tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באוקטובר 1944, הוא הצליח לחמוק גם לתוך משרדי הדואר אותם הכיר היטב ונכנס דרך דלת אחורית לבניין ארכיון הגטו, שם ראה על הרצפה מזוודות מלאות במסמכים ומכוסות בניירות.
זונאבנד הניח שהיה בהן חומר בעל חשיבות אשר התכוונו להעביר למקום בטוח, לכן הוא גרר את המזוודות במדרגות אל חצר נטושה, שבמרכזה הייתה באר יבשה.
הוא הכניס את המזוודות לבאר וכיסה אותן בכלי מיטה, שמיכות וכרים שמצא בחצר.
זונאבנד הצליח להימלט מהגטו ונשאר בלודז' עד שחרורה בינואר 1945 על ידי הצבא האדום, הוא חזר לחצר ואף על פי שבגטו לשעבר פעלו כבר בוזזים שחיפשו אוצרות שהושארו על ידי היהודים הוא הוציא את המזוודות מהבאר, העביר אותן לדירתו ומאוחר יותר מסר אותן לידי הוועדה ההיסטורית היהודית.
חלק נוסף של חומרי ארכיון התגלה בנובמבר 1946 במבנה בו שכנה מחלקת הכבאים של הגטו.
מאגר שלישי של חומרי ארכיון הוסתר בבית הקברות היהודי, אך הגרמנים עלו על עקבות החומר, אילצו את הממונה על בית העלמין לגלות את מקומו והשמידו אותו.
בעוד יומנים, זיכרונות וכרוניקות שנכתבו על ידי יהודים בתקופת השואה נכתבו בידי יחידים ונשאו אופי סובייקטיבי ואישי, הרי שהכרוניקה נכתבה במשרדי הנהלת הגטו, תחת לפחות שלושה תנאים:
ריסון עצמי של המחברים נוכח הימצאם של הגרמנים בגטו והאפשרות שבכל רגע עלול הארכיון להיחשף.
לפיכך מוצגות עובדות בלבד, אך ללא חריצת עמדה או הוספת הסברים.
לדוגמה, מתואר כי אנשים הגיעו למשרדי הקריפו ומשם הגיעו לבית חולים או לחדר מתים, אך ללא פירוט או תהיות על מה שאירע.
עוד דוגמה: מתוארות משאיות שהגיעו לבתי חולים והעמיסו חולים אל מחוץ לגטו, אך מבלי להוסיף פירוט או שאלות מעבר לזה על גורל החולים.
לא ברורה ידיעתם של הכותבים על האמת המלאה מאחורי הנעשה בגטו ועל אחת כמה וכמה מחוץ לו.
על חדשות המלחמה, גורל המגורשים והפתרון הסופי לא היו ידיעות ברורות בגטו לודז', בניגוד לידיעות הברורות בגטו ורשה, למשל.
היחסים בין מחברי הכרוניקה לבין שאר גורמי המנהל בכלל, ורומקובסקי בפרט.
מעשיו של רומקובסקי מתוארים אך אינם נתונים לשום ביקורת ויחס הכרוניקה כלפיו רווי סופרלטיבים ויראת כבוד, בעוד כל המידע וכל שנכתב אודותיו, הן בימי הגטו והן אחרי המלחמה נע בין ביקורת חמורה, דרך לעג ועד לשנאה יוקדת.
כרוניקה בזמן אמת הוא סרט פעולה ומדע בדיוני אמריקאי משנת 2012, שבוים על ידי ג'וש טראנק ונכתב על ידי מקס לנדיס.
הסרט מועבר לצופים בסגנון פָאוּנְד פוּטֵג' והוא עוקב אחר שלושה תלמידי תיכון בסיאטל – אנדרו, נער דחוי ולא מקובל חברתית; בן דודו, מאט; וסטיב הספורטאי המקובל; שמתחברים לאחר שקיבלו כוחות טלקינטיים ומשתמשים ביכולותיהם על מנת להשתעשע, עד שאנדרו מחליט להשתמש ביכולותיו על מנת לנקום.
הסרט עלה לאקרנים לראשונה במהלך פסטיבל הסרטים ז'רארדמר ב-28 בינואר 2012; ובבריטניה ובאירלנד ב-1 בפברואר 2012, בישראל ב-2 בפברואר 2012 ובארצות הברית ב-3 בפברואר 2012. הסרט הכניס 126.6 מיליון דולר בקופות הבינלאומיות, מול תקציב של 12 מיליון דולר.
הסרט זכה לביקורות חיוביות וקיבל מועמדות בקטגוריית "סרט המדע הבדיוני הטוב ביותר" בטקס פרסי סאטורן ה-39.
בסיאטל, נער מתבגר ודחוי-חברתית בשם אנדרו דטמר סובל מהתעללות תכופה מצד בריונים בתיכון בו הוא לומד ובד בבד מצד אביו האלכוהוליסט, ריצ'רד, כשבמקביל, הוא מתמודד עם מאבקה של אמו, קארן, במחלת הסרטן.
בצל הלחצים, אנדרו מתחיל לתעד את חייו באמצעות מצלמת וידאו.
בן דודו, מאט גארטי, מזמין אותו למסיבה על מנת לעזור לו להשתלב, אך תיעוד החוגגים במצלמתו מובילה למריבה עם אחד החוגגים שמטיח את המשקה שלו בפניו של אנדרו.
הסטודנט מחוץ למסיבה, סטיב מונטגומרי, תלמיד תיכון מקובל וספורטאי אהוד, מוצא את אנדרו הבוכה, ומבקש ממנו לבוא לתעד חור גדול שהוא ומספר חוגגים נתקלו בו ביער.
כשהם מלווים במאט השיכור, השלושה חוקרים את החור, שמובילה למנהרה קטנה, שם הם מגלים חפץ גבישי זוהר, שגורם לתופעות בלתי מוסברות כשהם מתקרבים אליו.
כשהחפץ מתחיל להגיב באלימות, מאט נזרק לאחור אל קיר על ידי כוח בלתי נראה, סטיב מפתח דימום מהאף והמצלמה נהרסת כתוצאה מקצר חשמלי.
מספר שבועות לאחר מכן, מתגלה כי אנדרו, מאט וסטיב פיתחו יכולות טלקינטיות.
בעקבות יכולות אלו, בהם הם משתמשים בין היתר על מנת לתכנן ולתעד מתיחות, השלושה מתיידדים ונהיים חברים קרובים.
עם זאת, לאחר שאנדרו משתמש ביכולותיו על מנת להסיט נהג טנדר אל האגם הסמוך, השלישייה מצליחה בקושי להציל את חייו של הנהג, ומאט מבין עד כמה יכולותיהם יכולים להיות מסוכנים ומתעקש להגביל את השימוש בהם, במיוחד נגד יצורים חיים או בשעת כעס.
האירוע הטראומטי הזה מסמן את נקודת המפנה הראשונה בסרט, במיוחד דרך עיניו של אנדרו.
לאחר שהם מבינים מבינים כי ביכולתם לעוף, השלושה מסכימים לטוס יחד מסביב לעולם לאחר סיום הלימודים, כאשר אנדרו במיוחד מעוניין לבקר בטיבט בגלל אופייו השליו.
סטיב מעודד את אנדרו להיכנס לתחרות הכישרונות של התיכון, שם הוא מדהים את חבריו לספסל הלימודים בכך שמסווה את יכולותיו כתעלולי קסם.
אנדרו מתענג על הפופולריות החדשה שלו במסיבה, אבל הלילה מסתיים באסון כאשר אנדרו השיכור עולה למעלה כדי לקיים יחסי מין עם מוניקה, חברתו לספסל הלימודים, שעליה הוא מקיא לאחר מכן.
סטיב, שנוטל ממאט את המצלמה לאחר שזה האחרון עוזב את המסיבה עם קייסי, נערה בה הוא מאוהב, מתעד את תוצאות התקרית ואת צעקותיו של אנדרו הכועס והמושפל.
ככל שמצבה של קארן מחמיר, כך גם מצבו של אנדרו, שהופך להיות יותר ויותר מסוגר ותוקפני.
כאשר ריצ'רד מכה אותו במהלך ויכוח, אנדרו דוחף אותו באלימות ונמלט מהבית.
סטיב ומאט סובלים מדימום מהאף – מה שמצביע על כך שהאחרים מפעילים יתר על המידה את יכולותיהם – וסטיב עף החוצה כדי למצוא את אנדרו מתייפח באמצע סערה.
סטיב מנסה לנחם את אנדרו הנסער, אך נפגע לפתע מברק ונהרג.
מספר ימים לאחר מכן, בהלווייתו של סטיב, מאט מתעמת עם אנדרו, שמכחיש את חלקו במותו של סטיב, אך ביום המחרת מתחנן באופן פרטי למחילה בקברו של סטיב, מתוך אמונה שיכולותיו משתלטות עליו, ומביע את געגועיו אליו.
עקב האירועים האחרונים, מערכת יחסיו של אנדרו עם מאט מתערערת, והוא שב להיות מנודה חברתית.
לאחר שהשתמש ביכולותיו על מנת לקרוע את שיניו של בריון מול קהל של תלמידים אחרים, אנדרו מצהיר על עצמו כעל טורף-על ומנמק זאת בטענה שהוא אינו צריך להרגיש אשם על שהשתמש ביכולותיו על מנת לפגוע בחלשים ממנו.
בהיותו נואש לשלם עבור התרופות של אמו, אנדרו משתמש ביכולותיו על מנת לגנוב כסף.
תוך כדי שוד תחנת דלק, הוא גורם בשוגג לפיצוץ שמכניס אותו לבית החולים.
ליד מיטתו, ריצ'רד ההמום מודיע לאנדרו מחוסר ההכרה שקארן מתה ומאשים את אנדרו במותה.
בעוד אביו עומד להכות אותו, אנדרו מתעורר ותופס בפתאומיות את זרועו לפני שמטיח אותו אל הקיר.
במקביל, במהלך מסיבת יום הולדת, מאט חווה דימום חמור מהאף וחש שאנדרו בצרות.
לאחר שמוצגת התרעה חדשותית בטלוויזיה על פיצוץ מסתורי במרכז העיר, הוא ובת זוגו, קייסי, חשים אל בית החולים.
כשהם מגיעים, אנדרו עף החוצה בעודו גורר אחריו את אביו לפני שמותיר אותו מחוסר הכרה.
מאט עף למעלה ומציל את ריצ'רד.
עם זאת, אנדרו הזועם מנסה לתקוף את מאט, והקרב ביניהם מביא לנזק נרחב ברחבי העיר.
