tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נאטור זוכה פרס לאמן וידאו בראשית דרכו מטעם משרד התרבות לשנת 2019 ופרס קיפר מטעם קרן וולף לשנת 2020. בשנת 2020 נבחר נאטור לרשימת 30under30 של מגזין Forbes.
עבודותיו הוצגו במוזיאונים וגלריות שונות בארץ ובעולם, ביניהם מוזיאון תל אביב, מוזיאון ישראל, מוזאון פתח תקווה לאמנות, מוזיאון ינקו דאדא, מוזיאון חיפה לאמנות, מוזיאון בוכום (גרמניה), ונערכו לו תערוכות יחיד ב-CCA תל אביב-יפו, גלריה זומר (ציריך), גלריה רוזנפלד, הגלריה לאמנות אום אל-פחם, וגלריה HULU Split (קרואטיה).
יצירתו של כרם נאטור עוסקת במאפייני הזהות ובנזילותה.
הוא בוחן את האופן בו הזהות מובנית ונכפית על היחיד על ידי מסגרות שונות, משפחתיות, חברתיות, תרבותיות, פוליטיות ומגדריות.
נאטור פועל במדיומים שונים במרחב החזותי, בין הרישום הדיגיטלי לעבודות וידאו.
הנוכחות הפיזית של הגוף מהווה מוטיב חוזר בעבודותיו, תוך הדגשת ההקשרים האלגוריים הנלווים לקיומו של הגוף.
ברישומים השונים מתייחס נאטור פעמים רבות לדמות האמן בהומור וציניות ובכך מציף נושאים בשיח החברתי, הפוליטי והמגדרי.
השחקן הראשי החוזר בעבודותיו של נאטור הוא דמותו שלו, אותה הוא לוקח למסעות במרחבים היסטוריים, חברתיים ותרבותיים.
הרישומים של נאטור התפתחו ממדיום הווידאו.
הרישומים של נאטור הם רישומים דיגיטליים המתחילים תמיד מצילום או וידאו עליו הוא מצייר.
ברישומיו נאטור מונע על ידי בן דמותו, אותו מכנה בשם ג'סטר והוא ישות החולקת עם האמן את גופו הפיזי, אך בה בעת הדמות מתפקדת על פי קונסטרוקציה מנטלית שונה בתכלית, הממוקמת בסיטואציות שונות המייצרות בכל פעם מחדש את נרטיב הרישום.
הדמות לרוב עירומה אך לעיתים מיוצגת בלבוש תחתון חסר מאפיינים.
הדמות מופיעה בפרסונות ובנרטיבים שונים מן התרבות המערבית והמזרחית, הערבית והישראלית, הנשית והגברית, במטרה לשבור דיכוטומיות מקובלות ולהציע במקומן הקשרים אלגוריים המזמנים ריבוי משמעויות.
עבודת וידאו באורך 20 דקות המפוצלת לשני ערוצי וידאו המציגים שתי נקודות מבט בו בזמן-האחת מופנית אל תוך הסטודיו של האמן והאחרת מופנית מתוך הסטודיו אל המסדרון והמבואה המובילים אליו.
בפתח הסרט נראה האמן שוכב על מיטה במרכז הסטודיו ומזעיק לעזרה בקול רפה את מגן דוד אדום.
לאחר זמן קצר אכן מופיע צוות פרמדיקים, מתשאל את האמן ומתחיל בטיפול ראשוני בו.
נאטור פנה למוקדן הטלפוני באנגלית, והוא מתמיד בשפה זו גם בדיאלוג שהוא מקיים עם הפרמדיקים שבאים לעזרתו.
הבחירה בשפה זו משחררת אותו מלבחור באחת משתי השפות המיידיות הרלוונטיות לזהותו כאמן ערבי-ישראלי - העברית והערבית.
בחירה זו יוצרת גם אי בהירות וחוסר אוריינטציה עבור הצוות הרפואי ביחס לזהותו של המטופל ונסיבות מצוקתו.
האמן מתאר לצוות את אי יכולתו לזוז.
מצב תקיעות זה הוא מוקד משמעות מרכזי בסרט: תיעוד של אמן בסטודיו שהוא גם אזרח ערבי ישראלי, שוכב במיטה בלא יכולת להניע את גופו.
התקיעות מלחימה את שתי הזהויות זו אל זו ומאחה את הערכים הפוליטיים הקשורים בשני המושגים (אמן ואזרח).
הקריאה לעזרה עוטפת גם היא את שתי הזהויות-אמן צעיר בתחילת דרכו ואזרח ערבי בישראל.
Repeat After Me היא עבודת וידאו-ארט, אותה הציג לראשונה בתערוכת היחיד, חזרו אחריי, גלריה אום אל-פחם.
בקטלוג התערוכה, תיארה האוצרת אירנה גורדון כי בעבודת הווידאו Repeat After me,שאורכה כ–20 דקות, מציף נאטור את יחסיו עם משפחתו המורחבת ואת האופן בו דמותו חודרת ופורעת את המערכות המקובעות.
בסדרה של מצבים שצולמו בבית המשפחה בשפרעם, הוא מתייחס לתולדות הווידאו–ארט ולמחשבה על שפה, תוך שהוא בוחן תפיסות של אבסורד והומור, של זרם התודעה, של חזרתיות, ציות והוראה.
נאטור כורך יחד את מדיום הקולנוע עם הווידאו ארט, את עולם הפרסום עם תולדות האמנות.
2011–2015 - לימודים לתואר בוגר באמנות (BFA), בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
2013 – סמסטר חורף באוניברסיטה לאמנויות (UArts), פילדלפיה, ארצות הברית
2015–2017 - לימודים לתואר מוסמך באמנות (MFA), בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, תל אביב
2018 - גוף בעקבות רוח, גלריה רוזנפלד, תל אביב
2018 - חזרו אחריי, הגלריה לאמנות אום אל-פחם, אום אל-פחם
2020 - תמונות משפחה, תערוכה זוגית עם גיא בן נר, גלריית מכללת אורנים, קריית טבעון
2021 - Blessing in Disguise, גלריה זומר, ציריך, שווייץ
2021 - ראיית לילה, CCA המרכז לאמנות עכשווית, תל אביב
2017 - פסטיבל תבור 15, דבור וליקי תבור, קרואטיה
2017 - הפסטיבל הבין-לאומי לסרטים קצרים, Oberhausen 63, אוברהאוזן, גרמניה
2018 - הפסטיבל הבין-לאומי לסרטים ניסיוניים בבוקרשט, BIEFF 2018, בוקרשט, רומניה
2021 - פסטיבל הקולנוע ירושלים, ירושלים
2012 - פרס הצטיינות ע"ש רויטל סרי ז"ל, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים.
2015 - פרס "10x10" ע"ש אהרן דוברת, יו"ר חבר הנאמנים, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
2017 - פרס הצטיינות אקדמית בתוכנית ללימודי תואר שני, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, תל אביב
2018 - פרס בחירת השופטים, הפסטיבל הבין-לאומי לסרטים ניסיוניים בבוקרשט, BIEFF 2018, בוקרשט.
2020 - פרס אמן וידאו בראשית דרכו, משרד התרבות
2020 - פרס קיפר מטעם קרן וולף
2003 - דיוקן ראשון, אוצרת: ורדה שטיינלאוף, מוזיאון תל אביב לאמנות, ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות
2015 - Danalogue: שיח רב תרבותי, אוצרת: ענת מאור, מחסן 2, נמל יפו, תל אביב
2017 - בעיות השעה, אוצר: דורון רבינא, מוזיאון תל אביב לאמנות
2017 - מה מ (נ)שתנה?: 100 שנה ל"מזרקה" של מרסל דושאן, אוצרת: רעיה זומר טל, מוזיאון ינקו–דאדא
2017 - זומו: ירוחם, אוצרת: מילנה גיצין אדירם, זומו - המוזיאון שבדרך
2017 - חתירה למגע, אוצר: שגיא רפאל, P8 - גלריה לאמנות עכשווית
2017 - הילדים בסדר, אוצרת: טלי כהן גרבוז, הגלריה לאמנות ישראלית במכון לאמנות - מכללת אורנים
2017 - צבע טרי 9, אוצרת: יפעת גוריון, צבע טרי: מוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט
2018 - בנינו, אוצרת: שיר מלר-ימגוצ'י, מוזיאון ישראל
כרמא (Karma) היא רצועת עיטור משיש, הממוקמת לאורך החלק העליון של הקירות הפנימיים של המסגד, והיא אחת המאפיינים הבולטים ביותר של האדריכלות האומיית.
היא מופיעה לראשונה במסגד הגדול של דמשק, ומאז זכתה לחיקוים רבים.
הרצועה לרוב כוללת אשכולות ענבים משתרגים, עלי גפן ועלי קוציץ סורי ואף רימונים, והיא לרוב מוזהבת.
הכרמא התפרסמה בזכות איכותה העיטורית במשך מאות שנים לאחר מכן, דבר שהביא לתחיית הופעתה בתקופה הממלוכית במאות ה-13 וה-14.
הכרמא מופיעה לראשונה במסגד הגדול של דמשק, שבנייתו הושלמה ב-715 לספירה על ידי החליף וליד הראשון.
בתיאור בניית המסגד של אבן עסאכר, מתואר כי עלות בניית הכרמא עלתה 70,000 דינרים, שמינית מעלות הקמת המסגד כולו.
גם כותבים מאוחרים יותר, כמו יאקות אל-חמאווי ואבן כת'יר , היללו את איכותה ויוקרתה של הכרמא שהתנוססה באפריז בחלקו העליון של קיר הקיבלה.
גם במסגד הנביא במדינה הופיעה הכרמא, אך תהילתה לא נודעה כמו זו של המסגד הגדול בדמשק.
הכרמא הייתה ניסיון ליצור סגנון אימפריאלי אחיד בתקופה אומיית, ומאז שהופיעה נפוצה כמודל עיטורי במסגדים ברחבי סוריה, אנטוליה ומעבר עד לספרד האומיית.
הכרמא, לפי מספר חוקרים, חוותה תחייה בתקופה הממלוכית, והיא מעטרת את קברו של הסולטאן ביברס בדמשק הנמצא בספרייה בשם אל מכתבה אל-זאהיריה , שהושלם ב-1281. הכרמא בקברו כוללת שריגי גפנים וסצנות נוף ומבנים.
סלטאן קלאוון הוסיף ב-1283 כרמא למוריסטן (בית החולים) של נור א-דין בדמשק .
