tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החוקר לא מצא כל קשר בין פריצקי לבריטיש גז, אך רכש הקלטה שבה נשמע פריצקי אומר לחוקר הפרטי יעקב אשל, אשר פנה אל פריצקי בחיפוש אחר חומר שלילי על עמיתו לסיעה אברהם פורז, שישמח אם יצליח במשימתו.
דבר ההקלטה ותוכנה פורסמו בתוכנית מבט לחדשות ולאחריה, על פי עצתו של טומי לפיד, הופיע פריצקי באולפני הטלוויזיה והתנצל לפני פורז.
חשיפת ההקלטה הביאה לפיטוריו מתפקידו בממשלה ב־13 ביולי 2004, לבקשת יושב־ראש מפלגתו טומי לפיד.
מאוחר יותר נסגר תיק החקירה בעניינו מחוסר ראיות, אך חבריו למפלגה לא סלחו לו והוא הורחק מכל פעילות במפלגת "שינוי".
כיוון שכך הפך פריצקי לסיעת יחיד בכנסת, ושמה "צל"ש – ציונות ליברליות שוויון".
הוא לא התמודד בבחירות לכנסת ה-17.
עם סיום כהונתו כחבר כנסת פנה פריצקי לעסקים ולעולם האקדמיה.
בתחום העסקי הוא פעל בענף האנרגיה והתשתיות בארצות הברית.
הוא ייסד ביוסטון תאגיד בשם International Pipes המקשר בין גופים וחברות בתחום האנרגיה והמים באירופה ובטורקיה ללקוחות פוטנציאליים בארצות הברית.
במסגרת זו הביא לחתימת הסכמים רחבי היקף בין יצרנים טורקים ללקוחות אמריקאים בתחומי צנרת הגז והנפט, טיוב מים והתפלתם, ועבודות תשתית.
הוא הוזמן תדיר לכינוסים בתחומי האנרגיה והמים ברחבי העולם, ונשא הרצאות בנושא.
באקדמיה הוא היה דוקטורנט ומרצה, והתזה שלו עסקה במדיניות הממשלה במשק האנרגיה.
בשנת 2016 החל ללמד קורסים בתחום כפרופסור אורח באוניברסיטת טקסס באוסטין.
במאי 2015, על רקע הרכבת הממשלה ה־34 ומינוי חברת הכנסת איילת שקד לשרת המשפטים, כתב בפייסבוק כי "בפעם הראשונה בישראל יכולה שרת משפטים לככב בלוח שנה של מוסכים".
באוגוסט 2018 מכר את מפלגתו כמפלגת מדף לעו"ד עמיחי ויינברגר, נציגו של נפתלי בנט.
בהמשך הקים ויינברגר על בסיס מפלגה זו את מפלגת הימין החדש.
פריצקי היה נשוי לפנינה, עורכת דין וחברה לשעבר במועצת שינוי, ואב לשלושה ילדים.
הוא התגורר ברמת אביב ג' בתל אביב.
לאחר מאבק של שנים במחלת הסרטן נפטר פריצקי ב־5 באוקטובר 2021, בגיל 66. הוא נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
הרב יוסף קאפח (י"ב בכסלו ה'תרע"ח, 27 בנובמבר 1917 – י"ח בתמוז ה'תש"ס, 21 ביולי 2000) היה רב ישראלי, פוסק, כיהן כחבר בית הדין הרבני הגדול וכחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל.
היה מתרגם, מהדיר ומפרש של כתבי הרמב"ם ועשרות ספרים של ראשוני תימן, ספרד, פרובנס וצרפת.
בעל השפעה רבה על קהילות יהודי תימן בארץ ישראל.
חתן פרס ישראל במדעי היהדות לשנת ה'תשכ"ט (1969).
זוכה פרס הרב קוק, פרס ביאליק, פרס הרב מימון ופרס כץ, ובעל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
נולד בצנעא, לנצ'רה לבית צאלח ולרב דוד קאפח.
עוד בטרם היותו בן שנה התייתם מאביו, ובגיל חמש התייתם מאמו.
הוא למד תורה אצל סבו, הרב יחיא קאפח.
בהיותו כבן 14 נפטר סבו, והוא ירש את מקומו במסירת שיעורים בבית המדרש, בד בבד שקד על תלמודו לפני הרב רצ'א צארום שהיה מתלמידי סבו.
בגיל 16 נאסר עקב הלשנת יריבי המשפחה מהעדה.
לאחר מכן, עקב הלשנת יריבי המשפחה לשלטונות על יתמותו, השיאו לו לאישה את בת דודו בת האחת-עשרה, ברכה, כדי להצילו מאסלום כפוי של יתומים שהיה נהוג אז בתימן, וכעבור שלוש שנים נולד בנם הבכור, דוד.
בשנת 1943 עלה לארץ ישראל.
תחילה התיישב בתל אביב, ומאוחר יותר עבר לירושלים, למד בישיבת מרכז הרב, הוכשר לדיינות במכון הארי פישל, והנהיג את בית הכנסת "אבי-דוד" בנחלת אחים על שם אביו.
בשנת 1950 התמנה לדיין בבית הדין האזורי בתל אביב, זמן קצר החליף את הרב שלום יצחק הלוי, ולאחר מכן מונה לדיין בבית הדין בירושלים יחד עם עמיתו הרב יוסף שלום אלישיב.
כעבור עשרים שנה, ביוזמת הרב יצחק נסים והרב שלמה יוסף זוין, התמנה לדיין בבית הדין הרבני הגדול.
בשנים 1969–1991 היה חבר במועצת הרבנות הראשית לישראל, ושנים רבות היה נשיא הקהילה התימנית בירושלים.
בשנת ה'תשכ"ט (1969) זכה בפרס ישראל במדעי יהדות.
כמו כן זכה פעמיים בפרס ביאליק לחכמת ישראל, וכן זכה בפרס הרב קוק ובפרס הרב מימון, וקיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן.
הרב יוסף קאפח נפטר בליל י"ח בתמוז ה'תש"ס (21 ביולי 2000) ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
התגורר בשכונת נחלת אחים בירושלים.
שמו של הרחוב שבו התגורר שונה לאחר מותו ל"רחוב הרב יוסף קאפח".
אשתו, ברכה קאפח, זכתה בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה בשנת ה'תשנ"ט (1999), כהוקרה על מפעלי החסד שניהלה.
בשנת 2004 (תשס"ד) החל לצאת לאור כתב העת "מסורה ליוסף", העוסק במורשתו והגותו של הרב קאפח, בעריכת יוסף פרחי ובהוצאת מכון מש"ה.
עד שנת תשע"ז יצאו לאור תשעה כרכים.
תלמידיו הקימו את מפעל משנה תורה להפצת לימוד הרמב"ם.
הוא ואשתו נבחרו לשמש כדמויות המופת של החינוך הממלכתי דתי בשנת תשע"ו.
מקום מיוחד בפעילותו תפסו כתבי הרמב"ם: הוא תרגם את אגרות הרמב"ם, מורה הנבוכים, פירוש המשניות, ספר המצוות (בשתי מהדורות) ובאור מלאכת ההגיון, וערך מהדורה מבוארת של משנה תורה לרמב"ם בת 24 כרכים.
ספריו ותרגומיו היו מקובלים גם על הממסד האקדמי.
כתב ועסק רבות במורשת יהדות תימן.
בספרו החשוב "הליכות תימן" (בעריכת ישראל ישעיהו) תיאר את אורח חייהם של יהודי תימן לאורך השנה, באירועים מיוחדים ובכלל.
עם צאת הספר לאור נתעוררה מחדש המחלוקת על הקבלה בתימן.
לצד ביקורות מהללות רבות היו טענות שהספר מגמתי ואינו משקף נכונה את מנהגיה של יהדות תימן.
טענת הביקורת העיקרית על הספר היא שאוזכרו בו אך מעט מסורות הלכתיות ומנהגיות שלא תאמו לתפיסת הדרדעים וכי המשקל שנתן לפסקי סבו היה יתר על המידה.
כך, למשל, לא אוזכר בו מנהג התרת נדרים בערבי ראש השנה ויום הכיפורים, בניגוד למסורת שנהגה בתימן, וכן לא אוזכר בו המנהג ללמוד את האידרא בליל ל"ג בעומר.
בהמשך, כשקיבל הרב קאפח את פרס ביאליק על הספר אוים כי ייערכו הפגנות ומחאות במקום האירוע.
למעשה עבר האירוע ללא כל הפגנה.
תומכיו של הרב קאפח טענו כי תיאר בעיקר את העולם הדתי שהכיר מבית, אולם עם זאת ספרו מכיל שלל מנהגים שאינם מתיישבים עם תפיסתם של הדרדעים.
יש הרואים בספרו של יהודה לוי נחום "מצפונות יהודי תימן" תגובה לספר "הליכות תימן".
ערך את תכלאל "שיבת ציון", סידור תפילה תימני בנוסח בלדי המבוסס על שיטת הרמב"ם, במהדורה בת שלושה כרכים (הוצאת אשכול, תשי"ב).
בשנת תשנ"ג ערך סידור חדש בשם שיח ירושלים במהדורה בת ארבעה כרכים והמונה כיום שישה כרכים.
הרב קאפח זוהה עם פלג הדרדעים.
אף שבפומבי לא הצהיר על התנגדות לספר הזוהר, לא עסק בלימוד הקבלה, והתמקד בתורתו של הרמב"ם.
הוא פעל לשימור מנהגי העדה ולא היסס להביע ביקורת ציבורית כשאלה לא נשמרו (למשל יצא נגד ההלוויה הממלכתית שנערכה ליו"ר הכנסת ישראל ישעיהו, בן העדה התימנית).
מאמריו הרבים כונסו בשלושה כרכים בשם "כתבים".
על גדולתו בתורה ובפרט בכתבי הרמב"ם קרא עליו הרב נחום אליעזר רבינוביץ' את המשפט: .
כוונתו כי מאז חיבור ספר כסף משנה לרבי יוסף קארו, לא קם חכם שביאר והאיר את דברי הרמב"ם כמו רבי יוסף קאפח.
את דרך לימודו רכש בבית מדרשו של סבו.
הוא החזיק בשיטת לימודו התימנית גם לאחר עלייתו לארץ ישראל (ואף כאשר למד בישיבת "מרכז הרב"), מאחר שראה בה את הדרך הנכונה ביותר לצמיחתו של תלמיד חכם.
שיטתו התאפיינה בראייה שרק המקורות התלמודיים מחייבים.
אין לקבל דברי פוסק שאינו מביא ראיה לסברתו מהתלמוד, וזאת על פי הקדמת הרמב"ם למשנה תורה.
