tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך 1892–1893, היא דיברה באספות ציבוריות גדולות, ואף הציגה את התוכנית בתערוכה העולמית בשיקגו של שנת 1893 לכנס הבינלאומי לצדקה ותיקון, לקונגרס לייצוג יחסי, לכנס המס היחיד, לכנס השלום, ולאספת נשים.
היא אז ניצלה את ההזדמנות להרצות ולהעביר דרשות ברחבי ארצות הברית, ואף ביקרה בבריטניה ובשווייץ לפני חזרתה לאוסטרליה.
הצעד הבא שלה היה הקמת הליגה לבחירות אפקטיביות של אוסטרליה הדרומית.
היא רצה בבחירות של הכנס הפדרלי, והגיעה למקום 22 מתוך 33 מועמדים.
ובכך הייתה לאישה הראשונה לעמוד בבחירות לתפקיד פוליטי באוסטרליה.
בשנים 1899 ו-1900 היא המשיכה בקמפיין לאימוץ שיטת הבחירות האפקטיביות בבחירות הפדרליות, ללא הצלחה, ובין השנים 1902–1910, תומכיה הגישו הצעות חוק לאימוץ השיטה בפרלמנט של אוסטרליה הדרומית, גם כן ללא הצלחה.
היא כן זכתה לראות במהלך חייה את השיטה מיושמת בטסמניה.
ספנס הצטרפה למאבק למען זכות הבחירה לנשים ב-1891, והייתה לסגנית-נשיאת הליגה למען זכות הבחירה לנשים של אוסטרליה הדרומית.
לאחר שהוכרה זכות ההצבעה של נשים באוסטרליה הדרומית ב-1894, היא תמכה בקמפיינים בניו סאות' ויילס ובוויקטוריה, והייתה מרצה בליגת הנשים, ארגון שקם באדלייד למטרת השכלתן הפוליטית של נשים.
היא קידמה הקמת סניף מקומי של ארגון הנשים הבינלאומי מועצת הנשים.
עבודה זו גם הניבה לה שבחים, והיא הפכה לסמל לפוטנציאל הטמון בנשות אוסטרליה.
כשהיא נפטרה ב-3 באפריל 1910, היא הוספדה כ"זקנת האומה".
בחייה, היא חייתה עם הוריה עד מותם (אביה בשנת 1843, ואמה ב-1886), וגידלה ילדים יתומים של שלוש משפחות.
במותה, עזבונה עמד על סכום של 215 ליש"ט.
דיוקן שלה מוצג בגלריית האמנות של אוסטרליה הדרומית.
יש מספר רב של אנדרטאות לזכרה של ספנס באדלייד, ביניהן:
בניין קתרין הלן ספנס בקמפוס של אוניברסיטת דרום אוסטרליה
אגף ספנס בספריית המדינה של דרום אוסטרליה
רחוב קתרין הלן ספנס, דרום-מזרחית למרכז העיר
לוח זיכרון בדרך יובל ה-150 בטראסה הצפונית
דיוקן שלה, שצויר לאחר מותה על ידי רוז מקפירסון (שהתפרסמה מאעוחר יותר כמרגרט פרסטון) נמצא בגלריה לאמנות של דרום אוסטרליה.
הדיוקן שימש כבסיס לשטר חמישה הדולר האוסטרלי שנשא את דמותה.
בשנת 1975 היא הונצחה על בול דואר הנושא את דיוקנה מטעם דואר אוסטרליה.
המלגה על שם קתרין הלן ספנס הוקמה על ידי ממשלת אוסטרליה הדרומית לזכרה.
דמותה מופיעה על שטר חמישה דולר האוסטרלי שהונפק במהדורה מיוחדת לכבוד 100 שנים לאיחוד אוסטרליה ב-2001.
בית ספר באברפויל פארק, בדרום אוסטרליה, נקרא ספנס על שמה.
בית הספר הזה מאז אוחד עם בית ספר אחר, והיה לבית הספר היסודי תיל.
A Plea for Pure Democracy (1861) העלון זכה בתשבחות מצד ג'ון סטיוארט מיל ותומאס הייר
קתרין ג'ונס הייתה מדענית ילידת אירלנד, פילוסופית פוליטית ופילוסופית של הדת, וכן חברה במעגלים אינטלקטואליים חשובים בבריטניה של המאה ה-17.
נולדה בשם קתרין בויל בעיר יוגל שבאירלנד לקתרין פנטון וריצ'רד בויל, פוליטיקאי אירי-בריטי אמיד.
ילדה שביעית מתוך 15 ילדים.
אחד מאחיה הוא המדען רוברט בויל.
לא ידוע כמה השכלה היא קיבלה בילדותה, אך ידוע כי אחיה הזכרים זכו להשכלה מעמיקה.
ייתכן כי היא קיבלה חינוך פרטי מכומר המשפחה שלימד אותה נימוסים ונצרות.
אביה וידא שבניו יהיו כולם משכילים, ושלבנותיו יהיו חתנים שייתנו לו רווח פוליטי.
בגיל תשע עברה לגור עם משפחת בומונט, כי היא יועדה להתחתן עם אחד מבניהם, ספקוט בומונט.
בגיל 13, אביו של בומונט נפטר, מה שגרם לביטול הסדר הנישואים.
היא חזרה לביתה ולאחר שנתיים התחתנה עם ארתור ג'ונס, יורש לרוזן רנלה, ומאז היא נודעה כקתרין ג'ונס.
ממכתבים שנשלחו מבעלה לאביה, עולה כי ארתור לא היה נאמן לה, וכי הנישואים לא היו מוצלחים.
את רוב זמנם הם בילו בנפרד, כאשר ג'ונס נעה בין לונדון ואירלנד.
גם ארתור בילה זמן רב בדרכים.
היו להם שלוש בנות ובן אחד - קתרין, אליזבת', פרנסס וריצ'רד.
ג'ונס חיה באירלנד עד 1642, בה היא נלכדה בטירת את'לון למשך 4 חודשים בשל מרידות באירלנד.
מתוסכלת, היא עברה עם ארבעת ילדיה ללונדון.
באמצע שנות ה-40, היא התיידדה עם ג'ון מילטון, כאשר שלחה אליו כתלמיד את אחיינה ריצ'רד ברי.
לאחר מכן, הוא גם לימד את בנה ריצ'רד.
בשנות ה-50, לאחיה רוברט בויל הייתה מעבדה בביתה שבלונדון, והם ערכו שם ניסויים יחד.
מכתביה מעלים כי ההשפעה שלה על עבודתו של אחיה הייתה ניכרת.
בני זמנם הכירו בפועלה, אך היסטוריונים מאוחרים יותר השמיטו את השפעתה.
בשנת 1656 היא נסעה לאירלנד בשל עניינים משפחתיים ונשארה שם כמה שנים.
ב-1668 אחיה עבר לגור איתה בלונדון.
הם חיו יחד את 23 השנים האחרונות לחייהם, ושניהם נפטרו ב-1691, בפרק זמן קצר.
ג'ונס הייתה מעורבת במספר מעגלים אינטלקטואלים, בניהם מעגל טו הגדול (Great Tew Circle), מעגל הארטליב (Hartlib Circle), והמכללה הבלתי נראית (Invisible College).
המעגלים האינטלקטואלים האלו קדמו לחברה המלכותית וכללו פילוסופים של הטבע (תאורטיקנים) וניסיוניים (מבצעי ניסויים).
המכללה הבלתי נראית כללה מכרים רבים של רוברט בויל (אחיה) שהיו מפוזרים מבחינה גאוגרפית.
מעגל טו הגדול הוקם על ידי ידידה של ג'ונס, לוציוס קארי, הוויקונט של פוקלנד.
חברי מעגל טו הגדול כללו את אדוארד הייד, ויליאם צ'ילינגוורת, גילברט שלדון, הארכיבישוף מקנטרברי, תומאס הובס, הנרי המונד, ניקולה קולפר ועוד רבים אחרים.
בין מכריה האינטלקטואלים של ג'ונס היה סמואל הארטליב, יוצר מעגל הארטליב.
היא הוצגה בפני הארטליב, על ידי דודתה, דורותי מור, כאשר הגיעה ללונדון לראשונה ב-1642. הארטליב אסף התכתבות מאינטלקטואלים רבים, ביניהם מילטון, רנה דקארט, ג'ון דורי, ליידי ברינגטון, בנימין וורסלי וג'ונס עצמה.
ידוע שהרטליב וג'ונס היו קרובים מאוד.
הארטליב השתמש בכתובת של ג'ונס בלונדון ככתובת לקבלת מכתבים.
ביתה של ג'ונס הפך לעיתים קרובות למקום מפגש לאנשים בעלי רקע פוליטי ודתי שונה, לצורך דיון ברעיונות.
היו שמועות כי המכללה הבלתי נראית התרכזה בביתה של ג'ונס.
חבר נוסף של ג'ונס היה תומאס ויליס, סופר, רופא וחבר באוקספורד.
תומאס ויליס השתמש בפרמקופיאה של מאיירן בעבודתו בניסויים כימיים.
ויליס וג'ונס עבדו בצוותא על מתכונים רפואיים, וכמה מהמתכונים שלה אפילו מצאו את דרכם לספרו של ויליס, רציונליזציה של פרמצבטיקה, שנכתב ב־1674, אם כי לא ברור באילו מהמתכונים של ג'ונס הוא השתמש.
ג'ונס נודעה בידע שלה בתרופות.
במכתב לאחיה, הלורד בורלינגטון, היא תיארה התקפים של חברה שלה, ועל כך שהרופאים התייאשו ממנה והיא המשיכה לטפל בה.
ג'ונס נתנה לה תרופה שהיא הכינה, שהיה הדבר היחיד שעזר לחברתה.
במאה ה-17, מעורבות של נשים במה שקרוי היום כימיה, היה בעיקר דרך תרופות שנרקחו במטבח שלהן, מעשבים שונים ועד תרכובות כימיות.
"מתכונים" לתרופות הללו, אפשר היה למצוא בספרי מתכון ביתיים, אשר כללו גם ענייני כלכלת בית, התנהלות כלכלית, מתכוני אוכל ו-"מתכוני" תרופות.
ספר מתכונים כזה, השייך למשפחת בויל, נמצא עם הערות בכתב יד.
מניתוח כתב היד, עולה שלפחות 4 אנשים שונים הוסיפו הערות לספר המתכונים, ומסתבר שאחת מהן הייתה ג'ונס, אשר הייתה פותחת לרוב במילים "אחי רוברט בויל".
