tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופת האבן המאוחרת האפריקאית, החל מלפני כ-40,000 שנה, תושבי דרום אפריקה היו כנראה אבותיהם של בני השבטים הקויסאנים הידועים מהתקופה ההיסטורית.
לפני כ-2,500 שנה, החלו חלק מהבושמנים לאמץ טכניקות חקלאיות פרימיטיביות שונות, ועקב כך ציד ולקט פינו בקרבם את מקומם במשך הזמן למרעה כפעילות הכלכלית העיקרית, עם עדרים קטנים של בקר.
על בסיס תמורה כלכלית זו נחלקו הקויסאנים לשתי קבוצות עיקריות: הסאן אשר שימרו את אורח החיים הנוודי ואת הציד והלקט, והקוי קוי אשר הפכו לאנשי מרעה.
בעקבות מעברם של הקוי קוי לחקלאות, כתוצאה כך התפתחו מבנים חברתיים היררכיים מורכבים יותר בקרב קויסאנים אלו, ועם השנים החלה כל קבוצה לפתח מערכת מנהגים שונה.
בהמשך היגרו רוב בני הקוי קוי אל אזורי החוף בכלל ובפרט לאזור הסובב את כף התקווה הטובה.
רוב בני הסאן נשארו בפנים הארץ.
בעוד יש הרואים בשתי קבוצות אלו עמים נפרדים, מקובל בקרב חוקרים רבים להתייחס אליהם כאל קבוצה אתנית אחת, "הקויסאנים", קבוצה בעלת שתי תצורות שונות שאופיים הוא בעיקר טכני והמעבר ביניהם הוא דינאמי.
במהלך המאות הראשונות לספירה, חייהם של הקויסאנים, התושבים הקדומים של דרום אפריקה, השתנו באופן קיצוני.
באותה התקופה החלה הגירה מאסיבית של בני בנטו לדרום אפריקה.
חדירתם של הבנטו לדרום אפריקה הייתה הפרק האחרון במהלך דמוגרפי גדול יותר - הגירתם של הבנטו מצפון אפריקה הטרופית דרומה.
הגעתם של הבנטו לדרום אפריקה נפרסה על פני מאות שנים, ונעשתה באופן הדרגתי.
בניגוד לקויסאנים, בני הבנטו עסקו לא רק בגידול בעלי חיים מבויתים, אלא גם בחקלאות מפותחת יותר אשר כללה בין השאר גידול חיטה.
מיומנויות חקלאיות מתקדמות יחסית אלו הביאו בני הבנטו מצפונה של אפריקה.
לצד חקלאות הם גם השתמשו בברזל.
הם היו יושבי קבע והתגוררו בכפרים.
הגם שבני הבנטו היו נחשבים לחזקים יותר מהקויסאנים, הבנטו סבלו מפיצול רב ובדרך כלל נעדרו מוסדות מדיניים מפותחים.
יוצאת דופן הייתה ממלכת מפונגובווה - ממלכת בנטו קטנה שהשתרעה בצפונה של דרום אפריקה של ימינו.
ממלכת מפונגובווה נוסדה במהלך המאה ה-9 והתקיימה פחות או יותר במקביל לתקופת קיומה של ממלכת זימבבואה הגדולה, הממוקמת כשלוש מאות קילומטרים צפונה משם.
מפונגובווה נחשבת למדינה הילידית הראשונה בדרום אפריקה ועדויות ארכאולוגיות מראות שהיא הייתה מרכז סחר בינלאומי גדול.
סחורות שונות, לרבות ברזל, נחושת וזהב, יוצאו ממנה דרך נמלי מזרח אפריקה אל חצי האי ערב, הודו וסין.
כתוצאה מסיבות עלומות במהלך המאה ה-13 שקעה הממלכה וחדלה מלהתקיים.
עקב ההגירה המאסיבית של בני הבנטו לדרום אפריקה הצטמצם משקלה של האוכלוסייה הקויסאנית באזור.
הקויסאנים נאלצו לעזוב את שטחיהם בפנים הארץ ובחופיה, ונעו בעיקר אל עבר המדבריות בצפון דרום אפריקה ובנמיביה של ימינו.
מגמה זו של קריסת החברה הקויסאנית הקצינה עוד יותר עם הגעת האדם הלבן לדרום אפריקה כאלף שנה מאוחר יותר.
בעוד בראשית המאה ה-17 חיו ברחבי דרום אפריקה כמאה אלף בושמנים, מספרם כיום עומד על כעשרת אלפים בלבד.
רובם נכחדו עקב המחלות שהפיצו המתיישבים האירופים, אשר הבושמנים לא היו חסינים להן.
רובם ככולם של השחורים בדרום אפריקה הם צאצאים ישירים של בני הבנטו.
אלו מחולקים ביניהם לכמה קבוצות אתנו-שבטיות עיקריות: בני הנאגוני (זולו, קוסה, סוואזי ונדבלה) אשר התיישבו באזור החוף המזרחי, הסותו-צוואנה (צוואנה, פדי ובסותו) אשר התיישבו במרכז פנים הארץ, ועמי הוונדה והצונגה אשר התיישבו בקצה הצפון-מזרחי של דרום אפריקה, סמוך לגבול זימבבואה של ימינו.
אז כמו היום, מבין כלל הקבוצות, בני הנאגוני היו הדומיננטיים, ובמיוחד הזולו והקוסה שמביניהם.
רק מעט ידוע על דרום אפריקה בתקופה שלפני הגעת האירופאים הראשונים.
מגלי הארצות הראשונים שהגיעו לדרום יבשת אפריקה היו הפורטוגזים, שנמשכו לדרום בתקווה למצוא נתיב ימי להודו ולאסיה, על מנת להחליף את נתיבי היבשה היקרים דרך אסיה המרכזית.
ב-1487 ברתולומיאו דיאס וקבוצה קטנה של אנשיו חלפו על פני כף סלעי וסוער, וקראו לו כף התקווה הטובה (Cabo da Boa Esperança בפורטוגזית).
לאחר שתים עשרה שנה, ב-1498, הגיע ואסקו דה גאמה לאותו מקום, ולאחר מכן המשיך רחוק יותר לכיוון צפון מזרח, במעלה האוקיינוס ההודי.
בדרכו להודו, הוא נחת בחוף וחקר חלקים לא ידועים של מזרח אפריקה באזור שהוא היום מוזמביק.
אף שהפורטוגזים התגאו בהצלחתם ב"כיבוש" הכף, לא היה להם עניין בהתיישבות שם.
האקלים הקשה וקו החוף הסלעי היו מסוכנים לספינותיהם, ורבים מהנסיונות שלהם לסחור עם בני החויחוי המקומיים הסתיימו בעימותים.
חוף המוזמביק היה אטרקטיבי יותר, עם מפרצים נוחים שיכלו לשמש כתחנות ולקשרים עם עפרות הזהב המצויות בפנים הארץ.
לא היו לפורטוגזים מתחרים רבים באזור עד לסוף המאה ה-16, אז החלו האנגלים וההולנדים להתחרות בהם על נתיבי הסחר למזרח.
תנועת הספינות סביב הכף גדלה, והוא נעשה למקום עצירה קבוע לצוותים חולים ועייפים.
ב-1647 נטרפה ספינה הולנדית ב"מפרץ השולחן" הנמצא למרגלות הר השולחן בחוף קייפטאון.
ניצולי הצוות, האירופאים הראשונים שניסו להתיישב באזור, בנו מבצר וגרו בו במשך שנה עד שחולצו.
זמן קצר לאחר מכן החליטה חברת הודו המזרחית ההולנדית לייסד שם התיישבות קבועה.
לחברה, אחת מהחברות הגדולות באירופה שסחרו עם הודו והמזרח, לא הייתה כל כוונה ליישב את האזור, אלא רק לייסד בסיס בטוח, שבו יוכלו הספינות החולפות למצוא מעגן ולקבל אספקה טרייה של בשר, פירות וירקות.
למטרה זו נשלחה משלחת מהחברה תחת פיקודו של יאן ואן ריבק, שהגיעה ל"מפרץ השולחן" ב-6 באפריל 1652.
ההתיישבות ההולנדית התקשתה לבסס יחסי שכנות ומסחר טובים עם בני החויחוי המקומיים, יחסים שהיו כורח המציאות כדי למלא את ייעודה כתחנת אספקה.
המתיישבים החדשים צריכים היו לעסוק בגידולים חקלאיים, אך התקשו לגייס את הידיים העובדות הנדרשות לכך.
כדי לפתור את הבעיה, הוחלט לשחרר מספר קטן של הולנדים מהחוזים שלהם על מנת שייסדו חוות, וימכרו להתיישבות החברה מיבולם.
סידור זה היה מוצלח ביותר, וסיפק כמות מספקת של פירות, ירקות, חיטה ויין, ובהמשך גם בעלי חיים.
הקבוצה הקטנה של חוואים חופשיים גדלה בהתמדה, ושטחי החוות התרחבו בהדרגה צפונה ומזרחה לשטחי בני החויחוי.
רוב החוואים היו ממוצא הולנדי ונמנו על הכנסייה הקלווניסטית ההולנדית, אך היו ביניהם גם גרמנים רבים.
ב-1688 הצטרפו להולנדים ולגרמנים הוגנוטים צרפתים, אף הם קלוויניסטים, שנמלטו מרדיפות דתיות בצרפת הקתולית תחת לואי הארבעה עשר.
בנוסף לייסוד מערכת החוואים החופשיים, החלו ואן ריבק וחברת הודו המזרחית ההולנדית לייבא מספר גדול של עבדים, בעיקר ממדגסקר ואינדונזיה.
בנות עבדים אלה התחתנו לעיתים עם המתיישבים ההולנדים או שנוצלו מינית על ידם, וצאצאיהם נודעו כצבעונים.
בעזרת עובדים נוספים אלה התרחבו האזורים שהוחזקו בידי החברה לצפון ולמזרח, בהם עימותים עם בני החויחוי היו בלתי נמנעים.
בני החויחוי גורשו מאדמותיהם המסורתיות, מתו בשל מחלות שהאירופאים הביאו עמהם, ונהרגו בנשקם החם של האירופאים בניסיונותיהם להילחם – והם אכן ניסו להילחם, במספר מלחמות גדולות ובהתנגדות גרילה שנתמשכו עד למאה ה-19. לרוב אלה שנותרו לא הייתה ברירה אלא לעבוד עבור האירופאים, תחת חוזים מנצלים שהיו שונים אך במעט מעבדות.
