tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חמישה מהם התגלו קודם לכן באתר בודד אחד בעולם, ושמונה היו ידועים רק כתוצרים סינתטיים של תעשיית המלט.
גרוס גילתה גם מינרלים חדשים.
היא תיארה שלושה מהם וקראה להם בנתוריט ((Ca6(Cr,Al)2(SO4)3(OH)12•26(H2O - על שם פרופ' יעקב בן-תור), יעלימיט ((Ca4Al6O12(SO4 - על שם הר יעלים ונחל יעלים, תוואי שטח בולטים בבקעת חתרורים) וחתרוריט (Ca3SiO5 - קרוי על שם התצורה).
היא זיהתה מינרל חדש רביעי, אך לא הספיקה לתארו, ואת המלאכה השלימו דיטמר ובר (Dietmar Weber) ואדולף בישוף (Adolf Bischoff), צמד מינרלוגים גרמנים בשנת 1994, והם קראו למינרל גרוסיט (CaAl4O7) לכבודה.
גרוס גם הוכיחה כי המינרלים המיוחדים של תצורת חתרורים נוצרו כתוצאה משרפה, והצליחה לייצר במעבדה את רוב המינרלים הבונים את סלעי חתרורים על ידי חימום של סלעים מהתצורות שהיו במקור באזור לפני השרפה - תצורת ע'רב ותצורת טקיה לטמפרטורת ההתמרה המשוערות.
תגליותיה זיכו אותה בפרס על שם פרופ' רפאל (רפי) פרוינד מטעם החברה הגיאולוגית הישראלית בפעם הראשונה שחולק פרס זה ב-1979.
לכבודה נקרא מינרל נוסף שנתגלה בתצורת חתרורים בשם שולמיתיט (CA3TiFe3+AlO8), אחד משלושת המינרלים שקיומם אושר על ידי האגודה הבינלאומית למינרלוגיה ב-2011.
שולמית ריינהרץ היא פרופסורית יהודייה-אמריקאית לסוציולוגיה בקתדרה ע"ש יעקב פוטופסקי באוניברסיטת ברנדייס.
ריינהרץ כתבה ב-1992 את הספר "Feminist Methods in Social Research" המהווה אבן-דרך בתחום מתודולוגיות המחקר הפמיניסטיות.
היא מקימת וראשת מכון המחקר ללימודי נשים הממוקם במרכז אפשטיין, גלריית קניזניק לאומנות פמיניסטית, מכון הדסה-ברנדייס לחקר נשים יהודיות והיא ממקימות אתר האינטרנט הישראלי "נשים על המפה".
ריינהרץ נולדה באמסטרדם למשפחה יהודית הולנדית.
הוריה אילזה (הרתה-שטראוס) ומקס-מיכאל רוטשילד, הם שניהם ניצולי שואה.
כשהייתה בת שנה היגרה משפחתה לארצות הברית והיא גדלה במחוז ברגן במדינת ניו-ג'רזי.
ריינהרץ בוגרת תואר ראשון בסוציולוגיה מקולג' ברנרד באוניברסיטת קולומביה (1967).
את התואר השני והשלישי עשתה באוניברסיטת ברנדייס (1977).
ריינהרץ לימדה בין השנים 82–1972 במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת מישיגן, באן ארבור שבמישיגן.
בשנת 1982 היא מונתה לפרופסור במחלקה לסוציולוגיה שבאוניברסיטת ברנדייס.
בשנת 1991 הוזמנה ריינהרץ לעמוד בראש תוכנית לימוד חדשה באוניברסיטה ללימודי נשים.
ריינהרץ הקימה בשנת 1997 את מכון הדסה-ברנדייס לחקר נשים יהודיות.
בשנת 2001 היא הקימה את מכון המחקר ללימודי נשים באוניברסיטת ברנדייס.
כיום היא עומדת בראש שני מכונים אלו.
לאורך השנים פרופ' ריינהרץ פרסמה רבות על פמיניזם, מגדר ויהדות וזכתה בפרסים רבים.
ספרה החשוב ביותר הוא הספר "Feminist Methods in Social Research" המהווה עד היום טקסט מרכזי בתחום של מתודולוגיות מחקר פמיניסטיות.
בספר זה היא תיארה את העיסוק שלה במתודולוגיות מחקר פמיניסטיות כמונע על ידי הרצון להיות "יצרנית של ידע מבלי להיות לכודה בייצור מחדש של דרכים פטריארכליות להפקת ידע".
בשנת 2009 יזמה והקימה ריינרץ ביחד עם ד"ר אסתר כרמל-חכים מאוניברסיטת חיפה את אתר האינטרנט הישראלי "נשים על המפה".
אתר זה שם לו כיעד להביא את סיפור פועלן של נשים על שמן נקראו יישובים בארץ ישראל ובעידוד של קריאת יישובים, אתרים, ורחובות בישראל על שם נשים.
ריינהרץ נשואה לפרופסור יהודה ריינהרץ שהיה נשיאה של אוניברסיטת ברנדייס בשנים 1994–2010. לזוג שתי בנות, המתגוררות בישראל, ונכדה.
שולמית גוֹרנגוּט–גולדשטיין (1914, יאמפול, האימפריה הרוסית – 2011, בנימינה, ישראל) הייתה פרח הטיִס הארץ ישראלית הראשונה.
נולדה למשפחה ציונית של דוברי עברית.
עלתה ארצה בשנת 1923, בהיותה בת תשע, עם הוריה עזריאל ופנינה ועם אחיה יעקב.
שולמית למדה בבית הספר הריאלי וסיימה את לימודיה בבית-הספר התיכון של הטכניקום (לימים – בסמ"ת).
הצטרפה לתנועת הנוער של בית"ר ואחרי כן – לאצ"ל.
בוגרת המחזור הראשון של בית-הספר לסגני מדריכים של בית"ר, שנערך בירושלים במחצית השנייה של 1933, ובו השתתפה כבת יחידה.
בשנת 1932 עקרה משפחתה לפרדס חנה, שם התוודעה שולמית לאבישלום דרורי, גם הוא בית"רי, וב-1935 נסעו שניהם, בעידוד ובתמיכה של תנועתם, ללימודי טיִס במצרים.
העיתונאי אורי קיסרי נזכר בכך:
נוכחות הצמד העברי בבית-הספר לטיסה של "מִצְר אֵיירוורק" (Misr Airwork, לימים איג'יפטאייר) באלמאזה, קהיר, זכתה לכותרות.
בעיתון הירדן מיום 8 בדצמבר 1935 פורסם כי .
כתָּבה בכתב-העת של מועדון התעופה המצרי The Egyptian Aviation Review מדצמבר 1935 (EAR, גיליון 4) הדגישה את ארצישראליותם של השניים: .
נוכחותם של חניכים יהודים–ארצישראלים בבית-הספר המצרי לטיסה נתקלה גם בביקורת.
בעיתון המצרי אללִיווﭏ (اللواء) כתב חאג' אמין אל-חוסייני, המופתי של ירושלים, על ביקורו במצרים של משה שרתוק (לימים שרת, ובאותן שנים ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית), בהקשר לפרחי הטיִס הארצישראלים בקהיר:
בינואר 1936 פורסמו ידיעות בעיתונות על מטס מתוכנן של חמישה מטוסים של מועדון התעופה המצרי ל"ביקור כבוד" בתל אביב.
בביקור היו אמורים להשתתף הנסיך עבאס חלים ממשפחת המלוכה המצרית, טייס בעל ותק שכיהן כנשיא מועדון התעופה המצרי באותן שנים, וכן "הראשונה בטייסות מצרים" – לוטפיה א-נאדי.
שולמית נועדה לטוס במטוס אחד עם מפקד בית הספר המצרי לטיסה, קפיטן צבר חליל אלכּשׁף.
הביקור נדחה בשל תנאי מזג-אוויר בלתי מתאימים ועבודות בשדה התעופה בלוד, וזאת על אף ההרשאה לנחות בשדה התעופה הצבאי ברמלה.
ב-19 בינואר 1936 התבשרו קוראי העיתונים הארצישראליים שהביקור שוב נדחה.
כל הידיעות על אודותיו הופיעו לקראת האירוע, ואף לא אחת דיווחה על קיומו בפועל.
שולמית ואבישלום חזרו ארצה מסיבות שונות בטרם טיסת ה"סולו" וההסמכה לטיִס.
פרשה זו זיכתה את שולמית בכינוי "המעופפת הארצישראלית הראשונה" בלשונו הייחודית של עיתון דואר היום, שהיה הראשון לבשר על אותו ביקור עתידי של קלוב התעופה המצרי בתל אביב בראשית 1936.
שולמית הצטרפה לפלוגת העבודה של בית"ר בראש פינה ונישאה לאבישלום.
שולמית, בוגרת בית המדרש למורים על שם דוד ילין בירושלים, החלה את עבודתה בגבעת עדה ולאחר מכן, במשך קרוב לחמש-עשרה שנים, הייתה "הגננת של בנימינה".
בין הילדים שחינכה היו גם אהוד מנור, אהוד אולמרט ואיתן גלבוע.
לאחר נישואיה לד"ר רודולף גולדשטיין, משפטן וכימאי, שהועסק במשרד החקלאות כמדריך הראשי לגידול עופות באזור הצפון, סייעה בניהול משק עופות בבנימינה.
עיסוקהּ זה הפך עבורה לעיקרי כאשר המשפחה עקרה ב-1957 לקפריסין.
שם ניהלה משק מדגרות גדול (Bellapais Hatcheries), שייצא מדי חודש כמאה אלף אפרוחים לארצות הסמוכות.
ב-1959 בחרה שולמית בתחום מקצועי חדש – בנייה וציפוי מבנים בפיברגלס, ולצורך זה השתלמה בישראל במפעל "מכתשים".
בשובהּ לקפריסין התמקדה בבניית גגות פיברגלס שהחליפו את גגות הפח והאזבסט בלולים ובמדגרות.
בעקבות תחביב השיִט שפיתח בעלה עסקה גם בבניית סירות קטמרן מפיברגלס.
ב-1968, אחרי פטירת ד"ר גולדשטיין, חזרה שולמית לישראל, התמסרה להוראת אנגלית בבית הספר החקלאי בפרדס חנה והתנדבה ללמד עברית בקרב עולים חדשים.
שולמית נפטרה בשנת 2011 בגיל 97. הותירה ושלוש בנות – איה, מיכל ודינה.
על עברהּ כחלוצת לימודי טיִס לא סיפרה ברבים, ופרק חיים זה נחשף בתצלומים ובגזירי עיתונים שנגנזו באלבומהּ האישי.
