tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לכתמה עבת-שורשים בסיס גבעול תת-קרקעי (rootstock) — מבנה קצר, זקוף ולעיתים מעובה, המשמש נקודת חיבור בין מערכת הגבעול למערכת השורשים.
בניגוד לקנה-שורש, הוא אינו אופקי ואינו יוצר שלוחות.
קצהו קטום בפתאומיות, וממנו יוצאת ציצת שורשים מעובים וארוכים, דמויי כישור— עבים במרכזם וצרים בקצותיהם.
כסות השערות עשויה שערות פשוטות או זיפים פשוטים.
קיומם של זיפים המפוצלים לשניים או לשלושה סעיפים, כפי שמופיע בחלק מן הספרות, טעון בירור נוסף לגבי נכונותו.
העלים מרוכזים כולם בשושנת בבסיס הצמח והם מוארכים-דמויי מרית, הולכים וצרֵים לכיוון הפטוטרת.
מעל שושנת העלים עולים גבעולי תפרחת יחידים אחדים לגובה 10 עד 35 ס"מ.
הקרקפות הצעירות רכונות מטה לפני פתיחתן, ולעיתים נראים גם ראשים לאחר פריחה עם זירעונים בשלים.
הקרקפות מפגינות תנועתיות יומית: הן נפתחות באור היום ונסגרות עם רדת החשכה.
הקרקפות נישאות יחידות בקצות גבעולי תפרחת חסרי עלים, שגובהם 10 עד 35 ס"מ וקוטרן 2.5 עד 3.5 ס"מ.
הגבעולים גליליים, מחורצים בעדינות ואורכם עולה על אורך עלי השושנת.
חלקם העליון מכוסה שערות שחורות ועדינות, בדומה לחפי המעטפת.
סימן זה מקל על ההבחנה בין כתמה עבת-שורשים לבין שינן עב-שורש, החולק לעיתים את אותו בית גידול.
בשינן עב-שורש, גבעולי התפרחת מכוסים בתחילה בשיער לבן ופלומתי ובהמשך הם מתקרחים.
הקרקפות גדולות ובעלות פרחים רבים; כל הפרחים לשוניים וצהובים, ולשון הכותרת מסתיימת בחמש שיניים.
הפרחים בה דומים זה לזה בגודל ובצורה.
בפרחים ההיקפיים בלבד ניכר גוון סגלגל או זית-ירקרק בצד החיצוני, מראה הבולט במיוחד לפני פתיחת הקרקפת.
מצעית הקרקפת חשופה (חסרת מוצים), לעיתים קרובות מגוממת, כלומר פניה עשויה גומות-גומות גומות זעירות דמויות תאי חלת דבש.
מעטפת הקרקפת, שאורכה כ-1.5 ס"מ, בנויה מכמה דורים של חפים רעופים וזיפניים, השונים זה מזה בגודלם.
החפים הפנימיים דמויי-אזמל וקודקודם קהה במקצת, ואילו החפים החיצוניים קצרים יותר וסרגליים.
הפרחים הלשוניים צהובים; ובפרחים ההיקפיים שבדור החיצוני מופיע בצדם החיצוני גוון סגלגל או זית-ירקרק.
הזירעונים מוארכים, מחורצים לאורכם ומחוספסים בגבשושיות רוחביות, והם דו-צורתיים — בעלי שני טיפוסים מובחנים.
זירעוני ההיקף מחודדים כלפי מעלה למקור קצר המסתיים בנזר מצויץ ומחוסרי ציצית, הם חבויים בתוך חפי המעטפת או צמודים אליהם ואינם נושרים עם הזירעונים האחרים.
זירעוני המרכז בעלי מקור ארוך, ולעיתים אורכו עולה על אורך הציצית.
הציצית משתיירת, עשויה זיפים מנוצים וארוכים, רחבים בבסיסם, ומוקפת במעט זיפים פשוטים וקצרים.
כתם הוא לכלוך בצבע או דהייה של צבע המובחנים בבירור על פני משטח או חומר.
כתמים נוצרים עקב אינטראקציה כימית או פיזיקלית בין שני חומרים.
כתמים יכולים להיווצר בכוונה, למשל כטכניקה אמנותית, צביעת בגדים בשיטת בטיק או Tie-dye (קשירה וצביעה), "יישון" רהיטים בשיטות של צביעה בשכבות ושפשוף להסרה מכוונת של חלק מהצבע להשגת "מראה עתיק".
ישנם כתמים הנוצרים בתהליך טבעי, כמו חלודה על ברזל או פטינה על ברונזה.
כתמים נוצרים גם בשגגה כגון התזת קטשופ על החולצה או כתמי איפור על בגדים.
ילדים, במיוחד תינוקות ופעוטות, נוטים להכתים את בגדיהם ועצמים אחרים בסביבתם בקלות בשלל פעולות: משחק בבוץ, צביעה, אכילה.
סוגי משטחים ועצמים שונים עשויים להיות מוכתמים על ידי חומרים שונים.
יכולת דחיית כתמים היא מאפיין חשוב בהנדסת טקסטיל מודרנית.
הדרך העיקרית בה נוצרים כתמים היא הכתמה של פני השטח, כאשר החומר המכתים נשפך על עצם ונלכד בסיבים, נקבוביות, חריצים או כל מבנה חרירי אחר של פני השטח.
החומר המכתים נלכד בחומר שמתחתיו והכתם מחזיר אור על פי צבעו.
לסוג זה משתייכים כתמי צבע, מזון שנשפך וכתמים על עץ.
דרך שנייה להיווצרות כתמים היא ריאקציה כימית או מולקולרית בין החומר המוכתם למכתים.
סוגים רבים של כתמים טבעיים נכללים בקטגוריה זאת.
דרך הכתמה שלישית היא משיכה מולקולרית בין החומרים, המקושרים בקשר קוולנטי וצבעו של החומר המקושר נחשף.
כתמים על טקסטיל מוסרים בכביסה.
קיימים מוצרי כביסה ספציפיים שמוגדרים כמסירי כתמים.
"שיטות סבתא" שונות להסרת כתמים כוללות שימוש במגוון חומרים טבעיים כגון מיץ לימון, חומץ, מלח שולחן, חלב ועוד להסרת כתמים שנוצרו על ידי חומרים שונים.
כתם שאינו צביעה אלא דהייה (כמו כתם אקונומיקה) אינו ניתן להסרה.
ישנם כתמים אשר טיפול שגוי בהם (כגון חימום על ידי גיהוץ או ניקוי יבש) עלול לקבעם במקום להסירם, כיוון שמגביר את התגובתיות שלהם עם החומר עליו הם מונחים והופך אותם לקשורים כימית באופן שאינו ניתן להתרה.
כתיבה שיווקית היא אחד ממקצועות התקשורת השיווקית שכולל כתיבת מאמרים תדמיתיים שמטרתם קידום המוניטין והמכירות של ארגון, מוצר או שירות מסוימים.
כתיבה שיווקית מופיעה בקשת רחבה של אפיקי פרסום כגון עיתונים, עלונים, מודעות רחוב, אתרי אינטרנט ורשתות החברתיות.
הכתיבה נעשית על ידי רעיונאי במשרד פרסום או על ידי אנשי שיווק וכתיבת תוכן פנים-ארגוניים, בהתאם לצורך ולסוג הטקסט המתבקש.
הכתיבה השיווקית מהווה חלק בלתי נפרד בתמהיל השיווק, הפרסום, קידום המכירות והנראות עבור עסקים.
בכתיבת תוכן לאתר אינטרנט יש להתחשב גם במטרה של קידום האתר במנועי החיפוש (מה שנקרא SEO) באמצעות שזירת מילות מפתח בתוכן.
הדגש בכתיבת תוכן היא פחות על צורתה אלא יותר על תוכנה של הכתיבה ושימוש נכון במילות מפתח ומילות מפתח משלימות.
בכתיבת מאמרי תוכן הדגש הוא על קידום מילים ספציפיות ובחזרה עליהן על ידי כתיבתם בכותרת המאמר, בכותרת משנה ובמאמר עצמו.
בדרך זו כאשר יתבצע חיפוש של המילה במנוע החיפוש, האתר יופיע בדירוג גבוה יותר.
כתמים ירוקים הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזיק אסימוב שנכתב בשנת 1950. הסיפור תורגם לעברית ב-1980 בקובץ 'שקיעה' ושוב ב-2011 בקובץ 'כתבי אייזיק אסימוב חלק 3'.
ספינות מושבה אנושיות נוחתות על כוכב לא ידוע.
הקפטן של הספינה, סייברוק, מנתח את הצמחים ובעלי החיים בכוכב ומגלה כי כולם חולקים תודעה משותפת.
אותה התודעה תופסת את בני האדם כ"שברי חיים", וכמעשה 'נדיבות' מחליטה להפוך אותם לחלק ממנה.
כל בעלי החיים הנקביים על ספינות המושבה (כולל נשים) נכנסים להריון, ולכל הצאצאים יש כתמים ירוקים במקום עיניים.
כאשר סייברוק מגלה זאת הוא שולח דו"ח על כך לכדור הארץ ואז משמיד את עצמו ואת כל אנשיו.
מאוחר יותר, חללית מחקר מכדור הארץ חוקרת את הדו"ח של ספינת המושבה.
הצוות לא לוקח שום סיכונים ושורף את כל החיים סביב אזור הנחיתה, תוך יצירת סביבה סטרילית מהחיים החוצניים.
החללית חוזרת לכדור הארץ עם החלטה שהכוכב צריך להישאר בהסגר מוחלט.
אולם על הספינה עלה נוסע סמוי - יצור מהתודעה המשותפת שלבש צורה של חוט חשמל והסתתר בחיווטי הספינה.
הנוסע הסמוי משתוקק לעזור ל"שברי החיים" ולהפוך את כל תושבי כדור הארץ לחלק מהתודעה המשותפת.
הנוסע הסמוי קולט את מחשבותיהם של בני האדם ומצטער על האנוכיות והאגוצנטריות שלהם.
בינתיים, צוות המחקר מגלה שקיים נוסע סמוי ומבין שהוא לא יכול לנחות בכדור הארץ ולסכן את כולם.
למזלם, בעת הנחיתה החשמל מופעל והנוסע הסמוי מתפחם.
כתם יין-פורט (באנגלית Port-wine stain), מכונה גם בשם "סימן אש", הוא ברוב המקרים כתם לידה.
רק במקרים חריגים ביותר הכתם יכול להתפתח על העור בילדות.
הכתם נוצר כתוצאה מהתפתחות לא תקינה של כלי הדם מתחת לעור.
