tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשעות הערב שיחזר את הרצח בפני חוקרי המשטרה, תוך פירוט פרטים נוספים שנחשבו מוכמנים, כמו מיקום התא בו נרצחה מתוך ארבעת תאי השירותים, נעילת התא מבפנים, תסרוקת הצמה של ראדה, המקומות שבהם דקר אותה, לרבות החתכים שביצע במרפקי ידיה לאחר מותה.
זדורוב חשף את המניע לרצח, גידופים ועלבונות שהטיחה בו ראדה, בעקבות סירובו לבקשתה לתת לה סיגריה, והוסיף: "הרגשתי קצת שנאה.
רציתי שתרגיש כאב, אבל לא רציתי לרצוח אותה".
זדורוב הודה גם בהתפרצויות זעם קודמות כלפי אחיו ברוסיה וכלפי שיכורים, אך הכחיש שהרג מישהו וציין שייתכן שהפך אותם לנכים.
מנגד, משפחת ראדה וחבריה טענו כי לא עישנה ולא קיללה, ולכן המניע שתיאר אינו סביר.
למחרת פרסום המניע חזר בו מהודאתו בטענה ללחץ מצד השוטרים, אך כעבור יומיים הודה שוב, הפעם עם הסבר פסיכולוגי, בו ציין קבוצת בנות שהתעללה בו בילדותו.
לטענתו אחת מהן דמתה לראדה, הכתה אותו באשכיו ודחפה מקל לגופו.
לכן, כאשר ראה את הנערה, החליט לפגוע בה באופן מיני ופיזי.
מניע זה לא נכלל בכתב האישום, לאחר שסירב לחתום עליו.
המשטרה טענה שמצאה חיזוקים נוספים: חיפושים באינטרנט אחר סרטי "סנאף" ודרכי שיסוף צוואר, והתעניינות בטקטיקות הגנה במשפטי רצח, טענות שההגנה ערערה עליהן.
מאידך בזמן השחזור זדורוב גם מסר גרסאות סותרות לממצאים.
על פי הודאתו עקב אחר ראדה בדרכה לשירותי הבנות, אך שני תלמידי בית הספר העידו כי ראו את ראדה עולה לבדה במדרגות.
אולם עדויות שני התלמידים סותרות האחת את השנייה.
גם בני משפחת ראדה העידו כי תאיר לא עישנה סיגריות ואף סלדה מעשן סיגריות.
כמו כן, חבריה טענו שתיאור הקללות אינו הולם את התנהגותה, וכי הם לא שמעו אותה מקללת.
ב-18 בינואר 2007 הוגש כתב אישום נגד רומן זדורוב בבית המשפט המחוזי בנצרת, בגין רצח ושיבוש מהלכי משפט.
לפי כתב האישום, זדורוב הבחין בתאיר ראדה כשעלתה לשירותים בקומה השנייה ונכנס בעקבותיה, דקר אותה מספר פעמים ופצע אותה עד שהתמוטטה, נעל את הדלת מבפנים, טיפס על גופה וקפץ מחוץ לתא.
לאחר מכן, ירד לשירותי הבנים בקומה הראשונה, שטף את הסכין היפנית וניקה את דמה של ראדה, וחזר לעבודות הריצוף עד השעה 17:30. לאחר מכן, החליף את להב הסכין, והעלים את הלהב הקודם ואת מכנסיו.
מז"פ לא איתרו ממצאים דמיים בשירותי הבנים, אך המנקה בבית הספר העיד על טיפות דם שנראו בשירותי הבנים ביום הרצח.
גם על בגדיו ועל כלי עבודתו של זדורוב לא אותר ממצא דמי כלשהו.
כמו כן, במהלך חיפושים באתר האשפה "תאנים" נמצאו מספר זוגות מכנסים שנחזו לתיאור מכנסיו.
גם עליהם לא נמצא ממצא דמי כלשהו, והמשטרה השמידה אותם.
שלושה שבועות לאחר הרצח, מצא חוקר הסיבים של המשטרה טביעת נעל על מכנסי הג'ינס של ראדה, שלפי התביעה התאימה לחלוטין לנעל של זדורוב.
המשפט החל ב-8 בפברואר 2007, וב-7 ביולי נחשפה הודאתו של זדורוב בפני המדובב, וצילומי וידאו שבהם משחזר את הרצח, תוך שהוא מספק פרטים מוכמנים על צבע הנעלים של ראדה, מכנס הג'ינס שלבשה ושיערה הקלוע לצמה.
עורך דינו טען כי ההודאה ניתנה תחת לחץ והשפעה נפשית.
ב-22 באפריל 2007 הגישה משפחת ראדה עתירה לבג"ץ בדרישה לחידוש החקירה, בטענה שהמשטרה והפרקליטות מיהרו להגיש כתב אישום ללא בדיקת כיווני חקירה נוספים.
לעתירה צורפו ראיות מזירת הרצח שסתרו את גרסת המשטרה, אך היא נדחתה על הסף ב-20 במאי 2007.
גם במהלך המשפט עלו עדויות שסתרו חלקית את גרסת המשטרה, כולל הנערות לי לחיאני ונופר בן דוד שהעידו שבעת הרצח שמעו קול גבוה מהתא שטען כי התא תפוס, ונערה שהעידה כי ראתה נערה בתלבושת אחידה סמוך לזירה אותה לא זיהתה.
בנוסף, תלמידה מסרה עדות שמיעה בשנת 2009 כי חברתה יודעת מי הרוצחים, אך סירבה לנקוב בשמה, ולא הוזמנה למסור עדות שנייה.
השופט יצחק כהן ביקר את המשטרה על הטיפול החלקי.
במרץ 2009, כשנתיים וחצי לאחר הרצח, מסרה תלמידה נוספת עדות, לפיה נכנסה לשירותים בשעה 14:05, מצאה את דלת תא 3 נעולה; התכופפה מבעד לחריץ דלת התא השלישי והבחינה בטיפות דם על הרצפה ובזוג רגליים נעולות נעלי אולסטאר – בחלקו הימני של התא.
ב-14 בספטמבר 2010 הרשיע בית המשפט את רומן זדורוב פה אחד ברצח בכוונה תחילה ובשיבוש מהלכי חקירה.
פסק הדין, שניתן על ידי סגן נשיא בית המשפט ואב בית הדין, יצחק כהן, והשופטים חיים גלפז ואסתר הלמן, הופיע בכרך של 456 עמודים ונקרא על ידי השופט יצחק כהן במשך כשלושת רבעי שעה.
השופט הדגיש, כי דבר הווידוי אינו נובע מעדותו של המדובב, אלא מדבריו של זדורוב עצמו שהוקלטו.
השופט כהן ציין כי עדותו של זדורוב מלאת שקרים, מניפולציות וחוסר עקביות.
הוא הוסיף כי "הנאשם ללא היסוס שיקר בעדותו בבית המשפט, ככל שסבר שהדבר עשוי לשרת את האינטרסים שלו וגרסאותיו המתחלפות".
בגין הרצח נגזר עליו עונש מאסר עולם.
בגין שיבוש מהלכי משפט נגזר עליו עונש של שלוש שנות מאסר, שיחפוף למאסר על עבירת הרצח.
הוריה של תאיר ראדה הגישו תביעת נזיקין אזרחית נגד בית הספר "נופי גולן" שבו נרצחה בתם, המועצה האזורית גולן, המועצה המקומית קצרין ומשרד החינוך.
טענת התביעה הייתה שהרשויות התרשלו בהגנה על חיי תאיר.
ב-1 בפברואר 2012 הגיעו הצדדים להסכם פשרה, שלפיו תפוצה משפחת ראדה בסך מיליון וחצי שקלים.
בין החייבים בתשלום נמצאה גם חברת האבטחה "רשת ביטחון", שהעניקה שירותי שמירה בבית הספר, וכן המורה לתיאטרון, שבמהלך שיעורו אירע הרצח – מאחר שלא בדק מדוע ראדה לא נכחה בשיעור.
זדורוב ערער על פסק הדין לבית המשפט העליון, ובערעור הציג חוות דעת של מומחים, שלטענת סנגוריו סותרות חלקים מהותיים מהראיות ששימשו להרשעתו, בין היתר בעניין זיהוי טביעת הנעל.
בנוסף, האזינו השופטים להקלטות, שלטענת המשטרה הודה זדורוב במהלכן ברצח.
ב-17 במרץ 2013 בצעד נדיר, הורה בית המשפט העליון למחוזי לעיין בראיות ולשקול מחדש את משמעותן.
ב-24 בפברואר 2014 דחו שופטי בית המשפט המחוזי בנצרת את טענות ההגנה – ובכך הרשיעו את זדורוב ברצח בפעם השנייה.
שופטי בית המשפט המחוזי מתחו ביקורת על העדים מטעם ההגנה, בין היתר על חיים סדובסקי, שהפיץ רבות מההאשמות בדבר חקירה מוטה מצד המשטרה, הפרקליטות, המכון לרפואה משפטית והשופטים עצמם.
במהלך אחד הדיונים, נשאל סדובסקי מדוע הוא מכנה את עצמו "דוקטור" – בשעה שהוא למעשה נטורופת, תואר שאינו מוכר רשמית בישראל.
בשומעו את השאלה איבד סדובסקי את עשתונותיו, נטש את דוכן העדים וחזר לטעון את טענותיו בתקשורת.
השופטים קבעו שדברי ד"ר מאיה פורמן, הרופאה הפתולוגית מטעם ההגנה, אינם מקצועיים ורשלניים.
באוקטובר 2014 ערער זדורוב בשנית על פסק הדין לבית המשפט העליון.
במהלך הערעור טענו סניגוריו, אביגדור פלדמן ואלקנה לייסט, שבתא השירותים נמצאו עקבות נעליים המרמזות על אדם נוסף שיצא מהתא, שחקירתו של זדורוב הובילה אותו להודאה באמצעים פסולים כגון תדרוך ופיתוי, שהמשטרה שילמה תשלום מופרז למדובב, ושבית המשפט המחוזי לקה בחוסר בקיאות וחוסר ריסון שיפוטי.
ב-23 בדצמבר 2015 דחה בית המשפט העליון ברוב של שני שופטים נגד אחד את הערעור, והותיר את פסק הדין המרשיע על כנו.
השופטים יצחק עמית וצבי זילברטל פסקו שזדורוב אשם, ואילו ראש ההרכב, השופט יורם דנציגר, סבר בדעת מיעוט שכפי הנראה זדורוב הוא אכן הרוצח, אך יש לזכותו מחמת הספק.
באשר למאיה פורמן, קבעו השופטים כי חוות הדעת שלה הייתה מקצועית, ועדיפה על פני חוות דעתו של המומחה מטעם המדינה.
