tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצוות קיבל אחריות על המסגרת ובכך הבטיח את גבולות המרחב, הזמן והמשימה.
הוא הכניס לכנסים יועצים באופן שיטתי או אם הוזמן לכך, והציע השערות עבודה לגבי המתרחש בכנסים.
באותה העת אנשי הצוות לא היו צופים חיצוניים, אלא השתתפו כיחידים וכקבוצה המעורבת בתהליך כולו.
המשתתפים הגיעו לא רק מגרמניה וישראל.
קבוצת הגיל הגדולה ביותר הייתה בני הדור השני.
אך כמה מניצולי השואה וחלק מהדורות שלאחר מכן היו מיוצגים אף הם.
גרמנים וישראלים הוזמנו להשתתף, אך חשו לעיתים קרובות כי זהותם האישית מעומעמת עקב מוצאם.
שאלת הזהות הייתה מרכזית, במיוחד עבור ישראלים, מכיוון שעל פי התשובה לשאלה זו הוחלט בעבר מי רשאי לחיות.
כל המעורבים ידעו זאת, והדבר הגיע לידי ביטוי באמירה: "ההורים שלנו הם אלה שהיו צריכים לשבת כאן ביחד".
המשתתפים האינדיבידואלים עמדו במוקד תשומת הלב.
ניתן היה להבחין בהם כנציגי קבוצתם, ובכך ניתנה להם הזדמנות להבין את האינדיבידואל כחלק משמעותי מהסכסוכים הקבוצתיים.
בניסיון למצוא פתרונות לסכסוכים הקבוצתיים הללו, נוצרו ונחקרו תהליכים קבוצתיים שונים.
השערת עבודה פורצת דרך הייתה כי העימותים הקבוצתיים הבלתי ניתנים לפתור היו מבוססים על עמדות, רגשות, מוכנות לתגובות ותת-מודע, שלעיתים קרובות ביססו זהות ולכן קשה היה לוותר עליהן.
הבנות אלה לוו ברגשות סוערים, וביטויים נבע מההנחה שקיימת נכונות גבוהה לסובלנות בקרב המשתתפים.
הוועידה ביקשה להשיג הבנה עמוקה יותר של הגורמים לסכסוכים קבוצתיים פרטניים וקולקטיביים ובכך ליצור את התנאים לפתרונם.
השיטה סיפקה מערכת של קבוצות שונות בעלות אופי ניסיוני או רפלקטיבי.
חוויות בכאן ועכשיו נאספו והוערכו.
על סמך ניסיונותיהן של ועידות קודמות הוצעו שינויים בעיצוב.
עד הוועידה השלישית התגבשה מערכת הקבוצות השונות.
קבוצת מליאה, ביקורת ויישומים עזרה להציג תהליכים רפלקסיביים בהתהוות, קבוצת לימודים קטנה ובמיוחד אירוע המערכת סיפקו מקום לתחושה, לעיצוב ולחוויה, וכן מפגש עם העצמי ועם אחרים.
33 וחצי שעות חולקו על פני שישה ימים - אפילו בשבת .
קבוצת היישומים ננטשה מאוחר יותר.
האתגר בחמש הקבוצות היה להתאסף שוב, להבין את האירועים והחוויות של הקבוצות האחרות ולשקול אירועים יחידים כחלק מהשלם.
לקבוצת הבדיקות וקבוצת היישומים היו משימות אחרות.
בשתיהן היה הרכב זהה של חמישה עד שבעה משתתפים של אותה מדינה ויועץ קבוע.
בקבוצת הביקורות חברי הקבוצה נאלצו לברר איזה תפקיד הם לקחו בוועידה כולה והאם או כיצד השתנו.
קבוצת היישומים נתנה את ההזדמנות לשקול כיצד חוויית הכנס יכולה להיות יעילה ביישומים מקצועיים או בתפקידים אחרים.
בקבוצת הלימודים הקטנה ישבו בני שני הלאומים עם יועץ שש פעמים כדי לחוות ולבחון את התנהגות הקבוצה כקבוצה.
אירוע המערכת ושבעה המפגשים שלו היו במרכז הכנס.
האירוע החל בשתי קבוצות גדולות של בני לאומים הנפרדים, ללא יועצים; הצוות עבד בחדר שלישי.
פירוש הדבר שאפשר היה לבקרו ולצפות בעבודתו.
בתהליך מתמשך נאלצו המשתתפים באירוע המערכת להגיע להסכמה לגבי השאלה מי רוצה לעבוד עם מי, באיזה חדר, עם או בלי יועץ, באיזה נושא ואיך לעשות זאת.
כך הופיעו סכסוכים בזמן אמת, שלעיתים היו דומים לאלה שהובאו על ידי המשתתפים מבחוץ.
אירוע המערכת נחווה בזמן הווה, וכך הפך זמין להתנסות ואפשר להתבונן ולהבין את המשתתפים.
אם התהליך נתקע, הצוות עזר בפרשנות מכוונת.
המטרה המוצהרת של היוזמים הייתה חינוכית: למידה דרך התנסות.
לכל אחד משלושה הכנסים היה מסלול ייחודי, שהיה תלוי במשתתפים ובהיסטוריה שלהם ובסיפוריהם.
בכנס הראשון והשני דנו במיוחד באבות והשפעתם על התפתחות דעות קדומות וטינות, ואילו בכנס השלישי האמהות עמדו במוקד.
עבור רבים החלוה המעורבות בכנסים עוד לפני תחילתם בשאלה החרדה כמעט תמיד: ללכת לשם או לא?
בתהליך המתמשך חוו כל המשתתפים "רגעים משמעותיים" עקב "אירועים שונים".
סיפורי "רודפים" ו"קורבנות" והשלכות השואה על הדורות הבאים - שכבר עובדו אינטלקטואלית על ידי אנשי מדע המדינה והיסטוריונים - הובלטו במהלך הוועידות על ידי סיפורים אישיים והראו את הפערים הגדולים בעבודה האישית של המשתתפים.
"פנטזיות, חלומות, תת-מודע, הבלתי נאמר וזה שבלתי ניתן לדבר עליו" צפו ועלו.
כך נוצר נתיב שאפשר שינוי אישי, תנאי מוקדם להפסקתם, משני הצדדים, של המשך העברתם חסרת הרגישות של נזקים שנגרמו, לדורות הבאים.
שלוש הוועידות לא היו זהות בהרכב ובמבנה, אך התגלה תהליך במהלך כל ועידה פרטנית ובמהלך פיתוח שלוש הוועידות.
תהליך זה התעצם במהלך הוועידה השלישית, כאשר הפרשנות היחידה שהעמיד הצוות לרשות המשתתפים בכנס זה הייתה כדלקמן:
"המשתתפים הציבו עצמם במצב כואב כשהם מגיעים לכנס זה, שיכול להיחוות כאכזרי.
הדבר מוביל לתלות גדולה יותר בצוות לצורך ההכלה, יחד עם פחדים ואכזבה מפנטזיות לגבי חוסר היכולת של משאבי הצוות לספק את צורכיהם הרגשיים של המשתתפים.
הפנטזיות המפחידות עשויות היו להיות קשורות לשינויים בלתי צפויים ועוצמתיים בתחושת הזהות של האדם ולוויתור על חלקי זהות יקרים, כמו תפקיד הקורבן (עבור הישראלים) או אשמתם של הרודפים (עבור הגרמנים)."
משתתף אחד תפס פרשנות זו כמטרידה מאוד אך יחד עם זאת כמובילה להתפתחות, שכן העלה שאלות שדרשו תשובה:
"עבורי הצוות הביע משהו שלא ייאמן: תפקיד הקורבנות עבור הישראלים ואשמת מבצעי הגרמנים צריכים להיות חלק 'ראוי' בזהותם!
עלה הרעיון שאפשר לוותר על חלקים מזהות זו.
אבל אם כן, מה יקרה אז?
האם זה לא אומר שהקבוצה היהודית תזהה את עצמה בתפקיד הקורבן ושהקבוצה הלא-יהודית תזהה עצמה כמבצע העבירה, כאשמים?
האם זה לא אומר להיפרד בצורה יותר עמוקה מהורים שלא רק בעולם הפנימי אלא לעיתים קרובות גם בחיים האמיתיים צריכים להיות המרחב להכיל את החרדה שלנו או רצונות ההרס שלנו?
היכן לשים את הרגשות האלה כאשר המרחב לכך יאבד?
מה יכולות להיות ההשלכות על עצמך כמו גם על הפגישה עם האחרים?
האם הנוגע בטאבו נמצא בסכנה להפוך לטאבו?
מתוך השערה זו עלולות להופיע שאלות מפחידות נוספות."
משתתף אחד בקבוצה הישראלית, חיים דסברג, שהיה ילד בשואה, השתתף בכל שלושה הכנסים ופרסם רבות בנושא.
הוא היה מודאג מהשאלה אם ליהודים יש טינה לגרמנים.
היכולת להביט זה בעיני זה הייתה אחת המטרות של הוועידות הללו.
לכל ועידה הייתה תוצאה שונה.
משתתף אחד אמר: "להסתכל על זה עוזר להכיר בהבדל בין 'האחר' לבין הפנטזיות שלי עליו.
כך אני משתחרר מכליאת הפנטזיות ומשחרר את 'האחר' מעולם האובייקטים הפנימיים שלי.
אני הופך להיות ריק ואני לא צריך להקרין את האובייקטים הפנימיים שלי על 'האחר' יותר - זה תהליך מטהר.
ואז, ורק אז, שנינו (האחרים ואני) חופשיים לבחור אם לקיים או לא לקיים קשר זה עם זה."
בנוסף לתובנות אינדיבידואליות אלה ואחרות, הייתה גם תוצאה קולקטיבית: שני ספרים, אחד בגרמנית, אחד באנגלית, שהופיעו כמעט בו זמנית, יצירה משותפת של כל אלה שרצו להשתתף.
מחברי שני הספרים אספו כמה פרקים חשובים להבנת הפרויקט, ההיסטוריה שלו, עיצובו ומבנה הוועידה.
מצד שני, חוויית הכנס של המשתתפים הוצגה כקולאז': היו תרומות אישיות של מחברים משותפים.
מירה ארליך-גינור הוסמכה על ידי המשתתפים להרכיב קולאז' מתרומותיהם.
היא כתבה במבוא שלה: "ישנם סיפורי ועידה רבים כמו מספר המשתתפים בהם."