חלק מהמתכונים הרפואיים האלה משויכים במפורש לג'ונס, מעורבים בהם עשבים נפוצים ועשבים נדירים.
הטכניקות במתכונים האלה, נעות בין כתישת צמחים במדוכה ועד מיומנויות גבוהות הדורשות מכשירי זיקוק.
העיסוק הרפואי שלה, היה מגוון וכלל טכנולוגיות מדעיות חדשות יחד עם טכניקות פשוטות הנפוצות בין אנשים פשוטים.
ג'ונס כנראה עסקה בכימיה יחד עם אחיה, במעבדה שהיא בנתה בביתה עבורו.
המעורבות של ג'ונס בכימיה וההשפעה שלה על אחיה, הפכו אותה לאישה יוצאת דופן בזמנה.
נשים לא היו מתקבלות לעיסוק בכימיה בזמנה, מכיוון שהייתה הנחה שהן יהיו עסוקות בעבודות הבית.
העיסוק בכימיה, היה מיועד לגברים בעלי זמן וממון לערוך ניסויים.
בימיה האחרונים, ג'ונס המשיכה להיות מעורבת בפוליטיקה ומדע.
היא כתבה מכתבים עם עצות פוליטיות לחברים.
היו לה קשרים והשפעה בפוליטיקה, ולכן אנשים הגיעו אליה לבקש עצה או המלצה.
היא המשיכה גם לתת עצות רפואיות לאנשים שביקשו.
אפילו בימיה האחרונים, שלא יכלה לכתוב בעצמה מכיוון שידיה היו חלשות מדי, היא הכתיבה למישהו שכתב עבורה את מכתביה.
היא נפטרה ב-3 בדצמבר 1691. אחיה נפטר פחות משבוע לאחר מכן.
קתרין וולף ברוס הייתה נדבנית אמריקאית אשר תמכה רבות בתחום האסטרונומיה.
ברוס נולדה ב-22 בינואר 1816, ל (1781–1866), תעשיין, בעל בית דפוס וממציא בתחום הדפוס, שנולד באדינבורו, סקוטלנד וקתרין וולף (1785–1861) מניו יורק.
היו לה ארבע אחיות ושני אחים.
ברוס למדה ציור, מספר שפות ובהן לטינית, גרמנית, צרפתית ואיטלקית, וגם את הספרות בשפות אלו.
בשנת 1890 פרסמה תרגום של היצירה הלטינית "דיאס אירה".
לקראת סוף חייה, עקב מחלה ממושכת, היא הייתה מרותקת לביתה.
היא מתה ב-13 במרץ 1900 בביתה בשדרה החמישית בניו יורק.
בשנת 1877 תרמה 50 אלף דולר לבניית בניין ספרייה ורכישת ספרים לזכר אביה.
הספרייה, הידועה בשם "ספריית ג'ורג' ברוס", הושלמה בשנת 1888 ונבנתה בפינת הרחובות 42 מספר 226 מערב, בעיצוב שתוכנן על ידי הארכיטקט .
בשנת 1913 הבניין נמכר והתמורה שימשה לבניית הספרייה הנוכחית של ג'ורג' ברוס, הממוקמת ברחוב 125 בהארלם.
ברוס הייתה אסטרונומית חובבת, אולם היא התחילה בתרומה לתחום האסטרונומיה רק בגיל 73, לאחר שקראה מאמר של האסטרונום הטוען כי כל התגליות המשמעותיות באסטרונומיה כבר התגלו.
היא פנתה אל יצרן הטלסקופים , מחברת טלסקופי חלל ידועה, כדי לברר איך אפשר לתרום משמעותית ולקדם את המחקר.
כמו כן, ברוס ייסדה את מדליית הזהב על שם קתרין וולף ברוס הניתנת לאסטרונומים על הישגים משמעותיים ועל מפעל חיים בתחום האסטרונומיה.
זו אחת מהמדליות היוקרתיות בתחום זה.
ברוס קיבלה מדליית זהב על ידי הדוכס הגדול של באדן.
האסטרואיד 323 ברוסיה שהתגלה על ידי מקס וולף, ומכתש "ברוס" על הירח נקראים על שמה.
האסטרונום יוהאן פאליזה נתן לה האפשרות לבחור שם לאסטרואיד כאות הוקרה על תרומתה.
היא בחרה לקרוא לאסטרואיד על שם הכשדים, שהיו ידועים בתצפיות השמיים שלהם.
קתרין דוסקה (, , נולדה ב-6 בנובמבר 1989) היא זמרת קנדית-יווניה.
היא נבחרה על ידי רשות השידור היוונית (ERT) לייצג את יוון באירוויזיון 2019 בתל אביב, ישראל.
קתרין דוסקה נולדה וגדלה במונטריאול, קנדה וכשגדלה עברה לאתונה בירת יוון.
בשנת 2015 הוציאה את אלבומה הראשון Embodiment.
בשנת 2018 הופיעה בהיכל הקונצרטים של אתונה עם מגוון שירים שלה ושל מלחין ויוצר שוודי בשם אלבין לי מלדאו.
בדצמבר 2018 הופיעה עם האמן היווני פטרוס קלמפניס.
2019 - Better Love (השיר היווני לאירוויזיון 2019)
קתרין טובין (Catherine Ellis Tobin ,Lady Tobin; אנגליה, אוקטובר 1812 – אנגליה, 23 באפריל 1903) הייתה סופרת בריטית בת התקופה הוויקטוריאנית, שערכה מסעות במזרח ובמהלכם שהתה בארץ ישראל.
קתרין אליס, בת חבל קמברלנד בצפון אנגליה, נישאה ב-1835 לתומאס טובין מליברפול, והשניים השתקעו סמוך לקורק שבדרום אירלנד, שם ניהל טובין את מפעל אבק השרפה שבבעלות משפחתו.
בני הזוג היו שותפים לעניין בעתיקות ובמסעות וב-1853–1854 סיירו בצפון אפריקה, במצרים, בסיני בנגב, בארץ ישראל, בעבר הירדן, בסוריה, בטורקיה וביוון.
הם לוו בפמליה של מורי דרך, שומרים וסבלים בניהולו של הדרגומן המלטזי וינצ'נצו בֶּלוּטי.
אחרי נפילת בנם היחיד, ליונל, במהלך המרד ההודי הגדול, יצאו שוב למסע במזרח.
נתיב מסעם זה במצרים, בארץ ישראל ובסוריה, במרוצת 1860–1861, דמה במידה רבה לנתיב שבו עברו במסעם הקודם.
באמצע המאה ה-19 הייתה הדרך שעשו בני הזוג כבר מוכרת, כבושה, בטוחה ונוחה יחסית.
בפתח ספרהּ הקדים בעלה מעין התנצלות על הוצאת הספר כאשר "נושא המסעות במזרח כבר טופל במלואו וכהלכה", והסביר כי הכתיבה שימשה מרפא לנפשה של אשתו באבלהּ.
אחרי מות בעלה ב-1881 עקרה קתרין טובין ללונדון ואחרי כן לבית גיסהּ באיסטהם שבמחוז מרזיסייד, סמוך לליברפול, שם מתה ונקברה.
קתרין טובין חיברה שני ספרים על מסעותיה: "צללי המזרח" (Shadows of the East, 1855) ו"אדמת נחלה" (The Land of Inheritance, 1863), שכותרתו המשנית הייתה "ביקור חוזר בזירות המקרא" (Bible Scenes Revisited).
הספרים נערכו במתכונת של יומן דרכים ובהם פורטו חוויות אישיות.
עוד קודם לכן תרגמה טובין לאנגלית את מכתביו של פול-אמיל בוטה על התגליות הראשונות בנינווה (Illustration of Discoveries at Nineveh, 1850).
קתרין פטרישה "קיי" הייר היא אסטרונאוטית לשעבר בסוכנות החלל האמריקאית, שהשתתפה בשתי משלחות לחלל ודרגת קפטן בחיל הים האמריקאי.
היא האישה הראשונה שהייתה בצוות קרב אווירי.
קתרין הייר למדה בבית הספר התיכון מרפי במוביל, שבאלבמה.
היא סיימה את התואר הראשון ב-1981 בהנדסה וניהול באקדמיה הימית של ארצות הברית, ואת התואר השני ב-1991 בטכנולוגיית חלל ב-Florida Institute of Technology.
הייר קיבלה את אות הקצונה שלה ב-1982 וביצעה משימות מחקר אוקיינוגרפיות ברחבי העולם ביחידה 8 בבסיס Nas Patuxent River , שבמרילנד.
הייר תפקדה בתור רכזת פרויקטים אוקיינוגרפים, מפקדת משימה וכקצינה מפקדת.
היא טסה בעיקר ב-RP-3D אוריון ובRP-3A.
בהמשך הייר נשלחה להדריך ניווט אווירי של חיל הים בבסיס האוויר מאתר , שבקליפורניה.
הייר התקדמה ממרצת ניווט ומנהלת קורס בבסיס למנהלת תוכנית הלימודים.
בינואר 1989 הייר עזבה את התפקיד שלה בחיל הים ועברה למילואים של חיל הים האמריקאי בתחנת האוויר של חיל הים בג'קסונוויל, שבפלורידה.
ב-13 במאי 1993, הייר הועברה ליחידת הסיור של חיל הים של ארצות הברית (VP-62) והפכה לאישה הראשונה בארצות הברית שהשתתפה בצוות קרב אווירי.
הייר ביצעה מבצעים באיסלנד, פוארטו ריקו וופנמה בתור נווטת מטוס סיור.
קתרין הייר התחילה לעבוד בסוכנות החלל האמריקאית במרכז החלל על שם קנדי (KSC) ב-1989 ועבדה שם כמהנדסת של לוקהיד מרטין.
במרץ 1995 בהחלטת נאס"א הייר הועברה למרכז החלל ג'ונסון.
לאחר שנת אימונים והערכה עבדה הייר בבקרת משימה בתקשורת עם רכבי חלל.
היא טסה במשימה STS-90 כמומחית (1998) שבה הייתה 381 שעות בחלל.
הייר נשלחה לצוות התמיכה באסטרונאוטים במרכז החלל קנדי.
ולאחר מכן היא הצטרפה במשימה STS-130 לתחנת החלל הבין לאומית בתור מומחית משימה.
