tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עילות התביעה נגדה היו הפרות של סעיף 4 לאמנת זכויות האדם האמריקאית המגן על הזכות לחיים, סעיף 5 הדן בזכות ליחס הומאני וכולל את האיסור על עינויים, וסעיף 7 המעגן את ההגנה על הזכות לחירות.
פסק הדין ניתן ביולי 1988, ובו דחה בית הדין את טענת הונדורס שלא מוצה הדין המקומי, ופסק פה אחד שהונדורס אחראית בכל העילות שיוחסו לה.
הוא קבע שהמדינה נדרשת לחקור את מקרי ההיעלמות של אנשים, והטיל על הונדורס קנס של 375 אלף דולר שישולם למשפחתו של ולסקז רודריגז.
מקרה נוסף, בו נדון אחד מהמקרים הידועים לשמצה בהיסטוריית מדינת קולומביה, הוא המקרה שבו קבוצת הגרילה M-19 השתלטה על בית המשפט העליון במדינה.
כוחות הביטחון השתמשו בכוח לא פרופורציונלי כדי לשחרר את המבנה וכתוצאה מכך נהרגו בני ערובה רבים.
לאחר שהשתלטו כוחות הביטחון על המבנה, נלקחו בני ערובה משוחררים חפים מפשע לחקירה במתקני כליאה, עונו ולבסוף הוצאו להורג.
חלק מההפרות בגינן הואשמה קולומביה היה בעילות של הפרת הזכות לחיים, הזכות לחירות, איסור על עינויים, והזכות להליך הוגן.
בית הדין מצא את קולומביה אחראית בעילות שיוחסו לה, והנחה אותה לקיים חקירה יסודית, מקיפה ושיטתית על-מנת לבחון את שאירע בעניין.
עוד נקבע שעליה לקיים חיפוש נרחב למציאת מקום בני הערובה המשוחררים שנעלמו, לספק טיפול רפואי, פסיכיאטרי או פסיכולוגי על פי בקשת הניצולים ולשלם על הטיפול בניצולים החיים מחוץ לקולומביה.
כמו כן נקבע שעליה לפרסם ולהודות פומבית בפסק הדין, להכין סרט דוקומנטרי על המקרה ולשלם מעל 7 מיליון וחצי דולר כפיצויים והוצאות משפט לניצולים.
בעניין אחר, בשם גומז לונד נ' ברזיל, נדון המקרה של 70 חברים במפלגה הקומוניסטית בברזיל אשר בין השנים 1972–1975 נעצרו באופן שרירותי, עונו, והועלמו על ידי המשטר הצבאי ששלט בברזיל באותה העת.
בית הדין קבע שהמדינה לא חקרה פלילית את המקרה כנדרש ושהחוק והתקנות הפנימיות מגבילים שלא כדין את זכות השיירים למידע.
בית הדין הדגיש את הזכות לידיעת האמת, המעוגנת בסעיף 13 של האמנה האמריקאית לזכויות אדם, ובמיוחד כשהדבר נוגע להפרה חמורה של זכויות אדם.
בית המשפט קבע שעל ברזיל לקיים חקירה פלילית בעניין, למצוא את הנעדרים, להעניק טיפול רפואי ופסיכולוגי לניצולים, לפרסם את ההחלטה ולקבל אחריות על המעשים באופן פומבי.
בנוסף, על ברזיל להטמיע בכוחות הביטחון שלה תכנים העוסקים בזכויות אדם, להתאים את המשפט המקומי לאמנה האמריקאית לזכויות אדם, לפרסם את כל המידע שנוגע להפרת זכויות אדם על ידי השלטון הצבאי, ולזהות את כל הקורבנות שטרם זוהו, וכן לשלם מעל שני מיליון וחצי דולר למשפחות הנפגעים.
ביקורת מרכזית שנמתחה על בית הדין נגעה לכוחו המוגבל.
נטען כי אמנם נדונו בו עניינים הנוגעים לכלל המדינות החברות בו, ואף הורשעו על ידו רבות מהמדינות שהכירו בסמכותו, אך היישום של החלטותיו במסגרת המדינות לוקה בחסר.
כמו כן, נטען כי על בית הדין לפעול בממשק צמוד יותר לארגוני זכויות אדם, כי הם אלה שבכוחם להביא לשינוי מהותי בתוך המדינות.
ביקורת נוספת נבעה משינויים פרוצדורליים שנעשו בבית הדין.
נטען שהשינויים הללו הובילו להפחתת ימי הדיון, וכתוצאה מכך נשמעו בפני בית הדין פחות עדויות, דבר שהוביל באופן ישיר לפגיעה בבירור העובדות.
בנוסף, נטען שישנן מדינות המשתמשות בטקטיקה בבית הדין, לפיה הן נוטלות אחריות על מעשיהן, במטרה שתיפסק החקירה בעניינן ושבית הדין לא יפעיל את מלוא סמכויות החקירה שברשותו.
בכך, נטען שישנה פגיעה בחקר האמת במקרים הללו, ולא נראה שבית הדין נוקט בצעדים שימנעו את התופעה.
בית הדין האפריקאי לזכויות אדם נוסד על ידי מדינות אפריקאיות.
המטרה היא להבטיח כי זכויות אדם נשמרות בקרב האזרחים במדינות אפריקה.
בית-המשפט הוקם תחת סעיף 1 לפרוטוקול של הצ'אאר האפריקאי העוסקת בזכויות אדם ואזרח שאומץ על ידי מדינות החברות בארגון אחדות אפריקה.
אימוץ החוקה היה בוואגאדוגו, בורקינה פאסו, ביוני 1998. הפרוטוקול נכנס לתוקף ב-25 בינואר 2004. בית הדין יושב בארושה שבטנזניה, בשלב 2 של מתחם מרכז השימור מולימו יוליוס נייר, לאורך דרך הדודומה.
בסך הכל 30 מדינות אשררו את הפרוטוקול: אלג'יריה, בנין, בורקינה פאסו, בורונדי, קמרון, צ'אד, חוף השנהב, קומורו, רפובליקת קונגו, גבון, גמביה, גאנה, קניה, לוב, לסוטו, מאלי, מאלווי, מוזמביק, מאוריטניה, מאוריציוס, ניגריה, ניז'ר, רואנדה, הרפובליקה הדמוקרטית העברית הסהרונית, דרום אפריקה, סנגל, טנזניה, טוגו, תוניסיה ואוגנדה.
בית הדין החל רשמית בפעילותו באדיס אבבה, אתיופיה בנובמבר 2006. באוגוסט 2007, הוא העביר את מושבו לארושה, ברפובליקה המאוחדת של טנזניה, שם סיפקה לו הממשלה הנחות זמניות בהמתנה להקמת מבנה קבע.
בין 2006 ל-2008 עסק בית הדין בעיקר בסוגיות תפעוליות ומנהליות, לרבות פיתוח מבנה מרשם בית הדין, הכנת תקציבו וניסוח כללי הסדר הביניים שלו.
בשנת 2008, במהלך מושבם הרגיל התשיעי של בית הדין, אימצו שופטי בית הדין באופן זמני את תקנות הביניים של בית הדין בהמתנה להתייעצות עם הנציבות האפריקנית לזכויות האדם והאנשים, שבסיסה בבנג'ול, גמביה.
חייבים לבצע הרמוניה בין הכללים השונים שקיימים כדי להשיג את השלמות המיועדת בין בית הדין האפריקאי לזכויות האדם והאנשים לבין הנציבות האפריקנית לזכויות האדם והאנשים.
הליך הרמוניזציה זה הושלם באפריל 2010 וביוני 2010 אימץ בית פט את כללי בית הדין הסופיים שלו.
בית הדין נתן את פסק דינו הראשון בשנת 2009, בעקבות עתירה מיום 11 באוגוסט 2008 שהגיש מיכלות יוגוגומבה (Michelot Yogogombaye) נגד הרפובליקה של סנגל.
עד ינואר 2016, בית הדין קיבל 74 בקשות וסיים 25 תיקים.
נכון לעכשיו, ישנם חמישה תיקים שממתינים על שולחן בית הדין ובהם גם בקשות לחוות דעת מייעצות.
בית הדין מורכב מאחד עשר שופטים, אזרחי מדינות חברות באיחוד האפריקני.
כהונת השופטים הנבחרים היא בדרך כלל לתקופה בת שש שנים וניתן להיבחר למשרה פעם אחת בלבד.
תפקידי הנשיא והסגן הנשיא נבחרים לתקופה של שנתיים וניתן להיבחר אליהם פעם אחת.
בית הדין קיים את מושבו הראשון בין התאריכים 2–5 ביולי 2006 בבנג'ול, גמביה.
שופטי בית הדין הראשונים נבחרו בינואר 2006, בחרטום, סודאן.
הם הושבעו בפני אספת ראשי מדינות וממשלת האיחוד האפריקני ב־2 ביולי 2006 בבנג'ול, גמביה.
שופטי בית הדין נבחרים מטעם מדינותיהם בהגשת מועמדות ומקרב המשפטנים האפריקאים.
לצורך תפקידם, השופטים הוכיחו כי הם בעלי יושרה מוכחת ובעלי יכולת מעשית, שיפוטית או אקדמית ובעלי ניסיון בתחום זכויות האדם.
השופטים נבחרים לתקופת כהונה של שש שנים או ארבע שנים המתחדשת פעם אחת.
שופטי בית הדין בוחרים בינם לבין עצמם נשיא וסגן נשיא בית הדין המכהנים כהונה של שנתיים.
ניתן לחדש את כהונתם פעם אחת בלבד.
נשיא בית הדין שייך ועובד במשרה מלאה במושב בית הדין, בעוד עשרת השופטים האחרים עובדים במשרה חלקית.
במילוי תפקידו, הנשיא נעזר ברשם שממלא תפקידים רישום, ניהוליים ומנהליים של בית הדין.
לבית הדין סמכות שיפוט בכל המקרים והמחלוקות שמוגשות אליו ונוגעות בפרשנות ויישום אמנת אפריקה לזכויות האדם והעמים (האמנה) או לפרוטוקול ולכל מכשיר אחר לזכות אדם הרלוונטית שאושררה על ידי המדינות הנוגעות בדבר.
באופן ספציפי, לבית הדין יש שני סוגים של סמכות שיפוט: מחלוקת ומייעצת.
