tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסדרה חולקה, כאשר נבחרת ה-NHL ניצחה את המשחק הראשון 4–3, והסובייטים את השני, 5–3. בגביע קנדה ב-1987 שבא בעקבותיו, ניצחה קנדה בשני משחקים, כאשר המשחק השלישי תואר כגדול ביותר בתולדות ההוקי.
את שער הניצחון כבש מריו למיה מבישול של ווין גרצקי .
בשנת 1987, אליפות העולם בהוקי לנוער הייתה טורניר בתים.
הנבחרות עם שלושת השיאים הראשונים זכו במדליות הזהב, הכסף והארד.
פינלנד סיימה את עם שיא 1–5 כדי להוביל את הטורניר.
קנדה נכנסה למשחק עם שיא 4–1-1 וכבר הובטחה לה מדליית הארד.
ניצחון נגד הסובייטים היה מבטיח לקנדה את הכסף, וניצחון של 5 שערים ומעלה היה מכה אותה במדליית הזהב.
ברית המועצות, שנכנסה למשחק עם מאזן 2–3-1, כבר הודחה מחלוקת המדליות וסיימה ששית.
המשחק בין שתי הנבחרות תוכנן במכוון להיות המשחק האחרון בטורניר מכיוון שהמארגנים ציפו שלפחות אחת הקבוצות תזכה במדליית הזהב.
ה-IIHF מינה את הנס רוננינג מנורווגיה כשופט למשחק זה.
המינוי נעשה על סמך הנייטרליות שלו למרות חוסר הניסיון שלו ברמה הבינלאומית.
לאחר ששמע על מינויו של רוננינג, הנציג הקנדי דניס מקדונלד חיפש את המפקח על פקידים IIHF, רנה פאסל, בתקווה לשכנע אותו לבחור שופט אחר.
פרט לשאלת יכולתו לערוך משחק בסדר גודל כזה, הקנדים היו מודאגים מרונינג בעקבות משחק קודם בטורניר בין קנדה לארצות הברית.
קטטה פרועה פרצה במהלך ההתחממות לפני המשחק נגד האמריקנים שלושה ימים קודם לכן.
הפקידים לא היו על הקרח כאשר התרחשה תגרה; עם זאת, רוננינג הרחיק שחקן אחד מכל קבוצה באקראי בטענה שהם התחילו את הקטטה.
הקפטן הקנדי סטיב צ'יאסון נפסל אפוא מהמשחק נגד האמריקנים, כמו גם מהמשחק הבא.
מקדונלד לא הצליח לשכנע את גורמי IIHF לשנות את המינוי, אך דאג לאופן בו ייערך המשחק.
חוסר הניסיון של רוננינג ברמה זו זוהה מאוחר יותר כגורם משמעותי לקטטה, מכיוון שמספר הפרות על ידי שני הצדדים לא נענו מצדו וגרמו לכעס בין שתי הנבחרות.
מחוץ לחבטת פתיחה, סרגיי שסטריקוב מירפק את דייב מקלוויין הקנדי, שהגיב בהצלבה של השחקן הסובייטי.
אף אחד מהשחקנים לא נענש בפנדל.
חמש דקות לאחר מכן, תיאורן פלורי כבש שער לקנדה.
כשחגג את ההבקעה, פלרי החליק על ברכיו על מרכז השדה כשהוא מציג תנועת ירי מקלע ומעמיד פנים שהוא "פותח באש" על הספסל הסובייטי.
נשיא התאחדות ההוקי החובבני הקנדי, מוריי קוסטלו, כינה זאת לימים "מעשה דלקתי, מיותר לחלוטין, חסר כל סוג של כבוד." המחצית הראשונה המשיכה בצורה דומה כששתי הנבחרות חתכו שוב ושוב את יריבותיהן וקנדה עלתה ליתרון 1–3. בריאיון ל-CBC במהלך ההפסקה, תיאר פלורי את האווירה על הקרח: "הבנים עומדים במדליית הזהב.
בתחילת המחצית השנייה, המשחק הושהה לרגע של דממה לזכר ארבעה שחקני סוויפט אקטואלי ברונקוס שנהרגו כאשר האוטובוס של הנבחרת שלהם התרסק בססקצ'ואן חמישה ימים קודם לכן.
הייתה ירידה בעוצמה בחמש דקות המשחק שלאחר מכן.
עם זאת, מעט אחרי תום שש הדקות, בעקבות התערערות קלה ששלחה שני שחקנים מכל קבוצה לתיבת העונשין, הנבחרות חזרו לדחוף ולחתוך זה את זה.
כל נבחרת כבשה גם שער, אך קנדה שמרה על יתרון 2–4 באמצע המשחק.
הקטטה החלה לאחר שסטסטריקוב התנגש עם אוורט סניפאס כאשר נותרו 6:07 במחצית השנייה, והתוצאה הייתה קטטה בין השניים.
השחקן הסובייטי פאבל קוסטיצ'קין נכנס לעימות עם פלרי במה שהוביל לעימות נוסף.
הקרב הסלים במהירות לקטטה שכללה את כל השחקנים על הקרח משתי הנבחרות.
כשחזר מהפסקת פרסומות, הפרשן הקנדי דון ויטמן הבין את חומרת העימות באומרו "טוב, הייתה לנו התערבות ממש לפני רגעים ספורים בעקבות התנגשות." יבגני דוידוב היה השחקן הראשון שעזב את הספסל שלו להצטרף לתגרה, מה שהניע את כל השחקנים משתי הנבחרות לעזוב את הספסלים שלהם.
מייק קין התמודד מול ולרי זלפוקין, כשהקנדי "נלחם כמו שהיה על התואר העולמי", לפי פלורי.
בקטטה אחרת, ולדימיר קונסטנטינוב שבר את אפו של גרג הווד ; ברנדן שנאהן תיאר אותה אחר כך כ"ישבן הראש הגדול ביותר שראיתי".
סטפן רוי נהדף על ידי שני שחקנים סובייטים.
שאר השחקנים הצטרפו בעוד בכירי ההתאחדות הבינלאומית ניסו לעצור את הקטטה.
היו לפחות תריסר מריבות נפרדות על פני הקרח כולו.
רוננינג ואנשיו לא הצליחו לשלוט במצב, בסופו של דבר עזבו את הקרח בהוראת פקידים צ'כוסלובקים.
בניסיון נואש לשים קץ לקטטה, גורמים רשמיים בטורניר כיבו את אורות הזירה, והשאירו את השחקנים להילחם בחושך כשהאוהדים שרקו בקול תוך הבעת הסתייגות מכל המצב.
האצטדיון כולו צעק "chceme hokej my chceme hokej", שמתורגם ל"אנחנו רוצים הוקי, אנחנו רוצים הוקי".
עד שהמאבקים פסקו סופית, ה-IIHF הכריז על המשחק כמבוטל.
ארגון ה-IIHF קיים פגישת חירום במשרד של האולם כדי להחליט כיצד לטפל באירוע.
כל נבחרת הייתה מיוצגת על ידי נציג, והפגישה נוהלה על ידי נשיא IIHF גינטר סאבצקי.
הנציגים הצביעו 7–1 בעד הוצאת שתי הנבחרות מהטורניר, והצבעת הנגד הבודדת היחידה היא זו של דניס מקדונלד הקנדי.
מקדונלד נרתע מההצבעה: פינלנד, צ'כוסלובקיה ושוודיה עמדו כולם כדי להשיג מדליה על ידי הצבעה בין שתי הנבחרות, האמריקנים הבטיחו תמיכה אם מדינות אחרות תומכות בקנדה, וסבצקי בקושי יכול היה לשלוט בזלזול שלו בקנדים.
לאחר ההצבעה, אסרו אנשי ה-IIHF את הסובייטים מהשתתפות בטקס חלוקת המדליה בטורניר, אך עדיין הזמינו את קנדה.
מקדונלד הצהיר כי הקנדים אינם מעוניינים, וסבצקי ופקידי צ'כוסלובקיה הורו לנבחרת הקנדית לצאת מהזירה תוך חצי שעה.
הם פגשו בחיילים חמושים אשר ליוו אותם מעבר לגבול מחוץ לצ'כוסלובקיה.
ה-IIHF ביטל את מיקום הנבחרות.
