tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנו של פיוטר השלישי, הקיסר פאבל הראשון, היה גאה במיוחד בהיותו נינו של הצאר הרוסי הגדול, על אף שאמו הגרמנייה, יקטרינה השנייה, רמזה בזיכרונותיה כי הוא בכלל היה בנו של מאהבה, הרוזן סלטיקוב.
פאבל, שהיה מודע לסכנת היווצרות מלחמות ירושה, חוקק חוקים חדשים וקפדניים במיוחד לשושלת רומנוב, שקבעו בין השאר את חוקי הירושה המדויקים, וכן קבעו כי כל הקיסרים ונשותיהם חייבים להשתייך לדת האורתודוקסית.
בנו של פאבל, אלכסנדר הראשון, הוסיף לחוקים אלו וקבע כי חברי משפחת המלוכה הרוסית חייבים להינשא בהתאם למעמדם, כלומר לחברי משפחות מלוכה אחרות.
בסך הכל שלטו ברוסיה שישה קיסרים משושלת הולשטיין-גוטורפ-רומנוב: פאבל הראשון, אלכסנדר הראשון, ניקולאי הראשון, אלכסנדר השני, אלכסנדר השלישי וניקולאי השני.
כולם נישאו לנסיכות גרמניות, חוץ מאלכסנדר השלישי, שנישא לנסיכה דנית.
מצב זה גרם לבעיה במהלך מלחמת העולם הראשונה, אז האמין הציבור הרוסי שהקיסרית, אלכסנדרה פיודורובנה, תמכה בצד הגרמני.
בשנת 1917 גרמה מהפכת פברואר לניקולאי השני לוותר על כס המלוכה לטובת אחיו מיכאיל, שסירב לקבל על עצמו את התפקיד ובכך סיים את שלטון שושלת רומנוב, שנמשך יותר מ-300 שנים.
בעוד חלק מחברי השושלת הצליחו לברוח מהמדינה לאחר תחילת המהפכה, רבים מהם נשארו ברוסיה.
ניקולאי השני, רעייתו אלכסנדרה וחמשת ילדיהם נרצחו על ידי מהפכנים בולשביקים.
בשנת 1991 נמצאו והוצאו מקברם גופותיהם של הקיסר והקיסרית לשעבר, יחד עם גופותיהם של שלושה מילדיהם.
מכיוון ששתי גופות היו חסרות, רבים מאמינים כי שניים מילדי הקיסר הצליחו להימלט מהרוצחים, על אף שעד היום ישנה מחלוקת באשר לזהותם של שני הילדים שגופותיהם לא נמצאו.
בשנת 1998 נקברו הגופות בקתדרלת פיוטר ופאבל שבסנקט פטרבורג, שם קבורים רבים מבני שושלת רומנוב.
בשנת 2007 התגלו שרידיהן של שתי גופות סמוך למקום הימצאותן של גופותיהם של שאר בני משפחת רומנוב, ולאחר בדיקות דנ"א מעמיקות, התגלה כי הגופות שנמצאו הן גופותיהם שני הילדים החסרים.
כיום ישנם כמה טוענים לכתר הרוסי ולראשות שושלת רומנוב: מריה ולדימירובנה רומנובה, נינתו הגדולה של הצאר אלכסנדר השני ובנה גאורגי מיכאילוביץ', אנדריי אנדרייביץ' רומנוב, צאצאו של הצאר ניקולאי הראשון, וקרל אמיך, נסיך ליינינגן, נכדה של מריה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, נינתו של הצאר אלכסנדר השני.
מיכאיל הראשון (1645-1613) - השליט הראשון משושלת רומנוב
איוואן החמישי, אחיו (1696-1682) - שלט בשיתוף עם אחיו-למחצה פיוטר הגדול
יקתרינה הראשונה, אשתו (1727-1725) (למעשה השתייכה לשושלת רומנוב רק מתוקף נישואיה לפיוטר הגדול)
הקיסרית יליזבטה, בתו של פיוטר הראשון (1762-1741)
יקתרינה השנייה "הגדולה", אשתו (1796-1762) (למעשה השתייכה לשושלת רומנוב רק מתוקף נישואיה לפיוטר השלישי.
מיכאיל השני, אחיו (1917) - התפטר יום אחרי התפטרותו של אחיו
שושלת פַּהְלַוִוי (בפרסית: ) היא שושלת המלוכה האחרונה באיראן.
תחילתה של השושלת ב־1925, כאשר הוכתר רזא ח'אן לשאה במקום אחמד שאה קאג'אר מהשושלת הקאג'ארית והקמת המדינה האימפריאלית של איראן וסופה בהדחתו של מוחמד רזא שאה פהלווי במהלך המהפכה האסלאמית ב-1979. הטוען לכתר פהלווי כיום הוא רזא כורש עלי פהלווי, והוא פועל נגד משטר הרפובליקה האסלאמית מהגלות.
שמו המקורי של רזא שאה פהלווי היה רזא ח'אן, והוא עלה לשלטון לאחר שביצע הפיכה צבאית מוצלחת באיראן ב־1921.
הוא כיהן כשר המלחמה והמפקד העליון של צבאו, ומ־1923 היה גם ראש הממשלה.
ב־1925 הכריז עצמו כשאה (קיסר).
ב־1935 שינה את שם ארצו מפרס לאיראן.
ביצע רפורמות במדינתו והידק את הקשרים עם שכנותיה.
ב־1941 אילצו אותו בעלות הברית לוותר על כיסאו לבנו מוחמד רזא שאה לאור ניסיונתו להתקרב לגרמניה הנאצית והוא הוגלה לדרום אפריקה, שם מת.
בשנים 1936–1941 החלה באיראן תנועה חברתית לקידום זכויות הנשים במדינה.
מוחמד רזא שאה פהלווי עלה לשלטון לאחר גלותו של אביו והנהיג רפורמות בארצו.
בשנת 1946, לאחר משבר איראן במסגרת המלחמה הקרה, נסוגו כוחות הצבא האדום האחרונים מאיראן.
מתנגדו העיקרי היה איש הדת האייתוללה רוחאללה ח'ומייני, שגלה מארצו ב־1963 והגיע לצרפת.
לאחר ההפיכה שהתרחשה ב־1953 שבמסגרתה הודח ראש הממשלה מוחמד מוסאדק, השיג מוחמד רזא שאה סמכויות שלטון אוטוקרטיות וקידם תהליכי רפורמות מרחיקי לכת בסגנון מערבי, אשר נודעו בכינוי הכולל "המהפכה הלבנה".
מוחמד רזא שאה פהלווי הודח במהפכה האיראנית ב־1979 על ידי ח'ומייני.
לאחר שהודח ב־1979, גלה ברחבי העולם עד שנקבר במצרים ב־1980. הסכם אלג'יר שחתם השאה עם משטר סדאם חוסיין בעיראק, התמוסס לאחר המהפכה האסלאמית עם פרוץ מלחמת איראן–עיראק.
השאה קיים יחסים חמים עם מדינת ישראל, המדינות קיימו בניהן סחר פורה שכלל סחר בנפט, טכנולוגיה ותעשייה.
רזא כורש עלי (1980 ואילך) - השאה הגולה
רזא כורש עלי פהלווי גלה לארצות הברית לאחר מהפכת ח'ומייני (1979).
הוא ייסד ומוביל את הממשלה האיראנית הגולה, ארגון אופוזיציה שהוקם כדי לקדם מעבר דמוקרטי חילוני באיראן לאחר הפלת משטר האייתולות של הרפובליקה האסלאמית של איראן.
שושלת צ'ינג (בסינית: 清朝; בפין-יין: Qīng cháo), אשר מוכרת לעיתים כשושלת מַנצ'וּ, הייתה השושלת אשר שלטה בסין בין השנים 1644 ל-1911, והאחרונה בשושלות הקיסריות של סין.
מקור השושלת בשבט מנצ'ורי בשם אַיִסִין גיוֹרוֹ, אשר יסד את אימפריית צ'ינג הגדולה במה שמוכר היום כצפון מזרח סין, והתפשט אל תוך סין ואזורים שכנים.
זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה בה היה שלטון ריכוזי אחד שהצליח לאחד תחתיו את המרחב הגאוגרפי המוגדר כיום כסין.
תקופת שלטון השושלת נמשכה עד 1911, שנה בה ניסו להקים משטר רפובליקני במסגרת מהפכת שינהאי לאחר זמן רב של היחלשות במאה שנות ההשפלה.
תהליך עליית שושלת צ'ינג ונפילת שושלת מינג היה ממושך, שורשיו המוקדמים ב-1600 כאשר התעצם כוחם של המאנצ'ו תחת נורהאצ'י, בנו של טקשי (塔克世) שנהרג בקרב נגד שושלת מינג.
בשנת 1616 הכריז נורהאצ'י על הקמת שושלת ג'ין המאוחרת והחל את מלחמת מינג–צ'ינג בטענה כי שושלת מינג הפכה מושחתת ועל כן איבדה את מנדט השמיים.
שם השושלת שונה מג'ין (זהב) לצ'ינג (בהיר, ברור) בשנת 1636 בידי הואנג טאיג'י, קיסר צ'ינג ויורשו של נורהאצ'י לסמל אחדות אתנית עם בני האן כמו גם טענה לשלטון על כל סין.
בשל ארטילריה עדיפה אשר הובלה מהאימפריה הפורטוגזית דרך מקאו הצליח צבא מינג להדוף את ההתקפות הנשנות של המאנצ'ו, בייחוד ב-1623 וב-1628. אבל צבא מינג לא הצליח להשתלט מחדש על מנצ'וריה.
משנת 1629 ואילך הלך ונחלש כוחם של קיסרי מינג בשל צירוף של מרידות פנימיות וההטרדה הנמשכת של המאנצ'ו בצפון סין, שעברו לטקטיקות של פשיטות במטרה להימנע ממפגש ישיר עם צבאות מינג בשדה הקרב.
מכיוון שלא היו מסוגלים לתקוף את סין ישירות העדיפו המאנצ'ו להמתין ותוך כדי כך הם שיפרו את יכולתם הארטילרית ויצרו קשרים עם בני ברית.
בני המאנצ'ו גייסו פקידי ממשלה של מינג כיועציהם האסטרטגיים.
ב-1633 הם השלימו את כיבוש מונגוליה הפנימית.
הישג זה אפשר להם להגדיל את צבאם על ידי צירוף לוחמים מונגוליים לדגלם, כמו כן הייתה מונגוליה הפנימית נתיב פלישה אפשרי נוסף ללב קיסרות המינג.
ב-1636 היה שליט המאנצ'ו, הואנג טאיג'י, בנו של נורהאצ'י, בטוח בעצמו מספיק על מנת להכריז על הקמת שושלת קיסרים בשם "שושלת צ'ינג".
