלוקת, כולל הגנה על הסיכאזם וחיבור "נגד המוחמדניזם" שמין הוציא לאור בפריז.
יוחנן מגוש חלב (שמו המלא: יוחנן בן לוי) היה מנהיג יהודי, ממובילי המרד הגדול ברומאים במאה הראשונה לספירה.
מוצאו מגוש חלב שבגליל העליון.
יוחנן בן לוי היה בן למשפחה בעלת אמצעים מגוש חלב בגליל.
יוסף בן מתתיהו מתאר את יוחנן כמי שהיה חברו ו"מיודעו" של רבן שמעון בן גמליאל (בנו של רבן גמליאל הזקן), שעמד בראש בית הלל בתקופת המרד (חיי יוסף, לח, 189-194).
יוחנן היה אישיות מקומית חשובה עוד קודם לפרוץ המרד בשנת 66, ואחת הראיות לכך היא אזכור שמו בלוויית שמו של אביו.
יוסף אף מציין כי היה "בן למשפחה ידועת שם".
ראייה נוספת לכך היא הופעתו בראש המנהיגים של גוש חלב, בתחילה בניסיון למתן את התושבים הנוטים למרד ולאחר מכן בהנהגתם לאחר התנפלות השכנים הנוכרים על העיר ובביצורה.
ברור שיוחנן הוא המנהיג המקומי הבולט בגוש חלב, משום שכאשר יוסף בן מתתיהו מבקר בעיר, יוחנן הוא האיש היחיד איתו הוא בא בדברים.
המקור העיקרי לתולדותיו של יוחנן בן לוי מגוש חלב הם הספרים "מלחמת היהודים" ו"חיי יוסף" של יוסף בן מתתיהו, אשר היה מפקד הגליל בימי המרד הגדול.
יוחנן מילא במרד תפקיד חשוב בהגנת הגליל ולאחר מכן בהגנת ירושלים, והיה לאויבו בנפש של יוסף בן מתתיהו.
ייתכן אפוא, כי מקור זה אינו אמין, אולם זהו בעצם המקור היחיד שניתן למצוא באשר לתולדותיו של יוחנן מגוש חלב.
יוסף בן מתתיהו מתאר את יוחנן מגוש חלב במילים הבאות:
ההתקפה הבוטה של יוסף על יוחנן אופיינית לכתיבה הפולמוסית הפוליטית בספרות וברטוריקה היוונית והרומאית.
ייתכן כי בשעת כתיבת "מלחמת היהודים", היה יוחנן עדיין בחיים במאסר הרומאים, ויוסף חשש שהוא עוד עלול להזיק לו בעיני הרומאים (כפי שעשה אחד מפליטי הקנאים בקיריני) ולכן הרבה לגנות אותו ולתאר אותו כשקרן, כדי לפסול את עדותו לחלוטין.
ניתן גם להסביר זאת בכך שבזמן כתיבת "מלחמת היהודים", זעמו וצערו של יוסף על החורבן היו עדיין טריים ושנאתו כלפי האשמים בו, לדעתו, הותירה את חותמה בתיאורו.
יוסף בן מתתיהו נשלח להנהיג את המרד בגליל אך בשלב מסוים יוחנן מגוש חלב החל לחשוד בו ובכנות כוונותיו, וביקש להרחיקו מתפקידו.
מכאן ואילך התקיימה סדרה של מהלכים המתוארים בידי יוסף בן מתתיהו בספרו 'מלחמות היהודים', כהתנכלות של יוחנן לו ולמנהיגותו.
ההיסטוריון בן המאה ה-19 צבי גרץ מתאר את אותה הדמות עצמה במילים הבאות:
בספר זה ("חיי יוסף"), שנכתב כעשרים וחמש שנה לאחר אירועי המרד, תיאר יוסף בן מתתיהו את יוחנן מגוש חלב, כמי שבתחילה היה דווקא מתון בגישתו והתנגד למרד:
אפיונו של יוחנן בהצגתו הראשונה לפני הקוראים כשוחר שלום, עומד בסתירה להצגתו ב"מלחמת היהודים", שם הוא רשע מעיקרו, וגם בסתירה להמשך הדברים ב"חיי יוסף", המציגים את יוחנן כנבל.
ניתן לחשוד כי בעריכת דבריו לקראת פרסום הספר, דאג יוסף בן מתתיהו, בראשית דבריו על יוחנן, הבאים מיד אחרי דבריו על יוסטוס איש טבריה, לשפר את דמותו של יוחנן כדי להבליט עוד יותר את רשעותו של יוסטוס.
יוסף בן מתתיהו השתמש בספריו כדי לנגח את אויביו הפוליטיים, ויש להניח כי תיאורו את יוחנן נובע מההיסטוריה המשותפת שלהם, ומהדרך השונה מאוד בה בחרו שניהם, ואינו תיאור אובייקטיבי של דמות חשובה זו בתולדות עם ישראל.
תיאורו את יוחנן מגלה איבה מיוחדת כלפי אישיותו.