STS-90 (17 באפריל - 3 במאי 1998) צוות המשימה כלל שבעה אנשים, במהלך המשימה הצוות ביצע 26 ניסויים שהתמקדו באפקט של מיקרו כבידה על המוח ומערכת העצבים.
ה-STS-90 הקיפה את כדור הארץ 256 פעמים, ועברה 10.1 מיליון ק"מ.
STS-130 (8 בפברואר - 21 בפברואר 2010) משימה זו העלתה אל תחנת החלל את node 3 ואת Cupola המכונה "טרנקוויליטי"(שלווה).
הייר הצטרפה לתחנת החלל הבין לאומית כמומחית משימה.
המשימה עברה 9.2 מיליון ק"מ והקיפה את כדור הארץ 217 פעמים.
כיום קתרין הייר נחשבת כ-"NASA Management Astronaut" כלומר היא מועסקת בסוכנות החלל האמריקאית אך אינה כשירה לטוס לחלל.
אנה קתרין ויילי הייתה אמנית אמריקאית, שפעלה בעיקר בראשית המאה העשרים.
קתרין ויילי ציירה סדרה של יצירות אימפרסיוניסטיות שזכו בפרסים רבים בתערוכות ברחבי דרום ארצות הברית.
בשנת 1926, סבלה מהתמוטטות נפשית, ומעולם לא חזרה לצייר.
קתרין ויילי נולדה בקול קריק, טנסי, בתם של אדווין פלויד ויילי ומרי מקאדו ויילי.
היא הייתה נכדתו של עורך הדין ואיש העסקים הבולט, ויליאם גיבס מקאדו (האב), ואחייניתו של שר האוצר האמריקני ויליאם גיבס מקאדו, ג'וניור.
אביה עבד בתעשיית כריית הפחם, אך בשנת 1882 המשפחה עברה לנוקסוויל.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19, ויילי למדה באוניברסיטת טנסי, שם זכתה להכרה ראשונית בכמה איורים שיצרה לספר השנה של בית הספר.
היא עברה לניו יורק בשנת 1903 ללמוד בליגה לסטודנטים לאמנות וקיבלה הדרכה נרחבת מהאימפרסיוניסט פרנק דומונד (1865–1951).
תקופתה בניו יורק חשפה אותה בפני מגוון אמנים ותנועות אמנות, היינו אסכולת אשקאן, אסכולת הברביזון ויצירותיו של האימפרסיוניסט ויליאם מריט צ'ייס, שכל אלה השפיעו על עבודתה המאוחרת.
בשנת 1905, לאחר שהייה קצרה בבית הספר לאמנות של ויליאם צ'ייס בניו יורק, ויילי חזרה לנוקסוויל כדי ללמד אמנות באוניברסיטת טנסי.
היא המשיכה לקבל הדרכה מהצייר לויד ברנסון, והפכה במהרה לדמות מובילה בחוג האמנות בעיר.
בעקבות מות אביה (בשנת 1919) והמדריך שלה הצייר ברנסון (בשנת 1925), סבלה ויילי מהתמוטטות נפשית ממנה לעולם לא התאוששה, והיא אושפזה עד מותה בשנת 1958. היא קבורה בבית הקברות העתיק של נוקסוויל.
אחותה של ויילי, אלינור מקאדו ויילי (1876–1977), הייתה גם אמנית אזורית ידועה.
בינואר 2012, מכירת ציור משנת 1913 של ויילי נמכר ב -107,000 דולר במכירה פומבית בנוקסוויל.
הציור נרכש על ידי מוזיאון נוקסוויל לאמנות.
בנובמבר 2012, מוזיאון האמנות ההיסטורי של נוקסוויל, והאוסף ההיסטורי של קלווין מ.
מקונג של מחוז נוקס, איחד את המשאבים שלהם לרכישת ציור נוסף של ויילי, שכותרתו "זמן חליבת הבוקר", תמורת 77,000 דולר.
ויילי תוארה כאימפרסיוניסט הראשונה של נוקסוויל.
כמו אימפרסיוניסטים רבים בתקופה זו, היא הושפעה מיצירתו של הצייר הצרפתי אדואר מאנה.
העבודות הידועות ביותר שלה נוטות לתאר נשים ופנים, ומאופיינות בצבעוניות חיה ומשיכות מכחול.
הסגנון שלה נסחף לעבר אימפרסיוניזם מופשט בהמשך הקריירה שלה.
האוסף ההיסטורי של קלווין מ.
מקונג הוא הבעלים של האוסף הגדול ביותר של יצירותיה של ויילי, עם יותר משלושה תריסרי ציורים, כתריסר רישומים וספרי אלבומים שלה.
במוזיאון נוקסוויל לאומנות מוצגים שלושה ציורי ויילי וארבעה רישומים.
עבודותיה של ויילי הוצגו במוזיאונים שונים כולל המוזיאון המטרופוליטני של ניו יורק, מוזיאון מוריס לאמנות באוגוסטה, ג'ורג'יה, הגלריה לרנסאנס צ'ארלסטון והמוזיאון לאמנות גרינוויל בגרינוויל, דרום קרוליינה.
קתרין טאי היא עורכת דין אמריקאית אשר כיהנה כנציבת הסחר של ארצות הברית.
במרץ 2021 אישר הסנאט של ארצות הברית את מינויה לתפקיד נציבת הסחר ברוב של 98 תומכים.
טאי נולדה בקונטיקט וגדלה בוושינגטון הבירה.
הוריה היגרו לארצות הברית מטאיוואן.
באוניברסיטת ייל השלימה לימודי תואר ראשון בהיסטוריה, ובבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד השלימה לימודי תואר שני במשפטים.
במשך שנתיים לימדה אנגלית באוניברסיטת סאן יאט-סן השוכנת בגואנגג'ואו שברפובליקה העממית של סין.
בין השנים 2011–2014 הייתה טאי יועצת ראשית לנציב הסחר האמריקאי לענייני אכיפת הסחר עם סין העממית, מלבד זאת עסקה גם בתחומים הקשורים לארגון הסחר העולמי.
טאי מילאה תפקיד משמעותי במשא ומתן בעניין הסכם הסחר בין ארצות הברית, מקסיקו וקנדה (ה-USMCA).
בדצמבר 2020 הכריז ג'ו ביידן, נשיא ארצות הברית הנבחר כי בחר בטאי להיות נציבת הסחר האמריקאית בממשלו העתידי.
לאחר שעברה בהצלחה שימועים בוועדת הכספים של הסנאט, אושר מינויה במליאת הסנאט ב-17 במרץ 2021.
קתרין "קאתי" גארמני היא אסטרונומית אמריקאית, שנולדה וגדלה בעיר ניו יורק.
גארמני מתמחה בחקר הכוכבים הגדולים והחמים ביותר, כוכבים מסוג O ו-B, ותחום המחקר שלה הוא .
קתרין גארמני היא זוכת הפרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה, שהוענק על ידי .
קתרין גארמני (שם נעורים קתרין דורמוס) נולדה ב-6 במרץ 1946 בעיר ניו יורק.
קתרין, שכינתה את עצמה קייטי, היא הבת הבכורה מבין שלושה ילדים.
כבר בבית הספר היסודי התעניינה מאוד באסטרונומיה והושפעה מספרי האסטרונומיה של פרנקלין מ.
אביה של גארמני עבד בתור עורך והביא הביתה מגוון רחב של ספרים עבור קתרין ואחיה, כולל את ספריו של ברנלי.
המגורים באזור עירוני נתנו לגארמני גישה לפלנטריום היידן, שבו היא הרבתה לבקר עם אמה.
בשנת 1970 נישאה לג'ורג' גארמני ג'וניור והחליפה את שם משפחתה.
כיום, גארמני גרושה ואם לשני בנים, ריק, יליד 1974 וג'ף, יליד 1980.
בכוונה להמשיך את לימודי האסטרונומיה נרשמה גארמני לתיכון ברונקס למדעים, תיכון שהתמחה בלימוד תחומי המדע והמתמטיקה.
לאחר שסיימה את התיכון, החלה ללמוד אסטרופיזיקה באוניברסיטת אינדיאנה.
גארמני השלימה את לימודי התואר הראשון בשנת 1966, והמשיכה ישירות לתואר שני, גם הוא באסטרופיזיקה, אותו השלימה בשנת 1968. חמש שנים לאחר מכן קיבלה את תואר הדוקטורט, אותו השלימה בתחום האסטרונומיה באוניברסיטת וירג'יניה.
בין השנים 1971 ועד 1973, לאחר קבלת הדוקטורט, עבדה גארמני כעמיתת מחקר במחלקה לאסטרונומיה באוניברסיטת וירג'יניה.
בשנת 1976, בעקבות זכייתה בפרס אנני ג'אמפ קאנון, קיבלה גארמני משרה כפוסט-דוקטורנטית ועמיתת מחקר ב שבקולורדו.
במקביל היא התחילה להעביר קורסים בנושא אסטרונומיה כללית לתלמידי תואר ראשון.
בשנת 1981, הצטרפה גארמני כפרופסורית במחלקת המדעים האסטרופיזיקליים, פלנטריים ואטמוספיריים באוניברסיטת קולורדו.
בשנת 1985 נבחרה כעמיתה במרכז לאסטרופיזיקה ואסטרונומיה בחלל (CASA) באוניברסיטת קולורדו.
בשנת 1990 קודמה לדרגת חברת סגל JILA באוניברסיטת קולורדו תוך שמירה על שותפותה עם CASA.
כמו כן, ניהלה את ואת ).
כמנהלת המצפה והפלנטריום היה על גארמני לפקח על סטודנטים לתארים מתקדמים, לתמוך בהוראה ולספק חינוך ציבורי באמצעות מופעים ותצוגות ולקדם ידע בבתי ספר ציבוריים.
גארמני עבדה ותרמה לשיפור המתקנים של הפלנטריום והמצפה.
בשנת 1997 הוקמה במצפה הכוכבים מעבדת מחשבים לחקר אסטרונומיה.
גארמני המשיכה במחקרה על כוכבים מאסיביים וחמים, בזמן שהרצתה ולימדה את הסטודנטים ואת הציבור הרחב על אסטרונומיה.
בין 2000–2003 גארמני לימדה כפרופסור באוניברסיטת קולומביה וכמנהלת תוכנית האסטרונומיה עם מתקן המחקר המדעי ביוספרה 2 הממוקם באורקל, אריזונה.
כיום גארמני ממשיכה את מחקרה כחלק מתוכנית שמשלבת מורי תיכון עם אסטרונומים על מנת ליצור פרויקט מחקר ייחודי.
