tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מכביה זו התקיימה בצילם של שני אירועים קשים, שיאה של האינתיפאדה השנייה (מעט אחרי הפיגוע בדולפינריום) ואסון המכביה במכביה הקודמת, כשחלק מהפצועים היו עדיין מאושפזים.
כחודש לפני פתיחת המכביה, ועד המכביה דן באפשרות לדחות את המכביה בשנה, עקב ריבוי הביטולים של משלחות ספורטאים יהודיים מחו"ל.
לאחר עיבוד הנתונים של מספר הספורטאים שאישרו השתתפותם, נמצא כי הם מאפשרים את קיום המכביה.
במכביה זו השתתפו כ-3,300 ספורטאים (מתוכם 1,100 מישראל) מ-46 מדינות, תחת אבטחה חסרת תקדים.
ההשתתפות במכביה זו הייתה דלה באופן יחסי למכביות קודמות מאותן שתי סיבות עיקריות.
המשלחת האוסטרלית קטנה מ־400 משתתפים במשחקים הקודמים ל־170 בלבד.
טקס הסיום נערך בבריכת הסולטאן בירושלים.
השחיין לני קרייזלברג, האלוף האולימפי (סידני 2000), האלוף העולם המכהן (פרת' 1998) ושיאן העולם באותה העת בשלושת משחי הגב השונים, נשא את דגל ארצות הברית בטקס הפתיחה של המכביה.
את דגל אוסטרליה נשא האתלט זק אשכנזי, שנפצע באסון המכביה, במכביה הקודמת.
במכביה זו השתתפו הסייפים סרגיי שריקוב ומריה מזינה האלופים האולימפיים המכהנים (סידני 2000) מרוסיה בחרב ובדקר, בהתאמה וואדים גוצט אלוף אולימפי בעבר (ברצלונה 1992) מאוקראינה בחרב וג'ונתן טיומקין מארצות הברית שיזכה במדליית זהב שנתיים מאוחר יותר במשחקים הפאן-אמריקאיים ברומח.
התחרות ריצת 200 מטר מריה אנקינה 23.78 שניות שיא מכביה ריצת 400 מטר אולנה רוראק 53.26 שניות שיא מכביה ריצת 800 מטר נועה בייטלר 2:04.23 דקות ריצת 3000 מטר נילי אברמסקי 9:59.41 דקות ריצת 400 מטר משוכות אולה דור 1:00.20 דקות
התחרות קפיצה לגובה סבטלנה זלבסקאיה 1.85 מטר שיא מכביה קפיצה לרוחק מורן כץ 6.15 מטר שיא מכביה הדיפת כדור ברזל אולגה קורקולינה 12.66 מטר הטלת כידון דורית נאור 42.62 מטר שיא מכביה יידוי פטיש יוליה רוזנפלד 54.73 מטר
התחרות ריצת 100 מטר אלכסנדר פורחומובסקי 10.47 שניות ריצת 200 מטר גדעון יבלונקה 21.09 שניות שיא מכביה ריצת 800 מטר ז'ק אשכנזי 1:53.20 דקות ריצת 400 מטר משוכות דוד נחימובסקי 54.63 שניות ריצת שליחים 4x100 40.32 שניות
התחרות קפיצה במוט אלכס אברבוך 5.60 מטר שיא מכביה דניס חולב 5.50 מטר זריקת דיסקוס ליאור פרץ 52.44 מטר יידוי פטיש שלומי בן שושן 57.67 מטר
- מנואלה פישביין () 357 נקודות
- פרנסואה אילוז () 300 נקודות
בתחרות השתתפו 12 מתעמלות ו-13 מתעמלים מ-5 מדינות
המכולת של דוד חיים היא סדרת טלוויזיה ישראלית המשודרת בערוץ הכוכבים החל מ-2011 ובה מככב כוכב הילדים חיים אוסדון, המכונה בשם הבמה דוד חיים.
הסדרה יוצאת לאור לאחר שני הסרטים של הדוד חיים ("דוד חיים" ו"דוד חיים 2").
הדוד חיים ובובו מנסים לעבוד כרגיל במכולת, פנצ'ר ופופיק יוצרים במהלך הסדרה צרות רבות, אך הדוד חיים ובובו ביחד עם חבריהם, ויקה (השכנה שבכל פעם שצריך אותה היא כבר כאן) והמחשב שהיא הרכיבה, פיוטר, תמיד מערימים עליהם לבסוף.
במהלך כל פרק צצה בעיה, אך היא נפתרת על ידי הדוד חיים באמצעות שיר.
הדוד חיים (חיים אוסדון): דוד מצחיק ומפוזר בעל פפיון אשר עובד במכולת משלו.
ויקה השכנה (ויקה פינקלשטיין): שיפוצניקת השכנה של הדוד חיים ובובו, כל פעם שצריכים אותה היא מיד מופיעה כדי לעזור.
פיוטר (דיבוב:שראל פיטרמן): המחשב המעורר של הדוד חיים, ויקה יצרה אותו מכיוון ששעונו המעורר של דוד חיים נהרס.
פנצ'ר ופופיק (ליאור פאוקר ודרור טייכנר): שני שובבים אשר מפריעים לדוד חיים וחבריו, על ידי, למשל, גנבת חפצים שהם זקוקים להם.
שפי שף (אסף אשתר): שף אשר מכין לדוד חיים וחבריו מטעמים מרובים.
יובל המבולבל (יובל שם-טוב): ילד מבולבל וחברו הטוב של הדוד חיים, הופיע כאשר פיוטר התקשר אליו כדי לשמור על המכולת של דוד חיים אבל בעצם הוא רק בלגן אותה.
המכון האווירו-הידרודינמי המרכזי על שם פרופסור ניקולאי ז'וקובסקי, המכונה גם צאגי, הוא מכון מחקר תעופה אשר נוסד בשנת 1918 במוסקבה על ידי חלוץ התעופה ניקולאי ז'וקובסקי.
המכון כלל את מנהרות הרוח הגדולות והמתקדמות בברית המועצות ובמשך ההיסטוריה היה אחראי לפיתוחים שונים ומרובים באווירודינמיקה ותעופת חלל.
המכון תמך במרבית משרדי התכנון הסובייטיים בתכנון וניסוי כלי טיס.
המכבסה הוא סרט דרמה קומית אמריקאי ביוגרפי משנת 2019 בבימויו של סטיבן סודרברג, עם תסריט מאת סקוט ז.
בסרט מככבים מריל סטריפ, גארי אולדמן, אנטוניו בנדרס, ג'פרי רייט, דייוויד שווימר, מתיאס שונארטס, ג'יימס קרומוול ושרון סטון.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הקולנוע של ונציה ב-1 בספטמבר 2019 והוא אמור לצאת להפצה נרחבת ב-27 בספטמבר 2019, לפני הזרמת הדיגיטל ב-18 באוקטובר 2019, על ידי נטפליקס.
הסרט זכה לביקורות מעורבות של מבקרים.
הסרט עוקב אחר אלן מרטין שחופשת החלומות שלה משנה כיוון ומובילה אותה להסתבכות בעסקאות מפוקפקות שאותן ניתן לייחס למשרד עורכי דין אחד בפנמה סיטי, המנוהל על ידי השותפים יורגן מוסאק ורמון פונסקה.
במהרה היא לומדת כי מצבה הפעוט הוא רק טיפה בים של מיליוני תיקים הקושרים תוכנית מס למנהיגים הפוליטיים העשירים והחזקים ביותר בעולם.
ביולי 2016 הוכרז כי סטיבן סודרברג אמור להפיק פרויקט עיבוד קולנועי של פרשת מסמכי פנמה.
מאוחר יותר, באפריל 2018, הוכרז כי סודרברג יביים גם את הסרט, שכותרתו כעת "המכבסה".
ברנס כתב את התסריט וההפקה אמורה להתחיל בסתיו 2018. במאי 2018 דווח כי מריל סטריפ, גארי אולדמן ואנטוניו בנדרס ניהלו מגעים לככב בסרט כאשר נטפליקס הודיעה שהיא מעוניינת לרכוש את זכויות ההפצה.
סודרברג אישר שנטפליקס תהיה ככל הנראה המפיצה של הסרט ביולי.
באוגוסט 2018, אלכס פטיפר הצטרף לצוות שחקני הסרט.
באוקטובר אושרה נטפליקס כמפיצת הסרט, כשדייוויד שווימר ו-ויל פורטה הצטרפו להפקה.
באותו חודש הצטרפו לצוות הסרט מתיאס שונארטס, ג'פרי רייט, כריס פרנל, ג'יימס קרומוול, מליסה ראוש, לארי וילמור ורוברט פטריק.
הצילומים העיקריים החלו ב-15 באוקטובר 2018.
הקרנת הבכורה העולמית שלה בפסטיבל ונציה ב-1 בספטמבר 2019. הוא הוקרן גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן בספטמבר 2019. הוא אמור לצאת לאקרנים ב-27 בספטמבר 2019, לפני הזרמת הדיגיטל ב-18 באוקטובר 2019.
המכביה העשרים-ואחת שנערכה בין 14 ל-25 ביולי 2022, היא המהדורה ה-21 של משחקי המכביה.
משחקי המכביה העשרים ואחת היו אמורים במקור לשנת 2021, אך נדחו והתקיימו ב-2022 עקב מגפת קוביד-19 העולמית.
השתתפו בה כ-10,000 ספורטאים מכ-60 מדינות שהתחרו בכ-3,000 תחרויות ב-42 ענפי ספורט שונים.
כמו כן, שולבו במכביה הופעות אמנים, אירועים ופעילויות למשפחה בכל רחבי ישראל.
אירוע הפתיחה התקיים ב-14 ביולי באצטדיון טדי בירושלים, במעמד נשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג, ראש ממשלת ישראל יאיר לפיד, נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, ספורטאים אורחים מרחבי העולם, אמנים וכ־30 אלף צופים.
טקס הסיום התקיים לראשונה באמפי "לייב פארק" בראשון לציון ב-25 ביולי.
את לפיד המכביה הדליקו האלופים האולימפיים מאולימפידאת טוקיו: לינוי אשרם וארטיום דולגופיאט.
עד להדלקה נשאו אותו חמישה ספורטאים נוספים: אבישג סמברג המדליסטית האולימפית בטוואקנדו, אלופת אירופה בשחייה אנסטסיה גורבנקו, האלופים הפאראלימפיים בשחייה עמי דדאון ואיאד שלבי ושחקן הבייסבול היהודי-אמריקני איאן קינסלר.
