tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1969, חתמה יוסטון על חוזה הקלטות עם חברת Commonwealth United Records והקליטה את אלבום הבכורה שלה, כזמרת סולו: "Presenting Cissy Houston", שיצא לאור בשנת 1970. האלבום כלל מספר סינגלים שזכו להצלחה וביניהם גרסאות כיסוי ל-"I'll Be There" ול-"Be My Baby", שנכנסו למצעד ה-R&B.
בשנת 1977, יוסטון הוחתמה על ידי Private Stock Records, ועבדה עם המעבד והמפיק מייקל זגר בשלושה אלבומים.
השני נקרא על שם להיט הדיסקו הגדול שלה "Think It Over".
בשנת 1979 יוסטון ייצגה את ארצות הברית בפסטיבל השירים הפופולרי העולמי עם השיר "You're the Fire" וזכתה בפרס "הביצועים המצטיינים ביותר".
הסגנון הרב-גוני של יוסטון, ששילב ז'אנרים שונים, הפך אותה למבוקשת מאוד כמוזיקאית ליווי אצל כמה מהאמנים המצליחים ביותר בעולם, כמו:
זמרת רקע בשיר של פול סיימון, Mother and Child Reunion.
זמרת הרקע באלבום הבכורה של בט מידלר מ-1972, The Divine Miss M.
ב-1974, יוסטון שרה גיבוי באלבום המצליח Heart Like A Wheel של לינדה רונסטט.
בשנת 1971, יוסטון הופיעה בכמה שירים עם ברט בכרך All Kinds of People"".
בריאיון עמה סיפרה שהיא לא ראתה פחיתות כבוד בשירת ליווי "נשכרתי לעבודה.
ידעתי מה אני יכולה לעשות...
לא הייתה לי כל בעיה עם זה...
מסוף שנות ה-70 ועד שנות ה-80 סיסי הופיעה לעיתים קרובות במועדונים בניו יורק, כולל Mikell's, Sweetwaters, Seventh Avenue South ו-Fat Tuesday.
בתה, הזמרת וויטני יוסטון, החלה להופיע כזמרת רקע של אמה ובהמשך שרה כמה שירים, סולו עם הלהקה.
הם שיתפו פעולה ב-" Ain't No Way ", שיר שהיא שרה, במקור, עם ארת'ה פרנקלין.
בביצוע המחודש וויטני שרה את חלקה של ארת'ה.
ב-1966 יוסטון ובתה וויטני הקליטו דואט בשם "I Know Him So Well", גרסת כיסוי לביצוע המקורי של Barbara Dickson ואיליין פייג'.
השיר היה חלק מהאלבום של וויטני שנקרא: Whitney.
באותה שנה, היא שרה שיר אחד בפסקול הסרט The Preacher's Wife, שבו כיכבה בתה וויטני.
מקהלת הנוער של הכנסייה הבפטיסטית ניו-הופ
במשך יותר מחמישים שנה, יוסטון שרה בכנסייה הבפטיסטית - ניו הופּ בניוארק והיא הייתה הכוח המניע מאחורי להקת הנוער .
היא הופיעה עמם בקביעות, כדי לשמש השראה לבני הנוער.
ב-1955, יוסטון נישאה לפרדי גרלנד ונולד להם בן (יליד 1957), שחקן כדורסל ב־NBA.
בתחילת 1958, בגיל 24, פגשה יוסטון את ג'ון ראסל יוסטון ג'וניור (John Russell Houston Jr) והרומן ביניהם הביא ללידתם של הבן מייקל (Michael ; יליד 1961), והבת ויטני (1963–2012).
במהלך השנים הראשונות של הקשר, ג'ון עדיין היה נשוי לאשתו הראשונה.
חודש לאחר שהתגרשו, באפריל 1964, סיסי וג'ון התחתנו.
ג'ון שירת בצבא במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחר מכן עבד כנהג מונית ומשאית.
ב-1959 הוא נכנס לראשונה לעסקי הבידור, כשניהל להקה ווקאלית של אחייניותיו.
לאחר הקמת "The Sweet Inspirations" הוא שימש כמנהל הלהקה עד שסיסי עזבה כדי להתחיל את קריירת הסולו שלה.
נישואיהם של ג'ון וסיסי היו "הפכפכים" וב-1977 הם הסכימו להתגרש, אך בפועל נשארו נשואים עד 1991.
יוסטון ליוותה את הקריירה של בתה וויטני יוסטון ועזרה לה בתחילת דרכה בייעוץ, ליווי ונסיעות ברחבי ארצות הברית והעולם.
יחד עם וויטני היא הקימה קרן לסיוע לילדים באינדיאנה והן החליטו שלא לתת פרסום לדבר, למטרת יחסי ציבור (פורסם בזיכרונותיה של סיסי).
בסוף שנות ה-90, כאשר בתה וויטני החלה להיאבק בהתמכרות לסמים, סיסי ניסתה לסייע לה ולהכניס אותה לתוכניות שיקום.
באחת הפעמים היא השיגה צו בית משפט ובסיוע של אנשי חוק היא שכנעה את וויטני לעבור טיפול באטלנטה, ג'ורג'יה.
ב-11 בפברואר 2012 מתה הבת וויטני יוסטון, סיסי הביעה את סלידתה מהסיקור התקשורתי: "התקשורת איומה.
לא יודעים על מה הם מדברים...
[הם] חושבים שהם יודעים הכל, אבל זה לא נכון.
אבל לאלוהים יש את הדרך שלו לטפל בכל זה, ואני שמחה שאני יודעת זאת".
סיסי יוסטון מתה בביתה בניוארק ב-7 באוקטובר 2024, בגיל 91. קודם לכן היא סבלה ממחלת אלצהיימר.
שנה אַלבּוֹם חברת תקליטים 1958 A Joyful Noise RCA Records / ויקטור
ראו: דיסקורפיה מלאה בערך: The Sweet Inspirations
בשנת 1966 יוסטון זכתה בפרס הגראמי על האלבום Face to Face כאלבום הגוספל המסורתי הטוב ביותר.
ב-1998, היא זכתה בגראמי השני שלה עבור האלבום He Leadeth Me.
סיסיג (בפיליפינית: Sisig) הוא מאכל בשרי מהמטבח הפיליפיני, המורכב מכבד, מוח ואוזן של חזיר או בקר שנחתכים דק ומבושלים עם בצל, פלפל חריף וחומץ.
נהוג לאכול את המאכל על פלטת ברזל חמה, כמנה עיקרית בליווי ליים או כמנת פולוטן (Pulutan) קטנה בליווי אלכוהול.
למאכל גרסאות שונות ומלבד הגרסה הבשרית, קיימת גם גרסה צמחונית העשויה מטופו ופטריות, גרסה המבוססת פירות ים ודגים, וגרסה מיוחדת המבוססת על בשר צפרדעים ותנינים.
מנת הסיסיג המודרנית נוצרה בעיר אנג'לס סיטי, מדי שנה נערך בעיר פסטיבל הסיסיג לציון חשיבותו התרבותית והקולינרית של המאכל.
סיעת הצבא האדום כונתה בציבור גם כנופיית באדר-מיינהוף או קבוצת באדר-מיינהוף הייתה ארגון טרור שמאל קיצוני חמוש שפעל בגרמניה המערבית משנות השבעים ועד 1998.
הארגון שדגל באידאולוגיה מרקסיסטית-לניניסטית, רצח כ-33 או 34 אנשים ופצע כמאתיים איש.
בסדרת התקפות שביצעו חברי הארגון בחודשים ספטמבר-אוקטובר 1977, הם הביאו את מערב גרמניה למשבר שזכה לכינוי "הסתיו הגרמני".
כיתר השמאל הרדיקלי המיליטנטי, ביקשו חברי הסיעה לזעזע ו"לחדד את הניגודים" שבתוך החברה המערב-גרמנית, אותה ראו כבורגנית ומנוונת וכנאצית-לטנטית, בתקווה להצית מהפכה שתמוטט את הסדר האימפריאליסטי האמריקני.
הארגון הוקם על רקע מהומות הסטודנטים וההתנגדות למעורבות האמריקאית במלחמת וייטנאם.
תורבאלד פרול, הורסט זנליין, גודרון אנסלין ואנדריאס באדר, שהיו עדים ליד הקשה שהפעילה המשטרה נגד המפגינים, החליטו לפעול כקבוצה והציתו מספר חנויות כלבו בפרנקפורט.
הם נעצרו בפרנקפורט ב-2 באפריל 1968, וזכו לעניין ציבורי.
בעת משפטם, פרסמה העיתונאית אולריקה מיינהוף כתבות אוהדות אודותיהם במגזין "קונקרט" .
במאי 1970 הצטרפה לארגון כחברה פעילה.
סיעת הצבא האדום היה ארגון גרילה בעל צביון מרקסיסטי.
הארגון הגדיר את עצמו כארגון "גרילה אורבנית" אשר יפגע במטרות נבחרות המייצגות בעיניו את הממשל "החולה" בגרמניה ובכך יחל במהפכה עולמית כוללת.
ארגוני "גרילה אורבנית" רבים קמו בשנים אלה, כגון הבריגדות האדומות באיטליה, תנועת ה-2 ביוני (מחתרת אנרכיסטית אלימה שפעלה בגרמניה והייתה בקשר עם סיעת הצבא האדום), הצבא האדום היפני, GRAPO בספרד, "פעולה ישירה" בצרפת ועוד.
הארגון תמך בארגונים כגון "הפנתרים השחורים" ו"מחתרת מזג האוויר" בארצות הברית, "הארגון לשחרור פלסטין" על כל פלגיו, וה"וייטקונג", והתנגד נחרצות למעורבות האמריקאית במלחמת וייטנאם, שנבעה לדעת הארגון ממניעים אימפריאליסטיים.
בתחילת יוני 1967 התעוררה בגרמניה מחאת סטודנטים , שהגיעה לשיא ב-הפגנת ה-2 ביוני 1967 בברלין המערבית עם ביקורו של השאה מוחמד רזה פהלווי בברלין.
לאחר שביקר באופרה שנערכה בדויטשה אופר ברלין התלקחו התנגשויות בין סטודנטים לכוחות משטרה, וסטודנט בשם בנו אונסורג, נורה למוות בידי המשטרה המערב-גרמנית.
התנגדות ליד הקשה של המשטרה, יחד עם התנגדות למלחמת וייטנאם, הביאו את תורבאלד פרול, הורסט זנליין, גודרון אנסלין ואנדריאס באדר להתלכד לקבוצה.
