tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא עבר לשבת על ספסלי האופוזיציה, כשהוא ממשיך לקדם את רעיונותיו בנוגע לזהירות בתחום הכלכלי.
הוא גם העלה הצעות במספר נושאים נוספים, כולל הנהגתה של מערכת לביטוח לאומי.
ב-1883 הוא שב לכהן שוב כראש הממשלה ולאחר 11 חודשים הוא הוחלף ברוברט סטאוט.
השניים ניהלו מאבק ממושך על המנהיגות ובזכות מתקפת נגד חזקה של אטקינסון הוא הצליח להחזיר לעצמו את תפקיד ראש הממשלה לאחר 12 ימים בלבד.
סטאוט מצדו, לא קיבל את התבוסה בקלות ולאחר שבעה ימים הצליח להיבחר מחדש כראש הממשלה.
הפעם ארכה תקופת כהונתה של ממשלת סטאוט שלוש שנים.
בספטמבר 1887 השתררה בולינגטון מבוכה.
לאחר הבחירות שהתקיימו אז, התברר כי הן סטאוט, הן ג'ון ברייס והן ויליאם רולסטון, איבדו את מושביהם בפרלמנט.
סר ג'ון הול טעם כי הוא מבוגר מדי כדי לכהן בתפקיד.
מדיניותו של סר ג'וליוס ווגל נדחתה באופן מוחלט על ידי ציבור הבוחרים.
לפיכך, לא הייתה חלופה אחרת נראית לעין חוץ מהארי אטקינסון, ולאחר שבועיים של משא ומתן הוא הצליח ב-11 באוקטובר להרכיב ממשלה.
רק שניים מבין חברי ממשלתו שירתו עמו בעבר.
הציפיות לשרידותה של ממשלתו, שכונתה "ממשלת הדחליל", לא היו רבות, אך היא החזיקה מעמד.
השנים 1887 – 1888 היו הגרועות ביותר במהלך המשבר הכלכלי ואטקינסון קיצץ במשכורות, הגדיל את ההלוואות והעלה את שיעורי המכסים.
האהדה כלפיו בקרב המעמד הגבוה לא הייתה חזקה, אך הם חששו יותר ממנהיגי האופוזיציה, ג'ורג' גריי וג'ון באלנס.
במהלך תקופת כהונתו הרביעית כראש הממשלה, שימש אטקינסון גם כשר האוצר, כשר הדואר, כמפקח על הטלגרף, כשר הימיה, כמפקח על הבולים, כשר החינוך וכמפקח על הסחר והמכס.
בינואר 1888 הוענק לו תואר אביר מפקד במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
כבונה חופשי, הוא נבחר להיות הנשיא הגדול של הלשכה הגדולה במחוז ולינגטון במאי 1888. ב-1890 לא היה מסוגל אטקינסון, עקב מצבו הרפואי, לשאת נאומים בפרלמנט.
ב-1891 הובס אטקינסון סופית על ידי ג'ון באלנס, מנהיג המפלגה הליברלית שאז הוקמה והייתה המפלגה המאורגנת הראשונה בניו זילנד.
אטקינסון נעתר להפצרותיהם של ידידיו וב-23 בינואר אותה שנה הוא התמנה להיות חבר במועצה המחוקקת (הבית העליון של הפרלמנט שהיה קיים אז), יחד עם שישה חברים נוספים, כדי לנסות לחסום את העברתן של הצעות חוק רדיקליות שהיה חשש שבאלנס יגיש בבית התחתון.
ב-24 בינואר הושבע באלנס כראש הממשלה ואטקינסון נבחר להיות יושב ראש הבית העליון.
הליברלים, שייצגו את רעיונותיהם של ויליאם פוקס, של ג'וליוס ווגל ושל רבים אחרים ממתנגדיו של אטקינסון, החזיקו בהגה השלטון 21 שנים לאחר תבוסתו של אטקינסון, אך הוא לא זכה לראות זאת.
לאחר ניהול ישיבה של המועצה המחוקקת ב-28 ביוני 1892, חזר הארי אטקינסון ללשכתו, שם הוא מת.
הוא נקבר בבית הקברות קרורי שבולינגטון.
הארטמוט מישל (, נולד ב-18 ביולי 1948) הוא ביוכימאי גרמני, שזכה בשנת 1988 בפרס נובל לכימיה יחד עם יוהאן דייזנהופר ורוברט הובר על קביעת המבנה התלת-ממדי של מרכז תגובה פוטוסינתטי, וכן בפרסים חשובים נוספים.
מישל נולד בשנת 1948 למשפחת חקלאים בלודוויגסבורג שבגרמניה המערבית, בן בכור לקארל ופרידה מישל.
עם הזמן, הוא החל לפתח עניין בביולוגיה מולקולרית.
ב-1969, עם סיום שירותו הצבאי, החל ללמוד ביוכימיה באוניברסיטת טובינגן.
את החלק הניסיוני בלימודיו עשה יחד עם וולטר סטוקניוס ודיטר קסטרהלט.
במהלך לימודיו שם, הוא הגיע למסקנה שהוא רוצה לעסוק במחקר אקדמי.
בשנת 1975 עבר לירצבורג יחד עם דיטר קסטרהלט, שם המשיך את המחקר שהתחיל בנושא גיבוש חלבוני קרום התא באופן מלאכותי, ובשנת 1979 הוא הצליח יחד עם דיטר קסטרהלט לגבש את החלבונים הראשונים מהסוג הזה.
בעקבות ההצלחה הוא החליט לוותר על לימודי הפוסט-דוקטורט שלו בקליפורניה, ועבר עם דיטר קסטרהלט למכון על שם מקס פלנק שבמינכן, שם קסטרהלט הפך לראש מחלקה ומנהל.
מישל המשיך לנהל את מחקרו, ומשלא הצליח בו בצורה מלאה הוא החל לנסות לגבש חלבוני קרום מסוגים אחרים, בעיקר כאלו המשתתפים בתהליך הפוטוסינתזה.
הוא החל לשתף פעולה עם רוברט הובר ועמיתים נוספים במכון על שם מקס פלאנק.
בספטמבר 1981 הוא הצליח לצלם את הגביש הראשון המשתתף בתגובת הפוטוסינתזה בצילום רנטגן באיכות טובה.
הוא המשיך במחקרו על מנת לנתח את תמונות הרנטגן ולאפיין רצפים ביוכימיים של תגובת הפוטוסינתזה.
לשיתוף הפעולה הצטרפו גם היידי גרינברג ויוהאן דייזנהופר.
יחד הם הצליחו לקבוע את המבנה התלת־ממדי של מרכז תגובה פוטוסינתטי, ועל תגלית זו זכה מישל בשנת 1988 בפרס נובל לכימיה, יחד עם דייזנהופר והובר.
עוד לפני כן, בשנת 1986, זכה בפרס לייבניץ של אנשי גרמניה, ובשנת 1988 זכה עם דייזנהופר בפרס אוטו באייר.
בעקבות הצלחתו, קיבל מישל הצעות רבות לעבודה במחקר.
לבסוף, הוא בחר להתקדם בתפקידו במכון על שם מקס פלנק, שם הוא חוקר ומנהל את תחום הביופיזיקה מאז אוקטובר 1987. מאז 1989 הוא מכהן כפרופסור באוניברסיטת גתה בפרנקפורט.
בשנת 2008 זכה במדליית קיילין של האגודה הבריטית לביוכימיה, ובנוסף זכה בתוארי כבוד שונים מאוניברסיטאות ומכוני מחקר.
בשנת 2012 פרסם מישל מאמר שבו טען, בהסתמך על מחקריו, כי דלק ביולוגי הוא "שטות".
נישא לאילונה לז'ה ונולדו להם שני ילדים.
הארטמוט מישל תרם משמעותית להבנת תהליך הפוטוסינתזה, שהוא אולי התהליך הכימי החשוב ביותר לייצור מזון וחמצן החיוניים לחיים על פני כדור הארץ.
מישל השיג יחד עם שותפיו לפרס פריצת דרך מכרעת בהבנת תגובת האור בתהליך הפוטוסינתזה.
הארטמוט מישל היה הראשון שהצליח לגבש חלבון ממבנה קרום התא, המשתתף בתהליך הפוטוסינתזה, ולהפוך אותו באמצעות כך נגיש למחקר באמצעות צילומי רנטגן.
יחד עם שותפיו, הצליח מישל לנתח את החלבון באופן מפורט, וכך ולקבוע את המבנה התלת־ממדי שלו ואת תגובתו בתהליך הפוטוסינתזה.
בעקבות מחקריו של מישל, הושגה הבנה גדולה יותר של התהליכים בחלבוני קרום התא בזמן בליעה ונשימה, דבר שתרם לתחום הרפואה.
הנרי סטודרד "הארי" בבקוק היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי (סטוקהולם 1912) ופעמיים אלוף ארצות הברית (1910 ו-1912) בקפיצה במוט.
בבקוק נולד בפלהאם מנור, ניו יורק.
הוא בוגר הנדסה מאוניברסיטת קולומביה, בשנת 1912.
באליפות ארצות הברית שנערכה בניו אורלינס, לואיזיאנה בשנת 1910 זכה בבקוק במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 3.68 מטר.
שנתיים לאחר מכן, באליפות ארצות הברית שנערכה בפיטסבורג, פנסילבניה הוא זכה שוב במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 3.66 מטר.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה בבקוק במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא אולימפי חדש של 3.95 מטר, לפני בני ארצו פרנק נלסון ושיאן העולם הטרי מארק רייט (3.85 מטר) שזכו בצוותא במדליית הכסף וויליאם הולפני מקנדה, בן ארצו פרנק מרפי וברטיל אוגלה משוודיה (3.80 מטר) שזכו בצוותא במדליית הארד.
לאחר שפרש מספורט תחרותי עבד בבקוק כאיש מכירות בחברת עץ באירווינגטון, ניו יורק.
הָארְטְלי טראוֶורְס פֶרָאר היה גאולוג, שנלווה למשלחת דיסקברי, המשלחת הראשונה לאנטארקטיקה של קפטן סקוט.
פראר נולד סמוך לדבלין, אירלנד, בן לאדגר פראר, פקיד בנק, ומרי הולמס פראר.
בגיל צעיר עבר עם משפחתו לדרום אפריקה, שם למד בבית ספר סמוך לקייפטאון.