בסופו של דבר, השניים מתישים את עצמם ומגיעים לרחבה מוקפת שוטרים.
זעמו של אנדרו מגיע לנקודת שבירה והוא מתחיל להרוס את הבניינים סביבו.
מכשהבין כי לא ניתן לעצור את אנדרו, מאט משפד אותו בחוסר רצון באמצעות חנית מפסל סמוך, ומביא למותו המיידי.
למרות היותו פצוע קשות, מאט מצליח לעוף מהזירה לפני שהמשטרה מניחה עליו יד.
לאחר תקופת זמן לא מוגדרת, מאט נוחת בטיבט עם מצלמתו של אנדרו, מתנצל בפני רוחו בדמעות ונשבע להשתמש ביכולותיו לטובה ולגלות מה גרם להם.
מאט מכוון את המצלמה לעבר מנזר טיבטי מרוחק, לפני שהוא עף משם ומותיר את המצלמה מאחוריו.
דיין דיהן – אנדרו דטמר
אלכס ראסל – מאט גארטי
מייקל קלי – ריצ'רד דטמר
אשלי הינשו – קייסי לטר
בו פיטרסן – קארן דטמר
את גרעין עלילת הסרט הגה ג'וש טראנק בהיותו תלמיד תיכון; ואת השנים שבאו לאחר מכן, טראנק בילה את השנים הבאות בפיתוח הקונספט ועלילת הסרט.
עד לשנת 2010, התסריטאי המתחיל ג'רמי סלייטר שיתף פעולה עם טראנק בפיתוח וכתיבת העלילה, אך לאחר שעזב, יצר טראנק קשר עם מקס לנדיס, שהסכים לכתוב את הסרט.
הטיוטה הראשונה של התסריט נכתבה תוך שלושה שבועות לאחר שלנדיס הציג לאולפנים את הסרט מאחורי גבו של טראנק.
בניגוד לטיוטה של לנדיס, בטיוטה המקורית של טראנק דמותו של סטיב מתה באמצע המערכה השנייה כתוצאה מהתרסקות מטוס; לנדיס הסיר זאת מהתסריט שלו, ש"פתר את כל המערכה השנייה".
בינואר 2011, נמסר כי אולפני המאה ה-20 רכשה את הזכויות על הסרט ואישרה את הפקתו.
מסיבות תקציביות, צילומי הסרט התקיימו בעיקר בקייפטאון, דרום אפריקה, ובוונקובר, קנדה.
טרנאק התייחס לסרטים "אקירה, "קארי ו"הזעם" כבעלי השפעה מכרעת על הסרט.
הצילומים החלו במאי 2011, נמשכו במשך שמונה עשר שבועות, והסתיימו באוגוסט 2011. צלם הקולנוע מתיו ג'נסן השתמש במצלמת הווידאו "Arri Alexa" על מנת לצלם את הסרט, ובתהליך הפוסט-פרודקשן נעשה שימוש בעדשות "Angenieux Optimo" ו-"Cook s4".
על מנת להעניק לו מראה של "צילומים שנמצאו".
עבור הסצנה בה אנדרו מרחיף את מצלמתו לגובה 120 רגל, נעשה שימוש בכבל מיוחד עבור מצלמות.
בנוסף, מצלמת ה"Arri Alexa" הותקנה על סקייטבורד במטרה לדמות את החלקת המצלמה של אנדרו על פני הרצפה.
מצלמת הווידאו של אנדרו בסרט היא מסוג "Canon XL1 MiniDV", ובהמשך הוא עובר למצלמת HD הדומה ל-"Canon Vixia HF M30".
בנוסף, סט חדר השינה שלו בסיאטל נבנה למעשה על במת אולפני קולנוע בקייפטאון.
מכיוון שבדרום אפריקה, הרכבים נוסעים בצד שמאל של הכביש ויש להם גלגלים בצד ימין, היה צורך לשלוח לסט הצילומים כלי רכב אמריקאיים לצורך הצילומים.
חומרי הצילום הגולמיים סופקו לבמאי ולצלם בפורמט DVD על ידי חברת HD Hub בקייפטאון.
לפי טראנק, נאסר על מקס לנדיס לשהות על הסט במהלך הצילומים, והוא עצמו לא דיבר איתו מאז 2012. טראנק אישר זאת בטוויטר לאור פרסום האשמות שטענו להתעללות מינית ורגשית מצד לנדיס.
צופים שנשאלו על ידי "CinemaScore", העניקו לסרט ציון ממוצע של "B".
בעקבות הצלחתו הקופתית של הסרט, ננקטו צעדים לקראת הפקת סרט המשך.
אולפני המאה ה-20 שכרו את לנדיס על מנת לכתוב את התסריט, אך מעורבותו של טרנק כבמאי טרם אושרה.
באוקטובר 2012, נמסר כי מאולפני המאה ה-20 לא היו מרוצים מהתסריט, אך באפריל 2013, לנדיס הכחיש את הדיווח וציין כי תהליך ההפקה מתקדם.
עם זאת, ביולי 2013, לנדיס הצהיר שתסריטאים חדשים נשכרו לכתיבת הסרט, ובמרץ 2014, אולפני המאה ה-20 שכרו את התסריטאי ג'ק סטנלי.
בשנת 2020, טראנק העיר כי בעקבות רשמיו מהפקת הסרט, יחסו להפקת סרט המשך שלילית.
טראנק ציין כי לתחושתו תסריט סרט ההמשך היה "בסדר", אך מנותק מהסיבות להפקת הסרט המקורי, והעיר כי עשה מה שביכולתו על מנת לעכב את ההתקדמות ההפקה: "באמת לא רציתי לראות את 'כרוניקה בזמן אמת 2' מופק.
זה היה הסיוט הכי גרוע שלי.
קודם כל, אני לא מביים את זה.
שנית, אם מישהו אחר יביים את זה, אז אתה יודע שזה הולך להיות חתיכת חרא."
באוגוסט 2021, נמסר רשמית על הפקת סרט המשך בהיפוך מגדרי, על ידי המפיק ג'ון דייוויס.
על פי הדיווח, נמסר כי עלילת סרט ההמשך תתרחש עשור לאחר אירועי הסרט הראשון ויעסוק בנושאים כמו פייק ניוז וטיוחי קונספירציות.
כרוניקת דלימיל (בצ'כית:Dalimilova kronika או Kronika tak řečeného Dalimila "הכרוניקה של אחד שנקרא דלימיל") הייתה הכרוניקה הראשונה שנכתבה בשפה הצ'כית הקדומה.
היא חוברה בחרוזים בתחילת המאה הארבע עשרה על ידי מחבר אלמוני.
הכרוניקה אוספת בתוכה מידע מכרוניקות צ'כיות ישנות שנכתבו בלטינית כמו הכרוניקה מבולסלב (ככל הנראה גרסה שלא שרדה של הכרוניקה של קוזמה מפראג) ומן הידע האישי של המחבר.
היא מסיימת את סיפורה לפני שנת 1314, אבל בדרך כלל פורסמה כשנכללו בה גם אירועים שהתרחשו עד 1319. בכרוניקה זאת מסופר שבמקומות המאוכלסים על ידי הסרבים הייתה קיימת ארץ בשם קרואטיה, ובה היה מנהיג בשם צ'ך.
כמה היסטוריונים ממערב אירופה מפרשים את המידע הנ"ל כמיתוס ארכטיפי של מוצא.
אירועי הכרוניקה נראים פירוש מחדש של המיתוס של לך, צ'ך ורוס החוזר על עצמו בכרוניקות וטקסטים אחרים ובכרוניקות לאומיות כגון "הכרוניקה הרוסית הראשונה.
הכרוניקה של דלימיל תורגמה שלוש פעמים לגרמנית העילית האמצעית (לרבות התרגום של מרבורט, שזוהה בתקופה האחרונה) ופעם אחת ללטינית.
ואצלב האייק, היסטוריון צ'כי מן המאה ה-16 היה זה שזיהה את דלימיל מזיז'יצקי, כומר מסטארו בולסלב כמחבר הכרוניקה.
במאה השמונה עשרה תומאש פשין הנהיג את המוזג "כרוניקת דלימיל" במחקריו המדעיים.
מכיוון שדלימיל דיבר בצורה שוטפת צ'כית, גרמנית, ולטינית, ומכיוון שהסבריו התאולוגיים לא היו מושלמים, סבר פשין שהכרוניקן היה או אציל או כומר זוטר.
כרזות קרן קיימת לישראל הן כרזות שנועדו להעביר מסרים תרבותיים בעודן מתחזות ככרזות צבעוניות ובולטות.
קק"ל נוסדה ב-29 בדצמבר בשנה 1901 ומטרתה ההתחלתית הייתה לאסוף כספים ואיתם לקנות שטחים בארץ ישראל וליישב בהם יהודים.
לאורך השנים קק"ל התפתחה ליותר מכך ומנהיגה הבינו שעליהם לא רק לגייס כספים אלא גם ואולי בעיקר לשנות רוח של אומה שלמה.
אחד הדברים הבולטים שעשתה היה יצירת כרזות צבעוניות במיוחד שמאחורן מסר שניסו להעביר מנהיגי קק"ל.
בנוסף למטרתן להעביר מסרים, הכרזות נועדו להציג הישגים ולהחדיר אמונה והתלהבות לבניית המולדת הישנה-חדשה.
לפני יצירת הכרזות קק"ל ניסו להעביר מסרים בעוד דרכים כמו; בולים - שהופצו כ-30 מיליון מהם, סרטי קולנוע - הממחישים ליהודי התפוצות את מה שמתחולל בארץ, ועוד.
בשנות העשרים של המאה ה-20 תפקדה קק"ל, בנוסף על שאר תפקידיה, כגוף חינוכי מרכזי ביישוב העברי.
מנהל הגימנסיה העברית של ירושלים ד"ר שלמה שילר חיפש דרך לקרב את התלמידים לחקלאות ולטבע בארץ ישראל.
בהמשך הוא יזם את הקמת תנועת המורים למען קק"ל, מתוך כוונה לשנות ולשפר את החינוך העברי ביחד עם קק"ל.
השנים האלו היו השנים שבהן החלה קק"ל להפיק מגוון רחב של כרזות.
הכרזות שימשו כלי הסברה יעיל בפני קק"ל, ורבות מהן נועדו למערכת החינוך של היישוב.
כמעט בכל כיתה הייתה כזו כרזה.
הכרזות הוכחו ככלי יעיל לחינוך ועד מהרה הגיעו גם לתנועות נוער ולארגונים ציוניים בחו"ל.
המסר של הכרזות היה פשוט וקצר אך זה לא אומר שהוא לא היה מתוכחם, להפך זו הייתה מהותו.