סנגוריו של זדורוב הגישו בקשה לדיון נוסף, אולם זו נדחתה.
עורך דינו של זדורוב, ירום הלוי, פנה למכון לרפואה משפטית, בנוגע לממצא דמי של המנוחה, שנתגלה גם בתא הסמוך לזה שבו בוצע הרצח.
בעקבות פנייתו, הודתה פרקליטות המדינה כחודש לאחר מכן, ב-20 בינואר 2019 כי אכן נפלה טעות בקטלוג המוצגים, וכי אכן נפלה טעות בחקירה.
ב-23 באוקטובר 2019 הגיש בקשה למשפט חוזר.
ב-11 במאי 2021 פסק המשנה לנשיאת בית המשפט העליון, חנן מלצר, כי ייערך לזדורוב משפט חוזר.
מלצר נימק זאת בעיקר בדם שזלג על אחת העקבות שמתוות מסלול יציאה מתא 2 אל תא מס 3, לאחר שהוסכם שאינן של זדורוב.
בהחלטתו הזכיר מלצר שתי חוות דעת נוגדות, האחת של מומחה ההגנה כריסטופר מרק מילרוי, שכתב שלא ייתכן שדם זלג על העקבה חמש שעות אחרי הרצח, והשנייה של מומחה התביעה מרקוס רוטשילד, שכתב שייתכן שדם שנקווה במעילה של ראדה נזל על העקבה בשעה שהפרמדיקים בדקו את הגופה.
עוד ציין מלצר כתם דם שהתגלה בתא השירותים השלישי, שאינו עולה בקנה אחד עם גרסת התביעה שלפיה כתם הדם נמצא בתא השני, שדרכו נמלט זדורוב על פי גרסתה.
עם זאת, השופט קבע כי טענות ההגנה המרכזיות, טענת אשמתה האפשרית של אולה קרבצ'נקו בידי בן זוגה לשעבר אדיר חבני (א"ח), וראיית ה-גנום המיטוכונדריאלי מהשערה שנמצאה בזירה, אינן מצדיקות משפט חוזר.
הוא הוסיף כי גם הטענות למחדלי חקירה לא היו מובילות לבדן למשפט חוזר.
ביולי 2021 פורסם כי שמו של א"ח הוא אדיר חבני, בן 37 מהשפלה.
ביולי 2021 הורה פרקליט המדינה עמית איסמן על הגשת כתב אישום חדש נגד רומן זדורוב ועל קיום משפט חוזר בבית המשפט המחוזי בנצרת.
זדורוב שוחרר למעצר בית אצל חמותו, לאחר שבית המשפט העליון דחה את ערעור הפרקליטות על כך.
שלב ההוכחות נפתח באוקטובר 2021 בפני הרכב בראשות סגן הנשיא אשר קולה ולצדו השופטים דני צרפתי ותמר נסים שי.
במהלך המשפט נשמעה ביקורת מצד הפרקליטות על הטיה של בית המשפט לטובת זדורוב.
התביעה העירה פעם אחר פעם לשופטים כי הם עונים במקום זדורוב ושמים מילים בפיו.
השופטים טענו מנגד כי מצבה של התביעה קשה.
בשיא המתיחות צעק עורך הדין קבלאוי מהפרקליטות על הטיה לטובת זדורוב.
השופט אשר קולה השיב לו כי הוא חצוף וכי "עו"ד קבלאוי איבד את כבודו בעיני בית המשפט".
ב-30 במרץ 2023 זדורוב זוכה ברוב של השופטים קולה וצרפתי, מול דעת המיעוט של השופטת תמר נסים שי.
אמצעי התקשורת בישראל דיווחו בהרחבה על הרצח וחקירתו.
במהלך השבעה ביקרו בבית ראדה צוותי שידור ועיתונאים, והעבירו דיווחים על הביקורת שהטיחו ההורים במשטרה, במערכת החינוך ובראש המועצה, ואף פרסמו שמועות והשערות שונות על זהות הרוצח.
ב-2007 שידר ערוץ 2 שיחת טלפון בין אמה של ראדה ובין אשתו של זדורוב, שהורשע ברצח.
מאוחר יותר טענה אמה של ראדה כי האירוע בוים על ידי כתב ערוץ 2 מנחם הורוביץ, אך הוא הכחיש כי יזם את האירוע.
הוריה של ראדה התארחו בתוכניתו של דודו טופז, מה שזכה לביקורות נוקבות, כיוון שנחשב לניצול סערת הרגשות שלהם.
בדצמבר 2006 פורסם כי נער כתב בפורום קבוצתי של בית הספר שהוא מכיר את הרוצח, וטען כי מדובר בבן 17 שאינו תושב האזור, אך הנער הודה כי בדה את דבריו ופרסם התנצלות.
ב-2 בינואר 2007 לבקשת המשטרה התקבל צו איסור פרסום גורף מבית משפט השלום בעכו, אך כבר באותו היום אתר החדשות ynet הגיש בקשה להסרת הצו, אשר בוטל לאחר שבועיים בעקבות לחצים ציבוריים.
בתחילת יוני 2008 פרסם שרון גל בערוץ 10 את הסרט התיעודי "רק תאיר יודעת", שכלל סקירה חוזרת של חומרים מתחקירו של דורון בלדינגר וצילומים מקצרין אחרי הרצח.
במהלך הסרט התראיינו שלוש מחברותיה של תאיר, והסכימו לחשוף את שמותיהן המלאים: לי לחיאני, נופר בן דוד ושיראל ביטון.
בעקבות פרסום הסרט תבעה המדינה את ערוץ 10 על פרסום חומרים חסויים מן החקירה.
ב-1 בינואר 2016 בתוכנית "שישי" הוצגו תאוריות קונספירציה והיקף אי האמון של הציבור במערכות הרשמיות, והופרך סיפורו של נהג מונית שטען שאסף שלושה נערים מקצרין לאחר זמן הרצח של תאיר, ופיזר אותם בצפון הארץ.
נמסר גם כי קבוצת הפייסבוק "מי רצח את תאיר ראדה" מנתה מעל 120,000 חברים.
בפברואר 2017, לאחר בקשת האם להשבת הטלפון הנייד של תאיר ומחשב המשפחה שנלקחו לחקירה, התברר שהטלפון אבד.
בקבוצה הציבורית שבה היו תומכי חפותו של זדורוב הושמעו טענות על שיבוש החקירה, אך באוגוסט 2017, לאחר פנייה לבית המשפט, הטלפון נמצא.
ב-19 בפברואר 2020 דווח בחדשות 13 על ידי העיתונאים מיה איידן ורוני שצ'וצ'ינסקי כי נמצאו כתמי דם על הקורה שבין תא 3 ותא 4, דבר שסתר את השחזור של זדורוב.
דגימות הדם לא נבדקו מעולם.
תמונות התקריב הועברו לאחר שנים לצוות ההגנה של זדורוב.
יממה קודם לכן פרסמו השניים את עדותה של ל', תלמידת בית ספר "נופי גולן", שאמרה כי היא זו שהציקה לזדורוב וטענה כי אותה תיאר זדורוב בהודאתו למדובב בחדרי החקירות, ולא את תאיר, שכן זדורוב תיאר במהלך שהותו עם המדובב בחורה בלונדינית.
בסיום הודאתו של זדורוב בפני המדובב המשיך לטעון כי הנערה ככל הנראה צבעה את שיערה, דבר שלא התיישב עם תיאורה של תאיר.
בימים הראשונים לאחר מעצרו של רומן זדורוב, פנה חיים סדובסקי למשפחת תאיר ראדה והציג עצמו כ"תחקירן מומחה", טען כי זדורוב חף מפשע, שהרצח בוצע על ידי יותר מרוצח אחד, תוך מעורבות חברותיה של תאיר.
מאוחר יותר הסתמך על חקירתו של דורון בלדינגר.
לאחר הרשעתו בינואר 2011, שודרה כתבה בערוץ הראשון בשם "מי רצח את תאיר ראדה?", שבה הוצגו עדויות בלדינגר לפיהן זדורוב חף מפשע, הנסמכת על סדרת הסרטים "לתפור חף מפשע" שהוצגה ביוטיוב ובפייסבוק".
במקביל, במרץ 2011, שודרה כתבת תחקיר בערוץ 10 שהציגה את זדורוב כאשם, וביקרה את מגיניו, בלדינגר, סדובסקי ועורך הדין שפיגל.
ב-2013 פרסמה אשרת קוטלר כתבה שכללה ראיונות עם חברותיה של תאיר, שסבלו מהאשמות ברשת על כך שהן הרוצחות, ונחשפו לפרסום קבוצות פייסבוק.
במרץ 2016 שודרה בערוץ 8 סדרת הדוקו "צל של אמת", שעסקה ברצח תאיר ראדה, העלתה ספקות לגבי הרשעת זדורוב וביקרה את מערכת המשפט.
בפרק הרביעי הוצגה כחשודה אפשרית אולה קרבצ'נקו (א"ק), בוגרת בית הספר נופי גולן בעלת עבר נפשי קשה.
בן זוגה לשעבר, אדיר חבני, העיד כי התקשרה אליו סמוך לאחר הרצח ורמזה על "בלאגן גדול" שעומד להתרחש.
לחובתה נרשמו מקרים של אחזקת סכין וניסיונות תקיפה, והיא אף אושפזה בכפייה.
בראיונות ועדויות מאוחרות נטען כי התוודתה בפני אחרים על נטיות אלימות ואף על הרצח.
עם זאת, נמצאו סתירות בעדותו של חבני, והועלו טענות שניסה להפלילה.
קרבצ'נקו עצמה הכחישה כל קשר לרצח וטענה שחבני בדה את הדברים.
השיח הציבורי בעקבות הסדרה והעדויות יצר סערה ודיון נרחב סביב אמינות החשדות.
באוקטובר 2018 פורסם כי נערה נוספת העידה שקרבצ'נקו הודתה בפניה ברצח.
בעקבות תלונתו של אדיר חבני נחקרה אולה קרבצ'נקו במשטרה, שם טענה להתעללות נפשית מצידו, לאלימות פיזית מצידו, שאדיר חבני אף הודה בכך במשטרה, והעידה על כך שנאנסה על ידו.
בעקבות זאת השניים הושמו במעצר בית, וחבני נעצר למספר ימים בחשד לאונס, ואלימות.
בתקופה זו הדרדר מצבה הנפשי וניסתה לתקוף את בן זוגה החדש עם שבר בקבוק.
לדבריו, חוקרי המשטרה ניסו לשכנעו לחזור בו מהאשמותיו.
כשלוש שנים לאחר מכן התאבדה חברתה של שותפתה לחדר, מאי פלג.