הוא נשלח לאנגליה להמשך לימודיו בתיכון ואחר התקבל לסידני סאסקס קולג' בקיימברידג', שם למד גאולוגיה.
עם סיום לימודיו הוצעה לו משרת גאולוג במשלחת הראשונה של קפטן סקוט לאנטארקטיקה, והוא היה לחבר הצעיר ביותר בסגל המדעי.
פראר הפליג דרומה על ספינת המחקר "דיסקברי" וכשהספינה עגנה בניו זילנד, הכיר שם את מי שתהיה לאשתו, גלדיס אנדרסון.
מניו זילנד המשיכה הספינה דרומה ומצאה מעגן מתאים במצר מקמרדו שבים רוס - המשלחת תעשה במקום זה שני חורפים, לאחר שהספינה קפאה בקרח ולא הצליחה להשתחרר ממנו בקיץ הראשון.
פראר השתתף באופן פעיל בחקר המקום ובניהול מחקרים מדעיים (כגון מדידת מליחות מי הים) לצד מחויבותו העיקרית לביצוע סקר גאולוגי.
הוא הצטרף, עם אחרים, לארנסט שקלטון ואדוארד אדריאן וילסון במסעות מזחלות, ובקיץ האנטארקטי של 1903 יצא למסע התגליות הגדול שלו אל ההרים המערביים של ארץ ויקטוריה.
הוא הגיע במסעו אל קרחון טיילור העליון ומצא מרבצי פחם בגובה 2,400 מ'.
כמו כן אפיין שכבה רחבת-ידיים של אבן-חול המצויה בחבל ארץ זה, וזו נודעה במשך כשכבת פראר או רובד קבוצת-על ביקון.
קרחון פראר נקרא על שמו, ושלא במתכוון גילה את המאובנים הראשונים שנמצאו על מה שהיה מוכר אז כיבשת אנטארקטיקה.
אחת מדגימות הסלע הרבות שהובאו אל המוזיאון להיסטוריה של הטבע (לונדון) נבקעה בידי וילפרד נורנמן אדוארדס בשנת 1928, ובתוכה נמצאו שני עלים מאובנים של גלוסופטריס אינדיקה.
פראר חזר עם ה"דיסקברי" בשנת 1904 והקדיש את השנה הבאה לכתיבת הדו"ח הגאולוגי של המשלחת.
לאחר זאת התמנה לסקר גאולוגי במצרים, שם עבד עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, אז החזיר את משפחתו לניו זילנד.
הוא חזר לשרת בגדוד קנטרברי הראשון בפלשתינה-א"י, שם עבד בעיקר בסקרים אוויריים ובמודיעין.
אחרי המלחמה התקבל לעבודה בסקר הגאולוגי של ניו זילנד וביצע עבודת-שדה מקיפה הן באי הצפוני והן בדרומי של המדינה.
בתקופת עבודתו שם קיבל את תואר הדוקטור.
הוא מת בוולינגטון לאחר ניתוח בשנת 1932. כאות הוקרה נקראה על שמו פסגת פראר ב"רכס העננים" של האי הדרומי.
מזכרות שונות ממסעותיו בקוטב שמורות, יחד עם תצלומים שלו כספורטאי בימי הלימודים, במכון סקוט לחקר הקוטב בקיימברידג', במוזיאון קנטרברי בכרייסטצ'רץ' בניו זילנד וב"דיסקברי" עצמה בדאנדי שבסקוטלנד.
הארטסטון ולשעבר Hearthstone: Heroes Of Warcraft הוא משחק קלפי אספנות ממוחשב חינמי ל-2 שחקנים שפותח והופץ על ידי חברת "Blizzard Entertainment" ב-11 במרץ 2014. המשחק מבוסס על סדרת משחקים אחרת של אותה החברה, וורקראפט, ומשלב בתוכו אלמנטים ודמויות מעולם הסדרה לצד תוכן מקורי.
המשחק מדמה זירת קרב בין שני שחקנים (שמיוצגים כגיבורים), ולרשותם עומדים מספר סוגים של קלפים:
בהארטסטון יש 9 "גיבורים" שונים, שלכל אחד אוסף קלפים משלו וכוח מיוחד קבוע ("hero power") שונה.
לכל דמות 30 נקודות פגיעה.
דמות בעלת יכולת התקפה ויכולות ייחודיות שונות וכן עוצמת חיים שמיוצגת באופן מספרי על הקלף ועשויה להשתנות במהלך המשחק.
אחת ממטרות המשחק היא להרוג את המיניונים של היריב, תוך שמירה על דומיננטיות.
קלפים שמאפשרים לבצע פעולות שונות, באופן חד פעמי, לדוגמה: לזמן קלפים אחרים או להסב נזק ליריב.
קלפים המעניקים לגיבור כלי נשק ולו מספר התקפות ומספר שימושים, משתנים.
קלפים המעניקים יכולת חדשה לגיבור ופעילות חזקה שניתן לזמן.
מטרת המשחק היא להוריד ליריב את עצמת החיים מ-30 ל-0 תוך שמירה על עצמת החיים מעל 0. ניתן להוריד את החיים של היריב בהתקפה של המיניונים ובשימוש בכישופים ונשקים.
משתתפים מתחילים במשחק בדרגה 25 במטרה להגיע מתחת ל-1 אשר נקרא "לג'נד".
דרגה זו מתבססת על היחס בין כמות הניצחונות והפסדים של כל שחקן בהשוואה לשחקנים אחרים.
כל ניצחון מזכה בכוכב אחד.
לאחר ניצחון בשני משחקים ברצף, ניצחון במשחק השלישי מזכה בשני כוכבים, וכך כל ניצחון בהמשך.
מצב זה נקרא "win streak".
הדרגות מתחלקות ל-6 אזורים עם תנאים שונים כמוצג בטבלה.
בכל חודש השחקן יורד 5 דרגות מהדרגה הגבוהה ביותר שהגיע אליה באותו החודש.
אזור הדרגותמספר כוכבים דרוש לירידת דרגההערות25-215אי אפשר לאבד כוכבים20-65יש אפשרות win streak5-15אין אפשרות win streaklegendאיןהשיטה מתבססת על דירוג בין כל המשתתפים ולא דירוג כללי (אם יש 300 שחקנים בדרגה האחרונה אז כל אחד יהיה ממקום במספר 1-300 כאשר 1 מייצג אתה הרמה הגבוהה הטובה ביותר).
בתחילת המשחק מצויים ברשות השחקנים רק הקלפים הבסיסיים.
רק במהלך פתיחת חבילות ניתן לקבל עוד קלפים רנדומליים.
המטרה היא ליצור דק אסטרטגי שיאפשר הורדת חיים ליריב.
בכל תור נשלף קלף מתוך דק בעל 30 קלפים.
סינרגיות כאלו יכולות להיות גזעים דומים וקלפים שמחזקים אותם (חיות, מורלוקים, פירטים ואלמנטלים), או מטרות כמו להרוג את היריב מהר או לשלוט בלוח.
המשחק נפתח כאשר לשחקן אחד עומד יתרון הפתיחה ולשחקן השני ניתן מטבע בשם מאנה וקלף נוסף.
כל דמות מתחילה עם 3-4 קלפים ויכולה לבחור איזה מהם תרצה להחליף, לאחר מכן היא שולפת קלפים באופן רנדומלי.
מאנה מהווה מעין אמצעי תשלום לשימוש בקלפים.
קלפים חזקים יותר עולים יותר מאנה.
בכל תור השחקן מקבל מאנה אחת יותר אשר לא נצברת.
בכל תור כמות המאנה תגדל עד לכמות המקסימלית 10. מטרת המשחק היא לשלוט במגרש (זירת הקרב של הגיבורים), ובעזרת המגרש והמשאבים העומדים לרשות השחקן, לנסות להוריד ליריב את עוצמת חיים מ-30 ל-0.
בהארטסטון קיימים כמה סוגי משחקים:
צורת המשחק הנפוצה ביותר, השיטה הרגילה של ירידה מדרגה 25-1. שיטה זו מתחלקת לשני סוגים:
מאפשר שימוש בקלפים האחרונים שנוספו למשחק..
מאפשר שימוש בכל קלף שנוצר במשחק.
צורת משחק המאפשרת בחירה בין שלושה גיבורים, כאשר לאחר מכן השחקן מקבל בכל פעם בחירה בין שלושה קלפים רנדומליים ובוחר איזה מהם ברצונו להוסיף לדק.
התהליך חוזר על עצמו 30 פעמים עד שעומדת לרשות השחקן חפיסה מהקלפים שבחר.
המטרה בצורת משחק זו היא להצליח ולנצח 12 פעמים, כאשר חבילה אחת מובטחת ועל כל ניצחון הפרס גדל.
הכניסה לארנה עולה 150 זהב שהוא אמצעי התשלום ווירטואלי איתו השחקן נכנס ומתנהל לאורך המשחק.
בכל יום רביעי בשעה 20:00 (שעון ישראל) מתחיל brawl.
צורת משחק ייחודית במסגרתה מתווסף חוק שונה שמתחלף כל שבוע.
אירועים שמתרחשים באזורים מסוימים ונפתח באזור זה brawls מיוחדים שצריך לעבוד יחד או כנגד האנשים שנמצאים באותו האזור.
מפתחי המשחק יצרו את זה כדי לייצר אינטראקציה בין השחקנים במציאות ולא רק במשחק.
מפתחי המשחק כונו בשם "צוות 5" והיו חלק מצוות בליזארד, כאשר בקבוצה המקורית היו 15 מפתחים.
מנהל המשחק ואחד ממוביליה המפורסמים הוא בן ברוד.
הקבוצה הוקמה ב-2008 על מנת לפתח את המשחק.
רק חלק קטן של המפתחים מקבל ידוע בשמו.
זהות מרביתם אינה ידועה אך כמעט לכל המפתחים קלף מותאם אישי, נועד רק לתאר את המפתח בצורה הומוריסטית, אך איננו לוקח חלק במשחק.
"צוות 5" מחולק למספר מחלקות.
צוות עיצוב: אחראי על רעיונות לקלפים חדשים.
צוות תוכן בזמן אמת: אחראי על פעילויות שוטפות כמו Brawls, Fire Gathering
צוות תכנון שיטות: אחראי על פיתוח הדרגות והמעבר ביניהן.
בצוות 5 נוהגים לומר "כולנו עובדים ביחד על בערך כל דבר".
