tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסגנון כתיבתה היא מבקשת להתעמת עם מצבים כואבים ושאלות הנוגעות במהות החיים ובקשר ביחסים זה עם זה.
בתחילת שנת 1999 הוחתמה פבלו בחברת התקליטים הליקון, לאחר עבודה של ארבע שנים על אלבומה הראשון "פרפרים".
שמה פורסם בתקשורת רק בשמה הפרטי "בתי" ב-"ת" שנגזר משמה המלא בתיה.
כל השירים באלבום נכתבו על ידה והאלבום הופק בשיתוף עם המפיק שמוליק דניאל ואיש הסאונד יאיר גורן, שהיה בן זוגה עוד מתקופת הלהקה הצבאית.
השיר הראשון שיצא מתוך האלבום ביוני 1999 היה "נדנדה", שזכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו ונכנס לפלייליסט של גלגלצ.
לאחר מכן יצאו סינגלים נוספים לרדיו בהם "יום הולדת", "פרפרים", "קצת ממך", ו"ביי ביי בייבי" האלבום המלא יצא לאור באפריל 2000.
בתקופה זו הופיעה פבלו עם ההרכב המוזיקלי שלה, ברחבי הארץ במועדוני רוק ופסטיבלים כשהזירה המרכזית שלה הייתה מועדון הבארבי, שם זכתה להכרה רבה מול קהל נאמן שליווה אותה בתקופת הופעותיה גם בשנים הבאות.
במהלך ההופעות שנמשכו שנתיים, התרשם ממנה הזמר והמוזיקאי אביב גפן והציע לה להצטרף לסיבוב הופעותיו "יומן מסע" ולפתוח את המופע במספר משיריה.
פבלו הופיעה בתוכניות טלוויזיה מגוונות וביניהם השתתפה בתוכנית לילה גוב שבה שרה דואט עם הזמר גידי גוב את השיר "ניצוצות" שכתב רמי פורטיס.
ב-2003 זכתה בפרס אקו"ם לעידוד פרסום היצירה על הלחנה.
כמו כן השתתפה כיוצרת בפרויקט שרות לאה גולדברג, בו הלחינה את השיר "שיר קטן" למילותיה של לאה גולדברג.
אלבומה השני "נסה אותי" יצא אף הוא בהליקון בשנת 2004, כשהפעם הייתה אמונה פבלו בעצמה על ההפקה המוזיקלית ועל תוכני האלבום.
רוב האלבום הוקלט באולפנה הביתי והסינגל הראשון שיצא מתוכו היה "נסה אותי".
שירים נוספים שיצאו כסינגלים מהאלבום היו "מניפולציה", "מלכת הפופ", "מר לי" והשיר שזכה להצלחה הרבה ביותר מהאלבום "סיבות אישיות", עבורו נוצר גם וידאו קליפ בבימויו של ליאור מולכו.
בתקופה זו כתבה לזמרת שירי מימון את הסינגל הראשון שלה עד שתבין אותי.
בשנת 2015 הוציאה פבלו גרסה מחודשת לשיר.
אלבומה השלישי "בין המילים" יצא במרץ 2009, בהפקה עצמית, ושמה הפרטי שונה מ"בתי" ל"בטי".
באלבום זה שבה לשתף פעולה עם שמוליק דניאל כמפיק המוזיקלי.
גם שירי אלבום זה נכתבו על ידי פבלו.
באלבום ישנן נגיעות מוזיקליות לטיניות לשורשים הלטינים של בטי הבאים לידי ביטוי בשני שירים המתורגמים מעברית לספרדית ("Nuestra Verdad", "Soledad").
שיר מהאלבום בספרדית זכה להשמעות בתחנות רדיו בבואנוס איירס בארגנטינה, ובעקבותיו הוזמנה בטי להתארח ולשיר דואט עם הזמרת המפורסמת מארגנטינה טרסה פרודי.
בשנה זו פנה אל פבלו המפיק המוזיקלי עופר ניסים והציע להפיק גרסת רמיקס לשיר שלה "רעל" מאלבומה השלישי.
השיר הפך ללהיט מועדונים ובעקבותיו שיתפו השניים פעולה גם ביצירת רמיקס לשיר "Gracias a la Vida" (הידוע מביצועה של הזמרת מרסדס סוסה), בביצועה הקולי של בטי, שיצא בשנת 2011.
בשנת 2010 הוזמנה פבלו להשתתף בתוכנית "Minuto De Fama", בערוץ הטלוויזיה הלטיני במיאמי, שם ביצעה מספר משיריה בשפה הספרדית.
התוכנית שודרה לערוצי הטלוויזיות ברחבי מיאמי, פוארטו ריקו, קובה, וניו יורק.
ככותבת ומלחינה עבור אמנים אחרים, הלחינה פבלו את השיר "ראיתי עיניים חלונות" ל-"שירים אחרונים" (2012), אלבום משיריו של יוסי בנאי, השיר בוצע על ידי ברי סחרוף.
כמו כן, גם כתבה והלחינה את השיר "תפור עליה" לאלבום הבכורה של חן אהרוני (2010) ואת השיר "תפני מקום" לאלבומה של הזמרת גלי עטרי (2015).
ביוני 2013 יצאה לרדיו, בעיבודה המוזיקלי של פבלו יחד עם הגיטריסט לידור לוי, גרסה מחודשת בסגנון רוק פולק, לשיר "עוד לא אהבתי די" אשר כתבה והלחינה נעמי שמר.
בפברואר 2017 יצא "בדלת הראשית", אלבומה הרביעי של פבלו המוסיפה הפעם גם את שם משפחתה והיא מוצגת מעתה כ"בטי פבלו".
אלבומה זה מאופיין בסגנון קצבי ותיאטרלי, המשלב השפעות מוזיקליות תקופתיות והוא מציג את המסע האישי של פבלו בשנים האחרונות.
בתחילת 2018, בזמן שהחלה לעבוד על אלבומה החדש בספרדית, הופיעה בתוכנית "אביב או אייל" בנבחרת של אייל עם השיר "Mírame" (תביט בי).
בדצמבר 2018 יצא השיר "Mirame" לתחנות הרדיו כסינגל הראשון מתוך האלבום החדש.
באלבום החדש, חמישי במספר, שיצא בשנת 2021 בשם BETTY
PABLO שכולו בספרדית, חושפת בטי את הצד הלטיני שלה ומשלבת בו פופ ונגיעות אתניות.
את האלבום (מלבד השיר "Mirame") הפיק מוזיקלית אודי תורג'מן ומתארחים בו מוזיקאים בינלאומיים מארגנטינה וברזיל.
לשיר הבכורה Cuando Estás מתוך האלבום, צולם קליפ בבימויו של חורחה גורביץ'.
בטי היידלר היא אתלטית גרמניה.
היא אלופת העולם (אוסאקה 2007), אלופת אירופה (ברצלונה 2010), שיאנית עולם ומדורגת במקום השלישי בעולם בכל הזמנים ביידוי פטיש.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 סיימה היידלר במקום 11 ביידוי פטיש בתוצאה של 65.81 מטר.
באולימפיאדת אתונה (2004) סיימה היידלר במקום רביעי ביידוי פטיש בתוצאה של 72.73 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 סיימה היידלר במקום 29 ביידוי פטיש בתוצאה של 61.91 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 2006 סיימה היידלר במקום חמישי ביידוי פטיש בתוצאה של 70.89 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 זכתה היידלר במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 74.76 מטרים, שני סנטימטרים בלבד רחוק יותר מייפסי מורנו הקובנית שהסתפקה במדליית הכסף.
במשחקי אולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה היידלר במקום תשיעי ביידוי פטיש בתוצאה של 70.06 מטר בניסיון השלישי וזאת לאחר שפסלה בשני הניסיונות הראשונים.
במשחקי האוניברסיאדה שנערכו בבלגרד, סרביה בתחילת יולי 2009 זכתה היידלר במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 75.83 מטר, לפני הסלובקית מרטינה הרשנובה (72.85 מטרים) ובת ארצה קתרין קלאס (70.97 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה באוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית כסף בשיא גרמני חדש של 77.12 מטר, ובאליפות אירופה שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2010 היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 76.38 מטרים.
בתחרות שנערכה בהאלה ב-21 במאי 2011 קבעה היידלר ביידוי פטיש שיא עולם חדש של 79.42 מטר, שיפור לשיא העולם בן השנה של אניטה ולודרצ'יק מפולין (78.30 מטר).
שיאה זה נשבר ארבע שנים לאחר מכן על ידי אניטה ולודרצ'יק, שיאנית העולם הנוכחית.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בסוף אוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית כסף פעם שנייה ברציפות בתוצאה של 76.06 מטר, אחרי טטיאנה ליסנקו הרוסייה (77.13 מטר) ולפני ז'אנג וונשיו הסינית (75.03 מטר).
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה במדליית ארד בתוצאה של 77.12 מטר, אחרי הזוכה טטיאנה ליסנקו מרוסיה שקבעה שיא אולימפי חדש של 78.18 מטר והפולנית אניטה ולודרצ'יק (77.60 מטר).
זכייתה במקום השלישי הוכרה רק לאחר ערעור שהגישה בעקבות כישלון השופטים למדוד את זריקתה.
כיום, מתגוררת היידלר בפרנקפורט ועובדת בתמיכה לקבוצות ספורט מתאם המשטרה הפדרלית של גרמניה ולומדת עריכת דין.
בטי ניומן הייתה תאורטיקנית בסיעוד, שנחשבה לחלוצה בתחום ההתערבות הסיעודית בבריאות הנפש בחברה.
התאוריה שלה עוסקת בקשר בין האדם ללחצים סביבו ובתגובתו אליהם.
היא הוסמכה לאחות בשנת 1947 מבית הספר לאחיות באקרון, אוהיו.
היא עברה לקליפורניה ושימשה כאחות בבית חולים ובהמשך גם כאחות ראשית.
בהמשך שימשה גם כמדריכה בבית הספר לאחיות.
בשנת 1957 החלה ניומן את לימודיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בתואר דו-חוגי בפסיכולוגיה ובריאות הציבור, ושם קיבלה תואר ראשון בסיעוד.
ב-1966 היא קיבלה תואר שני בבריאות הנפש ובריאות ציבורית מאוניברסיטת קליפורניה.
ניומן נחשבה לחלוצה בתחום של מעורבות סיעוד בבריאות הנפש בחברה.
