tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכתב יד קויפמן של המשנה הוא מופיע כ"רבי מְיָשָׁא", וכך גם בדפוסי התלמוד הירושלמי .
בכתב יד ליידן של התלמוד הירושלמי הוא נקרא "רבי מיישא".
הרב אהרן היימאן סובר שבמקור שמו נזכר ללא התואר "רבי" (שלא היה רווח בזמנו), והתואר הזה נוסף במרוצת הדורות על ידי מעתיקים שונים, בשל הדמיון לשמם של חכמים מאוחרים יותר שנקראו רבי מיאשא.
על פי הרמב"ם, חי רבי מיאשא בתקופתם של שמעיה ואבטליון.
לדעת בעל "ספר יוחסין השלם" ובעל "סדר הדורות", הוא חי כשני דורות לאחר מכן, בדור שלאחר הלל ושמאי.
במשנה מסופר שרבן גמליאל הזקן הסתפק בפרט מסוים בהלכות פאה, ועלה לבית הדין הגדול שבלשכת הגזית כדי לבררו, שם מסר נחום הלבלר בשם רבי מיאשא:
כלומר: אדם שזרע שני מיני חיטה שונים, אם ייחד לכל מין גורן בפני עצמו - כל אחד מהם חייב בפאה בפני עצמו, ואם הוא חובט את שניהם באותה גורן - משאיר פאה אחת על שניהם.
רבי מאיר רוקח (הזקן) מקאזלוב (תרל"א - ה' בתשרי ה'תש"ד) - האדמו"ר מקאזלוב, היה האדמו"ר הראשון מקאזלוב משושלת בעלז, כיהן כרב ואדמו"ר בקאזלוב וסטרליסק.
נולד בקארוב כבן בכור לרבי אברהם יהושע השיל מפרמישלן נכד רבי שלום מבעלזא, ולמרים דבורה בת רבי צבי הירש פרנקל, חתן רבי מאיר מפרמישלן ונכד הדגל מחנה אפרים.
נקרא על שם סבו רבי מאיר מפרמישלן.
בילדותו התייתם מאימו וגדל אצל דודו רבי יהושע מבעלז.
בבחרותו למד אצל רבי יצחק יהודה שמלקיש עד לנישואיו.
היה אודק ומקשור לדודו רבי יהושע רוקח מבלז, ובנו רבי ישכר דוב, לאחר פטירת דוד נסע גם לרבי יחזקאל שרגא משינאווא.
נישא לריינא בת רבי יוסף אלטר אפשטיין אב"ד מאגרוב ואוז'ריאן.
לאחר נישואיו התגורר בסמוך לחותנו.
בהשתדלות חותנו עבר לגור לסטרליסק שם כיהן ברבנות, לאחר מכן עבר לקאזלוב שם כיהן כרב ואדמו"ר.
בעת מלחמת העולם הראשונה נמלט לבודפסט, ובשנת תר"פ התיישב בטארניפול.
בשנת תרצ"א היגר לארצות הברית והתיישב בניו יורק, שם הקים את בית מדרשו.
לאחר פטירתו מונה בנו רבי משה רוקח מקאזלוב לממשיכו.
בנו משה רוקח האדמור מקאזלוב ממלא מקום אביו באדמו"רות בניו יורק.
בנו רבי אריה לייבוש אב"ד סוכטשוב.
בנו רבי יחזקאל שרגא אב"ד יאנובצה.
בנו רבי אביגדור דוב מבילקמין, חתנו של הרב משלום זלמו יוסף זילברפארב האדמור מטאפרוב, משלשלת קוידנוב
חתנו רבי אלכסנדר סנדר אייכנשטין מסטריזוב
רבי נְחוֹנְיָה בֶן הַקָּנָה היה תנא בן הדור השני לתנאים.
חי בשלהי תקופת בית שני.
במשנה ובתלמוד הובאו שמועות מועטות בשמו, ובדורות מאוחרים יותר יוחסו לו חיבורי קבלה שונים ובהם גם חיבור הפיוט אנא בכח.
רבי נחוניה התגורר בעיירה אמאוס, שהתפרסמה בימי החשמונאים.
עיירה זו שכנה ביהודה, על גבול ההר והשפלה.
בעיירה זו היה יישוב יהודי עשיר וגם בעלי מסתורין נמשכו לשם.
בהקדמה לספר הקנה נאמר שהיה בן צוף בן אפרתי ממשפחת רם, סגנון מליצי הרומז על יחוסו לדוד המלך.
בין צאצאיו נמנה האמורא רבי חנינא קרא.
בתלמוד הובא שתלמידיו של רבי נחוניה שאלו אותו בזכות מה האריך ימים, והשיב להם:
דרכו הייתה לדרוש את התורה כולה בכלל ופרט, שיטה שמתמקדת ביחסי הכללים והפרטים המפורשים בכתוב, ועל פיהם נרמז מה שלא נכתב.
שיטה זו מסר לתלמידו המובהק, רבי ישמעאל.
רבי ישמעאל נהג כך בעקבותיו, ואף ניסח את הברייתא על "שלוש עשרה מידות שהתורה נדרשת בהן".
שיטת המדרש ב"כלל ופרט" הייתה אופיינית לרבי נחוניה, ולעומתו דרש נחום איש גמזו, ובעקבותיו רבי עקיבא תלמידו, את התורה בשיטה אחרת - "ריבוי ומיעוט", שיטת-מדרש שמתייחסת אל הפרטים כעצמאיים, ואינה מחשיבה אותם כפירושו של הכלל.
תפילת רבי נחוניה בן הקנה
במשנה ממסכת ברכות מסופר על תפילה שהיה רבי נחוניה מתפלל בכל יום:
הגמרא הדנה במשנה זו מפרטת את תפילתו של רבי נחוניה, וכיום מקובל להדפיס אותה בכריכה הפנימית של רבות ממהדורות התלמוד, וכן בכניסה לבתי מדרש וביציאה מהם.
רבים נוהגים לאומרה בתחילת הלימוד ובסופו.
שתי שמועות הובאו בשמו של רבי נחוניה במשנה, ושתיהן מתחום האגדה: האחת במסכת ברכות, "רבי נחוניה בן הקנה היה מתפלל בכניסתו לבית המדרש וביציאתו תפילה קצרה", כמובא למעלה, והשנייה בפרקי אבות:
בתוספתא הובאה משמו שמועה הלכתית, בקשר לדיני קם ליה בדרבה מיניה:
שמועות הלכתיות נוספות נמצאות ב ובמדרש תנאים לדברים פרק כו פסוק יג.
בספרי המדרשים מופיעה שמועה נוספת, אף היא בתחום האגדה:
הרמב"ם, בהקדמתו לפירוש המשניות, מונה את רבי נחוניה בין התנאים שנזכרו במשנה לא בשל שמועות הלכתיות שנאמרו בשמם, אלא בשל מוסר שלימד.
כבר במדרשים שונים ובספרות ההיכלות מיוחסת לרבי נחוניה ידיעה בתורת הסוד.
בספר היכלות מסופרים סיפורים שונים על פועליו המאגיים של רבי נחוניה, לרוב במאבקים עם מלכות רומי ששלטה אז בארץ ישראל.
אחד מהם הוא הסיפור הבא:
בסיפור זה בו כרוכים שמותיהם של רבי ישמעאל ורבי נחוניה במעשה של עליה להיכלות של מעלה ושמיעת עניינים מפי המלאכים, עובדה זו מהווה דוגמה ליחוס כוחות קבליים לרבי נחוניה, שלדעת מספר חוקרים הגיע בהשפעת הידיעות על עיסוקו של תלמידו רבי ישמעאל בעניינים אלו.
לדעתם, כיוון שרבי ישמעאל נחשב אצל המקובלים הראשונים שאחרי חתימת התלמוד כאחד מעמודי התווך של תורת הקבלה, חשבו שרבי נחוניה רבו היה רבו גם בחכמה זו, ובכך האדירו את כבודה של חכמת הנסתר.
שמו של רבי נחוניה מוזכר בטקסט מיסטי קדום נוסף, בשם שמושא רבא וזוטא, שם מוזכר "נחוניה בן הקנה וחביריו" כקבוצה שהתגלה להם סוד בתורת הקבלה.
הרמב"ן ובית מדרשו הושפעו מהספרות המיוחסת לרבי נחוניה, וסגנון תורת הקבלה שלהם תואם לסגנון ספרים אלו.
לרבי נחוניה מיוחסים חיבורים שונים בתורת הקבלה: ספר הבהיר, אגרת הסודות, ספר הקנה, ספר הפליאה וספר התמונה.
אך על רובם ככולם יצאו עוררין על הייחוס לו.
ספר הבהיר מיוחס לרבי נחוניה על ידי הרמב"ן, הקורא לו "מדרש רבי נחוניא בן הקנה".
אך חוקרי הקבלה הראשונים, צבי גרץ ומשה לנדואר, ייחסו לרבי יצחק סגי נהור את חיבור ספר הבהיר.
יש הטוענים שאף הרמב"ן אינו מייחס את הספר כולו לרבי נחוניה, אלא מכנה אותו על שמו כיוון שהשמועה הראשונה בספר היא משמו, ודרכם של הראשונים הייתה לכנות את החיבור על שם השמועה הפותחת שלו או על שם החכם הראשון המוזכר בו (כמו מדרש תדשא, אבות דרבי נתן ואחרים).
משך תקופה ארוכה, יוחס הספר, ככל הנראה בטעות, לרבי עזריאל.
רבי יהודה אריה ממודנה כתב במכתבו לרבי יוסף שלמה דלמדיגו: "וספר הבהיר לר' נחוניא בן הקנה, אולי חברו חרבונה".
ספר הקנה הוא פירוש לתרי"ג מצוות, שיש שייחסו אותו לרבי נחוניה.
אולם גם בין המקובלים ישנם הדוחים ייחוס זה, כיוון שבתחילת ספר הקנה נאמר: "אמר קנה אבן גדור, בנו נחום ממשפחת רם, נאחז ונתפס הוא ממשפחת רבי נחוניא בן הקנה".
גם הרמ"ק כתב שאין רבי נחוניא מחבר "ספר הקנה", כיוון שהקנה מקלל את עמי הארץ ומתפלל עליהם לרעה, מה שלא תואם לדמותו של רבי נחוניה.
ספר הפליאה הוא חיבור על פרשת בראשית, שבדפוס הראשון נדפס יחד עם ספר הקנה, אף שאינו חלק אינטגרלי שלו.
הרבנים נותני ההסכמות, מהם מייחסים את הספר ל"בעל הקנה", ומהם המייחסים אותו ל"קנה" אביו של רבי נחוניה בן הקנה, ומהם שמייחסים אותו לר' אביגדור קרא מפראג.
