tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-6 באוגוסט 1986, בעיר וואנוקו , בירת המחוז חוזה קרספו וי קסטילו , חטפו חברי הנתיב הזוהר 10 אנשים, כולל גברים הומוסקסואלים וזונות.
על פי הנתיב הזוהר, אנשים אלה היו "כתמים חברתיים".
לא צוין מספר כל קבוצה ופרטים.
קיום הטבח אושר על ידי האוכלוסייה.
מעשי הרצח ההמוניים של הומוסקסואלים וזונות במהלך הסכסוך נחשבים לאחד המעשים הגדולים ביותר של מיזוגיניה, הומופוביה ופעולות אלימות נגד זנות במדינה.
הטבח מסווג גם כמדגם של גבריות מחמירה ומורשת של אפליה על נטייה מינית בחלקים מהאוכלוסייה הכפרית.
טבח הפולנים בווהלין ובמזרח גליציה (בפולנית: Rzeź wołyńska) התרחש בשנים 1943–1945, במהלכן נרצחו כמאה אלף פולנים, 340 צ'כים וכמה מאות יהודים.
הרצח בוצע על ידי צבא ההתקוממות האוקראיני, יחידות אוקראיניות אחרות ותושבים אוקראינים מקומיים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והכרזת העצמאות המחודשת של פולין, הייתה בהתחלה ברית בין הפולנים ובין הרפובליקה העממית של אוקראינה ויחד לחמו נגד הקומוניסטים.
לאחר סיום המלחמה הפולנית-סובייטית חתימת הסכם ריגה, מרבית ווהליניה, ובשמה המקומי הרשמי: ווהלין, נכללה בגבולות המדינה הפולנית.
בשנת 1931 היוו האוקראינים, יחד עם הרותנים, כ-16% מתושבי פולין, המיעוט הגדול ביותר.
בווהליניה האוקראינים היוו 68,9% עד 80% מהאוכלוסייה.
הפולנים ניסו לשנות את המצב על ידי עידוד פולנים שיעברו לווהליניה - עד 1938 עברו לווהליניה וגליציה בין מאה לשלוש מאות אלף מתיישבים פולנים.
ממשלת פולין הבטיחה אוטונומיה מקומית למיעוט האוקראיני, אך לא עמדה בהבטחתה, להפך נקטה אמצעים לדיכוי השפה, התרבות והדת האוקראיניות.
מספר בתי הספר בשפה האוקראינית ירד מ-440 ל-8, כמאה כנסיות אוקראיניות נהרסו וכמאה וחמישים אחרות אולצו לעבור לריטואל רומנו-קתולי.
קבוצות נוער פולני הציתו ספריות בשפה האוקראינית והטיל טרור על האוכלוסייה האוקראינית בתירוץ של קיום החוקים - המשטרה הפולנית נמנעה מפעולה.
במלחמת העולם השנייה נכבשה פולין על ידי גרמניה הנאצית וברית המועצות.
בהמשך פלשה גרמניה הנאצית לברית המועצות וכבשה את כל הטריטוריה של פולין, כולל ווהליניה וגליציה.
בשטח של פולין הכבושה התארגנו גופים צבאים, שלחמו נגד הכובשים, נגד הגופים האחרים ולעיתים בשיתוף פעולה עם משטר הכיבוש.
ב-1942, יסודות מקומיים של צבא ההתקוממות האוקראיני (UPA) התחילו לתקוף פולנים מקומיים במאמץ לבצע "טיהור השטח" מפולנים.
ההתקפה הראשונה הידועה נעשתה ב-13 בנובמבר 1942 בכפר אובורקי, שם נרצחו חמישים אזרחים פולנים.
ב-9 בפברואר 1943 הותקף היישוב הפולני פרוסלה ונרצחו 173 אזרחים פולנים.
במרץ 1943 כ-5,000 שוטרי עזר אוקראינים ערקו וברחו ליערות עם נשקם.
בלילה של 22–23 באפריל התקיפו קבוצות אוקראיניות מזוינות את יישוב יאנובה דולינה, רצחו כשש מאות פולנים והבעירו את הכפר.
בתחילת 1942, לאחר שהחל חיסול הגטאות וההשמדה ההמונית של האוכלוסייה היהודית, שיתפה משטרת העזר האוקראינית פעולה עם האס-אס והמשטרה הגרמנית בפשיטות בגטאות ובליווי יהודים למקומות הוצאה להורג, ואף השתתפה לעיתים קרובות בהוצאות להורג.
בשואה נרצחו כ-150,455 יהודים בווהלין ומזרח מאלופולסקה בידי מנגנון האלימות של הרייך השלישי.
כתוצאה מכך, נוצר אקלים של אדישות חברתית לאלימות, לפשעים, ולבסוף לפשעים המוניים – רצח עם.
השמדת היהודים הפכה לדוגמה עבור לאומנים אוקראינים כיצד ניתן לסלק פולנים.
האחראים להורות על השתתפות UPA בטיהור האתני היו דמיטרו קליאצ'קיבסקי, המכונה 'Kłym Savur', מפקד מחוז UPA-צפון יחד עם ואסיל איוואחוב ואיוואן ליטווינצ'וק.
דמיטרו קליאצ'קיבסקי, במרץ-מאי 1943, קיבל החלטה אישית להתחיל ברציחות ברחבי ווהלין.
ביוני 1943 הוא הוציא הוראה סודית של הפיקוד הטריטוריאלי של UPA בווהלין לבצע חיסול גדול של גברים פולנים בגילאי 16 עד 60.
טבח הלטינים היה טבח המוני נגד האוכלוסייה הקתולית ("הלטינים") שבוצע על ידי האוכלוסייה האורתודוקסית בקונסטנטינופול, בירת האימפריה הביזנטית, בשנת 1182. מוערך כי בטבח נרצחו כשישים אלף קתולים, כולל גברים, נשים, ילדים, קשישים, וחולים מרותקים בבתי חולים.
כארבעת אלפים קתולים ששרדו את הטבח נמכרו לעבדות לסולטנות רום.
הטבח החריף את הקרע בין הנצרות הקתולית לנצרות האורתודוקסית והיווה לאחד הגורמים למסע הצלב הרביעי נגד האימפריה הביזנטית.
בשנת 1180 נפטר מנואל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, והותיר אחריו את בנו בן ה־11 אלכסיוס השני שהיה תחת עוצרות אימו, מריה מאנטיוכיה .
מריה הייתה קתולית ונתנה יחס מעדיף לסוחרים הקתולים האיטלקים בקונסטנטינופול, שבאו בעיקר מג'נובה ופיזה.
בתקופת העוצרות הסוחרים הקתולים התעשרו ומעמדם בעיר התחזק.
הפערים בין האוכלוסייה האורתודוקסית הענייה לסוחרים הקתולים העשירים גרמו ליחסי טינה מצד האורתודוקסים.
נעשו מספר ניסיונות להפוך נגד שלטונה של מריה מאנטיוכה בידי קרובים שונים בבית קומננוס, אך כל אותם ניסיונות כשלו.
לבסוף, אנדרוניקוס קומננוס, בן דודו של אלכסיוס השני, הצליח בהפיכתו בתמיכת ההמון האורתודוקסי והכריז על עצמו כקיסר האימפריה הביזנטית.
הטבח החל מיד עם עלייתו של אנדרוניקוס קומננוס לשלטון.
המסיבה ההמונית על הפלת שלטונה של מריה מאנטיוכה קיבלה מיד גוון אלים בצל הזעם כלפי הקתולים.
קתולים שהבחינו שעומדת להתרחש נגדם מהומה עזבו את העיר בספינות טרם הטבח.
אין הסכמה האם אנדרוניקוס תמך ועודד את הטבח באופן פעיל, או שהוא היה אדיש כלפי הטבח, אך ידוע שהוא לא עשה דבר על מנת לעצור אותו לאחר שהחל.
בטבח נרצחו עשרות אלפי קתולים, כולל גברים, נשים, ילדים, קשישים, וחולים מרותקים בבתי חולים.
כמרים אורתודוקסים עודדו את ההמון לטבוח בכמרים קתולים.
בין הכמרים הקתולים שנרצחו היה חשמן מקומי, נציגו של האפיפיור בקונסטנטינופול באותו הזמן.
החשמן נערף, וראשו הערוף נגרר ברחובות קונסטנטינופול בעודו קשור לזנב של כלב.
אף על פי שמספר הנרצחים המדויק אינו ידוע, הארכיבישוף אאוסטתיוס מסלוניקי העריך שנתיים לפני הטבח בשנת 1180 שבקונסטנטינופול חיו בערך 60,000 קתולים.
כ־4,000 קתולים ששרדו את הטבח נמכרו לעבדות לסולטנות רום.
כנסיות, חנויות, ובתיהם של הקתולים בקונסטנטינופול נבזזו במהלך הטבח.
קתולים שהספיקו לברוח בספינות שרפו ובזזו כנסיות אורתודוקסיות בחופים ובאיים של האימפריה הביזנטית בים האגאי.
מאחר שמנואל קומננוס גירש את כל הסוחרים מוונציה עוד בשנת 1171, רוב הקרבנות בטבח היו איטלקים מפיזה וג'נובה.
מריה מאנטיוכה הואשמה בבגידה ונרצחה, וגם בנה אלכסיוס השני נרצח שנה לאחר מכן בהוראת אנדרוניקוס קומננוס זמן קצר לאחר הכתרתו.
הטבח גרם למשבר בין האימפריה הביזנטית לממלכות הקתוליות במערב והחריף את הפילוג בין הנצרות הקתולית לנצרות האורתודוקסית.
למרות שהאימפריה הביזנטית תמכה עד כה במסעי הצלב באופן פעיל וצבאי, בשנת 1201 מסע הצלב הרביעי התקדם נגד האימפריה הביזנטית בהובלת הווניצאים.
במהלך מסע הצלב הרביעי קונסטנטינופול הוחרבה ונבזזה על ידי הצלבנים הקתולים, האימפריה הביזנטית התמוטטה, והוקמה במקומה האימפריה הלטינית, מדינה צלבנית קתולית.
בשנת 1261 האימפריה הביזנטית שוקמה על ידי האימפריה של ניקאה, אם כי מצבה הכלכלי והצבאי היה רע לאחר מסע הצלב הרביעי.
במשך המאתיים השנים הבאות, האימפריה הביזנטית נכבשה בחלקים על ידי העות'מאנים עד לקריסתה המוחלטת בשנת 1453.
