tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ראש הממשלה התרשם מהנימה המתונה של האיגרת ומכך שנחתמה במילים "בכבוד" ובחתימתו של קוסיגין, בהשוואה לאיגרת הבוטה והבלתי חתומה ובה איום על עצם קיומה של מדינת ישראל, ששיגר ראש ממשלת ברית המועצות ניקולאי בולגנין לדוד בן-גוריון עם סיום מלחמת סיני.
אשכול השיב לשגריר ברוסית כי אין ריכזים תוקפניים בגבול סוריה והציע לשלוח שליח מיוחד ממוסקבה שיווכח בכך במו עיניו ואף הודיע כי הוא מוכן לצאת למוסקבה להבהיר את עמדת ישראל בפני ממשלת ברית המועצות.
השגריר צ'ובאחין שאל את אשכול מספר פעמים אם יוכל אשכול להצהיר שישראל לא תפתח במלחמה, ואשכול השיב לו שהירייה הראשונה כבר נורתה על ידי מצרים בהפגזה על קיבוץ נחל עוז.
צ'ובאחין לא הגיב וסיים את הפגישה.
ב-3 ביוני הבריק השגריר צ'ובאחין למוסקבה את הערכתו כי ישראל לא תתקוף.
ב-5 ביוני 1967 החלה מלחמת ששת הימים.
צה"ל יצא למתקפה ובראשיתה השמיד חיל האוויר הישראלי את מטוסי חיל האוויר המצרי על הקרקע.
באותו יום התכנס הפוליטביורו, המוסד המרכזי של הממשל הסובייטי ודן מאז הבוקר במצב שנוצר.
הידיעות שהגיעו למוסקבה היו מקוטעות ובלתי ברורות.
הסובייטים לא ידעו מי פתח במלחמה, היכן מתנהלים הקרבות ומי מנצח.
בשעה 11 בבוקר זימן יוסף תקוע, סמנכ"ל משרד החוץ ומי שהיה שגריר ישראל במוסקבה, את צ'ובאחין, והגיש לו איגרת מאת לוי אשכול המיועדת לקוסיגין ובה הסבר על צעדי ההגנה שנקטה ישראל.
צ'ובאחין היה נרגש, רק יומיים קודם לכן הבריק למוסקבה כי להערכתו לא תהיה מלחמה.
הוא שאל את תקוע היכן החזית ותקוע השיב לו כי הקרבות הם בדרום, אך אינו יכול לפרט.
צ'ובאחין התעקש ותקוע השיב לו כי הכול באשמת הסובייטים שלא נענו לדרישות ישראל לרסן את נאצר.
ב-7 ביוני ביוני הגיע השגריר צ'ובאחין, חמור-סבר, למשרד החוץ ומסר ליוסף תקוע איגרת מקוסיגין שגינתה את ישראל על אי יישום החלטת הפסקת האש ועל הפרה בוטה של אמות התנהגות בינלאומיות.
"אם ממשלת ישראל לא תציית מיד להחלטת מועצת הביטחון", הזהירה האיגרת, "תבחן ברית המועצות מחדש את יחסה עם ישראל ותקבל החלטה בקשר ליחסיה הדיפלומטיים עמה.
הממשלה הסובייטית תבחן ותגשים צעדים הכרחיים אחרים הנובעים ממדיניותה התוקפנית של ישראל".
ביציאתו מן הפגישה, הזהיר השגריר צ'ובאחין: "אם יתנהגו הישראלים כשיכורי הצלחה ויתמידו בתוקפנות שלהם, עתידה של המדינה הקטנה הזאת יהיה עצוב".
ב-10 ביוני, יום סיום המלחמה בניצחון ישראלי מכריע, הודיע צ'ובאחין בשם ממשלתו על ניתוק יחסי ברית המועצות עם מדינת ישראל.
במשך תקופת כהונתו בישראל שמר צ'ובאחין על קשרים הדוקים עם מפלגות וארגוני השמאל הפוליטי בישראל.
כך, למשל, בתקופת הפילוג במק"י היה השגריר צ'ובאחין פעיל ביותר, בנסותו למנוע את הקרע.
ביוני 1965 אף ערך ביקור בנצרת, בעיצומה של המתיחות בין שני הזרמים, זה שלאחר הפילוג המשיך לשמור על השם מק"י, בראשותם של משה סנה ושמואל מיקוניס וזה שצידד בלאומנות הערבית בראשותם של תופיק טובי, אמיל חביבי ומאיר וילנר ובחר בשם רק"ח.
התיווך לא צלח והפילוג הפך לעובדה באוגוסט 1965.
על פי גרסתו של אורי אבנרי, עורך "העולם הזה" שהיה אז חבר כנסת, בראשית שנת 1967 הזמין אותו השגריר הסובייטי, צ'ובאחין, לפגישה בשגרירות ברמת גן.
הוא טען באוזניו שישראל מתכוננת לתקוף את סוריה, ושהיא כבר מרכזת כוחות בגבול הסורי.
בעיניו זה היה חלק מתוכנית אמריקאית גדולה לכינון משטרים פרו-אמריקאיים באזור - החל ב"הפיכת הקולונלים" ביוון וכלה במה שהשגריר כינה התככים האמריקאים באיראן של השאה.
לדברי אבנרי ביקש ממנו השגריר להזהיר את הציבור הישראלי בתוקף מעמדו כחבר כנסת וכעורך העולם הזה.
אבנרי השיב לו "אם אתה פוחד מזה, למה שלא תייעץ לשגריר שלכם בדמשק לבקש מידידיכם הסוריים להפסיק את התקפות-הגרילה על ישראל, לפחות לזמן-מה?
למה הם נותנים לממשלה שלנו עילה למלחמה?" תשובת צ'ובאחין הייתה: "האם אתה חושב שמישהו בדמשק מקשיב לשגריר שלנו?".
על פי גרסת ראול טייטלבאום, מי שהיה דובר מק"י וכתב קול העם, הוא היה עד, בתקופת ההמתנה, למאמציו של משה סנה, ממנהיגי המפלגה, להשתמש בקשריו עם הסובייטים כדי למנוע את המלחמה.
הערוץ העיקרי שלו היה השגריר צ'ובאחין, שעמו שוחח סנה כמעט מדי יום, ובאמצעותו ניסה לשכנע את הממונים עליו במוסקבה כי הערכת המצב שלהם, כי ישראל עומדת לתקוף, שגויה.
צ'ובאחין, שידע על שליחותו של שר החוץ אבא אבן לוושינגטון, אמר, לדברי טייטלבאום, לסנה: "חבר סנה, ישראל לא תעז לתקוף את מצרים.
אין לכם אור ירוק מארצות הברית".
על כך השיב לו סנה: "חבר צ'ובאחין, אתה מספיק זמן בישראל כדי לדעת שאנחנו הישראלים נוסעים, כשצריך, גם באור אדום".
ב-23 במאי, ביום שבו הודיעו המצרים על סגירת מצרי טיראן והטלת הסגר ימי על אילת, החל סנה בפעילות נמרצת מאחורי הקלעים.
"המצב רציני ביותר", אמר סנה לצ'ובאחין.
"מהלך מצרי זה נוגד את החוק הבינלאומי ומהווה מעשה תוקפני כלפי ישראל.
זה 'קאזוס בלי', סיבה למלחמה.
אם המצרים לא יחזרו בהם, המלחמה תהיה בלתי נמנעת".
על מוסקבה להתערב ולהפעיל את השפעתה על קהיר, סיכם סנה, והשגריר שמע את דברי סנה ואמר לו להעלות את הצעותיו על הכתב והבטיח להעבירן למוסקבה.
ב-4 ביוני, יום אחד לפני פרוץ המלחמה, הזמין צ'ובאחין את סנה לשגרירות ברמת גן ומסר לו בעל פה את תשובת ברית המועצות על תזכירו: "ברית המועצות תעשה כל שביכולתה כדי לשבור את התוקפנות הישראלית.
תפקידם של הכוחות האנטי-אימפריאליסטיים בישראל בשעה זו הוא להילחם באימפריאליזם".
סנה הבין כי מאמציו להשפיע על ברית המועצות למנוע מלחמה נכשלו.
לאחר ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם מדינת ישראל על ידי ברית המועצות שב צ'ובאחין לברית המועצות.
הוא היה אז בן 63 שנים ולא שב עוד למלא תפקיד דיפלומטי נוסף מחוץ לגבולות ברית המועצות.
דמיטרי צ'ובאחין מת בשנת 1997 בהיותו בן 94.
דמיטרי מסוּזְדַל היה נסיך ולדימיר האחרון שלא משושלת נסיכי מוסקבה.
לאחר שנסיכות טבר ירדה מגדולתה, נסיכי סוזדל נאבקו בנסיכי מוסקבה על התואר נסיך ולדימיר.
בשנת 1353 אביו של דמיטרי, הנסיך קונסטנטין ניסה לקבל את התואר נסיך ולדימיר, אך הוא ניתן לאיוואן השני, נסיך מוסקבה.
עם פטירת איוואן השני, לא נמצאו באצולת מוסקבה מועמדים בוגרים.
הדבר סייע לדמיטרי להתגבר על השתדלנות של אצילי מוסקבה אצל החאן של אורדת הזהב, ובשנת 1360 הוא קיבל את התואר החשוב.
תקופת שלטונו הייתה סוערת, גם לאור היריבות הפנימית בין הנסיכויות הרוסיות וגם לאור המאבקים הפנימיים באורדת הזהב.
בשנת 1362 האצולה המוסקבאית הצליחה להשפיע על הח'אן שיעניק את התואר למועמד מוסקבאי - דמיטרי דונסקוי שהיה אז בן 12 בלבד.
באותה שנה, בעקבות שינויי שלטון באורדת הזהב דמיטרי מסוזדל הצליח לקבל חזרה את התואר אצל הח'אן, אך הוא לא הצליח לממש אותו ושלט בנסיכות במשך שנים-עשר ימים בלבד.
בשנת 1364 אפשר לו הח'אן לקבל את התואר בשלישית, אך הוא סירב לממש אותו לטובת דמיטרי דונסקוי.
סיום המאבק עם שאר הנסיכים
בשנת 1365 התחולל מאבק פנימי בין הנסיכים בנסיכות סוזדל עצמה.
דמיטרי מסוזדל פנה ליריבו דמיטרי דונסקוי, בבקשת עזרה.
דונסקוי נענה, וזה היה אות לסיום היריבות בין הנסיכים.
לציון סיום היריבות, ב-18 בינואר 1366 דמיטרי דונסקוי התחתן עם בתו של דמיטרי מסוזדל - יבדוקיה (Eudoxia).