במשך הזמן התערבבו הקויסאנים, הבוסים האירופאים שלהם והעבדים המיובאים אלה באלה, וצאצאיהם הם האוכלוסייה הצבעונית של היום.
בין קבוצות החויחוי הידועות ביותר היו בני הגריקה, שבמקור התגוררו לאורך החוף המערבי בין מפרץ סנט הלנה ורכס סדרברג.
בסוף המאה ה-18 הם הצליחו להשיג רובים וסוסים והתקדמו לכיוון צפון-מזרח.
בדרך הצטרפו אליהם קבוצות של קויסאנים, צבעונים, ואפילו לבנים, ותוך זמן קצר יצאו להם מוניטין ככוח צבאי חזק.
לבסוף הגיעו לרמה באזור קימברלי, שם כבשו לעצמם טריטוריה שנודעה כגריקאלנד.
עם התפשטות החוואים לאזורים הרחוקים יותר בצפון ובמזרח, החלו רבים מהם לאמץ לעצמם אורח חיים נווד-למחצה, במידה מסוימת דומה לזו של בני החויחוי אותם החליפו.
אלה היו ה"טרקבור" (trekboer - איכרים נודדים, מונח שאחר כך קוצר ל"בורים") הראשונים, מבודדים, עצמאיים לחלוטין משלטון רשמי, ובעלי יכולת מדהימה לספק את צורכיהם בכוחות עצמם.
עם סיומה של המאה ה-18 החל הכוח ההולנדי לדעוך, ובריטניה נכנסה למלא את הוואקום.
הבריטים תפסו את הכף כדי שלא ייפול לידיים צרפתיות, החזירו אותו לזמן קצר להולנדים, לפני שניכסו סופית את האזור לעצמם ב-1814.
באותה תקופה היו במושבה 25,000 עבדים, 20,000 מתיישבים לבנים, 15,000 קויסאנים, ו־1,000 עבדים שחורים משוחררים.
הכוח היה בידי האליטה הלבנה בקייפטאון, והבדלה בין אנשים על בסיס גזע הייתה מושרשת עמוקות.
מחוץ לקייפטאון וסביבתה אכלסו נוודים לבנים ושחורים את הארץ.
כמו ההולנדים לפניהם, לבריטים בתחילה לא היה עניין במושבת הכף לבד מהנמל האסטרטגי.
אחת המשימות הראשונות שלהם הייתה לפתור ויכוח גבולות בין הבורים לשבט הקוסה, על הגבול המזרחי של המושבה.
ב-1820 כ-5,000 מהגרים בריטים מהמעמד הבינוני, בעיקר סוחרים ואנשי עסקים, שוכנעו לעזוב את בריטניה ולהתיישב על חלקות אדמה בין הקבוצות הלוחמות כדי להוות אזור חיץ.
התוכנית הייתה לא מוצלחת בעליל, ועד 1823 כבר נסוגו כמעט מחצית המתיישבים לערים, בעיקר לגרהמסטאון ופורט אליזבת.
אף שלא עזרו כלל ביישוב מחלוקת הגבולות, תוספת המתיישבים חיזקה את הנוכחות הבריטית באזור, וסדקה את האחדות היחסית של דרום אפריקה הלבנה.
בעוד שעד לאותה תקופה הבורים ורעיונותיהם היו בלעדיים וללא תחרות, הרי שכעת היו שתי קבוצות לשוניות ושתי תרבויות.
נוצרה תבנית שעל פיה דוברי האנגלית היו עירוניים ששלטו בפוליטיקה, במסחר, במכרות ובייצור, ואילו הבורים, שהיו פחות משכילים, היו מוגבלים לחוות שלהם.
הפער בין המתיישבים הבריטים והבורים התרחב עוד יותר עם ביטול העבדות בבריטניה ומושבותיה ב-1833, צעד שהבורים ראו אותו כמתריס נגד הסדר האלוהי של הגזעים.
אולם השמרנות של המתיישבים הבריטים ותחושת העליונות הגזעית שלהם מנעה רפורמה רדיקלית, וב-1841 הועבר חוק שהנציח את שליטת הלבנים במושבת הכף.
בינתיים גדל מאוד מספר הבריטים בקייפטאון, וכן באזור שממזרח למושבה (כיום מחוז הקייפ המזרחי), בנטאל, ולאחר גילוי זהב ויהלומים - בחלקים מטרנסוואל, בעיקר סביב מחוז חאוטנג של היום.
על רקע תהליכי ההתיישבות האירופית, הגיעה תקופה של סבל רב בקרב העמים האפריקאיים באזור.
תקופה זו כ"מפקאן" (חיסול) בשפת הזולו, וכ"דיפאקאן" ("הגירה כפויה") בשפת הסותו.
שורשי המפקאנה שנויים במחלוקת, אך בולטות מספר התרחשויות.
אחת החשובות שבהן היא עלייתה של ממלכת זולו רבת העוצמה.
בתחילת המאה ה-19 החלו שבטי נגוני בנטאל לעבור מאסופת ממלכות בודדות למדינה ממורכזת ומיליטריסטית.
הכוח מאחורי השינוי הזה היה שאקה זולו, בנו של מנהיג שבט זולו הקטן.
שאקה, שאת דרכו החל כמנודה, הוכיח עצמו בקרב כלוחם ומצביא דגול והצליח לגבש עוצמה בידיו.
הוא גיבש צבאות גדולים, וזעזע את הרעיונות המסורתיים המקובלים בכך שהציב בראשי הלוחמים קצינים שלו במקום את ראשי השבטים המסורתיים.
לאחר מכן החל במערכה של כיבוש ושלטון טרור: אלה שעמדו בדרכו נמכרו כעבדים או נרצחו.
אפילו ה"אימפיס" (יחידות לוחמות) שלו היו נתונות לחוקים דומים: כישלון בקרב פירושו מוות.
שלא במפתיע, שבטים שהיו בדרכו של צבאו של שאקה ברחו, ולאחר מכן הפכו לתוקפנים כלפי שכניהם.
גל הטרור והנדידות התפשט בכל דרום אפריקה, ואף מעבר לה, והותיר אחריו מוות והרס.
הוא אף שימש כזרז ליצירת מספר ישויות מדיניות, שהבולטות ביניהן הן סותו (כיום מדינת לסוטו) והסוואזי (כיום מדינת סוואזילנד).
ב-1828 נהרג שאקה בידי אחיו-למחצה, דינגן ואומתלנדה.
דינגן, שהיה החלש יותר, נעשה למלך, והפחית את המשמעת הצבאית תוך שהוא ממשיך בדיקטטורה שלו.
דינגן גם ניסה למסד יחסים עם הסוחרים הבריטים על חוף נטאל, אך השתלשלות האירועים הביאה לסופה של עצמאות הזולו.
בינתיים, הלכה וגברה התמרמרות הבורים על השלטון הבריטי במושבת הכף.
ההכרזה הבריטית בדבר שוויון הגזעים הייתה לדידם התרסה חריפה במיוחד.
החל משנת 1836 החלה נדידה של כמה קבוצות של בורים, יחד עם בני חויחוי רבים ועבדים שחורים, לעבר פנים הארץ, בחיפוש אחר עצמאות גדולה יותר.
אלה נקראו "פוּרטרקרים" (Voortrekkers - "חלוצים"), והמסע אליו יצאו נקרא הטרק הגדול.
מצפון וממזרח לנהר האורנג' שהיה הגבול של מושבת הכף, מצאו ה"פוּרטרקרים" שטחים עצומים של אדמות מרעה, שנראו לא מיושבים.
נראה היה להם כי הגיעו לארץ המובטחת שלהם, עם די שטח לרעיית עדריהם ולפריחת תרבותם של עצמאות אנטי-אורבנית.
הם לא מודעים לכך שתגליתם – אדמות מרעה נטושות, קבוצות לא-מאורגנות של פליטים, וסיפורים על ברוטליות – היו תוצאה של המפקאנה, ולא מצב רגיל.
למעט מצד בני עם הנדבלה החזק יחסית, לא הייתה התנגדות לפוּרטרקרים מצד האוכלוסייה המפוזרת במישורים הגדולים.
הילידים היו מפוזרים כתוצאת המפקאנה, ולא היו ברשותם סוסים או כלי נשק.
מצבם המוחלש גם חיזק את אמונת הבורים כי הכיבוש האירופאי פירושו הגעה של תרבות לארץ פראית.
אולם ההרים בהם בנה המלך מושושו את אומת הבאסותו ועמקי ארץ הזולו היו מקומות בעייתיים יותר.
במקומות אלו ההתנגדות הייתה חזקה, וההתקדמות של הבורים הביאה לסדרה של קרבות, מאבקים, והסכמים זמניים על פני 50 השנים הבאות, בהן נרשמה התחזקות הדרגתית של הלבנים.
נהר הדם והקולוניזציה הבריטית של נטאל
העצירה הראשונה של "הטרק הגדול" הייתה בתאבה נצ'ו, ליד בלומפונטיין של היום, שם ייסדו הבורים רפובליקה.
בשל חילוקי דעות בהנהגה נפרדו קבוצות הפוּרטרקר השונות: חלקם פנה צפונה, אך הרוב חצה את הרי הדרקנסברג לתוך נטאל במטרה להקים שם רפובליקה.
מכיוון שאזור זה היה טריטוריה של הזולו, ערך מנהיג הפוּרטרקרים פיט רטיף ביקור אצל המלך דינגאן, ונרצח מיד בידי הזולו החשדנים.
רצח זה הוביל למעשי טבח נוספים, וכן להתקפת נקמה בידי הבורים.
הסוף הגיע ב-16 בדצמבר 1838, ב"קרב נהר הדם" בנהר הנקום בנטאל.
כמה בורים נפצעו לעומת אלפי זולו הרוגים, ונהר הנקום האדים מדם.
לאחר ניצחון זה, שהיה ברובו תוצאת השימוש בכלי נשק מודרניים מול אמצעי לחימה מסורתיים, חשו הבורים שלהתפשטותם אכן יש אישור אלוהי.
אולם, תקוותיהם לייסוד רפובליקה בנטאל היו קצרות-ימים.
הבריטים שסיפחו את האזור עוד ב-1843, וייסדו בו את מושבת נטאל החדשה שלהם בדרבן של היום, לא הסכימו לותר על המקום לטובת הבורים.
רוב הבורים, שהרגישו נלחצים בין הבריטים מצד אחד לאוכלוסיות האפריקניות מצד שני, נדדו צפונה, והתמרמרותם כלפי הבריטים גברה.