רוב המשתתפים התמודדו עם הוועידות בצורה חיובית.
היו מעט מאוד עמדות ביקורתיות.
שני הספרים סייעו להנגיש את הפרויקט לקהל הרחב, וקוראי החוויות האישיות והכואבות של המשתתפים הצליחו ללמוד על התהליך מקרוב.
הוועידות התגבלו באופן שונה לגמרי בגרמניה ובישראל: "בניגוד לחשיבות שניתנה ליצירה זו בגרמניה ובמקומות אחרים, לא הוענק לה אותו מקום בישראל." עם זאת, ההערכה "של הישראלים שהשתתפו בכנסים הייתה בהחלט חיובית מאוד, מעורבת ואסירת תודה."
באמצעות הרצאות, מצגות ופרסומים, קיבלה עבודת הוועידות תשומת לב בינלאומית בקהילה הפסיכואנליטית.
בשנת 2009 הועלתה הסברה ש"צריך שיהיה להם עתיד." הוקם אתר אינטרנט ועם ה-PCCA הוועידות נפתחו לכל המעוניינים, כך שהפרויקט יכול לפנות כעת לקבוצות לאומיות אחרות שנמצאות בסכסוך.
ועידות פגוואש בנושא מדע ועניינים בין-לאומיים הן סדרת פגישות קבועות של קבוצת מדענים מרחבי העולם הדנים בנושאים שונים.
בזמן מלחמת העולם השנייה, מדענים רבים היו מודאגים מהעובדה שנשק גרעיני נמצא בתהליכי יצירה, ושימוש בו עשוי להוות סכנה חמורה לעולם כולו.
אחד מהמדענים הללו היה המדען הגרמני אלברט איינשטיין, שעודד את חבריו לערוך ועדת חירום שתפקידה היה לדון בנושאים משמעותיים כאלו.
מי שנענה להצעתו היה המדען יוסף רוטבלט שהחליט לערוך ועידה כזו.
הוועידה הראשונה התקיימה בשנת 1957 בביתו של פילנתרופ אמריקאי בשם סיירוס איטון.
בפגישה נכחו עשרים ושניים מדענים ממדינות שונות: שבעה מדענים מארצות הברית, שלושה מדענים מברית המועצות, שלושה מיפן, שניים מאנגליה, שניים מקנדה, מדען אחד מאוסטרליה, מדען אחד מאוסטריה, מדען אחד מסין, מדען אחד מצרפת, ומדען אחד מפולין.
המדענים דנו ביתרונות ובחסרונות של פצצת האטום המתפתחת, ובאתיקה של שימוש בנשק כזה.
הפגישה השנייה כללה כמות דומה של חברים ובמהלכה דנו בדרכים להאטת מרוץ החימוש.
בתחילה הפגישות מומנו על ידי יוסף רוטבלט ולאחר מכן על ידי קרן מיוחדת.
לאורך השנים התווספו חברים נוספים לפגישות ומונה נשיא לוועידות - .
תוכן הפגישות, אשר בתחילה התמקדו בנשק הגרעיני בלבד, התרחב לנושאים כמו מלחמה ביולוגית, ביטחון אירופה, מצב הטכנולוגיה העולמית, מצבן של מדינות לא מפותחות וכן ביטחון העולם כולו.
לאורך כל הפגישות, ליוותה את המדענים השאלה "האם מאחריותם של מדענים להתעסק בנושאים הללו?".
בשנת 1995 הוענק פרס נובל לשלום לוועידת פגוואש ולמייסד יוסף רוטבלט (שכיהן גם כמזכ"ל וכנשיא במשך תקופה קצרה).
הפרס הוענק לוועידה על המאבק למניעת הפצצה גרעינית ושימוש בנשק בפרט, ועל מאבק ודיונים למניעת מלחמה בכלל.
ועידת אובמה-מדבדב הידועה באופן רשמי בשם "הוועדה הנשיאותית הבינלאומית של ארצות הברית-רוסיה" הוכרזה ב־6 ביולי 2009 על ידי נשיא ארצות הברית, ברק אובמה ונשיא רוסיה, דמיטרי מדבדב במהלך ביקורו של הנשיא אובמה במוסקבה כדרך לשיפור התקשורת ושיתוף הפעולה בין ממשלות רוסיה וארצות הברית.
שני הנשיאים הודיעו כי עבודת הוועדה תתואם על ידי מזכירת המדינה האמריקאית, הילרי קלינטון ושר החוץ הרוסי הרוסי סרגיי לברוב.
מאז ההידרדרות המהירה ביחסי ארצות הברית–רוסיה, שהחלה ב-2012 עם בחירותו מחדש של פוטין לנשיאות, והחריפה ב-2014 עם סיפוח חצי האי קרים, הוועדה צמצמה במידה רבה את פעילותה והיא למעשה מושבתת.
הנשיאים אובמה ומדבדב הסכימו כי בנציבות יהיו שלוש עשרה קבוצות עבודה.
באוקטובר 2009, במהלך ביקורו של שר החוץ קלינטון במוסקבה, נוספו שלוש קבוצות עבודה נוספות; בנושא לוחמה בטרור, סביבה וצבא.
בנוסף, ספורט התווסף לקבוצת משנה של קבוצת העבודה לבורסות חינוך ותרבות, ונוצרה קבוצת היגוי מדיניות בראשות סגן שר החוץ הרוסי סרגיי ריאבקוב ומזכיר המדינה האמריקני ויליאם ברנס.
קבוצת היגוי מדיניות: בראשות סגן שר החוץ הרוסי סרגיי ריאבקוב ומזכיר המדינה האמריקאי ויליאם ברנס.
אנרגיה גרעינית וביטחון גרעיני: בראשות ראש הרוסאטום, סרגיי קיריינקו וסגן מזכיר האנרגיה האמריקאי, דניאל פונמן .
פיקוח על נשק וביטחון בינלאומי: בראשותו של סגן שר החוץ הרוסי סרגיי ריאבקוב ומזכירת המדינה האמריקאית לבקרת נשק וענייני ביטחון בינלאומי, אלן טאושר .
סחר בסמים: בראשות מנהל הסוכנות הפדרלית הרוסית למלחמה בסמים, ויקטור איוואנוב ומנהל המשרד למדיניות לאומית לבקרת סמים , גיל קרליקובסקה.
פיתוח עסקי ויחסים כלכליים: בראשותה של השרה לפיתוח כלכלי, אלווירה נביאולינה ומזכיר המסחר האמריקאי, גארי לוק.
אנרגיה וסביבה: בראשותו של שר האנרגיה הרוסי, סרגיי שמאטק ומזכיר האנרגיה האמריקאי, סטיבן צ'ו.
חקלאות: בראשות שרת החקלאות הרוסית, ילנה סקריניק ומזכיר החקלאות האמריקאי, טום וילסאק.
מדע וטכנולוגיה: בראשותו של שר החינוך הרוסי, אנדריי פורסנקו ויושב ראש משרד מדיניות המדע והטכנולוגיה של ארצות הברית, ג'ון הולדרן.
שיתוף פעולה בתחום החלל: בראשות ראש סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה, אנאטולי פרמינוב ומנהל נאס"א, צ'ארלס בולדן.
בריאות: בראשות שר הבריאות הרוסית, טטיאנה גוליקובה ומזכיר הבריאות האמריקאית, קתלין סבליוס.
שיתוף פעולה בטיפול ומניעה של מצבי חירום: בראשותו של השר הרוסי למצבי לחירום והגנה אזרחית, סרגיי שויגו וראש מנהל הסוכנות הפדרלית לניהול חירום, קרייג פוגט
חברה אזרחית: בראשותו של ולדיסלב סורקוב, סגן הרמטכ"ל הראשון בממשל הנשיאותי ומייקל מקפול, העוזר מיוחד לנשיא ארצות הברית לענייני ביטחון לאומי.
פגישת אנדיי התקיימה ב-23 באוקטובר 1940 בין אדולף היטלר, הקנצלר והפיהרר של גרמניה הנאצית, לבין הגנרליסימו פרנסיסקו פרנקו, ראש המדינה הספרדית, בתחנת הרכבת אנדיי בגבול ספרד–צרפת.
הייתה זו הפגישה היחידה של השניים.
במהלך הפגישה ניסה היטלר לשכנע את פרנקו לחבור למדינות הציר נגד האימפריה הבריטית.
בייחוד, ניסה להוציא מהכוח אל הפועל מבצע לכיבוש גיברלטר, במה שייכונה בעתיד מבצע פליקס.
בדרך זו תכנן היטלר להשיג שליטה על מצר גיברלטר, ולחסום את תנועת כלי השיט של הצי המלכותי הבריטי מפני כניסה אל הים התיכון, ובכך לשבש לחלוטין את נתיבי השיט של הצי הסוחר וכלי השיט הצבאיים העוברים מהאוקיינוס ההודי ותעלת סואץ אל בריטניה.
בספטמבר 1940, שר החוץ הספרדי רמון סראנו סונייר , ביקר בברלין כדי לפגוש את שר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ.
סראנו סונייר היה בעל עמדה אוהדת במיוחד כלפי הרייך השלישי ותמך מאוד במדינות הציר.
פגישתו עם ריבנטרופ נועדה להכשיר את הקרקע לקראת כניסת ספרד למלחמה וחבירתה למדינות הציר.
במהלך הפגישה הציג סראנו סוניר רשימת דרישות לריבנטרופ.
בין דרישותיו עלו כיבוש גיברלטר מהבריטים; שליטה במרוקו הצרפתית ואלג'יריה הצרפתית, במה שראה "מרחב המחיה" של ספרד, ועל פורטוגל אמר כי מבחינה גאוגרפית, אין לה זכות קיום.
בנוסף, ציפה סראנו סוניר להבטחות נדיבות מצד גרמניה, בעיקר בקשר לתמיכה צבאית וכלכלית, בתמורה לכניסת ספרד למלחמה.
סראנו סוניר וריבנטרופ לא הסתדרו, ובמהרה הם פיתחו שנאה הדדית עזה זה לזה.
ריבנטרופ אמר כי בתמורה לסיוע צבאי וכלכלי, שיאפשר את השבת גיברלטר לספרד, מתכוונת גרמניה לספח לפחות אחד מהאיים הקנריים.
למעשה, אמר, כי הוא מעדיף לספח לגרמניה את כל האיים הקנריים, אך מתוך נדיבותו יספח רק אי אחד.