לאחר הפיוס הם שיתפו פעולה במערכות צבאיות נגד מורדבה, בולגריה של הוולגה אך הם הפסידו לכוחות אורדת הזהב בקרב על נהר פיאן בשנת 1377.
מיקומה של נסיכות סוזדל בגבול המזרחי של האדמות הרוסיות הפך אותה לפגיעה מאוד לפלישות של אורדת הזהב.
בשנת 1378 כבשו אותה כוחות אורדת הזהב ושרפו את בירתה ניז'ני נובגורוד.
ייתכן שזו הייתה הסיבה שהנסיכות לא השתתפה בקרב קוליקובו, אך עם זאת, בשנת 1382, בזמן שטוכטמיש-ח'אן ניהל מערכה נגד נסיכות מוסקבה, דמיטרי מסוזדל שלח שניים מבניו למלחמה לצידו, כמו גם תגבורת צבאית.
בתקופתו העיר ניז'ני נובגורוד התפתחה ואף נבנה קרמלין חדש מאבן.
בחצרו נכתבה בשנת 1377 כרוניקת לברנטי, אחד המקורות החשובים ללימוד היסטוריה רוסית של ימי הביניים.
דמיטרי מיכאליביץ' פוז'ארסקי היה נסיך, מדינאי ומפקד צבאי רוסי במאה ה-17, בין מובילי התנגדות להשתלטות פולנית על רוסיה הצארית בתקופת הצרות.
משפחת פוז'ארסקי היא בין צאצאים של יורי דולגורוקי ובהתאם לכך הם שייכים לצאצאי משפחת רוריק.
האחוזה שלהם הייתה בתחום נסיכות ניז'ני נובגורוד.
עד לדמיטרי פוז'ארסקי לא היו במשפחה מנהיגים ברמה ארצית.
במהלך משטר אופריצ'נינה של איוואן הרביעי המשפחה הוגלה לאחוזה נידחת.
כאשר דמיטרי היה בן 10 בלבד האב שלו נפטר.
בתקופה זו המשפחה עברה למוסקבה.
בשנת 1593 הוא התחיל לשרת בחצר הצאר כמקובל באותה תקופה.
בתחילת כהונה של בוריס גודונוב היה לו תפקיד זוטר בחצר.
בשנת 1602 הוא התקדם ואימו קבלה תפקיד משמעותי בחצר הבת בוריס גודונוב - קסניה.
בהמשך היא התקדמה וקבלה תפקיד חשוב בפמלית אשתו של בוריס גדונוב.
לאחר הגעת דמיטרי הכוזב הראשון לשלטון, משפחת פוז'ארסקי המשיכה את השרות בחצר הצאר.
במאי 1606 החלה כהונה של וסילי שויסקי ודמיטרי פוז'ארסקי נשבע לו אמונים.
החל משנת 1608 הוא השתתף בקרבות נגד הפולנים ולציון הוכרה לשירות המצטיין הוא קיבל מהצאר מספר אחוזות.
בשנת 1609 הוא קיבל פניות להצטרף להתארגנות שתמכה בהכרזת מיכאל סקופין-שויסקי (שהיה מפקד הצבא) בצאר אך הוא סירב.
בפברואר 1609 הוא התמנה לתפקיד וויוודה בעיר זאראיסק (מחוז ריאזאן של היום).
באפריל 1610 מיכאל סקופין-שויסקי נפטר באופן מפתיע.
פוז'ארסקי קיבל פניות חוזרות להצטרף להתארגנות שמטרתה לסלק את וסילי שויסקי מהשלטון.
ביולי 1610 שויסקי סולק מהשלטון ודומה בויארית החלה לשלוט במדינה.
בינואר 1611 תושבי העיר זאראיסק פנו לנסיך דמיטרי פוז'ארסקי בבקשה לתמוך בדמיטרי הכוזב השני.
פוז'ארסקי אינו נענה לפניות וזה גרם למספר ערים נוספות לא להצטרף לתמיכה בדמיטרי הכוזב השני.
דמיטרי פוז'ארסקי גם לא הכיר בהחלטת הדומה הבויארית להכריז על בנו של מלך פולין סיגיזמונד השלישי כצאר רוסי.
לדעה זו הצטרפו נציגי מספר ערים נוספות.
ניז'ני נובגורוד וריאזן היו מרכז של התארגנות של צבא מתנדבים שבראשה עמד וויוודה של העיר ריאזן.
דמיטרי פוז'ארסקי ואנשיו הצטרפו להתארגנות זו והכוחות הצבאיים החלו לנוע לכיוון מוסקבה.
בקרבות במוסקבה הוא נפצע ופונה למנזר.
מאוחר יותר הוא עבר לאחוזתו להמשך טיפול.
התארגנות עצמה לא הצליחה להשיג את יעדיה.
באוקטובר 1611 הוא הועמד בראש צבא מתנדבים חדש נגד השלטון הפולני.
גם עתה ניז'ני נובגורוד הייתה המרכז של ההתארגנות.
לאחר איסוף כוחות, בתחילת מרץ 1612 הכוחות בפיקוד דמיטרי פוז'ארסקי החלו לנוע לכיוון מוסקבה.
במהלך אביב הצבא עמד בירוסלבל לצורך התארגנות והמתנה לתגבורות מערים נוספות.
ב-26 ביולי 1612 הכוח החל לנוע למוסקבה וב-14 באוגוסט היה כבר בפרברי העיר.
במהלך 20 באוגוסט - 24 באוגוסט 1612 היו קרבות עזות נגד הפולנים והליטאים בראשות הטמאן הודקביץ'.
בסופו של דבר הצבא הפולני הובס ונמלט לפולין.
למרות זאת עוד כחודשיים נמשך המצור על הכוח הפולני שהתבצר בקרמלין של מוסקבה.
במהלך הזמסקי סובור שנערך בשנים 1612–1613 דמיטרי פוז'ארסקי היה בין האנשים המובילים.
ב-20 בפברואר 1613 הוא הציע לבחור את הצאר החדש בין קרובי משפחת רוריק.
ב-21 בפברואר 1613 הסובור אכן קיבל את המלצותיו ובחר במיכאל הראשון כצאר.
עבור השרות הנאמן ושחרור מוסקבה, דמיטרי פוז'ארסקי קיבל תואר בויארין ואחוזות בשטח משמעותי מזמסקי סובור.
הצאר החדש נתן לו אחוזות נוספות.
עם תחילת שלטונו של מיכאל הראשון, דמיטרי פוז'ארסקי קיבל מספר מטלות חשובות.
בשנים 1615–1616 הוא עמד בראש כח צבאי גדול שלחם עם הפולנים.
בשנת 1617 הוא עמד בראש משלחת רוסית בשיחות עם אנגליה.
באותה שנה הוא עמד גם בראש כוח צבאי שלחם עם הכוחות של האיחוד הפולני-ליטאי שהתקרבו למוסקבה בשלבים האחרונים של מלחמת פולין-רוסיה 1605 - 1618.
עם סיום הלחימה הוא ממונה למספר תפקידי מפתח במינהל הצאר.
בחתונות הצאר בשנים 1624 ו-1626 הוא ואשתו מקבלים תפקידי כבוד.
בשנת 1628 הוא נשלח לנובגורוד בתפקיד וויוודה.
עם התחדשות הקרבות נגד האיחוד הפולני-ליטאי הוא הועמד בראש כוח צבאי וגם השתתף בשיחות שלום לקראת חתימת חוזה סיום הלחימה.
בשנת 1637 בגיל 60 הוא ממשיך בשרות.
בשנת 1640 הוא השתתף בשיחות שלום עם האיחוד הפולני-ליטאי.
להוקרה לפעילותו הוקמו מספר אנדרטאות, המפורסמת מהם - אנדרטת מינין ופוז'ארסקי בכיכר האדומה במוסקבה.
בשנת 2005 ממשלת רוסיה החליטה לציין אירועים של שחרור מוסקבה בשנת 1612 כחג לאומי חדש - יום איחוד האם שחל ל-4 בנובמבר.
דמיטרי סניאבין היה אדמירל רוסי, שלחם במלחמות של רוסיה עם האימפריה העות'מאנית וצרפת.
סניאבין נולד בכפר במחוז קלוגה במשפחת אצילים שהיו קשורים עם הצי הרוסי.
אביו היה מושל של קרונשטאדט.
בשנת 1773 הוא נרשם לבית ספר לקציני הצי בסנקט פטרבורג.
בשנת 1780 קיבל דרגות קצונה והחל לשרת בצי.
בשנת 1780 השתתף במערכה צבאית בחופי פורטוגל.
בשנת 1783 הועבר לצי של הים השחור.
לקראת תחילת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792) היה עוזר של מפקד הצי בים השחור.
במהלך מצור אוצ'קוב תמך בכוחות היבשה ופיקד על מספר פעולות צבאיות.
קיבל פיקוד על מספר ספינות ובלט בקרב כף קאליאקרה.
לקראת תחילת הלחימה עם צרפת פיקד על אוניית קו "הפטר הקדוש" והשתתף במערכה של הצי בים התיכון בפיקוד פיודור אושקוב.
במערכה זו השתתף בכיבוש האיים היוניים.
עם סיום המערכה, בשנת 1800 מונה למפקד נמל חרסון.
בשנת 1805 קיבל דרגת סגן-אדמירל.
בשנת 1805 בראש כוח של 6 ספינות יצאה מים הבלטי לים התיכון.
בהגעת לים התיכון קיבל פיקוד על כל הכוחות של הרוסים באזור.
במערכה זו לחם נגד צרפת.
עם תחילת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812) עבר עם הכוח של 9 ספינות לים האגאי והחל במצור על דרדנלים.
במאי 1807 ניצח את הצי הטורקי באזור דרדנלים.
ב-1 ביולי 1807 ניצח בקרב חשוב באזור הר אתוס.
כתוצאה מניצחונות אלו, המצור הימי על קונסטנטינופול נמשך ולרוסים הייתה שליטה מלאה בים האגאי.
בהתאם לחוזה טילזיט עזב את האזור והחל בהפלגה לים הבלטי.
בעקבות תחילת המלחמה עם אנגליה ספינותיו נעצרו בליסבון והוא נאלץ להעביר אותם לבריטים.
בהתאם לתנאי ההסכם, הספינות הועברו לנמלים בריטים לכל זמן המלחמה.
באוגוסט 1809 קיבל רשות לעבור עם כל הספינות לריגה.
עם חזרתו לרוסיה בספטמבר 1809 לא הסתדר עם אלכסנדר הראשון.
בשנת 1811 הועבר לפיקוד על נמל טאלין.
במהלך מלחמת 1812 ביקש לחזור לפעילות צבאית אך לא קיבל תשובה חיובית.
