tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באנגליה הפך לחלק ממשק ביתו של ראש השרים של המלך, ג'ורג' וילרס, הדוכס הראשון מבקינגהם.
ג'נטילסקי נותר באנגליה עד סוף חייו.
אחת מיצירותיו המרכזיות הראשונות שם הייתה ציור תקרה גדול (שנהרס מאז) של אפולו והמוזות, אשר הוזמן עבור ביתו החדש של בקינגהאם בלונדון — יורק האוס, ברחוב סטרנד.
עוד לפני הירצחו של בקינגהאם באפריל 1628, כבר זכה ג'נטילסקי במידה מסוימת של חסות מלכותית, ומרגע זה ואילך כל הזמנותיו הגיעו מבני משפחת המלוכה.
ג'נטילסקי היה צייר אהוד על המלכה הנרייט מארי, ובעבורה יצר את ציורי התקרה בבית המלכה בגריניץ' (שבהמשך הועברו לבית מרלבורו בלונדון).
יצירותיו מהתקופה האנגלית מתאפיינות באלגנטיות, באיפוק ובתחכום רב יותר לעומת עבודותיו הקודמות.
בין אלה נכללות שתי גרסאות לציור מציאת משה (1633), שאחת מהן נשלחה לפליפה הרביעי, מלך ספרד.
בניגוד להשערה המקובלת בעבר שלפיה היה זה מתנתו של המלך צ'ארלס הראשון, כיום ידוע כי ג'נטילסקי שלח את היצירה מיוזמתו האישית.
באנגליה צייר אנתוני ואן דייק רישום של ג'נטילסקי לצורך הכללתו ב-Iconographia — סדרת דיוקנאות של אמנים, מדינאים, אספנים וחוקרים מובילים בני התקופה, שאותה תכנן ואן דייק לפרסם כסדרה של תחריטים.
ג'נטילסקי נפטר בלונדון ב-7 בפברואר 1639, ונקבר בקפלת המלכה בבית סאמרסט.
אורקו אירורטאגויינה לרצ'ונדי (בספרדית: Urko Iruretagoiena Lertxundi, נולד ב-29 בספטמבר 1999), המכונה אוּרְקוֹ אִיסֶטָה, הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת החלוץ באתלטיק בילבאו.
איסטה גדל במחלקת הנוער של ס.ד.
אייבר ובשנת 2018 קודם לקבוצת הבת שלה, ויטוריה.
במהלך תקופתו באייבר הושאל לארנס קלוב דה גצ'ו מהליגה הרביעית ולאמורבייטה מהליגה השלישית.
ב-19 בינואר 2023 עבר לאתלטיק בילבאו ושיחק בקבוצת המילואים, אתלטיק בילבאו ב'.
בעונת 2024 הושאל למירנדס מהליגה הספרדית השנייה, וב-2025 חזר לאתלטיק וקודם לסגל הקבוצה הבוגרת.
מעוז "אורקל" (מוכר גם בשם "טמפו") היה מוצב צה"ל בקו בר-לב.
המעוז שכן בגזרה הצפונית של תעלת סואץ, כ-8 קילומטר מדרום לפורט סעיד, כ-5 קילומטרים מדרום לפורט פואד וכ-35 קילומטר מצפון לקנטרה.
המעוז היה בגודל מתחם פלוגתי וכלל שלושה מוצבי משנה: א' ב' וג'.
ב' בצפון מזרח וג' בדרום.
תפקידו ההגנתי היה למנוע התקפות מצפון, וכמו שאר המעוזים בקו בר לב - למנוע התקפות ממערב.
המוצב נבנה על גבי שרטון מלאכותי שנוצר בזמן חפירת תעלת סואץ.
מדרום, ממזרח ומצפון לו היו מלחות בלתי ניתנות למעבר רכב וממערב לו היו תעלת סואץ ומצרים.
במלחמת ההתשה נקרא המעוז "טמפו".
על פי מפת קוד יופיטר, שהייתה בתוקף בזמן מלחמת ההתשה, שמו היה "מכסיקו".
בידודו של המעוז והקושי להגיע אליו במהלך מלחמת ההתשה, יצרו סביבו עיסוק רב והמעוז והשיירות הלוגיסטיות שניסו לתספק אותו היו נתונים להתקפות רבות של הצבא המצרי.
במלחמת יום הכיפורים נקרא המעוז "אורקל", על פי מפת קוד סיריוס.
הוא הותקף על ידי המצרים במסגרת מבצע בדר.
לאחר נפילת מעוז ג' הדרומי וריבוי נפגעים בשני המוצבים הצפוניים, פינו אותו לוחמי צה"ל ונסוגו בשני טנקים ובזחל"ם.
רוב הנסוגים נהרגו או נפלו בשבי.
מעטים הצליחו להיחלץ ולהגיע אל כוחות צה"ל.
לאחר תקריות ראס אל-עיש שאירעו ביולי 1967, נקבע קו המגע של התקריות כגבול דה פאקטו.
במקום הוקם מוצב בגודל של מתחם פלוגתי שכלל שלושה מוצבים.
שיירות האספקה לטמפו נתקלו במארבים שחצו את תעלת סואץ, צליפות, הפגזות וירי נ"ט מעבר לתעלה.
בשל הקושי לנייד אספקה אל המוצב, הוקמו שלושה מעוזים בדרך אליו: לחצנית, דרורה וכתובה.
אולם המרחקים בין המעוזים היו עדיין גדולים דיים כדי לאפשר למצרים להחדיר חוליות מארבים גם ביום וגם בלילה.
על אותו שרטון הוקמו שני מוצבים מצרים: מוצב אחד במרחק של 900 מטר מצפון למוצב הצה"לי (שכונה על ידי צה"ל מוצב 900) ומוצב שני במרחק של עוד 200 מטר צפונה (שכונה על ידי צה"ל מוצב 1,100).
ממרץ 1969, שבו התעצמה הלחימה, ספג המעוז התקפות ארטילריות תכופות.
מטרת המצרים הייתה לנתק את המעוזים שמצפון לקנטרה על ידי חסימת הציר אליהם בהפגזות ובמארבים, ובהמשך אף לכבוש אותם.
בתחילת מאי 1969, הפגיזו המצרים את המעוז במשך מספר ימים רצופים, עד אשר חיל האוויר הישראלי תקף את פרברי פורט סעיד ואז חדלו ההפגזות לזמן מה.
למוצב הוכנסו טנקי שלל מסוג סטלין 3 ששימשו כתותחים בעמדות קבועות.
תותחים אלו הפגיזו מתקני תשתית באזור פורט סעיד וסוללות של תותחי נ"מ.
נמל פורט סעיד לא הותקף בשל עגינת כלי שיט של ברית המועצות בו.
את המוצב איישה פלוגת חי"ר מחטיבות החי"ר הסדירות של צה"ל.
בנוסף, למוצב הייתה צמודה מחלקת טנקים שהשתייכה לחטיבת הטנקים שעשתה קו בתעלה באותה עת.
חלק גדול מפעולות הסיור וליווי השיירות נעשו על ידי סיירת שקד.
בעיית דחיפת האספקה למעוזים שמצפון לקנטרה ובייחוד ל"טמפו" הייתה אחת הבעיות המרכזיות שצה"ל נאלץ להתמודד איתן.
אל שיירות האספקה שהיו מלוות בטנקים ובזחל"מים, נורו אש טנקים, אש נ"ט וארטילריה.
כמו כן, היו השיירות חשופות למיקוש ולמארבי חי"ר מצרי שחצה את התעלה.
השיירות יצאו מבלוזה בכוח אבטחה שכלל מחלקת חי"ר רכובה על זחל"מים ומחלקת טנקים.
בהדרגה, עלה גם דרג הפיקוד על השיירה וב-1970 הגיע למג"ד או סמג"ד.
צה"ל ספג נפגעים רבים בשיירות אלו.
אחד מהם היה מפקד חטיבה 14 באותה עת, קלמן מגן שנפצע כתוצאה מפגיעה בזחל"מ שלו, שגרמה גם למותו של חייל ולפציעת קצין הקשר החטיבתי.
על פי עדויות, הסיכון הרב בשיירות, הביא לכך שחלק מהלוחמים שבמעוז ויתרו על חופשותיהם ונשארו במשך כל תקופת הקו במעוז.
במאי 1970 התחדשו בקו התעלה הפגזות מצריות מרוכזות כפי שהיו בסתיו 1968. האש האינטנסיבית הייתה בעיקר בגזרה הצפונית, שם נורו על "טמפו" בתוך זמן קצר יותר מ-1,000 פצצות מרגמה 160 מ"מ שגרמו לפציעת חיילי צה"ל.
ב-30 במאי 1970 ביצעו המצרים מארב כפול בו נפלו 13 חיילי צה"ל ושניים נשבו.
בעקבות המארב הכפול, נידונה לראשונה בממשלת ישראל האפשרות שצה"ל יסיג את המעוזים שמצפון לקנטרה כעשרה קילומטרים מזרחה.
שר הביטחון, משה דיין, נטה לתמוך ברעיון, ואילו הרמטכ"ל חיים בר לב התנגד לו.
נוכחות הכוחות הסובייטים בפורט סעיד ותגובתה האפשרית של ברית המועצות לכל פעולה ישראלית, שיחקו גם הן תפקיד חשוב בהחלטות של ראש הממשלה, גולדה מאיר שלבסוף דחתה את הרעיון.
עוד לפני שדנה בכך הממשלה, הגיב צה"ל על ההפגזות על "טמפו" ועל המארבים בציר המוביל אל המעוז, בשורת הפצצות כבדות על פורט סעיד, פורט פואד וסביבותיהן.
ההפצצות נמשכו ימים אחדים, עד 12 שעות ביום.
הפגיעה העיקרית הייתה בתשתיות מים ובגשרים שניתקו את פורט סעיד ממצרים היבשתית.
לפי נתוני אגף המודיעין הישראלי נהרגו בשבוע הראשון של יוני כ-100 מצרים כתוצאה מתקיפות צה"ל.
אחד מלוחמי סיירת שקד תיאר מאוחר יותר את הסיורים: "יצאנו לסיורי טמפו בגזרה הצפונית של התעלה ולא ידענו מה מחכה לנו: הפגזות?
היינו מכנים זאת סיור התאבדות או תופת.
לקום בבוקר, להתכונן נפשית לסיור, לחשוב שאולי לא תחזור, כי כאשר מגיעים לצומת קנטרה, היא מטווחת, וכל הזמן יורים עליך ללא רחמים, ואתה ממשיך במשימה שלך, כי חייבים לפתוח את הציר.
