tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בו בזמן היא מתוודעת לרופא הכפר החדש, דוקטור פִיצפִּירס בן המעמד הגבוה, ומתפתה להינשא לו, בגלל מעמדו ובגלל כוח המשיכה של אישיותו, אך ללא אהבה אמיתית.
זמן לא רב לאחר הנישואין מתחוור לה שבעלה מנהל רומן עם מרת שַרמונד בעלת האחוזה המקומית.
היא מנסה לשאת את כאבה ולהמשיך בחייה כרגיל, אך בעלה הרופא נוטש אותה ונמלט לאירופה עם אהובתו.
רגשי החיבה אל ג'יילס מתפתחים לאהבה, ושניהם, בעידודו הנמרץ של אביה של גרייס, מתפתים להאמין שבעקבות חוקי הגרושין החדשים תוכל להתגרש מבעלה הנואף ולהינשא לג'יילס.
אך מתברר שגם החוקים הליברליים יותר לא יאפשרו זאת.
גרייס ממשיכה בחייה בבית הוריה, עד שהשמועה עושה כנפיים, שבעלה חוזר לבדו לאנגליה והוא בדרך הביתה.
גרייס נחרדת למחשבה אפילו לראותו והיא נמלטת אל ביתו הזמני הרעוע של ג'יילס, בבקשה שיעזור לה לברוח לעיירה קרובה.
ג'יילס מפנה לה את ביתו אף על פי שהוא סובל כבר ממחלה קשה, וכעבור שני לילות בחוץ בגשם מת בזרועותיה.
לאחר תקופה של אבל ומחלה בבית אביה, מתאוששת גרייס ואילו פיצפירס שחי בעיירה סמוכה מנסה אט אט לחזור ולזכות באמונה.
הוא מצליח בכך ולאחר אסון שבו גרייס כמעט נתפשת במלכודת נגד מסיגי גבול, חוזרים השניים זה אל זה כבעל ואישה.
ג'יילס ווינטרבון אהוב היַלדות, שמר כל השנים על אהבתו לגרייס.
הוא עוסק במלאכות יער מזדמנות אצל אביה של גרייס, במטעי התפוחים, ובתחזוקת מכשיר לטחינת תפוחי עץ לצורך ייצור סיידר.
ג'יילס הוא בן היער, איש טבע, הקשור בכל נימי נפשו לסביבה וכאילו מתמזג תוך כדי עבודתו עם היער.
הוא איש תם וישר, החי חיים פשוטים ומחוספסים ואינו נוטה לחשוף את רגשותיו.
חוץ מייסוריו על אובדן גרייס לטובת הרופא, הוא נקלע לעימות עם מרת שרמונד בעלת האחוזה ועקב עניין משפטי מאבד את ביתו, שבו התגוררה משפחתו שנים רבות.
פִיצפִּירס המתוסכל מן הסביבה הנידחת, מחוֹסר תעסוקה ומתקוות שנכזבו, מעסיק את עצמו במחקרים רפואיים מדעיים ובעיונים פילוסופיים.
לאחר שהתוודע במקרה לגרייס, ונדהם למצוא אישה יפה ומחונכת כהלכה בסביבה זו הכפרית, הוא מחליט לחזר אחריה, באישורו של אביה, למרות החשש המקנן בו שנישואים כאלה יחתמו את שאיפותיו למעמד וליוקרה.
תאונה קלה שארעה למרת שרמונד במרכבתה, מביאה את הרופא פיצפירס אל האחוזה.
שם מתברר לשניים, שנפגשו כבר בעבר למשך יום אחד בעיר נופש בגרמניה, ורגשות האהבה שניצתו אז, חוזרים ומתלהטים עכשיו.
מרת שרמונד רואה בזה שעשוע להנעים בו את הזמן, אך פיצפירס שוקע באהבה החדשה ומצטער על נישואיו החפוזים לגרייס.
הוא עורך מסעות רכובים ליליים אל בית אהובתו, ובאחד ממסעותיו אלה, נתקל באביה של גרייס, מר מלברי, ולאחר חילופי דברים קשים, נזרק מן הסוס, נפצע קשה למדי, ומגיע לבית האחוזה, שם מרת שרמונד מטפלת בו עד שהוא מתאושש חלקית ובורח מן הכפר ליבשת באירופה, ושם מצטרפת אליו אהובתו.
לאחר ריבים מתמשכים איתה, הוא חוזר לבית מלברי במטרה להמשיך כרגיל בחיי נישואיו.מרת שרמונד בעלת האחוזה היא גבירה גחמנית ומשועממת, שהגיעה במקרה, עקב מות בעלה, אדון האחוזה לסביבה זו.
אין לה כל קשר לסביבה הכפרית, אין היא אוהבת אותה, והיא סובלת ממזג האוויר הקר והגשום.
היא בעלת כל הקרקעות בכפר, כולל היער, המטעים ובתי התושבים, וגורלם נתון בידיה או בעצם בידי הסוכן המועסק על ידה.
כשגרייס חוזרת אל הכפר, הן מתוודעות, גרייס מוצאת חן בעיניה והיא מוזמנת לביקור באחוזה.
שם הוגה מרת שרמונד תוכנית לצרף את גרייס אליה כבת לוויה במסעותיה ביבשת, באירופה.
אך רגע לא מתוכנן, שבו נשקפות שתי הנשים ביחד במראה, ממחיש למרת שרמונד, שנערה צעירה ופורחת כגרייס רק תאפיל על נשיותה שלה הבוגרת יותר, והיא זונחת את תוכניתה, מבלי ליידע את גרייס.
הפגישה עם פיצפירס מתפתחת לפלירט לא מחייב בעיניה, אך אז מתגלה לה שהיא נסחפת לאהבה שמעולם לא חשה כמוה קודם לכן.
באירופה, שאליה נדדה בעקבות פיצפירס, היא פוגשת מאהב אחר מן העבר, וזה מתנקש בה ביריית אקדח.
מארטי סאות' היא הצלע החמישית במרובע האהבה.
היא פועלת כפרית החיה חיי דחקות ונאלצת לדאוג בעצמה לפרנסתה.
גם היא, כמו ג'יילס, ילדת יער, המכירה אותו באופן טבעי ובלתי אמצעי.
היא עובדת לעיתים קרובות לצד ג'יילס ווינטרבורן, מעריצה אותו ומאוהבת בו, אך לעולם לא תגלה לו את רגשותיה.
אביה מת במשך הסיפור ממחלה, וגם היא עקב קשרים היסטוריים בין משפחתה לבין משפחת ווינטרבורן, מסולקת מביתה בגלל אותו עניין משפטי, שסילק את ג'יילס מביתו.
היא ממשיכה בחיי העמל הקשים, היא עוקבת אחר נישואי גרייס ואז אחר אהבתם החדשה של גרייס וג'יילס.
לאחר מות ג'יילס, היא וגרייס מבקרות אותו מדי שבוע בשבוע בבית הקברות, אך כשגרייס חוזרת לבעלה החוקי, נותרת היא להיות אהובתו הנאמנה ולהמשיך לקונן עליו.מר מלברי, אביה של גרייס, הוא סוחר עץ אמיד, הנחוש להשיג לבתו את הטוב ביותר בדמות חתן מן העמד הגבוה, שאיתו תוכל לבסס חיים בסגנון אצילי.
האב חש רגשות אהבה כנים לבתו, אך מעורבים בהם גם חשבונות של סוחר על הכסף שהשקיע בחינוכה.
לגבי ג'יילס, שותפו המזדמן בעסקים, חש האב רגשות מעורבים.
מצד אחד הוא חב לאביו של ג'יילס חוב מוסרי על כך שגזל ממנו בזמנו את אהובתו ונשא אותה לאישה, ומצד שני לא יסכים "לבזבז" את בתו על אדם כה פשוט, שהתדרדר לעוני לאחר שסולק מביתו.
הפועלים השכירים אלה בעיקר פועליו של מר מלברי.
זוהי חבורה מגוונת, תמימה ומשעשעת, שמוסיפה את טעם חיי הכפר לסיפור.
השיחות שלהם, כמו במקהלה יוונית, מפסקות את העלילה בתובנות, לקחי עבר, וניבויים לעתיד.
כפי שמעיר הארדי בהקדמה לספר זה, הוא נדרש שוב לשאלה, שהעסיקה אותו כבר בספרים קודמים: מהו הבסיס הנכון ליחסי אישות בין גבר לאישה, ומה קורה כשאחד מבני הזוג מתאהב באדם אחר, למרות ההתחייבויות כבדות המשקל שנטל על עצמו בעת טקס הנישואין.
שאלות אלו קראו תיגר על המוסכמות החברתיות בתקופה הוויקטוריאנית, והארדי מצא את עצמו מותקף יותר ויותר בשיח הציבורי, עד שלאחר 'ג'וד האלמוני', שגם בבסיסו עומד מרובע אוהבים, החליט במודע לא לפרסם עוד רומנים ולהקדיש את עצמו לשירה.
האירוניה הבוטה של הארדי בקשר למהוגנות המינית באה למשל לידי ביטוי בספר, כששתי אהובותיו של פיצפירס, מרת שרמונד בעלת האחוזה וסיוק דמסון הפועלת הכפרית מגיעות לביתה של הרעיה גרייס, בגלל השמועה על פציעתו או מותו של פיצפירס.
וגרייס פונה אליהן: "אכן, יש לכן זכות מלאה להיכנס לחדר השינה שלו..
רעיות, כולן, בואו ניכנס יחד." מעמדות.
הארדי רואה לידת אדם למעמד נחות או גבוה, עניין מקרי שאין לו כל קשר לתכונות פנימיות של אותו אדם.
כך מארטי סאות' העוסקת בהקצעת חוטרים וידיה מיובלות, יכלה באותה מידה בנסיבות אחרות לאמן את ידיה בציור או בנגינה ולהצליח בכך.
אפילו הסוס הזקן המושך שנים באותו מסלול, יכול היה בנסיבות אחרות ללחוך עשב בערבות המזרח.
עם זאת הארדי ער עד כמה פער המעמדות הוא כוח מניע בחיי אנשים.
אביה של גרייס מקדיש את חייו ומעוות את תפישת המציאות שלו לצורך העלאת בתו למעמד גבוה.
מר פיצפירס מתאהב בגבירת האחוזה בגלל רגשותיו, אך גם בגלל מעמדה ובגלל תסכולו על כך שנקלע לנישואין פחותים.