לדוגמה:כרזה המצויר בה מגדל מים לא באמת מתייחסת אל מגדל המים אלא אל אחד מסמלי הציונות המציינות את ההתיישבות.
את כרזות קק"ל ציירו ועיצבו מיטב האמנים והמעצבים, וביניהם רבים.
אוטה וליש שעיצב רבים מהבולים והמטבעות הראשונים של מדינת ישראל ובנוסף הוא היה אחראי גם לקליגרפיה של מגילת העצמאות.
הסטודיו של רוטשילד-ליפמן שהוקם ופעל על ידי: גרלד רוטשילד וזאב ליפמן שהיו אחראיים להרבה מכרזות צה"ל ולמודעות פרסומת ידועות.
כרזות המשחקים האולימפיים מהוות חלק ממערך הקידום שמגבשת כל מדינה המארחת את המשחקים האולימפיים, כחלק מהשיווק של אירוע ספורטיבי זה.
כרזות המשחקים האולימפיים קשורות באופן הדוק למקום ולזמן של המשחקים ומשקפות את ההקשר החברתי, התרבותי ולעיתים גם הפוליטי של המדינה המארחת.
הוועדה המארגנת של המדינה המארחת מכריזה בדרך כלל על תחרות אמנותית ליצירת הכרזות.
לאחר מכן, ועדה מיוחדת מחליטה איזו יצירה תהיה כרזת המשחקים הרשמית.
תהליך העיצוב נתון לרוב להנחיות מחמירות לגבי התוכן, שכן הוועדה בדרך כלל מחליטה מראש על האלמנטים שהיא מבקשת לכלול בעיצוב ועל המסרים הספציפיים שיש להעביר.
על אף שכיום יצירת כרזה נחשבת לצורך הכרחי, במשחקים האולימפיים המודרניים הראשונים לא היו כרזות שתוכננו במיוחד עבור המשחקים.
הכרזה הרשמית הראשונה שתוכננה במיוחד עבור המשחקים האולימפיים, בעקבות אישור הוועדה המוסמכת, הייתה הכְּרזה של משחקי 1912 שנערכו בסטוקהולם.
הכְּרזה הציגה את מצעד האומות, כאשר ספורטאים נושאים את דגלי המדינות שלהם.
כל הכְּרזות הן רכוש הוועד האולימפי הבין-לאומי (IOC).
משחקים מנחה עיצוב מעצב תמונה 1924 פריז, צרפת הצגה של נשר מחזיק ענף כשהוא מסתכל על תחרות מזחלות.1968 גרנובל, צרפת הכרזה מציגה את הטבעות האולימפיות גולשות במהירות במורד הר.
1972 סאפורו, יפן הכרזה מציגה את הסמליל של אולימפיאדת החורף 1972 על ראש הר אסאהי והפארק הלאומי שיקוטסו-טויה טאקאשי קונו קישור לכרזה.
1976 אינסברוק, אוסטריה הכרזה מציגה את הטבעות האולימפיות על קצה להב החלקה היוצרות את "i" כדי לייצג את המילה "אינסברוק".
1984 סרייבו, יוגוסלביה סמליל אולימפיאדת החורף 1984 על רקע פתית שלג שיורד מהשמיים.
1988 קלגרי, קנדה סמליל אולימפיאדת החורף 1988 לרקע קו הרקיע של קלגרי.
כרוניקת נירנברג היא אנציקלופדיה מאוירת המורכבת מתיאורים היסטוריים עולמיים, כמו גם תיאורים המסופרים באמצעות פרפרזה של המקרא.
הנושאים כוללים את ההיסטוריה האנושית ביחס לביבליה, יצורים מיתולוגיים מאוירים, ואת ההיסטוריה של ערים חשובות מהעת העתיקה.
הכרוניקה הושלמה בשנת 1493, היא נכתבה במקור בלטינית על ידי הרטמן שדל, וגרסה בשפה הגרמנית תורגמה על ידי גאורג אלט (Georg Alt).
זהו אחד הספרים המודפסים המוקדמים (אינקונבולום) המתועדים ביותר ואחד הראשונים ששילבו בהצלחה איורים וטקסט.
חוקרי ספרות לטינית מתייחסים אל הספר בשם Liber Chronicarum ("ספר דברי הימים"), שכן ביטוי זה מופיע במבוא של המהדורה הלטינית.
דוברי אנגלית כינו אותו זה מכבר "כרוניקת נירנברג" על שם העיר בה פורסם.
דוברי גרמנית מתייחסים אליו בשם Schedelsche Weltchronik ("ההיסטוריה העולמית של שדל") לכבוד מחברו.
שני סוחרים מהעיר נירנברג, זבאלד שרייר (Sebald Schreyer, 1446–1503) וחתנו, סבסטיאן קמרמייסטר (Sebastian Kammermeister, 1446–1520), הזמינו את הגרסה הלטינית של הכרוניקה ב-29 בדצמבר 1491.
הם גם הזמינו את גאורג אלט (1450–1510), סופר באוצר של העיר נירנברג, לתרגם את החיבור לגרמנית.
שתי המהדורות, הלטינית והגרמנית, הודפסו על ידי אנטון קוברגר בנירנברג.
חוזים נרשמו על ידי סופרים, נכרכו לכרכים והופקדו בארכיון העיר נירנברג.
החוזה הראשון, מדצמבר 1491, ביסס את הקשר בין המאיירים לפטרונים.
הציירים, מיכאל וולגמוט (Michael Wolgemut) ווילהלם פליידנוורף (Wilhelm Pleydenwurff), היו אמורים לספק את הסידור של הכרוניקה, לפקח על הפקת חיתוכי העץ ולשמור על העיצובים מפני פיראטיות.
הפטרונים הסכימו לשלם מקדמה של 1,000 גולדן עבור נייר, עלויות הדפסה, הפצה ומכירה של הספר.
חוזה שני בין הפטרונים למדפיס נחתם במרץ 1492. הוא קבע תנאים לרכישת הנייר וניהול ההדפסה.
הגלופות והאבטיפוס היו אמורים להיות להימסר בחזרה לפטרונים לאחר השלמת ההדפסה.
מחבר הטקסט, הרטמן שדל, היה רופא, הומניסט ואספן ספרים.
הוא קיבל דוקטורט ברפואה בעיר פדובה בשנת 1466, ולאחר מכן התיישב בנירנברג כדי לעסוק ברפואה ולאסוף ספרים.
על פי רשימת מלאי שנעשתה בשנת 1498, ספרייתו האישית של שדל הכילה 370 כתבי יד ו-670 ספרים מודפסים.
המחבר השתמש בקטעים מהיצירות הקלאסיות והימי-ביניימיות באוסף שלו כדי לחבר את הטקסט של הכרוניקה.
הוא לקח לעיתים רבות מכרוניקה הומניסטית אחרת, ה- Supplementum Chronicarum מאת האיטלקי ג'יאקומו פיליפו פורסטי מהעיר ברגמו.
ההערכה היא שכ-90% מהטקסט מורכבים מתוך חיבורים על מדעי הרוח, מדעים, פילוסופיה ותאולוגיה, בעוד שכ-10% מהכרוניקה הם יצירתו המקורית של שדל.
נירנברג הייתה אחת הערים הגדולות באימפריה הרומית הקדושה בשנות ה-90 של המאה ה-15, עם אוכלוסייה של בין 45,000 ל-50,000 תושבים.
35 משפחות אצולה הרכיבו את מועצת העיר.
המועצה שלטה בכל היבטי פעילויות הדפוס והמלאכה, כולל גודלו של כל מקצוע וכן האיכות, הכמות והסוג של הסחורות שיוצרו.
למרות שנשלטה על ידי אריסטוקרטיה שמרנית, נירנברג הייתה מרכז של ההומניזם בצפון אירופה .
אנטון קוברגר, המדפיס של כרוניקת נירנברג, הדפיס את הספר ההומניסטי הראשון בנירנברג בשנת 1472. זבאלד שרייר, אחד מפטרוני הכרוניקה, הזמין ציורים מתוך המיתולוגיה הקלאסית לסלון הגדול של ביתו.
הרטמן שדל, מחבר הכרוניקה, היה אספן נלהב של יצירות הרנסאנס האיטלקי וההומניזם הגרמני כאחד.
הירונימוס מינצר , שסייע לשדל בכתיבת פרק הכרוניקה על גאוגרפיה, היה בין אנשי קבוצה זו, כמו גם אלברכט דירר ויוהאן וויליבלד פירקהיימר .
הכרוניקה פורסמה לראשונה בלטינית ב-12 ביולי 1493 בעיר נירנברג.
זמן קצר לאחר מכן פורסם תרגום לגרמנית ב-23 בדצמבר 1493. על פי ההערכות, פורסמו 1,400 עד 1,500 עותקים בלטינית ו-700 עד 1,000 עותקים בגרמנית.
מסמך משנת 1509 מתעד כי 539 גרסאות לטיניות ו-60 גרסאות גרמניות לא נמכרו.
כ-400 עותקים בלטינית ו-300 עותקים בגרמנית שרדו עד המאה ה-21. הם מפוזרים ברחבי העולם במוזיאונים ובאוספים.
האיורים הגדולים יותר נמכרו גם בנפרד כהדפסים , לעיתים קרובות צבועים ביד בצבע מים.
עותקים רבים של הספר צבועים, בדרגות שונות של מיומנות; היו בתי מלאכה שהתמחו בכך.
הצביעה על חלק מהפריטים נוספה הרבה יותר מאוחר.
המוציא לאור והמדפיס היה אנטון קוברגר, הסנדק של אלברכט דירר, אשר בשנת לידתו של דירר, 1471, חדל לעסוק בצורפות והפך למדפיס ומוציא לאור.
הוא הפך במהרה למוציא לאור המצליח ביותר בגרמניה, שבסופו של דבר היה הבעלים של 24 בתי דפוס ומשרדים רבים בגרמניה ומחוצה לה, מהעיר ליון ועד העיר בודה.
כרוניקת נירנברג היא היסטוריה עולמית מאוירת, שבה התוכן מחולק לשבע תקופות:
תקופה ראשונה: מבריאת העולם ועד המבול
התקופה השנייה: עד לידתו של אברהם
התקופה השלישית: עד דוד המלך
התקופה הרביעית: עד גלות בבל
התקופה החמישית: עד לידתו של ישו
התקופה השישית: עד ימי כתיבת הכרוניקה (החלק הגדול ביותר)
התקופה השביעית: תחזית על סוף העולם ויום הדין
בית המלאכה הגדול של מיכאל וולגמוט , האמן המוביל בנירנברג, סיפקה את 1,809 איורי חיתוך העץ חסרי התקדים (לפני הסרת כפילויות).
