tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך תקופה זו, חלוץ התעופה הימי לעתיד, ג'ון הנרי טאוארס, שירת על סיפונה של האונייה כתצפית על התותחים העיקריים.
הטווח הארוך של התותחים, שיכול היה לירות רחוק יותר מהאופק, שכנע את טאוארס בצורך במטוסי תצפית.
לאחר מכן הפליגה האונייה בחוף המזרחי במשך רוב השנתיים הבאות.
ב-15 בנובמבר 1912, היא יצאה לשייט ארוך יותר למפרץ מקסיקו, עם עצירות בפנסקולה, פלורידה, ניו אורלינס, לואיזיאנה וגלווסטון, טקסס, בדרך.
לאחר מכן היא המשיכה דרומה יותר לווראקרוס, מקסיקו, לשם הגיעה ב-12 בדצמבר.
מישיגן נשארה שם יומיים לפני שהחלה את ההפלגה הביתה; היא הגיעה להמפטון רודס ב-20 בדצמבר.
הסיורים מול החוף המזרחי התחדשו במחצית הראשונה של 1913. ב-6 ביולי היא יצאה מקווינסי, מסצ'וסטס, למסע נוסף למימי מקסיקו; המסע הזה נבע ממלחמת האזרחים במקסיקו, שאיימה על האינטרסים האמריקאים במדינה.
היא הגיעה לטמפיקו ב-15 ביולי ולאחר מכן שייטה מול החוף המקסיקני עד ל-13 בינואר 1914, אז עזבה לניו יורק, לשם הגיעה שבעה ימים לאחר מכן.
לאחר מכן היא עברה חזרה לנורפוק.
ב-14 בפברואר, היא עזבה את הנמל להפלגה קצרה למפרץ גואקנאיבו, קובה, וחזרה להמפטון רודס ב-19 במרץ.
מישיגן החלה בשייט שלישי למקסיקו ב-16 באפריל כדי לתמוך בכיבוש האמריקאי של וראקרוס.
היא הגיעה לעיר ב-22 באפריל והנחיתה גדוד נחתים כחלק מכוח הכיבוש.
לאחר מכן סיירה האונייה בחוף לפני שיצאה לארצות הברית ב-20 ביוני.
היא הגיעה לכף דלאוור שישה ימים לאחר מכן.
השגרה הרגילה בזמן שלום של הפלגות מול החוף המזרחי נמשכה בשלוש השנים הבאות.
התותח נחתך במקום שיצא מהצריח ורסיסים מהפגז פגעו בסיפון המצודה ובמבנה העילי.
מישיגן חזרה למספנת הצי של פילדלפיה לצורך תיקונים, והגיעה לשם יומיים לאחר מכן.
ב-6 באפריל 1917, ארצות הברית הכריזה מלחמה על גרמניה בשל מערכת הצוללות הבלתי מוגבלת שלה.
בשל מהירותה האיטית, מישיגן שובצה לכוח אוניות המערכה ה-2 באותו יום, והוטל עליה להכשיר טירונים ימיים וללוות שיירות.
במסגרת משימת האימונים, השתתפה בתמרוני צי ובתרגילי ירי.
ב-15 בינואר 1918, מישיגן שייטה ליד כף האטרס במהלך אימון כאשר סערה כבדה וים סוער הפילו את תורן הכלוב הקדמי.
האונייה התגלגלה שמאלה בים הסוער לפני שהתגלגלה בחדות חזרה לימינה.
השינוי המהיר בכיוון גרם לתורן להישבר בנקודה הצרה ביותר שלו, שניזוק בפיצוץ קנה התותח ב-1916 ונתקע.
בתאונה נהרגו שישה אנשי צוות ונפצעו עוד שלושה עשר.
מישיגן יצאה לנורפוק, העבירה את הפצועים לאוניית בית החולים Solace, והפליגה למספנת הצי של פילדלפיה לתיקון, והגיעה לשם ב-22 בינואר.
בתחילת אפריל, מישיגן חזרה לשירות; במשך החודשים הבאים, היא אימנה בעיקר תותחנים במפרץ צ'ספיק.
בזמן שהייתה בליווי שיירה שיצאה מארצות הברית ב-30 בספטמבר, נפל המדחף השמאלי של האונייה.
היא נאלצה לעזוב את השיירה ב-8 באוקטובר ולחזור לנמל לתיקונים, ונשארה מחוץ לשירות למשך שארית המלחמה.
בנובמבר 1918 חתמה גרמניה על שביתת הנשק שסיימה את הלחימה באירופה.
מישיגן שובצה לכוח הסיור והתחבורה בסוף דצמבר 1918 כדי להחזיר חיילים אמריקאים מאירופה.
היא ביצעה שתי נסיעות הלוך ושוב ב-1919 במהלך המבצע, הראשונה מ-18 בינואר עד 3 במרץ, והשנייה מ-18 במרץ עד 16 באפריל, והחזירה 1,062 חיילים בשתי ההפלגות.
במאי נשלחה מישיגן לפילדלפיה לשיפוץ שנמשך עד יוני.
לאחר מכן היא חזרה לשגרת האימונים שלה בזמן שלום.
ב-6 באוגוסט, היא הופחתה לתפקיד מוגבל והוצבה במספנת הצי של פילדלפיה.
ב-19 במאי 1920, היא יצאה לאנאפוליס כדי לאסוף קבוצה של צוערים לשייט אימונים גדול.
לאחר שעזבה את אנאפוליס, האונייה יצאה דרומה ועברה את תעלת פנמה לפני שהמשיכה להונולולו, הוואי, לשם הגיעה ב-3 ביולי.
מישיגן ביקרה בכמה בסיסים ימיים בחוף המערבי של ארצות הברית במהלך הקיץ: סיאטל, סן פרנסיסקו, סן פדרו וסן דייגו, לפני שחזרה לאנאפוליס ב-2 בספטמבר.
שלושה ימים לאחר מכן, היא חזרה לפילדלפיה, שם הוצאה משירות באופן זמני.
מישיגן הופעלה מחדש ב-1921 לשייט נוסף לאיים הקריביים, שיצא ב-4 באפריל.
היא חזרה לפילדלפיה ב-23 באפריל; זמן קצר לאחר מכן, האונייה הסתבכה בשערורייה קלה.
מפקד האונייה דאז, קלארק דניאל סטרנס, הקים סדרה של ועדות מלחים ב-3 במאי כדי להקל על המתיחות בין הקצינים והצוות.
מפקדי הצי האטלנטי והשייטת של מישיגן החליטו שהוועדות מהוות איום על המשמעת ועדויות להשפעות מרקסיסטיות.
הם יצרו קשר עם אדווין דנבי, אז מזכיר הצי, שהדיח את סטרנס מתפקידו.
ב-28 במאי היא אספה קבוצה נוספת של צוערים לשייט אימון נוסף.
מסע זה הוביל את האונייה לאירופה, עם עצירות במספר נמלים, כולל כריסטיאנה, נורווגיה, ליסבון, פורטוגל וגיברלטר.
היא חזרה להמפטון רודס דרך מפרץ גואנטנמו ב-22 באוגוסט.
בשנים מיד לאחר סיום המלחמה הגדולה, ארצות הברית, בריטניה ויפן פתחו כולן בתוכניות בנייה ימיות ענקיות.
כל שלוש המדינות החליטו שמירוץ חימוש ימי חדש לא יהיה נכון, ולכן כינסו את ועידת הצי של וושינגטון כדי לדון במגבלות הנשק, שהוליד את הסכם הצי של וושינגטון, שנחתם בפברואר 1922. על פי תנאי סעיף II של האמנה, מישיגן ואחותה קרוליינה הדרומית היו אמורות להתבטל.
מישיגן יצאה לים בפעם האחרונה ב-31 באוגוסט, לכיוון מספנת הגריטה בפילדלפיה.
היא הגיעה לשם ב-1 בספטמבר והוצאה משירות ב-11 בפברואר 1922. היא נמחקה מרשימות הצי ב-10 בנובמבר 1923 ונגרטה לגרוטאות בשנה שלאחר מכן.
מישל אלוזי היא כדורגלנית מקצוענית אמריקאית המשחקת כחלוצה בקבוצת יוסטון דאש מהליגה הלאומית לכדורגל נשים בארצות הברית (NWSL).
היא ילידת ארצות הברית, אך מייצגת את ניגריה ברמה הבינלאומית.
אלוזי נולדה וגדלה בעמק אֶפֵל, קליפורניה, להורים ניגרים ממדינת אימו, ניגריה.
היא למדה בבית הספר התיכון גרניט הילס בעיר הולדתה.
אלוזי למדה באוניברסיטת ייל ביולוגיה מולקולרית, תאית והתפתחותית, ושיחקה כדורגל עבור ה-ייל בולדוגס, מ-2015 עד 2018. היא סבלה מפציעה ברצועה הצולבת הקדמית בעונתה הבוגרת.
בשנת 2019 אלוזי עברה ללמוד באוניברסיטת טנסי כדי להמשיך לשחק עבור מתנדבות טנסי.
אלוזי נרשמה לדראפט המכללות של ליגת הכדורגל הלאומית לנשים(NWSL) לשנת 2019 אך לא נבחרה.
בינואר 2020, אלוזי חתמה על חוזה עם האלופה זה 8 שנים של ליגת הנשים מקזחסטן BIIK Kazygurt.
היא התאמנה עם הקבוצה במשך שלושה חודשים, לפני שמגפת הקורונה סיימה את העונה, והיא חזרה לקליפורניה.
בשנת 2021 אלוזי הצטרפה ליוסטון דאש כשחקנית ניסוי לפני העונה ללא חוזה, ובאוגוסט 2021 חתמה על חוזה מלא לשארית העונה.
בעונת 2022, אלוזי פתחה את תחילת העונה הראשונה שלה בהופעת הדאש בפלייאוף NWSL.
בדצמבר 2022, אלוזי חתמה על הארכת חוזה לשנתיים עם הדאש.
אלוזי ערכה את הופעת הבכורה הבינלאומית שלה עבור ניגריה ב-10 ביוני 2021 כחילוף בדקה ה-65 בהפסד משחק ידידות 0–1 לג'מייקה.
המשחק היה חלק מסדרת הקיץ של 2021 בארצות הברית שהתקיימה ביוסטון, שם התאמנה אלוזי עם הדאש.