עם זאת לא חשש להציע פירוש חדשני שלא נמצא בספרים המקובלים, כיוון שלדעתו לא הספר או מחברו מעידים על נכונות דבריו אלא ההיגיון המתאים להלכה.
עיקרון חשוב של הרב קאפח בעקבות הרמב"ם היה ש"אין המציאות נמשכת אחרי הסברות אלא הסברות הנכונות נמשכות אחר המציאות".
ניסיון לתרץ עניין שאין לו אחיזה במציאות היה בעיניו תמוה.
בכתיבתו נהג לעיתים להתנסח בחריפות ולא היסס לתקוף מתרגמים ופירושים שאינם נכונים בעיניו.
הוא הקפיד על דיוק הגרסה המקורית כדי להימנע משיבושים.
הוא ראה בחשיפת הגרסה המקורית חשיבות העולה על הסברים לקושיות המתעוררות בלימוד הרמב"ם, שכן ההיגיון והסברה יימצאו בסופו של דבר, אך לגוף ההלכה בגרסתה המדויקת אין תחליף.
כמו כן, לדעתו, אין לשנות גרסה רק בגלל קושי שלנו, כי חוסר הבנתנו הוא פגם בנו ולא במקורותינו.
השתדל לפרש את סוגיית הגמרא מבעד לעיניו של הרמב"ם והדגיש שיש חשיבות גדולה בשינון תורת הרמב"ם.
דרכו הייתה לפרש את משנה תורה לרמב"ם על פי כתבי הרמב"ם האחרים.
היה מוערך מאוד בקרב עמיתיו חברי בית הדין הגדול, כי היה נחשב לדיין שידע להוציא את הצדק לאור.
נטייתו ללכת על פי פסקי רמב"ם גרמה לוויכוחים לא מעטים בינו ובין עמיתו לבית הדין הרב שלמה גורן.
באחת הפעמים רצה לפסוק הרב גורן כדעת התלמוד הירושלמי, הרב קאפח סבר שאין זה נכון כיוון שהרמב"ם לא פסק את הירושלמי הזה להלכה.
מתוך להט הוויכוח טען כנגדו הרב גורן "אתה רמבמיסט".
הרב מרדכי אליהו שנכח באותו הוויכוח סיפר ששאל את הרב גורן "האם זה מעלָה?
וזה השיבו מיד: "ודאי, זה מעלה גדולה.
אין היום אחד הבקי בדברי הרמב"ם כמו הרב קאפח".
הרב קאפח היה בעל השקפה דתית לאומית, ותמך במפד"ל.
הוא העריך את דמותו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, אולם הדמות העיקרית שלאורה הלך היה סבו הרב יחיא קאפח.
הוא סבר שיש להודות לקדוש ברוך הוא ביום העצמאות אולם לא באמצעות אמירת ההלל, שכן הקביעה לאומרו מצריכה סמכות מיוחדת.
הוא לא קיבל את השימוש שנעשה במושג תינוק שנשבה ביחס לחילוניים בימינו.
לדעתו זהו מושג שניתן דווקא לקראים ודומיהם, אולם אדם המסתובב בעולמו של הקב"ה ושומע שיש עמלים בקיום התורה, ונמנע מלברר את טענותיהם בצורה יסודית, לא ניתן לפוטרו ולסנגר עליו.
דעתו לא הייתה נוחה מלומדי תורה שאינם משרתים בצה"ל.
עם זאת, בשנת תשנ"ד (בתקופת הסכמי אוסלו) כתב בתשובה לשואל: "לפי מצב הדברים כיום שהשתלטו על המדינה מומרים ומשומדים שהם כגוים לכל דברים רשאי כל אחד לחשוב פעמיים על כפייתו לשרת במה שקוראים צה"ל.
כאשר החל תהליך אוסלו התנגד לו בחריפות.
התבטא שאילו היו שומעים לו, היה מתקן צום תשעה באב שני ביום חתימתו של הסכם אוסלו.
חתם עם רבנים נוספים על עצרות תפילה וסירוב פקודה לפנות יישובים.
התיר לאברכים להתפרנס ממלגת הכולל, ואף המליץ לרב שמואל טל להקים כולל אברכים.
עם זאת, בעצמו לא נהג כן ואת מלגת אברכותו במרכז הרב החזיר בבוא העת לרב רענן.
לאחר שפירושיו לא הוכנסו למהדורת פרנקל למשנה תורה לרמב"ם, כמו גם רבנים אחרים מן הציונות הדתית, הושמעה ביקורת על כך.
אחד העורכים, הרב דוד צבי הילמן, טען בתגובה שהרב קאפח מבזה תלמידי חכמים וטענות נוספות.
הרב רצון ערוסי השיב על מכתבו של הרב הילמן וטען שניכר שהרב הילמן לא רצה לברר את האמת, שהרי היה יכול לכתוב את הערותיו בחיי הרב קאפח.
עוד טען הרב ערוסי שדברי הרב הילמן נובעים מדעות קדומות, שנאה וקנאה.
ספרים שערך, פירש, תרגם וההדיר
דניאל ומגלת אנטיוכס (מגלת בני חשמונאי)
הנבחר באמונות ובדעות, באתר דעת (מהדורה אינטרנטית);
תורת חובות הלבבות לרבנו בחיי,
פירוש שישה סדרי משנה לאחד מחכמי תימן הקדמונים (שעיקרו פירוש רבינו נתן אב הישיבה, מחכמי ארץ ישראל בתחילת המאה ה-12),
הרי"ף למסכת חולין עם פירוש לאחד מחכמי יהדות תימן
ספר הכוזרי לרבי יהודה הלוי
גן השכלים לרבנו נתנאל בירב פיומי,
שו"ת הראב"י אב"ד לרבנו אברהם ב"ר יצחק אב בית דין,
פירוש המשנה, מוסד הרב קוק, ירושלים תשכ"ג-תשכ"ח
משנה תורה, מכון מש"ה, קריית אונו תשמ"ד-תשנ"ו
ספר המצוות לרמב"ם, הוצאת מוסד הרב קוק, באתר HebrewBooks.
מורה הנבוכים, הוצאת מוסד הרב קוק, באתר דעת (מהדורה אינטרנטית)
בעלי הנפש לראב"ד בצירוף סלע המחלקות לרבינו זרחיה הלוי,
תשובות ופסקים לראב"ד, הוצאת מוסד הרב קוק,
מָאור האפלה לרבנו נתנאל בן ישעיה,
פירוש הנביאים (יהושע, שופטים, שמואל ומלכים) לר"א בן שלמה
מדרש הביאור לר' סעדיה בן דוד המכונה אלד'מארי
שו"ת רבנו חטר בן שלמה אלד'מארי,
ספר המעלות לדרגות ימות המשיח למחבר תימני,
כתאב אלחקאיק - ספר האמתיות לאחד מחכמי העיר סעדה שבצפון תימן
הגדה של פסח עם ארבעה פירושים מחכמי תימן
תכלאל שיח ירושלם, מכון מש"ה
ארבעים שאלות ותשובות בפילוסופיה של ר' פרחיה בן משולם, באתר Jstor
שו"ת רבנו יעקב מרומרוג (רבנו תם)
פירוש שישה סדרי משנה שפירש רבינו נתן אב הישיבה [בארץ ישראל].
ספרים שחיברכתבים א: הלכה [ודברי תורה], מחשבה, דברי ראשונים.
עמותת אעלה בתמר, אגודת הליכות עם ישראל והוועד הכללי לקהילת התימנים בירושלים, ירושלים תשמ"טכתבים ב: משנת הרמב"ם, יהודי תימן.
עמותת אעלה בתמר, אגודת הליכות עם ישראל והוועד הכללי לקהילת התימנים בירושלים, ירושלים תשמ"טהליכות תימן: חיבור אנציקלופדי המתעד את חיי היהודים בצנעא, מכון בן צבי, ירושלים תשכ"א; מהדורה שנייה עם הוספות: יד יצחק בן צבי, ירושלים תשס"ז
כתבים ותשובות שיצאו לאחר פטירתו כתבים ג: מקורות, זוטות.
יד מהר"י קאפח, ירושלים תשס"בשיחת דקלים - קונטרס שהתגלה לאחר פטירתו ועוסק במושגים בפילוסופיה ובתורת הקבלה, ובביקורת על שד"ל.
יצא לאור על ידי ד"ר אורי מלמד
מחברת צמחי המשנה של הרב יוסף קאפח (עורך - פרופ' זהר עמר), תל אביב, תשס"ה
שו"ת הריב"ד א, ב, ג – ספרי המדע ואהבה, עורך הרב אברהם חמאמי, משה חי ספרים, ירושלים תשס"ט, תש"פ
תשובות הרב יוסף קאפח – לתלמידו תמיר רצון, עורך הרב איתמר כהן, מכון מש"ה, קריית אונו תשע"ו
תשובות הרב קאפח א-ג, עורך הרב שלום נגר, נוסח תימן, בני ברק תשע"ג-תשע"ו
שו"ת טל יוסף - תשובות שהשיב הרב יוסף קאפח לרב שמואל טל בשנים תשמ"ו-תש"ס, ישיבת תורת החיים ומכון מש"ה, תשע"ז
למעלה מעשר שנים אחר פטירתו התחיל מכון מש"ה להוציא שיעורים שלו על תקליטורים, בהם שיעורים על הרמב"ם, רס"ג, רבנו בחיי ועוד.
בתחילת שנת תשע"ח (2017) יצא ספר ראשון מתוך סדרת ספרים המבוססים על ההקלטות - שיעורי הרב יוסף קאפח על הרמב"ם, הקדמה לפירוש המשנה.
הספר כולל את תרגומו של הרב קאפח לצד המקור הערבי מכתב ידו של הרמב"ם, תמלול מדויק של השיעורים, ושו"ת הריב"ד על ההקדמה לפירוש המשנה.
את המקור הערבי הגיה, ניקד והעיר ד"ר אורי מלמד.
את השיעור ההדיר שלום פנחס כהן, מתלמידי הרב קאפח.
