tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רחל שוֹר בן צוּר (ה' באייר תש"ה, 18 באפריל 1945 – ח' באב תשע"ד, 4 באוגוסט 2014) הייתה שחקנית, מורה למשחק, משוררת וסופרת ישראלית.
מילדותה שיחקה בתיאטרון, בקולנוע ובטלוויזיה.
בוגרת המחזור הראשון של סטודיו למשחק ניסן נתיב.
נמנתה על הצוות המקורי של תיאטרון החאן בהנהלתם של מייקל אלפרדס ואילן רונן.
מאוחר יותר הייתה מורה למשחק ולטכניקת אלכסנדר (הנחיית כיוונים) בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
הופיעה בתוכנית הטלוויזיה ניקוי ראש.
ב-1989 הופיעה בתפקיד ראשי בסרט הטלוויזיה "הצטמצמות" לפי סיפור של רות אלמוג.
הייתה נשואה לגדעון גנני מייסד קרן מקור לסרטי קולנוע וטלוויזיה.
בנם הוא השחקן אילן גנני.
הלכה לעולמה ב-2014 לאחר מאבק של כשנה במחלת הסרטן.
אשת פוטיפר (קאקויאניס 1973, סרט קולנוע ודרמה לטלוויזיה האמריקאית)
שרה אהרנסון (גיבורת ניל"י, תיאטרון אורנה פורת, 1976-7)
אמה צונץ (בורחס במוזיאון תל אביב, 1978)
יילנה אנדרייבנה (צ'כוב – הדוד וניה, ת.
הלן (ז'אן קלוד גרומברג - בית מלאכה, ת.
רומן זעיר (סרט קולנוע בבימויו של דן וולמן, 1983)
מריה (וויצק במנזר רטיסבון, פסטיבל ישראל, 1989)
אביגיל (הצטמצמות - רות אלמוג, 1989, דרמה לטלוויזיה הישראלית)
ד"ר קרפלר (ברכה רוזן, פסטיבל עכו 1999)
דוכסית יורק (ריצ'רד השלישי, 2008)
חיים על העצים (הוצאת עקד, 1970)
קיץ אינדיאני ועוד שירים (סימן קריאה, 1979)
עמק המצלבה (רבעון פרוזה, 1981)
חיי חתול (מוזיאון תל אביב, 1985)
סיפורי תשוקה ודיכאון (קברט הכפפה, בית ציוני אמריקה, 1997)
ברכה רוזן (פסטיבל עכו, 1999)
חיים על העצים: שירים, תל אביב: עקד, תש"ל.
רחל שיין ארגמן (נולדה ב-13 ביולי 1955) היא שחקנית, יוצרת, כותבת, במאית, עורכת תוכן, מפיקה ומדבבת ישראלית.
לשעבר חברה בוועד האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
הייתה סולנית להקת חיל האוויר, שם ביצעה את השירים "מוכרחים להמשיך לנגן" ו"תמיד עולה המנגינה" שהפכו לנכסי צאן ברזל.
ב-1976 שיחקה לצד שייקה אופיר בהצגה "אלף פרצופים".
למדה תיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ולאחר הלימודים כיכבה בתיאטרון הקאמרי בתפקיד הדסה בהצגה "ינטל" לצדה של ג'יטה מונטה, ובתפקיד ג'סיקה בהצגה "הסוחר מוונציה" לצד אבנר חזקיהו.
בתיאטרון באר שבע גילמה את פולי ב"אופרה בגרוש" לצד נתן דטנר.
ב-1980 גילמה את התפקיד הראשי בסרטה של עידית שחורי "מעגלים של שישבת".
ב-1986 עיבדה יחד עם דניאלה מיכאלי ומיכל ורד, את הספר "ציפור הנפש" למחזה, בו גם שיחקה ולאחר מכן גם בקלטת וידאו באותו השם שיצאה ב-1991.
משנת 1991 יוצרת, עורכת, מביימת ומפיקה סרטי ילדים.
ב-1992 הפיקה את קלטת הילדים שביים דן וולמן על פי ספרו של דויד גרוסמן "איתמר מטייל על קירות" בכיכובו של ירון לונדון.
ב-1992 הפיקה את קלטת הילדים "מעשה בחמישה בלונים" על פי ספרה של מרים רות בכיכובם של ירון לונדון ונורית גלרון.
ב-1993 הפיקה את קלטת הילדים "אצלנו בפסנתר", המבוססת על שירי הילדים של נעמי שמר בהשתתפות מיקי קם, חיים צינוביץ', משה בקר ורינת גבאי (שמר עצמה אף הופיעה בקלטת בתפקיד אורח).
בשנת 1994 הפיקה את הקלטת "שירי משחק של דתיה בן-דור (מי שטוב לו ושמח כף ימחא)" ואף שיחקה את "האחות הרעה" בשיר "מה נועלים".
בשנת 1997 כתבה את הקלטת "מועדון גן הרקדנים", וגם כתבה וביימה את "איה פלוטו" ואת "המפוזר מכפר אז"ר" על פי ספריה של לאה גולדברג.
ב-1998 כתבה, הפיקה וערכה את הקלטת בבימויו של עדי בנימינוב "טמבולינה והפיסטוקים" בכיכובם של ליאור כלפון וציפי שביט.
ב-2004 כתבה, ערכה והפיקה את סדרת הטלוויזיה, הסרטים בובי לקס "עץ השירים" בכיכובה של מיכל צפיר ואת המחזמר "מאמא מיה" בכיכובן של שירי מימון, חני נחמיאס וציפי שביט.
בשנת 2005 כתבה, ערכה והפיקה את ה-DVD "אגם הבירבורים" בכיכובה של אגם רודברג.
בשנת 2007 ערכה את "התנ"ך לילדים - סיפורים ושירים" בעיבודו של אפריים סידון (ארגמן אף הופיעה בסרט בתפקיד שרה).
בין השנים 1997–2005 שימשה כעורכת ומפיקה ראשית באולפני מימד.
בעשור השני של המאה ה-21 משמשת גם כלקטורית בקרן הקולנוע הישראלי, כמרצה וכמגשרת.
בשנת 1995 הלחינה לראשונה את השיר "בובתי" עבור הסרט "בוא אלי פרפר נחמד".
בשנת 2003 הלחינה עם ליאורה שלזינגר את שיר הפתיחה של "עץ השירים" (ארגמן אף גם כתבה את מילות השיר).
בשנת 2005 הלחינה עם ליאורה שלזינגר את השירים "אגם מדברת" ו"אגם מזמרת" עבור קלטת הווידאו "אגם הבירבורים".
בשנת 2007 הלחינה עם גדי גולדמן את השיר "הדוב חולה" עבור ה-DVD "אצו רצו גמדים".
בתה יערה ארגמן מעצבת האופנה הופיעה במספר סדרות בנעוריה, ובנה הוא השחקן איתמר ארגמן.
רחל שלון (מרץ 1904 – ספטמבר 1988) הייתה פרופסור להנדסת בניין בטכניון והמהנדסת הראשונה בארץ ישראל.
שלון נולדה בקאלוש שבפולין למשפחת הניך זנמירובסקי, משפחה חסידית.
את לימודיה התיכוניים סיימה בוורשה, לאחריהם למדה הנדסה כימית בפוליטכניון העירוני.
בשנת 1925 עלתה לארץ ישראל ולמדה הנדסת בניין בטכניון.
היא הייתה חברת ההגנה ומפקדת הבנות בה, ולימים שירתה בחיל נשים של צה"ל, כקצינה בדרגת רב-סרן.
בין השנים 1931–1973 הייתה חברת סגל בפקולטה להנדסה אזרחית של הטכניון.
במהלך עשורים אלו, שימשה משנה לנשיא הטכניון לענייני מחקר, משנה לנשיא לעניינים אקדמיים, ודיקן בית הספר ללימודי מוסמך.
בשנת 1952 מונתה לפרופסור חבר ובכך הייתה לאישה הראשונה שמונתה לפרופסור בטכניון.
בשנת 1956 הוענקה לה דרגת פרופסור מן המניין.
עם קום המדינה מונתה ליו"ר ועדת המומחים לבנייה במסגרת המועצה המדעית שליד משרד ראש הממשלה.
בשנת 1956 הגישה את התפטרות הוועדה במחאה על העדר תקצוב לחקר הבנייה.
בסביבות 1953, הוקמה על ידה התחנה לחקר הבנייה, אשר נועדה למלא תפקיד זה של חקר משק הבנייה בישראל ופעלה בראשות שלון לאורך עשרים שנה.
כמו כן, במסגרת פעילותה בתחנה, ערכה את כתב העת "בשדה הבניה".
בפעילותה הציבורית הייתה מראשוני החברים במועצה להשכלה גבוהה ובוועדה לתכנון ולתקצוב של המועצה.
בשנת 1954 ייסדה את הסניף הישראלי של ארגון סורופטימיסט לנשים עובדות ובעלות מקצוע ובארגון הבינלאומי נבחרה לנשיאת הפדרציה האירופית.
בשנת 1959 נבחרה לנשיאת הארגון הבינלאומי של מעבדות מחקר של חומרים וקונסטרוקציות (RILEM) ובשנת 1962 לחברת הוועד המנהל של המועצה הבינלאומית לחקר הבנייה.
בשנת 1960 מונתה לחברת המועצה הלאומית למחקר מדע ופיתוח טכני במשרד ראש הממשלה, ולחברת המחלקה לעובד האקדמאי בהסתדרות העובדים הכללית.
בשנת 1980 נמנתה עם מדליקי המשואות בטקס יום העצמאות.
בשנת 1988 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד בטכניון.
שלון זכתה אף בתואר אזרחית כבוד של העיר חיפה.
בשנת 1929 נישאה שלון למהנדס אוריאל שלון (פרידלנד), מנהל בית החרושת "שמן", יו"ר אגודת המהנדסים והארכיטקטים בישראל ויו"ר ועד הדר הכרמל.
יחד עמו ייסדה קרן למימון הקמת מעונות לסטודנטים בעיר חיפה, ועל שמם נקראים "מעונות שלון".
רחל הֵרינג קוֹרְן (בכתיב יידי: רחל ה.
קאָרן; באנגלית: Rachel (Rokhl) Häring Korn; 15 בינואר 1898, גליציה – 9 בספטמבר 1982, מונטריאול, קנדה) הייתה משוררת וסופרת מן הבולטות והחשובות בספרות יידיש.
