tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ושמרו לעשות - שתי חוברות אודות שנת הקהל, ה'תשע"ו.
Геула - שבועון 'עידן משיח' בשפה הרוסית, ה'תשנ"ח
כרטיסי משיח כרטיסים הנושאים את תמונתו של הרבי מלובביץ' שמתחתיה הכיתוב "משיח" ומאחוריה תפילת הדרך.
הכרטיסים זכו להפצה נרחבת והודפסו במיליוני עותקים, תש"ס
נפלאות באגרות - סיפורים על נפלאות שקרו על ידי הכתיבה לרבי באמצעות האגרות קודש, תשס"ג
זמן הגאולה - מגזין הסוקר את עצרת י' שבט תש"ע
עצרת הגאולה - אלבום סיכום הפעילות של האגודה, ה'תשע"ז
שומר החומות - חוברת סיכום של ניסי מבצע שומר החומות כחלק מתהליך התקרבותנו לגאולה, הודפס בכרבע מיליון עותקים ופורסם בבתי כנסת ברחבי הארץ, ה'תשפ"א
הדור השביעי - חוברת הסבר על הרבי מלובביץ' כנשיא הדור, הודפס בכרבע מיליון עותקים בצירוף לעיתון ישראל היום, ה'תשפ"א
פוסטרים ומדבקות - האגודה מוציאה גם חומרים אחרים לצורך פרסום זהותו של הרבי מלובביץ' כמלך המשיח.
הרב זמרוני ציק - מייסד
הרב חיים ציק, בנו של הרב זמרוני - חבר האגודה ואחראי אגף המדיה
יצחק רחימי - ממייסדי האגודה ומנהל פיננסי
מנחם רווה - ממייסדי האגודה ויו"ר מטה הקהל
הרב בנציון פרישמן - עורך ההו"ל
טוביה דורון - מנהל אתר הגאולה
האגודה ללימודי יהדות היא אגודה מדעית אמריקאית העוסקת בקידום וטיפוח התחום האקדמי של לימודי יהדות, כמו גם לתרום להבנה טובה יותר של תחום מדעי היהדות בקרב הציבור שמחוץ לעולם האקדמי.
האגודה ללימודי יהדות הוקמה בשנת 1968 על ידי קבוצה קטנה של חוקרים באוניברסיטת ברנדייס אשר ביקשו להקים פורום רחב חוקרים שבו אפשר יהיה לדון בהיבטים שונים של מחקר והוראה של התחום המתפתח באותן שנים של לימודי יהדות.
האגודה קיימה את הכנס השנתי הראשון שלה באותה שנה באוניברסיטת ברנדייס
בשנת 1976 החלה האגודה לפרסם כתב עת אקדמי - the AJS Review - המתפרסם פעמיים בשנה, ובשנת 1986 הוקם באגודה פורום לקידום לימודי נשים בתוך תחום לימודי היהדות.
בשנת 2018 ציינה האגודה את שנת היובל שלה ונכון לאותה שנה היה מספר החברים באגודה כ-2000, כמחציתם נשים וכמחציתם גברים.
חברי האגודה מגיעים מ-26 מדינות שונות.
בשנים האחרונות נתונה האגודה לביקורת (כולל מחלק ממייסדיה) על כך שהפכה לפוליטית ועל כך שהיא מקדמת סדר יום שמאלני-פרוגרסיבי.
נכון לשנת 2024 נשיאת האגודה היא פרופסור לורה ליבמן.
האגודה למען האומות המאוחדות הוא ארגון לא ממשלתי בין-לאומי שהוקם במטרה לקדם שיתוף פעולה בין-לאומי, שלום, פירוק נשק, סיוע לארצות נחשלות, פיתוח בר קיימא וקידום זכויות אדם ברוח ערכי מגילת האומות המאוחדות.
האגודה גם פועלת כדי להעלות את המודעות הציבורית לאו"ם ולעבודתו, כדי לקדם את המטרות הכלליות של האומות המאוחדות.
ברחבי העולם יש סניפים ואגדות מקומיות שלה במעל למאה מדינות, כולל ישראל.
המזכירות של הפדרציה העולמית של אגודות האומות המאוחדות ממוקמות בז'נבה, סיאול וניו יורק.
קודם להקמת אגודות למען ארגון האומות המאוחדות שהוקם בשנת 1945, הוקמו אגודות למען הארגון שקדם לו - חבר הלאומים, בראשם עמד "איגוד חבר הלאומים" (League of Nations Union) , ארגון שהוקם באוקטובר 1918 בבריטניה כדי לקדם צדק בינלאומי, ביטחון קולקטיבי ושלום קבע בין מדינות על בסיס האידיאלים של חבר הלאומים.
חבר הלאומים הוקם על ידי המעצמות כחלק מהסכמי השלום של פריז, ההסדר הבינלאומי שבא בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
יצירת התאגדות כללית של מדינות הייתה ההצעה האחרונה שהעלה הנשיא וודרו וילסון בנאום ארבע עשרה הנקודות שלו.
"איגוד חבר הלאומים" הפך לארגון הגדול והמשפיע ביותר בתנועת השלום הבריטית והעולמית.
בהמשך הוקמו "אגודות למען חבר הלאומים" במדינות רבות ברחבי העולם והתארגנו ב"פדרציה הבין לאומית של האגודות למען חבר הלאומים" (
במסגרת פעילות הפדרציה הוקמה גם "התאגדות היהודית למען חבר הלאומים".
בראשות ליאו מוצקין, זאת על רקע תמיכת האגודה בזכויות מיעוטים, כולל של יהודים, ברחבי העולם.
פעילות הפדרציה הבין-לאומית נמשכה בשנות ה-30 של המאה ה-20, אך בעקבות פריצת מלחמת העולם השנייה דעכה פעילותה, למעט בבריטניה, שם המשיכה לפעול בראשות לורד ויקונט רוברט ססיל.
בעקבות פירוק חבר הלאומים והקמת ארגון האומות המאוחדות הוקם "האיגוד הבריטי למען האו"ם", שירש את מקום "האיגוד למען חבר הלאומים" במהלך 1946. במקביל "אגודות למען חבר הלאומים" במדינות ברחבי העולם הפכו ל"אגודות האומות המאוחדות" והוקם "האיגוד העולמי למען האומות המאוחדות.
ביוני 1947⁩ האיגוד העולמי דרש מהממשלה הבריטית לנקוט עמדה אוהדת יותר לגבי שאלת העלייה היהודית לארץ־ישראל.
"אגודה למען חבר הלאומים" הוקמה בארץ ישראל בשנת 1926 ביוזמת מאיר דיזנגוף, יהודה נדיבי, נתן פיינברג, יעקב בלובשטיין (אחיה של רחל המשוררת) ואחרים, כינוס ראשון של האגודה נערך ב-27 בינואר 1926⁩ בתל אביב.
גם בירושלים הוקמה אגודה ביוזמת מנחם אוסישקין ויוסף קלוזנר ב-8 במאי 1926. באגודה בירושלים היו חברים בין השאר גם גד פרומקין, נחום סלושץ ואהרן מאיר מזי"א.
ביולי 1926 התקבלו האגודות בארץ ישראל ל"פדרציה הבין לאומית של האגודות למען חבר הלאומים".
מטרות האגודה בארץ ישראל הוגדרו להלן:
להפיץ בקרב היישוב הארץ־הישראלי את רעיון חבר הלאומים ולטפח ולחזק את ההכרה בחשיבותו בתור מוסד עליון, המשרה שלום בין העמים והמדינות, יוצר יחסים הדדיים של אחוה ביניהם ומאחדם לשם עבודה משותפת ולפתרון כל הסכסוכים העלולים לפרץ ביניהם.
להפיץ בקרב הקהל ידיעות מפורטות על מפעליו של חבר הלאומים ושל המוסדות הקימים על ידו: בית המשפט התמידי בהאג והמשרד הבין-לאומי לעבודה בז'נבה.
לחקר את כל הפרובלימות המדיניות, המשפטיות, והכלכליות הכרוכות כפעולותיו.
לחקר את כל השאלות הקשורות עם המנדט על ארץ ישראל.
לבוא בקשר, לשם שתוף בעבודה, עם האגודות בארץ ובחוץ לארץ, העובדות להגשמת אותו הרעיון.
להצטרף להתאחדות הבין־לאומית של האגודות למען חבר הלאומים שמרכזה בבריסטל.
בינואר 1927 הוקמה גם אגודה בחיפה, בנוסף לתל אביב וירושלים, ובהמשך הוקם גם ארגון משותף לשלוש האגודות בארץ ישראל.
במאי 1927 נערכה הוועידה השנתית של "הפדרציה הבין לאומית של האגודות למען חבר הלאומים" בבניין הרייכסטאג בברלין, כנציג ארץ ישראל השתתף בה מאיר דיזנגוף.
הפדרציה תמכה בזכות היהודים לעלות וליישוב את ארת ישראל אך במקביל קראה לממשלת המנדט לכבד את זכויותיהן האזרחיות והדתיות של כל תושבי ארץ־ישראל.
במהלך מלחמת העולם השנייה חדלה לפעול "האגודה הארץ ישראלית למען חבר הלאומים" ולאחר הקמת מדינת ישראל והצטרפותה לארגון האומות המאוחדות החלו פעילים שונים ביוזמה להקמת "אגודה למען האומות המאוחדות בישראל", שהוקמה בסוף 1949. כיושב ראש הראשון של האגודה, נבחר ראש עיריית ירושלים, דניאל אוסטר.
האגודה ציינה בישראל מדי שנה את יום האומות המאוחדות באירועים פומביים.
בשנת 1966 מונה הפרופסור למדע המדינה ולמשפט חוקתי ב, בנימין אקצין כנשיא האגודה.
האגודה פעלה עד 1977, אז נפסקה פעילותה.
באפריל 1981 הוגשה בקשה לרשום את האגודה מחדש כעמותה, על ידי מאיר גבאי, שהיה אז מנכ"ל משרד המשפטים והוא שימש כנשיאה במשך כ-10 שנים.
מאז היא פועלת תחת השם "עמותת האומות המאוחדות, ישראל (ע"ר)".
האגודה למען האומות המאוחדות מקיימת מדי שנה פסטיבל סרטים דוקומנטריים בינלאומיים בפאלו אלטו הנקרא "פסטיבל הסרטים של התאחדות האומות המאוחדות" (UNAFF) .