גם קברו המונומנטלי של קלאוון בקהיר שהושלם ב-1285, הכיל רצועת עלי גפן מוזהבת בחלק העליון של ארבעת קירות המבנה.
אפריז הכרמא המקורי נפגע קשות בשריפה שפרצה במסגד הגדול של דמשק ב-1893, ועל צורתה למדים בעיקר מתמונות שצולמו קודם לכן ותיאורים היסטוריים.
כרם ג'אבר הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת מכבי נתניה מליגת העל.
ג'אבר נולד בג'לג'וליה, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית.
תחילה שיחק במחלקות הנוער של מכבי פתח תקווה ושל הפועל כפר סבא, ובשנת 2017 הגיע למחלקת הנוער של מכבי נתניה.
ב-3 בנובמבר 2019 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים של מכבי נתניה, בהפסד 2-0 להפועל באר שבע במסגרת המחזור התשיעי בליגת העל לעונת 2019/2020. בסך הכל ערך 19 הופעות ליגה בעונה זו, בה סיימה מכבי נתניה במקום התשיעי בליגה.
ב-30 בינואר 2021 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-0 על מ.ס.
אשדוד במסגרת המחזור ה-18 בליגה לעונת 2020/2021. זה היה שערו היחיד בעונה זו, בה ערך 23 הופעות ליגה וסייע לקבוצתו לסיים במקום השביעי בליגה.
בינואר 2023 זכה עם המועדון בגביע הטוטו לעונת המשחקים 2022/23.
ב-21 ביולי 2024 האריך את חוזהו במכבי נתניה בשלוש עונות נוספות.
ג'אבר הוא חלק מסגל נבחרת ישראל הצעירה עד גיל 21.
כרמה בן-יוחנן (נולדה ב-1983) היא חוקרת נצרות ישראלית.
עד 2022 החזיקה את הקתדרה ליחסי יהודים ונוצרים בפקולטה לתאולוגיה באוניברסיטת הומבולדט של ברלין, וכיום מלמדת בחוג למדע הדתות באוניברסיטה העברית בירושלים.
זוכת פרס שזר לחקר תולדות ישראל לשנת ה'תשפ"א, פרס פולונסקי ליצירתיות ומקוריות במדעי הרוח לשנת ה'תשפ"ג ופרס דן דוד לשנת 2023.
בן יוחנן נולדה בחיפה לסופרת והפסיכולוגית אסתר פלד ולסופר, החוקר והמתרגם שחר פלד.
למדה בבית הספר רעות לאמנויות בחיפה.
שירתה בצה"ל כמורה חיילת בירושלים.
למדה בתוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן באוניברסיטת תל אביב, ובה סיימה תואר שני בהצטיינות יתרה במדעי הדתות בשנת 2010. היא השלימה את עבודת הדוקטור בבית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב בשנת 2016, בנושא יחסי היהודים והנצרות אחרי ועידת הוותיקן השנייה.
למדה לימודי פוסט-דוקטורט כעמיתת תוכנית פולברייט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובאקדמיית פולונסקי במכון ון ליר בירושלים.
זמן מה שימשה מרצה אורחת באוניברסיטה הגרגוריאנית האפיפיורית ברומא, והייתה חוקרת אורחת במכון ע"ש יוחנן העשרים ושלושה למדעי הדתות בבולוניה ובמכון המחקר למדעי הרוח בבאד הומבורג.
היא עורכת משנה בכתב העת Political Theology.
בין 2019 ל-2022 החזיקה את הקתדרה ליחסי יהודים ונוצרים בפקולטה לתאולוגיה באוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
בשנת 2021 זכתה בפרס שזר לחקר תולדות ישראל בגין ספרה "נזיד עדשים: תפיסות הדדיות של נוצרים ויהודים בעידן הפיוס", בהוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2020.
בן יוחנן עומדת בראש פרויקט מחקר במימון מועצת המדע של האיחוד האירופי, "כריסטושמיות: היסטוריה של אנטי-אנטישמיות נוצרית באירופה, 1945–2020".
כרמזלך (גם חרמזלך או בובלך, ביידיש: כרעמזלעך, ריבוי של כרמזל), הוא מאכל יהודי אשכנזי מסורתי הנאכל בפסח.
הכרמזלך הן לביבות שטוחות מטוגנות העשויות מקמח תפוחי אדמה או מקמח מצה יחד עם ביצים.
קיימת גרסה מלוחה עם מלח ופלפל שחור או גרסה מתוקה עם סוכר או דבש.
השם כרמזלך מתייחס גם למחבת המשמשת באופן מסורתי כדי ליצור את הלביבות.
קיימת גרסה של כרמזלך תפוחי אדמה הדומה ללביבות המוגשות בחנוכה.
קיימות גרסאות שונות של לביבות בהן גם כאלה הממולאות בפירות יבשים ואגוזים ומוגשות כקינוח.
כרם פרימו (נולדה ב-7 באפריל 2005) היא ג'ודוקא ישראלית המתחרה בקטגוריית המשקל עד 57 ק"ג, זוכת מדליית כסף באליפות העולם עד גיל 21 לשנת 2021 וזוכת מדליית זהב באליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 2021.
פרימו נולדה במושב גן השומרון.
אחותה הגדולה היא הג'ודוקא גפן פרימו.
בגיל 8 החלה פרימו להתאמן בג'ודו, במקביל לאימוני התעמלות קרקע.
בגיל 10 עברה משפחתה להתגורר במושב אודים והחלה להתאמן במועדון מיטב בנתניה.
בגיל 12, החלה את לימודיה באקדמיה למצוינות במכון וינגייט.
בשנת 2021 זכתה פרימו במדליית כסף באליפות העולם עד גיל 21, שנערכה באיטליה.
עוד בשנה זו זכתה במדליית זהב באליפות אירופה עד גיל 21, שנערכה בלוקסמבורג.
בשנת 2022 זכתה פרימו במדליית זהב בקטגוריית משקל של עד 63 ק"ג בפסטיבל האירופי שהתקיים בסלובקיה.
כרם נבות הוא חברה לתועלת הציבור שהוקמה בשנת 2012 ומתארת עצמה כ"גוף אזרחי שמתמקד במעקב, מחקר ופרסום עובדות ודו"חות אודות מפעל ההתנחלויות ומדיניות האדמות הישראלית בגדה המערבית.
עיקר עבודת הארגון מתבצעת בשטח C, המתפרש על כ-61% מכלל הגדה המערבית." הארגון מציין כי הוא"מבקש לערער את יסודות מפעל גזל האדמות שמדינת ישראל מקיימת בגדה המערבית".
שם הארגון לקוח מסיפור כרם נבות, סיפור מקראי המופיע ב.
על פיו, אחאב מלך ישראל חשק בכרמו של נבות היזרעאלי, ששכן בסמוך לארמון המלך ביזרעאל, והציע לנבות למכור לו אותו.
לאחר המעשה התגלה אליהו הנביא לאחאב, הטיל עליו את האחריות לפשע, טבע את האימרה "הרצחת וגם ירשת, ובישר לאחאב על עונשו: מותו והכרתת שושלתו.
הארגון הוקם בשנת 2012 על ידי דרור אטקס, המשמש מנכ"ל הארגון.
יו"ר חבר המנהלים של הארגון הוא ההיסטוריון אילן שטייר, וחברים בו הצלם אלכס ליבק, האנתרופולוגית פרופ' אפרת בן זאב, הפרופסור ללימודי אסיה יגאל ברונר, הבמאי אבי מוגרבי ועוד.
"גן נעול - הכרזה על שטחים סגורים בגדה המערבית", מרץ 2015
"מכת מדינה - צווי הפינוי של המנהל האזרחי מאדמות מדינה בשנים 2005-2018", מאי 2020
בשנת 2021 פרסמו "כרם נבות" ו"בצלם" דו"ח משותף שכותרתו "זה שלנו, זה גם כן - מדיניות ההתנחלות הישראלית בגדה המערבית".
"משכוכית - רעייה, פריעה וביזה על ידי ישראלים בגדה המערבית, מאי 2022
"הופקע מהקשרו - צווי הפקעה צבאיים בגדה המערבית בשנים 1967-2022", דצמבר 2022
"השומרוני הרע - ביזת קרקעות על ידי מתנחלים בגדה המערבית באמצעות רעיית צאן ובקר", מרץ 2025.
הארגון קיבל תמיכה כספית מקרן רוזה לוקסמבורג ומהקרן החדשה לישראל.
בעקבות פוסט של "כרם נבות" שבו נטען כי צבי בר יוסף הוא "מתנחל אלים שבכל מקום נורמלי היה מן הסתם מזמן מועמד לדין", הגיש בר יוסף תביעת דיבה נגד "כרם נבות".
בית משפט השלום בבית שמש קיבל את התביעה, אך פסק דין זה בוטל בערעור לבית המשפט המחוזי בירושלים, ובר יוסף חויב לשלם ל"כרם נבות" הוצאות משפט בסך 15 אלף ש"ח.
כַּרְמִיאֵל היא עיר במחוז הצפון שבישראל.
שוכנת סמוך לכביש 85 – כביש עכו-צפת, בבקעת בית הכרם.
כרמיאל הוקמה בשנת 1964 והוכרזה כעיר בשנת 1986.
מקור שמה של העיר במיקומה בבקעת בית הכרם.
בקעת בית הכרם (בקעת שגור), מהווה מבחינה טופוגרפית את הגבול בין הגליל העליון לגליל התחתון.
העיר בנויה ברובה על הגבעות שמדרום לבקעה ועל הר כרמי ברכס שגור, בקעת בית־הכרם יחד עם רכס שגור, בקעת סכנין ורכס יוטבת מהווים מבחינה טופוגרפית את הגליל התחתון המרכזי הנקרא לב הגליל.
העיר כרמיאל היא העיר הגדולה והמרכזית באזור זה.
העיר הוקמה בבקעת בית הכרם (בקעת שגור) בשנת 1964, על אדמות שבחלקן הולאמו מהכפרים בסביבה – דיר אל אסד, מג'ד אל כרום, בענה ונחף.
ב-29 באוקטובר 1964 נערך טקס חנוכת העיר, בנוכחות ראש הממשלה לוי אשכול.
הקמתה של העיר היוותה למעשה חלק מתוכנית סו"ס שמטרתה הייתה הרחבת היישוב היהודי במרכז הגליל.
התוכנית נרקמה על ידי לוי אשכול, יוסף ויץ ובנו רענן ויץ, ובראש צוות ההקמה עמד אדם טל, עוזרו של השר פנחס ספיר.