טבח גואנגשי (בסינית מפושטת: 广西大屠杀; בפין-יין: Guǎngxī Dàtúshā) התרחש על רקע אידאולוגי בגואנגשי במהלך מהפכת התרבות בסין, וכלל לינץ', קניבליזם ורצח שיטתי.
במאי 1966 החלה מהפכת התרבות בסין.
בהדרגה, נוצרו בגואנגשי שני פלגים: הפלג המכונה "המפלגה המאוחדת" תמך ללא תנאי ביו"ר גואנגשי, הקומוניסטי, בעוד שהפלג המכונה "סיעת 4.22" התנגד לאידאולוגיה של וויי או לא תמך בה במלואה.
עד מהרה החלו להתפתח עימותים אלימים בין הפלגים באזורים הכפריים של גואנגשי.
האלימות גברה באפריל 1968, כאשר המפקד הצבאי של האזור, , הכריז על סיעת 4.22 כ"ארגון ריאקציוני" והורה על דיכויו.
בקיץ 1968 התפשטו העימותים גם אל האזורים העירוניים של המחוז.
בטבח השתתפו בעיקר המשמרות האדומים, חברי המפלגה הקומוניסטית של סין ואנשי המיליציה המקומית.
המפלגה המאוחדת והפיקוד הצבאי של גואנגשי היו אחראים ללמעלה מ-90% ממקרי המוות שנרשמו, בעוד סיעת 4.22 הייתה מעורבת בפחות מ-5,000 מקרים, וחבריה היו רוב הקורבנות.
שיטות ההרג כללו עריפת ראשים, הכאה, קבורה בחיים, סקילה, הטבעה, פיצוץ, תלישת איברים פנימיים ועוד.
באחד המקרים משנת 1968, מורה בבית ספר תיכון הוכתה למוות בידי תלמידיה, שלאחר מכן התעללו בגופתה ואכלו חלקים ממנה.
במקרה נוסף, קן גואורונג, שהיה נציג המחוז בכמה מהקונגרסים הלאומיים של המפלגה הקומוניסטית, הוביל רצח אדם באמצעות קשירתו למטען דינמיט ופיצוצו.
בחלקים מסוימים של גואנגשי, כגון ו, בוצע קניבליזם נרחב ומאסיבי, אף על פי שלא היה רעב המוני.
על פי רישומים ציבוריים, לפחות 137 אנשים נאכלו, ואלפים השתתפו בקניבליזם.
מתועדות גם מגוון צורות של קניבליזם.
באזורים הכפריים נשא הקניבליזם אופי פולחני.
הקניבליזם נתמך על ידי משרדי המפלגה הקומוניסטית והמיליציה המקומיים, אך אין ראיות לכך שהובא לידיעתם של מנהיגי המפלגה הקומוניסטית הלאומית.
כאשר ראש הממשלה הראשון של הרפובליקה העממית של סין, ג'ואו אנלאי, שמע על מעשי הקניבליזם, הוא הורה לבכירי המפלגה לפעול להפסקתם, אך פקודתו כנראה לא יצאה לפועל.
המפלגה הקומוניסטית הקימה ועדות חקירה לגבי הטבח הן ב-1981 והן ב-1983. הוועדות קבעו שישנם כ-89,700 מקרי מוות מזוהים, למעלה מ-20,000 נעדרים ולמעלה מ-30,000 מקרי מוות בלתי מזוהים; לפחות 3,700 בני אדם מתו במהלך לחימה ישירה, 7,000 נרדפו למוות ו-79,000 הוכו או נורו למוות באופן מתוכנן ושיטתי.
חלק מהמעורבים בטבח נידונו ונענשו במאסר.
בוושואן, 15 אנשים שהשתתפו בקניבליזם הועמדו לדין ונידונו לעונשים של עד 14 שנות מאסר.
91 מחברי המפלגה הקומוניסטית הסינית המקומית הושעו מהחברות במפלגה, ו-39 פקידים נוספים הורדו בדרגה או ששכרם הופחת.
טבח הגמלאים בשדרות בוצע על ידי ארגון הטרור חמאס בבוקר 7 באוקטובר 2023, בשדרות, כחלק מטבח שבעה באוקטובר.
המחבלים תקפו גמלאים שיצאו במיניבוס מהנגב המערבי לטיול בים המלח ועצרו בכניסה לשדרות לשם תיקון תקר.
לאחר שנשמעה אזעקת צבע אדום, ירדו הנוסעים מהאוטובוס כדי להסתתר במיגונית.
מחבלי חמאס ירו בהם ורצחו 13 איש.
בבוקרו של 7 באוקטובר 2023, יצא מיניבוס ובו קבוצת גמלאים ממערב הנגב לכיוון ים המלח.
המיניבוס אסף גמלאים מאופקים, נתיבות, ואחר כך משדרות.
בשל תקר בגלגל עצר המיניבוס בכניסה המזרחית לשדרות, ברחוב דרך מנחם בגין, מול הספרייה העירונית של העיר.
בשלב זה נשמעה אזעקת צבע אדום, ויושבי המיניבוס ירדו ממנו למיגונית, אולם דלת המיגונית, שהייתה מיגונית עם דלת אוטומטית, לא נפתחה.
שני טנדרים עמוסים במחבלי חמאס שחדרו לשדרות זיהו את הקבוצה, ירו בכולם מטווח אפס ורצחו אותם תוך ביצוע וידוא הריגה.
בין ההרוגים היו גם שתי אחיות.
נהג המיניבוס, שריף אבו טהא, תושב תל־שבע, היה הניצול היחיד מבין הנוסעים.
הוא הצליח להימלט יחד עם אישה נוספת והם שכבו מאחורי המיגונית.
המחבלים זיהו אותם וירו לעברם.
לטענת הנהג האישה נרצחה כתוצאה מהירי, והוא הנהג, ששכב תחתיה, התחזה למת וכך ניצל.
בטבח נרצחו 13 נוסעי המיניבוס, ורק הנהג שרד.
במיגונית הסמוכה לרצח הגמלאים, שבעת האזעקה לא נפתחה, הוקם קיר זיכרון עם תיאור האירוע, ושמות הנרצחים.
הטבח בגרדלגן היה טבח שבוצע על ידי האוכלוסייה המקומית וכן פולקסשטורם, היטלריוגנד וכבאים מקומיים בעיירה גרדלגן בצפון גרמניה, בהדרכת האס אס, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה.
ב-13 באפריל 1945, באחוזת איזנשניבה (Isenschnibbe) ליד העיירה, אילצו הכוחות למעלה מ-1,000 עובדי כפייה שהיו על רכבת תובלה שפונתה ממחנות הריכוז דורה-מיטלבאו והנובר-שטוקן להיכנס לאסם גדול, שהועלה באש.
אלף וששה עשר אסירים, רובם פולנים, נשרפו חיים או נורו בניסיון להימלט.
הפשע התגלה יומיים לאחר מכן על ידי פלוגה F, גדוד 2, רגימנט חי"ר 405, דיוויזיית הרגלים ה-102 של ארצות הברית, כאשר צבא ארצות הברית כבש את האזור.
11 אסירים נמצאו בחיים – שבעה פולנים, שלושה רוסים וצרפתי.
עדויותיהם נאספו ופרסמו בספר שערכו מלכיאור וואנקוביץ' בשנת 1969 "From Stołpców to Cairo".
גרדלגן הפכה לחלק מגרמניה המזרחית שהוקמה בשנת 1947 ונמצאת כעת בסקסוניה-אנהלט שבגרמניה.
אמרסון האנט, לוטננט אמריקאי, קצין קישור בין מפקדת דיוויזיית הרגלים 102 לגדוד הטנקים 701, נתפס על ידי הכוחות הגרמניים ב-14 באפריל 1945, ואמר לכוחות הגרמנים שהגנו על העיירה גרדלגן שטנקים אמריקאים קרבים לעיר.
כך גרם למפקד הגרמני להיכנע לכוחות האמריקאים.
האמריקאים הגיעו למקום לפני שהגרמנים הספיקו לקבור את כל הגופות.
ב-3–4 באפריל, בעקבות חציית נהר הריין וכניסת צבא ארצות הברית לגרמניה, הורה פיקוד מחנה האס אס בדורה-מיטלבאו על פינוי אסירים מהמחנה הראשי וממספר מחנות משנה.
המטרה הייתה להעביר את האסירים ברכבת או ברגל למחנות ריכוז אחרים בצפון גרמניה: ברגן-בלזן, זקסנהאוזן או נוינגמה.
תוך ימים ספורים הגיעו לאזור גרדלגן כ-4,000 אסירים ממיטלבאו, מחנות הלוויין ומחנה המשנה של נוינגמה האנובר-שטוקן, שם נאלצו לרדת מקרונות המשא כי הרכבות לא יכלו להתקדם עקב תקיפה אווירית ופגיעה בקווי הרכבת.
שומרי אס אס החלו לגייס כוחות עזר ממכבי האש המקומיים, חיל האוויר, אנשי פולקסשטורם קשישים, הנוער ההיטלראי וארגונים נוספים כדי לשמור על האסירים.
ב-13 באפריל, יותר מאלף אסירים, רבים מהם חולים וחלשים מכדי לצעוד, נלקחו מהעיירה גרדלגן לאסם גדול באחוזת איזנשניבה (Isenschnibbe) ואולצו להיכנס לאסם.
לאחר מכן חסמו השומרים שהתאספו את הדלתות והציתו קש ספוג בבנזין.
אסירים שנמלטו מהשריפה בחפירה מתחת לקירות הרפת נרצחו על ידי השומרים.
למחרת חזרו אס אס ואנשי העזר המקומיים להיפטר מהראיות לפשעם.
הם תכננו לשרוף את מה שנותר מהגופות ומהאסם, ולהרוג את כל הניצולים מהשריפה.
אולם התקדמותה המהירה של דיוויזיית הרגלים ה-102 מנעה זאת מהאס אס ושותפיו.
ב-14 באפריל, הדיוויזיה ה-102 נכנסה לגרדלגן ולמחרת גילתה את הזוועה.
החיילים מצאו את גופותיהם של 1,016 אסירים באסם שהאש בו דעכה עדיין ובשוחות סמוכות, שם השליכו אנשי אס אס את השרידים המפוחמים.
הם ראיינו אסירים שהצליחו להימלט מהאש ומהירי.
צלמי חיל האותות של צבא ארצות הברית הגיעו לתעד את הפשע הנאצי ועד 19 באפריל 1945, סיפור הטבח בגרדלגן החל להופיע בעיתונות המערבית.
