tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1997 וייס הוציאה לאור את ספר ביכוריה, לאחר זכייה בתחרות שירה לצעירים על שם עמליה פנדריך.
נכון ל-2023, פרסמה שבעה ספרי שירה.
שיריה פורסמו בעיתונות היומית; בכתבי עת בהם: מאזניים, הליקון, משיב הרוח, המוסך, ליריקה ועוד; באתרים ספרותיים בעברית, באנגלית ובספרדית וכן במספר אנתולוגיות.
וייס ערכה מעל שלושים ספרי שירה, שיצאו לאור בהוצאות: פרדס, צבעונים עמדה גוונים, פיוטית, ארגמן-מיטב ועוד.
וייס מנחה לכתיבה יוצרת באזור הצפון.
בין השנים 2010 ל-2016 יזמה וייס והנחתה יחד עם אבי פן מפגש חודשי של ערבי שירה בקריית טבעון, בחנות "קרון הספרים", התארחו כמאה משוררים ומשוררות מכל רחבי ישראל וקראו משיריהם, לצד קטעי נגינה של מוזיקאים.
לספרה השני, "שירים שקטים", הוקמה בשנת 2012 אפליקציה ייחודית וראשונה מסוגה, אשר זכתה לאלפי הורדות מהחנות של אפל עד הסרתה מהחנות ב-2015.
שירים שקטים - בהוצאת גוונים (2010)
טבורו של הלילה - בהוצאת אבן חושן (2015)
השעה היפה - בהוצאת עמדה (2018)
היא אמנית ציור, וידאו ומיצב ישראלית.
בנעוריה למדה ציור אצל מאיה כהן לוי.
בשנות השמונים שירתה בצה"ל, מאז מתגוררת בתל אביב.
בראשית שנות התשעים הקימה בתל אביב עם בן-זוגה קותי נבון בית מלאכה למיסגור, המתמקד בשימור עבודות אמנות
במקביל, למדה עיצוב טקסטיל במכללת שנקר.
באמצע שנות התשעים המשיכה את לימודיה בבית הספר לאמנות הציור בתל אביב ע"ש מרגושילסקי, שם למדה אצל אסף בן צבי ודוד ריב.
בשנים 2008–2010 למדה קולנוע באוניברסיטת תל אביב.
ב-1998 זכתה ב"קרן סימון לתרבות".
ב-2010 וב-2013 קיבלה תמיכה מטעם קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב.
טלי נבון היא אם לשני ילדים.
יצירותיה החל משנות התשעים עוסקות בהסתכלות על תרבות אנושית לוקאלית וגלובלית.
חומרי הגלם שלה כוללים חומרי ארכיון.
התפיסות הללו מובעות דרך ציור, וידאו ומיצב במסלולים מוליכים אל מגוון היבטים של הקיום בעיניה.
עבודותיה נוגעות ומשתמשות במגוון מדיומים של האמנות הפלסטית: ציור, רישום על נייר, על בד כמו גם על מצע זכוכית ואלומיניום.
האוצרת ענת דותן-סיון כתבה על ציוריה: "הפעולה הציורית של נבון, דחופה ומרוסנת כאחד.
עבודתה מרבה לעסוק בניגוד זה, ופועלת בין היצר המניע והדוחף לבין הכוח המרסן והממתן.
הנחות מכחול סדורות וקצביות, מייצרות שכבה ובה בעת מכסות שכבה קודמת."
נבון מרבה להשתמש בצבעי השמן בצורה דלילה ונוזלית ומאפשרת לו לזלוג מטה בחופשיות רבה.
עבודות הווידאו נשענות על עולם חיצוני, ממשי מצד אחד, מצד אחר יש בו ממד בדוי.
בעבודות שימוש בציור, צילום עכשווי, וסרטי 8 מ"מ.
היא יוצרת אובייקטים, מחברת בין טבע לטבע אדם.
טלי נבון החלה את דרכה האמנותית כשחברה לקבוצת האמנים "סלונה", עימם עבדה והציגה בתערוכות משותפות.
בשנת 2006 הוצגה עבודת הווידאו "אקווריום אישה", שהושתתה על ארכיון הסרטים של נתן אקסלרוד, בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
תערוכת היחיד שלה בבית האמנים ע"ש זריצקי (2009) "אוושה" התבוננה במגוון האנושי המשתנה, בתוך סביבה גשמית.
במיצב בו ערוגות פח בהן אדמה צבועה אדום ועליה מרצפות בטון, התרחשה נביטה שהלכה והתפתחה לאורך כל משך התערוכה.
עבודת הווידאו שהוצגה כללה חומרים מוסרטים עכשוויים, סרטי 8 מ"מ וסרטים מארכיון הסרטים היהודיים ע"ש סטיבן שפילברג.
בביאנלה הפוסט גלובלית 2014 "מחשב מסלול מחדש" במוזיאון פתח תקווה לאמנות באוצרותה של דרורית גור אריה הציגה נבון את עבודת הווידאו "Could be me" המתעדת את עולם הספר והקריאה בקרב עובדים זרים בישראל בספריית גן לוינסקי ובדרום תל אביב.
בשנים 2010–2015 חקרה נבון את טבע האדם ביחס לסביבה, והביטה לחיי היומיום הנתונים תחת איום.
נבון קוראת לכך "אבולוציה שולית" שלדעתה פחות נותנים עליה את הדעת, היא חיונית להתקיימות, ובהסתכלות גלובלית מהווה מרכיב אבולוציוני חשוב בהתקיימות האנושית.
מיצב הווידאו שלה Towards (2014) שהוצג בתערוכה "ארוגים בתודעה" במוזיאון ארץ ישראל מבטא את הלך מחשבתה זה.
סדרת העבודות "שחור לבן באדום" - ציור על מצע זכוכית של ראשים עטורים זרי יום הולדת הוצגה במוזיאון ישראל בתערוכה "יומולדת" (2015).
בתערוכה "חוטים וקשרים" במוזיאון ישראל (2015) הציגה נבון סבך של קווים שזורים זה בזה בעבודת שמן על בד מהסדרה "פקעות".
הסדרה עוסקת בקו כדימוי אינפורמטיבי המדמה את מהות החיים.
ב-2016 הציגה נבון תערוכה יחיד בשם Forward במוזיאון חיפה לאמנות באוצרותה של סבטלנה ריינגולד.
בתערוכה מיצב המנכיח הסתכלות, הקשבה והפנמה דרך פסלוני חימר צופים על שתי עבודות וידאו מוקרנות.
ב-2018 הציגה נבון "ארכיון של הרגע" - תערוכת יחיד במוזיאון פתח תקווה לאמנות, באוצרותה של אירנה גורדון.
בתערוכה מיצב ציור וידאו ואובייקט.
התערוכה מתייחסת לארכיון ולאוסף המוזיאון.
נבון יצרה ארכיב משלה, הגיבה לרישומי מחברת שנמצאה בארכיון המוזיאון של הצייר זאב תשבי.
גורדון כתבה על עבודתה: "היא יוצרת רישומים אינטימיים...
מתווה מבוך של פרספקטיבות מדומיינות, משובשות ומערערות, שהצופה הולך בתוכן לא רק במרחב אלא גם בזמן, בזיכרון, בהיסטוריה.
הגליונות המקופלים נתונים יחד עם הרישומים הקטנים בקופסאות עץ המפוזרות על שולחנות תצוגה בדומה לחדרי עיון ארכיוניים.
הרישומים אינם גלויים לעין, אלא הם זקוקים לעיון, לדפדוף ולחשיפה על ידי הצופים המוזמנים לחרוג מעמדת ההתבוננות הפסיבית המוזיאלית ולהיכנס לפעולת גילוי משל עצמם...
היא יוצרת על בסיסם עבודת וידאו אנימטורית המציעה מבט ארס-פואטי על הרישום בכלל ועל התערוכה בפרט.
בעבודת הטריפטיך הגדולה – פקעות אגירה – הרישום הוא כבר נוכחות בחלל."
נבון השתתפה במוזיאון ישראל בתערוכה "בינינופנים מול פנים", שם הציגה סצנת מפגשים אנושייים באובייקט המורכב מציור על זכוכיות המונחות במקביל זו לזו.
ב-2020 הציגה תערוכת יחיד באוצרותה של סמדר שפי העוסקת במושג "עונג שבת", מארכיון בית ביאליק, במיצב וידאו, ציור ואובייקט.
בתערוכה זו עוסקת נבון בסוגיית הכתיבה ובחלל בו מתהווה יצירה.
היא ממשיכה לעסוק בהקבלה בין עולם האמנות לעולם הספר.
2019 – בית ביאליק - "אנתולוגיה עונג שבת" - מיצב ציור וידאו ואובייקט
2018 – מוזיאון פתח תקווה לאמנות - "ארכיון של הרגע" - מיצב ציור סאונד וידאו ואובייקט
2016 - מוזיאון חיפה לאמנות - "Forward" - מיצב ציור ווידאו שני ערוצים
2015 - גלריה דוויק - משכנות שאננים ירושלים "צליל לא מכוון" – ציור
2012 - הגלריה למדיה חדשה - אורנים - "מסדרון" - מיצב ציור וידאו ואובייקט
2011 - גלריה כברי" - "החיים הם לא במקום אחר" - מיצב ציור וידאו ואובייקט
2010 - גלריה "החדר" - "מי שתופס/ש" - מיצב ציור וידאו ואובייקט
2009 - הגלריה ע'ש "דנון" - בית האמנים תל אביב - "אוושה"- מיצב ציור וידאו ואובייקט
2008 - גלריה עירונית רחובות – "קו התחלה" – מיצב ציור ואבייקט
1995 - גלריה עירונית כפר סבא - "שתיים"
2026 - מוזיאון וילפריד - "דאו - רוח הדרך" -"הלך" - מסע בעקבות וילפריד ישראל, טלי נבון.
2021 - "אמנות בדרכים" - פרויקט שהשיקה חברת "פליינג קרגו" - ציור ישיר על גבי דפנות משאית עי כך הנגשת האמנות לקהלים שונים בארץ.
