tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיום משמשות עדשות פרנל בתעשיית אביזרי הרכב, כעדשה פנורמית המוצמדת לזגוגית האחורית של כלי רכב מסחריים, וכן בכיסויי פנסים על מנת למקד או לפזר את האור (לדוגמה ברמזורים או בפנסי החזית של כלי רכב, על מנת לכוון את האור בין מצבי התאורה הרצויים).
עדשות פרנל מצויות גם כזכוכית מגדלת במקרים בהם אין חשיבות גדולה לבהירות.
עדשות פרנל משמשות גם כממקדות או מפזרות את האור היוצא מפנסים המשמשים בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה.
בתיאטרון נדיר למצוא פנסים עם עדשות פרנל ויותר נפוץ השימוש בפנסי תומאס.
את פיתוח העדשה מייחסים למהנדס והפיזיקאי הצרפתי אוגוסטן ז'אן פרנל, שפיתח אותה עבור שימוש במגדלורים.
לראשונה השתמשו בעדשה זו במגדלור קרדובאן (Cardovan) בפתח דלתת נחל ז'ירונד (Gironde), בשנת 1822, וניתן היה לראות את אורו בטווח של יותר מ-30 ק"מ.
הפיזיקאי הסקוטי דייוויד ברוסטר שכנע את הממלכה המאוחדת להשתמש בעדשות אלו במגדלורים שבחופיה.
עדשת הפרנל מקטינה את כמות החומר הנדרשת ליצירת עדשה, על ידי חלוקת העדשה לאזורים מעגליים להם מרכז משותף, הנקראים 'אזורי פרנל'.
ביישומיה הראשונים (והגדולים ביותר), כל אזור למעשה נוצר מעדשה אחרת.
למרות שעדשת פרנל נראית מרחוק כעשויה מקשה אחת, בחינה מדוקדקת מקרוב, חושפת את חלקיה הקטנים המרובים.
רק עם פיתוח טכנולוגיית העיבוד השבבי הממוחשב (CNC) והתפתחות החומרים הפלסטיים בתבניות יציקה מדויקות, התאפשרה בניית עדשת פרנל במקשה אחת, בדרך כלל מפוליקרבונט שקוף.
לכל אחד מאזורי הפרנל יש את צורת פני העדשה, והזווית שלה, אילו הייתה באזור רחבי זה של העדשה, אך ללא עוביה.
בגלל האופי הבדיד והחלוקתי של פיזור העדשות באזורי פרנל, עדשה זו היא בעלת איכות אופטית נמוכה יותר משל עדשה רגילה בעלת הגדלה דומה.
כאמור, עדשות פרנל שימשו בתאורת מגדלורים, בפנסי רכב (תחילה היו עשויים מזכוכית ולאחר מכן מפוליקרבונט), וכזכוכית מגדלת.
בנושאות מטוסים העדשה משמשת להכוונת טייסים לקראת נחיתה, על ידי צמצום הפיזור, והכוונת האור כך שמנחיתי המטוס רואים צבע שונה בגובה ובזווית שונה (אדום נמוך מדי, כחול גבוה מדי).
מערכת כזו הותקנה לראשונה בנושאת המטוסים אייזנהאור, ומאז משמשת באופן נרחב במערכות הטסה ימית.
העדשה משמשת גם בתאורה בתעשיית הסרטים, הודות לאחידות התאורה המתקבלת.
ניתן להסיט את האזור המואר בקלות, על ידי הזזת מקור האור לעומת העדשה, או לשנות את המיקוד, על ידי הזזת המקור למרחק שונה מן העדשה.
עדשות פרנל משמשות במקרן תצוגת גביש נוזלי (LCD).
באופן טיפוסי במקרנים אלו שתי עדשות פרנל מופעלות בהתאמה: האחת ליד מקור האור מרכזת את האור אל המסך הצבעוני השקוף, והשנייה מפזרת את האור באופן אחיד אל עבר היעד.
לעיתים קרובות עדשות אלו עשויות זכוכית חרוטה, כדי להגדיל את איכותן.
בגלל עלותן הנמוכה, ומשקלן ונפחן הקטנים, ישנם שימושים חדשים לעדשות פרנל עשויות פוליקרבונט, ביישומים סולאריים המנצלים את אנרגיית השמש, לדוגמה הצמדת עדשה כזו לתאים פוטו-וולטאיים, או שימוש בעדשת פרנל גדולה, להשגת חום רב עבור יישומים כמו מערכות אגירת אנרגיה במלח מותך, או ביישומי התפלה.
עדשות פרנל משמשות גם במערכות זיהוי ביומטריות לזיהוי עינית, על ידי צילום רב מיקודי, שבעקבותיו לפחות חלק מהצילומים יהיו ממוקדים ברשתית העין.
עדר הוא התקבצות חיות מאותו מין, חיות בר או חיות בית.
המונח עדר נמצא בשימוש בדרך כלל ביחס ליונקים, ובמיוחד חברי קבוצת הפרסתנים, המפגינים בדרך כלל התנהגות זו.
מונחים שונים נמצאים בשימוש לתיאור התנהגות של התקבצות מיני חיות אחרות, כך למשל התקבצות של טורפים מכונה להקה.
כאשר חיות נקבצות בעדר הן נוטות להתנהג באופן דומה (כך למשל, כולן נעות באותו כיוון בזמן נתון), אף שהדבר אינו נובע מתכנון מוקדם, או מתאום מודע ביניהן.
תחת זאת כל חיה בוחרת בהתנהגות המתאימה להתנהגות רוב העדר, ייתכן שהתנהגות זו היא בדרך של חיקוי, או שרוב החיות מגיבות לאותן נסיבות חיצוניות.
התנהגות של עדר מנוגדת להתנהגות של התקבצות יחידים שבה לכל יחיד, או לקבוצות מובחנות בתוך ההתקבצות, תפקיד ייחודי.
כך למשל, בני אדם רבים מתקבצים ביחידות צבאיות או קבוצות ספורט, המדגימות תיאום בין היחידים המרכיבים את הקבוצה.
התנהגות דומה נמצאת אף בקרב בעלי חיים אחרים, כגון חרקים החיים במושבות, המתאמים את התנהגותם באמצעות פרומונים.
סיבת התקבצות בעלי חיים היא אחת משאלות היסוד בתחום הסוציוביולוגיה.
ביחס לפרסתנים אוכלי עשב ההשערה היא שמנגנון ההישרדות מפני טורפים הוא שמוביל להעדפה של התקבצות בעדר, על פני חיים כיחידים.
בחיי העדר קיימת פשרה כיוון שמחד בעל חיים טורף עשוי להסס מלתקוף עדר, אולם מאידך עדר בעלי חיים מהווה מטרה גדולה וקלה יותר לזיהוי לטורפים.
עם זאת, החיים בעדר יוצרים פיזור של הסיכון - אף אם טורף מתקיף את העדר, הסיכון לכל בעל חיים יחיד בעדר ליפול קורבן לתקיפה הוא פחות מאשר במצב שבו בעל החיים מסתובב במרעה כבודד.
חיות מבויותות מקובצות לעדר על ידי בני האדם המגדלים אותן כדי לאפשר גידול ושליטה נוחים יותר.
התנהגותן בעדר עשויה להיות שונה מזו של עדר חיות בר מאותו מין, זאת כיוון שהרכב עדר חיות בית שונה מבחינת גיל החיות שבו, היחס בין הזוויגים, ועברן של החיות (המועד שבו החלו לחיות בעדר).
בעדרים מבויתים לפעמים נותנים בצווארה של בהמה אחת פעמון והיא מובילה את העדר כך שכל הבהמות מזהות את קול הפעמון ועוקבות אחרי הבהמה המובילה.
העדשה היא חלק בעין הנמצא מאחורי הקשתית והאישון.
העדשה שקופה ובנויה שכבות שכבות בצורת בצל.
תפקידה של העדשה הוא לשבור אור, ביחד עם הקרנית, ולרכזו על הרשתית.
היא יכולה לשנות את עובייה על ידי השרירים הריסניים (ciliary muscles), ובכך היא משנה את רמת השבירה של קרני האור (ככל שהיא פחוסה יותר ועבה יותר, השבירה גדולה יותר).
העדשה מבצעת מיקוד (אקומודציה) על ידי השרירים הריסניים שמקיפים אותה.
כיווצם משנה את קמירות העדשה וכך מאפשר לאדם לראות חד כשהוא מביט אל מרחקים שונים.
כשאנו מסתכלים על אובייקט רחוק, מיקוד הקרניים בדרכן לרשתית נעשה ברובו בקרנית, ולכן העדשה יכולה להיות שטוחה יחסית.
אך כאשר אנו מסתכלים על אובייקט קרוב, יש צורך בשבירה נוספת ומיקוד על ידי העדשה.
קטרקט (בעברית: ירוד) היא מחלה של העין המתבטאת בעכירות של עדשת העין.
המחלה היא אחת הסיבות העיקריות לירידה בראייה בעולם המערבי ולגורם העיוורון העיקרי במדינות מתפתחות.
זוקן ראייה הוא איבוד היכולת של העין לבצע מיקוד.
אפקייה (אנ') הוא העדר של עדשה בעין.
אפקייה יכולה להיות תוצאה של ניתוח או פציעה ואפילו מום מולד.
עדשת מצלמה (עַצְמִית) היא עדשה אופטית אחת או יותר אשר מורכבת לפני המצלמה ומאפשרת לקבל תמונה חדה במרחקים שונים מהעצם המצולם ולחשוף את מישור הצילום לחלק ניכר מהאור המגיע למצלמה.
מכיוון שעדשת המצלמה נמצאת בחזית המצלמה היא משמשת במקרים רבים דימוי למצלמה כולה ("מה שנתפס בעדשת המצלמה").
סוגי עדשות עיקריים הם עדשות רחבות, עדשות טלפוטו, עדשות מאקרו ועדשות עין הדג.
ישנן עדשות זום ועדשות פריים (ללא זום).
עדשת עין הדג (באנגלית Fisheye lens) הוא כינוי לעדשות צילום בעלות אורך מוקד קצר במיוחד, כלומר עדשות "רחבות" מאוד.
אורך המוקד הקצר יוצר עיוות משמעותי של התמונה, ואף תמונה "כדורית".
עיוות זה יוצר תחושה שהתמונה צולמה מבעד לעיניו של דג מתחת למים, פרט זה גרם לממציא העדשה רוברט ו.
ווד להעניק לעדשה את כינויה.
