tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעומת זאת, פסק דין של בית הדין האזורי לעבודה בירושלים עסק במורה שלאחר שנות עבודה רבות בבית ספר נוצרי החלה לעטות חג'אב ונדרשה להסירו בתחומי בית הספר, אחרת תופסק עבודתה.
בקשתה של המורה להחזירה לעבודתה נדחתה, בנימוק שהדרישה להימנע מעטיית חג'אב נובעת מאופיו המיוחד של בית הספר.
קַ֫רְיֶת חַ֫גֶּ'ה הוא כפר פלסטיני בנפת קלקיליה.
בעברו היה כפר שומרוני חשוב.
חלק מהמשפחות החיות כיום בכפר הן צאצאיהן של משפחות שומרוניות שהתאסלמו, ושמותיהם נרשמו בפנקס המתאסלמים שנוהל בידי מנהלת המחוז בתקופה הממלוכית בשכם.
הכפר נמצא כ-420 מטר מעל פני הים, ושוכן על כביש 5506, שיוצא מכביש 55 באל פנדק לכיוון צפון, כ־13 ק"מ ממערב לשכם (נבלוס), וכ-18 ק"מ דרומית לטולכרם.
בעבר היו שזיהו את היישוב עם חגלה, ישוב המוזכר ב"חרסי שומרון" (על שם חגלה אחת מבנות צלפחד) ממנו היו מביאים יין ושמן כמס לבית המלוכה שם.
אולם לאור המשך המחקר וניתוח תמונת תפרוסת הנחלות בהתאם ליישובים הנזכרים בחרסי שומרון וההתפרסות שלהם, הצעת זיהוי זאת נמצאת בספק, שכן הכפר יושב בתחום התפרסות היישובים שבנחלת אביעזר (אשר משתמר בכפר בזריה צפונית לחג'ה).
בתקופת בית שני זהו היה כפר שומרוני בשם "בית חגי", ובמקורות מהתקופה הרומית והביזנטית הוא נקרא בשם "קריית חגה".
כך גם מופיע שם הכפר ברשימת התעודות הממלוכיות והעות'מאניות, וכן בסקר ה-PEF מכונה הכפר בשם "קריית חג'ה".
בסקר ארכאולוגי שנערך בכפר לאחר מלחמת ששת הימים, נמצאו חרסים מתקופת הברזל ב' (ימי ממלכת ישראל), התקופה הפרסית, הרומית, הביזנטית, ימי הביניים והתקופה העות'מאנית.
במקום הייתה אוכלוסייה שומרונית החל מהתקופה ההלניסטית וכנראה עד ראשית התקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל.
בכתובת ארמית, שנמצאה בחפירות הר גריזים חרותה הכתובת 'אשר הקריב חגי בן קימי מן כפר חגי' הוא קריית חגה (כפר חג'ה של ימינו)
בתקופה הרומית והביזנטית היה זה ישוב שומרוני חשוב שבו נולד בבא רבה, מנהיג בולט של עדת השומרונים במאה ה-4, שעל-פי המקורות השומרוניים בנה בכפר בית כנסת.
הכרוניקה השומרונית מספרת על הקמתם של שמונה בתי כנסת על ידי בבא רבה במספר יישובים באזור וביניהם בכפר חג'ה.
במקור שומרוני אחר, ספר ה"תולידה", כרוניקה המתארת את תולדות השומרונים מימי יהושע בן-נון, נזכר אדם ששמו 'גבר בן כרמי מקרית חגה' (ארליך, תשמ"ה, עמ' 174).
בכפר התגלו מקוואות ותבליטים של מנורת שבעת הקנים, המעידים שבכפר הייתה אוכלוסייה שומרונית גם בתקופה הביזנטית ובתקופה הערבית המוקדמת.
בשנת 1322, בימי הסולטן הממלוכי מוחמד בן קלאוון, נבנה בכפר מסגד.
המבנים הללו נבנו בשמו של מוחמד בן מוסא בן אחמד, אימאם מקומי.
לפי מצבתו, שנמצאת בתחומי המסגד, הוא מת בשנת 1348.
הכפר מופיע ברישומי המס העות'מאנים של שנת 1596, אז הוא השתייך לנפת בני צעב שבסנג'ק שכם.
בכפר נמנו 96 בתי אב, כולם מוסלמים.
תושבי הכפר שילמו שיעור מס קבוע של 33.3% על תוצרת חקלאית ובה חיטה, שעורה, גידולי קיץ, עצי זית, עיזים ו/או כוורות, בנוסף ל"הכנסות מזדמנות", בית בד לשמן זית או דבש ענבים, ומס מיוחד לתושבי האזור, סה"כ 19,200 אקצ'ה.
במאה ה-18 היו תושבי חג'ה מהראשונים שירדו להתיישבות קבע באזור השרון והם ייסדו את הכפרים אג'ליל ושייח' מוניס.
מקורם של תושבי חג'ה כיום הוא ממצרים, מתימן וגם מיפו, והם חיים במספר חמולות, ובהן בטא־חמד, בצלאת, מצאלחה, נופל, טיון, פרחאת ואחרות.
לצד אלו, מתגוררת בכפר חמולה הידועה בשם "אל-ציפי".
ב-27 ביולי 2006 הגיע ד"ר דניאל יעקבי לתקן את רכבו במוסך של אחמד טיון בחג'ה, ונרצח בעת ההמתנה על ידי אחיו של בעל המוסך, טיון טיון, שניהם תושבי הכפר.
הרוצח ואחיו הכניסו את גופת הנרצח לרכב והציתו אותו.
לאחר כשלוש שנים השב"כ פענח את הרצח.
כוחות הנדסה של אוגדת איו"ש בשיתוף עם לוחמי משמר הגבול והמנהל האזרחי הרסו ביוני 2016 את בית המחבל בשאר מצאלחה שבחג'ה.
ליד הכפר הוכרזה שמורת טבע - "שמורת נבי רביח" - חורשת עצים סביב קבר קדוש.
השמורה הוכרזה ב-1 ביולי 1986 ומשתרעת על 45 דונם.
סביב מבנה הקבר נמצאים שרידי גיתות ובור מים.
במקום גדל עץ חרוב גדול (בעל שבעה גזעים) ובקרבתו אלת המסטיק, אשחר ועוזרר קוצני.
מההר תצפית יפה על כל מערב השומרון עד לשפלת החוף.
בכפר שני קברים מקודשים:שֵׁיח' עַטָא בצד הכביש מדרום ונָבֵּי רַבַּח בראש הגבעה לעיל.
מצפון לכפר יש בור קארסטי:קוטרו מטרים אחדים ועומקו כמה עשרות מטרים - ראו את פיתחו בתמונה.
צפונית מערבית לכפר חג'ה נמצאת שמורת קמין חג'ה.
שם השמורה לפי הצורה הקרסטית שלה (קמין) ולפי דמיון הצליל לכפר הסמוך.
שם נלווה: שמורת בור חג'ה.
זוהי שמורת טבע נקודתית סביב בור קרסטי המצוי באזור שטוח, במרכזו של בולען קטן.
במקום נחשפים סלעי גיר מגיל הטורון.
קוטר הבור מטרים אחדים ועומקו כמה עשרות מטרים.
קירותיו זקופים ויורדים אנכית למעמקים.
שמורת שלולית פונדוק - (בִּרְכֶּת עָסְכּוּר - בפי התושבים) נמצאת כ-0.6 ק"מ מכוון אל-פנדק אל כפר חג'ה.
זוהי שמורה נקודתית סביב שלולית חורף.
בתוכה בעלי חיים זעירים שונים.
בקרקעית השלולית צומח בצפיפות "דמסון כוכבני", צמח נדיר המוכר בעיקר בגולן ובשפלת החוף.
מחוז חג'ה הוא מחוז בצפון-מערבה של תימן.
בירת המחוז היא העיר חג'ה.
המחוז הוא החמישי בגודלו בתימן מבחינת אוכלוסייה (1,479,568 איש) והמחוז ה-13 בגודלו מבחינת שטח (9,376 קמ"ר).
המחוז גובל בצפון עם ערב הסעודית ועם סעדה, במזרח עם עמראן, בדרום עם אל-מחוית ועם אל-חודיידה ובמערב עם ים סוף.
בעבר שימשה העיר חג'ה כעיר הקיט של האימאמים של תימן, ובה היה מצוי ארמונו של האימאם יחיא.
חבתן הוא בעל מקצוע המכין מכלים מלוחות עץ: חביות בגדלים שונים, דליים, תיבות ועוד.
לשם הכנת חביות המיועדות למשקאות אלכוהוליים, אין משתמשים בדבקים, מסמרים או ברגים מפני שאלו עלולים לפגום בטעם המשקה.
חבתנים משתמשים במים כדי להעניק גמישות לעץ ומכופפים אותו כדי לתת לחבית את צורתה הקמורה.
לאחר שהעץ מתייבש וצורתו נשארת קבועה, משתמשים החבתנים בטבעות מתכת שלא חודרות לתוך העץ כדי לחבר את לוחות העץ יחדיו.
כדי להדק את הלוחות, משתמשים החבתנים בקרדום.
חבשה קמיס (ሐበሻ חבשה, ቀሚስ קמיס, "שמלה חבשית") היא שמלה מסורתית הנלבשת על ידי נשים חבשיות.
השמלה עשויה מבד שיפון, בדרך כלל בגוונים של לבן, אפור ובז'.
נשים אתיופיות ואריתריאיות בדרך כלל לובשות את השמלה באירועים רשמיים, ורבות מהן מתעטפות גם בצעיף שנקרא נטלה מעל השמלה הרשמית.
באמריקה הצפונית ובאירופה השמלה משווקת כ"שמלת קפה אתיופית", על שם טקס הקפה המסורתי.
חֶבָּת (בחורית: 𒀭𒄭𒁁, DHe-pát; באוגריתית: 𐎃𐎁𐎚, חֿבת; מוכרת גם בשמות חֵפָה, חֵפָאת, חֱבָּה) היא אלת אם בדת החורית והחתית וזוגתו של בכיר האלים החורי, תֱשוּבּ.
פירוש שמה הוא "הגבירה, מלכת השמים".
במיתולוגיה החורית והחתית נחשבת חבת כזוגתו של בכיר האלים ואל הסער, תשוב ושניהם הם הוריו של אל ההרים החורי סֶרוּמַה.
על פי מיתוס הדרקון אִילוּיָאנְקַה החתי, חבת היא בתו של בן התמותה אַרָם.
אפשר שתיאור זה בסיפור מתייחס למקור הפולחן של חבת באזור ארם, או למקורה של גרסה זו של הסיפור.