2018 - מוזיאון ישראל - "בינינופנים מול פנים"- מיצב ציור זכוכית ואובייקט "רגע אחד"
2017 - מוזיאון מאנה כץ-חנה אורלוף : "פיסול פמיניסטי בישראל" מיצב ציור פיסול ווידאו - "בין לבין"
2016 - גלריה רוטשילד "רוח המקום"-עבודת וידאו "LANDSCAPE"
2015 - מוזיאון ישראל - "חוטים וקשרים" - עבודת ציור - "פקעות"
2015 - מוזיאון ישראל - "יומולדת"- מיצב ציור וידאו ואובייקט - "אז"
2014 – מוזיאון ינקו דאדא - "הישארות" Ready-Set-Go מיצב ציור וידאו ואובייקט
2014 – מוזיאון ארץ ישראל - "ארוגים בתודעה" - מיצב וידאו 2 ערוצים -"Towards"
2014 – מוזיאון פתח תקווה לאמנות - ביאנלה פוסט גלובאלית - "מחשב מסלול מחדש" – עבודת וידאו - "Could Be Me"
2013 - בית מני - "משפחה מורכבת"-פרויקט וידאו בתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב - "רחלי"
2013 - מוזיאון הרצלילינבלום-דיסקונט – "תרכובת" - מיצב וידאו פיסול וציור - "פס אחר"
2012 – מוזיאון תל אביב לאמנות - "ארץ בשורה" - פרויקט וידאו - "Land of Promise"
2008 – מוזיאון אשדוד לאמנות - רכישות נבחרות - אוסף "דיסקונט" - עבודות ציור
2006 – פסטיבל הקולנוע ירושלים – עבודת וידאו – "אקווריום אישה"
עבודת וידאו - ארכיון "המרכז לאמנות עכשווית".
ארכיון וידאו - מוסררה - ירושלים.
ארכיון וידאו - "מעמותה" - מרכז לאמנות ומדיה עש דניאלה פסל - ירושלים.
ארכיון וידאו - המרכז לאמנות עכשוית - תל אביב.
טלי גבע (נולדה ב-1950) היא סופרת, מרצה לספרות, מורה ומחנכת ישראלית.
גבע נולדה וגדלה בקריית טבעון.
למדה בבית הספר התיכון ע"ש חיים גרינברג.
לאחר סיום שירותה בצה"ל החלה ללמוד באקדמיה:
היא למדה ספרות ומקרא לתואר ראשון במכללת אורנים ולאחר מכן למדה תואר שני בספרות השוואתית באוניברסיטת חיפה.
לאחר סיום לימודיה באוניברסיטה חזרה לבית הספר התיכון בו היא עצמו למדה, והייתה מחנכת ומורה לספרות במשך למעלה משלושים שנה.
בשנת 1987, עוד בהיותה מורה, יצא לאור ספרה הראשון.
בשנת 2002 עברה להתגורר עם משפחתה בוונקובר, בדרום מערב קנדה.
בוונקובר עסקה גבע בהוראה למבוגרים בתחומים שונים, בין היתר ספרות עברית, לסטודנטים מבוגרים דוברי עברית ואנגלית.
בתקופת מגוריה בוונקובר היא כתבה רומן נוסף שפורסם בישראל, "אהבת פתאום".
בשנת 2010 חזרה מקנדה ולאחר מספר שנים ראה אור "שמור בתמונה", ספר שבמרכזו סופרת שחוזרת להתגורר בישראל אחרי שנים של מגורים בארצות הברית.
ספריה מושפעים מז'אנר הריאליזם הקסום.
הציר המעגן את עלילת הרומנים שכתבה הוא המטא-נרטיב הציוני אך כתיבתה עדיין חותרת לעיצוב משמעויות אוניברסליות.
שממית בהיכלי מלך, הוצאת ספרית פועלים, 1987
דרך האלה, הוצאת ירון גולן, 1994
אהבת פתאום, אריה ניר הוצאה לאור, 2008
שמוּר בתמונה, הוצאת עולם חדש, 2016
טלי יניב (נולדה ב-1963) היא אשת חינוך ציונית-דתית, דוקטור לספרות ויושבת ראש המזכירות הפדגוגית של משרד החינוך.
יניב נולדה בשנת 1963 בתל אביב לרבקה ורוני מאור.
למדה בתיכון ישורון בפתח תקווה.
לאחר שירותה הצבאי כמורה חיילת בחברת נוער לנוער בסיכון.
בשנים 1982–1986 למדה לתואר ראשון בפסיכולוגיה ולימודי ארץ ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
היא המשיכה ללמוד בבר-אילן ושם סיימה תואר שני בספרות עם ישראל בהצטיינות ותעודת הוראה בספרות בהצטיינות.
משם המשיכה לתואר שלישי בספרות עם ישראל.
יניב החלה את דרכה החינוכית כמורה חיילת.
בשנים 1983–1987 עבדה בחברה להגנת הטבע כמדריכת טיולים בבית ספר שדה ירקון ורכזת חוגי טבע.
משנת 1990 עבדה שש שנים כמורה באולפנית ישורון.
החל משנת 2000 החלה לעבוד כמרצה במכללות להכשרת מורים אורות ותלפיות ובשנת 2002 הפכה לראשת מסלול יסודי ועל יסודי במכללה האקדמית להכשרת מורים תלפיות.
במקביל להיותה חברת ועדת מקצוע ספרות בחמ"ד.
בשנת 2008 החלה את תפקידה כמנהלת תחום דעת ספרות בחמ"ד כמפמ"רית ושנה לאחר מכן, כיהנה גם כיו"ר הוועדה לכתיבת תוכנית לימודים בספרות לחינוך הממלכתי והממלכתי דתי, כחלק מתוכנית הלימודים בעברית (התכנית פורסמה ב-2011).
כמפמ"ר ספרות בחמ"ד הובילה כתיבת תוכנית לימודים מז' עד יב' (התכנית פורסמה ב-2017).
הטמיעה תהליכי כתיבה יוצרת בחטיבות הביניים והתיכונים.
היא כהנה כראש הצוות לכתיבת תוכניות לימודים בלמידה דיגיטלית "גלישת רוח" הפועלת בהצלחה עד היום.
כמו כן, ריכזה את פורום המפמ"רים בחמ"ד.
בשנת 2022 מונתה למנהלת אגף א' חברה ורוח במזכירות הפדגוגית.
במסגרת תפקידה הייתה ממונה על המפמרים של תחומי הדעת במדעי החברה והרוח: היסטוריה ממלכתי, היסטוריה ממלכתי דתי, היסטוריה בחינוך הדרוזי צ'רקסי, היסטוריה בחינוך הערבי, ספרות ממלכתי, ספרות ממלכתי דתי, ספרות בחינוך הדרוזי צ'רקסי, ספרות בחינוך הערבי, אזרחות, גאוגרפיה, אזרחות, מדעי החברה, לימודי ארץ ישראל ופילוסופיה.
יניב הייתה שותפה בכירה בכתיבה והטמעה של התחדשות הלמידה (רפורמת הבגרויות – התחדשות הלמידה במקצועות המח"ר).
בשנת 2023 הודיע שר החינוך יואב קיש על מינויה של יניב ליושבת ראש המזכירות הפדגוגית.
יניב, ט., יצוגו ומשמעותו של עולם הילדות בספרות הישראלית בת זמננו.
יניב, ט., החתירה תחת המסכה: מגמות מודרניות ופוסט-מודרניות בספרות ישראלית בת זמננו, עבודת P.H.D,2000.
יניב, ט., להוראת סיפורי גי דה מופסן, בתוך מ' לוינגר עלי ספרות, תל אביב 1993
יניב, ט., על הורות וסמכות – מבט דיאכרוני על יחסי הורים-ילדים בספרות הילדים העברית החדשה, מסכת משפחה, כרך ב', 2001
יניב, ט'., על "תפילת אם בטרם שחרית".
יניב, ט'., "ככה הרגיש אלוהים לאחר החורבן..." קריאה אינטרטקסטואלית באגדות חורבן השלובות ב"חיי אהבה" של צרויה שלו, דימוי – כתב עת לספרות, אמנות ותרבות יהודית, 22, 2003
יניב, ט'., "לו לאצבעוני הייתה אחות": אצבעוני של גרים לעומת אצבעונית של אנדרסן, בעין הקריאה המגדרית, מעגלי קריאה: כתב עת לחקר ספרות ילדים, 29, 2002
יניב, ט., ספרות ילדים בעולם משתנה: על הבעייתיות הכרוכה בהוראת ספרות ילדים עברית, תלפיות, יב, 2003
יניב, ט'., על סיפור אהבתם של רבי עקיבא ורחל: לגלגולו של סיפור תלמודי אל הספרות העברית בת זמננו, תלפיות, י"ג, 2006
טלי כהן-שבתאי (נולדה ב-1980) היא משוררת ישראלית.
שיריה פורסמו בכתבי העת "מאזניים", "נתיב", בכתבי עת באנגלית ונורווגית, ובעיתונים במספר שפות.
יצירותיה הספרותיות תורגמו לשפות רבות.
חברה באיגוד המשוררים באוסלו, נורווגיה.
את כתיבתה החלה בשנות הילדות המוקדמות, בגיל 12 החלה לכתוב פרוזה ושירה.
בגיל 16 כתבה את הפואמה הראשונה (שהתפרסמה ב"מאזניים") שנקראת "היה הוא כצלם לרבים" ועניינה אהבה אפלטונית ראשונית.
היא למדה בתיכון בשכונת גילה בירושלים במגמת לימודי ארץ ישראל.
טלי כהן-שבתאי למדה לתואר ראשון בחינוך במכללת דוד ילין בירושלים.
ואחר כך למדה לתואר במשפטים במרכז האקדמי למשפט ועסקים רמת גן.
טלי כהן-שבתאי גרה שנים באוסלו, נורווגיה ולאחר מכן בשיקגו, ארצות הברית.
כהן-שבתאי התפרסמה רבות בתקשורת הסקנדינבית, במיוחד הנורווגית.
אחד הראיונות הבולטים איתה הופיע בעיתון אפטנפוסטן תחת הכותרת משוררת בגולה ובו היא הגיבה על המאמר השנוי במחלוקת של הסופר הנורווגי יוסטיין גורדר.
בשנת 2014 היא השתתפה בסרט נורווגי על חיי משוררים שנקרא: "The last Bohemian" והוקרן בבתי הקולנוע בסקנדינביה.
בשנת 2020 הופיעה בכתב עת Lamed E היוצא בסרביה כתבה על כהן-שבתאי, ובכתבה היא כונתה "האישה הגורלית של השירה הישראלית העכשייות".
בשנת 2024 היא השתתפה בפסטיבל המשוררים הבינלאומי פרו פואט
בפסטיבל השתתפו משוררים מ-44 מדינות, טלי כהן-שבתאי הייתה המשוררת הישראלית והיהודיה היחידה שם.