היא נבחרה לסגל של ניגריה על ידי מנהל הנבחרת הלאומית רנדי וולדרום, לאחר אימון אחד עם הנבחרת יום קודם לכן.
במשחק השני של ניגריה בסדרה נגד פורטוגל, כבשה אלוזי את שערה הראשון עבור ניגריה בתיקו 3-3 בין שתי הקבוצות.
בדצמבר 2023, אלוזי נבחרה ל-11 הטובות ביותר באפריקה על ידי קונפדרציית הכדורגל של אפריקה - CAF.
לאלוזי תואר ראשון בביולוגיה מולקולרית מאוניברסיטת ייל.
היא עובדת במשרה חלקית כטכנאית לחקר הסרטן בבית החולים לילדים בטקסס ביוסטון.
מישל אבו נופל היה אדריכל ומהנדס ערים ערבי ישראלי.
נחשב לאחד האדריכלים הפלסטינים הראשונים והמרכזיים שפעלו בנצרת ובגליל לאחר 1948. בעבודתו תרם לגיבוש שפה אדריכלית מקומית, ששילבה עקרונות מודרניים עם אלמנטים מסורתיים אסלאמיים.
אבו נופל נולד בנצרת, היה נשוי ואב לשלושה ילדים.
הוא למד בבית ספר קתולי בעיר וב־1945 סיים את לימודיו העל־יסודיים.
לאחר מכן למד נגרות בבית הספר המקצועי האנגלי בחיפה, וסיים את לימודיו ב־1948. בתחילת שנות ה־50 החל ללמוד הנדסה אזרחית בטכניון בחיפה בשעות הערב ובמקביל עבד בנגרייה ולימד ציור, מוזיקה ולימודי אסלאם בכפר קרע ובכפר קאסם.
בשנת 1956 התקבל ללימודי אדריכלות בטכניון.
הוא למד בהנחיית האדריכלים דב כרמי ואלפרד מנספלד, והשפעתם ניכרה בהמשך דרכו, במיוחד בסגנון הבנייה המודרני שאימץ.
בתקופת המשטר הצבאי, נדרש לאישור מיוחד מהמושל הצבאי בנצרת כדי לצאת ללימודים בחיפה.
את לימודיו סיים בשנת 1960, והשתלב בהתמחות במשרד אדריכלים בטבעון.
במסגרת זו עסק בתכנון בתים פרטיים, בעיקר עבור יהודים, ובתכנון בית מלון בטבעון.
בשנת 1964 פתח את משרדו העצמאי בנצרת, השני שפעל בעיר, אחרי זה של אניס סרוג'י.
תחילה תכנן בתים פרטיים ליהודים בטבריה ובעפולה, ובהמשך התמקד בתכנון ציבורי במגזר הערבי.
משרדו פעל במשך 55 שנים ונסגר בשנת 2017. בנוסף, היה שותף לתכנון תוכנית המתאר של נצרת בשנת 1982, וכיהן כמהנדס העיר שפרעם במשך כ־30 שנה.
במקביל לעבודתו בתכנון, הצטרף לצוות מחקר של אדריכלים ערבים ויהודים שפעלו תחת השם "המרכז לטיפוח אמנות האסלאם" שהקים האדריכל שמחה יום-טוב בשנת 1967. גוף זה הוקם במטרה לטפח יצירתיות בחברה הערבית ולעודד את שימור סגנונה האדריכלי העצמאי.
במסגרת השתתפותו, אבו נופל עסק בחקר האלמנטים הקישוטיים של האדריכלות האסלאמית אותם שילב בחלק ניכר מהפרויקטים שלו.
סגנונו האדריכלי של אבו נופל היה ייחודי לאותה התקופה בערים ובכפרים הערביים והתבסס על שילוב בין עקרונות מהאדריכלות המודרנית לבין אלמנטים מהאדריכלות האסלאמית.
הוא הקפיד להתאים את הבנייה לאקלים המקומי ולצרכים של הקהילה, ושילב בעבודותיו אלמנטים קישוטיים מסורתיים כגון כיפות, קשתות, קרניזים, משרביות ומעקות מגולפים.
לצד אלה שילב גם מאפיינים מודרניסטיים כמו קומת עמודים, חלונות סרט וגגות שטוחים.
אבו נופל עסק רבות בתכנון מבני ציבור בערים ובכפרים הערבים מתוך השקפה כי חסרות אדמות ציבוריות ורוב השטח נמצא בבעלות פרטית.
בין עבודותיו ניתן לראות בעיקר מבני ציבור ביניהם בתי ספר, מרכזים קהילתיים, מבני מועצה מקומית, אולמות ספורט, כנסיות בנצרת ובירושלים, מרפאות, קופות חולים, בתי מלון בנצרת ובעכו.
בנוסף תכנן כ־400 בתים פרטיים.
לאורך הקריירה, תכנן אבו נופל כ־30 בתי ספר מתוך מחשבה ביקרותית על בתי ספר שהיו קיימים בישראל בתקופה שבה הוא פעל שלרוב היו מבנים סגורים.
בעבודותיו הקפיד ליצור מבנים פתוחים לאור וטבע, מתוך תפיסה שסביבת הלמידה משפיעה על החוויה החינוכית.
בין המאפיינים שחזרו בעיצוביו: פטיו פנימי המחדיר אור טבעי כמו בבית הספר אל-שאמלה שביפיע, חללים מרכזיים פתוחים המקשרים בין כיתות ושילוב צמחייה כחלק מהמרחב הפנימי של המבנה.
מלון אום אל־ואסף (أم الواصف) בשכונת אל־וואטספיה שבנצרת, נחשב לאחד מהפרויקטים המרכזיים של אבו נופל.
בית מלון זה נבנה על בסיס מבנה קודם ששימש כבית ספר, והוסב למלון בשנת 1964. הוא נחשב לאבן דרך בתהליך המודרניזציה של נצרת והיה בית המלון הראשון בנצרת בעל מאפיינים מודרניים.
המלון שילב בין תכנון עכשווי לבין מרכיבים מקומיים כמו שימוש באבן טבעית וחיבור פיזי בין הבית המשפחתי של הבעלים לעסק.
אבו נופל תכנן את המלון תוך הפרדה ברורה בין מרחבים ציבוריים לפרטיים.
כל חדר כלל שירותים צמודים ומרפסת פרטית, והמסעדה נבנתה בקו אפס לרחוב, כחלק מתפיסה אורבנית של חיבור ישיר עם המרחב העירוני.
חזית הבניין שיקפה עקרונות מודרניסטיים של סימטריה, קווים נקיים וסדר צורני.
לאורך השנים עבר המבנה שינויים והתאמות, אך הצליח לשמור על מאפייניו המרכזיים.
מישל-גבריאל פקאר היה רופא ואלפיניסט סבויהי ואזרח ממלכת סרדיניה.
הוא נולד בשאמוני ולמד רפואה בטורינו.
בשל תשוקתו לבוטניקה ולמינרלים, פגש את הוראס-בנדיקט דה סוסור, שיזם את התחרות להיות הראשון לעלות למון בלאן.
ב-1975 כתב גסטון רבופה "כמו סוסור, חובב מדעי הטבע, יש לו חלום: לשאת ברומטר לפסגה ולבצע קריאה שם.
הוא מטפס מצוין, והוא כבר ביצע מספר ניסיונות."
לפקאר היה ניסיון ראשון כושל ב-1783 עם מרק תאודור בורי.
ב-1784, הוא ביצע מספר ניסיונות עם ז'אק באלמה לפני שהם ביצעו את העלייה הראשונה למון בלאן יחד ב-8 באוגוסט 1786.
פקאר התחתן מאוחר יותר עם אחותו של ז'אק באלמה, והפך לשופט שלום.
עלייתם של בלמה ופקאר למון בלאן הייתה הישג משמעותי בתולדות הטיפוס המוקדמות.
דאגלס מילנר כתב "העלייה עצמה הייתה מרשימה; מעשה מדהים של סיבולת ואומץ ממושך, שנעשה על ידי שני גברים בלבד, ללא חבלים וללא קרדומי קרח, נושאים ציוד מדעי כבד ומקלות ברזל ארוכים עם קצוות מחודדים.
מזג האוויר הטוב והירח לבדו הבטיחו את שובם בחיים."
אריק שיפטון כתב "הישגם היה הישג מדהים של אומץ ונחישות, אחד הגדולים בתולדות הטיפוס.
הוא הושג על ידי גברים שלא רק היו בשטח לא מוכר, אלא גם במסלול שאת כל המדריכים האמינו שהוא בלתי אפשרי."
מישל ברדנקאמפ היא קצינה בדרגת לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית, משרתת כראש הסוכנות הלאומית למודיעין חזותי וגאוגרפי.
ברדנקאמפ התגייסה לצבא ארצות הברית ב-1990, לאחר סיום לימודי התואר הראשון ועברה קורס קציני מודיעין.
שירתה כקצינת המודיעין של הדיוויזיה המוטסת ה-101, מפקדת פלגת המטרות של פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים, ומפקדת בריגדת המודיעין הצבאי ה-704. כמו כן שירתה כקצינת מודיעין בכוח הסיוע הביטחוני הבין-לאומי ובדיוויזיה המוטסת ה-82. ב-2018 מונתה לסגנית ראש אגף מודיעין במטות המשולבים, ב-2020 מונתה לקצינת המודיעין של פיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה.
ב-2021 מונתה למפקדת פיקוד המודיעין והאבטחה וב-2023 ליועצת צבאית לראש המודיעין הלאומי.
מנובמבר 2025 מכהנת כראש הסוכנות הלאומית למודיעין חזותי וגאוגרפי.
ברדנקאמפ בוגרת תואר ראשון במדע המדינה ממכללת ספרינג היל הישועית באלבמה, בעלת תואר שני מאוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה ותואר שני ממכללת הפיקוד והמטה הכללי של צבא ארצות הברית.
היא שימשה כעמיתה במכללת המלחמה של צבא ארצות הברית.
היא נשואה לטרבור ברדנקאמפ, מייג'ור גנרל בצבא.
מישי יוסופוביץ' בחשייב היה משורר סובייטי ממוצא יהודי ההרים.
מישי בחשייב נולד בשנת 1910 בעיר דרבנט שבדרום רוסיה.