היא החלה לפתח את המודל שלה בעת ששימשה כמרצה בתחום בריאות הנפש בחברה, באוניברסיטת קליפורניה.
ב-1972 המודל שלה פורסם לראשונה כ"מודל ללימוד גישת האדם השלם לבעיות החולה", במחקר הסיעודי.
ב-1985 קיבלה דוקטורט בפסיכולוגיה מאוניברסיטת מערב פסיפיק.
בשנת 1998 קיבלה דוקטורט לשם כבוד מאוניברסיטת גרנד עמק סטייט, במישיגן.
ניומן הגדירה בתאוריה שלה ארבעה מושגי יסוד אשר שימושיים לסיעוד כמו גם למקצועות בריאות אחרים.
ארבעה מושגי יסוד אלו מקיימים יחסי גומלין ביניהם.
סיעוד - הסיעוד הוא מקצוע העוסק באינטראקציה בין האדם ובין שלל המשתנים המשפיעים על תגובתו לגורמי לחץ.
האחות צריכה לשמש כרכזת של שירותי הבריאות עבור המטופל.
באמצעות התערבותה המטופל יגיע לרמה המקסימלית של בריאות המערכת שלו על ידי הפחתת השפעתם של גורמי הלחץ באמצעות שלוש רמות של מניעה.
אדם - ניומן התייחסה בתאוריה שלה אל "קליינטים", אלו הם אנשים, קבוצות, קהילות או מערכות חברתיות.
הקליינט הוא שילוב דינמי של חמישה משתנים: פסיכולוגים, פיזיולוגיים, חברתיים-תרבותיים, התפתחותיים ורוחניים ואלו הם גורמי ההישרדות שלו.
גורמים אלו מוקפים בקווים שונים של הגנה.
סביבה - זהו מכלול הגורמים החיצוניים והפנימיים הסובבים את היחיד ומשפיעים עליו.
ניומן הגדירה שלושה סוגי גורמים: פנימיים (תוך אישיים), חיצוניים (בין אישיים) ונוצרים (גורמים הנוצרים במהלך החיים שהאדם משתמש בהם כהגנה בזמן התמודדות).
בנוסף היא הדגישה כי גורמי לחץ הם כוחות סיבתיים חזקים העלולים לגרום לחוסר יציבות במערכת.
בריאות - זוהי "אנרגיית החיים".
הבריאות איננה מוגדרת באופן חד משמעי, היא נתפסת כרצף מבריאות ועד למחלה.
בריאות תוגדר לפי מידת ההרמוניה בין חמשת המשתנים של הקליינט.
הקליינט הוא מערכת פתוחה, וכתוצאה מכך יש זרימת אנרגיה קבועה בינו לבין סביבתו.
מידת הבריאות, אם כן, נקבעת על פי כמות האנרגיה הנדרשת כדי לשמור ולתחזק את יציבות המערכת.
הבריאות האופטימלית נתפסת כמצב בו צורכי האדם מסופקים.
ניתן לומר כי על פי ניומן בריאות הוא המצב האופטימלי של בריאות קליינט ספציפי, בנקודת זמן נתונה.
נימן הגדירה בתאוריה שלה את המושג "קווי הגנה".
במושג זה יש את הקו הרגיל, הקו שנחשב למצב היציבות התקין אצל הקליינט.
זהו קו דינמי, שמתפתח עם הזמן וכולל את כלל התגובות הנורמליות של הקליינט לגורם לחץ ומשקף את רמת הבריאות הנורמלית שלו.
לפני קו זה קיים הקו הגמיש שמגן על הקו הרגיל.
לעומתו יש את קווי ההתנגדות שמופעלים במקרה שגורמי הלחץ פורצים את קו ההגנה התקין.
ניומן הגדירה שלוש רמות מניעה.
רמות מניעה אלו מייצגות רמות שונות של התערבות של האחות, שבאה מתוך מטרה לחזק את יציבות המערכת.
התערבות ראשונית - רמה זו משפיעה על קו ההגנה הגמיש.
ברמה זו יהיה דגש על מניעה, ועל חיזוק קווי ההגנה.
התערבות שניונית - רמה זו משפיעה על קו ההגנה הרגיל.
ברמה זו יינתנו אבחון מהיר וטיפול בסימפטומים.
התערבות שלישונית - רמה זו משפיעה על קווי ההתנגדות.
היא מורכבת ודורשת הסתגלות, מניעה וחזרה ליציבות.
בטי בלו (במקור: 37°2 le matin, בתרגום לעברית: 37.2° בבוקר.
37.2 מעלות צלזיוס היא הטמפרטורה הרגילה לאישה בהריון בבוקר) הוא סרט קולנוע צרפתי משנת 1986. את הסרט ביים ז'אן ז'אק ביינקס ומככבים בו באטריס דאל וז'אן-הוג אנגלאד.
הסרט זכה לכ-3.6 מיליון צפיות והיה הסרט השמיני ברווחיותו באותה שנה בצרפת.
הסרט היה מועמד לפרס באפט"א לקולנוע ולפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר.
הוא זכה בפרס סזאר לפוסטר הטוב ביותר.
בשנת 1992 הוא זכה בפרס הסרט הטוב ביותר (סיכת החלל המוזהבת) בפסטיבל הסרטים של סיאטל.
בשנת 2005 גרסת הבמאי יצאה לאור, עם עוד כשעה לסרט.
הסרט עוסק בבטי וזורג, זוג אוהבים שגרים בבקתה בחוף.
אהבתם נמצאת בשלב מלא-תשוקה, ומתוארת דרך סצנות סקס מפורשות וגרפיות רבות.
הוא עובד כאיש מלאכה בשביל הבעלים של כפר הנופש.
בטי היא אישה אימפולסיבית שמחפשת חיים טובים יותר.
במהלך ריב ביניהם, בטי מגלה את כתביו של זורג וחושבת שהוא כותב מחונן.
בהמשך הם עוברים לעיר, מתגוררים אצל חברתה של בטי, ליסה, והחבר שלה אדי.
בטי מנסה בכל מאודה לפרסם את הספר, אך הוא נדחה על ידי המוציאים לאור.
בישראל המועצה לביקורת סרטים ומחזות הורתה לקצץ את סצנות הסקס מהסרט ולא רק להגביל את גיל הצפייה.
קונסואלו דה הבילנד - ליסה
בטי גארט הייתה שחקנית, קומיקאית, זמרת ורקדנית אמריקאית זוכת פרס גלובוס הזהב על תפקידה בסדרה "הכל נשאר במשפחה".
גארט נולדה בעיר סנט ג'וזף שבמדינת מיזורי.
בתם של אליזבת אוקטביה וקורטיס גארט.
לאחר גירושי הוריה עברה להתגורר עם אמה במספר מלונות דרכים.
היא בלתה את רוב ילדותה ונעוריה בסיאטל.
למדה משחק ב"בבית הספר לתיאטרון בית הבובות" שבניו יורק סיטי ובנוסף גם ריקוד תחת אנה סוקולוב ומוזיקה.
גארט החלה להתפרסם בתור שחקנית קולנוע בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 בסרטים "יום בניו יורק" בתפקיד הילדי לצידו של פרנק סינטרה, "קח אותי לבייסבול" של באזבי ברקלי ו"הבת של נפטון" בתפקיד בטי בארט.
בשנת 1973 הצטרפה גארט לצוות שחקני הסיטקום "הכל נשאר במשפחה".
בסדרה היא הופיעה בתפקיד השכנה איירין לורנצו, בעבור משחקה היא זכתה בשנת 1974 בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה.
ב-1976 החלה גארט לשחק בסדרה הקומית "לוורן ושירלי" בתפקיד בעלת הבית ולימים אמה החורגת של לוורן אדנה בייביש דה פזיו, תפקיד אותו מילאה מהעונה השנייה עד העונה השישית.
גארט הייתה נשואה לכוכב הקולנוע לארי פארקס משנת 1944 עד למותו בשנת 1975. לגארת נולדו שני ילדים ממערכת זו, גארט והשחקן אנדרו פארקס.
גארט נפטרה ב-12 בפברואר 2011 מנסיבות בריאותיות בלוס אנג'לס כשהיא בת 91.
על שמה של גארט הונצח בשנת 2003 כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בטי סמית הייתה סופרת אמריקאית.
בטי סמית נולדה בברוקלין, ניו יורק להורים מהגרים מגרמניה.
היא גדלה בעוני בשכונת ויליאמסבורג בברוקלין ולמדה בבית ספר תיכון לבנות.
חוויות אלה מילדותה ומנעוריה שימשו בסיס לספרה הראשון, אילן גדל בברוקלין, שיצא לאור בשנת 1943.
סמית, גם הוא בן ברוקלין, עברה עמו לאן ארבור שבמישיגן, שם למד משפטים באוניברסיטת מישיגן.
בשנים אלה ילדה שתי בנות וחיכתה עד שהגיעו לגיל בית-ספר כדי להשלים את השכלתה הגבוהה.
אף כי לא סיימה את בית הספר התיכון, התירה לה האוניברסיטה להירשם כסטודנטית.
בלימודיה ליטשה את כישוריה בעיתונאות, ספרות, כתיבה ודרמה וזכתה בפרס אוורי הופווד היוקרתי.
בשנת 1938 התגרשה מבעלה ועברה לצ'אפל היל, צפון קרוליינה, שם נישאה לג'וזף ג'ונס בשנת 1943, השנה שבה יצא לאור ספרה "אילן גדל בברוקלין".
היא חברה לג'ורג' אבוט בכתיבת הלברית לעיבוד למחזמר באותו שם, משנת 1951. לאורך כל חייה עבדה סמית כמחזאית, ועל כך קיבלה פרסים ומענקים רבים, בהם מענק רוקפלר ומענק מגילדת המחזאים על עבודתה בתחום הדרמה.
בטי סמית מתה ב-17 בינואר 1972, בגיל 75, מדלקת ריאות, בשלטון, קונטיקט.
אילן גדל בברוקלין תרגם עמיהוד תבור, נ' טברסקי, תל אביב, תש"ז
אילן גדל בברוקלין תרגמה טובה קשת, עמיהוד תבור, הוצאת אור עם, תל אביב, תשמ"ח
מחר יהיה טוב יותר, תרגם יצחק אחימן, נ' טברסקי, תל אביב, תש"י
מחר יהיה טוב יותר, תרגמה דגנית דיצ'ק, הוצאת אור עם, תל אביב, תשמ"ט
פריחת הלבבות, תרגם מאיר ויזלטיר, הוצאת מ.
