tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2008, נוסד "פרס מישל קיקואין" תרומת בתו קלייר מאראטייה.
הפרס, בסך 10 אלף דולר, נועד לעודד ולתגמל אמן ישראלי.
מישל קאשלה (באיטלקית: Michele Cascella; 7 בספטמבר 1892 – 31 באוגוסט 1989) היה אמן איטלקי.
הוא ידוע בעיקר בזכות ציורי השמן וצבעי המים שלו.
הוא עבד גם בקרמיקה, הדפס אבן וטקסטיל.
הוא הציג את יצירותיו בתערוכת האמנות בביאנלה בוונציה מהשנים 1924 עד 1942, ועבודותיו מוחזקות בבעלות מוזיאונים ברחבי אירופה.
אביו באסיליו, היה צייר, גלף, קרמיקאי, מדפיס אבן ומאייר.
הוא היה המורה הראשון והמשפיע ביותר שלו.
לפני שמישל נולד, אביו באסיליו חי ועבד בנאפולי, מילאנו, טורינו, ונציה, לונדון ופלרמו.
בשנת 1895, באסיליו עבר עם משפחתו לעיר פסקארה שבאיטליה.
מועצת העיר של פסקארה תרמה לבאסיליו חלקת אדמה לבניית מעבדה וסטודיו לאמנות.
הבניין הזה כיום הוא האתר של "מוזיאון באסיליו קסקלה".
שכיום יש בו יותר מ-500 יצירות השייכות לשלושה דורות של משפחת קאשלה.
רוב היצירות הן של באסיליו, והשאר הן של בניו תומאסו, מישל וג'ואקינו.
מישל קאשלה עזב את בית הספר מוקדם, בגלל תוצאות שליליות, והחל לעבוד במעבדה של אביו בפסקארה.
שם באסיליו אמר למישל להעתיק את ציורי המאסטרים (לאונרדו דה וינצ'י, פיזנלו, סנדרו בוטיצ'לי, ודונטלו) ולהתאמן על פרטי הפיות והאפים שהאב הכין עבור מישל בשביל שיתאמן שוב ושוב.
לאחר מכן שלח באסיליו את מישל ותומאסו לבד, בזריחה, לחופי נהר הפסקרה והגבעות שמסביב כדי ללמוד את הנוף מקרוב ולפרש את שפת הטבע.
כשבאסיליו הרגיש שבניו מוכנים להראות את עבודתם, הוא עבר מתפקידו כמנהל חנות למארגן ומקדם של היצירות שלהם.
לאחר 5 שנים, שמישל עבד בשביל אבא שלו, המופע הראשון שלהם התקיים בשנת 1907 במילאנו, הרחק מהרקע האזורי שלהם.
ומישל היה רק בן 15.
מישל קאשלה מכר את הציור הראשון שלו באופן פרטי בשנת-1908. שנה אחת לאחר מכן, התקיימה התערוכה הראשונה שלו.
הטכניקה שלו הכילה בעיקר שימוש בפסטלים.
מאז 1910, הוא ביקר בחוגי התרבות במילאנו, שם הכיר את קלמנס רבורה, אנטוניו בנפי והסופרת סיבילה אלרמו, שהכירה לו את פיליפו תומאזו מארינטי, אומברטו בוצ'וני ומרגריטה צרפתי.
הוא גם הכיר את ג'ורג'ו דה קיריקו, שגם הם נהיו חברים לאחר מכן.
בשנת 1915 בתחילת הזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה קסקלה נשלח ליחידה השלטונית טרנטו, אך הוא לא הפסיק לצייר.
למעשה, אנריקו קאוויליה, מפקדו, נתן לו את התפקיד לצייר את חיי החיילים במלחמה.
חלק גדול מציורי חיי הצבא שמישל צייר שמורות היום במוזיאון הריסורג'ימנטו שבעיר מילאנו באיטליה.
בשנת 1919 עבר מישל קאשלה למילאנו, שם חלק דירה עם חברו המשורר קלמנס רבורה.
הוא הקדיש את עצמו לתחריט ולקרמיקה, ולאחר מכן חזר לציור שמן וצבעי מים.
בשנת 1924 קרלו קארה, שהיה תומך גדול בפרימיטיביות בציוריו של קאשלה, נתן לו ביקורות טובות.
באותה שנה הוצגו לראשונה בתערוכת האמנות ב"ביאנלה בוונציה" שלושה צבעי מים ואחד מהם, "Mattutino", נקנה על ידי ויטוריו אמנואלה השלישי, (מלך איטליה מהשנים 1900 ל-1946).
מאז, האמן מישל קאשלה השתתף כמעט בכל התערוכות של הביאנלה בוונציה עד 1942.
בשנת 1928 הוא ערך את נסיעתו הראשונה לפריז.
מכאן ואילך, קאשלה החשיב את פריז כביתו השני.
החיים שם הזכירו לו אזורים מסוימים באיטליה.
מהשנים 1931–1951 השתתף קאשלה ב-"רבעון רומא", מרכז לקידום אמנות איטלקית.
באפריל 1931, קאשלה הציג 28 ציורים בגלריית "בספורד" בלונדון, שם פגש את האדריכל אלפרד בוסום, שקנה שלושה ציורים.
לאחר מכן תרם את צבעי המים הכניסה למוזיאון מוזיאון ויקטוריה ואלברט.
באותה שנה הציג בגלריית "Toison d'Or" שבבלגיה.
ביוני, הצהיר שר המדעים והאומנויות הבלגי שרכש את הציור שלו "ערב במונטקטיני".
בשנת 1933 הזמין מנהל קוריירה דלה סרה, אלדו בורלי, את קאשלה, לשתף פעולה עם סדרת מערכונים של מקומות איטלקיים חשובים.
כמעט מדי יום פרסם העיתון את אחד מציוריו.
ב-4 ביוני 1933 הוא הצליח לצייר את טקס קאנוניזציה של אנדרה-הוברט פורנה בבזיליקת פטרוס הקדוש.
אף על פי שהאמן חשב בתחילה שהציור הזה הוא כישלון, אנטוניו מראיני (סבא של דצ'ה מראיני), אז מזכיר בביאנלה בוונציה, הציג אותו שם (בבינאלה) בשנה שלאחר מכן.
המלך האיטלקי, ויטוריו אמנואלה השלישי, רצה לקנות את הציור, אבל הוא הציע רק חצי מהמחיר שביקש קסקלה.
הצייר סירב, והוא לא הצליח למצוא קונה אחר.
בשנת 1934 נסע קאשלה ללוב, לכמה חודשים, וזמן קצר לאחר מכן קיבל קאשלה הזמנה ממארי ז'וזה, נסיכת פיימונטה, לתערוכה של סדרת ציורים של נופי דרום איטליה.
היא גם נתנה לו טיפים למסלול של מאמאלפי לסילה.
בשנת 1937 הוזמן קאשלה להכין את עיטור הקיר לתחנה הימית החדשה של העיר מסינה.
הוא הסכים רק להכין את הסקיצה והשאיר לאביו באסיליו ולאחיו תומאסו את הביצוע בפועל.
הוא גם זכה במדליית הזהב בתערוכה האוניברסלית בפריז.
במוסד התרבותי "La permanente" במילאנו, הציג קסקלה את Roma, ואת הציור "sport esultanz" בהשראת משחק האגרוף "Primo Carnera – Paulino Uzcudun" שהתקיים בשנת 1933, שנערך בפיאצה די ספניה, ברומא, שבו המנהיג האיטלקי בניטו מוסוליני צפה.
בשנת 1938 עיצב את הסצנות לבכורה של האופרה "מרגריטה דה קורטונה" מאת ליצ'יניו רפיצ'ה, בבית האופרה "לה סקאלה", שבמילאנו.
לאחר מכן החל להתגורר קסקלה בפורטופינו, כפר דייגים קטן על חוף הריביירה האיטלקית.
הכפר הפך להשראה של הרבה מיצירותיו שייצור האמן לאחר מכן.
בשנת 1942 היה לקאשלה חדר בביאנלה של ונציה, והוא הציג עבודות שהוא הכין לשרי הצי וחיל האוויר.
באוקטובר 1959 הוא ערך את נסיעתו הראשונה לארצות הברית, לעיר ניו יורק.
מכאן ואילך הוא היה מבלה שישה חודשים מדי שנה בפאלו אלטו, קליפורניה, שם איזבל ליין הפכה לסוכנת שלו וארגנה את כל ההופעות שלו.
לאחר מכן ייצגה את קסקלה גלריית "Juarez" בלוס אנג'לס.
בשנת 1965, כאשר קאשלה שהה בעיר אורטונה, הקדיש קסקלה ציור לתומאס הקדוש, שנתרם לאפיפיור פאולוס השישי.
משנת 1969 הוא בילה חלק גדול מזמנו באזור הכפרי של קולה די ואל ד'אלזה באיטליה, עם אשתו השנייה, איזבל ליין קאשלה.
הוא צייר נופים רבים של מחוז טוסקנה שבאיטליה.
האמן מת בגיל 97 במילאנו ונקבר באורטונה.
מישל פרו היא היסטוריונית צרפתית ופרופסור אמריטוס להיסטוריה בת זמננו באוניברסיטת פריז דידרו.
פרו חקרה את ההיסטוריה של תנועות העבודה, ולמדה אצל ארנסט לאברוס, אצל מישל פוקו ואצל רוברט באדינטר.
פרו היא חלוצה בהופעתם של תולדות נשים ולימודי מגדר בצרפת.
היא ערכה יחד עם ז'ורז' דובי את "Histoire des femmes en Occident" ("היסטוריה של נשים במערב"; 5 כרכים), פלון, 1990–1991).
עבודתה מופיעה בכתב העת ליברסיון, והיא הפיקה והציגה את תוכנית הרדיו "היסטוריה בימי שני" ברדיו פראנס קולטור.
ב־2014 היא קיבלה את פרס סימון דה בובואר.
עבורה, פמיניזם הוא חופש אוניברסלי.
היא שותפה לכתיבת הספר "היסטוריה של נשים במערב".
מישל רואן היא סופרת פנטזיה, מדע בדיוני קנדית.
היא כותבת בשמה הפרטי אבל משתמשת גם בשמות העט מישל מדוקס ומורגן רודס.
היא מחברת רבי מכר שהוציאה 26 ספרים.