עדשות עין הדג הן לרוב בעלות אורך מוקד הנע בין 8–10 מ"מ עבור תמונה כדורית, ובין 15–16 מ"מ עבור תמונה המכסה את כל מסגרת התמונה (Frame), זאת כאשר אלו מורכבות על מצלמה בפורמט 35 מ"מ.
השימוש הנפוץ בעדשות עין הדג נעשה בתחום אומנות הצילום.
צלמים מרכיבים עדשה זו על מנת לקבל את אפקט העיוות האופייני לה ובכך מקבלים תמונות בעלות סגנון מיוחד.
העיוות מאופיין בכך שגופים הנמצאים במרכז התמונה נראים גדולים באופן משמעותי מגופים בעלי גודל זהה הנמצאים בקצה התמונה.
בצילום ספורט אקסטרים (לדוגמה, סקייטבורד) נעשה פעמים רבות שימוש בעדשה זו על מנת לקבל את האפקט הייחודי.
באמצעות עדשת עין הדג ניתן להקרין על גבי תקרה נמוכה יחסית תמונה אשר תכסה אותה, אפקט אשר אינו יכול להתקבל בקלות באמצעות שימוש בעדשה אחת בעלת זווית צרה יותר.
לכן נעשה שימוש בעדשה זו בפלטניטריומים, בתי קולנוע מסוג IMAX, וסימולטורים מסוגים שונים.
עדשת טלפוטו היא סוג של מערכת אופטית עם מוקד גדול, כאשר האורך הפיזי של המערכת האופטית קטן מאורך המוקד שלה.
תכונה זה מתקבלת, בין היתר, על ידי צירוף של עדשות שמגדילות את הדרך האופטית שהאור עובר במבנה פיזי קטן יותר.
זווית הראייה ותופעות נוספות של עדשות עם מוקד גדול זהות עבור עדשת טלפוטו עבור עדשה זהה עם אותו אורך מוקד.
בניגוד לעדשת טלפוטו, עבור כל אורך מוקד של עדשה פשוטה בנויה מעדשה בודדת.
כדי למקד עצם בנמצא במרחק רב, המרחק בין עדשה בודדת למישור המוקד של המצלמה (היכן שנמצא הפילם או החיישן של המצלמה) צריך להיות מותאם למרחק המוקד.
למשל עבור אורך מוקד של 500 מ"מ, המרחק בין העדשה למישור המוקד הוא 500 מ"מ.
ככל שאורך המוקד גדל, האורך הפיזי הנדרש גדל גם, כך שהשימוש בעדשה פשוטה שכזו הופך להיות מסורבל.
אולם עדשות פשוטות כאלו אינם עדשות טלפוטו, לא משנה כמה גדול יהיה אורך המוקד - עדשות אלו ידועות בתור עדשות מוקד ארוך.
בעוד שבעדשה רגילה המישור העיקרי נמצא בתוך המבנה, בעדשת טלפוטו המישור העיקרי נמצא מחוץ לו.
עדשת טלפוטו בנויה מעדשה חיצונית בעלת אורך מוקד קטן יחסית לעדשה רגילה, ולאחר מכן עדשה נוספת קרובה למסך או הגלאי שמגדילה את קונוס האור כך שזה יראה כאילו הקונוס מגיע מעדשה עם אורך מוקד גדול בהרבה.
המבנה הבסיסי של עדשה טלפוטו מורכב מעדשה חיצונית חיובית (מרכזת) שלה יש אורך מוקד קצר יותר מאורך המוקד האפקטיבי של המערכת.
העדשה השנייה היא עדשה שלילית.
עַדְרִיאֵל הַמְּחֹלָתִי, דמות מקראית, שמו מופיע ב.
שאול נתן את מרב בתו לעדריאל.
אם עדריאל הוא בנו של ברזילי הגלעדי המוזכר ב ו (ר' פרשנות והשגות להלן), אזי עדריאל הגיע ממשפחה ממעמד גבוה.
ואם כך ייתכן כי בנישואין למרב, ביקש שאול לקשור קשרים עם היישוב בעבר הירדן המזרחי..
שאול הבטיח את בתו גם לעדריאל וגם לדוד, והדבר יצר בעיה פוליטית ופרשנית.
הבעיה נובעת מכך שלא ברור מלשון המקרא מה סדר האירועים.
לא ברור אם מרב הובטחה קודם לדוד ואחר כך נתנה לעדריאל, או שנתנה קודם לעדריאל ורק לאחר מכן הובטחה לדוד.
רש"י למשל פרש שלאחר ששאול קבע מועד לנישואי דוד ומירב אולם טרם נישואיהם, מסיבות שונות מרב נתנה לעדריאל "בעת תת: כשהגיע הזמן שקבעו לתתה לו, בעוד שהיו עסוקין לתתה לו, ונתגלגל הדבר ונתנה לעדריאל".
מצד שני ניתן לפרש את הפסוק "ויהי בעת תת-את מרב בת שאול לדוד, והיא נתנה [כבר קודם לכן] לעדריאל המחולתי".
אם הפועל "נתנה" הוא פועל שזמנו עבר רחוק (פלופרפקט), כלומר קודם לשאר המשפט ("תת"), הרי שניתן לפרש שקודם מרב נתנה לעדריאל, ורק לאחר מכן שאול הכריז שבתו תהיה לאיש שיכה את גולית.
אם כך יש לומר שהבטחתה לדוד היא הפרת הבטחה לעדריאל, ולא שנתינתה לעדריאל היא הפרת הבטחה לדוד.
פרשנים שונים עסקו בהתאמת הפרשה להלכות שונות ולהסרת ספק שנעברה עברה.
הפרשן מצודת דוד מבאר את המילים: "וַיְהִי, בְּעֵת תֵּת" כך:
לפי נמסרו חמשת בניה של מיכל עם עדריאל לידי הגבעונים, והוצאו להורג.
דבר זה קשה משני טעמים:
מהכתוב בשמואל א', י"ח, י"ט: , דהיינו שמֵרַב היא אשת עדריאל ולא מיכל בת שאול.
מהכתוב בשמואל ב', ו', כ"ג: ואילו כאן כתוב שהיו לה חמישה בנים.
חז"ל ביארו כי הם נקראים בני מיכל בגלל שהיא גידלה את ילדיה של מרב.
בתוספתא (סוטה יא,יז; וכן סנהדרין יט ע"ב) מובא ביאור אחר: "מקיש נשואי מרב לנשואי מיכל מה נשואי מיכל לפלטי בן ליש בעבירה אף נשואי מרב לעדריאל בעבירה היה".
כלומר, אכן מיכל נישאה לפלטי ומירב לעדריאל, אלא שבא הכתוב ללמדנו שמכיוון ששתיהן היו נשואות לדוד קודם שניתנו לפלטי ועדריאל, נישואיהן להם היו בעבירה (ויוצא שהבנים הללו של מירב שנמסרו להריגה היו ממזרים, ושלמיכל לא נולד ילד).
בהקשר זה, עולה השאלה, כיצד נשא דוד שתי אחיות – דבר האסור ע"פ ויקרא י"ח י"ח.
רד"ק בפירושו לשמואל א', י"ח, כ"ב כותב: .
אם עדריאל הוא בנו של ברזילי הגלעדי המוזכר ב ו, אזי עדריאל הגיע ממשפחה ממעמד גבוה.
ביסוס לכך הוא זיהוי מקומה של אבל מחולה בעבר הירדן, בארץ גלעד.
אולם זיהוי זה נתקל בקושי.
כפי שנכתב לעיל, , דוד נותן את חמשת בני עדריאל לגבעונים כנקמת דם בבית שאול, לא סביר להניח שדוד מסר להריגה את נכדיו של ברזילי הגלעדי, שדאג לו ותמך בו כלכלית בימי מרד אבשלום בנו.
יש הסוברים כי "אבל מחולה" היא תל אבו צוץ הממוקם ליד מעברות הירדן ממזרחה למחולה כיום.
עהד א-תמימי היא פעילה פוליטית פלסטינית.
התפרסמה בעקבות הפצת סרטונים וצילומים שבהם תקפה חיילי צה"ל במספר אירועים בכפר מגוריה, נבי סאלח, והפכה לאחד מסמלי המאבק הפלסטיני במדיניות ישראל ביהודה ושומרון.
במרץ 2018 הורשעה בארבעה סעיפי אישום של תקיפת קצין וחייל צה"ל, הסתה והפרעה לכוחות צה"ל, ונידונה לשמונה חודשי מאסר בפועל ושמונה חודשי מאסר על תנאי.
שוחררה ב-29 ביולי 2018 לאחר ריצוי מלוא תקופת מאסרה.
החל ממאי 2018 היא חברת כבוד במועצה הלאומית הפלסטינית.
בנובמבר 2023 נעצרה בחשד להסתה לאלימות וקריאה לביצוע פעולות טרור.
מספר שבועות לאחר מכן שוחררה ממעצר בתמורה לשחרור נשים וילדים חטופים במסגרת עסקה בין חמאס לישראל.
עהד תמימי נולדה לנרימאן ובאסם תמימי בכפר נבי סאלח, הנמצא בשטח B תחת שליטה אזרחית של הרשות הפלסטינית ושליטה ביטחונית של ישראל.
חמולת תמימי היא הגדולה בכפר.
אביה של עהד ישב בכלא בישראל לאחר שנעצר בחשד לרצח תושב בית אל חיים מזרחי ב-29 באוקטובר 1993, ושוחרר לאחר שהתברר שאחיינו, ניזאר תמימי, הוא שביצע את הרצח.
לפי דברי בני המשפחה, באותה שנה נהרגה אחותו של האב, באסמה תמימי, כשבאה לדיון בעניינו בבית הדין הצבאי ברמאללה, לאחר שחיילת הדפה אותה במורד המדרגות וכך נשברה מפרקתה.
האב, חבר פת"ח, שהה במעצר מנהלי מספר תקופות ובסך הכול כ-3 שנים.
ב-2012 הורשע בגין ארגון הפגנות לא חוקיות ושידול צעירים לזריקת אבנים ונידון לכשנת מאסר.
הוא הוגדר על ידי האיחוד האירופי כ"מגן זכויות האדם" ועל ידי אמנסטי אינטרנשיונל כ"אסיר מצפון".
בית משפחתה בנוי בשטח C ללא היתר, ועומד נגדו צו הריסה צה"לי.
במהלך השנים נהרגו מספר בני משפחה של תמימי מירי צה"ל, ביניהם מוסטפא תמימי, בן דוד של אמה ב־2011, רושדי תמימי, דודה ב-2012 ומוניר תמימי בן ה-17 ב-23 ביולי 2021.