מעבר להתנגדות האידאולוגית וההאשמה באסונות שקרו לאחר מכן, קיים הבדל בין תיאור יוחנן לבין תיאור מנהיגים אחרים.
ביקורתו של יוסף על יוחנן חושפת איבה אישית עמוקה, ששורשיה נעוצים בעיקר בניסיונו בתקופת כהונתו כמפקד הגליל, שם היה יוחנן יריבו הנחוש ביותר, אשר עשה הכל כדי להדיחו.
גוש חלב (בכתבי יוסף בן מתתיהו ביוונית: "גיסקלה") הייתה עיר קדומה בגליל, במקום בו שוכן הכפר המודרני ג'ש.
כאמור, יוסף בן מתתיהו סיפר כי יוחנן נמנה תחילה עם המתונים, והחל בפעילות מלחמתית רק בתגובה להתנפלות אנשי צור ובני בריתם על גוש חלב.
הוא פעל בימים הראשונים של המרד, בטרם מונה יוסף בן מתתיהו למפקד הגליל, ובשעה שהמלחמה עדיין נשאה אופי של מלחמה בין האוכלוסיות היהודיות והלא יהודיות השוכנות בארץ.
יוחנן קיבץ אליו לוחמים מכל קצות הגליל, כארבע מאות במספר, וארגן אותם לכוח צבאי שהגן על ערי הגליל, ופשט על הערים הנכריות.
כאשר הגיע למקום יוסף בן מתתיהו, הוא הורה ליוחנן לבנות מחדש את חומותיה של גוש חלב ולהגן עליה.
יוסף הגיע לגליל עם שני עוזריו, יועזר ויהודה, לאחר שהוסמך על ידי הממשלה שהוקמה בירושלים על ידי אספת העם, לשמש המפקד הצבאי של הגליל, ויוחנן היה כפוף למרותו.
שניים אלו, כפי הנראה, היו שונים באופיים ובגישתם אל הפעולות שהיה צריך לנקוט בהן.
ההתנגשות הראשונה בין השניים הייתה בשאלת מכירת אוצרות התבואה של הקיסר הרומי שהיו מאוכסנים בגליל, לצורך בניית החומה של גוש חלב.
תבואות אלו נועדו לשמש מס לרומא.
יוסף סירב לאשר את המכירה, ויש המפרשים את הדבר כחוסר רצון מצידו לפגוע בקיסר הרומי.
בסופו של דבר, קיבל יוחנן משני עוזריו של יוסף את האישור למכור את תבואת הקיסר, והוא השתמש בכסף לביצור עירו, גוש חלב.
בדיווחו של יוסף בן מתתיהו על יוחנן בזמן פעילותו בגליל, לא נזכרת שום פעולה כלשהי נגד הרומאים או נגד המתונים, אוהדיהם.
לדברי אוריאל רפפורט, אילו דגל יוחנן בתקופה זו במרד, יוסף לא היה מעלים זאת מקוראיו, ולכן המניע לפעולותיו לא היה בהכרח עמדה אנטי-רומאית ומאבקו ביוסף בן מתתיהו לא היה בהכרח קשור ליחס לרומא.
נראה כי ליריבות זו לא היה אופי רעיוני, וכי הריב היה במסגרת השקפות דומות, שכן יוחנן נעזר במאבקו באישים מהממשלה המתונה.
יוסף כתב כי יוחנן ניסה לגייס אנשים להורגו, וכי המריד את אנשי טבריה כנגדו.
לאחר ניסיון זה נמלט יוחנן לגוש חלב ושקד על הכנת הגנתה, ועמו כאלפיים איש, פליטים יהודים מערי סוריה.
יוחנן פנה באמצעות שליחים (אחד מהשניים היה אחיו, שמעון) אל "רעו ומיודעו" רבן שמעון בן גמליאל הזקן בירושלים, שישכנע את חנן בן חנן וסיעתו להרחיק את יוסף מתפקידו, ואלה שלחו שליחים אל ערי הגליל להחזירו לירושלים.
היחסים הקרובים ששררו בין יוחנן ושמעון בן גמליאל, ונכונותו של חנן בן חנן להדיח את יוסף, מצביעים שיוחנן לא נחשב אז כשופרם של הגורמים הקיצוניים.
ארבעת השליחים נתמכו בצבא של כ-2,500 איש (כאלף ב"חיי יוסף"), אך יוסף הצליח להשתלט על המרידה, ושלח את השליחים וצבאם בחזרה לירושלים.
לאחר כל אלו נותר יוחנן בגוש חלב ולא יצא ממנה, לדברי יוסף, מתוך פחד ממנו.
עד מהרה נפלה העיר יודפת, לאחר מצור קשה תחת פיקודו של יוסף, ולאחריה יתר הגליל.
גוש חלב הייתה האחרונה מערי הגליל שהחזיקה מעמד, לאחר נפילת המעוזים האחרונים בידי הרומאים – גמלא והר תבור.
