tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העובדה שיש מחלות שאין להן ריפוי והזקנה מביאה בחובה ירידה פיזית וקוגניטיבית, שאינם ברי שליטה לרוב, גרמו להכרה בצורך לתת מענה לתופעות כמו כאב, סבל, דיכאון ועוד, המתפתחים במצב זה.
בעקבות "אמנת מדריד", שנכתבה בשנת 2002, בכינוס הבינלאומי השני בנושא זקנה, נטבע המושג של "זקנה מיטבית".
הגדרה של זקנה חיובית מופיעה במסמך האסטרטגי של אירלנד :National Positive Ageing Strategy משנת 2013 ואשר עודכן לאחרונה ב־2020
מתן טיפול על ידי בני משפחה לאנשים חולים או אנשים עם מוגבלויות וזקנים, אינם תופעה חדשה והם מוכרים בכל החברות לאורך ההיסטוריה.
אחת ההשלכות של העלייה בתוחלת החיים, היא כאמור עלייה במוגבלויות ובמחלות כרוניות, כגון דמנציה, פרקינסון ועוד.
ההזדקנות יחד עם המחלות הכרוניות יוצרות מצב בו רבים יזדקקו לתמיכה, עזרה ולסיעוד, ולא לתקופה קצרה.
בישראל יש כ־1.5 מיליון בני משפחה המטפלים בבן משפחה חולה או זקן, ומתוכם כ־1 מיליון, מטפלים באדם זקן אחד לפחות כפי שפרסם הלמ"ס בשנת 2008. שני שלישים (66%) מן המטפלים הן נשים.
הנתונים מלמדים כי מרבית הטיפול והתמיכה בזקנים ובחולים, מספקים בני המשפחה, אשר נדרשים למלא קשת רחבה של צרכים בתחומים שונים, וחלקם אף מחייבים ידע, מיומנויות וכישורים חדשים כגון: מתן זריקות, דיאליזה בבית, תרגילי פיזיותרפיה ועוד.
אחד מכל ארבעה ישראלים בוגרים הוא בן משפחה תומך ומטפל ומחציתם בגיל 50 ומעלה ורוב בני המשפחה המטפלים, הם נשים.
לנתון זה מספר השלכות: 1) מרבית התומכים והמטפלים נמצאים עדיין במעגל העבודה; 3) מרבית המטפלים והתומכים נכנסים למעגל הסבאות והסיוע לילדים הבוגרים ולחלקם אף ילדים שעדיין מתגוררים בביתם; 4) חלק מהתומכים והמטפלים הם בני הגיל השלישי בעצמם.
גיל בני המשפחה המטפלים, הממוצע, הוא 58 (טווח גילים מ-26 ועד 92).
במדינת ישראל, כ־80% מהזקנים המתמודדים עם מוגבלות פיזית או מנטלית, גרים בקהילה.
צפוי שנתון זה ילך ויגדל, שכן במדינות רבות בעולם וביניהן גם ישראל, מקודמת מדיניות של אל-מיסוד, שעיקרה העברת מרכז הכובד מטיפול במוסדות לטיפול בקהילה.
לפי תחזיות, צפוי אחוז בני ה-65 ומעלה באוכלוסייה, לעלות ל-13% בשנת 2030 ול - 15% בשנת 2045, דהיינו למעלה מ־2 מיליון איש ואישה.
חלקם של בני 75+ צפוי להגיע ל-50% בשנת 2030 ול-51% בשנת 2045. מגמת העלייה אינה נעצרת כאן, אלא ניתן לראות עלייה במספר הזקנים המגיעים לגילאי 90 ויותר, כאשר זו מגמה כלל עולמית המראה קפיצה בגיל החל משנות ה-90 של המאה העשרים, עלייה שאינה מתונה כל וכלל.
מגמה זו יוצרת מושג חדש קשישי על.
"...ההוצאה הלאומית על סיעוד בשנת 2015 נאמדה ב־14.5 מיליון ש"ח.
כ־7.7 מיליארד ש"ח היוו הוצאה ציבורית והשאר הוצאה פרטית (לא כולל את ערך הזמן של בני משפחה מטפלים), הזדקנות האוכלוסייה, העלייה ברמת החיים והירידה בזמינות של בני משפחה, לשמש כמטפלים, צפויים לפעול להגדלת חלקה של ההוצאה על סיעוד..."
בני המשפחה המשמשים לרוב כמטפלים בלתי פורמליים של הזקנים, או החולים והמוגבלים הוכרו בשנים האחרונות כאוכלוסייה ייחודית שיש לתת עליה את הדעת.
מערכת התמיכה הבלתי פורמלית, מתבססת לרוב על מספר מצומצם של בני משפחה, ברוב המקרים על אחד או שניים, המכונים "המטפל/ת העיקריים", או "התומך/תומכת העיקריים" (primary caregiver).
הטיפול והתמיכה יקרו בשתי דרכים: כתוצאה ממחלה או תאונה, זהו מצב פתאומי, המכניס את המשפחה לצורך בהתארגנות מחדש.
המצב השני, הוא ירידה תפקודית וקוגניטיבית, כתוצאה מגיל (הזדקנות).
מצב זה לא קורה ביום אחד, אלא הוא תהליך המאפשר הסתגלות המשפחה באופן הדרגתי לשינויים (תמיכה הדרגתית).
התמיכה ההדרגתית, גורמת לבן/בת המשפחה המסייעים לא להגדיר עצמם כ"מטפלים עיקריים", במשך זמן ממושך.
אי ההגדרה שלהם כבעלי תפקיד גורמת לכך שהם אינם מודעים להשלכות שהולכות ומצטברות עם הזמן, של תפקיד זה.
התפקיד מוכר בספרות המקצועית כ"קריירה בלתי צפויה" (Career Unexpected), כיון שאין זה משנה מתי זה קורה קיימת הרגשה של חוסר מוכנות, הפתעה ולרוב נכנסים לתפקיד במעין חוסר רצון.
לתמיכה בבן/בת משפחה יש ארבעה תחומי סיוע ותמיכה מרכזיים: מידע; קבלת החלטות; תמיכה רגשית; תמיכה פונקציונלית - קניות, ניקיון, ענייני בריאות למיניהם, התנהלות כספית ועוד.
יש שלוש קבוצות של תומכים:
תומכים בבן או בת זוג
הורים תומכים בילד שעבר את גיל 18.
לצד תחומי התמיכה הכמעט זהים בין קבוצות התומכים מתקיימים גם הבדלים כגון: גיל התומכים, המשליך על היכולת והמוכנות, התבוננות חברתית ומידת המחויבות.
ההורים התומכים בילד שעבר את גיל 18, רואים את זה כחלק מתפקידי ההורות שלהם.
השנים הארוכות של הטיפול יוצרים קושי מאוד גדול ותמיכה מאוד צמודה עד כדי צמצום חלקים אחרים של חייהם.
תמיכה זו קרויה גם "פעילות יתר" או "תומך/תומכת מוצפים" קושי נצפה כאשר ההורים אינם יכולים להמשיך ולטפל או יורדים בכמות הטיפול בין היתר מפאת גיל או מחלות שלהם ולתוך המשבצת נדרשים להיכנס בני משפחה אחרים, בעיקר אחים ואחיות של החולה, לקחת את מושכות הטיפול.
האחים נדרשים כעת לטפל הן באח/אחות המוגבלים והן בהורים הזקנים - "תמיכה מורכבת".
מצבים של תמיכת יתר נצפים גם בשתי הקבוצות האחרות, אבל נוכל לראות גם דגם התנהלות נוסף "תמיכה נמנעת".
התומכים בבני זוגם או ילדים התומכים בהוריהם, חשים קשיים רגשיים לא פשוטים: בן/בת הזוג שחלו, משנים את מבנה התפקידים שנוצרו במהלך חיי הנישואים; הורים הזקוקים לטיפול יוצרים היפוך תפקידים לגבי ילדיהם.
הקשיים הרגשיים ייצרו בשני המקרים תמיכה שהיא יותר פרקטית, מרחוק, באמצעות קניית שירותים למשל.
הטיפול הממושך והעומס שבא בעקבותיו, יוצרים מצבים של צורך בהימנעות מחד ובתמיכה עודפת כחלק מנקיפות מצפון למשל, תמיכה זו נעה בין שני הקצוות, שהוזכרו קודם לכן.
אבל יש גם דפוס פעולה נוסף - "תמיכה מאוזנת", המושגת במשפחות שרכשו ידע ומיומנויות, התואמות למצב, סיגלו תקשורת וחלוקת תחומי אחריות בין מספר בני משפחה.
המצב החדש - מחלה, הזדקנות, מוגבלות, בצירוף למרכיב הזמן - זמן ממושך ותחושת חוסר הוודאות, או "ההפתעה" מהידרדרות ושינויים לרעה, מכניסים את התומכים לשורה של קונפליקטים.
המשפחה היא מעין מראה של החברה בכלל ומתקיימים בה יחסי כוח ויחסי תלות, המשתנים בהתאם לשלבים בחיים.
ההזדקנות של ההורים, למשל, משנה יחסים אלו ועלולה להעלות קונפליקטים ישנים על פני השטח, כאלה שהיו חבויים במשך השנים.
המצב ייצור גם קונפליקטים חדשים, כיון שנוצר מצב חדש ואתגרים לא מוכרים.
הקונפליקטים נעים בין אלו האישיים - האם אני עושה מספיק עבור...; האם 'מותר' לי..., לבין הקונפליקטים הבינאישיים הנמצאים בין מספר זירות: משפחה - עבודה; משפחת מוצא - משפחה חדשה; בתוך משפחת המוצא בין אחים או בין אם/אב לבין הילדים וכו'.
חלק מהקונפליקטים ייווצרו על רקע אופי התמיכה, כאשר תמיכתן של הנשים היא במישור הרגשי והפיזי ואילו זו של הגברים היא יותר טכנית.
הקשיים עמם מתמודדות התומכים, אינם קשורים רק למצב המשפחתי החדש של מחלה או הזדקנות, אלא, הם גם תוצר של שינויים חברתיים ודמוגרפיים שקורים כל הזמן.
התפתחות הרפואה והטכנולוגיה האריכו את תוחלת החיים, אך מספר בני המשפחה הפנויים לטפל ביקיריהם מצטמצם והולך, בעיקר, מכיוון שיותר נשים מצטרפות למעגל העבודה מחוץ למשק ביתן, שינויים במבנה התא המשפחתי המסורתי, הכוללים עלייה בשיעורי הגירושין, משפחות של הורים יחידניים ועוד.