הרב ד"ר רצון ערוסי - רבה של קריית אונו וחבר מועצת הרבנות הראשית
הרב אהרן קאפח - מחבר הספרים "יריעות אהרן" ו"מנחת אהרן", שהעביר שיעורים בנושאי מחשבה בבית מדרשו מאז פטירתו
הרב חננאל סרי (בשיתוף עם פרופ' זהר עמר) - מוציא ספר הזיכרון ומפיץ שיעורים על פי משנתו ההלכתית
ד"ר יוחאי מקבילי - העורך הראשי של מהדורת "רמב"ם בכרך אחד" של מפעל משנה תורה המבוססת על נוסחאות של הרב קאפח, ועורך סדרת ספרי ביאור על משנה תורה
פרופ' צבי לנגרמן - חוקר הפילוסופיה היהודית ותולדות המדעים בימי הביניים, אוניברסיטת בר-אילן
הרב שלום נגר - רבה של העיר אריאל לשעבר, ראש כולל "בית מדרש יחיאל", מחבר הספר "תשובות הרב קאפח" המבוסס על כ-300 תשובות שקיבל בכתב ידו של הרב קאפח
הרב שמואל טל - ראש ישיבת תורת החיים, שהיה מתייעץ עם הרב קאפח בשאלות הלכתיות מדי יום במשך שנים רבות
יוסף צבי (י"צ) רימון (י"ח בסיוון תרמ"ט, 17 ביוני 1889 – ו' בטבת תשי"ט, 17 בדצמבר 1958) היה משורר, סופר והוגה-דעות עברי, מגדולי משוררי היישוב.
י"צ רימון נולד בעיירה בייז'ון (פולין).
אביו, אפרים אליעזר רימון (גְרַנַט) היה למדן וסופר.
נקרא על שם סבו, עליו כתב ש"היה איש קדוש".
למד בישיבת לידא של הרב יצחק יעקב ריינס, בישיבת רמיילס בוילנה, ובאופן אוטודידקטי ספרות עברית חדשה.
שימש מורה בכפר, ובשנת 1906 פרסם את שירו הראשון, ממנו התפעלו דוד פרישמן והלל צייטלין, וניבאו לו עתיד מזהיר.
בשנת 1909 נשא לאשה את אסתר לבית שכטין, ועלה לארץ ישראל.
בארץ קירבוהו אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ' (אז"ר) ויוסף חיים ברנר, ויצירותיו התפרסמו ב"אחדות" וב"הפועל הצעיר".
בשנתו הראשונה היה לבלר בכולל ורשה שבירושלים, וחי חיי עוני ודחקות.
אז"ר הביאו אל הרב קוק.
י"צ רימון הושפע ממנו עמוקות, וחלק משיריו הם ממש פירושים או גרסה שירית לדברי הרב קוק.
הרב קוק עצמו העריך מאוד את המשורר וכתב עליו "הגיע הזמן להתעורר, לתת כבוד למשורר המיוחד במינו בזמננו...
הנהו העלול לפתוח מסלול הקודש בשירת ישראל המתחדשת...
לחזק ולאמץ את ידיו הטהורות של האיש הטהור...".
רימון נדד ברחבי ארץ ישראל (בתחילת דרכו השתמש בשם הספרותי "יוסף הנודד") והתגורר בערים רבות, כולל שנות הוראה ביפו, חיפה, ופתח-תקווה; ותקופה בצפת בה למד גם את תורת הנסתר.
גם אחר כך, כשהתגורר במקומות אחרים, היה הולך מדי פעם לצפת.
מחוסר כסף היה עושה את המסע ברגל, כשהוא לוקח מפעם לפעם 'טרמפ' על עגלה, ועוצר בבתים של מכרים ביישובים שבדרך, בין השאר בביתו של קדיש לוז בדגניה ב'.
בשנת ה'תרפ"ג (11 באוקטובר 1922) נפצע קשה על גדות הירקון בידי פורעים ערבים.
רימון הגלה עצמו מביתו למשך כ-15 שנים ועשה בעיקר בצפת ובגליל.
החל משנת ה'תרצ"ו (1936) התגורר עם משפחתו בתל אביב.
יש אומרים ש"ההגנה" נקמה את פציעתו, ופגעה קשות באלה שפצעוהו.
ביוני 1956 קיבל את פרס הנשיא יצחק בן-צבי.
נפטר בשנת 1958 ונטמן בבית הקברות טרומפלדור.
רימון הותיר בן – הסופר דוד רימון, לימים יקיר העיר תל אביב, ובת – רבקה.
אחד מנכדיו הוא הרב יוסף צבי רימון, רבה של המועצה האזורית גוש עציון וראש בית המדרש במרכז האקדמי לב.
אחיו הצעיר היה המשורר יעקב רימון.
היה דודה של אמה של חוקרת הספרות פרופ' זיוה שמיר.
בשנת 1994 קראה עיריית ירושלים רחוב על שמו בשכונת רמת בית הכרם (הרחוב הראשון בשכונה), שדרות יוצ"ר בתל אביב קרויות על שמו, וכן רחוב בבני ברק.
שירתו זכתה להכרה רחבה ביותר, הן בציבור הדתי והן בציבור החילוני.
היה בקשר עם סופרי ומשוררי התקופה, כביאליק, עגנון, ברנר ועוד, וכן גם שמר על קשר עם רבנים רבים ובראשם הרב קוק.
שיריו פורסמו בעיתונים וכתבי עת רבים, החל מביטאונים חרדיים וכלה ב"הפועל הצעיר" ו"המשמר".
אף רבנים חרדיים הכירו את שירתו, כך הרב אליעזר יהודה ולדינברג סיפר שבנערותו ידע רבים משיריו בעל פה.
שלמה בר מלהקת הברירה הטבעית הלחין אלבום "עד כלות נפש ואחריה", שכולל 11 שירי תפילה ופיוט, שהלחין בר לשירים שכתב המשורר יוסף צבי רימון בשנות ה־30 וה־40
שירת יוסף צבי רימון היא שירת אמונה טהורה, ומכוח האמונה הוא שר על הטבע, על החיים, על הלאום, על האהבה, על היופי, על הצער, על התשובה, על יהדות ולאומיות ואנושיות ותיקון עולם.
זו אמונה פנימית שבליבו, שאינה תלויה בעולם הזה, שאינו אלא מעשי בריאתו ויצירתו של הקב"ה.
אמונתו השלמה באל האחד והיחיד שהוא תכלית כל חייו ושירתו, ובמפעלותיו, ממלאה את נפשו, ומעלה את שירתו למעלת התפילה.
בשירים שכתב בצעירותו הוא מקפיד על משקל וחרוז, אך במהרה החל לחוש שלא בנוח במגבלות אלה.
הוא החליט 'למרוד' בחרוזים וכתב על כך (בשיר השיר נתן בכלא):
"השיר ניתן בכלא - סגרו עליו בחרוזים,
כבוא האביב ביקש דרור, ואחלץ אותו ממיצר..."
בהימנעותו משימוש בחריזה ומשקל, הוא כתב בצורה מודרנית ביותר, בניגוד לרוב משוררי דורו אך בדומה לרבו, הרב קוק, שכתב גם הוא כי הוא חש שהחרוזים כולאים אותו ומגבילים את נפשו היוצרת.
הנושא הבולט בשיריו היא הפנייה לאל על כל פניו וגילויו.
לעיתים הוא חש את מגעו של האל, לעיתים חש שהוא מרוחק, מחפש ולא מוצא ולפעמים הוא מגלה באיחור שהאל היה עמו אך הוא לא ידע.
כך הוא פונה אל ה' (בשיר מי ומה אני...):
המטר עלי אש שמיך -
הכמיהה והרצון העז והגועש (בניגוד לביאליק למשל, שבשירו זוהר, שואף "כל ימי סתרים ודממה", ומעיד ש'לבבו אילם') לקשר עם האל בולטת כאן.
הוא חש כאן "מי ומה אני, כי אהבתני כה, אלי!" ואומר בשירו אלי אהבתיך, "אלי אהבתיך עד כלות נפש ואחריה".
הוא מתלבט בשירו איכה אשיר: "איכה אשיר על יום ולילה - / ואלוהים הוא יצרם?
/ איכה אשיר על שמים וארץ - / ואלוהים הוא יסדם?" אך מתחזק ואומר: "אשיר ליוצר כל ונעלה על הכול / לאלוהים אשירה!".
מתוך אהבתו הגדולה לאל, הוא מתגבר על חששו מן השירה, וכותב בהעזה רבה (בערו שערי אמנות...
"על תלתלי נערה בוער האלוהים
וישתפך על מלוא מרחבי הארגמן -
אלוהים ברא את האדם בצלמו ועל כן על האדם להדמות לו.
אלוהים, לפי רימון "עשה הכול כאמן" ולכן, כפי ש"אלוהים אמן גילה כחו / ויהי שיר הערב..." אף המשורר אומר: "ואשיר שירי, / שיר אדם-אמן!".
בתחילת דרכו פרסם מספר קובצי שירים:
לאחר מותו נערכו בידי פרופ' צבי לוז שני קובצי שירים:
"שירים" - לקט משיריו בנוסף לכמה שלא פורסמו (מסדה, ה'תשל"ג)
"ילקוט שירים" - לקט משיריו בנוסף לכמה שלא פורסמו (זמורה ביתן, ה'תשמ"ט)
בנוסף נדפסה לאחר מותו חוברת מכתב ידו בשם "דרך שירתי".
נביאים : ישעיהו, ירמיהו, יחזקאל, ירושלים תשל"ה
עצי חיים - דברים על גדולי האומה, מוסד הרב קוק: ירושלים תש"ו - תש"י.
(על ל"ו מגדולי ישראל: מרבן יוחנן בן זכאי ועד לראי"ה קוק)
משורר היהדות - לדמותו הרוחנית של הרב א.
רבי אברהם יצחק הכהן קוק ורעיון התחיה, פתח-תקוה תרפ"ב?
הרב יוסף צוברי (בכתיב התימני המקורי: צבירי; ו' בסיון חג השבועות ה'תרע"ו, יוני 1916, צנעא – ב' באב ה'תש"ס, 3 באוגוסט 2000, תל אביב) היה פוסק תימני, רבה של העדה התימנית בתל אביב, ונחשב למנהיג זרם השאמי ביהדות תימן.
זכה בפרס לספרות תורנית הלכתית ע"ש הרב טולידאנו לשנת התשנ"א.
נולד בצנעא בירת תימן ליעקב צוברי.
למד בישיבת בית אלאוסטא בראשות הרב סעיד עוזרי - רבו המובהק.
הרב יחיא אלשיך והרב מאיר צוברי היו בין חבריו לספסל הלימודים.
בגיל 27 בשנת ה'תש"ד עלה עם משפחתו לישראל, והתיישב בשכונת כרם התימנים בתל אביב, שם כיהן כרב בית הכנסת "אגודת אחים" ועסק בהוראה ובמתן שיעורים בהלכה ובמדרש.
כעבור שלוש שנים נתבקש לעבור לשכונת התקווה כדי לעמוד בראש בית הכנסת "אגודת אחים".
בשכונת התקווה לימד בבית ספר תנ"ך, משנה ותלמוד.
לאחר עזיבתו של הרב שלום יצחק הלוי, רבה הראשי של יהדות תימן בתל אביב, פעל הרב אברהם חייבי (דמות בולטת בקהילה התימנית בתל אביב) למען מינויו של הרב צובירי כרב העדה בעיר.
