tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מוצע לקבוע את זכותו של אדם לעיין במרשם הפלילי על אודותיו ולאפשר את העיון בכל הרישומים, דהיינו גם במרשם הפלילי וגם במרשם המשטרתי, שכן מידע זה אינו חסוי לפני מי שהוא מתייחס אליו.
באופן זה, מי שזכאי לקבל מידע כאמור על פי החוק, יוכל לגשת לתחנת משטרה ולראות על צג המחשב את המידע הפלילי שאותו הוא זכאי לקבל.
ואולם לא יימסר לאדם תדפיס מהמידע כדי שלא תהיה אפשרות לאלץ אותו למסור מידע פלילי בניגוד לרצונו.
סעיף 10 לחוק קובע שהמרשם הפלילי והמרשם המשטרתי, לרבות פרטי רישום פלילי שנמחקו, יהיו פתוחים לפני הארגונים המנויים להלן והם יהיו רשאים להעביר ביניהם מידע פלילי, והכול במידה שהדבר דרוש למילוי תפקידיהם:
(1) המשטרה, בהתאם לפקודות המשטרה;
(2) שירות הביטחון הכללי, לפי כללים שיקבע ראש שירות הביטחון הכללי;
(3) המשטרה הצבאית, לפי כללים שיקבע קצין המשטרה הצבאית הראשי;
(4) אגף המודיעין של צה"ל, לפי כללים שיקבע ראש אמ"ן;
(5) המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, לפי כללים שיקבע ראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים;
(6) אגף הממונה על הביטחון במערכת הביטחון, לפי כללים שיקבע הממונה על הביטחון במערכת הביטחון;
(7) המחלקה לחקירת שוטרים שבמשרד המשפטים, לפי כללים שיקבע מנהל המחלקה לחקירת שוטרים;
(8) היחידה לחקירות פנים בצה"ל, לפי כללים שיקבע מפקד היחידה.
בהתאם לסעיף 11 לחוק נקבעה, בתוספת הראשונה, רשימה של בעלי תפקידים במינהל הציבורי הרשאים לקבל מידע מהמרשם הפלילי לשם מילוי תפקידם.
סעיפים 12–16 לחוק מונים גופים נוספים הזכאים לקבל מידע מהמרשם הפלילי לשם מילוי תפקידם.
גופים שונים הוסמכו בחקיקה להעניק זכות מסוימת, כגון רישיון, בתנאי שלמבקש הזכות אין עבר פלילי.
המשטרה תמסור מידע מהמרשם הפלילי לגופים אלה, אם מבקש הזכות או בעל הזכות נתן את הסכמתו לכך לעניין הזכות המסוימת.
ביחס למשרות ציבוריות שונות נקבע שבעל עבר פלילי פסול מלכהן בהן.
מידע על המבקשים לכהן (או המכהנים) במשרות אלה יימסר, באישור היועץ המשפטי לממשלה, למבקש שלו עניין מוצדק לקבל את המידע.
לצורך הגשת הצעה למכרז שפרסם גוף ציבורי תמסור המשטרה מידע על עבירות רלוונטיות של המציעים במכרז, לאחר שאלה נתנו הסכמתם לכך.
נזקק אדם למידע מהמרשם הפלילי על עצמו לשם קבלת זכות במדינה זרה, יימסר המידע, לבקשת האדם, לנותן הזכות באמצעות משרד החוץ או נציגות המדינה הזרה בישראל או בדרך אחרת שתורה עליה המשטרה בנהלים.
בנוסף רשאית המשטרה למסור מידע מהמרשם הפלילי לידי מדינה זרה או לידי גוף מחוץ לישראל המנוי בחוק, לשם מילוי תפקידיו, בין מיוזמתה ובין לפי בקשה מנומקת מאת המדינה או הגוף.
המשטרה תמסור לרשות הרישוי, על פי דרישתה או ביוזמת המשטרה, מזמן לזמן, מידע מהמרשם הפלילי על מבקשי רישיונות מסוימים, כגון רישיון נהיגה ברכב ציבורי, וכן על מי שהעבר הפלילי שלו מצדיק שלילה של רישיון הנהיגה שלו.
תקופת ההתיישנות של פרט רישום פלילי נמנית מיום מתן פסק הדין או ההחלטה בהליך (גם אם הוגש ערעור על פסק הדין או ההחלטה), אך לא לפני ריצוי מלוא העונש שהוטל על האדם.
תקופת ההתיישנות של פרט רישום פלילי לגבי בגירים היא כדלקמן:
(2) הורשע אדם או שניתנה לגביו החלטה המהווה פרט רישום פלילי, לא הוטל עליו עונש מאסר ויש לו פרט רישום פלילי נוסף – שבע שנים;
(3) הורשע אדם והוטל עליו עונש מאסר עד חמש שנים – שבע שנים ועוד תקופת המאסר שהוטלה;
(4) הורשע אדם והוטל עליו עונש מאסר למעלה מחמש שנים – עשר שנים ועוד תקופת המאסר שהוטלה.
תקופת ההתיישנות של פרט רישום פלילי לגבי קטינים, היא כדלקמן:
(1) הורשע קטין בעבירה שעבר לאחר שמלאו לו שש עשרה שנים ולא הוטל עליו עונש מאסר – שלוש שנים;
(2) הורשע קטין והוטל עליו עונש מאסר עד שלוש שנים – חמש שנים ועוד תקופת המאסר שהוטלה;
(3) הורשע קטין והוטל עליו עונש מאסר למעלה משלוש שנים – שבע שנים ועוד תקופת המאסר שהוטלה.
סעיף 24 לחוק מפרט עבירות שאין התיישנות עליהן, בהן עבירות שעונשן מוות או מאסר עולם או מאסר עשרים שנה והוטל עונש בפועל של מעל עשר שנים.
שנים אחדות (בין שלוש לעשר שנים, בהתאם לחומרת הענישה) לאחר ההתיישנות מגיע זמן המחיקה של הרישום הפלילי.
דברי ההסבר להצעת החוק מציינים כי "העיקרון המנחה לעניין המחיקה הוא כי מחיקה, על פי טיבה, אינה מחיקה פיזית, אלא הגבלה משמעותית ביותר של מסירת המידע הפלילי, שמועבר לרשימה מצומצמת של גורמים המורשים לקבל ולשקול את המידע שנמחק".
בהתאם לכך, המידע שנמחק ממשיך להיות גלוי לגופים שלהם גישה ישירה למרשם הפלילי (המנויים ב), וכן למשימות מסוימות של עובד סוציאלי, ולמי שנדרש לקבל החלטה על מינוי לתפקידים בכירים ביותר, בהם תפקידי נשיא המדינה, שופט, בכיר בבנק ישראל ומינויים שהממשלה מחליטה עליהם.
המידע שנמחק יימסר גם לבית משפט או בית דין בהליך משפטי שאינו הליך פלילי, אם הגילוי על פרט הרישום שנמחק הוא מהותי לדיון בהליך שיפוטי.
לא יימסר מידע על פרט רישום שהתיישן או נמחק, אלא לגופים או לבעלי התפקידים המנויים בסעיפים 10 ו־11 לחוק.
בהתאם לכך, המידע ימשיך לשמש אחדות מרשויות המדינה (למשל לצורך בדיקת מיועדים לשירות ביטחון, לוועדת חקירה, לנציבות שירות המדינה ולסיווג ביטחוני), אך העבירה לא תקשה על אדם לזכות במכרז או בכהונה ציבורית, אלא אם ציין את ההרשעה ביוזמתו.
אדם אינו חייב לגלות מידע פלילי על עצמו, שהוא פרט רישום שהתיישן או שנמחק, תיק סגור או תיק שעוכבו בו ההליכים, למי שאינו זכאי לקבל את המידע לפי חוק זה.
על אף כל חובה מכוח דין או הסכם, לא יישא הנשאל באחריות פלילית או אחרת בשל הימנעותו מלמסור מידע כאמור למי שאינו זכאי לקבלו לפי חוק זה.
גוף שהוסמך לקבל מידע מהמרשם הפלילי ימנה ממונה על מידע פלילי, שיהיה אחראי לגיבוש ההנחיות והנהלים הפנימיים לעניין שקילת המידע ושמירתו.
באמצעות אתר האינטרנט של הממונה על הביקורת ניתן להגיש תלונה על שימוש שלא כחוק במידע פלילי.
מכוח החוק הותקנו תקנות בדבר דרכי העיון במרשם הפלילי: תקנות המידע הפלילי ותקנת השבים (דרכי עיון במידע פלילי), התשפ"ב–2022. בנוסף פורסמו באתר החקיקה הממשלתי טיוטות של תקנות נוספות, אך התקנתן של תקנות אלה לא הושלמה.
בנוסף נקבע בחוק כי תקנות שהותקנו לפי חוק המרשם הפלילי ותקנת השבים יעמדו בתוקפן, ויראו אותן כאילו הותקנו לפי הוראות חוק זה, והכול זולת אם חוק זה קובע הוראות אחרות מהתקנות הקיימות, או אם לא הוקנתה בחוק זה סמכות לקבוע הוראות בעניינים המוסדרים בתקנות הקיימות.
בבג"ץ דרעי, שעסק בעתירה לפסול את מינוי של אריה דרעי לשר בממשלה שבראשות בנימין נתניהו, טענו נתניהו ודרעי שאין להתחשב בשתי הרשעותיו הראשונות של דרעי, משום שחלה עליהן מחיקה, בהתאם לחוק המידע הפלילי ותקנת השבים.
נשיאת בית המשפט העליון, אסתר חיות, דחתה טענה זו בפסק דינה, בנימוק שראוי להתחשב גם בהרשעות אלה, בהתאם להוראת ופרט 4 לתוספת הראשונה, שכותרתו "גורמים הממנים בעלי תפקידים בשירות הציבורי".
פרט 4 אינו מתייחס באופן מפורש למינוי שרים, אך לגישתי ניתן ללמוד מכותרתו ומתוכנו כי הוא נועד להחריג את הכללים הנוגעים למחיקת עבירות מן המרשם, מקום שבו עסקינן במינוי של בעלי תפקיד בשירות הציבורי.
אין חולק כי תפקיד שר במשרד ממשלתי הינו תפקיד ציבורי רם דרג, אשר לצד המעמד השלטוני יש בו גם אחריות על מערך לוגיסטי שלם, עובדים רבים ותקציבים ציבוריים משמעותיים.