התקריות עם המצרים היו עניין שבשגרה.
חדירות קומנדו מצרי לצורך הנחת מארבים ומוקשים, ירי או איסוף מידע אירעו תכופות.
פעמים רבות ניצלנו בנס, נלחמנו על חיינו יום־יום.".
הגישה אל המעוזים שמצפון לקנטרה הייתה רק דרך הציר הסלול שעבר על השרטון והיה חשוף להתקפות המצרים.
הגישה דרך הביצה המלוחה הייתה יכולה להתבצע במקרים מיוחדים, רק באופן רגלי, במסע לילי מפרך של כ-10 שעות, או באמצעות גמלים, במסע לילי של כארבע שעות.
בניסיון של חיל ההנדסה להתגבר על בעיה זו, גויסו מומחי מיכון חקלאי מהפקולטה להנדסה חקלאית בטכניון ומהנדסי ועובדי חברת סולל בונה, ובמאמץ גדול יצרו את "דרך הפלסטיק".
בביצה נמתחו יריעות פלסטיות ארוכות ורחבות.
על היריעות נשפך חול רב.
בצורה זו נפתח נתיב תחבורה בתוך הביצות שבין בלוזה ותעלת סואץ.
השלמת הדרך הייתה במחצית השנייה של 1970, לאחר הפסקת האש באוגוסט 1970. במפת קוד סיריוס הציר קיבל את השם "זגוגית" ונעשה בו שימוש במלחמת יום הכיפורים.
ציר זה הגיע אל מעוז "לחצנית" (מעוז מדרום ל"אורקל").
דרכי פלסטיק נוספות נסללו גם אל מעוז דרורה וגם אל הציר שעבר בצמוד לים התיכון והוביל אל מעוז בודפסט.
את המעוז אייש ערב המלחמה כוח מגדוד 68 של החטיבה הירושלמית.
במוצבים המצרים שמצפון ל"אורקל" הוצבו ערב המלחמה יחידות קומנדו ושריון מצריות שהשתייכו לחטיבה העצמאית 135..
במעוז שהו ב-6 באוקטובר 44 חיילי צה"ל.
בצהרי יום הכיפורים פתחו המצרים בהתקפת מלקחיים על המעוז כולו: גדוד חי"ר מצרי מתוגבר בטנקים תקף מצפון, מכיוון מוצב ה-900. במקביל, צלח כוח חי"ר גדול את התעלה ובחיפוי הפגזה כבדה התקיף את המעוז הדרומי (אורקל ג').
למרות נחיתותם מבחינת יחסי הכוחות עלה בידי לוחמי המעוזים הצפוניים להדוף את התקפת המצרים.
אולם בדרום הצליחו המצרים לחדור אל מוצב ג'.
הלוחמים שבו, בפיקוד , נסוגו אל תוך הבונקרים.
בהפגזות ובירי על מוצב א' היו נפגעים רבים, ביניהם מפקד המעוז, רס"ן , וסגנו, סגן , שנהרגו.
על פי הוראת המג"ד, אמיר ראובני, עבר בסביבות 18:00, מפקד מוצב ב', דוד אבודרם, למוצב א' וארגן אותו מחדש להגנה.
הלוחמים שהתארגנו מחדש בשני המעוזים הצפוניים, יחד עם שני טנקים שנותרו כשירים (אחד מהם עם קנה חסום) ניסו להתקיף את המעוז הדרומי שהיה בשליטת המצרים, אך ללא הצלחה.
כל אותה עת ניסו כוחות שריון ישראליים להגיע אל המעוז ולסייע לו, אך ללא הצלחה וסבלו בעצמם אבידות.
התקפות המצרים נמשכו גם במוצאי יום הכיפורים.
כל ההתקפות נהדפו, אך לוחמים נוספים נפגעו והתחמושת החלה אוזלת.
בכל אותה עת פעלה מחלקת הטנקים מגדוד 9 שהוצמדה למעוז באזור השלושת המוצבים.
היא הייתה נתונה לאש נ"ט, אש נק"ל וארטילריה מצרית.
מפקד המחלקה, , נפגע בתחילת הקרב ומת מפצעיו.
את מקומו מילא סמל המחלקה, שלמה ערמן.
אחד הטנקים פרץ את הדרך החוצה מהמוצב, מפקדו נהרג תוך ניסיון הפריצה.
שאר הצוות בטנק המשיך דרומה והצליח לחבור אל כוחות צה"ל.
בטנק נוסף יצא קנה הטנק מכלל פעולה והוא נלחם עם מקלעים בלבד.
הטנקים מגדוד 9 שנשלחו לסייע ל"אורקל" ולמעוזים שמדרום לו, נפגעו על ידי המצרים.
טנק אחד מהמסייעים הצליח להגיע אל מוצב ג' במעוז "אורקל", אך בניסיונו להגיש עזרה רפואית לאחד מאנשי הצוות הפצועים, נלכד הטנק על ידי המצרים ומאנשי צוותו, אחד נפל בשבי עם שבויי מוצב ג'.
מטוסי חיל האוויר הישראלי שניסו לסייע למעוז, הופלו על ידי טילי נ"מ ואש תותחי נ"מ מצרית.
יום ראשון, 7 באוקטובר 1973
ביום ראשון אחר הצהריים נכנעו לוחמי מוצב ג' שנותרו בחיים לאחר שהמצרים החלו בחדירה אל התעלות ואל הבונקרים.
בזמן כיבוש מוצב ג' וכניעת הלוחמים נהרגו לוחמי צה"ל נוספים, כולל המפקד הפצוע, ברוך דסברג.
באותה שעה נצטווה דוד אבודרם, שקיבל את הפיקוד על מוצבי א' ו-ב', לפנות את המעוז ולחלץ את הכוחות באמצעות זחל"ם ושני טנקים שעמדו לרשותו (אחד מהם היה עם קנה תקול).
כוונתם הייתה להבקיע את דרכם דרומה על הציר הקבוע המגיע למעוז, עד אשר יגיעו לאזור מעוז "לחצנית", לשטח חולי ועביר ממזרח להם, ומשם להתקדם מזרחה לכיוון כוחות צה"ל בבלוזה.
הכוח הצליח לפרוץ את דרכו מתוך המעוז תוך ירי מהטנקים ומקלע הזחל"מ ומיסוך בעשן.
החל בדרכו ועקף את מוצב ג' הכבוש תוך כדי ירי, אסף עוד שמונה חיילי מילואים שהיו ממוקמים על הציר בשתי תצפיות והצליחו להסתתר עד אותו זמן.
על פי עדות דוד אבודרם, לאחר איסוף התצפיות היו בזחל"מ 17 אנשים, בטנק אחד 12 אנשים ובטנק השני 5 אנשים.
כ-2 קילומטרים מצפון ל"לחצנית" הם נתקלו במארב מצרי שפגע בטנק האחורי (שבו היו 12 איש) ובזחל"מ.
כל אנשי הכלים שנפגעו נלקחו בשבי (חלקם פצועים, כולל המפקד דוד אבודרם), או שנהרגו במקום על ידי המצרים.
הטנק הקדמי, בפיקוד שלמה ערמן הצליח לעבור את המארב ועבר את "לחצנית".
הוא קיבל הנחיה בקשר לא להיכנס לכביש הפלסטיק (ציר "זגוגית") כיוון שהיה ידוע שיש עליו מארבים מצריים.
הוא המשיך דרומה ונפגע ממארב נוסף.
חמשת אנשי הצוות הצליחו להיחלץ מהטנק ומהמארב המצרי והחלו במסע רגלי בביצות אל תעוז "יורם".
ערמן ניווט בהצלחה את החמישה אל תעוז "יורם".
שם נהרגו הוא וחייל נוסף מאש כוחותינו.
חוץ משלושת הטנקיסטים בצוות של הטנק שפרץ את דרכו דרומה ביום הראשון ללחימה, רק שלושה אנשים מתוך כל אנשי "אורקל" הצליחו להיחלץ בשלום ולשוב אל כוחות צה"ל.
על פי צה"ל, מתוך 56 חיילי צה"ל שהיו באזור "אורקל", 34 הם חללים ונעדרים, 16 שבויים ו-6 חולצו.
המוצב מוזכר בשירו של שלמה ארצי, מ-1988, "חום יולי אוגוסט".
בשיר מופיע המשפט "בתעלה פלוגה שלמה חטפה אש נ"ס ב"טמפו"" (אש נ"ס היא ירי ארטילרי נגד סוללות (תותחנים)).
כבר ב-1982, על רקע מלחמת לבנון הראשונה, כתב ארצי כי מלחמת ההתשה הותירה צלקות קשות בדורו (וכנראה גם בו): "כשהיינו נוסעים לאורך קו בר־לב, לא ראינו תפיסה אסטרטגית מול העיניים.
שלא ייצא לנו איזה מצרי מהפינה, וכולנו נלך פייפן.
במכונית השקם, אל מוצב טמפו, בקצה הצפוני של התעלה, רועדים כמו בקבוקים.".
הרומן מאת יוסי עוזרד מ-2019, "ירח מעל סואץ", עוסק במלחמת ההתשה בכלל ובמעוז "טמפו" בפרט.
הרומן הבדיוני עוסק ביוצר סרטי זיכרון אשר סרט שאותו הוא מתבקש לעשות, מחזיר אותו אל הטראומות שחווה כאשר נשלח כחייל ג'ובניק למעוז טמפו בקיץ 1969. הוא צריך להתמודד עם אותן חוויות שהשפיעו על מסלול חייו ב-50 השנים שלאחר מכן.
הספר מצייר בצורה נרחבת את החיים והלחימה במעוז ללא כחל וסרק.
הדרך אל המוצב מתוארת על ידי הקצין מסיירת שקד המוביל את שיירת האספקה מבלוזה אל "טמפו", בה מגיע גיבור הרומן לראשונה למוצב.
בתדריך לפני היציאה אומר הקצין:
שלמה ערמן - עיטור הגבורה
דוד אבודרם - עיטור העוז
צבי צימר - עיטור המופת
אוֹרְתּוֹגוֹנָלִיּוּת היא הכללה של תכונת הניצבות המוכרת מגאומטריה.
בגאומטריה, שני ישרים במישור האוקלידי ניצבים זה לזה אם הזווית הנוצרת בנקודת החיתוך שלהם היא זווית ישרה (בת 90 מעלות).
מושג האורתוגונליות מנסה לתפוס תכונה זו גם עבור ההכללות של המישור האוקלידי – המרחבים הווקטוריים שאיבריהם אינם בהכרח ישרים אלא וקטורים, שהם מושג כללי יותר.