במילים של מקדונלד, "זה היה כאילו שמעולם לא היינו כאן." עם זאת, הנבחרות האחרות שמרו על הנקודות שהשיגו במשחקים נגד שתי הנבחרות.
שתי הנבחרות ניסו להאשים את האחר בכך שאיפשרו לאלימות לצאת מכלל שליטה.
נציג ברית המועצות, אנטולי קסטריוקוב, האשים מאמן קנדי בהצתת העימות בכך שהכה באגרוף את אחד מעוזרי המאמנים הסובייטים בבטן.
הקנדים, בינתיים, הצביעו על כך שדוידוב היה הראשון מהספסל כניצוץ שהוביל לקטטה.
פרשן ה-CBC, דון שרי, היה מהראשונים שצפו תאוריית קונספירציה לפיה הסובייטים עשו זאת כניסיון מכוון להדיח את קנדה, ולכן הם איבדו מדליה.
אלן איגלסון הציע שהחלטת ה-IIHF הייתה אחרת אילו היו הסובייטים בטקס חלוקת המדליה, ולא הקנדים.
המנהל הסובייטי יורי קורוליוב הביע צער כי האירוע התרחש אך לא הודה באשמה.
הוא הרגיש שהיה צריך לסיים את המשחק במקום ששתי הנבחרות נפסלות מהטורניר.
ה-IIHF הצביע להשהות את כל השחקנים המעורבים מלהתמודד באירועים בינלאומיים למשך 18 חודשים, ואת כל המאמנים למשך שלוש שנים.
בקרב הקנדים, רק שני שחקנים לא הושעו: השוער ג'ימי ווייט והחלוץ פייר תורג'ון.
סטיב נמת היה על הקרח יחד עם ווייט, אך איש מהם לא התעמת.
ווייט הרגיש שהוא לא יכול להסתכן שייפסל בגלל התגרה תחת האמונה שהמשחק יתחדש.
בהמשך, נמת יגיש בקשה להחזרה מוקדמת בטענה שהוא לא התעמת, אלא ניסה לעזור לפרק את העימות.
תורג'ון היה הקנדי היחיד שלא עזב את הספסל עד שהמאמן הראשי הקנדי ברט טמפלטון שכנע אותו לעלות על הקרח.
בהתייחס לכך, תורג'ון הצהיר בשנת 2017: "זה לא היה התפקיד שלי.
" רבים מחבריהם לנבחרת מעולם לא סלחו לטורג'ון על כך שלא הצליח להגן על חבריו.
במילותיו של אוורט סניפס : "אני מחפש מישהו שיעזור ל (סטפן)רוי לצאת ואני מסתכל על הספסל.
יש את הכלב הזה תורג'ון, פשוט יושב שם, עם הראש כלפי מטה.
הוא לא היה מוריד את התחת שלו מהספסל...
פשוט יושב שם כשכולם מהספסל הסובייטי ולפחות אחד החבר'ה שלנו מתקשה באמת.
באליפות העולם בהוקי קרח לנוער ב-1988 במוסקבה, קנדה וברית המועצות זכו במדליות הזהב והכסף, בהתאמה, שכן בסגל של שתי הנבחרות היו כמה שחקנים מטורניר 1987. מאז טורניר 1987, שתי המדינות שמרו על הדומיננטיות שלהן בטורניר.
קנדה זכתה ב-15 מדליות זהב בשנים 1988–2020, ואילו ברית המועצות, ויורשתה, רוסיה, זכתה בשש.
התנהלותו של הנס רוננינג במשחק נתפסה על ידי גורמים רשמיים אחרים על הקרח כניד ראש למארגנים מלילהאמר, נורווגיה, שבדיוק זכו בזכות לארח את אולימפיאדת החורף 1994 והקפידו על המשחק.
בגיל 38, רוננינג ציפה שטורניר 1987 יהיה בין המשימות הבינלאומיות האחרונות שלו.
רוננינג מעולם לא צורף למשחק בינלאומי נוסף, אם כי שפט שתי עונות נוספות בנורווגיה לפני שפרש.
בקנדה, הציבור תמך באופן נרחב בשחקנים.
סקרי דעת קהל שנערכו בעקבות הקטטה הראו כי 87-92% מהנשאלים תומכים במעשיהם.
ההגנה הנלהבת של דון שרי מהנבחרת הקנדית הביאה לעלייה חדה בפופולריות שלו.
הבעלים של הטורונטו מייפל ליפס, הרולד באלארד, הכין מדליית זהב מיוחת עבור הנבחרת הקנדית.
בלארד הצהיר כי "אני מאמין שהנערים הקנדיים ראויים למדליית הזהב ואני הולך לדאוג שהם משיגים אותה.
תיאר לעצמך איך הרוסים האלה הנדסו את כל העסק הזה רק מפני שיש להם נבחרת גרועה ופחדו לחזור הביתה וסיימו במקום השישי.
גורמים רשמיים בהוקי קנדה מתחו ביקורת על השחקנים בגלל הקטטה.
בשנת 2005, ההצעה למפגש חוזר עם נבחרת 1987 נתקלה בשתיקה לא נוחה ו"אני לא חושב כך" מצד גורמים בהוקי קנדה.
מיד לאחר הטורניר, נראו גורמים קנדיים כמי שמנסים להתרחק מהנבחרת: "ה-CAHA (איגוד ההוקי החובבני של קנדה) לא עשה דבר למען הילדים האלה", אמר הכתב ג'ים קרסמן.
"הילדים האלה היו מספיק טובים כדי ליצור את הנבחרת הזו.
לפני התגרה, טורניר הנוער לא זכה לפופולריות בקנדה.
רק כתב קנדי אחד טס מעבר לים כדי לסקר את טורניר 1987. זה השתנה בשנת 1988, מכיוון שכלי התקשורת הגדולים בקנדה שלחו כולם כתבים למוסקבה.
יוקרתו של הטורניר בקנדה המשיכה לצמוח.
עד לטורניר 2005, למעלה מ-100 כתבים קנדים סיקרו את הטורניר בגרנד פורקס, צפון דקוטה.
הקטטה נתפסה כמבוכה מצד גורמים סובייטים שהתגאו במשמעת של שחקני הנבחרת.
גורם בכיר, אנטולי קוסטריוקוב, אמר כי "מחלקת הוקי הקרח והפדרציה להוקי קרח של ברית המועצות ינתחו בקרוב את ביצועי הנבחרת הסובייטית באליפות, והאשמים באירוע ייענשו בקפידה".
סוכנות התקשורת הסובייטית, טא"ס, הייתה ביקורתית מאוד כלפי חוסר יכולתם של צוות האימון לשלוט בשחקנים.
המאמן הראשי ולדימיר וסילייב פוטר כמאמן נבחרת הנוער הסובייטית כתוצאה מהתגרה.
מבין 20 השחקנים שייצגו את קנדה באותו משחק, 19 המשיכו לשחק ב-NHL.
(שון סימפסון גויס על ידי הוושינגטון קפיטלס, וייצג את מדינתו בשני משחקים, אך בסופו של דבר לא שיחק בנבחרת הבוגרת) בשנת 1987, רק סובייטי אחד שיחק ב-NHL, ויקטור נצ'אייב.
השחקנים בנבחרת הסובייטית יהיו בין הגל הראשון של שחקני הגוש המזרחי שיגיעו ל-NHL עם נפילת מסך הברזל.
חמישה מהם יזכו בסופו של דבר בגביע סטנלי.
הקטור אדוארדו בבנקו (בפורטוגזית: Héctor Eduardo Babenco) (7 בפברואר 1946 – 13 ביולי 2016) היה במאי קולנוע, תסריטאי, מפיק ושחקן ארגנטינאי-ברזילאי-יהודי, שעבד במספר מדינות, ובהן ברזיל, ארגנטינה וארצות הברית.
הוא היה אחד מיוצרי הסרטים הברזילאים הראשונים שזכו להוקרה בין-לאומית, דרך סרטיו שעסקו לעיתים קרובות בשולי החברה.
סרטיו של בבנקו הביאו לו תהילה.
הוא היה מועמד שלוש פעמים לפרס דקל הזהב של פסטיבל הקולנוע בקאן, והיה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר עבור "נשיקת אשת העכביש".
הוא זכה פעמיים בפרס הגדול של הקולנוע הברזילאי – Grande Prêmio do Cinema Brasileiro, ופעם אחת בפרס נוסף של הקולנוע הברזילאי – Cinema de Prêmio ACIE.
