tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדומה לקרוביו היה שנחרבי במראהו, והיה בעל ניבים ארוכים ששימשו לדקירת טרף.
מבנה הגולגולת היה מוארך יותר מאשר לחתול אמיתי והיה בעל שיני לחיים מעוגלות, ללא רכסים.
מבנה גופו וגודל הנחיריים שלו התאים לתנועה מהירה וכנראה היה בעל רגליים דקות וארוכות ששימשו לריצה מהירה אחרי טרף, כמו אצל הברדלס, שגם לו התאמות מתכנסות דומות המתאימות לריצה, כמו אזור נחיריים גדול וחלל גולגולת קטן יותר.
הטורף ניזון מיונקים קטנים שרעו בערבות או ביערות של אמריקה הצפונית, אותם כנראה הרג עם ניביו הארוכות.
דינא קעוואר היא דיפלומטית ירדנית.
מאז יוני 2016 משמשת כשגרירת ירדן בארצות הברית.
קעוואר בעלת תואר ראשון ביחסים בינלאומיים ממכללת מילס (1983) תואר שני ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת קולומביה (1985) שניהם בארצות הברית.
היא למדה במרכז ליחסים בינלאומיים של אוניברסיטת הרווארד בין השנים 1986 ל-1987.
בין השנים 1985 ל-1990, מונתה קעוואר לראש משרדו של הנסיך חסן בן טלאל בעמאן, ירדן.
בשנת 1991 הגיעה לצרפת כראש משרדו של הנסיך אל חסן בפריז, במטרה להקים רשת במגזר הכלכלי, הפוליטי והתקשורתי.
משנת 2000 היא הייתה אחראית על משרדו הפרטי של מלך ירדן עבדאללה השני בצרפת.
בשנת 2001 מונתה לשגרירת ירדן בצרפת.
היא שימשה כשגרירת ירדן בצרפת בין השנים 2001–2013, עם הסמכה במקביל לארגון החינוך, המדע והתרבות של האו"ם (UNESCO) ושל הכס הקדוש מ-2002. היא גם כיהנה במקביל גם כשגרירת ירדן בפורטוגל מ-2005 עד 2013.
קעוואר מונתה לנציגה הקבוע של ירדן באו"ם באוגוסט 2014, במקום הנסיך זייד בן ראעד שהפך לנציב העליון של משרד האו"ם לזכויות אדם.
היא הובילה את המשלחת הירדנית במהלך חברותה הלא קבועה של ירדן במועצת הביטחון של האו"ם בין 2014 ל-2015, והפכה לאישה הערבייה הראשונה ולנוצרית הערבייה הראשונה שעמדה אי פעם בראש המועצה.
בפברואר 2016 היא מונתה על ידי נשיא האספה הכללית כמנחה שותפה לפגישה באספה הכללית בנושא התנועה הגדולה של פליטים ומהגרים שהתקיימה בספטמבר 2016.
מאז 27 ביוני 2016 - משמשת שגרירת ירדן בארצות הברית.
קעוואר נשואה לצרפתי וינסנט קורטס.
היא דוברת ערבית, צרפתית ואנגלית.
דינאמיזם של שחקן כדורגל הוא ציור מאת האמן האיטלקי אומברטו בוצ'וני, שנוצר בשנת 1913. היצירה נמנית עם זרם הפוטוריזם, תנועה אמנותית ששאפה לבטא את קצב החיים המודרניים באמצעות דימויים של תנועה, אנרגיה ומהירות.
בציור זה מתאר בוצ'וני שחקן כדורגל המתמוסס לכדי מערבולת של צורות מופשטות, צבעים חזקים ומשיכות מכחול מקוטעות, באופן הממחיש את פירוק הגוף האנושי לאור ותנועה.
היצירה שייכת לאוסף המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, ונחשבת לאחת הדוגמאות המרכזיות ליישום עקרונות המניפסט הפוטוריסטי בציור.
הציור "דינאמיזם של שחקן כדורגל" מציג דמות אנושית הנבלעת בסביבה רוטטת, צבעונית ומתפרקת, באופן המעביר תחושת תנועה מתמדת.
במרכז הקומפוזיציה מופיעה שוק רגל מוצקה וברורה – הרגל השמאלית של שחקן הכדורגל – אך יתר חלקי הגוף כמעט ואינם ניתנים לזיהוי, כשהם מפורקים לקווים, זוויות והבזקי אור בצבעים עזים.
הדמות מתמזגת בקרני אור ומקצב מכחולי שבר, היוצרים תחושת רטט ופלישה הדדית בין הגוף לחלל שסביבו.
הרקע והדמות נטמעים זה בזה, כך שהציור כולו הופך למערך מופשט של צורות דינאמיות ואנרגטיות.
בצידו הימני התחתון של הבד ניתן להבחין ביציאת הרגל בתוך אלומת אור צהובה, ואילו החלק העליון בנוי מקרני צבע המקרינות תנועה ורושם של הבזק, כמעין הבהוב רגעי שנתפס בעין אך לא מתגבש לדימוי יציב.
הציור "דינאמיזם של שחקן כדורגל" נוצר בשנת 1913 על ידי אומברטו בוצ'וני, מהאמנים המרכזיים של זרם הפוטוריזם באיטליה.
הפוטוריסטים שאפו לשבור עם המסורת האקדמית וליצור אמנות המתאימה לעידן המודרני, שהתאפיין במהירות, טכנולוגיה, תנועה ועירוניות.
דימויים של ספורטאים, מכונות, רכבות ואורות חשמליים שימשו אותם כאמצעים לביטוי עולמם החדש.
ביצירה זו, בוצ'וני מיישם את העקרונות שפורסמו ב"מניפסט הטכני של הציור הפוטוריסטי" (1910), שם כתב: "כדי לצייר דמות אנושית אין לצייר אותה, אלא את כל האטמוספירה הסובבת אותה...
התנועה והאור מבטלים את החומריות של הגופים".
הוא שילב השפעות של ציור קוביסטי, צילום רצף ותיאוריות אופטיות כדי ליצור דימוי המערער את מושג הגוף היציב, ומציג את האדם כחלק ממערך משתנה של תנועה ואנרגיה.
היצירה מבטאת את עקרונות היסוד של הציור הפוטוריסטי, כפי שנוסחו במניפסט הטכני של התנועה משנת 1910. בוצ'וני לא ביקש לצייר את שחקן הכדורגל כגוף פיזי שלם, אלא להמחיש את האנרגיה, התנועה והאור הסובבים אותו.
בהתאם לאמירתו, "כדי לצייר דמות אנושית, אין לצייר אותה עצמה, אלא את כל האטמוספירה הסובבת אותה...
תנועה ואור מבטלים את חומריותם של הגופים", הדמות מתמוססת לאטמוספירה מהבהבת, פרט לשוק מפוסלת אחת הנראית במרכז התמונה.
באמצעות מכחול נקודתי, צבעים עזים וחלוקה לרצועות קרניות, הציור יוצר תחושת קצב, תנופה ופירוק צורה.
הגוף מתפצל לצורות מופשטות, חלקן אטומות וחלקן שקופות, המשכפלות את תנועת הרגליים והזרועות ויוצרות תחושת רטט מתמשך.
בוצ'יוני מבטל את גבולות הגוף המסורתי, ובמקומו מציע ייצוג חדש של דמות האדם כחלק אינטגרלי מהמרחב והזמן.
דמות שחקן הכדורגל משמשת לא רק לתיאור הספורטאי עצמו, אלא כמטפורה לפעולתו של האמן המודרני – נמרץ, דינמי, מלא עוצמה ותשוקה לחדשנות, בשאיפה לפרוץ את מגבלות הראייה המסורתית ולהציג עולם הנתפס דרך תנועה רציפה ואנרגיה מוחשית.
היצירה "דינאמיזם של שחקן כדורגל" מאת אומברטו בוצ'וני קשורה ביצירות אחרות של תנועת הפוטוריזם, כמו גם בהשפעות מן הקוביזם והצילום הרציף.
בוצ'וני אימץ את עקרונות הפירוק וההרכבה הקומפוזיטיים מן הקוביזם, אך נבדל ממנו בשאיפתו לייצג לא את הגוף בלבד אלא את האנרגיה והמהירות הסובבים אותו.
לשם כך, שילב בין צורות אטומות לשקופות ובין קווים צבעוניים חדים, באופן הממחיש תנועה מתמשכת.
אמצעים אלה מצביעים על השפעת צילומיו הרציפים של אדוארד מויברידג', אשר תיעדו תנועה של גוף בשלבים עוקבים.
בדומה ליצירתו של ג'אקומו באלה דינאמיזם של כלבלב ברצועה, גם כאן חוזרים איברים וחלקי גוף באופנים מקוטעים, על מנת לשקף תנועה רציפה.
כך נוצר ייצוג חזותי של הדינמיקה כערך אסתטי חדש, במקום הצגה מסורתית של גוף מוצק ונייח.
דִינָה היא בת יעקב ולאה שנולדה לאחר ששת בני לאה.
לאחר תיאור הולדת זבולון, בנה השישי של לאה, נאמר: .
בתיאורי הלידות הקודמות נאמר , ואילו בהולדת דינה לא נאמר "ותהר".
בעקבות כך טען האבן עזרא שדינה הייתה תאומה של זבולון.
לפי ספר היובלים, דינה נולדה בז' בתשרי.
בניגוד ליתר בניו של יעקב, ששמם נומק במקרא, שמה של דינה לא נומק.
במדרש נדרש שמה על שם "דין", שלאה בהריונה דנה דין בעצמה שתיוולד לה דווקא בת ולא בן.
המקרא מתאר את מעשה האונס מיד לאחר ציון יציאתה של דינה "לראות בבנות הארץ".
חכמים מפרשים את יציאתה של דינה כחוסר צניעות.
רש"י מפרש: בפרקי דרבי אליעזר מופיע מדרש על פסוק מספר עמוס המתאר כיצד פיתה שכם בן חמור את דינה לצאת כדי שיוכל לשכב איתה:
על פי מסורת אחרת, יעקב נענש על שלא השיא אותה לעשו אחיו, וזאת על סמך הפסוקים שמראים כי דינה לא הייתה נוכחת במפגש בין יעקב לעשו:
רק אחד מארבעת הפסוקים המתארים את המפגש בין שכם לדינה עוסק באונס עצמו, ובו שלושה פעלים רצופים של אינוס: .
הפרשנים ניסו להסביר את ההבדל בין פעלים אלה כתיאור המעשים השונים שביצע שכם בדינה.
