tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"מורגן נגד וירג'יניה" מ-1946. בפסק דין שהתקבל ברוב של שבעה שופטים מול אחד, פסק ריד על החלת "כלל הטורח המיותר" על החוק של וירג'יניה שחייב את קיום ההפרדה הגזעית על בסיס הכלל נפרד אך שווה בתחבורה הציבורית.
ריד קבע שהחוק יצר טורח מיותר בשל העובדה שהאחידות שלו הייתה חיונית בפעילויות בין-מדינתיות מסוימות, כמו בפעילות תחבורתית.
"אדמסון נגד קליפורניה" מ-1947. אדמסון הואשם ברצח אך בחר שלא להעיד, שכן הוא ידע שהתובע ישאל אותו בנוגע לעברו הפלילי הקודם.
אדמסון טען שבשל העובדה שהתובע משך את תשומת הלב לסירובו להעיד, וכך זכותו של אדמסון להימנע מהפללה עצמית הופרה.
ריד כתב שהזכות שניתנה על פי התיקון ה-14 לא הרחיבה את ההגנות של התיקון החמישי לבתי המשפט של המדינות.
הוא חש שמנסחי התיקון ה-14 לא התכוונו להחיל את מגילת הזכויות לחוקי המדינות ללא הגבלה.
"מק'קולום נגד מועצת החינוך" מ-1948. ריד התגאה בחוות דעת המיעוט שהוא כתב בפסק דין זה.
הפסיקה הייתה ההכרזה הראשונה שמדינה הפרה את סעיף ההתאגדות.
ריד לא אהב את המשפט "חומת הפרדה בין הכנסייה לבין המדינה", וחוות דעת המיעוט שלו כללה את המימרה המפורסמת שלו בנוגע למשפט זה: "שלטון החוק לא צריך להסתמך על צורת דיבור".
"פנקאמפ נגד פלורידה" (Pennekamp v.
Florida) מ-1946. בפסק דין זה כתב ריד את חוות דעת הרוב שהתמודדה עם הסוגיה אם שופטים יכולים להטיל צנזורה על עיתונים על פגיעה בשמם הטוב של בתי המשפט.
העיתון "מיאמי הראלד" פרסם שני מאמרי מערכת וקריקטורה שבהם נמתחה ביקורת על החלטת בית משפט של פלורידה בהליך מתנהל.
השופט הרשיע את המוציא לאור והעורך של העיתון בביזיון בית המשפט, בטענה שהחומר שפורסם הוציא את דיבת בית המשפט רעה ובך הפריע לניהול התקין של ההליך המשפטי.
בהסתמך על עובדות המקרה, השתמש ריד במבחן הסכנה הברורה והמיידית ופסק לטובת העיתון על בסיס חופש הביטוי.
פסק דין בראון נגד מועצת החינוך מ-1954. פסק דין זה הוכר כתיק קריטי עוד לפני שהגיע לפתחו של בית המשפט העליון.
נשיא בית המשפט העליון ארל וורן, בהבינו כמה שנוי במחלוקת יהיה תיק זה מבחינה ציבורית, היה מעוניין מאוד להימנע מהתנגדויות לפסק הדין בקרב שופטי ההרכב.
ריד היה השופט היחידי שהיה חשש שלא יצביע עם הרוב.
השופטים האחרים דאגו בשל מחויבותו של ריד לזכויות האזרח, שכן הוא היה חבר במועדון חברים בוושינגטון, שאז היה פתוח רק בפני לבנים, ובמדינתו קנטקי הייתה בתוקף אמנה מגבילה דומה (שהובילה את ריד לפסול את עצמו מלדון בתיק זכויות אזרח ב-1948).
בכל אופן, ריד כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "סמית' נגד אולרייט" והצטרף לדעת הרוב בפסק הדין "סוויט נגד פיינטר" , שפסל הפרדה גזעית על בסיס העיקרון נפרד אך שווה בבתי ספר למשפטים.
מלכתחילה תכנן ריד לכתוב חוות דעת מיעוט בפסק הדין בראון, אך הצטרף לחוות דעת הרוב לפני שההחלטה נתנה.
משקיפים רבים, כולל וורן עצמו, סברו שההחלטה פה אחד בפסק דין בראון הייתה נחוצה כדי להשיג את קבלתו על ידי הציבור.
פרסומו של ריד לא בא אך ורק מפסיקותיו.
ב-1949 הוא היה מעורב במשפטו של אלג'ר היס.
היס, שהיה אחד מבני חסויותיהם של ריד ופרנקפורטר, הואשם באוגוסט 1948 בריגול.
ביוני 1949 הוגש נגדו כתב אישום.
עורך הדין של היס זימן את ריד ואת פרנקפורטר למתן עדות אופי.
אף על פי שריד התנגד מסיבות אתיות לכך ששופט מכהן ימסור עדות בבית משפט, מרגע שהוא זומן להעיד הוא הסכים לכך.
כמה משקיפים גינו בתקיפות את ריד על העתרותו לזימון.
החל מאמצע שנות ה-50, החל ריד לכתוב יותר ויותר חוות דעת מיעוט והתנגד לעיתים קרובות ביותר לפסיקות בית המשפט.
חוות דעת המיעוט הראשונה שלו נכתבה ב-1939, כשנה לאחר תחילת כהונתו על כס השיפוט.
בתחילה נכתבו חוות דעת המיעוט שלו, כפי שנהגו יוז, ברנדייס, סטון ורוברטס, שכמוהו היו עורכי דין עם ניסיון רב, רק כאשר הוא לא יכול היה לשאת את מה שהוא החשיב כתיקונים לחוקה פרי עטם של השופטים כפי שהוכנסו בפסקי הדין של בלאק, פרנקפורטר, דאגלס ומרפי, שאותם מינה רוזוולט.
ב-1955 כבר עלתה תדירות חוות דעת המיעוט של ריד יותר ויותר.
הוא החל לחוש שהתורה המשפטית של בית המשפט העליון התרחקה ממנו יותר מדי ושהוא איבד את השפעתו.
ב-25 בפברואר 1957 פרש ריד מכהונתו, בציינו את גילו, 73, כסיבה להתפטרות.
לאחר פרישתו ניהל ריד חיי פרישה פעילים.
בנובמבר 1957 ביקש ממנו הנשיא דווייט אייזנהאואר לשבת בראש המועצה לזכויות האזרח של ארצות הברית שהוקמה אז.
ב-7 בנובמבר הכריז אייזנהאואר על המינוי, אך ב-3 בדצמבר דחה ריד את המינוי, בציינו את חוסר התקינות של שופט לשעבר שיכהן בגוף פוליטי.
עם זאת, כמה גופי תקשורת ציינו שהמינוי היה סופג התנגדויות מפעילי זכויות אדם, שחשו שריד לא היה פרוגרסיבי דיו בהשקפותיו.
ריד המשיך בכל אופן לשרת את הרשות השופטת באופנים שונים.
במשך כמה שנים הוא כיהן כשופט זמני בכמה בתי משפט פדרליים בערכאות נמוכות, במיוחד בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה.
הוא גם מילא כמה תפקידים מיוחדים, היכן שניסיון שיפוטי היה דרוש, כמו סכסוכי גבולות בין המדינות.
ב-1958 הוא נבחר כחבר בסניף ניו ג'רזי של אגודת סינסינטי בזכות היותו צאצא של קולונל דייוויד פורמן, שלחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
כאשר הוא נעשה יותר חלש וחולה, עברו ריד ורעייתו להתגורר במוסד סיעודי בהנטינגטון שבמדינת ניו יורק.
סטנלי ריד נפטר בהנטינגטון ב-2 באפריל 1980, ונטמן במייסוויל.
אף על פי שהוא פרש מכהונתו 18 שנים לפני ויליאם אורוויל דאגלס, האריך ריד ימים אחריו בחודשיים והיה השופט העליון החי האחרון מבין אלו שמונו על ידי הנשיא רוזוולט והאחרון מבין השופטים שכיהנו בבית המשפט העליון בנשיאותם של יוז, סטון ווינסון.
סטנלי סאנודי (נולד ב-2 בפברואר 1995) הוא כדורגלן מלאווי המשחק בעמדת המגן הימני במייטי וונדררס מליגת העל המלאווית ובנבחרת מלאווי.
ב-6 בספטמבר 2015, סאנודי ערך את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים של נבחרת מלאווי בתיקו 2–2 מול נבחרת סווזילנד במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2017.
מייג'ור גנרל סטנלי מוט היה קצין בכיר בצבא בריטניה.
השתתף במלחמת הבורים ובמלחמת העולם הראשונה במהלכה לחם, כמפקד בריגדה ובהמשך כמפקד דיוויזיה, במערכת גליפולי ובמערכה על סיני וארץ ישראל.
לזוג נולדו 5 ילדים וסטנלי היה הרביעי.
בנעוריו למד בבית הספר התיכון איטון קולג' ובהמשך למד באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
ב-1893, לאחר סיום לימודיו, התגייס וצורף לרגימנט הרובאים המלכותי של צבא בריטניה שם הוצב בבטליון ה-60. בתקופה זו שירת כלכותה שבהודו, במלטה ובגיברלטר וב-1896 הועלה לדרגת לוטננט.
ב-1897 עבר מוט לשרת בגדוד השני של החטיבה ה-60 בדרום אפריקה ובהמשך חזר עם יחידתו להודו.
עם פרוץ מלחמת הבורים ב-1899 חזר עם יחידתו לדרום אפריקה השתתף ב וכן בקרבות בנאטאל, טרנסוואל ומדינת אורנג' החופשית.
במהלך מערכה זו הצטיין, קודם לדרגת קפטן ואף הומלץ לקידום לדרגת מייג'ור.
ב-1902, לאחר סיום המלחמה, נשאר בדרום אפריקה והצטרף למשטרה הבריטית של המדינה בה שירת עד חזרתו לאנגליה שם הוצב בגדוד הרובאים הרביעי.
ב-1907 מונה מוט למדריך במכללה צבאית לסגל קצונה שם שהה שנתיים ובסיום התקופה הועלה לדרגת מייג'ור.
עקב רוחות השלום עזב ב-1909 את הצבא לטובת עיסוק בחקלאות אולם במסגרת ההכנות למלחמה הקרבה חזר לצבא.
בתחילת 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוצב כקצין מטה בדיוויזיית הרגלים הרכובה הראשונה באנגליה.
באוגוסט אותה שנה הועלה לדרגת לוטננט קולונל ומונה למפקד בריגדת הרגלים ה-158 ונלחם איתה במערכת גליפולי.
