tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שרה סווירי, חברת הקהילה, הייתה חברת הוועד המנהל של האגודה בשנים 2016–2019, אז החליפה אותה בתפקיד נורית שיין, גם היא חברת "בשלה".
לקהילת "בשלה" תפקיד פורץ דרך בכל הקשור ליחס לזקנה, גילנות וגרנטופוביה בקהילה הגאה בישראל.
חברות הקהילה עמדו מאחורי הכנס הראשון שעסק בלהט"ב בגיל הזהב שנערך בשנת 2018 במרכז הגאה בתל אביב.
פעילויות הארגון סייעו להעלאת מודעות ללהט"ב מבוגרים ולצרכיהם הייחודיים.
פרק ב': אהבת נשים - מונולוגים על יציאה מאוחרת מהארון - ספרה של יהודית יהב, חברת "בשלה", שיצא לאור ב-2021, כולל מונולוגים של חברות הקהילה.
הספר הביא לחשיפת "בשלה" בתקשורת, כולל ראיונות עם שש מחברות הקהילה בכתבת עומק במוסף "הארץ".
יהודית יהב, אהבת נשים, מונולוגים על יציאה מאוחרת מהארון, ישראל: פרדס, 2021
תמי בצלאלי, תישארי, ישראל: זמורה-ביתן, דביר, 2016
נוכחותן של קהילות יהודיות איטלקיות מאומתת עוד מימי הרומאים.
במהלך מאות שנים, הדמוגרפיה והגאוגרפיה של הקהילות עברו שינויים משמעותיים, ביחס לתופעות של גירוש או הגירה.
כיום, ישנן רשמית 21 קהילות יהודיות בשטח איטליה.
מבין רבות אחרות (שאינן פעילות עוד) נשמרים הזיכרון ההיסטורי ועקבות (לעיתים קרובות בעלי חשיבות רבה) של המורשת האמנותית והתרבותית שיצרו.
כיום ישנן עשרים ואחת "קהילות יהודיות איטלקיות" המאוחדות באיגוד הקהילות היהודיות של איטליה (UCEI).
כדי להשתייך לקהילה די לגור ב"מחוז", כלומר, בשטח ההשפעה שלה.
במקרים מסוימים, בתוך המחוז יש "מחלקה" אחת או יותר המורכבת מקבוצות יהודיות גדולות המתגוררות מחוץ למושב הראשי של הקהילה.
מחלקות אלה יכולות להיות מאורגנות כקהילות קטנות עם נציגים, מזכירות ומקומות תפילה, אך ברוב המקרים יש להן רק תפקידי בחירות פשוטים.
הרשימה הבאה כוללת את 21 הקהילות, עם ציון מחוזותיהן, סניפיהן ומספרן הנוכחי.
טורינו (אזור עמק אאוסטה, מחוזות אלסנדריה, אסטי, קונאו וטורינו ), 1,280
אקווי טרמה, אלסנדריה, אסטי, קרמגנולה, צ'רסקו, צ'ירי, קוניו, איברה, מונדובי, סאלוצו.
ורצ'לי (פרובינציות נוברה וורצ'לי), 36
מילאנו (מחוזות קומו, מילאנו, פאביה, סונדריו, וארזה ), בערך.
מנטובה (מחוזות ברגמו, ברשה, קרמונה ומנטובה), 120
מודנה (מחוז מודנה ורג'יו אמיליה), 114
פרארה (פרובינציות פרארה, פורלי-צ'זנה ורוונה ), 100
פארמה (מחוז פארמה ופיאצ'נצה ), 21
ונציה (מחוז בלונו, טרוויזו וונציה ), 540-600
פדובה (מחוז פדובה ורוביגו ), 200
ורונה (מחוזות ורונה וויצ'נצה ), 120
פירנצה (מחוזות ארצו, פירנצה, מסה קררה, פיסטויה וסיינה), בערך 950.
ליבורנו (מחוז גרוסטו וליוורנו ), בערך.
פיזה (פרובינציות לוקה ופיזה ), 85
נאפולי (אזורי קמפניה, מוליזה, פוליה, בזיליקטה, קלבריה וסיציליה ), 200
טראני, סן ניקנדרו גרגניקו, פאלרמו
קהילות יהודיות שכבר אינן פעילות או נכחדו
קהילות יהודיות איטלקיות שבעבר שגשגו אינן פעילות עוד (בשל מספר החברים המוגבל) או נכחדו לחלוטין (במיוחד בדרום איטליה, אשר עד לגירושי המאה ה-16 הייתה המקום המועדף של נוכחות יהודית באיטליה).
הרשימה הבאה מספקת תיעוד שלהן, אזור אחר אזור:
קהילת בית ישראל היא קהילה רפורמית ובית כנסת הממוקמים ברחוב אולד קנטון 5315 בג'קסון, מיסיסיפי, ארצות הברית.
הקהילה, שנוסדה בשנת 1860 על ידי יהודים ממוצא גרמני, היא בית הכנסת היהודי היחיד בג'קסון.
בית ישראל בנתה את בית הכנסת הראשון במיסיסיפי בשנת 1867, ולאחר שנשרף, המבנה שהחליף אותו בשנת 1874 היה בזמנו מבנה הדת העתיק ביותר בג'קסון.
במקור הייתה הקהילה אורתודוקסית, אך הצטרפה לאיחוד הקהילות העבריות האמריקניות בשנת 1874. לאחר שהונהגה על ידי סדרת רבנים, ותקופות ללא רב כלל, שכרה הקהילה את מאיר לוויט כרב בשנת 1929; הוא נשאר בתפקיד עד 1954. הקהילה עברה למבנה חדש בשנת 1941.
ד"ר פרי נוסבאום, רבה של בית ישראל מ-1954 עד 1973, היה פעיל בבתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח.
בשנת 1967 עברה הקהילה למבנה בית כנסת חדש, וגם המבנה החדש וגם ביתו של נוסבאום הופצצו על ידי הקו קלוקס קלאן באותה שנה.
בשנת 2003, הפכה ולרי כהן לרבה הראשונה של הקהילה.
הרב רוזן החל את כהונתו בקהילת בית ישראל ביולי 2019. עם חברות גדלה של למעלה מ-200 משפחות, בית ישראל הייתה הקהילה היהודית הגדולה ביותר במדינה.
הקהילה הוקמה במקור בשנת 1860 על ידי יהודים ממוצא גרמני.
מטרתה העיקרית הייתה להקים בית קברות יהודי, דבר שעשתה מיד ברחוב סטייט.
בנובמבר 1862 שכרה הקהילה אדון בשם אוברנדורפר כחזן; מטרתה הבאה הייתה לספק חינוך יהודי לילדי הקהילה.
באותה עת התגוררו בג'קסון 15 משפחות יהודיות.
מספר דיווחים מציינים שבית הכנסת הראשון של הקהילה נבנה ברחובות סאות' סטייט וסאות' בשנת 1861 ונשרף על ידי צבא האיחוד בשנת 1863, אך אמיתות הטענה האחרונה שנויה במחלוקת.
באותה שנה מנתה הקהילה 31 חברים, ואימצה את החוקה הראשונה שלה.
בשנת 1867 הקימה הקהילה מבנה מסגרת עץ בפינת הרחובות סאות' סטייט וסאות'.
המבנה, ששימש הן כבית ספר והן לתפילות, היה בית הכנסת הראשון במיסיסיפי.
מלכתחילה לא הייתה הקהילה מאוחדת.
עם זאת, מכיוון שבשנת 1868 היו בג'קסון רק כ-50 יהודים, הקהילה הייתה קטנה מכדי להחזיק שני בתי כנסת.
סכסוכים התגלעו בין החברים הגרמנים-יהודים הוותיקים לבין מהגרים יהודים מפולין שהגיעו לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, במיוחד בנושאי ריטואל בית הכנסת.
בית הכנסת פעל לפי נוסח אשכנז האורתודוקסי, אך חלק מהחברים רצו לאמץ את סידור התפילה הרפורמי "מנהג אמריקה" של יצחק מאיר וייז.
המתחים נרגעו כאשר בית ישראל שכרה את רבה הראשון, הכומר ל' וינטר, בשנת 1870. הוא הניע את הקהילה לעבר היהדות הרפורמית, החליף את תפילות השבת בתפילות ליל שישי, נשא דרשות באנגלית והוסיף קונפירמציה.
וינטר, עם זאת, עזב זמן קצר לאחר מכן.
מבנה בית ישראל נשרף ביולי 1874, והוחלף במבנה אבן ולבנים באותו מיקום.
המבנה הדו-קומתי מלבנים בסגנון התחייה הגותית, שנחנך בשנת 1875, כלל "חלונות קשת מחודדת", ואולם בקומה השנייה שהגישה אליו הייתה דרך שני גרמי מדרגות מעוקלים.
האדריכל, ג'וזף ויליס, תכנן או שיפץ קודם לכן מספר מבנים משמעותיים במיסיסיפי, כולל בניין הקפיטול הישן של מדינת מיסיסיפי.
בשנים מאוחרות יותר החליף גרם מדרגות ישר אחד את השניים המעוקלים, וקירות הלבנים החשופים כוסו בטיח.
בשנת 1875, מיסדה בית ישראל את המעבר שלה לרפורמה על ידי הצטרפות לאיחוד הקהילות העבריות האמריקניות (כיום האיחוד ליהדות רפורמית).
לאחר הקמתה צמחה הקהילה באיטיות רבה; בשנת 1908 היו בה עדיין רק 37 חברים ו-16 ילדים בבית הספר הדתי.
עד שנת 1918 ירד מספר החברים ל-24 ומספר הילדים בבית הספר הדתי ל-10. באותה שנה עמדה הכנסתו הכוללת של בית הכנסת על 800 דולר (ל-2025 זה ריאלית 17,056 דולר אמריקני).
בעשורים הראשונים של המאה ה-20 הפכה השכונה סביב המבנה ברחוב סאות' סטייט לאזור תעשייתי.
כדי להתאים את עצמה לחברים שעברו ממרכז העיר ג'קסון, החלה הקהילה בשנת 1940 בבניית מבנה חדש בשדרות איסט וודרו וילסון 546 (מערבית לרחוב סטייט), תוך קיום תפילות בכנסייה המתודיסטית גאלווי ממוריאל.
הקהילה עברה למבנה החדש בשנת 1941 וחנוכה אותו בינואר 1942. אולם התפילה הכיל ספסלים מאגוז מלא שסיפקו מקום ישיבה ל-300 איש.