אחת מקרובות משפחתה (בת הדוד של אביה, באסם) היא אחלאם תמימי, טרוריסטית מבוקשת על ידי ה-FBI שריצתה עונש מאסר בכלא הישראלי על תכנון הפיגוע במסעדת סבארו באינתיפאדה השנייה ב-2001 ושוחררה במסגרת עסקת שליט.
תמימי התפרסמה בשנת 2012, בגיל 11, בעקבות סרטון שהופץ ברשתות החברתיות ובו היא צועקת על חייל צה"ל ומנופפת לעברו באגרוף.
בדצמבר 2012 קיבלה תמימי פרס "על אומץ ליבה" מהעיר איסטנבול, והוזמנה לסעודה עם ראש ממשלת טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן.
בסרטון שהופץ באוגוסט 2015 נראה חייל צה"ל העוטה מסכה ומנסה לעצור את אחיה, מוחמד בן ה-12, לאחר שלטענתו יידה אבנים לעבר חיילים.
החייל תפס את מוחמד שידו הייתה מגובסת, כשהוא מוקף בנשים, בהן תמימי, שהכו את החייל, כדי לשחרר את מוחמד מאחיזתו.
עהד, שהייתה אז נערה, נשכה את ידו של החייל.
בספטמבר 2017 השתתפה תמימי בוועידה בנושא "תפקיד הנשים במאבק העממי הפלסטיני" בבניין הפרלמנט האירופי לצד חברת המועצה הלאומית הפלסטינית ליילה ח'אלד, שהייתה מחבלת מטעם החזית העממית לשחרור פלסטין.
באותה תקופה הוזמנה תמימי לאירוע בארצות הברית אך מחלקת המדינה האמריקאית סרבה להעניק לה ויזה.
ב-15 בדצמבר 2017 הסריטו בני משפחתה של תמימי את עהד לצד אמה ובת דודתה כשהן מנסות לגרש קצין וחייל מחצר ביתן.
החיילים עמדו בכניסה לאחר שסילקו זורקי אבנים מהבית ומנעו כניסה של מתפרעים נוספים.
בסרטון נראית תמימי כשהיא צועקת עליהם, סוטרת לקצין ובועטת בו.
תמימי אמרה שתקפה את החיילים כתגובה לפגיעה בבן דודה מוחמד בן ה-15, שנפצע קשה באותו יום מירי צה"ל בכדור מתכת מצופה גומי, שעיוור אותו בעין אחת.
לטענת צה"ל הפציעה הייתה מפגיעת כידון אופניו.
ב-19 בדצמבר 2017 נעצרה תמימי וב-17 בינואר 2018 הוארך מעצרה עד תום ההליכים בבית המשפט הצבאי, בנימוק שתמימי קראה מפורשות לפיגועים, שכוחות הביטחון נהגו כלפיה במשך זמן רב בסלחנות שלא הועילה, ולאור מסוכנותה.
הוגש נגדה כתב אישום בן 12 סעיפים ובהם תקיפת חייל צה"ל בנסיבות מחמירות, הפרעה לחייל, הפרעה לסדר הציבורי, הסתה, איומים ויידוי אבנים.
על פי כתב האישום אמרה תמימי: .
בנוסף אליה, נעצרו בידי כוחות צה"ל גם אמה ובת דודתה וגם נגדן הוגש כתב אישום.
ב-13 בפברואר 2018 נפתח משפטה של תמימי בית המשפט הצבאי במחנה עופר.
בניגוד לבקשתה ולבקשת משפחתה, המשפט התנהל בדלתיים סגורות, בנימוק שזוהי טובתה כקטינה.
במסגרת הסדר טיעון הודתה תמימי בארבעה סעיפי אישום, שכללו את תקיפת הקצין והחייל, הסתה ומקרים נוספים של הפרעה לכוחות צה"ל.
ב-21 במרץ 2018 אושר ההסדר בבית המשפט והיא נידונה ל-8 חודשי מאסר בפועל ולקנס של 5,000 ש"ח.
אמה של תמימי, נרימאן תמימי ובת דודתה נור תמימי, הורשעו אף הן בתקיפת חיילי צה"ל.
בת דודתה נכלאה ל-16 יום ואמה ל-8 חודשים.
במהלך המשפט פנתה עורכת דינה של תמימי, גבי לסקי, ליועץ המשפטי לממשלה בטענה שאחד החוקרים הטריד מינית את תמימי כשאמר לה "יש לך עיניים של מלאך".
באפריל 2018 פרסם כתב העת האמריקאי "דיילי ביסט" קטעים מעדותה בחקירה של תמימי וטען גם הוא שהחוקרים התעללו בתמימי נפשית והטרידו אותה מינית.
הפרקליטות הצבאית החליטה שליקויים נקודתיים בהתנהגות הקצין ייבחנו ברמה הפיקודית.
בקשתה ביוני 2018 לשחרור מוקדם בתום ריצוי שני שלישים ממאסרה נדחתה בשל מסוכנותה, בהתבסס על חוות הדעת של שירות הביטחון הכללי.
ביולי 2018 שוחררה ממאסר, יחד עם אמה.
תמימי זכתה לפופולריות רבה והפכה לגיבורה ברחוב הפלסטיני.
תמונות ואיורים שלה הופצו ברשתות החברתיות.
היא זכתה אף לתמיכת יושב ראש הרשות הפלסטינית, אבו מאזן, אשר אירח את בני משפחתה.
הארגונים אמנסטי אינטרנשיונל ואוואז פרסמו עצומות הקוראות לשחרורה.
העצומה של הארגון האחרון צברה, נכון לפברואר 2018, כ-1.8 מיליון חתימות.
בפברואר 2018 חתמו כ-30 אנשי תרבות אמריקאים על עצומה הקוראת לשחרורה של תמימי ומשווה בין גורלה של תמימי לגורלם של ילדי מהגרים וקהילות אפרו-אמריקאיות שסובלים לכאורה מאלימות משטרתית בארצות הברית.
עם החותמים על העצומה נמנים: דני גלובר, רוזריו דוסון, אנג'לה דייוויס, קורנל וסט ואליס ווקר.
בפברואר 2018 הצטרפו שני חוקרי זכויות אדם של האו"ם לקריאות לשחררה.
בינואר 2018 פרסם יהונתן גפן בדף הפייסבוק שלו שיר קצר שבו השווה את תמימי ל, אנה פרנק, חנה סנש וז'אן ד'ארק.
השיר עורר סערה ציבורית, וכעבור שבוע התנצל גפן על דבריו.
ב-5 במאי 2018 הכריז אבו מאזן שתמימי הפכה לחברת כבוד במועצה הלאומית הפלסטינית.
תומכיה ברשות הפלסטינית ובעולם רואים בה גיבורה לאומית, לוחמת חופש וסמל להתנגדות לכיבוש הישראלי בשטחים, ודיוקנה מופיע על פוסטרים וציורי קיר ברשות הפלסטינית.
ישראלים שביקרו את פעילותה תיארו סרטונים שצולמה בהם כפאליווד, וכינו אותה "שירלי טמפר" לאור תלתליה, גילה הצעיר ויכולות המשחק שהפגינה לדבריהם בסרטונים, על משקל שירלי טמפל.ועדת משנה של ועדת החוץ והביטחון בדקה האם ילדי משפחת תמימי, בהירי העור והלבושים לבוש אמריקאי, הם שחקנים מלוהקים.
על פי חבר הכנסת מיכאל אורן, הבדיקה לא הולידה תוצאות חד-משמעיות, אך לדבריו אין ספק שמדובר בפאליווד.
ב-2018 ארגון "עד כאן" פרסם סרטון של תקרית נוספת שבה תמימי תקפה חיילים ושוטרי מג"ב באגרופים ובבעיטות.
לאחר שחרורה ממאסר, קיבל אותה אבו מאזן בלשכתו.
נשיא טורקיה, ארדואן, התקשר אליה ושיבח אותה על "אומץ ליבה ועמידתה האיתנה".
ראש ממשלת לבנון, סעד אל-חרירי, כתב בחשבון הטוויטר שלו "מברוכ לצעירה האמיצה ולכל הלוחמים הפלסטינים בבתי הכלא של הכיבוש הישראלי ולכל העם הפלסטיני הגיבור".
עם שחרורה תמימי עלתה לקברו של יאסר ערפאת וקראה להמשיך בדרכו, וכי היא לא תהיה שמחה עד לשחרור כל האסירים בבתי הכלא.
בספטמבר 2018 טען אביה של תמימי שישראל מונעת ממנה וממשפחתה לצאת לאירופה דרך ירדן, שם רצו להשתתף באירועים לציון ההתנגדות לכיבוש ומאסרה של תמימי.
כעבור ימים אחדים השתתפה תמימי בכנס בצרפת, ובהמשך החודש התארחה במועדון הכדורגל ריאל מדריד וקיבלה חולצה עם שמה מאמיליו בוטרגניו.
ב-2022 החלה בלימודי תואר ראשון במשפטים, והוציאה לאור ספר אוטוביוגרפי באנגלית בשם "הם קראו לי לביאה: מאבקה של נערה פלסטינית לחופש" ("They Called Me a Lioness: A Palestinian Girl's Fight for Freedom"), בשיתוף העיתונאית .
ב-31 באוקטובר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, התפרסם סטורי בדף אינסטגרם הנושא את שמה בו נכתב "המסר שלנו לעדרי המתנחלים: מחכים לכם בכל ערי הגדה, מחברון ועד ג'נין.
אנחנו נשחט אתכם ואתם תגידו שמה שהיטלר עשה לכם היה בדיחה.
נשתה את דמכם ונאכל את גולגולתכם.
בעקבות כך נעצרה ב-6 בנובמבר 2023 בידי כוחות צה"ל בחשד לעבירות הסתה ותמיכה בטרור.
לטענת אמה חשבון האינסטגרם לא שייך לה וישנם חשבונות רבים הנושאים את שמה.
ב-30 בנובמבר 2023 שוחררה ממעצר במסגרת עסקת החזרת החטופים.
גיבור סרטו של נדב לפיד "הברך" הוא במאי קולנוע שעובד על סרט חדש העוסק באקטיביסטית הפלסטינית עהד תמימי.
שמו של הסרט מתייחס לדבריו של ח"כ בצלאל סמוטריץ': "עהד תמימי הייתה צריכה לחטוף כדור בברך".
באפריל 2018 נפתחה ביוהנסבורג תערוכת הצילום "אני, עהד תמימי", שבה מוצגים 25 צילומים שצילם חיים שוורצנברג ומציגים את תמימי מאז שהייתה בת 10.