טקס ההכתרה היה בארמון בעיר מוּקְדֶן (כיום שן-יאנג) שנפלה לידי המאנצ'ו בשל בגידה ב-1621, והוא נטל לעצמו את התואר הקיסרי צ'ונגדה.
בסוף 1637 הביס צבא מאנצ'ו שמנה 100,000 חיילים את קוריאה, בת הברית המסורתית של קיסרות סין.
קוריאה נכבשה ושליטיה הודיעו על התכחשותם לשושלת מינג.
ב-1644 עלה לשלטון שונדז'ה שהיה בן 6, העוצר היה דודו, דוקגון.
במקביל פרץ מרד במערב המדינה והתחזק לאחר שבראשו התייצב לי דזה-צ'נג שהיה יליד שאנשי.
לי דזה-צ'נג הביס את צבא האימפריה שנשלח נגדו והכריז על עצמו כקיסר בשושלת חדשה, שושלת שון.
ב-26 במאי 1644 נפלה בייג'ינג כמעט ללא התנגדות לידי צבא המורדים הסינים בפיקודו של לי דזה-צ'נג, שכן רוב הצבא היה בצפון מזרח מול צבאות המאנצ'ו.
הקיסר האחרון של שושלת מינג, צ'ונג־ג'ן, מכותר בעיר האסורה, החליט להפיל פור שיקבע את גורלו.
הפור קבע כי האימפריה אבודה ולכן התאבד צ'ונג־ג'ן בתלייה.
זו הייתה הזדמנות שהמאנצ'ו חיכו לה.
הם חצו את החומה הגדולה לאחר שמפקד צבא הגבול של מינג וו סאן-גוי פתח את השערים ב"מעבר שאנגחאי" והניסו בכוחות משותפים את ה"קיסר" לי מבייג'ינג, לאחר ששלט בה 40 יום בלבד.
למרות אובדן בייג'ינג (שאת חולשתה כבירה קיסרית כבר צפה הונג וו) ומות הקיסר, לא נהרס כוחם של בני המינג לחלוטין.
נאנג'ינג, פוג'יין, גואנגדונג, שאנשי ויונאן המשיכו להיות מעוזים של המינג להתנגדות לשלטון החדש.
עם זאת, אובדן השלטון המרכזי גרם להופעתם של מספר טוענים לכתר מינג שלא היו מסוגלים לעבוד יחדיו.
כל מוקדי התומכים בשושלת הישנה הוכנעו בסופו של דבר זה אחר זה, על ידי צבא צ'ינג, עד לשנת 1662 שבה אבדה התקווה האחרונה לשובה של שושלת מינג לשלטון עם מותו של הנסיך הטוען לכתר מינג ג'וּ יואולנג.
למשך חצי מאה לחמו המינג והצ'ינג על השלטון בסין.
כוחותיה של שושלת צ'ינג הניסו את הקוזאקים אשר פשטו עליהם דרך מנצ'וריה החיצונית מטעם רוסיה הצארית ולבסוף, לאחר כיבושים נרחבים של הצ'ינג לחופי ים אוחוצק, בשנת 1689 נחתם הסכם נרצ'ינסק אשר קבע את הגבולות הסדירים עם רוסיה.
קאנגשי, קיסר סין אשר הסדיר את היחסים עם רוסיה, היה הראשון ששלט על כל סין ולימים יקרא כקיסר הגדול ביותר בשושלת.
לאחר נסיגת שרידי המינג אל טאיוואן הם הקימו שם את ממלכת טונגנינג.
בשביל למנוע כל הפרעה לשלטון ולהסדיר את עליונות הצ'ינג על כלל סין, בשנות השמונים המוקדמות של המאה ה-17, קאנגשי יצא במסע לכיבוש טאיוואן ולראשונה מאז שושלת יואן, כל סין נשלטה בידי שושלת המהווה מיעוט אתני.
הודות לעובדה שעוד בתחילת דרכם הצ'ינג סיפחו את מונגוליה, לא נדרש מהם להגן בלי סוף על הגבול הצפוני של האימפריה.
על כן, בהמשך שלטונו של קאנגשי ויורשיו, נכבשו שטחים נרחבים, תחילה בדרום, שם נכבשה יונאן, ומאוחר יותר בטיבט, צ'ינגהאי ושינג'יאנג, באחרונה הרוב המוסלמי הטורקי הבטיח את נאמנותו לשלטון הקיסרי באשר הוא.
קאנגשי הוסיף ליצור מילון על שמו אשר שימש כמילון המנדרינית המלא הראשון אי פעם.
תחת שלטונו של הקיסר צ'יינלונג חובר הקטלוג המלא של כל העבודות החשובות של התרבות הסינית.
גם צמיחת האוכלוסייה המשיכה להאיץ בתקופת צ'ינג ואוכלוסיית המדינה, שבשנת 1700 מנתה 100 מיליון נפש, הגיעה לכ-220 מיליון בשנת 1800.
במהלך המאה ה-19 נחלשה שליטתה של שושלת צ'ינג במדינה, והשגשוג שהיה בה התפוגג.
שאיפתה של בריטניה להמשיך בסחר הבלתי חוקי באופיום נתקלה בהתנגדות עזה של המשטר הקיסרי, דבר שהביא לפריצתה של מלחמת האופיום הראשונה ב-1840. סין, שהפסידה במלחמה, אולצה לבצע ויתורים כואבים ולפתוח את נמליה לסחר חפשי עם מדינות המערב.
ויתוריה הטריטוריאליים של סין כללו את העברת הונג קונג לידי בריטניה ב-1842 כחלק מחוזה נאנג'ינג.
בנוסף, מרד טאי פינג (1864–1851) ומרד ניאן (1868–1853), יחד עם תנועות לאומיות מוסלמיות ששאפו לעצמאות וחוזקו על ידי רוסיה, ייבשו את קופת המדינה וכמעט שהביאו לנפילת השלטון בה.
אבל, הקיסרית האלמנה צה שי, יחד עם גורמים שמרניים במדינה, ביצעה מעין הפיכה והדיחה את הקיסר הצעיר מהשלטון, מורידה בכך לטמיון את הרפורמות שאך החלו להתבצע.
הרפורמות הצבאיות, שהושארו על כנן, היו חסרות ערך עקב השחיתות האיומה שהתפשטה בצמרת השלטון.
חלק מספינות הקרב החדישות של הצבא כלל לא יכלו לירות, וזאת עקב מעילות גדולות בתקציבי בנייתן שלא השאירו די כסף לרכישת אבק שרפה.
כתוצאה מכך נחלו כוחות "הצבא הסיני החדש" תבוסות משפילות הן במלחמת סין-צרפת (1885–1883) והן במלחמת סין–יפן הראשונה (1895–1894).
עם תחילת המאה ה-20 הייתה החצר הקיסרית בסין הרוסה, שחיתות הייתה בכל והאוכלוסייה גדלה בקצב בלתי נשלט.
מותו של הקיסר גואנג שו' יום אחד לפני מותה של הקיסרית (יש הטוענים שהוא הורעל על ידה) הרס את הסיכוי לביסוס הנהגה אפקטיבית במדינה.
סופה של השושלת היה ב-12 בפברואר 1912, כאשר, בעקבות מהפכת שִׂינְהָאי, נאלצה הקיסרית לונגיו', אלמנת הקיסר הקודם, לוותר על כס הקיסרות בשמו של הקיסר האחרון, פּוּיִי, שהיה אז בן שש.
שושלת מינג (בסינית: 明朝; בפין-יין: Míng cháo – מִינְג צָ'אוֹ) הייתה שושלת קיסרים, ששלטה בסין במשך 276 שנים מ-1368 ועד 1644. שושלת מינג הייתה השושלת האחרונה של קיסרים ממוצא סיני אתני (בני האן).
היא עלתה לשלטון במקומה של שושלת יואן של קיסרים ממוצא מונגולי, והוחלפה על ידי שושלת צ'ינג של בני המאנצ'ו (תושבי מנצ'וריה).
תחת שלטון שושלת מינג, הייתה קרויה סין "אימפריית מינג הגדולה" (大明國, בפין-יין: Dàmíng guó - דָאמִינְג גְווֹ), והיא שלטה על אזורים נרחבים: בצפונה שלטה בקוריאה, ואזורים במונגוליה ובטורקסטן של ימינו היו אזורי חסות שלה, עליהם הוטלו מיסים, ובדרומה שלטה על וייטנאם ובורמה של ימינו.
שטחה של האימפריה בשיאה היה השטח הגדול ביותר שעליו שלטו קיסרים ילידי סין אי־פעם, כ-6,500,000 קילומטרים רבועים.
תחת שלטון שושלת מינג נהנתה סין מקרוב ל-300 שנים של יציבות יחסית.
מקים השושלת, הקיסר חונגוו (שלט 1368–1398), ניסה לבנות מערכת חברתית שכלליה נוקשים הבנויה מקהילות כפריות עצמאיות שנועדה להבטיח ולקיים מעמד קבוע של חיילים עבור השושלת.
בשירות האימפריה הוקמו צבא גדול שכלל בין כמיליון למעל שני מיליון חיילים, והמספנות בנאנג'ינג היו הגדולות בעולם בתקופתן.
הוא גם ניסה לשבור את כוחם של הסריסים ואת מעמד הסוחרים העשירים.
הוא חילק טריטוריות ברחבי סין לבניו הרבים כשהוא מנסה לחייבם להתנהל לפי סדרת כללים שהכין המכונה "חְוָאנְג מִינְג דְזוּ שׂוּן" (皇眀祖訓).
תוכניתו כשלה כאשר נכדו בן ה-22, בנו של יורש העצר שמת קודם לכן, עלה לשלטון ב-1398 כקיסר ג'יינון (שלט 1398–1402).
ג'יינון ניסה לצמצם את כוחם של דודיו, וגרם בכך למרידה אותה הוביל דודו, נסיך יֵן, בנו הרביעי של חונגוו.
במערכה שארכה כשלוש שנים הובס הקיסר ודודו עלה לשלטון כקיסר יונגלה (שלט 1402–1424).
יונגלה העביר את בירת הקיסרות מנאנג'ינג (מילולית "הבירה הדרומית") לבייפינג, מרכז שלטונו כנסיך יֵן, ושינה את שם היישוב לבייג'ינג ("הבירה הצפונית"), בנה את העיר האסורה, שיקם את התעלה הגדולה, וחידש את שיטת הבחינות הקיסריות, שהיוו תנאי לקבלת תפקיד בשירות המדינה.