חלק מחברי הצוות לאחר סיום הפרויקט עברו לפתח משחק מחשב "Marvel Snap".
שלב אלפא הוא שלב בו המשחק פתוח לקומץ אנשים ומהווה מעין שלב הרצה של המשחק לבדיקת מידת העניין שיהיה לקהילת השחקנים בו.
לא ידוע מתי שלב האלפא של המשחק התחיל, אך הוא הסתיים ב-16 באוגוסט 2013, אז התחיל שלב הבטא הסגור ועבר בדיקה בארה"ב.
ידוע שהיו המון קלפים שהיו שונים ואף לא קיימים, עקב סיבות מספר גורמים בהם חוסר התאמה של קלפים מסוימים וקלפים חזקים מדי.
בנוסף חלו שינויים רבים בצורת האינטראקציה של המשחק בהשוואה להיום.
שלבי הבטא הסגורים התחילו ב-16 באוגוסט 2013, המשחק נפתח לאזור ארצות הברית ואירופה, וכלל השחקנים שהוזמנו באותה תקופה היה כמיליון איש.
המטרה הייתה לבדוק את המשחק ולשנות בו דברים במידת הצורך.
לאחר שלב הבטא הסגור הגיע שלב בטא פתוח בתחילת ינואר 2014, במהלכו נעשו שינויים שוליים.
המשחק נפתח רשמית לשימוש כללי ב-2 באוקטובר 2014.
שינויים כלליים שנעשים במהלך המשחק
במהלך המשחק מוציאים השחקנים קלפים חדשים במצב בו הקלפים לפעמים חזקים מהממוצע, היוצרים של המשחק מנסים לשנות את הקלפים הללו על מנת לאזנם ולמנוע מצב בו הקלפים ישלטו במשחק.
שינויים כאלה קראו לקלפים כמו שהורידו עוצמת התקפה אחת ל-"knife juggler" לשינויים הללו קוראים "nerf".
בכל "שנת הארטסטון" יוצאות שלוש הרחבות, כאשר השנתיים החדשות נשארות בפורמט ה-"standard", והאחרות עוברות לפורמט ה-"Wild".
הרחבה היא בעצם הוספה של קלפי משחק חדשים על מנת לחדש את המשחק ולרענן אותו באופן קבוע.
פרס משחק הטוב ביותר למכשירים ניידים לשנת 2014.
פרס BAFTA למשחקים עבור משחק מרובה משתתפים לשנת 2015.
בביקורות שנכתבו על המשחק, נכתב כי הארטסטון הוא משחק נהדר בשל פשטותו ובשל הקלות בה ניתן להתחיל לשחק בו.
יתרונות נוספים של המשחק לדברי המבקרים הם שניתן לשחק בו דרך כמעט כל מכשיר, כמו טלפון, אייפד, מחשב וכדומה.
רמת המחשבה שמושקעת ביצור המשחק נורא גבוהה, ולכל קלף יש קולות שלו, כניסה שלו ופירוט ציורי משלו.
היבט נוסף האהוב על חלק מן השחקנים, אך פחות על אחרים הוא שההצלחה במשחק תלויה במזל.
מצד אחד, זה מעורר עניין וגורם לכל משחק להיות שונה מהאחר.
מצד שני, שחקנים רבים לא אוהבים שהיריב יכול לנצח רק בגלל ששלף את הקלף הנכון.
הבט נוסף שזכה להתבוננות ביקורתית הוא אופן ההתקדמות במשחק.
אמנם המשחק חינמי, אך יותר פשוט להשיג את הקלפים ובכך להתקדם יותר דרך רכישה ממשית של הקלפים.
שיטה זו קרויה "Pay To Win".
למרות זאת יש הרבה שחקנים מקצועיים שלא שילמו על המשחק בכלל, אלא בחרו לעבוד קשה יותר כדי להתקדם במשחק.
האי הארי הוא אי בארכיפלג פאלמר, למול חופי אנטארקטיקה.
האי מכוסה קרח ולו פסגה בצורת פירמידה קטומה.
האי ממוקם בכניסה הדרומית-מזרחית לתעלה שבין האי בראבנט לאי לייז' שבארכיפלג.
האי התגלה על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1897–1899) בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש.
האי צולם מן האוויר על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד בין השנים 1955–1956.
ז'ארלש קרא לאי על שמו של ז'ראר הארי, עיתונאי, שפרסם את פעילות המשלחת ותמך בה.
ירוונט הארי באבאסין, ג'וניור היה בסיסט ג'אז אמריקאי.
באבאסין נולד בדאלאס, טקסס לאם אמריקאית ואב ארמני.
הוא למד באוניברסיטה בצפון מדינת טקסס, והיה אחד מכמה מבוגרי הג'אז המפורסמים שהתגלו בבית הספר.
ביניהם היו ג'ימי ג'ופרה, איתו ניגן באבאסין בתזמורת של ביל וואר בשנת 1940, והרב אליס, שניגן עם באבסין בתזמורת צ'ארלי פיסק החל משנת 1942. פיסק למעשה פיטר הנגנים שלו לאחר ששמע את אליס ובבאסין מנגנים, ואחרי שהתקבל ללהקה של פיסק, באבאסין פרש מבית הספר כדי לצאת איתו לסיבוב הופעות.
הוא יצא לסיורי הופעות בשנות הארבעים עם ג'ימי ג'וי, בוב סטרונג, בילי רוג'רס, ג'ין קרופה, צ'רלי בארנט, בויד ראבורן, בני גודמן, וודי הרמן, פרנק דה ווול וג'רי גריי.
הוא הופיע גם בסרט המוזיקלי "שיר נולד", כאחד מכוכבי הג'אז הרבים, ששחקו תפקידים שונים בסרט.
על בימת הצילומים הוא פגש את הגיטריסט הברזילאי לורינדו אלמיידה, והשניים החלו לנגן ולאלתר יחד; עם רוי הארט ובאד שנק, הרביעייה שלהם הייתה ניסוי מוקדם אשר עירב מוזיקה ברזילאית וג'אז.
הדיסקים שלהם שיצאו לאור בשנת 1954 קדמו לפריצת הבוסה נובה בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60.
בשנת 1957 הוא הקליט את סולו הצ'לו הראשון הידוע במוזיקת הג'אז, עם שלישיית הפסנתרן דודו מרמרוסה.
בהרכבי צ'לו מאוחרים הוסיף גם נגן בס.
הוא ואוסקר פטיפורד עשו מופע משותף יחד עם שני צ'לי.
באמצע שנות החמישים הוא הקים הרכב משלו, הארי באבאסין וה-Jazzpickers, שניגנו בקביעות במועדון "הבצל הסגול" (Purple Onion) בהוליווד; הרכב זה הוציא שלושה אלבומים.
הקלטה אחת נערכה בשנת 1952 במועדון הלילה Tradewinds באינגלווד.
המופע כלל את צ'ארלי פארקר, צ'ט בייקר, סאני קריס, אל הייג, לרנס מארבל והארי, באחת מההופעות הבודדות בחוף המערבי של צ'רלי פארקר.
בשנות השישים הקריירה שלו הייתה בדעיכה, והוא חזר לעבוד עם צ'רלי בארנט וליווה את בוב הופ בסיורי USO, שהיו מופעי צדקה בפני חיילי ארצות הברית ומשפחותיהם.
בשנות השבעים הוא והמתופף רוי הרט יזמו את הקמת "Theaseum" של לוס אנג'לס, שהיה ארכיון ג'אז וחברה לשימור הקלטות.
חלק מההקלטות שנשמרו במאמץ זה פורסמו תחת התווית של "Jazz Chronicles".
סיבוב ההופעות האחרון של באבאסין היה בשנת 1985 עם ג'ון בניסטר בפסנתר.
כעבור שלוש שנים מת באבאסין ממחלת הנפחת בלוס אנג'לס, לאחר שהשתתף בכמעט 1,500 הקלטות.
רביעיית לורינדו אלמיידה בהשתתפות באד שאנק ( ג'אז פסיפיק, 1953–54)
באד שאנק - שורטי רוג'רס - ביל פרקינס (ג'אז פסיפיק, 1955)
הארטלי סויר הוא שחקן אמריקאי, שהתפרסם תחילה בשל תפקידו בתור קייל אבוט (אנ') באופרת הסבון "צעירים חסרי מנוח" (2013 - 2014) ולאחר מכן בתור גיבור-העל האיש המוארך בסדרה "הפלאש" (2017 - 2020).
סויר נולד בעיירה גושן במדינת ניו יורק ב-25 בינואר 1985; הוא בוגר לימודי תואר ראשון בחוג לדרמה במכללת אמרסון (אנ') בבוסטון, מסצ'וסטס.
ב-2013, סויר לוהק לגלם את דמותו של קייל אבוט באופרת הסבון "צעירים חסרי מנוח".
הוא הופיע בתפקיד זה לראשונה בפרק מ-24 באפריל של אותה השנה, אך הכריז על פרישתו כבר בדצמבר.
הופעתו האחרונה הייתה בפרק מ-27 בינואר 2014.
ביולי 2017, סויר לוהק לגלם את דמותו של גיבור-העל האיש המוארך בסדרה "הפלאש" של ערוץ "The CW".
הוא הופיע בתפקיד משנה בעונה הרביעית, ולאחריה קודם לתפקיד ראשי בעונות החמישית והשישית.
ב-8 ביוני 2020, לאחר ששורת התבטאויות גזעניות ומיזוגניות לכאורה שלו ברשת החברתית "Twitter" מ-2009 ועד 2014 עלו לדיון ציבורי, סויר פוטר מהסדרה.
הארי אנדרסון (בשוודית: Harry Andersson; 7 במרץ 1913 – 6 ביוני 1996) היה כדורגלן שוודי, ששיחק בעמדת החלוץ.
אנדרסון שיחק בסלייפנר עימה זכה בליגה השוודית בעונת 1937/38. ברמה האישית היה הכובש המצטיין בליגה בעונת 1934/35 עם 23 שערים.
במדי נבחרת שוודיה שותף במשחקי מונדיאל 1938 וגם כבש שלושער בניצחון רבע הגמר 0–8 על קובה.
בסופו של דבר הופיע אנדרסון גם בחצי הגמר ובמשחק על המקום השלישי, וסיים איתה במקום הרביעי.
הארי בורוכוב היה שחמטאי, השתתף בתחרויות שחמט מ-1917 עד 1958, היה אלוף קליפורניה בשנים 1930–1938, יו"ר אגודת קליפורניה לשחמט ב-1960 ואחיו הצעיר של דב בר בורוכוב.