"אילן גדל בברוקלין", במאי אליה קאזאן, שחקנים ראשיים: ג'יימס דאן, ג'ואן בלונדל ודורותי מקגוויר, 1945
"פריחת הלבבות", במאי אלכס סגל, שחקנים ראשיים ג'ורג' צ'מברלין ואיבט מימייה, 1965
אליזבט "בטי" אלוור (באסטונית: Betti Alver; 23 בנובמבר 1906, ייגבה, אסטוניה – 19 ביוני 1989, טרטו, אסטוניה) (משנת 1937, אליזבט טאלוויק, ומשנת 1956 אליזבט לֶפּיק){{הערה|1=ערך על אלוור (אנגלית) בתוך Columbia Dictionary of Modern European Literature.}} הייתה משוררת וסופרת אסטונית בולטת.
היא שייכת לדור הראשון שהתחנך בבתי הספר של אסטוניה העצמאית.
היא השתייכה לקבוצה קטנה אך רבת השפעה של משוררים אסטוניים בשם Arbujad ("מגידי העתידות"), שכללה גם את ברנרד קאנגרו, אוקו מאסינג, קרסטי מרילאס, מארט ראוד, אוגוסט סאנג, הייטי טאלוויק (בעלה של אלוור) ופאול וידינג.
לאחר מלחמת העולם השנייה אסרו סוכני NKVD את טאלוויק, והוא גורש לסיביר ומת במחנה עבודה שם, בשנת 1947. במשך כשני עשורים לא פרסמה שירה, כמחאה נגד השלטון הסובייטי, אך חזרה לפרסם בשנות ה-60 של המאה ה-20. בתקופה זו פרסמה את קובץ השירים Tähetund''.
היא אף פרסמה רומנים ותרגומים, בהם תרגום לרומן בחרוזים יבגני אונייגין מאת פושקין.
ביובל המאה להולדתה הוקם מוזיאון מוקדש לחייה וליצירתה במקום הולדתה ייגבה.
בטי היא להקה מניו יורק, שמגדירה עצמה להקת נשים פמיניסטית, שעוסקת בבידור אקטיביסטי.
הלהקה מופיעה במגוון סגנונות מוזיקליים, כולל רוק אלטרנטיבי, טכנו-ביט, ג'אז מדובר, ספוקן וורד, ועוד, והיא מוכרת בשל שירי הנושא שביצעה עבור תוכניות טלוויזיה, כולל ישנן בנות, ובשל "BETTY RULES", המופע המוזיקלי בבימויו של מייקל גרייף (הידוע מ"רנט") שעלהאוף ברודוויי ב-2002.
הלהקה קמה בוושינגטון הבירה לקראת סוף שנות השמונים, וב-1989 עברה לניו יורק.
מייסדות הלהקה היו אליסון פלמר (שירה, בס), אליזבת זיף (שירה, גיטרה,) ואיימי זיף (שירה, צ'לו).
בטי התחילה כהרכב א-קפלה, ספוקן וורד וטכנו ביט, והתפתחה לעוד סגנונות.
השם של האלבום הראשון שלה, "Hello BETTY!" מתייחס לאופן שבו הלהקה פותחת את כל ההופעות שלה, בקריאה זו מהקהל.
בטי הופיעה בכל הפרקים של סדרת HBO מ-1989, "Encyclopedia", בה שרו שיר חינוכי המתייחס למילת נושא של הפרק, וכן את שירי הפתיחה והסגירה של התוכנית.
הקבוצה גם הופיעה בפרק זוכה פרס אמי ברשת PBS, בתוכנית החינוכית "TV411", ובמגוון תוכניות טלוויזיה נוספות ב-MTV, ערוץ האוכל ואחרים, בנוסף למגוון סרטי קולנוע.
בשנת 2002 הקבוצה כיכבה במופע אוף ברודוויי על שמן, "BETTY RULES", אותו ביים מייקל גרייף, הידוע מהמחזמר "רנט".
המחזמר רץ במשך תשעה חודשים בתיאטרון זיפר בניו יורק, ועלה לאחר מכן בערים אחרות, כולל שיקגו ווושינגטון הבירה.
בטי הופיעה כמופע אורח באופן קבוע בסדרת הטלוויזיה ישנן בנות, לה הן גם סיפקו את שיר הנושא.
בטי מגדירה את עצמה כלהקה אקטיביסטית, והיא מופיעה במחאות ואירועים בנושאים שמעניינים את חברות הלהקה, כולל פמיניזם, חינוך, זכויות להט"ב, סרטן השד, איידס, הזכות להפלות, התנגדות לאלימות מינית, ועוד.
מופעי ההתרמה שלהן גייסו במצטבר מעל $25 מיליון.
ב-2013 הקימה הלהקה מיזם בשם "The Betty Effect", שמטרתו לעודד שינוי חברתי ופוליטי באמצעות מופעים מוזיקליים.
הקמפיין של "אפקט בטי" בשם "RISE: Using Your Unique Voice To Create Change", פועל יחד עם משוררים, מוזיקאים, סטודנטים, ומארגנות קהילתיות בנושא סחר בנשים בערים דלהי, קולקטה, שילונג, גוואהאטי, והיידראבאד.
"ישנן בנות" - Showtime (שיר נושא והופעות קבועות)
"העשב של השכן" — עונה 6, פרק 8 - Showtime (שיר סיום)
בטי האטון הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה, רקדנית, זמרת ובדרנית אמריקאית.
האטון נולדה בבאטל קריק, מישיגן, בשם "Elizabeth June Thornburg ".
כשהייתה בת שנתיים, נטש אביה את המשפחה, ואמה השתיינית נותרה לבדה לגדל את האטון ואחותה מריון.
במהלך תקופת השפל הגדול התפרנסה האם מהובלת רהיטים מרופדים וכן מתפעול מסבאת ספיק איזי, בה גם הופיעו בנותיה.
עקב פעילות זו, שהייתה בלתי חוקית במהלך תקופת היובש, הן נאלצו לנדוד ממקום למקום עד שהתיישבו בדטרויט, שם השלימה בטי את לימודיה.
מנצח תזמורת ג'אז בשם וינסנט לופז התרשם מהופעתה ועזר לה להיכנס לעולם הקולנוע.
הופעותיה הראשונות בקולנוע היו בתפקידים קצרים במחזות זמר של חברת האחים וורנר.
לאחר מכן הוחתמה על חוזה בסרטי פרמאונט והקריירה שלה החלה לפרוח.
היא הופיעה בקומדיות ומחזות זמר לצידם של בוב הופ, פרד אסטר, בינג קרוסבי ועוד.
ב-1943 הפכה לכוכבת מפורסמת כאשר כיכבה במשחקה בסרט "הנס של מורגן קריק", בה גילמה נערה חביבה אך קלת דעת המבלה במסיבה, ולאחר מכן מתעוררת נשואה ובהריון, אך אינה זוכרת מיהו בעלה.
הסרט שהיה הצלחה גדולה, נאסר במספר מדינות שמרניות בארצות הברית.
האטון הייתה ידועה באופייה הסוער וכונתה בשם "הפצצה הבלונדינית".
הצלחתה הגדולה ביותר של האטון הייתה בתפקיד אנני אוקלי במחזמר אנני אוקלי אשת לפידות לצידו של הווארד קיל בשנת 1950. היא נבחרה להחליף את ג'ודי גארלנד שפרשה בגלל תשישות נפשית.
בעקבות הצלחתה זו נבחרה לשחק בסרט ההצגה הגדולה בתבל בבימויו של ססיל ב.
הסרט העוסק בחיי קרקס, זכה להצלחה גדולה ולפרס אוסקר על הבימוי והתסריט אבל האטון הסתכסכה עם המפיקים והאולפנים סירבו להעסיק אותה.
סרטה האחרון היה "פגישת מחזור" ("Spring Reunion") לצידו של דיינה אנדרוז בשנת 1957.
היא המשיכה בהופעות בטלוויזיה, בברודוויי ובלאס וגאס.
כן הופיעה בתוכניות של דינה שור ולוסיל בול.
היא הוציאה גם מספר תקליטים.
האטון הייתה נשואה ארבע פעמים.
היא מתה בביתה בפאלם ספרינגס בגיל 86 מסיבוכים של סרטן המעי הגס.
בטי מיי טייגר ג'אמפר, הידועה גם בשם פוטאקי הייתה האישה הראשונה ועד כה היחידה לשמש כראשת השבט של אומת הסמינול של פלורידה.
טייגר, שהייתה אחות סיעודית, הייתה בין מייסדי עיתון השבט הראשון ב-1956, ושימשה כעורכת העיתון העיקרי של השבט בשנות ה-1970, The Seminole Tribune, ועבור פועלה זכתה בפרס מפעל חיים מאגודת העיתונאים הילידים.
ב-2001 היא פרסמה את ספר זיכרונותיה, A Seminole Legend.
טייגר הייתה בת השבט הראשונה לסיים לימודי בית ספר תיכון ותוכנית לימודי סיעוד.
בנוסף לעבודתה בעיתון, היא הייתה מנהלת התקשורת של השבט.
היא נולדה בשם בטי מיי טייגר ב-27 באפריל 1923 במחנה סמינולי סמוך לאינדיאנטאון שבפלורידה.
היא הייתה בתם של אדה טייגר, אישה סמינולית משבט הנחש, ולוכד צרפתי.
סבתה הסמינולית נתנה לה את השם השבטי שלה, פוטאקי.
על פי המנהג המטרילינארי של הסמינול, בטי מיי קיבלה את שם משפחתה מאמה.
באומת הסמינול הייתה התנגדות חריפה לנישואי תערובת, וילדים שנולדו מנישואים כאלה לעיתים היו ננטשים בביצת האוורגליידס למות שם.
כשבטי מיי הייתה בת חמש, מספר אנשי רפואה סמינולים איימו להוציא אותה ואת אחיה להורג, כי אביהם היה לבן.
הדוד-רבא שלה התנגד לאותם גברים, והעביר את המשפחה לשמורה בדניה, שבמחוז בראוורד, שם הממשלה הגנה על הילדים.
המשפחה ויתרה על נכסים והכנסות כדי לקיים מעבר זה.