הם החליטו להצית אש בחנויות כלבו, ונעצרו בפרנקפורט ב-2 באפריל 1968.
ב-11 באפריל 1968, נורה בראשו רודי דוצ'קה, אחד ממנהיגי מהומות הסטודנטים, בידי מתנקש ימני קיצוני בשם יוזף בכמן.
עיתון ה"בילד צייטונג", מבית אקסל שפרינגר, הואשם בהסתה לניסיון הרצח והפך מוקד למחאות השמאל והסטודנטים, לאחר שפרסם כותרות כגון: "עצרו את דוצ'קה עכשיו!".
למרות פציעתו הקשה, התאושש דוצ'קה וחזר לפעילות פוליטית.
מותו, בשנת 1979, היה כנראה תוצאה מאוחרת מפציעתו.
גודרון אנסלין ואנדריאס באדר, היוו את ההנהגה והגרעין הקשה של הארגון.
אנסלין, סטודנטית בגרמניה של שנות ה-60 של המאה ה-20 שהרבתה לעסוק בפעילות פוליטית, הייתה המנהיגה האמיתית של באדר מיינהוף (ולא אולריקה מיינהוף כפי שסבורים רבים).
ב-1967 פגשה את באדר שעתיד להיות ראש הארגון ובן זוגה.
יחד עם תורבאלד פרול והורסט זנליין הציתו חנויות כלבו בפרנקפורט ב-1967. הם הורשעו ונאסרו, אולם שוחררו על תנאי לאחר שנה.
אנסלין, באדר ופרול נמלטו לצרפת כפליטים לאחר שהפרו את תנאי שחרורם.
בהמשך הצטרפו לארגון הגרילה האורבנית שהקים עורך הדין הגרמני הורסט מאהלר, "סיעת הצבא האדום", שנודע לאחר מכן כ"כנופיית באדר-מיינהוף".
אנסלין נעצרה ב-1972 בהמבורג ונאסרה.
היא מתה ב-18 באוקטובר 1977 באירוע המכונה "ליל המוות".
נסיבות מותה מעורפלות, עקב העובדה שגורמי הביטחון הגרמנים טוענים שהיא תלתה את עצמה, בעוד ששמועות אחרות מספרות שהיא נרצחה.
באדר נמשך לפעילות סטודנטית מהפכנית כבר בשנות ה-60 המאוחרות בשל הריגוש הגבוה והפוטנציאל לאלימות.
בפעולת חילוץ נועזת של העיתונאית אולריקה מיינהוף נמלט באדר ממעצר ב-1970 ובילה את השנתיים הבאות בשוד בנקים ופיצוץ בניינים.
הוא נלכד ב-1972 יחד עם יאן-קארל ראפסה והולגר מיינס בתקרית ירי בפרנקפורט.
בדומה לאנסלין, גם באדר הורשע בעבירות חמורות, בהן פגיעה בזדון, שוד ורצח.
אף הוא מת ב"ליל המוות" ונסיבות מותו גם הן נותרו מעורפלות.
עורך הדין הורסט מאהלר , שהיה בין מייסדי "כנופיית באדר-מיינהוף, נחשב למקים הארגון.
מאהלר שאף ליישם את התאוריות המרקסיסטיות שלו על ידי הקמת קבוצת מחתרת מיליטנטית שתיצור מהפכה כלל עולמית.
בכלא, חיבר מאהלר את המניפסט של סיעת הצבא האדום, לכשפורסם, חברי הקבוצה האחרים התכחשו אליו וסילקו את מאהלר מהקבוצה שהוא למעשה הקים.
בשנת 1975, הקבוצה חטפה בכיר ציבור ברלינאי בשם פטר לורנץ.
הארגון תבע את שחרורם של מספר חברים, ביניהם מאהלר.
התביעות נענו, אך מאהלר סירב להשתחרר.
מאהלר שוחרר מהכלא בשנות ה-80 ושינה את עמדותיו הפוליטיות מן הקצה אל הקצה.
ב-2005 מאהלר הקים ארגון נאו פשיסטי גדול בגרמניה, הוא כתב מספר מאמרים בנושא אנטישמיות והכחשת שואה ואף התראיין למיני סדרה שעסקה באנטישמיות בטלוויזיה הישראלית ("אנטישמיות - לא מה שחשבת").
בריאיון לא הועלה זכר לעברו השמאלני של מאהלר.
אולריקה מיינהוף הייתה עיתונאית גרמניה ידועה, בעלת קריירה משגשגת וכוח משפיע ביותר בתקשורת השמאלנית בגרמניה של אותה תקופה.
מיינהוף עזבה את בעלה בסוף שנות השישים והחלה מתקרבת יותר ויותר לחוגים קיצוניים.
במאי 1970, היא לקחה חלק בפעולת השחרור של באדר וככל הנראה כך נטבע הכינוי "כנופיית באדר מיינהוף".
למרות זאת, מיינהוף לא הייתה מנהיגת הארגון.
מיינהוף נטלה חלק בפעולות הסוערות של הקבוצות בשנות ה-70 המוקדמות ונעצרה ב-15 ביוני 1972. בכלא מיינהוף נפלה להתקפי חרדה ודיכאונות עמוקים, שאר חברי הכנופיה החרימו אותה.
היא נמצאה מתה בתאה ב-9 במאי 1976, אף על פי שיש כאלו שסבורים שהיא חוסלה על ידי כוחות הביטחון הגרמנים.
יאן-קרל ראספה היה צעיר מזרח ברלינאי, שהיה אחד ממקימי Kommune II, קומונה ניסיונית שדגלה בשילוב אידאולוגיה מאואיסטית ואהבה חופשית.
ראספה הפך שותף בבאדר מיינהוף מאז פעולת השחרור של באדר.
ראספה נלכד על ידי המשטרה בתקרית הירי בפרנקפורט יחד עם באדר והולגר מיינס, הוכנס לכלא וב-1976 הורשע בכל העבירות שיוחסו לו.
ב-18 באוקטובר 1977, היווה ראספה את הצלע השלישית ב"ליל המוות" ומת.
פטרה שלם, מעצבת שיער מברלין שהצטרפה לארגון ביחד עם בן זוגה מנפרד גרסהוף.
שלם נהרגה בתקרית ירי עם משטרת המבורג.
מותה גרר סערה ציבורית גדולה בכל רחבי גרמניה, גרמנים רבים הזדעזעו לשמוע ש"מעצבת שיער חפה מפשע" נרצחה בידי המשטרה.
ב-2 באפריל 1967 הציתו באדר, אנסלין, תורבאלד פרול והורסט זנליין חנויות כלבו בפרנקפורט.
בדצמבר 1969 החליט עורך הדין הורסט מאהלר להקים ארגון טרור הדומה באופיו לארגון טופמרוס מאורוגוואי.
ב-8 ביוני 1970, יצא הארגון בשתי קבוצות נפרדות לירדן דרך ברלין המזרחית על מנת לעבור הכשרה במחנה אימונים פלסטיני.
בירדן עברו הטרוריסטים הטריים אימונים בתפעול נשק, תפעול רימוני יד ושאר אימוני שדה.
הפלסטינים התרשמו שרמתם המבצעית של הפעילים הייתה נמוכה, ולאחר חודשיים הם נשלחו בחזרה לברלין.
ב-1972, אירמגרד מולר הובילה מכונית תופת אל תוך בסיס צבא אמריקאי בהיידלברג והרגה שלושה אנשים.
ב-1994 היא השתחררה מהכלא, לאחר שהייתה האישה שריצתה הכי הרבה שנות מאסר בתולדות גרמניה.
השתלטות על שגרירות גרמניה בסטוקהולם
ב-24 באפריל 1975, השתלטו שישה מחברי הארגון על השגרירות הגרמנית בסטוקהולם והחזיקו בכ-11 בני ערובה.
המשטרה השתלטה במהירות על חלק מן הבניין.
החוטפים דרשו עליהם לעזוב, והודיעו שאם המשטרה לא תיסוג, הם יוציאו להורג את איש הצבא סגן קולונל אנדריאס פון מירבאך.
המשטרה סירבה, והטרוריסטים חיסלו את מירבאך באכזריות, השוטרים עזבו בחוסר ברירה.
מאוחר יותר מילכדו הטרוריסטים את הבניין במטען TNT והזמינו את סוכנות העיתונאות הגרמנית כדי למנות את דרישותיהם.
התגובות לדרישתם לשחרר את כל חברי הארגון הכלואים, הביאו לוויכוחים שהובילו לקורבן נוסף: דוקטור היינז הילגרט נורה והושלך מהחלון.
קצת לפני חצות, קצר באחד הכבלים גרם למטען ה-TNT להתפוצץ.
אולריך ווסל נהרג מיד, אך כל שאר הטרוריסטים והשבויים שרדו, כמעט כולם עם פציעות קשות.
כל הטרוריסטים נכלאו ללא קרב.
ככל הנראה, מרבית הטרוריסטים היו שייכים למה שנקרא "הדור השני של סיעת הצבא האדום" שהוקם על מנת לשחרר את הדור הראשון מבתי הסוהר.
ב-1977 חטף הארגון את הנס מרטין שלאייר, תעשיין, נשיא איגוד המעסיקים הגרמני (וקצין האס-אס לשעבר).
בתמורה דרשו החוטפים את שחרורים של אסירי הארגון.
לאחר תקופה קצרה, נרצח שלייר ונמצא מת על ידי המשטרה.
ב-13 באוקטובר 1977, נחטף מטוס בואינג 737 של חברת התעופה לופטהנזה על ידי פלסטינים בדרך מפלמה דה מיורקה לפרנקפורט.
ביחד עם הצוות מספר השבויים היה 91. נתיב המטוס הוסט לרומא ומשם למפרץ הפרסי.
לאחר ארבעה ימים של תהפוכות, הונחת לבסוף המטוס במוגדישו שבסומליה.
הטרוריסטים דרשו כי הממשלה הגרמנית תטיס את באדר ואת שאר חברי הארגון הכלואים בגרמניה למוגדישו או שהם יפוצצו את המטוס.
בחסות החשיכה של ה-17 באוקטובר, נשלחה יחידת הקומנדו המיוחדת למלחמה בטרור GSG-9. הם נחתו במוגדישו בחשאי ולאחר שעה של הכנות, פרצו למטוס והצליחו להשתלט עליו.
שלושה טרוריסטים נהרגו, הרביעי נפצע קשה.