חובת האמון והדוגמה האישית כלפי הציבור טבועות עמוק באופייה של משרה שלטונית זו, ומשכך יש לאפשר לגורם הממנה אדם למשרה זו לבחון את עברו הפלילי – לרבות הרשעות שנמחקו – ואף מצופה ממנו כי יעשה כן.
חוק המינים בסכנת הכחדה מ-1973 או ESA (ראשי תיבות שם החוק באנגלית) הוא החוק העיקרי בארצות הברית להגנה על מינים מאוימים או בסכנת הכחדה.
מטרת החוק כפולה: למנוע הכחדה, ולשפר את מצבם של מינים בסיכון עד לנקודה שבה אין צורך בהגנות החוק.
לכן הוא "מגן על מינים ועל המערכות האקולוגיות שבהן הם תלויים" באמצעות מנגנונים שונים.
לדוגמה, סעיף 4 מחייב את הסוכנויות האחראיות על אכיפת החוק להגדיר מינים מאוימים או בסכנת הכחדה.
סעיף 9 אוסר על "לקיחה" בלתי חוקית של מינים כאלה, שפירושה "להטריד, לפגוע, לצוד...".
סעיף 7 מורה לסוכנויות הפדרליות להשתמש בסמכויותיהן כדי לסייע בשימור מינים שברשימה.
החוק משמש גם כחקיקה מחייבת לביצוע ההוראות המפורטות באמנה בדבר סחר בינלאומי של מינים של חיות וצמחי בר בסכנת הכחדה (CITES).
בית המשפט העליון מצא כי "הכוונה הפשוטה של הקונגרס בחקיקת [ה-ESA] הייתה לעצור ולהפוך את המגמה של הכחדת מינים, יהיה המחיר אשר יהיה".
החוק נאכף על ידי שתי סוכנויות פדרליות, שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית (FWS) ו (NMFS).
ל-FWS ול-NMFS הוקצו באמצעות החוק הסמכויות לפרסם כללים והנחיות במסגרת אסופת התקינה הפדרלית ליישום הוראותיו.
הקריאות לשימור חיות בר בארצות הברית גברו בתחילת המאה ה-20 בשל הירידה הדרסטית הנראית לעין של מספר הפרטים של כמה מינים.
דוגמה אחת הייתה סף הכחדה של הביזון, שבעבר היו עשרות מיליוני פרטים שלו.
באופן דומה, גם הכחדת היונה הנודדת, שבעבר חיו מיליארדי פרטים שלה, עוררה דאגה.
גם העגור האמריקאי זכה לתשומת לב נרחבת, שכן ציד פרוע ואובדן בתי הגידול שלו תרמו לירידה מתמדת באוכלוסייתו.
עד 1890, הוא נעלם מתחום הרבייה העיקרי שלו בצפון-מרכז ארצות הברית.
מדענים של אז מילאו תפקיד בולט בהגברת המודעות הציבורית לאובדן.
לדוגמה, האנתרופולוג וחוקר הטבע האמריקאי הבליט את סכנת היכחדות הביזונים על ידי כתיבת מאמרים בכתב העת Forest and Stream.
כדי להתמודד עם החששות הללו, חוקק הקונגרס את חוק לייסי (Lacey Act) משנת 1900. חוק לייסי היה החוק הפדרלי הראשון שהסדיר את שוקי בעלי החיים המסחריים.
הוא גם אסר מכירה בין מדינות של בעלי חיים שהומתו באופן בלתי חוקי.
חקיקה נוספת באה בעקבותיו, כולל חוק שימור הציפורים הנודדות (Migratory Bird Conservation Act), אמנה משנת 1937 האוסרת על ציד של אובלנות ולווייתנים אפורים, וחוק ההגנה על העיטם לבן-הראש והעיט הזהוב משנת 1940.
חוק שימור המינים בסכנת הכחדה של 1966
למרות האמנות וההגנות הללו, אוכלוסיות מינים רבות עדיין המשיכו להצטמצם.
על פי ההערכות נותרו בטבע עד 1941 רק 16 עגורים אמריקאיים.
ב-1963, העיטם לבן-הראש, הסמל הלאומי של ארצות הברית, היה בסכנת הכחדה, כאשר נותרו רק 417 זוגות מקננים.
אובדן בתי גידול, ירי והרעלת DDT תרמו להידרדרות בתפוצתו.
שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית (FWS) ניסה למנוע את הכחדת המינים הללו.
עם זאת, הוא חסר הן את הסמכות ההכרחית מהקונגרס והן את המימון הנדרש.
בתגובה לצורך זה, העביר הקונגרס ב-15 באוקטובר 1966 את "חוק שימור המינים בסכנת הכחדה" (Endangered Species Preservation Act Pub.L.
החוק יזם תוכנית לשימור, הגנה ושיקום מינים נבחרים של דגים וחיות בר מקומיות.
כחלק מתוכנית זו, הקונגרס אישר למזכיר הפנים של ארצות הברית לרכוש קרקעות או לממן בעלות חלקית של קרקעות שיקדמו את שימור המינים הללו.
מחלקת הפנים של ארצות הברית פרסמה את הרשימה הראשונה של מינים בסכנת הכחדה במרץ 1967. היא כללה 14 יונקים, 36 עופות, 6 זוחלים, 6 דו-חיים ו-22 דגים.
כמה מינים בולטים שנכללו ברשימה ב-1967 היו דוב גריזלי, תנין אמריקאי, תחש נהרות קריבי ועיטם לבן-ראש.
הרשימה כללה רק חולייתנים בשל ההגדרה המוגבלת של מחלקת הפנים ל"דגים וחיות בר".
חוק שימור המינים בסכנת הכחדה בוטל בעת חקיקת חוק המינים בסכנת הכחדה.
חוק שימור המינים בסכנת הכחדה של 1969
חוק שימור המינים בסכנת הכחדה משנת 1969 (Pub.L.
91–135) תיקן את חוק שימור המינים בסכנת הכחדה משנת 1966. הוא קבע רשימה של מינים בסכנת הכחדה עולמית.
הוא גם הרחיב את ההגנות למינים שכוסו ב-1966, והוסיף מינים נוספים לרשימת המינים המוגנים.
בעוד שחוק 1966 חל רק על "חיות ציד" וציפורי בר, החוק מ-1969 הגן גם על רכיכות וסרטנים.
כמו כן, הוחרפו העונשים בגין ציד בלתי חוקי וכן בגין ייבוא או מכירה בלתי חוקיים של מינים אלה.
כל הפרה עלולה הייתה להוביל לקנס של 10,000 דולר או לעונש של עד שנת מאסר אחת.
החוק קרא לכינון אמנה או אמנה בינלאומית לשימור מינים בסכנת הכחדה.
החלטה של IUCN משנת 1963 קראה לכינוס בינלאומי בנושא.
בפברואר 1973 התכנסה פגישה בוושינגטון הבירה.
פגישה זו הפיקה את האמנה הבינלאומית המקיפה המכונה בראשי תיבות CITES או אמנה בדבר סחר בינלאומי של מינים של חיות וצמחי בר בסכנת הכחדה.
חוק שימור המינים בסכנת הכחדה משנת 1969 היווה בסיס לחוק המינים בסכנת הכחדה משנת 1973 על ידי שימוש במונח "מבוסס על מיטב הנתונים המדעיים והמסחריים".
תקן זה משמש כקו מנחה כדי לקבוע אם מין נמצא בסכנת הכחדה.
חוק מינים בסכנת הכחדה של 1973
בשנת 1972 הכריז הנשיא ניקסון על מאמצי שימור המינים הנוכחיים כלא מספקים.
הוא קרא לקונגרס ה-93 של ארצות הברית להעביר חקיקה מקיפה של מינים בסכנת הכחדה.
הקונגרס הגיב בחקיקת חוק המינים בסכנת הכחדה משנת 1973, אשר נחתם על ידי ניקסון ב-28 בדצמבר 1973 (Pub.L.
ה-ESA היה חוק שימור מוביל.
חוקרים אקדמיים התייחסו אליו כ"אחד מחוקי הסביבה המשמעותיים ביותר של האומה".
הוא כונה גם "אחד מחוקי הסביבה העוצמתיים ביותר בארצות הברית, ואחד מחוקי הגנת המינים החזקים בעולם".
המדע מדגיש את הצורך בחוקי הגנה על המגוון הביולוגי כמו ה-ESA.
כמיליון מינים ברחבי העולם נמצאים בסכנת הכחדה.
אמריקה הצפונית לבדה איבדה 3 מיליארד ציפורים מאז 1970. צמצום האוכלוסייה המשמעותית הזו היא הקדמה להכחדה.
לחצי מיליון מינים אין מספיק בתי גידול להישרדות ארוכת טווח.
מינים אלה צפויים להיכחד בעשורים הקרובים אם לא ישוקמו בתי הגידול.
יחד עם כלי שימור אחרים, ה-ESA הוא כלי קריטי בהגנה על מינים בסכנת הכחדה מפני איומים מתמשכים עיקריים.
אלה כוללים שינויי אקלים, שינוי שימוש בקרקע, אובדן בתי גידול, מינים פולשים ו.
הנשיא ריצ'רד ניקסון הכריז על מאמצי שימור המינים הנוכחיים כלא מספקים וקרא ל להעביר חקיקה מקיפה של מינים בסכנת הכחדה.
הקונגרס הגיב בחוק משוכתב לחלוטין, חוק המינים בסכנת הכחדה משנת 1973, אשר נחתם על ידי ניקסון ב-28 בדצמבר 1973 (Pub.L.
Bertrand), ביולוג ימי בהכשרתו (אוניברסיטת המדינה של אורגון, 1969), שהועבר מתפקידו כיועץ המדעי הבכיר למפקד חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית, כדי להצטרף לצוות החדש שהוקם בבית הלבן, המועצה לאיכות הסביבה (CEQ).
הצוות, בהנהגתו של ד"ר טריין, שילב עשרות עקרונות ורעיונות חדשים בחקיקה המהווה ציון דרך, אך גם שילב חוקים קודמים, כפי שרצה חבר הקונגרס ג'ון דינגל מהמפלגה הדמוקרטית כשהציע לראשונה את הרעיון של "חוק מינים בסכנת הכחדה", תוך יצירת מסמך ששינה לחלוטין את הכיוון של שימור הסביבה בארצות הברית.