בנוסף היא כתבה עבור מגזינים שונים בקנדה.
תחת השם הבדוי מורגן רודס, היא מחברת ספרים שנכנסו לרשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס ביניהם סדרת הפנטזיה נפילת הממלכות המיועדת למבוגרים צעירים.
וסדרת הספין אוף רוחות וגנבים.
לפני שהפכה לסופרת הייתה מעצבת גרפית.
רואן זכתה במדליית הולט על רומן הביכורים שלה Mordue.
בראיון היא סיפרה על עצמה:תמיד אהבתי לקרוא וידעתי שאני רוצה להיות סופרת מאז שהייתי ילדה.
אני אוהבת את השליטה בסיפור כמו שאני רוצה, כי לא תמיד הסכמתי עם האופן שבו סופרים אחרים כתבו את הספרים שלהם ואשמח לסוף אחר, למשל.
המחברים שהיא אוהבת ושהשפיעו על כתיבתה הם לורל ק.
המילטון עם סדרת הדמויות של אניטה בלייק, טניה האף, כריסטופר מור, סטיבן קינג ומג קאבוט.
ב-2013 הוציאה את הסדרה נפילת הממלכות (Falling Kingdoms) שתורגמה לעברית תחת שם העט "מורגן רודס" – סדרת ספרי פנטזיה אפית.
הסדרה זכתה לשבחים רבים, וכל ספריה הפכו לרבי מכר ברשימות הניו יורק טיימס.
הסדרה כונתה בפי מבקרים רבים "משחקי הכס לנוער", וסופרים רבים ומבקרי ספרות שיבחו את הכתיבה של רודס ואת הסדרה.
מישל עאשה קארה (נולדה ב-10 באוגוסט 1992) היא יוטיוברית אמריקאית, מנחת טלוויזיה, שחקנית ורוכבת אופניים מקצועית לשעבר.
היא ידועה בעיקר בזכות תוכנית היוטיוב שלה "האתגר התקבל" ו"קארמה" ב-HBO Max.
קארה למדה בדארטמות' קולג', ולמדה עיצוב עצמי במדיה דיגיטלית וטכנולוגיה.
במהלך לימודיה, היא התמחתה במספר חברות, ביניהן גוגל, דרימוורקס הנפשה, וקרוסלה הפקות.
בזמן שהתגוררה בלוס אנג'לס לצורך ההתמחות, החלה קארה לרכוב על אופניים בכביש ובאופני הרים.
היא המשיכה להצטרף לקבוצת הרכיבה על אופניים של דארטמות' וזכתה באליפות הקריטריון של ארצות הברית U23 ב-2014. היא הצטרפה לצוות המקצועי לנשים של BMW, שם התאמנה והתחרתה באופן מקצועי לעונת 2014–2015.
קארה סיפרה כי אחותה הצעירה העניקה לה את ההשראה לפתוח ערוץ יוטיוב.
לאחר שסיימה את לימודיה ב-2014, קארה הגישה מועמדות להיות מפיקת תוכן במשרה מלאה ב-BuzzFeed.
היא מספרת כי היא רואה בערוץ היוטיוב ובסרטונים המוקדמים שלה כמסייעים בקבלת התפקיד ב-BuzzFeed Video.
בזמן העבודה ב-Buzzfeed היו הגבלות כבדות על יוצרי תוכן בערוצים שלהם בגלל ניגוד עניינים אפשרי, כך שהערוץ שלה נשאר רדום.
בזמן שעבדה ב-BuzzFeed, היא המשיכה בקריירת הרכיבה שלה, ויצרה תוכן המתמקד בבריאות.
עם זאת, בסופו של דבר היא הפסיקה לרכוב על אופניים באופן מקצועי לטובת יצירת סרטונים על אתגרים פיזיים, כמו ניסיון בשילוב NFL והכשרה כרקדנית מקצועית במשך חודש.
בשנת 2023, קארה הייתה המתחרה האורחת בעונה השמינית של תוכנית תחרות הנסיעות ביוטיוב ונביולה ג'ט לג: המשחק.
היא מנחה את "קארמה", תוכנית תחרות לילדים שפורסמה ב-HBO Max ב-18 ביוני 2020.
אביה ויווק הוא הודי-אמריקאי ואימה לורה היא ממוצא אירי.
היא נישאה לגארט קנל באוקטובר 2022.
שנה פרס קטגוריה עבודה תוצאה מקור 2022 פרסי הסטרימי ה-12 מופע השנה האתגר התקבלמועמדות סדרה ללא תסריטזכייה 2023פרסי הסטרימי ה-13 מופע השנה
מישל רוסו הוא שחיין עבר צרפתי, סגן אלוף העולם (בלגרד 1973), אלוף אירופה (ברצלונה 1970) ושיאן אירופה במשחה ל-100 מטר חופשי.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי הוא סיים עשירי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.5 שניות, במקום 11 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:01.5 דקות ובמקום חמישי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:03.7 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בברצלונה בספטמבר 1970 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.9 שניות, לפני רולנד מאתס מגמרניה המזרחית (53.5 שניות) וגרגורי קליקוב מברית המועצות (53.7 שניות) ומדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב.
באליפות העולם שנערכה בבלגרד, יוגוסלביה ב-9 בספטמבר 1973 זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.08 שניות, אחרי ג'ים מונטגומרי מארצות הברית (51.70 שניות) ולפני מייקל ונדן מאוסטרליה (52.22 שניות).
באליפות העולם שנערכה בסנטיאגו דה קאלי, קולומביה ביולי 1975 הוא סיים במקום חמישי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ובמקום שביעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי
באולימפיאדת מונטריאול הוא סיים תשיעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.36 שניות.
בתו, מגלי רוסו, שחיינית אולימפית (בייג'יגנ 2008) במשחה ל-200 מטר פרפר.
מישל רנדולף היא שחקנית אמריקאית.
ידועה בעיקר מתפקידיה בתור אליזבת סטרפורד בסדרה "1923" ובתור איינסלי נוריס בסדרה "לנדמן" (אנ').
רנדולף נולדה בקליפורניה, ארצות הברית האמצעית בין שלושה אחים.
אחותה הגדולה קאסי רנדולף היא אשת טלוויזיה שזכתה בעונה 23 של "הרווק".
רנדולף נולדה וגדלה בוולנאט קריק, קליפורניה ובגיל 16 עברה עם משפחתה להנטינגטון ביץ', קליפורניה.
היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת אריזונה ב-2023 עם תואר בלימודי קולנוע ומדיה.
רנדולף חתמה עם הסוכנות וילהלמינה מודלס ב-2016 והחלה את הקריירה שלה בהופעה בתוכנית הריאליטי "Young Once".
היא הופיעה בנספר סרטים בתקציב נמוך עד שהגיע התפקיד שפרסם אותה בשנת 2022 בתור אליזבת סטפורד בסדרה "1923" של טיילור שרידן.
בשנת 2024 היא קיבלה תפקיד בסדרה "לנדמן" אף היא של שרידן בתור איינסלי נוריס, בתו של טומי נוריס (בילי בוב תורנטון).
מִישֶׁל שַׁל היה מתמטיקאי צרפתי.
הוא נולד ב שבצרפת ולמד באקול פוליטקניק בפריז אצל סימאון דני פואסון.
במלחמת הקואליציה השישית הוא גויס להילחם בהגנת פריז בשנת 1814. לאחר המלחמה, הוא ויתר על קריירה כמהנדס או ברוקר על מנת להמשיך בלימודי המתמטיקה.
בשנת 1837 פרסם את הספר "סקירה היסטורית על מקור והתפתחות השיטות בגאומטריה" (Aperçu historique sur l'origine et le développement des méthodes en géométrie), מחקר על שיטת ה בגאומטריה פרויקטיבית.
יאקוב שטיינר הציע את של מניית מספר חתכי החרוט המשיקים לכל אחת מחמשת חתכי חרוט נתונים וענה עליה באופן שגוי.
של פיתח תאוריה של מאפיינים שאפשרה את המנייה הנכונה של חתכי החרוט (ישנן 3,264).
הוא קבע מספר משפטים חשובים (כולם נקראים משפטי של).
בקינמטיקה, תיאורו של של לתנועה אוקלידית במרחב כ היה מכונן להתפתחות תיאוריות הדינמיקה של גופים קשיחים.
של נבחר כחבר כבוד זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1864. בשנת 1865 הוענקה לו מדליית קופלי.
כפי שמתואר בספר "אוצר של הטעיה" (A Treasury of Deception) מאת מייקל פרקהאר (ספרי פינגווין, 2005), בין השנים 1861 ל-1869, של רכש חלק מתוך 27,000 מכתבים מזויפים מהצרפתי .
אוצר זה כלל מכתבים מאלכסנדר הגדול לאריסטו, מקלאופטרה ליוליוס קיסר, וממרים המגדלית ללזרוס שקם לתחייה, כולם בצרפתית מזויפת מימי הביניים.
בשנת 2004, כתב העת "" פרסם מכתב משנת 1871, "שנתגלה" לאחרונה, שנכתב על ידי ורן-לוקא (מהכלא) לשל, ובו הועברה נקודת מבטו של ורן-לוקא על אירועים אלה, אשר אף הוא היה המצאה.
בשנת 1986 פרסם אלכסנדר ג'ונס פרשנות על ספר 7 של ה"אוסף" (Collection) של פאפוס מאלכסנדריה, שאליו התייחס של בהיסטוריה שלו על שיטות גאומטריות.
ג'ונס כתב הערות אלה על של, פאפוס ואוקלידס:
שמו של של הוא אחד מתוך 72 השמות החרוטים על מגדל אייפל.
האסטרואיד "18510 Chasles" נקרא על שמו.
מישל רוקאר היה פוליטיקאי צרפתי, ממנהיגי המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית ששימש כשר במספר משרדים וכראש ממשלת צרפת בשנים 1991-1988.
לאחר סיום תפקידו כראש ממשלה שימש רוקאר, במשך תקופה ארוכה, במספר תפקידים בפרלמנט האירופי.
על אף דעותיו הסוציאליסטיות היווה רוקאר סמן ימני במפלגתו תוך שהוא תומך בליברליזם כלכלי הכולל הפרטה, כלכלת שוק וצמצום המעורבות הממשלתית.
על רקע זה עלתה לכותרות העוינות ששררה בינו ובין חבר מפלגתו פרנסואה מיטראן אותו ניסה לרשת, הן בראשות המפלגה ועל כס נשיאות צרפת.