יושב ראש המכביה ה-21 היה אריק זאבי.
הוקם מתחם ספורט לכל המשפחה בחוף פולג נתניה, הכולל אזור לתחרויות ספורט, פעילויות לילדים, הופעות ודוכני מזון.
תערוכת צילומים בנתב"ג "ישראל חוגגת ספורט – אז והיום", צילומים היסטוריים לצד צילומים עכשוויים, מאירועי ספורט מיוחדים לאורך שנות המכביה.
את שיר הנושא של המכביה "קרנבל" ביצעו הצמד סטטיק ובן-אל תבורי.
התחרות קבוצתי קרב רב אישי ליהיא רז 51.1 נקודות חנה שטראוס 46.350 נקודות יולי גולן ארנון 44.8 נקודות
התחרות קבוצתי קרב רב אישי אייל אינדיג 79.133 נקודות פאבל גולידוב 78.867 נקודות אבן סמואל היימנסון 77.801 נקודות
המגפה השביעית של מצרים הוא ציור שמן משנת 1823 של האמן הבריטי ג'ון מרטין.
הציור מתאר את המכה השביעית מתוך עשר המכות שניחתו על מצרים העתיקה.
ניתן לראות בו את משה אוחז במטהו ומזמן סערה עזה מלווה ברעמים וברד על המצרים, אשר מחזיקים את בני ישראל בעבדות.
מרטין יצר סדרת ציורים אפיים בהשראת סיפורים מקראיים.
עבור ציור זה, הוא הסתמך על תגליות ארכאולוגיות עכשוויות של מבנים מצריים.
יצירה הוצגה לראשונה בתערוכה הפותחת של "האגודה המלכותית של אמני בריטניה" בשנת 1824. שנה לאחר מכן, נרכשה על ידי הפוליטיקאי הוויגי ג'ון למבטון, לימים רוזן דרהאם.
כיום הציור נמצא באוסף מוזיאון האמנות של בוסטון, אליו הגיע בשנת 1960.
המכון האמריקאי בטייוואן הוא תאגיד פרטי ללא מטרות רווח, שהוקם בעקבות שינוי הכרתה הדיפלומטית של ארצות הברית מטאיפיי לבייג'ינג ב־1 בינואר 1979. הקמת המכון נועדה להמשיך ולקיים את היחסים המסחריים, התרבותיים ותחומי שיתוף פעולה נוספים בין ארצות הברית לטייוואן, בהתאם לחוק יחסי טייוואן (Taiwan Relations Act) שנחקק ב־10 באפריל 1979.
החוק קובע כי פעילויות רשמיות של ממשלת ארצות הברית מול טייוואן יבוצעו באמצעות המכון האמריקאי בטייוואן, בהתאם להנחיות הנשיא.
מחלקת המדינה של ארצות הברית מממנת חלק משמעותי מפעילות המכון ומספקת לו הנחיות תפעוליות, בעוד שהקונגרס האמריקאי משמש כגוף מפקח על פעולתו.
המשרד הראשי של AIT ממוקם בטאיפיי ומעסיק למעלה מ־550 עובדים.
המכון אחראי על מגוון פעילויות, ובהן שירותים מסחריים, מכירת מוצרים חקלאיים, שירותים קונסולריים, קידום קשרים תרבותיים ושיתופי פעולה בין המדינות.
בהתאם לחוק יחסי טייוואן, מחלקת המדינה של ארצות הברית מספקת הנחיות ומממנת חלק משמעותי מפעילות המכון באמצעות חוזה חצי-רשמי.
כמו נציגויות אמריקאיות אחרות בעולם, המכון מאויש על ידי עובדי מחלקת המדינה וסוכנויות ממשלתיות נוספות, לצד עובדים מקומיים.
עד לתיקון חוק שירות החוץ האמריקאי בשנת 2002 (סעיף 503 לחוק שירות החוץ של 1980, שתוקן במסגרת חוק אישור היחסים הבין-לאומיים לשנת הכספים 2003), עובדי ממשלת ארצות הברית שנשלחו לעבוד במכון נדרשו להתפטר מתפקידם למשך תקופת שליחותם.
סעיף 12(א) לחוק יחסי טייוואן קובע כי הסכמים הנחתמים על ידי AIT מחויבים בדיווח לקונגרס, בדומה להסכמים בין-לאומיים אחרים שנחתמים בין ארצות הברית לבין מדינות עמן יש לה יחסים דיפלומטיים.
לכן, אף על פי שהיחסים בין ארצות הברית לטייוואן מתנהלים באופן בלתי רשמי, ממשלת ארצות הברית ממשיכה להתייחס אליהם בהתאם לאמות המידה המקובלות ביחסים רשמיים עם מדינות אחרות.
המכון מחזיק במטה קטן בארלינגטון, וירג'יניה, אך משרדו הראשי הגדול ביותר ממוקם בטאיפיי, טייוואן.
בנוסף, יש למכון שלוחה בעיר הנמל האסטרטגית קָאוֹשִׂיוּנְג שבדרום טייוואן.
מתחם המשרדים החדש של AIT בטאיפיי, הממוקם ברחוב ג'ין הו 100 ברובע נֵיהוּ, נחנך בשנת 2019. קודם לכן שכן המכון ברובע דָאאן, באתר ששימש בעבר כמטה קבוצת הייעוץ הצבאית של ארצות הברית לפני 1979.
מבחינת תנאי השכר וההטבות, מנהלי AIT מחזיקים במעמד המקביל לשגריר, וזוכים בטייוואן לזכויות דיפלומטיות במסגרת תפקידם.
מקבילו של AIT בארצות הברית הוא משרד הנציג הכלכלי והתרבותי של טאיפיי (TECRO).
המכה הוא מותחן פשע אמריקאי עתידי שכתב וביים ג'ו קרנהאן.
בסרט מככבים מאט דיימון, בן אפלק, טייאנה טיילור, סשה קאייה, נסטור קרבונל, קטלינה סנדינו מורנו, קייל צ'נדלר, סקוט אדקינס ולינה אסקו.
הסרט עלה לשידור בנטפליקס ב-16 בינואר 2026.
חבורת שוטרים במיאמי מגלים מיליוני דולרים במזומן, גילוי התפיסה גורם להם לתהות על מי אפשר לסמוך.
מאט דיימון - לוטננט דיין דומארס
בן אפלק - סמל בילוש ג'יי.די.
סטיבן יאון - הבלש מייק רו
טייאנה טיילור - הבלשית נומה בפטיסט
סשה קאייה - דזירה "דזי" מולינה
קטלינה סנדינו מורנו - הבלשית לולו סלזאר
סקוט אדקינס - סוכן ה-FBI דל ביירן
קייל צ'נדלר - סוכן DEA מטאו 'מאטי' ניקס
נסטור קרבונל - מייג'ור תום ואלחו
לינה אסקו - קפטן ג'קי ולז
חוזה פאבלו קנטיו - סוכן DEA דיו רייאס
קליף צ'מברליין - הקצין יונגר
אלכס הרננדז - השוטר וורוויק
דאיסוקה טסוג'י - סוכן FBI לוגן קסיאנו
לראשונה פורסם ביוני 2024 שמאט דיימון ובן אפלק יככבו בסרט RIP, שכתב וביים ג'ו קרנהאן.
דיימון ואפלק גם מפיקים את הסרט כחלק מחברת ההפקות שלה Artists Equity.
נטפליקס רכשה את הזכויות להפצת הסרט.
באוקטובר 2024, טייאנה טיילור, סשה קאייה, נסטור קרבונל, קטלינה סנדינו מורנו וקייל צ'נדלר הצטרפו לצוות השחקנים.
בנובמבר 2024, סקוט אדקינס ולינה אסקו הצטרפו לצוות השחקנים.
דיימון ואפלק, חברים בחיים האמיתיים, שיתפו פעולה בהזדמנויות שונות בעבר בסרטים: "סיפורו של ויל האנטינג" (1997), "דוגמה" (1999), "הדו-קרב האחרון" (2021) ו"אייר" (2023).
במקביל, שני השחקנים גם עבדו יחד על שני פרויקטים בהם דיימון כיכב ואפלק הפיק.
הצילומים החלו ב-3 באוקטובר 2024 בלוס אנג'לס והסתיימו בדצמבר באותה שנה.
המכביה העשרים-ושתיים (הידועה בשם: מכביה 2025) שתוכננה להיערך בישראל בין 8 ביולי ל-22 ביולי 2025, היא המהדורה ה-22 של משחקי המכביה.
בשל מבצע עם כלביא, נדחתה המכביה לקיץ 2026.
המכביה ה-22 תוכננה להתקיים בישראל בתאריכים 8–22 ביולי 2025, תחת הסיסמה "More Than Ever" (יותר מתמיד), בהשתתפות למעלה מ-8,000 ספורטאים מכ-45 מדינות שיתחרו ביניהם בכ-45 ענפי ספורט.
רס"ן אביתר זיתוני, מ"פ בחטיבת הצנחנים שנפצע אנושות בקרבות להגנת קיבוץ כיסופים בשבעה באוקטובר, הדליק את לפיד המכביה המסורתי באתר קברות המכבים שבסמוך למודיעין בחודש דצמבר 2024. משם יצא הלפיד לבקר במספר קהילות מכבי מסביב לעולם.
יושב ראש המכביה העשרים-ושתיים הוא אסף גורן.
המכביה העשרים-ושתיים הקימה נבחרת שגרירים המורכבת מספורטאים אולימפיים, אשר מייצגים את רוח המכביה ואת הקשר בין ספורט, מצוינות וציונות:
הג'ודוקא פיטר פלצ'יק, מדליסט ארד אולימפי בפריז 2024, מדליסט ארד קבוצתי בטוקיו 2020, אלוף אירופה לשעבר ומדליסט באליפות העולם.
רז הרשקו, סגנית אלופה אולימפית בג'ודו בפריז 2024, אלופת אירופה המכהנת ומדליסטית באליפות העולם ובתחרות הקבוצתית בטוקיו 2020.
אסף יסעור, אלוף פראלימפי בטקוואנדו בפריז 2024, פעמיים אלוף עולם ואלוף אירופה.
מורן סמואל, שהחלה את דרכה כשחקנית כדורסל והפכה לחותרת מצטיינת.
סמואל היא אלופה פראלימפית בפריז 2024, סגנית אלופה פראלימפית בטוקיו 2020 ומדליסטית פראלימפית בריו 2016, וכן חברת מזכירות במכבי תנועה עולמית.