בבנקו נולד בעיר בואנוס איירס, ארגנטינה וגדל בעיר מאר דל פלאטה.
אמו, ינקה הברברג, הייתה מהגרת יהודייה מפולין ואביו, ג'יימה בבנקו, היה גאוצ'ו ארגנטינאי בן למהגרים יהודים מאוקראינה.
בבנקו התגורר באירופה בין השנים 1964 עד 1968. בשנת 1969 החליט להתשקע בסאו פאולו, ברזיל.
סרטו העלילתי הראשון של בבנקו כבמאי היה "מלך הלילה" (O Rei da Noite) (1975) בכיכובם של פאולו ז'וסה ומריליה פורה.
בבנקו זכה להצלחה בין-לאומית עם הסרט "פישוטה – חוק החלשים ביותר" (Pixote: a Lei do Mais Fraco) (1981).
שעוסק בילדיה הנטושים של ברזיל.
בהתייחסו אל הסרט, אמר חוקר ומבקר הקולנוע הדוקומנטרי א.
רובי ריץ' כי בעוד שהוא נוגע ל"זוג נערים היוצרים ביניהם איחוד מיני סימביוטי", אי אפשר לראות בו דוגמה "לתיאור תשוקה הומוסקסואלית, בהתחשב בטיפול המסעיר והמשפיל שהוא מעניק ליחסים אלו – מין כתחליף למגורים וכענישה ".
הסרט בולט במשחקו המרשים של השחקן הצעיר פרננדו ראמוס דה סילבה, אז בן 10, שהתגלה בפרוורי סאו פאולו.
בגין הסרט "נשיקת אשת העכביש" (1985), סרט דרמה המבוסס על רומן מאת הסופר הארגנטיני מנואל פויג, היה בבנקו מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, הלטינו-אמריקאי הראשון שהיה מועמד בקטגוריה זו.
להצלחה נוספת זכה עם הסרט "עשבי פרא" (1987) דרמה היסטורית בכיכובם של ג'ק ניקולסון ומריל סטריפ ובהשתתפות טום וייטס.
ניקולסון וסטריפ היו מועמדים על הופעותיהם בסרט לפרס אוסקר.
הוא ביים כמה מהשחקנים האמריקאים המכובדים ביותר בתקופתו, ובהם וויליאם הרט, ג'ון לית'גו, ראול ג'וליה, ג'ק ניקולסון, מריל סטריפ, טום ברנג'ר, דריל האנה, איידן קווין וקתי בייטס.
בשנת 2012 השתתף בבנקו בחבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי ה-34 במוסקבה.
סרטו האחרון היה "החבר ההינדי שלי" (2016), בו מככב וילם דפו.
הסרט מגולל את סיפורו של במאי קולנוע המתקרב למותו.
בשנת 2010 נישא בבנקו לשחקנית הברזילאית ברברה פז.
הוא היה נשוי בעבר לשושה לופז ולרקל ארנאוד.
הוא הותיר אחריו שתי בנות, ינקה בבנקו ומיירה ארנאוד בבנקו, מנישואיו הקודמים.
בשנת 1994 חלה בבנקו ונאלץ לעבור השתלת מח עצם לטיפול בסרטן הלימפה.
ב־12 ביולי 2016 אושפז בבנקו בבית החולים הסורי-לבנוני בסאו פאולו, לטיפול בסינוסיטיס.
למחרת בלילה הוא סבל מדום לב ונפטר זמן קצר לאחר מכן.
תסריטאי (יחד עם לוסיאנו סרה), במאי ומפיק.
1977 – Lúcio Flávio: O Passageiro da Agonia; תסריטאי (יחד עם חורחה דוראן וז'וזה לוזיירו), במאי ומפיק.
תסריטאי (יחד עם חורחה דוראן) במאי ומפיק.
1991 – At Play in the Fields of the Lord – "משחק בשדות האלוהים" תסריטאי (יחד עם ז'אן-קלוד קרייר ווינסנט פאטריק), ובמאי.
תסריטאי (יחד עם ריקרדו פיגלייה), במאי ומפיק
2003 – "קראנדירו" – קופרודוקציה ברזילאית, ארגנטינאית ואיטלקית.
תסריטאי (יחד עם פרננדו בונאסי וויקטור נאבאס) במאי ומפיק.
2007 – El Pasado – קופרודוקציה ברזילאית–ארגנטינאית.
תסריטאי (יחד עם מרתה גואז), במאי ומפיק.
2014 – Words with Gods – קופרודוקציה מקסיקנית–אמריקאית.
2015 – Meu Amigo Hindu – במאי, מפיק ותסריטאי.
הקטור בבנקו: במאי (בשיתוף עם רוברטו פאריאס), תסריטאי ומפיק.
2005 – "קראנדירו" – (בפורטוגזית: Carandiru) הקטור בבנקו: במאי, תסריטאי, מפיק
הקטור בבנקו בתפקיד דנילו דנוסי.
הסרט הופק בארצות הברית על ידי הבמאי רוברט דורנהלם
2000 – הסרט: "לפני שהלילה יורד" – בתפקיד וירגיליו פיניירה.
הסרט הופק בארצות הברית על ידי הבמאי ג'וליאן שנאבל.
2007 – הסרט: El Pasado – בתפקיד מקרין סרטים.
הסרט הוא קופרודוקציה ברזילאית–ארגנטינאית, ובבנקו הוא גם במאי הסרט
הקטור הודלר (Hector Hodler; 1 באוקטובר 1887, ז'נבה – 31 במרץ 1920, לזאן, שווייץ) היה אספרנטיסט בעל השפעה מרכזית על תנועת האספרנטו העולמית, ויוזם הקמת אגודת האספרנטו העולמית.
הודלר היה בנם של הצייר השווייצרי פרדיננד הודלר, אשר לאחר שנות עוני ארוכות זכה להצלחה רבה, ושל אוגוסטין דופן, שהייתה תופרת.
משפחתו התגוררה בכפר קטן בקרבת העיר ברן.
בגיל 16 למד הודלר הצעיר אספרנטו יחד עם חברו לכיתה אדמון פריווה (יליד 1889).
יחדיו הקימו מועדון אספרנטו ומגזין בשם 'האספרנטיסט הצעיר' (Juna esperantisto), אותו ערכו מספסל לימודיהם במשך חמש שנים כשהם מנהלים את הדפסת המגזין, רשימת כתובות המנויים וההתכתבות עם הקוראים.
בהמשך למדו עוד שתי שפות עזר מלאכותיות מתחרות לאספרנטו - אידיאום נטורל ובולק, במטרה לבחון האם אספרנטו היא אכן השפה הבינלאומית המוצלחת ביותר.
לצד עריכת העיתון שלהם, כתב הודלר מאמרים לעיתונים נוספים (בהם העיתון Tra La Mondo - מסביב לעולם) באספרנטו ותרגם את הספר 'פאול ווריג'יניה מאת ברנרדין דה סיינט פייר לאספרנטו.
ב-1906 ארגנו הודלר וחברו פריווה את קונגרס האספרנטו השני בעירם ז'נבה, שם נחשף להצעותיהם של תיאופיל רוסו ואלפונס קרלס ליצירת רשת 'קונסולים לאספרנטו' כהזדמנות להגשים את תוכניתו ליצור מערכת עזרה הדדית בינלאומית, המבוססת על רצון טוב ועל שפת האספרנטו.
זה היה גרעין הרעיון להקמת אגודת האספרנטו הבינלאומית (UEA), שהודלר היה בגרעין המייסד שלה.
ב-1907 רכש את המגזין "אספרנטו" מידי מייסדו פול ברטלו, החל לערוך אותו, והפך אותו למגזין מרכזי המתמודד עם שאלות הארגון של תנועת דוברי האספרנטו הבינלאומית.
הגיליון הראשון בעריכתו יצא ב-12 בפברואר אותה שנה.
הוא ביקש להשתמש בו כדי ליצור "קשר חזק של סולידריות בין חברים דוברי שפות שונות".
המגזין כלל מאמרים רבים על חיי החברה של האספרנטיסטים ברחבי העולם.
הודלר ערך אותו במשך 13 שנים עד מותו, למעט שישה חודשים ב-1914 במהלך תקופת מלחמת העולם הראשונה.