לד"ר ברטרנד מייחסים כתיבת חלקים עיקריים מהחוק, כולל סעיף ה"לקיחה" הידוע לשמצה, 16 U.S.C.
§ 1538. "לא ידענו מה אנחנו לא יכולים לעשות", אמר ד"ר ברטרנד על החוק.
"עשינו מה שחשבנו שהוא תקף מבחינה מדעית ונכון לסביבה".
המטרה המוצהרת של חוק המינים בסכנת הכחדה היא להגן על מינים וגם על "המערכות האקולוגיות שבהן הם תלויים".
ההיסטוריון מקליפורניה היה נחרץ יותר כשאמר: "חוק המינים בסכנת הכחדה משנת 1972 הוא המגנה כרטה של התנועה לאיכות הסביבה".
ה-ESA מנוהל על ידי שתי סוכנויות פדרליות, שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית (FWS) ו (NMFS).
ה-NMFS מטפל במינים ימיים, ול-FWS יש אחריות על וכל שאר המינים.
מינים המופיעים בשני בתי הגידול (למשל צבי ים וחדקן אטלנטי) מנוהלים במשותף.
במרץ 2008, דיווח הוושינגטון פוסט כי מסמכים הראו שהחל משנת 2001 הקים ממשל בוש "מכשולים בירוקרטיים נרחבים" שהגבילו את מספר המינים המוגנים במסגרת החוק:
משנת 2000 עד 2003, עד שבית המשפט המחוזי בארצות הברית ביטל את ההחלטה, אמרו גורמים בשירות דגים וחיות בר שאם סוכנות זו תזהה מין כמועמד לרשימה, אזרחים לא יוכלו להגיש עתירות בגין מין זה.
לאנשי מחלקת הפנים נאמר שהם יכולים להשתמש ב"מידע מדיונים משפטיים שמפריך עתירות, אך לא בכל דבר שתומך" בעתירות שהוגשו כדי להגן על מינים.
בכירי המחלקה תיקנו מדיניות ארוכת שנים שדירגה את האיום על מינים שונים בהתבסס בעיקר על האוכלוסיות שלהם בגבולות ארצות הברית, תוך מתן משקל רב יותר לאוכלוסיות בקנדה ובמקסיקו, מדינות עם תקנות נרחבות פחות מארצות הברית.
פקידי ממשל שינו את האופן שבו המינים הוערכו במסגרת החוק על ידי התחשבות היכן המינים חיים כיום, ולא היכן חיו בעבר.
פקידי ממשל בכירים דחו שוב ושוב את דעותיהם של יועצים מדעיים שאמרו שיש להגן על מינים.
בשנת 2014 העביר בית הנבחרים של ארצות הברית את "חוק השקיפות של מינים בסכנת הכחדה של המאה ה-21" (21st Century Endangered Species Transparency Act), שיחייב את הממשלה לחשוף את הנתונים שבהם היא משתמשת כדי לקבוע את סיווג המינים.
ביולי 2018 שדלנים, מחוקקים רפובליקנים והממשל של הנשיא דונלד טראמפ הציעו, הציגו והצביעו על חוקים ותיקונים ל-ESA.
דוגמה אחת הייתה ממחלקת הפנים שביקשה להוסיף שיקולים כלכליים בעת ההחלטה אם מין צריך להיות ברשימת ה"נמצאים בסכנת הכחדה" או ברשימת ה"מאוימים".
מתנגדים תומכי איכות הסביבה מתחו ביקורת על התיקון כ"הורס כמו דחפור" העובר דרך החוק ו"מטה את כף המאזנים לטובת התעשייה".
כמה מבקרים, כולל מועדון סיירה, ציינו שהשינויים הללו מגיעים חודשים ספורים לאחר ש (IPBES) פרסמה את דו"ח ההערכה הגלובלית שלה על מגוון ביולוגי ושירותי מערכת אקולוגית, שמצא שפעילות אנושית דחפה מיליון מינים של החי והצומח עד סף הכחדה, ורק תשמש להחמרת המשבר.
בית המחוקקים של קליפורניה העביר הצעת חוק להחמיר את התקנות של קליפורניה כדי לסכל את השינויים של טראמפ, אך הוטל עליה וטו על ידי מושל קליפורניה גווין ניוסם.
בינואר 2020 דיווחה ועדת משאבי הטבע של בית הנבחרים על חקיקה דומה.
בדצמבר 2020, שינה ממשל טראמפ את הכללים של חוק המינים בסכנת הכחדה על ידי צמצום ההגנות על בתי הגידול למינים בסיכון, והגביל את ההגנות למקום בו הם חיים כיום, לא למקום בו חיו בעבר או למקום בו הם עלולים לנדוד כתוצאה משינוי האקלים.
ביוני 2021 אמר ממשל ביידן שהוא בוחן את השינויים של עידן טראמפ של חוק המינים בסכנת הכחדה ומתכנן לבטל או לשנות חלק מהשינויים, במיוחד אלה הנוגעים לתקנות בתי גידול קריטיים.
ממשל ביידן שוקל גם להחזיר כמה הגנות למינים הרשומים במסגרת החוק כ"מאוימים".
ב-5 ביולי 2022 ביטל שופט פדרלי רבים מהתיקונים של ממשל טראמפ של חוק המינים בסכנת הכחדה.
הדרישות המשפטיות העיקריות של ESA כוללות:
הממשל הפדרלי חייב לקבוע אם מינים נמצאים בסכנת הכחדה או מאוימים.
אם כן, עליהם לרשום את המינים להגנה במסגרת ה-ESA (סעיף 4).
אם ניתן לקבוע, יש לייעד בית גידול קריטי למינים הרשומים (סעיף 4).
בהיעדר מצבים מוגבלים מסוימים (סעיף 10), אסור "לקחת" מין בסכנת הכחדה (סעיף 9).
"לקיחה" יכולה להיות להרוג, לפגוע או להטריד (סעיף 3).
סוכנויות פדרליות ישתמשו בסמכויותיהן כדי לשמר מינים בסכנת הכחדה ומינים מאוימים (סעיף 7).
סוכנויות פדרליות אינן יכולות לסכן את קיומם של מינים רשומים או להרוס בית גידול קריטי (סעיף 7).
כל יבוא, ייצוא, מסחר בין-מדינתי וסחר חוץ של מינים רשומים אסורים בדרך כלל (סעיף 9).
לא ניתן לקחת דגים או חיות בר בסכנת הכחדה ללא אישור.
כלל זה חל גם על בעלי חיים מסוימים מאוימים עם כללי סעיף (d)4 (סעיף 10).
נכון לינואר 2019, שמונים וחמישה מינים נמחקו מהרשימה; חמישים וארבעה עקב התאוששות, אחד עשר עקב הכחדה, שבעה עקב שינויים בכללי הסיווג הטקסונומי, שישה עקב גילוי אוכלוסיות חדשות, חמישה עקב טעות בכללי הרישום, אחד עקב נתונים שגויים ואחד עקב תיקון לחוק המינים בסכנת הכחדה המחייב את הסרת המין הספיציפי מהרשימה.
25 אחרים הועברו מסטטוס "נמצא בסכנת הכחדה" לסטטוס "מאוים".
היו שטענו כי יש לייחס את ההתאוששות של מינים שנפגעו מ-DDT כמו עיטם לבן-ראש, שקנאי חום ובז נודד לאיסור על השימוש ב-DDT משנת 1972 על ידי הסוכנות להגנת הסביבה (EPA) ולא בשל חוק המינים בסכנת הכחדה.
עם זאת, רישום המינים הללו בסכנת הכחדה הוביל לפעולות רבות שאינן מוכוונות DDT שננקטו במסגרת חוק המינים בסכנת הכחדה (כלומר רבייה בשבי, הגנה על בתי גידול והגנה מפני הפרעות).
נכון לספטמבר 2022, ישנם בסך הכל 2,368 מינים (זרים ומקומיים) ברשימות המינים המאוימים ובסכנת הכחדה.
עם זאת, מינים רבים נכחדו בזמן שהם היו ברשימת המועמדים לרישום או בבחינה לרישום.
מינים שאוכלוסייתם גדלה מאז שהוכנסו לרשימה בסכנת הכחדה כוללים:
, מין של סבכי העולם החדש הקרוי באנגלית Kirtland's warbler, (עלה מ-210 ל-1,415 זוגות בין 1971 ל-2005)
זאב מצוי (האוכלוסייה גדלה באופן דרמטי בצפון הרי הרוקי ובמערב מדינות הימות הגדולות)
זאב מקסיקני (גדל לאוכלוסייה מינימלית של 109 זאבים בשנת 2014 בדרום-מערב ניו מקסיקו ובדרום-מזרח אריזונה)
לווייתן אפור (עלייה מ-13,095 ל-26,635 לווייתנים בין 1968 ל-1998); הוסר מהרשימה (נטען כי כיוון שציד לווייתנים נאסר לפני הקמת ה-ESA לא היה ל-ESA שום קשר לגידול האוכלוסייה הטבעי מאז הפסקת ציד הלווייתנים המסיבי [למעט ציד לווייתנים על ידי ילידים])
מין של גמבוזיה המכונה באנגלית "הגמבוזיה של הביג בנד" (גדל מכמה עשרות שהיו בבריכה קטנה בפארק הלאומי ביג בנד לאוכלוסייה של למעלה מ-50,000)
רשימות מדינתיות של מינים בסכנת הכחדה
סעיף 6 לחוק המינים בסכנת הכחדה מעניק מימון של פיתוח תוכניות לניהול מינים בסכנת הכחדה על ידי סוכנויות חיות בר של המדינה.
עקב כך הוכנו רשימות של מינים בסכנת הכחדה ומאוימים על ידי כל מדינה בגבולותיה.
רשימות מדינות אלו כוללות לרוב מינים הנחשבים בסכנת הכחדה או מאוימים בתוך מדינה ספציפית, אך לא בכל המדינות, ולפיכך אינם נכללים ברשימה הלאומית של מינים בסכנת הכחדה או מאוימים.
דוגמאות כוללות את פלורידה, מינסוטה, ומיין.
ישנן דרגות שונות של הפרה של החוק.
העבירות שהעונש בגינן הוא החמור ביותר הן סחר לא חוקי, וכל פעולה של "לקיחה" ביודעין (הכוללת פגיעה, פציעה או הרג) של מין בסכנת הכחדה.