הוא גמל לסריסים שתמכו בו, והעסיק אותם כמשקל נגד לפקידי הממשל המשכילים שעברו את הבחינות הקיסריות.
אחד מסריסים אלו, ג'נג חה, הוביל שבעה מסעות מחקר גדולים אל האוקיינוס ההודי, שהגיעו לחצי האי ערב ולחופה המזרחי של יבשת אפריקה.
בהגיע המאה ה-16 חלה התרחבות בסחר האירופאי, אם כי הוא הוגבל לאיים בסמוך לגואנגג'ואו כדוגמת מקאו, והוא תרם להופעת מינים חדשים של צמחים ובעלי חיים שמקורם ביבשת אמריקה.
כך למשל הגיעה פלפלת צ'ילי למטבח של סצ'ואן והיבולים בעלי כושר ייצור גבוה דוגמת תירס ותפוח אדמה, שצמצמו את הרעב ההמוני וזירזו את הגידול באוכלוסייה.
הגידול במסחר בין סין לבין פורטוגל, ספרד והולנד יצר ביקוש חדש למוצרים מסין וגרם לייבוא נרחב של כסף ממכרה איוואמי גינזאן ביפן וממרכז אמריקה באמצעות הגליאון של מנילה.
שפע המתכת גרם לשינוי במערכת הכספים של כלכלת מינג, שבה שטרות הכסף, שהיו אמצעי התשלום המקובל, סבלו מהיפר-אינפלציה חוזרת ונשנית והאמון בהם אבד.
המשכילים ממשיכי דרכו של קונפוציוס התנגדו לתפקיד הבולט שקיבל המסחר והעושר החדש שיצר, אבל משנתו של הפילוסוף הנאו-קונפוציאני ואנג יאנגמינג סללה דרך לגישה מקילה יותר.
הרפורמות של גָ'אנְג ג'וּ'גֶ'נְג, ראש הממשלה בפועל בתקופת שלטונו של הקיסר לונְגְצִ'ינְג (שלט 1567–1572) ובחלק מתקופת שלטונו של הקיסר ואן-לי (שלט 1572–1620), נתגלו כהרסניות.
התנובה החקלאית הצטמצמה בשל שינויי האקלים המכונים עידן הקרח הקטן, ובמקביל שינויים במדיניות המסחר של היפנים והספרדים גרמו להפסקה מוחלטת של אספקת מתכת הכסף שהפכה אז חיונית לחקלאים כאמצעי תשלום המיסים.
השילוב של הכישלונות בחקלאות, שיטפונות ומגפות גרם לסדרה של מרידות שהתבססו על עקרון מנדט השמים.
זו הייתה ההזדמנות של בני המאנצ'ו להתערב והם הביסו את לִי דְזְה-צֶ'נְג ועלו לשלטון כשושלת צ'ינג.
הממשל בתקופת שושלת מינג חידש מנהגים מהמורשת של בני האן: בתחום הדת חזר הקונפוציאניזם (וליתר דיוק, הנאו-קונפוציאניזם) להיות דת המדינה הרשמית.
בתחום החינוך הוקמו מחדש אקדמיות פרטיות רבות ללימודים קלאסיים (书院, בפין-יין: Shūyuàn - שׁוּיְוֵּאן) - מוסדות שנסגרו בתקופת יואן, והן היוו מקור לפריחת הספרות, השירה והציור כפי שמעידות היצירות הרבות ששרדו עד ימינו.
בנוסף, בתקופת מינג שוכללה שיטת הדפוס המבוססת על אותיות מיטלטלות עשויות עץ וספרים רבים הודפסו במספר עותקים רב.
המסחר והתעשייה התפתחו ומגמת העיור התגברה.
ההערכה היא כי בתחילת תקופת מינג חיו בסין פחות מ-60 מיליון נפש ובראשית המאה ה-17 הגיע גודל אוכלוסיית סין ל-130–150 מיליון.
אין פלא לכן שבמאה ה-19, תקופת השקיעה של שושלת צ'ינג שבאה אחרי שושלת מינג, שבה החלה האוכלוסייה הסינית לרחוש איבה לשליטים המנצ'ורים ה"זרים" שהתבטאה בסדרת מרידות נגד הממשל, הופיעה בגלוי דרישה להשבת שושלת מינג לשלטון.
קודם להקמת שושלת מינג שלטה בסין שושלת יואן, ששליטיה ממוצא מונגולי היו מצאצאי קובלאי חאן.
ההיסטוריונים מונים מספר סיבות לשקיעת שושלת יואן ולנפילתה לבסוף:
אפליה כלפי הסינים האתניים בני האן
הצפת השוק בשטרי כסף שהביאה לגידול של אלף אחוז באינפלציה בזמן מלכותו של חְווֵיְדְזונְג, הקיסר האחרון משושלת יואן
המשבר החמור בחקלאות, ועליית הנהר הצהוב על גדותיו והצפות נרחבות כתוצאה מהזנחה של מפעלי ההשקיה.
הממשל הורה להכריח מאות אלפי אזרחים להשתתף בבניית סכרים והגבהת גדות הנהר הצהוב ובתגובה פרצו משנת 1340 מרידות במקומות שונים בסין.
בראש אחת מחבורות המורדים עמד בן למשפחת אריסים ענייה ממזרח סין המרכזית בשם ג'וּ יְוֵּאנְגָ'אנְג (朱元璋, בפין-יין: Zhū yuánzhāng; נולד ב-1328).
ג'ו יואנג'אנג למד בצעירותו במנזר בודהיסטי ובשל מצוקה כלכלית נשלח מהמנזר לקבץ נדבות.
ב-1352 הצטרף לאחת מקבוצות המורדים הרבות הקשורות למצנפת האדומה (紅巾), סניף של אחווה סינית סודית של אינטלקטואלים בודהיסטים המכונה "הלוטוס הלבן" (白莲教).
הוא התחתן עם הבת המאומצת של אחד ממנהיגי המרד, גְווֹ דְזְה-שִׂינְג, ולאחר שגְווֹ נלכד והוצא להורג ב-1356 הפך ג'ו יואנג'אנג למנהיג קבוצת המורדים.
ב-1356 כבש ג'ו יואנג'אנג את נאנג'ינג ובהדרגה הרחיב את שליטתו על כל עמק הנהר יאנגצה.
באותה שנה (1368) ייסד ג'ו יואנג'אנג בנאנג'ינג (בסינית "הבירה הדרומית") שושלת קיסרים חדשה בשם מינג (בסינית "המזהירה") ונטל לעצמו את התואר הקיסרי "חונְגְווּ" (洪武, בפין-יין: Hóngwǔ - "לחימה נרחבת").
חונגוו (שלט 1368–1398) נחשב לאחד הקיסרים החשובים והאוטוקרטיים ביותר בסין.
כבר בתחילת שלטונו הכין קיסר מינג הראשון, חונגוו, הוראות שישמשו כהנחיות לדורות הבאים.
ב-1380 הורה חונגוו על הוצאתו להורג של חוּ וֵייוּנְג () ששימש כראש הממשלה בחשד שקשר להדיחו.
הקיסר יונגלה (שלט בשנים 1402–1424) נחשב גם הוא לאחד הקיסרים הגדולים ביותר של שושלת מינג.
תחילת שלטונו לא בישרה טובות.
הוא הוציא להורג את כל השרים שהיו נאמנים לקיסר הראשון והעבירו את נאמנותם ליורשו החוקי, כמו גם את כל בני ביתם.
אבל יונגלה הוכיח כישרון כמנהלן וכמצביא.
הוא דאג לנקות ולהרחיב את התעלה הגדולה של סין ובכך אפשר העברת סחורות בין הצפון לדרום.
הוא דאג לייבש שטחים למטרות חקלאות בדלתה של היאנגצה.
בשנת 1421 העביר יונגלה את בירת הקיסרות מנאנג'ינג לחאנבליק, בירת שושלת יואן לשעבר, ושינה את שמה לבייג'ינג (מילולית "הבירה צפונית").
בעיר נבנה קומפלקס ארמונות נרחב (העיר האסורה) ומקדשים מפוארים.
תקופת שלטונו נחשבת לאחת המוצלחות בתולדות שושלת מינג.
המונגולים אומנם הובסו בתקופת אביו, אך הם המשיכו להוות איום ולכן ניהל יונגלה חמישה מסעות צבאיים גדולים כנגדם.
חלקם הצליחו, חלקם נכשלו, אבל המונגולים לא היוו עוד איום על סין.
יונגלה הרחיב את האימפריה בכובשו את אנאם (וייטנאם של היום) בשנת 1407.
עם מותו של יונגלה ב-1424 השתרעה האימפריה הסינית מווייטנאם בדרום ועד מונגוליה בצפון, ממנצ'וריה במזרח ועד טורקסטן במערב.
מסעות האוצר הן סדרה של שבעה מסעות ימיים שנערכו בעידן שושלת מינג בין השנים 1405–1433. במקורות ההיסטוריים הראשוניים צי האוצר נקרא שְׂיָאפָאן גְווָאנְג'וּן (Xiafan guanjun; בתרגום לעברית: צי המסעות לניכר).
ששת המסעות הראשונים נערכו תחת שלטונו של הקיסר יונגלה וביוזמתו.
לאחר המסע השישי שנערך בין השנים 1421–1423 הורה הקיסר יונגלה על השהיית הפרויקט.
יונגלה לא חידש את המסעות עד מותו.
הקיסר שׂוֵאנְדֶה (שלט 1425–1435) חידש את פרויקט המסעות ותחת חסותו נערך המסע השביעי והאחרון.
הסריס והאדמירל המוסלמי ג'נג חה פיקד על כל שבעת המסעות לפי הוראת הקיסרים ובידו ניתנה סמכות אימפריאלית רחבה.
המסעות נערכו כדי לחזק את השליטה האימפריאלית של סין בנתיבי הסחר ימי וכדי להגדיל את מספר המדינות הזרות שלקחו חלק פעיל במסגרת מערכת התשורות (Ttributary System).
הקיסרים הסינים שאפו לממש את מטרות המסעות על ידי הפגנת נוכחותה, עוצמתה ועושרה של סין בפני העולם המוכר לה.
לצורך השוואה לפי הערכות מסוימות ספינת אוצר סינית הייתה גדולה פי שלושה מספינת הקאראק הספרדית שעל סיפונה חצה קולומבוס את האוקיינוס האטלנטי בשנת 1492. ספינות האוצר עוצבו כספינות מסחר חסרות סיפון התקפי, אף על פי כן, צוידו הספינות בתותחים.
לספינות האוצר התלוו ציי ענק של ספינות סוחר קטנות יותר וספינות מלחמה.
לאחר כמה דורות בהם הצליחו הסינים להרחיק את האיום המונגולי מגבולם, החלו המונגולים לרכוש עוצמה מחדש.