באותו יום, הניו יורק טיימס והוושינגטון פוסט פרסמו סיפורים על הטבח, תוך ציטוט של חייל אמריקאי:
מעולם לא הייתי כל כך בטוח לפני בדיוק על מה אני נלחם.
לפני זה היית אומר שהסיפורים האלה הם תעמולה, אבל עכשיו אתה יודע שהם לא היו כאלה.
יש את הגופות וכל הבחורים האלה מתים.
11 אסירים שרדו את שרפת האסם ונמצאו בחיים על ידי חיילים אמריקאים – שבעה פולנים, שלושה רוסים וצרפתי אחד פצוע קשה.
לפי עדי ראייה, 20 גברים שהשתתפו בטבח הוצאו להורג על ידי חיילים אמריקאים לאחר שזוהו.
ב-21 באפריל 1945 הורה המפקד המקומי של הדיוויזיה ה-102 ל-200 עד 300 גברים מהעיר גרדלגן להעניק לאסירים הנרצחים קבורה נאותה.
בימים הבאים חילצו האזרחים הגרמנים 586 גופות מהשוחות ו-430 גופות מהאסם, והניחו כל אחת מהן בקבר בודד.
ב-25 באפריל ערכה הדיוויזיה ה-102 טקס לכבוד המתים והקימה לוח זיכרון לקורבנות, בו נכתב כי תושבי העיר גרדלגן מואשמים באחריות לכך ש"הקברים יישמרו לנצח ירוקים כמו זכרם של האומללים הללו, יישמרו בלבם של גברים אוהבי חופש בכל מקום".
ב-25 באפריל פנה קולונל ג'ורג' לינץ' לאזרחים גרמנים בגרדלגן בהצהרה הבאה:
לעם הגרמני נאמר שסיפורים על זוועות גרמנים היו תעמולה של בעלות הברית.
יש שיגידו שהנאצים היו אחראים לפשע הזה.
האחריות אינה מוטלת על אף אחד מהם - זוהי אחריותו של העם הגרמני....
מה שנקרא "הגזע העליון" שלכם הוכיח שהוא עליון רק בפשע, אכזריות וסדיזם.
איבדתם את הכבוד של העולם המתורבת.
חקירה בוצעה על ידי לוטננט קולונל אדוארד א' קרוז, קצין חקירות, ענף פשעי מלחמה של הארמייה התשיעית.
טקסט הדו"ח שלו ומוצגים אחרים מאוחסנים בתיק 000-12-242 של צבא ארצות הברית.
אונטר-שטורמפיהרר ארהרד בראוני, מנהיג השילוח של האסירים שפונו ממחנה הריכוז מיטלבאו, שהיה לאחר מכן בגרדלגן, נשפט במשפטי דכאו ב-1947, והורשע ונידון למאסר עולם.
הצהרותיהם של הניצולים נאספו על ידי הסופר הפולני מלכיאור וואנקוביץ' ופורסמו ב-1969.
גרדלגן הוא כיום אנדרטת זיכרון לאומית, שאורגן מחדש על ידי מזרח גרמניה מ-1952 עד 1971.
על השלט בבית הקברות, שהוקם על ידי צבא ארצות הברית, נכתב:
השלט בקיר הנותר של האסם, שהופעל על ידי פקידי מזרח גרמניה, כתוב:
האנדרטה ממוקמת בזירה ההיסטורית של הטבח בגרדלגן.
זוהי תזכורת ל-1,016 אסירי מחנות הריכוז ממדינות רבות באירופה שנרצחו ב-13 באפריל 1945 באסם שדה ליד העיר גרדלגן שבהנזה.
האתר כולל גם את בית העלמין לזיכרון, בו קבורים קורבנות הטבח.
טבח דאנבליין היה אירוע ירי המוני שהתרחש בבית הספר היסודי של העיירה בסקוטלנד, הממלכה המאוחדת, ב-13 במרץ 1996. המפגע, תומאס המילטון בן הארבעים ושלוש, ירה למוות בשישה עשר תלמידים ופצע כחמישה עשר נוספים לפני שהתאבד.
תומאס המילטון בן הארבעים ושלוש עזב את ביתו שב בסביבות השעה 08:15 בבוקר ה-13 במרץ 1996 ונסע צפונה לכיוון העיירה .
הוא הגיע לאזור בית הספר היסודי של העיירה לקראת השעה 09:30 והחנה את רכבו בסמוך לעמוד טלגרף שניצב בחניית המוסד הלימודי.
לאחר שחתך את קווי התקשורת שסיפקו שירות לכמה מהבתים הסמוכים החל לעשות את דרכו לעבר בנייני הכיתות.
תחילה פנה המילטון לצדו הצפון-מערבי של בית הספר, ונכנס פנימה דרך דלת אשר הובילה לחדרי השירותים ולאולם הספורט, בו נכחו באותה שעה כעשרים ושמונה תלמידי כיתה א' בנוסף לשלושה אנשי סגל מבוגרים.
ייתכן כי לפני שנכנס ירה פעמיים לכיוון שירותי הבנות והבמה של אולם הכנסים.
עם כניסתו לאולם הספורט החל המילטון לירות ללא הבחנה ופגע באחת המורות, אילין הארליד, אשר נורתה בזרועותיה ובאזור בית החזה, בשעה שניסתה להגן על התלמידים בגופה.
על אף זאת היא הצליחה לדשדש קדימה יחד עם כמה מהם ולהתחבא בתוך ארון שניצב בצדי האולם.
מורה נוספת, גוון מאיור, נורתה אף היא ונהרגה.
המורה השלישית שהייתה נוכחת באותה שעה, מארי בלייק, נורתה בראשה ובשתי רגליה אך הצליחה לעשות את דרכה גם היא לעבר אחד הארונות עם כמה מתלמידיה.
תוך מספר שניות מהרגע בו נכנס לראשונה לאולם הספיק המילטון לירות כעשרים ותשעה כדורים עם אחד מהאקדחים שנשא, בעזרתם הרג ילד אחד ופצע מספר אחרים.
ארבעה מבין אלו שנפצעו פנו להסתתר בארון הסמוך בסיוען של המורות הארליד ובלייק.
משם פנה המילטון לצדו המזרחי של האולם כשהוא ממשיך לירות תוך כדי התקדמות, ולבסוף הסתובב אחורה וירה שמונה יריות לכיוון האזור הנגדי ממנו הגיע.
לאחר מכן פנה לצעוד לכיוון מרכז האולם, משם ירה שמונה כדורים מטווח אפס לעבר ילדים אשר נפצעו קודם לכן ולא היו מסוגלים לנוע ולהימלט מפניו.
תלמיד בכיתה ז' שצעד בסמוך לקיר הבניין החיצוני בצדו המערבי של אולם הספורט בשעה שהירי החל התקרב והביט פנימה בניסיון לצפות במתרחש.
המילטון הבחין בו וירה לכיוונו, אך הוא הצליח לברוח מהמקום לאחר שנפצע קלות מידי רסיסי זכוכית שעפו לעברו.
בדקות הבאות נותר המילטון בעמדתו תוך כדי שירה כעשרים וארבעה כדורים נוספים לכיוונים שונים, בעיקר לעבר החלון הסמוך לדלת האש שניצבה בצדו הדרום-מזרחי של האולם, ככל הנראה כדי לפגוע באיש סגל אשר צעד לכיוון מגרש המשחקים ובו הבחין מבעד לזגוגית.
מיד לאחר מכן פתח את הדלת וירה ארבעה כדורים נוספים לעבר בניין הספרייה, ופגע באשת סגל נוספת בשם גרייס טווידל אשר נפצעה באופן בינוני.
בכיתה סמוכה אשר פעלה מתוך מבנה נייד הסמוך ליציאת האש ממנה החל המילטון לירות למדו באותה שעה תלמידים מכיתה ז' בהוראת אשת הסגל קתרין גורדון.
לאחר שהלה הבחינה בהמילטון יורה מבעד לדלת האש הנחתה את תלמידיה לשכב על הרצפה, כאשר לפתע ירה תשעה כדורים ישירות לעברם אשר פגעו בחפצים בלבד.
לבסוף שב המילטון חזרה לתוך אולם הספורט, הפיל את האקדח בו השתמש עד כה, ושלף שני אקדחים נוספים.
לאחר שהכניס את הקנה של אחד מהם לפיו הפנה אותו כלפי מעלה והתאבד באמצעות ירייה בראשו.
הטבח כולו נמשך בין שלוש לארבע דקות, במהלכו נפצעו כשלושים ושניים אנשים בסך הכל ומתוכם נהרגו כשישה עשר.
חמישה עשר מבין ההרוגים מתו בזירה וילד אחד נכנע לפצעיו באמבולנס במהלך הנסיעה לבית החולים הקרוב.
שיחת הטלפון הראשונה למוקד המשטרה התקבלה בשעה 09:41 באותו בוקר בידי מנהל בית הספר רונלד טיילור, אשר קיבל התראות אודות הירי שהתרחש בשטח המוסד הלימודי מידי אשת סגל בשם אגנס אוולסון.
לאחר שדיווחה כי שמעה צרחות ונתקלה במה שנדמה כתרמילי כדורים מפוזרים על הרצפה, צעד טיילור בעצמו לכיוון אולם הספורט על אף שבאותה העת חשב כי הרעשים המדוברים הגיעו מעבודות באתר בנייה סמוך, ולאחר שהבחין בזירת הדמים רץ חזרה למשרדו והורה לאשת סגל אחרת, פיונה אידינגטון, להזעיק למקום עזרה רפואית בדחיפות.
האמבולנס הראשון הגיע לזירה בשעה 09:57, וצוות עזרה ראשונה נוסף מהמרכז הרפואי של דאנבליין הגיע כעבור מספר דקות, בשעה 10:04. ביניהם נמצאו מספר רופאים מוסמכים ואחות, אשר החלו לפעול במהרה ולבצע החייאות בתלמידים הפצועים.
לאורך השעה הבא הגיעו צוותים רפואיים נוספים מהיישובים הסמוכים ו, צוות חירום מ, וכן צוות רפואי מהמרפאה המחוזית המלכותית ב.
כל הפצועים הועברו למרפאה המלכותית של סטירלינג עד השעה 11:30 בהמשך אותו היום, למעט ילד אחד, כאמור, אשר נכנע לפצעיו ומת בדרכו לבית החולים.
לאחר אבחנה ראשונית הועברו חלק מהפצועים למרפאות אחרות בפלקירק ובגלאזגו.