ארטיום דולגופיאט, אלוף אולימפי בטוקיו 2020, סגן אלוף אולימפי בפריז 2024, אלוף עולם ופעמיים אלוף אירופה בהתעמלות קרקע.
הזמרת וכוכבת הרשת האמריקאית מונטנה טאקר, הפועלת נגד אנטישמיות ולמען ישראל מאז טבח שבעה באוקטובר.
המכון היא סדרת מותחן-אימה אמריקאית, שעלתה לשידור ב-13 ביולי 2025 בשירות הזרמת המדיה "".
הסדרה מבוססת על רומן באותו שם מאת סטיבן קינג משנת 2019, ונכתבה על ידי בנג'מין קאוול ובוימה על ידי ג'ק בנדר, המשמשים גם כמפיקים בפועל.
העונה הראשונה כללה שמונה פרקים, ובתפקידים הראשיים כיככבו בן בארנס, מרי-לואיז פארקר וג'ו פרימן.
באוגוסט 2025 פורסם כי הסדרה חודשה לעונה שנייה
לוק אליס (ג'ו פרימן), נער גאון, מתעורר במקום מסתורי המאוכלס בילדים נוספים, כולם בעלי יכולות יוצאות-דופן.
המקום נקרא "המכון", ומנוהל על ידי אישה אניגמטית בשם מיס סיגסבי (מרי-לואיז פארקר).
במקביל, בעיירה סמוכה, שוטר לשעבר בשם טים ג'יימיסון (בן בארנס) מנסה לפתוח דף חדש – אך גורלו משתלב עם גורלו של לוק בדרך אפלה ובלתי נמנעת.
בן בארנס – טים ג'יימיסון
מרי-לואיז פרקר – גברת סיגסבי
ג'ו פרימן – לוק אליס
ברנדן בייזר – נורברט הוליסטר
מרטין רואץ' – המפקד אשוורת
עם הפצת הספר "המכון" מאת סטיבן קינג בשנת 2019, דווח כי דייוויד אי.
קלי ישמש כתסריטאי עבור עיבוד טלוויזיוני על בסיס הרומן, אותו יביים ג'ק בנדר.
בשנת 2024 שונתה ההפקה: בנדר נשאר כבמאי, אך בנג'מין קאוול החל לכתוב ולשמש כמפיק בפועל, והסדרה עברה לידי "MGM+ Studios".
במהלך יוני 2024 פורסם על ליהוקם של בן בארנס, מרי-לואיז פרקר, סימון מילר וג'ייסון דיאז לתפקידים הראשיים.
בספטמבר 2023 נחשף ליהוקם של שחקנים נוספים: ג'ו פרימן, פיונן ליירד, האנה גאלוויי, ג'וליאן ריצ'ינגס, רוברט ג'וי, ויגו הנוולט, ארלן סו, בירווה פנדיה, דן ביירן, מרטין רואץ', וג'יין לוק.
הצילומים התקיימו בין אוגוסט לנובמבר 2024 בהליפקס, נובה סקוטיה.
תמונות ראשונות מתוך ההפקה פורסמו בדצמבר 2024.
הפרק הראשון של הסדרה הוקרן בבכורה בפסטיבל SXSW ב-5 ביוני 2025. הסדרה עלתה לשידור ב-13 ביולי 2025 בשירות "".
המכון הוא רומן אימה ומדע בדיוני מאת סטיבן קינג, שיצא לאור בשנת 2019 על ידי הוצאת "סקריבנר".
עלילת הספר עוקבת אחר לוק אליס, ילד גאון בן שתים-עשרה, שמוצא את עצמו חטוף במוסד מסתורי בשם "המכון", לאחר שהוריו נרצחו על ידי פורצים.
במכון מוחזקים ילדים נוספים שנחטפו, כולם בעלי יכולות טלפתיות או טלקינטיות.
הספר יצא לאור ב-10 בספטמבר 2019, וזכה לביקורות חיוביות ברובן.
טים ג'יימיסון עוזב את עבודתו בפלורידה ומתכנן לעבור לניו יורק.
בדרך, הוא מוותר במקרה על מושב בטיסה, ומוצא את עצמו בעיירה הקטנה דופרי שבקרוליינה הדרומית.
כשוטר לשעבר מעוטר, הוא מתקבל לעבודה כסייר מקומי ומפתח קשר רומנטי עם סגנית השריף, ונדי גוליקסן.
בפרוורי מיניאפוליס, חי לוק אליס, ילד בן שתים־עשרה עם אינטליגנציה יוצאת דופן ויכולות טלקינטיות חלשות.
לילה אחד, פורצים רוצחים את הוריו של לוק וחוטפים אותו.
הוא מתעורר בחדר שמדמה את חדרו הקודם, במתקן סודי המכונה "המכון", השוכן בלב היער במיין.
המכון מאכלס ילדים חטופים נוספים בעלי טלקינטיים וטלפתיים מיוחדים.
לוק מתיידד עם ילדים אחרים באזור הנקרא "החלק הקדמי" (Front Half): קלישה בנסון, ניק וילהולם, ג'ורג' איילס, אייריס סטנהופ, הלן סימס ובהמשך גם עם אייברי דיקסון בן העשר.
צוות המכון, בהובלת המנהלת גברת סיגסבי, שואף למצות את כוחותיהם של הילדים – ט"פים (טלפתיים) וט"קים (טלקינטיים).
מבצעים עליהם ניסויים ועינויים בניסיון לחזק את כוחותיהם, וגם להעיר כוחות ט"פיים בט"קים ולהפך.
לאחר סיום הניסויים, הילדים "מסיימים" את החלק הקדמי ומועברים ל"חלק האחורי" (Back Half).
אף ילד שהועבר לחלק האחורי לא שב ממנו.
לוק מפתח בהדרגה יכולות טלפתיות חלשות אך מסתיר זאת.
לאחר שקלישה מועברת לחלק האחורי, היא מצליחה לשדר מסרים טלפתיים לאייברי, טלפת מתקדם.
לוק מתחיל לחשוד כי בחלק האחורי משתמשים בכוחות הילדים לצורך התנקשויות, עד שהם מתים מהמאמץ.
הוא נואש להימלט ולהזעיק עזרה לפני שגם הוא מועבר לחלק האחורי.
מורין אלוורסון, עובדת ניקיון במכון ומלשינה עבור סיגסבי, מחליטה לבסוף לעזור ללוק בעקבות בעיות כלכליות.
היא מסייעת לו לברוח, ואז מתאבדת כדי להסתיר את בריחתו.
צוות המכון, שמערכות האבטחה בו הידרדרו, מגלה את הבריחה רק כעבור יום.
בינתיים, לוק תופס טרמפ ברכבת, קופץ ממנה ומגיע לדופרי.
בעל מלון מקומי שמקבל תשלום מהמכון מדווח להם שלוק בעיר.
לוק מצליח לשכנע את טים, ונדי ושוטרים נוספים באמיתות דבריו, ומוסר לשריף התקן USB ובו וידוי של מורין, וכן סרטון מחריד שצילם בחשאי בחלק האחורי.
בקרב יריות שנהרגים בו שוטרים רבים, שורדים רק גברת סיגסבי ורופא אחד.
טים ולוק לוקחים את סיגסבי בשבי חזרה אל המכון, שם סגן המנהלת טרבור סטקהאוס אורב להם.
מכיוון שגברת סיגסבי היא זו שנהגה, שומרי המכון יורים בה בשוגג והורגים אותה.
בזמן שלוק היה מחוץ למכון, כמה מילדי החלק האחורי – בהם אייברי (שנשלח לשם כעונש על עזרתו ללוק) – מארגנים מרד.
הם אוספים ילדים ותיקים שמוחותיהם כבר כמעט נשברו.
סטקהאוס מורה לחסלם באמצעות גז רעיל שמופק מערבוב חומרי ניקוי.
בעת שחרור הגז, אייברי, קלישה, אייריס, ג'ורג', ניק, הלן ואחרים מצטרפים למאבק ומרימים באמצעות טלקינזיס אזורים שלמים במכון.
קלישה, ג'ורג', ניק והלן מצליחים להימלט, אך האחרים, כולל אייברי, נהרגים כאשר המסדרון בו הם נמצאים קורס.
צוות המכון הנותר נהרג או נמלט, וטים מחזיר את לוק ושאר הילדים ששרדן לדופרי.
מספר חודשים לאחר מכן, מבקר אצלם מפקח המכון – גבר בעל שיבוש דיבור – שמסביר כי הילדים שימשו למניעת איומים על שלום העולם, אותם זיהו קדומנים (precogs).
לדבריו, המכון האמריקאי הוא רק אחד ממספר מכונים דומים בעולם – שכולם חוו מרידות בו־זמנית, בתיאום טלפתי על ידי אייברי.
לוק טוען נגד הרעיון שניתן לחזות את העתיד הרחוק, ומסביר שלקדומנים יש יכולת מוגבלת לחזות רק את העתיד הקרוב.
האיש עוזב בתנאי שהתוכן שעל גבי התקן ה־USB לא יתפרסם.
ההתקן מוסתר בכספת, ולכל אחד מהילדים הנותרים יש מפתח משלו.
שאר הילדים חוזרים לבתיהם בהדרגה, אך לוק נשאר לגור בדופרי עם טים וונדי.
הרומן מסתיים כשמחשבותיו של לוק מוקדשות לגבורתו של אייברי.
באתר ביקורות הספרים "Book Marks", אשר מאגד ביקורות ממקורות ספרותיים מובילים, זכה הרומן לדירוג מצטבר של "חיובי", בהתבסס על 26 ביקורות: 9 מהן זוהו כ"מהללות", 13 כ"חיוביות", ו-4 כ"מעורבות".
מגזין "Publishers Weekly" העניק לספר ביקורת מהללת, וכתב:
באתר "Kirkus Reviews" שיבחו את הספר, אף שהעירו כי הוא אינו מפחיד כמו חלק מיצירותיו הקודמות של קינג, באומרם: קארל הייס מ-"Booklist" שיבח גם הוא את הרומן, וכתב:
ג'ון דאגדייל כתב עבור "The Sunday Times" כי מדובר ב"רומן כלאיים שובה לב", אך הביע ספקות באשר למשמעותו, באומרו: "מה שזה מנסה לומר – עדיין לא ברור".
בהתייחסה לגברת סיגסבי ואנשי המכון, כתבה לורה מילר מ"הניו יורק טיימס":
בינואר 2020 כתבה טרולי האנטר: , אם כי היא ביקרה את אורכו של הספר.