לאחר מכן, מאי פלג מסרה לצוות "צל של אמת" כי קרבצ'נקו התוודתה בפני ענת גבעתי על נטיות אלימות, רצון לשתות דם ואף על הרצח של ראדה.
לאחר שידור הפרק, התראיינה קרבצ'נקו אצל אילה חסון ב-8 במרץ 2016. בראיון הודתה בקיום יחסי מין אלימים עם חבני, וממשיכה לטעון עד היום כי אנס אותה, והיה אלים כלפיה ללא הסכמתה.
והוסיפה שהוא בדה את סיפור הרצח.
הראיון שולב בתוכנית שעסקה ב"בית דין השדה" הציבורי שנוצר.
בהמשך פורסם מסמך "טיוטה" מעדותו של חבני, שכלל פרטים שהשתנו בהמשך, מה שחיזק את הטענה שחבני ניסה להפליל את קרבצ'נקו.
בפסק הדין במשפט החוזר ציין השופט אשר קולה כי למרות 23 "חיזוקים" שהציגה ההגנה לעדות חבני, יש רק מספר עובדות מטרידות המחייבות בדיקה נוספת.
באוקטובר 2018 פורסם שנערה נוספת העידה, באנונימיות, כי קרבצ'נקו התוודתה בפניה שרצחה את תאיר.
קרבצ'נקו הכחישה מכל וכל שאי פעם אמרה שרצחה, למישהו.
בדצמבר 2021 הגישה קרבצ'נקו תביעה על סך 5.4 מיליון ש"ח, בבית המשפט המחוזי בתל אביב, נגד יוצרי צל של אמת, יותם גנדלמן, ארי פינס וחברת ההפקות "ביצת עין", נגד ירום הלוי, סנגורו של זדורוב, ונגד בן זוגה לשעבר, אדיר חבני, בגין פרסומי לשון הרע, זכות יוצרים על יצירותיה ורשלנות.
בשנת 2021 יצא סרט התעודה "צל כבד" של עידו הר, שסיפר את סיפורה של אולה קרבצ'נקו.
הר האשים את יוצרי הסדרה "צל של אמת" בחוסר יושרה ובחוסר אחריות, בטענה שהציגו את גרסת בן זוגה לשעבר, חבני, כאמינה, תוך טשטוש העובדה שהתעלל בה רגשית, ואף הודה בכך בחקירתו.
בעקבות הסדרה חוותה קרבצ'נקו הטרדות ואיומים, עזבה את ישראל, ומצבה הנפשי הידרדר עד לאיומי התאבדות.
באוקטובר 2018 פורסם כי שערה מזירת הרצח תאמה לפרופיל המיטוכונדריאלי של חבני, שלפי טענתו בחקירה קרבצ'נקו לבשה את בגדיו בעת הרצח.
אולם סיכום דו"ח הבדיקה העלה שהשערה תואמת לאלפי אנשים נוספים בישראל.
בעקבות זאת 50–75 שערות נוספות מהזירה נשלחו לבדיקת DNA במימון משרד המשפטים.
בנוסף פורסם כי בסמוך למקום הרצח נמצאה פאה נוכרית בקרבת מקום, לכאורה בהתאם לגרסת חבני, אך הוא עצמו טען שקרבצ'נקו השתמשה בפאה צבעונית.
לאחר צאת הסרט "צל כבד" פרסמה אילנה ראדה סרט ומסמך שלדעתה מתקן עובדות קריטיות.
בפרק בתוכנית "עובדה" (20 בדצמבר 2018) הכחישה קרבצ'נקו את טענות חבני כי הודתה בפניו ברצח, וטענה שניסה להפלילה רק לאחר שהודיעה לו כי היא נפרדת ממנו.
כתבה מ־2022 חשפה כי חבני סיפק חמש גרסאות שונות לאורך השנים – שתיים נמצאו בטיוטות במחשבו, ועוד גרסאות בחקירה, בבית המשפט ובהמשך אף הציג גרסה נוספת.
העיתונאי עוזי בנזימן מתח ביקורת על אמצעי התקשורת בפרשה, בטענה שבלבלו את הציבור בכך שלא הבחינו בין דיווח ענייני לסיקור מוטה ולא שמרו על היררכיה בין שופטים לבין פרקליטים בעלי עניין.
גם שופטי בית המשפט ביקרו את הסיקור: השופט כהן כתב כי היו בתקשורת שחטאו בפרסומים "מגמתיים ומשתלחים", והשופט גלפז ציין שימוש פסול בתקשורת עם פרסום דברים שלא שיקפו את המצב, מה שגרם לנזק ציבורי.
בנוסף גינה השופט כהן את "רודפי הפרסום" שניצלו את טרגדיית משפחת ראדה לתאוות פרסום, בהם שרלטנים, "מומחים בעיני עצמם" וחוזים בכוכבים.
אביה של תאיר, שמואל ראדה, יצא גם הוא נגד גורמים שניצלו את מצוקת ההורים והוליכו אותם שולל.
הפולמוס בדבר אשמתו של זדורוב
במרץ 2011 פרסמו מיקי רוזנטל ורביב דרוקר כתבת תחקיר בערוץ 10, שבה הוטחה ביקורת רבה נגד הטוענים לחפותו של רומן זדורוב: בלדינגר, סדובסקי ועורך הדין שפיגל.
הכתבה הצביעה על כך שסדובסקי החליט לטעון לחפותו של זדורוב ולאי הסכמתו לאופן התנהלות החקירה, עוד לפני שידע את טיב העובדות ונכונותן.
בנוסף, הועלו טענות כי סדובסקי אינו מחזיק בתואר דוקטור מוכר ואינו בלש חוקר מורשה, וכי חלק מהאשמותיו מופרכות או מטעות בכוונה תחילה, ולכן חלקן לא הועלו במשפט החוזר בידי ההגנה.
בפרט, הכתבה הציגה את דברי חוקרי המשטרה, הפרקליטות, השופטים ואת דבריו של ד"ר חן קוגל מהמכון לרפואה משפטית.
בין הממצאים שהוצגו בכתבה צוין כי זדורוב זרק את מכנסיו יומיים לאחר הרצח, וביום שישי בצהרים כיבס את בגדיו בעצמו, אף על פי שבדרך כלל גיסו היה מכבס עבורו.
בנוסף, בשעה 21:23 ביום הרצח שוחח זדורוב בטלפון עם מעסיקו ראובן ג'נאח, שהודיע לו כי "נעלמה ילדה".
אשתו של זדורוב, שנכחה בחדר, שאלה מה קרה והוא השיב כי "ילדה נפלה בשירותים", דבר שסתר את גרסתו המקורית של ג'נאח, שלא כללו את המילים "שירותים" ו"אסלה", כפי שאישר אף זדורוב עצמו.
לטענת ההגנה, ייתכן שזדורוב אמר זאת בעקבות צפייה במהדורת החדשות של ערוץ 10 שם דווח על מיקום הרצח, או לאחר ששמע זאת מאנשים אחרים שצפו בה.
אף על פי שבחקירה סיפק הסברים אחרים, בבית המשפט רומן ואולגה זדורוב חזרו בהם מעדותם, וטענו שרומן לא הזכיר את המילים "שירותים" ו"אסלה".
הכתבה הצביעה גם על בדיקת הפוליגרף, שלפי המשטרה הפלילה את זדורוב, שכן אחת מתשובותיו תמכה בהיותו הרוצח, אך הדבר הוצג בצורה מוטעית בסרטיו של סדובסקי.
בנוסף, המלווה הרוסי ששימש כמתורגמן במהלך שחזור הרצח לא ידע דבר אודות החקירה, ולכן לא יכול היה להטעות את זדורוב במהלך השחזור.
עוד נמצא כי זדורוב שחזר את הרצח בעצמו, ללא רמזים כלשהם, ושחזור הרצח נבדק על ידי השופטים והוגדר כאמין, בהסתמכם על סדר הזמנים של הסרטים.
לאחר בחינה נוספת של הסרטים, הסיקו השופטים שזדורוב עצמו הוביל את המתורגמן למקום הרצח הנכון, בניגוד למצג של סדובסקי, לפיו זדורוב טעה לחשוב שהשירותים בהם בוצע הרצח היו בקומה אחרת.
ד"ר קוגל ציין כי לא ניתן לדעת באופן החלטי אם כלי הרצח היה סכין משוננת, וכי דבריו לא נועדו להיות מוצגים כפי שהוצגו על ידי ההגנה.
לפי רוזנטל ודרוקר, ההגנה הציגה במהלך המשפט טענות הזויות, ביניהן: הצגת סכין, שאינה משוננת, שנמצאה על פי הוראותיה של "מתקשרת עם רוחות".
או העלאת השערה שהרצח כלל לא התרחש בתא השירותים בהתבסס על "ניסוי" מצולם שנערך עם כמות גדולה של מיץ פטל, במקום דם, שנשפך על רצפת התא ונזל למסדרון.
בנוסף הוצגו טענות בדבר אשמתן של חברותיה של תאיר, או על ידי אולה קרבצ'נקו, שהיו עלילות שווא ולא התבססו על מידע אמין.
הטענות נגד קרבצ'נקו התבססו על עדותו של בן זוגה לשעבר, אדיר חבני, שנהג להתעלל בה מינית ונפשית, ועל כך אף הודה בחקירתו ומול העיתונות.
לאור זאת נדחתה עדותו, שנחשבה להמשך מסע נקמה אישי על כך שנפרדה ממנו.
בנוסף התביעה הצביע על הימצאות סרטי סנאף ותכנים פדופילים במחשב האישי של זדורוב, ועל כך שקרא כתבות על הדרך בה ניתן לשסף צווארו של אדם, ואף התעניין בטקטיקות הגנה במשפטי רצח.
עם זאת דו"ח שהגישה ההגנה מטעם חברת "טיק טק" הצביע על כך שרומן לא חיפש תכנים אלו.
יצחק אילן, סגן ראש השב"כ לשעבר, צפה בסדרה "צל של אמת" וחקר את פרשת הרצח באופן עצמאי.
הוא סבר כי את הרצח ביצעה קרבצ'נקו.
לדבריו, חלק מהפרטים המוכמנים נמסרו לזדורוב על ידי החוקרים, והסרטים המתעדים את החקירה נערכו באופן מגמתי.
בשנת 2018 נפגש אילן עם צמרת הפרקליטות כדי להציג את ממצאיו.
סדרת סרטים נוספת בשם "לתפור חף מפשע", בעריכתו של בלדינגר ופורסמה על ידי חיים סדובסקי ביוטיוב, העלתה את טענותיהם בדבר זכאותו של זדורוב והביעה ביקורת על אופן הטיפול של מערכת המשפט והמשטרה בפרשה ובזדורוב.