רש"י מפרש: - כדרכה, - שלא כדרכה.
אבן עזרא חולק על רש"י ומפרש: - כדרכה, בעבור היותה בתולה.
כששמע יעקב על המקרה, שתק.
תגובתם המיידית של בניו הייתה שונה: .
לדעת יהודה קיל, אלו דברי משה, שנקט בשם ישראל בהתייחסו לבית יעקב, כי יעקב עצמו השתמש בו בפרשה הקודמת: "אל אלהי ישראל", לאחר שהוא עצמו נקרא ישראל בפי המלאך.
לדעת יאיר זקוביץ ואחרים, באותו זמן עם ישראל טרם נוצר, ולכן תיאור זה הוא אנכרוניסטי.
שכם בן חמור ואביו פנו אל בני יעקב ובקשו את דינה לאישה לשכם, תוך שהם מבטיחים גמול על ההיענות לבקשתם:
הרמב"ן מעלה שתי שאלות ביחס להתנהגותו של יעקב בפסוקים אלו.
ראשית, כיצד ייתכן שכעס על התנהלותם של בניו מול שכם אם דברים אלו התקיימו בנוכחותו ובידיעתו, ושנית, כיצד עולה על הדעת שחשב להשיא את בתו לכנעני שטימא אותה.
על כך הוא עונה כי
בני יעקב הערימו על שכם, על אביו ועל אנשי העיר והחלישו אותם על ידי כך שגרמו להם למול את עצמם.
ביום השלישי בהיותם כואבים טבחו בהם שמעון ולוי, בזזו את העיר ולקחו את דינה אחותם.
בחקר המקרא יש שמשערים שסיפור המלחמה של שמעון ולוי בשכם ובאנשי עירו משקף מסורת היסטורית קדומה ולפיה ראשית כיבוש הארץ החלה כבר בתקופת האבות ושמקצת משבטי ישראל נאחז בארץ כבר בתקופה קדומה זו.
תגובתו של יעקב למעשה בניו הייתה בזעם שמתמקד בהשפעה השלילית על יחסיהם עם כל אנשי הארץ: .
הצדקתם של שמעון ולוי בתגובה לטענתו זו של אביהם:
מהתיאור בספר בראשית למד המדרש שלא בקלות נפרדה דינה משכם:
הרמב"ן מציג שאלה נוספת: "ורבים ישאלו, ואיך עשו בני יעקב הצדיקים המעשה הזה לשפוך דם נקי?", שהרי רק שכם חטא, אך אנשי עירו לא חטאו.
הרמב"ן חולק על תשובתו של הרמב"ם, הן בשל זאת שלדעתו אין בני נח נהרגים על מצוות עשה, וכן משום שאין לשפוט את תושבי שכם שלא שפטו את מלכם.
בעקבותיו מציין מרדכי ברויאר: "ודאי היה על אנשי שכם לדון והעניש, למחות ולגנות ולהוקיע, אולם אין אדם חייב מיתה אלא כאשר עשה מעשה פשע, ולא כאשר נמנע מלקיים את חובתו".
הרמב"ן מפרש שאנשי שכם היו רשעים, רק שלא היה משפטם מסור לבני יעקב, ובהזדמנות זו הרגום.
יעקב זכר את מעשיהם של שמעון ולוי לפני מותו וכשבירך את בניו לא הסתיר את כעסו עליהם ואמר: בכעסו העז של יעקב על שמעון ולוי מוצא הרב מרדכי ברויאר מסר לדורות:
שאלות רבות עולות בנוגע להיות דינה דמות פסיבית בסיפור ובעיקר לשתיקתה במהלכו - היא אינה מדברת ולא פועלת במהלך העלילה כלל.
פעולתה היחידה היא היציאה מהאוהל "לראות בבנות הארץ".
על פי עירית הישראלי, הסיבה לשתיקת דינה נובעת מהעובדה שדינה לא נמצאת בשתי הזירות המרכזיות למשא ומתן המתנהל עליה - לא מצד משפחת חמור אביו שכם, ולא מטעם יעקב ובניו.
במאמר, היא מצטטת את הרמב"ן שמסביר מדוע היה שכם צריך לבקש מיעקב לשאת את דינה, אף על פי שהיא כבר בביתו: "וטעם הפיוס הזה כדי שיתנו אותה לו לאישה מרצון כי הנערה לא הייתה מתרצה אליו וצועקת ובוכה תמיד.
וזה טעם וידבר אל לב הנערה" - כלומר ה"שתיקה" של דינה מציינת אי הסכמה ואף זעקה על מה שנעשה בה.
בפועל היא לא עושה כלום, אך שתיקתה מסתירה זעקה המופנית כלפי עצמה.
כן טוענת הישראלי, כי שמה של דינה מוזכר רק פעם אחת בתחילת הפרק, ובשאר הפרק היא מכונה בכינויים כמו:"ילדה", נערה", "בת" וכו'.
מטרת כינויים אלו להראות את הקשר בינה לבין יתר הדמויות בסיפור.
יעקב מתייחס לדינה כבתו, רק פעם אחת בפרק, בעת שהוא שומע על מקרה האונס.
לעומתו, בניו מזכירים את קרבתם לדינה שוב ושוב, קוראים לה "אחותנו", ואפילו "בתנו".
בני יעקב מגוננים על דינה, ממלאים את תפקידו של יעקב ומנסים לשמור על שם המשפחה.
טענה נוספת שלה היא שהעובדה ששכם קורא לדינה "נערה", מצביעה על אהבתו אליה, וכי ניתן לומר שהוא עובר תהליך, תחילה מבצע בה מעשה אלים (אנס אותה ועינה אותה), ובסוף אוהב אותה (וזאת בניגוד למשל למעשה אמנון ותמר)
דינה נמנית עם יורדי מצרים, אך למעט אזכור זה אין היא נזכרת שוב במקרא.
מסורות מדרשיות שונות מספרות מה עלה בגורלה לאחר האונס:
על פי מדרש בראשית רבה נישאה דינה לשמעון אחיה וילדה לו את שאול בן הכנענית.
במקורות חז"ל נאמר כי הייתה אשתו היחידה של איוב (בבלי, בבא בתרא טו ע"ב).
גם על פי הספר החיצוני "קדמוניות המקרא" (פרק ח), דינה הייתה אשתו היחידה של איוב, בעוד שלפי המדרש דברי איוב (א, ה), היא הייתה אשתו השנייה, אם בניו ובנותיו שנולדו לו בתום ייסוריו.
לפי מסורת אגדית אחרת, דינה הרתה לשכם, ונולדה ממנה אסנת.
אסנת נתגלגלה למצרים ואומצה בידי אשת פוטיפר ולבסוף נישאה ליוסף.
מסורת יהודית שתועדה לראשונה במאה ה-12, קובעת את מקום קבורתה בארבל.
גיבורת הסיפור הקצר "עגונות" מאת הסופר ש"י עגנון נקראת דינה, כדי לסמל את הארוטיקה בקשר לדמות.
גם הדמות הראשית בסיפור "הרופא וגרושתו" נקראת דינה.
חוקרת הספרות ניצה בן-דב מוצאת שלל הקבלות בין סיפור דינה המקראי לסיפור דינה ב"הרופא וגרושתו".
המשורר שאול טשרניחובסקי פרסם בשנת 1936 שיר המקיים דיאלוג עם דברי יעקב בברכתו לשמעון ולוי, וכולו שבח והלל לשמעון וללוי.
הסופרת אניטה דיאמנט כתבה רומן בגוף ראשון, הבנוי סביב דמותה של דינה בת לאה, בשם "האוהל האדום".
רומן זה משתייך לזרם ה"היא-סטוריה" בספרות הפמיניסטית.
דינה דְזָ'טֶלוֹבְסקי (1 בדצמבר 1901 – 9 באפריל 2002) הייתה אשת חינוך יהודייה-פולנייה, ולאחר עלייתה לישראל הפכה לסופרת ילדים ומפעילת תיאטרון בובות.
היא למדה בבית ספר תיכון בעיר הולדתה, ולאחר מכן המשיכה ללימודי ספרות פולנית באוניברסיטת ורשה.
עבדה במשך שנים כגננת וכמפקחת על גני ילדים וניהלה קורסים לגננות.
במלחמת העולם השנייה הסתתרה אצל ידידים פולנים, וארגנה והפעילה חוגי דרמה במועדון תלמידים.
בשנת 1953 הייתה למנהלת המחלקה להשתלמות גננות שליד משרד החינוך הפולני, ובמקביל עבדה בתיאטרון בובות.
ב-1957 עלתה לישראל (עליית גומולקה).
מכיוון שדז'טלובסקי לא שלטה היטב בעברית והייתה כבר מבוגרת יחסית, היא לא המשיכה בארץ בעבודתה הפדגוגית, אלא הפעילה תיאטרון בובות נייד בגני ילדים.
בעבודה זו היא עיצבה את הבובות ואת התפאורה, כתבה את הסיפורים והפעילה את הבובות.
הצגות אלה המחישו דילמות פשוטות האופייניות לחיי ילדים.
לאחר שההצגות עברו את מבחנם של מאות ילדים הן עובדו לספרים שכללו צילומים מההצגות.
סיפוריה של דז'טלובסקי, אשר אופיינו בפשטות ובעממיות, כבשו את לב הילדים, על אף שהייתה בהם גם מידה של דידקטיות.
דז'טלובסקי האריכה ימים והפעילה את התיאטרון גם בשנותיה האחרונות.
בשנת 1994 זכתה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער בישראל על ספרה "מעשה במעיל רקדן".
בנה, ריצ'רד נקר-דז'טלובסקי, נפטר בשנת 1973.
דני הקטן והשוטר ניסים (1964)
מעשה בעז רעה שהפכה טובה (1979)
עומר והמגפיים של תמי (1981)
למי בלון למי דובון (1985)
סיפור קצר על חמוריקו ואוצר (1996)
תיאטרון בובות בגני ילדים (1970) - הספר היחיד שאינו פונה לילדים.
לקראת יום הולדתה המאה יצא ספר מחווה, "יום הולדת לדינה" (2002), שכתבה מירה מאיר.
בספר זה באות כל הבובות שעיצבה לחדרה בבית האבות בתל אביב ומבקשות מדינה לספר את סיפור חייה.
דינה היימן (נולדה ב-4 בדצמבר 1961) היא עיתונאית פמיניסטית ישראלית.
בעלת תואר ראשון בגאוגרפיה, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה.
ותואר שני בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב בדגש על לימודי נשים.
