tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מוסכמה חשובה אחרת היא שהמושל הכללי פועל בעצתו של ראש הממשלה.
מוסכמות בלתי כתובות במהלך הדחה
אופיין של המוסכמות החוקתיות עורר מחלוקות במהלך הדחתה של ממשלת גוף ויטלם ב-1975. בפרשה זו ייעץ המושל הכללי, סר ג'ון קר למלכה לפטר את ראש הממשלה מטעם מפלגת הלייבור, גוף ויטלם ולמנות את מנהיג האופוזיציה מטעם המפלגה הליברלית, מלקולם פרייזר, כראש ממשלה עד לעריכת בחירות כלליות.
מספר מוסכמות חוקתיות הופרו במהלך משבר זה:
המוסכמה על פיה ממשלות המדינות ממנות מחליפים לסנאטורים מאותה מפלגה במקרה שמתפנה מושב בסנאט.
מוסכמה זו הופרה על ידי ממשלתו של טום לואיס בניו סאות' ויילס ולאחר מכן על ידי ממשלתו של ג'ו ביילקי-פטרסן בקווינסלנד (מועמדו של ביילקי-פטרסן, אלברט פילד , הורחק ממפלגת הלייבור לפני שתפס את מושבו בסנאט).
באופן בולט, מוסכמה בלתי כתובה זו שולבה מאוחר יותר בחוקה הכתובה לאחר אישורה במשאל העם של 1977.
המוסכמה החוקתית שהסנאט לא יכול להצביע על חוק בעל השלכות כספיות.
אחד האירועים במשבר זה היה כאשר הקואליציה של המפלגה הליברלית ומפלגת הכפר חסמה אישור תקציב לממשלה וכך כפתה עריכת בחירות.
המוסכמה החוקתית שראש ממשלה שלא עולה בידו להעביר תקציב חייב לבקש מהמושל הכללי להורות על עריכת בחירות או להגיש את התפטרותו.
גוף ויטלם הפר את המוסכמה הזאת כאשר סירב להכריז על עריכת בחירות לאחר שהסנאט לא אישר את התקציב.
תפקידו העיקרי של בית המשפט העליון של אוסטרליה הוא לפרש את החוקה.
מספר עקרונות משפטיים יושמו על ידי בית המשפט בתהליך פירוש החוקה, בין השאר, עקרון הפרדת הרשויות, עקרון ריבונות המדינות ועקרון הסמכויות הבלעדיות (שכיום לא תקף).
בעוד שחוקת אוסטרליה לא כוללת מגילת זכויות, היא כוללת זכויות ומגבלות אזרחיות מסוימות.
בין אלו כלולים הזכות להישפט בידי חבר מושבעים (סעיף 80) הזכות לפיצוי הוגן (סעיף 51), הזכות נגד אפליה על בסיס תושבות במדינה מסוימת (סעיף 117) והאיסור על תנאי קבלה למשרות על בסיס אמונה דתית ועל מיסודה של דת מדינה (סעיף 116).
בית המשפט העליון גם פירש מספר השלכות משפטיות חשובות במסמך החוקה.
אחת מהן היא הזכות לחופש הביטוי והאחרת היא הזכות מפני שלילתת זכות ההצבעה בבחירות.
שתי הדוקטרינות נסמכות על סעיפים 7 ו-24 לקוחה שעל פיהן נציגי בתי הפרלמנט של אוסטרליה "ייבחרו ישירות על ידי העם".
גישות אלו אופיינו על ידי בית המשפט העליון כ"חירויות" או "ערבויות" והוא נזהר מלתאר אותן כ"זכויות משתמעות" או כ"זכויות חוקתיות משתמעות".
חוקרים מסוימים טענו שההבחנה לכאורה של בית המשפט בין "זכות" לבין "חירות" היא מטעה והיא לא הרבה יותר מהבחנה סמנטית,אך המונח נותר בשימושו של בית המשפט.
תיקונים לחוקה שהתקבלו במשאלי עם
תיקון לחוקה מצריך קיומו של משאל עם שבו הצעת התיקון תאושר ברוב של לפחות ארבע מדינות, בנוסף לרוב ברמה הארצית.
במשך השנים הוגשו 44 הצעות לתיקון החוקה באמצעות משאל עם, מתוכן רק שמונה אושרו.
משאלי העם שבהן אושרו התיקונים הם:
הבחירות לסנאט (1906) - תוקן סעיף 13 לחוקה בו שונה במקצת אורך הכהונה של הסנאטורים.
חובות המדינות (1910) - תוקן סעיף 105 כך שהוא הרחיב את סמכות הממשלה הפדרלית לקחת על עצמה חובות של המדינות שקדמו לאיחוד אוסטרליה לחובות של המדינות בכל עת.
חובות המדינות (1928) - הוסיף את סעיף 105A שנתן תוקף חוקתי להסכם הפיננסי שהושג בין הממשלה הפדרלית לבין ממשלות המדינות ב-1927.
השירותים החברתיים (1946) - הוסף סעיף 51 (xxiiiA) שהרחיב את סמכות הממשלה הפדרלית לתת מגוון של שירותים חברתיים.
האבוריג'ינים (1967) תוקן סעיף 51 (xxvi) כך שהורחבה סמכות הממשלה הפדרלית בנוגע לאבוריג'ינים במדינות.
בוטל סעיף 127 שמנע את הכללתם של האבוריג'ינים במניין האוכלוסייה לצורכי החוקה.
שלושה תיקונים (1977) - הובטח העיקרון על פיו בעקבות התפנות מושב בסנאט באמצע כהונה ימונה לאותו מושב נציג של אותה מפלגה.
התאפשרה הצבעתם של תושבי הטריטוריות במשאלי עם.
נקבע גיל פרישת חובה של 70 לשופטי בתי המשפט הפדרליים.
הצעות קיימות עיקריות לתיקונים לחוקה
כיום עומדות על הפרק כמה הצעות לתיקון בחוקה.
אלו כוללים בין השאר דיונים על הכנסת מבוא לחוקה, הצעות להפיכתה של אוסטרליה לרפובליקה והוספת הכרה רשמית באבוריג'ינים.
בחוקת אוסטרליה לא קיימת הקדמה, אף על פי שסעיפי הסמכות, כפי שהתקבלו בזמנו בפרלמנט הבריטי, מהווים צורה כלשהי של הקדמה.
ההצעות ליצירת הקדמה מעוררות מחלוקות, אחד הטיעונים הוא שהכנסת הקדמה עלולה להשפיע על הפירושים של בית המשפט העליון על סעיפים אחרים של החוקה.
ב-1999 נפלה הצעת נוסח להקדמה שנכתב על ידי ראש הממשלה ג'ון הווארד במשאל עם שהשאלה השנייה בו הייתה הצעת הפיכתה של אוסטרליה לרפובליקה.
הדיונים בנוגע לשאלה אם אוסטרליה צריכה להפוך לרפובליקה מתנהלים מאז האיחוד.
בנובמבר 1999 התקיים משאל עם בו נשאל ציבור הבוחרים אם תפקידי המלכה והמושל הכללי צריכים להתבטל בחוקה ולהיות מוחלפים בנשיא.
הצעה זו לא אושרה במשאל העם.
מאז 1910 נשמעו קריאות לרפורמה חוקתית שתכלול הכרה באבוריג'ינים.
ב-1967 בוצע תיקון בחוקה שנתן לממשלה הפדרלית את הסמכות לחוקק חוקים הנוגעים לאבוריג'ינים במדינות באמצעות ביטול המגבלה על האפשרות של הפרלמנט הפדרלי לחוקק חוקים מדינתיים.
באותו משאל עם בוטלה המגבלה על הכללתם של האבוריג'ינים במניין האוכלוסייה למטרות חוקתיות שעד אז הייתה רלוונטית רק לסעיף 24. מאז הרפורמות הללו הועלו הצעות נוספות.
הבטחת מושבים בפרלמנט, הכרה חוקתית בהשמעת קולם של האבוריג'ינים, והכללת עניינם של האבוריג'ינים בהקדמה המוצעת לחוקה, הן כולן הצעות שהועלו לרפורמה בחוקה האוסטרלית כדי להרחיב את ההכרה באבוריג'ינים.
בנאום "סגירת הפער" מפברואר 2020, חיזק ראש הממשלה סקוט מוריסון את עבודת מועצת משאל העם, ודחה את הרעיון כהכרה סמלית לכל היותר.
הוא תמך בקריאה מצדם של האבוריג'ינים ו "לעשות שימוש בשפת ההקשבה וההעצמה".
מפלגת הלייבור תמכה בהשמעת קולם של האבוריג'ינים באופן המעוגן לטווח ארוך בחוקה, וכך עשו גם מפלגות שמאל קטנות רבות.
חוקרים את השונית הוא סרט פעולה קצר בהנפשה ממוחשבת, הכלול בגרסת המסך המלא של מוצאים את נמו.
הוא מציג את ז'אן מישל קוסטו בסרט דוקומנטרי שהוא מנסה לעשות על שוניות האלמוגים, אך מרלין, דורי ונמו ממשיכים להפריע לו.
כשהוא מתחיל לדבר על שוניות אלמוגים, דורי מתחיל להטריד אותו בכניסה למסגרת.
לאחר מכן הסצנה חותכת לכלנית שנמו ומרלין יוצאים ממנה וקוסטו נאנח על כך שלא הצליח לעשות את הסרט התיעודי שלו.
הסצנה חותכת לדגי דיונון אמיתיים, שדורי מנסה לדבר איתם.
כשקוסטו אומר לדורי להפסיק את זה, הסצנה חותכת לרקדן ספרדי חי.
זה גורם למרלין לחשוב על ריקודים ועד מהרה כל שלושת הדגים המונפשים רוקדים למוזיקה כלשהי.
זה מקומם את קוסטו עד כדי כך שהוא צועק "עצור!" וממשיך לנדון מהיר על מחזור המים, ומסיק ש"כולם, בכל מקום, משפיעים על האוקיינוס!
דורי מביעה פליאה ובהתחלה, קוסטו מרוצה, אך כאשר מתגלה שהיא הקשיבה להד בתוך קליפת קונכייה, קוסטו מאבד את עשתונותיו ומתחיל להשתולל בצרפתית.
במשך כשש שניות מופיעה תמונת סטילס מצוירת של קוסטו שמושך בכתפיו בזמן שמוזיקה בסגנון מוסאק מתנגנת בכרטיס כותרת שעליו כתוב "אנא עמדו ליד".
