tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קונג החל את הקריירה שלו בממשלה הלאומנית של הרפובליקה הסינית, בתפקיד שר התעשייה, בתפקיד זה כיהן בשנים 1927 – 1928 בממשלה הלאומנית בהנהגתו של וואנג ג'ינג-וויי.
לאחר נפילת ממשלת וואנג שימש קונג כשר התעשייה והמסחר בשנים 1928 – 1931 בממשלת נאנג'ינג, ואחר כך כשר האוצר, בשנים 1933 – 1944. קונג היה נגיד הבנק המרכזי של סין בשנים 1933–1945. בשנת 1927 אחד ממעשיו הראשונים בממשלה היה לאזן את התקציב הלאומי.
כדי להגדיל את ההון הנדרש, קונג הגדילה את המסים על סיגריות ב-50%.
כמה מפעלי סיגריות בשנחאי מחו נגד מיסים אלה.
קונג גם איים להגדיל את מס המלח ב-28%.
כנס זה הקים את קרן המטבע הבינלאומית (IMF) והבנק הבינלאומי לשיקום ופיתוח (IBRD), שהיום הוא חלק מקבוצת הבנק העולמי.
לאחר המעבר שלו לממשלה המרכזית, קונג המשיך לתמוך ביחסים הטובים שבין צ'יאנג קאי שק ליאן שיאן.
התנגדותו של יאן לצ'יאנג במהלך "מלחמת המישורים המרכזיים" ב־1930 גרמה ליאן לפרוש רשמית מכל עמדות ההנהגה בשאנשי, ולברוח לדאליאן.
השתדלותו של קונג לשלב מחדש את יאן בממשלה המרכזית היו מוצלחים, וצ'יאנג התיר ליאן לחזור לשאנשי בשנת 1931. צ'יאנג הכיר בבירור ביאן כשליט דה פקטו של שאנשי משנת 1934.
בשנת 1937, שר האוצר של הרפובליקה של סין, קונג, ושני פקידים אחרים ביקרו בגרמניה והתקבלו על ידי אדולף היטלר ב-13 ביוני.
היטלר אמר לקונג, "אני מבין שאנשים בסין חושבים שברית המועצות היא ידידתם, אבל משיחתנו אני מבין שאתה יודע את הסכנות של הדוקטרינה הקומוניסטית".
קונג שכנע את היטלר לבטל נאום מתוכנן בכנס נאצי של הנסיך צ'ישיבו, אחיו של הקיסר היפני.
קונג אמר, "הייתי מסוגל לגרום להיטלר להבין שיפן רוצה להשתלט על העולם...
יכולתי לגרום להיטלר לחשוב פעמיים לפני שהתקרב יותר מדי אליה." בעודו בגרמניה, קונג הכריז על הצלחה גדולה בשיחותיו עם היטלר.
היטלר, הרמן גרינג והיילמאר שאכט העניקו לקונג תואר כבוד, וניסו לפתוח את השוק הסיני ליצוא הגרמני.
הם מימנו לתלמידים סינים לימודים בגרמניה, לאחר ששכנעו תעשיינים לתרום את הכסף למטרה זו.
קונג, סירב להצעת הלוואה בינלאומית שהציע היטלר.
קונג פגש גם את היאלמאר שאכט.
שאכט אמר לו כי "ידידות גרמנית-סינית נבעה במידה רבה מן המאבק הקשה של שתיהן לעצמאות".
קונג אמר כי "סין רואה בגרמניה את חברתה הטובה ביותר...
אני מקווה ומאחל שגרמניה תשתתף בתמיכה בפיתוח נוסף של סין, בפיתוח מקורות חומרי הגלם, בשיפור התעשיות והתחבורה".
קונג גם ביקר את נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט ואת המנהיג האיטלקי בניטו מוסוליני בשנת 1937. קונג אמר, "חשבתי שמוסוליני עושה דברים גדולים לאיטליה...
הסתדרנו טוב, חשבתי שהוא יהיה בעל ברית טוב של הממשלה שלנו".
עד מלחמת סין–יפן השנייה (1937 - 1945), קונג רכש מוניטין כדמות חזקה ומניפולטיבית במיוחד בממשלה הלאומנית.
לפעמים היה בברית עם גיסו, סונג טסה-ואן וגיסתו, סונג מיי לינג, ולפעמים ביריבות עמם.
כשהממשלה הלאומנית עברה לצ'ונגצ'ינג, ניהל קונג שירות חשאי משלו.
ז'ואו אנלאי, ששימש כנציג המפלגה הקומוניסטית בקוומיטנאט הסיני בצ'ונגצ'ינג, הצליח לרכוש את אמונו של יועצו של קונג, מה שאפשר לז'ואו לנהל את עבודת המודיעין שלו ביעילות רבה יותר.
לאחר שורה של תקריות יפניות ב-1938, קונג נשא נאום ברדיו שבו הוא הצהיר כי "אלוהים עוזר לסין!" נאום הרדיו של קונג בא אחרי דיווחים על כישלון הניסיון יפני לכבוש את העיר האנקו.
פעילות גרילה סינית קבועה הביאה לכך כי כוחות סיניים השתלטו מחדש על שטח שנתפס בידי יפן.
לאחר שהקוומינטאנג וצאי' קה צ'ק נסוגו לטאיוואן ב-1949, בסוף מלחמת האזרחים הסינית, קונג עבר לארצות הברית.
הוא מת ב-1967 בלוקסט ואלי, ניו יורק.
קונג היה צאצא בדור 75 של קונפוציוס, כפי שצוין על ידי שם משפחתו.
קונג התחתן לראשונה עם האן יו-מיי ב־1910, אך היא נפטרה ב־1913. ב־1914 נישא לאשתו השנייה, סונג איי-לינג, הבכורה של האחיות סונג.
לקונג ולסונג היו שני בנים ושתי בנות: בנו גרגורי קונג נולד מנישואיו השלישיים לדברה פג'ט.
לכל הילדים יש את השם לינג בתוך שמם, כדי לציין כי הם דור ה-76 לצאצאי קונפוציוס.
המגורים המשפחתיים של משפחת קונג, משמשים כדוגמה מצוינת לארכיטקטורת שושלת צ'ינג והם מהווים מוקד משיכה תיירותי במחוז טאיגו, שאנשי.
ה.ס וונג (במנדרינית תקנית: 王小亭 נולד ב-1900 - 9 במרץ 1981) היה צלם עיתונות סיני.
צילומו המפורסם ביותר הוא "יום שבת העקוב מדם", תצלום של תינוק בוכה, זמן קצר לאחר הפצצת תחנת הרכבת הדרומית של שאנגחאי בסין על ידי כוחות יפנים במסגרת קרב שאנגחאי שנערך במלחמת סין–יפן השנייה.
בשנת 1920 ו-1930, עבד וונג בסין כצלם עם מספר סוכנויות שונות.
התצלום המפורסם שלו, יום שבת העקוב מדם", נודע במספר שמות כגון "התינוק הסיני", "התינוק הסיני חסר האם", "התינוק בתחנת הרכבת בשאנגחאי" ו"תינוק שאנגחאי, צולמה במהלך קרב שאנגחאי במלחמת סין-יפן השנייה.
בתצלום נראה תינוק בוכה היושב לבדו על רציף תחנת הרכבת ההרוסה, כשלגופו בגדים הנראים שרופים ומוכתמים בדם.
התצלום עורר סערה ציבורית ונחשב לאחד התצלומים המשפיעים ביותר בעולם.
בתוך שנה מיום פרסומו, התצלום נראה על ידי יותר מ-136 מיליון איש.
בשנת 2010, זכה וונג בפרס כעיתונאי אסיאתי-אמריקאי על ידי התאחדות העיתונאים האמריקאית האסיאתית.
וונג צילם סרטי חדשות נוספים המכסים את ההתקפות היפניות בסין, כולל קרב שוז'ו במאי 1938 והפצצות האוויר בגואנגג'ואו בחודש יוני.
לעיתים הוא העמיד את עצמו בסכנה על מנת לצלם.
פעם נקלע לאזור שהופצץ על ידי מטוסים יפניים.
לאחר שהכעיס את היפנים על ידי תיעוד האלימות של התקפותיהם, ממשלת יפן הקצתה סכום של 50,000 דולר על מי שיסגירו לרשויות.
בסין, פעל וונג בהגנה בריטית, אך המשיך להיות נתון לאיומי מוות של לאומנים יפנים אשר גרמו לו לעזוב את שאנגחאי עם משפחתו ולעבור להתגורר בהונג קונג.
וונג עבר לטייפה בשנות השבעים ונפטר מסוכרת בביתו בגיל 81 ב-9 במרץ 1981.
הרולד גאי האנט היה כומר ופוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אלבמה ה-49 בשנים 1987–1993. הוא היה הרפובליקני הראשון שכיהן בתפקיד מאז תקופת השיקום.
לאחר ששירת במלחמת קוריאה, היה האנט לפעיל במפלגה הרפובליקנית וב-1964 נבחר כשופט שלום במחוז קולמן.
בבחירות לנשיאות של 1976 ושל 1980 הוא שימש כיושב ראש מסעות הבחירות של רונלד רייגן באלבמה, וב-1986 נבחר כמושל אלבמה, משרה בה הוא כיהן עד שב-1993 אולץ להתפטר לאחר שהורשע בגנבה, קשירת קשר והפרת כללי האתיקה.
ב-1998 לאחר שריצה את כל עונשו ושילם את הקנס שהוטל עליו, הוא קיבל חנינה.
האנט נולד בעיירה הולי פונד שבאלבמה כבנם של אוטו ופרנסס (הולוקומב) האנט.
כשהיה צעיר הוא הצטרף לכנסייה הבפטיסטית הבראשיתית מאונט ורנון, שהייתה לה השפעה קריטית על עתידו.
פחות משנה לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון בגיל 17, נשא האנט לאישה את הלן צ'יימברס ב-1951, ולזוג נולדו ארבעה ילדים.
במלחמת קוריאה שירת האנט בשתי דיוויזיות של צבא ארצות הברית, וזכה לציון לשבח על ביצוע יוצא מן הכלל של תפקידו הצבאי ועוטר במדליית השירות המצוין.
לאחר תום שירותו הצבאי שב האנט לחווה של משפחתו בהולי פונד ובסופו של דבר הוסמך ככומר בכנסייתו.
האנט היה פעיל במפלגה הרפובליקנית עוד בימים שהדמוקרטים החזיקו בשליטה כמעט מוחלטת באלבמה.