מאז 2004, עבדה בתור מומחית לחינוך מדעי במשרד לחינוך והסברה ציבורית עבור מצפה הכוכבים הלאומי לאסטרונומיה אופטית.
גרמני שימשה כחברת מועצת המנהלים של האגודה האסטרונומית של האוקיינוס השקט מ-1998 עד 2001, ולאחר מכן סגנית הנשיא מ-2001 עד 2003.
מאז 2004, היא עובדת בתור מומחית לחינוך מדעי במשרד לחינוך והסברה ציבורית עבור מצפה הכוכבים הלאומי לאסטרונומיה אופטית.
גארמני חברה באיגוד האסטרונומי הבינלאומי, האגודה האמריקאית לאסטרונומיה, האגודה האסטרונומית של האוקיינוס השקט, והאגודה הבינלאומית לפלנטריום.
עבודת הגמר של גארמני לדוקטורט, אותה הגישה בשנת 1971, עסקה בקבוצות של אלפי כוכבים מסוג OB (נקרא גם OB Associations).
היא התמקדה באוסף כוכבים אחד הקרוי קפאוס III המצוי בקבוצת הכוכבים קפאוס.
במהלך מחקרה שארך כשלוש שנים, ביצעה תצפיות מ באריזונה בעזרת טלסקופים לווייניים.
גארמני צפתה בכוכבים, בקרינה הנפלטת מהם ובתכונות בסיסיות אחרות, כגון טמפרטורה ומסה, במטרה להבין טוב יותר את ההתפתחותם והיווצרותם של כוכבים מאסיביים.
לאחר שהצטרפה לJILA, המשיכה גארמני לחקור את כוכבים מסוג OB, שהם הכוכבים הכבדים והחמים ביותר של הגלקסיה.
כוכבים מסווג ספקטראלי O או B, אורך החיים שלהם הוא קצר מאוד ולכן הם לא מספיקים להתרחק מרחק רב ממקום היווצרותם.
במהלך חייהם הם פולטים קרינה אולטרה סגולה רבה.
כוכבים אלו נוצרים בקבוצות מאורגנות הנקראות OB Associations הקשורות בקשר כבידתי חלש ביותר.
המשמעות של מחקר זה קשורה לפוטנציאל של הכוכב לייצר ולפזר יסודות כבדים כאשר הם מתפוצצים בסיום חייהם.
גארמני אמרה שללא כוכבי OB, "לא יהיו כוכבי לכת כמו כדור הארץ".
גארמני קיוותה שהמידע שנאסף בזמן התצפיות שלה יתרום להערכה נכונה יותר של תצפיות על גלקסיות אחרות.
בשנת 1976, זכתה בפרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה.
בשנת 2020, נבחרה כעמית מורשת של האגודה האמריקאית לאסטרונומיה.
בשנת 2022, נבחרה כעמיתה של האגודה האמריקאית לקידום המדע (AAAS).
הבחירה כעמית AAAS היא כבוד המוענק לחברי AAAS על ידי עמיתיהם.
קתרין הולברד היא סופרת אמריקאית.
הולברד נולדה בקיימברידג' שבמסצ'וסטס כאחת מארבע בנות, משפחתה העבירה הרבה את חופשות הקיץ במישיגן, היא קיבלה תואר בספרות מבנינגטון קולג' בורמונט ולאחר סיום הלימודים עבדה באותו מוסד כעורכת ספרותית.
היא עבדה כעיתונאית באיטליה ושם גם פגשה את בעלה, ב-1974 נישאה והם עברו ביחד ללונדון, שם המשיכה לעסוק בכתיבה ועבדה בגן ילדים.
ב-1983 יצא לאור ספרה הראשון – אנג'לינה בלרינה.
דמותה של אנג'לינה מבוססת על חיבתה של בנותיה לבגדים ולריקוד, הדמות הראשית בסיפור הייתה בתחילה ילדה אך היא עבדה בשיתוף עם האמנית הלן קרייג, קרייג ציירה עכברה והציורים מצאו חן בעיני הולברד וכך שונתה הדמות מילדה לעכברה.
ב-2002 עובד הספר לסדרת טלוויזיה.
ב-2006 הוזמנה למסיבת יום הולדתה של המלכה אליזבת שנערכה בארמון בקינגהאם.
היא דוברת אנגלית, צרפתית ואיטלקית.
קתרין אן סקוט הייהו היא מדענית אטמוספירה קנדית המשמשת כפרופסור במחלקה למדעי המדינה באוניברסיטת טקסס טק משנת 2021, הייהו היא המדענית הראשית של הארגון העולמי להגנת הטבע.
קטרין הייהו נולדה ב-15 באפריל 1972, בטורונטו, אונטריו.
אביה, דאג הייהו, היה מורה למדעים ומיסיונר.
כשהיהו הייתה בת תשע, משפחתה עברה לקאלי שבקולומביה, שם עבדו הוריה כמיסיונרים ומורים.
הייהו סיימה את לימודי תואר הראשון בפיזיקה ואסטרונומיה מאוניברסיטת טורונטו ב-1994 והמשיכה ללימודי אסטרופיזיקה.
בעקבות קורס במדעי האקלים, היא שינתה את התחום המחקר שלה למדעי האטמוספירה.
היא סיימה את התואר השני ולימודי הדוקטורט באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
בראש ועדת הדוקטורט שלה עמד פרופ' דונלד וובלס, שגייס אותה לפרויקט מחקר להערכת מצבם של האגמים הגדולים בשיקגו עקבות שינויי האקלים.
הייהו חוקרת באוניברסיטת טקסס טק מאז 2005. היא כתבה יותר מ-120 פרסומים מדעיים ושותפה לכתיבת מספר דוחות עבור תוכנית המחקר לשינויי גלובליים של ארצות הברית (US Global Change Research Program), כמו גם מספר דוחות של האקדמיה הלאומית למדעים.
ב-2014 לאחר פרסום והוגש דוח הערכת האקלים הלאומית האמריקאי לנשיא ולקונגרס הייהו הדגישה, "שינוי האקלים הם כאן ועכשיו, ולא בזמן או מקום רחוקים", ו"לבחירות שאנו עושים היום תהיה השפעה משמעותית על עתידנו".
היא גם שימשה כמבקרת מומחית בדוח ההערכה הרביעי של הפאנל הבין-ממשלתי לשינויי אקלים.
ב-16 בספטמבר 2019, הייהו קיבלה את התואר מגינת כדור הארץ של התוכנית הסביבתית של האו"ם בקטגוריית מדע וחדשנות.
בנוסף למחקריה בתחום שינויי אקלים, הייהו היא דוברת רהוטה בנושא ופועלת להעלאת המודעות לפעולות שניתן לעשות למזער את משבר האקלים.
ב-2014, הטיים כלל אותה בין 100 האנשים המשפיעים ביותר.
באותה השנה, האיחוד הגיאופיזי האמריקאי העניק לה את פרס התקשורת האקלימית.
הייהו מבקרת את מכחישי המשבר האקלי.
ב-2018, היא אמרה, "ששת השלבים של הכחשת האקלים הם: זה לא אמיתי.
אהה, הנה פתרון מצוין (שממש לא עושה כלום).
באמת הייתם צריכים להזהיר אותנו קודם."
ב-2021 הייהו הוציאה לאור ספר מדע פופולרי save us (הצל אותנו) הדן בדרכים שכולם יכולים להיות חלק משינוי האקלים ולהציל את כולנו.
הספר מציע דרכים לשוחח על משבר האקלים גם עם אנשים המתכחשים לו.
הייהו מדגישה ששכנוע אנשים אינו יכול להתבסס רק עו עובדות אלא גם על הרגש והתפיסה.
ב-2009, הייהו ובעלה, אנדרו פארלי, כתבו יחד ספר המחבר בין מחקר האקלים לאמונה הנוצרית.
בעקבות פרסום הספר, הייהו הוזמנה להרצות לכנסיות, קולג'ים נוצריים וקבוצות שמרניות נוספות.
2019: מגינת כדור הארץ של התוכנית הסביבתית של האו"ם
2019: אחת ממאה ההוגי המשפיעים בעולם של מגזין Foreign Policy
2018: פרס על שם המדען סטיבן שניידר בתחום התקשורת המדעית
2017: אחת מחמישים המנהיגים הבינלאומיים של מגזין פורצ'ן
2016: פרס ידיד כדור הארץ של המרכז הלאומי לחינוך מדעי, ארצות הברית
2014: 100 האנשים המשפיעים ביותר של מגזין טיים
2014: פרס התקשורת האקלימית של האיחוד הגיאופיזי האמריקאי
היא מתארת שהחשיפה שלה כנוצרייה ומדענית מרגישה "כמו יצאה מהארון".
אביה, דאג הייהו, שימש כרכז מדע וטכנולוגיה במועצת בתי הספר של מחוז טורונטו, וכיום פרופסור חבר לחינוך במכללה ובסמינר של אוניברסיטת Tyndale בטורונטו.
האוניברסיטה הנוצרית בטורונטו הייהו מייחסת את אביה כמקור השראה לגבי אמונתה שהמדע והדת אינם חייבים להיות בקונפליקט.
אנדרו פארלי, בעלה, הוא פרופסור חבר לבלשנות שימושית באוניברסיטת טקסס טק, והכומר הראשי של כנסייה כנסייה אוונגליסטית בלובבוק, טקסס.
קתרין וואליס הייתה פסלת קנדית, ציירת צבעי מים ומשוררת.
היא טיילה בכל העולם, התבוננה באמנות, למדה פיסול וקידמה את הקריירה האמנותית שלה.
וואליס ידועה בעיקר בזכות פסלי ברונזה של חיות ותינוקות.
קתרין וואליס נולדה מחוץ ל, במערב קנדה, בעיירה קטנה בשם מרינו.
אף שוואליס, ואחותה עדה, גדלו בחווה, עודדו אותן לעסוק באמנות.
כל אחד מבני משפחת וואליס היה מוכשר אמנותית כולל אמה שנהנתה ממוזיקה ושירה.
המודלים לחיקוי של וואליס היו חבריה של אמה, כולל , אחותה והציירת אן לנגטון.
לזמן קצר למדה וואליס בבית הספר לאמנות בטורונטו (ידוע היום בתור, ), אך בסוף המאה ה-19 היו מעט אפשרויות לנשים לעסוק באמנות באופן מקצועי.