אפילו הכפריים הפשוטים, משהתבשרו על נישואי פיצפירס עם בת הכפר שלהם, רואים בכך ירידה, מתחילים לזלזל בו, להמעיט בגינוני כבוד כלפיו, ואפילו לפקפק ביכולתו לטפל בהם.יער וטבע.
כפי ששמו מעיד עליו, הספר משוקע כל כולו בהווית ארץ היערות.
כל אפיזודה וכל עניין נטועים בטבע מסביב ובחילופי עונותיו, ואלה מתוארים ביד משורר אמן ומסבים הנאה צרופה לקוראים.
הטבע מתנהל על פי דרכו, אדיש לכאורה למעשי בני אדם, אך בו בזמן מעורב בכל המתרחש בחייהם.
למשל, עץ גדול הסוכך על ביתם של מארטי ואביה, גורם לאב לתחושה נחרצת, אובססיבית, שהעץ יתמוטט על הבית ויגרום למותו.
כשהעץ נגדע לבסוף כדי להקל על מחשבות המוות של הזקן, הוא נתקף בהלם כה נורא, עד שהוא נופל משותק למיטה ובסוף אותו יום מת.
במקרה אחר, טעייה בסבך היער מזמנת יחדיו את הרעיה החוקית גרייס עם המאהבת מרת שרמונד, וכשהסערה מתגברת הן נאלצות לתפוש מחסה תחת אותו עץ ואז יושבות מחובקות מפאת הקור העז.
אז מספרת מרת שרמונד לגרייס את הסודות הכי כמוסים, בעוד שגרייס מבינה לראשונה שרעותה ממש מאוהבת בפיצפירס ואין זה רק פלירט חולף.
לכל אורך הספר נדמה שהדמויות, למרות אופיים וכוונותיהם, מובלות בעל כורחם בידי כוחות חזקים מהם.
כוחות אלה יכולים להיות הטבע הסובב, כפי שתואר למעלה, או היסטוריה משפחתית, שלא ניתנת כמובן לשינוי, או מקרים קלי ערך המשנים גורלות.
כך, למשל, היתקלות מקרית בין קרון עצים של מלברי הנהוג בידי ווינטרבורן, לבין מרכבתה של מרת שרמונד, גורמת למרת שרמונד לא לחדש את חוזה השכירות עם ווינטרבורן, וכך הוא מאבד את ביתו ואת שארית סיכוייו לשאת את גרייס.
או – מסמך נשכח בתחתית תיבה בבית ווינטרבורן נותן לו זכות להאריך את חוזה השכירות עד תום חייו, אך הבקשה מוגשת מאוחר מדי ונדחית.
כתובת שנכתבה על קיר מול ביתו של ווינטרבוורן ובה רומזת גרייס על רצונה להיות שלו, מיוחסת על ידו לתעלול של מארטי או של נער שעבר שם, הוא מתעלם מן המשמעות, ובכך מקדם את נישואי גרייס עם פיצפירס.
פלורנס אמילי הרדי, אשתו השנייה של הארדי, סיפרה שבשנת 1874 הפסיק הארדי את כתיבתו של "סיפור מארץ היערות", והניח אותו בצד, עקב עיסוקים אחרים שהיה נתון בהם.
רק כעשר שנים מאוחר יותר חזר הארדי לספר שקיבל את שמו The Woodlanders והוא התפרסם בהמשכים בירחון "Macmillan's Magazine" , ממאי 1886 ועד אפריל 1887. באותה שנה יצא הספר לאור בשלושה כרכים.
באפריל 1912 קיבץ הארדי את כל ספרי ווסקס במהדורה אחת, וביניהם כלל את 'אנשי הארץ המיוערת' בקבוצת הרומנים שקרא לה "רומנים של אופי וסביבה".
במהדורה סופית זו הכניס הארדי תיקונים קלים, כולל בשמות מקומות ואנשים.
הארדי ראה את הספר כאחד ממועדפיו והעיד עליו שכשקרא אותו שוב לאחר עשרים וחמש שנים לצורך אותה מהדורת ווסקס, מצא שמבחינת סיפור המעשה, הוא הטוב בספריו.
הספר תורגם לעברית על ידי רון אגמון ויצא לאור ב־2025 בהוצאת אוריון.
ב-1913 בוצעה הפקה ראשונה של הספר כמחזה, שנכתב על ידי אוונס (A.H.
ההצגה הועלתה על ידי החבורה הדרמטית של דורצ'סטר, ולאחר מכן ב-1914 הוצגה גם בלונדון ובוויימות'.
מחזה על פי הספר לא הופק במשך שבעים השנים הבאות, ואז הועלו באנגליה שלוש הפקות בשלוש גרסאות שונות ב-1983, ב-2013 וב-2016.
עיבודים של הספר לקולנוע נעשו על ידי ה־BBC פעם בשנת 1970 ופעם בשנת 1997.
עיבודים מוזיקליים של כמה סצנות מן הרומן נעשו פעם ב 1925 עבור תזמורת קאמרית וזמרים על ידי האדלי (Hadley), ופעם ב-1985 כאופרה על ידי סטפן פאולוס.
אנשי המונומנטים: גיבורי בעלות הברית, גנבים נאצים והחיפוש אחר המטמון הגדול ביותר בהיסטוריה הוא ספר עיון משנת 2009 מאת וברט ויטר.
הספר מתאר את מאמצי תוכנית מונומנטים, יצירות אמנות וארכיונים במהלך ולאחר מלחמת העולם השנייה להגן על המורשת התרבותית של אירופה ולאתר ולהחזיר יצירות אמנות שנבזזו על ידי הנאצים.
הספר הגיע למקום הראשון ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס ולאחר מכן עובד לסרט ב-2014, בבימויו ובכיכובו של ג'ורג' קלוני.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 2011 בהוצאת כנרת, זמורה, דביר.
אנשי המונומנטים מכסה את פעילות יחידת תוכנית מונומנטים, יצירות אמנות וארכיונים (MFAA) החל מהקמתה בעקבות דיוני ב-1943. היחידה הפכה לפעילה במאמץ המלחמתי לאחר המערכה בנורמנדי, והייתה אחראית הן להגנת המונומנטים התרבותיים של אירופה במהלך המלחמה והן לאתר ולהחזיר בבטחה את יצירות האמנות הרבות שנגנבו על ידי הנאצים.
בעוד שבסוף פעילותה ב-1951 עבדו כ-350 אנשים עבור ה-MFAA, בתקופה המוקדמת פעלו רק שמונה קציני MFAA בצפון אירופה ו-27 באיטליה.
אנשי היחידה עבדו קרוב לקווי החזית, ולעיתים קרובות חסרו תחבורה, ציוד ומפות מדויקות.
לפחות שני אנשי MFAA נהרגו בקרב.
אנשי ה-MFAA גויסו בעיקר מקהילת האמנות.
הם היו משכילים מאוד אך שובצו לתפקידי קצונה בדרג נמוך בצבא.
בסיפור של אדסל נכללים ג'יימס רורימר, שלימים יהפוך למנהל מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ולינקולן קרסטיין, שסייע לייסד את ניו יורק סיטי בלט.
אדסל מפרט גם את תרומתה של רוז ואלאן, עובדת הגלריה הלאומית ז'ה דה פום בצרפת בתקופת הכיבוש הנאצי, שתיעדה את גניבת היצירות על ידי הנאצים והייתה גורם מרכזי בהשבתם.
הספר מתאר בהרחבה את גילויים של שני מחסני אמנות גנובה חשובים במיוחד: אחד בטירת נוישוונשטיין, שם נמצאו לבסוף 21,000 יצירות, ואחד במכרות המלח של אלטאוסזה, שם נמצאו 6,714 ציורים ופסלים, כולל תמונת המזבח של גנט וכן פסל המדונה מברוז' של מיכלאנג'לו.
אדסל מתאר את מזלה הטוב של היחידה בלכידת מאגר האמנות באלטאוסזה, שכן מעט לפני שחרור המקום, קצין גרמני הפר שוב ושוב את ההוראות לפוצץ את המכרה יחד עם כל תכולתו.
ה-MFAA הופקדה גם על תהליך החזרת האמנות בבטחה לבעליה החוקיים.
ה-MFAA החזירה בסופו של דבר מעל חמישה מיליון פריטים, כולל ציורים רבים ויצירות פיסול, אך גם ספרים ומגילות, ויטראז', 5,000 פעמוני כנסייה ועוד.
המבקר של מגזין טיים כתב כי "הפרטים ההיסטוריים מגיעים במהירות, אבל אדסל מצליח לשמור על נרטיב קליל".
בג'רוזלם פוסט, המבקרת מרילין הנרי התרשמה מעבודתו של אדסל בשמירה על זכר ה-MFAA תוך פירוט "האומץ, המיומנות והאומץ" של חבריה.
הבוסטון גלוב כינה את הספר "יצירה שקשה להניחה".
סוכנות הידיעות AP הזהירה כי "הצהרות שמזכירות סרטים 'המבוססים על סיפור אמיתי' עלולות להרתיע חלק מהקוראים".
ה- שיבח את המחקר הנרחב של המחברים תוך שהוא מבקר את "הסגנון המפוזר והמוגזם" של הספר.
אנשי המונומנטים הגיע למקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס לאחר פרסום הסרט המבוסס על הספר ב-2014.
בשנת 2012 הוכרז שג'ורג' קלוני יעבד את אנשי המונומנטים לסרט עלילתי בבימויו ובכיכוב עצמי.
בסרט, שיצא לאקרנים ב-2014, כיכבו גם מאט דיימון, ביל מארי וג'ון גודמן.
הסרט נתן לדמויות שמות שונים מהמקבילות האמיתיות, וכותביו ספגו ביקורת על אי-דיוקים היסטוריים.
אַנְשְׁלוּס הוא הכינוי לסיפוחה של אוסטריה הפשיסטית לרייך השלישי ב-12 במרץ 1938, בעקבותיו המדינה האוסטרית בוטלה והפכה למחוז ברייך הגרמני.
אף שאיחוד בין אוסטריה לגרמניה נאסר במפורש בהסכם ורסאי, המעצמות לא מנעו את הסיפוח, בתקווה כי היטלר יסתפק בסיפוח אוסטריה וחבל הסודטים (מצ'כוסלובקיה), ולא ישתלט בכוח על שטחים נוספים.
אוסטריה הייתה המדינה הגרמנית היחידה שנשארה מחוץ לאיחוד הפוליטי של המדינות הגרמניות השונות שהתרחש ב-1871, אף על פי שפעלו בה ארגונים לאומניים גרמניים מכיוון שרוב האוכלוסייה שמרה אמונים למונרכיה של בית הבסבורג.