ההתמודדות היום יומית עם החולי והיבטי הזקנה, משפיעים על התומך במספר תחומים:
קשיים פיזיים - תחושת עייפות, חולי, הרגשה לא נוחה ועד התפתחות מחלות ממשיות.
קשיים מנטליים - חוסר ריכוז, מחשבות ואי שקט המשפיעים על השינה, תחושת אחריות עצומה.
קשיים נפשיים - תחושת עומס ולחץ, פחדים וחרדות, תסכול ואין אונים, כעס ועוד.
קשיים כלכליים - איבוד שעות עבודה, או אובדן מקום העבודה, ירידה בהכנסות לעומת עלייה בהוצאות, הוצאות נוספות - כגון תמיכה כלכלית בהורה או בילד.
הקשיים שחווה התומך או התומכת, מקרינים על מעגלים נוספים בחייו (משפחה, עבודה, חברים, קהילה).
בני משפחה מטפלים מדיניות בישראל ומחוצה לה
כיום רואים את בני המשפחה המטפלים כאוכלוסייה בפני עצמה שיש להתייחס אליה באופן ייחודי ויתרה מכך, קיימת ההבנה כי חשיבותם ונחיצותם אינה מוטלת בספק.
בשנת 1997 הכריז ביל קלינטון, נשיא ארצות הברית לשעבר, על נובמבר, כעל חודש המודעות הלאומי לבני משפחה מטפלים ובכך שם אותם על מפת התודעה הציבורית.
במדינת ישראל לא קיימת מדיניות מוצהרת ומשנה סדורה לגבי היחס לבני משפחה מטפלים, אולם יש מהלכים שפועלים בכיוון:
נציבות שירות המדינה מכירה בעובדה שרבים מן העובדות והעובדים משמשים כבני משפחה מטפלים ומחליטה להגדיר תפקיד ייעודי - ממונים על הרווחה לסיוע לעובדים שהם בני משפחה מטפלים.
הוצאת הנחיה של הנציבות: "...לכן, סיוע לעובדים המטפלים בבן משפחתם במקומות העבודה הוא אינטרס חברתי כלכלי של כולנו.
לאור זאת, החליטה נציבות שירות המדינה לקבוע, בהנחיה זו, מדיניות כללית המתייחסת לבני המשפחה המטפלים.
מדיניות זו תופעל, בשלב ראשון כפיילוט לשנה אחת ויישומה ייבחן בתום השנה...".
מתן פומביות לזכויות המגיעות לבן משפחה מטפל, וריכוזם יחד, מאפשרים התמצאות ומידע חשוב לבני המשפחה המטפלים.
פרסום זה נמצא באותו אתר המפרט גם את הזכויות של הזקנים, החולים והמוגבלים שבהם צריך התומך או התומכת לטפל, כך שהוא מקל ומכוון מאד.
דיונים על תוכנית אב לאומית בתחום הזקנה: בני משפחה מטפלים, בשנת 2018; הקמת צוות בין מגזרי שדן בנושא בני משפחה מטפלים, אשר הגיש את המלצותיו בשנת 2020.
השקת תוכנית פיילוט במהלך 2019–2020: הקמת מחלקה נפרדת, בתוך מחלקות המטפלות באזרחים ואזרחיות זקנים, המתמקדת בבני משפחה מטפלים.
הקמת המחלקה הייחודית מופעלת על ידי א/נשי מקצוע (עו"ס) בתוך המחלקות לשירותים חברתיים ברשויות המקומיות.
חלק מהפעולות שננקטו כבר היו סדרת הרצאות לבני המשפחה המטפלים במגוון נושאים הקשורים לעבודת התמיכה.
שינוי שם האגף בביטוח הלאומי שנקרא בעבר "שירות הייעוץ לאזרח הוותיק" על ידי הוספת המילה "ומשפחתו", מרמזים שוב על הכרה בצורך של התומכים בייעוץ והכוונה.
מגמה זו גם באה לידי ביטוי בהוצאת חומרי הסברה לבני המשפחה התומכים בגלל המצב החריג והסגרים בימי ה"קורונה".
פעילות של קופות החולים בעיקר בפתיחת קבוצות תמיכה לבני משפחה מטפלים.
חלק מהפעילות הלא ממסדית מתרכזת בפייסבוק בקבוצות שהן פרי יוזמה פרטית ומספקות במה להחלפת מידע, התייעצות וקבלת טיפים ממי שחולקות גורל דומה.
היקף התמיכה החוקי-פורמלי במטפלים בלתי פורמליים במדינת ישראל מצומצם ומוגבל יחסית, ואין כמעט הכרה פורמלית המעניקה "סל זכויות ושירותים" ברור ומוגדר למטפלים בלתי פורמליים.
למעשה, זכויותיהם החוקיות של בני משפחה המטפלים בזקנים סיעודיים מתמקדות כולן בתמיכה התעסוקתית, דהיינו במדיניות שאמורה לאפשר לבני המשפחה המעניקים לזקנים טיפול בלתי פורמלי ממושך ליישב או לצמצם את מידת הקונפליקט בין המחויבות שלהם למקום העבודה ובין הנטל והמחויבות לטיפול הבלתי פורמלי.
מדובר בארבעה חוקים העוסקים בנושא זה:
מדינת ישראל, החברה בארגון ה-OECD, נבחנת בהשוואה למדינות אירופה ולמרות השונות בין האוכלוסיות, השוואה זו, מהווה מקור התייחסות חשוב.
תופעת ההזדקנות של האוכלוסייה, היא תופעה כלל עולמית, אשר תמשיך ותעלה.
ההבחנה בין המדינות היא כתוצאה מקצב העלייה והיכולת להתמודד עם התופעה.
היערכות המדינות להזדקנות האוכלוסייה נדונה על ידי מוסדות האו"ם כבר בשנת 1982, בכינוס הראשון בנושא זקנה שנערך בווינה ובסיכומו נכתבה "תוכנית הפעולה של וינה".
בשנת 2002 נכתבה ונחתמה "אמנת מדריד" (The Madrid International Plan of Action on Ageing), שהיא למעשה תוכנית פעולה בינלאומית בתחום הזקנה.
התוכנית שמה דגש על שלושה תחומים, שיש לתת עליהם את הדעת: היבט חברתי - השתתפות חברתית, כלומר העדר בדידות, תעסוקה, השכלה ועוני; בריאות ואיכות חיים.
(well-being); סביבות תומכות - דיור, טיפול ותמיכה במטפלים, מניעת התעללות והזנחה.
האחריות לביצוע חלה על ממשלות אבל אין כאן חובה, פרט לעובדה שנערך מעקב ודיווח על דרכי יישום במדינות שונות.
קיימות מדינות כמו שוודיה, שווייץ, דנמרק והולנד בהן הטיפול באוכלוסייה הזקנה ניתן לרוב במוסדות שבאחריות המדינה במדינות אחרות נקבעה מדיניות לגבי תמיכה במטפלים העיקריים כגון: הקלות לבני משפחה מטפלים בתחום העבודה - מתן חופשה בתשלום עבור טיפול בבן/בת משפחה (בלגיה); שעות עבודה גמישות (אוסטרליה וארצות הברית) ועוד.
במרבית מדינות האיחוד האירופי וכן במדינות נוספות קיימת מידה שונה של מדיניות לגבי סוגיות הקשורות בטיפול ארוך הטווח של אוכלוסיית הזקנים והחולים.
הסוגיות המחייבות התייחסות הן: הכרעה בסוגיית הטיפול הביתי/ קהילתי או המוסדי; התמקצעות העובדות בתחום הטיפול הכולל הכשרת מטפלות ומטפלים אשר יעבדו בתחום הזה; מידת ההכרה בטיפול הלא פורמלי מצד בני משפחה ומציאת פתרונות להקל על עבודתם.
בחלק מן המדינות נקבעו סטנדרטים לטיפול, חובת איסוף נתונים בפרמטרים קבועים ופרסום הממצאים.
אנגליה היא אחת המדינות היחידות שהפיקה מסמך מדיניות לאומי בתחום, והיא בעלת חקיקה ייחודית וספציפית.
The care act 2014 החליף את החקיקה המקורית משנת 1995, ומהווה חקיקה ראשונה מסוגה אשר מכוונת ספציפית לתחום המטפלים הבלתי פורמליים.
החוק קובע, בין היתר, כי על כל רשות מקומית לערוך תוכנית מותאמת אישית לכל אדם הנזקק לטיפול, ועליה לקחת בחשבון הן את צרכיו של האדם הזקן, והן את צרכיו של מטפלו.
תוכניות לאומיות קיימות גם באירלנד (2013), בצ'כיה (2013–2017), בסינגפור ועוד.
ארצות הברית מתמודדת עם התופעה באמצעות חוקים והסדרים שונים המעניקים זכויות והטבות כספיות למטפלים בלתי פורמליים.
התוכנית המשמעותית ביותר היא תוכנית פדרלית אשר הועברה בקונגרס בשנת 2000, ומטרתה לשרטט למדינות ארצות הברית את התחומים והאופן שבו יש לסייע למטופלים.
התוכנית קבעה חמש קטגוריות לסיוע – מידע למטפל אודות שירותים רלוונטיים לטיפול בבן המשפחה, עזרה למטפלים בהתנהלות ובנגישות למגוון שירותי סיוע ציבוריים, ייעוץ אישי וקבוצות תמיכה, נופשונים ומסגרות חופשה קצרות וכן מתן ציוד חירום והתרעה.
כבר בספר דברים ישנה התייחסות רלוונטית לנושא.
הדיבר החמישי, "כבד את אביך ואת אמך", נחשב לקשה מכל המצוות, במיוחד כשההורים מזדקנים ונעשים תלותיים.
קיומה של מצווה זו על כל השלכותיה מתחיל רק מעת שההורים מגיעים לשנותיהם המאוחרות ונזקקים לעזרה.
התלמוד מסביר כי מצווה זו כוללת: מתן אוכל ומשקה, בגד ומצעים, סיוע בניידות, ובאופן כללי – סיפוק צורכיהם הממשיים והבסיסים של ההורים (מסכת קידושין ל, עמוד ב').
גם בספר ויקרא י"ט, ג' יש מצווה הנוגעת ליחס להורים: "איש אמו ואביו תיראו".
כלומר, אין לעשות דבר שעלול לפגוע בתחושת הכבוד והערך של ההורים.
