tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שלוש תקיפות נוספות בוצעו בצפון העיר, שם נפגעו שתי יחידות קטנות של המדינה האסלאמית והושמדו שני מבנים שהיו בשליטתה.
ב-10 באוקטובר הובילה ארצות הברית סבב תקיפות נוספת יחד עם סעודיה ואיחוד האמירויות הערביות נגד כוחות המדינה האסלאמית ברחבי סוריה.
כוחות הקואליציה תקפו תשע פעמים, שבמהלכן השמידו שני מתקני אימונים של ארגון המדינה האסלאמית ושלושה כלי רכב, פגעו בטנק ובשתי יחידות של ארגון הטרור באזור כובאני.
בתקיפות הושמד גם רכב משוריין במזרח דיר א-זור ונפגעה יחידה קטנה של המדינה האסלאמית בצפון-מזרח אל-חסכה.
ב-14 באוקטובר החל סבב התקיפה הנרחב ביותר מאז תחילת ההתערבות בסוריה.
ארצות הברית וסעודיה ביצעו 21 גיחות תקיפה נגד מטרות המדינה האסלאמית בכובאני ובסביבתה ותקיפה נוספת באזור דיר א-זור.
מטרת התקיפות הייתה למנוע מהמדינה האסלאמית להעביר כוחות ואספקה אל תוך העיר הכורדית.
בתקיפות הושמדו שתי עמדות תצפית ואחת נוספת נפגעה, הושמד מבנה בשליטת המדינה האסלאמית ושניים נוספים נפגעו, שלושה מתחמים נפגעו והושמדו משאית, רכב משוריין ורכב נוסף ליד כובאני.
בנוסף לכך, נפגעו שבעה אזורי שליטה, שתי עמדות לירי פצצות מרגמה, שלושה מבנים בשליטת הארגון ומתקן לאחסון ארטילריה.
בתקיפה ליד דיר א-זור נפגע בית זיקוק נייד של הארגון.
ב-29 באוקטובר ביצעה ארצות הברית שמונה תקיפות אוויריות באזור כובאני.
בתקיפות הושמדו חמש עמדות לחימה של המדינה האסלאמית, יחידה קטנה של הארגון, שישה כלי רכב, מבנה ומטה פיקוד ושליטה של הארגון.
בין 8 ל-10 בנובמבר ארצות הברית ביצעה 23 תקיפות אוויריות באזור כובאני ודיר א-זור.
13 מהגיחות שהתמקדו בכובאני ובסביבתה פגעו בכלי רכב ובחמש יחידות קטנות של המדינה האסלאמית, הרסו מבנה שבשליטת הארגון ששימש מאגר תחמושת, השמידו מבנה של שליטה ופיקוד ושבע עמדות לחימה של הארגון.
בנוסף לכך, שמונה תקיפות בדרום-מזרח דיר-אזור הסבו נזק לכמה מבנים במתקן לאחסון נפט, ששימש להעברת הנוזל השחור ולמכירתו בשוק השחור.
שתי תקיפות נוספות במזרח דיר א-זור פגעו בעמדה לאיסוף נפט של הארגון.
בין 13 ל-14 בנובמבר ביצעה ארצות הברית 20 תקיפות אוויריות בכובאני ובסביבתה, במזרח מחוז דיר א-זור, במערב מחוז חלב ובמזרח מחוז א-רקה.
17 מהתקיפות התמקדו בכובאני, פגעו ב-10 יחידות של המדינה האסלאמית והשמידו 10 עמדות לחימה, מבנה בשליטת הארגון ושני כלי רכב ואופנוע השייכים לארגון.
בתקיפה אחת במזרח א-רקה נחרב מחנה אימונים ובהפצצה נוספת במזרח דיר א-זור הושמדה נקודת איסוף נפט של המדינה האסלאמית.
תקיפה נוספת אירעה במערב מחוז חלב, שם נפגעו לוחמים הקשורים לקבוצת ח'וראסאן.
בין 1 ל-3 בדצמבר, ארצות הברית ביצעה 14 תקיפות באזור כובאני, שבמהלכן הושמדו רכב של המדינה האסלאמית, 17 עמדות תקיפה, עמדת תצפית, כמו גם שמונה עמדות תקיפה נוספות שנפגעו יחד עם יחידה גדולה של המדינה האסלאמית.
ב-22 בדצמבר תקפו ארצות הברית וחברות הקואליציה 12 פעמים בכובאני ובסביבתה, בסמוך לחלב, באזור אל-חסכה וליד א-רקה.
ב-24 בדצמבר התרסק מטוס של חיל האוויר של ירדן בשמי מחוז א-רקה שבסוריה.
אנשי המדינה האסלאמית שבו את הטייס מועאז אל-כסאסבה וטענו שהם הפילו את המטוס, אך ארצות הברית שללה את הטענות הללו.
ארגון המדינה האסלאמית הציע לבצע עסקה לחילופי שבויים תמורת אל-כסאסבה ודרש את שחרורם של שני מחבלים מהכלא בירדן - סאג'ידה א-רישאווי ואת זיאד אל-כרבולי.
ב-28 בפברואר ביצעו כלי טיס בלתי-מאוישים של ארצות הברית שתי תקיפות במחוז אל-חסכה, פגעו ביחידה טקטית של המדינה האסלאמית והשמידו שני כלי רכב.
באוקטובר 2014 פרסם הפנטגון כי במהלך הלחימה נגד המדינה האסלאמית בחודשיים וחצי שעברו (מ-8 באוגוסט) בוצעו פעילויות התקפיות, בעיקר תקיפות אוויריות, בעלות של 425 מיליון דולר.
"מבצע נערי החוף" היה מבצע צבאי, שבוצע על ידי יחידת מגלן במהלך מלחמת לבנון השנייה, בתאריכים 3–15 באוגוסט 2006. היחידה השמידה כ-150 מטרות, בהן כ-40 משגרי רקטות, בגזרה המערבית בדרום לבנון.
מלחמת לבנון השנייה נפתחה בחטיפת חיילי צה"ל על ידי חזבאללה והפגזת יישובי הגליל המערבי על ידיו.
המבצע עצמו הוצע למפקד האוגדה תת-אלוף גל הירש אחרי שביקש לשלוח את אנשי מגלן לשמורת טבע באזור בינת ג'בייל.
מפקד היחידה סא"ל אליעזר טולדנו ואנשי המטה שלו הציעו להירש את "נערי החוף" כתוכנית חלופית.
המבצע אושר על ידי מפקד האוגדה גל הירש, הובל על ידי סגן מפקד היחידה רס"ן עמוס הכהן, והוטל על פלגת המבצעים המיוחדים ביחידה בפיקודו של סרן יובל גז.
סרן אמיר סטרוגו פיקד על צוות הלוחמים שהוביל את ביצוע המשימה בשטח.
לוחמי מגלן נחתו באזור ראס-ביאדה.
צוותי סדיר ומילואים של מגלן פוזרו לכל אורך גזרת לבנון ועסקו בציד משגרי קטיושות וגראדים, בעודם מוסווים היטב בעומק השטח.
לוחמי מגלן "צדו" את המטרות באמצעות הכוונה של חימוש מדויק.
הכוחות נמנעו מפגיעה נקודתית במחבלי חזבאללה, על מנת לא לחשוף את מיקומם תמורת מטרות בעלות חשיבות נמוכה.
במהלך המבצע הכוחות השמידו כ-150 מטרות איכות (מפקדות, משאיות, תחמושת ותשתיות), בהן כ-40 משגרי רקטות.
משגרי הרקטות היו המשגרים הקטנים, הפשוטים והזולים, אלה שחיל האוויר לא יכול היה לפגוע בהם.
כך מבצע נערי החוף היווה מעין מבצע משלים למבצע משקל סגולי, ולפעילות חיל האוויר במהלך המלחמה.
חלק מהמטרות הושמדו באמצעות מודיעין שנוצר לפני ובמהלך המלחמה, בעוד שחלק מהמטרות הושמדו לאחר שכוחות מגלן זיהו אותן בשטח.
פעם אחת בוצע חילוף כוחות, הם קיבלו אספקה של מים, מזון וסוללות.
המבצע נחשב למוצלח במיוחד, בשל העובדה כי הושגה פגיעה קשה ביכולתו של ארגון החזבאללה לפגוע בעורף הישראלי, זאת באמצעות השמדת כ-40 משגרי רקטות.
ההערכה היא שהמבצע הוביל להפחתה בכ-40 אחוז את הירי תלול המסלול לאזור נהריה ועכו.
"מגלן הצליחה לעשות בכמה ימים מה שחיל האוויר לא הצליח לעשות בתוך שלושה שבועות", אמר אחרי המלחמה קצין בכיר מאוד, בעצמו בוגר יחידה מובחרת.
יחידת מגלן קיבלה ציון לשבח יחידתי מאלוף פיקוד המרכז על פעילותה במלחמה.
מבצע מרלין היה מבצע חשאי של ארצות הברית תחת ממשל ביל קלינטון במטרה לספק לאיראן תכנון פגום של מרכיב לנשק גרעיני, כדי לעכב את תוכנית הנשק הגרעיני האיראנית, או כדי להפליל את איראן.
כינוי המהנדס הרוסי ב-CIA היה "מרלין".
מרכיב הנשק שנבחר התבסס על רכיב "מנגנון הפיצוץ" (TBA-480) של פצצת אטום רוסית, אשר שונה בניסיון להפוך אותו לפגום באופן חמור.
ה-CIA העריך כי הרכיב שפותח בארזאמאס-16, היה מתקדם ב-20 שנים ממה שבאמת נדרש להשגת נשק גרעיני מהדור הראשון.
לאחר העברת התכנונים לאיראנים ב-3 במרץ 2000, ה-CIA האריך את העסקתו של המדען הרוסי עד מרץ 2003 לפחות, מתוך כוונה להעביר את התכנונים למדינה נוספת שנחשדה ברצון לפתח נשק גרעיני.
רייזן כתב בספרו כי הנשיא קלינטון אישר את המבצע וממשל בוש המשיך את התוכנית.
פרסום מוקדם של פרטי המבצע על ידי הניו יורק טיימס נמנעו על ידי התערבות היועצת לביטחון לאומי קונדוליזה רייס בשנת 2003.
המהנדס הרוסי יצר קשר עם מדענים בתוכנית הגרעין האיראנית שהתעניינו במידע שהיה ברשותו, וה-CIA תדרך את המהנדס לטוס לווינה על מנת למסור את המסמכים בשגרירות איראן הפועלת בעיר.
על מנת לשמור על חשאיות מרבית, ה-CIA לא עדכן את השלוחה שלו בווינה לגבי המבצע, לא עדכן את המהנדס ואפילו את מפעילו כי הוא יעביר מסמכים אשר מכילים מידע שגוי.