הפסטיבל נוסד בשנת 1998 לציון יום השנה ה-50 להצהרה האוניברסלית בדבר זכויות האדם והוא אחד מפסטיבלי הסרטים הוותיקים במיוחד לסרטים דוקומנטריים בלבד בארצות הברית.
האגודה למאבק באנטישמיות נוסדה בשנת 1890 בקיסרות הגרמנית על ידי אזרחים ליברלים ובעלי נטייה הומניסטית כדי להתנגד ציבורית לאנטישמיות הגוברת.
מאז שנות ה-80 של המאה ה-19, קבוצות פוליטיות אנטישמיות זכו לתמיכה גוברת ברייך הגרמני.
תוכניתם של אנטישמים אלה חזתה את "צמצום ההשפעה היהודית" ואת ביטול השוויון האזרחי ליהודים.
בין הדמויות המובילות באנטישמיות נמנו מטיף החצר והקתדרלה אדולף שטוקר, מנהיג התנועה האנטישמית בברלין, וההיסטוריון היינריך פון טרייטשקה, שהערותיו האנטישמיות בשנת 1879 עוררו את "פולמוס האנטישמיות בברלין".
"הפטיציה האנטישמית" שהופנתה לקנצלר ביסמרק בשנת 1881 דרשה את ביטול השוויון האזרחי ליהודים.
בבחירות הראשונות לרייכסטאג לאחר ייסוד האימפריה הגרמנית, לא הייתה אנטישמיות מאורגנת פוליטית ברייכסטאג.
מצב זה השתנה מבחירות הרייכסטאג של 1887 ו-1890 ואילך.
לראשונה, מועמדים שתיארו את עצמם בעיקר כ"אנטישמים" הצליחו לזכות במושבים.
בנוסף לאנטישמיות הפוליטית הציבורית הזו, היה גם שפע של דעות קדומות וסטריאוטיפים אנטי-יהודיים, חלקם ארוכי שנים, בקרב שכבות רחבות של האוכלוסייה, שהשתרעו הרחק אל תוך הספקטרום השמאלי הפוליטי.
ייסוד האגודה, גוף הוצאה לאור וחברים
כדיל להילחם באנטישמיות, נוסדה "האגודה למאבק באנטישמיות" ב-14 בדצמבר 1890, על ידי חברי המעמד הבינוני הליברלי.
בתוך האגודה, נוצרים ויהודים עמדו נגד תעמולה אנטישמית.
הדמויות המרכזיות בתחילה היו הכומר פרידריך אוטו גראבנר, הארכיונאי גאורג וינטר, איש העסקים היהודי צ'ארלס הלגרטן וסגן היו"ר וילהלם פורסטר.
בין 14,000 ל-20,000 החברים נמנו ההיסטוריון תאודור מומזן, המשפטן רודולף פון גנייסט (היו"ר הראשון של האגודה), הפוליטיקאי והפובליציסט תאודור בארת', המשורר והפובליציסט לודוויג יעקובובסקי, הפוליטיקאי הליברלי-שמאלני היינריך ריקרט, התעשיין רוברט בוש, הסופר היינריך מאן, והפוליטיקאים הליברלים, הסוציאל-דמוקרטים ומפלגת המרכז היינריך קרונה, הוגו פרויס ואוטו לנדסברג.
קבוצה מקומית הייתה זו שבמרבורג, בראשות אדמונד סטנגל.
בקרב החברים בווסטפליה נמנו התעשיין לואי בארה מבוכום, ההיסטוריון גאורג קאופמן ממינסטר והפוליטיקאי קרל שמלצר מהאם.
לאגודה היו כתבי עת, אחד בשם "Mitteilungen aus dem Verein zur Abwehr des Antisemitismus" (הודעות מהאגודה למאבק באנטישמיות) בין השנים 1891 ל-1924 ו"Abwehrblätter" (מסמכי הגנה) בין השנים 1925 ל-1933, שניהם פורסמו מדי שבוע.
בגיליון הניסיון הראשון של ה-"Mitteilungen" מיום 1 באוקטובר 1891 נכתב:"תוכנית המפלגה הסוציאלית (אנטישמית) הגרמנית, המופצת שוב ברחבי המדינה בימים אלה על ידי הנציגים שלה, דורשת בגלוי לבטל את השוויון החוקתי של היהודים ולחייב את אזרחינו היהודים לחוקי זרים מיוחדים.
האנטישמים מקדישים את כוחם התסיסתי לביטול הוראות אלה, שהן תוצאה של מאה שנה של עבודה תרבותית ופיתוח מייגע של חיינו הציבוריים בגרמניה.
אך אנו נבטיח שתוכנית אנטי-תרבותית זו תידחה מלכתחילה.
זוהי חובתם של כל האנשים והמפלגות העומדים על יסודות חוקתנו ומערכת המשפט שלנו."זה המשיך:"בנשק האמת והעובדות, אנו מתכוונים להילחם ביריבינו ולהתנגד למאמציהם, אשר, על פי אמונתנו הנחרצת, מזיקים למולדת.
אין מדובר בתקיפה אישית של היריבים, אלא בחשיפת השקר הטבוע במאמציהם והסכנה שבהסתה המתסיסה שלהם".
בפרסומיה, דיווחה האגודה על אירועים אנטישמיים, כמו פרשת רצח קוניץ, שבה קמה לתחייה עלילת הדם מימי הביניים, וניסתה לחשוף את טענות האנטישמים כחסרות בסיס ומסיתות.
עם זאת, כבר בשנת 1894, מייסד האגודה, תיאודור מומסן, נאלץ להסיק בהשלמה כי לא ניתן לשכנע את האנטישמים בטיעונים רציונליים:
"אם אתה מאמין שאפשר לעשות משהו בנידון עם היגיון, אתה טועה.
גם אני חשבתי כך, וחזרתי ומחאתי נגד הבושה הנוראית שהיא אנטישמיות.
כל מה שאני יכול לומר לך, כל מה שאפשר לומר על העניין הזה, הם סיבות, טיעונים לוגיים ומוסריים.
אף אנטישמי לא מקשיב לזה.
הם מקשיבים רק לשנאה ולקנאה שלהם, לאינסטינקטים המבישים שלהם.
כל השאר לא רלוונטי להם".
בין מחברי ההודעות היה רודולף שטיינר.
האגודה הייתה מזוהה מבחינה פוליטית עם מפלגת העם הפרוגרסיבית השמאלנית-ליברלית באימפריה הגרמנית ומאוחר יותר עם המפלגה הדמוקרטית הגרמנית ברפובליקת ויימאר, אשר לכן נחשבה גם על ידי הימין הפוליטי ל"מפלגה יהודית".
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, האגודה השעתה בתחילה את פעילותה לאור "שלום הטירה" (Burgfrieden) שהוכרזה על ידי הקייזר וילהלם השני.
עם זאת, היא הייתה עדה לעלייה מתמשכת של התסיסה האנטישמית והאשמות מתמשכות נגד יהודים לכאורה מרוויחי מלחמה ומשוחררים מגיוס.
תחת לחץ אנטישמים ולמרות מחאות האבווהר (המודיעין הצבאי הגרמני), ערך משרד המלחמה הפרוסי "מפקד יהודי" בקרב חיילי קו החזית בעיצומה של המלחמה כדי "לבחון את הטענה האנטישמית כי יהודים היו חסרי ייצוג בחזית".
תוצאות הסקר הסטטיסטי הזה לא פורסמו בתחילה, מה שהעצים עוד יותר את הדעות הקדומות האנטישמיות.
בשנת 1922, הסטטיסטיקאי והדמוגרף היהודי פרנץ אופנהיימר הוכיח כי יהודי גרמניה, עם יותר מ-100,000 משתתפים פעילים במלחמה ו-12,000 מקרי מוות בחזית, אכן תרמו תרומה הולמת את חלקם הדמוגרפי ואת חלקם באוכלוסייה.
בשנת 1928 הוקמה בהיילברון קבוצה מקומית, האגודה להגנה מפני אנטישמיות היילברון.
בשנת 1891, ארתור גונדקר פון זוטנר ייסד מועדון אוסטרי הנושא את שמו.
אחת הדמויות המובילות בו הייתה מארי פון אבנר-אשנבך.
בין החברים בולטים נוספים במועדון האוסטרי נמנו אדוארד זיס וגווידו פון סומארוגה, שניים מחברי המייסדים של מועדון האלפים האוסטרי.
עמותה בשם "konsequent e.V – Vereins zur Abwehr des Antisemitismus" – "האגודה למאבק באנטישמיות" נוסדה ב-29 בינואר 2020. העמותה, שנוסדה בשטוטגרט כדי להחיות מסורת עתיקה, הוקמה בחדרי הקבלה של נשיא הפרלמנט של המדינה.
בין הנוכחים היו ראשי הסיעות הפרלמנטריות אנדראס שוורץ (הירוקים), וולפגנג ריינהרט (CDU), אנדראס שטוך (SPD) והנס -אולריך רולקה (FDP), כמו גם נשיא הפרלמנט של המדינה, מוהטרם אראס, נציב מדינת באדן-וירטמברג לחיים יהודיים ולמאבק באנטישמיות, מיכאל בלום, וראש עיריית היילברון, הארי מרגל.
על רקע התקפות על יהודים במדינה, רצח וולטר ליבקה, הפיגוע בהאלה, התגברות הקיצוניות הימנית והחמרת השיח הציבורי אמר היוזם גווידו רבשטוק: "עלינו לעמוד נגד זה מלב החברה.
כל הצהרה או מעשה אנטישמיים הם התקפה על הדמוקרטיה שלנו.
עלינו לומר – מספיק זה מספיק".
ברברה סוצ'י: האגודה למאבק באנטישמיות.
גוטפריד מהנרט: האגודה למלחמה באנטישמיות.
אוגוסט זייס-הורבך: האגודה למלחמה באנטישמיות.
על היחס בין פרוטסטנטיות ליהדות באימפריה הגרמנית וברפובליקת ויימאר.
וילי קרטלס: האגודה למאבק באנטישמיות 1890–1933. Kaltenengers 2024, .
האגמים המרים הם שני אגמים מלוחים מלאכותיים: האגם המר הגדול והאגם המר הקטן המפרידים בין חלקה הצפוני והדרומי של תעלת סואץ, ונמצאים בשטח מחוז אסמאעיליה שבמצרים.
עד לבניית התעלה ב-1869, האגמים המרים היו אגני מלח יבש.
האגם הגדול מוזכר כבר בטקסטים העתיקים של פירמידות.