בשנת 1928 נשלח ללמוד בקרסנודאר, ולאחר מכן במוסקבה.
בשנת 1936 סיים את לימודיו בהאוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה לניהול קרקע.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש ככתב מלחמה.
הוא מילא תפקידים שונים בהמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ועבד בתפקידי ניהול בכירים בעיתון "פראבדה הדגסטנית".
בשנת 1932 כתב בחשייב את סיפורו הראשון "לקראת חיים חדשים".
בשנים 1933–1940 פרסם כמה קובצי שירה ("קומסומול", "פירות אוקטובר"), רומנים "לקראת חיים חדשים", "דייגים" ומחזות "ניצחון הגיבור"; "אדמה", וכן קומדיה מוזיקלית בשם "בן השאה, השאה עבאס והסבל חסן".
בשנים שלאחר המלחמה כתב בחשייב קובץ שירים שנקרא "אני אוהב את האביב'", שפורסם רק לאחר מותו של המחבר.
בשנים 1962–1963 כתב את הרומן "אשכול ענבים", שהיה הרומן הראשון בספרות היהודית ההררית.
בחשייב עסק גם בתרגומים מרוסית לג'והורי.
בין היתר תרגם את אלכסנדר פושקין, מיכאיל לרמונטוב וחכים ג'מאל א-דין נזאמי.
חלק מיצירות הפרוזה שלו נכתבו ברוסית ("סיפורים על בני ארצי", 1956; "אנשים פשוטים", 1958; "הגנים ירשרשו", 1962, ועוד).
מחזהו האחרון של בחשייב, "שתי אמהות", נכתב ב־1965 בג'והורי.
מישל דיין (נולד ב-2 באוקטובר 1961) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר, המזוהה בעיקר כקפטן הפועל ירושלים, וכמאמן כדורגל.
נכון ל-2025 עובד דיין כפרשן כדורגל ברדיו ירושלים.
דיין נולד וגדל בירושלים, וממחלקת הנוער של הפועל ירושלים עלה לבוגרים בעונת 1978/1979 ביחד עם יואב בסון.
את הופעת הבכורה רשם כאשר החליף את אלי בן רימוז' במחצית.
דיין שיחק בעמדת הקישור, ונחשב ביחד עם בן רימוז' ואברהם בן דוד (בנדה) לגדול השחקנים והסמלים של הפועל ירושלים ושיחק בה כקפטן הקבוצה במשך 9 עונות עד לפרישתו.
דיין הוא שיאן ההופעות במדי הקבוצה, כשלזכותו 508 הופעות בהן כבש במסגרת הליגה 60 שערים.
שיחק לתקופות קצרות גם בבני יהודה, הפועל אשדוד, צפרירים חולון ובית"ר רמלה, אך חזר לסירוגין להפועל ירושלים.
בפברואר 1998 נאלץ דיין לפרוש לאחר שנפצע בעינו מכדור תועה שבעט חברו לקבוצה באימון וגרם לו כמעט לאבד את עינו.
דיין מונה לראשונה למאמן קבוצת נעוריו הפועל ירושלים בעונת 1999/2000, אך עזב כמה מחזורים לסיום העונה, והקבוצה לבסוף ירדה ליגה.
בשנת 2001 התמנה דיין למאמן הפועל ירושלים שוב, לאחר שהתדרדרה עד לליגה השלישית.
הגעתו הפיחה רוח חדשה לקבוצה שתרמה לחזרתה המהירה לליגה הלאומית.
תחת שרביטו הייתה הקבוצה קרובה לעלייה רצופה של שתי ליגות, אך היא כשלה במחזור האחרון, במשחק מול הפועל רעננה, במה שקרוי בפי אוהדי הפועל ירושלים כ"טראומת רעננה".
תקופת אימונו ידעה עליות ומורדות, לצד יחסים מעורערים עם בעלי הקבוצה.
בשנים 2005 ו-2006 אימן מישל דיין את קבוצת הפועל אשקלון מהליגה הלאומית כאשר בעונת סיים עם הקבוצה במקום השמיני.
עקב ההצלחה הוארך חוזהו בקבוצה, אך בעונה שלאחר מכן התפטר דיין לאור הפסדי אשקלון בליגה, וקריאות הקהל כלפיו.
בחודש דצמבר 2006 חזר דיין לאמן בהפועל ירושלים, לאחר שמאמנה הקודם ושחקן העבר של הקבוצה יאיר אסייג התפטר לאור מיקומה של ירושלים במקום האחרון בליגה הלאומית.
דיין התפטר מהקבוצה לקראת סיום העונה, לאחר שלא הצליח לעמוד במשימתו, להשאיר את הפועל ירושלים בליגה הלאומית.
בתחילת עונת , מונה דיין למאמן הפועל בני לוד מהליגה הלאומית.
הוא התפטר מהקבוצה לאחר רצף של הפסדים.
בשלהי העונה, חתם על חוזה עם עירוני קריית שמונה מליגת העל.
דיין החל באימון הקבוצה בעונה שלאחר מכן, אך ב-30 בנובמבר 2008 פוטר מתפקידו לאור התוצאות שהשיגה הקבוצה ודירוגה בתחתית הטבלה.
מישל דה מוֹנְטֵן היה מסאי ופילוסוף צרפתי, בן תקופת הרנסאנס.
דה מונטן נולד באחוזת מונטן, סמוך לבורדו, לפייר אקיאם (בעל תואר האצילות "דה מונטן") ולאנטואנט דה לופס, בתו של סוחר מן העיר טולוז.
ייתכן שאמו הייתה ממשפחת מראנוס.
אמו נעשתה להוגנוטית בשלב מסוים, ואביו נותר קתולי.
האב ששירת בצבא הצרפתי באיטליה והושפע מתרבות הרנסאנס האיטלקית, הטביע במישל את רעיונותיו.
עוד בהיותו תינוק הוצמד לו מורה גרמני שדיבר איתו לטינית בלבד.
הוא גדל כשהשפה הלטינית שגורה בפיו והכיר את כתבי ורגיליוס, אובידיוס והורטיוס במקורם הלטיני.
בגיל שש נשלח לבית הספר של גיין בבורדו, שהיה בית הספר הטוב ביותר בצרפת ללימודים קלאסיים.
ב־1546 החל דה מונטן ללמוד משפטים באוניברסיטת טולוז, והחל ב־1557 שירת כחבר המועצה המשפטית של בורדו, שם הכיר את הסופר והמשורר אטיין דה לה בואסי והתיידד עמו.
ייתכן שאחד הזעזועים העמוקים ביותר בחיי מונטן היה הצפייה בגסיסתו ובמותו של ידיד זה, במגפה שפקדה את בורדו ב־1563.
ב־1565 נשא לאישה את פרנסואז דה שאסן, שילדה לו שש בנות, שחמש מהן מתו בילדותן.
על בתו היחידה הוא מדבר ברוך ובעדינות.
ב־1568 נפטר אביו, ודה מונטן, כבן הבכור, ירש את אחוזת המשפחה.
ב־1570 מכר את משרתו כחבר המועצה המשפטית של בורדו, וב־1571 ביום הולדתו ה-38, פרש מהמולת העיר אל אחוזתו הכפרית כדי להתמסר לכתיבה.
באותה שנה זכה בתואר "אביר מסדר סן-מישל" שהיה מסדר הכבוד של מלך צרפת.
בעוד שבפריז ובכמה פרובינציות התחולל טבח ליל ברתולומאוס הקדוש (שהחל ב-24 באוגוסט 1572), הסתגר דה מונטן בביתו וכתב את יצירותיו הגדולות.
את מלאכת הכתיבה עשה במקום האהוב עליו ביותר: ספרייתו בקומה השלישית של המגדל שבחזית אחוזתו.
על תקרת ספרייתו היו חרוטים דברי חוכמה, ובהם פסוקים שנלקחו מספר קהלת, מלוקרטיוס וממחברים אחרים של העולם העתיק, שאת כתביהם קרא בהתמדה.
הוא אהב את הספרות ואת ההיסטוריה של הקיסרות הרומית ושל יוון העתיקה.
כך כתב את מסותיו אט אט, משנת 1572 ואילך.
דה מונטן ביקר בארמון נראק אצל מרגריט דה ולואה, נסיכת צרפת שהקיפה את עצמה בסופרים ומשוררים גדולים.
היא ניהלה איתו שיחות רבות וביקשה ממנו להסביר את ספרו של רמון סבונד "תאולוגיה טבעית" שאותו דה מונטן תרגם לצרפתית.
את, שסמכותך נובעת ממעמדך הרם והנישא, ויתר על כן, מתכונותייך הנאצלות, את שיש בכוחך להשיג בקריצת עין את כל מאווייך, יכולת להטיל משימה זו על סופר שהיה מעשיר את הנושא בדרך שונה מזו שלי".
ב-1580, זמן קצר לאחר פרסום המהדורה הראשונה של "מסות", שהכילה את הספרים הראשון והשני, יצא דה מונטן למסע נרחב באירופה, כדי לראות את העולם וגם כדי לבקר במעיינות מרפא בתקווה להקל על מחלת הכליות שסבל ממנה מאז 1578, ואשר גרמה לו כאבים עזים.
הוא יצא לפריז, שם הגיש עותק של ספרו למלך אנרי השלישי ואמר לו: "אני מקווה כי ספר זה ימצא חן בעיני הוד מלכותך, כי הוא אינו מכיל אלא שיחה על חיי ומעשיי."
לאחר מכן נסע דרך לורן לשווייץ, והביע שביעות רצון רבה מן המקום.
"ראיתי את החופש ואת הממשלה הטובה של אומה זו", רשם ביומנו.
ברומא ביקר בבית כנסת, שם היה עד לטקס ברית מילה ושוחח עם רבנים על טקסיהם הדתיים.
מדי יום טייל בין הריסות רומא העתיקה ולא חדל להתפעל מגדולתה.
חווייתו הגדולה במסע זה הייתה ביקורו אצל האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר.
בספטמבר 1581, בהיותו בעיר לוקה שבאיטליה, התבשר שנבחר לראש העיר בורדו.
בדצמבר של אותה שנה החל לכהן כראש העיר - משרה שבה שימש אביו כעשרים וחמש שנה לפני כן.
ב-1585 סיים את תפקידו כראש העיר בורדו ופרש לאחוזתו.