במיתוס זה מסופר על מאבקו של תשוב בדרקון אילויאנקה.
לאחר תבוסה ראשונית של תשוב ופציעה קשה, נושא תשוב את חבת לאישה כדי להוליד את אל ההרים סרומה.
סרומה, התחתן עם בתו של הדרקון, ושכנע את אביה להחזיר לתשוב את האיברים שנטל ממנו.
בעקבות זאת, הצליח תשוב להילחם שוב באילויאנקה ולהרגו.
כששמע סרומה על כך שהוא נולד רק לשם הריגת חמו, דרש מאביו להורגו גם כן, ותשוב הורג את שניהם בסערת גשמים שיצר.
בפנתאון האלים החתי, כפי שמופיע בתבליטי הסלע ביָזֲילֲיקַאיָה, מתוארת חבת גם כאמה של אַלָנזו – אלה חורית שמוקד פולחנה היה בעיר כיזוּוָאתְנַה והיא נחשבת להתגלמותו הנשית של סארומה.
לעיתים בטקסי הפולחן החתי אוזכרו חבת ואלנזו ביחד כדגם של זוג אלות – אם וביתה.
בתבליט זה מופיעה בת נוספת של חבת – קוּנְזִישֶאלִי.
בסיפורי המיתולוגיה החתית וכפי שבא לידי ביטוי מוחשי בתבליטי הסלע באתר יזיליקאיה, לחבת פמליה קבועה למדי של אלים משרתים:
טַקֲיטִי: משרתת של חבת – מופיעה במיתוס החורי של העיר קוּמָארְבִי.
חוּטָלוּרַה וחוּתָנַה: אלות גורל המשמשות בפמליה של חבת.
לעיתים מופיעות יחד עם אלת גורל נוספת, גוּלְשֵש, אשר בשלב מאוחר יותר החליפה את שתיהן גם יחד.
פוּדוּחֶפה: משרתת נוספת של חבת.
תרגום שמה הוא "חפה יצרה אותי" ותבליט של השתיים מופיע גם בתבליט פירקטין.
צאצאיה – סארומה, אלנזו וקונזישאלי, כפי שמופיע בתבליט יזיליקאיאה.
בטקסים פולחניים מופיעה חבת לעיתים קרובות בצמדים עם צאצאיה – חבת-אלנזו, חבת-סארומה וחבת-קונזישלי.
כאלים מרכזיים אחרים בהיסטוריה של המזרח הקדום, גם מעמדה של חבת במיתולוגיה החורית והחתית השתנה עם השנים.
על אף השינויים הללו ניתן להגדיר אותה באופן קבוע, בווריאציות שונות, כזוגתו של אל הסער, המקומי או האימפריאלי.
כבתרבויות אחרות במזרח הקרוב הקדום, אל הסער מופיע, לרוב, כבכיר האלים או "מלך האלים" (להבדיל מ"אב האלים" או "זקן האלים").
לדוגמה, בעל הפיניקי, הדד הצפון סורי, אנליל השומרי ומרדוך הבבלי) .
זוגתו של בכיר האלים נמצאת במעמד מקביל כ"גבירת האלים" או "גבירת השמיים", למעשה האלה הבכירה בפנתאון.
עם התחזקות מעמדה של חבת, ניכסה דמותה תפקידים נוספים שהיו בעבר לאלות בכירות כמוה, כגון "אלה אם" ו"אלת שמש".
עם זאת, נראה שתפקידים נוספים אלה לא באו לידי ביטוי קונקרטי בתפקיד שמילאה במיתולוגיה החורית, או החתית.
האזכור הקדום ביותר המיוחס במחקר לחבת הוא מאמצע האלף השלישי לפנה"ס, בתעודות מהעיר אבלה.
תעודות אלה מתייחסות לפולחן זוג אלים – אל הסער הָדַה וזוגתו חַלָבְתוּ ("הגבירה מחאלב").
מוקד פולחנם של זוג אלים זה היה בעיר חלב.
חוקרים סוברים שזוג אלים אלה יהפכו בתרבות החורית, שתשלוט באזור, לזוג תשוב-חבת.
באלף השני לפנה"ס, עם התפשטות ההשפעה החורית בדרום אנטוליה וצפון הלבנט, ובעיקר בממלכה החורית, מיתני, התרחב גם הפולחן של תשוב, חבת וסארומה כשלישייה.
מעבר למוקד המוכר בחאלב, התפתחו מוקדי פולחן גם בעיר קוּמָאנְי (Kummanni) בממלכת כיזוואתנה (Kizzuwatna) בדרום אנטוליה (קפדוקיה) ובערים אללח' ואוגרית.
מהמאה ה-15 לפנה"ס, עם השתלטות האימפריה החתית על המרחב האנטולי וצפון הלבנט, ספגו המלכים החתיים מרכיבים רבים מהדת החורית.
במסגרת זו, נוצר גם צורך למזג ולשלב אלוהויות מקומיות של ערי ממלכה עצמאיות לשעבר למסגרת פולחן אימפריאלי רשמי.
בתהליך שילוב אלים זה, חלה התמרה בדת של שליטי הממלכה מדומיננטיות של אל השמש (על התגלמותו הזכרית, shaushka והנקבית Arinna) להובלה של זוג האלים תשוב-חבת.
ביטוי לכך מצאו חוקרים ברשימות האלים ששימשו עדים בהסכמים משפטיים ומדיניים בממלכה החתית.
ברשימות אלה נראית התפשטות פולחן תשוב-חבת ועליה בולטת במעמדם ובמקומם בראשי הרשימות.
גם הופעתם הבולטת של תשוב וחבת בתבליטי הסלע באתר יזיליקיאה מבטא מעמד זה.
בעקבות תהליכים גאו פוליטיים של הגירת חורים לאזורים שונים במזרח הקרוב הקדום לאחר התמוטטות ממלכת מיתני, ניכר גם הפצה של הפולחן של חבת לאזורים אחרים בהם שכנו חורים, כולל ארץ כנען.
זיהויה של חבת עם אלות אחרות
תהליכי סינקרטיזם אלילי ומיזוג פולחן אלים ניכרים בכל תקופת המזרח הקדום, בדרך כלל, בעקבות שינויים גאו פוליטיים של השתלטות ערי ממלכה על ערים אחרות, צמיחתן ושקיעתן של ממלכות.
כל שינוי גאו-פוליטי כזה, יצר גם שינוי במיתולוגיה האלילית ובפולחן באופן שיתאים למצב החדש.
במסגרת זו זוהתה האלה חבת עם אלות אחרות באזור צפון הלבנט ואנטוליה, בדרך כלל במעמד בכיר:
אַרינַה, אלת השמש החתית/חורית: תהליך מיזוגו של פולחן ארינה לפולחן של חבת התרחש עם התבססות האימפריה החתית, בתקופת שופילוליומש הראשון במאה ה-14. בתקופה זה התחולל שינוי בדת החתית ומעבר מהתמקדות הפולחן באל השמש, לפולחן אל הסער החורי.
כתוצאה מכך, הפולחן של ארינה, שזכתה עד אז למעמד הבכיר ביותר מבית האלות בתרבות החתית, התמזג עם זה של חבת.
על רקע זה, כנראה, היו שזיהו את חבת גם כאלת שמש, או כאספקט שלה, אם כי לא הופיעה כך בטקסטים מהתקופה.
אישְתַר בעיר נוזי: כבנות זוג אחרות של בכירי האלים בתרבויות המזרח הקדום, זוהתה חבת גם עם ונוס ועם אשתר, לדוגמה, בעיר החורית נוזי, כונתה חבת, בשם אשתר.
פַדְרָיוּ (או פַדְרָיַ) הפיניקית: בעיר אוגרית זוהתה חבת עם פדרי, בתו של האל בעל, אשר בעצמה זוהתה עם האלה אישתר.
הזיהוי מבוסס בין היתר על הופעתה של חבת בטקסטים חוריים באוגרית במאה ה-14, העוסקים בנישואי האלה הפיניקית למלך העיר.
גם בתעודה אכדית מהתקופה, הופיעו פדריי וחבת ברשימת אלים, כמקבילות, או זהות.
קישור הזהות בין השתיים העלה שאלה מחקרית באשר למעמדה של פדריי בפנתאון הפיניקי, בעיקר השאלה אם היא בתו של בעל או זוגתו (כפי שחבת היא זוגתו של בכיר האלים).
חָוַת הפיניקית מקרתגו: יש חוקרים הגורסים שחבת קשורה, או אף הייתה השראה לאלה שמית המוכרת מהמושבה הפיניקית בקרתגו, חות.
ייתכן שאלה זו קשורה לדמותה של חוה מהמקרא.
קוּבָבַה: האלה הפטרונית של העיר כרכמיש.
עיר זו הפכה לדומיננטית כבר בימים האימפריה החתית וביתר שאת בתקופה הנאו-חתית.
העלייה בחשיבות העיר וריכוז מוסדות שלטון חתיים בה דרש שילוב הפולחן המקומי עם פולחן המלוכה החתית וקובבה הפכה בטקסים המקומיים לחבת.
חָנַאחָנַה: אלת אם חורית וחתית.
במסגרת עלית מעמדה של חבת בתרבות החתית התחילו להתייחס אליה גם כאלת אם וכחלק מתהליך זה זוהתה חבת עם חנאחנה.
בין המאות ה-16-14 לפנה"ס הקרינו השינויים הדרמטיים של עליית הממלכות מיתני והחתים והתמוטטותן על כל המזרח הקרוב.
אחת התופעות הבולטות היא הופעה של חורים וחתים במרחב הכנעני.
בכלל זה, מעריכים חוקרים שמקורם של רוב עמי כנען המוזכרים במקרא (חורי, חתי, יבוסי, חווי, גרגשי) הוא בהגירה מצפון ללבנט.
הדמות הבולטת ביותר במחקר בהקשר זה הוא מלך ירושלים במאה ה-14 לפנה"ס, עבדיחבה, שהופיע במכתבי אל-עמארנה.
חוקרים העלו את האפשרות שמקור שמו חורי והוא מתורגם כעבד האלה חבת.
אפשר שזיהוי אתני זה של מלך ירושלים מתקשר גם לקישור שעשו חוקרים בין מושגים רבים הקשורים למסכת השתלטות דוד המלך על העיר לבין מושגים מהשפות חורית וחתית.
ייתכן ששמה של חבת מופיע כמרכיב תאופורי בשמות אחרים הקשורים לממלכת יהודה.