ניסיון ההתמודדות הראשון שלו על משרה ציבורית היה כאשר ב-1962 לא עלה בידו להיבחר לסנאט של אלבמה.
ב-1964 נבחר האנט כשופט שלום במחוז קולמן.
חתימתו של הנשיא לינדון ג'ונסון על חוק זכויות האזרח, גרמה לדמוקרטים רבים להצביע עבור המועמד הרפובליקני בארי גולדווטר בבחירות לנשיאות שנערכו באותה שנה, והאנט נמנה עם הרפובליקנים שנבחרו למשרתם על רקע התמיכה בגולדווטר, ובכך הוא היה לשופט השלום הצעיר ביותר באלבמה.
ב-1970 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה וכיהן עד 1976 מתוך רצון לכבד את הבטחתו לכהן שתי תקופות כהונה לבד.
ב-1976 וב-1980 היה האנט יושב ראש מערכת הבחירות הבחירות של רונלד רייגן לנשיאות באלבמה, והנהיג את משלחת המדינה לוועידות הארציות של הרפובליקנים בשתי מערכות בחירות אלו.
בבחירות למשרת מושל אלבמה של 1978 היה האנט מועמד מטעם הרפובליקנים, אך הובס על ידי הדמוקרט פוב ג'יימס.
לאחר שרייגן נבחר לנשיאות ב-1980, הוא מינה את האנט כמנהל הוועדה ליציבות חקלאית ולשימור של אלבמה.
הוא התפטר מהתפקיד ב-1985 כדי להתכונן להתמודדותו בבחירות למשרת המושל.
מסע הבחירות שלו לא נלקח בתחילה ברצינות, אפילו על ידי הרפובליקנים, שיותר היה חשוב להם לסייע לסנאטור ג'רמיה דנטון להיבחר לכהונה שנייה.
העיתונות הקדישה תשומת לב מועטה לבחירות המקדימות של הרפובליקנים, מתוך ציפייה שהמנצח בבחירות המקדימות של הדמוקרטים יהיה המושל הבא.
במקביל, לסיבוב השני של הבחירות המקדימות של הדמוקרטים הגיעו התובע הכללי של אלבמה, צ'ארלס גרדיק, וסגן המושל ביל בקסלי.
קרדיק, המועמד השמרן יותר, ניצח בהפרש של כמה אלפי קולות.
מנגד, בקסלי הגיש ערעור בטענה שגרדיק הפר את תקנות הבחירות כאשר עודד רפובליקנים לחצות את הקווים ולהצביע כדמוקרטים.
גרדיק מצידו, טען שצעד זה היה חוקי בשל העובדה שאלבמה הייתה מדינה של בחירות מקדימות פתוחות.
בית המשפט העליון של אלבמה הודיע לדמוקרטים שעליהם להכריז על בקסלי כמנצח כברירת מחדל, או לערוך בחירות חוזרות.
תושבי אלבמה, שהיו מורגלים למערכת שבה אף אחד וכל אחד יכלו להצביע בבחירות המקדימות, זעמו והוציאו את תסכולם על ידי הצבעה להאנט.
בנובמבר, ניצח האנט כאשר זכה ב-56 אחוזים מקולות הבוחרים, וכך קיבל את מספר הקולות הרבים ביותר למועמד בבחירות למשרת המושל עד אז.
בחירתו של האנט הפתיעה רבים באלבמה, שכן המושל הרפובליקני האחרון במדינה סיים את כהונתו 113 שנים קודם לכן, בתום תקופת השיקום.
ב-1990 ניצח האנט בקושי לאחר שפיגר בסקרים במשך רוב מערכת הבחירות.
בחירתו נזקפה בעיקר לתחילת עלייתה של המפלגה הרפובליקנית באלבמה.
רק שני דמוקרטים כיהנו אחריו כמושלים, ורק אחד מהם לאחר שנבחר בבחירות.
האנט דחף לקידומה של רפורמה משפטית וניסה להכניס עוד תעשיות ומיזמי תיירות לאלבמה, אך היה עליו להתנצח עם אופוזיציה חזקה בבית המחוקקים של המדינה.
כמושל, אישר האנט יותר משמונה הוצאות להורג.
ב-1992 פסק בית המשפט העליון של אלבמה שמשלמי המיסים יכולים לתבוע אותו על שימוש במטוס בבעלות המדינה כדי להגיע לאירועי הטפה דתיים, שם הוא קיבל "מתנות כספיות".
ההאשמות בוטלו בסופו של דבר.
ב-1992 מצא חבר מושבעים גדול את האנט אשם בגנבה, קשירת קשר והפרה של כללי האתיקה.
התובעים טענו שהוא לקח לכיסו יותר מ-200,000 דולר מחשבון של מערכת הבחירות ב-1987 ועשה בהם שימוש אישי כמו בניית מקלחות משיש ורכישת מכסחת דשא.
האנט נמצא אשם, ובשל העובדה שחוקת אלבמה אוסרת על מורשעים בעבירות מלכהן במשרה ציבורית, הוא נאלץ להתפטר ב-22 באפריל 1993.
בנוסף, נגזרו על האנט תשלום קנס של 212,000 דולר, חמש שנות מאסר על-תנאי, ו-1,000 שעות עבודות שירות.
בפברואר 1998 הוא עתר לוועדת השיחרורים של המדינה להפחית את תקופת התנאי שלו בארבעה חודשים, ותחת זאת השופט הגדיל אותם בחמש שנים, זאת בשל העובדה שהוא שילם רק 4,000 דולר מתוך הקנס שנגזר עליו.
באפריל 1998, לאחר שריצה את כל עונשו, ושילם את כל הקנס, העניקה ועדת השיחרורים להאנט חנינה.
גאי האנט נפטר בברמינגהאם ב-30 בינואר 2009, בגיל 75, לאחר מאבק ארוך בסרטן הריאה.
הוא נטמן בכנסיית מאונט ורנון שבקולמן.
הרדנהאלי דודגוהדה דווה גאודה (בקאנדה: ಹೆಚ್.ಡಿ.ದೇವೇಗೌಡ, ; נולד ב-18 במאי 1933) הוא פוליטיקאי הודי שכיהן כראש ממשלת הודו ה-11 בין ה-1 ביוני 1996 ל-21 באפריל 1997. כיהן כראש השרים של קרנאטקה מ-1994 עד 1996. כיום הוא חבר הרג'יה סבהה מטעם קרנאטקה.
דווה גאודה נולד ב-18 במאי 1933 בהרדנהאלי, כפר בממלכת מייסור לשעבר (כיום קרנאטקה).
אביו, דודה גודה, היה איכר ואמו הייתה עקרת בית.
גאודה קיבל תעודה בהנדסה אזרחית בתחילת שנות ה-50.
גאודה הצטרף למפלגת הקונגרס הלאומי ההודי בשנת 1953 והיה חבר בה עד 1962, אז הופרש מהמפלגה לשש שנים, בעקבות התמודדותו נגד מועמד רשמי של המפלגה.
בשנת 1962, גאודה נבחר לאספה המחוקקת של קרנאטקה כעצמאי.
הוא זכה בבחירות באותו מחוז בחירה במשך שש קדנציות רצופות מ-1962 עד 1989. הוא הצטרף ל במהלך הפיצול בקונגרס הלאומי ההודי ב-1969 ושימש כמנהיג האופוזיציה באספה ממרץ 1972 עד מרץ 1976 ושוב מנובמבר 1976 עד דצמבר 1977. הוא נכלא במהלך מצב החירום בהודו (1975–77).
גאודה כיהן כשר בממשלת מפלגת ג'נטה בקרנאטקה מ-1983 עד 1988. ב-1989 חבר לפלג במפלגה שהתנגד לאיחודה עם מפלגת ג'נטה דאל, אך הובס ואיבד את מושבו באספה המחוקקת של קרנטקה.
בעקבות כך עבר גאודה לג'נטה דאל, ונבחר מטעמה ללוק סבהה בבחירות ב-1991, ולאחר ניצחון המפלגה בבחירות לאספה המחוקקת של קראנטקה ב-1994, נבחר גואודה לראש השרים ה-14 של קרנטאקה בדצמבר 1994.
בבחירות ללוק סבהה ב-1996 מפלגת הקונגרס הלאומי בראשות ראש הממשלה היוצא פ.
נרסימהה ראו הפסידה באופן ברור, אך אף מפלגה אחרת לא זכתה ברוב.
אטאל ביהארי ואג'פאיי ממפלגת העם ההודית הושבע לראש ממשלה אך נאלץ להתפטר עקב כישלונו לגבש רוב.
כאשר החזית המאוחדת, קואליציית מפלגות בראשות הג'נטה דאל שאינן תומכות בקונגרס ולא מפלגת העם ההודית, החליטה להקים ממשלה בתמיכת הקונגרס, גאודה נבחר במפתיע לעמוד בראש הממשלה והושבע לראש ממשלת הודו ה-11 ב-1 ביוני 1996.
נשיא הקונגרס סיטראם קסרי החליט למשוך את תמיכת הקונגרס בממשלת גאודה והוא הפסיד בהצבעת אי-אימון ב-11 באפריל 1997. הקונגרס לא הצליח להקים ממשלה חילופית, והג'נטה דאל הקימה ממשלה נוספת, אך הפעם הועמד בראשה אינדר קומאר גוג'ראל ב-21 באפריל 1997.
ב-2 במרץ 1998 איבד גאודה את מקומו ברג'יה סבהה, אך הוא נבחר ללוק סבהה בבחירות ב־10 במרץ 1998.
בשנת 1999, כמה מנהיגים בכירים של מפלגת ג'נטה דאל החליטו להשתלב ב בהנהגת מפלגת העם ההודית, פרש גאודה והקים את ג'נטה דאל (חילונית).
גואודה הובס בבחירות הכלליות של 1999, ואיבד את מושבו בלוק סבהה פעם נוספת.
הוא שב ללוק סבהה ב-2002, וכיהן בו עד לתבוסתו בבחירות ללוק סבהה ב-2019. ביוני 2020 נבחר לרג'יה סבהה.
גאודה נשוי לצ'נמה, עמה התחתן ב-1954. יש להם שישה ילדים משותפים: ארבעה בנים, שאחד מהם כיהן כראש השרים של קרנאטקה, ושתי בנות.
התשעים ותשע: ארגון בינלאומי לנשים טייסות (TheNinety-Nines: International Organization of Women Pilots) הידוע בשם "ה-99" (The 99s), הוא ארגון בינלאומי המספק הזדמנויות נטוורקינג, חונכות ומלגות ללימודי טיסה לטייסות חובבות ומקצועיות.