כשקוסטו חוזר, לעומת זאת, הוא נרגע ומדבר עם שלושת הדגים על אלמוגים שסבלו מהלבנת אלמוגים, בעוד האלמוגים הלבנים מופיעים על המסך.
הנושא הבא הוא רביית אלמוגים.
דורי שוחה בטירוף לכל ביצה חדשה כדי לומר "יום הולדת שמח", מרלין מכסה באבות את עיניו של נמו וקוסטו מדבר על כך שיש כל כך הרבה ביצים, שאפילו הדגים הרעבים ביותר אינם יכולים לאכול את כולם.
הוא מסכם בכך שהוא מדבר הכל על כך שכולנו חייבים לעבוד קשה על מנת לשמר את יופיו של שונית האלמוגים.
פתאום נמו ושני הדגים האחרים מפריעים לו, ומסכמים בשוגג את המסר של הסרט כולו במהלך הוויכוח שלהם.
ז'אן מישל מתעצבן שוב והמצלמה חותכת אליו על סירתו בלילה.
מושפל שהוא "הועלה על ידי דגים", קוסטו ממלמל ש"זה לא היה קורה לפאפה לעולם".
בסצנה שלפני הקרדיטים, מנמו מספר לצופה על אתרו של ז'אן מישל קוסטו: oceanfutures.org.
ז'אן מישל קוסטו בתור עצמו
החוקה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (הידועה גם כ"גרמניה המזרחית") הוכרזה ב-7 באוקטובר 1949. חלקים נרחבים מהחוקה התבססו על החוקה של רפובליקת ווימאר כך שגרמניה המזרחית תהיה רפובליקה דמוקרטית ופדרלית.
ב-1968 הממשלה המזרח-גרמנית אימצה חוקה חדשה שהייתה מבוססת על עקרונות המרקסיזם-לניניזם, הנהגה קולקטיבית ויוניטריזם.
לחוקה נכנסו תיקונים שונים ב-1974. במהלך המהומות של 1989, נערכו כמה ניסיונות לכתוב טיוטה של חוקה לגרמניה המזרחית, אך הם אף פעם לא יצאו לפועל, בגלל איחוד גרמניה מחדש.
ב-1947 הקונגרס העממי התאסף בברלין.
הקונגרס העממי היה אמור להיות אלטרנטיבה ל"כנס השרים הזרים" המערבי אשר נערך באותו הזמן.
מטרת הקונגרס העממי הייתה לכונן אספה אשר תייצג את האומה הגרמנית במלואה ותקבע את העתיד הפוליטי של האומה ובכך תמנע חלוקה עתידית של גרמניה.
בסך הכל נשלחו לקונגרס 2215 נציגים (664 מהם ייצגו את הגרמנים בשטחי הכיבוש של בעלות הברית).
הקונגרס השני, שבנקודה היסטורית זו הוצא מחוץ לחוק בשטחי הכיבוש המערביים, התאסף שנה לאחר מכן ובחר מועצה.
המועצה הזאת תחפש איך לשרת את אספת הקונגרס אשר מייצגת את המדינה כולה, ללא קשר למעצמה הכובשת.
האספה יעדה ועדה אשר מטרתה הייתה לפתח חוקה.
שר-הנשיא העתידי, אוטו גרוטווהל היה יושב הראש של אותה ועדה.
בחירות נערכו במאי 1949 כדי לקבוע מועצה עממית.
הקונגרס העממי הגרמני התאסף פעם שלישי ב-1949 ואישר טיוטה ראשונית לחוקה.
הקונגרס העממי נהפך אחר כך לפולקסקאמר של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, והקונגרס העממי עבר רפורמה והפך לקואליציית "החזית העממית".
החוקה מתחילה בהצהרה על כך שהאומה הגרמנית אינה ניתנת לחלוקה כלאום, ועליונות חלוקת ה"לאנדר" (חלוקה מנהלית של גרמניה המזרחית) בפוליטיקה.
הממשל הפדרלי מוגבל בסמכויותיו לעסוק בנושאים אשר יכולים להשפיע על האומה כולה.
כל הנושאים האחרים, באחריות המחוזות המנהליים.
העם מוכרז כמקור האמיתי של הסמכות הפוליטית.
לכן, לאזרחים ישנה הזכות להשתתף בחיים הפוליטיים, במישור המקומי, המחוזי, והלאומי.
השתתפות זו כוללת את הזכות להצביע בבחירות, משאלי עם, ויוזמות שונות.
לאזרחים יש גם הזכות להיבחר, ולהיכנס לחיים הציבוריים בין אם למשרה פוליטית ובין אם למשרה משפטית.
לאזרחים יש הזכות גם לעתור לממשלה.
בשל הסמכות הנובעת מהעם, החוקה מצהירה על כך שהממשלה חייבת לשרת את הרווחה הכוללת של העם.
זה כולל את החרות האישית שלהם, סיפוק שלומם, והגנת הדמוקרטיה.
חוקת הרפובליקה מוכרזת כבסיס לכל פעולה ממשלתית והממשלה חייבת לציית לעקרונותיה.
לעם יש את הזכות להתנגד לכל פעולה אשר קורית לא לפי העקרונות הללו.
אזרחי הרפובליקה והממשלה גם כפופים לחוק הבין-לאומי.
החלק השני של החוקה מתעסק בזכויות האזרחים.
כל האזרחים שווים תחת החוק.
עם זאת, אזרח המואשם בפשע או עבירה על החוק, נלקחות ממנו זכויות מסוימות ופריבילגיות, כולל הזכות להצביע ולהיבחר לתפקיד ציבורי.
שוויון מגדרי הוא "קדוש" וכל חוק אשר מגביל את שוויון הנשים מבוטל.
לאזרחים יש הזכות לחירות אישית, פרטיות הבית, והדואר, והזכות לחיות היכן שיבחרו.
לאזרחים יש את הזכות לחופש הביטוי בתוך חוקי החוקה.
זה כולל את החופש להתאסף בשלום, ובאופן לא חמוש.
החוקה מכריזה על חופש העיתונות מצנזורה.
אין להסגיר אף אזרח, אסור להסגיר גם כן לא-אזרחים אשר מעורבים במאבקים אשר דומים בעיקרונותיהם לעקרונות החוקה.
לכל אזרח יש הזכות להגר, וכל שינוי לחוק זה חייב להיות תקף לאומה בכללותה, ולא על בסיס אישי.
לעם יש הסכות לחינוך חינם ופיתוח.
על אף אדם אסור להיות מקופח בגלל שימוש בשפת האם שלהם במערכת המשפט, חינוך או בפוליטיקה.
האזרחים חופשיים ליצור איגודים והתאחדויות.
התאחדויות אשר מיושרות עם עקרונות החוקה ותומכות בדמוקרטיה יכולות להציג מועמדים מטעמן לבחירות.
לאזרחים יש את הזכות להתאגד.
ולאיגודי עובדים מוכרים יש את הזכות לשבות.
כל עובד רשאי לנופש, חופשה שנתית, ימי מחלה, ופנסיה.
ימי ראשון, חגים, והאחד במאי הם ימי חופש אשר מעוגנים בחוק.
לאזרחים יש גם הזכות לביטוח סוציאלי אשר יספק להם שירותי בריאות, סיוע כאשר יזדקנו, סיוע באימהות, סיוע לנכות וכו'.
זכויות אלו ימומשו דרך איגודי עובדים ומועצות פועלים.
הכלכלה של הרפובליקה תיבנה על עקרונות הצדק החברתי והצורך לספק לכל האזרחים אמצעים אשר יעזרו לשמר את כבוד האדם.
החוקה מכריזה על כך שהכלכלה חייבת לשרת את האומה בכללותה ושכל אדם יקבל את חלקו ההוגן מתשואת עמלו.
הממשלה תתמוך בקואופרטיבים ובפיתוחם של חקלאים, סוחרים, ובעלי מלאכה.
הכלכלה נתונה להשגחה על ידי גופי הרשות המחוקקת וזוהי מטרתם של הפקידים הציבוריים לפקח וליישם את המדיניות הכלכלית של המדינה.
רכוש פרטי מובטח על ידי המדינה אם הוא יכול להתקיים תחת תחומה.
הזכות לירושה גם מובטחת עם מס ירושה אשר מוחלט על ידי החוק.
כל ההגבלות על רכוש פרטי חייבות להיכפות רק אם הן ישרתו את טובת הציבור הכללי.
רכוש ומפעלים אשר נמצאים בבעלות של נאצים או אנשים שמרוויחים ממלחמה יופקעו על ידי המדינה ללא כל תמורה.
כל התעשיות המונופוליות אשר שוחרות לשלוט על הייצור יאסרו ויבוטלו.
נחלות מעל 100 הקטארים יפוזרו ויחולקו מחדש ללא תמורה.
כל אוצרות הטבע המינרליים והניתנים לניצור יועברו לבעלות ציבורית.
המדינה מבטיחה שניצולם יהיה עבור טובת החברה כולה.
כל אזרח ומשפחה זכאי לשיכון מתאים.
התחשבויות יעשו עבור קורבנות הפשיזם, נכים, וכו'.
כל רכוש ושכר יעבור מס פרוגרסיבי.
החוקה מצהירה על המשפחה כבסיס לחיים קולקטיביים ועל סמך כך היא מוגנת על ידי המדינה.
כל החוקים אשר שייכים למשפחה ומערערים על שוויונה של האישה מבוטלים.
בזמן היריון, לאישה יש הזכות לטיפול והגנה מהמדינה.
החוקה מתוה על יצירת ארגונים אשר יגנו על זכויות האם וילדיה.
היריון מחוץ לנישואים לא נתון לאפליה בכל דרך, גם אם הוא יוצא נגד ילדים קיימים או הורים.
כל החוקים אשר מנוגדים לצו זה מבוטלים.
לכל אזרח יש הזכות לחינוך, הזכות לבחור את מקצועם, ולימוד אומנות ומדע יהיה חינם.
המחוזות המנהליים ייסדו מערכות בתי ספר ציבוריים והלוגיסטיקות להפעלתם, ועל הרפובליקה לספק הכשרה והדרכה למוריהם.
זהו תפקידו של בית הספר לחנך את תלמידיו ברוח הדמוקרטיה והתרבות, עד להפיכתם לאינדיבידואלים אחראיים אשר יכולים לקחת חלק בחברתם.
