tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כוחות המצור תוגברו מאוחר יותר על ידי הגעת יחידות מהצבא ההודי הבריטי וחלק מהדיוויזיה האפריקאית ה-12. מספר התקפות והתקפות נגד שוגרו בין מאי לאוגוסט 1941. ב-28 בספטמבר 1941, לאחר שהפסיד כ-950 איש בלחימה וללא מזון, נכנע קולונל גונלה ביחד עם 1,629 איטלקים ו-1,450 חיילים קולוניאליים.
מתחילת ספטמבר הייתה קולקבר מותקפת ומופצצת במספר הזדמנויות.
ב-13 בנובמבר ניסה כוח מעורב מהדיוויזיה הבריטית ה-12 (אפריקאית), בפיקודו של מייג'ור-גנרל צ'ארלס פוקס ובתמיכת חיילים אתיופיים לא סדירים, לתקוף את מערך ההגנה המרכזי בקולקבר אך נאלץ לסגת.
ניסיון נוסף לתקיפה התרחש ב-21 בנובמבר ממספר כיוונים.
ההתנגדות נמשכה עד הצהריים, כאשר עמדות איטלקיות החלו להיכנע.
בתקיפה הסופית נרשמו 206 נפגעים בריטים ואתיופים, ונלקחו 2,423 אסירים איטלקים ואתיופים.
מקורות איטלקיים מדווחים על 1,003 הרוגים איטלקיים, 804 פצועים ו-1,900 אסירים.
בשלב זה נהנו בעלות הברית מעליונות אווירית מוחלטת.
לאיטלקים נותר מטוס פיאט CR 42 אחד בלבד, אותו הטיס סרג'נטה ג'וזפה מוטט.
ב-22 בנובמבר בוצעה הגיחה האחרונה של חיל האוויר המלכותי האיטלקי במזרח אפריקה, כאשר מוטט תקף כוחות ארטילריה בריטית בקולקבר, ובמהלכה נהרג המפקד של הארטילריה המלכותית, לוטננט-קולונל אורמסבי.
לאחר התקיפה, הנחית מוטט את מטוסו בגונדר, השמיד אותו והצטרף לכוחות הקרקעיים ללחימה.
שני מעברי הרים השולטים על העיירה היו תחת שליטת חיילים איטלקיים.
הם נקלעו למצור על ידי שתי חטיבות מתוך אוגדה 12 (אפריקאית).
הכוחות האיטלקיים במעברים נותקו ובסופו של דבר נאלצו להיכנע לאחר שאספקת המזון והתחמושת שלהם נגמרה.
לאחר שהשתלטו כוחות בעלות הברית על מעברי ההרים, הם קיבלו את השליטה על נקודות התצפית המשקיפות על גונדר והגיעו לעיירה ב-23 בנובמבר.
הכוח האיטלקי בגונדר היה חלש ביותר, כאשר רבים משכירי החרב המקומיים, שלא קיבלו שכר מהאיטלקים, ברחו.
ההתקפה הסופית על גונדר, שם הוקמה המפקדה של נאסי, החלה בשעה 5:30 בבוקר 27 בנובמבר.
שדה התעופה באזוזו שימש כמטרה הראשונה, והוא נכבש בצהריים של אותו יום.
לאחר מכן הכוחות הגיעו לפאסיל גמב.
בשעה 4:30 אחר הצהריים, בעוד גדוד המשוריינים של קניה פרץ לפאתי העיירה, נאסי שלח את הודעתו האחרונה לאיטליה בה הסביר כי חטיבת המילואים נפרסה בחזית הדרומית אך לא הצליחה לעצור את המתקפה, כי חיילי האויב עברו את גדרות תיל וכלי רכב משוריינים של האויב נכנסו לעיר.
נאסי נכנע זמן קצר לאחר מכן.
כמה מוצבים איטלקיים נלחמו עד 30 בנובמבר, וסימנו את סוף הקרב.
קרב ג'באליה השני היה קרב במלחמת חרבות ברזל בין אוגדה 98 של צה"ל לבין ארגוני הטרור העזתים בהובלת גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של חמאס.
בקרב ג'באליה ב-2023 צה"ל השיג אחיזה מבצעית בג'באליה עד ינואר 2024, אך נמנע מלהשתלט על אזורים מסוימים במחנה הפליטים.
כוחות חמאס התארגנו מחדש במחנה הפליטים, וב-11 במאי פתח צה"ל במבצע להשתלטות מחודשת על מחנה הפליטים ג'באליה.
בקרב נהרגו מאות מחבלים וחולצו 7 גופות חטופים ישראלים ממתקפת הפתע על ישראל.
ב-31 במאי הסתיים הקרב לאחר פירוק מסגרת החמאס האזורית, וצה"ל יצא מאזור הלחימה.
בחודש נובמבר 2023, במסגרת התמרון הקרקעי ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל אוגדות צה"ל 162 ו-36 כיתרו את העיר עזה מצפון ומדרום והתחברו על ציר החוף שלה.
בהמשך השתלטו על לב העיר ופירקו את מסגרות החמאס בתחום העיר.
במהלך הכניסה מצפון של אוגדה 162, עברה האוגדה בשטחי עיירות צפון הרצועה, בהם ג'באליה ובית לאהיא.
במסגרת זו הושגה שליטה מבצעית על עיקר העיירה, אך צה"ל נמנע מהשתלטות על מחנה הפליטים בג'באליה, ונלחם רק סביבו.
בחודשים הבאים השתנה הסד"כ הצבאי בתחומי העיר, החל מפברואר כוחות אוגדה 162 שפיקחו על צפון הרצועה, התרכזו במסדרון נצרים מדרום לה ובראשית אפריל הם היו הכוחות העיקריים של צה"ל ברצועה, לאחר שאוגדה 98 סיימה את קרב ח'אן יונס ויצאה להתרעננות.
במהלך הלחימה של אותם חודשים, מאות מחבלים ברחו לאזור מחנה הפליטים ג'באליה, שכן לא הייתה בו נוכחות צה"ל, ואלו הכינו קווי הגנה, התחמשו מחדש ועיבו את המערכים שלהם.
ב-5 במאי קרסו שיחות המשא ומתן לעסקת חטופים, לאחר שחמאס לא נענה בחיוב למתווה המצרי בזמן שקבע לו האולטימטום הישראלי, ומכאן החל צה"ל בקרב רפיח בדרום הרצועה.
שבוע לאחר תחילת המבצע ברפיח, פתחה אוגדה 98 בפיקוד תא"ל דן גולדפוס במבצע בעומק מחנה הפליטים ג'באליה, במטרה להשיג בו אחיזה מבצעית מלאה.
רוב אוכלוסיית מחנה הפליטים נטשה אותו זמן רב לפני התמרון המחודש, עוד באוקטובר 2023, בעקבות פינוי צפון רצועת עזה בהוראת מדינת ישראל.
המבצע בג'באליה החל בלילה שבין 10 ל-11 במאי: חיל האוויר וכוחות תותחנים ביצעו ריכוך ארטילרי מעל מטרות טרור ובצל הסיע בכוח האש החל התמרון הקרקעי.
הכניסה אל מחנה הפליטים לוותה בשיגור של עשרות טילי נ"ט לעבר כוחות צה"ל, הפעלת מטעני חבלה וירי מנשק קל וצלפים.
לפני תחילת התמרון צה"ל פיזר כרוזים וקרא לתושבים הנותרים במחנה הפליטים להתפנות ממנו, וב-15 במאי הרחיב את פקודת הפינוי.
תחילה תמרנו בגזרה חטיבות השריון 7 ו-460 יחד עם יחידות ההנדסה הקרבית, גדחה"ן 603, גדחה"ן 9227 מחטיבה 679 וגדס"ר 6828. בהמשך הצטרפו אליהם כוחות חטיבת הצנחנים.
ביומיים הראשונים ללחימה נהרגו למעלה משמונים מחבלים.
טנקים של גדוד 82 שהיו תחת צק"ג 202 ירו בשגגה שני פגזים לעבר מבנה שבו שהו לוחמי פלוגת ח"ץ של גדוד 202 של חטיבת הצנחנים.
כתוצאה מהתקרית נהרגו 5 לוחמים ונפצעו 13.
ב-15 במאי נפצע מפקד פלוגת ח"ץ גל שבת ז"ל באורח קשה בהיתקלות עם מחבלים, ולאחר מספר ימים נפטר מפצעיו.
ב-17 במאי, חייל בפלוגת התקשוב של חטיבת הצנחנים סמל בן אבישי נהרג לאחר שצלף פגע בו בעת שתיקן אנטנת תקשורת.
עד 17 במאי נהרגו 200 מחבלים ונשבו עוד ארבעים.
באותו יום נפצע קשה בהיתקלות עם מחבלים לוחם מגדחה"ן 9227 בצק"ח 460, ואותר מחסן אמל"ח עשרה מטרים ממחסה לעקורים שפונו.
המחבלים תקפו במספר רב של רקטות RPG-7, שיורטו בידי מערכת מעיל רוח של השריון הישראלי.
מטעם צה"ל נמסר לעיתונאים שבתוך שלושה ימי לחימה כל האוכלוסייה הבלתי מעורבת כבר התפנתה מאזור הלחימה, ורק פעילי חמאס נותרו.
בלחימה העצימה כוחות צה"ל היו צריכים לשבור את קו ההגנה המוכן מראש של המחבלים, ולבצע לחימה משולבת מעל ומתחת לפני הקרקע, תוך שהם חושפים פירי מנהרות ונאבקים מול מארבי מחבלים שיוצאים מהמנהרות.
בשעות הערב הודיע דובר צה"ל, תא"ל דניאל הגרי, כי גופותיהם של שני לוק, עמית בוסקילה ויצחק גלרנטר, שנחטפו לעזה ב-7 באוקטובר מאזור המסיבה ברעים, הוחזרו לישראל במבצע בצפון הרצועה.
גם גופת החטוף רון בנימין הוחזרה לישראל באותו המבצע, כפי שפורסם למחרת.
באותו היום הורחבה הלחימה, ואוגדה 98 העמיקה את השליטה המבצעית באזור.
לאחר השתלטות על פרבריה המזרחיים של העיר, התקדמו כוחות האוגדה ללב מחנה הפליטים.
לוחמי צק"ח 7 והצנחנים איתרו בעיר עשרות קני רקטות ארוכות טווח שכוונו למרכז ישראל.
הכוחות דיווחו על לחימה בעוצמה גבוהה ועל התנגדות משמעותית של חמאס.
ב-21 במאי הגיעו הרמטכ"ל רא"ל הרצי הלוי ומפקד פיקוד הדרום ירון פינקלמן לחפ"ק מפקד האוגדה בג'באליה, והרמטכ"ל יצא בהודעה לציבור: "אנחנו במלחמה שאמרנו בהתחלה שהיא תהיה ממושכת.