הארגון נוסד בשנת 1929. נכון לשנת 2022, יש לארגון 153 סניפים ו-26 שלוחות אזוריות ברחבי העולם, וסניף 'וירטואלי', Ambassador 99s, שפגישותיו נערכות באינטרנט.
אמיליה ארהארט נבחרה לנשיאה הראשונה של הארגון בשנת 1931, והארגון השפיע באופן משמעותי על תמיכה בקידום נשים בתעופה מאז הקמתו.
בשנת 1982 קיבל הארגון את "פרס רוח הטיסה" מטעם היכל התהילה הלאומי לתעופה.
הארגון נכלל בהיכל התהילה של מוזיאון החלל האווירי של אוקלהומה בשנת 2001. בשנת 2002, הארגון נבחר על ידי האגודה הלאומית לאווירונאוטיקה, לקבל את גביע פרנק ג'י ברואר (Frank G.
Brewer Trophy) ובשנת 2014 הוא נכנס להיכל התהילה הבינלאומי של האוויר והחלל במוזיאון האוויר והחלל של סן דייגו.
באוגוסט 1929, קבוצה קטנה של טייסות נפגשה באופן לא רשמי בקליבלנד לאחר הדרבי האווירי של ארצות הברית, והחליטה שיש צורך להקים ארגון שיתמוך בנשים בתחום התעופה המתפתח.
הזמנות לפגישה ראשונה, שנערכה במועד מאוחר יותר, נשלחו לכל 117 הטייסות המורשות באותה עת.
הארגון נוסד ב-2 בנובמבר 1929, בשדה קרטיס ליד ואלי סטרים, ניו יורק, על ידי 26 טייסות מורשות ומטרתו הוגדרה כתמיכה הדדית וקידום "נשים טייסות".
לפי הצעתה של אמיליה ארהארט, שמו של הארגון נקבע לפי ממספר הטייסות שחתמו על אמנת היסוד עד חג המולד והסתכם ב"99".
חברת הארגון מרגרט תומאס "טומי" וורן מאמינה שהיא הייתה החברה הצעירה ביותר מבין החותמות על האמנה: היא הייתה בת 17 בלבד.
היא לא נכחה בכינוס הראשון של הנשים הטייסות בלונג איילנד באוקטובר 1929, אבל נסעה לניו יורק עם פרנסס הארל לכינוס השני ב-14 בדצמבר בביתה של אופל קונץ, ומונתה לייצג את טקסס.
התשעים ותשע הוא ארגון ללא מטרות רווח.
המשימה של ה-99 היא לקדם אחווה עולמית באמצעות טיסה, לספק לטייסות הזדמנויות ליצירת קשרים, לתת מלגות לנשים בתחום התעופה, לטפח הזדמנויות לחינוך לתעופה בקהילה, ולשמר את ההיסטוריה הייחודית של נשים בתעופה.
הארגון מחולק ל"שלוחות" (sections) שהן אזורים גאוגרפיים המכסים מספר מדינות ביבשת ארצות הברית ובטריטוריות מרוחקות, מחוזות בקנדה ואזורים של מדינות ביבשות השונות.
בכל שלוחה יש סניפים (chapters), המייצגים לעיתים קרובות ערים גדולות או אזורים מטרופולינים.
ב-26 ביולי 1963, תומפסון, יחד עם חמש טייסות נוספות (כולל החתומה על האמנה ונשיאת התשעים-ותשע הבינלאומית לשעבר, בלאנש נויס) ליוו את הנשיא ג'ון פ.
קנדי כשכיבד באופן אישי את הטייסות במהלך הצגת מעטפת היום הראשון של הבול המוקדש לאמיליה ארהארט בבית הלבן.
בנוסף לייסוד סניף עמק שננדואה (Shenandoah Valley), תומפסון שימשה כהיסטוריונית הבינלאומית של "ה-99" במשך שנים רבות, והייתה מזכירת המוזיאון הבינלאומי לנשים באוויר ובחלל, והארכיון הסמיתסוניאני.
וירג'יניה תומפסון הייתה חברה פעילה ב"ה-99", במשך כמעט 65 שנים, עד לפטירתה ב-2019.
תוכנית "המלגות לזכר אמיליה ארהארט 99" (AEMSF) מסייעת במימון אימוני טיסה, הכשרה טכנית או אקדמאית עבור נשים טייסות במסלול חובבני ומקצועני על ידי הענקת מלגות לחברות מוכשרות.
פרס "הכנפיים הראשונות" של AEMSF הוא מלגה של עד $6,000 שמוענקת לסטודנטית טייסת חברת "ה-99" כדי לסייע לה בהשלמת אימוני הטייס הפרטיים שלה.
בנוסף לתוכנית AEMSF, סניפים רבים של ה-99 נותנים מלגות טיסה משלהם לטייסות מקומיות.
טייסות מסחריות שמבקשות להתקדם או טייסות חדשות יכולות לקבל הכוונה וחניכה בקריירה בתוכנית "יוזמת מנהיגות טייס מקצועית" של "ה-99".
מוזיאון מקום הולדתה של אמיליה ארהארט
ארגון "ה-99" אחראי על מוזיאון מקום הולדתה של אמיליה ארהארט באטשיסון, קנזס.
מקום הולדתה ובית הילדות המוקדמת של הטייסת החלוצה אמיליה ארהארט נמצא ברשימה הלאומית של מקומות היסטוריים והוחזר למצב בו היה בתחילת המאה על ידי חברות "ה-99"; הוא כולל שפע של מזכרות אישיות ומשפחתיות.
בניין המטה הבינלאומי של הארגון בנמל התעופה העולמי וויל רוג'רס באוקלהומה סיטי, אוקלהומה, הוא ביתו של מוזיאון ה-99 של נשים טייסות.
מוצגי המוזיאון כוללים מסמכים היסטוריים, חפצים אישיים, קטעי היסטוריה בווידאו ושמע, תמונות, מזכרות וחפצים בולטים אחרים של נשים טייסות מפורסמות מרחבי העולם.
אוסף המוזיאון והתערוכות המוצגות בו מספקים מבט לתפקידן של נשים טייסות בפיתוח התעופה והשפעתן ההיסטורית.
הווארד פיליפס לאבקרפט היה סופר אימה, מדע בדיוני ופנטזיה אמריקני.
תרומתו הגדולה של לאבקרפט לספרות היא ספרות האימה ה"קוסמית", הסובבת סביב הרעיון שהחיים והיקום אינם ניתנים להבנה על ידי בני אנוש, שצורות חיים אומניפוטנטיות שולטות בו, ושבני האדם שוליים וחסרי יכולת לכוון את חייהם.
אלו שינסו להבין אותם יצורים או ליצור עמם קשר ילקו בנפשם.
סיפורים אלו מציגים גם את ה"נקרונומיקון", ספר קסום, שבין דפיו חבויה האמת הקוסמית על האלים שמתו.
יצירות המיתוס צברו לעצמן מוניטין של יצירת פולחן, והופקו מהן מאות סיפורים על ידי סופרים שונים, עשרות סרטים, משחקי מחשב, ומשחקי תפקידים.
יצירותיו של לאבקרפט הן פסימיות וציניות, ויוצאות נגד ערכי הנאורות, הרומנטיקה וההומניזם הנוצרי.
גיבוריו של לאבקרפט מנסים לגלות את האמת על הסיטואציות הייחודיות שהם נקלעו אליהן באמצעות שיטות חקירה מדעיות ורציונליות, אך לרוב, חקירות אלו מביאות אך להצצה חטופה אל אימה עתיקה שהנפש האנושית לא מסוגלת להכיל ולבסוף מובילה לאובדן שפיותם.
לאבקרפט לא נמנה עם הסופרים המובילים בימי חייו, וחוג קוראיו היה מצומצם.
רק לאחר מותו זכה להכרה כאחד מסופרי האימה המובילים של המאה ה-20, והשפיע על דורות של סופרי אימה שבאו אחריו, תוך שמשווים אותו לסופרים כגון אדגר אלן פו.
עם השנים, שמו הפך למילת תואר, לז'אנר בשם "אימה לאבקראפטיאנית".
לאבקרפט נולד ב-20 באוגוסט 1890 בעיר פרובידנס שברוד איילנד.
הוא היה בנם היחיד של וינפילד סקוט לאבקרפט, סוכן נוסע שמכר תכשיטים ומתכות יקרות, ושרה סוזן פיליפס לאבקרפט, שנהגה להתגאות במוצאה כצאצאית למייסדי המושבה מסצ'וסטס ב-1630.
בשנת 1893, כאשר היה לאבקרפט אך פעוט, לקה אביו בהתקף פסיכוטי כאשר היה במסע נסיעות, ואושפז במוסד עד ליום מותו, חמש שנים לאחר מכן.
כפי הנראה נבע אירוע זה ממחלת העגבת.
לאבקרפט גודל על ידי אמו, דודותיו וסבו, שגרו יחדיו בבית המשפחה.
עוד בהיותו פעוט גילה כישרונות יוצאי דופן.
הוא ציטט שירה בגיל שנתיים, ובגיל שש כתב שירה.
סבו עודד אותו לקרוא, חשף אותו ליצירות כסיפורי אלף לילה ולילה, האיליאדה והאודיסיאהוגם נהג לספר לו בעל פה סיפורי אימה.
כילד, היה לאבקרפט חולני, ופיתח אופי וכחני ובלתי ממושמע, כמעט שלא הלך לבית הספר, ונהג לשהות בבית, לקרוא ולעסוק באסטרונומיה ובכימיה.
בגיל 9 הפיק מספר חוברות משוכפלות, אותן כינה "העיתון המדעי".
רק בגיל 13 שב לפקוד את בית הספר באופן סדיר.
מותו של סבו בשנת 1904 הותיר את משפחתו בחוסר כל.
בשנת 1908 עבר לאבקרפט אירוע של "התמוטטות עצבים", כתוצאה ממנו לא סיים את בית הספר התיכון.
בתקופה זו החל לכתוב שירה.
הוא jh חיי בדידות, כשהקשר היחיד שלו הוא עם אמו.
מכתב שכתב לעיתון "ארגוסי", שפרסם סיפורים מסוג "ספרות זולה", בו התלונן כי סיפורי האהבה המופיעים בעיתון אינם אמינים, הביא להצטרפותו לסגל העיתון בשנת 1914. מתקופה זו החל לאבקרפט בכתיבה.
בשנת 1917 פרסם את סיפוריו הראשונים "הקבר" ו"דגון" והחל לבנות רשת של מכותבים, עמם ניהל קשרי מכתבים שכשלעצמם נחשבים ליצירות ספרותיות.