רעיון קיבוץ הגרמנים אל תוך מדינת לאום גדולה הועלה מספר פעמים בעבר, החל מהמאה ה-19 בשקיעתה של האימפריה הרומית הקדושה ועד לסיום הקונפדרציה הגרמנית.
אוסטריה רצתה להציע את פתרון "גרמניה הגדולה יותר" (Großdeutsche Lösung) לפיה הנסיכויות הגרמניות יהיו מאוחדות תחת הנהגת האוסטרים הגרמנים (ההבסבורגים).
פתרון זה יכלול את כל המדינות הגרמניות (כולל האזורים הלא גרמניים באוסטריה), אך פרוסיה תהיה במעמד משני.
מחלוקת זו שלטה בדיפלומטיה הפרוסו-אוסטרית ובפוליטיקה של המדינות הגרמניות במשך אותה תקופה.
הסכסוך המתוקשר הסתיים בשנת 1866 לאחר "מלחמת אוסטריה–פרוסיה" שבה ניצחו הפרוסים את האוסטרים, ובעקבות כך הוציאו את אוסטריה ואת האוסטריים הגרמניים מגרמניה עצמה.
המדינאי הפרוסי, אוטו פון ביסמרק, הקים את הקונפדרציה הגרמנית הצפונית, שכללה את רוב המדינות הגרמניות והגדילה עוד יותר את כוחה של פרוסיה.
ביסמרק השתמש במלחמת צרפת-פרוסיה כדרך לשכנוע מדינות גרמניות אחרות, כמו ממלכת בוואריה, לעמוד לצד פרוסיה במאבקה נגד האימפריה הצרפתית השנייה.
בשל ניצחונה המהיר של פרוסיה, הסכסוך הוסדר ובשנת 1871 הוקמה האימפריה הגרמנית ("קליינדוטש"), המבוססת על הנהגת ביסמרק וממלכת פרוסיה הקדומה, וכללה, מלבד פרוסיה, את כל המדינות הגרמניות זולת אוסטריה.
לאחר הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867, האימפריה האוסטרית וממלכת הונגריה חיו על פי ריבונות כפולה, תחת השליט פרנץ יוזף הראשון.
האימפריה המגוונת הזו כללה קבוצות אתניות שונות, כגון הונגרים, סלאבים אתניים וכן קבוצות כמו קרואטים, צ'כים, פולנים, רוסינים, סרבים, סלובקים, סלובנים ואוקראינים, וכן איטלקים ורומנים שנשלטו בידי מיעוט גרמני.
באימפריה האוסטרו הונגרית התקיימו מתחים בין הקבוצות האתניות השונות.
רבים מהאוסטרים הפאן-גרמנים הביעו נאמנות לביסמרק ורק לגרמניה, כדוגמת לבישת סמלים אסורים בבתי הספר באוסטריה ודגלו בפירוק האימפריה הנוכחית כדי לאפשר סיפוח מלא של אוסטריה לגרמניה.
אף על פי שאוסטרים רבים הסכימו עם רעיונות פאן-גרמניים, אוסטרים רבים מהם עדיין גילו אמונים למלוכה ההבסבורגית ושאפו לעצמאות אוסטריה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933, הם השתמשו בתעמולה כדי לנסות לכפות על אוסטרים לדרוש את אנשלוס לרייך הגרמני באמצעות סיסמאות כגון "עם אחד, אימפריה אחת, מנהיג אחד".
עם תום מלחמת העולם הראשונה, אוסטריה כבר לא נכללה תחת הניהול הפנימי והאדמיניסטרטיבי של גרמניה, מפני שעברו חמישים שנה מאז חתימת "אמנת פראג" שנקבעה בסוף מלחמת אוסטריה-פרוסית של 1866.
לאחר המלחמה, הדעה הרווחת באוסטריה העדיפה במידה רבה לקיים איזושהי ברית עם גרמניה, אך על פי הסכמי השלום נאסר על כך במפורש.
האימפריה האוסטרו-הונגרית התפרקה ב-12 בנובמבר 1918, ובאותה שנה הוכרזה אוסטריה הגרמנית כרפובליקה.
האספה הארצית הזמנית גיבשה חוקה זמנית, בה נאמר כי "אוסטריה הגרמנית היא רפובליקה דמוקרטית" (סעיף 1) ו"אוסטריה הגרמנית היא יחידה של הרפובליקה הגרמנית" (סעיף 2).
משאלי עם במחוזות הגרמניים של הערים טירול וזלצבורג הניבו רוב של 98% ו-99% בעד איחוד עם הרפובליקה הגרמנית.
בעקבות האיסור על סיפוח אפשרי, הצביעו הגרמנים באוסטריה ובגרמניה על הסתירה בעקרון ההגדרה העצמית הלאומית, משום שהוא לא הוענק לגרמנים האתניים (כגון הגרמנים האוסטרים והגרמנים הסודטים) מחוץ לרייך הגרמני.
הסכם ורסאי וחוזה סן ז'רמן (שניהם נחתמו ב-1919) אסרו במפורש על הכללתה הפוליטית של אוסטריה במדינה הגרמנית.
צעד זה ספג ביקורת מצדו של הוגו פרויס, המנסח של חוקת רפובליקת ויימאר, שראה באיסור סתירה ביחס לעקרון ההגדרה העצמית של וילסון, שנועד לסייע להביא שלום לאירופה.
אולם, לאחר החורבן שהביאה מלחמת העולם הראשונה, חששו צרפת ובריטניה מעוצמה אפשרית של גרמניה גדולה יותר, והחלו להחליש את השלטון הנוכחי.
החוקות של רפובליקת ויימאר ושל הרפובליקה האוסטרית הראשונה כללו את מטרת האיחוד, שנתמכה בהרחבה על ידי המפלגות הדמוקרטיות.
בשנות השלושים המוקדמות, התמיכה באיחוד אוסטריה וגרמניה גרפה אהדה רבה, והממשלה האוסטרית שקלה איחוד מכסים אפשרי עם הרפובליקה הגרמנית בשנת 1931.
אנגלברט דולפוס, קנצלר אוסטריה בין 1932 ל-1934, אשר שאף להקים באוסטריה משטר במתכונת הפשיזם האיטלקי, בתוספת גוון קתולי מובהק, התנגד לסיפוח אוסטריה לגרמניה הפרוטסטנטית ברובה, ובכך עורר את חמתם של הלאומנים הגרמנים והנאצים האוסטרים.
ב-1934 פרצה באוסטריה מלחמת אזרחים בעקבות סדרת החלטות פוליטיות מעוררות מחלוקת שהטיל דולפוס ב-1933, דולפוס דיכא את המרד במהרה וערך שינויים רבים במדינה, בין היתר שינה את דגלה וסמלה והפך את אוסטריה מרפובליקה למדינה דיקטטורית, אוסטריה הפדרלית.
משאיבד את תמיכת האגף השמאלי, נותר בודד מול הימין הקיצוני, וביולי 1934 נרצח בידי נאצים אוסטרים במהלך ניסיון כושל לתפוס את השלטון, בתמיכתו של הפיהרר, אדולף היטלר.
בכנס מיוחד עם ראשי המדינה וקציניו הבכירים ב-5 בנובמבר 1937, נאם היטלר על צרכיה החשובים של גרמניה: התפשטות מזרחה וכיבוש אוסטריה וצ'כוסלובקיה.
אחד מעוזריו של היטלר, הוסבאך, רשם את פרוטוקול הישיבה, המכונה לפיכך "מסמך הוסבאך".
המסמך חשף את כוונותיו האמיתיות של היטלר: אוסטריה וצ'כוסלובקיה יהיו היעד העתידי לכיבוש.
בראשית 1938 נפגשו היטלר וקורט שושניג, קנצלר אוסטריה.
שושניג ביקש לערוך משאל עם באוסטריה בעניין ההסכם עם גרמניה.
היטלר טען ששושניג מפר את הבטחותיו כלפיו, ודרש ממנו להתפטר.
שושניג, שחשש מפלישה גרמנית, אכן התפטר, ובמקומו התמנה לקאנצלר ארתור זייס-אינקווארט, מנהיג הנאצים האוסטרים.
אינקווארט, הקאנצלר האוסטרי הנאצי החדש, ביקש עזרה מהיטלר בהשלטת סדר במדינה, וכתגובה, ב-12 במרץ 1938, בשעה 05:30 (שעת הדמדומים קודם לזריחת השמש) פלש צבא גרמניה לאוסטריה.
המוני האוסטרים קיבלו את הגרמנים באהדה.
בהמשך, באמתלה של ביקור קברי הוריו, היטלר הגיע ללאונדינג שעל יד לינץ, ומשם המשיך לווינה, שם התקבל בידי המונים נלהבים, ונשא נאום בהלדנפלאץ ("כיכר הגיבורים") המרכזית.
בניגוד לתכנון מראש, ערך היטלר משאל עם בקרב העם האוסטרי בעניין איחוד שתי המדינות, משאל עם שהיטלר השפיע עליו בעזרת תעמולה וטרור, וזכה לתמיכה כמעט מוחלטת באיחוד.
אוסטריה סופחה לגרמניה ללא שפיכות דמים.
גרמניה התעצמה עד מאוד – כל המשאבים, התעשייה והחימוש האוסטריים עברו לרשותה.
האינטרפול, אשר ישב בווינה, נפל לידי היטלר, ולראש הארגון מונה ריינהרד היידריך.
אוסטריה הפכה לחלק מהרייך, ובכך הוגשם עוד שלב בחזונו של היטלר, והוא השיג בסיס להמשך כיבושיו.
מדינות המערב, בעיקר בריטניה וצרפת, התגלו כמפוחדות ופייסניות, ולא הגיבו בכוח על כיבוש אוסטריה.
מכך הסיק היטלר כי הוא יכול להמשיך בתוכניותיו ולכבוש את צ'כוסלובקיה.
לאחר שהונהג שלטון הרייך במדינה, על האידאולוגיה הנאצית שלו, הפכו יהודי אוסטריה קורבן לרדיפות ולהגירה כפויה.
עם זאת, ב-8 באפריל 1942 הוחלט כי השם מזכיר את אוסטריה העצמאית לשעבר וקבוצת הגאו שונתה לשם הגרמני Alpen- und Donau-Reichsgaue, שפירושו ה"רייכסגאוהים של האלפים והדנובה".