מישל רוקאר נולד ב-1930 בעיר קורבבואה שממערב לפריז.
בן יחיד לאיב אנדרה רוקאר (1992-1903) ולרנה לבית פברה.
אביו היה מדען שעסק בפיזיקה גרעינית.
בנעוריו למד במכון למדע המדינה בפריז שם הפך למנהיג סטודנטים.
בהמשך מונה ליו"ר ארגון הסטודנטים הסוציאליסטים הצרפתים, שהיה קשור למפלגה הסוציאליסטית הצרפתית העיקרית באותה תקופה ול.
בהמשך למד ב"בית הספר הלאומי למנהל" .
עם סיום לימודיו החל רוקאר לעבור במשרד "המפקח הפיננסי הכללי של צרפת" .
כמתנגד לקולוניאליזם הצרפתי בחר להישלח לאלג'יריה שם בחן את אופן הטיפול של הממשל הצרפתי במחנות הפליטים שנוצרו במדינה במהלך מלחמת העצמאות של אלג'יריה (1962-1954).
רוקאר פרסם דו"ח פנימי חריף על ההזנחה השוררת במחנות.
ב-1959 דלף הדו"ח ופורסם במספר עיתונים דבר שהעמיד את משרתו של רוקאר בסיכון.
ב-1967 נבחר רוקאר כמזכ"ל מפלגת הסוציאליסטים המאוחדת בה המשיך לפעול כנגד שליטת צרפת באלג'יריה.
רוקאר היווה גורם מרכזי במחאת מאי 1968 תוך מתן תמיכה ברעיונות הסוציאליסטיים שהעלו המוחים.
ב-1969 הציע את עצמו כמועמד לנשיאות צרפת עם מצע שהושפע מאירועי 1968 אך בבחירות לנשיאות זכה רק ל-3.6% מהקולות.
בשלהי 1969 נבחר רוקאר לייצג את מחוז איוולין , בהדיחו את מוריס קוב דה מירוויל, וזכה בכך למושב בפרלמנט.
ב-1973 הפסיד בבחירות המקומיות ונאלץ לעזוב את הפרלמנט אך נבחר שוב וחזר לשם ב-1978 והמשיך להיבחר עד 1988.
מפעל השעונים הצרפתי LIP נקלע בתחילת שנות ה-70 לבעיות כספיות ועמד בפני פשיטת רגל.
רוקאר, כסוציאליסט, היה פעיל בהתנגדות העובדים לסגירתו ובמהלכים שהביאו להעברת המפעל לניהול העובדים.
רוקאר אף סייע, מאחורי הקלעים, להנהלת העובדים למכור את תוצרת המפעל כדי להחזירו למסלול ההצלחה וכן עזר לחפש קונה שירכוש את המפעל.
ב-1974 חבר רוקאר לפרנסואה מיטראן כדי לרענן את שורותיה של המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית והביא למפלגה חברים ממפלגות שמאל בהן היה חבר בעבר.
למרות שיתוף הפעולה עם מיטראן הפך רוקאר, ב-1977, לאופוזיציונר למיטראן תוך שהוא מציג נטיות של ליברליזם כלכלי.
ב-1978 התקיימו הבחירות לבית הנבחרים של צרפת ומפלגות השמאל, וביניהן המפלגה הסוציאליסטית, הפסידו למפלגות הרפובליקניות.
לאחר הפסד זה ניסה רוקאר להתמנות ליו"ר המפלגה ולהדיח את מיטראן.
לשם כך חבר למספר 2 במפלגה, פייר מורואה אך בוועידת מץ , שנערכה ב-1979, דחו נציגי המפלגה את הניסיון ורוקאר נאלץ למשוך את מועמדותו.
בשנים הבאות ייצג רוקאר את האגף הימני במפלגה הסוציאליסטית ודגל בהפרטה מדודה, כלכלת שוק וצמצום המעורבות הממשלתית וזאת בניגוד לעמדתו של ראש מפלגתו, מיטראן, שדגל בהלאמה.
ב-1981 הגיש מיטראן את מועמדותו לנשיאות צרפת, על בסיס מצע שכלל 110 נקודות ונבחר.
על אף זאת נשארו רוקאר וחברי סיעתו בעמדת מיעוט במפלגה.
ב-1981, עם היבחרו של מיטראן לנשיאות, מונה רוקאר לשר הפיתוח הטריטוריאלי ושר התכנון , תפקיד בו כיהן עד 1983. בשנה זו מונה לשר החקלאות עד 1985.
ב-1985 התפטר מהקבינט עקב התנגדותו להנהגת השיטה היחסית בבחירות לפרלמנט.
בשנים 1988-1985, כשלא היה חבר ממשלה, ניסה רוקאר להתמנות כמועמד המפלגה הסוציאליסטית לבחירות לנשיאות של 1988 אך המפלגה העדיפה את מיטראן שנבחר שוב לנשיאות.
בממשלה שהוקמה לאחר בחירות 1988 מונה רוקאר כראש הממשלה וכיהן בתפקיד ממאי 1988 ועד מאי 1991. הישגיו העיקריים כראש ממשלה היו:
הסכמי מטיניון שהחלו את תהליך שחרורה של קלדוניה החדשה משליטה צרפתית וקבעו קריטריונים ואבני דרך בתהליך הפיכתה של הקולוניה למדינה עצמאית.
קידום רפורמה שתממן תמיכה בעניים והפיכת צרפת למדינת רווחה – "תוכנית הכנסה מינימלית" .
ב-1991 הדיח מיטראן את רוקאר מתפקיד ראש הממשלה ומינה במקומו את חברת המפלגה אדית קרסון שכיהנה פחות משנה ופרשה ב-1992. במקומה מינה מיטראן כראש ממשלה את חבר המפלגה פייר ברגובוי.
ברגובוי הוביל את המפלגה בבחירות לפרלמנט ב-1993 שם ספגה המפלגה מפלה קשה כשירדה מ-260 נציגים ל-53.
בעקבות תבוסת המפלגה בבחירות של 1993 נבחר רוקאר להנהיג את המפלגה.
בתפקידו זה הוביל את המפלגה בבחירת נציגי צרפת ל .
המפלגה הסוציאליסטית ירדה בבחירות אלו בחמישה מנדטים (25%-), בעיקר לטובת מפלגת השמאל הרדיקלי PRG .
נטען שבגלל היריבות בין רוקאר למיטראן תמך האחרון, מאחורי הקלעים, במפלגה הרדיקלית כדי להכשיל את יריבו.
כישלון זה הביא להדחתו של רוקאר מראשות המפלגה על ידי האגף השמאלי שלה.
הדחה זו חיסלה למעשה את תוכניתו של רוקאר להיבחר כמועמד המפלגה בבחירות לנשיאות צרפת ב-1995.
ב-1994 נבחר רוקאר ל ועמד בראש ועדת הפיתוח ושיתוף הפעולה (1997–1999), ועדת התעסוקה והרווחה (1999–2002) וועדת התרבות, הנוער, החינוך, התקשורת והספורט.
במסגרת תפקידו התפרסם רוקאר במאבקו נגד רישום פטנטים על תוכנה ובתמיכתו בהפצת תוכנה חופשית.
רוקאר פעל בפרלמנט האירופי עד 2014.
לקראת הבחירות לנשיאות צרפת 2007 ראה עצמו רוקאר כמועמד השמאל לנשיאות מול ניקולא סרקוזי.
לשם כך ניסה להביא לתמיכה בו של מספר מפלגות שמאל אך נכשל ולא נבחר כמועמד.
לאחר הבחירות, בהן ניצח סרקוזי את מועמדת המפלגה הסוציאליסטית סגולן רויאל, הודה רוקאר שלפני הבחירות ניסה לשכנע את רויאל להסיר את מועמדותה כדי שיוכל הוא עצמו לעמוד לבחירות.
לאחר הבחירות שיתף רוקאר פעולה עם ממשלו של סרקוזי ומונה לחבר ועדה במשרד החינוך.
ב-1977, במקביל לפעילותו הפוליטית, נבחר רוקאר לראשות העיר קונפלון-סנט-הונורין במחוז איוולין אותו ייצג בפרלמנט.
רוקאר מילא את התפקיד עד 1994.
ב-1954 נישא לג'נבייב פוז'ול (Geneviève Poujol) ולזוג נולדו בת ובן (סילביה ופרנסיס).
ב-1972 נישא למישל לג'נדרה (Michèle Legendre) ולזוג נולדו שני בנים (אוליבייה ולויק).
בהמשך נישא בשלישית לסילביה פליסייה (Sylvie Pélissier).
נפטר בפריז ב-2016 והובא למנוחות בעיירה מונטיצ'לו שבאי קורסיקה אליה נקשר בעקבות נישואיו השלישיים לסילבייה שגדלה באי.
לאחר מותו נתרמו כתביו ומכתביו לארכיון הלאומי של צרפת.
"קצין גדול" של לגיון הכבוד (2008)
"הצלב הגדול" של לגיון הכבוד (2015)
"הצלב הגדול" של מסדר ההצטיינות הלאומי (1988)
"מפקד" של מסדר ההצטיינות החקלאי (1983)
"קצין" במסדר הלאומי של קוויבק (2000)
"קומנדר" של מסדר הכבוד של יוון
"עמית" של מסדר אוסטרליה (1992)
"אביר צלב גדול" של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה (1990)
מדליית הכבוד של האספה הלאומית של קנדה (2001)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לאוואל בקנדה (2013)
דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה האמריקאית בפריז
ב-2020 נקרא על שמו של רוקאר מפרץ בחלק הצרפתי של אנטארקטיקה (הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת), היכן שנמצא בסיס צרפתי.
צעד זה מציין את מעורבותו של רוקאר בהכנת האמנות להגנה על הקטבים כמו פרוטוקול מדריד ואמנת אנטארקטיקה .
ב-2023 הוציא שירות הדואר של הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת בול לזכרו של רוקאר ועליו מפה המצביעה על המפרץ שנקרא על שמו.
ב-2023 השיק עמנואל מקרון את תחילת בנייתה של ספינת מחקר לקטבים שתיקרא על שם רוקאר.
ב-2024 נקראה על שם רוקאר כיכר ברובע השביעי של פריז .