ההלכה היהודית מתייחסת לגבולות הטיפול בהורים אשר איבדו כשירות פיזית או מנטלית.
למשל, חל איסור לרסן פיזית את ההורה, וכן יש לשמור על צניעותו.
לפיכך לא ראוי שבן או בת ירחצו הורים או יחליפו להם את החיתולים, אלא אם אין בנמצא אדם אחר שיעשה את המשימות הללו, או אם ההורה מבקש מפורשות מן הבן או הבת לעשות בשבילו את הפעולה הזו.
ישנן מספר דעות בהלכה בנוגע לשימוש במטפל חלופי.
הרב שפרן ליקט בספרו דעות של מגוון בני סמכא יהודים ביחס לתיאור המקרה המפורסם של רבי אסי במסכת קידושין, שאמו סבלה כנראה מדמנציה ודרשה מבנה דברים שלא היה יכול לעשות.
לפי הרמב"ם, מדובר במצווה של ממש להעביר את הטיפול לאדם אחר אם הבן או הבת אינם מסוגלים לשאת את הטיפול בהורה בעצמם.
הראב"ד והרדב"ז מדגישים דווקא כי הבנים המבוגרים צריכים לטפל בעצמם בהוריהם, וכי איש לא ישתווה אליהם במסירותם.
בן סובק הוא ספר פנטזיה משנת 2013 שנכתב על ידי ריק ריירדן.
הספר מפגיש בין שתי דמויות מסדרת "פרסי ג'קסון והאולימפיים" והמשכה "גיבורי האולימפוס" עם דמויות מסדרת "משפחת קיין והאלים המצריים", ומתאר הרפתקה משותפת של פרסי ג'קסון וקרטר קיין.
הספר תורגם לעברית ב-2017 בהוצאת "גרף".
לאחר ששמע על הפרעות קסומות באזור לונג איילנד, קרטר הולך לחקור את שמתרחש באזור.
הוא נבלע במפתיע על ידי תנין אימתני, אך פרסי ג'קסון דוקר את התנין בישבן והוא מקיא את קרטר ובורח.
לאחר מספר חילוקי דעות הקשורים למוצאן של שתי הדמויות - במהלכן נלחמו ג'קסון וקיין - הם נזכרים במפלצת, שכבר הגיעה לעיר ניו יורק והחלה לזרוע הרס.
אז משער קיין כי מדובר בפטסוחוס, בנו של האל המצרי סבכ ("סובק" בהגיה אנגלית), ובשל כך בן אלמוות כל עוד הוא נושא לצווארו את קולר הזהב שלו.
פרסי וקרטר מאחדים כוחות בניסיון להוריד את הקולר; בסופו של קרב הם מצליחים להביס את פטסוחוס ולהוריד ממנו את הקולר, והמפלצת הופכת חזרה לתנין תינוק.
פרסי וקרטר חושדים בכך שהקולר לא נענד על ידי התנין בטעות, אלא בגלל מישהו המעוניין בפגישתם - אולי מישהו שיודע שאיחוד כזה יוביל לאסון.
בשל כך פרסי וקרטר נפרדים, וקרטר נותן לפרסי סימן, המאפשר לפרסי לקרוא לקרטר בכל עת שיחפוץ.
פרסי ג'קסון - חצוי יווני ובנו של האל פוסידון
קרטר קיין - חרטום צעיר, ומארחו של האל הורוס.
כל הספר מתרחש מנקודת מבטו של קרטר.
במאי 2014 יצא באנגלית ספר המשך הנקרא "המטה של סראפיס" (The Staff of Serapis) ועוסק באנבת' צ'ייס, חברתו של פרסי, ובסיידי קיין, אחותו של קרטר.
ספר נוסף, שלישי בסדרת הספרים, בשם "הכתר של תלמי" (The Crown of Ptolemy), יצא בשפה האנגלית וגיבוריו הם אנבת', קרטר, סיידי ופרסי.
בן נתן (נולד ב-3 במאי 1984) הוא טיפוגרף, מעצב גופנים ומרצה במחלקה לתקשורת חזותית ב-HIT מכון טכנולוגי חולון.
בשנת 1999 ייסד את האתר "הפונטיה של בן" אשר הציע פונטים לשימוש לא מסחרי להורדה בחינם ולימים הפך לאתר הפונטיה.
בן נתן נולד בבת ים, למד בתיכון הדרים בהוד השרון במגמת מחשוב ובקרה, שירת בצבא כקצין בפיקוד העורף והשתחרר ב-2007. בשנת 2008 החל את לימודיו באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ירושלים וב־2012 סיים עם הצטיינות בפרויקט גמר "ימים ולילות" – משפחת פונטים שמציעה פתרון לכתב נטוי בעברית.
בשנת 2012 זכה בפרס פלהיים עבור עבודה ייחודית בעיצוב טיפוגרפי על עיצוב הפונט "ימים ולילות".
בשנת 2013 זכה בפרס עיצוב הגופן "ימים ולילות" מאת איגוד מעצבי הגופנים העולמי Type Directors Club.
בן מרצה ב-HIT מכון טכנולוגי חולון משנת 2015 במחלקה לתקשורת חזותית, שם הוא מלמד קורסים בנושא עיצוב אות.
הוא בעל סטודיו לעיצוב טיפוגרפיה ביפו העתיקה.
אסיסטנט - עוצב בשנת 2016, סנס סריף בשישה משקלים, אות מודרנית לסידור טקסט על גבי מסך.
אמטיקה - עוצב בשנת 2016, סנס סריף בשני משקלים, אות לכותרות בעלת אופי ידני.
נוטו סנס עברית - עוצב בשנת 2021, סנס סריף בשלושים ושישה משקלים, כחלק מפרויקט Noto (גופן).
יוטיוב סנס עברית - עוצב בשנת 2021, פונט המותג של האתר יוטיוב.
שבתאי - עוצב בשנת 2011 במסגרת קורס עיצוב פונט בהנחיית מיכל סהר באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ירושלים, לאחר מכן הושלמה העבודה עליו, עוצב משקל נוסף שמן ועלה לקטלוג בשנת 2013.
ימים ולילות - עוצב בשנת 2012, עוצב במסגרת לימודים באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ירושלים ולאחר מכן הושלם עם עוד שני משקלים ועלה לקטלוג בשנת 2013.
סימונה - עוצב בשנת 2015 כגרסה העברית למשפחת הפונטים עבור 888 אחזקות.
פטיש - עוצב בשנת 2018 כפונט דינמי
עיצוב פונט מכתב ידו של גלעד שליט לקמפיין לשחרורו - עוצב בשנת 2010 בשיתוף עם משרד הפרסום שלמור אבנון עמיחי
עיצוב פונט מותג לקשת - עוצב בשנת 2017
פרס איגוד מעצבי הגופנים העולמי Type Directors Club (2012)
פרס הטיפוגרפיה ע"ש מייק פלהיים (2012)
ארל בנג'מין נלסון הוא פוליטיקאי לשעבר אמריקאי, שכיהן כמושל נברסקה ה-37 בשנים 1991–1999, ולאחר מכן היה נציגהּ בסנאט של ארצות הברית.
כיאה לחבר המפלגה הדמוקרטית ממדינה אדומה, היה נלסון מהשמרנים בקרב הסנאטורים הדמוקרטים, ופעמים תכופות אף הצביע נגד מדיניות מפלגתו.
ארל בנג'מין נלסון נולד בעיר מקוק (McCook) השוכנת בדרום-מערב נברסקה.
הוא בנם היחיד של בירדלה ובנג'מין ארל נלסון.
בשנת 1963 השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת נברסקה – לינקולן, כעבור שנתיים קיבל תואר שני במנהל עסקים וב-1970 השלים לימודי תואר שני במשפטים – כולם באותה האוניברסיטה.
אחרי שתמו לימודיו הגבוהים בבית הספר למשפטים בלינקולן, החל לעבוד כעוזר ליועץ המשפטי של קבוצת "ביטוח לאומי מרכזי" (Central National Insurance) באומהה.
לאחר שנים אחדות בעסק, ב-1975 מונה בידי מושל נברסקה למנהל ביטוח המדינה.
לאחר שהממשל התחלף, שב נלסון לעבודתו בקבוצת "ביטוח לאומי מרכזי" כסגן נשיא החברה ובסופו של דבר כנשיא.
כאשר פתח בקריירה פוליטית, נלסון הצטרף אל המפלגה הדמוקרטית.
ב-1986 היה יושב ראש מסע הבחירות לתפקיד המושל של ראשת עיריית לינקולן הלן בוסאליס.
עם זאת, בבחירות הכלליות הפסידה בוסאליס למועמדת הרפובליקנית קיי אור.
בשנת 1990 התמודד נלסון לראשונה לתפקיד ציבורי.
בבחירות לתפקיד מושל נברסקה, גבר על המושלת הרפובליקנית המכהנת קיי אור בפער בן 4,030. הוא נבחר מחדש ב-1994 עם 74% מקולות הבוחרים, פער הניצחון הגדול ביותר עבור מושל בנברסקה בחצי המאה שחלפה, חרף שהתחוללה באותן בחירות אמצע.
בתקופת כהונתו קיצר נלסון את ההוצאות הממשלתיות ב-64% יחסית לממשלהּ של קיי אור, הציג רפורמה לריסון הפשע דרך "חוק הרחובות הבטוחים" ו"חוק הפשע הקטיני" ותמך במיסוד חקיקות למען משפחות בעלות הכנסה-נמוכה.
הוא גם הפחית מסים עבור למעלה מ-400 אלף משפחות עם הכנסה בינונית בנברסקה.
כמושל, נקט נלסון במספר עמדות שמרניות כיאה להיותה של נברסקה מדינה הנוטה לימין הפוליטי.
לראיה, הוא דחף לכינון רפורמה במערכת הרווחה של נברסקה לפני שנעשתה ברמה הלאומית, והתנגד למאמצי ממשל הנשיא ביל קלינטון לרפורמה במערכת הבריאות הפדרלית.
ב-1996 התמודד לסנאט של ארצות הברית עם פרישתו של ג'.
בשנת 1998 נלסון לא היה רשאי להתמודד לתקופת כהונה שלישית לאור הגבולת כהונה הקבועות בחוק של נברסקה.
נכון להווה, הוא הדמוקרט האחרון שכיהן כמושל נברסקה.
בשנת 2000 היה מועמד המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית מנברסקה, אחרי שהסנאטור הדמוקרטי המכהן בוב קרי הכריז על פרישתו.