התחפרו כאן שנים להגנה, ולא מפרקים את זה בשבוע וגם לא בחודש.
המשימה היא להרוג כמה שיותר מפקדים, כמה שיותר מחבלים, להשמיד את התשתיות.
הלחץ הזה, אנחנו מאוד רוצים, יעזור לנו גם ללחוץ להביא חטופים חיים ואנחנו מוכנים לעשות גם מבצעים מסוכנים ומסובכים כדי להביא גופות של חטופים שלנו חזרה לקבר ישראל.
אנחנו מפרקים את הזרוע הצבאית של החמאס".
קצין האג"ם האוגדתי, סא"ל ברק גנוט, תיאר את מרחב הלחימה: "זו לא הגזמה, כמעט בכל בית ומבנה שם הכינו מראש למחבלים נשק ואמצעי לחימה רבים, כשיטה.
הם לא צריכים להסתובב חמושים, אלא רק להגיע למבנה או לצאת מהפיר ולהתמקם בבית עם רקטות RPG, עמדות תצפית, קלאצ'ים ותחמושת, והמון מטענים גדולים מוסלקים בתוך קירות.
הם שברו קירות בין הבתים הצפופים כדי לייצר פתחי מעבר למחבלים שלהם, ולכן נערכנו מראש לכך בנוהל הקרב עם המון למידה מחברינו באוגדה 162, שפעלה במרחב ג'באליה".
בצהרי אותו יום, כוח מצק"ג 75 של חטיבה 7 זיהה פיר מנהרה בחצר בית, לאחר שהרג מחבל ששימש תצפיתן על המרחב.
בהתאם להכוונה מודיעינית כוחות שב"כ ויהל"ם חילצו מהמנהרה את גופותיהם של שלושה חטופים: חנן יבלונקה, מישל ניסנבאום ואוריון הרננדז שנחטפו ב-7 באוקטובר מעיקול מפלסים.
בליל 25–26 במאי פרסם דובר חמאס אבו עוביידה הודעת כזב שחייל צה"ל נחטף בידי מחבלים.
צה"ל פרסם הבהרה שמדובר בפרסום שקרי.
יחידה 636 לקחה חלק בלחימה, ובין משימותיה זיהתה מחבלים רבים וקישרה עם כוחות אש סגירת מעגלים נגדם.
ב-26 במאי צק"ח הצנחנים יחד עם כוחות השריון מגדוד 82 וכוחות ההנדסה מגדחה"ן 9227 בהם פלוגת הצמ"ה, פלוגת הפלסים ג ומחלקת הסיור הגדודית, הובילו התקפה חטיבתית במרחב השוק הישן והחדש בלב ג'באליה, וחיסלו בקרבות פנים אל פנים מחבלים בסימטאות צפופות ונלחמו בעצימות גבוהה.
כוחות החטיבה הרגו כמאה מחבלים בעשרות קרבות בהם הלוחמים חתרו למגע.
הלוחמים פשטו על המטה לביטחון כללי של ארגון הטרור חמאס, על בית מח"ט צפונית של הג'יהאד האיסלאמי ונלחמו בכל שכונות השוק.
אותר נשק רב, כמו גם תחמושת ומסמכים.
במהלך הלחימה העצימה במרחב השוק הכוחות נתקלו במספר רב של מחבלים שהקימו מתחמי לחימה בין החנויות, וחיסלו אותם בירי מדויק, קרבות פנים אל פנים, ירי פגזים ובהכוונת אש מהאוויר.
בפעילות צק"ג רותם תחת צק"ח 7 במחנה, נהרג באותו היום סמ"ר סמל מחלקה בגדוד רותם בהיתקלות עם מחבלים.
הלחימה התמקדה בשלושה שלבים: הכרעת מערכת החמאס במעגל העיר ג'באליה, הכפר ג'אבליה ומחנה הפליטים ג'אבליה.
לפני הקרב, הוערך שבאזור היה גדוד אחד של חמאס אך לאחר איסוף מודיעין, ההערכה שונתה לשלושה גדודים.
ב-28 במאי הודיע צה"ל כי המסגרות הצבאיות של חמאס פורקו, והמחבלים הנותרים בג'באליה נלחמו כבודדים או בצוותים קטנים, ללא מסגרת צבאית.
בבוקר 29 במאי צק"ח הצנחנים השלימה את פעילותה ויצאה מג'באליה.
ב-29 במאי במהלך הלחימה במחנה נהרג מפיצוץ מטען מפקד בצנחנים מגדוד 101. בנוסף באותו היום, הודיע דובר צה"ל כי צק"ח הצנחנים סיימה הלילה את חלקה בפשיטה החוזרת בג'באליה ויצאה מהאזור.
ב-30 במאי במהלך לחימה בעיר נהרג רס"ל (מיל') מגדס"ר 6828 בהיתקלות מול מחבלים.
ב-31 במאי הושלם המבצע וכוחות אוגדה 98 נסוגו מג'באליה.
במהלך עשרים ימי הפעולה כוחות ההנדסה מגדחה"ן 603 ו-9227 של צה"ל השמידו תוואי מנהרות שביחד מגיעים ל-12 קילומטרים.
הפלישה הקרקעית במהלך הקרבות גרמה להרס רב במחנה הפליטים.
קרב גבעות קרניטה נערך בשנת 277 לפנה"ס בין צבא רומי לצבא סאמניטי במהלך מלחמת פירוס (280-275 לפנה"ס).
העם הסאמניטי התחבר למלך פירוס מאפירוס נגד הרפובליקה הרומית כדי להחזיר לעצמם את העצמאות שאיבדו במהלך המלחמות הסאמניטיות, אך כאשר פירוס עזב את איטליה בשנת 278 לפני הספירה ושט לסיציליה, בני בריתו האיטלקיים של פירוס נותרו לבדם מול הרומאים.
בשנת 277 פלשו לסאמניום הקונסולים פובליוס קורנליוס רופינוס וקאיוס יוניוס בובולקוס, זרעו בה הרס וכבשו כמה מבצרים נטושים.
הסאמניטים נסוגו לרכס גבעות שנקראו קרניטה, בגלל הגידולים הגדולים של עץ קורנל (קרנית) שהם נשאו, והעבירו לשם את אוצרותיהם היקרים ביותר.
למרות תנאי השטח הרומאים עלו אל הגבעות, אך הסבך והטיפוס התלול הפכו אותם למטרה קלה להתקפת הסאמניטים, שהרגו בהם ולקחו בשבי רומאים רבים.
לאחר תבוסתם בגבעות קרניטה, שני הקונסולים הרומאים האשימו זה את זה במחדל ולא פעלו עוד יחד.
יוניוס המשיך להרוס חלק מסאמניום, בעוד רופינוס ערך מסע נגד הלוקאנים והברוטים וכבש את קרוטון.
קרב ג'באליה השלישי הוא קרב במלחמת חרבות ברזל בין אוגדה 162, ובה חטיבה 401, חטיבה 460, חטיבת ביסל"ח (גדוד 17, גדוד 450), חטיבת גבעתי וחטיבת כפיר של צה"ל לבין ארגוני הטרור העזתים בהובלת גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של חמאס.
הקרב החל ב-6 באוקטובר 2024 והסתיים ב-18 בינואר 2025 עם כניסתה לתוקף של הפסקת אש במסגרת הסכם חמאס–ישראל (ינואר 2025).
בקרב נהרגו 35 חיילי צה"ל ונפצעו מאות לוחמים.
לפלסטינים היו כ-4,000 הרוגים, מתוכם כ-3,000 מחבלים, ונעצרו כ-2,000 מחבלים נוספים; בכך פורקו גדודי חמאס שהתארגנו מחדש באזור.
בנוסף לאבדות, נגרם נזק כבד מאוד לשכונה ולמחנה הפליטים כאשר תשתיות טרור רבות – שכמעט כולן הוסתרו במבנים אזרחיים, לרבות בתי חולים ובתי ספר – הושמדו על ידי כוחות צה"ל.
קרב ג'באליה השני הסתיים ב-31 במאי 2024, לאחר פירוק מסגרת ארגוני הטרור במרחב.
לקרב ג'באליה השלישי יצא צה"ל בעקבות התארגנות מחודשת במחנה הפליטים ג'באליה.
בקרב זה בוצע ניסיון לפינוי אוכלוסיית מחנה הפליטים דרומה, על מנת למנוע התארגנות מחודשת.
בסוף קרב ג'באליה השני, בהובלת עוצבת האש, צה"ל הכריז על פירוק מסגרת ארגוני הטרור במחנה הפליטים ג'באליה.
במהלך החודשים יוני עד ספטמבר בוצעה התארגנות מחודשת של מסגרות חמאס וארגוני הטרור במחנה הפליטים.
לאור ההתארגנות, נוצר צורך לפעול בשלישית במחנה הפליטים.
נראה שעל מנת למנוע התארגנויות נוספות לאחר המבצע, התמקד המבצע לצד פירוק מסגרת ארגוני הטרור, גם בהנעת תושבי מחנה הפליטים דרומה, כך שלא תתאפשר התארגנות מחודשת.
המבצע מובל על ידי אוגדה 162, אשר החלה בקרב לאחר יציאה ממרחב רפיח והעברתו לשליטת אוגדת עזה.
חמאס מילכד בחומרי נפץ כ-200 בתים בג'באליה.
ביום שבת ה-5 באוקטובר צה"ל החל בירי אינטנסיבי לעבר האזור, כמו כן כלי רכב צבאים החלו בהתקדמות לאזור.
בליל ה-6 באוקטובר החלו כוחות אוגדה 162 לפעול במרחב העיירה ג'באליה ומחנה הפליטים שבה.
לדברי דובר צה"ל הפעילות החלה בעקבות מידע מודיעיני על הימצאות מחבלים ותשתיות טרור במרחב ובעקבות שיגור רקטות מהאזור לכיוון אשקלון.
באותו יום חיל האוויר תקף עשרות מטרות טרור, בהן תשתיות תת-קרקעיות ומחבלי נוח'בה.
באותו היום צה"ל יצא בהודעת פינוי לכל תושבי צפון רצועת עזה.
ב-7 באוקטובר הותר לפרסום שמו של חלל צה"ל אשר נפל במהלך הלחימה.
ב-8 באוקטובר דובר צה"ל הודיע כי כוחות אוגדה 162 הרגו כ-20 מחבלים ביממה שחלפה.
ב-9 באוקטובר הושלם כיתור העיירה.
באותו היום, כלי טיס תקף מחבלים במרחב ששימש בעבר כמתחם רפואי בג'באליה, ושימש את המחבלים לפעילות טרור.