באפריל 1813 עזב את השרות.
בשנת 1825 הוחזר לשירות וקיבל פיקוד על הצי הבלטי.
בשנת 1826 קודם לדרגת אדמירל.
בשנת 1830 חלה ונפטר באביב 1831. הוטמן במנזר אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג.
חצי אי וכף בחצי אי קמצ'טקה
אנית מערכה חופית "אדמירל סניאבין" (1894)
דמיטרי סרגייביץ' קיריצ'נקו הוא מאמן וכדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת החלוץ.
קיריצ'נקו הוא מלך השערים השני בליגה הרוסית בכל הזמנים (125 שערים) אחרי אולג ורטניקוב (143 שערים).
מאוגוסט עד ספטמבר 2016 היה ממלא מקום מאמן קבוצת רוסטוב.
בדצמבר 2017 מונה שוב לממלא מקום המאמן בקבוצת רוסטוב, עד למינויו של ואלרי קרפין למאמן הקבוצה.
המועדון הראשון בקריירה של קיריצ'נקו היה לוקומוטיב-קמב.
בקבוצה שאז הייתה נמצאת בליגה השלישית הוא שיחק 24 משחקים אך לא הבקיע אף שער.
באיסקרה שאליה עבר בעונה הבאה הוא לא שיחק בכלל.
כישרונו להבקיע נגלה רק בטורפדו טגאנרוג, שם הוא הבקיע בעונתו הראשונה 7 שערים, ובעונה הבאה - 32. את עונת 1998 הוא כבר התחיל במדי רוסטלמאש, את שערו הראשון בקבוצה הוא הבקיע במחזור השמיני מול פ.צ.
טיומן בדקה ה-30, אז המשחק הסתיים 4:0 לזכות הצהובים-כחולים.
במחזור ה-11 קיריצ'נקו כבש את הצמד הראשון שלו מה שעזר לקבוצתו לנצח במוסקבה את דינמו.
את העונה ההיא סיים עם 5 שערים ואת העונה שאחריה עם 6.
בעונת 2000 כבש 14 שערים ובעונת 2001 - 13. בעונת 2002 עבר לצסק"א מוסקבה, את העונה ההיא הוא סיים עם 15 שערים, 3 מהם הוא כבש במשחק מול קבוצתו הקודמת וסטוב.
בעונת 2003 כבש 5 שערים וזכה באליפות רוסיה.
בעונת 2004 מספר שעריו היה 9, הוא התחיל להיכנס למשחק יותר כמחליף, לכן הוא החליט לעבור ב-2005 למועדון הכדורגל מוסקבה.
בעונות 2005-2006 כבש במדי מועדון הכדורגל מוסקבה 26 שערים.
ב-2006 עבר לסאטורן ראמנסקו, שם הוא קיבל משכורת של כ-2.2 מיליון רובל בשנה.
25 באוגוסט 2007 במשחק המחזור ה-22 לוקומוטיב מוסקבה - סאטורן ראמנסקו (2-0) קיריצ'נקו כבש את שערו ה-100 בליגה הרוסית והפך לשחקן השלישי בהיסטוריה עם השג זה אחרי אולג ורטניקוב ודמיטרי לוסקוב.
12 בספטמבר 2009 הוא שיחק מול רובין קאזאן את משחקו ה-300 בליגת העל.
ב-300 משחקים אלה הוא כבש 111 שערים.
בינואר 2011 חתם חוזה עם רוסטוב לשנתיים וחצי.
בשנת 2013 עבר למורדוביה סראנסק כשבמהלכה פרש ממשחק פעיל.
בשנת 2014 הצטרף למטה האימון של קבוצת רוסטוב.
לאחר התפטרותו של גורבן ברדייב, מונה להחליפו כמאמן זמני, מאוגוסט עד ספטמבר 2016.
בדצמבר 2017, לאחר התפטרות לאוניד קוצ'וק מתפקיד מאמן רוסטוב, מונה שוב לממלא מקום המאמן עד למינויו של קרפין למאמן.
שיחק במדי הנבחרת ביורו 2004, שערו במשחק מול יוון הפך לשער השני המהיר ביותר בתולדות אליפויות אירופה, בשנייה ה-68 של המחצית הראשונה.
מקום 2 בליגה הרוסית - 2002 (צסק"א מוסקבה)
מלך השערים בליגה הרוסית לשנות 2002, 2005
השער המהיר ביותר בתולדות אליפויות אירופה - אחרי 67 שניות (20 ביוני 2004 מול יוון - 1:2)
שיא באליפות רוסיה במספר הפנדלים המובקעים ברציפות - 22, הסדרה נמשכה יותר מ-10 שנים - מה-23 ביוני 2000 עד ה-14 באוגוסט 2010
מלך השערים של גביע האינטרטוטו 2008
דמיטרי סליטה הוא מתאגרף יהודי אוקראיני-אמריקאי.
סליטה נולד בשם דמיטרי אלכסנדרוביץ' לכטמן (רוסית: Дмитрий Александрович Лехтман, אוקראינית: Дмитро Олександрович Лехтман, אנגלית: Dmitry Alexandrovich Lekhtman) בעיר אודסה שבאוקראינה להורים יהודים, לודמילה ואלכסנדר.
ב-1991 היגר עם משפחתו לברוקלין.
התחיל את הקריירה שלו כמתאגרף בגיל 13. בנוסף, בברוקלין סליטה החליט לחזור בתשובה, בשל כך קיבל את הכינוי "מגן דוד" (Star of David).
אם נקבע לו משחק ביום שבת, דוחה זאת למוצאי שבת, ואף משתדל להתאמן באגרוף במקומות הקרובים לבתי כנסת.
לא נוהג ולא נוסע בשבת.
דמיטרי ולדימירוביץ' קומבארוב הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת המגן שמאלי בקבוצות ספרטק מוסקבה, דינמו מוסקבה ובנבחרת רוסיה.
אחיו התאום קיריל קומבארוב גם הוא שחקן כדורגל.
קומבארוב התחיל לשחק כדורגל בגיל 4, ביחד עם אחיו.
לאחר סכסוך עם המאמנים, עזב ביחד עם אחיו את ספרטק לדינמו מוסקבה.
ב-13 ביולי 2005 ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים במסגרת הגביע הרוסי נגד דינמו בריאנסק.
באוגוסט 2010 חזרו האחים קומבארוב לספרטק מוסקבה.
את עונת סיים בתואר "מלך השערים" של המועדון עם 7 שערים למרות היותו מגן שמאלי.
ביוני 2019 הודיע על מעברו לקבוצת קריליה סובייטוב סמרה.
בפברואר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת רוסיה במשחק ידידות נגד .
הוא נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2012. ב-5 במרץ 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת נגד .
הוא החל את קריירת האימון שלו בקיץ 2022 כשמונה לאמן את זבזדה סנקט פטרבורג, אותה הוליך לראשונה בתולדותיה לרבע גמר הגביע הרוסי בכדורגל.
בינואר 2024 מונה למאמן קבוצת המילואים של ספרטק, ספרטק-2 מוסקבה.
דמיטרי דמיטרייביץ' פולוז הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת החלוץ.
נולד בסטברופול והתחיל באקדמיית הקבוצה המקומית דינמו, לאחר מכן עבר ללוקומוטיב מוסקבה.
ערך משחק ראשון בקבוצה הבוגרת ב-15 ביולי 2009 במשחק גביע נגד סק"א-אנרגיה חברובסק.
זכה באליפות רוסיה לנוער לעונת 2011.
בינואר 2012 ביצע מעבר לרוסטוב.
ערך הופעת בכורה בליגת העל ב-17 במרץ מול טרק גרוזני.
את שערו הראשון במדי הצהובים-כחולים הבקיע ב-7 בדצמבר מול פ.צ.
ב-28 ביוני עזב את רוסטוב כסוכן חופשי וחתם חוזה ל-3 שנים בזניט סנקט פטרבורג.
ברם, במחנה האימונים בקיץ 2018 לא הרשים את המאמן ונשלח להשאלה ברוסטוב למשך שנה.
ביולי 2019 שוחרר מזניט ועבר לקבוצת סוצ'י.
ערך הופעת בכורה במדי הקבוצה במחזור הפתיחה של העונה, במשחק החוץ נגד ספרטק מוסקבה ב-13 ביולי 2019. את שער הבכורה הבקיע ב-16 באוגוסט 2019 כשהבקיע בשוויון 1:1 נגד אורנבורג.
בקיץ 2020 חזר לרוסטוב ואת שער הבכורה הבקיע נגד קבוצתו הקודמת, בהפסד 2:4 במחזור העשירי.
בקיץ 2023 חתם בטורפדו מוסקבה מליגת המשנה הרוסית.
פולוז ערך הופעת בכורה בנבחרת הבוגרת ב-3 בספטמבר 2014 במשחק ידידות מול אזרבייג'ן שהסתיים בניצחון 0:4 לזכות הרוסים.
דמיטרי גריגורביץ' פבלוב (; 23 באוקטובר 1897 - 22 ביולי 1941) היה גנרל סובייטי שפיקד על החזית המערבית של ברית המועצות בתחילת מבצע ברברוסה והוצא להורג לאחר תבוסת כוחותיו בימים הראשונים של המערכה.
נולד בכפר ואוינוח במרכז רוסיה (היום כפר פבלובו במחוז קוסטרומה במשפחת איכרים.
ב-1915 גויס לצבא האימפריה הרוסית.
במהלך קרב קובל נפצע ונלקח בשבי.
היה אסיר במחנה שבויים בגרמניה עד תום המלחמה.
באוגוסט 1919 הצטרף לצבא האדום והשתתף במלחמת האזרחים ברוסיה.
סיים את המכללה הצבאית על שם פרונזה במוסקבה ב-1928 ופיקד על יחידות חיל רגלים.
בשנים 1936–1937 השתתף במלחמת האזרחים בספרד כמפקד בריגדת טנקים סובייטיים בצבא הרפובליקני.
על כך קיבל עיטור של גיבור ברית המועצות.
פבלוב הצליח לעבור את הטיהורים הגדולים.
הוא דגל בשילוב טנקים ביחידות רגלים ולא ביחידות נפרדות, דעה שהוכחה במלחמה כבלתי נכונה.
הוא השתתף במספר סכסוכי גבול עם יפן ובמלחמת החורף עם פינלנד.
ב-22 בפברואר 1940 הועלה לדרגת גנרל ארמייה.
הוא מונה למפקד החזית הבלארוסית שעם פתיחת המערכה שונה שמה לחזית המערבית.