הוא ניסה לפשר בין הקתולים לבין ההוגנוטים במלחמות הדת בצרפת, ולהשפיע על אנרי מלך נווארה (אנרי הרביעי, מלך צרפת לעתיד) להפוך לקתולי כדי להביא לסיומן של מלחמות אלה.
ב-1588 נסע לפריז כדי לפקח על הדפסת מהדורה חדשה של "מסות", שהכילה גם את הספר השלישי.
שם פגש במארי דה גורנה שהעריצה את מסותיו ואימץ אותה לבת.
בהתאם לבקשתו, היא פקחה על מהדורה נוספת של המסות (שיצאה לאור ב־1595) והוסיפה הקדמה ארוכה שבה שיבחה את רעיונותיו.
מפריז נסע לנורמנדי כדי להביע את תמיכתו במלך אנרי השלישי, שנלחם על הכתר נגד אנרי הראשון, דוכס גיז, מנהיג הליגה הקתולית במלחמות הדת.
עם שובו לפריז נכלא בבסטיליה על ידי הקתולים, אך השתחרר בו ביום הודות להתערבותה של אם המלך קתרין דה מדיצ'י.
באוגוסט 1589 נרצח המלך אנרי השלישי, ואנרי מלך נווארה הפך לאנרי הרביעי, מלך צרפת.
הוא הזמין את דה מונטן להצטרף לחצרו, אך דה מונטן סירב באומרו: "מעולם לא קיבלתי דבר כלשהו בשל נדיבותם של מלכים.
לא ביקשתי דבר ולא חשבתי שאני ראוי לו...
אדוני, אני עשיר ככל שאני יכול לאחל לעצמי להיות." בהשלמה מלאה נשא את סבלו והמתין לקצו הקרב.
כשנאמר לו ששעתו הגיעה אסף סביבו את בני משפחתו והעניק להם את כספי הירושה.
בספטמבר 1592, בגיל חמישים ותשע, נפטר מישל דה מונטן כתוצאה מכיב בגרונו.
יצירתו הגדולה והיחידה, להוציא את היומן שכתב במסעו לאיטליה, היא הספר "מסות", שיצא לאור לראשונה בשנת 1580. הוא כתב 107 מסות על נושאים רבים ושונים, וכמעט בכל אחת מהן קיים מסר על ההתנהגות האנושית.
בכתיבת מסות אלה הושפע דה מונטן רבות מ"מכתבי מוסר" של סנקה ומ"מוראליה" (ענייני מוסר) של פלוטרכוס.
ליצירתו של מונטן הייתה השפעה על מחברים רבים ובהם רנה דקארט, בלז פסקל, ז'אן-ז'אק רוסו ופרידריך ניטשה וייתכן שגם על ויליאם שייקספיר.
במסה "שופנהאואר כמחנך" ניטשה כתב: "באשר לכנות אני מכיר אדם אחד בלבד שיכול היה להתעלות על שופנהאואר, ושמו מונטן.
העובדה שאדם כזה היה קיים מגבירה את שמחת החיים על האדמה."
אפשר לומר כי דה מונטן מציג את עצמו באמצעות מסותיו.
כאשר הוא כותב אודות עצמו הוא חוקר את טבע האדם.
הוא מנסה לבחון את אופי האדם באמצעות קריאת ספרים, מסעות וניסיונו הפרטי והציבורי:
"כל תנודה שלנו מגלה את אופיינו" - המסה "על דמוקריטוס והרקליטוס" (ספר 1 פרק 50).
וקיים הבדל בינינו לבין עצמנו באותה מידה שהוא קיים בינינו לבין זולתנו" - המסה "על אי העקביות של פעולותינו" (ספר 2 פרק 1).
"אני מצטט אחרים רק כאשר הם מבטאים טוב ממני את מחשבותי".
ב-1676, על פי דרישתו של התאולוג ז'אק-בנין בוסואה, הוכנס ספר המסות לרשימת הספרים האסורים של הכנסייה הקתולית.
מיכאל די-מונטין, מסות בתרגומו של יעקב קופילביץ [ישורון קשת] (הוצאת שוקן, תש"ז)
מישל דה-מונטן, מסות נבחרות בתרגומו של דרור דורי (הוצאת באר, 2003)
מישל דה מונטיין, המסות בתרגומה של אביבה ברק (הוצאת שוקן, 2007)
מישל דה מונטן, מבחר מסות בתרגומו של דרור דורי (אוריון הוצאת ספרים, 2007)
מישל דה מונטן, סנגוריה על רמון סבונד בתרגומו של דרור דורי (אוריון הוצאת ספרים, 2011)
מישל גונדרי הוא במאי קולנוע צרפתי, כמו גם פרסומות ווידאו קליפים הבולט בסגנונו החזותי החדשני ובמניפולציות שהוא עורך במרכיבי עבודותיו.
עבודתו כיוצר סרטים החלה בווידאו קליפ שביים עבור להקת הרוק הצרפתית Oui Oui, שבה גם תיפקד כמתופף.
סגנון עבודותיו המיוחד לכד את תשומת לבה של האמנית המוזיקלית ביורק, שביקשה ממנו ליצור קליפ עבור שירה Human Behaviour.
שיתוף הפעולה בין השניים נמשך זמן רב, במהלכו ביים גונדרי עבור הזמרת שבעה וידאו קליפים.
אמנים אחרים ששיתפו פעולה עם הבמאי היו הווייט סטרייפס, הכמיקל ברדרס, בק, דאפט פאנק,פו פייטרס, הרולינג סטונס וקיילי מינוג.
גונדרי יצר מספר פרסומות טלוויזיה; אחת הפרסומות המפורסמות יותר, למכנסי הג'ינס של לוי שטראוס ושות', זכתה בפרס אריה הזהב בפסטיבל קאן.
הוא היה חלוץ השימוש בטכניקות זמן הקליע, שזכו לתפוצה רחבה בסרט "מטריקס" (The Matrix); דוגמאות בולטות הן הווידאו קליפ Like a Rolling Stone שביים עבור להקת הרולינג סטונז, ופרסומת שביים ב־1998 עבור וודקה סמירנוף.
גונדרי נחשב (יחד עם הבמאים ספייק ג'ונז ודייוויד פינצ'ר) לנציג בולט של זרם במאי וידאו קליפים העוברים לביים סרטים באורך מלא.
גונדרי ביים את סרטו הראשון באורך מלא, "המין האנושי" (Human Nature), ב־2001 (המבוסס באופן רופף על הסיפור הקצר דין-וחשבון לאקדמיה, מאת קפקא) וזכה לביקורות מעורבות.
תסריט הסרט נכתב על ידי התסריטאי צ'ארלי קאופמן שכתב גם את התסריט לסרטו השני של גונדרי "שמש נצחית בראש צלול" (Eternal Sunshine of the Spotless Mind).
סרט זה יצא למסכים בשנת 2004, וזכה לשבחים ולפרסים רבים.
הסרט משתמש בעיבודי תמונה דיגיטליים רבים שאיתם ערך ניסויים בווידאו קליפים שביים.
בהמשך החל גונדרי לביים גם תסריטים שכתב בעצמו, בהם מדעי החלום (2006) ו-"קדימה, תריץ אחורה" (2008).
ב-2013 ביים את הסרט התיעודי המונפש "האם האיש הגבוה מאושר?" (Is the Man Who Is Tall Happy?), ראיון מאויר עם פרופ' נועם חומסקי.
ב-2014 ביקר בישראל והעביר סדנת אמן בבית הספר לקולנוע סם שפיגל
אחיו של מישל, אוליבר גונדרי, גם הוא במאי פרסומות טלוויזיה ווידאו קליפים, וכן עוסק בעריכה ובפוסט פרודקשן.
2001 ...One Day - סרט קצר בהשתתפות גונדרי ודייוויד קרוס
2003 The Work of Director Michel Gondry - מכיל את הווידאו קליפים ופרסומות הטלוויזיה שביים גונדרי
2003 Pecan Pie - סרט קצר בהשתתפות ג'ים קארי
2005 מסיבת רחוב / Block Party - דוקומנטרי
2008 קדימה, תריץ אחורה / Be Kind Rewind
2013 האם האיש הגבוה מאושר?
שינייד או'קונור - Fire on Babylon
כימיקל בראד'רז - Let Forever Be
כימיקל בראד'רז - Star Guitar
קניה וסט ואדם לוין - Heard 'Em Say
מישל וולבק הוא סופר, איש קולנוע ומשורר צרפתי.
זכה בפרסים רבים, בהם פרס אנטראלייה ופרס גונקור.
אביו, רנה תומאס, היה מדריך טיפוס הרים וסקי, ואמו, לוסי סקאלדי, ילידת אלג'יריה, הייתה רופאה מרדימה שהפכה בילדותו להיפית.
מגיל חמישה חודשים ועד שנת 1961 התגורר באלג'יריה אצל סבתו מצד אמו, ולאחר מכן אמו עברה לברזיל כדי לחיות עם החבר שלה ומישל עבר להתגורר בצרפת אצל סבתו מצד אביו, שהייתה קומוניסטית.
שם הנעורים של סבתו מצד אביו היה וולבק, ומישל אימץ אותו לעצמו.
לאחר לימודים בפנימייה ובמכינה אקדמית, למד הנדסת אגרונומיה עד שנת 1980 ולאחר מכן החל לעבוד כאיש מחשבים בפרלמנט הצרפתי.
כבר בתקופת הלימודים פרסם מדור של ביקורת ספרות בשם 'קראמזוב' וכתב שירה.
לאחר סיום לימודיו התחתן ונולד לו בן, לאחר מכן התגרש.
שיריו הראשונים התפרסמו בשנת 1985.
את ספרו הראשון פרסם ב-1991. היה זה ספר עיון על אודות סופר האימה האמריקני הווארד פיליפס לאבקרפט בשם "ה.פ.
לבקראפט, נגד העולם, נגד החיים".
באותה שנה ראה אור הספר "להישאר בחיים, שיטה", המכנס מסות קצרות ומאמרים, ולאחר מכן פרסם קובץ שירה בשם "הרדיפה אחר האושר".
הרומן הראשון של וולבק, "הרחבת תחום המאבק", שראה אור ב-1994 בהוצאת מוריס נאדו (העורך הספרותי שגילה את ז'ורז' פרק), הציב אותו כאחת מהדמויות המרתקות והשנויות במחלוקת בספרות הצרפתית.