ב-10 באוקטובר 3 חיילי מילואים נפלו בקרב שהתפתח ממארב שכלל זירת מטענים, ירי צלפים וירי נ"ט.
ב-15 באוקטובר ירו מחבלים על כוחות צה"ל מתוך מרפאה של אונר"א ונהרגו.
ב-17 באוקטובר חיל האוויר תקף מתחם ששימש בעבר כבית ספר.
כמו כן, פרסם דובר צה"ל שכחלק מהפעילות הלוחמים איתרו בבית ספר עשרות אמצעי לחימה.
באחת הכיתות איתרו כיתובים בערבית המשבחים את טבח שבעה באוקטובר.
ב-18 באוקטובר הצטרפה חטיבת גבעתי לפעילות אוגדה 162 במרחב ג'באליה.
ב-19 באוקטובר פורסם כי במהלך הפעילות, צה"ל איפשר לאזרחים להתפנות באופן בטוח, דרך נתיבים מסודרים.
לאחר כשבועיים מתחילת הקרב, למעלה מ-5,000 אזרחים התפנו ממחנה הפליטים.
כמו כן הותר לפרסום כי שני חיילי צה"ל נהרגו מטיל נ"ט שפגע בטנק בו לחמו.
פורסם כי אוגדה 162 הצליחה עד 22 באוקטובר לפנות עשרות אלפי תושבים מהמרחב, לעצור ולהרוג קרוב ל-100 מחבלים ביומיים, ולהשמיד תשתיות טרור רבות.
כמו כן, כוחות חטיבה 401 הרגו בתקיפה אחת כעשרה מחבלים.
ב-23 באוקטובר פורסם כי עד כה התפנו 20,000 אזרחים מהמרחב.
ב-20 באוקטובר נהרג מפיצוץ מטען מפקד חטיבה 401, אחסאן דקסה.
ב-23 באוקטובר צה"ל תקף במחנה ג'באליה והרג בכיר במשטרת חמאס בצפון רצועת עזה.
ב-25 באוקטובר פורסם כי כוחות צה"ל כיתרו ועצרו מחבלים בבית החולים כמאל עדואן.
בנוסף, דווח כי מצפון הרצועה התפנו יותר מ-45,000 אזרחים, כ-300 מחבלים נעצרו ויותר מ-600 מחבלים נהרגו.
כמו כן, צה"ל התיר לפרסום את שמותיהם של שלושה לוחמים שנהרגו בקרבות בצפון הרצועה.
השלושה נהרגו מפיצוץ מטען גחון רב עוצמה על טנק המרכבה שבו שהו.
ב-27 באוקטובר הותר לפרסום שמו של חלל צה"ל אשר נפטר מפצעיו.
ב-28 באוקטובר הותר לפרסום שמו של חייל צה"ל אשר נפטר מפצעיו, באותו היום במהלך הפעילות בג'באליה כוח לוחמים של היחידה הרב-ממדית חיפש במהלך הלילה עמדות צליפה במרחב, ברגע שהכוח נכנס למבנה, אירע פיצוץ מטען חבלה רב עוצמה שהטמינו מחבלי חמאס.
מהפיצוץ נהרגו 4 מלוחמי היחידה ועוד מספר לוחמים נפצעו.
ב-2 בנובמבר צוות הקרב החטיבתי של חטיבת כפיר הצטרף לחטיבת גבעתי ו-401, בפיקוד אוגדה 162, בלחימה במרחב ג'באליה עם מספר גדודים, בהם גדוד נחשון, גדוד שמשון, ואחד מגדודי השריון של חטיבה 188. כמו כן, הותרו לפרסום שמותיהם של שני הרוגי צה"ל.
ב-12 בנובמבר נהרגו 4 לוחמי גדוד שמשון (92) של חטיבת כפיר לאחר שטיל RPG שנורה לעברם מטווח קרוב.
ב-17 בנובמבר נהרגו 3 חללי צה"ל לוחמי גדוד נחשון (90) של חטיבת כפיר כאשר בתקרית הראשונה לוחם נפגע מירי צלף ובתקרית השנייה היתקלות פנים מול פנים.
ב-20 בנובמבר נהרג לוחם צה"ל בקרב מול מחבלים בהיתקלות מטווח קרוב.
ב-29 בנובמבר נהרג מפקד כיתת צמ"ה בגדוד 601 מירי טיל נ"ט לעברו.
ב-9 בדצמבר נהרגו 3 חללי צה"ל לוחמי גדוד שקד של חטיבת גבעתי בירי טיל נ"ט לעברם, באירוע נפצעו קשה 3 לוחמים נוספים.
ב-26 בדצמבר במהלך היתקלות עם מחבלי חמאס נהרג מפקד פלגה ביחידה הרב ממדית, באותה היתקלות עם מחבלים נפצע קשה לוחם נוסף של היחידה
ב-28 בדצמבר פרסם צה"ל כי סיים את פעולתו בבית החולים כמאל עדואן במחנה הפליטים ג'באליה, ובאזור נעצרו יותר מ-240 מחבלים.
מבחינת אוגדה 162, שהובילה את הפעולה ההתקפית בצפון רצועת עזה בשלושת החודשים הללו, בית החולים כמאל עדואן הוא הבסיס העיקרי האחרון של חמאס בג'באליה - ונפילתו סימלה את סיום המבצע בעיר, כאשר נותרו בה עוד כמה משימות אחרונות שאורכן הוערך לשבוע.
ב-30 בדצמבר הותר לפרסום שמו של חלל צה"ל אשר נפל בתאונה מבצעית בג'אבליה.
בלילה שבין 29 בדצמבר ל-30 בדצמבר חיסלו כוחות אוגדה 162 והיחידה הרב-ממדית, שהציבו מארבים סביב מחנה הפליטים, 106 מחבלים חמושים שניסו להימלט ממחנה הפליטים בחסות הגשם הכבד.
בנוסף, תיעדו הכוחות מחבלים שיוצאים מבית החולים האינדונזי שבצפון ברצועה ומטמינים בסביבתו מטעני חבלה.
האוגדה פרסה 4 חטיבות במארב, בציפייה לניצול של מזג האוויר בידי האויב, בהם חטיבה 401 שהרגה 65 מחבלים, וחטיבת גבעתי שחיסלה 25 תוך 4-5 שעות בלבד.
ב-5 בינואר יצאה חטיבת כפיר מהרצועה לאחר שהשלימה את משימותיה בבית לאהיא, בשכונת הקצינים ב'עזבת בית חאנון' ובשכונת שיח' זאיד.
בתקופה זו, לוחמי החטיבה השמידו תשתיות טרור רבות במרחב וחיסלו מחבלי חמאס רבים.
ב-8 בינואר מסוק קרב תקף בבית הספר חלאווה מחבלי חמאס שפעלו במקום, על פי דיווחים פלסטינים 4 נהרגו, לאחר שלושה ימים ב-11 בינואר, חיל האוויר תקף שוב שם, ועל פי דיווח משרד הבריאות העזתי 8 נהרגו.
בליל 18 בינואר לאחר הסכם חמאס–ישראל (ינואר 2025) החלו כוחות צה"ל לצאת מג'באליה ובית לאהיא, ובכך הביאו לסיימו של המבצע.
ב-22 בינואר גם חטיבת גבעתי יצאה מהרצועה.
במסגרת הסכם חמאס-ישראל (2025), כחלק מהפעימה השלישית, שוחררו מספר חטופים בסמוך לבית החולים כמאל עדואן.
ב-24 במרץ 2025 כחלק ממבצע עוז וחרב דובר צה"ל בערבית פרסם הודעת פינוי לתושבי ג'באליה.
עם סיום מבצע עוז וחרב, החל צה"ל במבצע מרכבות גדעון במסגרתו צה"ל החל לפעול שוב בשטח.
בקרב ג'באליה השלישי כבש צה"ל את צפון רצועת עזה.
הוא הטיל סגר צבאי על צפון הרצועה, מנע כמעט לגמרי כניסת סיוע הומניטרי, וכן הרס את רוב הכבישים המובילים דרומה ובכך ניתק את האזור מהעיר עזה.
חיל האוויר הישראלי תקף מבנים רבים בצפון הרצועה, על מנת לפגוע במחבלים, ובתקיפות נהרגו תושבים רבים ואחרים נלכדו בהריסות.
בנוסף, בקרב זה צה"ל יצר ציר נוסף, בדומה למסדרון נצרים ולציר פילדלפי, שחוצץ בין צפון הרצועה לבין העיר עזה.
ב-12 בנובמבר 2024 דיווח אלמוג בוקר על יותר מ-1,100 מחבלים הרוגים.
ב-29 בדצמבר 2024 פורסם במעריב שעד אז כ-2,200 מחבלים נהרגו וכ-1,300 מחבלים נעצרו.
בלילה שבין 29 ל-30 בדצמבר 2024 נהרגו כ-100 מחבלים שניסו להמלט ממחנה הפליטים ג'באליה שהיה מכותר.
BBC פרסמו ב-19 בינואר שלפי משרד הבריאות העזתי נהרגו כ-4,000 פלסטינים.
על פי דיווחי האומות המאוחדות מעריכים כי מתחילת אוקטובר 2024 עד אמצע נובמבר 2024 נהרגו בצפון הרצועה יותר מאלף בני אדם, בעיקר בערים ג'באליה, בית חאנון ובית לאהיא.
רובם הגדול נהרגו בתקיפות שנועדו לפגוע במחבלים ששהו בבנייני מגורים, מקלטים זמניים ומבני ציבור, שבהם שהו אזרחים שנשארו בצפון הרצועה למרות דרישת צה"ל כי יעברו דרומה.
ב-29 באוקטובר, צה"ל התקיף בניין מגורים בבית לאהיא שבצפון רצועת עזה, שבו חיו כ-150 בני אדם.
משרד הבריאות של רצועת עזה מסר כי לפחות 94 פלסטינים נהרגו, בהם נשים וילדים רבים.
בנובמבר 2024 פורסם כי לפחות 16 מהתקיפות שבוצעו בתקופה זו ייחקרו במנגנון התחקור המטכ"לי המיועד למקרים שבהם מתעורר חשד שמדיניות הפעלת האש הייתה לא-פרופורציונלית או חרגה מהמותר בכללי המשפט ההומניטרי.
קרב גבעת סן חואן נערך ב-1 ביולי 1898 במסגרת מלחמת ארצות הברית–ספרד בין כוח אמריקאי, בפיקודו של ויליאם רופוס שאפטר, לבין כוח ספרדי, בפיקודו של ארסניו לינארס אי פומבו.
הקרב כלל מתקפות משולבות על גבעת קטל ועל גבעת סן חואן, והוכיח את עצמו כקרב משמעותי במלחמה, ובשילוב עם המצור על סנטיאגו הפך לקרב מכריע בגורל המערכה של ארצות הברית בקובה.