הכתם זכה לשמו הודות לצבעו המזכיר יין פורט, יין אדום מחוזק שמוצאו מפורטוגל.
כתמי יין פורט יופיעו במרבית המקרים לאורך כל החיים.
הכתם מתרחב וגדל בהתאם לגדילת שאר העור.
כתמים אלה נוטים להופיע בעיקר על גבי הפנים, אך הם עשויים להופיע בכל איבר בגוף, בעיקר על הצוואר ופלג הגוף העליון.
בהתחלה הכתמים ורדרדים ושטוחים ועם ההתבגרות הכתמים נהפכים לסגולים והם מקבלים גם עובי.
בגיל מבוגר ייתכן שיופיעו פצעים או גושים קטנים על גבי הכתם.
כתמי יין-פורט מופיעים אצל תינוקות בעלי מום בגן GANQ.
מחקרים העלו גם קשר לפרוטאין RASA1.
רופא יכול לאבחן בקלות רבה כתם יין פורט בהסתמך על ההיסטוריה הרפואית של האדם וכן ממראהו הפשוט של הכתם.
רק במקרים נדירים ביותר יהיה צורך בביופסיה של העור.
בהתאם למיקומו של הכתם וכן עקב סימפטומים נוספים, הרופא עשוי לדרוש בדיקת לחץ תוך-עיני או צילום רנטגן של הגולגולת.
סריקת MRI תבוצע על תינוקות (תחת הרדמה) בעלי כתם יין פורט הנמצא באזור הראש והצוואר כדי לאבחן את סינדרום סטורג-וובר.
אם הכתם מופיע בחלל הפה אז רצוי שתבוצע בדיקת גרון שתאשר שאין מדובר בגידול.
כתם יין פורט יכול להופיע מסביב לעין ואפילו בתוך העין.
במצב כזה התינוק יישלח לבדיקה אצל אופטימטריסט או אפילו אופתלמולוג כדי לבחון את הלחץ התוך עיני.
אם כתם כזה יתנפח הוא עשוי לגרום לבעיות ראייה, גלאוקומה או אפילו עיוורון.
טיפולים שונים הוצעו כדי לטפל בכתם, ביניהם הקפאתו, ניתוח, טיפול בקרינה וכן קעקוע מעליו.
ניתן אף להסתיר את הכתם באמצעים קוסמטיים.
טיפול בלייזר יכול לסייע בהקטנת והעלמת נימי הדם מבלי לפגוע בעור הבריא מסביב.
טיפולים בלייזר ובאור יכולים לסייע להפחית את גוונו האדום של הכתם, אולם לא קיימות מספיק עדויות כדי להעדיף טיפול זה על אחר.
אצל 25% מבין האנשים שעברו טיפול נסיוני בלייזר צבעוני הייתה ירידה באדמומיות של הכתם לאחר טיפול בודד עד שלושה טיפולים.
לטיפול היו גם אפקטים שליליים בהם צבע העור הבריא השתנה, בעיקר אצל מטופלים ממוצא סיני בעלי עור כהה יותר.
שבועיים לאחר הטיפול הניסיוני המטופל עלול לסבול מכאבים, יבלות והתגלדות הכתם.
הניסויים עקבו אחר מטופלים במשך חצי שנה בלבד כך שלא ידועות תופעות לוואי ארוכות טווח.
עד עשרה טיפולים יכולים להקטין את הכתם משמעותית אך לא להעלים אותו כליל.
הוספת רפמיצין ללייזר הצבעוני עשויה לשפר את תוצאות הטיפול.
לרוב, הטיפול יינתן בטרם המטופל הגיע לגיל שנה.
עם זאת, מומלץ לבצע את הטיפול תחת הרדמה מקומית (של עד 15 דקות) אצל ילדים קטנים, לא תמיד ניתן לקבל טיפולים בתדירות גבוהה.
בפינלנד למשל, פעוט יכול לקבל טיפולים לכתם פעמיים עד שלוש בשנה כך שבהגיעו לגיל שבע (תחילת בית הספר היסודי בפינלנד) הכתם יהיה קטן וחיוור.
בסיום טיפול הלייזר יופיעו סימנים שחורים על גבי הכתם, אך הם מתפוגגים לאחר 2-3 שבועות.
הכתם יכול להתנפח ולצרוב לאחר הטיפול למשך מספר ימים.
חשוב לטפל בכתם בשלב מוקדם ובגיל צעיר, שכן חוסר-טיפול עלול להוביל למצבים רפואיים לא רצויים.
ביניהם ניתן לכלול חוסר תפקוד מלא (של הפה או העיניים), דימומים והתפתחות של מחלות עור שונות.
כתם יין פורט שמופיע על גבי העין או הפנים עלול לגרום לקושי חברתי ורגשי ללוקה בו.
ייתכן ובעתיד יהיה ניתן למנוע לידות עם כתמי יין פורט הודות לטיפול גנטי.
ממחקרים שנערכו בנושא עלה כי ב-3 עד 5 מתוך 1,000 לידות העובר מפתח כתם זה.
כתיבה ממזגת (הידועה גם בשמות "סקירה ממזגת", "סקירה ספרותית" ו"סקירה תאורטית") היא תהליך בו מבוצע מיזוג של מספר טקסטים לטקסט רציף אחד.
התוצר של מיזוג מידע זה הוא טקסט המתייחס רק לתבחינים ספציפיים שנבחרו על ידי הכותב מתוך הטקסטים המקוריים.
הכתיבה ממזגת בונה טקסט אוטונומי ולכיד שיכול לעמוד בפני עצמו ולבטא את עיקרי התוכן והכוונה של הטקסטים המקוריים.
זהו טקסט שאפשר להפיק ממנו משמעות גם במנותק מהטקסטים המקוריים, והוא עשוי לשמש תחליף לטקסטים המקוריים.
מיומנות הכתיבה האקדמית הממזגת היא חיונית לכל תלמידי החינוך העל יסודי ולכל סטודנט, החל משלבי הלימוד הראשונים.
לפני כתיבת טקסט על סמך מקורות, יש לברר תחילה מהן נקודות המגע בין המקורות: האם הם מתייחסים לאותו נושא בדיוק, האם הם עוסקים באותם היבטים של הנושא.
לאחר מכן, בכתיבה עצמה, משלבים את החומרים מהמקורות השונים, כך שיתקבל טקסט שיכול לעמוד בפני עצמו, טקסט לכיד ורצוף במבנהו ובסגנונו.
חותמו של הכותב יבוא לידי ביטוי בטקסט, אם כי לא כעמדה ברורה אלא מתוך הדגשים שבכתיבה עצמה.
בכתיבה ממזגת יש שלוש פעולות מרכזיות: השמטה (השמטת חלק מהמשפטים בטקסטים המקוריים), הכללה (יצירת הכללות) והבניה (הבניית הטקסט מחדש בהתאם לנושאים שרוצים למזג).
כאשר נדרשים לשלב מידע מתוך טקסטים אחדים, אין מסתפקים בהצגת המידע מן המקורות בזה אחר זה, אלא על הכותבים לאסוף מכל אחד מהמקורות רק את המידע הרלוונטי לנושא, לערוך את המידע שנאסף בסדר שיתאים למטלה ולהציגו באופן ראוי.
על הכותב לנסח את הדברים בעצמו ולא להעתיקם מן המקורות.
היצמדות לניסוח של המקור לרוב מראה על חוסר הבנה.
ניתן לצטט מן המקורות אך זאת בתנאי שמגבילים את היקף הציטוט רק לקטע הנחוץ להבהרת העניין, כמו כן יש לציין שזהו ציטוט, תוך שימוש במירכאות.
המיזוג מחייב קריאה מעמיקה של המקורות.
לאחר הקריאה המעמיקה, בדרך כלל נעזרים בטבלת השוואה בין הטקסטים.
הטבלה מסייעת לארגן בקלות את פרטי התוכן ממגוון מקורות המידע.
את הטבלה בונים מעמודה לציון כל טקסט, ושורה לציון כל תבחין, ולבסוף עמודה נוספת לסיכום השוויון והשוני (המאחד והמייחד) בין הטקסטים.
לאחר מכן כותבים על פי הטבלה טקסט רציף אשר סוקר את כל הטקסטים השונים לפי התבחינים הרצויים בהתייחסות לצדדים השווים שבהם והצדדים השונים שביניהם.
בכתיבה ממזגת יש להימנע מהבעת דעה אישית.
עוד יש לבדוק אם המשפטים בנויים כהלכה, לוודא שאין שגיאות כתיב ופיסוק ושסגנון הטקסט אחיד, .
טקסט ממוזג פותח במשפט או פסקה המציגים את נושאי המיזוג בהכללה.
בחלק זה מצוין הנושא המרכזי שעליו הסקירה.
גוף הטקסט מציג את היחס בין הטקסטים השונים בסוגיות שבהשוואה: ניגוד (לעומת זאת...) הוספה (מוסיף...) הסכמה (הכותבים מסכימים ש...).
יש להימנע מפרטים עודפים, ציטוטים, חזרות ודוגמאות, ולהציג את עיקרי הדברים באופן יותר כוללני.
חיבור העניינים השונים והמשפטים נעשה תוך שימוש במילות קישור מתאימות אשר מבהירות את היחס שבין החלקים השונים אשר מובאים בטקסט.
יש להשתמש בדרכי מסירה מגוונות כדי לציין את המקור ממנו נלקחו הדברים (על ידי שימוש בדיבור ישיר, דיבור עקיף, פועלי אמירה והבעה מגוונים כמו – הכותב טוען, מציע, מציג, מוסיף, מציין, מתאר...).
ערך ויקיפדי הוא דוגמה לטקסט ממזג.
האזכור של כותבי הטקסטים בתוך הטקסט ממוזג יהיה בקיצור נמרץ כבדרך הבאה: "גל (2014) טוען כי.../ טוען ש...".
בסופו של הטקסט תוצג הרשימה הביבליוגרפית לפי הכללים האקדמיים הנהוגים.
התייחסות אל מחברי הטקסטים המקוריים
הסקירה היא גם סוג של "סיכום בורר" של הטקסטים השונים תוך השוואה ביניהם ועל כן יש לכתוב את הדברים בשם אומרם ולא לכותבם כאילו כותב הטקסט הממזג כותב אותם מדעתו.
על כן לאורך כל הכתיבה הממזגת יש לציין את מחברי הטקסטים המקוריים בגוף שלישי - "לדברי ...", "הכותב מוסיף ש...", "מנגד טוענת המחברת ש...".
