tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלק מהחוקרים כלל לא טרחו להסביר את התופעה אלא רק רשמו אותה והשוו אותה לתופעות דומות.
אחרים סוקרנו מהתופעה, אבל היו הססניים בקבלת מסקנות מוחלטות.
מאק אמר כי "מה שברור הוא שישנה כאן תעלומה.
רחוק מזה, אני לא חושב שאפשר לומר."הפרופסור לספרות טרי מאתסון התעלם משאלת הממשות של סיפורי החטיפה והוקסם מהפופולריות שלהם.
"אלו סיפורים שמעוררים הזדהות בשל המאפיין של חוסר האונים האנושי."
רוב המדענים וההיסטוריונים מאמינים כי סיפורי החטיפה לא התרחשו באמת.
השערות שונות הוצעו על ידי הספקנים כדי להסביר את הסיפורים.
השערות אלו מתמקדות בעיקר בבעיות פסיכולוגיות שונות.
ספקנים גם טוענים כי ייתכן שסיפורים רבים הומצאו מסיבות אלו ואחרות.
הסברים חלופיים לסיפורי החטיפה כללו הזיות, סכיזופרניה זמנית, התקפי אפילפסיה, סיוטים ושיתוקי שינה.
שיתוקי שינה רבים מלווים בהזיות ותחושה של מישהו חיצוני באזור.
ייתכן שהחטופים לכאורה חוו חלומות צלולים ספונטניים.
ייתכן שהחטופים לכאורה היו תחת השפעת אלכוהול או סמים.
ייתכן שגז ביצות או דברים דומים גרמו להזיות.
טענות בולטות למקרים לכאורה של חטיפה בידי חוצנים
1957 - חטיפתו של אנטוניו וילאס בואס (ברזיל)
1961 - חטיפתם של בטי ובארני היל (ארצות הברית)
1975 - חטיפתו של טרוויס וולטון (ארצות הברית)
לאורך השנים חטיפות החוצנים הופיעו פעמים רבות בסרטי, ספרי וסדרות מדע בדיוני שונים, ביניהם:
לחטיפות בסין יש היסטוריה ארוכה, והנושא נחקר לעומק על ידי מספר היסטוריונים.
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 הפך הנושא לבעיה המעסיקה את הציבור הסיני יותר ויותר בשל תופעה נרחבת של חטיפות ילדים, שגרמה להקשחת החוקים כנגד חטיפות.
מסמכים סיניים עתיקים מספרים על תופעות של דרישת כופר נפש עבור בני ערובה במהלך שלטון שושלת שיה (מ-2070 לפנה"ס ועד 1600 לפנה"ס), ועל לקיחת נסיכים וחברים אחרים במשפחת המלוכה כבני ערובה במהלך שושלות רבות בסין, כערובה לקיום הסכמים.
במהלך ההיסטוריה התרחשו כמה מקרים של חטיפות שקיבלו תשומת לב מיוחדת.
ב-1523 הגיעו שתי משלחות מסחריות יפניות יריבות לעיר הנמל נינגבו במזרח סין, שכל אחת מהן טענה לזכות על המסחר עם סין.
העימות הסתיים כאשר אחת המשלחות שדדה וחטפה פקידי ממשל סיניים ונמלטה בספינות שנגנבו מהסינים.
אירוע זה, שזכה לשם "תקרית נינגבו", גרם לשלטון הסיני של שושלת מינג לאסור על מסחר עם יפן עד 1539.
במהלך מלחמת האופיום השנייה, כאשר חיל משלוח בריטי צרפתי בן 18,000 חיילים כבש ערי נמל בסין, הייתה התגובה הסינית חטיפה של 38 מחברי המשלחת הצרפתית-אנגלית שנשלחה לנהל משא ומתן, 26 מהם מתו בשבי.
במהלך המאה ה-19 תיאר יוהנס פון גומפאך (Johannes Von Gumpach), אנגלי ממוצא גרמני שנשכר ללמד אסטרונומיה ומתמטיקה בסין, את תופעת החטיפות כ"אחד הפשעים הנפוצים ביותר בסין".
פרנסיס דנלפ גיימוול (Francis Dunlap Gamewell 1950-1857), מיסיונר מתודיסטי אמריקני, ציין גם הוא שחטיפות הן פשע נפוץ בשאנגחאי ושמרבית החטיפות נעשו בידי נשים.
קרל קראו (Carl Crow; 1945-1884), עיתונאי ואיש עסקים שהקים סוכנות פרסום וייסד עיתון בשאנגחאי בתקופה שבין מלחמות העולם, תיאר את שכיחות החטיפות בסין כ"עסק מאורגן היטב בסין המבוצע במידה רבה של הצלחה".
חטיפות הפכו לעסק הולך וגדל בסין.
בספרם "כניסה לשוק הסיני: הסיכונים והרווחים המופחתים" (Entering the Chinese Market: The Risks and Discounted Rewards) מצטטים ג'ון דיקסון ודייוויד ניומן את סטיב ויקרס (Steve Vickers), נציג חברת החקירות ומחקר החברות קרול (Kroll) בהונג קונג.
ויקרס, שטיפל ב-30 מקרים של חטיפות, ציין כי קיימים שלושה סוגים של חטיפות של אזרחים זרים:
חטיפה בסין עצמה שתביעת הכופר מטופלת ומשולמת בה.
חטיפה מחוץ לסין (בדרך כלל בהונג קונג ובמקאו), והעברת הנחטף לסין גופא ובדומה למקרה הקודם הכופר לשחרורו משולם בסין.
חטיפה בסין, אבל תביעת הכופר נשלחת מארץ שנייה והתשלום מבוצע במקום שלישי (בדרך כלל בהונג קונג ובמקאו).
המחברים מציינים שהיקף החטיפות, המוגדרות בסין "פשע כלכלי", אינו ידוע, וכי ברבעון הראשון של 1995 היו 11,300 מקרים של פשע כלכלי בסין.
הם מציינים כי הסיבות לחטיפות כוללות דרישת כופר נפש ודרך ליישב סכסוכים עסקיים.
במחוז גואנגדונג, הגובל בהונג קונג ובמקאו, היו "פשעים כלכליים" בראש הרשימה של המשפטים הפליליים.
השלטונות דיווחו על 46 מקרים שנחקרו של חטיפת בני ערובה בשל אי תשלום חובות.
התובע הראשי, וָאנְג ג'וּ'ן, ציין שלפחות 171 בני ערובה המעורבים באירועים הקשורים לתשלום חובות שוחררו בידי הרשויות בגואנגדונג.
מעריכים כי כ-70,000 ילדים נחטפים מדי שנה בסין, אף שהממשל הסיני דיווח על פחות מ-10,000 חטיפות של ילדים.
לדברי מחלקת המדינה של ארצות הברית, ההערכות הן קרוב ל-20,000. רק מעטים מהילדים החטופים מתגלים בסופו של דבר.
חלק מהילדים נמכרים לאימוץ מעבר לים.
סוכנויות האימוץ בסין מקבלות תמורה נכבדה מהורים מאמצים מחו"ל כשהם מקבלים ילד לאימוץ, לפעמים מגיע סכום זה ל-5,000 דולרים.
ידוע שסוכנויות כאלו רכשו ילדים מחוטפי ילדים, אם כי מקרים כאלו נדירים.
אחרים נמכרים לעבדות, לזנות או לשם קיבוץ נדבות.
במקרים מסוימים הפכו החוטפים ילדים בריאים לנכים על פי הנחה שילד עם רגליים שבורות או פצעים גלויים יצליח לקבץ יותר נדבות.
ברוב המקרים מבוצעות חטיפות הילדים על ידי כנופיות גדולות ומאורגנות היטב, הפרושות על פני כל המדינה.
על סמך מקרים שהצליחה משטרת סין לפענח, יכולות כנופיות אלו לכלול עשרות ואפילו מאות חברים, ולהיות אחראיות לחטיפה של מאות ילדים.
במקרים קיצוניים משפחות עניות נאלצות לעיתים למכור את ילדיהן.
במחוזות העניים ניתן לקנות בן זכר תמורת 5,000 דולרים, בעוד שבאזורים העשירים ניתן לקבלו תמורתו 10,000 דולרים.
רבים מאשימים את מדיניות הגבלת הילודה בסין, שלפיה מותר למשפחות ללדת ילד אחד בלבד, בהגברת התופעה.
הורים הרוצים בבן זכר יכולים להחליט לקנות אותו בשוק השחור, ולהימנע מהסיכון בלידת בת.
אף שהחוטפים הנתפשים מקבלים עונשים חמורים (עד עונש מוות), המשפחות הקונות את הילדים החטופים מקבלות עונשים קלים אם בכלל, כל עוד הילדים החטופים זוכים ליחס נאות.
המסורת בסין שאנשים מגדלים ילדים של קרובים רחוקים כבני משפחתם מעניקה לקונים חסינות מה.
הבעיה מחמירה בגלל התרבות בסין של אי התערבות בענייני האחר.
התושבים בכפרים יודעים על משפחות שקנו ילדים חטופים, אך אינם מדווחים על כך.
יוּ' גִ'ינְצְווֵי, רופא ילדים משאאנשי כתב ב-Global Times, עיתון סיני היוצא גם במהדורה באנגלית, שעל מנת לנסות לשרש את הבעיה חייבים להעניש את הקונים באותה מידה שבה מענישים את החוטפים.
הנושא קיבל תשומת לב במערב בעקבות הסרט הדוקומנטרי "חיים עם לבבות מתים" (Living with Dead Hearts) משנת 2011, והסרט העלילתי "יקירי" משנת 2014, המבוסס על מקרה אמיתי.
בתקופה שבין 1991 ל-1996 שחררה המשטרה הסינית כ-88,000 נשים וילדים חטופים ואסרה כ-143,000 חוטפים.
במבצע גדול כנגד הסחר בבני אדם בשנת 2000 דיווחה המשטרה כי שחררה כ-100,000 נשים וילדים בנוסף לחיסול כנופיות חוטפים.
עם זאת, מספרים אלו נמוכים ממספרי החטופים בפועל משום שרשויות החוק נתקלות בקשיים בבואן ליישם את החוקים נגד חטיפה ועבדות.
לרעתן פועלת העובדה שיש תמיכה גדולה של הקהילה בגברים הקונים נשים חטופות.
ב-2011 טענה המשטרה הסינית כי הצילה מעל ל-13,000 ילדים וכ-23,000 נשים בשנים 2011-2010. פקידי ממשל ציינו כי הם ידרשו עונשים כבדים על מי שקונה ילדים חטופים.