המבנה הישן של בית ישראל בפינת הרחובות סאות' סטייט וסאות' נהרס; בעת המעבר, היה זה המבנה העתיק ביותר ששימש למטרות דת בג'קסון.
בשנת 2005 הוצב במקום שלט היסטורי על ידי מדינת מיסיסיפי, המנציח את מבני בית הכנסת המקוריים של בית ישראל.
בעשורים הראשונים לקיומה עברה בית ישראל מספר רבנים, שכהונותיהם היו כולן קצרות מועד, וסבלה תקופות רבות ללא רב כלל.
רב אחד, לואיס שרייבר, נשכר בשנת 1915 ופוטר בשנה שלאחר מכן בגין "העלבה גסה ופגיעה ברגשותיהם של חברי בית ישראל".
בשנת 1929 שכרה הקהילה את מאיר לוויט כרב, ועמו השיגה בית ישראל מידה של יציבות.
עד שנת 1939 מנה בית הכנסת 72 חברים, מתוך אוכלוסייה יהודית כוללת בג'קסון של כ-250 איש.
לוויט נמנע מעימותים וממעורבות בנושאים הקשורים לתנועה לזכויות האזרח.
הוא המעיט בחשיבות ההבדלים בין נצרות ליהדות, וראה בהתבוללות דבר חיובי.
הוא העדיף שהקהילה תחגוג את חגי ישראל בדרכים שלא משכו תשומת לב, ולא התנגד לכך שחברים יציבו עצי חג מולד, אליהם התייחס כ"שיחי חנוכה".
לוויט נשאר עם בית ישראל עד לפרישתו ב-1954.
בשנת 1954 ירש ד"ר פרי נוסבאום את לוויט.
נוסבאום, שנולד וגדל בטורונטו בשנת 1908, למד בילדותו בבית כנסת אורתודוקסי קטן, ולאחר התיכון עבד כמזכיר אצל רבה של בית הכנסת הולי בלוסום, ברנט ר' בריקר.
בעידודו של בריקר, הגיש מועמדות בשנת 1926 והתקבל לתוכנית משולבת של שמונה שנים להסמכה לרבנות ולתואר בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי ובאוניברסיטת סינסינטי.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1933, והיה הבוגר הקנדי הראשון של היברו יוניון קולג'.
הוא היה החבר האחרון בכיתתו שקיבל הצעת עבודה, ולכן נאלץ לקבל כמשרתו הרבנית הראשונה תפקיד בבית כנסת רפורמי במלבורן.
משרה זו לא צלחה, כיוון שהיה חסר ניסיון מדי.
לאחר מכן שירת נוסבאום בבית כנסת באמרילו, טקסס, ובשנת 1937 קיבל משרה ככומר בכלא בפואבלו, קולורדו, שם עבד גם כספרן במשרה חלקית באוניברסיטה המקומית ולימד רטוריקה.
בשנת 1941 הפך לרב של בית הכנסת עמנו-אל בויצ'יטה, קנזס, ובשנת 1943 הצטרף לחיל הכמורה של צבא ארצות הברית.
הוא שירת בפיליפינים, ולבסוף הפך לקולונל במילואים של צבא ארצות הברית.
לאחר המלחמה, כיהן כעוזר רב בבית כנסת בטרנטון, ניו ג'רזי (משרה שמספר רבנים אחרים דחו).
לאחר שמצא כי הרב שם רצה מזכיר ולא עוזר, התפטר נוסבאום לאחר פחות משנה ועבר לבית הכנסת עמנו-אל בלונג ביץ', ניו יורק.
הוא מצא את המשרה שם פוליטית ביותר, ולאחר שלוש שנים הפך לרב בית הכנסת אנשי אמונים בפיטספילד, מסצ'וסטס.
לאחר שלוויט פרש מבית ישראל, יו"ר הוועידה המרכזית של הרבנים האמריקנים (וחבר לכיתה לשעבר וחבר), הרב נתן פרילמן, המליץ לנוסבאום על המשרה.
פרילמן ציין שהקהילה נפלאה, ותכבד ותעריך אותו.
הוא גם שיבח את העיר ג'קסון.
בחיפוש אחר יציבות וקצת "מנוחה ורגיעה", התראיין נוסבאום לתפקיד; השאלה הראשונה של ועדת החיפוש אליו הייתה "דוקטור, מה עמדתך בנוגע לביטול ההפרדה הגזעית בבתי הספר?".
הוא השיב שהוא ליברל, אך נזהר שלא לסבך את חברי הקהילה שלו בצרות.
למרות שהוועדה הייתה מודאגת מהליברליזם שלו, היא הציעה לו את התפקיד, והוא קיבל אותו והתפטר מבית הכנסת אנשי אמונים.
לנוסבאום הייתה אישיות דומיננטית, והוא היה בוטה ולא טקטי במיוחד; חלק מחברי הקהילה זכרו אותו עשרות שנים לאחר שפרש כ"עקשן" ו"בוטה".
הוא היה מחנך, דובר ורועה רוחני טוב, והיה לו כישרון מיוחד לחיבור תפילות מקוריות.
נוסבאום מצא את חברי בית ישראל מתבוללים מאוד, ולדעתו, חלק מחברי הקהילה היו "אנטי-עברית, אנטי-ישראל, אנטי-הכל!" הוא מתח ביקורת על חברים שהציבו עצי חג מולד (אחוז גדול עשה זאת), והכניס מחדש בהדרגה ריטואלים יהודיים כמו בר מצווה לנוהג הקהילה.
הוא גם פיתח תוכנית חינוכית שנתית למבוגרים והוסיף לימודי עברית.
נוסבאום תמך בציונות ובישראל, מטרות שחברי הקהילה שלו נמנעו בדרך כלל מלעסוק בהן בפומבי.
עם הגעתו לבית ישראל גילה כי כמה מחבריו העשירים ביותר היו תומכים של המועצה האמריקנית ליהדות האנטי-ציונית, והוא אסר עליהם מיד להיפגש בשטח בית הכנסת, מה שעל פי נוסבאום, "השאיר את צלקותיו".
הוא הצהיר בגלוי כי היהדות היא דת הנבדלת מהנצרות, ולא רק גרסת הברית הישנה שלה.
בשנת 1955 ארגן נוסבאום את אספת הקהילות היהודיות של מיסיסיפי, שכללה נציגים מכל עשרים וחמישה בתי הכנסת במיסיסיפי, ונבחר לנשיאה.
הוא תמיד היה נלהב לעבודה אקומנית, אך גילה כי רבנים הודרו מאגודת הכמרים של ג'קסון, שהייתה פרוטסטנטית בלבד.
במקום זאת סייע לייסד את "אחוות ג'קסון הבין-דתית" (Jackson Interfaith Fellowship).
בעקבות הפצצת בית הכנסת של קהילת הנדיבות העברית בשנת 1958, כתב נוסבאום מאמר בעלון בית ישראל שכותרתו "זה יכול לקרות כאן", בו הביע את הדעה כי הפצצה שכזו אפשרית בהחלט בג'קסון.
עותק של המאמר הודפס מחדש בעיתונות החילונית של ג'קסון, ועורר התנגדות ניכרת בקרב הנהגת ג'קסון.
זה בתורו הוביל למאבק הראשון של נוסבאום בקהילתו; בישיבת הדירקטוריון הבאה הוצע כי נוסבאום יידרש לקבל אישור מהדירקטוריון לכל הצהרה פומבית לפני שישמיע אותה.
תומכיו של הרב הצליחו להכשיל את ההחלטה, אך הניסיון זעזע את נוסבאום, אם כי הוא לא סיים את פעילותו.
בשנת 1961 סיפק נוסבאום תמיכה ניכרת לנוסעי החופש המוקדמים שנכלאו בבתי הכלא של מיסיסיפי, ובשנת 1966 החל נוסבאום לתת חסות ל"מכוני כמורה" שנתיים בבית ישראל, אליהם הזמין כמרים שחורים מקומיים.
ככל שהמתחים בדרום ארצות הברית גברו סביב התנועה לזכויות האזרח, יהודי ג'קסון מצאו עצמם תחת איום, כשהם מהווים מטרה הן עבור הקו קלוקס קלאן (KKK) והן עבור "האמריקנים לשימור הגזע הלבן" (APWR).
האחרונים הקימו דוכן ביריד המדינה של ג'קסון ומכרו ספרות אנטישמית, וסמואל באוורס, "האשף האימפריאלי" של הקו קלוקס קלאן במיסיסיפי, הורה על התקפות הן על בית הכנסת והן על נוסבאום.
בשנת 1967 עברה הקהילה למיקומה הנוכחי, מבנה ברחוב אולד קנטון שתואר על ידי העיתונאי ג'ק נלסון כ"מבנה מתומן הנשלט על ידי גג מסיבי".
בטקס החנוכה במרץ של אותה שנה, השתתפו כמרים שחורים ולבנים כאחד.
ב-18 בספטמבר 1967 נהרס המבנה החדש על ידי פצצת דינמיט שהונחה על ידי חברי הקלאן בפתח שקוע.
לדברי נלסון, הפיצוץ "קרע את משרדי המנהלה וחדר ישיבות, פער חור בתקרה, ניפץ חלונות, ביקע צינור מים ועקם קיר." הפצצה גרמה לנזק בשווי 25,000 דולר (לפי 2025 שווה ריאלית לסך שך 241 אלף דולר).
שלושה ימים לאחר מכן, "ברית הכמורה של ג'קסון רבתי" (Greater Jackson Clergy Alliance) "הביעה את צערה ותמיכתה בקהילה היהודית" על ידי ארגון "צעדת כפרה".
הברית, שהוקמה חודשיים קודם לכן, כללה 60 אנשי דת מ-10 זרמים, והייתה "ההתאגדות הראשונה המשלבת גזעית של פרוטסטנטים, קתולים ויהודים במיסיסיפי." נוסבאום סייע לייסד אותה, ומיזג לתוכה את "אחוות ג'קסון הבין-דתית".
הכומר תומאס טילר, נשיא הברית, הצהיר כי "במחדל, ייתכן שתרמנו לאקלים של דעה המוליד טרור.
מה שמדאיג אותנו, ואחרים כמונו, הוא שייתכן שלא היינו קנאים מספיק בהגנה על החירויות שניתנו לנו מאלוהים." למרות מפגן סולידריות זה, ופרס של כמה אלפי דולרים שהוצע, המבצעים לא נתגלו.