בהתאם לפרוטוקול (סעיף 5) והוראותיו (חוק 33), בית הדין רשאי לקבל עתירות מטעם הנציבות האפריקאית לזכויות אדם או ממדינות שהן צד לפרוטוקול או מארגונים בין-ממשלתיים אפריקאים.
גם ארגונים לא ממשלתיים, המוכרים על ידי הנציבות האפריקאית לזכויות האדם בתור משקיפים ולחלופין, אנשים פרטיים מאותן מדינות שהצהירו שהן מקבלות את סמכותו של בית הדין, רשאים להגיש תיקים בפני בית הדין.
נכון לינואר 2019, רק 9 מדינות הצהירו שהן מקבלות את סמכות בית הדין: בורקינה פאסו, גאנה, מלאווי, מאלי, רואנדה, טנזניה, הרפובליקה של חוף השנהב, תוניסיה וגמביה.
החל מינואר 2019, הצהירו 9 מדינות שהן מכירות בסמכות בית הדין לקבל עתירות גם מארגונים לא ממשלתיים (NGOs) וגם מאנשים פרטיים: בנין, בורקינה פאסו, חוף השנהב, גאנה, מאלי מלאווי, רואנדה, טנזניה, גמביה ותוניסיה.
עקרונות היסוד של בית הדין
עצמאות שיפוטית הנקייה מכל תמיכה, השפעה או הטיה בין אם היא מגיעה ממדינות, ארגונים לא ממשלתיים, גופי מימון או יחידים.
יישום ופרשנות לאור הוראות אמנת אפריקה, הפרוטוקול וסעיפיו, וזכויות אדם בינלאומיים רלוונטיים.
שקיפות, אחריות ואתיקה בפעולות בית הדין.
קידום זכויות בסיסיות של כל אדם והן זכויות אזרחיות, פוליטיות, חברתיות, כלכליות ותרבותיות.
שיתוף פעולה מלא עם בעלי עניין רלוונטיים הנוגעים להגשמת יעוד בית הדין והוא להגן על זכויות האדם והעמים.
אי-אפליה ושוויון בעבודת בית הדין.
הגינות ויושרה מצד השופטים וצוות העובדים
בית הדין מחויב לספק גישה לכל אדם המבקש לממש את זכותו.
בית הדין מחויב להיענות לצרכים של אותם אנשים הפונים לבית הדין.
יעדים אסטרטגיים של בית הדין
להפעיל סמכות שיפוט בכל המקרים והמחלוקות שהובאו בפניה ביחס לפרשנות וליישום של האמנה, הפרוטוקול וכל מכשיר רלוונטי אחר הנוגע לזכויות אדם שאושרר על ידי המדינות הנוגעות בדבר;
לשתף פעולה עם גופי שיפוט תת-אזוריים ולאומיים כדי לשפר את ההגנה על זכויות האדם ביבשת;
לשפר את השתתפותו של העם האפריקני בעבודת בית הדין;
לשפר את יכולתו של מרשם בית הדין להיות מסוגל למלא את המנדט שלו;
לחזק את יחסי העבודה בין בית הדין לנציבות האפריקאית.
ב־15 בדצמבר 2009 נתן בית הדין את פסק הדין הראשון שלו, ומצא כי בקשה נגד סנגל אינה קבילה.
פסק הדין הראשון של בית הדין לגופו של עניין ניתן ביום 14 ביוני 2013, בפרשת טנזניה.
היא מצאה כי טנזניה פגעה בזכויותיה של אזרחיה להשתתף בחופשיות בממשל באופן ישיר או באמצעות נציגים ללא קשר להשתייכות מפלגתית שלהם, והורתה לטנזניה לפעול בחוקתית, בחקיקה ובכל האמצעים האחרים הנחוצים כדי לתקן את ההפרות הללו.
ב־28 במרץ 2014, בית הדין קבע נגד בורקינה פאסו, בתיק שהובא על ידי משפחתו של נורברט זונגו, עורך עיתון שנרצח בשנת 1998. בית הדין מצא כי בורקינה פאסו לא הצליחה לחקור את הרצח כראוי, וכשלה בחובותיה להגן על עיתונאים.
שם השופטמדינהתפקידתחילת כהונהסיום כהונהסיליאן אורהחוף השנהבנשיא20142020בן קיוקוקניהסגן הנשיא20122018ראפא בן אחורתוניסיהשופט20142020אנג'לו ואסקו מאטוצהמוזמביקשופט20162020נתיאם מנגואקמרוןשופט20162022מארי תרזה מוקמוליסהרואנדהשופטת20162022טוג'יאנה ציזומליהמלאווישופטת20172023בנסואלה צ'אפיקהאלג'יריהשופטת20172023בלייס טאצ'קאיההרפובליקה הדמוקרטית של קונגושופט20182024סטלה איסיבאקהומןניגריהשופטת20182024אימאני דאווד אבודטנזניהשופט20182024
שם השופטמדינהתפקידתחילת כהונהסיום כהונהג'ורג' וו.
קנייהמבהאוגנדהשופט20062008ג'יין אמיל סומדהבורקינה פאסושופט20062008גיתאו מג'גאיקניהשופט20082010חמאדי פארג' פאנושלובשופט20062010קאלג'ו ג'וסטינה מאפוסו-גונילושוטושופטת20062010סופיה א.ב.
אקופוגאנהנשיאה20122014ג'יין מוטצינירואנדהנשיאה20082010ג'רארד ניונגקובורונדינשיא20062012ברנרד נגואפאדרום אפריקהשופט20062014ג'וזף ניאמיה מולנגהאוגנדהשופט20082014סטפן אוגוארגוזאלג'יריהשופט20062016דונקאן טמבלהמלאווישופט20102016אוגוסטינו ס.
רמדאניטנזניהנשיא20102016אלסי נואנוריניגריהסגן נשיא20102016אל חדג'י גויאסהסנגלשופט20122018סולומי באלונגי בוסהאוגנדהשופט20142020
מיזוג מתוכנן עם בית הדין האפריקני לצדק
ב -1 ביולי 2008, בפסגת האיחוד האפריקני בשארם א-שייח', מצרים, חתמו ראשי מדינות וממשל על פרוטוקול ביוני 2004 שעניינו מיזוג בית הדין האפריקני לצדק עם בית הדין האפריקני שעדיין לא קיים בעקבות החלטתן של מספר מדינות החברות בפסגת האיחוד האפריקני.
החל מ-3 בפברואר 2014, רק חמש מדינות אשררו את הפרוטוקול מתוך 15 הדרושות לכניסתו לתוקף.
בית הדין החדש יכונה בית הדין האפריקאי לצדק וזכויות אדם.
בית הדין הקבוע לצדק הוא בית דין שהוקם על ידי חבר הלאומים ב-1920. הוא התקיים באופן רשמי החלפתו בבית הדין הבין לאומי בהאג, עם הקמת האו"ם.
בפועל עבודתו נפסקה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בית הדין נתן עשרות פסקי דין וחוות דעת מייעצות.
סניף הדואר המרכזי של מנילה , המכונה לעיתים קרובות "בניין הדואר", הוא סניף הדואר הראשי של מנילה, בירת הפיליפינים.
הבניין משמש גם את תאגיד הדואר הפיליפיני .
בבניין נמצא גם השירות הבולאי הפיליפני בו אספנים יכולים לקנות בולים מקוריים לאוספיהם.
מדי שנה מקיים השירות הבולאי תערוכות של בולים וציוד דאר ישנים.
בבניין מבוצעות, פעולות מיון והפצת הדואר העיקריות של הפיליפינים.
בניין הדואר ממוקם על גדות הנהר פסיג, ברובע ארמיטה שבמנילה בירת הפיליפינים.
כמוכן, הוא נמצא בקצה הצפוני של כיכר ליוואסאנג בוניפאציו .
מיקומו לאורך גדת הנהר פסיג היה חלק מהתוכנית של מתכנן הערים והאדריכל דניאל ברנהם, במנילה, להובלת הדאר בנתיבי המים.
מיקומו המרכזי של הבניין עם הרחובות והשדרות המתכנסות אליו הפך את הבניין לנגיש מכל הכיוונים.
הכניסה הראשית של הבניין פונה לכיכר Liwasang Bonifacio.
ב-15 בספטמבר 1901 עוד בתקופה הספרדית, הוסדרה לראשונה בחוק מספר 462 של הוועדה הפיליפינית , פעילות הדואר הפיליפיני בו נקבע באופן רשמי אופן קבלה, מיון והפצה של דברי דואר, כסף וסחורות.
שירות הדואר במדינה, היה איטי, והתבצע באמצעות שליחים/דוורים רכובים על סוסים, עד שהגיעו האמריקנים שיזמו שיפורים ניכרים בדואר הפיליפיני.
הבניין המקורי תוכנן על ידי חואן מ.
ארלאנו ותומאס מאפואה בסגנון אדריכלות נאו-קלאסית יוונית.
יסודות הבניין נבנו כבר בשנת 1920 בפיקוח חברת האדריכלות של פדרו סיוצ'י .
במלחמת העולם השנייה הבניין ניזוק מאוד במהלך קרב מנילה ) ונבנה מחדש בשנת 1946 תוך שמירה על מרבית עיצובו המקורי.
בפיקוח ישיר של נשיא הפיליפינים, מרכז הדואר הראשי של תאגיד הדואר הפיליפיני הפך למודרני ויעיל.
הוא כולל מכונת מיון מכתבים אוטומטית, מערכת מיקוד חדשה, דואר אוויר, דוורים ממונעים וכל יתר האמצעים והמתקנים החדשים ביותר.
למרות כל אמצעי התקשורת המודרניים ה- PHLPost עדיין ממשיך במסורת בת מאות שנים של מיון והפצת מכתבים.
כיום, הבניין מוצף מדי יום בכמויות גדולות של דברי דואר מכל רחבי הפיליפינים והעולם.
סניף הדואר של מנילה מוקם באופן אסטרטגי על ידי דניאל ברנהאם ליד גשר ג'ונס מפני שתי סיבות.
ראשית משום שנהר פסיג היה יכול לשמש בנוחות כדרך קלה לשינוע דואר, ושנית, בניין הדואר יכול להיות נגיש מכל עבר לרבות רובע קוויאפו , רובע בינונדו , רובע מאלאט וארמיטה.
הבניין נחשב למגנום אופוס של האדריכל חואן ארלאנו , והוא תוכנן בסגנון הנאו-קלאסי יווני, שהביע סדר ואיזון.