בספטמבר 2013 שחררו כוחות הביטחון הסיניים 92 ילדים ואסרו 301 חשודים בחטיפה.
על פי דו"ח שצוטט באוקטובר 2013 דיווחה שינחואה, סוכנות הידיעות הסינית, כי מאז 2009 הצילה המשטרה מעל ל-54,000 ילדים וחיסלה 11,000 חוטפים.
חטיפה היא בלתי חוקית בסין.
ב-1991 התייחסה הוועדה הקבועה של קונגרס העם הלאומי לחטיפת נשים וילדים לשם מכירה, חטיפה לשם סחיטה, קניית נשים וילדים חטופים, כמו גם ניצול מעמד כדי למנוע הצלת נשים וילדים חטופים.
העלאת המודעות לנושא הביאה לידיעת הציבור את החוק הפלילי.
סעיף 141 מפרט את העונשים בגין חטיפה, קנייה, מכירה וסחר בנשים וילדים.
מאוחר יותר ב-1997 הוחמרו העונשים.
חטיפות אריאל קסטרו הן שלוש חטיפות שבוצעו בין השנים 2002 ל-2004 על ידי אריאל קסטרו.
קסטרו חטף שלוש נערות צעירות - מישל נייט, אמנדה ברי וג'ורג'ינה "ג'ינה" דחסוס .
קסטרו החזיק בהן כשבויות בביתו בקליבלנד אוהיו.
ב-6 במאי 2013, ברי הצליחה להימלט מהדירה עם ילדתה בת השש ויצרה קשר עם המשטרה (הילדה נולדה לברי כתוצאה מאונס שביצע בה קסטרו).
נייט ודחסוס שוחררו מהדירה על ידי שוטרים, כאשר קסטרו נעצר בתוך שעות .
ב-8 במאי 2013, קסטרו הואשם בארבעה אישומי חטיפה ובשלושה אישומי אונס.
כחלק מעסקת טיעון הודה באשמה ב-937 סעיפי אונס, חטיפה וניסיון לרצח.
הוא נידון למאסר עולם ותוספת של 1,000 שנים בכלא מבלי יכולת לבקש חנינה.
כחודש לאחר מתן גזר הדין, וזמן קצר לאחר שהחל לרצות את עונשו- קסטרו התאבד בתאו בכלא בספטמבר 2013.
אריאל קסטרו נולד ב-11 ביולי 1960, סן חואן שבפוארטו ריקו.
זמן קצר לאחר מכן היגר לארצות הברית עם אימו ושלושה קרובי משפחה.
בשנות השמונים פגש את אשתו לעתיד, גרימילדה פיגוארה.
הם עברו לבית בו כלא יותר מאוחר את החטופות בשנת 1992. מקום מגוריהם היה בית פרטי דו-קומתי בגודל של 130 מטרים רבועים, שכלל ארבעה חדרי שינה, חדר שירותים יחיד וחדר מחסן שבנייתו לא הושלמה בגודל של 71 מטרים רבועים.
עם המעבר לדירה זו נרשם שינוי בצורת התנהגותו של קסטרו.
שכניהם סיפרו שהוא תקף את פיגוארה ושבר את אפה, צלעותיה וידיה.
הוא גם דחף אותה במורד המדרגות וגרם לשבר בגולגולתה.
בשנת 1993 הוא נעצר בגין אלימות במשפחה, אך חבר המושבעים החליט לא להרשיע אותו.
פיגוארה התלוננה על איומים ועל התנהגות אלימה נוספת מצדו והוציאה נגדו צו מניעה.
היא נפטרה בשנת 2012 מגידול סרטני במוח.
לפני מעצרו בגיל 52, קסטרו עבד בתור נהג של אוטובוס בית ספר.
הוא פוטר מכיוון ש"הפעיל שיקול דעת לקוי": הוא ביצע פניית פרסה מסוכנת כשהיו תלמידים על האוטובוס, השאיר תלמיד באוטובוס בעודו מבצע קניות, וכן השאיר את הרכב פתוח בעודו ישן בדירתו.
הוא התפרנס משכר שעתי של 18.91 דולרים.
בתקופת המעצר דירתו הייתה מעוקלת בגין אי תשלום מיסים על הנכס.
כל אחת מהחטופות נחטפה לאחר שעלתה לטרמפ אותו הציע קסטרו.
הוא הסיע כל אחת מהן לביתו הכניס אותן למחסן וקשר אותן.
שכנים וחברים ששהו בבית לאחר החטיפה סיפרו כי קסטרו נהג לנעול דלתות ולמנוע גישה לאזורים מסוימים בבית.
שכן צעיר שניגש לבית כדי להביא לקסטרו את הדואר שלו, שבטעות נשלח לתיבת הדואר של אותו שכן- שמע מתוך הבית צעקות של אישה הקוראת לעזרה.
הוא שמע את אמנדה ברי צועקת לעזרה.
ברי הייתה כלואה בדרך כלל במרתף, אך היא ניצלה הזדמנות בה קסטרו יצא מן הבית והשאיר דלת פתוחה.
דלת הבית עם זאת הייתה נעולה.
עובר האורח שחרר את ברי שהזעיקה משטרה.
מישל נייט (נולדה ב-23 באפריל 1981) נעלמה ב-23 באוגוסט 2002, לאחר שיצאה מדירה של קרוב משפחה.
בעת החטיפה, נייט הייתה בת 21. ביום החטיפה היא הייתה אמורה להתייצב בבית המשפט כדי לדון במשמורת על בנה התינוק.
לאחר גילויה ושחרורה של נייט, המשטרה הודתה כי הם הקצו משאבים מעטים כדי לאתרה והסיבה העיקרית לכך הייתה היותה בגירה.
נחשד שהיא ברחה בעקבות כעס ומרמור על כך שהייתה צפויה לאבד את המשמורת על בנה.
15 חודשים לאחר חטיפתה, היא הוסרה ממאגר הנעלמים של קליבלנד ועל כך נמתחה ביקורת.
חטיף שוקולד הוא יחידת ממתק עטופה לצריכה אישית, שאיננה טבלת שוקולד ואיננה יחידה קטנה כגון טראפל או יחידה הכלולה בבונבוניירה.
צורת החטיף לרוב כמלבן מאורך (אם כי יש הנמכרים כאוסף יחידות כגון "קליק"), הרכיב העיקרי בו הוא שוקולד והוא כולל מרכיבים נוספים.
המרכיבים הנוספים לשוקולד נחלקים לשלושה סוגים: מתן "גוף" וייצוב (כגון ופל, עוגייה, פצפוצי אורז וכו'); מילוי (קרמים שונים, נוגט, קרמל, חמאת בוטנים וכדומה) ורכיבי טעם ומרקם (אגוזים, שקדים, בוטנים, קוקוס וכו').
חטיף השוקולד הראשון יוצר על ידי חברת J.
Fry & Sons מבריסטול, אנגליה ב-1847 והוא שווק לראשונה באופן רחב החל מ-1866 בשם Fry's Chocolate Cream.
חלק בלתי נפרד מחטיף שוקולד מסחרי היא העטיפה הממותגת שלו, שנועדה לשמירת טריות היחידות הנמכרות בנפרד.
האסתטיקה של העטיפה מהווה חלק מחוויית הצרכנות ובידול המותג, עטיפות חטיפי השוקולד נוטות לשמור על עיצוב קבוע לאורך שנים רבות.
חטיפה ברכבת התחתית (בדנית: Gidseltagningen) היא סדרת טלוויזיה דנית מז'אנר הדרמה שנכתבה ובוימה על ידי קספר ברפויד, שביסס על רעיון של אדם פרייס וסורן סווייסטרופ.
שמונת פרקי הסדרה מתמקדים בפעולת טרור שבוצעו ברכבת התחתית של קופנהגן, כשחמישה עשר אנשים נלקחים כבני ערובה.
חייל לשעבר בשם פיליפ נורגאארד (בגילומו של יוהנס לאסן), הוא ראש כוח המשימה למלחמה בטרור של שירות הביטחון הדני, המנסה להציל את בני הערובה בעזרת חבריו ביחידת העילית המשטרתית.
בסיס הרעיון לסדרה הגיע משיחות בין ברפויד לצלם הדני דניאל ריי, שהיה בן ערובה של ארגון דאעש בסוריה במשך יותר משנה.
בגרמניה והולנד, הסדרה ידועה גם בשם "הספירה: קופנהגן" (Countdown Copenhagen).
ב-2 באפריל 2017, הסדרה שודרה בבכורה בדנמרק בערוץ 5 המקומי ושוחרר ב-DVD בגרמניה ב-19 באוקטובר 2017. בממלכה המאוחדת, ערוץ BBC4 שידר ארבעה פרקים במהלך חודש מרץ 2018. ה-BBC הסירה את הסדרה מלוח השידורים ב-24 במרץ בעקבות פיגוע שאירע בקרקסון.
הסדרה הוחזרה לשידור ב-31 במרץ.
חטיפת ג'קי אלבו הוא אירוע חטיפת ילד שהתרחש בשנת 1973. המקרה הראשון בתולדות הפשיעה במדינת ישראל בו ילד נחטף כדי לסחוט כסף מאביו.
במאי 1973 נגנב משדה התעופה שק דואר עם יהלומים בשווי של כחצי מיליון דולר.
בעקבות כך נעצרו שני חשודים – אמיל אלבו, נהג מוביל מזוודות בשדה התעופה; ושלמה אטיאס – אחראי הסבלים בנמל.
בבוקרו של 28 ביוני 1973 יצחק (ג'קי) אלבו בן ה-8, בנו של אמיל אלבו, היה בדרכו לבית הספר "רמז" שביהוד.
במהלך הליכתו נעצרה לידו מכונית עם שני גברים, שקראו לילד ואמרו לו שאמו ביקשה להגיד לו שיסע אתם לטיול.
הילד נתפתה לדברים אלה, עלה למכונית והיא עזבה את המקום.
בסמוך לאחר מכן, מצא אביו של הילד במכוניתו פתק עליו היה כתוב שבנו נחטף.
האב מיהר לבית הספר וכשגילה שבנו לא נוכח שם פנה למנהלת וכאשר זו ביררה מהילדים שאכן באותו בוקר ראו שהילד נלקח במכונית על ידי שני אנשים, היא דיווחה על כך למשטרה.
הילד הועבר לדירה בסמוך למקום.
הילד ניסה להתנגד והחל לצעוק, ובתגובה קשרו אותו החוטפים, כיסיו את עיניו, סטרו לו ואיימו עליו.
בהמשך כשניסה הילד להתיר את הקשרים, הרדימו אותו כשהשקו אותו בקפה עם חומר מרדים.