הכוחות האמריקאים, שמספרם עלה על המגנים הספרדים בעדיפות של 16 ל-1, הסתערו על הגבעות, והצליחו לפזר את הגנת הספרדים לאחר שספגו אבדות כבדות.
המתיחות בין ארצות הברית לספרד החמירה עקב התנהגות הספרדים בניסיונם לדכא את מלחמת העצמאות הקובנית, כאשר הרבה אמריקנים נסערו עקב דיווחים מוגזמים על זוועות ספרדיות נגד האוכלוסייה הקובנית.
בינואר 1898, עקב פחד לגורל האינטרסים האמריקנים בקובה, נשלחה הספינה מיין כדי להגן עליהם.
פחות מחודש לאחר מכן, הספינה התפוצצה במהלך עגינה בנמל הוואנה, והובילה למותם של 267 מלחים.
בתקשורת האמריקנית הוצגה ספרד כאשמה באירוע הפיצוץ, וחודשיים לאחר האירוע הוכרזה המלחמה.
הגנרל הספרדי ארסניו לינארס הורה ל-760 חיילים סדירים של הצבא הספרדי להחזיק ברמות סן חואן כנגד מתקפה אמריקאית ב-1 ביולי 1898. מסיבות לא ברורות, לינארס לא הצליח לחזק עמדה זו, ובחר להחזיק קרוב ל-10,000 עתודות ספרדיות בעיר סנטיאגו דה קובה.
לאחר שנחתו כוחות ארצות הברית במפרץ גואנטנמו ובחופים סמוכים הם החלו להתקדם אל עבר סנטיאגו, מרכז הממשל הספרדי באזור.
ההגנה הספרדית התבססה על שרשרת גבעות מבוצרות מדרום לעיר, כאשר על הגבעות הוצבו תעלות, עמדות ירי וחוטי תייל.
ההתבצרות הספרדית על ראש הגבעות, אף על פי שבדרך כלל היו מוסתרות היטב, לא כולן היו ממוקמות כראוי לאש צוללת, מה שהקשה על האש החוזרת על האמריקאים המתקדמים.
רוב הביצורים וקווי התעלות הספרדיים הונחו לאורך הפסגה הגאוגרפית של הרמה במקום הפסגה הצבאית.
משמעות הדבר הייתה שהאש של החיילים הספרדים תתקשה לפגוע באויב המתקדם כאשר האמריקאים התוקפים יגיעו לטיהור למרגלות הרמה.
עם זאת, ברגע שהם יתחילו לטפס על הגבעה, התוקפים יהיו בטווח ראייה מלא של המגנים, שיוכלו לפגוע באמריקאים באש רובים וארטילריה.
בכוח האמריקאי השתתפו רגימנטים סדירים של חיל רגלים, חטיבות ה-9 וה-10 הידועות כ-"Buffalo Soldiers" שהורכבו מחיילים אפרו-אמריקאים, וכן רגימנט הפרשים המתנדבים הראשון, "הרוכבים הקשוחים", בפיקודו של תאודור רוזוולט.
לצד אלה הופעלו גם מקלעי גאטלינג שהיו אמצעי חיפוי מתקדם יחסית.
מולם ניצבו כ-500 עד 600 חיילים ספרדים, שהתבצרו היטב עם רובי מאוזר ותותחי שדה.
ב-1 ביולי, עם עלות הבוקר, החלה ההתקפה.
הכוחות האמריקאים נעו באש מקלעים כבדה, תוך ניסיון לאגף את הגבעות.
בעוד שהחיילים הסדירים וה-Buffalo Soldiers החלו בהסתערות על גבעת סן חואן עצמה, ה-הרוכבים הקשוחים תחת רוזוולט נעו אל עבר גבעת קטל.
במהלך ההסתערות על גבעת קטל, אמר קפטן באקי אוניל לסמל תאודור רוזוולט "סמל, הכדור הספרדי לא מיוצר בכדי להרוג אותי", למען העלאת המורל, אך מילותיו אלה יהיו מילותיו האחרונות, משום שרגעים אחדים לאחר מכן, נורה אוניל בפיו מרובה ספרדי ומת.
מותו זעזע את לוחמיו אך גם עורר בהם דחף להמשיך ולהסתער.
תחת אש רציפה התגברו האמריקאים על התייל ועל העמדות המבוצרות, ולקראת הצהריים נכבשה גבעת קטל.
עם רדת היום נכבשה גם גבעת סן חואן, לאחר קרבות פנים אל פנים קשים.
הכוחות הספרדים החלו לסגת לעבר העיר עצמה.
כיבוש הגבעות איפשר לאמריקאים להציב את תותחיהם בעמדות שליטה על סנטיאגו.
יומיים לאחר מכן, ב-3 ביולי, הושמד הצי הספרדי בנמל, וב-17 ביולי נכנעה העיר.
בכך בא הקץ להתנגדות הספרדית העיקרית בקובה, והמלחמה קרבה לסיומה.
קרב גבעת סן חואן הפך לאחד הסמלים הידועים ביותר במלחמה, בעיקר בשל תפקידו של רוזוולט שזכה לאחריו לפופולריות עצומה בארצות הברית.
שנים רבות אחר כך זכו גם חיילי ה-Buffalo Soldiers להוקרה על חלקם בקרב ובניצחון.
קרב גונזאלס היה העימות הצבאי הראשון של המהפכה הטקסנית.
הוא נערך ליד העיר גונזאלס, טקסס, ב-2 באוקטובר 1835, בין מתיישבים טקסיאנים מורדים לבין יחידה של חיילי צבא מקסיקו.
בשנת 1831, גרין דה-וויט ביקש מהרשויות המקסיקניות להשאיל למתיישבי גונזאלס תותח כדי לסייע בהגנה עליהם מפני פשיטות תכופות של הקומאנצ'י.
במהלך ארבע השנים הבאות, המצב הפוליטי במקסיקו הידרדר, ובשנת 1835 מספר מדינות מרדו.
ככל שהמהומות התפשטו, קולונל דומינגו דה אוגרטצ'אה, מפקד כל הכוחות המקסיקניים בטקסס, סבר שלא כדאי להשאיר לתושבי גונזאלס נשק ודרש את החזרת התותח.
כאשר הבקשה הראשונית נדחתה, אוגרטצ'אה שלח 100 דרגונים (חיילי פרשים) כדי לאסוף את התותח.
החיילים התקרבו לגונזאלס ב-29 בספטמבר, אך המתיישבים השתמשו במגוון תירוצים כדי למנוע מהם להגיע לעיירה, תוך שהם שולחים בסתר שליחים כדי לבקש סיוע מהקהילות הסמוכות.
בתוך יומיים, התאספו בגונזאלס 140 טקסיאנים, כולם נחושים לא לוותר על התותח.
ב-1 באוקטובר, המתיישבים הצביעו בעד פתיחה בלחימה.
בשעות המוקדמות של ה־2 באוקטובר, כאשר הטקסיאנים התקרבו למחנה המקסיקני, פתחו החיילים באש.
לאחר מספר שעות של חילופי אש קלושים, נסוגו החיילים המקסיקנים.
אף על פי שההתנגשות לא הייתה בעלת חשיבות צבאית רבה, היא סימנה קרע ברור בין המתיישבים לממשלת מקסיקו ונחשבת לתחילתה של מהפכת טקסס.
הידיעות על ההתנגשות התפשטו ברחבי ארצות הברית, ושם היא כונתה לעיתים קרובות " לקסינגטון של טקסס".
(בהשוואה לקרב לקסינגטון שפתח את המהפכה האמריקאית).
שני תותחים שימשו את הטקסיאנים בלחימה: תותח ברונזה בקוטר שישה פאונד שהיה במוקד הסכסוך, ותותח ספרדי קטן יותר העשוי מברזל, שקוטרו היה פאונד אחד או פחות.
ייתכן שהוא נקבר והתגלה מחדש בשנת 1936, או שנתפס על ידי חיילים מקסיקנים לאחר קרב אלמו.
החוקה המקסיקנית של 1824 ביטלה את הגבלות מדיניות ההגירה של המדינה, ואפשרה למהגרים זרים להתיישב באזורי גבול כמו טקסס המקסיקנית.
בשנת 1825, גרין דה-וויט קיבל אישור ליישב 400 משפחות בטקסס ליד מפגש הנהרות סן מרקוס וגוואדלופה.
מושבת דה-וויט הפכה במהרה ליעד מועדף לפשיטה של שבטים מקומיים כמו קראנקאווה, טונקווה וקומאנצ'י, וביולי 1826 הם הרסו את עיר הבירה, גונזאלס.
העיר נבנתה מחדש בשנה שלאחר מכן, לאחר שדה-וויט ניהל משא ומתן על הסכמי שלום עם הקראנקאווה והטונקווה.
הקומאנצ'י המשיכו לבצע פשיטות תקופתיות על היישוב במהלך השנים הבאות.
כיוון שלא ניתן היה להקצות חיילים להגנת העיר, בשנת 1831 שלח המושל האזורי למתיישבי גונזלס תותח מסוג "שישה פאונד".
ההיסטוריון תומאס ריקס לינדלי מציין שגרין דה-וויט פנה לרשויות המקסיקניות בבקשה לתותח, והן השיבו בהשאלת תותח ברונזה ספרדי בקוטר שישה פאונד בתנאי שיוחזר כשיתבקשו; לינדלי מציין שלטקסנים היה גם תותח ברזל קטן בהרבה בקוטר של פאונד אחד או פחות.
באפריל 1830, מקסיקו סגרה את גבולותיה בפני מהגרים חדשים שטרם קיבלו אישור להצטרף למושבה קיימת.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19, ממשלת מקסיקו התנדנדה בין מדיניות פדרליסטית למדיניות ריכוזית.
כאשר התנופה נטתה חזק לכיוון ריכוזיות בשנת 1835, מספר מדינות מקסיקניות מרדו.
ביוני, קבוצה קטנה של מתיישבים בטקסס השתמשה באי-השקט הפוליטי כתירוץ למרוד, באירוע שנודע בשם "מהומות אנאוואק".
הממשלה הפדרלית הגיבה על ידי שליחת חיילים נוספים לטקסס.
דעת הקהל הייתה חלוקה באופן חד.
קהילות מסוימות תמכו במרד ממגוון סיבות.
המדיניות החדשה- בראשן האיסור על העבדות וההגירה, והאכיפה המוגברת של חוקים ומכסי יבוא, הסיתו מהגרים רבים למרוד.
אזור הגבול של טקסס המקסיקנית היה מאוכלס ברובו על ידי מהגרים מארצות הברית, חלקם חוקיים אך רובם בלתי חוקיים.