בכלל אלה נמצאים אֶלְיַחְבָּא הַשַּׁעַלְבֹנִי, אחד מלוחמיו של דוד המלך, והשם חביה ממשפחת הכהנים שעלו בשיבת ציון עם זרובבל.
שמות אלה מצטרפים לדמויות אחרות מתקופת דוד המלך שניכר בהם מוצא אנטולי, כגון אוריה החתי.
חברת תעופה אזורית היא חברת תעופה הנפוצה בעיקר בארצות הברית, קנדה ואירופה.
חברה זו אינה משווקת את קווי התעופה שלה בעצמה, אלא מפעילה קווים לטווחים קצרים ובינונים תחת מותגי תעופה גדולים ומוכרים ובשירותם.
לרוב חברות תעופה אזוריות משתמשות במטוסים קטנים, מהירים וחסכוניים כדוגמת אמבראר ERJ, וכדומה.
חֵבֶשׁ פְּאֵר הוא חיבור הלכתי והגותי של הראי"ה קוק, שעוסק בחשיבות מצוות הנחת תפילין, ובעיקר חובת הנחתן במקומן הנכון והמדויק.
הספר נדפס לראשונה בעילום שם המחבר בוורשה ה'תרנ"א (1891).
זהו הספר הראשון שחיבר והוציא לאור הרב קוק, בהיותו בן 26 ורבה של העיירה זיימל.
ספר "חבש פאר" יצא לאור בידי הראי"ה קוק וחותנו האדר"ת, והיה מוכן לדפוס כבר בשנת תרמ"ח, אולם הדפסתו התעכבה.
לקראת הדפסתו בשנת תרמ"ט, ביקש הרב קוק מחותנו ששמו שלו לא ייקרא על החיבור, ויצוין רק שהאדר"ת מימן את הדפסת המהדורה.
הספר יצא לאור בוורשה תרנ"א תחת שם העט "כד"י" (ראשי תיבות "כהן דעתו יפה", הרומזות לשם המשפחה של המחבר).
עם זאת, האדר"ת ציין בהסכמתו – ההסכמה היחידה על הספר – שחתנו הראי"ה הוא המוציא לאור, ורמז בכך לזהותו.
בהמשך שלח האדר"ת את הספר לרבנים, התכתב עמם על תכניו, והציג את עצמו כמדפיס הספר.
שמו של המחבר אכן לא היה ידוע לרבים, והתגלה באופן רשמי רק כעבור שנים.
במכתב אל האדר"ת מחודש אדר תרנ"א כותב הראי"ה: "אצלי כמעט תמו הקונטרסים חבש פאר.
חודש לאחר מכן כתב הראי"ה לחותנו על הפצת הספר בינישוק, שאוויל ובויסק.
למהדורה הראשונה של הספר צורפו פתקים נפרדים אשר הזהירו על הדיוק במקום הנחת תפילין של ראש.
הספר נשלח למגידים ודרשנים בחינם, תוך בקשה מהם לעורר על התקלה ההלכתית בדרשותיהם בציבור.
הראי"ה עצמו סובב תקופה בעיירות שונות, דרש ברבים על תוכני החיבור, מכר אותו לרבים, ומימן את ההפצה מכיסו.
במסעותיו הרחיק עד ורשה ווילנה בה פגש בה את רבו הנצי"ב, נפגש לראשונה עם הרב מרדכי רוזנבלט מאושמינה, וכן עם החזון איש הצעיר בקוסובה.
לאורך שנים תוכננה הדפסת מהדורה שנייה, לזכר בת-שבע אלטה אשתו הראשונה של הראי"ה (בת האדר"ת, שנפטרה בקיץ תרמ"ט), אולם הדבר לא יצא לפועל, בין השאר בעקבות שריפת ביתו של האדר"ת במיר בשנת תרנ"ח.
הקדמת מהדורה זו, כפי הנראה, נדפסה בסוף ספר מאמרי הראיה.
במחצית שנת תרפ"ה (1925) הוציאו לאור הרב יצחק אריאלי, תלמידו של הראי"ה, והמדפיס הירושלמי אורי סגל המבורגר, מהדורה שנייה של הספר.
הרב אריאלי היה העורך האקטיבי יותר במהלך העריכה.
הקדמת העורכים לספר נכתבה שש שנים קודם לכן, בשנת תרע"ט, והשניים קיבלו מהראי"ה את כתב היד המקורי של הספר.
הספר נדפס בירושלים בדפוס "מוריה עץ-הדר (שיינבוים)", והוא רחב פי שלושה מן המהדורה הראשונה.
שמו של החיבור מאזכר את לשון הכתוב, הנוגע לאבלות שנצטווה עליה יחזקאל הנביא (יחזקאל כד, יז) "פְאֵרְךָ חֲבוֹשׁ עָלֶיךָ", אשר נדרש בידי חז"ל כנוגע למצוות תפילין.
כותרת המשנה של המהדורה הראשונה מבהירה את מטרת הספר ואת קהלי היעד שלו: "להמון עם ד' המניחים התפלה של ראש שלא במקומה בבלי דעת ולהמשכילים בעם המתעלמים מתקנת המעוות, ולעורר האהבה לעמוד בפרץ, להציל ממכשול עוון ולזכות את הרבים".
רובו של החיבור הוא הלכתי.
הוא כולל שישה עשר פרקים, ורצוף דברי כיבושין לחיזוק קיום מצוות תפילין כהלכתה.
ניכרת בו השפעה קבלית, אולם מרכז הכובד שלו הוא הלכתי.
מלבד דיון בגופם של דברים – החובה להניח את התפילין במקום המדויק, ובעיקר תפילין של ראש על שיער הראש – נידונים בו הנוהג להניח את התפילין בזמן קריאת שמע ותפילה, מצוות תוכחה (ואף הפסק בתפילה לצורך תוכחה), מצוות הבן על האב, ועוד.
למהדורה הראשונה צורפו "הערות אחדות" מאת האדר"ת, מאמר ביידיש תחת הכותרת "קולי אל בני אדם", ודברי חתימה המיועדים אל מגידי מישרים, מהם מצופה להפיץ את תוכן הספר.
בסוף הספר נדפס מפתח פרקים.
למהדורה השנייה של הספר צורפו "הוספות רבות בהלכה ובאגדה": הקדמה חדשה תחת הכותרת "מצווה כמאמרה", הערות רבות מאת העורכים, שבע דרשות שדרש הראי"ה במסעותיו המוקדמים להפצת החיבור ודרוש בשם "רמזים", ופרקים מן החיבורים עין איה ועולת ראיה העוסקים במצוות תפילין (שני הספרים טרם נדפסו אז).
כן נוספו דיוני הלכה נרחבים מאת הרב צבי פסח פרנק, הרב יעקב משה חרל"פ והרב יחיאל מיכל טיקוצ'ינסקי עם הערות עליהן מאת המו"ל (הרב יצחק אריאלי), ותשובת הרב קוק למעירים.
לאחר פרסום הספר הדפיס הרב זאב וולף טורבוביץ את הספר "תפארת זיו", ובסימן הראשון שבו חלק על מסקנת הספר.
לדבריו, אף שמעיקר הדין יש להניח את התפילין כראוי, ניתן לצאת ידי חובה גם כאשר רק רובן מונח על מקום השיער.
הראי"ה השיב לרב טורבוביץ' בקונטרס "כליל תפארת" שנדפס במהדורה השנייה.
בספרו "אמר דעת" הציג הרב יהודה יודל רוזנברג סקירה אודות מחלוקת זו, וביסס את עמדתו האישית בסוגיה.
הפולמוס נידון בספרי הלכה נוספים.
"מי שצריך לתקן נשמה כזאת, נכון לו יחש [=יחס] הנחת תפילין בחול-המועד, ומי שאין צריך לתקן נשמה כזאת אינו נכון ליחש של תפילין בימים אלו.
ולפי שאין אתנו יודע עד מה, נתחלקו המנהגים בזה לפי סדר המקומות, והמסבב כל הסבות מסבב כל נשמה לפי צרכה במקומה הראוי לה".
"הלא רבנו משה מקוצי ז"ל, קנא קנאת עטרת-ראשנו, וכתת רגליו בגלות החל להוכיח את ישראל על בטול מצות תפילין, ואנו חייבים להתבונן עד כמה כבדה המלאכה שהיה עליו ז"ל לעשות, ממלאכתנו מלאכת הקודש הקלה".
"מעלת דרך ארץ הטבעית, טהרת המדות, בנטייה נקייה אל הצדק והיושר המוחש והמורגש, ושנאת הרשע והעוול במידה גלויה, זאת היא נחלת כל האדם אשר על פני האדמה, וכלל תורת בני נוח הם הינם יסודי המוסר הטבעי".
חבש פאר – בעילום שם, ורשה תרנ"א (47 עמודים)
חבש פאר – בהוצאת הרבנים יצחק אריאלי ואורי סג"ל המבורגר, ירושלים תרפ"ה (כ-200 עמודים)
חבש פאר – מוסד הרב קוק תשמ"ה (מהדורה חדשה של מהדורת ירושלים תרפ"ה)
חיבת הקודש הוא מושג בדיני טומאה וטהרה, הנוגע גם בדיני קדשים, ולפיו, היותו של דבר קדוש בקדושת הגוף מאפשרת לו להיטמא אף אם לא הוכשר לקבל טומאה כנדרש בחולין, או אף אם מצד עצמו לא היה יכול לקבל טומאה כלל.
דין זה הוא אחד מכמה חומרות שיש בדיני טומאה וטהרה של קדשים לעומת דיני טומאה וטהרה של חולין או תרומה.
ישנה מחלוקת האם חומרא זו היא מדאורייתא או מדרבנן.
על פי ההלכה, כאשר אדם, כלי או מאכל נוגעים בדבר טמא, הם נטמאים ממנו.
אולם, בניגוד לכלים המקבלים טומאה מיד עם גמר מלאכתם והכנתם לשימוש, בטומאת אוכלין ישנו תנאי נוסף לקבלת טומאה, והוא שהמאכל נשטף באחד משבעת המשקים.
עד שהמאכל לא נשטף במשקה הוא איננו מקבל טומאה כלל, אף אם יגע בדבר טמא.
דין זה נקרא הכשר לקבל טומאה.
בנוסף לכך, עצמים שאינם כלים וגם אינם ראויים למאכל אינם מקבלים טומאה כלל.
בדיני טומאת קדשים, ישנה חומרא ביחס לדין הבסיסי הזה, והיא המכונה "חיבת הקודש".
שני דינים נפרדים כלולים בחיבת הקודש.