שולמית (סלמה) רופין (13 באפריל 1873 – 15 באוקטובר 1912) מורה לזמרה ולפיתוח קול, מחלוצות המוזיקה בפלשתינה (א"י).
מייסדת בית הספר הראשון למוזיקה ביפו (1910).
נולדה בשטרלנו (Strelno) שבקיסרות הגרמנית (כיום בפרובינציית קויאוויה-פומרניה בפולין), לאביה רפאל לבק ולאמה פיליפינה.
התחנכה בבתי ספר בשטרלנו ובעיר ברומברג.
ניחנה בכישרון מוזיקלי ובקול ערב.
אמה הייתה בתו של שמעון רופין, סבו של ארתור רופין.
למדה בקונסרבטוריון בברלין והתמחתה בהוראת זמרה אמנותית.
שאפה להופיע באופרה, אך הוריה התנגדו לרצונה לפתח קריירה של זמרת, כדי שלא תצא לתרבות רעה.
הודות לכשרונה, מצאה משרה כמורה לפיתוח קול בקונסרבטוריון בו למדה.
במרץ 1908 נישאה לארתור רופין, בן-דודה מצד אמה.
למחרת החתונה, בשיא פעילותה המוזיקלית ותוך ויתור על פיתוח קריירה מוזיקלית באירופה, עזבו בני הזוג את ברלין ושולמית התלוותה לבעלה בשליחותו לארץ ישראל - ייסוד המשרד הארצישראלי ביפו.
בספרו האוטוביוגרפי כתב עליה ארתור רופין כי "מצויה הייתה אצל הוויות העולם הרבה יותר ממני, ומלבד שידעה פרק במוזיקה הייתה גם בעלת השכלה רחבה ועל כן מסוגלת לרדת לסופם של עניינים הקרובים לנפשי קרבה יתרה".
בשל גילה ובגלל תנאי התברואה הגרועים בארץ ישראל, החליטו בני הזוג כי תלד בברלין.
ב-10 באוגוסט 1909, לאחר לידה קשה, נולדה הבת רות, לימים רופאת ילדים.
האם ובתה נשארו בברלין למשך שנה ובקיץ 1910 חזרו ארצה.
השנתיים הבאות היו, ככל הנראה, שנים מאושרות בחייה, כשהתמסרה לגידול בתה ובמקביל החלה להגשים את חלומה – הקמת בית ספר למוזיקה.
הקמת בית הספר למוזיקה בארץ-ישראל
הקימה את בית הספר למוזיקה ביפו שפתח שעריו ב-1 בנובמבר 1910 הודות לתרומות של יהודים עשירים ברוסיה בעלי זיקה לציונות, והיה הראשון מסוגו במזרח התיכון.
לצדה עמד הכנר והמוזיקאי משה הופנקו.
היה זה כשנה לאחר הקמת העיר תל אביב.
אלתר דרויאנוב כתב עליה כי "חיבה מיוחדת נודעת מאיתה לרינה ולנגינה".
היה זה המוסד המוזיקלי הראשון בארץ שנועד, לדבריה, להעניק השכלה מוזיקלית מקצועית לבני הנוער בארץ ולפתח ולהפיץ את המוזיקה הקלאסית בארץ ישראל.
בשנתו הראשונה של בית הספר נרשמו אליו 53 תלמידים, ביניהם לינה, בתו של המורה מרדכי אזרחי-קרישבסקי, ממייסדי תל אביב.
הכנר יריב, בנו של מרדכי אזרחי-קרישבסקי, היה מורה בבית הספר "שולמית", עד שפרש בשנת 1938 והקים את קונסרבטוריון "רון".
אחרי שנה יזמה את פתיחתו של סניף נוסף בירושלים.
בעיניה, טיפוח החינוך המוזיקלי ותחיית החברה היהודית בארץ ישראל היו בלתי נפרדים.
היא עודדה מוזיקאים יהודים להגר לארץ-ישראל וללמד בבית הספר שלה.
בנוסף שכנעה יהודים אמידים מרוסיה לתרום לו כסף.
במשך שנתיים עמדה בראש בית הספר למוזיקה, ניהלה את מחלקת הזמרה ולימדה זמרה.
במקביל פעלה לאיתור מימון לבניית בית קבע לבית הספר.
לאחר מותה התייסר ארתור רופין שלא התפנה מעבודתו העמוסה, ולו גם לשעה אחת ביום, כדי להקדישה לאשתו.
"כמה שמחת", כתב לה לאחר מותה, "בבית הספר למוזיקה שייסדת בארץ, בהצלחת פעולתך ובהרחבת תחומיה".
תוכנית הלימודים של בית הספר למוזיקה התקיימה על פי המודל שהיה נהוג בבתי הספר למוזיקה באירופה.
בכל מוסדות החינוך הללו נכללו בתוכנית הלימודים שיעורים אינדיבידואליים בנגינה ובפיתוח קול ולצדם שיעורים בתאוריה, בהלחנה, בהיסטוריה של המוזיקה, סדנאות תזמורת ומוזיקה קאמרית.
המסגרת היחידה שבה נדונה המוזיקה שכונתה 'חוץ–אירופית' או 'מזרחית' הייתה במסגרת קורס שעיקרו היה סקירה כללית ומהירה של תרבויות המוזיקה בעולם.
שולמית לא זכתה לקצור את פרי עמלה החלוצי, שנתיים לאחר שייסדה את בית הספר למוזיקה, נפטרה.
אך אף על פי שהייתה זו תקופה קצרה, הטביעה את חותמה ביישוב העברי המתגבש בארץ.
בביטאון הפועל הצעיר נכתב כי "להזכרה בא קהל רב מאוד, אשר הוכיח בזה כמה כבוד רכשה לה המנוחה בעבודתה".
"סלמה הרתה בשנית בשנת 1912 ולקראת הלידה נתרגשה ובאה עלינו הפורענות מפני הניתוח שנעשה לאחר הלידה הראשונה, לא היו חבלי הלידה עזים והרופא והמיילדת לא הרגישו שהוולד מת ברחם אמו.
כשהוצא בידיים לאוויר העולם, ארעה לסלמה הרעלת דם.
סלמה הועברה בקרון רכבת מיוחד שחנה על המסילה שליד ביתנו (מקום שרות נפרדה ממנה) לבית החולים ואלאך בירושלים ושם נפטרה ב-15 בספטמבר 1912 ונקברה בהר הזיתים.
היה זה השבר הגדול ביותר הראשון שהושברתי בימי חיי."
כך כתב ארתור רופין על שעותיה האחרונות.
זוהי הגרסה הראשונה שנכתבה על נסיבות מותה.
עדות נוספת נודעה מפי נכדתה שנקראה על שמה, שולמית, שכתבה על כך במכתב, בו תיארה גילויים של רשלנות רפואית, לפיהם טופלה בברלין על ידי רופא שתוי וקצר רוח, שהשתמש במלקחיים ופצע את רחמה, לאחר ניתוחים נקבע הרחם במקומו.
בגרסה השנייה, על פי מאמר שפורסם במגזין סגולה, הוולד הוצא מת מרחמה אך לאחר מכן חלתה בקדחת.
שבעה ימים נאבקה על חייה עד שנפטרה.
על מיטת חוליה בבית החולים שערי צדק בירושלים קרא לה בעלה מכתב מהפילנתרופ ד"ר רבינרסון מקייב, בו הביע את רצונו להקים בניין קבע לבית ספרה.
היא התעודדה מן הבשורה, והכתיבה לבעלה מכתב בו ביקשה לברך את תלמידיה לרגל פתיחת שנת הלימודים תרע"ג.
נפטרה ב-15 באוקטובר 1912 ונטמנה בבית העלמין בהר הזיתים, ירושלים.
אחרי מותה נשא ארתור רופין את חנה הכהן, בתו של מרדכי בן הלל הכהן ונולדו לו עוד שלושה ילדים.
בתם כרמלה נישאה ליגאל ידין, בתם איה נישאה לצבי דינשטיין ובנם הוא רפאל רופין, איש משרד החוץ לשעבר, שגרירי ישראל בטנזניה, ממקימי מכמורת.
רות, בתם של שולמית וארתור רופין, נישאה לרופא דר' דב פלד (פכטהולד) שהיה ממקימי תל השומר.
להם נולדו שתי בנות שולמית הכהן (מורה), שולמית נשואה לחזי הכהן האחיין של חנה הכהן רופין, ואופירה כץ (עובדת סוציאלית).
זמן קצר לאחר מותה הפך משה הופנקו, שהיה מנהל מחלקת הכינור, הצ'לו והקונטרבס בבית הספר, למנהלו ובית הספר נקרא "שולמית" על שמה.
מנהל מחלקת הפסנתר היה מרצל האמרשלג שלימד תאוריה וקומפוזיציה.
משה הופנקו הביא לארץ כלי נגינה נוספים כמו ויולה וצ'לו, והקים תזמורת סימפונית ראשונה בתל אביב, שנהגה לערוך קונצרטים פומביים באירועים בחיי העיר, בהם נוגנה מוזיקה קלאסית או קלה, בהתאם לאירוע.
בשנת 1925 הפך בית הספר לקונסרבטוריון למוזיקה.
משה הופנקו המשיך לנהל את בית הספר "שולמית" במשך 40 שנים.
בנו, יובל עמידרור, שהמשיך את דרכו, נתקל בקשיים כספיים רבים ולאחר פטירתו המוסד נסגר.
בשנת 1938, המורה יריב אזרחי החליט להקים את קונסרבטוריון "רון" שפעל במקביל לקונסרבטוריון "שולמית".
בשנת 1971, במלאת 33 שנה להיווסדו של קונסרבטוריון "רון", צורף לו השם "שולמית" כדי להנציח את שמות מייסדיו הראשונים, חלוצי המוזיקה בישראל – שולמית רופין ומשה הופנקו, ובכך להמשיך את ייעודם.
המוסד נקרא "רון-שולמית", ועד שנת 1991 התקיים בניהולו של אזרחי.
בראשית שנות השבעים הקימה המוזיקאית עפרה ברושי, בתו של אזרחי, שתי שלוחות של קונסרבטוריון "רון-שולמית" בירושלים, בקריית משה וברמת אשכול.
בשנת 1982 עברה שלוחת קריית משה לבית ספר בשכונת בית הכרם, וקיים עד היום.
שולמית טל (1919–2005) הייתה ציירת, חברה בקבוצת העשרה שנתפשה כקריאת תיגר על האמנות המופשטת של חברי "אופקים חדשים" וניסתה להציב כאלטרנטיבה אמנות בעלת סממנים מקומיים ישראלים.