את עבודת המאסטר אותה הגישה ב-1996, כתבה אודות המשא ומתן המתרחש בין יולדות לבין צוות מחלקת נשים.
ביקרה בסין עוד לפני שישראל כוננה יחסים דיפלומטיים עימה, זאת באמצעות דרכון ניו זילנדי (אביה יליד ניו זילנד), בה ביקרה ב-1985 בחברת אחיה אלי, דבר שהיה הבסיס לספרה.
במהלך מסע תרמילאי נפטר אחיה אלי ממחלת גבהים כשבוע לאחר שנפרד מדינה בעיר קאשגאר שבמערב סין.
המשפחה בישראל קיבלה הודעה על מותו, אולם היימן המשיכה לטייל בסין בלא ידיעה על כך.
באמצעות חובב רדיו מרעננה דוד בן בסט הצליחו לאתר את דינה כעשרים יום לאחר מותו של אחיה בעיר קונמינג שבסין, שם קיבלה את הידיעה.
לאחר מכן אושפזה בבית חולים סיני בשל צהבת קשה שכמעט גרמה למותה.
את חייה הצילה תרמילאית אמריקאית יהודיה בשם מנדי כץ אשר המשיכה לסעוד אותה במעבר בין בתי חולים שונים בסין, עד ליציאה מסין.
לאחר שובה לישראל כתבה את סיפור המסע בעיתון חדשות ומאוחר יותר בספר שיצא בהוצאת כנרת תחת הכותר צברים על דרך המשי.
דינה היימן מרצה על סין ועל מדינות מזרח אסיה, בהן היא גם עוסקת בהדרכת טיולים.
היא מרצה גם בנושאים הקשורים בנשים ואודות חברות מטריליניות.
היא מלמדת קורסים רב תחומיים במרכז להעשרת מחוננים בנתניה.
באמצעות הדרכון הניו זילנדי ביקרה בארצות נוספות אליהן הכניסה לישראל טרם הותרה כמו אינדונזיה, מלזיה וברוניי.
בשנת 2006 נסעה בשליחות העיתון מעריב ברכבת הגבוהה בעולם משאנגחאי לטיבט.
במסעותיה שהקיפו את רוב מדינות מזרח אסיה נסעה הן בעקבות אחיה אלי, והן בעקבות הנוסעת חוקרת אלכסנדרה דויד ניל, אשר חקרה את הבודהיזם הטיבטי.
בין הארצות בהן ביקרה במזרח אסיה: סין, הודו, נפאל, בהוטן, וייטנאם, קמבודיה, תאילנד, אינדונזיה, מלזיה, ברוניי, יפן, טיבט, סינגפור, סרי לנקה טייוואן.
מסעותיה ומחקריה כורכים בתוכם מבט על תפקידי נשים בחברות שונות, תוך הסתכלות חקרנית על ההיסטוריה ועל מנהגים מסורתיים אשר קושרים בין מעמדן של הנשים למבנים החברתיים בחברות אלו.
תערוכת צילומיה הוצגה לכבוד יום האישה הבינלאומי ה-8 במרץ 2007 בהיכל התרבות בנתניה תחת הכותרת: "איך הן עושות את זה?" והציגה תמונות של נשים ממזרח אסיה.
חברות בהן השיוך המשפחתי עובר דרך הנשים במשפחה.
בקרה בחברות מטרילניות כמון הנאיר בקראלה שבהודו, שם ראיינה את הנסיכה לבית טרוואנקור, המיננקבאו שבסומטרה באינדונזיה, הקאסי שבמגאלאייה בצפון מזרח הודו שם ראיינה את מלך הקאסי, בהוטן שם ראיינה חברים רבים במשפחת המלוכה כולל את האחות הצעירה של מלכות בהוטן.
חלק מהחומר פורסם וחלק נערך בימים אלו לספר.
כותבת טור קבוע במגזין סופשבוע של מעריב שנקרא "בינתיים סין".
כותבת גם בכתבי העת מסע אחר, חיים אחרים, GoTravel ומיסטר ג'י של גלובס.
גרושה מיי שאן אי תושב גווילין שבסין, אם לתאומות נועם וזוהר שגרות בנתניה ישראל.
צברים על דרך המשי: סיפור מסע בסין/ דינה היימן.
דינה גולן (27 בפברואר 1946 - 30 ביוני 2011) הייתה זמרת ושחקנית תיאטרון ומחזות זמר ישראלית.
נולדה בשם דינה מנחם בשכונת כרם התימנים בתל אביב, להורים שעלו מתימן.
בילדותה עברה משפחתה לגור בשכונת רמת אביב.
בתיכון למדה שרטוט ובצבא שירתה כגרפיקאית בחיל החימוש, אף על פי שרצתה לשרת בלהקה צבאית.
גולן התפרסמה לראשונה לאחר שנבחרה מתוך כמאה נשים לסולנית להקת "האחיות שמר", בתחילת 1966. את הלהקה ביים נסים אלוני ואת הכוריאוגרפיה יצרה נועה אשכול.
בין השאר היא שרה עם הלהקה את השיר "מנהג חדש" של חיים נחמן ביאליק, בהופעה בפסטיבל הזמר והפזמון באפריל 1966. אחר כך יצא תקליטון של הלהקה, שכלל את השירים "פרחי אולי", "זמר" ועוד, אך היא התפרקה כעבור מספר חודשים.
נוסף לכך היא הקליטה באותה שנה את השירים ללחניה של נורית הירש, "זמר שכזה" (שנכתב על ידי יעקב רוטבליט) ו"סנוניות" (שנכתב על ידי אהוד מנור).
לאחר פירוק הלהקה התחתנה עם חנוך גולן ושינתה את שמה לדינה גולן.
ב-1970 הופיעה בפסטיבל הזמר החסידי עם השיר "הנה מה טוב", אחר כך עברה עם משפחתה להתגורר באוסטרליה, שם הופיעה מדי פעם, כולל בטלוויזיה המקומית.
לאחר שבע שנות נישואין התגרשה וחזרה לישראל.
בשנת 1976 הופיעה בתיאטרון בימות במחזה "מסעות בנימין השלישי" מאת מנדלי מוכר ספרים, את שירי המחזמר כתבה נעמי שמר.
באותה הצגה ביצעה את השירים "המכתב" ו"שלג על עירי".
בסוף השנה השתתפה בפסטיבל הזמר המזרחי.
בשנים 1977–1980 השתתפה בתוכנית הרדיו "שוב יוצא הזמר", בה ביצעה גרסאות כיסוי לשירים כגון "הטנדר נוסע" ו"יש לי גן".
בשנת 1979 השתתפה במופע "ציוניוני הדרך" ב"צוותא", לכבוד יציאת קובץ השירים באותה השם.
בשנת 1980 השתתפה שוב בפסטיבל הזמר המזרחי.
בנוסף לכך היא השתתפה אותה שנה בתוכנית הרדיו "שירים יפים לשבת" לצד עוזי חיטמן, שזכתה בפרס.
בשנת 1982 השתתפה במופע שכתב דן אלמגור והלחין אלדד שרים על חיי העולים מתימן בישראל, "ילדי הכרך", לצד נסים גרמה, עדנה גורן ורחלי חיים שעלתה בבית ליסין.
בהצגה שר וסיפר כל אחד מהמשתתפים סיפור אישי משפחתי בנושא זה.
גולן שרה בהצגה על אימה את "מכתב של טירונית".
בקיץ 1982 יצא אלבום עם שירי המופע.
המופע עלה 250 פעמים במשך יותר משנה.
באותה שנה השתתפה גם בסרט "כביש ללא מוצא".
בשנת 1984 הצטרפה גולן להרכב שכלל את דני ליטני, הכל עובר חביבי, רחלי חיים, שולה חן ועוד.
ההרכב הופיע ברחבי העולם בהצגה "הללויה ברודוויי", אשר כללה שירים ממחזות זמר באנגלית בבימוי צדי צרפתי.
בשנת 1985 השתתפה בהרכב "כחול לבן בצבעים", לצד ששי קשת, חני נחמיאס, מאיר סויסה, אסנת וישינסקי ומיקי קם.
הלהקה הוציאה תקליט שדרים שכלל שלושה שירים.
בשנת 1987 השתתפה גולן במחזמר "עלובי החיים" של התיאטרון הקאמרי.
בקיץ 1989 היא השתתפה בהצגה "קזבלן" בתפקיד רוזה, לצד יהורם גאון, ושרה את השיר "יפו" בתקליט השדרים שיצא עבור ההצגה.
"קזבלן" עלה בהצלחה כמאה פעמים עד תחילת 1990, אך ההפקה לא החזירה את ההשקעה העצומה, סבלה מהפסדים, והופסקה.
בשנת 1992 התארחה גולן בחלק מפרקי הסדרה "בסוד העניינים", סדרת ההמשך ל"בלי סודות".
בנוסף שיחקה גולן במחזה "חשמלית ושמה תשוקה" שעלה בתיאטרון "בית ליסין".
בשנת 1995 גילמה גולן את אם המנזר בהצגה המצליחה "צלילי המוסיקה", לצד חני נחמיאס, וששי קשת.
הביצוע שלה לשיר "כל הר וגבע" מתוך ההצגה, זכה להצלחה ונכלל בפסקול של ההצגה, יחד עם ביצועיה לשירים "מריה" ו"הדברים שאותי משמחים".
בשנת 1997 הופיעה במחזמר "כנר על הגג" לצד חיים טופול.
בשנת 1999 שיחקה גולן בהצגה "סינדרלה" לצידם של אורנה ומשה דץ, שולה חן, ושלמה בר-שביט.
גולן השתתפה בשלוש פרסומות שביים יורם לוי וזכו להצלחה רבה.
הראשונה אף זכתה בפרס הפרסומת הטובה ביותר לבורגר ראנץ', כשהמשפט שנחקק הוא "רוצים?
כמו כן עשתה פרסומת נוספת לבורגראנץ' ותשדיר שירות לעידוד צריכת עופות הודו (שם גם הופיעה לצדה השחקנית רונית אלקבץ), שם התבלט קולה המיוחד והעמוק בביצועים ג'אזיים.
השתתפה גם בפרסומת ל"כיף כף" בבימויו של יגאל שילון.
ב-2000 שיחקה גולן בהצגה "אנני", במספר תפקידים שונים, וביצעה בה את השיר "אמריקה ארץ של זהב".
ב-2006 שיחקה גולן בהצגת הפרינג' "ארץ בושת".
ב-2010 הופיעה גולן במופע הצדעה לזמרת אופירה גלוסקא ושרה את שירה "שלג על עירי".