במהלך תקופה זו, נשים לא הורשו לקחת שיעורי ציור עם דוגמניות עירומות.
לנגטון אמרה לוואליס, "אם את רוצה להשיג את החלום שלך, אינך יכולה להישאר כאן." בשלב זה, קתרין וואליס עדיין לא הבינה שהיא מתעניינת בפיסול, אבל היא ידעה שהזדמנויות עבור אמניות בקנדה הן מוגבלות.
וואליס ואחותה סוסנה נסעו לסקוטלנד כדי לבקר את משפחתן.
היא נרשמה לבית הספר לאמנויות באדינבורו בשנת 1878. בעודה בגלריה הלאומית של סקוטלנד כמעתיקה, הצליחה וואליס להתפרנס בהכנת עותקים של יצירות אמנות מפורסמות.
ב-1880 חלתה אמה של וואליס והאחיות חזרו הביתה כדי לטפל בחווה.
לאחר שהותה בקנדה וטיפול בחווה במשך שלוש עשרה השנים הבאות, לקתרין וואליס היה החופש והיציבות הכלכלית לחזור לאירופה.
בגיל 32 חזרה וואליס לאירופה עם אחותה עדה.
הם התיישבו בדרזדן, גרמניה, ובילו שנתיים בטיולים ברחבי אירופה, צפו בציורים, פסלים ואדריכלות מפורסמים.
בשנת 1895, קתרין וואליס נרשמה לקולג' המלכותי לאמנות בלונדון.
שם לימד אותה הפסל יליד צרפת , תלמידו לשעבר של ז'אק-לואי דויד.
במהלך עבודתה עם לאנטי שלימד אותה את "", וואליס הבינה את התשוקה שלה לפיסול.
לנטי לימד אותה גם שיטה חדשה, שהפסל הורכב מברונזה בקנה מידה קטן של נושאים ביתיים, כולל נשים וחיות קטנות בזמן שלמדה בבית הספר לעיצוב, היא זכתה במדליית הארד.
בשנת 1897 קיבלה וואליס מלגה שאפשרה לה להמשיך בלימודיה למשך שנתיים נוספות עד שהחליטה לעבור לפריז.
באופן ספציפי, היא נהנתה לפסל חיות שצפתה בהן בגן החיות.
היא פגשה את אוסקר ולדמן בפריז בגן שתפקד כגן חיות מודרני הוא עודד אותה להגיש את אחד מהפסלים שלה לתערוכה העולמית, מה שהוסיף להכרה באמנותה.
וואליס הציגה את עבודותיה גם בסלון האביב בפריז.
בתקופה זו, וואליס חקרה בעלי חיים ופיסלה אותם באבן, שיש וברונזה.
וואליס פגשה את אוגוסט רודן בשנת 1902. הוא עודד אותה לשרטט פסלים שראתה בלובר.
רודן שיבח את המבנה המוצק של הדמויות שלה.
רודן רצה לראות יותר מעבודותיה, אך וואליס סירבה משום שעבודתה הייתה קשה מדי להעברה לצפייה שלו, ומכיוון שכבר היו לה מנטורים גדולים כמו לנטרי וולדמן.
ב-1914, כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, וואליס לא המשיכה לפסל, אלא התמקדה במאמצי המלחמה כאחות בבית חולים קנדי בפריז.
האמנות שלה הייתה אמורה להיות מוצגת בתערוכה הלאומית של קנדה בטורונטו, אך בשל המלחמה היא נדחתה.
לאחר שמלחמת העולם הראשונה הסתיימה, חזרה וואליס לקריירה האמנותית שלה.
בשנת 1929, היא הפכה לקנדית הראשונה שנבחרה כחברת החברה הלאומית לאמנות הצרפתית.
ב-1920 היא בילתה שלוש שנים בהצגת עבודות בפטרבורו, אונטריו, לפני שחזרה לפריז.
היא גם בילתה חמישה חודשים בבוסניה ויוון, ועבדה בתבליט ובצבעי מים.
היא שלחה את עבודותיה לאנגליה ותוך שנה אחת הציגה את פסליה בלונדון, ליברפול, לידס וגלאזגו.
ב-1936, כשפרצה מלחמת העולם השנייה, היא ברחה לקליפורניה, שהפכה לביתה לשארית חייה.
ליגת האמנות של סנטה קרוז הציעה לוואליס לקיים תערוכה אישית.
וואליס הציגה אותה באודיטוריום בעיר.
וואליס הוכתרה לחברה ב, שאפשרה לה להציג פעם בשנה בסן פרנסיסקו ובשיקגו.
באמצעות חברה זו, היא קיבלה פרס על הצטיינות בפיסול, פרס בו זכתה פעמיים.
וואליס הציגה תערוכות באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון במהלך 1897, ב מ-1904 עד 1937 ובגלריה הלאומית של קנדה בשנת 1928. וואליס קיבלה ציון כבוד על הפסל שלה בתערוכה העולמית.
היא לא הייתה רק פסלת יוצאת דופן, אלא ציירת ומשוררת.
שיריה של וואליס פורסמו כאוסף.
ב-1947 רכשה הגלריה הלאומית של קנדה את הפסל המפורסם ביותר של וואליס, "הקרב על החיים" .
עם מותה, היא הורישה את אוסף האמנות שלה לעיר פיטרבורו והוא חלק מהמוזיאון והארכיון של פיטרבורו.
קתרין לנגהורן אדמס, באנגלית: Katherine Langhorne Adams (1885–1977) הייתה ציירת ויוצרת הדפסים אמריקאית.
אדמס למדה בליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק, שם המדריכים שלה כללו את ג'ון הנרי טוואצ'טמן ופרנק דומונד.
ידוע שהיא הציגה עבודות עם אמנים מהמושבה Cos Cob בשנים 1912 ו-1913. היא הייתה גם במושבת האמנים ליים הישנה, קונטיקט.
כנראה ב־1916 היא נישאה לבנג'מין פטנגיל אדמס, איתו עברה לניו יורק.
לאחר מכן היא החלה להציג עבודות תחת שמה לאחר הנישואים.
במהלך שנות ה-20 הופיעו עבודותיה בשלוש גלריות בניו יורק.
עד סוף שנות ה-20, היא ובעלה עברו ל-Sneden's Landing באזור ניו יורק.
שם היא עיצבה את ביתם, שזכה בפרס הראשון בתחרות הבית היפה ממזרח המיסיסיפי.
מאוחר יותר היא עברה לווושינגטון די.סי.
במהלך הקריירה שלה הציגה עבודות במכון לאמנות של שיקגו, במוזיאון קליבלנד לאמנות, בגלריה לאמנות אולברייט, במוזיאון לאמנות בפילדלפיה ובגלריה לאמנות קורקורן.
ציורים שלה הופיעו בתערוכות באקדמיה הלאומית לעיצוב, באגודת האמנים העצמאיים ובאיגוד הציירים והפסלים הלאומיים, וקיבלה את פרס מרסיה טאקר מארגון הציירים והפסלים ב-1935 וציון כבוד ב-1936. שניים מציוריה הוגשו לתערוכה הבינלאומית של פנמה-פסיפיק בשנת 1915.
היא טיילה רבות בצעירותה, וביקרה באזורים רבים באירופה וביפן.
בשנות ה-30 היא התגוררה בבואנוס איירס.
כציירת, אדמס העדיפה נושאי נוף, שאותם נטתה לתאר בצורה מופשטת שהזכירה את סגנון המורה שלה טוואצ'טמן.
ציור שמן על בד מ-1934, "אדם וחיה", נמצא כעת באוסף של האקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה.
היא הייתה נושא של ציור משנת 1906 של צ'יילד האסאם, "הכיסא הוויקטוריאני".
אדמס גם התגוררה תקופה בפיירפילד, קונטיקט.
קתרין לרוי הייתה צלמת עיתונות ומלחמה צרפתייה, אשר צילומיה ממלחמת וייטנאם הופיעו בשער מגזינים רבים, ביניהם כתב העת לייף.
לרוי נולדה ב-27 באוגוסט 1944, בפרברי פריז.
היא למדה בבית ספר קתולי ובגיל 18 הוציאה רישיון צניחה.
אחרי שצפתה בצילומי מלחמה בעיתונות, החליטה לנסוע לדרום וייטנאם כדי "להעניק למלחמה פנים אנושיות".
בגיל 21 היא הזמינה כרטיס ללאוס, כשבאמתחתה מצלמה מדגם Leica M2 ו-200 דולר.
ב-1966, בטרם הגיעה לסייגון, פגשה לרוי את הורסט פאס, ראש הלשכה של סוכנות הידיעות Associated Press.
ב-23 בפברואר 1967, הפכה לעיתונאית הרשומה הראשונה שהשתתפה בצניחה מבצעית, יחד עם חטיבת הצנחנים ה-173, כחלק ממבצע עיר צומת.
ממדי הגוף הקטנים שלה ומשקלה הנמוך חייבו שהיא תישא עמה משקל נוסף, כדי שתוכל לעבור בשלום את הצניחה.
מעמד העיתונאית שלה הושעה לתקופה קצרה אחרי שקיללה קצין בנחתים שלדעתה התנשא עליה כשדחה את בקשתה להשתתף בצניחה, זמן קצר אחרי מבצע עיר צומת.
במהלך הקרב על גבעה 881 ב-30 באפריל 1967, צילמה לרוי סדרת תמונות של חובש חיל הים האמריקאי ורנון וויק מטפל בחייל מארינס גוסס, תמונות שפורסמו במגזין Life וזכו לשבחים רבים.
אלו היו שלוש תמונות שצולמו בזריזות בזו אחר זו.
בתמונות נראה וויק כפוף בדשא גבוה, מחבק חייל מארינס שנורה בעוד העשן מהקרב מיתמר באוויר ברקע.
בתמונה הראשונה וויק מניח שתי ידיים על חזהו של המארינס, מנסה לעצור את הדימום.
בשנייה, הוא מנסה למצוא פעימות לב.
בתמונה השלישית, "חובש בצער", הוא זה מבין שהחייל מת.
ב-19 במאי 1967, בזמן שצילמה את מבצע היקורי עם יחידת נחתים ליד אזור מפורז בווייטנאם, נפצעה לרוי קשה מאש מרגמות של צבא צפון וייטנאם.
לרוי סיפרה מאוחר יותר שמצלמה הצילה את חייה על ידי עצירת חלק מהרסיסים.