הורים זכאים להתערב במערכת החינוך דרך מועצות הורים.
חינוך הוא חובה עד סוף השנה ה-18 של התלמיד.
לאחר סיום בית ספר יסודי, תלמידים יעברו לבתי ספר ציבוריים או בתי ספר מקצועיים.
לכל התלמידים תוצע האפשרות להתכונן למבחני הכניסה לאוניברסיטאות דרך שימוש במכינות.
זכויות אלה תקפות עבור כל האוכלוסייה.
וזה אומר ששכר הלימוד, כל ספרי הלימוד והחוברות, וציוד ההוראה אשר משמשים בחינוך החובה, יסופק ללא מחיר.
מלגות יסופקו לתלמידים בהתאם לצורך.
החינוך הדתי שמור למוסדות הדתיים.
מוסדות אלה זכאים ויש להם את הזכות להכין חינוך דתי לתלמידים.
הסמכות השלטונית העליונה מוענקת לפולקסקאמר.
חברי הפולקסקאמר הם נציגיהם של העם הגרמני והם יבחרו בבחירות אוניברסליות, שוות וישירות בהצבעה חשאית.
משך תקופת הכהונה של הנציגים הללו הוא 4 שנים.
מספר המושבים שיוקצעו למפלגה מסוימת בפולקסאמר יוחלט לפי בחירות בשיטה היחסית.
מספר חברי הפולקסקאמר הוא 400 חברים.
חופש ההצבעה ופרטיות ההצבעה מובטחים.
כל האזרחים מעל גיל 18 זכאים לבחור וכל האזרחים מעל גיל 21 זכאים להיבחר.
הנשיא יאסוף בית המחוקקים לא מאוחר מ-30 ימים לאחר בחירות.
בחירות חייבות להתקיים לא מאוחר מ-60 ימים לאחר סיום תקופת כהונה ממשלתית.
כדי לפזר את בית המחוקקים חייבים להסכים לכך יותר מחצי חברי האספה.
הקוורום כולל לפחות מחצית מהחברים להיות נוכחים בעת הצבעה.
אלא אם כן החוקה אומרת אחרת, הצבעת הרוב היא זאת שתשפיע.
לקבוע את עקרונות המדיניות, ואת יישום המדיניות.
היכולת לאסוף מחדש את הפרלמנט.
לקבוע את המדיניות האדמיניסטרטיבית והפיקוח על גופי הממשלה.
לחוקק, חוץ מבמקרים של משאלי עם.
לשלוט בעניינים הפיננסים של הרפובליקה, כולל תקציב המדינה, תכנון כלכלי, הלוואות ואשראי ממשלתי.
הוועדה הזאת תייצג את כל המפלגות (עם ייצוג יחסי בתיאום עם הרכב הפולקסקאמר), שלושה חברי בית המשפט העליון, ושלושה פרופסורים גרמניים למשפט חוקתי אשר לא חברי הפולקסקאמר.
הסמכות היחידה של ועדת החוקה היא לסקור את חוקיות החקיקה.
אם חצי מחברי הוועדה מטילים ספק בחוקיות החוק הוא יכול להיבחן מחדש.
הפולקסקאמר מאשר כל החלטה של ועדת החוקה.
הלאנדר (המחוזות המנהליים של גרמניה המזרחית) ייוצגו בתא חוקתי אשר ידוע גם כ"תא המדינות" (לאנדרקאמר).
לכל לאנדר יהיה ייצוג על ידי לפחות נציג אחד ויהיה לפחות נציג אחד עבור כל 500 אלף תושבים.
הנציגים הללו ייבחרו על ידי הרשויות המחוקקות של הלאנדר (לנדטאג).
תהליך זה יבוצע באופן יחסי לחוזקת המפלגות בתוך הלנדטאג.
תא זה יבחר פרזידיום, אשר יכלול נשיא, פקידים שלו וחברים אחרים.
הנשיא יוכל לאסוף את התא מתי שצריך, או כשחמישית מחבריו רוצים בכך.
פגישות התא יהיו פתוחות לציבור הרחב.
עם זאת יכול להיות שיהיו נושאים שיצרכו דיון בדלתיים סגורות מחוץ לעיני הציבור.
כל ההחלטות שיוחלטו, יוחלטו על ידי הצבעת רוב, אלא אם כן החוקה אומרת אחרת.
במושב המפלגה השביעי של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה באפריל 1967, אולבריכט קרא ליצירת חוקה חדשה, אשר תצהיר על כך שהחוקה הקיימת אינה תואמת "את היחסים של החברה הסוציאליסטית והרמה הקיימת של התפתחות היסטורית".
חוקה חדשה הייתה דרושה כדי להתאים לאמונה המרקסיסטית לניניסטית שההתקדמות של ההיסטוריה ותפקידו של מעמד העובדים מיוצג על ידי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
החוקה החדשה גם תייצג את תפקיד המדינה ככלי של המפלגה בהשגת המטרה של חברה סוציאליסטית ואחר כך קומוניסטית.
ועדה חדשה בפולקסקאמר נאספה בדצמבר 1967 במטרה לייצר טיוטה לחוקה חדשה.
חודשיים לאחר תחילת עבודתה של הוועדה, היא סיפקה טיוטה אשר נבחרה ברוב של 94.6 אחוזים להיות החוקה האפקטיבית החדשה של גרמניה המזרחית, ב-9 באפריל 1968.
בזמן שחוקת 1949 היוותה באופן שיטחי מסמך ליברל-דמוקרטי, חוקת 1968 הייתה מסמך קומוניסטי באופן מלא.
החוקה נצמדה לקווים של החוקה הסובייטית של 1936, היא צימצמה כמה מהזכויות שניתנו בחוקת 1949. הסעיף הראשון של חוקת 1968 מתחיל במילים האלו "הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית היא מדינה סוציאליסטית של העם הגרמני.
היא הארגון הפוליטי של העובדים בערים ובכפר, אשר התאספו יחדיו תחת הנהגתם של מעמד העובדים ומפלגתו המרקסיסטית-לניניסטית תשחר לסוציאליזם."
בזמן שהמסמך הישן לא מציין את מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה כלל, הפרק הראשון של החוקה החדשה מצהיר באופן חד-משמעי: "הנהגת המדינה תוטל על מעמד העובדים ומפלגתו המרקסיסטית-לניניסטית - מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה".
חוקת 1949 הצהירה על גרמניה כ"רפובליקה דמוקרטית" כאשר החוקה החדש תיארה את גרמניה המזרחית כ"מדינה סוציאליסטית של העם הגרמני".
תחת החוקה הישנה הכוח נבע "מהעם" בזמן שהפרק השני של החוקה החדשהה ציין ההכח נובע "מהפועל בכפר ובעיר".
שינויים משמעותיים שהוצגו בחוקת 1968 כללו בין היתר את:
פרק 6, אשר ייעד את המדינה לדבוק ב"עקרונות האינטרנציונליזם הסוציאליסטי" ולשייך תשומת לב מיוחדת ל"קשרי האחווה" של המדינה עם ברית המועצות.
פרק 9, אשר ביסס את הכלכלה הלאומית על "בעלות סוציאליסטית של אמצעי הייצור".
פרק 20, אשר הבטיח את חירות המחשבה והאמונה.
פרק 21, אשר טען ש"הזכויות הבסיסיות" של האזרח באות עם "התחייבויות תואמות".
פרק 47, אשר הכריז על עקרון "הצנטרליזם הדמוקרטי" כעיקרון המנחה בבנית המדינה הסוציאליסטית.
חוקת 1968 תיארה באופן אפקטיבי את הלך הרוח ששרר ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית שני עשורים.
החוקה החדשה הייתה אחד מניצחונותיו המשמעותיים ביותר של אולבריכט לפני הדחתו ב-1971.
עם עלייתו של אריך הונקר במאי 1971 וההכרה הבין-לאומית הגוברת ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, המשטר ניסה לנטוש את הרעיון שהרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית הייתה הממשלה הלגיטימית היחידה של האומה גרמנית כולה.
במקום, המדיניות של "אבגרנצונג" (הבדלה) נקבעה, עם השאיפה של יצירת זהות לאומית נפרדת לגרמניה המזרחית.
כתוצאה מכך, חוקת 1968 תוקנה על ידי הפולקסקאמר ב-27 בספטמבר 1974 כדי למחוק את ההפניות לאומה הגרמנית, וכך באמת הנוסח "האומה הגרמנית" נמחק כמעט למינימום.
המסמך המתוקן הגביר את הדגש על סולידריות וחברות עם ברית המועצות.
בפועל עם זאת, הקשרים בין גרמניה המזרחית ועמיתיהם המערב-גרמנים התגברו, כחלק ממדיניות הדטאנט והאוסטפוליטיק של המזרח והמערב במשך שנות השבעים.
הפרק הראשון של חוקת 1974 התחיל במילים האלו, "הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית היא מדינה סוציאליסטית של עובדים וחקלאים.
היא הארגון הפוליטי של העובדים בערים ובכפר תחת הנהגתו של מעמד העובדים ומפלגתו המרקסיסטית-לניניסטית".
בעקבות "המהפכה הידידותית" ונפילת חומת ברלין, החוקה עברה רוויזיה משמעותית בנובמבר 1989 כדי לעקור מתוכה את האופי הקומוניסטי.
השינוי הניכר ביותר היה בפרק הראשון, אשר נתן למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה מונופול על הכח, אותו פרק נמחק.
באפריל 1990, הפורום הדמוקרטי "רונדר טיש" (שולחן עגול) פיתח הצעה עבור חוקה חדשה לרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית אשר תייצג את השינויים הדמוקרטיים החדשים שהתרחשו בה.
עם זאת, בזמן הזה, הפולקסקאמר החדש שעט אל עבר איחוד מחדש עם גרמניה, והטיוטה לחוקה החדשה לא התקדמה לשום מקום.
חוקת האיטי משנת 1843 נחקקה ב-30 בדצמבר 1843 בתקופת נשיאותו של צ'ארלס ריבייר-הרארד.
החוקה הכילה חוקים מחוקת האיטי הישנה, אך היא גם הכילה חידושים רבים.
לפני 1843, השופטים נבחרו על ידי הנשיא, ובחוקה של שנת 1843, השופטים נבחרו על ידי עם.