בורוכוב נולד בפולטבה והיגר בשנת 1903 לניו יורק.
ב-1917 זכה בורוכוב באליפות המכללות, שנערכה על ידי הסיטי קולג' של ניו יורק, בתוצאה ½15–½, ובאליפות מועדון השחמט של העיר ניו יורק בתוצאה 7–1.
ב-1918 היה קפטן הקבוצה של סיטי קולג' שניצחה את האוניברסיטאות פנסילבניה וקורנל, שהסתיים בתוצאה של חמישה ניצחונות ושלושה תיקו.
קבוצות פן וקורנל הצטרפו אל קבוצת סיטי קולג' וניצחו את רביעיית האוניברסיטאות קולומביה, הרווארד, ייל ופרינסטון בתוצאה 9–4.
בורוכוב עבר ללוס אנג'לס בקליפורניה, ובשנים 1919–1921 זכה שלוש פעמים במקום השני באליפות לוס אנג'לס.
ב-27 ביוני 1921 השתתף במשחק סימולטני שערך שמואל רשבסקי, שהיה בן תשע, ובורוכוב סיים בתיקו.
ב-4 ביולי 1921 שיחק רשבסקי כשעיניו מכוסות שני משחקים נגד בורוכוב, וניצח בשניהם.
בשנת 1922 ובשנים 1924–1925 זכה בורוכוב באליפות לוס אנג'לס.
ב-1920 זכה במקום שלישי באליפות קליפורניה, וב-1921 זכה במקום שני.
ב-1930–1932 זכה שלוש פעמים באליפות קליפורניה.
באוגוסט 1932 בכנס שחמט במלון מרילנד בפסדינה ניצח בורוכוב את רשבסקי.
התוצאה שהשיג בורוכוב בכנס הייתה ½5–½5, במשחקיו מול יצחק קשדן וארתור דייק סיים בורוכוב בתיקו.
ארבעה ניצחונות של בורוכוב בתחרות אחת, מול שלושה מענקי השחמט במאה העשרים ומול רב-אמן ממקסיקו.
1. משחק של בורוכוב בלבן נגד רשבסקי בשחור ששוחק בפסדינה, סיבוב שלישי ב-17 באוגוסט 1932. פתיחה וינאית.
2. משחק של ריינפלד בלבן נגד בורוכוב בשחור ששוחק בפסדינה, סיבוב שישי ב-21 באוגוסט 1932.
3. משחק של בורוכוב בלבן נגד פיין בשחור ששוחק בפסדינה, סיבוב תשיעי ב-25 באוגוסט 1932. הגנת אלכין.
בורוכוב ניצח אחרי 11 מהלכים.
4. משחק של בורוכוב בלבן נגד אראיזה בשחור ששוחק בפסדינה, סיבוב ראשון ב-15 באוגוסט 1932. הגנת קארו-קאן.
הארי לסלי אייקינס-אריטי הוא אצן בריטי.
זוכה מדליית ארד באליפות העולם (ברלין 2009) ופעמיים אלוף אירופה (ציריך 2014 וברלין 2018) בריצת שליחים 4x100 מטר, זוכה מדליית ארד באליפות אירופה (ציריך 2014) ואלוף בריטניה (2020) בריצת 100 מטר.
אייקינס-ארייטיי נולד בקארשלטון בלונדון להורים גנאים.
הוא למד בבית הספר התיכון גרינשו בסוטון, לונדון בין השנים 2000–2006.
באליפות העולם לנוער עד גיל 18 שנערכה במרקש, מרוקו ביולי 2005 הוא זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאנה של 10.35 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 20.91 שניות.
באותה שנה הוא נבחר ל ולכוכב השנה העולה של התאחדות האתלטיקה הבינלאומית, לאחר שהחנ לספורטאי הראשון שזכה במדליות זהב הן בריצת 100 מטר והן בריצת 200 מטר באליפות העולם לנוער.
באליפות העולם לנוער עד גיל 20 שנערכה בבייג'ינג, הרפובליקה העממית של סין ב-16 באוגוסט 2006 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.37 שניות, לפני ג'סטין ורנר מקנדה (10.39 שניות) ויוהאן בלייק מג'מייקה (10.42 שניות) ומדליית ארד בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 39.24 שניות, אחרי ג'מייקה (39.05 שניות) וארצות הברית (39.21 שניות).
בשנת 2007 הוא סבל משברים קלים בעמוד השדרה שעלולים היו להשפיע על התפתחות המאוחרת שלו ולכן הומלץ לו לנוח ולא להתאמן.
לאחר תקופת התאוששות של אחד עשר חודשים, הוא חזר לפעילות.
באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה ב-22 באוגוסט הוא זכה במדליית ארד בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם סיימון ויליאמסון, טיירון אדגר ומרלון דבוניש בתוצאה של 38.02 שניות, אחרי ג'מייקה שקעה שיא עולם חדש של 37.31 שניות וטרינידד וטובגו שקבעה שיא לאומי חדש של 37.62 שניות.
באליפות העולם באולם שנערכה בדוחה, קטר במרץ 2010 הוא קבע בשלב המוקדמות בריצת 60 מטר תוצאה של 6.72 שניות ועלה לשלב חצי הגמר מהמקום העשירי.
בשלב חצי הגמר הוא לא סיים את ריצת 60 מטר.
באליפות העולם שנערכה בדאיגו, קוריאה הדרומית בסוף אוגוסט 2011 הוא סיים במקום 13 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.23 שניות.
נוסף לכך, הרביעייה הבריטית בריצת שליחים 4x100 מטר עלתה לשלב הגמר אך לא סיימה את הריצה.
באליפות העולם שנערכה במוסקבה, רוסיה באוגוסט 2013 הוא סיים במקום 22 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.34 שניות.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 10.16 שניות ועלה מהמקום ה-16. בריצת שליחים 4x100 מטר הרביעייה הבריטית שסיימה שלישית נפסלה, לאחר העברת מקל לא תקינה.
באליפות אירופה שנערכה בציריך, שווייץ 2014 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 37.93 שניות, לפני גרמניה (38.09 שניות) וצרפת (38.47 שניות) ומדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.22 שניות, אחרי חברו לנבחרת ג'יימס דסאולו (10.06 שניות) וכריסטוף למטר מצרפת (10.13 שניות).
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, באוגוסט 2015 הוא השתתף בשלב המוקדמות בריצת שליחים 4x100 מטר.
הרביעייה הבריטית עלתה לשלב הגמר שבו הוא הוחלף, אך שוב היא לא סיימה את הריצה.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הוא סיים במקום חמישי בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 37.98 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, סקוטלנד באוגוסט 2018 הוא זכה במדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר בפעם השנייה בתוצאה של 37.80 שניות, לפני טורקיה (37.98 שניות) והולנד (38.03 שניות).
באליפות בריטניה שנערכה בספטמבר 2020 הוא זכה לראשונה במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.35 שניות.
סוג הריצה תוצאה מיקום תאריך ריצת 60 מטר 6.55 שניות ברמינגהאם, הממלכה המאוחדת 13 בפברואר 2010 ריצת 100 מטר 10.08 שניות ברמינגהאם, הממלכה המאוחדת 13 ביולי 2013 ריצת 200 מטר 20.46 שניות לה שו-דה-פון, שווייץ 3 ביולי 2011
הארי בולוס היה בוטנאי, מאייר בוטני, איש עסקים ונדבן דרום אפריקאי.
קידם את הבוטניקה בדרום אפריקה והוריש את ספרייתו וחלק גדול מהונו לאוניברסיטת קייפטאון.
הוא התחנך בבית הספר Castle Gate בנוטינגהאם.
המנהל ג'ורג' הרברט התכתב באופן קבוע עם וילאם קנסיט מגאהמטאון וקיבל דגימות צמחים ממנו מדרום אפריקה.
בתמורה המנהל התבקש לשלוח את אחד מתלמידיו כעוזר מחקר של קנסיט לדרום אפריקה.
הארי בולוס הגיע לפורט אליזבת במרץ 1850. הוא בילה שנתיים אצל ויליאם קנסיט ולאחר מכן עבר לפורט אליזבת.
לאחר ביקור קצר באנגליה, התיישב בגראף-ריין, שם גר במשך 19 השנים הבאות.
בשנת 1857 נשא לאישה את סופיה קנסיט, אחותו של ויליאם קנסיט.
בשנת 1864 איבד את בנו הבכור, וחבר הציע לו להתמסר לבוטניקה כדי להקטין את אובדנו.
הוא בנה את האוסף הבוטני שלו משנת 1865 ותוך זמן קצר התכתב עם עמיתים כמו ג'וזף דלטון הוקר בגני קיו, ויליאם הנרי הארווי בדבלין ופיטר מקאוואן בגרהמסטאון.
בשנת 1875 הצטרף לאחיו וולטר בקייפטאון, והתיישב בפרבר קנילוורת, שם ייסדו חברת תיווך בשם "בולוס ברס".
בשנה שלאחר מכן ביצעו הוא וגותרי את ביקורם הראשון בגני קיו, ולקחו עמם מספר רב של דגימות צמחים לשם מתן שמות.
בולוס תיאר את התקופה כ"ארבעים ימים מאושרים ".
כשהגיעה הספינה לטירת וינדזור באוקטובר 1876, פגעה בשונית מול האי דאסן וכל הדגימות שלו אבדו.
הוא לא נבהל, והחל לאסוף דגימות חדשות ולארגן משלחות לפינות שונות של דרום אפריקה.
הוא היה בוטנאי שטח מעולה ופרסם ספרים רבים על תצפיותיו.
עסקי התיווך שלו פרחו ולכן הצליח לרכוש ספרים בוטניים רבים.
כרכים שלמים של כתבי עת בוטניים וספרים נדירים של פייר-ג'וזף רדוטה, ניקולאוס ג'וזף פון ז'קין, פרדיננד באואר ופרנסיס מאסון.
הוא גם תרם את אוספיו והספרייה הנרחבת שלו לקולג' הדרום אפריקאי.
הוא היה אחד החברים המייסדים של החברה הפילוסופית בדרום אפריקה.
הארי בולוס אהב לבקר באנגליה וביצע בסך הכל 14 מסעות לדרום אפריקה וממנה.