בבחירות הכלליות הוא ניצב מול התובע הכללי של נברסקה דון סטנברג, אותו ניצח בפער זעום בן כ-51%, אחרי שהוציא כמיליון דולר אמריקני על מסע הבחירות שלו.
למרות התחייבותם הראשונית לעבוד יחדיו, נלסון ועמיתו צ'אק הייגל ניהלו מערכת יחסים עכורה.
ב-2006 נבחר לתקופת כהונה נוספת בת שש שנים.
אף על פי שהיה איש המפלגה הדמוקרטית, נלסון הפגין לא פעם עמדות שמרניות.
הוא התנגד להפלות, ובמסע הבחירות שלו לסנאט ב-2006 נתמך בידי הארגון "Nebraska Right to Life".
עם זאת, בחלוף הזמן איבד את תמיכת הארגון לאור הצבעתו של נלסון בעד חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה שתמך בזכות להפלה מלאכותית.
באותה השנה דירג אותו כתב העת "National Journal" מימין לסנאטורים רפובליקנים אחדים בהם אולימפיה סנואו, לינקולן צ'ייפי, ארלן ספקטר וסוזן קולינס.
ב-5 באוגוסט 2010 היה הדמוקרטי היחיד שהצביע נגד אשרור מינוייה של אלנה קגן לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
עם זאת, הוא הצביע בעד ביטול מדיניות אל תשאל, אל תספר.
ב-27 בדצמבר 2011 הכריז על פרישתו מהחיים הפוליטיים לקראת הבחירות ב-2012. בינואר 2013, עם התכנסות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית, עזב את הסנאט.
ב-24 באפריל 2020 הביע תמיכה במועמדותו של סגן הנשיא לשעבר ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית.
בן סטאר הוא שחקן ומדבב אנגלי.
לאחר תפקידים שוליים רבים בסרטים, סדרות ומשחקי וידאו, סטאר פרץ לתודעה ב-2023 כשדיבב את דמותו של קלייב רוזפילד במשחק "Final Fantasy XVI".
מאז דיבב את הדמות ורסו במשחק "Clair Obscur: Expedition 33" ואת דמותו של פרומתאוס במשחק "Hades II".
הוא למד בבית הספר QEH .
בתקופת לימודיו היה חבר בתיאטרון לנוער Great Western, התיאטרון לנוער של בריסטול אולד ויק ושל סדנת הטלוויזיה HTV.
הוא למד היסטוריה באוניברסיטת דרהאם, והיה נשיא של להקת התיאטרון קאסל, וחבר בלהקת התיאטרון של האוניברסיטה DULOG.
אחריו סיום התואר בדרהאם למד שנתיים בקורס משחק באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA).
ב-2013 שיחק סטאר בתפקידו הראשון בטלוויזיה בסדרה "האב בראון", ואחר כך בפרק בסדרה "רופאים".
סטאר גילם את קפטן ג'יימס הודון בסדרה של ה-BBC "עלילות דיקנס".
ב-2016 הופיע בתפקיד נייתן מייסון בסדרה הרפואית "חדר מיון", וכיכב בתפקיד דונטלו בסדרה "מדיצ'י: שליטי פירנצה".
ב-2017 החל להופיע בתפקיד הרופא ד"ר כריסטופר פריסטלי בסדרת הדרמה "ג'יימסטאון" של ערוץ Sky1.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2013 פנים צהובות Yellow Face מרקוס ג'.
דהלמן התיאטרון המלכותי הלאומי, תיאטרון פארק 2013 Stop the play!
אל פארדו מוחמד בן נבוהאנה הוא כדורגלן קומורי המשחק בעמדת החלוץ בז'לייזניצ'אר פאנצ'בו.
בן, נולד באי מיוט, ממנו עבר לראוניון.
בן, התחיל לשחק כדורגל בסן פיירואה בגיל 11 וכעבור 6 שנים הצטרף ללה הבר מצרפת.
ב-3 במרץ 2008, בן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה נגד טרואה.
ב-12 בנובמבר 2008, בן הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בתיקו 2-2 נגד סטאד רן במסגרת גביע הליגה הצרפתי.
3 ימים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית במשחק הליגה נגד פריז סן-ז'רמן.
בקיץ , בן חתם בוואן מהליגה השנייה בצרפת.
בן חתם בווריה מליגת העל היוונית, באוגוסט , בן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד פלטינאס.
בן, סיים את העונה כסגן מלך שערי הליגה עם 15 שערים.
ב-17 בינואר 2015, בן כבש צמד בניצחון 1-4 נגד OFI כרתים.
ביולי , בן חתם באולימפיאקוס.
בתחילת הקדנציה שלו באולימפיאקוס, בן סבל מפציעה עד שב-29 בדצמבר 2015, הושאל ללבדיאקוס.
ב-10 בינואר 2016, בן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 3-1 לאולימיפאקוס.
ב-8 ביולי 2016, הושאל לשנתיים בפאניוניוס, אולם בסיום העונה הראשונה חזר לאולימפיאקוס.
ב-26 ביולי 2017, בן הבקיע בניצחון 1-3 נגד פרטיזן בלגרד במסגרת מוקדמות הליגה האירופית.
ב-12 בינואר 2018, בן חתם לשנתיים וחצי בכוכב האדום בלגרד מליגת העל הסרבית תמורת חצי מיליון אירו.
ב-29 באוגוסט, בן הבקיע צמד בתיקו 2-2 נגד רד בול זלצבורג במסגרת גומלין פלייאוף מוקדמות ליגת האלופות שהבטיח לקבוצתו עלייה לשלב הבתים של המפעל ובכך הפך לכדורגלן הקומורי הראשון שמשחק בליגת האלופות.
ב-16 בינואר 2023 הצטרף לאפואל ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית.
ב-5 במרץ 2014, בן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קומורו, בתיקו 1-1 נגד במסגרת משחק ידידות.
ב-24 במרץ 2016, בן הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0-1 נגד .
בן, הוא מלך שערי הנבחרת בכל הזמנים עם 10 שערים.
השחקן המצטיין של המחזור בליגת העל היוונית: מחזורים 19 ו-31 של עונת
נבחרת השנה בליגת העל היוונית:
נבחרת העונה בליגת העל הסרבית:
בן סולטן (נולד ב-10 באפריל 2003) הוא שחקן ישראלי.
סולטן נולד וגדל בירושלים בשכונת קריית מנחם, למירב ושלמה סולטן, יהודים ספרדים יוצאי מרוקו, ולו שלוש אחיות.
אחת מאחיותיו היא השחקנית ניב סולטן.
למד בבית הספר היסודי תל"י (תגבור לימודי יהדות) בשכונת בית וגן, בתיכון לאמנויות ע"ש צ'ארלס א' סמית', ובהמשך בבית הספר התיכון על שם מיי בויאר בירושלים, בו למד במגמת מוזיקה.
כשהיה נער, שיחק בקבוצת הכדורגל הפועל ירושלים בשנים 2011–2015. שירת בצבא בתיאטרון צה"ל.
בשנת 2020 השתתף בסדרה "משפחה בהנפקה".
הוא החל את דרכו בתחום המשחק כאשר פנו אל אחותו ניב לאודישן בשבילו, אליו הלך בלי שום רקע מוקדם במשחק, ומשם נכנס לסוכנות של ניב עשת כהן.
סולטן התפרסם לראשונה בשנת 2021 כאשר גילם את דמותו של ינון בסדרה "עלומים", לצידם של יהודה לוי, שני כהן ויניב ביטון.
בשנת 2023 שיחק בסדרה "מדרסה".
באותה שנה שיחק בסדרה "משמר הגבול" בתפקיד אבי ברכה, ובסדרת הנוער "פול ספיד" בערוץ טין ניק בתפקיד מאור הלוי.
בשנת 2024 שיחק בסדרה "ילד רע" בתפקיד סאני ברכה.
בשנת 2025 שיחק בסדרה "חוליגנים" של כאן 11 בתפקיד מני אזולאי, בסדרה "גחליליות" בתפקיד אדם אילוז, ובסדרה "חזי ובניו" בתפקיד עומרי, המשודרות ב-HOT.
בנוסף שיחק גם בסדרה "איננה" המשודרת ב-yes.
באותה שנה שיחק בתפקיד קולנועי ראשון את עידו, בסרטה של נטעלי בראון "חמצן".
הסרט זכה בסרט הטוב ביותר בקטגוריית הסרט העלילתי בפסטיבל ירושלים 2025.
שנהכותרתתפקידהערות2020משפחה בהנפקהיונתןתפקיד אורח2021עלומיםינוןתפקיד משנה2023מדרסהתפקיד אורח2023משמר הגבולאבי ברכהתפקיד ראשי2023פול ספידמאור הלויתפקיד ראשי; 2 עונות2024ילד רעסאני ברכהתפקיד משנה2025חוליגניםמני אזולאיתפקיד ראשיגחליליותאדם אילוזחזי ובניועומריאיננהלב
שנהפרסקטגוריהפרויקטמועמדות2024פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיהשחקן ראשי בסדרת דרמה ודרמה יומית משמר הגבול
קמפבל נולד בשם בני קמפבל באובורן שבקליפורניה.
אמו, מרי ויירה, הייתה מהגרת פורטוגלית שהיגרה לארצות הברית עם אמה בגיל שש דרך אליס איילנד.
לפי קמפבל, סבו מצד אמו הגיע לארצות הברית זמן מה לפני כן.
משפחת ויירה התיישבה בקהילה הפורטוגלית הגדולה ליד סקרמנטו.
כשמרי ויירה חלתה בשחפת בצעירותה היא נאלצה להחלים בבית חולים סמוך, לעיתים קרובות במשך חודשים אחדים לצורך טיפול רפואי.
שם היא פגשה מטופל אינדיאני, אלברט קמפבל, שאושפז בבית החולים לצורך גמילה מאלכוהוליזם.
אלברט קמפבל השתייך לשבט השאיין, אך לפי הביוגרף של קמפבל הרמן ויולה, אביו בילה חלק ניכר מנעוריו בפנימייה של בני שבט האפאצ'י והפואבלו וכנראה היה ממוצא ברובו משבט השאיין אך גם ממוצא חלקי של שבט האפאצ'י.
במהלך ילדותו של קמפבל אביו המשיך לסבול מבעיות אלכוהוליזם, ולעיתים קרובות עזב את המשפחה במשך שבועות וחודשים בכל פעם.