רוב העולם לא הגיב או מחה על המהלך, זולת מקסיקו – גינוי שבהמשך אוסטריה הנציחה באמצעות מקסיקופלאץ ("כיכר מקסיקו") שברובע השני של וינה.
יותר מכך, מדינות רבות אף הכירו בסיפוח בפועל, וכך לדוגמה פליטים יהודים שהגיעו אל ישראל המנדטורית נרשמו בידי הפקידים בתור נתינים גרמניים וילידי גרמניה.
בעת ששהה בגלות, ברטולט ברכט כתב את המחזה עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי שמתייחס באופן אנלוגי ובדיוני לאנשלוס.
בסרטו מ-1940, הדיקטטור הגדול, צ'פלין גם כן איזכר את האנשלוס וחלק ניכר מהסרט הוא סאטירה על המהלכים הדיפלומטיים בין היטלר ומוסוליני טרם האנשלוס, וכן הסיפוח עצמו (סצנת הנאום הידועה מתרחשת לאחר כיבוש "אוסטרליץ'").
הסופר האוסטרי תומאס ברנהרד הוציא ב-1988 את ספרו 'הלדנפלאץ: שני מחזות' שמתייחס לסיפוח כפי שנחווה בידי משפחה יהודית.
בהצהרת מוסקבה ב-1943 הכריזו בעלות הברית כי הן רואות את הסיפוח של אוסטריה לגרמניה כבטל מעיקרו.
בשלהי המלחמה נכבשה אוסטריה על ידיהן לאחר מתקפת וינה בידי הצבא האדום והוכרז בה ממשל צבאי שחולק בין ארבע בעלות הברית בדומה לחלוקת גרמניה וברלין.
ב-1955 הוחזרה לאוסטריה עצמאותה בנפרד מגרמניה.
אינת'רונד (Enthroned) הבלגית היא להקת בלאק מטאל אופיינית שנוסדה ב־1993, עם אלמנטים חזקים של סצנת הבלאק מטאל הנורווגית.
בשנת 1997 התאבד המתופף המקורי Cernunnos ומאז אין ללהקה מתופף קבוע.
אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים הוא ארגון זכויות בעלי חיים אשר נוסד ב-1980. הארגון טוען שהוא ארגון זכויות בעלי החיים הגדול בעולם, עם למעלה מ-9 מיליון תומכים.
הארגון חשף מקרי התעללות רבים בבעלי חיים, ובמסגרת המאבק הצליח למנוע ולחשוף בפני הציבור את ההתעללויות.
זהו ארגון בין-לאומי, המקיים פעילות במדינות רבות.
משרדיו הראשיים נמצאים בנורפוק, וירג'יניה, ארצות הברית.
ניתן למצוא סניפים לארגון גם בבריטניה, הולנד, צרפת, גרמניה, והודו.
הארגון, הפועל בעיקר בתחום ההסברה, ידוע בפרובוקציות הרבות, בין היתר מחאה בעירום, שהוא יוצר על מנת למשוך את תשומת לבה של התקשורת.
אלו עוררו ביקורת רבה הן בתנועה לזכויות בעלי חיים והן מחוצה לה.
בעבר, הארגון מימן את ההרצאות של גארי יורופסקי, התומך בטבעונות ממניעים אידאולוגיים ומוסריים.
שיתוף הפעולה בין הארגון לבין גארי יורופסקי הסתיים לאחר שהארגון החליט להפסיק לממנו.
החל משנת 2011 הארגון מעסיק את פטריק בבומיאן להרצאות בנושא.
נשמעות ביקורות רבות נגד הארגון ונגד פועלו.
מוסד התנועה האומניבורית האתית מעביר ביקורת חריפה על הארגון ומאשים אותו בגנבה, הסגת גבול ונזקי רכוש, מחשיב אותו כארגון טרור שמטרתו פרסום וכסף.
"אנשים אוהבים לשיר" הוא אלבום ההופעה הראשון של הזמר אריק איינשטיין, שיצא בשנת 1977.
אלבום זה הוא הראשון מבין שני אלבומי ההופעה החיה שהוציא איינשטיין במהלך הקריירה שלו.
ההקלטות נערכו מתוך שתי הופעות, שהתקיימו בחודש מרץ 1977; הראשונה בהיכל התרבות בתל אביב והשנייה בקיבוץ גבעת חיים.
האלבום, שעיבד והפיק מוזיקלית יוני רכטר, נפתח בנעימה אינסטרומנטלית בשם "הנקניק מצייטלין" (כינוי שהדביק איינשטיין לרכטר, שהתגורר ברחוב צייטלין בתל אביב) ומכיל בהמשכו שירים מתקופות שונות ובעיבודים חדשים.
את השיר "הימים חולפים" שר רכטר.
שנתיים לאחר צאת האלבום, יצא אלבום ההופעה השני של איינשטיין, במשותף עם שלום חנוך.
בשנת 2014, שנה אחרי מותו של איינשטיין, יצא האלבום במהדורה מחודשת על גבי CD בשם "אריק איינשטיין בהופעה חיה" עם עטיפה שונה ובעריכה דיגיטלית מחודשת.
בתקליט המקורי שירים 1–5 היו בצד א', שירים 5–10 בצד ב'.
המופע "אנשים אוהבים לשיר" הועלה 20 פעמים בלבד, אך זכה להצלחה גדולה.
יוני רכטר: עיבודים, לחנים (1,3,4,9), שירה, קולות, פסנתר
מוטי דיכנה: גיטרה בס, קולות
תזמורת נתניה בניצוחו של סם לואיס
אנשים יפים היא סדרת דרמה אמריקאית, ששודרה בערוץ ABC Family (כיום Freeform) מ-8 באוגוסט 2005 עד 24 באפריל 2006. הסדרה כוללת 16 פרקים ויש לה עונה אחת בלבד.
כיום, הסדרה משודרת בישראל, בערוץ 3, ובלוויין YES בערוץ 14 (Yes Stars 3).
אמה ובנותיה עוברות מניו מקסיקו לניו יורק, כדי להתחיל את חייהם מחדש, לאחר שהאם מגלה שבעלה בוגד בה עם חברתה הטובה של בתה.
לין קר (דפני זוניגה) – עוזבת לאחר גירושיה מבעלה הבוגדני.
קארן קר (טורי דה ויטו) – עוזבת כדי לנסות לפתח קריירת דוגמנות.
סופי קר (שרה פורט) – עוברת לבית ספר חדש, ומתחברת עם אנבל (קייטלין מאנרו) וגדעון (ריקי מייב).
ניקי (ג'קסון ראת'בון) – הבן הכי מקובל בבית ספר, נמשך לסופי, הקשר ביניהם מתחיל כהתערבות הופך לסיפור אהבה.
ג'וליאן פיסק (ג'יימס מק-קאפרי) – אביו של ניקי, מאוהב בלין קר.
איוון פראיזר (קייל סקמיד) – מתעניין בקארן קר.
כל פרקי הסדרה יצאו ב-DVD בארצות הברית ב-8 באוגוסט 2006.
"אנשים זרים" הוא אלבום של ירדנה ארזי, אשר יצא ב-1992.
האלבום עורר ציפיות גבוהות לקראת שובה של ארזי לעשייה מוזיקלית אחרי שלוש שנות שתיקה.
לצורך האלבום גייסה ארזי את המפיק יעקב גלעד ואת שותפו המרכזי ליצירה, יהודה פוליקר.
לצדם שימש כמנהל מוזיקלי המוזיקאי גלעד עצמון.
החיבור בין עצמון לארזי עורר הרמת גבה בתעשיית המוזיקה, לצד ביקורת שלילית על האלבום, למרות שזכה להצלחה וזכה בתואר אלבום זהב.
בכל תקופת ההקלטות שמרו ארזי וגלעד על דממה תקשורתית, והדפו כל ניסיון לדלות פרטים על הכיוון המוזיקלי.
לבסוף בחרו בקו אתני עם נגיעות יווניות, וכן בטקסטים מורכבים ועמוקים של יונה וולך, לאה גולדברג ותרצה אתר.
העבודה על האלבום "אנשים זרים" נמשכה כשלוש שנים.
ב-13 באוקטובר 1991 הוציאה לאור ארזי סינגל ראשון לרדיו, הלהיט ילדה יחפה שכתבו לה אסתר שמיר וגלעד עצמון.
השיר, שתיאר בצורה קודרת וכואבת את המצב אז במדינה, עורר עניין תקשורתי רב בשל שובה של ארזי לפעילות וזכה להצלחה גדולה, ושהה 20 שבועות במצעד הפזמונים של רשת ג' מהם 3 שבועות בראש.
המילים "ילדה יחפה" הפכו מזוהות עם הזמרת ירדנה ארזי אשר נודעה כזמרת קלועת צמות שנהגה להצטלם בתקשורת פעמים רבות כשהיא יחפה.
בנוסף יצאו הסינגלים "דמעת אמא שלי", לחן של גלעד עצמון לטקסט של תרצה אתר (24 במאי 1992) ו"כל זה ואני" לחן של שאול בן אמיתי למילים של יונה וולך (29 בנובמבר 1992) אשר צעדו שבוע אחד בלבד במצעד הפזמונים.
סינגל נוסף מהאלבום "אולי אני אבודה" נכתב על ידי יעקב גלעד ללחן של השיר Eleni שביצעה במקור הזמרת היווניה חאריס אלקסיו והיה ללהיט גדול.
במצעד הפזמונים העברי השנתי דורגו השירים ילדה יחפה במקום השביעי ו"שיר אישה בחורף" במקום ה-12, אך ארזי הפסידה את תואר זמרת השנה לגלי עטרי.
האלבום נחל הצלחה וזכה בתואר אלבום זהב.
הוא נמכר ב-18 אלף עותקים, ולמרות ההצלחה הותקף רבות בכלי התקשורת.
ידיעות אחרונות פרסם כתבה גדולה תחת הכותרת "הנפילה", בה תקפו את ארזי שורה של אנשים שעבדו איתה בעבר, בהם גברי מזור, שהיה יועצה האמנותי עד 1989, ואהוד מנור, שלראשונה בקריירה של ארזי לא כתב שיר לאלבום שלה.
המתקפה התקשורתית הביאה את ארזי להפסקה נוספת בת שלוש שנים עד צאת אלבומה הבא.
מתוך הנשכחות (לאה גולדברג/יהודה פוליקר)
שיר אישה בחורף (אהבתנו היא תשבץ) (יהונתן גפן/יהודה פוליקר)
אולי אני אבודה (אולי אני בזבזתי את אהבתה) (יונה וולך/שאב מאמי)
פתאום אני אדם פחדן (יונה וולך/יווני)
השיר נקרא במקור "פתאום אני נעשית".