הספר, המתאר את קורותיו של איש מחשבים צעיר ואפור, הפך לספר פולחן שנתן ביטוי ריאליסטי ונוקב לגיהנום של חיי היומיום ולמועקותיהם של "האנשים הרגילים", וסימן את וולבק כ"סלין החדש" וכסופר זועם וקודר, ביקורתי ופרובוקטיבי.
ספרו השני, "החלקיקים האלמנטריים" שפורסם ב-1998, מתאר את קורותיהם של מישל וברונו, שני אחים למחצה.
הספר הפך בין לילה לרב מכר ענק בצרפת ובעולם כולו, והציב את וולבק כאחת מהדמויות החשובות והבולטות בספרות זמננו.
בספר זה וולבק בא חשבון עם כל התנועות האנטי ממסדיות, מתנועת ההיפיז ועד לניו אייג' של ימינו.
ברומן השלישי שלו, "פלטפורמה" (2001), עוסק וולבק בתיירות מין ובמפגש בין המזרח והמערב, בין הקפיטליזם הפרוע ובין האסלאם הקיצוני.
בעקבות דבריו בספר ואמירותיו כנגד האסלאם, נתבע וולבק על ידי ארגונים אסלאמיים באשמת הסתה לגזענות, אך בסופו של משפט מתוקשר זוכה.
הרומן הרביעי של וולבק, "אפשרות של אי" (2005), עוסק בתופעת ההזדקנות.
הספר מתאר את סיפורו של דניאל 1, קומיקאי ציני ופרובוקטיבי היוצר קשר עם כת מסתורית, על סיפורו של דניאל נוספים פרשנותם של דניאל 24 ודניאל 25, שיבוטים של דניאל 1. הספר זכה בפרס אנטראלייה היוקרתי והיה לרב-מכר.
בשנת 2010 יצא ספרו החמישי "המפה והטריטוריה", המתאר את קורותיו של צייר צרפתי בודד.
דמותו של מישל וולבק עצמו נוטלת בעצמה חלק בספר זה כדמות משנה חשובה.
על ספר זה זכה וולבק בפרס גונקור.
מגזין סלייט האשים אותו בהעתקת פסקאות מוויקיפדיה הצרפתית בספר זה, וולבק לא הכחיש את הדברים וטען כי אין בעיה להעתיק פסקאות מוכנות כל עוד עושים זאת למטרות אמנותיות.
ב-7 בינואר 2015, מועד הפיגוע במשרדי "שרלי הבדו", פורסם הרומן שלו Soumission (שראה אור בעברית בשם "כניעה").
הספר מתאר מצב עתידי בצרפת (בשנת 2022), כאשר מוסלמי העומד בראש מפלגה מוסלמית עולה לשלטון בצרפת.
בינואר 2019 יצא לאור ספרו סרוטונין, עליו נאמר שניבא את מחאת האפודים הצהובים.
יציאתו של הספר לוותה בהענקת אות לגיון הכבוד לוולבק.
בינואר 2022, יצא לאור ספרו "לחסל", מותחן פילוסופי מתרחש במהלך מערכת בחירות בדיונית לנשיאות בשנת 2027, עם דמויות בעלות דמיון ברור לפוליטיקאים בצרפת, כמו עמנואל מקרון.
שני ספריו הראשונים, "הרחבת תחום המאבק" ו"החלקיקים האלמנטריים", זכו לעיבודים קולנועיים.
"אפשרות של אי" זכה אף הוא לעיבוד קולנועי ב-2008, בבימויו של הסופר עצמו.
"הרחבת תחום המאבק" ו"פלטפורמה" זכו גם לעיבודים לתיאטרון.
וולבק ביים גם סרט ארוטי קצר בשם "הנהר".
לאחר משפטו, בשל חשש לחייו עבר וולבק לגור באירלנד, וחזר לאחר מכן לצרפת.
בשנת 2025 פורסם כי מישל וולבק יזכה בפרס ירושלים לספרות, אחד הפרסים היוקרתיים המוענקים בישראל, כהוקרה על תרומתו הספרותית הבינלאומית ועל סגנונו הייחודי המשלב ביקורת חברתית נוקבת עם סאטירה עמוקה.
הזכייה התקבלה לאחר שספרו "הכחדה" (Anéantir), שתורגם לעברית על ידי הוצאת "בבל" וזכה לתהודה רבה בישראל, חיזק את מעמדו כקול מוביל בספרות העולמית.
ספריו של וולבק כתובים לעיתים בסגנון המזכיר פורנוגרפיה ומתארים באופן גרפי מין ואלימות.
הוא מלעיג את תרבות ההיפים של שנות השישים, את הניו אייג' ואת תרבות הבידור.
הוא אף מתבטא בספריו נגד הפמיניזם, האסלאם, ההומניזם והדמוקרטיה הייצוגית (באחד הראיונות אמר "אני בעד דמוקרטיה ישירה ואין לי שום רצון לבחור נציגים").
חלק מדבריו עוררו עליו ביקורת, ולצד שבחים הוא זכה גם לתגובות שליליות על ספריו מצד מבקרים, בעיקר בינלאומיים.
עם זאת, בעיני רבים וולבק הוא סופר נחשב ומוערך, וספריו זוכים לפופולריות רבה בצרפת ובעולם ומתורגמים לשפות רבות.
ב-1980 נישא לדודנית של חברו הטוב ביותר.
לאחר גירושיו, התחתן ב-1998 עם מארי-פייר גוטייה.
בעת ביקורו בישראל במרץ 2011 הוא הצהיר כי תמיד היה פרו-ישראלי.
כל ספריו שתורגמו לעברית יצאו לאור בהוצאת בבל.
הרחבת תחום המאבק, מצרפתית: עמית רוטברד, 2000
החלקיקים האלמנטריים, מצרפתית: מיכל סבו, 2000
פלטפורמה, מצרפתית: מיכל סבו, 2003
אפשרות של אי, מצרפתית: לנה אטינגר, 2007
המפה והטריטוריה, מצרפתית: רמה איילון, 2011
כניעה, מצרפתית: עמית רוטברד, 2015
סרוטונין, מצרפתית: עמית רוטברד, ידיעות ספרים - הוצאת בבל, 2019
לחסל, מצרפתית: ניר רצ'קובסקי, ידיעות ספרים - הוצאת בבל, 2022
להישאר בחיים וטקסטים אחרים, מצרפתית: רמה איילון, 2007
לצאת מהמאה העשרים, מצרפתית: רמה איילון, 2010
עם ברנאר-אנרי לוי, אויבי הציבור, מצרפתית: רמה איילון, 2015
חוש המאבק, מצרפתית: רותם עטר ושרון רוטברד, 2017
ה"פ לאבקרפט: נגד העולם, נגד החיים, מצרפתית: ניר רצ'קובסקי, הוצאת בבל, 2025
מישל גראר היה שף צרפתי ואחד משלושת האבות של הנובל קוויזין, ביחד עם אלן סנדרנס והאחים טרואגרו, אך יותר מכולם גראר היה קשור עם המושג נובל קוויזין.
נולד ב-27 במרץ 1933 בכפר וטיי שבנורמאנדי בצרפת.
הוריו היו קצבים בעיר שלחוף הנהר מאנט לה ז'ולי, שלושים מיילים מערבית מפריז.
למד מגדנאות ואפייה בין השנים 1947 ל-1950 בליסֶה קורניאל שברואן, עבד שעות אינסופיות בשכר רעב, אך למד את כל רזי המקצוע: איך לשחוט פרה ולעשות וול או וונט, איך לדרוך ענבים ולהכין יין, כיצד להכין דברי מאפה.
המנטור שלו במטבח היה ז'אן דלאווין, שף מסעדת "הקאמליות" אשר שכנה בבוז'יוואל, עשרים קילומטרים מערבית לפריז.
מישל גראר ציין שלאדואר ניניון השפיע רבות על השקפותיו והמטבח הצרפתי המודרני
לאחר שירותו הצבאי זכה מישל הצעיר בפרס בעל המלאכה המצטיין בצרפת Meilleur Ouvrier de France בקטגוריית מגדנאות.
בשנת 1957 התמנה לשף מאפה של מלון קריון שבפריז, שם החל לבשל ואז התגלה כישרונו ברבים, אחר כך היה שף במועדון הלידו המפורסם בפריז.
לאחר מכן הפעיל את מזנון ה"הפיגורה" בסלון תספורות נשים.
בסרט תיעודי צרפתי La Revanche des pâtissiers משנת 2010 הוצגה עבודתו לצד עבודות של כריסטוף פלדר ופייר ארמה.
ב-1962 קנה במכירה פומבית במחיר של 1800 פרנק או 3600 דולר של התקופה ביסטרו מוזנח בפרבר אנייר שליד פריז, ליד בתי חרושת ישנים ששכן במבנה מהמאה החמש עשרה לו קרא מסעדת "קדרת הברזל" (Pot-de-fer) שהצליחה מאוד, בהניחו את האושיות לנובל קוויזין.
ב-1967 קיבלה כוכב במדריך מישלן ובשנת 1970 זכה לשני כוכבים במדריך מישלן.
סיר הברזל נהפכה במהרה לכתובת הכי מבוקשת בצרפת.
גראר דחס סועדים למסעדתו הקטנטנה בה סעדו שלושים איש בצהרים ובלילה, והניח כיסאות אפילו בכניסה לשירותים, מי שחפץ להשתין היה עליו לעשות זאת מחוץ למסעדה.
המסעדה הייתה זכאית ללא ספק לשלושה כוכבים בשל איכות האוכל שלה, אולם המישלן מיאן לתת מחמת עליבות המקום.
התאהב בקריסטין בארתלמי שלמדה בבית ספר גבוה למסחר ואביה היה הבעלים של רשת מרחצאות.
ב-1972 יצאו גראר ואשתו לבחון הקמת מסעדת עילית בשילוב מרחצאות וטיפולי בריאות ודיאטה בלה פרה ד'אז'ני שבכפר הנידח אז'ני לה בן שבחבל לאנד, סמוך לפירנאים שבדרום-מערב צרפת, שהיה שייך להורי אשתו.
מרחצאות היו אופנה בת המאה ה-19 אשר דעכה ועתה התכוונו לחדש ימיה כמקדם.