ב-29 באפריל 2011 נערך בצוותא מופע הצדעה לגולן ובו השתתפו מיטב חבריה האמנים, בהם מירי אלוני, שולה חן ואופירה גלוסקא.
ב-30 ביוני 2011 נפטרה גולן ממחלת הסרטן, היא הותירה אחריה שני ילדים ושלוש נכדות.
בתה נועה גולן-בראל, השתתפה בשנת 2012 בתוכנית The Voice ישראל.
"פסטיבל הזמר והפזמון" (1967) – ביצעה את "מנהג חדש" יחד עם האחיות שמר
"פסטיבל הזמר החסידי" (1969) – ביצעה את "הנה מה טוב" עם מקהלת לב-רן
מסעות בנימין השלישי (1976) – הצגה שכתבה נעמי שמר, גולן ביצעה את שיריה של שמר "המכתב" ו"פירות חמישה עשר" (שהתפרסם גם כ"שלג על עירי")
ילדי הכרך (1982) – תקליט שירי ההצגה – ביצעה את "מכתב של טירונית" והייתה סולנית מובילה בשאר שירי התקליט
כחול לבן בצבעים (1987) – תקליט שדרים יחד עם שאר הרכב הלהקה, בו הוקלטו שלושה שירים
צלילי המוסיקה (1995) – ביצעה את "כל הר וגבע" ו"הדברים שאותי משמחים" עם חני נחמיאס
הרקולס: פסקול הסרט בגרסה העברית (1997)- ביצעה את "פתח דבר", "זו כל האמת (חלק א')", "זו כל האמת (חלק ב')", "זו כל האמת (חלק ג')", "מאפס לנכס", "לא אודה באהבה" ו"כוכב נולד", יחד עם סיניה בועז, אורלי טרי, אתי קרי, שרונה נסטוביץ' ושמיניית ווקאל.
סינדרלה (1999) – ביצעה את "פיות או לא להיות"
דינה דורון (נולדה ב-13 במרץ 1930) היא שחקנית ישראלית ומנחת סדנאות למשחק ולמשחק מול מצלמה.
דורון נולדה בעפולה לעמנואל וצביה פסקין.
גדלה בשכונת בורוכוב ולמדה ב.
היא החלה את הקריירה האמנותית שלה על בימת תיאטרון הבימה, בתפקידי ילדות בהצגות: "אגדת הנהר", "חלום ליל קיץ", "ארבעת העקשים", "העיירה שלנו" ו"חתונת פיגארו".
בשנת 1952 השתתפה בסרט "קריה נאמנה", בבימויו של יוסף לייטס, הסרט הארוך הראשון בשפה האנגלית שצולם בישראל והופץ ברחבי העולם על ידי חברת RKO האמריקנית.
מיד לאחר מכן נסעה לניו יורק ללמוד משחק.
שם קיבלה מלגת לימודים לבית הספר הגבוה למשחק ה-Neighborhood playhouse, בנוסף, למדה בActor's studio אצל לי שטרסברג והשתלמה באולפן למשחק של סטלה אדלר ובאולפן למשחק של אוטה האגן.
את הכשרתה בתחום הריקוד רכשה באולפן למחול של מרתה גרהם.
מיד עם תום לימודיה, התקבלה לשחק את תפקיד אנה פרנק במחזה "יומנה של אנה פרנק" על בימת ברודוויי ושיחקה בתפקיד זה כשנה וחצי.
בעקבות משחקה בהצגה נבחרה לשחק בתיאטרון השייקספירי האמריקני בשתי הצגות: "מהומה רבה על לא דבר" (הירו) ו"הסוחר מוונציה" (ג'סיקה) לצידה של השחקנית קתרין הפבורן.
ב-1958, עם חזרתה לישראל, הופיעה בהצגה "הערב אימפרוביזציה" של תיאטרון הקאמרי בתפקיד מימי.
הביקורות היללו את דורון ואת התפקיד שגילמה.
בעקבות הצלחה זו, הוזמנה דורון על ידי תיאטרון הבימה להופיע בהצגה "העצים מתים זקופים".
לאחר מכן המשיכה להופיע ב"הבימה" במחזה "ג'יג'י" (ג'יג'י), ובמחזמר "אירמה לה דוס", בתפקיד הראשי כאירמה לצידו של אריק איינשטיין, שעלה בנובמבר 1962. על תפקידה זה זכתה בפרס כינור דוד עבור השחקנית הטובה ביותר של השנה.
דורון הופיעה על בימת התיאטרון הישראלי וגילמה תפקידים ראשיים ביניהם: נורה ב"בית הבובות", לינדה ב"מותו של סוכן" (ת.
באר-שבע); "המפקח בא", "מניין נשים", "שמונה נשים" (ת.
בית לסין), מגי ב"בעל שמושי מאוד" (ת.
בית ליסין בשיתוף "אלדד בימות ובדים"); הסתר ב"רק שלום וללכת" ("אלדד בימות ובדים"), "יחפים בפארק" (תיאטרון גיורא גודיק), "בודדה באפלה" (ת.
"השדרה"), ביאטריס ב"השפעת קרני הגמא על ציפורני החתול", גב' בייקר ב"פרפרים הם חופשיים" (תיאטרון הספרייה), שלושה תפקידים שונים במחזה "דו-קרב", ובמחזה "אדי קינג" מאת נסים אלוני.
בין השנים 1982–1985 הופיעה בהצגת היחיד "מיטה-מטבח-מיטה-מטבח" מאת דאריו פו, בבימויו של אילן אלדד, בעלה, שהוצגה למעלה מ-1,000 פעמים.
בשנת 2009 שיחקה במחזה "לעזוב את פולה" בתיאטרון גבעתיים.
בשנת 2011 שיחקה במחזה "סיפור אהבה בשלושה פרקים" בבימויו של אלון אופיר, במסגרת קבוצת תיאטרון תהל, ב-2012 "אסיר בלב העיר" (תיאטרון הקאמרי), וב-2013 ב"צלילי המוסיקה.
בשנת 2016 שיחקה דורון במחזמר "בילי אליוט" בתפקיד סבתו של בילי, לצד אבי קושניר, דפנה דקל ואושרי כהן.
למעלה מ-20 שנה מקיים האולפן למשחק של דינה דורון סדנאות למשחק ולמשחק מול מצלמה ושיעורים פרטיים המשלבים קואוצ'ינג לשחקנים.
בין תלמידיה ניתן למנות את רוני דלומי, גל גדות, אנחל בונני, קרן פלס, רונית יודקביץ' ושי גבסו.
בשנת 1961 שיחקה דורון לראשונה בתפקיד ראשי בסרט קולנוע, כאישה הבדואית בסרט "סיניה", בבימויו של אילן אלדד.
בשנת 1974 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "משה" (מיני סדרת טלוויזיה בריטית-איטלקית בתפקיד יוכבד) לצידו של ברט לנקסטר.
כמו כן בסדרה "אישה ושמה גולדה", בסרט הקולנוע "השגעון הגדול", "הירושה", "אלף נשיקות קטנות", "פרנהיים" (הטלוויזיה הישראלית), "אברהם ושרה" (שרה) לצידו של חיים טופול, "מילואים", "היה נהדר" (במסגרת הסדרה "ארץ מולדת"), ו"ציפורי חול".
דיבבה סרטים שונים, ביניהם "למעלה", "פוניו על הצוק ליד הים", "טרמפ לירח", "טינקרבל", "הלורקס", "מטוסים 2: לוחמי האש", "קוקו", "הדוב פדינגטון" (דודה לוסי), "פדינגטון 2", "הגרינץ'" ו"הכוכב של אנדרה וטאטי".
בין ההפקות בשנות ה-2000 בהן השתתפה דורון היו הסרטים "חתונה מאוחרת" (2001), "אסקימוסים בגליל" (2007), "לא בת 17" ו"אל תתעסקו עם הזוהן" (בתפקיד אימו של אדם סנדלר), וסדרות הטלוויזיה "אוכלת יושביה", "רמזור", "חשופים", "בנות בראון", "שבתות וחגים", "כוונות טובות", חברות (סדרת טלוויזיה)", "ישראל" ופרסומות שונות, ביניהן לחברת "סלקום" בתפקיד הגננת.
ב-2004 במסגרת פרויקט נמל קיסריה, הבא לקדם את התיירות הבינלאומית באזור, היא מגלמת את אמה של חנה סנש במיצג אור-קולי.
בשנת 2015 הופיעה לצידה של נטלי פורטמן בסרט "סיפור על אהבה וחושך", המבוסס על ספרו של עמוס עוז, ובסרטו של הבמאי אמיר וולף, "ציפורי חול" (בתפקיד "שרינקה").
בשנת 2019 שיחקה בסדרה "סברי מרנן" את אמו של מייק, קלייר.
בשנת 2020 שיחקה את תפקיד הסבתא במיני-סדרת הטלוויזיה "המורדת" בנטפליקס, בכיכובה של שירה האס, על צעירה חרדית שבורחת לברלין עקב השידוך שבחרו לה דודתה וסבתה.
בשנת 1964 נישאה דורון לבמאי הקולנוע והתיאטרון אילן אלדד, ולזוג שני ילדים, דן אלדד ורות אלדד-זיידנר.
1962 - פרס כינור דוד ("אירמה לה דוס", תיאטרון הבימה).
2014 - פרס אריק איינשטיין, לצד 21 יוצרים ותיקים ומוערכים שהטביעו את חותמם ותרמו להתפתחות התרבות הישראלית לדורותיה.
"דינה ברזילי" הוא שיר של להקת הנח"ל שנכתב על ידי הפזמונאי חיים חפר בשנת 1958 או 1959 והולחן על ידי סשה ארגוב.
השיר נכלל בתוכניתה של להקת הנח"ל "לא לצאת מהכלים" שהועלתה ב-1959, בה היו חברים בין היתר אריק איינשטיין, יהורם גאון ויוסי פרוסט.
השיר מתאר חיילת צה"ל בשם זה, ואת ילקוט השרות האישי של החיילת, כפי שהופיע ברישומי צה"ל.
השיר מתאר מספר חיילים אשר נשארו במחלקת הת"ש בשלישות, בזמן שמפקדם (סגן גד רפאלי) הלך לאכול, אשר חושקים בדינה ברזילי אף כי מעולם לא פגשו בה.
כל הפרטים שהם יודעים עליה ואשר יוצרים פנטזיה זו, מקורם בילקוט השרות.