בטי מיי דיברה את השפות קריק ומיקסוקי מינקות, ונהנתה לשמוע את קרובי משפחתה מספרים את סיפורי השבט שהועברו בעל פה מאבותיהם.
"אלה היו סיפורים שלימדו אותך איך לחיות", היא אמרה.
מאוחר יותר העלתה את הסיפורים על הכתב כדי שיהיו זמינים לדורות הבאים.
בתור נערה, טייגר הייתה נחושה גם ללמוד לקרוא ולכתוב באנגלית.
במערכת החינוך המופרדת גזעית של פלורידה, לא הסכימו לקבל בני סמינול בבתי הספר הלבנים ואף לא בבתי הספר השחורים.
לפיכך, טייגר החליטה ללמוד בפנימיה ממשלתית לאינידאנים, ונרשמה במוסד כזה בצפון קרולינה, יחד עם בת דודתה מרי ואחיה הקטן הווארד.
בבית הספר, שהיה בעיקר של שבט הצ'רוקי אך כלל 700 תלמידים דוברי מגוון שפות, היא התחילה ללמוד אנגלית בגיל 14. יחד עם בת דודתה, היא הייתה לבת השבט הראשונה (מכל מגדר) להשיג השכלה פורמלית, והראשונה משבטה ללמוד לקרוא ולכתוב אנגלית.
היא סיימה את לימודי התיכון ב-1945, ונרשמה ללימודי סיעוד בבית החולים האינדיאני קאיווה באוקלהומה, וסיימה את לימודי התעודה כעבור שנה.
בשבט הסמינול המסורתי, רבים הסכימו להיות מטופלים רק על ידי מרפאים שבטיים.
רבים מבני משפחתה החזיקו בתפקידי מרפאים: אמה, דודים, והדוד-רבא ג'ימי.
בניגוד לגברים, אמה הסכימה גם לקבל רפואה לבנה ובתי חולים, בגישה שכל מה שיכול לסייע לאנשים חולים הוא לגיטימי.
לאחר שסיימה את לימודי הסיעוד, טייגר חזרה לפלורידה, שם עברה הכשרת שטח.
היא נישאה למוזס ג'אמפר, ולהם נולדו בן, מוזס, ושתי בנות שמו בגיל ינקות.
אחרי זה, השניים אמצו שתי ילדות משבט הסמינול, בטנר רוג'ר וסקרלט.
בטי מיי טייגר ג'אמפר עבדה כאחות במשך 40 שנה, ופעלה כדי לשפר את מערכת הבריאות בקהילת הסמינול.
היא הייתה נוסעת והולכת ברגל ברחבי אזורים גדולים מאוד ומרוחקים כדי להגיע לסמינולים שהיו צריכים טיפול רפואי, ויחד עם עוד אחות חיסנה ילדים רבים בפעם הראשונה.
היא ואמה, שהייתה מיילדת, הצליחו לשכנע נשים ללכת לבית החולים בעת הצורך, ובכך חיברו בין הרפואה המסורתית ושל העולם החדש.
ב-1967, טייגר-ג'אמפר נבחרה כראשת השבט הראשונה, כעשור לאחר ששבטה זכה בהכרה פדרלית.
היא תפקדה כצ'יף במשך כארבע שנים, והייתה חברה במועצת השבט במשך כ-16 שנים.
תחת הנהגתה, השבט עבר מסף פשיטת רגל ב-1967 ליתרה של כחצי מיליון דולר כפרשה מתפקידה ב-1971.
היא ייסדה את הארגון שבטים דרומיים ומזרחיים מאוחדים (USET), שנועד לנהל תוכניות בריאות וחינוך עבור שבטים חברים; הארגון גם הפך ללובי חזק מול הקונגרס האמריקאי.
ב-1970 היא הייתה אחת משתי הנשים שמונו על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון לקונגרס הלאומי להזדמנויות עבור אינדיאנים.
ב-1956, טייגר-ג'אמפר הייתה בין מייסדי עיתון שבטי קטן, Seminole News.
העיתון עבר מספר גלגולים, כולל סגירה, עד שבשנת 1970 קם עיתון שבטי חדש, שנקרא לימים The Seminole Tribune.
טייגר-ג'אמפר עבדה כעורכת העיתון מספר שנים, וגם הייתה מנהלת התקשורת של השבט.
היא כתבה מאמרים רבים על מסורות שבטיות ותרבות הסמינול.
בשנת 1999, לעיתון היה צוות של לפחות עשרה עובדים (אינידאנים ולבנים), והיה מופץ ברחבי ארצות הברית והעולם.
אגודת העיתונאים הילידים העניקה לטייגר-ג'אמפר את פרס מפעל החיים הראשון מטעמה.
ב-2001 פרסמה טייגר-ג'אמפר את ספר זכרונותיה, A Seminole Legend (אגדה סמינולית), ופתחה אתר אינטרנט.
היא סיפרה בראיון שהיו לה שלוש מטרות בחיים: "לסיים את לימודי בית הספר, ללמוד סיעוד ולעזור לבני עמי, ולכתוב שלושה ספרים".
היא סברה שהיא הצליחה במטרותיה, ויותר.
המטריארכית האחרונה של שבט הנחש, טייגר-ג'אמפר מתה בשנתה ב-14 בינואר 2011.
בנוסף, קריינה טייגר-ג'אמפר סיפור סמינול מסורתי, "אשת התירס".
ב-1989, העיתון החודשי The Seminole Tribune היה העיתון הילידי הראשון לזכות בפרס העיתונות על שם רוברט פ.
באותה שנה, העיתון היה גם מועמד לפרס פוליצר.
ב-1994, טייגר-ג'אמפר הוכנסה להיכל התהילה לנשים של פלורידה.
זכתה בפרס המורשת Folklife מטעם מחלקת המדינה של פלורידה.
קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פלורידה סטייט.
ב-1997 היא קיבלה את פרס מפעל החיים הראשון מטעם אגודת העיתונאים הילידים.
גם ב-1997, זכה העיתון The Seminole Tribune בחמישה פרסים מטעם אגודת העיתונאים הילידים.
ב-1997, מונתה טייגר-ג'אמפר לאשת השנה מטעם הוועדה למעמד האישה של פלורידה.
ננסי אליזבת '"בטי" אוליפנט הייתה בלרינה קנדית ומייסדת של בית הספר הלאומי של קנדה לבלט במשותף עם סליה פרנקה.
אוליפנט נולדה בלונדון בשנת 1918. אביה היה עורך דין שנהרג בתאונת רכבת מספר שבועות לאחר לידתה.
בילדותה אוליפנט סבלה מדלקת ריאות כרונית, ורופאיה יעצו כי עליה ללמוד שיעורי בלט כדי לשפר את מצבה הבריאותי.
אמה רשמה אותה ללימודי בלט אצל מיס שין, שמוריה למדו את אמנות הבלט ברוסיה.
לאורך כל הקריירה שלה אוליפנט הייתה ידועה כמי שאימצה את סגנון ההוראה של הבלט הרוסי.
היא למדה עם תמרה קרסבינה, לורן נוביקוב ומארי רמברט.
בלונדון, כשמלאו לה 17 שנים, היא הקימה בית ספר לבלט משלה.
היא עברה לקנדה ב-1947. ב-1951, היא נבחרה להיות סולנית הבלט הלאומי של קנדה לבקשת סליה פרנקה, מנהלת הבלט.
לאחר 8 שנים, ב-1959, היא ופרנקה הקימו את בית הספר הלאומי לבלט של קנדה (National Ballet School of Canada).
בין בוגרי המוסד ניתן למנות אמני בלט קנדיים בולטים וידועים כגון: הרקדן והמנהל האמנותי פרנק אוגסטין; הרקדן בעל אות הכבוד של מסדר קנדה, רקס הרינגטון; הרקדנית והמנהלת האמנותית קרן קין; הרקדן, הכיארוגרף והמנהל האמנותי ג'יימס קודלקה; והרקדנית, המפיקה, המנהלת האמנותית והיוצרת ורוניקה טננט.
טכניקת הלימוד של המוסד החינוכי שהקימו הייתה מבוססת על שיטת הוראת הבלט הקלאסי Cecchetti method.
ב-1959, מונתה אוליפנט למנהלת אמנותית במשותף של הבלט הלאומי של קנדה.
היא התפטרה לאחר 6 שנים, בשנת 1975, על מנת להקדיש את מרב כוחותיה לבית הספר שהקימה.
היא פרשה מתפקיד זה כשמלאו לה 71 שנים.
היא הייתה ידועה כקפדנית, בעלת דרישות וסטנדרטים גבוהים והתעקשות על טכניקה.
באוטוביוגרפיה שכתבה, היא תיארה את הקושי לפתח חיים פרטיים וליצור חיי משפחה, לצד הנחמה והפיצוי שמספקת קריירה מצליחה.
היא קיבלה את אות הכבוד מסדר קנדה ב-1972, וב-1985 קיבלה את אות הכבוד הבריטי מסדר עמיתי הכבוד.
ב-1988, הבלט הלאומי של קנדה קרא לבמת ההופעות החדשה שהוקמה בשם "תיאטרון בטי אוליפנט".
ב-1996, היא פרסמה את האוטוביוגרפיה "גברת O: החיים שלי בריקוד" ().
אוליפנט הלכה לעולמה בסנט קת'רינס שבאונטריו בגיל 85.
בטי פייג' הידועה לשמצה הוא סרט ביוגרפי משנת 2005 בבימויה של מרי הארון.
התסריט מאת אהרון וגווינביר טרנר מבוסס על חייה של דוגמנית הפין-אפ והפטיש משנות ה-1950 בטי פייג', המגולמת על ידי גרטשן מול.
בטי פייג היא צעירה שאפתנית ונאיבית מבית נוצרי אשר משתוקקת לעזוב את נאשוויל, טנסי, בעקבות ילדות של התעללות מינית, נישואים כושלים בזמן המלחמה, ואונס קבוצתי.
ב-1949, היא יוצאת לניו יורק, שם היא לומדת משחק.
צלם חובב בשם ג'רי טיבס מגלה אותה הולכת בחוף קוני איילנד והיא מסכימה לדגמן עבורו.
הוא מציע לה לשנות את סגנון שיערה לתסרוקת עם פוני שיהיה לה לסימן היכר.
בטי הופך לחביבת צלמי הטבע, והיא לא מהססת להסיר את בגדיה לבקשת הצלמים.