בנוסף דרש: לאפשר לגרמניה בסיסי אוויריים וימיים במרוקו הספרדית, עם זכויות חוץ-טריטוריאליות; שחברות גרמניות יקבלו שליטה על המכרות במרוקו הספרדית; ולבסוף רצה ריבנטרופ הסכם כלכלי שיהפוך את ספרד למושבה כלכלית של גרמניה.
סראנו סוניר בעל העמדה האוהדת כלפי הציר, ציפה שהגרמנים יתייחסו לספרד כבעלת ברית שווה.
הוא הזדעזע לגלות שהם רואים בה קצת יותר ממדינת לווין.
במהלך ביקוריו בברלין, הוא החל לשקול מחדש את כדאיות הצטרפותה של ספרד למלחמה.
החלטה זו הוכרעה לבסוף על ידי פרנקו, שהיה להוט להיכנס למלחמה בהקדם האפשרי לצד מדינות הציר, לפני תבוסת בריטניה.
פרנקו, במכתביו לסראנו סוניר, שיבח את היטלר כמדינאי חכם, וביטל את דרישותיו של ריבנטרופ כאדם שלא מצליח להעריך כראוי את מה שיש לספרד להציע לציר.
הגרמנים ציפו שספרד תצטרף למדינות הציר, היות שהיטלר שיגר לפרנקו חיילים וסיוע אווירי במלחמת האזרחים בספרד.
בפגישה השתתפו גם שרי החוץ רמון סראנו סונייר מספרד הפרנקואיסטית ויואכים פון ריבנטרופ מגרמניה הנאצית.
מטרת הפגישה הייתה לנסות לפתור חילוקי דעות על התנאים להצטרפות ספרד למדינות הציר במלחמה נגד האימפריה הבריטית, שהתפתחה למלחמת העולם השנייה.
היטלר שאף לנתק את בריטניה מהים התיכון באמצעות חסימת מצר גיברלטר.
אולם לאחר מלחמת האזרחים בספרד, המדינה הספרדית נחלשה מאוד, ופרנקו לא שש להשתתף במלחמה נוספת.
לאור זאת הציג בפני היטלר דרישות גבוהות במשא ומתן, בתמורה למעורבות מועטה יחסית בלחימה.
לאחר שבע שעות שיחה, הדרישות הספרדיות נראו סחטניות בעיני היטלר: מסירת גיברלטר לאחר התבוסה הבריטית; ויתור על מרוקו הצרפתית וחלק מאלג'יריה הצרפתית; איחוד קמרון הצרפתית עם המושבה הספרדית גינאה; ואספקה גרמנית של מזון, דלק ונשק כדי להקל על המצב הכלכלי והצבאי הקריטי שעמד בפני ספרד לאחר מלחמת האזרחים שעברה.
בנוסף, היטלר לא רצה לפגוע ביציבות המשטר בצרפת של וישי, בראשה עמד גיבור מלחמת העולם הראשונה, מרשל אנרי פיליפ פטן, ולכן לא נענה לדרישותיו של פרנקו.
התוצאה הקונקרטית היחידה הייתה חתימה על הסכם סודי לפיו פרנקו היה מחויב להיכנס למלחמה במועד שיבחר, והיטלר נתן רק ערבויות מעורפלות שספרד תקבל "שטחים באפריקה".
כמה ימים לאחר מכן בגרמניה, היטלר אמר למוסוליני, "אני מעדיף לעקור שלוש או ארבע משִׁינַּיי מאשר לדבר שוב עם האיש הזה!".
קיימת מחלוקת היסטורית בשאלה האם פרנקו ניסה בדרישותיו מהיטלר למקסם את הישגיו במשא ומתן, או אם מלכתחילה דרש יותר מדי, כדי להימנע מהצטרפות ספרד למלחמה.
במהלך הפגישה שקיימו שרי החוץ הם הסכימו לערוך פרוטוקול סודי.
הגרמנים הציגו טיוטה, אבל סראנו סונייר ופרנקו הכינו הצעה חדשה בין שתיים לשלוש לפנות בוקר בארמון אייטה בסן סבסטיאן, לשם חזרו לאחר הפגישה.
הטקסט נלקח לאנדיי על ידי שגריר ספרד בגרמניה, גנרל אוגניו אספינוסה דה לוס מונטרוס, אף על פי שהתיקונים שהוכנסו לטקסט הגרמני לא התקבלו על ידי ריבנטרופ, שסראנו סונייר הסתיר מפרנקו.
הפרוטוקול חייב את ספרד להצטרף למדינות הציר בתאריך "שייקבע בהסכמה משותפת של שלוש המעצמות", אך לאחר שיושלמו ההכנות הצבאיות, מה שבפועל גרם לכך שפרנקו יהיה זה שיחליט מתי ייכנס למלחמה.
היטלר מצדו הבטיח הבטחה נחרצת לגבי גיברלטר, אך היה מאוד מעורפל לגבי קבלת התביעות הספרדיות בצפון אפריקה.
שלושה עותקים של הפרוטוקול הסודי הגיעו למדריד ב-9 בנובמבר ונחתמו על ידי סראנו סונר, שהחזיר את העותקים הגרמניים והאיטלקיים באמצעות שליח מיוחד.
שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס כתב ביומנו: " לפיהרר אין דעה טובה על ספרד ופרנקו.
בכל מקרה, הם בכלל לא מוכנים למלחמה.
הם בני אצולה של אימפריה שכבר לא קיימת.
מצד שני, צרפת זה עניין אחר.
בעוד שפרנקו היה מאוד לא בטוח בעצמו, פטן נראה בטוח ושליו".
בזכות פרוטוקול זה, הפגישה לא הייתה כישלון מוחלט, והיטלר הצליח לסיים עם הבטחה ספרדית לכניסה למלחמה תחת פיקודו.
אילו היטלר היה מפעיל לחץ תקיף על ספרד, ניתן להניח שבמוקדם או במאוחר הוא היה מביא להצטרפותה למלחמה לצד מדינות הציר.
אבל היטלר היה עסוק בעניינים דחופים יותר, שכן אגן הים התיכון לא היה אזור בעל חשיבות רבה להתפשטות מצד הרייך השלישי.
בנוסף, היטלר היה צריך להימנע מחיכוכים בין צרפת של וישי לאיטליה הפשיסטית על שטחים בצפון אפריקה.
המצב במזרח אירופה לעומת זאת היה שונה.
שם כבר היו לגרמניה בעלות ברית (הונגריה, רומניה, סלובקיה) שייאלצו לשתף פעולה עם הרייך השלישי במקרה של הרחבת הלחימה אל הבלקן או לברית המועצות, הלחץ ממנו ספרד הייתה פטורה, בזכות ריחוקה הגאוגרפי.
העותק הספרדי של הפרוטוקול הסודי הושמד, ככל הנראה לאחר 1945. היה חשש שכך עלה בגורלו גם של העותק הגרמני, אולם ב-1960 חשפה אותו מחלקת המדינה של ארצות הברית.
ועידת האג או פסגת האג, התקיימה ב-1 וב-2 בדצמבר 1969 ביוזמתו של ז'ורז' פומפידו שכיהן באותה תקופה כנשיא צרפת, ובתמיכה של וילי ברנדט קנצלר גרמניה.
לוועידה היו מספר מטרות: שילוב אינטרסים של מנהיגי הקהילה האירופית לחיזוק והעמקת הקהילה, השגת הסכמה על נושאים תקציביים, קידום הצטרפות של מדינות נוספות וגם שיתוף פעולה טכנולוגי, והתקדמות לקראת איחוד כלכלי ומוניטרי.
ועידת האג היוותה שלב מכריע בתהליך האינטגרציה האירופית.
בוועידה השתתפו שש המדינות המקימות של הקהילה האירופית - שלוש מדינות בנלוקס (בלגיה הולנד ולוקסמבורג) צרפת, גרמניה ואיטליה.
עוד בטרם הקמת הוועידה, צרפת, בהנהגתו של שארל דה גול, הטמיעה מדיניות כלכלית שמבוססת על חקלאות.
היא עשתה זאת בקושי רב ולאחר ניסיונות שכנוע רבים כלפי המדינות החברות האחרות.
בנוסף, צרפת חששה מהצטרפותה של בריטניה לקהילה, משום שהחקלאות בבריטניה לא הייתה מפותחת דיה, על כן היא חששה שהמדיניות המבוססת חקלאות שהטמיעה, עתידה להשתנות.
"משבר הכיסא הריק" הוא כינוי למחלוקת בין מנהיגי המדינות החברות בקהילה האירופית לגבי האופן בו יש להמשיך לקדם את תהליך האינטגרציה האירופית.
בשנת 1965, עלתה הצעה לפתח את כלכלת הקהילה האירופית באופן עצמאי וללא תלות בכלכלת המדינות החברות, באמצעות לקיחת המיסים על הייבוא במקום דמי החברות המדינתיים.
בנוסף ההצעה כללה מתן סמכות פיקוח תקציבית לפרלמנט האירופי ומעבר לקבלת החלטות במועצה ברוב מיוחד ולא פה אחד, כפי שהיה נהוג קודם לכן.
צרפת הייתה המתנגדת היחידה להצעה זו, וכתוצאה מהתנגדות זו, נשיא צרפת, שארל דה גול, החזיר את נציגיה של צרפת מהפרלמנט בבריסל והצהיר שלא ישובו עד שצרפת תקבל את מבוקשה.
מהלך זה מנע מהקהילה לפעול ולקדם החלטות, וגרם למשבר דיפלומטי חמור שנמשך כשישה חודשים.
על מנת לפתור משבר זה, נוסחה פשרה שכונתה "פשרת לוקסמבורג" ב-1966, בה נקבע שהחלטות הקהילה יתקבלו ברוב קולות ולא פה אחד, חוץ מנושאים בעלי חשיבות לאומית.
בנוסף, במסגרת הפשרה הוחלט למשוך את ההצעה לתקציב קהילתי עצמאי, ונאסר על חברי הנציבות להעביר ביקורת פומבית על עמדותיהם של ראשי המדינות החברות.
כמו כן, נאסר על העברת הצעות של הנציבות לידי הפרלמנט האירופי לפני שהן הוצגו למועצת השרים הרלוונטית, בהתאם לדרישותיו של דה גול.
למרות הפשרה, משבר הכיסא הריק גרם נזק והשאיר חותם על הקהילה.
כתוצאה מכך החברות בה נמנעו מלהגיש הצעות מדיניות במשך תקופה ארוכה.