האחד, שגם דבר שאינו אוכל, ולא אמור היה לקבל טומאה כלל, יכול להיטמא כשמדובר בקודש כאילו היה אוכל, למשל עצי המערכה של המזבח, הלבונה המוקטרת עם המנחות, והקטורת.
דין שני הוא שאף על פי שאוכלים מקבלים טומאה רק לאחר הכשר, כאשר מדובר בקודש חיבת הקודש מחשיבה את האוכל כאילו הוכשר והוא מקבל טומאה גם בלי הכשר רגיל במשקה.
יש הסבורים, כי אף על פי שבחיבת הקודש כלולים שני דינים, כאמור, והיא מועילה הן להחשיב את החפץ כאוכל והן להכשיר אוכל לקבל טומאה בלי הכשר במים, לא ניתן לומר את שני הדינים באותו החפץ.
כלומר, כאשר מדובר באוכל ממש חיבת הקודש מבטלת את הצורך בהכשר, אולם כאשר מדובר במה שאינו אוכל חיבת הקודש אמנם מאפשרת לו לקבל טומאה, אך רק לאחר הכשר במים.
ריש לקיש הסתפק האם חיבת הקודש מועילה להכשיר לטומאה לחלוטין, או רק לעניין פסול הקודש משימוש.
ספק זה נאמר בשני החלקים השונים של דין חיבת הקודש.
התלמוד הבבלי דן בספק זה, ורב יוסף ואביי מסיקים כי מדרבנן ודאי שהאוכל שנטמא בחיבת הקודש יכול להמשיך ולטמא דברים נוספים, אך ספקו של ריש לקיש נותר בלתי פתור ביחס לדין הבסיסי מדאורייתא.
אף שלשתי האפשרויות, אם כן, החפץ שנטמא מאוכל שהוכשר בחיבת הקודש הוא טמא, הנפקא מינה היא האם יש לשרוף אותו, כדי קדשים שנטמאו טומאה ודאית מדאורייתא, או שהוא אסור בשימוש עקב הטומאה מדרבנן, אך אין לשרפו.
ספק זה לא נפשט בתלמוד הבבלי, אך בתלמוד הירושלמי פושטים את הספק שאוכל הנטמא בחיבת הקודש אינו עושה מניין, כלומר שאינו יכול להמשיך ולטמא דברים נוספים.
פסיקת הרמב"ם בספק זה אינה ברורה.
במקום אחד הוא מביא את הספק כלשונו, מבלי לחלק בין דאורייתא ודרבנן; אך במקום אחר הוא כותב בסתם כי אוכל שהוכשר בחיבת הקודש מטמא אחרים.
בגמרא בכמה מקומות נאמר שדין חיבת הקודש הוא דאורייתא.
כמקור, מובאת דרשה על הפסוק הלומדת מהמילה "והבשר" לרבות שגם דברים שאינם מוכשרים לקבל טומאה בדרך כלל יכולים להפסל אם מדובר בקדשים.
רש"י מציין שניתן ללמוד את הדין מהמילה "והבשר" שהיא מילה מיותרת בפסוק, או מוי"ו החיבור שבתחילתה.
אף על פי כן, נחלקו הראשונים בתוקפו של הדין.
יש הסוברים שהוא אכן דין דאורייתא גמור.
אולם, דעות אחרות סוברות שהוא דין מדרבנן והפסוק המובא בגמרא הוא רק אסמכתא.
בתווך בין שתי גישות אלה, ישנם פוסקים המחלקים בין חלקים שונים בדין חיבת הקודש, שחלקם מדאורייתא וחלקם מדרבנן.
התוספות מצטטים את דעת ר"י כי כללית אכן מדובר בדין דאורייתא, אך יישומו בעצים הוא דרבנן בלבד.
הרמב"ן סבור כי יש לחלק בין שני הדינים שהוזכרו לעיל: חיבת הקודש שמבטלת את הצורך בהכשר לטומאה היא דאורייתא, אבל הדין המאפשר גם לדברים שאינם אוכל לקבל טומאה הוא רק מדרבנן.
יש המציעים חילוק זהה, אך הפוך: חיבת הקודש המאפשרת לעצים ולבנונה לקבל טומאה אף על פי שאינם אוכל היא מדאורייתא ונלמדת מן הכתוב, אך חיבת הקודש המבטלת את הצורך בהכשר היא מדרבנן בלבד.
דין 'חיבת הקודש' נוהג דווקא בדברים הקדושים בקדושת מזבח, ולא בדברים הקדושים רק בקדושת בדק הבית.
גם בדברים המיועדים מזבח, נוהג דין זה דווקא אם כבר חלה בהם קדושת הגוף (למשל באמצעות כלי שרת), כלומר שכבר התקדש גופם ולא ניתן לפדותם, אבל אם עדיין חלה בהם קדושת דמים בלבד (כלומר שהוקדשו אך עדיין לא התקדש גופם, ולכן ניתן יהיה לפדותם) לא נוהג בהם דין חיבת הקודש.
אמנם, יש הסוברים כי מדרבנן חיבת הקודש נוהגת גם לפני קידוש בכלי שרת המחיל קדושת הגוף.
שיטת תוספות היא שמאחר שמקור הדין הוא מהמילה "הבשר", חיבת הקודש נוהגת דווקא בדבר מוצק הדומה לבשר, אך לא בנוזלים.
תקשובים - מרכז תקשורת עסקי בע"מ, המוכרת בשם "קבוצת תקשוב", היא חברת מוקדי שירות וטלמרקטינג ישראלית.
החברה היא חברה פרטית בבעלות משפחת לבנת, אשר בבעלותה גם "קבוצת תעבורה".
חברת תקשוב נוסדה בשנת 1996 לפעילות של שירותי מוקדי שירות ארציים במודל מיקור חוץ.
היזם ומנכ"ל החברה הראשון היה שי פרץ.
לאחר מכן, שימשו בתפקידי המנכ"ל נורה סיפרמן ובועז סופר.
מנכ"ל הקבוצה החל משנת 2012 היה דניאל ספיר.ב-2022 לאחר מינויו למנכ"ל חברת סלקום, עזב ספיר את תפקידו ואת מקומו תפס אודי עטר.
במהלך השנים 2012 ועד 2022 התרחבה החברה מכ־10 אתרי פעילות ברחבי הארץ ל־36 אתרי פעילות.
ב-2021 הודיעה על הקמה של מרכז שירות באופקים.
בשנת 2017 הפכה חברת תקשוב לקבוצת תקשוב, לאחר שרכשה מספר חברות.
במרץ 2022 רכשה החברה את ORWAY העוסקת בתחום תאורה חכמה.
החברה עוסקת בניהול והפעלה של מוקדי שירות ומכירות טלפוניים ורב-ערוציים במודל הפעלה במיקור חוץ.
תחומי פעילות המוקדים: שירות לקוחות, מידע, מכירות, סקרים, זימון תורים, תמיכה טכנית, גבייה, מענה עסקי, בק אופיס ועוד.
לקוחותיה הראשונים של החברה היו רופאים בעלי מרפאות פרטיות וארגונים מתחום הבריאות.
החברה החלה לעבוד עם קופת חולים מאוחדת, כשבשנת 1998 הוקם מוקד השירות הארצי הראשון בישראל במודל מיקור חוץ בנתניה.
בשנת 2003 זכתה תקשוב במכרז הגדול ביותר בתחום באותה התקופה של שירותי בריאות כללית ובכך התרחבה להעסקת 700 עובדים נוספים והקימה אתר פעילות חדש בכרמיאל.
בשנת 2005 זכתה תקשוב להקים, לנהל ולהפעיל גם את מוקד המידע והזימון הארצי של מכבי שירותי בריאות ובכך הרחיבה את אתרי הפעילות לאתר חדש בעין המפרץ, בסמוך לעכו.
בשלב זה העסיקה החברה כ־4,000 עובדים.
בשנת 2005 החלה תקשוב להעמיק פעילותה בתחום התקשורת בישראל, עם כניסה למודל הפעלה במיקום פנים בבית לקוח (INHOUSE) במשרדי 013 ברק בראש העין.
לאחר מכן, צמחה החברה במסגרת התקשרות עם מספר חברות תקשורת גדולות, עבורן הפעילה את מוקדי השירות, התמיכה הטכנית והמכירות במודל הפעלה משולב, כאשר בחלק מהמקרים המוקדים פועלים במודל מיקור פנים.
הכניסה הנרחבת לתחום התקשורת הוביל להתפרסות גאוגרפית משמעותית של החברה בכל רחבי ישראל, מדימונה ונתיבות שבדרום ועד כרמיאל, נוף הגליל ונשר שבצפון ולהוספת כ-500 עובדים למצבת עובדי החברה.
החל משנת 2010 מספקת תקשוב את שירותיה לרשויות ממשלתיות, עם הקמת מוקד שירות ומידע ארצי רב ערוצי עבור הנהלת בתי המשפט.
בשנים שלאחר מכן זכתה תקשוב במכרזים נוספים לניהול מרכזי השירות והמידע הארציים של שירות התעסוקה, רשות האכיפה והגבייה והנהלת בתי הדין הרבניים, רשות האוכלוסין וההגירה והתפרסה גאוגרפית לערים נוספות, בהן אשדוד, בני ברק וירושלים.
בשנת 2019 זכתה תקשוב בשני מכרזים ממשלתיים משמעותיים להקמת מרכז השירות והמידע הארצי של רשות המיסים ושל המוסד לביטוח לאומי.
בסוף שנת 2020, לאחר זכייה במכרז משרד החקלאות, וכן עם הקמת מוקדי שירות ומידע נוספים גדלה החברה לכדי העסקת כ-8,000 עובדים במסגרת 40 אתרים.
לקוחות החברה מגוונים ופרוסים על מגוון רחב של עולמות תוכן:
מגזר הבריאות: החברה מפעילה ומנהלת מרכזי שירות, מידע וזימון תורים עבור ארבע קופות החולים בישראל, מכבידנט, מדיקה, מכבי יזמות וניהול, ש.ל.ה.
מגזר הפיננסים: לחברה התקשרות לניהול והפעלת מוקדי שירות ותמיכה טכניים עבור שני בנקים, חברת כרטיסי האשראי ישראכרט, כאל, עוד מלקוחות הפיננסים בתקשוב: אלטשולר שחם, ESOP מבית הפניקס, מיטב, מיטב טרייד, מגדל וכן מספר מוקדי מכירות ושימור לקוחות בתחום האשראי.
מגזר התקשורת: החברה מפעילה ומנהלת מוקדי חברות תקשורת גדולות בישראל.
בין המוקדים: מוקדי שירות, תמיכה טכנית, מכירות, תיאום פגישות והתקנות.