צילומי הצעירה החטובה מגיעים לידיהם של אח ואחות יזמים, פולה ואירווינג קלו, שמנהלים עסק מכובד בו הם מוכרים סטילס ומזכרות מסרטים, ומתחת לשולחן, גם סוחרים בחומרי פטיש, כולל תמונות, מגזינים, וסרטונים.
הדוגמנית שלהם, מקסי, לוקחת את בטי תחת כנפה, ועד מהרה בטי מוצאת את מצטלמת בעירום, ומשחקת תפקידי סאדו-מאזו ובונדג' עבור "לקוחות מיוחדים" של העסק.
בטי מתייחסת לעירום כדבר טבעי, והיא כה תמימה שהיא לא מודעת לאופי המיני של הצילומים שהופכים אותה במהירות לכוכבת בעולם הבונדג' המחתרתי.
אך ב-1955, מחלקת המוסר של המשטרה פושטת על העסק, וכתוצאה בטי נקראת להעיד בשימוע של ועדת סנאט החוקרת את השפעות הפורנוגרפיה על בני נוער, בראשות הסנטור אסטס קפובר, המנסה לבנות קריירה שתביא אותו לבית הלבן בעזרת סוגיות של מוסר.
היא מחכה בסבלנות במשך 12 שעות כדי לענות לשאלות הוועדה, אך קפובר (מסיבות לא ידועות) מחליט לא להביא אותה בפני הוועדה ושולח אותה לדרכה ללא הסבר.
כאשר מתבהר לה כי מלהקים מעוניינים במוניטין שלה מאשר בכישורי המשחק שאולי יש לה, בטי מחליטה לפרוש למיאמי ביץ'.
ללא אופק לקריירה, וכמעט ללא חיי חברה, היא נתקלת בכנסייה אוונגליסטית קטנה, נכנסת פנימה ורצה קדימה כדי לחבק את ישו במהלך מפגש התפילה.
למרות שהיא מתעקשת שהיא לא מתביישת בשום דבר שעשתה, נראה שהיא שמחה להשאיר את העבר שלה מאחוריה ולחזור לשורשיה הרוחניים, והיא מתחילה להטיף את דבר האלוהים בפינות רחוב.
בניו יורק, אירווינג סובל ממתח ובריאות לקויה.
הוא מחליט שהוא ואחותו חייבים לשרוף את אוסף התמונות והסרטים האירוטיים שלהם כדי להימנע מתביעה פלילית.
פולה מסכימה כדי לרצות את אחיה, אבל בסתר שומרת נגטיבים רבים של צילומיה של בטי, וכך משמרת אותם לדורות הבאים.
עשורים לאחר שנעלמה מהנוף, בטי מאובחנת כסכיזופרנית, ובשני מקרים נפרדים מנסה לדקור מספר אנשים, ומתאשפזת במוסד.
גרטשן מול בתפקיד בטי פייג'
מולי מור בתפקיד בטי הצעירה
אן דאוד בתפקיד עדנה פייג'
כריס באואר בתפקיד אירווינג קלו
לילי טיילור בתפקיד פולה קלו
ג'ארד האריס בתפקיד ג'ון וילי
קארה סימור בתפקיד מקסי לי
שרה פולסון בתפקיד באני ייגר
דייוויד סטראתיירן בתפקיד סנאטור אסטס קפובר
אוסטין פנדלטון בתפקיד הרברט ברגהוף
נורמן רידוס בתפקיד בילי ניל
ברצועת הבונוס ב-DVD של הסרט, הארון והמפיקה פמלה קופלר מדברות על ההחלטה לצלם את רוב הסרט בשחור-לבן, מכיוון שהרגישו שזה תופס את רוח התקופה הנוסטלגית, ובעיקר עבור ההשפעה הפסיכולוגית על הקהל.
תוך כדי כתיבת התסריט, הארון ידעה שהיא רוצה לצלם את הסצנות במיאמי בצבע על מנת לספק ניגוד חריף בין חייה המקצועיים של בטי לבין בריחתה מהם.
ו מוט הופפל III השתמש בפילם צבעוני ישן כדי לדמות את צבעי הטכניקולור העזים והעליזים של סרטי שנות ה-1950.
השחקנית/תסריטאית גווינביר טרנר, שכתבה את התסריט לסרט יחד עם מרי הארון, הייתה אמורה במקור לככב בתפקיד בטי פייג, אך התפקיד ניתן לגרטשן מול כאשר ההפקה התקשתה לגייס מימון.
הארון אמרה שמהאודישן הראשון של מול היא הייתה בחירתה הראשונה.
מול לא רק הייתה דומה מאוד לפייג', אלא גם הצליח ללכוד את הרוח התמימה שלה והטבעיות שלה, בעוד שחקניות אחרות ניסו לשחק אותה "סקסית באופן כבד ובוטה".
בכורת הסרט התקיימה ב-2005 בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי של טורונטו, והוצגה גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין וב-South by Southwest Film Festival לפני שיצה בהפצה מוגבלת בארצות הברית ב-14 באפריל 2006.
הסרט קיבל דירוג של 56% באתר Rotten Tomatoes.
מנולה דרג'יס, מבקרת של הניו יורק טיימס, שבחה את הופעתה של מול בסרט.
רוג'ר איברט, בטור הביקורת שלו בשיקגו סאן-טיימס אמר "הטון של הסרט הוא מאופק ורפלקסיבי.
הסרט לא מגן על פורנוגרפיה, אך רואה אותה (בגרסת שנות ה-1950 שלה) בנוסטלגיה עמומה לזמנים נאיביים יותר".
גם מיק לאסאל בביקורת בסן פרנסיסקו כרוניקל הרעיף שבחיו על מול, ואמר שהביצוע שלה לבד הוא סיבה לראות את הסרט.
בבקורתו ברולינג סטון, פיטר טרוורס דירג את הסרט עם שלושה מתוך ארבעה כוכבים, וציין שהיה קל "להפוך את חייה של בטי להתבוססות בקינק וסאדו-מאזו...
לא שיש משהו לא בסדר עם זה.
רק שהבמאית, מרי הארון, אשר כתבה את התסריט המפולפל יחד עם גווינביר טרנר, לא עושה את הצפוי.
היא מתוחכמת מדי לזה, וגם מצחיקה באופן חתרני....
היא פשוט הייתה צריכה את השחקנית הנכונה שתגלם את בטי.
גרטשן מול היא הדבר החם בכל מובן של המונח.
היא מספקת את ההופעה הראשונה על ידי שחקנית השנה שראויה לשיקול רציני לפרס אוסקר".
גרטשן מול הייתה מועמדת לפרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה, אך הפסיד להלן מירן בסרט המלכה.
בטי סגל (ביידיש: בעטי סעגאַל; 1 בספטמבר 1916 – 10 באוגוסט 1985) הייתה שחקנית וזמרת יהודייה-פולנייה וישראלית, שפעלה בווילנה ובישראל.
בטי בת ישראל נולדה בשנת 1916 בעיר וילנה, (אז חלק מפולין, כיום בירת ליטא) במשפחה בת ארבעה ילדים.
למדה משחק בסטודיו הדרמטי בווילנה בהדרכתו של איבוֹ גאל .
שיחקה בווילנה בתיאטרון הבובות "מידים".
נישאה בגיל 18 לברל, קונדיטור במקצועו.
עם פלישת הנאצים לליטא הוקם בעיר גטו וילנה והיא ומשפחתה גורשו אליו.
היא עבדה בניקיון בתחנת הרכבת בעיר.
בעלה ובנה בן ה-8 נשלחו להשמדה באחת האקציות.
לאחר שנה בגטו נשלחה באקציה עם משפחתה לגטו ריגה, שם שרדה עד שחרור העיר בידי הסובייטים.
לאחר מלחמת העולם השנייה עברה מריגה לעיר לודז', שם עבדה במשרד לחיפוש־קרובים ופגשה שוב את ישראל סגל, מי שהיה המנהל האמנותי של התיאטרון בגטו וילנה ואיבד את אשתו, מירה, בשואה.
השניים נישאו ועברו לאזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה, שם נקלטו במחנה עקורים במינכן.
ישראל נמנה עם מייסדי תיאטרון שארית הפליטה – "התיאטרון היהודי של מינכן" (ביידיש: מינכענער ייִדישער טעאַטער, ובראשי תיבות: מיט).
ממניעים ציוניים בחרו השניים בקיץ 1949 לעלות לישראל מסגרת העלייה ההמונית, שלאחר קום המדינה והתיישבו בתל אביב.
בארץ שיחקה בתיאטרון המטאטא, התיאטרון העירוני באר שבע, תיאטרון יידי ועוד.
בשנת 1958 הצטרפה לתיאטרון אֹהל (5 שנים אחרי בעלה), ושיחקה בו עד לסגירתו, בשנת 1969. תפקידה הבולט ביותר ב"אהל" היה בהצגה "החייל האמיץ שווייק", לצידו של מאיר מרגלית (למעלה מ-300 הופעות).
כמו כן השתתפה בכעשרים הצגות, בהן: "גיבורי העורף" (1956), "שולמית", "החולה המדומה", "גם הוא באצילים", "חשמלית ושמה תשוקה", "הקמצן", "הכתובה", ו"עמך" .
הייתה נשואה כ-40 שנה לישראל סגל, והתגוררה עמו ברחוב גורדון בתל אביב.
במשך שנים רבות סעדה את בן-זוגה, שחלה בפרקינסון.
סגל יצאה לשחות בקיץ 1985 בחוף גורדון (דבר שנהגה לעשות באופן קבוע) עם שכנתה, תקוה מור.
הים היה סוער והיא חשה ברע לאחר מספר דקות וביקשה עזרה, אולם עד שהוצאה לחוף על ידי אחרים ששחו לידה, ניסיונות ההחייאה לא השיבו אותה לחיים.
ימים ספורים לפני כן סבלה מתעוקה בחזה, אולם לא ניגשה להבדק.
אלמנהּ, ישראל, נפטר מספר שבועות אחריה.
השניים נקברו זה לצד זה בבית העלמין הדרום.
פרנסיס אליזבת' "בטי" הולברטון הייתה מהנדסת ומתכנתת אמריקאית, ידועה בעיקר בתור היותה אחת משש המתכנתות של המחשב האלקטרוני, "אניאק", והייתה שותפה בכתיבת שפות התכנות קובול ופורטרן.