לשם כך, הרב שלום יצחק למדו את הלכות השחיטה והניקור.
בשנת ה'תשי"ב, בהיותו בגיל 36, נבחר הרב צוברי לרבה הראשי של קהילת יהודי תימן בתל אביב.
עם הקמתה של תנועת ש"ס, הציע לו הרב עובדיה יוסף, הראשון לציון דאז, שיצטרף למועצת חכמי התורה, הרב צובירי סירב להצעה.
הרב יוסף צוברי ניחן בזיכרון, וספריו מאופיינים בבקיאות וציטוטים רבים מספרי הלכה אחרים, הוא עמל רבות על ספרי הלכה ודקדוק ורבים מכתבי ידו טרם ראו אור.
מסורת מדויקת (כיום הודפס בתוך תאג' פרשה מפורשה) – על דקדוק הקריאה במקרא,
– על ספר זה זכה בפרס לספרות תורנית'
- רפואות, סגולות וקמעות בקבלה
– על הגדה של פסח וענייני הסדר
- שו"ת על השולחן ערוך,
– חיברו לבקשתם של רבני יהדות תימן, בהיותו צעיר בן 18, ספר המגן על הזוהר והקבלה, נגד הרב יחיא קאפח, שיצא נגד הקבלה בספרו מלחמות ה',
פירוש על התלמוד – הספר טרם ראה אור,
ספר פסקי הלכות – אוסף פסקים, מנהגים והלכות בשולחן ערוך, נערך על ידי הרב אליה קרואני.
ירושלים, יצא לאור על ידי מכון להוצאת ספרים שובי נפשי, ה'תשפ"ב.
הרב אברהם אריה ראש ביהמ"ד "תורה והוראה" ב"ב.
הרב עזריאל מנצור ראש מוסדות "שובי נפשי" ירושלים.
הרב יוסף עראקי הכהן אשר משמש כיום כרב בית הכנסת "אגודת אחים".
הרב יוסף עראקי הכהן (בעל שם זהה) שממשיך להוציא לאור את ספריו .
הרב יוסף שרעבי רבה של שכונת גבעת מרדכי.
הרב שאול קרואני ראש כולל ומרבני ק"ק בני תורה רחובות.
נכדו הרב אביב צבירי מכהן היום כראש ישיבת עטרת ירושלים יחד עם הרב אבישי צרויה.
שיטתו של הרב צובירי היא הנצחה וביסוס על ידי מקורות הלכתיים את המסורת שספג כנער בבבית הכנסת הגדול בצנעא - כניס בית אלאוסטא.
בספריו נקט באופן כללי שיטה שונה משל מהרי"ץ, הן בענייני הלכה, הן בנוסח התפילה והן בתיקוני מסורת דקדוקיים במקרא.
למרות זאת נוסח השאמי שמנציח הרב צובירי אינו דומה לנוסחי שאמי אחרים שאימצו כמעט באופן מלא את נוסח סידורי הספרדים, ואף יש חלקים בנסחאות התפילה שהוא קרוב יותר לנוסח הבלדי.
כנאמן למסורת שקיבל הרב צובירי העיר וחלק על נוסחאות שונות ולעיתים גם נקט לשון חריפה אך נשאר ענייני, וחלק על ה'מה' ולא על ה'מי'.
לעומת זאת לדברי החולקים עליו יש בספריו זלזול במהרי"ץ ובזרם הבלדי בכללו, ויש בכתביו חוסר דיוק ומגמתיות.
ביניהם נמנים הרב נתנאל אלשייך, הרב יצחק רצאבי ונוספים.
בין החיבורים אפשר למצוא את "והצדיקו את הצדיק", "אורח לצדיק" ו"חקרי לשון".
בספרים אלו בחרו לנקוט לשון מזלזלת ברב צובירי ובחיבוריו.
מענה לחולקים ואף קושיות לשיטתם ניתן למצוא במאמרי תלמידיו הפזורים בהקדמות לספרים שיצאו בהוצאת מכון 'שתילי זתים' כמו אגרת הפורים, שלוש מגילות, סידורי כנסת הגדולה השלם ועוד.
בחלק מהמאמרים מוכיחים תלמידי הרב צובירי שמסורת הקריאה כפי מהרי"ץ בחלק הדקדוק לא התקבלה באופן מלא אפילו בכניס בית צאלח, בית הכנסת של מהרי"ץ.
כמו כן הם מביאים ראיות מהקלטות שהקליטו את זקני ורבני תימן כשעלו לארץ, וחלקם נמנו על נוסח הבלדי, וביניהם גם אביו של הרב נתנאל אלשיך, מארי יחיא אלשיך, שקראו בשגרת לשונם כפי הנוסח שהנציח הרב צובירי בספריו.
הם גם מראים שלא הייתה מגמתיות לרב צובירי לחלוק על מהרי"ץ ומבססים את דבריהם בכך שמציינים שמתוך כ-600 הערות של הרב צובירי בחיבוריו מסורת מפורשת ומסורת מדויקת בחומש פרשה מפורשה, חלק על מהרי"ץ רק בכ-200 מקומות.
וממילא אין בסיס לדברי החולקים.
גם הרב אביגדור דאר השיב על דבריהם.
אדם בן-נון, חוקר יהדות תימן, עמד על הדמיון הרב בין שיטות הדקדוק של הרב צוברי לאלו של הרב יוסף קאפח.
אפשר למצוא חומר רב במאמריו על תורתו של הרב צובירי ובכלל על רבני וחכמי תימן.
יוסף פֶּרְל (בכתיב יידי: פערל; 10 בנובמבר 1773, תקל"ד, טרנופול, גליציה – 1 באוקטובר 1839, ת"ר, שם) היה מראשי תנועת ההשכלה היהודית בגליציה.
ידוע בעיקר בפעילותו נגד החסידות בגליציה, הן על ידי עתירות מרובות לשלטונות הנוכריים, והן בשל חיבוריו הסאטיריים בעברית וביידיש, ובהם 'מגלה טמירין' ו'בוחן צדיק'.
יצירתו, שחלקים ממנה הולכים ומתפרסמים בתקופתנו, היא ציון דרך חשוב בהתפתחות הסאטירה העברית ובתולדות הספרות היהודית הדו-לשונית – עברית ויידיש.
שנה לפני היוולדו נערכה חלוקת פולין הראשונה, וחבל הארץ הסובב סופח לאימפריה האוסטרית כממלכת גליציה ולודומריה.
אביו, טודרוס פרל, שהיה סוחר אמיד, חינך את בנו חינוך יהודי מקובל – לימוד תורה ותלמוד.
בגיל 14 השיאו לו אישה, והוא המשיך להיות סמוך על שולחן אביו ופנוי ללימודים.
הוא החל ללמוד קבלה ואחר כך גם חסידות.
אביו, שהיה מתנגד, ביקש להרחיק את בנו מן החסידות והחל להעסיק אותו בענייני מסחר.
לצורך כך שלח אותו לערים שונות בגליציה ומחוצה לה, ושם החל להתוודע לעולם ההשכלה.
בתחילה קרא מחיבוריהם של חכמי ישראל הרציונליסטים בימי הביניים, וכן למד תנ"ך ודקדוק עברי.
ב-1801 בא לעיירה ברודי, שם הכיר משכיל בשם דוב גינצבורג, שנעשה מורה ומדריך שלו להשכלה.
בהמשך הכיר גם את ראשי ההשכלה בגליציה, שי"ר, רנ"ק, יצחק ארטר, ריב"ל ואחרים, ונכנס לתוך עולמה של ההשכלה, למד גרמנית וקרא ספרות יפה.
ככל שהפך למשכיל כך נעשה מתנגד חריף לחסידות, והחל פועל כנגד החסידים, אם כי המשיך לשמור מצוות כל ימיו.
ב-1809, כשנכבשה טרנופול על ידי האימפריה הרוסית, החל בהכנות לפתיחת בית ספר יהודי מודרני בעיר, ובסופו של דבר פתח אותו ב-1813 בביתו הפרטי.
עם השנים גדל מספר התלמידים, ופרל הקים לו מבנה מיוחד ובו גם בית כנסת וספרייה גדולה, ולצד בית הספר הקים בית דפוס.
בשנת 1815, בעקבות קונגרס וינה, עברה טרנופול מחדש לידי האוסטרים, ושנה אחר כך קיבל פרל מדליה מיוחדת משלטונות רוסיה על פועלו.
ב-1821 קיבל מדליה גם מהשלטונות האוסטריים.
ההערכה שזכה לה מהשלטונות הרוסיים והאוסטריים סייעה לו בפעולותיו בהמשך דרכו והעניקה לו את הערכת עמיתיו המשכילים, ומנגד עוררה את שנאתם של החסידים שנגדם פעל.
בבית הספר לימד פרל את התלמידים גם מלאכות מעשיות ומקצועות "מועילים", והוא היה מודל לבתי ספר משכיליים רבים שקמו בערי פולין ומזרח אירופה בדור הבא – למשל בית הספר שהקים באודסה ב-1829 בצלאל שטרן, בעצמו תלמיד בבית הספר של פרל.
ב-1820 הפך בית הספר לבית ספר ממשלתי, ופרל נתמנה למנהלו מטעם הממשלה האוסטרית.
גישת ההשכלה המתונה של פרל, שלאורה ניהל את בית הספר, קוממה עליו התנגדות משני הכיוונים: המשכילים הקיצוניים שבברודי ובטרנופול כעסו על שלא הנהיג תיקונים רדיקליים בבית הספר ובבית הכנסת; ולעומתם שומרי המסורת, ובפרט החסידים, שפרל כבר נודע בפעולותיו נגדם, התנגדו ללימודי החול וההשכלה בבית הספר ולדרשות בגרמנית שנשא בבית הכנסת.
גם המסים שהטילה הממשלה על היהודים כדי לממן את בית הספר הוסיפו להתנגדות היהודים החרדים אליו.
ב-1830 נסע פרל לווינה, וניסה להשתדל אצל השלטונות כדי שיתירו ליהודי אוסטריה, ובהם יהודי גליציה, ללמוד רוקחות.
מבוקשו לא עלה בידו, אך השלטונות התירו באופן חריג לבנו, מיכל פרל, ללמוד את המקצוע ולפתוח בית מרקחת בטרנופול.
במהלך השנים והמאבקים של החסידים נגד פרל החרימו החסידים את בית המרקחת, והעדיפו לפנות לרוקח לא-יהודי.
פרל לא נמנע מלערב את השלטונות במאבקו בחסידים, על אף שהלשנה של יהודי על יהודי נחשבה בתקופתו לחטא חברתי מתועב במיוחד.