אמו מצדה נאבקה במחלת השחפת, מחלה מידבקת שהגבילה את המגע שיכלה לקיים עם ילדיה מה שגרם לה להתאשפז שוב ושוב בבתי חולים לתקופות ממושכות.
נסיבות חיים אלה הובילו את בן ואחותו, אלברטה (שלכאורה התאבדה בגיל 44), לבלות חלק ניכר מראשית חייהם בבתי יתומים קתולים סמוכים.
כגבר צעיר החל קמפבל להתמחות בג'ודו אצל משפחות מהגרים יפנים שפגש בזמן שעבד בשדות חקלאיים מקומיים.
קמפבל למד בבית הספר התיכון "פלייסר", ממנו נשר בשנת 1951 כדי להצטרף לחיל האוויר של ארצות הברית.
הוא הוצב בחצי האי קוריאה במהלך מלחמת קוריאה כשוטר אווירי.
ב-1953 השתחרר מחיל האוויר האמריקאי בדרגת אוויראי מדרגת שנייה, ועוטר במדליית השירות הקוריאני ובמדליית האוויר.
בעת שירותו בחיל האוויר קיבל תעודת לימוד כללית (GED) ולאחר שחרורו למד באוניברסיטת המדינה של סן חוזה מכוח חוק G.I.
ב-1957 השלים את לימודיו עם תואר ראשון בחינוך גופני ובאומנויות יפות.
הוא נרשם תחת השם בן מ.
קמפבל בתיעודי לימודיו בקולג' ובשיאים שצבר כספורטאי, אבל קיבל את הכינוי "סוס לילה" (Nighthorse – נייטהורס) כששב לשמורה האינדיאנית של שבט השאיין הצפוני לטקס מתן השם שלו, כבן למשפחת אביו.
בקולג', קמפבל היה חבר בנבחרת הג'ודו של אוניברסיטת המדינה סן חוזה, בהדרכת המאמן האולימפי העתידי של ארצות הברית, יוש אוצ'ידה.
במהלך אימון ל, קמפבל למד באוניברסיטת מייג'י שבטוקיו כתלמיד מחקר מיוחד מ-1960 עד 1964. נבחרת אוניברסיטת מייג'י הייתה בעלת שם עולמי וקמפבל ניצל את המשמעת שלמד וההכנה שצבר במייג'י עבור התארים הלאומיים שהרוויח ב-1961, 1962, 1963 ועבור מדליית הזהב שקיבל ב של 1963. בשנת 1964 התחרה קמפבל בג'ודו באולימפיאדת טוקיו.
בכך נהפך לאינדיאני הראשון בנבחרת הג'ודו האולימפית של ארצות הברית.
על אף שהתכונן זמן רב למשחקים האולימפיים, הוא סבל מפציעה בקרסול ונעדר לכשנתיים מפעילות ספורטיבית.
בשנים שלאחר שיבתו מהמשחקים האולימפיים, עבד קמפבל כסגן שריף במחוז סקרמנטו שבקליפורניה, אימן את נבחרת הג'ודו הלאומית של ארצות הברית, הפעיל דוג'ו משלו בסקרמנטו ולימד בתיכון חינוך גופני ושיעורי אמנות.
בביוגרפיה "בן נייטהורס קמפבל: גיבור אמריקאי" מאת הרמן ויולה, קמפבל מספר על כך שלמד לצרוף תכשיטים מאביו והשטחת מטבעות דולרים על פסי רכבת עבור החומרים הדרושים.
הוא גם השתמש בטכניקות שלמד מיצרני חרבות ביפן ובטכניקות לא-מסורתיות אחרות כדי לזכות בלמעלה מ-200 פרסים לאומיים ובין-לאומיים לעיצוב תכשיטים תחת השם "בן נייטהורס", ובסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 נכלל שמו במאמר מערכת של כתב העת "Arizona Highways" על אמנים אינדיאנים שמעצבים מחדש את תכשיטי החברה האינדיאנית.
קמפבל נבחר לבית המחוקקים של מדינת קולורדו מטעם המפלגה הדמוקרטית בנובמבר 1982, וכיהן שתי קדנציות בבית הנבחרים המדינתי.
הוא נבחר לאחד מעשרת המחוקקים הטובים ביותר על ידי עמיתיו בסקר של העיתון "דנוור פוסט".
בשנת 1986 נבחר קמפבל אל בית הנבחרים של ארצות הברית לאחר שהביס את חבר הקונגרס המכהן מייק סטראנג.
הוא נבחר מחדש פעמיים למושב זה.
ב-1989 חיבר את הצעת החוק "HR 2668" להקמת המוזיאון הלאומי לאינדיאנים אמריקאים.
ראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 סימנה נקודת מפנה בקריירה הפוליטית של קמפבל.
מטה הבחירות של הית' טען שזהו קמפבל שלא היה צריך להתמודד, מכיוון שדפוס הצבעותיו בקונגרס דומה לזה של עמיתיו מן המפלגה הרפובליקנית.
לאחר שניצח בבחירות המקדימות, הוא גבר בבחירות הכלליות על יריבו טרי קונסידיין והיה לאינדיאני הראשון שנבחר לסנאט של ארצות הברית מאז צ'ארלס קרטיס בשנות ה-20 של המאה ה-20.
במרץ 1995, לאחר שנתיים בתפקיד, ערק קמפבל מהמפלגה הדמוקרטית אל המפלגה הרפובליקנית בעקבות סכסוכים מתוקשרים שהתגלעו בינו לבין המפלגה הדמוקרטית של קולורדו.
קמפבל טען כי הקש ששבר את גב הגמל היה התבוסה של הסנאט בהעברת "תיקון התקציב המאוזן", שבו תמך מאז שהגיע לגבעת הקפיטול כחבר קונגרס ב-1987. אחרים ייחסו את המעבר לעוינות ממנה סבל בתוך המפלגה הדמוקרטית בקולורדו.
ב-1998 נבחר קמפבל מחדש לסנאט במה שהיה אז הניצחון הגדול ביותר בהיסטוריה של קולורדו למרוץ כלל-מדינתי.
לאחר שנבחר לכהונתו השנייה הזדהה קמפבל כרפובליקני מתון, ואמר כי היבחרו מחדש "מראה כי הקולות המתונים בתוך המפלגה הרפובליקנית שולטים".
במהלך משפט ההדחה של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, הצביע קמפבל בעד הרשעת קלינטון בשני סעיפי ההדחה נגדו.
בהצהרה האחרונה שלו לפני ההצבעה, אמר קמפבל: .
בסופו של דבר קלינטון זוכה משני הסעיפים ולא הודח מתפקידו.
בקונגרס ה-106 של ארצות הברית העביר קמפבל יותר חוקים ציבוריים מכל חבר קונגרס אחר.
בכהונתו הוא גם היה האינדיאני-אמריקאי הראשון שכיהן כיושב ראש הוועדה לענייני אינדיאנים של הסנאט של ארצות הברית.
במהלך שירותו בסנאט הצביע קמפבל בעד החלטה התומכת בפסק דין רו נגד וייד.
בהדרגה נעשה קמפבל שמרן עוד ועוד, הפך את עמדתו לגבי הפלות והצביע בעד חוק הגנת הנישואין.
עם זאת, בשנת 2004, הוא נמנה בין שישה רפובליקנים שהצביעו נגד תיקון הנישואים הפדרלי – תיקון חוקתי שנועד לאסור נישואים של זוגות מאותו המין, בטענה שיש להשאיר את ההכרעה בסוגיה בידי מדינות ארצות הברית.
ב-3 במרץ 2004 הודיע קמפבל כי לא יתמודד לתקופת כהונה שלישית בשל מצבו הבריאותי, לאחר שהחל טיפול בסרטן הערמונית ובצרבת כרונית.
הוא פרש מתפקידו בינואר 2005 ומאוחר יותר אמר על החלטתו לפרוש: .
הוא הרפובליקני האחרון שנבחר למושב זה של קולורדו בסנאט של ארצות הברית.
לאחר פרישתו מהפוליטיקה ייסד חברת שדלנות בבעלותו, ונהג לעצב תכשיטים מסורתיים אינדיאנים שלימים עמדו לתצוגה במוזיאון האינדיאנים הלאומי של הסמית'סוניאן.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 הכריז על תמיכתו במושל אוהיו ג'ון קייסיק.
בשלהי 2018 חתם על מכתב ביחד עם מספר סנאטורים לשעבר, דמוקרטים ורפובליקנים כאחד, התומכים בפעולתו של התובע המיוחד רוברט מולר בחקירת התערבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016.
ב-30 בדצמבר 2025 נפטר קמפבל בביתו שבקולורדו, בגיל 92.
הותיר אחריו את אשתו, שני ילדים ו-4 נכדים.
בן ערובה הוא אדם המוחזק בניגוד לרצונו או בשבי, במטרה לסחוט התנהגות מסוימת או תמורה מסוימת ממי שאדם זה יקר ללבו.
בן ערובה נלקח בדרך כלל לשם הפעלת לחץ פוליטי או על מנת לקבל כופר נפש תמורת שחרורו, או כחלק מפיגוע מיקוח.
לקיחת בן ערובה נחשבת לפשע, או למעשה טרור.
לקיחת בן ערובה יוצרת דילמה קשה לשלטונות: האם להיענות לדרישת המחזיקים בו, להציל את חיי החטוף ובכך להסתכן במעשי חטיפה נוספים, או לנסות להכניע את החוטפים, בכוח או במשא ומתן, תוך סיכון חייו של בן הערובה.
נכונות היהודים בימי הביניים לשלם כופר נפש, הביאה לכך שרבנים ופרנסי קהילה נלקחו כבני ערובה.
במאה ה-13 המהר"ם מרוטנברג נכלא על ידי הקיסר רודולף הראשון, בדרישה לכופר נפש.
המהר"ם סירב לתת לתלמידיו לפדותו עקב החשש שפדייתו תביא לחטיפת רבנים חשובים אחרים והתרוששות הקהילה היהודית (כמו שנפסק בגמרא: (גיטין מה/א) "אין פודין את השבויין יתר על כדי דמיהן מפני תיקון העולם").
עקב כך הוא נשאר בכלא שבע שנים עד למותו.
רק ארבע עשרה שנה לאחר מכן נפדתה גופתו.