בנו של אספסיאנוס, טיטוס, נשלח אל גוש חלב ועמו אלף רוכבים.
לדברי יוסף בן מתתיהו, משהגיע טיטוס אל העיר, ביקש ממנו יוחנן שלא להתחיל במלחמה ביום השבת.
טיטוס נענה לבקשה זו, ויוחנן ניצל את ההזדמנות ועזב את העיר בחשכת הלילה ועמו כמה אלפים מן הקנאים.
למחרת פתחו תושבי העיר את שעריה והסגירוה בידי טיטוס.
טיטוס רדף אחרי יוחנן ואנשיו, ואף הרג רבים מהם, אך יוחנן הצליח להימלט לירושלים.
אולם תיאור זה מעורר תהיות: אם החליט יוחנן לברוח, מדוע לא עשה זאת טרם בואו של טיטוס, וכיצד הצליחו אנשיו לעבור דרך כל כך ארוכה מבלי שישיגו אותם פרשיו של טיטוס.
ייתכן, אפוא, שיוחנן ואנשיו כלל לא ברחו, אלא פשוט יצאו מהעיר, ללא נשים וילדים, ומבלי שנרדפו.
יוחנן הגיע לירושלים בתחילת שנת 68, לאחר כיבוש הגליל בידי הרומאים, ועמו כמה אלפי פליטים מערים שונות בגליל.
כניסתם לעיר גרמה להתקהלות סביבם: אנשים רבים רצו לדעת מה קרה מחוץ לעיר.
יוחנן ואנשיו טענו כי לא ברחו מהרומאים, אלא בחרו לצאת מגוש חלב, משום שהבינו כי אין טעם לבזבז נשק וכוחות על הגנת ערים קטנות וחלשות, אלא יש לשמור אותם עבור מאמץ משותף להגנת עיר הבירה.
יוחנן סבב בעיר וניסה להרים את המורל של תושביה לקראת המלחמה הקרבה: הוא תיאר את הרומאים כחלשים וטען כי מכונות המלחמה שלהם נשחקו בקרבות על כפרי הגליל, ולכן, אמר, "גם אם יצמיחו הרומאים כנפיים לא יוכלו לדלג מעל חומת ירושלים".
בעת שהגיע יוחנן לירושלים היו המחנות הפוליטיים היריבים על סף מלחמת אחים.
הקנאים בעיר הונהגו על ידי אלעזר בן שמעון ופעלו להפלת הממשלה, אותה האשימו בנפילת הגליל.
באותה העת, היה יוחנן בעל השפעה ומקובל על שני המחנות העיקריים והעוינים זה לזה שהיו בעיר: המתונים, שהחזיקו בשלטון, ובראשם, בין היתר, הכהנים הגדולים לשעבר חנן בן חנן ויהושע בן גמלא, והמורדים ("הקנאים"), ובראשם אלעזר בן שמעון.
יוסף בן מתתיהו האשים אותו בחתירה נגד הממשלה ובהעברת סודותיה אל הקנאים, וטען כי לאחר שנחשד בכך, חויב להישבע לנאמנותו.
אולם נראה כי עם התרחשות האירועים, קיבל יוחנן את טענת המורדים, כי ממשלת המתונים מתכוונת למסור את ירושלים לידי הרומאים, ולכן הפסיק את קשריו עמה ולא פעל לסייע לה.
לדעת אוריאל רפפורט, שינוי עמדתו של יוחנן היה חלק מתהליך לאומי כללי, מעמדה מתונה יחסית לעמדה קיצונית יותר.
עמדתו זו חיזקה מאוד את מפלגת הקנאים, כנגד המתונים בהנהגת הכוהנים ועשירי העיר.
הכהן הגדול מתתיהו בן תאופילוס הודח, ובמקומו הובא אלמוני משורות הקנאים, בשם פנחס בן שמואל.
חנן בן חנן, שעמד בראש הממשלה המתונה, החליט להתגבר על הקנאים.
יוחנן ואנשיו התבצרו בבית המקדש וקראו לעזרת האדומים מבחוץ.
אלו (ובהם יעקב בן סוסא) נכנסו אל העיר וטבחו במתונים.
כך החל מסע רציחות, שבו איבדו את חייהם מנהיגי המתונים, חנן בן חנן ויהושע בן גמלא.
באחד החודשים הראשונים של שנת 68, נעשה יוחנן המנהיג החשוב ביותר בירושלים.
עמדה זו זכתה להכרה מצד כמה קבוצות מורדים, בעיקר בזכות היקף הכוח הצבאי שעמד לפיקודו הישיר ויוקרתו באותה העת.
בסוף שנת 68 נפלה ממשלת המתונים בירושלים.
יוחנן נקט בשלטונו בצעדים חמורים כנגד אנשי מפלגת המתונים.
מולו עמד מחוץ לעיר שמעון בר גיורא, אשר הנהיג תנועה אנטי-רומאית קיצונית בעלת נטיות חברתיות, אשר יוחנן הורה כי תישאר מחוץ לחומות העיר.