חלק מהמהגרים הללו הביאו איתם מספר רב של עבדים, כך שעד 1836 היו כ-5,000 עבדים באוכלוסייה לא ילידת המדינה שנאמדה ב-38,470. קהילות אחרות, כולל גונזאלס, הכריזו על נאמנותן לממשלה הריכוזית של נשיא מקסיקו אנטוניו לופז דה סנטה אנה.
מנהיגים מקומיים החלו לקרוא לכינוס אספה כדי לקבוע האם רוב המתיישבים תומכים בעצמאות, חזרה לפדרליזם או שמירה על המצב הקיים.
אף על פי שכמה מנהיגים חששו שממשלת מקסיקו תראה בכך צעד לקראת מהפכה, עד סוף אוגוסט רוב הקהילות הסכימו לשלוח נציגים לאספה, שתוכננה ל-15 באוקטובר.
בינתיים, קהילות רבות הקימו פלוגות מיליציות טקסיאניות כדי להגן על עצמן מפני מתקפה אפשרית של כוחות צבאיים.
ב-10 בספטמבר, חייל מקסיקני הכה תושב גונזאלס, מה שהוביל לזעם ציבורי נרחב ולמחאות ציבוריות.
הרשויות המקסיקניות חשו שלא כדאי להשאיר את המתיישבים עם נשק.
קולונל דומינגו דה אוגרטצ'אה, מפקד הכוחות המקסיקניים בטקסס, שלח רב"ט וחמישה חיילים כדי לאסוף את התותח שהושאל למתיישבים.
רבים מהמתיישבים האמינו שהרשויות המקסיקניות חיפשו תירוץ לתקוף את העיר ולחסל את המיליציה המקומית.
באספת העיר, שלושה אזרחים הצביעו למסור את התותח כדי למנוע התקפה; אך הרוב, כולל ראש העיר אנדרו פונטון הצביעו לעמוד על שלהם.
לדברי ההיסטוריון סטיבן הרדין, "התותח הפך לסמל כבוד ולאמצעי התלכדות בלתי צפוי.
לתושבי גונזלס לא הייתה שום כוונה לוותר עליו בתקופה של מתיחות גוברת." החיילים גורשו מהעיר ללא התותח.
פונטון צפה שאוגארטצ'אה ישלח חיילים נוספים כדי להחזיר בכוח את התותח.
ברגע שקבוצת החיילים הראשונה עזבה את גונזאלס, פונטון שלח שליח לעיירה הקרובה ביותר, כדי לבקש סיוע.
השמועה התפשטה במהירות כי עד 300 חיילים צפויים לצעוד לעבר גונזאלס.
אוסטין, אחד האנשים המכובדים ביותר בטקסס ומנהיג המתיישבים בפועל, שלח שליחים כדי ליידע את הקהילות הסובבות על המצב.
אוסטין הזהיר את הטקסנים להישאר בעמדת מגננה, שכן תקיפה לא מוצדקת על כוחות מקסיקניים עלולה להגביל את התמיכה שהטקסנים עשויים לקבל מארצות הברית אם תפרוץ רשמית מלחמה.
ב-27 בספטמבר 1835, פלוגה של 100 דרגונים בראשות לוטננט פרנסיסקו דה קסטניידה, עזבה את סן אנטוניו דה בקסר, כשהיא נושאת פקודה רשמית לפונטון להחזיר את התותח.
קסטניידה קיבל הוראה להימנע משימוש בכוח במידת האפשר.
כאשר החיילים התקרבו לגונזאלס ב-29 בספטמבר, הם גילו שהמתיישבים הסירו את המעבורת ואת כל הסירות האחרות מנהר גוואדלופה.
בצדו השני של הנהר חיכו 18 טקסיאנים.
אלברט מרטין, מפקד פלוגת המיליציה הטקסנית של גונזאלס, הודיע לחיילים שפונטון נמצא מחוץ לעיר, ועד שובו, הצבא חייב להישאר בצד המערבי של הנהר.
בשל הקושי לחצות את הנהר, קסטניידה ואנשיו הקימו מחנה במקום הגבוה ביותר באזור, כ מהנהר.
שלושה טקסיאנים מיהרו לקבור את התותח, בעוד שאחרים נסעו לקהילות סמוכות כדי לבקש סיוע.
עד סוף היום, יותר מ־80 גברים הגיעו מפאייט וקולומבוס.
פלוגות המיליציה הטקסיאנית בחרו בדרך כלל את מנהיגיהן, והאנשים שהתאספו כעת בגונזאלס מימשו את זכותם לבחור את הקפטן שלהם במקום לדווח למרטין.
ג'ון הנרי מור מפאייט נבחר למנהיג.
ב־30 בספטמבר חזר קסטניידה על בקשתו לקבל את התותח, ושוב נדחה.
הטקסיאנים התעקשו לדון בנושא ישירות עם אוגרטצ'אה.
לפי דוברם, "התשובה היחידה שאני יכול לתת לך היא שלא אוכל כעת [ו]לא אעביר לך את התותח".
קסטניידה דיווח לאוגרטצ'אה כי הטקסיאנים משתהים בכוונה, ככל הנראה כדי לאפשר הגעת תגבורת.
במקביל, אוגרטצ'אה ביקש מד"ר לונסלוט סמית'ר, תושב גונזאלס, לעזור לקסטניידה לשכנע את המתיישבים לציית להוראות.
כאשר סמית'ר הגיע ב-1 באוקטובר, הוא נפגש עם קפטן המיליציה מת'יו קולדוול כדי להסביר שהחיילים לא מתכוונים לפגוע אם המתיישבים יחזירו את התותח בשלום.
קולדוול הורה לסמית'ר להביא את קסטניידה לעיירה למחרת בבוקר כדי לדון בנושא.
בערך באותו הזמן, מור כינס מועצת מלחמה, אשר הצביעה במהירות על פתיחת הקרב.
לא ברור האם מועצת המלחמה הייתה מודעת לכך שקולדוול הבטיח לקסטניידה מעבר בטוח לגונזאלס למחרת בבוקר.
הטקסיאנים חפרו את התותח והרכיבו אותו על גלגלי עגלה.
בהיעדר כדורי תותח, הם אספו שאריות מתכת כדי למלא את התותח.
ניל, ששירת בפלוגת ארטילריה במהלך מלחמת 1812, קיבל את הפיקוד על התותח.
הוא אסף כמה אנשים, ביניהם אלמרון דיקינסון, שגם הוא היה חייל תותחנים לשעבר בצבא ארצות הברית, כדי להקים את פלוגת הארטילריה הראשונה של הטקסיאנים.
בזמן שהטקסיאנים תכננו את המתקפה, קסטניידה שמע מאינדיאני החי באזור שכ-140 איש התאספו בגונזאלס, וצפויים להצטרף עוד.
החיילים המקסיקנים החלו לחפש מקום בטוח לחצות את הנהר.
עם רדת הלילה ב-1 באוקטובר, הם עצרו להקים מחנה, במעלה הנהר ממיקומם הקודם.
הטקסיאנים החלו לחצות את הנהר בסביבות השעה 7:00 בערב.
פחות ממחצית הגברים היו רכובים על סוסים, מה שהאט את התקדמותם בעודם עוקבים אחר החיילים המקסיקנים.
ערפל סמיך התפשט בסביבות חצות, ועיכב אותם עוד יותר.
בסביבות 3:00 לפנות בוקר, הגיעו הטקסיאנים למחנה המקסיקני החדש.
כלב נבח בהתקרבם, והתריע בפני החיילים המקסיקנים, שהחלו לירות.
מור ואנשיו הסתתרו בין העצים העבותים עד עלות השחר.
כשהערפל התפזר, שלח קסטניידה את סמית'ר לבקש פגישה בין שני המפקדים.
סמית'ר נעצר מיד על ידי הטקסיאנים, שחשדו לגבי נוכחותו בין החיילים המקסיקנים.
אף על פי כן, מור הסכים לפגוש את קסטניידה.
מור הסביר שתומכיו כבר לא מכירים בממשלת המרכז של סנטה אנה ובמקום זאת נשארו נאמנים לחוקה של 1824. קסטניידה חשף שהוא שותף לנטיותיהם הפדרליסטיות, אך שהוא מחויב לציית לפקודות.
כאשר מור חזר למחנה, הטקסיאנים הניפו דגל לבן עם ציור של התותח צבוע בשחור, מעל המילים "בואו וקחו את זה".
הטקסיאנים ירו בתותח שלהם לעבר המחנה המקסיקני.
כשהבין שהוא בנחיתות מספרית קסטניידה הוביל את חייליו חזרה לסן אנטוניו.
בדיווחו לאוגארטצ'אה, כתב קסטניידה, "מכיוון שהפקודות של אדונך היו לסגת מבלי לפגוע בכבוד הנשק המקסיקני, עשיתי זאת".
שני חיילים מקסיקנים נהרגו בקרב.
אף על פי שהאירוע היה, כפי שתיאר דייוויס, "התכתשות חסרת משמעות שבה צד אחד לא ניסה להילחם", הטקסיאנים הכריזו עליו במהרה כניצחון על הכוחות המקסיקנים.
למרות השפעתה הצבאית המינימלית, הרדין טוען כי "המשמעות הפוליטית של ההתכתשות הייתה לאין שיעור".
מספר רב של טקסיאנים נקטו עמדה תקיפה נגד הצבא המקסיקני, ולא הייתה להם כוונה לחזור לעמדתם הנייטרלית כלפי ממשלת סנטה אנה.
יומיים לאחר הקרב, כתב אוסטין לוועדת הביטחון של סן פליפה דה אוסטין, "הוכרזה מלחמה - דעת הקהל הכריזה על נגד עריצות צבאית - המערכה החלה".
הידיעה על ההתכתשות, שנקראה במקור "הקרב בביתו של ויליאמס", התפשטה ברחבי ארצות הברית, ועודדה הרפתקנים רבים להגיע לטקסס ולסייע במאבק נגד מקסיקו.
עיתונים התייחסו לסכסוך כ"לקסינגטון של טקסס"; כאשר קרבות לקסינגטון וקונקורד פתחו את המהפכה האמריקאית, התכתשות גונזלס פתחה את מהפכת טקסס.
גונזאלס הפכה לנקודת התכנסות עבור טקסיאנים שהתנגדו למדיניותו של סנטה אנה.
ב-11 באוקטובר, הם בחרו פה אחד בסטיבן אוסטין למפקדם, למרות חוסר הכשרתו הצבאית.
למחרת, אוסטין הוביל את אנשיו בצעדה לעבר סן אנטוניו כדי להטיל מצור על חייליו של סנטה אנה.
עד סוף השנה, הצליחו הטקסיאנים לגרש את כל החיילים המקסיקנים מטקסס.
גורלו של התותח שנוי במחלוקת.
