tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחרי "הפתן השחור" החל רובינסון להופיע והיה המספר בסדרת האנימציה הבריטית "נלי הפילה" המבוססת על השיר "Nellie the Elephant".
הסדרה שודרה מ-1989 עד 1991 בערוץ Children's ITV.
רובינסון הנחה את התוכנית "Stay Tooned" ששודרה בשבת בערב בערוץ BBC 1 ובה הוצג מבחר של סרטים מצוירים קלאסיים של האחים וורנר ו-MGM.
ב-1989 יצר סדרה קומית לילדים בשם " Maid Marian and her Merry Men" המבוססת באופן רופף על אגדות רובין הוד, והוא עצמו הופיע בתפקיד השריף מנוטינגהאם.
הסדרה שודרה ב-BBC1 מ-1984 עד 1994. ב-1990 שיחק בדמות שלמה דנקוביץ בפרק "My Name's Sergeant Bergerac" בסדרה "ברז'רק", והחל לדבב את דמותו של זאק בסדרה "טוק טוקאן".
ב-1994 החל רובינסון להגיש את תוכנית הטלוויזיה "Time Team" שהוקדשו לחקירות ארכאולוגיות והיו מוגבלות לשלושה ימים.
ב-2005 העניקה אוניברסיטת אקסטר תואר דוקטור לשם כבוד לרובינסון, ופרופסורה לשם כבוד למגיש הראשי מיק אשטון ולמפיק טים טיילו, כדי להביע את הערכתם הרבה עבור תרומתה של התוכנית להבנת הארכאולוגיה בקרב הציבור.
בפרק "Hitler's Island Fortress" בשנת 2011, הציג רובינסון את עצמו כארכאולוג חובב.
עוד ב-1994 שיחק רובינסון בתפקיד קטן בפרק "One Flew Over the Parents Nest" בסדרת הטלוויזיה "Minder".
רובינסון נבחר להגיש תוכניות היסטוריות נוספות בערוץ 4 בהן התוכנית "The Worst Jobs in History" בה הוצגו העבודות האיומות ביותר מהמילניום הקודם.
אחרי העונה הראשונה שודר בדצמבר 2005 הפרק "The Worst Christmas Jobs in History", ובאפריל 2006 שודרה העונה השנייה של הסדרה בערוץ 4.
ב-1999 חזר רובינסון לככב בסרט מסדרת "הפתן השחור" בשם "Blackadder: Back & Forth".
הסרט הוקרן במהלך שנת 2000 בכיפת המילניום ושודר בערוץ BBC One ב-2002.
בשנת 1999 השתתף רובינסון כקריין בסדרת הטלוויזיה "Airline", המתמקדת בשגרת יומם של צוות חברת התעופה איזיג'ט בשדות תעופה שונים.
הוא המשיך לעבוד בסדרה בשש העונות הבאות עד לסיומה ב-2006. בתחילת 2005 החל להופיע בתוכנית "Tony Robinson's Cunning Night Out" מופע אלתורים הכולל תערובת של נושאים מהקריירה שלו.
רובינסון ערך והגיש את התוכנית הדוקומנטרית "צופן דה וינצ'י האמיתי" בערוץ 4 כחלק מסדרת "Weird World" בה הוא מגיב לטענות שמועלות ברומן "צופן דה וינצ'י" מאת דן בראון.
רובינסון הקליט ספרי שמע של סיפורים משלו וכן גרסה מקוצרת של ספרי "עולם הדיסק" מאת טרי פראצ'ט.
הוא גם דיבב כמה דמויות במשחק הווידאו "עולם הדיסק".
הוא המשיך ושיחק בעיבוד לייב אקשן של "Hogfather" ששודר בערוץ Sky בעונת חג המולד ב-2006.
בתחנת הרדיו הבריטית Classic FM הגיש רובינסון את התוכנית "Friendly Guide to Classical Music", סדרה של 16 פרקים ששודרה בימי ראשון.
ב-2007 היה רובינסון הקריין בפרסומות טלוויזיה של חברת הונדה בסגנון הומוריסטי כמו "Tales From Fat Tulip's Garden".
באביב 2007 ביקר רובינסון בשלושים ערים ברחבי בריטניה ואירלנד במופע היחיד שלו "A Cunning Night Out".
המופע יצא על גבי DVD.
בערוץ 4 הגיש רובינסון את שתי התוכניות הדוקומנטריות "Tony Robinson's Crime and Punishment", "Catastrophe" ו-"Man on Earth" שמתמקדת במאבק של האנושות בשינויי האקלים בתקופה של 200,000 שנים.
בתוכנית "טוני רובינסון והעל טבעי" ששודרה לראשונה בדצמבר 2008 חוקר רובינסון תופעות על טבעיות בשילוב תחומים כמו ארכאולוגיה, פאראפסיכולוגיה, היסטוריה וספיריטואליזם.
ביולי 2009 הופיע רובינסון בפרק בסדרה "מלון בבילון" של BBC1. הוא גילם דמות של מתנקש בשם ארתור בארנס.
הוא מאבד את ההכרה כשהוא נפגע מבקבוק אותו משליכה במומחיות מנהלת המלון בעת עימות בלובי.
מ-1 בספטמבר 2010 הנחה רובינסון סדרה חדשה בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק בשם "Birth of Britain" ששודרה בינואר 2011 בערוץ 4. במחצית הראשונה של 2012 שודרה הסדרה "טוני רובינסון מגלה את אוסטרליה", בה הוא עוקב אחרי הכרונולוגיה מהתצפיות הראשונות של הארץ הלא נודעת ועד ימינו.
מ-10 בספטמבר 2012 הנחה רובינסון תוכנית דוקומנטרית בערוץ ההיסטוריה של אוסטרליה בשם "Tony Robinson's Time Walks".
הסדרה חושפת סיפורים שעצבו את דמותן של ערים ופרברים באוסטרליה בהם פרימנטל, מלבורן, הובארט, וולומולו, בנדיגו, ניוקאסל, קרלטון, בריזביין, סנט קילדה, קנברה, קלגורלי, טאונסוויל ולונסטון.
הוא ביקר גם בקרייסטצ'רץ' שבניו זילנד.
באוקטובר 2012 הוכרז על הורדת התוכנית "Time Team" אחרי כמעט 20 שנה.
טוני רובינסון אמר ש"לא הרבה שחקנים זוכים להופיע בשתי סדרות טלוויזיה אייקוניות – לי היה מזל כזה".
בין 2012 ל-2014 הגיש רובינסון סדרת תוכניות טלוויזיה בערוץ 4 בשם "Walking Through History".
בסדרה ביקר רובינסון באתרים בבריטניה כמו קיירנגורמס , חוף היורה וסטונהנג'.
ב-2013 שיחק רובינסון בתפקיד השוטה במופע גאלה של המחזה "המלך ליר" מאת ויליאם שייקספיר בבימויו של סר ג'ונתן מילר בתיאטרון האולד ויק.
ב-2014 שיחק רובינסון בתפקיד הראשי במחזה "ההיפוכונדר", תרגום של ריצ'רד בין למחזה "החולה המדומה" מאת מולייר, בבימויו של לינדזי פוזנר.
באותה שנה הופיע בסדרה של תוכניות טלוויזיה על מלחמת העולם הראשונה.
ב-2015 הגיש רובינסון תוכנית בת שעה "Tony Robinson's Wild West" בערוץ דיסקברי, בה ניסה לחשוף את האמת שמאחורי המערב הפרוע במאה ה-19 ובתחילת המאה העשרים.
בתוכנית הוצגו דמויות מפתח כמו ואייט ארפ, ג'רונימו ובאפלו ביל, והיא כללה חפצים ותמונות סטריאוגרפיות.
רובינסון היה נשוי למרי שפרד ממנה התגרש.
ב-24 ביוני 2011 התחתן עם לואיז הובס.
בשנות השמונים של המאה העשרים היו רובינסון ואשתו דאז, מרי שפרד, פעילים פוליטיים במפלגת הלייבור בבריסטול.
בשנים 1996 עד 2000 היה רובינסון סגן נשיא של איגוד השחקנים אקוויטי .
בשנת 2000 נבחר ל"הוועדה המבצעת הלאומית" של מפלגת הלייבור וכיהן בתפקיד זה עד 2004.
רובינסון היה בעבר אוהד של מועדוני הכדורגל טוטנהאם הוטספר וסטוק סיטי, אחר כך שינה את טעמו והוא אוהד של בריסטול סיטי.
הוא גם עוקב אחרי לה ליגה ומועדון ולנסיה.
הוא מעריץ של להקת הרוק ג'נסיס, וכתב הערות שצורפו לאלבום "The Lamb Lies Down on Broadway" כחלק ממארז התקליטורים "Genesis 1970–1975".
1999: תואר מסטר באמנויות לשם כבוד מאוניברסיטת בריסטול על תרומתו לתחום הדרמה והארכאולוגיה.
2002: תואר מסטר באמנויות לשם כבוד מאוניברסיטת מזרח לונדון.
2005: תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הפתוחה על תרומתו החינוכית או התרבות לרווחה חברתית.
2005: תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אקסטר על מעורבותו בפעילות פוליטית.
2006: תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוקספורד ברוקס .
2006: פרס ג'יימס ג'ויס מטעם האגודה לספרות והיסטוריה של אוניברסיטת קולג' דבלין.
2011: תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת צ'סטר.
2013: תואר אבירות שהעניקה המלכה אליזבת השנייה ביום הולדתה.
טוני רוץ' הוא טניסאי עבר אוסטרלי.
אחד הטניסאים הבולטים בעולם במשחקי זוגות בשנות ה-60 שהמשיך להשתתף בתחרויות מקצוענים בשנות ה-70, כשלזכותו 16 זכיות בטורנירי גראנד סלאם מהן זכיית יחיד, 13 זוגות גברים ו-2 זוגות מעורבים.
כנער הוא זכה בתחרות "אורנג' בול".
בתחרויות זוגות גברים הוא זכה בגראנד סלאם 12 פעמים עם ג'ון ניוקומב ופעם עם ארתור אש.
בתחרויות זוגות מעורבים הוא זכה בגראנד סלאם עם ג'ודי טגארט ופרנסואז דיר.
בשנים 1965–1967 ו-1977 הוא היה שותך לזכיית נבחרת גביע דייוויס של אוסטרליה.
לאחר הפרישה הוא היה מאמן של איוואן לנדל, פטריק ראפטר, רוג'ר פדרר, לייטון יואיט וילנה דוקיץ'.