העונשים על הפרות אלו יכולים להיות קנס מרבי של עד 50,000 דולר או מאסר של שנה אחת, או שניהם, וניתן לדרוש פיצויי נזיקין של עד 25,000 דולר לכל הפרה.
רשימות של הפרות וקנסות מדויקים זמינות דרך אתר האינטרנט של מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי.
אחת ההוראות בחוק זה היא כי אין להטיל עונש אם הוכח כי המעשה היה מתוך הגנה עצמית.
החוק גם מבטל עונשים פליליים על הרג בטעות של מינים רשומים במהלך פעילות חקלאות.
בנוסף לקנסות או מאסר, ניתן לבטל, להשעות או לשנות רישיון, היתר או הסכם אחר שהונפקו על ידי סוכנות פדרלית שהסמיכה אדם לייבא או לייצא דגים, בעלי חים או צמחים.
כל היתרי ציד או דיג פדרליים שהונפקו לאדם שמפר את ה-ESA יכולים להתבטל או להיות מושעים למשך עד שנה.
שימוש בכסף שהתקבל עקב הפרות של ה-ESA
פרס ישולם לכל אדם שימסור מידע שמוביל למעצר, הרשעה או שלילת רישיון, כל עוד הוא אינו עובד מקומי, ממלכתי או פדרלי בביצוע תפקידים רשמיים.
מזכיר הפנים רשאי גם לממן עלויות סבירות והכרחיות לטיפול בדגים, חיות בר, צמחים או יערות בשל העבירה שנגרמה על ידי הפושע.
אם היתרה תעלה אי פעם על 500,000 דולר, נדרש מזכיר האוצר של ארצות הברית להפקיד סכום השווה לעודף לקרן השיתופית לשימור מינים בסכנת הכחדה.
יישום מוצלח של החוק היה מאתגר לנוכח התנגדות ופרשנויות שגויות תכופות של דרישות החוק.
אחד האתגרים המיוחסים לחוק, על אף שנדון לעיתים קרובות, הוא העלויות המושתות על התעשייה.
עלויות אלו עשויות להיות בדמות אובדן הזדמנויות או האטת פעולות כדי לעמוד בתקנות המפורטות בחוק.
העלויות נוטות להתרכז בקומץ תעשיות.
לדוגמה, הדרישה להתייעץ עם הגופים הממונים על יישום החוק על מיזמים פדרליים האטה לעיתים את פעילות תעשיית הנפט והגז.
התעשייה דחפה לעיתים קרובות לפתח מיליוני דונמים פדרליים של שטחים עשירים בדלק מאובנים.
יש הטוענים שה-ESA עשוי דווקא לעודד כפעולה מקדימה או לקיחת מינים רשומים או מוצעים על ידי בעלי קרקע.
דוגמה אחת לתמריצים מעוותים כאלה היא המקרה של בעל יער, שבתגובה לרישום ה-ESA של הנקר האדום ציץ, הגביר את כריתת העצים וקיצר את הגיל שבו הוא חוטב את העצים שלו כדי להבטיח שהם לא יהיו בוגרים מספיק על מנת לשמש בית גידול מתאים לנקר.
כמה כלכלנים מאמינים שמציאת דרך להפחית תמריצים מעוותים כאלה תוביל להגנה יעילה יותר על מינים בסכנת הכחדה.
על פי מחקר שפורסם ב-1999 על ידי אלן גרין (Alan Green) ו (CPI) יש גם פרצות ב-ESA שמנוצלות בדרך כלל בסחר .
פרצות אלו מאפשרות סחר מסוים במינים מאוימים או בסכנת הכחדה בתוך ובין מדינות.
כתוצאה מהמתחים הללו, ה-ESA נתפס לעיתים קרובות כמי שמעמיד את האינטרסים של תומכי השימור והמינים נגד התעשייה.
מקרה בולט אחד בשנות ה-90 של המאה ה-20 כלל את הרישום המוצע של תת-המין הצפוני של לילית מנוקדת (Strix occidentalis caurina) והגדרת בית גידול קריטי.
מקרה בולט נוסף הממחיש את המחלוקת הזו הוא המחלוקת הממושכת על שכווי לענה גדול (Centrocercus urophasianus).
מבקרי החוק ציינו שלמרות מטרתו לאושש מינים כך שלא יהיו רשומים יותר, זה קרה רק לעיתים רחוקות.
נכון לספטמבר 2022, כלומר בהיסטוריה של כמעט 50 שנה, נמחקו 83 מינים בלבד מהרשימה כתוצאה מהתאוששות.
ואכן, מאז שה-ESA נחקק, כמה מינים שנכללו ברשימה נכחדו.
רבים נוספים שעדיין רשומים נמצאים בסכנת הכחדה, למרות צעדי שימור שנקבעו בחוק.
נכון לינואר 2020 מציינים השירותים הממונים על החוק כי אחד עשר מינים שהיו ברשימה נכחדו.
שירות הדיג הימי הלאומי מונה שמונה מינים בסכנת הכחדה הגבוהה ביותר בעתיד הקרוב.
מינים אלה הם האלתית האטלנטית; אלתית כסופה של חוף מרכז קליפורניה; לבנתן של מפרץ קוק (Cook Inlet beluga whale); כלב ים נזירי הוואי; צב ים גלדי פסיפי; אלתית גמלונית הנודדת בחורף בנהר סקרמנטו; הלוויתן הקטלן באוכלוסייה המכונה באנגלית Southern resident orcas; ומין החלזון הימי (באנגלית White abalone).
איומים מפעילות אנושית הם הגורם העיקרי לאיום על רובם.
השירותים גם שינו את סטטוס המין ממאוים לסכנת הכחדה בתשעה מקרים.
מהלך כזה מצביע על כך שהמין קרוב יותר להכחדה.
עם זאת, מספר השינויים בסטטוס מסכנת הכחדה למאוים גדול יותר מאשר להפך.
עם זאת, מגיני החוק טענו שביקורות כאלה אינן מבוססות.
לדוגמה, מינים רבים ברשימה מתאוששים בקצב שנקבע בתוכנית ההתאוששות שלהם.
מחקרים מראים כי הרוב המכריע של המינים הרשומים עדיין קיימים, ומאות נמצאים בדרך להתאוששות.
דו"ח משנת 2019 מצא שה-FWS מתמודד עם צבר של יותר מ-500 מינים שנקבעו שהם עשויים להצדיק הגנה.
כל המינים הללו עדיין ממתינים להחלטה.
החלטות לרשום או לדחות רישום של מינים אמורות להימשך שנתיים.
עם זאת, בממוצע לקח לשירות הדגה וחיות הבר 12 שנים להגיע להחלטה סופית.
ניתוח משנת 2016 מצא שכ-50 מינים עשויים להיכחד בזמן שהם ממתינים להחלטת רישום.
מימון נוסף עשוי לאפשר לשירותים להפנות משאבים רבים יותר להערכות ביולוגיות של מינים אלה ולקבוע אם הם ראויים להחלטת רישום.
בעיה נוספת היא שמינים שעדיין רשומים במסגרת החוק כבר נכחדו.
לדוגמה, הרשימה האדומה של IUCN הכריזה ב-2013 על מין הדג Noturus trautmani (באנגלית Scioto madtom), האנדמי לאזור קטן באוהיו, כנכחד.
הוא נראה לאחרונה בחיים בשנת 1957. עם זאת, FWS עדיין מסווג את מין שפמנון זה בסכנת הכחדה.
דעה רווחת אחת היא שההגנות הניתנות למינים ברשימה מצמצמות את הפעילות הכלכלית.
המחוקקים הביעו כי ה-ESA "נוצלה כנשק", במיוחד נגד מדינות במערב ארצות הברית, ומונעת ממדינות אלו לנצל את אדמותיהן.
בעוד שהתקן למניעת סכנה או שינוי מזיק חל רק על פעילויות פדרליות, פעילויות לא פדרליות כפופות לסעיף 10 בחוק ופעילויות פרטיות על אדמות פרטיות עשויות לדרוש אישורי שיקול דעת פדרליים (כגון חוק מים נקיים סעיף 404) מה שיפעיל את סעיף 7 של ה-ESA.
הגדרת שטח כבית גידול קריטי יכולה להגביל את הפעילויות המותרות בקרקעות פרטיות; עם זאת, הגדרת שטח כבית גידול קריטי אינה משפיע על הבעלות על הקרקע; אינה מאפשרת לממשלה לקחת או לנהל רכוש פרטי; להקים מקלט, שמורה, או אזור שימור אחר; או לאפשר גישה ממשלתית לקרקע פרטית.
מבקרי חוק המינים בסכנת הכחדה טוענים כי הוא מגן על יותר מדי תת-מינים ואוכלוסיות בנוסף למינים שלמים, וכי להחלטה לרשום מינים יש בסיס מדעי מועט או לא קיים.
רישום מוקדם של מינים בסכנת הכחדה יכול לשפר משמעותית את הסיכוי להתאוששות מוצלחת ויכול לספק למנהלי קרקעות ולאזרחים אפשרויות רבות יותר להגן על צמחים ובעלי חיים נעלמים בעלות נמוכה יותר חברתית או כלכלית.
חוק המשיכה הוא אמונה רוחנית המיוחסת לזרמים בעידן החדש.
לפי אמונה זו, מחשבות חיוביות או שליליות מביאות חוויות חיוביות או שליליות לחייו של אדם בהתאמה.
החוק מבוסס על הרעיון שאנשים ומחשבותיהם עשויים מ"אנרגיה טהורה", ושאנרגיה זו יכולה למשוך אנרגיה נוספת, וכך לאפשר לאנשים לשפר את בריאותם, עושרם או מערכות יחסים אישיות.
אין ראיות מדעיות אמפיריות התומכות בחוק המשיכה, והיא נחשבת באופן נרחב לפסאודו-מדע או לדת המשתמשת בטרמינולוגיה מדעית.
תומכי חוק המשיכה משלבים בדרך כלל טכניקות של מסגור קוגניטיבי (פריימינג) עם הצהרות (אפירמציות) והדמיה יצירתית (ויז'ואליזציה) של התוצאה הרצויה כדי להחליף מחשבות מגבילות או דפוסים של הרס עצמי ("מחשבות שליליות) במחשבות חיוביות יותר.
מרכיב מרכזי בתפיסה זו הוא הרעיון שכדי לשנות ביעילות את דפוסי החשיבה השליליים של האדם, יש גם "להרגיש" (באמצעות הדמיה יצירתית) שהשינויים הרצויים כבר התרחשו.