מיקומה של העיר נבחר מתוך כוונה ליצור קשר התיישבותי יהודי בסמוך לכביש עכו-צפת, הכביש העיקרי המחבר את מרכז הארץ עם יישובי הגליל העליון ואצבע הגליל.
בשנת 1969 הסתיימה הכנת תוכנית האב של העיר, המפרטת את פריסת התשתיות (רשת כבישים, מים, רשת החשמל, תכנון נופי ועוד) העתידית לעיר.
עם התרחבותה היא שוכנת גם על אדמות שהופקעו בשנת 1976, הפקעה שהובילה לאירועי יום האדמה.
בשנת 1972 קיבלה העיר מעמד של עיירת פיתוח.
מעמד זה נתן לעיר אפשרות למשוך זוגות צעירים רבים בשל התמריצים הכלכליים הניתנים על ידי הממשלה.
בשנת 1986 הפכה כרמיאל רשמית לעיר.
בשנות ה-90 נקלטו בעיר מעל 17,000 עולים מברית המועצות לשעבר, וכן עברו אליה תושבים בני הארץ.
לאחר הנסיגה מדרום לבנון בשנת 2000, נקלטו בעיר מספר משפחות של יוצאי צד"ל, רובן התיישבו בשכונת רמת רבין בעיר.
במהלך מלחמת לבנון השנייה, נפלו ברחבי העיר עשרות קטיושות, שחלקן גרמו לנזקי רכוש ולנפגעי חרדה.
משפחות רבות עזבו את העיר עד לתום המלחמה.
במהלך מבצע חיצי הצפון, שהחל בספטמבר 2024 כחלק ממלחמת חרבות ברזל, שוגרו לכרמיאל מאות רקטות מלבנון על ידי ארגון הטרור חזבאללה.
רובן המוחלט יורט, אך חלקן נפלו בעיר וגרמו נזק לרכוש, בהם בנייני מגורים וכלי רכב.
ואף גרמו לפציעה של תושבים באורך קל.
מספר השיגורים לעיר הגיע לעשרות טילים בכל מתקפה, כשכל כמה ימים נשמעו אזעקות ברחבי העיר.
בעשורים הראשונים לאחר הקמתה, הייתה כרמיאל בעלת אוכלוסייה יהודית הומוגנית.
בתחילת שנות האלפיים החלו להתיישב חרדים בכרמיאל, והוקמו בה מוסדות חינוך חרדיים.
בשנת 2000 התיישבו בעיר כמה עשרות ממשפחות יוצאי צבא דרום לבנון, ובעשורים שלאחר מכן הצטרפו לעיר תושבים ערביים והמתגוררים בכל חלקי העיר.
בכרמיאל אין מערכת חינוך בערבית.
ניתוח סוציולוגי של העיר מציג את כרמיאל כ"עיר יהודית-מעורבת" המתמודדת עם מתח מובנה בין אידאולוגיה של הפרדה אתנו-לאומית ובין מציאות של חיים משותפים.
אף שהעיר הוקמה כחלק ממדיניות "ייהוד הגליל" כדי להוות מעוז יהודי, היא התפתחה למרכז אזורי שמשרת גם את האוכלוסייה הערבית ביישובים הסמוכים.
כתוצאה מכך, נוכחותם של ערבים בעיר, הן כיוממים והן כתושבים, הפכה לחלק אינטגרלי מהמרקם החברתי והכלכלי שלה.
על פי המחקר, העיר מתמודדת עם המציאות המעורבת באמצעות מה שהוגדר בו כ"סגרגציה מלמטה" – פרקטיקה יומיומית שמטרתה לנהל את המרחב המשותף באופן שלא יערער על זהותה היהודית של העיר.
במסגרת סגרגציה זו, המאמר מבחין בין שני סוגי מרחבים: "מרחבי ארעיות" ו"מרחבי תושבות".
מרחבי הארעיות הם אזורים כמו מרכזי קניות או מקומות עבודה, שבהם נוכחות ערבית רצויה ונתפסת באופן פונקציונלי.
לעומת זאת, מרחבי התושבות הם אזורים כמו שכונות מגורים, שבהם נוכחות ערבית נתפסת כמאיימת וגורמת לעוינות בקרב חלק מהתושבים היהודים.
המחקר מצביע על כך שהמאבק על זהותה היהודית של כרמיאל מתנהל בעיקר במישורים אלו, באמצעות סימון גבולות חברתיים פנימיים המנסים לשמר את הזהות היהודית, במקביל לנוכחות של ערבים הנחוצה לשגשוג הכלכלי של העיר.
בכניסה לעיר הוקם גן הפסלים משואה לתקומה.
באתר פסלים של הפסל היהודי ניקי אימבר (1920–1996).
הפסלים עשויים מבטון מצופה בברונזה, וכוללים שלוש קבוצות:
קבוצת השואה – בה נראה אדם מוקף בגדר תיל, לידו אדם הנושא את גופת חברו הגוסס ולידם אשה המחזיקה את בנה הגוסס ומתחננת על חייה.
קבוצת העלייה – משפחה עולה ארצה על מטלטליה המעטים ובראשם הולך הסב עם ספר תורה.
התקומה – אם צעירה המניפה את תינוקה כסמל תקוה לדור החדש שיגדל בארץ ישראל.
ליד אתר זה נמצאת אנדרטת החיילים היהודים המנציחה את הלוחמים היהודים בצבאות בעלות הברית שנפלו במלחמת העולם השנייה.
הפסל נדמה לעגלת תותח ועליה קסדות הנושאות את סמלי בעלות הברית.
פארק הגליל – פארק בשטח של כ-100 דונם שהוקם במחצבה נטושה.
העבודות התבצעו בשנים 1993–1994 והפארק נחנך באופן רשמי ביום העצמאות ב-26 במאי 2004. במרכז הפארק נמצא אתר המפלים, ובו מספר מפלי מים הזורמים לאורך קירות המחצבה הנטושה, ונקווים אל בריכה בה פורחים פרחי נימפאה.
עוד קיימים בפארק מרפסת תצפית, תיאטרון פתוח וחורשה לזכר בני העיר אשר נפלו במלחמות ישראל.
בצידו המזרחי של הפארק הוקם בניין עיריית כרמיאל אשר נחנך ב-1999.
פארק רבין ובו אתר העתיקות חורבת קב.
באתר נמצאים שרידי חווה ביזנטית ובה גת, כנסייה ורצפת פסיפס.
בתקופה הממלוכית שימש המקום כאתר מלאכה, ונמצא בו גם תנור קרמיקה מהתקופה הצלבנית.
המבנה הנוכחי במקום הוא מהתקופה העות'מאנית.
התיאטרון (המכונה בטעות אמפיתיאטרון) הגדול בארץ משתרע על פני שטח של 20 דונם במזרח העיר, וצופה אל נחל שזור אשר זורם בהמשך אל נחל חילזון.
במקום מתקיימים, בין היתר טקסי הפתיחה והנעילה של פסטיבל מחול כרמיאל, והוא יכול להכיל 25,000 צופים.
פארק המשפחה – פארק שהוקם ב-2007 ליד בית העירייה.
הפארק יכול להכיל 400 איש ויש בו מתקנים ומשחקים המתאימים לכל המשפחה, כגון: באולינג, מגרש מיני גולף, מתקני כושר גופני ועוד.
ב-2019 נקרא הפארק על שמו של ראש עיריית כרמיאל לשעבר, עדי אלדר.
החינוך העל יסודי בעיר כולל שלושה בתי ספר ממלכתיים על יסודיים שש שנתיים (כיתות ז'–י"ב): אורט פסגות (חטיבת ביניים ותיכון, איחוד של בתי הספר אורט מגדים ואורט הורוביץ), אורט כרמים (חטיבת ביניים ותיכון), ותיכון השחר, ותיכון אחד ארבע שנתי (כיתות ט'–י"ב), אדם חברה וטבע.
בחינוך הממלכתי דתי ישנו מוסד על יסודי שש שנתי אחד, אמי"ת תורני מדעי, ובחינוך החרדי ישנם ארבעה מוסדות ארבע שנתיים: זיו אור, ישיבת רנה של תורה, נוה חוה וישיבת קרן אורה.
בעיר פועלות מדרשת מתת, ישיבת ההסדר כרמיאל, ישיבת ההסדר או"ת "מטיבתא", הגרעין התורני 'אורות כרמיאל', מכללה להנדסה (המכללה האקדמית להנדסה אורט בראודה) ומספר גופים להכשרה מקצועית.
בסמוך לכניסה המערבית לעיר שוכן כפר הילדים כרמיאל, כפר הילדים הגדול ביותר של המפעל להכשרת ילדי ישראל.
בכפר מתחנכים ילדים בגילאי 5–18 המפונים מכל רחבי הארץ, במטרה להעניק לילדים אלו חוויה מתקנת ולהקנות להם הרגשת בית ומשפחה, באמצעות מודל הקרוב ביותר לתא המשפחתי.
בשנת תשע"א נפתחה בעיר ישיבה חרדית בשם "רנה של תורה", בעקבותיה הגיעו להתגורר בעיר משפחות רבות מהמגזר החרדי.
קיבוץ המחנכים העירוני – קיבוץ המחנכים של תנועת דרור ישראל, הוקם בעיר בשנת 2007. באמצע העשור השני של המאה ה-21, מונה הקיבוץ כ-30 גברים ונשים בסוף שנות ה-20 לחייהם.
חברי הקיבוץ מחנכים במסגרות פורמליות ובלתי פורמליות בעיר וברחבי הגליל.
כפר הילדים כרמיאל – בסוף שנות ה-70 יזמה רחה פראייר, מייסדת המפעל להכשרת ילדי ישראל את הקמתה של פנימיה לילדים ממשפחות מצוקה בכרמיאל.
ב-1978 נחנך כפר הילדים שכלל בראשיתו שלושה גושים של 10 בתי ילדים, כשבכל בית ילדים מקום ל-10 ילדים ולמשפחה אומנת המתגוררת במקום עם ילדיה.
ב-1980 הועבר אחד הגושים לידי הצבא ופועלת בו תוכנית גיור לחיילים שיהדותם מוטלת בספק.
בשנת 2021 התגוררו בכפרי הילדים כ-190 ילדים.
כחלק מהיוזמה לתת לבתי הילדים תחושה 'משפחתית' ולא של פנימיה הוחלט שלא יהיה בה בית ספר, ובמקום זאת ילדי הכפר שולבו במערכת החינוך של כרמיאל.
בכרמיאל מתקיים מדי קיץ, פסטיבל המחולות שהפך למסורת.
כרמיאל זכתה בפרס הצילינדר הנודד על פעילות תרבותית ואמנותית למען התושבים.