האגם המר הגדול הוא הצפוני מבין שני האגמים והאגם המר הקטן צמוד אליו מדרום.
תעלה רחבה מחברת בין שני האגמים.
שטחם המשותף של האגמים הוא כ־250 קמ"ר, ומצפון להם ממשיכה התעלה לאגם מנזלה ואגם תמסח.
מכיוון שבתעלה אין סכרים, מי ים זורמים בחופשיות מהים התיכון ומים סוף אל האגמים, ומפצים על ההתאדות מהם.
האגמים גם מפחיתים את השפעת הגאות והשפל על פני המים בתעלה.
השם הוא תרגום מיוונית עתיקה: Πικραὶ̀ Λίμναι, lit 'אגמים מרים'.
בלטינית נודע האגם כ"אגם מת" .
מליחות האגם המר הגדול משתנה לעומקו וערכה המרבי הוא בקרקעית, שם המים נמצאים במגע עם מרבץ המלח הקיים.
עומק האגם הולך וגדל מאז החלה התעלה לפעול בשנת 1869, ככל הנראה בשל פירוק מרבץ המלח שבקרקעיתו.
המליחות נתונה לשינויים עונתיים כתוצאה ממחזורי אידוי שנתיים.
המליחות הממוצעת היא של 4.9‰ (כלומר 49 גרם מלח לכל 1 קילוגרם של מי אגם).
בעת סגירת התעלה בין השנים 1967 (מלחמת ששת הימים) לשנת 1975, עלתה המליחות של האגם באופן ניכר.
בשנת 2017 נמדדה מליחות ממוצעת של 4.1‰.
מליחות האגם תלויה גם בכמות מי הים הזורמים אליו מהים האדום ומהים התיכון.
במקומות מסוימים, לאגם המר הגדול יכולה להיות רמת מליחות כפולה מזו של מי הים האדום.
למרות שהדבר מקשה על קיום חיי הצומח שם, מינים רבים (של סרטנים, למשל) נודדים לשם מהים האדום.
מכיוון שלתעלה אין סכרים לבקרת גובה המים, מי הים זורמים בחופשיות לאגם מהים התיכון ומהים האדום.
באופן כללי, מצפון לאגמים, הזרם מתהפך בעונתיות, בחורף הוא פונה צפונה ובקיץ פונה לדרום.
מדרום לאגמים, הזרם מושפע מהגאות והשפל שבים סוף.
דגים וסרטנים יכולים לנדוד, בדרך כלל בכיוון צפון, דרך התעלה והאגמים במה שמכונה הגירה לספסית (על שמו של מהנדס התעלה), וכמה מינים כבר חדרו והתבססו במזרח הים התיכון.
החל משנת 1869, כאשר התאפשרה זרימת מים רצופה בין הימים, היו נדידות ימיות מסיביות.
נדידות אנטי-לספסיות, מינים הנודדים מהים התיכון לים האדום, היו נדירות.
זיהוי ראשוני היה ב-1870 של ליביה מצויה.
מליחות היתר במים אינה מאפשרת התפתחות מיני חיים שם.
למרות זאת, נמצאו מעט אצות בצד המזרחי של האגם.
ב-1998 חקרו הונסלאר ודקר את החומר שנאסף ב-1950 על ידי סלק, ובו גילו באגם 44 מיני חלזונות ו-47 מיני צדפות.
מבין המינים הללו, הם הגיעו למסקנה שרק מיעוטם היו ממוצא ים תיכוני.
מקור האחרים היה בים האדום.
חוסר האיזון נובע מכיוון זרמי המים שעיקרם לכיוון הים התיכון.
בין אביב 2016 לחורף 2017 נמצאו רכיכות בצפיפות הגבוהה ביותר, עם כ-90,632 פרטים למ"ר.
תחתית האגם המר הגדול מורכבת בעיקר מבוץ וחול (בעיקר קרבונט), שייתכן ומקורם קשור לפעילות הקידוח הנרחבת והמתמשכת המתרחשת בתעלת סואץ לצורך הרחבתה.
הקרקע בגוון כהה, בשל הצטברות מזהמים המגיעים מהתנועה הימית המתרחשת בתוך האגם.
המצב שבו המים בקרקעית אינם זורמים, הופך את המשקעים באגם למאגר של מתכות כבדות.
בשנים האחרונות, חלק עיקרי מזיהום המתכות הכבדות נובע מאכלוס-יתר, תיעוש, ביוב, אתרי אשפה, דליפות נפט גולמי, כימיקלים חקלאיים ועוד.
כאשר מתכות כבדות אלו מתערבבות עם משקעי אדמת האגם, ניתן ללמוד מהן על השאלות היכן, כיצד ומתי התרחש האירוע המזהם.
מתכות כבדות פרושות בצורה הטרוגנית על פני שטח האגם.
ריכוזי מתכות אלו זוהה ב-11 אזורים באגם.
ב-14 בפברואר 1945, לאחר ועידת יאלטה, טס נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט לפגישה עם מלך ערב הסעודית אבן סעוד.
הפגישה נערכה על סיפון הסיירת הימית USS Quincy ששהתה באגם המר.
הפגישה היא גם הנושא של סרט תיעודי של ה-BBC משנת 2015.
במהלך מלחמת ששת הימים נסגרה התעלה לשיט, ו-15 ספינות נתקעו באגמים המרים עד לחידוש השיט בתעלה ב-1975. הן כונו עד מהרה בשם "הצי הצהוב" בשל האבק המדברי ששקע על סיפוניהן.
צוותי הספינות, ששהו שם, התארגנו, שיתפו משאבים, ואף הקימו סניף דואר ובול משלהם.
ביומה הראשון של מלחמת יום הכיפורים צלחה חטיבה מצרית ממוכנת 130 את האגם המר הקטן בניסיון לחסום צירים מרכזיים במערב סיני ולכבוש בסיס שליטה ישראלי.
הצליחה בוצעה בהצלחה אך לאחר נחיתת הכוחות המצריים בגדת האגם המזרחית ותנועתם מזרחה נתקלו בכוחות צה"ל שהשמידו את רוב הכוח והניסו את הניצולים בחזרה אל המערכים המצריים.
בהמשך מלחמת יום הכיפורים בוצע מבצע הצליחה אבירי לב באזור דוורסואר שמצפון לאגם המר הגדול, ליד מוצב "מצמד".
האגם המר הגדול הובא בחשבון כאגף בטוח מפני התקפה.
האגף המזרחי של הבית הלבן היה מבנה דו קומתי, אשר היה מצוי מזרחית לבית הלבן – משכנו של נשיא ארצות הברית המצוי בוושינגטון בירת ארצות הברית
.במבנה זה היו מצויים משרדי הגברת הראשונה של ארצות הברית וכן צוותים שונים של הבית הלבן ובהם צוות ההתכתבות (המענה לתכתובות) של הבית הלבן.
באגף זה נמצא תיאטרון הבית הלבן (the White House theater), וכניסת המבקרים ולובי המיועד למבקרים.
האגף היה מחובר למבנה הראשי באכסדרת העמודים המזרחית (the East Colonnade).
הנשיא תומאס ג'פרסון הוסיף שתי אכסדראות עמודים, מזרחית ומערבית לבית הלבן בתקופת כהונתו.
האכסדרה המזרחית הוסרה בשנת 1866 ונבנתה מחדש בשנת 1902 במהלך השיפוץ שנעשה בתקופת כהונתו של תאודור רוזוולט.
בקצה אכסדרה זו ניצבה חממת הבית הלבן.
המבנה הנוכחי נבנה בשנת 1942 במהלך מלחמת העולם השנייה על מנת להסוות בניית בונקר השמש מקלט מפני הפצצה אווירית עבור המשפחה הנשיאותית וצוות הבית הלבן.
מקלט זה, האמור לעמוד בפני מתקפה אטומית, הוסב ומשמש כיום את מרכז המבצעים הנשיאותי לשעת חירום והוא למעשה חלק ממרתף הבית הלבן.
החל משנת 1977 משמש האגף המזרחי את לשכתה של הגברת הראשונה של ארצות הברית.
רוזלין קרטר הייתה הגברת הראשונה שמיקמה את משרדה האישי באגף המזרחי וקראה לו באופן רשמי "משרדה של הגברת הראשונה".
ביולי 2025, הכריז הנשיא דונלד טראמפ על יוזמה להקמת אולם נשפים חדש במתחם הבית הלבן, אשר יחליף את האגף המזרחי הקיים.
מטרת היוזמה היא מתן מענה לשנים רבות במרחב ממלכתי רחב ידיים, שבו ניתן יהיה לארח טקסים רשמיים ואירועים דיפלומטיים שיכולים להזדקק להתקני אירוח זמניים דוגמת אוהלים חיצוניים.
האולם החדש, שייקרא "White House State Ballroom", עתיד להשתרע על פני שטח כולל של כ-90,000 רגל רבועה (כ-8,360 מ"ר), עם קיבולת של כ-650 אורחים בישיבה.
בנוסף יעלה האולם החדש על האולם המזרחי הנוכחי (East Room), שבו ניתן לארח עד 200 בלבד בלבד.
יתוכנן סגנון אדריכלי קלאסי התואם את סגנון הבית הלבן, וייבנה באתר שבו שוכן כיום האגף המזרחי.
על התכנון הופקדה חברת McCrery Architects, המתמחה בעיצוב נאו-קלסי, ועל הביצוע הופקדה חברת Clark Construction.
את עבודות ההנדסה תוביל חברת AECOM.
המיזם מתקיים בתיאום עם שירות הפארקים הלאומיים, המשרד הצבאי של הבית הלבן, והשירות החשאי של ארצות הברית, שיספק את ההתאמות הדרושות במערך האבטחה.
המימון לפרויקט, המוערך בכ-200 מיליון דולר, יינתן כולו באמצעות תרומות פרטיות, בהובלת הנשיא ותורמים נוספים.
תחילת העבודות מתוכננת לספטמבר 2025, והן צפויות להסתיים עוד טרם כהונתו של הודעה.
האגיס הוא מאכל סקוטי מסורתי.
המרכיבים המסורתיים של האגיס הם חלקי פנים קצוצים של כבש (ריאות, כבד, לב) מעורבים עם בצל, קמח שיבולת שועל, שומן-כליות, תבלינים, מלח וציר.
את התערובת דוחסים לקיבה ומבשלים כשלוש שעות.