קורן נולדה באחוזה החקלאית "סוחה גוּרַה", בקרבת הכפר פּוֹדְלִיסְקי שבגליציה (כיום פידליסקי (Підліски), באוקראינה) כבת הבכורה מבין שלושה ילדים והבת היחידה במשפחה הכפרית היהודית; אזור מולדתה היה חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, ובשנת 1919 עבר לידי המדינה הפולנית החדשה (וכיום הוא בשטח אוקראינה).
שני הוריה היו צאצאים של אנשים שעסקו בחקלאות במשך כמה דורות.
בגדלה בחווה מבודדת באחת ממשקי הבית היהודים הבודדים בסביבה החלה בגיל די מוקדם לתאר בשירים את ההוויה הכפרית – בתחילה בפולנית, שהייתה שפת האם שלה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה ברחה משפחתה לווינה.
ב-1918 היא חזרה לגליציה המזרחית, שם נישאה להירש קורן בפשמישל (Przemyśl) וחייתה שם עד 1941. מסע מתוכנן של המשפחה לארצות הברית נמנע על ידי הכיבוש הסובייטי של מזרח פולין בשנת 1939. כשהגרמנים פלשו ביוני 1941 למזרח גליציה הייתה קורן בביקור אצל בתה בלבוב.
היא נמלטה עם בתה לשטח הסובייטי ועברה את שנות המלחמה במחנה פליטים בטשקנט, אוזבקיסטן.
בסופו של דבר הגיעה למוסקבה.
בעלה, אחיה ואמה נשארו בפשמישל ולא ניצלו.
במוסקבה נעשתה קורן לנציגה בולטת של תרבות היידיש הסובייטית יחד עם שלמה מיכאלס, פרץ מרקיש ודוד ברגלסון.
אחרי המלחמה חזרה לפולין והמשיכה בפעילות ספרותית בלודז', שם נבחרה להנהלת איגוד הסופרים ביידיש.
היא ייצגה את האיגוד בקונגרס PEN בסטוקהולם.
היא לא חזרה לפולין, אלא היגרה לקנדה; היא התיישבה במונטריאול בשנת 1948, וחייתה שם עד מותה.
קורן התחילה לפרסם בפולנית בעיתון הפולני Nowy Dziennik – יומון ציוני ובכתב העת Glos Przemyski – כתב עת סוציאליסטי.
היא לא המשיכה לכתוב בפולנית משום ששפה זאת ייצגה עבורה את האנטישמיות הפולנית.
בהשפעת בעלה הירש קורן, אוהד התנועה הציונית הסוציאליסטית היא התחילה אחרי מלחמת העולם הראשונה, כשהייתה בשנות העשרים שלה, לדבר, לקרוא ולכתוב ביידיש.
השיר הראשון שלה ביידיש פורסם בלעמבערגער טאָגבלאַט ב- 1919. מאז פרסומיה הראשונים היא התקבלה כמשוררת בשלה.
היא פרסמה שירים במהלך שני העשורים הבאים בכתבי עת וביומונים ביידיש.
בין השאר בליטערארישע בלעטער, ווארשעווער אלמאנאך, גלאבוס, גאלדענע קייט, לעצטע נייעס ועוד.
לצד ספרי שירה פרסמה קורן שני אוספים של סיפורים קצרים, כמו גם מספר רב של מאמרי ביקורת.
שניים מכתבי היד שלה אבדו כשהנאצים החריבו את קייב והשמידו את בית ההוצאה בו היו כתבי היד אמורים לצאת לאור.
ספר שיריה הראשון דאָרף (1928) הופיע בווילנה.
ספריה האחרים יצאו לאור בתל אביב ובמונטריאול.
קורן הייתה במשך כל חייה סופרת ומשוררת רבת השפעה שפרסמה מאמרים, שירים וסיפורים בכל כתבי העת ביידיש הנחשבים ביותר באמריקה, ישראל ואירופה.
היא זכתה בפרסים רבים בספרות יידיש.
לייוויק, פרס איציק מאנגר (שנחשב לפרס החשוב ביותר בספרות יידיש) ואחרים.
בתחילת דרכה הספרותית כתבה שירה אפית ללא חריזה.
כשיצא ספרה הראשון כתב עליה זלמן רייזן: .
שיריה של קורן מובחנים בתמונות הליריות והתיאורים הריאליסטיים של החיים בכפר ואת הנוף הכפרי.
"כפר, אדמה, שורשיות הטבע, אלה יחד עם אהבה לכל יצורי האל – הם הרוח, לא רק החומר, האווירה האינטימית, לא רק הסביבה של יצירתה של רחל קורן.
זאת נשמת אפה, הפנימיות של שירתה...
אחרי שהפכה לחסרת בית מהכפר החלום על הבית בשיריה הוא רק חלום ולא בית.
סיפוריה ידועים בפסיכולוגיה העמוקה שבהם ובהבנה שבהם.
שיריה כתובים בסגנון מורכב ולא סנטימנטלי.
אחד האפיונים הבולטים של שירתה הוא החיוניות של דימויי הטבע הממלאים את יצירתה.
אפשר לראות זאת אפילו בשמות ספריה: כפר, אדמה.
כן אחרי השואה היא כותבת על התלישות מהאדמה בספרה בית ואובדן בית.
המוטיבים בהם היא דנה הם אמנות ושפה, גלות.
יצירותיה תורגמו לעברית, פולנית, רוסית, צרפתית אנגלית וגרמנית.
רחל קורן במדיה אמנותית אחרת
איוואן פישר הלחין שיר למקהלה לפי שיר שלה, "א ניי קלייד"
ווארשע: ביבליאטעק פון יידישן פ.
היים און היימלאזיקייט: לידער (בית ואובדן בית).
בוענאס-איירעס: צענטראל-פארבאנד פון פוילישע יידן אין ארגענטינע, 1948
מאנטרעאל: ארויסגעגעבן פון א קאמיטעט, 1949.
פון יענער זייט ליד (מהצד השני של השיר).
לידער און ערד (שירים ואדמה).
די גנאד פון ווארט (חסדה של המילה).
אויף דער שארף פון א רגע (על חודו של רגע).
שניט (קציר, 1941), שהושמד על ידי הנאצים בקייב.
Aya Press, 1985: פאפירענע רויזן (יידיש ואנגלית).
רחל צגלה (5 בדצמבר 1912 - 25 ביולי 2011) הייתה ציירת ישראלית ילידת גרמניה.
רחל צגלה לבית ויקטור, נולדה ב-5 בדצמבר 1912 בהמבורג, גרמניה.
אביה, ד"ר וילי ויקטור, היה עו"ד ונוטריון, ציר בקונגרס הציוני, חבר במועצת עיריית המבורג וראש הקהילה היהודית באזור שלזוויג-הולשטיין.
אמה, ליזבט ויקטור הייתה פסנתרנית ועסקה בלימוד פסנתר.
בין השנים 1930 – 1933 למדה באקדמיה לאמנות בהמבורג.
בשנת 1933 עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, נאלצו היא ובני משפחתה לעזוב את מולדתם ועלו ארצה.
רחל נישאה ליהודה צגלה, תעשיין ומייסד מפעל השמנים והכוספא "אוליבקס".
לרחל ויהודה שני ילדים, אוריאל ומיכל.
עם עלייתה לארץ, עבדה צגלה בצמוד למספר ציירים ישראלים, אשר השפיעו רבות על יצירתה.
ב-1957 הצטרפה לאגודת הציירים והפסלים בישראל והחלה להשתתף בתערוכות כלליות.
בשנת 1960, עברה צגלה לקריית האמנים צפת, באותה השנה העלתה צגלה תערוכת יחיד ראשונה בגלריה לאמנות צ'מרינסקי, תל אביב.
בשנים הבאות השתתפה צגלה בתערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות רבות, בישראל ומחוצה לה.
בין היתר, תערוכת יחיד בפואייה של האופרה הממלכתית של מינכן.
רחל צגלה נפטרה ב-25 ביולי 2011 בביתה בתל אביב.
צגלה השתמשה במגוון טכניקות בציוריה: צבעי מים (אקוורל), שמן, פנדה, קוביזם, מיקס מדיה ומונוטייפ.
מוטיבים חוזרים ביצירתה הם נופי ארץ ישראל, העיר צפת והעיר ירושלים.
מוטיב מרכזי נוסף הוא תחום המוזיקה והריקוד הקלאסי.
עבודותיה נמצאות באוספים ציבוריים ופרטיים וכן במוזיאונים בישראל ומחוצה לה.
1951 – תערוכה קבוצתית בחסות האגודה לקשרי ידידות ישראל-ארצות הברית בפתח-תקוה.
1953 – תערוכה קבוצתית בבית "יד לבנים" בפתח-תקוה.
1957 – חברות באגודת הציירים והפסלים בישראל.
החלה להשתתף בתערוכות כלליות במוזיאון תל אביב ובתערוכות קבוצתיות בכל חלקי הארץ.
1958 – תערוכות נבחרות של אמני ישראל באירופה.
1959 – תערוכות נבחרות של אמני ישראל מטעם משרד החוץ בארצות אמריקה הלטינית.
1960 – החל משנה זו הוצגו עבודותיה בתערוכה כללית של אמני צפת בצפת.
1960 – תערוכת יחיד ראשונה בגלריה לאמנות צ'מרינסקי, תל אביב.
1963 – תערוכת יחיד שנייה בבית האמנים בירושלים
1964 – תערוכה קבוצתית בגלריה "בן אורי", לונדון.
1965 – תערוכת אקוורלים בביתן אגודת הציירים, תל אביב.
1965 – תערוכה שנתית בנושא "ירושלים", מוזיאון ישראל בירושלים ובמוזיאון החדש, רמת-גן.
1965 – יסדה קבוצה יחד עם שישה אמנים ישראלים וערכה תערוכות בבית "יד לבנים" ברחובות
1965 – תערוכות בגלריה לאמנות ישראל בתל אביב ובמוזיאון העירוני בבת-ים.
1966 – תערוכות בארץ ובציריך, שווייץ.
1966 – שתי תערוכות יחיד בניו יורק.
1972 – תערוכת יחיד בגלריה צ'מרינסקי, תל אביב.
1972 – החל משנה זו השתתפה בתערוכות אמני ישראל בסאו פאולו, ברזיל.
1976-77 – שתי תערוכות יחיד בברלין ותערוכת יחיד במינסטר, גרמניה.
1978 – תערוכה במועדון "מילוא", תל אביב.
1981 – תערוכת יחיד הגלריה לאמנות "גיא", תל אביב.