הבריטים החלו בנטיעת מטעי סוכר גדולים בנטאל, אך בני הזולו מיאנו לעבוד בהם.
הבריטים פנו להודו כדי לפתור את המחסור בידיים עובדות, וב-1860 הגיעה הספינה "טרורו" מהודו לנמל דרבן כשעל סיפונה 300 איש.
במשך 50 השנים הבאות הגיעו למעלה מ-150,000 הודים נוספים, בונים בכך את הבסיס לאחת מהקהילות ההודיות הגדולות ביותר מחוץ להודו.
ב-1893, כשמהטמה גאנדי הגיע לדרבן, היו יותר הודים מלבנים בנטאל.
הבורים המשיכו בינתיים בחיפושיהם אחר קרקע וחרות, כשלבסוף התיישבו והקימו רפובליקות עצמאיות בטרנסוואל ובמדינת אורנג' החופשית.
רעיון הקמת רפובליקה בראשות נשיא היה מרכזי בחשיבתם, וביטא את עצמאותם הן מן הכתר הבריטי והן מכל שלטון אירופי אחר.
לזמן מה נראה כי רפובליקות אלה יתפתחו לכדי מדינות יציבות, אף על פי שיושבו בדלילות בידי איכרים עצמאיים, עם חקלאות מינימלית וללא תעשייה; אך ב-1869 נמצאו יהלומים ליד קימברלי, והתמונה השתנתה לחלוטין.
היהלומים נמצאו בקרקע שהן טרנסוואל והן מדינת אורנג' החופשית טענו לבעלות עליה, ובריטניה הזדרזה לפתור את הסכסוך בכך שסיפחה את האזור לעצמה.
התרעומת המתמשכת של הבורים כנגד הבריטים הפכה למרד כולל בטרנסוואל, והמלחמה האנגלו-בורית הראשונה, שהבורים קראו לה "מלחמת העצמאות", פרצה ב-1880. היא הסתיימה תוך זמן קצר בניצחון מזהיר לבורים ב"קרב גבעת מג'ובה" בתחילת 1881. הרפובליקה זכתה שוב בעצמאות כ"הרפובליקה הדרום אפריקנית" (Zuid-Afrikaansche Republiek), או ZAR.
פול קרוגר, ממנהיגי המרד, היה לנשיא ה-ZAR ב-1883. בינתיים המשיכו הבריטים, שראו את הפסדם במג'ובה כטעות יחידה ומקרית, בנסיונותיהם לאחד בפדרציה את המושבות הדרום אפריקניות הבריטיות עם הרפובליקות הבוריות.
הם ראו זאת כדרך הטובה ביותר להגיע לשלום עם הבורים, וכן כצורה לקדם את האינטרסים האסטרטגיים הרחבים שלהם באזור.
ב-1879 השתלטו הבריטים על זולולנד.
ב-1886 נתגלה זהב באגן ויטווטרסראנד שבטרנסוואל, דבר שזירז את תהליך הפדרציה והנחית מכה נוספת על הבורים.
העיר יוהנסבורג קמה, ואוכלוסייתה צמחה במהירות עם נחשולי ההגירה של בהלת הזהב לכדי 100,000 באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19. טרנסוואל מצאה עצמה מארחת רבבות "אייטלנדרים" (נכרים באפריקאנס), שחורים ולבנים, כשהבורים נדחקים לשוליים.
במיוחד הוטרדו הבורים מן המספר הגדול של העובדים השחורים, אותם ראו כגוזלים את מקורות תעסוקתם.
העושר הגדול של המכרות היה פיתוי קורץ מדי לאימפריאליסטים הבריטים.
ב-1895 פשטה מיליציה של עריקים בראשות קפטן ד"ר לינדר סטאר ג'מיסון על טרנסוואל, כשכוונתם לעורר התקוממות של "אייטלנדרים" בריטים בוויטווטרסראנד ולייסד שם אדמיניסטרציה בריטית.
המהלך, שבהיסטוריה נודע כ"פשיטת ג'מיסון", נכשל, אבל לקרוגר, מנהיג הבורים, היה ברור שמאחורי ג'מיסון עומדת הממשלה הבריטית של מושבת הכף, ושהרפובליקה הבורית בסכנה.
תגובתו הייתה לכרות ברית עם בת בריתו הטבעית - מדינת אורנג' החופשית.
המתח הגיע לשיאו ב-1899, כשהבריטים תבעו הענקת זכות בחירה ל-60,000 בריטים תושבי טרנסוואל, "זרים" כהגדרת הבורים, שנמנעה מהם זכות הבחירה.
קרוגר סירב, ודרש מצידו כי החיילים הבריטים יצאו מטריטוריית ה-ZAR.
משסרבו הבריטים, הכריז קרוגר מלחמה.
מלחמת הבורים השנייה הייתה ארוכה יותר מקודמתה, והבורים מצאו מולם צבא בריטי מתוגבר וגדול יותר מזה שעמדו מולו בעבר.
ביוני 1900 נכנעה העיר הבורית הגדולה האחרונה, פרטוריה, לצבא הבריטי.
ההתנגדות של הבורים נמשכה שנתיים נוספות תוך שימוש בטקטיקות גרילה, שנענו מצד הבריטים בטקטיקת אדמה חרוכה.
רבבות בורים נשבו בידי הבריטים, הגברים נשלחו למחנות שבויים מעבר לים בעוד הנשים והילדים נכלאו במחנות ריכוז.
עד 1902 מתו 26,000 אזרחים בורים כתוצאה ממחלות והזנחה במחנות אלה.
ב-31 במאי 1902 הגיע שלום קר עם החתימה על "הסכם פרייניגינג".
תנאי ההסכם היו כי רפובליקות הבורים מכירות בריבונות הבריטית, ואילו הבריטים הבטיחו כי יבנו מחדש וישקמו את השטחים שתחת שלטונם.
עם תום קיומן של הרפובליקות האפריקאנריות בסיום מלחמתהבורים, הקימה האימפריה הבריטית על חרבותיהן שתי קולוניותחדשות: מושבת טרנסוואל (דגלה מימין) ומושבת נהר האורנג'(דגלה משמאל).
שתי מושבות אלו התקיימו שמונה שנים בלבדעד הקמת איחוד דרום אפריקה בשנת 1910.
בשנים שלאחר המלחמה התמקדו הבריטים בבנייה מחדש של המדינה, בראש ובראשונה שיקום תעשיית המכרות.
עד 1907 כבר ייצרו מכרות ויטווטרסראנד כמעט שליש מתפוקת הזהב העולמית.
אולם, השלום שהביא ההסכם היה שביר, ושני הצדדים הסתייגו ממנו.
האפריקאנרים מצאו עצמם במעמד הנחות של איכרים עניים, בארץ בה תעשיית מכרות והון זר עשו אותם ללא רלוונטיים.
במיוחד התרעמו על הניסיונות הבריטיים, שלא צלחו, להמיר את דתם לאנגליקניות ולכפות עליהם את האנגלית כשפה רשמית בבתי הספר ובמקומות העבודה.
בסופו של דבר, זה היה אחד הזרזים דווקא להכרזת שפת האפריקאנס כ"פולקסטאל" (שפת העם), ולהפיכתה לסמל של הלאומיות האפריקאנרית שהתעוררה.
לשחורים ולצבעונים כלל לא התייחסו כאזרחים.
הוטלו עליהם מסים כבדים, משכורותיהם קוצצו, והשלטון הבריטי עודד הגירה של אלפי סינים על מנת למנוע כל התנגדות.
תרעומתם של השחורים התבטאה במרד במבתה ב-1906, שבו 4000 מבני הזולו נהרגו לאחר שמחו כנגד המיסוי הכבד.
בינתיים התקדמו הבריטים עם תוכניותיהם לאיחוד.
לאחר מספר שנים של משא ומתן, נחתם חוק האיחוד של 1910, שאיחד ארבע מושבות – מושבת הכף, מושבת נטאל, מושבת טרנסוואל ומושבת נהר האורנג' – ל"איחוד דרום אפריקה".
על פי החוק, האיחוד עדיין היה טריטוריה בריטית, עם אוטונומיה לאפריקאנרים.
הנציבות הגבוהה הבריטית לטריטוריות של בסותולנד (כיום לסוטו), בצ'ואנאלנד (כיום בוטסואנה), סוואזילנד ורודזיה (כיום זימבבואה) נשלטו על ידי הבריטים ישירות מבריטניה.
האנגלית וההולנדית היו לשפות הרשמיות במדינה המאוחדת (אפריקאנס לא הוכרה כשפה רשמית עד ל-1925).
למרות קמפיין מסיבי של השחורים והצבעונים, זכות הבחירה נותרה כפי שהייתה ברפובליקות ובמושבות לפני האיחוד, ורק לבנים יכלו להיבחר לפרלמנט.
הממשלה הראשונה של האיחוד החדש הונהגה בידי ראש הממשלה הגנרל לואי בותה, עם הגנרל יאן סמאטס כסגנו.
מפלגתם, "המפלגה הדרום אפריקנית" (SAP), אחזה במדיניות פרו-בריטית שקראה לאחדות בין אפריקאנרים (בורים) לבריטים במדינה תחת כנפי חבר העמים הבריטי.
אפריקאנרים רדיקליים יותר התפצלו תחת הנהגתו של הגנרל בארי הרצוג, ויצרו את המפלגה הלאומית (NP) ב-1914. ה-NP תמך בלאומנות אפריקאנרית ובהתפתחות נפרדת לשתי הקבוצות הלבנות, וקרא לעצמאות מבריטניה.
הפוליטיקה באיחוד החדש התעלמה מקיומם של השחורים, אף על פי שהם היוו 75% מהאוכלוסייה.
תחת חוק האיחוד, לא הוכרו כבעלי זכות בחירה באזורי טראנסוואל ומדינת אורנג' החופשית (הרפובליקות הבוריות לשעבר), ובמושבת הכף (הבריטית לשעבר) ניתנה להם זכות הבחירה רק אם היו בעלי רכוש.
בתוך זמן קצר הועברו חוקי דיכוי רבים, שמנעו מעובדים שחורים את זכות השביתה, שמרו על תעסוקה הדורשת מיומנות עבור הלבנים, וסגרו את הצבא בפני שחורים.
ב-1939 הועבר חוק קרקעות הילידים, שהעביר 8% מהקרקע של דרום אפריקה לשחורים.
ללבנים, שהיוו 20% בלבד מהאוכלוסייה, ניתנה 90% מהקרקע.
לאפריקנים שחורים היה אסור לקנות, לשכור, או אפילו להיות אריסים מחוץ לאזור המוגדר להם.