היא עוררה עניין רב וזכתה בהוקרה רבה למרות אירועי מלחמת חרבות ברזל שהיו באותה תקופה בישראל.
בשנת 2025 זכתה במלגת תמיכה לסיפרה החמישי מטעם קרן י.ל.
גולדברג לתרבות וספרות (של קק"ל).
הספר ייצא לאור בהוצאת ספרי עיתון 77.
בשנת 2026 זכתה בפרס אח"י לספרות/שירה לשנת 2025 על ספרה "אני הילדה שלך, אבא".
המשורר עמוס לויתן על שירתה:
אברהם עוז על שירתה: .
המשוררת חגית בת אליעזר על ספר השירים 'תֵּשַׁע שָׁנִים מִמֵּךְ':
הסופרת נוגה טרבס כתבה על 'בסבך השחור נמהל ארגמן':
הסופר והמשורר הנורווגי, איינשטן וינגרד וולף כתב על 'בסבך השחור נמהל ארגמן'
משורר ומבקר ספרות יובל גלעד על השירה של טלי:
משורר ועיתונאי ניקולא יוזגוף-אורבך על הספר "תשע שנים ממך" מאת טלי:
ממרכז גבעת חביבה אודות הספר "שבע שנים ממך" של טלי:
בסבך השחור נמהל ארגמן: שירים (תל אביב: גוונים, 2007) מהדורה דו-לשונית בעברית ואנגלית (Black thicket contaminated with woman's crimson)
תגר: שירים ופואמות (תל אביב: ספרי עתון 77, 2012) מהדורה דו-לשונית בעברית ואנגלית (Protest: poems)
תשע שנים ממך: שירים פואמות ורשמים (תל אביב: ספרי עיתון 77, 2018) מהדורה דו-לשונית בעברית ואנגלית (Nine Years From You)
אישה כמוני (תל אביב: ספרי עיתון 77, 2023) מהדורה דו-לשונית בעברית ואנגלית (A Woman Like Me)
אני הילדה שלך, אבא (תל אביב: ספרי עיתון 77, 2025) מהדורה דו-לשונית בעברית ואנגלית (I'm your daughter, Aba)
הספר "טלי מתחת לשולחן" נכתב בשנת 2020 על ידי הסופרת תמר וייס גבאי, והוא עוסק ברגשות של ילדים ובאופן שבו יש להתמודד איתם.
הסופרת זכתה בפרס דבורה עומר לספרות ילדים על כתיבת הספר בשנת 2021.
הסיפור מספר על טלי שכועסת ולא מוכנה לשבת עם כל משפחתה בארוחת הצהריים אצל סבתה.
טלי מחליטה להישאר מתחת לשולחן ולא לצאת, "אני קיפודה" אומרת טלי, כאשר כולם מנסים לגרום לה לצאת מתחת לשולחן.
אך כלום לא עוזר, וכולם ממשיכים בארוחה.
בת דודתה של טלי נכנסת גם היא מתחת לשולחן עם טלי כקיפודה, וכך משכנעת את טלי לצאת ולשחק עם משפחתה.
כל הרעש הפריע לסבתה של טלי לנוח, והיא כעסה מאוד.
טלי הציעה לסבתה להיות נמרה יחד איתה.
קיפודה – "אל תהיי קוצנית כמו קיפודה" (עמ' 4) – המשמעות הסמויה היא שקיפודים נהיים קוצניים כאשר הם לחוצים או כועסים.
לכן ניתן להסיק מכך שהסופרת ממחישה לילדים את תחושת הכעס של טלי על ידי חיה קוצנית, קוציה דוקרים פיזית וכך התחושה הפנימית בעת כעס.
נמרה – "את נראית כמו נמרה כועסת" (עמ' 23) – גם כאן השתמשה הסופרת בדימוי לחיה.
המשמעות הסמויה היא שהנמרה היא חיה טורפת ושואגת, וכך היא ממחישה את כעסה של הסבתא.
האיורים מהווים היבט חשוב בספר, מהם עולה שמדובר במשפחה מעורבת: אם לבנה, אב שחור וילדיהם, תופעה נדירה בספרי ילדים בעולם ככלל ובישראל בפרט.
האיורים, ללא כל רמז בטקסט, מעניקים תחושה לקוראים שמשפחה מגוונת זהו דבר רגיל וטבעי.
דבר המאפשר לכל ילד וילדה להתחבר לסיפור ולהרגיש שייכות.
מקור הסיפור "טלי מתחת לשולחן" בסיפור מ-1935 מאת ר' נחמן מברסלב "מעשה בבן מלך שנפל לשיגעון", המוכר גם בשם "ההינדיק".
הסיפור מספר על בן מלך אשר התפשט, ישב מתחת לשולחן, טען כי הוא תרנגול הודו ואכל פירורים ועצמות שנפלו לרצפה.
היחיד שהצליח לרפא אותו היה אדם אשר הצטרף אליו והתנהג כמוהו עד שהתרגל אליו, וכך הצליח לגרום לבן המלך לחזור בהדרגה אל חייו הרגילים.
לטענת ד"ר שי רודין, הדמיון בין טלי הכועסת לסבתא הכועסת נותן את ההמחשה שכל אדם באשר הוא, ללא קשר לגילו, כועס לפעמים.
התגובה לכעס צריכה להיות הכלה והבנה במקום הענשה.
עוד חלק חשוב מהסיפור הוא שההורים נותנים לטלי את הזמן שלה בשביל להירגע מתחת לשולחן במקום להעניש אותה.
בסיפור יש העצמה של ילדים התומכים זה בזה במצבי כעס, כפי שבת דודתה של טלי עושה בכך שהיא מזהה את המצוקה של טלי ועוזרת לה להתמודד עם הכעס בצורה נכונה.
דבר זה עזר לטלי גם להבין את סבתה כאשר כעסה.
לטענת מיה מיטב, זויה צ'רקסקי נאדי המאיירת של הספר בציוריה הנפלאים, מתארת את סיפורה האישי של משפחתה, כעולה חדשה מאוקרינה, אשר נישאה לסאדי יליד ניגריה ולהם בת אחת.
באיוריה בספר היא מציגה את משפחתה מלאת חום ואהבה כנגד כל הגזענות שהיא חווה ביום יום מכל עבר.
בסגנונה הריאליסטי של המאיירת היא מציגה דמויות המבוססות על בתה ובני משפחתה.
מעטים הספרים הישראליים, אם בכלל, בהם גיבורת הסיפור היא בעלת עור כהה המציגים משפחה רב גוונית כמו זו.
בשקט הספר משקף לנו מציאות בה יש מקום לכולם ובכל צבע.
לטענת נירה לוין, בני המשפחה המבוגרים רצו לכאורה, לעזור לטלי עם רגשותיה אך בפועל הם רצו שהיא תתעלם מהם.
הם הרגישו שלרגשות הכעס של טלי לא היה מקום ושהיא רק גורמת לכולם מבוכה.
לעומת זאת, שירה שהייתה בגילה של טלי, האמינה שלעמוד בצד ולא לעשות שום דבר בנידון, זו לא הדרך והגישה שבה צריך לנקוט על מנת לעזור לטלי לצאת מכעסה והחליטה להצטרף אליה אל מתחת לשולחן.
ירידה שהיא מטפורית לירידה אל עמקי הנפש ואל רגשותיה של טלי, שירה מנסה לעזור לטלי בכך שהיא מזדהה עם טלי ובכך רוכשת את אמונה ומקדמת אותה למקומה הטבעי.
היא עושה את כל זה מבלי להפחית מחשיבות רגשותיה של טלי.
טלי מצליחה לעזור לסבתה כאשר נקלעה למצב של כעס בזכות יחסה של שירה אליה כאשר הייתה במצב דומה.
טלי גוֹלֶרְגֵנְט (נולדה ב-26 בנובמבר 2000), המוכרת בשם הבמה "טלי", היא זמרת, כותבת ומורה לפיתוח קול ישראלית.
ייצגה את לוקסמבורג באירוויזיון 2024 עם השיר "Fighter".
בכך, הייתה לישראלית השביעית המייצגת באירוויזיון מדינה אחרת.
גולרגנט נולדה בירושלים, לאם ישראלית ולאב יהודי יליד פרו.
בעקבות עיסוקיו של אביה, היא גדלה במספר מדינות, בין היתר בצ'ילה ובארגנטינה עד שלבסוף התיישבה המשפחה בקביעות בלוקסמבורג.
בגיל 7 החלה לשיר ולנגן על פסנתר, ובגיל 12 למדה משחק.
את לימודיה התיכוניים עשתה בבית הספר הבין-לאומי של לוקסמבורג.
לאחר מכן עברה לניו יורק, שם למדה משחק במכללת מרימאונט במנהטן.
בדצמבר 2023 נחשף כי גולרגנט תשתתף עם עוד שבעה אמנים בקדם הלאומי של לוקסמבורג לאירוויזיון 2024. ב-9 בינואר 2024 שירה, "Fighter", יצא לאור.
היא זכתה בהצבעות השופטים, והגיעה למקום השני בסבב ההצבעות הטלפוניות.
בשקלול שני הנתונים, הוכרזה ב-27 בינואר 2024 כזוכת האירוע וכנציגת לוקסמבורג לאירוויזיון, לאחר היעדרות המדינה 31 שנים מהתחרות.
היא הופיעה בחצי הגמר הראשון, אותו סיימה במקום החמישי, והעפילה לגמר התחרות.
בתום הקראת הניקוד בסיום התחרות, התברר שסיימה את שלב הגמר במקום ה-13 (מתוך 25 משתתפות), לאחר ששירה זכה ב-103 נקודות.
אף על פי שאינה מתגוררת בישראל, בראיונות הצהירה שהיא חשה עצמה ישראלית ומבקרת במדינה לעיתים תכופות.
טלי זבילביץ' (נולדה ב-9 באוגוסט 1977) היא כוריאוגראפית, אמנית אלתור, רקדנית, מורה לפלדנקרייז, יזמית תרבות ומנהלת אמנותית ישראלית.
זבילביץ' נולדה בשנת 1977 בחיפה.
כילדה, רקדה ושרה בלהקה הייצוגית של חיפה מפגשים ברכס.
בשנים 1993–1994 הגישה תוכניות בערוץ הטלוויה המקומי בעיר, ולמדה ריקוד.
בשנים 1995–1996, לפני שירותה הצבאי, למדה ציור ופיסול באוניברסיטה הפתוחה וצילום בקאמרה אובסקורה.