שני תלמידים אשר נכחו בטבח אך לא נפצעו היו שחקני הטניס לעתיד אנדי מארי וג'יימי מארי.
תומאס ואט המילטון נולד בגלאגזו, סקוטלנד, הממלכה המאוחדת, לתומאס ואט ואגנס גרהם המילטון.
הוריו התגרשו זמן קצר לאחר לידתו והוא נותר בחזקת אמו, אשר עברה להתגורר יחד עם הוריה ב.
בתגובה להאשמות נגדו שלח המילטון מכתבים רבים לאישים בולטים, ביניהם למלכת הממלכה המאוחדת אליזבת השנייה ולחבר הפרלמנט .
חבר פרלמנט אחר בשם התלונן בפני פורסית' בעניין מועדון הנוער המקומי אותו ניהל המילטון, ולאחר הטבח אף טען שהתווכח עמו בין כותלי ביתו.
חקירה ציבורית מקיפה אודות אירועי הטבח נערכה בראשותו של השופט והפיקה דוח מקיף אשר הגיש את המלצותיו לממשלת הממלכה המאוחדת מאוחר יותר באותה שנה.
בין המלצותיה היו הידוק המגבלות על תפוצת כלי הנשק ברחבי המדינה וכן קידום שיח ודיון בעניין השאלה האם הטלת איסור מוחלט על החזקת כלי נשק פרטיים אכן תשרת את רצון הציבור.
בנוסף הועלו מספר הצעות בדבר שינויים בהסדרי האבטחה הקיימים בבתי הספר, ובייחוד בדיקות רקע עמוקות יותר עבור עובדי ציבור אשר מתוקף תפקידם נדרשים לעבוד עם ילדים מתחת לגיל שמונה עשרה.
בעקבות המחלוקת הציבורית שהתעוררה לאחר הטבח חוקקה הממשלה השמרנית דאז בראשותו של ראש הממשלה סר ג'ון מייג'ור את אשר אסר על החזקה פרטית של אקדחים מכל סוג למעט כאלו בעלי תחמושת של .
הממשלה הבאה בראשותו של ראש הממשלה טוני בלייר חוקקה חוק נוסף בשם אשר אסר גם על החזקתם של האקדחים שהחוק הקודם התיר, ולפיכך רק כלי נשק בעלי ערך היסטורי או כאלו המשמשים למטרות ספורטיביות נותרו חוקיים.
מספר ראיות שהצביעו על קיומו של שיח מסוים בין רשויות החוק לבין המילטון קודם לטבח הוזכרו בדוח החקירה הציבורי, אולם הוסתרו מאוחר יותר תחת חותם ופרסומם נאסר למשך מאה שנים.
כמה מהמסמכים שנחשפו הצביעו על כך שתלונות כנגד המילטון הצטברו בארכיוני החל מ-1991 ואף נחקרו בידי יחידה שעיסוקה העיקרי הוא טיפול ב, אך דבר לא נעשה בנידון.
הדיווחים נגדו אף הציעו להאשימו בעשרה סעיפי אישום שונים בגין שלל עבירות, ביניהן תקיפה והפרעה לשוטר במילוי תפקידו, בנוסף למספר הצהרות רשמיות מידי שוטרים אשר טענו כי המילטון לא היה כשיר להחזקת כלי נשק.
מספר אישים בריטיים בכירים ביקרו בדאנבליין בימים שלאחר הטבח, ביניהם ראש הממשלה דאז ג'ון מייג'ור.
טקס תפילה לזכר הנרצחים נערך ב בו השתתפו אנשי ציבור המשתייכים לדתות שונות.
מלכת הממלכה המאוחדת אליזבת השנייה ובתה הנסיכה המלכותית אן השתתפו בטקס הנצחה מקומי שנערך ב-17 במרץ.
משפחות הקורבנות ארגנו טקס הנצחה פרטי כשבעה חודשים לאחר הטבח, באוקטובר 1996, בו נכחו למעלה משש מאות אנשים וביניהם צ'ארלס השלישי, לימים מלך הממלכה המאוחדת.
הטקס שודר בשידור חי בערוץ הראשון של תאגיד השידור הבריטי והונחה בידי , אישיות בכירה בכנסייה של סקוטלנד.
אולם הספורט של בית הספר היסודי בתוכו התרחש מרבית הטבח נהרס ב-11 באפריל 1996, ובמקומו נשתל גן הנצחה לזכר הקורבנות.
כשנתיים לאחר הטבח, ב-14 במרץ 1998, גן הנצחה נוסף נפתח בבית הקברות של דאנבליין, בו נקברו שלושה עשר מהקורבנות שנהרגו בטבח.
בגן נבנה מעין מאגר מים המזכיר במראהו מעיין שעליו נבנתה אנדרטה עליה נחרטו שמות הקורבנות.
אנדרטת דמוית מנהיר אשר נבנתה על ידי הפסל לזכר הקורבנות הוצבה בתוך קתדרלת דאנבליין ב-12 במרץ 2001. גובהה כשני מטרים וכל אחת מפאותיה מציגה ציטוט אחר מאת הסופרים בייארד טיילור, ויסטן יו אודן, ו.
הסרט התיעודי הקצר מבית נטפליקס בבימויה של מ-2018 סובב את אירועי הטבח ויוצר השוואה בינו לבין הטבח בבית הספר היסודי סנדי הוק.
הסרט התיעודי דאנבליין: זיכרון הילדים שלנו מבית איי.
ו שודר בטלוויזיה ביום השנה הראשון לטבח והציג ראיונות רבים עם בני משפחותיהם של הקורבנות.
הסרט התיעודי דאנבליין: כעבור עשור מבית שודר ב-2006 בסביבות יום השנה העשירי לטבח.
התוכנית התיעודית דאנבליין: הסיפור שלנו מבית של תאגיד השידור הבריטי שודרה ב-2016 בסביבות יום השנה העשרים לטבח.
הסרט התיעודי חזרה לדאנבליין עם לוריין קלי מבית איי.
מ-2021 הופק לכבוד יום השנה העשרים וחמישה של הטבח ומציג את ביקורה של העיתונאית לוריין קלי בדאנבליין.
להקת הפאנק הבריטית פרסמה את השיר "דאנבליין" כחלק מאלבומם "דברים עיקריים" מ-1997 העוסק בטבח.
המלחין הסקוטי כתב את המנגינה "תפילתו של ילד" כמחווה לקורבנות הטבח.
נגן חמת החלילים רוברט מתיסון מ הלחין מנגינה בשם "פעמוני דאנבליין" כמחווה לקורבנות הטבח.
המוזיקאי טד כריסטופר כתב מילים חדשות עבור הלחן של השיר נקישה על שערי גן עדן כמחווה לקורבנות הטבח ובהסכמתו של יוצרו בוב דילן.
ביצועו של השיר החדש נעשה בידי כמה מאחיהם ואחיותיהם של הקורבנות וכן בשיתוף פעולה עם הגיטריסט מארק נופלר.
השיר פורסם לראשונה ב-9 בדצמבר 1996.
טבח הבארות או טבח הבארות של גורי , היה טבח בו נרצחו 36 יהודים, שהתרחש בקיץ 1944 בסוויני-אן-ספטיין שבצרפת, במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-21 ביולי 1944 עצרו המיליציות הצרפתיות בראשות ג'וזף לקוסאן , בשיתוף הגסטפו, 70 פליטים יהודים שהסתתרו בביטחון יחסי בסיינט-אמנד-מוטרונד ובסביבתה במשך כ-5 שנים, מאז סתיו 1939. המליציות וחיילי הגסטפו השליכו כ־36 יהודים לשלוש בארות לאחר מכן השליכו אבנים כדי לוודא את מותם.
הקורבנות היו גברים ונשים בגילאי 16 עד 85.
הניצול היחידי מהטבח, שארל קרמייזן, הצליח לשרוד על ידי זחילה מהבאר.
לאחר סיום המלחמה, בתאריך ה-18 באוקטובר 1944, לאחר שחרור האזור על ידי בעלות הברית, איפשרה עדותו לאתר את מיקום הבארות ואת גופות הקורבנות.
בין האחראים לטבח היה פייר פאולי, סוכן צרפתי של האס דה של בורז', שפעל על פי פקודה של פרידריך מרדשה.
הוא נידון למוות, והוצא להורג בשנת 1946.
בשנת 1992, הוקמה על ידי ג'ורג' ז'אנקלוס , שדודו ודודתו פייר ופאני ז'נקלוביץ' היו בין קורבנות הטבח, אנדרטה להנצחת הנספים בטבח.
טבח ואד אל-נורה הוא טבח שהתרחש ב-5 ביוני 2024, כאשר כוחות ההתערבות המהירה (RSF) תקפו פעמיים את הכפר ואד אל-נורה שבמדינת אל-ג'זירה בסודאן, והרגו לפחות 100 אזרחים.
הטבח התרחש לאחר שה-RSF כיתרו את הכפר ופתחו עליו באש.
ב-5 ביוני 2024, ועדות התנגדות אזרחיות בסודאן דיווחו כי לאחר שהתמקמו במשרד אל-נלה שבפאתי הכפר ואד אל-נורה, ה-RSF תיעדו עצמם תוקפים את הכפר בהפגזות כבדות, אש ארטילרית כבדה, תותחים כפולים ותותחים מרובעים.
חיל האוויר הסודאני פיזר את ה-RSF ואילץ אותם לסגת לשכונת אל-אשרה הסמוכה, שנבזזה על ידיהם.
לאחר מכן, ה-RSF גייס עשרות כלי רכב וחזר לפאתי ואד אל-נורה כדי להטיל מצור על הכפר.
בעקבות התנגדות עזה מצד תושבי הכפר, למרות חוסר ההתאמה ביכולות הנשק, נכנסה המיליציה לכפר דרך בית החולים.
הם המשיכו לבזוז באלימות מכוניות, שווקים ובתים, ניתקו את הגישה לרשת בכפר, פיזרו את כוחותיהם לאורך ראשי מסגדים, ותקפו באקראי אזרחים בכוח אש, כשרובם לא חמושים.
שום תגבורת של צבא סודאן לא הגיעה לכפר לאחר שהחלה ההתקפה השנייה עליו.
סרטונים ששותפו על ידי ועדות ההתנגדות האזרחיות תיעדו את קבורתם של עשרות אזרחים בכיכר ציבורית.
בין ההרוגים היה עיתונאי סוכנות הידיעות הסודאנית מקווי מוחמד אחמד.