ב-1981 הוא התקבל למסדר האימפריה הבריטית וב-2001 הוא התקבל למסדר אוסטרליה.
טוֹנְיוֹ קְרֵגֶר היא נובלה שנכתבה על ידי תומאס מאן.
זוהי אחת מיצירותיו המוקדמות; היא נכתבה ב-1901, בהיותו כבן 25 ופורסמה לראשונה ב-1903. זהו סיפור הממצה את המוטיבים המרכזיים ביצירתו הכללית של מאן והוא נותר קרוב לליבו עד סוף ימיו.
הקונפליקט המרכזי שהנובלה בנויה סביבו הוא הקונפליקט בין האמן המייצג את האסתטיות והאינטלקטואליזם מחד אך גם את הבדידות הייסורים ואת הניתוק מהחיים, מול היפוכו - הבורגני החווה את החיים כפשוטם, ללא בחינתם ובלי לדרוש במופלא ממנו.
וכדי להעצים את הקונפליקט הגיבור מודה בסוף הנובלה שהוא בעצם בורגני תועה.
הנובלה תורגמה לשפות רבות: לצרפתית על ידי ז'נבייב מאורי ב-1923.
א' א' קנוף בניו יורק פרסם את המהדורה האמריקאית הראשונה בשנת 1936 בתרגום הלן טרייסי לואר-פוטר.
העלילה עוקבת אחר מהלך חייו של אדם מימי בית הספר שלו לימי בגרותו.
טוניו הוא בנו של סוחר תבואה אמיד ומכובד ואם "דרומית" (קונסואלו) בעלת כישרונות אמנותיים.
טוניו ירש תכונות משני צידי משפחתו.
הוא מתגורר בעיר חוף סחופת רוחות בצפון גרמניה.
כילד הוא חווה רגשות מנוגדים של הבורגנים שבסביבתו.
הוא חש גם נעלה עליהם בראייתו וגם קנאה בחיוניותם התמה.
שני מושאי אהבתו הם חברו האנס האנסן בעת ששניהם תלמידים בני 14 ואינגה צהובת השיער בהיותם בני 16, שכלל אינה מודעת לקיומו.
שניהם טיפוסים יפים, חברתיים וחופשיים שחייהם נתפסים על ידי טוניו כחסרי דאגות, כשהוא לכוד בבדידותו, בייסורים שגורמות לו אהבותיו הבלתי מתממשות וב"עליונותו" האסתטית והאינטלקטואלית שהסביבה אינה מעריכה וגם אינה מעוניינת לשמוע.
קונפליקט זה ממשיך גם לימי בגרותו של טוניו, הוא בתחילת שנות השלושים לחייו והוא כבר סופר מפורסם החי במינכן שבדרום גרמניה.
הוא מתאר יצירתו במילים: הוא מבקר את ידידתו הציירת, ליזוֶטה איוואנובנה, ומשוחח איתה ארוכות על האמנות ועל דרכו באמנות ובחיים.
השיחה מסתיימת בכך שליזווטה אומרת לטוניו שהוא למעשה בורגני שתעה בדרכו.
נושאים אלה נפתרים רק בחלקם כאשר טוניו נוסע צפונה לבקר בעיר הולדתו.
בעודו שם, טוניו נחשד בטעות כעבריין נמלט, דבר המחזק את חשדו הפנימי כי על האמן להיות יוצא דופן ביחס לחברה המהוגנת.
מעיר הולדתו הוא מצפין אל דנמרק ושוהה שם בבית מלון.
בעת נשף שמאורגן במלון הוא צופה שוב בבורגנים המושלמים: האנס ואינגה שהם כנראה זוג ובשאר חבריהם השמחים וחסרי הדאגות.
הנובלה מסתיימת עם מכתב שכותב טוניו מדנמרק אל ליזוֶטה איוואנובה, ובו הוא כותב לה כי לא פתר את בעיותיו ואת זהותו, אך הוא מבטיח לה כי עיקר יצירתו עדיין לפניו.
כפי שאריך הלר – אשר הכיר את תומאס מאן באופן אישי – ציין, כי הנושא של טוניו קרגר הוא של "האמן כגולה מן המציאות", עם טרקוואדו טאסו של גתה (1790) וסאפפו של גרילפרצר (1818) כבני לוויה.
ועדיין היה זה אריך הלר אשר, קודם לכן, בנעוריו הוא, אבחן את הנושא הראשי של טוניו קרגר כהתאהבויותיו והסתבכויותיו של לב נלהב, כדי לתת להן ביטוי אינטלקטואלי במונחים אמנותיים.
בתיה גור מסכמת את ביקורתה על הספר במילים: "הערגה הזו של טוניו קרגר לחיים התמימים היא פרי תחושת הנפש הרומאנטית של המשורר המקולל, מי שנדון להביט בעולם מבעד קיר הזכוכית, לראות את "מחול החיים" ולא להיות יכול לקחת בו חלק, לא להיות יכול לגעת בחיים עצמם.
הוא שייך להוויה דמונית,כמעט מכר את נפשו לשטן בעצם היותו אמן.".
החיים בכלל והבורגנות בפרט מול האמן והאמנות
בביקורתה מ-1973, כותבת חנה הרציג: "בנובלה שלפנינו מאמין עדיין מאן, בתמימות מסוימת, בחלוקה הברורה בין החיים למתבוננים, בין הבריות השכיחות והאמנים: הראשונים הם הנורמאלים, הבריאים, היפים, "כחולי העיניים".
והאחרים הם המוזרים, המופנמים, המתייסרים.".
היא ממשיכה ומתארת את התפתחות גישתו של טוניו לנושא זה בחייו הבוגרים כשאיננו מוכן יותר להישבות עד כלות ברומנטיקה ולמות למען אינגה העליזה: "עם זאת נשארת איתנה התפיסה הבסיסית של היחס בין היוצר לחיים: האמנות באה על־חשבון החיים ("ככל שרפתה בריאותו כן הלכה יצירתו הלוך והשתכלל").
כדי ליצור על האמן האמיתי להתרחק מריגושי החיים, מכמיהת הלב, מאותה סחרחורת המפרה את המשמעת הפנימית.".
פרטים שונים בטקסט מצביעים על כך שהקונפליקט של טוניו אינו מוגבל לזהותו החברתית והאמנותית, אלא גם לזהותו המינית.
לידידותו עם האנס האנסן בגיל 14 יש תהודה הומוארוטית.
גם בסצנת שיעור הריקוד משחקת הזהות המינית תפקיד אמביוולנטי: טוניו מצטרף בטעות לקבוצת הבנות, מה שמוביל לנזיפה של המורה שלו לריקוד, שמכנה אותו "מיס קרגר" ובאופן אירוני מצווה עליו לעזוב את הקו, דבר שמביך את טוניו.
ככל הנראה, חברו של מאן לספסל הלימודים ארמין מרטנס, שמת בצעירותו, היה המודל לדמותו של האנס האנסן.
תומאס מאן כתב לאחותו של מרטנס מכתב תנחומים לאחר מותו ב-1906: "את יודעת שזו הייתה הפעם הראשונה והטריה ביותר שחוויתי את הרגשות העדינים האלו.".
חמישה חודשים לפני מותו של מאן ב-1955, הוא כתב לחברו לכיתה אודות מרטנס: "הוא היה למעשה האהבה הראשונה שלי, ומעולם לא זכיתי לאהבה עדינה יותר, כואבת ומאושרת יותר.
דבר כזה לא נשכח, ועברו 70 שנים משמעותיות.
זה אולי נשמע מגוחך, אבל אני מוקיר את הזיכרון של תשוקה זו של תמימות".
קסמו של ארמין מרטנס ספג נזק ניכר מאז גיל ההתבגרות.
"אבל הקמתי לו אנדרטה ב'טוניו קרגר'.
זה גם מוזר לחשוב שכל ייעודו של האדם הזה היה לעורר תחושה שתהפוך יום אחד לסיפור שממשיך להדהד.".
שנתיים מאוחר יותר, בגיל 16, טוניו מתאהב באינגֶה צהובת השיער ותכולת העיניים הצוהלת בחברת ידידיה ודוחה את מגדלנה פֶרמֶרן המגלה בו ובשירים שהוא כותב עניין, כלומר התנהגותו היא כשל נער הטרוסקסואלי.
קשר ליצירות אחרות של תומאס מאן
טוניו קריגר יוצר צמד עם סיפור מפורסם יותר: "מוות בוונציה" (Der Tod in Venedig).
שתי היצירות מתארות את חייו של אמן ומבטאות את עמדותיו של תומאס מאן על האמנות.
בסיפור אחד האמן נוסע מדרום לצפון, בשני מצפון לדרום.
אחד המסע מסתיים בפיוס קלוש והשני במוות.
אך, כשם ש-ט' ג' רייד ציין:
"ב'מוות בוונציה' תומאס מאן חוזר ממסע ומגיע לאלגוריה ושוב כותב ישירות על אמן-הכתיבה.
אבל הישירות אינה של טוניו קרגר.
שם הוא הביע בצורה לירית את חוויותיו המיידיות, כשהוא מגבש ומתפייס עם מה שעבר עליו."
המוציא לאור בישראל כותב: " את הקונפליקט הזה ושלל הנגזרים ממנו (המוסרי מול האסתטי, הרציונלי מול האירציונלי, ה"בריא" מול ה"חולה", האפוליני מול הדיוניסי, ההומאני מול הברבארי) אפשר למצוא בגלגולים שונים לאורך כל יצירתו של תומאס מאן, עד ליצירותיו האחרונות, 'ד"ר פאוסטוס' ו'פליקס קרול' ועד בכלל.
החשיבות של היצירה מונחת, ביסודה, באופיה האוטוביוגרפי, ובה במידה בתרומתה, דרך תיאור ידידות מיוחדת (amitié particulière) כתאוריה של האהבה.
בשנת 1964 הופק בגרמניה המערבית סרט על פי הנובלה ובשמה, בבימויו של רולף טילה ובכיכובו של השחקן הצרפתי, ז'אן-קלוד בריאלי.
הסרט השתתף בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין ב-1964.
תרגומים לעברית והשפעה על הסיפורת העברית
התרגום הראשון לעברית יצא לאור ב-1932 בהוצאת אמנות ותורגם על ידי יוסף ליכטנבוים.
תרגום זה יצא בהוצאה מחודשת בספריית תרמיל ב-1973.
