tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בינואר 2023, לאחר שבדיקת הנאותות הושלמה, קבוצת מינצברג הודיעה על רכישת הקבוצה.
בסוף פברואר הועברו הכספים הראשונים לקניית הקבוצה, לאחר שהסתיימה בדיקת הבקרה התקציבית המקדימה של ההתאחדות לכדורגל, וב-1 במרץ ועדת העברת הזכויות אישרה את עסקת המכירה.
ב-1 ביוני 2023 נכנס לתוקף הסכם המכירה, ודייוויד מינצברג הפך לבעל זכויות הניהול בהפועל תל אביב.
מיד לאחר סיום המכירה, הקבוצה בניהולו החתימה את השחקן חוסה רודריגס, המאמן מייקל ואלקאניס, והשחקן עומרי אלטמן ששיחק בעברו במועדון.
בסיום העונה הקבוצה ירדה לליגה הלאומית.
דייוויד ג'וזף מק'קורמק הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הסנטר באלבה ברלין.
מק'קורמק נולד וגדל בברונקס, ניו יורק, ובגיל שנתיים עברה משפחתו לווירג'יניה.
בילדותו, במקביל לכדורסל, מק'קורמק התאמן במספר ענפי ספורט, כמו פוטבול, הדיפת כדור ברזל וזריקת דיסקוס.
ב-2018 הוא שיחק במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן והשתתף בנייקי הופ סאמיט, ואז בחר לשחק עבור קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת קנזס.
בעונת 2022 הוביל את קבוצתו לזכייה באליפות המכללות בכדורסל, תוך שבמשחק חצי הגמר נגד וילאנובה, ב-2 באפריל 2022, קלע מק'קורמק שיא קריירה של 25 נקודות והוסיף 9 ריבאונדים בניצחון קבוצתו 81–65. במשחק הגמר קלע 15 נקודות והוסיף 10 ריבאונדים בניצחון 72–69 על צפון קרוליינה.
לאחר שלא נבחר בדראפט 2022 ב-NBA, ב-28 ביולי 2022 הצטרף לבשיקטש מליגת העל הטורקית.
ב-26 ביולי 2023 הצטרף לדרושפאקה הטורקית.
דייוויד מוריי היה צייר נוף סקוטי.
דייוויד מוריי היה בנו של סנדלר, ג'יימס מוריי.
הוא עבד במשך אחת עשרה שנים עבור שתי חברות מסחריות, בזמן שלמד בערבים בבית הספר לאמנות של גלאזגו בהדרכת רוברט גרינלס, ולבסוף הקדיש את עצמו במשרה מלאה לקריירה אמנותית משנת 1875 בערך.
הוא הפך לשותף באקדמיה הסקוטית המלכותית ב-1881, עבר ללונדון ב-1882 שם זכה להצלחה מיידית.
"אהבתי לשייט" שלו, שהוצגה ב-1884, נרכשה עבור גלריית טייט.
ב-1891 נבחר מוריי לשותף באקדמיה המלכותית, וחבר מלא באקדמיה המלכותית ב-1905.
בערך ב-1886 הוא נסע לאירופה, אבל רוב עבודתו האופיינית נעשתה בסקוטלנד או באנגליה.
מוריי היה חבר במועדון האמנות של גלאזגו והציג בתערוכות השנתיות של המועדון.
הוא הפך לנשיא המכון המלכותי לציירים בצבעי מים אחרי סר ג'יימס לינטון ב-1917; בשנה שלפניה זכה בתואר אבירות ב-1918.
מוריי לא התחתן ובמשך כל חייו בלונדון, הוא גר באותה דירת סטודיו של רווקים בפורטלנד פלייס.
דיוקנו של סר דייוויד מוריי מאת הצייר הסקוטי ג'יימס קוטס מיצ'י מוחזק על ידי הגלריה לאמנות אברדין.
דייוויד ברנרד מונטגומרי, ויקונט מונטגומרי השני מאל-עלמיין, CMG, CBE היה פוליטיקאי ואיש עסקים בריטי.
הוא היה בנו של ברנרד מונטגומרי.
מונטגומרי היה הילד היחיד של פילדמרשל ברנרד לו מונטגומרי, מפקד צבאי בכיר במלחמת העולם השנייה, ואשתו אליזבת קארבר, לבית הובארט.
היו לו שני אחים למחצה גדולים מנישואיה הקודמים של אמו, ג'ון ודיק.
אמו של מונטגומרי נפטרה בשנת 1937 בזמן חופשה בברנהאם-און-סי לאחר שסבלה מעקיצת חרק נגועה שגרמה לאלח דם בעקבות כריתת רגלה.
מונטגומרי קיבל תואר הנדסי בטריניטי קולג', קיימברידג'.
מונטגומרי נכנס לעסקים, עבד עבור Shell, Yardley ועוד כמה חברות, ובנה קשרים הדוקים עם אמריקה הלטינית.
הוא כיהן כפטרון ויושב ראש של ארגונים אנגלו-לטינים אמריקאים שונים, כולל החברה האנגלו-ארגנטינאית, בית השימורים והמועצה ההיספאנית והלוסו ברזילאית.
הוא ירש את תואר הוויקונט לאחר מות אביו ב-1976 ובמקור ישב כחבר המפלגה השמרנית בבית הלורדים עד 1999, אז הוא ורוב עמיתיו, יורשי התארים האחרים הוצאו מהבית על פי חוק בית הלורדים 1999. הוא הוחזר לבית הלורדים כקרוס בנצ'רס בבחירות של לורדים יורשים בשנת 2005, לאחר מותה של הברונית סטריינג'.
מונטגומרי מונה למפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE) בשנת 1975 ולעמית מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש (CMG) בשנת 2000. הוא גם קיבל עיטורים מגרמניה, בלגיה, ספרד, צ'ילה, ארגנטינה, ברזיל, מקסיקו, ונצואלה וקולומביה.
הוא כתב יחד עם אליסטר הורן את The Lonely Leader: Monty 1944–45 על אביו ב-1994, שתיעד את חייו המוקדמים שלו כמו גם את חיי אביו.
בשנת 1953, דייוויד מונטגומרי התחתן עם מרי קונל.
הם התגרשו בשנת 1967 לאחר שנולדו להם בן ובת:
הנרי דייוויד מונטגומרי, הוויקונט השלישי מונטגומרי מאל-עלמיין (2 באפריל 1954): הוא התחתן עם קרוליין ג'יין אודיי ב-21 ביוני 1980. יש להם שלוש בנות:
אלכסה מוד מונטגומרי (30 באוגוסט 1984)
פלורה ורוניקה מונטגומרי (4 במאי 1988)
פיבי מטילדה מונטגומרי (4 בפברואר 1990)
ארבלה קלייר מונטגומרי (נולדה ב-21 בנובמבר 1956); היא נישאה לסר ג'רמי סטיוארט-סמית' ב-25 בספטמבר 1982. יש להם חמישה ילדים:
אמה סטיוארט-סמית' (6 באוקטובר 1984)
אדוארד מורי סטיוארט-סמית' (6 במאי 1988)
סמואל ניקולס סטיוארט-סמית' (6 בדצמבר 1990)
לוק דייוויד סטיוארט-סמית' (19 בינואר 1993)
לאחר מכן הוא התחתן עם טסה בראונינג, בתם של דפנה דה מוריאה ושל לוטננט-גנרל סר פרדריק בראונינג, עמיתו הקרוב של אביו.
לורד מונטגומרי מאל-עלמיין הפך לפטרון להבת החירות בבריטניה, במאי 2014, כהוקרה על הדלקת לפיד של אחדות באבן ה-D Day, Southsea, על ידי אביו, פילדמרשל הוויקונט הראשון מונטגומרי מאל-עלמיין, ב-13 בספטמבר 1948.
דייוויד ג'יימס סטיוארט מיטשל (נולד ב-14 ביולי 1974) הוא קומיקאי, שחקן, סופר ומנחה טלוויזיה בריטי.
מוכר בעיקר בזכות גילום דמותו של מארק קוריגן המגושם והנוירוטי בקומדיית המצבים "פיפ שואו", ובזכות ההופעות התדירות שלו כחבר פאנל בתוכניות קומדיה בריטיות שונות לאורך השנים.
מיטשל נולד בסולסברי ב-1974 וגדל באוקספורד.
הוא למד היסטוריה בקיימברידג' ובמהלך תקופה זו הצטרף למועדון התיאטרון של האוניברסיטה "פוטלייטס" אשר ממנו יצאו לאורך השנים קומיקאים בריטים רבים.
ב-1993 פגש מיטשל לראשונה את רוברט וב במהלך אודישנים להצגה "סינדרלה" בהפקת פוטלייטס.
המפגש ביניהם הוביל לתחילתה של שותפות ארוכה ופורייה.
הצמד שיתף לראשונה פעולה במחזה הקומי "Innocent Millions Dead or Dying: A Wry Look at the Post-Apocalyptic Age" שעסק בהומור במלחמת העולם הראשונה.
בעקבות ההצלחה הראשונית שלהם ניתנה לצמד הזדמנות לכתוב עבור תוכניתם של אלכסנדר ארמסטרונג ובן מילר ועבור העונה השנייה של התוכנית "Big Train".
הפריצה שלהם בטלוויזיה הייתה בשנת 2000 בתוכנית מערכונים של ה-BBC בשם "Bruiser" שבה הם לא רק כיכבו אלא גם לקחו חלק ככותבים.
ב-2001 הוזמנה אצל הצמד תוכנית מערכונים בשם "The Mitchell and Webb Situation" ששודרה בערוץ Play UK.
הפרויקט הבא של מיטשל ווב היה ב-2003 בסיטקום "פיפ שואו" של ערוץ 4 שבו שיחקו כשותפים לדירה מארק קוריגן וג'רמי "ג'ז" אוסבורן.
השניים זכו יחד בפרס "Roy al Television Society" לשנת 2007, והיו מועמדים יחד לפרס הקומדיה הבריטית עבור השחקן הקומי הטוב ביותר.
"פיפ שואו" שודר במשך תשע עונות, הסיטקום של ערוץ 4 ששודר במשך הזמן הרב ביותר.
אחרי ההצלחה של "פיפ שואו" חזרו מיטשל ווב להופיע בתוכנית מערכונים ברדיו 4 של ה-BBC בשם "That Mitchell and Webb Sound" ששודרה במשך ארבע עונות.
הגרסה הטלוויזיונית של תוכנית הרדיו נקראה "That Mitchell and Webb Look".