נראה כי בתקופה זו, לאחר מפלתו של חנן בן חנן ובמהלך העימות המוקדם עם שמעון בר גיורא, היה איחוד בין מחנה יוחנן למחנה הקנאים, ויוחנן היה שותף להנהגתם.
אולם בשלב מסוים החליט יוחנן להתפלג לסיעה נפרדת.
מאוחר יותר פרשו האדומים מצבאו של יוחנן.
בהתנגשותם עם הקנאים, דחקו אותם אל ארמונה של גרפטה, קרובת משפחתו של זוטוס מלך חדייב, שם התגורר יוחנן ושם שמר את השלל.
האדומים פרצו לארמון, הניסו משם את הקנאים ושדדו את השלל.
בניגוד לממשלת המרד המתונה, שמונתה באספת עם, שהייתה גוף יהודי חוקי, ריבוני, הנהגתו דה-פאקטו של יוחנן התבססה על כוח הזרוע ולא הייתה חלק מהשלטון החוקי ביהודה.
היא לא הושתתה על יסודות חוקיים ולא זכתה להכרה.
יוחנן החזיק במעמדו הבכיר עד חודש ניסן 69, אז נכנס לעיר שמעון בר גיורא.
לאחר שבהתייעצות עם האדומים, החליטו הכהנים הגדולים ובראשם הכהן הגדול לשעבר מתתיהו בן בייתוס, להכניסו לתוך חומות העיר.
שמעון השתלט על חלקיה העיקריים של ירושלים, וצמצם את תחום שליטתם של יוחנן והקנאים למתחם הר הבית, שדרכי היציאה ממנו נחסמו, ולחלק מהעיר התחתונה.
לתחום זה היו יתרונות צבאיים ברורים, ושמעון בר גיורא לא הצליח להתגבר על ביצוריו.
בזמן שטיטוס שהה באלכסנדריה, עוד בטרם ריכז את כוחותיו בקיסריה, מלחמת האחים בין שלושה הפלגים פרצה במלוא עוזה, לאחר שאלעזר בן שמעון פרש מסיעת הקנאים (בסוף 69 או תחילת 70), משום שלא היה מוכן לסור למרותו של יוחנן.
מנהיגים נוספים של קבוצות קנאים הצטרפו אליו, והם השתלטו על החצר הפנימית של בית המקדש והתבצרו בה.
יוחנן התמיד בהתקפות נגד הפלג של הקנאים המתבצרים, אולם הם גבו הרוגים רבים יותר בקרב אנשיו, משום שעל אף יתרונו המספרי על הפלג של אלעזר, יוחנן היה מצוי במקום נחות, מאחר שהחומה שהקיפה את החצר הפנימית הייתה גבוהה בכ-20 מטר מעל המפלס הכללי של הר הבית.
בו בזמן, העיר העליונה וחלק גדול של העיר התחתונה נמצאו תחת שליטתו של שמעון בר גיורא, שניצל את המצב כדי להגביר את התקפותיו נגד אנשי יוחנן.
על אף שיוחנן הותקף משני העברים, הוא נחל הצלחה בקרבות נגד שמעון, משום שנהנה מיתרון גובה.
ואילו הפלג של אלעזר התנגד הן לשלטונו של יוחנן והן לשלטונו של שמעון.
בחג הפסח בשנת 70, פתחו אנשי אלעזר את שערי בית המקדש לקהל.
הזדמנות זו נוצלה על ידי יוחנן על מנת לשלוח את אנשיו אל בית המקדש, כשהם חמושים בסתר, והם השתלטו עליו.
מבצע זה עלה במספר רב של קורבנות מקרב האזרחים החפים מפשע, אולם כתוצאה מכך התאחדו שני הפלגים לסיעה אחת.
תיאור דומה לזה של יוספוס, מופיע גם אצל ההיסטוריון הרומאי טקיטוס.
יוסף בן מתתיהו מציין את מאזן הכוחות בשלב זה: תחת פיקודו של יוחנן היו 6,000 חיילים, תחת פיקודם של 20 קצינים, בתוספת 2,400 קנאים שהיו קודם לכן תחת פיקודו של אלעזר (סה"כ 8,400), כנגד 10,000 לוחמים בתוספת 5,000 אדומים (סה"כ 15,000) תחת פיקודו העליון של שמעון בר גיורא.
כל אותה העת המתין אספסיאנוס בניחותא, שכן סבר בצדק, כי המלחמות הפנימיות בין הפלגים בעיר אך יקלו עליו ויסייעו לו כשיתחיל המצור, וכי יש לתת לצדדים הניצים למצות את הנזקים שהם גורמים זה לזה.
בין היתר, נשרפו במאבק מחסני המזון של העיר, דבר שגרם לרעב משהחל המצור.
יוסף בן מתתיהו האשים בכך את יוחנן כמו גם את שמעון.
שריפת מחסני המזון נזכרת גם באגדות החורבן שבספרות חז"ל.