קינג עצמו ציין הקבלות בין עלילת הרומן לבין חלק ממעשיו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
ביום פרסום הרומן, פורסם כי זכויות ההפקה הטלוויזיוניות נרכשו על ידי "Spyglass Television" עבור הפקת מיני-סדרה, שעל כתיבתה הופקד דייוויד אי.
קלי ועל בימויה, ג'ק בנדר; שניהם משמשים גם כמפיקים בפועל.
ביוני 2024 פורסם כי רשת "" הזמינה עיבוד טלוויזיוני בן שמונה פרקים לרומן, בכיכובם של בן בארנס ומרי-לואיז פרקר.
המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (או MIT, ראשי תיבות באנגלית של Massachusetts Institute of Technology) הוא אוניברסיטת מחקר פרטית המתמחה בתחומי המדע וההנדסה השוכנת במדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית.
קמפוס המוסד נמצא בעיר קיימברידג' הסמוכה לבוסטון,על גדת נהר צ'ארלס.
MIT נחשב לאחת מהאוניברסיטאות הטובות ביותר בעולם, ולמוסד הטוב ביותר בתחום הוראת המקצועות הטכנולוגיים ובהכשרת עובדי היי-טק.
המכון חבר באיגוד האוניברסיטאות הטכנולוגיות העצמאיות, חבר איגוד אוניברסיטאות המחקר, חבר באיגוד האוניברסיטאות האמריקניות וחבר בפורום מנהיגי האוניברסיטאות העולמי.
האוניברסיטה הוקמה בעקבות ההתפתחות התעשייתית בארצות הברית שהלכה וגדלה באותו הזמן, MIT אימצה את המודל האירופאי של אוניברסיטאות פוליטכניות ואת ההנחיות המוקפדות מאוד שהיו במעבדות במדע שימושי ובהנדסה.
האוניברסיטה היא אחת משלוש האוניברסיטאות שיש עליהן חזקה בארצות הברית, האחרות הן אוניברסיטת קורנל ואוניברסיטת טסקיגי.
למוסד האוניברסיטה יש קמפוס עירוני שנמשך לאורך יותר מ-1.6 ק"מ לצד נהר צ'ארלס, ומכיל בתוכו מבנים חוץ-אוניברסיטאיים כמו מעבדת לינקולן, מרכז בייטס, מצפה הייסטאק וגם מעבדות מקושרות כמו מכון ברוד ומכון וייטהאד.
MIT כולל חמישה בתי ספר וקולג' אחד.
יש במוסד 34 מחלקות אקדמיות ו-53 מעבדות ותוכניות בין-תחומיות.
הוצאות המחקר של MIT הן הגבוהות ביותר מכל אוניברסיטה אמריקאית אחרת.
הבוגרים של MIT וכן אנשי הסגל ידועים בהישגיהם – עם 105 זוכי פרס נובל (בדגש על קטגוריית כלכלה, שם MIT מדורג במקום השני אחרי אוניברסיטת שיקגו) וכן 84 עמיתי מקארתור נכון ל-2025 – וכן ברוח היזמות שבקרבם.
דוח משנת 1997 קבע שהרווחים המצטברים אשר הופקו על ידי 4,000 החברות שנוסדו על ידי MIT ובוגריו הם בגדר הישג אשר היה יכול להתחרות בכלכלות העולם הגדולות.
האוניברסיטה אינה מציעה תארים מקוונים מלאים, אך הוא מוביל עולמי בתחום הלמידה מרחוק ומציע מגוון רחב של תוכניות מקוונות ברמה גבוהה.
באמצעות פלטפורמות כמו MITx ו-edX, ניתן ללמוד קורסים פתוחים (MOOCs) במגוון תחומים, כולל מדעי המחשב, הנדסה, כלכלה, מדעי הנתונים ועוד.
ביוני 2024 פורסם כי MIT נבחרה לאוניברסיטה הטובה בעולם, זו השנה ה-13 ברציפות, על פי הדירוג השנתי של חברת ניתוח נתוני ההשכלה הגבוהה Quacquarelli Symonds.
הפיזיקאי זוכה פרס נובל לפיזיקה, ריצ'רד פיינמן
אבי תורת האינפורמציה, קלוד שנון
הכלכלן זוכה פרס נובל לכלכלה, רוברט קרהרט מרטון
מזכ"ל האו"ם לשעבר, קופי אנאן
בנימין נתניהו, ראש ממשלת ישראל
פרופ' משה ארנס, שר הביטחון ושר החוץ לשעבר של ישראל
פרופ' ישראל אומן, מתמטיקאי זוכה פרס נובל לכלכלה
ד"ר עוזי לנדאו, פוליטיקאי ישראלי
ד"ר פלטיאל מקלף, מייסד אלתא מערכות
פרופ' אמנון שעשוע, מייסד מובילאיי ופרופ' למדעי המחשב באוניברסיטה העברית
פרופ' מאיר פדר, פרופסור להנדסת חשמל באוניברסיטת תל אביב
המכון הטכנולוגי הפדרלי של שווייץ בציריך, הידוע בשם ETH Zurich (מבוטא אֵ-טֵ-הַא, ראשי תיבות בגרמנית: Eidgenössische Technische Hochschule), הוא בית ספר גבוה לטכנולוגיה הנמצא בציריך שבשווייץ.
המכון הטכנולוגי של ציריך נחשב לאחת האוניברסיטאות הטובות ביותר באירופה בתחומי ההנדסה והמדעים המדויקים.
רבים מבין חוקרי המכון זכו בפרס נובל ופרסים יוקרתיים נוספים.
לפי דירוג שנחגאי ודירוג QS היא האוניברסיטה הטובה בעולם מחוץ לארצות הברית ובריטניה.
סיבה זאת מביאה אליה סטודנטים זרים רבים, המביאים לכך שהתארים המתקדמים בה ניתנים באנגלית.
האוניברסיטה חברה בברית הבינלאומית לאוניברסיטאות מחקר, בוועידת בתי הספר האירופיים לחינוך ומחקר הנדסי מתקדם, בליגת IDEA, הליגה האירופית לאוניברסיטאות מחקר ובפורום מנהיגי האוניברסיטאות העולמי.
המכון הטכנולוגי של ציריך נוסד בשנת 1854 ופתח את שעריו כמכון טכנולוגי בשנת 1855. בראשיתו היו בו שש מחלקות: אדריכלות, הנדסה אזרחית, הנדסת מכונות, כימיה, יערנות, וכן מחלקה כוללנית שעסקה במתמטיקה, מדעי הטבע, ספרות ומדעי החברה.
המכון הטכנולוגי של ציריך הוא מכון פדרלי, כזה שנמצא בניהולה של הממשלה הפדרלית של שווייץ, להבדיל מאוניברסיטת ציריך, שהיא מוסד קנטונלי.
בראשית ימיו חלק המכון בניין משותף עם האוניברסיטה, שנוסדה בשנת 1833.
בשנת 1909 הורחבה תוכנית הלימודים של המכון לכזו המקובלת באוניברסיטה, וניתנה לו הסמכות להעניק תואר דוקטור.
בתקופה זו חלק מהמרצים של המכון עבדו גם באוניברסיטת ציריך (למשל ארתור ורשנר).
בשנת 1924 אורגנה האוניברסיטה ב-12 מחלקות.
מבניו של המכון הטכנולוגי של ציריך מפוזרים ברחבי העיר ציריך.
הבניין הראשי של המכון נבנה בשנת 1860 בלב העיר, ועם התרחבות המכון נבנו למענו מבנים נוספים ברבעים הסמוכים.
בשנים 1964 – 1976 נבנה למכון קמפוס חדש בפרברי ציריך, והוא מאכלס את המחלקות להנדסת חומרים, לאדריכלות, להנדסה אזרחית, לפיזיקה, לביולוגיה ולכימיה.
בשנת 2001 היו רשומים במכון קרוב ל-12,000 סטודנטים, וכיהנו בו 330 פרופסורים ו-840 מרצים.
בין המכון לאוניברסיטת ציריך מתקיימת יריבות ידידותית.
החל משנת 1951 מתקיימת תחרות חתירה בין קבוצות של שתי האוניברסיטאות.
עם תלמידיו הנודעים של המכון נמנים וילהלם רנטגן, פריץ הבר, אלברט איינשטיין, אלכסנדר מילר ופליקס בלוך.
עם חוקריו הנודעים של המכון נמנים אלברט איינשטיין, וולפגנג פאולי וניקלאוס וירת.
המכון אף מחזיק בארכיונו של תומאס מאן, שגלה לציריך לפני מותו.
המכון הגבוה לתורה (בראשי תיבות מג"ל) הוא מוסד ישיבתי תורני לגברים - לצד מדרשה תורנית לנשים, הפועל בתוך אוניברסיטת בר-אילן.
המכון הגבוה לתורה נוסד בקיץ 1972 (אלול ה'תשל"ב) במטרה לאפשר לסטודנטים באוניברסיטה הלומדים במגמות שונות, להמשיך בלימוד תורה כפי שהורגלו בישיבות הגבוהות בטרם בואם לכותלי האוניברסיטה.
מתכונת הלימודים במוסד היא מתכונת ישיבתית מצומצמת, והיא מותאמת לתלמידים אשר מצויים בחלק משעות היום בלימודים במחלקות השונות באוניברסיטה.
הלימודים מתמקדים בתחומים הבאים: גמרא בעיון; הלכה - לקראת מבחני הסמכה לרבנות; וכן שיעורים במקרא, מחשבת ישראל ומבואות לספרות חז"ל, בדומה לישיבות גבוהות במגזר הציוני דתי.
נוסף על כך, במכון הגבוה לתורה פועלת תוכנית מיוחדת לדוקטורנטים מצטיינים; תוכנית הכשרה מעשית לרבנים; תוכנית "ראשית", תוכנית העשרה מיוחדת לסטודנטים חסרי רקע בלימודי יהדות.
המכון מפעיל גם את כינוסי "ניצוצות" העוסקים בחידושי תורה ומדע.
מייסדי המכון הגבוה לתורה הם ד"ר זרח ורהפטיג, ממנהיגי הציונות הדתית, הרב לוקשטיין, נגיד האוניברסיטה דאז, ופרופ' מ"צ קדרי, רקטור האוניברסיטה דאז, ששם המוסד הוצע על ידו.
המכון הגבוה לתורה נוסד בעזרתו של הפילנתרופ היהודי לודוויג יסלזון, ואף נקרא על שמו.