החל בשנת 1445 הפכו האוירטים (המונגולים המערביים, כיום הם מכונים קלמיקים) תחת מנהיגם החדש, אסן טאישי (מונגולית: Эсэн тайш; מת ב-1455), לאיום צבאי של ממש.
בעצת הסריס וָאנְג גֶ'ן (王振, פין-יין: Wáng zhèn), שהיה יועצו, הוביל קיסר מינג השישי, גֶ'נְגְטונְג (שלט 1437–1445), מסע עונשין צבאי כנגד האוירטים.
המשלחת הפכה לתבוסה, הצבא הסיני בן כחצי מיליון חיילים הושמד בקרב מבצר טומו (1 בספטמבר 1449), בידי צבא קטן ממנו בהרבה והקיסר עצמו נלקח בשבי.
אסן טאישי תבע כופר גדול תמורת שחרור הקיסר ובתגובה העלו הסינים לשלטון את אחיו הצעיר של הקיסר כקיסר גִ'ינְגְטָאי (שלט 1449–1457).
שנה מאוחר יותר, משהוברר למונגולים כי לא יקבלו שום כופר בגין הקיסר לשעבר השבוי בידיהם, הם שחררו אותו והוא חזר לבייג'ינג.
גֶ'נְגְטונְג השב מגלותו לא ויתר על שלטונו וכנראה גרם למות אחיינו, יורש העצר, בהרעלה וגם למותו של אחיו גִ'ינְגְטָאי.
מיד לאחר מכן חזר גֶ'נְגְטונְג לשלטון כקיסר טְייֵנְשׁוּן (天順, פין-יין: Tiānshùn - "ציות שמימי", שלט 1457-1464).
הוא לא הכיר באחיו כקיסר והורה שלא לקוברו ב"קברי שושלת מינג" (היחיד מבין 14 הקיסרים של שושלת מינג החל מיונגלה שאיננו קבור שם).
החל מסוף המאה ה-15 החלה תקופה של קיפאון ושקיעה של הממשל בסין.
רוב קיסרי מינג פרשו מהחיים הציבוריים, והשלטון בפועל היה בידיהם של פקידי הממשל ולעיתים בידיהם של הסריסים.
העניינים הסתבכו עקב סכסוך בין השרים, אירוע ששיחק לטובת הסריסים.
מצב עניינים אומלל זה נמשך עד לסוף השושלת.
יורשיו של גֶ'נְגְטונְג נטו יותר ויותר להסתגר בארמון ולהעביר את ניהול האימפריה לסריסים.
במיוחד זכור לשמצה קיסר מינג העשירי, גֶ'נְגְדֶה (שלט 1505–1521), שהתעניין בנשים בלבד, ביקר תכופות בבתי בושת, הקים הרמונות בסמוך לעיר האסורה וסירב לטפל בענייני המדינה.
הסריס לְיוֹ גִ'ין (; 1510-1451) שהיה ידוע בשחיתותו, ניהל את הממשל במקומו עד שהוצא להורג כשנתגלה שקשר להפיל את הקיסר ולהכתיר את אחיינו במקומו.
יורשו של גֶ'נְגְדֶה, אחיינו, הקיסר גְ'יָאגִ'ינְג (שלט 1521–1567), היה מכור למין כדודו וסירב לחלוטין לעסוק בניהול האימפריה כשהוא מעביר את הסמכות לסריסיו.
בתקופת שלטונו הארוכה (45 שנים - התקופה השנייה באורכה בין קיסרי מינג) כמעט ונפלה הבירה עצמה לידי המונגולים.
אלטן חאן, מנהיג המונגולים המזרחיים, הטיל מצור על בייג'ינג והקיסר נאלץ לתת זכויות מסחר מיוחדות לממלכה שאלטן חאן עמד בראשה על מנת להסיר את המצור.
פשיטות המונגולים כנגד סין פסקו רק משעה שהמונגולים קיבלו על עצמם את הבודהיזם בנוסח טיבט (הלמאיזם).
ב-1556, בעת תקופת שלטונו של גְ'יָאגִ'ינְג, התחוללה רעידת האדמה בשאאנשי, שהייתה ככל הנראה רעידת האדמה הקטלנית ביותר בהיסטוריה ונהרגו בעטייה כ-800,000 איש.
במשך תקופת שלטונו הקצרה בת שש השנים ניסה קיסר מינג ה-12, לונְגְצִ'ינְג (שלט 1567–1572), לטפל בבעיות שהוריש לו אביו.
הוא אישר את חידוש הסחר הימי ועקב כך הצליח לטפל בבעיה שהוריש לו אביו, פשיטות הפיראטים היפנים.
בפועל היו מרבית הפיראטים סוחרים סיניים שעברו לשוד ימי כשנחסמה בפניהם בתקופת גְ'יָאגִ'ינְג האפשרות לסחור.
הפיראטים פעלו לאורך כל החוף שהיווה חזית כל כך רחבה, שלא היה בידי הממשלה היכולת להגן עליה.
כמעט מיד עם חידוש הסחר התמעטו מאוד תקיפות הפיראטים.
בעשר השנים הראשונות מתוך 48 שנות שלטונו (תקופת השלטון הארוכה ביותר בתולדות שושלת מינג) נעזר ואן-לי במדינאי גָ'אנְג ג'וּ'גֶ'נְג שהיה מנהלן מוכשר ודאג לשמור על אוצר המדינה.
ממותו של ג'אנג החלה שקיעה מתמשכת בכלכלה ובמנהל בסין.
כקודמיו סירב ואן-לי לעסוק בענייני המדינה, לא הסכים לראות את שריו או לקרוא את הדוחות שכתבו.
גם הקיסר וגם סריסי החצר שדדו את אוצר המדינה (בין השאר בנה לעצמו ואן-לי את אחד הקברים המפוארים ביותר בין "קברי שושלת מינג").
כדי לממן את הוצאותיו הגדיל הקיסר את עול המיסים והתוצאה הייתה רעב שהתפשט מצפון סין עד לדרומה.
בין השנים 1592–1598 ניסו היפנים בהנהגתו של טויוטומי הידיושי להשתלט על קוריאה, בת בריתה של סין, כשמטרתם המוצהרת היא כיבוש סין.
הצבא הסיני הביס את היפנים בפיונגיאנג, אך הובס בסיאול.
את קוריאה הצילו הקוריאנים עצמם, בעיקר בסדרת קרבות ימיים בהם הביסו את הצי היפני.
מלחמה זו דלדלה עוד יותר את משאביה הכספיים של האימפריה הסינית.
עד לשנת 1610 איבדה למעשה שושלת מינג שליטה על צפון מזרח סין.
שבטי הגורצ'ן מחבל מנצ'וריה, שבעבר שלטו על צפון סין כשושלת ג'ין, הרחיבו במהירות את כוחם דרומה עד שאנהאיגוואן, כלומר מול החומה הגדולה של סין.
הקיסר שכנראה סבל מליקויי למידה היה אנאלפבית.
כקודמיו העביר טְייֵנְצִ'י את כל הטיפול בענייני המדינה ל"מזכיר הגדול", הסריס וֵיי ג'ונְגְשְׂייֵן (; 1627-1568), אחד האנשים הידועים לשמצה ביותר בתולדות סין, שהיה למעשה רודן סין.
תנועה שבבסיסה עמדו הפקידים המלומדים של אקדמיית דונגלין התריעה כנגד השחיתות שפשתה בשלטון בראשות וֵיי ג'ונְגְשְׂייֵן ואנשיה שילמו על כך בחייהם.
בניגוד לקודמיו ניסה קיסר זה לשלוט באימפריה בעצמו.
כצעד ראשון הוא פיטר את וֵיי ג'ונְגְשְׂייֵן.
הקיסר צ'ונְגְגֶ'ן היה חשדן כלפי מקורביו, פיתח סממנים של מחלת הרדיפה והוציא להורג כל אדם שחשד כי הוא עלול למרוד בו, כולל פקידים ומצביאים מוכשרים.
הרעב הנמשך, המצב הכלכלי הירוד וחולשתו המופגנת של הקיסר גרמו לשורה של מרידות, בייחוד בשאנשי.
הסינים של תקופת מינג היו בטוחים בעליונותם התרבותית על פני שאר העמים ה"ברבריים" ולכן התייחסו בסלחנות כלפי האירופאים "הנחותים" שהגיעו לסין.
ראשונים הגיעו לסין של תקופת שושלת מינג הפורטוגזים.
כשהפורטוגזים הגיעו קודם לכן להודו, הם מצאו בה רשתות סחר מפותחות שהובילו לסין.
בשנת 1511 כבשו הפורטוגזים את מלאקה השולטת על המעבר בין האוקיינוס ההודי לים סין הדרומי, ובשנת 1513 הגיעו הפורטוגזים הראשונים על ספינה שכורה ממלאקה לאי בשפך נהר הפנינה מדרום לגואנגדונג (קנטון).
סוחרים פורטוגזים הגיעו לחוף סין כנראה ב-1517, אך הסינים שכבר נטו לבדלנות גירשו אותם ב-1521. הפורטוגזים ניסו להקים מושבות באיים שמול החוף הסיני כדוגמת שאנגצ'ואן, וב-1553 הקימו את המושבה המשגשגת מקאו בתמורה לתשלומי שכירות לסינים.
מקאו עתידה הייתה להישאר בידיהם כ-450 שנה.
חלקם אף הצליחו להגיע לבייג'ינג הבירה ונחלו הצלחות ראשונות בניסיונות לשכנע תושבים מקומיים להמיר את דתם לנצרות.
גם המעצמות האירופאיות האחרות החלו בניסיונות לקשור קשרי סחר עם סין.
הספרדים שלחו מבסיסם בפיליפינים משלחת כלכלית לגואנגדונג בשנת 1575 ללא תוצאות.
גם ההולנדים שהשתלטו על טאיוואן ב-1624 והאנגלים לא הצליחו לחדור את חומת הבדלנות הסינית.
תהליך נפילת שושלת מינג היה ממושך, שורשיו המוקדמים ב-1600 כאשר התעצם כוחם של הג'ורצ'נים - שעתה כינו עצמם בשם מאנצ'ו - בראשות החאן הגדול שלהם, נורהאצ'י.
בשל ארטילריה עדיפה הצליח צבא מינג להדוף את ההתקפות הנשנות של המאנצ'ו, בייחוד ב-1623 וב-1628. אבל צבא מינג לא הצליח להשתלט מחדש על מנצ'וריה.
הישג זה אפשר להם להגדיל את צבאם על ידי צירוף לוחמים מונגולים לדגלם, כמו כן הייתה מונגוליה הפנימית נתיב פלישה אפשרי נוסף ללב קיסרות המינג.