הסדרה הצביעה גם על כך שכל המידע המוכמן ניתן לזדורוב ברמזים במהלך החקירה, ולעיתים אף שונה עם התפתחותה בהתאם לצורך.
בנוסף, הוצג כי האליבי של זדורוב נדחה: נאמר לו כי שעת ביצוע הרצח שונתה, כי נמצא דם של הנרצחת על בגדיו וכי הפוליגרף הוכיח את אשמתו, דבר שלדבריהם גרם לזדורוב להאמין שהוא האחראי לרצח, אף שלא זכר פרטים בנושא.
מספר תלמידים בבית הספר טענו שהם יודעים מי הרוצח, וסדובסקי הצביע על הנערות לי לחיאני ונופר בן דוד כמעורבות ברצח, או כמי שיש להן מידע על הרוצח.
בנוסף, הוצגו עדויות תלמידים לגבי תנועותיה של תאיר במדרגות, המנוגדות לגרסתו של זדורוב, אך גם סותרות האחת את השנייה.
תלמיד אחד העיד שהוא ראה את תאיר עולה במדרגות ולא ראה מישהו אחר עוקב אחריה, ואחר שראה אותה עולה דווקא בגרם מדרגות אחר, אך גם הוא לא הבחין במישהו שעוקב אחריה.
לאחר הרשעת זדורוב בבית המשפט העליון, פעילות ענפה ברשתות החברתיות התפתחה בקריאה ל"צדק לזדורוב", כולל העלאת חומרי חקירה לאתר "האמת היום" ותמלול סרטוני החקירה, בהובלת פרידל (אדיק) פאיינשטיין.
התרגום שימש את צוות ההגנה, הפרקליטות והשופטים במהלך המשפט החוזר.
פעילות זו אפשרה לציבור גישה לחומרי חקירה מקוריים ולגיבוש דעה עצמאית.
מצד אחד, אנשים מהציבור עברו על חומרי החקירה, הצליבו מידע ויצרו ידע חדש, שחלקו היה מרכזי בהחלטת השופט חנן מלצר לאשר את הבקשה למשפט חוזר.
בכך הפעילות ברשתות החברתיות סייעה לתהליך המשפטי הפורמלי.
אולם, אחרים התבססו על שמועות ומידע שגוי ברשת, מה שהוביל אפילו להשמצות והטרדות של אנשים שאינם חשודים בדבר.
ב-14 בינואר 2016 נערך בקצרין טקס חנוכת בית כנסת על שמה של תאיר הנקרא "תאיר שבת אחים".
אביה של ראדה הובא לטקס מבית החולים פוריה, ולמחרת נפטר ממחלת הסרטן.
החיילת בת ה-19 רעיה גולן נרצחה ב-1964 בנגב הצפוני על ידי תושב בדואי.
היה זה הרצח הראשון מסוגו במדינת ישראל הצעירה והוא גרר אחריו הדים תקשורתיים, ציבוריים ופוליטיים.
במקום בו נרצחה מוצבת כיום אנדרטה.
רעיה גולן נולדה בקיבוץ עין המפרץ, ביתם של ציפורה ואליעזר גולן ואחותה היחידה של אמירה.
בנעוריה התחנכה במוסד נעמן הצמוד לקבוץ.
לאחר סיום לימודיה התגייסה לצה"ל ושירתה בבסיס צבאי בנגב.
ב-10 בינואר 1964 ביקשה גולן לבקר את חברתה שהתגוררה בערד שאך זה נוסדה.
היא הגיעה לבאר שבע ומשם עלתה לטרמפ עד למושב עומר.
הנהג שהסיע אותה הספיק לראות אותה עולה על ג'יפ ומאז נעלמו עקבותיה.
המשטרה פתחה בחקירה שבמהלכה נמצא כי הג'יפ הושכר לאזרח בדואי.
המשטרה פתחה בחיפושים ואף הטילה עוצר על כאלף בדואים בנגב.
חוקרי המשטרה הגיעו לאוהלו של עג'עוג' מוחמד אל-סייד משבט אבו רקייק, ולאחר שהתכבדו בקפה ביקשו ממנו עזרה בחיפוש אחר הנעדרת.
אל-סייד סיפר לחוקרים כי כשעבר ליד בור מים הבחין בזבובים מעל הבור.
הוא הוביל את החוקרים לבור המים ולאחר שאיבת חלק מהמים נתגלתה גופתה של גולן כשחבל כרוך לצווארה, והבדיקה הפתולוגית הראתה כי גולן נרצחה בחניקה.
לא נתגלו סימני אונס, אך ההשערה הייתה שהרצח אירע תוך ניסיון תקיפה.
מעילה של גולן נתגלה באוהל של אל-סייד בידי שכניו, והם הביאו אותו למשטרה.
בעקבות מציאת הגופה הודח מתפקידו שייח' של שבט בדואי שהתגורר בקרבת הבור בו נמצאה הגופה, בטענה שלא סייע למשטרה.
ההדחה עלתה לדיון בכנסת מכיוון שהשייח' המודח היה חבר מפ"ם.
אל-סייד הואשם ברצח לפני בית המשפט המחוזי בירושלים, ולאחר ניהול משפט הורשע ונידון למאסר עולם באוקטובר 1964. במרץ 1965 נדחה ערעורו על ההרשעה על ידי בית המשפט העליון.
בהמשך הומתק דינו של אל-סייד על ידי נשיא המדינה, אפרים קציר, והוא שוחרר ממאסרו בינואר 1982.
גולן נקברה בקיבוץ עין המפרץ, שם הוקמה אנדרטה לזכרה.
אנדרטה נוספת לזכרה הוקמה סמוך למקום הרצח בצומת יתיר (על כביש 31, ממזרח לצומת שוקת).
גם באנדרטה זו וגם באתר הזיכרון של משרד הביטחון לא מוזכרת העובדה כי היא נרצחה.
בשנת 2013, האנדרטה בכביש 31 הושחתה ונופצה, ועם הזמן הועלמה כליל.
בשנת 2018 לאחר בניית מחלף חדש בצומת האנדרטה הוקמה מחדש ביוזמת איתן דקל.
ב-14 בפברואר 2005 נרצח רפיק אל-חרירי, ראש ממשלת לבנון לשעבר, יחד עם לפחות שמונה ממאבטחיו כשמכונית תופת התפוצצה ליד שיירתו, בעת שחלפה בסמוך למלון סנט ג'ורג' בביירות.
את האחריות לפעולה קיבל על עצמו ארגון "הישועה והג'האד בסוריה", גוף זניח המסונף לאל-קאעידה, ואולם הציבור הלבנוני והתקשורת הבינלאומית הפנו את האצבע המאשימה אל סוריה, שכן אל-חרירי נודע בהתנגדותו העזה ובביקורתו כנגד מעורבותה בלבנון.
בחוצות ביירות נערכו הפגנות של האופוזיציה האנטי-סורית כנגד הנוכחות הסורית בלבנון.
ב-22 ביוני 2005 הוחלט להנציח את זכרו של רפיק אל-חרירי באמצעות שינוי שמו של נמל התעופה הבינלאומי ביירות לנמל התעופה הבינלאומי רפיק אל-חרירי.
בעקבות רצח אביו, נכנס בנו, סעד אל-חרירי, לזירה הפוליטית ותפס מקום מרכזי בהנהגה.
הוא מונה למנהיג הרוב בפרלמנט הלבנוני, וביסס את מעמדו כאשר הוביל את מפלגתו לניצחון בבחירות הכלליות שנערכו במדינה בשנת 2009.
בעקבות הרצח החלה בלבנון (בעיקר בביירות) שרשרת של הפגנות ופעילות האזרחית שכונתה מהפכת הארזים.
חרירי ואחרים באופוזיציה האנטי-סורית התנגדו לתוכנית להאריך את כהונתו של נשיאה הפרו-סורי של לבנון, אמיל לחוד, כשהם זוכים לתמיכה גוברת בקרב הציבור הלבנוני.
מנהיג הדרוזים בלבנון, וליד ג'ונבלאט, מגויס טרי לשורות האופוזיציה האנטי-סורית, טען לאחר ההתנקשות בחרירי כי באוגוסט 2004 איים הנשיא הסורי בשאר אל-אסד על חרירי, באומרו כי "לחוד זה אני.
[...] אם אתה [חרירי] וז'אק שיראק רוצים שאצא מלבנון, אחריב את לבנון." ג'ונבלאט אמר כי "כששמעתי אותו אומר לנו את המילים הללו, ידעתי כי גזר עליו מוות." ארצות הברית, האיחוד האירופי והאומות המאוחדות נמנעו מהאשמות נמהרות ובחרו לדרוש נסיגה סורית מוחלטת מלבנון ולפתוח בחקירה בינלאומית של ההתנקשות.
דבריו של ג'ונבלאט עצמו עוררו מחלוקת; ה-BBC מתאר אותו כמי ש"נראה על ידי רבים בתור הזגזגן הפוליטי של לבנון" - מחליף את בני בריתו באופן מתמיד כדי להשתייך לצד המנצח.
כך, למשל, תמך בסוריה לאחר מלחמת האזרחים בלבנון (1975–1990) אך החליף צד עם מותו של חאפז אל-אסד ביוני 2000.
לדברי 'משלחת האו"ם ללבנון לחקירת הסיבות, הנסיבות וההשלכות של רצח ראש הממשלה לשעבר רפיק חרירי, 25 בפברואר-24 במרץ 2005' (דו"ח פיצג'רלד):
"מהעדויות עולה כי מר חרירי הזכיר בפני מר אסד כי התחייב שלא להאריך את כהונתו של מר לחוד, ואולם מר אסד ציין כי בעקבות שינוי מדיניות, ההחלטה כבר נתקבלה.
לאחר הפגישה, שהייתה הפעם האחרונה בה נפגשו אסד וחרירי, אמר מר חרירי לאוהדיו כי אין באפשרותו אלא לתמוך בהארכת כהונתו של מר לחוד."
מועצת הביטחון של האו"ם, בהחלטה 1595, הורתה לשלוח צוות חקירה מיוחד לבדיקת ההתנקשות.
בראש הצוות עמד דטלב מהליס.
החוקרים רצו לחקור בין היתר גם ויסאם אל-חסן שהיה בין ראשי האבטחה, אך בלחץ בנו של חרירי הוא לא נחקר.
הדו"ח הראשוני הוצג בפני מועצת הביטחון ב-20 באוקטובר 2005, כשהוא מצביע על מספר בכירים סורים ולבנונים כחשודים, תוך התמקדות מיוחדת במפקד המודיעין הצבאי של סוריה, אסף שווכאת, גיסו של נשיא סוריה בשאר אל-אסד.