בין השנים 1999–2003 היא למדה באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים בחוג לתנועה, ובמקביל למדה לתואר ראשון בחוג לכלכלה באוניברסיטה העברית.
בשנת 2003 למדה בקורס למורים לשיטת פלדנקרייז של אילת אלמגור וענת קריבין.
מאז ועד היום זבילביץ' מלמדת את השיטה ומשלבת את עקרונותיה בכל תהליכי היצירה, הוראת המחול והאלתור שהיא מקיימת.
עם סיום לימודיה הצטרפה כרקדנית לקבוצתה של יעל כנעני, שם רקדה במשך כשנתיים.
במקביל החלה דרכה האומנותית כיוצרת עצמאית.
יצירותיה של זבילביץ' עוסקות במחקר כיצד המחול מחולל תמורות אישיות וחברתיות, ובוחנות ביטויים אנושיים של חופש, נוכחות, יכולת בחירה ותגובה בזמן אמת.
ברובן, עוסקות העבודות בכניסתו של המחול והתנועה אל חיי היומיום והמרחב הציבורי.
בשנת 2005 יצרה את "הגלגול" ואת "ארכיון", ובשנת 2006 יצרה את "בין הכיסאות" ו"הפרעות נשימה".
אלה הוצגו בפסטיבלי מחול בארץ: זירת מחול 2, זירת מחול 3, מחול אחר, פסטיבל לילות קיץ ופסטיבל מוסררה.
בשנת 2008 למדה משחק בתיאטרון החדר של אמיר אוריין ובין השנים 2008–2019 הקימה עם דנה הירש ליזר את "אנסמבל גלויה", קבוצת יצירה שעסקה באלתור, מחול ופרפורמנס במרחב הציבורי ובחנה את אמנות האלתור על גווניה השונים.
יחד העלו כ-15 יצירות שונות במוזיאונים, בגלריות, בתיאטראות, בפסטיבלי מחול ותיאטרון ובמרחבים ציבוריים ופרטיים.
בשנת 2015 סיימה תואר שני באומנות התיאטרון במגמת בימוי באוניברסיטת תל אביב.
בסיומם יצרה את "חיה בבית" יחד עם האמנית עדי הכט, סדרת מופעים ייחודית שנערכה בביתה הפרטי, שמבוססת על מחול העוסק בתפקידו ובמצבו של הגוף הנשי ובאינטראקציה שלו עם המרחב ביתי.
יצירותיה ופועלה של זבילביץ' זכו לתמיכה של מפעל הפיס, הקרן ליוצרים עצמאיים, עמותת קונטקט אימפרוביזציה לישראל, עיריית תל אביב - יפו, עמותת הכוראוגרפים ומרכז סוזן דלל.
כמו כן, משנת 2012 ועד היום היא שותפה בפעילות עמותת קונטקט אימפרוביזציה ומשמשת כחברת ועד בעמותה.
בשנת 2020 הצטרפה זבילביץ' לעמותת הכוריאוגרפים.
בשנת 2021 יזמה, הפיקה ואצרה אמנותית זבילביץ' את "פסטיבל ארטתור", פסטיבל אמנות שכונתי שעוסק בחיבור בין אמנות, קהילה ומקום.
הפסטיבל מתקיים בצפון תל אביב ומארח יצירות מחול, אמנות פרפורמטיבית וחזותית במרחב הציבורי, בבתי עסק ובבתים.
האוצרות של הפרויקט נערכה בשיתוף מיכל ליבליך, רותי זוטא שימשה כאשת התוכן של המיזם ונועה רודיק כאשת השיווק.
הפסטיבל נתמך על ידי מינהל קהילה תרבות וספורט, עיריית תל אביב יפו.
היוזמה הפכה לפסטיבל שנתי שממשיך להתקיים עד היום.
בשנת 2022 אצרה יחד עם מיכל ליבליך גם תערוכת אומנים על גדרות כיכר מילאנו בתל אביב בשיתוף עם נת"ע ועיריית תל אביב.
מאוחר יותר באותה השנה אצרה גם את האירוע "פנורמה" אירוע אמנות, מחול ומוזיקה במבט נשי, שהתקיים במרכז קהילתי מגיד בתל אביב.
עבור פסטיבל ארטתור 2022, יצרה זבילביץ' את המופע "עוד 10 דק יגיע האוטובוס" בתחנת אוטובוס ליד ביתה.
בעקבותיו, באוגוסט 2023 נסעה ליצור יצירת מחול תלוית מקום ללהקת המחול Gothenburg Opera Dance Company, שבשוודיה, ויצרה מופע תלוי מקום ללהקת המחול Chemnitz Ballet, בגרמניה.
משנת 2004 ועד היום זבילביץ' חוקרת תנועה ומלמדת אלתור, קונטקט אימפרוביזציה וריקוד.
היא לימדה מחול במוסדות שונים: הקבוצה ביפו, תיאטרון אורנה פורת, סדנאות באקדמיה למחול, מגמות מחול שונות בבתי ספר ברחבי הארץ.
כמו כן, היא מעבירה סדנאות לתוכניות שנתיות לרקדנים ובמקביל גם לקשת המתנועעים בפסטיבלי ריקוד וקונטקט אימפרוביזציה בארץ ובחול.
בנוסף, היא עובדת כמורה לשיטת פלדנקרייז יותר משני עשורים.
בין היתר, היא לימדה קבוצות במרכז בית הלוחם, מרכז לעיוור וקופת חולים כללית, לצד שיעורי פלדנקרייז וסדנאות לרקדנים מקצועיים ומוזיקאים.
זבילביץ' היא אמא לשניים, וזוגתו של דני צוקרמן.
2023-2021 - יזמה, ניהלה אמנותית והפיקה את פסטיבל ארטתור, פסטיבל אומנות שכונתי שאיגד עשרות אמנים ויצר עשרות מופעי מחול ואמנות תלויי מקום במרחב הציבורי.
2012-2023 חברת ועד ושותפה בפעילות עמותת הקונטקט אימפרוביזציה בישראל.
המקום ייצר פלטפורמה של מופעי פרפורמנס, מחול ואמנות בין תחומית בשם "max10".
הסטודיו שימש כחלל אלטרנטיבי למופעים, חזרות, שיעורי מחול ותנועה סומטית.
2011 - "בת בית" אוצרת ערב מחול ופרפומנס.
5 נשים נפגשות ופוגשות את האישי, האישה והאנשים.
היוצרות: אהרונה ישראל, דנה הירש ליזר, דניה אלרז, טלי זבילביץ', שרונה פלורסהיים: בית תמי - ת"א, מחול שלם - ירושלים.
2005 - "הגלגול" - דואט בשיתוף פעולה עם ענבל וולך ואמנית הווידאו נועה גור, פסטיבל זירת מחול, החאן 2 – מופע בין תחומי מחול ווידאו.
2006 - "ארכיון" - מופע בין תחומי, יצירה בשיתוף פעולה עם ילנה אברממוביץ' וסטודיו דופרס, פסטיבל מוסררה - ירושלים, פסטיבל מחול אחר, לילות קיץ - ירושלים.
2006-2009 שותפה ורקדנית בפרויקטים של מופעי אימפרוביזציה בארץ ובחול עם אמנים שונים: ילנה אברמוביץ', המוזיקאי ג'אן קלוד ג'ונס, ליאורה וייס, קבוצת אימפולס, אמנית הקול רותי רובינס והזמרת סברינה לסטמן.
2007 - "בין הכיסאות" - סולו, תיאטרון מחול בשיתוף 100 כיסאות, המאבק בבדידות, בעקבות אז'ן יונסקו, וכיצד הוא ממלא חלל ריק בכיסאות אנושיים.
יצירת הסולו הראשונה שהתאפשרה בתמיכתה של הזירה הבין תחומית, ירושלים; זירת מחול - החאן ירושלים.
2007 - "הפרעות נשימה" דואט עם המוזיקאית ורד קופיץ וקובי בן עזרא, תיאטרון תמונע, בית תמי.
2011 - "ילדה ילדה ילדה" - סולו בהשראתה של לואיז בורג'ואה.
דרך התנועה של הגוף מתוך עולמה של האישה בהריון.
הוצגה כחלק מערב "בת בית".
2012 - "Fragile" - דואט עם פיליפ סמית', גלריית ברבור-ירושלים, ביכורי העיתים - ת"א, נמל הבית.
2015 - "חיה בבית" - סולו, סדרת מופעים בבית הפרטי שלי.
מופע אוטוביוגרפי מבוסס גוף המתרחש בבית, דרך בחינת הגבולות וחיפוש אחר הגדרה רחבה לזהות הנשית.
המופע מתעתע בין החוץ לפנים, בין הציבורי לפרטי.
שיתוף פעולה עם האמנית עדי הכט ונוצר בסיום התואר השני בפקולטת תיאטרון אוניברסיטת תל אביב.
2018 - "על שפת אישה" - יצירה ל-6 נשים מאנסמבל עמותת הקונטקט אימפרוביזציה.
2020-2023 - "מתגלים" יצירת מחול בין תחומית - מחול, אנימציה, וידאו וסאונד.
מתוך המגפה ששימשה כזרז לשיקוף מבנים קימיים, הרגלים ודרכי תקשורת שלנו האחד עם השני.
היצירה מציפה שאלות לגבי ההשפעה שלנו אחד על השני ומרחב השותפות ואהדה.
תל אביב, בבתים ובסטודיו בית אלפא.
2022 - "עוד 10 דק יגיע האוטובוס" מופע מחול תלוי מקום בתחנת האוטובוס, בכורה בפסטיבל ארטתור, שכונת יהודה מכבי, תל אביב יוני 2022. מופע נוסף עלה ביולי 23 מופע בתחנת אוטובוס בהדר יוסף כחלק מפסטיבל רוח צפון מזרחית, ואף הוצג בתוכנית פיצ'ינג - כחלק מחשיפה בינלאומית מרכז סוזן דלל.
2023 - "מתי כבר יהיו גם לי שרירים" - דואט מחול עם דפנה המדינגר, בהשראת כתביה של הפמיניסטית הצרפתייה לוס איריגארי חשיפה באירוע "פנורמה" בשיתוף מרכז מגיד ובכורה בפסטיבל ארטתור 3, מאי 2023.
2023 - "The bus will arrive in 10 minute" עבודת מחול תלויית מקום, מופע לרקדני הלהקה Chemnitz Ballet בתחנת הטראם המרכזית בקמניץ', גרמניה.