בדצמבר אותה שנה התפנה עם הבריגדה למצרים לאחר שהבריגדה (והדיוויזיה אליה השתייכה) סבלה מנפגעים רבים במערכה בגליפולי.
תקופת השהות במצרים נוצלה לתגבור ההבריגדה ובאוגוסט 1916 השתתף איתה בקרב רומני ובהמשך, במרץ 1917, השתתף בקרב עזה הראשון.
באפריל 1917 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד הדיוויזיה ה-53. לאחר המינוי היה שותף בהתארגנות הצבא הבריטי לאחר המפלה בקרב עזה השני.
באוקטובר 1917 לחם עם הדיוויזיה בקרב באר שבע ובקרב עזה השלישי.
בהמשך אותה שנה הוביל את הדיוויזיה בקרב תל חווילפה וקרב תל א-שריעה ותל הוריירה.
בדצמבר 1917 השתתף מוט עם הדיוויזיה בכיבוש ירושלים ובתחילת 1918 השתתף בקרבות להרחבת אחיזת הצבא הבריטי ברכס ההר מצפון לירושלים (קרב בעל חצור).
במהלך קרב מגידו פעלה הדיוויזיה בגזרה המזרחית של הקורפוס ה-20.
ביולי 1919, לאחר סיום המלחמה, פרש מהצבא.
בעקבות הצטיינותו בקרב תל חווילפה (3–6 בנובמבר 1917) הוענק לו אות עמית במסדר האמבט.
ב-1920 הוענק לו אות מסדר הנילוס (דרגה 2)
ב-1905 נישא מוט לאתל רובינסון (Ethel H Robinson) והתגרש ממנה ב-1906. ב-1909 נישא בשנית לסופי תרזה גיינור מבית שטרן (Sophie T Gaynor).
לאחר פרישתו גר מוט עם משפחתו בעיר לימינגטון שבמחוז ווריקשייר שם המשיך לעסוק בחקלאות.
בשנות ה-50 התמנה לנשיא איגוד הקצינים של הדיוויזיה הוולשית ה-53. נפטר ה-1959.
סטנסמור דין הייתה אמנית סקוטית הידועה בציורי השמן שלה.
היא הייתה חברה בקבוצה של נשים אמניות ומעצבות הידועות בשם "בנות גלאזגו".
סטנסמור ריצ'מונד לסלי דין נולדה בגלאזגו ב-3 ביוני 1866, הצעירה מבין ששת ילדיהם של ג'ין לסלי ואלכסנדר דוידסון דין (1814–1910).
אביה היה אמן וחרט מאברדין שהיה שותף להקמת חברת הדפוס Gilmour and Dean Ltd בשנת 1846. היא למדה בבית הספר לאמנות של גלאזגו מ-1883 עד 1889, שם כללו בני דורה את בסי מקניקול וצ'ארלס רני מקינטוש.
בשנת 1890 היא הייתה הסטודנטית הראשונה שזכתה במלגת הנסיעות של בית הספר, ובעזרתה נהגה לנסוע לפריז כדי ללמוד אצל גוסטב קורטואה באקדמיה קולרוסי.
דין הציגה לראשונה את עבודתה ב-1894 במכון גלאזגו והמשיכה להציג שם באופן קבוע עד 1910. היא גם הציגה בפייסלי, גלריית ווקר לאמנות בליברפול, באקדמיה המלכותית הסקוטית ופעמיים בחברה הבינלאומית בלונדון.
ייתכן שעבודתה המוקדמת הושפעה מנשיאי האגודה ג'יימס מקניל ויסלר.
בשנת 1899, ציורה "מהרהר" התקבל בסלון פריז.
שם חשבו בטעות שהיא גבר בשל שמה הפרטי סטנסמור.
כשחזרה מלימודים מפריז פתחה דין סטודיו ב-1894 ברחוב ווסט ריג'נט, גלאזגו.
היא בילתה בקביעות את חודשי הקיץ בצרפת ובהולנד ובזמן שהייתה במושבת האמנים בפולנדם יצרה רישומי שמן, רישומים ודיוקנאות של גברים ונשים בתלבושות מסורתיות.
הציור שלה מ-1895, "ההולנדית המסורתית" מציג את התלבושת ההולנדית הייחודית וכובע תחרה עם קצוות.
ב-30 באפריל 1902 נישאה דין את האמן רוברט מקולי סטיבנסון והייתה אם חורגת לבתו ז'אן.
הם גרו בביתו של סטיבנסון, ליד בארדואי לוך במילנגבי.
בשנת 1905 היא ציירה דיוקן של הסופר הסקוטי ניל מונרו, ציור שנמצא כעת בגלריה הלאומית הסקוטית לפורטרטים באדינבורו.
דין הייתה חברה במועדון האמנים של גלאזגו.
היא נבחרה לפקח על השינויים במתחם המועדון בכיכר בלית'סווד והיא בחרה בצ'ארלס רני מקינטוש כמעצב.
נשיא ומועצת המועדון לא הסכימו עם בחירתה של דין במקינטוש וכתוצאה מכך היא התפטרה מתפקידה במחאה.
בשנת 1910 עברו דין וסטיבנסון למונטריי-סור-מר בצרפת שם שהו עד 1926. במהלך מלחמת העולם הראשונה הם עזרו לצורכי החיילים כשעברו בעיירה בדרכם לחזית.
ב-1932 היא ובעלה עברו לקירקודברייטשייר שם עשתה שימוש באולפני גרינגייט של האמנית ג'סי מריון קינג.
הראייה של דין החלה להיחלש והיא ציירה בתדירות נמוכה יותר.
דין נפטרה בקאסל דאגלס, קירקודברייטשייר ב-15 בדצמבר 1944.
סטנלי קאמל היה שחקן אמריקאי.
מ-2002 ועד מותו ב-2008, הוא גילם את ד"ר צ'ארלס קרוגר בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "מונק".
קאמל נולד למשפחה יהודית וגדל בסאות'ריבר, ניו ג'רזי.
הוא למד בבית הספר רוטגרס ובאוניברסיטת בוסטון, וסיים תואר ראשון ב-1965. הוא החל את קריירת המשחק שלו באוף ברודוויי ופרץ לטלוויזיה עם תפקיד ב"ימי חיינו" בשנים 1972 עד 1976 כשחקן השני שגילם את דמותו של "אריק פיטרס".
קאמל החל להופיע בטלוויזיה ב-1968, והופיע בהופעות חד פעמיות רבות במשך עשרות שנים בין השאר בתוכניות: "קוג'אק", "בלוז לכחולי המדים", "פרקליטי אל איי", "רצח במשיכת קולמוס", "קגני ולייסי", "תעלומות האב דאולינג", "מסע בין כוכבים: הדור הבא", "נני" ועוד.
היה לו תפקיד חוזר במלרוז פלייס ב-1994 בתור ברוס טלר, מנכ"ל D&D Advertising, שם הועסקו אמנדה (הת'ר לוקליר) ואליסון (קורטני תורן-סמית).
במהלך החלק הראשון של העונה השישית של בוורלי הילס 90210, קאמל הופיע במספר פרקים בתור אנתוני מרקט, דמות מארגון פשע.
קאמל היה ידוע בעיקר בזכות תפקידו כד"ר צ'ארלס קרוגר בסדרת הטלוויזיה "מונק" של רשת USA, כשגילם את הפסיכיאטר הסבלני והתומך תמיד של הדמות הראשית אדריאן מונק (טוני שלהוב).
למרות שההופעה האחרונה שלו הייתה בעונה השישית של מונק, קליפים של דמותו נראו בסיום הסדרה.
ב-8 באפריל 2008, קאמל נמצא מת מהתקף לב בביתו בהוליווד הילס.
הוא היה בן 65. "מר מונק קונה בית", פרק הבכורה של העונה השביעית של מונק, הוקדש לזכרו וכלל אזכור של דמותו (ד"ר קרוגר) שנפטרה מהתקף לב.
הצילום האחרון של הפרק היה תקריב של תמונה של קאמל, בתור ד"ר קרוגר, על מדף האח של מונק.
קאמל מעולם לא התחתן ולא היו לו ילדים.
+שנהסדרהתפקידהערות1969Mannixריץ' גיינסבפרק: "Tooth of the Serpent"1969משימה בלתי אפשריתמטופלבפרק: "The Controllers: Part 1"1971The Mod Squadניק האריסבפרק: "Is that Justice?
סטנלי מורגן הוא שחקן בריטי, שהתבלט בשנים האחרונות בתפקידים בתיאטרון, דרמות תקופתיות וסדרות פשע.
חשיפתו החלה בעקבות תפקידו בסדרה מלכת הנחשים ובהמשך הצטרפותו לקאסט של "The Westies".
סטנלי הוא בנם של פירס מורגן ושל אשתו הראשונה מריון שאלו.
להוריו שלושה בנים מאותה נישואין, וכן אחות צעירה מאליס שהגיעה מנישואיו השניים של אביו לעיתונאית סליה וולדן.
בעוד אחיו ספנסר וסטנלי מופיעים לעיתים בתקשורת, אחיהם אלברט ואחותם הקטנה בחרו להתרחק מחשיפה ציבורית.
סטנלי מורגן בלט כאחד השחקנים הצעירים הבולטים בתיאטרון הלונדוני.
הופעתו בהפקה The Little Foxes תוארה כעמידה מרשימה למרות אירוע בלתי צפוי, כאשר התמוטט על הבמה והתעלף באמצע הצגה בתיאטרון יאנג ויק.
לאחר הפסקה חזר להמשיך לשחק וזכה למחמאות על מקצועיותו ועל יכולתו "להמשיך את ההצגה בכל מצב".
ההפקה נחשבה מורכבת ובעלת עוצמה רגשית, וביקורות הדגישו את משחקו ואת תרומתו להצגת האנסמבל.
באותה תקופה השתתף מורגן גם בהפקה חדשה של חתולה על גג פח לוהט בתיאטרון יאנג ויק, שם שיחק לצד אביגיל קאוונא ומייגן דאגלס.
לפי הדיווח, עבודתו בתפקיד זה הוצגה כחלק מסדרה של אירועים שהאירו את נוכחותו בעולם התיאטרון, ונרמז על עומק המעורבות שלו בהפקות מהשורה הראשונה בלונדון.
מורגן זכה לפריצה טלוויזיונית גדולה כאשר לוהק לתפקיד פרנסואה, דוכס אנז'ו בסדרה ההיסטורית מלכת הנחשים.
הוא גילם את דמותו של אחד מבניה של קתרין דה מדיצ'י בעונה השנייה, וקיבל שבחים בולטים מצד קהל הצופים והמבקרים.