בנוסף, כנראה במטרה למנוע מעקבים אחר המהנדס, הוא צויד בכתובת שגויה של שגרירות איראן בווינה, לאחר יומיים הצליח להגיע לשגרירות והניח בתיבת הדואר את מעטפת המסמכים, אך לא לפני שהבחין כי המסמכים שגויים ולכן צירף מכתב למעטפה ובו הסבר כי המסמכים לא מדויקים.
כתב אישום נגד מדליף המבצע
בשנת 2010, הוגש כתב אישום נגד ג'פרי אלכסנדר סטרלינג, קצין לשעבר ב-CIA, בטענה כי הוא המקור לחלק מהמידע בספרו של רייזן.
הוא הורשע בריגול בינואר 2015 ונגזרו עליו 3.5 שנות מאסר.לאחר פרסום הספר בשנת 2006, רייזן הואשם בפגיעה בביטחון המדינה וה-FBI פתח בחקירה נגדו בהוראת משרד המשפטים, לאחר מספר שנים הוחלט שלא להגיש נגדו כתב אישום.
מבצע משחקים אולימפיים היה מבצע חשאי שקיומו לא אושר, במטרה לחבל בתוכנית הגרעין האיראנית באמצעות לוחמת סייבר.
לכאורה המבצע התנהל בהובלת ארצות הברית ובמעורבות ישראל בסביבות שנת 2006.
לכאורה המבצע החל בממשל ג'ורג' ווקר בוש ב-2006 והמשיך תחת ממשל ברק אובמה, אשר הקשיב לעצתו של בוש להמשיך במתקפות סייבר על המתקן הגרעיני בנתנז.
בוש האמין כי זו האסטרטגיה שתמנע מישראל התקפה על מתקני הגרעין של איראן.
במהלך כהונתו השנייה של בוש, גנרל ג'יימס קרטרייט וקציני מודיעין אחרים הציגו בפני בוש קוד מתוחכם אשר יפעל כנשק סייבר.
"המטרה הייתה להיכנס למערכות השליטה והבקרה של המתקן בנתנז...
הקוד היה חודר למחשבים המיוחדים שאחראיים על הצנטריפוגות".
הקוד פותח בזכות שיתוף פעולה עם יחידה 8200 תחת אגף המודיעין של צה"ל.
המעורבות הישראלית הייתה חשובה לאמריקאים מכיוון שלישראלים היה "מודיעין מעמיק על פעילות המתקן בנתנז שהוא משמעותי להצלחת מתקפת הסייבר".
בנוסף בכירים אמריקאים רצו "להניא את הישראלים מהנחתת מתקפה-מונעת נגד מתקני הגרעין האיראניים".
וירוס המחשב שנוצר על ידי שתי המדינות כונה "הבאג" (the bug), וכאשר נתגלה כונה "סטקסנט" על ידי תעשיות ה-IT וחברות האבטחה.
ניתוח התוכנה גילה שהפצתה נעשתה בעזרת ארבע פרצות אבטחה לא ידועות (התקפת Zero Day) של מערכת ההפעלה "Microsoft Windows".
התוכנה שיבשה כ-1,000 צנטריפוגות מתוך 5,000 במתקן בנתנז.
היות שה"באג" אינו יודע להבחין בסביבת העבודה שלו, הוא התפשט למחשבים מחוץ לנתנז וברחבי האינטרנט וכך נחשף בפני הציבור וחברות אבטחה פרטיות.
חברות האבטחה סימנטק ומעבדות קספרסקי בחנו את סטקסנט.
הוושינגטון פוסט דיווח כי גם הנוזקה להבה הייתה חלק ממבצע משחקים אולימפיים.
ביוני 2013 דווח כי קרטרייט היה נתון במעקב וחקירה של מחלקת המשפטים של ארצות הברית בחשד להדלפת מידע מסווג על המבצע לכלי תקשורת בארצות הברית.
משרוע 110 הוא שמה של התוכנית הסורית היזומה לכיבוש רמת הגולן מישראל והשמדת כוחות צה"ל שהיו ערוכים בה.
תוכנית זו פתחה את מלחמת יום הכיפורים.
השיטה העיקרית של התוכנית הייתה הטלת כוח צבאי גדול של שלוש דיוויזיות חי"ר שישטפו את רמת הגולן בתנועה רציפה, ויגיעו אל נהר הירדן בתוך יום אחד, בטרם יספיק צה"ל לגייס מילואים.
שתי דיוויזיות שריון נוספות היו בעתודה מדרום לדמשק.
המתקפה הסורית, שהחלה ב-6 באוקטובר 1973, לא התנהלה בהתאם לתוכנית המבצע.
היא שובשה, כבר בשלב הראשון שלה, כאשר כוחות צבא סדירים של צה"ל, שהיו ערוכים בדלילות לאורך החזית, הצליחו לעכב את הכוחות התוקפים, להגביל את החדירה הסורית לעומק שטח רמת הגולן, ולגרום להם אבדות כבדות.
ב-10 באוקטובר, לאחר חמישה ימי לחימה, הצליח הצבא הישראלי להדוף את הכוחות הסוריים חזרה לנקודת הפתיחה של המתקפה.
לפי תוכנית המבצע, המתקפה הסורית נועדה להתבצע בשלושה שלבים:
המתקפה תוכננה להתבצע על ידי שתי חטיבות הדרג הראשון של כל אחת משלוש דיוויזיות החי"ר: דיוויזיה 7 בצפון רמת הגולן, דיוויזיה 9 במרכז רמת הגולן ודיוויזיה 5 בדרום רמת הגולן.
שלב ב' תוכנן גם הוא להימשך 3 שעות ולהתבצע על ידי חטיבות השריון והחטיבות הממוכנות, שנכללו בדרג השני של שלוש הדיוויזיות התוקפות.
בשלב זה תוכננה השמדה של כוחות העתודה הטקטיות של צה"ל ברמת הגולן והרחבת השטח בשליטה סורית ברמת הגולן לעומק 12–15 ק"מ, עד קו זעורה-וסט-נפח-אל-על.
כוחות גדודיים קדמיים נועדו להשתלט על הצמתים העיקריים של הצירים היורדים לנהר הירדן, כדי לאבטח את המשך תנועת הכוחות הסוריים מערבה.
לקראת המבצע תגבר המטכ"ל הסורי את שלוש דיוויזיות החי"ר בחטיבות שריון עצמאיות: חטיבה 81 בצפון, חטיבה 51 במרכז וחטיבה 47 בדרום.
לאחר התגבור היו בדיוויזיה 7: 250 טנקים, בדיוויזיה 9: 270 טנקים, בדיוויזיה 5: 310 טנקים, ובנוסף 237 טנקים בכל אחת מהדיוויזיות שבקו השני.
סך הכל נערך בחזית רמת הגולן בפרוץ הקרבות כוח גדול של 1,300 טנקים.
סוריה נערכה לניצול הצלחה לאחר כיבוש שטח רמת הגולן מישראל.
אחת העדויות לתוכניות לניצול הצלחה נמצא במפת שלל שנתפסה במלחמה באחד הגדודים בחטיבת טנקים 46 בדיוויזיה 5 הסורית.
על פי המפה היה אמור הגדוד לאחר הצלחת המבצע לחבור לכוח קומנדו שיונחת במסוקים ולהתבסס במושב אלמגור ממערב לנהר הירדן.
עדויות נוספות הצביעו על תנועה מתוכננת לכיוון העיר נצרת.
מבצע נורדווינד היה המתקפה הגרמנית הגדולה האחרונה שנערכה בחזית המערבית במלחמת העולם השנייה.
המתקפה נערכה באזור אלזס-לורן, והתקיימה בין 31 בדצמבר 1944 עד 25 בינואר 1945. בתחילה השיגו הגרמנים הישגים קטנים בשטח, והצליחו להסב אבדות כבדות לקורפוס השישי האמריקאי.
רק ב-25 בינואר, עם הגעתן של תגבורות אמריקאיות מגזרת הארדנים, דעכה המתקפה הגרמנית לחלוטין.
הארמייה השביעית ספגה כ-29,000 הרוגים, פצועים ונעדרים במערכה באלזס, ואילו אבדות הגרמנים הסתכמו בכ-23,000.
ב-16 בדצמבר 1944, בשעה 05:30 בבוקר פתחו הגרמנים במתקפת פתע בארדנים, בהשתתפות כ-200,000 חיילים גרמנים מארמיית הפאנצר החמישית, ארמיית הפאנצר השישית של האס אס, והארמייה השביעית.
עד 24 בדצמבר יצרה המתקפה הגרמנית בליטה עמוקה בחזית האמריקאית, שעומקה המרבי היה כ-100 ק"מ.
כוחות החלוץ הגרמניים הגיעו עד מרחק קילומטרים ספורים מהנהר מז, אך שם נבלמה התקדמותם.
עד 26 בדצמבר איבדו הגרמנים את היוזמה, וכוחות בעלות הברית עברו למתקפת נגד.
באותה פגישה הוא דחה את המלצתם של המפקדים הבכירים של הורמאכט בחזית המערבית, רונדשטט ומנטויפל, להוציא את הכוחות הגרמניים מהבליטה שנכבשה בארדנים בעוד מועד, ופקד על חידוש המתקפה בעידודו של גנרל יודל, ששכנע אותו כי המשך הלחץ על כוחות בעלות הברית בחזית המערבית משבש את התוכניות ההתקפיות שלהם.
בהתאם לכך הוא הורה להטיל כוחות נוספים למערכה בארדנים במטרה לכבוש את באסטון, ולחדש את המתקפה מערבה לכיוון נהר מז.
בנוסף לכך דרש היטלר לפתוח בהתקפה גרמנית חדשה בחבל הסאר ובדרום אלזס, שם דולדלו הכוחות האמריקאיים בעקבות שיגור חלק הארי של הארמייה השלישית של פטון צפונה לארדנים.
הכוחות של בעלות הברית ששהו בגזרה, פעלו כחלק מקבוצת הארמיות השישית, בפיקודו של ג'ייקוב דיוורס, וכללה את היחידות הבאות:
הקורפוס ה-15 - בפיקודו של וייד הייסליפ.
הקורפוס ה-6 - בפיקודו של אדוארד ברוקס.
הקורפוס הצרפתי ה-1 - בפיקודו של אנטואן בייתואר.
הקורפוס הצרפתי ה-2 - בפיקודו של ז'וזף דה גוסלאר דה מונסאבר.
הקורפוס האמריקני ה-21 - בפיקודו של פרנק מילבורן.
הכוחות הגרמניים שהיו בגזרה פעלו תחת פיקוד קבוצת ארמיות G וקבוצת ארמיות אוברריין.