הוא מת מאי ספיקת לב באוקסטד, אנגליה, ב -25 במאי 1911.
בשנה לאחר מכן, בנו הצעיר פרנק נישא להרייט מרגרט לואיזה קנסיט, נכדתו של ויליאם קנסיט.
היא עבדה כעוזרת של הארי באוספים שלו בזמן שהותה בקולג', ולכן מונתה לאוצרת האוספים בשנת 1903, ופרשה מתפקיד זה בשנת 1955.
היינץ לודוויג חיים "הארי" אטלינגר היה אחד מאנשי המונומנטים .
ב-22 באוקטובר 2015, אטלינגר וריצ'רד בארנצ'יק, עמיתו למבצע החזרת יצירות האמנות, זכו במדליית הזהב של הקונגרס.
אטלינגר גם עבד בשיתוף פעולה הדוק עם קרן אנשי המונומנטים לשימור האמנות ומייסדה רוברט מ.
אדסל כדי להמשיך את המשימה של קרן אנשי המונומנטים לשמור על מורשתם.
הארי לודוויג אטלינגר נולד בקרלסרוהה, גרמניה בשנת 1926 למשפחה יהודית.
העסק של משפחת אטלינגר, "גבירדר אטלינגר", בית כלבו אופנתי בלב קרלסרוהה מאז 1850 בערך.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, החנות הוחרמה ולאחר מכן נסגרה בשנת 1933. ב-25 בספטמבר 1938, למחרת בר המצווה של הארי, ברחה משפחת אטלינגר לארצות הברית.
הארי, הוריו ושני אחיו הצעירים הגיעו לניו יורק ב-9 באוקטובר 1938.
אטלינגר גויס לצבא ארצות הברית באוגוסט 1944 ושירת ביחידת חי"ר.
בינואר שלאחר מכן, יחידתו נשלחה מעבר לים לאירופה כדי להצטרף לדייויזית הרגלים 99 שנלחמה בחזית של מתקפת הנגד של בעלות הברית בעקבות קרב הבליטה, אולם ברגע האחרון, אטלינגר שוחרר.
מכיוון ששלט בגרמנית, הוא קיבל הצעת עבודה כמתורגמן במשפטי נירנברג.
עם זאת, חודש לאחר מכן, הוא עדיין חיכה למשימה רשמית כמתורגמן.
במאי 1945, אטלינגר התנדב לשירות ביחידת אנשי המונומנטים.
הוא הוצב במפקדה של הארמייה השביעית של ארצות הברית במינכן, גרמניה על ידי איש המונומנטים קפטן ג'יימס רורימר.
שם הוא תרגם מסמכי מודיעין גרמני ועבד לצד איש המונומנטים, סגן צ'ארלס פארקהרסט.
באמצע מאי 1945 שימש כמתרגם האישי של רורימר במהלך חקירתו של היינריך הופמן, צלמו האישי של אדולף היטלר.
עד מהרה לקח רורימר את אטלינגר תחת חסותו, והם נסעו לכמה מהמקומות הבולטים ביותר שנחקרו על ידי אנשי המונומנטים.
אטלינגר ליווה את רורימר לברכטסגאדן, גרמניה, מקום המסתור של הרגע האחרון של אוסף יצירות האמנות שבזז הרמן גרינג, וביקר בבקתת ההרים הנטושה של היטלר, הברגהוף.
בטירת נוישוונשטיין באלפים הבווארים, רורימר ואטלינגר גילו אוסף עצום של יצירות מופת, תכשיטים, רהיטים וחפצי תרבות שנגנבו מיהודי צרפת על ידי כוח המשימה של הרייכסלייטר רוזנברג (מבצע שהוקדש להחרמת רכוש בעל ערך תרבותי במהלך מלחמת העולם השנייה.
מוביל המבצע היה האידאולוג הראשי של המפלגה הנאצית, אלפרד רוזנברג, מתוך משרד החוץ של גרמניה הנאצית.) כדי להיות מוצגים במוזיאון הפיהרר שתוכנן להיבנות בלינץ, אוסטריה.
בספטמבר 1945 שלח רורימר את אטלינגר למכרות המלח קוכנדורף-היילברון בגרמניה.
שם, הוא סייע לעמיתו, איש המונומנטים ולקצין הממונה סגן דייל ו' פורד בפינוי מהמכרה של כתשע מאות חפצים שהוחבאו בין מבוך המעברים ומערות המכרה.
באמצעות רישומים שהתגלו של כוח המשימה של הרייכסלייטר רוזנברג, פורד ואטלינגר פעלו להפריד בין יצירות אמנות, שנבזזו על ידי הנאצים מאלה שפונו לבטיחות ממוזיאונים נחשבים בגרמניה, בהם מנהיים, שטוטגרט ועיר הולדתו של אטלינגר, קרלסרוהה.
בסך הכל, נדרשו עשרה חודשים וחמישה משלוחים לרוקן את המכרות מתכולתם.
ההשבה הראשונה מהיילברון הכילה שבעים ושלושה ארגזים של ויטראז'ים מקתדרלת שטרסבורג בצרפת, אשר הוסרו לשמירה על ידי הכמרים לפני המלחמה ונבזזו לאחר מכן על ידי הנאצים.
פקודות ישירות מהגנרל דווייט אייזנהאואר הפכו את החזרתם המתוזמרת לצרפת בקפידה של אוצרות התרבות בעדיפות ראשונה כמחווה בין ארצות הברית לצרפת.
אטלינגר שוחרר באוגוסט 1946 וחזר הביתה לניוארק, ניו ג'רזי.
הוא למד במכללת ניוארק להנדסה (כיום המכון הטכנולוגי של ניו ג'רזי) וסיים תואר ראשון בהנדסת מכונות ב-1950. לאחר מכן הוא עשה תואר שני בהנדסת מכונות ומנהל עסקים.
הוא היה למהנדס מכונות מיומן.
הוא עבד על הכל, ממנועי מכונות תפירה של זינגר ועד למערכות מכ"ם.
הוא שימש כסגן מנהל התוכנית של חברה המייצרת מערכות הדרכה לנשק גרעיני משוגר מצוללות.
בהמשך חייו, עסק אטלינג בחינוך והנצחת לשואה.
הוא היה יו"ר משותף של קרן ולנברג מניו ג'רזי, שנקראה לכבודו של ראול ולנברג, יליד שוודיה שהציל כ-100,000 יהודים הונגרים במהלך השואה.
הוא התגורר בעיירה רוקאווי, ניו ג'רזי.
בסרט ציידי האוצרות שביים ג'ורג' קלוני, הדמות סם אפשטיין מבוססת על דמותו של אטלינגר.
את אפשטיין מגלם דימיטרי לאונידס.
הארי אנג'למן (13 באוגוסט 1915 - 8 באוגוסט 1996) היה רופא ילדים בריטי שגילה את תסמונת אנג'למן ועל שמו היא נקראת.
אנג'למן נולד בבירקנהד, מרזיסייד, ב-1915, הוא החמישי מששת ילדיהם של סמואל ואליזבת אנג'למן.
הוא למד במכון בירקנהד ובאוניברסיטת ליברפול.
הוא החליט להתמחות ברפואת ילדים בעקבות החשיפה שלו לבריאות הלקויה של ילדים בעירות תעשייתיות.
לאחר סיום הלימודים וההתמחות התחיל אנג'למן לעבוד בבית החולים לילדים בות' הול, מנצ'סטר.
לאחר מכן עבר לעבוד בבית החולים לילדים של המלכה מרי, קרשאלטון.
בבית החולים שוכנו מאות ילדים, שרבים מהם סבלו משחפת וממחלות לב, בבונגלואים.
במהלך הבליץ' על לונדון הגיעו עוד ילדים לבית החולים.
במהלך מלחמת העולם השנייה התנדב הארי לחיל הרפואה של הצבא הבריטי.
בהתחלה הוא שירת בבתי חולים צבאיים באנגליה ואז הוא הועבר לאזור המזרחי של המלחמה, שם שירת בהודו.
בין השאר הוא היה הרופא של שבויי המלחמה האיטלקים.
לאחר שחרורו מהצבא הוא התחיל לעבוד בבית החולים סנט מרי אבוט בלונדון.
לאחר מכן הוא עבר לעבוד כרשם בכיר בבית החולים המלכותי ליברפול לילדים.
בשנת 1950 הוא מונה לרופא ילדים יועץ בקבוצת בתי החולים וורינגטון.
ב-1964 הארי התחתן עם אודרי, מרצה, פסנתרנית וסופרת.
בזמנו הפנוי התעסק הארי בתחביביו: נגרות, רתכות, צילום ואיטלקית.
אנג'למן נפטר ב-8 באוגוסט 1996, בגלל גידול במעי הגס.
הארטמוט בגר היה גנרל גרמני אשר שימש כמפקח הכללי (מקביל לתפקיד הרמטכ"ל) של הבונדסוור (צבא גרמניה) בין השנים 1996–1999.
בגר נולד ב-17 ביולי 1938 בעיר בראונסברג שבפרוסיה המזרחית.
כיום נקראת העיר בראנבו והיא נמצאת בתחומי פולין.
בילדותו, חווה בגר את מלחמת העולם השנייה, ומשפחתו נאלצה להימלט מאימת הצבא האדום אל העיר צלה.
ב-1958 הוא התגייס לבונדסוור ושרת בגדוד פאנצרגרנדיר.
ב-1960 הוא הועלה לדרגת לויטננט.
הוא למד באקדמיית הבונדסוור ובמכללת הסגל של הכוחות המזוינים האמריקניים בווירג'יניה.
בשנים 1976–1978 הוא שימש כמפקד גדוד הפאנצרגרנדיר ה-51. לאחר מכן הוצב במשרד ההגנה עד 1980. לאחר מכן שימש כראש מטה דיוויזיית הפאנצר ה-3, ובאוקטובר 1984 מונה למפקד בריגדת הפאנצרגרנדיר ה-7 בהמבורג.
ב-1988 הועלה לדרגת בריגדה גנרל ומונה לראש מטה הקורפוס ה-3 בקובלנץ.
ב-1990 הוא הועבר לשמש כמפקד דיוויזיית הפאנצר ה-12. ב-1992 הוא מונה לסגן המפקח הכללי של הבונדסוור (מקביל לרמטכ"ל).
ב-8 בפברואר 1996 הוא מונה למפכ"ל הבונדסוור וכיהן בתפקיד עד פרישתו ב-31 במרץ 1999.