אלפי פולשים גורשו מחוות והוכרחו להיכנס לשמורות הצפופות והעניות, או לערים.
אלה שנותרו הדרדרו למעמד של עובדים חסרי קרקע.
התנגדות שחורה וצבעונית החלה להתגבש, ודמויות הנהגה שקמו הניחו את היסודות לקבוצות הפוליטיות העל-שבטיות החדשות.
עורך דין בוגר אוניברסיטת קולומביה, פיקסלי קא איסאקה סם, כינס נציגים מהשבטים האפריקנים השונים ויצר ארגון לאומי מאוחד שביטא את האינטרסים של השחורים, ואשר ביקש להבטיח כי יהיה להם קול משמעותי באיחוד החדש.
כך נולד "הקונגרס הלאומי הדרום אפריקאי", שנודע מ-1923 כ (ANC).
במקביל, פעל מהאטמה גאנדי בקרב האוכלוסיות ההודיות בנטאל ובטרנסוואל כדי להאבק כנגד הכרסום המתמיד בזכויותיהן.
המיתון העולמי לאחר מלחמת העולם הראשונה גרם ללחץ על בעלי המכרות, והם ניסו להוזיל עלויות על ידי גיוס עובדים שחורים מיומנים למחצה בשכר נמוך משמעותית.
עובדי המכרות הלבנים ראו זאת כאיום וב-1922 התמרדו במרד ראנד, שנתמך על ידי המפלגה הקומוניסטית החדשה של דרום אפריקה תחת הסיסמה "עובדי העולם, התאחדו והלחמו למען דרום אפריקה לבנה".
סמאטס דיכא את המרד ביד חזקה.
ב-1924 עלה לשלטון ה-NP בהנהגת הרצוג, בממשלת קואליציה עם מפלגת הלייבור, והלאומנות האפריקאנרית קיבלה זריקת עידוד.
התקוות להתמתנות הלאומנות האפריקאנרית נמוגו כאשר דניאל פרנסואה מאלאן הוביל את המפלגה הלאומית המטוהרת למעמד מרכזי בפוליטיקה האפריקאנרית.
ה"אפריקאנר ברודרבונד", אחווה אפריקאנרית סודית שנוסדה ב-1918 כדי להגן על התרבות האפריקאנרית, נעשתה לכוח משפיע ביותר מאחורי ה-NP וארגונים אחרים שקראו לקדם את ה"פולק" ("העם") האפריקאנרי.
334,000 איש, שני שלישים מהם לבנים והיתר שחורים וצבעונים, התנדבו לשרת בצבא דרום אפריקה במלחמת העולם השנייה ונלחמו במסגרת בעלות הברית.
תרומתם הייתה בעיקר במערכה בצפון אפריקה ובמערכה באיטליה.
כוחות דרום אפריקניים גם השתתפו לצד כוחות בריטיים בשחרור האי מדגסקר במזרח אפריקה משילטון צרפת של וישי.
כ-9,000 חיילים דרום אפריקניים נפלו בקרבות המלחמה.
בשל כלכלת המלחמה הגואה, נעשו העובדים השחורים חשובים מאוד לתעשיות הכרייה והייצור, והאוכלוסייה העירונית השחורה כמעט והוכפלה.
מחנות ענקיים גדלו בפרברי יוהנסבורג ובערים אחרות.
התנאים בערי דרום אפריקה היו קשים ביותר, והעוני לא היה נחלתם של השחורים לבדם: על פי סקרים מתקופת המלחמה, 40% מילדי הלבנים סבלו מתת תזונה.
המדיניות התפתחה למערכת מסועפת של חוקים ותקנות שהותירו בידי המיעוט הלבן את השליטה בפוליטיקה, בכלכלה, בחופש התנועה ובהנאות החיים, תוך מניעתם מבני יתר הקבוצות האתניות.
חוקי האפרטהייד כפו הפרדה מוחלטת באזורי המחיה, מוסדות החינוך, אמצעי התחבורה, שרותי הבריאות ותרבות הפנאי, תוך הקצאת המיטב שבהם לשימוש בני המיעוט הלבן.
הם גם אסרו על נישואים ויחסי מין בין בני הגזעים השונים, העניקו ללבנים בלבד את הזכות לבחור ולהיבחר למוסדות השלטון, הגבילו את חופש התנועה של השחורים באמצעות חוקי מעבר, ואסרו עליהם את ההתאגדות הפוליטית והמקצועית.
ב-1961 פרשה "איחוד דרום אפריקה" מחבר העמים הבריטי והפכה ל"רפובליקת דרום אפריקה".
אירועי טבח שארפוויל בשנת 1960 ומהומות סווטו ב-1976 היו שתי נקודות ציון משמעותיות במאבק השחורים לשוויון זכויות במדינה.
אירועים אלה גם הפנו את תשומת לבה של הקהיליה הבינלאומית למצוקת השחורים בדרום אפריקה, ולהתעלמותו של משטר האפרטהייד מנורמות בינלאומיות בסיסיות של זכויות אדם, שבהדרגה התפתחו ברחבי העולם.
בשנות ה-80 הידרדר המצב במדינה לכדי הכרזת מצב חירום, בעוד ממשלת דרום אפריקה מנסה נואשות להתמודד עם הלחצים הפנימיים מבית והלחץ הבינלאומי בדמות סנקציות כלכליות ונידוי מדיני.
בשנת 1990 הכריז הנשיא פרדריק וילם דה קלרק על ביטול האפרטהייד והענקת זכות בחירה לשחורים – החלטה היסטורית שמשמעותה המעשית העברת השלטון לידי הרוב השחור.
דה קלרק ומנדלה זכו במשותף בפרס נובל לשלום על פועלם המשותף לביטול האפרטהייד והעברה מסודרת ושקטה של השלטון מידי הלבנים לידי השחורים.
לאחר הבחירות עברה ההתמקדות לוועדת האמת והפיוס (1994–1999), שפעלה לחשוף את פשעי תקופת האפרטהייד.
עבודת הוועדה נעשתה ברוח אמרתו של הארכיבישוף חתן פרס נובל לשלום דזמונד טוטו, שמונה על ידי מנדלה כיושב ראש הוועדה: "ללא סליחה אין עתיד, אך ללא הודאה באשמה לא יכולה להיות סליחה".
סיפורים רבים של ברוטליות רבה וחוסר צדק נשמעו על ידי הוועדה, ואיפשרו קתרזיס מסוים לאנשים ולקהילות שנהרסו בעברם.
הוועדה פעלה כך שאיפשרה לקורבנות לספר את סיפוריהם ולמבצעי הפשעים להודות באשמתם, עם אפשרות חנינה לאלו שיודו הודאה מלאה.
אלה שבחרו שלא להתייצב בפני הוועדה היו צפויים לתביעה פלילית אם אשמתם תוכח.
אבל אף שחיילים, שוטרים ואזרחים רבים התוודו על פשעיהם, רק חלק קטן מפושעי זכויות האדם שנתנו את הפקודות ופיקדו על המשטרה התייצבו.
פיטר וילם בותה, נשיא המדינה בעשור האחרון של שלטון האפרטהייד, הוא אחד מהמקרים הידועים של אנשים שלא הופיעו, והוכח כי קשה לאסוף ראיות נגדם.
ב-1999 קיימה דרום אפריקה את מערכת הבחירות הדמוקרטיות השנייה שלה.
עוד ב-1997 העביר מנדלה את המנהיגות על ה־ANC לסגנו תאבו מבקי, והייתה ספקולציה כי אחוז הבוחרים ב־ANC יפחת כתוצאה מכך.
למעשה, הוא גדל, והמפלגה הגיעה לכדי מושב אחד משני השלישים הנחוצים לה על מנת לשנות את החוקה.
ה־NP, שכעת נקראה המפלגה הלאומית החדשה (NNP), איבדה שני שלישים ממושביה, וכן את מעמד האופוזיציה הרשמי שלה, למפלגה הדמוקרטית (DP).
ה־DP הייתה באופן מסורתי מעוזם של הלבנים הליברלים, עם כוח חדש משמרנים שערקו מהNP, וכמה שחורים מהמעמד הבינוני.
אחריהם במספר הקולות הייתה מפלגת החופש אינקתה (IFP), שבעבר הייתה השופר של לאומיות הזולו.
גם אם מבקי היה אהוד פחות במפלגתו מאשר ה"מדיבה" (מנדלה), הוא הוכיח כי הוא פוליטיקאי משופשף, ושמר על מקומו על ידי בידוד מתנגדיו.
בבחירות 2003 הצליח מבקי להוביל את מפלגתו, ה-ANC, לרוב של שני שלישים מהפרלמנט, רוב מוחלט שהעניק לה את הכוח לשנות את החוקה אם תרצה.
אך לא הכול היה ורוד.
בימים הראשונים של נשיאותו, ההתכחשות של מבקי למשבר האיידס הביאה עליו ביקורת עולמית, והימנעותו מגינוי ההשתלטות על חוות בבעלות לבנים בזימבבואה השכנה ערערה את ביטחונם של בעלי קרקעות דרום אפריקאיים ומשקיעים זרים.
הפשיעה הלא-פוליטית התרחבה מאוד מאז סיום האפרטהייד.
על פי דו"ח של סיבוסיסו מסוקו, בשבע השנים שבין 1994 ו-2001, "הפשיעה האלימה גדלה ב-33%".
ה"אקונומיסט" מדווח כי כ-1,500 חוואים לבנים נהרגו בהתקפות לא-פוליטיות מאז 1991. הנתונים של האינטרפול מלמדים כי ב-2002 היו בדרום אפריקה 114.8 מקרי רצח ל-100,000 איש, שיעור הרצח הגבוה ביותר בעולם, ובערך פי חמישה מהמדינה הבאה אחריה בתור, ברזיל.
ב-1998 שיעור מקרי הרצח והשוד בדרום אפריקה היה הגבוה ביותר בעולם.
דו"ח מ-2001 של המוסד ללימודי ביטחון הסיק כי "בדרום אפריקה יש שיעור פשעי רכוש גבוה אך נשלט, אך שיעור גבוה מאוד של פשע אלים.
השיעור הזה עושה את דרום אפריקה למקרה מיוחד בין חברות אחרות הנגועות בפשע".
ב-2004 פרסמה ממשלת דרום אפריקה נתונים המראים כי הפשיעה דועכת, אך יש שטענו כי הם אינם אמינים.
ב-2003 דיווח האינטרפול כי שיעורי הרצח למעשה כפולים מאלה שהממשלה מדווחת עליהם.