לפי הטקסט, צופים רבים כתבו כי "הוא גונב את ההצגה" וכי הוא מצליח להחזיק סצנות גם לצד שמות גדולים כמו סמנתה מורטון ומיני דרייבר.
העונה מסתיימת בכך שהדמות שהוא מגלם מובילה טבח חתונה שמסמן את עלייתו העתידית למלכות כאנרי השלישי.
הביקורות תיארו את התפקיד כנקודת הפריצה שלו בהוליווד, והפקת הסדרה העידה כי שמו הפך לשם שמדברים עליו בתעשייה כמי שצפוי להיות "הדבר הבא".
זאב סטף ורטהיימר (16 ביולי 1926, ה' באב ה'תרפ"ו – 26 במרץ 2025, כ"ו באדר ה'תשפ"ה) היה תעשיין, איש עסקים, פילנתרופ ופוליטיקאי ישראלי.
ייסד את המפעלים "ישקר", "טכנולוגיית להבים" וקבוצת IMC, חתן פרס ישראל וחבר הכנסת התשיעית מטעם התנועה הדמוקרטית לשינוי (מפלגת ד"ש).
שירת ב במלחמת העולם השנייה, ובפלמ"ח ובצה"ל במלחמת העצמאות.
עסק ביוזמות בתחום החינוך, הכלכלה ואיכות השלטון.
במאי 2023 הוערך הונו של ורטהיימר בכ-6.3 מיליארד דולר.
במשך שנים ניהל ביחד עם בנו, איתן ורטהיימר, את קבוצת ישקר-IMC.
בשנת 2006, לאחר 54 שנות ניהול, נרכשו על ידי קבוצת ברקשייר האת'וואי, 80% מהמניות של החברה תמורת 4 מיליארד דולר.
בשנת 2011 רכשה ברקשייר את 20 האחוזים הנותרים, תמורת 2 מיליארד דולר נוספים.
ורטהיימר הגה את שיטת גני התעשייה עבור תעשיינים ויזמים, ובחסותו נבנו גני תעשייה במגדל תפן, עומר, תל חי, נצרת ועוד.
במסגרת פעילותו החינוכית, ורטהיימר הקים, מימן ותמך בבתי ספר מקצועיים.
על פעילותו לאורך חייו ניתנו לו פרסים ועיטורי הוקרה, בהם פרס ישראל, פרס קפלן, פרס רוטשילד ופרס יגאל אלון.
פעילותו החלוצית של ורטהיימר התבטאה בפועלו ארוך השנים לפיתוח התעשייה והכלכלה בין היתר באזורים מדוללי אוכלוסין ברחבי ישראל.
מיזמי הבנייה האזרחיים שהוא לקח בהם חלק כוללים את ייסוד כפר ורדים בגליל המערבי וייסוד לבון במועצה אזורית משגב.
ורטהיימר נולד ב-16 ביולי 1926 בקיפנהיים שבאזור היער השחור בגרמניה, בימי רפובליקת ויימאר.
בילדותו, אוכלוסיית קיפנהיים מנתה בסביבות 2,000 איש, מתוכם שליש היו יהודים.
סטף נולד וגדל בבית בן שלוש קומות, אותו הבית שבו נולד אביו, אויגן ורטהיימר.
משפחת ורטהיימר הייתה משפחה מסורתית שומרת כשרות, ומדי שבת נהגו ללכת לבית הכנסת המקומי.
סטף הוא בכור ילדיהם של אויגן ולינה, ולו אח, צבי, ואחות, דוריס.
בבית המשפחה בקיפנהיים התגוררה גם סבתו מצד אביו של סטף, פאולינה.
אויגן ורטהיימר היה איש עסקים פרטי.
בדומה לרבים מבני משפחתו, הוא שירת בהצטיינות בצבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, איבד את אחיו במלחמה ואיבד את רגלו במהלך קרב ורדן ב-1916.
משפחת ורטהיימר לא הייתה ציונית, אך בעקבות עליית הנאצים לשלטון והחמרת מצב היהודים בגרמניה, וחוסר היכולת להגר לארצות הברית בגלל חוק ההגירה של 1924, עלו לארץ ישראל בשנת 1937. אב המשפחה העביר את טחנת הקמח המשפחתית מגרמניה לנחלת יצחק שבתל אביב.
המשפחה קנתה בית ברחוב פרישמן, בשכנות לאישים כגון פנחס רוזן ויוספה שוקן.
ורטהיימר למד בבית הספר העממי תל נורדאו בתל אביב.
בגיל 16 נשר מהלימודים לאחר שנים של הסתכסכות עם הנהלת בית הספר והחל לעבוד בחנות למכירת מצלמות ותיקונן.
במקביל לעבודתו למד אופטיקה, בין היתר אצל פרופסור עמנואל גולדברג, וחריטה.
ורטהיימר למד עם השנים עברית, אנגלית וגרמנית (שהייתה שפת האם שלו).
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939, היה היישוב היהודי נתון במיתון כלכלי, והילדים סטף וצבי תרמו לפרנסת המשפחה.
ב-1940, לפי דרישת הצבא הבריטי מגולדברג, פיתחו תלמידיו, ובהם ורטהיימר, מצפן עבור החיילים הבריטים.
בהמשך עבר ורטהיימר לעבוד כחרט בתל ליטוינסקי, בבסיס הצבא הבריטי, ובהמשך גם האמריקאי.
לפי המלצת גולדברג לבריטים, ורטהיימר נשלח ב-1943 לבסיס חיל האוויר המלכותי בבחריין, כדי לעבוד על כלים אופטיים.
עם הגעתו של ורטהיימר לבחריין הנמצאת במפרץ הפרסי, התברר כי נדרשה ממנו השכלה כדי לטפל בתחומים נרחבים מעבר לאופטיקה.
דרך טייס יהודי הוא רכש ספרי השכלה מתל אביב, ועבד על מערכות המיזוג כמו גם על גנרטור לייצור חשמל.
בבחריין ורטהיימר גם נהג להתארח אצל משפחת יהודים יוצאי בצרה אשר בממלכת עיראק.
לקראת סוף שירותו נערכו רדיפות נגד יהודים במנאמה, וורטהיימר איבד קשר עם המשפחה.
בשובו לישראל, עבד ורטהיימר חצי שנה כחרט עבור חברת גוט לייצור גשרים על גדות הפרת והחידקל.
את רוב כספו הוא העביר להוריו, ואת חסכונותיו נהג להשקיע בקניית תקליטים של מוזיקה קלאסית.
עם סיום מלחמת העולם ועליית המאבק בבריטים, התלבט ורטהיימר אם להתגייס לשורות האצ"ל או הפלמ"ח, ולבסוף, על בסיס התגייסות חבריו לפלמ"ח, הלך בעקבותיהם.
לא ניתן לו להתגייס לשורות הפלי"ם, והוא נדרש לעבור טירונות בת תשעה חודשים בטרם נשלח לפעילות מבצעית.
ורטהיימר לקח חלק בפעולת פיצוץ תחנות הרדאר השנייה, למניעת איתור מעפילים בידי הבריטים.
בשעות הפנאי, נהגו ורטהיימר וחבריו לעבוד על ייצור נשק עבור "ההגנה", וניסו לייצר רקטות ונשק ארטילריה כמעט מאפס.
בהמשך השלים ורטהיימר קורס טיס מטעם "ההגנה" בקיבוץ נען לצד 12 מתלמדי קורס נוספים.
ורטהיימר שירת במחלקת הטיס בתפקיד קצין טכני.
ורטהיימר גם למד בקורס חבלה, והתקין מוקשים מגנטיים נגד ספינות צי המלחמה הבריטי.
ביוני 1946 נעצר ב על ידי השלטונות הבריטיים, והושם במחנה מעצר ברפיח למשך 4 חודשים.
לאחר שחרורו שירת ורטהיימר כקצין טכני בחסותו של מפקד הפלמ"ח, יגאל אלון.
ב-1947 פעל במסגרת התעשייה הצבאית של "ההגנה", ועסק בפיתוח תותח ללא רתע.
במסגרת תפקידו, נשלח לצרפת ולבלגיה ללמוד כיצד מייצרים קנים.
במהלך מלחמת העצמאות היה לקצין טכני בחטיבת יפתח.
הוא המשיך לעסוק בפיתוח נשק והשתתף בפיתוח מרגמות.
בין המרגמות שתרם לפיתוחן הייתה "אם 2", מרגמה נגד שריון שפעלה לטווח של 400 מטר, בעוד לשם השוואה, הדגם הקודם היה בעל טווח של 80 מטר בלבד.
עיקר הפיתוח של המרגמות נעשה במסגרת שירות בגליל, ובאותה העת נקשר ורטהיימר לאזור.
ורטהיימר, כרבים אחרים בשירות, זעם על פירוק הפלמ"ח, וניסה להציע ליגאל אלון, ללא הצלחה, שאנשי הפלמ"ח יעברו למסגרת אזרחית ו'יתלבשו' על עיר כמו באר שבע במטרה לפתח את תעשייתה ולהפוך אותה לעיר של מופת כלכלי לשעת שלום.
ורטהיימר עבד בתע"ש וב"מכון 3" (שהפכה בהמשך לרפא"ל), אך פוטר ב-1952, משום שלא היה בעל תואר מהנדס.
הוא הקים בחצר ביתו בנהריה בית מלאכה, שבו ייצר סכינים, כלים לחיתוך מתכות וכן לוחיות מתכת מושחזות.
את התוצרת שיווק בעצמו כשהוא רכוב על אופנוע.
בית המלאכה, שגודלו היה כ-20 מ"ר, התפתח למפעל "ישקר", מפעל העוסק בייצור כלי חיתוך למתכת המורכבים במכונות לעיבוד שבבי (כגון מחרטות).
"ישקר" גדל לחברה משגשגת המייצאת תוצרתה למדינות זרות, וב-1962 אף הוקם בהולנד מפעל "דוראקרב" בבעלות משותפת ישראלית-אמריקנית וחברת "ישקר".
ב-1968, לאחר מלחמת ששת הימים ועקב האמברגו הצרפתי למכירת נשק לישראל, הקים את "להבי ישקר", מפעל לחישול למנועי סילון, כדי לסייע למאמץ הביטחוני.
בשנת 1976 זכה ורטהיימר בפרס התעשייה בקטגוריית המתכת.
בשנת 1981, פתחה אשתו, מרים ורטהיימר, את מאפיית המגדנאות (קונדיטוריה) "לחמי" בשותפות עם גבי זוהר, קבלן מנהריה.