לקראת סוף 2006 יצאו השניים לסיבוב הופעות ראשון בתוכנית "The Two Faces of Mitchell and Webb".
על התוכנית "That Mitchell and Webb Look" זכו השניים בפרס באפט"א לקומדיה הטובה ביותר לשנת 2007, והיו מועמדים לפרס נוסף ב-2009. התוכנית הייתה מועמדת לשני פרסי הקומדיה הבריטית ב-2006. המופע שלהם "The Two Faces of Mitchell and Webb" היה מועמד לפרס הקומדיה הבימתית הטובה ביותר מטעם פרסי הקומדיה הבריטית.
ב-18 במאי 2007 יצא לאקרנים סרט הבכורה של הצמד, "Magicians", שהוא סרט קומי העוסק בשני קוסמי במה יריבים.
מיטשל ווב שיחקו בסרט הטלוויזיה "Playing Shop", פיילוט לסדרה קומית עבור BBC2 שאותו גם כתבו.
ב-BBC היו מרוצים מהפיילוט אבל מיטשל ווב בעצמם זנחו את הרעיון כי חשבו שהוא דומה מדי ל"פיפ שואו".
פרק פיילוט נוסף הוזמן, אבל אחר כך התוכנית נגנזה.
הצמד השתתף במסע פרסום של חברת אפל בבריטניה בשם "Get a Mac" כשמיטשל מגלם PC.
לאורך השנים מיטשל היה גם אורח קבוע בתוכניות הקומדיה הפופולריות ביותר של הטלוויזיה הבריטית, כמו "Would I Lie to You?", "Qi", "Have I Got News for You" ו-"8 Out of 10 Cats Does Countdown" בהן הוא נודע בשנינותו.
בנוסף, בשנת 2012 פורסם ספר הזיכרונות של מיטשל בשם "Back Story" אותו הוא כתב ואשר עוסק בהומר רב בחייו האישיים ובקריירה שלו כקומיקאי.
לאורך השנים הוא גם כתב טורים להגרדיאן, והאובזרבר.
בשנת 2012 מיטשל התחתן עם הסופרת, העיתונאית ושחקנית הפוקר ויקטוריה קורן.
בתם הראשונה של בני הזוג נולדה בשנת 2015. ובתם השנייה נולדה ב-2023.
דייוויד לורנס מוריל היה פוליטיקאי, עורך דין, רופא וכומר אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ניו המפשייר בשנים 1817–1823, וכמושל ניו המפשייר העשירי בשנים 1824–1827.
מוריל נולד ב-10 ביוני 1772 באפינג שבפרובינציית ניו המפשייר, להורים סמואל ואנה (לורנס) מוריל.
הוא סיים את לימודיו ב-Phillips Exeter Academy ובדארטמות' קולג', ולאחר מכן קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת ורמונט.
הוא עבד ככומר וכיהן בכנסייה הקונגרגציונלית הפרסביטריאנית בגופסטאון, ניו המפשייר, החל מ-1802 ושירת שם במשך שנים רבות.
ב-1808 נבחר מוריל כחבר בבית הנבחרים של ניו המפשייר וכיהן בתפקיד עד 1816. במהלך כהונתו האחרונה, בשנת 1816, נבחר לכהן כיושב ראש הבית.
ב-1817 נבחר מוריל לסנאט של ארצות הברית מטעם ניו המפשייר, והוא כיהן בתפקיד זה עד 1823.
בבחירות 1827 הפסיד מוריל לפירס בפער גדול: פירס קיבל 21,166 קולות מתוך 27,411 שהתקבלו.
מוריל היה נשוי פעמיים – לג'יין וולאס וללידיה פור – ונולדו לו ארבעה ילדים.
הוא נפטר ב-28 בינואר 1849 בקונקורד שבניו המפשייר, ונקבר בבית הקברות הצפוני הישן בעיר, בסמוך לקברו של הנשיא פרנקלין פירס.
דייוויד סול מרשל היה עורך דין ופוליטיקאי סינגפורי ממוצא יהודי.
מונה בשנת 1955 לשר הראשי (מקביל לתפקיד ראש הממשלה, השר הראשי - chief minister) הראשון של השלטון העצמי (תחת חסות בריטית) בסינגפור, והתפטר כעבור שנה.
מרשל נולד בסינגפור למשפחת משעל, משפחת סוחרים עשירה שמוצאה מיהדות עיראק.
שמו המקורי היה דוד שאול משעל, אך לאחר שהחל בפעילות ציבורית תחת השלטון הבריטי שינה את שם משפחתו למרשל.
מרשל נבחר לראש ממשלתה הראשון של סינגפור, כראש מפלגת הפועלים, בשנת 1955. הממשלה שהקים הייתה בעלת רוב מצומצם ולא זכתה ליציבות או לשיתוף פעולה הן פרלמנטרי והן בינלאומי - דבר שהקשה על תפקודה.
במאי 1955 פרצו במדינה מהומות, שבמהלכן נהרגו ארבעה אנשים.
באפריל 1956 קידם מרשל שיחות עם השלטון הבריטי במטרה להפוך את סינגפור לבעלת עצמאות מלאה, אך השיחות נתקלו בקשיים בשל ההתנגדות והחשש מצד הבריטים להשפעות הקומוניסטים במדינה ולשחרור אסירים פוליטיים.
בעקבות זאת, פרש מרשל מראשות הממשלה, ואת מקומו תפס לי קואן יו, שמאוחר יותר הפעיל יד קשה כנגד מפלגת הפועלים.
מרשל המשיך לתפקד כפוליטיקאי גם לאחר פרישתו מתפקיד ראש מפלגת הפועלים בשנת 1957, לאחר שהקים את מפלגת פועלי סינגפור.
בשנת 1959 איבד את מושבו בבחירות לפרלמנט.
לאחר שבשנת 1963 פרש מהפרלמנט, חזר לעבוד כעורך דין, אך עם זאת, המשיך בפעילות פוליטית עד לשנת 1972.
בין השנים 1978–1993 שימש מרשל כשגריר סינגפור בצרפת, פורטוגל, ספרד ושווייץ.
כשגריר מדינתו, הגן על האינטרסים של סינגפור, למרות חילוקי הדעות הגדולים בינו לבין ראשי השלטון באותה העת.
בשנת 1993 פרש מהחיים הדיפלומטיים.
בנו היה קצין בריטי ובזמן מלחמת העולם השנייה נפל בשבי היפני.
מרשל נפטר בשנת 1995 בעקבות מחלת סרטן הריאה.
ג'יימס דייוויד גרהם ניבן, שנודע כדייוויד ניבן היה שחקן קולנוע אנגלי, זוכה פרס האוסקר על תפקידו בסרט "שולחנות נפרדים".
דייוויד ניבן נולד בלונדון, הצעיר מבין ארבעה ילדים (ניבן נהג לומר שנולד בקירימור שבסקוטלנד כיוון שהאמין שהמקום נשמע רומנטי יותר מאשר לונדון).
הוריו היו ויליאם אדוארד גרהם ניבן, יליד אנגליה אך ממוצא סקוטי, והנרייטה ג'וליה דה-גאשר, ילידת ויילס ממוצא צרפתי-בריטי.
הוא נקרא דייוויד מכיוון שנולד ביום דייוויד הקדוש.
אביו נהרג בשנת 1915 בקרב גליפולי, ואימו נישאה בשנית לסר תומאס קומין-פלאט.
הוא החל את לימודיו בבית הספר המכין הת'רדאון (Heatherdown), אך בשל המשמעת הנוקשה, שכללה גם עונשים גופניים, הופסקו לימודיו בבית הספר בגיל 10 וחצי, אירוע שהביא לכך שלא יוכל להתקבל לאיטון קולג' היוקרתי.
הייתה בכך אכזבה רבה למשפחתו.
הוא נשלח למעין מוסד לעבריינים צעירים (Reform School), שבו הגיעה האלימות לממדים "דיקנסיים", כהגדרתו.
הוא נכשל בבחינות הכניסה לשירות בצי הבריטי, מכיוון שהתקשה במתמטיקה.
השינוי בא כאשר החל ללמוד בבית הספר הפרטי "סטואו" (Stowe).
היחס לתלמידים בבית ספר זה היה חם ותומך בהרבה, וסייע לניבן להשלים את לימודיו.
ניבן השלים את לימודיו במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, ובשנת 1930 סיים את לימודיו והוסמך כסגן משנה (Second Lieutenant).
ניבן הצליח בלימודיו בסנדהרסט, וסיגל לעצמו התנהגות של "קצין וג'נטלמן", הופעה שהייתה סימן ההיכר שלו בהמשך חייו.
בשל מוצאו הסקוטי ביקש ניבן הצבה באחת היחידות הסקוטיות, רגימנט ההיילנד המלכותי בצפון סקוטלנד שנקרא "המשמר השחור" () או רגימנט ארגייל וסת'רלנד של ההיילנד ().
בטופס הבקשה רשם ניבן בבדיחות שהוא רוצה כל יחידה ובלבד שלא יוצב ברגימנט חיל הרגלים הקל של ההיילנד (Highland Light Infantry), וזאת מכיוון שהלבוש המסורתי של ה-HLI היה ה-Trews, מעין מכנסיים צמודים, ולא הקילט שהיו הלבוש הרשמי של שאר היחידות הסקוטיות.
למרות בקשתו, הוצב ניבן לרגימנט חיל הרגלים הקל של ההיילנדס, והערתו על הטופס נודעה ביחידה.
מכאן, שהיחס אליו לא היה אוהד, וניבן לא נהנה משירותו.
הוא שירת במשך שנתיים במלטה, ולאחר מכן היה במשך כמה חודשים בדובר.
ניבן עייף משירותו הצבאי, שהיה בעיתות שלום וללא אירועים מיוחדים.
ב-1 בינואר 1933 קודם לדרגת סגן, אך לא ראה אפשרויות לקידום נוסף.
הוא החליט סופית לפרוש משירותו הצבאי לאחר הרצאה ארוכה על מכונות ירייה.
ההרצאה קלקלה את תוכניותיו של ניבן לצאת לארוחת ערב עם אישה צעירה מושכת במיוחד.
בסיום ההרצאה שאל המרצה, מייג'ור גנרל, אם יש שאלות.
כשהוא מפגין את המרדנות שהייתה אופיינות לו בצעירותו, שאל ניבן: "האם תוכל לומר לי מה השעה, אדוני?