על פי הגרסה הרשמית, באדר, אנסלין וראספה שמעו על כישלון החטיפה והתאבדו בכלא.
אף על פי שמקובל לחשוב ששניים מחברי הארגון השתתפו בחטיפת מטוס אייר פראנס לאנטבה, מדובר בטעות נפוצה, כיוון שאותם אנשים השתייכו לארגון מחתרתי גרמני אחר - "תאי המהפכה".
על פי הרשויות הגרמניות, באדר, אנסלין וראספה התאבדו בכלא שטמהיים מוקדם בבוקר של ה-18 באוקטובר 1977. ניסיון ההתאבדות של הצלע הרביעית, אירמגרד מולר, חברת הארגון, נכשל והיא שרדה.
תאי המעצר של סיעת הצבא האדום תוארו במשך השנים הקודמות כמקומות המאובטחים ביותר בעולם.
לכן, כאשר הוכרז על כך שבאדר וראספה ירו בעצמם בעזרת אקדחים שהצליחו להבריח לתאיהם, לאחר שהאזינו לכישלון החטיפה במוגדישו במכשירי הרדיו שהצליחו להבריח לתאיהם ותקשרו זה עם זה באמצעות מערכת טלפונים סודית ומתוחכמת, הדבר גרם לפקפוקים רבים בשמאל הגרמני בקשר לגרסה הרשמית, ולחשד לרציחתם על ידי כוחות הביטחון.
בשנת 1992 הכריז הארגון כי הוא נוטש את המאבק האלים ובשנת 1998 הודיע על התפרקותו באופן רשמי.
בשנות השבעים התנגד בית ההוצאה שפרינגר, שבבעלותו עיתון הבילד, בנחרצות למהומות הסטודנטים ולארגון וכתוצאה מכך הפך מטרה להתקפות טרור, שכוונו ספציפית נגדו וגרמו לנפגעים רבים.
הארגון ספג ביקורת קשה הן מימין והן משמאל, כארגון "שמאל קיצוני שפוגע בחפים מפשע".
בקרב הציבור בישראל הארגון שנוא בעיקר בשל העובדה ששיתף פעולה עם אש"ף ועם טרוריסטים ערביים אחרים.
בזירה הרדיקלית הדעות חלוקות, מרקסיסטים רבים סולדים מהארגון ומפעולותיו, הוגים אנרכיסטים שונים התייחסו אל הארגון ודומיו כפי שהם מתייחסים לברית המועצות ולסטאליניזם.
מאמרים, ספרים, עבודות חקר אקדמאיות וסרטים דוקומנטריים רבים דנו בשאלת באדר מיינהוף.
היסטוריונים הגדירו את התלקחות הארגון והטרור בגרמניה בכלל, כ"המשך ברור למתירנות הרדיקלית של שנות ה-60, להפגנות הסטודנטים ברחבי העולם ולמצב הפוליטי הרגיש בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה".
בנוסף הארגון הואשם באנטישמיות, בין השאר על בסיס דבריה של מיינהוף:
"כיצד התאפשר קיומו של אושוויץ, מה הייתה האנטישמיות?
היא ניצלה את שנאתם של האנשים לתלותם בכסף בתור אמצעי החליפין, כמיהתם לקומוניזם.
המשמעות של אושוויץ היא ששישה מיליון יהודים נרצחו ונזרקו אל פח הזבל של אירופה, על בסיס תדמיתם: יהודי-כספים.
מה שקרה הוא שבעלי ההון והבנקים, הגרעין הקשה של המערכת האימפריאליסטית והקפיטליסטית, הסיטו את שנאת האנשים לכסף ולניצול הרחק מעצמם ואל היהודים...האנטישמיות הייתה במהותה אנטי-קפיטליסטית"
בשנות התשעים החל להתעורר גל "נוסטלגיה" מסוים, בעיקר בגרמניה, לכל מה שקשור לבאדר מיינהוף.
ב-1977, הופיעה להקת הפאנק האנגלית הקלאש בקונצרט שאורגן על ידי הליגה האנטי-נאצית בבריטניה.
ג'ו סטראמר, סולן וגיטריסט הלהקה, הופיע כשהוא לובש חולצה עם הסמל של סיעת הצבא האדום והבריגדות האדומות.
העניין עורר סערה קלה, אך סטרומר טען כי הוא אינו מזדהה עם טרור, אך חשוב לו לעורר מודעות לקיומן של הקבוצות הנ"ל.
סטרומר בהחלט הזדהה פעמים רבות עם מאבקים לשחרור לאומי ברחבי העולם.
ללהקת קברט וולטייר יש קטע העוסק בבאדר מיינהוף בתקליטור הנקרא Live at the YMCA
בשנת 1988 יצר האמן גרהרד ריכטר סדרה בשם "18 באוקטובר 1977" ובה דימויים הקשורים לקבוצה.
ב-1995, מוזיקאי האינדי לוק היינס הוציא לאור אלבום קונספט שלם העוסק בבאדר מיינהוף.
ב-2004, יצא הסרט Raspberry Reich של במאי הקולנוע הקנדי ברוס לה ברוס, הסרט הוגדר על ידי מבקרים כ"סרט פורנו טרוריסטי" והוא שואב השראה ממעלליה של הקבוצה.
הסרט הוקרן בפסטיבל סאנדנס ובפסטיבלי קולנוע נוספים ברחבי העולם.
ב-2008, יצא לאקרנים סרטו של אולי אדל "כנופיית באדר מיינהוף", המספר את סיפורו של הארגון לאורך העשור הראשון לקיומו.
הסרט הגרמני נמנה עם חמשת המועמדים הסופיים לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 2008.
סיסקו מערכות היא חברה אמריקאית רב-לאומית, המתמחה בטכנולוגיית המידע.
סיסקו נוסדה ב־1984, בעיר סן פרנסיסקו, קליפורניה (ומכאן גם שמה אשר נגזר משם העיר, כמו גם לוגו החברה שמציג את גשר שער הזהב המפורסם של העיר).
החברה החלה כיצרנית ציוד ניתוב לתעשייה בלבד.
בהמשך עברה החברה לאספקת ציוד תקשורת, כאשר עיקר התמחותה הייתה ונשארה בתחום הנתבים.
החברה היא אחד מיצרני ציוד התקשורת הגדולים בעולם, כאשר רוב ציוד הניתוב שנמצא בשימוש ברשת האינטרנט כיום הוא מתוצרת סיסקו.
החברה נוסדה על ידי לאונרד בוסאק וסנדרה לרנר, זוג נשוי מאוניברסיטת סטנפורד.
עם יסודה, החלה להתמחות בפיתוח תוכנות ניתוב מבוססות פרוטוקולי תקשורת מרובים, ובכך הצליחה להגיע לייצור מסחרי מוצלח לראשונה של נתבים המסוגלים לקשר רשתות מחשבים בסטנדרטים שונים.
עם הזמן פרוטוקול ה־IP התקדם והפך לסטנדרט עולמי, פחתה חשיבות ריבוי הפרוטוקולים, והחברה החלה להתמחות בנתבים מבוססי IP ו־MPLS (שיטת ניתוב ומיתוג רב שכבתית).
ב־1990 יצאה החברה בהנפקה ראשונה בנאסדאק, ושני מייסדיה עזבו את החברה עם הון של כ־170 מיליון דולר.
עם הזמן התפתחה החברה ופתחה בסדרת רכישות, שהכניסו אותה לכל שוקי טכנולוגיית המידע הרשתי.
כיום סיסקו מוכרת מגוון מוצרים, ביניהם:
נתבים משרדיים, וציוד קצה לקוח
מוצרי אבטחת מידע, כאשר העיקרי הוא ה-ASA (שמהווה חומת אש)
החברה פתחה את אקדמיית סיסקו, שבה מלמדים מומחים לתארים הייחודיים לסיסקו והמוכרים כתארים של מנהלי רשת ברחבי העולם.
בשיא בועת הדוט-קום (24.03.2000) לאחר תשואת שיא בעשור שקדם לו בשיעור של 56,000% הגיעה חברת סיסקו, בת 15 שנה באותה עת, לשווי שוק של מעל 500 מיליארד דולר, (79.56 דולר למניה) והפכה למשך מספר שבועות לחברה בעלת שווי השוק הגבוה בעולם, כשהיא עוברת את מיקרוסופט.
בשיא המשבר, (1.11.2002) לאחר נפילה מתמשכת של כ-90 אחוז, נסחרה בשווי שוק של כחמישים מיליארד דולר בלבד (11.56 דולר למניה), הייתה זו מחיקת הערך הגבוהה ביותר משחר ההיסטוריה.
לאורך השנים סיסקו רכשה מעל 180 חברות.
רשימת הרכישות שביצעה סיסקו במעל מיליארד דולר:
בשנת 1997 פתחה סיסקו סניף בישראל, באזור התעשייה קריית ספיר בנתניה.
הסניף עוסק בעיקר בפיתוח, ומעסיק מאות עובדים.
חלק ממשימות הפיתוח של הסניף הישראלי מבוצעות במיקור חוץ בידי חברות בשטחי הרשות הפלסטינית (עד תחילת שנת 2010 השקיעה סיסקו בחברות היי טק פלסטיניות 10 מיליון דולר).
בשנת 2012 רכשה סיסקו את חברת NDS הירושלמית (חברה בריטית) בעד סכום של כ-5 מיליארד דולר.
בעקבות הרכישה גדל מספר עובדי החברה בישראל מ-500 ל-2,000, אך באוגוסט 2014 פוטרו 300 מתוך 2,000 עובדי החברה בישראל.
בנוסף מכרה את חברת ג'נגו קונקטיביטי, חברת בת של NDS, אך נותרה עם החזקת מיעוט של כ-10%.
באוגוסט 2016 הודיעה החברה על גל פיטורים עולמי במסגרתו יפוטרו כ-5,500 מעובדי החברה (כ-7% מכלל העובדים).
בספטמבר 2016 הודיעה החברה על סגירת מרכזי הסייבר שלה בנתניה ובחיפה, כ-35 עובדים.
מנכ"ל החברה בישראל הוא אורן שגיא.
קדמו לו בתפקיד בועז מעוז, בינה רזינובסקי, דודי אילן (מינוי זמני), גרי דרוטין ויוסי גל.
מנהלת מרכז המחקר והפיתוח של החברה בירושלים היא יעל וילה (שמכהנת גם כסגנית נשיא סיסקו העולמית).