מבקי האשים את מבקריו בתחום זה בגזענות.
אחרים מציינים כי אפשר להסביר את הנתונים הסותרים על ידי דיווחים שונים של הקרבנות, ובקושי שבפירוש מידע על פשיעה במדינה המצויה בסכסוכים צבאיים פעילים.
על פי ה"אקונומיסט", כ-250,000 דרום אפריקאים לבנים היגרו מן המדינה מאז 1994. לבנים אחרים הגיבו לחברה המעורבת החדשה בכך שעברו לקהילות פרטיות ומסוגרות, שבהן אין להם כמעט מגע עם השחורים.
בשנים הבאות, יש להניח כי תשומת הלב תינתן בעיקר לפשיעה, אי-השוויון הכלכלי, מערכת החינוך והאיידס.
בערך 4.5 מיליון דרום אפריקאיים נגועים במחלה, יותר מכל ארץ אחרת בעולם, ונראה כי בעיה זו תאפיל על כל בעיותיה האחרות של המדינה.
בספטמבר 2008 הודיע מקאי על התפטרותו ממשרת הנשיא ובמקומו מונה קגאלמה מוטלנטה, מינוי ביניים של ה-ANC עד לבחירות שבהן זכה סגנו לשעבר של מקאי ואחד הפוליטיקאים האהודים ביותר בדרום אפריקה, ג'ייקוב זומה.
ב-2010 התקיים בדרום אפריקה המונדיאל, והייתה זו הפעם הראשונה שבה מדינה אפריקאית מארחת אירוע מסוג זה.
ג'ייקוב זומה כיהן כנשיאה של דרום אפריקה לאורך שתי קדנציות, עד להדחתו מראשות המפלגה בעקבות צבר של הסתבכויות בפרשיות שחיתות ואובדן התמיכה בו.
לאחר התפטרותו נחקר סביב פרשיות השחיתות ובקיץ 2021 נדון ל-15 חודשי מאסר.
הפסיקה הציתה גל מהומות, כאשר במהרה השתנה מוקד המחאה למצב הכלכלי-חברתי הרעוע בגלל המשבר הכלכלי שנגרם עקב השפעתה של מגפת הקורונה על הכלכלה העולמית, כאשר בשלושת החודשים הראשונים של 2021 הגיעה האבטלה לשיא של 32.6%.
נכון ל-13 ביולי גבו המהומות, שכללו עימותים עם כוחות האכיפה הלאומיים, כ-10–30 קורבנות, על פי הדיווחים השונים.
ההיסטוריה של המרחב הקרוי כיום בשם "הולנד" מתחילה אמנם לפני למעלה מ-100,000 שנה, אז ניכרו באזור סימניה הראשונים של פעילות אנושית, אך מקורות כתובים העוסקים בתושביה הופיעו לראשונה רק בתקופה הרומית.
חבל הארץ שדרומית לנהר הריין נכבש על ידי הרומאים והפך לחלק מגאליה בלגיקה, ומאוחר יותר לחלק מהפרובינקיה הרומית גרמניה אינפריור ("גרמניה התחתית").
הארץ הייתה מיושבת באותה עת על ידי שבטים גרמאניים שונים, ובחלק הדרומי ישבו קלטים, שהתמזגו עם השבטים הגרמאניים החדשים שהגיעו לאזור במסגרת נדידת העמים אחרי נפילת האימפריה הרומית.
בימי הביניים כללו ארצות השפלה (אזור הכולל, פחות או יותר, את הולנד ובלגיה של ימינו) רוזנויות, דוכסויות ודיוקסיות שונות, שהשתייכו לדוכסות בורגונדיה ולאימפריה הרומית הקדושה.
כל אלה אוחדו והיו למדינה אחת תחת שלטון בית הבסבורג במאה ה-16. הצלחתו של הקלוויניזם בארצות השפלה והניסיון ליצור משטר ריכוזי ולדכא את חופש הדת הביאו למרד נגד פליפה השני, מלך ספרד.
ב-26 ביולי 1581 הוכרזה עצמאות, שהוכרה לבסוף אחרי מלחמת שמונים השנה (1568–1648).
שנות המלחמה מציינות גם את תחילתו של תור הזהב בהולנד, תקופה של שגשוג מסחרי ותרבותי שנמשכה, פחות או יותר, במשך כל המאה ה-17.
לאחר הכיבוש הצרפתי בתחילת המאה ה-19, החלה הולנד את דרכה כמונרכיה שבראשה עומד בית אורנז'.
אך לאחר תקופה קצרה של שלטון שמרני, לא ניתן היה עוד להתעלם מרחשי הליברליזם בעם, והמדינה הפכה לדמוקרטיה פרלמנטרית שבראשה מונארך החל ב-1848, וכך נשארה עד היום, למעט בתקופת הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה.
הולנד כיום היא מדינה מודרנית ומתועשת, יצואנית חשובה של מוצרים חקלאיים.
סחר בינלאומי היה מאז ומתמיד רכיב מרכזי בכלכלה ההולנדית, עם השפעה חזקה גם על התרבות, והיה בין הגורמים המרכזיים במאבק על העצמאות.
בארצות השפלה נתגלו סימני פעילות אנושית בני יותר מ-100,000 שנה, והאזור בו שוכנת הולנד של ימינו מיושב מאז עידן הקרח האחרון (לפני כ-16,000 שנה); באותה תקופה שרר בהולנד אקלים של טונדרה, והשטח היה נטול צמחייה כמעט.
אחרי סוף עידן הקרח יישבו את האזור קבוצות פלאוליתיות שונות.
קבוצה אחת בנתה סירות קאנו (באזור פֶּסֶה, בסביבות שנת 6500 לפני הספירה).
בסביבות שנת 8000 לפני הספירה התגורר בפריזיה שבט מזוליתי.
חקלאות הגיעה להולנד בסביבות שנת 5000 לפני הספירה, עם תרבות הקדרות הקווית (כפי הנראה איכרים ממרכז אירופה), אך היא התקיימה רק בדרום (דרום לימבורג), שם יש רמה של אדמת לס.
הידע שלהם לא נוצל כדי להקים חוות בשאר הולנד, כיוון שטרם אולפו שם בעלי חיים ולא היו כלים טובים.
החקלאים הראשונים עזבו את הולנד בסביבות שנת 4500 לפני הספירה ונותרו שוב רק ציידים-לקטים (מלבד יישוב קטן באזור סוויפטרבאנד בסביבות שנת 4300 לפני הספירה), כמו הציידים בתרבות פלארדינגן (Vlaardingen, בערך 2600 לפני הספירה).
מאוחר יותר הוקמו השרידים הפרהיסטוריים החשובים הראשונים בהולנד: הדולמנים, מצבות אבן ענקיות.
הם נמצאים בפרובינציית דרנתה של ימינו, וכנראה נבנו על ידי חקלאים מתרבות הכד דמוי המשפך בין 4100 ל-3200 לפני הספירה.
מערבה משם, ייתכן שאותם השבטים הם שבנו מחנות זמניים לשם ציד חורפי, למשל ציד כלבי ים.
יש אפילו סימנים של מקום יישוב קטן במערב.
העדויות הראשונות לשימוש בגלגל מתוארכות לסביבות שנת 2400 לפני הספירה.
ייתכן שהמצאת הגלגל שם קשורה לתרבות הכד דמוי הפעמון.
תרבות זו התנסתה גם בעיבוד נחושת, וכמה עדויות לכך (סכיני נחושת, ראש חנית מנחושת, סדן מאבן) נמצאו על נהר ולווה.
כל ממצא מנחושת מעיד על סחר עם "מדינות" אחרות, כיוון שנחושת טבעית אינה נמצאת בשטח הולנד.
תקופת הברונזה החלה כנראה בסביבות שנת 2000 לפני הספירה ונמשכה עד בערך 800 לפני הספירה.
בקבר "הנפח מוואחנינגן" נמצאו כלי ארד המעידים על ניסיון ללמוד את השימוש במתכת .
ממצאים מאוחרים יותר מופיעים במקומות אֶפֶּה ודְרָאוּוֶן.
הממצאים הרבים של חפצים נדירים (ולפיכך יקרי ערך), למשל חרוזי בדיל במחרוזת מאזור דרנתה, מרמזים על כך שדרנתה הייתה מרכז למסחר בתקופת הברונזה בהולנד.
מאגר של חפצי ברונזה שבורים שנועדו למיחזור (ליד פורסכוטן) מעיד על ערכו של הארד באותם ימים.
חפצי ארד הולנדיים טיפוסיים הם סכינים, חרבות, גרזנים, אבזמים, צמידים וכו'.
פרט אחד מעיד על כך שהסוחרים הרחיקו לנסוע: דליי ארד גדולים שיוצרו במזרח צרפת או בשווייץ, ונועדו לעירוב יין במים - מנהג רומי/יווני.
עידן הברזל הביא עמו ברכה להולנד, כיוון שיש בה עפרת ברזל בשפע, בכל האזורים.
כיוון שכך, חרשי ברזל עברו מיישוב ליישוב כשהם נושאים ברזל וארד, ומייצרים כלים לפי דרישה: גרזנים, סכינים, סיכות, ראשי-חץ, חרבות וכדומה.
יש גם עדות לחישול ברזל בשיטת פלדת דמשק, שיטה מתקדמת שייצרה ברזל גמיש יותר וחזק כפלדה.
עושרה של הולנד בתקופת האבן בא לידי ביטוי בקבר המלך (סביבות 500 לפני הספירה) באזור העיירה אוֹס (Oss), שם נקבר מנהיג מקומי עם כמה חפצים מיוחדים במינם, כולל חרב מברזל עם דוגמה מוטבעת בזהב ואלמוגים.
הוא נקבר בתל הקבורה הגדול ביותר במערב אירופה, 52 מטרים רוחבו.
בעת בואם של הרומאים הייתה הולנד מיושבת בשבטים גרמאניים, כמו הטובאנטים, הקאנינפאטים והפריזים, שהתיישבו באזור בסביבות שנת 600 לפני הספירה.
שבטים קלטיים התיישבו בדרום, ביניהם האבורונים והמנאפּיים.
כמה גרמאנים התיישבו דרומית לריין בתחילת האזור הרומי, ויצרו שם את השבט הבטאווי והשבט הטוקסאנדרי.
הבטאווים נחשבו לחיילים טובים, ולחמו במלחמות חשובות רבות, ביניהן כיבוש דאקיה (רומניה של ימינו) על ידי הקיסר טראיאנוס.