בשל הערה זו נכלא ניבן בכלא צבאי, אך לאחר ששתה בקבוק ויסקי עם הקצין שהיה אחראי על כליאתו, הסכים הקצין להעלים עין ממנו; ניבן קפץ מהחלון, הגיע לנמל ועלה על אונייה בדרך לארצות הברית.
הוא שלח מברק לשלטונות הצבא על פרישתו מן האונייה.
ניבן הגיע לניו יורק, שם החל בקריירה לא מוצלחת של מכירת ויסקי ופרסום ברדיו למרוצי סוסים באטלנטיק סיטי.
לאחר גיחות לקובה ולברמודה, הגיע ניבן להוליווד בקיץ 1934. ואולם, כשניסה להתקבל לתפקידי משחק זוטרים התברר לו שאין ברשותו היתר עבודה, המאפשר לו לחיות ולעבוד בארצות הברית.
ניבן נאלץ לעבור למקסיקו, שם עבד כנַשָׁק, בניקוי והברקת רוביהם של ציידים אמריקניים.
הוא קיבל אשרת עבודה דרך הקונסוליה האמריקנית, כאשר הגיעה אליו תעודת הלידה שלו מאנגליה, וחזר לארצות הברית.
הוא התקבל בסוכנות ליהוק כ"טיפוס אנגלו-סקסי מס' 2008".
תפקידו הראשון היה כניצב מקסיקני במערבון.
הוא שיחק בכמה תפקידים קטנים ב-1933, 1934 ו-1935. ב-1935 קיבל תפקיד קטן בסרט "המרד על הבאונטי", ובעקבותיו חתם על חוזה ארוך-טווח עם המפיק סמואל גולדווין שביסס את מעמדו כשחקן.
הוא הופיע ב-19 סרטים בארבע השנים הבאות, בתחילה כשחקן בתפקידי משנה, ולאחר מכן הוביל אותו לשחק בתפקידים ראשיים בסרטים רבים כמו הקומדיה "אמא רווקה" לצידה של ג'ינג'ר רוג'רס משנת 1939.
כאשר הכריזה בריטניה מלחמה על גרמניה ב-1939, חזר ניבן לבריטניה והצטרף שוב לצבא.
הוא הוסמך מחדש כקצין בחטיבת חיל רגלים, והוצב לשרת בגדוד אימוני שריון.
ואולם, הוא רצה בשירות מסעיר יותר, ועל פי בקשתו הועבר ליחידות הקומנדו.
במקביל, עבד עם יחידות התעמולה של הצבא.
בתקופת המלחמה הופיע בשני סרטי קולנוע בעלי אופי תעמולתי, "The First of the Few" ("הראשון בין המעטים") ו- "The Way Ahead", סרטים שנועדו להגביר את התמיכה במאמץ המלחמה הבריטי, במיוחד בארצות הברית.
יחידת התעמולה גם לקחה חלק קטן במאמצי ההטעייה, לקראת הפלישה לאירופה.
כאמור, ניבן הגיע לבסוף לדרגת לוטננט קולונל והשתתף בנחיתה בנורמנדי.
הוא שירת ביחידת מודיעין שהתמקמה מאחורי קווי האויב והעבירה לאחור מידע על מטרות ועל מיקום האויב.
על אף ההתעניינות הציבורית בחיי ידוענים בצבא, סירב ניבן לדבר על שירותו.
הוא היה ידוע בנטייתו לספר אותם סיפורים שוב ושוב, אך על חוויותיו בצבא לא סיפר דבר.
פעם אמר: "אומר דבר אחד על המלחמה, סיפורי הראשון והאחרון.
חברים בקשו ממני לחפש את קבר בנם קרוב לבסטון.
מצאתי את הקבר בין 27,000 קברים נוספים.
אמרתי לעצמי שיש 27,000 סיבות מדוע אתה צריך לשתוק אחר המלחמה".
הוא היה ידוע בבוז שלו לכתבי מלחמה, שפרסמו תיאורים מצועצעים ומלאי האדרה עצמית על חוויותיהם הזעומות במלחמה.
הוא אמר: "כל מי שמספר שכדור שרק לידו, זמזם, עף, או ייבב - מעולם לא שמע כדור.
יחד עם זאת, כאשר פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, "הירח הוא בלון", סיפר ניבן על כמה מחוויותיו.
הוא הזכיר את שיחותיו עם וינסטון צ'רצ'יל, את ההפצצות על לונדון, ואת חוויותיו מן הכניסה, בסיום המלחמה, לגרמניה שהייתה הרוסה כמעט לחלוטין.
ניבן סיפר שפגש לראשונה את צ'רצ'יל בארוחת ערב בפברואר 1940. צ'רצ'יל הבחין בו בתוך הקהל, ואמר לו: "איש צעיר, עשית דבר נאה כאשר ויתרת על קריירת המשחק שלך כדי להילחם למען ארצך.
אם לא היית עושה כך, היה זה בזוי".
למרות שתיקתו של ניבן, התפרסמו כמה סיפורים עליו.
כאשר הוליך את אנשיו לקרב, הקל ניבן על פחדם כאשר אמר להם: "ראו בחורים, אתם תצטרכו לעשות זאת רק פעם אחת.
אני אצטרך לעשות הכל שנית בהוליווד עם ארול פלין!".
בעת הקרב על הבליטה (אמצע דצמבר 1944 עד ינואר 1945) חדרו יחידות קומנדו גרמניות אל מאחורי הקווים של בעלות הברית.
כדי ללכוד אותם, נהגו זקיפים לשאול את המתקרבים שאלות שרק אמריקנים יוכלו לדעת.
כאשר שאלו אותו זקיפים עצבניים "מי זכה במשחקי הגמר בבייסבול ב-1943?", ענה ניבן: "אין לי מושג...
אך שיחקתי יחד עם ג'ינג'ר רוג'רס ב"אמא רווקה"!"
כשחזר אחרי המלחמה להוליווד קיבל את אות לגיון ההצטיינות האמריקאי (האות הגבוה ביותר שזר יכול לזכות בו בארצות הברית), שהוענק לו מידי דווייט אייזנהאואר, כאות הערכה לפעלו של ניבן בהפעלת תחנת הרדיו של ה-BBC לכוחות בעלות הברית באירופה.
על אף שלא הופיע על המסכים שש שנים בקירוב, הגיע ניבן ב-1945 למקום השני במשאל פופולריות בבריטניה.
ניבן חידש את הקריירה הקולנועית שלו ב-1946, וכעת הופיע רק בתפקידים ראשיים.
סרטיו אחרי המלחמה - "עניין של חיים ומוות" (A Matter of Life and Death, יצא ב-1946), "אשת הבישוף" (The Bishop's Wife, 1947) ו"מקסם" (Enchantment, 1948) זכו כולם להערכה רבה.
ב-1950 כיכב בסרט "פימפרנל החמקן" (The Elusive Pimpernel) שנעשה בבריטניה, והיה אמור להיות מופץ בארצות הברית על ידי סמואל גולדווין.
ואולם, גולדווין יצא מהעסקה, והסרט לא הופץ בארצות הברית במשך שלוש שנים.
למרות זאת, בין 1951 ל-1956 כיכב ב-11 סרטים, שניים מהם בהפקת MGM, והשאר הפקות עצמאיות או הפקות בריטיות בתקציב נמוך.
במהלך שנים אלו זכה ניבן בפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסרט "הירח הוא כחול" (The Moon Is Blue, 1953), בבימוי ובהפקת אוטו פרמינגר.
הוא הופיע כמה פעמים בכמה תוכניות דרמה, והיה שותף בחברת "פור סטאר" (Four Star).
הוא הופיע בסדרת דרמה בעלת אותו שם, הופקה על ידי החברה; הסדרה הסתיימה ב-1955, אך החברה הפכה לחברת הפקות טלוויזיה מצליחה מאד.
ב-1956 זינקה הקריירה של ניבן לשיאים חדשים, לאחר הצלחת הסרט "מסביב לעולם בשמונים יום", בו גילם את דמותו של פיליאס פוג.
ב-1958 זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט "שולחנות נפרדים".
לאחר זכייתו הזמין גולדווין את ניבן לביתו; כאשר היה בחדר האורחים של גולדווין, הבחין ניבן בתצלום דיוקן שלו, ששלח לגולדווין מאנגליה במהלך מלחמת העולם.
כאשר היה הקשר ביניהם בשיאו, הייתה התמונה מונחת על הפסנתר, אך גם כעת לא הוזזה התמונה ממקומה.
אשתו של גולדווין אמרה לו: "סם מעולם לא הזיז אותה".
עם זכייתו בפרס האוסקר המשיכה הקריירה של ניבן לנסוק.
ב-1959 החל לארח תוכנית דרמה משלו, "המופע של דייוויד ניבן".
התוכנית זכתה ל-13 פרקים בקיץ 1959. הוא המשיך להופיע בסרטים, ושיחק תפקיד ביותר משלושים סרטים נוספים, ובהם "אל תאכל את המרגניות" לצידה של דוריס דיי (1960), "תותחי נברון" ו"הפנתר הוורוד".
ב-1967 גילם את ג'יימס בונד בפרודיה "קזינו רויאל".
ניבן היה, למעשה, בחירתו הראשונה של איאן פלמינג לתפקיד בונד בסרט "ד"ר נו", אך לבסוף נבחר שון קונרי.
ניבן גם מוזכר בספרי ג'יימס בונד; בספר "בשירות הוד מלכותה" מסופר שג'יימס בונד מתארח במלון סקי בשווייץ, שם מספר לו בעל המלון שניבן הוא אורח קבוע.
בספר "אתה חי רק פעמיים" ישנה התייחסות לניבן, כג'נטלמן היחיד בהוליווד.
ספרו הראשון היה רומן בשם "סביב הסלעים המבותרים" (Round the Rugged Rocks), שהופיע ב-1951. הספר לא היה הצלחה, ונשכח כמעט מיד.
ב-1971 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, "הירח הוא בלון", וזכה להצלחה רבה יותר, ונמכר בכחמישה מיליון עותקים.
הוא המשיך בספר זכרונות נוסף, "הביאו את הסוסים הריקים" (1975), אוסף של זכרונות משעשעים בעידן הזהב של הוליווד, בשנות הארבעים.
על אף שהאנקדוטות מחיי הוליווד מסופרות כך שמשתמע מהן כאילו הוא עצמו השתתף באירועים, מסתבר כיום שבמקרים רבים לא היה כלל עד למעשה, אלא רקם מעשיות מדברים ששמע מאחרים.