סבסטיאן קמרמייסטר וזבאלד שרייר מימנו את ההדפסה בחוזה מיום 16 במרץ 1492, למרות שההכנות היו בעיצומן כבר מספר שנים.
וולגמוט ובנו החורג וילהלם פליידנוורף הוזמנו לראשונה לספק את האיורים בשנת 1487–1488, וחוזה נוסף מיום 29 בדצמבר 1491 הזמין סידורי כתב יד של הטקסט והאיורים.
אלברכט דירר היה שוליה של וולגמוט בין השנים 1486–1489, ולכן ייתכן בהחלט שהשתתף בעיצוב חלק מהאיורים עבור בעלי המלאכה המומחים שחתכו את הגלופות, עליהם צויר העיצוב או הודבק ציור.
רישום של וולגמוט לתמונת השער המתוכננת של הספר, מתוארך לשנת 1490, נמצא במוזיאון הבריטי.
ישנם מומחי אמנות הטוענים כי ביכולתם לזהות אילו חיתוכי עץ בכרוניקה עשויים להיות מיוחסים לדירר, אולם אין הסכמה רחבה.
דירר עדיין לא השתמש במונוגרמה שלו, ואף אמן בסדנה של וולגמוט לא חתם על עבודתו בכרוניקה.
איורים תיארו ערים גדולות רבות באירופה ובמזרח הקרוב שמעולם לא אוירו קודם לכן.
645 חיתוכי עץ מקוריים שימשו לאיורים.
כמו בספרים אחרים מאותה תקופה, רבים מחיתוכי העץ, המציגים ערים, קרבות או מלכים, שימשו יותר מפעם אחת בספר, כאשר רק תוויות הטקסט שונו.
רק העיר נירנברג מקבלת איור בן שני עמודים ללא טקסט בגודל של כ-342 × 500 מ"מ.
האיור של העיר ונציה מעובד מחיתוך עץ גדול בהרבה משנת 1486 מאת ארהרד רויוויך בספר המסע המודפס המאויר הראשון, Sanctae Perigrinationes משנת 1486. מקור זה ואחרים שימשו היכן שהיה ניתן; במקרים שבהם לא היה מידע זמין, נעשה שימוש במספר תמונות מהמלאי, שנעשה בהן שימוש חוזר עד 11 פעמים.
הנוף של העיר פירנצה עובד מתחריט מאת פרנצ'סקו רוסלי .
בשל הצלחתה ויוקרתה של כרוניקת נירנברג, הופיעה בשוק אחת המהדורות הפיראטיות הראשונות בקנה מידה גדול של הכרוניקה.
האחראי לכך היה יוהאן שונספרגר (Johann Schönsperger, בערך 1455–1521), מדפיס שעבד באאוגסבורג והפיק מהדורות קטנות יותר של הכרוניקה בשנים 1496, 1497 ו-1500 בגרמנית, לטינית, ומהדורה שנייה בגרמנית.
כרטיס טלוויזיה משמש לצפייה או הקלטה של תוכניות טלוויזיה במחשב.
הכרטיס ממיר את גלי הרדיו למידע ספרתי אשר יכול לשמש קלט לתוכנות מחשב.
כרטיסי טלוויזיה מתחברים בדרך כלל לחריצי ה-PCI במחשב או כהתקני USB חיצוניים.
קיימים גם כרטיסי טלוויזיה המשולבים בכרטיסי מסך.
בעבר, חלק מהכרטיסים הגרפיים תוכננו כך שישמשו גם ככרטיסי טלוויזיה ולכידת וידאו.
דגמי Personal Cinema של אנוידיה (שיצאו עד 2005 כחלק מסדרות FX ו-6 של GeForce) ו-All-in-Wonder של ATi (שיצאו בין 1996 ל-2008 כחלק מסדרת Radeon) היו הבולטים שבהם.
כרטיס גרפי, כרטיס מסך, כרטיס וידאו, מוכר גם בשם השגוי-חלקית GPU (עקב כך שמעבד גרפי, Graphic Processing Unit, הוא רכיב קטן ממנו שכרטיס המסך מכיל בתוכו), הוא הרכיב במחשב שתפקידו לייצר פלט חזותי מהמחשב שיוצג על גבי המסך.
תוכניות מחשב שונות מייצרות פלט חזותי, וכרטיס המסך הוא רכיב החומרה האחראי לקחת פלט זה ולהורות למסך אילו נקודות להאיר על הצג (ובאיזה צבע) כדי שנוכל לראות את הפלט.
כרטיס המסך מקבל כקלט מהמעבד נתונים בינאריים והופך אותם לאות תצוגה (בעבר אנלוגי בלבד, כיום גם דיגיטלי).
כמו רוב חלקי המחשב האישי, לכרטיס המסך הייתה התחלה צנועה.
בתחילה הוא היה אחראי רק להציג על המסך את מה שייצר המעבד המרכזי.
בשלביו הראשונים, היה זה טקסט בלבד, ללא תמיכה בצבע.
בכרטיסי המסך יש מעבד גרפי נפרד, אחד או יותר, והם עושים הרבה מעבודת העיבוד שבעבר נעשתה על ידי המעבד המרכזי של המחשב.
הצורך נובע מכמות המידע שאנו שולחים כיום למסך ומהחישובים המסובכים שצריכים להיעשות כדי לקבוע מה נראה על המסך.
צורך זה התעצם עם כניסת הגרפיקה התלת־ממדית.
נכון לשנת 2021, כרטיסים גרפיים משמשים גם לכריית מטבעות מבוזרים.
המסך יכול לעבוד במספר מצבי הפעלה.
בכל מצב מוגדרים מספר שונה של צבעים ומספר שונה של פיקסלים לאורך ולרוחב המסך.
לעומת זאת, קיים מצב טקסט, בו לא מוגדרים פיקסלים אלא מוגדר הטקסט שצריך להופיע על המסך, וכן השורה והעמודה של כל תו, והצבע שלו.
במערכת ההפעלה DOS, כל מצב היה טהור, ולא ניתן היה לשלוט על פיקסלים בתצוגת טקסט, וטקסט לא היה נראה כראוי בתצוגה גרפית.
עם התקדמות מערכות ההפעלה, ניתן לשלב על המסך מספר מצבי פעולה.
כאשר עובדים במצב טקסט, המידע שצריך להופיע על המסך נכתב בזיכרון הפנימי החל בתא B800:0000. כרטיס המסך קורא את התאים הללו עשרות פעמים בשנייה, ומציג את תוכנם על המסך.
כל תו על המסך תופס שני בתים בזיכרון הפנימי.
הבית הראשון מכיל את התו שצריך להופיע (אחד מ-256 תווים), והבית השני מחולק לשניים.
חציו הראשון מכיל את הצבע של התו (0-15), וחציו השני מכיל את צבע הרקע של התו (0-15).
כרטיס מנוקב או כרטיס ניקוב הוא כרטיס נייר ששימש עד אמצע שנות ה-70 לשמירה של נתונים בכלל וכאמצעי קלט בפרט (ובמידה פחותה - כאמצעי פלט).
מקובל לייחס את המצאת הכרטיסים המנוקבים לתעשיית אריגי המשי בעיר ליון שבצרפת.
ב-1801 הציג יצרן האריגים ז'וזף מארי ז'אקאר את נול האריגה האוטומטי התעשייתי הראשון שפעולתו הייתה מבוקרת על ידי כרטיסים מנוקבים מחוברים זה לזה.
מחטי האריגה עוברות רק במקום שיש בו נקב, כל כרטיס הכיל הוראות לאריגת שורה אחת, ובשיטה זו אפשר לארוג דוגמאות מורכבות מאוד של בדי ג'קארד (שנקראים על שם הממציא) ובדים עשירים אחרים כדוגמת ברוקד.
קדמו לז'קאר מפתחים אחרים בתעשיית האריגים בליון שהשתמשו בכרטיסים מנוקבים, ביניהם בזיל בושון (Basile Bouchon) וז'אק ווקאנסון (Jacques Vaucanson).
בשנת 1928 יצרה חברת IBM כרטיס גדול יותר, בן 80 טורים ו-12 שורות.
השורות סימנו את עשר הספרות ועוד שתי שורות עיליות, אשר סייעו ביצירת אותיות.
צירוף ניקוב של שורות הספרות עם ניקוב השורות העיליות, יצר אותיות וסימנים מיוחדים.
קופסה סטנדרטית של כרטיסי ניקוב כללה 2,000 כרטיסים.
לאחסון כמויות גדולות של כרטיסים נבנו ארונות מגירות, שבהם מקום לאלפי כרטיסים.
כאמצעי פלט, בכל אחד מ-960 המקומות על הכרטיס ניתן היה למקם סיבית אחת משום שכל מקום כזה יכול היה להיות באחד משני מצבים: מנוקב או לא מנוקב.
העברת הקלט מטפסים אל כרטיסים מנוקבים נעשתה באמצעות מכונת ניקוב .
בתפעול מכונות הניקוב עסקו בעיקר נשים, שכונו נקבניות.
עד תחילת שנות ה-70 ובעיקר לפני המצאת המחשב, שימשו מכונות מיוחדות (ציוד לעיבוד נתונים) לעיבודם של כרטיסים מנוקבים:
ממיינת: שימשה למיון הכרטיסים בסדר עולה או יורד, בהתאם לטורים בכרטיס שנבחרו למטרה זו.
ממזגת: מכונה שקיבלה כקלט חבילות אחדות של כרטיסים מנוקבים ממויינים לפי טורים מסוימים, ומיזגה אותם לחבילה ממויינת אחת.
מלווחת: מכונה שהדפיסה את תוכנם של הכרטיסים המנוקבים.
טבולטור: מכונה שאפשרה לסכם את המספרים שבחבילת כרטיסים מנוקבים, ולהדפיס את הסיכומים.
עד אמצע שנות השבעים של המאה ה-20 היווה הכרטיס המנוקב את אמצעי הקלט העיקרי למחשב.
הוא הוחלף בסוף שנות השבעים על ידי התקליטון, שהביא להיעלמות הכרטיס המנוקב והמכונות שטיפלו בו.
כרטיס אשראי הוא סוג של כרטיס חיוב המשוך על חשבון בנק, המשמש כאמצעי תשלום חליפי למזומנים, כשלרוב הלקוח מחויב בו עבור העסקה במועד מאוחר ממועד ביצוע העסקה.
הרומן האוטופי של אדוארד בלאמי מ-1887, "מבט לאחור", היה בין האזכורים הראשונים שניתן למצוא לתשלום באמצעות כרטיס.