בין מכותביו היו הסופרים רוברט בלוך, הידוע בשל ספרו "פסיכו", קלרק אשטון סמית' ורוברט אי.
הווארד, יוצרו של קונן הברברי.
בשנת 1918 הוא פרסם את "פולאריס", שהיה היצירה הראשונה בסדרה "הכרכים הנסתרים".
בשנת 1920 התפרסמו סיפוריו הקצרים "עובדות הנוגעות לארתור ג'רמין המנוח ולמשפחתו" ו-"ניארלאת'וטפ".
בשנת 1919 הוא סיים כתיבת סיפר "השינוי של חואן רומרו", אך הוא פורסם רק בשנת 1944.
ב-1919, לאחר שסבלה מהיסטריה ודיכאון לפרק זמן ממושך, אושפזה אמו של לאבקרפט במוסד.
את מותה בשנת 1921, חווה לאבקרפט כאובדן רגשי.
באותה שנה כתב את הסיפור הקצר "העיר חסרת השם", אך הוא לא התקבל לפרסום באף הוצאה לאור ופורסם רק לאחר מותו של המחבר בשנת 1936.
מספר שבועות לאחר מות אמו השתתף לאבקרפט בכינוס של עיתונאים חובבים בבוסטון שם פגש בסוניה גרין.
גרין, ילידת 1883 (ומבוגרת מלאבקרפט בשבע שנים) הייתה עיתונאית יהודייה ממוצא אוקראיני, שהתפרנסה גם ממכירת כובעים.
השניים נישאו בשנת 1924, ועברו לגור ברובע ברוקלין בניו יורק.
דודותיו של לאבקרפט התנגדו לנישואים, בשל מעמדה החברתי של גרין ועיסוקה במסחר.
חיי הנישואים של הזוג לוו בקשיים כלכליים.
גרין נאלצה למכור את חנות הכובעים שלה, ולאבקרפט התקשה להתפרנס מכתיבה.
לצורכי פרנסה נאלצה גרין לעבור לקליבלנד באוהיו והותירה את לאבקרפט לבדו בניו יורק.
תקופה זו בה שהה לאבקרפט לבדו בעיר ההגירה ניו יורק, בעודו מחשיב עצמו לבעל מוצא מיוחס, של מייסדיה האנגלו-סקסים של מסצ'וסטס, משתקפת ביצירותיו, ביחס לבני גזעים שונים הלוקה בגזענות.
באוקטובר 1923 הוא כתב את "הפסטיבל", שפורסם בשנת 1925.
לאחר מספר שנים של חיים בנפרד, לאבקרפט שב לפרובידנס לגור עם דודותיו, בשנת 1926. בשנת 1929 התגרשו בני הזוג באופן סופי.
יש המייחסים את הגירושים לרתיעתו של לאבקרפט ממגע גופני.
גרין נישאה מחדש, וזכתה לראות בהכרה לה זכה לאבקרפט כסופר לאחר מותו.
בפרובידנס חי לאבקרפט ב"בית עץ מרווח" עד שנת 1933. העשור האחרון לחייו היה פורה מאוד מבחינה ספרותית.
בתקופה זו יצר את סיפוריו הקצרים הידועים ביותר, ופרסם אותם במגזינים מובילים בתחום הספרות הזולה.
"קריאתו של קת'ולהו" פורסם בשנת 1926 וב-1927 פורסם "הצבע מחוץ לחלל" שהופיע במגזין המדע הבדיוני "Amazing Stories", ונחשב לאחד משיאי יצירתו של לאבקרפט.
ב-1928 פרסם את הסיפור "אימת דנוויץ'".
סיפורים אלו, ואחרים שפורסמו בתקופה זו, ביססו את העולם הלאבקרפטיאני, המכונה "ההיסטוריה הסודית של כדור הארץ" - את המיתוסים, הדמויות, הרקע של העיירות הדמיוניות בניו אינגלנד, האלים כדוגמת "קת'ולהו" ו"יוג-סות'ות'", וספר ה"נקרונומיקון" המסתורי.
עיקר פרנסתו הייתה בעריכת סיפורים של סופרים אחרים, הגהה ועריכה של מגזינים בפרוטה, וכתיבה כסופר צללים עבור אחרים, שכן לפי השקפת עולמו הכתיבה בשכר לא הייתה עיסוק ראוי עבור ג'נטלמן.
בשנת 1933 הוא פרסם "האלים האחרים" שתכתב בשנת 1924.
על אף פוריותו הספרותית, מצבו הכלכלי לא השתפר.
לאחר מות אחת מדודותיו עבר לבית מרווח פחות שם גר עם דודתו שנותרה בחיים.
בשנת 1936 התאבד ידידו רוברט אי.
הווארד, אירוע שהשפיע עליו מאוד.
בשנה זו אובחן כחולה בסרטן המעי הגס ובתת-תזונה.
ימיו האחרונים עברו עליו בכאבים ובסבל עד מותו ב-15 במרץ 1937.
לאבקרפט נטמן לצד הוריו באחוזת הקבר המשפחתית של משפחת פיליפס בפרובידנס.
בשנת 1937 הקימו לו מעריציו מצבה משלו, עליה חרטו את שמו, תאריכי לידתו ומותו, ואת השורה "אני ההשגחה העליונה" (I AM PROVIDENCE, משחק מילים על שם העיר בה גר) שהופיע באחד ממכתביו.
קברו מחולל לעיתים קרובות בגרפיטי המצטט את השורה "אין אלה אשר לנצח רובצים מתים, ואף המוות מת כחלוף עידנים מבעיתים" ("That is not dead which can eternal lie, And with strange aeons even death may die.") המופיעה בסיפורו הידוע ביותר "קריאתו של קת'ולהו".
בשנת 1997 ניסה אנונימי להוציא את לאבקרפט מקברו, אך הדבר לא עלה בידו מפני שלאבקרפט עצמו אינו קבור מתחת למצבה שהקימו לו אוהדיו, כי אם בחלקת הקבר המשפחתית הסמוכה.
לאבקרפט הוא אמן סיפור האימה הקצר, ממשיכה של המסורת האמריקנית הגדולה שהחלה עם אדגר אלן פו, ומבשרם של יוצרים כסטיבן קינג וויליאם ס.
אף על פי שיצירתו כוללת גם שירה וכן מספר גדול של מכתבים ליוצרים אמריקנים מובילים בני התקופה, ידוע לאבקרפט במיוחד בזכות סיפוריו הקצרים.
חובבי לאבקרפט מסווגים את יצירותיו לשלוש תקופות, על אף שלאבקרפט עצמו מעולם לא הכיר בכך:
יש שאינם רואים הבדלים רבים בין "סיפורי מחזור החלום" ובין "סיפורי המיתוס", ומצביעים על העובדה שבשני סוגי הסיפורים מופיעים "אלים", וכן מופיע הספר "נקרונומיקון".
ישנם המסווגים את סיפורי "החלום" לז'אנר הפנטזיה ואת סיפורי המיתוס לז'אנר המדע הבדיוני.
ישנם המצביעים על כך שסיפורי החלום מתרחשים בעולם האמור להיות נפרד ושונה מעולמנו, בעוד שסיפורי "קת'ולהו" מתרחשים בעולמנו אנו, באותו יקום בו חיים גם בני האדם, שמסתבר כי הוא מאוכלס אף במפלצות מיתיות קדמוניות, שקדמו לבוא האדם, וייוותרו הרבה לאחר לכתו.
ואכן, סיפורי "המיתוס של קת'ולהו" הם עיקר תהילתו של לאבקרפט כסופר.
בסיפורים אלו, קת'ולהו, האל המת שקדם לבוא האדם, שקוע במעמקי הים ומנסה לקום לתחייה, תוך כדי שהוא מופיע בחלומות בני האדם וגורם להם לבצע מעשים פולחניים שיעלו אותו מקברו.
הסיפורים מתרחשים לעיתים קרובות בנופים המוכרים ללאבקרפט, נופי ניו אינגלנד, בעיירות הדמיוניות "ארקהם", "דאנוויץ'", "אינסמאות'" וב"אוניברסיטת מיסקטוניק", נופים ומקומות קודרים ואפלים החוזרים בסיפוריו, ואשר מתחת לחזות התמימה של עיירה ארכאית, מאובקת, שהזמן פסח עליה, מסתתרים לרוב פולחנים עתיקים, אלים איומים הקמים לתחייה ורוע אמיתי.
גיבוריו של לאבקרפט הם אנשי הזמן המודרני, תחילת המאה ה-20 על הקידמה שזו הביאה עמה בתחומים כביולוגיה, אסטרונומיה, גאולוגיה, פיזיקה ואף ארכאולוגיה.
בסיפוריו של לאבקרפט הקידמה הזו רק מדגישה את חוסר חשיבותו של המין האנושי, את חוסר האונים שלו, ואת היותו נידון לכליה אל מול כוחות ענקיים ומיסטיים, שהקידמה הטכנולוגית רק מסייעת בשחרורם.
כך, עולמו המיסטי של קת'ולהו שלוב בעולמם המודרני והטכנולוגי של גיבוריו של לאבקרפט, אנשי תחילת המאה ה-20 ללא הכר.
לאבקרפט יצר פנתיאון שלם של אלים - קת'ולהו, יוג סות'ות, ניארלאטהוטפ ורבים אחרים.
ביצירת פנתיאון זה נעזר בפרי דמיונו, שהיה לאחד המכשירים המשפיעים ביותר לקידום עלילה בספרות האימה המודרנית, ה"נקרונומיקון", הספר שנכתב בידי "הערבי המטורף עבדול אלהאזרד", בו מצויה האמת על עולמנו, וכל הקורא בו מאבד את שפיות דעתו.
רבים הסיקו, באופן שגוי, כי הפנתיאון של לאבקרפט נוסד על בסיס מיתוס קיים, או פולחנים אמיתיים.
מהדורות "מזויפות" של הנקרונומיקון פורסמו אף הן במהלך השנים.
לאבקרפט עצמו לא זכה להכרה ספרותית ולתהילה בימי חייו.
על אף שפרסם במגזינים מובילים מסוג הספרות הזולה, מעטים הם שהכירו את שמו.
התכתבותו הענפה עם סופרים אחרים מסוג זה, בני זמנו, כקלרק אשטון סמית' ואוגוסט דרלת', הביאה לכך ששמו היה מוכר בחוגי הסופרים עמם התכתב.
סופרים אלו הושפעו מאוד מלאבקרפט ומכתיבתו, אם כי מעולם לא פגשו אותו באופן אישי.