הוא נבנה בשנת 1926 והיה שווה כמיליון פזו.
לעומת הנפח העצום והמלבני של המבנה ניצבים 16 עמודים יווניים העומדים בשורה מעל גרם המדרגות ממש לפני הכניסה ללובי של הבניין מכיכר Liwasang Bonifacio.
מעל החלל המרכזי של הבניין ישנה קומת גג מלבנית.
בתוך הלובי הראשי ישנם אולמות צדדיים חצי מעוגלים, בכל קצה, המקורים בכיפות.
התוכניות להשלמת בניין הדואר התפרסמו ב־28 בנובמבר 1927, אך הענקת הפרויקט התרחשה שנה לאחר מכן בשנת 1928. מ-2 באוגוסט 1920 ועד 9 בינואר 1922 הונחו היסודות.
בשלב הזה העבודות הוקפאו בגלל מחסור בכספים.
באותו זמן דווח שלקראת סוף אותה שנה יושלמו כ -56% מעבודות הבנייה.
השלמת הבניין נמשכה רק בפברואר 1928.
ההצעות להשלמת בניין הדואר במנילה הוכרזו ב-28 בנובמבר 1927, אך השלמת הפרויקט הושגה רק בשנת 1928.
בית הדואר המנדטורי בנשר, הוקם באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 בנשר, על ידי בית חרושת נשר למלט והיה במשך שנים רבות סניף הדואר המרכזי ששירת את כל תושבי שכונת הצריפים נשר, מפעל המלט, מפעלים באזור וכן את תושבי קיבוץ יגור.
חותמת הדואר של בית הדואר הייתה נשר יגור.
המבנה הוא ברשימת המבנים לשימור שאושרה על ידי מינהל התכנון במסגרת תוכנית הבנייה בתוך מחצבת נשר הישנה.
המבנה נמצא בצידה הצפון מערבי של המחצבה, ונמצא בסכנת הריסה בעקבות דרישת חברת כלל נדל"ן חברת בת של כלל תעשיות הבונה את שכונת אגמי הכרמל להרוס את המבנה כדי לסלול עליו כביש.
סניף הדואר המנדטורי של נשר היה חלק משירות הדואר המנדטורי ומבנה הקבע היחיד בשכונת הצריפים שמדרום לכביש חיפה-נצרת.
שימש כסניף דואר עד ינואר 2001, אז נפגע בשריפה.
המבנה שוכן בקצה הצפוני של גבעת העמדות.
המבנה הוקם על ידי מפעל נשר חיפה.
המבנה שימש כנקודת ריכוז של התחבורה בימים שלפני מלחמת העצמאות עד 24 באפריל 1948, מועד בו ערביי בלד א-שייח' וחוואסה עזבו את הכפרים הערביים.
בעקבות ההתקפות על התחבורה בדרך לחיפה, הנסיעה לחיפה נעשתה דרך יגור, כפר חסידים, כפר אתא וצ'ק פוסט.
על גג המבנה הייתה עמדת שמירה ומחסום של התנועה שבה הגנו תושבי נשר על התנועה הנכנסת לשכונה מכיוון עמק יזרעאל.
סניף הדואר והטלפון הציבורי במקום, שימשו כמרכז החיים של נערי שכונת נשר וגבעת נשר, וכנקודה שבו תפסו טרמפים כדי לעלות לגבעת נשר.
סניף הדואר הוגדר עם הקמתו כסניף דואר נשר-יגור.
הגדרה זאת באה לידי ביטוי בחותמת דואר של סניף הדואר.
ב-25 באוקטובר 1957 פורסמה ידיעה שחותמת חדשה של דואר נשר יגור תיכנס לשימוש החל מ-29 באוקטובר.
זאת הייתה חותמת שלישית של סניף הדואר.
חותמת זאת החליפה שתי חותמות קודמות: "נשר יגור-1" ו"נשר יגור-2".
בשנת 1975 הוקם סניף דואר גדול בשכונת תל חנן ליד עיריית נשר של היום שנוסד כסניף דואר מרכזי של היישוב, בעקבות כך הפך סניף הדואר בנשר לסניף קטן, המשרת את התושבים והעסקים בשכונת נשר הוותיקה ובגבעת נשר בלבד.
בעקבות השריפה עבר הסניף לחנות בתוך שורת החנויות בכיכר ההסתדרות בנשר.
ב־16 באוגוסט 1995 שונה מעמד סניף הדואר והוא ירד למעמד של סוכנות דואר סוג א'.
הסביבה של בית הדואר החלה להשתנות בשנת 2001 בעקבות סלילת הגשר מעל בית הקברות המוסלמי של חיפה בנשר השוכן מצדו השני של הכביש ובקרבתו.
שילוב הגשר כחלק מכביש 752 הביאה להגבהת כל האזור מסביב לגשר, בגובה של כ-1.5 מטר לערך, המדרגות כוסו ונבלעו מתחת לכביש.
כיכר ההסתדרות שהייתה באותו גובה מפלס כמו כביש 7212, הפכה נמוכה ממנו.
עבודות אלה פגעו בנגישות של המבנה להולכי רגל, נכים ורכבי דואר, וכן בחיבור המבנה למערכת הביוב והמים של נשר.
ב-20 בינואר 2001 נפרץ בית הדואר והוצת, בעקבות כך נגרם נזק רב למבנה ולציוד.
הערכת השמאי הייתה ששווי הנזק הישיר הוא 30,000 ש"ח.
בחודש מרץ 2001 הודיע דוד עמר ראש העיר נשר שהוא מבקש שהמבנה ייהרס, בעקבות כך עוכב שיפוץ המבנה שתוכנן להתבצע.
כפתרון ביניים סוכם להביא "דוארית" שהיא מבנה יביל לכיכר ההסתדרות שיחובר על ידי עיריית נשר למערכת חשמל ומים ותיבדק אופציה לרכישת חנות בכיכר ההסתדרות.
מבנה הדואר הוחזר לחברת המלט נשר סופית ב־30 בספטמבר 2002 ומאז לא נעשה בו כל שימוש, והמבנה הוזנח.
המבנה הוא בבעלות כלל תעשיות ונמצא ברשימת השימור של עיריית נשר.
בעת השימוש במבנה כסניף דואר על ידי דואר ישראל שולמו עבורו דמי שכירות ל"נשר מפעלי מלט ישראלים בע"מ על פי חוק הגנת הדייר.
המבנה בסגנון בין לאומי בנוי מבטון ומטויח בטיח שפריץ לבן.
המבנה במקור היה גבוה מהכביש והובילו אליו חמש מדרגות מבטון עם ספי נחושת עד לרחבת הכניסה, ושתי מדרגות לכניסה לתוך המבנה.
המבנה כולל שני חדרים, חדר קדמי גדול וחדר אחורי קטן יותר וחדרי שירותים.
דגם תא טלפון K6 הובא לארץ ישראל באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20. בעיתון דבר פורסם בשנת 1936 על הצבתם הקרובה של תאי טלפון אלה בתל אביב פרסום נוסף נעשה בדבר בפברואר 1937 המספר על תאי דואר שהונהגו בכמה מקומות בתל אביב.
במשך השנים הוחלף תא טלפון זה בתא טלפון פתוח של בזק.
בחזית המבנה מצד שמאל לדלת הכניסה הוצבה תיבת דואר אדומה.
תיבה זאת נעקרה ממקומה כשבית הדואר במבנה זה נסגר.
השכונה החדשה המתוכננת על ידי חברת כלל תעשיות וחברת הבת כלל נדל"ן בתוך שטח מחצבת נשר הישנה בדרך בר יהודה בנשר מול מפעל נשר חיפה, מעמידה בסכנה את המשך קיום המבנה.
בתוכנית של חברת כלל שנעשתה על ידי חברת אבירם אדריכלים, מתוכננות 3 יציאות מהשכונה לכביש 7212, אחת מול רחוב הרקפות בגבעת נשר, השנייה מול בית הספר היסודי "בית יהושע" השוכן ברחוב התשבי.
והשלישית מול כיכר התשבי ורחוב הכלניות שיצרו עומס תנועה רב על הצומת של רחוב הכלניות (תחילת כביש 7211) וציר דרך בר יהודה.
עומס תנועה החל להתקיים מתחילת שנת 2021 ליורדים משכונת גבעת נשר בגלל שינויים בתנועה שנעשו במקום בעקבות הקמת המטרונית במסלול חיפה יגור.
עם בניית השכונה החדשה, העומס יגדל מאד, ולכן התכנון של כלל הוא להרוס את המבנה כדי להרחיב את הכביש, למרות שהמבנה מופיע ברשימת השימור, כחלק מאישור התוכנית של כלל בוועדה המחוזית לתכנון ובנייה של חיפה שפורסמה ברשומות ב-2019.
בית הדואר המנדטורי בנשר מופיע בתוכנית של כלל במסמך חתום: שימור - תיק תיעוד מתחמי-חתום לאישור בתוכנית 355-0359364 מכ/886 מתחם "כלל" - מגורים נשר באתר מנהל התכנון - תכנון זמין, עמוד 28 מבנה מס' 10 בשם: "מבנה הדואר ההיסטורי".
וגם בעמוד 36 שבו נכתב התיאור הבא : .
במסגרת ההמלצות נכתב על ידי אדריכל השימור גיורא סולר שהכין את מסמך השימור:
הנגשה במסגרת תכנון המגורים והמסחר והשמשה.
בית הדואר מופיע גם בתוכנית מתאר כוללנית לנשר - תוכנית 355-0753905 מספטמבר 2020 שהוכנה על ידי גורדון אדריכלים ומתכנני ערים בע"מ, במסמך חתום: סביבה ונוף - נספח נופי סביבתי- חוברת-חתום להפקדה, פרק ג' שימור ומורשת עמוד 28. ונכתב בו: אתר לשימור.
היועץ ביקש לקבל את התכנון של יועץ התחבורה של "תוכנית כלל" כקובץ אוטוקאד (עם סיומת dwg)
נעשו פניות לחברת אבירם אדריכלים ולחברת כלל נדל"ן אבל הם סירבו לתת את הקובץ המבוקש.
בחודש נובמבר נעשתה פנייה דומה למר עמי יפה מחברת ע.
יפה ניהול פרויקטים בע"מ המנהלת את פרויקט הבניה של כלל במחצבת נשר הישנה, מר יפה מסר שיש להרוס את המבנה כי הוא מפריע לזרימת התנועה.