ב-1981 פרסם ניבן את ספרו הרביעי והרומן השני שלו, "לך לאיטך, חזור במהירות" (Go Slowly, Come Back Quickly), המתרחש במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה, ומתבסס על חוויותיו במלחמה ובהוליווד.
ב-1983 היה עסוק בעבודה על רומן שלישי, כאשר הדרדרה בריאותו.
ב-1940, אחרי רומן בזק שנמשך שבועיים, נישא ניבן לפרימולה סוזן רולו (18 בפברואר 1918, לונדון - 21 במאי 1946, בוורלי הילס, קליפורניה), בתו האריסטוקרטית של עורך דין בריטי.
לזוג נולדו שני בנים: דייוויד ג'וניור וג'יימי.
אשתו מתה בגיל 28 בעקבות נפילה במדרגות במהלך משחק מחבואים בביתו של השחקן טיירון פאוור.
היא פתחה דלת שחשבה בטעות שהיא דלת של ארון, אך הובילה בפועל למרתף; היא נפלה פנימה ונגרמו לה סדקים בגולגולת וקרעים במוח, ונפטרה למחרת.
ניבן מתאר תקופה זו כקודרת ביותר בחייו, ושנים אחר כך הודה לחבריו על הסבלנות שגילו כלפיו באותה עת.
הוא סיפר מאוחר יותר שחשב שייצא מדעתו, ואף ניסה להתאבד.
לאחר שנכשל ניסיון זה, אסף את עצמו וניסה להתאושש דרך העשייה הקולנועית.
ב-1948 התחתן בשנית עם יורדיס-פאולינה טרסמדן, דוגמנית שוודית גרושה, ושחקנית מתוסכלת.
לרוע המזל, כשם שנישואיו הראשונים היו מוצלחים, כך היו נישואיו השניים אומללים.
בגידותיהם הרבות של בני הזוג זה בזה מסופרות בביוגרפיה של דייוויד ניבן, "האיש מאחורי הבלון" (2009).
במה שנראה כניסיון להביא לשלום בית בין בני הזוג, אימצו ניבן ואשתו שתי בנות, קריסטין ופיונה.
קריסטין סיפרה מאוחר יותר לביוגרף של ניבן שהיא משוכנעת שהיא בתו הלא חוקית של ניבן מדוגמנית אחרת בשם מונה גונארסון; לטענת מייקל מאן (Munn), מחבר הביוגרפיה "האיש מאחורי הבלון", אישרו ניבן ואשתו, בנפרד, שקריסטינה הייתה בתו של ניבן מאשה שווייצרית בת 18, למרות שהוצגה כיתומה משווייץ.
פיונה אומצה כתינוקת בת ארבעה חודשים ב-1963 או 1964.
ארבעת ילדיו של ניבן ורבים מחבריו העידו שכיוון שנמנעה ממנה קריירת משחק, החלה יורדיס לנהל פרשיות אהבים, ובמהרה הפכה לאלכוהוליסטית.
מאן גילה כי ליורדיס אכן היו פרשיות אהבים רבות, ובהן קשר עם ג'ון קנדי, קשר שהושמץ כנגוע בכלמידיה.
יחד עם זאת, מקורותיו של מאן חשפו כי פרשיות האהבים של ניבן עצמו היו רבות מאלו של יורדיס, ודחפו אותה ליזום קשרים משלה; בין השאר היו לניבן פרשיות עם נסיכת מונקו, השחקנית גרייס קלי, ועם הנסיכה מרגרט.
מאן חשף עוד, כי ניבן אסר על יורדיס לעסוק במשחק, משום שלא רצה שאשתו תהיה שחקנית.
באוקטובר 1951 נפצעה יורדיס בפניה, צווארה וחזה בתאונה בעת ציד.
רופאים מקומיים רצו לנתח, אך בעצת רופא אחר הוחלט לאפשר לנפיחות לרדת, וכך נחסכה מיורדיס פגיעה בפניה.
ב-1960 נפרדו השניים למשך כמה שבועות, אך חזרו שוב לחיות יחד.
לאחר מותו של ניבן שכנע אותה ידיד המשפחה, הנסיך רנייה ממונקו, לבוא להלוויה, אך היא הופיעה לטקס כשהיא שתויה, מרירה ומדוכאת.
יורדיס התאוששה מהאלכוהוליזם לאחר מותו של ניבן, אך שבה להתמכרות לקראת מותה ב-1997, בגיל 76. לבקשתה המפורשת לא נקברה לידו, דבר שלדברי בנותיו הוסיף לעלבון מדרך הופעתה בהלוויה.
לניבן היו ארבעה נכדים: שתי בנות של ג'יימי, בן לפיונה ובן לקריסטינה.
ב-1980 החל ניבן לסבול מעייפות, חולשה בשריריו ורעידות בקולו.
בראיון בטלוויזיה בשנת 1981 נראה ניבן כאילו סבל משבץ או ששתה.
הוא אובחן כחולה ALS, מחלה הידועה כ"מחלת לו גריג".
ב-1983 אושפז ניבן תחת שם בדוי למשך עשרה ימים, לכאורה בשל בעיות עיכול.
לאחר האשפוז שב לביתו בשטו דאו (Chateau d'Oex), בשווייץ.
מצבו המשיך להידרדר, אך הוא סירב לחזור לבית החולים, ומשפחתו כיבדה את בקשתו.
מעט לפני מותו סיים את הצילומים של סרטי "בעקבות הפנתר הוורוד" ו"קללת הפנתר הוורוד", דיבורו בשלב זה היה בלתי מובן, והחקיין ריץ' ליטל דיבב את תפקידו בשני הסרטים האחרונים.
הזר הגדול ביותר שהונח על קברו היה מאת הסבלים בנמל התעופה הית'רו.
על הכרטיס המצורף נאמר: "לג'נטלמן המובחר ביותר שאי פעם עבר באולמות אלו.
הוא נתן לכל סבל את התחושה שהוא המלך".
אשתו השמינית של כחול הזקן (1938) Bluebeard's Eighth Wife
מסביב לעולם בשמונים יום (1956) Around The World In 80 Days
נוכלים בריביירה (1964) Bedtime Story
קזינו רויאל (סרט, 1967) Casino Royale
נמר של נייר (סרט, 1975) Paper Tiger
חמישה בלשים לקינוח (1976) Murder By Death
ג'ון , משורר אמריקאי, מרצה ומורה לכתיבה יוצרת.
השלים את לימודי התואר הראשון שלו באוניברסיטת המדינה של קליפורניה בפרזנו.
הוא המשיך בלימודי כתיבה יוצרת, וסיים את תוארו השני באוניברסיטה של איווה, בשנת 1974.
ג'ון פרסם כשבעה ספרי שירה, שזכו להצלחה בקהל הקוראים, והוא נחשב אחד המשוררים החשובים כיום בארצות הברית.
יש מבקרים המשווים אפילו את שירתו, לזו של ת"ס אליוט.
הוא זכה על שירתו בכמה פרסים חשובים, עיטורים ומלגות חשובות.
ג'ון מלמד ספרות אנגלית וכתיבה יוצרת באוניברסיטה של דרום קליפורניה, בלוס אנג'לס.
ג'ון אינה מוכרת עדיין בישראל, ורק שירים בודדים משלו תורגמו לעברית בידי המשורר והמתרגם משה דור.
שיר לדוגמה של דייוויד סט.
דייוויד האקט סוּטר היה שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
סוטר נולד במלרוז, פרוור של בוסטון שבמסצ'וסטס.
הוא סיים תואר ראשון ושני באוניברסיטת הרווארד, זכה במלגת רודז ועבר ללמוד באוניברסיטת אוקספורד.
לאחר שחזר מאנגליה החל בלימודי משפטים בהרווארד אותם סיים ב-1966.
במרוצת השנים התערה סוטר בפוליטיקת המפלגה הרפובליקנית של מדינתו.
הוא שירת כשופט במסצ'וסטס, וב-1990 מונה לשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים של המחוז הראשון.
באותה השנה, בחר בו הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש כמועמד לשופט בבית המשפט העליון האמריקני במקום ויליאם ברנן שפרש.
סוטר אכזב את תומכיו הרפובליקנים בהיותו מתון וליברלי באופן יחסי.
בשנותיו הראשונות נטה סוטר לכיוון השמרני, ורוב הצבעותיו היו יחד עם נשיא בית המשפט דאז ויליאם רנקוויסט ועם השופט דאז אנטונין סקאליה.
עם זאת, ביחד עם שני שופטים אחרים שמונו על ידי נשיאים רפובליקנים, אנתוני קנדי וסנדרה דיי או'קונור, כתב סוטר דעה תומכת בפסק דין הורות מתוכננת נגד קייסי, אשר שמר על הלכת בית המשפט העליון בפסק הדין רו נגד וייד אשר הכירה בזכות חוקתית להפלות.
מאז סוטר נחשב לליברל בבית המשפט, והוא פסק ביחד עם השופטים הליברלים סטיבנס, גינסבורג וברייר לעיתים קרובות, כולל בפסק הדין בוש נגד גור.
במאי 2009 הודיע נשיא ארצות הברית ברק אובמה, שסוטר התפטר מתפקידו עקב רצונו לפרוש בחזרה למדינת מולדתו ניו המפשייר.
אובמה בחר בסוניה סוטומיור כמחליפתו.
דייוויד סויר היה צ'לן אמריקאי.
סויר נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה והחל לנגן בפסנתר בגיל תשע.
בגיל אחת-עשרה החל לנגן בצ'לו.
אחד ממוריו הראשונים היה דיראן אלקסניאן.
בהמשך למד אצל עמנואל פויירמן ופבלו קזאלס.
הופעתו הפומבית הראשונה הייתה עם תזמורת פילדלפיה בניצוחו של יוג'ין אורמנדי בשנת 1942, ב"שלמה" של ארנסט בלוך.
למוזיקה קאמרית רחש אהבה מיוחדת.
הוא היה חבר מייסד של רביעיית גוארנרי בשנת 1964 וניגן ברביעייה עד לפרישתו בשנת 2002. כחבר ברביעיית גוארנרי ניגן עם רבים מגדולי הנגנים בעולם, ביניהם: ליאונרד רוז, ארתור רובינשטיין, פנחס צוקרמן ורביעיית בודפשט.
סויר ניגן בביצוע בכורה את הסונאטה לצ'לו סולו של זולטאן קודאי, באולם מועצת העיר במנהטן.