מִיתּוּג היא שיטה לשינוי זרימת זרם חשמלי במעגל חשמלי באמצעות מתגים חשמליים.
ישנן דוגמאות יום-יומיות למיתוג ביניהן הדלקת אור בחדר חשוך.
על מנת להדליק את האור ניתן לשנות את מצבו של המתג החשמלי ובכך לסגור את המעגל החשמלי ולאפשר לחשמל להפעיל את הנורה.
על מנת לכבות את האור, ניתן לשנות פעם נוספת את מצבו של המתג ובכך המעגל החשמלי יפתח, החשמל יפסיק לזרום במעגל והנורה תכבה.
בצורה דומה, מתבצע הדבר במערכות מורכבות אף יותר בהן יש להדליק או לכבות רכיבים מסוימים או, לחלופין, להחליף בין שתי רמות מתח – גבוהה ונמוכה.
בתחום זה עוסקת תורת המיתוג בחשמל ובאלקטרוניקה.
לתורת המיתוג יישומים מרכזיים גם במדעי המחשב, האלקטרוניקה הספרתית והתקשורת האלקטרונית.
ברמת המעגל החשמלי, ישנם מספר רכיבים אשר תפקידם הייעודי הוא לשמש כמתגים, החל ממתגים ידניים פשוטים המאפשרים הדלקה או כיבוי של מערכות מסוימות וכלה במערכות מורכבות המשמשות פונקציות בוליאניות-לוגיות.
המתג החשמלי הפשוט ביותר הוא המתג המוכר לכולנו מחיי היום-יום, זהו מתג המיועד לרוב כדי להפעיל ולכבות מכשירי חשמל שונים.
המתג אשר נמצא בכל בית ומחובר למערכת התאורה הוא דוגמה טובה לכך.
מעבר לשימוש במתג החשמלי הפשוט והידני, לעיתים יש צורך בדרכים נוספות "לנווט" בהן זרם, לשם כך משתמשים ברכיבים אלקטרוניים שונים, ביניהם דיודה, טרנזיסטור ושערים לוגיים.
הדיודה היא רכיב אלקטרוני לא סימטרי המעביר את הזרם החשמלי הזורם דרכו בכיוון אחד בלבד, בתלות באופן חיבורו.
הטרנזיסטור הוא רכיב אלקטרוני בעל שלושה הדקים אשר אחד מהם - הדק בשם "הדק הבסיס" - משמש כהדק בקרה אשר "מפעיל" או "מכבה" אותו בהתאם לזרם העובר בו.
בנוסף לשימוש במתגים בסיסיים בעלי שני מצבים - "ON" ו-"OFF", ניתן לבנות מעגלים המממשים פונקציות בולאניות-לוגיות מורכבות יותר.
הדבר נעשה באמצעות חיבורם של דיודות וטרנזיסטורים בתצורות מסוימות או על ידי שימוש ברכיבים ייעודיים בשם "שערים לוגיים".
עקרון הפעולה של המחשב המודרני כולל שימוש בשני מתחי פעולה (הנקראים "ON" ו-"OFF" או, בכתיב לוגי, '1' (קרי: "אחד לוגי") ו- '0' (קרי: "אפס לוגי") באופן סימבולי).
הלכה למעשה, בתוך הרכיבים המרכזיים של המחשב כמו המעבד או האוגר והדלגלג, ישנן כמויות רבות של מתגים מבוססי טרנזיסטורים האחראיים על וויסות מתחי הנתונים, מייצגי המידע.
שפת מכונה, השפה בה עובד המחשב, היא בעצם רצף סימנים בבסיס בינארי המבטאים ייצוג ספרתי של מתחי המבוא והמוצא של המעבד כאשר כל '1' מיוצג על ידי מתח גבוה וכאשר כל '0' מיוצג על ידי מתח נמוך.
בשימוש במערכות תקשורת המונים אלקטרוניות ישנו צורך להעביר מספר אותות רב מן המוענים לנמענים, לשם כך נעשה שימוש במערכות מיתוג מתקדמות העושות שימוש בטכנולוגיות שונות.
בטלפונים ישנים, למשל, נעשה בתחילה שימוש במרכזניות אשר ביצעו מיתוג ידני של השיחות אל יעדיהן.
בהמשך, עבר עולם הטלפוניה לשימוש בשיטות אלקטרומכניות על מנת לנתב את השיחות וכיום נעשה שימוש בשיטות מיתוג המבוססות על מעגלים ספרתיים.
במערכות של תקשורת ספרתית ישנו לרב צורך לטפל במספר רב מאוד של אותות המקודדים בינארית (דבר זה מתרחש במערכות טלפוניה, טלוויזיה ואינטרנט המשודרים בתקנים ספרתיים, למשל) ומערכות המיתוג הספרתיות מותאמות בהדרגה לצרכים אלה עם פיתוח הטכנולוגיה.
לרוב, נלמד מקצוע המיתוג במסגרת לימודי אלקטרוניקה ספרתית או במסגרת לימודי אלקטרוניקה בבתי הספר התיכוניים או באוניברסיטאות.
במסגרת לימודי מיתוג נלמדים לרוב גם הלוגיקה הבוליאנית וכלים מתמטיים נלווים.
מישקה (משה) בן דוד (נולד ב-22 במרץ 1952 בגבעת שמואל) הוא סופר ישראלי שנמנה עם בכירי "המוסד".
הוא פרסם רומנים, קובצי סיפורים, ספרי מתח וספרי עיון.
בן-דוד היה חלק מגרעין נח"ל, כשהתקבל לקורס טיס.
כשנותב בקורס למגמת נווטות הדיח עצמו מן הקורס על מנת להצטרף לחבריו שלחמו בפלס"ר נח"ל.
אלא שבהיותו דובר רוסית התבשר כי עליו לעבור ליחידת "מסרגה", שהייתה אחראית על האזנות ברוסית לחיילי הצבא האדום שהיו מוצבים במצרים.
בהמשך שירותו הצבאי היה קצין מודיעין ביחידה 848, ובין היתר פיקד על מחלקת האזנה ניידת במלחמת יום הכיפורים ועל בסיס היחידה במוצב החרמון מתום מלחמת יום הכיפורים לאורך מלחמת ההתשה עם סוריה.
בשנים 1980-1977 שימש כשליח קהילתי מטעם ההסתדרות הציונית במילווקי שבוויסקונסין, והשלים תואר שני בספרות השוואתית מטעם אוניברסיטת ויסקונסין.
נושא עבודת המוסמך שלו: השוואה בין כתביהם הספרותיים והפילוסופיים של האקזיסטנציאליסטים.
בשנים 1985-1980 שימש כמנהל מתנ"ס "בית-רוס" בגבעת שאול בירושלים והקים וניהל עבור החברה למתנ"סים את מרכז המידע והתוכניות (מרכז הדרכה ארצי), בשיתוף עם תוכנית שוורץ להכשרת מנהלים באוניברסיטה העברית.
בשנת 1989 קיבל תואר דוקטור בספרות עברית מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת הדוקטורט שלו נעשתה בהנחייתו של פרופ' דן מירון, והיא נושאת את השם "רומן מלחמת העצמאות: 1958-1949".
בין השנים 1987 ל-1999 שירת ב"מוסד" בתפקידי שטח, מודיעין ופיקוד והגיע בו לדרגה גבוהה.
בין היתר כיהן כראש מחלקת המודיעין של יחידת קיסריה.
במסגרת שירותו השתתף, בשנת 1997, בניסיון ההתנקשות הכושל בח'אלד משעל, והוא שמסר לירדנים, בהוראת מפקדיו, את סם הנגד שהציל את חייו של משעל.
שירותו במוסד בא לידי ביטוי בספריו "דואט בביירות", "מפגש בברלין", "אהבה אסורה בפטרבורג", "ביקור אחרון במוסקבה" ו"תחנה סופית אלג'יר" שעלילותיהם סובבות את "המוסד" וסוכניו.
באוגוסט 2022 ציין בסיום ספרו "תיק בלוגה" כי זהו רומן הריגול האחרון שתכנן לכתוב.
בשנת 2003 זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
בין השנים 2005 ל־2007 ניהל את התיכון הישראלי למדעים ולאמנויות בירושלים.
בהמשך כתב רומנים נוספים שזכו לשבחים רבים - ששה מהם זכו לתואר "כותר זהב" ושניים לתואר "כותר פלטינה" (על מכירת מעל 40,000 עותקים).
ספריו "הכריש" ו"תיק בלוגה" התייצבו מיד לאחר הופעתם בראש רשימת רבי המכר של "סטימצקי" ושל "צומת ספרים" ושהו בראש במשך שבועות רבים.
ספריו תורגמו לאנגלית, צרפתית וטורקית.
בן-דוד מופיע לעיתים קרובות בטלוויזיה כפרשן לנושאי ספרות הריגול, מוסד וביון.
בן דוד מתגורר משנת 1983 במושב רמת רזיאל, שם הקים וניהל חוות סוסים.
נשוי לשינה, מטפלת ברפואה סינית, ואב לשלושה.
אהבה, אחרת, הוצאת משרד הביטחון, 1984.
הבריחה האחרונה: תסריט פוליטי, הוצאת מעריב, 1984.
מרגוליס נוסע לווגאס: סיפורים, ספריית פועלים, 1984.
חיילים שמחים, אנשים לא כל-כך הוצאת זמורה ביתן, 1987.
מפלשת עד צקלג: עיונים ברומן מלחמת העצמאות, הוצאת משרד הביטחון, 1990.
ספר האפשרויות המוגבלות, הוצאת הד ארצי, 2000.
דואט בביירות, הוצאת כתר, 2002.
לא ראיתי חיילים שמחים, הוצאת "קסת", 2003.
אלוהים מאוהב, הוצאת "מעריב", 2005.
מפגש בברלין, הוצאת "מעריב", 2006.
אהבה אסורה בפטרבורג, הוצאת כתר, 2008.
ביקור אחרון במוסקבה, הוצאת כתר, 2010.
החיים, האהבה, המוות: מסע לגיבושה של פילוסופיה על פי המדע, ידיעות ספרים, 2011.
תחנה סופית אלג'יר, ידיעות ספרים, 2012.
סוף המרוץ, הוצאת ידיעות-ספרים, 2013
לא ראיתי חיילים שמחים, הוצאת כתר, 2013.
איפה מינה, כנרת זמורה-ביתן, 2015.