כמו כן יוחסה לרבי נחוניה תפילת אנא בכח, שהיא תפילה בת ארבעים ושתים מילים, שהאותיות שבראש מילותיה יוצרות "שם קודש" קבלי, הנקרא בשם "שם מ"ב".
יש הגורסים "חסין קדוש דרוש" במקום "חסין קדוש ברוב".
לפי מנהגים שונים תפילה זו נאמרת בהזדמנויות שונות, כגון במהלך קבלת שבת ואחרי ספירת העומר.
קברו נזכר לראשונה על ידי רבי חיים ויטאל המתאר את קברו.
קברו זוהה על ידי "ועד אהלי צדיקים" בשנת תש"ע על ראש צוק תלול בנחל עמוד סמוך לצפת, כתיאורו המדויק של רבי חיים ויטאל.
ר' נחמיה, מגדולי התנאים בדור הרביעי של תקופת התנאים, במאה השנייה לספירה.
היה אחד מגדולי תלמידי רבי עקיבא שנסמכו בחשאי על ידי רבי יהודה בן בבא, בתקופה בה הטיל השלטון הרומאי איסור על הסמיכה.
לו מיוחסת כל תוספתא ללא ציון דברי אומרה, כדברי ר' יוחנן: "דאמר רבי יוחנן: סתם מתניתין - רבי מאיר, סתם תוספתא - רבי נחמיה, סתם ספרא - רבי יהודה, סתם ספרי - רבי שמעון, וכולהו אליבא דרבי עקיבא".
אך רב שרירא גאון מסייג אמירה זו, וכותב כי אין משמעות הדבר שמה שנאמר ללא ציון הוא מדברי רבי נחמיה, אלא שדבר הלכה זה עבר במסורת באמצעות בית המדרש של רבי נחמיה.
יש הסוברים שרבי נהוראי הוא רבי נחמיה - "תנא: לא רבי נהוראי שמו אלא רבי נחמיה שמו".
רבי נחמיה מצוטט במשנה ב-19 מקומות, מתוכן שלושה מקומות בדברי אגדה.
בתלמוד מוזכרות מחלוקות רבות של רבי יהודה ורבי נחמיה, כגון מה אמר ברק לדבורה הנביאה - לפי רבי יהודה הוא אמר אם תלכי עמי לקדש נפתלי אלך עמך לתל חצור, ואילו רבי נחמיה אומר שברק אמר אם תלכי עמי לשירה אלך עמך למלחמה.
או על הפסוק: - רבי יהודה אומר שבת פרעה שלחה את ידה למשות את התיבה של משה ונעשה לה נס וידה התארכה אמות רבות, ואילו רבי נחמיה אומר שהיא שלחה את שפחתה.
רבי נחמיה פסק שכאשר יש עד אחד שמוסר עדות, ושני עדים פסולים בגלל קרבתם שמעידים נגד עדותו הם נאמנים יותר ממנו.
יש המייחסים לרבי נחמיה את חיבור "משנת המידות", הספר העברי הראשון בגאומטריה.
לפי התלמוד הירושלמי, מוצאו של רבי נחמיה הוא מנחמיה המקראי.
"בעוון שנאת חינם - מריבה רבה בתוך ביתו של אדם, ואשתו מפילה נפלים, ובניו ובנותיו של האדם מתים כשהם קטנים".
רבי נתן, או רבי נתן הבבלי, היה תנא בבלי בדור הרביעי.
מרבותיו של רבי יהודה הנשיא.
מיוחסת לו חיבור מסכת אבות דרבי נתן, שהיא כעין גרסה מורחבת ומפורטת של מסכת אבות.
רבי נתן נולד בבבל לאביו שהיה ראש הגולה, עלה בצעירותו לארץ ישראל, כ-200 שנים לאחר עליית הלל הזקן, וכיהן אב בית דין בסנהדרין שבאושא, תחת נשיא הסנהדרין, רבן שמעון בן גמליאל.
רבי נתן מוזכר במשנה רק פעמיים, בסוף מסכת ברכות ובמסכת שקלים, אולם הוא מוזכר פעמים רבות בתוספתא.
רבי נתן היה ידוע כדיין מומחה ש"יורד לעומק הדין".
אחת מהלכותיו המפורסמות נקראת "שעבודא דרבי נתן":
לפי המסופר בתלמוד , הוא השתתף בניסיון להדחתו של רבן שמעון בן גמליאל, יחד עם רבי מאיר.
לאחר שהניסיון סוכל, קנס רבן שמעון את רבי נתן שלא יזכירו את שמו בבית המדרש, ואת תורתו יאמרו בשם "יש אומרים".
היה מומחה בענייני ברית מילה, והורה מתי יש להזהר מלמול את התינוק, מחשש פיקוח נפש.
הוא עצמו הורה מתי למול תינוקות, אף ששני בנים ממשפחתם נפטרו לאחר ברית מילה, והסביר מתי הזמן בו יש לערוך את ברית המילה.
בעקבות כך, נקראו התינוקות "נתן הבבלי" על שמו.
במדרש (קהלת ז') מובא: "טוב – זה רבי נתן, וחוטא – זה תלמידו".
לאור מדרש זה נראה שהיה לו תלמיד שנעשה מין.
הניסיון להדיח את רבן שמעון בן גמליאל
רבי יוסי התקשה לראות את גדולי החכמים בחוץ ופנה לרבן שמעון בתמיהה: "תורה מבחוץ ואנחנו מבפנים?", ולאור זאת הסכים רבן שמעון להכניסם לבית המדרש, אך קבע שלא יאמרו הלכה בשמם, אלא רבי מאיר יכונה בשם "אחרים אומרים" ורבי נתן יכונה "יש אומרים".
המתיחות בין בית הנשיא לבין שני חכמים אלו נמשכה גם בדור שלאחר מכן.
רבי יהודה הנשיא, בנו של רבן שמעון בן גמליאל, לימד את שמעון בנו ובלימודם נתקלו השניים בכינוי "אחרים אומרים".
לשאלת הבן מיהם אותם "אחרים", ענה לו אביו: "בני אדם שביקשו לעקור כבודך וכבוד בית אביך".
לאחר דין ודברים בין השניים, השתכנע רבי יהודה, ומאז הזכירו את רבי מאיר ורבי נתן בשמם, ואכן רבי מאיר מופיע פעמים רבות במשנה של רבי יהודה הנשיא.
רבי מתיא בן חרש (או מַתְּתיָה בֶן חָרָשׁ) היה תנא בדור השלישי והרביעי לתנאים שחי במאה ה-2. נולד בארץ ישראל ולאחר מכן עבר לרומי, שם הקים ישיבה ובית דין ידועים.
למד אצל רבי אליעזר בן הורקנוס, רבי ישמעאל, רבי אלעזר בן עזריה, רבי יאשיה ורבי מאיר.
בני דורו היו רבי יהודה בן בתירה השני, חנניה בן אחי רבי יהושע, רבי יונתן, רבי יהושע בן חנניה, רבי שמעון בן יוחי ורבי אלעזר בן רבי יוסי.
בעקבות כישלון מרד בר כוכבא ורדיפות הרומאים התכוון, יחד עם חכמים נוספים, לעזוב את ארץ ישראל ולעבור לחו"ל, אולם כשהגיעו סמוך לגבולות הארץ התחרטו וחזרו למקומם.
נראה שלאחר מעשה זה הלך רבי מתיא בן חרש לבית מדרשו של רבי ישמעאל, שם פגש את רבי יאשיה.
מאוחר יותר עבר להתגורר ברומי והקים שם ישיבה מפורסמת.
חבריו, רבי יהודה בן בתירא וחנניא אחי רבי יהושע הקימו גם הם ישיבות בחוץ לארץ.
על מעמדן החשוב של ישיבות אלו ניתן ללמוד מהכללתן בין מרכזי התורה בארץ ישראל.
על פי המסופר בתלמוד, רבי שמעון בר יוחאי נשלח יחד עם רבי אלעזר ברבי יוסי לרומי במטרה לבטל גזירות שנגזרו על היישוב היהודי בארץ ישראל.
בביקור זה הם פגשו ברבי מתיא בן חרש שישב ברומי ועסקו עמו בכמה שאלות הלכתיות.
בתלמוד הבבלי מובאת דעתו שצריך ללמוד תורה "באימה, ביראה, ברתת ובזיע".
היה ידוע בצדיקותו על שמירת העיניים והעלייה לציון קברו ידועה כסגולה לשמירת העיניים.
לדעת אברהם זכות, בניו הם רבי יוחנן בן מתיא, רבי יהושע בן מתיא ורבי אלעזר בן מתיא.
מנחם עזריה מפאנו טען כי רבי מתיא הוא גלגול נשמה של פלטי בן ליש.
לדעת אהרן הימן, ריחוקו של רבי מתיא בן חרש ממרכז התורה בארץ ישראל גרם לכך שלא נשארו ממנו הלכות רבות במשנה, מלבד הלכה אחת במסכת יומא לגבי חילול שבת במקרה של ספק נפשות.
לעומת זאת, בברייתות נזכר שמו כמה פעמים.
מאמרו המפורסם באגדה מובא במסכת אבות: .
"כל ספק נפשות דוחה את השבת" (משנה, יומא, פרק ח', משנה ו').
קברו של רבי מתיא בן חרש זוהה החל מהמאה ה-15 בחיבור "ציוני קברים בארץ ישראל" (כתב יד מוסקבה, 1440 לערך) ביישוב עלבון, ובמהלך הדורות פקדו אותו עולי רגל רבים.
לפי ספר "יחוס הצדיקים" מהמאה ה-16 היה נתון קברו של מתיא בן חרש ב"כוך של אבן", אולם יוסף ברסלבי בביקורו במקום בשנת תרצ"ג העיד שהקבר הקדוש הסתתר בצל עצי אלה לא עתיקים וסומן על ידי חמישה נדבכים של אבנים גדולות ומסותתות.
כיום מצוי הקבר בתחומי הכפר עילבון, מערבית לכביש 806, בסמוך לכניסה הצפונית ליישוב פונים ימינה ולאחר כ-370 מ' מגיעים אל שער קטן שבגדר, מימין לדרך.
בשער יורדים בשביל צר ומדרגות אל עבר ציונו של ר' מתיא בן חרש.
האמונה העממית, המתבטאת בציון שעל הקבר, אומרת כי העלייה לקבר טובה לריפוי העיניים, כנראה בשל מעשה המובא במדרש תנחומא בו מתוארת שמירת העיניים של רבי מתיא בן חרש והימנעותו מלהסתכל על אישה.
רבי עוירא היה אמורא בדור השלישי והרביעי לאמוראי ארץ ישראל, תלמידו של רבי יוחנן, וחבירו של רבי אבהו.
רבי עוירא מוזכר בתלמוד כשהוא דן עם רבי יוחנן בהלכה, וכחבירו של רבי אבהו ורבי חלבו, גם הוא תלמידו של רבי יוחנן.