כמו כן, ניגן גם את הסונאטה לצ'לו סולו של המלחין האמריקאי ג'ורג' קראמב בהופעת בכורה בניו יורק.
לפני שהצטרף לרביעייה ניגן במקומות שונים, בין היתר עם "תזמורת הצבא" במלחמת העולם השנייה ולאחר מכן עם התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית בניצוחו של ארטורו טוסקניני.
סויר כיהן בסגל המורים של מכון קרטיס למוזיקה, בית הספר מנהטן למוזיקה ובית הספר למוזיקה ג'וליארד.
הוא לימד רבים מן הצ'לנים והמוזיקאים החשובים ביותר בימינו.
את עונות הקיץ הוא עושה בהוראה ונגינה בפסטיבל מרלבורו בוורמונט.
בשנותיו האחרונות חי סויר במנהטן שבניו יורק, שם גם נפטר ב-25 בפברואר 2010, יום לאחר יום הולדתו ה-87.
דייוויד ניב היה כדורגלן סקוטי.
ניב נולד בעיר ארברואת' שבסקוטלנד, והחל את הקריירה שלו במועדון פורפאר אתלטיק, משם עבר למונטרוז ומשם לארברואת'.
במרץ 1904 הוא היגר דרומה והצטרף למועדון וולוויץ' ארסנל שזה עתה העפיל לליגה הבכירה.
הוא שיחק בעמדת הקיצוני השמאלי, ובעונתו הראשונה (1904/1905) היה מחליפם של צ'ארלי סאטרתווייט ובובי טמפלטון, והשתתף בשלושה משחקי ליגה בלבד שהראשון מביניהם היה מול סמול הית' ב-3 בדצמבר.
ניב לא היה מרוצה ממצבו, ועבר ללייטון במאי 1905. אולם, בסוף השנה הוא חזר לארסנל.
בקדנציה השנייה שלו הוא זכה ליותר הצלחה, ובתחילת עונת 1906/1907 הוא כבר היה שחקן הרכב ראשון.
באותה עונה הודח המועדון בחצי גמר גביע ה-FA (הפסד לשפילד ונסדיי) וסיים במקום השביעי בליגה.
ניב המשיך לשחק בארסנל במשך שלוש עונות נוספות, אם כי בעונות הללו רמת המשחק התדרדרה עד כדי כך שבעונת 1909/1910 סיים המועדון במקום ה-18; באותה עונה ניב היה מלך השערים של ארסנל, אם כי מדובר היה בחמישה שערים בלבד.
באותה תקופה נאלץ ניב לחלוק את עמדת הקיצוני השמאלי עם צ'ארלס לואיס, והוא השתתף רק במחצית מהמשחקים של ארסנל בעונה זו.
הוא המשיך לשחק בשתי עונות נוספות, אך ב-1912 הפך באופן מלא למחליפו של לואיס.
הוא עזב את ארסנל ביולי 1912 והצטרף למרת'יר טאון.
בסך הכל הוא השתתף ב-168 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם 32 שערים.
לא ידוע מה עלה בגורלו לאחר ששיחק במרת'יר.
דייוויד נייט (David Knight) (נולד ב-31 במאי 1978 באי מאן) הוא רוכב מרוצי אופנועי שטח בריטי, שזכה פעמיים באליפות העולם באנדורו (ה-WEC), פעמיים באליפות ה-GNCC האמריקאית, שש פעמים באליפות בריטניה באנדורו (GBXC) ופעמיים במרוץ אנדורו ששת הימים הבינלאומי (ה-ISDE).
נייט נחשב לאחד מרוכבי השטח הטובים ביותר כיום על מסלולי המרוצים.
נייט החל להתחרות באליפות העולם באנדורו בשנת 1998, והשתתף במספר מרוצים בקטגוריית הצעירים 250 סמ"ק.
ב-2001, לאחר שהצטרף לקבוצת ימאהה, הוא סיים את העונה בקטגוריית ה-250 סמ"ק במקום השני, אחרי יוהא סלמינן.
ב-2002 שוב סיים שני, הפעם אחרי סאמולי ארו.
בעונת 2004 עבר נייט להתחרות במדי קבוצת KTM וסיים שני בקטגוריית ה-E3 אחרי חברו לקבוצה ארו.
ב-2005 זכה בפעם הראשונה עבורו בתואר אלוף העולם באנדורו (בקטגוריית ה-E3) ואף זכה באותה שנה בתואר אלוף האלופים של מרוץ אנדורו ששת הימים.
ב-2006 ביצע נייט "עונה מושלמת" כשזכה בכל ארבעה עשר הסבבים של אליפות העולם בקטגוריית ה-E3 כשהוא רושם את הזמנים המהירים ביותר בכמעט כל אחד מקטעי המדידה במרוצים עצמם.
ב-2007, בשל שיקולי השיווק של KTM, עבר נייט להתחרות באליפות ארצות הברית במרוצי קרוס קאנטרי (GNCC) מול מיטב הרוכבים האמריקאיים (בכך החליף נייט בקבוצת KTM USA את יוהא סלמינן שחזר להתחרות באליפות העולם).
למרות שסבל ממספר תקלות ומפציעה, נייט הצליח לזכות בתואר האליפות באותה שנה ואף שמר על התואר בעונת 2008.
בתאריך 8 במרץ 2017 הגיע דייוויד נייט בפעם הראשונה למדינת ישראל ביזמת עסקן פרטי בתחום האופנועים דוד בנאור ע"מ להעביר 4 ימי הדרכה מתקדמים במגוון רמות שנערכו ביערות לטרון.
אירוע דייוויד נייט בישראל הוגדר כהצלחה אדירה.
סיכום הישגים באליפות העולם וב-GNCC
לאורך כל הקריירה הקפיד נייט להשתתף בסבבי אליפות נוספים ובמרוצי אנדורו קיצוניים מיוחדים:
סבבי אליפות נוספים ומרוצי אנדורו רב יומיים
ב-2005 זכה נייט באליפות האנדורו-קרוס של ה-AMA וב-2007 את מרוץ "אנדורו ארבעת הימים" (A4DE) האוסטרלי.
ב-2008 זכה באליפות הפאן-אנדורו המקסיקנית.
מרוצי אנדורו קיצוניים חד יומיים
פעמיים ניצח נייט את מרוץ ה"ארזברג" באוסטריה, ופעמיים את מרוץ "שער הגיהנום" (Hell's Gate) באיטליה.
פעמיים ניצח במרוץ "האחרון ששורד" (2005 ו-2006) שנערך בטקסס, ארצות הברית.
בסוף עונת 2008 הודיע נייט כי על חתימת חוזה חסות חדש עם קבוצת המרוצים של BMW במסגרתו ירכב עבורה בעונת 2009 על גבי אופנוע המפעל הרשמי מדגם G470X.
עם זאת, תוך פחות משנה ומייד לאחר הסבב הרביעי של עונת 2009, הודיעו BMW ונייט במשותף על הפסקת החוזה.
דייוויד המשיך להתחרות במרוצים שונים בארצות הברית בחסות מפיץ קוואסקי מקומי שאף סיפק לו אופנוע למרוצים שונים.
בנובמבר 2009 הכריזו נייט ו-KTM על חזרה לפעילות משותפת ועל השתתפותו של נייט במסגרת קבוצת לוויין במרוצי אליפות העולם 2010 בקטגוריית E3.
בנובמבר 2010, במהלך תערוכת מילאנו באיטליה, הוכרז דייוויד נייט כרוכב הרשמי של קבוצת KTM ב-EWC' מרוצי אליפות העולם 2011 בקטגוריית E3. דייוויד ירכוב על דגם ה-530EXC.
דייוויד ג'י נילמן (David G.
Neeleman; נולד ב-16 באוקטובר 1959 בסאו פאולו) הוא המייסד והמנכ"ל לשעבר של חברת ג'ט בלו איירווייז האמריקאית וכן היוזם והמקים של חברת אזול נתיבי אוויר ברזילאיים.
נילמן הוא אמריקאי ממוצא הולנדי, יליד העיר סאו פאולו שבברזיל.
נוסף על אנגלית, הוא דובר באופן שוטף גם פורטוגזית, ומחזיק באזרחות אמריקאית וברזילאית.
הוא למד באוניברסיטת יוטה שבארצות הברית, עד שנשר מלימודיו לאחר 3 שנים.
נילמן מורמוני בדתו ואב ל-10 ילדים.
דייוויד מרטין היה אמן סקוטי.
מרטין נולד בפיף שבסקוטלנד, למד אמנות בלונדון ובאיטליה וזכה להצלחה רבה כאמן דיוקנאות.
דייוויד מרטין נולד באנסטרותר, בפיף שבסקוטלנד, והיה הבכור מבין חמשת ילדיהם של ג'ון מרטין (1700 - 1772), מורה העיירה ושל מרי בוייבק (1702 - 1783), אשתו השנייה של ג'ון.
מרטין פתח סטודיו משלו בשנת 1767, ובאותה שנה צייר את הדיוקן העצמי שלו, המוצג כיום בגלריה הלאומית של סקוטלנד.
מרטין צייר למעלה מ-300 דיוקנאות, בין הידועים שבהם הוא דיוקנו של בנג'מין פרנקלין שצויר בשנת 1767 המוצג כיום בבית הלבן שבוושינגטון די.
דיוקנות ידועים נוספים שצייר הם דיוקנותיהם של הכימאי ג'וזף בלק (משנת 1787, מוצג כיום בגלריית הדיוקנאות הלאומית של סקוטלנד), של הפילוסוף דייוויד יום (משנת 1770) ושל ברברה גריי (משנת 1787).
מרטין הציג מספר תערוכות של יצירותיו בין השנים 1765–1777 וכן בתערוכות של האקדמיה המלכותית לאמנויות בשנים 1779 ו-1790.
מרטין היה הגזבר של אגודת האמנים ועמד בראשה בין השנים 1772–1777.
בשנת 1780 שב מרטין לאדינבורו, ובשנת 1785 מונה לצייר הדיוקנאות הראשית של ג'ורג' הרביעי אשר היה באותה עת הנסיך מוויילס.
מרטין נפטר ב-30 בדצמבר 1797 בביתו שבאדינבורו, ונקבר בחצר כנסיית ליית' סאות' (Leith South) ב-3 בינואר 1798.
דייוויד מת'יו (David Mathew; 15 בינואר 1902 - 12 בדצמבר 1975) היה בישוף קתולי אנגלי והיסטוריון.
מת'יו נולד בליים רידג'ס שבדורסט והתחנך בקולג'ים של חיל הים המלכותי.