השיר עוסק בפירוט פרטי החיילת כפי שהופיעו בילקוט שרות אישי זה:
וכך מהווה השיר שיר אהבה לדמות בדיונית המפותחת על פי הפרטים בילקוט השרות.
כך לדוגמה על בסיס העובדה שבילקוט השרות מצוין שדינה נולדה ב-20 באוגוסט 1940, משערים החיילים כי "היה זה יום קיץ בשל בוודאי, אשכולות בכרמים תאנים בבוסתן".
ועל בסיס העובדה כי דינה ברזילי עוסקת בשחייה, מפנטזים החיילים "הלוואי שהיינו שוחים על ידך צוחקים לגלים וצונחים על החול".
המספר האישי שנבחר היה מספר בן שש ספרות שטרם הוקצה לחייל או חיילת.
לימים, ב-1963, הוקצה המספר האישי לגבר בשם דרור רוטנברג, שכונה בפי חבריו בצבא דינה ברזילי עקב כך.
לימים צולם לווידאו קליפ של להקת הנח"ל, בו הם מחדשים את השיר).
כעבור שנים, במסגרת תוכנית הטלוויזיה "זה הסוד שלי", הגיעה אישה שהתברר שהסוד שלה הוא, שהיא דינה ברזילי הדמות האמיתית, וזה אכן היה ילקוט השרות שלה.
בשיר "בנות על שפת הנחל" של להקת הנח"ל מאמצע שנות ה-70 הם מספרים על רינה רפאלי, רמז לבתם המשותפת של דינה וסגן גד רפאלי.
חיים חפר כתב חלק ב' לשיר שפורסם בספר "תרנגולים על גשר הירקון", בשיר מתואר שדינה התחתנה עם נהג מחולון וגרה בשיכון רסקו בחולון.
השיר מסתיים בשכן חדש שבא לגור בבניין ממול, הוא היה סגן בצבא ושמו אומרים גד רפאלי.
דינה באביט (23 בינואר 1923 - 29 ביולי 2009) הייתה ציירת יהודיה אמריקאית, ילידת צ'כוסלובקיה, ניצולת שואה, הידועה בין השאר בזכות הציורים שיצרה באושוויץ.
נולדה בשם אנמארי גוטליבובה בברנו, צ'כוסלובקיה (כיום צ'כיה).
אמה הייתה מנהלת חשבונות ואביה אמן.
הוא עזב את הבית כשהייתה תינוקת, לאחר שהתגלה, לדבריה, כי בגד באמה.
היא גודלה על ידי אמה, סבתה ודודתה.
בגיל 10 הצטרפה לתנועה הציונית "בלאו-וייס" (כחול-לבן) ואימצה, בעצת סבתה את השם היהודי דינה.
התחילה את לימודיה בבית ספר לאומנות בפראג שם למדה פיסול ועיצוב גרפי, חצי שנה לפני פרוץ המלחמה כשהגרמנים פלשו למולדתה היא נאלצה להפסיק את לימודיה.
בינואר 1942 אמה הייתה בן המיועדים לגירוש גטו טרזין דינה סירבה להיפרד ממנה והצטרפה אליה, עם הגעתן למחנה חגגה דינה יום הולדת-19. ב-1943 אמה הועלתה על טרנספורט לאושוויץ בטרנספורט המשפחות והיא הצטרפה אליה, בפעם השנייה.
הטרנספורט מנה 5,000 יהודים למחנה הריכוז אושוויץ, כשהגיעו הם לא עברו סלקציה כמקובל וקיבלו מספר מיוחד (ובו המספר 6 והמלים "טיפול מיוחד") ונשלחו לגור במחנה משפחות, תופעה יחידה במינה מבחינת היהודים במחנה.
כל זה כמצג-שווא של עיר עבודה פעילה, בפני הצלב האדום.
בזכות כך שרדו היא ואימה, פעמיים, את תאי הגז.
מאוחר יותר, היא ואמה נשלחו לצעדת המוות, הגיעו למחנה רוונסברוק, ומשם למחנה אחר בגרמניה שבו הועסקה בצביעת מספרים על אווירונים.
הן שוחררו על ידי החיילים הרוסים ב-5 במאי 1945. בהמשך עברה באביט לפאריס והייתה שם עוזרתו של ארט באביט לו נישאה מאוחר יותר.
ביחד היגרו לארצות הברית, חיו בהוליווד, ובאביט עסקה ביצירת סרטי אנימציה באולפני MGM, "האחים וורנר" ובמקומות נוספים.
היא התפרסמה בזכות מלחמתה להשבת ציוריה ממוזיאון מחנה ההשמדה אושוויץ בירקנאו, מלחמה שלא צלחה.
בארצות הברית נישאה לאמן ההנפשה האמריקאי, ארט באביט ונולדו להם שתי בנות.
בשנת 1999 היא הצטלמה לצד יאן קומסקי בסרט דוקומנטרי על החיים במחנה ריכוז.
בשנת 2008 יצא ספרון קומיקס בן 6 עמודים, המתאר את חייה, במחאה על סירוב מוזיאון אושוויץ להחזיר לה את ציוריה.
הקומיקס אויר על ידי מר אדמס (Mr.
Kubert) מאיירים מפורסמים באותה תקופה.
הטקסט נכתב על ידי רפאל מדוף (Rafael Medoff), מנהל מכון דייוויד ס.
ווימן לחקר השואה (David S.
דינה אברמסון (נולדה ב-20 ביוני 1982, כ"ט בסיוון ה'תשמ"ב) היא עיתונאית, פובליציסטית ושחקנית ישראלית.
אברמסון כותבת טורי דעה, שימשה ככתבת בערוץ הראשון ובערוץ 2 ומגישה בתוכנית הלילה של ערוץ 20.
הוריה עלו לארץ בשנת 1979 מארצות הברית כדי להקים את היישוב מתתיהו ושם נולדה.
לאחר מכן עברו ההורים להתגורר ביישוב בית אל שבבנימין שם העבירה את ילדותה.
בגיל 16 החלה לשדר בערוץ 7 תוכנית לבני נוער.
הראיון הראשון שעשתה היה עם הזמר יהודה גלאנץ שכיכב באותה תקופה.
בגיל 18 עברה לגור בעוטף עזה וביישוב נצרים שבגוש קטיף שם התגוררה עד לביצוע ההתנתקות בקיץ 2005.
בגיל 19 אברמסון הופיעה ושיחקה בהצגת יחיד בשם "מאז שנפלת" העוסקת בעולמם של מתבגרים בציבור הדתי לאומי, הצגה שרצה 6 שנים.
כשהחלו דיבורים על ההתנתקות החלה לעבוד במשרד הדוברות של מועצה אזורית חוף עזה ובדוברות של היישוב נצרים.
היא הופיעה בתוכניות אירוח רבות וקישרה בין עיתונאים זרים מהעולם לאוכלוסיית גוש קטיף, ושיתפה באמצעות טור אישי במעריב את מה שעובר על המתנחלים.
היא פונתה בסופו של דבר בכוח מהישוב נצרים, היישוב האחרון שפונה בישובי גוש קטיף.
לאחר ההתנתקות החלה להגיש את פינת פרשת השבוע בתוכנית "שקוף" מגזין אקטואליה בערוץ החינוכית עם גיל קופטש במשך שנה, עד שהתוכנית ירדה מלוח השידורים של הערוץ, ושימשה במקביל ככתבת וידאו של ערוץ יהדות nrg.
אברמסון הייתה בין מקימי 'מרכז תקשורת שדרות'; מרכז הסברה אזרחי של תושבי שדרות אשר עסק בהפצת כתבות וידאו ופרינט בזמן אמת, ותיעד את המתרחש בעיר תחת המצב הביטחוני הרעוע באותה תקופה, בשל ירי הקאסמים מעזה שהתגבר.
בין השנים 2007–2009 שימשה ככתבת החדשות של ערוץ אחד.
בתחילה בחדשות המקומיות ולאחר מכן בחדשות מבט.
היא סיקרה את המתרחש באזור הדרום והמגזר הדתי-חרדי.
הייתה כתבת הדרום בזמן מבצע עופרת יצוקה, ובנוסף עסקה בסיקור האוכלוסייה החרדית בירושלים.
היא הופיעה בתוכנית מחוברות 2 סדרה יומית דוקומנטרית, כאחת מתוך חמש נשים המתעדות את חייהן.
בדגש על היותה אישה דתייה תיעדה את חיי היום יום שלה יחד עם בן זוגה.
השתתפותה בסדרה עוררה כעס לצד עידוד במגזר שהתקשה עם מספר הופעות ואמירות שלה.
בין השנים 2010–2011 הייתה כתבת תחקירים בתוכנית 360 בערוץ 2 לצד העיתונאים רינו צרור, גדי סוקניק, לינוי בר גפן ושרה ב"ק.
בתוכנית זו חשפה את פרשת הכת הסדיסטית מירושלים בראשות דניאל אמבש, חסיד ברסלב שהיה נשוי למספר נשים, שהורשע ל-26 שנים בגין אחזקת נשים בתנאי עבדות "בשבי מנטלי".
באחר, עוררה זעם בקרב המתנחלים כאשר סיקרה את הסכסוך בנבי סאלח מנקודת מבטם של הפלסטינים.
אברמסון שיחקה בסרטים "ההזמנה" סרטה העלילתי של רותי גרוסברגר, והסרט "חליצה" של יסכה שלו ובו שיחקה גרושה מהמגזר הדתי.
אברמסון בעלת תואר בתקשורת במכללת ספיר אותו סיימה בשנת 2009 .
למדה בבית הספר לטלוויזיה של רשת ובמכללה לניו מדיה.
אברמסון מתעסקת בכתיבתה בסוגיות רגישות במגזר הדתי.
כמי שחייה נעים בתפר בין דתיים לחילונים, היא משתפת וכותבת על הקונפליקט בטוריה ב-ynet ,nrg ובמוצ"ש.
כתבות וטורים רבים שכתבה עוררו תגובות סוערות בציבור הדתי.
אחד מהמאמרים שכתבה ופרסמה ב-ynet על נושא המקוואות, הביאו לסערה ציבורית ובו סיפרה על היותה גרושה שטובלת במקווה והטאבו שרק לנשים נשואות מותר להשתמש במקווה פסול ולא נכון.
הדבר אף נידון בבג"ץ והשופטים בקשו מהשר לשעבר לשירותי דת ומהרב הראשי הרב יונה מצגר להסביר מדוע לא יאפשרו את הטבילה במקווה ללא "חקירת" האשה.