על מנת להכליל את מושג הניצבות יש ראשית להכליל את מושג הזווית בין שני וקטורים.
לשם כך משתמשים בפונקציה שמקבלת שני וקטורים ומחזירה גודל שניתן לחשוב עליו כעל מכפלת אורכי הווקטורים זה בזה ובקוסינוס הזווית ביניהם.
פונקציה זו נקראת "מכפלה פנימית" (מקרה מסוים שלה זה מכפלה סקלרית).
ישנן מכפלות פנימיות רבות שניתן להגדיר על מרחב וקטורי, ולכן גם מושגי האורך והזווית של וקטורים יכולים לקבל משמעויות רבות, אבל יש כמה תכונות בסיסיות שאנו מצפים שיתקיימו תמיד, ואלו התכונות שמאפיינות את המכפלה הפנימית.
מכיוון שקוסינוס של זווית בין שני ישרים ניצבים שווה ל-0 מתבקש להגדיר שני וקטורים כאורתוגונליים אם המכפלה הפנימית שלהם שווה ל-0.
לווקטורים אורתוגונליים חשיבות רבה כאשר חוקרים מרחבים וקטוריים.
לבסיס של מרחב וקטורי יש מספר תכונות נוחות כאשר הוא אורתונורמלי (כל אבריו אורתוגונליים זה לזה ובעלי אורך 1).
יתר על כן, מתברר שבהינתן בסיס כלשהו למרחב וקטורי ניתן לקבל ממנו בסיס חדש שכל אבריו אורתוגונליים זה לזה, כך שתמיד ניתן למצוא בסיס נוח שכזה.
דבר זה נעשה על ידי תהליך גרם-שמידט.
לכאורה, אורתוגונליות וניצבות הן מילים נרדפות.
מיוונית, ὀρθός (אורתוס) – ישר, γωνία (גוניה) – זווית.
אף על פי כן, ניצבוּת היא רק מקרה פרטי של אורתוגונליות במרחב האוקלידי התלת-ממדי – שני ישרים החותכים זה את זה בזווית ישרה הם אורתוגונליים זה לזה.
באופן כללי, שני וקטורים במרחב מכפלה פנימית הם אורתוגונליים זה לזה אם ורק אם מכפלתם הפנימית שווה ל-0. הסימון המקובל לכך הוא .
בפרט, שני ישרים אורתוגונליים זה לזה אם המכפלה הסקלרית שלהם שווה ל-0, כלומר אם הם מאונכים זה לזה.
מסקנות הנובעות מתכונות המכפלה הפנימית
אם , אזי לכל סקלר גם .
אם וקטור אורתוגונלי לקבוצה של וקטורים אזי הוא גם אורתוגונלי לכל צירוף ליניארי שלהם.
זוהי מסקנה ישירה משתי התכונות הקודמות.
יהי , תת-מרחב של , ויהי .
יקרא אורתוגונלי ל-, ויסומן , אם אורתוגונלי לכל אחד מאיברי .
על כן, (לפי המסקנות לעיל) אם ורק אם אורתוגונלי לקבוצה הפורשת את , ובפרט לבסיס של .
תת מרחב משלים אורתוגונלי (או תת מרחב מאונך) של תת-מרחב אוקלידי נתון, הוא תת-מרחב שכל וקטור בו אורתוגונלי לכל וקטור בתת-המרחב הנתון.
במילים אחרות, הוא תת-מרחב מאונך של מעל מכפלה פנימית אם מתקיים כי: .
לכל תת-מרחב אוקלידי יש תת-מרחב משלים אורתוגונלי.
לדוגמה, במרחב אוקלידי דו־ממדי, המשלים האורתוגונלי של כל ישר הוא פשוט הישר המאונך לו.
במרחב אוקלידי תלת־ממדי, תת-המרחב המשלים האורתוגונלי של כל ישר הוא המישור המאונך לו, ותת המרחב המשלים האורתוגונלי של כל מישור הוא הישר המאונך לו (מדובר רק על ישרים ומישורים המהווים תת מרחבים, כלומר עוברים דרך ראשית הצירים).
בהסתברות, שני משתנים מקריים ו־ נקראים אורתוגונליים אם התוחלת של מכפלתם שווה לאפס:
קבוצת וקטורים תקרא אורתוגונלית אם כל זוג וקטורים מהקבוצה אורתוגונליים זה לזה.
קבוצת וקטורים תקרא אורתונורמלית אם בנוסף לדרישה הקודמת כל וקטור בקבוצה הוא מנורמל, כלומר: הנורמה שלו שווה ל-1. את התנאי לאורתונורמליות אפשר להציג באופן אלגנטי באמצעות הדלתא של קרונקר:
קבוצה היא אורתונורמלית אם ורק אם .
הבסיס הסטנדרטי הוא בסיס אורתונורמלי תחת המכפלה הפנימית הסטנדרטית.
כל אופרטור סיבוב הוא מטריצה אורתונורמלית.
בהינתן בסיס כלשהו של מרחב מכפלה פנימית (סופי או מעוצמת אלף אפס), ניתן להפיק ממנו בסיס אורתונורמלי באמצעות תהליך גרם-שמידט.
ב- הבסיס הסטנדרטי הוא סדרה אורתונורמלית ביחס למכפלה הסקלרית.
באופן כללי, ב- הבסיס הסטנדרטי הוא סדרה אורתונורמלית ביחס למכפלה הסקלרית.
ב- הסדרה היא אורתוגונלית ביחס למכפלה הסקלרית (כי ) אבל לא אורתונורמלית, כי למשל .
קיימים מספר פולינומים אורתוגונליים ביחס למכפלתם הפנימית:
פולינומי לז'נדר אורתוגונליים ביחד למכפלה הפנימית הסטנדרטית של מרחב הפולינומים.
אורתוטיקה הוא תחום פארא-רפואי העוסק בהתאמת עזרים חיצוניים אורתופדיים לחלקי הגוף השונים, התומכים או מתקנים אותם.
באורתוטיקה נדרש ידע מתחומי הנדסת חומרים, אנטומיה ופסיכולוגיה.
באורתוטיקה מטופלים בעיקר אנשים שעברו שבץ, פגיעה בחוט השדרה, או סובלים משיתוק מוחין.
אוֹרְתּוֹגְרַפְיָה (מיוונית: ορθο (אורתו) – "נכון", ו־γραφος (גְרַפוֹס) – "שכותב") היא מערכת הסימנים והכללים המשמשים לייצוג גרפי של שפה.
האורתוגרפיה כוללת הן את הסימנים הגרפיים המשמשים לכתיבה (אותיות, לוגוגרמות, סימנים דיאקריטיים, סימני פיסוק, וכו'), והן את החוקים המתארים כיצד יש להשתמש בהם, כולל חוקי כתיב ופיסוק.
בחלק מהשפות מתייחסת המילה אורתוגרפיה לחוקי הכתיב בלבד.
יש להבדיל בין אורתוגרפיה לטיפוגרפיה (אמנות סידור הדף המודפס והספר).
אורתוגרפיה של שפה כוללת גם את הכתב – האורתוגרפיה העברית היא אלפביתית, פונמית ומורפמית.
דוגמאות לחוקים אורתוגרפיים הם חוקי הכתיב החסר והמלא.
באנגלית יש 26 אותיות המייצגות עיצורים ותנועות, אך אין סימני הטעמה.
לעומת זאת כל אות אנגלית יכולה לייצג צלילים שונים וכל צליל (פונמה) יכול להיכתב במגוון אותיות.
בנוסף, קיימים צירופי אותיות הנקראים דיגרפים כגון th, המייצגים צלילים נוספים.
שפות שונות המשתמשות באלפבית הלטיני משתמשות בחוקים אורתוגרפיים שונים.
האורתוגרפיה היפנית נחשבת לאחת המסובכות בעולם.
היא משלבת אלפי סימנים לוגוגרפיים (במקור סיניים) הנקראים "קאנג'י" ומייצגים מורפמות, עם מאה אותיות נוספות הנקראות "קאנה" (שכוללות את מערכי האותיות היראגאנה, קאטאקאנה ומאניוגאנה, ומייצגות הברות) וכן עם אותיות לטיניות הנקראות רומאג'י.
כל המילים בשפה היפנית יכולות להיכתב בכל אחת מהשיטות היראגאנה, קאטאקאנה ורומאג'י ורובן גם בסימני קאנג'י.
הבחירה באיזה כתב להשתמש מתבצעת לרוב על פי סטנדרטים נהוגים, קלות הקריאה ובחירה סגנונית.
קיים ויכוח אם האורתוגרפיה הסינית היא לוגוגרפית או אידאוגרפית.
אורתוגרפיה שטוחה (למשל, רוסית) היא אורתוגרפיה בה קיים קשר גרפו-פונמי ישיר בעוד שבאורתוגרפיה עמוקה (כמו עברית לא מנוקדת או אנגלית) הקשר הגרפו-פונמי אינו חד-חד-ערכי.
ניתן לקרוא לאורתוגרפיה יעילה או לא יעילה אם יש בה אות אחת לכל פונמה או מספר אותיות, בהתאמה.
לדוגמה, הכתיבה של שם המשפחה הסלאבי Tzschaetzsch (שלרוב ייכתב Tschätsch) אינה יעילה מכיוון שהיא משתמשת בשתים עשרה (או תשע) אותיות כדי לייצג שלוש פונמות בלבד.
באורתוגרפיה יעילה השם ייכתב Čäč או Cεc.
באורתוגרפיה לקויה לא מיוצגים כל הצלילים שקיימים בשפה.
בשפות אבג'ד כמו ערבית ועברית (בכתיב חסר לא מנוקד) התנועות לא תמיד כתובות ועל הקורא להסיק לבדו מה הן.
באנגלית, הדיגרף |th|, מייצג שתי פונמות שונות – /ð/ ו־/θ/ (כמו ב-then ו-thin, בהתאמה).
אוּרָרְטוּ (באכדית: Urarṭu; באוררטית: Biainili; בתנ"ך: ארץ אררט או ממלכת אררט) הייתה ממלכה קדומה שמרכזה סביב ימת ואן בטורקיה, ואשר השתרעה במזרח אנטוליה, צפון מסופוטמיה והקווקז (לימים נודע האזור כולו בשם רמת ארמניה).
הממלכה התקיימה החל בשנת 1000 לפנה"ס לערך ועד שנת 585 לפנה"ס.