בנוסף, חוקה זאת הגבילה את כהונתו של הנשיא, שלפני כן הייתה מוגבלת, וכהונתו של ראש הממשלה הוגבלה לארבע שנים.
בחוקה זו, כל חוק והחלטה של הנשיא לא תעבור ללא הסכמתו של השר האחראי על כך.
עקב חקיקת חוקה זו, הוקם בית המשפט לחשבונות וננקטו צעדים נוקשים במטרה להבטיח חופש אישי וכבוד רכוש.
חוקת האיטי היא החוקה של האיטי.
החוקה עוצבה על פי חוקות ארצות הברית וצרפת.
הגרסה האחרונה של החוקה אושרה על ידי הפרלמנט במרץ 2011 ונכנסה לתוקף ב-20 ביוני 2012.
בסך הכל הוכרזו או תוקנו 23 חוקות, לאורך ההיסטוריה של האיטי, הראשונה שבהן הוכרזה תחת ממשלתו קצרת הימים של המושל הכללי טוסיינט לוברטור, בשנת 1801.
החוקה הראשונה, חוקת סן דומינג, שנחקקה בשנת 1801, הפכה את לוברטור לשליט בלי הגבלה בזמן ונתנה לו את הזכות לבחור את יורשו.
חוקה זו ביטלה את העבדות והגבלות לפי גזע, והקפידה על שלום, שכירות ומגבלות על תנועה.
החוקה השנייה של האיטי נחקקה בשנת 1804, השלישית נחקקה בשנת 1805 והרביעית בשנת 1806, אך היא הייתה רק של רפובליקת האיטי, ששלטה בדרום האיטי.
בחוקה החמישית של האיטי, שנחקקה בשנת 1807, קבעה כי אנרי כריסטוף הוא שליט האיטי לכל חייו.
חוקה זו אסרה על גירושים.
החוקה השישית של האיטי נחקקה בשנת 1811.
תיקון חוקת האיטי משנת 1806, שנעשה בשנת 1816, ייסדה בית מחוקקים דו-ביתי.
בשנת 1843, נחקקה חוקת האיטי, והיא ייסדה בית משפט לחשבונות.
בנוסף, חוקה זו קבעה שהשופטים ייבחרו על ידי העם, והיא הגבילה את זמן כהונתם של הנשיא ושל ראש הממשלה.
בשנת 1846, החוקה שוחזרה לחוקה של שנת 1816 ובשנת 1849 נחקקה מחדש חוקת האיטי.
בשנת 1874, מישל דומינג חוקק חוקה חדשה.
בשנת 1879, נחקקה חוקה חדשה והיא שונתה בשנת 1888. בשנת 1889, שונתה שוב החוקה, וב-1902, היא שוב שונתה.
בשנת 1918, נחקקה חוקה חדשה, שזכתה לאהדה על ידי ארצות הברית.
בשנת 1932, החוקה שוב שונתה, ובשנת 1835, נחקקה חוקה אנטי-דמוקרטית שנתנה לנשיא סמכויות וכהונה בלתי מוגבלת.
בשנת 1950, נחקקה חוקה חדשה שהעניקה לנשים זכויות.
בשנת 1957, שונתה החוקה, ובשנת 1964, החוקה שונתה לכך שלנשיא יש כהונה בלתי מוגבלת.
בנוסף, בית המחוקקים הפך לבית מחוקקים חד-ביתי.
בשנת 1983, שונתה מחדש החוקה.
בשנת 1987, החוקה החדשה שנחקקה אסרה על תושבי האיטי להחזיק אזרחות נוספת של מדינה אחרת.
חוקה זו בוטלה בשנת 1988, החלה לחזור בשנת 1989 וחזרה לחלוטין בשנת 1994.
בשנת 2012, נכנס לתוקף השינוי האחרון, נכון לשנת 2021, שנעשה לחוקה.
שינוי זה אושר במרץ 2011.
חוקת אוקראינה (באוקראינית: Конституція України) מהווה את הבסיס החוקי של אוקראינה.
החוקה אומצה ואושררה בישיבה החמישית של המועצה העליונה של אוקראינה ב-28 ביוני 1996. החוקה התקבלה בתמיכת 315 קולות מתוך 450 קולות אפשריים (300 קולות מינימום).
כל שאר החוקים והפעולות המשפטיות האחרות של אוקראינה חייבים להיות בהלימה לחוקה.
הזכות לתקן את החוקה באמצעות הליך חקיקה מיוחד נתונה אך ורק לפרלמנט.
הגוף היחיד שיכול לפרש את החוקה ולקבוע אם החקיקה תואמת אותה הוא בית המשפט החוקתי של אוקראינה.
מאז 1996 נחגג יום החוקה ב-28 ביוני.
חוקת אוקראינה מחולקת ל-15 פרקים:
זכויות האדם והאזרח, חירויות וחובות
גופים אחרים בעלי סמכות ביצוע
בית המשפט החוקתי של אוקראינה
בהתאם לפרק XIII: של חוקת אוקראינה ניתן לבצע תיקונים בחוקה רק בהסכמת שני שלישים לפחות מההרכב החוקתי (450 המחוקקים האוקראינים) של המועצה העליונה של אוקראינה.
בנוסף לכך, תיקונים בפרק I - "עקרונות כלליים", פרק III - "בחירות.
משאל עם" ופרק XIII - "הכנסת תיקונים לחוקת אוקראינה", יכולים להיות מתוקנים על ידי הפרלמנט של אוקראינה רק בתנאי שהם יאושרו גם במשאל עם אוקראיני שיועד על ידי נשיא אוקראינה.
חוקת מרץ או חוקת האצטדיון הייתה חוקה שהוכרזה ברחבי האימפריה האוסטרית ב-4 במרץ 1849, בעקבות אביב העמים ומהפכת 1848 בהונגריה.
החוקה, בין השאר, העניקה אמנציפציה ליהודים באוסטריה.
עם כותבי החוקה הראשיים נמנה פליקס, נסיך שוורצנברג.
בהקדמה של החוקה, ניסח פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, את המניעים שהובילו לניסוח החוקה.
בין הנימוקים שלו כתב הקיסר כי מטרתה של החוקה היא להביא ייצוג שווה לכל הלאומים באימפריה, ובכך להפוך אותה לסובלנית יותר כלפי מיעוטים.
חוקת הרפובליקה האיטלקית (באיטלקית: Costituzione della Repubblica Italiana) היא החוק העליון במערכת החוקים של איטליה.
היא נחקקה על ידי האספה המכוננת האיטלקית ב-22 בדצמבר 1947, עם 453 קולות בעד מול 62 נגד.
הבחירות נערכו בכל מחוזות איטליה.
החוקה נוסחה ב-1946 ונכנסה לתוקף ב-1 בינואר 1948, מאה אחת לאחר חקיקת החוקה האלברטינית שהייתה בתוקף בתקופת ממלכת איטליה.
הקבוצות שהרכיבו את האספה המכוננת ייצגו מגוון רחב של הספקטרום הפוליטי, עם של ייצוג שלוש קבוצות עיקריות: נוצרים דמוקרטים, ליברלים ושמאלנים.
כל הקבוצות הללו היו אנטי-פשיסטיות מובהקות, ולכן הייתה הסכמה כללית נגד חוקה סמכותנית, תוך שימת דגש רב על הרשות המחוקקת והפיכת הרשות המבצעת לתלויה בה.
לכן החוקה אינה פועלת לפי תפיסת הפרדת הרשויות כפי שהגו דמויות מרכזיות של הנאורות כמו קאנט ומונטסקייה, והיא משלבת מנגנונים להגנה על צורכי היציבות השלטונית תוך הימנעות מכל ניוון של הפרלמנטריזם.
כל ההשקפות הפוליטיות והחברתיות השונות באספה תרמו בעיצוב והשפעה על הנוסח הסופי של החוקה.
לדוגמה, הגנות חוקתיות הנוגעות לנישואים ולמשפחה משקפות חלקים ממשפט הטבע כפי שראו אותו הקתולים, בעוד שהגנות הנוגעות לזכויות עובדים משקפות דעות סוציאליסטיות וקומוניסטיות.
גיוון זה תואר שוב ושוב כפשרה החוקתית, וכל המפלגות שעיצבו את החוקה כונו "הקשת החוקתית" (באיטלקית: arco costituzionale).
באספה המכוננת היו 556 חברים, מתוכם 21 נשים.
הצירים הגיעו מכל תחומי החיים, כולל פוליטיקאים, פילוסופים ופרטיזנים, ורבים מהם הפכו לדמויות חשובות בהיסטוריה הפוליטית האיטלקית.
החוקה מורכבת מ-139 סעיפים (שחמישה מהם בוטלו מאוחר יותר) ומחולקת לשלושה חלקים עיקריים: עקרונות היסוד (Principi Fondamentali, סעיפים 1–12), חלק א' הנוגע לזכויות וחובות של האזרחים (Diritti e Doveri dei Cittadini, סעיפים 13–54) וחלק ב' העוסק בארגון הרפובליקה (Ordinamento della Repubblica, סעיפים 55–139).
אחרי שלושת החלקים ישנן 18 הוראות מעבר סופיות (Disposizioni transitorie e finali).
החוקה מכילה בעיקר עקרונות כלליים, שלא ניתן ליישם אותם ישירות.
תהליך תיקון החוקה נמשך עשרות שנים ופוליטיקאים משני צידי המפה הפוליטית טוענים כי בשל שיקולים פוליטיים שונים, הוא עדיין לא הושלם.
ההקדמה לחוקה מורכבת מהנוסחה המחוקקת:
עקרונות היסוד מכריזים על היסודות עליהם קמה הרפובליקה, החל מאופייה הדמוקרטי, שבו הריבונות שייכת לעם ומבוצעת על ידו בגבולות שמגדירה החוקה.
העקרונות מכירים בכבוד האדם, הן כפרט והן בקבוצות חברתיות, ומבטאים סולידריות ושוויון ללא הבדל מין, גזע, שפה, דת, דעה פוליטית או תנאים אישיים וחברתיים.
לשם כך מוכרת גם הזכות לעבודה, כאשר העבודה נחשבת ליסוד הרפובליקה ואמצעי להשגת התפתחות אישית וחברתית: על כל אזרח מוטלת החובה לתרום לפיתוח החברה ככל יכולתו, ועל הממשלה בתורה להבטיח את החופש והשוויון לכל אזרח.