עם רדת הלילה לאחר 15 שעות, הוציאו החוטפים את הילד מהדירה כשהוא עדיין מחוסר הכרה והניחו אותו ברחבה שמתחת למגדל שלום מאיר.
בסמוך לאחר מכן התקשר אלמוני למשטרה ומסר את מיקומו של הילד.
בשעה 23:30 נמצא הילד והועבר לטיפול לבית חולים הדסה.
בבית החולים נעשתה לו שטיפת קיבה ועירוי דם עד שהתאושש לאחר מספר ימים.
כבר בסמוך לאחר פתיחת החקירה הועלתה הסברה שהילד נחטף מתוך רצון לסחוט כספים מאביו בעקבות גנבת היהלומים.
הילד מסר בעדותו כי אינו מכיר את החוטפים.
חוקרי המשטרה ניסו לשחזר עמו את מסלול הנסיעה שעבר החל מרגע החטיפה וזאת במאמץ לאתר את הדירה שבה הוחזק.
התקשורת הגדירה את החטיפה כ"הסלמה בפשע" וכי גילוי החוטפים הוא "אתגר ראשון במעלה למשטרת ישראל".
ב-29 ביולי 1973 גילתה המשטרה את החדר שבו הוחזק.
הילד סיפר בעדותו שראה את מגדל שלום מחלון החדר.
בעקבות עדות זו, מיפו החוקרים את השטח מסביב למגדל שלום וחילקו אותו למשבצות קטנות לפי הרחובות והבתים.
באופן זה, בדקו עשרות חוליות של חוקרים דירות רבות עד שמצאו חדר בדירה בקומה השלישית ברחוב עצמון 12 שהתאים לתיאור שמסר הילד.
הילד הובא למקום ומיד זיהה את החדר בו הוחזק.
המשטרה עצרה את בעל הדירה שלמה יפת.
בחקירתו סיפר יפת כי ב-28 ביוני 1973, יום החטיפה, התבקש על ידי חברו, צעיר בשם דוד אוריאל, לשכור ממנו את החדר ללילה.
יפת הסכים לכך ועבר באותו היום לבית מלון.
בעקבות עדות זו עצרה המשטרה את אוריאל.
בסוף אוגוסט 1973 עצרה המשטרה חשוד נוסף – אליהו דרחי בשדה התעופה כאשר עמד להמריא לפרנקפורט.
דרחי הוא גיסו של שלמה אטיאס, אחד מהחשודים בגנבת היהלומים.
שבוע לאחר מכן, ב-6 בספטמבר 1973 גילתה המשטרה את המכונית ששימשה לחטיפה.
בעקבות עדויות שהתקבלו מתלמידים וממורה, מומחי המשטרה הגיעו למסקנה שמדובר ברכב מסוג פיג'ו בצבע לבן.
החוקרים הגיע לחברת השכרה בשם "סנטר" הסמוכה למגדל שלום, ושם התברר כי ביום החטיפה שכר דרחי מכונית פיג'ו 404 לבנה, אשר הוחזרה לסוכנות יום לאחר מכן.
נגד החשודים, דוד אוריאל (בן 27) ואליהו דרחי (בן 26), הוגש כתב אישום בגין חטיפת ג'קי אלבו לבית המשפט המחוזי בתל אביב.
בפתח המשפט הודה אוריאל בעובדות כתב האישום וסיפר שביצע את החטיפה לצורך סחיטת כספים מאביו של הילד.
אוריאל הורשע על פי הודאתו ונידון ל-5 וחצי שנות מאסר.
השופטים ציינו כי זהו המקרה הראשון בתולדות מדינת ישראל שילד נחטף כדי לסחוט כסף מאביו.
כן הדגישו השופטים, כי אין זה משנה שמקורו של הכסף, שביקשו לסחוט, הוא בעבירה.
דרחי, לעומת זאת, כפר בכתב האישום ומשפטו נערך בנפרד.
ב-10 ביולי 1974 הורשע דרחי על ידי בית המשפט המחוזי ונגזרו עליו 7 שנות מאסר.
ב-10 בספטמבר 1975 נדחה ערעורו על ההרשעה ובית המשפט העליון הותיר את העונש על כנו.
אביו של הילד, אמיל אלבו הורשע בספטמבר 1973 בגנבת היהלומים בשדה התעופה, יחד עם שלמה אטיאס, ונגזר עליהם עונש של 5 שנות מאסר.
בנובמבר 1974 הפחית בית המשפט העליון את עונשם ל-3 שנות מאסר.
חטיפת דניאל ינובסקי התרחשה בירושלים ב-29 בדצמבר 1944, והסתיימה בשחרורו כעבור שבועיים.
החטיפה בוצעה על רקע הבחירות לוועד העיר ליהודי ירושלים (ועד הקהילה בשמו אז) וכחלק מהסזון - מאבק שניהלו ארגוני ההגנה והפלמ"ח נגד האצ"ל בין דצמבר 1944 לפברואר 1945, כדי לאלצו לחדול מביצוע פעולות נגד כוחות המנדט הבריטי.
באמצע שנות הארבעים, דניאל ינובסקי, דמות ציבורית מוכרת בירושלים ומפקד באצ"ל בעבר, היה פעיל בתנועה הרוויזיוניסטית ומזכיר ועד הקהילה בעיר ירושלים - גוף מרכזי חשוב שאיגד תחתיו את רוב העדות והחוגים של יהודי ירושלים.
בדצמבר 1944 נערכה מערכת בחירות רוויית יצרים לחברי הוועד.
שתי התנועות הפוליטיות, התנועה הרוויזיוניסטית מימין ומפלגות הפועלים מהשמאל, האשימו זו את זו בזיופים.
ינובסקי ששימש כמזכיר ועדת הבחירות, החזיק בידיו את כל הפרוטוקולים וכל החומר שהיה קשור עם טענות הזיופים.
ככל שמערכת הבחירות התקרבה נעשו מספר ניסיונות לחטיפת ינובסקי - בשני הניסיונות הראשונים, הבחין ינובסקי בחוטפים והכה אותם; בניסיון השלישי, ב-14 בדצמבר 1944, כאשר חזר ינובסקי מעבודתו, בא לקראתו אחד השכנים ולחש באוזנו: "ליד ביתך עומדים כמה בחורים; אחד מהם מצביע עליך באומרו: זהו האיש".
ינובסקי פנה מיד לאחור ולן באותו לילה אצל ידידים במאה שערים.
בהמשך הגיש תלונה במשטרת מחנה-יהודה; ניסיון החטיפה הרביעי הצליח.
ביום שישי, 29 בדצמבר 1944, בשעה 19:30 בערב, הקישו בדלת ביתו של ינובסקי גברים מחופשים בבגדי שוטרים.
כאשר נפתחה הדלת, נכנסו ה"שוטרים" פנימה ו"השוטר היהודי" פנה אל ינובסקי, והורה לו להתלבש ולהתלוות אליהם לבולשת.
ינובסקי, שהיה דתי, מחה על כי באים אליו בשבת, אולם לא חשד שהשוטרים מתחזים.
כשיצא עמם מביתו, הבחין בתנועה חשודה ופתח בצעקות: "זו לא משטרה".
חוטפיו תפסו אותו בכוח והכניסוהו למכונית שחיכתה בפתח הבית.
אשתו, שליוותה את בעלה, התנפלה על דלת המכונית וניסתה למנוע את החטיפה, אולם סולקה בכוח הצידה והמכונית יצאה לדרכה.
שלושה ימים לאחר מכן, ב-2 בינואר 1945, פרסמה ברית הציונים הרוויזיוניסטים בירושלים כרוז שבו נאמר כי לאחר גילוי הזיופים, החליטו מנהיגי השמאל לטשטש את עקבות הפשע ולחטוף את אחד מעדי הראיה העיקריים.
מהצד השני, עיתון דבר, שהיה מזוהה עם מפא"י, הכחיש את ההאשמות.
במקביל לחטיפת ינובסקי, בוצעו בירושלים עוד שתי חטיפות - של מרדכי קורנגולד ושל יהושע ורקר.
ב-7 בינואר הודיעה קהילת ירושלים כי היא מגנה את החטיפות.
ינובסקי הובא לחדר המעצר באחד מקיבוצי העמק.
כעבור שבוע קיבלה ממנו אשתו מכתב בכתב ידו: "אני בריא, אל תדאגי לי, אני מקווה לחזור בקרוב".
לימים סיפר ינובסקי, שהיה כלוא וקשור בתוך תא אטום ולא יכל להבחין בין יום ללילה.
במהלך השבי שאלו אותו החוטפים אם הוא יודע היכן הוא נמצא והוא השיב "בידי הגסטפו של השמאל".
מעבר לכך, לא סיפר ינובסקי על פעולות חקירה שנעשו בקשר עם הבחירות.
לאחר שבועיים ממועד החטיפה, במוצאי שבת, 13 בינואר 1945, נלקח ינובסקי לחדרה, והורד בתחנת הרכבת (במרחק של שמונה קילומטר מהמושבה).
החוטפים נתנו לינובסקי לירה ארץ ישראלית בגין הוצאות ההגעה מחדרה לירושלים.
ינובסקי לן בחדרה ויום למחרת חזר לביתו בירושלים.
לימים התברר כי ינובסקי נחטף על ידי לוחמי הפלמ"ח.
"חטיפת ינובסקי הצליחה אחרי שלושה ניסיונות שנכשלו.
הפעולה הרביעית הצליחה בגלל השתתפות "שוטרים" ובמיוחד "הבריטי".
אף על פי שינובסקי ידע שרוצים לחטוף אותו, בכל זאת לא חשד בגלל "הרושם העז" ולא העז להתנגד.
עצם הופעת משטרה גורמת לכך שהנחטף אינו מנסה להתנגד, כי הוא בטוח שהבית מוקף.
לצורת פעולה זו יש ערך ויתרון בייחוד בסביבת ירושלים, בשכונות שכל אחד מכיר את שכנו, מקום שהתנועה קטנה וכל תנועה מעוררת חשד ומכשילה את הפעולה.
יתרון המשטרה התבטא בזאת שלא היה צורך לחכות לנחטף, אלא לבוא ישר לביתו, והפעולה אורכת זמן קצר ואין לשכנים אפשרות להתערב ואין מקום לחשדות".
חטיפה לאור יום (מאנגלית: Taken in Broad Daylight) הוא סרט טלוויזיה אמריקאי–קנדי משנת 2009, המבוסס על הסיפור האמיתי של אן סְלוּטִי מנברסקה, שבגיל 17 נחטפה והוחזקה במשך שישה ימים (6–12 באפריל 2001) בידיו של אנטוני סטיבן רייט, המכונה "טוני זאפה".