בשנת יסודו מנה המכון הגבוה לתורה 15 תלמידים; כיום הוא מונה מעל 350 תלמידים.
ראשון הר"מים במוסד היה הרב קונוטופסקי.
בהמשך כיהנו בו ר"מים שונים ביניהם הרב שלמה דיכובסקי, שעמד לזמן קצר בראש בית המדרש, והרב משה רזיאל, אשר במשך שנים ארוכות כיהן כראש בית המדרש.
את הרב רזיאל החליף הרב אהרן כ"ץ המכהן כר"מ במג"ל מאז שנת תשל"ד.
באלול ה'תשס"ח (2008) החליף הרב שבתי רפפורט את הרב כץ שחזר לתפקידו כר"מ וכראש כולל הלכה.
כעבור עשור, באלול ה'תשע"ח (2018), החליף הרב ד"ר את הרב רפפורט בתפקיד.
ר"מים נוספים במג"ל: הרב מאיר ברקוביץ'; הרב רפאל שטרן; הרב ד"ר מיכאל אברהם, הרב דוד בגנו והרב .
המדרשה שבמכון הגבוה לתורה, נוסדה בשנת 1976 (מרחשוון תשל"ז).
הייתה זו המדרשה הראשונה לנשים בישראל (במקביל הוקמה מדרשת לינדנבאום).
היוזם והפועל המרכזי להקמת תוכנית זו היה הרב פרופ' שמואל שפרכר, רקטור האוניברסיטה בשנים 1975–1978.
ראש המדרשה בעת היווסדה היה הרב ובשנת הלימודים הראשונה למדו במדרשה 44 תלמידות.
בשנת 1996 מנתה המדרשה קרוב לאלף תלמידות.
בשנים 2013-2019 עמדה בראש המדרשה ד"ר , תחת נשיאותו של הרב פרופ' שפרבר, וכיום עומדת בראש המדרשה ד"ר .
במדרשה נלמדים ארבעה תחומים מרכזיים: מקרא, תורה שבעל פה, הלכה ומחשבת ישראל.
רבות מהתלמידות לומדות במדרשה בשיעורים המהווים תחליף לקורסי יסוד ביהדות הנדרשים באוניברסיטה (ביחס של 2 קורסים במדרשה לקורס יסוד ביהדות).
בקיץ תשע"ז נבנה בבניין המדרשה בית מדרש "אוהל שרה" לזכרה של סוזי ונגרובסקי בתרומת בעלה - על מנת לאפשר לתלמידות המעוניינות בכך ללמוד בסדרים בבית המדרש במקום בשיעורים פרונטליים.
תוכנית בית המדרש - מתיבתא: תוכנית לימודים מורחבת בין 16 ל-20 ש"ש
תוכניות לתלמידות תואר שני - בית מדרש לחסידות, ספרא - לבעלות רקע קודם בתושבע"פ, חותם - לפיתוח מנהיגות נשית
תוכנית לדוקטורנטיות מצטיינות - בראשות הרב ד"ר מיכאל אברהם.
תוכנית להכשרת מדריכות כלות - בראשות
תוכנית ראשית לתלמידות ולתלמידים בתואר ראשון ושני ללא רקע קודם - בראשות הרב ישראל סמט
תוכנית אתנחתא - לתלמידות אחרי שירות לאומי או צבאי ולפני תואר ראשון
המכון הגיאולוגי לישראל (Geological Survey Of Israel המכונה גם: GSI) הוא מוסד מחקר ממלכתי בתחום מדעי האדמה, הפועל במסגרת מינהל מדעי האדמה במשרד האנרגיה.
במכון שוכן מאגר מחקרים גאולוגיים שנעשו במדינת ישראל וגם בתקופת המנדט הבריטי.
המכון מקיים שיתוף פעולה מקצועי עם מוסדות מחקר ממשלתיים, אוניברסיטאות וגורמים אחרים בישראל ומחוצה לה.
המכון מקיים מעקב רצוף אחרי רעידות אדמה המורגשות בישראל והפיק מפה המצביעה על הסיכונים ברעידת האדמה לפי אזורים שונים בארץ.
המכון הגיאולוגי לישראל הוקם על בסיס המכון הגיאולוגי של ממשלת המנדט הבריטי.
תחילה היה המכון באחריות משרד המסחר והתעשייה ובהמשך הועבר לאחריות משרד ראש הממשלה וממנו למשרד החקלאות ומשרד הפיתוח.
כעת הוא באחריות משרד האנרגיה והתשתיות.
בשנותיו הראשונות עסק המכון בהכנת מפה גיאולוגית של ישראל בקנה מידה של 1:20,000. בשנת 1952 עברו משרדיו למבנה בית החולים סנט ג'ון ובשנת 1962 עבר למחנה שנלר.
תחנה סיסמולוגית בבעלות משרד הפיתוח (המכון הגיאולוגי) והאוניברסיטה העברית (המחלקה לגיאולוגיה) הוקמה בשנות השישים של המאה ה-20.
בשנת 1966 הועברה מחלקת הנפט למכון הנפט.
בתחילת שנת 2020, עבר האגף לסייסמולוגיה מהמכון הגיאופיסי לישראל למכון הגיאולוגי.
משנת 2014 נבנה משכנו החדש ברחוב ישעיהו ליבוביץ' בגבעת רם.
בראש המכון עמד בשנים הראשונות פרופ' יהודה ליאו פיקרד.
בעקבות פניית משרד הפיתוח לאונסק"ו, הגאולוג ד"ר הגיע משוודיה.
הוא שהה בארץ בשנים 1954–1955, ושימש כיועץ ומנהל המכון.
לאחריו ניהל יעקב בן-תור את המכון במשך שנים רבות.
בסוף שנת 1966 התפטר בן-תור והחליפו אליהו זוהר שכיהן בתפקיד במשך מעל עשור.
בתחילת שנות ה-80 כיהן כראש המכון אורי כפרי.
החל משנת 1982 כיהן כראש המכון ד"ר יוסף ברטוב.
לאחריו ד"ר יעקב מימרן וד"ר עמוס ביין וד"ר גדעון שטייניץ ז"ל.
בשנת 2005 התמנה זאב בנימין בגין לראש המכון כמחליפו של ד"ר עמוס ביין.
עם שובו לחיים הפוליטיים בשנת 2009 החליפו ד"ר איתי גבריאלי, ובשנת 2015 התמנתה ד"ר רבקה אמית לראש המכון, שעבר בתקופת ניהולה, למעונו החדש בגבעת רם.
אחריה כיהן ד"ר יוסי יחיאלי וכיום מנהל המכון הוא פרופ' זהר גבירצמן.
המכון הוא גורם מרכזי בתחום המחקר היישומי במדעי האדמה.
הוא מהווה בסיס מקצועי למקבלי ההחלטות ולגורמים הסטטוטוריים בתחומים אלה, כגון נציבות המים, מינהל מקרקעי ישראל, מינהל התכנון, המשרד להגנת הסביבה והממונים על המכרות והנפט.
תחומי הפעולה העיקריים של המכון:
ריכוז ידע בתחום מדעי האדמה – יצירת מרכז מידע לאומי בתחום מדעי האדמה הכולל מסדי נתונים בתחום זה.
הערכת נכסי הטבע: מים, נפט, גז ומחצבים לבנייה, לסלילה ולתעשייה.
גורם מרכזי בהערכת סיכוני רעידות אדמה ובזיהוי אתרים מועדים לכשל תשתית בשל העתקים, התנזלות קרקע וגלישות וכן כל כשל גאוטכני אחר והגדרת תהליכים ומגמות שלהם והשלכותיהן מבחינות תשתיתית, סביבתית ואקלימית, דוגמת עתידו של אגן ים המלח.
מתן מענה לצורכי פיתוח פרויקטים לאומיים ספציפיים כגון תוכניות מתאר להבטחת חומרי גלם לבנייה ולתעשייה ולהתמודדות עם בעיות תשתית מהותיות כגון בורות ים המלח.
יצירת מרכז לניטור ומעקב אחר הגורמים המשליכים על תחום מדעי האדמה.
המכון הגיאולוגי מקיים מעקב רצוף אחרי רעידות האדמה המורגשות בישראל.
לאור זאת ניתן למצוא באתר המכון: כללי התנהגות בעת רעידות האדמה.
המכון גם מציג מבט על התפוצה של קבוצת רעידות האדמה החזקות בישראל וסביבותיה במאה השנים האחרונות, כפי שמופיעה מפת מיקום רעידות האדמה באזורינו , מלמד שרובן התרחשו באזורים הבאים:
מפרץ אילת (עקבה) – היה הקטע הפעיל ביותר במאה ה-20, כאשר הבולטת ביותר היא הרעידה מנובמבר 1995 שעוצמתה בסולם ריכטר הייתה 7.1 ולוותה באלפי רעידות משנה חלשות יותר.
לאחריו ניכרת הפעילות בים המלח ששיאה ברעידה החזקה ביולי 1927, שהייתה דרגה 6.2, אך גרמה להרבה יותר נפגעים ונזקים משום קרבתה למקומות יישוב.
פעילות פחותה בהרבה נרשמה בכנרת, בחולה, ובבקעות שבמזרח השומרון.
סביב העתק הכרמל נרשמה פעילות סייסמית ערה.
אמנם עדיין לא ידוע על רעידה חזקה שהתרחשה עליו, אולם משיקולים גאולוגים לא ניתן לשלול את האפשרות כי זו עלולה להתרחש עליו בעתיד.
הקשת הקפריסאית – הוא אזור פעיל אף על פי שאזור ים המלח מהווה גורם סיכון משמעותי יותר בישראל כתוצאה מקרבתו לריכוזי ההתיישבות.
עיקר הפעילות מתרחשת לאורך חופיו הדרומיים של האי קפריסין, ובהקשר זה ניתן לציין את הרעידה מאוקטובר 1996 שהורגשה היטב גם בישראל.
מפרץ סואץ – לכאורה השקט מבין הגבולות.
ואולם יש לשים לב למתרחש בקצותיו.
בקצה הדרומי שלו ארעה במרץ 1969 ככל הנראה הרעידה החזקה ביותר במאה האחרונה בגבולות תת-הלוח סיני.
בשוליים הצפון מערביים שלו ארעה הרעידה של קהיר, באוקטובר 1992, ואף שהגיעה לדרגה 5.9 בלבד, הייתה לקטלנית ביותר במאה האחרונה כאן.
למרות ההתקדמות המדעית, נותר נושא חיזוי רעידות אדמה כאחד היותר סבוכים במחקר הסייסמולוגי.