על פי זיכרונותיו של נפח מגונזלס, נואה סמית'וויק (שנכתבו בשנות ה־90 של המאה ה־19), התותח ננטש לאחר שצירי העגלה החלו להעלות עשן במהלך צעדה לסן אנטוניו כדי לסייע במצור של אוסטין.
סמית'וויק דיווח שהתותח נקבר ליד נחל לא רחוק מגונזאלס.
ביוני 1936 נחשף תותח ברזל קטן במהלך שיטפון באזור גונזאלס.
בשנת 1979, תותח זה נרכש על ידי ד"ר פטריק וגנר, שהאמין שהוא תואם את תיאוריו של סמית'וויק לגבי התותח ששימש בקרב.
האוצר להיסטוריה צבאית במוסד הסמית'סוניאן אישר שהתותח של וגנר הוא מסוג תותחי סיבוב קטנים שהיו בשימוש באמריקה עד 1836. המעבדה לשימור באוניברסיטת טקסס אישרה שהתותח של וגנר נקבר באדמה לחה במשך תקופה ממושכת.
הקרב משוחזר מדי שנה במהלך חגיגת "Come and Take It" בגונזאלס בחודש אוקטובר.
בעיר גונזאלס וסביבותיה ישנם תשעה שלטים היסטוריים של מדינת טקסס שמנציחים אתרים שונים הקשורים להתרחשויות שקדמו לקרב.
קרב ברסלאו (ידוע גם בשם הקרב על הלוה, בגרמנית: Schlacht an der Lohe) נערך ב-22 בנובמבר 1757 בברסלאו (כיום ורוצלב) במהלך המלחמה השלזית השלישית (חלק ממלחמת שבע השנים).
צבא פרוסי שמנה 28,000 איש לחם מול צבא אוסטרי שמנה 84,000 איש.
הפרוסים הדפו את ההתקפה האוסטרית, ואיבדו 6,000 איש לעומת 5,000 אבדות לאוסטרים.
אולם, יממה לאחר מכן הפרוסים נסוגו.
חיל המצב של ברסלאו נכנע ב-25 בנובמבר 1757.
אף על פי שמלחמת שבע השנים הייתה סכסוך עולמי, היא קיבלה עצימות ספציפית בזירה האירופית על בסיס מלחמת הירושה האוסטרית (1741–1748) שהסתיימה זה מכבר.
הסכם אקס-לה-שאפל משנת 1748 סיים את המלחמה הקודמת מול אוסטריה.
פרידריך השני, מלך פרוסיה, הידוע כפרידריך הגדול, השיג את המחוז המשגשג של שלזיה.
הקיסרית מריה תרזה חתמה על ההסכם כדי להרוויח זמן לבנות מחדש את כוחותיה הצבאיים וליצור בריתות חדשות; בכוונתה היה להשיג מחדש את השליטה באימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1754, המתיחות הגוברת בין בריטניה לצרפת באמריקה הצפונית סיפקה לקיסרית את ההזדמנות להשיג מחדש את השטחים שאיבדה ולהגביל את כוחה המתעצם של פרוסיה.
באופן דומה, צרפת ביקשה לשבור את הדומיננטיות הבריטית בסחר האטלנטי.
צרפת ואוסטריה הניחו בצד את היריבות הישנה ביניהן כדי ליצור קואליציה משלהן.
בריטניה יישרה קו עם ממלכת פרוסיה; ברית זו משכה פנימה לא רק את שטחי המלך הבריטי שהוחזקו באוניה פרסונלית, כולל הנובר, אלא גם את אלו של קרוביו בנסיכות הבוחר מהנובר וברוזנות הסן-קאסל.
סדרה זו של תמרונים פוליטיים נודעה בשם "המהפכה הדיפלומטית".
לאחר שכבש את דוכסות סקסוניה, פרידריך יצא למערכה בבוהמיה והביס את האוסטרים ב-6 במאי 1757 בקרב פראג.
כשנודע לו שכוחות צרפתיים פלשו לשטח בעלי בריתו בהנובר, פרידריך נע מערבה.
ב-5 בנובמבר 1757, הוא הביס את הכוח המשולב הצרפתי-אוסטרי בקרב רוסבאך.
בהיעדרו, האוסטרים הצליחו לכבוש מחדש את שלזיה: קרל אלכסנדר, נסיך לורן, כבש את העיר שוויידניץ והתקדם לעבר ברסלאו בשלזיה תחתית.
הדוכס מבראונשווייג-בברן היה אמור לחפות על שלזיה עם כוח של 28,000 חיילים.
משימה זו התבררה במהרה כקשה, שכן היה עליו להתמודד מול כוחות אוסטריים עדיפים, שהצבא העיקרי שלהם מנה 54,000 חיילים שהובל על ידי קרל אלכסנדר, נסיך לורן ולאופולד יוזף פון דאון.
הקורפוס בן 28,000 החיילים תחת פיקודו של פרנץ לאופולד פון נאדאשדי הצליח גם הוא להתקדם לחזית.
למרות עליונותם המכרעת, האוסטרים רצו בתחילה להימנע מקרב.
לאחר שהקורפוס של נאדאשדי תוגבר וכוחו עלה ל-43,000 חיילים, האוסטרים כיתרו את שוויידניץ ב-14 באוקטובר.
עד אז, בברן הצליח להשאיר את הצבא האוסטרי העיקרי עסוק בקרב.
אולם, לאחר החבירה לקורפוס של נאדאשדי, הכוח האוסטרי התחזק משמעותית.
כתוצאה ישירה מהתגבורות הנוספות, הפיקוד הצבאי האוסטרי ויתר על עמדתו והחליט לפתוח בהתקפה מיידית על הפרוסים; כוונתם הייתה לכבוש את ברסלאו לפני הגעת הכוחות הפרוסיים העיקריים, כך שלא יוכלו לחרוף בשלזיה.
לרשות הפרוסים עמדו מעל 40 גדודים ו-102 אסקדרונים (בסך הכל 28,400 חיילים).
הצבא האוסטרי, לעומת זאת, הורכב מ-96 גדודים, 93 פלוגות גרנדירים, 141 אסקדרונים ו-228 כלי ארטילריה (בסך הכל 83,606 חיילים).
קרל אלכסנדר, נסיך לורן, תקף את הכוחות הפרוסיים ב-22 בנובמבר מחוץ לשערי ברסלאו, בין הכפרים קוזל וגרבשן, ופתח את הקרב בהרעשה ארטילרית.
הפרוסים, שתפסו עמדות מבוצרות בכפרים הסמוכים, הותקפו בשלוש נקודות נפרדות.
לאחר שהאוסטרים הצליחו לכבוש את הכפרים הראשונים, הם איישו אותם בהוביצרים והגבירו את ההרעשה הארטילרית שלהם, ולאחר מכן אסף הדוכס מבראונשווייג-בברן עשרה רגימנטים ופתח במתקפת-נגד.
החל מאבק עיקש ועקוב מדם על הכפרים, שבו הצליחו הפרוסים לרשום מספר הצלחות מכריעות נגד הכוחות האוסטריים העדיפים.
מעולם לא נקבע אם בברן רצה להוביל מתקפת-נגד נוספת למחרת או לסגת.
עם זאת, הפרוסים אכן נסוגו, נסיגה שנראתה כאילו החלה בבת אחת כמו על פי סימן, בין אם ניתנה פקודה ובין אם לאו.
שדה הקרב ננטש כתוצאה מכך לנסיך קרל, והפרוסים חזרו לגלוגאו דרך ברסלאו.
הקרב, שנמשך כמעט כל היום, הניב אבידות לאוסטרים ב-5,723 חיילים ולפרוסים ב-6,350 חיילים.
בעקבות נסיגת הצבא הפרוסי, נותרו 10 גדודים בפיקודו של הגנרל יוהאן גאורג פון לסטביץ במבצר ברסלאו.
האוסטרים הטילו מיד מצור בניהולו של הגנרל נאדאשדי.
האוכלוסייה בברסלאו, שנטתה לטובת האוסטרים, הקשתה על ההגנה הפרוסית, שכן לא רק שאזרחי ברסלאו לחצו על לסטביץ לפנות את המבצר, אלא הם גם סייעו לכל עריק פרוסי.
המורל הפרוסי היה נמוך ביותר עקב תבוסתם בשדה הקרב והשיעור הגבוה של מגויסים בכפייה ששירתו בצבא.
לסטביץ נכנע בלילה של 25 בנובמבר בתנאי שיורשה לסגת ללא הפרעה.
מתוך 4,227 החיילים הפרוסים, רק 599 מהם החלו את הצעדה לגלוגאו; השאר ערקו.
פרידריך צעד מערבה כדי לסייע לבעלי בריתו הבריטים להגן על הנובר.
בשל אירועים אלו, נאלץ פרידריך לשנות לחלוטין את תוכניות המערכה שלו.
אולם בטרם הפך את כיוונו, הוא הביס באופן מוחץ כוח משולב של חיילים צרפתים ואוסטרים בקרב רוסבאך.
לאחר הקרב, הוא שינה כיוון ותוך 12 ימים גמע מרחק של 272 ק"מ עד ללויטן.
שם, ב-4 בדצמבר, הוא הוציא לפועל תוכנית תמרון והטעיה מבריקה, והוליך שולל הן את הנסיך קרל והן את דאון.
בעקבות ניצחונו המכריע בקרב לויטן, רוב האוסטרים שהגנו על העיר נמלטו, אם כי הותירו מאחור חיל מצב של למעלה מ-17,000 איש בתוספת אספקה ותחמושת, בפיקודו של סלומון שפרכר פון ברנג.
לאחר מצור קצר אך ברוטאלי, כפה פרידריך את הכניעה בסוף דצמבר 1757.
הקרב על גשר סטמפורד נערך ב-25 בספטמבר 1066, בין כוחות אנגליים (אנגלו-סקסונים) שהונהגו בידי המלך הרולד גודווינסון לבין כוחות ויקינגים בראשותם של הראלד השלישי, מלך נורווגיה ושל בעל-בריתו טוסטיג – אחיו הצעיר של הרולד ורוזן נורת'מבריה לשעבר, שגורש מנחלתו.
הקרב נערך במזרח אזור יורקשייר וסימן את סוף גלי הפלישה הוויקינגית לאנגליה, שתחילתה כמאתיים וחמישים שנה לפני כן.
לאחר קרב זה שוב לא דרך צבא כיבוש סקנדינבי על אדמת אנגליה.
עם זאת, עד תחילת המאה ה-12 (פלישת המלך הנורווגי מגנוס ב-1103) עוד המשיכו להגיע פושטים ויקינגים לאיים הבריטים.
אנגליה של אמצע המאה ה-11 הייתה שרויה בתקופה של שקיעה מתמשכת.