בנוסף, נדחתה בקשתה של בריטניה להצטרפות לקהילה עקב התנגדותה של צרפת, מה שהדגיש את הקיפאון בתהליך קבלת ההחלטות וחוסר האמון בקהילה.
לבסוף, אף על פי ש"פשרת לוקסמבורג" היוותה צעד חשוב בדרך לפתרון המשבר, נראה היה שרק התפטרותו של דה גול תביא לסיומו, ואכן לאחר תבוסתו במשאל עם שנערך ב-28 - באפריל 1969, התפטר דה גול ובמקומו נבחר ז'ורז' פומפידו.
בעזרת קנצלר גרמניה וילי ברנדט, הוביל פומפידו לכינוס המדינות לוועידת האג בדצמבר 1969. בכינוס זה הוחלט להגיע להסכמה בנושאים שגרמו לפרוץ "משבר הכיסא הריק" ולהוציא את היחסים בין המדינות מהקיפאון שבו שררו, על ידי פעולה בשלושה צירי התקדמות: השלמה, התרחבות והעמקה.
במהלך הוועידה, שש המדינות הסכימו שתקופת המעבר בת 12 השנים של הקהילה האירופית הכלכלית (ה - EEC)-הגיעה לסיומה המוצלח, אך הן גם הסכימו שנותרה עוד עבודה ושנותרו עוד בעיות רבות לפתור.
בעיות כגון מימון הCAP (ה-Common Agricultural Policy),שהיווה את רוב תקציב הקהילה, העמדות השונות שהיו לכל מדינה בנושאים כלכליים, וגם בעיית האינפלציה שפקדה את צרפת ב-1968, טרם הוועידה.
לאחר שקלול של בעיות אלו, החליטו המדינות החברות להחליף את תזרימי הכסף ומקורות המימון של הקהילה מתרומות ותמיכה של כל מדינה בנפרד, למשאבים של הקהילה באופן כללי.
נוסף על כך הן התחילו לסלול את הדרך לאיחוד כלכלי ומונטארי אירופאי.
היה ברור מתחילת הוועידה, שהצלחתה תהיה תלויה בפתירת סוגיית היחסים עם המדינות השכנות שלא חברות בקהילה האירופית.
צרפת הייתה היחידה שהתנגדה למשא ומתן לגבי צירוף מדינות נוספות, אך לאחר התפטרותו של דה גול, ג'ורג' פומפידו, שהחליף אותו, נקט בעמדה יותר פרגמטית כלפי בריטניה.
בנוסף, קנצלר גרמניה, וילי ברנדט, טען שמדיניות החוץ של הקהילה חייבת לכלול את כל המדינות המבקשות להצטרף אליה, על מנת להפוך את אירופה למה שהיא נועדה להיות.
שניהם ביחד הצליחו להשיג את ההסכמה הרחבה הדרושה, וכעת ניתן היה להמשיך לעבודות ההכנה לקראת ההתרחבות הראשונה, שכללה את בריטניה, אירלנד, דנמרק ונורווגיה (שלבסוף החליטה להישאר מחוץ לקהילה האירופית).
נושא אחד שהקשה מעט על התהליך היה המדיניות הכלכלית הקהילתית שהתבססה על חקלאות.
היות שהמגזר החקלאי הבריטי היה קטן יחסית, נוצר מצב בו בריטניה תיאלץ לתרום לתקציב יותר משתרוויח ממנו.
עניין זה לא סוכם סופית, ובריטניה הצטרפה על אף חוסר הסכמתה.
במעמד זה נקבע העיקרון המנחה בהתרחבות הקהילה: מדינות חדשות המבקשות להצטרף יאלצו לקבל את חוקי הקהילה ולא יהיה ניתן לשנות אותם או לקיים משא ומתן לגביהם.
לבסוף, בשנת 1973, הצטרפו לקהילה האירופית בריטניה, אירלנד ודנמרק.
תוך כדי תהליך ההצטרפות, הוחלט לחתום על הסכם סחר חופשי גם עם מדינות אפטא (The European Free Trade Association – EFTA) ביולי 1972.
הוחלט עוד בוועידה, לתת דגש לאינטגרציה אירופאית ולהאיץ את תהליך האיחוד הכלכלי והמוניטרי, למטרת הרחבה והעמקה של הכוח והאחריות של מוסדות הקהילה.
צרפת הציעה להרחיב את שיתוף הפעולה לתחומים כמו טכנולוגיה, אנרגיה ותחבורה, אך שאר המדינות בחרו לא לסבך יתר על המידה את המשא ומתן עם המדינות שעתידות להצטרף (בריטניה, אירלנד, דנמרק).
אם זאת הן כן הסכימו על בחירת שיטה לבחירות ישירות לפרלמנט האירופי, הקמת בסיס לאוניברסיטה אירופית, רפורמה לקרן אירופית סוציאלית, פיתוח טכנולוגיה בתוך הקהילה ולהעניק תנופה מחודשת למחקר בנושא אנרגיה אטומית בתוכנית היורואטום (Euroatom).
כדי לאפשר העמקה מוסדית שכזו, היה צורך באיחוד מוניטארי של כלל המדינות החברות, ולשם כך הוחלט בוועידה להפקיד את המחקר בנושא מדיניות מוניטרית לוועדה של מומחים בראשות ראש ממשלת לוקסמבורג ושר הכלכלה פייר וורנר, (Pierre Werner) שייצרו מערכת של שערי חליפין למדינות החברות.
בסיומה של ועידת האג, שש המדינות החברות בקהילה דנו באופן הטמעת ההחלטות שהתקבלו.
אף על פי שההחלטות בנושא רגולציה כלכלית לא גרמו למחלוקת רבה, והיו לרוב תחת הסכמה רחבה, השש התקשו עדיין להסכים על אינטגרציה פוליטית נוספת.
בסופו של דבר ההחלטות שנתקבלו אומצו על ידי השש בהתאם לדו"ח שפורסם על ידי היועצת הפוליטית למשרד החוץ הבלגי, אתיאן דוינון, ב-27 באוקטובר 1970. מטרת הדו"ח היתה, בין היתר, לקדם שיתוף פעולה פוליטי בין המדינות, על ידי פגישות חצי שנתיות של שרי החוץ, ורבע שנתיות של היועצים הפוליטיים שלהם.
הדוח אף סייע לקיים דיונים חסרי מגבלות וקשיים משפטיים בין שש המדינות, שבהמשך נהפכו לתשע בעקבות ההתרחבות הראשונה.
כפי שנאמר קודם לכן, אחת ההחלטות שהתקבלו בוועידת האג הייתה קידום איחוד מוניטארי של המדינות החברות בוועידה.
מטרה זו הושמה בידיי ראש ממשלת לוקסמבורג ושר הכלכלה, פייר וורנר.
המצב המוניטארי העולמי היה נתון למשברים רבים ותנודות וחוסר יציבות בערך המטבעות השונים, עד שבשנת 1972, נוצרה שיטת "הנחש במערה" (European Currency Snake) שקשרה את שערי המטבעות השונים של המדינות החברות אחד בשני, כדי למנוע תנודות חדות בשערי החליפין.
בנוסף הוחלט להקים את ארגון שיתוף הפעולה המוניטארי האירופי,ה-EMCF.
שיטה זו לא צלחה, ולאחר שפל כלכלי רציני כל מדינה חברה בחרה להגן על הכלכלה האינדיבידואלית שלה, והמדיניות המוניטארית האחידה עברה ליחידת מטבע אחידה בשם אקו (ECU - European Economic Unit), שלבסוף נהפכה בשנת 1992 למטבע היורו.
היורו החליף באופן רשמי את המטבעות הלאומיים של המדינות החברות באיחוד האירופי העתידי ב-1 בינואר 2002 (למעט בריטניה, שוודיה ודנמרק).
בנוסף, במרץ 1971, התחילה פעילות לחיזוק הפרלמנט האירופי מבחינה מוסדית וכלכלית, באמצעות קבוצה פוליטית שהוקמה על ידי הוועדה האירופית.
במרץ 1972 פורסם דו"ח מפורט של מומחים עצמאיים בקבוצה זו, ובדו"ח הומלץ על הגדלה הדרגתית של סמכויות החקיקה של הפרלמנט האירופי, והקמה של מערכת ייעוץ וגישור בין הפרלמנט האירופי לבין הפרלמנטים האינדיבידואליים של המדינות החברות בקהילה.
כתוצאה מציר ההתרחבות, שש המדינות נהיו לתשע בשנת 1973 עם הצטרפותם של בריטניה, אירלנד ודנמרק, ולאחר מכן המשיכה הקהילה להרחיב את גבולותיה.
בשנת 1981 נוספה יוון ולאחריה ספרד ופורטוגל ב-1986. אף על פי שלא הייתה זו התרחבות רשמית, סיפוחה של מזרח גרמניה לגרמניה היווה שלב חשוב בתהליך ההתרחבות הגאוגרפית, משום שכך התרחבה הקהילה לגוש הקומוניסטי לשעבר.
(אירוע זה גם שינה את יחסי הכוחות בקהילה, גרמניה החלה להיות הגורם הדומיננטי במקום צרפת).
בשנת 1995 הצטרפו אוסטריה, פינלנד ושוודיה לקהילה (שנהפכה להיות האיחוד האירופי לאחר אמנת מאסטריכט ב-1992).
לאחר מכן בשנת 2004,לאחר השקת מטבע האירו ב-2002, בוצעה ההתרחבות הגדולה ביותר בהיסטוריית האיחוד, התרחבות גדולה מזרחה של עשר מדינות: אסטוניה, לטביה, ליטא, פולין, צ'כיה, סלובקיה, סלובניה, הונגריה, מלטה וקפריסין.
שלוש שנים לאחר מכן בשנת 2007, מצטרפות מדינות הבלקן רומניה ובולגריה, וב-2013 הצטרפה קרואטיה ונהפכה למדינה ה-28 באיחוד.
לאחר מספר שנים, בשנת 2016, נערך משאל עם בבריטניה שבו הצביע הרוב על פרישה מהאיחוד האירופי, מה שמכונה "הברקסיט", ולבסוף ב-31 בינואר 2020, פרשה בריטניה מהאיחוד.
בריטניה היא המדינה היחידה שפרשה מהאיחוד בהיסטוריה שלו, ועזיבתה השאירה את האיחוד עם 27 מדינות חברות.
ועידת אלג'יר הייתה פסגת הליגה הערבית השישית, שנערכה בין ה-26 ל-28 בנובמבר 1973 באלג'יר, אלג'יריה.