חלקם של המוקדים מופעל במודל מיקור פנים בבית הלקוח.
בין הלקוחות: 012, פרטנר, הוט, הוט מובייל, פלאפון, בזק בינלאומי, גולן טלקום, אינטרנט רימון, HVI.
מגזר הצרכנות והקמעונאות: החברה מפעילה ומנהלת מוקדי שירות בתחום חווית לקוח עבור מספר מותגים וחברות בינ"ל בין הלקוחות: WOLT, דן, מטרופולין, אפיקים, נספרסו, מפעל הפיס, גט, שטראוס, אפיקים, צ'מפיון מוטרוס, אגד, פזגז, סופר בוס ועוד.
WeTalk– מתמחה בפתרונות מענה עסקי ושירות הודעות ללקוחות עסקיים ופרטיים
תקשוב SeeU – מתמחה בהפעלה וניהול של "מוקדים רואים" בתפיסת תצפיתנות אקטיבית ובמתכונת של מיקור חוץ
תקשוב מהבית – מתמחה בניהול והפעלת מוקדים בשיטת ניהול והעסקת עובדים מהבית.
תקשוב סוכנות לביטוח – מתמחה בעולם הבריאות והסיכונים.
Connect – חברת מתמחי עבודה משותפים, חדרי ישיבות והדרכה.
ORWAY- עוסקת תחום תאורה חכמה.
על פועלה ותרומתה לחברה זכתה תקשוב בפרסים שונים, ביניהם:
פרס מצוינות במשאבי אנוש על העסקת עובדים עם מוגבלויות מטעם העמותה לניהול משאבי אנוש
אות הגיוון בעסקים על שם דב לאוטמן
פרס עמותת ידידי צה"ל על תרומה לשיקום נכי צה"ל
אות מציינות בדנס 100 למובילות עסקית למען החברה
חברת רכישה למטרות מיוחדות היא תאגיד, הרשום למסחר בבורסה מראש כשלד בורסאי ללא פעילות, במטרה לרכוש חברה פרטית, ובכך להפוך אותה לחברה ציבורית מבלי שתדרש לנהל הנפקה ראשונה לציבור.
לפי רשות ניירות ערך האמריקאית (SEC) ספאק נוצר במיוחד כדי לגייס כספים במטרה לממן הזדמנות למיזוג או לרכישה במסגרת פרק זמן מוגדר.
בדרך כלל כאשר עדיין לא זוהתה הזדמנות רכישה.
חברות ספאק גייסו שיא של 83 מיליארד דולר בשנת 2020, תקופה המכונה לפעמים "בום הצ'ק הפתוח".
מכיוון שספאק רשום כחברה הנסחרת בבורסה, הציבור הרחב יכול לקנות את מניותיה לפני שיתבצע המיזוג או הרכישה.
מסיבה זו הם מכונות גם 'קרנות ההשקעות הפרטיות של האיש העני'.
חברות ספאק מוקמות כחברות ציבוריות ריקות מתוכן על ידי יזם או קבוצה של יזמים בעלי ניסיון לצורך מיזוג עם חברות קיימות.
חברות הספאק מבצעות הנפקה ראשונה לציבור עוד לפני שהן מוצאות חברות שירצו להתמזג עמן.
הן מגייסות את ההון, תוך הבטחה למשקיעים למצוא את החברה המתאימה להתמזג עמה בדרך כלל בתוך 18 עד 24 חודשים.
עד ביצע העסקה, הכסף יישב בנאמנות, ואם היא לא תתבצע, הכסף יוחזר למשקיעים.
היזם שמוביל את הספאק ומחפש עבורה הזדמנות השקעה מכונה הספונסר.
הספונסרים מחפשים חברה פרטית המבקשת לגייס הון או להפוך לחברה ציבורית.
לאחר מכן, שני הצדדים נכנסים למשא ומתן על תנאי העסקה, בעיקר השווי שלה ורמת הדילול של בעלי המניות הקיימים של אותה חברה פרטית.
בעלי המניות של חברת הספאק והחברה הפרטית צריכים לאשר את העסקה, ואם יש הסכמה מתבצע למעשה מיזוג בין החברות.
אם לא מגיעים להסכמה ליזמי הספאק נגמר הזמן שהוקצב לחפש השקעה הכסף מוחזר למשקיעים.
חברות ספאק החלו להופיע בשנות ה-90 בענפי הטכנולוגיה, הבריאות, הלוגיסטיקה, התקשורת, הקמעונאות והטלקומוניקציה.
ההיסטוריה שלהם החלה בבנק ההשקעות GKN Securities.
ביוזמת המייסדים דייוויד נוסבאום, רוג'ר גלדסטון ורוברט גלדסטון, שהקימו לימים את EarlyBirdCapital יחד עם סטיב לוין ודייוויד מילר, שנחשב כמי שפיתח את התבנית של חברת הספאק.
החל משנת 2003, חוו חברות ספאק התעוררות מחודשת, והן צמחו במספר רחב של תעשיות כמו מוצרי צריכה, אנרגיה, בניה, שירותים פיננסיים; תקשורת ובידור; ובשווקים מתפתחים בעלי צמיחה גבוהה כמו סין והודו.
זאת עקב היעדר ההזדמנויות של משקיעים מוסדיים להשקיע בהנפקות של חברות צמיחה, יחד עם מגמת הגדלת היקף קרנות ההשקעות הפרטיות שרכשו חברות ציבוריות והפכו אותן לפרטיות.
בנוסף הצמיחה המהירה של קרנות גידור והיעדר תשואות בסוגי הנכסים המסורתיים הובילו את המשקיעים המוסדיים להשקיע בחברות ספאק, בהתחשב בפרופיל הסיכון / תגמול האטרקטיבי יחסית שלהם.
הפיקוח על הספאק כחברה ציבורית והמעורבות המוגברת של בנקים להשקעות כגון סיטיגרופ, מריל לינץ' ודויטשה בנק, סיפקו לגיטימציה לתופעה ואולי אף יצרו תחושה גדולה יותר שהטכניקה הזו תוכיח את עצמה בטווח הארוך.
חברות ספאק החלו להתחרות ישירות עם קרנות השקעות פרטיות וקונים אסטרטגיים על חברות המועמדות לרכישה.
הגדלת התחרות בין שלוש הקבוצות הללו עשויה להביא להצעה טובה יותר לחברה הנרכשת ואולי להגדיל את הערכות השווי.
בשנת 2007 הנפקו 66 חברות ספאק שגייסו 12 מיליארד דולר.
אולם בעקבות המשבר הכלכלי העולמי ב-2008 מספר הגיוסים הצטמצם באופן משמעותי ומספר חברות ספאק אף החזירו את הכספים שגייסו למשקיעים, לאחר שלא מצאו הזדמנויות השקעה.
החל משנת 2014 שוב גדל היקף הפעילות של חברות ספאק בצורה מהירה תוך שנים ספורות בארצות הברית:
חברות ספאק בעלות זיקה לישראל החלו להופיע בעשור הראשון של המאה ה-21. החל משנת 2005 הוקמו מספר חברות ספאק בידי יזמים ישראלים.
אולם כולן נכשלו, חלקן אף לא הצליח להשקיע באף חברה והחזיר את הכספים שגייסו למשקיעים.
בין חברות הספאק הישראליות באותן השנים היו:
"Israel Technology Acquisition Corp" - הוקמה על ידי ישראל פרידר, לשעבר מנכ"ל קרדן תקשורת ותדיראן תקשורת אזרחית, וביולי 2005 גייסה 36 מיליון דולר בנאסד"ק.
במרץ 2006, התמזגה עם חברת ההזנק הישראלית IXI, שפיתחה מכשיר טלפון חכם לפי שווי של 33.5 מיליון דולר.
חברת IXI כשלה ונסגרה ב-2010.
"פורטיסימו אקוויזישן" – הוקמה בסוף 2005 על ידי קרן ההשקעות הפרטית פורטיסימו קפיטל וגייסה כ-30 מיליון דולר.
בינואר 2008 על הודיעה על הסכם לרכישת 50% מחברת פסיאופ (Psyop) האמריקאית לפי שווי של 60 מיליון דולר ובספטמבר 2008 ניסתה לרכוש גם חברה בריטית ולמזג גם אותה.
עם זאת בעקבות המשבר הכלכלי של 2008 החליטו בעלי המניות של פסיאופ לא למכור ו"פורטיסימו אקוויזישן" החזירה את הכספים שגייסה ונסגרה.
"צ'רצ'יל ונצ'רס" הוקמה ביוני 2006 בידי שרגא ברוש ואיציק פישר, ובמרץ 2007 גייסה 100 מיליון דולר בבורסת AMEX בניו יורק.
"Israel Growth Partners Acquisition Corp" – הוקמה על ידי כרמל ורניה ומתי קרפ, גייסה 51 מיליון דולר ביולי 2006. החברה ניסתה לרכוש את פעילותה של חברת "נגבטק", שפיתחה ציוד בדיקה לשבבי סיליקון.
בסופו של דבר העסקה לא יצאה אל הפועל, ו"נגבטק", כמו גם חברת הספאק, פורקו
"Advanced Technology Acquisition" הוקמה בסוף 2006 על ידי אביגדור קפלן, אלישע ינאי ושוקי גלייטמן, וגייסה 172 מיליון דולר בבורסת AMEX.
החברה לא הצליחה לבצע שום רכישה, החזירה את הכספים שגייסה ונסגרה.
Vector Intersect Security Acquisition – הוקמה על ידי היזם ירון איתן, בשותפות עם אהוד ברק ואחרים.
וגייסה כ-60 מיליון דולר בתחילת 2007. ברק קיבל 4.55% מהחברה בעת ההנפקה והחברה הייתה אמורה להשקיע רק בתחום הצבאי או בתחום ביטחון הפנים.
בסוף 2008 רכשה את חברת סיאלום טכנולוגיות (Cyalume Technologies) מארצות הברית, המייצרת סטיקלייטים צבאיים (שפופרות זוהרות) לפי שווי של 120 מיליון דולר.
החברה לא עמדה בציפיות ושווי השוק שלה בבורסה קרס.
החברה נרכשה לבסוף בשנת 2017, תמורת 45 מיליון דולר בלבד.
Pinpoint Advance Corp – הוקמה על ידי אדיב ברוך, ששימש כמנכ"ל ויעקב פרי ששימש כיושב ראש החברה.
וגייסה 25 מיליון דולר באפריל 2007. החברה לא הצליחה לאתר חברה להשקעה, החזירה את הכספים למשקיעים ונסגרה.