רק כאשר החלו אילי הברזל של טיטוס לנגח את חומות העיר, זמן מה לאחר תחילת המצור, בכ"ג בניסן של שנת 70, התאחדו המורדים.
יוחנן פיקד על הגנת הר הבית ועל מצודת אנטוניה.
במהלך המצור, כאשר הביאו הרומאים את מכונות המצור אל הסוללות, חפר יוחנן מבפנים, מאנטוניה ועד הסוללות, ומילא את החלל שיצר בעצים מרוחים בזפת.
אנשיו הבעירו את העצים, המנהרות התמוטטו ועמן הסוללות.
בתקופה זו התיך יוחנן כלי הקודש מבית המקדש.
במהלך חודש אב, זמן מה לאחר נפילת הר הבית ושריפת המקדש, דרשו יוחנן, שמעון ואנשיהם מטיטוס כי ייתן להם לצאת מן העיר אל המדבר כשהם חמושים.
לאחר שדרישתם נדחתה, התבצרו יוחנן, שמעון ואנשיהם בעיר העליונה, שם החזיקו מעמד עוד כמה שבועות.
עם כיבוש ירושלים, ירד יוחנן עם רבים אחרים להסתתר במנהרות ושם "התענה ברעב" יחד איתם.
זמן מה לאחר כיבוש העיר העליונה, בח' באלול שנת 70, הסגיר עצמו לרומאים.
הוא הובל לרומא על מנת להשתתף במצעד הניצחון, הטריומף, שנערך ככל הנראה ביוני 71. שמעון בר גיורא הוצא להורג לאחר המצעד, אך יוחנן נשלח לכלא לשארית ימי חייו.
ההבדל בין העונשים שהוטלו עליהם מצביע על ההבדל במעמדם בהנהגת המרד מנקודת מבטם של הרומאים - קרי על בכירותו של בר גיורא.
גורלו המדויק של יוחנן אינו ידוע.
לפי עדותו, הוא נמשך בילדותו לנגינה בפסנתר לאחר ששמע את סיפוריו של אביו, עיתונאי במקצועו, שעבד כמזכירו של גוסטב מאהלר.
דודו הוא בלה זרקוביץ (Zerkovitz Béla), מלחין מצליח ומוכר בהונגריה.
סבתו למדה שירה ופיתוח קול אצל קרל גולדמארק.
זראי שרד את השואה לאחר שהיה בגטו ובמחנה ריכוז במערב הונגריה, ניצל מצעדת המוות למאוטהאוזן באמצעות תעודות מזויפות, ותרם גם להצלת הוריו.
לאחר השואה למד באקדמיה למוזיקה בבודפשט ובאוסטריה.
עלה לישראל בשנת 1950. גר ביפו ובעין גב ולימד באקדמיה למוזיקה בירושלים.
הלחין מספר רב של שירים ללהקות צבאיות שונות, בהם "רוח סתיו", "אחד גבוה ושניים קטנים", "כוכב הצפון" ושירי הזיכרון "אחי הצעיר יהודה" ו"מי שחלם".
עבד בקול ישראל בניצוח, ויצר מוזיקה לתסכיתי רדיו רבים.
הלחין מוזיקה ושירים להצגות תיאטרון ולסרטי קולנוע ישראלים, בין היתר עבד יחד עם הפזמונאית נעמי שמר על הלחנת השירים וההפקה המוזיקלית של המחזמר "חמש-חמש" והלחין את פסקול הסרט "סאלח שבתי" עם השירים "לי ולך" ו"משיח הזקן", את הפסקול לסרט "האם תל אביב בוערת?", ואת הפסקול לסרט "נס בעיירה" ו"הגלולה".
כמו כן הלחין את השיר "עם רדת יום", למילותיו של יעקב שבתאי, עבור הסרט "מצור".
במהלך שנות השישים הלחין שירים לאמנים מובילים ושיתף פעולה עם הפזמונאים חיים חפר ודידי מנוסי.
בין שיריו: "אם רק תבואי בחמש", "צריף ישן", "תן לגמור מילה" ו"תפוח הזהב" בביצוע שלישיית גשר הירקון, "שיר הקטר", "הסלע האדום", "שיר סתיו", "למה לא אמרת לי" ו"שיר ההד" בביצוע אריק לביא.
חלק משיריו בוצע על ידי אשתו, הזמרת ריקה זראי, כשבין להיטיה היו "גן השקמים" ו"קול אורלוגין".
בשנת 1971 היגר לקלן שבגרמניה, בעקבות הזמנה ליצור מוזיקה ניסיונית משולבת בווידאו-ארט.
בהמשך, עבד שם בתרפיה במוזיקה עם ילדים פגועים והכיר את רעייתו השלישית, רוזמרי.
בשנת 1992 עבר לגור בהולנד.
במאי 2010 ערך התיאטרון הקאמרי מופע מחווה לזראי.
היה נשוי לזמרת ריקה זראי מסוף שנות החמישים עד לגירושיהם בתחילת שנות ה-70, בשנת 1959 נולדה להם בת, יעל.