הוועידה התקיימה זמן קצר לאחר מלחמת יום הכיפורים באוקטובר של אותה שנה.
השתתפו בה 16 מדינות ערביות, אך עיראק ולוב החרימו אותה, מאחר שהתנגדו להסכם הפסקת האש (הסכם 6 הנקודות) ותבעו את המשך הלחימה נגד ישראל.
הפסגה סימנה גם את הצטרפותה של הרפובליקה של מאוריטניה כחברה רשמית בליגה הערבית.
מטרות הוועידה הייתה לעצב אסטרטגיה משותפת לשיחות השלום בין מדינות ערב וישראל, במסגרת ועידת ז'נבה שהתכנסה כחודש אחר כך.
את דיוני הוועידה הובילו נשיא מצרים אנואר סאדאת פייסל, מלך ערב הסעודית.
בוועידה אמר נשיא סוריה חאפז אל-אסד: "סוריה אינה תולה תקוות גדולות בסיכויי השלום.
משום שישראל היא מדינה תוקפנית ושוחרת התפשטות ואיננה רוצה בשלום.
ישראל עושה כל מאמץ כדי לטרפד אח סיכויי השלום".
נשיא תוניסיה חביב בורגיבה הציעה ש"הפתרון לסכסוך הישראל-ערבי הוא בהקמת מדינה ישראליות-פלסטינית פדרלית אשר תקיף את מכלול שטחי פלסטין".
מועמר קדאפי לא השתתף בוועידה ואף גינה אותה ואת המאמצים להשגת שלום, קרא למנהיגי ערב הסעודית ומצרים בוגדים באומה הערבית וטען כי "על היהודים בישראל לחזור לארצות מוצאם" ולהחזיר את פלסטין לערבים.
ההחלטה הסופית גינתה את מדיניות התוקפנות של ישראל, קבעה הכרה רשמית בלגיטימיות הבלעדית של אש"ף, והתחייבה להמשך תמיכה בעם הפלסטיני למען אחדות ערבית.
הפסגה קראה גם לישראל לוותר על השליטה בכל השטחים שנכבשו לאחר מלחמת ששת הימים בשנת 1967, כולל: רמת הגולן, הגדה המערבית, מזרח ירושלים, רצועת עזה וסיני.
בנוסף, הליגה הערבית החלה במספר יוזמות לקידום אחדות ערבית ואסלאמית ולקידום זכות ההגדרה העצמית של הפלסטינים.
הכרת המדינות הערביות באש"ף כמייצג הפלסטינים, וביאסר ערפאת כדובר היחיד של עמדתם, הביא לזעם ואכזבה מצד חוסיין, מלך ירדן, שבאותה עת ראה בגדה חלק ממלכתו ובמרץ 1972 אף העלה את תוכנית הפדרציה כפשרה בה היא תהיה מחוז אוטונומי בתוך הממלכה ההאשמית.
ההחלטה נוספת קראה להגברת שיתוף הפעולה הערבי־אפריקני בכל התחומים וניתוק כל הקשרים עם דרום אפריקה ורודזיה עקב משטר האפרטהייד בהם; ועם פורטוגל, עקב המאבק שלה נגד עצמאות אנגולה.
ועידת אלג'יר נתנה גושפנקה לכוחות המתונים בליגה הערבית, לדגול בפתרון ל בדרך של משא ומתן מדיני, לאור שני עקרונות: נסיגת ישראל מכל השטחים, כולל מזרח ירושלים, ומימוש הזכויות הלאומיות של העם הפלסטיני.
כחודשיים וחצי לפני הוועידה של הליגה הערבית, בתחילת ספטמבר 1973, נערכה באלג'יר גם הוועידה הרביעית של המדינות הבלתי-מזדהות (שגם מכונה לעיתים "ועידת אלג'יר").
בוועידה השתתפו 76 מדינות ובין הבאים היו: אינדירה גנדי מהודו, אנואר סאדאת ממצרים, מועמר קדאפי מלוב, אידי אמין מאוגנדה, יוסיפ ברוז טיטו מיוגוסלביה, היילה סלאסי מאתיופיה, יעקובו גואון מניגריה, פידל קסטרו מקובה, מוג'יבור רחמן מבנגלדש, פייסל, מלך ערב הסעודית וכן מזכיר האו"ם ויאסר ערפאת.
לקראת הוועידה אלג'יריה ניסחה הצעת ההחלטה שהציעה כי המדינות הבלתי מזדהות המשתתפות בוועידה יחליטו על צעדים אינדיבידואליים או קולקטיביים נגד ישראל.
והודיעה כי "היא מביעה דאגה עמוקה על המצב במזרח־התיכון, וקובעת שסירובה העיקש של ישראל לפנות את השטחים הכבושים מהווה התעלמות ממגילת האו"ם ואיום לשלום ולביטחון הבינלאומיים".
בנוסף, "דרשה מכל הארצות, ובייחוד ארצות הברית להימנע מלספק לישראל נשק, או כל תמיכה פוליטית, כלכלית או פיננסית העשויה לאפשר לה להמשיך במדיניות התוקפנות וההתפשטות שלה".
מצרים מצדה קראה להטלת "הסגר כלכלי על ישראל", עד שתיסוג מהשטחים שכבשה ב-1967. לבסוף החליטו המדינות על קריאה לניתוק היחסים עם ישראל, כפי שרבים מהן, שעוד קיימו יחסים דיפלומטיים עם ישראל, עשו באותה עת, כולל רוב מדינות אפריקה.
ועידת השולחן העגול, או בשמה הרשמי ועידת סנט ג'יימס , הייתה ועידה שהתקיימה בין 7 בפברואר ל-17 במרץ 1939 והיוותה את ניסיון הגישור האחרון של ממשלת בריטניה לבעיית הסכסוך היהודי-ערבי.
מקור שמה הרשמי בשמו של הארמון בלונדון בו נתקיימה.
הוועידה כונסה לאחר שוועדת וודהד נכשלה ומסקנותיה נדחו על ידי הערבים והיהודים כאחד.
סיכומי ועדת וודהד כללו שתי הצעות חלוקה חדשות, המנוגדות להצעת ועדת פיל, שפורסמו ב-9 בנובמבר 1938.
ב-7 בנובמבר 1938 מסרה ממשלת בריטניה שבכוונתה לכנס ועידה ערבית-יהודית, שישתתפו בה גם נציגים ממדינות ערב.
כפועל יוצא מכישלון הוועידות הקודמות, הזמינה הממשלה הבריטית להתייעצות סביב "שולחן עגול" נציגים יהודים מן התנועה הציונית ומארץ ישראל ונציגים ערבים פלסטינים וכן נציגים ממדינות ערב הסמוכות.
ההתייעצות נקבעה לאפריל 1938, בימים של מתיחות בינלאומית חמורה, לאחר חתימת הסכם מינכן ובאווירה כללית של עמידה על סף מלחמת עולם.
הבריטים נזקקו לעולם ערבי שקט וידידותי לאור החשש לפרוץ המלחמה, והיהודים לא נחשבו לכוח ממשי במזרח התיכון מבחינה מדינית או צבאית.
אינטרסים אלו הם שהביאו את הבריטים לשתף את נציגי מדינות ערב בוועידה הדנה על גורלה של ארץ ישראל, על מנת לרתום אותם בברית עם בריטניה.
שיתוף זה היה בעוכרי היישוב היהודי, שכן הכנסת הגורם המדיני העוין לא יכלה לתרום דבר לשלום בין בני העמים בארץ ישראל, וכך פרץ ויכוח מר בקרב נציגי התנועה הציונית בנוגע להשתתפות בוועידה, שכונתה "ועידת מינכן הארץ-ישראלית".
בסופו של דבר הוחלט להשתתף בשיחות אלו.
ממשלת בריטניה סירבה בתחילה להזמין את המנהיגים הערבים הפלסטינים שהיו אחראים ל"מסע הרצח והאלימות" (המרד הערבי הגדול שהחל ב-1936), אולם ב-15 בנובמבר הודיע הוועד הערבי העליון שהוא המייצג הבלעדי של הפלסטינים, ובריטניה נסוגה מעמדתה זו.
היא התירה לגולים הפלסטינים באיי סיישל להצטרף למשלחת הערבית.
הוועד הערבי העליון גם דרש בהודעתו שהוועידה תהיה בריטית-ערבית בלבד, ללא ייצוג ליהודים, משום ש"העם הערבי אינו מכיר ביהודים כצד לבעייתו ולא יישא-וייתן עמם על גורלו".
ב-17 בינואר 1939 נתכנסו בקהיר נציגי המדינות הערביות שהוזמנו לוועידה (מלבד עבר הירדן) כדי להתייעץ לגבי העמדות הערביות שיוצגו בה.
בהתייעצויות נקבע שהמדיניות הערבית תהיה אחידה: אין משא ומתן עם היהודים; הפסקת ההגירה היהודית לארץ ישראל והפסקת קניית הקרקעות היהודית; מדינה עצמאית בעלת רוב ערבי בארץ ישראל, הקשורה עם בריטניה כמו עיראק ומצרים; שיעור האוכלוסייה היהודית בתוך האוכלוסייה הכללית של ארץ ישראל לא יעלה על זה הקיים.
לנקודות הללו הוסיף מוחמד מחמוד פאשא, ראש ממשלת מצרים, שלוש נקודות נוספות: ליהודים תישמרנה זכויותיהם האזרחיות; תהיה אוטונומיה לעיריות בעניינים המקומיים; העברית תהיה שפה שנייה באזורים היהודיים.
כמו כן, נקבע שלגבי כל הצעה לפתרון שתועלה בוועדה, תכריע המשלחת הפלסטינית.
בראש המשלחת היהודית עמד הד"ר חיים ויצמן והשתתפו בה דוד בן-גוריון, משה שרתוק (לימים שרת) וכן כ-40 איש נוספים.
את המשלחת מטעם הוועד הלאומי הוביל יצחק בן-צבי וכן השתתף בו משה בלוי, נציג אגודת ישראל והיישוב הישן.
הרכב המשלחת הערבית: ג'מאל אל-חוסייני (ראש המשלחת, רשמית: ממלא מקום "הנשיא" אמין אל-חוסייני, שנשאר בביירות), עווני עבד אל-האדי, מוסא אל-עלמי, ג'ורג' אנטוניוס (מזכיר כללי של כל המשלחות הערביות), חוסיין אל-ח'אלדי, אלפרד רוק, אמין אל-תמימי, ראע'ב נשאשיבי ויעקוב פראג'.