מפעם לפעם שלח לממשלה תזכירים בדבר התפשטותה של תנועת החסידות במחוזות פולין, והציע דרכים להילחם בה.
ב-1827 כתב פרל למושל מחוז טרנופול וביקש את עזרתו בפעולה נגד החסידים, ואף הזכיר במפורש את שמו של ר' צבי הירש אייכנשטיין, הרבי מזידיטשוב, כמי שרצוי לאסור את ביקורו באזור.
ב-1838 כתב לממשלה תזכיר נגד ר' ישראל מרוז'ין, שאותו הוא מכנה "סרולצ'ה", בהקשר לפרשה של הריגת שני מלשינים שהרוז'ינאי היה מעורב בה.
תזכיריו והצעותיו של פרל הביאו לא אחת לגזרות ולרדיפות כנגד החסידים בגליציה.
עם זאת, השלטונות האוסטרים אסרו על פרל להדפיס חלק מכתביו כדי שלא להביא לתסיסה אצל החסידים, וכמה מספריו נדפסו רק לאחר עיכוב של שנים.
ב-1838 הציע פרל למושל המחוז למנות את ידידו המשכיל ואיש חכמת ישראל שלמה יהודה רפפורט (שי"ר) לרב הקהילה בטרנופול – מינוי שהיה למורת רוחם של החסידים והגורמים המסורתיים יותר בקהילה.
החלה שערורייה ציבורית, ופרל ושי"ר נתקלו בהתקפות חוזרות ונשנות, כולל פרסום פשקווילים והוצאת חרמות.
פרל מצדו ביקש מהמושל לסגור שני בתי כנסת בעיר, שהיו מרכז להתקפות נגד שי"ר.
באותה שנה חלה פרל ונסע לכמה חודשים להרופא יעקב רפפורט בלבוב להתרפא.
אחר כך חזר לטרנופול ומת שם ביום שמחת תורה ת"ר, 1 באוקטובר 1839. בהלווייתו השתתפו משכילים רבים וגם פקידי ממשלה נוצרים, ולעומת זאת החסידים – לפי חלק מהעדויות – יצאו בריקודים על קברו.
בנו, מיכל פרל, עמד אחריו בראש מוסדות החינוך שניהל.
כתביו הסאטיריים האנטי-חסידיים של פרל הם בעלי חשיבות רבה מכמה בחינות.
ראשית, הם אבן דרך בספרות הסאטירה העברית, והיו מודל לחיקוי לכמה מחברים אחריו.
שנית, בין קפלי הסאטירה והפרודיה יש תיעוד רב-ערך של עולם החסידות בתקופתו ובמקומו של פרל.
ושלישית, הלשון העברית המיוחדת שבה השתמש, שנועדה להיות חיקוי והגחכה של העברית המשובשת של החסידים, התעצבה כלשון ציורית ועסיסית, רבת כוח-הבעה ומדויקת מאוד.
חוקר הספרות שמואל ורסס כתב:
במאה ה-20 נתגלו בספרייתו של פרל גם הספרים שחיבר ביידיש, ונחקרה תרומתו החשובה גם לספרות בשפה זו.
מקצת מחיבוריו הם יצירות דו-לשוניות, המשלבות עברית ויידיש.
עם זאת, שלא כסופרים היידישיסטים שאחרי תקופתו, פרל לא ראה את היידיש כשפה ספרותית איכותית, אלא כתב ביידיש כדי שספריו ייקראו בכל שכבות הציבור.
ראשית פעולתו הספרותית הייתה דווקא בגרמנית, בחוברת שכתב בעילום שם ב-1816 ונקראה Über das Wesen der Sekte Chassidim, aus ihren eigenen Werken gezogen (גרמנית: "על מהות כת החסידים, על פי ספריהם שלהם עצמם").
בחוברת, שנכתבה גרמנית כדי שתהיה מובנת גם ללא-יהודים, פירט את החסרונות שמצא בחסידות ואת הנזק שהיא גורמת לדעתו.
לשיטתו, החסידות היא כת חדשה ביהדות, שעקרון היסוד שלה הוא האמונה העיוורת בצדיק.
החסידות מביאה להתפוררות חברתית, למעשים לא-מוסריים, להתעלמות מחוקי המדינה ולפריצת גדרי הצניעות.
את דבריו תמך במבחר מובאות מספרי החסידות שיצאו עד זמנו.
בדצמבר 1816 שלח את הספר למושל גליציה בצירוף תזכיר, שבו ביקש רישיון להדפסתו ואת הגנת השלטונות.
המושל שלח את התזכיר לווינה, ואולם הצנזורה בווינה החליטה לאסור על פרסום החוברת, והוא נותר בכתב יד ופורסם בדפוס רק בשנת 1977. עם זאת, פרל שלח את החיבור להיסטוריונים פ' בר וי"מ יוסט, והוא שימש כל אחד מהם כמקור עיקרי לסקירתם את החסידות ותולדותיה בספרי ההיסטוריה היהודית שחיברו.
ב-1819 הוציא את ספרו הסאטירי "מגלה טמירין".
ספר זה בנוי כאוסף של 151 איגרות בדויות ששלחו חסידים אלה לאלה בנושאים שונים.
עיקר העיסוק באיגרות הוא ב"בוך" (יידיש: ספר) מסתורי שנכתב כנגד החסידות ונשלח לשלטונות, ובעקבותיו התגברו הגזירות והרדיפות על החסידים.
ככל הנראה מתכוון פרל ב"בוך" לחיבור הגרמני שחיבר הוא עצמו קודם לכן.
פרל הדפיס את "מגלה טמירין" בשם "עובדיה בן פתחיה", בדמותו של חסיד שקיבץ את האיגרות והוסיף הקדמה מפורטת עם ציטוטים מכמה ספרי חסידות, ובהם שבחי הבעש"ט וספרי ר' נחמן מברסלב.
חלק מכלי הסאטירה של פרל הם כלים לשוניים: הוא חיקה את העברית המשובשת והמעורבת של החסידים בכישרון רב.
הסאטירה והלגלוג של פרל ב"מגלה טמירין" שנונים וחדים עד כדי כך שבתחילה לא הבינו חסידי גליציה שהספר שלפניהם הוא זיוף סאטירי, והחלו מפיצים אותו ביניהם; ורק אחר כך עמדו על התרמית והחלו רודפים את עותקי הספר ושורפים אותם.
המשכילים הפיקו הנאה רבה מהספר, ואף כתבו לו חיקויים והמשכים; יצחק בר לוינזון כתב קונטרס בשם "מגלה סוד", שפרל ערך והדפיס אותו ב-1830 בשם "דברי צדיקים", כהמשך ל"מגלה טמירין".
ב-1822 כתב פרל חוברת בשם "כתית למאיר", ובה יצא כנגד המנהג לתת צדקה לקופות של רבי מאיר בעל הנס.
גם חיבור זה שלח לשלטונות, והוא נדפס לבסוף ב-1836. בשנים 1824–1826 הוציא לאור לוח שנה עם הוספות בשם "לוח הלב".
ב-1838 פרסם פרל את "ספר בוחן צדיק", שהוא כעין המשך ל"מגלה טמירין".
גם הוא התחבר כביכול על ידי החסיד "עובדיה בן פתחיה", וגם בו קובץ של איגרות בין חסידים.
קו העלילה של הספר עוסק בחיפוש אחר יהודי ישר לחלוטין, והמחבר נודד כביכול בין הקהילות היהודיות, ומגיע אפילו עד הכוזרים, אולם אינו מצליח למצוא אף אדם כזה בין החסידים, המתנגדים, המשכילים ובעלי הבתים.
רק כשהוא מגיע לקהילות היהודיות שבהן עוסקים בעבודת אדמה (כאלה קמו בזמנו של פרל בחצי האי קרים וברוסיה הלבנה) הוא מוצא את מבוקשו.
עם התגברות המחקר בספריית פרל במאה ה-20 נמצאו חיבורים נוספים של פרל, ונתגלה גם שהיה סופר יידיש פורה.
מלבד הנוסח היידי של "מגלה טמירין", נמצא גם תרגום של פרל לרומן "קורות תום ג'ונס" של הנרי פילדינג, וגם תרגום שלו לרומן אנגלי בשם "אנטיגנוס".
שמואל ורסס וחנא שמרוק הוציאו לאור חיבור של פרל שנותר בכתב יד בשם "מעשיות ואיגרות מצדיקים אמיתיים ומאנשי שלומנו", סאטירה דו-לשונית בעברית וביידיש המבוססת על סיפורי המעשיות של רבי נחמן מברסלב ובעיקר על "מעשה מאבידת בת מלך".
במסגרת קשריו של פרל עם שאר משכילי גליציה נהגו הללו לשלוח לו חיבורים שחיברו, והוא נהג לערוך אותם, להוסיף הערות ותוספות אחרות, ולסייע בהעתקת החיבורים ובהפצתם.
כך למשל טיפל בחיבורים של יצחק בר לוינזון, שמשון בלוך הלוי ואחרים.
בספריית פרל נמצאו גם הערות שלו לחיבור האנטי-חסידי האבוד "מחכימת פתי" של זקן משכילי גליציה, מנדל לפין, וכן העתקים של מכתביו למשכילי גליציה ובהם לפין, יעקב שמואל ביק, שי"ר ורנ"ק.
בספרייה שהקים פרל לצד בית הספר שלו בטרנופול היה אוסף גדול של ספרים, שנאמד עם מותו בכ-4,000 ספרים.
מלבד זאת אסף פרל כתבי יד רבים של אנשי ההשכלה בזמנו, ובהם למשל מנדל לפין ויצחק בר לוינזון, כתבי יד שלו עצמו וכן חילופי מכתבים שהיו לו עם משכילים בני זמנו.
לאחר מותו נערך קטלוג של הספרייה ואף נעשה ניסיון להרחיבה, אולם לאחר כמה שנים היא נעזבה, ננעלה ונזנחה.
עדויות מתקופת מלחמת העולם הראשונה מספרות על עזובה ואי-סדר בספרייה ועל ספרים שניזוקו ואבדו.
בשנות ה-20 וה-30 החלו לבקר בספרייה חוקרים, ואז החלו גם מאמצים לשקם ולהציל את הספרייה.
בין השאר פעלו בעניין זה ש"י עגנון, שביקר בטרנופול ב-1930, וחיים נחמן ביאליק, שביקר בה ב-1932.
ב-1938 העלה שמחה כ"ץ, יליד טרנופול ומעובדי בית הספרים הלאומי בירושלים, כמות גדולה של כתבים לבית הספרים הלאומי.
הכתבים שנותרו בספרייה אבדו בשואה.