הוא שירת בחיל הים הבריטי בסוף מלחמת העולם הראשונה, ולאחר מכן רכש תואר בהיסטוריה מודרנית בבייליול קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד.
הוא עקר לרומא והוסמך כנזיר ב-1929. לאחר שירות בן עשרה חודשים בלבד, חזר בו והחליט כי אורח החיים הנזירי אינו מתאים לו.
תחת זאת הוא פנה לקריירה של כהן דת, ושירת באוניברסיטת לונדון.
ב-1938 מונה כמשנה לבישוף של וסטמינסטר, ושירת בתפקידו זה במהלך הבליץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה יצא כשליח הכס הקדוש לאתיופיה ובשנה שלאחר מכן לאפריקה המזרחית הבריטית.
הוא מונה כ"בישוף טיטולרי של אפמאה בביתיניה".
מת'יו שב לאנגליה ב-1953 ומונה לבישוף הצבא הבריטי, לאחר שדחה הצעה לשמש כנונציו בברן, בירת שווייץ.
ב-1963 הוא פרש מעיסוקיו ככהן דת והתמסר לכתיבת ספרי היסטוריה.
דייוויד סמואל גויר הוא כותב קומיקס, מפיק, במאי, תסריטאי ומחבר רומנים אמריקאי-יהודי.
גויר נולד באן ארבור, מישיגן שבארצות הברית, לאם יהודייה ממוצא ליטאי שגידלה לבדה אותו ואת אחיו ג'ף.
כשלמד בבית ספר מקומי אף נרדף על ידי חבריו ללימודים בשל יהדותו ("הרבה ילדים הכו אותי בתור ילד, והאשימו אותי שרצחתי את ישו...
גדלתי עם תחושה שיש לי תג סימון").
לאחר מכן התחנך בבית ספר עברי.
כשהיה בן 10 עלתה אמו לזמן קצר לישראל וגרה עם שני בניה במשך כמה חודשים בירושלים, בטרם חזרו לארצות הברית.
בוגר אוניברסיטת דרום קליפורניה, סיים את המכללה לאמנויות הטלוויזיה והקולנוע בשנת 1988.
גויר מכר את תסריטו הראשון לסרט "בשליחות החוק", בו כיכב ז'אן-קלוד ואן דאם, בשנת 1989.
גויר כתב מספר תסריטים בהתבסס על חוברות קומיקס, ביניהם באטמן מתחיל, האביר האפל, פלאש, גוסט ריידר, העורב: עיר המלאכים, בלייד, בלייד 2, בלייד: טריניטי (אותו גם ביים), דוקטור סטריינג' וניק פיורי.
הוא השתתף בכתיבת חוברות בסדרת חברת הצדק של אמריקה מבית DC קומיקס, שהחלה בהרצה באוגוסט 1999. הוא עזב לאחר חוברת מספר 51, ואותו החליף הכותב ג'ף ג'ונס.
גויר חיבר את הרומנים הבאים יחד עם מייקל קאסוט:
שנה שם במאי תסריטאי מפיק1990בשליחות החוק1991קיקבוקסר 21992Demonic Toys1993Arcade1994השליטים1996The Crow: City of Angels1998עיר אפלהבלייד2002בלייד 22004בלייד: טריניטי2005באטמן מתחיל2007הנעלם2008האביר האפל2011גוסט ריידר: רוח הנקמה2012עלייתו של האביר האפל2019שליחות קטלנית: גורל אפל2021קרנייםלאלאכןבית הסיוטים לאלאכן2024אות משמיים: הסימן הראשוןלאלאכןמעורר השאול
שנה שם במאי תסריטאי מפיק יוצר1997Perversions of ScienceSleepwalkers2000 - 2001FreakyLinks2005Threshold2006בלייד: הסדרה2009–2010פלאש פורוורד2014–2015קונסטנטין2021–הווההמוסדTBAרובורצח (אנ')לאלאכןלאסנדמן
דייוויד מתיוס הוא מלחין אנגלי, שחיבר בעיקר מוזיקה תזמורתית, קאמרית, ווקאלית ויצירות לפסנתר.
משפחתו לא הייתה מוזיקלית במיוחד ולמרות זאת, כבר בנעוריהם, טיפחו הוא ואחיו הצעיר קולין, גם הוא מלחין, יחדיו את נטייתם למוזיקה.
דייוויד מתיוס למד לימודים קלאסיים באוניברסיטת נוטינגהאם ואחר, כיוון שסבר שהידע המוזיקלי שלו, שרכש בכוחות עצמו, לוקה בחסר, למד הלחנה אצל אנתוני מילנר ואף נעזר רבות בעצתו ועידודו של ניקולאס מו.
לאחר זאת פעל יחד עם בנג'מין בריטן בפסטיבל אלדבורו.
רק בהגיעו לגיל 25 הוציא מתחת ידו יצירה, שהשביעה את רצונו די הצורך להיקרא "אופוס 1" שלו.
הוא נמנע על פי רוב מהוראה, אך כדי לתמוך בקריירת ההלחנה שלו, הרבה לעסוק בעבודת עריכה ובתזמור מוזיקה לסרטים.
כמו כן כותב מתיוס מדי פעם מאמרים וביקורות לכתבי עת שונים בתחום המוזיקה - פסגת פעילותו זו הוא הספר על מייקל טיפט, מלחין שמתיוס מעריץ בכל לבו.
דייוויד סושה הוא שחקן אנגלי עטור פרסים שידוע בהופעותיו הרבות בטלוויזיה, ובראשן הופעתו כהרקול פוארו בסדרת הטלוויזיה "פוארו".
סושה נולד בלונדון לשחקנית ג'ואן פטרישיה ולגינקולוג ג'ק סושה.
שני אחיו, ג'ון וריצ'רד סושה, הם שדרני רדיו.
אביו של סושה נולד בדרום אפריקה והיה ממוצא יהודי ליטאי (סבו, שהיגר לדרום אפריקה מליטא שינה את שם המשפחה משוחטוביץ לסושה בעל הצלצול הצרפתי), ואילו אמו הייתה נוצרייה, ומוצאה מאביה היה יהודי-רוסי.
הוא ושני אחיו למדו בפנימייה.
במהלך לימודיו שם, החל להביע עניין במשחק, והצטרף לתיאטרון הנוער הלאומי בגיל 18. הוא למד באקדמיה הלונדונית למוזיקה ואמנות הדרמה, וכיום מכהן כחבר מועצה בה.
הוא החל את הקריירה ב"ווטרמיל תיאטר", שאותו הגדיר כתיאטרון האידיאלי בעיניו אז.
ב-1970 החל להופיע בטלוויזיה, ובשנת 1973 הצטרף ללהקת שייקספיר המלכותית.
בשנת 1985 שיחק שוטר בדרמה "13 בערב", שגיבורה הראשי היה הרקול פוארו, בגילומו של פיטר יוסטינוב.
על סמך ביצועיו כשוטר, לוהק בשנת 1989 לתפקיד פוארו בסדרה טלוויזיונית, שבה הוא השתתף עד סיומה (2013).
במאי 2006, שיחק בסרט ביוגרפי את דמותו של איל ההון המנוח רוברט מקסוול, וכן השתתף בתפקיד פוארו בסרט "רצח על האוריינט אקספרס".
ב-1986 עבר חוויה דתית עזה כשקרא את פרק ח' באיגרת אל הרומים, נטבל לכנסייה האנגליקנית ונעשה נוצרי אדוק; הוא מונה מאוחר יותר לסגן-נשיא חברת המקרא הבריטית.
ב-1988 שיחק בתפקיד חוקר המשטרה מילר בסרט "עולם נפרד".
באותה שנה, שיחק את צייד הערפדים אברהם ואן הלסינג בעיבוד לרומן האימה של ברם סטוקר "דרקולה", ששודר ברשת BBC.
ב-2016 גילם את דמותו של אדמונד, דוכס יורק בסדרת ה-BBC "הכתר החלול".
מתחביביו של סושה: צילום, תחביב שהחל כשסביו העניק לו במתנה מצלמת קודאק, וניגון בקלרינט ובתופים.
כמו כן, סושה הוא משתתף קבוע בתסכיתי רדיו בריטיים.
דייוויד סוזוקי הוא אקדמאי, שדרן מדע ופעיל סביבתי קנדי.
סוזוקי קיבל דוקטורט בזואולוגיה מאוניברסיטת שיקגו ב-1961 והיה פרופסור במחלקה לגנטיקה באוניברסיטת קולומביה הבריטית מ-1963 עד פרישתו ב-2001. מאמצע שנות ה-70, התפרסם בזכות תוכניות הטלוויזיה והרדיו שהגיש, הסרטים הדוקומנטריים שיצר והספרים שכתב בנושאי טבע וסביבה.
רוב פרסומו נבע ממגזין המדע הנודע של רשת CBC, הנקרא טבע הדברים , שפורסם במעל 40 מדינות.
בנוסף, הוא נודע גם בשל הביקורת שהשמיע על חוסר פעילותן של ממשלות להגנת הסביבה.
בתור פעיל ותיק למען פתרון משבר האקלים סוזוקי ייסד את קרן דייוויד סוזוקי ב-1990 על מנת "לחקור דרכים בהן אנו יכולים לחיות באופן מאוזן עם העולם הטבעי שמאפשר את קיומנו." סדר העדיפויות של הקרן הוא: אוקיינוסים ודיג בר-קיימא, שינוי אקלים ואנרגיה נקייה ומתחדשת, קיימות ו"אתגר הטבע של סוזוקי".
הוא גם שירת בתור עורך של "עמותת חירויות האזרח הקנדיות" (CCLA) בשנים 1982 עד 1987.
בשנת 2009 סוזוקי קיבל את פרס הקיום הנכון.
הספר שלו שפורסם בשנת 2011, The Legacy, זכה בפרס ספרי נאוטילוס.
סוזוקי חבר במסדר קנדה, ובסקר של רשת CBC הנקרא The Greatest Canadian הנערך בשנת 2004, הוא נבחר בתור "הקנדי הכי בר-קיימא".
לסוזוקי אחות תאומה בשם מרשה, ושני אחים נוספים, ג'רלדין (ידוע בשם אייקו) ודון.
הם נולדו לסטסו נאקאמורה וקאורו קארר סוזוקי בוונקובר, קנדה.
סבו וסבתו של סוזוקי היגרו לקנדה בתחילת המאה ה-20 מהירושימה ומחוז אאיצ'י בהתאמה.