העכבר והסנאי - ספר ילדים, איורים מישל קישקה כתר ספרים, 2015.
על החיים ועל המוות, הוצאת תכלת, 2019
חודש בשנה, הוצאת תכלת, 2021. רומן העוסק בזוגיות ובמיניות הנלווית לה.
במרכזו בני זוג, רון ונילי ציפורי, בשלהי העשור השישי לחייהם, ומתוארים זיכרונותיהם על חייהם ואהבותיהם.
פגישה בקצה הגשר, הוצאת תכלת, 2021
תיק בלוגה, הוצאת תכלת, 2022
ספרו "החיים, האהבה, המוות" (2011) מהווה ניסיון להצגה של עמדה פילוסופית כוללת המבוססת על תפיסת עולם מדעית.
כותרת המשנה של ספר זה היא "מסע לבנייתה של פילוסופיה על פי המדע" (קוסמוסופיה).
מוצגת בו תפיסה פילוסופית - "קוסמוסופיה" - המבססת תפיסת אדם ותורת מוסר על פי המדע.
בחלקו הראשון המחבר מנסח את המכנים המשותפים לתאוריות המדעיות הרווחות בתחומי היווצרות העולם, היווצרות החיים, האבולוציה - ומשתמש בהן כהנחות יסוד.
לצורך אפיון האדם הוא נעזר בגנטיקה (הדמיון לבעלי חיים אחרים), אתולוגיה, וסוציוביולוגיה.
האדם מאופיין כיצור ביולוגי עם מוח גדול - ו"מרווח על ביולוגי" במוחו, המאפשר לו יכולת בחירה ושיקולים רציונליים במקומות שבהם יש מספר אפשרויות להגשמת אותו צורך ביולוגי - דבר שנוצר בעזרת העולם המודרני, ויוצר "מעגל קסמים" בין המוח לעולם המודרני.
בהיותנו יצור ביולוגי, גם תכונותינו ויכולותינו נוצרו באופן ביולוגי וצריכות להתממש - ולכן עלינו לאתר את יכולותינו הטבעיות ולממשן בהתאם לעוצמתן הפנימית.
כיצור ביולוגי שנוצר באופן מקרי, לא נוצרנו בכוונת מכוון כלשהי, ולא נוצרה בנו נפש שיכולה להישאר אחרי מותנו.
בהיעדר אלוהים ונפש לא-פיזיקלית, המוות הוא מוחלט, וצריך להוות אמת מידה למה ראוי ולא ראוי שנעשה בחיינו.
לאור ניתוח מצבו של האדם מנוסחים "עקרונות הקוסמוסופיה": גודלו ומקריותו של היקום מחייבים ענווה קוסמית; מקריות היווצרותנו והדמיון הגנטי לחיות אחרות מחייב ענווה ביולוגית; עובדת מותנו מחייבת ענווה קיומית; מוגבלותם של מוחנו ושל המדע מחייבים ענווה הכרתית; והיותנו מופעלים על ידי עקרונות ביולוגיים צריכה להתבטא בענווה לגבי התפיסות המוסריות שלנו.
בצידן מתאפשרת אחווה קיומית וביולוגית עם שאר בעלי החיים החולקים עמנו אותם גנים ואותו גורל קיומי (מוות) - ובעיקר עם האדם; וסובלנות הכרתית ומוסרית, שכן איננו בטוחים בידיעתנו ובצדקתנו.
לחיים אין משמעות חיצונית - אך אנו יכולים להעניק להם משמעות פנימית על ידי הכרה בצורך לאתר את יכולותינו, לדרגן על פי עוצמתן הטבעית, ולממשן.
תורת המוסר הקוסמוסופית מתבטאת בקביעה שמה שטבעי לנו ואינו פוגע באחר - מותר, ומה שמהווה סטייה מטבענו, ובמיוחד אם פוגע באחר - אסור.
למשל, לנוכח עובדת מותנו, טבעי וראוי להשקיע בצאצאינו, הנושאים את הגנים שלנו, אך לא ראוי להשקיע בעשיית שם שיישאר לדורות או בעשיית רכוש רב מהניתן לניצול על ידנו ועל ידי בנינו (שכן לכל אלה אין משמעות מבחינתנו אחרי מותנו, והם בחזקת סטייה).
הספר יצא במהדורה מקוצרת ומעודכנת בשם "על החיים ועל המוות - הטאו לרציונלים: עקרונות התייחסות לעצמנו, לזולת ולעולם" בהוצאת תכלת, 2019
בשנת 2017 יצא ספרו, הכריש, שעלילתו המתרחשת ב-2022 מתארת בתחילתה פשיטה של מאות רבות של מחבלי חמאס על ישובי עוטף עזה, פלישה של חזבאללה מלבנון וכן חזית לחימה מול ערביי ישראל.
אירועים שנחשבו בזמנו כדמיוניים אך התממשו בחלקם בשנת 2021 במבצע שומר החומות, וב-2023 בטבח שבעה באוקטובר.
מֵישַׁע היה מלך מואב אשר שלט במקביל למלכי שושלת בית עמרי.
בימי עמרי ואחאב הוא היה כפוף לממלכת ישראל, ולאחר מות אחאב מרד.
מישע הוא חלק מרשימה בת 53 דמויות מקראיות, שאושרו במחקר מבחינה ארכאולוגית כדמויות היסטוריות.
בתחילת המרד זכה מישע לניצחונות גדולים ואף הקים את מצבת מישע, מצבת זיכרון לאלוהיו, כמוש, בעיר הבירה דיבון, בה הנציח את ניצחונותיו.
בכתובת מספר מישע על התקופה בה מואב הייתה משועבדת לישראל, על ההשתחררות ממנה, על כיבושים שעשה מישע בישראל ועל מפעלי בנייה (ביצור ומים) בארצו.
בסופו של דבר, תקף צבא ישראל, בראשותו של המלך יורם, ובסיועם של ממלכת יהודה ואדום, את מואב, מצידה הדרומי, הרס והחריב ערים רבות ושם מצור על עיר הבירה קיר מואב.
על פי המסופר בתנ"ך (), כשמישע ראה שהמצור עליו כבד מנשוא, יצא מהעיר הנצורה וניסה להבקיע עם יחידה קטנה מצבאו אל מלך אדום וכשלא הצליח לקח את בנו היורש (הפרשנים חלוקים בשאלה האם זה בנו שלו או בנו של מלך אדום) והקריב אותו כקורבן עולה על החומה.
בעקבות המעשה היה "קצף גדול על ישראל" (מצד האל או מצד צבא אדום, תלוי בפירוש) והמלכים נסוגו ממואב ללא הכרעה.
אירוע זה מכונה בפרשנות המקרא "עולת מישע".
מֵישָׁר הוא מושב באזור השפלה, ליד גדרה, השייך למועצה אזורית גדרות.
את היישוב הקימו עולים מגרמניה ומפולין בשנת 1950.
כיום רוב תושבי הכפר מוצאים פרנסתם מחוץ לכפר וחלק מועט עדיין עוסק בחקלאות הכוללת בעיקר מטעים ולולים.
במושב מייצרים שמן זית נדיר מזן קורנייקי עם חמיצות 0.2 בלבד - "שמן ירדן"
במושב אחד מהלולים הגדולים בישראל בבעלותה של חברת "גליקסמן שיווק ביצים" בהם מוחזקות 260 אלף תרנגולות.
בצמוד ללולים מכון אוטומטי למיון ביצים.
על תושבי היישוב נמנה, מאז שנת 1989, המשורר והסופר זאב סמילנסקי, שבבעלות משפחתו נמצא יקב מישר.
מיתוג זר הוא שיטת שיווק ופרסום, המתבססת על הקניית תדמית זרה למוצר מקומי - האשליה מעניקה למותג נופך זר ויוקרתי שלא בהכרח קיים.
לעיתים בשמו תופיע שם של מדינה זרה או שהוא ייכתב בשפה של לאום זר, למרות שלא כך הדברים.
שיטת המיתוג הזר מנצלת את העובדה שבחירתו של צרכן במוצר מסוים מושפעת, במודע ושלא במודע, מתדמית של מדינות, אזורים ועמים שונים, והצרכן ימצא עצמו נמשך למוצר המגיע ממקום שלתפיסתו הוא בעל מוניטין טובים ביחס למוצר זה.
מקור התדמית באמצעי התקשורת (טלוויזיה, עיתונים, אינטרנט), באמנות (ספרים, קולנוע), בשמועות שמקורן באנשים אחרים, ובניסיון ובחוויות אישיות.
מאחורי רוב הדרכים הללו עומדת בעיקר היסטוריה ארוכה שעיצבה במרוצת הדורות הבדלים בין עמים ומדינות.
עיקר המיתוג הזר בפרסום ובשיווק מבוסס על קישור בין מוצרים מסוימים ומדינות או תרבויות מסוימות, שלדעת המפרסמים עשויים להיתפש כמצביעים על איכות טובה יותר של המוצר.
הצרפתים מקושרים למגוון רחב של מוצרים הדוניסטיים, והתרבות הצרפתית נחשבת לדעת רבים ככזו שבה ישנה הבנה רבה בנושאים הקשורים לרומנטיקה, אהבה ולתחומים נלווים: טיפוח הגוף, וביגוד.
מסיבה זו, בשמים ויינות שמקורם כלל אינו בצרפת נמכרים לעיתים קרובות ברחבי העולם כששמם או אופן הגייתם מצביע על כך שמקורם, כביכול, צרפתי.
כך למשל בחרה לעצמה חברת קוסמטיקה בריטית את השם "ז'ולר".
גם בתחום היין והמזון יצאו לצרפתים מוניטין.
מרק תפוחי האדמה הקרוי וישיסואז (Vichyssoise), אשר הומצא בעשור הראשון של המאה העשרים בניו יורק, זכה בשם צרפתי.
על בסיס תפישות דומות העניק לעצמו כרם בסן אנטוניו (טקסס, ארצות הברית) את השם "מון טמלפה", וחברה המייצרת שעועית אפויה מבוסטון אימצה את השם הצרפתי "ל'ריטז'" (L'Heritage).
דוגמאות דומות ומקושרות של שמות איטלקיים ניתן למצוא במוצרים הקשורים ליין ולמזון.