בנובמבר של אותה שנה הטמינה אותה קבוצה פצצה שפוצצה את חזית ביתו של נוסבאום, בעוד הוא ואשתו ישנו שם.
נוסבאום האשים בפיגועים את האנטישמיות והקנאות המקומית, אך רוב קהילתו האשימה בכך את הפעילות האנטי-הפרדה גזעית של נוסבאום.
למרות שהקהילה תמכה בו רשמית, מספר חברים הפצירו בו בפרטיות לעזוב את בית ישראל ולמצוא משרה אחרת.
חבר הנאמנים של בית הכנסת הצביע בעד איסור על קבוצות לא-יהודיות להשתמש בשטח בית הכנסת אלא אם כן קיבלו אישור מראש מהוועד; הכוונה הייתה לשים קץ למפגשים הבין-גזעיים שערך שם נוסבאום.
בעקבות הפיגועים, נוסבאום רצה לעזוב את ג'קסון, אך כרב בן 60 לא הצליח למצוא משרה אחרת.
הוא נשאר בבית ישראל עד לפרישתו ב-1973, אז עברו הוא ואשתו לסן דייגו.
שלהי המאה ה-20 והמאה ה-21
לאחר פרישתו של נוסבאום, שכרה בית ישראל את ריצ'רד בירנהולץ כרב.
בירנהולץ הוסמך בהיברו יוניון קולג' ב-1971, ושירת מ-1971 עד 1973 כעוזר רב בבית הכנסת ישראל בממפיס, טנסי.
במהלך כהונתו כרב, שימש גם כפרופסור אורח במחלקה לדתות של מילסאפסקולג'.
בשנת 1977 זכה בפרס הזיכרון ע"ש שמואל קמינקר על תוכנית הלימודים הבלתי פורמלית שלו, וב-1983 שימש כתושב בוגר בהיברו יוניון קולג' בניו יורק.
הוא שירת בבית ישראל עד 1986, ואז עבר לקהילת שערי צדק בטמפה, פלורידה.
אחרי בירנהולץ כיהנו אריק גורביס, סטיבן אנגל וג'ים איגולף, שכולם, כמו נוסבאום לפניהם, שימשו גם כרבנים של בית הכנסת בית אל בלקסינגטון, מיסיסיפי, והנחו שם תפילות אחת לחודש ביום ראשון.
בסוף המאה ה-20, בית ישראל היה הגדול מבין ארבעה-עשר בתי הכנסת במיסיסיפי, עם 213 משפחות חברות.
בשנת 2003 שכרה בית ישראל את ולרי כהן, הרבה האישה הראשונה של בית ישראל.
כהן סיימה במקור תואר ראשון ביחסי ציבור, ולאחר מכן למדה בקמפוסים של היברו יוניון קולג' בישראל, סינסינטי וניו יורק.
היא סיימה את לימודיה ב-1999 והוסמכה בבית הכנסת עמנו-אל במנהטן.
לאחר ששירתה שלוש שנים כעוזרת רב בבית הכנסת ישראל בממפיס, טנסי, הצטרפה כהן לבית ישראל.
היא המשיכה את מסורת קודמיה לשמש גם כרבה של בית הכנסת בית אל בלקסינגטון.
בשנת 2005 פתחה כהן כיתות למבוגרים שרצו לחגוג את בר או בת המצווה שלהם, אך לא הייתה להם ההזדמנות בגיל 12 או 13. באותה שנה, בעקבות הוריקן קתרינה, קיבלה בית ישראל בין 75 ל-100 מפונים מניו אורלינס.
בשנת 2006 מנתה בית ישראל כ-200 משפחות, ובניגוד לקהילות יהודיות אחרות במיסיסיפי, היא גדלה לאט.
בתפילות בית ישראל השתתפו כ-50 איש ב-2008. בשנת 2013 נופצו חלונות בית הכנסת והמילה "יהודי" (Jew) נחרטה בצבע של דלת.
כהן קיבלה הצעה להפוך לרבה של בית הכנסת עמנו-אל סיני בווסטר, מסצ'וסטס ב-2014. אחריה כיהנו בבית ישראל הרבנים הזמניים טד רייטר וסטיבן ויילן.
בהוקרה על תרומתה לתנועה לזכויות האזרח, נוסף בית הכנסת כתחנה בשביל החופש של מיסיסיפי באפריל 2018.
ב-10 בינואר 2026, שריפה שפרצה לפני השחר גרמה נזק כבד לבית הכנסת.
הגורם לשריפה נקבע כהצתה, וחשוד נעצר מאוחר יותר באותו יום.
איש מחברי הקהילה לא נפגע, אך האש כילתה חלקים ממשרדי המנהלה, הספרייה ומספר ספרי תורה.
החשוד גרם לעצמו בטעות כוויות קשות בפניו, בידיו ובקרסוליו במהלך ההתקפה, ואושפז לאחר מכן.
גורמי כיבוי אש אמרו כי המבנה ניצל בקושי מקריסה מבנית מוחלטת הודות לתגובה המהירה של צוותי החירום.
מחלקת המשפטים של ארצות הברית הודיעה כי הנאשם והחשוד בתיק ההצתה הוא פיטר ספנסר פיטמן בן ה-19. החשוד בתיק ההצתה הודה כי סימן את בית הכנסת כמטרה בשל "קשריו היהודיים", והתייחס למבנה כ"בית הכנסת של השטן".
רשויות פדרליות הצהירו כי השפה בה השתמש החשוד שיקפה אידאולוגיה אנטישמית וכי ההתקפה נחקרת כפשע שנאה המכוון נגד מוסד דתי.
התובעים הגישו נגד החשוד כתב אישום בגין הצתת מבנה דת וציינו כי אישומים פדרליים נוספים בגין פשעי שנאה נשקלים.
קהילות יהודי שטיריה הן הקהילות היהודיות במדינת שטיריה, אחת מתשע המדינות הפדרליות של אוסטריה והשנייה בגודלה ביניהן בשטחה.
התיעוד הראשון של יהודים בשטיריה הוא לכפר יודנבורג (תרגום מגרמנית: עיר היהודים), משנת 1075. בין גראץ לריין היה מקום שנקרא בארכיון: "ad Judæos" ובמרבורג היה בית קברות יהודי שהפך, לאחר גירוש היהודים משטיריה בשנת 1496, לרכוש מסדר פרנציסקני.
ניתן לשער כי עיירות וכפרים הנושאים שמות כמו "Judendorf", "Judenanger", "Judengraben", מרמזים על קיום קהילות יהודיות ברחבי שטיריה, בימי הביניים המוקדמים.
בשנת 1460 היה יהודי בשם Cham בעל שישה בתים ביודנבורג ויהודי אחר החזיק שם בשלושה בתים.
בשנת 1238 אסר המלך פרידריך השני על הטבלת ילדים יהודים בניגוד לרצון הוריהם והוא העניק לנתיניו היהודים את הזכות לפנות אליו ישירות.
גישה דומה ננקטה גם על ידי שחיטים אחרים, כמו: הדוכס פרידריך הלוחם (Frederick II, Duke of Austria), אוטוקר השני מבוהמיה (Ottokar II of Bohemia) ובנו רודולף.
ברחבי דוכסות שטיריה ההיסטורית, התקיימו קהילות יהודיות גם במריבור, פטוי וציליה, מקומות שלאחר מכן נמצאים מחוץ לאוסטריה.
היהודים גורשו משטיריה ב-1497 וקהילות שהתפתחו בהמשך, הושמדו בשואה.
עדויות להמצאות יהודים בגראץ ישנן מסוף המאה ה-13 ובכפר הסמוך יודנדורף , שפירוש שמו הוא "כפר היהודים", חיו יהודים כבר מהמאה ה-12. מצבה משנת 1304 מעידה כי בשנה זו כבר היה ליהודי גראץ בית עלמין.
קהילה ממוסדת נוסדה, כפי הנראה, בשנת 1398 ועד המאה ה-15 חיו בעיר בין 150 ל-200 יהודים, ברובע היהודי, שהתפרנסו בעיקר ממסחר ומהלוואות בריבית.
יהודי גראץ גורשו ממנה ב-1438 או 1439 וחזרו ב-1447 באישור הקיסר פרידריך.
לאחר מותו, ב-1496 או 1497, גורשו כל יהודי שטיריה והתיישבו בחלקים האחרים של הממלכה.קרוב לארבע מאות שנה, לא חיו יהודים בגראץ ובשנת 1783 נתן הקיסר יוזף השני היתרי כניסה זמניים לגראץ מיוחדים ליהודים לצורך השתתפות בירידי המסחר.
היתר למגורי קבע של יהודים בעיר, ניתן בשנת 1861, הקהילה התארגנה הקהילה מחדש והוכרה על ידי השלטונות ב-1869. בסוף המאה ה-19 חיו בגראץ 1,240 יהודים, הוקם בית ספר יהודי ונחנך בית כנסת מפואר.
מרבית יהודי העיר נטו להתערות בחברה שסביבם והתנגדו לציונות.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה הגיע לעיר גל של פליטים יהודים ממזרח אירופה ובשנת 1919, הפכו הציונים לרוב, במוסדות הקהילה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הייתה גראץ אחד המרכזים הגדולים של הנאציזם באוסטריה.
ביום סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, 12 במרץ 1938, חולל בית העלמין היהודי בעיר, נופצו חלונותיהם של בתי עסק של יהודים.
ארבעה יהודים נהרגו וראשי הקהילה נאסרו ושוחררו לאחר שוויתרו על כל רכושם.
כבכל הרייך השלישי: נאסרה שחיטה כשרה, הוטלו הגבלות על חופש העיסוק, רכוש יהודי הופקע ונסגרו אגודות יהודיות.
עד ליל הבדולח הצליחו כ-400 יהודים להמלט מגראץ ולעלות לארץ ישראל.
בליל הבדולח פוצצה כיפת בית הכנסת המפואר והוא הועלה באש.
מבנה הנהלת הקהילה הפך למטה של ההיטלר יוגנד.
יהודי העיר גורשו באפריל 1939 וגראץ הייתה לעיר הראשונה באוסטריה שהוכרזה כ"יודנריין".
לאחר מלחמת העולם השנייה השתכנו במחנות עקורים בגראץ ובסביבתה כ-12,000 עקורים יהודים, שרובם עברו בהמשך לאיטליה וכן כאלו ששבו להתגורר בעיר.