השיר, שנקרא במקור "אלני" (ELENI), בוצע במקור על ידי הזמרת חאריס אלקסיו.
ב-1988 בוצע השיר לראשונה בעברית על ידי יעקב נווה באלבומו "אהבה ממבט שני", ונקרא בתרגומו של דודו ברק "אלני בת אלמוות".
לאלבום זה של ארזי השיר תורגם מחדש על ידי יעקב גלעד, כשדמותה של גיבורת השיר המקורי אינה מסופרת בו.
כל זה ואני (הבית עומד) (יונה וולך/שאול בן אמיתי)
ילדה יחפה (אסתר שמיר/גלעד עצמון)
הבובה של גוגול (שן דובי שן) (יונה וולך/דני שושן)
דמעת אמא שלי (תרצה אתר/גלעד עצמון)
ארמון הקרח (אסתר שמיר/גלעד עצמון)
יעקב גלעד - ייעוץ אמנותי, הפקה.
יהודה פוליקר - הפקה מוזיקלית, עיבודים, קולות רקע, אקורדיון, גיטרה, מנדולינה, בס, גיטרה חשמלית
גלעד עצמון - הפקה מוזיקלית, עיבודים, כלי נשיפה
דלית כהנא - קולות רקע
עינת אורון - קולות רקע
יוסי שיר - קולות רקע
קבוצת אנשים ומחשבים עוסקת בהוצאה לאור ובהפקת כנסים בתחום המחשוב.
היא בעלת אתר האינטרנט PC.co.il הנושא את שם הקבוצה, העוסק בחדשות ובחידושים מעולם המחשוב.
לקבוצת אנשים ומחשבים שלושה עיסוקים עיקריים: עיתונות מודפסת, מדיית אינטרנט וחברת הכנסים והאירועים.
הקבוצה מפעילה 12 פורומים מקצועיים לקהילת ה-ICT, בהם פורומים למנמ"רים, מנכ"לים, מומחי אחסון, מנהלי אתרי אינטרנט ואחרים.
לצד זאת עורכת החברה כנסים מקצועיים וכנסי לקוחות.
קבוצת אנשים ומחשבים מפיקה אירועים ללקוחות בינלאומיים ולחברות מקומיות רבות בפרט, כנסים המקצועיים, שעוסקים בתחומי טכנולוגיות וסקטורים ספציפיים כמו CyberSec, InfoSec, DevCon, eGov, mPay, Agile ועוד.
הקבוצה מקיימת שלוש תחרויות: Webi לאתרי אינטרנט, IT לטכנולוגית המידע ו-Mobi למובייל.
בתחרויות מוענקים תארים כגון: המנמ"ר המצטיין של השנה, פרויקטי IT המצטיינים של השנה, האפליקציה המצטיינת של השנה וכו'.
החברה הוקמה בשנת 1981 על ידי בני הזוג פלי פלד ודליה פלד ומשה אלון (שפרש בשנת 1984 כדי להשתתף בהקמת חברת "כלנית").
ב-18 בנובמבר 1981 יצא לאור הגיליון הראשון של כתב העת "אנשים ומחשבים" בפורמט טבלואיד.
בתחילה הופיע העיתון כדו-שבועון ולאחר מספר גיליונות הפך לשבועון.
הקבוצה הגיעה להסכמי תוכן עם קבוצת המדיה האמריקנית CMP InformationWeek, שבעקבותיהם שונה שם השבועון ל-InformationWeek, אם כי עיקר תוכנו עוסק בישראל.
כיום הוא מפורסם אלקטרונית מדי שבוע וגרסה נוספת מודפסת אחת לחודש.
לצד השבועון החלה החברה בשנת 1989 להפיץ "עיתוני פקס", שנשלחו בפקס מדי בוקר לאנשי התעשייה.
עם התפתחות הטכנולוגיה הפך עיתון הפקס לעיתון וירטואלי, Daily Maily, שמופץ כיום (2009) לכ-90,000 קוראים בתחום המחשוב.
כמו כן מפיצה הקבוצה את הירחון PC PLUS, שמכיל חומרי מקור וחומר מתורגם מהירחון הבריטי.
בנוסף הפיקה את הגרסה הישראלית של ירחון העסקים האמריקאי "ביזנס 2.0" של תאגיד טיים וורנר עד לסגירתו ב-2007, ואת כתב העת 32Bit בשנות התשעים.
ב-2019 השיקה הקבוצה פודקאסט בשם אנשים ומחשבים.
בין העורכים ואנשי תקשורת בולטים שליוו את הקבוצה מאז ועד היום: רני רוגל שהיה מנכ"ל העיתון ועורכו, דודי גולדמן, ניסו כהן, דוד גורדון ודן בילסקי.
בנובמבר 1999 ערכה החברה לראשונה את תערוכת המחשבים הבינלאומית קומדקס בישראל.
התערוכה זכתה לשיא של 30,000 מבקרים במהלך שבוע התערוכה ולביקורים של אנשי עסקים בכירים רבים מישראל ומהעולם.
בנוסף נערך במסגרת התערוכה כנס "מזרח תיכון חדש", ביוזמת השר לשיתוף פעולה אזורי שמעון פרס, אליו הוזמנו חברות תוכנה פלסטיניות.
במוקד הכנס עמד החזון של פרס על הקמתה של תעשיית היי-טק פלסטינית לצד הישראלית שתפעל בשיתוף פעולה.
תערוכת קומדקס נערכה שוב בספטמבר 2000. בשנה זו הוקם ביתן בו הציגו 16 חברות תוכנה מהרשות הפלסטינית.
תערוכת קומדקס נערכה בישראל בפעם השלישית והאחרונה בדצמבר 2001.
אנשר (באכדית: Anshar או Anshur, מילולית:"ציר השמיים") הוא אל שמים מסופוטמי קדום.
הוא מתואר כבן זוגה של אחותו קישאר.
הזוג יחדיו מציינים את השמים (ההברה אן) והארץ (ההברה קי) במיתוס הבריאה אנומה אליש והם נמנים עם הדור השני לבריאה, ילדיהם של המפלצות לחמו (Lahmu) ולחאמו (Lahamu) ונכדיהם של תיאמת (Tiamat) ואפסו (Apsu), המסמנים את המים המלוחים והמתוקים בהתאמה.
בתורם, הם בעצמם הוריו של אל שמים אחר בשם אנו (Anu).
החל מימי סרגון השני, החלו האשורים לזהות את אנשר עם אשור בגרסתם למיתוס הבריאה, בגרסה זו בת זוגו היא נינ-ליל (NinLil).
אנשים מושלמים הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוג דרמה אשר יצא לאקרנים בשנת 1999. את הסרט ביים ג'ואל שומאכר ומככבים בו רוברט דה נירו ופיליפ סימור הופמן.
וולטר קונץ (רוברט דה נירו) הוא שוטר לשער במשטרת ניו יורק עטור מדליות שיצא לגמלאות ומבלה את שעותיו הפנויות במועדון ריקודי טנגו מקומי ובבילוי קבוע עם יצאנית.
כאשר לבניין שבו הוא מתגורר פורצים פושעים המחפשים אחר כסף שנגנב מהם ומאיימים לירות באחת הדיירות, הוא נחלץ לעזרתה אך לוקה בשבץ מוחי המותיר אותו נכה ובעל פגם חמור בדיבור אשר בעקבותיו הוא שוקע בדיכאון ומסתגר בדירתו.
פיזיותרפיסט של קונץ מציע לו לקבל שיעורים בשירה על מנת לשפר את יכולת הדיבור שלו.
קונץ, אשר מתבטא לא אחת כהומופוב, פונה בחוסר רצון לראסטי (פיליפ סימון הופמן), טרנסקסואל אשר חי בדירה מעליו ועוסק בשירה ובהנחיית מופעי דראג על מנת לסייע לו.
ראסטי הוא מלכת דראג קולנית, בודדה, החיה בעולם של פנטזיה וחולמת לעבור ניתוח לשינוי מין.
החיבור הטעון בין השניים מספק בחינה של סטריאוטיפים גבריים ותפקידי מגדר, והם מגלים בהדרגה כי המשותף ביניהם רב על המפריד, ולמרות השוני התהומי בתפיסות עולמם וסגנון חייהם הם נעשים חברים קרובים ומגלים הבנה זה למצבו של זה.
כאשר ראסטי מסתבך עם אותם פושעים המחפשים בבניין אחר כספם, נחלץ קונץ לעזרתו מתוך כוונה לסייע לו לעבור את הניתוח בו הוא חפץ.
אנשים פשוטים הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1980 אשר עלילתו עוסקת בהתפרקותה של משפחה מהמעמד הבינוני-גבוה בלייק פורסט, אילינוי, בעקבות מותו של בנם הבכור בתאונת שיט.
אנשים פשוטים היה סרט הבכורה של רוברט רדפורד כבמאי, כשאת התסריט כתב אלווין סרג'נט בהתבסס על רומן בעל אותו שם מ-1976 אותו כתבה ג'ודית' גסט.
הסרט זכה לשבחים מהמבקרים וקצר הצלחה בקופות.
כמו כן זכה אותה שנה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ובשלושה פרסי אוסקר נוספים.
הג'ארטים, משפחה אמידה, מנסים לשוב לחיים נורמליים אחרי ניסיון ההתאבדות של בנם בן העשרה, קונראד (טימותי האטון), שחזר לאחרונה הביתה אחרי שהות בת ארבעה חודשים בבית חולים פסיכיאטרי.
מנוכר מחבריו ומשפחתו, קונראד עוזב את בית החולים, ובוחר לראות פסיכיאטר, ד"ר ברגר (ג'אד הירש) שמגלה שהילד היה מעורב בתאונת שיט שבה אחיו הבכור, באק, נהרג.
באק היה טיפוס חברותי וספורטיבי יותר מקונראד, ועמד במרכז תשומת הלב של כולם.
אביו של קונראד, קלווין, (דונלד סאת'רלנד), מנסה בלא הצלחה להתחבר עם בנו ששרד, וסובל מרגשות דיכאון, אשמה, וטראומה מתמשכת מהתאונה.
אמו של קונראד, בת' (מרי טיילר מור) שנראה שאהבה את בנה הבכור, הולכת ומתרחקת מקונראד, מקובעת על הפגנת החזות המושלמת והנורמלית.