יוחנן כותב הבשורה, או יוחנן האוונגליסט (נפטר בערך בשנת 110 לספירה), הוא, על-פי ההשערה, כותב "הבשורה על-פי יוחנן", ספר הבשורה האחרון וככל הנראה המאוחר בספרי הבשורה.
זהותו של יוחנן כותב הבשורה נשארה עלומה.
מלבד כתיבת הבשורה מייחסים לו גם את כתיבת איגרת יוחנן הראשונה.
הייחוס ליוחנן של ספרים אחרים בברית החדשה, כגון "איגרת יוחנן השנייה", "איגרת יוחנן השלישית" ו"ההתגלות", הוא בגדר מסורת נוצרית ארוכת שנים, אך נתון בספק על פי חוקרים רבים.
יש להבדיל בין יוחנן כותב הבשורה לבין יוחנן בן-זבדי, הוא יוחנן השליח, אחד משנים-עשר שליחיו של ישו, ובינו לבין יוחנן כותב ההתגלות.
המסורת הנוצרית אמנם מזהה את יוחנן כותב הבשורה עם יוחנן השליח, אך מספר גדול של חוקרים מודרניים ובהם דוד פלוסר, מערערים על הקביעה שמדובר באותו אדם.
לעומתם, יוחנן כותב ההתגלות (חזון יוחנן) מזוהה במידה רבה עם אסיה הקטנה, שלקהילותיה פנה בחזונו.
יש הסבורים, גם על פי הכתוב ("הייתי באי הקרוי פטמוס בעבור דבר אלוהים ועדות ישוע", ההתגלות א, 9) כי הוגלה לפטמוס על ידי הקיסר דומיטיאנוס, ושם כתב את חזון יוחנן.
במקובץ, הספרים הללו מכונים "ספרות יוחננית" (Johannine).
עם זאת, יש דמיון דקדוקי מועט בין הבשורה על פי יוחנן לבין ההתגלות.
באיקונוגרפיה הנוצרית מסומל לעיתים קרובות על ידי נשר.
יוחנן (יואנס) כריסוסטומוס (Ἰωάννης ὁ Χρυσόστομος, מילולית: "פה הזהב"; 347–407) היה אחד הבישופים, המטיפים וההוגים הנוצריים הבולטים במאה הרביעית והחמישית בסוריה ובקונסטנטינופול.
כריסוסטומוס ידוע במיוחד בזכות רהיטות דיבורו בציבור וגינויו לשימוש לרעה שעשתה הכנסייה בכוחה באימפריה הרומית בתקופתו.
הוא ידוע גם בשל דרשותיו החריפות והארסיות נגד היהודים והיהדות, במאמץ לחדד את הבידול הטרי בין שתי הדתות.
כריסוסטומוס זכה לשם זה, שפירושו "בעל פה הזהב" אחרי מותו.
הוא נחשב לאחד משלושת ההיררכים הקדושים של הכנסייה והוכר כקדוש גם על-ידי הכנסייה הקתולית.
שרידיו נגנבו מקונסטנטינופול והובאו לרומא במהלך מסע הצלב הרביעי בשנת 1204 על ידי הצלבנים אשר פשטו על העיר ובזזו אותה, אך הושבו בצו האפיפיור יוחנן פאולוס השני בשנת 2004.
אביו היה קצין צבא בכיר שמת זמן קצר אחרי לידתו וכריסוסטומוס גודל על-ידי אמו הנוצרייה.
כבר כנער רצה כריסוסטומוס להפוך לנזיר אולם אמו שכנעה אותו שהיא זקוקה לעזרתו ורק אחרי מותה הקדיש עצמו לכנסייה.
הוא נטבל בשנת 370 ומונה ל"קורא", אחת המשרות הנמוכות בכנסייה.
הוא למד אצל המורה הפגני ליבאניוס, ולאחר מכן המשיך ללמוד תאולוגיה נוצרית אצל דיודורוס מטרסוס .
כריסוסטומוס הפך לנזיר, כשהוא מיישם ביחס לעצמו אסקטיות קיצונית.
צעד זה לא היה די בו בעיניו והוא הפך בשנת 375 בערך לנזיר מתבודד ונותר כזה עד שבריאותו הרופפת כפתה עליו לשוב לאנטיוכיה.
באנטיוכיה הוסמך כריסוסטומוס כדיאקון בשנת 381 ואחר כך, בין השאר בעקבות הספר "נגד היהודים" (יהודים-נוצרים) שכתב, זכה במינוי כפרסביטר בשנת 386. בשנים אלו זכה כריסוסטומוס לפופולריות רבה בזכות יכולת הדרשה שלו, ובמיוחד בזכות ניתוחיו המעמיקים לפסוקים בתנ"ך ודיוניו בענייני מוסר.
באותה תקופה כתב גם שורה של דרשות (הומיליות) על ספרי התנ"ך השונים, שבהן התבטאה דאגתו לחייהם הפיזיים והרוחניים של העניים, ואיבתו לניצול לרעה של עושר ורכוש פרטי.