בעיני התנועה הלאומנית המאוחרת נחשבו הבטאווים לאבותיהם "האמיתיים" של ההולנדים המודרניים, כמשתקף בשמה של הרפובליקה הבטאווית מאוחר יותר.
אחרי שיוליוס קיסר כבש את גאליה, הוא המשיך צפונה ובסביבות שנת 58 לפני הספירה כבש את כל אזור השפלה עד הריין (ובהולנד אף מעבר לריין).
הולנד הדרומית ובלגיה של היום סופחו לאימפריה הרומית ובהמשך היו לחלק מפרובינקיית גאליה בלגיקה.
בסביבות שנת 90 לספירה פוצלה פרובינקית בלגיקה והחלקים שבהולנד של היום שויכו לפרובינקית גרמניה תחתית, הצפונית ביותר באימפריה.
הרומאים הקימו בהולנד את הערים הראשונות, שהחשובות שבהן היו אוטרכט, ניימכן ומאסטריכט וכן בנו את המבצרים הראשונים באזור; הם גם הביאו עמם את ידע הקריאה והכתיבה.
חלקה הצפוני של הולנד, מקום מושבם של הפריזים (וכך הוא עד היום) נותר מחוץ לתחומי האימפריה אך הושפע גם הוא מן השכנה החזקה שמדרום.
היחסים בין הרומאים לתושבים המקוריים של הולנד היו על פי רוב טובים למדי; בטאווים רבים אף שירתו בחיל הפרשים הרומי.
התרבות הבטאווית הושפעה מהתרבות הרומאית, ועדויות לכך ניתן לראות, בין השאר, במקדשים בסגנון רומאי כמו זה שבעיר אלסט המוקדש לאלים מקומיים.
גם המסחר שגשג: המלח שיוצר ממי הים הצפוני היה פופולרי במיוחד, ושרידים ממנו זוהו בכל רחבי האימפריה הרומית.
זה לא מנע את "המרד הבטאווי" בשנת 69 לספירה, שפרץ, בין השאר, מפני שהרומאים לקחו צעירים בטאווים לעבדים.
המרידה, שזכתה להצלחה רבה, הונהגה על ידי הבטאווי גאיוס יוליוס קיוויליס.
חיילים רומאים רבים (כולל חילות עזר בטאוויים וקאנינפאטיים מלגיונותיו של ויטליוס) הצטרפו למרד, שהצליח לפצל את האגף הצפוני של הצבא הרומי.
במהלך המרד נשרפו ארבעים מבצרים רומאיים.
באפריל שנת 70, במקביל להתמודדותו עם המרד הגדול בארץ ישראל, שלח אספסיאנוס כמה לגיונות כדי לדכא את המרד.
מפקדם, פטיליוס קריאליס, הביס בסופו של דבר את הבטאווים והחל במשא ומתן עם יוליוס קיוויליס, במגרשו הביתי, במקום כלשהו בין המז ונהר הוואל ליד נוֹבִיוֹגָאמוּס (ניימכן) או, כפי שכנראה קראו לה הבטאווים, בָּטָאווֹדוּרוּם.
הציוויליזציה הרומית הוכרעה על ידי הגירה המונית במסגרת נדידת העמים.
ארצות השפלה תחת שלטון האימפריה הרומית הקדושה
השבטים החדשים שהגיעו התערבו בתושבים הקודמים וכך יצרו את שלושת עמי ארצות השפלה: הפריזים לאורך החוף, הסקסונים במזרח והפרנקים במערב.
הפרנקים התנצרו בעקבות מלכם כלוביס הראשון בשנת 496. הנצרות חדרה לצפון בעקבות כיבוש פריזיה על ידי הפרנקים.
מיסיונרים אנגלו-סקסונים כמו ויליברורד, וולפרם איש סנס ובוניפציוס הקדוש היו פעילים בהמרתם של עמים אלה לנצרות.
בוניפציוס נרצח על ידי הפריזים בדוקום (754) והיה לקדוש.
הסקסונים במזרח התנצרו לפני כיבוש סקסוניה, והיו לבעלי בריתם של הפרנקים.
החלק הדרומי של הולנד המודרנית היה שייך לאימפריה הפרנקית של קרל הגדול.
צפונה משם הייתה טריטוריה פריזית עד 734. בשנת 843 התחלקה האימפריה הפרנקית לשלושה חלקים, ורובה של הולנד השתייך לקיסרות האמצעית שבין צרפת לגרמניה.
מאוחר יותר התפצלה הקיסרות האמצעית ורוב הארצות דוברות-ההולנדית של ימינו הפכו לחלק מגרמניה; פלנדריה הייתה לחלק מצרפת.
בין השנים 800 ו-1000 סבלו מאוד ארצות השפלה מפשיטות הוויקינגים (אחת מהן הרסה את העיר המשגשגת דורסטאד).
רובה של הולנד היה בשלטון ויקינגי בין 850 ל-920. בערך באותה תקופה נאבקו גרמניה וצרפת על השליטה בקיסרות האמצעית.
התנגדות לוויקינגים, אם הייתה כזו בכלל, באה בעיקר מצידם של אצילים מקומיים, שיוקרתם עלתה כתוצאה מכך.
עליונותם של הוויקינגים באה אל קיצה ב-920, כשהיינריך הראשון מלך גרמניה שחרר את אוטרכט.
המלכים והקיסרים הגרמנים שלטו בהולנד במאות ה-10 וה-11. גרמניה נקראה האימפריה הרומית הקדושה אחרי הכתרתו של אוטו הראשון לקיסר.
העיר ההולנדית ניימכן הייתה מקום שבו שהו קיסרים גרמניים; כמה מהם נולדו ומתו שם (ביניהם, למשל, הקיסרית הביזנטית תיאופנו, אשתו של אוטו השני).
גם אוטרכט הייתה עיר חשובה ונמל מסחרי גדול באותה תקופה.
נציגי השלטון הגרמני פקחו עין על רוזן מערב-פריזיה (כיום חבל הולנד) בדלתא של הריין - הוא מרד בשנת 1018. הרוזנות נועדה לאחר מכן להפוך לחלק מאוטרכט, אבל שמרה על עצמאותה בשל החיכוכים בין האפיפיור לבין הקיסר.
חלק גדול ממערב הולנד כמעט ולא היה מיושב בין סוף התקופה הרומית וסוף המאה ה-11. בסביבות שנת 1000 החלו איכרים מפלנדריה ואוטרכט לרכוש אדמות ביצה, לנקז אותן ולעבד אותן.
תהליך זה התפתח במהירות והשטח הריק יושב בתוך כמה דורות.
הם בנו חוות עצמאיות שלא היו חלק מכפרים קיימים, דבר שהיה ייחודי באירופה של אותם ימים.
לפני תחילת התהליך הזה, השפה והתרבות של מעט האנשים שחיו באותו שטח הייתה פריזית - האזור נודע בשם "מערב פריזיה" (Westfriesland).
ככל שהתקדם תהליך ההתיישבות, השפה המקובלת באזור הייתה הולנדית עתיקה.
במאה ה-12 כבר היה האזור ידוע בשם הולנד.
חבל צפון הולנד, הנמצא מצפון למפרץ האיי, עדיין ידוע בשפה המדוברת בשם "מערב פריזיה".
בסביבות שנת 1000 חלו גם כמה התפתחויות בתחום החקלאות (הנקראות לעיתים "המהפכה החקלאית") שהובילו לעלייה בתפוקה, בעיקר בייצור מזון.
הכלכלה החלה להתפתח בקצב מהיר, והגידול בתפוקה אפשר לעובדים לעבד אדמות רבות יותר או להפוך לסוחרים.
עד מהרה נוסדו הגילדות והתפתחו שווקים, משעבר הייצור את כמויות התצרוכת המקומית.
הופעתו של הכסף הפכה את המסחר לעיסוק קל בהרבה משהיה.
הערים הקיימות הלכו וגדלו, וערים חדשות צצו סביב מנזרים וטירות; מעמד סוחרים החל להתפתח ביישובים עירוניים אלה.
האוכלוסייה גדלה, מה שהביא לגידול נוסף בהתפתחות העיר והמסחר.
מסעי הצלב היו פופולריים בארצות השפלה, ורבים נמשכו להשתתף בהם ולהילחם על כיבוש המקומות הקדושים.
באירופה עצמה, שרר שלום יחסי.
מסעי הצלב והשלום באירופה תרמו שניהם למסחר ולצמיחה הכלכלית.
הערים עלו כפורחות, בעיקר בפלנדריה ובראבנט.
כיוון שעושרן וכוחן של הערים עלה, הן החלו לקנות להן פריווילגיות מן השלטונות, שנקראו "זכויות עירוניות": הזכות לשלטון עצמי והזכות להעביר חוקים.
התוצאה בפועל הייתה שהערים העשירות ביותר הפכו לרפובליקות כמו-עצמאיות בזכות עצמן.
שתיים מהערים החשובות ביותר היו ברוז' ואנטוורפן, שעתידות להיות בין הערים והנמלים החשובים באירופה.
הקיסרות הרומית הקדושה לא הצליחה לשמור על אחדות מדינית.
נוסף לעצמאותן הגוברת של הערים, שליטים מקומיים הפכו את הרוזנויות והדוכסויות שלהם לממלכות פרטיות, ולא חשו מחויבות רבה לקיסר, ששלטונו על חלקים רבים של האימפריה היה תאורטי בלבד.
חלקים גדולים מן השטח שכיום הוא הולנד נשלטו בידי רוזן הולנד, דוכס חֶלְרֶה, דוכס בראבנט ובישוף אוטרכט.
פריזיה וחרונינגן בצפון שמרו על עצמאות ושלטה בהם האצולה הזוטרה.
המדינות הפיאודליות השונות היו שרויות כמעט כל הזמן במלחמה זו עם זו.
חלרה והולנד נלחמו ביניהן על השליטה באוטרכט.
אוטרכט, שהבישוף שלה שלט בשנת 1000 על מחצית שטחה של הולנד של ימינו, נדחקה לשוליים כיוון שלעיתים קרובות התקשתה לבחור בישוף חדש.
חרונינגן, דרנתה ורובה של חלרה, שהיו פעם חלק מאוטרכט, הפכו לעצמאיות.
בראבנט ניסתה לכבוש את שכנותיה, אך ללא הצלחה.
גם הולנד ניסתה להתבסס בזיילנד ופריזיה, אבל נכשלה בנסיונותיה.
פריזיה בצפון המשיכה לשמור על עצמאותה באותה תקופה.