קהל עדת ישראל היא קהילה יהודית נאו אורתודכסית בברלין.
הקהילה נוסדה בשנת 1869, ופורקה ב-1939 על ידי הנאצים ושבה לפעול ב-1989 בחסותה של הממשלה הראשונה של מזרח גרמניה לאחר נפילת חומת ברלין.
רבה הראשון של הקהילה היה הרב ד"ר עזריאל הילדסהיימר.
מאז שנות ה-1770 הפכה קהילת ברלין, החדשה יחסית ונעדרת המוסדות המסורתיים החזקים, לחוד החנית של הקדמה והחילון בקרב יהודי גרמניה.
במשך השנים שררה מתיחות בין הרוב הליברלי למיעוט השמרן.
עוקצה של מתיחות זו הוקהה לאחר מינויו של הרב מיכאל זקש, שהיה מודרני לחלוטין אך גם שמרן ואויב הרפורמים.
עם מותו של זקש ב-1864 הוצתה שוב המחלוקת, הפעם סביב שאלת היורש: הליברלים ביקשו את מינוי הרב הרפורמי המתון יוסף אאוב ממיינץ, והאורתודוקסים הגיבו בדרישה למנות להם רב נפרד.
ב-1869, כשהפולמוס הארוך עוד היה בעיצומו (שנה לאחר מכן הוא תם בכך שהוועד מינה את גדול הרפורמים בגרמניה, הרב אברהם גייגר), התארגנו 800 חברים שמרנים מתוך הקהילה בת 40,000 היהודים, ופרשו מהקהילה.
הצעד נעשה לאחר מותו של הרב אלחנן רוזנשטיין, שאף שלא החזיק רשמית במישרה כלשהי, אך היה מחשובי האדוקים.
"מועדון בית המדרש", כפי שנקראו, מנה בין מנהיגיו את בני משפחות העלית הוותיקה של יהדות ברלין.
הם ביקשו שירותי דת אורתודוקסיים והיו מוכנים לממן אותם מכיסם הפרטי ולא ממסי הקהילה.
עם זאת, היו רחוקים מההשקפה המסורתית הישנה, ושאפו בין היתר לשנות את תוכנית הלימודים של תלמוד התורה האחרון שפעל (היו בו רק חמישה-עשר תלמידים) כדי שתכלול לימודי חול.
הם רצו ברב אדוק אך מודרני ובקיא בתרבות הגרמנית, והרב עזריאל הילדסהיימר נראה להם כמועמד אידיאלי.
הילדסהיימר, שכיהן בהונגריה, סירב בתחילה להזמנה לעזוב את המוסד החינוכי המודרני שהקים באייזנשטט, אך הקונגרס של יהודי הונגריה והמתקפות הכבדות שספג מצד הקנאים בארץ הביאו אותו לשקול שנית.
הוא מצא את התנאים בברלין לרוחו: הסביבה המחולנת בכבדות, שגם השמרנים ביותר בה היו לכל היותר נאו-אורתודוקסים מודרניים, חסרה את האורתודוקסים הקנאים ושוטמי הקדמה שרדפו אותו בהונגריה, בעוד שהציבור הליברלי היה ממילא מחוץ לתחום סמכותו ולכן לא היה צריך להיאבק בהם.
ב-2 בספטמבר 1869 הגיע הרב הילדסהיימר לברלין.
ב-22 באוקטובר 1873 הוא הקים את בית המדרש לרבנים בברלין, המוסד קנה לעצמו עם השנים מוניטין בין לאומי ורבנים חשובים למדו בו.
עקב ההתבוללות המואצת של יהודי ברלין הקהילה פרשה לחלוטין מהקהילה היהודית של גרמניה וכ-20 שנה לאחר הקמתה גם הוכרה באופן רשמי כקהילה דתית נפרדת.
בשנת 1880 חנכה הקהילה בית עלמין חדש.
בשנת 1904 עברו מבני הקהילה לרחוב ארטילרישטרסה 31 (כיום טוכולסקישטרסה 40 Tucholsystrasse) שם הם שוכנים עד היום.
בין שתי מלחמות העולם התפתחה הקהילה והוקמו בה בית כנסת נוסף, תיכון יהודי ראשון, מכללה למורות ובית חולים קהילתי.
בנוסף, היא העסיקה שוחטים, קצבים ואופים כדי לספק מזון בכשרות מהודרת ליהודי הקהילה.
מוסדות הקהילה נגעו בחייהם של כשישית מיהודי ברלין.
כמו רוב בתי הכנסת בגרמניה, גם בית הכנסת של עדת ישראל נחרב בליל הבדולח, אם כי לא נכחד לגמרי.
בשנת 1939 פורקה הקהילה כמו כל הארגונים היהודים, ושולבה בארגון הגג של יהודי הרייך.
לאחר המלחמה מבני הקהילה נשארו הרוסים עד שפונו בשנת 1967 על ידי גרמניה המערבית.
הספרייה של עדת ישראל, ובה כ-25,000 ספרים וכתבי יד יקרי ערך, אבדה.
במשך השנים השלטונות הגרמנים לא אפשרו את הקמת הקהילה מחדש, עד נפילת חומת ברלין.
הקהילה הוקמה מחדש ב-18 בדצמבר 1989, חמישים שנה לאחר שפעילותה הופסקה, והממשלה הכירה בזכויותיה כקהילה יהודית בברלין.
בית הכנסת הוקם מחדש (במתכונת קטנה יותר), בית העלמין נפתח מחדש, והוקמו חנויות מזון כשרות, תשמישי קדושה וכן מקווה טהרה.
בבניין הקהילה הונח לוח זיכרון המנציח את שמות חברי הקהילה שגורשו ונרצחו בשואה.
הקהילה ממשיכה לפעול ולקיים תפילות מדי יום.
ראש הקהילה היום הוא ד"ר משה אופנברג.
עדת התביעה היא מיני-סדרה בריטית מסוגת דרמת מתח משנת 2016 ששודרה בערוץ BBC One בימי חג המולד של שנת 2016. התוכנית בת שני החלקים מבוססת על סיפור קצר באותו שם מאת אגאתה כריסטי.
שרה פלפס עיבדה את הסיפור לטלוויזיה וביים ג'וליאן ג'רולד.
העלילה מבוססת על הסיפור המקורי של כריסטי, והיא שונה מעיבודים קודמים של הסיפור שנעשו לתיאטרון, לקולנוע ולטלוויזיה, כולל הגרסה הקולנועית משנת 1957 של בילי ויילדר.
לאונרד וול נעצר על רצח אישה עשירה ומבוגרת בשם אמילי פרנץ'.
מבלי שהייתה מודעת לכך שוול נשוי, היא שינתה את צוואתה והורישה לו את כל רכושה, ובכך הוטל עליו החשד ברציחתה.
כשאשתו רומיין מעידה במשפט, היא לא עושה זאת מטעם ההגנה אלא מטעם התביעה.
החלטתה של רומיין היא חלק מתוכנית מורכבת שנועדה לשחרר את בעלה.
בהתחלה היא מעניקה לתביעה ראיות חזקות לאשמתו של לאונרד, אבל אחר כך היא ממציאה ראיות חדשות שפוגעות באמינותה.
לדעתה זה משפר את סיכוייו של לאונרד לצאת זכאי בדין.
לבסוף מתברר שלאונרד וול אכן רצח את אמילי פרנץ'.
בילי האוול – לאונרד וול, הנאשם
אנדראה רייסבורו – רומיין היילגר, אשתו של וול
מוניקה דולן – ג'נט מקינטייר, משרתת אישית
קים קטרל – אמילי פרנץ', קורבן הרצח
טובי ג'ונס – ג'ון מייהו, עורך דין
דייוויד הייג – סר צ'ארלס קרטר, בריסטר
טים מקמולן – סר הוגו מרדית, תובע
רוברט איסט – השופט גרוויל פאריס
דוריאן לוך – הבלש ברים
היילי קרמייקל – אליס מייהו, אשתו של ג'ון מייהו
עדת ישורון ציריך היא אחת משתי קהילות יהודיות חרדיות-אורתודוקסיות בעיר ציריך.
יש כ-350 חברים בקהילה, והיא חברה בפדרציה השווייצרית של קהילות ישראל מאז 1918.
הקהילה נוסדה בשנת 1895 כאגודה בלתי רשמית והשתייכה בתחילה לקהילה הקיימת בציריך, עד שנפרדה שלש שנים לאחר מכן עקב אי הסכמה על הכיוון הפחות דתי של הקהילה הנ"ל.
כבר ב-1890 ייסדו יהושע גולדשמידט, יוזף אטלינגר ואיזידור קון מניין משלהם בציריך.
בשל השקפת עולמם האורתודוקסית, השלושה לא רצו להשתתף בקהילת ציריך הקיימת.
לפולד וייל העמיד לרשותם חדר בדירתו ובו התחילה הקהילה החדשה.
הקהילה מחויבת לעקרונות הנאו-אורתודוקסיה כפי שיסדם הרב שמשון רפאל הירש במאה ה-19, והיא הקהילה היחידה דוברת גרמנית שייצגה את הכיוון הזה בתוך היהדות במשך למעלה ממאה שנה ללא הפרעה.
התפילות הן לפי סידורי רדלהיים (סידור שפת אמת) ומקפידים על ההגייה הגרמנית-אשכנזית המסורתית של העברית בתפילה (לפחות במנינים המתקיימים בבית כנסת הגדול - במנינים המתקיימים בבית המדרש פחות מקפידים על ההגייה), ואומרים את רוב רובם של הפיוטים שבמנהג אשכנז המערבי.
בתחילת המאה ה-20 היה גל הגירה ממזרח אירופה, שחלק ייסדו את קהילת אגודת אחים ב-1912, שגם היא אורתודוקסית-חרדית, אך מתפללים לפי נוסח ספרד.
מאז שנות ה-60, מתקיים שיתוף פעולה הדוק בין הקהילות, בעיקר בתחום הכשרות.
לקהילה בית כנסת ב-Freigutstrasse, שנבנה ב-1923/24 על פי תוכניות של על ידי האדריכלים הנאואר ווויטשי בסגנון אר דקו, מרכז קהילתי ב-Brandschenkesteig, ובית קברות בעיריית Fällanden.
בית הקברות הוקם בשנת 1936 לאחר סגירת בית הקברות שטיינקלופה בציריך ומשתרע על פני 7,090 מ"ר.