ב-1953 הצטרפה ל"קבוצת העשרה", והציגה עמם בכל תערוכותיהם.
בשנת 1961 למדה קרמיקה בעין-הוד וגם באיטליה.
טל גרה ויצרה ביפו העתיקה.
במהלך שנות פעילותה השתתפה בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות בישראל ומחוצה לה, בנוסף על התערוכות שארגנה "קבוצת העשרה".
בין היתר היא הציגה בתערוכת העשור ב-1958 במוזיאון תל אביב (בית דיזנגוף) ובכל התערוכות הכלליות של אמני ישראל.
היא זכתה בפרס עיריית עכו (ב-1960, לפי טופס אגודת הציירים והפסלים, או ב-1957, לפי טופס קרן התרבות אמריקה-ישראל).
כן זכתה בפרס ההסתדרות ב-1961 (או ב-1960 לפי טופס האגודה).
הביקורת מתארת את שולמית טל כאחת ה"הבטחות" הגדולות של הקבוצה בזכות ציורה החופשי והמקצבי, הנוף הקורן בצבעוניות בהירה עם הרבה לבן, קיום עצמאי של קו קליגרפי והמשחק בין קו לכתם.
בשלבי יצירתה המאוחרים חזרה טל לציור פיגורטיבי, בחלקו בעל אופי סימבוליסטי.
במניפסט של קבוצת העשרה שנמנתה עליה, כתבו חברי הקבוצה עם עליית התערוכה השמינית, על "הצורך לחפש דרכי ביטוי חדשות לאמנות אשר מקורות יניקתה הנם הנוף והאדם הישראלי.
שוכנענו כי תלישות מהמציאות הסובבת אותנו ופניה למקורות זרים תביאנו לפורמליזם יבש ונוקשה ולאמנות עקרה."
שולמית קלוגאי (לבית שימשלביץ') (ט' בתשרי תרנ"ב, 11 באוקטובר 1891, פולטבה – י"ז בתמוז תשל"ב, 29 ביוני 1972, ירושלים) הייתה משוררת, סופרת ומתרגמת מצרפתית, מספרדית ומשפות נוספות.
מורה לצרפתית, ממקימי הגימנסיה העברית בירושלים ובית הספר הריאלי בחיפה.
שולמית קלוגאי היא הבת השלישית במשפחת שימשלביץ.
הוריה היו קריינה (עטרה) בת הרב ישראל לייב קופילביץ, וצבי שימשלביץ (לימים שמשי), עסקן וסופר ציוני, מצד אמה הייתה קלוגאי נינת הרב מאיר הלוי אפשטיין ומצד אביה נצר לבית הרב יחיאל היילפרין והרב אליהו חיים מייזל מלודז' הרב המקובל משה אשכנזי (משה איוויער), ונצר לרש"י.
אחיה הבכור, הוא הנשיא השני יצחק בן-צבי, האח השני הוא הסופר אהרן ראובני, אחותה הצעירה, דינה אשת הארכאולוג בנימין מזר, עבדה כפקידה בבנק אנגלו-פלשתינה בירושלים.
אביה של קלוגאי, היה תלמיד חכם ומשכיל, חובב ציון, כתב עברית צחה והשתתף בעיתונות העברית של זמנו.
למרות זאת הייתה שפת הבית רוסית, ושולמית לא למדה עברית, לבד מקריאת תפילות.
בשנות התשעים של המאה ה-19 החלו שמועות על קביעת סייגים לבנות יהודיות בנוגע לכניסה לגימנסיה, כפי שהיו עוד קודם לבנים, ההורים מיהרו לרשום את שולמית ללימודים בגיל צעיר, והיא סיימה את לימודיה התיכוניים בהצטיינות בשנת 1906 כשהיא בת 15.
בשנת 1905 פרצו פרעות ביהודים ברחבי רוסיה בחסות חשאית של המשטרה.
האחים לבית שימשלביץ ארגנו הגנה עצמית.
ביוני 1906 פשטה המשטרה על חצר המשפחה ומצאה את 'סליק' נשק של ארגון ההגנה העצמית בחצר הבית, בו הטמינו שני האחים אקדחים וחומרי נפץ.
המשטרה אסרה את האב ואת אשתו (דבורה, שהייתה אחות האם, והצטרפה למשפחה כאשר האם נפטרה).
יצחק, האח הבכור לא היה בעיר, והילדים האחרים לא נמצאו בבית.
שולמית ואחיה אהרון התייצבו במשטרה בתקווה שההורים ישוחררו, אולם המשטרה אסרה גם אותם.
שולמית ישבה 3 חודשים בבית הסוהר, מהם מחצית הזמן במעצר בודד.
אחר כך שוחררה בערבות עד המשפט, אשר התקיים שנה וחצי מאוחר יותר.
אביה ואחיה נידונו לגלות לצמיתות בסיביר.
אשתו של האב התלוותה לבעלה ולקחה עמה את הבת הצעירה דינה (לימים מזר).
לאחר שזוכתה במשפט, נסעה קלוגאי בסיוע חברים ומשפחה ללימודים בסורבון.
בשנת 1910 עלתה לארץ ישראל והצטרפה אל חבורת ירושלים החדשה.
היו אלה אמנים, ציונים וסוציאליסטים ששאפו להקים בעיר חברה חדשה, יצרנית ויוצרת.
בחזית ניסיון המהפכה החברתית בלטו הנשים: רחל ינאית, ממנהיגי החבורה, האמנית אירה יאן, דר' חנה וייץ והילדה בתיה לישנסקי, שפעלו יחד עם חבריהן.
"המורה האלגנטית בגימנסיה העברית שהכתיבה סגנונות הוראה ואופנה כאחד", כותבת רחל ינאית על קלוגאי, לדבריה מדובר באופנה חדשה, "לבוש מזרחי מסוגנן" שולמית מצרפת לעבאיה הירושלמית הארוכה כובע רחב שוליים מפאריס, ואני כפייה דקה לראשי.
ינאית בן צבי מציינת בדבריה שקלוגאי תיארה לעצמה אחרת את ירושלים, ושהשפה העברית ערבה לאוזניה.
שימשילביץ' סיימה את הגימנסיה הממשלתית בהצטיינות ב-1906. ב-1908 אחרי זיכוייה במשפט של המשפחה, נסעה ללמוד מדעי הרוח בסורבון שבפריז.
עברתה את שם משפחתה לבן-צבי, כמו אחיה, וב-1910 הוזמנה לגימנסיה העברית בירושלים ללמד צרפתית.
היא למדה מהר מאוד עברית והחלה לכתוב דברי ספרות עבריים.
ב-1914 נישאה לבן עירה יצחק קלוגאי, שהגיע לירושלים ב-15 בנובמבר 1913, כמורה למתמטיקה, פיזיקה וכימיה בגימנסיה.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה גויס בעלה לצבא הטורקי בעוד הגימנסיה בירושלים שנוהלה בחסות הממשלה הצרפתית, (האויבת לטורקים), נסגרה.
קלוגאי עברה לחיפה ולימדה בבית הספר הריאלי בהנהלת יוסף עזריהו ב-1918 חזרה לירושלים לגימנסיה שנפתחה שוב.
ב-1920 נסעה יחד עם בעלה לארצות הברית, שם סיימה את חוק לימודיה ב אוניברסיטת פיטסבורג, בספרות אנגלית.
ב-1924 חזרה לשנה לירושלים ולימדה אנגלית בבית ספר עממי.
משנת 1927 עד צאתה לגמלאות לימדה צרפתית בבית הספר הריאלי בחיפה.
ב-1956 קיבלה עיטור מהממשלה הצרפתית ותואר "קצין האקדמיה" (Officier d'Acade'mie).
בעלה היה לפרופסור לכימיה בטכניון.
ב-1958 שבה לירושלים ועסקה בספרות, בכתיבת שירים, מקוריים ותרגומים משפות שונות.
סיפורים של קלוגאי פורסמו בעיתונים שונים, ביניהם ירחון "האדמה" של יוסף חיים ברנר.
את שיריה הראשונים, ביניהם השיר בגן-עדן עליון, פרסמה בכרך א' של דבר לילדים, 1936.
כתביה פורסמו בעיתונים וקובצו בארבעה ספרים.
גימנזיסטיות ועוד, סיפורים וציורים, הוצאת דבר 1938
נשים, קובץ שירים, הוצאת יבנה, 1941
הוצאת ראובן מס ירושלים 1960
אדרת שלמה, הוצאת קריית ספר ירושלים 1963.
קלוגאי עסקה בסיפוריה ובשיריה בנושאים של חיי הנשים בארץ ישראל בתקופתה, ובחיי ילדים ונוער.
בספרה "נשים" משנת 1941 עוסקים שיריה בגורלן של נשים בתנ"ך, בגבורתן, בכאבן, קנאתן, ובכמיהתן אל הלא מושג.
היא מציינת בשיריה שהם עוסקים בדברים שספר התנ"ך אינו מגלה.
21) בשירים עולה שוועתן של הנשים.
למשל קלוגאי כותבת בקולן של הנשים: על יגונה של בת יפתח, על החיים שהיא עומדת להחמיץ: "לֹא אֶרְאֶה אֶת הָאוֹר, אוֹר הַיוֹם הַמָּתוֹק,"...
(השיר "בת יפתח", "נשים", עמ' 9), או על דבורה, המקנאה לברק בן אבינועם, על חוה הנכנעת לפיתוי הנחש ונענשת, על לאה הכואבת להיות אישה שלא נבחרה ועל דינה ש "עֲפַר דּוֹרוֹת כִּסָּה עִקְּבוֹת חַיַּיִךְ, הִסְתִּיר אֶת סוֹף אוֹנֵךְ" (השיר "דינה", "נשים" עמוד 21), שיר אחד מוקדש לשולמית ("נשים", עמ' 15).
נראה ששאפה להביא אל הקורא העברי את גדולי המשוררים הקלסיים שהכירה.
בפרק "נשכחות", מציינת קלוגאי את הקושי והכמיהה הקשורים לכתיבה:
מונולוגים עם אלהים / מרים קובובי (ירושלים, 1962) (שירים, מצרפתית)
שולמית קלוגאי ורחל בלובשטיין המשוררת היו קרובות בגיל, הן הכירו בעיר פולטבה, בה נולדה שולמית ובה בילתה רחל את ילדותה, כשבאה קלוגאי ארצה שבה ופגשה את רחל הקשר ביניהן התחדש.
באפריל 2013 במלאת 82 שנים למותה של רחל המשוררת, (ל' בניסן תרצ"א, 16 באפריל 1931) פרסם ארכיון המדינה את 36 מכתביה שנמצאים באוספיו.