נכון ל-2010, החזיק ורטהיימר ב-75% מהמאפייה.
המאפייה נמכרה לחברת "תה ויסוצקי" ב-2012. בשנת 1981 הקים ורטהיימר את "מיקרו כלים", חברה שעסקה בפיתוח מוצרי דיוק זעירים לתעשיות טכנולוגיות.
בתחילת 1983 נפצע בתאונת דרכים.
בשנת 1983 הצטרף למפעל בנו, איתן ורטהיימר, זוכה "פרס התעשייה" לשנת 1996, במטרה לחלץ את החברה מקשיים.
פעילותו של איתן בניהול החברה הביאה לגידול מואץ במכירות וברווחי המפעל.
ב-5 במאי 2006 נרכשו 80% מקבוצת "ישקר" שבבעלותו ובבעלות בנו על ידי חברת ההשקעות של וורן באפט בסכום של 4 מיליארדי דולרים.
עסקה זו הפכה את משפחת ורטהיימר למשפחה העשירה בישראל ומספר 188 בעולם, ובשנת 2007 הונו הוערך בכ-4.4 מיליארד דולר.
ב-1 במאי 2013 קנה וורן באפט את ה-20% הנותרים של החברה תמורת כ-2 מיליארד דולר.
גני התעשייה – מודל תפן
ב-1982 יזם את הקמת גוש תפן ואזור התעשייה "תפן" בגליל המערבי.
אל אזור התעשייה עבר מפעל "ישקר".
בתוך אזור התעשייה הוקם גן תעשייה שמטרתו לסייע לפיתוח יוזמות יצרניות, בדגש על ייצור המיועד לייצוא.
לצד המפעלים הוקמו בגן התעשייה מוזיאונים, וניתן בו מקום רב לאומנות בכלל ולפיסול בפרט.
בשנת 2005 הקים ורטהיימר גן תעשייה בגזבה שבטורקיה.
ב-1964 היה שותף בהקמתו של בית הספר התעשייתי "צור" בנהריה.
בית הספר סיפק הכשרה מקצועית לבני נוער שנפלטו ממערכת החינוך הציבורית.
בין השנים 1976– כיהן כחבר ויו"ר הוועד המנהל של בית הספר "בסמ"ת" שליד הטכניון.
בין השנים 1989–1993 כיהן בחבר המנהלים של הטכניון בחיפה.
בתחילת שנות האלפיים, הקים מחדש את רשת "צור", שבשיאה כללה שלושה תיכונים מקצועיים: צור ים בשיתוף חיל הים (חיפה), צור ברק בשיתוף חיל החימוש (ג'וליס) וצור לבון ביישוב לבון.
במהלך השנים העביר את שני בתי הספר האחרונים לתפעולן של רשתות חינוך אחרות.
בנוסף, הקים סמוך ליישוב לבון את מכינת צור שלם, מכינה קדם-צבאית המשלבת מסלול ייחודי של שירות קרבי בחטיבת הנח"ל ורכישת תעודת מקצוע בתחום העיבוד השבבי מטעם משרד העבודה.
מאז 2010 רוכזו היוזמות החברתיות שהוביל ורטהיימר תחת קרן סטף ורטהיימר.
הקרן עוסקת בקידום החינוך הטכנולוגי בישראל, מקימה מגמות טכנולוגיות מתקדמות בבתי ספר ומנסה לייצר חיבור בין בתי הספר לשוק העבודה.
בשנת 1964 החזיר ורטהיימר לראש עיריית נהריה, גרשון טץ, מכתב ברכה שנשלח לרגל הענקת פרס קפלן ל"ישקר", עם ביקורת נגד ראש העירייה בטענה שלא סייע למפעל.
ביולי 1973 יצא ורטהיימר בביקורת חריפה נגד ראש עיריית נהריה, גרשון טץ, וטען שהוא לא סייע לתעשייה בעיר, ואף הפריע, וכן לא פיתח מסחר וחופי ים בעיר.
טץ הגיב לביקורת בישיבת מועצת העיר, בביקורת על ורטהיימר ובטענה שלולא סיוע עיריית נהריה, "ישקר" לא היה מתפתח כפי שהתפתח.
דבריו אלה גרמו לורטהיימר להגיש נגדו תביעת דיבה.
לקראת הבחירות לעיריית נהריה בסוף 1973 הקים ורטהיימר רשימה עצמאית בשם "אכפת לנו", שזכתה בחמישה מתוך 15 מושבים במועצת העיר.
בין 1974 ל-1975 כיהן במועצת עיריית נהריה, ושימש ראש מחלקת החינוך.
בהמשך, בהיותו באופוזיציה, לא הגיע למספר ישיבות של המועצה, ועל כן חברותו במועצה הופסקה.
בשנת 1974 הצטרף ורטהיימר למפלגת שינוי והיה מפעיליה המרכזיים.
במרץ 1975 נתמנה ורטהיימר ליו"ר הוועד הפועל של מפלגת שינוי.
ורטהיימר קרא להורדת נטל מס הכנסה וצמצום תקציב המדינה, בין השאר על ידי ביטול משרד השיכון ומשרד הקליטה.
כן הציע ורטהיימר להגביל את כוח האדם שיועסק על ידי המדינה, כדי למנוע שאיבת כוח אדם מהמגזר היצרני.
בשנת 1975 הוביל ניסוי של רפורמת מס במפעל שלו, שנועד להראות שהורדת נטל המס על העובדים תגדיל את התפוקה באופן שהכנסות המדינה לא ייפגעו, והעובדים ירוויחו יותר.
ניסוי זה הביא חשיפה רבה בתקשורת הישראלית ל"ישקר" ולורטהיימר, ולטענת ורטהיימר, הוא הוכיח שהורדת מיסים מגבירה את הפריון.
ורטהיימר יזם פגישה של חברי שינוי ול"ע עם יגאל ידין במטרה לגבש מפלגת מרכז לבחירות לכנסת התשיעית.
הוא הצטרף יחד עם שאר חברי שינוי, לתנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש), ונבחר מטעמה לכנסת התשיעית, בה שימש חבר בוועדת הכלכלה ובוועדת החוץ והביטחון.
ב-14 בספטמבר 1978 התפצלה ד"ש, וורטהיימר הצטרף, יחד עם אמנון רובינשטיין ואחרים, לחלק שכּונה "התנועה לשינוי ויוזמה", שלאחר פיצול נוסף קיבל את השם "שינוי - מפלגת מרכז".
בפברואר 1981 התפטר מהכנסת וחזר לעסקיו ולפיתוח הגליל.
ב-1981 היה הכוח המניע בהקמתו של היישוב כפר ורדים, שעם השנים הפך ליישוב הקהילתי הגדול בצפון ישראל.
פיתוח היישוב התבצע באמצעות החברה לפיתוח כפר ורדים בשליטתו של וורטהיימר.
בשנת 2008, לאחר מחלוקות עם מינהל מקרקעי ישראל, אגודת משתכני כפר ורדים והמועצה המקומית כפר ורדים, פורסם דו"ח מבקר המדינה ובו פרק העוסק בנושא פיתוח כפר ורדים.
בדו"ח נכתב כי תושבי כפר ורדים שילמו במיטב כספם בעבור פיתוח שלא בוצע: "לדעת משרד מבקר המדינה, המשתכנים זכאים למבני הציבור שפורטו בהסכם ההרשאה, שכן הם שילמו בגינם לחברה לפיתוח במעמד תשלום דמי הפיתוח".
בשנת 2011 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "איש ליד מכונה" בהוצאת ידיעות אחרונות.
בשנת ה'תשנ"א (1991) זכה ורטהיימר בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
בשנת 2002 זכה ורטהיימר באות אביר איכות השלטון בקטגוריית מפעל חיים מטעם התנועה לאיכות השלטון.
ביום העצמאות ה-58 של מדינת ישראל, נבחר להשיא לצידה של סבתא ג'מילה, להשיא את אחת משתים עשרה המשׂואות בהר הרצל, עבור תרומתם להקמת מפעלי תעשייה בגליל.
בשנת 2007 זכה בתואר יקיר הגליל מטעם המשרד לפיתוח הנגב והגליל.
בבחירות לכנסת התשע עשרה הוצב ורטהיימר במקום האחרון והסמלי ברשימת מפלגת התנועה לכנסת.
בשנת 2014 זכה ורטהיימר בעיטור נשיא מדינת ישראל.
התאלמן מאשתו הראשונה מרים (לבית וולך) ב-1989. להם ארבעה ילדים משותפים, אירית, איתן, רותי ויפתח.
נישא בשנית ליעל שילה והם התגרשו בשנת 2005. בשנים 2007–2020 היה בזוגיות עם לין הולסטין.
נכדתו היא השחקנית והפרזנטורית, מאיה ורטהיימר – אשתו של הפוליטיקאי וסגן-ראש העיר תל אביב הנוכחי, אסף זמיר.
נכדו הוא שחקן הכדורגל שחר הרפז.
סְטַס מִיסֶזְ'נִיקוֹב (נולד ב-28 בפברואר 1969; י' באדר תשכ"ט) הוא פוליטיקאי ישראלי.
כיהן כחבר הכנסת מטעם "ישראל ביתנו" בכנסת ה-17 וה-18, כיושב ראש ועדת הכספים וכשר התיירות.
ב-31 באוקטובר 2017 הורשע בהסדר טיעון עם פרקליטות המדינה בגין מרמה והפרת אמונים ונידון למאסר בפועל של שנה ושלושה חודשים.
מיסז'ניקוב נולד במוסקבה בברית המועצות למיכאל וביאטריסה.
עלה לישראל ב-7 בספטמבר 1982. למד בבית הספר התיכון הגימנסיה הריאלית בראשון לציון.
את שירותו הצבאי סיים בדרגת טוראי.
בשנת 1992 קיבל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב, בשנת 2000 קיבל תואר שני במנהל עסקים, עם התמחות בשיווק ובהתנהגות ארגונית, מאוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1999-1997 היה עוזר פרלמנטרי של ח"כ יורי שטרן ובין השנים 1999 ל-2006 היה מנהל שיווק בשירותי בריאות כללית.
היה חבר מועצת עיריית ראשון לציון והחזיק בתיק רישוי עסקים משנת 2003, עד לבחירתו כחבר הכנסת ב-2006.
נבחר על ידי פורום מרכזים לטיפוח יזמות (מט"י) כאיש השנה לשנת 2007, כאות לטיפולו והצלחתו בקידום עסקים קטנים ובינוניים בישראל.