בתי ספר לבנים ולבנות קשורים בקשר הדוק לקהילה אך מאורגנים באופן עצמאי.
בגאומטריה אוקלידית, עדשה הוא שטח קמור החסום בין שתי קשתות מעגליות, ונמצא בתוך שני המעגלים.
לעומת זאת, השטח החסום בין שתי קשתות מעגליות, אחת מבפנים למעגל והשנייה מבחוץ, קרוי סהרון.
בעדשה מרכזי הקשתות נמצאים משני צדי העדשה ובצד אחד של הסהרון.
פורמלית, עדשה היא חיתוך בין שני עיגולים (כאשר חיתוך זה אינו ריק, ואף עיגול אינו מכיל בשלמות את העיגול האחר).
כאשר לשתי הקשתות אותו רדיוס, העדשה היא עדשה סימטרית; כאשר לשתי הקשתות רדיוסים שונים, זו עדשה אסימטרית.
עדשה סימטרית שבה המרכז של כל קשת נמצא על הקשת האחרת קרויה וסיקה פיסקיס.
עדשה מופיעה בחקר פונקציית בסל, סדרת קפטיין ומשוואת קפלר.
שטח של עדשה סימטרית עם קשתות שרדיוסן וקשת שגודלה רדיאנים הוא
שטח של עדשה אסימטרית עם קשתות שרדיוסיהן הם ו- והמרחק בין מרכזיהן הוא הוא
הוא שטח המשולש שצלעותיו הן , ו-.
שני העיגולים נחתכים (כלומר נוצרת עדשה) כאשר מתקיים .
אורך המיתר המשותף לשתי הקשתות הוא בעדשה סימטרית
כאשר המרחק בין מרכזי העיגולים גדול דיו, המיתר המשותף לשתי הקשתות עובר בין שני המרכזים:
כאשר המרחק בין מרכזי העיגולים קטן, המיתר המשותף לשתי הקשתות עובר מחוץ לקטע המקשר בין שני המרכזים:
עַדְשִׁ֫ית או עדשית אל-קוסייר (عدشيت القصير, תעתיק מדויק: עַדְשִׁית אָלְקֻצֵיְר) הוא כפר שיעי בלבנון ששייך לנפת מרג' עיון במחוז א-נבטיה.
הכפר שוכן ארבעה קילומטרים ממערב לטייבה, כ-20 קילומטר מדרום-מערב למרג' עיון וכ-15 קילומטר בקו אווירי מדרום לעיר א-נבטיה.
לפי פאלמר, הכפר נקרא על שמו הפרטי של אדם.
ככל הנראה, הסיומת "אל-קוסייר" התווספה כדי להבדיל את הכפר מהכפר , הנמצא אף הוא במחוז נבטיה.
בשנת 1881 ביקרה ביישוב משלחת של הקרן לחקר ארץ ישראל ומצאה 100 תושבים מתואלים.
הכפר תואר כ"כפר קטן, בנוי מבוץ ואבן...
ממוקם על רכס נמוך מוקף בגנים קטנים ובזיתים.
אספקת המים היא מארבעה בורות חצובים בסלע".
אוכלוסיית הכפר מונה כ-6,000 איש.
עובד סוציאלי הוא אדם העוסק בעבודה סוציאלית לאחר שסיים לימודים אקדמיים והסכמה במקצוע זה על פי חוק (בעבר כונו "פקיד סעד").
בישראל נדרש רישום בפנקס העובדים הסוציאליים לשם עיסוק בעבודה סוציאלית.
עובד סוציאלי עובד בעבודה סוציאלית, מקצוע טיפולי העוסק בבעיות חברתיות ובסיבות שגרמו להן, על ידי קידום יחידים, משפחות וקהילות מעבר למגבלות ולקשיים בהם הם נתונים.
מטרות העבודה הסוציאלית הן טיפול באדם הנמצא במצב משברי, תיווך, סנגוריה עליו, ייצוגו, והתערבות בעניינו, מתוך ראיית החברה והסביבה כגורם משמעותי בחייו, תוך התבססות על ערכים חברתיים, על מנת שיוכל להתחזק ולהתמודד עם קשייו.
בין השאר, נדרש העובד הסוציאלי, לצורך עבודתו, ליכולת אמפתיה גבוהה כלפי הלקוחות, וליכולת גבוהה לעבודת רגשות.
אם כן, עובדים סוציאליים נותנים סיוע לאנשים הנתונים במצב משברי או במצוקה.
כחלק ממדיניות מדינת הרווחה מועסקים עובדים סוציאליים במגזר הציבורי (על ידי המדינה, הרשויות המקומיות וגופים ציבוריים נוספים).
במסגרת הפרטת שירותי הרווחה מועסקים עובדים סוציאליים גם במסגרת המגזר השלישי.
בישראל מוסדרת עבודתם של העובדים הסוציאליים בחוק העובדים הסוציאליים, התשנ"ו-1996. בהתאם לחוק זה, רק עובד סוציאלי, הרשום בפנקס העובדים הסוציאליים המנוהל במשרד הרווחה, רשאי לעסוק בעבודה סוציאלית.
בכל רשות מקומית בישראל קיימת "מחלקה לשירותים חברתיים" (שירותי רווחה) המספקת שירותי סעד לאוכלוסיית היישוב.
העובדים הסוציאליים נחלקים לפי תחומי התמחויותיהם (עובד סוציאלי לפי חוק הנוער, עובד סוציאלי קהילתי, עובד סוציאלי בשירותי הבריאות, קצין מבחן לנוער, עובד סוציאלי לסדרי דין וכדומה).
עובד סוציאלי פרטני-קליני - דומה לפסיכולוג
עובד סוציאלי למיצוי זכויות - איתור ומימוש זכויותיהם של לקוחותיהם.
עובד סוציאלי קהילתי - עידוד התארגנויות קהילתיות
עובד סוציאלי אשפוזי - עובד סוציאלי המסייע לאנשים שיצאו מאשפוז פסיכיאטרי
עובד סוציאלי לחוק הנוער – (בעבר: "פקיד סעד לחוק הנוער") - עובד סוציאלי העוסק בהגנה על קטינים, לפי חוק הנוער (טיפול והשגחה), תש"ך - 1960
עובד סוציאלי לעניין סדרי דין – (בעבר: "פקיד סעד לסדרי דין") - עובד סוציאלי העוסק בדין האזרחי של משמורת ילדים ואפוטרופסות
עובד סוציאלי להגנה על אנשים עם פיגור שכלי
עובד סוציאלי לחוק ההגנה על חוסים
עובד בן עמי (23 ביולי 1905 – 17 באוקטובר 1988) היה איש עסקים ופוליטיקאי ישראלי, מייסד וראש עיריית נתניה (תחילה כמועצה; בתקופה לא רציפה בשנים 1933–1974, עם 30 שנות כהונה מצטברות), וכן מייסד העיר אשדוד (וממייסדי המועצה המקומית אבן יהודה); מראשי תעשיית היהלומים בישראל וממייסדי העיתון "מעריב".
ממקימי התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
בן עמי נולד בשם עובד דנקנר בפתח תקווה, למאיר דנקנר יליד רומניה, מראשוני פתח תקווה, ולשושנה רייזל צלליכין ממשפחות הביל"ויים.
למד בבית הספר יק"א פיק"א בעיר.
בגיל 15 החל לכתוב בעיתון "דואר היום" של איתמר בן-אב"י, בתור כתב העיתון, במושבה פתח תקווה.
בגיל 17 נתמנה לעורך בעיתון.
היה ממקימי חוג נוער, על פי עקרונות תנועת הצופים העולמית (חוגים כאלו התאחדו מאוחר יותר לתנועת הצופים העבריים בישראל).
בשנת 1922 התהדקו היחסים בין בן עמי לבן אב"י, והשניים יזמו את הקמתו של ארגון ההתיישבות "בני בנימין", שנועד לתת מענה לילידי הארץ, שחשו שאינם מיוצגים מספיק בתנועה הציונית, אל מול "ההגמוניה הרוסית".
במסגרת ארגון זה, פעלו בן עמי ובן אב"י להקמת היישוב הראשון של "בני בנימין", כפר אהרון (על שמו של אהרון אהרונסון, ממקימי ניל"י), ליד רחובות.
נשיא הארגון היה אלכסנדר אהרנסון והמזכיר היה בן עמי.
בן עמי ובן אב"י נסעו למסע גיוס תרומות בארצות הברית, על מנת להקים יישוב חדש בשרון.
היישוב נקרא נתניה, על שם התורם נתן שטראוס.
ב-1932 הקים ארגון "בני בנימין" גם את היישוב אבן יהודה, על שמו של אביו של בן אב"י, מחיה השפה העברית אליעזר בן-יהודה.
בן עמי כיהן כראש מועצת נתניה ומאוחר יותר כראש עיריית נתניה מ-1933 עד 1974 (לא באופן רציף).
בן עמי הקים יחד עם גד מכנס ופעילים נוספים של ארגון "בני בנימין" את חברת "הנוטע", שרכשה קרקעות באזור השרון.
בן עמי הצטרף לעסקי היהלומים בארץ ישראל.
את התשתית לתעשיית החיתוך והליטוש של היהלומים ייסדו בני הדודים דסקל ורוזנברג במפעל היהלומים הראשון בארץ ישראל שהקימו בפתח תקווה.
בשנת 1939, בן עמי הזמין לארץ את שני תעשייני היהלומים אשר אנשל דסקל וצבי (הרמן) רוזנברג, ובסכומים הראשונים שגויסו הוקמה המלטשה הראשונה של העיר נתניה, "מלטשת אופיר".
בשנת 1940 הקים את התאחדות תעשיית היהלומים הישראלית.
בשנת 1947 היה בן עמי עציר פוליטי במחנה המעצר בלטרון.
ב-1948 תמך כלכלית בד"ר עזריאל קרליבך וחבורת הפורשים מהעיתון "ידיעות אחרונות", והיה שותף להקמת העיתון "מעריב".
מאז עמד במשך שנים רבות בראש "הוצאת מודיעין", בעלת העיתון.
בן-עמי החזיק ב-20% ממניות ההוצאה והיה בעל זכות וטו על החלטות ההנהלה.
בשנת 1955 יזם שר האוצר לוי אשכול את הקמת העיר אשדוד.
לצורך כך גייס את בן עמי, שנחשב למיליונר ישראלי.
בן עמי הקים יחד עם המיליונר פיליפ קלוצניק מארצות הברית את החברה הקבלנית "קבוצת בוני ערים", שבנתה את יחידות הדיור הראשונות בעיר אשדוד.