המכתבים כולם נכתבו לשולמית קלוגאי, ידידת נעוריה בהם רחל מכנה אותה שו.
מרבית המכתבים שהתגלו, הם מאמצע שנות העשרים של המאה ה-20 ועד ימיה האחרונים של רחל.
בתקופה זו היו קלוגאי ורחל שותפות לעשייה בעיתון דבר, תרגמו עבורו מצרפתית ושוחחו על ענייני ספרות.
חלק מהמכתבים שנשלחו לקלוגאי, היו מתקופת לימודיה של רחל בטולוז שבצרפת.
תקופה זו חיזקה את הברית התרבותית בין השתיים משום שרחל נחשפה לתרבות הצרפתית, שהייתה מוכרת לקלוגאי.
רחל כותבת באינטימיות רבה לחברתה, היא מתארת את רגשותיה, משתפת אותה בעניינים כספיים ומשתמשת בעזרתה.
חושפת את הקשיים שהיא חווה, בחיים ובכתיבה.
מכתב מספר 6, מדבר על נשף ספרותי שרחל ערכה בבית אחיה יעקב בלובשטיין (סלע) בתל אביב, רחל מציינת שם את נוכחותן של "כל ארבע המשוררות": אלישבע, יוכבד בת-מרים, אנדה פינקרפלד, ורחל עצמה.
היא מצרה על כך שקלוגאי לא הייתה נוכחת "אכן הכזבתני שו".
היא כותבת בפתיחת המכתב, אך מדווחת לה על האירוע, כדרכן של חברות קרובות.
היא משבחת את יצירותיה של קלוגאי וכותבת לה: שזלמן רובשוב (לימים שזר) וברל כצנלסון: נמנים גם הם "על חסידייך".
למכתב מס' 25 מוסיפים בכתב ידם, אורחיה של רחל, ברל כצנלסון, ומשה שרתוק, עורך 'דבר' וסגנו, את דעתם האוהדת לכתיבתה של קלוגאי.
חלק גדול מהסיפורים של קלוגאי, פורסמו בעיתון דבר, בסמוך לשיריה של רחל.
רחל כותבת על כך לקלוגאי "נהנתי מכך הנאה עצומה".
במכתביה רחל עודדה את קלוגאי לכתוב את סיפוריה בעלי הקו ההומוריסטי 'אותו הומור דק, ערמומי, נטול וקולע כאחד, שנתברכת בו שו.
"בתענוג רענן קראתי את ה'מרפסת' וצחקתי הרבה".
על הנאתה מכתביה של קלוגאי כותבת לה רחל "את לוקחת חלק אקטיבי בהבראתי".
במכתב מס' 27, הימים שבהם רחל נמצאת בתל אביב וקלוגאי חיה בחיפה, רחל מתארת געגועים לימיהן בירושלים: "וכי הולכת אני לבקרך, ואת מדליקה את התנור הלבן, מכסה אותי במעילך החום בהיר, ויוצרת חום נפלא מכל יקר, על פני אדמתנו זאת".
באותו מכתב רחל מגיבה על הרעיון שקלוגאי העלתה, לכתוב ביחד "כגון פיליטונים, ריפרוף היתולי פיוטי, פטפוט פילוסופי, משחק המילים מתוך העמדת פנים רציניים, צחוק ובתו ונכדתו עד הדור השביעי..." נראה, שקלוגאי חיפשה דרכים לסייע לחברתה החולה, אך רחל שואלת במכתב גם: "אבל איך לעשות זאת מן הצד הטכני...
כתבי נא על זה שו, אולי ינצנץ רעיון מה במוחך".
בהספד שכתבה על רחל לאחר מותה מספרת קלוגאי על רחל כי הייתה עליזה מאוד.
שתיהן העריצו את שרלוק הולמס של ארתור קונאן דויל ובהשראתו היו מנסות לנחש, על אנשים שלא הכירו, מי ומה הם.
הן שוחחו על ספרות וחלמו על עתידן.
כשבאה קלוגאי ארצה שבה ופגשה את רחל והקשר ביניהן התחדש
ב-1972, שזר פרסם ב"דבר" דברים לזכרה של קלוגאי
שולמית מלמד (נולדה ב-7 בספטמבר 1939) היא מחנכת ומנהלת אתר האינטרנט ערוץ 7, מיוזמי הקמתו של האתר ושל תחנת הרדיו הפיראטי "ערוץ 7" שקדמה לו.
נולדה בשדה יעקב ליוסף ולק, מורה ומפקח מחוז ירושלים, פרופסור לחינוך באוניברסיטת בר-אילן וראש מכון ליאו בק, ולרבקה, בתו של הרב חיים יהודה אריה וייל.
בגיל 7 נסעה עם הוריה לשנה לבלגיה, שם ניהל אביה בית ילדים בכפר מרקין עבור יתומים ניצולי שואה.
שימשה כמחנכת בבתי הספר עמינדב, המאירי, נעם וחורב.
היא נמנית עם מקימי ההתנחלות בית אל בכ' בחשוון תשל"ח.
בשותפות עם יעקב כץ (כצל'ה) ויואל צור הקימו את תחנת הרדיו הפיראטי "ערוץ 7" מתוך תחושה שהתקשורת בישראל מוטה שמאלה.
עוד לפני סגירתה של תחנת הרדיו החל לפעול אתר האינטרנט "ערוץ 7", ששולמית מלמד נמנתה עם מקימיו.
כיום עומדת מלמד בראש הערוץ.
ב-2003 נשפטה לעבודות שירות בעקבות חלקה בהקמת רדיו ערוץ 7.
ב-2012 תחקיר של עיתון "הארץ" חשף כי הייתה שותפה בחברה שעסקה ברכישת קרקעות ביהודה ושומרון.
חברה שהייתה מעורבת בזיוף מסמכי בעלות של קרקעות בשכונת האולפנה.
נשואה לרב זלמן ברוך מלמד, רב היישוב בית אל לשעבר וראש ישיבת בית אל.
לזוג 7 ילדים, רובם אנשי תורה, חינוך ועשייה הפעילים בחינוך התורני או בפעילות ציבורית במגזר הדתי-לאומי.
בנה הרב אליעזר מלמד הוא רב היישוב הר ברכה וראש ישיבת הר ברכה.
בן נוסף, הרב יהודה מלמד, הוא ר"מ בישיבת רמת גן.
חתנה, הרב הלל הורוביץ, הוא פעיל ציבור תושב חברון ובקיץ 2019 נבחר ליושב ראש מנהלת חברון, ששימש חבר הכנסת בימיה האחרונים של הכנסת התשע עשרה.
בן נוסף, הרב ישראל מלמד, הוא ר"מ בישיבת עתניאל.
אחיה החורג (בנה של אשתו השנייה של אביה) הוא הרב איתן איזמן, ראש מוסדות נעם-צביה.
שולמית קליבנוב (28 בפברואר 1904 – 18 באוגוסט 1968) הייתה מחנכת, קצינת מטה לענייני חברות בארגון ההגנה, פעילה ועסקנית בתנועת העבודה.
חברת אספת הנבחרים הרביעית, פעילה במועצת הפועלות, שליחה למחנות העקורים באירופה.
מחנכת ומדריכה בעליית הנוער ומייסדת המדור לריפוי פדגוגי, מחלוצות החינוך המיוחד בישראל.
נולדה בעיר רומְני שבאימפריה הרוסית בשנת 1904 לראובן ולשושנה בת יצחק ליפשיץ.
כשהייתה בת שנה וחצי נפטרה האם, בלידתה את ילדה התשיעי.
האחות הבוגרת, אסתר, קיבלה על עצמה את עול הטיפול בילדים.
האב היה מורה עברי ופעיל ציוני, ממייסדי החדר מתוקן ברומני, ובית המשפחה שימש אחד המרכזים לנוער הציוני-חלוצי בה.
את ראשית חינוכה קיבלה ב"חדר" של אביה, שנהג להעמידה למבחן בידיעות התורה והגמרא, בהם הצטיינה.
למדה בגימנסיה הרוסית וסיימה בהצטיינות.
גילתה עניין מיוחד בתיאטרון והופיעה בהצגות, אחיותיה סיפרו כי חלמה להיות שחקנית.
עלתה ארצה עם משפחתה ב-1922. לפני כן עלו אחיה ירוחם, ממייסדי קיבוץ דגניה א ויעקב ואחותה רבקה.
למדה חינוך והוראה בסמינר לוינסקי בתל אביב.
לימדה בבית ספר "עממי" בהדר הכרמל שבחיפה, התערתה בחיים הציבוריים בעיר, הדריכה מורים ומורות והייתה פעילה בארגון אמהות עובדות ובמוסדות תנועת העבודה.
התגייסה להגנה וביולי 1942 מונתה כמרכזת-חברות ארצית, האחראית על הבנות ב"שורה", והייתה לקצינת מטה לענייני חברות במפקדת ההגנה.
תפקידה שכלל גיוס נשים והכשרתן, ארגון החברות ופעילות הסברה.
אסתר הרליץ סיפרה כי עוד לפני שהתגייסה להגנה, קיבלה ממנה הנחיה להישאר בבסיס הגיוס סרפנד ולסייע בהצבת הנשים שהתגייסו:
יחד עם בבה אידלסון עסקה בגיוס נשים לחיל העזר הבריטי.
סיפרה אידלסון: "כאשר היינו צריכים לגייס נשים לאיי.
ולהקים את הקאדר הראשון של קצינות לצבא הבריטי, ספיקות רבות ליוו אותנו לא ביחס לנחיצות שבדבר, אלא כיצד ואיך נוכל לשמור על דמותנו היהודית והנשית בתוך צבא זר.
נעזרתי על ידה של שולמית בבחירת הנשים לאותו קאדר ונוכחתי באיזו מידה היא מכירה כל אחת ואחת מהן, יודעת לעמוד על סגולותיהן מתוך הכרת עשייתן בעבר.
שולמית האמינה בנשים שהיא ממליצה עליהן, להיות הראשונות בשירות חשוב זה.
אחרי הקאדר הראשון של הקצינות באו אלפים".
דמותה כמחנכת באה לידי ביטוי גם בפועלה בהגנה.
במאמרה "לדמות המפקד" בביטאון דבר הפועלת, הסבירה: "תנועת ארגון ההגנה היא תנועה מחנכת.
על הנוער לדעת כי לא די לאמן את היד, המגן זקוק גם להכשרת הנפש.
לכן זקוקים אנו במסגרת זו למגע מחנך, ליחסי מורה וחניך".