1982 – תערוכה קבוצתית בנושא "הים" בספריה שער ציון בבית אריאלה תל אביב, במוזיאון הימי, חיפה ובעכו ונהריה.
1982 – השתתפות בתערוכה "אמני ישראל" ב-Paulskirche בפרנקפורט ולאחר מכן באנטוורפן ובבריסל.
1983 – תערוכות יחיד בקאמפן ובמרכז לאמנויות הופגייסמר על ידי קאסל, גרמניה.
1983 – עבודתה מוצגת בבית הסנאט של העיר המבורג.
1984 – תערוכה קבוצתית בגלריה "אטליה 27", תל אביב.
1984 – תערוכה קבוצתית בנושא "אורבניזציה" בבית האמנים, תל אביב.
1984 – תערוכה שנתית בבית הממשל באזור קאסל, גרמניה.
1986 – ציור בנושא "מוזיקה קאמרית" מופיע בלוח השנה האמנותי מטעם הוצאת Barenreiter, קאסל.
1986 – תערוכת יחיד בפואייה של האופרה הממלכתית של מינכן על סמך ציור אקוורל שהופיע בירחון האופרה
1987 – ארבע ציירות מציגות נופי ישראל בבית האמנים, תל אביב.
1991 – תערוכה קבוצתית של אמני קריית האמנים צפת בליל, צרפת.
1992 – תערוכה קבוצתית בנושא "תפנים" בבית האמנים, תל אביב.
1992 – תערוכת יחיד בבית האמנים, תל אביב.
1993 – תערוכת יחיד בגלריה שולמית, תל אביב.
רחל פּרימוֹר (3 באוגוסט 1946 – 6 במרץ 2009) הייתה עיתונאית ופעילת ציבור ישראלית, חברת מערכת "מעריב", דוברת "עמידר" ודירקטורית, חברת מליאת רשות השידור, חברת מועצת הרשות השנייה ויושבת ראש ועדת הכספים של המועצה.
רחל פרימור נולדה ב-1946 בפולין, עלתה לישראל וגדלה בלוד.
סיימה את לימודיה בסמינר למורים ושירתה בצה"ל כמורה חיילת.
הודות להכשרתה החינוכית נשלחה ב-1968 כקצינה בדרגת סגן לניז'ר שבאפריקה בשליחות המחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי (מש"ב) של משרד החוץ, שם שהתה למעלה משנה ועסקה בהכשרת נערות כאמהות.
בהמשך דרכה סיימה לימודי תואר בוגר במדע המדינה וסוציולוגיה ותואר מוסמך במשפטים, שניהם מאוניברסיטת בר-אילן.
את עבודתה העיתונאית החלה פרימור בשנות ה-60 בעיתון "למרחב", והייתה אחת העיתונאיות הישראליות הראשונות ששימשו ככתבות שטח.
ב-1968, בעת שהותה באפריקה, החלה לכתוב לעיתון "מעריב", ועם שובה ב-1969 הצטרפה לעיתון והייתה כתבת "מעריב" במשך כ-20 שנה.
תחילה הייתה כתבת העיתון לענייני תעופה, ומראשית שנות ה-70 שימשה כסופרת העיתון בלונדון.
ב-1976 סיקרה את חטיפת מטוס "אייר פראנס" (מבצע אנטבה) והייתה העיתונאית הראשונה שהצליחה להביא לעולם תמונת מצב ראשונה על החוטפים ובני הערובה, לאחר שראיינה בלונדון את בת הערובה הראשונה ששוחררה מהמטוס, שהגיעה ללונדון.
בהמשך ייסדה וערכה את המדור "אנשים", שעסק באחורי הקלעים של העולם הפוליטי.
כמו כן כיהנה כחברת מערכת "מעריב" ושימשה כעורכת בעיתון עד לפרישתה ב-1990. בנוסף לעבודתה המקצועית, כיהנה כיו"ר ועד עיתונאי "מעריב" וכרכזת מקצועית של אגודת העיתונאים בתל אביב.
מאז פרישתה מ"מעריב" כיהנה כדוברת חברת הדיור הציבורי "עמידר" ונציבת קבילות הציבור של החברה במשך קרוב לשני עשורים, עד 2008.
פרימור כיהנה כחברת מועצת הרשות השנייה מאז ראשית ימי ערוץ 2 המסחרי (שתי קדנציות: 1994–1998, 2006–2009), כחברת דירקטוריון חברת החדשות של ערוץ 2 (שתי קדנציות) וכחברת מליאת רשות השידור (שתי קדנציות).
כמו כן, שימשה כחברת דירקטוריון של החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות, של חברת האינטרנט "נטקס", של בנק טפחות ושל חברת עוז הידראוליקה.
בעבודתה במועצת הרשות השנייה עיצבה את מכרזי הטלוויזיה והרדיו והנחילה אמות מידה של עבודת התקשורת בישראל.
בתפקידה האחרון, כיו"ר ועדת הכספים של הרשות השנייה, הייתה שותפה למהלך של קיצוץ התקציב השנתי של הרשות ולקבלת המלצות דו"ח שטרום בנושא עמלות המפרסמים.
רחל פרימור נפטרה ב-2009 כתוצאה מסיבוך רפואי, בגיל 62. נקברה בבית העלמין הישן בלוד.
פרימור ביטאה בפעילותה הציבורית רגישות לצורכי הפרט והציבור ואת חשיבות הקידום של נושאים חברתיים.
מספר חודשים לאחר מותה קבעה הרשות השנייה פרס על שמה על תחקיר עיתונאי בנושאים חברתיים, המוענק מדי שנה.
רחל שטראוס (12 במרץ 1880 – 15 במאי 1963) הייתה רופאה ופעילה חברתית ישראלית ילידת גרמניה.
שטראוס הייתה הסטודנטית הראשונה לרפואה באוניברסיטת היידלברג, והרופאה העצמאית הראשונה בגרמניה.
כמו כן שלחה ידה בכתיבה בשפה הגרמנית.
שטראוס נולדה בקרלסרוהה שבגרמניה בשם רחל גויטיין (Goitein).
אביה, הרב גאבור (גבריאל גדליה) גויטיין , יליד הונגריה, היה רב הקהילה היהודית בקרלסרוהה, והוא נפטר כשהייתה בת שלוש.
משפחתה הייתה אדוקה, ובשבתות נאלצה ללכת הליכה ארוכה ברגל לבית הספר היסודי, ואף הייתה פטורה מכתיבה בשבת גם כאשר היו בחינות.
בימי ראשון למדו יהדות ועברית.
על פי זיכרונותיה, באותה תקופה לא הייתה אנטישמיות.
ב-1899 סיימה את בחינות הבגרות, והייתה האישה הראשונה בגרמניה שנשאה נאום בגרות, שבו דיברה על זכותן של נשים לרכוש השכלה.
שטראוס נרשמה כסטודנטית לרפואה, למרות הסתייגויות בקרב חברי הסגל האקדמי, וסיימה את לימודי הרפואה בשנת 1905 באוניברסיטת היידלברג.
בפברואר 1905 נשאה למשפטן ד"ר אליאס שטראוס, אותו הכירה מילדות, והוא אף למד איתה באוניברסיטת היידלברג.
את ירח הדבש ערכו בארץ ישראל.
לאחר נישואיה המשיכה בדרכה המקצועית וסיימה את הדוקטורט שלה (1907; הדיסרטציה עסקה בכוריאוקרצינומה) ואת תקופת התמחותה בעבודתה כרופאת נשים.
ב-1908 פתחה קליניקה לרפואת נשים במינכן.
היא פרסמה חוברת הדרכה לנשים בהיריון, שנחשבה כפורצת דרך ומתקדמת ביותר.
עוד טרם עליית הנאצים לשלטון כבר בערה הקרקע מתחת לרגליהם.
בעלה סבל את ההשפלה שבאיסור השלטון הנאצי על כניסתו כיהודי למשרד המשפטים וזאת אחרי 30 שנות עבודה.
הזוג עשו הכנות לעלייה לארץ ישראל, אך הדבר נדחה מחמת מחמת מצבו הרפואי של בעלה, שנפטר בשנת 1933. מיד בתום השבעה עלתה שטראוס לארץ ישראל עם חמשת ילדיה - איזבלה (איזה), חנה, סמואל פרידריך (פטר), גבריאלה וארנסט גבור.
היא גרה בירושלים, ולא עסקה יותר במקצועה כרופאת נשים מחמת ריבוי הרופאים באותה תקופה.
היא עסקה בגידול ילדיה ובפעילות סוציאלית וחברתית.
שטראוס הייתה פעילה בארגון "ברית שלום", "המרכז להכשרה מקצועית לנערות" - תוכנית למידה לעולות צעירות, איגוד נשים אקדמאיות, ויצו, והתחלת הטיפול במוגבלים, יחד עם מספר הורים, כאשר היא היחידה מהמארגנים שלא היה לה במשפחתה נצרכים.
עם קום המדינה היוותה פעילות זו את הגרעין להקמת ארגון אקי"ם, והיא פעלה כמתנדבת מסורה עבור אנשים עם מוגבלויות שכליות, יחד עם ד"ר אברהם וד"ר מלי שפיגל מייסדי אקי"ם ירושלים.
בשנת 1952 ייסדה שטראוס את הקבוצה הישראלית של "הליגה הבינלאומית לנשים".
שטראוס כתבה את זיכרונותיה בגרמנית, ושני ספרי ילדים עבור נכדה - אלי אמריך.
ד"ר רחל שטראוס נפטרה בירושלים בשנת 1963, ונקברה בבית העלמין סנהדריה שבעיר.
האוסף של שטראוס שמור בארכיון מכון ליאו בק בניו יורק.
בנה ארנסט גאבור שטראוס (, Ernst G.
Straus) הוא מתמטיקאי אמריקאי אשר החזיק במספר ארדש 1, דהיינו כתב מאמר עם פאול ארדש.
שטראוס עבד עם אלברט איינשטיין ובזכותו קיבל איינשטיין מספר ארדש 2 כמי שכתב מאמר עם מי שכתב מאמר עם פאול ארדש.
בית רחל שטראוס בירושלים נרכש בעזרתה של שטראוס, באמצעות תרומות של משפחתה וחבריה, לצורך מתן שירותים עבור החוסים ואנשים עם מוגבלויות שכליות.
אחרי מותה נקרא על שמה.