קבוצת ארמיות G - בפיקודו של יוהנס בלסקוביץ, כללה את היחידות הבאות:
הארמייה הראשונה - בפיקודו של הנס פון אובסטפלדר.
הדיוויזיה ההררית אס אס ה-6
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-17
קבוצת ארמיות אוברריין - בפיקודו של היינריך הימלר, כללה את היחידות הבאות:
הארמייה ה-19 - בפיקודו של זיגפריד רספ.
ב-31 בדצמבר 1944 פתחו קבוצת ארמיות G בפיקוד גנרל אוברסט יוהנס בלסקוביץ -וקבוצת ארמיות אוברריין בפיקודו של היינריך הימלר, במתקפה גדולה נגד לאורך 110 ק"מ כנגד כוחות הארמייה השביעית האמריקנית, שנחלשה לאחר שחלק ניכר מכוחותיה ומציודה הכבד הועברו צפונה לבלימת המתקפה הגרמנית בארדנים.
ב-1 בינואר 1945 עשה הלופטוואפה את המאמץ הגדול האחרון שלו בחזית המערבית, ופתח במתקפת פתע אווירית גדולה של 1,200 מטוסים – בשם מבצע בודנפלטה (Bodenplatte) – שנועדה לפגוע בשדות התעופה הקדמיים של בנות הברית בצרפת ובבלגיה, ולהשיג עליונות אווירית מעל שדה הקרב בארדנים.
קשה להעריך בדיוק את אבדות הצדדים היריבים, אך רוב החוקרים מעריכים שחילות האוויר של בעלות הברית איבדו כ-500 מטוסים, מתוכם למעלה מ-300 הושמדו לחלוטין, ואילו הגרמנים איבדו כ-300 מטוסים, שהופלו או נפגעו במהלך התקיפה.
כ-150 טייסים נהרגו בתקיפה וכ-70 נוספים נלקחו בשבי, לאחר שמטוסיהם הופלו מעל שטח בשליטת בעלות הברית.
בנוסף, מתקפה קטנה יותר, בוצעה נגד העמדות בהן החזיקה הארמייה הצרפתית הראשונה מדרום לשטרסבורג, אך בסופו של דבר היא בוטלה.
הקורפוס האמריקני ה-6 שהותקף משלושה עברים, ספג עד 15 בינואר אבדות כבדות, ומשום כך הפנה אייזנהאואר חלק מהדיוויזיות שספגו אבדות כבדות במהלך הלחימה בארדנים, לסייע לכוחות הארמייה השביעית.
ב-21 בינואר נאלצו הכוחות האמריקנים לסגת לעמדות הגנתיות על הגדה הדרומית של הנהר מודר, אולם, בעקבות איומו של שרל דה גול, שיוציא מהמערכה את הצבא הצרפתי, אם שטרסבורג תפונה על ידי בעלות הברית, הוחלט לא להמשיך בנסיגה כפי שתוכנן בתחילה.
ב-25 בינואר החלו להגיע התגבורות מן הארדנים לחבל הסאר, והכוחות הגרמניים החלו לסגת לעמדות המוצא שלהם.
חלק מהם כותר בכיס קולמר, ובכך הסתיימה המתקפה.
מבצע מרגרטה היה מבצע צבאי שערכה גרמניה הנאצית בחודש מרץ 1944. במבצע זה נכנס הצבא הגרמני (הוורמכט) וכבש למעשה את ממלכת הונגריה, מחשש שזו תחליף צדדים במלחמת העולם השנייה.
המבצע היה קצר, והסתיים ללא שפיכות דמים.
מאוחר יותר תכננה גרמניה לצאת למבצע מרגרטה 2 כדי לכבוש את רומניה באותו אופן, אולם המבצע לא יצא לפועל.
להיטלר נודע כי ראש ממשלת הונגריה מיקלוש קאלאי מנהל מגעים חשאיים עם בריטניה וארצות הברית על יציאתה של הונגריה מתמיכתה בגרמניה במלחמת העולם השנייה.
המגעים נעשו באישור מצד שליט הונגריה מיקלוש הורטי, והיטלר הבין כי אין לסמוך על ההונגרים.
היטלר חשש כי כניעתה של הונגריה למדינות המערב, תחשוף את אגפו הדרומי, ותנתק מיליון חיילים גרמניים שעדיין לחמו בבלקן כנגד הצבא האדום.
ב-12 במרץ 1944, הורה היטלר למפקדי הוורמאכט להכין תוכנית לכיבוש יעדים אסטרטגיים בהונגריה.
ב-15 במרץ הזמין היטלר את הורטי לפגישה עמו בזלצבורג שבאוסטריה, ובכוונה תחילה משך את המשא ומתן כמה ימים.
בעוד הורטי נמצא באוסטריה, הצבא ההונגרי נותר ללא מפקדו העליון, והממשלה נותרה ללא הנהגה.
כוחות גרמניים עברו בחשאי את הגבול, והשתלטו במהירות על נקודות אסטרטגיות ברחבי הונגריה.
המבצע היה מהיר מאוד, ולא נהרגו אנשים במהלכו.
היטלר סיים את שיחותיו עם הורטי ב-18 במרץ, וזה האחרון עלה על רכבת שתיקח אותו מאוסטריה להונגריה.
כשהגיע להונגריה, הופתע לגלות שהחיילים המברכים אותו לשלום הם גרמנים.
הגרמנים הבהירו להורטי כי אם ברצונו שהונגריה תשמור על אוטונומיה, עליו לפטר את ראש הממשלה קאלאי, ולמנות את דמה סטויאי כראש ממשלה.
במקור תכננו הגרמנים לפרק את הצבא ההונגרי, אולם בסופו של דבר הוחלט להשאירו על כנו.
הורטי עצמו המשיך להחזיק בתפקידיו, אולם איבד בפועל את כל סמכויותיו לטובת מיופה הכוח הגרמני אדמונד וזנמאייר.
יהודי הונגריה, שסבלו מאוד תחת משטרו של הורטי, והיו כפופים לחקיקת חוקים אנטי יהודיים ולמשלוח לעבודות כפייה, אך ברוב המקרים לא נרצחו בהמוניהם, נחשפו עתה למלוא מוראות השואה.
הגעתו להונגריה של אדולף אייכמן במרץ אותה שנה הביאה לשילוחם של למעלה מארבע מאות אלף יהודים הונגרים בעיקר מערי השדה כולל מאזורי טרנסילבניה וקרפטורוסיה, שהיו מסופחים להונגריה מאז תחילת המלחמה, אל מחנה ההשמדה אושוויץ.
ביולי הורה הורטי, כתוצאה מלחץ בינלאומי, על הפסקת המשלוחים.
בשלב זה הייתה הונגריה כולה, פרט לבודפשט, כבר "נקייה מיהודים".
זמן קצר לאחר מכן יצאו הגרמנים למבצע פאנצרפאוסט, שלאחריו הודח הורטי ופרנץ סלשי מונה למחליפו.
כמו הונגריה, רומניה לחמה לצד גרמניה במלחמה, אלם בהדרגה, בעיקר בעקבות קרב סטלינגרד וההוצאות הכלכליות הכבדות של המלחמה, נקעה נפשה של רומניה מהמלחמה.
היה ברור שרומניה תפרוש מהמלחמה בהזדמנות הראשונה, ולנוכח הצלחתו של מבצע מרגרטה הראשון, החל היטלר לתכנן את "מבצע מרגרטה 2" לכיבוש רומניה, שבו ייקח חלק גם הצבא ההונגרי.
אלא שבהפיכת 23 באוגוסט 1944, הדיח מלך רומניה מיכאי הראשון את ראש הממשלה הפרו-נאצי יון אנטונסקו והודיע על יציאת רומניה מהמלחמה.
שבוע לאחר מכן נכנס הצבא האדום לבוקרשט ותוכנית הפלישה הנאצית בוטלה.
מבצע נזלת נערך ב-18 בינואר 1948 על ידי חטיבת אלכסנדרוני של ארגון ההגנה במהלך מלחמת העצמאות.
מטרת המבצע הייתה פיצוץ בתים על גבעת שייח' חסן בכפר סלמה (בימינו כפר שלם והאזור שממנו ועד רמת חן, כולל).
הכפר סלמה, שמספר תושביו היה כ-8,000, שכן בלב היישוב היהודי הצפוף של גוש דן, מצפון לכביש שבין תל אביב לשדה התעופה לוד (בימינו נמל התעופה בן-גוריון).
ממערב גבל הכפר בשכונת התקווה, ומצפונו, במרחק של מעט יותר מקילומטר, שכנה גבעת רמב"ם.
למרות מצבו הנחות לכאורה, הטריד כפר זה באש את השכונות היהודיות שבסביבתו: שכונת התקווה, יד אליהו, גבעת רמב"ם, קיבוץ אפעל, 'המפדה האזרחי' (נווה יהושע) ורמת יצחק.
כן מנע הירי מכיוון סלמה תנועה סדירה בכביש העובר בין רמת גן לאפעל ולנווה יהושע.
בקרב שכונת התקווה, ב-8 בדצמבר, הובס כוח גדול שיצא מהכפר להתקפה על השכונה.
כיוון שכך, עוד לפני מבצע 'נזלת', כבר הותקף הכפר כמה פעמים.
בין היתר, נערכה פשיטה עליו בלילה שבין 24 ל-25 בדצמבר 1947. פשיטה אחרת נערכה במסגרת מבצע 'יהושע', בין 31 בדצמבר 1947 ל-1 בינואר 1948.
אחד מן המקורות העיקריים לאש ההטרדה מן הכפר היה גבעת שייח' חסן, והיא נבחרה כיעד המבצע.
הייתה זו גבעה מוארכת ועליה חמישה בתים (בימינו בתחומי בית הספר התיכון בליך ברמת גן).
אחד הבתים שימש כבית ספר וכעמדה העיקרית של הערבים.
בית אחר היה בלתי גמור.
את הגבעה חצתה, מצפון לדרום, דרך עפר, ומשני צידיה התמשכה גדר צברים.
בין הגבעה לשטח שבידי היהודים היה פרדס שהקל על התקרבות בהסתר אל היעד.
כן היו בקרבת הגבעה פרדסים נוספים.
חטיבת 'אלכסנדרוני', בפיקודו של דן אבן, הייתה אחת מארבע החטיבות הראשונות של 'ההגנה'.
אלה היו מופקדות, עד שלב מאוחר של המלחמה, על המרחב שממנו גם גויסו חייליהן.
'אלכסנדרוני' הייתה מופקדת על המרחב שמגוש דן ועד הכרמל.