ההתייחסות אל המחברים המקוריים איננה על פי הכותרת של מאמריהם אלא על פי שם משפחתם ושנת פרסום כתיבתם, את שנת פרסום המאמר נהוג לסמן בסוגרים, לדוגמה: "מזרחי (2014) טוען ש...
סקירה ספרותית מביאה את דברי המחברים הנזכרים בה, והיא איננה מאמר דעה בהגדרתה.
עם זאת, בעבודות חקר אשר נבנות על סקירה ספרותית (עבודת סמינריון כמותית) ניתן להוסיף דעה אישית מבוססת של המחברים ולצרפה למחקר.
מצד אחד אנו רוצים לשמור על רצף קריאה נוח ומצד שני אנו מעוניינים שניתן יהיה להתחקות אחר מקורות הכתיבה.
לכן, כאמור לעיל, האזכור של מחברי הטקסטים בכתיבה הממזגת הוא מינימליסטי, אך בסוף העבודה מקובל לכלול ביבליוגרפיה בה יצוינו המקורות הנזכרים בטקסט עם פרטי הפרסום המלאים שלהם, על פי סדר האלפביתי של שמות המשפחה של המחברים.
כללי האזכור הביבליוגרפי משתנים מתחום ידע אחד לאחר, אך בכל מקרה יש לציין את שם המשפחה ולפחות אות ראשונה של השם הפרטי של המחברים, שם הפרסום, מועד הפרסום, ומקום הפרסום המדויק.
המטרות של הוראת כתיבה ממזגת
זוהי אחת המיומנויות הנדרשות להתמודדות עם המידע.
שילוב של קריאה נכונה וכתיבת סיכום נכון מבטיח את הבנת המאמרים.
הכתיבה הממזגת מחייבת הפעלה של שיקול דעת, הערכה של המשפטים שבטקסטים, בחירה בין ניסוחים שונים של אותו עניין, הבחנה בין משפטים המכילים מידע חשוב וחיוני לבין משפטים בעלי תוכן משני, בין פרטים לבין הכללה וכו'.
תהליך הכתיבה הממזגת תורם להבנה טובה יותר של הטקסטים, לזכירה טובה יותר של החומר הנלמד, והיא עוזרת להגיע לתובנות חדשות.
כתם פז הוא חיבור קבלי מן המאה השש-עשרה, אשר נכתב על ידי המקובל רבי שמעון לביא (רש"ל).
החיבור נכתב בפאס (מרוקו) ובטריפולי (לוב), ומהווה פרשנות ייחודית של הזוהר, ואת תמצית הגותו של רש"ל.
הסיבות לחשיבותו של החיבור נובעות משום סמיכותו הכרונולוגית לגירוש ספרד מחד, ומנגד משום נבדלותה של פרשנות "כתם פז" מקבלת צפת, ומהגותו של האר"י, אשר הפכו ברבות השנים לסמכות הפרשנית המרכזית לזוהר.
החיבור גופו, הוא פרשנות לספר הזוהר, על ספר בראשית.
רבי שמעון (אבן) לביא (רש"ל)
רבי שמעון (אבן) לביא נולד בקסטיליה בספרד, ככל הנראה בשנת הר"ם (1480) או בשנת הרמ"ה (1485), והיה לאחרון המקובלים שנולד בספרד.
בשנת הרנ"ב (1492) רש"ל גורש עם משפחתו לפאס שבמרוקו.
בפאס קיבל את השכלתו והסמכתו כרב וכרופא.
שם גם, החל להתגבש ולהיווצר החיבור "כתם פז" בתקופת חיו המאוחרת של רש"ל בפאס.
בשנת השי"ט (1559), עזב את פאס במטרה לעלות לארץ ישראל, להשתקע בה לשארית חיו ולהיקבר בה.
בדרכו לארץ ישראל חלף בטריפולי, ונוכח דלילותה הרוחנית והתרבותית של הקהילה היהודית, החליט לסיים שם את דרכו, ולהשיב תורה ליהודי טריפולי.
הוא יסד שם בתי מדרש והכשיר רבנים, משוררים ודיינים; חידש מסורות והנהיג את הקהילה עד מותו בגיל מופלג ביום ט"ו בשבט הש"מ (1580) או השמ"ה (1585).
הפיוט בר-יוחאי מיוחס אף-הוא לרש"ל, אף שיש מי שמערער על קביעה זו.
מקום קבורתו מוכר בשם אלד'הרה, וברבות הימים הפך לאתר עלייה לרגל עבור יהודים ומוסלמים כאחד.
את השם "כתם פז" הדביק לחיבור הר' חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א), זאת על-פי ר' יעקב בן נאום בהקדמה לדפוס ליוורנו של החיבור.
בחיבור עצמו, מציין רש"ל כי הדברים נכתבו בשנת השל"א (1570).
עד להדפסתו הראשונה נשמר כתם פז בכתב-יד אצל ישועה טנג'י, בתוניס.
הספר נדפס לראשונה, לאחר שהיה גנוז וחבוי במשך יותר מכמאתיים שנים, בידי ר' יצחק כלפון, בליוורנו, שנת התקנ"ה (1795), בדפוס אליעזר סעדון.
הספר בדפוס ליוורנו נדפס בשני כרכים.
הכרך הראשון מכיל את הפרשנות לזוהר על הפרשות בראשית עד וירא, והשני את הפרשנות לפרשות חיי שרה ועד ויחי.
פירוש רש"ל לזוהר, נמצא בכתב-יד מוסקבה-גינצבורג 802, כתב יד זה הוא מן המאה השמונה עשרה.
הדפסה שנייה נעשתה רק לכרך הראשון, בדפוס ג'רבה בשנת הת"ש (1940).
בשנת תשמ"א (1981) נדפס הספר פעם שלישית, הכרך הראשון על-פי דפוס ג'רבה, והשני על-פי דפוס ליוורנו.
בשנת 1510 נכבשה לוב על-יד פרדינאנד מלך ספרד, אותו המלך שגירש את היהודים מממלכתו ב-1492. במשך 41 שנים, עד לשנת 1551 עת כבשו העות'מאנים את לוב, יהודי טריפולי היו נתונים לרדיפותיו של פרדינאנד (עד שנת 1530) ושל "אבירי מסדר מלטה" (1530-1551).
בתקופה זו נאנסו היהודים להמיר את דתם לנצרות, ונרדפו בשל מוצאם.
ואכן, רוב בני קהילת טריפולי המירו את דתם, ברחו לארצות שכנות, או נמלטו דרומה אל פנים ארץ לוב.
בתקופה זו, מערכת הקהילה היהודית נסדקה, אבדו מסורות מקומיות, ושירותי דת לא סופקו.
מגמות אלו הביאו לבסוף להידרדרות רוחנית ותרבותית בחיי היהודים בלוב.
רק לאחר הכיבוש העות'מאני גולים מספרד ופורטוגל החלו להגיע לטריפולי, והמצב הכלכלי בלוב הלך והשתפר אף-הוא.
מצב היסטורי ותרבותי זה, היה הקרקע אשר אפשרה את קליטת הגותו של רש"ל, כפי שזו מתבטאת בכתם פז.
היהודים בטריפולי היו חסרי הנהגה וחסרי ידע.
הם זנחו את המנהגים היהודיים למשך שני דורות בשל הרדיפות הדתיות.
כאשר רש"ל הגיע לטריפולי נוכח המצב העגום של יהדות לוב, הוא נשאר שם והחל "להשיב תורה לישראל".
בכך, יהודי לוב אימצו את תפיסת העולם היהודית של רש"ל אשר העניקה לתלמוד, למקרא ולזוהר מעמד קאנוני שווה.
יתרה מזאת רש"ל בכתם פז קבע כי ידיעת הזוהר קודמת לידיעת התלמוד.
כך עולה כי כתם פז, ספינת הדגל של הגות רש"ל, מהווה גרעין רעיוני לתרבות היהודית בלוב, אשר החלה להתפתח מחדש לאחר התקופה הספרדית-מלטזית, ובראשית התקופה העות'מאנית.
מאפיין נוסף בכתם פז הוא אופיו הפולמוסי, דבר אשר מובן לאור מניעי הכתיבה של רש"ל.
המקובל בחיבורו מגיב לשני פולמוסים דתיים-אינטלקטואליים.
הראשון הוא הפולמוס עם האסכולות הרציונליסטיות והפילוסופיות של היהדות.
להם, ביקש רש"ל להוכיח כי ביקורתם נעוצה דווקא באי-ידיעתם או אי-הבנתם את הזוהר, ולכן הוא ביקש לכתוב פירוש לזוהר.
הפולמוס השני היה עם יהודים אנוסים, אשר ספגו רעיונות נוצריים, והחלו להביע ספקות באמיתות המקרא.
בדומה לתפיסותיו של ברוך שפינוזה במאה ה-17 באמסטרדם.
מקורות ההשפעה שעיצבו את הגותו של רש"ל, והוזכרו על-ידו ב"כתם פז" הם כתביהם של: הרמב"ן, רבנו בחיי, ר' יוסף ג'יקטיליא, ר' מנחם ריקאנטי, ר' יהודה החסיד, כמו כן הוא מציין את ספר הבהיר, ספר מערכת האלוהות וספר הזוהר.
בנוסף, הגותו של הרמב"ם מצוינת אף-היא כמקור השפעה מרכזי (בעיקר "מורה הנבוכים").
שני גורמים מסתוריים אשר השפיעו על רעיונות "כתם פז" היו מורהו עלום השם של רש"ל שלימדו בעיקר זוהר, ו"מניע קולמוסי" כפי שקרא לו רש"ל.
ככל הנראה המורה עלום השם הוא גם בעל "ביאור המילים הזרות" המבאר קושיות בזוהר (עבור מחקר הקבלה "כתם פז" מהווה עדות נדירה לשימוש בחיבור "ביאור למילים זרות", ומאפשר למחקר להבין מי אותו מורה עלום שם/ מחבר המילון).
המושג "מניע קולמוסי" מתאר טכניקת כתיבה אוטומטית של צירופי אותיות, כלומר הגורם המניע את העט וכותב את הדברים זוהי רוח הקודש.
רעיון זה היה מוכר בזמן המדובר בצפון אפריקה, והוא מופיע בכתביהם של מקובלים נוספים, למשל אצל ר' מרדכי בוזאגלו, ממרוקו בן תקופתו של רש"ל.
מבחינת תפיסתו הקבלית "כתם פז" מהווה המשך ופיתוח של קבלת גירונה וקבלת פרובאנס.
השפעתו וחשיבותו של כתם פז
לפני הדפסתו הספר זכה לאזכורים מעטים.