במהלך שנת 2020 הודיעו מספר חברות הזנק מישראל על כוונתם להתמזג עם חברת ספאק ולהפוך לחברות ציבוריות.
החברה הראשונה שהשלימה מהלך של מיזוג עם ספאק הייתה חברת "אינוויז טכנולוגיות", שהודיעה על מיזוג עם חברת ספאק בשם קולקטיב גרות' (Collective Growth) לפי שווי של 1.4 מיליארד דולר.
החברה החלה להיסחר בנאסד"ק ב-6 באפריל 2021. בנובמבר 2021 התמזגה חברת "אינוביד" עם חברת ספאק מקבוצת ION הישראלית, לפי שווי של 1.4 מיליארד דולר, ובדצמבר החלה להיסחר בבורסה לניירות ערך בניו יורק.
חג ההודיה הוא חג אזרחי הנחוג בארצות הברית ובקנדה לזכר ראשוני המתיישבים האירופאיים בצפון אמריקה והצלחתם ליישב את היבשת בעזרתם של האמריקאים הילידים.
החג מבטא אסירות תודה על יבולי הסתיו והכרת תודה כללית לאלוהים.
מקור המנהג לערוך סעודת חג החל כבר בשנה הראשונה של ההתיישבות החדשה בארצות הברית.
המתיישבים הראשונים נתקלו בקשיי התאקלמות רבים; הם לא הצליחו לגדל חיטה ומצבם הכלכלי והבריאותי התדרדר מאוד.
רק לאחר שקיבלו עזרה מאמריקאים ילידים החלה התאוששות.
בין הילידים שעזרו למתיישבים החדשים ידועים מססואיט וסקוואנטו.
המתיישבים ידעו על חג האסיף היהודי הקדום סוכות, שבו נהגו היהודים לשמוח בתוצרת החקלאית שאספו ולהודות לאלוהים על כך, והחליטו לעשות כדוגמתם ולערוך סעודה חגיגית כהודיה לאל.
הסעודה, שהתקיימה ב-8 בספטמבר, כללה את יבולי השנה האופייניים למושבות הראשונות: תירס, דלעת, בטטות ותפוחי אדמה.
עם הזמן התפשט מנהג ארוחת ההודיה לשאר המושבות, עד שב-1863 החליט הנשיא לינקולן להפוך את היום לחג לאומי.
לינקולן קורא אותו יום להודיה, תהילה, תשובה ותפילה.
בארצות הברית נחוג חג ההודיה ביום חמישי הרביעי של חודש נובמבר, על פי מועד שנקבע בארצות הברית בשנת 1941 בהחלטה מיוחדת של הקונגרס ובחתימתו של הנשיא פרנקלין רוזוולט.
החל משנת 1879 חג ההודיה מצוין גם בקנדה באופן קבוע.
זה יום חג פדרלי לעובדים הפדרליים בקנדה, וכן יום חג כללי לפי החוק ברוב הפרובינציות והטריטוריות (להוציא ניופאונדלנד ולברדור, נובה סקוטיה ואי הנסיך אדוארד).
לאורך השנים חלו שינויים במועדי החג, ובשנת 1957 נקבע רשמית כי בקנדה יתקיים חג ההודיה ביום שני השני של חודש אוקטובר.
התאריך נקבע לזמן זה הואיל וזהו זמן סיום הבשלת היבולים והקציר בקנדה, שעקב שעות האור הארוכות בקיץ מבשילים בה היבולים מוקדם יחסית למדינות דרומיות יותר, וגם עקב הקרבה לתאריך גילוי אמריקה על ידי קולומבוס (12 באוקטובר 1492).
סעודת החג מהווה את מוקד החג.
זוהי ארוחת ערב גדולה, שמתחילה בשעות אחר הצהריים.
אוכלים בה בעיקר תרנגול הודו צלוי, ולכן מכונה החג גם "יום תרנגול ההודו".
מעריכים כי כ-45 מיליון תרנגולי הודו נאכלים בארצות הברית ביום זה, אם כי יש הסוברים שהערכות אלה מוגזמות.
המאכלים האופייניים לחג מבוססים על רכיבי מזון שהתגלו לאדם הלבן עם גילוי אמריקה ולא היו ידועים בעולם הישן, כגון חמוציות, תירס, פקעות מאכל, וכן יבולי סתיו ויבולים כתומים המזכירים את צבעי הסתיו, כגון דלעת, בטטה, גזר, אפרסקים וכיוצא באלה.
זאת אף על פי שהמאכלים הללו (בהם תרנגול ההודו) לא נאכלו בסעודה הראשונה.
במסגרת חג זה מתרחשת בנוסף חנינה נשיאותית המכונה "חנינת תרנגול ההודו" בה מעניק נשיא ארצות הברית "חנינה" לתרנגול הודו לרגל החג, ובכך מציל אותו ממוות.
מקורה של המסורת במנהגם של אנשי התאחדות ההודו ומועצת הלול והביצים בארצות הברית להעניק מדי שנה תרנגול חי לנשיא, לצורך הגשתו בארוחת חג ההודיה.
תחילתו של מנהג זה בימי כהונתו של הנשיא הארי טרומן.
הנשיא הראשון שידוע ששחרר את התרנגול שהוענק לו היה ג'ון קנדי, שעשה זאת באופן ספונטני ולא רשמי כשאמר "בואו פשוט נשמור אותו".
הנשיא שהחל את מסורת החנינה הנשיאותית היה ג'ורג' בוש האב.
"הוא לא יסיים על שולחן ארוחת הערב של אף אחד, לא הבחור הזה", אמר בוש על התרנגול שהוענק לו ב-1989. מאז העניקו כל נשיאי ארצות הברית חנינות רשמיות לתרנגולים שניתנו להם.
החנינה ניתנת בטקס הנערך בגן הוורדים של הבית הלבן, במהלכו נוהגים הנשיאים להשמיע הערות מבודחות.
בטקס החנינה משתתפים בכל שנה שני תרנגולים, למקרה שאחד מהם לא יוכל "למלא את חובותיו", ושניהם זוכים לחנינה.
בעבר נשלחו התרנגולים המשוחררים לחווה בווירג'יניה, ולאחר מכן לדיסנילנד או לדיסניוורלד, שם שימשו אורחי כבוד בתהלוכת חג ההודיה.
התרנגולים המיועדים לחנינה מאומנים לעמוד ברעשים חזקים ובהבזקי מצלמות כדי שיוכלו להשתתף בטקס.
מאחר שהם מגודלים באותם תנאים כמו התרנגולים המיועדים לשחיטה, בדרך כלל הם אינם מאריכים ימים לאחר שחרורם.
מרבית יהודי ארצות הברית נוהגים לחגוג את חג ההודיה, שכן מבחינתם הוא אינו חג בעל אופי נוצרי אדוק כפי שהיה כשהחלה דרכו.
חלק מהרבנים האורתודוקסים מאשרים ליהודים לחגוג את חג ההודיה, אולם ישנם גם רבנים רבים שמתנגדים לכך, משום "חוקות הגויים".
כשנשאל על כך הרב משה פיינשטיין, הוא השיב שאין בעיה הלכתית לציין את חג ההודיה (אם כי ראוי להחמיר), אך יש לאסור את סעודות החג משום חוקות הגויים.
לעומתם, היהדות הרפורמית תומכת באופן גורף בחגיגת חג ההודיה.
חג המולד הוא חג לזכר הולדת ישו, המקובל כמעט בכל זרמי הנצרות.
על פי הברית החדשה נולד ישו למרים הבתולה בבית לחם, במקום שבו מצויה כיום כנסיית המולד.
הנוצרים מאמינים כי לידתו מגשימה את נבואות התנ"ך על בואו של משיח מבית דוד אשר יגאל את העולם מחטאיו ויגשר בין האל לבני האדם.
אין הסכמה בקרב הכנסיות ובקרב היסטוריונים על הכרונולוגיה המדויקת של לידת ישו, אך מאז המאה הרביעית כמעט כל הכנסיות חוגגות את לידתו ב-25 בדצמבר, ובכללן הכנסיות המזרחיות שמשתמשות ב ולכן חל החג אצלן ביום המקביל ל-7 בינואר ב.
מנהגי החג והמסורות הקשורות בו התפשטו בעולם והשפיעו גם על מדינות ומשפחות שאינן אוחזות בדת הנוצרית.
קמה סביבו הוויה תרבותית מחולנת שלמה, הן בארצות שתרבותן נוצרית במקורה ואף בכמה שאינן, המדגישה את התכנסות המשפחה והחברים ואת עונת החורף, עם מוטיבים כמו סנטה קלאוס, עץ חג המולד מקושט, מתנות לילדים, שירים וסרטים פופולריים.
במקביל, משמעותו הדתית המקורית של החג נשמרת על ידי נוצרים מאמינים ברחבי העולם, הפוקדים את הכנסיות לרגל תפילות היום המיוחדות ומוסיפים להדגיש את חשיבות החג כיום לידתו של גואל האנושות.
סיפור לידתו של ישו מבוסס בעיקר על הסיפור בברית החדשה המופיע בספר הבשורה על-פי מתי, ובספר הבשורה על-פי לוקס.
הגרסאות המופיעות בשני הספרים שונות במקצת זו מזו.
על פי לוקס, גילתה מרים הבתולה מפי מלאך שהיא הרה ללדת, ושהתעברה מרוח הקודש ללא מגע מיני.
זמן מה לאחר מכן היא ובעלה יוסף עזבו את ביתם בנצרת על מנת להגיע לבית משפחתו של יוסף בבית לחם ולהירשם במפקד האוכלוסין עליו הורה הקיסר אוגוסטוס.
מכיוון שלא מצאו חדר בפונדק בעיר, נאלצו לישון באורווה.
באורווה ילדה מרים את ישו, ולאחר הלידה הניחה אותו באבוס.
לידתו של ישו בבית לחם מוצאו של בית דוד, היא על פי הנצרות, הגשמת נבואת הנביא ישעיהו.
ספר מתי מתחיל בכך שהוא מפרט את הגנאלוגיה של ישו, ובציון עובדת העיבור לללא חטא, ולאחר מכן מתייחס לביקור שלושת חכמי הקדם במקום בו שהה ישו לאחר לידתו בבית לחם.
הספר אינו עוסק במסע מנצרת לבית לחם.
חכמי הקדם הגיעו בתחילה לירושלים וסיפרו למלך הורדוס כי ראו כוכב, המספר על לידתו של מלך גדול.
הם הלכו בעקבות הכוכב לבית לחם, והגיעו למקום בו שהו מרים ויוסף.