הם החלו לפרסם ספרי אימה עם שמות מסתוריים, לכתוב על פנתיאון של אלים כקת'ולהו ועזאתות', ועל עיירות שכוחות אל בניו אינגלנד.
לאחר מותו של לאבקרפט הנציחו סופרים ממשיכי דרכו את יצירתו.
אוגוסט דרלת' היה אחד הפוריים שבהם, הוא המשיך בכתיבה לאבקרפטיאנית, תוך שהוא מרחיב ומוסיף למיתוס שיצר לאבקרפט.
בקרב חובבי לאבקרפט שנויות תוספות אלו במחלוקת.
לאבקרפט עצמו מעולם לא התייחס לעולם האלים שיצר אלא כמכשיר לקידום העלילה, בעוד שדרלת' יצר קוסמולוגיה שלמה, וכן מלחמה בין האלים "הטובים", "העתיקים", ובין האלים "הרעים", "החיצוניים", שאין לה זכר בכתביו של לאבקרפט עצמו, כהסבר לשאלה כיצד מת קת'ולהו האדיר ונכלא במעמקי הים.
עבודתם של סופרים אלו, וכן של סופרים שהודו בהשראה שהשרה עליהם לאבקרפט, דרך ההתכתבות והבודה משותפת, כגון רוברט בלוך, רוברט אי.
הווארד ואחרים, הביאה ללאבקרפט פופולריות גוברת והולכת עם השנים.
דורות חדשים של קוראי וכותבי אימה גילו את עבודתו של לאבקרפט, וסופרים רבים שילבו מחוות לכתיבתו, או יסודות מהיקום שיצר ביצירותיהם.
אחרים ניסו לחקות או להוסיף מוטיבים מסגנונו הייחודי.
עם אלו שכינו את לאבקרפט "גדול סופרי האימה של המאה ה-20" נמנה גם סטיבן קינג, המשלב יסודות לאבקרפטיאניים בכתיבתו באופן מודע, כבסיפור הקצר "ג'רוסלמס לוט" המתרחש בעיירה נידחת בניו אינגלנד, בה הגיבורים מתבשרים על האימה לה ייחשפו באמצעות קולותיהם של העכברים הנוברים בקירות, התייחסות ברורה לסיפורו של לאבקרפט "החולדות שבקירות".
לקראת סוף המאה ה-20 הפך לאבקרפט לדמות של תרבות הפופ וזכה לאין ספור אזכורים, מחוות, ביקורות ודיונים ביצירתו.
מהבולטות שביצירות אלו הן "אני, קת'ולהו", סיפורים קצרים של ניל גיימן, התייחסות לקת'ולהו בספר "המטוטלת של פוקו" מאת אומברטו אקו, והתייחסויות רבות נוספות בקומיקס, בטלוויזיה ובקולנוע.
למעשה, דמויות רבות של יצור אימתני ומרושע בעל מחושים וזרועות תמנון, המופיעות כדבר שבשגרה בקולנוע ובטלוויזיה שאובות במידה זו או אחרת מקת'ולהו.
כך, למשל, רבים סבורים כי דמותו של "קפטן דייווי ג'ונס", פיראט אימתני דמוי-תמנון המופיע בסדרת סרטי "שודדי הקאריביים", קיבלה רבים ממאפייניה מדמותו של קת'ולהו.
התייחסויות מפורשות יותר, הכוללות שימוש בשמות אלים כ"קת'ולהו" או "עזאת'ות'" ומקומות כ"דאנוויץ'" מצויות בסרטים כ"הלבוי", וסרטי הזומבים של לוצ'יאנו פולצי או סם ריימי.
לאבקרפט היה אחד ממבשרי דמות הזומבי בספרות, במיוחד בסיפורים כ"הרברט ווסט - מחיה המתים", ודמות הזומבי המודרנית המופיעה בקולנוע ובטלוויזיה שואבת את מאפייניה מיצירתו של לאבקרפט לפחות בה במידה שהיא שואבת אותם מדמות הזומבי ה"מקורית", המפלצת מהאיטי.
שפתו של לאבקרפט היא ארכאית וגבוהה במתכוון, ומנסה לחקות בדיאלוגים הפזורים ביצירה ניב ניו אינגלנדי משובש במכוון.
לאבקרפט יוצר אפקט של ניוון ואימה על ידי ריבוי השימוש בתארים ובתואר הפועל, אשר לעיתים הוא עצמו ממציא.
השפה המוזרה, הסמיכה, הארכאית לעיתים והמשובשת לעיתים, השמות המשונים בהם נקראים גיבוריו, והתיאורים המזוויעים של הסביבה הכפרית, הרקובה והמנוונת של ניו אינגלנד, יוצרים אפקט של סיוט, שאינו מרפה מקוראי ספריו.
לאבקרפט הוא אמן הסמליות, והקדים את זמנו (במתכוון או שלא במתכוון) בפנייה ישירה אל התת-מודע של קוראיו, ובאפקט החלום האופף את יצירותיו.
ב"קריאתו של קת'ולהו" (1926) כתב לאבקרפט:
גיבוריו של לאבקרפט נדחפים לנסות ו"לקשר את הפיסות", וניסיונות אלו מהווים את לבו של הסיפור הלאבקרפטיאני.
המרחבים המתגלים לגיבורים אלו כאשר "הפיסות מתקשרות", לרוב מביאים לאובדן שפיותם.
הגיבורים המנסים לעשות שימוש בידע מסוג זה שרכשו, נידונו לסוף מר.
לעיתים פרי עבודתם תוקף אותם ומשמיד אותם, כפי שאירע ל"הרברט ווסט - מחיה המתים", ברוח הספר "פרנקנשטיין", ולעיתים הם מושכים את תשומת לבן של מפלצות מרושעות, ואלו מביאות לכיליונן.
השפעות לא אנושיות על ההיסטוריה האנושית
מפלצותיו של לאבקרפט נזקקות למשרתים אנושיים.
קת'ולהו, למשל, הוא מושא לפולחן בקרב האסקימואים בגרינלנד ואנשי הוודו בלואיזיאנה כמו גם בחלקים אחרים של העולם.
משרתים אלו שימשו לתכלית סיפורית חשובה עבור לאבקרפט.
רבים מיצורי המיתוס היו אדירים מכדי להיות מוכנעים בידי בני אדם, וכה איומים, שידע ישיר אודותיהם היה גורם לאובדן מיידי של שפיותו של החוקר.
כאשר כתב על יצורים מסוג זה, נדרש לאבקרפט ליצור אקספוזיציה ולבנות מתח, מבלי "לקרוא לילד בשמו", וכדי שלא להביא את הסיפור לסיום מוקדם.
המשרתים האנושיים של יצורי האופל העניקו ללאבקרפט דרך להעניק לקורא את המידע הנדרש על ה"אלים" בצורה מדוללת, ובעימות עמם התאפשר לגיבורים לזכות בניצחונות זמניים על ה"אלים", מהסוג שלא יכלו לקוות לו בעימות ישיר עם ה"אלים" עצמם.
לאבקרפט, כבני זמנו, ראה את ה"פראים" כקרובים יותר לאדמה ולטבע.
אלא שבמקרה זה פירוש הדבר היה קרבה לקת'ולהו.
רעיון נוסף, ברוח זו, של לאבקרפט, שהתגאה בייחוסו למייסדי המושבה מסצ'וסטס, וראה במוצאו האנגלו-סקסי משום מוצא נעלה, אך סבל מהמחשבה על הטירוף שאחז בשני הוריו, הוא כי צאצאים הקשורים בקשר דם אינם יכולים לעולם להימלט מהפשעים שביצעו אבותיהם, אם פשעים אלו הם מתועבים מספיק.
הצאצאים יכולים להיות רחוקים מאוד, הן בזמן והן במקום, מהמעשה המתועב שעשו האבות, אך קשר הדם יקשור אותם אל המעשה.
מעשה מסוג זה יכול להיות קניבליזם, אך גם התקשרות גנטית בגזע בלתי אנושי, אנושי למחצה, או גזע שהיה פעם אנושי.
כך מגלה גיבור הסיפור "ארתור ג'רמין" (1920) את מוצאו בשושלת אנושית למחצה וקופית למחצה באפריקה, וכך מגלה גיבור הסיפור "הצל מעל אינסמאות'" כי מוצאו מה"עמוקים" הבלתי אנושיים.
בעוד שג'רמין בוחר להתאבד, גיבור "הצל מעל אינסמאות'" רוצה להתאחד עם אבותיו במעמקי הים.
לעיתים קרובות ביצירת לאבקרפט, אין הגיבור נמצא בשליטה מלאה על פעולותיו, והוא מוצא כי שינוי הנתיב בו הוא הולך אינו אפשרי.
רבים מגיבוריו היו יכולים להיות בטוחים מסכנה אם רק היו נמלטים.
עם זאת, אפשרות זו אינה עולה או באיזה אופן נמנעת על ידי איזה כוח חיצוני שהוא, כמו בסיפורים "הצבע מחוץ לעולם" ו"החלומות בבית המכשפה".
לעיתים קרובות הגיבורים נתונים להשפעתם הכופה של יצורים רבי כוח, מרושעים או אדישים.
כשם שהתורשה אינה נמנעת, כך גם ההימלטות, או אף המוות עצמו, אינם יכולים לספק מפלט.
במקרים מסוימים גורלו הבלתי נמנע של הגיבור הוא גורל האנושות כולה.
לאבקרפט היה בקיא בכתביו של ההוגה הגרמני אוסוולד שפנגלר, כותב הספר "שקיעת המערב", שהאמין כי כל תרבות עתידה לחוות תקופת שקיעה, ועל חורבותיה קמה תרבות חדשה.
התזה הפסימית של שפנגלר בדבר דעיכת המערב המודרני היוותה ציר מרכזי בגישתו האנטי-מודרנית והשמרנית של לאבקרפט.
עולם הדימויים השפנגלרי של מחזורי דעיכה נמצא, על פי החוקר ס.
ג'ושי, במרכז הדיון בתפיסת עולמו הפוליטית והפילוסופית של לאבקרפט.
דעות אלו, והיכרותו עם פילוסוף גרמני נוסף, פרידריך וילהלם ניטשה, הביאו לרעיון המובע בספריו על התרבות האנושית כנאבקת נגד אלמנטים ברבריים ופרימיטיביים.
לעיתים המאבק הוא במישור האישי.
רבים מגיבוריו הם אנשי תרבות בעל חינוך עילי המושחתים בהדרגה על ידי השפעה חיצונית חורשת רע.
בסיפורים אלו ה"קללה" היא לעיתים קרובות תורשתית, אם בשל הזדווגות עם מי שאינו אנושי, או באמצעות קסם.