הוא כתב ותרגם מאמרים ויצירות רבות, כשהוא מציע להתמקד בתרגום יצירות מופת במקום דברים של מה בכך.
על מאמריו חתם באותיות A.R.
חברו אדמון פריווה אף הוא ערך במגזין.
הודלר התייחס בין היתר התייחס מעל דפי המגזין לצורך ביצירת ארגון בינלאומי לתנועה - צורך שהתחדד על רקע המשבר בתנועת האספרנטו והתפצלות תומכי שפת האידו.
ארגון שכזה היה נחוץ לשיטתו בין היתר כל מנת לקדם את אימוץ האספרנטו על ידי מוסדות בינלאומיים וממשלות כשפה בינלאומית.
לשיטתו נדרש היה ליצור תנועה חיה, תוססת ורבת פעלים מספיק כדי שלא תצטרך לנהל לובי בקרב הממשלות והארגונים הבינלאומיים לקידום השפה - אלא כזו שתמשוך את הממשלות והארגונים הבינלאומיים עצמם לפנות אליה במטרה לאמצה בשל הצלחתה.
הוא סבר שהשיח בתנועת האספרנטו נוטה מידי לדיון פילוסופי במקום לקידום פעולות שיטתיות וממשיות במציאות.
כמו כן, הוא התנגד לשימוש בשפות לאומיות בכינוסים ומפגשים של אגודות האספרנטו.
הצעותיהם של רוסו וקרלס השתלבו ברעיונותיו שלו, ונדונו מעל דפי מגזין אספרנטו, שם זכו לתמיכה מצד קוראים וכותבים נוספים.
בקונגרס האספרנטו השלישי ב-1907 השתתפו כ-200 'נציגים' של קהילות מקומיות.
ב-28 באפריל 1908 ייסדו הודלר, רוסו ואחרים את אגודת האספרנטו הבינלאומית והודלר נתמנה למזכירה הכללי ולסגן הנשיא.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה ארגן הודלר עם מזכיר ה-UEA הנס ג'קוב סיוע לחברי הארגון שפעל ממטה הארגון בשווייץ הנייטרלית.
לאחר המלחמה נבחר לנשיאות הארגון.
במהלך המלחמה ב-5 בינואר 1915 פרסם מניפסטו תחת הכותרת 'ממעל' במגזין אספרנטו: "מוטלת עלינו החובה שלא לשכוח...
שלצד הסימפתיות שלנו יש לנו גם חובות שהאספרנטיסטיות שלנו מטילה עלינו...
החובה להאמין שלאף עם אין מונופול על הקידמה התרבותית או האנושית...
שלאף עם אין מונופול על הברבריות, הבוגדנות או הטפשות...
כשמאות אלפי אנשים שוכבים בשדות הקרב וההריסות של המנצחים והמנוצחים, הדבר מעיד על ההתקדמות הטכנית ולא המוסרית של הציוויליזציה שלנו.
מישהו יעלה פתרון כלשהו, ולמרות הכל היחסים הבינלאומיים יתחברו מחדש.
יש דבר מה מעל האומות, אולם...
אם נרצה לבנות בית חדש על ההריסות הקיימות, נצטרך את אותם עובדים שלא יפחדו מקשיי עבודת השיקום.
עלינו האספרנטיסטים להיות העובר של האליטות הללו.
על מנת לבצע את המשימה שלנו כראוי, הבה נשמור על האידיאל שלנו, ואל נאפשר לעצמנו לשקוע בייאוש או בחרטה".
הודלר התעניין בעיקר בסוגיות חברתיות, בפציפיזם, ובהגנת בעלי החיים.
פריווה כתב עליו "ליוזמה הגאונית של זמנהוף בתחום הלשוני, הוא הוסיף את הבסיס הדרוש בהיבט החברתי".
ב-1916 כתב ספר בן 387 עמודים בצרפתית על ארגון החברה בדרכי שלום.
בשנות האחרונות הרבה לחלות והקדיש עיתותיו לשאלות מדעיות.
לאחר מותו ב-1920 הקדיש את ספרייתו לאגודת האספרנטו העולמית, וכן העביר לידיה את מגזין אספרנטו, אותו היא מוציאה לאור עד היום, לצד סכומי כסף גדולים שנועדו להבטיח את המשך המפעל.
הקטור סוקורו (בספרדית: Héctor Socorro; 26 ביוני 1912 – 1980) היה כדורגלן קובני, ששיחק בעמדת החלוץ.
סוקורו שיחק במוקדמות מונדיאל 1934 נגד האיטי וכבש שני שערים בשלושת המפגשים נגדם.
במונדיאל 1938 כבש בשמינית הגמר בתיקו 3–3 נגד רומניה, ובמשחק החוזר בו קובה עלתה כבש גם כן.
סוקורו שיחק גם בתבוסה 8–0 לשוודיה ברבע הגמר.
מייג'ור גנרל סר הקטור ארצ'יבלד מקדונלד היה קצין בצבא הבריטי.
מקדונלד היה גיבור מלחמה לאחר שפיקד על החטיבה המצרית במהלך המלחמה המהדית, הוא היה מהבודדים בצבא הבריטי שעלה בדרגות והגיע לדרגת מייג'ור גנרל, במקום הנהוג שקצינים הגיעו ממשפחה עמידה ורכשו את דרגת הקצונה שלהם.
ב-1902 מונה לפקד על הכוחות הבריטים בציילון (סרי לנקה) שם התחילו שמועות לגבי היותו הומוסקסואל ויחיסים שפיתח כבייכול עם חבורות גברים צעירים, כדי להימנע מהשערוריה חזר ללונדון.
בדרכו חזרה לעמוד למשפט צבאי בסרי לנקה התפרסם דבר השערורייה כשהוא שוהה במלון בפריז, לאחר שראה את כתבה שפרסמה את הטענות כנגדו ב-25 במרץ 1903 שם קץ לחיו.
ב-7 במרץ 1870 התגייס מקדונלד לרגימנט "מתנדבי רובאי היילנד אינברנסשייר" וב-1871 התגייס לרגימנט ה-92 גורדון היילנדרס בפורט ג'ורג'.
הוא עלה במהירות בסולם הדרגות, ובתחילת מלחמת אפגניסטן השנייה היה בדרגת סמל הדגל, גבורתו באפגניסטן הובילה לכך שהוצא לו לקבל צלב ויקטוריה או העלה לדרגת קצונה, הוא בחר בקצונה, מה שנחשב בתקופה לכובד נדיר ביותר.
מקדונלד שירת כלוטננט במלחמת הבורים הראשונה, ובקרב גבעת מג'ובה, שם נשבה, גבורתו הייתה כה בולטת עד שהגנרל פיט יוברט החזיר לו את חרבו.
ב-1885 שירת תחת סר אוולין ווד בארגון מחדש של הצבא המצרי, והשתתף במשלחת הנילוס של אותה שנה.
ב-1888 הפך למפקד גדוד ועסק באימון חיילים סודנים.
בשנת 1889 קיבל את אות השירות המצטיין על גבורתו בקרב על טוסקי ובשנת 1891, לאחר הפעולה בטוקר, הועלה לדרגת מייג'ור.
במהלך מלחמת המהדיסטית פיקד מקדונלד על חטיבה מצרית במשלחת דונגולה (1896), ולאחר מכן הוביל את חייליו בקרב אבו חאמד (7 באוגוסט 1897) ובעטברה (8 באפריל 1898).
בקרב אומדורמן (2 בספטמבר 1898) חשף המפקד הבריטי, הוריישו קיצ'נר, בלי משים את אגפיו לצבא המהדיסטי.
מקדונלד הצליח לבלום את המהדיסיטם בתמרון מיומן והחזיק את הקו עד שקיצ'נר היה יכול לפרוס מחדש את כוחותיו.
כשהקרב הסתיים נותרו לחייליו של מקדונלד בממוצע רק שני קליעים לכל חייל.
לאחר אומדורמן, מקדונלד הפך לשם דבר בבריטניה.
הוא קודם לדרגת קולונל, מונה לעוזר צבאי של המלכה ויקטוריה, וקיבל הכרת תודה רשמית של הפרלמנט כולל פרס כספי.