מבצע ברברוסה החל ב-22 ביוני 1941 ותוך מספר ימים הצליחו הגרמנים לכתר בקרב ביאליסטוק-מינסק מאות אלפי חיילים סובייטים ולהתקדם במהירות לתוך ברית המועצות.
הם הצליחו להשמיד כמעט את כל המטוסים בחזית דבר שהקנה להם עליונות אווירית.
ב-30 ביוני 1941 הודח פבלוב מתפקידו.
ב-4 ביולי נעצר פבלוב והועמד לדין.
הוא הואשם בתחילה בקשר נגד המדינה, במורך לב ובחוסר תפקוד שאפשרו קריסת הפיקוד והפקרת נשק ללא קרב בידי הגרמנים דבר שאפשר פריצת האויב דרך שורות הצבא האדום ויש בזה בגידה במולדת.
בית הדין קבע שהוא אשם באי מילוי תפקידו אך לא בבגידה וגזר עליו מוות.
גזר הדין ניתן ב-22 ביולי 1941. באותו יום הוסרו דרגותיו, רכושו הוחרם והוא הוצא להורג על ידי אנשי הנ.ק.וו.ד בשדה עזוב ליד מוסקבה ונקבר שם.
גם קצינים נוספים מהחזית המערבית זכו לגורל דומה:
גנרל-מיור ולדימיר קלימובסקיך, ראש המטה של החזית הוצא להורג
גנרל-מיור אנדריי גריגורייב, מפקד יחידות הקשר של החזית הוצא להורג
גנרל-מיור ניקולאי קליץ', מפקד הארטילריה של החזית הוצא להורג
גנרל-מיור סרגיי צ'רניך, מפקד כוחות האוויר שסייעו לחזית (שמונה לתפקיד לאחר התאבדות המפקד הקודם) הוצא להורג
גנרל-מיור אלכסנדר קורובקוב, מפקד ארמייה ה-4 הוצא להורג
הם זוכו ב-1956 "מחוסר הוכחות".
דמיטרי טימופייביץ' קוזלוב (; 23 באוקטובר 1886 - 6 בדצמבר 1967) היה גנרל סובייטי אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קוזלוב נולד ב-23 באוקטובר 1886 בכפר במחוז ניז'ני נובוגורד שהשתייך אז לאימפריה הרוסית.
ב-1915, הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית, לחם במלחמת העולם הראשונה בשנת 1917 עבר הכשרה בבית הספר לקצינים והועלה לדרגת פראפורשצ'יק (מקבילה לסגן משנה בצה"ל).
ב-1918 הצטרף לצבא האדום ולחם בשורותיו כמפקד גדוד במלחמת האזרחים ברוסיה.
הוא טיפס בסולם הפיקוד ובדצמבר 1922 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-22, והחזיק בתפקיד עד ספטמבר 1924 עת הועבר למפקד רגימנט הרגלים ה-109. ביולי 1928 הוא מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-46, עד נובמבר 1930 עת מונה למפקד בית הספר למקצועות חיל רגלים בקייב.
בינואר 1931 הועבר לפקד על הדיוויזיה ה-44, וב-26 בנובמבר 1935 הוענקה לו דרגת פודפולקובניק (לפני כן לצבא האדום כלל לא היו דרגות).
בדצמבר של אותה שנה הוצב כמדריך באקדמיה הצבאית על שם מיכאיל פרונזה.
בספטמבר 1939 מונה לראש קורס קצינים עד 29 בדצמבר של אותה שנה, עת מונה למפקד הקורפוס הראשון.
הוא לחם עם הקורפוס בקרבות כנגד פינלנד במלחמת החורף, וב-29 באפריל 1940 הועלה לדרגת פולקובניק.
ב-4 ביוני של אותה שנה הועלה לדרגת גנרל לייטננט, וביולי מונה לסגן מפקד המחוז הצבאי אודסה.
ב-18 בדצמבר מונה למפקד העליון של כוחות ההגנה האוויריים, והחזיק בתפקיד עד 14 בינואר 1941. ב-29 בינואר מונה למפקד המחוז הצבאי עבר הקווקז.
עם פרוץ מבצע ברברוסה ביוני 1941, היה קוזלוב מפקד המחוז הצבאי עבר הקווקז.
ב-23 באוגוסט של אותה שנה מונה למפקד חזית עבר הקווקז.
החזית שלו הייתה הכוח הסובייטי העיקרי בפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן, ובמהלכה כבשה את איראן בשיתוף פעולה עם כוחות בריטיים על מנת למנוע את התייצבותה של איראן במלחמה לצד מדינות הציר.
ב-30 בדצמבר 1941 פורקה החזית שלו והוא מונה למפקד חזית הקווקז.
החזית שלו השתתפה בקרב קרץ' ונחלה הפסד צורב מול כוחות הוורמאכט.
בשל הקרב, נאלצה החזית לפנות את חצי האי קרץ' ולסגת אל חצי האי קרים, וב-28 בינואר 142 שונה שמה לחזית קרים.
קוזלוב השתתף עם החזית שלו בקרבות על חצי האי קרים, אולם נחל כישלון צורב נגד הגרמנים.
כתוצאה מהכישלון הסובייטי, הארמייה ה-11 של הוורמאכט יכלה להתרכז בהמשך מצור סבסטופול.
ב-19 במאי 1942 פורקה החזית וחייליה הועברו אל חזית צפון הקווקז.
ב-4 ביוני 1942 הורד לדרגת גנרל מאיור.
ב-29 באוגוסט של אותה שנה הועבר לפקד על הארמייה ה-24. הארמייה שלו סופחה לחזית סטלינגרד והשתתפה עמה בשורת מתקפות כושלות על הארמייה השישית הגרמנית בתחילת קרב סטלינגרד.
ב-1 באוקטובר מונה לסגן מפקד חזית וורונז'.
ב-19 בינואר 1943 הוחזרה לו דרגת גנרל-לייטננט, ובמאי של אותה שנה מונה לנציג הפיקוד העליון בחזית לנינגרד.
בספטמבר של אותה שנה מונה לסגן מפקד חזית עבר הבאיקל ובתפקיד זה נשאר עד סוף המלחמה והשתתף במבצע סערת אוגוסט.
עם פירוקה של חזית עבר הבאיקל לאחר המלחמה, מונה לסגן מפקד המחוז הצבאי עבר הבאיקל.
דמיטרי קונסטנטינוביץ' קיסֵליוֹב (ברוסית Дми́трий Константи́нович Киселёв; נולד ב־26 באפריל 1954) הוא עיתונאי, במאי טלוויזיה, מפיק טלוויזיה, עורך, קריין טלוויזיה מוביל ברוסיה, שמכהן כסמנכ"ל החברה הרוסית לרדיו וטלוויזיה ומנכ"ל סוכנות הידיעות "רוסיה היום", המנהלת את רי"א נובוסטי וסוכנות ספוטניק.
הערותיו והתבטאויותיו הפכו אותו לפרסונה נון גראטה בקנדה ובמדינות נוספות, בעיקר בהקשר ליברומאידן, לסיפוח קרים ולמעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה.
קיסליוב נולד במוסקבה ב-26 באפריל 1954. בבית הספר למד מוזיקה אצל המלחין יורי שאפורין ולמד לנגן בגיטרה קלאסית.
לאחר מכן למד במכללה לרפואה מספר 6 במוסקבה.
בשנת 1978 השלים לימודיו בפילולוגיה מהמחלקה ללימודים סקנדינביים בפקולטה לפילולוגיה של אוניברסיטת לנינגרד והוא דובר אנגלית, צרפתית, נורווגית ושוודית.
קיסליוב ידוע כמנחה מהדורת החדשות השבועית "ידיעות השבוע" (תוכנית חדשות בערוץ רוסיה-1).
תוכניתו הואשמה בקידום מדיניות הקרמלין, בחוסר סובלנות כלפי הומוסקסואליות, בהשמצת מדינות המערב ובמתקפה נגד האופוזיציה לשלטונו של ולדימיר פוטין.
קודם לעבודתו בערוץ רוסיה-1 קיסליוב עבד בערוץ ICTV האוקראיני (בשנים 2000–2003).
קודם לכן עבד בטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות.
דמיטרי ניקולאייביץ' צ'רנישנקו הוא מדינאי ואיש עסקים רוסי, סגן ראש ממשלת רוסיה לענייני ספורט מאז ינואר 2020.
כיהן כנשיא ליגת ה-KHL בשנים 2014-2020 וכיהן כמנכ"ל חברת החזקות התקשורת גזפרום-מדיה מינואר 2015 עד פברואר 2020. קודם לכן עמד בראש חברת ההשקעות Volga Group.
צ'רנישנקו נולד בעיר סראטוב, אך המשפחה עברה בילדותו לעיר סוצ'י בה גדל.
השלים לימודיו באוניברסיטה הממלכתית לטכנולוגיה של מוסקבה כטכנאי מערכות ומהנדס.
בשנים 1989–1991 עבד כמתכנת בחברת Copris&M Co.
בשנת 1991 נכנס לעולם העסקים והיה לסגן מנכ"ל חברת IMS Ltd.
שימש כמנהל סוכנות הפרסום SFT בשנים 1992–1994 ולאחר מכן היה למנכ"ל בחברת Media Arts Group ולאחר מכן לסגן נשיא החברה משנת 1996.
בנובמבר 2005 מונה לניהול קמפיין רוסיה לאירוח משחקי החורף האולימפיים בשנת 2014 בסוצ'י ומאוקטובר 2007 היה לנשיא הוועדה המארגנת של אולימפיאדת סוצ'י (2014).
ב-28 בספטמבר 2007 מונה לחבר במועצה הנשיאותית לפיתוח הספורט (מספטמבר 2007 עד ספטמבר 2008 היה למזכיר המועצה והיה לחבר בנשיאות המועצה) וב-12 בנובמבר 2007 היה ממנהלי תאגיד אולימפסטרוי לבניית תשתיות עבור האולימפיאדה.
ב-1 באוקטובר 2014 מונה לעמוד בראש קבוצת ההשקעות Volga Group.
ב-28 בנובמבר 2014 מועצת המנהלים של ליגת ההוקי הקונטיננטלית בחרה בו לנשיא הליגה ובמקביל לכך היה לחבר בפדרציית ההוקי הרוסית מדצמבר 2014.
ב-13 בינואר 2015 מונה לנשיא חברת גזפרום-מדיה, חברת החזקות בתחום התקשורת, חברת-בת של תאגיד "גזפרום".
ב-21 בינואר 2020 מונה לחבר בממשלה כסגן ראש ממשלת רוסיה בממשלתו של מישוסטין.