למרות שמקובל להתייחס להאגיס כמאכל סקוטי במקורו, אין עדויות רבות לכך.
היסטוריון האוכל אלן דוידסון מציין כי הרומאים הם העם הראשון הידוע במאכלים דמויי האגיס.
הסבר סביר הוא שהמאכל נוצר כמאכל של כורח, כדרך לנצל את החלקים הזולים, שכן בתקופות של רעב המוני אכלו כל מה שיכלו להשיג.
עם זאת, נפוצות השערות מסורתיות למקור המאכל.
השערה אחת נוגעת למנהגי השחיטה של השבטים הסקוטים.
כשראש שבט שחט צאן או בקר, חלקי הפנים נותרו בידי אנשי השבט.
השערה אחרת שמקור ההאגיס הוא בתקופה שסקוטים מצפון המדינה (היילנדס) רכבו לשוקי אדינבורו לסחור שם בבקר, ולקחו איתם כצידה לדרך תערובת מהמרכיבים הזמינים בביתם, ארוזה בקיבת כבש לנוחות הנשיאה לאורך זמן.
היסטוריונית המזון קלריסה דיקסון רייט טוענת כי מקור ההאגיס בסקנדינביה וכי הומצא על ידי ציידים כדרך מיידית לבשל חלקי פנים הנוטים להתקלקל במהירות, בסמוך לאתר הצייד ומבלי להזדקק לכלי בישול שיצטרכו לשאת עימם.
הם קצצו את חלקי הפנים, מילאו בהם את הקיבה, ועור הבהמה שימש ככלי הבישול.
למרות המחלוקות אודות מקורו של המאכל, מוכר ההאגיס כיום כמאכל סקוטי אופייני, בין השאר בעקבות התשבחות שהרעיף עליו המשורר הסקוטי הלאומי, רוברט ברנס, ביצירתו "שיר הלל להאגיס" (Ode Tae a Haggis).
בימיו של ברנס, במאה ה-18, האגיס היה מאכל פופולרי של העניים, שכן היה זול אך מזין, והוכן מחלקי פנים של כבש (חיית המשק הנפוצה ביותר בסקוטלנד), שהיו אמורים להיזרק לולא שימוש זה.
כיום חוגגים בשבוע של ה-25 בינואר את חגו של ברנס (המכונה "סעודת ברנס"), בין השאר באכילת האגיס.
מסורתית, ובפרט בסעודת ברנס, ההאגיס מוגש עם "ניפס וטאטיס" - מחית תפוחי אדמה ולצידה מחית כרוב נפוס (סוג של לפת) ועם ויסקי סקוטי.
רוטב מודרני, של ציר ויסקי, מלווה לעיתים את המנה.
האגיס נמכר במהלך השנה כולה בסופרמרקטים רבים ברחבי סקוטלנד ובאזורים מסוימים באנגליה.
מותגים זולים ותעשייתיים, לרבות כאלו הנמכרים מחוץ לסקוטלנד, לרוב אינם ארוזים בקיבה אלא במעי מלאכותי, כמו נקניקיות.
ישנן גם גרסאות צמחוניות, האגיס בקופסת שימורים וכן האגיס מחלקי פנים של חזיר במקום כבש.
במזנוני פיש אנד צ'יפס סקוטים נמכר האגיס המטוגן בטיגון עמוק בבלילה.
"האגיס בורגר" הוא קציצת האגיס המוגשת בתוך לחמנייה.
בתערובת ההאגיס משתמשים לעיתים למילוי חזה עוף ולמתכונים אחרים המצריכים בשר טחון.
בארצות הברית נמכר האגיס מתוצרת מקומית, אך כיוון שחוקי בטיחות המזון אוסרים על שימוש במוצרים מסוימים (למשל, ריאות) למאכל אדם - ישנם מהגרים סקוטים "המבריחים" האגיס מקורי מסקוטלנד.
האגם–אור ירח הוא שמו של תצלום מאת הצלם אדוארד סטייכן.
את התמונה צילם סטייכן בשנת 1904 בממרונק, הסמוכה לעיר ניו יורק, סמוך לבית חברו מבקר האומנות צ'ארלס קפין (Charles Caffin ).
בתמונה נראה אגם באמצע יער, כאשר הירח מופיע בין העצים ומשתקף באגם.
אף שהתצלום נראה כתצלום צבע, תהליך צילום הצבע השימושי הראשון, האוטוכרום, הופיע רק בשנת 1907. סטייכן יצר תחושת צבע על ידי ערבוב פיגמנטים בהדפסת הגאם-בי-כרומט (Gum bichromate ) בה השתמש.
רק שלוש גרסאות של האגם אור הירח קיימות כיום, ובשל תהליך ההדפסה הייחודי של התמונה, כל אחת מהן ייחודית.
בפברואר 2006 מכר מוזיאון המטרופוליטן לאמנות את אחד העותקים בסכום של 2.9 מיליון דולרים - הסכום הגבוה ביותר ששולם עבור תצלום עד אותה עת.
בנוסף להדפסה, שתי הגרסאות הנוספות שמורות במוזיאון.
את המחיר הגבוה של ההדפסה ניתן לייחס לחד-פעמיותו של התצלום, שלא ניתן לשעתקו.
האגן דאז היא מותג גלידה אמריקני.
יצרנית הגלידה האגן דאז נוסדה בשנת 1961 על ידי שני יהודים-אמריקאים בברונקס שבניו יורק.
כיום מיוצרות גלידות תחת המותג האגן דאז שמשתייך לתאגיד המזון הבינלאומי ג'נרל מילס.
גלידת האגן דאז נחשבת לגלידת פרימיום בשל העובדה שבמהלך ייצורה מוחדרת לתוכה כמות קטנה מאוד של אוויר, ולא מוספים לה חומרים מתחלבים פרט לביצים טריות.
בשנת 1961 פתחו בני הזוג רובן ורוז מאטוס, יהודים ממוצא פולני, חנות גלידה בשם האגן דאז בברונקס שבניו יורק.
תחילה הציעו שלושה טעמים בלבד: וניל, שוקולד וקפה.
בתוך מספר שנים הפכה האגן דאז לרשת גלידריות הפרוסה לאורכה ולרוחבה של ארצות הברית ובעוד 54 מדינות אחרות, ואף החלה למכור את תוצרתה במרכולים.
בשנת 1983 נמכרה האגן דאז לחברת פילסברי שהיא חברה בת של ג'נרל מילז.
בארצות הברית ובקנדה מיוצרות הגלידות על ידי שותפות בין פילסברי לבין תאגיד המזון הבינלאומי נסטלה.
שם המותג האגן דאז הוא דוגמה מוצלחת לאשליית המיתוג הזר (foreign branding).
מייסדי החברה ביקשו לתת למוצרים חזות סקנדינבית על ידי המצאת שם בעל סממנים לשוניים המרמזים על מוצא סקנדינבי.
המאפיינים המיוחדים שנועדו לייצר את הזיקה הנדרשת בעיני הצרכן האמריקני הם ארבעה: האומלאוט מעל האות השנייה בשם (ä), הכפלת ה-a, צירוף האותיות zs ומבנה ההברה הנדמה לסקנדינבי (לדוגמה, האגן-קופנהגן).
כדי לחזק את הרושם, התווית המקורית של האגן דאז כללה את קווי המתאר של מפת דנמרק.
למרבה האירוניה, בדנית לא קיים אף אחד מן המאפיינים הלשוניים שפורטו לעיל, ובאף אחת מן השפות הסקנדינביות לא מקובלים הצירופים äa ו-zs (אף ש-a בודדת עם אומלאוט קיימת בשוודית ובפינית, והצירוף aa ללא אומלאוט מקובל בפינית).
בנוסף, אף על פי שלהאגן דאז סניפים במדינות רבות, אף לא אחד מהם נמצא בסקנדינביה.
שתי המילים המרכיבות את שם המותג הן חסרות כל משמעות בכל שפה.
המילה הראשונה קרובה לשם Hagen, שהוא שם משפחה מוכר בדנמרק, בנורווגיה ובגרמניה, שם פרטי גרמני ושם עיירה בגרמניה.
הצירוף zs במילה השנייה מקובל אך ורק בשפה ההונגרית אך אין בשפה זו כל משמעות למילה Dazs.
בשנת 1980 ייסד ריצ'רד סמית את החברה Frusen Glädjé, שייצרה אף היא גלידות פרימיום לשוק האמריקני והתחרתה בהאגן דאז.
החברה חיקתה את הרעיון של יצירת זיקה לסקנדינביה באמצעות שם המותג, אם כי במקרה זה הייתה לשם משמעות בשוודית (עונג קפוא).
גלידות האגן דאז נמכרות במרכולים במכלים של פיינט.
עד שנת 1998 הייתה זכיינית דומינו'ס פיצה בישראל, "אומני מותגי מזון", שנוהלה על ידי אורי יוגב, גם זכיינית האגן דאז ומכרה את הגלידות גם באמצעות רשת הפיצריות.
ב-1998 עבר הזיכיון לפילסברי ישראל, אולם בשנת 2003 נחתם הסכם חדש למכירת מוצרי האגן דאז על ידי דומינו'ס פיצה, ובהמשך באמצעות רשת פיצה האט.
בסוף שנת 2007 הוכנסו גלידות האגן דאז לתפריט הקינוחים של רשת בתי הקפה קפה ג'ו.
כיום המותג מיובא ומופץ על ידי חברת ג'נרל מילס ישראל.
האגן קליינרט הוא פרופסור גרמני לפיזיקה תאורטית נאוניברסיטה החופשית של ברלין מאז 1968. הוא דוקטור לשם כבוד ב-West University בטימישוארה, ודוקטור לשם כבוד ב Kyrgyz-Russian Slavic University.
כמו כן הוא חבר כבוד של האקדמיה הרוסית למאמצים יצירתיים.
על תרומתו לפיזיקת חלקיקים ופיזיקת המצב המוצק זכה בפרס מקס בורן עם מדליה לשנת 2008. תרומתו לספר הזיכרון לכבוד יום ההולדת ה-100 של לב לנדאו זיכתה אותו בפרס Majorana Prize 2008 עם מדליה.
קליינרט פרסם מעל 370 מאמרים על נושאים מגוונים כגון: מתמטיקה פיזיקלית, פיזיקה של חלקיקים אלמנטרים, גרעין האטום, מצב מוצק, קריסטלים נוזלים, ממברנה ביולוגית, פולימרים, ובנוסף גם בתחום השוק המסחרי.