הדעיכה הפיזית והמנטלית באות ביחד לעיתים קרובות.
נושא זה של "דם מוכתם" משקף, כאמור, את חששותיו של לאבקרפט באשר למשפחתו הוא.
בסיפורים אחרים, חברה שלמה מאוימת על ידי הברבריות, לעיתים ככוח חיצוני, ולעיתים בשל השפעה פנימית.
סיפוריו מתארים את התרבות האנושית כמעורערת באופן מתמיד על ידי כוחות לא אנושיים, המשפיעים על מיעוט חורש רעה.
לאבקרפט אינו מציין בכתביו או במכתביו האם הייתה זו ירידת האימפריה הבריטית בה חזה בתקופתו (ובמספר סיפורים מצוין כי הגיבור השתתף במלחמת העולם הראשונה, וזו אף מתוארת לפרטיה בסיפורו של הרברט ווסט), שהביאה אותו לגישה זו.
לאבקרפט היה אנגלופיל, וסבר כי אנגליה היא עמוד התווך של התרבות האנושית, כאשר צאצאי האנגלים החיים באמריקה הם אך חוטר מנוון לגזע אדיר.
יש להניח כי ראיית עולמו של לאבקרפט התגבשה בעניינים אלו בשנים בהן חי בניו יורק, ונאבק לקיומו היום יומי בתוך האוכלוסייה המגוונת שאכלסה את העיר.
רבים מסיפוריו של לאבקרפט מייחסים את כל המידות הנעלות - אינטלקט, חוסן נפשי וגופני, מעמד חברתי גבוה, תרבות ורציונליות, לאנגלו-סקסים, אך עם הגיל עמדתו הגזענית התרככה ונדמתה לאפליה מעמדית בכך שהעריך גם מספר "בני הגזעים הנחותים" שהגיעו לעמדות מפתח בחברה האמריקאית.
בכתיבתו ניתן להבחין בתמה חוזרת של גיבורים אנגלו-סקסים הנאבקים בשחיתות מוסרית או נחיתות אינטלקטואלית שמקורה בבני העמים הלא אירופים, ובעיקר בקרב אלו שמקורם באפריקה או ילידי אמריקה.
כך, למשל, מתאר לאבקרפט את רבים מחברי כתו של קת'ולהו בסיפור "קריאתו של קת'ולהו":
בסיפורים אחרים הוא מטיל ספק באנושיותם של האפריקאים ככלל, לדוגמה כך הוא מתאר את גופתו של גבר אפרו-אמריקאי בסיפור "הרברט ווסט - מחיה מתים":
שירו הידוע ביותר לשמצה הוא השיר "על היווצרותם של הכושים" (מאנגלית: "on the creation of niggers") שם הוא כותב:
גם נימות אנטישמיות חדרו לכתיבתו, וכך, ברבים מסיפוריו הביע המספר עמדות עוינות ליהודים.
על אף שהתחתן עם סוניה גרין, שהייתה יהודייה, העיר גם בפניה הערות אנטישמיות.
במקרים אחרים הביע אהדה לנאציזם, להיטלר או לקו קלוקס קלאן.
על פי הביוגרפיה של סופר המדע הבדיוני ל.
ספראג דה קמפ, מיתן לאבקרפט את דעותיו לקראת סוף חייו, בשל כך שנחרד מהדיווחים על היחס ליהודי גרמניה בשנות ה-30 של המאה ה-20. יש להזכיר כי בנוסף לאשתו, שהייתה יהודייה, היו גם רבים מחבריו ומהמכותבים למכתביו יהודים.
אך נדמה כי בעוד דעותיו מותנו, הוא אימץ תפישה אליטיסטית שאופיינה באפליה מעמדית, במסגרתה הכיר בערכם של "בני הגזעים נחותים" בתנאי שאלו הצליחו לטפס לסטטוס חברתי גבוה.
אחד מחוקרי לאבקרפט החשובים, ג'ושי, מציין כי "אין להכחיש את גזענותו של לאבקרפט, או לפטור אותה סתם כ'אופיינית לזמנו', מכיוון שהוא הביע דעותיו אלו באופן בוטה יותר מרבים אחרים בזמנו.
יהיה זה טיפשי גם להכחיש כי דעות אלו חלחלו ליצירתו".
נראה כי הגזענות של לאבקרפט משתלבת היטב עם גישתו הניהיליסטית באשר לדטרמיניזם ביולוגי.
קווי מחשבה אלו של לאבקרפט, גזענות והגנה ריאקציונרית על הסדר החברתי השורר בזמנו, אל מול העולם המודרני המשחית, ניכרים ברבות מיצירותיו.
מוטיב חוזר הוא השחתת הדם באמצעות הזדווגות עם גזעים נחותים, השחתה הרודפת את הצאצאים גם דורות רבים לאחר המעשה, ואשר יש בה, כשלעצמה, כדי לזעזע את הסדר המקובל, לחתור תחתיו ולהציב במקומו משהו אחר, אפל ומרושע.
נשים מופיעות לעיתים נדירות ביצירות לאבקרפט, ואין כאלו המתוארות בהן באופן אוהד.
הנשים המתוארות, כ"אסנת וויט" בסיפור "היצור שעל סף הדלת" (על אף שמסתבר מאוחר יותר שאינה אישה כלל כי אם קוסם רשע השוכן בגופה של אישה) ו"לוויניה ווטלי" בסיפור "אימת דנוויץ'" הן משרתות של כוחות הרשע.
האהבה והזוגיות נעדרות כמעט מסיפוריו.
במקום בו היא מופיעה, האהבה אינה מינית באופייה.
גיבוריו חיים בעולם בו המיניות היא כוח שלילי, ובפעולתה היא מביאה לעולם יצורים פחותים מבני אדם.
מבקרים וחוקרי ספרות מחוץ לתחום הספרות הפנטסטית, לא העריכו את לאבקרפט, בימי חייו או לאחר מותו, כיותר מיוצר ריגושים ומתח, ואף לעגו לכתיבתו, בטענה שהאימה האמיתית בקריאת סיפוריו היא הסגנון בו הוא כותב אותם.
עם זאת, ישנם אחרים כחורחה לואיס בורחס, שהעריכו מאוד את לאבקרפט.
בורחס אף הקדיש לו את אחד מסיפוריו.
גם אם ישנם ספקות באשר לכתיבתו, שוררת הסכמה על חשיבותו בתרבות הפופולרית ובספרות האימה.
לאבקרפט נטע את האימה בלב התרבות האמריקנית, בניו אינגלנד, במחוזות מוכרים ולא במקומות רחוקים.
האימה העל-טבעית של רוחות רפאים וערפדים, שהגיעו אם מטרנסילבניה או מטירות אנגליות לוטות בערפל, הוחלפה באימה שמקורה טבעי, הנטועה בעצם מרקם הקיום האמריקאי.
לסופרים בני זמנו היה לאבקרפט בבחינת מקור השראה, ידיד ועורך.
אך השפעתו נמשכה גם מעבר ל"מעגל לאבקרפט" המצומצם, אל סופרים כקלייב בארקר, ניל גיימן וסטיבן קינג, במאים כג'ון קרפנטר, סטיוארט גורדון וגיירמו דל טורו, אמנים, מפתחי משחקי וידאו ורבים אחרים.
מושגים וכלי עלילה שיצר לאבקרפט, כגון חפץ הגורם לטירוף למי שרק צופה בו, הפכו כמעט לקלישה ספרותית, שאינה מיוחסת עוד ללאבקרפט.
כך גם הערים והמקומות הדמיוניים שיצר במסצ'וסטס, כ"ארקהם" או "אוניברסיטת מיסקטוניק", המופיעים ביצירות רבות.
פרט לסופרים והיוצרים המושפעים מיצירת לאבקרפט, ישנם רבים הכותבים פסטישים המתרחשים בעולמות שיצר לאבקרפט.
יצירות טלוויזיוניות וקולנועיות, בהן "בבילון 5" ו"דוקטור הו", מתייחסות למיתוס של קת'ולהו באופן ישיר, והמיתוס היווה השראה למשחק תפקידים ולמשחקי וידאו.
המשחק הפופולרי "קווייק" משנת 1996 כלל התייחסות ישירה לאלים מהפנתיאון של לאבקרפט.
להקת רוק פופולרית בשנות ה-70 של המאה ה-20 נקראה "לאבקרפט", וכמו כן להקות רוק כבד רבות משלבות יסודות מיצירותיו בשיריהם.
פיטר האמיל העיד שהושפע רבות מכתבי לאבקראפט, ומטאליקה, שחבריה הם מעריצים מושבעים של לאבקרפט, הקליטה שיר בשם "קריאתו של קת'ולהו" ושיר המבוסס על הסיפור "הצל מעל אינסמאות'", הנקרא "The Thing That Should Not Be".
בנוסף להקת הדת' מטאל היוונית SepticFlesh הקליטה שיר הקרוי "Lovcraft's Death" שמילותיו מהוות מעין מחווה ללאבקרפט ויצירתו ולהקת הדת'-דום גותי Draconian שיר בשם "Cthulhu Rising".
בימי חייו פרסם לאבקרפט את סיפוריו הקצרים במגזינים של ספרות זולה ומדע בדיוני.
לאחר מותו הקימו אנשי "חוג לאבקרפט" את בית ההוצאה "ארקהם האוס" (Arkham House) על שם העיירה הדמיונית ששימשה כזירה לסיפוריו.
בית ההוצאה הוקם במטרה לאגד את סיפוריו של לאבקרפט ולפרסמם, אך לאחר מכן התרחב ופרסם גם ספרים רבים נוספים של סופרים שונים.
חלק מיצירותיו דוגמת "הצאצא" פורסמו רק לאחר פטירתו.
הוצאות מכובדות אחרות כ"לייבררי אוף אמריקה" ו"רנדום האוס" הוציאו אף הן קובצי סיפורים של לאבקרפט.
Lovecraft", ויצאה לאור בשנת 2001.
על אף שלאבקרפט ידוע בעיקר בשל הסיפורת שלו, עיקר כתיבתו הייתה כתיבת מכתבים הנוגעים למגוון אדיר של נושאים, ממדע בדיוני וביקורת אמנות, להיסטוריה ופוליטיקה.
חוקר לאבקרפט ג'ושי מעריך כי בין 1912 ל-1937 כתב לאבקרפט כ-87,500 מכתבים, חלקם באורך של עשרות עמודים.
ספרג דה קאמפ, מעריך כי הלה כתב מאה אלף מכתבים.