בשיאה, בשנת 743 לפנה"ס, השתרעה אוררטו על פני שטח של כחצי מיליון קמ"ר (כשטחה של ספרד) מנהר קורה בצפון (כיום בגאורגיה) ועד מישורי צפון מסופוטמיה בדרום, וממפרץ איסכנדרון בים התיכון במערב ועד לימת אורמיה במזרח.
על בסיס קרבה לשונית רווחת הסברה כי מוצאם של האוררטים הוא מהחורים שהגיעו, ככל הנראה, לצפון מסופוטמיה ולאזורים הסמוכים לה מהקווקז, החל בשנת 2500 לפנה"ס לערך.
למעט באוררטו, נטמעו החורים בעמים אחרים עד תחילת האלף הראשון לפנה"ס.
אוררטו היה שמה של הממלכה בפי האשורים, שכניה מדרום ואויביה העיקריים, והוא קשור אטימולוגית לשמו של הר אררט השוכן בתחומיה.
גם בתנ"ך מיוחס השם אררט לממלכה קדומה ששכנה מצפון למסופוטמיה, וכך גם במקורות עתיקים אחרים.
חוסר הבהירות באשר לדרך הגייתו המדויקת של השם (אוררטו, אררט או באופן אחר), נובע מכך שהמקורות העתיקים כתובים בכתב אבג'די (כתב עיצורי) כך ששם הממלכה נכתב "ררט".
גם מקורות ארמנים מהמאות החמישית עד השביעית לספירה מציינים כי שמה המקורי של ארמניה היה ארץ ארראד (Ararad), וריאציה של המילה הארמנית איירראט (Ayrarat), שפירושה ארץ הארמנים או ארצם של האמיצים.
מקורות עתיקים עשו לעיתים שימוש מקביל בשמות אוררטו ואררט בהתייחסם לאותה ארץ.
כך לדוגמה בכתובת בהיסתון שנחקקה בפרסית עתיקה, עילמית ובבלית בתקופת דריווש הראשון (בשנת 520 לפנה"ס).
בכתובת זו "ארמיניה" בפרסית היא "הארמינויה" בעילמית ו"אוררטו" בבבלית.
היוונים, והרומאים בעקבותיהם, כינו את הממלכה בשם ארמניה, ככל הנראה בשל כך שמגעיהם עם אוררטו נעשו בעיקר עם שבט ארמן (Armen).
בפי האוררטים עצמם, נקראה ממלכתם ביאינילי, שם שהשתמר בשם המודרני ואן (ימה, נפה ועיר בטורקיה) ויש האומרים שגם בשמה של ימת סוואן בארמניה.
יש הסוברים כי האוררטים כינו עצמם בשם "חאלדיני", על-שם האל חאלדי או על שם העם החאלדי שישב בתקופת הברונזה לאורך חופו הדרום מזרחי של הים השחור.
מוצאם של האוררטים הוא מהחורים שהגיעו ככל הנראה לצפון מסופוטמיה ולאזורים הסמוכים לה מהקווקז, החל בשנת 2500 לפנה"ס לערך.
החורים נשלטו על ידי החתים עד נפילת ממלכתם ב-1200 לפנה"ס לערך ותחילת ההתפשטות האשורית צפונה.
סביר אף שבין אבותיהם של האוררטים היו גם שבטים הודו-אירופים שהגיעו ממערב אנטוליה ונטמעו באוכלוסייה המקומית.
כתובת אשורית מתקופת שלמנאסר הראשון (1273 לפנה"ס לערך) מאזכרת את האורואטרי (או אורואטרו) כאחת ממדינות נאירי או נהירי (באכדית: ארץ -Nair הנהרות או המים i-), ברית של ממלכות קטנות ומדינות שבטיות ברמת ארמניה במאות ה-13 עד ה-11 לפנה"ס.
הכתובת מציינת כי שלמנאסר הראשון לחם בשמונה מלכים.
אוררטו עצמה הייתה האזור שסביב ימת ואן, ויחד עם שאר מדינות נאירי הייתה יעד להתקפות חוזרות ונשנות מצד האשורים.
המקורות האשורים ממשיכים ומאזכרים את פלישת תגלת פלאסר הראשון (1126 עד 1090 לפנה"ס) לרמת ארמניה והגעתו עד לים השחור.
לפי מקורות אלה נלחמו האשורים בשישים ממלכי נאירי, שבו אותם אך ריחמו עליהם ושלחו אותם לחופשי.
עם זאת, במקורות אלה לא נזכר אזור ימת ואן, דבר המרמז על כך שהאשורים נמנעו מלהיכנס לאזור שנשלט על ידי השבטים הנאירים החזקים ביותר.
במאה התשיעית לפנה"ס שוב מוזכרת אוררטו במקורות אשורים, אך הפעם כיריבתה החזקה של אשור מצפון.
תחת הנהגת המלך אראמו (858 עד 844 לפנה"ס), אוחדו מדינות נאירי לממלכה אחת.
בירת הממלכה, ארזאשקון, נכבשה בידי שלמנאסר השלישי, והמלך סרדורי הראשון (834 עד 828 לפנה"ס) העביר את הבירה אל טושפה (כיום העיר ואן) וביצר אותה.
בנו, המלך אישפואיני (828 עד 810 לפנה"ס), כבש את העיר השכנה מוסאסיר, מערבית לימת אורמיה, ויסד את פולחן האל חאלדי, אך התמודד עם התקפות מלך אשור שמשי-אדד החמישי.
כיבוש מוסאסיר תועד בכתובת האבן של קלאשין (Kelashin או Kelishin), שנמצאה בכפר בשם זה בצפון עיראק, סמוך למעבר ההרים לאיראן.
יורשו, המלך מינואה (810 עד 785 לפנה"ס), המשיך והרחיב את גבולות הממלכה שהגיעה לשיא כוחה הצבאי בתקופת בנו הצעיר, המלך ארגישטי הראשון (785 עד 753 לפנה"ס).
בנו הבכור של מינואה, אינושפואה, היה ככל הנראה לכהן הבכיר של האל חאלדי.
במחצית הראשונה של המאה השמינית לפנה"ס התרחבה הממלכה מזרחה לעבר ימת סוואן ולאורך נהר אראקס, והייתה לאחד הכוחות המשמעותיים במזרח הקדום באותה עת.
ארגישטי הראשון הצליח להדוף את התקפות אשור בהנהגת שלמנאסר הרביעי וצבאותיו אף הגיעו עד לעיר בבל וכבשו אותה מידי האשורים.
הוא ייסד מספר ערים חדשות, ובהן את ארבוני (Erebuni) היא ירוואן בירת ארמניה של ימינו בשנת 782 לפנה"ס, ואת ארגישיטינילי בשנת 776 לפנה"ס.
בתקופה זו התרחבה השפעת אוררטו אל צפון סוריה והיא שלטה על דרכי המסחר העיקריות ממערב אסיה למסופוטמיה.
השפעות התרבות האוררטית ניכרו בחופי הים התיכון, באסיה הקטנה ואפילו ביוון.
בשנת 714 לפנה"ס סבלה הממלכה הן מהתקפות הקימרים והסקיתים שהגיעו מאזור הקווקז שמצפון לה, והן מהתקפות האשורים בהנהגת סרגון השני מדרום.
המלך רוסא הראשון (735 עד 714 לפנה"ס) הובס בידי סרגון השני בסמוך לימת אורמיה, ומקדשו של האל חאלדי בעיר מוסאסיר נהרס ונבזז.
לפי רשומות אשוריות נמצאו בארמון במוסאסיר למעלה מטון זהב וחמישה טון של כסף, ובמקדש חאלדי בעיר נמצאו כמויות דומות של שתי המתכות, וכן 109 טון של ארד.
סך הכול בזזו האשורים מהעיר 335,000 פריטים שונים.
רוסא הראשון התאבד בעקבות התבוסה, אולם תחת מלכותו של ארגישטי השני (714 עד 680 לפנה"ס) אשר ביסס יחסי שלום עם אשור, שבה הממלכה והתאוששה.
תקופת השגשוג נמשכה בשנות מלכותו של רוסא השני אשר ייסד בירה חדשה ברוסאחינילי (ולפחות ארבע ערים נוספות, שתיים מהן נקראו גם הן על שמו), ובאה לכלל סיום בתקופת שלטונו של המלך סרדורי השלישי (639 עד 635 לפנה"ס) עת הפכה אוררטו למדינת חסות של אשור.
סרדורי השלישי הוא המלך האוררטי האחרון הנזכר במקורות אשוריים (מתקופת אשורבניפל.
במקביל לשקיעת אשור בסוף המאה השביעית לפנה"ס, חלו תמורות גם באוררטו.
מקורות בכתב יתדות אוררטי מדווחים על שלושה מלכים שמלכו בממלכה לאחר סרדורי השלישי (החל בשנת 635 לפנה"ס) - ארימנא, רוסא השלישי ורוסא הרביעי.
עוד ידוע כי בתקופה זו פלשו הסקיתים והמדאים לאוררטו, ובאתרים אוררטים רבים נתגלו עדויות להרס בשריפה.
עדויות אלה מעלות שתי סברות אפשריות: לפי הראשונה כבשה מדי את אוררטו והביאה לחיסולה; ולפי השנייה שימרה אוררטו את עצמאותה וכוחה, ועברה תהליך של חילופי שושלות מלוכה.
לפי סברה זו נתפס השלטון בממלכה על ידי שושלת ארמנית מקומית (שלאחר מכן נודעה כשושלת האורונטידית ונחשבה לשושלת המלוכה הארמנית הראשונה), וזו סלקה את השושלת השלטת בעזרת מדי.
גרסה זו הנתמכת במספר מקורות עתיקים:
לפי קסנופון נשלטה "ארמניה" בידי מלך מהשושלת האורונטידית ולא נכבשה על ידי מדי, אלא בתקופת המלך המדאי אסטיאגס שמלך מ-585 לפנה"ס.
ברוח דומה ציין גם סטראבון כי "ארמניה הגדולה" שלטה בכל אסיה לאחר שהביסה את האשורים, ושלטון זה נשלל ממנה רק בתקופתו של המלך אסטיאגס.
הנביא ירמיהו קרא בשנת 593 לפנה"ס לערך לממלכות אררט ומדי לעלות על בבל: (ייתכן כי אשכנז הוא כינוי לסקיתים).
גם בכתביו של מובסס חורנאטסי הארמני נאמר כי הנסיך הארמני פרוייר סקאיורדי סייע בידי מלך מדי כסרכסס הראשון לכבוש את אשור, ובתמורה הכיר בו האחרון כמלך ארמניה.