עוד טור שכתבה מיד לאחר גירושיה תחת הכותרת "גרושה וטוב לה".
בו היא מספרת על גירושיה ומעודדת נשים לאזור אומץ ולבדוק את עצמן, האם טוב להן במערכת היחסים שלהן עם בן זוגם.
במהלך 2013 שימשה אברמסון פאנליסטית קבועה בתוכנית "באים לשבת" בהגשת העיתונאי החרדי מנחם טוקר בערוץ 2, במסגרת שידורי רשת.
עם הקמתו של ערוץ 20 הגישה את תוכנית הלילה של הערוץ - "20 בלילה" עם אילנית לוי, הקומיקאי יאיר אורבך, ליאור דיין ואלירז שדה.
בתחילת 2015 אף ערכה את פרויקט "50 נשים מעוררות השראה" עבור המגזין 'נשים'.
בשנת 2013 ליהקה עבור תוכניות וסדרות ישראליות, ביהן גולשי ספות, הסדרה שלוש והייתה חלק מצוות התחקירים של האח הגדול.
בשנת 2014 כתבה טור דעה והתראיינה בכלי התקשורת.
כנגד מחירן המוגזם של החתונות בישראל ואף הייתה שותפה בפרויקט של עמותת בית אברהם לארגון חתונה חברתית בישראל באמצעות קמפיין המונים.
בשנת 2015 הייתה ממנהלות קבוצת הפייסבוק "דתיות עסקיות מדברות" המונה כיום (2023) 10,000 נשים
באותה שנה כתבה טור אישי במגזין החודשי לגבר הדתי - 'קידוש' בבעלות העיתונאי והקריקטוריסט אור רייכרט, טורים במגזין 'נשים' מבית תכלת תקשורת, בלוג בדה-מרקר קפה.
בשנת 2016 מונתה אברמסון לעורכת ראשית של אתר "המומלצים" אשר עוסק בחדשות טובות והמלצות על עסקים בישראל.
בשנת 2017 מונתה אברמסון לעורכת ערוץ Mako יהדות שם כתבה בין היתר טורים בנושא יהדות ופנאי.
אברמסון הייתה ממפיקי ועידת המחר של הציונות הדתית עבור האגף לתרבות יהודית של משרד החינוך בנתניה.
נכון לשנת 2019, אברמסון מנהלת את סימפל מדיה משרד פרסום באינטרנט, ניו מדיה ומשמשת כעורכת ראשית באתר המומלצים.
בנוסף, היא מרצה במעוף הסוכנות לעסקים קטנים ובינוניים של משרד הכלכלה והתעשייה ומשמשת כיועצת האקדמית של הקורס לשיווק דיגיטלי מטעם הטכניון.
באפריל 2016 נולדה לה בת.
דינה בליי-שור (נולדה ב-3 בדצמבר 1957) היא שחקנית ישראלית.
דינה בליי נולדה וגדלה בבואנוס איירס, ארגנטינה.
בהיותה בת ארבע עשרה הצטרפה לחוג הנוער של התיאטרון היהודי-קומוניסטי בבואנוס איירס (IFT).
המורה הראשון שלה היה גיירמו בטגליה, מגדולי שחקני התיאטרון והקולנוע בארגנטינה באותה עת, ממנו שמע לראשונה על שיטת העבודה של סטניסלבסקי, על שייקספיר ועל התיאטרון היווני העתיק.
עלתה לישראל לבדה ב-1976, ולאחר שסיימה בגרות בתיכון החקלאי כפר סילבר, התיישבה בקיבוץ געתון, בו התגוררה שבע שנים.
למדה משחק בהדרכת הבמאית הלנה קורקין בחוג לתיאטרון של בימת הקיבוץ (1982-1980).
למדה משחק והוראת תיאטרון בסמינר הקיבוצים (1985-1982).
בין המורים שהשפיעו על עבודתה: חנן שניר, רנה ירושלמי, מימי ויזנברג, גזה פרטוש ושמוליק שילה (מנהל החוג לדרמה של סמינר הקיבוצים באותם הימים).
סדנת משחק אצל מייקל אלפרדס (2000).
מייד בתום לימודיה הזמינה אותה הבמאית רנה ירושלמי לשחק בתיאטרון חיפה.
שם גילמה את דמותו של נער שתקן התלוי באימו במחזה "שש נפשות מחפשות מחבר" מאת לואיג'י פיראנדלו.
תפקידה השני היה במחזה "חפצים" מאת א.ב.
יהושע בו גילמה את דמותה של עוזרת בית ערביה.
היא נשארה בתיאטרון חיפה ארבע עונות.
בין השאר שיחקה בו בתפקיד חנה בלצר, מתורגמנית רוסיה במחזה "כשהיא רוקדת" מאת מרטין שרמן, הדודה ב"שידוכין" מאת גוגול והאם ב"סינדרום ירושלים" מאת יהושוע סובול.
ב-1989 גילמה את תפקיד אופליה ב"המלט" במסגרת תיאטרון הקאמרי ואנסמבל עיתים בבימויה של רנה ירושלמי, לצידו של שולי רנד בתפקיד המלט, הפקה שהייתה בסיבוב הופעות ברחבי תבל.
מאוחר יותר שיחקה בליי בעוד שלוש הפקות בבימויה של רנה ירושלמי: בתפקיד הדוקטור המרושע ב"וויצק" מאת גאורג ביכנר, ובהצגות "ויאמר" וב"ויאמר וילך".
ב-1990 שיחקה ב"חתונת הדמים" מאת לורקה בבימויו של חנן שניר שהועלתה בתיאטרון הבימה.
גילמה את דמותה של הלבנה לבושה לבן כשהיא מטפסת על קיר ומשקיפה על האוהבים האבודים; היא זכתה בפרס פינקל על התפקיד.
בהצגה "הדיבוק" בבימויו של חנן שניר (1998) גילמה את דמותה של חנה רובינא המשחקת את לאה, אחת מארבע דמויותיה של הגיבורה במחזה, הרוקדת בתיאטרליות בשולי הבמה ומשקיפה על גורלה של לאה דהיום.
במהלך השנים שיחקה לסירוגין בקאמרי, הבימה, בית ליסין ותיאטרון חיפה.
באופרת הרוק "פיקניק בחוסמסה" מאת חיים נגיד בקאמרי (1990), גילמה את אשתו המתאבדת, יוצאת רוסיה, של עורך דין, עטתה תכריכים ופרצה במחול.
ב-1992 שיחקה בהצגת יחיד "השוטה" במסגרת התיאטרונטו.
ההצגה הייתה מורכבת מ-79 פסקאות מתוך 40 מחזות (שכתבו בין השאר שקספיר, טום סטופארד, לואיס קרול, ניטשה, אוסקר ויילד ובקט), אותם ליקטה וביימה רינה ברוך.
ב-1993 הכירה את המחזאי והבמאי חנוך לוין, והחלה לשחק במחזותיו.
בין תפקידיה: הילד בן השבע בהצגה "הילד חולם", שולית המענה בהצגה "כריתת ראש" (שתיהן בתיאטרון הבימה) וכרוב עצוב ב"אשכבה" בתיאטרון הקאמרי, תפקיד אותו מגלמת עד היום (2022).
ב-2014 החלה לשחק בתפקיד אנטיגונה בהצגה "אנטיגונה" מאת סופוקלס בבימויו של גדי צדקה בתיאטרון העברי ובהצגה "היריקה" בהבימה מאת גדעון רייכר.
פרדי רוקם כתב עליה במאמר בכתב העת 'תיאטרון':
בשנים 1996–1997 הדריכה שחקנים ולימדה תנועה בקבוצה הצעירה של הבימה.
ב-1998 העבירה סדנת משחק וביימה הצגה בנושא הזיקנה בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
בשנים 2008-2008 העבירה סדנאות משחק לבמאים מטעם עיריית תל אביב.
דינה בליי-שור נשואה למנואל שור-בליי ולהם בת, סימונה.
1991 - פרס פינקל על תפקיד הלבנה ב"חתונת הדמים" מאת פדריקו גארסיה לורקה, בימוי חנן שניר, הבימה.
2006 – פרס הבמה לילדים ונוער לשחקנית השנה על תפקיד הבובה ב"גטו" בתיאטרון אורנה פורת מאת יהושע סובול בבימוי גדי צדקה בתיאטרון העברי.
2010 – פרס השחקנית על קריאת תפקיד האמא במחזה "שתיקה רועמת" מאת אנדראה באואב, בימוי אורי אגוז, פסטיבל קריאת מחזות בבית ליסין.
הצגה מחזאי במאי תפקיד הצגת בכורה חתונת הדמים פדריקו גארסיה לורקה חנן שניר הלבנה, בת הכפר 1990 ירמה פדריקו גארסיה לורקה מיכל פורת מריה 1991 הילד חולם חנוך לוין חנוך לוין הילד 1993 כריתת ראש חנוך לוין חנוך לוין שולית המענה 1996 הדיבוק ש.
אנ-סקי חנן שניר חנה רובינא 1998 בית ברנרדה אלבה פדריקו גארסיה לורקה אילן רונן אנגוסטיאס 2001
הצגה מחזאי במאי תפקיד הצגת בכורה שש נפשות מחפשות מחבר לואיג'י פיראנדלו רנה ירושלמי הנער 1985 חפצים א.ב.
הצגה מחזאי במאי תפקיד הצגת בכורה המלט ויליאם שייקספיר רנה ירושלמי אופליה 1989 וויצק 91 גאורג ביכנר רנה ירושלמי הדוקטור 1991 ויאמר טקסטים מהתנ"ך רנה ירושלמי 1994 ויאמר וילך טקסטים מהתנ"ך רנה ירושלמי 2003
הצגה מחזאי במאי תפקיד הצגת בכורה דולפינים מאיה שעיה דדי ברון האמא 2008
הצגה מחזאי במאי תפקיד הצגת בכורה בשר גבירותיי ורבותי שחר פנקס שיר גולדברג פאני ברבריצי 2011 פימה עמוס עוז נולה צ'לטון אנט 2012 קיגלר: חייו ומותו עודד ליפשיץ עודד ליפשיץ הדוקטור 2013
הצגה מחזאי במאי תפקיד תיאטרון הצגת בכורה שלוש רביעיות יורם פורת יורם פורת נורה תיאטרון הקיבוץ 1995 ינשופות אגי משעול נועה לב משכן האופרה של תל אביב 2004 היריקה גדעון רייכר דניס שמע נירה צוותא 2013
2000 – אתונה, יוון; הנובר, גרמניה; בודפשט, הונגריה.