גרשון שקד ראה בדמותו של הילד בהתפתחותו בקובץ הנובלות של יהושע קנז, "מומנט מוסיקלי: "גיבורו של קנז הוא מעין טוניו קרגר שנתגלגל לפתח־תקווה או מעין הוזה פתח־תקוואי המנסה להעלות ממשאבי הילדות את חזון היופי והמוות שאבד ....".
ב-1988 יצא לאור תרגומה החדש של נילי מירסקי, כחלק מאסופת נובלות שנקראת "מוות בוונציה וסיפורים אחרים".
הספר יצא בסדרת "הספרייה" של הוצאת הקיבוץ המאוחד, ספרי סימן קריאה וכתר הוצאה לאור.
כדוגמה מציינת בן־חורין צירוף אוקסימורוני של קנז לתיאור המוזיקה "צונן ואכסטאטי" ואילו אצל מאן ב"טוניו קרגר" הגיבור מסביר כי "האמנות אינה נוצרת אלא מכוח הגירויים והאקסטזות הצוננות המרעידות את מערכת־העצבים הנשחתת של האמן.".
קציעה עלון טוענת שבסיפור "נוף עם שלושה עצים" משוחח מחברו, יהושע קנז, עם שלושה ספרי חניכה מפורסמים, שאחד מהם הוא "טוניו קרגר" של תומאס מאן.
טוני קוראן הוא שחקן סקוטי שהופיע בסרט "מלחמת האופל 2", בסדרות "דוקטור הו", "שורשים" ובסרט ההיסטורי "מלחמתו של רוברט דה ברוס" של נטפליקס.
קוראן נולד בעיר גלאזגו שבסקוטלנד.
הוא סיים תואר באקדמיה המלכותית הסקוטית למוזיקה ולדרמה.
ב-1997 הופיע קוראן בסדרת הטלוויזיה "החיים האלה".
מאז שיחק בתפקידים בסרטי קולנוע ובסדרות טלוויזיה.
בין תפקידיו רודני סקינר (הרואה ואינו נראה) דמות מהסרט "ג'נטלמנים מובחרים".
כדי לגלם את הרואה ואינו נראה לבש חליפה מיוחדת שהפכה אותו למסך כחול מהלך.
עוד שיחק קוראן בתפקיד ערפד בסרטו של גיירמו דל טורו "בלייד 2", ובתפקיד מרקוס בסרט " מלחמת האופל 2".
ב-2006 הופיע קוראן במותחן "דרך אדומה".
ב-2010 שיחק את במיני סדרה "עמודי תבל" דמותו של המלך סטיבן, אחיינו האכזר של מלך אנגליה, הנרי הראשון, הקושר קשר נגדו ויורש אותו.
באותה שנה, שיחק גם בעונה השמינית של הסדרה 24, בתור לוגו אלסון, יד ימינו של פושע רוסי המפעיל רשת לסחר בנשק.
ב-2011 שיחק קוראן בתפקיד לוטננט דלקורט בסרט "הרפתקאות טינטין: תעלומת החד-קרן".
עוד השתתף בתפקיד קמע בפרק "The Pandorica Opens" של הסדרה "דוקטור הו" וגם דובב את מקמילן call of duty 8 .
קוראן שיחק בתפקיד דאטאק טאר בסדרת המדע בדיוני "Defiance".
ב-2014 כיכב לצדה של דיאנה ויקרס במותחן "Awaiting".
ב-2016 חתם קוראן על חוזה לשחק בדמות קאלום בסדרה מקורית של E4/נטפליקס בשם "Crazyhead".
בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" גילם קוראן את דמותו של וינסנט ואן גוך בפרק שכתב ריצ'רד קרטיס.
הפרק נבחר באתר Screen Rant לפרק הטוב ביותר בתקופתו של מאט סמית' בדמות הדוקטור.
הסצנה מה קוראן מגלם את ואן גוך, שמועבר אל העתיד לראות את יצירותיו מוצגות במוזיאון, תוארה כאחת הסצנות המרגשות ביותר בכל הסדרה.
קוראן גילם את סמל פיט טוומלי בסדרה "Ultimate Force" של רשת ITV.
ב-2012 התחתן קוראן עם מאי נגוין (Mai Nguyen).
קוראן משתתף בריצות מרתון כדי לגייס כספים לצדקה.
לעיתים קרובות הוא משתתף באירוע "Dressed to Kilt" בניו יורק.
פרס איבנינג ניוז – על הופעתו בתפקיד השד בהפקת תיאטרון של המחזה "The Soldier's Tale"
פרס באפט"א הסקוטי 2006 – השחקן הטוב ביותר
פרס הקולנוע הבריטי העצמאי לשנת 2006 לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט "דרך אדומה" של אנדריאה ארנולד
טוניה איווט בופורד-ביילי היא אתלטית עבר אמריקאית, זוכת מדליית ארד אולימפית (אטלנטה 1996), סגנית אלופת עולם (גטבורג 1995) וסגנית אלופת פאן אמריקה (מאר דל פלאטה 1995) בריצת 400 מטר משוכות.
במשך 8 שנים הייתה בעלת התוצאה השנייה בטיבה בריצה זו בכל הזמנים וכיום (2019) בעלת התוצאה החמישית בריצה זו בכל הזמנים.
בופורד-ביילי נולדה וגדלה בדייטון, אוהיו.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיימה בופורד-ביילי במקום עשירי בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 55.04 שניות.
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1993 סיימה בופורד-ביילי במקום חמישי בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 54.55 שניות.
באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1995 זכתה בופורד-ביילי במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות בשיא אישי חדש של 52.62 שניות, מאית השנייה איטי מבת ארצה קים באטן שקבעה שיא עולם חדש של 52.61 שניות, שתיהן רצו מהר יותר משיא העולם בן השנתיים של סאלי גנל מבריטניה (52.74 שניות).
במדליית ארד זכתה דיון המינגס מג'מייקה (53.48 שניות).
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה בופורד-ביילי במדליית ארד בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 53.22 שניות, אחרי דיון המינגס (52.82 שניות) וקים באטן (53.08 שניות).
באליפות העולם שנערכה באתונה, יוון בשנת 1997 סיימה בופורד-ביילי במקום שישי בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 54.77 שניות.
באולימפיאדת סידני (2000) סיימה בופורד-ביילי במקום 18 בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 57.02 שניות.
באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 סיימה בופורד-ביילי במקום רביעי בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 54.55 שניות, 4 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד.
בופורד-ביילי נישאה לשחקן הפוטבול המקצועני ויקטור ביילי, ולשניים שני ילדים, ויקטוריה וויקטור ביילי ג'וניור.
טוניה (בהולנדית: Tonia; נולדה ב-25 ביולי 1947) היא זמרת בלגית.
טוניה נולדה בעיר אנדרלכט בבלגיה בשם ארלט אנטואן דומיניקוס, היא הופיעה על הבמה לראשונה בגיל 12.
הסינגל הראשון שלה "Mon p'tit copain de vacances" יצא ב-1963, לאחר מכן הוציאה מספר סינגלים נוספים.
ב-1965 הופיעה בפסטיבל המוזיקה "Songfestival von Knokke", פסטיבל שהיה נערך מדי שנה בקזינו בבלגיה.
תקופה מסוימת היא הקליטה באופן קבוע גרסאות צרפתיות והולנדיות לשירים גרמנים.
ב-1968 ניסתה לייצג את בלגיה פעם נוספת באירוויזיון, אך לא הייתה בשני המקומות הראשונים בגמר הלאומי.
ב-1973 ניסתה לייצג את גרמניה באירוויזיון, והופיעה עם שני שירים בתחרות הגרמנית אך הפסידה לגיטה הנינג.
לאחר מכן התמקדה יותר בתעשיית המוזיקה הגרמנית מאשר הבלגית, ב-1981 יצא אלבומה הראשון "This Is My Day" וב-1990 יצא אלבומה השני.
כשחקנית היא הופיעה במספר סרטים לטלוויזיה.
טוני רויסטר ג'וניור (נולד ב-9 באוקטובר 1984 בנירנברג, גרמניה) הוא מתופף אמריקאי.
הוא גדל בהינשוויל, ג'ורג'יה, ובוגר שנת 2002 בבית הספר התיכון של ליברטי קאונטי.
אביו החל ללמד אותו לנגן בתופים בגיל שלוש.
הוא בנם של טוני "האב" וגייל רויסטר, ויש לו אח אחד, קלווין רויסטר.
כולם עדיין גרים בהינשוויל, ג'ורג'יה.
רויסטר הוא תחת הסכם ספונסרים עם חברות רבות, ביניהם: תופי DW, מצילות Zildjian, מקלות Vic Firth, עורות של חברת Remo, חברת כלי ההקשה LP, Drumframe, מיקרופונים של חברת sure, פרסום והפצה על ידי חברת האחים וורנר ומצלמות גופרו.
רויסטר ניגן עם להקות ואומנים כמו: Imajin Lazyeye, New Flava ו־En Vogue .
הוא הופיע בטקס פרסי גראמי השנתי ה - 42 בגיל 15, והופיעה בסיבוב הופעות בינלאומי בשנת 2001 בעודו מלווה את האמן היפני היקרו אוטאדה, ובנוסף, הופיע עם פול שפר (מתוכנית ה-Late Show של דייוויד לטרמן ) בלהקת הבית של ערוץ ניקלודיאון.
בנוסף, הוא מנגן גם עם פרנסיסקו פתורוסו, ג'יי זי, ג'ו ג'ונאס, ג'וס סטון והלהקה שלו עצמו.
רויסטר ג'וניור הוציא את הסרטונים "Pure Energy" (2007) ואת "The Evolution of Tony Royster" (2009), שניהם סרטונים יותר מעוררי השראה מאשר סרטוני הדרכה ולימוד תופים.
נקודות שיא אחרות בקריירה שלו כוללות נגינה בפסטיבל גלסטונברי ונגינה ב־Inaugural Balls של הנשיא ברק אובמה עם ג'יי זי בשנת 2009. הוא זכה ב"פרס הג'אז של לואי ארמסטרונג ", פרס המכיר ברמתו המוזיקליות, האופי והיצירתיות האישית של מוזיקאי.
טוני קיבל גם את "פרס Senior" על הישגיו בעולם התיפוף.
לאחרונה, רויסטר הצטרף ללהקתו של ג'ו ג'ונאס בסיבוב הופעות בבריטניה בסתיו 2011. ב־22 באוגוסט 2011, הוא היה האמן המופיע בתוכנית ה-Late Show עם דייוויד לטרמן, בעודו מבצע סולו תופים ל"Drum Solo Week II".