מרבה להביא דרשות בשם רבי אמי ורבי אסי.
יש להבדיל בינו לבין רב עוירא אחר, מאוחר יותר, אמורא בבלי, שהיה בר פלוגתא של רבינא ומסר מאמרים בשם רבא.
דרשותיו המוזכרות בתלמוד, נפתחות תמיד במילים הבאות: דרש רבי עוירא, לפעמים אמר בשם רבי אמי, ולפעמים בשם רבי אסי
רבי סימון (או רבי שמעון בן פזי) הוא אמורא שחי בדור השני לאמוראי ארץ ישראל, היה תלמיד של רבי יוחנן ורבי יהושע בן לוי, וחבר של רבי אלעזר ורבי זירא (תלמידי רבי יוחנן).
רבי סימון מוזכר בעיקר בתלמוד הירושלמי פעמים רבות, אך לעיתים מוזכר גם בתלמוד הבבלי.
במסכת שבת מוזכר שישב יחד עם רבי אלעזר, ובמקום עבר רבי יעקב בר אחא.
אמר אחד לשני: הבה נקום מפניו, שכן הוא ירא חטא.
אמר לו השני: הבה נקום מפניו כי תלמיד חכם הוא.
נענה הראשון ושאל: אומר אני שהוא ירא שמים, ואתה אומר שבן תורה הוא!?
(רש"י - ואתה ממעיט בשבחו).
בנו היה רבי יהודה בר סימון, תלמידו היה רבי חלקיה.
לפי המובא בתלמוד בבלי, היה אביו של רבי יהודה בן פזי שנמנה ככהן, בעל סדר הדורות מנמק כי רבי סימון (כינוי לשמו המקורי רבי שמעון) היה בעצם רבי שמעון בן פזי.
חז"ל נחלקו בזיהוי צאצאיו של תירס.
לדעת רבי סימון (או רבי סימאי) תירס הוא אבי פרס.
לדעת חכמים תירס הוא אבי תרקיה, כיום בצפון מזרח יוון.
זיהוי זה מובא גם על ידי התרגום המיוחס ליונתן על התורה ועל ידי יוסף בן מתתיהו.
אחת מאמרותיו הידועות היא אוי לי מיצרי אוי לי מיוצרי.
היה הראשון למנות את י"ג המידות של הקב"ה.
רבי מנחם בר יוסי היה תנא בן הדור החמישי, אחד מחמשת בניו של רבי יוסי ואחיו של רבי ישמעאל ברבי יוסי.
הוא מוזכר בברייתא פעמים ספורות בלבד.
לדעת אהרון היימן הוא הנקרא בשם "רבי מנחם" סתם במשנה, ומובא במסכת יומא.
רבי מתניא היה אמורא ארצישראלי בן הדור החמישי.
בנו של האמורא רבי יודן, חבירו של רבי אבא מרי ושל רבי אלעזר ברבי יוסי.
כמו כן היה חבירו של רבי שמואל בן רבי יוסי ברבי בון.
רבי נהוראי היה תנא ארץ-ישראלי בדור הרביעי לתנאים (המחצית השנייה של המאה השנייה לספירה).
במשנה מופיעים שלושה מאמרים בשמו, ובשאר ספרות חז"ל מופיעים מאמרים נוספים.
רבי נהוראי פעל בתקופת הדור הרביעי של התנאים, מסר מאמרים בשם רבי שמעון, ובא בדין ודברים עם רבי יוסי.
התוספתא מספרת מעשה שבא רבי נהוראי בשבת אל בית הדין באושא להעיד על כשרותו של עד בעדות החודש.
בית הדין שכן באושא לאחר מרד בר כוכבא בין השנים 140–150.
מהאמוראים היו שסברו ש"נהוראי" אינו שמו אלא כינויו, וזיהו אותו עם תנאים ידועים אחרים ודרשו:
התלמוד הבבלי מזהה את רבי מאיר ככינוי לרבי נהוראי שבעצמו אינו אלא כינוי לתנא אחר, ומובאות שתי שיטות לזהותו של רבי נהוראי: רבי נחמיה (מתלמידי רבי עקיבא) או רבי אלעזר בן ערך, בכיר תלמידיו של רבן יוחנן בן זכאי.
קביעות אלה עוררו בעיה מפני שתקופת פעילותו של ר' נהוראי אינה מקבילה לתקופת רבי אלעזר בן ערך, מפני שרבי מאיר ור' נהוראי מוזכרים זה לצד לזה, ומפני שרבי מאיר ורבי נחמיה נמנים בנפרד בין תלמידי רבי עקיבא.
מפרשי התלמוד שהתקשו בכך הציעו שר' נהוראי היה כינוי של תנאים שונים או שהייתה גרסה שונה שעל פיה התלמוד כלל אינו מזהה את ר' מאיר עם ר' נהוראי אלא עם תנא אחר.
מסכתות קטנות, מסכת אבות דרבי נתן, נוסחא א', פרק כ"ג:
מסכתות קטנות, מסכת כלה, פרק א':
מסכתות קטנות, מסכת דרך ארץ, פרק רבי שמעון:
רבי נחוניא דמן חוורן (מכונה בשמות נוספים כגון "רבי חוניא דברת חוורין", "רבי נחוניא איש בקעת בית חורתן", ועוד) היה מראשוני האמוראים בארץ ישראל.
יש המחשיבים אותו כתנא, עקב היותו בן דור המעבר שבין התנאים לאמוראים.
שם אביו היה רבי עוזיאל, וגם בנו נקרא רבי עוזיאל, כנראה על שם סבו.
קיבל מרבי שמעון בן חלפתא ונראה שהיה תלמידו.
התגורר בבקעת בית חורתן, או בהר חוורן, הנמצאים באזור חורן.
גדולי הדור הראשון והשני של אמוראי ארץ ישראל מסרו הלכות ושמועות בשמו.
ביניהם רבי יוחנן, רבי יהושע בן לוי, ורבי אבא בר זבדא.
שמועה מפורסמת שנאמרה בשמו היא שדין עשר נטיעות, מצוות ערבה, וניסוך המים, הם הלכה למשה מסיני.
לפי חלק מהגרסאות בתלמוד הירושלמי, רבי נחוניא לקח חלק בעיבור השנה, וכשהיה יורד לעבר את השנה, היה הים נקרע לפניו.
עוד נאמר שם, שביום מותו נקרע הים של טבריה.
רבי נחוניא סבר כרבי יהודה המתיר ספיחי חרדל בשביעית, בתלמוד הירושלמי מסופר שפסיקתו זו בניגוד לדעת רבי יוחנן גרמה לרבי יוחנן לעזוב את העיר ציפורי ולעבור לטבריה, באומרו: (תרגום: "למה הבאתם עלי דיין זקן זה, שמה שאני מתיר הוא אוסר, ומה שאני אוסר הוא מתיר).
במקום אחר נאמר שרבי חנינא גרם למעברו של רבי יוחנן מציפורי לטבריה.
הרב אהרן הימן טוען שלא ייתכן שרבי יוחנן יגיד כך על רבותיו, ולכן הוא סבור שמעשה זה אירע אירע עם רבי חנינא בר סיסי.
בתלמוד הבבלי הוא מוזכר בתור "רבי נחוניא איש בקעת בית חורתן", ובתלמוד הירושלמי, הוא מוזכר בתור "רבי חוניה דברת חוורין" או "רבי חוניא דמן חוורין".
ולכן בסדר הדורות קיימים שני ערכים נפרדים, "רבי נחוניא איש בקעת בית חורתן", ו"רבי חוניא דמן חוורין".
אולם רבים אחריו הוכיחו שמדובר באותו אדם, והיה אך ורק רבי נחוניא אחד.
יש הטוענים שגם בעל סדר הדורות סבר שמדובר באותו אדם, ועשה שני ערכים לאותו אמורא בגלל גרסת היוחסין.
ייתכן שהוא גם "רב הונא דבית חורון" המוזכר ב.
רבי מנחם (הידוע גם בפשטות כ"מנחם") היה אמורא ארצישראלי בדור השני-שלישי.
קיבל תורה מפי רבי יוחנן, מפי רבי שמעון בן לקיש, מפי רבי יונתן בן אלעזר ואולי גם מפי רבי אמי.
משמו מסרו תורה רבי חגי ורבי יוסי (כנראה רבי יוסי בר חנינא).
ייתכן שאף רבי יוסף בר אבא ורב הונא בר יהודה.
בתלמוד ירושלמי הוא מופיע ללא התואר "רבי", למעט פעם אחת.
רבי מני בר פטיש היה אמורא בדור השני של אמוראי ארץ ישראל.
לפי הרב אהרן הימן היה רבי מני גדול הדור בתקופת רבי יוחנן.
ביהדות אשכנז נהגה שמו בקמץ מָני (כמו: מוני), אך הוא אינו זהה לשם מוני שנגזר מהשם הלועזי לקוף ולכן נכתב לפי כללי ההלכה בכתיב מלא עם האות ו'.
בתלמוד הבבלי השתמרו מדבריו של רבי מני בר פטיש בשם עצמו ובשם רבותיו, בהלכה ובאגדה.
לפי הרב סולובייצ'יק תפיסתו ההלכתית של רבי מני בר פטיש בהלכות שומרים הייתה שכאשר השומר שמר כדינו, מהווה השמירה פְּטור מתשלומים, ולא שלילה של שורש התחייבותו.
רבי עקיבא בן יוסף (נולד במאה הראשונה - מת בין שנת 132 לשנת 136 לספירה), מגדולי חכמי ישראל, היה תנא ארץ ישראלי, בן הדור השלישי של התנאים והיה מתומכי מרד בר כוכבא.
מקובל כי נהרג על קידוש השם כאחד מעשרת הרוגי מלכות, אך יש מקורות מאוחרים לתקופתו שפיקפקו בכך.
היה בר פלוגתא של רבי ישמעאל, רבי טרפון, רבי יוחנן בן נורי, ואחרים.
פיתח שיטה לפירוש המקרא שעל פיה יש לייחס משמעות לכל מילה ואף לכל אות במקרא.
הטביע את חותמו על הלכות רבות ועל ערכים במסורת ובחשיבה היהודית.
מעט ידוע על חייו של רבי עקיבא ממקורות היסטוריים שמחוץ לספרות חז"ל שם המקורות סותרים לעיתים זה את זה, ורובם מעדיפים את העיצוב הספרותי של חייו.
כך למשל קובעים חז"ל כי רבי עקיבא היה אחד מארבעה צדיקים שחיו מאה ועשרים שנה: "ארבעים שנה היה רבי עקיבא רועה, ארבעים שנה למד תורה, ופרנס [הנהיג] את ישראל ארבעים שנה".