נעשתה גם פנייה לראש העיר רועי לוי שהסכים לסייע בהשגת הקובץ.
ב-7 בדצמבר 2021 הגיע קובץ שנשלח באמצעות ראש העיר נשר, אבל בדיקה של המועצה לשימור אתרים העלתה שבקובץ זה בית הדואר נמחק ממנו, למרות שהוא חלק מתוכנית המתאר של העיר נשר וחלק מתוכנית הבנייה של כלל.
נעשתה פנייה חוזרת למר עמי יפה מנהל הפרויקט של כלל המבקשת לקבל את הקובץ המקורי שהוגש לוועדה המחוזית לתכנון ובנייה ואושר ברשומות ביולי 2019.
בדיקת תוכנית התנועה שלתוכנית "355-0359364 מכ/886 מתחם כלל" מעלה שכבר בתוך התוכנית שהוגשה על ידי כלל למינהל התכנון קיימת סתירה בין הנספח לשימור -תשריט התכנית (שהוא מסמך מחייב) ונספח התנועה שבשלב זה הוא עדיין מסמך מנחה.
בנספח התנועה כבר ניתן לראות 3 נתיבים: 2 נתיבים היורדים מההר מכיוון דרום לצפון ונתיב אחד עולה מצפון לדרום.
הנתיב היורד הנוסף ובעיקר המדרכה שלצידו עולים חלקית על מבנה בית הדואר.
בתוכנית המפורטת - תנועה (שהועברה לתושבי נשר ב-7 בדצמבר 2021) בהמשך לתכנון נספח התנועה, הנתיב הנוסף היורד מההר מדרום לצפון: המדרכה שלצד הנתיב מימין ונתיב הפניה ימינה דורסים מחצית ממבנה בית הדואר.
זאת התפתחות זוחלת מנספח התנועה של תוכנית כלל 355-0359364 שאושרה ב-2019.
נכון ל-10 בפברואר 2022, הקובץ המבוקש הכולל את בית הדואר המנדטורי בתוך תוכנית התנועה, עדיין לא התקבל.
טענת כחברת כלל היא שנספח תנועה אינו כולל מבנים ולכן אין מקום לציון מבנה בית הדואר בנספח התנועה שהם שלחו.
אבל בדיקת נספח התנועה העלתה סימון של מבנים אחרים.
בדיקה בנספח התנועה של תוכנית כלל 355-0359364 מכ/886 מתחם "כלל" - מגורים נשר מעלה ששם מבנה הדואר היה מסומן.
ב-10 בפברואר 2022 נשלח מכתב של עורכת דין של הפעילים המופנה לראש עיריית נשר ולאנשים נוספים בעירייה, למר עמי יפה מנהל הפרויקט של כלל בנשר ולנציג כלל נדל"ן בנשר, למר איתמר בן דוד ראש הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה חיפה ולאנשים נוספים בוועדה, ליו"ר הוועדה המרחבית מורדות כרמל.
במכתב שכותרתו היא: "פגם בתוכנית בעקבותיו קיימת פגיעה תכנונית בבית הדואר המנדטורי בנשר" התבקשו המכותבים לתת מענה לגבי הפגם.
ב-28 בספטמבר 2022 נשלח מכתב נוסף לכל המכותבים כולל לעמרי שלמון מנכ"ל המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, המזכיר שיש להקים ועדת שימור.
נכון ל-28 במאי 2024, לא התקבלה כל תגובה מראש העיר.
בית הדין הבין־לאומי לבוררות הוא מוסד בוררות בין-לאומית, העוסק ביישוב סכסוכים מסחריים בין־לאומיים בחסות לשכת המסחר הבין-לאומית (ICC).
עקב כך, לעיתים מכנים אותו "בית הדין של ה-ICC" (אין קשר לבית הדין הפלילי הבין-לאומי שנקרא אף הוא ICC).
בית הדין הבין-לאומי לבוררות מורכב מיותר מ-100 בוררים מכ-90 מדינות.
בניגוד למה שמרמז שמו, בית הדין אינו מוציא פסקי דין פורמליים.
תחת זאת, הוא מספקת "פיקוח שיפוטי על הליכי בוררות".
שפות העבודה הרשמיות של בית הדין הן אנגלית וצרפתית.
עם זאת, ניתן לנהל תיקים בכל שפה.
המטה של בית הדין נמצא בפריז, צרפת.
הוא בירר מספר שיא של מקרים שנרשמו בשנת 2019, אינדיקציה למאמצי לשכת המסחר הבין-לאומית להרחיב את שירותיה.
בית הדין נוסד בשנת 1923 תחת הנהגת , לשעבר שר האוצר של צרפת, שהיה לנשיאו הראשון של בית הדין.
חברי בית הדין ממונים לתקופות של שלוש שנים על ידי המועצה העולמית של לשכת המסחר הבין-לאומית בהמלצת "ועדות לאומיות" או קבוצות של הלשכה.
בתחומי שיפוט שבהם אין ועדה או קבוצה לאומית, חברים מומלצים למינוי על ידי נשיא בית המשפט.
חברים חלופיים ממונים על ידי המועצה העולמית בהמלצת נשיא בית המשפט.
בית הדין המצולם היא סדרת טלוויזיה ישראלית, שנכתבה על ידי רביב ז'ק והופקה ומשודרת בערוץ הידברות (ערוץ 97).
הסדרה ממחיזה מקרים אמתיים שנידונו בבית דין רבני.
מוריס כהן מגלם את אב בית הדין ואלון חמאווי ככתב שטח מחוץ לבית הדין.
את התוכנית הפיקה דקלה פרטוש וביימו אלון חמאווי ושוקי לרר בשיטת מערך מרובה מצלמות.
התוכנית משודרת בערוץ הידברות (yes, HOT, פרטנר tv, סלקום tv), ערוץ צופיה, אתר הידברות ובדף הפייסבוק וערוץ היוטיוב של הידברות.
מספר הפרק מבשלת אורחת תאריך שידור מקורי 1עופות יקרים2צינור מים3תכשיט לכלה4מזרן5הטייח6שלוש מנות וקינוח7טרוריסט במסעדה8הנחש שהכיש והציל9פלצבו10שרשרת בתוך דג11נסיעה לפתח תקווה12מיסוך13בלוק14גריטה15הגניבה המתוחכמת
בית הדין הקבוע לבוררות הוא ארגון בין-ממשלתי שאינו של האו"ם שמרכזו בארמון השלום בהאג, הולנד.
בניגוד לבית משפט שיפוטי במובן המסורתי, בית הדין הקבוע לבוררות מספק תמיכה מנהלית בבוררויות בינלאומיות המערבות שילובים שונים של מדינות, ישויות מדיניות, ארגונים בינלאומיים וגורמים פרטיים.
התיקים בהם עוסק בית הדין משתרעים על מגוון נושאים משפטיים הכוללים: גבולות טריטוריאליים וימיים, ריבונות, זכויות אדם, השקעות בינלאומיות וסחר בינלאומי ואזורי.
בית הדין הוקם באמצעות שתי אמנות רב-צדדיות נפרדות עליהם חתמו 124 צדדים שונים (מדינות וארגונים).
בית הדין אינו סוכנות של האו"ם, אלא הוא בעל מעמד של משקיף של האו"ם מאז 1993.
המטה של בית הדין, ארמון השלום, נבנה בין השנים 1907 ל-1913.
בית הדין אינו בית משפט בהבנה המקובלת של מונח זה, אלא ארגון מנהלי שמטרתו להחזיק באמצעים קבועים וזמינים לשמש כמרשם למטרות של בוררות בינלאומית והליכים קשורים אחרים, לרבות ועדות חקירה ופישור.
"המועצה המנהלית הקבועה של בית הדין" היא גוף המורכב מכל הנציגים הדיפלומטיים של הצדדים המתקשרים, בראשה עומד שר החוץ של הולנד, שהוא גם צד מתקשר.
היא אחראית ל"הכוונה והבקרה" של הלשכה הבינלאומית, מנהלת את תקציב הארגון ומדווחת על פעילותו.
הלשכה הבינלאומית היא המזכירות של בית הדין ובראשה עומד המזכיר הכללי.
הוא מספק תמיכה לשונית, מחקרית, מנהלית ופיננסית לבוררויות בבית הדין.
האורגן השלישי של בית הדין הם "חברי בית המשפט".
כל צד מתקשר רשאי למנות עד ארבעה אנשים "בעלי כשירות מוכחת בתחום המשפט הבינלאומי, בעלי המוניטין המוסרי הגבוה ביותר ובעלי רצון לקבל את חובות הבוררים" לתקופה של 6 שנים הניתנת לחידוש.
בנוסף להרכבת פאנל של בוררים פוטנציאליים, חברי בית המשפט מכל צד מתקשר מהווים "קבוצה לאומית", שזכאית להציע מועמדים לבחירה לבית הדין הבינלאומי לצדק .
חברי בית המשפט (יחד עם שופטי בית הדין הבינלאומי לצדק ) נמנים עם קומץ קבוצות הזכאיות להציע מועמדים לפרס נובל לשלום.
צדדים לסכסוך רשאים, אך אינם חייבים, לבחור בוררים מרשימת חברי בית המשפט.
ה-PCA לפעמים מתבלבל עם בית הדין הבינלאומי לצדק, שגם הוא יושב בארמון השלום.
ה-PCA אינו חלק ממערכת האו"ם, מחזיק במעמד משקיף בעצרת הכללית של האו"ם מאז 1993.
בית הדין נפתח רשמית ב־1 במרץ 2009 והייתה לו עדיפות על־פני בתי המשפט הלאומיים של לבנון.
בית הדין ישב בליידסנדם , בפרוורי האג שבהולנד, והיה לו משרד שטח בבירת לבנון, ביירות.
שפותיו הרשמיות של בית הדין היו אנגלית, ערבית וצרפתית.
בית הדין היה ייחודי לעומת בתי הדין הפליליים הבין־לאומיים האחרים בכך שהייתה לו הזכות לקיים משפטים שלא בפני הנאשמים (in absentia) (כל הנאשמים שהועמדו לדין בדבר ההתנקשות הועמדו לדין שלא בפניהם), והוא היה הראשון שעסק בטרור כפשע נפרד.
אחד עשר שופטי בית הדין, שילוב של שופטים לבנונים בין־לאומיים, מונו על־ידי מזכ"ל האו"ם לתקופה ברת־חידוש של שלוש שנים.