הסרט מתאר את האופן שבו שרדה סלוטי אלימות ואונס וניצלה באמצעות מניפולציות רגשיות, רמזים וסימני דרך שפיזרה עבור המחפשים אחריה, וכיצד תיווכה במשא ומתן לכניעת החוטף.
בתפקידים הראשיים משחקים שרה קנינג, ג'יימס ואן דר ביק ולוואר ברטון.
את התסריט כתבו שרלין בליין-שולנברג שגם הפיקה, וקים דלגאדו.
הסרט הוקרן לראשונה ב-15 בפברואר 2009 בערוץ הטלוויזיה Lifetime 24 בקרני, עיר הולדתה של סלוטי,
6 באפריל 2001 בעיר קרני, נברסקה .
שלושה בני נוער יוצאים מבית הספר: אן סלוטי (קנינג), בן-זוגה גארי וחברתה הטובה פייג'.
גארי נותן לאן בובת דובון קטנה לציון שלושה חודשים לחברותם, והיא חוזרת הביתה, שם נמצאים הוריה איליין ודון, ואחיה הבכור טום שהגיע לחופשה משירותו הצבאי.
הם מוסרים לה מכתב המבשר שהיא התקבלה ללימודים בקולג', ובשמחה אן ממהרת לחלוק את הבשורה עם גארי ופייג', תוך הבטחה לחזור הביתה עד שעת חצות.
בדרך היא עוברת בקניון "הילטופ" לקנות תקליטור.
בשעה 17:30, בשובה למכוניתה, תוקף גבר אלמוני (ואן דר ביק) את אן, מכניס אותה בכוח לרכב SUV עם לוחיות רישוי של לואיזיאנה ונמלט בנסיעה מהירה.
כל זאת לעיני עוברים ושבים שחלקם מתקשרים למשטרה.
למקום מגיע השוטר מייק טימברוק (ברטון), ידיד ותיק של משפחת סלוטי, ומוצא את חפציה האישיים מושלכים לצד מכוניתה.
אחרי שמתבררת זהות החטופה, הוא בא אישית להודיע למשפחה.
בבית מוקם חדר מצב מאולתר, ועל המבצע מפקדת הסוכנת ריינולדס מה-FBI.
שעתיים לחטיפה, עדיין בתחום נברסקה, אן מתעוררת מעלפונה במכונית החוטף כשפניה חבולות, והוא זועם עליה מכיוון שצרחה כשחטף אותה.
הוא עוצר בשול הכביש, מוציא אותה מהרכב, כובל את ידיה בסרט דביק, מכסה את עיניה ומציע "עסקה": אם אן תצליח לשחרר את ידיה, הוא יניח לה לנפשה, אולם היא נכשלת בכך והם ממשיכים לנסוע.
החוטף מסיר ממנה את כיסוי העיניים, מנסה לגעת בפניה, היא מסרבת ומתפתח מאבק שבעקבותיו מתהפך הרכב על צדו לתוך תעלת מים.
הגבר נחלץ, אך אן לכודה במושב ומתחילה לטבוע.
לבסוף הוא מחלץ אותה ומסביר לה שמכיוון שהציל את חייה, היא שייכת לו כעת.
עם שחר היום השני לחטיפה, הגבר מוליך את אן בדרך עפר ליד העיר ארת'ור כשהיא יחפה וכבולה בצווארה בשרשרת ברזל, תוך שהוא מסביר לה ש"הכאב מחשל".
הגבר גונב טרקטור מחווה חקלאית ומחלץ באמצעותו את הרכב השקוע בתעלה.
בזמן הזה, אן יושבת על שפת התעלה וחורטת בהסתר על אבן גדולה את האותיות AS (ראשי תיבות שמה), והם ממשיכים לנסוע.
בינתיים, לבית סלוטי באה השכנה קט שמציעה לאיליין ודון ללכת לישון בביתה אחרי 36 שעות ללא שינה, ונוטלת עליה לנהל את המתרחש בביתם.
בלילה עוברים החוטף ואן לויומינג המכונה "מדינת השוויון" .
בתשובה לשאלת החוטף, היא מוסרת את שמה הפרטי, והוא נותן לה עוגיה כפרס ומתגאה בכינוי "ג'ק-ראביט" , על שום היותו מהיר וחזק.
אחר כך הוא אומר ששמו טוני.
בתגובה לכינוי, אן מעירה שהוא כנראה מתאמן הרבה, והוא עונה לה בציטוט הפסוק .
היא מזהה את ספר קהלת ועונה בפסוק .
לאות הערכה, הוא נותן לה עוגיה נוספת ומספר שסבתו התעקשה שילמד לימודי דת.
מאחר שקנתה את אמונו, אן מבקשת למסור לקרוביה הודעה מרגיעה כדי שלא יחפשו אחריהם.
טוני נעתר, עוצר ליד טלפון ציבורי ואומר לה להתקשר לחברה ולהודיע שהיא יצאה לחופשה.
היא מתקשרת לביתה ומבקשת "לדבר עם איליין", אך זו לא נמצאת, ואן מבקשת למסור "שאן התקשרה".
מאחר שהשיחה מתארכת לטעמו, טוני מנתק את הטלפון בזעם ואומר לה להתקשר לחברה אחרת.
אן מתקשרת לפייג' ומודיעה שהיא יצאה "לחופשה איכותית" (A quality vacation).
בבית סלוטי, מייק מאזין להקלטות, שומע שאן אמרה Equality (שוויון) ולא A quality, מבין שהיא רמזה על הימצאותה בוויומינג, והחיפושים עוברים לשם.
טוני מחליט לנסוע ליוקון שבקנדה, שם איש לא יחפש אותם.
הוא פוצח בציטוט ממושך מהפואמה The Shooting of Dan McGrew המספרת על אירועים המתרחשים בבר ביוקון.
על רקע המונולוג של טוני, הסרט מדלג ליום החמישי לחטיפה, כשהשניים עוברים למונטנה.
ליד העיר ליווינגסטון טוני פורץ לבקתה ריקה, מכין אוכל לשניהם ונותן לאן טבעת אירוסין תוך שהוא מדבר על כך שהם יחיו יחד.
הוא משאיר את אן כבולה בשרשרת לספה והולך לשירותים.
למרות השרשרת, אן מצליחה להגיע למכשיר טלפון פועל, מתקשרת למשטרה ומוסרת פרטים ראשונים על עצמה ועל החוטף, לפני שטוני חוזר לחדר ותופס אותה משוחחת בטלפון.
בבית סלוטי, הסוכנים מאתרים את מקום השיחה, אך כאשר לוחמי ה-FBI פורצים לבקתה, טוני ואן כבר עזבו.
אחד הלוחמים מוצא עלה יבש שעליו כתבה אן שהם נמצאים בדרכם צפונה.
הסוכנת ריינולדס מקבלת את תוצאות חקירת זהות החוטף: זהו אנטוני סטיבן רייט, המכונה "טוני זאפה", עבריין נמלט שגדל אצל סבתו בסנט פול, מינסוטה.
הוא קיבל את הכינוי "ג'ק-ראביט" מכיוון שהצליח פעמים רבות לחמוק ממלכודות ה-FBI.
סוכן נשלח לתשאל את הסבתא שמספרת שטוני היה ילד מוכה, אבל הוא "נוצרי טוב שאוהב את סבתא".
ריינולדס מחליטה לטוס מיד למונטנה, ולדרישת המשפחה, מייק מצטרף אליה.
טוני מודיע לאן שעליו להרוג אותה משום שהתקשרה למשטרה, ומאלץ אותה לחפור קבר לעצמה.
בכייה ותחנוניה מעוררים בו תשוקה מינית, הוא מוציא את אן מהבור ואונס אותה.
למחרת, טוני פורץ לבית נטוש סמוך לדיר לודג' , מכריח את אן להתרחץ ליד ברז בחצר וללבוש בגדים שמצא בתוך הבית, ויוצא החוצה.
אן מדליקה טלוויזיה ורואה משדר חדשות שבו איליין מוסרת הודעה, וכן נמסרים פרטים על החוטף ועל הרכב הגנוב שברשותו.
טוני חוזר פנימה, כועס על אן שהדליקה טלוויזיה, והם עוזבים.
לשאלתה מדוע חטף אותה, הוא עונה שהבדידות נמאסה עליו.
ליד העיר לורל, טוני גונב מכונית אחרת.
הם נוטשים את ה-SUV אך אן משאירה ברכב את בובת הדובון שגארי נתן לה ביום החטיפה.
בשעה שלוש אחר הצהריים מגיעים למקום ריינולדס ומייק, שמוצא ברכב הנטוש את הבובה כשראשה פרום ובתוכה פתק שעליו נכתב: "סלוטי יום רביעי 1 אחר הצהריים".
כשעה ורבע אחר כך, טוני פורץ לבית אחוזה נטוש ליד רולינס על שפת אגם פלאטהד .
אדם קשיש שמטייל עם כלבו, רואה מכונית חונה ליד הבית וחשדו מתעורר.
בשעת חשיכה מקיפים לוחמי FBI את הבית ומתחברים לקו הטלפון במקום.
זרקור נדלק וריינולדס קוראת לטוני ברמקול להיכנע.
הוא מסרב מחשש שיהרגו אותו, אך אן מרגיעה אותו שרוצים את שניהם בחיים, ומתווכת בטלפון בינו לבין ריינולדס ומייק.
לבקשת טוני, ריינולדס מסכימה לקשר אותו עם סבתו.
הוא אומר לסבתא שבכוונתו להרוג את אן ולהתאבד, כי הוא פוחד לחזור לכלא.
הסבתא אומרת לו לבטוח בישו ומתפללת למענו בטלפון, אך הוא מנתק.
מייק מסביר לטוני שאין כוונה להרוג אותו אם ישתף פעולה, אבל הוא לא יוכל לעצור את ה-FBI מלעשות כן.
טוני ואן יוצאים החוצה, אן בידיים מורמות כשטוני נועץ אקדח בגבה.
היא מדברת אליו בנועם, הוא משתכנע בדמעות, מניח את האקדח ואן נמלטת ממנו לזרועותיו של מייק שמרגיע אותה ומחזיר לה את בובת הדובון.
טוני העצור צועק לעברה שתסביר שהם רק יצאו לחופשה, ובתגובה אן מטיחה בו את טבעת האירוסין שנתן לה.
בסצנת הסיום, מייק מחזיר את אן לביתה כשהיא חבושה בכובע של ה-FBI.