במאה העשרים, שלח הנרי קיסינג'ר, היועץ לביטחון לאומי של הנשיא ריצ'רד ניקסון, מכתב לנשיא ובו ביקש שבמקרה שיחטף, לא להיכנע לשום דרישה של החוטפים, כדי שלא ליצור תקדים מסוכן.
הוא הדגיש: "אם יתקבל ממני מכתב או מסר אחר ברוח שונה, יהיה עליך להניח שמסר זה הובע תחת איום".
במשטרות מודרניות פועל צוות משא ומתן משטרתי, שמופקד על ניהול משא ומתן עם חוטפים, כדי להגיע לשחרור בני הערובה.
טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן: ב-5 בספטמבר 1972 השתלטו מחבלים מארגון "ספטמבר השחור" על משלחת ישראל לאולימפיאדת מינכן, ולאחר שהרגו שניים מחברי המשלחת, לקחו 9 כבני ערובה.
המחבלים דרשו, בתמורה לשחרור בני הערובה, את שחרורם של 232 מחבלים שהוחזקו בישראל ועוד שני מחבלים שנכלאו בגרמניה.
במהלך הניסיון של משטרת גרמניה לחלץ את החטופים, נהרגו כל תשעת החטופים, בשעה שהיו כפותים, ביריות ובהשלכת רימונים של שוביהם ושל כוח החילוץ הגרמני.
משבר בני הערובה באיראן: חטיפת אנשי שגרירות ארצות הברית בטהראן במהלך המהפכה האיראנית ב-1979.
משבר בני הערובה בבסלאן: ב-1 בספטמבר 2004 טרוריסטים צ'צ'נים חמושים לקחו מאות ילדי בית ספר ומבוגרים כבני ערובה בבית ספר בעיר הרוסית בסלאן שבצפון אוסטיה - אלניה.
לפי הנתונים הרשמיים, 344 אזרחים נרצחו, 186 מהם הם ילדים, ועוד מאות נפצעו.
במסגרת הטרור המופעל נגד ישראל אירעו מקרים אחדים שבהם נלקחו בני ערובה, בדרישה לשחרר מחבלים הכלואים בישראל.
חטיפת מטוס סבנה: ב-8 במאי 1972 נחטף על ידי מחבלים מארגון "ספטמבר השחור" מטוס נוסעים של חברת התעופה הבלגית "סבנה", שהיה בטיסה מווינה לנמל התעופה בן-גוריון.
החוטפים דרשו לשחרר מאות מחבלים הכלואים בישראל, ואיימו לפוצץ את המטוס על נוסעיו.
צוות של סיירת מטכ"ל השתלט על החוטפים.
במהלך ההשתלטות נפצעו שלושה מהנוסעים, ואחת מהפצועות מתה מפצעיה.
הפיגוע במעלות: ב-15 במאי 1974 חדרה לישראל מלבנון חוליית מחבלים מארגון "החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין", השתלטה על מבנה בית הספר "נתיב מאיר" במעלות, ולקחה כבני ערובה 105 תלמידים ו-10 מורים מבית הספר התיכון הדתי בצפת, ששהו בבית הספר במסגרת פעילות גדנ"ע.
המחבלים דרשו לשחרר 20 מחבריהם הכלואים בישראל, ואיימו להרוג את בני הערובה.
בפעולת חילוץ של סיירת מטכ"ל חוסלו המחבלים, אך קודם למותם טבחו המחבלים ב-22 ילדים (בהם אח ואחות) ו-3 מבוגרים מקרב בני הערובה, וכן פצעו 68. גם לכוחות צה"ל נגרמו נפגעים, ובהם הרוג אחד.
בלילה שבין 5 ו-6 במרץ 1975 השתלטו מחבלים מארגון הפת"ח על מלון "סבוי" בתל אביב.
המחבלים איימו להרוג את בני הערובה אם לא תשחרר ישראל 20 מחבלים בתוך ארבע שעות.
כוח של סיירת מטכ"ל פרץ למלון, ובפריצה נהרגו שבעה מהמחבלים ונלקח בשבי מחבל אחד.
חמישה בני ערובה חולצו, אולם שמונה נהרגו במהלך הפריצה.
כמו כן נהרגו שניים מלוחמי הכוח הפורץ.
מבצע יונתן: ב-27 ביוני 1976 נחטף לאנטבה שבאוגנדה מטוס של חברת התעופה הצרפתית אייר פראנס, שהיה בטיסה מנמל התעופה בן-גוריון לפריז.
החוטפים היו שני גרמנים, חברי "התאים המהפכניים" (RZ) ושני מחבלים פלסטינים, חברי החזית העממית לשחרור פלסטין.
החוטפים דרשו את שחרורם של 53 "לוחמי חופש", ביניהם 40 מחבלים הכלואים בישראל, 5 מחבלים הכלואים בקניה, 6 אנרכיסטים הכלואים בגרמניה, אנרכיסטית הכלואה בשווייץ ואנרכיסטית הכלואה בצרפת.
בנוסף לכך הם דרשו כופר כספי תמורת בני הערובה.
במבצע מוטס של צה"ל השתלטו לוחמיו על החוטפים ושחררו את בני הערובה.
במבצע נהרגו שלושה מבני הערובה, ויוני נתניהו, מפקד סיירת מטכ"ל, בשעה שהוביל כוח פריצה.
טבח שבעה באוקטובר: ב-7 באוקטובר 2023 חדרו לישראל מרצועת עזה למעלה מאלף מחבלים מחמאס והחלו לרצוח ולחטוף ישראלים רבים, רובם אזרחים.
בשני מקרים לפחות, באופקים ובקיבוץ בארי, התבצרו החוטפים עם בני ערובה וניהלו משא ומתן עם כוחות הביטחון במסגרת פיגוע מיקוח.
כוחות ימ"מ, החטיבה הטקטית של משמר הגבול וצה"ל שחררו את 50 בני הערובה בקיבוץ בארי והרגו את 10 המחבלים החוטפים.
באופקים ניהלה יחידת המשא ומתן של משטרת ישראל בשיתוף כוחות מקומיים משא ומתן עם המחבלים במשך 18 שעות, שבסופן כוח ימ"מ פרץ לדירה, שחרר את שני בני הערובה שהיו בדירה וחיסל את המחבלים החוטפים, 3 לוחמים נפצעו בפעולה.
למרות הצלחות אלו אזרחים רבים - כולל זקנים וילדים - נחטפו לרצועת עזה ומוחזקים שם כבני ערובה.
רצח אורון ירדן: בשנת 1980 נחטף הילד אורון ירדן בן השמונה מבית הוריו, והחוטף דרש כופר נפש תמורתו.
הכסף הועבר לחוטף, אך הילד לא שוחרר, ולאחר שלושה שבועות נלכד החוטף והתברר כי רצח את הילד.
בשלב הראשוני מנהלים עם החוטפים משא ומתן שמטרתו השגת מודיעין, הרווחת זמן עד לפרישת יחידות ההתערבות וההשתלטות, וכן ניסיון לשכנע את החוטפים לשחרר מרצונם את בני הערובה ולהיכנע.
יחידת התערבות היא כח צבאי המאומן בחילוץ בני ערובה.
ליחידות ההתערבות אין אישור ליזום כניסה למבנה בו מוחזקים בני הערובה, והם מורשים לפרוץ אליו רק במקרה של הסלמה חריפה.
ברוב המקרים בהם יש מצב של בני ערובה, יחכו יחידות ההתערבות להגעתם של יחידות ההשתלטות, אשר להן יש אישור ליזום פריצה למבנה, ולשחרר את בני הערובה.
יחידת השתלטות היא יחידה שתפקידה לפרוץ למבנה בו מוחזקים בני הערובה, להכניע את החוטפים ולשחרר את החטופים.
יחידות אלה נחשבות ליחידות מיוחדות וזוכות להכשרה גבוהה וציוד מתקדם ויקר.
דוגמאות ליחידות השתלטות בישראל: הימ"מ, סיירת מטכ"ל, מצדה, שייטת 13 ולוט"ר אילת.
דוגמאות ליחידות השתלטות בעולם: כוח דלתא, SWAT, GIGN, GSG 9. SAS CTSFO היחידה הבריטית המקבילה לימ"מ
בן ערובה (מאנגלית: Hostage) הוא מותחן פלישה לבית ופעולה אמריקאי משנת 2005 שביים הבמאי הצרפתי פלורן סירי.
הפיקו ברוס ויליס, ארנולד ריפקין, מארק גורדון ובוב יארי.
הסרט מבוסס על רומן מתח באותו השם מאת רוברט קרייס, לפי תסריט שכתב דאג ריצ'רדסון.
בתפקיד הראשי משחק ברוס ויליס, ולצידו בן פוסטר, קווין פולאק, ג'ונתן טאקר, מישל הורן, ג'ימי בנט ומרשל אולמן.
במרכז העלילה קצין משטרה המטפל באירוע של חטיפת בני ערובה, בעוד אשתו ובתו נחטפות על ידי בעלי אינטרס הרוצים להשפיע על ניהול האירוע.
כל זאת, על רקע רגשות אשמה הרודפים אותו מכישלון טיפולו באירוע דומה בעבר, שבו נהרגו בני משפחה אחת.
ברוח זו מנוסח המוטו של הספר, שאומץ בכרזת הסרט: "האם תקריב משפחה אחרת כדי להציל את משפחתך?".
ג'ף טאלי היה בעברו קצין משא ומתן ביחידת SWAT של משטרת לוס אנג'לס.
הוא עזב את לוס אנג'לס עקב כישלונו באירוע שבו התבצר גבר עם אשתו ובנו, אחרי שנודע לגבר שאשתו בוגדת בו.
ברצותו להציל חיים, טאלי מנע מהצלפים לירות באיש שבסופו של דבר הרג את האישה והילד, והתאבד.
טאלי מתגורר עם אשתו ג'יין ובתו המתבגרת אמנדה בעיירה הנידחת "בריסטו קמינו" שבמחוז ונטורה שבקליפורניה, שם הוא מפקד על תחנת המשטרה המקומית.
המעבר גורם להתערערות התא המשפחתי של ג'ף.
כעבור שנה, טאלי מעורב שוב באירוע עם בני ערובה.
שלושה עבריינים צעירים חמושים באקדחים נוסעים בשעת אחר צהריים ברחובות העיירה: שני האחים דניס וקווין קלי, ואיתם מרשל "מרס" קרופצ'ק הסוציופת.
הם רואים מכונית "קאדילק אסקלייד" מפוארת שבה נוסעים וולטר סמית' האלמן, בתו המתבגרת ג'ניפר ובנו הקטן טומי.