רויסטר ג'וניור הופיעה גם ב־The Tonight Show עם ג'יי לנו ב - 3, 2011, ובתוכניתו של קונאן ב־7 בנובמבר 2011, לצד ג'ו ג'ונאס.
הוא גם ביצע סולו תופים בתוכנית של ג'ני ג'ונס עבור "הילדים וחיות המחמד המוכשרות בעולם", בגיל 12.
בנוסף, הוא ניגן בסיבוב הופעות עם צ'ארלי פות' בשנת 2016 ו 2017, סיבוב בו ליווה ג'וניור את פות בלמעלה ממאה הופעות.
הוא ליווה את מק מילר בקואצ'לה, וכעת הוא יוצא לסיבוב הופעות עם האמנית קיטי פרי לקידום אלבומה החמישי שלי פרי WITNESS.
תצורת מערכת התופים שלו בניגנת הסולו שלו עם להקות כמו אימאג'ין כוללת:
סט התופים שלו במהלך סיבוב הופעות עם ג'יי זי היה מורכב מ:
טוני משתמש בפדל DW 9000סטנדים, DW 9000, עורות Remo ו־Vic Firth מקלות תופים של חברת.
טוני משתמש במצילות של חברת סביאן:
אנתוני "טוני" קמפבל הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1984–1997. בעונת זכה באליפות ליגת ה-NBA כשחקן לוס אנג'לס לייקרס, וממוצעיו הכוללים לאורך 11 עונותיו בליגה הם 11.6 נקודות, 3.1 ריבאונדים ו-1.5 אסיסטים למשחק.
קמפבל נולד וגדל בעיר טינק שבניו ג'רזי, ובין השנים 1980–1984 למד באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
בשתי עונותיו הראשונות בקבוצת האוניברסיטה שיתף פעולה עם שחקני ה-NBA לעתיד הרב ויליאמס וקלארק קלוג, ובשתי העונות הבאות, לאחר עזיבתם, היה הקלעי המוביל של ה"באקאייס" עם ממוצעים של 19.0 ו-18.6 נקודות למשחק, בהתאמה.
בעונת 1982/1983 הוליך את הקבוצה לשלב שמינית גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Sweet Sixteen), בו הודחה על ידי אוניברסיטת קרוליינה הצפונית של מייקל ג'ורדן, בראד דוהרטי וסם פרקינס.
בדראפט ה-NBA 1984 נבחר קמפבל על ידי דטרויט פיסטונס, בבחירה ה-20. ב-3 עונותיו בדטרויט קלע 6.2 נקודות בממוצע למשחק, כשחקן ספסל, ובעונת העפיל עם הקבוצה לגמר האזור המזרחי בפלייאוף.
במרץ 1988 חתם על חוזה בלוס אנג'לס לייקרס.
עד לסיום עונת קלע 11.0 נקודות בממוצע למשחק, ובפלייאוף 1988 סייע ללייקרס לזכות באליפות ה-NBA, לאחר שגברו על הפיסטונס (4–3) בסדרת הגמר.
בעונה העוקבת העפיל עם הלייקרס פעם נוספת לגמר ה-NBA, אולם הפעם הובסה קבוצתו מול הפיסטונס, בתוצאה 0–4.
בספטמבר 1989 חתם קמפבל על חוזה במינסוטה טימברוולבס, לקראת עונת הבכורה של המועדון.
בכל 3 עונותיו עם הטימברוולבס היה הקלעי המוביל של הקבוצה, ולאורך התקופה העמיד ממוצעים כוללים של 20.6 נקודות, 4.6 ריבאונדים ו-2.8 אסיסטים למשחק.
על אף הצטיינותו, במהלך 3 העונות רשמה מינסוטה מאזן כולל של 66 ניצחונות ו-180 הפסדים (26.8%).
ב-2 בפברואר 1990 קבע שיאי קריירה של 44 נקודות ו-14 ריבאונדים, בניצחון הטימברוולבס מול בוסטון סלטיקס.
לקראת עונת הועבר בטרייד לניו יורק ניקס, בתמורה לבחירת דראפט עתידית.
בפלייאוף 1993 העפיל עם הניקס לגמר האזור המזרחי, בו הפסידו מול שיקגו בולס (2–4).
בינואר 1994 הועבר בטרייד לדאלאס מאבריקס, יחד עם בחירת דראפט עתידית, תמורת דרק הרפר, ובעונת עבר לשחק בקליבלנד קאבלירס.
אתונה מליגת העל היוונית ו"פלורידה ביץ' דוגס" מליגת ה-CBA, בטרם פרש ממשחק.
טוני רנדל היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, קומיקאי וזמר יהודי-אמריקאי.
הקריירה שלו השתרעה על פני שישה עשורים ובה היה מועמד שש פעמים לפרס טוני ושש פעמים לפרס אמי לבידור בפריים טיים (מתוכן זכה בפעם אחת).
נולד כאריה לאונרד רוזנברג למשפחה יהודית בטלסה, אוקלהומה.
לאחר שנת לימוד באוניברסיטת נורת'ווסטרן הוא הגיע לניו יורק ולמד ב-Neighborhood Playhouse School of the Theatre אצל סנפורד מייסנר ומרתה גרהם.
במלחמת העולם השנייה שירת בחיל הקשר של צבא ארצות הברית ולאחר שחרורו החל להופיע בהצגות בברודוויי.
תפקידו החשוב הראשון היה בהצגת "ירש את הרוח" לצידם של אד בגלי ופול מוני (1955–1957).
הופעתו הראשונה בקולנוע בתפקיד משמעותי הייתה בסרט "הו גברים, הו נשים" לצידם של דייוויד ניבן וג'ינג'ר רוג'רס.
בעקבות הצלחת הסרט לוהק לתפקיד ראשי לסרט "האם ההצלחה תקלקל את רוס הנטר?", לצידה של ג'יין מנספילד.
הוא הופיע בשלושה סרטים לצידם של רוק הדסון ודוריס דיי – "דו-שיח בחדר המיטות", "אהובי חזור אלי" ו"אל תשלח לי פרחים".
ב-1960 הופיע לצידם של איב מונטאן ומרילין מונרו בסרט "הבה נתאהב".
רנדל הופיע הרבה בסדרות וסרטי טלוויזיה.
עיקרי פרסומו היה תפקיד פליקס אונגר בסדרה הזוג המוזר לפי מחזה של ניל סימון לצידו של ג'ק קלוגמן.
הסדרה שודרה בשנים 1970–1975 ורנדל זכה עליה לפרס אמי לבידור בפריים טיים.
"האם ההצלחה תקלקל את רוק הנטר?" (1957) - בתפקיד: רוקוול פי.הנטר
משחק הזיווגים (1959) - בתפקיד: ג'ונתן פורבס
דו-שיח בחדר המיטות (1960) - בתפקיד: אלכסנדר קופמן
הבה נתאהב (1960) - בתפקיד: בן סטיבנסון
הרפתקאות הקלברי פין (1960) - בתפקיד: מלך צרפת
שבעה פנים לד"ר לאו (1964) - בתפקיד: דוקטור לאו / מרלין הקוסם
אל תשלח לי פרחים (1965) - בתפקיד: ארנולד
האיש שלנו במרוקו (1966) - בתפקיד: אנדרו ג'אסל
כל מה שרצית לדעת על מין (ולא העזת לשאול) (1972) - בתפקיד: המפעיל / המבצע
טוני רובר-פלרי היה צייר צרפתי, הידוע בעיקר בזכות סצנות היסטוריות.
הוא גם היה מורה בולט לאמנות, שלימד אמנים מפורסמים רבים.
הוא נולד מחוץ לפריז, ולמד באביו ג'וזף-ניקולא רובר-פלרי ואצל פול דלארוש וליאון קוגניט בבית הספר לאמנויות יפות באקול דה-ביו ארט בפריז.
הציור הראשון שלו שהוצג בסלון דה פריז, בשנת 1866, היה ציור היסטורי גדול שתיאר את אירועי 8 באפריל 1861 בוורשה, כאשר כוחות רוסים דיכאו את המהומות בכוח.
בשנה שלאחר מכן, הציור "הנשים הזקנות בנאבונה, רומא" נרכש על ידי מוזיאון לוקסמבורג.
בשנת 1870 הוא צייר את הציור "היום האחרון של קורינתוס", אשר תיאר את היום לפני שהלגיונות הרומאים בזזו ושרפו את העיר היוונית העתיקה.
ציור זה נרכש גם על ידי מוזיאון לוקסמבורג וכעת הוא מוצג במוזיאון ד'אורסי.
בשנת 1880 הוא צייר תקרה לארמון לוקסמבורג בפריז, המייצג את "האדרת הפיסול הצרפתי".
רובר-פלורי צייר את דיוקן פיליפ פינל (1876), המתאר את אבי הפסיכיאטריה המודרנית בקרב מטופליו.
פיליפ פינל מונה לרופא הראשי בבית החולים בשנת 1795, והנהיג טיפולים רציונליים יותר.
רובר-פלרי לימד כפרופסור במשך שנים רבות באקדמיה ז'וליאן בפריז.
ויקטור זרובין היה בין תלמידיו.
[2, הוא זכה לאות לגיון הכבוד בשנת 1907.בש נת 1908 נבחר לנשיא קרן טיילור, תפקיד אותו מילא עד סוף ימיו.
הוא צבר מוניטין רב ונודע בזכות הקומפוזיציות ההיסטוריות, הדיוקנאות וסצנות הז'אנר שלו/
באטלייה שלו למדו כמה ציירים ידועים בסוף המאה ה -19 ובתחילת המאה ה -20 ממדינות שונות, כולל לוביס קורינת', שרה פייג', אדואר וויאר, ג'ורג' קלוזן, אנה נורדגן, מריה בשקירצבה ועוד.
טוניוגמטולץ' (בהונגרית: Tunyogmatolcs) הוא כפר קטן במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג על גדות נהר סומש שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית טוניוגמטולץ' קטנה בעשרות השנים האחרונות, מ-2,559 תושבים בשנת 1990 עד 2,294 תושבים בשנת 2020.
הכפר הוקם בשנת 1950 מאיחוד של שני כפרים: מטולץ' (Matolcs) וטוניוג (Tunyog).
יהודים חיו בשני הכפרים שמרכיבים את טוניוגמטולץ' בתקופות זמן שונות.
ליד בית הקברות הציבורי בכפר יש שלושים מצבות שהיו שייכות לבית קברות יהודי בכפר
בדף הקהילה של מטולץ במסגרת מפקד קהילות הונגריה כתבו חברי הקהילה שיש בה 28 חברים ואין רב למקום.