מזכיר המשלחת היה פואד סאבא.
אל-עלמי השתתף בוועדה שעסקה במכתבי מקמהון ואילו אל-חוסייני ואנטוניוס השתתפו בוועדה למדיניות.
ג'מאל אל-חוסייני פעל לגייס תמיכה ערבית בעמדה הפלסטינית.
אמין אל-חוסייני, ששהה בגלות בלבנון, התעדכן באופן שוטף על מהלך הדיונים והנחה את חברי המשלחת.
בתור יועץ למשלחת הערבית שימש מייקל מקדונל לשעבר "זקן השופטים" הבריטי בארץ ישראל.
בוועידה השתתפו גם נציגי חמש מדינות ערב עצמאיות ועצמאיות-למחצה: מצרים, ערב הסעודית, תימן, עיראק ועבר הירדן.
ביניהם היו ראשי ממשלות מצרים, עיראק וסעודיה.
השתתפותם של השליטים הערבים הללו הייתה תקדים בעל משמעות חמורה ליהודים, מאחר שבעיית ארץ ישראל הייתה מעתה לא רק בין היהודים לפלסטינים, אלא בין היהודים לעולם הערבי כולו.
סוריה ולבנון היו תחת שלטון מנדטורי ולא הוזמנו בשל התנגדות צרפת.
הוועידה נפתחה ב-7 בפברואר 1939. כבר מראשיתה סירבו נציגי הערבים לשבת לשולחן אחד עם נציגי היישוב היהודי, ולכן כל אחת מהנציגויות קיימה כינוס נפרד של הוועידה עם הבריטים, ובכך הפכו למתווך.
בשעה 10:30 בבוקר נכנסה המשלחת הערבית לארמון סנט-ג'יימס בשער "פריאר'ס קורט".
ב"חדר המלכה אן" נערכה השקת כוסיות ולאחר מכן התיישבו המנהיגים הערבים ב"חדר התמונות", שבו תלויים דיוקנותיהם של המלכים והנסיכים של בריטניה.
אליהם הצטרפו ראש ממשלת אנגליה, נוויל צ'מברלין, שר החוץ הלורד האליפקס, שר המושבות מלקולם מקדונלד, שני תתי-שרים ומספר פקידים בכירים, שהתיישבו מול המשלחת הערבית.
צ'מברלין נשא ברכה קצרה ושני נציגים ערבים השיבו לו.
המשלחת הערבית עזבה את הארמון בשער שדרכו נכנסה.
בשעה 11:45 שוב נכנסה הפמליה הבריטית אל "חדר התמונות", הפעם אל מול המשלחת הציונית, שנכנסה לארמון דרך "שער הצירים".
צ'מברלין נשא אותה ברכה, שהפעם הופנתה אל "היהודים".
ויצמן, בן-צבי וסטפן וייז השיבו לו בשם המשלחת.
בתום הישיבה, יצאה גם המשלחת היהודית מהארמון דרך השער שדרכו נכנסה.
נציגי היהודים, בראשות חיים ויצמן, קראו בהסתמך על הצהרת בלפור ועל המנדט הבריטי לאפשר עלייה לארץ ישראל, כזו שתתרום לפתרון בעיית הפליטים היהודים באירופה.
כמו כן פנו לאנגלים בבקשה לא לעזוב את היהודים "בשעה השחורה ביותר בתולדות עם ישראל", והדגיש כי "פיוס שונאים על חשבון הזנחתם של ידידים לא יצעיד קדימה את ענייניה של בריטניה".
ניתן לסכם את תביעות נציגי היהודים בסעיפים הבאים:
מימוש עקרון יכולת הקליטה הכלכלית ותמיכה בעליה יהודית בקנה מידה גדול, בין היתר כלכלית באמצעות מלווה בינלאומי ליישוב פליטים בארץ ישראל.
סיוע להתיישבות היהודית באמצעות מסירת כל הקרקעות בארץ ישראל שסומנו כבלתי ניתנות לעיבוד.
הקמת כוח הגנה יהודי קבוע שיבטיח מחד את ביטחון היישוב היהודי, ומאידך יקל את עול המלחמה מהבריטים במידה ואלו ייקלעו למתיחות.
נציגי הערבים דחו את השימוש בהצהרת בלפור והציבו כדרישה את ההבטחה המרכזית שקיבלו, לטענתם, במסגרת מכתבי חוסיין-מקמהון בשנים 1915–1916 - עצמאות לערביי ארץ ישראל.
כמו כן דרשו הנציגים את הפסקת העלייה וקניית הקרקעות על ידי היהודים.
כל זאת דרשו תמורת ברית עם בריטניה והתחייבות לשמור על זכויות המיעוט היהודי בארץ ישראל.
על מנת לברר את העניין, פרסמו הבריטים את מכתבי חוסיין-מקמהון באופן רשמי לראשונה, ואז התברר כי הם כתובים בלשון מעורפלת ולא ניתן להבין את הנטען על ידי הערבים באופן חד-משמעי, ובריטניה טענה שלא היו דברים מעולם וארץ ישראל לא נכללה בהבטחות אלו.
ב-15 בפברואר 1939 העלה מלקולם מקדונלד הצעה, שהתבססה על רעיון שהעלה הרברט סמואל ב-1937, לאפשר עלייה של יהודים לארץ ישראל, עד שאחוזם באוכלוסייה יגיע ל-40%.
המשך עלייה מעבר לאחוז זה יצריך הסכמה של הערבים.
בן-גוריון התנגד להצעה זו ושלל אותה באופן חד-משמעי.
כינוסי הוועידה הנפרדים לא קידמו את המשא ומתן, וב-23 בפברואר 1939 נערכה פגישה לא רשמית בין שני הצדדים.
בפגישה זו התברר שהממשלה הבריטית נוטה לכיוון העמדות של נציגי הערבים, ומלקולם מקדונלד הכריז על שתי פעולות שלראייתו יש לנקוט:
סיום המנדט והקמת מדינה ערבית עצמאית בארץ ישראל, הקשורה בברית עם בריטניה.
הגשמת הכרזה זו מיד לאחר שיהא שלום בארץ.
פרישת נציגי היהודים (התעקשות הערבים נגד העלייה)
נציגי הערבים התעקשו שאין קשר בין המדינה הערבית לבין היהודים החיים בארץ ישראל, וכי הם מוכנים להכיר ביהודים שכבר נמצאים בארץ כמיעוט יהודי, אולם בשום פנים ואופן לא אישרו את המשך העלייה.
נציגי היהודים התאכזבו קשות מביטול העלייה לחלוטין, ודרשו שהמדינה שתוקם לא תושתת על השתלטות של עם אחד על משנהו.
הצעותיה של ממשלת בריטניה הביאו את המשלחת היהודית להחליט שאין טעם בהמשך ההשתתפות בוועידה, וב-27 בפברואר 1939 מסרו הכרזה המשתלחת בהתכחשותם של הבריטים מהתחייבויותיהם.
ב-15 במרץ הגישה ממשלת בריטניה את תוכניתה לשתי המשלחות.
ויצמן לא נכח בישיבה הזו וגם בן-גוריון סירב להופיע בה.
הם לא נכחו בישיבת הנעילה של הוועידה, לאחר שהתברר כי לאור הצעות ממשלת בריטניה, תגרע נוכחותם במקום מכבודם.
למחרת נפרד ויצמן מהמשלחת היהודית ואמר: "כל מה שהתרחש כאן היה רק אפיזודה חולפת, עוד תהפוכה בשורת התהפוכות שידע עמנו.
היו להם תקוות גדולות, והן נופצו בחלקן.
הם ישובו ויבנו אותן מחדש.
אלפי שנים המתינו: יבוססו בדרכם עוד חמש שנים".
ב-17 במרץ שלח ויצמן מכתב קצר למלקולם מקדונלד, בו כתב: "המשלחת היהודית, לאחר ששקלה בעיון רב ההצעות שהוגשו לה על ידי ממשלת הוד מלכותו ב-15 במרץ 1939, מצטערת, שאין היא מוכשרת לקבלן כבסיס להסכם, ולכן החליטה להתפרק".
תוכנית ועידת השולחן העגול ופרסום הספר הלבן של מקדונלד
המדינה החדשה תידרש לכרות ברית עם בריטניה, ותהיה ערבה למיעוטים דוגמת המיעוט היהודי.
כמו כן העלייה היהודית הוגבלה ל-75,000 איש במהלך חמש השנים הקרובות וקניית הקרקעות תוגבל ותיאסר באזורים רבים משטחי ארץ ישראל.
תוכנית הוועידה, שגובשה במרץ, פורסמה רק ב-17 במאי 1939 באופן רשמי, בשל המשברים באירופה.
היא פורסמה כ"ספר הלבן השלישי" שכונה בפי היהודים "הספר השחור" או "ספר המעל".
מסקנות הוועידה הגיעו לארץ עוד טרם הצגת התוכנית, והביאו את הערבים לפרוץ בהפגנות שמחה ובפעולות איבה כנגד היהודים, בחיפה ובירושלים.
היישוב הערבי היה נכון לקבל את התוכנית תחת שלושת התנאים הבאים:
הפסקה מיידית של העלייה היהודית וקניית הקרקעות על ידי היהודים.
התחייבות שהיישוב היהודי לא יוכל לעכב את הקמת המדינה הערבית.
זמן מוגדר מראש לתקופת המעבר.
ביישוב היהודי לעומת זאת, התגובות היו הפוכות.
האצ"ל פתח לאחר מחצית השנה של הבלגה, בשורה של מעשי רצח: עוברי אורח ערבים בתל אביב, פצצה בשוק חיפה ועוד.
הוועד הלאומי קרא לכינוס שליחים מכל פינות היישוב, ואלו התריעו בקול קורא על כונתה של בריטניה לחסל את מדיניות הבית הלאומי.
למעשה השותפות שבין המנדט הבריטי ליישוב היהודי בארץ ישראל הגיעה לקיצה והחלה תקופת המאבק והמרי.
דרישותיהם של ערביי ארץ-ישראל להקמת מדינה ערבית עצמאית היו גדולות עד כדי ביטול כל חזון להקמת בית לאומי יהודי בארץ-ישראל.
אין הערבים מוכנים לקיים משא ומתן עם היהודים, שהרי כל ניסיון קודם כשל.