המנדט של בית הדין היה בתחילה שלוש שנים.
עם זאת, לא היה לוח זמנים קבוע להשלמת העבודה השיפוטית.
המנדט הוארך לאחר מכן עד 2023 כדי לאפשר לבית הדין להשלים את עבודתו לפני סגירתו הסופית.
בסופו של דבר, סלים ג'מיל עייאש, חוסיין חסן אונייסי וחסן חביב מרהיי הורשעו בהתנקשות בדרגות אחריות שונות, וכל אחד מהם נידון לחמישה מאסרי עולם חופפים.
הנאשם אסד חסן סברה זוכה מכל אשמה.
ההליכים כנגד מוסטפא בדר א-דין הופסקו בעקבות היהרגו.
עייאש נהרג על־ידי ישראל בנובמבר 2024, ואילו אונייסי ומרהיי עודם חופשיים.
ביולי 2021, הודיע בית הדין כי הוא מתמודד עם קשיים כלכליים עקב מחסור במימון, בעיקר עקב המשבר הכלכלי המחמיר בלבנון.
בסופו של דבר, ב־31 בדצמבר 2023, דובר מזכ"ל האו"ם, סטפן דוג'אריק , הודיע על סגירתו של בית הדין.
בית הדין החיל את החוק הפלילי הלבנוני, כאשר השופטים היו מונחים הן בידי החוק הלבנוני בדבר הליכים פליליים והן בידי חומרים אחרים אשר שיקפו את אמות המידה הגבוהות ביותר של הליכים פליליים בין־לאומיים.
בית הדין הורכב מארבעה גופים: לשכות, הכוללות שופט קדם־משפט, לשכת משפט ולשכת ערעורים; משרד הרישום, האחראי על ניהול בית הדין; משרד התובע; ומשרד ההגנה.
בית הדין גם אפשר לקורבנות להשתתף בהליכים, באמצעות נציגים משפטיים.
במבנה המנהלי של בית הדין, השתתפות הקורבנות נפלה תחת משרד הרישום.
+הנאשםאחרית דברסימוכיןחוסיין חסן אונייסיהורשע ונידון למאסר עולם; נמלט.מוסטפא בדר א־דיןנהרג טרם סיום ההליכים בעניינו; ההליכים הופסקו.חסן חביב מרהייהורשע ונידון למאסר עולם; נמלט.אסד חסן סברהזוכה.סלים ג'מיל עייאשהורשע ונידון למאסר עולם; נהרג בידי ישראל בעודו נמלט.
בית הדסה הוא מבנה מגורים ומרכז מבקרים הממוקם בלב היישוב היהודי בחברון.
בעבר שימש המבנה כבית חולים בשם "חסד לאברהם".
הבניין הוקם בשנת 1893 בידי ר' חיים רחמים יוסף פרנקו, המכונה החרי"ף.
המבנה שימש כבית חולים שנקרא "חסד לאברהם" ונתן משירותיו ליהודי וערביי חברון והסביבה ללא תשלום.
על פי כוכבה גרשון, אביה, בן ציון גרשון, ניהל בקומה היחידה של המבנה בית מרקחת ומרפאה.
הנרייטה סאלד בקשה לבנות על המבנה קומה נוספת לצורך מרפאה של הדסה, וגרשון הסכים בתנאי שיוקם גם בית כנסת.
בשנת 1912 נוספה קומה שנייה לבניין.
בהמשך נפתחה במקום מרפאה של ארגון הדסה.
בטבח חברון במאורעות תרפ"ט בשנת 1929, נרצחו מנהל בית החולים בן ציון גרשון ומשפחתו יחד עם עוד יהודים רבים.
כמו כן נבזז הבניין ונפגע בחלקו.לאחר גירוש הקהילה היהודית מחברון, הפך הבניין לבית ספר ערבי לבנות אשר פעל במקום עד להחזרת העיר בידי צה"ל בשנת 1967.
עם תום מלחמת ששת הימים, נמסר הקושאן על בית הדסה על ידי נכדו של החרי"ף - עו"ד אברהם פרנקו לרב משה לוינגר.
הממשלה בינתיים החכירה את הבניין לאונר"א שהשתמש בו כמחסן.
במאי 1975 עזב אונר"א את המבנה והוא היה מוזנח, חלונותיו מנופצים ודלתותיו נעולות ומכוסות באבק.
עם הקמת קריית ארבע פעלו המתנחלים לשוב גם לחברון עצמה והיעד הראשון שלהם היה בית הדסה, אולם הממשלה התנגדה לשיבת היהודים לתוך העיר.
לקראת יום הזיכרון לטבח חברון (תרפ"ט) במהלך מאורעות תרפ"ט בשנת 1975, תכננו המתנחלים להיכנס לבית הדסה כדי להקים בו ישיבה, אך חיילים שהוצבו בסביבות המבנה מראש, מנעו זאת.
ב-16 באוגוסט 1976 נכנסו כ-20 בחורי ישיבה לבית הדסה, החלו בניקויו וקבעו בו מזוזות, אך הם פונו בידי הצבא ללא התנגדות.
למחרת שבו המתנחלים למבנה ולאחר שפונו שוב שבו בשלישית.
הפעם נעצרו כ-20 מהמתנחלים והוחזקו מספר ימים במעצר בניסיון לשים סוף לכניסות למבנה, אולם המתנחלים מצדם המשיכו בניסיונות הכניסה וכשלא הצליחו להיכנס למבנה עלו על גגו.
בהמשך קיימו המתנחלים תפילות יומיות מחוץ למבנה.
שישה מהמתנחלים הועמדו לדין על הסגת גבול במשפט שזכה להתעניינות תקשורתית רבה בתחילת 1977. באופן חריג, המשפט התנהל בפני שלושה שופטים בגלל הרגישות הציבורית.
לקראת הבחירות שכך המאבק להתיישבות יהודית בתוך חברון, בין השאר לאור הסכמות עם הממשל הצבאי על שיפוץ בית הכנסת אברהם אבינו.
ב-26 בפברואר 1978 חדשו אנשי תנועת כך את המאבק על בית הדסה.
באפריל 1979 נכנסה למקום קבוצה של נשים יהודיות עם ילדיהן, ובהן הרבנית מרים לוינגר ויהודית קצובר, כתגובה להקפאת הבנייה בקריית ארבע בעקבות עתירה לבג"ץ.
הנשים והילדים נכנסו בדממה בשעת לילה למבנה השמור על ידי צה"ל בסולם שהוצב ממשאית שעמדה בחלקו האחורי.
ההערכה שעמדה מאחורי הרעיון של כניסת נשים דווקא הייתה של הרב משה לוינגר, שאמר כי "מנחם בגין הוא ג'נטלמן, וג'נטלמן לא יפנה נשים" - הערכה שהתבררה כנכונה.
ראש הממשלה, מנחם בגין, אמר לאחר מכן: "גם חברון היא ישראל.
לא אתן לאף מקום בישראל להיות 'יודענריין'".
הוא הורה שלא לפנות את הנשים, אך למנוע כניסת אנשים נוספים, וכן למנוע את כניסת מי שיצא משם.
כתוצאה מכך נשארו הנשים והילדים מספר חודשים לבדם כמו במצור, במבנה שלא היו בו מים זורמים, לא חשמל ולא מתקנים סניטריים.
בתחילה אפשר הצבא הכנסת אוכל ומים בלבד, אך לאחר מספר ימים הותרה גם הכנסת ציוד.
לאחר כמה שבועות הקימו הנשים במקום בית ספר מאולתר, כדי שהילדים יוכלו ללמוד.
בסוף יוני 1979 נפגש יועצו הצבאי של ראש הממשלה עם נציגות של הנשים בבית הדסה ואמר להן שאם יפנו את בית הדסה תעלה סוגיית ההתיישבות היהודית בחברון בישיבת הממשלה הבאה.
באוגוסט 1979 הוצע למתנחלים שבבית הדסה תוקם ישיבה ללא מגורים, אך המתנחלים דחו את ההצעה.
לקראת החורף שופץ המקום כדי לאפשר את המשך שהות הנשים במקום בחורף.
במהלך השהות של הנשים בבית הדסה הגיעו אנשי שמאל לבניין למחות על שהותן במקום.
על פי החלטת הממשלה ב-23 במרץ 1980, על הקמת ישיבה ובית ספר שדה בחברון, בית הדסה יועד לשמש כבית ספר שדה ל-50 תלמידים, ולצורך כך תוכנן לבנות על שתי הקומות שהיו בו אז, קומה נוספת.
ב-2 במאי 1980 אירע הפיגוע בבית הדסה, בה תקפו מחבלים אנשי פת"ח, באמצעות מקלעים ופצצות קבוצת גברים שבאה בליל שבת לברך את הנשים ששהו בבית הדסה, ורצחו שישה מהם.
בעקבות זאת החליטה ממשלת ישראל על חידוש היישוב היהודי בחברון, והתרת המגורים בבית הדסה בקובעה: "אין מניעה שיהודים יהיו בחברון, כבכל מקום בארץ ישראל".
באוגוסט 1980 התחתנו בבניין אביגדור אסקין ומזל כהן.
באותה עת התגוררו בבניין שש משפחות ו-15 בחורי ישיבה.
בהמשך שוקם הבניין, תוכנן מחדש על ידי האדריכל דוד קאסוטו ונחנך מחדש ב-20 בינואר 1986. במבנה מתגוררות כ-30 משפחות ישראליות.
במפלס הקרקע של הבניין הוקם בית כנסת המשרת את תושבי המקום ואורחיו.
במפלס תת-קרקעי ממוקם מוזיאון היישוב היהודי בחברון.
בחצר הבניין מגרש משחקים לילדים.
בית הדין הרבני הגדול הוא ערכאת הערעור העליונה של בתי הדין הרבניים בישראל.
מושב בית הדין נמצא בירושלים.
כיום מכהן בתפקיד הרב דוד יוסף.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 הוכללו בהרכבי בית הדין הרבנים: משולם ראטה, יעקב עדס, יעקב קלמס, אליהו מרדכי וולקובסקי, יוסף הלוי וחזקיה שבתי.
מושבו של בית הדין הרבני הגדול
משנת תשי"ח (1958) שכן בית הדין בהיכל שלמה, ברחוב המלך ג'ורג'.
באוגוסט 1967 עבר בית הדין הגדול לעיר העתיקה.
בשנת תשנ"ה (1995) חזר למערב העיר, לרחוב כורש פינת שלומציון המלכה.