לפי סוקרטס סכולסטיקוס היה כריסוסטומוס חמור ורציני במזגו, והיו שאמרו כי נטה יותר לרתחנות מאשר לצניעות.
חירות הדיבור שנטל ביחס לאחרים, ובמיוחד לנוהגם המוסרי של העשירים, קנתה לו לא מעט אויבים.
בשנת 398, לאחר תריסר שנים שבהן כיהן כדרשן, נקרא כריסוסטומוס לתפקיד בישוף קונסטנטינופול.
מינוי זה עורר איבה מצד תאופילוס, הבישוף של אלכסנדריה, אשר ביקש להכפיף את בישופות קונסטנטינופול לסמכותו ושאף למנות לתפקיד את איסידור.
בתקופה זו הייתה קונסטנטינופול נתונה בסערה, תחילה תחת שלטון הסריס אוטרופיוס ואחר כך בשל התקוממות הגנרל הגותי גאינס (אנ').
בינתיים, הסתכסך תאופילוס עם דיוסקורוס ואיסידור שהיו בין חסידיו והשניים נסעו לקונסטנטינופול והשמועות כי זכה ליחס אוהד מכריסוסטומוס העמיקו את איבתו של תאופילוס לבישוף קונסטנטינופול.
כמו כן תמך יוחנן כריסוסטומוס בפלוויאנוס הראשון מאנטיוכיה ועזר לו לבסס את שליטתו בעיר.
תאופילוס, שקודם לכן היה מקורב בדעותיו לאלו של אוריגנס, אך נאלץ לחזור בו בגלל התמרמרות כמריו, העמיד עתה פנים חסודות ופנה לאפיפניוס מסלמיס, בישוף קפריסין, וביקשו לארגן ויעוד שיגנה את כתבי אוריגנס.
אפיפניוס, ששש תמיד לרדוף אחר כל כופר, אמיתי ומדומה, נענה בהתלהבות וכתב גם לכריסוסטומוס בדרישה שיכנס אף הוא ויעוד גינוי כזה.
תאופילוס המשיך בכינוס ויעוד דומה באלכסנדריה והחל שולח תביעות לכנס ויעוד דומה בקונסטנטינופול.
מטרתו הייתה לסלק את כריסוסטומוס ממשרתו באמצעות ויעוד בקונסטנטינופול שיגנה את כריסוסטומוס והאוריגנסים.
לתאופילוס נמצאה עזרה בקרב הכמורה בקונסטנטינופול, שהתנגדה בחריפות לרטוריקה של כריסוסטומוס ולתביעותיו כי אנשי כמורה יכהנו בתפקידם ללא תשלום.
עזר נוסף נמצא לו בדמות רבים בחצר הקיסר, שהתנגדו לבישוף העוין את העושר והראוותנות, שהרבה לגנות את עבירותיהם המוסריות של הנושאים במשרות בכירות באימפריה.
בלטה כאן במיוחד אליה אודוקסיה, אשת קיסר המזרח ארקדיוס, שהניחה (אולי בצדק) כי גינויו ללבוש הנשי הראוותני כוון אליה.
בינתיים, הגיע לקונסטנטינופול סווריאנוס, בישוף גבלה שבסוריה, שהיה נלהב לאפשרות לאסוף הון גדול מדרשות בפני הציבור בעיר.
הוא התקבל בסבר פנים יפות על ידי כריסוסטומוס, אך עורר את איבתו של הדיאקון סרפיון.
כאשר יצא כריסוסטומוס לאפסוס, כדי להסמיך שם בישוף חדש במקום זה שמת, תיאר לו סרפיון כיצד דרשותיו של סווריאנוס כובשות את לב הקהל בהיעדרו.
כאשר שב כריסוסטומוס לקונסטנטינופול, הגיעו הדברים לעימות גלוי בין סרפיון לסווריאנוס.
כריסוסטומוס נתלה באמתלה קלושה וגירש את סווריאנוס ממשרתו ומן העיר, אך נאלץ להשיבו לשם, ולבקשת אליה אודוקסיה התפייס עימו לכאורה.
ב-402 הגיע אפיפניוס מקפריסין, בידו כתב הגינוי לאוריגנס, ותבע מכריסוסטומוס לגנותו אף הוא.
כריסוסטומוס סירב ואמר כי לא יגנה אדם שמת באופן מכובד לפני זמן כה רב (אוריגנס פעל בערך מאתיים שנה לפני כן) ושתורתו הייתה מקובלת על חכמי הכנסייה אחריו.
אחרי חזרתו של אפיפניוס לקפריסין (הוא מת בדרכו לאי) למד כריסוסטומוס כי מי שחוללה את בואו הייתה אליה אודוקסיה, ובהיותו חם מזג נשא דרשה פומבית שבה גינה נשים באופן כללי.