ממקורות אלה עולה כי ארימנא, רוסא השלישי ורוסא הרביעי היו שמותיהם האוררטים של המלכים הראשונים בשושלת הארמנית האורונטידית, וכי ממלכת אוררטו המשיכה להתקיים עד תחילת המאה השישית לפנה"ס, ונקראה במקורות שונים בשמות אוררטו, ארמניה או אררט.
בשנת 585 לפנה"ס הייתה אוררטו/ארמניה לחלק ממדי, אף שיכול שתהליך הסיפוח החל עד שלושה עשורים קודם לכן.
במאה השישית לפנה"ס, לאחר היעלמות אוררטו ככוח פוליטי, ירשו הארמנים את מקומה - במזרח שכן פלג ה-האי (Hay) אשר הקים את ממלכתו הייק (Hayq) או האיאסטן (Hayastan, השם השתמר כשמה של ארמניה בארמנית), ובמערב שכן הפלג הארמני (Armens), שהיוונים, והרומאים אחריהם, אימצו את שמו כשמה של ארמניה.
הארמנים ספגו חלק מההתרבות האוררטית, ולשפה ולמיתולוגיה האוררטים נודעה השפעה על שפתם ותרבותם (ובמידה פחותה מזו - גם על אלה הגאורגיות); אולם הלכה למעשה זכרה של אוררטו נשתכח משך כ-2500 שנה.
רק בתחילת המאה ה-19 החלו חוקרים לקשר בין אתרים ארכאולוגיים ברחבי רמת ארמניה לבין ממלכת אוררטו שנזכרה בכתבים האשורים ובמקורות עתיקים אחרים.
על בסיס סברת חילופי שושלות המלוכה הנ"ל, טוענים הארמנים המודרניים כי הם צאצאי האוררטים.
האוררטים היו בעיקרם עובדי אדמה.
הם עיבדו את העמקים והמישורים שבין ההרים, וגידלו עדרי צאן, בקר וסוסים.
הם רכשו ידע ומומחיות בבנייה באבן ובעיבוד מתכות, ועמדו בקשרי מסחר עם הפריגים, המצרים והאטרוסקים.
האוררטים בנו אמות מים, סכרים ודרכים וכרו מכרות, וקיימת סברה כי הם היו הראשונים שעשו שימוש בקמרון חבית במזרח הקדום.
המחצבים הרבים שבאדמות רמת ארמניה, כגון זהב, כסף, נחושת, בדיל, מנגן, פחם חום וברזל, נוצלו על ידי האוררטים; וחפצי מתכת מארד, כסף וזהב שנמצאו בחפירות הארכאולוגיות מעידים על כך.
בערי אוררטו היו מערכות לאספקת מים ולניקוז ביוב, וחפירות ארכאולוגיות חשפו מבני מגורים בני שתי קומות, עם חלונות ומרפסות.
בניית מרכזי השלטון המבוצרים נעשתה בעיקר במאה השמינית והשביעית לפנה"ס, ואלה כללו מקדשים לאל חאלדי בעלי מתאר אחיד .
פעולות התפשטות ובנייה רבות מיוחסות למלך ארגישטי הראשון אשר חקק על קירות קברו בעיר טושפה את מסכת חייו ופועלו למען אוררטו.
כתובת זו שהיא הכתובת האוררטית המקיפה ביותר שנמצאה עד כה, מעידה כי המלך הגיע מערבה לעבר הים הגדול (כנראה הים התיכון), והשתלט על דרכי המסחר שהיו בשליטת האשורים.
למרות המלחמות המתמשכות עם אשור הייתה לתרבות האשורית השפעה רבה על האוררטים אשר אימצו את כתב היתדות האכדי.
מאידך הוכנס חיל הפרשים לשורות צבא אשור עקב השפעה אוררטית שחיל זה עמד במרכז כוחה הצבאי, והאשורים אף אימצו סגנונות בנייה ועיצוב אוררטים.
שפתם של האוררטים, האוררטית, שייכת יחד עם השפה החורית (הוריאנית), למשפחת השפות החורו-אוררטית.
מעט מאוד ידוע על המשפחה שכללה שתי שפות בלבד, שתיהן מתות, אך ברור שאלה אינן קשורות לשפות שמיות או לשפות הינדו-אירופיות.
בדומה לחורית, כללה אוררטית יחסת ארגאטיב והתאפיינה במבנה אגלוטיננטי.
שני יסודות דקדוקיים אלה הביאו לתאוריה הקושרת בין משפחת השפות החורו-אורארטית לשפות צפון מזרח קווקזיות או לשפות דרום קווקזיות (כרתווליות) כמו גאורגית, אך ניתן להסביר את הדמיון גם בהשפעה שנבעה מיחסי השכנות בין דוברי השפות ותו לא.
באוררטית אופיינו מילים שאולות משפות אחרות ומספר המילים השאולות הגדול ביותר הוא מארמנית - שבעים שורשים.
כתובות רבות בכתב יתדות אכדי התגלו באזורים שנשלטו על ידי האוררטים, רובן כתובות באוררטית (כ-500 כתובות סה"כ המכילות מילים מ-350 עד 400 שורשים), ומיעוטן באכדית.
אף שלאוררטים היה כתב לוגוגרמות משלהם, השימוש בו הוגבל למטרות דתיות ולחישובים.
מאחר שכתב הלוגוגרמות האוררטי לא פוענח באופן מלא, חלוקות הדעות באשר לזהות השפה בה נכתב.
בשנות התשעים של המאה ה-20 העלה ארטאק מובסיסיאן הארמני סברה לפיה כתב הלוגוגרמות האוררטי נכתב בארמנית עתיקה.
קיימות שתי סברות באשר למעמדה של הלשון האוררטית באוררטו:
לפי הסברה הרווחת דוברה אוררטית על ידי המלוכה והעילית בלבד, ואילו העם, ערב של שבטים, דיבר שפות שונות, ובתקופה מאוחרת יותר בעיקר ארמנית.
לפי הסברה האחרת הנתמכת בעיקר על ידי מקורות ארמנים, הייתה אוררטית שפה ספרותית בלבד בעוד שהשפה המדוברת בפי כל הייתה ארמנית.
לפי סברה זו אימצו מלכי אוררטו דוברי הארמנית ניב חורי כשפה כתובה.
התומכים בתאוריה זו מצביעים על דלות השפה בה נכתבו הלוגוגרמות האוררטיות (מילים משורשים מעטים), על כך שהשפה בלוגוגרמות אלה לא השתנתה במשך 250 שנה וכן על שיעורן הגבוה של מילים שאולות מארמנית (ובכלל זה, שמות אנשים, מקומות ובעלי חיים).
האל האוררטי הבכיר היה חאלדי, והאוררטים האמינו כי הוא אביהם ופטרונם הלאומי.
במאה התשיעית לפנה"ס, כשהמלך האוררטי אישפואיני כבש את העיר מוסאסיר, מערבית לימת אורמיה, הוא אימץ את דמותו של חאלדי שהיה אל מקומי באזור, והעניק לו מעמד לאומי (בדומה לזה של האל אשור בממלכת אשור).
מקדשו החשוב ביותר של חאלדי הוקם במוסאסיר, בת לווייתו הייתה באגבארטו והוא תואר בדמות גבר רכוב על אריה.
המלך שימש גם ככהן הגדול של האל חאלדי.
לעיתים נכלל מקדש האל בארמון המלכותי, ולעיתים שכן במבנה נפרד, אך הוא נבנה לפי מיתאר קבוע.
יתר האלים בפנתיאון האוררטי היו משותפים לזה החורי: אל הרעם הרכוב על שור - טיישבה (Teisheba) שעל שמו נקראה העיר טיישבאני והוא בן דמותו של תשוב (Teshub) החורי.
זוגתו של טיישבה, הובה (Huba), בת דמותה של האלה החורית חבת (Hebat), אל השמש שיוויני (שימיגי החורי, ושַמַש המסופוטמי) וסלארדי אלת הירח.
האוררטים קידשו את העץ, וממצאים רבים נושאים את דמותו של העץ הקדוש לצידם של דמויות אלוהיות ומלאכים השומרים עליו (לעיתים נכללו בהם גם דמויות מלכים).
העץ הופיע גם על חותמות, גביעים, קסדות וחגורות, וכמובן על אבנים, ועל קירות ועמודים במבנים ציבוריים ואחרים.
ממצאים אוררטים מוצגים בין היתר במוזיאון לתרבויות אנטוליה באנקרה, במוזיאון ואן ובמוזיאון לארכאולוגיה ואתנוגרפיה באלזי - כולם בטורקיה; וכן במוזיאון הלאומי להיסטוריה ארמנית בירוואן, ובמוזיאון מצאמור מערבית לה.
בין האתרים האוררטים החשובים שנחשפו:
טושפה (ואן קאלסי Van Kalesi (טירת ואן), סמוך לעיר ואן, טורקיה) הייתה בירת אוררטו החל במחצית השנייה של המאה התשיעית לפנה"ס.
האתר כלל מצודה בשטח של 40 דונם שניצבה מעל העיר ששטחה היה 300 דונם לחופי ימת ואן.
בניית המצודה הציבה משימה קשה בפני בוניה בשל אופייה של רצועת הקרקע באורך של כקילומטר וברוחב של בין 50 ל-125 מטרים עליה ניצבה.
חומות המצודה עוגנו היטב בסלע וגובהם השתנה ממקום למקום בשל תכתיבי התבליט.
רוחבה של החומה היה כשלושה מטרים ולאורכה הוקמו מגדלי שמירה, כולל מגדל סרדורי הנושא כתובת יתדות באכדית בשבחו של סרדורי הראשון.
חלק מאבני החומה שקלו למעלה מעשרים טון.
המבנים שבשטח המצודה התנשאו לגובה של 20 מטרים, וגגותיהם נתמכו בקורות עץ.
המבנים שניצבו בגבהים שונים חוברו זה לזה בחצרות ובגרמי מדרגות.
בשטח המצודה מספר אולמות קבורה חצובים בסלע, כולל זה של המלך ארגישטי הראשון שהותיר באתר את כתובת היתדות האוררטית הארוכה ביותר שנתגלתה עד כה .
בסמוך לעיר בנה המלך מינואה תעלת השקיה באורך של יותר מ-50 ק"מ וזו עדיין פעילה כיום.
טיישבאני (ליד העיר קארמיר בלור בסמוך ירוואן, ארמניה) הייתה העיר הראשה בחלק הצפון מזרחי של אוררטו.