דוגמה לכך ניתן לראות בסצנה בה היא שומעת במקרה שבעלה מספר לחברה במסיבה שבנם נפגש עם פסיכיאטר.
אז, בדרכם הביתה במכוניתם, היא גוערת בו מכיוון שלדעה חשף משהו שצריך להיות פרטי.
כשקונראד עובר בשדה המוקשים של רגשותיו עם ד"ר ברגר ולומד כיצד לנסות להתמודד עם רגשותיו, מאשר לשלוט עליהם, הוא מתחיל לצאת עם ג'נין (אליזבת' מק'גוברן) נערה נחמדה ממקהלת בית הספר.
קונראד מתחיל להשיב לעצמו תחושת אופטימיות.
אולם, התאבדותה של קארן (דינה מנוף), חברה מבית החולים, מאיימת להוריד אותו בחזרה לתהומות הדיכאון.
בינתיים, קונראד נאבק לתקשר ולבסס מחדש מערכת יחסים נורמלית עם הוריו וחבריו לבית הספר.
הוא נקלע לריב אגרופים עם חבר שוטה מבית הספר בשל התגרות על עניין פעוט, ודוחה גישושים מחבר לשעבר שלו ושל אחיו מכיוון שהוא פותח את הפצעים של מותו של באק.
בסצנה אחת טעונה רגשית, קונראד מתווכח עם אמו בעוד אביו מנסה לפשר ביניהם.
ברגע שהוא אולי החושפני ביותר בסרט, קונראד מתעמת עם אמו על שמעולם לא באה לבית החולים הפסיכיאטרי לראות אותו.
קונראד אמר לאימו: "את היית באה אם באק היה בבית החולים" ואילו אימו השיבה: "באק לעולם לא היה נכנס לבית החולים."
בנקודה זו קלווין מבין לעומקו את המצב שאליו המשפחה הגיעה: פחדיו של קונראד שאימו אינה אוהבת אותו מספיק מבוססים היטב.
בסופו של דבר, קונראד מצליח להפסיק להאשים את עצמו על מותו של באק, ונוכח לדעת בשבריריותה של אמו כשד"ר ברגר מייעץ לו לקבל אותה כפי שהיא.
קלווין מתעמת עם בת' לגבי רגשותיו החדשים, באומרו לה שהוא מטיל ספק באהבתה אליו, ותוהה אם היא מסוגלת בכלל לאהוב מישהו.
כשבת' אורזת את מטלטליה על מנת לעזוב את הבית, העמדת הפנים שהיא מציגה כלפי העולם מתנפצת לרגע קט כשהיא פתאום מתייפחת, אבל היא נאבקת ומצליחה להשיב לעצמה את המסכה, ומוכיחה בלי להתכוון שקלווין צדק.
כשקונראד מתעורר לשמע מונית חולפת, הוא יורד במורד המדרגות ואביו מספר לו שאמו עזבה.
תגובתו הראשונה של קונראד היא להאשים את עצמו.
בתחילה קלווין נוזף בכעס בקונראד בגלל שהגיב כך, אולם אחר כך הוא מצטער שאיבד את עשתונותיו.
קונראד אומר לו לא להתנצל, שאולי הוא זקוק לכך שאביו יוכיח אותו לעיתים קרובות יותר, כפי שהוא נהג עם באק.
הם משוחחים וממשיכים לנסות ולהתגבר על החששות העומדים לרועץ במערכת היחסים ביניהם.
אולם עכשיו, שניהם מגיעים לדרגה כלשהי של הבנה בקשר לרגשותיה של בת' כלפיהם, האב ובנו מצליחים לבסוף באמת להתחבר זה עם זה, והם מתחבקים.
דונלד סאת'רלנד - קלווין ג'ארט
מרי טיילר מור - בת' ג'ארט
טימותי האטון - קונראד ג'ארט
ג'אד הירש - ד"ר טיירון ס.
אליזבת' מק'גוברן - ג'נין פראט
אמט וולש - המאמן סאלאן
דינה מנוף - קארן אולדריץ'
ג'יימס סיקינג - ריי הנלי
סקוט דובלר - ג'ורדן "באק" ג'ארט (בהבזק לאחור)
הייתה זו עבודתו הראשונה של רוברט רדפורד כבמאי.
הוא קרא את הרומן, הוקסם מהעלילה והאמין כי זהו הסרט איתו הוא צריך להתחיל את קריירת הבימוי שלו.
אחרי שנפגש עם הסופרת, ג'ודית' גסט, הוא קנה את הזכויות על הרומן במטרה לעבד אותו לסרט.
לאחר מכן, הוא חיפש מפיץ ונפגש עם אולפני פרמאונט, שהציעו להפיץ את הסרט ולממן את ההפקה בתקציב נמוך מאוד (6 מיליון דולר).
הוא גייס גם המפיק שהיה מועמד לפרס אוסקר - רונלד ל.
רדפורד שכר את אלווין סרג'נט על מנת לעבד את הרומן לתסריט.
סרג'נט זכה באוסקר ב-1978 עבור העיבוד של "ג'וליה" והיה מועמד לפני כן לאוסקר עבור עיבוד התסריט של "ירח של נייר".
סרג'נט דאג לכך שהתסריט של "אנשים פשוטים" יהיה נאמן לרומן, אם כי הוא הגדיל מעט את ההתפתחות המועטה של הדמויות הקיימת ברומן.
הסרט צולם בלייק פורסט, אילינוי, שם הסיפור מתרחש וליד היילנד פארק.
סצנת הגולף צולמה באפל ואלי, קליפורניה, וצילומי הפנים נעשו בפורט שרידן, אילינוי.
קטעי בית הספר התיכון צולמו בבית הספר התיכון לייק פורסט, (כשסצנות הבריכה נעשו בקולג' לייק פורסט).
הקניון היה נורת'ברוק קורט בנורת'ברוק, אילינוי.
קטעי הסערה בהם אחיו של קונראד נהרג בוצעו באולפני סרטי פרמאונט.
רוברט רדפורד וטימותי האטון זכו בפרס אוסקר על תפקידיהם.
רדפורד בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר והאטון בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
הסרט סימן את הפריצה בקריירה של מרי טיילר מור שהחלה בשני תפקידיה המפורסמים האחרים כלורה פטרי ב"The Dick Van Dyke Show" וכמארי ריצ'רדס ב"The Mary Tyler Moore Show".
משחקה של מור קצר שבחים וזיכה אותה במועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
הסרט גם זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר לשנת 1980.
משחקו של ג'אד הירש כד"ר ברגר זכה לשבחים מרבים מהקהילה הפסיכיאטרית כאחת הפעמים הנדירות שהמקצוע שלהם נראה בצורה חיובית בסרטים, אם כי יש המחשיבים את משחקו כחיובי יתר על המידה, כך שיצר דמות חד-ממדית.
הירש היה גם מועמד לפרס אוסקר כשחקן המשנה הטוב ביותר, והפסיד אותו לעמיתו לסרט טימותי האטון.
הופעתו של דונלד סאת'רלנד בסרט קצרה אף היא שבחים והוא היה מועמד לפרס גלובוס הזהב, עם זאת, הוא לא היה מועמד לפרס אוסקר כמו יתר כוכבי הסרט, מה שנחשב כיום לאחת ההתעלמויות המבזות ביותר בהיסטוריה של הפרס.
אליזבת' מקגוברן החלה את קריירת המשחק שלה בהופיעה בסרט זה, היא קיבלה רשות מיוחדת להופיע בסרט בזמן שלמדה בג'וליארד.
1980 הייתה גם שנת הפריצה של אדם בולדווין, לו היה תפקיד מזערי בסרט.
הייתה זו גם הפעם הראשונה מתוך שתיים בהן הבמאי מרטין סקורסזה (שביים באותה שנה את "השור הזועם") הפסיד את פרס האוסקר לשחקן שביים את סרטו הראשון (הפעם השנייה הייתה עשר שנים אחרי כן כשקווין קוסטנר ביים את "רוקד עם זאבים").
אנשים פשוטים זכה לביקורות חיוביות מאוד מהמבקרים.
מבקר נודע שהעניק לסרט ביקורת טובה היה רוג'ר איברט, שנתן לו ארבעה כוכבים, וכינה אותה "אחד מהסרטים הטובים ביותר של השנה, ככל הנראה של העשור" ולאחר מכן מיקם אותו במקום החמישי ברשימת הסרטים הטובים ביותר של שנת 1980.
היצירה "הקנון של פכלבל" שימשה כמוזיקת נושא ורקע, ונהנתה מגל של פופולריות כתוצאה מכך.
הסרט זכה להצלחה קופתית, וגרף הכנסות של 54 מיליון דולר בבתי הקולנוע ו-23 מיליון דולר בהשכרות וידאו.
זהו הסרט האחרון שזכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר מבלי שהיה מועמד לפרס בקטגוריית העריכה.
פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר - רוברט רדפורד
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר - טימותי האטון
פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר - אלווין סרג'נט
פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - רוברט רדפורד
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - מרי טיילר מור
פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - טימותי האטון
פרס גלובוס הזהב לכוכב החדש של השנה בסרט - גבר - טימותי האטון
פרס WGA (גילדת הכותבים של אמריקה) לתסריט הטוב ביותר המבוסס על חומר ממדיה אחרת - אלווין סרג'נט
פרס גילדת הבמאים של אמריקה להישג במאי יוצא דופן בסרט - רוברט רדפורד
פרס חוג המבקרים של העיר ניו לסרט הטוב ביותר
פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר - מרי טיילר מור
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר - ג'אד הירש
פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה - דונלד סאת'רלנד
פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - ג'וד הירש
פרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר - אלווין סרג'נט
פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר - מרי טיילר מור
אנשים היה שבועון חברה שהתפרסם בישראל בין השנים 1981–1984 בהוצאת קבוצת "מוניטין עיתונות".
שבועון בעל שם זהה יצא לאור בישראל שוב בין השנים 1996–2006.
השבועון יצא לאור החל מ־21 בספטמבר 1981 ביוזמת קבוצת "מוניטין עיתונות".
הקבוצה, שהייתה בבעלות אנשי העסקים רפי שאולי, מיקי אלבין וחיים בר און, כבר הוציאה לאור שני עיתונים אחרים, שבועון כלכלי בשם "כספים" ואת הירחון "מוניטין".
שמו של השבועון הוא תרגום שמו של המגזין האמריקאי פיפל, ש"אנשים" תוכנן להיות במתכונתו.
מטרתו המוצהרת הייתה להציג את "הנשים והגברים שעשו את השבוע".