דמיטרי סרגייביץ' סיפיאגין (נולד ב-20 במרץ (8 במרץ) 1853, קייב — 2 בפברואר (15 בפברואר) 1902, סנקט פטרבורג) היה מדינאי רוסי, שר הפנים של רוסיה בשנים 1899–1902. נכדו של הגנרל נ.
סיפיאגין, אשר התפרסם במהלך המלחמה הפטריוטית של שנת 1812.
אביו סרגיי סיפיאגין (1826–1856) נפטר בגיל מאוד צעיר בפרוץ מגפת הטיפוס באודסה.
אמו — דריה פרופירייבנה, קרסובסקאיה טרם נישואיה (1835–1877), הייתה נשואה בשנית לנסיך וסילי ואסילייביץ' מצ'רסקי (1830–1880).
אחותו אלכסנדרה (1854–1928) הייתה נשואה לאדמירל פ.
הוא סיים את לימודיו בתחום המשפטי באוניברסיטת סנקט פטרבורג (1876).
מאז 1878 נבחר שוב ושוב לשופט בבית המשפט השלום של מחוז וולוקולאמסק;
ב-20 באוקטובר 1899 מונה למנהל משרד ולבסוף ב-26 בפברואר 1900 התמנה לתפקיד שר הפנים, האחראי על כוחות השיטור והכיבוי.
בתקופת כהונתו הנהיג צעדי ענישה מחמירים כנגד הפועלים, החקלאים והסטודנטים שנחשדו כחברים בתנועה המהפכנית, הוא הנהיג את מדיניות הרוסיפיקציה בפינלנד.
שר הפנים דמיטרי סיפיאגין נרצח ב-2 באפריל (15 באפריל) 1902, בשעה 13:00. התנועה המהפכנית דנה אותו ל"גזר דין מוות", שבוצע על ידי המתנקש המהפכן סטפן בלמאשב, חבר הארגון הלוחם של הס"ר, הסוציאליסטים-המהפכנים, שהגיע למבנה מועצת המדינה במדי קצין, עם חבילה לכאורה מן הדוכס הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ' עבור סיפיאגין.
כאשר סיפיאגין לקח את החבילה לידו, בלמאשב ירה חמש יריות שהביאו למות השר.
סיפיאגין נקבר בבית הקברות טיחווין שבתחומי מנזר אלכסנדר נייבסקי בסנקט פטרבורג.
דמיטרי סרגייביץ' פסקוב הוא מדינאי רוסי המכהן כסגן לראש סגל הקרמלין — דובר הקרמלין ומזכיר העיתונות של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין החל מ-22 במאי 2012.
כיהן גם כמזכיר העיתונות של ראש ממשלת הפדרציה הרוסית ולדימיר פוטין בשנים 2008–2012, ולמעשה משמש כדוברו של פוטין ברציפות מאז 2008.
אביו, סרגיי ניקולאייביץ' פסקוב, היה איש אקדמיה ודיפלומט ששירת כשגריר בעומאן ועובד שגרירות במצרים.
בשנת 1989 סיים דמיטרי פסקוב את לימודיו במכון למדינות אסיה ואפריקה של אוניברסיטת מוסקבה כמזרחן, מתורגמן והיסטוריון.
משנת 1989 עבד במשרד החוץ הרוסי.
הוא נשלח בשנת 1990 כנספח ומזכיר בשגרירות הרוסית בטורקיה.
ב-1994 חזר למוסקבה ועבד במשרד החוץ במוסקבה עד 1996, כאשר שוב נשלח לשרת בשגרירות בטורקיה והיה המזכיר הראשון בשגרירות.
בנובמבר 1999, בעת ביקורו של נשיא רוסיה בוריס ילצין בפסגת הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה שנערכה באיסטנבול, פסקוב הרשים את הנשיא כאשר שימש כמתורגמן מטורקית לרוסית במהלך שלושת ימי שהותו של ילצין בטורקיה.
רושם זה סייע לו גם בהמשך הקריירה, כשהפך לדוברו של נשיא רוסיה הבא, ולדימיר פוטין.
בשנת 2000, לאחר מינויו של ולדימיר פוטין לממלא מקום נשיא רוסיה ולאחר מכן עם בחירתו לנשיאות, פסקוב מונה לראש מחלקת יחסי ציבור ודובר לשכת הנשיא.
הוא מונה לאחר מכן לסגן דובר הקרמלין ושימש לעיתים כמתורגמן מטורקית עבור פוטין בפגישתו עם מדינאים טורקים.
באפריל 2004 הוא מונה רשמית לסגנו של אלכסיי גרומוב, ששימש כדובר הקרמלין.
בתפקיד החדש פסקוב היה אחראי לתיאום מול אמצעי התקשורת ולהוצאת הודעות רשמיות מטעם הנשיא אל התקשורת.
בהמשך היה אחראי להפקת מסיבות העיתונאים הגדולות ותוכניות השידור בהן נוהג פוטין להשיב לשאלות צופים בשידור חי במשך שעות.
באפריל 2008 מונה לדובר ראש ממשלת רוסיה והפך לדוברו של פוטין באופן רשמי, כשהוא מחליף את גרומוב בתפקיד.
במאי 2009 צורף למועצה לפיתוח הקולנוע הרוסי שבחסות ממשלת רוסיה.
במרץ 2012 זכה פוטין בבחירות לנשיאות בפעם השלישית, ועם הגעתו מבית הממשלה אל הקרמלין, לקח עמו גם את דוברו, ופסקוב מונה לדובר הקרמלין ב-22 במאי 2012.
מקיץ 2012 החל לנהל את יחסי התקשורת של הנשיא.
באוקטובר 2016 הוצב כמועמד להחליף את יורי אושאקוב בתפקיד עוזר הנשיא לעניינים בינלאומיים אך לבסוף נשאר בתפקידו כדובר.
החל מ-2014 נכלל ברשימות בכירים שונים בממשל הרוסי עליהם חלים עיצומים בין-לאומיים בסכסוך האוקראיני-רוסי.
ב-13 ביוני 2018 חודשה כהונתו לקדנציה נוספת כדוברו של פוטין.
במאי 2020 נודע כי אושפז לאחר שנמצא חיובי לנגיף COVID-19 במהלך התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה.
כשבועיים וחצי לאחר מכן דווח כי הבריא ושוחרר מאשפוז.
מלבד רוסית, פסקוב דובר טורקית, אנגלית, וערבית.
הוא חובב טניס וספורט חורף.
ב-2013 הביע הזדהות עם המפלגה הליברל-דמוקרטית של רוסיה.
בניגוד למקורבים אחרים של פוטין, הוא לא הוכנס לרשימת הסנקציות שהוטלו על אישים המקורבים לשלטון הרוסי, ופעמים רבות הוא נוסע לנפוש במדינות ברית נאט"ו.
הוא חבר במועצה המפקחת של איגוד השחמט העולמי, והשתתף כצופה במשחק שחמט בינלאומי שנערך בניו יורק.
בתו הבכורה, יליזבטה, סיפרה כי בעשור הראשון של המאה ה-21 המצב הכלכלי של המשפחה היה בכי רע, ופסקוב היה עובד בלילות כנהג מונית.
אשתו הנוכחית היא טטיאנה נבקה.
יש לו שלושה בנים ושתי בנות.
מנישואיו הראשונים לאנסטסיה בודיינויה נולד לו ב-1990 הבן ניקולאי, שבשנת 2017 היה מעורב בתאונת דרכים ובעבירה על חוק התנועה, על פי חקירת הקרן למלחמה בשחיתות של אלכסיי נבלני, שטענה כי הבן חמק מעונש בשל התפקיד הרם של האב.
דמיטרי בן ה-27 נישא בשנית, בשנת 1994, ליקטרינה סולוצינסקאיה בת ה-19. הוא התגרש ממנה ב-2012 והיא נסעה לפריז.
מנישואיו השניים יש לו בת, יליזבטה (שנולדה ב-1998), ושני בנים, מיק ודני.
יליזבטה חיה בצרפת, שם סיימה לימודי שיווק.
בשנת 2010 הכיר פסקוב את המחליקה על הקרח טטיאנה נבקה.
לשניים נולדה בת, נאדז'דה, ב-21 באוגוסט 2014. השניים התחתנו באוגוסט 2015, במלון רודינה גראנד בסוצ'י.
את ירח הדבש בילו השניים באיטליה.
דמיטרי לבוביץ' פופוב הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדות הקשר, ולזכותו ארבעה שערים ב-21 הופעות במדי נבחרת רוסיה.
פופוב החל לשחק כדורגל שלו במחלקת הנוער של שיניק ירוסלבל, וכשהיה בן 17 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון, ששיחקה אז בליגת המשנה הסובייטית.
פופוב שיחק בשיניק בשני תפקידים - חלוץ וקשר התקפי, ובשנת 1987 תפס מקום קבוע בהרכב הקבוצה.
בשנת 1989 חתם בספרטק מוסקבה, קבוצת הצמרת של ליגת העל הסובייטית.
מאמן ספרטק, אולג רומנצב, החליט לשנות את תפקידו של פופוב על המגרש, ומיקם אותו כקשר צד, עמדה בה שיחק מאז במשך כל הקריירה.
פופב היה חלק מההרכב הקבוע של ספרטק בשנים 1990–1993. עם הקבוצה זכה פעמיים באליפות רוסיה ופעם אחת בגביע, והגיע עמה עד לשלב חצי הגמר של גביע אירופה לאלופות בשנת 1991.
בשנת 1993 מכרה ספרטק את כרטיס השחקן שלו לקבוצת ראסינג סנטנדר שעלתה אז לליגה הספרדית הבכירה.
פופוב שיחק בשורות הקבוצה במשך 3 שנים.
לקראת סוף עונת 1995/1996 נפצע באחד המשחקים ולמעשה סיים את העונה.
הפציעה הזו הביאה את הנהלת ראסינג להחלטה לא לחדש את חוזה של פופוב בתום העונה.
הוא עבר לקבוצת קומפוסטלה מהליגה הספרדית השלישית, במדיה חתם לשלוש שנים.
לקראת עונת 1999/2000 הגיע פופוב לישראל וחתם בקבוצת מכבי תל אביב.
כעבור ארבעה חודשים עזב את המועדון, שב לספרד וסיים את העונה בקבוצת טולדו.
בקיץ 2000 פרש ממשחק פעיל.
פופוב זומן לנבחרת חבר העמים שהוקמה לקראת יורו 1992 בעקבות התפרקות ברית המועצות, אך לא הצליח להשתתף במשחקי הנבחרת לאחר שבאחד ממשחקי הליגה הוא שבר רגל.