הולברטון נולדה כפרנסס אליזבת סניידר בפילדלפיה, פנסילבניה בשנת 1917. אביה היה ג'ון איימוס סניידר (1884–1963), אמה הייתה פרנסס ג'יי מורו (1892–1981), והיא הייתה הילדה השלישית במשפחה בת שמונה ילדים.
ביומה הראשון כסטודנטית באוניברסיטת פנסילבניה בחוג למתמטיקה שאל אותה המרצה מדוע היא לא נשארת בבית לטפל בילדים.
היחס המזלזל ריפה את ידיה והיא זנחה את לימודי המתמטיקה והחלה ללמוד עיתונאות שהיה בין התחומים היחידים באותה תקופה שהיו פתוחים לנשים.
בכל זאת, היא המשיכה להתעניין ולעסוק במתמטיקה.
עקב השתתפות גברים רבים בלחימה במלחמת העולם השנייה שכר הצבא האמריקני נשים שיחשבו מסלולים בליסטיים לטילים.
הולברטון נבחרה על ידי בית הספר מור להנדסה לעזור בחישובים הללו ביחד עם כ-80 נשים נוספות.
ב-1945 הצבא האמריקני החליט לממן פרויקט ניסויי שמטרתו הייתה ליצור את אניאק, המחשב הדיגיטלי הראשון.
מתוך 80 הנשים ששכר הצבא, שש נשים נבחרו להיות המתכנתות של המחשב, ביניהן הולברטון.
עבודתה התבטאה בכוונון של למעלה מ-3000 מתגים במחשב ששקל 30 טון ואפשר לחשב משוואות של מסלולים בליסטיים.
עלות הפרויקט הייתה 487,000$, שוות ערך ל-$6,887,000 ב-2017. אניאק נחשף לציבור ב-15 בפברואר 1946 באוניברסיטת פנסילבניה, כלומר, מאוחר מדי מכדי לתרום במלחמת העולם השנייה, אולם פיתוחו פתח דלתות חדשות בעולם התכנות.
במשך עבודתה על האניאק קיבלה הולברטון הרבה מרעיונותיה בשנתה, מה שהוביל את עמיתיה המתכנתים לומר עליה כי "היא פתרה יותר בעיות בשנתה משאחרים פתרו בערות".
בתום המלחמה עברה הולברטון לעבוד ברמינגטון רנד, חברה אמריקאית לייצור מכונות לעסקים הידועה בעיקר בייצור מכונות כתיבה, ולאחר מכן במכון הלאומי לתקנים (כיום: המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה).
היא ניהלה את אגף התכנות במעבדה למתמטיקה שימושית באגף דוד טיילור לתכנון ספינות ב-1959. היא עזרה לפתח את UNIVAC, תכננה לוחות בקרה בהם מקמה את המקלדת הנומרית ליד מקלדת האותיות ודחפה את המהנדסים להחליף את החזית השחורה של UNIVAC בחזית בצבע אפור-בז' מה שמאוחר יותר הפך לצבע האוניברסלי של המחשבים.
היא לקחה חלק בפיתוח מערכת התכנות היצרנית הראשונה (SORT/MERGE).
בנוסף גם כתבה את התוכנה הראשונה לניתוח סטטיסטי שהפכה לקונצנזוס האמריקאי של 1950.
החל מ-1953 פעלה כמפקחת על תכנות מתקדם במעבדה למתמטיקה שימושית של חיל הנחתים האמריקאי שממוקם במרילנד, שם נשארה עד 1966. הולברטון עבדה עם ג'ון מוכאלי בפיתוח ערכת הוראות ל-BINAC, מה שנחשב לאבטיפוס לכל שפות התכנות המודרניות.
היא השתתפה בפיתוח תקנים ראשוניים לשפות התכנות קובול ופורטרן ביחד עם גרייס הופר.
מאוחר יותר כעובדת של המכון הלאומי לתקנים עבדה על שני התקנים של שפת התכנות פורטרן: פורטרן 90 ו- פורטרן 77.
הולברטון נפטרה ב-8 בדצמבר 2001 ברוקוויל, מרילנד בעודה בת 84, כנראה כתוצאה ממחלת לב, סוכרת וסיבוכים שנגרמו כתוצאה משבץ שחוותה מספר שנים לפני מותה.
היא הותירה אחריה את בעלה ג'ון ווהן הולברטון ושתי בנות, פמלה ופריסילה.
ב-1997 היא וחמש המתכנתות האחרות של אניאק נכנסו להיכל התהילה של הארגון הבינלאומי לנשים בטכנולוגיה.
מתוך שש הנשים שתכנתו את אניאק היא היחידה שקיבלה את פרס אוגוסטה עדה לאבלייס, הפרס הגבוה ביותר שמחולק על ידי ארגון הנשים בתכנות.
כמו כן ב-1997, קיבלה הולברטון את פרס IEEE לחלוצים במחשוב על פיתוח יצרן ה-Sort-Merge.
בטי לואיז מקולום היא פוליטיקאית אמריקאית חברת המפלגה הדמוקרטית ותנועת הסוציאליסטים הדמוקרטים של אמריקה.
בשנת 2001 החלה לכהן בבית הנבחרים של ארצות הברית כנציגת מחוז סיינט פול, עיר הבירה של מדינת מינסוטה.
היא האישה השנייה שנבחרה לקונגרס ממינסוטה.
סיימה תואר ראשון בהוראה בשנת 1976 ועבדה כמורה בתיכון ולאחר מכן כמנהלת מכירות.
נבחרה למועצת העיר צפון סיינט פול בשנת 1986. בשנת 1992 נבחרה לבית הנבחרים של מינסוטה.
בשנת 2000 נבחרה לקונגרס של ארצות הברית.
היא האישה השנייה שנבחרה לקונגרס ממינסוטה, לאחר קויה נוטסון שהייתה חברת קונגרס בשנות החמישים.
מקולום הייתה פעילה בוועדות רבות של הקונגרס, בין השאר בנושאי פנים ואיכות הסביבה, חינוך, רפורמה בממשל ותכנון תקציבי.
מקולום תומכת בזכות להפלה מלאכותית וחברה במספר ארגונים הפעילים בנושא זה.
היא תומכת בעקביות בזכויות להט"ב, וזכתה לשבחים מפעילים בקהילת הלהט"ב בארצות הברית על פעילותה.
תמכה, בין השאר, בנישואים של בני-זוג מאותו המין.
תמכה בזכויות הקשישים מול הביטוח הלאומי האמריקאי, וכן בנושאי איכות הסביבה, בהם עידוד מקורות אנרגיה שאינם מבוססי פחמן.
יזמה חוק לזיכוי נקודות מס עבור שימוש באנרגיה מתחדשת.
בשנים 2011 ו-2012 הכניסה תיקונים לתקציב הביטחון שגרמו לקיצוץ המימון ללהקות צבאיות בסך 125 מיליון דולר.
לפעילות זו התנגד האיגוד הלאומי האמריקאי לחינוך מוזיקלי.
תמכה במספר חוקים להגבלת שימוש פרטי בכלי נשק.
בשנת 2015 קראה לחקור את הצייד וולטר פאלמר בפרשת האריה ססיל.
לאורך כהונתה בבית המחוקקים היא גילתה עניין מיוחד במדיניות שמטרתה להגן על ילדים.
היא פעלה להגדלת הסיוע לילדים חולי איידס, מניעת נישואי קטינים ושיפוץ בתי ספר של ילידים אמריקאים.
מקולום מגדירה את עצמה פרו-ישראלית, ולדבריה מדינת ישראל היא בעלת ברית מרכזית של ארצות הברית.
היא תמכה בעקביות בהענקת סיוע צבאי משמעותי לישראל.
עם זאת בשנות כהונתה בבית הנבחרים התייחסה מקולום למקרים רבים של הפרת זכויות אדם ברחבי העולם, חלקם קשורים לכיבוש הישראלי.
היא הצהירה שהיא תומכת בפתרון שתי המדינות והביעה תמיכה בג'יי סטריט.
בשנת 2006 התנגדה לחוק שנועד להגביל את הסיוע הכספי של ארצות הברית לרשות הפלסטינית.
התנגדות זו גרמה לסכסוך ארוך בינה לבין איפא"ק.
ביוני 2015 התלוננה בפני מזכיר המדינה ג'ון קרי על יחסה של ישראל כלפי ילדים פלסטינים: "מעצר ילדים פלסטינים בידי צה"ל הוא פגיעה בלתי מוצדקת בזכויות אדם.
אני מקווה שמכתב זה יביא ללחץ מצד מחלקת המדינה כלפי ממשלת ישראל ויסיים את ההתעללות המערכתית הזו באופן מיידי." באוגוסט 2015 שלחה מכתב נוסף למזכיר המדינה, בו התייחסה למותם של שני צעירים פלסטינים בני 16 ו-17 מירי כוחות צה"ל במאי 2014, במהלך הפגנות יום הנכבה ליד רמאללה.
היא ביקשה לבדוק האם אירוע זה יכול למנוע מישראל לקבל סיוע צבאי מכוח חוק לייהי האוסר על ארצות הברית להעניק סיוע צבאי לממשלות המפרות זכויות אדם.
על בסיס חוק זה נשלל בעבר סיוע צבאי למדינות רבות, בהן טורקיה, מקסיקו וניגריה.
במרץ 2016 הייתה בין החותמים על מכתב של הסנאטור הדמוקרטי פטריק לייהי ובו דרישה לחקור הפרות של זכויות אדם בידי ישראל ולבדוק חשדות לפיהן כוחות הביטחון "הוציאו להורג" פלסטינים בשטחים ללא משפט.
בדצמבר 2016 תמכה בהימנעות ממשל אובמה מהטלת וטו בהחלטה 2334 של מועצת הביטחון של האו"ם.
בנובמבר 2017 הגישה מקולום הצעת חוק לפיה ייאסר מימון אמריקאי של פעילויות הכרוכות במעצר צבאי של ילדים בכל מדינה שהיא, כולל ישראל.
ההצעה לא הגיעה לשלב הדיון בבית הנבחרים.
בספטמבר 2018 האשימה את ישראל בהיותה מדינת אפרטהייד, בעקבות אישור חוק הלאום בכנסת.