אליה אודוקסיה ניצלה הזדמנות זו והורתה (כביכול בהוראת בנה, הקיסר הילד) לתאופילוס לארגן בלא שהיות ויעוד שיגנה את כריסוסטומוס.
תאופילוס ליקט בחיפזון מספר בישופים, אליה אאודוקסיה הורתה לאחרים להשתתף, ונוספו אליהם כמה מן הבישופים שכריסוסטומוס הדיח במסעו לאפסוס.
חבורת הבישופים התכנסה בכלכדון שבביתיניה (403), שם נישאו דרשות גינוי לכריסוסטומוס, והמשיכה משם לקונסטנטינופול.
תאופילוס התאכסן באחד מארמונות הקיסר ומשם החל להשמיע מטר האשמות כנגד כריסוסטומוס, כעת בלי לאזכר כלל עניין הנוגע לאוריגנס.
אחר כך, שבה חבורת הבישופים לכלכדון ושם קראה לכריסוסטומוס להתייצב בפניהם ולענות להאשמות.
כריסוסטומוס סירב ארבע פעמים להתייצב בפניהם, באומרו כי לא יתייצב בפני מי שהכריזו על עצמם אויביו.
בתגובה, הוויעוד ויתר גם על מראית עין של משפט, והדיח את כריסוסטומוס ממשרת הבישוף משום שסירב לציית לזימון שלהם.
הקיסרית מיהרה להוציא צו לגירושו של כריסוסטומוס, וזה, ככל הנראה מחשש פן התקוממות עממית תקושר אליו, הסכים כעבור שלושה ימים להיענות לצו.
המהומה וההתנגדות העממית לסילוקו הובילו את הקיסרית לזמנו מחדש כעבור זמן קצר.
כריסוסטומוס שיכן עצמו בפרוורי העיר ואמר כי לא ישוב לתפקידו עד שלא יזוכה מההאשמות נגדו.
בינתיים, המשיך תאופילוס לחרוש מזימות כנגד כריסוסטומוס.
הוא טען כי הרקלידס, הבישוף שמינה כריסוסטומוס באפסוס, הכה אדם וגרר אותו בשלשלאות ברחבי העיר, והדיח אותו מתפקידו בלי שטרח כלל לשמוע את הרקלידס מגן על עצמו.
בעקבות זאת התחוללה מהומה בקונסטנטינופול ותאופילוס המבוהל נמלט על נפשו ובעקבותיו הבישופים האחרים שהיו עימו.
זמן קצר אחרי כן, נוצק פסל כסף גדול של הקיסרית אאודוקסיה, סמוך לקתדרלה של קונסטנטינופול, ומשחקים החלו נערכים שם.
ההתגרות הגלויה נשאה את הפירות הרצויים מבחינת הקיסרית: כריסוסטומוס נשא דרשה חריפה נגד הנוהג לקיים משחקים שם, והקיסרית, שבחרה לפרש את הדרשה כהתקפה ישירה נגדה, הורתה על כינוס ויעוד נוסף נגד כריסוסטומוס.
כאשר שמע על כך כריסוסטומוס, הוא החריף את המצב בדרשה שבה אמר: "שוב הרודיאס משתוללת, שוב היא מוטרדת, שוב היא רוקדת, ושוב היא רוצה לקבל את ראשו של יוחנן על טס".
הקישור בינה לבין הרודיאס, זו שתבעה את ראשו של יוחנן המטביל על טס, הכעיס את הקיסרית עוד יותר.
בוויעוד שכינסה גונה כריסוסטומוס שוב והודח מתפקידו, הפעם בעילה הפרוצדורלית שנהג כבישוף בזמן שהדחתו המפוקפקת על-ידי הוויעוד הקודם הייתה עדיין בתוקף.
הקיסרית אסרה על כריסוסטומוס להגיע לכנסייה או לשאת דברים ואחרי חודשיים (בערך באמצע שנת 404) גירשה אותו מקונסטנטינופול.
האפיפיור אינוקנטיוס הראשון מחה על הגירוש, אך ללא הועיל.
כריסוסטומוס כתב מכתבים שעדיין הייתה להם השפעה רבה בקונסטנטינופול וכדי למנוע זאת גורש שוב, הפעם לפיטיאונט שבאבחזיה, לחופי הים השחור, אך מת בדרכו לשם.
כריסוסטומוס הטיף כי כסף הוא כמו מים, אם אינו זורם הוא מבאיש.
בכך ניסה לשכנע את עשירי הקהילה לתרום מכספם ולהיות נדיבים יותר.
לדבריו, גם אדם המענה את גופו בצום חשוב פחות מאשר אדם התומך בזולתו.
הטיף להסתפקות במועט ולהימנעות מרכישת סחורות יקרות המובאות מארצות הים, כי הסוחר והימאים מסכנים את עצמם בהפלגה לארצות הברברים, בלי שתהיה לסכנה זו מטרה טובה יותר מאשר הבאת דברי מותרות.
במקום זאת עדיף להוציא את הכסף לתמיכה בעניים.