למשל, בספר "יודע בינה", לר' יוסף חמיץ ור' משה זכות שנדפס בשנת התי"ח בוונציה; כמו כן, בפירושי הזוהר בכתב-יד לונדון 56. מובאות פרגמנטריות מתוך "כתם פז" משובצות גם בספר "אשל אברהם" לר' אברהם טוביאנה.
הספר "כתם פז" לא נדפס לאחר כתיבתו במשך זמן רב, ולא זכה לתהודה רבה בקרב המקובלים, מה-גם שבמקביל זכתה קבלת האר"י לתפוצה רחבה.
חשיבות "כתם פז" לתרבות היהודית היא בהיותו ממשיך הדרך של הגות הקבלה הספרדית החל מן המאה החמש-עשרה, תוך חיזוק המגמה לשילוב הזוהר בקאנון היהודי.
האסכולה הקבלית בספרד העניקה לאורך פרק זמן זה יותר ויותר משקל לזוהר כגורם מכריע בפסיקות הלכתיות.
הזוהר עבר בתקופה זו תהליך קאנוניזציה וחדר לזרם המרכזי של היהדות.
ב"כתם פז" מעמיד רש"ל את הזוהר כטקסט קאנוני וקדוש, תוך הסתמכות על הזוהר להכרעת מחלוקות הלכתיות, או תוך נימוק כשליהם של הרמב"ן ורמב"ם משום שלא הכירו את הזוהר.
כיום "כתם פז" משמש הן את המקובלים והן את החוקרים.
ספר הזוהר עם פירוש "מתוק מדבש" למקובל דניאל פריש עושה שימוש רב ב"כתם פז", בפירושיו לספר בראשית בזוהר.
על-פי גרשם שלום זהו החיבור הקבלי החשוב במרוקו במאה השש-עשרה.
חשיבות "כתם פז" עבור מחקר הקבלה היא בכך שהחיבור מציג רעיונות ופרשנות ייחודיים אשר סמוכים בזמן לגירוש ספרד, ושלא הושפעו מקבלת האר"י וקבלת צפת, אשר ברבות הזמנים הפכו לסמכות הפרשנית המקובלת של הזוהר.
כמו כן בספר הזוהר של גרשם שלום, ניכרת בהערותיו התייחסות רבה מאוד ל"כתם פז" כפירוש מרכזי לספר בראשית בזוהר.
כתיבה אוטומטית או פסיכוגרפיה היא טענה ליכולת העל-חושית המאפשרת לאדם (למשל מדיום) להפיק מילים כתובות ללא מודעות לתהליך הכתיבה עצמו.
המילים נובעות כביכול מהתת מודע, או ממקורות רוחניים או על טבעיים.
כתיבה אוטומטית כטכניקה של תרגול רוחני, דווחה על ידי איפוליט טן בהקדמה למהדורה השלישית של ספרו, "האינטליגנציה" (צרפתית: De l'intelligence), שפורסמה בשנת 1878. לצד "חזיונות את'ריים" או ראיית "הילות מגנטיות", פרננדו פסואה טען להתנסות בכתיבה אוטומטית.
הוא אמר שהוא חש "בבעלותו של משהו אחר", כשלפעמים הוא מרגיש תחושה בזרוע ימין שלטענתו הורמה לאוויר ללא רצונו.
ג'ורג'י הייד-ליס, אשתו של ויליאם בטלר ייטס, טענה גם היא ליכולתה לכתוב באופן אוטומטי.
שרי אורובינדו, כמו גם האמא (מירה אלפסה) התאמנו באופן סדיר בכתיבה אוטומטית.
ויליאם פלטשר בארט כתב ש "מסרים אוטומטיים עשויים להתרחש ולהתקבל, בין אם הכותב מחזיק עפרון על דף הנייר, או באמצעות לוח פלנצ'ט או לוח אואיג'ה".
בתחום הספיריטואליזם, נטען שרוחות נוהגות להשתלט על ידו של המתקשר, כדי לכתוב מסרים, אותיות, מכתבים ואפילו ספרים שלמים.
כתיבה אוטומטית עשויה להתרחש במצבי טראנס או עירות מוחלטת.
ארתור קונאן דויל, בספרו ההתגלות החדשה (1918), כתב שכתיבה אוטומטית מתרחשת כתוצאה מתת המודע של הסופר או באמצעות רוחות חיצוניות הפועלות דרך הסופר.
המשורר הסוריאליסטי רובר דסנו, טען שהוא היה בין המוכשרים ביותר בכתיבה אוטומטית.
כמה מחוקרי הפאראפסיכולוגיה, למשל, תומסון ג'יי הדסון טענו כי בכתיבה אוטומטית לא מעורבות רוחות וכי תת-המודע של הכותב הוא ההסבר.
מקרים שהתרחשו לכאורה, של כתיבה אוטומטית יוחסו לאישים אליסטר קראולי, ג'יין רוברטס, הלן שוקמן ו-ניל דונלד וולש.
ב-1975, וונדי הארט, שמוצאה מהעיירה מיידנהד, הממלכה המאוחדת, טענה כי היא כתבה באופן אוטומטי על ניקולס מור, מפקד צבא ימי, אשר מת בשנת 1642.
מדענים וספקנים כאחד מחשיבים את תופעת הכתיבה האוטומטית בתור תופעה הנובעת כתוצאה של האפקט האידיאומוטורי.
הפרופסור לפסיכולוגיה תיאודור פלורנוי חקר את הטענה שנטענה על ידי המתקשרת בת המאה ה-19 הלן סמית' (קתרין מולר) אשר התנסתה בכתיבה אוטומטית כדי להעביר מסרים ממאדים.
פלורנוי הגיע למסקנה כי אותה "שפת מאדים" של גברת סמית' הייתה בעלת מקבילות חזקות לשפת האם שלה, צרפתית ושכתיבתה האוטומטית היוותה בסך הכל את פרי זכרונן של "רומנסות הפונות לדמיון התת-הכרתי, הנגזרות במידה רבה ממקורות נשכחים שנחשפה אליהם בעבר (למשל, לספרים אשר אותם קראה בהיותה ילדה)".
הוא המציא את המונח זכירה חבויה כדי לתאר את התופעה הזו.
הרופא צ'ארלס ארתור מרסייה, אשר כתב בכתב העת הרפואי הבריטי (1894), מתח ביקורת על הפרשנות הספיריטואליסטית של הכתיבה האוטומטית, בסכמו, "אין צורך או מקום לסיוען של רוחות, וקריאה לסיוע כזה, היא לאו דווקא סימן לחשיבה חסרת מדעיות גרידא, אלא לחשיבה לא עניינית ובלתי מסודרת".
בשנת 1927, כתב הפסיכיאטר הרולד דירדן שכתיבה אוטומטית היא דרך פסיכולוגית של "הקשה" על התת-מודע, ושאין שום דבר מסתורי הנוגע לכך.
על פי החוקר הסקפטיקן, ג'ו ניקל, "כתיבה אוטומטית מתרחשת כאשר אדם נמצא במצב של תלישות.
זהו סוג של אוטומטיזם מוטורי, או פעילות שרירים בלתי מודעת".
הנוירולוג טרנס היינס כתב כי "כתיבה אוטומטית היא דוגמה לצורה מתונה יותר של מצב דיסוציאטיבי".
התנהגות של כתיבה אוטומטית התגלתה בשלושה חולים אשר סבלו מנזק להמיספירה הימנית שלהם.
כתמי Café au lait, או כתמי קפה עם חלב , הם סימני לידה שטוחים עם היפרפיגמנטציה.
השם café au lait הוא בצרפתית כאמור "קפה עם חלב" ומתייחס לצבעם החום-בהיר של הכתמים.
הם נגרמים על ידי אוסף של מלנוציטים המייצרים פיגמנטים באפידרמיס של העור.
כתמים אלו הם בדרך כלל קבועים ועשויים לגדול או לגדול במספרם עם הזמן.
כתמי Café au lait לרוב אינם מזיקים, אך עשויים להיות קשורים לתסמונות כגון נוירופיברומטוזיס מסוג 1 ותסמונת מקון אולברייט.
ניתן לראות נגעים מסוג Café au lait עם גבולות גסים (מתואר כמו "חוף מיין") בתסמונת מקון אולברייט.
לעומת זאת, לנגעי Café au lait של נוירופיברומטוזיס מסוג 1 יש גבולות חלקים (מתואר כמו "חוף קליפורניה").
כתמי Café au lait יכולים לנבוע מסיבות מגוונות ולא קשורות כמו:
תסמונת נווס (nevus) של שכבת תאי בסיס
הם יכולים להיגרם על ידי ויטיליגו בתסמונת מקון אולברייט הנדירה.
האבחון הוא ויזואלי עם מדידת גודל הנקודה.
למספר הכתמים יכולה להיות משמעות קלינית לאבחון של הפרעות קשורות כגון נוירופיברומטוזיס מסוג I.
שישה כתמים או יותר בקוטר של לפחות 5 מ"מ בילדים לפני גיל ההתבגרות ולפחות 15 מ"מ אצל אנשים לאחר גיל ההתבגרות הם אחד הקריטריונים האבחוניים העיקריים ל-NF1 .
כתמי Café au lait נמצאים בדרך כלל כבר בלידה, קבועים, ועשויים לגדול בגודלם או לגדול במספרם עם הזמן.
הם בעצמם שפירים ואינם גורמים למחלות או בעיות.
עם זאת, עשויים להיות קשורים לתסמונות כגון Neurofibromatosis Type 1 ותסמונת מק'קון-אולברייט.
הגודל והצורה של הכתמים יכולים להשתנות מבחינת התיאור.
ב-Neurofibromatosis Type 1, הכתמים נוטים להיות מתוארים כביציים, עם גבולות חלקים.
בהפרעות אחרות, הכתמים יכולים להיות פחות ביציים, עם גבולות משוננים.
ב-Neurofibromatosis Type 1, הכתמים נוטים להידמות כאמור ל"חוף קליפורניה", ולא ל"חוף של מיין", כלומר הקצוות חלקים וליניאריים יותר.
ניתן להסיר כתמי Café au lait בלייזר.
התוצאות משתנות מכיוון שהכתמים לרוב אינם מוסרים לחלוטין או שהם יכולים לחזור לאחר הטיפול.
לעיתים קרובות, נקודת בדיקה אחת מטופלת תחילה כדי לעזור לחזות את הסבירות להצלחת הטיפול.