הספרים שהובאו לירושלים החלו להיבדק רק בסוף שנות ה-60, משום שעד אז היו מונחים בבית הספרים שבהר הצופים, שהיה מובלעת בשטח ירדן, ולא הייתה גישה אליהם.
משנות ה-60 ואילך החל מחקר יסודי בגנזי פרל, בעיקר על ידי שמואל ורסס, ואף יצאו לאור מספר חיבורים שלו שהיו גנוזים עד אז.
כיום, הארכיון של יוסף פרל קיים בספרייה הלאומית.
Hebrew Union College Press, 2024. התרגום של פרל עצמו ל"מגלה טמירין" ליידיש מופיע להלן.
ספר מגלה טמירין ליוסף פרל, מהדורה מוערת ומבוארת עם מבוא על גלגולי כתיבתו מאת יונתן מאיר, בצירוף אחרית דבר מאת דן מירון, שני כרכים, מוסד ביאליק, ירושלים תשע"ד.
בוחן צדיק, פראג 1838; מהדורת צילום, ירושלים 1963.
מעשיות ואיגרות מצדיקים אמיתיים ומאנשי שלומנו, ההדירו לפי כתבי-היד של המחבר והוסיפו מבוא וביאורים חנא שמרוק ושמואל ורסס, ירושלים תש"ל
על מהות כת החסידים, ההדיר לפי כתב-היד והוסיף מבוא וביאורים אברהם רובינשטיין, ירושלים תשל"ז.
גלגוליו של מגלה סוד: קונטרס דברי צדיקים לריב"ל ופרל, מהדורה מוערת ומבוארת על פי כת"י ודפוס ראשון, עם מבוא על גלגולי כתיבתו, מאת יונתן מאיר, לוס אנג'לס 2004.
הרב יוסף צבי רימון (נולד בתשכ"ח, 1968) הוא רב ישראלי המשמש כרב המועצה האזורית גוש עציון, פוסק הלכה, נשיא תנועת המזרחי העולמי, העומד בראש העמותות "סולמות" "שגרירים בלב" ו"לאופק", ראש כולל, רב המרכז האקדמי לב (JCT) ורב בית הכנסת האשכנזי אלון שבות דרום.
יוסף צבי נולד בלונדון וגדל בתל אביב לדוד רימון, והוא נכדו של המשורר יוסף צבי רימון (שעל שמו הוא קרוי).
למד בבית הספר "מוריה" ובמכינה בגבעת שמואל.
לאחר מכן למד בישיבת נתיב מאיר שבירושלים, ובשנת תשמ"ז עבר לישיבת הר עציון בראשות הרב יהודה עמיטל והרב אהרן ליכטנשטיין.
שירת במסגרת ה"הסדר" בחיל השריון, וסיים תואר B.Ed במכללת הרצוג להכשרת מורים.
בשנת תשנ"ו החל לשמש כר"מ בישיבה, ובמקביל העביר שיעורים בנושאי הלכה שונים.
בשנת תשס"א עמד הרב בראש כולל ההלכה בישיבה.
כיום משמש הרב רימון כרב בית הכנסת האשכנזי שבשכונה החדשה של היישוב אלון שבות, ומלמד בישיבת הר עציון ובמדרשת מגדל עוז.
בנוסף עומד הרב רימון בראשות עמותת "סולמות" (לשעבר "מרכז הלכה והוראה") אותה הקים.
סולמות עוסקת בשלושה אפיקים מרכזיים: יהדות, חינוך וחוויה.
בכל אפיק העמותה עוסקת בקידום ושכלול תכנים יהודיים, הן בהיבטים פדגוגיים (כתיבת תוכן הלכתי, יצירת חומרי לימוד למערכות החינוך ועוד), הן בהיבטים החווייתיים (פיתוח מערכות למידה חדשניות, לימוד משניות חווייתי) והן ביצירה וחיזוק הקשר עם קהילות יהודיות ברחבי העולם.
בנוסף, סולמות מלווה כולל להכשרת רבנים.
הרב רימון מוביל את סדרת הילדים והנוער "רצים למשנה" ו"רצים לגמרא" ומופיע בסדרות.
לאחר תוכנית ההתנתקות, עסק הרב בשיקום המפונים והקים את עמותת 'לאופק' (לשעבר 'תעסוקטיף').
בתחילת דרכה עסקה העמותה במציאת משרות לתושבי גוש קטיף.
על פעילות זו זכתה העמותה באות הנשיא למתנדב לשנת תשס"ח - 2008. משנת 2009 העמותה עובדת בשיתוף פעולה עם הגורמים הממשלתיים הממונים בנושא שיקום העקורים, וממומנת על ידם ב-75% מהוצאותיה.
כיום עוסקת העמותה בפעילות לקידום אוכלוסיות חלשות, במציאת עבודות לחיילים, בליווי חיילים בודדים ובפרויקטים מיוחדים בחברה הישראלית.
בשנת 2014 זכה בפרס מוסקוביץ' לציונות.
במאי 2015 מונה לרב המרכז האקדמי לב ולראש בתי המדרש שלו.
בשנת 2018 זכה בפרס כץ לשנת תשע"ח על יישום ההלכה בחברה המודרנית.
בשנת 2021 נבחר לרב המועצה האזורית גוש עציון.
בשנת 2023 זכה ביחד עם עמותת סולמות שבראשותו בפרס תרבות יהודית ע"ש אורי אורבך.
בשנת 2024 מונה לנשיא תנועת המזרחי.
נשוי לשרון (בתו של הרב אליהו בלומנצויג), ולהם שמונה בנות.
ספרי ההלכה של הרב רימון נכתבים באופן הבנוי "מן המקורות אל ההלכה למעשה".
בספריו מובאים המקורות ההלכתיים, לעיתים מהתלמוד והראשונים, ולעיתים רק מהאחרונים, בהתאם לנושא.
גישה זו, העומדת בניגוד לספרי הלכה שונים המביאים פסקים בלבד, מנסה לתת ללומד כלים להבנת ההלכה גם במקרים שאין אליהם התייחסות ישירה בפסיקת ההלכה.
ספרו המוכר ביותר, "הלכה ממקורה - צבא" יצא לאור בהוצאת ידיעות ספרים בשנת תש"ע (2010).
שיעורי שביעית - שיעורים בנושא שמיטה, יצא במספר מהדורות.
שיעורי הלכות שבת - שיעורים בהלכות שבת (הופיע במהדורה למורה ובמהדורה לתלמיד).
שיעורי איסור והיתר - בשיטת 'הלכה ממקורה', תשפ"ד.
דיני ערב פסח שחל בשבת, פורים משולש וביעור מעשרות - מן המקורות ועד להלכה למעשה.
אלון שבות: ישיבת הר עציון, תשס"ה, מהדורה שלישית - התשס"ח, מהדורה רביעית - התשפ"א (עם פרק על הכשרת הבית לפסח ועל תשעה באב במוצאי שבת, ללא הפרק על ביעור מעשרות)
צבא כהלכה - שני כרכים, הוצאת ידיעות ספרים.
סדרת ספרי הלכה ממקורה (15 חלקים): הלכות שביעית; ברכת המזון וזמירות שבת; צבא (בשני כרכים) ;הלכות אבילות; תפילין; ארבעת המינים; חנוכה; פורים; ליל הסדר; ספירת העומר וברכת האילנות; ימי ניסן ואייר ושבת (חמישה כרכים).
עת זקנה: הלכות הקשורות לזקנה, בפרט קשישים הנעזרים בעובד זר.
ברכת החמה, בהוצאת "מרכז הלכה והוראה", אלון שבות, תשס"ט (2009)
הגדה ממקורה: הגדה של פסח שירת מרים: לאשכנזים ולספרדים.
ירושלים: מוסד הרב קוק, מרכז הלכה והוראה, תשע"א.
(בשני כרכים) ההגדה יצאה גם באנגלית בכרך אחד, תשע"ב.
מחזור ליום הכיפורים - מהדורת תפילה ממקורה - מחזור תפילה ליום הכיפורים בהוצאת קורן בשיתוף "מרכז הלכה והוראה".
במחזור פירושים, עיונים מחשבתיים והלכות.
שו"ת פלח הרימון, חלק ראשון, שאלות שנשאלו בתקופת הקורונה.
מגילת התקומה - מבט אמוני על ניסי מלחמת התקומה, הוצאת סולמות, 2025.
יוסף צוקרמן (בפולנית: Józef Cukierman) (1900, פולין – 1941, צרפת) היה שחמטאי יהודי-פולני-צרפתי.
צוקרמן נולד ליד ביאליסטוק בשנת 1900. הוא ניצח באליפות מוסקבה בשנת 1920/21. בשנות העשרים המוקדמות צוקרמן חי בביאליסטוק שם ניצח באליפות השחמט בשנת 1926. לאחר מכן היגר לצרפת.
בשנת 1928 חלק מקום שני-שלישי עם לאון שוורצמן (המנצח: אברהם באראץ) באליפות הרביעית של פריז.
בשנת 1929 חלק מקום חמישי-שישי באליפות החמישית של פריז (ניצח: סבלי גריגורייביץ' טרטקובר ).
באחד המשחקים זכה צוקרמן מול מרסל דושאן
בשנת 1930 ניצח צוקרמן באליפות השישית של פריז לפני טרטקובר.
בשנת 1931 ניצח שוב בפריז.
בשנת 1933 הגיע למקום השישי (ניצח: אלכסנדר אלכין).
בשנת 1938 הגיע למקום השלישי, אחרי חוסה ראול קפבלנקה וניקולס רוסולימו.
הנה משחק שסיים בתיקו מול קפבלנקה:
בשנת 1939 חלק מקום 5–6 בתחרות פריז (ניצח: ניקולס רוסולימו).
צוקרמן התאבד במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 1941.
הרב יוסף צבי הלוי (קלמנס) (אלול תרל"ד, 1874 – ד' באדר תש"ך, 3 במרץ 1960) היה אב בית הדין הרבני בתל אביב-יפו.
חתן פרס ישראל לספרות תורנית, וכן זכה פעמיים בפרס הרב קוק (תש"ג ותשי"ג).
נולד בסלובודקה לרב אברהם הלוי, והוסמך בישיבת סלובודקה להוראת איסור והיתר.
בטבת תרנ"א הוא עלה בגפו לארץ ישראל וזמן קצר לאחר מכן נישא לבתו של הרב הראשי של יפו והמושבות, הרב נפתלי הרץ הלוי.
לאחר נישואיו החל בלימודים בישיבתו של הרב מרדכי גימפל יפה במושבה יהודיה, בעקבותיו החל הרב הלוי לעסוק בסדר זרעים, ולאחר פטירתו של הרב יפה, בשנת תרנ"ב, הוא התמחה בהוראה אצל אבי אשתו.