על דברים אלה אמר יצחק שדה: "שולמית היא דמות המפקדת האם".
הייתה נציגת אחה"ע-מפא"י, באספת הנבחרים הרביעית.
הייתה פעילה בוועדת התרבות של תנועת הפועלות.
במסגרת פעילותה נפגשה עם חוגים של חברות בשיחה ובהרצאה ובחוגי בית וריכזה סמינרים.
פעלה למען העולים החדשים מארצות המזרח.
על פעילות ציבורית זו סיפרה בבה אידלסון: "הופעותיה של שולמית בכינוסים שונים, בוועידות הפועלות, ועידת הסתדרות העובדים וקונגרסים ציוניים, בישיבות של הוועד הפועל של התנועה הציונית – בכל מקום ומקום הופיעה מתוך ההכרה המלאה בחשיבותו של הארגון בו השתתפה.
עם הדרך-ארץ המיוחד למוסד הנבחר, אם בתנועת הפועלות ואם התנועה הציונית, ועל הכול – בהתמצאות שלה בשאלות שעמדו על הפרק.
תמיד הייתה מתגלה בדרגתה המיוחדת כמחנכת; לא בלבד מחנכת את הילד אלא גם אנשים מבוגרים לחיי ציבור, מחנכת לאחריות, לאהבת האדם.
הייתה בה המזיגה של הגישה החינוכית והיחס מהילד הקטן ועד הדרגה של אחריות ציבורית – אחריות מתוך אהבה לבני העם כולם".
בין השנים 1927 ל-1947 הייתה מורה וניהלה בתי ספר.
בסתיו 1947 הצטרפה כמורה למשלחת הסעד הראשונה שיצאה לעבודה במחנות העקורים בגרמניה, שם שהתה מספר חודשים ופעלה למען ילדים ניצולי השואה.
על כך כתבה לאחיה, ירוחם:
ראתה בפעולה החינוכית את המפתח לעתיד הילדים.
עם שובה לארץ בנובמבר 1948 נתמנתה למפקחת חינוכית בעליית הנוער במחוז הצפון.
באותה התקופה נקלטו חניכים במחנה המעבר רמת הדסה ועליה הוטל הפיקוח גם על מחנה זה.
היא התמקדה בטיפול בילדים הקטנים שהגיעו מאירופה ומארצות האסלאם.
בשנת 1951, דוד אומנסקי, איש עליית הנוער, הודיע לה על הכוונה למסור לידה את תפקיד רכזת המדור לריפוי פדגוגי.
הוא ציין כי "אמנם צר מאוד היה לה להיפרד מהפיקוח החינוכי, מחברות הילדים עליהם פיקחה, מהקיבוצים אותם הכירה וכן מפעולתה המיוחדת ברמת הדסה.
היא חששה מהתפקיד החדש." אותה שנה היא כתבה:
בשנת 1951 מונתה על ידי הנהלת המחלקה לעליית הנוער לרכזת המדור לריפוי פדגוגי על מנת לסייע לילדי העליות שלא השתלבו במסגרות החינוכיות הרגילות.
מדובר היה בילדים אשר הגיעו ארצה במסגרת עליות ילדי טהראן, ילדים שהגיעו מגרמניה, איטליה, אוסטריה ומארצות צפון אפריקה.
בתקופת כהונתה הלך וגדל מספר הילדים שנפלטו מהמסגרות החינוכיות הרגילות ושהגיעו ישירות למדור.
היא, שהאמינה באפשרויות של החינוך החברתי, סברה כי יש ליצור מסגרות דומות גם לסוג זה של ילדים, בהן יימצא פתרון לבעיותיהם האינדיבידואליות.
לכן החלה לפעול להרחבת המוסדות המועטים אשר היו קיימים באותה התקופה, כגון "נתיבות", "בית הנוער" ברחובות ובית-השוליה הדתי בירושלים.
כמו כן פעלה להקמת מוסדות חדשים וכן לשיבוץ חלק מהילדים במוסדות פרטיים.
בתחילת דרכה הסתייגה מצירופם למדור של מומחים בפסיכיאטריה, פסיכולוגיה ועבודה סוציאלית.
לדעתה, מומחים אלה היו רחוקים משאלות החינוך ובייחוד החינוך החברתי.
היא טענה שתפקידו של המדור הוא לשקם את החניכים, ואותם "המומחים" אינם בקיאים בענייני שיקום ועלולים לראות בכל חניך מקרה "טיפולי" גרידא.
עם ריבוי הבעיות הנפשיות של חניכי המדור שינתה דעתה.
היא פיתחה את המדור לריפוי פדגוגי והתאימה אותו לצרכים המשתנים, תוך הכשרת צוותי העובדים והמנהלים במוסדות שנפתחו, שילבה במדור עובדים סוציאליים ופעלה לטיפול בחניכים מוקדם ככל האפשר וקידמה את פעילות המדור לריפוי פדגוגי בקרב מקומות החינוך הרגילים במטרה למנוע נשירה וכדי ליצור שיתוף פעולה בין הגורמים החינוכיים.
בהמשך עבודתה נוכחה כי במוסדות המיוחדים שהוקמו לא היה די כדי לספק את הצרכים המיוחדים של חניכי המדור.
בעזרתה של רות דייוויס החלה להפנות חניכים וחניכות למשפחות אומנות בעיר ובכפר, לאחר שהוריהם הביולוגיים סירבו לקבלם בחזרה לחיק המשפחה.
היא קבעה כללים ונהלים לסידור זה וקיימה ימי עיון ופגישות עם המשפחות האומנות.
היא סיווגה את הילדים שנשארו במסגרת המדור לפי גילם, בעיותיהם וקשייהם ודרכי השיקום הרצויות להם, דבר אשר היווה מהפכה של ממש בתחום החינוך המיוחד, שהלך והתפתח.
מחוץ לעליית הנוער השתתפה במועצה הציבורית לחסות הנוער.
ב-1961 הרצתה בפני מדריכים על תפקידו של בית ספר לחינוך מיוחד ועל הוראת החינוך המיוחד.
עוד אמרה: "גישתו הטיפולית של המורה תתבטא בשתיים: בידיעת מהות הקשיים ומוקדי הכישרון המיוחדים של כל ילד; בדרכי תגובה מתאימים".
בהמשך, עם התקדמות על ילד וילדה, "בית הספר מחוץ למוסד מהווה מטרה רצויה לכל ילד, כלומר: אם הגיע ילד לרמה בה הוא מסוגל מבחינת הלימודים ומבחינה אמוציונאלית לבקר בבי"ס-חוץ, ומצוי בי"ס-חוץ בעל תנאים מתאימים לקליטתו, רצוי שיבקר בו.
תנאי להצלחת הדבר הוא כמובן הקשר בין בית הספר למוסד והנכונות מצד בית הספר להגיש לילד את העזרה הדרושה, כדי שיחזיק מעמד במסגרת בית הספר הרגיל".
היא הדגישה את חשיבות ההתאמה בין המסגרת החינוכית לצרכיו האישיים של הילד:
על הילדים מקרב העולים החדשים אמרה: "הילד העולה ביישובים החדשים מחכה לבי"ס בו שוקקים חיים, בו נרקמת חברה, בו מתחשל אופיו ומתרחב עולמו של הילד [...] נמשיך ונפקוד כל בית, נכבוש את הנוער, נעודד בו אמון בנו ויזדהה עם דרכנו.
נלמד אותו ליהנות מברכת העבודה, ונקלוט אותו בתוך בנינו".
בשנת 1967 פרשה מעבודתה בעליית הנוער, והתנדבה לקידום ילדים מהחינוך המיוחד במסגרת אגודת ניצן.
נפטרה בתל אביב ב-18 באוגוסט 1968 והיא בת 64. נטמנה בבית העלמין קריית שאול.
בהלווייתה השתתפו שרים, חברי כנסת, אנשי ציבור, מחנכים ורבים מחניכיה.
השר משה קול ספד לה: "חיי שולמית קליבנוב היו קודש לחינוך.
היא הייתה אישיות מקרינה ומחנכת שהטביעה חותמה על רבים".
השר ישראל גלילי אמר: "מוקד החינוך, מוקד ההתגוננות ומוקד העלייה היו ציוני דרכה של שולמית קליבנוב.
היא מצאה תמיד את האנושי, היפה, העז והמתאים לצורכי עתידם של העם והמולדת.
חניכיה פזורים בכל רחבי הארץ וכמוהם כמונו נזכור תמיד את הדמות הזוהרת והיקרה לנו".
לאחר מותה תרמה משפחת קליבנוב את ספרייתה, שכללה כ-400 ספרים בנושאים תנועת הפועלים, ההגנה, החינוך והעבודה הסוציאלית, לספריית המוסד החינוכי של קיבוצי השומר הצעיר בגליל העליון אשר בקיבוץ עמיר.
שולמית ולנשטיין (ינואר 1925 – 12 במרץ 2017) הייתה משפטנית ישראלית, שכיהנה כשופטת בית המשפט המחוזי בתל אביב וכשופטת בפועל בבית המשפט העליון.
שולמית לבית פיילכנפלד (פלד) נולדה בברלין שבגרמניה וגדלה בנירנברג.
עלתה לארץ ישראל עם משפחתה זמן קצר לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933. המשפחה גרה בירושלים והיא למדה בגימנסיה העברית רחביה, אך לא סיימה את לימודיה שם כי יצאה לעבוד לסייע בפרנסת המשפחה.
היא עבדה במטה הצבא הבריטי ובשנת 1944, במקביל ללימודיה לבחינות הבגרות נכנסה לעבוד כמזכירה במחלקת היועץ המשפטי של ממשלת המנדט.
תוך כדי כך העבירה חומר סודי לידי שירות הידיעות של ההגנה.
נעדרה במקרה ממשרדה במלון המלך דוד בעת שהונח בו מטען חבלה ב-1946 וכך ניצלה מפגיעה.
לאחר קום המדינה עבדה בתל אביב כמזכירתו של היועץ המשפטי לממשלה יעקב שמשון שפירא.
נישאה ב-1948 לעיתונאי אריה ולנשטיין, בנו של הרופא הירושלמי ד"ר ישראל ולנשטיין ונינו של הרב משה נחום ולנשטיין.
ולנשטיין למדה משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים ואת בחינות הסיום עשתה כבר לאחר הקמת מדינת ישראל, כשבמקביל נבחנה בבחינות אקסטרניות של אוניברסיטת לונדון.
את ההתמחות שלה עשתה בפרקליטות, אצל מיכאל הרפזי.