טכניקה שונה במקצת של מיתוג זר היא זו של יצרנית הגלידות האגן דאז (Häagen Dazs), ששמה מצביע על רקע אירופאי, אך למעשה מדובר בחברה שנוסדה בניו יורק, ולשמה אין משמעות בשפה כלשהי (אם כי האגן מרמז לקופנהגן).
מייסדי החברה, רובן ורוז מאטוס (Reuben & Rose Mattus), ביקשו ליצור קישור בין המסורות והמיומנות של אירופה הישנה ובין מגוון המוצרים החדש, ולכן יצרו שם בעל סממנים לשוניים המרמזים על מוצא אירופאי (ובמיוחד סקנדינבי):
האומלאוט מעל האות השנייה בשם (ä) שכיח בגרמנית, בשוודית ובפינית.
ה-a הכפולה שכיחה בהולנדית, גרמנית ופינית.
כדי לחזק את הרושם הזה, כלל לוגו החברה בימיה הראשונים את קווי המתאר של מפת דנמרק, זאת כדי להגביר את הדימוי הסקנדינבי ואת הקישור לקור צפוני (שכן דנמרק או סקנדינביה אינן ידועות בטיב הגלידה שלהן).
למרבה האירוניה, בדנית דווקא לא קיימים המאפיינים הלשוניים שפורטו לעיל; בנוסף, למרות שלהאגן דאז סניפים ב-55 מדינות, אף לא אחד מהם ממוקם בסקנדינביה.
תופעה דומה למיתוג זר מתרחשת בכותרות של ידיעות הקשורות למחשבים ומשתמשות בגופן הדומה לצורתן של האותיות על גבי צגי המחשב בראשית ימיהם, שנים לפני עידן ה-GUI (ממשק המשתמש הגרפי) והגופנים המעוצבים.
למרות שההכרח להשתמש בגופנים אלו במחשב חלף מן העולם, עדיין מקשרים אנשים רבים בין הגופן ובין עולם המחשוב.
במדינת ישראל נפוץ מאוד המיתוג הזר בעולם הפרסום.
בשנותיה הראשונות של המדינה ייחסו חשיבות לשפה העברית ושמות המותגים המובילים ניתנו בעברית רהוטה; "תנובה" (קואופרטיב לתוצרת חקלאית), "משכית" (רשת בינלאומית לתכשיטים ואופנה), או "בירה נשר" (משקה מוביל בימיה הראשונים של המדינה).
הסרתו החלקית של החרם הערבי בעקבות התפתחויות מדיניות החל משנות ה-70, הביאה לארץ תאגידי ענק שקודם לכן לא פעלו בה, כגון מקדונלד'ס או מיצובישי.
תהליכי הגלובליזציה הפכו את המשק הישראלי לפתוח יותר, ומקושר יותר לתאגידים בינלאומיים.
במקביל, חדירת ערוצי הטלוויזיה המסחריים הפיצה את התרבות האמריקנית ואת שיטות הפרסום שבאו משם.
התוצאה הייתה ריבוי משמעותי במיתוג זר.
בשנים האחרונות המיתוג הזר הפך לנורמה, במיוחד בשדה התקשורת.
המדובר לא רק בשימוש בשמות לועזיים, שהיה נפוץ גם בעבר, כי אם באמריקניזציה בולטת, עד כדי מחיקת כל זכר לישראליות של המוצר.
חברת שירותי הכבלים המאוחדת "HOT", שנוצרה מאיחודן של "תבל", "מתב", ו"ערוצי זהב" - למילה "הוט" אין כל משמעות בעברית.
חברת שירותי הטלוויזיה בלוויין "יס".
גם למילה "יס" אין כל משמעות בעברית.
החברה מפיקה תשדירי פרסום דוברי אנגלית, המצולמים בחו"ל בהשתתפות שחקנים זרים.
ב-2001 עיצבה חברת "בזק" מחדש את הלוגו שלה על בסיס האות הלטינית B.
חברת "אינטרנט זהב" מיתגה עצמה ב-2004 כ"smile".
מאוחר יותר, כשהתאחדה עם חברת "קווי זהב", הפך סמייל לשם החברה המאוחדת.
לשלושת העיתונים הגדולים בישראל שמות עבריים שנקבעו עם היווסדם, לפני עשרות שנים.
לאתרי האינטרנט שלהם, שהוקמו בתחילת המאה ה-21, שמות בעלי נטייה אמריקנית ברורה: ynet, nrg, ו-TheMarker.
הגדיל לעשות "הארץ", שבעקבות אתר האינטרנט שלו שינה גם את שמו של מוסף הכלכלה ל-TheMarker.
אף שמיתוג זר באנגלית (תוך רמז ברור לארצות הברית) הוא הדומיננטי בישראל, הרי בתחומים מסוימים פונה המיתוג הזר לשפות אחרות ולתרבויות אחרות.
שרשרת מוצרי הטיפוח "קרמה", המתגאה בשם בעל מראה צרפתי (Crêma), מיוצרת למעשה בישראל.
מיתוג זר קיים גם במוצרי אופנה אחרים (קרליין Careline,קרולינה למקה וטופיק).
סדרת סלטי חומוס של סלטי צבר מעוצבת תוך שימוש בסממנים גרפיים ערביים וגופן הדומה לערבית, ורומז למוניטין שיצא למסעדות החומוס ביישובים הערביים.
פטריק קים - סדרת ספרי מתח בת כ-150 ספרים, העוסקת בסוכן CIA, ועלילתה מתרחשת בחוץ לארץ.
הסדרה הוצגה כאילו היא סדרה מתורגמת לעברית וכאילו כתב אותה סופר אמריקני.
אך הסופרים האמיתיים של הספרים, הם אלו החתומים עליהם כמתרגמים.
עולם השיווק והמסחר אינו היחיד המשתמש במיתוג זר; התופעה קיימת גם באמנות.
האומלאוט של הרוק הכבד, למשל, מתייחס לנוהג שהחל בשנות ה־70, עם היווצרותו של הז'אנר המוזיקלי, לעטר שמותיהן של להקות רוק כבד ומטאל באומלאוט כדי להעניק להן נופך גותי או סקנדינבי.
להקת מוטורהד (Motörhead) הבריטית, מחלוצות הז'אנר, היא גם מחלוצות המיתוג הזר באומנות.
הקדימה אותם הלהקה האמריקנית Blue Öyster Cult ב-1970.
להקות נוספת שאימצו את הנוהג הן מוטלי קרו (Mötley Crüe) ו-Assück האמריקניות, Infernäl Mäjesty הקנדית, Deströyer 666 ו-Cünt Brigade האוסטרליות, Hypnös הצ'כית ו-Queensrÿche; האומלאוט מעל ה-y קיים לעיתים נדירות בהולנדית ובצרפתית.
הלהקה Underground Zerø משתמשת באות הקיימת בדנית ובנורווגית.
הגדילה לעשות הלהקה הפינית Ümlaut, ששמה מייצג את התופעה עצמה.
הלהקה הבריטית Zee הוציאה ב-1984 אלבום בו נכללו שירים כדוגמת Cönfüsiön ו-Höw Dö Yöü Dö It.
סרט הקולנוע האמריקני ספיינל טאפ (1984), פרודיה דוקומנטרית על להקת רוק כבד בריטית הנושאת את אותו השם, מבצע גם פרודיה על תופעת האומלאוט, ומעטר את שמה של הלהקה באומלאוט מעל ל-n, סימן אשר אינו קיים באף שפה אירופאית (אך קיים במלגשית.
סביר להניח שעובדה זו לא הייתה ידועה להוגי הרעיון.
בשפות אירופאיות מופיעים אומלאוטים מעל תנועות בלבד, ולא מעל עיצורים).
העיתון הפארודי The Onion ("הבצל") הציע ב-1997 שיש לשנות את שמה של ארצות הברית ל-Ünited Stätes כדי לזרוע פחד בלבם של אויביה.
אמצעים נוספים בהם משתמשים להקות מטאל כדי ליצור להם אפיון אפל הוא שימוש בכתבי רונות עתיקים, בגופן גותי של ימי הביניים ואפילו באותיות עבריות.
חלק מהלהקות גם מזהות את חבריהן בכינויים מתאימים במקום בשמם הפרטי, ובכך מקנים נופך אפל יותר ללהקה.
מיתהון צ'קרבורטי (בבנגלית: মিঠুন চক্রবর্তী; נולד ב-16 ביוני 1950) הוא שחקן קולנוע הודי.
צ'קרבורטי נולד ב-1950 למשפחה בנגלית-הינדואית בכלכותה, (היום קולקטה), מערב בנגל, הודו.
הוא למד במכללת הכנסייה הסקוטית בכלכותה וסיים תואר ראשון בכימיה.
אחר כך הוא למד קולנוע באוניברסיטה - במכון ההודי לקונוע וטלוויזיה בפונה.
אחרי שאחיו היחיד נהרג בתאונת התחשמלות חזר למשפחה ועזב את המחתרת.
תפקידו הראשון בקולנוע היה בסרט "בנגלי".
מאז שיחק בעשרות סרטים ונחל הצלחה ברובם.
הוא אחד השחקנים ההודים ששיחק במספר הרב ביותר של סרטים.
צ'קרבורטי שיחק לצידן של שחקניות מפורסמות ובמאים נחשבים בהודו ועד מהרה התפרסם בכל אסיה ובעיקר ברוסיה.
ברוסיה, עקב הצלחת סרטו "רקדן דיסקו", נודע לרוב בשם ג'ימי - שם הדמות שגילם בסרט זה.
עם סרטיו המצליחים ביותר ניתן למנות את "רקדן דיסקו", "מקדש האהבה", "גורו", "תרקוד תרקוד" "רוצח", "קומנדוס" ועוד.
רבים מסרטיו הגיעו גם לישראל ובהם: "בומביי - עיר של אהבה", "הבובה", "רוצח", "צמחי מרפא" ועוד.
ב-2004 חזר מיתהון צ'קרבורטי למשחק, לאחר שנטל הפסקה מהקולנוע; "הייתי חנוק.
פעם הייתי רץ מאולפן אחד לאולפן שני בלי להשאיר לעצמי זמן לנוח...", כך אמר בראיון אשר נערך בשנת 2005.
ב-2014 נבחר צ'קרבוטי לרג'יה סבהה מטעם מערב בנגל וכיהן בתפקיד עד התפטרותו בדצמבר 2016. במרץ 2021 הצטרף למפלגת העם ההודית.