הממשלה הצטרפה לחברה כשותפה, ובן עמי התמנה לראש צוות ההקמה, והשפיע על עיצוב פני העיר.
בן עמי היה מקורב לחוגי הימין בישראל, ונמנה עם מקימי התנועה למען ארץ ישראל השלמה לאחר מלחמת ששת הימים.
בין השאר מימן, בפסח 1968, את השכרת מלון "פארק" בחברון, מבעלי המלון חמולת קוואסמה, עבור קבוצת מתנחלים שחגגה את ליל הסדר, ונשארה חודש וחצי לאחר מכן.
אירוע זה הביא לבסוף להקמת קריית ארבע וחידוש היישוב היהודי בעיר.
נפטר ב-17 באוקטובר 1988 בגיל 83, והובא למנוחות בבית העלמין הישן בן ציון בנתניה .
על שמו קרויים רחוב בנתניה ושדרה באשדוד.
בן עמי היה נשוי ליפה ולזוג שלוש בנות.
בתו ליאורה, נישאה לאלי לנדאו, שהיה ראש עיריית הרצליה.
אחיו, משה דנקנר היה שותפו בעסקי היהלומים ותעשיין בזכות עצמו.
ילדיו של דנקנר הקימו את קבוצת דנקנר השקעות ושניים מנכדיו הם נוחי דנקנר ודני דנקנר.
אח נוסף, ישי דנקנר, היה בין מייסדי הרצליה.
עובד לדיז'ינסקי (24 במאי 1931 – 1 בנובמבר 1956) היה קצין צה"ל שעוטר פעמיים בעיטור העוז.
לדיז'ינסקי נולד ב-1931 ברחובות לזאב ורחל, ומאוחר יותר עבר לכפר ביל"ו.
במלחמת העצמאות היה לוחם בחטיבת יפתח של הפלמ"ח.
בין היתר לחם בקרבות חרבת מחאז.
לאחר תום המלחמה חזר למשק, אך לבסוף חזר לצה"ל והצטרף לקורס קצינים אותו סיים בהצלחה.
לאחר הקורס שובץ כמפקד מחלקה בגדוד 890 (צנחנים).
באוקטובר 1955 פיקד על כוח במבצע שעיר שתקף מוצב ברמת הגולן ושבה שלושה חיילים סורים.
בדצמבר 1955 השתתף בפשיטה על כוחות סורים ליד הכנרת שנקראה מבצע עלי זית.
בפשיטה נתקל בגדר שלא פוצצה, זחל תחתיה והרג מקלען ושני רובאים ששהו בבונקר, ובכך איפשר את החדירה למוצב וכיבושו.
על פעולה זו עוטר בצל"ש הרמטכ"ל שהומר לימים בעיטור העוז.
ב-1 בנובמבר 1956, בעת קרב המיתלה במבצע קדש, הוביל לדיז'ינסקי מחלקה מפלוגתו להתקפה לילית על כוח מצרי שהיה מחופר ומבוצר בכוכים על צלעות המצוקים באזור מעבר המיתלה.
הוא הסתער בראש הכוח, טיפס עם אנשיו על הצוק הגבוה והטיל רימון לפתחה של עמדה מצרית.
הרימון נפל בחזרה לעברו ולעבר חבריו.
באינסטינקט מיידי הצמיד לדיז'ינסקי את החייל הקרוב אליו לסלע וסוכך עליו בגופו, תוך שהוא סופג את רסיסי הרימון שהתפוצץ.
לימים סיפר סמל יגאל גרבר, החייל שאותו הציל לדיז'ינסקי "עוד לפני שהרימון התפוצץ הבנתי ברגע אחד שעובד מציל את חיי.
הוא לפת אותי בתוך גופו והסתיר אותי, כשפניו מול הרימון המתגלגל".
על פעולה זו עוטר לדיז'ינסקי לאחר מותו, בשנית, בצל"ש הרמטכ"ל, שלימים הומר אף הוא בעיטור העוז.
בתחילה הובא לקבורה בבית קברות צבאי זמני בשלח וב-23 באוקטובר 1957 הועבר לבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
בעיר רחובות נקרא רחוב על שמו.
ברומן הידוע "ימי צקלג" המתאר את קרבות חרבת מחאז במלחמת השחרור, דמותו של עודד מבוססת על עובד לדיזינסקי.
יתר על כך, עובד היה אחד משני הלוחמים בקרב בהם מיקד ס.יזהר, הסופר, את תחקירו.
עובד הוא מי שעושה דבר מה עבור אדם, ארגון או אנשים אחרים ומקבל בעבור כך תשלום.
ניתן לחלק את העובדים לשני סוגים עיקריים:
עובד שכיר – העובד עבור מעביד תמורת משכורת.
בין עובד למעבידו מתקיימים יחסי עובד-מעביד.
זכויותיו וחובותיו של העובד נקבעים בחוזה העבודה האישי שבינו לבין מעבידו, ובמקורות נוספים: דיני העבודה, צווי הרחבה, הסכמים קיבוציים ועוד.
עובד עצמאי – אדם העובד עבור אחר (או אחרים) מבלי שיתקיימו ביניהם יחסי עובד-מעביד.
את העבודה למען אחר ניתן לעשות במגוון דרכים: כעובד שכיר, כעובד עצמאי, בהתנדבות, כחבר באגודה שיתופית ועוד, אך בימינו עבודה כעובד שכיר היא הדרך הנפוצה לעשות זאת, אם כי קיימים גם עובדים עצמאיים רבים.
היותו של אדם בסטטוס של עובד שכיר מקנה לו את ההגנה של דיני העבודה (שחלים בדרך כלל רק על שכירים, ולא על עצמאים, מתנדבים, וכו').
התייחסות לעובד קיימת גם בחוקים אחרים:
אחדים מחוקי המיסים כוללים כללי מיסוי מיוחדים לעובדים.
בראשם פקודת מס הכנסה, שסעיף 2(2) בה מטיל חיוב במס על הכנסת עבודה.
חוק הביטוח הלאומי חל על כל תושבי ישראל, אך יש בו התייחסות נרחבת לעובדים, הן בצד החובות (חובתו של המעביד לשלם דמי ביטוח לאומי בעד עובדיו השכירים) והן בצד הזכויות (באחדים מענפי הביטוח, כגון ביטוח אבטלה).
אף שלמושג "עובד" חשיבות מהותית בהקשרים אלה, הוא אינו מוגדר בחקיקה, וגבולותיו נקבעו בפסקי דין רבים של בית הדין לעבודה.
בין השאר נקבע בפסקי דין אלה כי חייל בשירות קבע אינו בגדר עובד, וגם אסיר המועסק בבית סוהר אינו עובד.
עבודתו של העובד נעשית למען מעבידו, במקום עבודתו או במקום שאליו נשלח על ידי מעבידו.
במצב השגרתי, לעובד מעביד יחיד, אך יש גם הקשורים ביחסי עובד-מעביד עם מעבידים אחדים, באותו מקצוע או במקצועות שונים.
העובד משתלב במקום עבודתו ופועל להגשמת מטרותיו של מקום העבודה, בהתאם להנחיות מנהליו.
תרומתו של העובד מתבטאת בהקדשת זמנו למעביד.
תשומות אחרות שנדרשות, כגון כלי עבודה וחומרי גלם, מסופקות על ידי המעביד.
הטעם העיקרי להבחנה בין עובד שכיר שחלים עליו דיני העבודה המגינים, לבין עצמאי אשר אינו זוכה להגנתם, הוא טעם חברתי-כלכלי: הרצון להגן על עובדים מוחלשים מפני ניצול.
אחד המבחנים המבדילים בין עובד שכיר לבין עובד עצמאי הוא קיום פיקוח של מספק העבודה על עבודת העובד ועל אופן ביצועה.
היו מקרים בהם היה חוזה בין העובד לבין נותן העבודה, בהם הוגדר העובד כ"קבלן עצמאי", אולם בית המשפט קבע כי דין אותו "קבלן עצמאי" כדין עובד שכיר ונותן העבודה חייב בכל החובות של מעביד כלפי עובד זה.
עובדיה (עובֵד) יחזקאל (נולד ב-28 במרץ 1965) הוא יושב ראש ומייסד חברת תארא לייעוץ אסטרטגי וניהול פרויקטים.
שימש כמזכיר הממשלה בתקופת כהונתו של אהוד אולמרט כראש הממשלה.
יחזקאל נולד ברמלה, ובה גדל והתחנך.
הוא למד בבית הספר היסודי "אחווה" ממלכתי ב', בבית הספר התיכון האזורי רמלה-לוד.
בשנת 1984 התגייס לצה"ל, ואת שירותו הצבאי עשה ביחידה 8200 בשורה של תפקידי מודיעין, פיקוד והדרכה.
במקביל ללימודיו, ב-1989 החל לעבוד בעיריית ירושלים כעוזרו של סגן ראש העירייה מוריס רג'ואן - תפקיד אותו מילא עד שנת 1993.
במהלך 1993 חבר לחבר הכנסת אהוד אולמרט, שהחליט להתמודד לראשות עיריית ירושלים, ולאחר הבחירות מונה, בגיל 28, לעוזרו של ראש העירייה אולמרט, ומילא את התפקיד במשך עשר שנים.
במסגרת תפקיד זה כיהן במספר דירקטוריונים של תאגידים עירוניים וחברות בנות של העירייה, דוגמת החברה לפיתוח מזרח ירושלים, חברת הגיחון, ועדת ההנצחה העירונית וחברת החשמל המזרח ירושלמית.
במקביל לעבודתו בעירייה לימד היסטוריה בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה.
בשנת 2003, לאחר כינון ממשלת ישראל השלושים ואחת בראשותו של אריאל שרון, החל יחזקאל לשמש כיועצו של השר אולמרט במשרד התעשייה, המסחר והתעסוקה.
במסגרת תפקידו זה כיהן כחבר בוועדת גדיש לרפורמה במינהל מקרקעי ישראל, עסק במשא ומתן להסדר החדש שבין מינהל מקרקעי ישראל והקרן הקיימת לישראל, כיהן כחבר דירקטוריון במכון היצוא, והיה מעורב במהלכים להקמת רשות הדואר במתכונתה החדשה כדואר ישראל.
ב-5 בינואר 2006, לאחר שנבצר מראש הממשלה שרון למלא את תפקידו, ליווה יחזקאל את אהוד אולמרט בתפקידו כראש הממשלה הזמני עד לבחירות.