בשנת תרנ"ד עבר הרב הלוי לירושלים וזמן קצר לאחר מכן הוא שב ליפו ובשנת תרנ"ז התמנה לדיין וסייע בידי חותנו בשאלות איסור והיתר ובשאלות הנוגעות למשפטי ממון וקרקעות.
לאחר מותו של חותנו הרב בשנת תרס"ב, מילא הרב יוסף צבי את מקומו עד למינוי הרב אברהם יצחק הכהן קוק, ולאחר מכן מונה לשמש אב בית הדין של תל אביב.
בהיעדרו של הרב קוק מהארץ בתקופת מלחמת העולם הראשונה, הרב הלוי מילא את מקומו כרב העדה האשכנזית וכיהן לצדו של רב העדה הספרדית, הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
לאחר כיבוש ארץ ישראל בידי בריטניה הקימו השניים את משרד הרבנות המאוחדת ששימש כעבור שנים ספורות יסוד להקמת הרבנות הראשית לישראל.
הרב הלוי חיבר את הספר "הוראת שעה" בנושא ההלכות והיתרים הנוגעים לשנת שמיטה.
לאורך עשרות שנותיו בתפקיד ראש אב בית הדין של תל אביב-יפו הוא היה לבר-סמכא בנושאים הלכתיים רבים.
מפעלו הספרותי הגדול כלל הוצאת ספרים הנוגעים למצוות התלויות בארץ, על-פי סדר המשנה תורה לרמב"ם, ובהם ניתנו פירושים הלכתיים, פרטי ההלכות וחילוקי הדעות הנוגעים להן.
עבור מפעלו זה הוא זכה ארבע פעמים בפרס הרב קוק לספרים תורניים מטעם עיריית תל אביב ובשנת תשי"ח הוענק לו פרס ישראל לספרות תורנית.
נכדו של הרב הלוי, פרופסור אברהם חיים הלוי, זכה גם הוא בפרס ישראל - לחקלאות.
נכדו סייע בידו בגידול גינה ניסיונית לצורכי פסיקת הלכה בשאלות הנוגעות לגידולי שדה.
הרב הלוי נפטר בשנת תש"ך והובא לקבורה בטבריה.
הרב ד"ר יוסף צבי קרליבך היה מחנך ורב גרמני, רבה של המבורג, ועסקן נמרץ עבור הישיבות באירופה.
קרליבך נולד ב-30 בינואר 1883 (כ"ב בשבט ה'תרמ"ג) בליבק שבגרמניה, השמיני מתוך 12 ילדיהם של אסתר, סופרת ומשוררת ובתו של הרב אלכסנדר זוסמן אדלר, רבה הראשון של ליבק, ושל הרב ד"ר שלמה קרליבך, שהיה רבה של ליבק אחרי הרב אדלר.
הוא וארבעה מאחיו היו לרבנים.
הבכור מבניהם, הרב ד"ר עמנואל קרליבך, היה רבן של ממל וקלן, מחנך ופעיל פוליטי.
השני מאחיו, הרב ד"ר אפרים קרליבך, היה רבה של לייפציג ומחנך אף הוא; בנו עזריאל קרליבך היה עיתונאי ישראלי, עורך העיתונים "מעריב" ו"ידיעות אחרונות".
האח הרב ד"ר דוד קרליבך (1886–1913) נפטר בגיל 27, והספיק לחבר מספר מאמרים וספרים בנושאים שונים.
הרב ד"ר הרטוויג נפתלי קרליבך, אח נוסף, היה רב במרחב הגרמני ובארצות הברית ומחנך; בנו הרב שלמה קרליבך נודע בכינוי "הרב המרקד".
דודו, הרופא אפרים אדלר, היה הסנדק בברית המילה שלו, והשפיע עליו רבות.
למד בקתרינאום , גימנסיה בליבק.
למד תלמוד אצל הרב מרדכי גוּמפל (1833–1912), תלמיד של הרב יעקב אטלינגר מאלטונה.
הרב גומפל התגורר בבית משפחת קרליבך, ולימד את כל בניה.
בשנים 1901–1905 למד מתמטיקה ומדעי הטבע באוניברסיטת ברלין.
בין מוריו היו מקס פלאנק, וילהלם דילתיי ואולריך פון וילאמוביץ-מלנדורף .
במקביל למד באופן מזדמן בבית המדרש לרבנים בברלין אצל רבי דוד צבי הופמן, הרב יוסף וולגמוט , אברהם ברלינר ורבנים וחוקרים נוספים, ובמקביל לימד בבית הספר של קהילת "עדת ישראל" שבניהולו של מאייר הילדסהיימר, בן הרב עזריאל הילדסהיימר.
עם סיום לימודיו בהצטיינות יתרה (summa cum laude) באוניברסיטה קיבל במרץ 1905 תואר מורה (Oberlehrer-Examen) במתמטיקה ובמדעי הטבע לבתי ספר תיכוניים.
עוד באותו היום הזדמן לברלין אפרים כהן-רייס, מנהלו של בבית הספר למל בירושלים, והציע לקרליבך הצעיר משרת הוראה בבית הספר שניהל.
לאחר שהתייעץ עם אביו הסכים הרב יוסף צבי קרליבך, ובשנים 1905 עד 1907 כיהן כמורה למדעי הטבע בבית הספר למל בירושלים.
בתקופה זו פגש את הראי"ה קוק, אז רבה של יפו והמושבות, והתפעל ממנו.
גם מן הרב ד"ר אלעזר הלוי גרינהוט והרב שמואל סלנט התרשם, ותיאר בהתלהבות בזיכרונותיו ובמכתביו.
העלה את רשמיו מארץ ישראל על הכתב בעיתוני יהדות גרמניה ואנגליה, והרצה עליהן.
אחת מהרצאותיו, Das heilige Land ("ארץ הקודש"), הועלתה על הכתב ויצאה בברלין בשנת 1909.
בקיץ 1908 שלחו לו רשויות גרמניה זימון לבדיקה גופנית שגרתית לפני שירות צבאי, והודיעו לו כי הם עתידים לגייסו.
הוא חזר לגרמניה, והונחה להתגייס ביום שלאחר סוכות; עם זאת, לאחר בדיקה גופנית נוספת נפטר משירות צבאי.
עם חזרתו לגרמניה החלה מחלוקת על שלימד בלמל, שמספר רבנים ארץ-ישראליים החרימו.
הרב קרליבך הסביר במאמרים בעיתונות מדוע הסכים ללמד בבית הספר, כיהודי אורתודוקסי; לדבריו, רוב הרבנים אישרו את פעילות למל ובארץ ישראל לא הייתה הנהגה יהודית מחייבת, אלא קהילות-קהילות, כך שהאיסור היה רק על בני הקהילות של הרבנים החותמים, רבנים ממוצא אירופאי, שחששו מהתבוללות.
כתלמיד של שיטת "תורה עם דרך ארץ" דגל בשילוב המסורת היהודית עם תרבות חילונית.
המשיך בלימודיו האקדמיים בברלין, ובהמשך גם בלייפציג ובאוניברסיטת רופרכט-קרל בעיר היידלברג, וב-1909 קיבל תואר במתמטיקה, מדעי הטבע ועברית בהיידלברג.
Ein Beitrag zur Geschichte der Mathematik bei den Juden (לוי בן גרשון כמתמטיקאי: מאמר על ההיסטוריה של המתמטיקה אצל היהודים), עסקה בכתביו וברעיונותיו המתמטיים של פרשן המקרא, הפילוסוף והמדען רבי לוי בן גרשון, הידוע בראשי התיבות "רלב"ג"; הוא הוציא אותה שנית ב-1910 בברלין.
קטעים מספרי הרלב"ג פרסם בספר היובל לכבוד אביו שיצא בשנת תר"ע, במלאת 40 שנה לשבתו על כס הרבנות בליבק.
בשל קשריו עם פאול נתן מחברת עזרה, שלקחה ב-1904 תחת חסותה את "למל", קיבל משרה של מורה בגימנסיה הממשלתית לבנות בשכונת שרלוטנבורג בברלין "מרגרטן-ליצאום" (Margareten-Lyzeum), בניהולו של פרדיננד יאקוב שמידט .
בבית הספר למדו נערות יהודיות רבות מבתים דתיים.
אחת מהן הייתה שרלוטה (לוטה) פרויס, בתו של הרופא והחוקר יצחק יוליוס פרויס.
קרליבך התאהב בה, וב-1 בינואר 1919 הם נישאו.
מאוקטובר 1908 ועד 1914 לימד מתמטיקה, פיזיקה, כימיה ומינרלוגיה בגימנסיית מומזן (Mommsen-Gymnasium), ובמקביל למד ולימד בבית המדרש לרבנים בברלין.
ב-1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה.
עם הגעת הידיעות על ההרס ואי-הצדק במלחמה לברלין, חיבר הרב קרליבך מאמר בשם Moral als Politik (מוסר כפולטיקה), ובו הביע את רצונו לפעולה אתית גם בקרב הפוליטיקאים, וביסס זאת על נבואות ירמיהו.
בהמשך גויס לצבא הגרמני; תחילה שימש כאיש קשר בתחנת מעבר למברקים במיינץ.
בהמלצת גיסו, הרב ד"ר ליאופולד רוזנק, רבה של ברמן, ששירת כרב צבאי בליטא הכבושה ושימש כיועץ לשלטונות הכיבוש, הוא קוּדם לדרגת האופטמן (קפטן) והתמנה על ידי רשויות הכיבוש, שרצו לעודד גרמניזציה של האוכלוסייה המקומית, לארגן את מערכת החינוך התיכונית היהודית בעיר קובנה.
הוא ייסד את הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה (שפעלה אז בשם "גימנסיית קרליבך"), שבה התנהלו הלימודים ברוח "תורה עם דרך ארץ" – שילוב בין לימוד תורה ומודרניות ולימודי מדע.
מורים בעלי הכשרה גבוהה יובאו מגרמניה, ושפות ההוראה היו גרמנית ועברית מודרנית.
קרליבך צידד בענישה גופנית כאמצעי חינוך.
הגימנסיה המשיכה לפעול בעיר עד שנת 1940. על פעולתו במוסד זה כתב הסופר סמי גרונמן, ששירת בקובנה גם הוא באותם ימים: .
מלבד פעילותו בגימנסיה היהודית עמד בקשר הדוק עם רבנים וראשי ישיבות בליטא.
לאחר פטירת אביו בשנת 1919 (תרע"ט), חזר לעיר מולדתו ונתבקש למלא את מקום האב כאב"ד וראש הקהילה היהודית של ליבק.
לאחר שבעה חודשי התלבטות בשל חששו לנטוש את הפעילות בליטא, נפטרה גם אמו, והוא הסכים לקחת עליו את המשרה הרבנית.