על שמה של שטראוס נקראו רחובות במספר ערים בגרמניה: קרלסרוהה, מינכן ואולדנבורג (שבה נקרא ב-2008 על שמה רחוב שקודם לכן נקרא על שם רופא שהיה מעורב במפלגה הנאצית).
בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת היידלברג פועלת "תוכנית רחל גויטיין-שטראוס למדעניות צעירות", שמטרתה לקדם את הניסיון המחקרי בקרב אקדמאיות על מנת להשוות את מספרן של הנשים החוקרות לזה של הגברים.
סִפורים לנכדי; תרגמו לעברית מכתב יד: אשר ושלמה טנאי; הציורים: גבריאלה רוזנטל, תל אביב: ש' זימזון, תשט"ז.
סִפורים לנכדי הגדול; תרגמו לעברית מכתב יד: אשר ושלמה טנאי; הציורים: ב[ריגיטה] פרנקפורטר, תל אביב: ש' זימזון, 1960.
רחל צַבָּרִי (27 ביולי 1909, תל אביב – 16 בפברואר 1995, חולון) הייתה אשת ציבור ישראלית, חברת הכנסת מטעם סיעת מפא"י (האישה הראשונה ממוצא מזרחי שנבחרה לכנסת), חברת ארגון ההגנה ומהמסתערבות הראשונות בארגון.
בפועלה הציבורי עסקה בחינוך, דת ומדינה וקידום זכויות נשים.
נולדה בתל אביב הקטנה, בת לסעדיה וזהרה, שעלו מתימן בעלייה הראשונה, ולה שלוש אחיות.
אורח החיים היה מסורתי והמשפחה התקיימה בדוחק.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נדדה המשפחה בין ערים ומושבות שונות בארץ.
תנאי הדיור בפחונים הרעועים והמחסור במזון דרדרו את מצבה הבריאותי של האם ושל שניים מהילדים, שנפטרו בסג'רה.
לאחר הלווייתה של האם גורשה המשפחה לחיפה, שם נשארו עד לתום המלחמה וכיבוש הארץ על ידי הצבא הבריטי.
כשחזרה המשפחה לתל אביב בשנת 1917 למדה צברי בבית הספר העממי לבנות "חובבי ציון" והצטיינה בלימודיה.
בגיל 12 הצטרפה לתנועת הצופים כחניכה ואחר כך כמדריכה.
בשנת 1928 הוסמכה כגננת ואחרי כשנה כמורה בבית ספר יסודי.
במקביל לעבודתה בהוראה שירתה בארגון ההגנה.
פרסמה מאמרים בכתב העת "הד החינוך" של הסתדרות המורים.
בשנת 1936 נשלחה מטעם מחלקת החינוך של הוועד הלאומי להשתלמות פדגוגית בתחום התפתחות הילד במכון לחינוך של אוניברסיטת לונדון.
במשך שלוש שנים התגוררה בלונדון ולמדה אצל הפסיכולוגית סוזן אייזקס , ראש המחלקה להתפתחות הילד.
באוניברסיטת לונדון השלימה לימודי תואר בוגר בפסיכולוגיה חינוכית.
בשנת 1940 החלה ללמוד לתואר מוסמך במדעי היהדות באוניברסיטה העברית בירושלים.
לימדה בבית הספר לבנות בעיר העתיקה ואחר כך במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין.
צברי התגייסה לשורות ההגנה בשנת 1926 ונמנתה עם עשר הנשים הראשונות בסניף תל אביב של המחתרת.
עם פרוץ מאורעות תרפ"ט ב-1929 דרשו היא וחברותיה לצרפן לפעילות מבצעית.
באחד ממבצעי העברת מכונות ירייה לירושלים התחזתה לאחות המלווה משלוח של ארגזי תרופות לעיר.
בדרך נקלעה השיירה למתקפה על הכפר מוצא, והיא טיפלה בפצועים ללא כל ניסיון קודם.
בין הפצועים היה מרדכי מקלף, לימים רמטכ"ל צה"ל.
בהמשך הוכשרה להפעלת נשק ולחימה בידיים ריקות (קפא"פ) ובתחומי תזונה, עזרה ראשונה וטופוגרפיה.
נמנתה עם המסתערבות הראשונות בהגנה, ובשל הצטיינותה בתפקיד נשלחה לקורס סמלים.
בהמשך פיקדה על מחלקה בפלוגת הבנות הראשונה של ההגנה.
עם חזרתה מלונדון בשנת 1939 שירתה כמפקדת גוש צפון בפיקוד מחוז תל אביב.
הייתה מפקדת גדוד במסגרת "שירות לאומי - חיל העם".
השתלמה בנושאי התקפות כימיות, בניית מקלטים וטיפול בנפגעי התקפות גז.
שירתה כקצינת תרבות של חברות ההגנה בירושלים וכמדריכת עזרה ראשונה.
בנוסף, הייתה קריינית בתחנת קול ישראל של ההגנה.
בהמשך מונתה למפקחת חינוכית והדריכה מורים ומורות לגיל הרך בנושאי בריאות הנפש.
במהלך מלחמת העולם השנייה סירבה להתגייס לצבא הבריטי משום שהאמינה כי שיתוף פעולה כזה יפגע במערך הארגוני ובפעילות ההגנה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות הפסיקה את לימודיה באוניברסיטה.
במהלך המלחמה פיקדה על חיילות שעסקו ברפואה ולאחר מכן פיקדה על החיילות שלחמו בירושלים.
בבחירות לכנסת השנייה שובצה במקום ה-46 ברשימת מפא"י ונכנסה לכנסת שמונה חודשים לאחר הבחירות, עם פטירתו של חבר הכנסת יחזקאל הן.
בכך הייתה לאישה הראשונה ממוצא מזרחי שכיהנה כחברת הכנסת.
כיהנה כחברת כנסת עד 1969. בכל קדנציה קודמה ברשימת מפא"י לכנסת, והייתה האישה השלישית ברשימה זו אחרי גולדה מאיר ובבה אידלסון.
עובדה זו לא נעלמה מהעיתונות, וסיפור חייה הוצג בתור "מיזוג המערב והמזרח" כבת להורים יוצאי תימן שהגיעה לכנסת.
שאלת מקומם של בני ובנות עדות המזרח הייתה חלק מפועלה, בין היתר בוויכוחים בסוגיית דת ומדינה.
הייתה חברה בוועדת החינוך והתרבות, ועדת הכנסת וועדת הפנים.
הייתה חברה בוועדות שונות שעסקו בתחומי החינוך, כמו הוועדה המיוחדת לבדיקת מבנה החינוך היסודי והעל יסודי (בכנסת השישית) וועדה משותפת לענייני החינוך הגופני (בכנסת השנייה).
פעלה לקידום אוכלוסיות מוחלשות על רקע עדתי וזכויותיהן של נשים.
בפעילותה הפרלמנטרית עסקה במקומה של הדת בחינוך ובמדינה.
באחת מישיבות ועדת החינוך והתרבות של הכנסת אמרה:
ברשימת המערך לכנסת השביעית שובצה במקום בלתי ריאלי ולא נבחרה.
פועלה בנושא דת ומדינה כלל פעילות פמיניסטית לקידום ציבור הנשים בישראל.
היא קראה לביטול הנוהג למכירת בנות לנישואין, פעלה במטרה לשחרר נשים שנישאו בהיותן ילדות בארץ הולדתן טרם עלייתן וכן פעלה להתאמת בתי הדין הרבניים לזרמי העדות השונות.
פעלה לקידום ענישת גבר גרוש המשתמט מדמי מזונות, הכרה בפגיעה בעקרת הבית כתאונת עבודה, הכרת הביטוח הלאומי בילדים בעלי מוגבלויות וכן קביעת חלוקת הירושה בין אלמנה לבין ידועה בציבור.
היא התנגדה לנישואין אזרחיים ופעלה לקידום זכויות האישה בבתי הדין הרבניים, כשקראה לחייב מינוי אישה לוועדה למינוי דיינים ולחייב מינוי דיינות בבתי דין רבניים והנהגת שוויון זכויות בדיני אישות.
כמו כן, פעלה להקמת תחנות לייעוץ בנושאי נישואין וחיי משפחה במסגרת בתי הדין הרבניים.
בדיוני ועדת המשנה של ועדת הפנים של הכנסת בנושא תכנון ובנייה שהתכנסה בשנת 1965 דרשה שריון מקום לנשים בהרכב המועצה.
דרישתה התבססה על מיעוט הנשים מקרב בעלי תפקידים בכירים בשלטון המקומי ובמשרדי הממשלה ומחשש לפיו המועצה תורכב מגברים בלבד.
כל חברי הוועדה ביטלו את דרישתה.
היא העלתה את הבקשה גם בפני ועדת הפנים של הכנסת, בנימוק לפיו "יש דברים שנשים יודעות לראות יותר טוב מהגבר".
גם חברי ועדה זו דחו את דרישתה.
עם הבאת חוק התכנון והבנייה לאישורו הסופי העלתה את הדבר בפני מליאת הכנסת והמליאה אישרה את הסתייגותה וחייבה הכללת נציגת ארגוני נשים במועצה.
עם הקמת המדינה מונתה למפקחת מטעם משרד החינוך והתרבות על בתי הספר של זרם החינוך הכללי בירושלים וייסדה את בית הספר הראשון בירושלים ללימוד עברית וניהלה אותו.
במרכז תפיסת עולמה עמדה חשיבות החינוך בגיל הרך ועיגונו וצמצום הפערים.
עסקה רבות בהעצמת מעמדם של פקידי הסעד והעובדים הסוציאליים באמצעות הכשרה והרחבת משך הליווי של תחנות טיפת חלב את המשפחה.
פעלה לשיפור וקידום מעמד המורים והמורות על ידי העלאת השכר ויצירת דירוגי שכר, השתלמויות ושילוב עובדי הוראה במחקר.
לשיטתה, על כל מורה לעבור הכשרה פסיכולוגית ולקבל במהלך עבודתה ליווי פסיכולוגי.
עודדה את מעורבות ההורים במערכת החינוך על ידי עבודה קהילתית משותפת, פעלה להשתלבותם של חיילים משוחררים במערכת החינוך ולהעלאת מספר הגברים בקרב צוותי ההוראה.
בשנת 1971 נסעה ללמוד חינוך באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק והייתה מועמדת ללימודי דוקטורט.
גרה בניו יורק עד 1991 ובמקביל ללימודים התנדבה במרכז הפסיכיאטרי במנהטן.
רחל צברי נפטרה ב-16 בפברואר 1995 ונקברה בבית העלמין הדרום.