כתמי גיל הידועים גם ככתמי זיקנה או כתמי כבד, או (lentigo senilis) או (lentigo solar)  הם כתמים בעור הקשורים להזדקנות ולחשיפה לקרינה על-סגול מהשמש.
צבעם נע בין חום בהיר לאדום או שחור והם ממוקמים באזורים החשופים לרוב לשמש, במיוחד הידיים, הפנים, הכתפיים, הזרועות והמצח, והקרקפת אם קרחת.
הכתמים שואבים את שמם כ"כתמי כבד" מהעובדה שפעם האמינו בטעות שהם נגרמים מבעיות כבד, אך הם אינם קשורים פיזיולוגית לכבד, מלבד צבע דומה.
מגיל 40, העור פחות מסוגל להתחדש מהחשיפה לשמש, וכתמי גיל שכיחים מאוד בקבוצת גיל זו, במיוחד אצל מי שמבלה בשמש.
ברוב המכריע של המקרים, כתמי גיל אינם מהווים איום ואינם מצריכים טיפול, אם כי לעיתים ידוע שהם מטשטשים את זיהוי סרטן העור.
עם זאת, למרות היותם מצב שפיר, כתמי גיל נחשבים לעיתים כמכוערים ויש אנשים שבוחרים להסיר אותם.
זה יכול להיעשות על ידי אלקטרוכירורגיה, טיפול בלייזר, קריותרפיה, או שימוש בחומרי דפיגמנטציה, כגון הידרוקינון, טרטינואין, ציסטיאמין מקומי, חומצה אזלאית, או חומצות אלפא הידרוקסיות.
בשונה מהנווס המלנוטי (Melanocytic nevus) והנווס הוורקוס (Verrucous carcinoma) על העור, כתמי גיל הם מצב לא סרטני של תאי עור המייצרים פיגמנטים.
כתמי הגיל משתנים בצבע ובצורה עם הזמן.
יש המציעים השערה בהשראת תאוריית ההזדקנות של תיקון-הצטברות שגויה להתפתחות כתמי גיל.
הם מציעים שתאי בסיס ישנים בעלי גיל מכילים גופי ליפופוסצין (lipofuscin) שלא ניתן להסירם ועשויים לקדם את ההזדקנות של תאים שכנים, וליצור לולאת משוב שגורמת ליותר ויותר תאים שכנים להזדקן ולהכיל ליפופוסצינים.
תאים כאלה עשויים להצטבר לכתם עם צורה לא סדירה.
הם מציעים שהבליטה של נקודה שטוחה היא תוצאה של מוות של תאים מבוגרים במקום ושחרור גופי ליפופוסין.
התאים המתקבצים היו יוצרים קפסולה, וגופי הליפופוסין הצפופים הופכים את הנקודה הבולטת לרכה וכהה בצבע.
עם זאת, הצעה זו הופיעה אמנם כהדפסת קדם פרסום בשנת 2015, אך יש לה רק מעט תמיכה אמפירית ישירה ומעולם לא פורסמה בכתב עת עם אפשרות של ביקורת מדענים עמיתים.
טיפול בכתמי גיל כמעט אף פעם לא נעשה מסיבות בריאותיות, אם כי הוא נעשה לפעמים מסיבות קוסמטיות.
מוצרים להלבנת עור המעכבים פיגמנטציה או קרמים קוסמטיים המכילים את המרכיבים חומצות אלפא הידרוקסיות או רטינואידים ידועים כיעילים.
כתמי גיל ניתן גם להקפיא עם חנקן נוזלי ; כלומר, באמצעות קריוכירורגיה .
כתיבת התורה בידי משה היא מסורת יהודית-נוצרית לפיה התורה, חמשת הספרים הראשונים של התנ"ך נכתבה על ידי משה מפי יהוה, אלוהים לפי התפיסה היהודית והנוצרית, בערך במאה ה-13 לפני הספירה.
בספרי התורה עצמם לא מוזכר שמות הסופר או הסופרים שכתבו אותה.
לפי חוקרים דבר זה נבע מכך שמחברי הספר לא נחשבו חשובים על ידי החברה שייצרה אותם, ודבר זה השתנה רק לאחר שיהודים באו במגע אינטנסיבי עם התרבות ההלניסטית הממוקדת בסופר בשלהי תקופת בית שני, שבה רבנים החלו למצוא מחברים לכתביהם.
במאה ה-1 לספירה, כבר היה נהוג להתייחס לחומש כאל "תורת משה", אך הביטוי החד-משמעי הראשון לרעיון שפירוש הדבר שמשה הוא מחבר התורה מופיע בתלמוד הבבלי בין 200 ל-500 לספירה, כלומר יותר 1400 שנה לאחר זמן חיבור התורה לפי המסורת.
שם התייחסו הרבנים לסוגיות כגון כיצד קיבל משה את ההתגלות האלוהית, כיצד היא נאצרה והועברה לדורות מאוחרים יותר, וכיצד להסביר קטעים קשים בספר כמו הפסוקים האחרונים בספר דברים, המתארים את מותו.
במאה ה-12 ניסח הרמב"ם את "יג עיקרים" כאשר השמיני בהם מצהיר על אמונה כי התורה כולה ניתנה בידי משה.
עם זאת היו רבנים ופרשנים דתיים שנתקלו בהבדלים בין נוסחים שונים של התורה, או סתירות לכאורה בין חלקים שונים שלה, ורבים מהם לא קיבלו את עמדת הרמב"ם.
במאה ה-17 החלו כמה חוקרי מקרא להטיל ספק בכך שהתורה היא חיבור אחיד, ולהעלות תהיות האם ניכרות בו "טביעות אצבע" של מספר מחברים.
גישה זו ללימוד התורה (כמו גם כתבי קודש אחרים) התפתחה במאתיים השנים האחרונות לתחום בחקר המקרא המוכר באנגלית בשם source criticism "ביקורת המקורות" ובעברית בשם "שיטת המקורות" כשמדובר על מקורות התורה.
גישה זו בוחנת בקפידה היבטים כמו שינויים במונחים או בנקודת המבט, לכידות מול העדר לכידות בסיפור, כפילויות וסתירות בין טקסטים ועוד.
מתוך תופעות אלה נעשה ניסיון לשרטט את קווי המתאר של המקורות השונים מהם נערך הטקסט, ולפענח רמזים לזהות המחברים וזמנם.
עבודה זו הובילה לפיתוח השערת התעודות, תאוריה מדעית לפיה חמשת חומשי תורה נוצרו על ידי צירוף של מספר תעודות, שכל אחת מהן הייתה נרטיב עצמאי ושלם העומד בפני עצמו.
התעודות הללו שיש ביניהן הקבלה מסוימת, נבדלות, לפי ההשערה, בסגנונן ובתכניהן.
מסוף המאה ה-20 הקונצנזוס המדעי הוא שכתיבת התנ"ך נמשכה כ-700 שנים, על ידי עשרות סופרים ועורכים שונים, החל מהמאה ה-8 לפנה"ס ועד המאה ה-1 לפנה"ס.
השקפות מסורתיות ודתיות המצדדות בכתיבת התורה בידי משה
טקסטים עתיקים של יהודים ונוצרים מניחים במפורש או במשתמע כי התורה חוברה על ידי משה.
ספר יהושע (ח:לא; כג:ו) וכן ספר מלכים (מלכים א ב:ג; מלכים ב יד:ו; כג:כה) מזכירים את "תורת משה", או "ספר תורת משה".
חוקרים חושבים כיום כי כנראה מדובר בתייחסויות לגרסה כלשהי של ספר דברים, ולא לתורה כולה במתכונתה הנוכחית.
ספרים מאוחרים הרבה יותר, כמו עזרא (ג:ב; ו:יח; ז:ו), נחמיה (א:ז-ט; ח:א; ח:יד; ט:יד; י:ל; יג:א) ודברי הימים (דברי הימים ב כג:יח; ל:טז; לד:יד) מזכירים את "תורת משה" או מציגים חוקים מהתורה כחוקי משה.
בברית החדשה, לוקאס (ב:22) מתייחס ל"תורת משה", ומרקוס (יב:19) כותב כי "משה כתב לנו ש..." וממשיך בציטוט דברים כה:ה-ו.
התלמוד הבבלי טוען כי משה חיבר את התורה (בבא בתרא יד ע"ב-טו ע"א).
ניתן למצוא טענות דומות במקורות עתיקים אחרים, כגון פילון האלכסנדרוני (~ 50 לספירה), יוסף בן מתתיהו (~ 100 לספירה), וקלמנס מאלכסנדריה שנחשב כאחד מאבות הכנסייה הנוצרית.(~ 215 לספירה).
עם זאת, כפי שציין שפינוזה, מחברים אלה רחוקים מלהיות עדי ראייה.
כמו כן אלו אינן קביעות מתוך התורה, אלא קביעות על התורה.
השקפות מסורתיות ודתיות המצדדות במקורות שונים לתורה
במסכת ברכות אומרים חז"ל על הפסוק מישעיהו "וְרַב שְׁלוֹם בָּנָיִךְ" - "אל תקרי בניך אלא בוניך".
טענות לבחירה בין טקסטים שונים בספרי דברים
מקור דתי מפורש המשקף מציאות זו של קבלת גיוון טקסטואלי, ואף בחירה בין טקסטים שונים שסתרו זה את זה, נמצא בספרי דברים, מדרש הלכה מדבי רבי עקיבא (בית מדרש מתקופת התנאים) על ספר דברים.
דברים דומים נכתבו ואחריו במסכת תענית שבתלמוד הירושלמי ובמקומות אחרים:
הרב פרופ' דוד גולינקין מציין כי מקור תנאי זה מתאר עיסוק מעשי בביקורת המקרא כבר בתקופת בית שני.
טענות לניקוד התורה בידי עזרא הסופר
כבר במקורות עתיקים נכתב כי יש חלקים בתורה שנוקדו (כלומר נוקדו בנקודות מעל המילה) על ידי עזרא הסופר, שחי במאה ה-5 לפני הספירה, כלומר כ-800 שנה לאחר כתיבת התורה לפי המסורת.
באבות דרבי נתן, ספר שנכתב בתקופת התנאים (כנראה במאה ה-2 לספירה), יש רשימה של עשרה מקומות בתורה שבהם הכניס עזרא ניקוד לטקסט.
ההסבר לכך הוא "אלא כך אמר עזרא: אם יבא אליהו ויאמר לי מפני מה כתבת כך?
אומר אני לו: כבר נקדתי עליהן.
ואם אומר לי "יפה כתבת" - אעביר נקודה מעליהן."