מציאת המספר המלא של הנפגעים התעכבה בשל ניתוקים ברשת האינטרנט בכפר, כאשר ספירת ההרוגים הראשונית נעה בהדרגה בין 100 ל-200 הרוגים.
עדי ראייה לטבח טענו כי התוקפים הוציאו להורג אזרחים שכבר היו פצועים, וכן טענו כי התוקפים טבחו גם בנשים וילדים.
התקיפה הביאה לעקירה כפויה של כל הנשים והילדים ששרדו מהכפר, רבים מהם מצאו מקלט באל-מנאקל.
רבים מהניצולים גינו את צבא סודאן על שלא שלח תגבורת כלשהי לכפר במהלך התקיפה השנייה, לאחר שתושבים רבים ביקשו עזרה.
כוחות ההתערבות המהירה הצדיקו את הטבח בחשבון ה"X" הרשמי שלהם, בטענה שתושבי הכפר מאכסנים גדודי בורהאן ומוג'אהדין של האויב, וכן בטענה שהם מתכננים לתקוף את כוחותיהם באזור ג'בל אווליה בח'רטום.
מרכז המעקב אחר זכויות האדם של משאד גינה בחריפות את האופי חסר ההבחנה של ההתקפות, ואת העקירה הכפויה של נשים וילדים שנבעה מהן, על ידי סיווגם כפשעי מלחמה, הפרות זכויות אדם והפרות של החוק הבינלאומי.
הם קראו לקהילה הבינלאומית להוקיע את ה-RSF, למנוע פשעי מלחמה עתידיים על ידי התערבות בסכסוך, ולהעמיד את מבצעי פשעי המלחמה לדין.
מפלגת האומה הלאומית גינתה אף היא את הטבח שביצעו כוחות ה-RSF, והגדירה אותם כפשעים נגד האנושות.
היא גם טענה שהתקיפה מייצגת המשך של הטיהור האתני ורצח העם בדרפור.
היא הזהירה את הקהילה הבינלאומית מפני ההשלכות האפשריות של החלטתה לשתוק והחלטתה שלא להטיל על ה-RSF אחריות למעשי רצח העם, אונס נשים ועקירת אזרחים בכפייה.
מגרש כדורגל בכפר הוסב לבית קברות עבור הקורבנות.
טבח העלווים בסוריה פרץ במרץ 2025 ונהרגו כ-1,700 אזרחים עלווים, כולל נשים וילדים.
זאת בעקבות התקוממות של בני העדה נגד שלטונו של אחמד א-שרע, אשר החליף את משטר אל-אסד העלווי, ובמהלכה נהרגו מספר שוטרים.
ב-27 בנובמבר 2024, במקביל לכניסת הסכם הפסקת האש בין ישראל ללבנון לתוקף, פתחו המורדים הסורים במתקפת פתע על כוחות משטר אסד בסוריה.
המורדים כבשו בזו אחר זו ערים ברחבי מערב סוריה ודרומה, בהן חלב, חמה וחומס, וב-8 בדצמבר 2024, 11 ימים מפרוץ המתקפה, הם כבשו את דמשק ובכך הביאו לנפילתו של משטר אסד.
המורדים הקימו משטר חלופי בראשות אחמד א-שרע, שעומד בראש תנועת היאת תחריר א-שאם שהובילה את המרד.
כמה חודשים לאחר מכן, בתחילת מרץ 2025, החלה התקוממות-נגד של העלווים במערב סוריה, המזוהים עם משטר אסד, ופרץ ניסיון מרד במשטר החדש.
ניסיון המרד ודיכויו בטבח המונים
– 7 במרץ 2025: שר הביטחון ישראל כץ הטיל אחריות על השלטון החדש בסוריה, בראשות אחמד א-שרע.
לדבריו, האירועים חשפו את תפיסתו הג'יהאדיסטית של היאת תחריר א-שאם.
ב-10 במרץ 2025 שלחו מנהיגי העדה העלאווית מכתב לראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, ובו ביקשו סיוע נגד השלטון הסורי: .
הפנייה הועברה גם לשר החוץ הישראלי, גדעון סער, באמצעות אנשי קשר ומתווכים מהאזור, בשם בכירי השייח'ים של העדה העלאווית בסוריה.
בנוסף מופיעה במכתב גם פנייה לתקשורת הישראלית שבה כתוב: "שפכו אור על מעשי הטבח".
טבח הדרוזים בפרוורי דמשק היה טבח נגד דרוזים שבוצע על ידי כוחות ממשלת המעבר הסורית, בראשותו של אחמד א-שרע, בפרוורי דמשק, במהלך עימות הדרוזים-סונים בסוריה.
א-שרע ביסס את שלטונו כמה חודשים קודם לכן, עם נפילת משטר אל-אסד העלווי במתקפת הפתע של המורדים הסורים.
בהמשך, חלק מהדרוזים בסוריה, שיושבים בבשן לא קיבלו את מרותו של המשטר החדש, והקימו מיליציות במטרה להתנגד או להיבדל ממנו.
ישראל פתחה במבצע חץ הבשן, שאחת ממטרותיו היא הגנה על האוכלוסייה הדרוזית של הבשן, ובג'ראמנה שבפרוורי דמשק היו בין כוחות המשטר החדש לדרוזים, וכמה חודשים מאוחר יותר, בחידוש הקרבות, ביצעו כוחות המשטר החדש טבח בדרוזים שבו רצחו לפחות עשרות דרוזים בפרוורי דמשק.
על פי פרסומים מ-2 במאי, בטבח נהרגו לפחות 11 דרוזים.
הדרוזים מהווים כשלושה אחוזים מאוכלוסיית סוריה, מה שהופך אותם למיעוט דתי משמעותי במדינה.
הדת הדרוזית משלבת אלמנטים מהאסלאם והנצרות יחד עם פילוסופיות עתיקות, אשר מוסלמים סונים רבים רואים ככפירה.
מקומות מושבם העיקריים של הדרוזים בסוריה הם בהר החורן, המכונה "הר הבשן", במורדות הר החרמון שבשליטת סוריה, ובחלק מהפרוורים הדרומיים של דמשק, כגון ג'ראמנה.
תחת משטר אסד העלווי, זכו הדרוזים לאוטונומיה יחסית באזורי מגוריהם, תוך שהם מקבלים הגנה מהממשלה המרכזית, במיוחד מפני תוקפנות סונית-ג'יהאדיסטית שרווחה לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בשנת 2011. חלק מהדרוזים השתתפו בתחילת מלחמת האזרחים בהפגנות נגד אסד, ואף הקימו מאוחר יותר מיליציות מקומיות.
מציאות זו אפשרה להם לקבל הגנה מסוימת מהמשטר בדמשק אך תוך כדי לא להיות מזוהים עימו ועם אסד באופן מלא.
לאורך מלחמת האזרחים בסוריה, התמודדו הדרוזים עם התקפות ממוקדות מצד קבוצות שונות, בהם בעיקר תקיפות של ג'בהת א-נוסרה ודאעש.
בני העדה היו נתונים לחטיפות, ורבים מהם שוחררו לאחר תשלום כופר, או שנרצחו.
מאז נפילת משטר אסד בעקבות מתקפת המורדים הסורים, 8 בדצמבר 2024, מתקיים משא ומתן בין ממשלת המעבר הסורית להנהגה הדרוזית שמטרתו שילוב הדרוזים בסוריה.
משא ומתן זה התקדם באיטיות, עקב חששות הדרוזים מנשיא סוריה החדש, אחמד א-שרע, וארגון המורדים שבראשו עמד ושהפיל את משטר אסד, היאת תחריר א-שאם.
על פי חששות הדרוזים, הארגון האסלאמיסטי ימשיך לפעול נגד הדרוזים, אותם הוא רואה ככופרים.
חלקים מהדרוזים ביקשו אוטונומיה מהממשלה המרכזית היושבת בדמשק.
בסוף פברואר 2025 פרצו , רצף קרבות בין מיליציות דרוזיות ל בג'רמאנה, פרוור של דמשק.
במרץ 2025 חתם נשיא סוריה החדש אחמד א-שרע על הסכם עם נציגים דרוזים ממחוז א-סווידא, מחוז מושבה המרכזי של העדה.
על פי ההסכם אמורה העדה להשתלב במוסדות המדינה תוך מתן הקלות מסוימות, כולל מתן אישור מדינתי כוחות משטרה דרוזיים מקומיים והכרה ממשלתית בזהותם התרבותית הייחודית של הדרוזית.
בחודשים מרץ עד אפריל 2025 ביצעו כוחות המשטר החדש טבח נגד העלווים בהרי אנסריה, בעקבות התקפות של עלווים תומכי משטר אסד נגד שירות הביטחון הכללי הסורי.
בטבח ובקרבות נהרגו לפחות 1,300 איש, רובם אזרחים עלווים.
בנוסף, מדינת ישראל התחילה לפרוס את חסותה הביטחונית על הדרוזים שבבשן, בין היתר באמצעות איומים של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ושר הביטחון ישראל כ"ץ שאם כוחות המשטר החדש ידרימו מדמשק, ישראל תתערב צבאית לטובת הדרוזים.
בנוסף, במרץ ובאפריל 2025, אישרה ישראל למשלחות גדולות של מנהיגים דתיים דרוזים סורים להיכנס לישראל לצורך עלייה לרגל, למרות מצב המלחמה הרשמי בין סוריה לישראל.
ב-29 באפריל 2025 התרחש גל אלימות בג'רמאנה, פרבר של דמשק שרוב אוכלוסייתו דרוזית.
על פי המרכז הסורי לזכויות אדם, במסגרת הקרבות בעיר זו נהרגו לפחות עשרה בני אדם.
על פי הדיווחים, הסכסוך נבע מהפצת הקלטה מפוברקת שיוחסה למנהיג דתי דרוזי, מרואן כיוואן, והכילה לכאורה הצהרות גנאי על מוחמד, מייסד האסלאם.
בהמשך פרסם כיוואן הצהרת וידאו שבה הכחיש בתוקף כל קשר להקלטה, באומרו שמי שיצר אותה התכוון לעורר סכסוך בין הדרוזים לסונים.
משרד הפנים הסורי אישר כי ההקלטה כוזבת.
לאחר כמה שעות, ולמרות שוך הקרבות בג'רמאנה, התחילו קרבות נוספים בין הכוחות ב הסמוכה.
על פי משרד הפנים הסורי, לפחות 16 אזרחים ואנשי ביטחון נוספים נהרגו בהתקפות על מחסומים צבאיים במהלך הלילה.