בראשית המאה ה-20 היה נהוג שימוש ב"מטבעות גבייה" (charge coins) ואמצעים דומים שאינם מטבעות רגילים - אמצעי תשלום אלו ניתנו ללקוחות שהיה להם חשבון בעסקים כגון מלונות.
לאמצעי תשלום אלו היה מספר החשבון וסימון של בית העסק.
אמצעי זה איפשר להעתיק בזריזות ובצורה מדויקת את מספר החשבון וכך תהליך התשלום, שנעשה בכתב יד והיה חשוף לטעויות, קוצר והפך ליותר אמין.
עם זאת, שם הלקוח לא הופיע על אמצעי זה ולכן ניתן היה לגנוב אותו ולעשות בו שימוש לרעה.
במהלך שנות השלושים, סוחרים עברו לאמצעי אחר ששמו Charga-plate שהיה נהוג עד לסוף שנות החמישים.
ב-1934 השיקו אמריקן איירליינס ואיגוד התעבורה האווירית כרטיס לטיסות אוויריות, שהפך ב-1948 למקובל בכל חברות איגוד התעבורה האווירית הבין-לאומי.
ב-1950 ייצרה חברת דיינרס קלאב את כרטיס החיוב הראשון ל"שימוש כללי" וב-1958 ייסדה חברת אמריקן אקספרס רשת בין-לאומית של כרטיסי חיוב שהפכה בהמשך לרשת כרטיסי אשראי.
עד 1958 היו פעילים כרטיסי חיוב שונים שהנפיקו סוחרים וכן היו ניסיונות שונים של בנקים בארצות הברית להשיק כרטיסים אך אלו כשלו משום שסוחרים לא מיהרו לאמץ כרטיס שהיה בשימוש של מעט לקוחות ולקוחות לא אימצו משום שהיו בשימוש של מעט סוחרים.
בספטמבר 1958 השיק בנק אוף אמריקה את הכרטיס BankAmericard, שהיה הכרטיס הראשון שאומץ בהצלחה.
הכרטיס הושק בפרזנו שבקליפורניה, בה 45 אחוז מתושבי העיר היו לקוחות הבנק.
הבנק שלח כרטיסים בו זמנית ל-60 אלף התושבים וכך הסוחרים השתכנעו לאמץ אותו.
בנקים נוספים הוציאו ברישיון את אותו הכרטיס בארצות הברית ובהמשך מסביב לעולם וב-1976 כל בעלי הרישיון להנפקת הכרטיס התאחדו תחת המותג "ויזה".
ב-1966 קבוצת בנקים התאחדו והשיקו את "Master Charge" (שקדם ל-"Mastercard") כדי להתחרות ב-BankAmericard וב-1969 הצטרף אליהם הבנק סיטיבנק ואיחד את כרטיס ה-"Everything Card" שלו.
ב-1966 הושק באנגליה כרטיס האשראי הראשון מחוץ לארצות הברית.
עד למחשוב התהליך, הרכש באמצעות כרטיס אשראי היה מסורבל ביותר.
בכל רכש, הסוחר היה צריך להתקשר לבנק, משם התקשרו לחברת האשראי, שם העובד היה צריך לחפש את שם הלקוח ידנית ולבדוק את מאזן האשראי שלו.
ב-1973 מיחשבה חברת ויזה את התהליך וקיצרה את זמן העסקה משמעותית לפחות מדקה.
כרטיס אשראי הוא כרטיס פלסטיק עם פס מגנטי ולרוב גם שבב, המכילים את נתוני הזיהוי של הכרטיס, הנקראים בעת השימוש בכרטיס (על ידי קופה רושמת, כספומט וכדומה).
במרבית הכרטיסים, בעיקר אלו המיועדים לשימוש בינלאומי, מובלטים נתוני הכרטיס על גבי הכרטיס מסיבה היסטורית: בעבר, קריאת הנתונים נעשתה באופן מכני לשובר נייר באמצעות נייר קופי (שיטת סליקה אשר כונתה "גיהוץ").
ניתן לעשות שימוש בכרטיס גם בעסקה מרוחקת (כדוגמת עסקה טלפונית או מקוונת) באמצעות מתן פרטי הכרטיס לעסק.
פרטי הכרטיס כוללים את מספרו המלא של הכרטיס, מועד פקיעת תוקפו ובנוסף שלוש או ארבע ספרות ביטחון (CVV) המודפסות בדרך כלל בגב הכרטיס.
מסלקות מסוימות עשויות לדרוש גם את מספר הזהות של בעל הכרטיס.
עסקה שכזו (מכונה "עסקה במסמך חסר" או "עסקה טלפונית") טומנת בחובה סיכון רב יותר של שימוש לרעה בכרטיס האשראי, ולכן לרוב תביא לעמלת סליקה גבוהה יותר.
נוסף על כל אלה, משמש פרוטוקול 3-D Secure כמנגנון אבטחה נוסף לעסקאות מקוונות בכרטיסי אשראי.
מימושים של פרוטוקול זה אומצו על ידי רשתות הכרטיסים השונות.
(עם Visa Secure אשר משמש את לקוחות ויזה, SecureCode אשר משמש את לקוחות מסטרכארד, ProtectBuy המשמש את רשת דיסקאבר ועוד).
גודל כרטיס אשראי הוא 85.60 על 53.98 מילימטר ופינות מעוגלות ברדיוס 2.88 עד 3.48 מילימטר.
בישראל, במרבית כרטיסי האשראי מחויב הלקוח בכל התשלומים במועד חודשי קבוע לפי בחירתו, כלומר הכרטיס משמש לחיוב דחוי (Deferred Charges).
מקובל כי עבור האשראי בהמתנה לחיוב עד למועד החודשי מיום ביצוע העסקה הלקוח אינו מחויב בריבית.
אשראי זה ממומן מהעמלה שמשלם בית העסק לחברת כרטיסי האשראי.
בקשת דחיית תשלומים נוספת כן כרוכה בתשלום ריבית.
עם זאת, חשוב להבדיל בין עסקת תשלומים בה מעניק המוכר את האשראי, לרוב ללא ריבית, לבין עסקת קרדיט שבה חברת האשראי מעניקה את האשראי ונושאת ריבית.
ברוב העולם, נפוץ שהחברות המנפיקות את כרטיסי האשראי הן בנקים.
בישראל, לעומת זאת, שלוש חברות האשראי הפועלות בשוק, ישראכרט, כ.א.ל ומקס, אינן בנקים אך הן משמשות בתפקיד אותו ממלא הבנק המנפיק (Issuing bank) במרבית העולם.
יוצא שחברות אלה עשויות לא לדעת האם יש ללקוח סכום מספק כדי לכסות את התחייבויותיו, ורק בסוף מחזור החיוב לגלות כי בקשת התשלום מחשבון הבנק של הלקוח נדחתה.
עם זאת, קיימים בישראל גם כרטיסי אשראי בנקאיים.
בכרטיס שהונפק על ידי הבנק, הבנק קובע את תנאי הכרטיס, לרבות מסגרת האשראי, והוא מחויב לפרוע את השימוש בכרטיס גם אם במועד החיוב אין יתרה מספקת בחשבון.
כרטיס אשראי בנקאי יכול לשמש גם ככרטיס הפעלה של מכשירים אוטומטיים של הבנק המנפיק, לצורך ביצוע פעולות בחשבון (למשל, שימוש בכספומט, או בירור מידע על החשבון במכונות אוטומטיות).
בכרטיס חוץ-בנקאי (כלומר כזה שהונפק על ידי חברת האשראי לפי הסכם בינה לבין הלקוח), אין לבנק ידיעה או שליטה על תנאי הכרטיס, והחיוב מתבצע לפי הרשאה לחיוב חשבון.
הרשאה לחיוב חשבון ניתנת לביטול על ידי הלקוח, וככלל הבנק אינו מחויב לפרוע תשלומים במקרה שיש מניעה חוקית או שמצב החשבון אינו מאפשר זאת.
לרוב, השימוש בכרטיס אשראי מלווה בדמי כרטיס אשר משולמים לחברת האשראי או לבנק, בהתאם לזהות מנפיק הכרטיס.
בשעה שהלקוח משלם על קנייה באמצעות כרטיס האשראי, חברת האשראי מעבירה את הכסף לספק הסחורה/השירות בהתאם לתנאי הסכם הסליקה בין השניים, ואילו הלקוח מחויב על פי רוב במועד עתידי.
בנוסף, מציעות חברות האשראי תוכניות המאפשרות לבית העסק מועדי זיכוי גמישים ושירותי ניכיון למיניהם, המקדימים את מועד הזיכוי הסטנדרטי תמורת עלות נוספת.
מרבית יתרונות כרטיס האשראי משותפים לכרטיסי אשראי ולכרטיסי חיוב אחרים, כמו כרטיסי חיוב מיידי וכרטיסים נטענים.
מבחינת הלקוח השימוש בכרטיס חיוב חוסך את הצורך לשאת מזומנים או המחאות, ולכן הוא בטוח יותר.
היות שהלקוח מקבל דיווח על כל הקניות שהוא מבצע בכרטיס אשראי, השימוש בכרטיס אשראי יכול לסייע לו לעקוב אחרי הוצאותיו ולבטל חיובים במקרה של אי-קבלת מוצרים.
גם בית העסק נהנה מביטחון רב יותר, כי הוא פטור מהסיכון של חוסר כיסוי הכרוך בהמחאות של אדם פרטי, ומהסיכון של שוד הכרוך בתשלום במזומנים.
נחסך לו גם המאמץ הכרוך בגביית המחאות מלקוחות.
כרטיסי חיוב מאפשרים גם רכישה באמצעות הטלפון והאינטרנט, תוך מתן פרטי כרטיס האשראי כאמצעי תשלום.
צורות רכישה אלה אינן מתאפשרות ברכישה במזומנים או בהמחאה.
יתרון נוסף בשימוש בכרטיסי אשראי הוא באפשרות שהם מעניקים ללקוח לדחות את התשלומים, אם עד סוף החודש, ואם לזמן רב יותר.
זאת באמצעות עסקאות תשלומים או באמצעות כרטיס אשראי מתגלגל.
כרטיסי אשראי מסוימים מעניקים ללקוחותיהם הנחות ומתנות, כגון ביטוח נסיעות לחו"ל חינם או הנחות בכניסה למוסדות תרבות.
בארצות הברית קיימים כרטיסי אשראי המכונים "Cash Back" המחזירים ללקוחות 1%-5% מסך הקניות הנעשות בהם.