בחלק ממקורות חז"ל כתוב שמו עם סיומת האות א' ובמקומות שונים עם האות ה, על-פי רוב החלוקה תהיה בין המשנה והתלמוד הירושלמי בהם השם נכתב לרוב באות ה בסופו – "רבי עקיבה", כתיבה האופיינית ללשון חז"ל הארץ-ישראלית, שנטתה להשתמש ב-ה לסיומת שמות ארמיים (בדומה לשמות כמו "עזריה" או "חנניה").
ובין התלמוד הבבלי בו השם נכתב באות א בסופו – "רבי עקיבא" היא הצורה שהשתרשה והפכה למקובלת.
יש המשערים שנולד בסביבות שנת 50 לספירה ולפי זה היה נער בעת פרוץ המרד הגדול על פי המסורת נולד סביב 16, ונהרג בגיל 120 סביב שנת 136 לספירה.
לדעת הרב יצחק אייזיק הלוי הוא נולד בסביבות שנת 17 לספירה, ועוד לפני המרד למד אצל רבי אליעזר ורבי יהושע.
מעט מאוד ידוע על תחילת דרכו, מעבר לשמו של אביו - יוסף.
לפי המסורת אביו היה גר, או צאצא של גרים, על פי האגדה, מבני בניו של סיסרא.
ידוע שהיה רועה צאנו של כלבא שבוע, אביה של רחל, לימים אשתו.
סיפורם של רבי עקיבא ואשתו מובא כחלק מרצף סיפורים על חכמים שעזבו את ביתם והלכו ללמוד תורה, לעיתים לתקופות ארוכות.
החכמים דנים בשאלה לכמה זמן מותר לו לאדם להיעדר מביתו, אך מוסכם כי על אשתו להסכים לכך, ובלי רשותה הוא אינו רשאי לצאת.
על פי אחת מהמסורות, רחל, בתו של כלבא שבוע, ראתה שהוא "צנוע ומעולה" והתקדשה לו בתנאי שילך ללמוד תורה.
אביה של רחל כעס על כך והדיר אותה מנכסיו והם התגוררו במחסן תבן בעוני רב.
חז"ל מתארים את קשיי הפרנסה בהם היה נתון תוך לימוד התורה:
על פי המסופר רחל עודדה את רבי עקיבא ללכת ללמוד תורה, והוא עזב אותה והלך ללמוד בבית המדרש במשך שתים-עשרה שנה בעוד היא וילדיה חיים חיי עוני ומחסור.
למרות כל זאת כשחזר רבי עקיבא לביתו, שמע את אשתו אומרת: "אילו שומע לי שיהיה (שם) שתים עשרה שנים אחרות (נוספות)".
לאחר ששמע דברים אלה "אמר: הואיל והיא נותנת לי רשות אחזור לאחורי, והלך" - הבין שאשתו נותנת לו רשות להמשיך בלימוד ושב לבית המדרש לשתים-עשרה שנים נוספות שבהן הוסיף דעת ותלמידים.
כשחזר לבסוף לביתו, והוא כבר רב מפורסם שתלמידיו רבים, יצאו לקראתו כל אנשי העיר, וגם רחל אשתו ביניהם.
תלמידיו, שלא הכירו אותה ניסו לסלק אותה, אך הוא עצר בעדם ואמר להם: "שלי ושלכם - שלה הוא!" (כלומר כל הלימוד שלי, שבזכותו לימדתי אתכם - בזכותה הוא נעשה).
מסופר שגם כלבא שבוע בעצמו יצא לקבל את פני הרב הגדול, ולא ידע שהוא חתנו שהתכחש לו ובגללו הדיר את בתו מהצוואה.
משהכיר בטעותו ביקש מרבי עקיבא להתיר את נדרו והלה נענה לו.
ב"אבות דרבי נתן" מתואר המהפך בחייו, מהפך ששימש השראה לרבים בדורות אחריו לחולל שינוי בחיים גם בגיל מבוגר, וכנגד כל הסיכויים:
אין בנמצא פרטים היסטוריים על ילדיו, ומתוך מדרשים המופיעים בתלמוד הבבלי ובמקורות נוספים, ניתן לדלות רק מעט פרטים.
אבות דרבי נתן מזכיר כי לרבי עקיבא היו בנים ובנות, אך לא נוקב בשמותיהם או במספרם.
היה לו בן בשם רבי יהושע.
לדעת רש"י ורשב"ם זהו רבי יהושע בן קרחה, וכונה כך משום שרבי עקיבא היה קירח.
אך תוספות חולקים על כך, וסוברים שהם שני אנשים שונים.
בתלמוד ירושלמי מסופר שעשה משתה לשמעון בנו.
חתנו היה רבי יהושע בן כפוסאי.
בתלמוד הבבלי מסופר על בת, שחוזי הכוכבים אמרו לרבי עקיבא כי ביום חתונתה יכישנה נחש ותמות.
כאשר הגיע ליל חתונתה, נעצה סיכה בכותל, ובבוקר התברר כי בכך הרגה את הנחש.
ואמרו שהיא ניצלה בזכות צדקה שנתנה את מנתה לעני.
מקור נוסף בתלמוד הבבלי מתאר שבתו של רבי עקיבא עשתה לבן עזאי בדומה למה שעשתה אמה, כלומר נישאה לתלמיד חכם שעזב אותה והלך ללמוד תורה.
במסכת מועד קטן מסופר, מעשה ומתו שני בניו של רבי עקיבא ביום אחד ובאו המונים ללוותם.
ישב על ספסל גדול ואמר, "לא לכבודי באתם, אלא כך אמרתם תורת אלהיו בלבו".
רבותיו המובהקים של רבי עקיבא היו רבי אליעזר בן הורקנוס ורבי יהושע בן חנניה תלמידיו של רבן יוחנן בן זכאי ומראשי הסנהדרין.
משני רבותיו אלו, רבי עקיבא דבק והתקשר במיוחד לרבי יהושע, ממנו אף למד את תורת הסוד היהודית.
בהקשר זה נאמר עליו שמבין הארבעה שנכנסו לפרדס, היה רבי עקיבא היחיד שיצא ממנו בשלום.
הוא גם למד אצל רבי טרפון ונעשה לו תלמיד חבר, ואף למד ושימש את נחום איש גמזו, ממנו למד מידות טובות וכן את דרישת התורה בריבוי.
וכמו שהיה רגיל לומר "גם זו לטובה", היה רבי עקיבא אומר: "כל דעביד רחמנא לטב עביד".
על פי התלמוד, דמותו של רבי עקיבא הותירה את חותמה בקרב הוגים רבים.
התוספתא מאירה את דמותו כתלמיד נועז, ומספרת עליו פעמיים שהכריע במעשה בניגוד לדעתו של רבן גמליאל, בפניו, בעניינים שרבן גמליאל היה בהם בדעת מיעוט, מפני שרבי עקיבא יישם את הכלל, שהלכה כרבים למול מועטים.
היו לו חמישה תלמידים חשובים מוסרי תורתו, רבי מאיר, רבי יהודה, רבי יוסי, רבי שמעון, ורבי אלעזר בן שמוע.
במדרש רבה נכתב שהיו אלו שבעה תלמידים, ומובאות שם שיטות שונות לגבי זהותם.
במקום אחר אמרו "אמר רבי יוחנן: סתם מתניתין - רבי מאיר, סתם תוספתא - רבי נחמיה, סתם ספרא - רבי יהודה, סתם ספרי - רבי שמעון, וכולהו אליבא דרבי עקיבא." כלומר, משנתו של רבי יהודה הנשיא, אשר הביא לחתימת המשנה, נשענת על מסורותיו של רבי מאיר, שאותן קיבל מרבי עקיבא.
התלמוד מתאר שהיו לרבי עקיבא 24,000 תלמידים מגבת ועד אנטיפטרס, שמתו בזמן אחד – בין פסח לשבועות – מפני שלא נהגו כבוד זה לזה.
ויש גורסים שהיו לו 300 תלמידים (מדרש תנחומא פרשת חיי שרה): "מעשה ברבי עקיבא שהיו לו שלש מאות תלמידים בנערותו ומתו כולם..." לפי מדרש זה, רבי עקיבא השאיר אחריו שבעה תלמידים, ולא חמישה: "...ואילולי שהעמיד שבעה תלמידים בזקנותו, לא היה תלמיד שיהא קורא על שמו".
על פי הנוסח הספרדי של אגרת רב שרירא גאון, שבה נכתב שתלמידי רבי עקיבא מתו בשמדא, הסיק שי"ר וחוקרים נוספים.
ש"המגפה" הנזכרת כאן, היא ביטוי אלגורי הרומז למות תלמידיו במרד בר כוכבא.
ד"ר גוני בן ישראל קסוטו עמדה על כך שהמספר "12" הוא מספר חוזר בסיפור רבי עקיבא ורחל, כנראה לשם העיצוב הספרותי ולא משום שהוא אמת היסטורית: למד שתים-עשרה שנה, וחזר עם שנים-עשר אלף תלמידים.
לאחר מכן יצא לשתים-עשרה שנים נוספות וחזר עם עשרים וארבעה אלף תלמידים.
לפי מסורת יהודית, מות תלמידיו ממגפה במהלך ספירת העומר, הוליד את מנהגי האבלות הנוהגים בימים אלו, הכוללים איסור תספורת וגילוח, ואיסור להתחתן.
לרבי עקיבא השפעה מכוננת על דרך הקריאה בתורה שבכתב והפירוש שלה.
הוא ראה בתורה טקסט קדוש ומושלם אשר כתוב באופן מושלם.
משכך, אין בה מילים מיותרות ואף לא אותיות מיותרות.
כל מה שכתוב הוא נכון ונדרש, ועל החכמים מוטלת החובה להבין מדוע הטקסט נכתב כפי שנכתב.
לשם השוואה, בר-הפלוגתא העיקרי של רבי עקיבא היה רבי ישמעאל, אשר שיטתו הייתה פשוטה ואינטואיטיבית יותר, ואשר קבע כי "דברה תורה בלשון בני אדם".
לעומתו נאמר על רבי עקיבא ש"היה דורש על כל קוץ וקוץ תילין תילין של הלכות", ואכן שיטתו גברה על זו של רבי ישמעאל, ובדורות שאחריו נוהגים לדרוש כמוהו כל מילה וכל אות.
שניהם מכונים בספרות חז"ל בתואר "אבות העולם".
רבי עקיבא זכה להערצה כחכם וסמכות תורנית.
היה מרבה לדייק בשינויי לשון בתורה ולחדש מזה הלכות, ובתלמוד מסופר כי היה "קושר כתרים לאותיות תורה" ואפילו משה רבנו, לאחר שראה אותו במראה נבואי התפעל ממנו ואמר, "אדם כזה בעולמך ואתה נותן תורה על ידי?".