ב-1950 חיו בעיר 290 יהודים ועל חורבות בית הכנסת הוקם ב-1968 בית כנסת גדול (קטן יותר מקודמו).
ברחבי העיר הוצבו מעל 200 אבני נגף, לזכר נספים יהודים, בני העיר.
הקהילה היהודית ביודנבורג הייתה קטנה יחסית, אך היו בה בית כנסת ובית קברות משלה, הממוקם מדרום לעיר ליד טירת וייר (Schloss Weyer).
יהודים התיישבו ביודנבורג, לפני 1350 באזור מופרד שנודע בשם "יודנגאסה" (סמטת היהודים) וחלקם, לפחות, התפרנסו מהלוואות כספים ומשכונאוּת לבישופים ואצילים.
היהודי הראשון שנודע בשמו היה זיסמן (Süßman), שהוזכר במסמך חוב משנת 1305. בשנות ה-1350, היה היהודי הסליין פון פריזאך (Häslein von Friesach), אחד המלווים הבולטים ביודנבורג, אך הוא עזב את העיר לאחר שפג תוקף הרישיון שלו.
ליהודי יודנבורג היה בית כנסת ובית קברות משלהם.
יהודי העיר גורשו, ככל יהודי שטיריה, בשנת 1496.
במאה ה-19 הורשו יהודים לחזור ולהתיישב בעיר והם חיו בה עד שנות ה-30 של המאה ה-20. בתקופת הנאצים נעשו מאמצים לשנות את שם העיר, שנחשב בלתי מקובל בגלל המילה "יהודי" או "יהודים", ל"זירבנשטט" (עיר האורן).
בשנת 2019, הוקמה בעיר אנדרטה הנקראת "שתי טבעות בזרם הזמן".
שתי הטבעות משובצות בלוחות פלדה ועליהם חרוטים שמות היהודים שתועדו מימי הביניים ועד לאלו שגורשו ונרצחו על ידי הנאצים.
כנסיית יודנבורג מסומנת במסמכים מקומיים כבית כנסת לשעבר, ורבות מהאבנים במבנה נושאות כתובות עבריות.
בתקופת פריחתה הכלכלית של העיר מוראו, התפתחה בה קהילה יהודית, בעיקר: בעלי הון, סוחרי בקר ומלח, וכן גידול כבשים לתעשיית צמר ולבד.
הרובע היהודי שכן, ככל הנראה, בפינה הדרום-מערבית של כיכר רפאלט (Raffaltplatz), באתר שבו ניצבים מבני מבשלת הבירה.
לא ידוע האם הוקמו בעיר בית כנסת, או בית עלמין.
המקור האמין האחרון המזכיר נוכחות יהודית במוראו מתוארך לשנת 1405.
הנוכחות היהודית בעיירה מתועדת כבר במאה ה-15. עדות דוקומנטרית משנת 1429 מאשרת שלקהילה היה בית כנסת פעיל בעיר.
כיוון שלא היה בית עלמין מקומי, הקהילה הסתמכה על שירותי הדת והקבורה של הקהילה הגדולה יותר בגראץ.
קיים תיעוד על "יוזף היהודי" (Josepf der Jud) ו"פרנהרט הפיוורל" (Pernhart der Pewerl) שפנו לשופט היהודי "ארהרט הטְרָפּ" (Erhart den Trapp) בגראץ, וכן על כך שיהודי מהרטברג ליווה את גופתו של יהודי אחר, לבית הקברות בגראץ.
פרטים על בית הכנסת שנויים במחלוקת ומקורות המידע היחידים הם אגדות וסיפורים מהאוכלוסייה המקומית.
אלה קובעים כי ל"מקדש היהודי" הייתה קפלה בולטת דמוית מגדל.
מחקרים עקבו אחר מיקומו של הבניין עד לרובע הפנימי הישן של העיר, אך הוא נהרס בשנת 1871.
בתקופת השואה עברו דרך העיר מספר צעדות מוות של יהודים מהונגריה לכיוון מחנה מאוטהאוזן, באביב 1945 ורבים מתו או נרצחו בדרך.
לאחר השואה, הפכה העירייה את המבנה (המשוער) של בית הכנסת לשעבר, לאתר זיכרון ומוזיאון, המספק מידע על המשפחות היהודיות שחיו בעיר.
משפחות יהודיות התגוררו בוויטסברג , השוכנת כ-40 קילומטרים מערבית לגראץ, משנת 1358 ואילך.
במחצית הראשונה של המאה ה-15 הגיע מספרם ל-20 שהתפרנסו בעיקר מהלוואות כספים לתושבים ולחקלאי האזור.
בשנת 1497, הם גורשו מביתם, ככל יהודי שטיריה.
בימי הביניים הייתה העיירה נוינקירכן (Neunkirchen) חלק משטיריה.
התאריך המדויק של הגעת המשפחות היהודיות הראשונות לנוינקירכן אינו ידוע והתיעוד הראשון של יהודים בעיירה נמצא ברשומות של מנזר פורמבאך , משנת 1343, מזכיר ארבע משפחות יהודיות: עזראל (Azrahel), אפרלין (Efferlin), יודלין (Judlin) ומרכל (Merchel).
במחצית השנייה של המאה ה-14 נבנה בית כנסת בנוינקירכן וככל הנראה התקיימה הקהילה היהודית במקום בשנים 1380–1482, שכן קיימים תיעודים של שופטים יהודים מתקופה זו.
את בית הכנסת ואת הרובע היהודי, ניתן לאתר על פי תיעוד של תרומה מאת מקסימיליאן הראשון לאחוות הירונימוס (Hieronymusbruderschaft), בשנת 1504. המלך העניק אישור לאחוות אישור לבנות כנסייה באתר בית הכנסת ואכן נבנתה שם כנסיית סימוני (Simoni-Kirche).סביב בית הכנסת מוזכרים גם כמה בתים של הקהילה היהודית.
על פי מסמך משנת 1493 ניתן להגדיר את גבולות הרובע היהודי ששכן ליד טחנת השוק (שהפכה ל-Mühlgasse; תרגום: סמטת הטחנה).
בית הכנסת נבנה מאבן וצריך היה לרדת כמה מדרגות כדי להיכנס אליו.
כיוון המבנה היה לדרום-מזרח, התואם את הכיוון לכיוון ירושלים.
בצמוד לבית הכנסת היה מקווה טהרה שככל הנראה קיבל את מימיו מנחל הזורם כ-5 מטרים ממנו.בשנת 1496 נאלצו יהודי נוינקירכן לעזוב את העיר.
במאה ה-19 הייתה קהילה יהודית בנוינקירכן ובשנת בשנת 1890 נחנך בית קברות יהודי עם שני מבנים בסגנון נאו-מורי בכניסה וביניהם שער ברזל יצוק.
לפני הקמת בית הקברות, הקהילה היהודית קברה את מתיה בבתי קברות יהודיים בלקנבך וקוברסדורף.
בבית הקברות יש כ-140 מצבות הוא נעול, אך המפתח זמין ברשות המקומית.
בית כנסת, היה המרכז הדתי והתרבותי של הקהילה, מתועד לראשונה בשנת 1429. בית הכנסת היה מבנה פשוט ושימש לזמן קצר כמקום מושבה של הרבנות העליונה לשטיריה, קרינתיה וקרניולה.
ליד בית הכנסת עמדו בית הרב וישיבה.
בצד המזרחי היה גן ובו בית קברות.
מתחת לבית הכנסת היה מקווה שקיבל את מימיו מנהר דראווה הסמוך.
לאחר גירוש היהודים בשנת 1501, הוסב בית הכנסת לקפלה.
רב בשם אברהם הוא הרב הראשון, הידוע, במריבור, אברהם, פעל שם שנים, לפני מותו בשנת 1379.
גם במרבורג, התפרנסו רוב היהודים מהלוואות כספים (כאשר כרמים שימשו לעיתים קרובות כבָּטוחה) וחלקם עסקו בסחר יין.
אחד מבני הקהילה, איסרל (Isserl) היה איש עסקים שחי במרבורג עד מותו בתחילת המחצית השנייה של המאה ה-14 והוא נודע בשל גודל ההלוואות שנתן ולקוחותיו, אצילים חשובים, כמו: שנקן פון אוסטרוויץ (Schenken von Osterwitz), אצילי וולזה ואאופנשטיין , ורוזני גורץ .
כשנפטר, השתלט נכדו מוש (Musch) על העסק והעניק את הלוואותיו לאצילים חשובים אף יותר, כמו רוזני צילי .
הוא היה בעל חשיבות כה רבה לאצולה עד שקיבל פריבילגיה מהרוזן מיינהרד השביעי מגורץ ועבר להתגורר בגורץ.
כל הונו הוחרם עקב עזיבה ללא רשות, אך הוא קיבל הבטחה מהדוכסים אלברכט השלישי ולאופולד השלישי שאם יחזור למרבורג, יקבל חזרה את כל הונו.
הקהילה היהודית הגדולה והאמידה תרמה להתפתחותה של מרבורג למרכז מסחרי ופיננסי של האזור.
בתקופת שלטונו של מקסימיליאן הראשון, בשנת 1497, גורשו כל יהודי שטיריה וביניהם יהודי מרבורג, דבר שפגע קשות בכלכלת העיר.
במקומותיהם החדשים רבים מהיהודים קראו לעצמם מרפורגו או מורפורגו, (על שם העיר אותה נאלצו לעזוב לאחר שחיו שם יותר ממאתיים שנה).
שם המשפחה מורפורגו עדיין נפוץ מאוד, במיוחד באיטליה, וניתן למצוא אותו גם בארצות הברית ובישראל.
יהודים החלו לחזור למאריבור במהלך המאות ה-19 וה-20 ורבים מהם היו פעילים מאוד בתחומי הכלכלה, במיוחד כבעלי מפעלים מנהלים בתעשיית הטקסטיל.
רובם השתייכו למעמד הביניים הבורגני.
על פי מחקרים, היהודים בתקופה זו, לא התגבשו לקהילה יהודית ולכן לא היה להם בית כנסת.
בשל האנטישמיות הקיצונית בממלכת יוגוסלביה היגרו חלק מיהודים עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה ואלו שנשארו נרדפו על ידי הנאצים, לאחר הכיבוש הגרמני באפריל 1941.
לאחר מלחמת העולם השנייה, גרים במקום, רק מעט יהודים ולא ידוע על קהילה.בית הכנסת לשעבר של מרבורג, משמש למטרות תרבותיות.