לה פרה דאז'ני ומטבח הרזון
בשנת 1974 מכר את מסעדתו "קדרת הברזל", עבר לאז'ני לה בן, חמש מאות קילומטרים דרומית לביסטרו הפריזאי שלו ויצר את מטבח הרזון "cuisine minceur", בתור גימיק שיווקי שישתלב עם טיפולי הספא והבריאות וגם משתלב עם הנובל קוויזין שהוא מאבותיו.
ב-1974 זכה מחדש בכוכב במישלן באז'ני לה בן, ב-1975 זכה בשנית בכוכב השני.
מטבח הרזון מבוסס על ארוחות משביעות ללא סוכר, ללא לחם, ללא קצפת עם רטבים קלים בלבד זאת לצד תפריטו הרגיל, הוא יצר תפריט מטבח עילי דל קלוריות.
באותה תקופה היה גראר השף היצירתי והמשפיע ביותר בעולם, ואלפי טבחים מכל קצוות הגלובוס חיקו את תבשיליו.
גראר היה השף הראשון שהגו-מיו העניק לו 19.5 נקודות וארבע מצנפות אדומות וכתב: "גראר הוא השף היחידי בעולם שארוחת חמש מאות הקלוריות שהוא מבשל היא חגיגה, עד היום גראר שומר על תשע-עשרה נקודות במדריך הגו-מיו.
המטבח שלו אינו יוצא מן הכלל - הוא שמיימי וללא מתחרים".
ב-1976 הוציא ספר על מטבח דיאטטי שמאוד הצליח.
ב-1977 זכה לשלושה כוכבים במדריך מישלן, בהם הוא מחזיק ברציפות עד היום (2011).
מסעדתו מדורגת בין מאה ארבעים וארבע הטובות בעולם במדריך "השולחנות הגדולים בעולם".
בשער הכפר מתנוסס בגאון שלט: "כפר הרזון מספר אחד בצרפת".
ב-1978 פרסם גראר את ספרו La Grande Cuisine Gourmande, מטבח יצירתי פרי דמיונו, אלא שהפעם במקום מטבח הרזון, היו אלה מטעמים קלאסיים עתירי שומן וקלוריות.
בלה פרה ד'אז'ני שני מעיינות, האחד בעל מי גופרית קרים לשתייה והשני - מעיין רחצה בחום של שלושים ותשע מעלות.
שני בתי מלון במקום האחד בוטיק יוקרתי עתיר פאר השייך לרשת הרלה אה שאטו והשני זול יותר בשם לה מזון רוז.
במקום פסלים, גן טרופי, מגרשי טניס, בריכת שחייה, גנים.
לגראר גם ביסטרו באז'ני לה בן המגיש תבשילים מהמטבח הצרפתי העממי הקלאסי בשם "לה פרם או גריב".
גראר השתמש ברוטב ויארז' בתבשילים רבים.
גראר חבש בשנת 1983 את ספסלי בית הספר ליין בבורדו והחל משנת 1990 עושה יין לבן בשם "ברון דה באשן", הוא גם מייצר יין אדום.
גראר המציא במטבחו אמבטיית בוץ שבה הגוף שרוי במצב של חוסר כבידה.
בין תלמידיו הבולטים הוא אלן דיקאס.
לגראר גינת ירק וחממות בהן הוא מגדל את הירקות ועשבי התיבול למטבחו ופרחים המשמשים לקישוט המקום.
פראן אדריה ביקר אצלו פעמים רבות על מנת לקבל השראה.
רוברט פארקר כתב עליו: "אם הייתי צריך לאכול ארוחה אחרונה אחת היה לי קשה לא לאכול אותה במוסד המופלא הזה...
יש מסעדות רבות בנות שלושה כוכבים שהייתי מוריד לשניים ושלוש שהן כה נפלאות ונהדרות שאני תוהה למה מדריך מישלן לא יוצר קטגוריה של ארבעה כוכבים.
כך במקרה של פרה דאז'ני, שם המצאה, מקוריות ואיכות חוברים יחדיו לכישרונות מדהימים שיוצר כמה מהתבשילים הטובים ביותר שאני ואשתי טעמנו."
אשתו של גראר, קריסטין בארתלמי, היא נשיאת La Chaine Thermale du Soleil, המפעילה רשת של עשרים ואחת מרחצאות ברחבי צרפת בה מועסקים אלפיים איש.
הייתה זו יצירת מופת אלגנטית בעלות מינימלית שהמציא בתקופתו בסיר הברזל והיא נשארה בתפריטו שנים רבות.
ההשראה לתבשיל באה משהבחין במועדון הלידו (שבו בישל) כי נוהגים לתת לתיירים לאכול פילה ורגליים של עוף ואילו את הכנפיים זורקים לפח, מאות ביום.
ועלה במוחו הרעיון להשתמש בכנפיים.
לאחר משא ומתן הוא רכש כנפיים בפרנק אחד סימבולי (עשרים סנט).
המעדן כלל כנפי עוף עם מלפפונים, אשלוט (בצל אשקלון), פטריות ועגבניות.
הוא חלט את הכנפיים, הסיר מהן את העצם המרכזית ודחף קדימה את הבשר למין סוכריית עוף שהוא הקפיץ עד להזהבה.
דבר זהה עשה למלפפונים שעוצבו לצורת זיתים ואז הושמו בסיר חמאה רותחת.
עשה רוטב קטן של קוביות מפטריות בשילוב אשלוט, עגבניות ועשבים המעורבבים עם יין מרסו ומעט שמנת.
מישל ויליאמס היא זמרת ושחקנית אמריקאית.
הייתה חברה בלהקת דסטיניז צ'יילד יחד עם ביונסה נואלס וקלי רולנד.
היא החלה לשיר במקהלת הכנסייה, ולאחר מכן היא הייתה חברה ברביעייה מוזיקלית, יחד עם אחותה, שנקראה "United Harmony".
היא נרשמה ללימודי צדק קרימינולוגי באוניברסיטת אילינוי, אך עזבה לאחר שנתיים כדי לקדם קריירה מוזיקלית, והיא שימשה כזמרת רקע של הזמרת מוניקה.
בפברואר 2000, היא הצטרפה ללהקת דסטיניז צ'יילד.
ויליאמס הוציאה ארבעה אלבומי אולפן יחד עם דסטיניז צ'יילד והן זכו בפרס גראמי בקטגוריית "להקת ה-R&B של השנה".
במהלך התקופה שבה הופיעה הלהקה, הוציאה ויליאמס שני אלבומי סולו.
בעקבות יציאת אחד מאלבומיה וכדי לקדמו הופיעה ויליאמס במחזמר "אידה", בו היא החליפה את הזמרת טוני ברקסטון.
בתחילת 2006 התפרקה להקת דסטיניז צ'יילד, ויליאמס הופיעה לראשונה בטלוויזיה בסדרת הקומדיה של UPN "חצי וחצי", בו היא שיחקה נשאית איידס.
בשנת 2007 הופיעה במחזמר "הצבע ארגמן".
ב-7 באוקטובר 2008, יצא אלבומה השלישי, "Unexpected".
ביולי 2009 הופיעה ויליאמס במחזמר "שיקגו".
באותה שנה היא החלה לעבוד על אלבומה הרביעי Journey to Freedom אשר יצא ב-2014.
בשנת 2019 גילמה את דיאנה רוס בסדרת הטלוויזיה "נשמה אמריקאית", ברשת הטלוויזיה BET, ובשנים 2019–2022 הופיעה בתוכנית "הזמר במסיכה" בארצות הברית, באנגליה ובאוסטרליה.
מישל אינגריד ויליאמס היא שחקנית אמריקאית.
זוכת פרס אמי ושלושה פרסי גלובוס הזהב ומועמדת לחמישה פרסי אוסקר.
ויליאמס נולדה בקליספל, מונטנה שבארצות הברית, לקרלה אינגריד וללארי ויליאמס .
הוריה פרודים, ולה אחות אחת ושלושה אחים למחצה.
אמה היא עקרת בית, ואביה סוחר מניות וסחורות, ובעבר מועמד המפלגה הרפובליקנית לסנאט ארצות הברית מטעם מונטנה.
היא החלה להשתתף בהצגות בתיאטרון כבר בגיל 8. ב-1993 השתתפה לראשונה בהופעת אורח בסדרת הטלוויזיה "משמר המפרץ", ושנתיים אחר כך באה גם הופעת אורח ב"שפץ ביתך".
ב-1994 גילמה לראשונה תפקיד קולנועי, בעיבוד מחודש ללאסי.
באותה השנה השתתפה כמו כן בתפקיד אורח בסדרת הקומדיה "אבא חורג, אמא חורגת".
תפקיד בולט נוסף גילמה ב-1995 בסרט "מין מסוכן".
ב-1998 לוהקה לסדרת הטלוויזיה "דוסון קריק", בה גילמה את דמותה של ג'ן לינדלי, נערה בעייתית מניו יורק שהוריה שלחו אותה להתגורר אצל סבתה כדי לנתקה מהשפעות שליליות.
ויליאמס גילמה את הדמות לאורך כל עונות הסדרה, עד 2003. במקביל השתתפה במספר סרטי קולנוע, ביניהם "רסיסים של חיבה" (1998), "ליל המסכות: 20 שנה אחרי" (1998) ו"דור הפרוזאק" (2000).
ויליאמס שיחקה גם בסרט הטלוויזיה של HBO, "אם הקירות האלה היו יכולים לדבר 2", ובסרט "אנשי התחנה", שזכה בפרס בחירת הקהל לדרמה בפסטיבל הסרטים סאנדנס בשנת 2003.
ב-2005 השתתפה בסרט "הר ברוקבק", בו גילמה את דמותה של אלמה, אשתו של אניס דל מאר (הית' לדג'ר).
על משחקה בסרט זה זכתה בפרס המבקרים, והוא אף הקנה לה מועמדויות לפרסי גלובוס הזהב, פרס באפט"א לקולנוע ופרס אוסקר בשנת 2006 בקטגוריית שחקנית המשנה.
סרטים נוספים בהם השתתפה לאחר "הר ברוקבק" כוללים, בין היתר, את "אני לא שם" ואת "שאטר איילנד".
בשנת 2008 גילמה את התפקיד הראשי בסרט "ונדי ולוסי", שזיכה אותה במספר פרסים, בהם פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו.