לפי פרופסור גולינקין, פרוש הדבר כי לפי אבות דרבי נתן, עזרא הסופר עסק בביקורת הטקסט, והיה לו ספק אם מילים מסוימות נכתבו במקור בטקסט המקראי או לא, ומסיבה זו הוא ניקד אותן, במטרה לשאול את אליהו הנביא לעתיד לבוא.
דעות לגבי תרגום אפשרי של התורה בידי עזרא
פרופ' גולינקין מוכיח כי בחז"ל מוצגות שלוש תפיסות שונות לגבי תפקידו של עזרא ביחס לתורה:
לדעת רבי אלעזר המודעי, עזרא הסופר לא שינה דבר בתורה.
לדעת רבי יוסי ורבי, עזרא שינה את הכתב בתורה, מכתב ארמי לכתב אשורי.
לדעת מר זוטרא או מר עוקבא (אמוראי שכיהן כראש הגולה בבבל) עזרא תרגם את התורה לארמית ולאחר מכן תרגם אותה חזרה לעברית:
לפי פרופ' גולינקין, אם אכן התורה תורגמה בידי עזרא, יש בכך השפעה גדולה שלו על הטקסט המקראי שיש בידנו כיום, שכן דרך התרגום משפיעה מאד על תוכן הטקסט המתורגם.
דעות לגבי תרומת יהושע לתורה
במקורות תנאים ניתן למצוא שלוש גישות ביחס לתרומתו של יהושע לתורה:
משה כתב את כל התורה, ויהושע לא תרם לה דבר.
יהושע כתב את שמונת הפסוקים האחרונים בתורה.
יהושע כתב את "ערי המקלט" שבתורה.
ביטוי לגישה השנייה נמצא בתלמוד הבבלי שנחתם באזור המאה ה-3 לספירה עד ה-5 לספירה, ומביא מקורות קדומים יותר.
זאת במסכת, בבא בתרא:"מאן אסקיה נחמיה בן חכליה אמר מר יהושע כתב ספרו ושמונה פסוקים שבתורה"..
הטענה המוסלמית על חיבור התורה בידי עזרא הסופר
קיימת טענה מוסלמית על זיופים (תחריף, تحريف) שעשו היהודים (והנוצרים) בספריהם.
לפי דבריהם, עזרא הסופר כתב את התורה מתוך מגילות משה ששרדו את חורבן בית ראשון.
ערעור על התפיסה כי משה כתב את התורה, היוותה את ראשית תחום ביקורת המקרא, שצמחה מהתפתחות הרציונליזם, בעידן ההשכלה במערב האירופי, במהלך המאות ה-17 וה-18. פילוסופים ותאולוגים כמו תומאס הובס (1588–1679), ברוך שפינוזה (1632–1677) וריצ'רד סיימון (1638–1712) החלו להטיל ספק בפרשנות המסורתית.
הוא קרא לפתח שיטה מדעית לחקר המקרא כנהוג במדעי הטבע, באמצעות איסוף נתונים, השוואתם והסקת מסקנות.
כדי לשחזר את המקורות הללו, הפריד אסטרוק את הסיפורים המשתמשים בשם "אלהים" מן הסיפורים המשתמשים בשם "יהוה".
הדרישה החוזרת ונשנית לריכוז הפולחן קושרת את חוקת ספר דברים לרפורמת יאשיהו, המתוארת ב-.
כתמי פורדייס (המכונים גם גרגירי פורדייס) הם בלוטות חלב גלויות שאינן מזיקות וללא כאבים המופיעות בדרך כלל כגבשושיות קטנות לבנות/צהובות בחלק הפנימי של השפתיים או הלחיים, החניכיים או באיברי המין.
הם נפוצים, ומופעים ב־80 אחוז מהמבוגרים.
בדרך כלל אין צורך בטיפול וניסיונות להסיר אותם בדרך כלל גורמים לכאבים ולצלקות.
הסיבה להופעת הכתמים שלהם אינה ברורה, והם אינם קשורים לזקיקי שיער.
האבחון נעשה על ידי הדמיה.
הכתמים עשויים להיראות דומים ליבלות באברי המין או לרכיכות ותוארו לראשונה בשנת 1896 על ידי רופא העור האמריקאי ג'ון אדיסון פורדייס
כתמי פורדייס נקראים על שם רופא העור האמריקאי ג'ון אדיסון פורדייס שאיבחן אותם לראשונה בשנת 1896.
בלוטות החלב הן מבנים נורמליים של העור, אך עשויות להימצא גם בחלל הפה, שם הם מכונים גרגירי פורדייס דרך הפה, או בלוטות חלב חוץ רחמיות.
כשהם מופיעם על העורלה, הן נקראות בלוטות טייסון ואין לבלבל אותן עם hirsuties coronae glandis.
הכתמים קטנים, לא כואבים ונראים חיוורים, אדומים או לבנים או שהם מופעים בבליטות בקוטר של 1 עד 3 מ"מ.
הבליטות עשויות להופיע על שק האשכים, על פיר הפין או על השפתיים, כמו גם על פני השטח הפנימיים (רירית הרטרומולרית) ועל גבול הוורמיליון של שפתי הפנים.
הכתבים אינם משויכים לשום מחלה ואינם מדבקים אלא מייצגים התרחשות טבעית בגוף.
אנשים עם מצב זה פונים לעיתים רופא עור מכיוון שהם חוששים שיש להם זיהום המועבר במגע מיני (במיוחד יבלות באברי המין) או צורה כלשהי של סרטן.
על הפיר של הפין, נראים כתמי הפורדייס כאשר העור נמתח, ועשויים להיות מורגשים רק במהלך זקפה.
הכתמים יכולים להופיע גם על עור שק האשכים.
גרגירי פורדייס מופיעים כגרגירים דמויי אורז, בצבע לבן או צהוב-לבן כגבשושיות קטנות ואינם גורמים לכאבים.
האתר הנפוץ ביותר להופעתם הוא לאורך הקו שבין גבול הוורמיליון לבין רירית הפה של השפה העליונה, או על הרירית הבוקאלית (בתוך הלחיים) באזור הקומיסורי.
הם עשויים להופיע גם על הכרית הרטרומולרית של הלסת התחתונה ועל אזורי השקדים, אך כל משטח אוראלי עשוי להיות מעורב.
לחלק מהמטופלים יהיו מאות גרגירים בעוד שלרובם יש רק אחד או שניים.
לעיתים, מספר בלוטות סמוכות יתלכדו למקבץ גדול יותר דמוי כרובית בדומה להיפרפלזיה של העור.
במקרה כזה, עשוי להיות קשה לקבוע אם לאבחן את הנגע כהיפרפלזיה חלבית או אדנומה חלבית.
ההבחנה עשויה להיות מעורפלת מכיוון שלשתי הישויות יש את אותו טיפול, אם כי לאדנומה יש פוטנציאל גדילה גדול יותר.
דווח על קרצינומה חלבית של חלל הפה, הנובעת ככל הנראה מגרגרי פורדייס או מוקדים היפרפלסטיים של בלוטות החלב.
אצל חלק מהאנשים עם כתמי פורדייס, יש לבלוטות הפרשה עבה וגירית כאשר הם לוחצים.
אצל אנשים עם סוגי עור שמנוניים הגורמים לכתמים יותר גרורים, עם כמה הפרעות ראומטיות, ובסרטן המעי הגס והחלחולת תורשתי ללא פוליפוזיס.
באחרונים, האתר הנפוץ ביותר לכתמי פורדייס הוא החניכיים התחתונות (חניכיים) והרירית הוסטיבולרית.
מספר גדול של אונות המתלכדות למסה מוגברת עשויות להיקרא היפרפלזיה שפירה של חלב, ומדי פעם ניתן לראות פסבדוציסטות קטנות מלאות קראטין וחייבות להבדיל מציסטה אפידרמואידית או ציסטה דרמואידית עם אדנקסה חלבית.
על הפתולוג להקפיד להבדיל בין נגעים כאלה לבין ניאופלזמות של הרוק עם תאי חלב, כגון לימפדנומה חלבית וקרצינומה חלבית.
גרגירי פורדייס בדרך כלל אינם עוברים ביופסיה מכיוון שהם מאובחנים בקלות, אך הם נתפסים לעיתים קרובות כממצאים מקריים של ביופסיות ריריות של רירית החזה, השפתיים והרטרומולרית.
הגרגירים דומים לבלוטות החלב הרגילות של העור אך חסרים זקיקי שיער וכמעט תמיד חסרים תקשורת צינורית עם פני השטח.
הבלוטות ממוקמות ממש מתחת לאפיתל שמעל ולעיתים קרובות מייצרות הרמה מקומית של האפיתל.
תאי חלב בודדים גדולים, עם גרעינים כהים מרכזיים וציטופלזמה מוקצפת בשפע.
מחלות מסוימות עשויות להיראות דומות לכתמי פורדייס כגון זיהומים המועברים במגע מיני.
כתמי פורדייס שפירים לחלוטין ואינם דורשים טיפול.
הם מופעים ב-70 עד 80 אחוז מהמבוגרים.
הם אינם נראים בדרך כלל בילדים, ונוטים להופיע בערך בגיל 3, ואז מתגברים במהלך ההתבגרות והופכים ברורים יותר בבגרות מאוחרת יותר.
הם בולטים יותר אצל גברים.
במקרים שבהם קיימת אי־נוחות אסתטית, ניתן לשקול פנייה לטיפולים קוסמטיים להפחתת נראות הכתמים, כגון שימוש בלייזר, טיפול פוטודינמי, פילינג כימי, מיקרונידלינג משולב חומצות או קרמים רפואיים המכילים רטינואידים.
טיפולים אלו אינם נדרשים מבחינה רפואית, יעילותם משתנה בין מטופלים, ומומלץ לבצע אותם רק לאחר ייעוץ עם רופא עור.
כתמית אריאל (שם מדעי: Melitaea ornata) היא מין של פרפר ממשפחת הנימפיתיים.
שמו העברי היה כתמית ירושלים, ובמרץ 2025 החליטה האקדמיה ללשון העברית לשנות את המונח העברי ל"כתמית אריאל" על שם אריאל ביבס.
מין זה זוהה כמין נפרד לאחר שהיה ידוע בעבר תחת השם Melitaea phoebe.
ההכרה בו כמין עצמאי התבססה על מחקרים מורפולוגיים ומולקולריים שבחנו את הזחלים ואת המבנה הגנטי שלו.