בבחירות לכנסת ה-17 הוצב במקום ה-6 ברשימת "ישראל ביתנו", ונבחר לכנסת.
הוא כיהן כיושב-ראש השדולה המוניציפלית, יושב-ראש השדולה לעסקים קטנים ובינוניים ויושב ראש שדולת התיירות.
ב-21 במרץ 2007, כחלק מההסכם הקואליציוני שנחתם עם הצטרפות "ישראל ביתנו" לקואליציה, הודח יו"ר ועדת הכספים יעקב ליצמן מתפקידו, ומיסז'ניקוב נבחר במקומו.
כחצי שנה לאחר פרישת "ישראל ביתנו" מהקואליציה, בחודש יולי 2008, החליף אותו בתפקיד חבר הקואליציה, אבישי ברוורמן.
מיסז'ניקוב הוצב במקום השלישי ברשימת "ישראל ביתנו" לכנסת ה-18. ב-4 בדצמבר 2012, לקראת סיום הרכבת רשימת ישראל ביתנו לכנסת ה-19, הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים.
חוק סיוע לשדרות וליישובי הנגב המערבי, המקנה ליישובים אלה פטור ממס מעסיקים, הנחה בגובה 50% בארנונה לעסקים ולבתים פרטיים, שיעורי תגבור במוסדות החינוך וזיכוי בסך 25% במס הכנסה, במהלך השנים 2007 ו-2008 (יחד עם ח"כ שי חרמש).
תיקון לחוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות המחייב את מוסדות החינוך לברר האם התלמידים הנרשמים אליהם זקוקים להתאמות נגישות ומקדים את מועדי ההנגשה.
תיקון לחוק המכר (דירות) (הבטחת השקעות של רוכשי דירות)(תיקון מס' 4) - תיקון בעקבות קריסת חברת הבנייה "חפציבה", בו נתגלו לקונות רבות בחוק המכר (דירות) ולא נתנה הגנה מספקת לרוכשי הדירות במצב בו המוכר אינו יכול לעמוד בהתחייבויותיו על פי חוזה המכר (יחד עם ראובן ריבלין).
תיקון לחוק חובת המכרזים (תיקון מס' 19) המחייב שוויוניות במכרזים ממשלתיים וציבוריים בין עסקים גדולים לבין עסקים קטנים ובינוניים.
תיקון לחוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים המקטין את חבות המבטחים של אופנועים במקרה של תאונת דרכים שהיו מעורבים בה כלי רכב נוספים (יחד עם גלעד ארדן).
תיקון לפקודת ביטוח רכב מנועי (מס' 17), המאפשר השתתפות עצמית של בעלי אופנועים במקרה תאונה.
חוק הצבת מכשירי החייאה במקומות ציבוריים (יחד עם גלעד ארדן ומרינה סולודקין).
חוק המחייב את בנק ישראל לפרסם באתר האינטרנט שלו את הדו"ח שהוא מפיק מדי שנה על מעילות בבנקים בהיקף של למעלה מ-15 אלף ש"ח.
חוק הרשויות המקומיות (ממונה על פניות הציבור), המחייב מינוי ממונה על פניות הציבור בכל רשות מקומית, לשם קיצור הביורוקרטיה (יחד עם יעקב מרגי וזבולון אורלב).
ב-31 במרץ 2009, עם תחילת כהונתה של ממשלת ישראל השלושים ושתיים בראשותו של בנימין נתניהו, החל מיסז'ניקוב לכהן כשר התיירות.
בנוסף הוא כיהן כיו"ר ועדת השרים לסמלים וטקסים.
בתקופת כהונתו כשר התיירות, בשנת 2010, הגיע לישראל מספר שיא של 3.45 מיליון תיירים.
מיסז'ניקוב קבע יעד של 5 מיליון תיירים שיגיעו לישראל ב-2015. בשנת 2012 הביא לחידושו של דירוג המלונות, כעשרים שנה לאחר ביטולו.
על הישגיו כשר התיירות אמר:
בספטמבר 2009 קיבל מיסז'ניקוב שני כרטיסי VIP להופעתה של הזמרת מדונה בישראל.
התנועה לאיכות השלטון ותנועת אומ"ץ קבלו נגד השר לוועדת האתיקה של הכנסת בטענה שקבלת הכרטיסים היא קבלת טובת הנאה שלא כדין.
ועדת האתיקה קבעה שאין פגם בכך, משום שמיסז'ניקוב צפה במופע כחלק ממילוי תפקידו כשר התיירות.
מיסז'ניקוב התלווה אל נשיא המדינה, שמעון פרס, בביקורו בברזיל בנובמבר 2009. נטען שמיסז'ניקוב נעדר מאירועים שבהם ציפו להשתתפותו ונמתחה ביקורת על התנהגותו.
בעת ביקורו בספרד בענייני משרדו נמתחה עליו ביקורת על ידי שגרירות ישראל במדריד, בטענה שביטל השתתפותו בארוחת ערב במדריד עם אנשי עסקים ספרדיים ואיחר לאירוע שנקבע לו בטולדו.
ב-2012 פרסם עמית סגל תחקיר על אורח חייו של מיסז'ניקוב, ובו העידו מאבטחים כי השר נוהג להשתכר כמעט מדי לילה, להיעדר מישיבות ממשלה (בהן אישור עסקת שליט), ולפגוע באבטחה עליו.
התחקיר הוזכר בתקשורת כסיבה המרכזית שבעטיה לא שובץ מיסז'ניקוב ברשימת "ישראל ביתנו" לכנסת ה-19. בעקבות הטענות אמר מיסז'ניקוב כי הוא אוהב לבלות עם חברים, אבל בניגוד לטענות, מעולם לא השתכר בפרהסיה, ולא ביקר במועדון חשפנות.
גם ראש מפלגתו, אביגדור ליברמן, תמך במיסז'ניקוב והכחיש את התיאורים בתקשורת.
בספטמבר 2014 נחקר בחשד של עבירות שוחד והטיית מכרז.
על פי החשד, בעת כהונתו כשר התיירות העביר 936 אלף ש"ח למימון פסטיבל סטודנטים באילת שהופק בידי יוליה רוט שעמה היה בקשר אינטימי.
ב-24 בדצמבר 2014 נעצר מיסז'ניקוב שוב לשמונה ימים בחשד לקבלת שוחד תמורת העברת תקציבים והטיית מכרזים.
המעצר בוצע במסגרת חקירת פרשת השחיתות בישראל ביתנו.
בנוסף נחשד מיסז'ניקוב כי השתמש בסם מסוכן מסוג קוקאין.
ב-31 באוקטובר 2017 חתם על הסדר טיעון עם פרקליטות המדינה לפיו ירצה מאסר של שנה ושלושה חודשים בגין מרמה והפרת אמונים.
ב-17 בדצמבר 2017 החל לרצות את עונשו בבית הסוהר חרמון.
בספטמבר 2018 השתחרר מבית הסוהר אחרי שוועדת השחרורים קיצרה את עונשו.
סטס מיסז'ניקוב נשוי להילה, אב לשלושה ילדים ומתגורר בראשון לציון.
סטף היה כפר ערבי בהרי ירושלים על הצלע המזרחית של הר איתן היורדת עד לנחל שורק, כעשרה קילומטרים מערבית לירושלים.
במלחמת העצמאות נכבש הכפר במסגרת מבצע דני ותושביו עזבו אותו ולא הורשו לחזור אליו אחרי המלחמה.
האתר שוכן כקילומטר צפונית מערבית למושב אבן ספיר, משמר ומשחזר חקלאות הר מסורתית וקדומה שעדיין קיימת בכפרים כמו בתיר וואדי פוכין בהרי יהודה.
חקלאות השלחין במקום התקיימה בעיקר ממימיהם של שני מעיינות שכבה, עין סטף (עין אל-בלד) ועין ביכורה (עין א-שרקיה).
השם סטף הוא תעתיק עברי של השם הערבי צטאף או סטאף.
השם העברי הרשמי שניתן למקום בדצמבר 1949 היה ביכורה (בוטל בשנת 1955).
ההתיישבות באתר החלה לפני כ־6000 שנים בתקופה הכלקוליתית.
חקלאות המדרגות (טראסות) החלה להתפתח לפני 4,500 שנים, ומאז ועד ימינו (בהפסקות קצרות) היה האתר מיושב.
ביישוב נמצאו גם שרידים מהתקופה הביזנטית.
השם מוזכר לראשונה בכתבים מאזור עין כרם, שנכתבו בתקופה הממלוכית.
הכפר שהיה שייך לנפת ירושלים שבמחוז ירושלים (1945).
על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל הוערך שטח הכפר ב-3,775 דונם והאוכלוסייה הוערכה ב-540 נפשות.
בין צטאף לבין הכפר השכן ח'רבת אל-לוז היה בית ספר ששימש את שני הכפרים.
תושבי ח'רבת לוז היו מגיעים לכפר על מנת להביא מים לכפרם, לעצור שמן זית בבית הבד ולטחון חיטה.
בחודשים ינואר ופברואר של 1948, בתחילת מלחמת העצמאות, פעל אהרן חיים כהן, מייסד המחלקה לפועל הערבי של ההסתדרות, להסדרת הסכמי שלום עם הכפרים שבעיבורה של ירושלים ובהם סטף.
בחודשים לאחר מכן לוחמיו הבלתי סדירים של עבד אל-קאדר אל-חוסייני קיבלו קבלת פנים צוננת, לא הורשו להישאר בכפר ונאלצו לשוב לבסיסם בבית סוריק.
ב-13 ביולי 1948 נכבש הכפר על ידי חיילי הגדודים השני והרביעי של חטיבת הראל במבצע דני, כחלק מהרחבת שליטת צה"ל בפרוזדור ירושלים, ביחד עם הכפרים סובא, ח'רבת אל-לוז, ח'רבת דיר עמרו ועקור.
בני מוריס כותב כי הכפרים כבר היו נטושים בחלקם הגדול עקב קרבתם לחזית מאז אפריל, וכי כשהתקרבו טורי חטיבת הראל, ופגזי המרגמות שהמטירו, עזבו גם רוב הנותרים.
הקומץ שנותר גורש עם כניסת צה"ל.
בתום קרבות עשרת הימים נצטוו יחידות צה"ל בקווי החזית שבאזור "למנוע את חזרתם של התושבים הערביים לעריהם וכפריהם שנכבשו על ידינו גם באש".
במהלך ההפוגה השנייה הועברו אנשי בית נקובא לכפר, אולם לבסוף התיישבו בשולי אבו גוש.