2023 - "The bus will arrive in 10 minute" עבודת מחול תלויית מקום Gothenburg Opera Dance Company, יצירה ל-13 רקדני הלהקה, תחילתו בתחנת האוטובוס והמשכו במשכן בית האופרה בחלקיו השונים.
אסיסטנטית אווה שובסטרסקה, אורך המופע: 50 דקות, גוטנבורג, שוודיה.
עמותת הקונטקט לאימפרוביזציה בישראל 2018 ליצירה "על שפת אישה"
מפעל הפיס 2019, ליצירה "פאסיב אגרסיב"
קרן יוצרים 2019 ליצירה "פאסיב אגרסיב"
שהות אמן מוזיאון יפו 2019
עמותת הקונטקט לאימפרוביזציה בישראל 2022 ליצירה "האוטובוס יגיע עוד 10 דקות"
שהות אמן מרכז מגיד 2023
מענק מקרן היוצרים העצמאיים ליצירה "עוד 10 דק יגיע האוטובוס" לשנת 2024
טליה לוברני פולקמן (נולדה ב-1955) היא מתרגמת, שחקנית תיאטרון וטלוויזיה ישראלית, בתו של אורי לוברני.
לוברני נולדה בלונדון, בעת שאביה למד שם לתואר הראשון באוניברסיטת לונדון.
את ילדותה בילתה לוברני במדינות רבות ברחבי העולם, בהתאם לתפקידים שמילא אביה במשרד החוץ, שתיים מאחיותיה הצעירות נולדו בישראל לאחר שהמשפחה שבה לארץ, ואחות נוספת נולדה באוגנדה במהלך כהונתו של אבי המשפחה כשגריר ישראל במדינה.
ב-1982 נישאה לאיש העסקים מרדכי (מוקי) פולקמן, מוותיקי טייסת 253 וב-1983 נולדה ביתם הבכורה מאיה.
ב-1986 עברו השניים לקוסטה ריקה במסגרת עסקיו של פולקמן, ושם נולדה ביתם השנייה ב-1988. ב-19 בספטמבר 1993 נרצח פולקמן בחמש יריות לראשו וחזהו, כשהוא מותיר את לוברני בהריון.
לוברני שבה עם בנותיה לישראל ומתגוררת בהרצליה.
ב-1978 סיימה את לימודיה בבית צבי, לצד דני מוג'ה, מיכאל כורש ועירית לביא-דגן.
השתתפה בהצגות בתיאטרון הבימה, תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער, פסטיבל עכו לתיאטרון ישראלי אחר, הספרייה, צוותא ועוד.
שפר - עלייתו ונפילתו של כלב - מחזה מאת גורן אגמון על פי ספרו של אלברט שפר "בתוככי הרייך השלישי" (צוותא, 1980)
חזק יותר מסופרמן - מחזה מאת רוי קיפט בבימויה של חגית רכבי העוסק בקשיים ודרכי ההתמודדות של ילדים נכים עם סביבתם (אורנה פורת, 1982)
מר סליק - מאת ליליאן אטלן (הספרייה, 1985)
הבט אחורה בזעם (הספרייה, 1985)
בצחוק ודמע (פסטיבל עכו, 1985)
מישל עזרא ספרא ובניו (1983)
פסק זמן - סרט קצר של יצחק חלוצי (1983)
טלי כהן צדק (נולדה ב-1970) היא סופרת ישראלית.
זוכת פרס ראש הממשלה ליצירה המוענק לסופרים בראשית דרכם תשע"ח 2017.
למדה עיצוב גרפי במכללה האקדמית עמק יזרעאל ועבדה בתחום העיצוב במשרדי פרסום וכעצמאית.
עיצבה והפיקה ספרים שונים, בין היתר גם סדרת ספרי מנדלות לצביעה.
זוכת מלגת פרדס מבית הספרייה הלאומית ופרס ראש הממשלה לסופרים בראשית דרכם על ספרה "בתוך הבטן של הדג".
בשנת 2017 זכתה כהן צדק בפרס ראש הממשלה ליצירה.
סיפורים קצרים שכתבה התפרסמו ב"מוסך" ובאנתולוגיה אנטיקליימט.
ראה אור בסדרת מלח מים של הוצאת פרדס.
הספר יצא לאור בסיוע קרן קק"ל, זכה בפרס משרד התרבות לספר ביכורים, וזיכה אותה במלגת פרדס ללימודים בספרייה הלאומית בירושלים.
ספר על שושלת נשים, על נקודות מבט, ועל אבנים מכבידות בבטן; אבנים העשויות להפוך לפנינים — בתנאי שהן מגיעות לידיים הנכונות.
תמר היא ילדה בת 8 הנשלחת לבית הסבים שלה בירושלים לעזור בהכנות לקראת ליל הסדר, שם מתגלה גלריית דמויות צבעונית ומרתקת.
2022 - תנינה במישור החוף.
שירה, אישה נשואה ואמא לשתי בנות, נוסעת לעבודה על כביש החוף וברגע אחד היא מבינה שנתניה לא הייתה שם.
היא נוסעת וחוזרת ונוסעת וחוזרת, ולא רואה את העיר.
בבת אחת היא נזרקת עשרים שנה אחורה, ללילה שבו למדה עם אמיר ומיכה למבחן מסכם בפסיכולוגיה והסכימה להשתתף בניסוי מופרך שלא העלתה על דעתה שיעבוד.
היא יודעת שדברים לא יכולים להיעלם, אבל במקום שבו אמורה לעמוד העיר יש רק חול וים.
מרגע זה כל מה שברור ובטוח בחייה מתערער.
היא לא יודעת איפה אמיר, היא לא יודעת איפה מיכה.
אחוזת אימה ומבולבלת היא יוצאת למסע קדחתני שמטרתו לבטל את תוצאות הניסוי ולעצור את מה שעדיין לא קרה.
מסע שבמהלכו היא נאלצת להפסיק לשקר לאחרים ולעצמה ולהישיר מבט אל הטעויות, הוויתורים והפשרות שעשתה בחייה.
הספר זכה בפרס משכנות שאננים לפרוזה עברית לשנת תשפ"ד.
בסיום מבצע צוק איתן נתי, אמא של עידו בן ה-16, מתבוננת על ההתנהלות החוזרת של מדינת ישראל אל מול האיום העזתי, ומבינה שהרווח הקבוע בין מבצע למבצע עומד להסתיים בדיוק כשהבן שלה אמור להתגייס.
היא יודעת שהוא יתנדב ליחידה קרבית, היא יודעת שאם יהיה מבצע תהיה כניסה קרקעית, והיא יודעת מה המחיר הנורא, הבלתי נסבל, שגובה תמרון בסמטאות עזה.
היא אוספת מידע, מבצעת את ההכנות הנדרשות, ומחכה לרגע הנכון – נחושה לממש את תוכניתה לגרום למדינת ישראל לצאת לפעולה צבאית שלא התכוונה לצאת אליה, ולהציל את עידו מהעתיד הצפוי לו.
טלי אשכולי ביננבאום (1964 – 9 במרץ 2025) הייתה מפיקת טלוויזיה ישראלית ומנכ"לית חברת "טלי אשכולי הפקות".
אשכולי נולדה בירושלים לרעיה, מורה בבית ספר יסודי וגדעון, מורה למלאכה.
למשך תקופה עבדה כמורה לערבית.
בשנת 1985 כתבה והלחינה את השיר "כשתשוב", שבוצע על ידי צילה דגן, והגיע למקום השלישי בחגיגות הזמר העברי בערד השנתיים.
בעברה ניהלה את המחלקה לזמר עברי במשרד התרבות.
בשנת 2006 הפיקה את סיבוב ההופעות "חמש דיוות", בהשתתפות ירדנה ארזי, מרגלית צנעני, אילנית, שלומית אהרון ורותי נבון.
החמש הופיעו יחד בארצות הברית ובקנדה בפני הקהילות היהודיות המקומיות.
בשנת 2008 הפיקה את פסטיבל שירי הילדים.
האירוע ספג ביקורות רבות על אופיו החדש, ועל השירים המודרניים, שלא התאימו לילדים.
לטענת המבקרים, הם היו מורכבים מדי, בעלי לחנים קשים וטקסטים שאינם מופנים לקהל היעד.
ב-25 באוקטובר 2010 שודר בערוץ 2 הסרט "הראל סקעת שובר שתיקה" בהפקתה, בו הזמר הראל סקעת יצא מהארון.
שש שנים אחר-כך הפיקה גם את המשדר "כשהיינו ילדים" ב.
באותה שנה הפיקה גם את אירוע "למנצח שיר מזמור", חידוש חד-פעמי לפסטיבל הזמר המזרחי, שפותח ביוזמת שרת התרבות והספורט מירי רגב.
אשכולי הייתה אשת מפתח בכל נושאי תחרות הזמר של האירוויזיון.
היא יזמה את "הכוכב הבא לאירוויזיון", שדרכו נבחרו נציגי ישראל לאירוויזיון בשנים 2015–2020 ו-2024–2025. כמו כן, הייתה חברה בוועדה המקצועית שבחרה את נציגי ישראל לאירוויזיון הילדים 2016. באותה תקופה החלה להפיק את אירועי ה-"Israel Calling", אירוע אירוויזיון בין-לאומי בהשתתפות נציגי המדינות השונות.
המופע האחרון התקיים ב-2022. בשנת 2019 הייתה המפיקה הראשית של אירוויזיון 2019, שנערך בתל אביב-יפו.
במסגרת תפקיד זה הייתה אחראית למנגנון ההפקה והאירוח, שכלל את אירוח התחרות ומשלחות האמנים, הכרטיסים, התחבורה, טקסי החלפת המפתחות והשטיח הכתום, כפר האירוויזיון, היורוקלאב ואירועי ה-VIP למשלחות ולחובבים והעבודה מול ממשלת ישראל.
באותה שנה הייתה חלק מצוות השופטים הבין-לאומי בתחרויות הקדם של פינלנד, רומניה וצרפת.
בשנים 2020 ו-2022 הייתה חלק מצוות השופטים הבין-לאומי ב"מלודיפסטיבלן" השנתי, הקדם השוודי לאירוויזיון.
אשכולי ניהלה והפיקה את המופע של עדן אלנה באירוויזיון 2021. באותה שנה הפיקה גם את תחרות מיס יוניברס, שהתקיימה לראשונה בישראל בעיר אילת.
היא הפיקה את הקדם הלוקסמבורגי לאירוויזיון 2024, Luxembourg Song Contest.
בשנת 2024 חלתה בסרטן הלבלב.
ב-9 במרץ 2025 נפטרה לאחר מאבק במחלה.