מאז הקמתה, בכרמיאל כיהנו שלושה ראשי עיר בלבד.
ברוך ונגר – כיהן מהקמת המועצה בשנת 1970 ועד מותו בשנת 1988
משה קונינסקי – מכהן מ-20 בנובמבר 2018.
בחלקה המזרחי של העיר נמצא אזור תעשייה גדול המשתרע על פני יותר מ-200 דונם ובו פועלים מעל 200 מפעלים ובתי מלאכה.
ביניהם מפעל הסלטים של שטראוס, מפעל "קליל", מפעל "קבוצת טרלידור", מפעל פרוטליקס, ומפעל של "אלביט מערכות".
בעבר פעלו בו מפעלים גדולים של חברת הטקסטיל "דלתא" ו"כתר פלסטיק" אשר כיום רוב הייצור שלהם עבר לאתרים אחרים בארץ ובעולם ובכרמיאל נשארו רק אתרים קטנים.
וכן בתי מלאכה קטנים רבים.
בעיר קיימים שלושה קניונים מקורים ומספר מרכזים מסחריים.
במרכז העיר הוותיק נמצא מדרחוב שמותג כמרכז "העירה" (לשעבר "מדרחוב דדו"), ולצידו קניון "כיכר העיר" (המכונה בפי תושבי העיר "הקניון הישן") שנבנה בשנות ה-90. במרכז העיר החדש ובסמוך לעירייה נמצא קניון "לב כרמיאל" (אשר נקרא בפי התושבים כ"קניון החדש") ולצידו מדרחוב רח' קק"ל.
באזור התעשייה קיימים מתחמי המסחר "מתחם היוצר" ברחוב היוצרים, ומתחם "גן העיר" בו פועלים בתי קולנוע של רשת "Movieland".
בכניסה המזרחית לאזור התעשייה (רח' מעלה כמון) נמצא מרכז BIG כרמיאל מקבוצת "ביג מרכזי קניות" ממזרח לו, קניון "חוצות כרמיאל", ולצידו מתחם "מיי סנטר".
בקניון חוצות כרמיאל נפתחו בשנת 2017 בתי קולנוע של רשת "hot cinema".
שכונת המייסדים נבנתה בשנים 1964–1978
השכונה המערבית (מגדים) – נבנתה בשנים 1980–1983
שכונות בנה ביתך, גבעת מכוש ושכונת האיריסים – בשנים 1984–1998
רמת נבון – נבנית ומאוכלסת בימים אלו
מתוכננות שכונות נוספת במזרח העיר ומדרום לאזור התעשייה על מרגלות הר כמון, הראשונה שבהן על גבעת צוף ותיקרא כרמי שרון
בחלק המזרחי והדרומי של רמת רבין (ומעט בגבעת מכוש) נמצאת הפזורה הבדואית "רמיה" (رمية) שהסדרתה במסגרת תוכנית המתאר של כרמיאל יוצרת מאבק בין העירייה לבין תושבי הכפר, שחלק מאדמותיהם רשומות בטאבו.
במהלך השנים רוב תושבי הפזורה אולצו לעבור למקומות אחרים .
בכרמיאל פועלים נכון ל-2025 שמונה קווים עירוניים של חברת אגד.
רוב הקווים מעגליים היוצאים ומסתיימים במסוף אגד באזור התעשייה (בעבר מסוף הקצה היה במרכז 'ביג').
קוים 1, 3 ו-4 חוצים את אזור התעשייה לתחנה המרכזית של כרמיאל (מסוף תחנת הרכבת), משם נוסעים לאורך שדרות נשיאי ישראל.
קו 1 נוסע דרך שכונת המייסדים ואזור הדרומית, אל כיכר האירוסים (אזור "לב כרמיאל"), כיכר השלום ומשם למכוש (קיים גם קו 1א דומה),, קו 3 לגבעת רם, קו 4 לרמת רבין.
הקווים חוזרים לכיכר השלום ומשם בדרך דומה חזרה לתחנה המרכזית ולאזור התעשייה.
קו 2 (אינו מעגלי) נוסע מאזור התעשייה לתחנת הרכבת לשכונות הגליל ומגדים ומסתיים במסוף הרכבת.
קו 5 נוסע במסלול אחר באזור התעשייה (5א מבצע סיבוב לרח' צור באזור התעשייה המזרחי), ממשיך לתחנה המרכזית ומשם נכנס ישר לשכונה הדרומית, אזור העירייה ולב כרמיאל, שכונת הגליל וחוזר לאזור התעשייה ולמרכז ביג.
בשעות הצהריים של יום שישי ובשבת החל משעות אחר הצהריים פועלים שני קווים נוספים, קו 6 וקו 7, שיוצרים שילוב של הקוים האחרים במסלולים מעט שונים.
קו 8 (החל לפעול במרץ 2023) מסלולו ככל הקווים, מתחיל מחניון אגד באזור התעשייה, ממשיך לביג, לרכבת, ומשם דרך המערבית ובית הכרם נוסע לשכונה החדשה 'רמת נבון' שעל הר כרמי.
קו זה אינו מעגלי וכל כיוון מתחיל ומסתיים באזור אחר בשכונה החדשה.
בשנת 2023 הוקם ברח' דרור (מערבית לתחנת הרכבת) חניון תפעולי לטעינת אוטובוסים חשמליים, ומאז כל הקווים העירוניים מתבצעים באוטובוסים חשמליים
תחנת הרכבת כרמיאל היא תחנת הקצה של מסילת עכו–כרמיאל שנפתחה ב-20 בספטמבר 2017. ממנה יוצאות במהלך כל שעות היום רכבות פרבריות אל תחנת חיפה חוף הכרמל, ובשעות הבוקר והערב רכבות ישירות אל באר שבע דרך תחנות חיפה, תל אביב-יפו ולוד.
התחנה ממוקמת סמוך לכניסה הראשית לעיר ומסוף האוטובוסים שלצידה משמש כתחנה המרכזית.
כחלק משלים לפרויקט מסילת הרכבת, ביוני 2021 הושלמה הקמת מחלף בכניסה המערבית לעיר – מחלף כרמיאל מערב, במפגש הכבישים 85\784) הכולל הפרדה מפלסית ממסילת הרכבת, גשר מעל כביש 85 וצומת מרומזר רח' קק"ל\ כביש 784.
בין כרמיאל, עכו וחיפה, קיימים מספר קווים.
קו 262 של אגד בין כרמיאל לקריות ולחיפה (מרכזית המפרץ), עוקף עכו, קו 263 של אגד בין כרמיאל לעכו.
שני הקווים יוצאים מהתחנה המרכזית, עושים סיבוב בכמה משכונות העיר, נוסעים למחלף מוטה גור ושם יוצאים מהעיר לעכו, או לקריות ולחיפה בהתאם.
קווי אגד נוספים מכרמיאל משמשים חלופות בשעות מסוימות: 260 (ישיר לחיפה), 261 (לעכו וחיפה).
קו 265 של נתיב אקספרס, נוסע גם הוא בין כרמיאל לקריות ולחיפה (לב המפרץ) דרך משגב (כביש 784).
הוא מתחיל בתחנה המרכזית, נוסע לאורך שדרות נשיאי ישראל ויוצא למשגב דרך מחלף גשר מוטה גור.
קווים בין עירוניים העוברים במסוף הרכבת כרמיאל: קו 361 של נתיב אקספרס בין צפת לעכו ולחיפה, קו 500 ו-503 של אגד בין קריית שמונה או קצרין (בהתאמה), לעכו ולחיפה.
בשעות מסוימות נוסע קו 363 של נתיב אקספרס בין כרמיאל לעכו, הוא יוצא מתחנה מרכזית כרמיאל, נוסע דרך כרמיאל ויוצא לעכו, והפוך בדרך חזרה.
קווי "אשכול הגליל" של חברת נתיב אקספרס וקווי חברת הנסיעות נצרת מחברים בין תחנת הרכבת כרמיאל, אזור התעשייה ומרכז 'ביג' אל ערי הגליל, יישובי בקעת בית הכרם והגליל העליון.
חלק מהקווים המגיעים ליישובי משגב פועלים ב"שירות לפי קריאה", חלקם מזינים את קו 265 שהוא הקו המרכזי באשכול זה.
כמו כן, קיימים קווים ישירים של החברות אגד, סופרבוס וקווים לתל אביב, לירושלים, לבאר שבע (שישי ומוצ"ש בלבד) ולעפולה, בחודשי בקיץ קו לילי לאילת, וכן קווים המשמשים את הציבור החרדי לבני ברק ולמודיעין עילית
מוניות שירות של "מוניות כרמיאל" נוסעות בין כרמיאל עכו וחיפה (הדר).
בלילות חמישי, שישי, ושבת, פועל קו לילה 215 בין כרמיאל, עכו וחיפה.
הכלנית היא פרח הבר הנפוץ ביותר באזור
השמש מסמלת את צמיחתה והתחדשותה של העיר
ההרים מסמלים את מיקומה הגאוגרפי בין הרי הגליל
סלעים מסמלים את ראשיתה של העיר
כרמי יוגב (17 בנובמבר 1918 – 11 בינואר 2010) היה איש חינוך ישראלי, מנהל גימנסיה הרצליה.
יוגב נולד בבאר יעקב וסיים את לימודיו בגימנסיה הרצליה ב-1936. לאחר מכן למד באוניברסיטה העברית, שם סיים בתואר מוסמך למדעים.
עשה דוקטורט בפסיכולוגיה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בשנת 1945 החל ללמד בגימנסיה הרצליה את מקצועות המתמטיקה והפיזיקה.
מ-1953 שימש כסגן-מנהל, ומ-1963 כמנהל, בתחילה במשותף עם הד"ר ברוך בן-יהודה.
החל משנת 1989 החל לשמש כנשיא הגימנסיה.
עם כניסתו לתפקיד מנהל הגימנסיה, הנהיג ד"ר יוגב חידושים בגימנסיה: הפריעה לו במיוחד העובדה שהימים הראשונים והאחרונים של שנת הלימודים הם ימים מבוזבזים: שעות הלימודים אינן רבות, והאווירה היא של חופשת קיץ.
בהתאם להנחיה שלו, למדו התלמידים החל מיום הלימודים הראשון שש ושבע שעות, וכך היה עד ליום הלימודים האחרון.
התעודות לא חולקו ביום הלימודים האחרון, אלא רק שלושה ימים לאחר תחילת החופש הגדול.
יוזמה נוספת של כרמי הייתה מוסד ערב השבת, שנועדה לספק תעסוקה לתלמידים בליל שבת.