נחשב למומחה עולמי בתחום אינטגרלי מסלול בפיזיקה והוא פרסם מספר ספרים אשר המפורסם שבהם-
עם תום לימודיו באוניברסיטת הנובר המשיך לתחום היחסות הכללית אותה למד מפי ג'ורג' גאמוב אבי תורת המפץ הגדול.
כפרופסור צעיר בשנת 1972 התרשם מהפיזיקאי ריצ'רד פיינמן, וגילה כיצד להשתמש בשיטת האינטגרל המסלולי של פיינמן כדי לחשב את האינטגרל המסלולי של אטום המימן.
ובכך הרחיב את תחום הפעולה של שיטת פיינמן.
מאוחר יותר עבד בשיתוף פעולה עם פיינמן בנושאי המחקר האחרונים שבהן עסק פיינמן.
דבר שהוביל לשיטה מתמטית שהופכת צימוד חלש של טור חזקות מתבדר לטור חזקות עם צימוד חזקשמתכנס.
תורת הפרעות וריציונית זו מניבה את תוצאות מדויקות בתחום מעברי הפאזה מסדר שני אשר מאומתים בניסויים עם נוזלי-על.
בתחום תורת השדות של קווארקים הוא גילה את אלגברת שאריות רגי אשר שוערה על ידי ניקולה קביבו ל.
הורביץ ויובל נאמן.(ראה עמ' 232 במאמר.).
כשעבד בשיתוף פעולה עם פיינמן במכון הטכנולוגי של קליפורניה
הוא חלק משרד עם יובל נאמן ומאז הם נהיו חברים מאוד קרובים.
כשהיה נאמן מגיע לגרמניה, בתקופת כהונתו כשר המדע, נהג לבקר את ומשוחח עמו על פיזיקה.
של יובל נאמן לכבוד יום ההולדת ה-60 של קלינרט.
בשנת 1978 הוא הציע את קיומה של סופרסימטריה שבורה בגרעין האטום, אשר בינתיים נצפתה ניסויית.
מחקרו בתחום תורת שדות ובמודלים הדרונים שפיתח מהווים אב טיפוס למכלול של פיתוחים בפיזיקה של מצב מוצק, פיזיקה גרעינית
מאקי, הבהיר את המושגים בתחום הגבישים הכמו-מחזוריים.
בתחום המצב המוצק הוא חזה בשנת 1982 נקודה קריטית משולשת בדיאגרמת הפאזה של מעבר מסופר מוליך מסוג ראשון לסוג שני כשסדר המעבר שונה מהשני לראשון.
תחזית זו אומתה בשנת 2002 על ידי שימוש במחשב ושיטת מונטה קרלו.
בשנת 1986 הכניס את המושג של קשיחות לתורת המיתרים אשר עד אז השתמשה רק במושג של מתיחות.
מכיוון שהפיזיקאי הרוסי פוליאקוב הציע בו בזמן הרחבה דומה התוצאה נקראת מיתר פוליאקוב-.
ביחד עם צ'רביקוב פיתח הרחבה של תורות התפלגות ממרחבים ליניאריים לחבורות למחצה והגדרת מכפלתם בצורה ייחודית.
ההרחבה אפשרית בשל הדרישה שאינטגרלי מסלול חייבים להיות אינווריאנטים תחת טרנספורמציות קואורדינטות.
תכונה זו הכרחית לשקילות שבין הפורמליזם של אינטגרלי מסלול לבין זו של שרדינגר.
כאלטרנטיבה לתורת המיתרים, השתמש באנלוגיה שבין גאומטריה לא-אוקלידית לגאומטריה של גבישים עם פגמים כדי לבנות מודל של היקום שנקרא עולם גבישי או גביש פלאנק-קלינרט במרחקים באורך פלאנק מודל זה מתאר פיזיקה שונה מזו של תורת המיתרים.
במודל גבישי זה, החומר יוצר פגמים במרחב-זמן אשר גורם לעקמומיות ולשאר האפקטים של תורת היחסות הכללית.
תאוריה זו נתנה השראה לאומן האיטלקי,לאורה פס (Laura Pesce) ליצור פסלי זכוכית בשם "עולם גבישי".
הוא חבר בכיר ב IRAP.
הפרויקט הוא חלק מרשת בינלאומית לאסטרופיזיקה ICRANet.
גם היה מעורב בפרויקט "קוסמולוגיה במעבדה", חלק מהקרן האירופאית למדעים.
743-1456, ; Paperback (זמין לקריאה בקישורים הבאים: חלק 1 ו-חלק 2)
האגן הפריזאי הוא אחד האזורים הגאולוגיים המרכזיים של צרפת.
אגן זה התפתח מאז הטריאס על תשתית אורוגנית שנוצרה במהלך הקימוט ההרציני.
האזור המכונה בדרך כלל "האגן הפריזאי" קטן בהשוואה לשטח שמגדיר המבנה הגאולוגי, והוא מתפרש על-פני מרכז וצפון צרפת.
ואולם, האגן הפריזאי במלואו נמתח מהגבעות שבדרום קאלה אל פואטייה ומקן לגבולו האמצעי של עמק הריין, מזרחית לזארבריקן.
האגן הקדוש או האגן ההיסטורי, או אגן העיר העתיקה, הוא כינוי לאזור הגאוגרפי בירושלים הכולל את העיר העתיקה וסביבתה המיידית.
שם זה הוטבע לאחר קום המדינה בשיח הפוליטי-עיוני, כדי להתייחס לאזור בו מרוכזים האתרים ההיסטוריים והקדושים בירושלים.
המונח "האגן הקדוש" לקוח מתחום המחקר הגאוגרפי ומשמש במחקרים גאו-פוליטיים עכשוויים העוסקים בתכנון עירוני, כגון תוכניות מתאר ובמחקרים הדנים בעתידה המדיני של העיר.
האגן הקדוש הוא – הלכה למעשה – ירושלים, באזור גאוגרפי קטן מרוכזות יצירות אדריכלות ואמנות שנוצרו באלפי שנות היסטוריה ומאות מקומות קדושים – חלקם במשותף ליהדות, לנצרות ולאסלאם, וחלקם באופן ייחודי לאחת משלוש הדתות.
יצחק טישלר סבר שדוד בן-גוריון החזיק בדעה: והוסיף כי הצעתו של בן-גוריון להרוס את חומות העיר העתיקה לאחר איחוד העיר נועדה למחוק את הגבול בין האגן הקדוש לעיר החדשה.
במחקר מקיף המתייחס לאגן הקדוש מציגה פרופסור רות לפידות את אחד השימושים הראשונים בביטוי זה, מתוך נאומו הראשון, בכנסת הראשונה, של המשורר אורי צבי גרינברג.
בנאום זה, אותו הקדיש המשורר ל"ירושלים המחולקת" ולכיסופים לעיר העתיקה שמעבר לגבול, הדגיש כי השם ירושלים מכוון רק לירושלים שבתוך החומות, "שבה הר הבית", וכל אשר נבנה בעת החדשה – מעבר לתחומי האגן הקדוש, הוא לא יותר מ"עיבורה של ירושלים".
תחומי אזור האגן הקדוש אינם מוגדרים באופן מוחלט וגבולות האזור אינם מוסכמים על כל הגאוגרפים העוסקים בחקר ירושלים.
גרסה מצומצמת רואה רק בתחומי העיר העתיקה המוקפת על ידי חומת ירושלים את האגן הקדוש, גרסה מורחבת יותר רואה כחלק מהאגן גם את הר הזיתים, הר ציון ועיר דוד.
במחקר שנערך עבור מכון ירושלים לחקר ישראל משרטטים החוקרים קובי מיכאל וד"ר משה הירש גבולות מדויקים של האגן כדלקמן:
ליבת האזור: ממערב – לאורך חומת העיר העתיקה עד הפינה הדרומית מערבית.
מדרום – לאורך ערוץ גיא בן הינום, דרך דרום החומה המקיפה את מנזר חקל דמא משם צפונה לגדר המזרחית של כנסיית פטרוס אין גליקנטו, משם לחומה הדרומית של העיר העתיקה עד חפירות הכותל הדרומי (גן העופל), משם לעמק יהושפט עד לכביש ראס אל-עמוד כולל בית קברות הר הזיתים.
ממזרח – לאורך חלקות הקבורה היהודית של הר הזיתים עד לקטע החומה של הכנסייה הרוסית כנסיית העלייה, עד בית החולים אל מקאסד, לאורך הגדר של כנסיית וירי-גלילאי.
מצפון – מכנסיית וירי-גלילאי, לפינה הצפון מזרחית של חומת העיר העיר העתיקה ולאורך החומה עד מתחם , ולאורך החומה עד פינתה ברחוב יפו.
על פי המחקר, האזור עשוי לכלול בגרסה מורחבת יותר את עיר דוד (194 דונם), את אזור סילוואן – הר המשחה (הר המשחית) (41 דונם), וגיא בן הינום (מתחם סנט ג'ורג) 57 דונם.
עם תוספות אלו שטחו הכולל של ה"אגן" הוא 2,502 דונם.
על פי נתוני מכון ירושלים לחקר ישראל, בסוף 2003 התגוררו בעיר העתיקה 35,400 תושבים, ובאגן הקדוש כולו כ-40 אלף.
73% מתושבי העיר העתיקה היו מוסלמים, 18% נוצרים ו-9% יהודים.
מתוך 900 הדונם שעליהם יושבת העיר העתיקה, כ-210 דונם בבעלות הוואקף (24%) (רובו בהר הבית, ששטחו כ-144 דונם); כ-270 דונם בבעלות נוצרית של כנסיות ומנזרים (30%); כ-250 דונם בבעלות פרטית ערבית (28%), וכ-170 דונם בבעלות המדינה (18%).
מ-6,000 משפחות שמתגוררות בעיר העתיקה, 68% הן מוסלמיות, 24% נוצריות ו-8% יהודיות.
כמחצית משטח העיר העתיקה משמשת למגורים, 280 דונם משמשים למוסדות דת וחינוך, ו-80 דונם למסחר.
אתרים ארכאולוגיים לא מבונים משתרעים על פני 50 דונם, ויש גם 40 דונם שאינם בשימוש.
האגן הקדוש נמצא לא רק במרכז ירושלים אלא גם בלב הסכסוך הישראלי-ערבי, וכל מחלוקת זניחה עלולה להפוך לתקרית בינלאומית.