עם זאת, לא הוטלה אשמה מפורשת על סוריה.
נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש הבן קרא לכינוס מיוחד של האו"ם לצורך דיון בתגובה הבינלאומית לעניין.
דטלב מהליס ביקש זמן נוסף כדי לחקור את כל הקצוות.
פוליטיקאים לבנונים ביקשו להאריך את כתב ההאמנה של הצוות כדי לחקור התנקשויות בחיי לבנונים אחרים שהתנגדו לסורים, כגון ג'בראן תווייני.
ב-30 בדצמבר 2005 התראיין סגן הנשיא הסורי לשעבר עבד אל-חלים ח'דאם והחשיד את אסד בהתנקשות, באומרו כי אסד איים באופן אישי על חרירי בחודשים שקדמו למותו.
ראיון זה גרם למספר חברי פרלמנט סורים לקרוא להעמדתו של ח'דאם לדין באשמת בגידה במולדת.
ב-30 במאי 2007 קיבלה מועצת הביטחון את החלטה 1757 המורה על הקמת בית דין בין־לאומי לשיפוט החשודים ברצח.
ההחלטה התקבלה תחת פרק 7 של אמנת האו"ם, המאפשר שימוש בכוח והטלת סנקציות נגד מדינות שלא ישתפו פעולה עם הבאת החשודים לדין.
סוריה, יו"ר מפלגת אמל הלבנונית, נביה ברי וחזבאללה גינו את ההחלטה.
ב-23 במאי 2009 פרסם העיתון דר שפיגל כי בית-הדין המיוחד של האו"ם הגיע למסקנה שתנועת חזבאללה עומדת מאחורי ההתנקשות.
חסן נסראללה, מזכ"ל חזבאללה, הכחיש כל קשר לרצח והאשים בו את ישראל.
ב-27 ביולי 2010 פרסם ערוץ 1 כי מוסטפא בדר א-דין הוא החשוד העיקרי ברצח חרירי.
בספטמבר 2010 טען סעד אל-חרירי בריאיון ל"א-שרק אל-אאוסט" שעדי שקר הטעו את החוקרים שכיוונו את האשמותיהם אל עבר סוריה.
ב-17 בינואר 2011 הוגשה טיוטת כתבי האישום בגין רצח חרירי לבית הדין המיוחד ללבנון.
ב-30 ביוני התובע הכללי הלבנוני, סעיד מירזה, נועד עם שלושה משופטי בית הדין המיוחד לחקר רצח רה"מ לשעבר רפיק חרירי שהעבירו לו את עותק כתב האישום וסעד אל-חרירי, בנו של רפיק אמר כי "הגשת כתב האישום הינה יום היסטורי".
צווי מעצר הוצאו נגד ארבעה בכירים בחזבאללה, בהם גיסו של עימאד מורנייה, אשר דרושים לחקירה על מעורבותם בחיסול .
ביולי 2011 הורה ראש בית הדין המיוחד שהוקם לחקור את ההתנקשות, לחשוף את פרטיהם ותמונותיהם של ארבעת פעילי חזבאללה הנאשמים ברצח: גיסו של עימאד מורנייה מוסטפא בדר א-דין, סלים ג'מיל עיאש, חוסיין חסן אונייסי ואסד חסן צאברה.
באוגוסט 2020, בית הדין המיוחד ללבנון מצא את סלים עיאש, פעיל בדרג בינוני בחזבאללה, אשם בהיעדר חמישה אישומים, כולל רצח בכוונה תחילה של חרירי באמצעות חומרי נפץ.
הרכב השופטים הגיע למסקנה כי בעוד שלסוריה ולחזבאללה "ייתכן שהיו מניעים לחסל" את חרירי וכמה מבעלי בריתו הפוליטיים, אין "אין ראיות לכך שלמנהיגות חזבאללה הייתה מעורבות כלשהי ברצח של חרירי ואין ראיות ישירות למעורבות סורית".
חזבאללה הכחיש מעורבות ומנהיגו, חסן נסראללה, סירב לאפשר את מעצרו של עיאש.
גם אחד המפקדים הצבאיים הבכירים שלו, מוסטפא בדר א-דין, הועמד לדין עד שנהרג בסוריה ב-2016. לפי פסק הדין, עיאש תיאם את הביצוע הפיזי של הפיגוע ויחד עם מוסטפא בדר א-דין, את המעקב אחר חרירי.
בנובמבר 2024 הרגה ישראל את סלים עיאש בתקיפה בקוסייר, מעוז חזבאללה בסוריה.
תאוריה נוספת באשר לאחראי על ההתנקשות תוארה על ידי יועצו של חרירי, מוסטפא א-נאסר, כשאמר לסוכנות הידיעות האיראנית IRNA כי "ההתנקשות בחרירי נעשתה על ידי סוכנות הביון הישראלית, המוסד, וכי הרצח מיועד לחולל מתח פוליטי בלבנון."
רצח הילדה רחל (רוחל'ה) לוין הוא פרשת אונס ורצח של ילדה בת ארבע וחצי, ב-14 בפברואר 1953, שהסעיר את מדינת ישראל הצעירה.
ב-14 בפברואר 1953, שלחה גברת לוין את בתה רחל שהייתה בת ארבע וחצי, משכונת נווה יהושע ברמת גן לקרוא לאביה שהיה אצל ידיד בקרבת ביתם, ומאז לא נראתה הילדה.
המשטרה הוזעקה והחלו חיפושים בסביבה.
מאות שוטרים הוזעקו מבסיס האימונים בשפרעם וחיילים מבסיס תל השומר הסמוך.
כעבור יומיים ב-16 בפברואר 1953 הבחין טייס שהשתתף בחיפושים בכתם אדום בשדה ליד חיריה.
כיוון שידעו שהילדה לבשה מעיל אדום הוזעקו המחפשים ומצאו את המעיל האדום ולידו גופתה של הילדה שנרצחה במהלומה של חפץ קהה על גולגולתה, לאחר שנאנסה.
בקרבת מקום נמצא מפתח שוודי שהיה כלי הרצח.
כעבור מספר ימים דיווח אזרח על תמהוני המתגורר בבקתה בשייח' מוניס.
השוטרים מצאו במקום אדם בשם בן-ציון סמוכה.
על בגדיו היו כתמי דם ובשערו השחור מצאו שערה בהירה כצבע שערה של הילדה, והוא נעצר כחשוד ברצח.
ב-21 במרץ 1953 הורה בית משפט השלום בפתח תקווה לשחרר את סמוכה והמליץ לאשפזו בבית חולים לחולי נפש.
התברר שהדם שעל בגדיו היה דמו שלו והשיער הבהיר היה של כלבו.
המשטרה מינתה צוות חוקרים חדש.
נקודת המוצא הייתה המפתח השוודי שנמצא ליד גופת הילדה.
המשטרה הפיצה את תצלום המפתח בעל שלושת החריצים בכל בתי המלאכה באזור.
בבית מלאכה, לא רחוק ממקום הפשע, זכרו הפועלים פועל עם התנהגות מוזרה שעזב בינתיים את העבודה.
השוטרים הגיעו לביתו אך הסתבר שזמן קצר לפני כן הוא אושפז בבית חולים לחולי נפש.
באותו זמן התקשרו למשטרה מבית החולים לחולי נפש בטלביה ומסרו כי חולה חדש בשם ויקטור מיזאן מתאר בפני הרופאים בפרוטרוט כיצד הרג ילדה קטנה שלבשה מעיל אדום ומדוע עשה זאת.
דבר מעצרו פורסם רק כחודש לאחר המעצר.
מיזאן מסר לחוקרים כי בנו חולה, ושכנה הורתה לו למצוא תרנגול אדום ולשחוט אותו בקבר רבי מאיר בעל הנס בטבריה.
מיזאן עשה זאת, אך מצב ילדו לא הוטב.
במוחו המעוות הגיע למסקנה שרק הקרבת ילד אחר במקום ילדו, תעזור לו.
הוא נטל את אופניו ויצא לחפש קורבן.
כשראה את הילדה עם המעיל האדום כמו התרנגול, חשב לטענתו, שהאל זימן לו אותה.
הוא הציע לה "סיבוב" על האופניים והיא התפתתה, וליד חירייה אנס אותה, ואחר כך רצח אותה במכת המפתח השוודי בראשה.
מיזאן נשפט בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
השופטים מצאו אותו אשם, והוא נידון למאסר עולם.
השופטים קבעו כי אף על פי שמדובר בחולה נפש, לא הוכח שבעת ביצוע הפשע הוא לא היה מודע למעשהו, ולא ידע להבחין בין טוב לרע.
סנגורו של מיזאן ערער לבית המשפט העליון, שקיבל את הערעור, וביטל את ההרשעה וגזר הדין.
נקבע שמיזאן אינו בר עונשין עקב היותו לוקה במחלת נפש בשעת המעשה.
בית המשפט הורה על אשפוז כפוי למיזאן בבית חולים פסיכיאטרי.
שמותיהם של החשוד ברצח, בן ציון סמוכה והרוצח ויקטור מיזאן הוכנסו על ידי הצנחן מוטקה קידר, לשיר שמילותיו "אין כמוך, בן ציון סמוכה!
ויקטור מיזאן – יופי של זַיָּן!".
מהצנחנים התפשט השיר ברחבי ישראל, כשיר וריקוד הורה.
השיר מוזכר בספר התגנבות יחידים, בעמוד 501, כשבסוף סדרת השדה, הטירונים שרים את השיר כשיר עידוד למפקד מועלם כשהוא מגיע למדורה.
באפריל 2019 נקראה פינת משחקים בגן נווה יהושע על שם רחל לוין.
פרשיית רצח תמר ברז הייתה פרשיית אונס ורצח שהתרחשה ב-17 בספטמבר 1997 בסניף של רשת "ביתילי" על ידי יגאל אקסלרוד.
גופתה של תמר ברז נמצאה מגולגלת בשטיח על גג בניין סניף "ביתילי" ברמת גן עשרה ימים לאחר הרצח.
ב-17 בספטמבר 1997 הגיעה תמר ברז שהייתה בת 33, לסניף של רשת "ביתילי" לרהיטי בית וגינה על מנת לחפש ריהוט גן.
יגאל אקסלרוד, בעל הרשעות פליליות בגין גנבת נשק וניסיונות אונס, שהיה עובד מטעם "קלאסי-גן" שהועסק ברשת "ביתילי" עקב אחריה, וכאשר הגיעה ברז לגג החנות כדי לראות ריהוט גן התנפל עליה אקסלרוד וניסה לאנוס אותה, ומשהתנגדה אקסלרוד דקר אותה בחזה והתעלל מינית בגופתה.