התומכים מאמינים שהשילוב של מחשבה חיובית ורגש חיובי מאפשר למשוך חוויות והזדמנויות חיוביות על ידי השגת תהודה עם החוק האנרגטי המוצע.
בעוד שחלק מהתומכים בחוק המשיכה מנסים להתבסס על תיאוריות מדעיות ומשתמשים בהן כטיעונים בעדו, עדיין לא נמצא לו בסיס מדעי שניתן לאששו.
מספר חוקרים אף מתחו ביקורת על שימוש לרעה במושגים מדעיים על ידי תומכיו.
תנועת העידן החדש צמחה מתוך תורתו של פיניאס קווימבי מתחילת המאה ה-19. בתחילת חייו, קווימבי אובחן כחולה בשחפת.
לרפואה של תחילת המאה ה-19 לא הייתה תרופה אמינה לשחפת.
קווימבי שהחל לרכב על סוסים, ציין שהתרגשות עזה שחררה אותו באופן זמני ממצוקתו.
שיטה זו להקלה על כאביו וההחלמה לכאורה לאחר מכן, הניעה את קוומבי להמשיך במחקר "השפעת הנפש על הגוף".
למרות שהוא מעולם לא השתמש במילים "חוק המשיכה", הוא הסביר זאת בהצהרה שתפסה את המושג בתחום הבריאות:
בשנת 1855, המונח "חוק המשיכה" הופיע בספר "ההרמוניה הגדולה", שנכתב על ידי הספריטואליסט האמריקאי, אנדרו ג'קסון דייוויס, בהקשר הרמז לנפש האדם ולספירות של העולם הבא.
המפרגן הראשון של חוק המשיכה כעיקרון כללי הופיע אצל פרנטיס מולפורד.
מולפורד הפך לדמות מרכזית בהתפתחות החשיבה החדשה כשדן בהרחבה בחוק במאמרו "חוק ההצלחה", שפורסם בשנים 1886–1887. בכך, אחריו החלו הוגים אחרים של העידן החדש, כמו הנרי ווד (החל עם הספר "צלם האל באדם", 1892), ורלף וולדו טרין (החל בספרו הראשון, What All the World's A-Seeking, 1896).
עבור הוגים אלה, חוק המשיכה עוסק לא רק בבריאות אלא בכל היבט של החיים.
במאה ה-20 נרשמה עלייה בעניין בנושא עם ספרים רבים שנכתבו עליו, ביניהם שניים מהספרים הנמכרים ביותר בכל הזמנים; מדע ההתעשרות מאת וואלאס ד.
ווטלס, חשוב והתעשר (1937) מאת נפוליאון היל, כוחה של חשיבה חיובית (1952) מאת נורמן וינסנט פייל, ו-You Can Heal Your Life (1984) מאת לואיז היי.
בשנת 2006, זכה חוק המשיכה לחשיפה המונית מחודשת עם יציאת הסרט "הסוד" (2006) של רונדה ביירן, שפותח אז לספר בעל אותו שם ב-2007. הסרט והספר זכו לסיקור תקשורתי נרחב., אחריו הגיע סרט ההמשך, "הכוח" משנת 2010 המדבר על כך שחוק המשיכה הוא חוק האהבה.
גרסה מחודשת ומודרנית של חוק המשיכה ידועה לפעמים בשם manifestation, המתייחסת לאסטרטגיות שונות של עזרה עצמית שיכולות לכאורה להגשים את משאלותיו של אדם על ידי הדמיה מנטלית.
טכניקות גילוי הכוללות חשיבה חיובית או הפניית בקשות ל"יקום" וכן פעולות שונות מצד המבקש.
בסרטה התיעודי "הסוד" מ-2006, רונדה ביירן הדגישה את החשיבה על מה שכל אדם רוצה להשיג, אך גם להחדיר למחשבה את כמות הרגש המרבית האפשרית.
היא טוענת שהשילוב של מחשבה ותחושה הוא זה שמושך את התשוקה.
ספר דומה נוסף הוא הנבואה השמימית של ג'יימס רדפילד, שאומר שהמציאות יכולה לבוא לידי ביטוי על ידי האדם.
"כוחו של התת-המודע" מאת ג'וזף מרפי, שטען שמיישמי התיאוריה של חוק המשיכה (אם כי לא השתמש במושג ספציפי זה) יכולים להשיג מטרות שנראות בלתי אפשריות על ידי למידה כיצד להביא את המוח עצמו תחת שליטה ובאמצעות הצהרות חיוביות.
"הכוח" מאת רונדה ביירן ו-"האלכימאי" מאת פאולו קואלו דומים.
אמנם ישנן עדויות אישיות שטוענות ששיטות המבוססות על הסוד וחוק המשיכה עבדו עבורן, אבל מספר ספקנים מתחו ביקורת על סרטו וספרו של בירן.
The New York Times Book Review כינה את הפסאודו-מדע הסודי ו"אשליה של ידע".
תפיסת המחשבה החדשה של חוק המשיכה נעוצה ברעיונות המגיעים ממסורות פילוסופיות ודתיות שונות.
במיוחד, הוא נוצר בהשראת ההרמטיציזם טרנסצנדנטליות בניו אינגלנד ופסוקים ספציפיים מהביבליה ומההינדואיזם.
ההרמטיציזם השפיעה על התפתחות המחשבה האירופית בתקופת הרנסאנס.
רעיונותיו הועברו בחלקם באמצעות אלכימיה.
במאה ה-18, פרנץ מסמר חקר את יצירותיהם של אלכימאים כמו פארצלסוס וואן הלמונט.
ואן הלמונט היה רופא פלמי מהמאה ה-17 שהכריז על כוחות המרפא של הדמיון.
הדבר הוביל את מסמר לפתח את רעיונותיו לגבי מגנטיות של בעלי חיים, אותם חקר פיניאס קווימבי.
התנועה הטרנסצנדנטלית התפתחה בארצות הברית מיד לפני הופעתה של מחשבה חדשה ונחשבת שהייתה לה השפעה רבה עליה.
ג'ורג' ריפלי, דמות חשובה באותה תנועה, הצהיר שהרעיון המוביל שלה הוא "עליונות הנפש על החומר".
הוגי העידן החדש מרבים לצטט פסוקים מסוימים מהתנ"ך בהקשר של חוק המשיכה.
דוגמה לכך היא מרכוס מהברית החדשה, פרק י"א, פסוק 24: "לכן אני אומר לכם, כל אשר תבקשו בתפילה, האמינו שקיבלתם, וזה יהיה שלכם".
בסוף המאה ה-19 נסע סוואמי ויווקננדה לארצות הברית ונתן הרצאות על הינדואיזם שיחות אלו השפיעו רבות על תנועת העידן החדש ובפרט, על ויליאם ווקר אטקינסון שגם הוא היה אחד מחלוצי העידן החדש.
חוק המשיכה זכה לפופולריות בתחילת המאה ה-21 על ידי ספרים וסרטים כמו הסוד.
סרט זה משנת 2006 והספר שלאחריו משתמשים בראיונות עם מחברים ודוברים של 'מחשבה חדשה' כדי להסביר את העקרונות של החוק המטפיזי המוצע שאפשר למשוך אליו כל דבר שחושבים עליו באופן עקבי.
מרי קרמייקל ובן רדפורד כתבו עבור הוועדה לחקירה סקפטית כי "לא לסרט ולא לספר אין שום בסיס במציאות המדעית", ושהנחת היסוד שלו מכילה "היפוך מכוער: אם יש לך תאונה או מחלה, זאת האשמה שלך".
אחרים הטילו ספק בהתייחסויות לתיאוריה מדעית מודרנית, וטענו, למשל, שחוק המשיכה מייצג את הפעילות החשמלית של גלי המוח.
ויקטור שטנגר ולאון לדרמן ביקורתיים על ניסיונות להשתמש במיסטיקה קוונטית כדי לגשר על כל השפעות בלתי מוסברות או בלתי סבירות לכאורה, מאמינים שאלה הן תכונות של פסאודו-מדע מודרני.
הדו-ירחון Skeptical Inquirer מתח ביקורת על היעדר קריטריון הפרכה והבחינה של טענות אלו.
המבקרים טענו כי הראיות המסופקות הן בדרך כלל אנקדוטליות וכי בגלל אופי הבחירה העצמית של הדיווחים החיוביים, כמו גם האופי הסובייקטיבי של כל תוצאות, דיווחים אלו רגישים להטיית אישור והטיית בחירה.
הפיזיקאי עלי אלוסי, למשל, ביקר את זה כבלתי מדיד והטיל ספק בסבירות שמחשבות יכולות להשפיע על כל דבר מחוץ לראש.
המנטרה של הסוד, ובהרחבה, חוק המשיכה, היא כדלקמן: למחשבות חיוביות ולהדמיה חיובית תהיה השפעה ישירה על העצמי.
בעוד שחיוביות יכולה לשפר את איכות החיים והחוסן של האדם באמצעות קושי, היא גם יכולה להטעות.
החזקת האמונה שחשיבה חיובית תבטא חיוביות בחייו מפחיתה את הערך של עבודה קשה והתמדה, כמו בשנות ה-70 עם החתירה ל"חינוך מבוסס הערכה עצמית".
בשנת 1891, הסופר וההומוריסט הקליפורני פרנטיס מולפורד השתמש במונח חוק המשיכה במאמריו כמה חוקים של בריאות ויופי והשפעות טובות וחולות של מחשבה.
בפסקה השנייה של פרק 9 הוא כותב, "חוק המשיכה פועל ללא הרף ברחבי היקום, והעובדה הגדולה והבלתי משתנה בקשר אליו היא, כפי שמצאנו, שדומה מושך כמו".
בשנת 1902 כתב הסופר "מחשבה חדשה" האנגלית ג'יימס אלן (הידוע בעיקר בזכות כתיבת אדם כיציר מחשבותיו) סדרה של ספרים ומאמרים בין השנים 1901 ל-1912, ולאחר מכן המשיכה אשתו לילי בעבודתו.
בשנת 1904, תומאס טרווארד, בעל השפעה חזקה בתנועת המחשבה החדשה, נשא הרצאה שבה טען שהמחשבה קודמת לצורה הפיזית ו"פעולת המיינד צומחת את הגרעין שאם יתאפשר לו לגדול ללא הפרעה, בסופו של דבר ימשוך אל עצמו את כולם.