הדוגמה האחרונה לתקרית הייתה המהומה שקמה סביב חפירות ההצלה ליד שער המוגרבים בתחילת 2007, אירוע המצטרף לשורת אירועים, שחלקם גבו קורבנות בנפש.
בשנת 2006 ערך צוות של מכון ירושלים לחקר ישראל, בראשות רות לפידות, מחקר בנושא חלופות לריבונות באגן הקדוש.
על פי מחקר זה קיימים חמישה פתרונות לאזור האגן הקדוש:
החלופה הראשונה מציעה ריבונות ושליטה מלאה של ישראל בכל רחבי האגן, תוך מתן אוטונומיה מסוימת לתושבים הפלסטינים.
המשמעות של ההצעה הזאת היא למעשה מיסוד המצב הקיים, שבו מנהלים אנשי דת המוסלמים ונוצרים את מוסדותיהם באופן אוטונומי.
החלופה השנייה שונה בתכלית – ריבונות ושליטה מלאה של הפלסטינים בכל רחבי האגן, עם אוטונומיה לתושבים היהודים.
החלופה השלישית מציעה חלוקה טריטוריאלית בין הצדדים עם פיקוח בינלאומי.
חלופה רביעית מציעה ניהול משותף, וחלוקת סמכויות בין שני הצדדים עם גיבוי בינלאומי.
החלופה החמישית: ניהול האגן הקדוש על ידי גוף בינלאומי כיחידה אחת.
הגוף הבינלאומי יחזיק בידיו לא רק סמכויות פיקוח ובקרה, אלא יהיה אחראי גם על ניהול האגן הקדוש, ויהווה את מקור הסמכות והשליטה בו.
החוקרים קובי מיכאל וד"ר משה הירש הציגו מחקר לפיו האופציה הישימה ביותר היא מודל המבוסס על ברלין המערבית – שטח המתנהל כישות אוטונומית תחת פיקוח רב-לאומי המוסכם על כל הצדדים.
כנסיית האגיה סופיה , הנמצאת בכיכר באותו שם בסלוניקי שביוון, היא כנסייה יוונית-אורתודוקסית מהתקופה הביזנטית.
הכנסייה הוכרזה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 1988, יחד עם מבנים עתיקים נוספים בעיר מהתקופה הנוצרית המוקדמת והביזנטית.
הכנסייה הראשונה במקום נבנתה בשנת 315. המבנה הנוכחי הוקם במאה השמינית.
ב-1205, לאחר כיבוש העיר במהלך מסע הצלב הרביעי, הוכרזה הכנסייה כקתדרלה, מעמד זה לא נשתנה גם לאחר חזרת שלטון ביזנץ ב-1246. ב-1430, לאחר כיבוש העיר על ידי הסולטאן העות'מאני מוראט השני, הפכה הכנסייה למסגד.
עם כיבוש העיר על ידי היוונים ב-1912 המסגד הפך שוב לכנסייה.
לכנסייה מבנה ייחודי: התוכנית הסטנדרטית של בזיליקה בעלת אולם תווך ושתי סיטראות משולבת בתוכנית של "צלב יווני" ומעליה כיפה בקוטר 10 מטר.
היא מהווה את אחת הדוגמאות הבולטות של מבנה כזה, האופייני לארכיטקטורה של אמצע התקופה הביזנטית.
בתקופה העות'מאנית נוסף מינרט, שחלקו התחתון שרד.
פנים הכנסייה: בפסיפס שבכיפה תמונת "עליית ישו לשמיים", מוקף במרים, שנים-עשר השליחים ושני מלאכים.
בולטות גם כותרות העמודים עם עיטורי עלי האקנתוס.
האגם המוזהב הוא סרט קולנוע אמריקאי עטור פרסים משנת 1981 בכיכובם של הנרי פונדה, קתרין הפבורן וג'יין פונדה ובבימויו של מרק ריידל.
משחקו של פונדה בסרט זה, שעליו הוענקו לו פרס אוסקר ופרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר, היה תפקידו הקולנועי האחרון.
הסרט ויוצריו זכו בשני פרסי אוסקר נוספים ובשני פרסי גלובוס הזהב נוספים.
זוג מזדקן, אתל ונורמן ת'אייר (הפבורן ופונדה), שוהה בכל קיץ בביתו על שפת אגם הנקרא האגם המוזהב.
שם מבקרת אותם בתם צ'לסי (ג'יין פונדה), החשה ניכור כלפי אביה.
היא מציגה בפניהם את ארוסה הטרי, ביל (דבני קולמן), ומבקשת את הוריה לארח את בנו הצעיר, בילי (דאג מק'קיאון), כדי שהיא וארוסה יוכלו לבלות זמן מה לבדם.
הנער כועס על כך שהושאר לבלות ללא חברים ועיסוקים ועם זוג זרים מבוגרים.
הוא מסתייג בתחילה מהתנהגותו המחוספסת של נורמן, אבל לומד בהדרגה ליהנות מהרפתקאות הדיג שלהם באגם.
בשובה, צ'לסי חשה נרגזת ומקנאת מעט למראה הקרבה שיצר אביה עם נער זר, קרבה שלא נוצרה בינו לבינה.
המחזאי ארנסט תומפסון כתב בשנת 1978 את המחזה האגם המוזהב, שזכה להצלחה בימתית גדולה.
ג'יין פונדה רכשה את הזכויות להפיק סרט על פי עלילת המחזה במיוחד עבור אביה הנרי פונדה, על מנת שיגלם את דמותו של נורמן ת'אייר.
יש טענה כי מערכת היחסים בין דמותו של ת'אייר לדמותה של בתו צ'לסי דמתה למערכת היחסים שהתקיימה בין האב והבת למשפחת פונדה.
חרף היותם שחקנים בני אותו דור הייתה זו הופעתם המשותפת הראשונה של הנרי פונדה והפבורן.
עם תחילת הצילומים הגישה לו הפבורן "כובע מזל", שהיה שייך לבן זוגה המנוח ספנסר טרייסי.
פונדה חבש את הכובע במהלך הצילומים.
הסרט צולם באגם סקואם שבהולדרנס במדינת ניו המפשייר, כ-150 קילומטרים מצפון לבוסטון.
הצילומים נערכו בבית שנשכר מרופא ניו-יורקי והוכנסו בו שינויים רבים (הבעלים בחר לשמר את השינויים שנעשו).
הפבורן בחרה לשחק בכל הקטעים שהשתתפותה, ובכללם שחייה באגם, ללא סיוע של כפילים.
הסצנה בה מתנגשת סירתם של נורמן והנער בילי בסלעים צולמה שוב ושוב כיוון שהסירה סירבה להתפרק כמבוקש.
למרות שהשניים צולמו כשהם כביכול בסכנת טביעה, הגיע עומק המים באגם באותו זמן עד גובה הברכיים בלבד.
רבים ממבקרי הקולנוע, אך לא כולם, שיבחו את הסרט ואת משחקם של השחקנים ובפרט את משחקו של הנרי פונדה, שהופעתו נחשבה לאחד מתפקידיו הקולנועיים הטובים ביותר.
הסרט, יוצריו ומשתתפיו היו מועמדים ל-13 פרסי אוסקר, ומהם זכו בשלושה – פרס השחקן הטוב ופרס השחקנית הטובה, לפונדה ולהפבורן, וכן הפרס לתסריט המעובד.
ג'יין פונדה הייתה מועמדת לפרס שחקנית המשנה הטובה, ריידל היה מועמד לפרס הבמאי הטוב, והסרט עצמו היה מועמד לפרס הסרט הטוב.
הסרט היה מועמד לשישה פרסי גלובוס הזהב, ומהם זכה בשלושה – פרס סרט הדרמה הטוב, פרס התסריט - לתומפסון ופרס השחקן הטוב בסרט דרמה - לפונדה.
ריידל היה מועמד לפרס הבמאי ואילו הפבורן וג'יין פונדה היו מועמדות גם הן לפרס על משחקן.
בנוסף זכתה הפבורן בפרס באפט"א על משחקה, והסרט היה מועמד לחמישה פרסי באפט"א נוספים – בקטגוריית הסרט הטוב, הבמאי, השחקן ושחקנית המשנה (לפונדה ובתו) וכן בקטגוריית התסריט.
תסריט הסרט זכה גם בפרס גילדת הכותבים של אמריקה בקטגוריית התסריט המעובד.
לבסוף, ריידל היה מועמד לפרס הבימוי מטעם גילדת הבמאים של אמריקה ופסקול הסרט היה מועמד לזכייה בפרס גראמי.
ההצלחה המסחרית של הסרט הייתה גדולה ושנייה באותה שנה רק להצלחת הסרט שודדי התיבה האבודה (הראשון הכניס 119.2 מיליון דולר והשני - 209.5 מיליון).
האגם השחור (גרמנית: Schwarzsee) הוא אגם בקנטון פריבור בשווייץ בעל שטח של 0.47 ק"מ רבוע.
האגם ממוקם בגובה של 1,046 מטר מעל פני הים, כ-25 ק"מ דרומית-מזרחית לעיר פריבור, באזור האלפים הנמוכים (pre-alpes), בחלקו דובר הגרמנית של קנטון פריבור.
סביב האגם מספר פסגות גבוהות, הגבוהה ביניהן היא הר קייזראג שגובהה 2,185 מטרים מעל פני הים.
בחודשי החורף פועל על יד האגם אתר סקי קטן הנושא את שמו של האגם, וכולל 25 קילומטרים של מסלולי גלישה.
גורם זה, והפסטורליות של האזור כולו מובילים לנוכחות גבוהה של תיירים ומטיילים באגם ובסביבותיו, כולל מלונות, כפרי נופש, מסעדות ומתקנים תיירותיים נוספים.
הכפר החשוב הקרוב הוא הכפר פלפיין, בו מתגוררים כ-2,000 תושבים.
האגם השקט הוא סרט אימה קומי אמריקאי משנת 1999. את התסריט כתב דייוויד אי קלי שגם הפיק, וביים סטיב מיינר.
הסרט מגולל את קורותיה של קבוצה לא מתפקדת של אנשים שנקלעו בעל כורחם למסע ללכידת תנין ענק רצחני, המאיים על שלוותה של עיירה קטנה במדינת מיין בארצות הברית.
הסרט הופק באולפני פוקס המאה ה-20 ואולפני סטן וינסטון (שהיה אחראי על האפקטים המיוחדים).
הצילומים נערכו בקולומביה הבריטית שבקנדה.