לאחר שסיים לבצע בגופה את זממו גלגל אקסלרוד את גופתה של ברז בשטיח, וכיבה את הטלפון הסלולרי שהיה ברשותה.
בבית המשפט טען "רציתי לעשות לה מה שראיתי בסרטים הכחולים".
משפחת ברז והמשטרה חיפשו אחרי תמר במשך כשבועיים, ובמקביל לאחר הרצח לקוחות ברשת "ביתילי" התלוננו על ריח רע בחנות, וב-27 בספטמבר 1997 אקסלרוד הזמין ריסוס וטען שהריח נגרם מחתול מת, ואותו מרסס שהגיע לסניף מצא את השטיח ובתוכו את גופתה של ברז כשהיא במצב ריקבון מתקדם.
הרוצח נידון למאסר עולם פלוס 20 שנה מצטברות בגין ניסיון לאונס, השמדת ראיה, גניבה ונהיגה ללא רישיון.
בשנת 2007 נשלח לבידוד בכלא ניצן לאחר שאיים על מפיקה שצילמה אותו לסדרת דוקו בטלוויזיה.
בשנת 2025, הגיש בקשה לקציבת עונשו, שנדחתה בין השאר לאחר התנגדות המשפחה.
בשנת 1998 הקימה אורה ברז, אמה של תמר ארגון בשם "ארגון משפחות נרצחים ונרצחות", שחבריו הם בני משפחה של קורבנות רצח ללא עבר פלילי.
הארגון מסייע למשפחות הנרצחים בליווי וייעוץ משפטי, סיוע נפשי, רפואי וסוציאלי.
הארגון הביא לחקיקת "חוק זכויות נפגעי עבירה".
לאחר מציאת הגופה, הסכימה המשפחה לניתוח שלאחר המוות; אך ב-2002 כחמש שנים לאחר הרצח התברר למשפחה בעקבות ועדת חקירה שמינה שר הבריאות דאז רוני מילוא לבדיקת פעילות המכון לרפואה משפטית כי מגופתה של תמר הוצאו הלסתות, עצם, שריר, צלעות ורקמות.
ב-2003 תבעה משפחת ברז את משרד הבריאות, את המכון לרפואה משפטית ואת מנהל המכון, פרופסור יהודה היס.
המשפחה טענה כי האיברים הוצאו ללא ידיעתה, הושארו במכון למשך 4 שנים, ונקברו בבית הקברות בקרית שאול בעוד בתם קבורה בבית העלמין בחולון.
בתביעה אחרת שהוגשה נגד הרוצח, קבע בית המשפט שעל הרוצח שמרצה עונש מאסר עולם, לפצות את המשפחה בכ-6 מיליון ש"ח.
תביעה אחרת הוגשה על ידי המשפחה ב-2004, נגד הגופים הפרטיים והעסקיים שהיו מעורבים במיקום הרצח.
ב-7 באפריל 2010 קבע בית המשפט כי "ביתילי", "קלאסי-גן" ו"כרמל החזקות" יפצו את משפחת ברז ב-2.5 מיליון שקל בגין ניהול לקוי, סבל וקיצור תוחלת חיים.
עורכות הדין של משפחת ברז טענו כי פסיקתה של השופטת דליה גנות "מהווה אבן דרך בהקשר של הרחבת האחריות הנזיקית על גופים פרטיים ועסקיים, וברעיון של שינוי חברתי באמצעות המשפט הפרטי".
רצי מים (שם מדעי: Gerridae) הם משפחה של פשפשים החיים במקווי מים.
כנפם הקדמית של רצי המים פונקציונלית רק למחצה, והיא אינה משמשת לתעופה.
במקרים רבים הם נראים עומדים על פני המים בעמידת פיסוק, או מחליקים במעין ריצה על פני המים תוך ניצול מתח הפנים של המים.
לרץ המים שני זוגות רגליים, אחוריות ואמצעיות, ארוכות באופן ניכר מזוג הרגליים הקדמיות.
הוא נע על פני המים במעין תנועת חתירה סימטרית של שני זוגות הרגליים הארוכות.
למשפחה זו שייך הסוג Halobates, הייחודי בכך שבשונה ממרבית החרקים הוא מסוגל לחיות בים, ומינים מסוימים אף באוקיינוס הפתוח.
רצח רחל הלר הייתה פרשת רצח של חיילת, בת 19 מבת-ים, שגופתה התגלתה ב-24 באוקטובר 1974 בחולות ליד קיבוץ שדות ים.
הפרשה עוררה סערה, עקב סימני התעללות קשים שנמצאו בגופה והיעדר חשודים.
עמוס ברנס הורשע בביצוע הרצח, אך זוכה ב-2002 לאחר שזכה למשפט חוזר.
רחל הלר נולדה ברמת גן ב-8 ביוני 1955. היא הייתה בתם של יעקב ודינה הלר.
היא החלה את לימודיה היסודיים בבית-הספר "נטעים".
לאחר שנתיים עברה עם משפחתה לבת ים, שם למדה שנה נוספת בבית-הספר "גאולים", ולאחר מכן המשיכה לבית הספר על שם א.
גורדון, שם השלימה את לימודיה היסודיים.
את לימודיה התיכוניים התחילה בבית-הספר "עירוני א'", בבת ים, והשלימה אותם בבית הספר התיכון "עירוני ט"ו" בתל אביב במגמה הומנית.
הלר הייתה חברה בתנועת הצופים במשך שש שנים, ובמהלך תקופת לימודיה עבדה לעיתים בתפקידים שונים, בין השאר כמדריכת נוער, מדריכת ספורט ועורכת סטטיסטיקה.
היא התגייסה לצה"ל בשלהי יולי 1974 והוצבה לשירות בחיל הכללי.
לאחר הטירונות הוצבה ביחידת מורות חיילות, ובראשית ספטמבר 1974 הצטרפה לקורס למורות מעשיות שהתקיים בחיפה.
ב-24 באוקטובר 1974 נמצאה גופתה של הלר על ידי מוחמד ג'ורבאן, תושב ג'סר א-זרקא, שהועסק כשומר בחוף "קיט ושיט" מטעם הרשות לפיתוח קיסריה.
גופתה של הלר נמצאה עירומה לחלוטין והיו עליה רק סנדל וחוט ניילון ששימש לחניקתה.
בחקירת המשטרה נתברר כי הלר נראתה לאחרונה על ידי חברה יורם ביכונסקי, בטרמפיאדה ברחוב ארלוזורוב בתל אביב, בדרכה לבסיסה בחיפה שם שירתה כמורה חיילת והייתה אמורה להשתתף בטקס סיום קורס מורות מעשיות למחרת היום.
לאחר מספר ימים נמצאו בגדיה תחת מחלף באזור חדרה.
שני צוותי חקירה מיוחדים (צח"מ), האחד בפיקודו של סגן ניצב חנא חדד והשני בפיקודו של רב פקד אברהם צמרת, לא הצליחו למצוא ראיות מספיקות להאשמת חשוד.
חברה של רחל, יורם ביכונסקי, נחקר ארוכות (הועלו חשדות בגלל פעילותו הפוליטית בארגון השמאל הרדיקלי "אבנגרד") ונמנע מעורך דינו להפגש איתו, אך נכות ברגלו, ממנה סבל מאז מלחמת יום כיפור, פסלה אותו למעשה והוא שוחרר בהנחייתו של היועץ המשפטי לאחר 43 ימי מעצר.
חשודים אחרים נחקרו ללא תוצאות.
בין החשודים היה אדם שנחקר והיה חבר בארגון קומוניסטי, ויש הטוענים שהיה גם איש השב"כ אשר הכיר את רחל.
בין החשודים האחרים שעלו היה האנס והרוצח שכונה "האנס הבכיין" שלמה חליווה, ששהה בשנת 1974 בכלא אך היה בסבב חופשות.
בהמשך נטען שחליווה אחראי לרציחתן של מספר נשים באופן דומה לרצח רחל הלר, אך לא נחקר באופן מעמיק בידי החוקרים.
מספר ימים לאחר גילוי הגופה, נתגלו בגדיה ותיקה של רחל הלר מתחת לגשרון באזור זכרון יעקב.
למרות ממצאים אלו, לא הובאו חשודים להארכת מעצר.
לחץ דעת הקהל הביא למינוי סנ"צ שאול מרכוס לחקירת כישלון הצח"מים הקודמים ולהקמת צח"מ שלישי בראשותו.
צח"מ מרכוס עצר את עמוס ברנס, שפנה מיזמתו למשטרה עוד בתקופת הצח"מ הראשון.
לאחר חקירה ממושכת הודה ברנס ואף ביצע שחזור.
דבר המעצר וההודאה פורסם ב-18 באפריל 1975. ב-21 באפריל 1975 הורשה ברנס לפגוש את עורך דינו וסיפר לו כי חקרו אותו ברציפות במשך שלושה ימים ולילות ועל כן נשבר והודה במה שלא עשה.
ברנס טען שההודאה הוצאה ממנו בכח והוכתבה לו.
בהחלטה במשפט הזוטא שנתנה ב-14 ביולי 1975 דחו השופטים את טענות ברנס שההודאה הוצאה ממנו תחת לחץ, איומים, מכות וחוסר שינה.
השופטים טענו שברנס שיקר בכל מיני נושאים, ושהוא נוטה להגזמות.
עם זאת, השופטים ביקרו בחריפות את סגן ניצב מרכוס וקבע שהתנהגותו בחקירה אינה הולמת קצין משטרה בכיר.
השופטים קבעו שמרכוס נמנע בכוונה מרישום יומן מפורט של פעולות החקירה למרות שידע על פקודה המחייבת רישום כזה.
כן קבעו השופטים שפקודת המעצר של ברנס הוצאה במרמה בפקודתו של מרכוס וכי מרכוס שיקר בעניין זה לבית המשפט.
היועץ המשפטי לממשלה, אהרן ברק המליץ להעמיד את מרכוס לדין על שקרים אלו בבית המשפט.
העיתונות עקבה באופן יומיומי אחרי המשפט.
במהלך המשפט קרסה עמדת התביעה לגבי חיזוק שהיה להודאה של ברנס.
על פי ההודאה, ברנס לקח את המשאית של אחיו ותדלק אותה בדרכו לאסוף את הלר.
עובד תחנת הדלק העיד במשטרה שברנס תדלק את המשאית ביום הרצח.
אולם במשפט, טען עובד תחנת הדלק שמנהל התחנה צודק ושמי שתדלק את המשאית באותו יום היה אחיו של עמוס ברנס, שמעון.
הרישום של השם "עמוס" לצד החיוב על אותו תדלוק הוסבר כשמו של מנהל התחנה, שאישר למכור לשמעון ברנס דלק למרות חריגה ממסגרת אשראי שקבע לו.