לפי כתוביות הסיום, טוני נושא מאסר עולם ללא אפשרות לשחרור מוקדם.
אן סלוטי סיימה לימודי הנדסת ביו רפואה במכון "רוז–הולמן" לטכנולוגיה בטֶרֶה הוֹט, אינדיאנה.
+שחקניםדמויותשרה קנינג אן סלוטיג'יימס ואן דר ביקאנטוני סטיבן רייט/"טוני זאפה"לוואר ברטוןמייק טימברוקאלכסנדרה קסטיו סוכנת FBI ריינולדסדיאנה ריסאיליין סלוטיטום אניקודון סלוטיבראיין אדוארד רוץ'טום סלוטישרה קונסטיבלקטננסי דרייקסבתא של טוניז'קלין לוֹואֶןפייג'גארת' מרקליגאריאדריאנה או'נילדיאן, שכנה של משפחת סלוטי
צילומי הסרט התקיימו בין התאריכים 22 בספטמבר – 16 באוקטובר 2008, בערים לוקפורט וויניפג שבמניטובה.
האזור נבחר מכיוון שנופיו איפשרו לְדַמּוֹת באזור מצומצם יחסית ארבע מדינות אמריקאיות: נברסקה, דקוטה הדרומית, ויומינג ומונטנה, ומשיקולי עלות ההפקה.
דון ואיליין סלוטי, הוריה של אן, סיפרו לרגל הקרנת הבכורה, שפיתוח הסרט החל כבר בשנת 2002. הוא אמנם מבוסס על סיפורה של אן, אך לא מתאר את האירועים במדויק.
כך למשל, מייק טימברוק והסוכנת ריינולדס הן דמויות בדויות שלא נכללו בין יותר ממאה אנשי החוק שטיפלו בתיק בין נברסקה למונטנה.
עם זאת, שרלין בליין-שולנברג שכתבה את התסריט לאחר שיחות ארוכות שקיימה עם אן סלוטי, אמרה שדמותה של אן מתוארת בסרט כפי שהייתה במציאות: גיבורה אמיצה, נבונה, פקחית ועיקשת.
בני הזוג סלוטי קראו את התסריט במהלך ההפקה ועשו בו מספר שינויים.
כך למשל, איליין סיפרה שבת-דמותה בתסריט המקורי השתמשה בתרופת הרגעה בשעות שאחרי החטיפה, ובהיותה אחות במקצועה, היא התרעמה בגלל הרמיזות המשתמעות מכך, ודרשה להשמיט פרט זה.
התסריט הוצע גם לאן סלוטי, אבל היא לא קראה אותו.
חטיפת אירופה (באיטלקית: Ratto di Europa) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר טיציאן שצויר בין השנים 1560–1562. היצירה מוצגת במוזיאון איזבלה סטיוארט גרדנר בבוסטון, מסצ'וסטס.
סיפור חטיפת אירופה מתואר בגרסאות רבות בספרות הקלאסית.
לפי רוב הגרסאות, זאוס (או יופיטר בגרסה הרומית), הוקסם מאירופה, בת המלך הפיניקי אגנור, והחליט לפתות אותה או לאנוס אותה.
הוא הפך את עצמו לפר (או שור בר) יפהפה והתערב בעדרי אביה.
כאשר אירופה ירדה לחוף בקרבת העדרים, היא ראתה את השור היפה, החלה ללטף אותו וכשראתה שהוא צייתן טיפסה על גבו.
זאוס ניצל את ההזדמנות, דהר אל הים וכשהיא על גבו, ועבר מעליו אל האי כרתים.
שם הוא התגלה בדמותו האמיתית שכב עם אירופה, ואחר כך היא התחתנה עם מלך כרתים.
בסביבות 1550 קיבל טיציאן הזמנה מפליפה השני, מלך ספרד, עבור סדרה בת שישה ציורים על בסיס מטמורפוזות.
הציור נרכש על ידי ברנרד ברנסון עבור אספנית האמנות איזבלה סטיוארט גרדנר בשנת 1896.
הציור מתאר את הרגע בסיפור שבו זאוס, המחופש לשור בר לבן, דוהר אל הים, כאשר אירופה על גבו.
טיציאן הוא חד משמעי לגבי העובדה שמדובר בחטיפה: אירופה שרועה על גבה חסרת אונים, בגדיה פזורים והיא מנסה להימלט מהבהמה.
תנוחתה ובגדיה נותנים דינמיות רבה לציור.
אירופה אוחזת באחת מקרני השור ומנופפת אריג משי אדום, תוך כדי התבוננות מעבר לכתפה לעבר קו החוף, כדי למשוך תשומת לב.
בני הלוויה שלה מגיבים בסימנים תזזיתיים משלהם (שימו לב אל עדר הפרות שעדיין לוחך עשב משמאלם).
טיציאן מחדד את סכנת הטביעה המיידית שלה על ידי הצבת מפלצת ים מאיימת בקדמת התמונה.
בקרבתה, קופידון רכוב על דולפין רודף אחריה, התנוחה שלו מחקה את שלה, כאילו מצוקתה גורמת לו הנאה.
ציור זה שייך לתקופה האחרונה של טיציאן.
הוא צויר במכחול גס שלעיתים קרובות לא תיאר את הפרטים היטב.
חטיפת אירופה הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר רמברנדט ואן ריין משנת 1632. היצירה מוצגת במוזיאון פול גטי במאליבו, קליפורניה.
זאוס ניצל את ההזדמנות, דהר אל הים כשהיא על גבו, ועבר מעליו אל האי כרתים.
היא מחזיקה ביד אחת את קרן השור ומביטה אחורה לעבר חבריה הנשארים על החוף מבועתים.
צעירה אחת נופלת על האדמה ומרימה את זרועותיה בבהלה כאשר בחיקה זר פרחים שאותו התכוונה לכרוך על קרני השור, בעוד חברתה אוחזת את ידיה במבוכה ומתבוננת בחוסר אונים.
נהג הכרכרה למעלה קם על רגליו ובוהה בנסיכה העוזבת באימה.
ברקע, עיר אפופה בערפל משתרעת לאורך האופק, ואולי משמשת רמיזה לעיר צור העתיקה כמו גם לאמסטרדם בימי רמברנדט.
אור השמש פורץ בין העננים ומשתקף מהמים, אך השמים שמאחורי העצים חשוכים ומבשרי רעות.
אלגוריה לחייו של מזמין היצירה
היצירה הוזמנה על ידי ז'אק ספקס (Jacques Specx), מייסד קשרי המסחר בין הולנד לבין יפן וקוריאה.
ספקס הקים מרכז מסחר ביפן בשנת 1609, שימש כמושל העיר בטוויה (שמה הקודם של ג'קרטה, בירת אינדונזיה), ובהמשך חזר להולנד בשנת 1633. מרבית החוקרים מסכימים כי רמברנדט בחר לפרש מחדש את הסיפור המיתולוגי ולשקף בו את הקריירה של ספקס.
הציור כולל פרטים הקושרים אותו לחייו של ספקס, כמו הנהג האפריקאי והכרכרה הלא אירופית מימינו.
יש הקבלה בין זאוס, הנושא את אירופה על גבו מביתה שבאסיה (העיר צור) לכרתים, לבין ספקס שהקריירה שלו הייתה להעביר את אוצרות אסיה ליבשת אירופה באוניה.
פרט נוסף אשר מחזק את ההקבלה בין צור לנמלים ההולנדיים הוא הכללת מנוף, כלי שלא היה קיים במאה הראשונה.
מבחינה אמנותית, ציור "חטיפת אירופה" משקף את תחומי העניין של רמברנדט וציירים הולנדים אחרים בראשית המאה השבע עשרה ומבטא את תקופת הבארוק הגבוה עם אור דרמטי המגיע משמאל.
החוף השליו והשתקפויות המפורטות במים מעידים על ההתעניינות הגוברת בנטורליזם באמנות.
הנטורליזם ממלא תפקיד חזק בהיבטים אחרים של היצירה.
רמברנדט מייצר ניגודיות בין הצבע הכהה של העצים לצבע הבהיר של השמיים ומשתמש באור כדי להגביר עוד יותר את הדרמה, כפי שניתן לראות בזוהר על השמלות והכרכרות.
התיאור של אירופה על השור משלב את הפרטים האלה: יש השתקפות ברורה של הדמויות במים, בשמלתה יש חוטי זהב ואפילו תכשיטיה משקפים מעט אור.
רמברנדט לא היה האמן הראשון שצייר את "חטיפת אירופה".
האמן האיטלקי טיציאן יצר יצירה דומה כמעט שבעים שנה לפני כן.
היסטוריונים רבים לאמנות מסכימים שטיציאן השפיע רבות על רמברנדט, המכונה לעיתים קרובות "הטיציאן של הצפון", ורבים מקטעי הדיוקן שלו מראים את השפעת הסגנון והטכניקה הטיציאנית.
מספרם של הציורים הוונציאנים שהגיעו לאמסטרדם גדל ככל שגברה חשיבותה כמרכז אמנות, כך שרמברנדט נחשף לאמנות איטלקית אף שמעולם לא נסע לאיטליה.
רמברנדט אף שמר עותק של אחד מציוריו של טיציאן בסטודיו שלו.
אמנם ניתן לזהות את ההשפעות של "חטיפת אירופה" של טיציאן, אך עבודתו של רמברנדט היא ייחודית.
שתי היצירות משקפות את הדרמטיות הרבה של האירוע, אך עבודתו של טיציאן אלימה יותר באופייה.
פליפה השני, מלך ספרד הזמין את היצירה, וטיציאן השתמש באימה ובעירום של אירופה כדי לשקף אלימות מינית.
עבודתו של רמברנדט אמנם פחות אלימה, אך עדיין משמרת את רגע השיא בסיפור.
הבדל נוסף הוא לבושן של הדמויות: טיציאן שומר על אופייה המיתולוגי של היצירה והדמויות בציורו לבושות בלבוש עתיק.
לעומת זאת, הדמויות בציורו של רמברנדט לבושות בלבוש הולנדי המתאים לתקופתו.
באבטחת מידע, חטיפת דפדפן היא מצב בו תוכנה לא רצויה משנה את הגדרות דפדפן האינטרנט של המשתמש ללא רצונו.
לרוב, תוכנה זו מפנה אותו לעמודים ספציפיים, במטרה להגדיל הכנסות פרסום, או במטרה לגנוב נתונים ולפגוע במכשיר של הקורבן.
לרוב, הם מותקנים על ידי המשתמש בחוסר תשומת לב, תחת מעטה הסוואה של תוספים תקינים.