ב-2010 אישרה עיריית תל אביב את ההצעה לקרוא רחוב על שמה.
אחותה היא ד"ר שמחה צברי (1913–2004), שהייתה מראשי המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ).
רחל שביט-בנטואיץ (ספטמבר 1929 – 3 במאי 2022) הייתה ציירת ורשמת ישראלית, ממייסדי קבוצת אקלים, יחד עם הצייר אליהו גת.
כיהנה כיו"ר אגודת הציירים והפסלים בתל אביב בין השנים 1989–2005, וכיהנה כיו"ר קריית האמנים בצפת, בין השנים 1997–2001. הייתה מורה לציור במוסדות שונים להוראת האמנות ולימדה ציור בביתה.
הייתה נשיאת כבוד של בית האמנים בתל אביב.
רחל שביט בנטואיץ הציגה בעשרות תערוכות יחיד בארץ ותערוכת יחד אחת בפריז, ובמספר גדול של תערוכות קבוצתיות בארץ, בבוסטון ובפריז.
עבודותיה מצויות במספר מוזיאונים בארץ.
רחל שביט-בנטואיץ נולדה ב-1929 בירושלים, בת לשרה בת הלל יפה ויוסף בנטואיץ'.
ילדותה ונעוריה עברו בבית המשפחה ברחביה בירושלים.
בקרבתם התגוררו סבה ואחותו של אביה, דודתה הצ'לנית תלמה ילין (שעל שמה נקרא תיכון "תלמה ילין" בגבעתיים) ובעלה אליעזר ילין.
סבה של שביט-בנטואיץ, הרברט בנטוויץ (1856–1932) (הסיבה לכיתוב השונה של שם המשפחה נובעת ממסורות שונות של כתיבה בחלקי המשפחה השונים), היה מנהיג ציוני מפעילי "חובבי ציון" באנגליה, ממנהיגי האגודה הציונית הבריטית "המכבים".
ב-1897 הגיע ארצה בראש משלחת עולי רגל מטעם "המכבים" ואז רכש את אדמות גזר.
בהמשך השתתף כנציג יהדות אנגליה בכמה כנסים של הקונגרס הציוני ובערוב ימיו שב לירושלים כדי לסיים בה את חייו.
בנו, יוסף בנטואיץ' (1902–1982), אביה של רחל שביט-בנטואיץ, עלה ארצה בשנת 1924 ונישא לשרה, ילידת יפו שגדלה בזכרון יעקב, בתם של ד"ר הלל יפה ורבקה יפה.
יוסף בנטואיץ' היה מחנך, מפקח חינוך מטעם ממשלת המנדט הבריטי, מנהל בית הספר הריאלי בחיפה וחתן פרס ישראל לחינוך (1962).
הלל יפה, אביה של שרה היה רופא ידוע של המושבות חדרה וזיכרון יעקב וחוקר מחלת הקדחת.
טקס הנישואין של יוסף ושרה בנטואיץ נערך ב"חצר כרמל", החווה החקלאית בזיכרון יעקב שיסדו בתחילת המאה ניטה לבית בנטואיץ ובעלה מיכאל לנגה.
קרובה אחרת של רחל, ליליאן (בנטוויץ) פרידלנד, רעייתו של פרופ' ישראל פרידלנדר שנרצח ב-1920 בברית המועצות לשם נסע מטעם "ג'וינט", עברה לאחר מותו לגור בחווה עם ששת ילדיה.
אך בכך לא נגמרת ההשפעה המשפחתית.
בנוסף על תלמה ילין, הצ'לנית המחוננת, גם יתר בני משפחתה של רחל שביט-בנטואיץ היו מוזיקאים או אמנים מחוננים: סבתה סוזן בנטוויץ הייתה פסנתרנית מוכשרת, אך ויתרה על שאיפותיה האמנותיות לטובת הטיפול המשפחה.
אחי סבתה, סולומון ג'וזף סולומון (1860–1927), היה צייר מפורסם באנגליה הוויקטוריאנית וחבר האקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון.
דיוקנאות של בני משפחתה שצייר תלויים בביתה של רחל שביט-בנטואיץ.
אחותו לילי דליסה ג'וזף (1863–1940) הייתה ציירת מחוננת ופעילה סופרג'יסטית.
דודתה מיוריאל בנטוויץ מושינזון הייתה גם היא ציירת מוערכת, שהתמחתה בציורי אקוורל וציירה את נופי הארץ.
ציוריה נחשפו מחדש לקהל הישראלי כאשר ד"ר אירית מילר אצרה תערוכה מציוריה במוזיאון מאנה-כץ בחיפה, בשנת 1997. ביתה בזיכרון יעקב שימש אחר כך לסטודיו של רחל שביט-בנטואיץ, עד שנאלצה לעזוב אותו.
ההיסטוריה המשפחתית של רחל משמעותית להתפתחותה כאמנית, מכיוון שהיא הרבתה לצייר ובעיקר לרשום את בתי המושבה הראשונים של זיכרון יעקב, את חורבות "חצר כרמל", ואת חורשות האורנים העתיקים.
כמו כן מופיעים בציוריה רהיטים וחפצים שהיו שייכים לבני משפחתה ומצויים כיום ברשותה.
שביט היא אימו של העיתונאי ארי שביט.
מוריה הראשונים של שביט-בנטואיץ היו מירון סימה, איזידור אשהיים ויעקב שטיינהרדט, בחוגיהם למדה בשנים 1944–1946, במקביל ללימודיה בתיכון.
במסגרת ההכנות לבחינת בגרות באמנות, למדה יום בשבוע בבצלאל והמורה, מרדכי ארדון הנחה אותה בעבודת הגמר לבגרות.
הציירת אנה טיכו, ידידת המשפחה, הייתה מושא להערצתה באותן שנים.
ב-1949 סיימה את הסמינר למורים בבית הכרם בירושלים, התקבלה לעבודת ההוראה ברחובות, כמורה בבית הספר היסודי סמילנסקי.
אחרי שנתיים יצאה לחופשת לידה ולאחר חזרתה לעבודה המשיכה בהוראה אמנות בבית הספר היסודי שפרינצק.
בשנים 1953–1954 למדה במכון אבני לציור ופיסול, שנפתח מחדש באותה עת, בניהולו של הצייר משה מוקדי.
מוריה שם היו מרסל ינקו, יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי, חברי "אופקים חדשים".
בשנים 1954–1956 שהו שביט-בנטואיץ ובעלה ד"ר נחמיה שביט בארצות הברית, במדיסון, ויסקונסין, ושם למדה הוראת האמנות באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
היא התוודעה לאמנות והאמריקאית ובמיוחד הושפעה מהציורים של אדוארד הופר.
אז גילתה את המינימליזם ואת סגנון ה"הארד אדג'" (Hard edge – צורות גאומטריות עם ומעברים חדים בין שטחי צבע) וכן את הציור בצבע אקריליק.
כל אלה ישפיעו מאוד על סגנונה.
בשובה לארץ ב-1957 עבדה שביט-בנטואיץ כמורה במעברת רחובות (זרנוגה).
והושפעה ממנהגיהם המסורתיים של תושבי המעברה, רובם ממוצא תימני.
במקביל, היא ובעלה בנו את ביתם והיא החלה ללמד אמנות בבית ספר שפרינצק.
ב-1959, במהלך לימודיה בסדנתו של מרסל ינקו בעין הוד, היא בחרה להתמקד בציור כמקצוע.
בשנים אלה הרבתה לצייר במנזר ברמלה.
קשתות המבנה הזכירו לה לדבריה את הבנייה האוריינטלית של ירושלים, סביבת ילדותה.
בנסיעתה הבאה לארצות הברית, הפעם לניו יורק (1968–1969), כבר ראתה את עצמה כאמנית, ציירה שם בסטודיו משלה, וביקרה במוזיאונים ובגלריות.
לאחר שחזרה ארצה, בשנת 1971, התמנתה ליועצת אמנותית בעיריית רחובות, וריכזה את האולפנה לאמנות במרכז לתרבות ברחובות, עד 1980.
אף על פי שעקבה אחר הנעשה באמנות בתל אביב ובירושלים, קשריה לסצנה האמנותית המרכזית התמצו בביקורים בתערוכות.
פנייתה של שביט-בנטואיץ להתקבל כחברה באגודת הציירים והפסלים ב-1970 נדחתה.
אך זמן לא רב לאחר מכן, כשהיא כבר גרושה, פגשה באליהו גת, שהיה לימים בן זוגה.
פגישה זו פתחה למעשה פרק חדש בחייה וביצירתה.
באמצעות גת התוודעה לציירי צפת ולציירים אחרים שהתמקדו בציור נוף, וחוג החברים זה נתן לה תחושה של השתייכות.
זה היה גרעין שממנו הוקמה בשנת 1973 קבוצת אקלים, שאותה ייסדה יחד עם ואליהו גת.
הקבוצה קמה ופעלה בעקבות מלחמת יום הכיפורים, אך במקום לבקר את הנעשה במדינה, כדוגמת אמני הציור המושגי בשנות ה-70, אמני אקלים דגלו בציור הנוף הישראלי ולכן נתפסו כבעלי תפיסה פוליטית ימנית וגישה אנכרוניסטית לציור.
זאת אף על פי שרוב חברי הקבוצה היו דווקא שמאלנים, חלקם יוצאי קיבוץ, ורובם היו אמנים איכותיים וחדשניים, והפכו עם השנים לאמנים ידועים ובולטים בהיסטוריה של האמנות הישראלית.
יצירותיה של שביט בנטואיץ מתחלקות לשני סגנונות עיקריים, כל סגנון בטכניקה שונה.
סגנון אחד, שניתן לתאר אותו כקרוב לריאליזם משולב עם אימפרסיוניזם, מבוצע בטכניקה של רישום.
סגנון שני, בצבעי אקריליק, נוטה להפשטה, שבו ניתן לזהות את המקור הפיגורטיבי שממנו התפתחו הצורות.
רישום וציור צבע בסגנון ריאליסטי
רחל רושמת ביד וירטואוזית נופים שונים: נופים המצוירים בחיק הטבע, שחלקם, כאמור, קשורים לנופי ילדותה, כגון בית לנגה, או נופים אחרים בזיכרון יעקב, וחלקם מרחבי הארץ; נופים אורבניים שנשקפים דרך חלונות דירותיה השונות.
וגם נופים של תוך הסטודיו שלה, שהם למעשה מעיון דיוקן עצמי שלה כאמנית, והם כוללים לעיתים את האמנית בתוכם.