בעוד שהעקרונות מכירים בשלמותה הטריטוריאלית של הרפובליקה, הם גם מכירים ומקדמים אוטונומיות מקומיות ושומרים על שפות המיעוטים.
עקרונות היסוד מעודדים פיתוח מדעי, טכנולוגי ותרבותי, ושומרים על המורשת הסביבתית, ההיסטורית והאמנותית של האומה האיטלקית, תוך אזכור מיוחד של הגנת הסביבה, המגוון הביולוגי והמערכות האקולוגיות לטובת הדורות הבאים.
המדינה והכנסייה הקתולית מוכרות כעצמאיות, ריבוניות ונפרדות, כל אחת בתחומה.
גם חופש הדת מוכר בחוקה, כאשר לכל הדתות יש זכות להתארגנות עצמית, כל עוד הן אינן מתנגשות עם החוק, והאפשרות ליצור קשר עם המדינה באמצעות הסכמים.
בפרט, סעיף 7 מכיר בהסכמים הלטראניים משנת 1929, שהעניקו מעמד מיוחד לכנסייה הקתולית, ומאפשרת שינוי באמנה זו ללא צורך בתיקונים חוקתיים.
למעשה, האמנה שונתה מאוחר יותר בהסכם חדש בין הכנסייה למדינה בשנת 1984.
העקרונות מזכירים את המשפט הבין-לאומי הפומבי ואת זכויות הזר, בפרט את זכות המקלט לאנשים שנשללו מהם במדינת מולדתם החירויות המובטחות על ידי החוקה האיטלקית, או שהם מואשמים בעבירות פוליטיות.
העקרונות גם דוחים מלחמה תוקפנית ומקדמים ומעודדים ארגונים בין-לאומיים שמטרתם להשיג שלום וצדק בין מדינות, ואף מסכימים להגביל את ריבונות, בתנאי של שוויון עם מדינות אחרות, במידת הצורך להשגת מטרות אלו.
האחרון מבין העקרונות קובע את הטריקולור האיטלקי כדגל איטליה: ירוק, לבן ואדום, בשלושה פסים אנכיים בעובי שווה.
זכויות וחובות האזרחים (סעיפים 13–54)
סעיפים 13–28 הם המקבילה האיטלקית למגילת הזכויות בתחומי המשפט המקובל.
החוקה מכירה בהביאס קורפוס ובחזקת החפות מפשע; הפרות של חירויות הרכוש והפרטיות אסורות ללא צו מטעם הרשות השופטת הכולל עילה, ומחוץ לגבולות המוטלים בחוק.
לכל אזרח עומד חופש התנועה, הן מחוץ לשטח הרפובליקה והן בתוכו, עם הגבלות המוענקות בחוק רק מסיבות בריאותיות וביטחוניות אפשריות.
לאזרחים הזכות להתאסף בחופשיות, הן במקומות פרטיים והן במקומות ציבוריים, בשלווה וללא נשק.
הודעות לרשויות נדרשות רק בפגישות גדולות בשטחים ציבוריים, שעלולות להיות אסורות רק מסיבות מוכחות של ביטחון המדינה או הציבור.
החוקה מכירה בחופש ההתאגדות, בגבולות המשפט הפלילי.
ארגונים ואגודות סתרים בעלי אופי צבאי אסורים.
חופש הביטוי, העיתונות והדת מובטחים לפי החוקה במקומות ציבוריים, למעט מעשים הנחשבים פוגעניים.
לדוגמה, הסתה, לשון הרע וגסות במרחב הציבורי נחשבות לעבירות פליליות לפי החוק הפלילי האיטלקי.
כל אזרח מוגן מפני רדיפות פוליטיות ואינו יכול להיות נתון לנטל אישי או כלכלי מחוץ לחוק.
הזכות להליך הוגן מובטחת, כאשר לכל אחד עומדת הזכות להגן על זכויותיו ללא קשר למצבו הכלכלי.
פיצויים במקרה של טעויות שיפוטיות מוגדרים בחוק, וחקיקה למפרע אינה מוכרת, ולכן לא ניתן להרשיע אדם בגין פעולה שלא הייתה בלתי חוקית בזמן התרחשותה.
האחריות הפלילית היא אישית, ולכן ענישה קולקטיבית אינה מוכרת.
נאשם נחשב חף מפשע עד שהוכחה אשמתו, והעונשים מכוונים לשיקום המורשע.
עונש מוות ועונשים אכזריים ויוצאי דופן אסורים.
הסגרת אזרחים אסורה, חוץ ממקרים שנקבעו באמנות בין-לאומיות, והיא אסורה לחלוטין בגין עבירות פוליטיות.
נבחרי ציבור ורשויות ממשלתיות אחראים ישירות לפי החוק הפלילי, האזרחי והמנהלי למעשים שבוצעו תוך הפרת הזכויות המוגדרות בחוקה.
סעיפים אתיים וחברתיים (סעיפים 29–34)
החוקה מכירה במשפחה כחברה טבעית המושתתת על נישואים, הנחשבים כתנאי לשוויון מוסרי ומשפטי בין בני הזוג.
החוק אמור להבטיח את אחדות המשפחה, באמצעים כלכליים והטבות אחרות, ולהורים הזכות והחובה לגדל ולחנך את ילדיהם, גם אם נולדו מחוץ לנישואים.
מילוי חובות נקבע בחוק במקרה של אי כשירות של ההורים.
בריאות מוכרת בסעיף 32 הן כזכות יסוד של הפרט והן כאינטרס קולקטיבי, וטיפול רפואי חינם מובטח למעוטי יכולת ומשולם על ידי משלמי המיסים.
לא ניתן לאלץ איש לעבור טיפול רפואי כלשהו, אלא על פי הוראות החוק.
חופש החינוך מובטח, ומוזכרת במיוחד חופשיות הוראת החופשית של האמנויות והמדעים.
כללי חינוך כלליים נקבעים בחוק, הקובע גם בתי ספר ממלכתיים בכל המקצועות ושכבות הגיל.
בתי ספר פרטיים נדרשים לעמוד באותם סטנדרטים של השכלה, בעוד שאוניברסיטאות ואקדמיות יכולות לקבוע תקנות משלהן במסגרת גבולות החוק.
חינוך הוא גם זכות, וקיים חינוך יסודי חובה וחינמי, הניתן למשך שמונה שנים לפחות.
גם השכלה גבוהה היא זכות תלמידים מסוגלים וראויים, ללא קשר למצבם הכלכלי.
לשם כך ניתן להקצות מלגות, קצבאות למשפחות והטבות אחרות שניתנות על ידי הרפובליקה באמצעות בחינות.
על פי החוקה, הרפובליקה מגנה על העבודה על כל צורותיה ושיטותיה, מספקת הכשרה וקידום מקצועי של עובדים ומקדמת ומעודדת אמנות וארגונים בין-לאומיים המגנים על זכויות עובדים.
החוקה מאפשרת גם את החופש להגר ומגנה על עובדים איטלקים מחוץ למדינה.
עבודת לא-חופשית היא מחוץ לחוק, כאשר לעובדים יש זכות לשכר התואם את כמות ואיכות עבודתם ושכר מינימום מובטח על מנת להבטיח להם ולמשפחותיהם קיום חופשי ומכובד.
דיני העבודה במדינה קובעים כמות שעות עבודה יומיות מקסימלית ולא ניתן לוותר על הזכות לימי מנוחה שבועיים ולחופשות שנתיות בתשלום.
שוויון זכויות ושכר שווה לנשים מוכרים בחוקה; תנאי העבודה חייבים לאפשר לנשים למלא את תפקידן במשפחה ועליהם להבטיח את ההגנה על האם והילד.
גיל מינימום לעבודה בשכר נקבע בחוק, עם הוראות מיוחדות המגנות על עבודת קטינים.
תמיכת רווחה זמינה לכל אזרח שאינו מסוגל לעבוד, נכה או חסר אמצעי הקיום הדרושים.
עובדים זכאים לעזרה הולמת במקרה של תאונה, מחלה, נכות, זקנה ואבטלה שלא מרצון.
סיוע מהמגזר הפרטי יינתן באופן חופשי.
ניתן להקים ארגוני עובדים באופן חופשי ללא הגבלות.
לארגוני עובדים רשומים נחשבים ישות משפטית והם רשאים להתקשר בהסכמי עבודה קיבוציים שיש להם השפעה מחייבת על כל האנשים המשתייכים לקטגוריות הנזכרות בהסכם.
זכות השביתה מוכרת בגבולות החוק.
החוקה מכירה ביוזמה חופשית, בתנאי שאינה פוגעת בטובת הכלל, בבטיחות, בחירות, בכבוד האדם, בבריאות או בסביבה.
הרפובליקה אמורה לקבוע אסדרות מתאימות על פעילויות כלכליות במגזר הציבורי והפרטי כאחד, על מנת לכוון אותן למטרות חברתיות וסביבתיות.
החוקה כוללת הכרה ברכוש פרטי וציבורי, מובטחים ומוסדרים בחוק, תוך ציון מיוחד של הסדרת הירושה ואפשרות הפקעה עם חובת פיצוי לטובת האינטרס הציבורי.
כמו כן, כדי להבטיח שימוש רציונלי בקרקע ויחסים חברתיים שוויוניים, עשויות להיות מגבלות על הבעלות הפרטית וגודלה של הקרקע.
הרפובליקה מגינה, מקדמת ומסדירה עסקים קטנים ובינוניים, קואופרטיבים ואומנים, ומכירה בזכותם של עובדים לשתף פעולה בניהול מפעלים, במסגרת החוק.
הרפובליקה מעודדת, מגינה ומפקחת על פעולות חיסכון ואשראי.
סעיף 48 לחוקה מכיר בזכות הבחירה של כל אזרח, גבר או אישה, במדינה או מחוצה לה, שהגיע לגיל בגירות, כלומר גיל שמונה עשרה שנים (סעיף 2 בקוד האזרחי, תיקון L.
הצבעה נחשבת גם לחובה אזרחית והחוק חייב להבטיח שכל אזרח יוכל לממש זכות זו, והקים, בין היתר, בשנת 2000, אזורי בחירה מעבר לים המיוצגים בפרלמנט.
לא ניתן להגביל את זכות ההצבעה למעט אובדן כושר אזרחי, עונשי עונשין בלתי חוזרים או במקרים של חוסר התאמה מוסרית כפי שנקבע בחוק.