טליבאן (בפשטו: طالبان – "תלמידים"; תעתיק מדויק: טאלבאן) הוא ארגון טרור אסלאמיסטי קיצוני ששולט באפגניסטן.
הארגון החל את דרכו באמצע שנות התשעים, כתנועת סטודנטים פשטונים שהתנגדה לשחיתות באפגניסטן.
משתפס הטליבאן את השלטון בהפיכה צבאית, הוא הנהיג במדינה משטר הלכה אסלאמי נוקשה.
משטר הטליבאן נפל במלחמת אפגניסטן השנייה, שעה שאפגניסטן נכבשה על ידי הצבא האמריקאי.
בקיץ 2021, לאחר הודעתם של הכוחות האמריקאים על הקדמת נסיגתם מהמדינה, ניצלו כוחות הטליבאן את ההזדמנות ופתחו במסע כיבוש מחודש שבמהלכו הצליחו לכבוש את כל ערי המדינה כולל הבירה קאבול.
שלטון המדינה נכנע ובחר לפתוח במשא ומתן להעברת השלטון באפגניסטן לידי התנועה באופן מסודר וללא קרב.
הטליבאן החלה כתנועת סטודנטים באפגניסטן, שביקשה לטהר את העיר סינג היסאר מגנבים ומשחיתות.
בשפות המדוברות באפגניסטן ובצפון פקיסטן משמעות המילה "טליבאן" היא תלמידים (כולל סטודנטים).
הצלחת הסטודנטים הביאה אותם לסלק את ראש העיר של קנדאהר, שלטענתם לא מילא את תפקידו, ולאחר מכן גם את ראש המדינה.
הם העמידו בפני השלטון המרכזי מספר דרישות, ביניהן השלטת השריעה כחוק המדינה; כשזה סירב – יצאו למאבק.
פקיסטן, שתמכה בהצהרותיהם, סייעה להם באספקת נשק, ואף אפשרה לסטודנטים להצטרף למלחמה.
בשנת 1995 תנועת הטליבאן כבשה את רוב החלק הדרומי והמזרחי של אפגניסטן תוך פחות משנה.
תוך זמן קצר השתלטה מפלגת המוג'אהדין (לוחמי הטליבאן) על כ-90% מהמדינה כשהיא זוכה בתמיכתם של למעלה מ-80% מהאוכלוסייה.
שאר האוכלוסייה תמכה בפלג השיעי-קומוניסטי, שהמשיך לשלוט בצפון המדינה ונאבק על השלטון בה.
באותה שנה, הצטרפה מיליציית חקאני לשורות הטליבאן, ומאז היא נחשבת לפלג המסונף אליו.
משעלה הטליבאן לשלטון קבעו ראשי התנועה את השריעה כחוק המדינה, ושינו את מערכת החינוך במדינה לחינוך המבוסס על הקוראן, ללא השפעות מערביות.
זאת למרות איום של האו"ם להפסיק את הסיוע הכלכלי והרפואי למדינה.
במסגרת ההקצנה הדתית, החיל הטליבאן במדינה דיכוי נשים חסר תקדים.
נשות אפגניסטן הפכו לשפחות נטולות זכויות, נאסר עליהן לעבוד ורובן המוחלט הפסיקו ללמוד.
על רופאים ממין זכר נאסר להעניק טיפול רפואי לנשים, עליהן נאסר להגיע לבתי חולים כלליים.
כחלק מההטפה לצניעות על פי השקפת הארגון, הורה הטליבאן על קוד לבוש אחיד לנשות המדינה: כל הנשים חויבו ללבוש "בורקה" המכסה לא רק את גופן וראשן (בדומה לרעלה המסורתית), אלא אף את פניהן ועיניהן.
ב-1998 נחקק חוק המחייב איטום חלונות בצבע שחור למניעת אפשרות שנשים ייראו בידי גברים.
חוקים אלו נאכפו בקפדנות בידי משמרות סיור עירוניים של הטליבאן, ונשים שלא צייתו לחוק הוכו באכזריות.
על נשים שהפרו חוקים אלו ואחרים, הוטלו עונשים אכזריים (לרוב אונס).
ח'אלד חוסייני, מחבר הספר "אלף שמשות זוהרות" שהיה פעיל בארגוני זכויות אדם באפגניסטן מעיד על כך בספרו.
משטר הטליבאן תמך בשליטים הקיצוניים בסודאן (האחראים לרצח העם בדארפור), ונתן מחסה לטרוריסטים איסלאמיים.
אנשי הטליבאן טענו כי אינם יכולים להסגיר למערב מוסלמי הנאבק למען עקרונות האסלאם.
כאשר ערב הסעודית פנתה אל אנשי הטליבאן בנושא, הם ענו לה שהחשיבות של מתן המחסה שווה לחשיבות השמירה של הסעודים על המקומות הקדושים, מכה ואל-מדינה.
לקראת סוף שלטונם, ביצעו אנשי הטליבאן שתי פעולות שעוררו זעם רב בעולם המערבי:
פיצוץ פסלי בודהה בבמיאן, תוך הריסת סמלים של דת אחרת במתכוון.
הוצאת חוק שחייב הינדים לשאת טלאי צהוב – לכאורה, על מנת שמשטרת הדת לא תטריד אותם.
פעולה נוספת שניסו אנשי הטליבאן לעשות היא לשדוד את האוצרות האפגניים מהבנק המרכזי.
אך אנשיו נכשלו בכך, לאחר שלא זכו לשיתוף פעולה מצד עובדי הבנק, שהיו נכונים להיהרג.
משטר הטליבאן לא הוכר כשלטון לגיטימי על ידי רוב מדינות העולם, בעיקר לאחר 1998, כאשר הואשם במתן חסות למחנות אימון ומקלט לטרוריסטים, ובראשם אוסאמה בן לאדן מנהיג ארגון אל-קאעידה.
החשש מפני התפשטות התפיסה האסלאמית הרדיקלית הביא את רוסיה, הודו וטורקיה לתמוך בתנועת המחתרת השיעית-קומוניסטית, שלמרבה האירוניה זכתה גם לתמיכתה של איראן השיעית.
אומנם תנועה זו הייתה חלשה למדי ולא היוותה איום על משטר הטליבאן, אך מכלול של גורמים אחרים ערער את יציבות המשטר כגון:
הקואליציה המורכבת מבני שבטים, שאילולא עמדו נגד אויב משותף (ברית המועצות בעבר או ארצות הברית בתקופת השלטון) נראה שהיו פותחים בסכסוכים פנימיים.
פעולותיה של פקיסטן, ששללה מהם את התמיכה הקרובה שהיו זקוקים לה.
שלילת סיוע כספי מצד ערב הסעודית, וסיוע בתחומי הכלכלה והבריאות מצד האו"ם.
פעולות צבאיות של ארצות הברית ובריטניה כנדבך נוסף לפעולות הקרקעיות של התנועה השיעית-קומוניסטית.
המלחמה עם ארצות הברית (2001)
פיגועי 11 בספטמבר 2001 העלו את אפגניסטן כחשודה עיקרית במתן סיוע לארגוני טרור ובסיסי פעולה לאוסאמה בן לאדן וארגונו אל-קאעידה, אשר לקחו אחריות על תכנון הפיגועים.
מלחמת אפגניסטן, שנמשכה חודשיים בשנת 2001 (7 באוקטובר – 7 בדצמבר) ובמסגרתה נכבשה אפגניסטן על ידי כוחות קואליציה בראשות ארצות הברית, הביאה לקץ משטר הטליבאן.
אף שהוקמה ממשלה מקומית (אסלאמית אף היא, אך פחות מהטליבאן), נמשך כיבוש המדינה בחיפוש אחר בסיסים של ארגוני טרור.
עבר זמן רב מנפילת הטליבאן עד שהעזו נשות אפגניסטן לחשוף את פניהן.
גם לאחר תבוסת הטליבאן נשארו במדינה גרעינים של הארגון במקומות שונים, במיוחד בהרים.
ביולי 2007 חטף הטליבאן 23 אזרחים דרום-קוריאנים, אנשי ארגון דת נוצרי (מתוכם רצח שניים), ותבע לשחרר ממאסר 23 מלוחמיו שנפלו בשבי הצבא האפגאני, ולהסיג מאפגניסטן את כ-200 חיילי קוריאה הדרומית המוצבים שם.
ב-29 באוגוסט 2007 החלו אנשי הטליבאן לשחרר את החטופים, לאחר שקוריאה הדרומית התחייבה למנוע פעילות מיסיונרית באפגניסטן ולממש את הבטחתה להוציא את חייליה עד סוף השנה.
ב-23 בנובמבר 2007, לאחר שחיילי צבא אפגניסטן אילצו את הטליבאן לעזוב את העיירה ארג'נדאב, צפונית לעיר קנדהאר, תקפו הטליבאן עמדות משטרה באזור וערפו את ראשיהם של שבעה שוטרים.
המלחמה באפגניסטן דחקה חלק מאנשי הטליבאן אל מעבר לגבול, והם השתלטו על חלקים נרחבים באזור ההררי של פקיסטן וקיימו שם שלטון גרילה אסלאמיסטי.
באמצע פברואר 2009 הודה נשיא פקיסטן אסיף עלי זרדארי כי הטליבאן ביסס את שלטונו בשטחים נרחבים בארצו, וכי הורה על גיוס 120 אלף חיילים כדי לטפל באנשי הטליבאן.
ביולי 2007 פרסמה ממשלת פקיסטן כי היא תעניק פרס של 615 אלף דולר לכל מי שיביא ללכידתו של בייטוללה מחסוד (בָּאיתוּללָה מֶהסוּד), מנהיג הטליבאן בפקיסטן, שנחשד בייזום הפיגוע במלון מריוט וחיסול בנזיר בוטו.
ובנוסף גם ממשלת ארצות הברית השיתה על ראשו פרס גבוה של 5 מיליון דולר.
ב-5 באוגוסט 2009 נהרג בייטוללה מחסוד עם אחת מנשותיו בתקיפת מל"ט אמריקני על בית חמיו של מחסוד.
ב-13 במאי 2011 התפוצצו שני מחבלים מתאבדים במתקן אימונים בפקיסטן, ולפחות 80 בני אדם נהרגו ועוד עשרות נפצעו.
הודיע כי זו הייתה הנקמה הראשונה על מותו של אוסאמה בן לאדן, מנהיג אל-קאעידה.
ב-2 בנובמבר 2013 חיסלה ארצות הברית את מנהיג הטליבאן "חכימוללה מחסוד" בפקיסטן על ידי ירי מכלי טיס בלתי מאויש.