עבדה כפרקליטה פלילית בפרקליטות מחוז תל אביב, ועסקה בין השאר בתביעות בנושאי ריגול ורמאות.
בשנת 1955 השתלמה בלונדון בקרימינולוגיה.
משנת 1958 עסקה בתביעות בהאשמות על העלמות מס.
בשנת 1964 הייתה עוזרת בכירה במחלקת הייעוץ של היועץ המשפטי לממשלה ועסקה בהגנה על הצרכנים מפני חוזים אחידים מקפחים וכיהנה בוועדה למניעת הפצת פרסומי תועבה.
בתחילת 1965 מונתה לפרקליטת מחוז תל אביב לעניינים אזרחיים.
בין השאר הגנה על המדינה בתביעה של אלכסנדר זרחין לתמלוגים, בטענה שהמתקנים שהוקמו להתפלה לא השתמשו בהמצאתו של זרחין.
בשנת 1969 מונתה לשופטת בית המשפט המחוזי בתל אביב, בו כיהנה עד צאתה לגמלאות ב-1991. בשנת 1984 מונתה לסגנית נשיא בית המשפט.
אחד התיקים שבהם ישבה בדין במהלך כהונתה היה תביעת לשון הרע שהגיש הקבלן בצלאל מזרחי נגד עיתון הארץ, אחד ממשפטי לשון הרע הידועים של שנות ה-70. התביעה הוגשה בעקבות תחקיר נרחב מאת העיתונאי אבי ולנטין ומסמך משטרתי שהודלף, שפורסמו בו ב-1977 אודות הפשע המאורגן בישראל.
בתחקיר זה תואר מזרחי כאחד מאנשי הפשע המאורגן.
בסיומו של דיון ממושך פסקה ולנשטיין שהעיתון לא הוכיח שהתובע הוא מאנשי הפשע המאורגן.
היא פסקה שהעיתון ישלם לו פיצויים בסכום של 300 אלף לירות.
בשנת 1988 מונתה ולנשטיין לשופטת בפועל של בית המשפט העליון לתקופה של שנה אחת.
לאחר פרישתה מכס השיפוט פעלה כבוררת.
כמו כן כיהנה כיושבת ראש המנהלה להסדרים במגזר החקלאי-משפחתי וכראש הוועד הציבורי למינוי דירקטורים בבנקים שבהסדר (לפי חוק מניות הבנקים שבהסדר, תשנ"ב-1992).
שולמית ולנשטיין נפטרה ב-12 במרץ 2017.
שולמית (שולה) מיכאלי-גולדברג (נולדה ב-8 ביולי 1955) היא מדענית ישראלית, המתמחה בתחום המיקרוביולוגיה.
היא שימשה עד שנת 2024 כסגנית הנשיא למחקר באוניברסיטת בר-אילן וקודם לכן כיהנה כדיקן הפקולטה למדעי החיים באוניברסיטה.
בינואר 2025 מונתה לחברת ועדה לתכנון ולתקצוב (ות"ת).
כלת פרס ישראל לחקר מדעי החיים לשנת ה'תשפ"ו (2026).
מיכאלי נולדה בעיר גבעתיים, שם גדלה.
אמה, נעמי מיכאלי, עלתה לארץ מגליציה שבפולין בשנת 1935, והייתה ממייסדי העיר גבעתיים.
אביה, מיכאל מיכאלי, היה חייל בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, ועלה מגרמניה במסגרת עליית הנוער בשנת 1939, כחודשיים לאחר פרוץ המלחמה.
הוא היה ממייסדי חיל ההנדסה ואף הקים בצבא את יחידת הציוד המכני הכבד.
מיכאלי למדה בתיכון קלעי בגבעתיים, במגמת ביולוגיה.
נשואה לד"ר משה גולדברג שעובד במשרד הביטחון, והם הורים לשלושה ילדים.
פרופ' מיכאלי סיימה תואר ראשון בביולוגיה בהצטיינות יתרה באוניברסיטת תל אביב והמשיכה מייד במסלול הישיר לדוקטורט באותה אוניברסיטה (הייתה מראשוני המסלול).
עם סייום הלימודים יצאה לפוסט דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובבית הספר לרפואה בסן-פרנציסקו.
פרופ' שולמית מיכאלי היא חוקרת בכירה בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת בר-אילן.
ב-2014 היא נבחרה לדיקנית הפקולטה, ובאוקטובר 2017 מונתה כסגנית נשיא האוניברסיטה למחקר כשהיא מחליפה את אריה צבן שנבחר לתפקיד נשיא האוניברסיטה.
היא שימשה במשך 7 שנים כראש החטיבה לרפואה בקרן הלאומית למדע ISF.
מיכאלי היא מומחית עולמית בזיהוי ובאבחון מולקולות RNA קצרות שתפקידן בבקרת גנים הולך ומתבהר עם השנים.
פרופ' מיכאלי משפיעה במגוון ועדות, ונוטלת חלק בתהליכים שונים.
הקדישה את הקריירה האקדמית שלה לתחום המיקרוביולוגיה ועבודותיה מתמקדות בעיקר בחקר תהליכים מטאבוליים בחיידקים ובתחום הפרזיטולוגיה המולקולארית, תוך הדגשת חשיבות מולקולת ה-RNA כגורם בקרה מרכזי בתאים.
במרוצת השנים, מיכאלי פיתחה מחקר העוסק בהשתקת גן הסרטן במטרה להפוך את המחלה לכרונית ולא לסופנית.
המחקר עוסק בייצור ננו-חלקיקים לצורך השתקת גנים על מנת למגר תאי סרטן, למשל, סרטן הלבלב – סרטן סופני שאין לו טיפול כיום, וסרטן הריאה – סרטן אלים נוסף.
לחלקיקים שמפתחת קבוצת המחקר יש פעילות כפולה, באמצעות החלקיקים אפשר לעשות הדמיה של רקמות הלבלב, הכבד או כל איבר אחר, וכך לגלות תאים סרטניים בודדים בשלב מוקדם מאוד, עוד לפני שיש גידול נראה לעין באמצעים אחרים.
תפקידם השני של חלקיקים אלו הוא טיפולי, הרג תאי הסרטן.
החלקיקים עטופים במולקולות siRNA שמשתיקות גנים ספציפיים, על חלקיק אחד לקשור מצד אחד מולקולה לצורך השתקה ספציפית של תא סרטני תא, ומצד שני מולקולה שתעזור לכוון את החלקיק רק לתא הסרטני, וכך לא ייגרם נזק לתאים אחרים וגם לא יהיה בזבוז של חלקיקים.
החלקיקים ייכנסו רק לתאי הסרטן, וישתקו גנים אופייניים רק לתאים הסרטניים.
במשך שנים חקרה מיכאלי מחלות זיהומיות וטפיליות והתמחתה במחלת לישמניה - "שושנת יריחו" - המופצת באמצעות עקיצת זבוב החול (זבוב שפעיל בישראל בעיקר בדרום הנגב ובשומרון).
העקיצה מחדירה את הטפיל לגוף האדם וגורמת לזיהומים שאי אפשר לרפא בעזרת אנטיביוטיקה.
המחקר מצא שאם פוגעים בשינוע של חלבונים בתוך התא של הטפיל, מופעלת מערכת שמעודדת אותו 'להתאבד' בתהליך של מוות תאי מתוכנן.
ב-2022 זכתה מיכאלי במענק המחקר היוקרתי ERC Synergy של מועצת המחקר האירופית מטעם האיחוד האירופי בשיתוף עם שני חוקרים נוספים ממכון ויצמן וממכון פסטר.
מיכאלי זכתה בפרס האקדמיה הצרפתית למדעים על תרומתה להבנה של תהליכי בסיס בטפילים ממשפחת הטריפנוזומה; בפרס לנדאו (2010), ובפרס אפרים קציר (2023).
שולמית חוה הלוי (נולדה ב-5 באפריל 1955) היא משוררת וחוקרת מסורות של צאצאי האנוסים.
הלוי נולדה ב-1955 בלוצרן שבשווייץ לד"ר אורי לוי, מספרדיי ירושלים, ולחנה לבית מאיר, ממשפחה של וותיקי יהדות שווייץ.
עלתה ארצה ב-1960. גדלה בפוריה עילית והתחנכה בבתי ספר באזור.
התנדבה בבית החולים הדסה עין כרם ובשערי צדק.
לימדה במדרשיית עמליה, בבית הספר אוולינה דה רוטשילד, ובחוות השומר בעודה נערה.
למדה תנ"ך ותורה שבעל-פה במכללה ירושלים.
לה תואר שני בהיסטוריה מאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין (1981) ודוקטורט בהיסטוריה של עם ישראל מהאוניברסיטה העברית (2009), תחת הנחייתם של יום טוב עסיס ושלום צבר.
שימשה כפרופסור נלווה במכון ספרטוס בשנים 6–1994. היא נשואה לנחום דרשוביץ.
הלוי חוקרת מסורות של צאצאי האנוסים.
פרסמה מאות שירים בכתבי עת, בעיקר בעברית (אך גם באנגלית ובספרדית), ושלושה ספרי שירה.
אודות ספרה אות הבל כתב משה שמיר:
"הטירה הפנימית - מסע לירי אל ההווייה ואל הוויית האנוסים", (עקד, 1998)
"פרחי הערפד" (הקיבוץ המאוחד, 2017)
שולמית מֶסֶרֶר הייתה בלרינה וכוריאוגרפית רוסיה, שהניחה את היסודות לבלט קלאסי ביפן.
שולמית מסרר נולדה למשפחה יהודית-ליטאית.
אביה, מיכאיל מסרר, היה רופא שיניים, אב לעשרה ילדים שנקראו כולם בשמות תנכ"יים: פנינה, עזריה, מתניה, רחל, אסף, אלישבע, שולמית, עמנואל, אבינדב ואראלה.
שולמית מסרר, אחיה עזרי אזארין (שחקן), אחותה רחל מסרר ואחיה אסף מסרר (רקדן בלט וכוריאוגרף), התפרסמו כולם והעמידו שושלת של רקדני בלט ומנהלי בלט ידועי שם.
שולמית החלה ללמוד בגיל 8 בבית הספר לבלט של מוסקבה אצל וסילי טיחומורוב ואליזבת גרדט ורקדה בתיאטרון בולשוי משנת 1926 עד 1950. ב-1929 קודמה למעלת פרימה בלרינה של בלט בולשוי ושמרה על מעמדה זה למשך 25 שנים.
ב-1933 היו היא ואחיה אסף מסרר לרקדנים הסובייטיים הראשונים שיצאו למסע הופעות במערב אירופה.