גדוד 33 של החטיבה, בפיקודו של בן ציון פרידן, אשר עליו הוטל המבצע, היה גדוד חי"ש שחייליו גויסו ברמת גן, גבעתיים ובני ברק.
שתי המחלקות שהשתתפו במבצע גויסו ב-12 בדצמבר 1947, כחמישה שבועות קודם המבצע, וחסרו ניסיון קרבי.
הכוח שהשתתף במבצע מנה 72 חיילים.
אלה חולקו לשבע כיתות: ארבע להסתערות, אחת לחסימה, כיתה לריתוק וכיתה לחיפוי.
לשלוש מן הכיתות המסתערות צורפו חבלנים, שניים לכל כיתה, אשר 'הושאלו' מחי"ש תל אביב (לימים חטיבת גבעתי (תש"ח)).
הנשק כלל ארבעה מקלעים ברן, רובים, תת-מקלעים סטן ורימונים.
גודל הכוח הערבי על הגבעה לא היה ידוע במדויק, וגם לא היה קבוע, אך נאמד ב-50 איש לערך.
אלה היו חמושים בנשק קל, חלקו אוטומטי.
את הרעיון לפשוט על הגבעה, כדי לפוצץ את הבתים שעליה, העלה מפקד גדוד 33. על פי התוכנית, נועד כוח הריתוק לפתוח באש כמה דקות טרם ההסתערות על הבתים שעל הגבעה.
ההסתערות עצמה נועדה לכלול שני שלבים: בשלב הראשון כיבוש שלושה מן הבתים, כל אחד בידי כיתה, ופיצוצם; בשלב השני היו שתיים מן הכיתות אמורות לכבוש את שני הבתים הנותרים ולפוצצם.
כוח החסימה נועד למנוע הגעת תגבורות, וכוח החיפוי נועד להעסיק באש את סלמה וצומת סמוך.
הכוח המסתער יצא לדרכו מגבעת רמב"ם, בעוד יתר הכוחות יוצאים מן 'המפדה האזרחי', ונערך בעמדות ההסתערות כמתוכנן בשעה 03:45, לפנות בוקר 18 בינואר 1948. אש הריתוק הייתה חלשה בהרבה מן המתוכנן, ואף היא הגיעה באיחור.
כיוון שחלפה השעה המיועדת להסתערות, 04:00, תקפו הכיתות המסתערות את הגבעה וריכזו את ההתקפה על בניין בית הספר.
הערבים שעל הגבעה הבחינו בכוח המתקרב ופתחו באש, תחילה בלתי מדויקת.
בזמן ההסתערות על בניין בית הספר נפצע מפקד הכוח המסתער, וחייל אחר נפצע קשה.
לאחר כמה דקות נכבש הבניין והוכן לפיצוץ.
כוח ערבי ניסה להגיע מסלמה לכיוון הגבעה, אולם נתקל בחסימה ונהדף.
בהמשך נתפסו עוד שלושה בניינים והוכנו אף הם לפיצוץ.
הכוח התוקף לא הצליח לכבוש את אחד הבניינים, אשר הכוח המגן עליו גילה התנגדות חזקה.
ארבעת הבניינים שנכבשו פוצצו, ניתן אות לנסיגה, ובשעה 05:00 לערך, לאחר כשעה של קרב, נעו הכוחות אל רמת יצחק.
אבדות הכוח התוקף היו הרוג אחד, מפקד המחלקה אריאל אנקלביץ' - ההרוג הראשון של הגדוד במלחמה - ושני פצועים.
בעקבות המבצע הוקל הלחץ ממנו סבלו השכונות היהודיות שסבבו את סלמה.
בשנת 2008 הוצב שלט זיכרון לאריאל אנקלביץ' בבית הספר בליך.
מבצע נמל בית היה מבצע להעלאת יהודי אתיופיה, כחלק ממבצע אחים, ובמהלכו עלו כאלף עולים לישראל.
על מנת להאיץ את קצב העלאת היהודים הוחלט להעלות את היהודים גם דרך הים.
אנשי המוסד איתרו את כפר הנופש ארוס, מלון נטוש מצפון לפורט סודאן, על חוף ים סוף, והחליטו להשתמש במקום כמסווה לפעולה.
המוסד חכר את הכפר דרך חברת קש שווייצרית וכמה אנשי מוסד נשלחו אליו במסווה של אירופאים עובדי החברה.
אנשי המוסד שיפצו את כפר הנופש והיו אחראים לתפעול היומיומי של המקום.
המלון היה פעיל ואירח תיירים שהגיעו לסודאן לחופשות צלילה ואנשי שגרירויות ממדינות שונות שהוצבו בסודאן.
במקביל, פעלו אנשי המוסד בכפר הנופש בהכנות לקראת המבצעים להעלאת יהודי אתיופיה.
למשימה הוקצתה האונייה "אח"י בת גלים" שעגנה בלב ים.
לוחמי שייטת 13 היו יורדים מהספינה ושטים בסירות גומי אל נקודה בחוף סודאן, מצפון לכפר הנופש ארוס.
אנשי המוסד היו מביאים את העולים במשאיות ממחנות הפליטים בסודאן בהם שכנו, אל הנקודה בחוף שנקבעה מראש, ומשם היו העולים שטים בסירות הגומי עם לוחמי השייטת אל האוניה.
משהגיעו כל העולים את האונייה "בת גלים", עשתה האונייה את דרכה לישראל, בתחילה לשארם א-שייח' ולאחר פינויו לנמל אילת.
בעקבות הצורך בהבאת עולי אתיופיה מסודאן הוכשרה האונייה מחדש.
במבצעים שבהם השתתפה מנובמבר 1981 עד מרץ 1983 עלו ארצה באמצעותה כ-1,000 עולים מיהדות אתיופיה.
המבצע התקיים בין 8 ל-15 בנובמבר 1981. הספינה ביצעה שני סבבים ובהם הועלו 164 עולים.
לצורך המבצע נרכשו במיוחד סירות גומי גדולות יותר בעלות קרקעית קשיחה שזכו לכינוי "מולית".
האונייה יצאה מאילת ב-14 בינואר 1982, והגיעה מול חוף הפינוי ב-17 בינואר.
במקום המתוכנן היו גלים גבוהים שלא אפשרו הפעלת סירות.
בניסיון לעגון התברר שהעומק גדול בהרבה מהמסומן במפה.
בגמר העברת העולים נמצא שחולקו 352 סוכריות, כלומר על האונייה היו 352 עולים.
ב-27 בינואר 1982 נכנסה האונייה למעגן שארם א-שייח' משם הועברו העולים בטיסות לנמל התעופה בן-גוריון.
במאי 1982 בוצע המבצע האווירי הראשון בסודאן, בו הועלו העולים באמצעות מטוסי הרקולס של חיל האוויר הישראלי שנחתו בסודאן.
לאחר מכן חודשו המבצעים הימיים.
המבצעים האווירים היו מסוכנים פחות עבור סוכני המוסד והעולים, והחל מאמצע שנת 1983 הוחלט להפסיק את המבצעים הימיים.
כפר הנופש ארוס המשיך לשמש כסיפור כיסוי עבור סוכני המוסד בסודאן.
בשנת 1985, לאחר מבצע משה, נחשף סיפור הכיסוי של כפר הנופש.
אנשי המוסד חולצו במבצע מורכב לאחר שמטוס הרקולס של חיל האוויר נחת בלב המדבר וחילץ את האנשים, הרכבים והציוד הרגיש.
הפלגות "בת גלים"+ תאריכים שם המבצעבחיל הים מפקד מספר העולים8–15 בנובמבר 1981 הגדרה עצמית אל"ם משה אורון 164 עולים14–27 ינואר 1982 אביב הרים אל"ם אריה רונה 352 עולים28 בפברואר – 16 במרץ 1982 טבעת מופת אילן בוכריס 172 עולים
הפלגות "בת גלים"+ תאריכים שם המבצעבחיל הים מפקד מספר העולים9–21 נובמבר 1982 אגם מוזהב עוזי טישל ?17–24 בינואר 1983 שמר חום9–13 בפברואר 1983 מבצע אי.טי.14–20 במרץ 1983 מבצע אי.טי.
הסרט "אתר הצלילה בים האדום" שיצא בשנת 2019 מתבסס על פעילות אנשי המוסד בכפר הנופש ארוס ועל מבצעי ההעלאת היהודים דרך הים.
מבצע משווה הייתה הפלגת הפריגטה אח"י משגב (ק-30), בשנת 1955, לדרום אפריקה למטרת קשר עם הקהילה היהודית והצגת מדינת ישראל ביבשת.
ההפלגה שבמהלכה ביקרה הפריגטה בעשרה נמלים, נוצלה לאימון הצוות והכשרת חניכי מחזור ד' של קורס חובלים.
עד למבצע זה ביצעה השייטת הגדולה של חיל הים הפלגה ארוכה לארצות הברית, מבצע קולומבוס, והפלגות בים התיכון שכללו ביקור במספר נמלים.
ההכנות להפלגה החלו בחודש ינואר 1955. טיפולים וצביעה על ידי מספנת חיל הים.
כל המפליגים קיבלו חיסון נגד קדחת צהובה.
משרד השייטת הפיק טופסי תעודת "אביר הים" לצורך מסירה לאנשי הצוות לאחר שיעברו את וכדין בטקס חציית המשווה.
אבא חושי ראש העיר חיפה צייד את מפקד האונייה ב-8 מפתחות כבוד של חיפה.
המטרה לתתם לראשי הערים במקומות שהמשגב תבקר.
האלוף שמואל טנקוס נפרד מצוות האונייה ואיחל דרך צלחה.
האונייה יצאה לדרכה ביום ג 15 בפברואר 1955 בשעה 8 בבוקר בדיוק.
מהירות ההפלגה הייתה 12 קשר.
בקטע הדרך עד לסיציליה הים היה נוח.
מערבה משם החל הברומטר לרדת והגלים לעלות.
תחזית מטאורולוגית שנקלטה מתחנת מלטה דיברה על ים סוער.
בבוקר 22 בפברואר התגלה צוק גיברלטר הכניסה לנמל נעשתה בעמדות כבוד וירי של 21 מטחי כבוד מהפריגטה שנענו ב-21 מטחי כבוד מבסיס הצי הבריטי.
את פנה אונייה קיבל קצין הקישור בדרגת רס"ן וקונסול ישראל בגיברלטר מר בן נעים.
התברר כי העיתונות המקומית דיווחה על ההגעה ול-700 יהודי העיר הייתה חגיגה.
רס"ן שרון מפקד האונייה יצא בלוית הקונסול לביקור אצל המושל הבריטי.
הדאר הביא מכתבים לאנשי הצוות ועיתונים עבריים.