המלך האחרון של שושלת וסקס המפוארת והעתיקה והמלך האנגלו-סקסוני הלפני אחרון היה אדוארד המודה, מלך בובה, שהושם על כס המלכות בניגוד לאופיו ולשאיפותיו, רק כדי לשמש כלי בידי אינטרסים החזקים ממנו.
אדוארד הקדיש את עיקר זמנו לעיסוק בדת (ואכן היה למשך תקופה ארוכה הקדוש הפטרון של אנגליה לאחר מותו), והשליטה בפועל הייתה בידי גודווין, רוזן וסקס, ממשפחה דנית.
לאחר מותו של גודווין קיבל את תפקידיו בנו, הרולד גודווינסון.
אדוארד המודה היה חשוך ילדים, והיה ברור כי לאחר מותו יעלו דרישות סותרות אחדות לכתר האנגלי.
הרולד גודווינסון אשר דרש להפוך את העובדה כי הוא שליטה דה פקטו של אנגליה בשלוש-עשרה השנים מאז מות אביו, להכתרה דה יורה.
הסקנדינבים שמעבר לים, אשר רצו לחדש את מסורת מלכי אנגליה הגדולים ממוצא סקנדינבי (כמו המלך קאנוט הגדול) ואת מסורת הפלישות הוויקינגיות.
הנורמנים בראשות ויליאם דוכס נורמנדיה, לימים ויליאם הכובש, אשר אדוארד הבטיח לו את כס המלוכה עוד בימי חייו.
הייתה זו פרשת דרכים חשובה בדברי ימי אנגליה.
המלכתו של הרולד פירושה המשך השליטה הסקסונית באי, שכן הרולד נסמך על המוסדות הסקסונים ועל האצולה הסקסונית.
כיבוש בידי הנורווגים פירושו הפיכתה של אנגליה לממלכה ויקינגית, והטיית הכף הדמוגרפית והתרבותית לכיוון אחר.
על אף שאנגליה ידעה סדרה של פלישות ויקינגיות, ובחלקים נרחבים ממנה שרר החוק המכונה , החוק הדני, עדיין היה גרעין השליטה התרבותי והמדיני במדינה סקסוני.
הכיבוש הנורמני פירושו צירופה של אנגליה ליבשת אירופה, והפעלת משטר פאודלי תחת כובש זר.
אדוארד המודה מת ב-5 בינואר 1066. יורשו הקרוב ביותר אדגר אתלינג היה עדיין נער, ולכן נאלצו לבחור במועמד אחר.
כבר למחרת היום נפגשו חברי הוויטנגמוט, מועצה של כשישים בישופים ולורדים שעזרו לנהל את אנגליה, והם החליטו על מינויו של הרולד גודווינסון למלך אנגליה הבא.
במאי 1066 שמע הרולד כי צבאו של אחיו טוסטיג, רוזן נורת'מבריה לשעבר שגורש מממלכתו, נחת בחופו של האי וייט, ואילץ את תושבי המקום לתת לו כסף ואספקה.
הרולד וצבאו צעדו דרומה אל האי, אך עד שהגיעו ליעדם, כבר הניס צבאו של הרוזן את טוסטיג.
האיום העיקרי על אנגליה ועל כס המלך היה מצד הנורמנים, ולכן הציב הרולד את חייליו על חופה הדרומי של אנגליה וחיכה לבוא הנורמנים.
בספטמבר החליט הרולד לשחרר את צבאו אל ביתו, שכן האיכרים היו צריכים לקצור את היבול.
הרולד שב ללונדון, שם שמע משליח כי הראלד הרדראדה, מלך נורווגיה, מתכוון לפלוש לממלכת אנגליה ולכבוש את כולה, בתגובה אמר המלך "אתן לו רק 6 רגל מהאדמה האנגלית; אולי, מאחר שאומרים שהוא איש גבוה, 7 רגל!" (כלומר יתן לו רק מקום מספיק לקבורה).
לאחר מכן, שמועות על השרפה בסקרבורו ב-15 בספטמבר הגיעו לאוזניו של הרולד, ואילצו אותו להחליט החלטה קשה: האם להישאר בלונדון כנגד האיום הנורמני או לחלופין להילחם בטוסטיג ובהראלד הרדראדה ולעזור לרוזנים אדווין ומורקר.
החלטתו של הרולד, לצאת ולהילחם בוויקינגים נשמעת מוזרה לחלק מההיסטוריונים שכן האיום הנורמני היה כבד בהרבה.
אך עונת הסערות עמדה בפתח ושמועות סיפרו שבסערה האחרונה נפגע כלל הצי הנורמני (כמו גם חלק מהצי האנגלי) כך שפלישה נורמנית לא נראתה בזמן הקרוב.
הרולד גמר אומר לצאת במהרה צפונה, להביס את האיום הוויקינגי ולחזור אל החזית הדרומית.
צבאו של המלך הרולד הורכב בעיקר מלוחמים שנקראו ומאיכרים שנקראו .
הפירדים נקראו לצבא רק בשעות חירום, בעוד שהאוסקרלים היוו את החלק המאומן של הצבא וקיבלו תשלום בעבור שירותם.
האיכרים חומשו מכל הבא ליד: אבנים, מקלות, קלשונים ועוד, בעוד שהלוחמים היו מצוידים במגנים ובחרבות.
לוחמי העלית של ההאוסקרלים היו חמושים בגרזן דני, גרזן דו-ידני גדול.
הרולד פנה עם צבאו צפונה, על הדרך הרומית העתיקה שנסללה מלונדון צפונה.
במקביל הביס הרדראדה את כוחות מורקר ב ב-20 בספטמבר וארבעה ימים לאחר מכן, ב-24 בספטמבר, כבש את יורק.
יורק נמצאת כ-320 קילומטר צפונית ללונדון.
ביום ראשון, 24 בספטמבר, רק ארבעה ימים לאחר צאתו מלונדון, הגיע צבאו של הרולד ל, שנמצאת כ-16 קילומטר מיורק.
הרולד וצבאו עברו כשמונים קילומטר ביום.
הייתה זו מהירות מדהימה לגבי אותם הימים, והיא חוללה הפתעה שהניחה בידי הרולד יתרון התחלתי בקרב.
הדרך הרומית בה השתמש הרולד במסעו עוברת בסמוך לגדה הדרומית של , רק 3.5 ק"מ ממקום עגינתן של ספינות הצי הוויקינגי.
בטדקסטר התחיל הרולד ללקט מידע.
הוא שמע בראשונה על הפסד הרוזנים בשער פולפורד.
צי המלחים הקטן של הרוזן מורקר סיפק כמה פרטי מידע מועילים להרולד: טוסטיג, הרדראדה וצבאם עזבו את יורק וחזרו לכיוון הספינות.
מאנשים ששהו ביורק בזמן כניעתה שמע הרולד כי אנשי העיר התחייבו להעביר לוויקינגים אספקה ובני ערובה, וכך גם ממלכת נורת'מבריה שמתכננת לספק 100 בני ערובה ואספקה לוויקינגים ב.
בהתבסס על מידע זה, החליט הרולד לקחת את צבאו ליורק בבוקר שלמחרת, לבסס שם שלטון אנגלי מחודש, ואז לתקוף במפתיע את הנורדים בגשר סטמפורד, שבו יוכל לתפוס אותם לא מוכנים.
בבוקר 25 בספטמבר הגיעו המלך וצבאו ליורק, שם גייס המלך כל לוחם אפשרי והמשיך לגשר סטמפורד שממוקם כ-9 קילומטר צפונית מזרחית לעיר.
הצבא נשאר בצמוד לדרך המלך הרומית, עד לנקודה בה הנורדים יכולים כמעט לראותו, ואז הסתתר תחת שער הלמסלי.
הם המתינו שם לאחר שהוויקינגים נרגעו, חלקם פשטו את בגדיהם והשתזפו, אחרים השתכשכו במי נהר דרוונט והתחילו לשחות בו.
כאשר החליט הרולד שהגיע הרגע המתאים, הורה לצבאו לתקוף.
צבאו של הרולד עלה על הגבעה בשאון קולות.
השמש שהשתקפה ממגני וחרבות האנגלים סינוורה את עיני הוויקינגים.
הנורדים, שלא העלו על דעתם שיאלצו להילחם על הגשר, הותירו בספינות את שריונותיהם ושליש מ-5,000 האנשים שתקפו את יורק.
הוויקינגים היו מחולקים לשתי קבוצות: אחת עמדה בחלקו הצפוני של הגשר, קבוצה קטנה שעמדה אל מול כלל הצבא האנגלי, בעוד הקבוצה השנייה, הגדולה, עמדה בצדו הדרומי של הגשר.
הרדראדה לא הכיר את השטח וגם לא תכנן תוכנית מראש למקרה של מתקפה.
אחיו המורד של הרולד, טוסטיג, לעומת זאת, הכיר את האזור בזכות היותו רוזן נורת'מבריה במשך 10 שנים וגם יכול היה להעריך את יכולת הקרב של אחיו למחצה, הרולד.
הוא ייעץ להרדראדה לנוס עם כוחותיו אל עבר הצי, שם יצטרף אליו שאר צבאו.
אך הנורדי דחה את התוכנית, באומרו כי פרשי הרולד ישיגו את הצבא ויטבחו בו במהירות.
לאחר שהחליט לקבל עליו את הקרב, הרדראדה קרא אליו שליח שיצא אל המפקד הוויקינגי שנשאר עם הספינות ויקרא לו לבוא לעזרת צבא הוויקינגים.
במהרה, קרא הנורדי לכל כוחותיו בצידו הצפוני של הנהר לעבור אל הצד הדרומי, משאיר רק כוח קטן לאבטח את הגשר בשעה שערך את צבאו, החיילים המשוריינים מקדימה, לאורך רכס 300 מטר דרומית מזרחית לדרוונט.
לסיפור גרסה שונה, לקוחה מהגרסה השלישית ל"היסטוריה האנגלו-סקסונית" בה נכתב אודות "חייל נורווגי שעמד כנגד האנגלים ומנע מהם לעבור את הגשר או לנצחו.
אז איש אנגלי ירה לעומתו חץ, אך ללא הועיל, עד אשר הגיע אחר תחת הגשר ודקר אותו עם החץ."
המלך הרולד רכב לעבר טוסטיג והציע לו בתמורה לחזרתו לצד האנגלים את אדמתו הנורת'מברית בחזרה, ביודעו שהסיכוי שיענה בחיוב קטן, אך אם דבר כזה יקרה, יפגע במורל הוויקינגים.
בתגובה שאל טוסטיג את הרולד אילו שטחים יתן להרדראדה אם ישחרר את צבאו והרולד ענה לו שהוא יעניק לנורדי 7 רגל של אדמה אנגלית משובחת.