המלך רוסא השני בנה מצודה באתר במחצית הראשונה של המאה השביעית לפנה"ס, במטרה להגן על אוררטו מפלישות הקימרים והסקיתים.
המצודה ניצבה על גבעה, שטחה היה 40 דונמים והיא כללה כ-150 חדרים, אולמות מלאכה וממגורות שנבנו סביב חצר מרכזית, וכן שמונה מרתפי יין.
למצודה היו שתי קומות - קומת הקרקע שמשה למלאכה ולאחסון והקומה שמעליה למגורים.
ממצאים הראו כי במקום אוחסנו דגנים, פירות, יין, שמן ובירה - עדות לשגשוג האזור באותה עת.
הגג נבנה בצורת קמרון חבית והקירות אותרו בציורי קיר.
חומת המצודה הייתה ברוחב של שלושה מטרים והתנשאה לגובה של תשעה מטרים.
העיר נכבשה על ידי הסקיתים והמדאים ב-590 לפנה"ס והועלתה באש.
באתר נמצאו ממצאים ארכאולוגיים רבים, ובכלל זה פסלי ארד ושנהב וכלי נשק ושריון מארד וברזל.
העיר נתגלתה על ידי בוריס פיוטרובסקי בשנת 1939.
ארבוני (ארמנית Էրեբունի, כיום ירוואן, ארמניה) נוסדה כמצודה בשנת 782 לפנה"ס על ידי המלך ארגישטי הראשון.
סמוך לאתר נבנו תעלות השקיה ומאגר מים.
המצודה ניצבה סביב חצר פנימית ובין היתר כללה אולם כתר ובית תפילה.
טופראקקאלה (Toprakkale), כארבעה ק"מ צפונית מזרחית לעיר ואן, טורקיה, נבנתה על ידי רוסא השני (680 עד 639 לפנה"ס) כבירתו החדשה ונקראה על שמו (רוסאחינילי) כמו שתי ערים נוספות שייסד.
טופראקקלה הייתה האתר האוררטי הראשון שנחשף בשנת 1827 על ידי פרידריך אדוארד שולץ.
פנטוס בנפת אארי, טורקיה, יושבה כבר ב-1300 לפנה"ס.
סמוך לה נמצאת טירת אזנאבורטפה (Aznavurtepe) שנבנתה על ידי ארגישטי הראשון, והמקומיים מכנים אותה כיום "קבר האב אזנבור".
ארגישטיונא (או טיטומניה, כיום זרנקיטפה Zernakitepe) נבנתה על ידי ארגישטי הראשון לחופיה הצפוניים של ימת ואן, והייתה העיר הראשונה באנטוליה שנבנתה בתבנית שתי וערב.
צ'בושטפה (Çavuştepe) נקראה סרדורחינילי בפי האוררטים.
באתר שבנפת אארי, טורקיה ניצב ארמון ומקדש לאלים חאלדי ואירמושיני.
ארגישיטינילי (ליד ארמאוויר במערב ארמניה) הייתה מיושבת לפני בוא האוררטים.
המלך ארגישטי הראשון בנה במקום מצודה ובה ארמון, מקדשים ואולמות אחסנה.
באשקאלה (Başkale) בנפת ואן, טורקיה, כ-110 ק"מ דרומית לעיר ואן.
יהדות אורתודוקסית מודרנית היא זרם ביהדות האורתודוקסית הדוגל בשילוב של יהדות על פי ההלכה עם ערכים ואורחות חיים של העולם המודרני.
האורתודוקסיה המודרנית שהתפתחה בגרמניה חולקת מקורות משותפים עם הנאו-אורתודוקסיה שהתפתחה במרכז אירופה בראשית המאה ה-19, ומשלבת אלמנטים מגישותיהם של מבשריה, הרב שמשון רפאל הירש ("תורה עם דרך ארץ") ורבי עזריאל הילדסהיימר.
הרבנים הירש והילדסהיימר פעלו, כל אחד בדרכו, לגישור בין המודרניזציה ליהדות האורתודוקסית כתגובת נגד לצמיחת היהדות הרפורמית בגרמניה באותה עת.
עם זאת, מרבית ממשיכי הנאו-אורתודוקסיה בני-זמננו בוחרים לבדל עצמם מן האורתודוקסיה המודרנית, להיצמד לחרדיות ולמצב את גישתם כשמרנית יותר ביחסה אל ההלכה.
האורתודוקסיה שהתפתחה בהונגריה וגליציה שנודעה בדפוס התנהגות שמרני-סתגרני, שהוקמה על ידי החתם סופר ("חדש אסור מן התורה") פעלה כנגד הרפורמה בעזרת: מנהגים, חומרות ונהגים חברתיים, שעוצבו כנגד אותם "מחדשים".
האורתודוקסיה המודרנית מושפעת בעיקר מפילוסופיית "תורה ומדע" בגישתו של הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, הנחשב כאחד מנושאי הנס של זרם זה ביהדות האורתודוקסית.
הזרם המתון של הציונות הדתית בישראל, להוציא את החרדים הלאומיים, נחשב במובנים רבים כגרסה הישראלית של הזרם האורתודוקסי המודרני.
בהגדרה מצומצמת יותר, המבחינה בין הדגש הלאומי הבולט בציונות הדתית לבין הפתיחות האוניברסלית של האורתודוקסיה המודרנית, מיוצגת האורתודוקסיה המודרנית בישראל בידי חלק צר יותר של הציונות הדתית.
בין נציגיו הבולטים ניתן לכלול את זרם ישיבת הר עציון, תנועת הקיבוץ הדתי, תנועת נאמני תורה ועבודה, תנועות הפמיניזם הדתי ועוד.
האורתודוקסיה המודרנית כיום רווחת בקהילות היהודיות בעולם המערבי, בעיקר בקרב יהדות ארצות הברית, וקשורה בקשר הדוק לחלקים מסוימים מן הציונות הדתית הרווחת בישראל וגם לחלק מהחרדים-המודרניים.
מוסד החינוך וההשכלה המרכזי של האורתודוקסיה המודרנית בארצות הברית הוא הישיבה יוניברסיטי בניו יורק, מוסד המהווה סמל לגישה זו ביהדות.
האוניברסיטה חרתה על סמלה את המוטו "תורה ומדע".
במסגרת המוסד פועלת ישיבת רבינו יצחק אלחנן.
מרבניה המרכזיים של האורתודוקסיה המודרנית בארצות הברית ובישראל: הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, הרב אהרן ליכטנשטיין, הרב יהודה עמיטל, הרב נחום לאם, הרב צבי שכטר, הרב מרדכי ויליג, הרב שלמה ריסקין.
ראש ממשלת ישראל לשעבר, נפתלי בנט, התחנך בבית אורתודוקסי-מודרני.
יועצו הבכיר של הבית הלבן בממשל טראמפ, ג'ארד קושנר (חתנו של נשיא ארצות הברית דונלד טארמפ) ואשתו איוונקה טראמפ מזוהים עם תפיסת העולם של האורתודוקסיה המודרנית (אם כי במובנים מסוימים לא נחשבים כדוגמה קלאסית של המאמינים).
אורתוס (גם אורתרוס, אורת ואורפוס) היה כלב דו-ראשי במיתולוגיה היוונית, אחיו של קרברוס, שהוריו היו המפלצות הכתוניות אכידנה וטיפון.
לפי חלק מהסיפורים, היה הוא ולא טיפון אביהם של חלק מצאצאי אכידנה: הכימרה, הספינקס, ההידרה וגם, לפי הסיודוס, האריה מנמאה.
אורתוס היה שייך לטיטאן בעל שלושת הגופים, גריאון.
אורתוס ורועה הצאן של גריאון, אוריטיון, הופקדו על שמירת עדר הפרות האדומות של גריאון באי אריתיה, אחד מאיי ההספרידות בקצה המערבי של הים התיכון.
הרקולס הרג את אורתוס, את אוריטיון ואת גריאון ולקח את העדר האדום, ובכך השלים את מטלתו העשירית.
לפי סיפור אחר, אורתוס נתפס ואולף בידי אדיפוס.
אורת בש (נולדה ב-31 ביולי 1973) היא שחיינית עבר, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה.
בעלת מדליית ארד מהמכביה השלוש עשרה (1989).
בש גדלה בקיבוץ ראש הנקרה.
היא התאמנה בקבוצת השחייה של הפועל נהריה תחת הדרכתו של רובי שלו.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1987 זכתה בש ב-3 מדליות, זהב ו-2 כסף.
היא קבעה במשחה ל-50 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 30.69 שניות.
בתחרות השחייה של המכביה ה-13 שנערכה ביולי 1989 בבריכת השחייה באוניברסיטת תל אביב זכתה בש במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:18.14 דקות, אירית אפרתי זכתה במדליית הזהב במשחה זה (1:15.30 דקות).
במשחה ל-200 מטר מעורב אישי היא סיימה במקום הרביעי בתוצאה של 2:28.31 דקות ובמקום החמישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:16.84 דקות.
בשני משחים אלו היא הייתה ראשונה מבין השחייניות הישראליות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה זכתה בש ב-8 מדליות, מהן 4 זהב, 3 כסף ומדליית ארד אחת.
היא זכתה בתחרות זו בתואר שחיינית מצטיינת לגילאי 17 והייתה שותפה מרכזית לקבוצת הנשים שלה שזכתה באליפות המדינה.
באליפות ישראל שנערכה ביולי 1991 היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי, אחרי נטע כהן ממכבי חיפה (2:28.46 דקות) ובת אגודתה נלי טוסגי (2:30.35 דקות)
בש חיה בשוהם ולה ארבעה ילדים, ארבל, אדר, אורי וניר.
כיום, היא עוסקת בניהול אדמיניסטרטיבי של מועדון אופניים תל אביב (TACC), ומשתתפת בתחרויות בענף מרוץ אופני כביש.
אורתודונטיה, או יישור שיניים (מיוונית: Orthos, "יישור" ו-Odon, "שן"), היא התמחות ברפואת שיניים.
אורתודונטיה עוסקת במחקר וטיפול בפגמים בסגירת הפה, הנגרמים כתוצאה מאי-סדירות השיניים (הנגרמת בעיקר ממחסור במקום לבקיעת השיניים מקוטן הלסת, הנגרם מאי-לעיסה מאומצת מספיק בשנות הילדות בשל תזונה ממועטת במזונות קשים כגון פירות וירקות טריים ושהיא בעלת מרקם רך יותר באופן כללי) חוסר התאמה בין הלסתות או שניהם יחד.
טיפול אורתודונטי יכול לעזור לתקן את השיניים, ולהזיז אותם למקום הנכון.