בגר נפטר ב-26 בינואר 2024. הותיר אחריו אישה ושני בנים.
הארי אליאד (ברומנית:Harry Eliad ;8 באוקטובר 1927 - 6 באוגוסט 2012) היה במאי ושחקן תיאטרון יהודי רומני בשפות רומנית ויידיש.
עד 2012 כיהן כמנהל התיאטרון הממלכתי של העיר פלוישט ואחר כך של התיאטרון היהודי הממלכתי בבוקרשט (2012-1989)
הארי אליאד נולד בקראיובה ברומניה.
מגיל שש התאהב באמנות התיאטרון תוך כדי צפייה בחזרות השחקנים בתיאטרון של קראיובה.
הוא למד בבית ספר התיכון היהודי ובתיכון "פראצי בוזשט" (האחים בוזסקו) בעיר הולדתו.
בהמשך סיים בהצטיינות לימודי מוזיקה ואמנויות הבמה בקונסרבטוריון קורנטי.
בשנים 1949–1950 עבד כשחקן בתיאטרון הלאומי בקראיובה.
הופעת הבכורה שלו הייתה במחזה של ויקטור אפטימיו "Înșir-te mărgărite" (תשתזרו מרגליות).
ב-1953 בעידוד עמיתו וידידו, השחקן טומה קרג'יו עבר לתיאטרון הממלכתי של פלויישט (כיום התיאטרון "טומה קרג'יו"), בו עבד כבמאי עד 1988 ובשנים 1984–1988 כמנהל התיאטרון.
במקביל לימד כמרצה בכיתה לבימוי של בית הספר העממי לאמנויות בפלויישט.
בשנות ה-1970 ביים הארי אליאד מדי פעם הצגות בעיקר מוזיקליות באולם מז'סטיק בבוקרשט ובתיאטרון היהודי הממלכתי בבוקרשט:
ב-1976 - המחזמר " מזל טוב ו...וזליג שור!" שאותו הפיק יחד עם אאורל פליה ואלכס מרקוביץ' על מוזיקה מאת ריכרד שטיין ופלורנטין דלמר.
אחר כך הפיק יחד עם ברנרד פרידמן - ב-1977 את " נשים הן לא צחוק", ב-1978 "מי מפחד מ...רומאו ויוליה?", ב-1979 ביים רסיטל של אשתו, השחקנית לאוני ולדמן-אליאד "שירו איתי שיר", ב-1980 - הפיק שוב עם ברנרד פרידמן -את המופע "בשעה טובה!"
בדצמבר 1989 עבר לתיאטרון היהודי הממלכתי של בוקרשט כבמאי, ופעל בתפקיד של מנהל התיאטרון עד יום מותו.
אליאד הקדיש את עצמו באותן השנים לשימור מסורת התרבות והתיאטרון בשפה יידיש.
ארגן 29 סיורי הופעות של להקת התיאטרון ברחבי העולם, תוך שיתוף פעולה עם שחקנים ובמאים חשובים ברומניה, ארצות הברית וגרמניה.
ב-1991 הפיק בתיאטרון היהודי - "מחרוזת שירים", ב-1993 -את "הזכייה הגדולה " מאת שלום עליכם, ב-1996 - את הקומדיה "שלוש כלות לאבא" מאתאז'ן לביש
הפרויקט הדגל שהוביל כמנהל התיאטרון היידי היה האינטגרלה של יצירות שלום עליכם שכללה עיבודן לתיאטרון מוזיקלי תוך שילוב של שירים מהרפרטואר ביידיש.
בלטו בעיקר ההצגות "ציידי החלומות" ו"הרומן של איש עסקים" (מנחם מנדל).
אליאד ביים ביידיש גם יצירות מהמחזאות הקלאסית העולמית, למשל מחזות מאת צ'כוב וגוגול.
כמו כן הפיק אליאד את מחזות הזמר "קברט" ו"כנר על הגג".
ההצגה האחרונה שאותה ביים הייתה קומדיה לפי וודי אלן - "איך מפתים נשים" ("Play It Again, Sam").
הוא כתב מאמרים וספרות עיון על אמנות השחקן והבמאי בתיאטרון.
כיהן כסגן-יושב ראש של קרן התרבות"אברהם גולדפדן " וכחבר במועצה המנהלתשל פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה.
הארי אליאד נפטר ב-2012 בגיל 84. הוא נקבר בבית העלמין פילנתרופיה בבוקרשט.
אליאד היה נשוי לשחקנית היידית לאוני ולדמן-אליאד.
2002 - עיטור מסדר ההצטיינות בתרבות של רומניה בדרגת אביר.
2009 פרס להצטיינות על מפעל חייו - מטעם משרד התרבות של רומניה
2010 - במאי השנה בתחם התיאטרון ברומניה
הארי אלדן ריצ'רדסון היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דלאוור.
ריצ'רדסון נולד ב-1 בינואר 1853 בקמדן שבדלאוור, והיה בנם של אלדן ב' ריצ'רדסון ולוסי ר' ריצ'רדסון.
משפחתו עברה לדובר ב-1858, כשהיה ילד קטן.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים שם ובאקדמיית קנט במזרח גריניץ' שברוד איילנד.
בשנת 1876 התחתן עם פריסילה ווקר, והם היו חברים בכנסייה הבפטיסטית.
ריצ'רדסון עבד בעסקי השימורים והאריזה של אביו בדובר, ובסופו של דבר ב-1894 הפך לשותף וקיבל את השליטה במפעל.
הוא המשיך בעסק זה לאורך חייו, כיהן כנשיא הבנק הלאומי הראשון של דובר, והתעניין גם בתאגידים שונים בשירות הציבורי.
בניסיון הראשון שלו לתפקיד ציבורי, התמודד על תפקיד מושל דלאוור ב-1890, אך הפסיד לדמוקרטי רוברט ריינולדס.
שנים רבות לאחר מכן, ב-1907, נבחר כחבר הסנאט של ארצות הברית.
במהלך קדנציה זו כיהן עם סיעת הרוב הרפובליקני בקונגרסים ה-60, ה-61 וה-62. בקונגרס ה-61 כיהן כיו"ר הוועדה לבחינת סניפים של שירות המדינה, ובקונגרס ה-62 כיהן כיו"ר הוועדה לאיי האוקיינוס השקט ופוארטו ריקו, וחבר בוועדה לדפוס.
הוא לא ביקש להיבחר מחדש ב-1913, ובסך הכל כיהן מ-4 במרץ 1907 עד 3 במרץ 1913, במהלך הממשל של נשיאי ארצות הברית תאודור רוזוולט וויליאם ה.
ריצ'רדסון מת ב-16 ביוני 1928 בדובר שבדלאוור ונקבר שם בבית הקברות האפיסקופלי המתודיסטי של לייקסייד.
הארי לאברן אנדרסון (14 באוקטובר 1952 - 16 באפריל 2018) היה שחקן, קומיקאי וקוסם אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו כשופט הארי סטון בקומדיי המצבים בית דין לילי (1984–1992) ודייב בארי בקומדיית המצבים "עולמו של דייב" (1993–1997).
הארי לאברן אנדרסון נולד ב-14 באוקטובר 1952 בניופורט שברוד איילנד.
בילדותו פיתח עניין רב בקוסמות.
חלק ניכר משנות נעוריו אנדרסון התגורר יחד עם משפחתו בערים שונות בארצות הברית לפני שמשפחתו השתקעה בקליפורניה כאשר הוא היה בן 16. במהלך שנות העשרה שלו אנדרסון החל לבצע מופעי קוסמות בהזדמנויות רבות ברחובות של שיקגו, ניו יורק, סנט לואיס וניו אורלינס ובמהלך תקופה זו הפך לקוסם מיומן.
אנדרסון למד לזמן קצר בתיכון בואנה פארק ומאוחר יותר למד בתיכון נורת' הוליווד.
בשנת 1970 הוא סיים את לימודיו בהצטיינות בתיכון נורת' הוליווד.
מאוחר יותר הוא למד במכללת פולרטון.
אנדרסון החל את הקריירה המקצועית שלו כקוסם, והוא נהג תמיד לשלב קומדיה בהופעותיו.
הוא זכה להכרה בסגנונו הייחודי ובהמשך החל להופיע במועדון הדנטה מג'יק בלוס אנג'לס.
בזכות הופעותיו הייחודיות אנדרסון הוזמן להופיע פעמים רבות בתוכנית המערכונים הפופולרית סאטרדיי נייט לייב במהלך העונה השביעית, השמינית והתשיעית של התוכנית, וכמו כן שימש גם כמנחה בפרק אחד בעונה העשירית של התוכנית.
הופעותיו בתוכנית סאטרדיי נייט לייב הובילו לכך שהוא קיבל בהמשך תפקיד משנה במספר עונות של קומדיית המצבים "חופשי על הבר".
פריצת הדרך שלו הגיעה ב-1984 כאשר הוא לוהק בקומדיית המצבים "בית דין לילי" של רשת NBC בה הוא גילם את השופט הארי סטון.
התוכנית זכתה להצלחה רבה והיא שודרה במשך תשע עונות והייתה מועמד למספר פרסי אמי.
לאורך השנים הוא הופיע גם בתוכניות טלוויזיה נוספות, כולל 12 הופעות בטונייט שואו בהנחייתו של ג'וני קרסון.
במהלך שנות התשעים אנדרסון גילם בשנת 1990 את ריצ'י טוזייר במיני-סדרה "זה חוזר" המבוססת על הרומן של סטיבן קינג באותו השם ובשנת 1993 החל לככב בתפקיד הראשי בקומדיית המצבים של CBS "עולמו של דייב" אשר שודרה במשך ארבע עונות.
לאחר פרישתו מהטלוויזיה אנדרסון עבר בשנת 2002 מקליפורניה לניו אורלינס, שם הייתה בבעלותו חנות קסמים ומועדון לילה בשם "Spade & Archer" והוא נהג להופיע שם בקביעות.
ב-2008 אנדרסון גילם את עצמו בהופעת קמע בסדרה רוק 30, יחד עם השחקנים מארקי פוסט וצ'ארלס רובינסון אשר גם שיחקו עימו בעבר בקומדיית המצבים בית דין לילי.
לאחר הוריקן קתרינה ב-2005 אנדרסון עבר לעיר אשוויל אשר בקרוליינה הצפונית, ושם הוא גם נהג להופיע מדי פעם.