תהילתו הייתה ניכרת במיוחד בסקוטלנד מולדתו, הוא הוזמן לארוחת צהריים על ידי מועצת עיריית אדינבורו, וסקוטים רבים הרגישו שמקדונלד, ולא קיצ'נר, היה הגיבור האמיתי של המערכה בסודאן.
באוקטובר 1899, מקדונלד הועלה לדרגת בריגדיר גנרל והוצב לפקד על מחוז סירהינד בפנג'אב.
לאחר פרוץ המלחמה בדרום אפריקה באותו חודש, הוא הועבר נשלח לפקד על חטיבת ההיילנד, חלק מצבאו של לורד רוברטס.
הוא קיבל דרגת קולונל ב-4 בינואר 1900, הגיע לקייפטאון ב-18 בינואר 1900, ושישה ימים לאחר מכן הגיע ולקח את הפיקוד על החטיבה שהוצבה בנהר מודר.
בהיותו בדרום אפריקה הוא הכין את הדרך למאמץ של לורד רוברטס לעזרת קימברלי על ידי תפיסת קוודוסברג (5–8 בפברואר 1900), מה שהייתה פעולת הסחה מוצלחת שהסיתה את תשומת לב הבורים מההתקדמות העיקרית.
מאוחר יותר באותו החודש הוא השתתף בקרב על פארדברג (16–27 בפברואר 1900), שם נפצע מירי ברגל בהתקפה על מאגר בורים.
הוא שוחרר מבית החולים באמצע מרץ, והשתתף בניתוחים מאוחרים יותר בבלומפונטיין ובפרטוריה.
באפריל 1901 הוענק לו תואר אבירות כאביר מפקד מסדר האמבט (KCB) על שירותיו (מתוארך לנובמבר 1900).
מקדונלד חזר לבריטניה במאי 1901, אך עד מהרה עזב להודו, שם מונה לפקד על צבא המחוז הדרומי, ופיקד על מחוז בלגאום, ליד מדרס.
בתחילת 1902 הוא מונה למפקד העליון של הכוחות הבריטיים בציילון (כיום סרי לנקה) בדרגת מייג'ור גנרל, הוא הגיע לשם ונכנס לפיקוד ב-26 במרץ 1902.
ההיסטוריון רונלד הייאם מעיר כי "ציילון סיפקה למקדונלד שילוב קטלני של פיקוד צבאי שלא היה פעיל ולא מעניין, וקהילה של נערים שהיו מעניינים ופעילים מאוד".
החלו להסתובב שמועות שהוא מקיים מערכת יחסים מינית עם שני בניו המתבגרים של בורגר בשם דה סאראם, וכי הוא מתנשא על "מועדון מפוקפק" בו נכחו צעירים בריטים וסינהלים.
העניינים הגיעו למשבר כאשר עציץ תה הודיע לרידג'ווי כי הפתיע את סר הקטור בקרונית רכבת עם ארבעה נערים סינהלים; האשמות נוספות הגיעו מחברים בולטים אחרים בממסד הקולוניאלי, עם איום של עוד יבואו, שכללו עד שבעים עדים.
רידג'ווי יעץ למקדונלד לחזור ללונדון, דאגתו העיקרית הייתה להימנע משערורייה מסיבית: "חלק, ואכן רוב, מקורבנותיו...
הם הבנים של האנשים הידועים ביותר במושבה, אנגלים וילידים", כתב., וציין כי הוא שכנע את העיתונות המקומית לשמור על שתיקה בתקווה ש"לא יתעורר עוד בוץ".
בלונדון "כנראה אמרו למקדונלד על ידי המלך שהדבר הטוב ביותר שהוא יכול לעשות זה לירות בעצמו".
לורד רוברטס, כיום המפקד העליון של הצבא, המליץ למקדונלד לחזור לציילון ולעמוד בפני בית משפט צבאי כדי לטהר את שמו, אף על פי שהעבירה שיוחסה לו לכאורה לא הייתה פלילית ובכל מקרה לא בלתי חוקית בציילון.
בינתיים, רידג'וויי, שנקלע ללחץ גובר בבית המחוקקים, חשף כי הוגשו "האשמות חמורות" וכי הגנרל חוזר לבית משפט צבאי.
בזמן ארוחת הבוקר שלו במלון רג'ינה בפריז, ב-25 במרץ 1903, קרא מקדונלד את עיתון הבוקר ובו פורסמו כלל ה"האשמות החמורות" כנגדו.
לאחר מכן חזר לחדרו וירה בעצמו.
התאבדותו של גיבור המלחמה גרמה להלם ציבורי גדול.
עם מותו התפרסם הגילוי שלמקדונלד היו למעשה אישה ובן, התגלה לציבור הרחב כי ב-1884 בגיל 31, הוא נישא בסתר לילדה בת חמש עשרה.
הם התראו רק ארבע פעמים בתשע-עשרה השנים שלאחר מכן.
(ליידי מקדונלד נפטרה ב-1911; בנו של מקדונלד הפך למהנדס ונפטר ב-1951.) ההלוויה של מקדונלד נערכה בבית הקברות דין, אדינבורו, בניצוחו של הכומר וואלאס וויליאמסון, ו-30,000 איש התייצבו לחלוק כבוד אחרון.
בשבועות שלאחר מכן הגיעו אלפים נוספים מכל העולם להיפרד, ג'יימס סקוט סקינר כתב לכבודו מנגינה בשם הקטור הגיבור, ורוברט סרוויס כתב את שירו "מק הלוחם" ("Fighting Mac").
קברו של מקדונלד שוכן לכיוון צפון-מזרח בחלקו הצפני של בית הקברות.
אנדרטה מעוטרת הכוללת פסל ברונזה של סר הקטור מאת ויליאם בירני רינד הוקמה על הקבר בשנה שלאחר מכן.
מקדונלד נותר גיבור לאומי בסקוטלנד.
אנדרטת זיכרון בגובה 30 מטרים הוקמה בשנת 1907 סמוך לדינגוול, אנדרטה נוספת הוקמה במולבוי בבלק אייל, סמוך למקום ליידתו.
במרץ 1911 דיווח ה"אשבורטון גרדיאן" כי מקדונלד נראה במנצ'וריה, ודיווח נוסף כי חייל ששירת עם מקדונלד בהודו ובמצרים ראה אותו אוכל ארוחת בוקר בשנחאי שנתיים קודם לכן.
תהילתו של מקדונלד הולידה תיאוריות קונספירציה לאחר מותו, השמועה הייתה שהוא ביים את התאבדותו וערק לגרמניה, ותפס את זהותו של הגנרל אוגוסט פון מקנסן לאחר שמקנסן האמיתי נפטר כבייכול מסרטן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ניסה הפיקוד העליון הגרמני לנצל את הפופולריות המתמשכת שלו בקרב דרגים סקוטיים בצבא הבריטי על ידי טיפוח השמועות שמקדונלד הוא פון מקנסן.
הקטור פוֹרְט גרסיה (בספרדית: Héctor Fort García; נולד ב-2 באוגוסט 2006) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת המגן הימני באלצ'ה מהלה ליגה בהשאלה מברצלונה.
פורט נולד בברצלונה, קטלוניה, ובגיל 7 חתם בלה מאסיה, אקדמיית הנוער של מועדון הכדורגל ברצלונה.
הוא שיחק עם קבוצת הנוער א' של המועדון בכל ששת המשחקים בעונת 2022/23 של ליגת האלופות לנוער.
ב-6 ביוני 2023 ערך את הופעת הבכורה הבלתי רשמית שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 2–0 במשחק ידידות על ויסל קובה, אחד משישה שחקנים שערכו בכורה בקבוצה הראשונה באותו משחק לאחר שהחליף במחצית את מרקוס אלונסו.
ב-2023 הועלה לקבוצת המילואים של המועדון, וב-28 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בברצלונה אתלטיק בהפסד 0–1 ל-SD לוגרונייס במשחק הראשון של עונת הפרימרה דיוויסיון RFEF.
ב-13 בדצמבר ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו בקבוצה הבוגרת, כשפתח בהרכב בהפסד 2–3 לרויאל אנטוורפן בליגת האלופות.
ב-7 בינואר 2024 בישל לראפיניה בניצחון 3–2 על ברבסטרו במסגרת גביע המלך הספרדי, וב-27 בינואר ערך את הופעת הבכורה בלה ליגה, כשפתח בהרכב והוחלף במחצית בהפסד 3–5 לוויאריאל.