טיפול אורתודונטי יכול להתמקד בעקירת שיניים בלבד או בשליטה ושינויי מנח השיניים בתוך עצם הלסת.
החשיבות באורתודונטיה אינה אסתטית בלבד.
ישנה חשיבות רפואית, שכן סגירה נכונה של השיניים היא תנאי לתפקוד תקין של מערכת הלעיסה כולה, וכן לבריאות השיניים, החניכיים ומפרקי הלסת.
אורתו-כירורגיה של הפנים הוא ניתוח לתיקון מבנה הפנים והלסת במקרים שבהם הפרעת הסגר איננה ניתנת לטיפול אורתודונטי בלבד.
בחלק מהמקרים מסייע הטיפול האורתודונטי כשלב בהכנה לניתוח.
אדוארד אנגל היה האורתודונט הראשון, כלומר, רופא השניים הראשון שהגביל את התמחותו לאורתודונטיה.
הוא נחשב ל"אבי האורתודונטיה המודרנית".
הטיפול הנפוץ ביותר באורתודונטיה הוא הכנסת חוטי מתכת אל תוך התקן אורתודונטי הקרוי "ברקטים" או "סמכים" (בשפה מדוברת נקרא גם "גשר"), אשר עשוי מפלדת אל-חלד או חומר קרמי אסתטי יותר.
החוטים, באינטראקציה עם הסמכים, מפעילים כוח על השיניים, דבר היוצר לחץ עליהן ובסופו של תהליך מזיז את השניים לעמדתן הרצויה.
שיטות טיפול אחרות עשויות לכלול סדים אורתודונטיים.
סד אורתודונטי מורכב על השיניים ומאפשר להביא את השיניים לעמדתן הרצויה.
רכיבים נוספים לרבות פלטות או קשתיות נשלפות, "רסן" אשר מחובר לסמכים או טבעות אורתודונטיים כדי ליצור לחץ על השיניים, והתקנים רבים אחרים עשויים לשמש גם כדי להזיז את השיניים.
טכניקות בלתי נראות ליישור שיניים
בעשור האחרון צברו תאוצה גם שיטות אסתטיות ליישור שיניים הפונות בעיקר למבוגרים שאינם מעוניינים להיחשף עם המכשור האורתודונטי.
אלה הן שיטות העושות שימוש בסמכים, פלטות ותמיכות מחומרים שונים על מנת להגיע למצב שבו הם בלתי נראים או נראים במידה מועטה.
סמכים בצבע שן: סמכים המורכבים על הצד החיצוני של השן ועקב צבעם הזהה לצבע השיניים הם בולטים הרבה פחות מסוגי סמכים אחרים.
כיום יש שני סוגים של סמכים מודבקים: מפלסטיק או מחרסינה – סמכים קרמיים העשויים מחומרים בצבע שן כמו פוליקריסטלין או זירקוניה.
לסמכים מפלסטיק יש נטייה לעיוותים וההדבקה שלהם בעייתית ולכן הם נמצאים בשימוש מוגבל.
הסמכים הקרמיים אינם מתאימים לכל המקרים בגלל נטייתם להישבר כאשר מופעלים עליהם כוחות חזקים.
חוטים בצבע שן: החיבור בין הסמכים נעשה לרוב באמצעות חוט מתכת הבולט לעין גם כאשר נעשה שימוש בסמכים שקופים.
בשנים האחרונות פותחו חוטי מתכת מצופים בשרף בצבע שן שמשתלבים עם הסמכים השקופים ליצירת פתרון אסתטי יותר.
סמכים לשוניים (Lingual Appliances): סמכים המורכבים על השיניים מצידן הפנימי (הצד הלשוני) כך שהם למעשה בלתי נראים וממילא נותנים מענה טוב יותר מהסמכים החיצוניים, שקופים ככל שיהיו.
מכיוון שהם מודבקים בצד הבלתי נראה של השיניים, סמכים אלה נותנים מענה אסתטי טוב יותר מסמכי החרסינה.
דוגמה לטכניקה שכזו היא מערכת אינקוגניטו (Incognito™) שבה הסמכים מתוכננים בצורה ממוחשבת ומותאמים לכל מתרפא ושן בנפרד.
בגלל הגישה המוגבלת לסמכים הללו נוצר קושי בתפעול לרופא, וקושי בשמירת היגיינה.
חיסרון נוסף הוא הגירוי ללשונו של המשתמש ולעיתים גם הפרעה בדיבור.
קשתיות שקופות (Aligners): פלטות שקופות ונשלפות.
הפלטות מתוכננות על ידי מחשב לאחר סריקה של השיניים ושימוש בהדמיה תלת-ממדית ומותאמות לכל מטפל באופן אינדיבידואלי.
למטופל מותאמת סדרה של פלטות שיש להחליף ביניהן מדי תקופה בהתאם לתוכנית הטיפול כל אחת מהן מפעילה מעט לחץ על השיניים כדי ליישרן.
את הפלטות מרכיבים במשך רוב שעות היום והן קלות להסרה ולהרכבה מחודשת, מה שמאפשר שמירה קלה ומלאה על היגיינת הפה והמכשור.
השיטות הפופולרית בעולם וגם בישראל הן שיטת אינויזליין (Invisalign) ושיטת איירוק (Irok), אולם הן פחות מתאימות למקרים מורכבים כמו מנשך פתוח, שיניים מסובבות מאוד או קצרות, או מקרים המצריכים שינוי בתזוזת לסתות.
שימוש בכוח אורתודונטי פולסטיבי: שיטה של קשתיות נשלפות המבוססת על שימוש בפעימות אוויר על מנת ליצור כוח אורתודונטי ממקור חיצוני ולא פיזיולוגי כפי שנעשה בשיטות אורתודונטיות אחרות כך שתהליך הטיפול קצר יותר.
בשיטת ארודנטיס (Aerodentis) הכוח מופעל על ידי יחידת לחץ אוויר המחוברת לפלטה ומפעילה פולסים שמדמים את הכוח האורתודונטי הפיזיולוגי.
את הפלטה מרכיבים רק בחלק משעות היום או הלילה והיא מתאימה למקרים קלים בלבד.
אוּרקֶש (היום תל מוֹזַן) הוא ישוב הנמצא תחת תל השוכן למרגלות הרי הטאורוס במחוז אל-חסכה, בצפון סוריה.
היישוב נבנה באלף ה-4 לפנה"ס כנראה בידי החורים, באתר שכנראה כבר היה מיושב במשך כמה מאות שנים.
אורקש הייתה בעלת ברית של האימפריה האכדית באמצעות, לפי הסברה הרווחת, מסורת של נישואי שושלות.
תראם-אגדה (Tar'am-Agade) בתו של המלך האכדי נרם-סין נישאה כנראה למלך אורקש.
בתחילת האלף ה-2 לפנה"ס העיר עברה לידיהם של שליטי מארי, עיר הממוקמת כמה מאות קילומטרים דרומה.
מלך אורקש הפך צמית (וואסל) של מארי.
תושבי העיר כנראה התמרמרו על כך, ובארכיון המלכותי במארי ישנן ראיות להתנגדות החזקה שלהם: במכתב אחד, מלך מארי מספר לעמיתו באורקש כי "לא ידעתי שבני עירך שונאים אותך בגללי.
אבל אתה שייך לי, גם אם העיר אורקש לא." באמצע האלף, תל מוזן היה אתר דתי עבור ממלכת מיתני.
העיר כנראה ננטשה ברובה בסביבות 1350 לפנה"ס, אם כי הסיבה לכך אינה ידועה.
זהות רוב השושלות ושליטי אורקש אינם ידועים, אך השמות הבאים זוהו כמלכי העיר-מדינה.
שלושת המלכים הידועים הראשונים (רק שניים מהם ידועים בשמם) נשאו את התואר החורי אנדן (endan).
האתר משתרע על פני כ-1350 דונם, כשרוב השטח מהווה את העיר התחתית.
העיר העליונה תופסת כ-180 דונם, ומתנשאת לגובה של 25 מטר.
יש בה 5 תלוליות והגבוהה בהן מוקפת חומת לבני בוץ שהייתה בערך 8 מטר רוחב ו-7 מטר גובה.
באזור בו שוכן התל נמצאים אתרים נוספים מתקופה דומה למשל תל שאע'ר בזאר השוכנת 22 ק"מ דרומית לתל מוזאן, תל ארביד 45 ק"מ דרומית, ותל ברק 50 ק"מ דרומית לתל מוזאן.
מבנים חשובים שנחפרו כוללים את ארמון המלוכה של Tupkish, מבנה תת-קרקעי נקרומנטי, מקדש מונומנטלי עם רחבה בחזיתו, אזורי מגורים, שטחי קבורה, ואת חומות העיר הפנימית והחיצונית.
בדיקה ראשונית באתר נעשתה על ידי מקס מלוואן.
אשתו, אגאתה כריסטי, כתבה כי הם בחרו שלא להמשיך באתר משום שהוא נראה כאתר רומאי.
עם זאת, בחפירות מאוחרות יותר, לא נמצא זכר לשרידים רומאיים.
מלוואן המשיך לחפור בתל שאע'ר בזאר, אתר נוסף דרומית לאורקש/תל מוזן.
החפירות בתל מוזן החלו בשנת 1984 ונערכו במשך 17 עונות.
העבודה נוהלה על ידי ג'ורג'יו בוצ'לטי (Giorgio Buccellati) מ-UCLA ומרילין קלי-בוצ'לטי (Marilyn Kelly-Buccellati) מאוניברסיטת קליפורניה.
עונת 2007 הוקדשה בעיקר לעבודה על פרסום הממצאים.
החפירות נעזרו בגופים שונים ובהם המכון הארכאולוגי הגרמני.
החפירות בתל מוזן משלבות טכנולוגיה בהקשר ארכאולוגי, גם בתיעוד הממצאים וגם בשימור האתר עצמו.
הממצאים מוצגים במוזיאון דיר א-זור כ-200 קילומטרים דרומית מערבית לאתר.
המוזיאון מכיל ממצאים רבים ובהם את רוב לוחות החרסית בכתב יתדות שנמצאו במארי.
אורשה (בבלארוסית וברוסית: Орша, בפולנית: Orsza) היא עיר במחוז ויטבסק בבלארוס, במפגש הנהרות דנייפר וארשיטסה, ומבין הערים העתיקות בבלארוס.
אזכורה הראשון של אורשה הוא משנת 1067, בשם "רשה" (Rsha, וברוסית: Рша).
שמה של העיר נובע מהשורש הבלטי rus, שפירושו "זורם לאט".