בכל ליל שבת, בשעה תשע בערב, נערכה לתלמידים מסיבה במועדון הגימנסיה, שהשתתפות בה לא הייתה חובה.
כדי לשמור על סדר במסיבה, ולהרגיע את ההורים המודאגים, הוצב בכל ליל שבת מורה אחד על משמר השקט והסדר.
במסגרת פעילותו הפדגוגית יזם את הקמת ה"פנימייה הצבאית" שהייתה מסונפת לגמנסיה, וכן פעולות חברה מחוץ ללימודים הפורמליים.
ביצע שיפורים בשיטות ההוראה ופעל לרה-ארגון של החינוך בתיכון בישראל ולשינוי במערכת בחינות הבגרות.
כמו כן שמש כמרצה להוראת המתמטיקה באוניברסיטה העברית.
השתתף בפורומים רבים לענייני חינוך וכן בהרצאות במסגרות שונות בתחום.
כַּרְמֵי צוּר היא התנחלות בדגם של יישוב קהילתי בדרום-מערב גוש עציון.
היישוב שוכן ממערב לכביש 60 בין צומת גוש עציון לחברון, בסמוך לאתר העיר המקראית בית צור, שעל שמה הוא נקרא.
בסמוך אליו נמצאות העיירות הערביות בית אומר וחלחול, ומצפונו מחנה הפליטים אל-ערוב.
משתייך למועצה אזורית גוש עציון ולארגון יישובי הפועל המזרחי.
כרמי צור עלתה על הקרקע באוגוסט 1984, כשבסיוע איגוד המושבים של הפועל המזרחי עלו ליישוב כ-15 משפחות כדי להיות חלק מגוש יישובים המקשר בין יישובי גוש עציון לקריית ארבע.
היישוב הוקם על ידי גרעין מישיבת הר עציון באלון שבות.
שמו של היישוב ניתן לו על שם כרמי הגפן המרובים המקיפים את היישוב, וכן על שם העיר המקראית בית צור, המוזכרת בנחלת שבט יהודה וסמוכה ליישוב.
בבית צור נערך קרב מרכזי במרד החשמונאים, בו לחמו החשמונאים נגד הצבא הסלווקי, וממנו המשיך יהודה המכבי לירושלים.
היישוב בעל צביון דתי לאומי, ומתגוררים בו כ-1,000 תושבים.
האוכלוסייה מורכבת בחלקה מעולים חדשים מארצות הברית, דרום אפריקה, פרו, צרפת, אתיופיה ורוסיה.
הילדים במקום מתחנכים במוסדות ביישוב עד גיל בית ספר.
החל מכיתה א' נוסעים הילדים מדי בוקר לבתי הספר השונים בגוש עציון ובקריית ארבע.
בשעות אחר הצהריים מתקיימת פעילות תרבות במתנ"סון שהוקם ביישוב, הכוללת חוגי יצירה, מוזיקה, ספורט ועוד, לילדים וגם למבוגרים.
ביישוב פועל כולל ייחודי המונה כ-15 אברכים, המכונה "בית הבחירה", בו לומדים את תורת הקורבנות וענייני בית המקדש.
חלק מלומדי הכולל הם מתושבי המקום וחלקם מגיע מיישובי הסביבה.
חברי היישוב תומכים בכולל ורואים בו מוסד שמוסיף לביסוסה ותורם רבות למסגרת הרוחנית.
הכולל מוציא לאור כתב עת בשם מעלין בקודש העוסק בנושאי המקדש וקודשיו.
רב היישוב הוא הרב ראובן (רובי) בן אוליאל.
יאיר שחל - מזכ"ל תנועת הנוער בני עקיבא בישראל לשעבר.
שלמה נאמן - ראש המועצה האזורית גוש עציון לשעבר.
אל"ם במיל' נוחי מנדל - ראש היחידה להתיישבות ותשתיות לאומיות במשרד הביטחון.
יוסי עופר - חוקר תנ"ך וסגן נשיא האקדמיה ללשון העברית.
שכונת צור שלם הוקמה לזכרו של תושב היישוב, ד"ר שמואל גיליס, רופא בכיר בהדסה שנרצח על ידי מחבלים בדרכו ליישוב ב-1 בפברואר 2001.
השכונה ממוקמת במורד המערבי של היישוב, וניתן להשקיף ממנה על ואדי רש-רש הסמוך ממערב, ועל פאתי העיירה חלחול והיישוב היהודי הקדום בית-צור מדרום.
בימים בהם הראות טובה ניתן אף לצפות על מישור החוף הדרומי מתל אביב בצפון ועד רצועת עזה בדרום.
בשבת פרשת קרח של שנת ה'תשס"ב, בפיגוע בכרמי צור, פרצו שני מחבלים מארגון הטרור חמאס לתוך השכונה ורצחו את ויעל שורק שהייתה בחודש התשיעי להריונה, ימים מספר לפני הלידה.
בהתקפה נהרג גם חייל המילואים .
לזכר איל ויעל שורק נקראה הגבעה הסמוכה ליישוב "גבעת שורק" ומתקיימות שם תפילות שבת ופעילויות יישוביות.
לאחר רצח שלושת הנערים הוקם בית כנסת בגבעה בו מתפללים בערבי שבתות, והוא הוצת כמה פעמים על ידי ערבים מחלחול.
המבנה של בית הכנסת נהרס על ידי המנהל האזרחי ב-31 במרץ 2015 ושוב ב-31 במרץ 2016.
"כרמל" הוא כתב עת ספרותי היוצא לאור בהוצאת "כרמל" הירושלמית (המנוהלת על ידי ישראל כרמל).
כתב העת מוקדש לשירה עברית מקורית, שירה מתורגמת, דברים קצרים על השירה וסיפורים קצרים.
העורך והמייסד של כתב העת "כרמל" הוא המשורר הירושלמי שלמה לאופר.
לצדו פועלת מערכת קטנה של משוררים מתרגמים ועורכים, בהם עורך התרגום פטר קריקסונוב, אסתר אטינגר, אלכס זהבי, אסף בן מנחם, עמוס גורן, רמי סערי, רונן סוניס ודוד ויינפלד.
בתחילה היה כתב העת משותף עם כתב העת שבו, וגיליון ראשון יצא בהוצאת "שבו-כרמל".
החל מהגיליון השני כתב העת "כרמל" הוא עצמאי.
בכתב העת פורסמו משיריהם של מיטב המשוררים, החל מדליה רביקוביץ, חיים גורי ואגי משעול, דרך שירי אסתר אטינגר, מרדכי גלדמן, יונדב קפלון, אדמיאל קוסמן, שמעון שלוש, זמיר בן דוד, מאיה בז'ראנו ועוד.
עיקר המוניטין של "כרמל" באוסף תרגומי השירה שבו.
בחוברות כרמל לאורך השנים התקבץ אוסף נרחב משירי אוסיפ מנדלשטם בתרגום פטר קריקסונוב, שליווה את תרגומיו במבואות ובהערות.
כן הופיעו יצירות ממורשת תרגומיו הנדירים של משה זינגר הנעמי, שהלך לעולמו בגיל צעיר: להוציא את תרגומיו הידועים ליצירותיו של רילקה, פורסמו ב"כרמל" הפרק הראשון מיצירת דנטה "התופת" וגם סונטות של ויליאם שייקספיר, שירים של אודן, אליזבת בראונינג ורבים אחרים.
כמו כן פורסמו בכתב העת פואמות בפרוזה של גאורג טראקל בתרגומו של יורם ברונובסקי ותרגומים רבים של פבלו יצחק הלוי קורצ'אק, שהעביר לעברית מן השירה הספרדית והלטינו-אמריקאית יוצרים כגון אלחנדרה פיסארניק, בורחס, חלמן ואחרים.
בכתב העת הופיעו תרגומיו של רמי סערי לשירי סירקה טורקה, ומשיריו שלו עצמו, תרגומו של רונן סוניס למרינה צבטייבה, ופרופ' שמעון זנדבנק שתרם משירי הלדרלין ומשוררים אחרים.
בכרמל הופיעו גם מסות של מאיה קגנסקיה ומאמרים נרחבים של שחר ברם, שגם כתב שירים שראו אור בחוברת.
התפרסמו מסות של פרופ' אריאל ראטהאוז ופרופ' אריאל הירשפלד, שכתב מסה קצרה על תרגומי הסונטות של שייקספיר ועוד.
כְּרָמִים הוא קיבוץ מעורב חילוני-דתי בצפון הנגב, כקילומטר מערבית ליישוב מיתר.
מקור שמו בכרמים שהיו גדלים באזור.
כרמים נמצא תחת שיפוטה של המועצה האזורית בני שמעון והוא משתייך לקיבוץ הארצי.
הוא הוקם בשנת 1980 ועבר תהליך הפרטה; כיום מתנהל כ"קיבוץ מתחדש" בו כל חבר מתקיים בעצמאות כלכלית.
בשנים האחרונות עובר הקיבוץ תהליך של שינוי במטרה להופכו ליישוב אקולוגי ופלורליסטי, בו מתגוררים ביחד חילונים ודתיים.
במסגרת התהליך נקלטו מספר משפחות חדשות, והיישוב גדל לכ-85 משפחות.
במקום פועלת תוכנית שנת שירות של תנועת קדמה המשלבת בני ובנות שירות בחקלאות של הקיבוץ ובחינוך החברתי.
בנוסף פועלת מכינה קדם צבאית מעורבת, מכינת עמיחי.
בקיבוץ בית הארחה וחדר אוכל כשר וכן מרכז סדנאות חברתי בשם "במה לקהילה".
המרכז מכיל טעימה של חלוציות במאה ה-21, לימוד והתנסות באורח חיים אקולוגי, כולל הבנת המשבר הסביבתי, מיחזור, בנייה מבוץ ויצירה אקולוגית.
כמו כן, לימוד והתנסות בשיח פלורליסטי, שיעורים סביב כתבים יהודיים ברוח ציונית, שיח חילונים-דתיים, סדנאות והרצאות של גוף-נפש, רוח וחומר, התנדבות בענפי הקיבוץ, לימוד והתנסות בחיי קהילה פעילים, תיאטרון, מוזיקה ואמנות פלסטית, בילוי סביב מדורה, נופים וניווטים.
בקיבוץ פועל ענף פיינטבול השייך לפיינטבול ישראל, רפת קיבוצית וחוות סוסים המאפשרת טיולי רכיבה, סדנאות אתגריות ורכיבה טיפולית.
כַּרְמֶל היא התנחלות ומושב בגוש מעון-כרמל בדרום-מזרח הר חברון.