כתמית אריאל זוהתה לראשונה כמין נפרד על ידי שתי קבוצות מחקר עצמאיות בשנת 2005. ההפרדה מן המין הקרוב Melitaea phoebe התבססה על הבדלים מורפולוגיים בזחלים החל מהשלב הרביעי (instar): לזחלי כתמית אריאל קפסולת ראש בצבע אדום-לבן, בעוד שלזחלי מליטאה פיבי קפסולת ראש שחורה.
מחקרים נוספים, כגון אלקטרופורזה של אנזימים, אישרו את ההבחנה בין שני הטקסונים.
במקור נעשה שימוש בשם Melitaea telona עבור מין זה, אך לאחר שהתברר כי השם ornata, שתואר על ידי הוגו תיאודור כריסטוף ב-1893, הוא השם הוותיק יותר, אומץ השם ornata, ובעברית "כתמית ירושלים", כשם התקף לפי כללי העדיפות בזואולוגיה.
ב-26 במרץ 2025 שלחה האקדמיה ללשון העברית מכתב לירדן ביבס, שם נכתב כי מועצת האקדמיה החליטה פה אחד לשנות את שם הפרפר לכתמית אריאל.
השם החדש נבחר לזכרו של אריאל ביבס, ילד בן 4 שנחטף יחד עם אמו שירי ואחיו כפיר בן 9 חודשים ב-7 באוקטובר 2023 מביתם בניר עוז, ונרצח עימם בשבי על ידי מחבלי חמאס.
אריאל, שהיה ידוע כאוהב פרפרים, הפך לסמל של תמימות ואובדן במציאות הישראלית.
האקדמיה ללשון העברית החליטה פה אחד לשנות את השם כמחווה לזכרו, תוך קישור לשם "אריאל" כשם נוסף לירושלים, כפי שמופיע בתנ"ך (, ).
כתמית אריאל אינה מוגבלת לאזור הפונטו-ים-תיכוני כפי שסברו תחילה.
מחקרים זיהו אוכלוסיות חדשות באזור אורנבורג (רוסיה), צפון איראן והגבול המזרחי של קזחסטן, מה שמרחיב את תחום התפוצה שלה באזור הפלארקטי.
זחלי כתמית אריאל מאופיינים בקפסולת ראש אדומה-לבנה החל מהשלב הרביעי.
הם מונופגיים או אוליגופגיים, וניזונים בעיקר ממיני צמחים ממשפחת המורכבים (Asteraceae), ובמיוחד מהסוג Centaurea, לעיתים אנדמיים מקומיים.
לעומת זאת, זחלי Melitaea phoebe הם אוליגופגיים ובעלי קפסולת ראש שחורה.
מחקר מולקולרי מצא כי קבוצת Melitaea phoebe יוצרת קבוצה מונופילטית בתוך תת-הסוג Didymaeformia.
עם זאת, ניתוח מפורט של קבוצה זו נותר מוגבל.
מחקרים נוספים על בסיס שבעה גנים אישרו כי Melitaea telona (במובן הצר, מישראל) וכתמית אריאל הם מינים נפרדים, ולא תת-מינים כפי שסברו בעבר.
כתמית אריאל שייכת לקבוצת המינים של Melitaea phoebe, אך מחקרים מראים כי היא מין נפרד הן מ-Melitaea phoebe והן מ-Melitaea telona.
בנוסף, הועלתה השערה כי הטקסון punica (מקום טיפוס: למבסה, אלג'יריה) עשוי לייצג מין נוסף נפרד בקבוצה זו, אך נדרש מחקר נוסף לאישוש.
כֶּתֶר אֲרַם צוֹבָא (בערבית יהודית: מִצחף אלתאגׄ, "מצחף הכתר") הוא כתב יד חשוב של התנ"ך שנכתב בטבריה, על פי כל כללי המסורה הטברנית, בתחלת המאה העשירית.
חוקרי המקרא רואים בכתב יד זה את הנוסח המדויק ביותר של התנ"ך, בשל ההתאמה הפנימית המדויקת בין הנוסח עצמו לבין הערות המסורה הנמצאות בו.
לדעת מרבית החוקרים, זהו ספר התורה שהרמב"ם השתמש בו כדי לפסוק את רשימת הפרשיות.
הספר נדד בין קהילות יהודיות שונות, בתחילה בירושלים ובקהיר ולאחר מכן בחַלַבּ, עד שנעלם בפרעות ביהודי חַלַבּ בסוף 1947. כעבור כעשר שנים הגיע "הכתר" כשהוא קרוע וחסר לידי נשיא מדינת ישראל, יצחק בן-צבי.
כתב היד הופקד במכון בן צבי, ובהמשך הועבר לספרייה הלאומית, ולאחר מכן למוזיאון ישראל.
כיום הוא מוצג בהיכל הספר.
מאז חזרתו לישראל פורסמו כמה מהדורות חדשות של התנ"ך המבוססות על "כתר ארם צובא".
ב־9 בפברואר 2016 הוכרז הכתר על ידי אונסק"ו כנכס תרבות עולמי.
הכתר נכתב בטבריה על ידי שלמה בן־בויאעא הסופר בצורת "מִצְחָף".
לאחר כתיבת נוסח האותיות על ידי ה"סופר", הוסיף ה"מסרן" אהרן בן אשר את שלושת המרכיבים המובהקים של המסורה הטברנית: ניקוד, טעמים וציוני מסורה, וגם תיקן את נוסח האותיות (שכתב הסופר בן־בויאעא) על פי הערות המסורה.
הספר נועד להיות מעין מדריך ומראה מקום ולכן נכתב בספר כרוך ולא בצורת מגילה, כדי שניתן יהיה לדפדף בו ללא המאמץ הכרוך בגלגול הקלף.
זאת אנו למדים מכתובת ההקדשה של הכתר שנכתבה ככל הנראה כמה עשרות שנים לאחר פטירתו של אהרן בן אשר:
הוא נכתב בדיו שאי אפשר למחקו בלי להשאיר סימנים, המורכב משרף עצים טחון מעורב בברזל גופרתי ובפיח שחור, על דפי קלף עשויים מעור פרה או עז.
בשולי הדפים כתב בן אשר אלפי הערות זעירות, חלקן בנות אות אחת בלבד, למשל: האות ל' פירושה, שהמילה עליה מופיע העיגול, היא מילה שאינה מופיעה בשום מקום אחר בתנ"ך והאות ב' מעידה על מילה המופיעה פעמיים.
כמאה שנה לאחר שנכתב, נוסף לכתר קולופון (הערת בעלות) בנוסח זה:
הספר נכתב כאמור בטבריה, אך נקנה כמאה שנה לאחר מכן על ידי יהודי קראי, שהעבירו לבית הכנסת של הקראים בירושלים.
בשלהי המאה ה-11, בעקבות כיבוש ירושלים על ידי הסלג'וקים (ב־1071) או על ידי הצלבנים (ב־1099), הספר נשדד ונפדה על ידי הקהילה היהודית במצרים, שם נשמר בבית הכנסת של עדת הירושלמים בפוסטאט (לימים בית הכנסת בן עזרא).
במצרים ראה אותו הרמב"ם, שסמך עליו בקביעת הפרשות הפתוחות והסתומות בספר התורה:
אין הסכמה גורפת שהספר שאליו מתייחס הרמב"ם הוא הכתר, וישנם הטוענים שהרמב"ם התייחס לספר אחר .
בשנת 1375 יצא דוד בר יהושע, נכד נינו של הרמב"ם, לסוריה, ומסיבות שאינן ידועות לקח איתו את "הכתר".
יהודי חַלַבּ הטמינו את הספר היקר ב"היכל אליהו הנביא", אחד משבעת ההיכלות בבית הכנסת המרכזי של חלב, וכינוהו "כתר אֲרַם צוֹבָא", על שם קהילתם.
הוא שכן יחד עם "כתרים" עתיקים נוספים של המקרא, בהם "כתר דמשק" ו"כתר" שיוחס לעזרא הסופר.
בהיכל שבבית הכנסת העתיק נשמר "הכתר" בקפדנות במשך כ־600 שנה.
יהודי חלב האמינו שביום שבו ייצא מרשותם יבואו עליהם חורבן ופורענות.
מסורת זו הסתמכה על אזהרות המופיעות בדף הפתיחה של הספר: .
לשם כך הם אף נעלו אותו בדורות האחרונים בכספת, ולא נתנו כמעט לאיש להביט בו.
חכם יצחק שחייבר, בן הקהילה, סיפר על השמירה ההדוקה של הכתר:
חקירות ועדויות על הכתר מתקופת חַלַבּ
רבי יעקב ספיר ושלוחו רבי יעקב מלוצין
החוקר יעקב ספיר שלח שאלות אל הרב מנשה סתהון, מראשי קהילת חלב, וקיבל תשובות לשאלות על נוסח המקרא שאותן כתב במקומות שונים.
השליח לחלב היה רבי יעקב מלוצין שנשלח על ידי חכמי ירושלים לבדוק את שנויי הנוסחאות, ומועד שליחותו הוא בזמן כלשהו בין השנים תרט"ו (1855) - תרי"ט (1859).
יעקב ספיר מספר על שליחותו בספרו "אבן ספיר", ולדבריו השליח אינו מהחוקרים, ובדק את התנ"ך לשם קביעת המסורה.
השליח רבי יעקב מלוצין כתב גם תיאור על קהילת ארם צובא של אותם ימים.
תיאור שליחותו ועדויות מנוסח הכתר על חומשי בראשית ושמות נדפסו בעיתון הלבנון בשנת 1863. ספיר חיבר גם חיבור עם כל התשובות שקיבל על נוסח הכתר שנקרא "מאורות נתן".
החיבור פורסם לאחרונה על ידי משה גושן־גוטשטיין, וכן על ידי ד"ר רפי זר.
החכם הקראי אברהם פירקוביץ' ביקר בחלב בשלהי שנת 1863, ובתחילה נתנו לו רשות לראות את הכתר, ולדבריו אף הציעו לו לכהן כרב בקהילתם, אך לאחר מכן נעשה יחסם אליו חשדני והסכימו רק להעתיק על ידי סופר שלהם את הרשימות שבראש וסוף הכתר.
העתק של ההעתק נמצא בארכיונו של יצחק זליגמן בר, ופורסם על ידי יוסף עופר.
רבי שלום שכנא ילין וחתנו רבי משה יהושע קמחי
חוקר נוסף שהעתיק חלקים מהכתר, היה הרב שלום שכנא ילין (מחכמי רוסיה וירושלים באמצע המאה ה-19).
הרב ילין נסע לחלב עם בנו יהושע והעתיק שם את מסורת ה"כתר" על החלקים שקוראים בהם בתורה ברבים, והם התורה, הנביאים וחמש מגילות.