חוטף דפדפנים הוא סוג של תוכנה לא רצויה המשנה את הגדרות דפדפן האינטרנט ללא אישור המשתמש, כדי להפנותו לדפים לא רצויים.
חוטף דפדפנים עשוי להחליף את דף הבית, אותו המשתמש הגדיר, או את מנוע החיפוש בדפדפן וכן לגרום לחלונות קופצים רבים שיופיעו בדפדפן.
לרוב, התוקפים משתמשים בחטיפת דפדפן כדי לכפות על הגולש להיכנס לאתר מסוים, מה שיגדיל את הכנסות הפרסום של האתר.
כמה מחוטפי הדפדפנים מכילים גם רוגלות.
למשל, חלקם מכילים רישום הקשות, או תוכנה לאיסוף מידע כמו פרטי גישה לחשבון הבנק, פרטי דואר אלקטרוני ופרטי רשתות חברתיות.
חוטפי דפדפנים יכולים גם לגרום פעמים רבות להורדה אוטומטית של תוכנות זדוניות מהדפדפן למחשב הקורבן ובכך להשתלט על המחשב, לגנוב ממנו נתונים, או לפגוע בו.
תוכניות רבות של חטיפת דפדפנים כלולות בתוספים שונים אותם המשתמש מוריד, ונכללות בשירותים אותן התוסף מספק.
אלא שלרוב שירותים אלו מופיעים ללא תיעוד ברור ומוצגים על ידי התוסף בנוסח "עקיף", שמערים על המשתמש וגורם לו שלא להבין לעומק את משמעות שירותים אלו אלא לחשוב שהוא מתקין תוסף בעל תכונה ספציפית.
לדוגמה, התוסף יציע למשתמש להוריד שירות נוסף, כחלק מהתוסף, אשר ייעל את חוויות הגלישה שלו.
המשתמש בטוח כי השירות אשר הסכים להורדתו ייעל לו את חוויית הגלישה בצורה כלשהי, אלא שבפועל מאחורי המילים "ייעול חוויית הגלישה" מסתתרת חטיפת הדפדפן והצגת דפים ספציפיים למשתמש.
תוקפים יכולים לגרום משתמש להוריד חוטף דפדפנים גם בעזרת פישינג ודרכים נוספים.
ניתן לזהות חטיפת דפדפן במידה ואחד מהמקרים הבאים מתממש:
עמוד הבית/מנוע החיפוש השתנה ללא ידיעתו ואישורו של המשתמש .
תוספים שלא הותקנו על ידי המשתמש התווספו לסרגל הכלים בראש הדפדפן.
הדפדפן מתריע פעמים רבות על חלונות קופצים/חלונות קופצים מופיעים פעמים רבות, באתרים בהם אין פרסומות וחלונות קופצים.
הדפדפן נטען באיטיות, יותר מהרגיל.
על מנת להבטיח בסבירות גבוהה את אי-הידבקות הדפדפן בנוזקות שכאלו, יש להקפיד על הכללים הבאים:
לקרוא היטב את תנאי השימוש של כל תוסף שמורידים לדפדפן, ולוודא שזהו תוסף מוכר ונפוץ, שזכה לביקורות חיוביות.
בכל פעם שיוצא עדכון חדש לדפדפן, יש לעדכנו באופן מיידי.
הימנעות מלחיצה על קישורים חשודים.
חטיפת הדיפלומטים הרוסיים התרחשה ב-3 ביוני 2006 בבגדאד, עיראק, כאשר חמושים עיראקים ארבו למכונית השייכת לשגרירות רוסיה.
ויטלי טיטוב (קצין סוכנות הביון) נהרג במהלך ההתקפה.
ארבעת האנשים האחרים שנמצאו ברכב – פיודור זייצב (מזכיר השגרירות השלישי), רינתאט אגליולין (טבח), אולג פדוסייב (קצין סוכנות הביון) ואנטולי סמירנוב (נהג) נחטפו.
ב-19 ביוני 2006, מועצת מוג'אהדין של עיראק, קבוצה המזוהה עם אל-קאעידה, קיבלה אחריות על המתקפה, והוציאה אולטימטום לרוסיה: בתוך 48 שעות אמורה ממשלת רוסיה להסיג את כוחותיה מצ'צ'ניה ולשחרר את כל האסירים המוסלמים.
ב-25 ביוני פרסם הארגון הצהרה לפיה מבין ארבעת בני הערובה, שלושה נערפו והרביעי נורה.
להצהרה צורף סרטון שהראה מספר שניות של עריפת ראשו של בן ערובה אחד, גופתו הערופה של השני וירי של החטוף השלישי.
ב-28 ביוני הורה נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לשירותים החשאיים של רוסיה למצוא ולחסל את המחבלים האחראים לחטיפתם והוצאתם להורג של הדיפלומטים.
ניקולאי פטרושב, ראש שירות הביטחון הפדרלי, ציין שהצו יבוצע "ללא קשר לזמן והמאמץ הנדרשים".
ההערכה היא כי צו דומה הוצא לחיסולו של זלימחאן ינדרבייב, ממלא מקום נשיא הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה.
ינדרבייב נהרג בפיצוץ מטען חבלה בדוחה, קטר בפברואר 2004. עם זאת, ראש מחלקת המדיניות וסגן העורך הראשי של העיתון "דיילי ג'ורנל", אלכסנדר גולץ, בפרשנות לרדיו ליברטי הטיל ספק ביכולתם של השירותים הרוסים לחסל טרוריסטים במדינה שיש בה מלחמת אזרחים.
אחד מחוטפי הדיפלומטים הרוסים, איש אל-קאעידה עומר עבדאללה דאד, נלכד על ידי האמריקאים ב-19 בדצמבר 2006. הוא הודה במעורבותו בחטיפה; הוא ערף באופן אישי את ראשם של שניים מהדיפלומטים.
מארגן החטיפה, מאהר אל-זוביידי, נהרג במהלך היתקלות עם כוחות אמריקאים באוקטובר 2008. שותף טרור אחר, חבר אל-קאעידה אחמד סאלח, נידון למוות על ידי הרשויות העיראקיות במאי 2010. העדות שנמסרה ממנו סייעה לכוחות המיוחדים במציאת מקום קבורתם של גופותיהם של העובדים ההרוגים משגרירות רוסיה.
גופות הדיפלומטים שנהרגו נמצאו באפריל 2012.
אולג יבגנייביץ' פדוסייב (28 בנובמבר 1964, מוסקבה, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות – 24 ביוני 2006, בגדאד, עיראק) היה עובד שירות ביון החוץ הרוסי, מאבטח בשגרירות רוסיה בעיראק.
מאז 1992 מילא פדוסייב תפקידים אדמיניסטרטיביים וטכניים שונים במשרד החוץ הרוסי ויצא שוב ושוב לנסיעות עסקים קצרות טווח וסיפק ביטחון למשימות דיפלומטיות רוסיות כחלק מהיחידה המיוחדת של סוכנות הביון, "זסלון ".
הוענק לו מסדר האומץ לאחר מותו.
סמירנוב, אנטולי ניקולאייביץ' (10 ביולי 1973, וינה, אוסטריה – מת ככל הנראה ב-24 ביוני 2006, בגדאד, עיראק) – נהג של משרד החוץ הרוסי, נהג השגריר בעיראק.
זו הייתה נסיעתו הראשונה מחוץ לרוסיה.
הוא עבד בשגרירות רוסיה בעיראק במשך שנתיים.
הוענק לו אות מסדר האומץ לאחר מותו.
חטיפה לאור יום הוא סרט מותחן פעולה אמריקאי משנת 2012, בבימויו של מברוק אל מכרי עם תסריט מאת סקוט ווייפר וג'ון פטרו.
בסרט מככבים הנרי קאביל, ברוס ויליס וסיגורני ויבר.
העלילה עוקבת אחר ויל שמגלה שמשפחתו נחטפה על ידי סוכנים זרים שמחפשים מזוודה שנגנבה על ידי אביו, דבר המאלץ אותו לקחת את העניינים לידיו בכדי למצוא ולהציל אותם.
הסרט הופק על ידי Intrepid Pictures, הופץ על ידי Summit Entertainment ויצא לאקרנים ב-7 בספטמבר 2012. הוא קיבל ביקורות שליליות ויש לו דירוג של 4% ב-Rotten Tomatoes.
ויל שו, המחזיק בבעלותו עסק לייעוץ עסקי בסן פרנסיסקו העומד בפני פשיטת רגל, טס בחוסר רצון לספרד למטרת חופשה משפחתית.
בנמל תעופה הוא פוגש את אביו, מרטין, יועץ עבור ממשלת ארצות הברית, איתו יש לו מערכת יחסים מתוחה.
ההתעסקות של ויל בטלפון שלו גורמת לתאונת שייט בה ויל מזנק כדי להציל את דרה, בת הזוג של אחיו, מפגיעת מוט היאכטה, אך במקום ראשה נפגע בכננת.
מרטין תופס את הטלפון של ויל ומשליך אותו לים.
ויל שוחה חזרה לעיר כדי להביא ציוד רפואי ולהירגע.
כאשר ויל חוזר, היאכטה עברה למיקום אחר ומשפחתו נעדרת.
הוא ממהר לתחנת המשטרה הסמוכה והשוטרים מובילים אותו לזאהיר, שיודע היכן משפחתו נמצאת.
הוא חש שמשהו לא בסדר, ומנסה להימלט באמצעות ניידת המשטרה.
מרטין מופיע ועוזר לבנו על ידי הכאת השוטרים.
מרטין חושף בפניו שהוא סוכן CIA, ושהאנשים שחטפו את משפחתם מחפשים אחר מזוודה שהוא לקח במהלך משימה.
מרטין נפגש במדריד עם מנהיגת צוות ה-CIA שלו, ג'ין קארק, שטוענת שהמזוודה איננה אצלה, אך הוא יודע שהיא משקרת.
כאשר מרטין חוזר למכוניתו, גורמן, צלף, הורג אותו.
ויל לוקח חזרה את הטלפון של אביו כשגורמן מתחיל לירות בו ולרדוף אחריו.
בעוד ויל בורח, הוא מקבל שיחה מהחוטפים, המעוניינים לדבר עם "טום", תוך מתן דדליין של 21 שעות ונקודת מפגש להבאת המזוודה תמורת משפחתו.
כשהוא לא מקבל עזרה מהשגרירות האמריקאית, ויל נכנס למכוניתה של קארק המחכה לו בחוץ, אך מהר מאוד הוא מבין שהיא לא אמינה.