בדף הקהילה של טוניוג במסגרת מפקד קהילות הונגריה כתבו חברי הקהילה שיש בה 72 חברים ויש רב לקהילה.
מאטה זלקה, במקור בלה פרנקל (בהונגרית: Zalka Máté; מטולץ', 23 באפריל 1896 – וסקה, ספרד, 11 ביוני 1937) היה סופר, גנרל יהודי-הונגרי.
קארדנאס נולד בראשית מרץ 1963 בשכונה פאקויימה (Pacoima) שבלוס אנג'לס.
הוא אחד מ-11 ילדיהם של אנדראס קארדנאס ומריה קזדה, שהיגרו לארצות הברית זמן קצר לאחר שנישאו בחליסקו שבמקסיקו בשנת 1946. אביו היה עובד משק חקלאי ליד סטוקטון בטרם עברה המשפחה להתגורר בפאקויימה ב-1954. קארדנאס השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון סן פרננדו, השוכן בצפון-מזרח עמק סן פרננדו.
ב-1986 השלים תואר ראשון בהנדסת חשמל מאוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה.
ב-1996 התמודד קארדנאס לייצוג מחוז הבחירה ה-39 באספה המדינתית של קליפורניה, הבית התחתון בבית המחוקקים המדינתי, לאחר שריצ'רד כץ הדמוקרטי המכהן החליט לפרוש מן החיים הפוליטיים.
קארדנאס ניצח עם 72% מהקולות את אולי מקולי, מועמד המפלגה הרפובליקנית, שגרף 24% בלבד.
בשנת 1998 נבחר לתקופת כהונה שנייה עם 87%.
באספה המדינתית חיבר חקיקה שביצעה רפורמה בתוכנית המניעה של כנופיות בקליפורניה, ובשיתוף פעולה עם עמיתו אדם שיף יצר את "החוק למניעת פשעים על רקע צדק לנוער".
ב-2002 נבחר אל מועצת העיר של לוס אנג'לס כנציג המחוז השישי, שכולל בשטחו את מרבית עמק סן פרננדו.
בשנת 2012 החליט להתמודד לייצוג מחוז הקונגרס ה-29 של קליפורניה בבית הנבחרים של ארצות הברית, שנוסד לאחר חלוקה מחודשת של מחוזות בחירה מכוח תוצאות מפקד האוכלוסין של ארצות הברית שנערך ב-2010. בבחירות המקדימות סיים במקום הראשון עם 64% מקולות הבוחרים.
דייוויד הרננדז, פוליטיקאי עצמאי ונשיא לשכת המסחר בסן פרננדו, הגיע למקום השני עם 22% מהקולות, והעפיל ליום הבחירות הכלליות בנובמבר.
בנובמבר גבר קארדנאס על הרננדז ביחס של 26%-74%.
הוא הושבע לתפקידו ב-3 בינואר 2013, מיד עם התכנסות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית.
קארדנאס פרסם הודעה בתגובה להאשמות וכינה אותן "לא נכונות ב-100%".
ב-3 ביולי 2019, אנג'לה צ'אבז, האישה שהטיחה האשמות חמורות אלה בקארדנאס, משכה את התביעה.
עוד צוין כי אביה של אנג'לה, גאס ויללה, פנה לריצ'רד אלרקון, שהתמודד נגד קארדנאס בבחירות 2016, והציע להפיץ דיסאינפורמציה על קארדנאס תמורת עבודה במטה הבחירות של אלרקון.
אלרקון אמר כי מיאן להעסיק את ויללה ודיווח על הפגישה ללשכת החקירות הפדרלית.
התיק הוסדר כהחלטה עם דעות קדומות ולא כפשרה, דהיינו לא ניתן להגיש את התביעה באורח רשמי לבית משפט – מה שהצדיק את קארדנאס.
ב-20 בנובמבר 2023 דווח כי קארדנאס החליט שלא להתמודד לתקופת כהונה נוספת בבחירות 2024 ולפרוש מן החיים הפוליטיים.
סר אנטוני "טוני" דייוויד רדקין (; 10 בנובמבר 1965) הוא אדמירל בצי הבריטי המשמש כראש מטה ההגנה מאז 30 בנובמבר 2021.
רדקין נולד באולדהאם ב-10 בנובמבר 1965. לאחר סיום בית ספר תיכון למד משפטים באוניברסיטת סאות'המפטון במימון הצי הבריטי.
ב-20 באוקטובר 1990 הוא התגייס לצי הבריטי.
ב-1 בנובמבר 1996 הוא הועלה לדרגת לוטננט קומנדר.
ב-2003 הוא מונה למפקד הפריגטה אה"מ נורפוק, וב-2006 מונה למפקד כוח משולב בריטי-אמריקני.
ב-30 באוגוסט 2011 הוא הועלה לדרגת קומודור.
באוקטובר 2011 הוא מונה למפקד בסיס הצי המלכותי בפורטסמות'.
ב-3 בדצמבר 2014 הועלה לדרגת אדמירל משנה.
במרץ 2016 הוא מונה למפקד פיקוד הכוחות המשותפים.
ב-27 במרץ 2018 הוא הועלה לדרגת תת-אדמירל ומונה ללורד הימי השני (סגן מפקד הצי).
ביוני 2019 הוא מונה ללורד הים הראשון.
באותה שנה הוא יזם רפורמה מקיפה בצי המלכותי.
במהלך כהונתו נכנסו לשירות הצי שתי נושאות מטוסים חדשות ונושאת מטוסים אחת הועברה לשירות מבצעי במרחב האינדו-פסיפי.
רדקין היה איש מפתח בארגון ברית צבאית חדשה עם ארצות הברית ואוסטרליה: AUKUS.
חלקו המרכזי בהסכם העלה את ערכו בעיני ראש הממשלה בוריס ג'ונסון, והשפיע על החלטתו לקדם אותו בתפקיד.
ב-2021 הוא הורה לנושאת המטוסים אה"מ אליזבת' לשוט דרך מצר טאיוואן כדי להדגיש את המחויבות של בריטניה לריבונות של טאיוואן ולהרתיע את הרפובליקה העממית של סין מפני כוונות תוקפניות כנגדה.
בשנת 2021 הוא סיים את התפקיד ובמקומו מונה בן קיי.
ב-7 באוקטובר 2021 הכריז ראש ממשלת בריטניה בוריס ג'ונסון כי רדקין יחליף את ניק קרטר בתפקיד ראש מטה ההגנה, המפקד העליון של הכוחות המזוינים של בריטניה.
ג'ונסון בחר ברדקין בשל המוניטין שלו כחדשן ורפורמטור, וזאת בניגוד לעמדת בכירי משרד ההגנה שהעדיפו את הגנרל פטריק סנדרס.
בשנה הראשונה לכהונתו של רדקין התחלפו שלושה ראשי ממשלה, שני ריבונים ופרצה במלוא עוזה מלחמת אוקראינה–רוסיה.
בריטניה עמדה לימין אוקראינה מפרוץ הלחימה, סיפקה לה מודיעין קצה ותחמושת רבה במלחמתה נגד הצבא הרוסי.
השריון והמערכים הרקטיים שסיפקה בריטניה לצבא האוקראיני השפיעו משמעותית על מהלך הלחימה.
בצל המלחמה באוקראינה ומלחמת חרבות ברזל, רדקין קרא להגדלה משמעותית של תקציב הביטחון ולחיזוק כוחות הביטחון נוכח גדילתן של סכנות מכל רחבי העולם לביטחונה הלאומי של בריטניה.
במהלך המתקפה האיראנית על ישראל באפריל 2024 והמתקפה הנוספת באוקטובר 2024 חיל האוויר הבריטי השתתף במאמצי היירוט של צי הכטב"מים ומטחי הטילים שאיראן שיגרה משטחה לעבר ישראל.
לאחר מכן שוחח רדקין על שיתוף הפעולה עם הרמטכ"ל הרצי הלוי שהודה לו על התמיכה הבריטית במהלך המתקפה.
טוניה סולובייצ'יק (1904 – 23 במרץ 1967) הייתה ד"ר לחינוך יהודי ומחנכת.
הייתה נשואה לרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, ויחד אתו פעלה לקידום חינוך יהודי בארצות הברית כשבמרכזו המאמץ לשלב חינוך לערכי היהדות האורתודוקסית ושילוב יהדות והלכה במציאות המודרנית.
טוניה לוויט נולדה בשנת 1904 (ה'תרס"ד).
על פי גרסה אחת תאריך לידתה היה שביעי של פסח ׁׁ– כ"א בניסן (5 או 6 באפריל) ועל פי גרסה אחרת ב-28 במרץ, בעיר וילנה שבאימפריה הרוסית (כיום בליטא).
הוריה, גרוניה זילבר ומאיר אליהו לוויט, גדלו באזור הכפרי בליטא, בין וילנה לקובנה, ונישאו ב-1896. טוניה הייתה אחות גדולה לרחל, ואחות צעירה לאריה ולברוך.
על פי עדות בתה, טובה ליכטנשטיין, מילדותה אהבה ידע וכינויה בפי אחיה ושכניה היה "המתמטיקאית" או "תנו רבנן".
צמאון הידע של טוניה קיבל מענה בזכות נכונותו של מנהל הספרייה הציבורית, לאפשר גישה חופשית למדפי הספרים, שכללו ספרות תורנית, משכילית ויפה כולל ביידיש, גם לתושבים שלא הצליחו לשלם דמי השאלה חודש בחודשו.
אף על פי שמשפחתה, כמו רוב משפחות השכונה, הייתה מסורתית ("אורתודוקסית"), טוניה ואחיה ביקרו בבית ספר חילוני ששפת ההוראה בו הייתה יידיש, ותוכנית הלימודים חילונית באופייה.
הסיבה לכך הייתה שההורים ראו בחינוך 'כללי' תנאי להשתלבות ילדיהם בחברה שהלכה והשתנתה לנגד עיניהם.
הוריה של טוניה ראו בחינוך ערך עליון, ולא פעם חסכו מפיהם כדי להבטיח את המשך לימודי בניהם ובתם.
טוניה החלה לימודים סדירים כשהייתה בת 8 (1912), ב'גימנסיה ע"ש סופיה גורביץ', בית הספר הראשון לבנות יהודיות שנוסד בעיר ב-1906, ושנהנה מכוח הוראה מקצועי ומעושר רעיוני רחב, שכלל לימודי תנ"ך וספרות.