מליטא הגיע איתו בחור צעיר, הרב שמואל יוסף רבינוב, שלמד בישיבות ליטא, ויחדיו הקימו ישיבה בעיר ליבק.
בין היתר למדו בה הרב והתאולוג אליהו מונק, ודוד קרליבך, אחיינו של הרב יוסף צבי קרליבך, ששימש לימים רב בקלן.
רק ב-1922 החל לכהן כרב העיר רשמית.
בשנת תרפ"ו נתמנה לרב באלטונה, ובתרצ"ו כרבה של המבורג.
שנה לאחר מכן, בט' אייר ה'תרצ"ז נאלץ עם בני קהילתו לפנות את ה'גרינדל פרידהוף' - בית הקברות היהודי הגדול (שחולל פעמיים קודם לכן) שהיה קיים כמאתיים שנה.
יחד עם פעילותו התורנית בקהילה, הקדיש זמן רב לפעילות ציבורית מחוץ לגרמניה.
במיוחד סיור שערך מטעם קרן התורה של אגודת ישראל בתרצ"ו בישיבות בפולין, בליטא ובהונגריה בזו אחר זו, ובכל מקום התאים את נאומו לאופיו של המוסד.
נודע כעסקן ורב פעלים, ופרסם הרבה מאמרים וספרים לחיזוק הדת.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, אף על פי שהיה יכול להינצל, העדיף להישאר עם בני עדתו.
חלק מילדיו, יוליוס, יהודית, אווה (חווה) ואסתר, ניצלו כאשר היגרו לאנגליה במסגרת הקינדר-טרנספורט כבר באמצע שנת 1939, ובתו מרים נשלחה לחיפה באותה תקופה, אולם הוא נשאר עם אשתו אלישבע (שרלוטה) לבית פרויס, וילדיו הקטנים, רות, נעמי, שרה ושלמה, עם קהל עדתו.
בשנת 1941 פרסם מאמר בעיתונים היהודיים, בו הביע את משאלתו לשלום ואת התנגדותו למלחמה.
המאמר התגלגל לידי אחד ממפקדי האס אס במחנה ריכוז מסוים, והלה שלח מיד דווח לברלין כך שיענישו את הכותב.
אולם בגלל מעמדו הרם, לא אסרו אותו הנאצים בעירו אלא הוציאוהו במרמה יחד עם רעייתו, ארבעת ילדיו הצעירים שלמה, רות, נעמי ושרה, ועוד אלפי יהודים למסע ארוך שסופו היה בריגה שבלטביה.
כארבעה חדשים שהה בריגה יחד עם אלפי יהודים במחנה הריכוז יונגפרנהוף, שם נספו ב-26 במרץ 1942. מילדיו הקטנים ניצל רק בנו הרב שלמה (1926–2022), שהיגר לארצות הברית ושימש כמנהל רוחני בישיבת רבנו חיים ברלין.
בנו הבכור יוליוס קרליבך היה רב, היסטוריון וסוציולוג.
בתו מרים גיליס-קרליבך, הייתה פרופסור לחינוך באוניברסיטת בר-אילן.
בהמבורג קרויים על שמו כיכר עירונית ו"יוזף קרליבך שולה", בית הספר היהודי היחידי בהמבורג, השוכן במבנה "בית הספר תלמוד תורה" בו לימד קרליבך (שנסגר בשנת 1942).
אוניברסיטת המבורג מעניקה מאז 2003 פרס על שמו.
בישראל נקרא על שמו רחוב בשכונת תלפיות שבירושלים.
בנו הרב שלמה קרליבך (משגיח) הוציא ספר זיכרון על אביו בכתיבת הביוגרפיה של אביו בשם "איש יהודי".
מכתבים מירושלים (1905–1906): ארץ ישראל בראשית המאה בעיני מורה צעיר, משכיל דתי מגרמניה; תרגמה וערכה: מרים גיליס-קרליבך, ירושלים: מכון יוסף קרליבך ('אורה: מפרסומי מכון יוסף קרליבך'), 1996.
ספר הספרים; תרגום: מיכל ברקן; הערות והבאה לדפוס: מרים גיליס-קרליבך, רמת גן: מכון יוסף קרליבך – אוניברסיטת בר-אילן ('הספרייה היהודית'), תשנ"ט.
(הופיע לראשונה באנגלית בשנת 1927, כחוברת מס' 11 בתוך הסדרה (The Jewish Library)
שלושת הנביאים הגדולים: ישעיהו, ירמיהו, יחזקאל, בעריכת מרים גיליס-קרליבך, אלון-שבות: תבונות, מכללת יעקב הרצוג ליד ישיבת הר עציון; רמת גן: מכון יוסף קרליבך – אוניברסיטת בר-אילן ('אורה: מפרסומי מכון יוסף קרליבך'), תשע"ב.
המסע של קרן התורה אל אתרי התרבות היהודית במזרח, רמת גן: מכון יוסף קרליבך – אוניברסיטת בר-אילן ('הספרייה היהודית'), תשע"ה.
'הרב הדומה למלאך – יבקשו תורה מפיהו', דברים שנשא בסיומו של מחזור הלימודים בבית המדרש לרבנים בברלין, ירושתנו ג (תשס"ט), קה–קח.
מארי יוסף בן סאלם (שלום) קארה (ה'תקכ"ט – י"ז באלול ה'תר"ט, 1769 – 4 בספטמבר 1849) היה הראב"ד הקבוע השמיני בבית דין צנעא.
נולד לסאלם בן צאלח קארה ברובע היהודי בעיר צנעא בירת תימן.
היה מתלמידיו המובהקים של מהרי"ץ ונחשב כממשיך דרכו העיקרי בפסיקת הלכה.
התפלל ולימד בבתי הכנסת בית אלאוסטא ובית כחלאני שבעיר, שבהם התפלל בנוסח השאמי.
לאחר פטירת חברי בית הדין הקבוע השביעי בשנת ה'תקס"ט (1809), נתמנה בית דין זמני לתקופה של 3 שנים, ובשנת ה'תקע"ב (1812) נבחר מארי יוסף לשמש כראב"ד קבוע של הרכב בית הדין הקבוע השמיני.
נפצע מחרב במצחו בשנת ה'תקע"ח (1818), בפרעות שעשו הערבים ביהודי צנעא בזמן "מרד בכיל".
תקופה מסוימת גלה מעירו צנעא לכפר באזור חג'בה, שם התארח אצל התושבים.
צוואתו לבניו נכתבה בפנקס בית הדין בצנעא (המסוודה).
נפטר בצנעא ביום שלישי, י"ז באלול ה'תר"ט (1849).
מארי יוסף פתח ישיבה בביתו, שבה למדו כל לילה כשעתיים לפני עלות השחר.
את שיעוריו העביר בעל פה, ושלט בעל פה בסוגיות התלמוד ומפרשיו.
את רוב זמנו הקדיש ללימוד ולהנהגת הקהילה.
עיקר לימודו היה תלמוד ומשנה תורה להרמב"ם.
היה רב ראשי פעיל ביותר, ותיקן תקנות רבות לציבור, כגון צמצום הוצאות החתונות כדי למנוע את התרוששות העניים.
במחלוקת על ברכת המוציא, צידד במנהג הקדום, כדעת רבו מהרי"ץ.
למרות היותו מתפלל בנוסח השאמי, הוא היה ממשיך דרכו של רבו מהרי"ץ, שהיה ממשיכה של דרך הפסיקה הקדומה של יהודי תימן.
הוא ראה בזרם השאמי עניין של נוסח תפילה בלבד, אך סבר שיש לפסוק כפי מסורת הפסיקה של יהדות תימן המקובלת מדורי דורות, ועל כן יצא בתקיפות נגד חבריו שרצו לחדש ולפסוק בתימן כדעת השולחן ערוך.
בין תלמידיו בניו מארי סלימאן קארה ששימש כראב"ד לאחר פטירתו, ומארי אברהם קארה, מארי חיים קורח, מארי סאלם חבשוש ראש הישיבה הכללית, מארי סלימאן צאלח ששימש כראב"ד העשירי, ובנו הצעיר מארי יחיא.
חיבר את הספר "זבחי אלהים" על הלכות שחיטה, שהיה נפוץ מאוד בתימן, ואף זכה לקיצור על ידי מארי דוד עראקי.
בנוסף לחיבורו, כתב תשובות רבות בהלכה ופסקי דין הפזורות בספריות ובידי יחידים.
הוא הנחה את השד"ר שהגיע לתימן ר' ברוך בן שמואל מפינסק שהגיע לצנעא בשנת ה'תקצ"ג (1833), והסביר לו כיצד להתנהג כדי להישמר מהתושבים המוסלמים.
בסופו של דבר ר' ברוך לא הקשיב לעצותיו והוצא להורג.
הרב יוסף צבי דושינסקי (בכתיב מיושן: דושינסקיא, מכונה: מהרי"צ דושינסקי, כ"ה בתמוז ה'תרכ"ז, 28 ביולי 1867 – י"ד בתשרי ה'תש"ט, 17 באוקטובר 1948) היה רבן של הערים גלנטה וחוסט בהונגריה, וגאב"ד 'העדה החרדית' בירושלים, פוסק וראש ישיבה.
נולד בעיירה פאקש שבהונגריה לרב ישראל דושינסקי.
היה תלמידו של רבי שמחה בונם סופר ה"שבט סופר", רבה של פרשבורג, ושל רבי משה פולק, רבה של בוניהד.
על נעוריו מסופר כי כאשר נסע לישיבת פרשבורג עם ידיד נעוריו הרב מרדכי אליעזר אהרנגרובר, ליוו אותם טובי העיר פאקש.
נשא את בתו של רבי מרדכי יהודה לייב וינקלר, רבה של מאד.
היה נוהג מדי פעם לנסוע להסתופף בצילו של רבי יחזקאל משינאווא.
בשנת ה'תרנ"ה 1895 נתקבל לכהן כרבה של גלנטה, שם הקים ישיבה גדולה.
בשנת ה'תרפ"א עבר לכהן כרבה של חוסט, שם התקיימה ישיבה מהגדולות בהונגריה.
באלול ה'תרס"ד (1904) חתם על כרוז שהתנגד בחריפות לציונות ולניסיונותיה הראשונים לחדור להונגריה.
במרץ 1932 (ה'תרצ"ב) הגיע לארץ ישראל לביקור, במהלכו פגש את הרב יוסף חיים זוננפלד, רבה הראשון של העדה החרדית - שעדיין השתייכה לאגודת ישראל, והייתה הסניף הירושלמי שלה.
כעבור מספר ימים נפטר הרב זוננפלד, והרב דושינסקי השתתף בהלווייתו ואף נשא הספד.