במאי 2006, עם כינונה של ממשלת ישראל השלושים ושתיים ובחירתו של אהוד אולמרט לראש ממשלת ישראל, מונה יחזקאל לשמש כמשנה לראש הסגל יורם טורבוביץ'.
מעבר לנהלים אלו הוחל נוהל חובת התייצבות של עובדי הרשות המבצעת בפני ועדות הכנסת, שגובש בשיתוף עם מזכיר הכנסת ונציב שירות המדינה.
בתחילת 2009 הגיש במשותף עם מזכיר הכנסת איל ינון המלצות לייעול הליך החקיקה ויחסי הרשות המבצעת והרשות המחוקקת, ועיגן לראשונה בישראל ספר חילופי שלטון, המסדיר את הליך חפיפת שרים במצב של חילופי שלטון.
במהלך כהונתו כמזכיר הממשלה פורסם על ידי מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס דו"ח על "פרשת מרכז ההשקעות", שבו נקשר גם שמו.
יחזקאל נחקר במשטרה על חלקו בפרשה זו, וכן על חלקו ב"פרשת המינויים הפוליטיים" ברשות לעסקים קטנים ובגופים אחרים, אך פרקליטות המדינה החליטה שלא להגיש נגדו כתב אישום.
במקביל לעבודתו, המשיך לשרת במילואים ביחידה 8200, עד לשחרורו בשנת 2003 בדרגת סגן-אלוף.
בשנת 2002 קיבל אות הצטיינות יתרה ממפקד היחידה, על פרויקט שכלל שכלול מערך הכשרת סגלי הקצונה המופקדים על ההכשרות המקצועיות של חיילי היחידה.
לאחר סיום כהונתו כמזכיר הממשלה, החל לעסוק בייעוץ אסטרטגי, והקים לצורך כך את חברת "ת.א.ר.א"., המתמחה בניהול משברים, משאים ומתנים וייעוץ רגולטורי.
יחזקאל תומך בשינוי שיטת הממשל בישראל ומפרסם מאמרים בנושא.
הוא נמנה עם מקימי "הפורום הישראלי לאורח חיים בריא".
בשנת 2023 הצטרף לוועד המנהל של סיינסאברוד - ארגון המדענים הישראלים בחו"ל (עמותה).
יחזקאל נשוי לעידית ולהם ארבעה ילדים.
משנת 2009 יחזקאל משמש בהתנדבות כיו"ר המוזיאון העירוני ברמלה.
משנת 2020 משמש יו"ר הוועד המנהל של מכללת לוינסקי לחינוך.
עובד סוציאלי לחוק הנוער (עד סוף 2010: פקיד סעד לחוק הנוער) הוא עובד סוציאלי שעבר הכשרה מיוחדת בתחום החוק ותקנותיו, וקיבל מינוי משר הרווחה לתפקיד העוסק בהגנה על קטינים.
תפקידו לייצג את מערכת הרווחה במדינת ישראל בהגנה על קטינים הנפגעים בידי האחראים עליהם ונתונים בסיכון, בהתאם לחוק הנוער (טיפול והשגחה), תש"ך-1960.
המקובל הוא שהורים הם האחראים על גידול ילדם, וכן על השמירה וההגנה עליו מפני פגיעה או התעללות.
אולם כאשר ההורים האחראים על הילד הם החשודים בפגיעה בו, הרי שהילד מוגדר כחסר ישע.
במקרים כאלה, ובדומה למדינות מערביות אחרות, קבעה מדינת ישראל, בחוק הנוער, כי היא רואה עצמה מחויבת מוסרית וחוקית להגן על הילד ולמנוע את מצב הסיכון שבו הוא נמצא.
עובד סוציאלי המכהן בתפקיד זה יושב בכל רשות מקומית.
הוא נדרש לתת מענה לכל דיווח על קטינים בסיכון המגיע אליו במסגרת תפקידו.
לפי חוק הנוער, יתערב עובד סוציאלי כאשר קיימים חששות להתעללות או הזנחה קשה בקטין על ידי האחראים עליו.
תפקידי עובד סוציאלי לחוק הנוער
לצורך קיום תפקידו, מוסמך העובד הסוציאלי לבדוק ולקבל כל דיווח על ילדים שקיים חשש כי הם נתונים בסיכון מידי האחראים עליהם.
הבדיקה יכולה להיות גלויה, סמויה, או סמויה באופן חלקי.
במסגרת תפקידו יכול העובד הסוציאלי לפנות לכל אדם שיש לו מידע על ילד הנתון בסיכון, והוא זכאי לקבל כל מידע בעניין אותו ילד וסביבתו.
זכותו על פי חוק גוברת על חיסיון רפואי ואחר, ובמידת הצורך יוכל לקבל מידע, על פי חוק, מרופאים, פסיכולוגים, פסיכיאטרים, ובעלי מקצוע אחרים.
בהתאם לשיקול דעתו יוכל העובד הסוציאלי לקיים פגישה עם האחראים על הקטין, להבהיר להם את החומרה שבפגיעה בקטין, ולהתרות בהם כי ישנו את דרכיהם, בהסכם לאור החוק.
במסגרת ההסכם יכול העובד הסוציאלי לדרוש מהאחראים על הקטין כי יספקו לו תנאי מחיה ומגורים נאותים, יחדלו לחלוטין מפגיעה גופנית בו, ועוד, לפי ההקשר.
הסכם לאור החוק נעשה לרוב כאשר מדובר באירוע חד פעמי של אלימות כלפי קטין או הזנחה פושעת שלו מצד הוריו, שמקורה בגורמים תרבותיים או נפשיים, ללא כוונה פלילית ולא באופן חוזר ונשנה.
עובד סוציאלי שהתרשם, לאחר בדיקת הנושא, מקיום עבירה פלילית כלפי הקטין לפי חוק העונשין, מחויב לדווח למשטרה בתוך זמן סביר על העבירה.
הדיווח יימסר למחלק הנוער במשטרה, אולם דרכי ההתערבות של המשטרה יתואמו עם העובד הסוציאלי ולאור המלצותיו.
האוריינטציה של עובד הסוציאלי אינה פלילית אלא טיפולית ומטרתה למנוע את הסיכון לקטין ולהיטיב את מצבו.
לכן, המלצותיו של העובד הסוציאלי למשטרה, יהיו תלויות לא רק בחומרת העבירה, אלא גם בשיתוף הפעולה של ההורים עם רשויות הרווחה, ובהפסקת מצב הסיכון לקטין.
במידה שלמרות התערבויות קודמות עדיין נתון הקטין בסיכון; או שחומרת הפגיעה בקטין מחייבת פעולה חריפה יותר מקיום פגישה לאור החוק, ביכולתו של העובד הסוציאלי לפנות לבית המשפט לנוער, בהתאם לחוק הנוער.
בפנייה לבית המשפט יכול העובד הסוציאלי לבקש סעד בשתי דרכים:
במקרה זה יבקש העובד הסוציאלי מבית המשפט להורות להורים לנהוג לפי הכיוונים הטיפוליים שהותוו.
(למשל: למנוע הזנחה, לספק לילד טיפול רפואי או אחר הדרוש לו, להימנע מלהפעיל נגדו אלימות, וכו' - לפי העניין).
במקרים שבהם קיים סיכון של ממש לשלומו של הקטין אם יישאר בחזקת הוריו, יכול העובד הסוציאלי לבקש מבית המשפט הוצאה ממשמורת ההורים למקום מוגן, שבו לא יהיה הקטין נתון בסכנה.
צו בית המשפט ניתן לתקופה מוגבלת, שבמהלכה יידרש העובד הסוציאלי להציג בפני בית המשפט עדכונים שוטפים אודות מצבו של הקטין ואודות מצב ההורים הפוגעים.
במקרים שבהם מדובר במצב דחוף שלא יכול להמתין עד לדיון מקיף בבית המשפט, יכול העובד הסוציאלי לבקש סעד מבית המשפט לקיים דיון דחוף ולתת צו ביניים לתקופה של חודש.
בית המשפט יכול להאריך את הצו לפי שיקול דעתו, בכפוף למגבלות הקיימות בחוק הנוער.
ההחלטה בעניין מתן הצווים השונים נתונה בידי בית המשפט לנוער, ולא בידי העובד הסוציאלי עצמו.
בית המשפט יפעיל שיקול דעת בהתאם לחומר שיוגש לבית המשפט על ידי הצדדים, ומתוך שיקול טובת הקטין.
הדיון בבית המשפט לנוער לפי חוק הנוער (טיפול והשגחה) תש"ך 1960 הוא דיון אזרחי.
כמקובל במשפט האזרחי, העובד הסוציאלי אינו "תובע"; הוא מכונה "המבקש", ומתוקף תפקידו הוא מבקש את הסעד במטרה להגן על הקטין.
ואילו ההורה או הפוגע בקטין אינו נחשב "נאשם" אלא הוא המשיב בתיק.
רק משטרת ישראל היא הגורם הרשאי לשקול העמדה או אי-העמדה לדין פלילי, של ההורה הפוגע, לפי שיקול דעתה.
החוק בישראל מחייב במקרים מסוימים יחידים ורשויות לדווח לעובד הסוציאלי על מצב ילד או נער.
הנה כמה מן המקרים הללו:
לפי חוק העונשין, חובה על כל אדם היודע על סכנה לקטין מידי האחראים עליו - לדווח לעובד הסוציאלי לחוק הנוער או למשטרה.
העובר על חוק זה צפוי לעונש מאסר.
על פי חוק הפיקוח על מעונות, כל המחזיק ילד מתחת לגיל 14 "...והוא אינו הורו, הורה הורו, אחיו, אחותו, דודו, דודתו, או אפוטרופסו", חייב להודיע על כך לעובד הסוציאלי.
על פי חוק טיפול בחולי נפש, במידה ונער מאושפז בידי הוריו בבית חולים לחולי נפש, או במחלקה פסיכיאטרית בבית חולים כללי, והוא מתנגד לאשפוזו - חייב מנהל בית החולים, או האדם האחראי לטיפול בו, לדווח לעובד הסוציאלי על עמדת הקטין.
במידה ומלאו לקטין 15 שנה, יביא העובד הסוציאלי את עניינו לבית המשפט לנוער; במידה ולא מלאו לו 15, יביא העובד הסוציאלי את עניינו לוועדה פסיכיאטרית מחוזית לילדים ונוער.
על פי חוק לגילוי נגיפי איידס בקטינים, במידה וקטין מבצע בדיקה לגילוי נגיפי איידס ותוצאתה חיובית, חייב הצוות המטפל לדווח על כך לעובד הסוציאלי וזה צריך להיות נוכח בעת מסירת תוצאות הבדיקה לקטין, ולדון עם הקטין באפשרות מסירת התוצאה אף לנציגו של הקטין.