לפי הנוסחאות שהביא עמו לירושלים נכתב שם נוסח של נביאים וכתובים בהשגחת רבי שמואל מסלנט, וממנו העתיקו סופרי הסת"ם שבירושלים נביאים וכתובים לנוהגים (כדעת הגר"א) לקרוא את ההפטרות מתוך קלף.
בניגוד למקורות לפיהם הרב ילין אכן הגיע לחלב, סבור החוקר יוסף עופר כי בפועל תוכנית הנסיעה של הרב ילין לא התממשה מעולם, וכל ההעתקות מה"כתר" שעל התנ"ך שלו הן מעשה ידיו של חתנו, משה יהושע קמחי.
לא לפני שנת תרכ"ד (1864) - שלח הרב ילין את חתנו הרב משה יהושע קמחי לחלב בליווי הוראות עבודה, כדי שיעתיק מה"כתר" גם את מסורת הכתובים.
קמחי העתיק בשולי עותק התנ"ך של רבי שלום שכנא שהביא עמו את מסורת ה"כתר" בכל הספקות שסימן חותנו.
הרב שמואל שלמה בוירסקי, שספרו עמודי שש כולל תיאור של ה"כתר", כתב על כך:
תורה, נביאים וחמש מגילות לפי נוסחאות ה"כתר" שהובאו לירושלים בידי רבי שלום שכנא נמצאו לקראת סוף המאה ה-20 בכמה בתי-כנסת ישנים בירושלים, חלקם הובאו לשם מ"החורבה" וחלקם הועתקו לפי נוסח התנ"ך שנכתב על פי גרסאות הרב ילין וקמחי.
ספר התנ"ך המקורי שעליו סומנו ההעתקות מהכתר נעלם, ורק בשנת ה'תשמ"ז (1987), התגלה עותק כמעט-שלם של התנ"ך האבוד עם רשימותיו של הרב ילין.
תנ"ך זה שהה שנים רבות בעליית גג ביתו של יצחק יעקב ילין, ללא ידיעתו, בשכונת קריית משה בירושלים, וכמעט הועבר לגניזה כאשר עמד הבית להיהרס.
הוא ניצל על ידי שמואל לורנץ, באותה עת תלמיד ישיבת הר עציון, שהעבירו לידי יוסף עופר.
הרב דוד יצחקי והרב יעקב יששכר טשינגל פרסמו לפי תנ"ך זה רשימת פרשיות פתוחות וסתומות, וכן את כתבי השליחות שמסרו חכמי ירושלים לרבי שלום שכנא.
גם התנ"ך עצמו סרוק וזמין לעיון.
בשנות ה־40 של המאה ה־20 הוקם באוניברסיטה העברית בירושלים "מפעל המקרא", שמטרתו הייתה להוציא לאור מהדורת תנ"ך מדויקת ומושלמת.
חוקרי "מפעל המקרא" חיפשו כתב יד מוסמך, עליו יוכלו לבסס את הנוסח המדויק ביותר, ובחרו בכתר ארם צובא העתיק והמהימן.
לביצוע המשימה הוחלט לשלוח לחלב שני חוקרים חשובים – משה דוד קָאסוּטוֹ ויצחק שָמוֹש (יליד חלב, ואחיו של הסופר אמנון שמוש) – במטרה לצלם את דפי הכתר.
בשנת 1943 יצאו קאסוטו ושמוש לסוריה, אך נתקלו בסירוב מוחלט לבקשה לצלם את הספר, ובוודאי להוציאו מתחום בית הכנסת.
הקהילה הסכימה לתת לקאסוטו לבדו לעיין בכתר, בהשגחת אדם מהקהילה.
בחוסר ברירה הסכים קאסוטו, ובמשך כשבוע ימים עיין בכתר ורשם לעצמו רשימות.
בינתיים החריפו היחסים בין המוסלמים ליהודים, ובמהרה נסגרו שערי סוריה בפני מבקרים יהודים.
יוסף עופר פרסם מאמר על הכתר לאור רשימות קאסוטו.
היחס כלפי יהודי סוריה החל להסלים, ובשנת 1925 הותקף הרובע היהודי בדמשק.
בשנת 1936, במקביל לפרוץ המרד הערבי הגדול בארץ ישראל, התחוללו מהומות נגד יהודי סוריה, שהואשמו בציונות.
במלחמת העולם השנייה הפכה סוריה לבסיס של תעמולה נאצית, ובמשך כל שנות ה־40 ידעו יהודי סוריה פרעות הולכות ונשנות.
בשנת 1945 חלה הרעה גדולה בתנאי החיים של יהודי סוריה: מעמדם הושפל, נאסר עליהם להגר, וראשי הקהילות חויבו לגנות בפומבי את הציונות.
יומיים לאחר ההכרזה על תוכנית החלוקה בכ"ט בנובמבר 1947, התחוללו פרעות נגד היהודים בחלב.
אספסוף ערבי נהר לרובע היהודי והרס, שדד ושרף בתים רבים ואת רוב בתי הכנסת.
הקונסול הבריטי בחלב, שראה את הדברים במו עיניו, דיווח לשגרירות בדמשק כי "קבוצות פורעים פגעו במוסדות, בבתים ובחנויות של יהודים.
המשטרה והצבא לא עשו דבר, ומספר שוטרים אף נטלו חלק בביזה.
הפרות הסדר נמשכו כל היום, ורק למחרת שלח המושל כוחות על מנת להשיב את הסדר על כנו ולהגן על רכוש יהודי".
הרב הראשי לקהילת חלב, חכם משה טוויל, שגר מול בית הכנסת העתיק, סיפר כי בצהריים התאספו גויים רבים ליד בית הכנסת, והכריזו: 'פלסטין בִּלָאדְנָא ויָאהוּד כִּלָאבְּנָא' (פלסטין היא ארצנו והיהודים הם כלבינו).
אחרי הצהריים התנפל ההמון בסיוע צבא סוריה על בית הכנסת, החריב אותו והבעיר את המקום.
בנוסף, הוציאו כארבעים ספרי תורה ושרפו אותם בחוץ בנפט ובשמן.
במשך שלושה ימים הסתגרו יהודי חלב הנפחדים בבתיהם, ורק לאחר מכן העזו לצאת.
לא היו אמנם נפגעים בנפש, אך החיפושים בין החורבות המפויחות של בית הכנסת העתיק העלו כי כתר ארם צובא נעלם.
בהמשך התברר כי במהלך הפרעות יהודי בשם אשר בגדאדי חמק לבית הכנסת והבריח ממנו את כתר ארם צובא שנשרף בחלקו, אל ביתו של הרב סלים זעפראני - רב בית הכנסת הגדול וראש ישיבת דגל תורה.
מחשש שמא הערביים יחפשו את הכתר ויזיקו לו, אספו הרב סלים והרב משה טוויל את הגווילים השרופים למחצה, גנזום בכד ופרסמו כי הכתר נשרף כליל.
כמה חודשים לאחר הפרעות גילו עולים יהודים מחלב ליצחק בן-צבי, כי בניגוד לשמועות, חלק מהכתר שרד והוא לא נשרף כליל, אלא שראשי הקהילה הפיצו את השמועה כדי להגן על הכתר.
ברור היה כי הכתר לא יוכל להישאר בחלב, שם קיים חשש לגורלו.
יצחק בן-צבי פנה בקריאה לעולים מחלב לסייע לו בהבאת הכתר למקום בטוח.
שרה חָבֵר, אחת העולות, הסכימה להסתכן ולחזור לסוריה כדי להציל את הכתר, אך כל ניסיונותיה להסתנן לארץ הנעולה עלו בתוהו.
בתחילת שנות ה־50 ביקש יצחק בן־צבי משגרירי מדינת ישראל ברחבי העולם לעורר את היהודים יוצאי חלב בארצותיהם להצלת הכתר והבאתו לישראל.
הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, שהיה אז הראשון לציון, כתב לראשי הקהילה בחלב:
בב' בשבט ה'תשי"ח (1958), יותר מעשר שנים לאחר שנעלם ואחרי מסע סודי שארך כחצי שנה, הגיע הכתר לירושלים.
גואלו של הכתר היה מרדכי בן עזרא פחאם, יהודי תושב חלב בעל נתינות איראנית שגורש מסוריה.
לפני שיצא, קיבל פחאם בסתר את הספר היקר מראשי הקהילה, כדי שיבריח אותו ארצה.
משפחת פחאם יצאה מחלב לאיסטנבול בדרכה לישראל, כשבין חפציה, בתוך מכונת כביסה ישנה, מוחבא הכתר.
סרינה פחאם, אשתו של מרדכי, סיפרה על האירועים:
הספר נמסר בתחילה לידיו של "איש ירא שמים מהימן" (כדברי המבריחים), שלמה זלמן שרגאי, לשעבר ראש עיריית ירושלים.
לאחר ששכן לילה אחד בביתו של שרגאי, ובקביעתו כי הכתר שייך לכלל ישראל, העבירו לידי הנשיא יצחק בן-צבי.
ה"כתר" הושאל למוזיאון ישראל והוא מוצג בהיכל הספר.
עותק של הספר מוצג בבית הכנסת עדס בשכונת נחלת ציון בירושלים, אשר נבנה על ידי משפחת עדס מחלב.
לא כל "הכתר" שרד: רק 294 דפים מתוך 491 הדפים המקוריים שהיו בו (כ-60%) הגיעו לישראל.
ארבעה מתוך חמשת חומשי התורה חסרים כמעט לגמרי, והספר החמישי – ספר דברים – מתחיל רק בפרק כ"ח.
גם חמשת הספרים האחרונים בקובץ – קהלת, איכה, אסתר, דניאל ועזרא – נעלמו.
החלקים שנשתמרו מן התורה הם:
בראשית - פרק כ"ו פסוק ל"ד עד פרק כ"ז, פסוק ל'.
דברים - פרק כ"ח פסוק י"ז עד סוף התורה
בתהלים: חסרים מזמורים ט"ו, א' עד כ"ה, א'
בשיר השירים: חסר ג', י"א עד סוף המגילה
מגילות קהלת, איכה, אסתר - חסרות
דניאל, עזרא ונחמיה - חסרים
בסך הכול נותרו בחלקים הקיימים כ־65 אחוזים מכל המקרא.
לא ברור כיצד נעלמו הדפים החסרים.
חוקרים העריכו כי בעת שנשרף בית הכנסת בשנת 1947 לקחו יהודים מן הקהילה חלקים ממנו, ופרסמו קריאה ליוצאי חלב להעביר חלקים כאלה הנמצאים ברשותם.