לאחר שהחלים מהפציעה זומן לנבחרת רוסיה משחקו הראשון במדי הנבחרת היה משחק ידידות מול , בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
פופוב היה בסגל נבחרת רוסיה למונדיאל 1994, ושותף במשחק אחד בלבד, מול , בו הוא הוחלף כבר בדקה ה-41. פופוב היה אמור להשתתף ביורו 1996, אך כמה חודשים לפני כן נפצע והחמיץ את התחרות.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל המשיך פופוב להתגורר בספרד, ושימש כמאמן במחלקת הנוער של ראסינג סנטנדר ומאמן נבחרת בית ספר בסנטנדר.
בשנת 2005 שיחק בנבחרת רוסיה בכדורגל חופים.
בשנת 2006 צורף פופוב לצוות הניהולי של ספרטק מוסקבה, ובשנת 2008 מונה למנהל הספורטיבי של המועדון, תפקיד אותו מילא עד 2016.
דמיטרי ולדימירוביץ' סקופינצב (נולד ב-2 במרץ 1997 בעיר וורונז', רוסיה) הוא כדורגלן רוסי המשחק כקשר במועדון דינמו מוסקבה.
הוא התחיל לשחק כדורגל בעיר הולדתו וורונז'.
בשנת 2010, הוא עבר לאקדמיה של דינמו מוסקבה בסיועו של קונסטנטין סרסאניה עבור 136 אלף רובל, משם הוא עבר לקבוצת הנוער של זניט.
לאחר ששיחק בקבוצת הנוער של המועדון עונה אחת, הוא עבר לר.ב.
לייפציג, זאת בעצתו של אנטולי טימושצ'וק.
הוא עבר תמורת 1.8 מיליון יורו, אבל חודש לאחר מכן הועבר לקבוצת ליפרינג, מועדון אחר שממומן על ידי רד בול והתמודד בליגה האוסטרית הראשונה.
הוא ערך 13 מפגשים במדיה וב-23 באוקטובר 2015 עלה בהופעת בכורה במשחק נגד וינר נוישטאדט.
ב-2016 הוא חתם על חוזה לשלוש שנים עם רוסטוב.
ב-29 באוקטובר 2016, הוא עשה את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג הרוסי במשחק נגד אמקאר פרם כשעלה להחליף בדקה 87 את דניס טרנטייב.
דמיטרי ולדימירוביץ' פרפיונוב או דמיטרו וולודימירוביץ' פרפיונוב (באוקראינית: Дмитро Володимирович Парфьонов, ברוסית: Дмитрий Владимирович Парфёнов נולד ב-11 בספטמבר 1974) הוא כדורגלן עבר ומאמן אוקראיני-רוסי.
כבוגר בית הספר לכדורגל של צ'רנומורץ אודסה הוא המשיך להתחנך במועדון, ושיחק במדי צ'רנומורץ במשך 7 עונות.
הוא שיחק מספר חודשים בדנייפרו דנייפרופטרובסק ובשנת 1998 עבר לרוסיה.
ברוסיה הוא שיחק במדי ספרטק מוסקבה, עימה זכה ארבע פעמים רצופות באליפות רוסיה (בשנים 1998—2001) וזכה בגביע הרוסי בעונת 1997/98).
הוא שיחק כקשר אחורי, אך לאחר פציעה שספג בשנת 2002, חלה נסיגה בקריירת המשחק שלו.
בשנת 2005 עזב את ספרטק, ועבר לשחק במועדונים קטנים יותר, בהם, דינמו מוסקבה, חימקי, ארסנל קייב וסאטורן.
הוא סיים את קריירת המשחק שלו במדי ארסנל טולה בעונת 2012, כאשר הקבוצה התמודדה בליגת הכדורגל החובבנית.
את קריירת האימון שלו החל במטה האימון של נבחרת רוסיה בכדורגל עד גיל 17 בשנת 2012. לאחר מכן אימן את מועדון הכדורגל טקסטילשצ'יק מהעיר איוואנובו ותחתיו התבסס המועדון כאחד ממועדוני הכדורגל החזקים בליגה השנייה ברוסיה.
בעונת 2019/2020 התפטר משלא הצליח לשחזר את ההישג.
דמיטרי יורייביץ' צ'יסטיאקוב הוא כדורגלן רוסי, המשחק בעמדת הבלם במועדון רוסטוב מליגת העל הרוסית.
את הופעת הבכורה המקצוענית שלו ערך בליגה המקצועית עבור זניט-2 ב-15 ביולי 2013 במשחק נגד טוסנו.
הוא אומנם נכלל בסגל של זניט סנקט פטרבורג, אך מעולם לא הופיע במדיה ובעיקר נשלח להשאלה לקבוצות אחרות ושיחק במדי מיקה אשטראק הארמנית ובשיניק ירוסלבל ובטמבוב מליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה, לפני שזכה להתעניינות מצד מועדונים בכירים אחרים במדינה.
לבסוף, ב-7 ביוני 2019, הוא חתם על חוזה לארבע שנים עם רוסטוב.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג הרוסי במדי רוסטוב ב-13 ביולי 2019 במשחק מול אורנבורג.
באוקטובר 2020 הושאל לזניט סנקט פטרבורג למשך עונה אחת עם אופציית רכישה.
את הופעת הבכורה ערך במחזור 13 מול חימקי, ב-1 בנובמבר 2020, בניצחון 2:0 של קבוצתו.
ביוני 2021 חתם עם זניט לחוזה עד סוף עונת 2024/2025. את שער הבכורה שלו במדי זניט הבקיע במשחק הליגה נגד ניז'ני נובגורוד בניצחון הביתי 5:1 בגזפרום ארנה, ב-19 בנובמבר 2021, במסגרת מחזור 15.
בינואר 2024, עבר בהשאלה לקבוצת סוצ'י.
הוא נקרא לסגל הנבחרת הלאומית לראשונה למשחקי מוקדמות יורו 2020 מול ו, ב-10 וב-13 באוקטובר 2019. הוא זומן גם למשחקי מוקדמות מונדיאל 2022 וערך את הופעת הבכורה במדי הנבחרת ב-8 באוקטובר 2021, במשחק מול , שבו נבחרתו ניצחה 1:0.
דמיטרי ניקולאייביץ' קוזאק הוא מדינאי רוסי.
בעבר כיהן בשלל משרות ממשלתיות כסגן ראש ממשלת רוסיה (14 באוקטובר 2008 – 15 בינואר 2020), השר לפיתוח האזורי של הפדרציה הרוסית (2007–2008), נציג הנשיא במחוז הפדרלי הדרומי (2007–2007).
בשנים 1976–1978 שירת בצבא הסובייטי.
ב-12 בנובמבר 2006 הודיע שר ההגנה הרוסי סרגיי איבנוב בריאיון לתוכנית "וסטי השבוע" בערוץ הטלוויזיה "רוסיה" כי הוא מוכן לחשוף "סוד" לצופים: קוזאק שירת בכוחות המיוחדים של אגף המודיעין הראשי (GRU) של המטה הכללי של ברית המועצות.
קוזאק עצמו אישר מידע זה וכי אכן שירת בכוחות המיוחדים של המודיעין הצבאי והעניק ראיון בשנת 2011 לכתב העיתון " מטרו מוסקבה" וציין כי שירות הצנחנים "הוא שירות מעניין ומרתק, במיוחד עבור צעירים".
עם סיום לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטת לנינגרד בשנת 1985 החל בקריירה משפטית ולאחר מכן פוליטית.
בשנים 1985–1989 כיהן כתובע בכיר בפרקליטות של לנינגרד.
בשנת 1989 היה ראש המחלקה המשפטית בקונצרן מונוליט-קירובסטרוי, שימש גם כיועץ משפטי של איגוד נמלי הים המסחריים.
בשנים 1990–1991 כיהן סגן ראש המחלקה המשפטית בוועד המנהל של העיר לנינגרד, לאחר מכן שימש כראש המחלקה המשפטית במועצת העיר.
לאחר מכן מונה בספטמבר 1994 ליו"ר הוועדה המשפטית של העירייה בסנקט פטרבורג.
בשנת 1996 לאחר התבוסה של אנטולי סובצ'אק בבחירות למושל סנקט פטרבורג, הוא שמר על תפקידו ובשנת 1998 אף קודם לסגן מושל העיר.
ברם, בדצמבר 1998 התפטר בגלל חילוקי דעות עם המושל ולדימיר יאקובלב.
בינואר עד אוגוסט 1999 עבד במשרד עורכי הדין "YUST Group" שם הכיר את אשתו השנייה.
באוגוסט 1999 מונה לסגן הראשון של ראש ממשלת הפדרציה הרוסית לאחר מכן כיהן כמזכיר הממשלה - בדרגת שר פדרלי, עד שנת 2000.
ביוני 2000 נשיא רוסיה ולדימיר פוטין מינה אותו לתפקיד סגן ראש הסגל הנשיאותי של הפדרציה הרוסית ובאוקטובר 2003 מונה לסגן הראשון של ראש סגל הקרמלין.
המשמעות שהוא כיהן כממלא מקום בהיעדרו של ראש סגל הקרמלין.
ב-9 במרץ 2004 - מונה שוב למזכיר הממשלה.
אך ב-13 בספטמבר 2004 עד 24 בספטמבר 2007 מונה לנציג הנשיא במחוז הפדרלי הדרומי, כיהן גם כראש "הנציבות הפדרלית המיוחדת לצפון הקווקז".
ב-24 בספטמבר 2007 מונה לשר לפיתוח אזורי של הפדרציה הרוסית בממשלת פרדקוב.
החל מנובמבר 2007 היה יו"ר הוועד המפקח על התאגיד הממלכתי לבניית מתקנים אולימפיים ופיתוח סוצ'י כאתר נופש אקלימי.
זאת כחלק מההכנות לאירוח אולימפיאדת סוצ'י (2014).
החל מ-12 במאי 2008 שוב כיהן בתפקיד השר לפיתוח אזורי, הפעם בממשלת פוטין השנייה.
מ-14 באוקטובר 2008 ועד 15 בינואר 2020 כיהן כסגן ראש ממשלת רוסיה.
תחילה תחת ראש הממשלה ולדימיר פוטין ולאחר מכן תחת ראש הממשלה מדבדב.
כסגן ראש הממשלה הוא היה אחראי על אולימפיאדת החורף 2014 בסוצ'י.
ב-23 במרץ 2014 הוא פיקח מטעם ממשלת רוסיה על הרפובליקה של קרים וסבסטופול.
מאז 18 במאי 2018, כיהן כסגן ראש הממשלה לענייני ענף הדלק, האנרגיה והתעשייה.
בעקבות היותו ממונה מטעם הממשלה על קרים וסבטופול, ב-28 בפברואר 2014 הוכנס לרשימת האישים שהממשל האמריקני הטיל עליהם סנקציות בעקבות אירועי סיפוח קרים.