מאמצע שנות ה-2000 חזר לרחוב המלך ג'ורג', ושכן (עם בית הדין הרבני בירושלים) בבית פרומין (הכנסת הישנה).
בשנת 2015 עבר לבית הרבנות הראשית לישראל ברחוב אהליאב.
מקרה ידוע שבו בג"ץ ביטל פסק דין של בית הדין הרבני הוא פסק דין בעניין חלוקת רכוש במקרה בו האישה בגדה בבעלה, פסק דין שמוכר בכינוי בג"ץ הבוגדת.
בג"ץ פלונית נגד בית הדין הרבני בחיפה
דייני בית הדין הרבני הגדול
הרשימה אינה כוללת רבנים ראשיים, המכהנים בבית הדין מתוקף תפקידם.
בית הדר הוא בניין המשרדים הראשון שנבנה בתל אביב.
הבניין נמצא בפינת הרחובות דרך בגין והרכבת.
הבניין תוכנן ב-1934 על ידי האדריכל קרל רובין (1899–1955) והוקם בין השנים 1936 ו-1938. מבנה זה הוא גם הבניין הראשון שנבנה כשלד פלדה, סוג בנייה נדיר יחסית בישראל.
הבניין הוא אחת הדוגמאות הטובות למבנה משרדים בסגנון הבינלאומי בישראל והוא מוגדר כמבנה לשימור כחלק מהעיר הלבנה של תל אביב.
המבנה מאופיין בצורות קובייתיות פשוטות בנות ארבע קומות (באגפי המבנה) וחזית עגולה בגובה חמש קומות הפונה אל צומת הרחובות.
כמו כן בולטים בו חלונות הסרט האופקיים אשר אפיינו את הסגנון הבינלאומי.
בתוואי רחוב הרכבת עברה עד 1970 מסילת הרכבת מיפו לירושלים, ובסמוך לבית הדר ניצב בית המכס ששכן לצד המסילה.
היוזמה להקמת בית הדר הייתה של איגוד העוסקים בענף ההדרים.
תחרות לתכנון אדריכלי של הבניין הסתיימה ב-1934 והקמתו הסתיימה ב-1936. התוכנית הייתה שהבניין ירכז את משרדי העוסקים בענף ההדרים ומכאן שמו של הבניין, שנקרא בתחילה "בית ההדר".
הבניין היה אמור לכלול בית דפוס במרתף, קומת חנויות, משרדים וקומה עליונה עם מקום למוסדות הפרדסנות ומקום לאספות.
אולם האספות נבנה בשתי הקומות העליונות של המבנה ואף כלל יציע.
בשנים הראשונות אכלסה סוכנות למכירת מכוניות פורד את קומת החנויות.
שלטונות המנדט הבריטי השתמשו בבית הדר כמפקדה בתקופות שבהן הטילו עוצר על תל אביב.
בתחילת 1946 הוקף הבניין בגדר תיל.
ב-26 בפברואר 1947 תקפו את בית הדר ביריות אנשי לח"י.
במרץ 1947 הותקף הבניין שוב ביריות.
באותה שנה תכנן גם האצ"ל לתקוף מפקדה זו, לאחר העלתם לגרדום של אחדים מחברי האצ"ל.
לאור לקחי פיצוץ מלון המלך דוד, כשנה קודם לכן, תכננו חברי האצ"ל לחפור מנהרה ולהגיע אל הבניין מתחתיו.
לצורך כך שכר מארק קהאן, אחד מפעילי האצ"ל, מחסן בבניין סמוך, במסווה של סוחר תפוחי אדמה הזקוק למחסן.
תוך כדי חפירת המנהרה פשטו ב-18 ביוני 1947 אנשי "ההגנה" על המקום והרסו אותו, כחלק מאירועי הסזון הקטן, במהלך המבצע נהרג חבר "הגנה" ממוקש ממולכד שהניח האצ"ל.
לאחר מכן פרסמו כרוז שאמר כי גילוי והריסת המנהרה באו "להגן על חירותו הפנימית של היישוב היהודי מפני תעלולי חבורות של פורשים".
אנשי "ההגנה" הדגישו שהדבר נעשה ללא שיתוף פעולה עם שלטונות המנדט.
בעקבות המבצע, והקריאות שיצאו כנגדו, פרסם נתן אלתרמן שיר בשם "לא אלחם באחי" (בספר הטור השביעי קיבל השיר את השם "הנימוק הפסול") ובו הוא יוצא נגד הקריאה "לא אלחם באחי":
בנובמבר 1947 החזירו שלטונות המנדט את הבניין לבעליו.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 נבנתה בבניין קומה נוספת.
האגפים הוגבהו לארבע קומות והחזית המעוגלת לחמש קומות חלק ניכר מן הבניין אוכלס במשרדים וגופים ממשלתיים שונים ובמשך שנים היה הבניין מזוהה עם משרדי "פקיד השומה תל אביב 5" ששכנו בו עד לשנת 2006. כן פעל בו המכון לפריון העבודה והייצור.
בסוף שנת 1963 נפתחה בקומת הקרקע סוכנות קפריש, לשיווק מכונית הנוסעים היפנית שהורכבה בארץ קונטסה 900.
בית הדר המשיך לשמש גם בתחילת המאה ה-21 כמבנה משרדים, אך חזיתו מוזנחת ומפויחת מאוד.
המבנה, שהיה בעבר לבן ונקי מפגיעות בחזית כגון מזגנים וצינורות, הוכרז כמבנה לשימור אך טרם פורסמה תוכנית לשימורו.
עיריית תל אביב הציבה שתי לוחיות זיכרון בקשר לפרשת בית הדר.
ליד הבניין יש לוחית זיכרון של ההגנה המעלה את זכרו של לוחם ההגנה זאב ורבר שנהרג בניסיון להיכנס למנהרה.
מנגד נמצאת לוחית זיכרון של אצ"ל ברחוב השפלה מספר 1 שממרתפו נחפרה המנהרה לעבר בית הדר.
בית הדר הונצח בבול דאר ישראלי, שנכלל בסדרה של 3 בולים שקרויה "אדריכלות - הסגנון הבין-לאומי בתל אביב".
ב-5 באפריל 1994, הנפיק דאר ישראל את הסדרה הזאת שעוצבה על ידי האמן יגאל גבאי .
בית הודו (בפורטוגזית: Casa da Índia) היה מוסד אשר ניהל את מסחר האימפריה הפורטוגזית מעבר לים (בעיקר במאה ה-16).
מקבילו הספרדי היה ה-"Casa de Contratación" (בעברית: "בית המסחר" או "הבית לניהול חוזים").
האזכור הידוע הראשון של מוסד זה היה במכתב מלכותי משנת 1501. עם זאת, ייתכן כי ירש את מקומם של מוסדות דומים קודמים באימפריה הפורטוגזית, ביניהם "בית גינאה", "בית גינאה ואלמינה" או "בית אלמינה" (בפורטוגזית: Casa da Guiné, Casa de Guiné e Mina או Casa da Mina).
על כן, תאריך זה הוא שרירותי, וניתן להתייחס אליו כאל המועד בו שונה שם המוסד ולא כאל יום היווסדו בפועל של גוף פיננסי זה.
משרדי "קאזה דה אינדיה" היו ממוקמים בכיכר המסחר (Praça do Comércio) שבליסבון.
המשרדים נהרסו לחלוטין בעת רעידת האדמה שהתרחשה בליסבון בשנת 1755.
בית הודו החזיק במונופול מלכותי בסחר בפלפל, בציפורן ובקינמון והטיל מס בגובה שלושים אחוז על רווחי הסחר בפריטים אחרים.
במשך כשלושים שנה, מ-1503 עד 1535, גרמו הפורטוגזים לצמצום משמעותי במסחר הונציאני במזרח הים התיכון.
החל מ-1510, שלשל לכיסו בית המלוכה הפורטוגזי מיליון ריאל פורטוגזי מהמסחר בתבלינים בלבד, על בסיס שנתי.
בשל כך, כינה מלך צרפת פרנסואה הראשון את מלך פורטוגל מנואל הראשון בשם "le roi épicier", כלומר, "המלך החנווני".
ב-1506, כ-65% מהכנסות המדינה הגיעו ממיסים שהוטלו על פעילות מסחרית מעבר לים.
לקראת אמצע המאה החלו ההכנסות להצטמצם בשל העלות הגבוהה של שמירת הנוכחות הצבאית במרוקו וכן בשל בזבזנות מבית.
בנוסף, לא השכילה פורטוגל לפתח תשתית איתנה דיה בממלכה על מנת לתמוך בפעילות זו, אלא נסמכה יתר על המידה על זרים שסיפקו שרותי עזר למיזמי המסחר שלהם, וכך בוזבז חלק ניכר מסך ההכנסות.
ב-1549, המרכז המסחרי הפורטוגזי באנטוורפן פשט את הרגל ונסגר.
בשנות החמישים של המאה ה-16, נכסי הכתר היו פזורים יתר על המידה ומידת התלות בהון-חוץ הלכה והחמירה עד שבסביבות 1560 לא הספיקו הכנסות בית הודו לכיסוי הוצאותיו.
במילותיו של גארט מטינגלי - "בית המלוכה הפורטוגזי הפך לבעליו של מרכול סיטונאי בתהליכי פשיטת-רגל".
בבית הודו הופקה מפה סודית שכונתה "התקן המלכותי" (Padrão Real), אליו הועתקו בצורה מרוכזת כל מפות הספינות ששורטטו במהלך שיט.
לספרדים הייתה מפה מקבילה, ה"Padrón Real".
ב-1709 הדגים הכומר הישועי ברתולומאו דה גוזמאו (דה גוזמאו הוא אחת הדמויות בספרו של סרמגו דברי ימי המנזר) את עקרונות העילוי של בלוני אוויר חם והצליח לגרום לבלון כדורי לרחף בתוככי מבנה בית הודו.
מאוחר יותר, הוא נמלט מפורטוגל לספרד, מאימת האשמה של האינקוויזיציה הפורטוגזית במעשי קוסמות.
בית הוֹהֶנְצוֹלֶרְן הוא משפחת אצולה גרמנית שהתקיימה שמונה מאות וחמישים שנה, החל מהמאה ה-11 ועד לאחר מלחמת העולם הראשונה, והעמידה נסיכים לברנדנבורג, מלכים לפרוסיה ולגרמניה כולה.