בשנת 1340, זמן קצר לפני שמשפחת סנגר (Sannegger) הועלתה לדרגת רוזנים, תועד לראשונה, בצליה, יהודי בשם שבליין.
היו לו שני בנים, מוש (Musch) וחצ'שים (Chatschim, שהיו מלווים בריבית והם סייעו לאצילי ציליה בהרחבת שלטונם.
לאחר מותם פחתה חשיבותם של היהודים בציליה ובסביבות שנת 1400 הורה הגראף הרמן השני (Graf Hermann II) לגרש את כל היהודים מתחום שלטונו.
האנטישמיות וגירוש היהודים בימי הביניים
הנוכחות היהודית נתפסה בעיני האוכלוסייה כבלתי רצויה ברוב המקרים.
לפני פרעות או גירושים, הואשמו היהודים לרוב בחילול לחם הקודש, או ברצח לשם פולחן דתי.
ב-1312 נטען כי יהודי פירשטנפלד (Fürstenfeld) חיללו לחם קודש, מה שהוביל לרדיפות נגד יהודים ברחבי שטיריה וקרינתיה.
ב-1437/38 הכריחו אצילי העיר גראץ את הדוכס פרידריך החמישי לגרש את יהודי העיר והוא החרים את רכושם, חיסל את הרובע היהודי ואסר על כניסת יהודים לגראץ למשך עשר שנים.
היו יהודים שחזרו לעיר, אך ב-1497 גירש אותם מקסימיליאן הראשון, מכל רחבי שטיריה "לנצח נצחים", בנימוק שהיהודים חיללו את הקודש, עינו והרגו ילדים נוצרים, כדי לקחת את דמם ולהשתמש בו.
חוקרים הוכיחו כי הסיבות האמיתיות לאנטישמיות היו כלכליות ולא דתיות.
היהודים היו כפופים ישירות לנסיך האיזורי, שילמו לו מסים (ולא לעיר), והתחרו בסוחרים.
הנסיכים לקחו הלוואות מהיהודים, אך דווקא בשל כך התערערו יחסיהם.
באותה תקופה נזקק הנסיך לכספים רבים כדי להתגונן מפני העות'מאנים, והאצילים והסוחרים המקומיים, דרשו בתמורה לגרש את היהודים.
האיסור על ישיבת יהודים בשטיריה נמשך עד אמצע המאה ה-19. הקיסר יוזף השני התיר בשנת 1783, לשהות לטווח קצר בשטיריה, הן לאוסטרים והן לזרים בני "דתות נוצריות או אחרות".
בעקבות מהפכת 1848 באימפריה האוסטרית הוענק ב-4 במרץ 1849 שוויון וזכויות אזרח לכל האזרחים ללא קשר לדתם.
חוק השיוויון בוטל ב-31 בדצמבר 1851 ובהמשך נאסר על יהודים להיות בעלי קרקעות.
על אף זאת, יהודים החלו להגיע לשטיריה מדרום בורגנלנד, שכן הם נחשבו רשמית רק "במעבר".
בשנת 1862 אושר לסוחר יין יהודי, מוריץ פירסט (Moritz Fürst) להתגורר דרך קבע בגראץ.
בהמשך, הותרו מגורים בעיר גם ליהודים נוספים, שהיו בעלי אמצעים כלכליים.
באותה שנה, קיבל מקס שישה (Max Schischa) אישור לקיים טקסים דתיים ובכלל זה לעבוד כשוחט.
הקהילה בגראץ התבססה בהדרגה, ובשנת 1865 חיו בעיר 20-30 משפחות, דרך קבע.
בשני העשורים שלאחר מכן, התיישבו בעיר מעל 1,200 יהודים, בעיקר משבע הקהילות בבורגנלנד.
ארגון "הקואופרציה הישראלית" (Israelitischen Korporation) נוסד ב-22 בספטמבר 1863 והוא בנה בגראץ חדרי תפילה, בית ספר יהודי פרטי (1864) ובית קברות.
בשנת 1865 נפתח בית כנסת עם מעל 200 מושבים.
בשנת 1867 חוקקה החוקה לשוויון כל אזרחי הזרמים הדתיים האחרים, וכך גם לשוויון משפטי של יהודי אוסטריה.
הקהילה היהודית של גראץ נוסדה בשנת 1869 והיא הפכה להיות המרכז היהודי הגדול בשטיריה, כפי שנראה בטבלה הבאה:.
לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה, התגברו רגשות אנטישמיים בגראץ, בעקבות הגעת כ-2,000 פליטים יהודים מגליציה ובוקובינה, במהלך המתקפה הרוסית בשנת 1915. הם היו דתיים יותר, והתבדלו מתושבי גראץ.
הם דיברו יידיש, והיו בעלי סממנים יהודיים, כמו: פאות, ציציות, ולבוש מיוחד.
הם כונו "יהודים מזרחיים" והיו לסמל וסטריאוטיפ בעיני האנטישמים.
אנטישמיות ותקיפות החלו מאז עליית הנאצים.
בפברואר 1938 נהרסו חלונות ראווה של עסקים בבעלות יהודית ועם סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית , ב-11 במרץ, החלו התקפות נגד הקהילה היהודית, כמעשי שגרה.
ב-13 במרץ 1938 נעצרו הנהלת הקהילה היהודית, הרב הראשי דוד הרצוג, ואנשי עסקים יהודים עשירים, ועברו חקירות אכזריות, עוד בטרם לפני שנשלחו למחנה דכאו.
התושבים היהודים הודחו מתפקידים ציבוריים ומקצועיים, והוטלו עליהם איסורים רבים: איסור שימוש בבתי מרחץ, איסור על ילדים יהודים ללמוד בבית הספר, פיזור מועדונים ואגודות.
תנאי החיים הקשים הובילו יהודים להגר ועד ה-4 בנובמבר 1938, 417 מיהודי גראץ הצליחו להימלט לארץ ישראל.
במהלך ליל הבדולח ב-9 בנובמבר 1938, בית הכנסת הוצת והושחת על ידי אנשי האס אה, אולם הטקסים פוצץ, מצבות רבות ניזוקו, ויותר מ-300 יהודי גראץ גורשו למחנה הריכוז דכאו.
היהודים הנותרים גורשו לווינה ועד שנת 1940 הכריזה גראץ שהעיר "נקייה מיהודים ".
לקראת סוף המלחמה, גראץ הייתה בין הערים שדרכן צעדו "צעדות מוות" של יהודים מהונגריה.
גרשון שופמן (1880–1972), סופר עברי שהגיע לווינה בשנת 1913. לאחר נישואיו בשנת 1920, עברו הוא ואשתו לגראץ, שם התגוררו עד להגעת הנאצים לשלטון.
ביולי 1938, הוא עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
הרב שמואל מיזם (Samuel Mühsam; 1837–1907) למד פילולוגיה קלאסית בברסלאו, קיבל את הדוקטורט שלו באוניברסיטת לייפציג בשנת 1864, ולאחר מכן הפך לרב.
משנת 1877 ועד מותו, הוא היה רב הקהילה היהודית בגראץ והיה הכוח המניע מאחורי גיוס הכספים הדרושים לבניית בית הכנסת הישן בגראץ.
קורט בריהל (Kurt Brühl; 1929–2014) היה נשיא הקהילה היהודית של גראץ בין השנים 1980 ל-2000 וקונסול כבוד של בריטניה במדינות הפדרליות האוסטריות קרינתיה ושטיריה.
כיהן במועצת המנהלים של הקהילה היהודית בגראץ במשך ארבעה עשורים והשתתף באופן פעיל בשיקום בית הכנסת.
אוטו לוי (1873–1961) היה פרופסור מן המניין במכון לפרמקולוגיה באוניברסיטת גראץ וקיבל פרס נובל לרפואה בשנת 1936, יחד עם הנרי דייל.
בשנת 1938 הוא נכלא ולאחר מכן נמלט לארצות הברית, שם התגורר עם משפחתו עד מותו.
הרב דוד הרצוג (1869–1946) למד פילולוגיה שמית בברלין, לייפציג, פריז ווינה וב-1908 מונה לרב בגראץ וכיהן עד 1938. הוא נכלא על ידי הנאצים, אך הצליח להימלט לאנגליה בשנת 1939.
אוטו פרמינגר (1905–1986) נמלט עם משפחתו מבוקובינה לגראץ במהלך מלחמת העולם הראשונה כדי להימלט מהמתקפה הרוסית.
מגראץ נסע אוטו פרמינגר לווינה, שם השלים את לימודי המשפטים שלו בשנת 1928. אחיו איזידור, ראש העיריה הראשון לאחר 1945, נשאר בגראץ.
הפקות התיאטרון המוצלחות שלו זיכו אותו למפורסם בהוליווד ובניו יורק, ובאוקטובר 1935 נסע לארצות הברית כדי לעשות סרטים נוספים.
קהילת המודיעין הישראלית כוללת ארגונים העוסקים באיסוף ומחקר מודיעין במדינת ישראל.
כיום כוללת הקהילה 10 ארגונים בעלי שיוך ממשלתי שונה האחראים על מודיעין צבאי, ריגול ותכנון צבאי.
מערך המודיעין בצה"לאגף המודיעיןאחראי על איסוף וניתוח מודיעין צבאי.
משמש גם כמעריך הלאומי.מספן המודיעיןאחראי על גיבוש תמונת המודיעין בזירה הימית שבה פועל חיל הים הישראלי והעברתה לגורמי הפיקוד והתכנון במפקדת חיל הים וליחידות הלוחמות של החיל.
במקביל אחראי מספן המודיעין על שילוב המרכיב הימי בתמונת המודיעין הכוללת שמגבש אגף המודיעין במטה הכללי של צה"ל.להק המודיעיןיחידה ראשית במטה חיל האוויר הישראלי.
מטרתה לסייע במניעה ובחקירה של עבירות הלבנת הון, מימון טרור, ופעילות שעניינה פגיעה בביטחון המדינה.
בעבר נכללו בקהילת המודיעין גם הארגונים הבאים:
לשכת הקשר ליהודי ברית המועצות ("נתיב") - הייתה אחראית על מתן סיוע והגנה ליהודי ברית המועצות.
הוצאה מקהילת המודיעין לאחר נפילת מסך הברזל ב־1990.
הלשכה לקשרי מדע (לק"ם) - הייתה אחראית על השגת מודיעין טכנולוגי.