ניתן להקים מפלגות פוליטיות באופן חופשי ועתירות לפרלמנט על ידי אזרחים מוכרות על מנת לקדם את התהליך הדמוקרטי ולבטא את צורכי העם.
כל אזרח איטלקי, גבר או אישה, במדינה או מחוצה לה, זכאי להיבחר לתפקיד ציבורי בתנאים הקבועים בחוק.
לשם כך, הרפובליקה נוקטת באמצעים ספציפיים לקידום שוויון הזדמנויות בין גברים לנשים, ולאיטלקים שאינם גרים בשטח הרפובליקה.
כל נבחר ציבור זכאי לזמן הקבוע לשירות בתפקידו ולשמור על תפקיד בו החזיק בעבר.
סעיף 52 קובע שההגנה על המולדת (באיטלקית: Patria) היא חובה ו"החובה הקדושה לכל אזרח".
כן נקבע כי השירות הצבאי מתבצע במגבלות ובאופן הקבוע בחוק.
החל מ-2003, באיטליה אין גיוס חובה, אף על פי שניתן להחזיר אותו במידת הצורך.
הגיוס אינו יכול לפגוע בהעסקתו של אזרח, ואף לא במימוש זכויותיו הפוליטיות.
אזכור מיוחד ניתן לרוח הדמוקרטית של הרפובליקה כבסיס להסדרת הכוחות המזוינים.
החוקה קובעת מיסוי פרוגרסיבי, המחייב כל אזרח לתרום להוצאה הציבורית בהתאם ליכולתו.
כמו כן, סעיף 54 קובע כי על כל אזרח מוטלת החובה להיות נאמן לרפובליקה ולקיים את חוקתה וחוקיה.
על נבחרי הציבור מוטלת החובה למלא את תפקידיהם במשמעת ובכבוד, ואף להישבע על כך במקרים הקבועים בחוק.
הכוח הרפובליקה מתחלק בין הרשות המבצעת, הרשות המחוקקת והרשות השופטת.
החוקה קובעת את האיזון והאינטראקציה בין הרשויות הללו, במקום את ההפרדה הנוקשה ביניהן.
סעיף 55 לחוקה קובע את הפרלמנט האיטלקי כישות דו-ביתית, המורכבת מבית הנבחרים (הבית בתחתון) והסנאט של הרפובליקה (הבית העליון), הנבחרים כל חמש שנים ללא הארכה, למעט בחוק ורק במקרה של מלחמה, ואשר מתכנסים במושב משותף רק במקרים שנקבעו בחוקה.
בית הנבחרים נבחר באמצעות בחירה ישירה וכללית.
בבית 400 צירים, שמונה מהם נבחרים במחוזות הבחירה מעבר לים, בעוד שמספר המושבים בין מחוזות הבחירה האחרים מתקבל על ידי חלוקת מספר האזרחים המתגוררים בשטח הרפובליקה ב-392 ועל ידי חלוקת המושבים באופן יחסי לאוכלוסייה בכל מחוז בחירות.
כל הבוחרים מעל גיל עשרים וחמש זכאים להיות נציגים בבית הנבחרים.
גם הסנאט של הרפובליקה נבחר באמצעות בחירה ישירה וכללית.
בסנאט 200 סנאטורים, ארבעה מהם נבחרים במחוזות הבחירה מעבר לים, בעוד שהאחרים נבחרים על בסיס אזורי ביחס לאוכלוסיית כל מחוז בדומה לשיטה הנהוגה בבית הנבחרים, כאשר לאף מחוז אין פחות משלושה נציגים סנאטורים, למעט מוליזה עם שניים ו-ואל ד'אוסטה עם אחד.
יש גם מספר קטן של סנאטורים לכל החיים, כמו נשיאים לשעבר, אלא אם כן הם מתפטרים, ואזרחים שמונו על ידי נשיא הרפובליקה, עד חמישה במספר, על שהביאו כבוד לאומה עם הישגיהם בתחומים חברתיים, מדעיים, אמנותיים או ספרותיים.
כל המצביעים מעל גיל ארבעים זכאים להיות סנאטורים.
ואף אדם לא יכול להיות חבר בשני הבתים בו-זמנית.
בחירות חדשות חייבות להתקיים תוך שבעים יום מתום כהונת הפרלמנט הישן.
המושב הראשון מתכנס לא יאוחר מעשרים יום לאחר הבחירות, ועד למועד זה מורחבות סמכויות הבתים הקודמים.
כברירת מחדל, אם אין הוראות אחרות, יש לכנס את הפרלמנט ביום העבודה הראשון של פברואר ואוקטובר.
נשיא הרפובליקה, יושב ראש הבית או שליש מחבריו יכולים לכנס מושבים מיוחדים.
במקרים כאלה גם הבית השני מתכנס.
הנשיא והלשכה של כל בית נבחרים בין חבריו ובישיבות משותפות הנשיא והלשכה הם אלה של לשכת הצירים.
כל בית מאמץ את חוקיו ברוב מוחלט והישיבות הן ציבוריות, אלא אם הוחלט אחרת.
לחברי הממשלה יש את הזכות, ואם ידרשו, החובה להשתתף, והם יישמעו כאשר יבקשו זאת.
המניין להחלטות בכל בית ובישיבה משותפת הוא רוב החברים, והחוקה קובעת את הרוב הנדרש מהנוכחים לצורך קבלת החלטה.
חברי הפרלמנט לא אחראיים משפטית לפעולות או דעות שהביעו בזמן כהונתן, לא ניתן לערוך חיפוש בבתיהם, לעצור אותם או לשלול בדרך אחרת חירויות אישיות ללא הבית, למעט כאשר מפורסם גזר דין סופי של בית המשפט.
שכרם של חברי הפרלמנט קבוע בחוק.
סעיף 70 נותן סמכות חקיקה לשני הבתים, והצעות חוק יכולות להיות מובאות על ידי הממשלה, על ידי חבר פרלמנט או על ידי ישויות אחרות, שנקבעו בחוקה.
האזרחים יכולים גם להציע הצעות חוק שנחתמו על ידי לפחות חמישים אלף בעלי זכות הצבעה.
כל בית בפרלמנט יקבע כללים לבחינת הצעת חוק, החל מבדיקה על ידי ועדה ולאחר מכן את השיקול סעיף אחר סעיף על ידי כל הבית, אשר לאחר מכן יעמיד אותה להצבעה סופית.
יש לבצע את ההליך הרגיל לשיקול ואישור ישיר על ידי כל בית עבור הצעות חוק הנוגעות לעניינים חוקתיים ובחירות, האצלת חקיקה, אשרור אמנות בין-לאומיות ואישור תקציבים.
לאחר אישור הפרלמנט, החוקים מפורסמים על ידי נשיא הרפובליקה בתוך חודש או תאריך אחר שנקבע ברוב מוחלט לחוקים שהוכרזו כדחופים.
חוק מתפרסם מיד לאחר הכרזתו ונכנס לתוקף ביום החמישה עשר לאחר הפרסום, אלא אם נקבע אחרת.
הנשיא יכול להטיל וטו על הצעת חוק ולשלוח אותה בחזרה לפרלמנט תוך ציון דעה מנומקת.
אם החוק יעבור שוב הווטו יבוטל והנשיא מחויב לחתום עליו.
החוקה מכירה במשאלי עם כלליים לביטול חוק או חלק ממנו, כאשר דורשים אותם לפחות חמש מאות אלף בעלי זכות הצבעה או חמישה מחוזות.
עם זאת, משאלי עם לא יערכו על חוקים המסדירים מיסים, את תקציב המדינה, חנינה או חוק המאשרר אמנה בין-לאומית.
כל אזרח הזכאי להצביע לבית הנבחרים זכאי להצביע גם במשאל עם, ואם רוב הזכאים הצביעו והושג רוב של קולות תקפים, משאל העם נחשב כבוצע.
הממשלה אינה יכולה למלא תפקידי חקיקה, למעט בזמנים מוגבלים ולמטרות ספציפיות שנקבעו במקרים של צורך ודחיפות, והיא אינה יכולה להוציא צו בעל תוקף של חוק.
צעדים זמניים יאבדו תוקף אם לא יעברו כחוק בפרלמנט תוך שישים יום מיום פרסומם.
החוקה מעניקה לפרלמנט את הסמכות להכריז מלחמה ולהקנות לממשלה את הסמכויות הנדרשות.
לפרלמנט סמכות להעניק חנינות באמצעות רוב של שני שלישים בשני הבתים.
הפרלמנט יכול לאשרר על פי חוק אמנות בין-לאומיות בעלות אופי מדיני, הדורשים בוררות או הסדר משפטי, שכרוכים בשינוי גבולות, הוצאות כספיות או חקיקה חדשה.
דוחות תקציב ודוחות כספיים שמציגה הממשלה חייבים לעבור לפרלמנט מדי שנה, ולא ניתן לאפשר יישום זמני של התקציב אלא על פי חוק ולא יותר מארבעה חודשים.
על התקציב לאזן בין הכנסות והוצאות, תוך התחשבות בשלבים השליליים והחיוביים של המחזור הכלכלי, שיכולים להיות ההצדקה היחידה להלוואות ציבוריות.
הוצאות חדשות או הגדלת הוצאות קיימות מאושרות רק על ידי חוקים הקובעים את המשאבים לכיסוין.
שני הבתים יכולים לערוך חקירות בנושאים בעלי אינטרס ציבורי, באמצעות ועדה של חברי הבית המורכבת ביחסיות לייצוג המפלגות בבית עצמו.
ועדת חקירה רשאית לערוך חקירות ובדיקות באותן סמכויות ומגבלות כמו הרשות השופטת.
נשיא הרפובליקה נבחר לשבע שנים על ידי הפרלמנט במושב משותף, יחד עם שלושה נציגים מכל מחוז (פרט לוואל ד'אוסטה ששולח נציג אחד), שנבחרים על ידי המועצות האזוריות על מנת להבטיח ייצוג של מיעוטים.
הבחירות נערכות בהצבעה חשאית, בתחילה ברוב מיוחס של שני שלישים, בעוד שלאחר ההצבעה השלישית מספיק רוב מוחלט.
30 יום לפני תום כהונתו של הנשיא הנוכחי של הרפובליקה, יושב ראש בית הנבחרים חייב לכנס מושב משותף של הפרלמנט ושל הנציגים האזוריים כדי לבחור את נשיא הרפובליקה החדש.