בגיברלטר ביקרה משחתת בריטית "א.ה.מ ברפלאר" חלק מהקצינים והחובלים הוזמנו לביקור.
המשחת הייתה בדרכה למזרח הרחוק ויועדה לעבור בתעלת סואץ.
נערך משחק כדורסל בין נבחרת המשגב לנבחרת הבטליון הראשון ב"חטיבת הדוכס וולינגטון".
התוצאה הייתה 71:39 לטובת המשגב.
בטקס חגיגי שנערך בבית העירייה מסר רס"ן שרון מפתח ראשון של העיר חיפה לראש העיר גיברלטר.
בערב נערך על ידי הקהילה היהודית נשף לצוות האונייה והחובלים.
למחרת ירד גשם ומשחק הכדורגל שתוכנן בין הנבחרות בוטל.
בשעות אחר הצהריים של 24 בפברואר יצאה המשגב מגיברלטר, עזבה את הים התיכון וירדה דרומה ב.
טלטולי האונייה נעשו קצובים יותר בהתאמה לגלים הארוכים של האוקיינוס.
החובלים עסקו בתרגולי תותחים ואף ביצעו מרוצי הקפות סביב הסיפון.
הכתב הצבאי רוזנפלד הכין עיתון יומי פנימי "אשנב".
ככל שהדרימה האונייה נעשה מזג האוויר טרופי והחום התגבר מאוד.
לבוש העבודה שונה למכנסיים קצרים.
בעיקר היה קושי לצוות המכונה שהיו מדי פעם יוצאים לאוויר והקפידו על שתיית מים.
נמל ההצטיידות הבא היה פריטאון בירתה של סיירה לאון אז מושבה בריטית.
המקום היה חם ולא נקי.
את פני האונייה קיבל קצין קישור של הצי המלכותי הבריטי והתושב היהודי היחידי במקום שהיה מורה בית הספר התיכון.
נערך משחק כדורגל בין נבחרת המשגב מול נבחרת המועדון המקומי שהסתיים בניצחון המשגב 5:1 מה שמצא חן רב בעיני הצופים המקומיים.
במהלך האירוע נתברר כי מפקד המשטרה המקומי היה מפקד מחנה המעצר בלטרון ונפגש עם אחד מאנשי הצוות שהיה בין העצורים.
כטוב ליבם בשתייה הסכימו לשכוח את העבר.
לאחר מסיבת הקוטיל יצאה המשגב את פריטאון בדרכה לקייפטאון דרום אפריקה.
היה זה הקטע הארוך ביותר בהפלגה.
הפריגטה חצתה את מפרץ גואינה והתקרבה לקו המשווה.
בגורלה של המשגב להיות ראשונה מאוניות חיל הים לחצות את המשווה.
המקובל הוא שמי שחצה את הקוו עובר טבילה היתולית ולאחריה מוגדר כ"אביר הים".
כל אנשי הצוות חיכו במתח רב לטקס החצייה.
רק ארבעה מהמפליגים עברו את קו המשווה בעבר.
החובל טוביה סער נבחר לשחק את תפקידו של נפטון אליל הים.
כל יתר המפליגים, בלא הבדל דרגה, חויבו לעבור את כל שלבי הטקס מריחה בשמן, צביעה בצבע, טבילה במקווה המים המזוהמים ובסוף שטיפה במי ים בלחץ.
ב-5 במרץ הוכנה הבריכה ולמחרת ב-6 במרץ בשעה 15:15 חצתה 'משגב' את קו המשווה.
שרון מפקד ה'משגב' העביר את סמכות הפיקוד לטוביה סער בתחפושת נפטון והטקס החל.
קודם הוטבלו הקצינים ואחריהם כלל המפליגים.
עוברים משיכה בשמן ובקמח מרבץ במי שיפולים ושטיפה בזרנוקי מי ים עד שכולם היו ראויים וקיבלו את תעודת "אביר הים" שהוכנה לו.
לאחר הטקס מתקדמת האונייה ב-12 קשר.
הצוות והחובלים במשמרות ועבודות תחזוקה.
האונייה הקדימה את התוכנית ושרון חשב לבצע עגינת מנוחה לטיפול חיצוני לפני הכניסה החגיגית לקייפטאון.
הכניס את המשגב למפרץ סאלדנה 70 מיל ימי צפונית לקייפטאון.
מייד עם העגינה הופתע לשמוע שבמקום יש בסיס אימונים של הצי הדרום אפריקני.
קצינים הוזמנו למועדון בחוף שם פגשו גם יהודים מהמקום.
בבוקר יום ה' 17 במרץ התקרבה משגב לנמל קייפטאון.
הנוף המרהיב של ההרים עברה בין שוברי הגלים לרציף.
שם חיכה לה קהל רב נציגי השלטונות, אנשי הצי הדרום אפריקאי ראשי הקהילה היהודית וציר ישראל בפרטוריה מר צ.
האונייה הוצפה במבקרים היום הראשון נערכו ביקורים רשמיים של מפקד האונייה: המושל הכללי, שר ההגנה של דרום אפריקה ארסמוס.
החשובים באו לביקור ב'משגב' והתקבלו בשריקת כבוד.
הצוות שמח לביקורם של ילדי בתי הספר היהודים שנהנו מיום חופש והובאו לבקר באונייה.
הילדים קיבלו מהצוות מתנות קטנות מטבעות כסף ובולים ישראלים.
מזכיר המועצה הציונית מר אברהמסון הביא תוכנית לארבעת ימי השהייה בנמל.
גדושה באירועים מסיבות נשפים וטקסים.
הערב המוצלח ביותר היה נשף ריקודים תחת כיפת השמיים שנערך באחד הגנים הציבוריים הגדולים.
צלי בשר כיבוד בשפע ובנות חמודות.
אירוע מיוחד אחר היה מצעד ברחובות העיר והנחת זר על "קבר החייל האלמוני" על ידי מפקד ה'משגב'.
משם המשיכו לבית הכנסת ולטקס מסירת מפתח חיפה לראש העיר קייפטאון.
במשך כל ימי הביקור צבאו אלפי מבקרים שבאו לעלות על אונייה ישראלית ולחוש תחושת מולדת.
האורחים התפעלו מהאונייה נקייה המטבח ללא רבב והתותחים המצוחצחים.
לצוות היו הרבה חוויות והנאה רבה כתום ארבעה ימי ביקור.
יצאו להמשך הדרך ביודעם שבתוכנית לשוב בעוד שבועיים.
ב-22 במרץ בוקר ערפילי, יצאה 'משגב' מקייפטאון הפליגה דרומה הקיפה את כף התקוה הטובה ופנתה ל.
מגמת פניה הייתה לנמל לורנצו מרקס במוזמביק.
ההפלגה מזרחה וצפונה לאורך החוף הירוק של דרום אפריקה עברה בים שקט והייתה מהנה.
לורנצו מרקס התגלתה כעיר יפה ומטופחת אך יקרה יחסית.
לפורטוגל לא היו אז יחסים דיפלומטיים עם ישראל.
ומאידך גם לא היו נתונים ללחץ מדינות ערב.
השלטון הפורטוגלי היה מסודר והפגין מקצועיות.
נפגשו עם ישראלי נציגה של חברת צים במקום.
ולאחר יום יצאה ה'משגב' דרומה לנמל דרבן (דרום אפריקה).
יוהנסבורג נחשבה למרכז הכלכלי של דרום אפריקה.
בעיר התרכזה קהילה יהודית חזקה מנתה כ-40,000 נפש.
התארגנו לאירוח הצוות שכרו מטוס ו-42 מאנשי הצוות הוטסו מדרבן ליוהנסבורג והתארחו בבתי משפחות יהודיות.
הימאים צעדו ברחובות העיר עם תזמורת.
כל יום נערכו מפגשים ואירועים שונים.
כדי ליצור יותר הזדמנויות למפגשים נחלקו לשלוש קבוצות תיור וביקרו בפרטוריה, קרוגרסדורפ ובן-אוני.
התברר להם כי יישובים רבים בדרום אפריקה נקראו בשמות עבריים.
הביקור ביוהנסבורג שגרם הנאה רבה לאנשי הצוות שהשתתפו בו הסתיים בנשף התרמה של המגבית הציונית שנערכה בעולם העירייה הגדול.
נוכחות הימאים הישראלים דרבנה את יהדות דרום אפריקה שהייתה ידועה בנדיבותה לתרומות רבות יותר.
הקבוצה שחזרה בטיסה מיוהנסבורג הספיקה להשתתף במצעד פרידה ברחובות דרבן (דרום אפריקה)|דרבן.
ולמחרת עברה 'משגב' לפורט אליזבת.
שם נערך מצעד משותף עם תזמורת חליליות בגנון סקוטי.
ילדי המקום קיבלו בלבביות את האורחים שבאו מרחוק.
ההפלגה לקייפטאון הייתה בהרגשה של סיפוק ובצפיות למקום שכבר היו בו.
הצוות התקבל שוב בזרועות פתוחות.
התוכנית שונתה במקום יום אחד לאספקה ודלק לשלושה ימי נמל.
כך שחג הפסח נחגג במקום.
מרבית המפליגים הוזמנו למשפחות בעיר והתורנים נערך ליל הסדר באונייה על ידי הרב הצבאי סג"ם מנחם כהן.
ביום ה-52 להפלגה בשעות הערב נפרדו אנשי הצוות מהידידים הרבים, והנערות הנאות.
השאירו לא מעט לבבות שבורים והפליגו חזרה צפונה.
ה'משגב' שייטה צפונה והחום גבר היעד הבא נמל מונרוביה בליבריה.
מעבר קו המשווה מדרום לצפון נעשה בשקט.
כל המפליגים היו כבר במעמד "אבירי הים".
ליבריה הייתה מדינה עצמאית באפריקה והביקור הוגדר כ"ביקור רשמי" מצב המחייב נקיטת כל הצעדים המתחייבים לגבי הופעת האונייה הצוות והטקסים השונים.
אף כי מפקד ה'משגב' אדוארד שרון היה ידוע כקפדן המקפיד על כל תג בפרוטוקול.
הקדים והגיע במיוחד סרן ד"ר מיכאל סימון בתפקידו כראש הטקס במשרד החוץ כדי לודא ביצוע נאות.
ביקור הנשיא - בעת כניסת ה'משגב' נורו מטחי כבוד.
נשיא ליבריה ויליאם טאבמן הגיע והתקבל במסדר כבוד של 24 חניכי קורס חובלים.
תזמור ה'משגב' ניגנה את שני ההמנונים.
הנשיא ביקר בחלקי הפריגטה ודיבר עם הקצינים.
האורח הוזמן על ידי מפקד האונייה לארוחה.