היישוב שייך למועצה אזורית הר חברון ואידאולוגית, לתנועת אמנה.
היישוב הוקם בי"ז בשבט ה'תשמ"א (22 בינואר 1981) כהיאחזות נח"ל ואוזרח כמושב שיתופי בי"א באלול אותה שנה (10 בספטמבר 1981).
השם כרמל נבחר בשל הקרבה לעיר המקראית כרמל, שבכפר הפלסטיני אל-כרמל, דרומית לעיירה הפלסטינית יטא.
כרמל המקראית הייתה מקום מושבם של נבל הכרמלי ואביגיל אשתו.
לפי ההערכה השתרע היישוב הקדום על שטח נרחב אשר במרכזו גיא ובו נביעות זעירות - עיון אל-כרמיל - ובריכת אגירה גדולה לאיסוף מי גשמים.
בסוכות תשס"ח הוקם ביישוב "מצפור כנרת" ע"ש כנרת מנדל, הבת הראשונה שנולדה ביישוב ונרצחה שנתיים קודם לכן יחד עם בת דודתה, מתת רוזנפלד-אדלר, תושבת היישוב גם היא בפיגוע בצומת גוש עציון.
באדר תשס"ח (פברואר 2008) אוכלסה ביישוב שכונה חדשה.
בניסן התשע"ד (אפריל 2014) אוכלסה ביישוב שכונה חדשה נוספת.
ביישוב מתגוררות נכון ל-2022 כ-120 משפחות.
רב היישוב הוא הרב יעקב אוהב ציון.
בעבר כיהן כרב היישוב הרב יהודה הלוי עמיחי, ראש מכון התורה והארץ.
בשנת 2024 סמוך ליישוב הוקם מצפה ארץ הצבי על שם צביקה לביא.
מפעל עשבי קדם לשימושים כלכליים של צמחים לקוסמטיקה ולמרפא.
"המו"פ" (מחקר ופיתוח), מרכז למחקר ופיתוח החקלאות בכל גב ההר ואזור יהודה.
מחוץ למושב נמצאת רפת מעון כרמל, רפת גדולה השייכת במשותף לשני המושבים.
ברפת כ-500 פרות המייצרות כ-6 מיליון ליטר חלב בשנה.
כמו כן בוצע ברפת פתרון ייחודי למחזור פסולת, המייצר קומפוסט אורגני לדישון חקלאי.
התהליך מתבצע במערכת סגורה הכוללת את כל תוצרי הלוואי של הרפת.
חלק מתושבי המקום מאורגנים בתור מושב שיתופי.
בבעלות ה"שיתוף" ענף "גידולי שדה" בבקעת ערד ובאזור אופקים, ועיקרו בגידול גפנים, שקדים, חיטה, מטעי אפרסקים ונקטרינות וכן יקב המייצר את יינות יתיר (יקב יתיר).
הישיבה הוקמה בשנת תש"ס על ידי הרב נתן אופנר, וכיום לומדים בה כ-45 תלמידים משיעור א' עד ו'.
כַּרְמֵי יוֹסֵף הוא יישוב קהילתי בשפלה ממזרח לרחובות ולרמלה, והוא נמנה עם יישובי המועצה האזורית גזר.
ממערב לכרמי יוסף נמצא כביש 44, מדרום לו המושב בקוע וכביש 3, מצפון תל גזר ומצפון מזרח המושב כפר בן נון.
רעיון הקמת היישוב הועלה כבר בשנת 1974 על ידי תושבים מנס ציונה ומרחובות, חלקם חקלאים בעלי שטחי אדמה באזור.
המוביל שבהם היה אלי שמעוני (1910–2005) מרחובות שלבסוף יישם את הרעיון.
על שמו ושם רעייתו סימה הוצב לוח זיכרון במצפה אלי הנמצא ביישוב.
חברי הגרעין המייסד ביקשו תחילה להתיישב בתל גזר, אך לאחר שהובהר שהדבר אינו אפשרי בשל היותו אתר ארכאולוגי, נבחרה הגבעה שמדרום לתל.
בדחיפה ורוח גבית של ראש המועצה משה דוקטורי והסוכנות היהודית, ראש המועצה ביקש במהלך התכנון שיוקצו מגרשים ביישוב גם לבני המושבים, אולם הדבר נדחה על ידי רענן וייץ.
ב-28 ביולי 1980 הונחה אבן הפינה "לישוב נוסף במערכת המושבות בארץ ישראל", במעמד נציגי ממשלת ישראל והתאחדות האיכרים, נציגי הסוכנות היהודית וההנהלה הציונית, נציגי עיריית רחובות והמועצה האזורית גזר.
ב-30 במרץ 1983 הונחה אבן הפינה לבתים הראשונים ולבית הציבורי הראשון.
בערב ראש השנה תשמ"ה (1984) נכנסו לגור בביתם בכרמי-יוסף ראשוני המתיישבים, סימה ואלי שמעוני, וגרו בבדידות עד לערב פסח באותה שנה.
בשנה הראשונה נכנסו לגור ביישוב כעשרים משפחות.
היישוב נקרא על שם יוסף ספיר ובנוסף מסמל שמו גם את מיקומו בין כרמים המצויים באזור.
שטחו הבנוי כ-1.5 קמ"ר והוא מבותר לשני חלקים על ידי נחל גזר.
מדרום וממזרח גובל היישוב ביער המגינים.
שטח היישוב כ-1,640 דונם ואורך הכבישים הפנימיים כ-13 ק"מ.
הנקודה הגבוהה ביישוב היא בגובה של 261 מטרים מעל פני הים.
במקום מגדל מים וכיכר שסביבה מרכז מסחרי קטן, בניין מזכירות היישוב ובו מתנ"ס, מרפאת קופת חולים ו"בית הקהילה" המשמש גם כבית כנסת.
ביישוב ישנו מצפור ממנו נשקפים נופי השפלה ומישור החוף הדרומי.
ביישוב פועלים גני ילדים, ותלמידי בתי הספר לומדים במוסדות של המועצה האזורית גזר.
במקום סניף של תנועת הנוער "המכבי הצעיר" ופועל בו חוג סיירות של הקרן הקיימת לישראל.
בקרבת היישוב נמצאים יקב כרמי יוסף ובית בד.
בשנת 1991 נבחר הרב אליעזר יעקב ברוד לכהן כרב היישוב.
ב-24 ביוני 2015, נרצח דוד בר קפרא בכרם שבבעלותו בסמוך לכרמי יוסף, על ידי שני מחבלים פלסטינים שוהים בלתי חוקיים.
ב-21 ביולי 2022 גבר בן 32 נהרג לאחר שנשאב לבולען שנפער בבריכה בחצר בית פרטי ביישוב.
כַּרְמִיָּה הוא קיבוץ בעוטף עזה.
הוא ממוקם כארבעה קילומטרים צפונית לרצועת עזה וכשני קילומטרים מערבית לכביש 4. הקיבוץ נקרא על שם הכרמים המצויים בסביבת היישוב בנוסף לעברות הצליל של הכפר הערבי הסמוך ח'ירביה.
הקיבוץ נוסד ב-20 באפריל 1950, על אדמות הכפר הערבי הנטוש הרביא (נכתב גם חירביה או הירביה) והוקם על ידי גרעין נח"ל של השומר הצעיר מתוניס ומצרפת, זאת לאחר שקיבלו הכשרה מזורזת בקיבוץ בית זרע.
הנקודה הוקמה סביב בניין בית הספר שנבנה כנראה על ידי הבריטים כמה שנים קודם לכן עבור ילדי הכפר הערבי הירביא, אשר נהרס במלחמת העצמאות ולאחריה, ונמצא על גבעה קרובה צפונית-מזרחית לקיבוץ.
בשנים הראשונות סבל הקיבוץ ממסתננים שהגיעו מרצועת עזה שעסקו בעיקר בגניבות, ולאחר מכן, במסגרת הפדאיון, גם במעשי טרור.
בשנים אלו נקבע הקיבוץ, על ידי הסוכנות היהודית כמשק מטעים, אשר ברובם מלבד הפרדס לא התאימו לאדמות ולאקלים ונכשלו.
היום הקיבוץ שייך למועצה אזורית חוף אשקלון.
בשנת 1952 פרץ מאבק פוליטי קשה בתוך מפ"ם, חברים רבים נהו אחרי משה סנה שייצג במפ"ם רעיונות אנטי-ציוניים.
22 חברים שהזדהו עם סנה, הוצאו אז מהקיבוץ לא לפני שפתחו בשביתת רעב והביאו את הקיבוץ למשבר.
ב-1954 הגיע הגרעין הישראלי "גדיש" לחיזוק הקיבוץ, ואחר כך הגיעו כמה גרעינים מארגנטינה, ממרוקו ומישראל, כולם יוצאי תנועת הנוער השומר הצעיר.
כמו כן הצטרפו לקיבוץ לא מעט בודדים.
עם השנים, המשק החקלאי התבסס על רפת, שהיא מהמצטיינות בארץ עד היום, על לול הטלה שנסגר מחוסר כדאיות, ועל גידולי שדה מגוונים ופרדס.
בשנת 1972 הוקם בקיבוץ מפעל "שמיכות כרמיה", שעיבד סיבים לצרכים שונים והתפרסם בארץ בעיקר בשמיכות האיכות שלו.
בשנות השמונים פגע משבר הקיבוצים גם בקיבוץ כרמיה.
המפעל שלא יכול היה להתפתח, לאחר שהבנקים לא איפשרו לו זאת - נמכר.
חלק גדול מהפרדס נעקר בגלל הקיצוצים במים.
גידולי השדה התאחדו עם ענפים חקלאים מהקיבוצים שבסביבה ומתמודדים עד היום בקיצוצי המים ובמאבקי השוק הישראלי.
בשנות התשעים המאוחרות עבר הקיבוץ תהליך מסודר של הפרטה.
תהליך זה עדיין לא הסתיים.
בשנת 2002 נחנך במקום "בית הבנים", להנצחת 6 מבני הקיבוץ שנפלו במלחמות ישראל.
לאחר תוכנית ההתנתקות בשנת 2005 הוקמה בתחומי הקיבוץ שכונת קרווילות עבור מפוני גוש קטיף.
עשרות משפחות נקלטו במקום מתוך כוונה שמדובר בפתרון זמני לשנה-שנתיים, אך בפועל השהות בקרווילות נמשכה שנים ארוכות.
המגורים בקרווילות בכרמיה התאפיינו בתנאים זמניים ובתחושת חוסר יציבות, כפי שקרה גם באתרים אחרים כגון ניצן ונווה ים.