לאחר מלחמת העצמאות, ב-7 בנובמבר 1949 הוקם במקום כפר של עולים מצפון אפריקה בשם "ביכורה".
היישוב הוקם בעזרת מפלגת הלוחמים של יוצאי ארגון הלח"י, אך הוא ננטש כעבור זמן קצר.
בשנות החמישים שימש המקום כאתר אימונים של יחידה 101 ושל חטיבת הצנחנים, דבר שהאיץ את הריסת בתי הכפר.
בשנות ה-60 התקיים במקום סניף של בסיס הטירונים של צה"ל, בה"ד 4.
במהלך שנות ה-60, נהרס הכפר ביוזמת הממשלה.
במאמר בקתדרה מביא אהרון שי את דבריו של משורר צעיר, שהיה מדריך בתנועת הצופים על ההרס:
בשנות השמונים החלה קרן קיימת לישראל לשקם ולשחזר את מערכת המדרגות החקלאיות.
במסגרת הפרויקט נחפרו ונחשפו שני מעיינות שכבה שסיפקו מים לכפר - עין סטף ועין ביכורה, התעלות שיצאו מהם, ובריכות האגירה.
בנוסף, הונהג באתר מיזם בשם "בוסתנוף" במסגרתו שוכרים תושבי ירושלים חלקות קרקע לעיבוד עצמי.
החקלאות שיש בחלקות אלו הן - חקלאות שלחין.
ניתן לראות באזור גם חקלאות בעל.
בשנת 1974 התיישב במקום שי זלצר, רועה צאן וגָבָּן.
עם השנים עברה החווה מיקומים שונים ולבסוף נקבעה כ-2 קילומטרים מן המעיין, בבית הבד של הכפר הערבי ששכן במקום.
בחווה גידלו עדר עיזים ומחלבן ייצרו גבינות שונות בשיטות עתיקות, ירקות אורגניים ומטע זיתים.
מעמד החווה לא היה מורשה מבחינת הרשויות, ביניהן מינהל מקרקעי ישראל, והיא נסגרה בשנת 2021.
סטפ אפ הוא סרט קולנוע שיצא לאור בשנת 2006. סרט העוסק באומנויות הבמה ובריקוד בפרט, על רקע המציאות של הנוער האמריקני בשנות האלפיים.
טיילר גייג' (צ'נינג טייטום) הוא נער בסוף שנות העשרה של חייו, הגדל בשכונת מצוקה אמריקנית טיפוסית.
לילה אחד, לאחר מסיבה, טיילר פורץ יחד עם חבריו מרקוס קרטר (דמיין רדקליף) ואחיו סקיני קרטר (די'שאוון וושינגטון) לאקדמיית מרילנד לאומנויות.
השלושה נכנסים לאולם ההופעות של האקדמיה והורסים ציוד לשם שעשוע.
בסופו של דבר טיילר נתפס, ונגזרות עליו עבודות שירות בבניין האקדמיה, שם הוא מתוודע לנורה קלארק (ג'נה דוואן) תלמידה מוכשרת במגמת הריקוד.
לקראת סיום לימודיה באקדמיה, נורה מכינה מופע סיום.
פציעתו של בן-זוגה למופע אנדרו מאלצת אותה לחפש מחליף.
כשהיא מגלה שטיילר הוא רקדן מוכשר, היא מחליטה להכניס אותו כמחליף לרקדן הקודם שנפצע.
טיילר ונורה מעדכנים את הריקוד בהתאם לאימונים שלהם.
נורה מספרת לטיילר שהיא תמיד רצתה לצרף עוד רקדנים למופע אך לא האמינה שתוכל למצוא רקדנים.
טיילר עוזר לה למצוא עוד רקדנים והם מכינים יחד מופע ייחודי.
טיילר מבין כי הריקוד חשוב לו, והוא חושב על להירשם לבית הספר בעצמו.
מופע הסיום יהיה נקודת המפנה בחיים של שניהם.
לנורה זה הסיכוי להתקדם בריקוד לאחר בית הספר, ולטיילר זה יהיה האודישן לקבלה לבית הספר.
טיילר רב עם מרקוס, שלא מבין למה טיילר מתלהב כל כך.
באותו הזמן אנדרו בן זוגה המקורי של נורה מחלים מפצעיו, ונורה לא יודעת מה לעשות.
טיילר הפגוע עוזב את הכול.
אנדרו לא מספיק חזק כדי ללוות את נורה בריקוד והיא נאלצת להתכונן למופע הסיום לבדה, ללא מלווה.
סקיני אחיו של מרקוס גונב מכונית של פושע ידוע, ונרצח.
מרקוס אומר לטיילר שעליהם להיות הכי טובים שיוכלו להיות.
כדי לכבד את מותו של סקיני.
טיילר מגיע לבית הספר בליל המופע ומציע לנורה לעשות את הריקוד המשותף שלהם.
היא מתלבטת לכמה רגעים, ולבסוף מסכימה.
ריקוד הסיום של הזוג מצליח במיוחד.
נורה מקבלת הצעת עבודה, וטיילר מתקבל ללימודים בבית הספר לאומנויות.
טיילר גייג' (צ'נינג טייטום): בחור שגדל בשכונת מצוקה כבן למשפחה חורגת.
בילה את רוב זמנו בהסתבכות עם החוק, האזנה למוזיקה שחורה, ריקודי רחוב וברייקדאנס.
טיפוס חביב שיודע להיות עוקצני ומשעשע, אך כשצריך הוא גם אדם אכפתי ואדיב שדואג לחבריו ולסביבתו.
נורה קלארק (ג'נה דוואן ):רקדנית מוכשרת הלומדת באקדמיית מרילנד לאומנויות.
בחורה יפהפייה שמשקיעה המון בריקוד.
בתחילת הסרט היא חברתו של בראט דולן (ג'וש הנדרסון), במהלך החזרות להופעת הגמר שלה בבית הספר לאומנויות בן זוגה לריקוד נפצע והוחלף בטיילר, בחזרות היא נפרדת ממנו וממשיכה את חייה לבדה, עד שבמהלך החזרות היא מתאהבת בטיילר.
מאק (מרקוס) קרטר (דמיין רדקליף): חברו הטוב של טיילר.
יחד הם מסתבכים בצרות במהלך הסרט.
סקיני קרטר (די'שאוון וושינגטון): אחיו של מאק, ומשתתף במעשי הפשע של אחיו וטיילר.
נרצח במהלך הסרט על ידי פי.ג'יי., פושע ידוע לשמצה.
מיילס דרבי ("מאריו"): מוזיקאי מחונן שלומד באקדמיה.
שותפו של בראט דולן, שבמהלך הסרט נוטש אותו לטובת קריירה.
מאוהב בלוסי אבילה, תלמידה במגמת הריקוד של האקדמיה.
בראט דולן (ג'וש הנדרסון): מוזיקאי באקדמיה ושותפו של מיילס.
נוטש אותו לטובת קריירה שהוצעה לו.
לוסי אבילה (דרו סידורה): תלמידה במגמת הריקוד באקדמיית מרילנד.
בתחילת הסרט היא חברתו של קולין, זמר מועדונים, עד שהיא נפרדת ממנו כיוון שראתה שאינו שומר לה אמונים.
בסוף הסרט היא נענית לחיזוריו של מיילס ונעשית חברתו.
המנהלת גורדון (רייצ'ל גריפית'ס): מנהלת אקדמיית מרילנד לאומנויות.
אישה סימפתית, טובת-לב וחביבה, שמעריכה מאוד אומנות שבאה עם השקעה גדולה.
במהלך הסרט היא מתגלה כדמות שיכולה להיות בלתי צפויה.
קמיל גייג' (אליסון סטונר): האחות הקטנה (בת 12 ככל הנראה) רקדנית מעולה.
סטפאן מלארמה (; 18 במרץ 1842 – 9 בספטמבר 1898), משורר צרפתי מראשי תנועת הסימבוליזם.
מלארמה נולד בפריז, התייתם מאמו בהיותו בן שש שנים וגדל בבית סבו וסבתו.
למד בבית ספר בעיר סנס (בצפון חבל בורגון) אך לא הצטיין בלימודיו.
הושפע מאוד ממות אחותו (1855) וכבר בתקופה זו חיבר את שיריו הראשונים.
הוא גילה את ויקטור הוגו, את תאודור דה באנוויל ואת תאופיל גוטייה, וב-1860 את "פרחי הרוע" של שארל בודלר - משורר שהייתה לו השפעה רבה על יצירתו.
ב-1862 פרסם מספר שירים בכתבי עת שונים, והכיר את מאריה גרהארד, אומנת גרמנייה שהייתה מבוגרת ממנו בשבע שנים.
הוא הצטרף אליה במסע ללונדון ושימש שם כמורה פרטי לאנגלית.
ב-10 באוגוסט 1863 נשא אותה לאישה ובאותה שנה שב לצרפת בחברתה והתמנה למרצה באוניברסיטה של העיר טורנון-סור-סן (כיום בחבל רון-אלפ).
הוא לא חדל מלחבר את שיריו ("הפרחים", "חרדה") וב-1865 כתב את הפואמה "אחר הצהריים של פאון" ועמד בקשרים עם החוגים הספרותיים בפריז.
התמנה לפרופסור באוניברסיטה של העיר בזאנסון שבחבל פראנש-קונטה, וניהל חליפת מכתבים עם המשורר פול ורלן.
ב-1867 התמנה לפרופסור באוניברסיטה של אביניון שבפרובאנס ושם החל לפרסם את הפואמות שלו.
ב-1871 שב לפריז, פגש את המשורר הצעיר ארתור רמבו (1872), את הצייר אדואר מאנה (1873), שהפגיש אותו עם אמיל זולא, את ויקטור הוגו ורבים אחרים.
ב-1875 תרגם לצרפתית את הפואמה העורב מאת אדגר אלן פו.
ב-1876 הופיעה מהדורה חדשה של הפואמה "אחר הצהריים של פאון" עם איורים מעשה ידיו של ידידו הצייר אדואר מאנה.
החל ב-1877 קיים חוג ספרותי בביתו בפריז שבו נדונו בעיקר נושאי השירה, האמנות והפילוסופיה, ושבו השתתפו במשך הזמן בין היתר פול ורלן, ויליאם בטלר ייטס, ריינר מריה רילקה ופול ואלרי, כשמלארמה עצמו משמש כיושב ראש וכשופט.
ב-1879 פרסם את יצירתו "האלים העתיקים" שעסקה במיתולוגיה היוונית.
החל מ-1880 סבל מדלקת מפרקים וניסה להפחית את עומס עבודתו.