אף שברור כי רעידות אדמה חוזרות ונשנות על אותו ההעתק, הרי שהמחזוריות אינה מסודרת בזמן ולא ניתן להסתמך עליה לשם חיזוי.
עם זאת, ניתן להתמודד עם קושי זה כאשר מתייחסים בנפרד ל:
מיקום – מרבית רעידות האדמה באזורנו התרחשו באזור ים המלח.
קרבתו לריכוזי האוכלוסייה בישראל מגבירה את הסיכון לבני האדם.
עוצמה – הניסיון שהצטבר בעולם מראה שככל שההעתק ארוך יותר, כך הרעידות שעליו תהינה חזקות יותר.
כך או כך, נראה שהרעידה המקסימלית הצפויה באזור ים המלח עלולה להגיע לדרגה 7.5 בסולם ריכטר.
זמן – מאמץ רב מושקע לאיתור מבשרים לרעידות חזקות.
כך למשל, מבחינים שלעיתים רעש חלש מקדים רעידה חזקה, ואולם רק בדיעבד ניתן היה ללמוד על כך.
בפברואר 2022 חנך המכון את מערכת "תרועה", שבמקרה של רעידת אדמה תיתן התרעה קצרה בת שניות בודדות עד עשרות שניות באמצעות ישומון פיקוד העורף וצפירה ייחודית של צופרי אזעקת מלחמה משולבי מערכת כריזה שתכריז 'רעידת אדמה', בהתבסס על הזמן שלוקח לגלי הרעידה להתפשט ממוקד הרעש אל ריכוזי האוכלוסייה.
דוגמה:כאשר תתרחש רעידה בצפון ים המלח, ההתרעה לתושבי ירושלים תהיה כשלוש שניות, לתושבי תל אביב כ-18 שניות, ולתושבי חיפה – כ-30 שניות.
המכונים הטכנולוגיים ההודיים (באנגלית The Indian Institutes of Technology; בראשי תיבות: IITs; בהינדי: भारतीय प्रौद्योगिकी संस्थान) הם קבוצה של שבעה מכונים עצמאיים להשכלה גבוהה בתחומי ההנדסה והטכנולוגיה, אשר נוסדו והוכרזו כ"מוסדות בעלי חשיבות לאומית" על ידי ממשלת הודו.
המכונים נוסדו כדי להכשיר מדענים ומהנדסים, במטרה לפתח כוח אדם מיומן אשר יעודד את התפתחותה הכלכלית והחברתית של הודו לאחר הכרזת עצמאותה בשנת 1947.
המכונים, לפי סדר הקמתם, נמצאים בערים: קאראגפור, מומביי, צ'נאי, קאנפור, ניו דלהי, גובאהאטי ורורקי.
ממשלת הודו הכריזה על כוונתה להקים תשעה מכונים נוספים במדינות שבהן עדיין לא קיים מכון טכנולוגי.
חלק מן המכונים נוסדו באמצעות סיוע כספי וטכני של אונסק"ו, ממשלת גרמניה, ממשלת ארצות הברית וברית המועצות.
כל אחד מן המכונים הוא מוסד עצמאי להשכלה גבוהה הקשור למכונים האחרים באמצעות מועצת המכונים הטכנולוגיים, המופקדת על ניהולם האדמיניסטרטיבי.
לכל המכונים מנגנון קבלת תלמידים משותף ללימודי תואר ראשון אשר בבסיסו בחינת קבלה אחידה באמצעותה נבחרים כ-4,000 מועמדים מדי שנה מתוך עשרות אלפי מועמדים.
קבלת תלמידים לתארים מתקדמים נעשית אף היא על יסוד בחינה אחידה.
בשבעה המכונים לומדים כ-15,500 סטודנטים לתואר ראשון, וכ-12,000 סטודנטים לתארים מתקדמים, זאת בנוסף לתלמידי מחקר.
המכונים זכו להצלחה בהכשרת בעלי מקצוע בתחומים מגוונים ואף להכרה בינלאומית.
עצמאותם של המכונים אפשרה להם לפתח תוכניות הכשרה מיוחדות בתחומי הטכנולוגיה, ברמת התואר הראשון ולהעניק תואר "בוגר בטכנולוגיה" להבדיל מתואר "בוגר בהנדסה" המוענק על ידי רוב האוניברסיטאות האחרות בהודו.
הצלחת המכונים הובילה להקמתם של מוסדות דומים בתחומים אחרים, כגון המכון הלאומי לטכנולוגיה וכן המכונים לטכנולוגית מידע.
המכון הטכנולוגי של קליפורניה הוא אוניברסיטה פרטית שבסיסה בעיר פסדינה, בקליפורניה שבארצות הברית.
במכון, שנוסד בשנת 1891, לומדים כ-1,000 סטודנטים לתואר ראשון וכ-1,400 סטודנטים לתארים מתקדמים, והוא מדורג באופן קבוע בין האוניברסיטאות המובילות בעולם.
המכון מנהל את המעבדה להנעה סילונית (JPL) של נאס"א, את מצפה הכוכבים פאלומר (הכולל את טלסקופ הייל - טלסקופ מחזיר אור מהגדולים בעולם) ואת מצפה הכוכבים קק בהוואי, והוא משכנו הנוכחי של פרויקט המסמכים של איינשטיין (EPP).
האוניברסיטה חברה בהתאגדות אוניברסיטאות האוקיינוס השקט (APRU), באיגוד האוניברסיטאות הטכנולוגיות העצמאיות (AITU), בברית העולמית של אוניברסיטאות טכנולוגיות, באיגוד אוניברסיטאות המחקר (URA) ובפורום מנהיגי האוניברסיטאות העולמי (GULF).
המכון נוסד בשנת-1891 מכספי תרומה של הפוליטיקאי וראש עיריית פסדינה דאז, איימוס ת'רופ (Amos Throop).
בתחילת דרכו נקרא המוסד אוניברסיטת ת'רופ והמכון הפוליטכני ת'רופ, כשהוא משמש כבית ספר להכשרת עובדים מקצועיים בתחומים שונים.
בשנה הראשונה למדו במכון 31 תלמידים והוא כלל שישה חברי סגל בלבד.
שינוי משמעותי אירע בשנת 1907 כשלחבר הנאמנים של המוסד הצטרף ג'ורג' הייל.
הייל, מייסד מצפה הכוכבים בהר וילסון, החל לפעול במרץ על מנת לגייס כספים וחוקרים במטרה להפוך את המוסד למכון מחקר מוביל.
ב-1920 קיבל המוסד את שמו הנוכחי, ולמכון הצטרפו ארתור נויס, כימאי נודע והנשיא לשעבר של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, ורוברט מיליקן, פיזיקאי נודע מאוניברסיטת שיקגו.
מיליקן קיבל ב-1921 את תפקיד יו"ר מועצת המנהלים של המכון, וכיהן בתפקיד במשך 24 שנים במהלכן הפך המכון למוסד מחקר מוביל במדעים מדויקים ובפיזיקה בפרט.
תוך עשור התרחב המוסד מ-359 תלמידים לתואר ראשון, 9 תלמידי תארים מתקדמים ו-60 חברי סגל, ל-510 סטודנטים לתואר ראשון, 138 לתארים מתקדמים ו-180 חברי סגל.
מיליקן עצמו זכה בפרס נובל לפיזיקה ב-1923.
המכון התרחב עם פתיחת מחלקות לגאולוגיה, מדעי הרוח ומדעי החברה.
ב-1928 נפתחה המחלקה לביולוגיה במכון על ידי הביולוג תומאס מורגן, מחלקה שהניבה שבעה פרסי נובל בנוסף לזה שהוענק למורגן עצמו ב-1933.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שימש המכון כחממה לפיתוחים עבור תעשיית הנשק האמריקאית, בפרט פותחו טכנולוגיות למרעומי קרבה, טילים, הנעה רקטית וניתוח יכולותיו של הטיל הבליסטי הגרמני V-2.
ב-1946 מונה לי אלווין דוברידג' לנשיא המכון (הראשון שנשא בתואר זה).
בהנהגתו של דוברידג' הוכפל מספר חברי הסגל, שטח הקמפוס גדל מ-30 ל-80 אקר, מספר הבניינים יותר משולש וענפים חדשים פרחו, בהם כימיה ביולוגית, גאוכימיה, פלאונטולוגיה ואסטרופיזיקה גרעינית.
ב-1948 נחנך במצפה הכוכבים פאלומר טלסקופ מחזיר אור בקוטר 200 אינצ'ים (הגדול ביותר בעולם עד 1997).
רוברט בצ'ר, מבכירי החוקרים במעבדה הלאומית לוס אלמוס (LANL), הצטרף למכון ב-1949 כראש המחלקה לפיזיקה, מתמטיקה ואסטרונומיה ודחף לפיתוחו של ענף פיזיקת החלקיקים, מהלך שכלל בניית מאיץ חלקיקים חדש.
בצ'ר גייס לסגל המכון מדענים מוכשרים רבים, בהם מארי גל-מאן וריצ'רד פיינמן, שנהיה לאחד מסמלי המכון באישיותו הססגונית והרצאותיו הנודעות.
תגליות וציוני דרך מדעיים מפורסמים
במהלך שנות קיומו של המכון הטכנולוגי נעשו בו מחקרים רבים שהובילו להתפתחות הידע האנושי:
החל מאמצע שנות ה-20 עבד במכון לינוס פאולינג שפיתח את תורת הכימיה הקוונטית והקשרים הכימים.
ב-1932 גילה קארל דייוויד אנדרסון את הפוזיטרון בקרינה קוסמית מה שהוכיח את קיומו של אנטי-חומר.
משנת 1930 פיתחו מדענים במכון את ענף הביולוגיה המולקולרית, בהם ג'ורג' בידל שגילה את תפקידם של גנים בתא ומקס דלבריק, ביופיזיקאי שזכה בפרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה על מחקריו.
ב-1930 הצטרף למכון תיאודור פון קרמן מהחוקרים החשובים בתולדות ענף אווירודינמיקה שהוא ותלמידיו דחפו את תעשיית התעופה והניחו את היסודות להקמת המעבדה להנעה סילונית.
בשנות ה-20 וה-30 בוצעו מחקרים פורצי דרך בתחום הסייסמולוגיה, מדענים במכון פיתחו שיטות חיזוי, מדידה וזיהוי של רעידות אדמה וצ'ארלס ריכטר פיתח את הנוסחא למדידת רעידות שהפכה למקובלת בעולם תחת השם סולם ריכטר.