האפשרות הזו מוגבלת בישראל וקיימת בעיקר בכרטיס American Express Blue (בו ההחזר נע בין 0.25% לאחוז, לפי סכום ומאפייני ההוצאות החודשיות), או בכרטיסי מועדון, עבור רשתות המועדון.
קונים רבים מעידים, שהשימוש בכרטיסי אשראי גורם לניתוק פסיכולוגי אצל הקונה בין הקנייה והוצאת הכסף בפועל.
זאת בניגוד לשימוש במזומנים שנתפס באופן מוחשי יותר כ"הוצאת כסף".
כתוצאה מכך, הלקוחות מוצאים את עצמם מופתעים בסוף החודש לנוכח סכום החיוב בכרטיס האשראי.
לכן בתוכניות המחנכות לשיפור השליטה על התקציב הביתי, ממליצים לעיתים לבטל את כרטיסי האשראי או להימנע משימוש בהם, לפחות לתקופת זמן מסוימת.
ככל אמצעי תשלום, גם כרטיסי אשראי חשופים למעשי מרמה.
במקרה של הונאה בכרטיס אשראי, עיקר הנזק מוסב לחנות בה בוצעו הרכישות ולחברת האשראי, ואילו בעל הכרטיס נושא בנזק קטן יחסית (אם בכלל).
במקרה של גנבת כרטיס אשראי, למשל, קובע חוק בישראל כי "הלקוח לא יהיה אחראי בשום מקרה לשימוש לרעה שנעשה אחרי שנמסרה הודעה על גניבה".
חברות האשראי מקדישות מאמצים מרובים לאיתור מהיר של מעשי מרמה, אך הן אינן מפרסמות נתונים על היקף הנזק הנגרם להן.
חלק מאמצעי איתור הגניבה המוקדמים של חברות האשראי הוא בשיטות סטטיסטיות של כריית מידע תוך ניסיון למניעה עוד בטרם ביצוע העסקה, על ידי בחינת קנייה מוחשית מול צפי קנייה של אותו לקוח, לפי פרופיל התנהגות צרכנית והרגלי קנייה.
לדוגמה, אם הלקוח רוכש כביכול מוצרי אלקטרוניקה בשווי עשרות אלפי שקלים במהלך כמה ימים, בעוד שהוא אינו מבצע בדרך כלל עסקאות שכאלו, הוא עשוי להיתקל בהקפאה של הכרטיס או לקבל שיחה טלפונית ממוקד הונאות של חברת האשראי, לבירור האם הוא עושה שימוש מודע בכרטיסו, או שכרטיסו נגנב.
גורם סיכון נוסף, שהיה נפוץ בראשית ימי האינטרנט אך קיים גם כיום, הוא הימצאות מאגרי נתונים המכילים פרטים של כרטיסי אשראי ברשת האינטרנט, ומהווה כר פורה לגניבה רחבת היקף, על ידי שימוש בפרטי הכרטיסים בעת ביצוע רכישות מקוונות.
משנת 2016 ואילך נרשם גידול במקרי גנבה מקוונת של אמצעי תשלום, בהם נגנבים פרטי כרטיס האשראי באמצעות אתר תשלומים המתחזה לאתר לגיטימי.
רווחי חברות האשראי מתחלקים לשניים:
עמלות שהיא גובה ממקבלי התשלום (המוכרים)
עמלות, דמי שימוש וריבית במקרה של שימוש באשראי הנגבים מבעלי הכרטיסים (הקונים)
כרטיס האשראי הראשון לשימוש כללי היה דיינרס קלאב, שהונפק לראשונה בארצות הברית ב-1950. בשנת 1958 נכנסו לשוק המתחרים הראשונים, אמריקן אקספרס, קרט בלנש ובנק אמריקארד (לימים ויזה).
ב-1967 הונפקו לראשונה כרטיסי מאסטר-צ'ארג', ששמם שונה לאחר מכן למסטרקארד.
מותגים אלה הפכו למותגים בינלאומיים באמצעות רכישה של חברות זרות וכן באמצעות הנפקת זיכיונות מקומיים.
לדוגמה, מסטרקארד רכשה את אקסס קארד הבריטית ואת יורופיי האירופאית, שהנפיקה את כרטיסי יורוקארד.
מותגים אלה הוחלפו במותג מסטרקארד.
בישראל, כל הכרטיסים משווקים באמצעות זיכיונות .
לצד כרטיסים בעלי תפוצה עולמית אלה, ממשיכים להתקיים מותגים מקומיים חזקים במקומות שונים בעולם.
לדוגמה, הכרטיס הרביעי בתפוצתו בארצות הברית הוא כרטיס דיסקבר (Discover), שאינו מונפק וכמעט שאינו מכובד מחוץ לה.
מותג נוסף הוא JCB היפני (לשעבר, ראשי תיבות של: Japan Credit Bureau).
בישראל, מוסדר השימוש בכרטיסי אשראי בחוק שירותי תשלום, התשע"ט–2019.
על פי סקר הלמ"ס ל־2013, ל־84% ממשקי הבית בישראל ישנו לפחות כרטיס אשראי אחד, כאשר אחוז זה גבוה משמעותית בציבור היהודי בהשוואה לציבור הערבי.
כרטיסי אשראי הוצעו לתושבי ישראל לראשונה בשנות השבעים על ידי חברת דיינרס קלאב ישראל, ברישיון מדיינרס קלאב העולמית.
כיום בישראל ישנן שלוש חברות המנפיקות וסולקות כרטיסי אשראי:
ישראכרט – הוקמה ב-1975, והייתה בחסות בנק הפועלים.
ישראכרט מעניקה שירותי תפעול גם לחברה האחות, פרימיום אקספרס (בעבר "פועלים אקספרס") שמשווקת את המותג בארץ מאז 1995.
Cal (כרטיסי אשראי לישראל בע"מ) – בבעלות בנק דיסקונט והבנק הבינלאומי; הוקמה ב-1978. כא"ל רכשה את דיינרס קלאב ישראל ב-1992, שהוקמה בשנות השישים על ידי בנק דיסקונט הפועלת תחת רשת Diners העולמית, המוחזקת בידי הרשת האמריקאית Discover.
מקס איט פיננסים – בבעלות ורבורג פינקוס, לשעבר "לאומי קארד"; הוקמה בשנת 2000 על ידי בנק לאומי על בסיס התשתית של חברת "אלפא קארד", אשר הוקמה ב-1996 ופורקה בשנת 2000 בשל הפסדים כספיים.
"לאומי קארד" החלה להנפיק כרטיסים ב-2001, ולפניה "אלפא קארד" החלה להנפיק ולסלוק ב-1998.
בכדורגל, כרטיס אדום הוא כרטיס פלסטיק בצבע אדום ששולף שופט במשחק ספורט על מנת לסמן ששחקן כלשהו מורחק מהמגרש.
הכרטיס האדום נשלף כעונש על עבירה חמורה במיוחד, שתי עבירות בינוניות בחומרתן או התנהגות בלתי נאותה (קללות, אלימות וכו').
כאשר השחקן מורחק מן המגרש, לא יכול שחקן אחר למלא את מקומו והקבוצה שממנה הורחק השחקן נאלצת להמשיך לשחק בלי שחקן.
להרחקה בכרטיס אדום במסגרת תחרותית נלווים לרוב גם עונשים משמעתיים: הרחקה ממשחק נוסף והעמדה בפני ועדת משמעת שעשויה לפסוק הרחקה ממשחקים נוספים או קנס.
השימוש בכרטיסים אדומים וצהובים הונהג בכדורגל החל משנות ה-70 של המאה ה-20.
ניתן להעניק כרטיס אדום לשחקן, שחקן מחליף או לאנשי צוות (מאמנים עוזרי מאמנים וכו') בגין התנהגות בלתי ספורטיבית כמו מחאה לא לגיטימית על החלטת שופט.
כמו אצל שחקנים החוק של כרטיס צהוב שני שווה אדום תופס גם אצל אנשי צוות.
עם השנים, המונח הפך לביטוי שמשמעותו הרחקת אדם מזירת האירועים עקב התנהגות קלוקלת או טעות שביצע.
כך דווח למשל כי הממשל האמריקאי הוציא כרטיס אדום ליאסר ערפאת.
הכללים להנפת כרטיס אדום רשומים בחוקת משחק הכדורגל שנכתבה על ידי ארגון ה-IFAB, תחת חוק מספר 12: עבירות והתנהגות בלתי הולמת:
כרטיס חיוג הוא כרטיס קטן, הדומה בגודלו לכרטיס אשראי, המשמש לתשלום שירותי טלפון ציבוריים.
שיטת התשלום וצורת השימוש בכרטיס תלויה במערכת הטלקומוניקציה הכוללת.
אף על פי כן, כרטיס החיוג נרכש כאשר יתרת שיחות בו מוגדרת מראש והיא פוחתת בכל שיחה שמבוצעת בעת השימוש בכרטיס.
מרבית כרטיסי הטלפון מיועדים לשימוש חד פעמי; כאשר יתרת השיחות אפס, יש לקנות כרטיס חדש ולא להגדיר מחדש את יתרת השיחות.
כרטיס החיוג הראשון יוצר עם פס מגנטי בשנת 1976 באיטליה.
כרטיסי החיוג שהופיעו אחריו היו התקנים אופטיים, אשר יוצרו בין השאר על ידי חברת Landis & Gyr.
הטכנולוגיה הבאה לכרטיסי החיוג הייתה שבב (צ'יפ).
כיום יש גם כרטיסים חכמים וגם כרטיסים משולמים מראש.
הפריסה הגדולה ביותר של הכרטיסים החכמים נעשתה על ידי פריסת הטלפונים הציבוריים הצרפתים בשנת 1986: השימוש בכסף קטן הוחלף בכרטיס חכם בו יתרת יחידות שיחה מנוכת במהלך קיום שיחת טלפון.
ארצות רבות אחרות נהגו כמוהם, ביניהם אירלנד בשנת 1990 ובריטניה בשנים 1994-5, בתהליך אשר ביטל בהדרגה את כרטיסי Landis & Gyr הירוקים לטובת הכרטיסים החכמים.
טלפונים ציבוריים רבים פועלים באמצעות כרטיס חיוג; את הכרטיס יש להכניס לחריץ המיועד לכך, וההתקן קורא את הכרטיס ומעדכן את יתרת השיחות לפי הצורך.
לכרטיסי חיוג אחרים אין פס מגנטי או שבב חכם המאפשר קריאתו, אלא קוד מספרי מודפס, שהמשתמש צריך להקיש קודם ביצוע שיחה.
החיוג באמצעות כרטיסי חיוג אלו אפשרי גם בטלפונים רגילים.