2004 – בוקרשט/סיביו, רומניה; בייג'ינג, סין.
2006 – איסטנבול, טורקיה; בייג'ינג, סין.
1990 – פסטיבל Theater Formen בראונשוויג, גרמניה.
1992 – הפסטיבל הבינלאומי של הולנד, אמסטרדם.
סרט תסריטאי במאי תפקיד שנה ולקחת לך אישה רונית אלקבץ, שלומי אלקבץ רונית אלקבץ, שלומי אלקבץ השכינה 2004 נוזהת אל-פואד יהודה ג'אד נאמן, שירלי רם-עמית, דניאל אביצור יהודה ג'אד נאמן חולת סרטן סופנית 2006 עדים דוממים דינה פרלשטיין דינה פרלשטיין 2008 רוחות באחוזה/הצפון ?
לאה מאיאס ודייגו רוטמן ברי אלונסו 2013הוצאתו לאור של המשורר המתרן שריג, ישראל ברייטעידן לוימימי2016
רבקה דינה בן יהודה (נולדה ב-4 ביוני 1953) היא רופאה ישראלית מומחית להמטולוגיה.
מכהנת כפרופסור בקתדרה על שם נורמן גרין להמטולוגיה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, ומנהלת המערך ההמטולוגי במרכז רפואי הדסה בירושלים.
כיהנה כדיקן הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית החל משנת הלימודים תשע"ח עד סוף שנת הלימודים תשפ"ג.
קיבלה את צל"ש הרמטכ"ל על פועלה במלחמת יום הכיפורים.
בן יהודה נולדה וגדלה בחיפה, בתם של יחיאל ומרי זלץ.
ב-1971 סיימה את לימודי התיכון בבית הספר הריאלי.
בצה"ל שירתה כקצינת ח"ן בחטיבה 14 של חיל השריון.
במלחמת יום הכיפורים הטיל עליה מפקד החטיבה, אמנון רשף, את הטיפול באיתור ובמעקב אחר הפצועים, ההרוגים והנעדרים של החטיבה.
היא ריכזה את המידע הקשור לנפגעים ולמשפחותיהם במהלך המלחמה ואחריה, ופעולותיה היוו את התשתית להקמת מערך הנפגעים של צה"ל.
על פועלה קיבלה את צל"ש הרמטכ"ל ב-1976.
לאחר שחרורה מצה"ל למדה רפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
את ההחלטה להיות רופאה קיבלה כבר כילדה לאחר שאחיה הבכור נפטר ממחלת הסרטן.
היא התכוונה להתמחות בכירורגיה אך שוכנעה על ידי פרופסור אליעזר רחמילביץ להתנסות במחלקה להמטולוגיה במרכז רפואי הדסה ובעקבות כך החליטה להישאר במחלקה.
בשנים 1981–1985 התמחתה ברפואה פנימית ובהמטולוגיה במרכז רפואי הדסה.
השלימה את עבודת המחקר שלה במרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג בניו יורק.
בשובה לישראל הקימה מעבדת מחקר לפיתוח בדיקות מולקולריות לאבחון מחלות המטולוגיות ממאירות.
ב-1997 מונתה לפרופסור באוניברסיטה העברית.
באפריל 2002 מונתה למנהלת המחלקה להמטולוגיה במרכז הרפואי הדסה וב-2006 מונתה לראש המערך ההמטולוגי בהדסה, הכולל את מחלקת ההמטולוגיה בבית החולים הדסה הר הצופים, מחלקת ההמטולוגיה בבית החולים הדסה עין כרם, השתלות מח עצם, בנק הדם ונוירו-אונקולוגיה.
היא עוסקת במחקרים בנושא טיפול בתאים ממאירים באמצעות ננו-חלקיקים של חלבון מעכב תמותה.
בשנת 2017 מונתה לדיקן הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
כיהנה כיו"ר הוועדה הציבורית המייעצת לקידום תרומת איברים מן המת בישראל וכחברת ועדת סל התרופות.
בספטמבר 2022 מונתה לראש ועדת סל התרופות לשנת 2023. היא יושבת ראש האיגוד להמטולוגיה ועירויי דם, הייתה ממקימי הקבוצה הישראלית למיאלומה ושימשה יו"ר הקבוצה.
בשנת 2023 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הפתוחה.
ב-2024 זכתה בפרס בובליק על תרומתה משמעותית לקידומה ולפיתוחה של מדינת ישראל.
בן יהודה נשואה לפרופסור אריה בן יהודה, מנהל האגף לרפואה פנימית בהדסה, ובעברו מנהל מחלקה פנימית ג' ויחידת הגריאטריה בבית החולים הדסה עין כרם, ולהם שלוש בנות.
בתה אור ליבני-בן יהודה היא האישה הראשונה שפיקדה על פלוגה בקורס קציני יבשה, ולימים האישה הראשונה שפיקדה על גדוד חי"ר בחיל הגנת הגבולות, נפצעה בעת היתקלות עם מחבלים על גבול מצרים במהלך שירותה בגדוד קרקל וזכתה בצל"ש אלוף ממפקד פיקוד הדרום.
דינה מרקון (ילידת 1959) היא מתרגמת ישראלית.
דינה מרקון נולדה בריגה, גדלה בבית בו ספגה תרבות רוסית, בד בבד עם תרבות מערבית.
אביה היה עיתונאי ששפת האם שלו הייתה גרמנית.
היא עלתה לישראל עם משפחתה בשנת 1973. סיימה בהצטיינות את חוק לימודיה בחוגים לבלשנות כללית ולספרות עברית באוניברסיטה העברית.
עבדה כמזכירה במרכז לחקר יהדות מזרח אירופה באוניברסיטה העברית, כעורכת בלשכת העיתונות הממשלתית וכעורכת לשונית בעיתון כל העיר בירושלים ובהוצאת כרטא.
מאז 1992 תרגמה עשרות ספרים, בעיקר מרוסית לעברית, לרבות ארבעה מספריו של הסופר הקירגיזי צ'ינגיז אייטמטוב, תרגומים עבריים חדשים לקלאסיקות המופת "אובלומוב" לאיוון גונצ'רוב, "הכפיל" לדוסטויבסקי ו"התחייה" לטולסטוי, ובשנת 2015 "כתבי הגות" לטולסטוי.
שני ספרים מאת הסופר האוקראיני בן זמננו אנדרי קורקוב, החלקים הכתובים רוסית בהתכתבויות בין בוריס פסטרנק מרינה צווטאייבה וריינר מריה רילקה, ואחרים.
בשנת 2018 תרגמה מרקון את המסה "אמי והמוזיקה" שכתבה מרינה צבטייבה.
מרקון עוסקת למחייתה גם ברפואה אלטרנטיבית.
דינה טרסגו (בהולנדית וצרפתית: Dina Tersago; נולדה ב-3 בינואר 1979) היא מגישת טלוויזיה בלגית.
טרסגו נולדה בבלגיה וב-2001 היא זכתה במקום הראשון בתחרות "מיס בלגיה" והשתתפה בתחרויות מיס עולם 2001 ומיס תבל 2001.
לאחר מכן היא עבדה כעורכת בטלוויזיה, ב-2004 הנחתה את הגרסה הבלגית של תוכנית המציאות הבריטית "חוואי רוצה אישה" בה מפגישים חוואים עם נשים מהעיר הגדולה.
ב-2006 היא זכתה בעונה הראשונה של הגרסה הבלגית ל.
היא הנחתה את הגרסה הבלגית של התוכנית מאסטר שף, בנוסף היא השתתפה כשחקנית במספר סדרות טלוויזיה.
דינה מרחב (9 במרץ 1936 – 19 באוקטובר 2022) הייתה אמנית ישראלית שהתמחתה בהצבת פסלי חוצות מברזל, כלת פרס הרמן שטרוק לשנת 1998.
מרחב נולדה לזלטקו ושטפי (לבית וקסלר) גרוס, בווינקובצי שבממלכת יוגוסלביה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת אביה בשורות הצבא היוגוסלבי, נפל בשבי הגרמנים ושהה בשביו עד תום המלחמה.
מרחב נמלטה עם משפחתה לאיטליה ומשם לשווייץ.
ב-1945, לאחר שחרור יוגוסלביה שבה עם משפחתה לבלגרד וב-1949 עלתה לישראל והתגוררה בקריית מוצקין.
ב-1957 סיימה לימודי עיצוב גרפי בבצלאל.
בין 1966 ל-1996 נמנתה עם סגל ההוראה במרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה, בין 1971 ל-1974 הרצתה באוניברסיטת חיפה ובין 1975 ל-1980 לימדה עיצוב גרפי במסגרת לימודי חוץ בטכניון.
בהמשך, למדה פיסול באוניברסיטת חיפה ובפייטרסנטה באיטליה.
מרחב התמחתה בהצבת פסלי חוצות וזכתה לשם עולמי.
פסליה הוצבו במדינות ברחבי העולם, כגון בקרואטיה, מקדוניה, שווייץ, סין, ארצות הברית והודו.
ב-2008 זכתה בפרס הפארק האולימפי בבייג'ינג.
היא השתתפה במספר רב של תערוכות בישראל ומחוצה לה וב-2011 זכתה בפרס הברונזה בתערוכת הפיסול הבינלאומית שנערכה בעיר ווחו שבסין.
ב-2013 הוצב פסלה "שלווה שמימית" בחזית בית הקברות היהודי העתיק בעיר ג'קובו שבקרואטיה לזכר הנספים במחנה הריכוז ג'קובו.
בקיץ 2016 חנכה מרחב בווינקובצי פארק פסלים להנצחת משפחת גרוס.
בעת ביקורה בעיר קיבלה מדליה ועיטור מטעם העיר וינקובצי על הישגיה בתחום הפיסול ותרומתה לעיר.
פיסלה בסטודיו בניר עציון והתגוררה בעין הוד.
בנה ירון מרחב הוא פרסומאי.
מרחב הלכה לעולמה ב-19 באוקטובר 2022 בביתה בעין הוד, והובאה למנוחות בבית העלמין של הכפר.
1974 – גלריית אשכולות בחיפה
1997 בית האמנים עין הוד
2013 – גלריית גליפטוטקה, זאגרב, קרואטיה
2013 – גלריה של המוזיאון העירוני וינקובצי, קרואטיה
2016 – גלריית אמני עין הוד ישראל.