ב-1636 היה שליט המאנצ'ו, הואנג טאיג'י בטוח בעצמו מספיק על מנת להכריז על הקמת שושלת קיסרים בשם שושלת צ'ינג.
הקיסר האחרון של שושלת מינג, צ'ונגג'ן, מכותר בעיר האסורה, החליט להפיל פור שיקבע את גורלו.
הפור קבע כי האימפריה אבודה ולכן התאבד צ'ונגג'ן בתלייה.
הם חצו את החומה הגדולה לאחר שמפקד צבא הגבול של מינג וו סאן-גוי פתח את השערים במעבר שאנהאי והניסו בכוחות משותפים את ה"קיסר" לי מבייג'ינג, לאחר ששלט בה 40 יום בלבד.
למרות אובדן בייג'ינג (שאת חולשתה כבירה קיסרית כבר צפה חונגוו) ומות הקיסר, לא נהרס כוחם של בני המינג לחלוטין.
כל מוקדי התומכים בשושלת הישנה הוכנעו בסופו של דבר זה אחר זה על ידי צבא צ'ינג, עד לשנת 1662 שבה אבדה התקווה האחרונה לשובה של שושלת מינג לשלטון עם מותו של הנסיך הטוען לכתר מינג ג'וּ יואולנג.
ההיסטוריונים מעריכים את הקיסר חונגוו כשליט אכזר אבל מוכשר.
מתחילת שלטונו הוא הורה לחלק אדמה לאיכרים העניים.
נראה כי זו הייתה מדיניותו – להעדיף את העניים, להם הוא ניסה לסייע לכלכל את עצמם ובני משפחותיהם.
למשל, ב-1370 ניתנה הוראה כי אדמה במחוזות חונאן ואנחווי תחולק לאיכרים צעירים שהגיעו לבגרות.
על מנת למנוע החרמה או רכישה של אדמות אלו על ידי בעלי אחוזות חסרי מצפון, הוצהר כי לא ניתן להעביר את הבעלות על האדמה.
בערך במחצית תקופת שלטונו של חונגוו פורסם צו המכריז כי אלו שעיבדו אדמות שהיו קודם שוממות יוכלו להחזיק בהן כרכושם הפרטי וכי לא יוטלו עליהם מיסים.
ב-1393 גדל השטח המעובד בסין לשיא שאליו לא הגיעה אף שושלת אחרת.
הממשל אף עודד את האיכרים לגדל סוגי גידולים חדשים כגון כותנה, בוטנים, תירס ובטטה במקומות בהם לא ניתן היה לגדל אורז.
אחד ההיבטים החשובים ביותר של פיתוח החקלאות היה שימור מים.
הקיסר חונגוו שם דגש מיוחד על פיתוח אמצעי השקיה במשקי החקלאות בכל האימפריה, וב-1394 נשלחו מספר סטודנטים מאוניברסיטת קאו-טסו-שיאן לכל המחוזות על מנת לעזור בפיתוח שיטות השקיה.
במסגרת מיזמים אלו נחפרו 40,987 בריכות השקיה וסכרים.
בשל מוצאו ממשפחת איכרים ידע הקיסר חונגוו היטב עד כמה סבלו האיכרים מנחת זרועם של האצילים והעשירים.
רבים מהאחרונים, שעשו שימוש בהשפעתם על בתי המשפט, לא רק שפלשו לאדמות של איכרים אלא גם שיחדו פקידים זוטרים שיטילו את מלוא המס על האיכרים הקטנים להם הרעו.
כדי למנוע מקרים אלה של ניצול לרעה הקים הקיסר חונגוו שתי מערכות חשובות מאד: "רשומות צהובות" ו"רשומות קשקשי הדגים" ששימשו להבטיח הן את הכנסות המדינה ממיסים על קרקע והן את היכולות של העם ליהנות מרכושם.
לחונגוו היה צבא חזק המבוסס על השיטה הצבאית הידועה כשיטת וי-סו.
שיטת וי-סו הייתה בתחילת שושלת מינג הצלחה גדולה.
בשלב מסוים מנה צבא הקיסר כמיליון חיילים והקיסר חונגוו, שהיה מודע לקושי לספק מזון למספר כה גבוה של אנשים, אימץ את שיטת ההתנחלויות הצבאיות.
בזמן שלום קיבל כל חייל ארבעים עד חמישים מוּ (畝, בפין-יין mǔ, יחידת שטח סינית, כ-600 מטרים מרובעים) של אדמה.
בעלי האמצעים רכשו בעצמם את הציוד החקלאי הנדרש, האחרים קיבלו אותו מהממשלה.
בצורה זו היה לאימפריה צבא גדול מבלי להכביד על האוכלוסייה בכלכלתו.
כ-70% מהחיילים שהוצבו לאורך הגבולות עסקו בחקלאות, בעוד שהאחרים הועסקו כשומרים.
בתוך האימפריה נדרשו רק 20% לשמור על הערים והאחרים עסקו בחקלאות.
כך, מיליון חיילים בצבא מינג היו מסוגלים לגדל כ-2,500 טון של גרגרי תבואה שלא רק שכלכלו מספר גדול של חיילים אלא גם שילמו את משכורות הקצינים.
חונגוו היה קונפוציאני, והתורה הקונפוציאנית סולדת ממעמד הסוחרים משום שלכאורה הם חיים על גבם של המעמדות היצרניים.
אבל הדעות הקדומות שהיו לחונגוו כנגד מעמד הסוחרים לא גרמו להקטנת מספרם.
להפך, המסחר היה גדול יותר בהיקפו מאשר במאות הקודמות והמשיך לגדול כשהתעשיות המתפתחות היו זקוקות לשיתוף הפעולה של הסוחרים.
קרקע דלה במחוזות מסוימים והגידול באוכלוסייה היו הכוחות העיקריים שדחפו רבים לעסוק במסחר.
ספר ושמו "טו פיין הסין שו" מתאר בפרוטרוט את הפעילויות של הסוחרים בתקופה זו.
בסופו של דבר גרמה מדיניות איסור המסחר של חונגוו רק למנוע מהממשלה את מיסוי הסוחרים הפרטים.
חונגוו המשיך לנהל סחר מוגבל עם סוחרים עבור מוצרים חיוניים כדוגמת מלח.
לדוגמה, הממשלה חתמה חוזים עם הסוחרים להובלת גרגרי תבואה לגבולות.
בתמורה חילקה הממשלה כרטיסי מלח לסוחרים שיכלו למכור אותם.
עסקאות אלה היו רווחיות מאוד לסוחרים.
המסחר עם ארצות חוץ נאסר בשלב מסוים ולכן התנהל בחשאי.
הממשל לא הצליח למנוע אותו משום שלא ניתן היה לשמור על כל החופים באופן סביר ומשום שהפקידים המקומיים ומשפחות האצולה המלומדות במחוזות החוף שיתפו פעולה עם הסוחרים בבניית ספינות ובמסחר.
ניסיונות שושלת מינג לעצור "פירטיות" זו הייתה הגורם למלחמות ווקאו ב-1550 וב-1560. לאחר שהמסחר הפרטי עם דרום מזרח אסיה קיבל תוקף חוקי שוב ב-1567, נפסק השוק השחור בסחר בכסף.
הסחר עם יפן היה עדיין אסור, אבל הסוחרים יכלו לקנות כסף יפני בדרום מזרח אסיה.
מקור נוסף של כסף שהממשל הסיני הרשה לסחור בו היה השוק במנילה בירת פיליפינים שהיו אז בשלטון ספרד.
למנילה החלו להגיע כמויות גדולות של כסף שמקורו בפרו שגם היא הייתה אז בשלטון ספרדי.
מטבעות המכילים כסף שהחליפו את שטרות הנייר הפכו הילך נפוץ יותר, תופעה שעזרה לקדם את המסחר.
בתקופת שושלת מינג, בייחוד בתקופת קיסר מינג השלישי, יונגלה, בוצעו כמה מפעלי בנייה גדולים שחלקם קיימים עד היום וכולם הוכרזו אתרי מורשת עולמית:
העיר האסורה – הקיסר יונגלה החליט להעביר את בירת האימפריה מנאנג'ינג (בסינית "הבירה הדרומית") לבייג'ינג ("הבירה הצפונית") שהייתה בעבר הבירה של שושלת יואן.
כמקום מושב הקיסר נבנה קומפלקס בניינים מוקף חומה על שטח של 780 דונם שכלל 17 ארמונות ו-800 בניינים ובהם מעל ל-8,000 חדרים.
העיר האסורה נבנתה במשך 14 שנה החל ב-1406, ושימשה כמקום מושבם של ארבעה עשר קיסרי שושלת מינג ועשרה קיסרי שושלת צ'ינג.
מקדש השמיים – המקדש, הכולל כמה מבנים ופארק גדול, הוא המקדש המרשים ביותר כיום בבייג'ינג.
הוא נבנה בשנת 1420 בתקופת שלטונו של הקיסר יונגלה.
קברי שושלת מינג – מפעל בנייה שהחל בו הקיסר יונגלה, וכיום קבורים בו 13 מקיסרי שושלת מינג.
התעלה הגדולה – את התעלה המחברת את דרום סין לצפונה החלו לחפור בתקופה המכונה תקופת האביב והסתיו שקדמה בלמעלה מאלף שנים לתקופת שושלת מינג.
התעלה הורחבה והוארכה עם השנים, אבל לפני תקופת מינג הוזנחה התעלה, וחלקים ממנה נסתמו בבוץ.
הקיסר יונגלה הורה לבנותה מחדש, והיא שמשה נתיב שיט ומסחר מרכזי בסין והיא פעילה עד היום.
החומה הגדולה של סין – שושלת מינג לא הייתה הראשונה להקים את מערכת הביצורים המכונה החומה הסינית הגדולה.
החל בכך צ'ין שה-חואנג מייסד שושלת צ'ין, והמשיכו בכך קיסרים מהשושלות הבאות, אבל החומה הנוכחית היא כולה פרי מאמץ בנייה אדיר של שושלת מינג.
את החומה החלו הקיסרים הסינים לבנות זמן קצר לאחר ניצחונו של ג'ויואן ג'אנג, קיסר מינג הראשון, על המונגולים.
שנים רבות מאוחר יותר, עקב תבוסת צבא מינג בקרב מבצר טומו ופשיטות של מונגולים בראשות מנהיג חדש, אלטן ח'אן, ששם מצור על בייג'ינג ב-1550, אימצו קיסרי סין את הרעיון של חומה ענקית ובלתי חדירה כאסטרטגיה להתמודדות עם פרשי הצפון.