במאי 2016 חיסלה ארצות הברית את מנהיג הטליבאן אח'תר מוחמד מנסור באמצעות כלי טיס בלתי מאויש.
ב-21 באפריל 2017, התרחשה מתקפת הטליבאן בבסיס שאהין בעיר מזאר-י שריף, אשר נחשבת להתקפה הקטלנית ביותר שביצע הארגון עד אז על בסיס צבאי באפגניסטן.
בינואר 2019 פורסם כי מתגבש הסכם שלום בין ארצות הברית לבין הטליבאן שיביא לנסיגת הכוחות הצבאיים של ארצות הברית מאפגניסטן בתמורה להסכמת הטליבאן למנוע מארגוני טרור לפעול באפגניסטן.
באמצע שנת 2021, בעקבות נסיגת כוחות ארצות הברית מאפגניסטן החל הטליבאן להשתלט בחזרה על אפגניסטן.
ב-12 במאי 2021 השתלט הטליבאן על נפת נרך (480 קמ"ר) במחוז מיידאן ורדכ במטרה להגיע אל קאבול בירת אפגניסטן.
יום קודם, הטליבאן כבש את בניין ממשל הנפה ושרף אותו, לאחר כמה ימים של מצור עליו.
חיילי ארצות הברית התחילו לסגת מאפגניסטן במטרה לצאת משם סופית ב-31 באוגוסט.
במקביל החלו מדינות רבות בעולם כבר לפנות את השגרירויות שלהן מקאבול.
ב-15 באוגוסט 2021 השתלט הטליבאן על שטח קאבול הבירה וקיבל את השלטון הרשמי באפגניסטן לאחר שהנשיא אשרף ע'ני אחמדזאי עזב את המדינה וויתר על השלטון.
במהלך חציו השני של חודש אוגוסט 2021, בעקבות השתלטות הטליבאן באפגניסטן, דווח על תושבים רבים שנמלטו מבתיהם.
רבים מן האזרחים והחיילים האמריקנים והאירופים במקום עזבו את המדינה בטיסות מיוחדות.
ב-26 באוגוסט 2021 בשעות אחר הצהריים, מחבל מתאבד השייך למחוז ח'וראסאן של המדינה האסלאמית פוצץ את עצמו בלב הבירה קאבול בקרבת שדה התעופה.
בפיגוע נפגעו יותר ממאתיים אנשים, ומעל 170 אנשים נהרגו, בהם 13 חיילים אמריקנים.
טליבאן הוציא הודעת גינוי לפיגוע.
בעקבות החשש של שלטון הטליבאן מחזרתן של סנקציות בינלאומיות על שלטונו, פרסם שלטון הטליבאן מסרים מרוככים לגבי זכויות אדם תחת שלטונו החדש, ובין היתר יאפשר גישה של נשים לחינוך ותעסוקה בניגוד לבעבר.
לצד זאת, דיווחים של ארגונים פמיניסטיים מקומיים מציגים תמונה שונה, לפיה בפועל חזרו הנשים לסבול מדיכוי קיצוני תחת שלטון הטליבאן, ובין היתר נטען שהפגנות פמיניסטיות פוזרו באמצעים אלימים.
במאמר שפורסם בחודש ספטמבר 2021 מצטט הטלגרף את דובר הטליבאן זביהוללה מוג'היד שהצהיר כי סין היא "שותפה ראשית" של הטליבאן בקהילה הבינלאומית.
טלי שמש (נולדה ב-1969) היא במאית סרטים דוקומנטריים ישראלית.
שמש נולדה בירושלים והיא בוגרת מחזור ב' של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים.
לאחר לימודיה, ביימה עשרות כתבות לתוכניות תחקיר ותעודה, ובהן "עובדה" עם אילנה דיין.
בשנת 1999 ביימה את הסרט התיעודי "השמנה והיפה" עבור ערוץ 8.
בשנת 2004 ביימה את הסרט "זהב לבן עבודה שחורה" עבור "עובדה", שעסק בקיפוחם של עובדי הקבלן במפעלי ים המלח, ועורר הדים ציבוריים רבים.
בשנת 2006 ביימה את הסרט התיעודי באורך מלא "מועדון בית הקברות" שפתח את פסטיבל דוקאביב 2006, זכה לשבחים רבים והפך לסרט התיעודי המצליח ביותר בישראל אי פעם.
"מועדון בית הקברות" קיבל את פרס מועצת הקולנוע ליוצרת במסגרת הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות ו "פרס ראש העיר ת"א" ו"פרס הצילום" לצלם שרון דה-מאיו וכן את הפרס הראשון בקטגוריה התיעודית בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בשאנגחאי (האירוע הגדול והחשוב מסוגו במזרח אסיה).
בשנת 2016 ביימה שמש עם בעלה, אסף סודרי, את הסרט התיעודי "מוות בבאר שבע", שעוקב אחר אירועי הפיגוע בתחנה המרכזית של באר שבע ב-2015. במאי 2016 זכה הסרט בשלושה פרסים ובהם פרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל דוקאביב.
הוא עושה שימוש בצילומי אבטחה ומתמקד במותו של הבטום זרהום.
בשנת 2018 יצרה עם אסף סודרי את הסרט המועמד המתעד את ההערכות לבחירות לכנסת ה-20 של מפלגת כולנו בשנת 2015.
בשנת 2020 יצרה עם אסף סודרי את הסדרה התיעודית "המניע", העוסקת בפרשת הרצח בעין כרם.
טלי שרון (נולדה ב-13 בפברואר 1979) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלית.
שרון נולדה וגדלה בהוד השרון, שם למדה בתיכון הדרים במגמת תיאטרון.
שרון בוגרת הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין (2003–2006), באותו מחזור של שני כהן ורותם זיסמן-כהן.
במסגרת לימודיה בסטודיו, השתתפה בהצגות "אנשים קשים" (רחל), "השעה החיובית" (פאולה), "שלוש" (פאם פטאל), "יענקלה", "נעורי ורדה'לה" (אשת הנהג), "המסיבה של אביגיל" (סו) ו"הקוסם מארץ עוץ" (דורותי).
מאז שסיימה את לימודיה גילמה את נאווה בהצגה "כוונות טובות" ואת פסקל בהצגה "כל נדרי", שתיהן במסגרת תיאטרון אנסמבל הרצליה.
בזמן לימודיה בשנה ג' גילמה את תפקידה הטלוויזיוני הראשון, דורין אקריש בטלנובלה של הוט "מיכאלה".
בתוכנית היא גילמה בחורה צעירה שמנגנת בלהקת רוק, במקביל מתמודדת עם אהבתה לאחד מבכירי המאפיה והוא משה לונץ.
שנה לאחר מכן קיבלה את התפקיד הראשי בטלנובלה נוספת של הוט, "טלנובלה בע"מ", שם גילמה את רננה לוסטיג – תסריטאית בתחילת דרכה, שכתבה את "פירות אסורים" – הטלנובלה הראשונה שהתרחשה בתקופת קום המדינה.
בראשית 2006 יצא למסכים הסרט העלילתי הראשון בכיכובה, "למראית עין" בבימויו של דני סירקין, עליו הייתה מועמדת לפרס אופיר בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר, על תפקיד "יערה" - בחורה עיוורת שחוזרת לארץ ישראל במטרה לגלות את סיבת התאבדותה של בת-דודתה.
שרון השתתפה גם בסרטו של יובל שפרמן "הדברים שמאחורי השמש" בתפקיד נעמה ובסרטה של דינה צבי ריקליס "שלוש אמהות" בתפקיד רוחה.
שרון השתתפה בסדרת הדרמה הקומית "האקס המיתולוגי" ששודרה בערוץ 2, וכן בעונה השנייה של הדרמה "בטיפול".
ב-2008 השתתפה בעונה הראשונה, ולאחר מכן גם בעונות השנייה והשלישית, של הסדרה "סרוגים" בערוץ yes stars ישראלי.
בשנת 2009 הצטרפה טלי שרון לצוות ההצגה "תורת היחסים" שכתב וביים אייל דורון.
בהצגה היא משחקת לצד שי אביבי ומירב גרובר צעירה פתיינית העובדת כאחות בבית חולים.
בשנת 2009 התחילה טלי לשחק בתפקיד ראשי בסדרה "מגדלים באוויר" בערוץ 10. בשנת 2010 החלה טלי לשחק תפקיד ראשי בסדרה "הצרות שלי עם נשים" בערוץ 10.
בשנת 2012, החלה שרון לעבוד כמדבבת בסדרות האנימציה "ג'רונימו סטילטון" (עונה שנייה) ו"רדקאי".
שנה אחר כך, הקימה את "סדנאות משחק טלי שרון" - סדנאות למבוגרים חובבי משחק.
באותה עת, החלה לימודי הנחיית קבוצות בשילוב אומנויות באוניברסיטת בר-אילן.
ב-2013 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הדרמה "ההיא שחוזרת הביתה", באותה שנה החלה להשתתף בעונה השלישית של סדרת הפשע "נויורק" ששודרה ב-Yes.
ב-2016 השתתפה בעונתה השנייה של סדרת הדרמה המצליחה "בני ערובה" בערוץ 10, ובהצגה "ערב שקופיות" מאת יפתח קליין ובבימויו בפסטיבל עכו.
ב-2017 שיחקה בסרט הקולנוע "נורמן: עלייתו המתונה ונפילתו התלולה של מאכער אמריקאי" בבימוי יוסף סידר ובכיכובו של ריצ'רד גיר.
ב-2018 שיחקה במיני-סדרה "אוטונומיות" בתפקיד אלקה ריין, שיצרו יהונתן אינדורסקי ואורי אלון לרשת HOT.
עוד ב-2018 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "הרמוניה" בבימויו של אורי סיון ובהשתתפותה, אדפטציה מודרנית לסיפור המקראי על שרה אמנו.
לצורך התפקיד למדה לנגן על נבל.
משנת 2020 שיחקה בסדרת הנוער "בת השוטר" בערוץ TeenNick למנויי Yes, את דמותה של אמירה ארגמן, שוטרת אלמנה ואמה של דנה.
בשנה זו שיחקה בסרטו של יוני זיכהולץ "סנולנד" לצדם של שלומי קוריאט ואורי פפר.
בשנת 2021 שיחקה בסדרה "פגע וברח" של נטפליקס.
שיחקה גם את ענבר, מנהלת תחנת הרדיו, בסדרה הקומית של HOT "ילדות סכסכניות" שיצרו שיר ראובן וטליה לביא.