בינואר 1898 עמד לצדו של אמיל זולא שפרסם את מאמרו אני מאשים...!
שמונה חודשים בלבד אחרי כן נפטר סטפאן מלארמה אחרי שלקה בעווית בגרונו שגרמה למותו בחנק, ונקבר לצד בנו אנאטול.
שירתו של מלארמה מבוססת לא על תוכן אלא על התרשמות באמצעות הקשר בין המילים שמטרתו ליצור אפקט של קול, תהודה וקצב בדומה למוזיקה, ולכן היא קשה מאוד לתרגום.
כדבריו: "אין אנו יוצרים חרוזים באמצעות אידיאלים אלא באמצעות מילים." "יש לתאר לא את הדבר כשלעצמו אלא את האפקט שהוא יוצר."
שירתו השפיעה על דור של סופרים, משוררים ומוזיקאים ובהם קלוד דביסי שחיבר את הפרלוד ל"אחר הצהריים של פאון" (1894), מוריס ראוול שחיבר את המוזיקה ל"שלוש פואמות של סטפאן מלארמה" (1913), דריוס מיו ואחרים.
בין היתר, המשורר פול ואלרי הושפע רבות ממלארמה וכתב את שיריו בהשראתו.
אחר הצהריים של פאון (1865)
משחק הגורל לעולם לא יבטל את המקריות (1897)
סטפן מלרמה, פול ולרי, על הריקוד.
תרגמה מצרפתית והוסיפה מבוא ואחרית דבר ליאורה בינג-היידקר.
הוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת "הצרפתים", 2011.
סטפאן מלארמה, הרעם האילם - מבחר שירים, תרגם מצרפתית והוסיף מבוא נרחב לשירת מלארמה והערות דורי מנור.
סטפן מלארמה, אנקדוטות או שירים, תרגם מצרפתית והוסיף אחרית דבר משה רון, דחק, 2025.
סטפאן אוסיפוביץ' מקארוב היה תת אדמירל מפורסם באימפריה הרוסית, מפקדו רב ההישגים והמעוטר של הצי הרוסי הקיסרי, אוקיינוגרף בעל שם שזכה בפרס מטעם האקדמיה הרוסית למדעים וסופר.
אביו היה קצין זוטר בצי הרוסי.
סטפאן מקארוב לאחר שסיים את בית הספר לקציני צי החל את השרות הצבאי.
מקארוב זכה לעיטורים רבים עבור שירותו כקפטן של ספינת טורפדו בהמלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
מקארוב היה בין הראשונים שאימצו את רעיון ספינות טורפדו ואף פיקד בעצמו על ספינה כזו.
מקרוב היה הראשון ששיגר טורפדו מספינת טורפדו לעבר ספינה טורקית ב-16 בינואר 1877.
מקרוב הוביל שתי משלחות אוקיינוגרפיות מסביב לעולם על גבי הקורבטה "ויטיאז" (גיבור, אביר) (בין השנים 1886–1889 ובין השנים 1894–1896)
מקארוב הגה את רעיון שוברת הקרח, פיקח על הבנייה ואף פיקד על המסעות הראשונים על שוברת הקרח "ירמאק" בחוג הארקטי בשנים 1899 ו-1901.
מקארוב קודם למפקד צי האוקיינוס השקט של רוסיה.
כחודש לאחר שקיבל את הפיקוד נהרג מקרוב במהלך מלחמת רוסיה–יפן.
אנית הפיקוד שלו פטרופבלובסק התפוצצה וטבעה כשעלתה על מוקש ימי במבואות פורט ארתור.
מקארוב הונצח באנדרטה בעיר קרונשטאדט ובוולדיווסטוק.
בנוסף, מספר ספינות נקראו "האדמירל מקארוב" וגם אי בקבוצת האיים ציבולק בארכיפלג נורדנסקיילד.
סטפאנו לאנדי (באיטלקית: Stefano Landi, הוטבל ב-26 בפברואר 1587, נפטר ב-28 באוקטובר 1639) היה מלחין ומורה איטלקי באסכולה הרומאית של ראשית תקופת הבארוק.
הוא נודע בהשפעתו כמלחין אופרה מוקדם, שכתב את האופרה הראשונה על נושא היסטורי: "הקדוש אלסיו" (1632).
לאנדי נולד ברומא, בירת מדינות האפיפיור.
בשנת 1595 הצטרף לקולג' הגרמני ברומא כסופרן במקהלת נערים וייתכן שלמד אצל אספריליו פאצ'לי.
בשנת 1618 עבר לאנדי לצפון איטליה והוציא ספר של מדריגלים בחמישה קולות בוונציה.
כנראה קיבל משרת מאסטרו די קאפלה בפדובה.
נוסף לכך כתב בפדובה את האופרה הראשונה שלו, "מות אורפיאו".
סביר להניח, כי האופרה שימשה כחלק מחגיגות כלולות.
הניסיון שצבר בפדובה ובוונציה היה חיוני להתפתחות סגנונו, שכן שם יצר קשר עם יצירותיהם של מלחיני האסכולה הוונציאנית המתקדמת, שרומא השמרנית נהגה להתעלם מן המוזיקה שלה.
בין פטרוניו שם היו, בזה אחר זה, משפחת בורגזה, החשמן מאוריציו מסבויה ומשפחת ברבריני, שהיו למעסיקיו העיקריים בסוף שנות ה-20' ובמשך שנות ה-30' של המאה ה-17, אף כי ב-1629 הצטרף למקהלת האפיפיור בחצי משכורת.
למשפחת ברבריני כתב ב-1632 את היצירה, שהביאה לו את פרסומו הגדול ביותר, "הקדוש אלסיו" מוקדשת לחייו של אלכסיוס הקדוש.
במהלך תקופה זו הלחין בשפע, מיסות, אריות ורספונסוריות, בעיקר בסגנון הסקונדה פראטיקה של ראשית הבארוק, החלטה שהייתה שנויה במחלוקת בקרב כמה מן המוזיקאים השמרנים יותר, שסברו כי הפרימה פראטיקה - סגנון פלסטרינה - מתאים יותר למוזיקת קודש.
אחרי 1636, פחות או יותר, החלה בריאותו להתערער.
הוא מת ברומא ב-1639 ונקבר ב"סנטה מריה אין ואליצ'לה".
מוזר, אך המוזיקה החילונית של לאנדי שמרנית יותר מרוב המוזיקה הדתית שלו, וספר המדריגלים הראשון שלו, לחמישה קולות ובסו קונטינואו, איננו נבדל כמעט במאום מקבצים רבים של שלהי המאה ה-16, פרט לתפקיד הבסו קונטינואו.
שאר המוזיקה החילונית שלו כוללת שירים סטרופיים (בלחן החוזר בכל אחד מבתי השיר), אריות ושירים אחרים לקול ובסו קונטינואו.
המיסות של לאנדי, שתיים בסך הכל, כתובות בסגנון הפשוט של המאה ה-16 שהקונטרה-רפורמציה עודדה (ולעיתים אף דרשה).
עם זאת, הוא משתמש בסגנון הקונצ'רטאטו הוונציאני באחדים מן המוטטים שלו, כמו גם במגניפיקט ובמוזיקה למזמורי תהילים לתפילת ערבית, כנראה כתוצאה מן השנים שעשה בצפון איטליה.
יצירתו המפורסמת ביותר ואחת האופרות החשובות ביותר מראשית הבארוק, Il Sant'Alessio ("הקדוש אלסיו") מתארת את חיי אלכסיוס הקדוש בן המאה החמישית.
לא זו בלבד, שזו האופרה הראשונה שנכתבה על נושא היסטורי, אלא שהיא אף מתארת בתשומת לב ובקפידה את חייו הפנימיים של הקדוש ושואפת להגיע לאפיון פסיכולוגי, שהיה חדש לאופרה.
רוב הסצנות הקומיות, לעומת זאת, חורגות מזמן העלילה בהיותן לקוחות (באורח משעשע ביותר) מרומא של המאה ה-17.
תפקידו של הקדוש אלסיו עצמו גבוה ביותר ונועד לשירת קונטראלטו.
בהצגה הראשונה, חצי מן הזמרים באו ממקהלת האפיפיור וכמה תפקידי סופרן הושרו בפי קסטראטי.
התזמורת המלווה הייתה מעודכנת - במקום הויולים הארכאיים נכללו בה כינורות, צ'לי, נבלים, לאוטות, תאורבים (לאוטה נמוכה) וצ'מבלי.
האופרה כוללת קנצונות מבוא, המתפקדות כאוברטורות; למעשה, אלה הן האוברטורות הראשונות בתולדות האופרה.
מחולות וקטעים קומיים משתלבים בין אריות רציניות, רצ'יטטיבים ואפילו קינה מדריגלית, ליצירת מכלול דרמטי מגוון שהיה רב-רושם, וראיה לכך התכיפות שבה הוצגה האופרה שוב ושוב בזמנה.
"הקדוש אלסיו" הייתה אחת מיצירות הבימה הדרמטיות הראשונות ששילבו בהצלחה את הסגנון המונודי עם זה הפוליפוני.
סטפאן באטורי (בהונגרית: Somlyai Báthory István, שוֹמיוֹאִי באטורי אישטוואן; בפולנית: Stefan Batory; ברומנית: Ştefan Báthory; בליטאית: Steponas Batoras; בבלארוסית: Стэфан Баторы; 27 בספטמבר 1533, שימלאו סילבאניי – 12 בדצמבר 1586, הורדנה) היה וויווד טרנסילבניה (1571–1586), נסיך טרנסילבניה (1576–1586), מלך פולין והדוכס הגדול של ליטא (1576–1586).
בנו של סטפאן באטורי השמיני ובן למשפחת האצולה ההונגרית באטורי, סטפן באטורי היה שליט טרנסילבניה בשנות ה-1570. ב-1576 הוא נשא לאישה את המלכה אנה יגיילונקה, והפך למלך הנבחר השלישי של פולין.
הוא עבד בצמוד לקנצלר יאן זמויסקי.
השנים הראשונות לשלטונו התאפיינו בביסוס כוחו, הבסת טוען נוסף לכתר, הקיסר הרומי הקדוש מקסמיליאן השני, ודיכוי מרד דנציג.
תקופת שלטונו ארכה אמנם רק כעשור, אך הוא נחשב בעיני היסטוריונים רבים לאחד מהמוצלחים שבמלכי פולין, בייחוד מבחינה צבאית.