ב-28 למאי 2024, פורט האריך את החוזה שלו בברצלונה עד יוני 2026. ב-23 בנובמבר 2024 פורט עשה טעות שהובילה לשער שוויון של סלטה ויגו בתוצאה שנגמרה תיקו 2-2.
פורט ייצג את הנבחרות הלאומיות של ספרד עד גילאי 16, 17 ו-19, ושיחק באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 17.
הקטור וולר (; 4 באפריל 1900 – 1 במרץ 1942) היה קצין בכיר בצי המלכותי האוסטרלי.
הקריירה שלו נמשכה כמעט שלושים שנה וכללה שירות בשתי מלחמות העולם.
כמפקד של משחתת הצי אה"מ סטיוארט בזירת הים התיכון במלחמת העולם השנייה, הוא זכה להכרה כקברניט מוכשר ומפקד שייטת.
לאחר מכן עבר לזירת דרום-מערב האוקיינוס השקט כמפקד הסיירת הקלה אה"מ פרת', עמה טבע במהלך קרב מצר סונדה בתחילת 1942.
וולר נולד ב-4 באפריל 1900 בעיר בנלה שבמדינת ויקטוריה, אוסטרליה.
בנם של ויליאם פרדריק והלן וולר, הצעיר מבין עשרה ילדים.
הוא נקרא על שמו של הגנרל הקטור מקדונלד, גיבור מלחמת הבורים, וכן על שם קרוב משפחה בשם לוז שהיה אדמירל ובן זמנו של הוריישו נלסון.
בשנת 1913 התקבל וולר לקולג' הימי המלכותי האוסטרלי (RANC) כימאי.
הוא זכה להכרה כשחקן רוגבי והפך לקפטן הצוערים.
בשנתו האחרונה בקולג' הועלה לדרגת קפטן הצוערים הראשי וזכה במדליית המלך, שניתנה על "נשיאה ג'נטלמנית, אופי, השפעה טובה בין חבריו ואיכויות קצונה".
הוא הועלה לדרגת צוער ב-1 בינואר 1918 ונשלח לבריטניה.
באפריל הוצב לשרת בגרנד פליט של הצי המלכותי הבריטי על סיפון הדרדנוט אה"מ אז'ינקור.
בפברואר 1919 הוצב וולר בסיירת הקלה אה"מ מלבורן, וכעבור חודשיים חזר לאוסטרליה.
הוא הועבר לסיירת הקלה אה"מ סידני כממלא מקום תת-לוטננט בספטמבר.
באפריל 1920 הוצב שוב על סיפון מלבורן.
במרץ 1921 הועלה לדרגת לוטננט ועבר הכשרה נוספת בבריטניה לפני שחזר להצטרף לצוות ה-RANC.
שנתיים לאחר מכן התחתן עם ננסי בווס, בתו של שר בפרבר בסידני ולזוג נולדו שני בנים, מייקל וג'ון.
באפריל 1924 הוצב בסיירת הקלה אה"מ אדלייד.
מאוחר יותר באותה שנה, החל להתאמן כקצין איתותים באנגליה; בין חבריו לכיתה נכלל לואי מאונטבאטן.
במאי 1926 קיבל את הפיקוד על בית הספר לתקשורת אלחוטית וטלגרפיה בבסיס הימי Flinders Naval Depot בוויקטוריה.
בין השנים 1928 ל-1930, הוא שירת בצי המלכותי הבריטי כקצין תקשורת על סיפון המשחתת אה"מ ברוק.
הוא הועלה לדרגת סגן-מפקד במרץ 1929.
עד לשלב זה בקריירה שלו רכש וולר מוניטין חזק בעבודת התקשורת שלו.
ביולי 1930, הוא הוצב על ספינת הדגל של חיל הים המלכותי האוסטרלי, הסיירת הכבדה אה"מ אוסטרליה, כקצין תקשורת השייטת.
הוא המשיך בתפקיד זה לאחר שעבר לספינה האחות של אוסטרליה, אה"מ קנברה, במאי 1931. בתחילת 1932, הוקצה למשרד הימייה במלבורן, וחזר לאה"מ קנברה כקצין תקשורת השייטת באוגוסט 1933. הוא הועלה לדרגת מפקד ביוני 1934 ובחודש שלאחר מכן הפך לקצין המבצעים של ה-RANC.
לאחר שעזב את הקולג' ביולי 1936, חזר לאנגליה ובילה שישה חודשים במחלקת המודיעין הימי הבריטי.
הוא שירת לאחר מכן כקצין מבצעים של ספינת התיקונים אה"מ ריסורס.
בנובמבר 1937, וולר קיבל את הפיקוד הראשון שלו על סיפון המשחתת הבריטית אה"מ בראזן.
אה"מ סטיוארט בזירת הים התיכון
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, מונה וולר למפקד המשחתת אה"מ סטיוארט, ולקח פיקוד על קבוצת ארבע משחתות נוספות שנשארו מהצי הבריטי המלכותי – ספינות הצי אה"מ ואמפייר, ונדטה, וויאג'ר ו-ווטרהן – שכונו בהמשך על ידי הגרמנים "פלוטילת גרוטאות הברזל".
הספינות היו בדרכן לסינגפור לאימונים כאשר הממשלות הבריטית והאוסטרלית הסכימו כי יש להקצותן לזירת הים התיכון, כפלגת המשחתות ה-19, תחת פיקודו של וולר.
כשהן מגיעות למלטה בסוף דצמבר, וולר השאיר רושם ראשוני חיובי על מפקדי הצי המלכותי.
במאי 1940, הוא מונה למפקד הפלגה העשירית של המשחתות, שכללה את ספינות "פלוטילת גרוטאות הברזל" ועוד ארבע משחתות בריטיות מודרניות, ובחודש שלאחר מכן הועלה לדרגת קפטן.
לאחר כניסתה של איטליה למלחמה ב-10 ביוני 1940, השתתף וולר בחיפוש מוקשים מול חופי צפון אפריקה.
כצלף מיומן, פוצץ מוקשים צפים באמצעות רובה וכדורי חודרי שריון.
ב-21 ביוני, סטיוארט הפגיזה את העיירה האיטלקית ברדיה.
בחודש שלאחר מכן פלגת המשחתות העשירית שלו השתתפה בקרב קלבריה.
אה"מ פרת' וקרב מצר סונדה
באוגוסט 1941 לאחר שעזב את הים התיכון חזר וולר לאוסטרליה לשירות בדרום מערב האוקיינוס השקט.
ב-24 באוקטובר, קיבל פיקוד על הסיירת הקלה אה"מ פרת', שעגנה בסידני.
ב-27 בפברואר כוח ההתקפה שאליו הצטרפה פרת' הובס בקרב ימי על ידי הצי הקיסרי היפני, עם תחמושת מועטה, החליט וולר לסגת, מלווה בסיירת הכבדה יו.אס.אס יוסטון בפיקודו של הקפטן אלברט ה.
פעולתו של וולר סתרה את פקודות מפקדו ההולנדי, האדמירל קונרד הלפריך, "להמשיך לפעול בכל מחיר ועד הסוף המר", אך האוסטרלי היה משוכנע כי המשך המאבק יוביל להקרבה חסרת טעם.
בלילה שלמחרת ניסו פרת' ויוסטון לפרוץ דרך מצר סונדה לכיוון אוסטרליה, כשהן נתקלו בצי פלישה יפני שליווה נושאת מטוסים, ספינת עזר, ארבע סיירות כבדות, סיירת קלה ואחת עשרה משחתות.
ב-15 במרץ 1946, הוענקה לוולר אזכור בשדרים לאחר מותו עבור "גבורה ונחישות" על סיפון אה"מ פרת'.
בנו הצעיר ג'ון הלך בעקבותיו והצטרף לצי, והתקבל לקולג' הימי המלכותי האוסטרלי.
בשנת 1947. הוא סיים כקפטן צוער ראשי, הפך למהנדס חשמל והגיע לדרגת מפקד בשנת 1967, לפני שהועבר למילואים כחוקר בצי.
שמו של הק וולר מופיע על לוח הכבוד הממוקם בלוח 6 באזור ההנצחה באנדרטת המלחמה האוסטרלית בקנברה, ועל אנדרטת הצי בפלימות', דבון, אנגליה.