הנציגות היהודית אינה מוכנה לשבת בחיבוק ידיים כאשר הערבים חותרים לביטול הקמת מדינה יהודית.
מסיבות אלו הגיעו הבריטים למסקנה שלא יוכלו למצוא פתרון לסכסוך מתמשך זה בשל חוסר יוזמה ורצון הנובע משני צידי המפה, ויש לקרוא להקמת מדינה דו-לאומית.
מסקנות אלו מופיעות כאמור בספר הלבן.
ועידת האו"ם נגד הגזענות ושנאת הזר, הידועה גם כוועידת דרבן הראשונה, היא ועידה שנערכה בחסות האומות המאוחדות מ-31 באוגוסט עד 8 בספטמבר 2001 בעיר דרבן שבדרום אפריקה.
נשיאת הוועידה הייתה מרי רובינסון, נשיאת אירלנד לשעבר ונציבת האו"ם לזכויות אדם.
אורח הכבוד היה יאסר ערפאת.
בשנת 1997 הועברה באו"ם החלטה 52/111, על הקמתה של הוועידה נגד גזענות, אפליה גזעית ושנאת הזר.
לדברי רובינסון, "גזענות היא אחד האתגרים הקשים ביותר איתם מתמודד העולם, והדרך להיאבק בו היא ההבנה הכוללת כי כולנו חלק ממשפחת בני האדם".
מועצת זכויות האדם של האו"ם תוכל לדבריה "לעצב את הרוח של המאה החדשה".
הוועידה יועדה להתקיים בשנת 2001, כאשר במהלך שנת 2000 נערכו ארבע ועידות אזוריות: למדינות אירופה, מדינות אמריקה, מדינות אפריקה ומדינות אסיה.
הוועידה האמריקאית כללה את אמריקה הצפונית והדרומית כאחד, ונערכה בסנטיאגו, בירת צ'ילה.
תפקידן של הוועידות השונות היה לנסח כתבי טיוטה נגד גזענות, לדון במקור האפליה הגזעית ולגבש תוכניות פעולה למיגור התופעה.
שני הנושאים שנידונו היו מתן פיצויים לאפריקה בשל הסחר בעבדים שחורים על ידי מדינות המערב, וגיבוש עמדה רשמית לגבי מדיניות ישראל כלפי הפלסטינים.
ועידת אסיה נערכה בטהראן בשיתוף ארגון המדינות המוסלמיות, וישראל לא הורשתה להשתתף בה.
בוועידה הגיש ארגון המדינות המוסלמיות "כתב אישום" חריף נגד ישראל, אשר כלל שבעה סעיפים:
ישראל היא מדינת אפרטהייד ועל כן יש להטיל עליה חרמות ולגנות את המדינות התומכות בה.
כיבוש הוא פשע נגד האנושות ומסכן את השלום העולמי.
מדינת ישראל מפרה את זכויות האדם של הפלסטינים.
ישראל מבצעת רצח עם, פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות, ולכן יש לנהל מאבק מזוין מולה.
התייחסות לשואה בלשון רבים ממחישה כי אין כל ייחוד בשואת העם היהודי אל מול אסונות שעברו על עמים אחרים בעולם, כמו עבדות השחורים באפריקה או כמו השואה שמבצעת מדינת ישראל בפלסטינים.
מדינת ישראל מתקיימת בחטא מפני שנוצרה באמצעות טיהור אתני של הערבים בשטחה.
ארגונים לא ממשלתיים (בתוכם ארגונים ישראליים כגון "עדאלה" ו"מרכז מינרבה לזכויות האדם" של האוניברסיטה העברית) שנקראו לשמש כמשקיפים מטעם האו"ם השתלטו על סדר היום והובילו קו אנטי-ישראלי קיצוני.
הוועידה קיבלה אווירה של "פסטיבל שנאה" שהורגשה בעיקר בכינוס הארגונים הלא ממשלתיים.
במקביל, אורגן פורום ארגונים לא ממשלתיים תומכי ישראל, ונציגי ארצות הברית וישראל איימו להחרים את הוועידה על רקע האינתיפאדה השנייה, וארצות הברית עמדה באיומה והחזירה את נציגיה הביתה.
בראש המשלחת הישראלית לוועידה עמד סגן שר החוץ, מיכאל מלכיאור.
טענות המשלחת הישראלית בדבר "כתב האישום" היו, כי לסכסוך הישראלי-פלסטיני אופי לאומי ולא גזעי, ועל כן לא ניתן לטעון כי מדיניות ישראל בשטחים היא מדיניות גזענית.
במהלך הוועידה התברר כי מדינות אפריקה, אמריקה הלטינית וכמה ממדינות מזרח אירופה מתנגדות לעמדה הערבית ולניסיונות לעשות "מחטף כלפי אופייה המקורי של הוועידה" לדברי מלכיאור.
בעקבות מאמציה של המשלחת הישראלית בשיתוף עם משלחות נוספות ממדינת מערביות (עיקר המאמצים נסובו סביב שכנוע מדינות אפריקה שלא לצדד בעמדות הערביות, כדי שהדיון לא יוסט מעניין הפיצויים לצאצאי העבדים), נמנעה הוועידה מהצהרות אנטי-ישראליות והמסמכים המסכמים את מסקנותיה היו מתונים יותר.
מסקנות הוועידה נוסחו בשני מסמכים מסכמים: מסמך עקרונות ומסמך תוכנית פעולה.
על אף התנגדותן הנחרצת של סוריה, איראן ומדינות אסלאם נוספות (ואף כמה מדינות מערביות נוספות כגון קנדה ואוסטרליה), בעניין המזרח התיכון נקבעה פשרה בניצוחה של דרום אפריקה.
במסגרת הפשרה הביע האו"ם "דאגה מן המצוקה של העם הפלסטיני הנתון תחת כיבוש זר", אך שמה של ישראל לא הוזכר במפורש.
ישראל עצמה התנגדה לפשרה הדרום אפריקאית, שהציעה רמז לזכות השיבה של הפליטים הפלסטינים.
אף שאלו לא הוזכרו בשמם, נוסח ההחלטה דחק "בכל העמים" לאפשר "חזרה של פליטים לבתיהם ורכושם בכבוד ובביטחון".
בעניין עבדות השחורים, קראה הוועידה לכל המדינות שסחרו בעבדים להביע חרטה והתנצלות על כך, ולפצות את מדינות אפריקה ואסיה בעזרת סיוע כלכלי, אך עד כה אין כל השפעה להחלטות הוועידה על המאבק המשפטי של מדינות אפריקה נגד אירופה וארצות הברית לפיצוי צאצאי העבדים, בשטחן או באפריקה.
שלושה ימים לאחר פיזור הוועידה התרחשו פיגועי 11 בספטמבר, ומסקנות הוועידה ירדו מסדר היום.
העולם העביר את האצבע המאשימה מישראל אל האסלאם הרדיקלי.
את ועידת האו"ם השנייה נגד גזענות שנערכה בדרבן בשנת 2009, החרימו 10 ממדינות המערב, ביניהן ארצות הברית, ישראל, קנדה, אוסטרליה והולנד, עקב החשש שהוועידה השנייה צועדת בעקבות קודמתה בקריאות נגד ישראל.
נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד הוזמן לנאום, במהלך נאומו עזבו מרבית נציגי המדינות את האולם בהפגנתיות.
ועידת הלסינגפורס היא ועידה ציונית שנערכה בהלסינקי בשנת 1906. במסגרת הוועידה נתקבלו החלטות מפורשות על פעולת ההסתדרות הציונית לארצותיה השונות, לשיפור מעמדן של הקהילות היהודיות בפזורה, והבטחת הזכויות של היהודים בארצות השונות.
„הלסינגפורס" הוא שמה השוודי של הלסינקי.
בתגובה למאבק הפוליטי המחמיר ברוסיה, שבא לביטוי במהפכת 1905 ובפרעות ביהודים, למשל פוגרום באודסה והפוגרום השני בקישינב, הוחלט על כינוס הוועידה השלישית של 'ציוני רוסיה', שתמכו לאורך כל הדרך בכך שהתנועה הציונית תטפל גם ב'עבודת ההווה' (המדיניות הארצית), קרי חיי היהודים בהווה - בגולה, ולא רק בתכנון העתיד בארץ ישראל.
ממארגני הוועידה ומנסח החלטותיה היה זאב ז'בוטינסקי, המכתיר בזיכרונותיו את הוועידה 'פסגת נעורי הציוניים', בראש הוועידה ישב ד"ר יחיאל צ'לנוב.
במקביל לוועידת ציוני רוסיה התכנסה ב-1906 בקרקוב ועידת קרקוב של ציוני האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוועידה הראשונה של ציוני רוסיה הייתה ועידת ורשה, הוועידה השנייה הייתה ועידת מינסק.
בקונגרס הציוני השביעי, שהתכנס ב-27 ביולי 1905 בבזל, הוחלט לשלול כל רעיון התיישבות מלבד ארץ ישראל.
החוגים הציוניים ברוסיה, בדומה לאחיהם באוסטריה, לא הצליחו למצוא את נקודת האיזון בין מטרת הציונות לעתיד לבוא לבין התמודדות עם הבעיות הנוכחיות שמחייבות פעילות של התנועה בגולה (המדיניות הארצית, שתיקרא מאוחר יותר "עבודת ההווה").
היזמה לכינוס הוועידה באה מאנשי העיתונות הציונית.
באותה תקופה יצאו לאור שלושה עיתונים ציונים ברוסיה, היו אלו: כרוניקה ייברייסקוי ז'יזני בעריכתו של אברהם אידלסון שיצא לאור בפטרבורג בשפה הרוסית, דאס יודישע פאלק בעריכתו של יוסף לוריא שיצא לאור בווילנה ביידיש וגלוס ז'ידובסקי בעריכתו של נח דוידסון שיצא לאור בוורשה בפולנית.
נקודת המוצא המשותפת לכל הזרמים הציוניים הייתה שלילת הגלות, כלומר מטרת התנועה הציונית היא יציאה מהגלות.
אולם התקיים דיון בשאלה מה יחס התנועה הציונית למצב היהודים בגלות, כל עוד חי הציבור היהודי בגלות.
האם יש לפעול בכיוון תחייה לאומית בגלות ולפעול למען הישגים לאומיים.