חמש הוצאות בארצות הברית פרסמו קובצי מכתבים של לאבקרפט, ובהן הוצאת ארקהם האוס, המתמחה בכתבי לאבקרפט, שפרסמה חמישה כרכים בנושא.
עבודותיו של לאבקרפט עוררו סוגיות מעניינות באשר לזכויות יוצרים.
בעודו בחיים מינה לאבקרפט את הסופר ר.
בארלו כמנהל עיזבונו הספרותי, אך הדבר לא התבטא בצוואתו.
עם זאת דודתו, שנותרה בחיים לאחריו, מילאה את רצונו ולבארלו ניתנה השליטה בעזבונו הספרותי הנרחב של לאבקרפט.
בעוד שבארלו ניסה לערוך סדר ולמיין את החומר שבידיו, נאבק אוגוסט דרלת', ממשיכו הספרותי של לאבקרפט, לקבלת השליטה באותו החומר.
הדבר יצר בלבול באשר לזכויות היוצרים.
בעוד שכל מה שנכתב לפני 1923 הוא כיום בבחינת רשות הכלל בארצות הברית, יש מחלוקת על הזכויות ביצירות מסוימות שפורסמו לאחר מכן, במיוחד ביצירות כ"קריאתו של קת'ולהו" ו"בהרי הטירוף".
כיום יש מספר טוענים לזכויות היוצרים, בהם יורשי לאבקרפט צאצאי דודתו, בית ההוצאה ארקהם האוס שהקים דרלת', ואחרים.
על אף שעולמו של לאבקרפט זוכה לאזכורים, השאלות ומחוות ביצירות רבות, עיבודים קולנועיים וטלוויזיוניים ליצירותיו עצמן אינם זוכים להצלחה רבה, אם כי ישנם רבים כאלו.
הידוע בהם הוא סרט בשם "דגון" משנת 2001, בבימוי סטיוארט גורדון המעביר את עלילת "הצל מעל אינסמאות'" לכפר דייגים ספרדי.
2 מסיפוריו הקצרים תוסרטו לפרקים בסדרת האימה הגותית של ג'יירמו דל טורו - חדר הפלאות - שעלתה בנטפליקס ב-2022.
לאבקרפט כמעט לא היה מוכר לקורא העברי עד לתחילת המאה ה-21. מבחר מסיפוריו הכולל סיפורי מפתח ביצירתו כ"צבע מחוץ לזמן" ו"קריאתו של קת'ולהו" תורגמו בשנת 2002 על ידי דניאל ברק ויצאו בהוצאת אודיסיאה המתמחה במדע בדיוני, בשם "התוהו המזדחל" שהוא אנתולוגיה של כ-23 סיפורי אימה מאת ה.פ.
"התוהו המזדחל" קיבל ביקורות שליליות על שום סגנונו הארכאי והמסורבל, סגנון שהיה יפה לזמנו אך אינו מתאים לקורא כיום.
בשנת 2013 ראו אור בהוצאת פרדס תרגומים חדשים של הסיפורים "קריאתו של קת'ולהו" ו"הצל מעל אינסמאות'".
בשנת 2022 יצא לאור בהוצאת תשע נשמות ספר סיפורים בשם "אוסף סיפורי ים ונהר אחד", ובו סיפור אחד מאת לאבקראפט בשם "המקדש".
בשנת 2023 ראו אור בתרגומו של דוד ישראל ארונשטם, הסיפורים "המקדש" (תרגום חדש) ו"דגון" בהוצאת קתרזיס.
בשנת 2024 ראה אור לראשונה בעברית "הלוחש באפלה" בהוצאת קתרזיס, בתרגומו של ארונשטם.
בשנת 2024 ראה אור בתרגומו של מיכאל שקודניקוב הספר "בהרי הטירוף" בהוצאת פרדס.
בשנת 2025 ראו לאור בספרון אחד הסיפורים הקצרים "המודל של פיקמן" ו"המוזיקה של אריך זאן" בהוצאת קתרזיס, בתרגומו של דוד ישראל ארונשטם.
ה.שטרן (בלועזית: HStern) היא חברת תכשיטי יוקרה.
הוקמה בשנת 1945 על-ידי הברזילאי-יהודי הנס שטרן.
בשנת 2007 נפטר הנס שטרן, ובנו רוברטו שטרן התמנה במקומו ומכהן כיום כנשיא החברה.
החברה מתמחה בעיצוב, יצור ושיווק תכשיטי זהב, שעוני יוקרה, משקפי שמש וכלי בית יוקרתיים.
הנהלת החברה ממוקמת בריו דה ז'ניירו שבברזיל, והיא מפעילה למעלה מ-150 חנויות ב-32 מדינות ברחבי העולם, ביניהן רבות במדינות דרום אמריקה, וכן חנויות בניו יורק, פריז, לונדון, מוסקבה, תל אביב, ירושלים וערים נוספות.
בחלקו הפנימי של כל תכשיט של ה.שטרן מוטבע סמל של 3 כוכבים, המייצג את המילה "שטרן", שפירושה בגרמנית וביידיש "כוכב".
בישראל מפעילה הרשת מעל לעשר חנויות, ביניהן בנמל התעופה בן-גוריון, והיא מעסיקה כ-200 עובדים.
מנכ"לית החברה בישראל היא שרון רוזנברג.
במשך השנים, עוצבו תכשיטי ה.שטרן בהשראת מקורות שונים מעולם האמנות, היסטוריה, ארכיטקטורה, תרבות הפופ ואופנה עילית.
חלק מהקולקציות נוצרו בשיתופי פעולה עם אמנים מוכרים בתחומם כגון המוזיקאי קרלינוס בראון, מעצבת האופנה דיאן פון פירסטנברג, הארכיטקט אוסקר נימאייר ולהקת המחול גרופו קורפו.
לחברה מקום משמעותי בתרבות הפופולרית, ותכשיטי המותג נענדים בטקסים חשובים, אירועי שטיח אדום, טקסי אוסקר וגאלה ובפרט על-ידי נשים מובילות בהוליווד ובעולם הדוגמנות, כגון שרון סטון, קתרין זיטה-ג'ונס, אווה לונגוריה, בר רפאלי, גל גדות ויעל גולדמן.
מייסד החברה, הנס שטרן, היה יהודי שנמלט עם משפחתו מאסן שבגרמניה לאחר פוגרום ליל הבדולח, והיגר לריו דה ז'ניירו שבברזיל.
שם הקים בשנת 1945 חברה שליטשה ומכרה אבני חן, ובתוך כעשור החל לייצא את האבנים וכן להניב רווחים.
ב-1951, רכש הרודן אנסטסיו סומוסה גרסיה מניקרגואה מחרוזת מאבני אקוומרין בסכום של כ-20 אלף דולר, בה.שטרן.
באותה שנה נפתחה במונטווידאו שבאורוגוואי חנות ה.שטרן הראשונה מחוץ לברזיל, ובעקבותיה חנויות נוספות באמריקה הספרדית ובאמריקה הלטינית.
בשנת 1958 הוקמה במטה ה.שטרן בריו דה ז'ניירו מעבדת גמולוגיה עצמאית לניתוח וסיווג של אבנים יקרות.
זוהי המעבדה הגמולוגית הגדולה ביותר באמריקה הלטינית, הפועלת על פי קריטריוני הסיווג של ה-GIA, המכון הגמולוגי האמריקאי.
לאחר שזכתה להכרה בינלאומית באמריקה הדרומית, השתתפה ה.שטרן ב-1961 בתערוכת תכשיטים בינלאומית במוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון, בתור הנציגה היחידה מברזיל.
בשנת 1963 המשיכה ה.שטרן להתרחב ופתחה את החנות הראשונה של הרשת בניו יורק ולאחר מכן באירופה.
לאחר תכנון ובנייה ארוכת שנים, נחנך ב-1983 מטה החברה שבברזיל.
זהו הבניין הראשון בעולם שעוצב בכוונה להכיל את כל האזורים העוסקים בייצור, תכנון ומכירה של תכשיטי יוקרה: מתחמי ליטוש וסיתות אבנים, מעבדות, מתקני אימונים, משרדים, מוזיאונים, אולמות תצוגה ועוד.
הבניין נחשב לאחד מאתרי החובה לתיירים בעיר.
בשנות התשעים, לאחר שנים של ייחוד ופרסום בתחום אבני החן הברזילאיות, הוחלט בחברה על שינוי תפיסתי ושיווקי.
רוברטו שטרן, בנו הבכור של הנס שטרן, מונה למנהל הקריאייטיב של חברת ה.שטרן והחליט לתת לעיצוב את הדגש המרכזי.
ב-2001, עברה ה.שטרן מהלוגו הישן בעל ההשראה הגותית לסמליל בעיצוב חדש, שעוצב על ידי המעצב הגרפי הבריטי נוויל ברודי.
באותה שנה השיקה ה.שטרן סגסוגת זהב (18 קרט) שנקראת "זהב אצילי" (Noble Gold).
זהו פיתוח בלעדי לחברה, שנוצר לאחר שנתיים של מחקר ויותר מ-180 ניסיונות שילוב, כצבע ביניים של זהב לבן וזהב צהוב.
ב-2010 יצרה החברה, בשיתוף פעולה עם אולפני דיסני, סדרת תכשיטים בהשראת סצנות מהעיבוד הקולנועי של טים ברטון "אליס בארץ הפלאות" בכיכובו של ג'וני דפ.
ב-2014 אירחה ה.שטרן תערוכת זהב בברזיל בה השתתפו 30 אמנים מסגנונות ודורות שונים שיצרו פסלים, ציורים, חפצים ותמונות בהשראת המתכת היקרה.
בשנת 2016, הושק ספר תולדות המותג, בהוצאת המו"ל האירופאי "אסולין".
הספר חושף את תהליכי היצירה של התכשיטים בניהולו של רוברטו שטרן, וכולל יצירות מאוספיו בהשראת עולמות האמנות, הארכיטקטורה והתרבות.
הָא בְּהָא תַּלְיָא הוא ביטוי בשפה הארמית, המובא בתלמוד, ופירושו: הדברים תלויים זה בזה, שני הדברים כרוכים זה בזה.
נעזרים בביטוי, בדרך כלל, כדי להסביר את הקשר בין שני טיעונים (או שתי הגדרות) הנובעים זה מזה.
האמוראים דנים כאן בהלכות ברית מילה החלה בשבת.
מובאות כאן שתי גישות לגבי מועד המילה, במקרה שהיום השמיני חל בשבת, ולגבי תאריך המילה של התינוק עצמו.
הם מגיעים למסקנה, שאין הגישה האחת סותרת את השנייה, אלא נובעת ממנה – הא בהא תליא!