נסגרה בעקבות חשיפתו של ג'ונתן פולארד שריגל מטעמה בארצות הברית.
הפיקוח הפרלמנטרי על קהילת המודיעין מבוצע על ידי ועדת המשנה למודיעין ולשירותים החשאיים של ועדת החוץ והביטחון של הכנסת, המקבלת דיווחים שוטפים מבכירי הקהילה.
ועדת ראשי השירותים (ור"ש) היא הפורום הבכיר ביותר שבו נפגשים ראשי ארגוני המודיעין.
בוועדה חברים באופן קבוע שלושת ראשי הארגונים בקהילת המודיעין: ראש אמ"ן, ראש השב"כ וראש המוסד.
ראשי גופי מודיעין אחרים (המרכז למחקר מדיני (ממ"ד) של משרד החוץ ואגף החקירות והמודיעין במשטרת ישראל) מוזמנים על פי העניין.
עם זאת, ועדה זו אינה פורום מחייב לשיתוף פעולה ואין לה מנגנון הכרעה במחלוקות בין הארגונים.
יו"ר הוועדה הוא ראש המוסד.
ועדות שונות ובודקים יחידים מונו במרוצת השנים לצורך בחינת הסוגיות של המבנה הראוי לקהילת המודיעין של מדינת ישראל, שאלת חלוקת האחריות והסמכויות בין אמ"ן, השב"כ והמוסד, ומתכונת העבודה של שלושתם מול ראש הממשלה והשרים, לשם גיבוש המלצות, בין אם בעקבות אירועים טראומטיים, ובין אם בדרך שיגרה.
הוועדה הבינשרותית של קהיליית המודיעין (1987)
הוועדה לחקירת מערך המודיעין בעקבות המלחמה בעיראק (2004)
הממשלה נדרשה לנושא בהזדמנויות שונות וקיבלה החלטות בנדון.
מבקר המדינה הציב את הנושא על סדר יומו והגיש לכנסת את ממצאיו ומסקנותיו.
גם ועדת המשנה למודיעין ושירותים חשאיים של ועדת החוץ והביטחון כבר עסקה בסוגיה בשנת 1994 והניחה שורה של המלצות בפני ראש הממשלה.
חלוקת העבודה בין זרועות המודיעין, אמ"ן, השב"כ, והמוסד, מושתתת, במבנה הנוכחי של הקהילה, על בסיס גאוגרפי בדרך כלל.
קיימים קווי השקה ורצועות חפיפה, לעיתים רחבות למדי, בין הארגונים.
מידת התיאום ושיתוף הפעולה הבינזרועי לקתה בעבר באופן מהותי בחסר, ופגמה לעיתים ביעילות העשייה המודיעינית בנושאים שונים.
בשנים האחרונות חל שיפור של ממש בתחום זה.
הארגונים הטמיעו את ההכרח בהיזון הדדי של מידע מודיעיני ובסנכרון פעילויות מסוימות, המהווים מכפיל כח ותורמים להעלאת רמת ההישגים ושיעור ההצלחה.
נותרו עדיין נושאים פתוחים לדיון ואף שנויים במחלוקת באשר לחלוקת האחריות וגבולות הגזרה הבין-זרועית.
במסמך המכונה "המגנא כרטא", ממשיכים ראשי השירותים לנסות ולגבש הסכמות ביחס למכלול העניינים של הפרק.
ועדת המשנה למודיעין ולשירותים חשאיים מקיימת מעקב בנושא ובוחנת את המהלכים הננקטים לצורך יישוב סלעי המחלוקת בדרך עניינית.
על פי הצורך תגלה ועדת המשנה מעורבות פעילה בתחום זה על מנת להבטיח נוהלי עבודה סבירים ותקינים לתועלת עבודת המודיעין.
ההתפתחות ההיסטורית של קהילת המודיעין הועידה לאגף המודיעין של צה"ל מטלות ותחומי פעולה, אשר אינם בתחום אחריותו של מודיעין צבאי על-פי הרוֹוֵח והמקובל במרבית מדינות המערב.
דוגמאות לכך הם האחריות על המחקר המודיעיני בתחום המדיני והובלת תחום מודיעין האותות, גם בנושאים שאינם צבאיים מובהקים.
מדינת ישראל בשנות קיומה הראשונות נשענה על צה"ל גם כעוגן וכמכשיר לביצוע משימות לאומיות בהיותו מערכת בעלת כושר ארגוני, משאבים וכוח אדם זמין.
בתוך כך נטל על עצמו המודיעין הצבאי גם פונקציות שהוא אינו הכתובת הטבעית והמתבקשת מאליה למילוין.
תחום נוסף בו עסקה ועוסקת קהילת המודיעין הוא הצלת יהודים והעלאתם לארץ.
עם הזמן התגבשה בישראל התפיסה שמדינת ישראל צריכה להיות אחראית להגנה על קהילות יהודים בחו"ל הנתונות במצוקה ולהעלותם לישראל, אם המצב ידרוש זאת ואם ירצו בכך.
הטיפול במשימה זאת הוטל על "המוסד".
הניסיון שנצבר בפעילות עם יהודי מרוקו, באמצע שנות ה-50, הצלתם והסיוע לעלייתם לישראל תורגמו לפעילות סיוע לקהילות בעולם.
הוועדה לחקירת מערך המודיעין בעקבות המלחמה בעיראק סברה כי למרות ההתקבעות ההיסטורית של המבנה הנתון, וחרף היתרונות שצברו חטיבת המחקר של אמ"ן ויחידה 8200 מתוקף ניסיונן רב השנים, מן הראוי להשתית סוף-סוף את מבנה קהילת המודיעין על חלוקת עבודה נכונה הן מהבחינה הייעודית והמקצועית, והן מהבחינה החוקתית-דמוקרטית.
בשל כך סברה הוועדה כי קיים צורך לשקול מחדש את מעמדו ומקומו של מודיעין האותות (הסיגינט) וכן את העברתם של תחומים מדיניים אסטרטגיים מסוימים ותחומים לא צבאיים הנתונים כיום לאחריות אמ"ן לגורם מודיעיני אזרחי.
הוועדה המליצה על רפורמה שבסופה יכלול מערך המודיעין שלושה או ארבעה גופי מודיעין עצמאיים, וכן את המועצה לביטחון לאומי.
ההבחנה ביניהם (להוציא רשות סיגינטית, אם תקום) תהא מבוססת על נושאי ותחומי האחריות של כל אחד מהגופים:
אמ"ן - אגף במטה הכללי של צה"ל, האמון על מתן התרעה מפני מלחמה ועל פעולות טרור.
מופקד על הערכת המודיעין הלאומית במישור הצבאי, המדיני והטכנולוגי ועל מתן מודיעין שוטף והפצתו לדרגי צה"ל, לשר הביטחון, לממשלה ולגורמים ממלכתיים ונשיא המדינה.
המוסד - תחום אחריותו העיקרי, בנוסף לסיכול, הוא מודיעין מדיני-אסטרטגי, כולל יציבות משטרים, מודיעין טכנולוגי וגרעיני וכן טרור גלובאלי.
שב"כ - תחום אחריותו העיקרי הוא ביטחון המדינה, מנגנוניה ואזרחיה, אל מול איומי טרור פלסטיני ואחר ואל מול איומים של חתרנות פנימית.
רשות סיגינטית - תשרת את כלל השירותים שלעיל על-פי הצי"ח ובהתאם לעדיפויות שיקבעו על ידי הדרג המדיני, אם תוקם.
מועצה לביטחון לאומי - אמונה על גיבוש הערכת המצב הלאומית לאור תמונת המודיעין הכוללת, והכנת דרכי פעולה אפשריות (דפ"אות) מדיניות וביטחוניות כמענה.
פעילותה של הלשכה לקשרי מדע, שהייתה בתוך משרד הביטחון, נחשבה כחלק מקהילת המודיעין עד למעצרו של ג'ונתן פולארד בארצות הברית.
הפעלתו נחשבה כחריגה מהמדיניות שהייתה נהוגה בקהילה שלפיה לא מבוצעות פעילויות ריגול בארצות הברית, גם אם עשויה להיות לכך תרומה מודיעינית חשובה.
עם פרוץ מגפת הקורונה בישראל, נרתמה קהילת המודיעין לסייע למערכות הממשלתיות להתמודד עם השלכותיה.
הסיוע התבטא הן בתחומי השגת המידע על המגפה בעולם ובארץ, במאמץ לקטוע את שרשרות ההדבקה, והן במאמץ להשיג ולפתח מערכות וציוד לבדיקות וטיפולים בחולים, ובטיוב השליטה בנתונים על המגפה והחולים.
תפנית זו וההרתמות של קהילת המודיעין לעסוק בתחומי פנים אזרחיים, בכלל זה ניטור ומעקב על אזרחי המדינה, עוררה ויכוח בציבור על כך.
מערך קהילת המודיעין הרוסית (Система спецслужб России) כולל עשרות ארגוני ביון וביטחון האחראים לביטחונה של המדינה.
הגוף העיקרי שמפקח על השירותים החשאיים ברוסיה הוא מועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית.
שירותי הביון הרוסיים האחראים לאיסוף מודיעין הם:
סו"ר - שירות הביון החיצוני של רוסיה, האחראי לפעילויות ריגול והוא הזרוע המודיעינית של ממשלת רוסיה
גר"ו - מינהל המודיעין הצבאי של המטכ"ל הרוסי.
זוהי סוכנות הביון הגדולה ביותר במזרח אירופה והיא סוכנות המודיעין של צבא רוסיה
מינהל הביון של המטה הכללי של הצי הרוסי, מודיעין ימי
מרכז בקרת החלל - חלק של חיל הגנת האוויר והחלל של רוסיה - אחראי על הלוויינים הצבאיים של רוסיה ואיסוף מודיעין על לווייני מדינות אחרות.
המינהל ה-12 של משרד ההגנה - אחראי בין היתר על הביטחון גרעיני ואבטחת מתקני גרעין ומאבק מאבק בניסיונות ארגוני טרור להשיג נשק גרעיני לפעולות טרור.
אם.וה.דה - משרד הפנים הרוסי, המופקד על משטרת המדינה אחראי לאכיפת החוק ולמלחמה בפשע המאורגן ובפשיעה בכלל.
בתוך המשרד קיים מערך מודיעיני הכולל את המינהל (לשכה) לאיתור מבצעי (Оперативно-поисковое Управление (Бюро) МВД России) האחראי למודיעין משטרתי ברוסיה.