הוא מעמיד פנים שהוא חולה והיא, נגעלת מהמחשבה שהוא יקיא במכונית שלה, עוצרת את המכונית בצד ו-ויל מנצל את ההזדמנות להימלט.
ויל מארגן פגישה עם חברו של אביו דייגו במשרדו ופוגש את פקידת הקבלה לוסיה קלדרה, אחייניתו של דייגו, שם הוא נלחם באחד מאנשיה של קארק.
ויל ולוסיה הולכים לדירתו של דייגו, אבל הם מגלים שהוא נהרג על ידי קארק וגורמן.
השניים בורחים מעל לגגות כשבמהלך מנוסתם ויל נורה.
לוסיה לוקחת אותו למועדון לילה, לחברה שלה בעלת ידע רפואי אשר צורבת את הפצע.
לוסיה מסבירה ש"טום" הוא הכינוי של מרטין בספרד, והיא למעשה אחותו למחצה של ויל, בתו של מרטין מאישה אחרת.
כאשר ויל מגיע לנקודת המפגש, הוא נתפס ומעונה על ידי החוטפים החפצים לדעת את מקום הימצאו של אביו.
החוטפים הם למעשה סוכני מוסד ישראלים בראשות זאהיר, שהשתמש במזוודה כפיתיון עבור סוכן שסרח כאשר מרטין עצמו גנב אותה מהם.
הם מבינים שקארק הפלילה את מרטין והמזוודה בידיה, כעת הם רוצים להשתמש בוויל כפיתיון עבורה.
ויל רואה לזמן קצר את משפחתו לפני שזאהיר משחרר אותו.
ויל פוגש את לוסיה במועדון הלילה, שם היא פותחת חשבונית עם כרטיס האשראי שלה.
גורמן מופיע ומוכנע על ידי הסדרנים של המועדון שלאחר מכן מענים אותו לצורך מידע אך הוא מסרב לדבר.
ויל נותן לגורמן לברוח ובכך הוא מוביל אותם לקארק, שמנסה למכור את המזוודה בחניון תת-קרקעי.
אנשיו של זאהיר מקיפים אותם אך עקב ויכוח עם ויל הם מוסרים את נוכחותם.
קארק וגורמן פותחים באש על הקונים שלהם לפני שהם מתחילים לתקוף ולברוח מסוכני המוסד.
לוסיה פוגעת בגורמן (שכבר נורה קודם לכן) בתאונת דרכים שהורגת אותו, דבר המכעיס את קארק כשהיא בורחת עם המזוודה.
ויל ולוסיה דולקים אחר קארק ברחבי מדריד, מרדף הגורם למוות והרס לאורך הדרך, עד שבסופו של דבר המכוניות שלהם מתנגשות ולוסיה נפצעת קשה.
בדיוק כשקארק עומדת לירות בוויל, היא נהרגת באמצעות רובה צלפים על ידי זאהיר, שלוקח את המזוודה ומשחרר את משפחתו של ויל.
לוסיה מתאוששת בבית החולים וויל מסתכל על משפחתו המורחבת החדשה.
ויל מקבל הצעת עבודה ב-CIA; התשובה לאם הוא יקבל אותה נותר ללא פתרון.
הנרי קאוויל – ויל שו
סיגורני ויבר – ג'ין קארק
ברוס ויליס – מרטין שו
ורוניקה אצ'גי – לוסיה קלדרה
קרוליין גודול – לורי שו
רפי גברון – ג'וש שו
אמה המילטון – דרה קולניס
קולם מיני – סוכן CIA
שלב הצילומים נערך בספרד, כולל שתי עיירות חוף בקוסטה בלנקה.
הסרט הופץ ב-6 באפריל 2012 בממלכה המאוחדת וב-7 בספטמבר 2012 בארצות הברית.
הסרט גרף 1.8 מיליון דולר בסוף שבוע הפתיחה שלו ועוד 25.4 מיליון דולר ברחבי העולם, מול תקציב של 20 מיליון דולר.
מבקרים קטלו את הסרט באופן חריף והוא מחזיק בדירוג של 4% באתר הביקורות Rotten Tomatoes, על סמך 45 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 2.7/10. ב-Metacritic, לסרט יש ציון של 22 מתוך 100 מ-10 מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות לא חיוביות בדרך כלל".
קהלים שנסקרו על ידי CinemaScore העניקו לסרט ציון ממוצע של "D+" בסולם A+ עד F.
הניו יורק טיימס תיאר את הסרט כ"חיקוי כושל לגמרי לסרטי 'ג'ייסון בורן'".
חטיפה במדבר הוא סרט היסטורי אמריקאי משנת 1975 בכתיבה ובימוי של ג'ון מיליוס, עם שון קונרי, קנדיס ברגן ובריאן קית' בתפקידים הראשיים.
העלילה מבוססת על המקרה האמיתי של "פרשת פרדיקריס" שהייתה בשנת 1904 במרוקו כשמנהיג ברברי חטף אזרחים אמריקאים למטרות כופר, דבר שגרם את התערבותו של תאודור רוזוולט שלחץ לפתרון צבאי שיועיל למסע הבחירות שלו לנשיאות.
התסריט התבסס גם על הביוגרפיה שכתבה רוזיטה פורבס על מולאי אחמד א-ראיסוני ב-1924, ולא מעט מהדיאלוגים בסרט חוזרים על אלה שהופיעו בספרה.
ג'רי גולדסמית' היה מועמד לפרס אוסקר למוזיקה המקורית הטובה ביותר כן היה הסרט מועמד לפרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר.
בראש המדינה נמצא עבד אל-עזיז, סולטאן מרוקו היושב בפאס.
בראש המתנגדים לו נמצא שודד ים ברברי לשעבר בשם מולאי אחמד אל ראייסוני המכונה בקיצור ראייסולי (שון קונרי).
הוא מנהיג הברברים באזור הריף ורוצה להביך את הסולטן ולהפסיק את השפעת המעצמות המערביות במרוקו.
בראש פרשיו הוא חודר לטנג'יר, זורע הרס ברחובות ומתפרץ לארמון בו נמצאת אלמנה אמריקאית בשם עדן פדקריס (קנדיס ברגן) עם בנה ויליאם ובתה ג'ניפר.
הוא דורש כופר נפש בסכום גבוה תחת שחרורם.
הנשיא תאודור רוזוולט (בריאן קית') נמצא במסע בחירות ומחליט לנקוט יד קשה שתעלה את הפופולריות שלו.
הוא מכריז "פדקריס חי או ראייסולי מת".
מזכיר המדינה ג'ון היי (ג'ון יוסטון) דוגל בשיטה דיפלומטית יותר.
רוזוולט שולח לטנג'יר כוח של נחתים בפיקודו של סרן ג'רום (סטיב קנאלי) הם צועדים ברחובות טנג'יר, מתפרצים בכוח לארמון הפאשה (ולאדק שייבל) תוך קטילת השומרים ומכריחים אותו להיענות לדרישות ראייסולי.
במשך הזמן מתפתחת ידידות בין עדן פדקריס לראייסולי למרות שבתחילה היא נרתעת ממעשיו הברברים של עריפת ראשים (תסמונת סטוקהולם) והם מרבים לשחק שחמט.
הגרמנים מסתכלים בעין רעה על מעשי הנחתים.
כאשר הנחתים נפגשים עם ראייסולי שמוסר לג'רום את הנחטפים לאחר שקיבל את הכופר, מסתערים הגרמנים על ראייסולי ואנשיו, אוסרים אותו ומביאים אותו למבצר שלהם ומתחילים לענות אותו.
עדן מצליחה לשכנע את ג'רום שהנשיא הבטיח לא לפגוע בראייסולי.
ג'רום ואנשיו תוקפים את הגרמנים ביחד עם פרשים ברברים בקרב עקוב מדם שבסופו הם מנצחים ועדן משחררת את ראייסולי התלוי ברגליו בחדר העינויים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותשון קונריראייסוליקנדיס ברגןעדן פדקריסבריאן קית'תאודור רוזוולטג'ון יוסטוןג'ון הייולאדק שייבלהפאשה של טנג'ירמארק זוברעבד אל-עזיז, סולטאן מרוקוסטיב קנאליקפטן ג'רוםג'פרי לואיססמואל גומרקונסול ארצות הברית בטנג'יר
חטיפות סִיפָּאדָן היו שרשרת אירועי חטיפת בני ערובה במדינת סבה, מלזיה שהחל בחטיפתם של 21 בני ערובה בסיפאדן, אי נופש וצלילה, בתאריך 23 באפריל 2000 בשעה 6:15 אחר הצהריים ( UTC +8).
הפעולה בוצעה על ידי שישה טרוריסטים מארגון אבו סיאף (ASG) בפיליפינים שחטפו 10 בני ערובה: תיירים מאירופה ומהמזרח התיכון וכן 9 אזרחים מלזיים ושני פיליפינים.
כל החטופים נלקחו לבסיס הארגון באי .
בתמורה להחזרת בני הערובה, ארגון אבו סייף פרסם דרישות שונות לשחרור אסירים, כולל המחבל רמזי יוסף שביצע את הפיגוע במגדלי התאומים (1993) וכן כופר בסך 2.4 מיליון דולר ונסיגה מוחלטת של חיילי הממשלה מאזור ג'ולו, שבו הוחזקו החטופים.
בהמשך, במספר אירועים, נחטפו עוד בני ערובה, על ידי חוטפים מאותו ארגון.
חלק מבני הערובה שוחררו במספר סבבי משא ומתן עם גורמים שונים.
ב-16 בספטמבר 2000 תקפו כוחות של הצבא הפיליפיני את ג'ולו והצילו את יתר בני הערובה, למעט מדריך הצלילה הפיליפיני רולנד אולה (Roland Ullah) ששוחרר בשנת 2003.
ב-23 באפריל 2000, שישה גברים חמושים ברובי סער ורקטות נגד טנקים (RPG) הגיעו באמצעות סירת מנוע מהירה לאי הנופש סיפאדן (מול החוף המזרחי של בורנאו) פרצו לחדר האוכל שבו הוגשה ארוחת הערב וחטפו 21 איש.
בני הערובה, כללו: 3 גרמנים, 2 צרפתים, 2 דרום אפריקאים, 2 פינים ואזרח לבנוני, שהועלו לסירות יחד עם שוטר מלזי, 8 עובדי נופש מלזיים ושני עובדים פיליפינים.
זוג אמריקאים וצלם ימי מלזי הצליחו להתחמק מהחטיפה.
במהלך החטיפה, נשדדו החטופים ואולצו באיומי נשק לשחות אל הסירה שהמתינה בקרבת החוף.