ענף נוסף של המשפחה, הוהנצולרן-זיגמרינגן, העמיד מלכים ברומניה.
בית הוהנצולרן הוקם על ידי בורקארד הראשון, רוזן צולרן, שקיבל בשנת 1060 לערך תואר רוזן מהיינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, על נחלתו שכללה טירה בשם זה בשוואביה (דרום מערב גרמניה).
יורשיו הרחיבו את הנחלה במשך הזמן, ופרידריך השלישי, רוזן צולרן סייע לפרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה במלחמותיו נגד היינריך הארי.
בשנת 1191 קיבל פרידריך השלישי את רוזנות העיר נירנברג מהיינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בעקבות נישואיו לסופיה בתו של קונרד השני מראבס, רוזן העיר נירנברג.
בשנת 1218 מסר פרידריך הרביעי, רוזן צולרן את רוזנות העיר נירנברג לאחיו קונרד הראשון, רוזן העיר נירנברג, ובכך התפצלה המשפחה לשתי שושלות - השוואבית, ששמרה על הדת הקתולית, ולשושלת הפרנקונית, שבהמשך הפכה לפרוטסטנטית, ושגשגה יותר.
בני השושלת הרחיבו במהלך השנים את נחלתם; בשנת 1331 סיפחו את נסיכות אנסבך ובשנת 1340 את נסיכות ביירוית.
בשנת 1398 מת פרידריך החמישי, רוזן העיר נירנברג, ונחלותיו חולקו בין בניו; פרידריך השישי, רוזן העיר נירנברג ירש את נסיכות אנסבך, בעוד אחיו יוהאן השלישי, רוזן העיר נירנברג קיבל את נסיכות ביירוית.
במהלך הסכסוך בין ונצל, מלך גרמניה לרופרכט מפפאלץ, תמך פרידריך ברופרכט, ולאחר מותו בשנת 1410 תמך פרידריך בזיגיסמונד, מלך הונגריה במאבקו להשגת כתר האימפריה הרומית הקדושה.
בשל תמיכתו בזיגיסמונד, העניק הלה לפרידריך במהלך ועידת קונסטנץ את מרקיזות ברנדנבורג ואת התואר נסיך בוחר.
בשנת 1427 מכר פרידריך את זכויותיו ברוזנות העיר נירנברג לעיריית נירנברג, והעיר הפכה לעיר הקיסרית החופשית נירנברג.
בשנת 1440 מת פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, ונחלותיו חולקו בין בניו; פרידריך השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג ירש את נסיכות הבוחר מברנדנבורג, יוהאן, מרקיז ברנדנבורג-קולמבאך ירש את מרקיזות ברנדנבורג-קולומבאך ואלברכט, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך ירש את מרקיזות ברנדנבורג-אנסבך.
בני המשפחה החלו להפוך את נסיכות ברנדנבורג למעצמה כלכלית וצבאית, תוך שמירה על מדיניות זהירה.
כך למשל, יואכים השני, על אף שהפך לפרוטסטנטי, לא השתתף במלחמה השמלקלדית (1546).
בתקופה זו זכה דודו של יואכים, אלברכט, בנסיכות מיינץ, והוא נשאר קתולי.
אט אט התחזקה ברנדנבורג, והגיעה למצב שלקראת סוף המאה ה-17 כבר הייתה חזקה דייה לנהל מדיניות חוץ לבדה, ולהפוך למדינה.
בשנת 1486 קבעו נסיכי ברנדנבורג באופן רשמי את ברלין למעונם הרשמי, והדבר נשמר במאות השנים הבאות עד לעשור השני של המאה ה-20.
בשנת 1525 המיר אלברכט פון ברנדנבורג-אנסבך, שהיה ראש המסדר הטבטוני, את דתו ללותרנית, והקים את דוכסות פרוסיה.
לאחר מותו של אלברכט בשנת 1568, עלה במקומו לשלטון בנו אלברכט פרידריך, דוכס פרוסיה.
בשנת 1618 ירש יוהאן זיגיסמונד מי שהיה באותה עת הנסיך הבוחר מברנדנבורג את נחלת חותנו אלברכט פרידריך, דוכס פרוסיה, ויצר בזאת את ברנדנבורג-פרוסיה.
לאחר מותו עלה לשלטון בנו גאורג וילהלם, ואחריו פרידריך וילהלם.
פרידריך וילהלם הרחיב מאוד את נחלות ברנדנבורג-פרוסיה, ושיקם אותה מתלאות מלחמת שלושים השנים, ובכך הניח את היסודות לממלכת פרוסיה.
בשנת 1701 הכריזה הנסיכות על הפיכתה למדינה עצמאית - ממלכת פרוסיה, בראשות בנו של פרידריך וילהלם, הוא פרידריך הראשון.
מהלך זה סימן את עצמאותה המלאה של פרוסיה, אך צמצם את שטחה לטריטוריה הישנה של דוכסות פרוסיה.
המלכים שבאו אחריו, כפרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה ובנו המכונה "פרידריך הגדול" חיזקו עוד יותר את פרוסיה, והשתתפו במלחמות כלל אירופיות, כמלחמת שבע השנים, מלחמת הירושה האוסטרית ועוד.
צבאה של פרוסיה היה חזק ומפורסם במשמעת החזקה והקפדנית ששררה בו.
בשנת 1806 הצטרפה ממלכת פרוסיה לקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית, וספגה מפלה קשה בקרב ינה-אאורשטדט.
כתוצאה מהמפלה איבדה פרוסיה חלק מנחלותיה, ונפוליאון אף שקל לבטלה לגמרי, אולם פרוסיה התאוששה ואף סייעה בהבסת נפוליאון בשנים 1813–1815.
לאחר קונגרס וינה בשנת 1815 הצטרפה פרוסיה לקונפדרציה הגרמנית, ועם הזמן אף התחרתה באימפריה האוסטרית על ההגמוניה בגרמניה.
במהלך מהפכות אביב העמים בשנת 1848 נעשה ניסיון לאחד את מדינות גרמניה תחת הכתר הפרוסי, אולם הניסיון נכשל עקב התנגדות פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה.
בשנת 1862 מונה ביסמרק לקנצלר פרוסיה, והוא החל לדחוף לאיחוד גרמניה, ולשם כך הביא למלחמת שלזוויג השנייה ולמלחמת אוסטריה–פרוסיה, שכתוצאה מהם התרחבו גבולות פרוסיה, והיא קיבלה את ההגמוניה בגרמניה.
לאחר ניצחון פרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה, הוכתר וילהלם הראשון לקיסר גרמניה.
שטחה הגדול של פרוסיה במזרח,, בצירוף השטחים הרבים שצורפו אליו, הפך את הקיסרות הגרמנית לאחת המדינות הגדולות ביבשת אירופה והגביר את השפעתה.
בשנת 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה שנמשכה 4 שנים, ובסיומה הובסה גרמניה, ווילהלם השני, קיסר גרמניה נאלץ להתפטר מתפקידו, מה שהביא לסיום תקופת שלטונה של בית הוהנצולרן בגרמניה.
הרוזנות התרחבה במשך השנים, ועל אף שהייתה מעורבת במאה ה-14 בסכסוך בין דוכסות וירטמברג לבין הליגה השוואבית הצליחה לשמור על עצמאותה, אם כי טירת הוהנצולרן נהרסה בשנת 1423. הרוזנות נתמכה על ידי הענף הברנדנבורגי של המשפחה, ובשנת 1535 הרחיב קרל הראשון, רוזן הוהנצולרן את גבולות הרוזנות.
בשנת 1576 מת קרל הראשון, רוזן הוהנצולרן, ונחלתו חולקה בין שלושת בניו; אייטל פרידריך הרביעי, רוזן הוהנצולרן ירש את הוהנצולרן-הכינגן, קרל השני, רוזן הוהנצולרן-זיגמרינגן ירש את הוהנצולרן-זיגמרינגן, וכריסטוף, רוזן הוהנצולרן-הייגרלוך ירש את הוהנצולרן-הייגרלוך.
בשנת 1623 קיבלו נסיכי הוהנצולרן-הכינגן והוהנצולרן-זיגמרינגן את התואר נסיך, ובשנת 1634 מת קרל, נסיך הוהנצולרן-הייגרלוך ללא ילדים, ונחלתו עברה להוהנצולרן-זיגמרינגן.
בשנת 1681 הוקמה הוהנצולרן-הייגרלוך מחדש על ידי פרנץ אנטון, רוזן הוהנצולרן-הייגרלוך - בנו של מיינהרד הראשון, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן, והיא התקיימה שוב עד לשנת 1767.
בשנת 1806 הצטרפו נסיכויות הוהנצולרן-הכינגן והוהנצולרן-זיגמרינגן לקונפדרציה של הריין, ובשנת 1815 הם הצטרפו לקונפדרציה הגרמנית.
בשנת 1848 פרצו בנסיכויות מרידות, כחלק ממהפכות אביב העמים, וקרל, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן אף הודח משלטונו.
קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן וקונסטנטין, נסיך הוהנצולרן-הכינגן קיבלו סיוע מהצבא הפרוסי שהחזיר אותם לשלטונם, ובדצמבר 1849 הגיעו הנסיכים לידי הסכם עם ממלכת פרוסיה על סיפוח הנסיכויות לפרוסיה.
בשנת 1850 סופחה הנסיכויות לפרוסיה, והשתיים אורגנו כפרובינציית הוהנצולרן.
בשנת 1866 הודח אלכסנדרו יואן קוזה נסיך רומניה, ובמקומו נבחר קרל אייטל פרידריך, נסיך הוהנצולרן.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1878-1877) הוחלט בקונגרס ברלין שרומניה תהיה מדינה עצמאית לחלוטין, ובשנת 1881 הוכתר קרל אייטל פרידריך כקרול הראשון, מלך רומניה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הצטרפה רומניה למעצמות ההסכמה, ולאחר המלחמה צורפו אליה שטחים נרחבים.
במהלך מלחמת העולם השנייה לחמה רומניה לצד מדינות הציר, ובעקבות כך איבדה את בסרביה ואת דרום דוברוג'ה.
לאחר המלחמה, בלחץ הכיבוש הסובייטי, הוגלה מיכאי הראשון, מלך רומניה מהמדינה, ורומניה הפכה להיות רפובליקה סוציאליסטית.
בית הדין הרבני בלונדון הוא בית דין רבני של קהילת כנסת ישראל, הארגון היהודי האורתודוקסי הגדול בבריטניה.