מלחמת העולם הראשונה, שבמהלכה עבר השלטון מצד לצד, פגעה גם ברצף הלימודים, כמו גם לשינוי שפת הלימוד מרוסית לפולנית ולגרמנית וחוזר חלילה.
על רקע המלחמה הפולנית-סובייטית נאלצה טוניה להפסיק את לימודיה ב-1921, שנה לפני מבחני הבגרות.
ב-1923 עברה טוניה לגרמניה, ונרשמה ללימודי חינוך באוניברסיטת ינה, שאליה יכלו להתקבל גם נשים ללא תעודת בגרות.
לימודיה התמקדו בעיקר בתיאוריות חינוך ופדגוגיה מתקדמת של אותם ימים, אך כללו גם היסטוריה וספרות.
בהתאם, התמקדה הדיסרטציה שלה (שכותרתה "התפתחות החינוך העממי היהודי בפולין") בנושא החינוך היהודי, כפי שהתפתח במאות השנים האחרונות וכפי שיש לעצבו בעת החדשה.
במהלך תקופת ההמתנה, בין סיום הלימודים (קיץ 1929) לבין קבלת הדיפלומה שנתיים לאחר מכן, ביקרה טוניה את אחיה בברלין, שם הכירה במסגרת 'אגודת הסטודנטים היהודית' שפעלה בעיר, את יוסף דב סולובייצ'יק.
ב-1931 הם נישאו, ולאחר לידת ביתם עטרה, הם עקרו לארצות הברית.
לאחר שבעלה הוזמן על ידי הקהילה היהודית בשיקגו לכהן כרב.
כשהגיעו בני הזוג סולוביצ'יק לארצות הברית ב-1932, התברר שהמשבר הכלכלי בארצות הברית הביא את הנהגת הקהילה בשיקגו לחזור בה מהזמנתה, אך קהילת יהודי בוסטון הזמינה אותו לכהן כרב, והמשפחה עקרה לבוסטון.
ב-1935 הם ביקרו בארץ-ישראל, כאשר שמו של בעלה עלה כמועמד לתפקיד הרב הראשי לתל אביב, אך הצעה זו לא התממשה בסופו של דבר.
לאחר הכישלון לעלות ארצה, השתקעה המשפחה בבוסטון, שם עמלו בני הזוג על הקמת רשת בתי הספר ע"ש הרמב"ם ב-1937 (לימים: "ישיבת רמב"ם") מתוך מטרה לשלב את הרצון לשימור הזהות היהודית מחד, ואת חובת הדור המבוגר לצייד את הדור הצעיר בכלים להשתלבות בחיי העבודה במציאות מתועשת מאידך.
את מרבית חייה הקדשיה טוניה בגידול ילדיהם ובניהול משק הבית, בעוד בעלה הפך לראש ישיבה, הוגה דעות ואחד המנהיגים הבולטים של זרם האורתודוקסיה המודרנית ביהדות ארצות הברית.
טוניה נפטרה ב-11 במרץ 1967, בגיל 63, לאחר מאבק במחלת הסרטן.
לאחר מותה אמר בעלה כי כשאביו נפטר חש כאילו נפל בחייו קיר, ואילו כשאשתו הלכה לעולמה חש כאילו נפל עליו הבית כולו.
הדיסרטציה של ד"ר טוניה לוויט ניסתה להראות כיצד יש לשלב את החינוך היהודי המסורתי בשיטות לימוד חדשות, שייקחו בחשבון חידושים בתחומי התוכן והצורה.
ביקורתה על ניסיונות תנועת ההשכלה היהודית ברוסיה במאה ה-19, ובעיקר למפעלו הכושל של הד"ר היהודי-גרמני מקס ליליינטל, הייתה בעיקר ביחס לאופן הכוחני בו ניסו השלטונות ברוסיה, בשילוב כוחות עם משכילים מסוגו של ליליינטל, לכפות את דרכם על הציבור היהודי.
באופן דומה הציגה ד"ר לוויט את הבעייתיות של הלימודים ב"חדר": אמנם מצד אחד הם יצרו סביבה שהבטיחה זהות יהודית והמשכיות הדורות, אך מצד שני סבלה השיטה הזו משלל בעיות לוגיסטיות ופדגוגיות גם יחד, בראשן עצם העובדה שרוב 'המלמדים' ראו במלאכתם הכרח לא יגונה שבמרכזו רצונם לפרנס את משפחתם.
בהתאם, נתונים שנאספו בתחילת המאה ה-20 ברוסיה ושהופיעו במחקרה, לימדו כי מעל ל-95% מה'מלמדים' הביעו את רצונם לעזוב את תפקידם אילו היה הדבר אפשרי.
הבעיה עם בתי הספר הללו הייתה שיחזור מסוים של 'רוח ההשכלה' המודרנית מדי (לטעמם של האורתודוקסים), הגם שהם התאפיינו בנטייה לאומית ברורה, שהתבססה על ראיית היידיש כעל שפתם הלאומית של היהודים.
על יסוד תובנותיה המחקריות וניסיון חייה, פעלה טוניה לוויט-סולובייצ'יק לאור הרעיונות לפיהם תפקידו של בית הספר הוא לספק לילד מכלול של חוויות רוחניות וגופניות, כולל חינוך גופני, חינוך מיני וייעוץ נפשי.
ב-1934 עלו הוריה ואחותה רחל לנווה שאנן שבחיפה, אך לאחר מות האב כמה שנים מאוחר יותר, הצטרפו בני המשפחה החיפאים למשפחה בארצות הברית.
לטוניה והרב יוסף דוב סולובייצ'יק נולדו שלושה ילדים: עטרה (1933), טובה (1935) וחיים (1937).
בתם עטרה נישאה לרב פרופ' יצחק אשר טברסקי.
בתם טובה נישאה לרב ד"ר אהרן ליכטנשטיין ולימים הם עלו לישראל שם כיהן בעלה כראש ישיבת הר עציון.
צאצאיהם ברובם עלו ארצה וממשיכים את מפעלם הרוחני והחינוכי של הוריהם, מביניהם: הרבנים משה ליכטנשטיין (ראש ישיבת הר עציון), יצחק ליכטנשטיין (ראש ישיבת תורה ודעת) ומאיר ליכטנשטיין (רב בבית שמש ומרצה במכללת הרצוג), הרבנית אסתי רוזנברג (ראש 'בית מדרש לנשים ע"ש סטלה אברהם') וטוני מיטלמן (מנהלת 'אולפנת אלומה').
אנתוני גאי קסקרינו הוא כדורגלן עבר ששיחק כחלוץ במועדונים שונים בבריטניה ובצרפת.
טוני, ייצג את נבחרת הרפובליקה של אירלנד, איתה השתתף בטורניר יורו 1988, ובשני גביעי העולם – 1990 ו-1994.
קסקרינו נולד בסנט פול'ס קריי, קנט, ב-1 בספטמבר 1962, לאב ממוצא איטלקי ולאם אנגליה.
לפני שהחל בקריירת הכדורגל המקצועית שלו, קסקרינו עבד כספר וכפועל.
קסקרינו הצטרף לג'ילינגהאם בשנת 1982 מקבוצת קרוקנהיל.
לפי דבריו, ג'ילינגהאם סיפקה לקרוקנהיל אימונים וציוד אימון במקום לשלם דמי העברה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-2 בפברואר 1982 בהפסד 0–1 בליגת החוץ לברנלי.
השער הראשון של קסקרינו בקבוצת קנט נכבש בהופעת הבכורה שלו במשחק ביתי ב-13 בפברואר 1982 נגד ווימבלדון.
הוא הבקיע את השער האחרון בניצחון 1–6, לאחר שנכנס כמחליף במקום דין ווייט שנפצע.
בזמן ששיחק בקבוצת ג'ילינגהאם, כבש קסקרינו 110 שערים בכל המסגרות, ונבחר בקבוצת השנה בליגה השלישית של ה-PFA במשך שלוש עונות רצופות.
בשנת 1987 עבר קסקרינו למילוול, המועדון אותו אהד כילד, תמורת דמי העברה בגובה 225,000 פאונד.
קסקרינו חתם באסטון וילה תמורת 1.1 מיליון ליש"ט במרץ 1990, אז דמי העברה היו שיא עבור המועדון.
ביולי 1991 קסקרינו חתם בסלטיק תמורת תשלום של 1.1 מיליון ליש"ט, שהיה גם שיא מועדון.
את המעבר לסלטיק סייע להוציא לפועל סוכנו לשעבר וחברו לנבחרת אירלנד ליאם בריידי.
בפברואר 1992, קסקרינו חזר לאנגליה וחתם בצ'לסי בעסקת חילופין עם טום בויד.
קקסקרינו כבש בהופעת הבכורה שלו שלושה ימים לאחר ההחתמה, במשחק שנגמר בתיקו 1-1 בליגה בבית נגד קריסטל פאלאס.
עם זאת, הזמן שלו בקבוצה היה גדוש בפציעות, כאשר הוא רשם רק שמונה שערים על פני 40 הופעות ליגה בשנתיים.
קסקרינו חתם במארסיי כשחקן חופשי ב-1994. הוא סיים כמלך השערים בעונת 1994/95 בליגת המשנה עם 31 שערים, בעוד המועדון זכה באליפות הליגה, אך לא העפיל לליגה הבכירה עקב חקירה מתמשכת על אי סדרים פיננסיים ושערוריות עריכת משחקים בהשתתפות הנשיא דאז, ברנרד טפי.
קסקרינו, שזכה לכינוי "טוני גול" על ידי האולטראס של מארסיי.
קסקרינו חזר על ההישג בעונה שלאחר מכן, כבש 30 שערים כשהמועדון עלה בחזרה לליגה הראשונה .
בדצמבר 1996, קסקרינו חתם בקבוצת נאנסי מהליגה הראשונה.
הוא כבש שלושער בהופעתו השנייה, בניצחון חוץ 1–3 נגד לה האבר.
קסקרינו מחזיק בשיא בליגה הצרפתית עבור השחקן המבוגר ביותר שכבש שלושער, אותו הוא עשה בזמן ששיחק עם נאנסי בניצחון 0–3 על סטאד רן בגיל 37 שנים ו-31 ימים.
במאי 2000 הוענק לו מדליית הזהב על ידי העיר ננסי כהוקרה על תרומתו לצד.
קסקרינו סיים את הקריירה שלו במדי הכוכב האדום 93 בליגה השלישית בצרפת, אך סיים את חוזהו במועדון באוגוסט 2000 לאחר שתי הופעות בלבד.