מקום נוסף בתלמוד שנעזר בביטוי נמצא בדיון במסכת נזיר.
דוד בן-גוריון, "המחנה העברי בהתנדבו לעבודת־הצבא מתנדב באותה שעה לעבודת התחיה בארצנו.
עם יצירת המחנה העברי הלוחם ייווצר גם מחנה עברי עובד.
פרץ, "הא בהא תליא – עונה זליג – אהבה ויופי חד הוא"
"מעשים היטלריסטים גוררים תעמולה אנטישמית, והא בהא תליא", כותב "קול העם" בשנת 1960.
חגי סגל כותב במאמר משנת 1992: "מכאן תבין שמשמעת והרתעה הן כמעט שתי מלים נרדפות.
האב הקדמון הכולל , קרוי גם "האב הקדמון המשותף האחרון", הוא האב המאוחר ביותר המשותף לכל היצורים החיים כיום על פני כדור הארץ, על פי ההנחה שכל היצורים הללו הם צאצאיו של אב קדמון יחיד.
משערים כי האב הקדמון הכולל (אק"כ להלן) חי לפני 3.5 מיליארד שנים או אפילו יותר.
על פי תורת מיון עולם הטבע, הוא מרכיב קבוצה מונופילטית עם כל היצורים החיים כיום, מכל שלוש העל-ממלכות של עולם החי.
בניית אילן היוחסין (או עץ פילוגנטי) של כל היצורים החיים, על בסיס המרחק הגנטי ביניהם, העלתה כי בשלב מוקדם למדי בהתפתחות החיים התרחש הפיצול בין החיידקים הקדומים (ארכאונים) ליתר היצורים החיים.
הארכאונים משגשגים בתנאים סביבתיים קיצוניים, לרבות טמפרטורות ולחצים גבוהים, מליחות וחומציות.
לכן הוצע כי אק"כ התפתח באזורי מחיה שבהם מתקיימים תנאים קיצוניים אלה, כגון נביעות תת-ימיות במעמקי האוקיינוסים.
מאוחר יותר נמצא כי הפיצול הראשון בהתפתחות התרחש בין החיידקים ליתר היצורים החיים, ממצא השנוי אף הוא במחלוקת עם גילוי ההעברה הגנטית האופקית, כפי שמוסבר להלן.
על פי ההשערה, כל היצורים שחיו בזמנו של אק"כ נכחדו מאז, כמו גם צאצאיהם.
רק המטען הגנטי של אק"כ מתבטא ביצורים החיים היום.
קרל ווסה, אבי השערת עולם הרנ"א, הציע כי מקורו של המטען הגנטי של אק"כ בקהילה של יצורים ולא בפרט בודד.
זאת לאור היכולת של יצורים מסוימים להעביר ביניהם מידע גנטי גם ללא רבייה, כמוסבר להלן.
העברה גנטית אופקית, שבה יצור מעביר מטען גנטי ליצור אחר שאינו צאצא שלו, מקשה על הסקת הקרבה ההתפתחותית בין שני יצורים שונים מן המרחק הגנטי בין רצפיהם הגנטיים.
אם כן, כתוצאה מהעברה גנטית אופקית קיים יותר ממסלול יחיד המקשר בין היצורים החיים לאביהם הקדמון.
ייתכן כי העברה אופקית התקיימה במרק הקדום עוד בטרם התרחש הפיצול בין החיידקים הקדומים ליתר היצורים.
תחת הנחה זו, מצטיירת תמונה של קהילת יצורים חד תאיים המחליפים ביניהם גנים בחופשיות יחסית.
השערת קיומו של האב הקדמון הכולל ספגה ביקורת, הן לאור הנחותיה והן כתוצאה מפרשנות שגויה של עיקריה.
האב הקדמון הכולל אינו נדרש להיות:
צורת החיים הפשוטה ביותר העונה על כל מאפייני החיים.
היצור הראשון שחי אי-פעם עלי אדמות.
בהחלט ייתכן כי יצורים חיים נוספים נוצרו זמן רב לפני הופעתו של אק"כ, כמו גם אחריו.
מניחים רק כי צורות חיים אלה וצאצאיהן נכחדו לחלוטין.
יצור שחי לבדו, ללא אח ורע.
מניחים רק כי כל צאצאיהם של היצורים שחיו בזמנו של אק"כ נכחדו מאז.
ייתכן כי אק"כ הוא עצמו צאצא של יצורים קדומים יותר.
מניחים רק כי כל צאצאיהם האחרים של יצורים קדומים אלה נכחדו.
לצורך המחשה, נדון באפשרות כי מוצא החיים עלי אדמות אינו מכדור הארץ אלא מהחלל, תאוריה הנקראת פנספרמיה.
נניח כי יצורים א' וב' הובאו לכדור הארץ על גבי מטאוריט והעמידו בו צאצאים.
נניח כי כל היצורים החיים כיום הם צאצאיו של יצור ג', שהוא עצמו אחד מצאצאיו של א'.
במצב זה ג' יוגדר אב קדמון כולל, כזה שבילה את ימיו על פני כדור הארץ.
לעומת זאת, אם אחד היצורים החיים כיום הוא מצאצאיו של יצור ב', אזי עלינו לחפש את האב הקדמון הכולל לא' ולב', שיכונה בהתאם ד'.
ד' יוגדר אב קדמון כולל, כזה שמעולם לא ביקר בכדור הארץ.
ייתכן כי צורות חיים נוצרו ונכחדו באופן בלתי תלוי פעמים רבות במהלך העידנים.
אם כן, מניין לנו כי לכל היצורים החיים בימינו יש אב קדמון משותף?
אכן, בהיעדר תצפיות ישירות על כל מהלך החיים עלי אדמות, לא ניתן להוכיח הנחה זו.
עם זאת, כל הנחה חלופית צריכה לתת מענה לדמיון המולקולרי העצום בין כל היצורים החיים הידועים, לרבות:
אצירת המידע התורשתי בחומצות גרעין (RNA ולעיתים גם DNA).
תרגום המידע התורשתי באמצעות אותו הקוד הגנטי לייצור חלבונים מאותן חומצות אמינו, עם אותה כיראליות.
שינויים קלים בקוד הגנטי אותרו במיטוכונדריה וביצורים אחרים, אך רוב הקודונים מקודדים בדיוק לאותן חומצות אמינו בכל היצורים החיים בימינו.
שימוש בתעלות יונים מולקולריות בררניות להולכת יוני נתרן, אשלגן, כלור וסידן דרך קרום התא.
קיימים חריגים שונים לנקודות דמיון אלה, אך כל היצורים החיים המוכרים למדע ניחנים לפחות בחלקן.
בפרט, מימוש הקוד הגנטי, על יתרונותיו ומגרעותיו, בכל היצורים החיים המוכרים מהווה עדות חזקה למוצאם המשותף.
הָא לַחְמָא עַנְיָא (ארמית: "זהו לחם העוני") היא פסקה בארמית הפותחת את קריאת ההגדה בליל הסדר.
הפסקה כוללת הקבלה בין המצות שעל השולחן לבין "לחם העוני" שאכלו בני ישראל בצאתם ממצרים, הזמנת כל הרעבים לבוא ולהצטרף לסעודה, ותפילה לגאולה.
הנוסח והפירוש הנפוץ של "הא לחמא עניא"
קשה לקבוע במדויק מתי נכנסה הפסקה לנוסח ההגדה של פסח.
ההגדה הקדומה ביותר שנמצאה היא מתקופת הגאונים, והדרך ללמוד על קדמותם של קטעים שונים בהגדה היא מאזכורים של נוסח ההגדה במקורות חיצוניים מוקדמים ובאמצעות ניתוח אופי הטקסט וסגנונו.
פסקת "הא לחמא עניא" איננה נזכרת באף אחד מהתלמודים או מהמדרשים, והיא החלה להופיע בכתב רק בספרות הגאונים (כגון סדר רב עמרם גאון), דבר המצביע על כך שהפסקה היא מאוחרת יחסית.
ניתוח הטקסט של הפסקה מעלה נתונים סותרים - מצד אחד, בעוד ששאר ההגדה הוא בעברית, פסקת "הא לחמא עניא" כתובה בארמית, דבר המצביע על כך שזוהי תוספת מאוחרת.
מאידך, מעצם אזכורו של קורבן הפסח משמע שמדובר בקטע שנאמר בתקופה שבה עדיין היה מוקרב קורבן הפסח.
ואמנם, רבים מהראשונים כותבים כי נוסח "הא לחמא עניא" נתקן בבבל, שם שפת הדיבור הייתה ארמית כבר בתקופת בית שני.
בהגדות המודרניות, נדפסת פסקת "הא לחמא עניא" בתור תחילת קריאת ההגדה, לעיתים אחרי פסקת לשם יחוד, ולעיתים, על־פי הרמב"ם, לאחר אמירת המשפט "בבהילו יצאנו ממצרים".
אולם, מקומה של הפסקה לא היה מוסכם על כל הראשונים.
חלקם, כגון הרשב"א והרב אשר בן חיים ממונתשון לא הזכירוה כלל, וחלקם, כגון הראב"ן והריטב"א כתבו כי איננה חלק מההגדה, אלא נספח מאוחר.
ראשונים נוספים כתבו כי יש למזוג את הכוס השנייה לפני "מה נשתנה", ולא לפני "הא לחמא עניא".
טעם אמירת "הא לחמא עניא" בארמית
טעמים שונים ניתנו לאמירת "הא לחמא עניא" בארמית:
"הא לחמא עניא" נועד כהסבר לנשים ולילדים למה מחלקים את המצה כדרכו של עני, ובתקופה שחיברו את הנוסח השפה המדוברת הייתה ארמית לפיכך תיקנו לומר בשפה שהם יבינו.
מאחר שמזמינים את כל הרעבים לבוא לאכול, יש חשש שהדבר יראה כאילו מזמינים את המזיקים, אומרים את הפסקה בארמית, שהיא שפה שהמזיקים אינם מבינים.
כדי שהמלאכים לא ישמעו את עם ישראל מתפארים, ויקטרגו עליהם שאינם ראויים לגאולה, אומרים את הפסקה בארמית, שהיא שפה שהמלאכים אינם מבינים.
כאזכור לכך שהגלות באה כעונש על אכילת חמץ בפסח, על פי המדרש באיכה רבה.
על כל פנים את המשפט האחרון "לשנה הבאה בני חורין" אומרים בעברית, וגם לכך נאמרו מספר טעמים:
"כדי שלא יבינו הבבלים ויחשבום למורדים במלכות"