הייתה זו הפעם הראשונה שראש מדינה התארח באוניית מלחמה ישראלית.
למחרת היום נערך מצעד ברחובה הראשי של מונרוביה במשותף עם יחידות של הצבא הליברי.
הנשיא קיבל את המצעד ממרפסת ארמונו כשלידו אדוארד שרון מפקד ה'משגב' והביע את שביעות רצונו.
באותו ערב נערכה מסיבת קוקטייל בה הגיש ראש הטקס מיכאל סימון שי לנשיא ורעייתו מגש כסף עם סמל מדינת ישראל.
במשחק כדורגל שנערך מול אלפי צופים הביסה נבחרת הכדורגל של ליבריה את קבוצת 'משגב' 7:1. הדבר לא פגע בהרגשה הכללית הטבה בשני הצדדים.
כפועל יוצא מביקור זה הוזמן אדוארד שרון מאוחר יותר לפקד על היאכטה הנשיאותית הליברית.
הנמל האחרון לביקור ביבשת אפריקה היה דקר בסנגל בשלטון צרפתי.
היחסים עם הצרפתים היו אז ברמה גבוהה ביותר.
נספח צה"ל בפריז עמנואל נשרי הגיע במיוחד ויחד עם שרון מפקד ה'משגב' וארבעה חובלים נתקבלו על ידי מושל אפריקה המשוונית הצרפתית לארוחת צוהרים.
בעת שהות ה'משגב בנמל ביקרו בה האדמירל וקצינים בכירים של הצי הצרפתי.
קציני המשגב והחובלים ביקרו בשדה התעופה של אוויריית הצי.
נערכה תחרות כדורסל שהסתיימה בניצחון נבחרת 'משגב'.
ביום ה-76 למבצע יצאה אח"י משגב (ק-30) את מונרוביה כשעל הרציץ תזמורת מנגנת המנוני "התקווה" וה"מסייאז"".
לאחר מספר ימי הפלגה ללא אירועים מיוחדים הגיעה 'משגב' לגיברלטר במגמה להצטייד במים ודלק.
מכרים מהביקור הקודם קיבלו את פני הצוות שירד לחופשת חוף.
גיברלטר נחשבה לאחת הערים הזולות בעולם נהנית מכך שאין מכסים.
אך הצוות כבר היה בחסרון כיס.
משגב יצאה מגיברלטר ושמה פניה אל ליבורנו באיטליה, הנמל האחרון בתוכנית ההפלגה.
בניווט חופי שנעשה על ידי החובלים בהדרכתו של רמי לונץ עברו ליד האיים הבליאריים – מיורקה ומינורקה.
בדרך נערכו אימוני ירי בלונים פורחים ותרגול עמדות נטישה.
יום לפני הנמל נקלעו לסערה קשה שהצוות התגבר.
ב-20 במאי 1955 נכנסה 'משגב' לנמל ליבורנו כאורחיה של האקדמיה הימית של הצי האיטלקי.
ה'משגב נקשרה בשיטה המקובלת בים התיכון עם עוגן בחרטום וירכתיים לרציף.
לפריגטה הגיעו אליהו ששון ציר ישראל ברומא עם אל"ם שלמה אראל בתפקידו כנספח צה"ל ברומא.
האדמירל מימבלי מפקד האקדמיה ביקר בפריגטה.
והתקבל במשמר כבוד ערוך על הרציף בפיקוד סגן קליין.
לצוות יצא לטיולים באיטליה לכיוון פיזה עם המגדל הנטוי ופירנצה עם אוצרות האמנות בה.
מליבורנו הפליגה 'משגב' דרומה דרך תעלת מסינה ופנתה מזרחה לכיוון הבית.
בים האיגאי נפגשה בפריגטות האחרות.
בשעות אחר הצהרים של 2 ביוני 1955 נכנסו הספינות לנמל חיפה.
טקס קבלת הפנים נערך מול בית העירייה בנוכחות מפקד חיל הים שמואל טנקוס ואבא חושי ראש העיר המאמצת.
כנהוג למקרים של הפלגות ארוכות צורף לצוות ה'משגב' רופא ד"ר הרי חיימוביץ.
המשגב הייתה צפויה לעבור באזורי מזג אוויר ים תיכוני לטרופיים וחזרה.
ולבקר במדינות ברמת תברואה שונה ובחלקם גם נמוכה יחסית.
מחלת הים - מחשש למחלת הים הצטייד הרופא בכדורי דרמאמין תרופה שהייתה מקובלת אז למניעת מחלת הים.
כבר ביציאה מחיפה נתקלה 'משגב' בים סוער.
שוב לפני גיברלטר בים התיכון ובאוקיינוס האטלנטי לפני דרום אפריקה.
הטיפול היה עידוד ויצירת מוטיבציה להתגבר על הקשיים.
אוורור על הסיפון העליון ומיעוט באכילה ובשתייה.
להערכת הרפא הייתה השפעת הדרמאמין יותר פסיכולוגית ממהותית.
בסופה של ההפלגה התברר כי נעשה שימוש בכמות קטנה של כדורי דרמאמין.
תזונת ירקות – התברר כי באזור קו המשווה כמו בפריטאון ומונרוביה היו הירקות הטריים במחסור.
לא נעשה מספיק שימוש בפירות שהיו מצויים בשפע.
מי שתייה - בהפלגות בין הנמלים היו ארוכות יחסית בעיית אספקת המים הטריים הייתה קשה.
החום חייב שתייה רבה וגם לשטיפת הגוף במקלחת.
יכולת ייצור המים במכונה של האונייה הייתה מוגבלת.
קצין המכונה הצליח לספק מים לשתייה באפן קבוע ואפילו שעברו צינון.
לגבי רחצה הונהג קיצוב בהתייעצות בין קצין המכונה לרופא.
בחלק מהארצות היה נהוג לחטא את המים בחומרים מיוחדים שהפרזה בהם יוצרת טעם וריח רע למים.
כך קרה שבדרך חזרה סופקו ל'משגב' בגיברלטר מים שעברו חיטוי יתר והצוות נמנע משתייה למספר ימים.
מחלות טרופיות בסיארה ליאון ובליבריה תנאי האקלים קשים ורמת החיים נמוכה הערכה שיש אפשרות להידבק במחלות מקומיות.
לפני ההפלגה קיבלו המפליגים חיסון נגד הקדחת הצהובה.
במהלך ההפלגה בלעו המפליגים שני כדורים אחת לשבועיים כנגד המלריה.
במהלך ההפלגה לא הופיעו מחלות רציניות בצוות ה'משגב'.
מחלות עור - לחלק מאנשי הצוות הופיעה אקזמה באצבעות הרגליים.
התופעה אירעה בקרבת קו המשווה ונעלמה בקווי הרוחב הגבוהים יותר.
כך גם תופעה של פצעים קטנים ומזוהמים על הירכיים הופיעה בעיקר למכונאים וחלפה כשנכנסה ה'משגב' לאקלים נוח.
מניעת מחלות מין – משימה חשובה בהפלגות לנמלים זרים.
רופא האונייה מתגאה כי במשך כל ההפלגה לא נדבק אף אחד מהמפליגים במחלת מין.
בהתחשב במין הזמין שהיה במרבית נמלי הביקור היה בכך הישג ותמורה נאותה להתנהגות הנכונה של אנשי הצוות.
מסקנתו שיש להתמיד בחינוך ולהעמיד לרשות אנשי הצוות אמצע מניעה פשוטים.
סיוע רפואי – באוניות הצי הדרום-אפריקאי באותה תקופה, עד רמת משחתת, אין רופא בצוות.
בעת העמידה בקייפטאון, לבקשת הדרום אפריקאים, ערך רופא האונייה מסדר חולים גם לצוות הפריגטה 'טרנסואל' שעגנה בקרבת אח"י משגב (ק-30).
מונרוביה – בליבריה, מדינה באוכלוסייה של 2.5 מיליון היו אז כ-100 רופאים.
המלריה הייתה אחת המחלות הנפוצות ביותר במקום.
הגשמים המרובים היורדים ללא הפסקה יוצרים מקווי מים וביצות בהם מתפתחים יתושי אנופלס הנושאים מלריה.
לסיכום מסקנת הרופא שהמבצע עבר בלא תקלות רפואיות גם במזל.
היות שהמפקד היה מעורב ונתן גיבוי לסידורים הרפואיים.
משתתפים בהפלגת הרקולס + תפקיד שם אירוע / ציון מיוחדתמונהמפקד האונייהרס"ן אדוארד שרון ראש הטקססרן ד"ר מיכאל סימון הצטרף להפלגה בליבריה רופא האונייהד"ר הרי חיימוביץ' רב השייטת סג"ם הרב מנחם כהן ערך את הסדר באונייהמפקד קורס חובלים ד'סגן יצחק קטאימן והדריך את החובלים בניווט חופי ואסטרונומי.
סגן מפקד אח"י משגב (ק-30) רס"ן שלמה קלייןזכה למחמאות מאדמירל מימבלי על מסדר הכבוד היפה שהציגחניך בקורס חובלים ד'חובל טוביה סערשימש כנפטון בטקס חציית המשווהמוכ"םמשה אורוןזמן קצר לאחר הגיוס משתתפים לא מפליגים קונסול בגיברלטרמר בן נעים ציר ישראל בפרטוריהצ.
היימןהגיע לפגישות בקייפטאוןשגריר ישראל ברומאאליהו ששוןהגיע לפגישה בליבורנונספח צה"ל ברומאאל"ם שלמה אראל הצטרף לביקור בליבורנועוזר נספח צהל באירופהאל"ם עמנואל נשרי הצטרף לביקור בדקרנציג צים בלורנצו מרקס קיבל ותיאם את צורכי האונייה
פרי רוזנפלד, מסעה של משגב לדרום אפריקה, 'מערכות ים' יולי 1955 עמ' 3–12.
ד"ר הרי חיימוביץ, רופאה של משגב מספר - מנקודת מבטו של רופא 'מערכות ים' אוקטובר 1955, עמ' 46–49.
מבצע נחלין (מבצע אריה) היה פעולת תגמול, שביצע כוח מחטיבת הצנחנים ב-28 במרץ 1954 בכפר נחאלין שבגוש עציון (אז בשליטת ירדן).
בפעולה נהרגו תשעה לוחמים ערבים.
הפשיטה על נחאלין התרחשה בעקבות טבח מעלה עקרבים ורצח שומר בכסלון, בעקבות חשד כי המרצחים הגיעו מנחלין.
בנסיגה הוצב מארב לכוח הישראלי, וזה הסתער עליהם בפקודתו של אהרן דוידי הסמג"ד, בניגוד לתורת הלחימה עד אז, על פיה יש לתפוס מחסה בעת היתקלות ממארב.