הוצע לו חוזה לחזור לננסי אך סירב.
קסקרינו, שנולד באנגליה, ייצג את הרפובליקה של בעקבות סבו האירי, מייקל או'מאלי, שהיה מווסטפורט שבמחוז מאיו בנוסף, היה רשאי לשחק בסקוטלנד ובאיטליה בזכות מוצאו הסקוטי והאיטלקי.
קסקרינו ערך את הופעת הבכורה הבין-לאומית שלו נגד בספטמבר 1985, במהלך קמפיין למוקדמות מונדיאל 1986. קסקרינו ימשיך לשחק עבור אירלנד בשלושה טורנירים גדולים: יורו 1988, מונדיאל 1990 ומונדיאל 1994.
המשחק הבין-לאומי האחרון של קסקרינו היה נגד טורקיה בסוף 1999, בשלב הפלייאוף של מוקדמות יורו 2000. במהלך המשחק, הוא נקלע לקטטה עם מגן טורקי ויצא מהמגרש כשהוא מראה את צלקות הקרב.
תקרית זו סימנה את סופה של קריירה בין-לאומית שנפרשה על פני 14 שנים.
באוקטובר 2000, קסקרינו עלה לכותרות העיתונים הלאומיים כאשר פורסמו קטעים מהאוטוביוגרפיה הקרובה שלו ב"סאנדיי מירור".
בו הוא חשף כי אמו אמרה לו ב-1996 שהיא מאומצת ולכן אינה קרובת משפחה של סבו האירי.
קסקרינו אמר באוטוביוגרפיה שלו: "לא באמת הייתי אירי.
מנכ"ל ה-FAI, ברנרד או'בירן, הצהיר כי הוא מזועזע מההודעה והמנהל הבין-לאומי לשעבר של קסקרינו, ג'ק צ'רלטון, שאל מדוע הוא הגיע עם המידע.
קסקרינו חשף שחבר לנבחרת הרפובליקה של אירלנד, אנדי טאונסנד, המליץ לו לשתוק לגבי המצב.
ארבעה ימים לאחר העיתון הבלעדי, בנובמבר 2000, פרסמה התאחדות הכדורגל של אירלנד הצהרה קצרה: "ה-FAI מרוצים שטוני קסקרינו תמיד היה זכאי להיות אזרח של הרפובליקה של אירלנד ולכן היה תמיד כשיר לשחק".
האינדיפנדנט האירי דיווח כי קסקרינו קיבל 'דרכון מוגבל בתוקף' בשנת 1985 וששם אמו, תרזה אומאלי, נרשם למעשה במרשם הלידות הזרות במחלקת החוץ לפני המפגש הבין-לאומי של קסקרינו.
הופעת בכורה עבור הרפובליקה של אירלנד.
קסקרינו הפיק אוטוביוגרפיה בשנת 2000 בשם Full Time: The Secret Life of Tony Cascarino, שזכתה לשבחי המבקרים.
הספר פירט את אהבתו להימורים, במיוחד לשחק בכל צורות הפוקר, וחשף כי הקריירה שלו נפגעה בספק עצמי משתק, שאותו סיכם כ"הקול הקטן".
ההוא גם חשף כי בתקופתו במארסיי, רופאו האישי של נשיא המועדון, ברנרד טפי, הזריק לו ולשחקנים אחרים בקבוצה חומר לא ידוע.
הפיזיותרפיסט באותה תקופה התעקש שהחומר חוקי ויספק "חיזוק אדרנלין".
קסקרינו אמר שרוב השחקנים קיבלו את הזריקות וש"זה בהחלט עשה את ההבדל: הרגשתי חד יותר, אנרגטי יותר, רעב יותר לכדור".
מאוחר יותר הוא גם הודה שסבל מדיכאון.
אנתוני ארמנד פרגוסון פדייה (נולד ב-12 בפברואר 1984) הוא אמן לחימה אמריקאי מקצועי, לשעבר אלוף UFC במשקל קל זמני.
הוא מקצוען מאז 2008, וחתם ב־UFC מניצחונו ב-The Ultimate Fighter 13 ב-2011 ועד לעזיבתו ב-2025. הוא מאומן בהיאבקות חופשית, אגרוף, ג'יו ג'יטסו, מואי תאי, ווינג צ'ון קונג פו.
פרגוסון נולד באוקסנארד, קליפורניה, ב-12 בפברואר 1984, אך גדל בעיקר במוסקגון, מישיגן.
שם משפחתו פרגוסון מגיע מאביו החורג, אמריקאי סקוטי.
פרגוסון היה ספורטאי בשלושה ענפי ספורט בתיכון המרכזי הקתולי מוסקגון: פוטבול אמריקאי, בייסבול והיאבקות.
הוא היה שחקן הגנה פותח עבור אלופת המדינה בפוטבול דיוויזיה 8 בשנת 2000 ונבחר שלוש פעמים לאול-סטייט בהיאבקות, וזכה בקטגוריית משקל 152 פאונד בשנת 2002.
לאחר התיכון, פרגוסון נרשם לאוניברסיטת מרכז מישיגן לפני שעבר לאוניברסיטת גראנד ואלי סטייט.
הוא גם עשה תקופה במכללת מוסקגון קומיוניטי.
הוא לא השלים את התואר שלו, אך ניהל קריירת היאבקות קולג' מוצלחת, וזכה באליפות ההיאבקות הלאומית של איגוד ההיאבקות המכללתי בשנת 2006 במשקל 165 פאונד.
לאחר סיום הלימודים, פרגוסון חזר לקליפורניה כדי להיות קרוב יותר למשפחתו המורחבת, עבד בשיווק ומכירות במהלך היום ועבד כברמן במשמרות בלילה.
לילה אחד, בזמן שעבד במשמרת בר, לקוח שם לב לאוזן הכרובית של פרגוסון ופתח בשיחה על הרקע שלו בהיאבקות.
הלקוח היה מאמן בחדר כושר מקומי בתחום ההיאבקות MMA והזמין אותו לעבוד עם כמה אמני לחימה משולבת צעירים על ההיאבקות שלהם.
זמן קצר לאחר מכן, הוא החליט לפתח קריירה מקצועית באמנויות לחימה משולבות (MMA).
פרגוסון החל את קריירת ה-MMA המקצועית שלו בקרבות בארגונים קטנים ברחבי קליפורניה בשנת 2007. בין הקרבות הבולטים בתחילת הקריירה שלו נמנים ניצחון על אלוף הקיקבוקסינג ג'ו שילינג והפסד ללוחמת לעתיד ב-World Extreme Cagefighting (WEC) קארן דרבדיאן.
פרגוסון הגיש מועמדות מספר פעמים להתחרות בסדרת הריאליטי של ה-UFC", The Ultimate Fighter".
בשנת 2010, הוא התקבל לבסוף להתחרות בעונה 13 של הסדרה לאחר שצבר מאזן מקצועי של 2–10 וזכה באליפות משקל חצי-קוונטר ב-PureCombat.
פרגוסון נבחר כבחירה השלישית עבור קבוצת לסנר.
בקרב הראשון שלו, פרגוסון ניצח את ג'סטין אדוארדס בנוקאאוט בסיבוב הראשון.
לאחר מכן הוא התמודד מול ריאן מקגיליבריי ברבע הגמר וניצח בנוקאאוט טכני בסיבוב הראשון.
לאחר מכן הוא התמודד מול צ'אק אוניל בחצי הגמר וניצח בנוקאאוט טכני בסיבוב השלישי כדי לעלות לגמר.
פרגוסון ערך רשמית את הופעת הבכורה שלו ב-UFC בגמר ה-UFC Ultimate Fighter 13 נגד רמזי ניג'ם כדי לקבוע את המנצח של The Ultimate Fighter 13. פרגוסון ניצח את ניג'ם בנוקאאוט בסיבוב הראשון וזכה בחוזה ב-UFC.
הוא גם קיבל בונוס של 40,000 דולר לתואר "נוקאאוט הלילה".
לאחר הופעת הבכורה שלו, פרגוסון חזר לתחום הקל משקל והתעמת עם אהרון ריילי ב-24 בספטמבר 2011, ב־UFC 135. הקרב הופסק לאחר הסיבוב הראשון לאחר שריילי אמר שיש לו לסת שבורה, מה שהביא לניצחון TKO עבור פרגוסון.
לאחר מכן, פרגוסון התמודד מול ותיק ה-MMA איב אדוארדס בגמר ה-Ultimate Fighter 14. פרגוסון ניצח בהחלטה פה אחד (30–27, 30–27 ו-29–28).
פרגוסון היה צפוי להתמודד מול דניס הולמן ב-5 במאי 2012, באירוע UFC on Fox: דיאז נגד מילר.
הולמן פרש מהקרב עקב פציעה והוחלף על ידי טיאגו טווארס.
לאחר מכן, טווארס נאלץ לפרוש מהקרב עקב פציעה והוחלף על ידי מייקל ג'ונסון.
פרגוסון הפסיד בקרב בהחלטה פה אחד.
לאחר יותר משנה של היעדרות מתחרויות בזמן ריפוי פציעה בזרוע שנגרמה לו בקרב האחרון, חזר פרגוסון להתמודד מול מייק ריו ב-19 באוקטובר 2013, ב־UFC 166, שהיה תחילתו של רצף של שנים עשר ניצחונות בקרבות.
הוא ניצח בהכנעה חנק של ד'ארסה בסיבוב הראשון.
הניצחון גם זיכה אותו בפרס "הכנעה של הלילה" הראשון שלו, בשווי 60,000 דולר.
פרגוסון התמודד מול קצונורי קיקונו ב-24 במאי 2014, ב־UFC 173. הוא ניצח בקרב בנוקאאוט בסיבוב הראשון.
פרגוסון היה צפוי להתמודד מול דני קסטילו ב-2 באוגוסט 2014, ב־UFC 176. לאחר ביטול UFC 176, קרב קסטילו/פרגוסון נדחה והתקיים ב-30 באוגוסט 2014, ב־UFC 177. פרגוסון ניצח בקרב בהחלטה מפוצלת.
פרגוסון התמודד מול אבל טרוחיו ב-6 בדצמבר 2014, ב־UFC 181. פרגוסון ניצח בקרב בסיבוב השני בהכנעה.
פרגוסון היה צפוי להתמודד מול יאנסי מדיירוס ב-28 בפברואר 2015, ב־UFC 184. מדיירוס פרש מהקרב עקב פציעה, והוחלף על ידי גליסון טיבאו.