הסרט הופץ על ידי פוקס המאה ה-20 ויצא לאקרנים בארצות הברית ב-16 ביולי 1999. למרות ביקורות מעורבות ושליליות הסרט נחשב להצלחה קופתית, והופקו לו שני סרטי המשך, ב-2007 וב-2010.
האנק (ברנדן גליסון), שריף של עיירה קטנה השוכנת על שפת אגם שלו במיין, מלווה סוכן של שירות הדגה וחיות הבר על מנת לסמן בונים באגם.
הסוכן מותקף בעודו צולל, וגופתו נמשית מהמים כשהיא חצויה וחלקה התחתון חסר.
בגופה נמצאת שן שנראית כשריד מאובן מתקופת הדינוזאורים, מה שמביא את הרשויות להודיע על כך למוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע.
קלי סקוט (ברידג'ט פונדה), פליאונטולוגית במוזיאון שגילתה שהבוס שלה שהוא גם בן זוגה עזב אותה לטובת חברתה הטובה ביותר (מרישקה הרגיטאי) נשלחת למשימת האבחון בשטח על מנת להרחיקה ממוקד הסערה הרומנטית.
בהגיעה לעיירה פוגשת קלי את האנק ואת ג'ק וולס (ביל פולמן) שמונה כאחראי מטעם שירות הדגה וחיות הבר, דבר המוביל למתיחות על רקע תחום שיפוט בינו לבין השריף.
השלושה פוגשים גם את דלורס ביקרמן (בטי וייט), תמהונית החיה לבדה על שפת האגם וטוענת שרצחה את בעלה.
למחנה שהקימו נציגי משרד השריף, שירות הדגה וחיות הבר וקלי, מגיע בהפתעה במסוק מיליונר אקסצנטרי בשם הקטור סיר (אוליבר פלאט) הטוען כי באגם מסתתר תנין, חיה אותה הוא מעריץ ולה הוא סוגד.
בינו ובין השריף מתפתחת מתיחות מיידית מאחר שהמיליונר מזלזל בחוסר ההשכלה ובגישה הפשטנית לדבריו של השריף.
בעודם חוקרים את האגם מותקפים הארבעה על ידי התנין, אך שורדים.
למחרת מותקפת המשלחת פעם נוספת ואחד מסגני השריף נהרג.
האנק והקטור מתקוטטים ביניהם כשלפתע הם מותקפים על ידי דוב גריזלי.
ההתקפה נקטעת באיבה כשהתנין מזנק מתוך המים ומושך את הדב פנימה אל האגם.
בעודם צופים באגם מגלים הארבעה את דלורס ביקרמן כשהיא שולחת את אחת מהפרות שלה כשעיניה מכוסות לכיוון האגם, שם ממתין התנין בפה פעור.
החבורה חוקרת את דלורס ומגלה כי היא מאכילה את התנין באופן סדיר מאז שהוא עקב אחרי בעלה הביתה מספר שנים קודם לכן ואומץ על ידי בני הזוג כחיית מחמד פראית.
מתברר שהתנין הרג את בעלה כשניסה להציל סוס שברח מהבית לכיוון האגם.
מסוקו של הקטור שנחת בסביבת המחיה של התנין מותקף על ידי התנין, אך הקטור ניצל.
הקטור מתווכח עם האנק וג'ק שמבקשים להרוג את התנין, ומציע ללכוד אותו ולסמם אותו.
ג'ק מסכים והם משתמשים באחת הפרות של דלורס שנקשרת למסוק על מנת לפתות את התנין.
כשהתנין מופיע בסופו של דבר, הוא מביא להתרסקות המסוק והקטור בתוכו אל תוך האגם.
התנין מתקיף את ג'ק, קלי ויתר הנוכחים.
קלי נמלטת לתוך האגם ומצליחה למצוא מסתור בשרידי ההליקופטר.
התנין שרודף אחריה נלכד בשרידי ההליקופטר, וג'ק יורה בו חץ הרדמה.
בעוד הקטור יוצא מהאגם כשהוא חי להפתעת הנוכחים, מתקיף אותו תנין ענק נוסף, אך האנק מפוצץ אותו בעזרת מטול רימונים, מציל בתוך כך את הקטור והשניים מגלים לראשונה סימפתיה זה אל זה.
הרשות לדיג וציד מגיעה למקום ומעבירה את התנין כשהוא קשור למשאית לפורטלנד במטרה להחליט מה לעשות איתו.
על רקע כתוביות הסיום נראית דלורס כשהיא מאכילה בפירורים אבקועי תנינים המתגוררים באגם, כפי הנראה צאצאיהם של זוג התנינים הבוגרים.
ביל פולמן בתפקיד ג'ק וולס
ברידג'ט פונדה בתפקיד קלי סקוט
אוליבר פלאט בתפקיד הקטור סיר
ברנדן גליסון בתפקיד שריף האנק קיו
בטי וייט בתפקיד דלורס ביקרמן
מרישקה הרגיטאי בתפקיד מיירה אוקובו
דייוויד לואיס בתפקיד וולט לוסון
טים דיקסון בתפקיד סטיבן דניאלס
מרדית' סלנג'ר בתפקיד סגנית השריף שרון גייר
ג'ד ריס בתפקיד סגן השריף בורק
ריצ'רד ליקוק בתפקיד סגן השריף סטיבנס
התנין בסרט הוא תנינאי ענק באורך של כ-.
ויקיפדיה האנגלית מזהה אותו כגרסה ענקית של תנין הים (שאורכו בדרך כלל עד 6 מטר), אך הוא לא מתאים מבחינת אקלים ותחום תפוצה.
לעומת זאת, יש הסוברים שהוא מבוסס גם על הדיינוסוכוס, תנינאי ענק פרהיסטורי שחי באמריקה הצפונית בשלהי הקרטיקון והגיע לגדלים של .
הָאגֵן היא עיר בחבל הרוהר שבמדינת נורדריין-וסטפאליה בגרמניה.
היא נמצאת כ-15 ק"מ דרומית לדורטמונד, בנקודת מפגש הנהרות רוהר, לנה, וולמה ואנפה.
נכון ל-2010 זוהי העיר ה-39 בגודלה בגרמניה.
בעיר נמצאת אוניברסיטת האגן, מוסד הלמידה מרחוק היחיד הממומן על ידי המדינה בגרמניה.
נכון למרץ 2010 לומדים באוניברסיטה כ-67,000 סטודנטים, מה שהופך אותה לאוניברסיטה הגדולה בגרמניה.
לעיר קבוצת הכדורסל פיניקס האגן.
האגם הפוקיני או אגם פוקינוס (בלטינית Fucinus Lacus; באיטלקית Lago Fucino) היה אגם רחב-ידיים במרכז איטליה, בחבל אברוצו.
בתקופת הקיסרות הרומית נעשו כמה ניסיונות לנקז את מי האגם ולייבשו, אך הוא יובש סופית רק ב-1875, וכיום הוא עמק בשם פוּצִ'ינוֹ.
הרומאים הכירו את האגם בשם "פוקינוס", ובשם זה הוא מופיע בחלק השביעי של האינאיס מאת ורגיליוס, המתאר כיצד מבכה האגם את מותו של הכוהן אוּמְבּרו.
הרומאים בנו יישובים לגדת האגם (כולל העיר מָרוּביוּם, כיום סן בנדטו דֵיי מָארְסִי), ונערך שם קרב חשוב בשנת 89 לפנה"ס במסגרת מלחמת בעלות הברית.
אלא שהאגם, אף על פי שסיפק קרקע חקלאית פורייה ושפע של דגים, היה גם מקור ליתושי מלריה, ומאחר שלא היה לו ניקוז טבעי הוא היה מציף לעיתים תכופות את האדמות החקלאיות שסביבו.
הקיסר קלאודיוס ניסה לפתור את הבעיה באמצעות חציבת מנהרה באורך 5.6 ק"מ דרך ההרים, שתזרים את מי האגם אל נהר הלירי, משימה שארכה אחת-עשרה שנה ועבדו בה 30,000 פועלים, אלא שלא ברורה מידת הצלחתו.
את סיום העבודות, לפני פתיחת הסכר, הוא חגג בנאומכיה ראוותנית.
שטח האגם המקורי, המשתנה על פי העונה, היה כ-140 קמ"ר, וייתכן שמפעלו של קלאודיוס צמצם אותו לכ-90 קמ"ר.
אדריאנוס הרחיב והעמיק תעלת אגירה באורך 4.5 ק"מ, והקטין את שטח האגם לכ-57 קמ"ר.
המנהרה הגדולה יותר שנבנתה במאה ה-19, פחות או יותר במסלול זהה לזו הרומית, חיסלה את רוב הממצאים הארכאולוגיים של המנהרה הרומית, ולפיכך קשה לאמוד אל נכון את מידת הצלחתו של קלאודיוס.
התעלה שבנה אדריאנוס השמידה את שרידי התעלה של קלאודיוס.
התעלה הרומית האחרונה, לעומת זאת, השאירה ממצאים ברורים: במרחק קילומטר מן האגם היא הייתה בעומק 7.5 מטר ורוחבה 19.5 מטר בשפתה ו-4.5 מטר בבסיסה.
לאחר נפילת הקיסרות הרומית, מערכת הניקוז הרומית לא תוחזקה ולבסוף נסתמה התעלה בסחף ובצמחייה.
רעידת אדמה מוטטה את הקרקע לצד האגם והנמיכה את פני השטח ב-30-35 ס"מ ביחס לחיבור למנהרה, אבל הממצאים מצביעים על כך שהסחף נצבר בה עוד קודם לכן.
קרוב לוודאי שעד סוף המאה החמישית חזר האגם למצב שבו היה לפני העבודות של קלאודיוס.
במאות ה-13 וה-15 היו הצעות לשקם את הניקוז הרומי, אבל הן לא יצאו אל הפועל: פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה תכנן לייבש את האגם, וכמוהו גם אלפונסו החמישי, מלך אראגון.
במאה ה-19 שכר הנסיך אלסנדרו טורלוניה את המהנדס השווייצרי פרנץ מאיור דה מונטרישה (Montricher) לייבש את האגם אחת ולתמיד.
העבודות החלו ב-1862 והסתיימו כעבור שלוש-עשרה שנה, שבמהלכן נחצבה תעלה באורך 6.3 ק"מ וברוחב 21 מטרים.
האגם נוקז והתייבש, וכיום מישור פוצ'ינו הוא אחד האזורים הפוריים ביותר באיטליה.