בצילומים שהופצו ברשתות החברתיות בסוריה מופיעים, ככל הנראה, קבוצות שבטיות בדואיות חמושות כשהן מיירטות כלי רכב דרוזיים מא-סוואידה (הבירה הדרוזית) שניסו להגיע לאשרפיית סחנאיא.
לדברי טארק א-שופי, העומד בראש המועצה הצבאית של א-סווידא, המגינים הדרוזים בסחנאיא חוו מחסור בתחמושת, בעוד כוחות הסיוע נחסמו או הותקפו.
בהתקפות על כוחות הסיוע, לדברי א-שופי, נהרג לפחות לוחם אחד.
ב-29 באפריל דווח כי מיליציות חמושות, שלטענתן קשורות למשרד ההגנה הסורי, הוציאו להורג שני אזרחים בלול בפאתי , פרוור של דמשק.
ניסיון של דרוזים מאזור א-סווידא לתגבר את כוחות הדרוזים הלוחמים בפרוורי דמשק נכשל, בעת שנפלו למארב של כוחות בדואיים המזוהים עם הממשלה על כביש א-סווידא–דמשק.
בקרב שהתפתח במקום נהרגו 35 חיילים דרוזים, כאשר חלק מגופותיהם נשרפו ואחרות הושחתו, בעוד שמבצעי הטבח קראו קריאות נגד הדרוזים.
בהתקפות שביצעו בדואים המזוהים עם הממשל נגד הכפרים ו שבמחוז א-סווידא, נכללו הפגזות מרגמה על אתרים אזרחיים וירי כבד על א-סורה אל-כבירה ממקלעים כבדים.
ב-1 במאי, מספר ההוצאות להורג המדווחות ב עלה לתשע.
שמונה מההוצאות להורג בוצעו בלול, והתשיעית בוצעה בביתו של הקורבן.
באותו יום הוצא להורג חוסאם וַ֫רְוַור, ראש העיר של סחנאיא, יחד עם בנו, ברחובות סחאניא.
כוחות הביטחון הממשלתיים עצרו עיתונאית כורדית מערוץ 8 העיראקי שתיעדה את האלימות בסחנאיא, ושחררו אותה לאחר שהחרימו את הציוד והטלפונים שלה.
המרכז הסורי לזכויות אדם טען כי מדובר בהפרה של חופש העיתונות.
בספירת נרצחי הטבח, כוחות המשטר רצחו 11 דרוזים בפרוורי דמשק.
ייתכן שמספר הקורבנות גבוה בהרבה, כאשר דיווחים במקורות שאינם נחשבים אמינים מדברים על מאות נרצחים.
הטבח עורר זעם רב בקרב האוכלוסייה הדרוזית במחוז א-סווידא.
שייח' חכמת אל-היג'רי, מנהיג הדרוזים בסוריה, טען שפעולות ממשלת סוריה הם בגדר רצח עם נגד הדרוזים.
לפי א-שופי, אשרפיית סחנאיא כותרה על ידי מחבלים.
הוא האשים את בעצירת התגבורת הדרוזית ומתן סיוע של המועצה הצבאית של א-סווידא שבראשותו.
ישראל פעלה צבאית נגד האחראים לטבח.
ב-30 באפריל תקף צה"ל קבוצה שהתכוננה לפגוע באוכלוסייה הדרוזית מדרום לדמשק.
בתקיפה נוספת שביצעה ישראל נהרג באזור דמשק איש .
בתגובה להסלמה, הורה הרמטכ"ל אייל זמיר על היערכות לתקיפות אפשריות נגד מטרות של המשטר הסורי אם תימשך האלימות כלפי הדרוזים.
צה"ל ביצע תקיפת אזהרה כמה מטרים מארמון הנשיאות בדמשק.
חמישה אזרחים דרוזים מסוריה, שנפצעו בעקבות האלימות, פונו על ידי צה"ל לקבלת טיפול בבית החולים זיו בצפת.
ב-1 במאי, במהלך טקס יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ולחללי פעולות האיבה, שנערך בעספיא לזכר הנופלים הדרוזים, קרא שייח' מוואפק טריף, המנהיג הרוחני של העדה הדרוזית בישראל, להתערבות ישראלית שתגן על הדרוזים בפרוורי דמשק.
במקביל, אזרחים דרוזים ישראלים הפגינו בצומת כפר יאסיף ובכביש 6, במחאה על כוונות המשטר הסורי לפגוע בקהילות הדרוזיות, ובדרישה ממדינת ישראל לסייע להם ולמנוע את המשך הטבח.
טבח החתולים הגדול ואפיזודות אחרות בתולדות התרבות הצרפתית הוא אוסף מאמרים רב השפעה בהיסטוריה תרבותית של צרפת בתחילת התקופה המודרנית שנכתב על ידי ההיסטוריון האמריקני רוברט דרנטון.
הספר ראה אור לראשונה בהוצאת Basic Books, וכותרתו לקוחה מאחד האירועים המתוארים בו, טבח של חתולים על ידי דפסים פריזאים בשנות השלושים של המאה ה-18. פרקים אחרים מעניקים לקורא ניתוחים היסטוריים ותרבותיים של אגדות, האנציקלופדיה הגדולה של דני דידרו ותופעות ומאפיינים אחרים של החברה הצרפתית על סף עידן הנאורות.
בהשפעת עמיתו, קליפורד גירץ, שהיה חלוץ בגישת "התיאור הגדוש", שמטרתה לקבל תובנות טובות יותר על התקופה והקבוצות החברתיות המעורבות באירועים השונים, מתוך לימוד נקודת מבטם לגבי מה שנראה לנו כזר ומוזר, העובדה שהרג חתולים יכול להיחשב כמשעשע.
הספר הכולל תיאור זה, "טבח החתולים הגדול" הפך לאחד מספריו הפופולריים ביותר, ותורגם לשמונה-עשרה שפות (ובהן עברית).
גישתו של דרנטון לא התקבלה באופן אוניברסלי ועוררה ויכוח ער בקרב קהילת ההיסטוריונים שנגע לשאלות של מחקר מיקרוהיסטורי, מחקר איכותני לעומת מחקר כמותני והדרך הנכונה לשילובה של האנתרופולוגיה במחקר ההיסטורי.
בין המתנגדים הגדולים לשיטתו של דרנטון, הכרוכה בתיאור גדוש, היה ההיסטוריון רוז'ה שרטייה.
בין השניים נערך אף עימות פומבי בהנחייתו של הסוציולוג פייר בורדייה.
לוויכוח זה הייתה חשיבות בעיצוב המתודולוגיה של החקירה ההיסטורית בעשורים שלאחריו.
הספר מחולק לפרקים שכל אחד מהם מתאר נושא אחר, האופייני לחברה הצרפתית באמצע המאה ה-18, ומנתח אותו על פי שיטתו של דרנטון, בתיאור גדוש המנסה לפענח אופני התנהגות מורכבים תוך התחקות אחר המבע הסמלי ופרשנותו.
"כפריים מספרים סיפורים: המשמעות של סיפורי אמא אווזה.
הפרק עוסק בפרשנותם של סיפורי עם.
"מרידת פועלים: טבח החתולים הגדול ברחוב סן סוורן".
הפרק עוסק בפרשנות לאירוע היסטורי בו שוליות בבית דפוס שפטו ודנו למוות חתולים רבים, ובהם חתולתה האפורה האהובה של אשתו של בעל בית הדפוס.
"בורגני מכניס סדר בעולמו: העיר כטקסט".
הפרק עוסק בתיאור כתוב של העיר מונפלייה שנכתב על ידי אלמוני בשנת 1768.
"מפקח משטרה ממיין את תיקיו: האנטומיה של קהילת הספרות".
הפרק עוסק בדו"חות שכתב שוטר פריזאי בשם ז'וז'ף ד'אמרי על האינטלקטואלים בפריס.
"פילוסופים גוזמים את עץ הדעת: האסטרטגיה האפיסטמולוגית של האנציקלופדיה הגדולה" עוסק בתשובה לשאלה מה היה כה מיוחד באנציקלופדיה הגדולה שכתב דני דידרו.
"קוראים מגיבים לרוסו: בדותת הרגישות הרומנטית".
עוסק בשאלה מה היה תפקידה של הקריאה בעולמם של הקוראים בני המאה ה-18.
טבח הדרוזים בא-סווידא בוצע על ידי כוחות ממשלת המעבר הסורית, בראשותו של אחמד א-שרע, נגד הדרוזים במחוז א-סווידא, במהלך העימותים בדרום סוריה בין הדרוזים וישראל לבין הצבא הסורי והבדואים.
על פי פרסומים מ-20 ביולי, נהרגו בטבח 298 אזרחים.
כחלק ממבצע חץ הבשן, מדינת ישראל תמכה בכוחות הדרוזיים בעזרת תקיפות אוויריות שביצעה נגד כוחות המשטר והכוחות הבדואים, במטרה להסיר את האיום מהמרחב הדרוזי בדרום סוריה.
עימותים פרצו בדרום סוריה כתוצאה מאירוע שוד שהתרחש ב-11 ביולי 2025 בכביש דמשק–סווידא, שבו הותקף סוחר ירקות דרוזי על ידי חברי שבטים בדואים שהקימו בכביש מחסום מאולתר.
ב-14 ביולי 2024, יצא לדרך הגל השני של המתקפה על מחוז א-סווידא, שיזמו המועצה הצבאית של שבטי הבדואים יחד עם הכוחות המזוינים של סוריה.
במהלך מתקפה זו דווח על שורה של פגיעות חמורות באזרחים חפים מפשע, שכללו אירועים של אונס, עינויים והוצאות להורג, בין היתר בבתי חולים.
ב-15 ביולי בשעה 17:06, חמושים דרוזים פרסמו סרטון בו דיווחו על שליטתם בכמה שכונות בעיר ועל הטלת מצור על כוחות סוריים חמושים שהתבצרו בבית החולים.
למחרת, ב-16 ביולי, דיווחו כלי תקשורת סוריים על מתקפה של פלגים דרוזיים על בית החולים בשעה 12:20. כשעתיים לאחר מכן, שייח' דרוזי מקומי הצהיר כי החמושים הדרוזים הצליחו לחסל מספר "אנשי דאעש" שהתבצרו במקום.
בהמשך, צבא סוריה כיתר את בית החולים, לאחר שהכוחות הדרוזיים השתלטו עליו מחדש.
בשעה 15:14, התקבלו קריאות מצוקה מתוך בית החולים.