הוא התחתן עם לסלי פולק ב-1977. לבני הזוג נולדו שני ילדים.
הם התגרשו לבסוף ב-1999. בשנת 2000 התחתן עם אליזבת מורגן, איתה הוא נשאר עד מותו.
אנדרסון נפטר ב-16 באפריל 2018, בגיל 65 באשוויל אשר בקרוליינה הצפונית.
אנדרסון נפטר משבץ מוחי אשר נגרם כתוצאה מסיבוכים של שפעת ומחלות לב.
הארטילריה הרכובה המלכותית היא זרוע ארטילריה רכובה של רגימנט הארטילריה המלכותי ב.
הארטילריה הרכובה נוסדה ב-1793 וכוללת כיום שלושה רגימנטים מבצעיים; הראשון, השלישי והשביעי, וכן יחידה טקסית אחת; 'פלגת המלך'.
אומנם המסגרות הרגימנטליות הנוכחיות הוקמו לקראת מלחמת העולם השנייה (הראשון ושלישי), ב-1946 (פלגת המלך) או בתחילת שנות השישים (הרגימנט השביעי), מרבית הסוללות המרכיבות אותם שירתו ברצף מאז תקופת המלחמות הנפוליאוניות.
סוסים עדיין נמצאים בשימוש למשימות טקסיות בלבד, השימוש המבצעי בהם הופסק לחלוטין במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20.
בשנת 1793 הכריזה בריטניה מלחמה על צרפת והצטרפה הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה כחלק מהמערכה באירופה.
מאוחר יותר באותה שנה, ייסד רגימנט הארטילריה המלכותי ענף רכוב חדש, שנועד לספק סיוע אש נייד ליחידות פרשים בתנועה מהירה.
היחידה החדשה, שהוקמה בתחילה משתי פלגות ("troops"), זכתה לשם הארטילריה הרכובה המלכותית.
הרעיון של ארטילריה קלה ומהירה לסיוע יחידות מתמרנים בשדה הקרב נשען על יחידות דומות של ארטילריה רכובה בצבאות רבים באירופה, בהן גם הצבא הצרפתי מולו עמד כעת הצבא הבריטי.
על אף שהייתה נבדלת ארגונית מהארטילריה הרגילה, הארטילריה הרכובה פעלה כחלק אינטגרלי ממנה.
הפיקוד עליה נשאר בידי מפקדי הרמות הבכירות של רגימנט הארטילריה המלכותי, וקציני ה-RHA שובצו ליחידות הרכובות לפרקי זמן זמניים בלבד, לאחריהם חזרו ליחידת האם שלהם.
באותה תקופה הופקדה האחריות על הארטילריה הבריטית תחת משרד החימוש (Board of Ordnance), רק בשנת 1855 הועברה השליטה על יחידות הארטלריה לידי הצבא הבריטי במסגרת רפורמה כוללת במערכת הצבאית.
סוללות הארטילריה הרכובה השתתפו באופן פעיל בכל מהלך מלחמות המהפכה הצרפתית (1793–1802) והמלחמות הנפוליאוניות (1803–1815).
עד שנת 1811, גדלה הארטילריה הרכובה המלכותית לכדי 14 פלגות רכובות (troops).
בשנת 1862, היא התרחבה עוד, לאחר שסיפחה לשורותיה רגימנטים של ארטילריה רכובה שפעלו בעבר תחת פיקוד חברת הודו המזרחית הבריטית.
בשנת 1899, חולקה הארטילריה המלכותית לשלוש זרועות נפרדות: הארטילריה השדה המלכותית (Royal Field Artillery), הארטילריה הרכובה המלכותית וארטילריית חיל המצב המלכותית (Royal Garrison Artillery).
הארטילריה הרכובה וארטילריית השדה הוגדו יחד במסגרת "הזרוע הרכובה" של הארטילריה, אך הארטיליריה הרכובה שמרה על זהותה הנפרדת ועל ייעודה כתומכת בכוחות פרשים.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה מנתה הארטילריה הרכובה 25 סוללות, מהן רק שש היוו חלק מחיל המשלוח, אך במהלך המלחמה גדל הכוח באופן משמעותי, עם הצורך הגובר לסיוע ארטילרי בחזיתות השונות.
עד לשנת 1915 כבר מנתה הארטילריה הרכובה 27 סוללות סדירות ועוד 22 סוללות טריטוריאליות; מהן 18 הוצבו בחזית המערבית ושבעה נוספים הוצבו במזרח התיכון.
בשנת 1924, אוחדו שלוש זרועות הארטילריה מחדש לרגימנט אחד (רגימנט הארטלירה המלכותית), אולם הארטילריה הרכובה שמרה על סמליה הייחודיים ועל זהותה הנפרדת בתוך המסגרת המאוחדת.
למרות תהליך המיכון של חיל הפרשים בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, המשיכה הארטלריה הרכובה לתפקד במהלך מלחמת העולם השנייה, הן כחלק מכוחות משוריינים והן במסגרת יחידות ארטילריה אחרות.
מבין 15 הרגימנטים הסדירים המרכיבים את רגימנט הארטילריה המלכותי, שלושה משתייכים לארטילריה הרכובה.
הרגימנט הראשון והשלישי נמצאים תחת פיקוד מבצעי של צוות קרב חטיבת התקיפה וסיור העומק הראשונה תחת הדיוויזיה השלישית.
הרגימנט השביעי, המכונה גם 'הרגימנט המוצנח' משרת תחת צוות קרב חטיבת התקיפה האווירית ה-16.
מבחינת סדר בכירות, יחידות הארטלירה הרכובה המלכותית נמצאים בסדר בכירות מיד אחרי רגימנטי משמר הפרשים; כשהם צועדים בליווי תותחים, הם נמצאים בסדר בכירות ראשון לפני כלל יחידות הצבא.
פלגת המלך: יחידה טקסית הנמצאת ליד ריג'נטס פארק בלונדון ומשמשת לירי כבוד ומשימות טקסיות.
רגימנט ארטילריית פרשים המלכותי הראשון: יחידה המבוססת על תומ"ת ה-AS-90 ומשרתת בתפקיד 'כוח אש משוריין' תחת צוות קרב חטיבת התקיפה וסיור העומק הראשונה.
רגימנט ארטילריית פרשים המלכותי השלישי: נקרא גם 'תותחני מנצ'סטר וליברפול', יחידה המבוססת על משגר רקטות M-270 MLRS ומשרתת בתפקיד 'כוח אש עמוק' תחת צוות קרב חטיבת התקיפה וסיור העומק הראשונה.
רגימנט ארטילריית פרשים המלכותי השביעי (מוצנח): נקרא גם 'התותחנים המוצנחים', היחידה משתמשת בתותח קל L118 ומשרתת תחת צוות קרב חטיבת התקיפה האווירית ה-16.
הארי המזוהם הוא סרט אמריקאי מז'אנר הפעולה והמתח משנת 1971, שבוים על ידי דון סיגל, בכיכובו של קלינט איסטווד.
איסטווד מגלם בסרט שוטר קשוח בשם הארי, הפועל נגד המערכת.
במהלך הסרט הוא רודף אחרי סקורפיו, רוצח סדרתי בסן פרנסיסקו.
בשנת 2012 הסרט נבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
הסרט מתמקד בהארי קלהאן - שוטר ותיק יחסית שלרוב לא בוחל באמצעים כדי לעצור פושעים, בניגוד לחבריו השוטרים ולאתיקה המשטרתית.
העלילה מתחילה כאשר אדם מסתורי הורג אישה ללא כל סיבה, באמצעות רובה צלפים.
הוא שולח מכתב לראש העיר שבו הוא מבקש 100,000 דולר אמריקני או שהוא יהרוג אדם נוסף בכל יום.
כדי לתפוס את הרוצח הקורא לעצמו "סקורפיו" (עקרב), מגייסים את הארי ושותפו, שמצליחים לסכל חלק מניסיונות הרצח הנוספים שלו (שגם בהם הוא השתמש ברובה צלפים) אבל בכל זאת הוא מצליח לרצוח מספר אנשים נוספים.
בעקבות המצוד אחריו הרוצח מכפיל את הסכום שהוא דורש או שהוא יקבור בעודה חיה נערה שהוא חטף.
בעקבות החשש לגורל הנערה המשטרה מחליטה לשלוח את הארי לבדו עם הכסף עבור הרוצח.
גונזלס, שותפו של הארי, נתן לו מכשיר ציתות על מנת שיוכל לעקוב אחרי הארי למקום המפגש בתקווה לתפוס את הרוצח.
הצלף מתעמת עם הארי שמצליח לדקור אותו ברגלו, ובורח ללא הכסף.
הרוצח לא מגלה להם איפה נמצאת הנערה, אבל הארי מצליח לאתר את הרוצח בעזרת רופא שטיפל ברגל הפצועה של סקורפיו.
הארי עוצר את הרוצח ומענה אותו עד שהוא מספר לו איפה נמצאת הנערה, אבל לא מגיע אליה בזמן ומוצא אותה מתה.
בנוסף, בעקבות עינוי הרוצח ומכיוון שהשוטרים לא חיכו לצו, המשטרה לא יכולה לעצור את הרוצח ונראה להארי שהרוצח התחמק.
הארי מחליט לעקוב אחר הרוצח בזמנו החופשי, עד שהרוצח פונה לתקשורת ומספר להם שהארי עינה אותו ועוקב אחריו, והארי נאלץ להפסיק לעקוב אחריו.
אחרי זמן קצר הרוצח מחליט לקחת אוטובוס של ילדים כבני ערובה ולבקש כופר תמורתם, שכולל מטוס סילון, או שירצח אותם.
ראש העיר מסכים לשלם את הכופר אבל הארי מסרב הפעם להיות מי שיתן לו את הכסף, ומחליט לרדוף אחר הרוצח בעצמו.
הארי מחכה לאוטובוס וקופץ על גגו, קרב יריות מתפתח והארי מצליח להרוג את הרוצח ולהציל את בני הערובה.
בסוף הסרט הארי זורק את התג שלו, בגלל נכונותה של המשטרה וראש העיר לתת לרוצח לברוח ללא עונש.
סצנה זו היא סצנת מחווה לסצנה זהה מהסרט "בצהרי היום" משנת 1952.
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות קלינט איסטווד הארי קלהאן מפקח במחלק רצח, שוטר ותיק במשטרת סן פרנסיסקו אשר רודף אחר סקורפיו והגיבור הראשי בסרט.