ההנהגה הוותיקה של חובבי ציון ובראשה מנחם אוסישקין ויחיאל צ'לנוב, כונתה ציוני ציון, כי לגישתם, על התנועה הציונית לעסוק אך ורק בנושאי ארץ ישראל והשגת הצ'ארטר שרצה הרצל.
מפלגת הפועלים היהודית הסוציאליסטית (שכונתה "סיימיסטים" וגם "סרפ" - תחיה) תמכה באוטונומיה לאומית פוליטית פרסונלית ליהודי רוסיה.
לדעתם הציונות היא היעד הסופי והדרך להשגתה היא הקמת הלאום העברי בגולה, כאשר הלאום העברי יתבסס ויצבור זכויות, יוכל לדעתם לבנות מדינה.
בר בורוכוב, ופועלי-ציון צידדו ב"נוֹרמליזציה של הגלות".
לדעתם הגלות היא שלילית ואי אפשר לתקנה תיקון מהותי, אבל גלות עם פוגרומים, גלות שמשולבת בהיעדר זכויות ליהודים היא גלות שלילית ויש לתקנה, כך שתהייה דומה לגלות במדינות מערב אירופה.
לפיכך על התנועה הציונית ברוסיה לפעול להביא את מצב היהודים לזה הדומה ליהודי מערב אירופה.
ההנהגה הצעירה יותר, שביטאונה היה הראזסווייט בהנהגת אברהם אידלסון, בהשתתפות זאב ז'בוטינסקי ובתמיכת יצחק גרינבוים חשבו שהדרך לארגן את העם היא אוטונומיה לאומית הנתמכת על ידי השלטון, אוטונומיה הפורצת את גבולות התנועה הציונית ומכלילה את כל היהודים.
אחרי שהיהודים יהיו מאורגנים יוכלו לפעול למען מדינה יהודית בארץ ישראל, לפיכך על התנועה הציונית להיות מעורבת בחיי היום-יום של היהודים בכל מקום בו הם חיים ובנוסף, לא הייתה דחיפות לדעתם ליישוב ארץ ישראל, כי הפתרון הטריטוריאלי נועד למצוא פתרון ליהודים בזמן הפוגרומים, הפוגרומים שככו ולכן ניתן לדון בבעיות השוטפות.
המכנה המשותף לכל הזרמים הציוניים היה הרצון להפוך את התנועה הציונית לגורם מרכזי בקרב היהודים.
לשם התמודדות עם חילוקי הדעות כונסה הוועידה.
אוסישקין עצמו לא השתתף בוועידה.
מארגני הוועידה השלישית ביקשו לכנס אותה בסנקט פטרבורג אולם לא קיבלו רישיון מתאים, ולכן הוחלט להתכנס בהלסינקי שנהנתה מאוטונומיה חלקית תחת שלטון הצאר ולפיכך היה בה חופש ביטוי יחסית למקובל ברוסיה של אותה תקופה.
הוועידה נערכה במלון באלאבא שבעיר.
החלטות הוועידה סימנו שלב שני, ומעשי יותר, לתהליך שהחל עוד בקונגרס הציוני הראשון בבזל (1897), אשר נוסף על "תוכנית בזל" (המציבה כמטרה עיקרית את הקמתו של בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל) דובר בו גם על מאבק לשיפור מצבם של היהודים והבטחת זכויותיהם האזרחיות השונות בארצות מגוריהם.
הצורך במאבק זה עלה בעקבות הפוגרומים הרבים שהתרחשו בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 במדינות אירופה, ומזרח אירופה בעיקר.
אמנם, הקונגרס הציוני ו"תוכנית בזל" ייצגו את הדעה כי רק הקמת בית לאומי לעם היהודי תאפשר שוויון אמיתי של היהודים, כאומה ככל האומות, אך שריר וקים היה הצורך לדאוג לזכויותיהם של יהודי אירופה עד שתמומש "תוכנית בזל" ותוקם המדינה היהודית.
הוגי הוועידה שאפו להפוך את התנועה הציונית ברוסיה לגוף פוליטי שיהיה מעורב בפוליטיקה הפנימית ברוסיה.
בכך היו דומים להוגי כינוס ועדת קרקוב של אותה שנה, שאף הם החליטו על עירוב התנועה הציונית בפוליטיקה של אוסטריה.
מטרת המעורבות הפוליטית הייתה השגת הכרה בלאומיות היהודית ברוסיה ומאבק לאישור שלטון עצמי שיושג באופן חוקי.
האוטונומיה המבוקשת נועדה לעסוק בנוסף לעניינים התרבותיים (כגישת הבונד) גם בכל שאר הנושאים הלאומיים.
את נאום הסיכום נשא ד"ר צ'לנוב ובנאום הדגיש כי החלטות הוועידה לא באו לשנות את חזונו של הרצל והביע את ביטחונו כי גם הרצל, אילו היה בחיים, היה מאשר את החלטות הוועידה.
את נאום הנעילה נשא הרב של קהילת הלסינקי.
ביום האחרון של כינוס הוועידה, 27 בנובמבר 1906 (10 בדצמבר לפי הלוח החדש), הוקראו החלטות הוועידה (שנודעו גם כ"תוכנית הלסינגפורס"):
מאבק זה של התנועה הציונית למען זכויות היהודים בתפוצות נמשך כאשר בשנת 1918 נוסח "המאניפסט מקופנהגן" המגדיר את תביעות העם היהודי לקראת הסכמי השלום שהגיעו עם סיום מלחמת העולם הראשונה.
במסמך זה, אשר נכתב על ידי המשרד הציוני שבימי מלחמת העולם הראשונה הועבר לקופנהגן, מנוסחות במפורש שתי תביעות ראשיות, הממשיכות את רוח הקונגרס הציוני הראשון, והן:
הקמת בית לאומי יהודי בארץ ישראל
הבטחת זכויות לאומיות למיעוט היהודי בארצות השונות
ועד המשלחות היהודיות לוועידת ורסאי הציג תזכיר שביסודו עמד המניפסט מקופנהגן, ועל תזכיר זה נאבק בוועד המיעוטים שליד חבר הלאומים, במקום מושבו בז'נבה.
ועד המשלחות היהודיות המשיך להאבק למען זכויות המיעוט היהודי אך בשנות השלושים, עם עליתם לשלטון של הנאצים בגרמניה והתגברות הגזירות ההיטלראיות והאנטישמיות, גמל הצורך להקים מסגרת עולמית להגנת זכויות היהודים, שתהא בעלת כושר פעולה וסמכויות אשר חסרו לוועד המשלחות היהודיות.
בעקבות כך כונס ב-1936 הקונגרס היהודי העולמי הראשון, שמטרותיו ייצוג היהודים בקהילות השונות והגנה על זכויותיהם האזרחיות, והקלת מצבם בשטח החברתי, כלכלי, פוליטי ותרבותי.
רחוב הלסינקי (במקור: הלסינגפורס) בעיר תל אביב-יפו קרוי על שם ועידה זו.
ועידת הוותיקן השנייה המכונה גם מועצת הוותיקן השנייה ובקיצור ותיקן 2 (Vatican II), הייתה ועידה אקומנית של הכנסייה הקתולית שכונסה בהוראת האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה בשנת 1962 ונחתמה תחת האפיפיור פאולוס השישי בשנת 1965.
במהלך שנות החמישים, התאולוגיה הקתולית ולימודי הקודש התחילו להתרחק מהסכולסטיקה החדשה ומהפירוש המילולי של כתבי הקודש, שהיו תגובת הכנסייה למודרניזם החל מוועידת הוותיקן הראשונה .
שינויים אלה ניכרו בתאולוגיה הליברלית של אנשי כנסייה כמו קארל ראנר וג'ון קורטני מארי, שניסו לשלב את התאולוגיה הכנסייתית עם החוויה האנושית המודרנית, ואצל אחרים כמו איב קונגאר, יוזף רצינגר ואנרי דה לובק ששאפו להבנה מדויקת של כתבי הקודש וראשוני הנוצרים כבסיס להתחדשות.
במקביל לתהליכים אלו נאלצו הכמרים להתמודד עם השינויים הניכרים בכל תחומי החיים.
שינויים אלו הביאו את מקצת הבישופים לרצות בשינויים במבנה הכנסייה ובתאולוגיה שלה על מנת להתמודד איתם.
הקבוצה המאורגנת ביותר של בישופים אלו הייתה קבוצת בישופי הריין שהורכבה מבישופים דנים וגרמניים.
ועידת הוותיקן הראשונה התקיימה כמעט מאה שנה לפני כן, ונקטעה בפתאומיות עם פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה וכיבוש רומא במהלך איחוד איטליה.
כתוצאה מכך רק הנושאים של סמכות האפיפיורות נדונו ואילו הנושאים של הטקסים והדוגמה נשארו ללא טיפול מעמיק.
האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה קרא לכינוס הוועידה פחות משלושה חודשים לאחר התמנותו לתפקיד בבחירות של שנת 1959. יוחנן קבע כי מטרת הכינוס היא לאפשר לכנסייה להתייחס לנעשה מחוצה לה, ולאפשר לאחרים לראות את הנעשה בתוך הכנסייה.
בנוסף להזמנות לאנשי הכנסייה הקתולית, הוזמנו גם כנסיות אחרות לשמש כמשקיפים בוועידה, ואכן הן הכנסייה הפרוטסטנטית והן הכנסייה האורתודוקסית נענו להזמנה.
ההזמנה נענתה על ידי הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית רק לאחר שממשלת ברית המועצות וידאה כי הכינוס איננו פוליטי.
ההכנות לכינוס שנמשכו במשך שנתיים נערכו על ידי עשר ועדות משנה וועדה מרכזת.
ועדות אלו, שכללו את מרבית חברי הקוריה הרומאית, הכינו 73 חוקים וצווים שאמורים היו לעלות לדיון בוועידה.
הציפייה הייתה כי לוועדות אלו יהיה המשך במהלך הוועידה ותפקידן יהיה להכין את הטיוטות שיטופלו לאחר מכן.
בפועל, תוצרי הוועדות לא התקבלו במושב הראשון ובמקומן נוצרו טיוטות חדשות.
עבודת הוועידה נמשכה ארבע שנים 1962–1965 שבמהלכן היו ארבעה מושבים.
בזמן שלא היו מושבים, התכנסו ועדות-המשנה על מנת לסכם את עבודת הבישופים עבור המושב הבא.
הדיונים התנהלו בלטינית, תוך שמירה על סודיות, ונערכו בבזיליקת פטרוס הקדוש בקריית הוותיקן.