במאי 2019 הגישה שוב הצעת חוק לפיה ייאסר על מדינות המקבלות סיוע צבאי מארצות הברית (בהן ישראל) להשתמש בכספי הסיוע למימון מעצרים, חקירות או עינויים של ילדים.
בהקדמה להצעת החוק נאמר כי בין 500 ל-700 ילדים פלסטינים בגילאי 12 עד 17 נעצרים ונחקרים מדי שנה על ידי צה"ל.
ביולי 2019 העלה בראד שניידר הצעת חוק בבית הנבחרים נגד פעילות ה-BDS.
ההצעה עברה ברוב של 398 נגד 17. מקולום הייתה בין המתנגדים הבודדים להצעה.
בפברואר 2020 פרסמה איפא"ק הודעה בה נטען כי "רדיקלים בקונגרס מאיימים על יחסי ישראל-ארצות הברית" ובה תמונה של מקולום לצד חברות הסקווד, אילהאן עומאר ורשידה טליב.
בתגובה כתבה מקולום: "לפי איפא"ק, הצעת החוק שלי להגן על ילדים פלסטינים מפני חקירות, התעללות ועינויים בבתי כלא צבאיים היא זדונית יותר מדאעש.
זו לא רטוריקה פוליטית ריקה, זאת הסתה".
בטי גבריאל היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
גבריאל נולדה ב-6 בינואר 1981 בוושינגטון די.
וגדלה בפיטסבורג, פנסילבניה והייטסוויל, מרילנד.
בשנת 2002 קיבלה גבריאל תואר ראשון במדעי בעלי חיים מאוניברסיטת המדינה של איווה.
לאחר הקולג' עברה גבריאל לשיקגו שם למדה מחול מודרני ועבדה כשחקנית בתיאטרון קהילתי בשיקגו.
בשנת 2014 סיימה לימודי תואר שני באמנויות ודרמה מבית הספר ג'וליארד.
לאחר ששיחקה מעט תיאטרון באוניברסיטת המדינה של איווה גבריאל החלה לעבוד כשחקנית ורקדנית בתיאטרון בשיקגו, תחילה במסגרת לימודיה הנוספים ולאחר מכן בהפקות שונות.
תפקיד הקולנוע הראשון של גבריאל היה בדרמה "In Memoriam" משנת 2011. היא החלה את דרכה כשחקנית בסדרות טלוויזיה עם תפקידים חוזרים בין היתר בסדרה "וסטוורלד" לפני שקיבלה את תפקיד הראשי הראשון בסרט האימה "הטיהור 3: שנת בחירות".
גבריאל הייתה בחופשה כשהוזמנה לאודישן של סרט האימה "תברח".
כדי להתכונן לתפקיד, צפתה גבריאל בהרצאת ב-TED של מרטין פיסטוריוס כדי לקבל תובנה על ההרגשה של מי שלכוד בתוך גופו.
היא גם צפתה בסרט "כלתו של פרנקנשטיין" ושוחחה עם סבתה, שגדלה באלבמה, על מתיחות גזעית מתקופתה.
הסרט זכה להצלחה ביקורתית ומסחרית, וגבריאל זכתה לשבחי הביקורת על הופעתה.
בניו יורק טיימס נכתב כי תפקידה כג'ורג'ינה היא אחת ההופעות הטובות ביותר של שנת 2017.
גבריאל כיכבה מול לוגאן מרשל-גרין בסרט האימה "משודרג" משנת 2018, שנכתב ובוים על ידי ליי ווינל, וצולם במלבורן שבאוסטרליה.
עוד באותה שנה שיחקה בסדרת הטלוויזיה "וסטוורלד".
בפברואר 2018 פורסם כי היא תצטרף לעונה השנייה של הסדרה "מקביל" בה היא מגלמת סוכנת FBI.
בשנת 2021 שיחקה במיני-סדרת המסתורין של נטפליקס, "קליקבייט".
+שנהסדרהתפקידהערות2016בחורות טובות מורדותדניס7 פרקים12 Deadly Daysראסל2 פרקים2018וסטוורלדמאלינג3 פרקיםמקבילנאיה טמפל8 פרקים2019אזור הדמדומים (אנ')עצמהפרק: "Blurryman"2020להגן על ג'ייקובפאם דאפיתפקיד ראשי; 8 פרקים2020–2021From Nowאליסהפודקאסט; 6 פרקים2021קליקבייטסופי ברווארתפקיד ראשי; 8 פרקים2022ג'ק ראייןאליזבת רייטתפקיד ראשי (עונה 3); 8 פרקים2024מצודאליזבת קקלי 3 פרקים
2004: "Black Nativity" מאת לנגסטון יוז בתיאטרון גודמן (שיקגו, אילינוי)
2008: "Space" מאת לורה ז'קמין בתיאטרון סייד פרויקט (שיקגו, אילינוי)
2008: "פלוטו היה כוכב לכת" מאת לורה ז'קמין (שיקגו, אילינוי)
2009: קומדיה של טעויות מאת ויליאם שייקספיר בתיאטרון צ'ייס פארק (שיקגו, אילינוי)
בטי בליית' (נולדה בשם אליזבת בליית' סלוטר; 1 בספטמבר 1893 – 7 באפריל 1972) הייתה שחקנית אמריקאית הידועה בעיקר בשל תפקידיה הדרמטיים בסרטים אילמים אקזוטיים כגון מלכת שבא (1921).
היא הופיעה ב-63 סרטים אילמים וב-56 סרטים מדוברים במהלך הקריירה שלה.
היא נולדה בשם אליזבת בליית' סלוטר בלוס אנג'לס, שם למדה בבית הספר וסטלייק לבנות ובאוניברסיטת דרום קליפורניה.
שם היא כבר קיצרה את שמה לבטי בליית' כשהיא ושלוש נשים נוספות התייצבו לצילומים של אופנת השחייה החדשה ביותר לנשים, בגד ים.
לפני כן, נשים היו אמורות ללבוש גרביים עם שמלות מלאות או חצאיות למים.
בליית' החלה את עבודתה הבימתית ביצירות תיאטרליות כמו So Long Letty ו-The Peacock Princess.
עבדה בוודוויל בתור "קליפורניה נייטינגייל" ושרה שירים כמו "סיפורי אהבה מהופמן".
ב-1915, היה לה תפקיד לא מוכר בלה דונה בחברת הסרטים "שחקנים מפורסמים".
לאחר תפקידה הראשון באולפני ויטגרף ברכב משנת 1917, היא קיבלה תפקיד ראשי בסרטו של האולפן משנת 1918 A Game With Fate.
היא התפרסמה בזכות תלבושותיה החושפניות כמו בכישוריה הדרמטיים, והפכה לכוכבת בסרטים אקזוטיים כמו "מלכת שבא" (1921) (שבו לא לבשה דבר מעל המותניים מלבד שרשרת חרוזים), צ'ו-צ'ין-צ'או (שנעשה ב-1923; יצא לאקרנים על ידי MGM בארצות הברית ב-1925) ו"היא" (1925).
היא גם נראתה ביתרון טוב בסרטים פחות חושפניים כמו "נוודים של הצפון" (1920) עם לון צ'ייני ו"בהוליווד עם אשלג ופרלמוטר" (1924), בהפקתו של סמואל גולדווין.
תפקידים אחרים היו ככוכבת אופרה, שלא הופיעה ב"הגברת המסתורית" של גארבו.
היא המשיכה לעבוד כשחקנית אופי.
אחד מתפקידיה האחרונים היה תפקיד קטן ללא קרדיט בסצנת הקהל בסרט "גבירתי הנאווה" מ-1964.
בליית' הייתה נשואה לבמאי הקולנוע פול סקרדון משנת 1919 ועד מותו בשנת 1954. על פי הדיווחים, היא הרוויחה 3,500,000 דולר כשמכרה חלקת אדמה שכיום היא חלק מרצועת סאנסט.
היא איבדה את הונה במפולת שוק המניות של 1929. בטי מתה מהתקף לב בוודלנד הילס, קליפורניה ב-7 באפריל 1972, בגיל 78. היא קבורה בפארק הזיכרון פורסט לון בגלנדייל, קליפורניה.
על תרומתה לתעשיית הקולנוע, לבטי בליית' יש כוכבת קולנוע בשדרת הכוכבים של הוליווד הממוקמת ברחוב ויין 1708.
שמה ממשיך להתקיים דרך חדר התה של בטי בליית' בווסט קנזינגטון, לונדון, אנגליה.
ג'יי גאסנייה הפקות1920 הדור השלישיהלן ואן דוסןתאגיד הסרטים ברנטווד1920 עדר הכסףמילדרד וויילנדסופרים דגולים תמונות, Inc.1920 כנפיים שרופותהלןסרטי יוניברסל1920 נוודים של הצפוןנאנט רולנדג'יימס אוליבר קורווד הפקות בע"מ1921 הבעל הסוררורה דלאוניחברת הסרטים רוקט1921 ממש מחוץ לדלתגלוריה ויטוןוובר הפקות1921 מלכת שבאמלכת שבאפוקס פילם1921 אמא שליאוהד בקסטרתומאס ה.
אינס הפקות1921 טען אותומילי גארת'תמונות אקוויטי1922 יקירי העשיריםחבר צוות השחקניםב.ב.
הפקות1922 בעלה של אשתואולימפיה ברוסטרתמונות מהפירמידה1922 איך נשים אוהבותרוזה רומאב.ב.
הפקות1922 גברת הוגנתהרוזנת מרגריטהחברת התמונות של בנט1923 צ'ו-צ'ין-צ'אוזהרטמ.ג.מ.1923 האמת על נשיםהלן פרייזרב.
הפקות1923 חוטא או קדושמדמואזל איריסב.
הפקות1924 אהבה דרומיתדולורסגרהם-וילקוקס הפקות1924 נשימתה של השערורייהסיביל ראסלב.
שולברג הפקות1924 הספיטפיירג'ין ברונסוןמוריי ו.
גרסון הפקות1924 הרתיעהנורמה סלביתמונות מגולדווין1924 האיוולת של ההבליםגברת רידג'ווייפוקס פילם1924 בהוליווד עם אשלג ופרלמוטרריטה סיסמונדיגולדווין1925 מהירותמרי וויפלבאנר הפקות1925 היאעיישהסרטי הדדיות1925 פרסילוליטהתומאס ה.