חלק מהמשפחות נאלצו לחיות בקרווילות במשך למעלה מעשור, עד שעברו ליישובי קבע.
לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות סבל הקיבוץ מירי רקטות קסאם, כאשר למעשה לא היו לו כל אמצעי מיגון מתאימים.
ב-3 בפברואר 2006 פגעה רקטת קסאם ישירות בקרווילה, וכתוצאה מכך נפצעו ארבעה אנשים, בהם תינוק שנפצע בינוני-קשה בראשו.
ילדי הקיבוץ מתחנכים בקיבוץ יד מרדכי, בבית הספר היסודי "חופים" ובתיכון "מוסד שקמה".
ליד היישוב ישנה שמורת טבע הנקראת "שמורת כרמיה".
הקיבוץ שוכן בגובה של כ-25 מטרים מעל פני הים ובמרחק כ-2 ק"מ מחופו.
כקילומטר דרומית לקיבוץ עובר נחל שקמה.
קיבוץ כרמיה מתאפיין בכמה ענפי משק עיקריים.
הענף העיקרי הוא רפת, ובנוסף לולים לבשר, גידולי שדה רבים ופרדס.
כרמינה בוראנה (במילה כרמינה הטעם על ההברה הראשונה) היא קנטטה עלילתית שחיבר קרל אורף בשנים 1935-36. שמה הלטיני המלא הוא Carmina Burana: Cantiones profanae cantoribus et choris cantandae comitantibus instrumentis atque imaginibus magicis, או "שירי בויֶרן: שירים חילוניים לזמרים ומקהלות, ששרים יחד עם כלי נגינה ותמונות קסמים".
כרמינה בוראנה היא חלק מ"טריונפי", השילוש המוזיקלי הכולל גם את ה"קאטולי כרמינה" ו"טריונפו די אפרודיטה".
הפרק המוכר ביותר הוא שירת המקהלה "או פורטונה", הפותח וסוגר את היצירה.
יצירתו של אורף מבוססת על 24 שירים מתוך כרמינה בוראנה, קובץ של דברי שירה מימי הביניים.
הפירוש המילולי של השם הוא "שירי בויֶרן" (Beuern).
"בויֶרן" מתייחס למנזר בֶּנֶדיקְטְבּוֹיֶרְן, שם נמצא כתב היד המקורי.
אורף נתקל לראשונה בטקסטים האלה בקובץ של יוהאן אנדריאס שמלר משנת 1847. מישל הופמן, סטודנט צעיר למשפטים וחובב נלהב של לטינית ויוונית, סייע לאורף בבחירת 24 שירים וארגונם בלברית.
הלברית כוללת בתי שיר בלטינית ובגרמנית בינונית גבוהה.
היא עוסקת בקשת רחבה של נושאים חילוניים, מוכרים במאה ה-13 ממש כמו במאה ה-21: הפכפכות הגורל והעושר, טבעם החמקמק, המתעתע של החיים, השמחה על שוב האביב ותענוגות השתייה, הזלילה, ההימורים והתאווה.
3 חלילים (2 פיקולו מכפילים)
3 אבובים (קרן אנגלית מכפילה)
3 קלרינטים (קלרינט מכפילה במי במול, קלרינט בס מכפילה)
כלי הקשה: טימפני, גלוקנשפיל, קסילופון, קסטנייטות, גלגל שיניים, פעמונים קטנים, משולש, מצלתיים, מצילה תלויה, גונג, צ'יימס, תוף מרים, תוף צד, תוף בס, צ'לסטה
כרמינה בוראנה בנויה בחמישה חלקים גדולים, שבכל אחד מהם כמה פרקים נפרדים.
אורף הכניס סימני אטאקה בין כל הפרקים בתוך כל תמונה.
Primo vere (אביב) - כולל את התמונה Uf dem Anger (באחו)
חלק גדול מן המבנה המערכתי מבוסס על הרעיון של גלגל המזל הסובב.
בציור הגלגל הנמצא בעמוד הראשון של קודקס בוראנה מופיעים ארבעה פסוקים מסביב לחוג החיצוני של הגלגל: Regno, Regnavi, Tum fine regno, Regnabo"
("אני מולך, מלכתי, תמה מלכותי, אני אמלוך")
בתוך כל אחת מן התמונות, ולפעמים בתוך פרק יחיד, גלגל המזל מסתובב, חדווה הופכת למרירות ותקווה - ליגון.
"או פורטונה", השיר הראשון במהדורה של שמלר, משלים את המעגל הזה ויוצר מסגרת מערכתית ליצירה כיוון שהוא מהווה את פרקי הפתיחה והסיום גם יחד.
סגנונו של אורף מציג שאיפה לישירות בדיבור ובגישה.
בכרמינה בוראנה יש מעט מאוד, אם בכלל, פיתוח במובן הקלאסי, וגם הפוליפוניה בולטת שם בהיעדרה.
כרמינה בוראנה נמנעת ממורכבות הרמונית וריתמית, עובדה שגרמה למוזיקאים רבים לזלזל בה ברמה אסתטית, אם כי בהתחשב בטכניקות הקומפוזיציה המורכבות, שהעדיפו כמעט כל יתר המלחינים הנודעים של אותה תקופה, אפשר גם לראות בכך ביטוי של התרסה נועזת במיוחד.
אורף הושפע מלודית ממודלים של שלהי הרנסאנס וראשית הבארוק, כמו ויליאם בירד וקלאודיו מונטוורדי.
טעות נפוצה היא לחשוב שאורף ביסס את המלודיות של כרמינה בוראנה על מלודיות נומטיות; שום מלודיות מסומנות כאלה לא נמצאו בקודקס בוראנה.
התזמור המבריק והססגוני שלו מעיד על מתן כבוד לסטרווינסקי.
עבור אורף, כמו עבור סטרווינסקי, ריתמוס הוא לא פעם היסוד המוזיקלי הראשון במעלה.
אורף פיתח תפיסה דרמטית בשם "תיאטרום מונדי", שראתה מוזיקה, תנועה ודיבור כבלתי נפרדים.
באבקוק כותב, כי "הנוסחה האמנותית של אורף הגבילה את המוזיקה בכך, שכל רגע מוזיקלי נתבע להתחבר עם פעילות על הבמה.
בנקודה זו הביצועים המודרניים של כרמינה בוראנה אינם עולים בקנה אחד עם כוונותיו של אורף".
אף כי כרמינה בוראנה נועדה להיות יצירה בימתית, הכוללת מחול, כוריאוגרפיה, עיצוב חזותי ושאר פעילות בימתית, הרי כיום מבצעים את היצירה על פי רוב באולמות קונצרטים, כקנטטה.
לכלל זה יש מדי פעם אי-אילו חריגים.
אחד הביצועים הרבים בישראל היה במערת הפעמון בבית גוברין, עם מקהלה בליווי פסנתר בלבד, עקב ממדיו המוגבלים של המקום, אך תוך ניצול מלוא איכותו האקוסטית.
כרמינה בוראנה עלתה לראשונה על הבימה בפרנקפורט, ב-8 ביוני 1937 (בניצוח ברטיל וצלסברגר, עם מקהלת קסיליין, בימוי אוטו ולטרלין ועיצוב תפאורות ותלבושות לודוויג זיוורט).
זמן קצר אחרי ההצלחה הגדולה של הופעת הבכורה, כתב אורף את המכתב הבא למו"ל שלו:
"התואיל בבקשה להיפטר מכל מה שכתבתי עד כה והתפרסם אצלך, לרוע המזל?
בכרמינה בוראנה מתחיל קובץ יצירותיי!"
הופעות אחדות התקיימו במקומות אחרים בגרמניה, ואף כי הביורוקרטיה הנאצית גילתה בתחילה עצבנות לנוכח הנימה הארוטית של כמה מן השירים וההשפעות הרוסיות, היצירה צברה פופולריות במהירות רבה, עד היותה ליצירה המוזיקלית המפורסמת ביותר שנכתבה בגרמניה הנאצית.
תולדותיה של כרמינה בוראנה שנויות אפוא במחלוקת בגלל התקופה והמיקום שבהם נוצרה, שלא לדבר על העמדה הפוליטית המפוקפקת משהו של יוצרה: המשטר הנאצי אימץ אותה אל חיקו כתהילה ושבח לתרבות ה"ארית" הקדומה.
אבל גם אחרי מלחמת העולם השנייה המשיכה הפופולריות של היצירה לעלות, ועד שנות ה-60 כבר כבשה כרמינה בוראנה מקום של כבוד ברפרטואר הקלאסי הבינלאומי ובוצעה לראשונה בישראל בשנת 1966. אותה עת ספגה הצגת האופרה ביקורת בישראל, על רקע פעילותו האמנותית של מלחינה תחת המשטר הנאצי.
בארצות הברית, כרמינה בוראנה מייצגת את אחת ההשקעות המעטות הבטוחות מבחינת הקהל בין יצירות המאה ה-20. ברוב העולם, אורף מוכר כיום למעשה רק בזכות יצירתו כרמינה בוראנה.
כרמית גלעדי-פולארד (נולדה ב-1956) היא מאיירת, גרפיקאית ומורה לאומנות.
זוכת פרס נחום גוטמן לאיור.
בוגרת מכללת ויצו קנדה, חיפה, במגמת עיצוב גרפי (1984).
במשך כ-11 שנים לימדה אומנות בחטיבת הביניים בכפר קמא.
במקביל - הדריכה ילדים במרכז "מילוא" להעשרה באומנות בעפולה והעבירה קורס לאיור במכללת "תלתן" בחיפה.
איירה למעלה מ-30 ספרי ילדים ונוער, זכתה בפרס גוטמן לאיור (1986).
הציגה בביאנלה לאיור בברצלונה (1996) ובתערוכות קבוצתיות רבות בארץ וברחבי העולם.
חברה באגודת המאיירים הישראלית, מלמדת אמנות לצד עבודתה באיור, מדריכה בסדנאות יצירה, עוסקת בפיתוח דרכי חשיבה ויצירה בתחומי האמנות הפלסטית לילדים.
קיבלה את "פרס נחום גוטמן לאיור ספרי ילדים" עבור ספרה "פרפר" - עיריית תל אביב, קרן גוטמן.
גלעדי-פולארד נשואה ואם לשלוש בנות.