חברות הטלקומוניקציה מצאו בכרטיסי החיוג שווקים חדשים: כרטיסי החיוג פונים לקהל משתמשים חדש, שמסיבות שונות מעדיף להשתמש בכרטיסי חיוג משולמים מראש.
מדובר בצעירים, אנשים שאינם יכולים להרשות לעצמם להחזיק בטלפון נייד או בטלפון קווי, תיירים ואפילו אסירים שעושים שימוש רב בכרטיסי חיוג מהכלא.
אחד החסרונות הגדולים של כרטיסים אלה הוא הצורך במערך הפצה שגם חשוף לגנבות של כרטיסים.
לכן, בדרך כלל, מחירה של דקת שיחה בכרטיס חיוג משולם מראש יהיה יקר יותר מאותה הדקה בדיוק עבור מנוי קבוע של רשת הטלפונים.
בנוסף, השקיעו חברות התקשורת בהדפסת פרסום על גב הכרטיס והצגת דיוקני ידוענים, עבודות אומנות וצילומים כדי לשפר את מראהו.
מנהג זה, יחד עם אפיונו החד פעמי של הכרטיסים (דבר אשר עודד את הצרכנים לקנות מספר כרטיסים), הוביל לתחביב של איסוף כרטיסי החיוג.
מחירי יחידת שיחה בכרטיס החיוג מגוונים ומשתנים ממדינה למדינה, בהתאם להחלטת החברה המייצרת והמפעילה.
בארצות הברית ניתן לרכוש כרטיסי חיוג בחנויות מסחריות כגון וולמארט המוכרת בין השאר כרטיסי חיוג נטענים בחמשה סנטים לדקת שיחה.
בישראל ניתן לקנות כרטיסי חיוג בין השאר ברשת חנויות "בזקסטור" של חברת התקשורת בזק ובסניפי הדואר של דואר ישראל ובאתר האינטרנט שלה.
מחיר דקת שיחה בכרטיס החיוג נע בין חצי שקל ל-65 אגורות, נכון לפברואר 2006.
חברות טלפוניה רבות פרסמו כרטיסי חיוג שעליהם הודפסו דיוקנאות של ידוענים, יצירות אמנות או צילומי אמנות.
חלק מהכרטיסים הללו הונפק במהדורה מוגבלת, ואספנים רבים רכשו אותם, בדומה לאיסוף בולים.
במקביל הוקמו מועדוני אספנות ואתרי אינטרנט ובהם קטלוגים של כרטיסי החיוג שהונפקו, וכן פורומים לאספנים לצורכי דיון, מכירה וקנייה של כרטיסים אלו.
בישראל היו בשימוש מספר כרטיסי חיוג.
כרטיס החיוג שפותח לשימוש בטלפונים ציבוריים בישראל קרוי "טלכרט" (קיצור של המילים "טלפון" ו-"כרטיס").
ב-1988 בזק החלה בניסויי שדה של הטלפונים עם הכרטיס.
הוא נכנס לשירות ב-1990 עם הסלוגן "אין כיס בלי כרטיס" והחליף את אסימוני הטלפונים הציבוריים.
יתרת השיחות נרשמה בכרטיס באמצעות צריבה הולוגרפית.
בשנת 2007 הופסקו המכירות של הכרטיס עקב סיום פעולתו של מפעל Landis & Gyr בשווייץ שיצר את הכרטיסים הללו.
המכשירים הקיימים בישראל עדיין תומכים בכרטיס, אך לא ניתן לרוכשו.
במקומו נמכרים כרטיסי הבזקכרט והטלכרט החדש המבוססים על הקשת קוד סודי לאחר חיוג למספר גישה.
בזקכרט הוא כרטיס חיוג המשווק על ידי חברת בזק ומאפשר חיוג מכל טלפון שאינו סלולרי, ובפרט מטלפונים מחוץ לישראל.
את כרטיס הבזקכרט ניתן לטעון בסכום מסוים מראש, או לשלם את מחיר השיחות ידי חשבון שהוגדר מראש.
בפועל, ניתן לחייג תוך הקשת מספר הכרטיס וקוד אישי, כלומר, ללא צורך בכרטיס הפלסטיק.
השירות, שהיווה תחליף נוח לכרטיס הטלכרט, זכה לפופולריות גבוהה בעבר, ולמעלה ממיליון כרטיסים נמכרו.
השימוש בטלפון הסלולרי מדגם "מנגו" (אשר החיוג ממנו, לבד ממספר בודד, חייב שימוש בבזקכרט) אף הוסיף לו משתמשים.
הופעת מכשירים סלולריים חדשים הובילה לצניחה חדה בשימוש בשירות, וכך, רק 75 אלף ממנויי השירות השתמשו בו בין מרץ ליוני 2004. עקב כך, החליטה חברת בזק לבטל את השירות, החלטה שאושרה על ידי שר התקשורת אהוד אולמרט.
ביטול הכרטיס הוביל לביקורת, בטענה שהחברה פוגעת בשכבות החלשות בכך שהיא כופה עליהן מעבר לאמצעי תקשורת יקרים יותר.
כך, למשל, פנה חבר הכנסת משה גפני בשאילתה לדליה איציק, בהיותה שרת התקשורת: .
גם עלי מוהר הקדיש את אחד מטוריו לפרידה מכרטיס זה.
בזק הפכה את החלטתה בהתאם לדרישתה של איציק, שראתה בשירות כבעל חשיבות חברתית, ושעל כן אין לבטלו מתוך מניעים כלכליים בלבד.
חברות נוספות הציעו כרטיסים דומים, בהם "כשר כארד" של נטוויז'ן, שהוא כרטיס אשר קיבל את אישור ועדת הרבנים לענייני תקשורת, ו"הום קארד" של ברק 013, אשר שימש לחיוג בינלאומי.
כרטיסים דומים נמצאים כיום בשימוש בבתי הסוהר בישראל.
כרטיס ביקור הוא כרטיס המכיל פרטים מזהים ופרטי התקשרות של אדם, ומשמש להעברה מהירה ונוחה של פרטים אלה.
כרטיס הביקור עשוי בדרך כלל מנייר עבה, צורתו מלבנית וגודלו המקובל 9x5 ס"מ, ניתן להכניסו לארנק או לכיס, והוא כולל פרטים מינימליים הקשורים בבעליו של הכרטיס: שם האדם, מקום פעילותו (כולל לוגו), תיאור תפקידו, דרך ליצירת קשר בטלפון, בפקס או בדוא"ל.
כרטיס הביקור משמש מנהלים ונושאי תפקיד ייצוגי בארגונים, כגון אנשי מכירות, מנהלי מחלקות ועובדי מינהל בכירים.
בפגישה עסקית עם איש קשר (לקוח, ספק, תורם וכדומה), ימסרו הנפגשים זה לזה כרטיס ביקור, במטרה לאפשר תזכורת ויצירת קשר עתידי.
לעיתים, משמש כרטיס הביקור את הארגון עצמו, ללא ציון שם של נושא משרה מסוים.
כרטיסים אלה נמסרים ללקוחות הבאים לארגון, כחלק משגרת הפרסום וקידום המכירות.
כרטיס הביקור מהווה מרכיב ייצוגי בדרכו של הארגון והאנשים הפועלים בו.
לכן רבים משקיעים מחשבה רבה ביצירת כרטיס התואם את תדמיתם ואת שאיפותיהם העסקיות.
השקעה זו יכולה להתבטא בעיצוב הגרפי של הכרטיס, בחומרים ממנו הוא עשוי (נייר משובח או פשוט, פלסטיק, או על גבי מגנט לתלייה על משטחים מתכתיים), בהוספת תמונה או רכיב גרפי אחר, בתימלול פשוט או מתוחכם, בהוספה או הדגשה של פרטים רלוונטיים.
כרטיסי ביקור נעשים במגוון רחב של צורות, הם יכולים להעיד על תרבויות מקומיות ועל אופיים העסקי של ענפים שונים, והם מהווים פריטי איסוף של אספנים ברחבי העולם.
כרטיס ברכה הוא כרטיס מאויר שמכיל בדרך כלל איחולי ברכה או הבעת רגשות.
כרטיסי ברכה נמסרים בדרך כלל לרגל אירועים מיוחדים כמו ימי הולדת, בר מצווה, חגים ומועדים אחרים, אך נשלחים גם כברכת 'שלום' או 'תודה'.
כרטיסי ברכה נארזים בדרך כלל במעטפה, ומיוצרים במגוון סגנונות, באופן תעשייתי, או בעבודת יד, על ידי מאות חברות קטנות וגדולות.
בארצות הברית קיימת "התאחדות כרטיסי הברכה", המאגדת את יצרני כרטיסי הברכה.
ככל הנראה, המנהג הקדום ביותר של משלוח כרטיסי ברכה היה בסין העתיקה, שם הוחלפו מסרי רצון טוב לציון ראש השנה; ובמצרים העתיקה, שם נשלחו פפירוסים עם ברכות.
החל מתחילת המאה ה-15 נשלחו באירופה כרטיסי ברכה עשויים נייר, תוצרת בית.
ידוע כי הגרמנים שלחו כרטיסי ברכה שהודפסו כחיתוך עץ לכבוד השנה החדשה עוד בשנת 1400, וכרטיסי ברכה לכבוד יום ולנטיין נשלחו בתחילת-אמצע המאה ה-15 ברחבי אירופה.
עם המהפכה התעשייתית והייצור ההמוני, הפכו כרטיסי הברכה ממוצר מותרות יקר שנוצר בעבודת יד, למוצר עממי וזול.
כרטיסי ברכה לרגל חג המולד הופיעו לראשונה בלונדון בשנת 1843 כשהפקיד הבכיר הנרי קול שכר את האמן ג'ון קלקוט הורסלי שיעצב בשבילו כרטיס ברכה לרגל החגים הנוצריים.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 הופיעו מספר חברות שייצרו כרטיסי ברכה.
החברות העסיקו אמנים ומעצבים נודעים בזמנם, כמו קייט גרינווי ווולטר קריין.
לאחר המצאת גלויות הדואר ב-1869 נפוצו מאוד ברחבי אירופה גלויות מאיירות, חלקן עוצבו ככרטיסי ברכה, בין השאר כברכות "שנה טובה" עבור ראש השנה היהודי.
התפתחות נוספת הייתה בשנות ה-30, אז הופיעו כרטיסי ברכה מודפסים בהדפס אבן צבעוני, דבר אשר הוזיל את עלות ייצורם של כרטיסים צבעוניים וקידם את התעשייה.
בשנות החמישים והשישים היה נפוץ מאוד בישראל המנהג של משלוח כרטיסי שנה טובה ובהם איחולי ברכה לכבוד ראש השנה.