בין חברי הצוות המייסד היו רבים מחברי מערכת הירחון מוניטין, ובהם העורך אדם ברוך.
העורך הראשון של "אנשים" היה רינו צרור.
לאור התחרות העזה בשוק העיתונים בישראל באותה עת, החליטה קבוצת "מוניטין" למכור את העיתון ביוני 1983 ליעקב אלון, בעל הירחון "להיטון", ולבן־ציון רבינוביץ, בעל סוכנות להפצת עיתונים.
הם מינו את יגאל גלאי לעורך, אך לאחר חצי שנה סגרו את השבועון.
הגיליון האחרון יצא ב־2 בינואר 1984.
אלכס אנסקי ומרדכי שפיגלר היו בעלי טורים קבועים.
במהלך השנים כתבו ב"אנשים" גם חיים ממן, אילן שאול, אבישי מתיה ויסמין אבן.
בשנת 1996 השיק איש העסקים תד אריסון שבועון בעל שם זהה, במתכונת דומה.
בן דודו של אריסון, משה שלו, החזיק 20% מהמניות ושימש מנכ"ל העיתון.
את שירותי ההדפסה וההפצה של העיתון סיפקה קבוצת מעריב החזקות.
בינואר 2000, בעקבות מותו של אריסון, נמכר "אנשים" לאלי עזור לאחר שצבר הפסדים ולא היה רווחי.
באותה עת גם הגישו "אנשים" ו"מעריב החזקות" תביעות הדדיות על חובות שנותרו על שירותי הדפסה ("אנשים" טען לגביית יתר של "מעריב").
תחת בעלותו של אלי עזור הודפס "אנשים" מדי שבוע בתפוצה של כ־80 אלף עותקים, חולק בחינם בנקודות שונות והכנסותיו היו מפרסום בלבד.
בדצמבר 2005 הגיש איש העסקים בבו (אליעזר) קובו תביעת דיבה בסך 10 מיליון שקל נגד העיתון.
זאת בעקבות פרסום כתבה שבה נכתב כי שמו האמיתי הוא ויקטור עטיה וכי יש לו עבר פלילי שכולל הרשעה מ־1988 על סחר בסמים והחזקתם.
בתביעת הדיבה שהגיש טען קובו כי מדובר בפרסום שקרי שהסב לו נזק רב, בעיקר עקב הזמן שבו פורסם, בימים שבהם היה מצוי בעיצומו של משא ומתן לגיוס מימון לצורך בניית פרויקט נדל"ן בלונדון.
כהגנה טען עורך העיתון, אלון הגר, כי קובו הורשע באונס ובכל מקרה לא נהנה משם טוב.
המנכ"ל ומו"ל העיתון מצידם התנערו ממעשיו של העורך, וטענו כי פרסם את הכתבה למרות שקיבל הוראה לא לעשות זאת.
קובו ניסה למנוע פרסום סעיפים בכתב ההגנה הנוגעים להרשעתו באונס, אך בית המשפט קבע שעובדה זו רלוונטית לתביעת הדיבה.
בתחילת 2006 רכש איש העסקים דודי ויסמן 50% מהבעלות על העיתון.
ויסמן ועזור הודיעו כי ישיקו את "אנשים" מחדש כחינמון.
ואולם באפריל 2007 ביטלו את התוכנית, השיקו עיתון חדש בשם "מטרו", ו"אנשים" נסגר.
בינואר 2008 הגיע "אנשים" להסדר פשרה עם קובו, שבו נקבע כי בתמורה לדחיית תביעת הדיבה שהגיש נגד העיתון, יקבל קובו את הזכויות בשם העיתון (שכבר נסגר קודם).
נוסף על כך התנצלו העורך והכתבים על פרסום הכתבה עליו.
אנשיל פפר (נולד ב-22 ביוני 1973) הוא עיתונאי ופובליציסט בעיתון "הארץ".
פפר נולד במנצ'סטר שבבריטניה למשפחה יהודית, הבכור מבין ששת ילדיהם של דוד, יבואן רהיטים, ומרים (לבית טננבאום), מזכירה רפואית.
הוא קיבל השכלה פורמלית בבית ספר יהודי.
בשנת 1981 עלתה משפחתו לישראל והשתקעה בירושלים, בה עשה אביו הסבה לתחום המחשבים.
הוא התחנך בבית הספר היסודי של רשת החינוך "חורב", ולאחר מכן בישיבה התיכונית של הרשת בירושלים.
לאחר שהשתחרר מהשירות הצבאי בגולני, חזר ללמוד הוראה ורבנות בישיבת מעלה אדומים, אך לא סיים את ההסמכה לרבנות, והחל לעבוד במשרה חלקית ככתב לענייני חרדים במקומון הירושלמי "כל העיר" בירושלים.
במקביל, שימש כמחנך ומורה לתנ"ך ולתלמוד בתיכון המדעי "מוריה".
לאחר שנה החליט לעזוב את מקצוע ההוראה, בשל תחושתו שקיים מרוץ נגד הזמן בבתי הספר, שלא מאפשר התקדמות עם התלמידים.
פפר שימש במגוון תפקידי עריכה וכתיבה בעיתונות הישראלית.
ככתב ב"כל העיר", עבר לסקר את תחום החינוך, ופרסם טור מזדמן בשם "סרג'נט פפר" אותו כתב כששהה במילואים, וכן טור קבוע "בס"ד" שעסק בחברה החרדית.
פרסם כתבות בנושאים אלו גם במגזינים העין השביעית וארץ אחרת.
בתחילת 2002 כיהן תקופה קצרה ככתב "הארץ" לענייני חרדים.
ביולי אותה שנה מונה לעורך "כל העיר", מינוי שעורר הד תקשורתי והתנגדות מצד פעילי שמאל אשר ראו בו אז "צעיר דתי שידוע בנטייתו הימנית" ואף איימו בהחרמת העיתון.
לאחר כשנה עזב את "כל העיר" ובסוף שנת 2003 חזר לכתוב ב"הארץ" ככתב לענייני חינוך.
ב-2004 שימש מספר חודשים כסגן עורך העיתון "ג'רוזלם פוסט".
באותה שנה הוציא לאור את ספרו המשותף עם ניצן חן: "מרן - עובדיה יוסף.
במרץ 2005 מונה לעורך החדשות בעיתון "מקור ראשון", כחלק מהמאמץ של איש העסקים שלמה בן צבי למתג מחדש את העיתון.
בהמשך עבר לשמש ככתב חדשות בכיר ופרשן בעיתון, וכבעל טור ביקורת ספרים, ביקורת יין וביקורת התקשורת.
בתחילת 2006, הצטרף כרכז הכתבים לחינמון "ישראלי" שבבעלותו של בן צבי.
במרץ אותה שנה התפטר מתפקידיו בשני העיתונים.
בתחילת 2007 חזר ל"הארץ" ככתב לענייני העולם היהודי.
במשך תקופה קצרה שימש כשליח העיתון ללונדון.
בתחילת 2009 מונה לכתב העיתון לענייני צבא וביטחון, ובין היתר כתב סדרת כתבות שעקבה אחר פלוגת טירונים בחטיבת גולני.
לאחר מכן שימש גם כשליח לסיקור אירועים בינלאומיים, כולל במדינות אויב, אליהן נכנס עם דרכונו הבריטי.
בין היתר סיקר את מתקפת הטרור בבית חב"ד בשנת 2008 במומבאי, את מלחמת רוסיה-גאורגיה, ואת שפעת החזירים במקסיקו.
היה הכתב הישראלי הראשון שדיווח מקהיר על המהומות במצרים, וניסה לאזן את הדיווחים בתקשורת הישראלית על השקפות אנטי-ישראליות של המפגינים.
בסוף שנת 2011 עבר לכתוב בעיקר עבור המהדורה הדיגיטלית "Haaretz.com" באנגלית, ובמרץ 2012 שימש כשליח "הארץ" לבריטניה.
מאז שנת 2007 הוא מפרסם טור שבועי במהדורה האנגלית של "הארץ", המסקר את יהדות התפוצות תחת הכותרת "ירושלים ובבל" (Jerusalem & Babylon), ושעבורו זכה בשנת 2010 באות הוקרה מטעם ארגון בני ברית, המוענק לאישים שפעלו למען העם היהודי ולמען מדינת ישראל.
בנוסף לעבודתו העיתונאית מרבה פפר לפרסם ב"הארץ" מאמרי דעה בנושאים מגוונים, כגון העלאת יהודי הפלשמורה ועתיד הציונות.
במאמר אישי שכתב לאחר פרסום החשדות להטרדה מינית שיוחסו לרבו, הרב מרדכי אלון, התריע על הסכנה שבהתחברות יתר לכריזמה של רבנים ואנשי חינוך.
בשנת 2018 יצאה ביוגרפיה באנגלית שחיבר על בנימין נתניהו.
היה נשוי לרחל (לבית הדני), ולהם ארבעה ילדים משותפים.
אב לבן נוסף ממערכת יחסים שנייה.
אנשל שפילמן (1917 – 13 במאי 1994) היה איש מחתרת לח"י ולימים יו"ר האגודה להנצחת חללי לח"י.
בצעירותו עמד בראש תא של אצ"ל בזופייבקה (בפולנית: Sofievka), עיירה יהודית בחבל ווהלין במערב אוקראינה, שהייתה אז חלק מפולין.
בארץ המשיך שפילמן בפעילותו המחתרתית והצטרף למחתרת הלח"י שהתפלגה מן האצ"ל על רקע אי הסכמתה להפסקת פעולות האצ"ל נגד הבריטים בעת המלחמה.
ב-10 במרץ 1944 נתפס שפילמן על ידי הבריטים בשדרות רוטשילד בתל אביב כשברשותו אקדח פרבלום ו-22 כדורים.
ב-20 ביוני 1944 הוא הועמד לדין בפני בית הדין הצבאי בירושלים באשמת נשיאה בלתי-חוקית של נשק, שהייתה עבירה חמורה לפי חוקי החירום המנדטוריים, ונדון ל-10 שנות מאסר.
בתחילה נכלא שפילמן בבית הכלא ביפו ולאחר מכן הועבר לבית הסוהר המרכזי בירושלים שהיה אז במגרש הרוסים, בו היה כלוא למעלה מ-3 שנים.
בכל אותן שנים לא השלים שפילמן עם מאסרו ובכל העת תכנן תוכניות בריחה.
אחר מספר כישלונות של הימלטות קבוצתית החליט לתכנן את בריחתו האישית מן הכלא.