אינס הפקות1926 הילד של אמאחבר צוות השחקנים1926 Le Puits de Jacobחבר צוות השחקנים1927 שלגג'וליה באריטיפאני-סטאל הפקות1927 שפתיים להוטותפאולהתמונות מצ'דוויק1927 The Girl from Gay PareeMademoiselle FanchonTiffany-Stahl Productions1927 A Million BidMrs.
ג'סיקה אן ניוהאם , הידועה בשם הבמה בטי וו (Betty Who), היא זמרת-יוצרת אוסטרלית-אמריקאית.
בטי וו נולדה בסידני, אוסטרליה ב-5 באוקטובר 1991. היא למדה לנגן על צ'לו כשהייתה בת 4, ועברה לגור בארצות הברית ב-2007 כדי ללמוד במרכז אינטרלוכן לאמנויות במישיגן.
בטי וו יודעת לנגן גם בפסנתר ובגיטרה, והתחילה לכתוב שירים כשהייתה בגיל 14, והחלה להופיע כזמרת-יוצרת שנתיים לאחר מכן.
שם הבמה שלה מגיע מהשם של שיר שהלחינה בגיל 16 על אהבה נכזבת.
לאחר שסיימה ללמוד בבית הספר אשם בסידני ובבית הספר פרנסהאם במיטאגונג , למדה בטי וו במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון.
במהלך הסמסטר הראשון שלה, היא פגשה את המפיק פיטר תומאס , שגם למד בברקלי, ועבדו ביחד למשך השנתיים שלאחר מכן.
ב-30 בנובמבר 2012, היא הוציאה את הסינגל "Somebody Loves You".
השיר הגיע, בשיאו, למקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב, ולמקום ה-16 במצעד השירים מתחת להוט 100.
ב-16 באפריל 2013, הוציאה את המיני-אלבום הראשון שלה, The Movement.
בזכות ההצלחה האדירה של המיני-אלבום, היא הוחתמה בחברת התקליטים RCA רקורדס.
גרסה מחודשת למיני-אלבום יצאה ב-17 בספטמבר 2013.
ב-18 בפברואר 2014, היא הוציאה את הסינגל "Heartbreak Dream".
השיר מופיע בכתוביות הסיום של הסרט פיץ' פרפקט 2.
ב-8 באפריל 2014, היא הוציאה את המיני-אלבום השני שלה, Slow Dancing.
ב-6 ביוני 2014, היא הוציאה את המיני-אלבום השלישי שלה, Spotify Sessions.
ב-23 ביוני 2014, היא הוציאה את המיני-אלבום החמישי שלה, Worlds Apart.
ב-3 באוקטובר 2014, היא הוציאה את אלבום האולפן הראשון שלה, Take Me When You Go.
ב-10 במרץ 2015, היא הוציאה את הסינגל "All of You".
השיר הגיע, בשיאו, למקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב.
ב-3 ביוני 2016, היא הוציאה גרסת כיסוי לשיר "I Love You Always Forever" של דונה לואיס .
השיר הגיע, בשיאו, למקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב, למקום הראשון במצעד AirCheck National Radio Airplay, למקום השישי במצעד הסינגלים של ARIA, ולמקום ה-33 בניו זילנד.
ב-17 באוקטובר 2016, היא התארחה בסינגל "Heaven" של טרוי סיון.
ב-11 בנובמבר 2016, היא הוציאה את הסינגל "Human Touch".
ב-24 במרץ 2017, היא הוציאה את אלבום האולפן השני שלה, The Valley.
ב-19 בינואר 2018, היא הוציאה את הסינגל "Ignore Me".
ב-16 בפברואר 2018, היא הוציאה גרסת כיסוי לשיר "Come into My World" של קיילי מינוג.
ב-1 ביוני 2018, היא הוציאה גרסת כיסוי לשיר "All Things (Just Keep Getting Better)" של ויידלייף ו- .
השיר הופיע כשיר הנושא של העונה השנייה של עין קווירית.
ב-15 ביוני 2018, היא הוציאה את המיני-אלבום החמישי שלה, Betty, Pt.
ב-14 בנובמבר 2018, היא הוציאה את הסינגל "Between You & Me".
ב-15 בפברואר 2019, היא הוציאה את אלבום המוזיקה השלישי שלה, Betty.
2022–הווה: The One That Got Away ואלבום אולפן רביעי
ב-24 ביוני 2022, היא הנחתה את תוכניות הריאלטי The One That Got Away .
ב-3 ביוני 2022, היא הוציאה את הסינגל "Blow Out My Candle".
השיר הוא הסינגל המוביל לאלבום האולפן הרביעי הקרוב שלה, שייצא בסוף 2022.
בטי וו מגדירה את עצמה כ-"אישה קווירית וביסקסואלית".
ב-2014, היא החלה לצאת עם הצלם זאק קאסר, בנו של הבמאי והמפיק ג'ון קאסר .
הזוג הודיעו על אירוסיהם ב-21 בנובמבר 2017, ונישאו בשנת 2020. לבטיי וו יש אזרחות כפולה באוסטרליה וארצות הברית.
בטי לין באקלי היא שחקנית וזמרת אמריקאית הידועה בעיקר בזכות גילום דמותה של אבי ברדפורד בסדרת הטלוויזיה "", גילום דמותה של גברת קולינס בסרט האימה "קארי" וגילום דמותה של גריזבלה במחזמר "קאטס".
באקלי הייתה מועמדת שלוש פעמים לפרס טוני, ומתוכם זכתה באחד על תפקידה במחזמר "קאטס".
בנוסף, הייתה מועמדת לפרס אוליבייה, לשני פרסי אמי לבידור בשעות היום, ולשני פרסי גראמי.
באקלי נולדה בביג ספרינג וגדלה בפורט וורת', טקסס, לארנסט לין באקלי, סגן אלוף בחיל האוויר האמריקני ולבטי בוב, רקדנית ועיתונאית.
בגיל שלוש החלה דודתה ללמד אותה מחול ובגיל חמש שרה במקהלת הכנסייה.
בגיל 11 צפתה לראשונה במחזמר "משחק הפיג'מה" והתאהבה בתיאטרון.
היא הופיעה לראשונה על הבמה בהפקה מקומית של המחזמר "ג'יפסי".
באקלי השתתפה בתחרות מיס טקסס, ולאחר מכן בתחרות מיס אמריקה.
סוכן ששמע אותה בתחרות ביקש לייצג אותה והיא עברה לעיר ניו יורק.
ב-12 במרץ 1969, באקלי ביצעה את הופעת הבכורה שלה בברודוויי, בתפקיד מרתה ג'פרסון בהפקה המקורית של המחזמר "1776".
היא עזבה את ההפקה ב-26 באוגוסט באותה שנה.
בספטמבר באותה שנה גילמה את פרן קובליק בהפקת המחזמר "הבטחות, הבטחות" בווסט אנד.
בין השנים 1973–1976 גילמה את קתרין בהפקה המקורית של המחזמר הקומי "פיפין", כשהיא מחליפה בתפקיד את ג'יל קלייבורג.
בשנת 1976 הופיעה בתפקיד גברת קולינס, המורה לספורט, בסרט האימה "קארי", המבוסס על ספר בעל אותו שם מאת סטיבן קינג.
בין השנים 1977–1981, היא גילמה את אבי ברדפורד בסדרת הטלוויזיה "Eight Is Enough" .
בין השנים 1982–1984 גילמה את גריזבלה בהפקה המקורית של המחזמר "קאטס" בברודוויי, לצד קן פייג'.
על תפקיד זה זכתה בפרס טוני לביצוע הטוב ביותר על ידי שחקנית משנה במחזמר, והייתה מועמדת לפרס דרמה דסק לשחקנית יוצאת מהכלל במחזמר.
בין השנים 1985–1986 גילמה את התפקיד הראשי בהפקה המקורית של המחזמר "תעלומת אדווין דרוד" בברודוויי.
בשנת 1986, באקלי גילמה את אמה בהפקה המקורית של המחזמר "שיר וריקוד" בברודוויי, כשהיא מחליפה בתפקיד את ברנדט פיטרס.
בשנת 1987 השתתפה בתפקיד מרסי ברוקמן בפרק "You've Come a Long Way, Baby" בסדרת הטלוויזיה "קגני ולייסי".
בשנת 1988 גילמה את מרגרט וייט בהפקה המקורית של המחזמר "קארי" בברודוויי.
באותה שנה הופיעה בתפקיד סונדרה ווקר בסרט "פרנטיק" לצד האריסון פורד, ובתפקיד קאתי בסרט "אישה אחרת".
בשנת 1991 השתתפה בתפקיד אלזה צ'נדלר בשני פרקים בסדרת הטלוויזיה "פרקליטי אל איי".
בשנת 1992 השתתפה בתפקיד סאלי סטורם בארבעה פרקים בסדרת הטלוויזיה "Square One Television" .
בין השנים 1994–1995 הייתה שחקנית מחליפה לדמותה של נורמה דזמונד, בגילומה של פטי לופון, בהפקה המקורית של המחזמר "שדרות סאנסט" בווסט אנד.
בין השנים 1995–1996 שבה לגלם את דמותה של דזמונד, כשהיא מחליפה את גלן קלוז, בהפקה המקורית של המחזמר "שדרות סאנסט" בברודוויי.
בשנת 1997 גילמה את הסיון בהפקה המקורית של המחזמר "ניצחון האהבה" בברודוויי.
על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס טוני לביצוע הטוב ביותר על ידי שחקנית ראשית במחזמר ולפרס דרמה דסק לשחקנית משנה יוצאת מהכלל במחזמר.
בין השנים 2001–2003, היא השתתפה בתפקיד סוזן פיצג'רלד בשמונה עשר פרקים בסדרת הטלוויזיה "אוז".
בשנת 2003 הופיעה בתפקיד שריל פלמינג בפרק "Mr.
בשנת הלימודים האקדמית 2003–2004, באקלי לימדה במחלקה לאומנויות התיאטרון באוניברסיטת טקסס בארלינגטון .
בשנת 2006 גילמה את קתרין ריידר בפרק "Expectations" בסדרת הטלוויזיה "ללא עקבות".
כמו כן, הופיעה בתפקיד עורכת הדין וולש בשני פרקים בסדרת הטלוויזיה "חוק וסדר: מדור מיוחד".
בשנת 2007 נכנסה להיכל התהילה של הקולנוע הטקסני .
בשנת 2008 הופיעה בתפקיד גברת ג'ונס בסרט "ביום שזה יקרה".