מסרר גם עסקה כל חייה בשחייה והחזיקה בשיא הסובייטי בשחיית חתירה ל-100 מטרים בין השנים 1927 ל-1930.
לאחר שאחותה רחל מסרר נאסרה בטיהורים הגדולים, אימצה שולמית כחוק את בתה של רחל מאיה פליסצקאיה, ואימנה אותה להיות לאחת הבלרינות הגדולות מאז ומעולם.
מ-1950 עד 1980, פעלה גם כמנהלת בלט ומורה בבולשוי.
אחיה גידל את אחיינם, אחיה הצעיר של מאיה, אלכסנדר פליסצקי.
מאז 1961, עשתה שולמית חלק גדול מן הזמן בטוקיו, שם למדה יפנית ומילאה תפקיד חשוב בייסוד הבלט של טוקיו.
שולמית מסרר הייתה גם דודתו של שחקן התיאטרון בוריס מסרר באמצעות אחיה אסף.
בשנים 1978 ו-1979, לימדה מספר רב של תלמידים בקונסרבטוריון הממלכתי של אנקרה (כיום חלק מאוניברסיטת האסטפה בטורקיה.
השפעתה עיצבה את חייהם של הרבה רקדנים ורקדניות טורקים.
ב-1980, בגיל 72, ערקה לבריטניה, שם המשיכה לעבוד כמאמנת מבוקשת מאוד.
אמן העם של ברית המועצות (1962)
מסדר האימפריה הבריטית (הרוסייה הראשונה שקיבלה אות זה) (2000)
שולמית גולדשטיין אידלסון (4 במאי 1968 – 27 במאי 2022) הייתה מתעמלת אמנותית ישראלית ושופטת בין-לאומית בהתעמלות אמנותית.
ייצגה את ישראל באולימפיאדה (סיאול 1988) ובשתי אליפויות עולם בהתעמלות אמנותית (1985 ו-1987).
גולדשטיין הייתה חברה במועדון הפועל אזור.
היא זכתה באליפות ישראל בהתעמלות אמנותית בשנים 1985–1987.
באליפות העולם שנערכה בוואיאדוליד, ספרד בשנת 1985 היא סיימה במקום ה-49 בקרב רב אישי בתוצאה של 37.050 נק' ובאליפות העולם שנערכה בוורנה, בולגריה, בשנת 1987 היא סיימה במקום ה-72 בקרב רב אישי בתוצאה של 35.500 נק'.
באולימפיאדת סיאול (1988) יצגה את ישראל יחד עם רקפת רמיגולסקי.
באולימפיאדת אטלנטה (1996), שמשה כשופטת בתחרויות התעמלות אמנותית.
לאחר שפרשה מקריירת הספורט, שימשה גולדשטיין כפרשנית ערוץ הספורט עד לשנת 2016 ובשנים האחרונות לחייה פעלה כמאמנת פילאטיס.
גולדשטיין נישאה לרב-פקד רז אידלסון ונולדו להם שלושה ילדים.
הלכה לעולמה במאי 2022 לאחר מחלה קשה.
במהלך טקס הפתיחה לאליפות אירופה שנערך ביוני 2022 בתל אביב, התקיימה דקת דומיה לזכרה.
שולמית (שולה) מוריה (1921 – יולי 2013) הייתה קריינית קול ישראל בערבית ובכירה במוסד.
שולמית מוריה נולדה ב-1921 בעיר בצרה שבעיראק המנדטורית.
היא הצטרפה לתנועת "החלוץ" המחתרתית בעיראק ב-1944, משם המשיכה לסמינר למדריכים שבסיומו הייתה מדריכה של קבוצות נוער ורכזת תנועת הנוער "החלוץ הצעיר" בעיר הולדתה.
לאחר סיום לימודיה התיכוניים עבדה במשך כשנתיים החל מקיץ 1945 כמורה בבית הספר "אליאנס".
בסוף שנת 1945 הצטרפה לזרוע של ארגון "ההגנה" בעיראק וסיימה קורס חובשות.
ב-23 באוגוסט 1947 הייתה מן הנוסעים שעלו לארץ ישראל בטיסה הראשונה במסגרת מבצע מייקלברג שהמריאה באישון ליל מעיראק ונחתה ביבנאל.
אחד ממפקדי המבצע היה בעלה לעתיד, שמואל (סמי) מוריה.
עם הגיעה לארץ ישראל החלה בסוף 1947 לשמש כקריינית בערבית בתחנת השידור של "קול זרוע ההגנה" בערבית בתל אביב.
הבית של מוריה שימש בחודשים מרץ-אפריל 1948 כמקום מפגשם של פעילי המחתרת היהודים מעיראק שהוברחו לישראל באמצעות דרכונים מזויפים בזהות נוצרית בדויה על ידי ארוסה, סמי.
ב-15 במאי 1948 החלה לשמש כקריינית קול ישראל בערבית, שם עבדה עד לשנת 1954. בתוכניתה יכלו העולים מעיראק לשלוח דרישות שלום ליקיריהם המאזינים לתוכנית בעיראק, זאת לאחר שהופסקו שירותי הדואר בין ישראל לעיראק ובכך ניתק הקשר בין בני משפחה וקרובים יהודים רבים אשר שהו במדינות השונות.
לאחר עבודתה בקול ישראל, עבדה עד לשנת 1962 בארכיון צה"ל ומערכת הביטחון, עת יצאה עם משפחתה לפריז עקב שליחותו של בעלה סמי כראש שלוחת "המוסד" בפריז.
בשנת 1967 שבה המשפחה לישראל.
בשנת 1968 סיפרה את סיפור עלייתה ארצה בתוכנית הרדיו "מבואה: פרקי עלייה והעפלה" בקול ישראל בעריכתו של דן רביב, שעסקה במבצע מייקלברג במסגרתו עלתה.
בשנת 1971 החלה לשרת ב"מוסד".
במהלך שירותה נשלחה לפחות כעשר פעמים לשבע מדינות, והייתה פעילה בארגון בתביעה לשתף נשים בנסיעות המבצעיות לחו"ל, "בכך פרצה את הדרך לשוויון בין נשים לגברים במערכת".
ביולי 2013 הלכה שולמית מוריה לעולמה בגיל 87, והובאה למנוחות בבית העלמין בקיבוץ עינת.
הייתה נשואה לאיש המוסד והשב"כ שמואל מוריה, שאותו הכירה בצעירותם בבצרה, ונולדו להם שני בנים ובת.
בנם עזרא נפטר בגיל 47 ממחלה.
שולמית ולר (נולדה: 15 בספטמבר 1944) היא פרופסור אמריטוס לתלמוד ומדרש בחוג לתולדות ישראל ומקרא באוניברסיטת חיפה.
היא מתמקדת במחקריה בניתוח ספרותי-רעיוני של סוגיות וסיפורים תלמודיים.
פרסמה עשרות ספרים ומאמרים בעברית שחלקם תורגמו לאנגלית.
ולר חוקרת מחשבת ישראל בדגש על נשים בתלמוד.
הייתה האישה הראשונה בישראל שקבלה תואר דוקטור בתלמוד ב-1987 מבית המדרש לרבנים באמריקה.
נולדה בשם שולמית כהן בשנת 1944 בחולון, ארץ ישראל.
אמה מרים (מכליס) כהן הייתה מורה ואביה שלמה כהן, פקיד בתנובה.
הוריה היו חילוניים, אנשי תנועת העבודה.
ולר סיימה לימודים בבית ספר היסודי ביאליק ובתיכון קוגל בגיל 16.5. בצבא שרתה בנח"ל.
לאחר שרותה הצבאי החלה ללמוד בחוג לתלמוד באוניברסיטת תל אביב, שכלל אז 3 בנות בלבד, שם למדה אצל פרופסור בנימין דה-פריס ופרופסור משה דוד הר.
היא סיימה תואר ראשון במקרא ותלמוד ותעודת הוראה מאוניברסיטת תל אביב ב-1968. לאחר מכן החלה ללמוד לתואר שני במשפט עברי באוניברסיטת תל אביב, אצל פרופסור אהרון קירשנבאום, את התואר סיימה בהצטיינות יתרה ב-1972. במקביל לתואר השני קיבלה מלגה ממשרד החינוך כדי ללמוד במסלול לכתיבת תוכניות לימודים בחוג לחינוך באוניברסיטה העברית.
את הדוקטורט עשתה בבית המדרש לרבנים באמריקה (Jewish Theological Seminar) בניו יורק.
היא למדה תלמוד ולימודי רבנות בהדרכתו של פרופסור שמא פרידמן.
במסגרת הלימודים שהתה שנה בקמפוס של הסמינר התאולוגי בני יורק ולמדה אצל פרופסור דוד וייס הלבני ופרופסור חיים זלמן דימיטרובסקי.
את הלימודים השלימה בהצטיינות בשנת 1987 והייתה האישה הראשונה בישראל שקיבלה תואר דוקטור בתלמוד.
בשנת 1970 הצטרפה למשרד החינוך והייתה אחראית במשך עשרים שנה על כתיבת תוכניות לימודים וחומרי למידה וכמפקחת מרכזת על לימודי התורה שבעל פה בבתי הספר הממלכתיים.
היא הוציאה לאור שלוש תוכניות לימודים לכל הרמות בבתי הספר הממלכתיים ועשרות ספרי לימוד והדרכה (כ-60) שנכתבו על פי תוכניות אלה.
ב-1987 החלה לעבוד כמרצה בחטיבה האוניברסיטאית של מכללת אורנים.
ב-1991, לאחר פרישתה ממשרד החינוך שימשה כמרצה באוניברסיטת חיפה בחוג לתולדות עם ישראל ומקרא.
שם יסדה את המסלול ללימודי תואר שני בתלמוד ובמדרש למורים.
כמו כן ריכזה באוניברסיטה זו את לימודי המגדר במחלקה ללימודים כלליים, והייתה ראשת המרכז לחקר היהדות וחברה בוועדות שונות של האוניברסיטה.
בשנת 2009 מונתה לראשת החוג לתולדות ישראל.
במהלך השנים לימדה ב-JTS בניו יורק כמרצה אורחת.
שימשה מרצה אורחת במכון פידאה ליהדות בסטוקהולם.
ולר היא פרופסור מן המניין החל מ-2012. במחקריה היא שמה דגש על עיון במקורות מאספקט ספרותי-רעיוני ומאספקט היסטורי כאשר המחקר הפילולוגי שימש ככלי עזר הכרחי ובסיסי אך לא עמד במרכז תשומת הלב.
ספריה עוסקים בחקירת סיפורים על נשים בתלמוד הבבלי, מתוך ניסיון לגלות את השקפותיהם הבלתי מוצהרות של חכמי המשנה והתלמוד על נשים ונשיות.