ב-29 באפריל 2014 גם האיחוד האירופי הכליל אותו ברשימת האישים שהוטלו עליהם סנקציות כלכליות.
ב-24 בינואר 2020 חזר לעבוד בלשכת הנשיא שב, שוב פעם כסגן ראש סגל הקרמלין.
דמיטרי קוזאק נחשב לאחת מדמויות המפתח בצוותו של הנשיא ולדימיר פוטין.
בשנת 2004 הוא עמד בראש מטה הבחירות של ולדימיר פוטין.
כמו כן, הוטל עליו ליישר קו בנושאי חקיקה אזורית ופדרלית, חלוקת סמכויות מחדש בין הממשל הפדרלי למחוזות, הובלת רפורמה בממשל המקומי ורפורמה מינהלית.
בנובמבר 2003 כנציגו המיוחד של נשיא רוסיה לפיתוח יחסי סחר וכלכלה עם מולדובה, הציע תוכנית לפתרון הסכסוך ואיחוד מחדש בין מולדובה לטרנסניסטריה שאומצה על ידי הממשלה בטרנסניסטריה וגם על ידי נשיא מולדובה וורונין, אך בלחץ שגריר ארצות הברית במולדובה נטש וורונין את התוכנית.
בתפקידו כנציג הנשיא במחוז הפדרלי הדרומי, קוזאק יזם את חיזוק השליטה הפדרלית על המחוז.
האישה הראשונה הייתה ליודמילה ולדימירובנה קוזאק, מנהלת קרן הצדקה "משפחה לכל ילד".
הבן הבכור הוא אלכסיי (נולד ב-12 בינואר 1984), איש עסקים.
הבן הצעיר הוא אלכסנדר (נולד ב-7 ביוני 1988), בשנת 2009 סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה לניהול כלכלה.
האישה השנייה היא נטליה יבגנייבה קבאצ'ייבה, עורכת דין במשרד עורכי הדין "YUST".
דמיטרי ולדימירוביץ' נאגייב (נולד ב-4 באפריל 1967 בלנינגרד, שבברית המועצות) הוא שחקן רוסי, מגיש טלוויזיה, מוזיקאי, מנחה ומגיש רדיו.
אבותיו של דמיטרי נאגייב עברו לטורקמניסטן מאירן לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בדרך למדינה זרה הם היו מורעבים כולם, כולל סבו של דמיטרי, שהיה בן 9. דמיטרי מצטט לעיתים קרובות את סבו בתוכניות הטלוויזיה שלו ומייחס לו ציטוטים מצחיקים כשהוא מתלוצץ.
דמיטרי עצמו עסק בסמבו והתעמלות ספורט בבית הספר.
הוא קיבל את התואר אלוף הנוער באליפות ברית המועצות בשנות השמונים.
לאחר סיום לימודיו במכון האלקטרוטכני בשנת 1989, שירת בצבא (כוחות ההגנה האווירית).
הוא חזר מהצבא עם אף שבור, צלעות ובעיות בעצביו.
כתוצאה מכך, הצד הימני העליון של פניו משותק - תאונה שגרמה לנאגייב לפזילה בעין.
הוא משתמש בה בסצנות קומיות.
לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה לאמנות התיאטרון של סנקט פטרבורג בשנת 1991, הוא עבד בתיאטרון "ורמיה", ואז הנחה את "רדיו-מודרני" ו-4 פעמים הוכתר בהצבעת המאזינים לשדרן הרדיו הטוב ביותר במדינה.
כמו כן, הוא עבד במועדונים ובתחרויות יופי.
בשנת 1997 יצר דמיטרי מופע מחברים באולם הריקודים בסנקט פטרבורג "יבשת".
הוא הציג חדרי איפור ותיאטרון וארגן מכירות פומביות קומיות עם אמנים שונים.
בשנת 1997 הוא קיבל את התפקיד הראשי הראשון שלו בסרט "גיא".
בשנים 2010 ו-2011 היה מנחה בטקס הענקת פרמיה של פיטר FM.
דמיטרי ואלרייביץ' פאבליצ'נקו (בבלארוסית: Дзмі́трый Валер'евіч Паўлічэ́нка; יליד 1966, ויטבסק, בלארוס הסובייטית) הוא איש צבא בלארוסי בכיר, שימש כראש היחידה לתגובה מהירה של משטרת בלארוס (המקבילה הבלארוסית של SOBR).
פאבליצ'נקו למד בפנימיה צבאית ולאחר מכן בבית הספר לקצינים במינסק, אותו סיים ב-1987. שירת בצבא האדום עד להתפרקות ברית המועצות.
לאחר כינון בלארוס העצמאית עבר לשרת במשרד לביטחון פנים של רפובליקת בלארוס.
במרץ 2009 שוחרר משירות צבאי בשל מחלה.
בפברואר 2004 דיווח כריסטוס פורגורידס מוועדת המשפט וזכויות אדם של מועצת אירופה על חששות שמראים כי פאבליצ'נקו, יחד עם "בכירים במדינה", היו מעורבים בהתנקשות במספר אנשים, כולל פוליטיקאים בכירים.
הוא גם הצהיר חשדות כי פאבליצ'נקו היה מעורב בהיעלמותם של ויקטור גונצ'ר, סגן נשיא הפרלמנט של בלארוס ואיש העסקים אנטול קראסוסקי ב-16 בספטמבר 1999.
פאבליצ'נקו נעצר ב-22 בנובמבר 2000 ועל פי דיווחיו של פורוגורידס, צו המאסר קובע כי (ציטוט):
בעוד שהצו מציין כי המעצר יימשך למשך 30 יום, בפועל פאבליצ'נקו שוחרר מספר ימים לאחר מכן, בין אם ב-23 בנובמבר (על פי התובע הכללי ויקטור שיימן, שהפך לתובע הכללי ב-27 בנובמבר) או ב-27 בנובמבר (לפי דבריו של אלוף-משנה אולג אלאקייב, ראש כלא 1, שלימים יקבל מקלט מדיני בגרמניה).
כריסטוס פורגורידס קובע כי עורך דינם של משפחת זכרנקו, וולצ'ק, הצהיר שהנשיא אלכסנדר לוקשנקו הורה באופן אישי לשחרר את פאבליצ'נקו מהכלא.
ראש הק.ד.ב ופקידים בכירים אחרים בבלארוס פוטרו ונעצרו.
הוא גם קובע כי שר החקלאות, לאונוב, אמר לו באופן אישי שלוקשנקו "מתח ביקורת קשה על הק.ד.ב.
לוקשנקו פיטר גם הוא את ראש הק.ד.ב וכמה גורמים בכירים אחרים בבלארוס על מעצרו של פאבליוצ'נקו וניסיונות לחקור את מעשי הרצח.
הגנרל לפטיק שהוזכר לעיל נאלץ לפרוש ולצאת לפנסיה בגיל 54.
המועצה המנהלת של האיגוד הבין-פרלמנטרי הביעה את דאגתה מהאשמות אלה ופאליוצ'נקו כפוף לסנקציות פיננסיות בינלאומיות ביחד עם כמה בכירים ופוליטיקאים אחרים בבלארוס.
דמיטרי ויקטורוביץ' קוצ'נב הוא קצין רוסי לביטחון המדינה, המכהן כמנהל שירות האבטחה הפדרלי של הפדרציה הרוסית מ-26 במאי 2016, הגוף הבכיר לאבטחת אישים ברוסיה; שימש כסגן מנהל שירות האבטחה הפדרלי במקביל להיותו ראש שירות הביטחון הנשיאותי (מיוני 2015 עד מאי 2016).
דמיטרי נולד ב-1 במרץ 1964 במוסקבה בשנים 1982–1984 שירת בצבא ברית המועצות ובשנים 1984–2002 שירת בסוכנויות הביטחון של ברית המועצות, ולאחר מכן ברוסיה.
בשנת 2002 החל קוצ'נב לעבוד בסוכנויות הביטחון הפדרליות של הפדרציה הרוסית.
בשנת 2006 הוענק לו דרגת קולונל.
בשנת 2016 הוענקה לו דרגת גנרל-מייג'ור.
ב-30 ביוני 2015 מונה לסגן מנהל שירות האבטחה הפדרלי מתוקף מינויו לראש שירות הביטחון של נשיא הפדרציה הרוסית, האחראי לאבטחתו האישית של הנשיא.
בצו של נשיא הפדרציה הרוסית מ-26 במאי 2016, מונה קוצ'נב לתפקיד מנהל שירות האבטחה הפדרלי, במקומו של גנרל יבגני מורוב, שהתפטר.
הוא נשוי ויש לו ילד.
אשתו מרינה ולדימירובנה מדבדבה, היא חברת דירקטוריון בחברת הביטוח סיבור.
על פי הצהרות ההכנסה שפורסמו לשנת 2015, אשתו הרוויחה 58.1 מיליון רובל; על פי העיתון "קומרסנט" סכום זה עולה על הכנסות שאר עובדי שירות הביטחון הפדרלי ובני משפחותיהם.
לדמיטרי עצמו, על פי הצהרות המס לשנת 2015, יש הכנסה של 61.4 מיליון רובל.
קרוב משפחתו, שהשתתף בקרבות מלחמת העולם השנייה, היה סמל בכיר אלכסנדר פיליפוביץ' קוצ'נב (1905-1975), שבאפריל 1945, במהלך הקרבות על קניגסברג, חיסל 160 חיילי אויב וקצינים והוענק לו עיטור לנין על כך.
דמיטרי ולדימירוביץ' פילוסופוב היה סופר ומבקר פוליטי, מבקר ספרות רוסי.
ידוע בתפקידו בין המשפיעים בכתב העת האמנותי בתחילת המאה ה-20 Mir Iskusstva יחד עם שניים מחבריו הקרובים ביותר ובעלי בריתו דמיטרי מרז'קובסקי וזיניידה גיפיוס.
בעקבות המהפכה הבולשביקית היגר לפולין.
בנם של הפמיניסטית והפילנתרופית אנה פילוסופובה וולדימיר דמיטרייביץ' פילוסופוב, פקיד רב עוצמה במשרד המלחמה וההגנה, דמיטרי פילוסופוב התחנך תחילה בבית הספר הפרטי קארל מאי (שם פגש לראשונה את אלכסנדר בנואה וקונסטנטין סומוב), ולאחר מכן באוניברסיטת סנט פטרבורג, כשלמד משפטים.
אחרי כמה שנים שהיה באירופה הוא התחיל לעבוד כעיתונאי, וכתב עבור סברני ווסטניק ואובראזובניה.