לעומת זאת, לא הצליח ברנס לאשש את האליבי שלו לליל הרצח.
ב-11 בינואר 1976 הורשע בבית המשפט המחוזי בחיפה ברצח ונדון למאסר עולם.
בית המשפט העליון בראשותו של השופט חיים כהן דחה את ערעורו.
בעת היותו בכלא פנה ברנס לאישים רבים בבקשה שיפעלו לזיכויו.
בשנת 1979 התגבשה קבוצה של אנשים שפעלו לבדוק את טענותיו של ברנס.
אחד מהם, ניצב משנה לשעבר עזרא גולדברג, טען שחלו תקלות רבות בחקירת ברנס ושיש יסוד סביר לכך שהוא הואשם באשמת שווא.
התביעה סירבה לבקשה למשפט חוזר וטענה שלא הובאו ראיות חדשות שנדרשות לצורך פתיחה במשפט חוזר.
דו"ח עם מסקנותיו הועבר למשרד המשפטים בסוף 1979. לקראת סוף 1980 מונתה יהודית קרפ לבדוק את הפרשה ומונה קצין בודק, ניצב משנה שלמה גל, לבדוק את הפרשה מצד המשטרה.
בינואר 1981 קיבל סגן ניצב עוזי נבות, שהקליט את השחזור של ברנס כאיש המחלקה לזיהוי פלילי, חסינות מפני פגיעה בו אם יספר את הידוע לו על השחזור.
נבות סיפר שבמהלך השחזור ברנס הפסיק לשתף פעולה ומרכוס הוזמן למקום לשכנע אותו להמשיך בשחזור.
עדות זאת עמדה בניגוד לעדות שנתן מרכוס במשפט הזוטא שכלל לא נכח בשחזור ועל כן מרכוס ואלבז הועמדו לדין על עדות שקר.
מרכוס הורשע במתן עדות שקר בבית המשפט המחוזי, אולם בערעור לבית המשפט העליון הוא זוכה.
13 חברי הכנסת: אהוד אולמרט, שולמית אלוני, חיים הרצוג, שבח וייס, מרדכי וירשובסקי, מאיר כהן אבידוב, רוני מילוא, מיכאל קליינר, אמנון רובינשטיין, משה שחל, דב שילנסקי, עקיבא נוף ויצחק ברמן פנו ליועץ המשפטי לממשלה בבקשה לערוך לברנס משפט חוזר.
אולם בסוף ינואר 1983 החליט היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר, שהתביעה לא תבקש משפט חוזר לברנס.
השופט חיים כהן שעמד בראש ההרכב שדחה את ערעורו של ברנס, הצטרף אל הטוענים שנעשה לברנס עוול.
שתי בקשות לחנינה של ברנס נדחו בשנים 1976 ו-1978. ברנס סירב לבקש חנינה בטענה שאיננו אשם.
עם מינויו של חיים הרצוג לנשיא המדינה, הוא החל לפעול למען קיצור עונשו של ברנס.
הוגשה בקשה לקיצור העונש, שלא מטעם ברנס, וחיים כהן ביקר את ברנס בכלאו במטרה לשכנע את ברנס להסכים לחנינה.
ב-19 ביוני 1983 נקצב עונשו של ברנס ל-12 שנים וב-23 ביוני 1983 הוא שוחרר לאחר שוועדת השחרורים נכתה מעונשו שליש על התנהגות טובה.
שחרורו של ברנס נתפס בציבור כהודאה של המערכת שאכן היו ליקויים במשפטו.
שתי בקשות למשפט חוזר שהגיש ברנס נדחו.
בעקבות שינוי החוק, שהגמיש את הדרישות לבקשת משפט חוזר, ברנס הגיש בקשה שלישית למשפט חוזר, 20 שנה אחרי הרצח.
אך בתשעה באב תשנ"ז, 12 באוגוסט 1997, הבקשה נדחתה.
לבסוף אחרי חמש שנים נוספות בשנת 2002, החליטה שופטת העליון דליה דורנר לאפשר לו משפט חוזר.
במהלך משפט זה הוברר שבוצעו מספר עבירות אתיות ושקרים נאמרו על ידי צוות החקירה ואף סגן-ניצב מרכוס עצמו (שהואשם מאוחר יותר בעדות שקר וזוכה בבית המשפט העליון).
הפרקליטות סירבה לדון בזיכויו ולפתוח את התיק לחקירה חוזרת.
ברנס זוכה בזיכוי אילם, ושוחרר.
הוא לקה בסרטן ועיוורון, ועד מותו לא קיבל פיצוי מהמדינה, כשהפרקליטות מתעלמת מבקשותיו, ומחשיבה אותו כמי שלא זוכה, אף שחי בתנאים מחפירים.
לאחר מותו ומות עורך דינו, נפסקו ליורשיו פיצויים של מיליוני שקלים, שרובם שילמו את חובותיו.
מתחילת החקירה הושם במעצר אולם כעבור שבוע הוא שוחרר לאחר שחזר בו מההודאה.
במהלך השנים החל ניצב משנה בדימוס עזרא גולדברג לחקור את רצח רחל הלר ורציחות נוספות שאירעו באותה תקופה.
הוא מצא שישה מקרים נוספים של נערות שנרצחו באותה תקופה והיו בעלי מאפיינים של אכזריות וטירוף: ורד וינר, הדס קדמי, עירית יעקבי, אורלי דובי, ליאונור בן-לולו וז'קלין סמית.
אחד הסימנים המובהקים היה השארת הגופה עם נעל אחת, והיו סימנים נוספים.
את מסקנותיו הפנה למנהל דאז של המכון לרפואה משפטית פרופסור מוריס רוגב וכן לפסיכיאטר המחוזי בנס ציונה ד"ר סקלי.
שניהם פרסמו חוות דעת המסכימה עם מסקנותיו של גולדברג שמדובר ברוצח אחד עם מניעים מיניים וטירוף.
לאחר דרישתו שהמשטרה תשווה דנ"א בין המקרים התברר שהראיות הושמדו.
המשטרה פנתה לבית המשפט נגד פרופ' רוגב, והוא העיד שסולק מן המכון בעקבות פרסום הסכמתו עם הדוח של גולדברג, ושמעולם לא נחקר על חוות דעתו במשטרה בניסיון לקבוע את הפרופיל של הרוצח.
מכתבים מפורטים שכתב גולדברג לשני מפכ"לים, דוד קראוס ואסף חפץ לא זכו להתייחסות עניינית כלשהי, למעט אישור קבלה של הראשון מביניהם.
שרי המשפטים לשעבר דניאל פרידמן ואמנון רובינשטיין שניהם הסכימו שיש בממצאיו של גולדברג לשכנע שברנס אינו אשם ולכל הפחות שהוא זכאי למשפט חוזר.
את הממצאים הללו דחה בית המשפט בשנת 1996 אחד לאחד, בטענה שאין בהם לשלול את הודאתו אלא כסברה נוספת, ושהם נדונו כבר בעבר.
ד"ר ברוך לשם, שכתב את הספר "רחל הלר:אנטומיה של חקירה", סבור גם ב-2019 שהרוצח היה עמוס ברנס.
רצח תומר חזן הייתה פרשת רצח על רקע לאומני של חייל צה"ל תומר חזן, בן 20 מבת ים.
גופתו התגלתה סמוך לכפר סניריא ב-20 בספטמבר 2013.
הפרשה עוררה עניין תקשורתי עקב העובדה שהרוצח הכיר את חזן היטב והיה מצוי עמו בקשרי ידידות דרך עבודתם המשותפת במסעדה בבת ים.
תומר חזן נולד ב-13 בדצמבר 1992, והיה בנם השלישי של שרה ואריה חזן.
הוא גדל בראשון לציון ובבת ים, והתחנך בבית הספר הממלכתי-דתי ציפורי ובתיכון חשמונאים במגמת תקשורת.
לאחר מכן התגייס לחיל האוויר ושירת בשלישות באגף משאבי אנוש בבסיס פלמחים.
במקביל עבד חזן במסעדת "צחי בשרים" ברחוב הרצל בבת-ים.
בין העובדים במקום היה גם שוהה בלתי חוקי פלסטיני בשם נידאל עמאר.
אחיו של נידאל, נור א-דין, כלוא בישראל בשל עבירות ביטחוניות, והוא זה שלחץ על אחיו לבצע חטיפה כדי לאפשר את שחרורו.
ב-20 בספטמבר 2013, לאחר שכנועים חוזרים ונשנים מצידו של נידאל עמאר שחזן יבוא עמו למקום מגוריו, הם נפגשו ונסעו יחד במונית למחסום שערי תקווה.
חזן התלווה אליו אל שטח פתוח סמוך לכפר סניריא, בטענה כי נמצא שם "מטמון עתיק" ושעמאר זקוק לעזרה כדי לחפור אותו במלואו וכי חזן "יזכה לנתח מהשלל".
השניים חצו דרך פרצה בגדר, עלו לכלי רכב יחד עם אחיו של נידאל, סאלם, ונסעו למבנה נטוש.
סאלם עזב וחזר לאחר שעתיים מחופש לשוטר פלסטיני.
הוא אזק את חזן באזיקון, כיסה את עיניו, ובאותו זמן שבר אחיו, נידאל, את המכשיר הסלולרי של חזן, כדי שלא ניתן יהיה לאכן את מיקומו.
חזן הובל אל מטע זיתים סמוך ושם חנק אותו נידאל למוות באמצעות חגורה.
הגופה הושארה במטע הזיתים כמה שעות, ובשעה 22:00 שבו האחים למטע והשליכו את הגופה לבור מים סמוך.
נידאל נטל מגופתו של חזן תעודות מזהות לצורך ניהול המשא ומתן על גופתו, והאחים תכננו להעביר את הגופה לארגון טרור, כדי שישא וייתן על החזרתה תמורת שחרור אסירים, בעיקר אחיהם נור א-דין.
בערב, דיווחו הוריו של חזן על היעלמותו.
מספר שעות לאחר מכן הגיעו לשב"כ דיווחים אודות אפשרות על אירוע חטיפת חייל.
במשטרה ובשב"כ פתחו בחיפושים ולפנות בוקר עצרו את עמאר ואת אחיו.
בחקירתו סיפר עמאר כי תכנן לסחור בגופת החייל, בתמורה לשחרור אחיו, נור א-דין, פעיל תנזים המרצה מאסר בכלא הישראלי.
עמאר קיבל סיוע משני אחיו, נור וסאלם, ונגד שלושתם הוגשו כתבי אישום אל בית הדין הצבאי בשומרון בעוון חטיפה ורצח בכוונת תחילה.