1969 – "גרפיקה ישראלית", מוזיאון ישראל, ירושלים
1985, 1993 – תערוכת אגודת הפסלים והציירים, מוזיאון חיפה לאמנות חדשה
1995 – "אמנותעשייה", בנייני האומה, ירושלים
1996 – "אמנים שולחים שלום", מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב יפו
2000 – "אמנות ציבורית", תיאטרון גבעתיים
2002 – "ציפור גן עדן", יואניואניואן פארק שאנגחאי, סין
2004 – "יצור קדומים", ג'ונסון דיוורסי, מקוון, ויסקונסין, ארצות הברית
2007 – "כנפי הרמוניה", דיאלוג, עגלת ציפור, עץ קוקוס, מומבאי, הודו
2008 – "טוטם", פארק פיסול אולימפי בינלאומי, בייג'ינג, סין
2009 – "משפחה מאושרת", שיאנג-יאנג, סין
2010 – "יער מכושף", טרנספורמציה, זגארב, קרואטיה
2011 – "הרמוניה שמימית", פרס שלישי, פארק פיסול ווחו, סין.
דינה זילבר (נולדה ב־16 באוגוסט 1970) היא עורכת דין ישראלית.
בשנים 2012–2020 הייתה המשנה ליועץ המשפטי לממשלה לענייני משפט ציבורי־מינהלי.
קודם לכן שימשה פרקליטה בכירה במחלקת הבג"צים בפרקליטות המדינה.
זילבר נולדה בלטביה להורים רופאים, ולה אח המבוגר ממנה בחמש שנים.
אביה זלמן היה מנהל מחלקה בבית החולים הרפובליקני בריגה, וכשביקש ב־1972 להתאחד עם סבתה ועם דודיה בישראל פוטר ממשרתו.
כעבור כמה חודשים קיבלה המשפחה אשרת יציאה מברית המועצות ועלתה ארצה, למרכז קליטה בדימונה.
בצה"ל שירתה כמש"קית חינוך, הסברה וידיעת הארץ, ביחידת ההסברה של בית הספר לפיתוח מנהיגות בצה"ל.
סיימה תואר ראשון ושני במשפטים באוניברסיטת תל אביב.
עבודת המוסמך שלה עסקה ב"ייצוג אינטרסים מגזריים בגופים מנהליים".
בשנים 1991–1992 הייתה יו"ר מועצת הסטודנטים של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1992–1994 הייתה עוזרת פרלמנטרית של חה"כ אליעזר זנדברג.
החלה את דרכה במשרד המשפטים כמתמחה במחלקת הבג"צים, תחת מני מזוז.
עבדה במשך 16 שנים כפרקליטה במחלקת הבג"צים בפרקליטות המדינה וייצגה את המדינה בכ־1,600 עתירות.
בין היתר ייצגה את המדינה בעתירות בנושא הסדר הטיעון עם משה קצב, מיגון בתי הספר בשדרות ופסילת הסרט "ג'נין ג'נין" .
בשנת 2012 מונתה לתפקיד משנה ליועץ המשפטי לממשלה (ייעוץ) – לימים שונה שם התפקיד להמשנה ליועץ המשפטי לממשלה (משפט ציבורי־מנהלי).
זילבר שימשה בתפקיד עד דצמבר 2020. בתפקידה הייתה מופקדת על ייעוץ לעבודת הממשלה וגופי הביטחון, דיני הגירה, מאבק בהדרת נשים; שלטון מקומי ועוד.
תחילה הייתה מופקדת גם על הייעוץ בנושא יהודה ושומרון.
נציבת הביקורת על הפרקליטות, השופטת הילה גרסטל, קבעה ב־2015 כי זילבר ופרקליטות נוספות לחצו על מנהל המכון לרפואה משפטית, ד"ר חן קוגל, שישנה את עדותו המקצועית, והאשימה אותן בהתנהגות פסולה.
בעקבות כך פנתה התנועה למשילות ודמוקרטיה בתלונה ליועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, וטענה כי מדובר בעברות פליליות.
מנדלבליט דחה את הטענות ב־2017 וקבע כי הפרקליטות פעלו בנוהל המקובל.
בנובמבר 2020, כחודש לפני סיום תפקידה כמשנה ליועץ, נאמה זילבר ב ומתחה ביקורת חריפה על הממשלה והליכוד, תוך שהיא מאשימה אותן ב"פייק מנהיגות".
נציב שירות המדינה, דניאל הרשקוביץ, פנה ליועץ מנדלבליט ואמר שזילבר עברה על התקשי"ר ושהוא רואה את הדברים בחומרה רבה, גם משום שזילבר כבר קיבלה הערה על כך בעבר.
בסופו של דבר החליט מנדלבליט שלא לפתוח בהליך משמעתי נגד זילבר, גם משום שעמדה לסיים את כהונתה.
בעקבות דו"ח של מבקר המדינה בעניין העברת תקציבים ממשלתיים לחטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית, הוציאה זילבר חוות דעת השוללת העברת תקציבים מהממשלה לחטיבה.
היא נימקה זאת בכך שהאצלת סמכויות המדינה בתחומי ההתיישבות באופן גורף לחטיבה להתיישבות, גוף שאינו ממשלתי, מבלי שזו כפופה למנגנוני איזונים ובלמים כנדרש מגופים שלטוניים, אינה חוקית.
במסגרת זו הקפיאה זילבר גם תקציב שהוקצה לחטיבה להתיישבות לשם טיפול ביישובי עוטף עזה, אך כעבור כ־16 חודשים החריגה תקציב זה מהחלטתה.
ביולי 2015 קיבלה זילבר נזיפה משרת המשפטים, איילת שקד, משום שפרסמה חוות דעת המתנגדת להצעת החוק של חה"כ בצלאל סמוטריץ' להסדרת מעמדה החוקי של החטיבה להתיישבות, שאושרה בוועדת השרים לחקיקה.
בתגובה פרסם היועץ המשפטי לממשלה, יהודה ויינשטיין, כי זילבר פעלה כדין.
בעקבות חוות הדעת נחקק חוק אשר הסמיך את החטיבה להתיישבות להמשיך בפעילותה, לאחר שהוטלו עליה מגבלות בתחום הפיקוח והבקרה.
באפריל 2014 מינה את זילבר היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, לעמוד בראש צוות שבחן דרכים לחיזוק שלטון החוק וטוהר המידות בשלטון המקומי.
בין המלצות הצוות: קירוב הנורמות החלות על השלטון המקומי בתחום המכרזים לנורמות הקבועות בשלטון המרכזי, ושיפור בהליכי מינוי כוח־האדם המועסק ברשויות המקומיות, כך שמכרזי כוח האדם יהיו זמינים גם באינטרנט.
המחלקה שבראשה היא עמדה הסדירה את השימוש בכלי של הבטחה מנהלית והובילה את הרחבת סמכויותיהם של בתי המשפט לעניינים המנהליים.
נוסף על כך קידמה תיקון לחוק בתי משפט לעניינים מינהליים שהסמיך את בית המשפט לעניינים מנהליים בירושלים לדון בהחלטות של רשויות הפועלות באזור יהודה ושומרון, בנושאי תכנון ובנייה, כניסה ויציאה מאזור יהודה ושומרון וחופש המידע.
זילבר ביטלה החלטות של ראש מנהלת השירות הלאומי שר־שלום ג'רבי, השר האחראי על המנהלת אורי אריאל ושר האוצר יאיר לפיד, לבטל הקצאת תקני שירות לאומי לארגונים "בצלם" ו"האגודה לזכויות האזרח", בנימוק שההחלטות לא נעשו על בסיס קריטריונים שוויוניים ובהליך מנהלי תקין.
זילבר כתבה חוות דעת בעניין איסור התערבות בתכניה של תחנת הרדיו גלי צה"ל, וחוות דעת בנוגע ליוזמה להעברת התחנה למשרד הביטחון אגב קביעת מנגנונים שיבטיחו את חופש העיתונות ואת עצמאות התחנה מפני התערבות ממשלתית.
בניגוד לרצונו של שר הביטחון אביגדור ליברמן לשלול הכרה כישיבת הסדר במוסדות המכינה הקדם־צבאית בני דוד בעלי, על רקע התבטאויות של הרב יגאל לוינשטיין, קבע היועץ המשפטי מנדלבליט כי הדבר אינו בסמכותו, על סמך חוות דעת שכתבה זילבר, ולאור חשיבותו של חופש הביטוי.
זילבר מונתה אחראית ליישום דוח של ועדה שמינה היועץ המשפטי לממשלה יהודה וינשטיין בנושא הדרת נשים מן המרחב הציבורי בישראל.
היא שלחה כמה מכתבי מחאה בנושא הדרת נשים באירועים ציבוריים, בהם מכתב לרמטכ"ל ולפרקליט הצבאי הראשי, בטענה שמפקד חטיבת גבעתי, אל"ם עופר וינטר, הדיר נשים בערב גיבוש חטיבתי, בהתבסס על ידיעה עיתונאית שכתבה שווינטר העדיף את משה פרץ משרית חדד בשל שיקולי דת והדרת נשים.
זילבר התערבה גם במקרים שבהם ערכו גופים ציבוריים כינוסים ואירועים בהפרדה מגדרית, או ללא השתתפות נשים, ובמקרים שבהם הוצבו שלטי צניעות בכניסה לאתרים שאינם אתרי דת.
למועצה להשכלה גבוהה שלחה זילבר תלונה על כך שאוניברסיטת בר־אילן מנעה שירת נשים בטקס יום הזיכרון לשואה ולגבורה.
בספטמבר 2016 היא שלחה מכתב לעיריית תל אביב, שלפיו אסור היה לה להתיר את האירוע "מרימים לכיפור" שביקשה עמותה לקיים בכיכר רבין, לאור הכוונה למנוע מנשים לשיר בו.
בתגובה לשאילתה שהגיש ח"כ משה גפני ענתה שרת המשפטים איילת שקד שזילבר פעלה בחוסר סמכות במקרה זה, ושאין לה סמכות לבטל אירועים לא ממשלתיים שבהם יש הפרדה מגדרית.
שקד גם שוחחה עם היועץ המשפטי לממשלה, מנדלבליט, שהורה למשנים ליועמ"ש כי חוות דעת בנושאים רגישים ובנושאי דת ומדינה ייעשו רק בתיאום עמו.
בסוף אוגוסט 2017 צמצמה הממשלה את סמכויותיה בנושא מגדר והעבירה אותן למשרדי הממשלה העוסקים בנושא.
עם זאת היועץ המשפטי לממשלה הודיע שזילבר תמשיך לשאת באחריות מטעמו, "לטיפול בהיבטים המשפטיים העקרוניים הקשורים בנושא".