בשנת 2010 גילמה את סינדי בסרט העצמאי "בלו ולנטיין", דרמה רומנטית לצד ראיין גוסלינג.
על תפקידה בסרט הייתה מועמדת לפרס האוסקר, פרס גלובוס הזהב ולפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית הטובה ביותר.
ב-2011 כיכבה בתפקיד הראשי בסרט "השבוע שלי עם מרילין", בו גילמה את דמותה של מרילין מונרו.
על תפקיד זה זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי, והייתה מועמדת בפעם השלישית לפרס האוסקר ולפרס באפט"א.
ב-2014 משחקת בהפקה מחודשת של "קברט" בתיאטרון ברודוויי בתפקיד (הראשי) של סאלי בוולס.
בשנת 2016 שיחקה בסרטו של קנת' לונרגן, "מנצ'סטר ליד הים" בתפקיד של רנדי, אשתו לשעבר של לי (קייסי אפלק).
על תפקידה זה הייתה מועמדת פעם רביעית לפרס האוסקר, פרס גלובוס הזהב, פרס באפט"א ופרס גילדת שחקני המסך, הפעם לשחקנית משנה.
באותה שנה הופיעה בתיאטרון ברודוויי במחזה "בלאקבירד" מאת דייוויד הארוור.
על תפקידה, קיבלה ויליאמס מועמדות לפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2019 שיחקה במיני-סדרה הביוגרפית "פוסי/ורדון", ברשת FX Networks, אודות חייו של בוב פוסי.
על תפקידה זה זכתה בפרס גלובוס הזהב, בפרס אמי ובפרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה.
בשנת 2023 שיחקה בסרט הדרמה "הפייבלמנים" בבימיו של סטיבן ספילברג, בתפקיד הראשי המבוסס על אמו של ספילברג.
על תפקיד זה קיבלה במועמדות נוספת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ומועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
בשנת 2025 ויליאמס זכתה בפרס גלובוס הזהב על תפקידה בסדרה "מתה לסקס" של רשת FX.
בינואר 2026 ויליאמס הצטרפה לצוות השחקנים בסרטו של הבמאי דמיאן שאזל.
בסרט צפויים לככב לצדה של ויליאמס השחקנים קיליאן מרפי ודניאל קרייג.
עלילת הסרט, ששמו טרם פורסם, צפויה להתרחש בין כותלי בית סוהר.
פרויקט נוסף המתוכנן לויליאמס הוא מותחן בשם "A Place in Hell" בבימויה של קלוהי דומונט.
באוקטובר 2023, ויליאמס, יחד עם שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן.
בשנת 2004 החלה לצאת עם השחקן האוסטרלי הית' לדג'ר, שאותו פגשה בצילומי הסרט "הר ברוקבק".
שנה לאחר מכן, השניים התארסו וב-28 באוקטובר 2005 נולדה בתם, מתילדה לדג'ר.
הזוג התגורר יחד עם בתם בשכונת בוריאום היל, ברוקלין עד לפרידתם בספטמבר 2007. ביולי 2008 החלה לצאת עם במאי הקולנוע ספייק ג'ונז ובספטמבר 2009 נפרדה ממנו.
בשנת 2018 נישאה ויליאמס למוזיקאי פיל אלוורום בהרי אדירונדאק.
מאוחר יותר באותה שנה, ויליאמס התארסה לבמאי התיאטרון תומאס קייל איתו עבדה בסדרה "פוסי/ורדון".
השניים נישאו במרץ 2020. לזוג שלושה ילדים.
+שנהסרטתפקידהערות1994לאסיאפריל פורטר1995Timemasterאננימין מסוכןסיל בצעירותה1997רסיסים של חיבהפמי1998ליל המסכות: 20 שנה אחרימולי קארטוול1999דיקארלין לורנזויחידה במינהקימברלי2001בושםהייליאני בלעדייךהולידור הפרוזאקרובי2003נקודת מבטג'ולי פולארדאנשי התחנהאמילי2004ארץ האפשרויותלנהמועמדת פרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית הטובה ביותר (2005)גיבורים דמיונייםפני טרוויסA Hole in Oneאנה ווטסון2005באקסטרססיל מיילסהר ברוקבקאלמה בירס דל מארמועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2006)
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2006)
מועמדת פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה (2006)
מועמדת פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2006)
מועמדת פרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2006)2006The Hawk Is DyingבטיThe Hottest Stateסמנת'ה2007אני לא שםקוקו ריווינגטון2008הונאהSפיגוע התאבדותאם צעירהסינקדוכה, ניו יורקקליירונדי ולוסיונדי קרולמועמדת פרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית הטובה ביותר (2009)2009Mammothאלן וידאלס2010בלו ולנטייןסינדיגם מפיקה בפועל
מועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (2011)
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסרט דרמה (2011)
מועמדת פרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית הטובה ביותר (2011)שאטר איילנדדולורס שאנלהמשלחת של מיקאמילי2011השבוע שלי עם מריליןמרילין מונרופרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסרט קומדיה או מוזיקלי (2012)
פרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית הטובה ביותר (2012)
מועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (2012)
מועמדת פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי (2012)
מועמדת פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר (2012)הוואלס האחרוןמרגו2013ארץ אוזאנני / גלינדה2015סוויטה צרפתיתלוסיל אנז'לייה2016מנצ'סטר ליד היםרנדימועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2017)
מועמדת פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה (2017)
מועמדת פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2017)נשים מסוימותג'ינה לואיס2017מעשה פלאיםאליין וילסוןהאמן הגדול מכולםצ'אריטי ברנוםכל הכסף שבעולםגייל האריסמועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסרט דרמה (2018)2018מרגישה פצצהאייברי להקליירונוםגברת ונום / אן ויינג 2019אחרי החתונהאיזבל2021ונום 2גברת ונום / אן ויינג 2022הפייבלמניםמיצי פייבלמןמועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (2023)
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה (2023)2023לקראת תערוכה (אנ')ליזיTBAFeverפגי לי
+שנהסדרהתפקידהערות1993משמר המפרץבריג'יט באוורספרק: "Race Against Time: Part 1"1994אבא חורג, אמא חורגתג'יי.ג'ייפרק: "Something Wild"1995שפץ ביתךג'סיקה לוץפרק: "Wilson's Girlfriend"1996My Son Is Innocentדונה וינסטוןסרט טלוויזיה של ABC1997Killing Mr.
Griffinמיהסרט טלוויזיה של NBC1998 - 2003דוסון קריקג'ן לינדליתפקיד ראשי (6 עונות); 128 פרקים2000אם הקירות האלה היו יכולים לדבר 2לינדהסרט טלוויזיה של HBO2013קוגר טאוןאחות של לוריפרק: "Blue Sunday"2019פוסי/ורדוןגוון ורדון מיני-סדרה; גם מפיקה בפועל
פרס אמי לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיה (2019)
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (2020)
פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר בסרט טלוויזיה או במיני-סדרה (אנ') (2020)2025מתה לסקסמולי קוצ'ןמיני-סדרה
זוכה פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה
מועמדת פרס הטלוויזיה של ג'ותהם לסדרה מוגבלת פורצת דרך (2025)
מישל דה לה באר היה מלחין וחלילן צרפתי מפורסם, שנודע בהיותו הראשון שהוציא לאור מוזיקה לחליל סולו.
דה לה באר נולד בפריז בין 1675-1680. הוא היה תלמידם של פיליבר רבייה ורנה דקוטו.
בשנת 1694 פרסם דה לה באר מוזיקה לשני כינורות, חלילים או אבובים.
בשנת 1702 פרסם מוזיקה לחליל סולו עם ליווי, היצירות הראשונות לחליל סולו
בשנת 1705 צורף דה לה באר לחצרו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, לצד קופרן, אנטואן פורקרה וז'אק-מרטין אוטטר.
בשנת 1709 פרסם סוויטה לשני חלילים ללא באס.
עוד יצירה של דה לה באר לחליל פורסמה בשנת 1710.
דה לא באר פיתח חיבה מיוחדת להרכבי טריו (שני כלים גבוהים ובאסו קונטינואו), שתאמו את הסגנון האנין של המלך
ולולי הביא אותם לוורסאי עבור "משכבי המלך" המפורסמים.
כמי שחיקה את מרן מארה, שצבר ניסיון רב בסוגה זו ב-1692, אין זה מפתיע, שהפרסום הראשון של דה לה באר, בידי כריסטוף בלר (Christophe Ballard) בשנת 1694, היה "ספר שלישיות", שהוכתר בדף השער שלו
(frontispiece) בשם "חליל לשכת המלך".
C." אלמונית, וכלל בעיקר פרקים עתירי עדנה ורגש, שבעטיים נאמר לעיתים קרובות על ל-דה לה באר, שיש לו כישרון מיוחד לרגש את נשות החצר:
בשנת 1703 צורף דה לה באר באופן רשמי אל נגני החצר (Écurie) ולשכת המלך, שם שירת עד לשנת 1730, אז סיפח אותו לולי כנגן חיזוק עבור ה"שעשועים" (divertissements) שלו.
לולי איחד בשנת 1700 את תזמורת האופרה וצירף אליה אחד מטובי הסולנים של "המקהלה הקטנה" (petit choeur) כפי שתואר ב-1713.
בשנת 1700 פורסם הספר השני "טריו לכינורות, חלילים ואבובים של סניור דה לה באר", הפעם ללא הקדשה ועמוד שער.
הסוויטות החדשות הללו דמו בסגנונן ל"סרנדה קונצרטנטית, מחולקת לשלוש סוויטות לכינורות, חלילים ואבובים", מאת מונטקלר (Montéclair) ב-1697. הן גם מחקות את מבנה ה"סונאטה דקייזה" האיטלקית, עם אלמנטים מלודיים ודקורטיביים, חלקם מובלטים וחלקם נסתרים, בטעם צרפתי טיפוסי.
בעקבות עלייתו של הדוכס מאנז'ו הצעיר לשלטון בספרד ב-1701, בתום מלחמת הירושה הספרדית, ליווה דה לה באר את השליט הצעיר לחזית הספרדית, עם 20 מוזיקאים אחרים.