החומה, שעלות בנייתה הייתה גבוהה מאוד, הוקמה בתוואי הגבולות החדשים של שושלת מינג.
תוך שהם מכירים בעובדת שלטונם של המונגולים על מדבר אורדוס, דרומית לנהר הצהוב, בנו הסינים את החומה לאורך מה שכיום הוא גבולם הצפוני של המחוזות שאנשי ושאאנשי.
החומה ביטלה את הצורך במסעות צבאיים כנגד המונגולים במשך 80 השנים האחרונות של שושלת מינג ובנייתה נמשכה ממש עד סוף השושלת (1644).
קודקס (אוסף חוקים) מינג, שנכתב בתקופת הקיסר חונגוו, נחשב אחד ההישגים הגדולים של התקופה.
כבר ב-1364 החל הקיסר לנסח טיוטה לאוסף חוקים הידוע כ"דָאמִינְג לוּ" (大明律, פין-יין: Dàmíng lǜ).
הקיסר חונגוו היה מעורב עמוקות במיזם כולו ובהנחיותיו לשרים הורה כי קודקס החוקים יהיה מקיף וברור, על מנת שלא להשאיר "חורים" שיאפשרו לפקידות הזוטרה לפרש בצורה שגויה את החוקים על ידי משחקי מילים.
קודקס שושלת מינג היה שיפור גדול על זה של שושלת טאנג ביחס לעבדות בסין.
תחת קודקס טאנג היחס לעבדים היה כאל חיות בית.
על פי חוקת טאנג לא נענש אדם חופשי שהרג עבד.
כלל זה לא היה נכון תחת שושלת מינג.
החוק כלל הגנה על עבדים כמו על אנשים חופשיים, אידיאל שמקורו בתקופת שלטונו של הקיסר גואנג וו משושלת האן במאה הראשונה לספירה.
קודקס מינג שם דגש מיוחד על היחסים במשפחה.
דָאמִינְג לוּ היה מבוסס על הרעיונות של קונפוציוס ונשאר אחד מאוספי החוקים החשובים על פיהם התנהל המשפט של סין עד לסוף המאה ה-19.
חונגוו היה אחד השליטים האוטוקרטיים ביותר בתולדות סין.
צורת הממשל שהנהיג חונגוו עם עלייתו לשלטון, אשר התמידה עד סוף השושלת, הייתה ריכוזית מאוד.
על המינהל הכללי היו אחראים שישה משרדים, כמו בתקופה שקדמה לשושלת מינג, אבל אחרי 1380 היה הקיסר עצמו אחראי לתיאום ביניהם, שכן הקיסר חונגוו, ברצונו לרכז סמכות מוחלטת בידיו, ביטל את משרת ראש הממשלה.
להחלטה זו היו השלכות מרחיקות לכת בתקופת יורשיו של חונגוו משום שבכך אבד הביטוח היחיד כנגד קיסרים חלשים וחסרי כושר.
על מנת להבטיח שלא יוכל לפרוץ מרד כנגדו בצבא, פיצל חונגוו את הפיקוד על הצבא בין חמש ועדות צבאיות שהוא היה המתאם היחידי ביניהם.
סין חולקה אדמיניסטרטיבית ל-13 מחוזות אותן ניהלו במקביל משרד מינהל מחוזי, ועדת ביקורת מחוזית וועדה צבאית.
עם ביטול משרת ראש הממשלה נוצרה משרה חדשה – "המזכיר הבכיר הראשי" – שהחליפה את משרת ראש הממשלה שבוטלה.
רי הואנג, פרופסור מאוניברסיטת סאטה, טוען כי המזכירים הראשיים, לכאורה חסרי־אונים, יכלו להפעיל השפעה חיובית ניכרת מאחורי הקלעים.
בשל יוקרתם ואמון הציבור שממנו נהנו הם יכלו לפעול כמתווכים בין הקיסר והפקידים של משרדי השרים ובכך לפעול ככוח מייצב בחצר הקיסרות.
בראייה היסטורית נחשב חונגוו כקיסר חזק שהחל תקופה של חידוש ורענון שנמשכה הרבה מעבר לתקופת שלטונו, אך ריכוז הסמכות הוכח בסופו של דבר כמזיק תחת שליטים מוכשרים פחות.
גם הקיסר השלישי, יונגלה, היה מנהלן פעיל ומוכשר מאוד, אבל הוא קיבע סדרה של תקדימים גרועים.
ראשית, אף על פי שכבר חונגוו שימר כמה מנהגים מהתקופה המונגולית כדוגמת ענישה גופנית, למרות התנגדות האליטה המשכילה ועמידתם על שלטון המבוסס על מוסר, עלה יונגלה עליו בכך שהוציא להורג את בני המשפחה של יריביו הפוליטיים, וכשרצח אלפים באופן שרירותי.
שנית, ממשלת המזכירים הראשיים כפי שעיצב אותה יונגלה התאפיינה בנוקשות מחשבתית.
בתחילה פיקחו קיסרים מוכשרים על מועצה זו ואישרו את החלטותיה, אך בסופו של דבר הובילה ממשלת המזכירים הראשיים לשקיעתה של סין.
גורם משמעותי נוסף בשלטון היו הסריסים (宦官הואן־גואן).
בתרבות הסינית התאפשר לסריס לשרת בארמון המלוכה בשל האמונה שכיוון שלא יוכל להקים שושלת הוא לא יהווה סכנה לשליט.
הסריסים באו משכבות החברה הנמוכות.
רובם היו חסרי השכלה ועקב כך לא דגלו בכללי המוסר הקונפוציאני.
חונגוו ציין את התפקיד ההרסני של סריסי החצר בתקופת שושלת סונג, ולכן צמצם חונגוו את מספרם בצורה דרסטית, אסר עליהם לטפל במסמכים, דרש כי יישארו אנאלפביתים, וחיסל את אלה שהעירו על ענייני המדינה.
למרות סלידתו העזה של חונגוו כלפי הסריסים שהובעה בלוחית שנקבעה בארמונו "לסריסים לא תהיה שום נגיעה במנהל", חידשו יורשיו את תפקידם הבלתי רשמי של הסריסים בתהליכי הממשל.
הסריסים עסקו בחקירה, בגביית מיסים, בניהול ואף בפיקוד צבאי.
בסוף תקופת מינג היו בארמון כ-70,000 סריסים ומעמדם הפך פופולרי כל־כך עד שסירוס עצמי הוצא מחוץ לחוק.
פקידים לשירות המדינה גויסו בתקופת שושלת מינג בשיטה שפותחה מאות שנים לפני כן וקובעה בתקופת מינג, שיטת הבחינות הקיסריות.
הנבחנים היו מקבלים נושא מתוך ארבעת ספרי קונפוציוס או מתוך חמשת ספרי המופת ועל נושא זה היה הנבחן צריך להרצות בארבעה פרקים שכל אחד בן שני חלקים המכילים מספר שווה של מילים ומשפטים.
בחינה זו, הקרויה "שמונה הרגליים", נערכה בערים הראשיות של המחוזות ונמשכה שלושה ימים בתנאים ספרטניים.
רק כחמישה אחוזים מבין הניגשים הצליחו, ולעוברים הובטחה משרה בהתאם לציון שקיבלו.
שיטת בחינות זו שנמשכה בסין כ-1,300 שנה הובילה לכך שידיעת קרוא וכתוב והשכלה נחשבו בסין לערכים עליונים, לאחידות תרבותית ולקונצנזוס בנושא ערכי המוסר.
כמו כן תרמו לאפשרות התאורטית שכל גבר, לא משנה מוצאו, יוכל (אם יהיה חריף מחשבה וחרוץ מספיק) להגיע למשרות הרמות ביותר.
הפקידים המשכילים של שירות המדינה כונו "החצר החיצונית", כשהמזכירים הראשיים והסריסים סביב הקיסר היו מכונים "החצר הפנימית".
הפקידים המשכילים התייחסו בבוז לסריסים שבאו משכבות החברה הנמוכות.
רשתות של סוכנים חשאיים פרחו בתקופת שושלת מינג.
הקיסר הראשון, חונגוו, שמוצאו היה ממשפחה דלה, רחש שנאה מיוחדת לפקידים מושחתים והיה ערני במיוחד לאפשרות של מרידות.
מסיבות אלו הקים חונגוו את ארגון הגִ'ין-יִיוֵיי (), משטרה חשאית שאנשיה גויסו מתוך משמר הארמון שמטרתה הייתה לשמש כמשטרה חשאית ברחבי האימפריה ולהציע סוג של הגנה נוספת לקיסר.
על אף שבמהלך ההיסטוריה של הארגון הוא זכה לכמה הצלחות, אנשיו ידועים יותר בברוטליות שהפעילו בטיפול בפשיעה יותר מאשר בהיותם כוח משטרה מצליח.
למעשה, רבים מבין אלה שנאסרו היו חפים מפשע.
אנשי הגִ'ין-יִיוֵיי הפיצו טרור בכל רחבי האימפריה, אך כוחם הידלדל כשהשפעת הסריסים בחצר המלכות התגברה.
הסריסים הקימו שלושה ארגונים של סוכנים חשאיים שפעלו בשירותם.
"המפעל המזרחי" (), "המפעל המערבי" () ו"המפעל הפנימי".
ארגונים אלה פעלו בברוטליות לא פחות מהגִ'ין-יִיוֵיי וייתכן שהיו אף גרועים ממנו, שכן הם היו יותר כלי שרת בידי הסריסים לחיסול יריביהם הפוליטיים מאשר כוח משטרתי.
שיטת הבחינות הקיסריות שהבטיחה משרה מכובדת לנבחנים שעברו אותן, יצרה ביקוש רב לרכישת ידע.
את הידע סיפקו אנציקלופדיות ואוספים.
האנציקלופדיה הידועה ביותר בתקופת מינג הייתה "יוּנְגְלֶה דָאדְייֵן" (永樂大典, בפין-יין: Yǒnglè Dàdiǎn, "האנציקלופדיה של תקופת יונגלה") - אנציקלופדיה בת 11,000 כרכים (מתוכם שרדו פחות מ-400, כ-3.5% מהמקור).
האנציקלופדיה, אותה חיברו 2,000 מלומדים, הקיפה את כל תחומי החיים בתקופת קיסר מינג השלישי יונגלה.
בתקופת שושלת מינג הופיעו לראשונה גם סיפורים (סיפורת) באורך מלא.
הסיפורים התפתחו הודות לשימוש בדפוס ותופעת מספרי הסיפורים המקצועיים.
הללו נהגו להופיע בשווקים של סין ולבדר את הקהל בסיפורים ומעשיות היסטוריים, סנטימנטליים וארוטיים המלווים לעיתים בביקורת מוסווית על המדינה והחברה.