התנאים הדרושים לביטויו בצורה גלויה כלפי חוץ".
ב-1906 כתב אמט פוקס על מטפיזיקה וכוחה של תפילה במאמרים ובספרים.
תורתו מבוססת על הנצרות וסיפורי התנ"ך.
הוא מצטט את ישוע המשיח בתור המורה הגדול ביותר למטאפיזיקה שחי אי פעם ומסביר שמחשבות הן הנביעה החשובה ביותר שלנו, חשובה יותר ממה שאנו אומרים או ממה שאנו עושים.
בספרים "כוח באמצעות חשיבה בונה" ו-"והשתמש בכוח הפנימי שלך'" שועל מדבר על "בניית המקבילה הנפשית של מה שאתה רוצה וכדי למחוק את אלה שאינך רוצה".
בשנת 1906, בספרו "תנועת המחשבה החדשה", ויליאם ווקר אטקינסון השתמש בביטוי רטט מחשבתי או חוק המשיכה בעולם המחשבה, וקבע כי "כמו מושך כמו".
בשנת 1907, הספר Prosperity Through Thought Force של ברוס מקללנד, ספר תאולוגיה של שגשוג, מסכם את העיקרון כ"אתה מה שאתה חושב, לא מה שאתה חושב שאתה." הוא פורסם על ידי אליזבת טאון, העורכת של המגזין Nautilus, Journal of New Thought.
ב-1910 "מדע ההתעשרות" מאת וואלאס די.
דגל בעקרונות דומים - שעצם האמונה במושא התשוקה שלך והתמקדות בו תוביל לכך שהאובייקט או המטרה יתממשו במישור החומרי (וואטלס טוען בהקדמה ובפרקים מאוחרים יותר של ספר זה שהנחת היסוד שלו נובעת.
מההשקפה ההינדית המוניסטית שאלוהים מספק הכל ויכול לספק את מה שאנחנו מתמקדים בו).
הספר גם טוען שחשיבה שלילית תביא לידי ביטוי תוצאות שליליות.
בשנת 1915, הסופר התיאוסופי ויליאם קואן ג'אדג' השתמש בביטוי באוקיינוס התיאוסופיה.
בשנת 1919, סופרת תיאוסופית בשם אנני בסנט דנה ב'חוק המשיכה'.
היא השוותה את הגרסה שלה לגרביטציה, ואמרה שהחוק מייצג סוג של קארמה.
נפוליאון היל פרסם שני ספרים בנושא.
הראשון, חוק ההצלחה ב-16 שיעורים (1928), מתייחס באופן ישיר וחוזר לחוק המשיכה ומציע שהוא פועל באמצעות גלי רדיו המשודרים על ידי המוח.
השני, חשוב והתעשר (1937), מכר כמאה מיליון עותקים עד לשנת 2015. היל התעקש על החשיבות של שליטה במחשבות שלו על מנת להגיע להצלחה, כמו גם על האנרגיה שיש למחשבות ועל יכולתן למשוך מחשבות אחרות.
בספרו הזכיר היל "סוד" להצלחה ומבטיח לתאר זאת בעקיפין לפחות פעם אחת בכל פרק.
זה אף פעם לא נקרא, והוא אומר שגילוי זה בעצמו מועיל הרבה יותר.
אנשים רבים התווכחו מה היה הסוד בעצם; יש הטוענים שזהו חוק המשיכה.
היל מציינת שה"סוד" מוזכר בספר לא פחות ממאה פעמים, אולם ההתייחסות ל"משוך" מופיעה פחות מ-30 פעמים בטקסט.
ישראל רגרדי פרסם ספרים עם נושא חוק המשיכה כאחד מהחוקים האוניברסליים הרווחים שלו.
בספר, אמנות הריפוי האמיתי: מסה על מנגנון התפילה והפעלת חוק המשיכה בטבע (1937), הוא לימד טכניקת מדיטציה ממוקדת כדי לעזור למוח ללמוד לרפא את עצמו ברמה הפיזית והרוחנית.
רגרדי טען שחוק המשיכה הוא שיטה תקפה למשיכת בריאות גופנית טובה ולשיפור בכל היבט בחייו.
בשנת 1944 פרסם נוויל גודארד את הספר "הרגשה היא הסוד", אשר קידם הדמיה יצירתית ותחושה רגשית כסוג של מדיטציה לקבלת רצונות מהיקום.
ספרו השני בנושא, מחוץ לעולם הזה (1949), חקר את ההיגיון מאחורי מה שמכונה "הרגשה" וכיצד הנחות אם חוזרות על עצמן מספיק יכולות "להתקשות למעשה".
ספרו השלישי, The Power of Awareness (1952), גודארד מסביר את המושג "אני" כדי לחשוב שלתת-מודע האנושי יש יכולת "נתונה מאלוהים" להפגין וליצור מציאות אם הוא מתרשם מהתחושה.
Clement Stone ונפוליאון היל כתבו יחד הצלחה באמצעות גישה נפשית חיובית.
בספרו "מיתוס ההצלחה האמריקאי" מ-1988, ריצ'רד וייס קובע כי עקרון ה"אי-התנגדות" הוא מושג פופולרי של תנועת המחשבה החדשה והוא נלמד בשילוב עם חוק המשיכה.
רונדה ביירן, מחברת הספרים "הסוד, הכוח והקסם", הושפעה רבות מהספר "מדע ההתעשרות" של וואטלס.
ספריו של נורמן וינסנט פייל.
חוק הס הוא חוק אשר חוזה את השינוי באנתלפיה בתגובה כימית.
לפי החוק, מכיוון שאנתלפיה היא פונקציית מצב (גודל המתאר מצב של מערכת תרמודינמית בשיווי משקל), השינוי באנתלפיה של תגובה אינו תלוי בתגובות ביניים, אלא רק במצב ההתחלתי והסופי של התגובה.
הואיל ולפי החוק שינויי אנתלפיה () מתחברים, אפשר לחשב את שינוי האנתלפיה בתגובה יחידה מההפרש בין אנתלפיית ההתהוות () של התוצרים לאנתלפיית ההתהוות של המגיבים, ובעזרת החוק לחשב את שינויי האנתלפיה בתגובות כימיות מורכבות יותר.
( חיובי מייצג תגובה אנדותרמית).
במקרה של ריבוי תגובות הסימנים משתנים אך העיקרון נשאר זהה:
החוק מאפשר לחשב את השינוי באנתלפיה בתגובות ששינוי האנתלפיה בהן אינו ידוע באופן ישיר, על ידי שימוש בפעולות חשבוניות על משוואות כימיות.
כל משוואה כימית יכולה להיות מוכפלת (או מחולקת) במספר שלם.
כאשר משוואה מוכפלת בקבוע, ה- שלה מוכפל באותו הקבוע.
אם כיוון המשוואה מתהפך, ה- של המשוואה מתהפך גם הוא (ל-).
חיבור של משוואות כימיות יכול להוביל למשוואת רשת.
אם סוכמים את כל השינויים באנתלפיה בכל משוואה, התוצאה תהיה השינוי באנתלפיה של משוואת הרשת.
אם השינוי באנתלפיה שלילי (), יש סיכוי טוב יותר שהתגובה תהיה תגובה אקסותרמית ספונטנית.
עם זאת, מאחר שגם לאנטרופיה תפקיד חשוב בקביעת ספונטניות, חלק מהתגובות האנדותרמיות ספונטניות אף הן.
אחרי הכפלה של המשוואות והפיכת חלקם (ואת האנתלפיה שלהם) התוצאות הם:
סכימה של משוואות אלה וביטול ביטויים שווים בשני צידי המשוואה מקבלים:
את העיקרון של חוק הס אפשר להרחיב כך שיכלול גם את השינויים באנטרופיה ובאנרגיה חופשית.
השימוש הזה יעיל במיוחד לחישובים אלה מכיוון שאי אפשר למדוד אותם ישירות, ולכן חובה לחשבם בדרכים מצומצמות בלבד.
זה נכון בעיקר לאנרגיה חופשית, מפני שזו אחת משלוש הדרכים היסודיות לחשב אותה.
חוק העונשין, התשל"ז–1977, הוא לבו של המשפט הפלילי במדינת ישראל.
ביותר מ-500 סעיפיו מפרט החוק תחילה את עקרונות המשפט הפלילי, ולאחר מכן הוא מונה סדרה ארוכה של עבירות פליליות ועונשים עליהן.
בנושאים ספציפיים שונים נקבעו עבירות ועונשים גם בחוקים אחרים.
הקודקס הראשון שהגדיר את המשפט הפלילי בארץ ישראל היה קודקס פלילי עות'מאני שהושפע מתערובת של החוק המוסלמי והקודקס הצרפתי.
ב-1936 ביטלו הבריטים את הקודקס הפלילי העות'מאני, והכניסו לתוקף את פקודת החוק הפלילי, 1936, שהייתה מבוססת על הקוד הפלילי של קווינסלנד, שחיבר סמואל גריפית', והפכה, בשינויים, לקוד הפלילי במושבות רבות של האימפריה הבריטית.
ב־1904 נחקק הקוד הפלילי של צפון ניגריה, וב־1916 הוחל על כל ניגריה.
ב־1925 שימש הקוד כיסוד לטיוטת הקוד הפלילי לדוגמה למושבות המזרח־אפריקניות, שנחקקה כקוד הפלילי בקפריסין ב־1928. לאחר 6 טיוטות, ושינויים שונים, נחקקה הפקודה בארץ ישראל ב־1936.
עם הקמת מדינת ישראל נשאר ככלל על כנו המשפט שהיה קיים ערב הקמת המדינה ועל כן פקודת החוק הפלילי המנדטורית נותרה בתוקף.
במהלך השנים מאז הקמת המדינה נעשו תיקונים לא מעטים, בעיקר על ידי חקיקת חוקים חדשים שקבעו עבירות בתחומים מסוימים במקום העבירות שבפקודה וכן החלפת פרק הענישה שבפקודה בחוק חדש של דרכי ענישה.
בשנת 1977 שולבו החוקים השונים עם נוסח עברי של פקודת החוק הפלילי תוך קודיפיקציה של דיני העונשין, והתגבשו ליצירת חוק העונשין, התשל"ז–1977, שהוא נוסח חדש ונוסח משולב של החקיקה שקדמה לו.