רחל מרבה לרשום על ניירות גדולים, ובזמנו – כאשר עבדה בסטודיו הגדול שלה בזיכרון יעקב – ציירה על ניירות ענקיים, לעיתים גלילים שלמים שנפרשו כפנורמה שהקיפה את כל קירות החדר או הגלריה.
בנוסף על הרישומים הריאליסטיים שביט גם הרבתה לצייר בצבע כלים ורהיטים עתיקים שירשה ממשפחתה.
ציור צבע בסגנון הארד אדג'
ציורי הצבע (אקריליק) של שביט-בנטואיץ שונים בתכלית.
הם קרובים להפשטה ובנויים מצורות גאומטריות בצבעים לוקאליים, גרפיים, כשכל צבע מגדיר צורה.
המעבר בין הצבעים, כלומר בין הצורות, חד וברור ויוצר קו מתאר בין צורה לצורה ובין צבע לצבע, כך שניתן כביכול "לגזור" מתוך הציור קטעי צבע מוגדרים.
שביט-בנטואיץ בחרה בסגנון זה כאשר הגיעה למסקנה שזו הדרך הנכונה לצייר בארץ בסגנון מקומי, שמבטא את הניגודים החזקים בין אור לצל שנוצרים באור החזק הים תיכוני.
לדבריה היא ציירה את האור העז, הבוהק והמסנוור בארץ ישראל, אור שמטשטש ומעלים צורות.
אך למעשה היא מציירת את הצל.
האזורים הצבועים מייצגים דווקא את הצל, בעוד שחוסר הצבע, ה"אין", מייצג את האור.
אנחנו רגילים שצבע בציור מייצג בדרך כלל את היש המוחשי, אך אצל שביט-בנטואיץ הצבע הרווי מייצג את הצל, הלא-מוחשי, בעוד שחוסר צבע הוא האור.
ציורי הצבע שלה גם הם ציורי נוף, אלא שהנוף הוא בדרך כלל נוף אורבני, של קטעי מבנים שהופכים לצורות כמעט מופשטות.
המראות נתפסים מזוויות ראייה לא מקובלות שיוצרות הזרה, ללא מודולציה וללא פרספקטיבה.
תחושת העומק נוצרת בגלל קווים אלכסוניים, אבל מטרתם לא ליצור אשליה של עומק אלא צורה בפני עצמה.
מאז שנאלצה לעזוב את הסטודיו בזיכרון יעקב שביט מציירת ורושמת את הנוף שנישקף מביתה ברחוב דב הוז, וכן ממשיכה לצייר רהיטים וחפצים עתיקים שירשה מבני משפחה ושעברו מאנגליה לארץ.
היא הציגה בבית האמנים בתל אביב תערוכה אינטימית של רישומים מעורבים בצבע, שציירה מחלון ביתה, וחלקים הם דיוקנאות עצמיים דיוקנאות עצמיים שנעלמים בתוך הצל.
אלה מוכיחים כי המעבר מהסטודיו הגדול לדירה הקטנה גרם לשביט להתמקד בעצמה ולהסתגר, אך לא דיכא את הצורך שלה לצייר וגם מהזווית הצרה של החלון או המרפסת מצאה נושאים לציור.
התערוכה מלוות בסרט שצילמה מיכל היימן ובו עקבה במשך כמה שנים אחר תהליך פירוקו של הסטודיו של שביט, עד לתערוכה בבית האמנים.
1959 – גלריה נורה, ירושלים
1972 – גלריה יפו העתיקה; מוזיאון הנגב באר-שבע; גלריה בלטמן תל אביב
1976 – בית האמנים, ירושלים
1980 – גלריה בית ליוויק, תל אביב
1982 – מוזיאון חיפה לאמנות
1983 – הקריה הבינלאומית לאמנות, פריז
1984 – המשכן לאמנות, עין חרוד
1986 – המשכן לאמנות, חולון; גלריה שלוש, תל אביב
1992 – מוזיאון ישראל, ירושלים
1999 – בית יד לבנים, חולון; גלריה שרה ארמן, תל אביב
2004 – בית האמנים תל אביב
2005 – גלריה כנראה, זכרון יעקב
2006 – גלריה עירונית, עפולה
2012 – מוזיאון הכט, אוניברסיטת חיפה
1976–1987 – מורה לרישום במדרשת תלפיות (כיום מכללת תלפיות) בתל אביב ובסדנאות מוזיאון תל אביב לאמנות
1979–1989 – מורה במדרשה למורים לאמנות רמת השרון (כיום בית ברל)
1982–1984 - מורה ומרכזת המגמה לאמנות בתיכון לאמנויות ע"ש תלמה ילין, גבעתיים
1987–1989 – מורה לרישום ואמנות בסדנאות מוזיאון תל אביב.
רחל שדה-חן (7 בספטמבר 1927 - 5 בפברואר 2019) הייתה משוררת, עיתונאית וצלמת ישראלית.
רחל שדה-חן נולדה וגדלה במושב כפר יחזקאל שבעמק יזרעאל.
היא בתם הבכורה של משה שדה חן (פלדשטיין) וחנה אדלר, ונכדתו של ישראל יהודה אדלר ממייסדי תל אביב.
היא בוגרת בי"ס מקוה ישראל ובוגרת בי"ס לאחיות תל השומר.
שדה-חן קיבלה דיפלומה בבריאות הציבור בלונדון, בגרונטולוגיה בארץ ומאוניברסיטת קליפורניה בברקלי בארצות הברית.
עם פרישתה המוקדמת מעבודתה כאחות וכמפקחת ארצית במשרד הבריאות והרווחה, פנתה לאהבתה הגדולה - שירה וצילום.
אגודת הסופרים העברים העניקה לה את "אות קסת הזהב" לשנת 2012.
שדה-חן עסקה בפעילות ציבורית והייתה בין האחיות הראשונות בארץ שהקימו את הטיפול בזקנים.
זאת לצד חוגים שהיא ארגנה לעולים חדשים כדי לסייע להם להכיר את צורת החיים בארץ.
נפטרה ב-5 בפברואר 2019, והובאה למנוחות בבית העלמין בכפר יחזקאל לצד בני משפחתה.
שדה-חן כתבה מאות שירים ועד היום יצאו לאור 9 ספרי שירה והגיגים המעוטרים בצילומיה:
"עצים זקופים לעד : פתגמים ושירים על זקנה - משלנו ומשל אחרים" (בשיתוף עם חיים מוטליס) - הוצאה פרטית, 1996
"עבים בשמינו - הגיגים" - הוצאה פרטית, 2000
"אנחנו לא שומעים ואנחנו לא מקשיבים"
"בסערת החושים - שירים ועצים"
חלק משיריה של רחל הולחנו והוצאו בתקליטורים: "נגנו לי שירי 1" ," נגנו לי שירי 2", "משירי רחל שדה-חן", "כגרגירי חול" ו-"כפרי הקטן".
רחל פייג וישניא (16 במאי 1950 - 6 בפברואר 2015) הייתה היסטוריונית ישראלית שהתמחתה בהיסטוריה של העת העתיקה, ופרופסור בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב.
וישניא עסקה בעיקר ברומא העתיקה, ובפרט בחקר הרפובליקה הרומית ומוסדותיה, וכן בחקר מעמד האישה בתרבות הקלאסית.
וישניא נולדה בשנת 1950 לדוד וג'מי פייג.
לפי וישניא, להוריה הייתה השפעה ניכרת עליה ובמילותיה: "(הם)עיצבו במידה לא מבוטלת את הוויתי".
בילדותה שהתה עם הוריה במשך תקופה בארצות הברית.
בתחילת לימודיה לתואר שני, וישניא עסקה בחקר ההיסטוריה של ברית המועצות, ועבדה במכון קמינגס לחקר רוסיה ומזרח אירופה, אולם לאחר שהשתתפה בסמינר שהעביר פרופסור בנימין כהן, היא החליטה לשנות התמחות ולעסוק בעולם העתיק.
כהן המשיך להוות מקור השפעה והשראה ניכר על וישיניא לאורך הקריירה שלה.
בשנת 1989 היא סיימה את לימודיה לתואר דוקטור, והצטרפה לסגל של החוג להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
חיבור היסטורי זה עוסק בהיבטים פוליטיים וחברתיים בתקופת הרפובליקה הרומית התיכונה, בהתבסס באופן ניכר על ניתוח ביקורתי של כתבי טיטוס ליוויוס.
בשנת 2004 פרסמה מאמרה "השיבה הביתה: פדיון שבויים ברומא העתיקה" שעורר עניין בהמשך הזמן סביב שחרורו של גלעד שליט וחטופי 7 אוקטובר 2023. בשנת 2009 יצא לאור ספרה "בחירות, בוחרים ונבחרים ברפובליקה הרומית העתיקה"'.
ספר זה עוסק בבחינה של אופי המשטר הרומי בתקופת הרפובליקה, תוך התמקדות בבחירות למשרות השונות, ובראשן הקונסולאט, המשרה הבכירה ביותר במדינה הרומית.
חלק ניכר מהספר מודגש לתרגום מבואר לעברית של "מדריך לניהול מערכת בחירות", כתב יד המיוחס לקווינטוס טוליוס קיקרו, שמטרתו הייתה להבטיח את בחירת אחיו, מרקוס טוליוס קיקרו, למשרת הקונסול.
במקור, וישניא התכוונה להוציא לאור רק את התרגום לעברית הנ"ל.
בשיחתה האחרונה עם פרופסור כהן לפני שנפטר, טען זה שלא ניתן להוציא לאור את התרגום ללא הסבר מקיף על המערכת הפוליטית של שלהי הרפובליקה הרומית.
בהמלצתו וישניא הרחיבה את הספר, כך שיקיף את הנושאים של חברה ומשטר ברפובליקה הרומית המאוחרת, והוסיפה לספר תרגום של אחד מכתביו של מרקוס טוליוס קיקרו, "באצטלת המועמד".
וישניא הייתה חברה פעילה במערכת כתב העת זמנים בין השנים 2004–2009. בשנת 2005 היא ערכה קובץ מיוחד בתוך גיליון 90 של "זמנים", שעסק בזנות בעולם העתיק, וכתבה את ההקדמה שלו.
בין 2005 לבין 2014, וישניא שימשה כעורכת ועורכת ראשית של כתב העת המדעי "Scripta Classica Israelica", שנתון האגודה לקידום הלימודים הקלאסיים בישראל.