הוא גם מונצח ברחוב וולר קרסנט וברחוב וולר פלייס בפרבר קמפבל שבקנברה.
מוזיאון התלבושות והחלוצים של בנלה מחזיק במדליות ובמדי השרד שלו.
מחלקת וולר של בית הספר לגיוס של הצי המלכותי האוסטרלי ב-אה"מ קרברוס, ויקטוריה, נקראה על שמו עד ששמה הועבר למחלקה בקולג' הצי המלכותי האוסטרלי בשנת 2013.
הקטור הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הצרפתי ז'אק-לואי דויד, שהושלם בשנת 1778. היצירה נוצרה כתרגיל אקדמי במהלך שהותו של דויד ברומא, ונשלחה לאקדמיה המלכותית לציור ופיסול בפריז.
הציור נמצא כיום במוזיאון פברה במונפלייה, צרפת.
הציור מתאר גוף צעיר ודקיק של גבר מת השרוע על הקרקע.
פיסת בד קטנה מכסה את עירומו, ובד חום משתרג בסצנה בעוד יתר חלקי הקומפוזיציה נותרים מוחשכים.
האור ממוקד בדמות ויוצר ניגוד חד עם הרקע הכהה, אפקט המזכיר את ציוריו של קרוואג'ו, בהם יהודית והולופרנס וצליבתו של פטרוס הקדוש.
אף שהכותרת מתייחסת למיתוס הטרויאני ולמותו של הקטור מידי אכילס, דויד השמיט כל סימן היסטורי או עלילתי, לרבות המרכבה שרמסה את הגיבור, והתמקד בייצוג הגוף העירום עצמו.
הוא הדגיש את מרקם הבשר הקטיפתי בניגוד לבד המכסה חלק ממנו, תוך שימוש בתאורה דרמטית שהעצימה את הממד הטראגי של הסצנה.
הציור מציב במרכזו את דמותו של הקטור, נסיך טרויאני מהמיתולוגיות היוונית והרומית, אשר נודע כלוחם אצילי ומיומן שנהרג לבסוף בידי אכילס.
בניגוד לייצוגים מקובלים שהדגישו את עוצמתו, דויד מציג אותו כדמות שברירית וחסרת אונים, ובכך מדגיש את נפילתו מחסד.
תפיסה זו של "נפילה" הופיעה גם בציורו של דויד את בליסאריוס כמצביא לשעבר שהפך לעיוור וקבצן.
האמן התמקד ברעיון ההשפעה של כוחות על־טבעיים ושל דמויות מיתולוגיות על חיי בני האדם, ובחר להבליט את הממד הרגשי והדרמטי של הסצנה.
האור והצל ביצירה אינם רק אמצעי טכני אלא גם כלי להעצמת עוצמתה הסמלית של הדמות, ולהמחשת המעבר מהאצילות אל חוסר האונים.
הנושא של מות הקטור חזר אצל דויד גם ביצירה אחרת, אנדרומאכה מתאבלת על הקטור, שבה מוצגת תגובתה של אנדרומאכה רעייתו של הגיבור.
דמותו של הקטור, שהייתה בדרך כלל מתוארת ביצירות אמנות אחרות כגיבור חזק ואצילי, מופיעה אצל דויד באופן הפוך – דמות חלשה, פגיעה וחסרת אונים.
גישה זו מקבילה לאופן שבו תיאר דויד את בליסאריוס כמצביא לשעבר, שבזקנתו הוצג כאדם עיוור וקבצן ביצירה בליסאריוס מקבץ נדבות לאחר ששנות תהילתו חלפו.
בנוסף, שנה לאחר השלמת הקטור, בשנת 1779, יצר דויד את "פאטרוקלוס" (המוצג במוזיאון שרבור), שגם בו בחן את אותו רעיון אמנותי ואת אותם מקורות השראה, תוך התמקדות בייצוג עירום גברי כמוקד מרכזי.
בציורים אלו ניכרת השפעתם של קאראווג'ו ותלמידיו: האור והצל מודגשים ליצירת ניגוד דרמטי חריף, שמעניק לגופים תחושת משקל וצפיפות ומדגיש את עוצמתם הרגשית.
הקטור ופאטרוקלוס נחשבים אפוא לתרגילים מוקדמים שבהם עיצב דויד את דרכו האמנותית, ויצרו בסיס לדיוקנאות ההרואיים המאוחרים שלו, כגון מות מארה ומות בארה.
הקיבריאדה (בפולנית: Cyberiada) הוא שם ספרו של סטניסלב לם מ-1967.
ספר זה הוא אסופת סיפורי מדע בדיוני קצרים, המחולקת לשני חלקים: "אגדות הרובוטים" ו"הקיבריאדה".
החלק הראשון של הספר, "אגדות הרובוטים", מציג שורת סיפורים הכתובים כסיפורי אגדה המתרחשים בעולם עתידני שתושביו רובוטים והאדם בגדר אגדה.
חלקו השני של הספר, "הקיבריאדה", מספר על מסעותיהם של "טרול" ו"קלפציון", שני מדענים רובוטים.
למרות נימתו הקלילה של הספר, מרבית הסיפורים עוסקים בתמות פילוסופיות מרכזיות, משאלת התבונה האנושית ועד לבעיית האתיקה.
הספר רצוף משחקי מילים וסיטואציות קומיות, וחלקים נרחבים ממנו הם למעשה סאטירה אנטי-קומוניסטית.
הקיבוץ הארצי – ברית קיבוצי השומר הצעיר בישראל היא תנועה המאגדת בתוכה 85 קיבוצים ברחבי ישראל (נכון לשנת 1996).
נוסדה ב-1 באפריל 1927, ובשנת 1999 התאחדה עם תנועת קיבוצי התק"ם ליצירת התנועה הקיבוצית.
ראשוני העולים מתנועת השומר הצעיר הגיעו לארץ ישראל בשנת 1919. בשנת 1920 הוקם הקיבוץ הראשון של יוצאי התנועה שיסדו את היישוב בית אלפא בשנת 1922. בשנים הראשונות, היה הקשר בין הקיבוצים יוצאי התנועה לתנועה מחוץ לישראל, ובינם לבין עצמם, מזערי ולא מאורגן.
בשנת 1926 החלו נציגי הקיבוצים להיפגש לצורך הקמת תנועה משותפת, וביולי שנה זו התכנסה מועצה ארצית, שהחליטה על הקמת הקיבוץ הארצי.
בשלב זה מנתה התנועה ארבעה קיבוצים: מרחביה, עין שמר, מעברות ומשמר העמק.
בית אלפא לא הצטרף לתנועה בשלב זה עקב חילוקי דעות.
התחדשות העלייה לארץ ישראל בשנת 1928 הביאה לגידול במספר קיבוצי התנועה, ובמקביל הצטרפו לתנועה קיבוצים קיימים.
במהלך שנות ה-30 הוכפלה התנועה כמה וכמה פעמים עד שבסופן הגיעה לכדי כ-7,000 נפש בעשרות קיבוצים ועשרות אלפי חניכי תנועת הנוער שלה, השומר הצעיר, התחנכו להגשמה בקיבוץ על ידי עשרות שליחים לכל רחבי אירופה ואף לארצות הברית.
במקביל הוקמו ארגוני-בת שצמחו גם הם במהירות, כמו קרן למימון הקיבוצים, הוצאת ספרים, שבועון שהפך ב-1941 ליומון, ועוד.
בשנת 1946 הקים הקיבוץ הארצי יחד עם השומר הצעיר והליגה הסוציאליסטית את מפלגת פועלים השומר הצעיר.
בערב יום הכיפורים הקימה התנועה את הקיבוצים גלאון, נירים וקיבוץ שובל כחלק ממבצע 11 הנקודות.
בשנת 1948, ערב קום מדינת ישראל, התאחדה המפלגה עם אחדות העבודה - פועלי ציון והקימה את מפלגת הפועלים המאוחדת – מפ"ם.
בבחירות לכנסת הראשונה שנערכו ב-1949 זכתה התנועה ב-19 מנדטים והפכה למפלגה השנייה בגודלה בכנסת.
בשנים הבאות ראתה התנועה גידול נרחב, בעיקר עקב הצטרפות חניכי השומר הצעיר, הן לקיבוצים קיימים והן תוך יצירת קיבוצים חדשים השייכים לתנועה.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 השתנה מקור הקליטה – מקור הקליטה העיקרי הפך לחניכי הקיבוצים – בני חברות נוער, אולפנים וכדומה, אך בעיקר בני הקיבוץ.