הם העניקו לישו מתנות - זהב, מור ולבונה, והזהירו את הוריו מפני כוונותיו הרצחניות של הורדוס, אשר חשש מתחרות מצידו של התינוק.
הם שבו למקומם מבלי שהזהירו את הורדוס, והמשפחה נמלטה למצרים, בעת שהורדוס פתח בטבח התמימים.
לאחר מותו של הורדוס שבה המשפחה ממצרים, אך מחשש מבנו של הורדוס, ארכלאוס, שבו לגליל וקבעו מושבם בנצרת.
אלמנט נוסף המוזכר בכתבי הקודש ובמסורת הנוצרית היא הכרזתו של מלאך לרועה שהיה בקרבת מקום על לידתו של ישו.
כמה ממזמורי החג מתארים רועים ההולכים בעקבות הכוכב אל המקום בו נולד ישו.
שלושת האמגושים המתוארים אף הם בספר מתי כהולכים בעקבות הכוכב, מוצגים כ"מלכים" או כ"חכמים".
על פי המסורת הם הגיעו מחצי האי ערב או מפרס ומשם הביאו את מתנות הזהב, המור והלבונה.
כמה אסטרונומים מנסים להסביר את האירוע באירועים קוסמיים שונים, העשויים להביא להופעת כוכב זוהר בשמים, אך אין הסכמה על טיבו המדויק של האירוע הקוסמי שגרם לכך.
החג נחוג ב-25 בדצמבר ברוב העדות הנוצריות, אולם חלק מהכנסיות המזרחיות מציינות את התאריך לפי הלוח היוליאני, כך שלמעשה, הן חוגגות את החג בתחילת ינואר.
בנצרות של ימינו מקובל לראות בתאריך זה את יום לידתו של ישו, אם כי אין לכך ביסוס היסטורי.
ההיסטוריונים אינם בטוחים מתי החלו הנוצרים לציין את לידת ישו.
מלומדים אחדים מייחסים את ציון החג ב-25 בדצמבר למאה הרביעית לספירה ולרצונו של הקיסר קונסטנטינוס אשר הוטבל לנצרות על ערש דווי ליצור חג שיאחד מסורות נוצריות ופגניות.
מקורות רומאים מדברים על ציון החג בשנת 350, ומקור מקונסטנטינופול משנת 379 מספר כי גרגוריוס מנזיאנזוס, בישוף קונסטנטינופול, ציין את החג בשנה זו.
נראה כי בתקופה קדומה יותר המועד העיקרי בלוח הנוצרי היה "חג ההתגלות" בו ציינו הנוצרים את המועד בו התגלה ישו התינוק לחכמי הקדם.
בכנסייה הקתולית "חג ההתגלות" עדיין מצוין כמועד חשוב, אך משני לחג המולד עצמו.
הרומאים הקדמונים ציינו את חג ה"סאטורנליה" לכבודו של האל סאטורן אל החקלאות בהילולה בת שבעה ימים שהחלה ב-17 בדצמבר.
ההילולה הסתיימה במועד ההיפוך החורפי היא הנקודה במסלול כדור הארץ שבה, בחצי הכדור הצפוני, היום הוא הקצר ביותר והלילה הוא הארוך ביותר.
בתחילת ימי הלוח היוליאני חל המועד ב-25 בדצמבר, בעוד שעל פי הלוח הגרגוריאני הנהוג כיום, חל המועד ב-21 בדצמבר.
בחג הסטורנליה החליפו הרומאים מתנות, וכן נהוג היה כי אחד העבדים ישמש כ"אדון הבית" בעוד שה"אדונים" נהגו כעבדים.
מועד קרוב נוסף שצוין על ידי הרומאים הקדמונים היה חג ה"קלנדס" שצוין ב-1 בינואר.
במאה הרביעית לספירה פעל גורם נוסף.
בתקופת הקיסר אורליאנוס, בשנת 270 לספירה הפכה דת ה"סול אינוויקטוס", הערצת אל השמש כאל הראשי, לדתה הרשמית של האימפריה.
מקורה של הדת בהערצת אל השמש הפרסי מיתרה.
הרומאים ציינו את לידתה של השמש במועד ההיפוך החורפי, ב-25 בדצמבר בטקסים השאובים מן הדת המיתראיסטית.
בדת זו החזיק קונסטנטינוס בטרם המיר את דתו לנצרות, ואף קודמו דיוקלטיאנוס, אשר בנה מחדש וחיזק מוסדות רבים באימפריה הרומית השוקעת.
המעבר מעבודת האלילים לנצרות, ויצירת הכנסייה הקתולית הושפעו מדת זו.
כל הראיות מצביעות על כך שהנצרות אימצה מנהגים וחגים שהיו נהוגים באימפריה בעת שהפכה לדת המדינה.
בנוסף למיתרה עוד כמה אלים פגניים נולדו ב-25 בדצמבר כמו הורוס אל השמש המצרי, דיוניסוס היווני וקרישנה ההינדי.
אימוץ תאריך זה על ידי הנצרות הקל את קבלת הדת החדשה בקרב הפגנים.
חג המולד נחוג ב-25 בדצמבר בכנסייה הקתולית, בכנסיות הפרוטסטנטיות ובכנסייה היוונית-אורתודוקסית.
לעומת זאת, בכנסייה הקופטית, וברוב העדות האורתודוקסיות (למעט היוונית) (הכנסייה האורתודוקסית של ירושלים, הכנסייה הפרבוסלבית הרוסית, הכנסייה הפרבוסלבית הסרבית, הכנסייה האורתודוקסית המקדונית, והכנסייה האורתודוקסית הגאורגית) מציינים את החג ב-7 בינואר.
שוני זה נובע מכך שרוב הכנסיות המזרחיות לא קיבלו את הלוח הגרגוריאני, ולפיכך הן מציינות את חג המולד על-פי הלוח היוליאני הישן.
הכנסייה היוונית-אורתודוקסית אימצה לוח שנה משלה הדומה מאוד ללוח הגרגוריאני, ולפיכך זוהי הכנסייה המזרחית היחידה החוגגת את חג המולד ב-25 בדצמבר, ביחד עם הכנסיות המערביות.
בין שנת 1900 לשנת 2099 יש פער של 13 ימים בין הלוח הגרגוריאני ללוח היוליאני.
בכנסייה הארמנית חוגגים את חג המולד ב-6 בינואר על פי הלוח היוליאני העתיק, כך שיוצא שבפועל, המועד הוא 19 בינואר.
6 בינואר היה מועדו של החג בכל הכנסיות לפני המאה ה-4 לספירה, והוא מצוין כיום בכנסיות אחרות (בייחוד בכנסייה הקתולית) כ"חג ההתגלות".
בכנסיות רבות מקובלים "שנים עשר ימי חג המולד" שלאחר החג כמועדים לשמחה ולרכישת מתנות, המסתיימים בלילה השנים עשר, הוא ליל חג ההתגלות.
בשוודיה הקדומה צוינו עשרים ימי "שלום חג המולד" בהם הכפילו את הקנסות הנהוגים על עבירות השוד והרצח.
עד היום נוהגים הילדים בשוודיה לציין את היום העשרים שלאחר החג, בו מושלך עץ חג המולד.
התרבויות החוגגות את החג ב-25 בדצמבר מתייחסות בדרך כלל ל-24 בדצמבר כ"ערב חג המולד", אך אין הסכמה באשר לשמו של 26 בדצמבר.
בהולנד, פולין, גרמניה וסקנדינביה נקרא חג המולד "יום חג המולד הראשון" והיום שלאחריו "יום חג המולד השני".
בבריטניה וארצות חבר העמים הבריטי נקרא החג "יום הקופסאות" (Boxing Day) בעוד שברומניה, ספרד ואירלנד ידוע היום כיום סטפנוס הקדוש.
בפיליפינים נהוג להכין מנת המונאדו - בשר חזיר שומני כבוש במיץ אננס.
לחג המולד מנהגים רבים, בעלי אופי חילוני ודתי, השונים מארץ לארץ.
מקורם של רוב המנהגים המוכרים, כגון עץ חג המולד והענקת המתנות, הוא בגרמניה, והם הופצו בידי המיסיון הנוצרי בימים בהם עברו עמי אירופה מעבודת אלילים לנצרות.
יש המייחסים אותם לחג הפגני של ההיפוך החורפי, "יול", שצוין בידי הגרמנים הקדמונים, ובשפות הסקנדינביות עדיין נקרא חג המולד בשם זה.
האפיפיור גרגוריוס הראשון החליט שלא לדכא את המנהגים הפגניים אלא להטמיעם בנצרות, על מנת לאפשר מעבר קל יותר לדת הנוצרית לעמים הרבים שהמירו דתם.
במהלך השנים קיבל החג מאפיינים דתיים וחילוניים השאובים ממנהגים מקומיים.
על אף ההשפעה הרבה של המסורת הנהוגה בארצות הברית ובממלכה המאוחדת באשר לחג ולמנהגיו, המופצת באמצעות הקולנוע והטלוויזיה, עדיין ניכרת חשיבות רבה למנהגים מקומיים.
נהוג להציב בבית ובמרחב הציבורי עץ אשוח, להניח עליו קישוטים, ולקשט את הבית בצמחייה ירוקה ובדבקון.
במדינות רבות באירופה, בממלכה המאוחדת ובארצות הברית נהוג להדליק גזע עץ באח הבית המכונה "גזע העץ של יול".
בצפון אמריקה ובדרום אמריקה נהוג לקשט את הבתים מבחוץ באורות, ולעיתים במזחלות, אנשי שלג ושאר דמויות הקשורות בחג.
בערב החג נהוגה ארוחה משפחתית, אשר התפריט בה שונה מארץ לארץ.
במזרח אירופה נהוג להקדים לארוחה זו תקופה של צום.
נהוג לחגוג את ליל החג במיסה חגיגית - מיסת חג המולד - הנערכת בחצות.
מנהג שמקורו בימי הביניים והוא נפוץ גם כיום הוא אכילת ארוחה משפחתית חגיגית בצהרי החג.
נהוג להקים במקומות ציבוריים סצנת מולד לכבוד החג, תערוכה המשחזרת את לידת ישו באמצעות דמויות ותפאורה, לרוב בגודל טבעי.
לעיתים מתקיימים שחזורים הנקראים "תמונה חיה" שבהן משתתפים בני אדם ובעלי חיים אמיתיים.
רשויות מקומיות נוהגות לקשט את המקומות הציבוריים בשלטים ובאורות, הנושאים אופי דתי.
ב-1984 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק דין לינץ' נ.