היא פונתה תחילה לקון ת'ין, ולאחר מכן ל-USS Sanctuary, שם ביקר אותה מפקד כוח האמפיבי הימי השלישי, גנרל לואו וולט.
לבסוף היא הועברה לבית חולים שדה ושוחררה באמצע יוני.
בספטמבר 1967 תיעדה לרוי את המצור על קון–טיין.
באוקטובר שבה לפריז לביקור משפחתי, ולאחר מכן טסה לניו יורק, שם חתמה על חוזה עם סוכנות הצילום Black Star.
ב-1968, במהלך מתקפת טט, לרוי ועיתונאי של סוכנות הידיעות הצרפתית, פרנסואה מזוּר, נשבו על ידי חיילים של צבא צפון וייטנאם במהלך הקרב על העיר הו.
היא הצליחה לשכנע את החיילים לשחררה והייתה העיתונאית הראשונה שצילמה את חיילי צבא צפון וייטנאם מאחורי קווי החזית.
הסיפור שליווה את התמונות הופיע בשער מגזין "לייף".
לרוי תיארה את עבודתה: "כשאתה מסתכל על תצלומי מלחמה, זהו רגע שקט מהנצח.
אבל בשבילי, הוא רדוף צלילים, צלילים מחרישי אוזניים.
בווייטנאם, רוב הזמן היה משעמם ביותר.
הלכת קילומטרים דרך שדות אורז או ג'ונגל - בהליכה, בזחילה, בנסיבות הכי בלתי נסבלות, ושום דבר לא קרה.
ואז פתאום כל הגהנום משתחרר".
לרוי שבה לפריז בדצמבר 1968. באוגוסט 1969 קיבלה משימה לסקר את פסטיבל וודסטוק, אך ביום הראשון הצטרפה לקהל ובילתה בחודשים שאחר כך בנסיעות ובשימוש בסמים עם יוצאי מלחמת וייטנאם.
מ-1977 עד 1986 היא סיקרה סכסוכים בצפון אירלנד, קפריסין, סומליה, אפגניסטן, עיראק, איראן ולוב למען מגזין הטיים.
היא סיימה את צילומי המלחמה בתחילת שנות ה-90.
לרוי מכרה את עבודותיה במקור ליונייטד פרס אינטרנשיונל ולאסושייטד פרס, ומאוחר יותר עבדה עבור Sipa Press ו-Gamma.
לרוי התגורר במלון צ'לסי שבניו יורק במהלך שנות ה-80. מאוחר יותר הקימה חנות למכירת בגדי וינטאג' בשם Piece Unique.
ב-2005 נשלחה על ידי מגזין ה-Paris-Match לאריזונה למפגש עם ורנון ויק, מה שהפך לעבודת הצילום האחרונה שלה.
ב-8 ביולי 2006 נפטרה לרוי בסנטה מוניקה שבקליפורניה, שבוע אחרי שאובחנה עם סרטן הריאה.
קתרין הרולד היא שחקנית אמריקאית.
הרולד נולדה בווירג'יניה, היא למדה דרמה בקולג' באוקלנד וגם למדה בסטודיו אייץ' בי.
היא החלה את הקריירה שלה באופרת הסבון "The Doctors" ששודרה ב-NBC, אחרי שעזבה את התוכנית, קת'לין טרנר החליפה אותה.
אחרי כן גילמה פסיכיאטרית עיוורת במספר פרקים של הסדרה "The Rockford Files".
ב-1979 ביצעה את הופעתה הראשונה בסרט כששיחקה בסרט האימה "Nightwing", ב-1980 גילמה את לורן באקול בסרט טלוויזיה ביוגרפי, ב-1985 שיחקה בקומדייה השחורה "Into the Night", ב-1986 הייתה בתפקיד הנשי הרשי בסרט "Raw Deal" לצד ארנולד שוורצנגר.
מ-2004 ועד 2006 היא גילמה את הלן רולנד, אמו של ג'ון רולנד, הגנן איתו גבריאל סוליס מנהלת רומן בסדרת הדרמה-מסתורין-אופרת סבון "עקרות בית נואשות".
בכל הסצנות שלה בסדרה, שיחקה לצד אווה לונגוריה וג'סי מטקלף.
קתרין היקלנד היא שחקנית אמריקאית.
היקלנד נולדה בפורט לודרדייל, אביה היה רופא שיניים, היא החלה ללמוד באוניברסיטה בפלורידה, אך לאחר שנתיים עזבה את הלימודים והחלה לעבוד כדיילת אוויר בחברת התעופה "National Airlines", היא עשתה פרסומת עבור חברת התעופה והפסיקה לעבוד בכך על מנת ללכת ללמוד משחק בלוס אנג'לס.
תפקידה המשמעותי הראשון היה בסדרה "טקסס".
ב-1987 שיחקה את ברוק לוגן בסדרה היפים והאמיצים כשהשחקנית הקבועה ששיחקה את הדמות הייתה חולה.
ב-1988 שיחקה אדריכלית בסרט האימה האיטלקי "La Casa 4 - Witchcraft", ב-1991 הופיעה בסרט האיטלקי "Miliardi".
ב-1992 שיחקה במחזה "Run for Your Wife", ב-1995 הופיעה בברודוויי במחזמר עלובי החיים בתפקיד פנטין.
ב-2001 הוציאה ליין קוסמטיקה בשם "Cat Cosmetics", היא כתבה טור בנושא קוסמטיקה וטיפוח העור במגזין "Soap Opera Digest".
היא נשואה בפעם החמישית, בעלה השני היה השחקן דייוויד הסלהוף.
קתרין מנספילד הייתה סופרת ניו זילנדית.
מנספילד נולדה בוולינגטון שבניו זילנד למשפחה ממעמד הביניים.
אביה, הרולד באוצ'מפ, היה בנקאי.
אמה, אני בורנל דייר, הייתה ממוצא אצילי.
קתרין הקטנה חיה במשך שש שנים בכפר חקלאי בקרורי, נחשבה לילדה מבריקה במיוחד ובגיל תשע כבר פרסמה את יצירתה הראשונה.
בגיל 15, בשנת 1903 עברה ללונדון ולמדה במכללה, שם הצטרפה לצוות העיתון של המכללה.
בשנת 1906 חזרה לניו זילנד, והחלה ללמוד מוזיקה ונגינה על צ'לו.
מנספילד הייתה צ'לנית מצטיינת, אך אביה התנגד לכך שתהפוך לנגנית מקצועית.
ב-1908 למדה הנהלת חשבונות והקלדה במכללה הטכנית בוולינגטון.
אידה באקר, חברתה, שכנעה את אביה של קתרין להרשות לבתו לחזור לאנגליה עם קצבה שנתית של 100 לירה שטרלינג.
כשחזרה לאנגליה, בגיל 19, הקדישה את זמנה לכתיבה ומאז לא חזרה לניו זילנד.
לורנס, וירג'יניה וולף, ליידי אוטולין מורל וחברים אחרים בקבוצת בלומסברי.
בשנת 1909 נישאה לג'ורג' באודן, אך עזבה אותו ימים אחדים לאחר החתונה.
לפני הנישואים התאהבה בסתר בגארנט טרווול שהיה מוזיקאי, ונכנסה להריון.
במשך שהותה בגרמניה כתבה מנספילד סקיצות סאטיריות על דמויות גרמניות, שפורסמו אחר כך תחת הכותרת "בפנסיון הגרמני".
בשובה ללונדון ב-1910 לקתה מנספילד במחלת מין מידבקת, דבר שהקשה על בריאותה הרופפת ממילא בהמשך חייה.
בשנת 1911 פגשה מנספילד את ג'ון מידלטון מוריי, סוציאליסט ומבקר ספרות שהיה דייר בדירתה ואחר כך הפך למאהב.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נסעה תכופות מאנגליה לצרפת.
בשנת 1915 פגשה את אחיה צ'ומי.
כשאחיה מת במלחמה, התמקדה מנספילד בכתיבה על ניו זילנד ועל משפחתה.
בשנת 1918 התגרשה מנספילד מבעלה הראשון ונישאה לג'ון מוריי.
באותה שנה התגלתה אצלה מחלת השחפת.
בשנותיה האחרונות חייה במרבית הזמן בדרום צרפת ובשווייץ כדי להקל על השחפת.
בשנת 1923 נפטרה בפונטבלו מדימום בריאות כתוצאה ממחלת השחפת והיא בת 34 בלבד.
היא נטמנה בבית העלמין של אבון לצד גאורג איבאנוביץ' גורדייף שאיתו עבדה בשנים אחרונות של חייה.
סגנון הלבוש המיוחד של מנספילד
לקתרין מנספילד היה סגנון לבוש ייחודי, היא טרחה למצוא לעצמה בגדים שיתאימו לטעם האמנותי שלה ולדימוי של סופרת בוהמית מודרנית שאותו טרחה לטפח.
היא הצהירה בתקיפות שהיא .
בין מרץ ליוני 2022, הוצגה התערוכהThe Dreamstress בבית קתרין מנספילד שבניו זילנד.
בתערוכה הוצגו טקסטילים מתוך אוסף הבית, תוך תיאור הטכניקות ששימשו ליצירתם והצצה לעולמם של היוצרים.
את התערוכה אצר היסטוריון האופנה והטקסטיל לאימומי אוקס (Leimomi Oakes).
סגנון לבושה לא השאיר אנשים אדישים.
היו שהעריכו אותו, כמו גיסה ריצרד מורי (Richard Murry), שתיאר אותה כ.
לעומת זאת וירג'יניה וולף הייתה קצת מזועזעת מ.
כמקובל באותה תקופה חלק מהבגדים עברו מיחזור משביח, למשל חולצה מ-1910 שהוסיפו לה חלקים ב-1915, שמלה שנתפרה ב-1890, מוחזרה ב-1917, וב-1930 שונתה בשנית.
בפנסיון הגרמני (1911), מאנגלית - יואב כ"ץ, הוצאת רסלינג, 2004
מסיבת גן (1922), מאנגלית - רנה ליטוין, הוצאת זמורה ביתן מודן, 1978.
כתבי קתרין מנספילד, סיפורים נבחרים, מאנגלית - מתרגמים שונים, הוצאת כרמי את שות', 1958.
קתרין פּאר הייתה מלכת אנגליה ואירלנד, האחרונה מבין שש נשותיו של המלך הנרי השמיני.
קתרין נהנתה ממערכת יחסים קרובה עם שלושת ילדיו של הנרי השמיני: מרי, אליזבת ואדוארד.