בשנים המוקדמות של מלחמת העולם השנייה ועד סוף המלחמה ב-1945 נעצרו יפנים-קנדים בקולומביה הבריטית, בהם גם סוזוקי ומשפחתו בתור יפנים-קנדים מדור שלישי.
ביוני 1942, הממשלה מכרה את העסק המשפחתי (ניקוי-יבש) של סוזוקי, ולאחר מכן ירשה את סוזוקי, אימו ושתי אחיותיו במחנה בסלוקאן, קולומביה הבריטית.
אביו נשלח למחנה עבודה בסולסווה חודשיים לפני-כן.
אחותו של סוזוקי, ג'ני, נולדה במחנה המעצר.
לאחר המלחמה, המשפחה של סוזוקי, כמו הרבה משפחות יפניות-קנדיות אחרות, הוכרחו לעבור מזרחה להרי הרוקי.
משפחת סוזוקי עברו לאיסלינגטון, לימינגטון, ו-לונדון שבאונטריו.
בראיונות, סוזוקי מזכיר פעמים רבות את אביו כמי שחיבר אותו רגשית לטבע ולסביבה.
סוזוקי למד בבית הספר היסודי מיל-סטריט, ובכיתה ט' למד בחטיבת הביניים למינגטון לפני שעבר ללונדון, אונטריו, שם הוא למד בחטיבת הביניים מרכז-לונדון, וזכה בבחירות לנשיא מועצת התלמידים בשנתו האחרונה שם.
סוזוקי קיבל את התואר הראשון שלו בביולוגיה בשנת 1958 מאמהרסט קולג' במסצ'וסטס, שם הוא גילה לראשונה את מחקרי הגנטיקה, וקיבל את הדוקטורט שלו בזואולוגיה משיקגו קולג' בשנת 1961.
בשלבים מוקדמים של קריירת המחקר שלו, הוא למד על גנטיקה בעזרת אורגניזם מודל של דרוזופילה (זבוב פירות).
הוא היה פרופסור במחלקה לגנטיקה (החל לכתוב את ספרו Genethics: The Ethics of Engineering Life, בשנת 1988) באוניברסיטת קולומביה הבריטית במשך כמעט 40 שנים, משנת 1963 עד פרישתו בשנת 2001.
סוזוקי החל את שידוריו בטלוויזיה בשנת 1970 עם תוכנית שבועית לילדים Suzuki on Science.
בשנת 1974, הוא הקים את תוכנית הרדיו Quirks and Quarks, ואירח אותה ברדיו AM של CBC (המבשר של CBC Radio One) משנת 1975 עד 1979. במשך שנות ה-70, הוא גם אירח את Science Magazine, תוכנית שבועית המכוונת לקהל יעד בוגר יותר.
משנת 1979 והלאה, סוזוקי אירח את The Nature of Things, תוכנית ברשת CBC שעלתה לאוויר בקרוב ל-50 מדינות ברחבי העולם.
בתוכנית זו, מטרתו של סוזוקי היא לעורר עניין בעולם הטבע, להצביע על איומים לרווחת האנושות, הטבע וחיות בר, ולהציג אפשרויות חלופיות לחברה יותר בת-קיימא.
סוזוקי עד היום מקדם את הכיוון של אנרגיה מתחדשת ודרך האנרגיה הרכה.
סוזוקי אירח תוכנית ברשת PBS בשנת 1993 שזכתה לשבחים רבים, בשם The Secret of Life.
תוכניתו משנת 1985 שהצליחה מאוד, A Planet for the Taking, זכתה לממוצע צפיות של 1.8 מיליון לכל פרק ודרכה הוא זכה במדליית התוכנית הסביבתית של האו"ם.
זווית הראייה שלו בתוכנית מסתכמת על ידי האמירה הבאה: "יש לנו גם חוש חשיבות לטבע והחלל בתרבות שלנו, וגישה אין-סופית, שאיתם אין לנו סיבה לדאוג." הוא מסכם בקריאה גדולה ל"שינוי תפישתנו" לגבי מערכת היחסים שלנו עם הטבע הפראי.
הספר של סוזוקי, The Sacred Balance, יצא לאור בשנת 1997 ולאחר מכן שודר כמיני-סדרה בטלוויזיה ציבורית קנדית שעלתה לשידור בשנת 2002. סוזוקי לוקח חלק בקמפיין עם הסלוגן "הכוח בידכם", המעודד שימור אנרגיה דרך חלופות למשק-הבית, כגון נורות פלואורסצנט קומפקטיות.
סוזוקי גם הפיק את "Yellowstone to Yukon: The Wildlands Project" ב- Discovery Channel בשנת 1997. הסרט הדוקומנטרי עוסק בביולוגיה קונסרבטיבית, ומתמקד בפרויקט שטחי-הבר של דייב פורמן, המציע ליצור מסדרונות בין אזורי בר גדולים וBuffer-zones סביבם על מנת לשמר מגוון ביולוגי רחב.
פורמן הקים את הפרויקט לאחר שעזב את "Earth First" (שהוא הקים בשותפות) בשנת 1990. הביולוגים שתמכו בשיטה הקונסרבטיבית, מייקל אי.
סוול וריד נוס היו מעורבים בפרויקט באופן ישיר גם כן.
סוזוקי הפך לדובר בעל השפעה רבה בנוגע להתחממות הגלובלית.
בפברואר 2008 הוא הפציר בסטודנטים מאוניברסיטת מקגיל לגנות פוליטיקאים שלא פועלים כראוי כתגובה לשינויי האקלים, עם הטענה "האתגר שלי אליכם הוא להתאמץ ולגלות האם ישנן דרכים חוקיות לזרוק את המנהיגים-כביכול שלנו לכלא מאחר שמעשיהם בעצם גובלים בפשיעה."
סוזוקי דוגל באופן חד משמעי בעמדה ששינויי האקלים הם בעיה דחופה וגדולה מאוד, שלפי "הרוב המוחץ של המדענים" היום, נוצרה באשמת פעילות האנושות.
באתר האינטרנט של הקרן של דייוויד סוזוקי, הטענה הבאה מודגשת:
סוזוקי טוען שלמרות המוסכמה הגוברת, לא מעט אנשים בציבור ובמדיה נשארו עם ספק לגבי המדע במשך שנים רבות.
הגורם לבלבול בנוגע לשינויי האקלים, על-פי סוזוקי, נבע מקמפיין מאורגן של מידע-מטעה (דיסאינפורמציה).
"כמות מצומצמת של כותבי ביקורת" מכחישה את העובדה ששינויי האקלים הם תוצאה של האנושות.
אלו ש"סקפטיים" לגבי שינויי האקלים, טוען סוזוקי, ברוב המקרים אינם מדענים ואינם מכוונים את ביקורותיהם אל כתבי-עת מדעיים ציבוריים, אלא לכיוון המדיה, הציבור הרחב, ואל קובעי-מדיניות.
המטרה שלהם היא "לעכב את הפעילות נגד שינויי האקלים." על-פי סוזוקי, הספקנים מומנו באופן רחב על ידי תאגידי פחם ונפט, כדוגמת ExxonMobil.
הם מקושרים ל"קבוצות לובי הממומנות על ידי תעשיות", כגון ה-Information Council on the Environment.
באוקטובר 2012, בהתייחסותו לאקטיביזם להפיכת שינויי האקלים, סוזוקי הצהיר לרבקה טרבוטון, "את יודעת, בקי?
במגזין החדשות הצרפתי L'Express, סוזוקי טען שמדיניות ההגירה של קנדה היא "מגעילה" ("אנחנו גונבים למדינות דרומיות את מנהיגיהם לעתיד, ורוצים להרחיב את האוכלוסייה שלנו על מנת לתמוך בצמיחה כלכלית") והתעקש ש"קנדה כבר מלאה לגמרי" ("האזורים השימושיים שלנו הולכים וקטנים").
טענות אלו הניעו את שר ההגירה של קנדה, ג'ייסון קני, לגנות את סוזוקי כ"שונא זרים", ואת טענותיו כ"רעילות".
במשך הראיון שלו אצל כתב החדשות טוני ג'ונס ברשת הטלוויזיה האוסטרלית ABC בספטמבר 2013, סוזוקי טען שראש הממשלה הקנדי סטיבן הרפר בונה בתי כלא נוספים למרות ששיעורי הפשיעה בקנדה יורדים.
הוא הסיק שבתי הכלא נבנו על מנת שסטיבן הרפר יוכל לכלוא פעילי איכות-הסביבה.
ג'אן קריסטופר דה-לה-רו, דובר של שר בטיחות הציבור סטיבן בלייני, הפריך את הטענה, בדגש על העובדה שממשלת קנדה לא בונה בתי כלא נוספים, ושאין תוכניות כאלו באופק.
עם זאת, היו רישומים של בזבוז כספים פדרלי על בתי כלא, הכלל הרחבת בתי כלא ישנים, על מנת להתכונן לגידול באוכלוסיית האסירים.
הדעה הרווחת היא שמקרה זה הוא תוצאה של חקיקה כדוגמת חוק ההתמודדות נגד פשעים אלימים, חוק המאריך את פסק הדין.
סוזוקי בעצמו מתאבל על כך שבנסיעותיו להפצת המסר לגבי האחריות לשינויי האקלים, באופן מצטבר הוא "בזבז מאות טונות של פחמן יותר מאשר ההגבלה שלו".
הוא הפסיק לבקר מחוץ לאמריקה הצפונית והחל "לדחוס" את המפגשים וההרצאות שלו יחדיו על מנת להפחית את טביעת הרגל הפחמנית שלו.
לפיו, העדפתו היא להיפגש ולהרצות רק דרך שיחות וידאו.
נישואיו הראשונים היו לאהובתו מימי התיכון ג'ואן , עימה הביא שלושה ילדים.
נישואיו השניים היו לסופרת טרה אליזבת קוליס בשנת 1972, עימה הביא שתי בנות סריקה וסוורן, אקטיביסטית סביבתית, נואמת וסופרת .
הרשימה הבאה כוללת חלק מהוצאותיו לאור של סוזוקי:
סוזוקי מונה למסדר קנדה, קודם כל כקצין (שנת 1976), ולאחר מכן בשנת 2006 עלה לרמת "חבר" (Companion).
לאחר מכן, מונה למסדר קולומביה הבריטית (שנת 1995), וקיבל את פרס UNESCO's Kalinga Prize לפרסום המדע, ורשימה ארוכה של פרסי הצטיינות קנדיים ובינלאומיים.