דונלי כי הענקת מימון של רשות מקומית לתצוגה שכללה את תיאור לידתו של ישו אינה עומדת בניגוד לתיקון הראשון לחוקה העוסק בהפרדת הדת מן המדינה.
קבוצות נוהגות לעבור מבית לבית ולשיר מזמורי חג דתיים.
בספרד (בעיקר באנדלוסיה) נחגג חג המולד במסיבות פלמנקו בעלות אופי מיוחד (Navidad Flamenca), שכן במסורת התרבותית של שירת הפלמנקו הוקדש מקום מיוחד לסוגת שירי חג המולד.
סוגה זו כוללת שירים המכונים Villancicos העוסקים באגדות סביב הולדת ישו בבית לחם, ושירים המכונים Campanilleros העוסקים במעשי ניסים שונים הקשורים בישו ובלקח המוסרי העולה מהם.
אצל עמים סלאבים מקובל לשיר שירי קוליאדקה.
אחרים נוהגים לבצע עבודת צדקה קהילתית.
בערים רבות, בעיקר באירופה, קיים "שוק חג המולד", אשר נפתח מספר שבועות לפני החג, ובו נמכרים מוצרים לחג.
שוקי חג המולד נערכים במדינות רבות בשבועות שלפני החג, המכונים אדוונט, ובחלקן הם ממשיכים אף לאחריו.
שווקים אלו החלו בעיר דרזדן שבגרמניה במאה ה-14, וממנה התפשטו לשאר גרמניה ולעולם כולו.
עד היום בגרמניה ובמדינות דוברות הגרמנית, שוקי חג המולד הם הגדולים ביותר.
הענקת מתנות היא אלמנט המצוי בכל מקום בו מצוין החג.
בארצות רבות נהוג לספר כי דמות אגדית, המתוארת לרוב כאדם עליז ושמן בעל זקן לבן, מעניקה מתנות לילדים הטובים.
דמות זאת נקראת לעיתים "אב הקור", "סבא שלג", או "סנטה קלאוס" על שמו של הבישוף ניקולאס הקדוש מן המאה הרביעית באסיה הקטנה, שהיה ידוע בטוב ליבו.
ברוב העולם מעניקים את המתנות בערב חג המולד, או בבוקר החג.
בארצות רבות כגרמניה והולנד מצוין יומו של סינטרקלאס ב-5 בדצמבר, בעוד שחג המולד נושא אופי דתי יותר.
בספרד מוענקות המתנות בחג ההתגלות החל בראשית ינואר.
בפולין מעניק סנטה קלאוס מתנות ב-5 בדצמבר וכן בערב חג המולד, ב-24 בדצמבר.
ברוסיה מעניק דד מורוז ("סבא כפור") את המתנות בנובי גוד, ערב השנה החדשה.
המסורת האנגלוסקסית מדברת על חלוקת מתנות שונות בכל אחד מ"שנים עשר ימי חג המולד" שבין חג המולד וחג ההתגלות.
לעיתים נהוג בבריטניה להעניק מתנות למכרים שאינם בני משפחה ב"יום הקופסאות".
על פי המסורת האנגלו-אמריקנית מגיע סנטה קלאוס בערב החג על מזחלת, הרתומה לאיילים צפוניים, ונוחתת על גגות הבתים.
או אז משתלשל סנטה קלאוס מן הארובה, משאיר בבית מתנות לילדים, וטועם מן המזון שהושאר לו.
ביתר ימות השנה עוסק סנטה קלאוס בהכנת המתנות, ובעריכת רשימות לגבי הילדים הטובים הראויים לקבל את המתנות.
המסורת הבריטית משייכת את קבלת המתנות להתנהגות "טובה" או "רעה".
ילדים רעים יקבלו מתנה כדוגמת חתיכת פחם, או מקל שישמש את הוריהם להכות בהם, ולא מתנה בה הם חפצים.
המקבילה הצרפתית לדמות זו, Père Noël, ("אבא חג המולד") התפתחה בקווים דומים.
בתרבויות אחרות (כהולנד) מלווה הדמות בעוזר בשם "פטר השחור", או בשדונים (נקראים Elves), המסייעים לו בהכנת המתנות.
לעיתים מצוין כי הוא נשוי.
במרכזי קניות נהוגה הופעתם של אנשים המחופשים בדמות סנטה קלאוס, אשר הילדים מבקשים מהם מתנות.
בארצות רבות משאירים הילדים כלים בהם יכניס סנטה קלאוס את המתנות.
בארצות דוברות אנגלית המנהג הוא לתלות גרביים בסמוך לאח המבוערת, מכיוון שסנטה קלאוס מגיע דרך הארובה, בתקווה שאכן יגיע וימלא את הגרב במתנות.
בארצות אחרות נהוג להשאיר נעליים ריקות.
בנוסף למתנות אותן מביא סנטה קלאוס, נהוג כי בני המשפחה מעניקים מתנות זה לזה.
כרטיסי החג נהוגים באוסטרליה ובקנדה, כמו גם בארצות הברית ובאירופה, כדרך בה שומרים על קשר עם קרובים ומכרים רחוקים, וידידים אחרים.
משפחות רבות יוצרות תמונה משפחתית חגיגית ושולחות אותה למכריהן, בצירוף ברכה המספרת על שעבר על המשפחה בשנה שחלפה.
יצירות רבות מתארות את החג ואת רוח החג, לעיתים בדרך של אגדה מודרנית, העוסקת בנס נוגע ללב.
חלק מהן הפכו לחלק ממסורת החג במקומות בהן נוצרו.
הבלט "מפצח האגוזים" מאת צ'ייקובסקי מספר על מפצח אגוזים הקם לתחייה בחלומה של ילדה בחג המולד.
יוהאן סבסטיאן באך הלחין את "אורטוריה לחג המולד".
האנס כריסטיאן אנדרסן כתב את האגדה על "מוכרת הגפרורים הקטנה" אשר הולכת יחפה בשלג בערב החג, ומנסה למכור גפרורים, תוך שהיא רואה את החגיגות בבתים מבעד לחלון.
היא אינה מעזה לחזור הביתה בטרם מכרה את גפרוריה מחשש מאביה השיכור והאלים.
סופה, בניגוד לאגדות חג המולד האנגליות, הוא טראגי.
צ'ארלס דיקנס יצר את "מזמור חג המולד" המספר על קמצן בשם אבנעזר סקרוג' , המתנגד לחמלה ולנדיבות, ולכן דוחה את חג המולד שהוא חג של חמלה ונדיבות, עד שהוא זוכה לביקור "רוחות חג המולד" המראות לו את התוצאות השליליות של מעשיו.
לסיפור זה השפעה ממשית על רוח החג בארצות דוברות אנגלית, ולהחלטה שלא לפתוח עסקים ביום החג.
בעידן הקולנוע והטלוויזיה נהוג להקרין בחג את סרטו של פרנק קפרה "אלו חיים נפלאים" המספר סיפור דומה לסיפור "מזמור חג המולד", ובו הגיבור הוא איש עסקים שהקריב את שאיפותיו האישיות על מנת לסייע לקהילתו.
מלאך השומר עליו מציל אותו מניסיון התאבדות, ומראה לו עד כמה היו שונים חיי האנשים שמסביבו אלמלא פעל כפי שפעל.
כן מקרינים בחג זה את הסרט "נס ברחוב 34" בה מככבת נטלי ווד כילדה המתלבטת האם סנטה קלאוס היא דמות אמיתית או דמיונית.
עד אמצע המאה ה-19 לא היה חג המולד שונה במנהגיו מחג הפסחא.
מנהגי החג כללו ביקור בכנסייה, ארוחה משפחתית וחלוקת מתנות קטנות לחברי המשפחה.
השינוי חל באמצע המאה ה-19 בארצות הברית ובממלכה המאוחדת.
בעלי חנויות כלבו החלו לקשט את חנויותיהם לכבוד החג כאמצעי למשוך לקוחות.
בשנת 1862 חנות הכלבו מייסיס בעיר ניו יורק הייתה לחנות הראשונה שבה הולבש אדם בתלבושת סנטה קלאוס ושוחח עם ילדים.
מנהג זה אומץ על ידי חנויות כלבו אחרות, ובתקופה מאוחרת יותר במאה ה-20 גם על ידי קניונים.
מאפיין נוסף של חג המולד שהתווסף עם הזמן, בנוסף לקניות המרובות, סנטה קלאוס והקישוטים, הם שירי החג הרבים המתנגנים ברבות מהחנויות.
לדוגמה, השיר "ג'ינגל בלז" ואחרים.
החג הוא תמריץ לכלכלות המדינות החוגגות אותו.
המכירות עולות כמעט בכל התחומים, ומוצרים חדשים מוצגים לצרכנים.
"עונת חג המולד" מתחילה מספר שבועות לפני החג, וממשיכה עד ל-1 בינואר, המצוין אף הוא בחגיגות נפרדות.
יום החג עצמו הוא היום היחיד בשנה שבו נהוג לסגור את כל החנויות.
בצפון אמריקה נהוג להתחיל את הקרנתם של סרטים עתירי תקציב העוסקים בדרמה או בפנטזיה בחג המולד.
פרט לעונת הקיץ, מהווה חג המולד את המועד הטוב ביותר להתחיל בהקרנת סרט חדש.
הקהילה הנוצרית בארץ ישראל קטנה מאוד ומונה רק כ-2% מאוכלוסיית המדינה כשרובם בני המגזר הערבי, אולם חשיבותה של הארץ כמרכז המסורת הנוצרית מביאה לכך שכמה מהטקסים הדתיים החשובים ביותר מתקיימים באתרים שונים בארץ הקשורים בנצרות.
בארץ מיוצגות כמעט כל הכנסיות הנוצריות (גם כאלה שאין להן קהילות פעילות בארץ), וכולן מקיימות טקסים מיוחדים בחג המולד, בעיקר בערים: בית לחם, ירושלים ונצרת.
בנצרת נמצאת כנסיית הבשורה העומדת במקום שבו, על פי המסורת הנוצרית, קיבלה מרים הבתולה (מריה) את הבשורה כי היא הרה מרוח הקודש.
זוהי כנסייה קתולית, ולפיכך גם בה מתקיימת מיסה חגיגית בחצות ליל 25 בדצמבר.
הטקס בנצרת נערך בערבית ונושא אופי מקומי יותר.
בכנסיות בירושלים אפשר לראות מגוון של טקסים ומנהגים בליל החג, כל כנסייה על-פי המנהגים המיוחדים לה, ובתאריך הנהוג בה.
ברובע הארמני של העיר העתיקה נחוג החג ב-19 בינואר על-פי מנהג הארמנים.