לאחר מכן, דווח כי הצבא הסורי הפגיז את המבנה ובדואים נכנסו פנימה.
פרטי האירועים שהתרחשו בתוך בית החולים אינם ידועים במלואם, אך באותו ערב תועדו בתוך המבנה עשרות גופות של אזרחים דרוזים, לוחמים וחיילים סורים.
ב-17 ביולי, לאחר טבח הבדואים בא-סווידא, התחיל הגל השלישי של המתקפה על א-סווידא, שבמסגרתו שבטים בדואים בראשות המועצה השתלטו על מזרח א-סווידא.
הם ביצעו פוגרומים במיעוט הדרוזי וגזזו בכוח את שפמיהם של חלק מהשייח'ים כדי להשפיל אותם.
אחד מנכבדי העדה שנחטף ושפמו גולח הוא מרהג' שאהין בן ה-80.
בעקבות הטבח, מאות מבני העדה הדרוזית בישראל עברו את גדר הגבול בין ישראל לסוריה כדי להילחם לצד אחיהם שבסוריה.
טבח החפים מפשע הוא ציור שמן על לוח אלון מאת הצייר הפלמי פיטר ברויגל האב, שנוצר סביב שנת 1565. היצירה מתארת את סיפורו של הורדוס מהבשורה על פי מתי, אשר ציווה להמית את ילדי בית לחם, אך ברויגל העביר את המאורע אל כפר פלמי מושלג בן תקופתו.
בכך הפך הציור לאלגוריה על האלימות והזוועות שביצעו חיילי האימפריה ההבסבורגית בארצות השפלה בעת מלחמות הדת במחצית השנייה של המאה ה־16. זמן קצר לאחר השלמתו נרכש הציור בידי הקיסר רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אשר הורה לציירים בחצרו להסתיר את דמויות הילדים תחת דימויים אחרים.
מאז המאה ה־17 נמצא הציור באוסף המלכותי הבריטי.
בשל הצלחתה של היצירה נוצרו ממנה גרסאות אחדות בידי בנו פיטר ברויגל הבן וסדנתו, הנמצאות כיום באוספים שונים בווינה, בריסל ובאפטון האוס שבבריטניה.
הציור מתאר את המאורע המקראי שבו המלך הורדוס, לאחר ששמע על לידתו של ישו, ציווה להרוג את כל הילדים הזכרים בבית לחם שגילם פחות משנתיים.
ברויגל ממקם את הסצנה בכפר פלמי מושלג בן זמנו, ובכך הופך את האירוע המקראי לזירת טבח עכשווית.
הרחוב הרחב מלא בחיילים גרמנים שכירים ובתושבי הכפר הנאבקים ביניהם, כאשר חלק מהנשים מנסות להציל את ילדיהן ואחרות מתאבלות על גורלן.
דמויות החיילים לבושות בבגדי פקידי הממשל ההבסבורגים, והבתים מכוסים שלג ועיטורי קרח, תזכורת לחורף החריג של 1564–1565 שחווה האמן.
לאורך התמונה נראים עשרות אירועים נפרדים: חיילים הפורצים לבתים, גברים המנסים לחלץ תינוקות, נשים זועקות, וסוסים ופרשים ברקע המשווים תחושת תוהו ובוהו.
בחלק מן הגרסאות דמויות הילדים שנשחטו הוסתרו מאוחר יותר מתחת לציורים של צרורות, בעלי חיים ומוצרי מזון, בעקבות החלטתו של רודולף השני להסתיר את זוועות הסצנה.
הציור "טבח החפים מפשע" נחשב לאחת היצירות הפוליטיות הבולטות של פיטר ברויגל האב, והוא שימש אלגוריה לביקורת על הדיכוי ההבסבורגי בארצות השפלה במאה ה־16. באמצעות הצגת המאורע ההיסטורי כלבוש בלבוש בני זמנו, תיאר ברויגל את אלימות חיילי הדוכס מאלבה, אשר שלט באזור מטעם פליפה השני מלך ספרד.
הדגל שעליו חמישה צלבים, המופיע בציור, רומז לממלכת ירושלים – תואר שבו נשא פליפה השני – ומחבר בין מעשי ההרג של חיילי הורדוס לבין פשעי השלטון הספרדי.
הפיכת הטבח הסמלי לאירוע עכשווי ממחישה את גישתו של ברויגל, אשר שילב בעבודותיו בין ריאליזם חברתי, תצפית חדה באדם הפשוט וחתרנות פוליטית מוסווית.
דמותו של האביר המזוקן ברקע זוהתה לא אחת כאלוזיה לדוכס מאלבה עצמו.
בכך נוצר שילוב בין תאולוגיה, ביקורת חברתית ודרמה אנושית, והציור הפך לאחת האמירות האמנותיות החריפות ביותר על אימי המלחמה והכיבוש בארצות השפלה.
גרסתו של פיטר ברויגל הבן
הגרסה של פיטר ברויגל הבן לציור "טבח החפים מפשע", שנוצרה בראשית המאה ה־17, נחשבת לאחת הטובות והמדויקות ביותר מבין העותקים הרבים שהפיק על פי דגם אביו.
בגרסה זו שוחזרה בקפידה הקומפוזיציה המקורית – הכפר המושלג, החיילים הפולשים וההמון הנאבק – אך נוספו בה גוונים בהירים יותר ופרטים קטנים המעשירים את התנועה והאור.
האמן ייצר מספר גרסאות דומות, הנמצאות כיום במוזיאונים בווינה, בריסל, בוקרשט ואפטון האוס.
כמו ביצירה המקורית, גם כאן ניכרת הביקורת הפוליטית המרומזת כלפי חיילי האימפריה הספרדית, שנראים מבצעים את מעשי הזוועה בשלוות כפריים קפואה.
חוקרים מציינים כי בגרסה זו ניכרת מגמה להדגיש את הפן האנושי והחומל של הדמויות הנשיות ואת תחושת האובדן האוניברסלית.
בשל איכותו הגבוהה של הביצוע, יוחסה היצירה בעבר לאב, ורק במאה ה־20 הוכרה כעבודתו של הבן.
נוסף על הגרסה שבאוסף אפטון האוס, קיימות גרסאות נוספות לציור טבח החפים מפשע המיוחסות לפיטר ברויגל הבן, כולן מעידות על הפופולריות הרבה של הדימוי.
אחת הידועות שבהן שמורה בהמוזיאון לתולדות האמנות בווינה, ואחרת באוסף המלכותי הבריטי – יצירה שהייתה בבעלותו של הקיסר רודולף השני.
בגרסה זו הורה הקיסר לציירים לחפות את דמויות התינוקות ההרוגים בפרטים אחרים, כמו בעלי חיים, חבילות ומצרכים, כדי להסתיר את הזוועה ולשוות לציור מראה של ביזת כפר רגילה.
גרסאות נוספות, בבוקרשט ובאוספים פרטיים, מציגות הבדלים קלים בצבע ובפרטים אך שומרות על הקומפוזיציה המקורית.
כל אחת מהן מספקת הצצה לאופן שבו שוכפל ופורש מחדש הדימוי האלגורי של ברויגל האב לאורך הדורות, בין אם כביקורת מוסווית על שלטון זר ובין אם כתיעוד חזותי של אלימות אנושית נצחית.
ציורי שלג נוספים של ברויגל
הציור טבח החפים מפשע (על פי פיטר ברויגל האב) היה שייך במאה ה־18 לאוסף של ונצל אנטון פון קאוניץ-ריטברג, ששימש כשר החוץ וקנצלר המדינה של הקיסרית מריה תרזה.
לאחר מותו נמכר חלק מאוספו במכירה פומבית שנערכה בווינה בשנת 1820 על ידי חברת Artaria & Co.
תאריך רכישת הציור על ידי הלורד בירסטד אינו ידוע, אך הוא תועד באוספו כבר בשנת 1923. בשנת 1948 נתרם הציור יחד עם אחוזת אפטון לבית הנאשיונל טראסט על ידי וולטר סמואל, הוויקונט השני בירסטד (1882–1948), זמן קצר לפני מותו.
טבח המיסיונרים הגרמנים על ידי היפנים בים ביסמרק התרחש ב-18 במרץ 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה.
כ-60 מיסיונרים קתולים ופרוטסטנטים גרמנים שפעלו בגינאה החדשה, נאסרו והועלו על סיפון משחתת יפנית.
הם הוצאו להורג בלב ים וגופותיהם הושלכו מן הסיפון.
הטבח התרחש אף על פי שהגרמנים היו אזרחים של מדינה בעלת ברית של יפן וכן היו מוגנים ברובם על ידי הכס הקדוש, שהיה מדינה נייטרלית במלחמה.
ב־1884 הוקמה בגינאה החדשה מושבה של הקיסרות הגרמנית.
במלחמת העולם הראשונה נכבשה המושבה על ידי אוסטרליה, ולאחר המלחמה הוקמה בטריטוריה מנדט של חבר הלאומים.
משלחת של אנשי דת גרמנים התקיימה בעיר וייווק בגינאה החדשה אף בטרם נמסרה לשליטת אוסטרליה.
אנשיה עסקו בהמרת אנשי השבטים המקומיים לנצרות ובשיפור שירותי הבריאות שעמדו לרשותם.
בעת שפלשו היפנים לגינאה החדשה באפריל 1942 עמד בראש המשלחת הבישוף יוזף לורקס .
אנשי הצבא היפנים לא הבחינו בין אנשי אויב וידידים וראו במיסיונרים האירופים נוכחות קולוניאלית לבנה באי ושותפים פוטנציאליים של אויביהם המערביים.
הם חשדו - בחשד בדוי שנועד ככל הנראה להצדיק פעילות נגד הגרמנים - שהם יסייעו בידי אנשי צוות אוויר מערביים שהופלו וצנחו בגינאה החדשה ויספקו להם מידע מודיעיני על הכוחות היפנים.
על כן, במרץ 1943 הם אסרו את אנשי המשלחת של לורקס והעבירו אותם למעצר באי קאירירו (Kairiru).
כ-40 המיסיונרים הגרמנים, גברים ונשים, הועלו על סיפון המשחתת היפנית אקיקאזה .
מפקדה היה לוטננט קומנדר צורוקיצ'י סאבה.
המשחתת עגנה באי מנוס כדי להעלות על סיפונה 20 מיסיונרים פרוטסטנטים נוספים (אשר חיל המצב היפני הקטן באי התייחס אליהם בהגינות).
לאחר מכן הפליגה בים ביסמרק.