היו לה מוסדות שלטוניים משלה (שנקראו בשם הקיבוצי "החופש הפריזי") והיא התייחסה בעוינות למערכת הפיאודלית בערים אירופיות אחרות.
הפריזים ראו בעצמם בעלי ברית של שווייץ, וקריאת הקרב הפריזית הייתה "המוות עדיף על העבדות".
בסופו של דבר אבדה להם חירותם ב-1498, כשצבא הלנדסקנכט, שכירי החרב הגרמנים של אלברכט דוכס סקסוניה, הביס אותם.
רוב השטח שבו שוכנות כיום בלגיה והולנד התאחד בסופו של דבר בשלטון דוכס בורגונדיה ב-1433. עד האיחוד הבורגונדי הזדהו ההולנדים על פי רוב עם עיר הולדתם, הדוכסות או הרוזנות המקומית שבהם חיו, או כנתיני האימפריה הרומית הקדושה.
התקופה הבורגונדית מציינת את תחילת דרכה של האומה ההולנדית כזהות לאומית נפרדת.
כיבוש רוזנות הולנד בידי פיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה מעלה תמיהות מסוימות.
כמה מבני האצולה החשובים ברוזנות למעשה הזמינו את הדוכס לכבוש את הולנד, אף על פי שמבחינה היסטורית לא הייתה לו כל חזקה עליה.
כמה היסטוריונים טוענים שהמעמד השליט בהולנד קיווה שהולנד תשתלב בכלכלה הפלמית ותאמץ את המוסדות המשפטיים הפלמיים: בעוד שאירופה סבלה ממלחמות אזרחים רבות במאות ה-14 וה-15 פלנדריה התעשרה ונהנתה מפירות השלום.
אחרי כמה שנות מלחמה הודחה רוזנת הולנד מכיסאה והוחלפה בדוכסים בורגונדים.
המסחר ההולנדי התפתח במהירות, בעיקר בתחומי התעבורה והספנות.
השליטים החדשים הגנו על האינטרסים המסחריים של ההולנדים.
הצי ההולנדי הביס כמה פעמים את ציי ברית ערי ההנזה.
אמסטרדם גדלה, ובמאה ה-15 הפכה לנמל הסחר הראשי באירופה לדגנים מן האזור הבלטי.
אמסטרדם הפיצה דגנים לערים החשובות בפלנדריה, צפון-צרפת ואנגליה.
סחר זה היה חשוב במיוחד להולנדים, כיוון שהולנד כבר לא הייתה מסוגלת לגדל מספיק דגן כדי להאכיל את האוכלוסייה המקומית: ניקוז הפולדרים גרם לירידה בכמות הכבול, מה שגרם לכך שאי-אפשר היה לנקז את האדמות החקלאיות במידה מספקת.
חבל חֶלְרֶה התנגד לשלטון הבורגונדי, וניסה להקים מדינה עצמאית בצפון-מזרח הולנד וצפון-מערב גרמניה של ימינו.
במאה ה-16, בשל חוסר כסף, שלחה חלרה את חייליה לדאוג לעצמם בכך שיבזזו שטחי אויב.
חיילים אלו היו מטרד גדול להולנד הבורגונדית.
אירוע אחד שנודע לשמצה הייתה הפשיטה על האג.
חלרה הייתה בעלת-בריתן של צרפת, אנגליה ודנמרק, שרצו לשים קץ לעושרן של פלנדריה ואנטוורפן, ולשלטון הבורגונדי בארצות השפלה.
המאבק לעצמאות ותור הזהב של הולנד
במאה ה-16 עבר כל שטח ארצות השפלה, באמצעות כיבושים וירושה, לשליטת שושלת הבסבורג תחת קרל החמישי, שאיחד את הישויות הפוליטיות השונות למדינה אחת.
מזרח הולנד היה כבוש במשך כמה עשרות שנים בלבד לפני תחילת המאבק ההולנדי לעצמאות.
על כל פנים, ב-1548, שמונה שנים לפני שוויתר על כיסאו, העניק הקיסר קרל החמישי לשבע עשרה הפרובינציות מעמד של ישות נבדלת גם מהקיסרות וגם מצרפת.
צו קיסרי זה (הידוע בשם "הסנקציה הפרגמטית") לא הקנה לפרובינציות עצמאות מלאה, אך הוא העניק להן אוטונומיה רבה.
אחרי קרל עלה לשלטון בנו, פליפה השני.
שלא כאביו, שגדל בגנט שבפלנדריה, פליפה גדל בספרד ולא חש כל קשר אישי לארצות השפלה, בהן התגורר ארבע שנים בלבד.
כיוון שכך, הוא נתפס כמנותק בקרב האצולה המקומית.
פליפה, שהיה קתולי אדוק, נחרד מהצלחתה של הרפורמציה בארצות השפלה ומכך שמספר גדל והולך של אנשים המירו את דתם לקלוויניזם.
נסיונותיו לרדוף את הפרוטסטנטים ולהביא לשלטון, משפט וכלכלה ריכוזיים פגעו עוד יותר בפופולריות שלו וגרמו למרד נגדו.
ההולנדים לחמו לעצמאות משלטון ספרד, ובכך פתחו את מלחמת שמונים השנה (1568–1648).
מספר פרובינציות מורדות חתמו על איחוד אוטרכט ב-1579 ויצרו את איחוד שבעת המחוזות.
וילם הראשון מבית אורנז' (24 באפריל 1533 - 10 ביולי 1584), מייסד בית המלוכה ההולנדי, הנהיג את ההולנדים בחלק הראשון של המלחמה.
בשנים הראשונות הייתה ידם של הספרדים על העליונה.
אבל בשנים הבאות נתקלו המצור וההתקפות על ההולנדים בהתנגדות מוצקה.
מלך ספרד איבד שליטה על הולנד אחרי ביזת אנטוורפן בידי חיילים ספרדיים שהתמרדו, שבה נהרגו כ-10,000 תושבי העיר.
הקתולים השמרנים בדרום ובמערב תמכו בספרדים, שכבשו מחדש את אנטוורפן וערים הולנדיות ופלמיות אחרות.
בסופו של דבר הצליחו המחוזות הצפוניים לשמור על עצמאות דה פקטו, ואילו המחוזות הדרומיים (פלנדריה, בראבנט, לוקסמבורג, פלנדריה הצרפתית, פלנדריה הוולונית - אזור ליל - ואחרים) נותרו בשלטון ספרדי, שהכביד עליהם את ידו.
מספר רב של דרומיים נמלטו לצפון: מחצית מאוכלוסיית אנטוורפן, שלושת-רבעי אוכלוסיית ברוז' וגנט וכל תושבי דנקרק וערים קטנות אחרות.
המלחמה נמשכה עוד 60 שנה נוספות אחרי שעיקר הלחימה הסתיים.
שלום וסטפאליה, שנחתם ב-30 בינואר 1648, אישר את עצמאותם של המחוזות המאוחדים מספרד ומגרמניה, והשאיר את ארצות השפלה הדרומיות בשלטון ספרד - מאותה עת התפצלו דרכי שני החבלים, והדרום הקתולי עתיד להפוך חלק מבלגיה, ואילו הולנד העצמאית תישאר פרוטסטנטית ברובה.
מבין "שבעת המחוזות" החשוב ביותר היה מחוז הולנד, ולכן במקומות רבים קראו בשם "הולנד" למדינה כולה.
המלחמה הפכה את המדינה החדשה לכוח חשוב במערב אירופה.
במהלך מלחמת שמונים השנה הפכו המחוזות ההולנדיים למרכז הסחר החשוב בצפון אירופה, מעמד שעד אז היה שייך לפלנדריה; ספינות הולנדיות צדו לווייתנים בחופי סבאלברד, סחרו בתבלינים בהודו ואינדונזיה (באמצעות חברת הודו המזרחית ההולנדית) וייסדו מושבות בניו אמסטרדם (כיום ניו יורק), דרום אפריקה ואיי הודו המערביים.
כמו כן הם כבשו כמה מושבות פורטוגליות בצפון-מזרח ברזיל, אנגולה, אינדונזיה וציילון, והיו המדינה האירופית היחידה שהותרה לה דריסת רגל ביפן, באי המלאכותי דג'ימה.
המדינה החדשה שגשגה גם מבחינה כלכלית וגם מבחינה תרבותית.
ספקולציות בשוק הצבעונים הובילו להתמוטטות הראשונה של שוק המניות ב-1637 (שיגעון הצבעונים), אבל המשבר הכלכלי חלף עד מהרה.
בשל כל ההתפתחויות האלו מכונה המאה ה-17 "תור הזהב של הולנד".
כיוון שהולנד הייתה רפובליקה, היא נשלטה בעיקר בידי אליטה של סוחרים עירוניים שנקראו "רֶחֶנְטים" (regenten, מילולית "עוצרים"), ולא על ידי מלך.
לכל עיר ומחוז היו ממשלה וחוקים משלהם, ומידה רבה של אוטונומיה.
אחרי שנכשלו הניסיונות למצוא ריבון מוצלח, הוחלט שהריבונות תימסר לידי מועצות מחוזיות, שהיו הממשלות המקומיות בכל מחוז.
גוף בשם "סטאטן-חנראל" (Staten-Generaal, גוף שממנו התפתח בסופו של דבר הפרלמנט ההולנדי המודרני), שיישבו בו נציגים מכל המחוזות, יחליט בעניינים הנוגעים לרפובליקה כולה.
עם זאת, ה"סטאדהאודר" (Stadhouder, מילולית "מחזיק מקום") שעמד בראש כל מועצה מחוזית היה בן משפחת אוראנז'.
בדרך כלל עמד סטאדהאודר אחד בראש כמה מחוזות.
כמה מחוזות (למשל לימבורג ובראבנט) היו אוטונומיים רק באופן תאורטי, ולמעשה היו כפופים לשלטון המרכזי (ונקראו "ארצות הגנרליוּת", בגלל כפיפותן לסטאטן-חנראל).
המדובר היה באזורים שלא היו חלק משבעת המחוזות המקוריים שחתמו על האיחוד, אלא שטח שנכבש מידי הספרדים.
באותה תקופה הדת הקתולית דוכאה ביד קשה, אף כי באופן רשמי היה חופש דת.
ב-1650 מת הסטאדהאודר וילם השני, נסיך אורנז' בפתאומיות מאבעבועות שחורות; בנו, וילם השלישי, שמאוחר יותר יהיה גם הוא סטאדהאודר ולבסוף מלך אנגליה, נולד שמונה ימים אחרי מות אביו, ולפיכך נעשה לנסיך אורנז' המכהן ברגע הולדתו.