הפעולה בנחלין הייתה נקודת מפנה בתגובה הצה"לית להיתקלות ממארב.
בתגובה לטבח במעלה עקרבים ורצח השומר במושב כסלון, אישרה הממשלה בראשות משה שרת ושר הביטחון פנחס לבון לבצע פעולת תגמול "מצומצמת".
אריק שרון, שמונה בינואר למג"ד 890 + 101 תכנן פעולה גדולה שאליה יצאו 60 לוחמים.
כח הסיירת בפיקוד מאיר הר-ציון יצא ממבוא ביתר והוביל את הצנחנים.
שלוש מחלקות נערכו למארבים בדרכים המובילות לכפר, וכוח נוסף בפיקודו של הסמג"ד דוידי פשט על הכפר, פגע במוכתר והרס בתים.
בנסיגה, אנשי המשמר הלאומי הערבי הציבו מארב לכוח הישראלי, וזה הסתער עליהם בפקודתו של אהרן דוידי (הייתה זו פעולת התגמול הראשונה בה השתתף) בניגוד לתורת הלחימה עד אז, על פיה יש לתפוס מחסה בעת היתקלות ממארב - לפי תורות הלחימה הבריטית במלחמת העולם השנייה.
לפי מורשת צה"ל, פעולת נחלין הייתה נקודת מפנה בתגובה הצה"לית להיתקלות ממארב.
ארבעה אנשי המשמר הלאומי הערבי, תושבי המקום, וחמישה חיילי הלגיון כולל קצין בדרגת קולונל (המקבילה לדרגת אלוף-משנה) נהרגו ממארב צה"ל, בעת שחשו למקום כתגבורת מבית לחם.
בעקבות הפעולה בנחלין חודשה העוינות בין ממשלת בריטניה לישראל.
מבצע נייסטי , איטלקית (מאנגלית): Tulip – טוליפ (מילולית – צבעוני)) היה מבצע פשיטה במהלך ספטמבר 1942 במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי כוח Z – כוח גדודי מכוח ההגנה של סודאן.
הוא נועד לסייע בכוחות הפושטים המשתתפים במבצע הסכמה, במבצע קרוואן ובמבצע ביגמי.
מטרת הפעולה הייתה השתלטות על נווה המדבר ג'אלו במדבר לוב כדי לסייע בנסיגת הכוחות המעורבים בפעולות האחרות.
המבצע נכשל בעקבות גילוי התוכניות לארבע הפעולות המקדימות על ידי הגרמנים על גופתו של קצין בריטי הרוג במבצע הסכמה.
הגרמנים הזהירו את חיל המצב האיטלקי בג'אלו וחיזקו אותו.
הכוח האיטלקי בלם בקלות את ההתקפה בלילה שבין 15 ל-16 בספטמבר.
מבצע משפחה במצור היה מבצע צבאי של צה"ל במהלך האינתיפאדה השנייה, במהלכו פשט גדס"ר גולני על מספר מבנים בשכונת שג'אעייה שברצועת עזה במטרה לעצור פעילי חמאס שעסקו בייצור ושיגור רקטות לעבר יישובי עוטף עזה.
במאי 2003 הטילו אלוף פיקוד הדרום, דורון אלמוג, ומפקד אוגדת עזה, תא"ל ישראל זיו על מפקד חטיבת גולני, אל"ם משה תמיר, לפשוט על קבוצת מבנים בשכונת שג'אעייה במטרה ללכוד שלושה פעילי חמאס, מחמולת אבו היין, שעסקו בייצור ושיגור רקטות לעבר יישובי עוטף עזה.
תמיר הטיל את המשימה על גדוד הסיור החטיבתי עליו פיקד סא"ל רון וייזל.
הגדוד, בהובלת עורב גולני, עליה פיקד רס"ן אייל אסרף, חדר לרצועה על גבי רכבים של יחידת הניוד.
כקילומטר מהיעד אירעה תאונה ואחד מרכבי השיירה התנגש בחסם שהניחו המחבלים על הציר, ונגרמה תאונת שרשרת.
הרכב הראשון בהובלתו של סגן אמנון בר פלד המשיך ליעד ופרץ את שער המבואה לחצר הבית.
שאר השיירה נעצרה, ורבים מלוחמי סיירת גולני נפצעו.
חוליית החוד של סגן אמנון בר פלד פרקה מהג'יפ ועם הפריקה נפתחה אש על הכוח.
הכוח השיב באש, הרג את אחד המחבלים והתפתחו חילופי אש וזריקת מטענים על הכוח.
הכוח המשיך לירות למקורות הירי, ובמהלך הירי נפצעו הקצין אמנון בר פלד, הקשר גל לנץ והמטוליסט אלעד וייס.
הכח נשאר לסגור את הסימטה עד להגעת הכוחות הבאים.
צוות מהסיירת, בפיקוד אורן אנטמן, שנותר כשיר, ניתק מהשיירה ונע ליעד, במטרה לכתר את המבנים בהם שהו הפעילים בטרם יספיקו להימלט.
הצוות הגיע ליעד וסגר עליו.
הצוות בפיקוד אנטמן ניהל חילופי אש עם המחבלים עד להגעת צוות נוסף בפיקוד אביחי זפרני, וכן המג"ד, וייזל, המ"פ, מילוא, והמח"ט, תמיר.
מילוא, ועמו הצוות בפיקוד זפרני ניהלו לחימה עם המחבלים בתוך המבנה ואף נעזרו באש טנקים שחברו לכוח.
לבסוף הרג הכוח בפיקוד מילוא את המחבלים במבנה.
בסיום הלחימה נהרגו כלל המחבלים המבוקשים וכן שמונה מחבלים נוספים שפתחו באש על הכוח, עשרות נוספים נפצעו.
במהלך המבצע, למרות הסיכון שהיה בכך לביטחון הכוח, הקפידו הלוחמים והמפקדים להימנע מפגיעה באזרחים בלתי מעורבים.
בשנת 2003 הוענק לרון וייזל, צל"ש אלוף מאת מפקד פיקוד הצפון, בני גנץ, על האופן בו פיקד על הגדוד במבצע.
קרב לדוגה השני (נקרא גם מבצע ניצוץ, ברוסית: Операция Искра) היה מבצע צבאי שתוכנן על ידי מרשל גאורגי ז'וקוב של הצבא האדום בין 12 ל-30 בינואר 1943 במטרה להסיר את המצור על לנינגרד.
לאחר סיום ההתקדמות הגרמנית בסוף 1941, לא הצליחו הכוחות הסובייטים לסיים את המצור על לנינגרד בקרב וולחוב בתחילת 1942 ובקרב לדוגה הראשון (אוגוסט – אוקטובר 1942).
לחזיתות הסובייטיות בהנהגתם של הגנרלים לאוניד גובורוב וקיריל מרצקוב עמדו לרשותם 21 דיוויזיות עם 302,800 איש.
בקרבות קשים נגד הארמייה ה-18 הגרמנית, ניתן היה לפרוץ את טבעת המצור ולפתוח מסדרון צר על החוף הדרומי של אגם לאדוגה.
ב-12 בינואר נפתחה ההתקפה על ידי הארמייה ה-67 בפיקודו של גנרל מיכאיל דוכנוב ממערב וכוחות ארמיית ההלם השנייה בפיקודו של גנרל ולדימיר רומנובסקי ממזרח.
ביום הראשון זכו הכוחות הסובייטים בראש גשר קטן בגדה השמאלית של נבה ליד מרג'ינו בגזרת דיוויזיית הרגלים הגרמנית ה-170. ממזרח, דרומית לכפר ליפא ומשני צידי גאיטלובו, דיוויזיות הרובאים הסובייטיות 128 וה-256 פרצו את החזית של דיוויזיות הרגלים הגרמניות ה-1 וה-227 ביום הראשון של המתקפה.
מפקד הארמייה ה-18, גנרל גאורג לינדמן חיזק את הקורפוס ה-26 (גנרל ארנסט פון לייזר) מיד עם דיוויזיית הרגלים ה-96, אשר נלקחה מהקורפוס ה-28.
עד 18 בינואר נכבשה העיר שליסלבורג מחדש על ידי הצבא האדום.
באותו יום, בשעה 9:30 בבוקר, נפגשו יחידות של דיוויזיות הרובאים ה-18 (ממזרח) וה-136 (ממערב) במחנה עבודה מס' 1, ופתחו מסדרון יבשתי לעיר הנצורה.
גם מחנה העבודה מס' 5 נכבש.
דיוויזיית הרגלים הגרמנית ה-61, אשר נותקה בצפון, השאירה את הציוד הכבד שלה מאחור, ובפיקודו של לוטננט גנרל ורנר היהנר, פרצה דרך לסיניאווינו.
עד ה-21 בינואר ניסה הצבא האדום לדחוף עוד יותר דרומה לכיוון סיניאווינו, אך הצליח לכבוש רק את מחנה העבודה מס' 6 מיד ממערב ליישוב, וב-30 בינואר הסתיים המבצע.
על החוף הדרומי של אגם לאדוגה, הסובייטים יצרו מסדרון ברוחב 8 עד 11 קילומטרים, דרכו ניתן היה ליצור מחדש את הקשר היבשתי הישיר ללנינגרד.
כבר ב-22 בינואר החל הצד הסובייטי לחדש את קו הרכבת ללנינגרד.
מ-6 בפברואר, ניתן היה לתספק שוב את לנינגרד באמצעות רכבת, מה ששיפר מאוד את מצב האספקה בעיר.
עם זאת, המסדרון הצר עדיין היה בטווח הארטילריה הגרמנית, אשר תפסה עמדות ירי מצוינות ברמת סיניאווינו.
במסגרת מבצע כוכב הצפון (10 בפברואר - 1 באפריל 1943) ובקרב לדוגה השלישי (22 ביולי - 25 בספטמבר 1943), ניסה הצבא האדום ללא הצלחה לפרוץ סופית את המצור.
רק במבצע לנינגרד-נובגורוד מינואר עד מרץ 1944 הצליח הצבא האדום לשחרר סופית את לנינגרד מהמצור הארוך.
האבדות הסובייטיות במהלך המבצע כללו ל-115,082 לוחמים (33,940 מהם הרוגים ונעדרים).
כמה טנקי טיגר שנתפסו במהלך המבצע שימשו את משרד ההגנה הסובייטי לפיתוח טקטיקות נגד יעילות יותר נגד טנקים גרמניים.
מבצע נזר, המכונה גם הקרב הרביעי על מונטה קאסינו או בקנדה, קרב עמק לירי, היה מבצע התקפי שבוצע על ידי בעלות הברית (הארמייה החמישית האמריקנית והארמייה השמינית הבריטית) במאי 1944, במסגרת המערכה האיטלקית של מלחמת העולם השנייה.