בשנת 2004, סוזוקי נבחר בתור אחד מתוך עשרת "The Greatest Canadians" על ידי הקהל של רשת CBC.
בהצבעה האחרונה הוא דורג במקום חמישי, שעיטר אותו בתור "The Greatest living Canadian".
סוזוקי אמר הוא עצמו הצביע לטומי דאגלס, שבסוף זכה במקום הראשון.
בשנת 2006, סוזוקי זכה בפרס Bradford Washburn במוזאון המדע של בוסטון, מסצ'וסטס.
בשנת 2007, סוזוקי קיבל את פרס זכויות-האדם הבינלאומי בהערכה מקבוצת Global Exchange.
בשנת 2009, סוזוקי קיבל את פרס הקיום הנכון המכובד.
בשנת 2012, סוזוקי קיבל 16 פרסים אקדמאים משמעותיים, ומעל ל-100 פרסים אחרים.
דייוויד נחמד הוא סוחר אמנות ומיליארדר יהודי המתגורר במונקו.
בשנת 2015 הוערך שוויו של אוסף האמנות המשפחתי ב-3 מיליארד דולר והונו האישי מוערך ב-1.85 מיליארד דולר, האדם העשיר ביותר במונקו.
בשנת 1996 זכה בתואר אלוף העולם בשש בש.
הוא אח לשני סוחרי האמנות ג'וזפה נחמד ועזרא נחמד.
הלל נחמד, אביו של דייוויד, היה בנקאי והתגורר בעיר חלב שבסוריה.
בעקבות רדיפות אלימות כנגד יהודים, עבר להתגורר בביירות בשנת 1947. באותה שנה נולד בנו, דייוויד.
בשנת 1960, כאשר מצבם של היהודים הורע גם בלבנון, עברה משפחת נחמד להתגורר במילאנו, איטליה.
דייוויד ואחיו עזרא נחמד נשרו מהתיכון והחלו לעסוק במסחר בשוק המניות האיטלקי.
עיסוקם בסחר באמנות החל במהלך שנות ה-60. בתערוכה שאורגנה על ידי סוחר האמנות דניאל הנרי קאנווילר, רכשו האחים שתי יצירות של חואן גריס.
היו אלו היצירות היחידות שנמכרו באותה תערוכה, ובעקבות כך נוצרו קשרי חברות בין האחים לקאנווילר, שמכר להם יצירות של פבלו פיקאסו, ז'ורז' בראק וגריס.
האחים החלו לסחור ביצירות אמנות שקנו במחירים זולים בפריז ומכרו במילאנו ברווח גדול.
עלייתן של הבריגדות האדומות באיטליה בשנות השבעים הובילה את האחים נחמד לנדוד שוב: עזרא ויוסף עברו למונקו ודייוויד עבר לניו יורק.
בשנות השבעים הרחיבו האחים את המסחר והחלו לקנות ולמכור יצירות ברחבי אירופה, ארצות הברית, סן פאולו ובואנוס איירס.
בשנות השמונים התמקד דייוויד בשוק האמנות היפני, שהיה בתנופה אדירה.
התפוצצות הבועה בשנת 1989 כמעט ולא השפיעה עליו והוא המשיך לרכוש יצירות ולהגדיל את האוסף שברשותו.
אסטרטגיית העבודה של נחמד פועלת בשיטת "קנה וחכה": הוא רוכש יצירות במחירים נמוכים יחסית, שומר עליהן לאורך שנים, ואז מוכר אותן ברווח גבוה.
את היצירות הוא מאחסן במחסן גדול בסמוך לשדה התעופה של ז'נבה.
המחסן מתפרש על פני כ-5,000 מטרים רבועים ועל פי ההערכות מוחזקות בו כ-4,500-5,000 יצירות שונות, בשווי כולל של כ-3 מיליארד דולר.
האוסף כולל כ-300 יצירות של פבלו פיקאסו ונחשב לאוסף הפרטי הגדול ביותר של יצירות הצייר.
בנו של דייוויד, הלל (הלי), הנקרא על שם סבו, עוסק גם הוא בסחר באמנות, אך נודע בזכות אורח החיים הראוותני שהוא מנהל.
דייוויד סול היה שחקן וזמר אמריקאי-בריטי.
מוכר בעיקר מהופעתו בתפקיד הבלש קנת' האץ' האצ'ינסון בסדרת הטלוויזיה "סטארסקי והאץ'" של רשת ABC בין השנים 1975 ל-1979. ב-2004 קיבל אזרחות בריטית.
סול נולד בשם דייוויד ריצ'רד סולברג בשיקגו שבאילינוי.
אמו, ג'ון ג'ואן (נלסון), הייתה מורה, ואביו ד"ר ריצ'רד ו.
סולברג, היה כומר לותרני, פרופסור להיסטוריה ולמדע המדינה, ומנהל ההשכלה הגבוהה של הכנסייה האמריקאית הלותרנית.
ד"ר סולברג היה נציג של ארגון Lutheran World Relief בתקופת שיקום גרמניה אחרי מלחמת העולם השנייה בשנים 1949 עד 1956. לכן המשפחה עברה ממקום למקום לעיתים קרובות.
שני הסבים שלו היו אוונגליסטים.
סול למד בקולג' אוגוסטנה באוניברסיטת האמריקות במקסיקו סיטי וכן באוניברסיטת מינסוטה.
בגיל 19 הוא דחה חוזה עם קבוצת הבייסבול שיקגו וייט סוקס כדי ללמוד מדעי המדינה.
כשהיה במקסיקו, הושפע מסטודנטים שלימדו אותו לנגן בגיטרה, שינה כיוון והחליט לעסוק במוזיקה.
הופעתו הראשונה בארצות הברית אחרי שחזר ממקסיקו הייתה במועדון "The 10 O'Clock Scholar" במיניאפוליס.
סול זכה לראשונה לתשומת לב של הקהל בכינוי "האיש המכוסה" כשהופיע עטוי מסכה בתוכנית "המופע של מרב גריפין" בשנים 1966 ו-1967. הוא הסביר "שמי הוא דייוויד סול, ואני רוצה שיכירו אותי בזכות המוזיקה שלי".
באותה שנה שיחק בהופעת בכורה בטלוויזיה בסדרה "פליפר".
ב-1967 חתם סול חוזה עם חברת סרטי קולומביה.
הוא הופיע בתפקיד אורח אחדים בהם בפרק "The Apple" בעונה השנייה של הסדרה "מסע בין כוכבים".
אחר כך לוהק לתפקיד ג'ושואה בולט בסדרת הטלוויזיה "Here Come the Brides" לצדם של רוברט בראון, בובי שרמן וברידג'ט האנלי.
הסדרה שודרה ברשת ABC החל מ-25 בספטמבר 1968 עד 18 בספטמבר 1970. ב-1972 כיכב בתפקיד השותף של ארתור היל בדרמה המשפטית "Owen Marshall: Counselor at Law".
בהמשך הופיע בתפקידי אורח רבים בטלוויזיה בהם בסדרת הפשע "רחובות סן פרנסיסקו", ולוהק על ידי קלינט איסטווד לסרטו "הארי המזוהם: כוח המגנום".
פריצת הדרך הגדולה של סול הייתה כשגילם את הבלש קן "האץ'" האצ'ינסון בסדרת הטלוויזיה "סטארסקי והאץ'", תפקיד בו הופיע מ-1975 עד 1979. סול גם ביים שלושה פרקים של "סטארסקי והאץ'".
במהלך הקריירה שלו הופיע סול בסדרות טלוויזיה רבות כמו "מסע בין כוכבים", "אני חולם על ג'יני", "מקמילן ואשתו", "קאנון", "Gunsmoke" ו"הכל נשאר במשפחה".
הוא השתתף גם במספר רב של מיני-סדרות וסרטי טלוויזיה בהם "Homeward Bound" (מ-1980), "מלחמת העולם השלישית" (1980), ו-"Rage" (מ-1980) עליו היה מועמד לפרס אמי.
ב-1979 כיכב סול יחד עם ג'יימס מייסון במיני-סדרה "Salem's Lot", עיבוד לספרו של סטיבן קינג.
באמצע וסוף שנות השבעים של המאה העשרים חזר סול לשורשים שלו בשירה.
הוא הקליט להיטים בהפקה של טוני מקאוליי כמו "Don't Give Up on Us" (מ-1976) שהגיע למקום ראשון במצעדים בארצות הברית ובבריטניה, והסינגל "Silver Lady" (מ-1977) שגם טיפס לראש המצעד בבריטניה.
מ-1976 עד 1978 הוציא חמישה סינגלים שהגיעו לעשרים המקומות הראשונים במצעדים וכן שני אלבומים שהגיעו לעשרת המקומות הראשונים.
בשנים 1976 עד 1982 יצא לסיבובי הופעות בארצות הברית, אירופה, המזרח הרחוק ודרום אמריקה.
סול המשיך להופיע על מסכי הטלוויזיה בארצות הברית בתפקידי אורח בין השאר בדמות קיילב סטונטון ב-"The Manions of America".
ב-1983 כיכב בסדרה של NBC "קזבלנקה" בתפקיד ריק בליין בעל מועדון לילה (הדמות שגילם המפרי בוגרט בסרט "קזבלנקה" מ-1942).
בשנים 1983 ו-1984 כיכב בסדרת הטלוויזיה "The Yellow Rose".
ב-1985 שיחק בעיבוד הטלוויזיוני לרומן "שם הצופן: רבקה" מאת קן פולט בבימויו של דייוויד המינגס.
ב-1988 שיחק בתפקיד מייקל פלאט השודד הנודע לשמצה בסרט הטלוויזיה " Line of Duty: The FBI Murders".
בשנות השמונים ביים סול פרק בסדרת הטלוויזיה "מיאמי מחלק מוסר".
ב-1997 לוהק בתפקיד מייג'ור אולדהם בסרט "The Hanoi Hilton".
באמצע שנות התשעים של המאה העשרים השתקע סול בלונדון ופתח בקריירת משחק חדשה בתיאטראות הווסט אנד.
בין השאר שיחק בתפקיד צ'נדלר טייט בקומדיה "Comic Potential".
הוא השתתף במסע בחירות עבור חברו מרטין בל שנבחר לבית הנבחרים הבריטי עבור טאטון בבחירות הכלליות בבריטניה 1997. הוא גם השתתף במסע הבחירות ב-2001.
ב-2003 הופיע סול (בדמות עצמו) בעונה הראשונה של הסדרה "הממלכה הקטנה".