נגד בעל מסעדת "צחי בשרים", צחי אנטבי, הוגש כתב אישום בעוון העסקת שוהה בלתי חוקי שלא כדין ובעוון הלנת הרוצח בדירתו מעל המסעדה שבבת ים.
אנטבי הורשע ונגזרו עליו 6 חודשי עבודות שירות.
ימים אחדים לאחר מכן הושלכה פחית ובה חומר דליק לעבר אדנית מחוץ למסעדתו, ככל הנראה כניסיון להצית את הסניף.
חודשים לאחר הרצח התגלה כי סאלם העביר דרך תוכנית טלוויזיה פלסטינית מסר חשאי לאחיו הכלוא בישראל, נור א-דין, ובו סיפר כי ההכנות לחטיפה מתקדמות.
בפרק בתוכנית "למענכם" ששודר בחודש מאי, עלה סאלם לשידור כדי למסור ד"ש לאחיו, תוך ציון כי "בקרוב העגל יהיה בתוך הכלוב ונחגוג את חירותם של כל האסירים".
"עגל" הוא שם הקוד שניתן לחזן.
מי שאיתרו את הקטע מהתכנית הם אנשי ארגון "מבט לתקשורת הפלסטינית".
הפרשה עוררה בישראל הדים לאור העובדה שעמאר הועסק במסעדה ללא האישורים המתאימים.
בעקבות הפרשה התקיימה בבת ים הפגנת זעם שקראה לבעלי עסקים לא להעסיק ערבים ולנקמת מוות.
שר הכלכלה והמסחר נפתלי בנט הגיב בחריפות וטען כי הפרטנר הפלסטיני לא השתנה ויש להילחם בו בעוצמה.
לעומתו יו"ר האופוזיציה דאז שלי יחימוביץ' קראה לראש הממשלה בנימין נתניהו שלא להיכנע לטרור ולהמשיך את המשא ומתן מול אבו מאזן והעם הפלסטיני.
חזן מונצח בתיכון חשמונאים בבת-ים בו למד.
שבוע לאחר הרצח נפתח משחקה של קבוצת הכדורגל מכבי תל אביב, שחזן היה מאוהדיה, בדקת דומייה ובהנפת שלטים לזכרו ביציע.
בשנים לאחר מכן השתתפו שחקני הקבוצה בטורנירים בקטרגל לזכרו.}
בשנת 2019 הוקמה בגבול בת-ים עם ראשון לציון כיכר על שם תומר חזן, בעיצוב רענן כספין.
הכיכר ממוקמת סמוך לשכונת "פואבלו אספניול" בה התגורר חזן בראשית חייו.
חזן מונצח בבית ספרו, במועדון החיילים בבסיס בו שירת וכן באתר אינטרנט ובעמוד פייסבוק ייעודי.
רצח שלושת הנערים היה אירוע טרור, שבו נחטפו שלושה נערים ישראלים בגוש עציון ונרצחו באותו הלילה, ב-12 ביוני 2014, ט"ו בסיוון ה'תשע"ד בידי מחבלים פלסטינים מארגון חמאס.
בפיגוע נרצחו: גיל-עד מיכאל שַׁעֶר, בן 16, תושב טלמון, תלמיד ישיבת מקור חיים בכפר עציון; יעקב נפתלי פרנקל, בן 16, תושב נוף איילון, גם הוא תלמיד ישיבת מקור חיים (בעל אזרחות כפולה - ישראלית ואמריקנית); ואיל יפרח, בן 19, תושב אלעד, תלמיד ישיבת שבי חברון.
החל מאותו לילה בו לא הגיעו ליעדם ובמשך 18 ימים נערכו אחריהם חיפושים נרחבים ולא נודע מה עלה בגורלם.
החוטפים והרוצחים זוהו כמרואן קוואסמה ועאמר אבו עישה.
יוזם ומפקד החטיפה הוא מחמוד קוואסמה, מחבל חבר חמאס ממשוחררי עסקת שליט.
ב-20 באוגוסט אישר בכיר חמאס סאלח אל-עארורי כי אירוע החטיפה והרצח בוצע על ידי הזרוע הצבאית של חמאס, גדודי עז א-דין אל-קסאם.
עד למציאת גופותיהם נחשבו הנערים כחטופים, ונלקחה בחשבון אפשרות כי מדובר בפיגוע מיקוח.
במשך כשבועיים וחצי, במסגרת מבצע "שובו אחים", השקיעה ישראל מאמצים ניכרים בניסיון לאתרם.
ב-30 ביוני, 18 ימים לאחר החטיפה, נמצאו גופותיהם של שלושת הנערים.
ב-23 בספטמבר, כשלושה חודשים לאחר החטיפה, אותרו שני הרוצחים בבית בחברון, ונהרגו בפעילות משותפת של צה"ל, הימ"מ והשב"כ.
במהלך 18 ימי חיפושים התבלטו בתקשורת דמויותיהן של שלוש האמהות שהעבירו מסר של חוסן ואמון בדרג המדיני ובכוחות הביטחון.
הן הוזמנו לדבר במועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם בז'נבה.
לאחר מציאת גופותיהם וימי האבל, ייסדו משפחות הנערים את "יום האחדות", שבו עוסקים בישראל ובתפוצות בנושא האחדות בחברה הישראלית.
שיאו של היום הוא טקס חלוקת פרס ירושלים לאחדות ישראל, לאישים, ארגונים או מיזמים בעלי השפעה בתחום זה.
החטיפה תוכננה על ידי פעיל חמאס, חסאם קוואסמה.
על פי כתב האישום שהוגש נגדו, באפריל 2014 פגש את קרוב משפחתו, מרואן קוואסמה, ויחד איתו תוכננה החטיפה.
חסאם קוואסמה היה אחראי על מימון החטיפה, על השגת כלי הנשק ועל מציאת מקומות להסתרת החטופים, כולל אחריות על אספקת מזון ושתייה ומסתור לאחר החטיפה.
מרואן קוואסמה היה אחראי על הובלת הפיגוע, כולל רכישת כלי רכב, האחד בעל לוחית צהובה לביצוע החטיפה עצמה וכלי רכב נוספים למילוט.
התוכנית הייתה לבצע את החטיפה באזור גוש עציון, בשל קרבתו לחברון, ולאחר מכן להסתיר את החטופים באזור העיר חברון.
אחיו של חסאם קוואסמה, מחמוד, סייע בהשגת הכסף מרצועת עזה.
הכסף הועבר לחברון על ידי אמם של השניים.
במהלך מאי נרכשו כלי הרכב וכלי הנשק - שני רובי M-16 ושני אקדחים.
מועד ביצוע הפיגוע נקבע בתחילה ל-10 ביוני, ואולם המחבלים לא הצליחו למצוא מטרה מתאימה באותו יום, והוחלט על ניסיון נוסף יומיים לאחר מכן, ביום חמישי, 12 ביוני.
ביום חמישי בערב המתינו שלושת הנערים לטרמפ בצומת אלון שבות, בדרכם לבתיהם.
סמוך לשעה 22:15 הגיעה לצומת מכונית המחבלים, יונדאי i35 שנגנבה ממזרח ירושלים, והנערים עלו עליה.
באמצעות איכון של הטלפונים הסלולריים של החטופים התברר שלאחר החטיפה נסעו החוטפים מערבה, אך קודם שהגיעו לקו הירוק ביצעו פניית פרסה וחזרו לכיוון חברון.
לאחר כמה דקות של נסיעה טלפן גיל-עד שער למוקד המשטרה ולחש "חטפו אותי", ובהמשך נשמעו צעקות במבטא ערבי, וקולות ירי עמומים.
במוקד סברו שזוהי הטרדה ולא פעלו.
על פי כתב האישום שהוגש נגד חסאם קוואסמה, מרואן קוואסמה שלף אקדח, הודיע לנערים כי הם חטופים, ודרש מהם לשמור על השקט.
לאחר שהתקשר גיל-עד שער למוקד המשטרתי, הורו שני החוטפים לנערים להוריד את ראשיהם וירו בשלושתם.
החוטפים המשיכו בנסיעה לאזור דורא שבדרום הר חברון, שם העלו באש את המכונית ששימשה לחטיפה (המכונית השרופה נמצאה באותו לילה).
את שלוש הגופות העבירו לשקיות פלסטיק שחורות, שהועברו לרכב מילוט שהמתין במקום.
החוטפים השליכו את הגופות בוואדי חסכה, והמשיכו לחברון.
עמאר ומרואן התפצלו, ומרואן המשיך לפגישה עם חסאם.
השניים נטלו כלי חפירה ויצאו לאסוף את הגופות כדי לקבור אותן בחלקת אדמה שהייתה שייכת לעמאר.
עמאר לא יכול היה לפגוש אותם בגלל כוחות של צה"ל שהיו באזור, ולכן פעלו השניים בלעדיו.
הם קברו את הגופות ליד חלחול, ולידם את בגדי הנערים.
אופיר שער, אביו של גיל-עד, דיווח על היעדרו למשטרה והתקשר במהלך הלילה שוב ושוב למוקדי ביטחון בניסיון לגרום להם לחפש את בנו.
בסופו של דבר החלו פעולות חיפוש רק בסביבות השעה 6 בבוקר.
ביום שישי אחר הצהריים הותר לפרסם מידע בדבר היעדרות הנערים, ובשבת אחר הצהריים פורסמו שמותיהם.
את החיפושים אחר החטופים ערכו יחידות צה"ל, מג"ב ושב"כ, ברגל, בכלי רכב ובאמצעי תצפית מתקדמים.
לצורך החיפושים רוכזו אלפי חיילים סדירים ובהם חטיבת הנח"ל, חטיבת הצנחנים, חטיבת כפיר וחטיבת גבעתי וגדודי חיל ההנדסה וסיירת סמו"ר.
בחיפושים השתתפו גם מתנדבים אזרחים מיחידות חילוץ ואזרחים המכירים את שטח החיפושים.
החיפושים נערכו בעיקר בגזרת חברון, עקב הערכה שהחוטפים הם מחבלי חמאס מחברון, מרואן קוואסמה ועמר אבו עיישה.
חיפושים מצומצמים יותר נערכו גם בחלקים נוספים של יהודה ושומרון.
סגר הוטל בחבל יהודה ומחסומים הוצבו סביב הכניסות לחברון.
20 מחסומים נפרסו גם בכבישים שבין דרום הר חברון לעוטף עזה כדי למנוע את העברת החטופים לרצועת עזה.
מטרות המבצע היו רחבות יותר מאיתור שלושת החטופים, וכללו פגיעה בתשתיות חמאס ברחבי יהודה ושומרון.
במסגרת זו נעצרו למעלה מ-400 פלסטינים, מרביתם אנשי חמאס, לרבות כ-50 אסירים ששוחררו בעסקת שליט.