חלק מהסיפורים הודפסו ושימשו מודל לסופרים הגדולים של התקופה.
בין הספרים הידועים ביותר מתקופת מינג:
ווּ צֶ'נְג'אֶן (吳承恩, בפין-יין: Wú Chéng'ēn), המסע למערב (西游记, בפין-יין: Xīyóu jì, שִׂייוּאוּ גִ'י) – אחד הספרים הידועים ביותר בתולדות הספרות בסין.
ספר זה, שהומחז פעמים רבות ודמויותיו נמכרות כפסלונים בסין, תורגם לעברית והודפס תחת שלוש שמות שונים: "קוף", "הטאו של קוף" ו"המסע למערב (קוף)".
בנוסף לכך, זוכה הרומן עד היום לשלל עיבודים מודרניים, הן בסין ובשכנותיה והן בעולם המערבי.
שְׁה נָאי'אָן (施耐庵, בפין-יין: Shī Nài'ān), גדת המים (水滸傳, בפין-יין: Shuǐhǔ zhuàn, שְׁווֵיְחוּ גְ'ווָאן) – רומן הרפתקאות ב-70 פרקים בסגנון רובין הוד.
לְווֹ גְווָאנְג'ונְג (羅貫中, בפין-יין: Luó Guànzhōng), רומן שלוש הממלכות (三國演義, בפין-יין: Sānguó yǎnyì, סָאנְגְווֹ יֵן-יִי) סיפור היסטורי בן 120 פרקים על שלהי תקופת שושלת האן.
אלמוני, גִ'ין פִּינְג מֵיי (金瓶梅, בפין-יין: Jīn Píng Méi, תורגם כ"פרח לוטוס הזהב" או כ"שזיף בכד המוזהב") – סיפור פורנוגרפי על הרפתקאות האהבים של סוחר בתקופת שושלת סונג.
תרומתה העיקרית של תקופת שושלת מינג לתיאטרון הסיני הייתה סוג המחזה המוזיקלי המכונה קוּנְצ'וּ (崑曲, בפין-יין: Kūnqǔ).
סוגה זו התפתחה מסוג הדרמה שמקורה בדרום סין המכונה שי־ון.
מחזות הקוּנְצ'וּ נכתבו מלכתחילה עבור המופע או שהיו עיבודים של היצירות הקלאסיות הגדולות: "המסע למערב", "גדת המים" ו"הרומאנסה של שלוש הממלכות".
מחזות אלו, שהיו ספרותיים ואלגנטיים יותר מצורות התיאטרון שקדמו להם, היו בעלי אורך ניכר של כ-50 עד 60 מערכות.
למוזיקה במחזות אלו היה תפקיד חשוב ובסופו של דבר התפתחה מסוג מחזה זה "האופרה של בייג'ינג".
מתקופת מינג שרדו מספר רב של ציורים.
בסוף המאה ה-16 אפשרה התפשטות הדפוס תפוצה נרחבת של ספרי לימוד לציירים, שהנחילו לכל אדם בעל יכולת את המידע כיצד לצייר נופים על פי מסורת החובבים.
בתקופת שושלת מינג היו שתי אסכולות ציור עיקריות:
אסכולת גֶ'ה (浙派, בפין-יין: Zhèpài) – הוקמה על ידי הצייר בן המאה ה-15, דָאי גִ'ין (戴進, בפין-יין: Dài jìn; 1462-;1388), והייתה מבוססת על אסכולת הציור הרשמית מתקופת שושלת סונג הדרומית: ציור נופים ובעלי חיים, שימוש בדיו והדגשת הדקורטיביות.
אסכולת ווּ (吴门画派, בפין-יין: Wú mén huà pài) - הוקמה כנראה על ידי הצייר הידוע ביותר מתקופת מינג, שֶׁן ג'וֹאוּ (1509-1427).
האידיאל של אסכולה זו של ציירים חובבים הייתה עבודות אישיות, משיחות מכחול עזות ושימוש הדרגתי בצבע.
בין התמונות הידועות של שֶׁן ג'וֹאוּ ,"הליכה עם מקל", "משורר על פסגת הר" ו"הר לו הנשגב".
יצירה אחרונה זו נחשבת יצירת מופת ושמורה כיום במוזיאון הארמון הלאומי בטאיפיי, ושימשה השראה לציירים סיניים מודרניים, למשל ציורו של גָ'אנְג דָאצְ'ייֵן (張大千, פין-יין Zhāng Dàqiān; 1983-1899) "חיקוי תמונת של הר לו הנשגב של שֶׁן ג'וֹאוּ".
צייר נוסף מאסכולה זו היה וֶן גֶ'נְגְמִינְג (文徵明, בפין-יין: Wénzhēng Míng; 1579-1470).
הוא למד אצל שֶׁן ג'וֹאוּ וכמוהו העריץ את הציירים מתקופת שושלת סונג ויואן, וצייר במגוון סגנונות.
מחוץ לשתי אסכולות אלה ידועים גם הציירים צְ'יוֹ יִינְג ( 仇英, בפין-יין: Chóu Yīng; 1560-1522) וטאנְג יִין (唐寅, בפין-יין: Táng Yín 1523-1470) שציירו במגוון סגנונות.
הציירים: שֶׁן ג'וֹאוּ, וֶן גֶ'נְגְמִינְג, צְ'יוֹ יִינְג וטאנְג יִין מכונים בהיסטוריוגרפיה הסינית "ארבעת המאסטרים של שושלת מינג" (明四家, בפין-יין: Míng Sì Jiā).
צייר נוסף ידוע מתקופת שושלת מינג היה דונְג צִ'יצָ'אנְג (董其昌, בפין-יין: Dǒng Qíchāng; 1636-1555), אחד מגדולי הציירים.
דונג, תאורטיקן של האמנות, טען כי רק אדם משכיל ותרבותי מסוגל לצייר ציור שיש בו ערך, ציור שיבטא את האמת הפנימית על ידי הפשטה באמצעות תנופות מכחול שלמות, ולא על ידי ביטויים של סנטימנטליות או יופי.
בקרמיקה הסינית חלו בתקופת מינג התפתחויות רבות, יחד עם שמירה על מסורות מתקופות קודמות.
היו ברחבי סין משרפות חרסינה פרטיות וממלכתיות ובהן יצרו צלחות, קערות, ספלים ואגרטלים בשלוש שיטות עיקריות:
זיגוג בצבע אחד כדוגמת סֶלאדון (סוג של צבע ירקרק כחלחל), צהוב, אדום או ירוק.
עיטורים מתחת לזיגוג כשהשימוש הנפוץ ביותר הוא בצבע כחול קובלט שיוצר את האפקט הידוע של "החרסינה התכולה-לבנה" שאחר כך חיקו אותה יצרנים באסיה ומהמאה ה-17 גם באירופה.
עיטורים על הזיגוג, תחילה בשלושה צבעים ואחר כך בחמישה.
נושאי העיטורים היו צמחייה וטבע, סיפורים היסטוריים וסיפורי אגדות.
מרכז ייצור החרסינה היה בעיר גִ'ינְגְדֶגֶ'ן שבמחוז ג'יאנגשי, הנחשבת עד היום כיצרנית הטובה ביותר של פורצלן בסין.
דת המדינה בתקופת מינג הייתה שילוב בין הבודהיזם, הטאואיזם והקונפוציאניזם, שילוב המכונה שלוש התורות (三教, פין-יין: Sān jiào).
בתקופת שושלת מינג היא כונתה "קונפוציאניזם" וכיום היא מכונה נאו-קונפוציאניזם.
הבודהיזם והטאואיזם המשיכו להתקיים בצד הנאו-קונפוציאניזם, כאשר חלק מהקיסרים תמכו בעיקר בטאואיזם.
האסלאם, שקיבל מעמד מועדף בתקופת שושלת יואן המונגולית, המשיך לפרוח בסין.
נאנג'ינג, הבירה הראשונה של שושלת מינג, הייתה מרכז של לימודי אסלאם.
עם זאת, הגירת מוסלמים לתוך האימפריה הסינית שהואצה בתקופת יואן, הואטה בצורה דרסטית והקהילה המוסלמית בודדה משאר העולם המוסלמי.
המוסלמים אמצו את הלבוש, השפה ואף השמות הסינים.
גֶ'נג הֶה, מפקד המשלחות הימיות בתקופת הקיסר יונג־לה, היה מוסלמי.
המיסיונרים הקתוליים ראו באוכלוסייה הענקית של סין כר נרחב לפעילותם ועשו ניסיונות חוזרים ונשנים להיכנס למדינה.
המיסיונר הישועי פרנסיסקו חאווייר היה הראשון שניסה לקבל אישור להיכנס לסין ובסופו של דבר חלה ומת ב-2 בדצמבר 1552 באי הסיני שאנגצ'ואן, 14 קילומטר מהחוף הדרומי של סין, בעודו ממתין לאישור המיוחל.
הישועי מלצ'יור נונייז בארטו (Melchior Nuñez Barreto) היה הראשון שהורשה להיכנס לסין לתקופה קצרה (1555) ואחריו הורשו נזירים דומיניקנים, אוגוסטינים ופרנציסקנים לשהות בסין זמן קצר בטרם גורשו.
30 שנים אחרי חאווייר הצליח מיסיונר ישועי אחר, האיטלקי מטאו ריצ'י, לקבל את אישור הכניסה המיוחל.
תחילה למד במקאו באופן אינטנסיבי את השפה הסינית, וב-1583 הוא התיישב בגואנגדונג.
ריצ'י היה בעל השכלה נרחבת במדעים והצליח להרשים את המלומדים הסיניים במכשירים שהביא (כדוגמת שעונים) ובידיעותיו באסטרונומיה ובמתמטיקה.
הוא טרח ללמוד את ספרי המופת הסינים, ותרגם ללטינית את ספרי קונפוציוס (היה זה ריצ'י שנתן לקונג־פו דזה את השם בו הוא מוכר כיום במערב).
כמו כן תרגם לסינית את ספרי הגאומטריה של אוקלידס.
לאחר שהידיעות אודותיו הגיעו לבירה, הורשה ריצ'י בסופו של דבר להגיע לבייג'ינג (1601 - תקופת שלטונו של הקיסר ואן-לי).
בבייג'ינג הקים ריצ'י מיסיון שפעל גם לאחר מותו ב-1610. עד סוף תקופת מינג הוטבלו לנצרות כ-28,000 סינים.
קהילה זו הייתה הגרעין שממנו קמה הקהילה בת 3 מיליון הקתולים של סין כיום, למרות התנכלות השלטון כלפיהם בחלק מהזמן, ופוגרומים שביצעו בהם מורדים סינים (כמו במרד הבוקסרים).