וישניא נפטרה ממחלת הסרטן בשנת 2015.
בחירות, בוחרים ונבחרים ברפובליקה הרומית העתיקה, תל אביב, אוניברסיטת תל;אביב, תשס"ח.
רחל פליקס הייתה שחקנית צרפתייה ממוצא יהודי, שזכתה לפרסום רב במחצית הראשונה של המאה ה-19, הן בזכות תפקידיה המובילים על הבמה, שהחיו את הטרגדיות הקלאסיות של ראסין וקורניי בתקופה שבה שלט העידן הרומנטי, והן בזכות אורח חייה שלא התנהל על פי המוסכמות המקובלות בתקופה.
אליזה רחל נולדה בשווייץ לז'אק ותרזה-אסתר-חיה פליקס, שהיו רוכלים יהודים שעיסוקם היה מכירת בגדים משומשים מעגלה ששימשה גם כביתם.
שם גם נולדה אליזה רחל בצדי אחד הדרכים, אחות לסופי שרה.
אחריה נולדו להורים עוד ארבעה ילדים.
מגיל צעיר גילו כל האחים כישרונות בהופעות רחוב.
בגיל עשר ושמונה הופיעו האחיות סופי ורחל בפני עוברי אורח ברחובות ליון כאשר סופי שרה, ורחל מלווה אותה בגיטרה ישנה.
כך גילה אותן המוזיקאי והמחנך אטיין חורון, שלקח אותן תחת חסותו והעניק להן חינוך מוזיקלי ובימתי בבית ספרו בפריז.
המשפחה עברה להתגורר ברובע יהודי בפריז, ורחל התקדמה בלימודיה המקצועיים והישגיה האמנותיים.
למדה משחק בקונסרבטוריון הלאומי הצרפתי למשחק ("Conservatoire national supérieur d'art dramatique") אצל ז'וזף סמסון.
בשנת 1838 חתמה ראשל חוזה העסקה עם התיאטרון היוקרתי ביותר בפריז "הקומדי פרנסיז".
תפקידה הראשון במחזהו של פייר קורניי, "הוראציו", הפנה מיד את תשומת הלב לכשרונה הבולט.
באותה השנה שיחקה את רוקסן במחזה של ז'אן רסין: Bajazet, והיא כבשה את הקהל.
אך היה זה התפקיד ב"פדרה" של רסין שסגולותיה הבימתיות באו לידי ביטוי עוצמתי.
מגוון התפקידים ששיחקה ראשל היה אמנם מוגבל, אך באותם תפקידים לא הייתה לה מתחרה.
היא הצטיינה במיוחד במשחק של דמויות שטניות וייצריות, וביצועיה היו עוצמתיים ומלאי הוד.
היא הקסימה את הקהל, ובה בעת זרעה בו חלחלה.
באמצעות אימון קפדני הפך קולה, שהיה במקורו קשה וצרוד, לקול גמיש ומלודי שחלחל לאוזניהם של השומעים בקסם.
היא נחלה הצלחה גם בתפקידים מודרניים, ובייחוד בסיור שקיימה בלונדון בשנת 1842, שם זכו ביצועיה לרסין וקורניי להצלחה הגדולה של העונה.
בארצות הברית, שם קיימה סיור בשנת 1855 זכו ביצועיה להצלחה קטנה יחסית, אך עובדה זו מיוחסת לכך שחלה נסיגה בבריאותה.
ראשל נפטרה משחפת, ב-4 בינואר 1858, ונקברה בחלק היהודי של בית העלמין פר לשז בפריז.
שדרות ראשל בפריז נקראות על שמה.
אוסף על שמה שמור בספרייה הלאומית
במהלך חייה שמרה ראשל תמיד על יחסים קרובים עם משפחתה ועירבה אותם בקריירה שלה.
אחיה ואביה עבדו כמנהלים עסקיים שלה בזמנים שונים, והיא תמכה בקריירת המשחק של אחיותיה.
היא גם נשארה נאמנה ליהדותה, ולא נעתרה לניסיונות של גורמים שונים להמיר את דתה לנצרות.
ראשל לא נישאה מעולם, אך ניהלה מערכות יחסים רומנטיות עם ידועי שם מתקופתה.
בין השאר: נפוליאון השלישי, הנסיך דה ג'וינויל, שהיה בנו של המלך לואי פיליפ, הרוזן אלכסנדר ולווסקי , שהיה בנו הלא חוקי של נפוליאון בונפרטה, המשורר אלפרד דה מיסה והעיתונאי אמיל דה ז'ירארדן.
שני בנים נולדו לראשל ממערכות יחסים אלו.
הייתה בקשר הדוק עם המחזאי והשחקן ז'וזף סמסון.
לאחר מותו פרסמה אלמנתו של סמסון את הספר "רחל ושמשון" ("Rachel et Samson"), על הקשר ההדוק שבין ראשל לסמסון.
הספרייה הלאומית פרסמה כמה ממכתביה של ראשל לסופר אלכסנדר דיומא האב, אותו העריצה, ועמו נפגשה באקראי במדריד, בהם היא מביעה תרעומת על כך שהוא ייחס לפגישה ביניהם כוונות אינטימיות מעבר לידידות אפלטונית.
ב- 17 באפריל 1996, הנפיק השירות הבולאי סדרה של 6 בולי דאר שנקראה "תרומת היהודים לתרבות העולם", שעליהם דיוקנאות של 6 יהודים שבלטו בהישגיהם ותרומתם לאנושות בתחומים שונים ושנולדו ופעלו במדינות בחוץ לארץ, אחת יחידה ביניהם נבחרה אליזבט רשל (רבקה) פליקס .
האמנית מאשה יוזפפולסקי עיצבה את הבול שהוקדש לה.
רחל דבורה (רחלי) שפרכר פרנקל (נולדה ב-15 באוגוסט 1968, כ"ב באב ה'תשכ"ח) היא יועצת הלכה ומורה לתלמוד ולהלכה בבתי מדרש לנשים.
נכנסה לתודעה ציבורית בעיקר לאחר חטיפת ורצח בנה יעקב נפתלי, בפרשת רצח שלושת הנערים.
פרנקל נולדה ברמת גן, לרב פרופ' שמואל שפרכר, לשעבר ראש המחלקה לכימיה ורקטור אוניברסיטת בר-אילן, ולפרידה (לבית רוקח), פסיכולוגית חינוכית.
נשואה לתת-ניצב אבי, בנו של פרופ' אביעזרי פרנקל.
מתגוררת עם משפחתה ביישוב נוף איילון.
היא אם לשבעה ילדים, בהם נפתלי שנרצח בפיגוע חטיפה.
למדה באולפנית בני עקיבא תל אביב, ובהמשך למדה באוניברסיטת בר-אילן ביולוגיה ותלמוד.
למדה במחזור הראשון של המכון התלמודי-עיוני במת"ן (מכון תורני לנשים).
סיימה בשנת תשס"ד את לימודיה בתוכנית יועצות ההלכה 'קרן אריאל' במדרשת נשמת.
שפרכר-פרנקל עוסקת בהוראת הלכה ותלמוד בבתי-מדרש לנשים.
לימדה במדרשת לינדנבאום וכיום מלמדת במדרשות 'נשמת', ומת"ן, שם היא משמשת ראש 'הלכתא' – תוכנית בת חמש שנים ללימודי הלכה מתקדמים לנשים.
לאחר שעלתה לתודעה ציבורית, הנחתה את תוכנית הטלוויזיה "929" העוסקת בלימודי תנ"ך, בערוץ הראשון.
חברה בארגון הרבנים בית הלל.
במהלך שנת 2018 מונתה ליושבת ראש הוועד המנהל של המכינה הקדם-צבאית בני ציון כחלק מניסיון לשקם את המכינה בעקבות האסון בנחל צפית.
המהלך לא צלח והמכינה נסגרה.
ב-2019 הדליקה שפרכר-פרנקל משואה בטקס יום העצמאות יחד עם איריס יפרח ובת גלים שער.
רחלי שפרכר פרנקל היא אמו של יעקב נפתלי פרנקל, אחד משלושת הנערים שנחטפו ונרצחו ב-2014 וגופותיהם נמצאו לאחר 18 ימי חיפושים.
היא הוזמנה עם שתי האימהות הנוספות לדבר במועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם בז'נבה.
משפחות הנערים ייסדו את "יום האחדות", שבו עוסקים בארץ ובתפוצות בנושא האחדות בחברה הישראלית.
שיאו של היום הוא טקס חלוקת פרס ירושלים לאחדות ישראל, לאישים, ארגונים או מיזמים בעלי השפעה בתחום האחדות והסובלנות מהווה את שיאו של יום האחדות.
במהלך טקס הלוויה אמרה שפרכר-פרנקל קדיש בפני הציבור, דבר שאינו נפוץ בציבור האורתודוקסי בישראל.
היו שראו במעשה זה צעד פמיניסטי, אולם היא אמרה כי "אין לי שום עניין להיות סמל".
הרב אהד טהרלב, ראש מדרשת לינדנבאום, אמר עליה כי היא דמות נשית שלוקחת חלק בעולם התורני, "פמיניסטית בנשמתה, אם כי לא פמיניסטית לוחמת שתניף את הדגל".
רחל "רוחי" פרייר היא משפטנית יהודיה-אמריקאית המכהנת כשופטת בבית המשפט העליון במדינת ניו יורק.
בשנת 2016 נבחרה לשופטת בית המשפט המחוזי של מחוז קינגס (החופף לרובע ברוקלין בעיר ניו יורק), ובכך הפכה לאישה היהודיה החסידית הראשונה בתפקיד שופטת בבית משפט אזרחי במדינת ניו יורק וכן האישה החסידית הראשונה לשרת במשרה ציבורית בהיסטוריה של ארצות הברית.
קודם לכן היא שימשה כעורכת דין ופעילת קהילה, בנוסף שימשה כעורכת דין בהתנדבות בבית משפט לענייני משפחה בניו יורק.
פרייר נולדה בבורו פארק, ברוקלין, בת בכורה למשפחה יהודית חסידית לצבי הרשל ושרה, ולמדה בבית הספר "בית יעקב" בבורו פארק.
במהלך לימודיה בתיכון עשתה קורס בקצרנות משפטית, היא סיימה תיכון בשנת 1982. בגיל 19 נישאה לדוד פרייר מחסידי באבוב, וילדה שלושה בנים ושלוש בנות.