ב-16.1.2017, זכתה סיסקו במכרז המחשוב של מערכת הביטחון בהובלתו של שגיא ונקבע כי במהלך תקופת ההתקשרות בת שלוש השנים, צפויה סיסקו לספק לצה"ל שרתים בהיקף של מאות מיליוני שקלים.
ב-31 בינואר 2017 נחתם הסכם להפיכת ירושלים לעיר חכמה.
נכון לפברואר 2017, החברה מעסיקה כ-1,600 עובדים בישראל, רכשה 12 חברות ישראליות מאז 1998 והשקיעה בישראל למעלה מ-7 מיליארד דולר.
רכישות של חברות חברות הזנק ישראליות על ידי סיסקו בהיקף של מעל 2 מיליארד דולר:
אֲחָיוּת או סיעוד הוא שם העיסוק של אחים ואחיות.
האֲחָיוּת הוא תחום בבריאות המתמקד בטיפול ביחידים, משפחות וקהילות, על מנת לעזור להשיג, לשמור, או לשחזר בריאות אופטימלית ואיכות החיים.
העוסקים באֲחָיוּת נקראים אחים או אחיות והם מובדלים מספקי שירותי בריאות אחרים על ידי גישתם לטיפול בחולה, הכשרתם והיקף עבודתם המעשית.
לאחים ואחיות קיימות התמחויות רבות עם רמות שונות של סמכות מרשם.
בשנת 2023 שינה משרד הבריאות את שם העיסוק מסיעוד לאַחֲיוּת, שינוי זה אושר על ידי האקדמיה ללשון העברית.
אף על פי שהעבודה המעשית במקצוע משתנה מהתמחות להתמחות וממדינה למדינה, ארגוני האחים ואחיות עונים על ההגדרות הבאות:
"המקצוע כולל טיפול אוטונומי ושיתופי של יחידים מכל הגילים, המשפחות, הקבוצות והקהילות, חולים או בריאים ובכל המסגרות.
סיעוד כולל קידום הבריאות, מניעת מחלות, טיפול באנשים חולים, נכים וגוססים.
קידום סביבה בטוחה, מחקר, השתתפות בעיצוב מדיניות הבריאות ובמערכות ניהול הטיפול וחינוך, גם הם תפקידי מפתח בסיעוד." המועצה הבינלאומית לסיעוד (ICN)
"סיעוד הוא הגנה, קידום ואופטימיזציה של בריאות ויכולות; מניעת מחלות ופציעה; הקלת סבל באמצעות אבחון וטיפול בתגובות אנושיות; ותמיכה בטיפול רפואי ליחידים, משפחות, קהילות ואוכלוסיות." ארגון האחים והאחיות האמריקני (ANA)
החל משנת 2017, על מנת לעסוק בסיעוד נדרש תואר אקדמי הנלמד באוניברסיטאות, מכללות ובמוסדות מיוחדים.
התואר מקנה למסיימים לימודים אלה תעודה אקדמית (תואר ראשון) ומאפשר המשך לימודים גבוהים והתמחות.
בנוסף, על מנת לעסוק במקצוע הסיעוד נדרשת תעודת רישום ממשרד הבריאות הכרוך בבחינות הסמכה.
אחים ואחיות יכולים ללמוד בהשתלמויות מוכרות על ידי משרד הבריאות, הידועות גם בשם קורסים על בסיסיים, כדי לקדם עצמם מבחינה מקצועית.
מטרתם של הקורסים העל בסיסיים לסייע לאחים ולאחיות להרחיב את המיומנויות שברשותם ואת תחומי האחריות.
התוכניות מתקיימות ברחבי הארץ בפריסה הנקבעת מדי שנה לפי הנחיות מנהל הסיעוד ובהתאם לצורכי מערכת הבריאות.
בין תחומי ההשתלמויות טיפול נמרץ, רפואה דחופה, פצע, סכרת, הדרכה קלינית, אונקולוגיה, קידום בריאות, מיילדות, ייעוץ הנקה, מניעת זיהומים ועוד.
באמצעות הכשרות והשתלמויות אלה יכולים האחים להתקדם לאפיקים מקצועיים שונים בתחום הסיעוד כגון בעשייה הקלינית, לתפקידים ניהוליים במערכת או לאפיקים אקדמיים כמדריכים קליניים ומרצים.
מסלול נוסף המאפשר עיסוק בסיעוד הוא הסבת אקדמאים.
מיועד לבעלי תארים שונים אחרים, אשר עוברים מסלול לימודים מקוצר, ומקבלים הסמכה ורישיון לעבוד כאחים ואחיות.
אורך מסלולי ההסבה נע בין שנתיים לשנתיים וחצי.
במוסדות הלימוד השונים מתקיימות תוכניות הסבת אקדמאים לסיעוד במתכונת לימודי בוקר או לימודי ערב.
כמו כן ישנם מסלולים מיוחדים לבעלי משפחות.
בשנת 2019 החלו 1,561 סטודנטים ללמוד בתוכניות הסבת האקדמאים לסיעוד בארץ.
שפרה ופועה הן מיילדות המוזכרות עוד בימי התנ"ך, כאשר עם ישראל היה משועבד במצרים העתיקה.
היסטוריונים לסיעוד עומדים בפני אתגר בהקשר לקביעה האם הטיפול הניתן לחולים או פצועים בעת העתיקה היה טיפול סיעודי.
למשל, במאה החמישית לפני הספירה, היפוקרטס מתאר טיפול מיומן והתבוננות בחולים על ידי גברים "מטפלים", שאולי היו אחים מוקדמים.
לפני הקמת הסיעוד המודרני, אנשי דת כגון נזירות ונזירים סיפקו לעיתים קרובות טיפול סיעודי.
דוגמאות לכך קיימות, בין היתר, במסורת הנוצרית, האסלאמית והבודהיסטית.
במהלך הרפורמציה הפרוטסטנטית של המאה ה-16, סגרו את המנזרים ואפשרו לכמה מאות מההוספיסיס העירוניים בצפון אירופה להמשיך פעול.
לנזירות אשר שימשו כאחיות שולמה פנסיה או נאמר להתחתן ולהישאר בבית.
טיפול סיעודי עבר לחסרי ניסיון כאשר המטפלים המסורתיים של הכנסייה הקתולית הודחו מתפקידם, והמקצוע סבל מנסיגה משמעותית של כ-200 שנה.
פלורנס נייטינגייל ייסדה את מקצוע הסיעוד לאחר מלחמת קרים.
ספרה "הערות על סיעוד" (1859) הפך לפופולרי.
המודל של נייטינייגל לחינוך מקצועי, לאחר שהקימה את בית הספר הראשון לסיעוד, אשר היה בקשר עם בית החולים פעיל ובית הספר לרפואה, התפשט ברחבי אירופה ובצפון אמריקה לאחר 1870.
השימוש הרשמי באחיות בצבא המודרני החל במחצית השנייה של המאה ה-19. אחיות שירתו בשירות סדיר במלחמת הבורים הראשונה, במלחמה האנגלו-מצרית (1882), ובמלחמה המהדית (1883).
הכשרת בתי החולים עלתה בתחילת שנות העשרים, עם דגש על ניסיון מעשי.
בתי הספר בסגנון נייטינגייל החלו להיעלם.
בתי חולים ורופאים ראו נשים בסיעוד כמקור לכוח עבודה זול או ללא שכר.
ניצול האחיות על ידי מעסיקים, רופאים וספקי חינוך לא היה נדיר.
אחיות רבות שירתו שירות סדיר במלחמת העולם הראשונה, אך המקצוע השתנה במהלך מלחמת העולם השנייה.
האחיות הבריטיות של שירות הסיעוד הצבאי היו חלק מכל מסע מחוץ לגבולות המדינה.
יותר אחיות מכל עיסוק אחר התנדבו לשירות בצבא ובצי האמריקני.
גם לנאצים היו כ-40 אלף אנשי סיעוד, שכונו "האחיות החומות".
ל-24 אחיות של הצלב האדום הגרמני הוענק צלב הברזל על גבורה תחת אש.
העידן המודרני הביא את התפתחותו של הסיעוד לתואר ראשון ותארים מתקדמים.
קידום המחקר בסיעוד והרצון להתאגדות ולארגון הובילו להיווצרות מגוון רחב של ארגונים מקצועיים וכתבי עת אקדמיים.
ההכרה הגוברת בסיעוד כמקצוע אקדמי מובהק הביא להכרה בצורך להגדיר את הבסיס התאורטי לתרגול.
במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, הסיעוד נחשב למקצוע של נשים, בדיוק כמו שהרפואה הייתה מקצוע של גברים.
עם הציפיות הגוברות לשוויון במקום העבודה בסוף המאה ה-20, הסיעוד הפך למקצוע בעל אופי מגדרי נייטרלי, אם כי בפועל אחוז האחים נשאר נמוך בהרבה מאחוז האחיות גם בתחילת המאה ה-21.
במאה ה-20 פותחו תאוריות שונות לשיפור הטיפול.
בין היתר מדליין לנינגר פיתח את התאוריה של טיפול בין-תרבותי.
תאוריה זו מקשרת בין תרבות המטופל ושיטות הטיפול בו.
דורותי ג'ונסון פיתחה תאוריה התנהגותית לפיה הצלחת הטיפול הוא שילוב של הסביבה, המטופל והמקצועיות של המטפלים.
למקצוע הסיעוד בישראל עבר עשיר, שראשיתו ב-1918,עם האחיות הראשונות ששלח ארגון "הדסה" להקים שירותי רפואה מונעת לאם ולילד בארץ-ישראל, וייסודו של בית הספר הראשון לסיעוד בעזרת הנרייטה סאלד.
בין היתר, לימדה שם יהודית שטיינר פרויד, זוכת פרס מנכ"ל הבריאות, פרס טדי קולק, פרס יקירת ירושלים ועוד.
שתי נשים נוספות שתרמו רבות להתפתחות הסיעוד בישראל עוד מלפני קום המדינה הן פרופ' רבקה ברגמן וברטה לנדסמן.
בשלהי 1918, עם סיום מלחמת העולם הראשונה והחלת המנדט הבריטי בארץ ישראל, הגיעה משלחת הצלה רפואית מטעם ציוני ארצות הברית.
חברי המשלחת יזמו פעילות שיקום של מוסדות הבריאות שניזוקו בזמן הקרבות וייסדו שירותים חדשים, ואלה הוענקו לתושבים בלי הבדל של מגדר, גזע ודת.
כבר בראשית שנות העשרים ניהלה היחידה הרפואית, שהייתה לימים לארגון הרפואי הדסה Hadassah Medical Organization חמישה בתי חולים: בירושלים, ביפו, בחיפה, בטבריה ובצפת.