מאמרו של רבי עקיבא: "הכל צפוי והרשות נתונה" התפרש על ידי ראשונים רבים כנוגע בבעיה פילוסופית מפורסמת של הידיעה והבחירה – על אף שהכל צפוי מראש בעיני האל, הבחירה ניתנת לאדם לפעול לפי רצונו.
אך אחרונים רבים, שהביאו את דבריהם, הביאו גם פירוש לפיו "הכול צפוי" לא במובן של תחזית עתידית אלא כראיית הנסתרות והמחשבות – האל צופה בכל.
לפי פירוש זה – הבעיה הפילוסופית עומדת במקומה, אך אינה כלולה במשנה זו.
על הפסוק (), "ואהבת לרעך כמוך", אמר רבי עקיבא: "זהו כלל גדול בתורה".
במסכת אבות הובא בשמו שהיה נוהג לומר: "חָבִיב אָדָם שֶׁנִּבְרָא בְצֶלֶם".
בניסיון לדון בבעיית הרוע בעולם, הוא החזיק בתפיסת התאודיציה, שעל פיה עשייתו של אלוהים תמיד היא לטובה, "כל דעביד רחמנא - לטב עביד" (=כל שעושה הקב"ה – לטוב עושה).
הרב קוק ראה ברבי עקיבא את "איש האהבה" – דמות שמתמזגות בו כל האהבות: האנושית, הלאומית והאלוהית ביחד, באופן יוצא דופן.
ידועה אמרתו של רבי עקיבא על ספר שיר השירים כי "כל הספרים קודש ושיר השירים קודש קודשים".
כמו כן, ידועה אמרתו שמתנגדת להזדקקות לצדקה: "עשה שבתך חול ואל תצטרך לבריות".
הוא היטיב להכיר את הפן של הזדקקות לבריות, כפי הנראה משום שעם נישואיו לרחל היה עני מרוד, ובהמשך ימיו היה גבאי צדקה עבור עניים.
בתלמוד הירושלמי מסופר שרבן גמליאל רצה לנדות את רבי עקיבא משום שעיכב את העדים שראו את הירח בחידושו, ורבי יהודה (בר אלעאי או הנחתום) הזדעק להכחיש מעשה זה: .
הראה הקב"ה את רבי עקיבא למשה רבינו - ברוח הקודש - ותשש כחו -
רבי טרפון אמר עליו: "עקיבא, כל הפורש ממך כפורש מחייו" - ;
משמת רבי עקיבא בטלו זרועי תורה ונסתתמו מעיינות החכמה -
רבי יהודה הנשיא ואיסי בן יהודה קראו לו "אוצר בלום" - ;
אמר עליו יונתן בן הרכינס: "אתה הוא עקיבא בן יוסף ששמך הולך מסוף העולם ועד סופו" -
רבי דוסא בן הרכינס אמר עליו: "מכירו אני שאדם גיבור בתורה הוא" -
"וכל יְקָר ראתה עינו" זה רבי עקיבא - , ומפרש האר"י שהשיג מה שלא השיג משה רבינו ע"ה בסיני
על אדם הראשון מסופר שראה את ספר תולדות האדם ו"כיון שהגיע לדורו של רבי עקיבא שמח בתורתו ונתעצב במיתתו, אמר ולי מה יקרו רעיך א-ל" -
"ואהבת לרעך כמוך, ר' עקיבא אומר: זהו כלל גדול בתורה" -
רבי עקיבא אומר: כל שיש לו אשה נאה במעשים" -
"אמר רבי עקיבא: אשריכם ישראל.
לפני מי אתם מיטהרין, מי מטהר אתכם?
"כל מי שאין מבקר חולים כאילו שופך דמים" -
לעולם יהא אדם רגיל לומר: "כל דעביד רחמנא לטב עביד" (בתרגום לעברית: כל מה שה' עושה, לטובה הוא עושה) -
שחוק וקלות ראש, מרגילין לערוה.
חביב אדם שנברא בצלם, חביבין ישראל שנקראו בנים למקום -
ישנה מחלוקת באשר למידת השתתפותו והשפעתו של רבי עקיבא על מרד בר כוכבא.
בתלמוד הירושלמי, בסוגיה "נלכדה ביתר", מופיע מקור שבו נזכר רבי עקיבא בקשר למרד בר כוכבא.
על פי עדותו של תלמידו המובהק רבי שמעון בן יוחאי במקור זה, רבי עקיבא ראה במנהיג המורדים, שמעון בן כוסבא (בר כוכבא), משיח שעתיד לגאול את ישראל ודרש עליו את הפסוק "דרך כוכב מיעקב" – "דרך כוזבא מיעקב".
הרמב"ם תיאר את רבי עקיבא כ"נושא כליו של בן כוזיבא המלך".
לדידו, רבי עקיבא לא היה היחיד שתמך בבר כוכבא וראה בו משיח, אלא רבי עקיבא דימה "הוא וכל חכמי דורו שהוא המלך המשיח, עד שנהרג בעונות.
כיון שנהרג, נודע להם שאינו".
הרב י"ל מימון שיער כי דברי הרמב"ם שאובים ממקור קדמון עתיק.
דוד רוזנטל חידש בשם אביו כי הנוסח התימני של מסכת סנהדרין (כת"י הרב הרצוג) מכיל את דבריו של הרמב"ם: "תנא ר' עקיבה נושא כלים שלבן כוזבא הוה".
עם זאת, רוזנטל לא דחה את האפשרות שהמעתיק של כתב יד זה שילב את דברי הרמב"ם אל תוך נוסח הגמרא.
הרב ד"ר מרדכי סבתו סבר שיש לקבל את נוסח כתב יד הרב הרצוג כמשקף נוסח מקורי קדום שממנו שאב הרמב"ם את דבריו.
עמדה הפוכה הציג החוקר הרב יצחק אייזיק הלוי, אשר כתב שרבי עקיבא לא נטל כלל חלק פעיל במרד, בהסתמך על דברי הגמרא שרבי עקיבא נהרג בידי הרומאים על כך שהפר את הגזרה שלא לעסוק בתורה, ואילו היה שותף במרד, היו הרומאים מענישים אותו על המרידה עצמה.
וביחס לדברי הרמב"ם כתב: "אין חפצנו לדבר על דברי הרמב"ם...
שהדבר ידוע כי בעניינים כאלה לא עסקו רבותינו הראשונים, ולא היה זה מעין מלאכתם".
כאמור רבי עקיבא התחיל את חייו כעני מרוד.
אולם לאחר מכן התעשר ונקשרו אגדות שונות בעושרו.
מסכת נדרים מונה שש דרכים בהן זכה בעושרו:
כסף שקיבל מכלבא שבוע חמיו לאחר שהתיר את הנדר שנדר להדיר את בתו רחל מהירושה.
באותם זמנים היה מקובל לשים בראש הספינה כעין איל של עץ, לסימן טוב, ובו היו מטמינים ממון רב.
רבי עקיבא מצא תיבה כזו, וממנה נתעשר.
פעם נתן כסף לספנים לקנות לו סחורה, והביאו לו תיבה שהתברר שהייתה מלאה כסף.
רבי עקיבא לווה ממון רב מגבירה אחת, שהעמידה כערבים את הקב"ה ואת הים.
במועד הפירעון נמנע מרבי עקיבא לשלם את החוב מחולי, והמלווה יצאה לים וביקשה מהקב"ה שיפרע את החוב.
תוך כדי כך גלגלו הגלים לידה תיבה של אבנים טובות ומרגליות, וכאשר רבי עקיבא הגיע לשלם את החוב, היא אמרה לו כי הערבים כבר שילמו את החוב, ואף הביאה לו את העודף על החוב.
אשתו של טורנוסרופוס, שנתגיירה ונישאה לרבי עקיבא.
מהשר הרומאי קטיעה בר שלום שהוריש לו מכספו כשהוצא להורג.
כמו שחלקו של רבי עקיבא במרד בר כוכבא אינו ברור דיו, כך גם נסיבות מותו.
אין כל מקורות חיצוניים לחז"ל שעוסקים בכך, והמסורות מספקות מספר הסברים למותו.
כל המסורות (למעט מקור אחד) מסכימות כי השלטון הרומאי גזר עליו מוות בייסורים, וכי נהרג על קידוש השם והיה אחד מעשרת הרוגי מלכות.
על פי המסופר בתלמוד, הרומאים עינו אותו במסרקות ברזל, והוא היה מקבל עליו עול מלכות שמים וקרא קריאת שמע, "עד שיצתה (=שיצאה) נשמתו ב"אחד" (=במילה "אחד" המסיימת את הפסוק הפותח את קריאת שמע).
שנת מותו המדויקת לא ידועה אך משערים כי מת בין שנת 132 לשנת 136 לספירה.
המסורת קובעת את תאריך מותו לט' בתשרי, ערב יום הכיפורים, (לפי מדרש משלי, סליחות וילקוט שמעוני), או ה' בתשרי (לפי גרסה אחת במגילת תענית ויעקב בן אשר) או י' בתשרי (לפי יוסף חיים מבגדאד).
אולם מסורות שונות מספקות סיבות שונות לעונש שנגזר עליו.
על פי מסורת אחת, הוא היה הסמכות הרוחנית הבכירה מאחורי מרד בר כוכבא, וייתכן כי גם נסיעותיו המרובות היו בשביל לעשות נפשות למרד ולגייס עבורו כספים בין קהילות יהודיות בגולה, ובשל חלקו המשמעותי במרד נשפט למיתה אכזרית.
מסורת אחרת מספרת שהוא נענש על שלימד תורה ברבים בניגוד לגזירה, ובעקבות זאת, תפסו אותו הרומאים, והוא נכלא.
גם בבית הסוהר המשיך ללמד תורה ולהוציא תשובות הלכתיות במסווה.
משמשו שם היה רבי יהושע הגרסי.
מסורת נוספת קובעת כי טורנוסרופוס חקר את רבי עקיבא והלה השיב לו בעזות פנים, עד שבכעסו גזר עליו גזר דין מוות: "בחלומי היה לי הלילה שני כלבים, אחד שמו רופוס ואחד שמו רופינא.
מיד כעס, אמר לו: לא קראת שם כלביך אלא על שמי ושם אשתי?
מדרשים אחרים מספרים כי נגזר עליו למות משמיים, אם בגלל עיסוקו במיסטיקה, או כעונש על יחסו לרבי אליעזר.
כך למשל, כשהיה ר' אליעזר על ערש דוויי הגיעו אליו חכמים לבקרו.
"אמר להם (ר' אליעזר) 'למה באתם?' אמרו לו: 'ללמוד תורה באנו'.
אמר להם: 'ועד עכשיו למה לא באתם?' אמרו לו: 'לא היה לנו פנאי' (כנראה שיקרו לו כדי לא להעציב אותו ולא רצו שיידע שהם נידו אותו, ולכן לא הגיעו).