מאז ראשית ימי הרפובליקה התנהל מאבק מתמשך בין הרֶחֶנְטים, אליטה לא-רשמית של אזרחים עשירים, לבין בית אורנז', שתומכיהם ("אורנז'יסטים") באו בעיקר מקרב פשוטי העם.
כעת עטו הרחנטים על ההזדמנות: ב-22 השנים הבאות לא היה סטאדהאודר בהולנד.
יוהאן דה ויט, פוליטיקאי ודיפלומט מבריק, היה הדמות הדומיננטית.
ב-1672 חזרה משרת הסטאדהאודר (בידיו של נסיך מבית אורנז'), והפכה למשרה שהמעבר שלה בירושה נתפס כמעט כאוטומטי; התקופות היחידות שבהן המחוזות המאוחדים היו רפובליקה אמיתית היו בשנים 1650 - 1672, ולאחר מכן בין 1702 ל-1748.
בשנת 1651 חוקקה אנגליה (אז בשלטונו של אוליבר קרומוול) את חוק הסחר הימי הראשון, שהטיל מגבלות חמורות על כלי שיט זרים במסחר האנגלי וכך פגע באופן חמור באינטרסים של הולנד.
בעקבות תקרית שבה סירבה אונייה הולנדית להנמיך את דגלה בפני אונייה אנגלית בתעלת למאנש פרצה מלחמת הולנד-אנגליה הראשונה (1652 - 1654), שהסתיימה בחוזה וסטמינסטר; האמנה השאירה את חוק הסחר הימי על כנו.
חלק מעושרם של ההולנדים נבע מסחר בעבדים.
ב-1619 החלו ההולנדים לעסוק בסחר עבדים בין אפריקה ואמריקה, וב-1650 כבר הייתה הולנד סוחרת העבדים הגדולה ביותר באירופה, עד שבסביבות 1700 בריטניה לקחה לעצמה את התואר.
עיר הנמל אמסטרדם הפכה לבירת העבדים האירופית וניהלה גם חלק מסחר העבדים במדינות שכנות; כ-10,000 ספינות עבדים היו קשורות לנמל באמסטרדם.
שנת 1672 ידועה בהולנד כ"שנת האסון" (Rampjaar).
אנגליה הכריזה מלחמה על הרפובליקה (מלחמת אנגליה-הולנד השלישית), ובעקבותיה צרפת, מינסטר וקלן, שחתמו כולן על בריתות נגד הולנד.
צרפת, קלן ומינסטר פלשו לרפובליקה.
יוהאן דה ויט ואחיו, קורנליס, שעד אותה עת הצליחו לשמור על שיווי-משקל דיפלומטי עדין, היו השעירים-לעזאזל המתבקשים.
נעשה בהם לינץ' (אף כי כנראה "ההמון המוסת" היה מאורגן מלמעלה) - יוהאן דה ויט נורה בראשו וגופתו עברה התעללויות, ואילו קורנליס נשחט וקרביו הוצאו מבטנו בעודו חי, ולאחר מכן גופתו נתלתה, עברה התעללויות ובחלקה אף נאכלה.
לבם של שני האחים הוצג לראווה במשך שנים רבות.
במקומם התמנה סטאדהאודר חדש, וילם השלישי.
ניסיון אנגלי-צרפתי לנחות על חופי הולנד נהדף רק בקושי רב, בשלושה קרבות ימיים נואשים בפיקודו של האדמירל מיכיל דה רויטר.
כדי לעצור את התקדמות הכוחות הצרפתיים מדרום, הציפו ההולנדים שטחי אדמה רבים באמצעות פתיחת פרצות בסכרי נהרות, מה שגרם לנזק עצום.
בעזרתם של כמה נסיכים גרמניים הצליחו ההולנדים להדוף את חילות קלן ומינסטר, ובסופו של דבר לחתום איתן על הסכם שלום, אך כמה שטחים במזרח אבדו להולנד ונשארו עד היום בשליטה גרמנית.
גם עם אנגליה נחתם חוזה שלום ב-1674 (חוזה וסטמינסטר השני).
ב-1678 נחתם גם חוזה שלום עם צרפת, אף כי בעלי-בריתה הגרמנים והספרדים הרגישו מרומים אחרי שחתמה על הסכמי ניימכן.
ב-1688, אחרי שלוש מלחמות נגד אנגליה שהסתיימו למעשה בתיקו, נקלעו היחסים בין הולנד ואנגליה שוב למשבר.
הסטאדהאודר וילם השלישי החליט לקחת על עצמו הימור מסוכן ביותר ולפלוש "פלישה מונעת" לאנגליה.
הוא ניצח, וניצחונו הוביל למהפכה המהוללת שסילקה את יריבו הקתולי ג'יימס השני מכס המלכות והעלתה לשלטון אותו עצמו.
מהגרים רבים הגיעו למחוזות ההולנדיים במאות ה-17 וה-18, בעיקר מהחלקים הפרוטסטנטיים של גרמניה.
באותה תקופה כ-50% מתושבי אמסטרדם היו מהגרים שנולדו מחוץ להולנד.
ברוב אירופה שרר עוני ולא הייתה תעסוקה מספקת לכולם; אבל באמסטרדם היו אפשרויות תעסוקה רבות, ושררה סובלנות דתית יחסית, כי השלטונות הכירו בכך שההגירה הרבה מחזקת מאוד את הכלכלה המקומית.
מבקרים מבחוץ הופתעו לגלות שלא נדרשה מהם התייצבות במשטרה המקומית.
נוסף לגרמנים, היגרו להולנד גם פרוטסטנטיים שנרדפו בפלנדריה ובצרפת (האחרונים כונו הוגנוטים), יהודים מגרמניה ופורטוגל, ורבים אחרים, ביניהם הפילוסוף דקארט וכמה מחלוצי המהגרים לארצות הברית (יש הרואים השפעה הולנדית רבה על הרעיונות הרפובליקניים המוקדמים בארצות הברית, וכן על התפתחות המערכת הפדרלית בה).
השגשוג הכלכלי וחופש הדת והביטוי הביאו לפריחה חסרת תקדים של האמנויות בהולנד, והיא הפכה למקום מושבם של ציירים רבים.
הוצאות ספרים רבות נפתחו בה, וספרים חשובים רבים יצאו לאור באמסטרדם - ביניהם ספרים שהצנזורה בארצות כתיבתם אסרה על פרסומם.
הולנד הייתה גם בין המדינות המובילות בפרסום יצירות מוזיקליות, וכמה בתי דפוס למוזיקה נודעו באיכותם בכל אירופה.
במהלך המאה ה-18 החלה הכלכלה ההולנדית להתנוון ולקפוא על שמריה.
הולנד הלכה ואיבדה את מעמדה כמרכז הסחר בצפון אירופה.
מעמדה המרכזי של אמסטרדם בתחומי הכלכלה והתרבות עבר ללונדון.
מבחינה מדינית, מאז שזכתה הולנד בעצמאותה ב-1648 היא ניסתה להתגונן (במסגרת בריתות שונות) מפני צרפת, שתפסה את מקומה של ספרד כמדינה החזקה באירופה.
סופה של מלחמת הירושה הספרדית ב-1713 מסמל את סוף התקופה שבה הרפובליקה ההולנדית הייתה מעצמה חשובה.
במהלך המאה ה-18 הסתפקה הולנד בניסיון לשמור על עצמאותה והקפידה על מדיניות נייטרלית.
הצרפתים פלשו כמה פעמים (ב-1672, 1701 ו-1748) ובכל פעם הביאו להחלפת השלטון.
בסוף המאה ה-18 הורגשה תסיסה הולכת וגוברת בהולנד.
התפתח סכסוך בין שתי סיעות: האורנז'יסטים, שפעלו למען הגדלת סמכויותיו של וילם החמישי, נסיך אורנז', והפטריוטים, שקיוו להשיג צורת משטר דמוקרטית יותר, בהשראת מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
ניתן לראות את "יריית הפתיחה" של המהפכה הכושלת המכונה "המהפכה הבטאווית" במניפסט שפרסם יואן ון דר קָפֶּלֶן טוֹט דֶר פּוֹל, מייסד "הפטריוטים", בשנת 1781: Aan het Volk van Nederland, "אל העם ההולנדי".
לאחר שהולנד הייתה למדינה השנייה בעולם שהכירה בעצמאות ארצות הברית, הכריזו הבריטים מלחמה עליה.
מלחמת אנגליה-הולנד הרביעית (1780–1784) הייתה הרת אסון עבור הולנד, בעיקר מבחינה כלכלית.
ההיסטוריון פרנאן ברודל תיאר את חוזה השלום בתום המלחמה כ"צלצול הפעמון המבשר את מותה של הולנד כמעצמה".
ב-1785 התקוממו "הפטריוטים" במרד חמוש של מיליציות מקומיות הנחושות להגן על זכויותיהן של כמה ערים הולנדיות.
"באופן כללי ניתן לראות מהפכה זו כסדרה של אירועים מבולבלים ואלימים, תאונות, נאומים, שמועות, איבה מרה בין אנשים והתעמתויות חמושות," אומר ברודל, שראה בה מבשרת המהפכה הצרפתית, על הסיסמה המפורסמת vrijheid ("חירות") המזכירה את סיסמת המהפכה הצרפתית "חירות, שוויון, אחווה".
אבל בית אורנז', בתמיכת הבריטים, קראו לעזרתם את הפרוסים, קרובי משפחתם, שישלחו צבא כדי לדכא את המרידה.
תגובתם של האורנז'יסטים הייתה קשה: איש לא העז להיראות בציבור ללא סרטי-עיטור בצבע כתום (צבע בית אורנז'), נעשו מעשי לינץ' וכל ראשי הערים הוחלפו בעושי דברם של האורנז'יסטים.
צבא פרוסי קטן הוצב בהולנד, ומאחר שהם לא קיבלו משכורות הם התפרנסו ממעשי ביזה וסחטנות.
"פטריוטים" רבים נמלטו לבראבנט ולצרפת.
על רקע זה, לא מפתיע שאחרי המהפכה הצרפתית, כשפלש צבא צרפת וכבש את הולנד ב-1795, הצרפתים כמעט ולא נתקלו בהתנגדות מאורגנת.
וילם החמישי מאוראנז' נמלט לאנגליה.
הפטריוטים הכריזו על הקמתה של "הרפובליקה הבטאווית", אך זו התפרקה עד מהרה והשלטון חזר עד מהרה לידיים מנוסות ויציבות יותר.