עתיקות רומיות ושרידים שנותרו מעבודות הניקוז הקדומות של האגם הם היום חלק מאוסף טורלוניה.
האגמים המָזוּריים (בפולנית: Pojezierze Mazurskie; בגרמנית: Masurische Seenplatte) הוא אזור עתיר-אגמים (כ-2,000 אגמים בשטח של כ-52,000 קמ"ר) בצפון-מזרח פולין, בין שפך הוויסלה לגבול פולין-רוסיה.
האגמים מקושרים לנהרות סביבם ולים הבלטי במערכת תעלות.
האגמים הוצעו על ידי פולין לרשימת שבעת פלאי עולם הטבע ונבחרו בקבוצת 28 האתרים הראשונים.
האגמים נוצרו בתקופת עידן הקרח של הפליסטוקן כמורנות שנסכרו ונכלאו.
במאה ה-13 היו האגמים חלק ממדינת המסדר הטווטוני והיוו מכשול טבעי מול הסלאבים (באזור התקיים ב-1410 קרב גרונוולד בין האבירים הטווטונים לסלאבים).
בהמשך היו האגמים חלק מפרוסיה המזרחית.
במאה ה-18 נחפרה התעלה המזורית (גרמנית: Masurischer Kanal) המחברת את האגמים לים הבלטי.
אזור האגמים, מכשול מרכזי בדרך לכיתור ברלין ממזרח, היווה אתר קרבות בעת הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית בראשית מלחמת העולם הראשונה ובו התקיימו הקרב הראשון על האגמים המזוריים והקרב השני על האגמים המזוריים, שבו הדפו כוחות האימפריה הגרמנית את צבא האימפריה הרוסית.
מוצב הפיקוד של אדולף היטלר, "מאורת הזאב", היה ביער באזור האגמים.
בעקבות הסכם פוטסדם בסוף מלחמת העולם השנייה נכללו האגמים בשטח פולין.
עיר הגישה העיקרית היא אלק (ליק) אליה מגיעה תחבורה מגדנסק, ורשה ווילנה.
ערים תיירותיות נוספות באזור הן גיז'יצקו (Giżycko), מיקוואיקי (Mikołajki), ונגוז'בו (Węgorzewo), רין (Ryn), פּיש (Pisz) ואילאווה (Iława).
הפעילות באזור כוללת טיולים רגליים במספר מסלולים ביערות שבין האגמים ובהם כנסיות וגשרים עתיקים, צפרות, שיט, דיג ושחייה.
הפארק הנופי המזורי (בפולנית: Mazurski Park Krajobrazowy) משתרע על פני כ-537 קמ"ר וכולל 11 שמורות טבע, בהן שמורת אגם Łuknajno המוכרת על ידי אונסק"ו כשמורה ביוספרית ויער בו מתקיים גרעין רבייה של הביזון האירופי.
האגמים הגדולים של אפריקה (בסוואהילי: Nchi za Maziwa Makuu) הם מערכת של אגמים כחלק מאגמי הבקע הסורי-אפריקני, המצויים בבקע מזרח-אפריקה.
הם כוללים את אגם ויקטוריה, אגם המים המתוקים השני בגודלו בעולם, ואגם טנגניקה שהוא אגם המים המתוקים השני בנפחו ובעומקו.
מדינות הכלולות באזור זה הן בורונדי, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, קניה, רואנדה, טנזניה ואוגנדה.
האגמים הגדולים של אפריקה מנוקזים לשלושה אזורי ניקוז (למעט טורקאנה שהוא בעל ניקוז פנימי) - הנילוס הלבן (עד לים התיכון), נהר שייר (עד לזמבזי, ומשם למצר מוזמביק) ונהר קונגו (עד לאוקיינוס האטלנטי).
להלן האגמים הגדולים של אפריקה (מהגדול לקטן):
יש הכוללים אך ורק את אגמי ויקטוריה, אלברט ואדוארד בקבוצת אגמים זו, בשל היותם היחידים שמתנקזים אל הנילוס הלבן.
אגם קיוגה, גם הוא כלול כחלק מהמערכת, אך נהוג לא להחשיבו כאחד האגמים הגדולים בשל היותו קטן יחסית.
כאמור, המדינות הגובלות באגמים אלו הן בורונדי, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, קניה, רואנדה, טנזניה ואוגנדה.
השפה המדוברת ביותר באזורים אלו היא הסוואהילי.
בשל צפיפות האוכלוסייה, האזור היה לאורך שנים מאורגן במספר ממלכות קטנות.
העיקריות שמביניהן היו רואנדה, בורונדי, בוגנדה, ובוניורו.
בניגוד למרבית שטחי אפריקה שמדרום לסהרה, כאן הגבולות המסורתיים תוחזקו על ידי המעצמות הקולוניאליות, וחלקן נותרו במסגרות שונות עד היום.
האירופאים החלו להתעניין באזור בעקבות חיפוש מקורו של הנילוס.
הראשונים שהגיעו לאזור היו מיסיונרים שזכו להצלחה מוגבלת בקרב המקומיים, אך פתחו את המרחב להתיישבות קולוניאלית עתידית.
האזור הושפע בהמשך מסדרה של מגפות הרסניות שפגעו בבני האדם ובבעלי חיים.
אמנם אזור זה נתפס כבעל פוטנציאל, אך בעשורים האחרונים נפגע על ידי מלחמות אזרחים וסכסוכים, שגרמו לעוני רב.
הַאגֶן איש טְרוֹנֶג הוא דמות המופיעה בשירת הניבלונגים, בה הוא מתואר כווסל של המלך גונתר משושלת בורגונד.
האגן מייצג את דמותו של הווסל הנאמן נאמנות מוחלטת לאדונו, ואשר לא נוטש את אדונו גם במחיר מותו הוודאי (של הווסל).
נאמנות זו, כפי שמתבטאת בהתנהגותו של האגן בשירת הניבלונגים, מכונה בשפה הגרמנית Nibelungentreue.
דמותו של האגן בשירת הניבלונגים
באפוס הגרמני "שירת הניבלונגים" מצווה המלכה ברונהילדה (אשתו של גונטר) את האגן להרוג את הגיבור המיתולוגי זיגפריד, אשר חילל את כבודה.
האגן, רוכש את אמונה של קרימהילדה (אשת זיגפריד ואחות המלך), וטרם יציאה למסע ציד, נודע לו ממנה על נקודת התורפה של זיגפריד - חלק אחד בגבו של הגיבור כוסה על ידי עלה תאנה, בעת שהלה רחץ בדמו של הדרקון פפניר, אותו הרג.
בחלק זה של גופו, זיגפריד הגיבור אינו מוגן מפני התקפה.
בעת מסע הציד, זיגפריד נהייה צמא, ורואה מעיין סמוך למקום המצאם.
האגן מציע לו לשתות ממימי המעיין, ובעת שזיגפריד כורע לשתות, האגן נועץ סכין בגבו, והורגו.
לאחר הרצח, דורשת קרימהילדה לנקום ברוצח בעלה, אך גונתר מסרב לבקשת אחותו ולא מוכן לבגוד במשרתו.
לאחר זמן, קרימהילדה נישאת לאצטל, ומתכננת את הנקמה בהאגן ובבני משפחתה.
היא מזמינה אותם לארצו של בעלה, כביכול על מנת ליישר את ההדורים ביניהם, והם נענים בחיוב להזמנתה.
בדרכם אל ממלכתו של אצטל, מתגלה להאגן כי אם ימשיכו במסע, יבוא הקץ על כל חברי המשלחת.
על אף הידיעה, הם ממשיכים בדרכם לעבר מוות ודאי, תוך קיום מצוות הנאמנות לה הם מחויבים מתוקף שבועתם הפיאודלית.
היחס אל האגן השתנה עם הזמן, ובעוד בתחילה הוא נחשב לנבל שפל התוקע סכין בגב, בתקופה מאוחרת יותר, הוא נתפש דווקא כדוגמה למופת של הווסל הצייתן, שממלא את הוראות אדוניו ללא שאלות.
במאה ה-19 וראשית המאה ה-20
לאחר גילויים מחדש של כתבי "שירת הניבלונגים", בשלהי המאה ה-18 היצירה זכתה לעדנה מחודשת, אך האגן נחשב לאדם מנוול, אשר לא מהסס לנקוט באמצעים בלתי מקובלים על מנת לחסל את יריביו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, הואשמו היהודים בכך ש"תקעו סכין בגב האומה הגרמנית", בפרפרזה על מעשהו של האגן לזיגפריד.
עם זאת, בעקבות סרטו של פריץ לאנג, הניבלונגים (1924) בו הוצג האגן לא כנבל, כי אם המודל לחיקוי של הגרמני הצייתן, השתנה היחס אליו לטובה.
הנאצים אימצו סרט זה לחיקם, והוא שימש להם לתעמולה בעד הצייתנות של העם למנהיג העליון של העם.
שירת הניבלונגים, תרגום: אריה סתיו, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2006.
האגם השחור (במונטנגרית: Crno jezero) הוא אחד מ-18 אגמים קרחוניים בפארק הלאומי דורמיטור במונטנגרו.
אגמים אלה נקראים "עיני ההר" והאגם השחור הוא היפה, הנגיש והמתויר יותר.
הוא נמצא בגובה 1,416 מטר, כ-3 ק"מ מהעיירה ז'אבליאק (Žabljak).
האגם ניזון מנחלים רבים הזורמים אליו ומהפשרת שלגים מפסגות הרי הדורמיטור.
הוא מוקף ביערות עצי מחט המטילים בחלק מהיממה צל אפל על האגם ומכאן שמו אם כי גוון האמרלד מתאים יותר.
מדובר למעשה בשני אגמים המחוברים בתעלת מים צרה המתייבשת בקיץ:
האגם הגדול (Veliko jezero) בשטח של 0.338 קמ"ר ובעומק 24.5 מטר.
האגם הקטן (Malo jezero) בשטח 0.177 קמ"ר ובעומק 49.1 מטר.
האגם המערבי (בסינית: 西湖, בפין-יין: Xī Hú - "שִׂי חוּ") הוא אגם מים מתוקים במערבה של העיר האנגג'ואו בירת מחוז ג'ג'יאנג בסין.
שלוש סוללות מחלקות את האגם לחמישה מקטעים, ויש בו כמה איים, מרביתם מלאכותיים.
מקדשים, פגודות וגנים רבים מעטרים את גדות האגם ואת האיים שבו.