אמר להן: 'תמיה אני אם ימותו מיתת עצמן' (כלומר, כולכם לא תמותו במוות טבעי, אלא תירצחו).
אמר לו ר' עקיבא: '(המוות) שלי מהו?' אמר לו: 'שלך קשה משלהן' (תירצח באכזריות)".
בדומה, במקום אחר נאמר "אמר לו רבי אליעזר: עקיבא, בשחיטה השבתני - בשחיטה תהא מיתתו".
רבי עקיבא הוצא להורג בקיסריה בשנות ה-130 לספירה, אך מקום קבורתו של רבי עקיבא שנוי במחלוקת: המסורת העממית מציינת את טבריה, בעוד המקורות המוקדמים מצביעים על קיסריה.
על פי ניומן ושפירו המקור המוקדם ביותר אודות מקום קבורתו מופיע ב"פרקי רבי יאשיה", מדרש ארץ-ישראלי המתוארך על פי ניומן לתקופה המוסלמית הקדומה.
המדרש מתאר כיצד רבי יהושע הגרסי ואליהו הנביא גנבו את גופתו של רבי עקיבא וקברו אותו במערה סמוך לטטרפילון (שער רומי) בקיסריה.
סיפור זה שימש מאוחר יותר כמקור למדרשי אגדה מאוחרים יותר, כגון "מדרש משלי", "מדרש עשרת הרוגי מלכות" ואחרים.
עיוותים טקסטואליים של המונח "טטרפילון" הובילו בעבר לתיאוריות מוטעות על מיקום הקבר באנטיפטריס, בחרבת א-שרף ובראש חוטם הכרמל.
ישנם חוקרים שקישרו בין עדות יהודית המופיעה בתוספתא למדרש, לפיה בית הקברות המזרחי של קיסריה אכן היה ממוקם סמוך לטטרפילון.
לעומת זאת, מדרש אחר בתלמוד מתאר כי שקלו את בשרו של רבי עקיבא באטליז - רמז שלא זכה לקבורה מכובדת.
ניומן הצביע על דמיון בין המדרש למסורת נוצרית על קבורת הקדוש אנסטסיוס הפרסי בקיסריה (628 לספירה), סמוך לטטרפילון.
ההשערה היא שהמדרש היהודי משמש תגובה סמלית לטענה הנוצרית לקדושת האתר.
על פי שפירו, החקירה ההיסטורית מצביעה על קיסריה כמקום מותו, אך גורל גופתו נותר לא ברור.
במאה ה-12 תועדו מסורות שונות על קבורתו: ברומא, בקיסריה ובבבל.
רק במפנה המאות ה-12 וה-13 מופיעים האזכורים הראשוניים לקברו בטבריה.
במהלך ימי הביניים התפתח בטבריה פולחן שכלל גם את קברי אשתו רחל, בניו ו-24,000 תלמידיו.
את קברו המסורתי של רבי עקיבא פוקדים אלפי עולי רגל מדי שנה, והוא ממוקם באתרה של העיירה התלמודית בית מעון, כיום בתחומי טבריה עילית, לצד ציון שמיוחס בטעות להרמח"ל, ציון ששימש בעבר כאות שילוט לקבר רבי עקיבא ונהפך לקבר בפני עצמו.
על הקבר הוקם מבנה המשמש כבית כנסת.
השיר "רבי עקיבא" נכתב על ידי דליה רביקוביץ', ועוסק באהבתם של רבי עקיבא ואשתו רחל.
הולחן על ידי מוני אמריליו, והושמע בפסטיבל הזמר והפזמון 1970, בביצוע רבקה זהר, וזכה במקום שני.
על דמותו ומשנתו נכתבו והולחנו מספר שירים.
שירים אלו הפכו ל"שירי ספירת העומר" בציבור הדתי והחרדי, וזאת בשל המסורת על פטירת תלמידי רבי עקיבא בימים אלו.
בשיר "אומרים ישנה ארץ" של שאול טשרניחובסקי יש אזכור לר' עקיבא במילים - "עונה לו עקיבא, אומר לו הרבי: כל ישראל קדושים, אתה המכבי"
"אמר רבי עקיבא ואהבת לרעך כמוך - שלי שלך שלך שלך זהו כלל גדול בתורה" - השיר מורכב מאמרתו של רבי עקיבא בתורת כהנים ומפסיקה במסכת אבות המתארת את הנהגת ה"חסיד".
השיר מושר בלחן חסידי עממי, המוכר גם כ"רב הלילה".
"אמר רבי עקיבא אשריכם ישראל וכו'" - המשנה המסיימת את מסכת יומא.
המשנה מתארת את הקשר המיוחד בין עם ישראל לקדוש ברוך הוא.
השיר הפך לאחד משירי ל"ג בעומר.
"הולך בדרכו עקיבא" - שירה של יהודית שיקמן, על סיפור חייו של רבי עקיבא.
"ר' עקיבא" - שירו של יום טוב עהרליך, אף הוא על סיפור חייו של רבי עקיבא.
הספר "הפרדס של עקיבא" מאת יוכי ברנדס, מבוסס על דמותו של רבי עקיבא.
הצגה - "סיפור חייו של רבי עקיבא" - תיאטרון רגעי קסם.
רבי שמלאי היה אמורא מן הדור השני (205 - 260 לספירה בקירוב), דרשן, מחשובי בעלי האגדה בתלמוד.
נולד בלוד ועלה לגליל, מקום מושבם העיקרי של החכמים בתקופתו, ושימש כמשמשו של רבי ינאי.
אחר כך היה לאיש סודו של רבי יהודה נשיאה, אשר התיר שמן של גויים, ובסוף ימיו ירד לבבל וישב בנהרדעא ובנציבין, שם דרש על היתר השמן, דרשה זו גרמה לרב להתבטא באופן חריף על תושבי לוד וביניהם ר' שמלאי עצמו שמזלזלים באיסורי דרבנן ולא חוששים להתיר שמן.
על פי הירושלמי תולדותיו היו שונות, והוא דווקא עלה מבבל לארץ ישראל וחזר אחר כך לבבל.
בתלמוד מובאים דבריו פעמים רבות לאחר הפתיחה: "דרש רבי שמלאי...", פועל שמשמעותו בתלמוד הבבלי בדרך כלל דרשה לפני הציבור.
מכאן יש להניח שהיה נואם כשרוני ודרשן פופולרי.
במסורת הארץ-ישראלית מזוהה רבי שמלאי בעיקר עם הוויכוח היהודי-נוצרי, ופעמים רבות מופיעה הפתיחה: "שאלו המינים את רבי שמלאי...".
הוא משיב להם בדברי דרשותיו, ואף מפטיר כנגדם: "כל מקום שפקרו המינין - תשובתן בצידן".
מן המסורת עולה כי רבי שמלאי לא רק דרש כנגד הנוצרים, אלא קיים ויכוחים חיים עם דרשנים נוצריים וגנוסטיים, אשר התבססו לרוב על פרשנות המקרא.
ויכוחים אלה התרחשו ברובם בארץ ישראל, לפעמים בנוכחות תלמידיו של רבי שמלאי, שמשאלתם "לנו מה אתה אומר?" אנו למדים שבדרך כלל לא ענה רבי שמלאי למתווכחים עמו את תשובותיו האמיתיות, אלא סתר את דבריהם לפי דרך לימודם שלהם.
ביקש מרבי יוחנן שילמד איתו ספר יוחסין בשלשה חדשים, בתחילה סירב ולבסוף נתרצה.
רש"י מצטט את רבי שמלאי בפתיחת פרשת תזריע בספר ויקרא.
רש"י בויקרא פרק י"ב פסוק ב: "אישה כי תזריע, אמר רבי שמלאי: כשם שיצירתו של אדם אחר כל בהמה חיה ועוף במעשה בראשית,.כך תורתו נתפרשה אחר תורה בהמה חיה ועוף."
על פי התלמוד, היה חברו של רבי יהודה הנשיא וחתנו של רשב"י.
היה ידוע בחסידותו ובמידותיו המחמירות.
לפי המסופר, אף חמורו הושפע ממידותיו ולא אכל שעורים לא מעושרות.
שיטתו ההלכתית אינה מוזכרת במשנה.
אזכוריו במקורות התלמודיים הם בעיקר בהקשר של דברי אגדה.
מתואר כבעל יכולת לחולל נסים.
למשל מסופר שהורה לנהר להתחלק לשניים כדי שהוא ומלוויו יוכלו לחצותו.
הסיפור על הנס אופייני להתייחסות העממית לאישים בעלי יחוד שהייתה להם יכולת לתקשר עם כוח עליון, כמו חוני המעגל.
תחילתו של הסיפור היא שפנחס בן יאיר היה בדרכו לפדיון שבויים.
התקופה היא לאחר מרד בר כוכבא שבעקבותיו נמכרו הרבה יהודים לעבדות.
עובדה חשובה זאת המצביעה על פעילותו של רבי פנחס לפדיון שבויים ומתקשרת עם המיתוסים סביב דמותו.
בניגוד לדברי התלמוד, בזוהר נכתב שרבי פנחס בן יאיר היה חמיו של רבי שמעון בר יוחאי.
פרשנים מסורתיים המקבלים את יחוס ספר הזוהר לרבי שמעון בר יוחאי מסבירים זאת במספר אופנים:
חלקים מהזוהר נכתבו בזמן מאוחר וכנראה נפלה טעות.
בתלמוד ישנה טעות סופר ויש לגרוס חותנו.
יש לקרוא את המילים המופיעות בתלמוד "שמע רבי פנחס בן יאיר חתניה ונפק לאפיה" בפיסוק אחר, כלומר, שרבי פנחס בן יאיר שמע את רשב"י חתנו מגיע ויצא לקראתו (חיבת ירושלים).
שהיו שני אנשים שנקראו רבי פנחס, אחד חתנו של רשב"י והשני חותנו, תשובה זאת נדחתה במשך הדורות, אך ייתכן שהיו אכן שני אנשים בתקופת חז"ל בשם זה ללא כל קשר לחתנו של רשב"י.
כיום, גם בספרות התורנית, מקובל לטעון כי רבי פנחס היה חתנו של רבי שמעון ולא חותנו.
היות שעיקר פועלו בספרות חז"ל היה בימי רבי יהודה הנשיא בנוסף לאזכורים שונים בספרות הזוהר לפיהם ניתן להבין שהיה חתנו.
אם כי רוב הפרשנים המסורתיים בעבר, כגון החיד"א ואחרים דוחים זאת.
מאמריו מופיעים בברייתות או באגדתות המפוזרות בתלמוד הבבלי.
מאמריו של רבי פינחס בן יאיר מעטים (הוא מוזכר בשמונה הקשרים בתלמוד הבבלי) אך הם מאופיינים בתוכנם העמוק, ועוסקים על פי רוב בנושאים של מוסר וטהרת-המידות.