פרייר עבדה תחילה כמזכירה משפטית, וב-1994 עבדה כמשפטנית במשרד עורכי הדין "וילקי פאר וגלאגר" .
בשנת 1996, בגיל 30, לאחר שהבינה שהיא עובדת עבור עורכי דין הצעירים ממנה, היא החליטה ללמוד משפטים.
היא נרשמה לטורו קולג', שם הפכה למנהלת אגודת הסטודנטיות, ושש שנים לאחר מכן סיימה תואר ראשון במדעי המדינה.
לאחר מכן למדה בבית הספר למשפטים בברוקלין , וסיימה את התואר ביוני 2005. בשנת 2006 עברה פרייר את הבחינה של לשכת עורכי הדין של מדינת ניו יורק , והייתה לעורכת הדין החסידית הראשונה.
כמו כן קיבלה רישיון לעסוק במשפטים במדינת ניו ג'רזי ובוושינגטון די.
בשנת 2001 עבדה כמתמחה אצל הסנאטורית דאז הילרי קלינטון במשרדה במנהטן.
את המשרד הראשון שלה הקימה פרייר במונרו, ניו יורק שם עבדה עם תושבי קריית יואל של סאטמר, בין היתר ייצגה את תושבי קריית יואל אל מול תושבי המחוזות הסמוכים וסייעה בהסברת אורחות חייה של הקהילה החסידית.
כמו כן, פרייר ובעלה הקימו משרד משותף בבורו פארק, שבו היא עסקה בעריכת דין בתחום הנדל"ן והמסחר, ובעלה עסק במימון מסחרי.
באפריל 2016 הודיעה פרייר שתתמודד לשופטת בית המשפט האזרחי מטעם מחוז קינגס, על מושבו של דודה השופט נוח דיר שמונה לכהן בבית המשפט העליון של ניו יורק.
בספטמבר 2016 בפריימריז של המפלגה הדמוקרטית זכתה פרייר ב-40.9% מהקולות, ונבחרה למועמדת המפלגה לכס השיפוט.
בנובמבר 2016 התמודדה בבחירות לבית המשפט מול מועמד המפלגה הרפובליקנית מורטון אביגדור, וזכתה ב-74% מקולות הבוחרים.
ב-22 בדצמבר 2016 הושבעה פרייר לתפקידה בבניין העירייה הישן של הרובע ברוקלין.
בטקס ההשבעה שהועבר בשידור חי בטלוויזיה, נשאה פרייר נאום נרגש וכללה בו ביטויים בעברית וביידיש.
הזמר החסידי ליפא שמלצר שר בטקס ההשבעה את המנון ארצות הברית ושילב בו בית ביידיש, ואת השיר "God Bless America" בגרסת יידיש מלאה.
לאחר השבעתה, הוטל על פרייר לכהן בבית-המשפט הפלילי של ניו-יורק.
פרייר מגיעה למעמדה בתמיכת משפחתה, וגם תמיכת הקהילה והרבנים, משפחתה הכינה עלון בחירות ביידיש, עליו החתימו רבנים וראשי ישיבות.
בינואר 2023 פרייר מונתה לבית המשפט העליון בניו יורק, עשתה ההיסטוריה להיות האישה החסידית הראשונה כשופטת בית המשפט העליון.
בשנת 2005 ייסדה פרייר את ארגון חסדי דבורה, ארגון צדקה ללא כוונת רווח, המסייע למשפחות יהודיות עניות.
בשנת 2008 הייתה שותפה בהקמת תוכנית "בדרך", תוכנית ממשלתית לסיוע לנוער חרדי בסיכון.
בשנת 2011, הייתה פרייר מעורבת בהקמת ארגון עזרת נשים, ארגון חירום רפואי ייחודי המופעל על ידי נשים מתנדבות בלבד, במטרה לשמור על צניעותן של נשים במקרי חירום רפואיים, בעיקר בלידות.
הארגון הוקם לאחר שארגון "הצלה" סירב לצרף נשים מתנדבות לשורותיו, מה שגרר ביקורת קשה בתקשורת.
בתחילה סיפקה פרייר שירותים משפטיים לארגון, לאחר מכן נעשתה מנהלת הארגון.
בשנת 2016 מנה מקור ראשון את פרייר ברשימת "15 היהודים המשפיעים בעולם".
בשנת 2018 הופיעה פרייר בסרט דוקומנטרי על "עזרת נשים" שכותרתו "93 קווין" על הסיפור שלה איך הייתה נחושה לחולל מהפכה במעמד האישה וליצור שירותי רפואת חירום על טהרת הנשים בניו יורק, וטענתה כי נשים אורתודוקסיות מגיע לקבל שירותי רפואה מנשים.
רחל רבין יעקב (נולדה ב-1 בפברואר 1925) היא אשת חינוך ישראלית ואחותו הצעירה של יצחק רבין.
רחל רבין נולדה בתל אביב לרוזה כהן ולנחמיה רבין, אחות ליצחק.
אביה עבד בחברת החשמל ואימה ("רוזה האדומה") הייתה מנהלת סניף בנק הלוואה וחסכון ופעילה ציבורית.
את שנות בית הספר עשתה רבין-יעקב בבית החינוך לילדי עובדים א' בתל אביב (היום בית הספר יוסף הגלילי), תחת ידו של המחנך אליעזר שמאלי, ובבית הספר התיכון המחוזי בגבעת השלושה, אז בתחום פתח תקווה, (לימים, בית הספר המחוזי ע"ש רוזה כהן).
בשנת 1942, עם סיום לימודיה, יצאה עם גרעין הנוער העובד להכשרה בכפר גלעדי ותל-חי וב-1943 הם עלו להקים את קיבוץ מנרה, היישוב היהודי הראשון בהרי נפתלי, על הר סלעים קירח וללא דרך, ובו היא חברה עד היום.
היא מילאה מספר תפקידים בקיבוץ, לרבות מחנכת, מזכירה וחברת הנהלה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות נמצא מנרה, המשיק לגבול לבנון, חשוף לצליפות צבא קאוקג'י.
הילדים ומרבית האימהות פונו לכפר גלעדי, ורבין-יעקב עם חבריה הגנו על היישוב וטיפלו בנפגעים הרבים שלא הייתה דרך לפנותם מן ההר.
בסוף שנות ה-40 הייתה נשיאת הנוער העובד ורכזת ההכשרה.
בשנות ה-50 וה-60 הייתה חברת מרכז מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון.
בבחירות לכנסת הרביעית, ב־3 בנובמבר 1959, הוצבה במקום ה-48 ברשימת המפלגה בבחירות לכנסת השישית, ב-19 במאי 1965, הוצבה במקום ה-90 ברשימת המערך לאחדות פועלי ארץ ישראל.
במשך עשרות שנים עסקה בחינוך.
הייתה המורה של הכיתה הראשונה במנרה.
לאחר מכן לימדה בבית הספר היסודי שנוסד במקום, וכעבור זמן הייתה ממקימי בית הספר האזורי "הר וגיא" בקיבוץ דפנה.
בשנים 1981–1986 שימשה מרכזת הפיקוח באגף לחינוך התיישבותי במשרד החינוך, אגף המופקד על כל בתי הספר התיכוניים של ההתיישבות העובדת.
עם סיום עבודתה במשרד החינוך שבה לביתה להיות שוב למזכירת הקיבוץ.
ב-1994 מונתה ליושבת הראש של עמותת המכללות האקדמיות לחינוך של התנועות הקיבוציות אורנים וסמינר הקיבוצים.
בהפוגה הראשונה, בזמן מלחמת העצמאות, נישאה לרפי יעקב (נפטר ב-2012), עולה מגרמניה, איש החלוץ.
לשניים נולדו במנרה ילדיהם תרצה, יפתח וגד.
הם גם אימצו לביתם את , שנפל במלחמת יום הכיפורים.
רבין היא חברת קיבוץ מנרה עד היום.
על פועלה, קיבלה רבין-יעקב, בין השאר: פרס עליית הנוער והחינוך ההתיישבותי, אות "מחנכת למופת" של המכללות האקדמיות לחינוך, פרס החינוך של האוניברסיטה העברית, פרס החינוך של הגליל העליון ויקירת מכללת אורנים והייתה גם יקירת מכללת תל חי.
בשנת 2017 המליצה עליה התנועה הקיבוצית לקבלת פרס ישראל בשנת ה-70 למדינה.
לבסוף הוחלט להעניק את הפרס ליהודה הראל (שהיה חבר מנרה בעבר ועבר להתגורר בקיבוץ מרום גולן).
רחל ראוש (בהולנדית: Rachel Ruysch; 3 ביוני 1664 – 12 באוקטובר 1750) הייתה ציירת טבע דומם מצפון הולנד.
היא התמחתה בפרחים, פיתחה את הסגנון שלה והשיגה תהילה בין-לאומית בחייה.
בעקבות קריירה ארוכה ומוצלחת שהתפרשה על פני שישה עשורים, היא הפכה לציירת האישה המתועדת הטובה ביותר של תור הזהב של הציור ההולנדי.
אחריה יאן ואן הויסום , לקח את ציור הפרחים לדרגה נוספת של פופולריות.
רחל ראוש נולדה בהאג למדען פרדריק ראוש ומריה פוסט, בתו של האדריכל פיטר פוסט.
אביה היה פרופסור לאנטומיה ובוטניקה.
היה לו אוסף עצום של שלדי בעלי חיים, ודגימות מינרליות ובוטניקות בהן השתמשה רחל לתרגול כישורי הרישום שלה.
בגיל צעיר היא החלה לצייר פרחים וחרקים מהאוסף של אביה כדרכו הפופולרית של אוטו מרסוס ואן שרייק.
עבודתה המדויקת התאימה ליכולתו של אביה לתאר את הטבע ברמת דיוק רבה.
מאוחר יותר, ככל שהתפתחה יותר, היא לימדה את אביה (וגם את אחותה, אנה ראוש) כיצד לצייר.
בשנת 1679, בגיל חמש עשרה, ראוש התקבלה לחונכות אצל וילם ואן אלסט, צייר פרחים בולט באמסטרדם.
הסטודיו שלו באמסטרדם השקיף על סטודיו של ציירת הפרחים מריה ואן אוסטרוויק.
ראוש למדה אצל ואן אלסט עד מותו בשנת 1683. מלבד טכניקת ציור הוא לימד אותה לסדר זר באגרטל כך שהוא ייראה ספונטני ופחות פורמלי.
טכניקה זו הניבה השפעה ריאלית ותלת־ממדית יותר בציוריה.