בשנת 1320 הפכה אורשה לחלק מהדוכסות הגדולה של ליטא.
בין השנים 1398-1407 החלה בנייתה של טירת אורשה.
בשנת 1514 התחולל באורשה קרב בין הדוכסות הגדולה של ליטא לבין צבאות פולין ורוסיה, בו ניצחה הדוכסות.
בשנת 1555 נוסד מסדר קלוויניסטי באורשה, אחד הראשונים מסוגו בבלארוס.
עד המאה ה-18 הייתה אורשה מרכז דתי ובה היו עשרות כנסיות ומסדרים אורתודוקסיים, פרוטסטנטיים וקתוליים.
כמו כן התגוררה בעיר אוכלוסייה יהודית משמעותית.
בשנת 1630 הוקם בית דפוס קירילי במנזר באורשה.
העיר ניזוקה בעת מלחמת רוסיה פולין בין השנים 1654-1667, בה נפגעה קשות גם הדוכסות הגדולה של ליטא.
עם חלוקת פולין הראשונה, ב-1772, נמצאה אורשה בחלק שאותו סיפחה רוסיה.
מעמדה הכלכלי הידרדר ומספר תושביה ירד.
עם פלישת נפולאון בתחילת המאה ה-19 נשרף חלק משמעותי מהעיר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה כבשו את העיר כוחות גרמניים, ששלטו בה ברוב שנת 1918. ב-1919 הפכה אורשה לחלק מרוסיה הסובייטית והועברה לבלארוס הסובייטית בשנת 1924.
לפני מלחמת העולם השנייה חיו באורשה כ-37,000 תושבים.
אורשה נכבשה על ידי הצבא הגרמני ביולי 1941. בתקופת הכיבוש הקימו הגרמנים מספר מחנות ריכוז באזור העיר, בהם נספו רוסים ויהודים רבים.
באורשה פעלה בתקופת הכיבוש הגרמני קבוצת מחתרת סובייטית שחבריה פוצצו עשרות מוקשים מתחת רכבות גרמניות.
ב-27 ביוני 1944 שחרר הצבא האדום את אורשה.
בראשית המאה העשרים נמנו באורשה כ-7,300 יהודים, כמחצית מכלל אוכלוסייתה.
בתקופת השלטון הסובייטי החלו יהודים רבים לעבוד במפעלים ובמוסדות ממשלתיים, וכן בחקלאות, הגם שרבים מהם הוסיפו לעסוק במלאכה.
עד קיץ 1938 פעלו בעיר שני בתי ספר ביידיש.
ערב פלישת הגרמניה לאורשה, חיו בעיר עצמה 7,992 יהודים, וכן כ-600 יהודים נוספים באזור תחנת הרכבת שלה.
רבים מהם נמלטו לתוך ברית המועצות לפני הכיבוש הגרמני.
לאחר כניסת הגרמנים לעיר, ב-16 ביולי 1941, נערך רישום של כל תושבי העיר.
יהודי אורשה חויבו לשאת סרט שרוול שחור עם מגן דוד, והוטלו עליהם הגבלות שונות.
באוגוסט 1941 נרצחה קבוצה של גברים יהודים בסמוך לעיר, וכעבור זמן מה נרצחו בעיר עצמה עוד כמה גברים יהודים.
בספטמבר 1941 הוקם בעיר גטו בסמוך לבית העלמין היהודי בה, ובתוך שלושה ימים רוכזו בו כ-2,000 יהודים.
במקביל הפיצו הגרמנים בקרב היהודים שמועות שבקרוב ישלחו אותם לארץ ישראל.
כעבור זמן מה גודר הגטו, הוצבה סביבו שמירה, ונותק המגע בין תושביו לכלל האוכלוסייה בעיר.
הצפיפות, היעדר תזונה מספקת ותנאים סניטריים ירודים גרמו להתפרצות מגפת טיפוס בגטו.
כמו כן, יהודים נשלחו לעבודת כפייה, ועל תושבי הגטו הוטל לשלם לגרמנים כופר כבד בכסף ובדברי ערך.
בימים 26 בנובמבר ו-27 בנובמבר 1941 רצחו הגרמנים, בפיקודו של פאול קרל אייק, את מרבית תושבי הגטו, כ-1,800 נפשות, בבית העלמין היהודי בעיר.
בגטו נותרו כ-30 בעלי מלאכה ובני משפחותיהם, והם נרצחו לאחר מכן.
בינואר ופברואר 1942 נעצרו ילדים ממשפחות מעורבות בעיר, ונשים שהיו נשואות ליהודים, ורובם נרצחו בבית הקברות היהודי.
באפריל 1942 נרצחו עוד 53 יהודים בעיר.
יהודים אחדים שהסתתרו בזמן חיסול הגטו ונתפסו, נרצחו אף הם בבית העלמין.
אורתו-כירורגיה הוא ניתוח המבוצע על ידי מנתח פה ולסת שעבר הכשרה מתאימה, לתיקון עיוות במבנה שלד הפנים, שהוא בעל השפעה תפקודית או אסתטית.
העיוות עלול להיווצר כתוצאה מפגם גנטי, פגם מולד או הפרעה נרכשת כגון חבלה, זיהום או גידול באחת מעצמות הפנים.
במהלך ניתוח זה, החלק המעוות מופרד, מתוקן ומקובע מחדש בעמדה מתוכננת מראש, המבוססת על ערכים גאומטריים המותאמים למבנה הפנים של המנותח.
הניתוח עשוי לכלול, בהתאם להיקף העיוות:
חיתוך והעתקה של עצמות הלסתות (אז הוא מוגדר כניתוח אורתוגנטי)
קיצור, ישור הצרה או הרחבה וכן העתקה של הסנטר
עיצוב של מתאר קו הלסת וזוויות הלסת על ידי שיוף, חיתוך או עיבוי באמצעות שתל עצם או משתלים מלאכותיים
תיקון, עיצוב ושחזור המרכיבים הגרמים והסחוסיים הפנימים והחיצוניים של האף
מתיחת עצם להעתקה, הארכה או הרחבה הדרגתית ומבוקרת של מרכיבים שונים במבנה שלד הפנים והגולגולת
התאמה של משתלים ביולוגיים או מלאכותיים לשיפור מתאר הפנים ותיקון חסרים גרמים מורכבים
טיפול במפרקי הלסת, לרבות ארתרוסקופיה, עיצוב ושיוף של המרכיבים הגרמיים, תיקון או קיבוע של הדיסק המפרקי או החלפה חלקית או מלאה של מפרק הלסת במפרק טבעי או מלאכותי.
העיוותים מחולקים להפרעות תפקודיות קשות ולהפרעות אסתטיות, כפי שמוגדר בחוזר מנכ"ל משרד הבריאות מ-2009.
ברוב המקרים, מדובר בהפרעה גנטית, מולדת או התפתחותית במבנה הלסתות, המתבטאת בא-סימטריה (גדילת יתר או תת-גדילה של צד ימין או שמאל של הפנים) או בהפרעת סגר סקלטלית (גדילת יתר או תת-גדילה של אחת הלסתות ביחס ללסת הנגדית הגורמת לאי התאמה בסגר השיניים).
הבעיה מתגלית בדרך כלל בגיל ההתבגרות המוקדם ובמיעוט המקרים כבר בגיל צעיר יותר.
ההפרעה הקשה מתבטאת בעיוות קשת השיניים, בהפרעות בתפקוד מפרק הלסת ושרירי הלעיסה, ובקושי ללעוס ביעילות ולהגות עיצורים מסוימים.
מעבר להפרעה התפקודית נוצר עיוות בלתי-אסתטי במבנה הפנים שעלול לגרום אצל המתבגר או המבוגר הצעיר גם לקושי פסיכו-סוציאלי ובמיעוט המקרים מתפתח לפוביה חברתית.
הפרעה תפקודית נוספת שעלולה להתפתח בחולים המתאפיינים בתת-התפתחות של שליש הפנים התחתון הכולל את הלסת התחתונה והסנטר, היא דום נשימה בשינה.
במקרים החמורים של מחלה זו, אורתו-כירורגיה לקידום הלסת התחתונה או שתי הלסתות היא טיפול הבחירה בחולים שאינם מסתגלים לשימוש באמצעי תמיכה.
במיעוט המקרים מוגדרות ההפרעות הקשות כחלק מסינדרומים גנטיים או מולדים המערבים את הגולגולת, כגון חיך ושפה שסועים, Apert,Crouzon, hemifacial microsomia,Pierre Robin.
ניתוח אורתוגנטי הוא ניתוח המשמש לתיקון ליקוי בסגר השיניים (אוקלוזיה).
הניתוח מבוצע במקרים שבהם הגורם לליקוי איננו תוצאה של הפרעה דנטלית (של השיניים) או דנטו-אלוואולרית (של עצם החניכיים) אלא של חוסר התאמה גרמית בין הלסת העליונה והלסת התחתונה.
מקור השם הוא בשילוב שתי מילים בשפה היוונית: Ορθοσ (ליישר - orthos) ו- γναθοσ (לסת - gnathos).
אורקני ושטלנד הוא מחוז בחירה לבית הנבחרים הבריטי.
מחוז הבחירה חופף למחוז הבחירה סקוטלנד ל.
הציבור במחוז בוחר נציג אחד לפרלמנט.
חבר הפרלמנט הנוכחי מטעם המחוז הוא אליסטר קרמייקל.
מחוז הבחירה מורכב משתי קבוצות האיים אורקני ושטלנד.
המחוז מתקיים מאז 1708, אולם רק בשנת 1918 צורפה העיר קירקוול למחוז.
מחוז הבחירה הוא אחד ממחוזות הבחירה הקטנים בבריטניה מבחינת אוכלוסין.
שנת בחירה שם מפלגה הערות 1983 ג'ים וואלאס המפלגה הליברלית (הממלכה המאוחדת) 1988 ג'ים וואלאס המפלגה הליברל-דמוקרטית 2001 אליסטר קרמייקל המפלגה הליברל-דמוקרטית שימש כמזכיר המדינה לענייני סקוטלנד בין ה-7 באוקטובר 2013 ל-8 במאי 2015
מפלגה שם המועמד קולות אחוזים המפלגה הליברל-דמוקרטית אליסטר קרמייקל 9,407 41.4 המפלגה הלאומית הסקוטית דנוס סקנה 8,590 37.8 המפלגה השמרנית דונלד קמרון 2,025 8.9 מפלגת הלייבור גרי מקגרווי 1,624 7.1 UKIP רוברט סמית' 1,082 6.3