סמכות בית הדין נפרשת אל מספר מדינות בחבר העמים הבריטי והוא משמש אף כסמכות מייעצת לבתי דין רבניים אחרים באירופה.
עם חזרתם של היהודים לאנגליה ב-1656, לאחר שהרב מנשה בן ישראל עתר בהצלחה לאוליבר קרומוול, הוקמה רשות דתית מרכזית תוך כ-50 שנה, בסוף .
כולל משרדי הרב הראשי של בריטניה ובית הדין של לונדון במטרה לספק סמכות דתית מרכזית לקהילות היהודיות בלונדון וברחבי הממלכה המאוחדת.
בין הרבנים הראשיים המוקדמים שסייעו בהקמת הרשות הדתית המרכזית היה הרב דוד שיף (הרב הראשי 1780–1791), בעל פרוש המשנה "לשון הזהב", והרב נתן מרקוס אדלר (הרב הראשי 1845–1890) מחבר הפירוש המפורסם "נתינה לגר".
את התואר אב"ד מחזיק באופן רשמי הרב הראשי של בריטניה, אך בשל האופי הנרחב והמגוון של תפקידיו, הרב הראשי אינו מעורב באופן אישי בעבודת בית דין בלונדון, אלא עומד בקשר שוטף עם הדיינים..
בשנת 1934, עם מינויו של הרב יחזקאל אברמסקי (בעל חזון יחזקאל) לאב בית דין, גדלה יוקרתו של בית הדין הלונדוני והוא הפך לסמכות עולמית במשפט העברי; והוא קבע את המדיניות ורבים מהמנהגים הנהוגים בו מאז.
תחת הרב אברמסקי בית הדין נודע בגישתו המתקדמת והליברלית, בין השאר אפשר ב-1963 לאישה שבעלה עבר ניתוח להתאמה מגדרית לקבל גט.
במקרה אחר נתן הסכמתו להליכי גירושין של עגונה על ידי ייפוי כוח.
בשנת 1984, מונה הרב חנוך ארנטרוי לראש בית הדין.
שהיה קודם לכן היה ראש בית דין במנצ'סטר וראש כולל בסנדרלנד.
הוא פרש מבית הדין בלונדון בינואר 2007 ובמקומו מונה הרב מנחם גלאי.
בשנת 2019, אולץ הדיין הרב יהונתן אברהם להתפטר מתפקידו, עקב רומן עם אישה נשואה, אשת מיליונר שביקשה ממנו סיוע רוחני.
בעלה של האישה חשד בביקורים הרבים של הרב בביתו, בהם השתמש בבריכה של בני הזוג, הוא שכר חוקר פרטי שגילה את הרומן.
בית הדין הרבני בלונדון מפעיל גם ארגון כשרות (KLBD), שהחל לפעול בתחילת המאה ה-20. בין המוצרים הראשונים להם נתן אישור כשרות היה מרמייט, ממרח תמצית שמרים בריטי פופולרי שהושק ב-1902. הארגון משגיח על כשרות המסעדות, חברות הסעדה והאטליזים הכשרים בבריטניה.
בשנת 1953 סייע בית הדין בהקמת מטבח כשר בלונדון להכנת ארחות עובר נוסעי חברת אל על.
אחר כך החלה לפקח על כשרות המזון עבור חברות תעופה נוספות.
נכון לתחילת המאה ה-21 הוא הארגון למתן אישורי כשרות הגדול ביותר באירופה והחמישי בגודלו בעולם.
הארגון מוכר בעיקר באמצעות הלוגו שלו - KLBD (ראשי תיבות של Kashrut Division of the London Beth Din) המשמש יצרנים ולקוחות מכל רחבי העולם.
הוא מספק אישורי כשרות עבור כ-40,000 מרכיבים ומעל ל-3,500 מוצרי מזון שונים.
חלק מהיצרנים תחת פיקוח KLBD נמנעים מלציין את הכשרות על המוצר גם כאשר הוא מושגח, מסיבות שונות.
לכן הארגון מפעיל אתר בשם Is It Kosher ?
- בו יכולים הצרכנים לחפש ולקבל מידע על הכשרות של מוצרים שונים.
לבית הדין הרבני בלונדון מסורה סמכות שיפוט במגוון רחב של שאלות הלכתיות, ביניהן:
פיקוח על נישואים יהודיים באנגליה
הקמה ופיקוח על תחומי עירוב בצפון מערב לונדון ובאזור בורהאמווד
שאלות בנושאי קבורה ומנהגי אבלות
פיקוח על תוכניות חינוכיות לחיי נישואין ומשפחה
ייעוץ לרשויות החוק האזרחיות בענייני חקיקה העשויים להשפיע על אורח החיים היהודי
מענה לשאלות הלכתיות המופנות מרבני קהילות כנסת ישראל
בחינת שוחטים ופיקוח על שחיטה
לבית הדין הרבני בלונדון מחלקת מחקר בה מועסק גנאלוג כדי לברר יהדותם של פונים במקרים שבהם הדבר דרוש.
הדיין מנחם גלי - ראש בית דין
אב בית הדין יונתן זקס
בית הדר דפנה הוא בניין משרדים שחזיתו פונה לשדרות שאול המלך בתל אביב.
שמו נגזר מהצטלבות הרחובות בה הוא שוכן - רחוב דפנה ורחוב הנרייטה סולד, אשר בעת הקמת הבניין נקרא רחוב הדר.
המבנה הברוטליסטי בסגנונו, תוכנן על ידי האדריכלים דב כרמי ובנו רם.
הוא נבנה על ידי קבלני הבניין אריה פילץ ובנו אברהם, והקמתו הסתיימה בשנת 1971. המבנה בנוי בצורת משטח מוארך בן שתי קומות הנמתח לאורכן של שדרות שאול המלך.
על המשטח ניצבים ארבעה מגדלים מדורגים וצמודים זה לזה - המגדל המערבי הוא הנמוך ביותר ובו 9 קומות והמזרחי הוא הגבוה בהם ובו 13 קומות.
מגדל זה גדול מהיתר גם בשטחו, והוא משתרע צפונה לאורך רחוב הנרייטה סולד.
במבנה שני מגרשי חניה - האחד תת-קרקעי והאחר שוכן על גג בניין המסד והגישה אליו היא באמצעות מעליות לכלי רכב.
בעבר נשא המבנה יריעות בטון אשר סיפקו הצללה מפני אור השמש, אך אלה פורקו מסיבות בטיחותיות.
לאחרונה נצבע בית הדר דפנה בלבן, דבר המרכך מעט את הרושם הברוטליסטי שהוא מותיר.
המבנים בבעלות מינהל הדיור הממשלתי, דן חברה לתחבורה ציבורית, עמידר וחברת משולם לוינשטיין.
משרדים רבים שוכנים בבניין, לרבות פרקליטות מחוז תל אביב ומחוז מרכז (פלילי).
עוד שוכנות בבניין הנהלת דן חברה לתחבורה ציבורית ומרפאות המחלקה לפסיכוגריאטריה של המרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי.
במקום שכן מטה המוסד למודיעין ותפקידים מיוחדים.
ב-21 בנובמבר 1978 פרצה שרפה בפיר בתוך המבנה הצפוני.
עשן סמיך כיסה את הקומות העליונות.
מסוק של חיל האוויר הישראלי הוזנק למקום ולוחם היחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669) שולשל בכבל מהמסוק לקומות העליונות עם מסכות עשן.
באמצעות סולם חבלים שהועבר לגג המבנה, חולץ אדם שישב על מפתן החלון בקומה 12 אל הגג.
האירוע כולו הסתיים בשלום וללא נפגעים משמעותיים.
בית הדין לענייני מים הוא בית דין בו מתבררות מחלוקות הקשורות במים.
קיים בית דין אחד כזה בחיפה, והוא משמש כבית דין ארצי.
בית הדין הוקם ב-1959 מכוחו של לחוק המים.
הוא מורכב משופט, שאותו ממנה שר המשפטים, ומשני נציגי ציבור, אך בהסכמת הצדדים רשאי לשבת השופט כדן יחיד.
בסמכותו של בית הדין לדון על פי חוק המים ועל פי חוק הניקוז וההגנה מפני שיטפונות, וכוחו כשל בית משפט מחוזי במשפט אזרחי.
בית הדין ייחודי בכך שאינו כפוף לדיני הראיות, ויחודו מביא לכך שתהליכי הדיון בו קצרים בהשוואה לתהליכים מקבילים בבתי משפט אחרים.
בבית דין זה, ניתן לערער על החלטות משרד האנרגיה והמים, המשרד להגנת הסביבה ורשות המים בכפוף לחוקים הנ"ל.
בית ההבראה של "מבטחים" בזכרון יעקב הוא בית הבראה שתוכנן על ידי האדריכל יעקב רכטר, נבנה על ידי "סולל בונה", ונחשב לאחד משיאי האדריכלות בישראל.
הבניין שוכן בזכרון יעקב, על רכס הכרמל, וצופה אל הים התיכון ואל שדות הקיבוצים מעיין צבי ומעגן מיכאל הנמצאים בינו ובין הים.
הבניין בולט לעיניהם של הנוסעים בכביש החוף.
מסוף 2014 פועל במקום מלון פאר בשם "אלמא".
בית ההבראה הוקם בשנת 1968 על ידי קרן הפנסיה "מבטחים", שמבוטחיה היו עיקר המתארחים בו בשנותיו הראשונות.
בית ההבראה נוהל על ידי קופת חולים הכללית, שאף היא הפנתה את חבריה אליו.
עם הקמתו כלל בית ההבראה 91 חדרים זוגיים, בשטח כולל של 8,000 מ"ר.
בנוסף כלל בית ההבראה חדר כנסים בן 230 מקומות, חדרי ישיבות קטנים יותר ובית קולנוע בן 253 מקומות.
בשנת 1972 הוענק ליעקב רכטר פרס ישראל לאדריכלות, על תכנונו של בית ההבראה.
בנימוקי ועדת השופטים לפרס נאמר:
בשנת 1974 נעשה שימוש יוצא דופן בבית ההבראה: עם חזרתם לישראל של שבויי צה"ל במלחמת יום הכיפורים הם שוכנו בבית ההבראה, שהוסב למתקן חקירות, שבו נחקרו פדויי השבי על נסיבות נפילתם בשבי ועל התנהגותם במהלכו.