במהלך או בשלושת החודשים שקדמו לפיזור הפרלמנט, הבחירות חייבות להתקיים בתוך חמישה עשר הימים הראשונים של הישיבה הראשונה של פרלמנט חדש.
בינתיים, סמכויותיו של הנשיא המכהן של הרפובליקה מורחבות.
כל אזרח איטלקי מעל גיל חמישים יכול להיבחר לנשיא.
אזרחים שמכהנים בתפקיד אחר אינם רשאים להיות נשיאים, אלא אם יתפטרו מתפקידם הקודם לאחר בחירתם לנשיאות.
משכורתו וזכויותיו של הנשיא קבועות בחוק.
בכל המקרים בהם הנשיא אינו מסוגל לבצע את תפקידי המשרה, אלה יבוצעו על ידי נשיא הסנאט של הרפובליקה.
במקרה של אי כשירות קבועה, מוות או התפטרות של נשיא הרפובליקה, נשיא בית הנבחרים חייב לכנס בחירות לנשיא חדש בתוך חמישה עשר ימים.
על פי החוקה, תפקידו העיקרי של הנשיא, כראש המדינה, הוא לייצג את האחדות הלאומית.
לשלוח הודעות לפרלמנט, לאשר הצעות חוק של הממשלה ולפרסם חוקים, גזירות ותקנות.
לפזר אחד או את שני בתי הפרלמנט, בהתייעצות עם יושבי הראש שלהם, למעט במהלך ששת החודשים האחרונים של כהונתו (הידוע בשם semestre bianco, המחצית הריקה), אלא אם תקופה זו חופפת לפחות בחלקה לששת החודשים האחרונים של הפרלמנט.
להכריז על משאל עם כללי בנסיבות מסוימות שנקבעו בחוקה.
למנות פקידי מדינה במקרים הקבועים בחוק.
להסמיך ולקבל דיפלומטים ולאשר אמנות בין-לאומיות, לאחר אישור הפרלמנט בעת הצורך.
לפרסם הכרזות מלחמה עליהן הסכים הפרלמנט, כמפקד העליון של הכוחות המזוינים.
להעניק חנינה, להקל בעונשים ולהעניק עיטורי כבוד של הרפובליקה.
הנשיא עומד גם בראש המועצה העליונה של הרשות השופטת ומועצת ההגנה העליונה.
צו מאת הנשיא אינו תקף אלא אם כן הוא חתום על ידי השר המציע, ועל מנת לקבל תוקף של חוק הוא חייב להיות חתום על ידי נשיא מועצת השרים.
הנשיא אינו אחראי לפעולות שבוצעו במילוי תפקידו, למעט בגידה והפרת החוקה, שבגינן הנשיא עשוי להיות מודח ברוב מוחלט של חברי הפרלמנט, שיתכנס במושב משותף.
לפני כניסתו לתפקיד, הנשיא חייב להישבע אמונים לרפובליקה ולהתחייב לקיים את החוקה בפני מושב משותף של שני בתי הפרלמנט.
ממשלת הרפובליקה מורכבת מנשיא מועצת השרים ומשאר השרים.
נשיא הרפובליקה ממנה את נשיא המועצה ועל פי הצעתו גם את השרים המהווים את הקבינט שלה; השרים נשבעים לפני שהם יכולים להיכנס לתפקיד.
על הממשלה לקבל, תוך עשרה ימים ממועד המינויים, את אמון שני הבתים, כאשר כל בית יוכל להעניק או לחזור בו מאמונו באמצעות הצעה מנומקת שעברה בהצבעה.
אם אחד או שני הבתים יצביעו נגד הצעת חוק שהציעה הממשלה אין בכך חובה לפירוק הממשלה, אולם לעיתים נשיא המועצה מצרף הצבעת אמון להצעה בעלת חשיבות לממשלה.
אם הרוב באחד הבתים או בשניהם לא תומכת יותר בממשלה, ניתן להגיש הצעת אי-אמון.
על ההצעה להיות חתומה על ידי לפחות עשירית מחברי הבית ולא ניתן לדון בה אחרי פחות משלושה ימים לאחר הצגתה.
תפקידו העיקרי של נשיא המועצה הוא לנהל את המדיניות הכללית של הממשלה, ולשאת באחריות לתפקודה.
נשיא המועצה מבטיח את העקביות של המדיניות הפוליטית והמנהלית, על ידי קידום ותיאום פעילות השרים.
השרים אחראים ביחד למעשיה של מועצת השרים.
הם גם אחראים באופן אישי לפעולות של משרדיהם.
ארגון ראשות המועצה וכן מספרם, כשירותם וארגון המשרדים נקבעים בחוק.
חברי מועצת השרים, גם אם הם מתפטרים מתפקידם, כפופים למשפט רגיל על פשעים שבוצעו במילוי תפקידם, ובלבד שיינתן אישור על ידי הסנאט של הרפובליקה או בית הנבחרים, בהתאם לנורמות שנקבעו במשפט החוקתי.
גופים ממשלתיים חייבים להבטיח תקציב מאוזן וחוב ציבורי בר תשלום, בהתאם למשפט האיחוד האירופי.
ארגון משרות ציבוריות נקבע בחוק, על מנת להבטיח יעילות וחוסר משוא פנים של הממשל.
תקנוני המשרדים קובעים את תחומי התפקידים והאחריות של בעלי התפקידים.
עובדי מדינה עומדים אך ורק לשירות המדינה, ולא לשירות אדם או תפקיד מסוים.
אם הם חברי פרלמנט, לא ניתן לקדם אותם, אלא באמצעות ותק.
החוק קובע תקופת צינון ומגבלות על הזכויות של שופטים, אנשי צבא מכהנים, קציני אכיפת חוק ונציגים דיפלומטיים.
המועצה הלאומית לכלכלה ועבודה מורכבת, כמפורט בחוק, ממומחים ונציגים של המגזרים הכלכליים, ביחס שלוקח בחשבון את כמות העובדים בכל ענף ואת תרומתו למשק.
המועצה משמשת כגוף מייעץ לפרלמנט ולממשלה בעניינים ובתפקידים המוגדרים על פי חוק.
המועצה יכולה ליזום חקיקה ועשויה לתרום לגיבוש חקיקה כלכלית וחברתית על פי העקרונות ובמגבלות הקבועים בחוק.
מועצת המדינה היא גוף יועץ משפטי-מנהלי והיא מפקחת על ניהול המשפט במדינה.
ניתן להקביל אותה לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה במערכת המשפט בישראל.
בית המשפט לחשבונאות מפעיל בקרה מונעת על הלגיטימיות של צעדי הממשלה, וכן מבקר את ניהול תקציב המדינה ומדווח ישירות לפרלמנט על תוצאות הביקורות שבוצעו.
החוק מבטיח את עצמאותם מהממשלה של שני הגופים ושל חבריהם.
ארגון הרשות השופטת (סעיפים 101–110)
סעיף 101 לחוקה קובע שהצדק נעשה בשם העם, וששופטים כפופים רק לחוק.
החוקה מסמיכה את הרשות השופטת למנות שופטי שלום המפעילים הליכים משפטיים, ובכך קובעת את הרשות השופטת כאוטונומית ובלתי תלויה ברשויות האחרות.
אסור להקים בתי משפט מיוחדים (כמו ה- שהקימו הנאצים למשפטים פוליטיים), וניתן להקים רק מדורים מיוחדים לעניינים ספציפיים בגופים השיפוטיים הרגילים, שחייבים לכלול אזרחים מוסמכים שאינם חברי הרשות השופטת.
למועצת המדינה ולשאר גופי המינהל השיפוטי יש סמכות שיפוט בהגנה על זכויות לגיטימיות בפני המינהל הציבורי, ובפרט בנושאים הקבועים בחוק.
לבית המשפט לחשבונאות יש סמכות בעניינים של חשבונות ציבוריים ובעניינים אחרים הקבועים בחוק.
סמכות השיפוט של בתי הדין הצבאיים בעיתות מלחמה נקבעת בחוק.
בעיתות שלום יש להם סמכות שיפוט רק לעבירות צבאיות שבוצעו על ידי אנשי הכוחות המזוינים של איטליה.
בראש המועצה העליונה של הרשות השופטת עומד נשיא הרפובליקה.
שני שלישים מחבריה נבחרים על ידי כלל השופטים, ושליש נבחרים על ידי הפרלמנט במושב משותף מבין פרופסורים למשפטים באוניברסיטאות ועורכי דין בעלי ותק של למעלה מ-15 שנים.
סגן הנשיא של המועצהה נבחר על ידה מבין החברים שקבע הפרלמנט.
חברי המועצה נבחרים לארבע שנים ואינם יכולים להיבחר מחדש באופן מיידי.
כמו כן, אסור להם לשאת בתפקידים בפרלמנט או במועצות המקומיות בזמן כהונתם.
למועצה סמכות בענייני תעסוקה, שיבוץ, העברות, קידום ומשמעת של שופטים, בהתאם לתקנות שנקבעו על ידי הרשות השופטת.
לא ניתן להדיח, לפטר או להשעות שופטים מתפקידם או להעבירם לבתי משפט או לתפקידים אחרים אלא בהחלטת המועצה, בהתאם לכללים שנקבעו על ידי הרשות השופטת או בהסכמת השופטים עצמם.
לרשויות המשפטיות שימוש ישיר במשטרת הרשות השופטת.
שר המשפטים אחראי על ארגון ותפקוד השירותים העוסקים במשפט ובסמכותו לנקוט פעולות משמעתיות נגד שופטים, המנוהלות לאחר מכן במועצה העליונה של הרשות השופטת.
כללי סמכות שיפוט (סעיפים 111–113)
סמכות השיפוט מיושמת בהליך הוגן המוסדר בחוק.
הליכים אדברסרים, שוויון בפני החוק וחוסר משוא פנים של השופט מוכרים בכל הליכי המשפט.
הזכות להליך הוגן מוכרת בחוקה, כאשר לנאשם עומדות הזכות לקבל מידע מיידי בסודיות על מהות וסיבות האישומים והזכות לזמן ותנאים נאותים להכנת הגנה.
הזכויות לחקירה ראשית ונגדית מוכרות גם הן לנאשם והן לתובע.