אחד מהישגיו הבולטים היה הקמפיין המוצלח של מלחמת ליבוניה כנגד רוסיה במהלכו הוא הצליח להדוף פלישה רוסית לשטחי הגבול של האיחוד הפולני ליטאי, ולכפות הסכם שלום עם תנאים עדיפים, הסכם יאם-זאפולסקי.
סטפאן באטורי או אישטוון באטורי התשיעי נולד ב-1534 כבנו של אישטוואן באטורי שומיואי האב (אישטוואן באטורי השמיני) (1534-1477), אציל הונגרי מהאזור פרטיום, ושל קטלין (קאטה) טלגדי, בתו של שר האוצר המנוח של הונגריה, אישטוואן טלגדי.
אישטוואן באטורי האב שירת שנים רבות את שליט טרנסילבניה ובהמשך מלך הונגריה, יאנוש הראשון זאפויה, עלה לדרגות הבכירות של אישפאן ושל סגן ווייווד של טרנסילבניה, ובשנים 1529–1530 מילא את התפקיד של שליט (ווייווד) טרנסילבניה.
הוא נפטר כמה חדשים אחרי לידת בנו, ב-17 במרץ 1534. גם אמו מתה בעודו נער.
הילד אישטוואן נמסר לחסותם של המגנט המלומד טאמאש נאדאשדי ושל הבישוף של אסטרגום פאל וארדאי שדאג לחינוכו במסגרת בית ספר שניהל בטרנבה (נאג'סומבט), בשטח ההונגרי שבשליטה אוסטרית.
בשנות ה-40 של המאה ה-16 נשלח אישטוואן על ידי אחיו הבכור אנדראש באטורי להתחנך כנושא כלים בחצרו של פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה ומלך הונגריה, בווינה.
קיבל השכלה הומניסטית, אך קיימים ספקות גדולים לגבי לימודיו באוניברסיטת פדובה המצוינים בהרבה מהביוגרפיות שלו.
בשנת 1549 היה, יחד עם אחיו מיקלוש, חבר בפמליית בתו של פרדיננד, קטרינה, שהתחתנה במנטובה עם הדוכס המקומי, פרנצ'סקו השלישי לבית גונזגה (1550-1540).
לא ידוע מתי חזרו לווינה או לטרנסילבניה.
ייתכן כי באותה תקופה למד איטלקית ואולי למד באוניברסיטה, אך המידע על כך אינו מבוסס דיו.
בימי הרפורמה, אישטוואן באטורי דווקא התחזק באמונתו הקתולית ברוח האווירה ששלטה בחצר ההבסבורגים.
בשובו לטרנסילבניה נקלע באטורי אל תוך העימות שבין המחנה של פרדיננד שירש את כתר הממלכה ההונגרית אחרי מותו של יאנוש סאפויאי ובין המחנה של האלמנה, המלכה איזבלה יאגלונקה וילדה הקטן, יאנוש ז'יגמונד, שנתמכו על ידי הטורקים ושלטו בחלקים המזרחיים של הממלכה, רובם בטרנסילבניה.
באטורי בחר לתמוך במלכה איזבלה ומשחזרה מפולין, ב-22 באוקטובר 1556 קיבל את פניה בשם האצילים ההונגרים וליווה אותה עד למושבה בעיר קולוז'וואר (קלוז').
בשנת 1559 התמנה על ידה מפקד של העיר נאג' ואראד (אוראדיה) והפך בדרך זו לאיש החזק של המחוז ביהאר, שהייתה לו חשיבות אסטרטגית גדולה.
באותם הימים היה באטורי לגדול בעלי האחוזות בממלכה של משפחת סאפויה.
אולם אחרי מות המלכה איזבלה בנובמבר 1559 ראש צבאה, מנהרט באלאשה (Balassa Ményhert; 1568-1511), ערק למחנה של פרדיננד.
אישטוואן באטורי ניסה להתנגד לכוחות התומכים בהבסבורגים, אבל ב-4 במרץ 1562 הובס על ידי באלאשה במצור המפורסם על הודוד.
בהמשך, אחרי הסכם שביתת הנשק, שרת באטורי פעמיים כשגריר של שליט טרנסילבניה בווינה.
ב-1563 ביקש לשווא את ידה של אחת הבנות של הקיסר פרדיננד בשביל אדונו, יאנוש ז'יגמנד.
בשנת 1564 ניסה באטורי להפסיק את מה שכונתה "מלחמת הטירות" באזורי קאשה (קושיצה) וסטמאר והצליח לשחרר את אחוזות משפחתו שנכבשו על ידי באלאשה בסטמאר ובנאג'באניה (באיה מארה).
הודות למאמציו ידו של בית סאפויה הייתה זמנית על העליונה.
אחרי מותו של פרדיננד, עלה על כס האימפריה הרומית הקדושה וכס הונגריה (בחלק המערבי שלה) מקסימיליאן השני לבית הבסבורג.
תוך ניסיון להשתלט על טרנסילבניה, בשנת 1565 גייס מקסימיליאן כוחות צבאיים בפיקודו של לאזאר פון שוונד.
שוונד יחד עם באלאשה ניצחו את לוחמיו של הנסיך-מלך יאנוש ז'יגמונד ואילצו אותו להסכים לפתיחת משא ומתן.
אישטוואן באטורי ניהל את המשלחת הטרנסילבנית וחתם בסאטמר על הסכם שלום זמני.
כשהטורקים, בני ברית של יאנוש ז'יגמונד, יצאו למתקפה רבת עוצמה נגד ההבסבורגים ובני בריתם בטרנסילבניה, מקסימיליאן ראה בכך הפרת ההסכם בסטמאר והורה לעצור את באטורי ששהה שוב כשגריר בווינה.
הוא נכלא למשך לא פחות משנתיים במעצר בית בתוך אכסניה וינאית.
בהיעדרו של באטורי, יריבו, גאשפאר בֶּקֶש, רכש את אמונו של יאנוש ז'יגמונד והפך ליד ימינו.
כשבאטורי חזר ב-1567 מהמאסר באוסטריה, השליט גרש אותו מהחצר.
האוסטרים, שחתמו בפברואר 1568 הסכם שלום באדירנה עם הסולטאן סלים השני, השתכנעו כי המעצמה העות'מאנית לא תאפשר להם לכבוש את טרנסילבניה.
בנסיבות אלה בשנת 1570 גאשפאר בקש נשא ונתן עם ההבסבורגים והוביל לחתימת הסכם חשאי בשפייר בין הקיסר מקסימיליאן ובין יאנוש ז'יגמונד סאפויאי.
הסכם זה קבע כי יאנוש ז'יגמונד ויתר על כתר הונגריה לטובת הקיסר, ובתמורה הכיר בו מקסימיליאן כנסיך של טרנסילבניה.
הסכם שפייר נתן בפועל גושפנקה לחלוקת הממלכה ההונגרית לשעבר לשלושה חלקים: החלק המערבי בשליטת קיסר האימפריה הרומית הקדושה שקרא לעצמו גם מלך הונגריה, החלק המרכזי בשליטת האימפריה העות'מאנית (הפאשאליק של בודה ובאנאט) ובמזרח - הנסיכות העצמאית של טרנסילבניה, בהנהגה של אצילים הונגרים ובמידה רבה בחסות טורקית.
במרץ 1571 מת הנסיך יאנוש ז'יגמונד ולפי ההסכם בשפייר טרנסילבניה הייתה אמורה לעבור לידי הקיסר מקסימיליאן, כשגשפאר בקש, שר האוצר, עמד להתמנות ל"וויווד" בחסות ההבסבורגים.
מהלך זה לא היה ישים בגלל העות'מאנים.
ב-25 במאי 1571 אספת האצילים ההונגרים הטרנסילבנים (הדיאטה) שהתכנסה בבירה אלבה יוליה בחרה בבכיר האצילים, אישטוואן באטורי, כשליט.
גם הטורקים העדיפו את בחירתו כנגד זו של היריב הפרו-הבסבורגי, בקש.
נוכח העובדות בשטח החליט הסולטאן סלים השני להכיר בבאטורי באמצעות צו -"אתנאמה"- שנמסר על ידי שליח (צ'בוש) בשם אמהט, שבו הכריז כי טרנסילבניה נמצאת כמו הונגריה המרכזית בתחום חסותו, אבל הוא הסמיך את באטורי לנהל אותה כווייווד מטעמו.
מקסימיליאן לא יכול היה מיד אחרי ההסכם באדירנה להתערב צבאית בטרנסילבניה.
בשנת 1572 אף הסכים הסולטאן לתת גושפנקה למעמדו של אישטוואן באטורי כיורש החוקי של כתר טרנסילבניה במקום המלכים ממשפחת סאפויאי.
ברוח הכרה זו, באטורי היה רשאי אפילו להוריש את כסאו לבני משפחתו.
בחשאי, בדומה לקודמו, יאנוש ז'יגמונד, באטורי נשבע אמונים גם לקיסר מקסימיליאן.
כעבור זמן מסוים, מקסימיליאן השלים עם בחירתו של באטורי.
להשלמה זו לכאורה יכלו לשרת גם נימוקים דתיים: בסופו של דבר, אם יאנוש ז'יגמונד המנוח הפך לחסיד של הכנסייה היוניטרית החדשה, השנואה על המונרכיה האוסטרית, אישטוואן באטורי נשאר לפחות קתולי טוב.
מלוכתו בטרנסילבניה - ווייבוד, אחר כך נסיך - 1571 - 1586
היחסים הטובים עם הקיסר לא ארכו ימים.
כבר ב-1573 חידש מקסימיליאן את תמיכתו בבני בריתו בתוך טרנסילבניה בראשותו של גאשפאר בקש.
באטורי הצליח לנצח אותו ולכבוש את מבצרו בפגראש.
בקש נמלט לאזורים שבשליטה הבסבורגית, גייס כוחות טריים וחזר איתם לטרנסילבניה, כשבמקביל מנסה להסית נגד השליט גם את הסקלרים ואת הסקסונים המקומיים.
כשהתפנה כיסא המלכות בפולין, מקסימיליאן הציג את מועמדות בנו, ארנסט.
אחיזה עתידית בטרנסילבניה רק יכלה לחזק את מעמדו ולשפר את סיכוייו בזירה הפולנית.
אבל בקש, נאמנו, הובס על ידי אישטוואן באטורי בקרב קֶרֶלֶא-סֶנטפּאל (Kerelőszentpál) ב-8 ביולי 1575. בקרבות נגד בקש - בראדנוט ובקרלא-סנטפאל הצטיין האציל מוזש סֵיקיי (כלומר "מוזש הסקלר").
באטורי מינה אותו למפקד משמרו האישי.