קתרין פאר הייתה אישה משכילה והייתה מעורבת באופן אישי בחינוך של אליזבת ואדוארד.
היא השקיעה זמן ומשאבים רבים בלימודיהם ודאגה שיקבלו את ההשכלה הטובה ביותר שניתן היה להשיג באותה תקופה.
כשהנרי היה במסע מלחמה בצרפת ב-1544, מונתה קתרין לעוצרת הממלכה.
קתרין הייתה בתו של סר תומאס פאר מקנדל ואשתו מוד גרין.
אביה נפטר כשהייתה בת חמש.
לקתרין היו אח בשם ויליאם ואחות בשם אן.
קתרין פאר זכתה לחינוך ראשוני דומה לזה של נשים אצילות אחרות באותה תקופה.
קתרין רכשה שליטה מרשימה בשפות כגון צרפתית, לטינית (שבה אף הלחינה יצירות מוזיקליות) ואיטלקית, ואף החלה ללמוד ספרדית לאחר שהוכתרה כמלכה.
ב-1529, בגיל 15 היא נישאה לראשונה לאדוארד, לורד בורו (Borough), אשר נפטר באותה שנה.
בין השנים 1530–1543 הייתה קתרין נשואה לג'ון נוויל, לורד לטימר, שנפטר ב-1543. לקתרין לא היו ילדים מנישואיה הראשונים, אך היא הייתה אם חורגת לילדיו של בעלה.
כאלמנה עשירה ובעלת מעמד, מיהרה קתרין לנסות ולמצוא שידוך נוסף, כדי להגן על אחוזותיה.
בגיל 30 הכירה את סר תומאס סימור (אחיה של ג'יין סימור אשתו השלישית של הנרי) והחלה ביניהם מערכת יחסים רומנטית.
מערכת היחסים נמשכה זמן מה והשניים נועדו להינשא.
המלך הנרי פגש את ליידי לטימר, כשהגיעה לחצרו במטרה להתחנן על חייה של גיסתה, שבגדה בבעלה ויליאם פאר.
הנרי ראה אותה, התאהב בה וביקש להינשא לקתרין בעצמו.
הוא העריך את טוב ליבה, חוכמתה הרבה ובעיקר העריך כי תהיה חברה מנחמת לשנותיו האחרונות.
חרף אהבתה לסר תומאס סימור וכוונתם להינשא, אולצה קתרין לקבל את הצעת המלך ולהינשא לו.
קתרין נישאה להנרי ה-8 ב-12 ביולי 1543, בארמון המפטון קורט.
קתרין לקחה על עצמה תפקיד של אחות רחמניה להנרי, סעדה אותו בתחלואיו וגם שימשה כאם חורגת לילדיו מנישואיו הקודמים.
קתרין הצליחה לשקם את יחסיו של הנרי עם בנותיו מרי ואליזבת והם בילו חגי מולד יחדיו בחצרו כמשפחה מאוחדת.
קתרין הייתה פרוטסטנטית בנטייתה הדתית, וכתבה כמה חיבורים בנושאי רפורמות של הנצרות הקתולית.
הנרי נפטר ב-28 בינואר 1547 כשלצדו קתרין וילדיו.
לאחר מות הנרי נישאה קתרין לאהובה משכבר – תומאס סימור, לראשונה בחייה מתוך אהבה.
הנישואין לתומס התבררו כבעייתיים: תומאס היה רודף נשים ובמיוחד גילה חיבה יתרה לנסיכה הצעירה אליזבת, כשזו גרה בביתם.
קתרין נכנסה להיריון בפעם הראשונה בגיל 36 אך נפטרה מסיבוכים כתוצאה מן הלידה ב-5 בספטמבר 1548. התינוקת שנולדה, נקראה בשם מרי, אך כיוון שלא ידוע עליה פרטים נוספים לאחר 1549, היסטוריונים מעריכים כי מתה בהיותה ילדה.
סר תומאס סימור, בעלה של קתרין פאר, הוצא להורג באשמת בגידה ב-1549.
קתרין מאראגון (מאנגלית: Catherine of Aragon; מכונה גם קטלינה מאראגון וקסטיליה – מספרדית: Catalina de Aragón y Castilla; 16 בדצמבר 1485 – 7 בינואר 1536) הייתה מלכת אנגליה, אשתו הראשונה של הנרי השמיני, מלך אנגליה ואמה של מרי הראשונה, מלכת אנגליה.
נסיונותיו של הנרי להתגרש ממנה, וסירובו של האפיפיור לאשר את הגירושים, היוו את הרקע להתפתחות הקרע הסופי בין הנרי השמיני לכנסייה הקתולית ולהכרזתו על עצמאות הכנסייה האנגליקנית.
קתרין (קטלינה) הייתה בתם של איזבלה הראשונה מקסטיליה ופרננדו השני מלך אראגון, "המלכים הקתוליים" שאיחדו ממלכותיהם ליצירת ספרד האחת הגדולה, פטרוניו של כריסטופר קולומבוס במסעו לחיפוש נתיב חדש להודו; הם גם יזמו את גירוש היהודים מספרד ב-1492. מיום לידתה נשאה בתואר אינפנטה.
נישאה לנסיך הכתר האנגלי על פי הסדר פוליטי בין ממלכת אנגליה לספרד.
כבר בהיותה בת שנתיים החל הנרי השביעי, מלך אנגליה במשא ומתן במטרה להשיאה לבנו הבכור, יורש העצר ארתור, נסיך ויילס.
ב-14 בנובמבר 1501 נישאה קתרין לארתור, כשמלווה אותה לקתדרלה הנרי, אחיו הצעיר של ארתור.
כשהתחתנה, שונה שמה מקטלינה לקתרין.
קתרין וארתור השתכנו עם נישואיהם בטירת לדלו (Ludlow).
ארתור היה צעיר פוחז כבן חמש עשרה, חולני.
קתרין טענה, לאחר מותו, שנישואיהם "לא מומשו" מעולם - היינו, הם מעולם לא קיימו יחסי מין, חרף הכרזת ארתור הצעיר בבוקר למחרת ליל כלולותיו: "אמש ביקרתי בספרד".
למה שקרה באותו לילה הייתה משמעות רבה לגבי אירועים שיחולו שנים אחר כך.
תנאי מזג אוויר לח וקר ששררו באזור לא היטיבו עם ארתור, עד שבאפריל 1502 הוא נפטר, וקתרין נותרה אלמנה צעירה בת 16. לאחר מותו של ארתור הוצע שקתרין תינשא לגיסה, הנסיך הנרי, שהפך במות אחיו ליורש העצר הנושא בתואר נסיך ויילס.
חוזה הנישואים נחתם ביוני 1503 ותוך שנה הגיע גם אישור האפיפיור לנישואים (מכיוון שבני הזוג היו גיסים, הנורמה הקתולית אינה מעודדת נישואי אח לאלמנת אחיו).
חרף כל ההכנות, לא מיהר הנרי השביעי להשיא את בנו הנרי לקתרין, ונטען כי הוא ציפה לשידוך אטרקטיבי יותר לבנו.
במות הנרי השביעי ועלייתו לכס המלוכה של בנו, הנרי השמיני, הוא מיהר להינשא לבחירת לבו.
בשלב זה כבר היו קתרין והנרי מאוהבים, וניתן לומר בבטחה כי היה זה קשר מתוך אהבה ולא משיקולים פוליטיים גרידא.
הנישואים נערכו ביוני 1509 ושניהם הוכתרו כמלך ומלכת אנגליה.
מידע רב אודות פעילותה בחצר ויחסיה עם המלך הועבר בדיווחיו של שגריר האימפריה הרומית הקדושה, אסטאס שאפווי.
בינואר 1510 ילדה קתרין ילד מת, וכעבור שנה ילדה בן בריא.
הולדת בנם נחגגה בתחרויות אבירים, אך לצער ההורים התינוק שרד בקושי חודשיים ונפטר.
בן שלישי נולד בנובמבר 1513 ומת מיד לאחר לידתו, ורביעי נולד מת בדצמבר 1514.
ב-18 בפברואר 1516 ילדה קתרין בת בשם מרי, שאמנם הייתה חולנית אך שרדה את החורף, וגדלה להיות מרי הראשונה מלכת אנגליה.
קתרין עברה עוד שתי הפלות ב-1517. הריונה האחרון ב-1518 הסתיים בהולדת בת מתה.
ב-1513, כשעזב הנרי למסע לחימה בצרפת, הוא הפקיד את הצבא בידי קתרין, ותחת פיקודה הנחיל הצבא האנגלי מפלה קשה לסקוטים בקרב פלודן.
על שלטונו של הנרי השמיני העיב היעדרו של יורש זכר.
הנרי גדל על רקע מלחמות ירושה ארוכות שבסופן הוכתר אביו למלך, וחפץ ביורש ברור ולגיטימי, שלא ניתן יהיה לערער על זכותו למלוכה.
זיקתן של נשים לכס המלכות באותה תקופה הייתה חלשה יותר.
המלכה קתרין הזדקנה לאחר שנות נישואים ארוכות, ולא נתפסה כמי שתוכל ללדת יורש זכר.
ב-1525 התאהב הנרי באן בולין, אחות פילגשו לשעבר מרי, ושנה אחרי כן הפסיקו הנרי וקתרין לחיות כבעל ואישה.
אן בולין הצליחה, בגיבוי משפחתה, לשכנע את הנרי לבטל את נישואיו לקתרין ולשאת אותה על פניה, כדי שתוכל ללדת לו בן יורש חוקי.
הקרדינל תומאס וולזי, שהיה שר בכיר בחצרו של הנרי, ניסה לדחות את החלטת הגירושים מקתרין שהייתה כבר בשנות הארבעים לחייה, אך לא הצליח בכך.
הנרי ביקש מהאפיפיור קלמנס השביעי שיבטל את נישואיו, בטענה כי אסור היה עליו לשאת את קתרין מלכתחילה מהיותה נשואה לאחיו.
האפיפיור היה אז תחת השפעת בית הבסבורג, ששלט על כל איטליה, ולא הסכים לבטל את נישואי הנרי לקתרין, דודתו של הקיסר קרל החמישי לבית הבסבורג.
בזכות השכלתו המשפטית ניהל שגריר האימפריה הרומית הקדושה, אסטאס שאפווי, בהצלחה את ההגנה של קתרין.