הספר מסילת ישרים לרבי משה חיים לוצאטו מבוסס על מאמרו בתלמוד:
יש לציין שהתקיים מחקר רב בנוגע למבנה הנכון של הברייתא הנ"ל, בעיקר בשל חשיבותה הרבה כהדרכה לחיים נכונים.
ישנן גרסאות רבות ושונות של סדר המידות המובאות בברייתא ובגרסאות שונות אף מוצאים מידות שונות.
כ-1500 שנה לאחר מותו רבי נפתלי הרץ בכרך טוען בספרו 'עמק המלך' (בשם האריז"ל) כי רבי פנחס נקבר בבית העלמין העתיק בצפת תחת גל אבנים.
רבי אברהם ישמעאל חי סנגוינטי (תלמיד האור החיים), טוען כי ישנה מערה חלולה ההולכת מקברו עד מירון.
יש שטענו שאביו נקבר עמו.
ע"פ אותה מסורת המתייחסת להאר"י לא נבנה מעולם על קברו 'מצבה' מפני שרבי פנחס לא נהנה מכספיהם של אחרים בחייו וכך גם במותו.
בשנת תר"ע (1910) ביקש בעל החלקה הסמוכה להסיר את גל האבנים ולחרוש את השדה.
נציגי הקהילה היהודית בצפת פנו לרב חיים נחום שכיהן במשרת החכם באשי באיסטנבול, וביקשו את עזרתו.
ישנו מנהג המקובל בקרב פוקדי קברו להקיף את קברו 7 פעמים תוך כדי אמירת אנא בכח.
מקור המנהג ברבי חיים אלעזר שפירא, האדמו"ר ממונקאטש.
ישנם רבנים מעדות שונות (כדוגמת הרב אליעזר שלמה שיק) שערערו על מנהג זה.
מספר עולי רגל ציינו את קבר 'פנחס בן יאיר' ביישוב ברעם, אבל כוונתם לפנחס אביו של נחמן קטופא מחבר נבואת הילד.
רבי שמואל בר נחמני (מכונה לעיתים בר נחמן) הכהן היה אמורא ארץ ישראלי שפעל בדור השני והשלישי של התקופה, במאות ה-3 וה-4, ומקום מושבו העיקרי היה לוד.
רבי שמואל היה מגדולי בעלי האגדה היהודית בכל הזמנים.
רבו היה רבי יונתן בן אלעזר, אך הוא למד גם מרבי יהושע בן לוי, והספיק גם לראות את התנא רבי שמעון בן אלעזר, וחבירו היה רבי יעקב בר אידי.
שמואל הרבה לעסוק בהלכה, ובעיני יהודים נחשב לגדול הדור שאין לחלוק עליו.
בנוסף עסק גם באגדה ונחשב לבר סמכא בתחום זה, עד כי נאמר עליו שהוא "בעל אגדה", ואמרות רבות באגדה מצוטטות בשמו, בעיקר על ידי רבי חלבו.
בנו היה האמורא רבי הלל בן רבי שמואל בר נחמני.
היה לו בן נוסף, ושמו נחמן.
כל האומר ראובן חטא אינו אלא טועה.
כל האומר בני עלי חטאו אינו אלא טועה.
כל האומר בני שמואל חטאו אינו אלא טועה.
כל האומר דוד חטא, אינו אלא טועה.
מאי דכתיב "נאם דוד בן ישי ונאם הגבר הוקם על" - נאם דוד בן ישי שהקים עולה של תשובה.
מניין שמצווה על האדם לחשב תקופות ומזלות?
שנאמר: איזו חכמה ובינה שהיא לעיני העמים?
הווי אומר זה חישוב תקופות ומזלות.
רבי צדוק היה תנא וכהן בסוף ימי בית המקדש השני ובראשית דור יבנה, בדורם של רבי יהושע ורבי אליעזר.
רבי צדוק היה מגדולי התנאים בדורו, ושמועותיו מוזכרות פעמים רבות בסוגיות בתלמוד.
רבי צדוק היה מעורר על כך, שיש להרבות בכבוד אלוהים על פני כבוד הבריות.
מסופר, כי בסעודת החתונה של בנו של רבן גמליאל, ישבו רבי אליעזר, רבי יהושע לפני השולחן, בעוד שרבן גמליאל – נשיא ישראל – עומד ומוזג להם כוסות יין ומשמשם.
כאשר רבי גמליאל נתן כוס יין לרבי אליעזר, הוא סירב לקבלו מידיו של רבן גמליאל, מפני שלא רצה שרבן גמליאל ישמשו, שלא כפי כבודו של רבן גמליאל, אך כאשר מזג רבן גמליאל את הכוס ונתנו לרבי יהושע, הוא קיבלו.
הדבר לא מצא חן בעיני רבי אליעזר, שאמר לרבי יהושע: "מה זה יהושע, אנו יושבין ורבן גמליאל עומד ומשקה עלינו?" ענה לו רבי יהושע: מצינו גדול ממנו ששמש...
אברהם אבינו, גדול היה ממנו ושמש, שהרי אברהם היה גדול הדור, ושימש את אורחיו, כאמור בפרשת חיי שרה: "והוא עומד עליהם תחת העץ ויאכלו".
ושמא תאמרו שהסיבה ששימשם היה, מפני שנראו לו כמלאכי השרת?
לערביים נדמו לו, ולמרות זאת הוא שימשם, ואם כן מה בכך שרבן גמליאל משקה אותנו.
כאשר שמע רבי צדוק את הדברים, הוא נענה בפליאה: עד מתי אתם מניחים כבודו של מקום, ואתם עוסקים בכבוד הבריות?
הקדוש ברוך הוא משיב רוחות ומעלה עננים ומוריד גשם ומצמיח את האדמה ועורך שולחן לפני כל אחד ואחד, ואם כן מצינו שגדול משמש את הקטן אם הוא מוחל על כבודו, ואם כן מה בכך שרבן גמליאל משקה אותנו?.
באופן דומה, אחת מפסיקותיו היא בנוגע לשיטתו של רבי אליעזר בהלכות התרת נדרים, שכאשר אדם בא לפני רב שיתיר לו את הנדר, מותר לפתוח לו בכבוד אביו ואמו, ולשאול אותו: "אילו היית יודע שבעשיית נדר, מזלזל אתה בכבוד אביך, האם היית עושה נדר"?
ואם יאמר שלא, ניתן להחשיב בכך את הנדר שנעשה בטעות, ולהתיר לו את הנדר.
על כך אומר רבי צדוק: עד שפותחין לו בכבוד אביו ואמו, יפתחו לו בכבוד המקום!
ויאמרו לו, בעשיית נדר, מורד אתה בקדוש ברוך הוא ומזלזל בכבודו, שכן הנודר, הרי הוא כנשבע בחיי המלך.
כן היה מהדר בכבוד התורה.
במסכת אבות, שבה מובאת אמרה אחת ותמציתית מכל תנא, אמרתו של רבי צדוק היא: "אל תעשה את דברי התורה, כעטרה להתגדל בהם ולא כקרדום לחפור בה" וליהנות מדברי התורה, שכן אסור ליהנות מכבוד התורה.
רבי צדוק עמד בפני ניסיונות קשים.
אחת משרות המלוכה, תבעה אותו לקיים עימה יחסים אסורים.
רבי צדוק ידע, שאין בידו לסרב, שכן נתון היה בידה לחיים ולמוות, וכדי להבהיר לה את חומרת הדבר, הוא אמר לה שמכיוון שהוא מתענה מדי יום, הוא לא יכול לקיים עימה יחסים, עד שיינתן לו לאכול דבר מה.
משנענה שיש רק דבר טמא, הוא נענה בפליאה: ומה החילוק בין דבר טמא לטהור?
מי שמקיים יחסים אסורים, אוכל גם דברים טמאים.
כאשר הסיקו את התנור כדי לבשל את חתיכת הבשר, הוא הפיל את עצמו לתוך האש הבוערת בתנור.
שאלה אותו השרה: מה פשר הדבר?
ענה לה רבי צדוק: מי שעושה דבר זה (יחסים אסורים), נופל בזה (אש הגיהנום).
נענתה השרה בהתנצלות: לו ידעתי כמה הדבר חמור עליכם, לא הייתי מצערת אותך.
קיימת דעה כי היו שני רבי צדוק, וייתכן שמעשה זה היה ברבי צדוק השני.
לרבי צדוק היה בן תנא, המוזכר במשנה פעמים רבות, ושמו רבי אלעזר בר צדוק; גרסה אחרת היא "רבי אליעזר".
רבי פרידא היה אמורא בדור השלישי של אמוראי ארץ ישראל.
רבי פרידא מוזכר פעמים בודדות בספרות חז"ל.
בתלמוד הבבלי מוזכרות שתי שאלות ששאל את רבי אמי, אמורא ארץ ישראלי מהדור השלישי.
כן מופיע שם סיפור על פגישתו עם רבי עזרא בן בנו של רבי אבטולס, שהיה דור עשירי לרבי אלעזר בן עזריה.
בנוסף מופיעים בתלמוד שני סיפורים על אריכות ימיו, וסיפור אחד על סבו, שמצא גולגולת בשערי ירושלים.
על פי המוסכמה, הקידומת "רבי" בתלמוד מציינת חכמים שנסמכו בארץ ישראל, בניגוד לקידומת "רב" הניתנת לאמוראי בבל שלא נסמכו (מכיוון שאין סומכין בחוץ לארץ).
יש שזיהו את רבי פרידא עם חכם בעל שם דומה המוזכר פעמיים בתלמוד הירושלמי, ששוחח עם רבי יהודה הנשיא (התנא) או רבי יהודה נשיאה נכדו (בן הדור הראשון לאמוראים).
לדבריהם רבי פרידא האריך ימים מאז עד ימי רבי אמי.
אחרים חלקו על זיהוי זה.
באגרת רב שרירא גאון מוזכר השם "רבי פרידה" ברשימת החכמים שהיו בדורו של רבן שמעון בן גמליאל, אביו של רבי יהודה הנשיא.
רבי פרידא ידוע בעיקר בשל סיפור הממחיש את גודל סבלנותו ומסירותו לתלמידיו:
לרבי פרידא היה תלמיד קשה תפיסה, שהיה רבי פרידא שונה לו את הנלמד ארבע מאות פעמים עד שתפס.
יום אחד הזמינו את רבי פרידא לדבר מצווה.
שנה רבי פרידא לתלמידו, אך אותו יום לא תפס התלמיד.
אמר לו רבי פרידא: "מה נשתנה היום?" ענה לו התלמיד: "מאותה שעה שאמרו לו לרבי 'יש דבר מצווה' הוסחה דעתי, וכל רגע חשבתי 'עכשיו יעצור רבי, עכשיו יעצור רבי'".