הגאוכימאי קלייר קמרון פטרסון פיתח שיטת תיארוך רדיומטרי על בסיס איזוטופ של עופרת ואמד ב-1953 את גיל כדור הארץ בכ-4.55 מיליארד שנים, מספר המקובל בקהילה המדעית עד היום.
משנת 1954 עבד במכון רוג'ר וולקוט ספרי שעסק במחקר על חצויי־מוח וזכה על כך בפרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה ב-1981.
בשנות ה-60 גילה הפליאואקולוג היינץ לוונסטאם כי בעלי חיים משתמשים במגנטיט שבגופם על מנת לחוש בשדה המגנטי של כדור הארץ ולהיעזר בו בניווט.
במכון פעלו מדענים מגדולי החוקרים בענף אסטרופיזיקה, ביניהם רוברט וילסון וויליאם אלפרד פוֹלֶר, שבעבודתו שהתפרסמה ב-1957 הראה שמקור כל היצורים באבק כוכבים מהמפץ הגדול, באמצעות תהליך הנוקליאוסינתזה.
בתחום האסטרונומיה בולט המוסד לאורך השנים, מרטין ריס נשיא החברה המלכותית ואסטרונום בריטי נודע, אמר כי "אמנם ליקום אין מרכז, אך לאסטרונומים המרכז הוא בפסדינה".
ב-1948 מיפו לראשונה מדעני המכון את כל החלל הנצפה מחצי הכדור הצפוני.
ב-1963 זיהה מרטן שמידט באמצעות הטלסקופ מחזיר אור בהר פאלומר את הקוואזר 3C 273 הוא מצא שההסחה לאדום היא 15.8% מה שהעיד על מרחקו העצום מכדור הארץ, תגליתו של שמידט הייתה פורצת דרך בזיהוי קוואזרים ואפשרה לאסטרונומים מבט לתהליכים שהתרחשו מיליארדי שנים לפני היווצרות השמש.
המכון אחראי על הפעלת מצפה הכוכבים קק יחד עם אוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז, מצפה הכוכבים פאלומר, ורדיו-טלסקופ במאונה קיאה בהוואי.
בשטח המכון ממוקמת גם מעבדת התת-אדום של נאס"א (IPAC).
לאורך השנים שומר המכון על מתכונת של אוניברסיטה עם מספר מצומצם של סטודנטים ששמה דגש על איכות המחקר בה, בהתאם לכך קיימים באופן יחסי מספר קטן של חוגי לימוד לעומת אוניברסיטאות מובילות אחרות.
עם זאת קיימות תוכניות משותפות עם מוסדות השכלה גבוהה אחרים בקליפורניה, כגון אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
המכון עצמו מחולק לשש חטיבות אקדמאיות על פי תחומי לימוד ומחקר:
בשנת הלימודים של 23–2024 למדו במכון 1,023 סטודנטים לתואר ראשון ו-1,440 סטודנטים לתארים מתקדמים.
למכון מעל 25,000 בוגרים בארצות הברית וברחבי העולם.
סגל המכון רחב מאוד ביחס לאוכלוסיית הסטודנטים (יחס 3:1 סגל–סטודנטים) וכולל 323 חברי סגל בכיר ו-558 סטודנטים לפוסט-דוקטורט.
מעבר לסגל ולסטודנטים עובדים במוסד 2,500 איש, ועוד 6,000 (ללא קבלני משנה) עובדים במעבדת JPL שבניהול המכון.
לימודי התואר מורכבים מ-4 שנות לימוד בנות 3 סמסטרים.
תוכנית לימודי החובה לכל ההתמחויות כוללת קורסים במתמטיקה, פיזיקה, כימיה, ביולוגיה מדעי הרוח והחברה, כן נדרשים הסטודנטים לעבודה מעשית במעבדה.
במהלך שני הסמסטרים הראשונים הציונים הם על בסיס עובר או נכשל בלבד.
לקראת סוף השנה הראשונה הסטודנטים מתבקשים לבחור התמחות (מכונה במוסד Option) אשר עיקר הקורסים המקצועיים בה נערכים בדרך כלל בשנתיים האחרונות של הלימודים.
במוסד נהוג "קוד כבוד", שהמוטו שלו הוא שאף חבר קהילת המכון (סטודנט או חבר סגל) לא ינצל יתרון לא הוגן על פני חבר אחר.
קוד הכבוד מתבטא במתן גישה כמעט חופשית למעבדות, התבססות על מבחני בית ומבחנים בלתי מפוקחים.
החל מ-1931 אימץ המכון את שיטת הבתים הנהוגה באוניברסיטת אוקספורד.
במוסד שמונה בתים שבכל אחד מהם מגורים ל-65 עד 130 סטודנטים וכוללים חדר אוכל, מועדון וועד מנהל עצמאי.
בנוסף קיימים מעונות בתוך ומחוץ לקמפוס.
המכון מדורג באופן מסורתי בין האוניברסיטאות הטובות בעולם.
דירוג QS לאוניברסיטאות: מקום 15 (2024)
על פי דו"ח שפורסם באלמנך השנתי להשכלה גבוהה, שיעור הקבלה של סטודנטים לקאלטק ב-2023 עמד על 2.7% בלבד, לעומת 3.2% בהרווארד.
נתון זה מציב את קאלטק בתור האוניברסיטה שהכי קשה להתקבל אליה בארצות הברית, נכון ל-2023.
בין חברי הסגל, בוגרי המכון והפוסט-דוקטורנטים 46 חתני פרס נובל (47 פרסים), 19 זוכי פרס וולף, 10 פרסי פורצי הדרך, 12 פרס קוולי, 9 פרס קראפורד, 6 חתני פרס טיורינג וזוכה אחד במדליית פילדס.
66 מקבלי המדליה הלאומית למדעים, 14 מקבלי המדליה הלאומית לטכנולוגיה וחדשנות, ו-42 עמיתי מקארתור.
110 חברים באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (AAA&S) ו-120 חברים באקדמיות הלאומיות (NASEM): 75 באקדמיה הלאומית למדעים (NAS), 37 באקדמיה הלאומית להנדסה (NAE) ו-8 באקדמיה הלאומית לרפואה (IoM) (המספרים נכונים לאוגוסט 2024), בנוסף למדענים, חוקרים ומנהיגים בולטים אחרים.
להלן רשימה חלקית של זוכי פרסי נובל:
קארל דייוויד אנדרסון מגלה הפוזיטרון, זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1936
ויליאם שוקלי ממציא הטרנזיסטור זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1956
דונלד גלייזר ממציא תא הבועות זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1960
צ'ארלס טאונס זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1964
ג'יימס ריינווטר זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1975
רוברט וילסון מגלה קרינת הרקע הקוסמית, זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1978
קנת וילסון זוכה פרס וולף לשנת 1980 ופרס נובל לפיזיקה לשנת 1982
ויליאם אלפרד פוֹלֶר, פיזיקאי אמריקאי, חתן פרס נובל לשנת 1983 על מחקריו התאורטיים והניסויים של התגובות הגרעיניות הנוגעות ליצירת היסודות הכימיים ביקום
דאגלס אושרוף זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1996
אדווין מקמילן זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 1951
לינוס פאולינג מראשוני הכימאים הקוונטיים זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 1954, ופרס נובל לשלום לשנת 1962
ויליאם נון ליפסקומב זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 1976
הווארד מרטין טמין גנטיקאי מגלה הרוורס טרנסקריפטאז, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה לשנת 1975
אדוארד לואיס גנטיקאי זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה לשנת 1995
לילנד הריסון הרטוול ביולוג זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה לשנת 2001
רוברט קרהרט מרטון זוכה פרס נובל לכלכלה לשנת 1998
ורנון סמית' זוכה פרס נובל לכלכלה לשנת 2002
מרטין קרפלוס זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 2013
אריק בציג זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 2014
קיפ תורן פיזיקאי חוקר חורים שחורים, חורי תולעת וגלי כבידה זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 2017
מייקל רוסבאש גנטיקאי, זוכה פרס נובל לרפואה לשנת 2017
אנדריאה גז אסטרונומית, כלת פרס נובל לפיזיקה לשנת 2020
פרננדו קורבטו מדען מחשב זוכה פרס טיורינג לשנת 1990
יוריס הארטמאניס מדען מחשב זוכה פרס טיורינג לשנת 1993
דונלד קנות' מדען מחשב זוכה פרס טיורינג לשנת 1974
ג'ון מקארתי מדען מחשב זוכה פרס טיורינג לשנת 1971
רוברט טרג'אן מדען מחשב זוכה פרס טיורינג לשנת 1986
איוואן סאת'רלנד מדען מחשב, מחלוצי התכנון בעזרת מחשב, זוכה פרס טיורינג לשנת 1988
סטיבן וולפרם – מתמטיקאי ופיזיקאי
ג'יימס פלטשר – מנהל נאס"א
פרנק בורמן – מהנדס וטייס חלל
האריסון שמיט – גאולוג, טייס חלל וסנאטור
צ'ארלס ריכטר – גאולוג מפתח סולם ריכטר
צ'סטר קרלסון – ממציא תהליך הצילום החשמלי
גורדון מור – מייסד חברת אינטל ויוצר חוק מור
בנואה מנדלברוט – מתמטיקאי הוגה רעיון הפרקטלים
רוברט בארו – מהכלכלנים המצוטטים והמשפיעים ביותר בעולם
פרופ' משה ארנס – שר הביטחון ושר החוץ לשעבר של ישראל
ג'ון פוינדקסטר – היועץ לביטחון לאומי בתקופת הנשיא רונלד רייגן
פרנק קפרה – במאי קולנוע זוכה 4 פרסי אוסקר
לאנג – מדען, ממציא ואמן אוריגמי בולט
מיכאל אשבכר – מתמטיקאי זוכה פרס וולף ופרס רולף שוק
המכון האפיפיורי למקרא (באיטלקית: Pontificio Istituto Biblico) הוא מוסד אקדמאי ללימודי מקרא, ארכאולוגיה ולימודי המזרח התיכון, המסונף לאוניברסיטה האפיפיורית הגריגוריאנית ומיועד לתלמידים נוצרים קתולים.
למכון סניף בירושלים שהוקם ביוזמת הוותיקן בשנת 1927 ברחוב פול-אמיל בוטה, המשמש כבית ספר ומעון סטודנטים לארכאולוגיה, מקרא ועברית.
המכון נוסד בצו אפיפיורי על ידי האפיפיור פיוס העשירי ב-7 במאי 1909 כמכון ללימוד כתבי הקודש "וכל הנושאים הקשורים".