כמו כן הוקמו ברחבי הארץ מרפאות, מעבדות, מערך פיקוח על בריאות והיגיינה של אלפי תלמידים, טיפות חלב ועוד.
הנרייטה סאלד שאפה ליישם את רעיון הסיעוד למעמד של פרופסיה.
אחד הצעדים הראשונים של המשלחת היה ייסוד בית ספר תלת שנתי לאחיות מוסמכות ברוח בתי הספר הטובים ביותר בארצות הברית.
מאמציה של סאלד כמנהיגת הדסה מקנים לה מקום מרכזי בקרב מניחי יסודות הסיעוד כמקצוע בארץ.
פרט לעשרים האחיות של משלחת ההצלה האמריקנית היו אז בארץ אחיות מוסמכות בודדות בלבד ובהן זלמה מאיר, שייסדה ב-1916 את שירותי הסיעוד בביה"ח שערי צדק.
מחמת המחסור בכוח אדם מקצועי גייסה הדסה נשים צעירות בפינות שונות בארץ והעסיקה אותן על פי הסכמים עם הרשויות המקומיות.
בנוסף גויסו גם בעלות מקצוע שהוכשרו בעיקר במזרח אירופה, אלא שסוג הכשרתן לא תאם בהכרח את דגם האחות המוסמכת האמריקנית ואת כוונת הממשל הבריטי להסדיר את מקצועות הבריאות בארץ באמצעות תקנות מחייבות.
הנהלת הדסה נאלצה גם להתמודד עם הכורח להכשיר עובדי סיעוד זמניים אשר ידאגו למטופלים עד שיתאפשר מילוי השורות באחיות מוסמכות.
אחיות מוסמכות בוגרות בית הספר לאחיות הדסה שהחלו להופיע אחרי 1921 נתמנו לתפקידי מנהלות שירותי הסיעוד או אחיות אחראיות מחלקה בבתי החולים ואיישו עמדות מפתח בקהילה.
לפי "פקודת בריאות העם מס' 1", שהונפקה על ידי הבריטים ב-1918, כל העוסק ברפואה חייב ברישיון מוכר על ידי משרד הבריאות.
ברשימת המקצועות הללו נכללו רופאים, מנתחים, רופאי שיניים, מיילדות ורוקחים.
סיעוד לא הוזכר כמקצוע שנדרש רישיון כדי לעסוק בו.
פקודת הרופאים מ-1928 אפשרה לעוסקים ברפואה להעסיק אחיות ללא התניה של רישיון.
הפקודה קבעה שאין למנוע מהאחיות מלסעוד את החולה.
פקודת בריאות העם קבעה כתנאי לרישום של בית חולים שיעבוד בו צוות סיעודי כשיר.
בראש הצוות תעמוד אחות מוסמכת, בעלת רישיון עבודה המוכר על ידי משרד הבריאות.
כמו כן, העניקה הפקודה למנהל משרד הבריאות את הסמכות לקבוע דרישות לגבי אחיות בבתי חולים בהיבט ההכשרתי והמקצועי.
מכיוון שלא היה בנמצא מסמך חוקי המגדיר את המקצוע ואת הרשאים לעסוק בו, נוצרה קטגוריה של אחיות מעשיות, שכללה עוסקים בסיעוד ללא הסמכה.
על מנת לקדם את האחיות המעשיות, נבנתה תוכנית לימודים בת 18 חודשים להכשרת אחיות מעשיות לדרגה של אחיות מוסמכות.
עם ביסוסו של מקצוע הסיעוד כמקצוע אקדמי, החל משרד הבריאות לפעול לצמצום מספרן של האחיות המעשיות, עד לביטול מוחלט של מעמד זה.
באותה תקופה שלטו בארץ הבריטים והעבודה הסיעודית התבססה על תקנות בריטיות.
בשנים 1948–1979 הייתה עלייה גדולה למדינת ישראל וזו הגדילה באורח משמעותי את הדרישה לאחיות.
כתוצאה מכך, הצטרפו לכוח העבודה בסיעוד אחיות מעשיות רבות.
האחיות שהגיעו מחו"ל נדרשו להציג מסמך המעיד על השכלתן והכשרתן בחו"ל ולפיו קיבלו רישיון עבודה, מבלי לעבור מבחנים.
בתקופה זו, לא עלתה על הפרק הגדרת הסיעוד כפרופסיה, מכיוון שהרקע, הניסיון והסטנדרטים של עבודת האחיות שהגיעו מחו"ל היו שונים ומגוונים.
ביסוס של סטנדרטים ונוהלי עבודה אחידים היה משאיר רבות מהאחיות, כולל אחיות מעשיות, מחוץ למקצוע ובכך היה מחריף את המחסור באחיות.
בשלהי שנות הארבעים ובשנות החמישים היו בארץ מספר שביתות של אחיות שפרצו לנוכח התנאים הקשים והמחסור באחיות.
לרגל יום האחות ב-22.12.1958 פורסם בעיתון הבקר שבשירותי הבריאות עבדו 6,189 אחיות.
בבתיה"ח עבדו 1,312 אחיות מוסמכות ו-2,177 אחיות מעשיות, במרפאות 850 אחיות מוסכות ו-950 אחיות מעשיות, בשירותי הרפואה המונעת, בתי ספר וכו' עבדו 550 אחיות מוסמכות ו-350 אחיות מעשיות.
בשנת 1959 נחתם הסכם שכר עם 6,000 אחיות, כמחציתן מוסמכות.
האחות הראשית הארצית שכיהנה בשנים 1959–1976 נאבקה על תנאי העבודה והשכר של האחיות והאחים.
בתקופת זו אף נעשו צעדים ראשונים לקראת הסבת בתיה"ס למוסדות אקדמיים.
נפתחו בתיה"ס העצמאיים הראשונים לסיעוד בבתיה"ח הממשלתיים ברזילי באשקלון ושיבא, והוחלה אקדמיזציה חלקית בשילוב לימודי המשך באוניברסיטת תל אביב.
באוניברסיטה זו נפתח גם בשנות השישים החוג הראשון לסיעוד והוכנה תשתית של אנשי מנהל והוראה לייסוד תוכניות אקדמיות נוספות בארץ.
ב-1976 חודשה פקודת העוסקים ברפואה מ-1947 ונקראה "פקודת הרופאים".
הפקודה קבעה, בין היתר, כי העיסוק ברפואה ייעשה אך ורק על ידי מורשה לעסוק ברפואה, אך אין בהוראה זו כדי למנוע מאחיות לסעוד את החולים.
במקביל לפקודה מ-1947, התאחדו האחיות היהודיות בישראל לגוף אחד בשם איגוד האחיות שייצג פורמלית את כל האחיות.
המיילדות הקימו גוף נפרד ועצמאי.
בנובמבר 1979 התקבל בכנסת תיקון לפקודת בריאות הציבור, שנתן בידי מנכ"ל משרד הבריאות סמכות לקבוע תקנות הנוגעות לכלל האחיות.
בהמשך לתיקון נוצרו שני מערכים של תקנות: לאחיות בקהילה ואחיות בבתי חולים.
שני המערכים של התקנות נועדו להוות בסיס להסדרת המקצוע בעתיד, אך הדבר לא נעשה.
ב-1988 קבע מנכ"ל משרד הבריאות סט מחודש של "תקנות האחיות" והדגיש את הרשומות השונות לאחיות בית חולים ואחיות קהילה.
הרישום החדש כלל קטגוריה חדשה של מיילדות, שהייתה חלק ממקצוע הסיעוד וחויבה ברישום על ידי אחות ראשית.
ב-1993 יזמה הסתדרות האחיות הצעה חדשה לחוק האחיות.
הצעת החוק קבעה קריטריונים ותנאים לרישוי של אחיות ומיילדות והגדירה מוסדות הרשאים להכשיר אחיות, התחייבות ללימודים מתקדמים והתמחויות, אמצעים משמעתיים, פיקוח רפואי ואספקטים נוספים של מקצוע הסיעוד.
בתמורה, נדרשו שינויים מסוימים בפקודת המיילדות ובפקודת הרופאים.
התגובות להצעת החוק היו מעורבות ושונות וב-1995 הוכנה טיוטה חדשה, שלא כללה מיילדות.
חילופי השלטון בעקבות הבחירות הכלליות ב-1996 גרמו לעיכוב בקידום החוק.
בשנת 2007 נעשה על ידי האחיות ניסיון לעורר מחדש את היזמה להצעת החוק, על מנת להסדיר סופית את הפרופסיה.
אחיות דואגות למטופלים המגיעים ממגוון של תרבויות, גילים ועדות, בבריאות ובחולי, באופן הוליסטי בהתבסס על צורכיהם הפיזיים, הרגשיים, הפסיכולוגיים, האינטלקטואליים, החברתיים והדתיים.
מקצוע הסיעוד משלב בין מדע פיזי, מדע חברתי, תאוריית הסיעוד, וטכנולוגיה תוך הטיפול במטופלים.
על מנת לעבוד במקצוע הסיעוד בישראל, יש לקבל הכשרה באחד מבתי הספר לסיעוד בארץ ולאחר מכן לגשת למבחן הממשלתי.
הציון העובר במבחן הממשלתי הוא 60.
אחים ואחיות עובדים בבתי חולים וכן בקהילה, בליווי הריון, במרפאות מגוונות כגון מרפאות ריאה, מעקב הריון, מרפאות אמבולטוריות ועוד.
ישנם אפשרויות נוספות כגון עבודה במחקר.
אחיות בישראל יכולות לאחרונה להתקדם לתפקידי nurse practitioner, אחות מעשית, בתחומים כגון גריאטריה, נאונאטולוגיה ועוד.
אחיות אינן עוזרות של הרופאים אלא מקצוע בפני עצמו.
תפקידם לדאוג למטופל באופן בלתי אמצעי, להוות הסנגור של המטופל ולהעניק את הטיפול הרפואי על פי הוראת הרופא.
בנוסף, האחיות מדריכות על אורח חיים בריא, על דרכים שונות להקלה על כאבים, ומוסמכות להשתמש במכשור וצנרת רפואיים.
יתר על כן, הן מבצעות רישום של ההיסטוריה הרפואית והסיעודית של המטופל, מציעות תמיכה רגשית ומבצעות מעקבים שונים בהתאם למצב המטופל.
כמו כן, הן עוזרות לרופאים בביצוע בדיקות אבחנתיות, פרוצדורות וניתוחים.