כמו כן, זכותו של הנאשם להמציא את כל שאר הראיות לטובת ההגנה, ולהסתייע במתורגמן במקרה שאינו דובר או מבין את השפה בה מתנהל ההליך בבית המשפט.
גיבוש הראיות מבוסס על השיטה האדברסרית, והחוקים מסדירים את המקרים בהם גיבוש הראיות אינו מתרחש בהליך אדברסרי.
חזקת החפות מפשע מוכרת, ולא ניתן לבסס את אשמתו של הנאשם על סמך הצהרות של אנשים אשר נמנעו מבחירה מחקירה נגדית על ידי הנאשם או סנגורו.
כל ההחלטות השיפוטיות חייבות לכלול נימוקים, וערעור לבית משפט במקרים של עיוות דין מותרים תמיד על גזרי דין המשפיעים על חירויות אישיות, למעט (אולי) במקרים של גזר דין של בתי דין צבאיים בזמן מלחמה.
ערעור לבית הדין לכספים על החלטות מועצת המדינה ובית המשפט לחשבונות מותרים רק מטעמי סמכות שיפוט.
על התובע הציבורי מוטלת החובה לפתוח בהליכים פליליים.
השמירה השיפוטית על זכויות ואינטרסים לגיטימיים בפני גופי הצדק מותרת תמיד כנגד פעולות של המינהל הציבורי.
החוק קובע אילו גופים שיפוטיים מוסמכים לבטל פעולות מינהל ציבורי במקרים ובהשלכות הקבועות בחוק עצמו.
מחוזות, נפות ועיריות (סעיפים 114–133)
על פי סעיף 114 החלוקה המנהלית של הרפובליקה מורכבת מהעיריות (קומונות), הנפות, הערים המטרופוליניות, המחוזות והמדינה.
הקומונות, הנפות, הערים המטרופוליניות והמחוזות מוכרים כישויות אוטונומיות בעלות חוקים, סמכויות ותפקידים משלהן בהתאם לעקרונות החוקה.
רומא היא בירת הרפובליקה, ומעמדה מוסדר בחוק.
החוקה מעניקה למחוזות ואל ד'אוסטה, פריולי-ונציה ג'וליה, סרדיניה, סיציליה וטרנטינו-אלטו אדיג'ה מעמד אוטונומי תוך הכרה בסמכויותיהם לחקיקה, מנהל וכספים, עם אזכור מיוחד של הנפות האוטונומיות טרנטו ודרום טירול.
הקצאת סמכויות החקיקה בין המדינה למחוזות נקבעת בהתאם לחוקה ולאילוצים הנובעים מאמנות בין-לאומיות, מלבד המעמד האוטונומי שהוזכר המוענק לאזורים מסוימים.
החוקה מעניקה למדינה סמכות חקיקה בלעדית בענייני:
יחסי חוץ ואמנות בין-לאומיות, במיוחד עם האיחוד האירופי, הגירה, זכות מקלט, מעמד משפטי של אזרחים שאינם אזרחי האיחוד האירופי, אזרחות, מעמד אזרחי ומשרדי רישום.
הכוחות המזוינים, ביטחון המדינה, חימוש וחומרי נפץ.
המטבע, הגנת החיסכון והשווקים הפיננסיים, הגנת התחרות, מערכת מטבע החוץ, מערכות המיסוי והחשבונאות של המדינה, השוואת משאבים פיננסיים והרמוניה של חשבונות ציבוריים.
גופים ממלכתיים וחוקי בחירות, משאלי עם, בחירות לפרלמנט האירופי, גופי שלטון ותפקידים בסיסיים של הקומונות, הנפות והערים המטרופוליניות.
ארגון משפטי ומנהלי של המדינה ושל סוכנויות ציבוריות לאומיות, סדר וביטחון ציבורי, למעט המשטרה המקומית.
סמכות שיפוט ומשפט פרוצדורלי, המשפט האזרחי והפלילי ומערכת המשפט.
קביעת הרמה הבסיסית של הטבות הנוגעות לרווחה שיובטחו בכל שטח המדינה, הוראות כלליות בנושאי חינוך, ביטוח לאומי, מכס, הגנה על הגבולות הלאומיים ורפואה מונעת בין-לאומית.
יחידות מידה, זמן סטנדרטי, תיאום סטטיסטי וממוחשב של נתונים של מנהלים ממלכתיים, אזוריים ומקומיים, יצירות אינטלקט, הגנת הסביבה, המערכת האקולוגית והמורשת התרבותית.
בנושאים הללו סמכויות החקיקה נתונות למחוזות, למעט קביעת עקרונות היסוד, שנקבעו בחקיקה של המדינה.
למחוזות סמכויות חקיקה בכל הנושאים שאינם מכוסים במפורש בחקיקה של המדינה.
המחוזות והנפות האוטונומיות טרנטו ודרום טירול לוקחים חלק בתהליך קבלת החלטות של פעולות חקיקה באיחוד האירופי בתחומים שבאחריותם, ואחראים גם על יישום הסכמים בין-לאומיים, במגבלות שנקבעו על ידי החוק.
סמכויות רגולטוריות נתונות למדינה בכל הנוגע לנושאים של חקיקה בלעדית, בכפוף להאצלת סמכויות למחוזות.
סמכויות רגולטוריות נתונות למחוזות בכל שאר הנושאים.
לקומונות, לנפות וערים המטרופוליניות סמכויות רגולטוריות לארגון ויישום הפעולות המוקצות להן.
חוקים מחוזיים חייבים להסיר כל מכשול לשוויון מגדרי בחיים החברתיים, התרבותיים והכלכליים, ולקדם גישה שווה למשרות ציבוריות לגברים ולנשים.
הסכמים בין מחוזות שמטרתם לשפר את ביצועיהן של פעולות מחוזיות יאושרו בחוק המחוזי.
בתחומים הנופלים באחריותם, מחוזות יכולים להתקשר בהסכמים עם מדינות זרות ורשויות מקומיות במדינות אחרות במקרים שנקבעו בחקיקה של המדינה.
התפקידים האדמיניסטרטיביים שאינם מוקצים לנפות, לערים המטרופוליניות, למחוזות או למדינה, מוקצים לקומונות, בהתאם לעקרונות הסובסידיאריות, הבידול והמידתיות, כדי להבטיח יישום אחיד.
החקיקה הממלכתית מספקת פעולה מתואמת בין המדינה והאזורים בנושא הכשירות המשותפת.
המדינה, האזורים, ערי המטרופולין, המחוזות והעיריות מקדמים גם יוזמות אוטונומיות של אזרחים, הן כפרטים והן כחברים בעמותות, הנוגעות לפעילויות בעלות אינטרס ציבורי, על בסיס עקרון הסובסידיאריות.
החוקה מעניקה לעיריות, הנפות, הערים המטרופוליניות והמחוזות אוטונומיה כלכלית של הכנסות והוצאות, אך הם כפופים לחובת תקציב מאוזן ובהתאם למשפט האיחוד האירופי.
המדינה מקצה משאבים משלימים ונוקטת צעדים מיוחדים לטובת עיריות, נפות, ערים מטרופוליניות ומחוזות ספציפיים לקידום פיתוח כלכלי לצד לכידות חברתית וסולידריות, לצמצום אי-שוויון כלכלי וחברתי, לטפח את מימוש זכויות האדם או להשיג מטרות אחרות מאלה שנשאו ביישום הרגיל של תפקידיהם.
ההוראות קוראות לבחור את הגופים הנבחרים של המינהל המחוזי בתוך שנה אחת מיישום החוקה.
העברת הסמכות מהמדינה למחוזות, כפי שנקבעה בחוקה, וכן העברת פקידי ועובדי המדינה למחוזות, חייבות להיות מוסדרות בחוק לכל ענף במינהל הציבורי.
עד להשלמת תהליך זה, הנפות והקומונות ישמרו על התפקידים שמילאו עד אז, כמו גם על אלו שהמחוזות עשויים להאציל להם.
כמו כן, בתוך שלוש שנים מיישום החוקה יש להתאים את חוקי הרפובליקה לצורכי הרשויות המקומיות ולסמכות השיפוט החקיקתית של המחוזות.
יתר על כן, עד חמש שנים לאחר יישום החוקה ניתן להקים מחוזות אחרים על ידי חוקים חוקתיים, ובכך לתקן את הרשימה בסעיף 131, וללא התנאים הנדרשים לפי הפסקה הראשונה של סעיף 132. עם זאת, חובה להתייעץ עם העמים הנוגעים בדבר.
החוקה קובעת את גופי כל מחוז כמועצה המחוזית, ההנהלה המחוזית ונשיא ההנהלה.
המועצה המחוזית מפעילה את סמכויות החקיקה המיוחסות לאזור וכן את שאר התפקידים המוענקים על ידי החוקה והחוקים, ביניהם גם את האפשרות להגיש הצעות חוק לפרלמנט.
ההנהלה המחוזית מפעילה את סמכויות הביצוע במחוז, ונשיא ההנהלה מייצג את האזור, מנחה את קביעת המדיניות של ההנהלה ואחראי עליה, מפרסם חוקים מחוזיים ומנהל את התפקידים שהואצלו למחוז על ידי המדינה, בהתאם להנחיות הממשלה.
שיטת הבחירות ומגבלות הכשירות והתאימות של הנשיא, שאר חברי ההנהלה המחוזית וחברי המועצה המחוזית נקבעות בחוק מחוזי בהתאם לחוק הרפובליקה, הקובע גם את תקופת הכהונה.
אף אדם לא יכול להשתייך בו-זמנית למועצה או הנהלה מחוזית וגם לפרלמנט, למועצה מחוזית אחרת או לפרלמנט האירופי.
המועצה בוחרת נשיא והנהלה מבין חבריה.
חברי מועצה מחוזית אינם אחראים לדעות המובעות ולהצבעות במילוי תפקידיהם.
נשיא ההנהלה המחוזית נבחר באמצעות בחירה אוניברסלית וישירה, אלא אם כן נקבע אחרת בחוק המחוזי.
הנשיא הנבחר יכול למנות ולפטר את חברי ההנהלה.
התקנון של כל מחוז, בהתאם לחוקה, קובע את צורת הממשל ועקרונות היסוד לארגון המחוז ולניהול עסקיו.
החוק גם מסדיר את הזכות ליזום חקיקה ולקדם משאלי עם על החוקים והצעדים המנהליים של המחוז, וכן פרסום חוקים ותקנות מחוזיים.