בתקופת ברית המועצות נקראה מינהל 7. נחשב למקבילה הרוסית לאגף החקירות והמודיעין של משטרת ישראל.
המודיעין הרוסי התגבש כאיגוד של ארגוני מודיעין עם פירוק ברית המועצות, ב-1990. אף שסוכנויות ביון אזרחיות ברוסיה הוקמו עוד בתחילת המאה העשרים, ב-1913. סוכנות המודיעין הצבאית ברוסיה היא אחת הוותיקות בעולם והיא יורשת סוכנויות ביון קודמות שמקורן עוד מ-1717 ושנת 1815.
בתקופת ברית המועצות קהילת המודיעין הסובייטית הורכבה ממבנה ברור של שני סוגי מודיעין: מודיעין אזרחי - הקג"ב ומודיעין צבאי - הגר"ו.
שאר תפקידי הביון הוטלו על הקג"ב והייתה חלוקת תפקידים ברורה ומשום כך היריבות בין שני הגופים הללו הייתה אפילו גדולה יותר מהיריבות בין ה-CIA וה-FBI האמריקני.
ב-1991 מבנה קהילת המודיעין ברוסיה החל להתפצל לעשרות, אם לא מאות ארגונים שונים, שכל אחד מהם נטל לעצמו תפקיד באיסוף מודיעין.
לצד המודיעין האזרחי, הסו"ר הרוסי והמודיעין הצבאי, גר"ו, התקיים גם ארגון מודיעין פנימי, שלמרות שמותיו הרבים התפרסם החל מ-1995 בשם פס"ב.
בשנות ה-90, המודיעין האלקטרוני הוטל על פאפס"י, תפקיד שהוטל בעבר על קג"ב.
ואולם החל מאמצע שנות התשעים מסתעפת מאוד עבודת המודיעין ברוסיה וכיום קשה מאוד, אף למומחי ביון רוסיים, להגדיר את עבודתם הברורה של כל אחת מסוכנויות הביון הרוסיות.
שנות ה-90 התאפיינו בתחרות סמויה וגלויה בין שירותי הביון הרוסיים בעיקר, בין זרועות ביטחון הפנים (פס"ק ואחר כך פס"ב) והמודיעין הצבאי (גר"ו) והמשטרה (אם.וה.דה).
התחרותיות הביאה אף לעיתים למעצרים מוגזמים של זרים שנחשדו בריגול.
כך למשל, נעצר נציג המוסד במוסקבה, בשנות ה-90 ונחשד באיסוף מידע חשאי, זאת מאחר שניסה לרכוש צילומי לוויין של חברת סובאינפורמספוטניק, חברה מסחרית של הגר"ו העוסקת בסחר בצילומי לוויין בעלי עניין.
למרות מעורבות פעילה של המודיעין הצבאי הרוסי בעניין, החליט הפס"ק לגרשו מהמדינה ולהאשימו בריגול.
ב-2003, הנשיא ולדימיר פוטין, ערך ארגון מחודש במבנה קהילת המודיעין הרוסית והוקמו סוכנויות אכיפה ומודיעין ללוחמה בסמים, ארגונים אחרים הוכפפו לשירות הביטחון הפדרלי ונערך שינוי מבני במערך המודיעין המשטרתי.
לפיצול המבלבל הזה בקהילת המודיעין הרוסית, הוסיף גם דמיטרי מדבדב, יורשו של פוטין.
בסוף שנת 2008 הוא הקים שירות מיוחד ללוחמה באלכוהול (השירות הפדרלי לשליטה באלכוהול) והפרידו מהשירות הפדרלי למלחמה בסמים.
בספטמבר 2008 מדבדב פירק את המחלקה למלחמה בטרור ובפשע המאורגן והקים במקומה את המחלקה למלחמה בקיצוניות, בצעד שזכה לביקורת נוקבת מצד מומחים למודיעין פלילי שטענו כי זה פוגע ביכולות האכיפה.
ב-2010 הנשיא קידם מהלך לרפורמה משטרתית כוללת גם במערך המודיעיני.
בינואר 2011 הוקם ארגון אכיפת חוק ומודיעין חדש בשם ועדת החקירות של הפדרציה הרוסית, שהוא ארגון חקירות פדרלי רב-עוצמה.
אף שהתחרות בין זרועות הביון ברוסיה הייתה לסמויה יותר במהלך שנות שלטונו של פוטין, ב-2006 נעצר נציג נתיב ברוסיה בחשד לריגול וגורש מהמדינה.
ב-2011 שוב נעצר נציג ישראלי במוסקבה באשמת ריגול, אל"ם ואדים ליידרמן.
באותה תקופה הוא שירת כנספח צה"ל במוסקבה ונחשד בריגול, ככל הנראה לאחר שביצע התקשרויות עם התעשיות הביטחוניות ברוסיה מטעם התעשיות הצבאיות בישראל.
בשנת 2016 נערך שינוי ארגוני נוסף כאשר השירות הפדרלי למלחמה בסמים ושירות ההגירה הפדרלי מוזגו אל תוך משרד הפנים.
בנוסף כל הכוחות המיוחדים המשטרתיים הוצאו מאחריות משרד הפנים והועברו לאחריות המשמר הלאומי שאך זה הוקם והופקד על שמירת הסדר, ביצוע מבצעים מיוחדים, אכיפת חוקי סחר בנשק לא חוקי ותגבור כוחות של יחידות המשטרה.
קהילת המודיעין של שווייץ הוא מכלול של ארגונים לאיסוף מודיעין המופקדים על הגנת המדינה ואבטחת האינטרסים של שווייץ.
ב-1 בינואר 2010 הוקמה סוכנות ביון חדשה בשווייץ, המאגדת שני ארגונים קודמים.
שירות הביון הפדרלי (Nachrichtendienst des Bundes), שאך זה נוסד, מאגד את שירות הניתוח והמניעה לשעבר ואת שירות המודיעין האסטרטגי הקודם.
הסוכנות היא ארגון ביון מודרני ורב עוצמה, המשתף כיום פעולה עם ארגוני ביון במדינות השכנות.
השירות משתף פעולה עם המחלקה הפדרלית להגנה האזרחית, הגנה וספורט, המחלקה הפדרלית למשפטים ומשטרה, המחלקה הפדרלית לעניינים כלכליים והמחלקה הפדרלית לענייני חוץ.
קהילת המודיעין של קוריאה הצפונית היא מצבור של זרועות אכיפת חוק וסוכנויות ביון שלכל אחת מהן תפקיד מוגדר מראש, שכמעט ואינו מצריך תיאום בין הארגונים השונים.
ארגוני הביון של קוריאה הצפונית נוסדו ואורגנו על פי המודל של קהילת המודיעין הסובייטית שחולקה לשני ארגונים בלבד הקג"ב והגר"ו.
סוכנויות הביון של צפון קוריאה כפופות כולן ללשכת המודיעין הכללית של הקבינט של קוריאה הצפונית, כאשר הלשכה כפופה לוועדה המרכזית של מפלגת הפועלים של קוריאה הצפונית - מפלגת השלטון.
מחלקת הקישור של לשכת המודיעין הכללית אחראית לביצוע פעילויות תיאום נדרשות בין גופי הביון, במידה ונדרש תיאום בביצוע מבצעי איסוף מודיעין משולבים, בעיקר כנגד יפן וקוריאה הדרומית ובאיסוף מודיעין על הכוחות האמריקניים בקוריאה הדרומית.
הארגון העיקרי האחראי לאיסוף מודיעין חיצוני הוא מחלקת המחקר למודיעין חוץ, הכפופה ללשכת המודיעין הכללית.
ההתאחדות הכללית של המתיישבים הקוריאנים ביפן הוא השגרירות, הלכה למעשה, של קוריאה הצפונית בטוקיו.
הארגון הוקם במאי 1955, וכיום חברים בארגון 200,000 איש וזהו הארגון היחיד שמייצג את האינטרסים הדיפלומטיים של קוריאה הצפונית ביפן, אף שהשלטונות היפניים לא מנהלים כל שיח עם נציגי ארגון זה, מאחר שלדעת שירותי הביטחון היפניים, הארגון משמש כחסות לפעילויות ביון במדינה.
לשכת המודיעין של המטה הכללי של הכוחות המזוינים העממיים של קוריאה הצפונית, הוא הזרוע העיקרית המופקדת על איסוף מודיעין צבאי וטקטי עבור משרד הכוחות המזוינים של צפון קוריאה.
למעלה ממאה אלף איש משרתים בארגון ועד שנות ה-90, פעל תוך תמיכה לוגיסטית רבה מהגר"ו הסובייטי.
בשנות ה-90, ניתקו שירותי הביון הרוסיים כל קשר עם סוכנויות הביון של קוריאה הצפונית.
איסוף מודיעין פנימי ותפקידי סיכול ריגול מבוצעים על ידי המשרד לביטחון המדינה של קוריאה הצפונית שהוא למעשה המשטרה החשאית והמשרד לביטחון העם שמשמש ככוח שיטור לאומי המופקד על שמירת הסדר הציבורי.
בעבר המשרד לביטחון הציבור אף כונה סוכנות הביטחון ובטיחות הציבור, והסוכנות לביטחון העם עד שב-1998 קיבל את השם המשרד לביטחון העם.
על פי הערכות פועלים 50,000 סוכני חרש בתוככי המדינה.
מערכת הביטחון הלאומי (בספרדית: Sistema de Inteligencia Nacional) הוא שמה הרשמי של קהילת המודיעין של ארגנטינה הכוללת שורת ארגונים לאומיים פדרליים לאיסוף מודיעין בתחומים שונים: החל במודיעין לאומי והשפעתו על האינטרסים הלאומיים של ארגנטינה, וכלה במודיעין צבאי, מודיעין משטרתי וגופי ביון אחרים.
פעילות מערכת הביטחון הלאומי מעוגנת בחוק מיוחד "חוק הביטחון הלאומי".
מערכת הביטחון הלאומי של ארגנטינה מורכבת מהארגונים הבאים:
מזכירות המודיעין הממלכתית - זוהי סוכנות הביון העיקרית של ארגנטינה האחראית לאיסוף מודיעין חיצוני ונחשבת לארגון גג הכולל מגוון סוכנויות בת עצמאיות כמו הסוכנות לביטחון לאומי, שירות הביון הארגנטינאי, הסוכנות הפדרלית לאבטחת סייבר ומחלקת חקירות פנים.