לאורך ההיסטוריה, נשים הם אלו שהניפו את דגל הסיעוד.
בהתחלה היו אלו הנזירות, ובמשך הזמן הצטרפו עוד ועוד נשים, עד שהסיעוד נהיה מקצוע לכל דבר.
מיילדות לאורך ההיסטוריה היו נשים שעזרו לנשים אחרות ללדת.
כיום מקצוע המיילדות כלול אף הוא בתחום הסיעוד.
לאחרונה, מצטרפים גם הגברים לכוח האדם הסיעודי.
גברים שבוחרים לעסוק במקצוע הסיעוד באופן כללי מזהים את עצמם עם התפקיד הנותן והתומך.
גברים אחים תורמים רבות למקצוע הסיעוד, הן בכוח הפיזי שלהם שמאפשר להם לנייד חולים חלשים בקלות רבה יותר והן ברגישות והאמפתיה שהם מגלים כלפי החולים שלהם שמאפשר לציבור הגברי להיעזר בהם בקלות רבה יותר מאשר באחיות נשים.
מעבר לכך, בעזרת היכולת של הגברים האחים לטפל במקומות אינטימיים ברמת מקצועיות דומה, נחסכת מגברים רבים חוסר הנעימות שמגיעה כאשר אחות צריכה לטפל במקומות צנועים, כגון בהכנסת קטטר לשלפוחית השתן.
פעולת הסיעוד היא הדאגה הסיעודית למטופל.
מתוך דאגה זו, אחיות יוצרות אבחנות סיעודיות בעזרת התהליך הסיעודי.
התהליך הסיעודי נבנה סביב תיאוריה סיעודית ספציפית תוך התחשבות בסיטואציה ובאוכלוסייה המקבלת את השירות.
האחות מתבססת על תיאוריות סיעודיות כמו גם על מחקר סיעודי בטיפול שהיא מעניקה.
באופן כללי, התהליך הסיעודי הוא השיטה בה האחות מבצעת אמדן סיעודי ומאבחנת את צורכי המטופל, מתכננת את התוצאות הרצויות, מבצעת את ההתערבויות הנחוצות ואומדת את תוצאות הטיפול שהיא העניקה.
פרופסיית הסיעוד, כמו בתחומים אחרים, פיתחה תיאוריות שונות הנובעות מתוך אמונות פילוסופיות, פרדיגמות, והשקפות עולם משתנות, על מנת לעזור לאחות לכוון את מעשיה ולהגיע למטרות הטיפול.
במסגרת תפקידיהם, הצוות הסיעודי עובד לבד או כחלק מצוות רב-מקצועי המעניק טיפול למטופל ומשפחתו.
מקצועות הסיעוד מגוונים ומאפשרים מציאת תחומי עניין רבים כגון: עבודה בבית חולים, במרפאה קהילתית, עבודה בעלת אופי דינמי ביותר כגון עבודה בטיפול נמרץ או בחדר המיון לעומת עבודה במחלקות שונות שעשויה להיות רגועה יותר.
הפעולות היומיומיות שעושה האחות כוללות אומדנים שונים, מדידת סימנים חיוניים (דופק, לחץ דם, סטורציה, קצב נשימות), הזרקת תרופות מסוימות, ומתן דיווח שוטף לצוות הרופאים על מנת לתאם בין מצב המטופל לבין הוראות הרופא.
בנוסף, האחות היא הסנגור של המטופל, מקשיבה לקול שלו ומעודדת את הצוות הרפואי להקשיב היכן שצריך.
בנוסף, אם היא שומעת מהמטופל דבר מה שצריך דיווח לרופא, האחות מוודאת שהידע מגיע אל הצוות הרפואי הראוי.
האחות מקלה את השהות של המטופל במרכז הרפואי עד כמה שניתן, ומוודאת שהצוות הרפואי שומר על כבודו של המטופל ועל פרטיותו גם כשאינו מסוגל לעשות כן בעצמו.
האחות מחלקת את התרופות למטופל על פי מרשם הרופא, או, כאשר יש לה הרשאה לכך, מחליטה בעצמה לתת תרופות מסוימות כגון סוגים מסוימים של משככי כאבים.
תפקידה לוודא שהמטופל הנכון קיבל את התרופה הנכונה במינון ובזמן הנכון.
מתוך כך, עליה לזהות את המטופל בשני פרמטרים (לרוב מקובל שם ושם משפחה יחד עם ת.ז.
או שם אב) בכל פעם שהיא נותנת לו את התרופות.
בנוסף, האחות נותנת מוצרי דם שונים לפי הוראת הרופא וכאשר יש צורך בכך לפי בדיקות דם.
במקרה כזה על האחות לאמת את המוצר ואת שם המטופל מולו ומול אחות נוספת, כדי להוריד עוד יותר את הסיכוי לטעות.
תפקיד האחות הוא בין השאר לתווך למטופל את המצב שלו, את ההחלטות שמתקבלות בצוות הרפואי ואת הפרוצדורות שעליו לעבור כדי להבריא או כדי להרגיש טוב יותר.
תפקיד זה כולל בין השאר תרגום שפה רפואית מורכבת למונחים שכל אדם יכול להבין.
בנוסף, עליה להסביר על תרופות שונות שהמטופל מקבל (בין בתחילת מהלך הטיפול ובין באמצעו), בשביל מה כל תרופה ועל מה היא משפיעה, ולאילו תופעות לוואי יהיה אפשר לצפות, ואיך ניתן להתמודד עם תופעות הלוואי.
היא מגשרת בין המטופל למטפלים מסוגים שונים ומנהלת כך את טיפולו.
כך, במסגרת ניהול הטיפול, היא יכולה להפנות לפיזיותרפיה, לרופא כלשהו, לדיאטנית וכו'.
תחומי המומחיות הקלינית הסיעודית היא כדלהלן לפי אתר משרד הבריאות:
אחות מומחית טיפול תומך - אחות מומחית המטפלת בחולים בסוף החיים, מאזנת טיפול תרופתי להקלה ושליטה על סימפטומים, יועצת ומדריכה את החולה ומשפחתו במסע בסוף החיים.
אחות מומחית בסיעוד גריאטרי - אחות מומחית המעניקה טיפול רפואי לקשישים: טיפול שגרתי במחלות שכיחות, זיהוי מצבי חירום, הענקת טיפול ראשוני במצב החירום והפניה לגורם רפואי מתאים.
אחות מומחית בסוכרת - אחות מומחית המעניקה טיפול רפואי לחולי סוכרת: וויסות ואיזון המחלה למצב שיאפשר תפקוד יום יומי ואיכות חיים, מתן ייעוץ, הכוונה והדרכה לחולים, למשפחות ולצוות הרפואי, איתור מוקדם של חריגות במצבו של החולה והפנייתו לגורם רפואי מתאים.
אחות מומחית בפגים - אחות מומחית המעניקה טיפול רפואי לפגים לרבות מענה מידי לצורכי הטיפול השגרתי בפגים, איתור וזיהוי החריגים ומתן טיפול ראשוני מידי במצבים חריפים ומסכני חיים כמו גם טיפול רפואי לפגים במגוון מצבים מורכבים, ייעוץ והדרכת משפחת הפג והצוות בפגייה.
אחות מומחית בכירורגיה - אחיות מומחיות בתחום הכירורגיה מעניקות טיפול רפואי כוללני לחולה הכירורגי המאושפז.
אחות מומחית במדיניות ומינהל בסיעוד - אחות מומחית המהווה מנהיגה ומובילה ומנהלת תחום רחב היקף בארגון הרפואי.
עליה לעשות שימוש מושכל במשאבים כמו: משאבי אנוש, ידע, הון, נכסים חומריים ונכסים לא-מוחשיים, זאת, על מנת להשיג את מטרות הארגון, ולהבטיח טיפול רפואי איכותי.
כבר במשנה נקראת המיילדת 'חכמה', וכך נאמר שם: 'אין מילדין את הבהמה ביום טוב אבל מסעדין.
ומילדין את האשה בשבת, וקורין לה חכמה ממקום למקום ומחללין עליה את השבת, וקושרין את הטבור' (שבת יח, ג).
על הפסוק 'ומילדין את האשה בשבת' מוסיף רש"י בפירושו לתלמוד (שבת קכח, ע"ב): 'ואין צריך לומר שמסעדין'.
'חכמה'- היא זו הבאה ליילד (בבלי, עירובין מה, ע"א), ורש"י, בפירושו לתלמוד במסכת שבת, אומר: חכמה - מיילדת.
עד שנות השבעים, שבהן נפתחו היחידות הראשונות לטיפול נמרץ, מעמד המיילדות והחוק המיוחד העניקו להן אוטונומיה גבוהה במיוחד בהשוואה למרבית האחיות בארץ והציבו אותן בין ההולכות בראש המחנה.
בשלהי שנות השבעים נשמעה הטענה שהמיילדת עוסקת בגווני הלידה הנורמלית והרופא בתחום הפתולוגי, אלא שאין לידה העשויה להיחשב נורמלית עד לסיומה.
בכך הוצאה העברת האחריות ללידה מתחום המיילדת לתחום הרופא.
ובכל זאת, אחת השאלות המכריעות ביחסי הגומלין בין רופא למיילדת היא מתי יש צורך לערב את הרופא ובעצם, למי הבעלות על זירת הלידה.
תמימות דעים לא נמצאה גם באשר לשיעור התערבות הרופאים בלידות.
מיילדות מעידות שהן מגינות עד כמה שאפשר על מהלך הלידה שיהיה עם מינימום התערבות.
משנות השמונים, עת הוחל בקביעת תקנות לאחיות מוסמכות, הואץ תהליך צמצום הסמכויות של המיילדות והכפפתן לתקנות האחיות, אף שהמיילדות פועלות מכוח חוק אשר מעמדו בהיררכיה השיפוטית גבוה מזה של התקנות שמכוחן פועלות האחיות.
פעולות רבות של מיילדות, בהיותן אחיות מוסמכות, הוגדרו כנשענות מבחינה לגלית על תקנות הצוות הסיעודי ותקנות לכשירויות לפעולות חריגת ולא על פקודת המיילדות.
על כן מילדת שלא הוכרה כאחות מוסמכת הייתה מנועה מלבצע פעולות שהוגדרו חריגות אף שהיא הייתה רשומה ומוכרת כמיילדת.
זה היה מצב חדש למיילדות אשר תפסו את עשייתן כולה כמעוגנת בפקודת המיילדות, ולא כפי שהובהר להן מאוחר יותר כמבוססת על תקנות העוסקות בפעולות חריגות של אחיות מוסמכות.