על ראשית הקהילה היהודית בסין כמעט שאין מידע.
ידוע בוודאות כי יהודים החלו להתיישב בסין בראשית המאה ה-8 בתקופת שושלת טאנג.
אך כתובות החקוקות על אבני זיכרון בבית הכנסת של הקהילה היהודית עצמה טוענות כי היהודים החלו להתיישב בסין בתקופת שושלת האן (בין השנים 206 לפנה"ס ל-211 לספירה).
מרקו פולו מספר כי בשנת 1286 היה ויכוח בחצר הכובש המונגולי בין אנשי דת יהודים, נוצרים ומוסלמים בניסיון להוכיח כל אחד את עליונות דתו.
לעומת הידיעות המעטות על ראשית הקהילה היהודית, יש מידע רב מתקופת שושלת מינג על הקהילה היהודית הראשית בעיר קאיפנג שבמחוז חנאן.
רוב המידע הגיע ממחקרים של מיסיונרים ישועים.
מטרתם הייתה לנצר את היהודים, אך תוך כדי כך ביקשו גם להתחקות אחר מקור הקהילה.
בית הכנסת (禮拜寺 ליבאי סי) של קהילה זו דמה למקדש סיני והוקם (לפי אבני הזיכרון שנמצאו בו) ב-1163. עם השנים הצליחו בני הקהילה וחלקם אף השתלבו בממשל של תקופת מינג כפקידים, שופטים ואנשי צבא.
הידוע ביניהם היה צ'או צ'אנג, שבמאה ה-15 היה בין מקורבי הקיסר.
שמו מעיד על התבוללותם של היהודים עקב הניתוק משאר העולם היהודי.
הסינים נהגו לכנות את היהודים "מנקרי גיד הנשה" (טיאו ג'ין ג'יאו) בעוד שהיהודים כינו עצמם "הכת המלמדת את כתבי הקודש" (ג'יאו ג'ינג ג'יאו).
המיסיונר הישועי מטאו ריצ'י סיפר על מפגש בבייג'ינג ב-1605 עם יהודי סיני בשם אַי טיאן (艾田) שסיפר לו כי הוא, כמו שאר היהודים בקאיפנג, סוגד לאל אחד בלבד.
מעריכים כי בשיאה, לקראת סופה של שושלת מינג, מנתה הקהילה היהודית בקאיפנג כ-1,000 איש.
שקיעת הקהילה החלה עם המרידות שבאו בסוף תקופת מינג.
ב-1642 צר אחד המורדים על קאיפנג ומשלא הצליח להכניעה לאחר מצור של שישה חודשים, הטה את מימי הנהר הצהוב והעיר הוצפה לגמרי.
רוב תושבי העיר נספו ובהם חלק גדול מהקהילה היהודית.
בית הכנסת נהרס וספרי הקודש נסחפו במים הגואים.
קהילת קאיפנג קמה מחדש, אך זו כבר הייתה קהילה ענייה והיא לא שבה לפארה.
לקראת סוף המאה ה-19 נעלמה קהילת קאיפנג כמעט כליל.
הקהילה אומנם התבוללה כמעט לחלוטין, אבל בעשורים האחרונים יש התעניינות מסוימת בזהות היהודית אצל צאצאי הקהילה.
שושלת שוורץ הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של שמואל הספרי, שיצא לאקרנים ב-2005, עם יהודה לוי ואניה בוקשטיין בתפקידים הראשיים.
אנה, עולה חדשה מרוסיה, מגיעה לישראל במטרה לקבור את אביה.
את אפרו הביאה בכד מזהב, לפי בקשתו להיקבר בארץ הקודש.
היא מתגוררת עם אחיו של אביה ואשתו הצברית שלא מעוניינת בנוכחותה, ונפגשת עם מרים שוורץ שרוצה לקבל את חלקת הקבר ליד בעלה המנוח שהתאבד אחרי שערורייה כספית בה הוא הואשם בלקיחת שוחד.
מרים שוורץ עוזרת לאנה במאבקה להביא את אביה לקבר ישראל, וזאת לאחר שלא ניתן בבירור להוכיח את יהדותו של האב.
בביתה של מרים אנה פוגשת באבישי, הנכד של מרים, צעיר שמתפרנס מחזנות ושירה בישראל ובחו"ל, ובין השניים מתפתח קשר רומנטי.
שחקן תפקיד אניה בוקשטיין אנה טל פרידמן אברהם מרים זוהר מרים יהודה לוי אבישי ולדימיר פרידמן אלכס דב נבון פנחס עמוס לביא אליהו שרון אלימלך ציונה חנה אזולאי-הספרי רונית ישראל קטורזה דיין רבני אסף אשתר דיין רבני אלברט אילוז נחמיאס אבי ביטר שרעבי
בית רוריק או שושלת רוריק (בלארוסית: Рурыкавічы; רוסית: Рюриковичи, אוקראינית: Рюриковичі, מילולית: "בני רוריק"), היא שושלת אצולה ששלטה ברוס של קייב, בנסיכויות השונות שהתפצלו ממנה ובשנים הראשונות של רוסיה הצארית.
השושלת שלטה לאורך השנים בשטחים שידועים כיום כרוסיה האירופית וחלקים מאוקראינה ובלארוס.
אין תיעוד היסטורי אמין על ראשיתה של השושלת, אך על פי המיתוס היא נוסדה על ידי רוריק בעיר נובגורוד, בשנת 862. השושלת התפצלה לענפים שונים במהלך המאות 11-12, כאשר הענף של שליטי נסיכות מוסקבה, גבר על הענפים אחרים והניח את היסודות לרוסיה המודרנית.
שלטון השושלת נמשך יותר שבע מאות שנה, עד 1598, בנוסף לשלטונו הקצר של וסילי שויסקי בשנים 1610-1612.
ראשיתה של השושלת מתואר בצורה אגדתית בסיפור המכונה "הקריאה לורנגים", שנשמר בכתבי יד שונים של הכרוניקות הרוסיות הישנות.
לפי סיפור זה, השבטים הסלאביים והפיניים בצפון נכבשו על ידי הורנגים מסקנדינביה אך מרדו וגירשו אותם.
כיוון שהתוצאה הייתה סכסוכים פנימיים בלתי נגמרים, הם פנו מיוזמתם לורנגים והזמינו את רוריק ושני אחיו לחזור ולשלוט עליהם על מנת להשליט סדר.
שני האחים מתו ורוריק נשאר שליט יחיד.
כיום מטילים ספק בכך שאכן הייתה הזמנה כזו, ואפילו האם רוריק הוא דמות היסטורית אמיתית או יציר אגדה.
רוריק אינו נזכר ברשימות שושלתיות של "הנסיכים הגדולים" של קייב, ורק במאה ה-16 נטען לראשונה במפורש שהוא ייסד שושלת.
המלך הודאי הראשון בשושלת הוא איגור, בנו של רוריק לפי האגדה, ששלט ברוס של קייב לאחר תקופת ביניים בהנהגת אולג.
מוצאה של השושלת שנוי במחלוקת, כאשר הגרסאות נחלקות בין מוצא מדנמרק על פי ההיפותזה הנורמניסטית לבין מוצא סלאבי מערבי מאזור מזרח גרמניה על פי ההיפותיזה האובודריטית.
לפי הצעה נוספת, מייסד השושלת היה פיני שהגיע ככל הנראה משוודיה, גרסה זאת צברה פופולריות בעיקר פרויקט חקר הדנ"א של שושלת רוריק שנערך לאחרונה.
איגור וצאצאיו הרחיבו את שטח שלטונם וניסו לגבש את השבטים הסלאביים השונים לישות אחת.
נראה כי התפיסה הייתה ששטחי רוס שייכים לכלל המשפחה, וזו מונהגת בידי בכיר הנסיכים, שמקבל את התואר "הנסיך הגדול של קייב".
שיטה זו גרמה לסכסוכי ירושה רבים, כמעט בכל דור.
נכדו של איגור, ולדימיר הראשון, הצליח לגבש שלטון מרכזי חזק יחסית, וקיבל את הנצרות האורתודוקסית כדת המדינה.
תקופת שלטונו ושלטון בנו יארוסלאב החכם הייתה תור הזהב של קייב, והם הרחיבו את שטחי שלטונם.
אחרי מותו של ירוסלאב, הנסיכים השונים קיבלו עצמאות רבה יותר, במיוחד כשנוצרו ענפים שאיבדו את זכותם להתמודד על הנהגת השושלת.
הנסיכים המתחרים על ההנהגה, עברו בדרך כלל מנסיכות אחת לנסיכות חשובה ממנה, כאשר מישהו מהנסיכים מת או זכה בנסיכות קייב, וכך הנסיכויות לא עברו בירושה.
ענפים שהפסידו במאבק ההנהגה, לעומת זאת, נותרו באותה נסיכות והורישו אותה לבניהם.
ככל שזה התמשך, כך קיבלו נסיכויות אלו עצמאות רבה יותר ומאמצע המאה ה-11 והלאה החלו להתפצל ענפים עצמאיים:
"בני איזיאסלאב", שליטי נסיכות פולאצק, היו הראשונים שהתנתקו ממאבק ההנהגה, וצברו עצמאות בנסיכות שלהם.
"בני סוויאטוסלאב", שליטי נסיכות צ'רניגוב, פיתחו מרכז כח עצמאי בסוף המאה ה-11. מאמצע המאה ה-12, תת-הענף של "בני אולג" התחרה על השלטון בקייב.
במאה ה-14 הם איבדו את השלטון כאשר נכבשו בידי דוכסות ליטא.
אחרי שלטונו של ולדימיר השני, שושלתו התפצלה לשלושה ענפים שהתחרו על השלטון בקייב:
"בני יורי", שליטי נסיכות ולדימיר-סוזדל.
בנו של יורי, אנדרי בוגולובסקי, כבש את קייב אך החליט להשאיר את בירתו בולדימיר, ובכך סימן את סיום תקופת ההגמוניה של קייב בשטחי רוס.
מעתה ולדימיר היא "הנסיכות הגדולה" של רוס.
"בני רוסטיסלאב", שליטי נסיכות סמולנסק.
"בני איזיאסלאב", שליטי נסיכות האליץ'-וולין.
ב-1243 רוב הנסיכויות הרוסיות נכבשו על ידי המונגולים, והחאן היה זה שאישר את מינויים של הנסיכים.
באמצע המאה ה-13 צמחה נסיכות מוסקבה, שהלכה והתחזקה לאורך המאה ה-14 והלאה, כשהיא כובשת בהדרגה את שטחי הנסיכויות הצפון-מזרחיות האחרות, והופכת לנסיכות החזקה ביותר.