"פרפר" (כתבה מיריק שניר, הוצאת הקיבוץ המאוחד)
"פרה פרפרה" (כתבה מיריק שניר, הוצאת הקיבוץ המאוחד)
"כתונת פסים" (כתבו כרמית גלעדי-פולארד ומיריק שניר, הוצאת הקיבוץ המאוחד)
"הינשוף שראה הפוך" (כתב יוסי גודארד, הוצאת הקיבוץ המאוחד)
"סבתא לאה" (כתבה מיריק שניר, הוצאת הקיבוץ המאוחד)
"סלט טוב טרי" (כתבה מיריק שניר, הוצאת הקיבוץ המאוחד)
"לילה דוב" (כתבה מיריק שניר, הוצאת הקיבוץ המאוחד)
"יש ים בירושלים" (כתבה מיריק שניר, הוצאת הקיבוץ המאוחד)
"מה יש בעולם?" (כתבה מיריק שניר, הוצאת הקיבוץ המאוחד)
"שנינו נתנהג יפה" (כתבה אורלי קסטל-בלום, הוצאת כתר)
"אדמה כחולה, שמש סגולה" (כתבה מיכל הירש נוי, הוצאת תמוז)
"חנה רוצה מרציפנה" (כתבה קדיה מולודובסקי, הוצאת הקיבוץ המאוחד)
"ספר גדול עם שירים קטנים (כתבה מיריק שניר הוצאת הקיבוץ המאוחד)
"מעשה באפס" (כתב יוסי גודארד, הוצאת הקיבוץ המאוחד)
"אחות קטנה והיא שונה" -1998 (כתבה דפנה פונדק-מן)
הכדור שהלך לטייל כתב ארנון רביב (ספרית פועלים)
"המפלצת שלי ואני" מאת אלה הרלב (הוצ' הקבוץ המאוחד)
"אמאל'ה" (כתבה נרי אלומה, הוצ' הקיבוץ המאוחד)
"ספר גדול עם שירים קטנים" - מיריק שניר (הקיבוץ המאוחד)
"חברות שכזאת" עליזה סטרוד (הוצ' דני ספרים)
"החבר שלי, החברה שלי" הקיבוץ המאוחד (אסופת סיפורים)
"אולי רק אני מבין אותי ויש לי זמן אלי" מירה מינצר יערי (הקיבוץ המאוחד)
" האלוף שלנו תם" (יהודית כפרי) הוצ' ספרית פועלים
"גליה של גדליה" (ליאורה שמשון) הוצ' הקיבוץ המאוחד
"הדגדוג שהלך לאיבוד" (אורן ציבלין) הוצ' ציבלין
"דפק לי בדלת פילון" (כרמית גלעדי פולארד) הוצ' הקיבוץ המאוחד
"דפק לי בדלת פילון" (2013) - ספר ילדים (הוצאת הקיבוץ המאוחד).
1996 – ביאנלה לאיור בברצלונה, ספרד
2000 - מספר עבודות בסיאול, דרום קוריאה
2003 - תערוכת יחיד במכללת אורנים
תערוכות קבוצתיות רבות במסגרת ארגון "אגודת המאיירים": במוזיאון נחום גוטמן ביפו, בבית אריאלה ת"א, ב"בית האומנים" בירושלים, בבית "יד לבנים" רעננה, בגבעת חביבה ועוד.
כרמית גיא (נולדה ב-13 בדצמבר 1949) היא עורכת ושדרנית רדיו וטלוויזיה, עיתונאית, סופרת ומתרגמת ישראלית.
נולדה בגבעת חיים להורים ניצולי שואה יוצאי הונגריה.
חודשים אחדים אחרי לידתה עברה המשפחה לקיבוץ יד חנה ("הקיבוץ הקומוניסטי היחיד בעולם"), שהוריה נמנו עם מייסדיו.
גדלה והתחנכה ביד חנה עד 1965, ואז עברה לבת ים, שם סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון העירוני במגמה מזרחנית.
היא התגייסה לצה"ל ושירתה כפקידה בחיל התותחנים.
לאחר סיום שירותה, בשנת 1969, התקבלה לעבודה ברשות השידור.
במקביל למדה תולדות האמנות ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים.
במשך שלושים וחמש שנים (1969–2004) עבדה גיא ברשות השידור.
היא החלה את דרכה כקריינית ב"קול ישראל", ובהמשך החלה לעבוד במקביל גם ב"ערוץ הראשון" שנקרא בשנים ההן "הטלוויזיה הישראלית", והיה ערוץ הטלוויזיה היחיד בישראל.
גיא התחילה כמגישת רצף ואחר כך שימשה גם כקריינית במהדורת החדשות "מבט".
כמו כן הגישה תוכניות תרבות כגון "מצב הרוח" (עם קובי מידן).
גיא המשיכה בעבודתה ב"קול ישראל", שם שימשה כקריינית ואחר כך גם כמגישה של יומני חדשות ותוכניות אקטואליה ובהן "הכל דיבורים" ברשת ב' (בחלק מהזמן ביחד עם חיים זיסוביץ').
בשנות ה-80 התחילה לערוך חדשות והייתה רכזת בחדר החדשות (במקביל לעבודת ההגשה).
בסוף שנת 2004, על רקע קשייה הכלכליים של רשות השידור והאווירה שנוצרה ברשות בימי כהונתו של יוסף בראל כמנכ"ל הרשות, פרשה גיא מרשות השידור ויצאה לפנסיה מוקדמת (יחד עם קבוצה גדולה של מגישים ועורכים ובהם: חיים זיסוביץ', נילי אמיר, חנן נוה, צבי ישראלי, אריה שור ואסנת לנדר).
משנת 1996 נמנית גיא עם חברי מערכת כתב העת "העין השביעית" (ביחד עם עוזי בנזימן (העורך), נחום ברנע ורפי מן).
"העין השביעית" הוא דו-ירחון שמוציא המכון הישראלי לדמוקרטיה המתמקד בתקשורת ההמונים בישראל.
במהלך השנים פרסמה בו גיא עשרות מאמרים.
כמו כן, היא מופקדת על ניהולו של פורום "העין השביעית", אשר אמור להוות - לראשונה במסגרת כתב העת - במה פתוחה לציבור לשמוע ולהשמיע את דעותיו ביחס לנושאים של ביקורת התקשורת ודמותה המקצועית.
משנת 2005 מנהלת גיא את "פורום השולחן העגול על-שם ג'ורג' שולץ", במסגרת המכון הישראלי לדמוקרטיה.
בפורום נדונים נושאים אקטואליים שיכולה להיות להם השפעה על יציבותה של הדמוקרטיה הישראלית ואיכותה.
מסע ליד חנה (עם עובד, 1992), הוא ספר אוטוביוגרפי המתאר את הרקע וההשלכות שהיו לפילוג בקיבוץ יד חנה בראשית שנות ה-50.
המלכה נסעה באוטובוס – רובינא ו"הבימה" (עם עובד, 1995), המתאר את פרשת חייה של חנה רובינא ("הגברת הראשונה של התיאטרון הישראלי").
בר לב, ביוגרפיה (עם עובד 1998), על חייו של חיים בר-לב, שהיה הרמטכ"ל השמיני של צה"ל ואחר כך חבר הכנסת, שר בממשלות ישראל ושגריר ישראל ברוסיה.
דב לאוטמן: לא מרים ידיים, כנרת זמורה-ביתן דביר, תשע"א 2011.
חלום ושבר – סיפורם של הקומוניסטים העבריים 1949-1943, הוצאת כתר, 2019.
בסוף שנות ה-70 החלה גיא לתרגם ספרים מאנגלית לעברית, ומאז תרגמה עשרות ספרים ובהם:
ספרי עיון, בין היתר מפרי עטם של ארווין יאלום (חמישה ספרים), ברברה טוכמן, איאן קרשו, פאולו פריירה, אנטוני ביוור, בן מקנטייר, אריק הובסבאום ומארק מאזוור.
ביוגרפיות, ובהן ביוגרפיות של לאונרדו דה וינצ'י, צ'רצ'יל, לו אנדריאס סלומה וישעיה ברלין.
סיפורת, ובכלל זה יצירות של דוריס לסינג, רוברט לואיס סטיבנסון, ארצ'יבלד ג'וזף קרונין, מייקל קנינגהם, ג'ק לונדון, פול סקוט וג'ון לה קארה.
כמו כן עסקה בעריכת ספרים:
יצחק נבון, באמונתו יחיה: לקט דברים על דוד בן-גוריון, (עריכה: כרמית גיא, עיצוב החוברת והעטיפה: רותי בית אור), הוצאת קריית שדה בוקר, המכון למורשת בן-גוריון, 1978.
מרצה בקורסים של "אסכולות" (בית הספר ללימודים רב-תחומיים ולתרבות הדעת של האוניברסיטה הפתוחה): קורס "מעצבי תרבות" וקורס "נשים על נשים".
כמו כן הנחתה סדנאות של כתיבת זיכרונות.
מנחה, מרצה ומראיינת בכנסים ובימי עיון בנושאי תקשורת, ספרות וחברה.
כַּרְמֶל הוא אתר מקראי בדרום הר חברון הנמצא בתחום הכפר הפלסטיני אל כרמל.
משמעות השם כרמל היא סוג של גרעיני דגן.
כרמל המקראית הייתה בשטח נחלת שבט יהודה.
היא מוזכרת במקרא בסיפור נבל הכרמלי, בעת שדוד ברח מפני שאול אל מדבר הרי חברון.
האונומסטיקון - רשימת השמות - של אוסביוס מקיסריה שנכתב במאה ה-4 מסכם את תולדות המקום כך:
כרמל () שם התגורר נבל.
עד היום יש כפר נקרא בשם כרמלה, הנקרא (בכתוב) כרמל, מהמיל העשירי מחברון למזרח, שם יושב משמר צבא.
כפר גדול מאוד (נקרא) כרמל בדרומא (שם חבל הארץ), אצל חברון דרומא.
...סמוך לה נמצא כרמלה - הנקרא (בכתוב) הכרמל.
כך נקרא עד היום כפר של יהודים.
בעת חלוקת ארץ ישראל לשבטי ישראל כרמל הייתה לנחלת שבט יהודה, ככתוב בספר יהושע: .
בכרמל ישבו בני משפחת כלב בן יפונה.
על נבל הכרמלי נאמר כי היה כליבי, כלומר מוצאו ממשפחת כלב ().
כרמל נזכרת גם בסיפור המלחמה של שאול בעמלק: לאחר הניצחון במלחמה עם עמלק, שאול מקים 'יד', מצבת ניצחון, בכרמל: .
כשנמלט דוד משאול המלך הגיע לכרמל.
הוא והאנשים אשר עמו שהו עם רועי הצאן של נבל הכרמלי.
וכך כתוב בספר שמואל א':