חוק העונשין ממשיך לעבור שינויים רבים, הן מפאת היקפו והן מפאת רגישות הנושאים שהוא עוסק בהם.
רוב התיקונים הם בעבירות הספציפיות.
עם זאת מדי פעם מתוקן החלק הכללי של החוק באופן מהותי המשפיע על כלל דיני העונשין.
התיקון המרכזי ביותר שנעשה בחוק היה תיקון 39 שנחקק בכנסת ב-1994 ונכנס לתוקף בשנת 1995, שבו הוחלף החלק הכללי של החוק (סעיפים 1–34) בחלק כללי חדש.
אחת התכליות העיקריות של תיקון 39 הייתה בהעברת המשפט הישראלי לשיטה הדאונטולוגית וצמצום הנוכחות של התפיסה התועלתנית שרווחה ערב התיקון, כחלק מההשפעה האנגלית על מערכת המשפט בישראל.
בקביעת נוסח החוק השתתפו גם מומחים מן האקדמיה, ובהם שניאור זלמן פלר ומרדכי קרמניצר.
תיקון מהותי נוסף שנעשה בחוק העונשין בשנת 2012 הוא תיקון 113 שבמסגרתו נקבעו עקרונות הענישה והדרך שבה על בית המשפט הגוזר עונש ללכת, במטרה להבנות את שיקול הדעת בענישה.
בתיקון 146 לחוק, שכונה "חוק הפרוטקשן", נוספו לחוק וסעיף 428ב, שעניינם העבירה של גביית דמי חסות.
: תחולת דיני העונשין לפי זמן עשיית העבירה
: תחולת דיני העונשין לפי מקום עשיית העבירה
: העבירה הפלילית ואחריות לה
: הוראות להתאמת דיני העונשין
: ביטחון המדינה, יחסי חוץ וסודות רשמיים
עם העבירות בפרק זה נמנות העבירות של הסתה להשתמטות משירות צבאי, הפצת תעמולה תבוסנית, סיוע לאויב במלחמה, פגיעה בריבונות המדינה או בשלמותה.
: פגיעות בסדרי המשטר והחברה
עם העבירות בפרק זה נמנות העבירות של איום ברצח, המרדה, מתן הטבות כפיתוי להמרת דת, קבלת הטבות תמורת המרת דת, הסתה לגזענות, הסתה לאלימות, התקהלות אסורה, סרסרות למעשי זנות, פגיעות ברגשי דת ומסורת, ריבוי נישואין.
: פגיעות בסדרי השלטון והמשפט
עם העבירות בפרק זה נמנות העבירות של אי מניעת פשע, הטרדת עד, העלבת עובד ציבור, הפרעה לשוטר בשעת מילוי תפקידו, מרמה והפרת אמונים, עדות שקר, שיבוש מהלכי משפט.
עם העבירות בפרק זה נמנות העבירות של אינוס, בעילה אסורה בהסכמה, מעשה מגונה, מעשה מגונה בפומבי, עבירות מין במשפחה, כליאת שווא, המתה בקלות דעת, שידול או סיוע להתאבדות, גרימת מוות ברשלנות, רצח וניסיון לרצח, תקיפה.
עם העבירות בפרק זה נמנות העבירות של גנבה, גנבת רכב, גביית דמי חסות, הסגת גבול, הצתה (פשע), זיוף מסמכים, סחיטה בכוח, סחיטה באיומים, שוד וניסיון שוד.
עם העבירות בפרק זה נמנית העבירה של קשירת קשר לביצוע פשע.
הצגת העבירות בחלקו השני של החוק אינה בדרך של איסור עשייה, אלא בדרך של קביעת עונש למעשים (כנרמז בשם הערך) – חוק העונשין הוא חוק קאזואיסטי.
כך, למשל, החוק אינו אומר "אסור לרצוח" אלא קובע "העושה אחת מאלה יאשם ברצח ודינו – מאסר עולם ועונש זה בלבד".
בחוקים אחרים המטילים עונשים ניתן למצוא שילוב של שתי הגישות.
בחוק למניעת הטרדה מינית, למשל, קובע "לא יטריד אדם מינית את זולתו ולא יתנכל לו", וב נקבע העונש למי שאינו מציית לאיסור זה: "המטריד מינית אדם כאמור בסעיף 3(א)(3) עד (6), דינו – מאסר שנתיים".
העונשים הקבועים במרבית סעיפי חוק העונשין הם עונשי מקסימום.
המשמעות היא שבית המשפט המרשיע את העבריין רשאי להטיל כל עונש שהוא, ובלבד שאינו חמור מהעונש שנקבע בחוק.
בעבירות מסוימות, כגון אונס, רצח ועוד, ישנם עונשי מינימום.
חוק הסדרת הטיפול בחופי הכנרת, התשס"ח-2008, הוא חוק מקיף המסדיר לראשונה את הטיפול בחופי הכנרת בראייה כוללת ואחידה, בהתחשב בהיבטיה הייחודיים של הכנרת.
כמו כן נועד החוק להגביר את האכיפה של חוקים שונים שנועדו למנוע ולצמצם את הפגיעה בכנרת.
את החוק יזמה הממשלה, במסגרת חוק ההסדרים לשנת 2008. בנוסח החוק שולבו שתי הצעות חוק פרטיות, שיזמו חברי הכנסת אופיר פינס ודב חנין.
חבר הכנסת דוד אזולאי הציע לקרוא לחוק "איגוד ערים ימת כנרת" אולם הצעתו לא התקבלה.
לפי החוק הוקם "איגוד ערים כנרת", שיקבל סמכויות לפעול בעניינים שונים הקשורים בטיפול בחופי הכנרת, לשם השגת מטרותיו של החוק, לרבות נושאי תכנון ופיתוח, טיפוח ונקיון החופים, תשתיות, הסדרת מקומות רחצה, רישיונות עסק ועוד.
זאת, בניגוד למצב שקדם לחקיקת החוק, שבו הסמכויות בנושאים האלה היו נתונות למספר רשויות מקומיות, בהתאם לשטחי השיפוט שלהם, באופן שהקשה מאוד על פעולה מתואמת ומסודרת.
איגוד ערים כנרת הוא תאגיד הרשאי להתקשר בחוזים, לרכוש נכסים, להחזיק בהם ולהעבירם, והוא נתון לביקורת של מבקר המדינה בהיותו "גוף מבוקר".
לאיגוד ישנה מועצה מנהלת המונה 12 חברים: נציג של משרד הפנים, נציג של המשרד להגנת הסביבה, נציג של משרד החקלאות, נציג של משרד התיירות, עובד מינהל מקרקעי ישראל, עובד רשות הניקוז כנרת, עובד הרשות הממשלתית למים ולביוב, ונציגים של שלוש רשויות מקומיות בסביבת הכנרת (עמק הירדן, גולן ועיריית טבריה).
בנוסף, נציג ציבור של גופי איכות הסביבה וכן נציג ציבור בעל מומחיות בתחום שמירת הטבע מטעם המשרד להגנת הסביבה.
יושב ראש המועצה מחויב למסור דין וחשבון לחברי המועצה.
המועצה תקיים ישיבה מן המניין לפחות אחת לרבעון במועד קבוע שהוחלט עליו מראש.
חברי המועצה מתמנים לתקופה של חמש שנים וניתן למנותם לתקופה של חמש שנים נוספות.
במקרה שנתפנה מקום של חבר מועצה מסיבה כלשהי, כגון ליקוי במינוי וכדומה, לא יפגעו סמכויותיה ותוקף החלטותיה של המועצה, וזאת על מנת לאפשר ניהול תקין ולמנוע מצב של סחיטה באמצעות איום בהתפטרות או פרישה.
בכימיה, חוק הנרי חוק מדעי הוא אחד מחוקי הגזים, אותו ניסח ויליאם הנרי ב-1803. לפי החוק:
"בטמפרטורה קבועה, כמות גז נתון, המומס בנוזל מסוג ונפח נתונים, היא ביחס ישר ללחץ החלקי של גז זה בשווי משקל עם הנוזל."
ניסוח שווה ערך של החוק הוא כי המסיסות של גז בנוזל יחסית ללחץ של אותו הגז מעל הנוזל.
מאז ניסוחו נמצא כי חוק הנרי ניתן ליישום למגוון רחב של תמיסות מהולות, לא רק אלה של גזים.
דוגמה יום-יומית לחוק הנרי ניתן למצוא במשקאות מוגזים.
לפני פתיחת המכל, הגז מעל המשקה הוא פחמן דו-חמצני כמעט טהור, בלחץ גבוה במעט מלחץ אטמוספירי.
במשקה עצמו מומס פחמן דו-חמצני.
כאשר פותחים את המכל, חלק מהגז משתחרר (עקב הלחץ הגבוה יותר מלחץ האוויר בסביבה ועקב דיפוזיה).
כיוון שכעת הלחץ מעל הנוזל נמוך יותר, חלק מהפחמן הדו-חמצני המומס יוצא מהתמיסה (המשקה) בצורת בועות.
ניתן להביע את חוק הנרי באופן מתמטי, עבור טמפרטורה קבועה, כך:
כאשר p הוא הלחץ החלקי של המומס, c הוא ריכוז המומס, ו-kH הוא קבוע בעל ממדים של לחץ חלקי ריכוז.
הקבוע, הידוע בשם "קבוע חוק הנרי", תלוי במומס, בממס, ובטמפרטורה.
קיימות צורות אחרות של חוק הנרי, בהן מוגדר הקבוע kH באופן אחר, והוא בעל יחידות אחרות.
בפרט, ניתן להביע את ריכוז המומס בתמיסה באמצעות שבר מולי או מולליות.
|+ 'טבלה 1: כמה צורות של חוק הנרי וקבועים (גזים במים ב-298K), מקור:
כאשר:c ריכוז הגז בתמיסה (מול/ליטר)p לחץ חלקי של הגז מעל התמיסה (ביחידות אטמוספירה)x השבר המולי של הגז בתמיסה
חשוב לשים לב לכך שחוק הנרי מוגבל לתמיסות "מהולות מספיק".
טווח הריכוזים בהם הוא תקף מצטמצם ככל שהמערכת סוטה מהתנהגות אידיאלית.
במילים אחרות, ככל שהמומס "שונה" כימית מהממס.
כמו כן, החוק אינו תקף לתמיסות בהן הממס מגיב כימית עם המומס.