המבצע נתמך בהתקפות אוויריות שנקראו מבצע "חנק".
הכוח היריב היה הארמייה הגרמנית העשירית.
מטרת המבצע הייתה לשבור את ההגנות הגרמניות על קו גוסטב (החצי המערבי של קו החורף) ולפתוח את עמק לירי, הנתיב הראשי לרומא.
הגנרל סר הרולד אלכסנדר, המפקד העליון של צבאות בעלות הברית באיטליה, תכנן את המבצע כך שיתנהל בערך עם הפלישה לנורמנדי, כך שהכוחות הגרמניים יהיו מרותקים באיטליה, ולא ניתן יהיה לפרוס אותם מחדש לצרפת.
מימין לשמאל היו אלה הקורפוס הפולני השני והקורפוס ה-13 הבריטי, של הארמייה השמינית, והקורפוס הצרפתי (כולל חיילי גומייר מרוקאים) והקורפוס האמריקני השני, של הארמייה החמישית.
הארמייה החמישית פיקדה גם על הקורפוס האמריקני השישי בראש החוף של אנציו, כ-60 מיילים צפון-מערבית.
המבצע החל בשעה 23:00 אחר הצהריים ב-11 במאי 1944 על ידי דיוויזיית הרגלים הרביעית הבריטית ודיוויזיית הרגלים ההודית ה-8, עם אש תומכת של חטיבת השריון הקנדית ה-1. הם ערכו חציית לילה מוצלחת של נהרות גאריגליאנו וראפידו.
כוח זה פרץ ללב ההגנות הגרמניות בעמק לירי נגד התנגדות עזה ומשך עתודות גרמניות, והפחית את הלחץ על ראש החוף של אנציו.
הקורפוס הצרפתי דחף דרך ההרים שמאלה ב-14 במאי, בתמיכת הקורפוס האמריקני השני לאורך החוף.
ב-17 במאי, הקורפוס הפולני השני מימין תקף את מונטה קאסינו.
כאשר עמדתם קרסה, הגרמנים נסוגו מקו גוסטב לקו היטלר כ-10 קילומטרים מאחור.
ב-23 במאי תקפו ארבעת הקורפוסים את קו היטלר.
באותו יום תקף הקורפוס האמריקני ה-6 מתוך ראש החוף של אנציו.
קו היטלר נפרץ על ידי רגימנט משמר הדרגונים ה-4 הנסיכה לואיז של דיוויזיית הרגלים הקנדית ה-1 בפונטקורבו ב-23 במאי.
הארמייה העשירית הגרמנית נאלצה לסגת לצפון מערב.
הקורפוס האמריקני השישי, שנע מאנציו צפון מזרחה, היה בנקודת ניתוק קו הנסיגה הגרמני כאשר לוטננט גנרל מארק וו.
קלארק, מפקד הארמייה החמישית, הורה להם באופן בלתי מוסבר לפנות לצפון מערב ולהתקדם לרומא במקום זאת.
יש הרבה השערות שהוא עשה זאת כדי שהארמייה החמישית שלו תכבוש את רומא לפני שהארמייה השמינית תתקדם במעלה עמק לירי.
הארמייה העשירית הגרמנית נמנעה בכך מכיתור מלא.
הגרמנים נלחמו בשורה של פעולות עיכוב, נסוגו לקו טראסימן, ולאחר מכן לקו הגותי (המזוהה במפות הגרמניות כקו "הירוק"), מצפון לנהר הארנו.
מבצע נבחרת () היה מבצע מוטס של בעלות הברית לקראת סוף מלחמת העולם השנייה באזור הריין התחתון.
הוא בוצע ב-24 במרץ 1945 כתמיכה במבצע ביזה.
מטרת המבצע הייתה לתפוס בהפתעה ראש גשר מזרחית לריין מצפון לווזל, על מנת לתמוך בהתקדמות יחידות דיוויזיית הרגלים הסקוטית ה-15, שחצו את הריין ליד ביסליך (Bislich) לילה קודם לכן.
מבצע נבחרת מכונה לעיתים קרובות כמבצע האווירי הרציף הגדול ביותר של מלחמת העולם השנייה שנערך ביום אחד.
במבצע היו מעורבים הדיוויזיה הבריטית המוטסת ה-6 והדיוויזיה המוטסת ה-17 של ארצות הברית (כחלק מהקורפוס המוטס ה-18), נעשה שימוש ב-1,590 מטוסי תובלה וגרירה ו-1,346 דאונים.
הדיוויזיה הבריטית המוטסת ה-6 כללה את חטיבות הצנחנים ה-3 וה-5 והחטיבה המוטסת ה-6, וכן יחידות תמיכה רבות.
חיילי חטיבת הצנחנים הבריטית ה-3 כללו גם את גדוד הצנחנים הקנדי ה-1.
הדיוויזיה המוטסת ה-17 כללה את רגימנט הצנחנים ה-507, רגימנט הצנחנים ה-513, רגימנט הרגלים המוטס ה-194, יחידות צניחה וארטילריה מוטסת ויחידות תמיכה שונות.
על שתי הדיוויזיות המוטסות הייתה המשימה לכבוש את הגשרים על האייסל , שהיו חשובים להמשך ההתקדמות.
גשרים אלו היו אמורים להיות מוחזקים גם נגד התקפות נגד של הגרמנים.
בנוסף, היה צורך לכבוש את אזור יער דירספורדט (Diersfordt), יער המשקיף על הריין, כולל דרך המקשרת בין כמה עיירות.
מעל הכל, היה צורך לחסל את עמדות הארטילריה של הגרמנים באזור היער שאיימו על התקדמות חיילי הקרקע מהריין והגשר המתוכנן מעל הריין.
בנוסף, היה צורך להעביר את צומת האמינקלן (Hamminkeln) לשליטת בעלות הברית.
בשלב הזה של המלחמה, מספר הדיוויזיות הגרמניות שנותרו בחזית המערבית ירד במהירות, הן בכמות והן באיכות, מה שפעל לטובת בעלות הברית.
בליל 23 במרץ, היו למונטגומרי כמות המקבילה ליותר מ-30 דיוויזיות בפיקודו, בעוד שהגרמנים החזיקו מולו כ-10 דיוויזיות, כולן חלשות מלחימה מתמדת.
המערך הגרמני הטוב ביותר שכוחות בעלות הברית היו אמורים להתמודד מולו היה ארמיית הצנחנים הראשונה, אף על פי שאפילו מערך זה נחלש מהאבדות שספג בלחימה מוקדמת יותר, בייחוד כאשר התמודד עם כוחות בעלות הברית ביער רייכסוואלד בפברואר.
לארמיית הצנחנים הראשונה היו שלושה קורפוסים תחת פיקודה שהוצבו לאורך הנהר; קורפוס הצנחנים ה-2 מצפון, הקורפוס ה-86 במרכז והקורפוס ה-63 בדרום.
מבין היחידות הללו, לקורפוס הצנחנים השני ולקורפוס ה-86 היה גבול משותף שעבר דרך אזורי הנחיתה המוצעים עבור הדיוויזיות המוטסות של בעלות הברית, כלומר, הכוחות המובילים של כל קורפוס - אלו הם דיוויזיית הצנחנים ה-7 ודיוויזיית הרגלים ה-84 - יתמודד עם התקיפה המוטסת.
לאחר נסיגתם אל הריין שתי הדיוויזיות היו מתחת התקן ולא מנו יותר מ-4,000 איש כל אחת, כאשר דיוויזיית הרגלים ה-84 נתמכה רק על ידי כ-50 כלי ארטילריה בינוניים בלבד.
לשבע הדיוויזיות שיצרו את ארמיית הצנחנים הראשונה היה מחסור בכוח אדם ותחמושת, ואף על פי שחוות וכפרים היו ערוכים היטב למטרות הגנה, היו מעט עתודות ניידות, מה שהעניק למגינים אפשרויות מוגבלות לרכז את כוחותיהם נגד ראש הגשר של בעלות הברית.
המודיעין הצביע גם על אפשרות שמוצב באזור גדוד נ"ט כבד.
כמו כן, לגרמנים היה מספר רב של כלי נשק נגד מטוסים; ב-17 במרץ המודיעין של בעלות הברית העריך כי לגרמנים היו 103 תותחי נ"מ כבדים ו-153 נ"מ קלים, מספר שעודכן באופן דרסטי שבוע לאחר מכן ל-114 תותחים כבדים ו-712 נ"מ קלים.
מצבם של המגינים הגרמנים, ויכולתם להתמודד עם כל תקיפה ביעילות, הוחמר כאשר בעלות הברית פתחו במתקפה אווירית רחבת היקף שבוע לפני מבצע נבחרת.
המתקפה האווירית כללה יותר מ-10,000 גיחות של בעלות הברית והתרכזה בעיקר בשדות תעופה של הלופטוואפה ומערכת התחבורה הגרמנית.
הדיוויזיה הבריטית המוטסת ה-6 המריאה משדות תעופה באנגליה, ואילו הדיוויזיה המוטסת ה-17 המריאה מאזור פריז רבתי בצרפת.
סך של 7,220 חיילים בריטים ו-9,739 חיילים אמריקאים היו אמורים לנחות ממזרח לנהר הריין.
בנוסף היו 2,692 טייסי דאונים בריטים ואמריקאים, אשר גם הם היו חמושים וסופקו למשימות ספציפיות על הקרקע.
הפעולה המוטסת החלה ביום שבת, 24 במרץ 1945 בסביבות השעה 9:50 בבוקר עם צניחת רגימנט הצנחנים ה-507 מעל אזור הנחיתה W ליד פלירן (Flüren) ובמקרה - ליד דירספורדט.
כמעט במקביל, צנחו חיילי חטיבת הצנחנים הבריטית ה-3 באזור הנחיתה A, בין ברגרפורט (Bergerfurth) למרהוג (Mehrhoog), מצפון ליער דירספורדט.
לאחר מכן צנחה חטיבת הצנחנים הבריטית ה-5 מעל אזור הנחיתה B, צפונית-מזרחית ליער דירספורדט בפרוורים הילסהורסט (Hülshorst), ליכטנהולץ (Lichtenholz) וקסלדורף (Kesseldorf) שסביב האמינקלן.
רגימנט הצנחנים האמריקני ה-513 החטיא את אזור הנחיתה שלו X ונחת קצת יותר צפון מערבה באזורי הנחיתה P ו-R שהיו מיועדים לדאונים בריטיים.
לבסוף נחתה החטיבה המוטסת הבריטית ה-6 ליד האמינקלן עם דאונים על אזורי הנחיתה O, U, R ו-P.