בכל זאת יש יתרונות למיילדות שהן בעלות מידה ניכרת של אוטונומיה וסמכות, אך גם חייבות להתמודד עם דילמות שנוצרו כתוצאה מן השינויים.
כיום, מיילדות עובדות בדרך כלל במסגרת בתי חולים ויכולות בעזרת ההכשרה הראויה גם להיות מיילדות בית.
טיפת חלב היא תחנה המספקת שירותי בריאות ורפואה בתחום קידום בריאות ומניעה לנשים הרות, תינוקות וילדים (גילאי לידה עד 6 שנים) ומשפחותיהם.
תחנות טיפת חלב פזורות בכל רחבי הארץ ומופעלות על ידי לשכות הבריאות.
טיפות חלב מופעלות בעיקר על ידי אחיות, במימון משרד הבריאות.
על אחריותם לבדוק שהתינוקות גדלים ומתפתחים כיאה לגילם, עולם במשקל, מקבלים את החיסונים הנדרשים לגילם לפי תוכנית החיסונים של משרד הבריאות, ומדריכים את ההורים לגבי נושאים שכדאי לשים לב אליהם או להזהר מפניהם בגילים שונים לפי התפתחות ילדם.
אחיות בריאות הציבור היו נושאות דגלה של משלחת הדסה בראשית פעילותה בארץ.
ההתמחות השיטתית והנרחבת הראשונה בסיעוד הייתה בתחום הקהילה וכללה בתחילה גם את המיילדות.
תחנת הבריאות הראשונה פתחה את שעריה בירושלים לצורכי טיפול והוראה.
התחנה השנייה נוסדה בשכונה הבוכרית והתכנית החדשה והלא מוכרת בארץ ישראל הייתה מניעה - Health Welfare Program.
בסוף שנות העשרים הופץ הרעיון ויושם ברחבי הארץ על ידי האחיות והרופאים.
גם משרד הבריאות של הממשל הבריטי פעל בכיוון זה בקרב האוכלוסייה הערבית.
משנות העשרים התקיים קורס בריאות הציבור לאחיות מוסמכות, אך גם לאחיות מעשיות, והוא נמשך חודשים אחדים.
בשנות החמישים נפתחו גם קורסים מזורזים של שישה שבועות, מחמת הדחיפות בהעסקת אחיות בימי קליטת גלי העלייה.
בבית הספר לאחיות מיטב התלמידות נבחרו לקורס בריאות הציבור.
מראשית שנות הארבעים אחיות הקהילה של הדסה 'הביאו את ביה"ח לבתיהם של המטופלים'.
אחד המניעים להפעלת שירות זה היה הקלת הלחץ על מיטות האשפוז בביה"ח, הפחתת הסבל והחשת ההחלמה של החולה אשר התאפשר לו להישאר בביתו.
לפי נתוני משרד הבריאות כ-25% מהאחיות המועסקות היום בישראל עובדות בקהילה.
בשנים האחרונות אנו עדים למגמות חדשות במערכת הבריאות, המשפיעות על תפקידן של אחיות אלו.
מגמה בולטת היא שינוי במאפייני החולים: מספר הקשישים בישראל עולה וצפוי להמשיך ולעלות, מגמה זו מחייבת היערכות לטיפול מתאים בחולים ממגזר זה.
עוד מגמה בולטת היא תוכניות שונות שבנתה מערכת הבריאות, כדי לשפר את איכות הטיפול והשירות ולקדם את בריאות האוכלוסייה.
תחומי פעילות אחיות בקהילה: הרחבת הפעילות של אחיות הקהילה הדגישה את החשיבות של איגום התחומים שהן עוסקות בהם.
ישנם מספר תחומים עיקריים, והם יורחבו להלן:
1. טיפול סיעודי שוטף (עבודה שגרתית).
במסגרת עבודתה השגרתית של האחות היא מבצעת פעולות שונות, רובן פעולות שעסקה בהן בעבר, כמו נטילת דגימות דם, מדידת לחץ דם, בדיקת אק"ג, הזרקת תרופות, חבישות שונות ואינהלציה.
בעבר היו פעולות אלה נעשות לפי הוראת רופא, וכיום רבות מהן נעשות באופן עצמאי בידי האחות.
כך, למשל, התפתחה מאוד מיומנות החבישות, וחלק מהאחיות עוברות הכשרה מיוחדת בנושא.
האחיות בודקות את המטופל ומטפלות בו לפי החלטתן, כולל מתן מרשמים לחומרי חבישה.
הארכת תוחלת החיים וריבוי התחלואה חוללו עלייה תלולה במספר החולים הכרוניים המטופלים במסגרת הקהילה.
אחיות בכל הקופות נוטלות חלק פעיל ונכבד בטיפול בחולים הכרוניים, אך יש הבדלים בהיקף מעורבותן בניהול הטיפול בחולים אלה.
בשתיים מהקופות האחיות נדרשות לנהל את הטיפול כמעט לבדן; עליהן לבנות תוכנית התערבות לשמור על קשר רציף עם המטופל, לוודא שהוא עורך את – שנתית ואף להוציאה לפועל הבדיקות הרלוונטיות ומקבל את הטיפול הנחוץ, להפנות אותו במידת הצורך לטיפול אצל הרופא ולעמוד לרשותו בשאלות שיש לו במהלך הטיפול.
בשתי קופות אחרות הציפייה העיקרית מהאחות היא שתטפל במטופל שהרופא מפנה אליה.
ואולם במסגרת המפגש עם המטופל נדרשת האחות, לא רק לבצע את הוראת הרופא, אלא לבדוק מדדים אחרים, לשאול את המטופל אם הוא מבין את הוראות הטיפול, להדריך אותו כשאין הוא מבין אותן ועוד.
אחיות מקדישות, כאמור, חלק נכבד מזמנן להדרכות של חולים כרוניים, הן יחידים )למשל איך מזריקים אינסולין (והן קבוצות)הפחתה במשקל, פעילות גופנית ועוד(.
הדרכות אלה מציבות את האחות במעמד של יוזמת ומטפלת ולא רק "מבצעת פקודות".
חלק מההדרכות משולבות בטיפול הרפואי, וניתנות בהמשך לביקור אצל הרופא, וחלקן ניתנות בידי האחיות באופן יזום.
בקופות השונות יש יוזמות הדרכה שונות, שתכליתן להגיע לקהלים רחבים על פי צורכיהם.
התפיסה המקובלת היום בעולם הבריאות היא שמתן כלים לאדם לשלוט על בריאותו ישפר את בריאות האוכלוסייה.
קופות החולים פועלות מיוזמתן למען קידום הבריאות בקהילה.
הן רואות באחיות אפוא את הכוח המקצועי המתאים יותר להוביל משימה זו, משום שהן משלבות ידע קליני וגישה נעימה כלפי המטופל.
על כן מעורבות האחיות בתחום זה בולטת מאוד.
במסגרת הפעילות היזומה מוקדש מאמץ נרחב להגברת מעורבות המטופל בטיפול ולעידודו להקפיד על יישום המלצות הטיפול.
יציאה לקהילה –בכל הקופות אחיות יוצאות לקהילה לפעילות שתכליתה קידום בריאות; למשל: הדרכת ילדי הגנים בצחצוח שיניים; הקמת דוכן בקניון למדידת לחץ דם; הרצאות לבני נוער על יחסי מין.
אחיות מתאמות את הימים האלה, ובמקרים רבים גם יוזמות אותם.
ביציאה לקהילה הפנייה היא לאוכלוסייה הכללית ולאו דווקא לאוכלוסייה מאותה קופה.
4. מדדי איכות ובטיחות המטופל.
אחיות מעורבות מאוד גם בתוכניות מדידת איכות.
בישראל מתנהלת תוכנית לאומית למדידת איכות בקהילה, המאפשרת בדיקה שוטפת של שירותים נבחרים שמציעות קופות החולים בתחומי המניעה, האבחון, הריפוי והשיקום.
במחקר שנערך על התוכנית נמצא שהרופאים הראשונים בישראל סבורים שלאחיות תפקיד משמעותי בכל הנוגע למדידת איכות.
בכל הקופות רווחת התפיסה שאחיות מקדישות חלק גדול מזמנן לנושא מדדי האיכות ובטיחות המטופל במסגרת תוכניות העבודה ובמסגרת שגרת העבודה.
ביטוי לכך מצאנו במעורבותן הרבה בתוכניות המדדים ובציפיות של המנהלים מהן, לקחת על עצמן לקדם את המדדים הרלוונטיים.
יש תחומים מסוימים, כמו איתור מוקדם ומניעה, לק מרכזי יותר בעבודת האחיות בהקשר זה ומנוהלים בידן.
אלה תחומי מדידת האיכות העיקריים שאחיות מעורבות בהם: חיסונים, ממוגרפיה, צואה לדם סמוי, מדידות שונות והדרכות.
טיפולי בית ניתנים לחולים המרותקים לביתם.
חלקם לא יכולים להגיע למרפאה עקב בעיה אקוטית (אחרי תאונת דרכים למשל), אבל רובם חולים כרוניים, מבוגרים, המרותקים לביתם מפאת מחלה שאינה חולפת.
לא נמצא שוני בין הקופות בהיקף טיפולי הבית שהן מעניקות באמצעות האחיות.
בכל הקופות אחיות עושות את רוב טיפולי הבית, הכוללים את אלה: נטילת אומדנים כלליים, כמו אומדן כאב, אומדנים תפקודיים פיזיים ומנטליים שונים; מתן תרופות וטיפולים שונים, לרבות הזרקת אינסולין, טיפול בפצע, החלפת צנתר (קטטר); עריכת בדיקות מעבדה באמצעות נטילת דגימות דם והעברתן למעבדה.
אחיות צוברות ידע וניסיון בתחומים שונים, כמו סוכרת, סטומה, טיפול בפצעים, גריאטריה,הן דרך לימודים, כמו קורסים על-בסיסיים והכשרות שונות, והן דרך עבודתן היומיומית.
ידע וניסיון אלה הופכים נכס, כאשר האחיות מתמקצעות בתחום עיסוקן והופכות "מומחיות" בו.
בכל קופה יש מיזמים ייחודים שבהם משולבות אחיות.
מיזמים אלה מאפשרים לקופה להתמקצע ולהתמחות בתחום זה ומטייבים את הטיפול הניתן במסגרת הקופה.