לאחר שעברו החיילים האנגלים את הגשר הם הסתדרו בשורה ארוכה בעלת עומק של מספר חיילים.
פונים אל הצבא הוויקינגי, החלו חיילי המלך לצעוד ואז לרוץ ולתקוף.
כנגד הוויקינגים פעל חסרונו של השריון אך כנגד האנגלים פעל המסע המפרך שעברו באותו יום – 19 ק"מ, נוסף על המסע שעברו בארבעת הימים שלפני כן.
הקרב היה עקוב מדם ושווה בין הצדדים.
הראלד הרדראדה נפגע ראשון מחץ בגרונו.
לאחר מכן לקח טוסטיג את הפיקוד, ושוב הציע לו הרולד להיכנע, ולחזור בשלום עם אנשיו, אך הנורדים הודיעו כי טוב להם למות כולם יחדיו מאשר להיכנע להרולד.
גם לאחר מותו של טוסטיג המשיכו הוויקינגים להילחם בעוז ובקבוצות קטנות.
צבא התגבורת הוויקינגי, שהגיע מהספינות, הגיע מאוחר מדי ומעט מדי.
כדי להקדים הגעתם הורידו מעליהם חיילי התגבורת את השריון וכך היו לחסרי כל תועלת ולא עזרו במאומה לכוחות הוויקינגים.
בשנת 1125 לערך כתב הנזיר על תוצאות הקרב:
הגרסה הרביעית של ה"היסטוריה האנגלו-סקסונית" מספרת בערך את אותו סיפור וכך גם מקורות נוספים, לפעמים עם שמות שונים לבנו של המלך הנורווגי אולף, ומספר ספינות שונה אך קטן מ-25.
הקרב הביא לסיומן של הפלישות הוויקינגיות לאנגליה.
המלך הרולד לא זכה לרגע שקט לאחר קרב זה, וביום הניצחון הגדול בגשר סטמפורד הביאו לו שליחים את הידיעה כי מתחרה נוסף על כתרו, ויליאם, דוכס נורמנדי, נחת בראש צבא גדול בחופה של פוונסי.
קצת יותר משבועיים לאחר מכן ב-14 באוקטובר, לאחר שהצעיד את צבאו כל הדרך חזרה מיורקשייר, נחל תבוסה נחרצת מידי ויליאם הכובש בקרב הייסטינגס, שסימן את תחילת הכיבוש הנורמני של אנגליה.
בהכרעה על דרכה של אנגליה - סקסונית, ויקינגית או נורמנית, סימן הקרב את סופו של האיום הוויקינגי על שלמות המדינה האנגלית ועל כתרה.
התרבות הוויקינגית, הלשון הוויקינגית והמוצא הוויקינגי נותרו בעלי השפעת מה על האנגלים, אך לאחר הקרב על גשר סטמפורד לא חזרו אנשי הצפון למצב בו הייתה להם היכולת לארגן כוח שיפלוש לאנגליה ויטען לשליטה בה.
קרב דיין ביין פו היה מערכה מכריעה, שהתנהלה במחצית הראשונה של שנת 1954, בין הצבא הצרפתי הקולוניאלי בהודו-סין (וייטנאם) לבין כוחות ארגון המחתרת הקומוניסטי וייט מין.
הקרב, שארך כחודשיים, הסתיים בתבוסה מוחצת של הצבא הצרפתי, ובכניעת שרידי הכוח הצרפתי במתחם דיין ביין-פו.
התבוסה הצרפתית במערכה הביאה לנסיגת הצבא הצרפתי משטח צפון וייטנאם, והאיצה את המהלכים המדיניים שהובילו לסיום מלחמת הודו-סין הראשונה (ועידת ז'נבה).
באוקטובר 1953 פלשו כוחות הוייט מין, שפעלו מבסיסים בצפון וייטנאם, לשטח לאוס הסמוכה, שהייתה שטח חסות צרפתי.
העיירה דיין ביין פו, כ-300 ק"מ מערבית להאנוי, סמוך לגבול וייטנאם-לאוס, ישבה על ציר האספקה המרכזי של הוייט מין לצפון לאוס, בתוך עמק מוקף הרים גבוהים.
מפקד הכוחות הצרפתיים בווייטנאם, גנרל נוואר, החליט להשתלט על אזור זה, ולהקים בו מתחם מבוצר, במטרה למנוע את המשך הסתננות כוחות הוייט מין לשטח לאוס, ולהפגין את מחויבותה של צרפת להגן על הריבונות של לאוס, בעלת בריתה.
הפיקוד הצרפתי רצה גם לפתות את כוחות הוייט מין לתקוף את המתחם המבוצר החדש, ובכך לאפשר לצבא הצרפתי לנצל את כוח האש העדיף שלו, כדי להנחיל תבוסה לכוחות המורדים הקומוניסטיים בהודו-סין.
על הקולונל כריסטיאן דה קאסטרי הוטל להפוך את דיין ביין פו למתחם מבוצר.
במהלך חודש נובמבר 1953 הוצנחו במתחם, שאורכו היה כ-11 קילומטרים, קרוב ל-10,000 חיילים צרפתים שחלקם השתייכו ללגיון הזרים, בעוד שבהאנוי נשארו כ-5,000 חיילים נוספים, ששימשו כעתודה לשיגור מיידי, וחלקם אכן הוצנחו באזור במהלך הקרבות.
את מוצבי החוץ של הבסיס כינה הקולונל דה קאסטרי בשם אהובותיו: ביאטריס, גבריאל, אן-מארי, דומיניק, איגט, פרנסואז, אליין, נטשה, סימון, קלודין ואיזבל.
בשלב הראשון הכשירו הצרפתים שדות תעופה (שכן ניתן היה להעביר הספקה למתחם רק בדרך האוויר) וכן הקימו טבעות מוצבים מבוצרים, שהיו אמורים לחפות זה על זה, הן באמצעות אש נשק קל והן באש ארטילרית.
הנשק הכבד שעמד לרשות המגינים כלל, בין השאר, 24 תותחי שדה מתוצרת ארצות הברית בקוטר 105 מילימטר.
קצין הצרפתי הראשי של התותחנים במתחם התרברב שיש לו תותחים הרבה מעבר לדרוש.
הפיקוד הצרפתי לא האמין שניתן יהיה להציב ארטילריה כלשהי על ההרים הסובבים את דיין ביין פו, שהיו מכוסים צמחיית ג'ונגל עבותה ובלתי חדירה.
אך הוא לא העריך נכונה את נחישותם של לוחמי הוייט מין.
במאמץ אנושי כביר הצליחו כוחות הוייט מין בפיקודו של הגנרל וו נגויין גיאפ, להציב 48 תותחים סיניים בני 105 מילימטרים ולפחות עוד כ-150 קני ארטילריה קטנים יותר, בעמדות בהרים מסביב למתחם הצרפתי, משם הם יכלו לשלוט על כל שטחו, כולל שדות התעופה, ולטווח אותו ללא הפרעה.
כרבע-מיליון פועלים ולוחמים וייטנאמיים השתתפו ברכבת האנושית שהובילה את כל הציוד לשטח השולט על המתחם הצרפתי.
במהלך חודש מרץ שנת 1954, סיים גנרל גיאפ את ריכוז כוחותיו ואת ההכנות לתקיפת המתחם הצרפתי, וכוחות הוייט מין פתחו בהפגזה כבדה על דיין ביין פו.
כבר בתחילת ההפגזה הוצאו שדות התעופה הצרפתיים בתוך המתחם מכלל שימוש, והכוח הצרפתי בדיין ביין פו נותק והפך להיות תלוי באספקה מוצנחת בלבד.
קצין התותחים הראשי שלפני המערכה התרברב שיש לו יותר מדי תותחים מהדרוש, מצא עצמו בנחיתות ארטילרית ומרוב המבוכה החליט להתאבד כבר בתחילת המערכה.
בניסיון להציל את הכוח הצרפתי במתחם, הוצנחו באזור כוחות מוצנחים של לגיון הזרים הצרפתי, כולל רגימנט הזרים המוצנח השני.
הכוח המוצנח הורכב ברובו מוותיקי מלחמת העולם השנייה מן הוורמאכט אשר גויסו ממחנות מעצר בגרמניה, אך הוא לא הצליח לשנות את פני המערכה.
קרוב למאה לגיונרים מרגימנט הזרים המוצנח השני נשבו על ידי הכוחות הקומוניסטים.
כוחות הוייט מין כרסמו בהדרגה את שטח מתחם ההגנה הצרפתי, למרות התנגדותם הנואשת של המגינים, וכבשו את המוצבים הצרפתיים בזה אחר זה.
ב-8 במאי 1954 נכנעו לבסוף שרידי הכוח הצרפתי בדיין ביין פו.
למעלה מ-4,000 חיילים צרפתיים נהרגו או נרשמו כנעדרים במהלך הקרב (החל מנובמבר 1953).
11,720 חיילים וקצינים, מתוכם כ-4500 פצועים נפלו בשבי.
860 פצועים קשה נמסרו לידי הצלב האדום זמן קצר לאחר תום הקרב.
מתוך השבויים הנותרים רק כ-3300 שרדו את תקופת השבי, שארכה למעלה משלושה חודשים, לאחר שאולצו לצעוד מאות קילומטרים בתנאים קשים למחנות שבויים בצפון וייטנאם, והוחזרו לצרפת לאחר תום המלחמה.
הוייט מין הודו שספגו כ-14 אלף אבדות (מתוכם כ-5000 הרוגים ונעדרים) במהלך המערכה הקשה, אך הצרפתים העריכו שאבדותיהם היו כבדות הרבה יותר והגיעו לכ-23 אלף נפגעים.
דיין ביין פו היוותה את נקודת הסיום במלחמת צרפת בווייטנאם, ושמה קץ לשלטון זה, אשר נמשך מאז שנת 1858. בוועידת ז'נבה הוסכם על ידי הצדדים, כי הצרפתים יצאו מווייטנאם עד שנת 1956 ואכן, כפי שהבטיח ראש ממשלת צרפת פייר מנדס פראנס, כך קרה.
קרב דמיאט – נקרא גם קרב בלטים או קרב דמיאט–בלטים – היה קרב ימי בין חיל הים הישראלי לחיל הים המצרי שנערך מול חופי דמיאט ובלטים בדלתא של הנילוס בלילה של 8–9 באוקטובר 1973, הלילה השלישי למלחמת יום הכיפורים.
במהלך הקרב הוטבעו שלוש ספינות טילים מצריות.
בלילה שבין 6 באוקטובר ל-7 באוקטובר הלילה הראשון למלחמה, תקף חיל הים הישראלי את הנמל הימי העיקרי של סוריה – נמל לטקיה.
בקרב זה הוטבעו שלושה סטי"לים סוריים, מקשת וטרפדת ללא אבדות לצה"ל.