הנרי לא ויתר ופתח במאמצים לשכנע את האפיפיור.
הנושא זכה לכינוי "עניינו הגדול של המלך" (The King's Great Matter).
התעקשותה של קתרין כי נישואיה לארתור - אחיו של הנרי - לא מומשו, ושליטתו של אחיינה באפיפיור, הביאו לידי כך שכל מאמציו של הנרי עלו בתוהו.
הנרי לא ויתר, ובסדרת צעדים היסטוריים ניתק את הכנסייה האנגלית מן הכנסייה הקתולית בכלל, ומכפיפות לאפיפיור בפרט.
הוא ייסד את הכנסייה האנגליקנית, שראשיה חויבו להישבע אמונים אליו בלבד, מה שאיפשר להנרי להכריז כי נישואיו לקתרין אינם תקפים ומעולם לא היו תקפים.
מרי, בתה של קתרין, נלקחה מרשותה ב-1531. עם ביטול נישואיהם איבדה קתרין את תוארה כמלכת אנגליה והורשתה להיקרא הנסיכה האלמנה מוויילס.
קתרין נהנתה מפופולריות עצומה בקרב הציבור האנגלי ומסיבה זו הועברה כל כמה חודשים למקום מגורים אחר, מחשש להתקוממות של חסידיה.
לשמחתה האפיפיור הכריז שוב על נישואיה כחוקיים ב-1534; היא עצמה התמידה בסירובה שלא להכיר בחוק הירושה שהכריז על בתה מרי כממזרה, ועל אליזבת, בתה של אן בולין, כיורשת העצר החדשה של הנרי השמיני.
קתרין הייתה איתנה בדעתה ובצדקת דרכה עד ליומה האחרון, ובני ביתה המשיכו לקרוא לה בתואר "הוד מלכותך" עד יום מותה.
היא נפטרה מסרטן (כך עולה מדיווחו של הקברן) בינואר 1536.
קתרין אליס מקינון היא פרופסור מן המניין למשפטים באוניברסיטת מישיגן ופעילה פמיניסטית, שהשפיעה עמוקות על החקיקה המשפטית, ההגות והפעילות בתחום זכויות הנשים.
קתרין מקינון נולדה למשפחה מבוססת במינסוטה.
אימה היא אליזבת ולנטין דייוויס ואביה ג'ורג' אי מקינון היה עורך דין, חבר קונגרס רפובליקאי (בשנים 1949-1946) ושופט בבית המשפט לערעורים של ארצות הברית מ-1969 עד 1995 (מונה על ידי ריצ'רד ניקסון).
למקינון שני אחים צעירים ממנה.
מקינון למדה במכללת סמית', מכללה לנשים ואחת מ"שבע האחיות" (קבוצת מכללות נשים שמקבילה במובן מסוים לליגת הקיסוס), בה למדו גם אימה וסבתה.
היא סיימה תואר ראשון בהצטיינות בממשל ב-1969. לאחר מכן למדה משפטים באוניברסיטת ייל וקיבלה תואר ב-1977, ומאוחר יותר דוקטורט במדע המדינה, אף הוא מאוניברסיטת ייל, בשנת 1987. כיום היא מכהנת כמופקדת הקתדרה ע"ש אליזבת אי לונג בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת מישיגן וכפרופסורית אורחת בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת שיקגו.
נבחרה כחברת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 2005. במאי 2008 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מן האוניברסיטה העברית בירושלים.
בנובמבר 2008 מונתה כיועצת לענייני מגדר של התובע של בית הדין הפלילי הבינלאומי.
ניתן לחלק את רעיונותיה של מקינון לשלושה חלקים:
היא אף הקדישה תשומת לב לתאוריה ומתודולוגיה.
מקינון החלה להתעניין בסוגיות הנוגעות להטרדה מינית כאשר שמעה שעוזרת מינהלה באוניברסיטת קורנל התפטרה לאחר שסירבו להעבירה כשהיא התלוננה על ההתנהגות המטרידה מצד הממונה עליה, ונמנעו ממנה הטבות של מובטלת מכיוון שהיא התפטרה בשל סיבות "אישיות".
ב-1977, במהלך לימודיה בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ייל, כתבה מקינון נייר עמדה על הנושא של הטרדה מינית לפרופסור תומאס אמרסון.
שנתיים לאחר מכן, פרסמה מקינון את Sexual Harassment of Working Women (הטרדה מינית של נשים עובדות), שם היא טוענת שהטרדה מינית היא סוג של אפליה מינית, תחת פרק מס' 7 של חוק זכויות האזרח מ-1964.
בספרה טוענת מקינון כי הטרדה מינית היא אפליה מינית מכיוון שהמעשה מעצים את חוסר השוויון החברתי של נשים לעומת גברים .
היא מבחינה בין שני סוגים של הטרדה מינית : האחד הוא "דבר תמורת דבר", והכוונה היא להטרדה מינית שבה נעשים כנועים תמורת אפשרות תעסוקה (עמ' 32); והשני הוא מצב קבוע של הטרדה בעבודה (עמ' 32).
בשנת 1980 עקבה הוועדה להזדמנות תעסוקה שווה אחר הרעיון שהתוותה מקינון, ואימצה הנחיות האוסרות על הטרדה מינית, הן על בסיס "דבר תמורת דבר" והן ביחס להטרדה היוצרת סביבת עבודה עוינת.
ב-1984 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית במשפט Meriter Saving Bank v.
Vinson, שהטרדה מינית עלולה להפר את החוקים נגד אפליה מינית.
בעניין מריטר הכיר בית המשפט גם בהבחנה בין הטרדה מינית של "דבר תמורת דבר" לבין הטרדה של סביבת עבודה עוינת.
מקינון חזרה במאמר משנת 2002 על דבריו של ויליאם רנקוויסט, השופט דאז, שכתב את פסק דין שהתקבל פה אחד: "אין צל של ספק, שכשמנהל מטריד מינית כפופה לו בשל מינה, הרי שמדובר באפליה על בסיס מיני".
ספרה של מקינון הטרדה מינית במקום העבודה: מקורה של אפליה מינית, הוא ספר החוק האמריקני השמיני המצוטט ביותר מאז 1978, לפי מחקר שפרסם פרד שפירו בינואר 2000.
בשנת 1980 לינדה בורמן (שהופיעה בסרט הפורנוגרפי גרון עמוק כ"לינדה לאבלייס") סיפרה שבעלה לשעבר, צ'אק טריינור, אילץ אותה באופן אלים להשתתף בסרט זה וסרטים פורנוגרפיים נוספים.
בורמן שטחה את האשמותיה במסיבת עיתונאים, ביחד עם מקינון, חברות נשים נגד פורנוגרפיה, והסופרת הפמיניסטית אנדריאה דבורקין, שהביעו את תמיכתן.
לאחר מסיבת העיתונאים נועדו דבורקין, מקינון, גלוריה סטיינם ובורמן והחלו לדון באפשרות השימוש בחוק זכויות האזרח הפדרלי על מנת לתבוע נזיקין מטריינור ומיוצרי "גרון עמוק".
לינדה בורמן התעניינה אולם נסוגה מכך לאחר שסטיינם גילתה כי חל על התביעה חוק ההתיישנות (Brownmiller 337).
מקינון ודבורקין המשיכו לנסות לגייס את זכויות האדם כגישה אפשרית למלחמה בפורנוגרפיה.
מקינון התנגדה לטיעונים מסורתיים נגד הפורנוגרפיה, בהתבסס על טענות של מוסריות התמימות המינית.
כמו כן היא התנגדה לשימוש בחוק המסורתי של מעשה מגונה פלילי, על מנת לדכא את הפורנוגרפיה.
במקום להוקיע את הפורנוגרפיה בשל הפרת "אמות מידה קהילתיות" של הגינות מינית או צניעות, אפיינו מקינון ודבורקין את הפורנוגרפיה כצורה של אפליה מינית, ותרו אחר הדרך להעניק לנשים את הזכות לתבוע נזק תחת חוק זכויות האזרח.
ב-1983 שכרה ממשלת העיר מיניאפוליס את מקינון ודבורקין על מנת לנסח את חוק זכויות האזרח האנטי-פורנוגרפי, כתיקון לחוק זכויות האזרח של עיריית מיניאפוליס.
התיקון הגדיר את הפורנוגרפיה כהפרת זכויות אזרח נגד נשים, ואפשר לנשים שטענו כי נגרם להן נזק מפורנוגרפיה לתבוע את המפיקים והמפיצים עבור נזקים בבית משפט אזרחי.
החוק עבר פעמיים במועצת העיר מיניאפוליס, אולם ראש העיר הטיל עליו וטו.
גרסה אחרת של החוק עברה באינדיאנפוליס שבאינדיאנה ב-1984.
מקינון המשיכה לתמוך בגישת זכויות האזרח בכתיבתה ובפעולותיה ותמכה בפמיניסטיות אנטי-פורנוגרפיות, שארגנו מאוחר יותר מסע תעמולה בקיימברידג' שבמסצ'וסטס (1985) ובבלינגהאם שבוושינגטון (1988), על מנת להעביר גרסאות של החוק באמצעות מצביעים.
מקינון אף כתבה בכתב העת "חוק החירויות האזרחיות של זכויות האדם" ב-1985: "אם אתם סבורים שרוב הנשים נשאלו לגבי השתתפותן בפורנוגרפיה, התבוננו מקרוב מפעם לפעם על הברכיים החשופות, החבלות, המלקות מההצלפות, השריטות, החתכים העמוקים.
דוגמנית של פורנוגרפיה קלה יחסית אמרה: "אני יודעת שהתנוחה נכונה ברגע שהיא כואבת".
נראה שחשוב מאוד לצופים שהאירועים בפורנוגרפיה יהיו אמיתיים.
בגלל סיבה זו נהפכת הפורנוגרפיה כמניע לרצח, כמו בסרטי "סנאף", שבהם מישהו מעונה למוות על מנת לעשות סרט מין.
מקינון ייצגה את לינדה בורמן מ-1980 עד למותה (של בורמן) ב-2002.
בפברואר 1992 קיבל בית המשפט העליון של קנדה את התאוריות של מקינון במידה רבה.
זאת בכל הנוגע לשוויון, ולהתנגדות לפורנוגרפיה.
בית המשפט ציטט באופן נרחב את המסמך שהיא כתבה במשותף בפסיקה נגד מפיץ הפורנוגרפיה ממניטובה דונלד באטלר (פסיקת באטלר).