בית הספר הלאומי למודיעין - זו האקדמיה הלאומית בארגנטינה להכשרת מרגלים וסוכני איסוף מודיעין
המינהל הלאומי לפיקוח משפטי (Dirección de Observaciones Judiciales) זוהי סוכנות מודיעין אותות הכפופה למזכירות המודיעין.
המינהל הלאומי למודיעין פלילי (Dirección Nacional de Inteligencia Criminal) = אחראי לאיסוף מודיעין הנחוץ עבור קציני המשטרה בארגנטינה לצורך מניעת פשיעה.
המינהל הלאומי למודיעין אסטרטגי צבאי של משרד ההגנה (Dirección Nacional de Inteligencia Estratégica Militar) - הוא סוכנות הביון הצבאית של ארגנטינה.
SEFECONAR - סוכנות ביון ואכיפת חוק בתחום המלחמה בסמים
קהל עדת יראים וויען היא עדה שמרכזה בשכונת ויליאמסבורג שבברוקלין ונוסדה על ידי יהודים יוצאי וינה ('וויען' בכתיב ארכאי).
כקבוצות הונגריות דומות (כמו חסידות פאפא וקהילות צעהלים, ניטרא, קראסנה וקאשוי), יש לה כיום מאפיינים חסידיים מסוימים, על אף שמייסדיה היו ברובם אשכנזים (מתנגדים) יוצאי אוברלנד, ממתפללי ה"שיף-שול" בווינה.
הקהילה הוקמה ב-1941 על ידי פליטים שנמלטו מהנאצים.
רבם הראשון היה הרב יונתן שטייף, שכיהן לפני מלחמת העולם השנייה כדיין בבודפשט ונפטר בשנת תשי"ח.
בשנת תשכ"א מונה במקומו הרב עזריאל יהודה ליבוביץ.
משנת תשנ"ב מכהן הרב אשר אנשיל כ"ץ, בנו של הרב יהושע כ"ץ, אב"ד סומבטהלי, ואחי הרב מסרדהלי.
דייני הקהילה בעבר וכיום הם הרב יוסף אליהו שטיינר בוויליאמסבורג, הרב יחזקאל הורוביץ והרב צבי הלפרין בבורו פארק והרב מנחם פישר במונסי.
הרב אשר כ"ץ החליף בשנת תשס"ח את נוסח התפילה בבית הכנסת המרכזי בוויליאמסבורג מנוסח אשכנז לנוסח ספרד והחל לערוך טישים.
במונסי נותר נוסח אשכנז, ובבורו פארק יש שתי קהילות המתפללות בנוסח ספרד ואחת שנותרה עם אשכנז.
בקהילת וויען בירושלים, ברחוב מנחת יצחק בקרית בעלזא, ממשיכים להתפלל בנוסח אשכנז, ובית הכנסת הוא אחד היחידים בירושלים שבו מקדשים בבית הכנסת בליל שבת ומניחים תפילין בחול המועד.
קהילת הסטודנטים הקתולים מינסטר היא קהילת הסטודנטים השייכת לדיוקסיה של מינסטר שבגרמניה.
בראש הקהילה עומד איש דת, אך הקהילה מתנהלת בצורה דמוקרטית.
ההחלטות עוברות בוועד הקהילה אשר מונה 25 חברים.
18 מהם סטודנטים אשר ממלאים את תפקידם בהתנדבות ו-7 עובדי כנסייה.
הצוות מונה מספר תאולוגים, בהם כומר נוסף, מוזיקאים, כלכלנים ועובדים סוציאליים.
הקהילה מתכנסת לתפילות בשתי הכנסיות שלה.
בתחילת כל סמסטר ובסופו נערכת תפילה בקתדרלה של מינסטר, אליה מגיעים כ-1000 סטודנטים.
בקהילה חוגי עבודה רבים כגון "כלכלה וחברה" או "מדע ואמונה".
ועד הקהילה מארגן לסטודנטים אירועים, הרצאות ומופעים, וכן מסיבות ענק לקהל הסטודנטים.
בנוסף, מארגן הוועד טיולים, שאמורים להכיל תוכנית למודית או בעלת נטייה דתית-רוחנית.
היעדים האחרונים היו ישראל וגאנה, שתי מדינות איתן מקיימת הכנסייה קשרים הדוקים.
אחת ממטרותיה של הקהילה היא להוות אוזן קשבת לסטודנטים הזרים ולתמוך בהם כספית ונפשית.
לקהילה קשרים הדוקים עם ארץ ישראל והיהדות.
חזן העיר מינסטר הוא אורח קבע בחוג הבין-דתי של הקהילה.
במסעותיה לארץ הקודש מנסה הקהילה להישאר במגע עם ועד הסטודנטים של המכללה בראשון לציון, העיר התאומה של מינסטר.
ה-KSHG היא אחת מקהילות הסטודנטים הגדולות ביותר בגרמניה וכפי הנראה מהמאורגנות והממומנות ביותר.
היא מחפשת את הקשר עם ישראל ומהווה כתובת חשובה לסטודנטים ישראלים בגרמניה או ישראלים שמחפשים את הקשר הגרמני.
קהילת חשיבה היא תפיסה חינוכית אשר שמה את התלמיד במרכז תהליך הלמידה ומגדירה את המורה כמנחה תהליך למידה משותף וחוויתי לכלל הלומדים יחד.
התפיסה מתייחסת ללמידה תוך כדי עשייה והבנייה של החומר הנלמד תוך כדי שאילת שאלות והפיכת הלומד לפעיל במהלך התהליך.
הדגש הוא על תהליך אותנטי המתרחש תוך כדי עשייה ולמידה.
באחריות התלמיד לשאול שאלות, לבנות תוצרים, ללמוד יחד ולייצר ידע חדש משותף מתוך קהילת הלומדים.
קהילת חשיבה מתחילה בשאילת שאלה פורייה שממנה ניתן לצאת לתהליך למידה משותף בקהילת חשיבה.
החינוכאי הישראלי יורם הרפז מגדיר שאלה פורייה כ'"שאלת מטריה" שקהילת החשיבה עוסקת בהיבטים שונים שלה באמצעות שאלות מחקר.
לשאלה פורייה יש שש תכונות: היא מערערת, פתוחה, עשירה, מחוברת, טעונה ומעשית'.
קהילת חשיבה מכילה עקרונות של למידה שיתופית.
היא גם יכולה להתקיים בתנאים של למידה מתוקשבת ולהוציא את המרב מהכלים מתוקשבים רבים מבלי שהמורה ינהג במרחב הטכנולוגי באופן זהה לאיך שהוא מלמד בכיתה בלמידה המסורתית.
נוסף על כן התאוריה יכולה לסייע למורה ביישום הכלים ללמידה מתוקשבת באופן מתועד הניתן להערכה באופן פשוט יחסית.
בשנות ה-90 ניסה הרפז לפתח בישראל קהילות חשיבה.
בעקבות ניסיון זה פיתח את תאוריית "המודל השלישי".
המודל מתאר את הלמידה וההוראה בקהילת חשיבה משותפת.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 כ-5,400 יהודים – שהיוו כמעט שני שלישים מאוכלוסייתה שמנתה כ-8,500 נפשות.
אוטבוצק הייתה אתר הנופש הגדול ביותר בסביבות ורשה, ויהודים רבים התפרנסו בה מענפי התיירות.
העיר אוטבוצק הוכרה על ידי טובי הרופאים שבמדינת פולין כמקום מרפא למחלות שונות ובעיקר למחלות ריאות, הייתה מלאה צדקה וחסד, כי אליה נהרו חולים מכל המדינה, ברובם עניים מרודים.
(העשירים נסעו למקומות המרפא הגדולים בחו"ל).
לאוטבוצק הגיעו מאות ואלפים תלמידי חכמים ובני ישיבות, אשר מחלתם הביאה אותם לאוטבוצק מכל קצווי המדינה, וכדי לעזור לאומללים אלה נוסדו בעיר הזאת חברות ביקור חולים וקופות של צדקה שסיפקו לכל הנצרכים הנזקקים את צורכיהם המרובים.
בבתי המלון ובבתי המרפא, היו קיימות קופות של צדקה, וכל אורח שבא להנפש וליהנות מאווירה הטוב של אוטבוצק היה מוסיף למחיר היומי שעלה לו במלון תשלום מיוחד לקופה זו, והכסף שהצטבר לסכומים גדולים היה נמסר לחברות שנוסדו כדי לעזור לכל הנזקקים.
העיר הוכרה גם כבירת האדמו"רים בפולין, כיוון שקבעו את דירתם בעיר רבים מגדולי אדמו"רי פולין, והמקום נהפך למרכז התורה והחסידות במדינה.
היו גדולי חסידות שגרו שם רק בחודשי הקיץ, מיד אחרי חג הפסח עד אחרי חג הסוכות.
נוסף על כך עסקו יהודי אוטבוצק במגוון של מקצועות והיו בהם רופאים, נגנים, מלצרים ובעלי אטליזים.
בקרב יהודי אוטבוצק פעלו מפלגות ציוניות וגם אגודת ישראל והבונד.
בעיר פעלו מוסדות חינוך ותרבות יהודיים, אגודות ספורט וארגונים של תנועות הנוער.
בין שתי מלחמות העולם היו בעיר כמה תקריות אנטישמיות ששיאן במהומות נגד היהודים שפרצו בה ב-1936.
העיר אוטבוצק נכבשה בידי הגרמנים ב-29.9.39 ומאותה עת החלה נדידה של האזרחים, בעיקר צעירים, למזרח, שנתפס כמוגן יותר.
מספר כלל התושבים (כולל זמניים, שנהנו מאתרי המרפא בעיר) מנה 24,000, ויותר ממחציתם יהודים שבאו להיעזר במוסדות המרפא שבה.
רציחתם של היהודים בעיר על ידי הגרמנים החלה מיד וכן שוד רכושם וכפייתם לעבודות שונות.
לקראת סוף אותה שנה (1939) הוטלו גזרות ופקודות מגבילות נוספות על יהודי העיר, כמו סימון במגן דוד חנויות יהודיות, נשיאת על הזרוע של בני 12 ומעלה.
באוקטובר 1939 הוקם באוטבוצק יודנרט בראשותו של י' לסמן (Lasmann).
בין תפקידיו היה איסוף כספי כופר לגרמנים ואספקת כוח אדם לעבודת כפייה ולמחנות העבודה.