סאבה התייחס לאזרחים שעל סיפונו כראוי וסיפק להם מגורים, מזון וטיפול רפואי.
מיד לאחר שהועלו המיסיונרים הגרמנים על סיפון המשחתת החלו השלטונות היפניים להרוס את כל העדות הפיזית לעבודתם רבת השנים.
חיילים נשלחו למטעי המיסיון, השמידו אותם ושרפו את הכנסיות, המרפאות והבתים והרגו את המקומיים שעברו המרה לנצרות.
ב-18 במרץ, בעת שהמשחתת עגנה בסמוך לעיר קאוויאנג , הגיעה אליה סירה ומסרה מעטפה חתומה שהועברה לידיו של מפקד המשחתת.
המעטפה הכילה פקודה מאת מפקדת הצי השמיני להוציא להורג את כל האזרחים הגרמנים.
המשחתת הפליגה ואז כינס סאבה את קציניו והקריא להם את הפקודה.
הוא היה בעליל מזועזע ממנה, אך קבע שיש למלא אותה כלשונה.
ההכנות לטבח כללו העברה של האזרחים לקדמת הספינה.
לאחר מכן גודר הסיפון האחורי של המשחתת בסדינים, כדי שהמתרחש עליו יהיה סמוי מן העין.
על הסיפון הוקם פיגום עץ בצורת האות ח', חבלים חוברו אליו ותחתיו נפרשה מחצלת.
הם הובלו אחד אחד אל הפיגום כשעיניהם מכוסות, החבלים נקשרו אל פרקי ידיהם ומלחים משכו בהם עד שהנידונים אולצו לעמוד בתנוחת צליבה.
אז הוגברה פעולת מנועי המשחתת ובו זמנית ירו בנידונים מספר רובאים וקצין עם מקלע והמיתו אותם, כשקול המנועים מסווה את רעש היריות.
לאחר שהומתו הגברים בא תור הנשים, שנרצחו באותו אופן.
שני ילדים מקומיים קטנים שהיו עם הנשים הושלכו לים בעודם בחיים.
טבח כל אנשי הקבוצה ארך כ-3 שעות.
לאחר שהסתיימו הרציחות השליך צוות המשחתת את הפיגום ואת המחצלת הספוגה בדם לים וניקה את הסיפון ביסודיות.
כל אנשי הספינה אולצו להישבע לשמור את האירועים בסוד באיום של עונש חמור.
מפקד המשחתת ערך טקס דתי לזכר הנרצחים.
הספינה המשיכה בדרכה ועגנה ברבאול שבארכיפלג ביסמרק בערב ה-18 במרץ.
רצח הגרמנים בגינאה החדשה לא היה המקרה היחיד של רצח מערביים על ידי היפנים בגינאה החדשה.
מסמכים רבים שעסקו ברציחות אלו הושמדו במכוון על ידי היפנים כדי להעלימם.
המשחתת אקיקאזה נפגעה מטורפדו בנובמבר 1944 מול חופי האי לוזון שבפיליפינים.
רבים מאנשי הצוות שהשתתפו בטבח כולל המפקד סאבה נספו.
לאחר שהאוסטרלים השתלטו מחדש על גינאה החדשה, הם החלו לחקור את רצח שבוייהם, ואז גם החל לצוף מידע על גורל הגרמנים, שנעלמו מן האי.
מפקד הכוח היפני בקאוויאנג נחקר והעיד כי הגרמנים הועברו בספינת מטען אל רבאול והגיעו שמה בשלום, וכי לא ידוע לו על גורלם לאחר מכן.
בהיעדר מידע סותר לעדותו הוא שוחרר ושב ליפן ב-1946. בהמשך, בסוף 1946 ותחילת 1947, נחקרו אנשי צוות של המשחתת אקיקאזה.
בתחילה הם דבקו בשבועת הסודיות שלהם לגבי הטבח, אך בהמשך נשברו ותיארו אותו.
לאחר מכן חקרו האוסטרלים שני קצינים ממפקדי הצי היפני ה-8, שניסו להתכחש לאירוע, טענו שאין להם קשר אליו וכי המשחתת השתייכה לצי ה-11. אף על פי שעדותם נראתה חשודה, החליטו האוסטרלים לבסוף שלא להגיש נגדם כתבי אישום, שכן לא היה מדובר בקורבנות אוסטרליים ומשום שרוב האחראים הישירים לטבח כבר מתו.
גם השלטונות האמריקאים לא נקטו צעדים משפטיים, קרוב לוודאי משום שהיה מדובר רק במקרה אחד מתוך מקרים רבים של פשעי מלחמה יפניים נגד אנשים מערביים שנפלו בידיהם.
רק לאחר תום המלחמה נודע בגרמניה על רצח המיסיונרים.
טבח המפגינים באיראן החל מראשית שנת 2026 על ידי משמרות המהפכה.
הוא מתרחש על רקע מחאות נרחבות נגד המשבר הכלכלי החמור במדינה.
במהלך המהומות נהרגו גם אנשי בסיג'.
דובר משרד החוץ האיראני, אסמאעיל בגאי, אישר רשמית כי כוחות הביטחון ירו במפגינים.
הנתונים לגבי היקף הנפגעים משתנים בין המקורות השונים אך מעידים על אירוע רב-נפגעים.
משרד הבריאות האיראני דיווח על לפחות 3,000 הרוגים, בהם מאות אנשי כוחות הביטחון, בעוד שסוכנות הידיעות "רויטרס" ציטטה גורם רשמי שמסר כי מניין ההרוגים עומד על כ-5,000, מהם 4,500 מפגינים וכ-500 אנשי ביטחון.
ארגון זכויות האדם HRANA הציג נתונים שלפיהם נהרגו לפחות 3,919 בני אדם, בהם 3,685 מפגינים ו-178 אנשי כוחות המשטר, לצד כ-24,669 מעצרים.
הערכות חמורות אף יותר פורסמו בשבועון הבריטי "סאנדיי טיימס", לפי דו"ח רופאים מקומי אמד את מספר ההרוגים בלפחות 16,500. נתון זה הופך את האירוע לטבח הגדול ביותר בהיסטוריה של איראן המודרנית.
על פי שני בכירים במשרד הבריאות של איראן, מדובר במספר גדול משמעותית ממניין ההרוגים שבו הודה המשטר וייתכן כי מספר ההרוגים עומד על כ-30,000.
מקרי הרג בהפגנות קודמות נגד המשטר
המפגינים, הכוללים עשרות אלפי אזרחים, סטודנטים וסוחרי באזאר, מחו על עליית מחירי המזון, המחסור במים ובאנרגיה וההתנהלות הכלכלית הכושלת תחת עול הסנקציות והעימותים האזוריים.
החל ביום ה-12 של המחאה, ב-8 בינואר 2026, חסם המשטר את האינטרנט ברחבי איראן, ובכך מנע פרסום תיעודים ועדויות של הטבח.
על פי HRANA, סוכנות הידיעות של פעילי זכויות האדם באיראן, במהלך עשרת הימים הראשונים של ההפגנות, ועד 6 בינואר כולל, נהרגו לפחות 34 מפגינים, ולפחות 2,076 אזרחים נעצרו בלפחות 285 מקומות.
ב-7 בינואר נהרגו 13 מפגינים, מה שהביא את המספר הכולל ל-45, על פי ארגון זכויות האדם של איראן.
בהתבסס על דיווחים מאומתים וצילומי וידאו, במהלך שבעת הימים הראשונים של המחאות, כוחות הביטחון עשו שימוש נרחב בתחמושת חיה, גז מדמיע ונשק לפיזור הפגנות, וביצעו מעצרים אלימים.
איראן אינטרנשיונל העריך ב-10 בינואר כי במהלך 48 השעות שבימים 8–9 בינואר נהרגו כ-2,000 מפגינים.
ב-12 בינואר, מגזין טיים דיווח כי מספר המפגינים שנהרגו מוערך בכ-6000, לא כולל מפגינים שגופותיהם נלקחו ישירות לבתי קברות.
לפי HRANA, עד לסיומו של היום השבעה־עשר להפגנות – 13 בינואר – תועדו ברחבי איראן כ־614 התקהלויות מחאה, ב־187 ערים וכיסו את כל 31 מחוזות המדינה.
הארגון גם דיווח כי במהלך ההפגנות נהרגו 147 אנשי כוחות הביטחון ותומכי הממשל, ובהם לפחות חמישה תומכי ממשל אזרחים.
ב-18 בינואר דווח ארגון זכויות האדם HRANA, כי במהלך ההפגנות נהרגו לפחות 3,919 אנשים, בהם לפחות 3,685 מפגינים ולפחות 178 אנשי כוחות הביטחון והמשטר.
ב-18 בינואר פרסם ה"סאנדיי טיימס" נתונים מתוך דו"ח רפואי פנימי, שלפיהם נהרגו בין 16,500 ל-18,000 בני אדם ונפצעו כ-330,000
ב-20 בינואר דיווח ארגון HRANA על חשד ליותר מ-13,000 הרוגים (מהם 4,029 מאומתים).
ב-25 בינואר ארגון זכויות האדם HRANA העריך כי מספר מקרי המוות עומד על כ-22,490 בני אדם מתוכם 5,459 מקרי מוות אומתו ויותר מ-17 אלף מקרי מוות נמצאים בבדיקה ו-7,403 פצועים קשה.
ב"דיילי מייל" פורסם כי 33 אלף בני אדם נהרגו וקרוב ל-100 אלף נפצעו, 30% מהם סובלים מפגיעות ישירות בעיניהם.
עד 28 בינואר לפי "איראן אינטרנשיונל", לפחות 36,500 בני אדם נרצחו על ידי כוחות הביטחו.
טבח כַּפְר קָאסִם היה מעשה טבח בתושבי היישוב הערבי-ישראלי כפר קאסם שבוצע על ידי יחידה של משמר הגבול, שהיה באותה עת תחת פיקודו של צה"ל, ב-29 באוקטובר 1956, היום הראשון למבצע קדש, ובמהלכו נורו למוות 43 מתושבי הכפר: גברים, נשים וילדים.
עוד ארבעה מתושבי הכפר נהרגו בנפרד באותו ערב.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 היו היישובים הערביים שלאורך הקו הירוק נתונים תחת ממשל צבאי.
ב-29 באוקטובר 1956, היום הראשון למלחמת סיני (מבצע קדש), הורה פיקוד המרכז להטיל עוצר על הכפרים הערביים הסמוכים לגבול הירדני באזור המשולש.
העוצר הוטל במסגרת כוננות למלחמה עם ירדן.