בבעלותו מלון יוקרתי בהודו, ובו הוא מתגורר עם אשתו וילדיו.
מיתוטין (Mithotyn) היא להקת פאוור מטאל ופולק מטאל משוודיה.
מית'וטין הוקמה בשנת 1992 על ידי כריסטיאן שוץ וסטפן וויינרהל בשם Cerberus (קרברוס, כשם הכלב התלת-ראשי השומר על שער השאול) כשבשנת 1993 שינתה הלהקה את שמה למית'וטין
מית'וטין מבססת את המוזיקה שלה על בלאק מטאל יחד עם השפעות מלודיות של מוזיקה עממית ויקינגית.
השירה היא שירה בלאק מטאל אופיינית באופן יחסי, והקצב המוזיקלי נע בין קצב בינוני לבין ריפים מהירים עם דגש על אווירה הרואית.
עד שנת 1997 הלהקה לא הוציאה אלבום מלא אך שחררה עוד 3 דמואים העוסקים במיתולוגיה הוויקינגית.
בשנת 1997 הלהקה הוציאה את אלבום הבכורה שלה In The Sign Of The Ravens ובאותה שנה יצא אלבומה השני של הלהקה King Of The Distant Forest שקיבל ביקורות חיוביות בעולם המטאל.
אלבומה השלישי של הלהקה, Gathered Around The Oaken Table, יצא בשנת 1999. באותה שנה אף התפרקה הלהקה באופן רשמי.
שניים מחברי הלהקה מנגנים בלהקת הפאוור מטאל פאלקונר.
ריכארד מרטינסון (Rickard Martinsson) - שירה ובאס
סטפן וויינרהל (Stefan Weinerhall) - גיטרה
קרל בקמן (Karl Beckmann) - גיטרה וקלידים
קרסטן לארסון (Karsten Larsson) - תופים
כריסטיאן שוץ (Christian Schütz) - שירה ובאס
הלנה בלאד (Helene Blad) - שירה
מיתוג אישי הוא תהליך שבו האדם משווק כמותג.
המיתוג הוא תהליך אסטרטגי שבו אדם יוצר, מפתח ומנהל באופן פעיל תדמית ייחודית ומובחנת לעצמו, במטרה להשפיע על תפיסות של אחרים ולחזק את מעמדו המקצועי והחברתי.
תהליך זה משלב עקרונות מעולם השיווק והצגה עצמית, ומטרתו להדגיש כישורים, ערכים ויתרונות תחרותיים של הפרט בסביבה תעסוקתית ודיגיטלית משתנה.
יש המבצעים את המיתוג האישי בעצמם, ויש הנעזרים ביועצי תקשורת, יועצי תדמית, מאמנים אישיים ועוד.
בהמשכו של התהליך האדם אמור להוות מותג שיעורר רגשות וערכים מוגדרים אצל אנשים אחרים.
אנשים כלפיהם מופנה המיתוג יכולים להיות לקוחות ומעסיקים פוטנציאליים, בן זוג עתידי, קולגות, מתחרים, אויבים, וגם סביבתו הרגילה של האדם.
איש השיווק האמריקאי טום פיטרס טבע את המונח "מיתוג אישי" במאמר The Brand Called You, שפרסם בשנת 1997. הוא קבע כי מיתוג אישי אינו מתבסס על שיפור עצמי, אלא על "אריזה מחדש" או "מיצוב מחדש".
כלומר, המיתוג לא נועד לשפר את האדם, אלא רק את האופן בו רואים אותו אחרים.
בעוד תהליך מיתוג של חברות ומוצרים חותר ל"האנשה" של מושא המותג כדי לעורר חיבור רגשי למוצר או לחברה, מיתוג אישי נועד לתת תוקף לאיכויות של האדם הממותג.
המיתוג האישי הוא תהליך טבעי הנוצר עקב הצורך להתבלט בסביבה רווית מתחרים.
הרעיון של מיצוב זהות אישית או מקצועית הופיע בספר "Positioning: The Battle for Your Mind" משנת 1981 מאת אל ריס וג'ק טראוט.
בפרק 20, "מיצוב עצמך והקריירה שלך", נטען כי אפשר להפיק תועלת משימוש באסטרטגיית מיצוב לצורך קידום הקריירה.
טום פיטרס, עיתונאי בתחום פרקטיקות ניהול עסקי, נחשב למי שטבע את המונח "מיתוג אישי" כחלק מהפילוסופיה שלו "Brand You", שהוצגה בספרו "להמציא את העבודה מחדש - 50 רעיונות לבניית מותג שהוא אתה" .
הספר הוא הרחבה של מאמר שכתב כמה שנים לפני כן בשם "המותג שהוא אתה (The Brand Called Yo).
בספרם משנת 2003 "Be Your Own Brand", מתארים אנשי השיווק דייוויד מקנאלי וקארל ספיק מיתוג אישי כ"תפיסה או רגש, המוחזקים על ידי מישהו אחר מלבדך, שמתארים את כלל החוויה של קיום מערכת יחסים איתך".
מיתוג אישי הוא תפיסה או רושם עקביים המוכרים בציבור לגבי אדם, המבוססים על הניסיון שלו, המומחיות שלו וההישגים שלו בקהילה או בשוק הרחב.
יש אנשים שמקשרים את שמם האישי או את שם הבמה לעסקים שלהם, כמו נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, שמשתמש בשמו על נכסים ועסקים כגון מגדל טראמפ.
גם סלבריטאים מנצלים את מעמדם החברתי כדי לקדם ארגונים או מוצרים לרווח כלכלי או חברתי, לדוגמה קים קרדשיאן שמקדמת מותגים ומוצרים באמצעות השפעתה במדיה.
הקשר בין מותגים לצרכנים הוא דינמי ויש לעדכן ולשפר אותו ללא הרף.
תהליך מתמשך זה מדגים את הדו-ערכיות שבתרבות הצריכה
מית'אל ג'מאל חוסיין אחמד אל-אלוסי (ערבית: مثال جمال حسين احمد الآلوسي, תעתיק מדויק: מת'אל ג'מאל חסין אחמד אלאלוסי; נולד ב-1953) הוא פוליטיקאי עיראקי ומנהיג "המפלגה הדמוקרטית של האומה העיראקית", התומכת בקשרים ובברית עם ישראל.
הוא נבחר למועצת הנבחרים כעצמאי בבחירות של דצמבר 2005.
אל-אלוסי נולד למשפחה מכובדת במחוז אל-אנבאר, אביו היה פרופסור באוניברסיטת בגדאד ומומחה בנושא ספרות ערבית קלאסית.
כחבר במפלגת הבעת' בעיראק, חבר אל-אלוסי למתנגדים של סדאם חוסיין במפלגה, כגון עבד אל-ח'אלק א-סאמראי.
בשנת 1976, בעת לימודיו בקהיר, נשפט אל-אלוסי שלא בפניו בעוון ניסיון לחתור תחת השלטון, ונגזר עליו עונש מוות.
הוא יצא לגלות בגרמניה והפך לאיש עסקים.
מתקופת גלותו הוא מחזיק בדרכון גרמני.
בדצמבר 2002 היה מעורב בהשתלטות על השגרירות העיראקית בברלין במחאה על רודנותו של סדאם חוסיין והורשע בחטיפה על ידי בית משפט גרמני, שגזר עליו שלוש שנות מאסר.
עונשו הופחת מאוחר יותר למעצר בית.
לאחר הפלישה לעיראק ב-2003 חזר אל-אלוסי לעיראק.
הוא מונה למנהל הכללי בנושא תרבות ותקשורת במועצה העליונה לדה-בעת'יפיקציה, והצטרף לפרלמנט העיראקי.
בספטמבר 2004, בעקבות ביקור פומבי בישראל, גורש אל-אלוסי מהקונגרס העיראקי הלאומי ופוטר מעבודתו במועצת הדה-בעת'יפיקציה.
הוא הורשע על ידי בית המשפט הפלילי המרכזי של עיראק באשמת "קשר עם מדינות אויב".
האירוע הוביל אותו לייסד את "המפלגה הדמוקרטית של האומה העיראקית".
זו התמודדה בבחירות 2005, וזכתה ב-4,500 קולות בלבד, הרחק מהדרוש כדי לזכות במושב בפרלמנט, אך מספר הקולות זיכה את המפלגה במושב אחד במחוז בגדאד.
ב-19 בפברואר 2005 הותקפה מכוניתו של אל-אלוסי בידי חמושים באזור שכונת אל-ג'מייה בבגדאד.
שני בניו, איימן בן ה-30 וג'מאל בן ה-22, נהרגו בהתקפה יחד עם אחד משומרי ראשו.
הארגון היהודי האמריקאי AJC העניק לו את אות "האומץ המוסרי" בתגובה לכך.
שר התרבות, אסעד אל-האשמי, הורשע בהרג.
בספטמבר 2008 ביקר אל-אלוסי בישראל בפעם השלישית, ונשא נאום בכנס נגד הטרור במרכז הבינתחומי הרצליה, שאורגן על ידי צה"ל.
הוא שיבח את ישראל באומרו כי "בישראל אין כיבוש, יש ליברליות" ומתח ביקורת על איראן, באומרו כי היא מתערבת ללא הרף בעיראק.
הוא קרא לשיתוף מודיעיני בין עיראק, ישראל, ארצות הברית, ירדן, טורקיה וכווית.
כאשר חזר מביקור זה, הוחלט בפרלמנט הלאומי של עיראק להסיר את חסינותו ולאסור עליו את היציאה מעיראק.
השר לענייני הפרלמנט, אל-סאפי, אמר כי יפעל להעמדתו לדין על עבירה של "ביקור במדינה שעיראק רואה בה אויב", שעונשה המרבי הוא מוות.
אל-אלוסי אומנם הועמד לדין, אך בית המשפט זיכה אותו בנובמבר 2008 בקובעו שביקור בישראל אינו מהווה הפרה של החוק העיראקי.
באוקטובר 2008 טען אל-אלוסי כי היו ניסיונות מצד איראן לשחד אותו במליוני דולרים באמצעות שגרירה בעיראק ופוליטיקאים עיראקיים.
מישקולץ (בהונגרית: Miskolc) היא עיר תעשייתית גדולה בצפון-מזרח הונגריה, ובירת מחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן.