מנהג זה דעך, אך לא נמוג, במהלך שנות השבעים, והוחלף בברכות בטלפון.
מסוף המאה ה-20 רבים משתמשים בדואר אלקטרוני וב-SMS למשלוח ברכות לראש השנה (וגם לחגים אחרים).
כרטיס זיכרון הוא התקן אלקטרוני מבוסס זיכרון הבזק המשמש לאחסון מידע דיגיטלי.
הוא משמש בדרך כלל במכשירים אלקטרוניים קטנים וניידים, ובפרט במצלמות דיגיטליות ונגני מוזיקה דיגיטליים.
כרטיסי זיכרון מאופיינים בגודל קטן, וביכולת לאחסן מידע גם ללא מקור כח סדיר וקבוע.
קיימים מספר תקנים נפוצים של כרטיסי זיכרון, המיוצרים ברוב המקרים על ידי יותר מיצרן אחד.
בפורמט קומפקט פלאש קיימים גם מוצרים מבוססי דיסק קשיח זעיר.
(PCMCIA PC Cards) היה אחד מכרטיסי הזיכרון הראשונים שיוצרו בצורה מסחרית בשנות ה-90. פורמטים נוספים שהופיעו בשנות ה-90 כוללים קומפקט פלאש וMiniature Card.
השימוש בכרטיסי הזיכרון במכשירים ניידים כגון מצלמות, מחשבי כף יד וטלפונים סלולרים הוביל למגמת מזעור מתמשכת.
הדור הראשון של כרטיסי הזיכרון שהיה נפוץ בראשית שנות ה-90, פינה את מקומו כמעט כליל לכרטיסים זעירים יותר מסוג Secure Digital (מכונה גם SD) ו-MultiMediaCard.
בשנת 2010 הפכו כרטיסי microSD דומיננטיים בטלפונים סלולריים.
במקביל למהפכת המיזעור, הפך הפורמט SD לפורמט העיקרי בשוק כרטיסי הזיכרון.
כרטיס חכם (גם "כרטיס מעגל משולב") הוא כרטיס שיכול לספק תעודת זהות, אימות נתונים ואחסון נתונים בתוך שבב.
כרטיסים חכמים גם מסוגלים לתקשר עם מערכות שמחוץ להם, לרוב בכפוף למנגנוני אבטחה שונים.
הכרטיסים החכמים מתחלקים לשני סוגים עיקריים:
כרטיסי זיכרון - בהם יש רק זיכרון בלתי מחיק.
בשנת 1968 ממציא גרמני בשם יורגן דטלוף יחד עם הלמוט גרטרופ רשמו פטנט על שימוש בכרטיסי פלסטיק המכילים שבבים.
בשנת 1970 חוקר יפני בשם קוּניטאקֶה ארימוּרה יישם את אותו הפטנט.
בשנת 1974 הציג הממציא הצרפתי רולנד מורנו מיקרו-שבב שהיווה בשנה לאחר מכן את הבסיס לכרטיס פלסטיק עם מיקרו-שבב בשם la carte à puce.
הכרטיס החכם שמשתמשים בו היום יושם על ידי יורגן דטלוף בשנת 1976. המחקר התפשט לכיוון אירופה והתקדם בעיקר בצרפת (עם הפיתוח של מורנו) ובגרמניה שם פיתחו גרסאות מגוונות, טכנולוגיות ויישומים שונים בכרטיסים החכמים.
היתרונות של כרטיסים חכמים קשור ישירות להיקף המידע והיישומים שהוא יכול להכיל, אישורים רבים כמו רישיון נהיגה, כרטיס מועדון של חברות עוד.
חלק מהנתונים ניתנים לקריאה או כתיבה רק באמצעות "מפתח", כך שהעתקת הכרטיס תהייה קשה ביותר, מה שמשפר את רמת האבטחה.
ארנק אלקטרוני - להבדיל מכרטיס אשראי, המשמש כאמצעי תשלום עבור העסקה במועד מאוחר ממועד ביצוע העסקה, ארנק אלקטרוני היא שיטה בה בכרטיס עצמו מקודד סכום כסף, שהוטען עליו מבעוד מועד.
מנגנון תשלום זה מוזיל את התשלום עצמו (אין צורך בתקשורת ואין צורך שהתשלום יגיע למערכות המחשוב), וכמו כן מונע את הצורך בזיהוי אישי (צנעת הפרט).
כך מתקרב ה"תשלום" בכרטיס חכם במידה מרובה לתשלום בכסף נייר.
השימוש ההמוני הראשון היה בצרפת (1983) לתשלום בטלפונים ציבוריים (Telecarte).
זיהוי - מערכות הטלפונים הסלולריים מסוג GSM משתמשות בכרטיס חכם מסוג SIM לזיהוי מספר הטלפון ולאגירת נתונים הדרושים למשתמש.
כך ניתן בקלות להעביר מספר טלפון ממכשיר למכשיר (כולל הנתונים הנוספים כמו "ספר טלפונים" ועוד).
כרטיסים חכמים אלחוטיים כ"כרטיס עובד" או "כרטיס חבר" או אפילו כתחליף לדרכון משמשים לאישור מעבר, פתיחת דלתות ופעולות נוספות.
בצה"ל ובמשטרת ישראל, תעודות החוגר ותעודות השוטר בהתאמה, מגיעות בשנים האחרונות בתצורה של "כרטיס חכם", בעזרתו משתמשים החיילים והשוטרים כדי להיכנס למערכות המחשב השונות.
אגירת מידע - איסוף מידע מאביזרים ניידים (כמו מצלמות), שימוש כ"תיק רפואי נייד" המסייע בהצלת חיים וכולי.
בשנות ה-90 התחילה באירופה פעילות של שימוש בכרטיסים חכמים כמנגנון ארנק אלקטרוני.
בשנת 1993 התאגדו Europay ,MasterCard ו-VISA לאיגוד EMV ליישום שימושי ארנק אלקטרוני, ופיתחו מערכת תקנית לנושא.
מידות: לכרטיסים חכמים תקנים בינלאומיים 7816 ISO ו-7810. לפיו ממדי הכרטיס (גרסה ID-1) יהיו 85.6X53.98 מ"מ (שימוש ככרטיס אישי) או (גרסה ID-000) יהיו 25X15 מ"מ (שימוש ככרטיס SIM).
עובי הכרטיס בשני המקרים יהיה 0.76 מ"מ (ישנם תקנים נוספים).
מאפייני גישה ותהליכים: מופיעים ב-ISO7816.
כרטיס חכם אלחוטי מאופיין על ידי תקני ISO14443 ו-15963.
כַּרְטִיס חִיּוּב הוא סוג של אמצעי תשלום, המשמש חלופה למזומנים ולהמחאות.
בעת תשלום באמצעות כרטיס חיוב, מציג המשלם את הכרטיס או מוסר את פרטיו.
העסק מקבל התשלום מבצע תהליך סליקה (באמצעות שירות של חברת סליקה חיצונית לרוב) ובסופו מחויב הלקוח והעסק מקבל את התשלום המגיע לו.
לעיתים ניתן לעשות בכרטיסי חיוב שימוש גם למשיכת כספים באמצעות מכשירי בנקאות אוטומטיים ("כספומטים").
ישנם מספר סוגים של כרטיסי חיוב.
המשותף להם הוא צורתם החיצונית והאופן שבו נעשה בהם שימוש, והשונה ביניהם הוא דרך חיוב הלקוח.
סוגי כרטיסי החיוב העיקריים הם:
כרטיס אשראי (credit): הסוג הנפוץ בישראל של כרטיס חיוב.
בתשלום באמצעותו, חיוב הלקוח יכול להתבצע באופן דחוי ביחס לזמן התשלום לספק.
דחייה זו בתשלום היא למעשה סוג של הלוואה ללקוח.
חיוב הלקוח עשוי להתבצע במועד קבוע אחת לחודש, אך ישנה אפשרות לדחות את התשלום יותר, במסגרת הסכמי תשלומים או באמצעות קביעת תקרה לחיוב חודשי.
הדוגמה הבולטת ביותר היא כרטיס "LifeStyle", לפני שהפך ל-"LifeStyle PLUS").
כַּרְטִיס חִיּוּב מיידי או כרטיס בנק (debit): בכרטיס חיוב מיידי, חשבון הבנק של הלקוח מחויב בכל תשלום באופן מיידי, כאשר התשלום מועבר לספק.
הכרטיס הנפוץ ביותר מסוג זה בארץ הוא כרטיס ישראכרט (או מסטרקארד) דיירקט של תשלובת ישראכרט.
כרטיסים נוספים כאלה הם כרטיסי ויזה אלקטרון של כא"ל המונפקים בעיקר תחת המותג "מפתח כסף" של בנק דיסקונט.
כרטיס נטען או כרטיס תשלום (Prepaid) (על פי האקדמיה ללשון העברית: כַּרְטִיס מְשֻׁלָּם (מֵרֹאשׁ)): כרטיס שיש לטעון אותו מראש בסכום המרבי לחיוב.
כל תשלום מופחת מיתרתו של הלקוח, וכאשר היתרה מתאפסת יש לטעון אותו מחדש במידה ומדובר בכרטיס לטעינה רב פעמית, או לרכוש כרטיס חדש במקרה ומדובר בכרטיס לטעינה חד פעמית.
היות שבכרטיס כזה הלקוח משלם למעשה מראש, הוא מהווה סוג של הלוואה של הלקוח למסלקה (או הפקדה).
בישראל מונפקים כרטיסים כאלה במותגים "Cash Card" (של לאומי קארד), "ישראכרט Web" ומועדון חברתי נטען "רמי לוי" (של תשלובת ישראכרט) ו"ויזה נטען" (של Cal) בדואר ישראל.
צורה דומה של כרטיסים היא כרטיסי מתנה נטענים.
כמו כן, קיימים כרטיסים נטענים המאפשרים משיכת מזומן מכספומט או מבית עסק, בגובה היתרה בכרטיס.
השימוש בכרטיסי חיוב בישראל מוסדר בחוק שירותי תשלום, התשע"ט–2019.
כרטיס "מסביב לעולם" הוא כרטיס טיסה המאפשר לנוסע לטוס סביב העולם תמורת מחיר נמוך יחסית.
בעבר הוצאו כרטיסי טיסה סביב העולם באמצעות הסכמים מסחריים בין חברות תעופה, אולם כיום מוצע המוצר באופן כמעט בלעדי על ידי שלוש בריתות חברות התעופה הגלובליות - סטאר אלייאנס, SkyTeam ו-Oneworld.