אמר לו רבי פרידא: "תן דעתך ואשנה לך".
חזר ושנה לו ארבע מאות פעמים נוספות.
יצאה בת קול ואמרה לרבי פרידא: "האם אתה מעדיף שיוסיפו לך ארבע מאות שנים, או שתזכו אתה ובני דורך לעולם הבא?" ענה רבי פרידא: "שנזכה אני ובני דורי לעולם הבא".
אמר להם הקב"ה: "תנו לו זו וזו".
מכיוון שהמספר "ארבע מאות" נראה מוגזם, הציע הרב יהודה יודיל אפשטיין שהגרסה המקורית הייתה "ד' ומ'", כלומר ארבע וארבעים (בגימטריה), והיא נעתקה בשיבוש לנוסח "ד' מאות".
הרב אהרון הימן כתב שארבע מאות השנים הן לשון גוזמא, כיוון שאחרת רבי פרידא חי עד ימי הגאונים, והם ודאי היו מזכירים זאת.
משיקולים דומים, טען הרב ראובן מרגליות שהגרסה המקורית הייתה "תשעים" וקוצרה על ידי מעתיקים ל-"ת'", ופוענחה בטעות על ידי מעתיקים מאוחרים יותר לארבע מאות (כגימטריה של ת').
רבי פרידא הורה להסתכל בעיקר על מעשיו של האדם, ולא על ייחוס אבותיו:
בתלמוד מסופר שאמרו לרבי פרידא שבשער ממתין רבי עזרא (הכהן) בן בנו של רבי אבטולס, שהוא דור עשירי לרבי אלעזר בן עזריה, שהיה דור עשירי לעזרא הסופר.
נענה רבי פרידא: מהו כל זה?
אם בן תורה הוא - נאה; אם בן תורה הוא ומיוחס הוא - יפה ונאה; ואם מיוחס הוא ואינו בן תורה - תאכלהו אש!
אמרו לו: בן תורה הוא.
אמר להם רבי פרידא: אם כן, שיכנס ויבוא.
התלמוד ממשיך ומספר על הדרשות שנשאו שני החכמים בפגישה.
הריב"ש הביא ראיה מסיפור זה כי ניתן להקל בכבודו של כהן עם הארץ, ואף אם הוא כהן מיוחס.
רבי פנחס בר חמא הכהן (או רבי פינחס בר חמא או רבי פנחס הכהן) היה אמורא מהדור השלישי של האמוראים, מוזכר בתלמוד ירושלמי ותלמוד בבלי ובמדרש תהילים, מעט מאוד ידוע על תולדות חייו.
בתלמוד ירושלמי מובא סיפור על איסי אחד שהציע ללמדו כיצד הוגים את השם המפורש, אך רבי פינחס התחמק מטעם שאין הוא ראוי ללימוד זו כי הוא מאוכלי מעשר (תלמוד ירושלמי מסכת יומא דף יח עמוד ב).
במדרש תהילים הובא מאמרו שמשה רבנו תיקן את סדר התפילות ואילו אנשי כנסת הגדולה חזרו לייסד ולקבוע התפילה בישראל (מדרש תהילים מזמור יט).
בעל הסדר הדורות מציע כי ייתכן שאביו הוא רבי חמא בר אבא, וגם שאחיו היה רבי חנינא בר חמא (סדר הדורות, ערך רבי פינחס הכהן בר חמא).
רבי שמואל בן רבי יוסי ברבי בון היה אמורא מארץ ישראל בדור השישי.
בנו של האמורא רבי יוסי ברבי בון.
היה תלמידו של אביו, וחבירו של רבי מתניא.
וכן מסר בשמו של רבי נסה.
רבי שבתי היה אמורא מן הדור הראשון והשני לאמוראי ארץ ישראל.
שמו של רבי שבתי מופיע בכמה צורות: שבתאי, שובתיי, שובתי.
בין בעלי התוספות מצויה דעה כי השם שבתאי (ב-א') אינו שם יהודי, והשם שבתי מצוי יותר בקרב יהודים, אבל שבתאי היא רוח רעה (שיבתא).
לפי דעה זו, סביר להניח כי שמו של האמורא היה שבתי.
רבי שבתי היה מראשוני האמוראים, ובמספר מקומות הוא אף מסר בשם חזקיה.
לדעה אחת בגמרא, היה תלמידו של רבי יצחק מגדלאה ומסר בשמו, אך לדעה אחרת שם, דווקא רבי יצחק מגדלאה הוא שמסר בשמו של רבי שבתי.
רבי יוחנן וריש לקיש דנו במאמריו ושאלו עליהם.
בגמרא מסופר שכאשר נפטר, תפסה אלמנתו שק מלא מעות למזונותיה, "ולא היה כח ביד חכמים להוציא מידה".
בניו היו רבי חייה ורבי כרוספדאי.
בין תלמידיו נמנו: בנו רבי כרוספדאי ורב אסי
אזהרה לדיין שיסבול את הציבור.
אמר רבי חנן ואיתימא רבי שבתאי: "כאשר ישא האמן את הינק" ().
אמר רבי שבתי: כתיב (): ומשפט ורב צדקה לא יענה - אין הקדוש ברוך הוא משהא מתן שכרן של עושה מצות בגוי.
רבי יוסי בשם רבי שבתי ורבי חייא בשם רבי שמעון בן לקיש: לחלה ולנטילת ידיים אדם מהלך ארבע מילי.
בהלכה נקבעה הלכה כדבריו שבן סורר ומורה נידון רק בתקופת זמן של שלושה חודשים בלבד, החל מזמן ההתבגרות (הבאת שתי שערות).
רבי ענני בר ששון (מוזכר גם בשם עיניני) היה אמורא ארץ ישראלי בדור השלישי של האמוראים.
אפשר שיש לזהותו עם רבי ענניאל בר ששון, אמורא שבשמו מובאת דרשה בשמות רבה (פרשת שמות, פרשה ג).
בתלמוד נזכרו מספר שמועות מפיו:
במסכת מועד קטן מוזכר כי דרש בפתח בית הנשיא ומסר הלכה בדיני אבלות, לפיה במקרה שישבו האבלים יום לפני החג, עלו להם ארבעה עשר יום מחשבון ה"שלושים".
בגמרא () נמסר כי רבי אמי הקפיד על כך שלא מסר את השמועה בשם רבי אושעיא.
במסכת שבת הובאה מפיו הלכה בשם רבי ישמעאל ברבי יוסי שהתיר לנשים לצאת בשבת עם תכשיט לחצר שהיא רשות היחיד, אף אם אין בה עירוב חצרות.
במסכת זבחים ובמסכת ערכין הובאה דרשה מפיו: .
סוגיית התלמוד מאריכה לפרש את דבריו ולמצוא את המקורות לכפרת כל בגד מבגדי הכהונה.
רבי שילא איש כפר תמרתא היה אמורא ארץ ישראלי בן הדור השלישי לאמוראי ארץ ישראל.
רבי שילא היה תלמידו של רבי יוחנן ומסר שמועות משמו.
הניח אחריו בן בשם רבי אחא.
במסכת מגילה (דף טז) הובאו שתי דרשות בשמו:
על דרשת חז"ל כי גבריאל המלאך מנע את מחיקת זכויותיו של מרדכי היהודי מספר הזכרונות של אחשוורוש, .
על ההבדל בין צורת הכתיבה של רשימת עשרת בני המן ושל שלושים ואחד המלכים משירת הים, שירת דבורה ושירות נוספות שנכתבות אריח על גבי לבנה .
במסכת סוטה הובאה דרשתו על חטא המרגלים: .
דברים נוספים מתורתו מובאים בתלמוד ובספרי המדרש.
רבי פדת היה אמורא ארצישראלי בדור השלישי, בנו של רבי אלעזר בן פדת.
רבי פדת נקרא על שם סבו, אבי-אביו רבי אלעזר.
היה תלמידו של אביו, ופעם תיקן את אביו ואביו הודה לו.
כמו כן היה תלמידו של רבי יוחנן, ומסר שמועות גם מרבי אושעיא.
היה האמורא (כלומר, מי שאומר בקול את דברי החכם) של רבי יסא תלמיד אביו.
כשאמר רבי יסא דברים ששמע רבי פדת מאביו בפירוש היה אומר "כך אמר רבי בשם אבא", וכשאמר דברים שרבי פדת לא שמע בפירוש אך ידע שהם בשם אביו, אמר "כך אמר רבי בשם רבי אלעזר".
היה חברו של רבי זירא.
כשנפטר, הספיד אותו רבי יצחק בן אלעזר
מסרו משמו: רבי חגי, רב חנן בר אמי, רבי יצחק בר ביסנא ורבי ירמיה.
הלכות ממנו מובאות במספר מקומות בתלמוד הבבלי, ופעמים רבות נוטה דעתו לקולא.
מאמר אגדה אחד ממנו הובא במדרש.
רבי פפייס (נקרא גם רבי פפיס, או רבי פפוס; נולד ככל הנראה במאה הראשונה ונפטר במאה השנייה) היה תנא בתקופת חורבן בית שני, מחכמי יבנה לאחר החורבן ומהדור השני לתקופת התנאים.
רבי פייפס חי בסוף ימי בית המקדש השני ולאחר חורבן בית המקדש מסר עדות על ההלכות שהיו נהוגות בזמן בית המקדש.
רוב עדויותיו הובאו במסכת עדיות במשנה.
במחלוקת בין רבי אליעזר לחכמים לגבי האם ולד שלמים ראוי שיקריבו אותו העיד רבי פפיס: .
כמו כן, העיד יחד עם רבי יהושע בן חנניה נגד דעת רבי אליעזר ש"ארוכות של נחתומים" ו"תנור שחיתכו חוליות וניתן חול בין חוליא לחוליא" שהם טמאים.
בעקבות אלו שהיו מגבילים את עיבור השנה עד לחג הפורים העידו רבי פייפס ורבי יהושע כי אפשר לעבר את השנה בכל חודש אדר והעידו שמותר לעבר את השנה על תנאי.
לגבי אדם שנדר על עצמו שני נזירויות העיד פפייס כי אם גילח ויסיים את הראשונה ביום שלושים יגלח ויסיים את השנייה ביום שישים ואף אם גילח ביום חמישים ותשע יצא ידי חובה משום שיום שלושים נכלל במניין נזירות שנייה.
בנוסף לעדויותיו במשנה מובאים אמרותיו של רבי פפייס בספר שיר השירים רבה כשברבים מהם ניכרת נימה של הטפה ורבי עקיבא הגיב עליהם מספר פעמים ב: .
רבי פרנך היה אמורא בדור השלישי לאמוראי ארץ ישראל, תלמידו של רבי יוחנן.
לא ידועים לנו פרטים על רבי פרנך.