פרגוסון ניצח בקרב בהכנעה בסיבוב הראשון, מה שגם זיכה אותו בבונוס של "ביצוע הלילה".
פרגוסון התמודד מול ג'וש תומסון ב-15 ביולי 2015, באירוע UFC Fight Night 71. הוא ניצח בקרב בהחלטה פה אחד (30–27, 30–27 ו-30–26) וזכה בבונוס "הופעת הלילה" השני ברציפות שלו.
פרגוסון היה צפוי להתמודד מול חביב נורמגומדוב ב-11 בדצמבר 2015, בגמר Ultimate Fighter 22. נורמגומדוב פרש מהקרב בסוף אוקטובר, עקב פציעה, והוחלף על ידי אדסון ברבוזה.
לאחר סיבוב ראשון סוער שבו פרגוסון איבד נקודה אחת עקב קיק לא חוקי, פרגוסון סיים את הקרב עם חבטה של ד'ארסה בסיבוב השני.
הוא זכה בבונוס "ביצוע הלילה" השלישי ברציפות שלו, כמו גם בבונוס "קרב הלילה".
קרב חוזר עם מייקל ג'ונסון תוכנן בקצרה ל-5 במרץ 2016, ב־UFC 196. ב-27 בינואר הוכרז שג'ונסון פרש מהקרב עקב פציעה.
בתורו, הקרב עם נורמגומדוב תוכנן מחדש וצפוי להתקיים ב-16 באפריל 2016, ב־UFC on Fox 19. ב-5 באפריל, פרגוסון פרש מהקרב עקב בעיית ריאות.
הוא הוחלף על ידי שחקן חדש שזכה בקידום מכירות, דארל הורצ'ר.
פרגוסון היה צפוי להתמודד מול מייקל צ'יזה ב-13 ביולי 2016, באירוע UFC Fight Night 91. צ'יזה פרש מהקרב ב-27 ביוני עקב פציעה, והוחלף על ידי שחקן חדש שעולה לתואר לנדו ונאטה.
פרגוסון ניצח בקרב השני ברציפות שלו באמצעות חנק של ד'ארסה וזכה לבונוס נוסף של "קרב הלילה".
פרגוסון נלחם באלוף לשעבר רפאל דוס אנחוס ב-5 בנובמבר 2016, בגמר Ultimate Fighter Latin America 3. הוא ניצח בקרב בהחלטה פה אחד.
שני המשתתפים זכו בתואר Fight of the Night, מה שהעניק לפרגוסון את הבונוס השישי שלו לאחר הקרב בחמשת הקרבות האחרונים שלו.
הזוגיות עם נורמגומדוב תוכננה בפעם השלישית ב־UFC 209, הפעם לאליפות הזמנית של ה-UFC במשקל קל.
לפני השקילות לאירוע, נורמגומדוב אושפז עקב ההשפעות השליליות של ירידה במשקל, והקרב בוטל שוב.
פרגוסון התמודד מול קווין לי ב-7 באוקטובר 2017, ב־UFC 216, על אליפות הזמנית במשקל קל במשקל.
הוא ניצח בקרב בהכנעה משולשת חנק בסיבוב השלישי.
קרב עם נורמגומדוב תוכנן בפעם הרביעית ב-7 באפריל 2018, ב־UFC 223. ב-1 באפריל 2018, על פי הדיווחים, פרגוסון קרע את הרצועה הקולטרלית השוקית שלו בזמן שהלך על הסט, לצורך התחייבות לתקשורת לפני הקרב, ונאלץ לפרוש מהאירוע.
פרגוסון התמודד מול אנתוני פטיס ב-6 באוקטובר 2018, ב־UFC 229. הוא ניצח בקרב באמצעות עצירת קרב לאחר שני סיבובים.
הקורנר הוותיק ומאמנו של פטיס, דיוק רופוס, הודיע לשופט כי לא ימשיך לאחר שסבל משבר ביד.
הופעתם זיכתה את שני המשתתפים בתואר "קרב הלילה".
פרגוסון התעמת שוב עם דונלד סרון ב-8 ביוני 2019, ב־UFC 238. הוא ניצח בקרב באמצעות נוקאאוט טכני עקב הפסקת טיפול אצל רופא לאחר שסרון קינח את אפו בין סיבוב 2 ו-3, מה שגרם לעינו הימנית הנפוחה להיסגר לחלוטין, מה שלא יכול היה להמשיך.
קרב זה זיכה את שני המשתתפים בתואר "קרב הלילה".
פרגוסון היה אמור להתמודד מול חביב נורמגומדוב באליפות ה-UFC במשקל קל ב-18 באפריל 2020, ב־UFC 249, אולם הקרב בוטל לאחר שנורמגומדוב לא יכול היה לעזוב את רוסיה עקב הגבלות על טיסות כתוצאה ממגפת הקורונה.
פרגוסון הסכים לאחר מכן להתמודד על אליפות ה-UFC במשקל קל הזמני נגד מחליף מאוחר, ג'סטין גייטחה, באירוע.
ב-9 באפריל, נשיא ה-UFC , דנה ווייט, הודיע כי אירוע זה נדחה והקרב התקיים בסופו של דבר ב-9 במאי 2020. גייטחה גבר עליו במשך כל חמשת הסיבובים, ובסופו של דבר הפסיד בקרב באמצעות נוקאאוט טכני בסיבוב החמישי.
פרגוסון התמודד מול צ'ארלס אוליביירה ב-12 בדצמבר 2020, ב־UFC 256. הוא הפסיד בקרב בהחלטה פה אחד לאחר שנשלט ונשלט על הקרקע במשך רוב הקרב.
פרגוסון התמודד מול בניל דריוש ב-15 במאי 2021, ב־UFC 262. הוא הפסיד בקרב בהחלטה פה אחד, כשהוא שוב נשלט על הקרקע במשך רוב הקרב.
פרגוסון התמודד מול אלוף בלטור לשעבר במשקל קל, מייקל צ'נדלר, ב-7 במאי 2022 ב־UFC 274. למרות סיבוב ראשון חזק, פרגוסון הפסיד בקרב בנוקאאוט מוקדם בסיבוב השני.
פרגוסון היה אמור לחזור לקטגוריית משקל חצי-משקל כדי להתמודד מול לי ג'ינגליאנג ב-10 בספטמבר 2022, בקרב המרכזי המשותף של UFC 279. עם זאת, פרגוסון עלה לקרב המרכזי כדי להתמודד מול נייט דיאז, לאחר שיריבו המקורי, חמזאט צ'ימייב, הוצא מהקרב עקב משקל חסר.
פרגוסון הפסיד בקרב באמצעות הגשת חנק בגיליוטינה בסיבוב הרביעי.
פרגוסון חזר לקטגוריית קל משקל כדי להתמודד מול קינג גרין ב־UFC 291 ב-29 ביולי 2023. הוא הפסיד בקרב בהכנעה טכנית עקב חנק במשולש הזרוע בשניות האחרונות של הסיבוב השלישי.
פרגוסון התמודד מול פאדי פימבלט ב-16 בדצמבר 2023, ב־UFC 296. הוא הפסיד בקרב בהחלטה פה אחד.
פרגוסון התעמת עם מייקל צ'יזה בקרב משקל קל ב-3 באוגוסט 2024 ב־UFC ב-ABC 7. הוא הפסיד בקרב באמצעות הגשת חנק אחורית בסיבוב הראשון.
עם ההפסד השמיני ברציפות הזה, פרגוסון עקף את בי.
פן וכעת מחזיק בשיא רצף ההפסדים הארוך ביותר בהיסטוריה של ה-UFC.
ב-24 בינואר 2025, הוכרז כי פרגוסון נפרד מה-UFC וחתם עם ליגת הקרב הגלובלית.
פרגוסון נבחר בדראפט על ידי קבוצת לוס אנג'לס של ה-GFL באותו יום בו הוכרז חתימתו.
הוא היה אמור לפגוש את דילון דניס ב-25 במאי 2025 ב-GFL 2. עם זאת, שני אירועי ה-GFL הראשונים נדחו ללא הגבלת זמן.
בינואר 2025, פרגוסון היה בין השמות לקרב איגרוף פוטנציאלי נגד כוכב הענק האנגלי KSI לאחר שקרבו עם הכדורגלן האנגלי וויין ברידג' נכשל.
פרגוסון גילה שדחה את ההצעה להתמודד מול דילון דניס באירוע GFL שהוכרז אז במאי.
ב-5 ביולי, פרגוסון הצהיר כי קרב איגרוף מתוכנן לו ל-30 באוגוסט.
שבועיים לאחר מכן, הוכרז שפרגוסון יפגוש את הפיליפיני סולט פאפי על תואר הזמני במשקל בינוני, כשהוא יכהן ב־Misfits 22 - Ring of Thrones לצד דארן טיל ולוק רוקהולד באולם מנצ'סטר ארנה במנצ'סטר, אנגליה.
פרגוסון ינסה לשבור את הפסד הקרב בן 8 הקרבות שהיה לו ב-UFC, שהוא הפסד הקרב הגרוע ביותר בתולדות החברה.
הוותיק בן ה-41 שוחרר מה-UFC לאחר הפסדו שובר השיאים למייקל צ'יזה ב-UFC אבו דאבי באוגוסט, מה שהותיר את 'אל קוקוי' חופשי לעשות כרצונו בסוכנות חופשית - וזה כנראה כולל לרדוף אחרי חלום לכל החיים.
קרב המרכזי של האירוע יעמדו שני לוחמי MMA ותיקים, בעוד פרג'וסון לומד את רזי האגרוף המקצועי מול יריב שכבר מנוסה בזירה הזו.
יכולות אגרוף: סולט פאפי מבוסס כבר בזירה עם KOים מרשימים, בעוד שפרג'וסון - אומנם לוחם מוערך עם ניסיון עוצמתי, אך טרם הוכח בעולם האגרוף המקצועי.
הוא תופעת רשת שהחלה ביוטיוב ובטיקטוק, ומשם התגלגלה לעולם האגרוף הבידורי.
אף על פי שהתחיל כבדיחה ויזואלית ("מלח על כל יריב"), הוא הפך במהרה למתאגרף לגיטימי בזירת ה־Misfits Boxing.
לסולט פאפי יש מאזן של 6 ניצחונות (רובם בנוק־אאוט) מול 2 הפסדים.
הוא ידוע בכך שהוא מנצל את העובדה שהוא לא לוחם MMA לשעבר — הוא מתמקד באגרוף בלבד, ועובד על טכניקה, תזמון ומהירות ידיים.