נוכח מבטיהם ותנועה מגונה לעברה, ג'ניפר זוקפת אצבע משולשת.
הם מתרעמים ועוקבים אחרי ה"אסקלייד" המגיעה לבית האחוזה המבודד של משפחת סמית'.
וולטר סמית' הוא מנהל חשבונות מושחת המלבין כספים עבור סינדיקט פשע.
בבית, הוא צורב על תקליטור קבצים מוצפנים לצורך מסירה לסינדיקט.
בינתיים, דניס ומרס מחליטים לגנוב את ה"אסקלייד".
דניס אומר לקווין להישאר בטנדר שלהם, הם נכנסים למוסך החנייה, אולם מרס חושק בג'ניפר, ודניס מעודד אותו "לעשות אותה" (Do her).
השניים פורצים לבית, משתלטים באלימות על וולטר וילדיו ודורשים את מפתחות המכונית.
אולם טומי הספיק להפעיל אזעקה שקטה, ומתקבלת התרעה אלקטרונית בתחנת המשטרה.
קווין יוצא מהטנדר לבדוק מדוע הם מתמהמהים, נכנס לבית, נדהם לראות את המתרחש ומביע הסתייגות ופחד.
למקום נשלחת ניידת עם השוטרת קרול פלורס, ואילו טאלי נוסע בעצמו לבדוק את נסיבות האירוע.
השוטרת ניגשת לדלת הבית ומשוחחת עם וולטר באינטרקום.
תחת איומי אקדחים, וולטר משתדל להרגיע אותה, אך כאשר נמסר לה בקשר שיש חשד שזה אירוע פלילי, מרס יורה בה פעמיים.
טאלי מגיע למקום, ותחת מטח יריות מאקדחו של מרס הוא מנסה לחלץ את השוטרת, אך היא מתה בזרועותיו.
הוא מזעיק אמבולנס ואת המשטרה.
עם רדת החשיכה, את הבית מכתרים כוחות משטרה בניידות ובמסוק.
כאשר מגיעים אנשי השריף בראשותה של לורה שומייקר, הוא מעביר לה את הפיקוד מחשש לכישלון נוסף, ופונה למכוניתו לחזור הביתה.
וולטר אומר לדניס שמאחר שלא דניס הרג את השוטרת, הוא יוכל לעזור לו באמצעות קשריו עם שופטים ועורכי דין.
אולם דניס מכה בפניו, וולטר מתעלף פצוע על הרצפה, ודניס מורה לקווין ולמרס לקשור את הילדים.
אחר כך הוא מוצא בתוך כספת תיקים עם חבילות שטרות של מאה דולר מכספי הסינדיקט.
האירוע משודר בטלוויזיה, ואנשי הסינדיקט חוששים שהמידע המוצפן ייפול לידי המשטרה.
הם חוטפים את אשתו ובתו של טאלי, ותחת איום ברציחתן מאלצים אותו לשוב וליטול פיקוד בשטח, כשאליו מצטרף אלמוני במדי סוכן FBI המודיע לקצינה שומייקר שהיא משוחררת מאחריות.
(לא ברור לטאלי אם האיש מחופש או סוכן מושחת).
המטרה היא להרוויח זמן ולאפשר לאנשי הסינדיקט לפרוץ בעצמם לבית ולהשיג את התקליטור.
טאלי ניגש לבדו לדלת הבית, דניס מספר לו על הכסף ודורש לספק לו מסוק.
טאלי מעמיד פני מושחת ומסכים לספק מסוק תמורת מחצית הסכום.
כאשר המסוק מגיע, דניס וקווין יוצאים אל טאלי עם הכסף, אבל מרס שמאמין שג'ניפר היא אהובתו, מסרב לעזוב בלעדיה ומצמיד אקדח לרקתה, מסכל את העסקה, והשלושה חוזרים לתוך הבית עם ג'ניפר.
טאלי מבין שמרס הוא הפסיכופת שבחבורה, ומרס הזועם אכן הורג את דניס וקווין.
בעוד מרס מנסה לכבול את ג'ניפר, היא מצליחה לדקור אותו בסכין בלסתו, להשתחרר ולשחרר את טומי.
"סוכני FBI" מפוקפקים פורצים לבית למצוא את התקליטור, ומתנהל מרדף מלווה צרחות של הילדים, שבסופו הם מצליחים להסתגר בתוך חדר הביטחון.
טאלי שומע את הצרחות, פורץ לבית ברכב ומתעמת עם מרס החמוש בשני אקדחים ומשליך בקבורי תבערה שהכין בעצמו והורג את רוב ה"סוכנים".
ה"סוכן" היחיד ששרד את ההשתוללות, פוצע את מרס ביריה, מוצא את טאלי והילדים, ודורש את התקליטור שכעת נמצא בידי טאלי.
כאשר טאלי מבקש לשחרר את הילדים בתמורה, ה"סוכן" יורה ופוצע אותו.
טאלי מוסר לו את התקליטור, ואז מופיע מרס הפצוע ובידיו שני בקבוקי תבערה, משליך אחד על ה"סוכן", וטאלי יורה באיש העולה בלהבות.
מרס מתכונן להשליך את הבקבוק האחרון, אבל מבטו פוגש במבטה האומלל של ג'ניפר.
הוא מתמוטט, שומט את הבקבוק לרגליו, ובעצמו עולה בלהבות.
טאלי יורה בזגוגית של מפל מים מלאכותי, האש דועכת מעט, והוא מצליח לצאת עם הילדים.
בינתיים, וולטר התאושש מפציעתו אחרי שקודם לכן טאלי שכנע את דניס לפנות אותו באמבולנס.
טאלי נוסע יחד עם וולטר באמבולנס אל פונדק דרכים נטוש שבו מוחזקות אשתו ובתו.
מתוך הוקרה על הצלת משפחת סמית', וולטר משתף פעולה עם טאלי נגד אנשי הסינדיקט המחזיקים בשתיים, וטאלי נותן לו אקדח.
הם נכנסים למקום, טאלי משחרר את וולטר לידי ה"סוכנים", וולטר דורש מהם כביכול להרוג את טאלי, ותוך כדי כך יורה בראשו של ה"סוכן" האחראי.
טאלי מנצל את המהומה, יורה למוות בנותרים ומשחרר את ג'יין ואמנדה.
בספר, ארגון הפשע שפועל להשיג את המידע הסודי, הוא המאפיה של החוף המערבי בראשותו של ה"בוס" הכל-יכול, סוני בנצה שהוא גם בעליו של הבית שוולטר סמית' מתגורר בו ומחזיק במידע על הפעילות הפיננסית של בנצה.
בנצה מנסה "לקנות" את ג'ף טאלי, שיימנע עבורו את חשיפת המידע המפליל.
בנצה עצמו נרצח בידי שליח של הבוס שלו בניו יורק, משום שסיכן את אנשיו.
בסרט, זהות אנשי הסינדיקט מעורפלת, מלבד הצורך להסביר את הקשר לפעילותו של סמית'.
שלושת הצעירים, לפי הספר, שדדו חנות נוחות והרגו את בעליה.
הם נכנסו לבית באקראי כאשר מכוניתם התקלקלה במהלך מרדף משטרתי, מבלי שהם מודעים לטיב הדייר (וולטר סמית') וקשריו עם המאפיה.
בסרט, החנות היא המקום שממנו הם התחילו לעקוב אחרי ה"אסקלייד", אחרי שג'ניפר לקחה משם ארוחת טייק אוויי.
שם העיירה בספר הוא "בריסטו ביי" (Bristo Bay), והשם שונה לצורך הסרט.
צילומי החוץ נעשו באתרים אותנטיים בלוס אנג'לס ובסביבתה.
סצנת האירוע הכושל הפותחת את הסרט, צולמה בשכונת "בויל הייטס" (Boyl Heights) במזרח העיר, שבה שוכנים אלה לצד אלה בתי מגורים קטנים, מחסנים ובתי חרושת.
הסצנה עצמה צולמה מגג האנגר מעבר לכביש, משם גם הסתער טאלי לעבר הבית.
אתרים נוספים היו בדרום קליפורניה ומערבה, באזור מאליבו .
הבית שהוצג בסרט כביתו של וולטר סמית', ניצב על גבעה סלעית באזור קניון טופנגה, סמוך למליבו.
בעלי הבית בעת הצילומים, ג'ים סוואטקו, סיפר ששכנו, המפיק הווארד "הוק" קוך (שימש מפיק בסרט) נכנס אליו לביקור רעים יחד עם הבמאי פלורן סירי, בעת שהשניים חיפשו אתרים לצילום הסרט, וחצר הבית התאימה להם.
במשך ארבעה חודשים בזמן הצילומים בסביבת הבית, סוואטקו ורעייתו התגוררו בבית מלון.
סוואטקו הוסיף שההפקה הפכה ל"אירוע שכונתי", באשר מתאם האפקטים המיוחדים של הסרט, לארז אנדרסון, מתגורר בהמשך הרחוב.
את סרטון כתוביות הפתיחה עיצב המעצב הגרפי הצרפתי לורן ברט, בהשראת סדרת הרומנים הגרפיים "עיר החטאים" מאת פרנק מילר, וסרטון הפתיחה של הסרט "החדר" משנת 2002. הסרטון מורכב מתמונות בצבעי שחור ולבן בשילוב גוון אדום של דם, המכניסות את הצופה למרכזה של זירת פשע בפרוור יוקרתי בלוס אנג'לס.
המצלמה חולפת בין תמונות הזירה שכביכול "קפאה בזמן", ונעה בין לונג שוט לקלוז-אפ, לשם יצירת מתח המגיע לשיאו בסצנת הפתיחה.
ברט צילם כ-1,500 תמונות כבסיס להתייחסות ולטקסטורה, ובנה זירה תלת-ממדית בגרפיקה ממוחשבת, כדי ליצור תמונות שנראות מציאותיות אך אי אפשר ליצור אותן במציאות, כדבריו.
הקרנת הבכורה העולמית של "בן ערובה" התקיימה במנילה בירת הפיליפינים ב-9 במרץ 2005, וכעבור יומיים (11 במרץ) הסרט יצא בתפוצה רחבה לבתי הקולנוע בארצות הברית.
בישראל, הסרט יצא לבתי הקולנוע ב-14 באפריל.
כנגד תקציב הפקה שעמד על 75 מיליון דולר, הסרט הכניס בסך הכל 77,944,725 דולר.
באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes קיבל הסרט 35% דעות חיוביות מכלל 158 ביקורות, והדעה הכללית הייתה שהצופים עלולים לחוש כבני ערובה של סרט זוועתי ונדוש.
באתר Metacritic הסרט קיבל ציון 44 מתוך 100, על בסיס 33 ביקורות שהוגדרו "מעורבות או ממוצעות".
סקוט הולרן כתב שהסרט נראה כמו אפילוג מרגש לדמות שגילם ויליס בסדרת סרטי "מת לחיות", אך הופך לתפל עוד לפני שהוא מגיע לשיאו.
הולרן טען שהבמאי לא נתן לצופים עוגן להיאחז בו, משום שוויליס מגלם בחור רגיל לגמרי שמגיב כמו שכל בעל, אבא ושוטר, היה מגיב, ומנקודה מסוימת, הדמויות שמשחקים טאקר ופוסטר, מאפילות עליו.
הולרן סבר שמה שמתחיל כדילמה מוסרית חיונית, מידרדר לכדי רימייק של "המגדל הלוהט" שמסתיים במגבות רטובות על הראש, ומותחן שאמור להיות סדור, הופך לסרט שבו אי אפשר להבחין בין שוטרים לפושעים.
לצד זאת, הולרן שיבח את משחקם של פולאק, הורן ובנט.
בביקורת בניו יורק טיימס, סטיבן הולדן כתב שעצוב לראות כישרון, ידע וטכנולוגיה מבוזבזים על ניסיון להציל את הקריירה הדועכת של ויליס ככוכב סרטי פעולה.
הולדן ציין שהעלילה הראשית ועלילת המשנה מתנגשות ולא משתלבות זו בזו, משום שהסרט מתמקד בשלושת הפרחחים יותר מאשר בגנגסטרים (הסינדיקט), ועלילת המשנה נדמית כרעיון מאולץ וגולמי של הרגע האחרון.
בֶּן עַמִּי הוא מושב בצפון ישראל ליד נהריה השייך לתנועת המושבים ונמצא בתחום מועצה אזורית מטה אשר.
היישוב הוקם בשנת 1949 ושמו ניתן לו לזכרו של בן עמי פכטר שהיה מג"ד בחטיבת כרמלי במלחמת העצמאות ושנפל בקרב של שיירת יחיעם.
היישוב הוקם על אדמות הכפרים הערביים "א-תל", "אום אל-פרג'" ו"א-נהר" על ידי קבוצת חיילים משוחררים.
כמו כן הרחבה לבנים המונה 65 יחידות של חצי דונם.
המושב מפורסם במטעי האבוקדו הרבים, בצימרים לתיירות ובעסקים תיירותיים אחרים כגון מחלבה לגבינות עיזים.
בן עמי ממוקם מול בית החולים לגליל המערבי - נהריה בסמוך לכביש נהריה - מעלות-תרשיחא.
המושב הוקם באוגוסט 1949 על ידי גרעין שהתגבש מפקודים של בן עמי פכטר, יוצאי גדוד 1 של הפלמ"ח וחבורה של בוגרי עליית הנוער שיחד מנו כ-90 צעיר וצעירה.
לפני כן חיו המתיישבים בכפר א-נהר, בביתו הנטוש של מוחמד עפיפי (כיום בשטחי קיבוץ כברי).
לגרעין המושב הוקצו 3,000 דונם של אדמות נפקדים, בהם אדמות הכפר אום אל פרג', אשר לטענת האפוטרופוס על נכסי נפקדים היה נטוש לגמרי בעת המפקד הקובע ב-1948. בעת העלייה על הקרקע נכנסו כ-40 המתיישבים הראשונים לצריפי פח ששימשו למגורים ארעיים.
ערביי אום אל פרג' ניסו לפחות מפברואר 1949 להאחז בכפרם, אך גורשו ממנה בפברואר 1949 ושוב בספטמבר 1949 כדי לאפשר את הקמת המושב.
בנובמבר 1949 שבו והתיישבו במרכז המושב כ-30 ערבים מאום אל פרג' אשר טענו שהם היו במקום מאז כיבושו באוקטובר 1948 וכלל אינם נפקדים.
כסימוכין הביאו הערבים מכתב מהמושל הצבאי.
במשך הזמן התפתחו עימותים רבים בין אנשי המושב אשר בקשו לנהוג בעלות באדמות שהוקצו להם והערבים אשר בקשו לשמור על האדמות שטענו שהם שלהם.
לשיא הגיע העימות בעת שהערבים ניסו למנוע מחברי המושב קטיף משמש מעצים שבמחלוקת ובתגובה נורה אחד הערבים ונפצע.
כוח משטרתי הוצב במושב למשך שלושה שבועות כדי למנוע עימותים נוספים.
הסכסוך נדון בבתי משפט שונים, בין השאר בבית המשפט המחוזי בחיפה בפני השופט משה לנדוי, אשר קבע שהערבים היו נפקדים ועל כן האדמות שייכות למושב.
במרץ 1953 קבע בית המשפט העליון סופית שהערבים היו נפקדים ועליהם לפנות את האדמות לטובת אנשי המושב.
אולם הפינוי התעכב בגלל דרישת הערבים לאדמה חלופית אחרת משהציעו להם, שנתמכה על ידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים.
באוגוסט 1953 ניסו אנשי בן עמי לפנות את הערבים בעזרת בולדוזר, אולם הדבר לא עלה בידם.
ב-14 בספטמבר 1953 הועברו הערבים על ידי המשטרה לאדמות חלופיות במזרעה.
תל א-נהר - תל יישוב קדום הנמצא בסמוך ליישוב הנוכחי, עליו נמצאו כלי צור מתקופת האבן התיכונה והחדשה וחרסים רבים מהתקופה הכנעניות הקדומה והתיכונה והתקופה הישראלית.
בית מחמוד סעיד מרעי אל-עפיפי - אחד המבנים היחידים שנותרו מהכפר א-נהר, הנמצא בשטחי קיבוץ כברי.
בן עמי פכטר (19 באוקטובר 1919, פולין – 27 במרץ 1948, יחיעם) היה מפקד גדוד 21 של חטיבת כרמלי במלחמת העצמאות, שפעל באזור הגליל המערבי.
פכטר, בנם של יהודית ושל משה, נולד בסמיאטיץ, ב-19 באוקטובר.
בגיל שנה התייתם מאביו, וב-1925, בגיל 6, עלה יחד עם אמו לארץ ישראל.
פכטר למד בבית הספר המחוזי ע"ש רוזה כהן וסיים את לימודיו בבית הספר החקלאי כדורי בשנת 1937, ובמסגרתו הצטרף להגנה.
הוא יצא להכשרה בדגניה א' ולאחר מכן היה בין חברי קבוצה שהתיישבה בחניתה.
הוא התחתן בסוף שנת 1947.
בין הפעולות שביצע הגדוד תחת פיקודו היו תקיפת שיירת הנשק הערבית בקריית מוצקין, פעולת גמול בבלד א-שיח', פעולת גמול בטמרה ופיצוץ גשר תרביחה.
פכטר נהרג בקרב שיירת יחיעם ב-27 במרץ 1948.
על שמו נקרא מבצע בן עמי שבמסגרתו נכבשה העיר עכו, וכן מושב בן עמי, מחנה בן-עמי ורחוב בן-עמי בעכו.
רבי שִׁמְעוֹן בֶּן עַזַּיִי, המכונה בפשטות "בן עזאי", היה תנא בן הדור השלישי, בתחילת המאה ה-2 לספירה.
היה מופלג בהנהגות של מידת חסידות, עד שהפך בעצמו לסמל למידה זו, ונאמר עליו בתלמוד ש"הרואה (בחלום את) בן עזאי יצפה לחסידות".
רבו היה כנראה רבי יהושע בן חנניה, נחשב כתלמיד חבר לרבי עקיבא.
בן עזאי הצטיין בשקידתו בלימוד התורה ונאמר עליו ש"משמת בן עזאי בטלו השקדנין".
לא ידוע היכן הוא גדל, וכנראה שבדומה לרבי עקיבא, הוא התחיל ללמוד תורה בגיל מאוחר.
מסופר כי בתו של רבי עקיבא הבטיחה לו שתינשא לו בתנאי שיעסוק בתורה (כפי שעשתה אמה לאביה), והוא הסכים.
לא מבואר בתלמוד האם הוא אכן נשא אותה לאישה ומיד גירש אותה, או שמעולם לא התחתן איתה, או שאירס אותה אך לא נשא אותה, אך ידוע שחי ללא אשה עד סוף ימיו מכיוון ש"נפשו חשקה בתורה".
בספרות חז"ל הוא מכונה בעיקר בכינוי "בן עזיי" (בהגייה בבלית: "עזאי"), ללא שמו הפרטי 'שמעון' ובדרך כלל ללא התואר "רבי".
במסכם הוריות נאמר עליו ועל התנא בבן זומא שחכמים אלו הם בהגדרת "תלמידים הראויים להוראה".
מכך לומד רש"י שחכמים אלו לא נסמכו.
מיתתו מתוארת בספרות חז"ל כטראגית וייחודית.
במספר מקורות (תוספתא, תלמוד ירושלמי, תלמוד בבלי, היכלות זוטרתי, מרכבה רבה, קטעי היכלות ושיר השירים רבה) מסופר כי הוא היה אחד מארבעת החכמים שנכנסו ל"פרדס" (מסע מיסטי רוחני), וכתוצאה מכך "הציץ ומת" או לחלופין "הציץ ונפגע".
על מותו נאמר הפסוק "יָקָר בְּעֵינֵי יְהוָה הַמָּוְתָה לַחֲסִידָיו", המרמז על מידת חסידותו של בן עזאי.
אמנם, במספר מדרשים (איכה רבה, שיר השירים רבה, מדרש תהילים ומדרש עשר גליות) נמנה בן עזאי כאחד מ"עשרת הרוגי מלכות", חכמים שנהרגו על ידי השלטון הרומי.
במדרש שיר השירים אף נוסף שתפסו אותו בבית המדרש והרגוהו.
מקום קבורתו לא נזכר בספרות חז"ל, אך על פי מסורת עממית המתועדת בחיבור "סדר קברי אבותינו ז"ל" (רשימת צבי אילן ב', משנת 1300 בקירוב), קברו מצוי במערה בצפת, המזוהה כיום עם "מערת שם ועבר", לצד תנאים נוספים.