השתתפות המוזיקאים במסע הונצחה במאמר ב-מרקור דה פראנס, המציין באופן מפורש: "מר דה לה באר, נגן חליל גרמני, לאלנד, כינור, ז'אן-פרי רבל (Jean-Féry Rebel), כינור"
(מסע זה גם מסביר את השמות בעלי האופי ה"איברי", או הלוחמני, של יצירות מסוימות מן "הספר הראשון לחליל", שהמלחין פרסם ב-1702, אך חיבר כנראה במועד מוקדם יותר.)
האוסף הזה, כנראה הראשון בצרפת עבור הכלי, היה חשוב מספיק כדי שיוצרו יוסיף בהקדמה הודעה מעניינת.
הוא כתב שההשראה באה מהיצירות הנהדרות לכינור, שמרן מארה ערך ב-1686 ו-1701, והודה, שמטרתו הייתה להביא את המוזיקה לחליל צד לרמת שלמות כזו של הכינור.
בשנת 1700 תרם דה לה באר לראשונה לאופרה: ניצחון האומנויות, אופרה-בלט בחמש מערכות ללא פרולוג הוצגה ב-16 במאי, לליברית של אנטואן הודר דה לה מוט (Antoine Houdar de La Motte).
הספר השלישי "ספר הטריו" של דה לה באר הופיע ב-1707, והוקדש הפעם לאטיין לאנדה (Étienne Landais), האוצר הראשי של חיל הארטילריה.
שש הסונאטות שהאוסף מכיל הן בעלות 4 פרקים, ויש בהן תערובת של ריקודים (ז'יג, גבוט, רונדו) עם פרלודים בסגנון איטלקי, על פי רוב עם סיום של פוגה.
הראשון לשבח את דה לה באר היה ככל הנראה סבסטיאן דה ברוסר בקטלוג משנת 1724, המעיד כי לה באר הוא "אחד מנגני חליל הצד הטובים ביותר בפריז, והוא זה שגרם לפופולריות שלו".
מישל דוריס תומאס הייתה שחקנית אמריקאית, ידועה בעיקר עקב משחקה בקומדיית המצבים "אריזה משפחתית".
תומאס נולדה בבוסטון שבמסצ'וסטס, אך גדלה בניו ג'רזי במונטקלייר.
היא למדה בבית הספר לריקוד ואומנויות, ובמרכז הריקודים בברודוויי שבניו יורק.
אימה הייתה שחקנית תיאטרון, ואביה דניס תומאס היה חבר בלהקת Kool & the Gang.
בין השנים 1988–1990 היא השתתפה בתוכנית "משפחת קוסבי" בתור חברתו של תיאו (מלקולם-ג'מאל וורנר).
דמותה המוכרת ביותר הייתה בתוכנית "אריזה משפחתית", בה גילמה את מיירה, חברתו של סטיב ארקל (ג'ליל וייט).
היא הצטרפה לסדרה בעונה הרביעית בשנת 1992 עד 1998 בה נאלצה לעזוב עקב מצבה הבריאותי, ממש לפני ביטול הסדרה.
תומאס הופיעה בתפקידי אורח בסדרות ובסרטים, בהם "רוזאן", "Malcolm & Eddie", בסרט "להסתובב עם החברה" ועוד.
תפקידה האחרון היה דמותה של קלי בתוכנית "צעירים חסרי מנוח", שזיכה אותה בפרס ה-NAACP על מעמדה כשחקנית הטובה ביותר בדרמה יומית.
בנוסף היא הופעה בסינגל המצליח "Never Make a Promise" של הלהקה Dru Hill.
באוגוסט 1997 תומאס אובחנה כחולה בסוג נדיר של סרטן הקיבה, שנקרא סרקומה של רקמות רכות.
היא שמרה את המידע על כך שהיא חולה בסוד, וסירבה לקבל טיפולים בשל הסיכוי הגבוה שלא תוכל ללדת.
כאשר הגדירו את מצבה כסופני היא החלה בטיפולים.
בן זוגה ששהה לצידה עד למותה היה השחקן מלקולם-ג'מאל וורנר.
מישל דרוקר הוא עיתונאי, מנחה, מפיק ותסריטאי של תוכניות רדיו וטלוויזיה יהודי-צרפתי.
מישל דרוקר נולד בימי מלחמת העולם השנייה, בעיירה ויר (Vire) במחוז קלבדוס שבצרפת.
אביו, אברהם דרוקר, היה רופא, יליד דוידני על יד צ'רנוביץ, בצפון חבל בוקובינה אז נחלת הכתר האוסטרי, במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית, שעברה אחר כך לידי רומניה.
אמו, לולה שאפלר, נולדה בווינה.
שניהם היגרו לצרפת בשנת 1925 וקיבלו אזרחות צרפתית בשנת 1937. האב התיישב כרופא כפרי במחוז קלבדוס, בהתחלה בסן-סבר, אחר כך בוויר.
בתקופת משטר וישי נעצר בסן-סבר בעקבות הלשנה, הוחזק בקומפיין ואחר כך במחנה הריכוז דראנסי, בו עבד כרופא הראשי של המחנה.
הוא הצליח לשרוד ושוחרר אחרי שנתיים, באוגוסט 1944. בשנת 1942 נעצרו אמו (בהריון עם בנה השני, מישל, בבטנה) ואחיו הבכור על ידי קצין גסטפו בתחנת הרכבת של העיר רן..
הם ניצלו בזכות התערבותו של אדם שחיכה בתחנה (אותו לא הכירה), בשם פייר לֶה לֶה Pierre Le Lay (אביו של התעשיין פטריק לה-לֶה) שטען בפני הקצין שמדובר באשתו ובבנו.
אחייניתו היא השחקנית הצרפתייה, לאה דרוקר.
דרוקר החל בקריירה עיתונאית בשנת 1965 ככתב ופרשן ספורט ברשות השידור הצרפתית ORTF.
בין השנים 1965–1973 הגיש את מדור הספורט של יומן הטלוויזיה ושימש כפרשן רשמי של אירועי כדורגל, לרבות משחקי גביע העולם בכדורגל.
אחרי שהפגין יחד עם עיתונאים אחרים בעת האירועים הפוליטיים בצרפת במאי 1968 הורחק זמנית משידורי הספורט, ובהתאם להצעת המפיקה מישל ארנו, החל להנחות תוכניות אירוח ובידור.
בשנת 1972 הנחה גם את התוכנית "Sport en fête" (הספורט חוגג) בערוץ הממלכתי ORTF.
למרות שהמשיך לסקר משחקי כדורגל מרכזיים בטלוויזיה עד לשנת 1986, פנה דרוקר יותר ויותר להנחיית תוכניות בידור שונות בטלוויזיה.
התפרסם בגישתו הנימוסית, המחוייכת והמתונה ביחס למרואייניו מקרב הידוענים הצרפתיים.
Drôles de stars (איזה מין כוכבים)
תוכניות אלה הפכו אותו לפופולרי מאוד.
בערוץ RTL (לוקסמבורג) הנחה בין השנים 1974 - 1976 את התוכנית RTL c'est vous" - RTL" (RTL זה אתם), ואחר כך בין השנים 1976 - 1982 את התוכנית "La Grande Parade" (המצעד הגדול).
בין השנים 1983 - 1987 הנחה את "Studio 1" בערוץ Europe 1. החל מספטמבר 1998 הנחה והיה שותף בהפקה של התוכנית "Vivement dimanche" (יום ראשון במצב רוח) כל יום ראשון אחרי הצהרים בערוץ "פראנס 2" - France 2 ו-TV5 Monde.
בנובמבר 2010 חידש את התוכנית "Champs-Élysées" בערוץ France 2.
אשתו היא דני סוואל, שחקנית עבר צרפתייה.
לזוג בת מאומצת ילידת הודו-סין.
אחיו הבכור, ז'אן דרוקר, היה מבכירי ערוצי הטלוויזיה בארצו.
אחיו הצעיר, ז'אק, הוא רופא, מומחה ידוע באפידמיולוגיה ובריאות הציבור.
אחייניותיו הן לאה דרוקר, שחקנית, ומארי דרוקר, עיתונאית ואשת טלוויזיה.
ב"פראנס 2" וב"פראנס 3" הנחה בערבי סילבסטר, טקסי פרסי "מולייר" (בתחום התיאטרון) ו"סזאר" (בתחום הקולנוע - ה"אוסקר" הצרפתי), "ויקטואר דה לה מוזיק" (בתחום המוזיקה) והחל משנת 2006 את "Tenue de soirée ("חליפת ערב").
בשנת 2005 הגיש את התוכנית הצרפתים הדגולים ביותר.
בחייו הפרטיים מישל דרוקר אוהב לרכוב על אופניים ולהטיס את מסוקו הפרטי.
ניהל יחסי חברות עם הזמר קלוד פרנסואה, שהכניס אותו לסודות במת הבידור, הזמר מישל סרדו היה אורח קבוע בהרבה מתוכניות הטלוויזיה שבהנחייתו, הזמר ז'אן פרה ואחרים.
1979 - מדליית העיר פריז
1984 - אביר מסדר האמנויות והספרות של צרפת
1994 - בעל אות לגיון הכבוד בדרגת קצין
2001 - אביר (CQ) המסדר הלאומי של קוויבק.
2010 - קצין המסדר הלאומי של קוויבק
מישל ווי היא שחקנית גולף אמריקנית מקצוענית ממוצא דרום קוריאני שמשחקת בליגת ה-LPGA.
ב-2006 הכתיר אותה טיים מגזין במאמר "אחת ממאה האנשים שמעצבים את עולמנו."
בהיותה בת 10 היא נהייתה השחקנית הצעירה ביותר ששיחקה באליפות החובבנים USGA.
ווי גם הייתה הזוכה הצעירה ביותר ב-US Women's Amateur public links והצעירה ביותר ששיחקה בליגת ה-LPGA.
ווי נהפכה למקצוענית מעט לפני יום הולדתה ה-16, אירוע שלווה בכמות עצומה של פרסום וציפייה, ציפיות בהן לא עמדה מאז.
מישל דברה היה פוליטיקאי צרפתי גוליסטי, יהודי מומר.
נחשב לאבי החוקה הנוכחית של צרפת, וכיהן כראש הממשלה הראשון של הרפובליקה הצרפתית החמישית תחת הנשיא שארל דה גול בשנים 1959–1962. ראש הממשלה החמישי בתולדות צרפת, שהיה ממוצא יהודי (מתוך שבעה סך הכל).