אף אם התקבלה בבדיקה תוצאה שלילית, אולם הצוות ראה חשש לטובתו של הקטין, חייב הוא בדיווח לעובד הסוציאלי.
על פי חוק לתיקון דיני הראיות (הגנת ילדים), במידה וילד נחקר על עבירה שאינו חשוד בביצועה והילד מבקש כי חקירתו תיערך ללא ידיעת הוריו, יש חובה לדווח על כך לעובד הסוציאלי ולהתייעץ עמו בטרם תתקבל החלטה בבקשת הילד.
התערבות במקרים של קטין המסכן את עצמו
העובד הסוציאלי יכול להתערב גם לפי בקשת ההורים, שבנם או בתם (לעיתים קרובות בגיל ההתבגרות) פורקים עול, מתנהגים בצורה חסרת גבולות באופן קיצוני, עד כדי סיכון של עצמם.
דוגמאות להתנהגות כזאת, בין השאר, הן:
עיסוק בזנות או שוטטות תוך סיכון עצמי
ביצוע עבירות פליליות, במקרים שבהם הקטין הוא מתחת לגיל האחריות הפלילית (גיל 13), או במקרים בהם הדין הפלילי אינו יכול לתת סעד.
מקרים אחרים לפי שיקול הדעת של העובד הסוציאלי.
במקרים קיצוניים שבהם מסכן הקטין את עצמו בהתנהגות כזו, יכול עובד סוציאלי לחוק הנוער להתערב.
גם כאן, כמו בתיאור ההתערבות שהוזכרה למעלה, יהיה הקשר הראשוני של העובד הסוציאלי עם הקטין או הקטינה, ב"שיחה לאור החוק".
בהמשך, ולפי שיקול הדעת, חומרת המצב, ושיתוף הפעולה מצד הקטין או היעדרו, יכול העובד הסוציאלי לפנות לבית המשפט לנוער בבקשה לסעד שיגן על הקטין מפני עצמו.
גם כאן יוכל העובד הסוציאלי לפנות לבית המשפט בבקשה לצו השגחה; או לחלופין בבקשה לצו הוצאה ממשמורת (צו מעון), לפי העניין.
על עובד סוציאלי לחוק הנוער להיות עובד סוציאלי באחת המחלקות לשירותים חברתיים בישראל, ונדרש לוותק, ניסיון בתחום עבודה עם ילדים ונוער, והמלצות הממונים.
עובד סוציאלי לחוק הנוער עובר הכשרה בת שנת לימודים וחצי, הנוספת על לימודי העבודה הסוציאלית אותם סיים בעבר.
ההכשרה מתקיימת בבית הספר המרכזי לעובדים בשירותים החברתיים השייך למשרד הרווחה.
לאחר תום לימודיו מקבל העובד הסוציאלי מינוי לתפקיד זה משר הרווחה.
המינוי מתחדש אחת לשלוש שנים לפי שיקול דעת.
עובד סוציאלי בשירות הזקן, או עו"ס קשישים, הוא אחד התפקידים הייחודיים במחלקות לשירותים חברתיים.
את התפקיד ממלא עובד סוציאלי שעבר הכשרה מיוחדת בנושא, ומטפל באוכלוסיית הפונם למחלקת הרווחה שהם קשישים.
למרות הנזקקות הרבה, בדו"ח מבקר המדינה משנת 2014 נמצא כי רוב הרשויות המקומיות אינן נוקטות פעולות יזומות לאיתור קשישים נזקקים, ואינן מספקות את שירותי הרווחה לקשישים במדינתישראל במידה הראויה.
חלק מהעובדים הסוציאליים בשירות הזקן הם עובדים סוציאליים לפי חוק.
סוגי עובדים סוציאליים לפי חוק, העוסקים באוכלוסיית הקשישים
עובד סוציאלי מכוח חוק ההגנה על חוסים תשכ"ו-1966
עובד סוציאלי לפי חוק ההגנה על חוסים אינו פועל רק לצורך קבלת הוראות בית המשפט על פי חוק זה.
בסמכותו אף להגיש בקשה לצו הגנה על פי החוק למניעת אלימות במשפחה (התשנ"א-1991) ולדווח ולטפל בהתעללות בחסר ישע, על פי תיקון 26 לחוק העונשין תשל"ז-1977.
עובד סוציאלי מכוח חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות
מי שנתמנה כעובד סוציאלי לחוק ההגנה על חוסים יכול לשמש (לאחר הכשרה ומינוי מתאימים) גם כעובד סוציאלי לאפוטרופסות על זקנים.
החוק נועד לסייע לזקנים המתקשים לטפל בענייניהם האישיים, הסיעודיים והכספיים.
במצבים אלו ניתן לשקול מינוי אפוטרופוס שינהל את הטיפול בתחומים אלה.
למטרה זו ניתן למנות יחיד, תאגיד או את האפוטרופוס הכללי.
מינוי אפוטרופוס מהווה מהלך משמעותי בטיפולו של עובד סוציאלי לזקן שנתמנה כפקיד סעד לסדרי דין, ותפקידו מחייב לימוד לעומק של מצבו של הזקן ומשפחתו, אפיוני הבעיה, כתיבת תסקיר לבית המשפט והמלצה בעניין מינוי אפוטרופוס.
אפיוני עבודתו של עובד סוציאלי בשירות הזקן
העבודה השוטפת מאופיינת בבניית קשר עם הפונה וברכישת אמונו, זאת באמצעות שיחות טיפוליות ושיטות מקצועיות שונות.
שיתוף הפעולה עם הזקן מאפשרת תיווך בינו ובין שירותים קהילתיים ואחרים לצורך מענה על צרכיו.
יחד עם זאת, כעובד סוציאלי, קיימת גם תפיסה של מתן עזרה בכפייה תוך קבלת אחריות להחלטה על הפעלת סמכות וכפיית טיפול בניגוד לעמדת הזקן או משפחתו.
בבית המשפט העובד הסוציאלי הוא איש המקצוע העומד לרשות השופט, ובאפשרותו לספק מידע חשוב ומכריע בבית המשפט ובהליך המשפטי.
בהתאם לחוק ההגנה על חוסים ולכללי האתיקה של העובדים הסוציאליים, עובד סוציאלי שהגיעה אליו ידיעה אגב חקירה ישמרנה בסוד ולא יגלנה, אלא במידת צורך לביצוע חוק זה או חוק אחר.
הכשרת עובדים סוציאליים לפי חוק, ומינוים
עובדים סוציאליים מוכשרים לתפקיד זה בקורס בן 120 שעות הכולל את לימוד החוקים הרלוונטיים לתפקיד.
הקורס מלמד לכתוב תסקירים, מנחה בדבר הופעות בבית משפט ומלבן בעיות אתיות ומקצועיות תוך ניתוח דילמות ומקרים שארעו.
בהתאם להמלצת פקיד הסעד הראשי בפני שר העבודה והרווחה ממונים בוגרי הקורס לפקידי סעד מכוח שני חוקים: חוק ההגנה על החוסים וחוק לסדרי דין.
התפתחות תפקיד עובד סוציאלי בשירות הזקן
בעשורים האחרונים חלה עליה בתוחלת החיים, דבר הגורם לעלייה במספר הזקנים שמצבם הכללי, הנפשי והגופני אינו תקין.
לקבוצה זו, צרכים מיוחדים, כאשר חלק ממנה איבד את כושרה לקבל החלטות בענייניהם.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 החל התכנון הלאומי למען רווחתם של הזקנים בישראל, כאשר מתחילת שנות ה-80 קיים פיתוח מואץ של שירותים ומסגרות טיפוליות לאוכלוסיית הזקנים, וכן קיימת התפתחות של תחום משפט וזיקנה.
במסגרת ההתפתחויות ניתנה הדעת גם לחקיקה חדשה, נקבעו תקנות חדשות לחוקים קיימים והופעלו חוקים בידי עובד סוציאלי להגנה על זקנים.
בשנת 1985 הוצע ליישם את חוק ההגנה על חוסים ולמנות פקידי סעד מקרב העובדים הסוציאליים לזקנים במחלקה לשירותים חברתיים.
הוחלט שסגן מנהל השירות לזקן יתמנה לתפקיד פקיד סעד ראשי לחוק והוטל עליו להפעיל את המערכת החדשה.
בשנת 1986 הוכשרה קבוצה ראשונה של 25 עובדים סוציאליים מקרב מנהלי מדורים לזקנים.
מאז מופעלת תוכנית להכשרת פקידי סעד, ומדי שנה מצטרפים אליה כ-25 עובדים סוציאליים.
בשנת 1989 תיקון 26 לחוק העונשין מ-1989 הגדיר את המושג "חובת דיווח" והעלה על סדר היום הציבורי את נושא הפגיעה בקטינים ובחסרי ישע.
מיוני 1991 מיושם החוק גם בתחום הזיקנה.
בשנת 1991 הוצא החוק למניעת אלימות במשפחה המאפשר התערבות טיפולית והגנה על קורבנות של אלימות.
התחילה הערכות חדשה בתחום האפוטרופסות לזקנים.
הוחלט לקיים השתלמות לפקידי סעד לחוק ההגנה על חוסים כך שבוגריה יתמנו לפקידי סעד לחוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות.
היום עובדים סוציאליים לטיפול בזקנים נמצאים במרבית המחלקות לשירותים חברתיים ברחבי הארץ, ופעילותם היא חלק בלתי נפרד מהעבודה השוטפת למען הזקן.
תחום הפעילות תרם לצורת החשיבה ולכלי התערבות חדשים הכוללים הפעלת החוק, כפיית טיפול ועבודה מקצועית המעוגנת בחקיקה.
עובד יושע (3 בנובמבר 1956 – 7 באוגוסט 2003) היה כלכלן ישראלי, פרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב וראש התוכנית ללימודי תואר שני ודוקטורט בבית הספר לכלכלה של האוניברסיטה.
הוכר כחלל צה"ל לאחר שנפטר ממחלת הסרטן, שנגרמה כתוצאה מצלילות שעשה בנחל קישון במסגרת שירותו כקצין בחיל הים.
עובד יושע נולד ברחובות (1956).
הוא נקרא על שם עובד לדיז'נסקי, בן המושב של אמו, צילה יושע (רבינוביץ'), שנהרג בקרב המיתלה.
הוא אח בכור לתמי ואהוד.