בני הערובה הועברו, דרך הים, כ-322 קילומטרים (200 מיילים) אל האי ג'ולו, בארכיפלג סולו שבדרום הפיליפינים, שם הוחזקו בשבי על ידי כ-200 טרוריסטים מארגון אבו סיאף, בפיקודו של גליב אנדאנג שכינויו היה "רובוט".
ב-6 במאי 2000 החוטפים שחררו סרטון וידאו שתיאר את בני הערובה מוחזקים בג'ונגל כשברקע נשמעו קולות ירי מנשק קל ומרגמה.
בסרטון נראתה תיירת גרמנייה, חולה השוכבת על אלונקה מאולתרת.
רופא ממשלתי פיליפיני שהגיע וטיפל בה אמר שהיא זקוקה לטיפול מיידי בבית חולים בגין יתר לחץ דם.
החוטפים דרשו כופר של 2 מיליון דולר עבור שחרורה.
בסביבות ה-8 במאי 2000, החוטפים פתחו באש לעבר חיילי הממשלה בתואנה שהם מתקרבים מדי למקומם.
חייל אחד מהפיליפינים נהרג, והחוטפים טענו שגם שניים מבני הערובה נהרגו במהלך הלחימה, טענה שתתברר, מאוחר יותר, כשקרית.
ביוני 2000, הכומר האוונגליסט ווילדה אסטרדה אלמדה (Wilde Estrada Almeda) ו-12 פעילים של כנסיית הציעו את עזרתם והגיעו כמתווכים אל מחנה החוטפים, נשבו וצורפו לבני הערובה.
ב-2 ביולי 2000, תפסו הטרוריסטים את העיתונאי גרמני אנדראס לורנץ (Andreas Lorenz), וצרפו אותו לבני הערובה.
נהג הג'יפ שבו הוא נסע, הצליח להימלט.
ב-9 ביולי 2000 נחטפו גם שלושה חברי צוות טלוויזיה צרפתית וצורפו לבני הערובה.
עד 20 באוגוסט 2000, שוחררו תשעה המלזים ועובד פיליפיני אחד שנחטפו מסיפאדן, לאחר שממשלת מלזיה שילמה לחוטפים כופר של 3 מיליון דולר.
המשוחררים דיווחו שחיו בעיקר על מנה יומית של אורז מבושל ונתח דג ושתו מי גשם.
חלקם נעקצו על ידי עקרבים.
ב-28 באוגוסט 2000, תיווך מנהיג לוב מועמר קדאפי במשבר והביא לשחרורם של 6 בני ערובה מערביים שהוטסו באמצעות מטוס לובי לאיחוד האמירויות הערביות ומשם לטריפולי, בירת לוב.
ככל הנראה הם שוחררו לאחר שלוב שילמה כופר בסך מיליון דולר לאיש.
כמו כן, לוב התחייבה לשלם עוד 25 מיליון דולר ל"סיוע לפיתוח".
ארבעת החטופים האירופים האחרונים שנלקחו מסיפאדן שוחררו ב-10 בספטמבר 2000, והועברו אף הם לטריפולי, במטוס פרטי לובי.
לאחר השחרור הוברר שמספר נשים חטופות הותקפו מינית על ידי "רובוט", מפקד הטרוריסטים.
ב-16 בספטמבר 2000, תקפו כוחות של הצבא הפיליפיני את בסיס המורדים בג'ולו ושחררו את הכומר הפיליפיני ו-11 האנשים שהגיעו עמו.
ב-19 בספטמבר שוחררו גם שני הכתבים הצרפתים.
במלך הקרב לשחרור החטופים נהרגו חלק מהחוטפים וחלק הצליחו לברוח מהמקום.
במהלך השנים שלאחר מכן עצרו הפיליפינים או הרגו כמה מהחוטפים וכן חברים בארגון הטרור אבו סיאף שהיו קשורים לאירוע.
חטיפה הוא סרט פעולה ומתח אמריקאי משנת 2011, בבימויו של ג'ון סינגלטון ותסריט מאת שון כריסטנסן.
בסרט מככבים טיילור לאוטנר, לילי קולינס, אלפרד מולינה, ג'ייסון אייזקס, מריה בלו וסיגורני ויבר.
הסרט עוקב אחר ניית'ן, צעיר המגלה שתמונתו כילד מופיעה באתר נעדרים, מה שמוביל אותו לחשוף סודות מעברו ולהימלט מגורמים מסוכנים.
הסרט הופק בתקציב של כ-35 מיליון דולר.
ניית'ן הארפר (טיילור לאוטנר) הוא נער מתבגר המגלה תמונתו כילד באתר נעדרים.
הגילוי מטלטל את עולמו, והוא מבין שהוריו אינם הוריו הביולוגיים.
בעקבות זאת, הוא מוצא עצמו נרדף על ידי סוכנים ממשלתיים ומרגלים בינלאומיים.
טיילור לאוטנר – ניית'ן הארפר, נער המגלה את סוד עברו.
לילי קולינס – קרן, שכנתו ושותפתו למנוסה.
אלפרד מולינה – פרנק ברטון, סוכן CIA המעורב בפרשה.
ג'ייסון אייזקס – קווין, אביו המאמץ של ניית'ן.
מריה בלו – מארה, אמו המאמצת של ניית'ן.
סיגורני וויבר – ד"ר בנט, פסיכולוגית המסייעת לניית'ן.
הסרט "חטיפה" זכה לביקורות שליליות.
באתר Rotten Tomatoes הוא קיבל ציון של 5% על סמך 107 ביקורות, עם הקונצנזוס: "סרט פעולה חסר מעוף עם עלילה לא אמינה והופעות משחק חלשות." באתר Metacritic הסרט קיבל ציון ממוצע של 25 מתוך 100, המבוסס על 20 ביקורות, המעיד על "ביקורות שליליות בדרך כלל".
אורון שמיר מאתר "הארץ" כתב: "חטיפה נראה כמו תרגום הגיוני לחלוטין של 'Abduction', אלא שאף אחד לא נחטף במהלך כל עלילת הסרט...
כוכב ראשי נטול כריזמה, תסריט לא הגיוני, עריכה משעממת שהופכת את האקשן למרדים במיוחד."
חטיפת אדגרדו מורטארה הוא אחד הציורים החשובים ביותר של האמן היהודי-גרמני מוריץ דניאל אופנהיים, אשר הגיעו למכירה פומבית בשנים האחרונות.
הציור צויר בשנת 1862, ארבע שנים לאחר התרחשות האירוע אותו הוא מתאר – חטיפתו של הילד אדגרדו מורטארה בבולוניה, איטליה.
הציור משקף את ההתעניינות הרחבה שהייתה באירוע ברחבי אירופה וצפון אמריקה, אשר עוררה סערה עולמית.
ב-24 ביוני 1858, נלקח אדגרדו מורטארה בן השש מבית הוריו על ידי שומרים של האינקוויזיציה האפיפיורית, בטענה כי הוטבל בסתר לנצרות על ידי משרתת בשם אנה מוריזי, בזמן שהיה חולה בילדותו.
חרף מאמצים ניכרים של משפחתו, אשר ניסו לרתום את הקהילה היהודית ואת דעת הקהל הבינלאומית, כולל מחאות ממשפחת רוטשילד, התערבותו של סר משה מונטיפיורי והסתייגות של נפוליאון השלישי, הילד לא הוחזר להוריו.
באותה תקופה שלטה מדינת האפיפיור על רוב שטחה של איטליה, אם כי סמכותה התערערה בעקבות מהומות 1848. רק 12 שנה לאחר חטיפת מורטארה, קרסה השליטה הפוליטית של האפיפיור, וב-1870 הוקמה איטליה המאוחדת תחת שלטונו של ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה.
חטיפת הילד עוררה זעם עולמי, ונתפסה כפגיעה בזכויות הטבעיות של הורים – תגובות שהיו חלק מהתנגדות גוברת לשלטון האפיפיורי.
לדברי החוקר דייוויד קרטצר, ניתן לטעון כי אנה מוריזי, שהייתה ענייה וחסרת השכלה פורמלית, תרמה לאיחוד איטליה יותר מגיבורים לאומיים רבים של תנועת הריסורג'ימנטו.
מקרה זה לא היה מקרה בודד של המרת דת כפויה, גם במאה ה-19. מוריץ אופנהיים הכיר מקרוב את תחושת הפחד של יהודי איטליה, לאחר ביקורו ברומא כסטודנט בשנת 1821. בביקור זה תיאר חוויה שבה נחשד כמי שאינו יהודי, והאימה שהופגנה מצד יהודים מקומיים שמא הוא שליח של גורמים נוצריים.
חוויה זו השפיעה עליו עמוקות, וניתן לשער כי עמדה לנגד עיניו כאשר צייר את הסצנה של חטיפת הילד כארבעים שנה מאוחר יותר.
עם פתיחת התערוכה לציון 100 שנה להולדת אופנהיים בפרנקפורטר קונסטפריין בשנת 1900, הציור כבר נחשב כנעדר, והוצג רק בתצלום.
עם זאת, נותרו סקיצות וציורים מוקדמים של דמויות מהציור, וכן רישום של ההרכב כולו – שגם הוא אבד – הדומה בהרכבו לגרסה הידועה של הציור.
גילויו מחדש של הציור לאחר למעלה ממאה שנים התקבל בהתלהבות רבה בקרב חוקרי יצירתו של אופנהיים.
חטיפת אוטובוס תלמידים באורדז'וניקידזה התרחשה ב-1 בדצמבר 1988, כאשר אוטובוס תלמידים שהוביל כשלושים תלמידים ומורה אחת מבית ספר מס' 42 באורדז'וניקידזה , ברית המועצות (כיום ולדיקווקז ברוסיה) נחטף על ידי חמישה חוטפים חמושים, ובראשם פאבל יאקשיאנטס, עבריין מועד עם רקע של ריצוי עונש מאסר של שנים רבות.
הרשויות המקומיות נעתרו לדרישות החוטפים וסיפקו להם מטוס איליושין Il-76 להטיס את החוטפים לישראל.
עם הנחיתה בנמל התעופה בן-גוריון, נכנעו החוטפים ללא התנגדות לכוחות המקומיים ולמשטרה.
הם הוסגרו לברית המועצות ונידונו לעונשי מאסר, למרות שבאותה תקופה לא הייתה לישראל ולברית המועצות הסכם הסגרה, שכן היחסים הדיפלומטיים ביניהם נותקו לאחר מלחמת ששת הימים ב־1967 ולא חודשו.