עם אוכלוסייה של כ-160,000 נפש היא העיר הרביעית באוכלוסייתה בהונגריה והשלישית במספר האוכלוסין אם כוללים גם את הפריפריה.
העיר יושבת למרגלות הרי ביק, שהם חלק מהרי הקרפטים ממערב, בקצה הצפוני של המישור ההונגרי הגדול, ועל גדותיו של הנהר שאיו, העובר ממזרח.
מיקומה של העיר הפך אותה לצומת תחבורה וצומת מסחר כבר בתקופה קדומה.
ברחובותיה העתיקים מבני בארוק רבים.
בחלקה המערבי נמצא מבצר דיושג'ר (Diósgyőr).
האזור התיישב על ידי ההונגרים במהלך המאה ה-9. העיר הוזכרה לראשונה בשנת 1210. בשנת 1335 לעיר הוענקו זכויות אופידום על ידי לאיוש הראשון.
באותה תקופה גם שודרג מבצר באזור דיושג'ר.
בשנת 1544 האזור נכבש על ידי האימפריה העות'מאנית.
מספר פעמים היא עברה מיד ליד עד לשנת 1687 הטורקים גורשו סופית.
באותה תקופה סביב העיר התפתח אזור גידול ענבים וייצור יין.
במהלך המאה ה-16 רוב אוכלוסיית העיר עברה לנצרות פרוטסטנטית.
בשנת 1640 בעיר הוקמה הגימנסיה הפרוטסטנטית שפועלת עד היום.
בתחילת המאה ה-18 האזור היה מרכז מאבק הונגרי לעצמאות ופרנץ ראקוצי החזיק בו מטה.
בשנת 1707 העיר נכבשה על ידי כוחות של הבסבורג ונהרסה.
העיר שוקמה במהירות ונבנו בה בנייני ציבור חשובים.
בשנת 1786 התגוררו בה כ-15 אלף תושבים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה העיר קושיצה עברה לצ'כוסלובקיה ומישקולץ הפכה לעיר הגדולה של צפון הונגריה.
בשנת 1949 בעיר הוקמה אוניברסיטה.
אבאש (Avas) גבעה בגובה 234 מ', בראשה אנטנת טלוויזיה, כנסייה עתיקה (המבנה העתיק ביותר במישקולץ העומד על תילו), ושיכוני מגורים.
מרכז העסקים העירוני ומקבץ בתים עתיקים שמורים לצד מבנים מודרניים.
האוניברסיטה המקומית נחנכה ב-1949, ולכן אין בשטח העיר האוניברסיטאית מבנים עתיקים (או בעלי ייחוד).
לילפורד (Lillafüred) לשעבר כפר שנבלע אל תוך העיר.
במקום מלון מפואר ומפל מים.
טפולצה (Tapolca) מרחצאות מינרלים חמים טבעיים בתוך מערה
תיעוד על ישיבת יהודים בעיר יש מתחילת המאה ה-18. בתחילת המאה ה-20 כיהן בה הרב אברהם שמואל בנימין שפיצר.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 1920, מנתה האוכלוסייה היהודית של העיר 10,000 תושבים שהיוו 16.5% מתושבי העיר.
כרב העיר כיהן הרב אליעזר ברגר, שנהג גם במנהגי אדמו"רות.
לאחר עלייתו ארצה הקים קהילה שהתפתחה לחסידות מישקולץ.
ב-1941 מנתה אוכלוסייתה היהודית של העיר 10,421 נפש שרובם נספו בשואה.
חלקם במחנות שרות העבודה, (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) חלקם בגטו המקומי ורובם נשלחו לפולין, בעיקר לאושוויץ.
לזכרם הוצבו לוחות שיש בכניסה הצדדית לבית הכנסת, מכיוון רחוב דריינה.
לאחר השואה נרצחו מספר יהודים בעיר בתקריות אנטישמיות ("פוגרום מישקולץ").
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2001 התגוררו בעיר כ-500 יהודים.
ינה ואמוש, במקור וִינֶר (1882 – 1950) היה סוציולוג, וטרינר, יהודי-הונגרי יועץ לבריאות בעלי חיים.
שנדור פרנצי במקור פרנקל (1873 – 1933) היה פסיכואנליטיקאי הונגרי-יהודי, תאורטיקן מרכזי של האסכולה הפסיכואנליטית ומקורבו של זיגמונד פרויד.
ארנה ברודי (1873 – 1961) היה עורך דין, פוליטיקאי, חבר האספה הלאומית של הונגריה, הונגרי-יהודי, אחת הדמויות הבולטות ביהדות הונגריה בין שתי מלחמות העולם.
טיבור בנדק במקור בנדיקט (1911 – 1963) היה שחקן יהודי-הונגרי, מנחה קברט.
שאנדור ואנדור, במקור ונטיאנר (1901 – 1945) היה אספרנטיסט, מנצח יהודי-הונגרי, מלחין שנספה בשואה.
אדולף אלנבוגן (1814 – 1886) היה כנר, מנצח, מלחין יהודי-הונגרי.
ז'יגמונד ברודי (1840 – 1906) היה עיתונאי, עורך ומוציא לאור יהודי-הונגרי, חבר הבית העליון של הפרלמנט ההונגרי.
לאיוש ברודי, במקור מאיר לזר ברודי (1858 – 1939) היה עיתונאי, עורך עיתון יהודי-הונגרי אחיו של ז'יגמונד ברודי.
שמעון אדלר (1861 – 1930) היה מורה לחינוך מיוחד יהודי-הונגרי.
ליפוט אראני, במקור גולדמן (1855 – 1945) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, עורך עיתון.
וילמוש בורשודי, במקור ויינברגר (1857 – 1904) היה שחקן, מנהל תיאטרון, לחשן יהודי-הונגרי.
ינה בארשון, במקור עד 1906 בורנשטיין (1894 – 1969) דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא נשים, פרופסור באוניברסיטה, בעל דוקטורט Ph.D.
בנימין זאב ברודי או בנימין וולף ברודי (1770 – 1841), היה פילנתרופ יהודי-הונגרי, נשיא הקהילה היהודית בעיר, סבו של חבר הפרלמנט ארנה ברודי.
אימרה פרסבורגר או אמריק פרסבורגר (1902 – 1988) היה תסריטאי זוכה פרס אוסקר, במאי קולנוע ומפיק ממוצא יהודי-הונגרי בבריטניה.
אדה רמני במקור הופמן (1828 – 1898) היה מלחין, כנר הונגרי-יהודי בעל שם עולמי.
בודוג דיק (1893 – 1848) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, קצרן, עורך עיתון ומנכ"ל הוצאה לאור.
איגנץ שוגאר (1860 – 1917) היה דוקטור למשפטים יהודי-הונגרי, מזכיר לשכת המסחר והתעשייה של העיר מישקולץ.
מהנדס כימיה יהודי-הונגרי שזכה בפרס קושוט, חבר באקדמיה ההונגרית למדעים.
שאנדור פראגו, במקור פרידמן (1886 – 1933) היה שחקן יהודי-הונגרי, מנהל תיאטרון.
יוליוס לאופולד קליין במקור דיולה קליין (1804 – 1876) מחזאי יהודי-הונגרי-גרמני, פובליציסט והיסטוריון ספרות.
ארנה סנש במקור שוורץ (1889 – 1945) היה שחקן תיאטרון, שחקן קולנוע, קומיקאי יהודי-הונגרי שנספה בשואת יהודי הונגריה.
טיבור האזי במקור הופמן (1912 – 1999) היה שחקן טניס שולחן יהודי-הונגרי ואמריקאי, אלוף עולם,
דניאל וארנאי במקור דז'ה וייס (1881 – 1962) היה פוליטיקאי, סופר, עיתונאי, מתרגם ספרותי יהודי-הונגרי.
לאסלו קוזמה (במקור קוהן (כהן), 1902 – בודפשט) היה מהנדס חשמל יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה.
לילי היידו במקור הוכמן, 1891 – 1960) הייתה רופאה ראשית, פסיכיאטרית, פסיכואנליטיקאית יהודייה-הונגרייה.
לאיוש גימש (במקור גולדברגר 1886 – מחנה הריכוז בוכנוולד, 1945) היה צייר יהודי-הונגרי.
ברטלן סטילר (1837 – 1922) היה רופא, מומחה לרפואה פנימית יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
ינה פירס, במקור פרידמן, 1881 – אושוויץ, 1944) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, רופא עור, אורולוג, רופא ראשי ומנהל מחלקה בית החולים.
דיולה פנייש, במקור גלאנץ, 1896 – 1964) היה רופא עור יהודי-הונגרי, רופא פנימי, רופא ראשי בבית החולים.
אדולף אונודי (במקור דויד פינקלשטיין, 1857 – 1919) היה רופא אף אוזן גרון יהודי-הונגרי, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
שאלאמון קליין (1845 – 1937) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא עיניים.
פטר בירוש (1976) הוא אלוף אולימפי הונגרי, שלוש פעמים בכדורמים.
בלה ינבאך (במקור יעקבוביץ או יעקובוביץ', 1871 – 1943) היה שחקן ותמלילן יהודי-הונגרי-אוסטרי.
מישקים (המכונים גם "פוגה") הם הרווחים בין אריחים, לבנים, מרצפות או חלוקים במשטחים מרוצפים או מחופים או בקירות בנויים.
לרוחב המישקים, לעומקם ולטיפול בהם חשיבות רבה בעבודות הגמר ועבודות השלד בבנייה.
בבניית אבן עתיקה היו מותירים את המישקים ריקים מה שמכונה בנייה יבשה.
במקומות מסוימים היו ממלאים את המישקים האלו בתערובת של אדמה ומים.
עם פיתוח חומרי המליטה בתקופת האימפריה הרומית, החלו למלא את המישקים בין האבנים בתערובת של סיד ושל חול, ושיטה זו הייתה מקובלת עד לתחילת המאה ה-20.
מישקים בקירות בנויים מלבנים או בלוקים
קירות בנויים מלבנים ומבלוקים מסוגלים להחזיק את משקלם ללא חיזוקים נוספים.
מילוי המישקים בין הלבנים או הבלוקים מבוצע מטיט המורכב ממלט ומחול.
מילוי המישקים בקירות בנייה ממלא שלושה תפקידים עיקריים:
סגירת פערים שמקורם בסטייה במידות של הלבנים או הבלוקים.
מניעת מעבר חום או רטיבות.