היא ניסתה להוכיח כי קיים פער בין העמדות הגבריות המובהקות, המובעות ברובד הגלוי של סיפרות חז"ל ובעיקר בהלכה, לבין ההתחשבות באישה, הרגישות כלפיה ואפילו הזדהות עם העמדות הנשיות-המתגלות ברובד הסמוי.
ולר נשואה ליעקב ולר, אמא לשלושה בנים וסבתא לשישה נכדים.
ולר כתבה וערכה עשרות ספרי לימוד במדרש, אגדה, משנה ותלמוד, ופרסמה עשרות מאמרים בכתבי-עת ובספרים מדעיים בארץ ובחוץ לארץ.
במסגרת תפקידה במשרד החינוך כתבה וערכה קרוב לשישים ספרי לימוד והדרכה.
בנוסף פרסמה מאמרים בכתבי העת טורא ודרכי ישראל.
מן המקורות על משפט ויושר - הוצאת משרד החינוך והתרבות - 1980
חגי תשרי: תורה שבעל-פה לבית-הספר היסודי הממלכתי - הוצאת משרד החינוך והתרבות
מן המקורות על המשפחה: חלק א' - הוצאת משרד החינוך והתרבות
על ספר שמואל: מאגדות חז"ל - הוצאת משרד החינוך והתרבות - 1985
על ספר שמואל: מאגדות חז"ל בין איש לרעהו מאגדות חז"ל - - הוצאת משרד החינוך והתרבות - 1987
מן המקורות על ארץ ישראל; העלייה לארץ ישראל והמצוות התלויות בארץ - הוצאת מעלות
נשים בחברה היהודית בתקופת המשנה והתלמוד - הוצאת הקיבוץ המאוחד - 1999
נשים ונשיות בסיפורי התלמוד - הוצאת הקיבוץ המאוחד - 1993
שיחות חולין בתלמוד הבבלי - הוצאת עם עובד - 2007
צער ומצוקה בסיפורי התלמוד - הוצאת הקיבוץ המאוחד - 2012
גוונים של אושר בסיפורי התלמוד - הוצאת הקיבוץ המאוחד 2018
שולמית קניג (1930 בירושלים – 2021) הייתה תעשיינית, פעילת שלום וזכויות אדם ישראלית, וזוכת פרס זכויות האדם של האומות המאוחדות.
נולדה בשם שולמית צחורי בשנת 1930 בירושלים.
אביה דניאל צחורי היה מחלוצי התעשייה בישראל.
למדה בגימנסיה הרצליה בתל אביב, ולאחר לימודיה שירתה בחטיבת הנגב בפלמ"ח ולאחרי כן כמפקדת חיל נשים במחוז ירושלים.
למדה הנדסה וניהול באוניברסיטת קולומביה, ולאחר מכן נשלחה בשליחות ממלכתית לגייס כספים לישראל.
נשאה ב-1962 לתעשיין ג'רי קניג, ועבדה כמהנדסת בעסק המשפחתי שעסק בפיתוח מוצרים לחיסכון במים.
בהמשך עבדה כמהנדסת במכון לפריון עבודה וכמפיקה ברשת הטלוויזיה CBS.
בין השנים 1973–1977 מונתה על ידי ראש הממשלה יצחק רבין לחברה בוועדה הלאומית למעמד האישה.
בשנת 1973 הצטרפה למפלגת ר"צ ובשנת 1976 מונתה ליו"ר מזכירות המפלגה והתמודדה מטעמה לכנסת בבחירות 1977 במקום ה-8. ב-1967 חתמה על עצומה הקוראת שלא להשיב את השטחים שנכבשו במלחמה למדינות ערב אולם בשנת 1978 הייתה ממייסדי 'שלום עכשיו' והעמידה לרשות התנועה את משרדיה.
ב-1988 קניג ייסדה את התנועה העממית לחינוך לזכויות אדם (PDHRE - People's Movement for Human Rights Education) בניו יורק.
בין השנים 1995-2004 פעלה במסגרת האו"ם לקידום חינוך לזכויות אדם.
בשנת 2003 זכתה פרס זכויות האדם של האו"ם על הקמת PDHRE.
במסגרת פעילותה ליוותה והכשירה מחנכים ופעילים חברתיים בלמעלה מ-60 מדינות.
בהנהגתה יזמה PDHRE את מיזם 'ערי זכויות האדם' - 24 ערים המיישמות באופן פעיל את זכויות האדם לפי עקרונות הארגון בהן רוסאריו בארגנטינה (1997), נאגפור בהודו, תיאס בסנגל וגראץ באוסטריה (2001), שהצטרפו ליוזמה זו.
לשולמית וג'רי קניג שלושה בנים.
שולמית קרייטלר (נולדה ב-3 ביולי 1938) היא פרופסור אמריטה בבית-הספר למדעי הפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
שולמית קרייטלר (לבית אלבלינגר) נולדה וגדלה בתל אביב.
אביה אהרון אלבלינגר, יליד ורשה, עלה לארץ בעליה השלישית בשנת 1923, עסק בסלילת כביש טבריה-צמח ובייבוש ביצות חדרה.
לאחר מכן למד הנדסת בנין בגדנסק.
אמה לובה זילברפניג, מהעיר ביאליסטוק הייתה רופאת ילדים ועלתה לארץ בשנת 1935. אחותה היחידה מרגלית נהרגה בתאונת דרכים בשנת 1964 עוד לפני הגיעה לגיל 21.
שולמית למדה בתל אביב בבית הספר היסודי "במרכז" ובתיכון עירוני א' וסיימה את לימודיה בהצטיינות בשנת 1955. בשנים 1955-1961 למדה לתואר ראשון ותואר שני בפסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן וסיימה בהצטיינות יתרה.
את הלימודים לקראת התואר השלישי עשתה באוניברסיטת ברן בשווייץ בפסיכולוגיה, פילוסופיה ופסיכופתולוגיה, וסיימה בהצטיינות יתרה summa cum laude בשנת 1965. נושא עבודת הדוקטורט שלה היה חשיבה סמלית ומטאפורית.
את בעלה, פרופסור הנס קרייטלר, פגשה במסגרת לימודיה באוניברסיטת בר-אילן.
הם נישאו בשנת 1963 ובשנת 1970 נולד בנם היחיד רון.
בשנת 1962 התחילה קרייטלר את עבודתה האקדמית באוניברסיטת תל אביב בחוג לפסיכולוגיה (היום, בית הספר למדעי הפסיכולוגיה).
בשנים 1987-1990 כיהנה כראש המגמה הקוגניטיבית בחוג לפסיכולוגיה, בשנת 1988 קודמה לדרגת פרופסור מן המנין, ובשנת 2007 פרשה לגמלאות, אך נכון לשנת 2025 ממשיכה ללמד בחוג בהתנדבות.
במקביל, עבדה כפסיכולוגית קלינית ורפואית בבית החולים לחולי נפש באר יעקב (1958-1961), הקימה ועמדה בראש היחידה לפסיכואונקולוגיה הראשונה בארץ במרכז הרפואי איכילוב (1995-2007), ומשנת 2008 עד 2020 ניהלה את המרכז לפסיכואונקולוגיה בהמרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר
מתחילת שנות הששים ועד לפטירתו בשנת 1993, קרייטלר עבדה יחד עם בעלה, פרופ' הנס קרייטלר, כצמד מחקר מלא, ובמהלך השנים פרסמו עשרות מאמרים וספרים.
עיקר עבודתם הוקדשה להשפעות הקוגניטיביות של מחלות נפש על החשיבה וההתנהגות של נפגעי נפש (בעיקר סכיזופרניה), שפה, אישיות, ופסיכולוגיה של האמנויות.
הם פיתחו יחד את תיאורית האוריינטציה הקוגניטיבית שמסבירה את השפעת הקוגניציה על ההתנהגות ואף יודעת לנבא ולשנות התנהגות, ועבדו על תורת המובן והמשמעות.
אחד מספריהם הבולטים ביותר הוא "הפסיכולוגיה של האמנויות" (ספריית פועלים, 1980), שהפך לספר יסודי בתחום חדש שהם פיתחו.
בספר מנתחים בני הזוג קרייטלר את החוויה האנושית מול יצירות אמנות, התיאוריה הפסיכולוגית שמאחורי יצירה, השפעת צבעים, צורות, קווים, וניתוח של אמנויות שונות כמו ציור, פיסול, מחול, שירה ופרוזה, כל זאת כדי להבין את התגובה הרגשית והקוגניטיבית שלנו לאמנות
משנות התשעים ואילך קרייטלר העמיקה ופיתחה את התיאוריה של המובן המשמעות עם יישומים נרחבים בחקר האישיות, היצירתיות, פתרון בעיות, נקיטת החלטות, זיכרון וקשב.
תחום מחקר מיוחד שלה בשנים האחרונות הוא יצירתיות, והגילויים והטיפוח שלה בתחומים שונים, כולל חינוך, מדע, אמנות, יחסי אנוש, ובריאות פיזית ונפשית.
כמו כן פיתחה את חקר התהליכים הקוגניטיביים ובעיקר האוריינטציה הקוגניטיבית והשפעותיהם על בריאות פיזית ותוחלת החיים בעשרות מחלות פיזיות.
היא התמקדה במיוחד במחלות הסרטן ופיתוח יישומים פסיכולוגיים לשיפור ההישרדות של חולי סרטן.
בעת הנוכחית קרייטלר ממשיכה בחקר השפעות האוריינטציה הקוגניטיבית ותיאורית המובן והמשמעות על הישרדות חולי סרטן, וכן מפתחת שיטות טיפוליות לטיפוח צורות חשיבה ויצירתיות ותוחלת חיים של נפגעי מחלות פיזיות שונות.
קרייטלר היא יקירת העיר תל אביב-יפו לשנת 2017.
שולת מוקשים היא ספינת מלחמה שנועדה לפנות מוקשים ימיים אשר בדרך כלל מונחים על ידי מקשת.
הספינה הופיעה לראשונה במלחמת העולם הראשונה.
שולת מוקשים מודרנית מתוכננת ובנויה באופן שיפחית את סיכויי הספינה להיפגע ממוקשים
בעצמה; החומרים מהם נבנית הספינה נבחרים כך שהחתימות השונות שלהם - אקוסטית ומגנטית, לדוגמה - יהיו קטנות ככל האפשר.
לרוב גוף הספינה בנוי מעץ (בעבר), פיברגלס או מתכת לא-ברזלית, להקטנת החתימה המגנטית שלה.