בשנת 2022 שיחקה בעונה השלישית של הסדרה כפולים.
שיחקה בסרט "כביש הסרגל' שיצא לאקרנים ב-2024 בבימויה של מיה דרייפוס.
שרון הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר על תפקידה.
ביוני 2012 נישאה שרון לשחקן אסף סולומון, ולהם שלוש בנות.
טלי פרקש (נולדה בשנת 1981) היא עיתונאית חרדית, בעלת טור במדור יהדות באתר ynet.
פרקש נולדה בכפר סבא ליוסף ויהודית פרץ, חוזרים בתשובה.
גדלה בבני ברק ולמדה בבית יעקב גור בעיר, ולאחר מכן בתיכון בית רבקה בכפר חב"ד.
בעלת תואר ראשון בחינוך ממכללת ירושלים בבית וגן בירושלים.
בעלת תואר שני ודוקטורנטית בלימודי מגדר מאוניברסיטת בר-אילן.
במשך מספר שנים כתבה בשבועון החרדי "בקהילה".
כמו כן הייתה כתבת, קריינית ועורכת ברדיו קול חי.
בשנת 2007 החלה בכתיבת טור דעות במדור יהדות באתר ynet.
באתר זה היא מסקרת את החברה החרדית דרך כתבות וראיונות, וכן כותבת על סוגיות ונושאים שונים הקשורים לעולם היהדות.
טוריה וכתבותיה מתפרסמים בדרך כלל ב"מדור יהדות".
בטוריה יש לעיתים קרובות ביקורת על תופעות חברתיות בעולם החרדי, כולל מנהגים שנחשבים בעיני החברה החרדית לטאבו.
מאז 2015 ולקראת הבחירות לכנסת העשרים, לוקחת פרקש חלק ושותפה בקמפיין "לא נבחרות לא בוחרות", הקורא לייצוג של נשים במפלגות החרדיות.
נשואה לגדליה פרקש ואם לשלושה.
התגוררה באלעד, ועברה לפתח תקווה בשל הצורך בחינוך ממלכתי חרדי.
פרקש חברת ועד באגודת ידידי החינוך הממלכתי חרדי.
טליה לבני (נולדה ב-1943) היא עורכת דין ישראלית, כיהנה כיו"ר נעמת משנת 2002 ועד שנת 2012.
לבני נולדה בתל אביב למשפחת פועלים.
לאחר לימודי תואר ראשון במשפטים ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב הוסמכה כעורכת דין בשנת 1967.
החלה לעבוד כיועצת משפטית ברשות לפיתוח אמצעי לחימה.
כעבור שנתיים יצאה בשליחות הסוכנות היהודית והייתה שליחת עלייה בארצות הברית.
עם שובה לארץ, בשנת 1975, הצטרפה למחלקה המשפטית של משרד הביטחון.
בין תפקידיה במשרד לבני הייתה משנת 1984 סגנית בכירה ליועץ המשפטי במשרד ומשנת 1992 מנהלת היחידה לכוח אדם והדרכה.
במקביל לעבודתה, בשנת 1990 סיימה לימודי תואר שני במדע המדינה באוניברסיטת חיפה, מטעם המכללה לביטחון לאומי.
בשנת 1996 עברה לשמש יועצת המשפטית להסתדרות, תפקיד במסגרתו הייתה שותפה לייזום חקיקה ומאבקים בנושאים חברתיים.
בשנת 2002 נבחרה ליו"ר תנועת הנשים "נעמת" וכהונתה נמשכה עד מאי 2012, שאז הוחלפה על ידי גליה וולוך.
התנועה בתקופתה הובילה את המאבק הציבורי להחלת חינוך חינם לגיל הרך, ולהתאמת עולם העבודה להורות.
מאבקה התמקד בהשגת מעמד כלכלי שווה לנשים ולגברים, בצמצום הפערים בשכר, בקידום נשים בתפקידים ניהוליים וייצוגיים ובניצול הקשר הטוב והזיקה להסתדרות להובלת קמפיין ארצי למניעת אלימות במשפחה באמצעות מקומות העבודה.
לבני יזמה והביאה לידי מימוש אמנה בעניין התאמת עולם העבודה להורות ולקידומם ועידודם של עובדים, המשלבים בין עולם עבודה תחרותי לבין הקמת משפחה וגידול ילדים.
האמנה נחתמה באפריל 2007 על ידי עופר עיני, יו"ר ההסתדרות, ושרגא ברוש, יו"ר לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים.
יוזמה נוספת שלה מתבססת על הדרישה לשלב נשים בצוותי משא ומתן מדיניים.
מדצמבר 2006 היא חברה בדירקטוריון של חברת לומניס.
לבני היא גרושתם של אשר ידלין ושל השחקן יאיר (קויה) רובין, אבי בנם גיורא (גיגי).
אריסטוטליס "טלי" סוואלס היה שחקן וזמר אמריקאי ממוצא יווני בעל קריירה בת ארבעה עשורים.
נולד בניו יורק למשפחה בת חמישה ילדים.
אמו, קריסטינה, הייתה אמנית ילידת יוון ואביו, ניק, היה בעל מסעדה יוונית.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1940 ועבד בתור מציל.
הוא סיים לימודי אנגלית ופסיכולוגיה באוניברסיטת קולומביה בשנת 1948.
ב־1962 שיחק בתור כירורג בסרט "הרופאים הצעירים" וב-1964 בסרט ההמשך "המתמחים החדשים".
ב-1965 שיחק ב"ג'ינגיס חאן" לצידו של עומר שריף.
סוואלס זכה בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב והיה מועמד לפרס האוסקר לשחקן משנה ב-1963 עבור משחקו בסרט "איש הציפורים מאלקטרז" ("Birdman of Alcatraz").
ב-1962 שיחק במותחן "פסגת הפחד" לצדו של גרגורי פק.
ב־1963 הופיע בסרט "בלש בעל כרחו" לצידו של דני קיי.
הופיע גם ב-"12 הנועזים", "הנועזים בעורף האויב", ולצדו של ברט לנקסטר בסרטים "הפראים הצעירים" ו-"The Scalphunters".
ב-1969 הופיע במערבון "זהב מק'קנה".
תפקידיו המוכרים ביותר היו בסדרת הבילוש "קוג'אק" משנות השבעים וכן בסרט "בשרות הוד מלכותה" משנת 1969, בתפקיד ארנסט סטאברו בלופלד, הרשע הידוע לשמצה מסדרת סרטי ג'יימס בונד.
טלי רובין (נולדה ב-25 ביוני 1982) היא שחקנית ישראלית.
רובין נולדה וגדלה בגבעה הצרפתית בירושלים.
בצעירותה התנדבה במד"א כמתנדבת נוער וחובשת ובוגרת במשך 6 שנים, רקדה בלהקות מחול מודרני ובגיל 19 החלה ללמוד משחק, למדה שנה בסטודיו למשחק ניסן נתיב והיא בוגרת בית הספר למשחק של יורם לוינשטיין.
בין חבריה לכיתה בסטודיו של יורם לווינשטיין היו רותם זיסמן-כהן, שני כהן, טלי שרון ורינת מטטוב.
ב-2008 שיחקה בהצגה "המחלוקת" (לצד רינת מטטוב ולביא זיטנר), ב־2009 השתתפה בפרויקט שייקספיר בתיאטרון ונציה, ב-2011 שיחקה ב"כתם לידה" (לצד אלכס אנסקי ורובי פורת-שובל) ב־2013 שיחקה בהצגה "את אותו הים" (לצד סנדרה שדה ויואב דונט).
ב-2005 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "הייתה לי ילדות מאושרת" של אורי סיון לצד אסי לוי, עליו הייתה מועמדת לפרס "השחקנית הדרמטית הטובה ביותר" של פרסי האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה.
בשנת 2000 רובין שיחקה בעונה השנייה של הסדרה "שבתות וחגים", ב-2002 שיחקה במיני-סדרה "כנפיים".
ב־2005 שיחקה במשך שתי עונות בסדרה המצליחה "בטיפול" לצד אסי דיין.
ב־2010 שיחקה במיני סדרה עטורת השבחים "נבלות", ע"פ ספרו של יורם קניוק לצד יהורם גאון, יוסי פולק, עוז זהבי ומיכאל מושונוב, ובסדרה "גירושים נפלאים" לצד אסי לוי ודב נבון.
ב־2011 שיחקה בסדרה "2.3 בשבוע" לצד נועה תשבי ואורי פפר.
החל משנת 2014 רובין עוסקת בתיאטרון פלייבק עם צוותים רפואיים, חינוכיים וטיפוליים, במסגרת "החברה מאיכילוב".
טלי שלום-עזר (נולדה ב-21 במאי 1978) היא במאית ותסריטאית קולנוע ישראלית.
שלום-עזר נולדה וגדלה בכפר סבא, לאב שעלה מעיראק ולאם שעלתה מרומניה.
למדה משחק בבית צבי ותיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
סיימה תואר ראשון בקולנוע בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, ובמהלך לימודיה זכתה במלגת קרן התרבות אמריקה ישראל לשנים 2005–2007.
את "ליבינג רום", סרטה העלילתי הראשון, כתבה וביימה כשהייתה בשנת הלימודים השנייה שלה.
זוהי דרמה בת 20 דקות, המגוללת את סיפורה של לאה (קרן מור), אישה בשנות הארבעים לחייה, שמתגוררת עם אמה (תיקי דיין).
לאחר היכרותה עם אישה אחרת (אורנה פיטוסי), מנסה לאה לעזוב את הבית.
הסרט הוקרן בפסטיבל קאן 2006, בפסטיבל ירושלים 2006 ושודר ברצועת הדרמה של ערוץ 1.
גם את "קיץ אחד באברבנאל", סרט דוקומנטרי בן 59 דקות שיצא בשנת 2005, יצרה במהלך לימודיה, והוא נעשה בתמיכת קרן רבינוביץ.
הסרט מלווה שלושה חולים המאושפזים בבית החולים אברבנאל במסעם לחיים נורמליים, ואחת הסיבות שמשכו את טלי לעסוק בנושא הייתה סכנת הסגירה שריחפה מעל בית החולים באותו הזמן.
הסרט זכה במקום השני בפסטיבל "דוקאביב" 2005 במסגרת תחרות סרטי סטודנטים, הוקרן במסגרת הפנורמה של פסטיבל סינגפור 2008 ושודר בערוץ 8 של הוט.