עם הקמת כתב העת האמנותי "מיר איסקוסטבה", פילוסופוב הפך לעורך - תחילה ערך את מדור הביקורת הספרותית.
בתקופה זו החלה ידידותו הקרובה עם דמיטרי מרז'קובסקי וזיניידה גיפיוס.
עד מהרה הוא הצטרף אליהם כדי להקים את "טרוייברטסטבו", קבוצה מעין דתית שטענה כי שאפה לשנות את הערכים הנוצריים על פי תפיסות חדשות ומודרניסטיות.
יחד עם מרז'קובסקי הוא היה מיוזמיה ומארגניה של החברה הדתית-פילוסופית, אחר כך יזם את המגזין "נובי פוט", שאותו ערך ב-1904, השנה היחידה לקיומו.
בשנים 1906–1908 בילה עם מרז'קובסקי בפריז; כשחזר ברוסיה הוא המשיך לכתוב, ותרם בין היתר לסלובו ולרוסקאיה מיסל.
כשהוא שותף לעוינותו של מרז'לובסקי כלפי רוסיה הבולשביסטית, בדצמבר 1919 הוא ברח מהמדינה אך סירב ללכת בעקבות בני הזוג לפריז.
במקום זאת, יחד עם בוריס סבינקוב, בחר פילוסופוב להישאר בוורשה כדי להתחיל לעבוד על הרפורמה של הצבא הלבן בשטח פולין.
הוא היה מתאם של הוועדה המדינית הרוסית, מראשי האיגוד העממי להגנת המולדת והחירות, והיועץ של יוזף פילסודסקי.
כשהוא בחר להישאר בפולין, הוא ביקר מדי פעם בפריז וערך מספר עיתוני מהגרים רוסיים, כמו סבובודה (חופש, 1920–1921), זא סבובודו (1921–1932), ואחרים.
דמיטרי פילוסופוב נפטר באוטבוצק ליד ורשה ב-4 באוגוסט 1940 ונקבר בבית הקברות האורתודוקסי בוורשה.
דמיטרי ניקולייביץ' קרדובסקי היה אמן, מאייר ומעצב במה רוסי.
הוא נולד ליד פרסלבל-זלסקי במחוז ירוסלב.
לאחר שסיים לימודי משפטים באוניברסיטת מוסקבה, למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנקט פטרסבורג משנת 1892, אצל פאבל צ'יסטיאקוב ואיליה רפין.
קרדובסקי עבר למינכן ב-1896 עם איגור גרבאר ולמד בסטודיו הפרטי של אנטון אזבה.
הוא חזר לסנקט פטרסבורג ב-1900 וקיבל את התעודה שלו מהאקדמיה ב-1902.
הוא מונה לפרופסור באקדמיה ב-1907. אלכסנדר יעקובלף היה בין תלמידיו.
דמיטרי היה נשוי לציירת אולגה דלה-ווס-קרדווסקאיה (משנת 1900).
קרדובסקי חקר סגנונות שונים, כולל אימפרסיוניזם ויוגנדסטיל, אך עסק בייצוג נאמן יותר מאשר בניסוי פורמלי.
משנת 1902 הוא היה פורה כמאייר ספרים, ועבד בעיקר על הקלאסיקות הספרותיות הרוסיות של צ'כוב, גוגול, לרמונטוב וטולסטוי.
הוא גם התעסק בקריקטורות פוליטיות, וסיפק איורים לכתבי העת הרדיקליים ז'ופל (בוגדב) ואדסקאיה פוכטה ב-1905 - 1906.
בשנת 1934 מונה יצחק ברודסקי, תלמידו של איליה רפין, למנהל האקדמיה הלאומית לאמנויות ומכון לנינגרד לציור, פיסול ואדריכלות.
ברודסקי הזמין ללמד באקדמיה את דמטרי קרדובסקי שהיה מבין הציירים והפדגוגים המוערכים ביותר.
מערכת סדנאות המאסטר שוחזרה במחלקה לציור.
התלמידים שובצו לאחת הסדנאות לאחר שסיימו את הקורסים בשנה ב'.
לפרופסור דמטרי קרדובסקי היו סדנאות משלו.
הוא היה מעריץ של מיכאיל ורובל, שארגן את תערוכתו לאחר מותו ב-1912.
דמיטרי אנטולייביץ' פסקוב (נולד ב-8 ביולי 1963) הוא שחקן, זמר ופוליטיקאי רוסי ממוצא יהודי.
דמיטרי פבצוב נולד ב־8 ביולי 1963 במשפחתו של מאמן ורופאת ספורט.
יש לו שורשים יהודיים, מאמו, אבל הוא מחשיב את עצמו רוסי.
בעל תואר אמן מכובד של רוסיה (1995), אמן העם של רוסיה (2001), זוכה פרס המדינה של רוסיה (משנת 1996).
בשנת 1984 סיים את לימודיו במחלקה למשחק של המכון הרוסי לאמנות תיאטרון (GITIS).
בשנת 1986 גויס פבצוב לצבא ושירת כחבר בתיאטרון הצבא הסובייטי.
הוא עבד בתיאטראות רוסיים רבים, כגון תיאטרון טגנקה, תיאטרון על הירח, לנקום, תיאטרון סוברמניק ותיאטרון "A".
מאז 1986, פבצוב היה פעיל בענף הקולנוע ואף כונה סמל המין של שנות ה-2000. הרקורד שלו כולל תפקידים רבים בתיאטרון ובקולנוע הרוסי.
במשך יותר מ-20 שנה הוא הרבה לבצע קונצרטים ווקאליים.
בשנת 2016 דמיטרי פבצוב יחד עם אשתו השחקנית אולגה דרוזדובה פתח תיאטרון משלו בשם "תיאטרון סטודיו הזמרים".
כמו כן יחד הם קיימו כיתות אמן לקורס המשחק במכון לאמנות מודרנית.
מאז 2001 הוא השתתף במירוץ גביע פולקסווגן פולו.
ב־17-19 בספטמבר 2021, תחת המוטו "לא רק שחקן לאומי, אלא גם מועמד לאומי", הוא נבחר כמועמד עצמאי לדומה הממלכתית, האספה המחוקקת הפדרלית של רוסיה.
מאוחר יותר הפך לחבר במפלגת "האנשים החדשים".
באוקטובר 2021 אושר פבצוב כסגן יו"ר ראשון של ועדת הדומה הממלכתית לענייני תרבות.
פבצוב תומך מוסד המשפחה, פתיחת נוסח חדש של חוק התרבות, הפצת רשת בתי ספר לתרבות נוער ומרכזי פיתוח והורדת גיל הפרישה בראש סדר העדיפויות שלו.
בעבר, השחקן דגל באיסור על הפלות, ברשתות חברתיות זרות ובאיכלוס חייהם הפרטיים של אנשים בהן, דרש צנזורה באמנויות ואחריות פלילית של זמרי ראפ על הטון השטני של שיריהם.אני בהחלט תומך גאה בפוטין.
אני רואה מה שקורה בארץ כבר הרבה זמן — אני בן 53. ב-1991 כבר הבנתי הכל טוב.
ואני רואה איך המדינה השתנתה מאז שנת 2000, כשפוטין הגיע.
אני לא משווה בין שני האנשים, אבל...
ניקולאי השני כתב בעמוד "מקצוע" בחקירה כלשהי: "האמן של ארץ רוסיה".
כיום, האינטליגנציה הליברלית כביכול מזכירה לי את האנשים שהובילו בסופו של דבר לרצח הקיסר ב־1918. הם עוסקים בכל דבר מלבד עצמם.
וצריך להתחיל בשאלה: מה אני?
מה עשיתי כדי שהמדינה שלי תהיה טובה יותר?
מה אני, מלאך נטול חטאים, להלום את הממשלה בצדק רב?
אני משוכנע עמוקות שלראשונה מזה 70 שנה יש לנו מנהיג מקצועי, שבאמת עובד עבור המדינה.
ותשימו לב, מדי שבוע מתוודה ולוקח עבודת קודש.
אני יודע את זה בוודאות!
אדם אורתודוקסי אמיתי לא יכול לעשות רוע.
גם אם הוא עוסק בדבר חלקלק כזה [כמו פוליטיקה].
להוביל את רוסיה זה מרתיע.
אבל בכל מקום, בכל ההופעות, כולל מול סטודנטים, אני אומר: אנחנו חיים במדינה שעלתה מברכיה.
אנחנו חזקים יותר, וחלק מפחדים ושונאים אותנו - קחו את השערורייה עם המשחקים האולימפיים שלנו.
הם רוצים לפרגן, להתגרות בנו.
ואמריקה –, קולוסוס על רגלי חימר.
זה מה שאני מרגיש לגבי המדיניות היום.
אף על פי שלפני כמה שנים הייתי בצד של אותו חלק של האינטליגנציה, שמאז התקופה הסובייטית נלחמת עם השלטונות.
דמיטרי פבצוב תמך באלכסיי סרבריאקוב שהוטרד לאחר שביקר את השלטונות הרוסיים.
בפברואר 2022 הוא תמך בפלישה הרוסית לאוקראינה לכן ב-26 בפברואר הוא נכלל ברשימת הסנקציות של האיחוד האירופי..
1986 - סוף העולם, ואחריו סימפוזיון
1990 - הכינוי שלו הוא חיה
2006 - ליל קרנבל 2, או חמישים שנה מאוחר יותר
1997 - הרוזנת דה מונסרו
2000 - פטרבורג העבריינית (הפרקליט)
2005 - מותה של האימפריה
דמיטרי אנדרייביץ' קלפינין ; (1904 – 1944) היה כומר רוסי אורתודוקסי שהציל יהודים בצרפת הכבושה בימי מלחמת העולם השנייה.
הוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם.
נולד ב-14 באפריל 1904 בעיר פיאטיגורסק שבדרום-מערב רוסיה.
בשנת 1920, במהלך מלחמת האזרחים, היגרה המשפחה לטורקיה וכעבור שנתיים עברה לסרביה.
דמיטרי קלפינין השלים את השכלתו התיכונית בבלגרד ונסע לפריז, שם למד בסמינריון של הכנסייה האורתודוקסית.
בשנת 1929 נסע לארצות הברית, שם השלים את הכשרתו בסמינריון נוצרי בניו יורק.
שירת כעוזר כומר בכנסייה אורתודוקסית של פריז.
בשנת 1935 יסד ביחד עם הנזירה יליזבטה סקובצובה בית תמחוי לגולים רוסים.
בשנים 1938–1939 שירת ככומר של כנסייה אורתודוקסית באחד מפרברי פריז.
בשנת 1939, נפתחה כנסייה אורתודוקסית בצמוד לבית תמחוי לגולים רוסים וקלפינין קיבל את משרת הכומר בה.