מיזם ייחודי נוגע בקשת רחבה של עיסוקים של הקופה, והוא נבחר, כדי להעצים את יכולתה לטפל במטופלים ולבסס תחומים שהיא חזקה בהם.
האחים והאחיות הם לרוב קו ראשון בטיפול הרפואי שמקבל המטופל, והם לרוב זמינים למטופל בזמן שהוא מחכה לרופא.
מעבר לכך, הביקור במרפאה או בבית החולים טעון בהרבה מקרים מכיוון שמדובר בבריאות וחולי, חיים ומוות.
הסיטואציה הזו מביאה מטופלים רבים לקיצוניות רגשית, קל וחומר כשמדובר במטופל שאינו מאוזן רגשית מראש.
על כן, אחים ואחיות סובלים מאלימות מהמטופלים לעיתים קרובות.
בשנת 2017, הוצתה אחות בשם טובה קררו על ידי מטופל בקופת חולים בחולון.
היא הייתה בת 55 כשהמטופל שפך עליה בנזין והצית את הבניין.
בתגובה, מערכת הבריאות הושבתה לשעתיים.
אחים ואחיות עושים רבות למען האוכלוסייה אותם הם משרתים, וסופגים את שלל הרגשות והתחושות והחולי שהמטופלים מביעים ופורקים.
זהו מקצוע עם המון נתינה, וכך גם המון שחיקה.
בנוסף, אחים ואחיות עומדים בעומס עבודה כשיש אח אחד על מספר משתנה של מטופלים, בדרך כלל בין 4 ל-10 במחלקות בתי החולים.
על כן, הצוות הסיעודי חווה שחיקה על בסיס תדיר.
על מנת למנוע את האלימות, משרד הבריאות כינס ועדה שתדון בו ותגיע למסקנות.
על מנת למנוע את השחיקה, מומלץ לצוות הסיעודי "למלא מצברים" ולדאוג לעצמם, לפתח את עצמם מקצועית על ידי קורסים על בסיסיים ופיתוח המומחיויות והסמכויות שלהם בתוך הסיעוד, ולגוון בתפקידים כדי לא להתקבע ולהשחק.
סִיסְרָא שימש כשר הצבא של יבין מלך חצור על פי המסופר במקרא.
בסיסו המרכזי נמצא בחרושת הגויים.
הוא היה שר רכב וצבאו כלל 900 רכב ברזל.
הוא לחץ על ישראל עשרים שנה.
סיסרא היה שותף במספר מלחמות במערכת ההתנגשויות שבין שבטי ישראל לבין ממלכת חצור.
הוא היה המצביא במלחמה שהתנהלה בין ממלכת חצור נגד אחדים משבטי ישראל בהנהגת ברק בן אבינועם ודבורה הנביאה.
הקרב הסתיים בניצחון שבטי ישראל, למרות הנחיתות המספרית והטכנולוגית שלהם ביחס לצבא חצור, שלרשותם עמדו 900 מרכבות של ברזל.
זירת הקרבות הייתה בעמק יזרעאל.
סיסרא העייף נמלט רגלית ומצא מקלט באוהלה של יעל אשת חבר הקיני, בידיעה "כי שלום ליבין מלך חצור ובין בית חבר הקיני".
סיסרא ביקש מי שתייה מיעל, זו השקתה אותו בחלב, המתינה שיירדם ותקעה באמצעות מקבת את יתד האוהל אל תוך רקתו של סיסרא, וכך המיתה אותו.
לפי חז"ל, התקיימו יחסי מין בין יעל לבין סיסרא, בתלמוד דרשו את שבעת הפעלים המתארים את התנהגותו של סיסרא לאחר שנכנס אל אוהל יעל כהתנהגות מינית: .
מוות סמלי זה דומה למוות של הולופרנס, שר צבא אשור המופיע בספר יהודית.
אולם בספר יהודית מתואר שיהודית מפתה את הולופרנס, והלה נשבה בקסמיה.
הוא עורך משתה לכבודה, ובמשתה שותה כמות גדולה של יין ונרדם.
יהודית עורפת את ראשו ומביאה אותו למחנה ישראל.
בשירת דבורה ששרה דבורה הנביאה לאחר הניצחון הישראלי בקרב (שופטים ה'), מוזכרת יעל אשת חבר הקיני לטובה, ואילו אם סיסרא מוזכרת בלעג:
הניצחון על יבין וסיסרא נזכר כניצחון גדול גם שנים רבות לאחר מכן ב.
השם סיסרא מוזכר גם כשם אביהם של כמה מן הנתינים עולי הגולה עם זרובבל ( וב-), ללא קשר לשר צבא יבין.
בילקוט שמעוני (שופטים ד') מסופר כי (רמז מג).
בתלמוד בבלי נאמר שמבני בניו של סיסרא למדו תורה בירושלים.
הגמרא עצמה אינה מגלה מיהם אותם חכמים שיצאו מסיסרא, אך רב ניסים גאון (על ) כותב שהכוונה לרבי עקיבא.
שאלת מקור שמו ומקורו האתני של סיסרא קשורות זו לזו ובנוגע אליהן ישנה מחלוקת עזה בין החוקרים.
למרבית הדעות, מקור שמו של סיסרא איננו בשפה שמית.
שמואל ייבין מציע לקשור את שמו של סיסרא לחמישה שמות מורכבים בכנען בימי רעמסס השני ורעמסס השלישי.
לשבטים הללו קדם התואר "קאו-סא" (דהיינו כוש) ובהמשך "ק-א-ו-ת(א)-י-ס-רו" שדומה לשם סיסרא.
הצעה נוספת של ייבין היא שמדובר בשם תאופורי שהוא קיצור של "סיסרבעל" הוא "סיסראל".
פירושו הוא שסיסר הוא בעל.
אין אל כזה בפנתיאון האלים המוכר לנו וייתכן שמדובר באל שמוצאו מאגן הים האגאי היות שהשם מופיע בכתב ליניארי א' המינואי בצורת - יַ-סַאסְ-רֵא (ja-sas-sa-ra), שם זה מופיע גם בצורה היוונית סיסַרא (ΣΙΣΑΡΑ) וממוזג עם דמותו של זאוס קרתוגנס (שנולד בכרתים).
כיוון אחר של הצעות הגיעה מויליאם אולבריט, אלברכט אלט, מרטין נות ואחרים שקושרים את שמו של סיסרא לגויי הים.
חיזוק לגישה זו התקבל כתוצאה מעבודתו של אדם זרטל על הקשר שבין אל-אחוואט, גויי הים, שבט השרדנה וסרדיניה.
בירת סרדיניה היא סאסארי ויש עדויות להשתמרות שמות הנובעים משם העיר גם בעת העתיקה.
המשורר חיים גורי כתב שיר על אם סיסרא, על בסיס הפסוקים המופיעים בשירת דבורה.
בפרלמנט, סיעה היא מסגרת פוליטית אליה משתייכים חברים מכהנים.
חברי הפרלמנט מחולקים לסיעות בהתאם למפלגות שמטעמן נבחרו.
ואולם, מטעמים שונים ובתנאים מסוימים, יכול חבר פרלמנט לעזוב את סיעתו, ואז הוא יכול להיות לסיעת יחיד, להקים סיעה חדשה או להצטרף לסיעה קיימת.
חברי סיעה נתונים בדרך-כלל למשמעת סיעתית, כלומר המחויבות הפוליטית להצביע יחד עם הסיעה בנושאים מסוימים, ככל שהסיעה החליטה לנקוט עמדה אחידה בעניינם.
הפרת המשמעת הסיעתית עלולה לגרור צעדים משמעתיים נגד החבר המפר, ובמקרים מסוימים אף הדחה מהסיעה.
בתחילת כהונת כל כנסת, הרכב הסיעות זהה להרכב הנבחרים ברשימות השונות לכנסת, כאשר כל רשימה מורכבת ממפלגה אחת או יותר, ויכולה לכלול גם תנועות שאינן מפלגות.
במהלך כהונת הכנסת יכולים חברים בסיעה לפרוש ממנה וסיעות יכולות להתאחד או להתפצל.
לכל שינוי בהרכב הסיעות נדרש אישור ועדת הכנסת.
עד 1990 יכול היה חבר הכנסת לפרוש מסיעתו באופן חופשי, וליצור סיעה שנקראת סיעת יחיד (ח"כ שפרש אך לא הקים סיעה מכונה "ח"כ יחיד").
מצב זה יצר אפשרות של "עריקה" מסיעה לסיעה, לעיתים קרובות תמורת טובות הנאה, מצב שנתפס בציבור כלא מוסרי ולא תקין.
בעקבות זאת, ולאור ריבוי הפרישות בעת המשבר הפוליטי באביב 1990 תמורת טובות הנאה תוקן החוק, כך שקבוצת חברי הכנסת יכולה לפרוש מסיעה ללא סנקציות, רק אם יש בה שליש מחברי הסיעה המקורית, או שהפרישה נעשית בהסכמת הצדדים.
פרישה בלא תנאים אלו גוררת סנקציות שונות, בין השאר קיצוץ בתקציב מימון המפלגות, חוסר אפשרות לכהן כשר או סגן שר בתקופת כהונת אותה הכנסת, וחוסר יכולת לכהן בכנסת הבאה מטעם סיעה שכיהנה בכנסת היוצאת ( ו).
עד אפריל 2022 הוכרזו שלושה מחברי הכנסת כפורשים: מיכאל נודלמן, אורלי לוי-אבקסיס ועמיחי שיקלי.
בקיץ 2009, הכנסת השמונה עשרה שינתה את החוק כך שפרישה של שבעה חברי כנסת ומעלה תוגדר בכל מקרה התפלגות לגיטימית, גם אם הם אינם שליש מחברי הסיעה המקורית.
בקיץ 2021, אושר תיקון נוסף שמאפשר לארבעה חברי כנסת להתפלג מסיעתם גם אם הם לא שליש ממנה.
בדצמבר 2022 הוחזר המצב בו נדרשת פרישה של שליש מהסיעה על מנת להתפלג בצורה לגטימית.
עבודת הכנסת מתבצעת ברובה בהתאם לחלוקה לסיעות ולגודלן היחסי של הסיעות השונות.
מספר החברים בוועדות הכנסת השונות נקבע לפי מספר החברים בסיעה.
כספי מימון המפלגות מחולקים לפי מספר החברים בסיעה.
בדיונים מסוימים במליאת הכנסת ניתנת זכות הדיבור רק לנציג אחד של כל סיעה ("דיון סיעתי").