דוגמה לגז שמגיב את הממס הוא פחמן דו-חמצני, שיוצר חומצה פחמתית כאשר הוא מומס במים.
כאשר משתנה הטמפרטורה של המערכת, קבוע הנרי ישתנה גם הוא.
מסיבה זו מעדיפים לעיתים לכנות אותו בשם "מקדם הנרי".
קיימות מספר משוואות להערכת השפעת הטמפרטורה על הקבוע.
אחת הדוגמאות היא הצורה הבאה של משוואת ואן 'ט הוף:
כאשר:kH לטמפרטורה מסוימת הוא קבוע הנרי, מסומן kH,pc בטבלה 1,T היא הטמפרטורה התרמודינמית,T o היא הטמפרטורה הסטנדרטית (298K).
משוואה זו אינה מדויקת, אלא מקורבת בלבד.
מומלץ להשתמש בנוסחה מבוססת ניסויים עבור הגז הנתון, שתהיה מדויקת יותר.
בטבלה הבאה מספר דוגמאות לערך הקבוע C (בקלווין) במשוואה לעיל:
מסיסות גזים יורדת עם עליית הטמפרטורה, ולכן הלחץ החלקי של גז בתמיסה, עבור ריכוז נתון, חייב לעלות.
בחימום מים (רווי חנקן) מ-25 ל-95 מעלות צלזיוס, המסיסות תרד ב-43%.
ניתן לצפות בהשפעת התופעה בחימום מים - בועות קטנות נוצרות במים ועולות לפני השטח, כאשר הטמפרטורה עודנה רחוקה מרתיחה.
ניתן לתאר את הקבוע C כך:
ΔsolvH אנתלפיית ההמסהR קבוע הגזים
חוק הנרי לעומת חוק ראול
עבור תמיסה מהולה, ריכוז המומס יחסי בקירוב לשבר המולי שלו x, וניתן לכתוב את חוק הנרי כך:
ניתן להשוות זאת עם חוק ראול:
כאשר *p הוא לחץ האדים של המרכיב הטהור.
במבט ראשון, חוק ראול נראה כמקרה פרטי של חוק הנרי, בו *kH = p.
הבחנה זו נכונה עבור זוגות חומרים דומים מאוד, כמו בנזן וטולואן, המצייתים לחוק ראול בכל טווח הריכוזים: תערובות אלה מכונות "תערובות אידיאליות".
במקרה הכללי, שני החוקים הם מקרי קצה, ותקפים בקצוות מנוגדים של טווח ההרכב.
לחץ האדים של המרכיב בעודף גדול, כמו הממס בתמיסה מהולה, יחסי לשבר המולי שלו, והמקדם הוא לחץ האדים של החומר הטהור (חוק ראול).
לחץ האדים של המומס גם הוא יחסי לשבר המולי שלו, אולם המקדם שונה, ויש לקבוע אותו באופן ניסיוני (חוק הנרי).
חוק הנרי תקף למגוון רחב של מומסים בגבול "דילול אינסופי" (x→0), כולל חומרים לא-נדיפים כמו סוכרוז או נתרן כלוריד.
במקרים אלה, יש לנסח את החוק במונחים של פוטנציאל כימי.
עבור מומס בתמיסה מהולה אידיאלית, הפוטנציאל הכימי תלוי בריכוז:
כאשר עבור ממס נדיף; co = 1 mol/L
עבור תמיסות לא-אידיאליות, מקדם האקטיביות γc תלוי בריכוז, ויש לקבוע אותו עבור הריכוז הנדון.
ניתן למצוא את מקדם האקטיביות גם עבור מומסים לא-נדיפים, בהם לחץ האדים של החומר הטהור זניח, בעזרת משוואת גיבס-דוהם:
ניתן למצוא את הפוטנציאל הכימי של המומס על ידי מדידת השינוי בלחץ האדים (ובהתאם בפוטנציאל הכימי) של הממס.
ניתן לנסח את הקשר לעיל במונחים של מולליות במקום ריכוז:
כאשר עבור מומסים נדיפים; mo = 1 mol/kg
לפוטנציאל הכימי μmo, מקדם האקטיביות γm וקבוע חוק הנרי k''H,m ערכים מספריים שונים כאשר עושים שימוש במולליות במקום ריכוז.
חוק העתיקות, תשל"ח-1978 הוא חוק במדינת ישראל הקובע מסגרת משפטית לחשיפה, טיפול ושימור ממצאים ארכאולוגיים המתגלים בתחומי ישראל ונותן כלים בידי רשויות המדינה לאכוף את הוראותיו.
החוק מגדיר עתיקה בישראל, קובע את הבעלות עליה, התנאים להענקת רישיון לביצוע חפירה לחיפוש אחר עתיקות ודרכי ביצועה, רישיון ותנאים למסחר עתיקות, הגדרת אספני עתיקות והתנאים לניהול אוסף, הכרזה על אתרי עתיקות ודרכי ההתנהגות המותרים בהם, הפקעת קרקע לצורך חשיפה ושמירה על עתיקות.
החוק קובע כי פגיעה בעתיקה או באתר עתיקות, או השחתתן בכל צורה, וכן הפרת הוראות אחרות של החוק הן עבירות פליליות שבצידן עונש מאסר.
רשות העתיקות, הפועלת מכוח חוק רשות העתיקות, התשמ"ט-1989, היא הממונה על אכיפת חוק העתיקות, כולל מניעת עבירות לפי חוק העתיקות.
עד לחיקוקו של חוק העתיקות המסגרת המשפטית לטיפול בעתיקות בישראל נקבעה על פי שני חוקים מנדטוריים: פקודת העתיקות, 1929, ופקודת העתיקות (חצרים), 1935. אף שהוכנסו לחוקים אלה שינויים רבים במרוצת השנים, בשנת 1976 החליטה ממשלת ישראל להציע לכנסת לחוקק חוק מודרני שיגדיר את הטיפול בנושא זה.
בתחילת שנת 1978 התקבל החוק בכנסת.
במוקדו של החוק נמצאת הגדרת עתיקה, המוגדרת כדלקמן:
הגדרה זו, המחילה את הגנת חוק העתיקות על ממצאים מעשי אדם ובתנאי שנוצרו לפני שנת 1700, ספגה ביקורת כיוון שהיא מותירה נכסי תרבות חשובים הקיימים בישראל, ואשר נוצרו במאות ה-18 וה-19, ללא הגנה מספקת.
במצב חוקי זה, עיקר ההגנה של נכסים שנוצרו לאחר שנת 1700 נעשית בדרך של הכרזתם כאתר ראוי לשימור ביוזמת ראש הרשות המקומית על פי חוק התכנון והבנייה.
בעבר, שרידי נכסים שנוצרו בטבע (שרידים זואולוגיים ובוטניים) היו מוגנים על פי פקודת העתיקות רק אם נוצרו לפני שנת 600 לספירה, אולם עם החלת חוק העתיקות בשנת 1978 הורחבה ההגנה גם על שרידים שנוצרו עד לשנת 1300.
החוק מרחיב את ההגדרה המקובלת בחקיקה בישראל למושג "מקרקעין" ומחילם אף על ים ונהר ובכך מנסה למנוע טענות לפיהן אין החוק חל על ממצאי חפירות ארכאולוגיות תת-מימיות.
החוק אוסר על כל חפירה או שימוש באמצעים אחרים כגון גלאי מתכות לחיפוש עתיקות בכל תחומי ישראל.
כל עתיקה שנמצאה לאחר אישור החוק חייבת בדיווח ושייכת למדינה, כל עוד היא לא ויתרה עליה.
לכאורה פיקוח הדוק זה היה אמור לצמצם את האפשרות לסחר בלתי חוקי בעתיקות ואת המוטיבציה לבצע שוד עתיקות, למעשה מספר העתיקות בחנויות שאינן רשומות, רק עלה משנות ה-70. רבים מסוחרי העתיקות השתמשו בפרצה בחוק המאפשרת להם לטעון שהעתיקות שברשותם נמצאו לפני החלת החוק.
חוק הנפט, תשי"ב-1952 הוא חוק של מדינת ישראל שנחקק בשנת 1952 ותוקן בשני תיקונים עיקריים, ב-1965 וב-1989. החוק מסדיר את זכויותיהן וחובותיהן של חברות לחיפוש והפקת נפט, גז טבעי ודלקים נוספים, וכולל התייחסות לנושא התמלוגים ממשאבי הטבע במדינת ישראל.
נפט מוגדר בחוק זה: "נפט ניגר, בין נוזלי ובין אדי, לרבות שמן, גז טבעי, גזולין טבעי, קונדנסאטים ופחמימנים (הידרוקרבונים) ניגרים קרובים להם, וכן אספלט ופחמימנים של נפט מוצקים אחרים כשהם מומסים בתוך נפט ניגר וניתנים להפקה יחד אתו".
במסגרת החוק נקבע שר ממונה על ענייני הנפט, עם חקיקת החוק היה זה שר הפיתוח, דב יוסף לאחר מכן עבר התפקיד לשר האנרגיה והתשתית ולאחר מכן לשר התשתיות הלאומיות, האנרגיה והמים.
השר מצידו ממנה את 'הממונה על ענייני הגז והנפט' ולצידו מועצה מייעצת, 'מועצת הנפט', הקובע את עקרונות האסדרה של חיפושי הנפט ואת היקף ההשקעה הכספית המינימלית הנדרשת לקבלת רישיון לחיפוש והפקת נפט או גז טבעי ומוצריהם.
הממונה מנהל "פנקס נפט" פתוח לציבור בו נרשמים כל הרישיונות והשטחים לחיפוש והפקת נפט וגז טבעי.
על פי תיקון לחוק הנפט מ-2012 השר ממנה מועצה מייעצת בת חמישה עשר חברים מתוכם לפחות שבעה מקרב הציבור, שניים נוספים מאגף החשב הכללי ואגף התקציבים במשרד האוצר, שניים ממשרד האנרגיה ושניים מהמשרד להגנת הסביבה.
חברי המועצה, שאינם חייבים להיות מומחים בתחום הנפט, מתמנים לשלוש שנים אך ניתן לשוב ולבחור בהם לקדנציה נוספת.
לפני הדיון במועצה נערך דיון בוועדה מקצועית שהוקמה על ידי הממונה אך הדיון בה אינו מחויב על פי החוק.
המועצה מייעצת לממונה ולרוב הוא מקבל את המלצותיה, אך אין הוא חייב לקבלן.