לכלא היה נכנס מדי פעם במנקה ארובות ערבי.
עקב עבודתו היה תמיד מלוכלך ומאובק.
הוא היה עולה על גג בית הכלא ומשחיל מברשת לתוך הארובות, מוריד ומושך לסירוגין לשם ניקוי הפיח.
שפילמן וחבריו נוכחו לראות שהאיש היה נכנס ויצא חופשי לכלא והסוהרים לא ערכו עליו חיפוש.
שפילמן התחפש לפועל הניקיון הזה ופנה לעבר השער והודיע לשומר בערבית כי הוא ממחלקת העבודות הציבוריות והשומר פתח לו את השער.
בדרכו החוצה עבר גם במחסום שבכניסה למגרש הרוסים מבלי שנתגלתה זהותו כאסיר נמלט ויצא לחופשי לרחובות ירושלים.
הוא הגיע לביתו של איש הלח"י משה צבי סגל ומשם הועבר לביתו של הרב שלמה גורן, שהיה אז בעצמו חבר לח"י, ומשם לביתו של הרב צבי יהודה הכהן קוק ולאחר שבוע שב לתל אביב כדי להמשיך בפעילותו בלח"י
בתקופת המדינה הפך אנשל שפילמן להיסטוריון של הלח"י וכתב וערך מספר ספרים על נושא זה.
כמו כן עמד בראש העמותה להנצחת מורשת לוחמי לח"י וחלליהם וניהל את מוזיאון לח"י – "בית יאיר" תל אביב.
אנשל שפילמן השתתף כנציג הלח"י בוועדה מיוחדת של וותיקי המחתרות שהוקמה, עשרות שנים לאחר מעשה, לשם טיהור שמו של אריה פולונסקי שהיה חבר בארגון ההגנה ששירת במשטרת המנדט ושימש כמקשר בין הסוכנות היהודית לבולשת הבריטית ונרצח על ידי האצ"ל בשנת 1939 בחשד של הלשנה על חברי האצ"ל.
חברי הוועדה האחרים היו יצחק אבינועם, מי שהיה מפקד האצ"ל בירושלים, שייצג את האצ"ל ואל"ם במיל' גרשון ריבלין, מבכירי ארגון ה"הגנה".
הוועדה טיהרה את שמו והוא נכלל בין חללי מערכות ישראל והונצח בספר "יזכור: פרשיות חייהם ומותם של הנופלים במערכות צה"ל" שבהוצאת משרד הביטחון.
שמו ותמונתו הונצחו גם באתר "יזכור", אתר ההנצחה לחללי מערכות ישראל.
בשנת 1989 פרסם אנשל שפילמן את זכרונותיו ובהם כתב כי חבר הלח"י משה סבוראי הוא זה שהביא לתפיסתו של מפקד הלח"י אברהם שטרן על ידי הבולשת הבריטית בשנת 1942 שמהלכה נהרג על ידי קצין הבולשת ג'פרי מורטון.
לדבריו משה סבוראי שהחביא את שטרן שהסתתר מפני הבריטים בדירתו ברחוב מזרחי ב 8 בשכונת פלורנטין בתל אביב.
לפני תפיסתו של שטרן והריגתו נתפס סבוראי עצמו על ידי הבריטים, אך סירב לגלות להם את כתובתו.
סבוראי הגיש בשל כך תביעת דיבה נגד שפילמן לבית המשפט המחוזי בתל אביב.
בתביעתו התובע הכחיש את הטענה על רשלנותו וטען כי מסירת כתובתו לידידתו בבית החולים הייתה שעתיים לאחר הריגתו של שטרן.
בפסק דינו שיצא בשנת 1993 פסק בית המשפט בפסק-דינו של הנשיא אליהו וינוגרד, כי אין אמת בטענת שפילמן וחייב אותו לפצות את סבוראי.
אנשל: אדם ולוחם, הוצאת יאיר ע"ש אברהם שטרן, 1995.
ההתנקשות בלורד מוין: קהיר 6.11.1944, הוצאת המדרשה הלאומית, 1975.
כך ברחנו לחזית: 36 תיאורי בריחות נועזות של חברי המחתרות אצ"ל לח"י והגנה, מבתי הכלא הבריטיים בארץ, הוצאת המדרשה הלאומית, 1979.
אנשים הייתה תוכנית טלוויזיה יומית, אשר בתחילתה הוגשה בעיקר על ידי דרור גלוברמן, בהמשך על ידי חיים אתגר וקורין גדעון, ובעונתה האחרונה על ידי נסלי ברדה.
התוכנית, העוסקת בדמויות בולטות בתחומים שונים בחברה הישראלית, שודרה בערוץ 2 בשידורי קשת (בימי השידור של קשת, בשעה 18:50 ובשעות הלילה) ולאחר מכן בערוץ קשת 12 (בשעה 17:15 עד 2019, ובשעות הלילה בשנים 2020 ו-2023) והופקה על ידי חברת "קסטינה תקשורת".
התוכנית עלתה לשידור לראשונה באוגוסט 2011. בתחילתה, הנחו את התוכנית שניים: דרור גלוברמן ואפרת אברמוב.
באוקטובר 2011 עזבה אברמוב את התוכנית, ומאז הנחה אותה דרור גלוברמן בלבד.
ביולי 2016 הצטרפה קורין גדעון להגשת התוכנית לצדו של גלוברמן.
באוקטובר 2017 פורסם כי גלוברמן יעזוב את התוכנית, וינחה תוכנית חדשה בשם "נקסט", שתעסוק בנושא טכנולוגיה ותתבסס על ערוץ NEXTER אותו עורך גלוברמן באתר mako.
מי שהחליפו הוא כתב התוכנית חיים אתגר.
התוכנית עלתה בקשת 12 ב-1 בנובמבר 2017, לראשונה בשידור חי באופן קבוע, אחרי שנים שהתוכנית הייתה ברובה מצולמת מראש.
בהמשך הנחו את התוכנית לסירוגין לצד אתגר וגדעון גם מרב מילר, דרור גלוברמן (לעיתים רחוקות, כשמחליף את אתגר) ומירי מיכאלי.
באוקטובר 2019 עברה התוכנית לשידור רק בימי שישי עד מרץ 2020.
ב-11 במרץ 2023 התוכנית שבה במתכונת חדשה כתוכנית לייט נייט בימים ראשון - רביעי בהנחיית נסלי ברדה.
ב-13 בספטמבר 2023 שודרה התוכנית האחרונה של "אנשים", שירדה מהאוויר אחרי 80 תוכניות בהנחייתה של ברדה, זאת לאחר מהלך שנעשה משיקולי תקציב.
התוכנית ערוכה בצורת מגזין אקטואלי.
בכל פרק מתמקדים לרוב בדמות מרכזית אחת, רובן ידוענים, במסגרת כתבת עומק, ולאחר מכן ראיון אישי עם אחד מכתבי התוכנית.
לאחר מכן משודרות מספר כתבות נוספות על דמויות אחרות.
אנשים אמיתיים היא סדרת מדע בדיוני שוודית המתרחשת בגרסה אלטרנטיבית של שוודיה בת זמננו, שבה רובוטים אנתרופומורפים (אנדרואידים) המכונים "הובוטים" (Hubots, הלחם של המילים "Human" ו"Robot") נמצאים בשימוש נרחב.
הסדרה עוקבת אחר מספר קונפליקטים בין בני-אדם וההובוטים שבחייהם, כמו גם אחרי קבוצת הובוטים בעלי רצון חופשי הדורשים לקבל מעמד שווה לזה של בני האדם.
12 אנשים בלבד הלכו עד היום על הירח.
נכון לספטמבר 2024, ארבעה מהם עדיין בחיים.
בסך הכול היו 6 נחיתות מאוישות על הירח, כולן התרחשו בתקופה קצרה יחסית, בין יולי 1969 לדצמבר 1972, כחלק מתוכנית אפולו של נאס"א.
האדם הראשון שצעד על הירח היה ניל ארמסטרונג.
הוא יצא מרכב הנחיתה הירחי של אפולו 11 ב-21 ביולי 1969 בשעה 2:56 UTC.
עם צעדו הראשון על הירח הוא אמר:
נכון ל-2025, אפולו 17 הייתה המשימה המאוישת האחרונה אל הירח.
האריסון שמיט הוא האדם ה-12 שצעד על פני הירח.
יוג'ין סרנן, שירד אל פני הירח לפניו, היה האדם האחרון שחזר אל רכב הנחיתה הירחי, והאדם האחרון לצעוד על הירח.
בעודו מתכונן לטפס על הסולם של מודול הירח, בפעם האחרונה בה נמצא אדם על הירח, אמר:
אלן שפרד היה המבוגר ביותר מבין האסטרונאוטים שהלכו על הירח, בגיל 47 ו-80 ימים.
צ'ארלס דיוק היה הצעיר ביותר, בגיל 36 ו-201 ימים.
צ'ארלס דיוק, באז אולדרין, דייוויד סקוט והאריסון שמיט עדיין בחיים, נכון לספטמבר 2024. האחרון שנפטר הוא אלן בין.
כל הנוחתים על הירח היו גברים אמריקאים.
אסטרונאוטים בתוכנית אפולו שהלכו על הירח
מועמדים נוספים שלא הלכו על הירח
במהלך משימת אפולו 13, בוטלה הנחיתה על הירח בעקבות תקלה קריטית שהתגלתה בדרך.
האסטרונאוטים ג'ים לוול ופרד הייס , שעל פי תוכנית המשימה, היו מיועדים ללכת על הירח ולאסוף דגימות, נאלצו לחזור על עקבותיהם ללא נחיתה.
הייס נבחר לשמש כמפקד באפולו 19, אך אפולו 18 ו-19 בוטלו ב-2 בספטמבר 1970.
ביולי 2019 פרסמה נאס"א כי בכוונתה להנחית איש ואישה נוספים במשימת ארטמיס 3 שמתוכננת להמריא בספטמבר 2026.
אנשים - יוצרים חברה היא עמותה שהוקמה בשנת 2013, אשר פועלת למען אנשים המתמודדים עם קשיים חברתיים ובעלי צרכים מיוחדים ליצירת מקום חברתי עבורם.
העמותה התחילה את פעילותה עם יוזמת הפרויקט "יוצרים זוגיות" (ספידייט) - ערבי היכרויות לאנשים בעלי קושי חברתי, לדוגמה: אנשים המתמודדים עם אספרגר, אוכלוסיות שיקום, פגועי נפש וכן הלאה.