אנדי רובינסון סקורפיו / צ'ארלס דייוויס הרוצח המסתורי שמאיים על העיר והורג נשים בעזרת רובה צלפים והנבל הראשי של הסרט.
הסרט היה הסרט החמישי בהכנסות בשנה בה יצא לאקרנים.
בסך הכול הסרט הרוויח 36 מיליון דולר, מה שהופך אותו להצלחה פיננסית אדירה, בהתחשב בתקציבו - 4 מיליון דולר בלבד.
כשיצא הסרט, הוא גרם למחלוקות רבות בציבור על השימוש באלימות על מסכי הקולנוע (באותה שנה נשבר שיא של אלימות בקולנוע עם צאת הסרט יחד עם הסרטים "תפוז מכני" ו"כלבי הקש", אשר גם בהם יש אלימות גרפית רבה).
בנוסף, התקיימה מחאה פמיניסטית כנגד הסרט.
דמותו הקשוחה והצינית של קלאהן השפיעה והגדירה את תפקידיו של השחקן הראשי קלינט איסטווד בעשורים שבאו לאחר הסרט.
הסרט נחשב למשפיע מאוד בז'אנר סרטי המשטרה והפשע.
מבקר הסרטים הידוע רוג'ר איברט אמר על הסרט כי .
בשנה שלאחר הסרט חלה עלייה רבה במכירות של דגם האקדח של קלאהן, 44. מגנום, והוא נחשב לנשק השני בפופולריות שלו, אחרי החרבות מסרטי "מלחמת הכוכבים" (על פי סקר של חברת ההפקה פוקס המאה ה-20 שנערך בשנת 2008).
בשנת 2008 הסרט נבחר לאחד מ-500 הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים, על פי מגזין אמפייר.
באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט ציון של 95%.
בשנת 2014 הסרט זכה למקום ה-78 ברשימת סרטי הפעולה הטובים של כל הזמנים, אשר נערכה על ידי מגזין Time Out.
את המוזיקה לסרט כתב והלחין לאלו שיפרין, מלחין שעבד כבר שנים עם דון סיגל.
בפס הקול ניכרות השפעות רבות של ג'אז, מוזיקה קלאסית ורוק פסיכדלי.
הסרט זכה להצלחה רבה, ובעקבותיו צולמו ארבעה סרטי המשך.
את השלישי שבהם ביים קלינט איסטווד עצמו.
הארי הודיני (במקור אריק וייס, בהונגרית: Erik Weisz; באנגלית: Harry Houdini; בודפשט, 24 במרץ 1874 – ניו יורק, 31 באוקטובר 1926) היה יהודי-הונגרי-אמריקאי שהיה מגדולי הקוסמים, הפעלולנים ואמני ההיחלצות בכל הזמנים.
אריק וייס נולד בבודפשט בירת הונגריה.
ב-1878 היגרה משפחת וייס לארצות הברית.
בתחילה חיו בוויסקונסין, שם עבד אב המשפחה כרב הקהילה הרפורמית.
ב-1887 עברו אריק ואביו לניו יורק, ובהמשך חייו חי הודיני בהארלם.
אריק שינה את שמו ל"הארי", שהיה בעל צליל אמריקאי ודומה לשמו ההונגרי.
ב-1891 הפך לקוסם מקצועי, והחל לכנות את עצמו "הארי הודיני", כמחווה לקוסם הצרפתי ז'אן רובר-אודן (Robert-Houdin).
ב-1913 שינה הודיני את שמו באופן חוקי.
ב-1893 הוא פגש את אשתו לעתיד וילהלמינה ביאטריס ("בס") רהנר (Rahner), שהייתה גם שותפתו למקצוע.
בתחילת הקריירה שלו התמקד הודיני בלהטוטי קלפים ובקסמים מסורתיים אחרים, ובשלב מסוים הוא אף כינה את עצמו "אשף הקלפים", אך במהרה החל להתנסות בפעלולי היחלצות.
ב-1899 הוא נפגש עם אמן הבמה מרטין בק (Beck), שהמליץ לו להתמקד בקסמי היחלצות, והפך אותו לאחד המופעים המצליחים בארצות הברית בתוך כמה חודשים.
ב-1900 יצא הודיני למסע הופעות באירופה, ועד שובו ב-1904 כבר היה לסנסציה.
בשני העשורים הראשונים של המאה ה-20 הופיע ברחבי המדינה, כשהוא נחלץ מאזיקים, שרשראות, חבלים וחליפות משוגעים, במקרים רבים תוך שהוא תלוי הפוך או נתון בתוך מכל מים.
ב-1913 הוא הופיע לראשונה במופעו הידוע "עינוי המים הסיני", בו הוא קשור והפוך במכל המלא מים עד גדותיו.
באחת מהביוגרפיות על הודיני מסופר מקרה הממחיש את אופיו: בשנת 1902, בהופעה בבלקבורן, אנגליה, סירב הודיני להיכנע אף על פי שקראו עליו תיגר תוך שימוש בבריח חסום שהפך את משימת הבריחה לכמעט בלתי אפשרית.
הוא הצליח לצאת לאחר שעתיים לקול תשואות הקהל, אך למחרת ידיו היו פצועות ונפוחות.
מסתבר כי בשל הדרך בה השרשראות ננעלו עליו, הברירה היחידה שנותרה לו הייתה לחתוך בבשרו החי כדי להימלט.
בשנת 1904 הציע העיתון הבריטי "דיילי מירור" אתגר להודיני: לברוח מאזיקים מיוחדים שיצר המנעולן נתניאל הארט מברמינגהאם.
הודיני קיבל את ההצעה, והמופע נקבע ל-17 במרץ בתיאטרון ההיפודרום שבלונדון.
צפו במופע כ-4,000 בני אדם ולמעלה מ-100 עיתונאים.
ניסיון הבריחה נמשך למעלה משעה, ובמשך הזמן הזה עמד הודיני מאחורי מסך קטן (שנועד להסתיר את שיטת הבריחה שלו) והגיח ממנו כמה פעמים.
באחת ההזדמנויות הוא נשאל האם ניתן להסיר את חפתיו, כך שיוכל להסיר את מעילו.
הודיני לקח אולר והחזיק אותו בין שיניו: הוא השתמש באולר על מנת שיוכל לחתוך את המעיל, לבקשת הקהל.
כעבור 56 דקות, אשתו של הודיני הופיעה על הבמה ונתנה לו נשיקה.
רוב הקהל חשב שבאמצעות הנשיקה אשתו העבירה לו מפתח על מנת שיוכל להשתחרר מהאזיקים.
אולם, בהמשך גילו שהתאוריה הזו אינה נכונה.
כעבור 70 דקות מתחילת הקסם, הודיני הגיח מהווילון כאשר הוא משוחרר מהאזיקים.
הודיני הודה שזו הייתה אחת הבריחות הקשות ביותר שלו.
בביוגרפיה שפורסמה כשמונים שנה לאחר מותו נטען כי בנוסף לכישוריו האחרים, אף סייע בריגול לטובת הסקוטלנד יארד במסגרת סיוריו באירופה.
לאחר מותה של אימו פנה הודיני למאבק במדיומים ומתקשרים למיניהם, והפריך לטענתו את מופעיהם בזכות ניסיונו במופעי קסמים.
פעולות אלו גרמו לסכסוך בינו לבין הסופר ארתור קונאן דויל, שהאמין בתקשור עם רוחות.
הודיני נפטר כתוצאה מזיהום בתוספתן.
כשבועיים לפני-כן קיבל כמה אגרופים לבטנו מסטודנט מתאגרף בשם ג'יי גורדון וייטהד (Whitehead).
הודיני רגיל היה לקבל אגרופים בבטנו מהקהל כחלק מהמופעים שלו, אולם מקרה זה התרחש בזמן שנח בכורסה ולא הספיק להכין את עצמו לאגרופים.
עם זאת, בניגוד למקובל לחשוב, לא האגרופים הם שהובילו למותו אלא הזיהום בתוספתן.
מניחים כי הכאבים מהאגרופים הסתירו את הכאבים מהזיהום, ולכן הודיני לא פנה בזמן לעזרה רפואית.
הלווייתו נערכה ב-4 בנובמבר בניו-יורק, ונכחו בה למעלה מ-2,000 איש.
ספרייתו הגדולה בנושאי הכישוף והלהטים הועברה לרשות ספריית הקונגרס בוושינגטון.
הודיני הותיר מורשת של גישה ספקנית לטענות באשר לעל-טבעי.
הוא השאיר אחריו "עוקץ" אחרון ליריביו הספיריטואליסטים: זמן קצר לפני מותו סיכם עם אשתו, בס הודיני, כי אם ישנם חיים אחרי המוות, ינסה לתקשר אתה.
כדי שתוכל להבחין בין מדיומים אמיתיים לשרלטנים, הם סיכמו מראש על הודעה שיעביר לה.
בכל ליל כל הקדושים במהלך עשר השנים שלאחר מותו קיימה בס את ההסכם ביניהם, וניסתה לתקשר עם בעלה המנוח בעזרת סיאנסים שערכו מדיומים שונים.
כל הניסיונות נכשלו, ולאחר הסיאנס הכושל האחרון כיבתה בס את הנר שהשאירה דולק כל השנים על-יד תמונתו.
מאוחר יותר, ב-1943, אמרה כי "עשר שנים הן זמן ארוך דיו לחכות לכל אדם".
בשנת 1953 יצא לקולנוע סרט בדיוני ברובו על חייו, בכיכובו של טוני קרטיס.
בשנת 2000 נבחר על ידי קוראי המגזין "Skeptical Inquirer" (מגזין למדע ולחשיבה ביקורתית) לאחד מעשרת הספקנים הגדולים בכל הזמנים, יחד עם אלברט איינשטיין, ואחרים.
ב-3 ביולי 2002 הנפיקה רשות הדואר האמריקאית בול הנושא את תמונתו.
בשנת 2014 הוציאה רשת פוקס מיני-סדרה בת שני פרקים על חייו של הודיני.
הארי הארלו היה פסיכולוג אמריקאי, שנודע בסדרת מחקרים שערך על קופי רזוס תוך שימוש ב"אם מלאכותית", מחקרים שהמחישו את חשיבותם של רוך ואהבה אימהית, והיוו ציון דרך בתחום הפסיכולוגיה ההתפתחותית.