החל מ-1916 הותר למכון להעניק תואר אקדמי ומ-1930 הותר לו להעניק תואר דוקטור.
מטה המכון ובית הספר העיקרי נמצאים ב"פיאצה דלה פילוטה", ברומא בסמוך למבנה של האוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית, ומשנת 1927 יש לו סניף בירושלים.
בראשית המאה ה-20 הוחלט בוותיקן להקים מוסד נוסף ללימודי מקרא וארכאולוגיה בארץ ישראל, על מנת להוות בסיס ליציאה ללימודי ארכאולוגיה וגאוגרפיה של המזרח יחד עם שהות במקומות בהם חי ופעל ישו, וזאת בנוסף לבית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה של המסדר הדומיניקני.
המוסד החדש, הוא המכון האפיפיורי למקרא, הופקד בידי הישועים והוגדר כמכון שמרני, בניגוד לרוח המודרנית אליה נטה בית הספר למקרא ולארכאולוגיה.
מבנה המכון נחנך בשנת 1927 על ידי האב אלכסיס מאלון.
כיום מציע הסניף בירושלים תוכניות אקדמיות יחד עם האוניברסיטה העברית, ללימודי עברית, תנ"ך, גאוגרפיה של ארץ ישראל ולימודי דת נוצרית ויוונית, באנגלית.
תוכנית אחרת מוצעת בשיתוף פעולה על האקול ביבליק ומתמקדת בשפות שמיות וארכאולוגיה.
בכל מחזור לומדים 25 - 30 סטודנטים מרחבי העולם.
המכון מתייחס ליהדות בכבוד ובהערכה.
הסטודנטים לומדים תלמוד ובמכון מוצבת אנדרטה לזכר השואה, המורכבת משש דמויות ברונזה המהוות פמוטים לנרות, הניצבות על מגן דוד מרוסק ועליו מילות הקדיש "יתגדל ויתקדש שמה רבא".
מייסד המכון היה הכומר אלקסיס מאלון, שהיה ארכאולוג וניסה למצוא את סדום ועמורה.
הוא חפר בעבר הירדן המזרחי באזור תוּלֵילַאת אל-עַ'סוּל כ-14 ק"מ מצפון-מזרח לים המלח, שם מצא חמש תלוליות עפר אותן דימה ל"חמש ערי הכיכר" המוזכרות ב.
הוא מצא שרידים חשובים של תרבות מן התקופה הכלקוליתית ובכלל זה ציור קיר מרשים שהועתק והוצב במכון.
הקרמיקה הייחודית והשרידים הקשורים לאזור מגדירים את "התרבות הע'סולית" ואת תחילת התקופה הכלכוליתית בארץ ישראל.
לצורך אחסון ותצוגת הממצאים נבנה במקום מוזיאון קטן.
בשנת 1935 קיבל המכון מן הפטריארך של אלכסנדריה מתנה בדמות מומיה של פקיד מצרי צעיר שנחנט במאה ה-3 לפנה"ס.
החנוט ארוז בארון עץ ועל חזהו פסוקים מספר המוות המצרי, כתובים בכתב חרטומים.
על אף שאין הוא נמנה עם החנוטים העתיקים ואין לו חשיבות מחקרית, מהווה "אלכס" (כינויו של החנוט) אטרקציה בהיותו המומיה היחידה בישראל הנגישה לקהל ומהווה את אוצרו העיקרי של המקום.
המבנה המלבני בעל שלוש קומות, הממוקם סמוך לרחוב דוד המלך, ליד מלון המלך דוד, הוקם בין השנים 1925 - 1927 בסגנון אקלקטי וניכרות בו השפעות הרנסאנס האיטלקי ואוריינטליזם.
גג המבנה מוקף במעקה מסוגנן עשוי שיניות (שיניים, כמו בחומת העיר העתיקה) בצורת עלי תלתן.
בפינות הגג בליטות ועליהן כדורי אבן.
קומתו השלישית של המבנה מוקפת מרפסת בדוגמת ארקדה.
המבנה מוקף בגן מטופח בו גדלים עצי דקל.
הקומה הראשונה פתוחה לקהל המבקרים ומכילה כנסייה, מוזיאון וספרייה.
שתי הקומות הנוספות משמשות למגורי סטודנטים ואנשי סגל.
בעוד המכון מעניק להם מגורים ומתקיימים בו קורסים לעברית ולדת ופעילות דתית וחברתית.
המכון הגיאופיסי לישראל הוא חברה ממשלתית שמטרתה לבצע סקרים ומחקרים גיאופיזיים לשם חיפושי נפט, מחצבים, מי תהום ואוצרות טבע אחרים.
כמו כן מעניק המכון שירותים נוספים בתחומים גאופיזיים וסייסמוגרפיים, לממשלה, לחברות ולארגונים, בראשם מעקב אחרי רעידות אדמה בישראל.
המכון הוקם ב-1951 במכון ויצמן, ובשנת 1957 הפך לחברה ממשלתית.
ב-1958 השתכן במשרדיו הראשונים בחולון.
בשנת 2000 עבר המכון למשכנו החדש בלוד.
בעלי המכון הם ממשלת ישראל (99.9%) ומכרות נחושת תמנע בע"מ (0.1%).
שר האנרגיה אחראי לענייני המכון ובידיו, יחד עם ראש הממשלה, הסמכויות המפורטות בחוק בענייני המכון.
במסגרת המכון פעל האגף לסייסמולוגיה העוסק באיסוף נתונים ומעקב אחר רעידות אדמה בישראל.
האגף פועל כיום במסגרת המכון הגאולוגי לישראל.
בשנים האחרונות מבצע המכון סקרים לחיפוש מחצבים מחוץ לגבולות ישראל (למשל בקפריסין ובטורקיה), כך שבשנת 2000 מחצית מהכנסת המכון הכוללת הגיעה מחיפושים אלה.
מבקר המדינה בדק האם יש בפעילות זו סטייה מהמטרות המקוריות והאם יש הצדקה שהפעילות תעשה במסגרת חברה ממשלתית.
המכון מעסיק כ-120 עובדים ומנכ"לו הוא אורי פיצ'וטו.
המכון הבין-אוניברסיטאי למדעי הים באילת הוא מכון מחקר רב-תחומי בחוף אלמוג בעיר אילת, המופעל על ידי האוניברסיטאות בישראל.
המכון הוקם על בסיס המעבדה לביולוגיה ימית על שם ד"ר היינץ שטייניץ שנוסדה על ידי האוניברסיטה העברית בשנת 1968. בשנת 1985 החליטה המועצה להשכלה גבוהה להפוך את המעבדה למכון כלל-אוניברסיטאי, ובכך היה למוסד האקדמי היחיד בישראל בו שותפות כל האוניברסיטאות.
תקציבו וניהולו נקבעים ישירות על ידי הוועדה לתכנון ותקצוב של המועצה להשכלה גבוהה, אולם האוניברסיטה העברית ממשיכה להחזיק בבעלות על נכסי המכון.
במכון מתקיימת הוראה ונעשים מחקרים במגוון תחומים הקשורים למדעי הים.
בין השאר באקולוגיה וביולוגיה ימית, אוקיינוגרפיה כימית, פיזיקלית וביולוגית, איכתיולוגיה, ביולוגיה של בעלי וחסרי חוליות, נוירוביולוגיה, ביולוגיה מולקולרית וטוקסיקולוגיה.
המכון מפעיל קורסי העשרה למוסדות חינוך בעיר אילת ובסביבה.
במכון מעבדות שונות, בריכות, מכלי מי ים, מרכז צלילה מתקדם וסירות.
במכון כ-63 חוקרים מהמוסדות השותפים, מתוכם כ-9 חוקרים מקומיים ו-54 חוקרים שותפים.
כ-100 תלמידים לומדים במכון למתקדמים.
מדי שנה מקיים המכון בין 17 ל-20 קורסי הוראה בין-אוניברסיטאיים מרוכזים לכ־350 סטודנטים.
פעילות המחקר מתבצעת על ידי שבעה מדענים תושבים (צמודים אליהם כשלושים תלמידי מחקר, בתר-דוקטור וטכנאים) וכשבעים מדענים אורחים על תלמידיהם, המבצעים מחקרים תוך שימוש במתקני המעבדה.
לשירות החוקרים עומדים כשלושים אנשי מנהל וטכנאים.
מימונם של מחקרים ספציפיים נעשה כבכל מוסד אקדמי על ידי התבססות על קרנות מחקר חיצוניות, בעיקר, הקרן הלאומית למדע, הקרן הדו-לאומית למדע ארצות הברית-ישראל וקרן גרמניה-ישראל למחקר ולפיתוח מדעי.
פרט להוראה לתארים מתקדמים, המכון הבינאוניברסיטאי אמון על שורה של קורסים במדעי הים המיועדים לתלמידי בוגר, מוסמך וד"ר.
הקורסים מתקיימים באורח רצוף במשך שבוע - שבועיים כשהלימודים מתמשכים על פני כל היום ולעיתים קרובות גם אל תוך הערב והלילה.
לצורך זה קיימים בשטח המכון מעונות (חדרי מנוחה) מיוחדים.
לרשות הקורסים עומדות מעבדות ומכשור מגוון, חדר צלילה על מתקניו, סירות וספינת מחקר וספריה.
תוכנית הלימודים פרושה על פני כלל מדעי הים והיא מבוססת על שני סוגי קורסים: כ-20 קורסים בין-אוניברסיטאיים וכ-10 קורסים אוניברסיטאיים.
הראשונים מתנהלים מטעם המכון והם פתוחים, על בסיס תחרותי, לכלל תלמידי האוניברסיטאות בישראל.
הקורסים האוניברסיטאיים מתנהלים במכון מטעם אוניברסיטה ספציפית והם פתוחים רק לתלמידיו של אותו מוסד.
בסה"כ לומדים במכון כ-500 תלמידים מדי שנה.
תשתיות המחקר וההוראה במכון כוללות, מעבדות "רטובות" ו"יבשות" על מגוון מכשור ומחשוב, בריכות ומכלים הניזונים על ידי הזרמת מי ים, מרכז צלילה וסירות.
לרשות המכון עמדה במהלך השנים ספינה שכורה (כ-25 מ') שהוסבה לצורכי מחקר אוקיינוגרפי.
בשנת 2009 רכש המכון ספינה ייעודית - Sam Rothberg RV - למחקר, הוראה וניטור בשטח מפרץ אילת.