בשנת 1999, עקב הישחקות האידאולוגיה הקיבוצית והיעלמות ההבדלים בין התנועות, החליטה מועצת התנועה על איחוד עם התק"ם.
למרות האיחוד עם התק"ם עדיין קיים שוני בין הקיבוצים, בעיקר על רקע היסטורי ופוליטי (שייכות מפלגתית).
התנועה מתקיימת במאה ה-21 רק בתור ישות משפטית העומדת בבעלות קיבוצי הקיבוץ הארצי ומחזיקה ומנהלת בנפרד מהתנועה הקיבוצית את מוסדות התנועה ההיסטוריים.
לצורך ניהול תקין אף נבחרה בפברואר 2010 מזכירות לקיבוץ הארצי בכינוס של קיבוצי הקיבוץ הארצי.
תנועת הקיבוץ הארצי התאפיינה במספר עקרונות אידאולוגיים:
קולקטיביות רעיונית ופוליטית יחסית לתנועות קיבוציות אחרות, הקפידה תנועת הקיבוץ הארצי על אחידות רעיונית ומעשית בין הקיבוצים החברים בה, הן בתחום הפוליטי (הצבעה ופעילות למען מפ"ם) והן בתחום הקיבוצי – שמירה על מנגנונים שיתופיים שונים בכל קיבוצי התנועה.
יש הטוענים כי קולקטיביות זו הביאה לשמרנות יתר בקיבוצי התנועה בעיקר אחרי המפנה להערצת ברית המועצות שיזם מאיר יערי ב-1939 לחיזוק מעמדו לעומת יעקב חזן, מפנה שהצליח להשלים רק ב-1948 באיחוד עם הקיבוץ המאוחד.
ערבות הדדית בין קיבוצית בתנועת הקיבוץ הארצי הייתה נהוגה ערבות הדדית מלאה בין הקיבוצים החברים בתנועה.
במקרה של בעיות כלכליות בקיבוץ מסוים, נחלצו שאר קיבוצי התנועה לעזרתו.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובעשור הראשון של המאה ה-21 נשחקו עקרונות אלה, יחד עם השחיקה הכוללת בערכי הקיבוצים.
תנועת הקיבוץ הארצי הקימה מספר מוסדות המשותפים לכל קיבוצי התנועה:
קרן חבצלת – לפעילות תרבותית-חינוכית ופרויקטים חוץ-תנועתיים
ארכיון יד יערי – הארכיון המרכזי של הקיבוץ הארצי והשומר הצעיר
ספרית פועלים – הוצאת ספרים
על המשמר – עיתון יומי
גבעת חביבה – מרכז סמינרים
מורשת בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ' – מוסד חינוכי וארכיון
רשימת קיבוצי השומר הצעיר בוויקיפדיה
ועוד שורה ארוכה של מוסדות כלכליים, תרבותיים וחברתיים.
תנועת הקיבוץ הדתי היא תנועה המאגדת 16 קיבוצים ו־8 מושבים שיתופיים של הציונות הדתית.
ב-24 היישובים של התנועה מתגוררים למעלה מ-15,000 נפשות.
7 מתוך 16 קיבוצי התנועה נחשבים לקיבוצים שיתופיים, בעוד 9 קיבוצים עברו תהליכי הפרטה שונים.
שורשי התנועה ב"ברית חלוצים דתיים" שנוסדה על ידי צעירי מזרחי של תורה ועבודה הפועל המזרחי.
חברי הקבוצה היו חלוצים דתיים שעלו לארץ ישראל מארצות אירופה, בעיקר מגרמניה.
הם הקימו בארץ ישראל מושבים, קבוצות עבודה, קבוצות הכשרה וכן קבוצות.
בשנת 1935, במהלך הוועידה השביעית של הפועל המזרחי, התאגדו הקבוצות לארגון גג אחד בשם "חבר הקבוצות של הפועל המזרחי" (שם דומה להתאגדות החילונית של הקבוצות - חבר הקבוצות).
בשנת 1938 החליטו לשנות את השם לשם המקובל עד היום "הקיבוץ הדתי, איגוד הקבוצות של הפועל המזרחי" ובקיצור - "הקיבוץ הדתי".
בסוף שנות ה-30, חברי הקיבוץ הדתי עברו הכשרה חקלאית בקיבוצים חילוניים, בהם קיבוץ בית אלפא.
ב-1 במרץ 1940 מנה הקיבוץ הדתי 795 חברים, 489 גברים ו-306 נשים, שהיו חברים בשבע קבוצות.
בתחילת מלחמת העצמאות היו לקיבוץ הדתי 16 נקודות התיישבות.
עם פרוץ המלחמה נמצאו כל הקבוצות בקו החזית הקדמי: חברי טירת צבי הדפו התקפה כבדה של צבא ההצלה (כעשור לאחר שספגו התקפה זהה בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט); גוש עציון עמד במצור ממושך והדף את האויב במבואותיה הדרומיים של ירושלים, עד שנפל.
כך נפלו הקיבוצים כפר עציון, משואות יצחק ועין צורים.
כפר דרום ננטשה אחרי עמידה במצור ובקרב במשך חודשיים.
חברי קיבוץ בארות יצחק בדרום הדפו את הצבא המצרי מתוך חצר המשק, אך היישוב עצמו נהרס.
קיבוץ סעד הופגז קשות על ידי כוח מצרי שפלש לארץ לאחר הכרזת העצמאות, ובמשך חודשים חיו חברי הקיבוץ בבונקרים ומנהרות מתחת לאדמה, והמשיכו בשגרת חייהם.
כתוצאה מן ההפגזות נהרסו כל המבנים מעל פני האדמה, למעט "בית הביטחון" - המבנה היחיד עשוי בטון שהיה במקום.
בקבוצת יבנה נהרגו שלושה חברים, בהם אב ובתו התינוקת, בהפצצת מטוס מצרי.
125 מחברי הקיבוץ הדתי, בהם שני ילדים, נהרגו במלחמה.
לאחר המלחמה, השתקמה תנועת הקיבוץ הדתי בעליה של גרעינים וותיקים, על יסוד הקיבוצים שחרבו, ובהקמה של קיבוצים חדשים.
בשנות ה-50 הפכו שלושה קיבוצים של התנועה: משואות יצחק, ניר עציון ובני דרום למושבים שיתופיים ועל כן יצאו מתנועת הקיבוץ הדתי.
בשנות ה-70 וה-80 ניהלו הקיבוצים הדתיים מדיניות כלכלית שמרנית ועל כן לא סבלו ממשבר הקיבוצים.
עד תחילת המאה ה־21 היו בתנועה רק קיבוצים.
בתש"ע הצטרפו לתנועה שלושת המושבים השיתופיים הדתיים, שבעבר פרשו מהתנועה מכיוון שחדלו מלהיות קיבוצים ובהמשך הצטרפו ארבעה מושבים שיתופיים נוספים.
מגמת ההפרטה של שנות ה-90 הגיעה אל הקיבוצים היותר קטנים של התנועה: בהם מעלה גלבוע ובית רימון, אך עורר את חלק מהקיבוצים היותר דומיננטיים בתנועה: קבוצת יבנה, שדה אליהו, לביא, עלומים ומגדל עוז להימנות על מייסדי המטה השיתופי.
גם כפר עציון ובארות יצחק נחשבים לקיבוצים שיתופיים, בעוד שאר 9 קיבוצי התנועה עברו תהליכי הפרטה.
מצבם הכלכלי של רוב קיבוצי הקיבוץ הדתי יציב.
משקי הקיבוץ הדתי מתבססים על חקלאות, תעשייה ותיירות.
בקיבוצי התנועה קיימים מספר מוסדות לימוד תורניים: ישיבת מעלה גלבוע, מדרשת עין הנציב לבנות, מרכז יעקב הרצוג ללימודי יהדות, מכינה קדם-צבאית מעורבת "יונתן" בעלומים, מכינה קדם-צבאית לבנות "צהלי" במשואות יצחק וכן מכינה קדם צבאית לבנים דתיים "רוח השדה" בבארות יצחק.
קיבוץ כפר עציון מפעיל בית ספר שדה בכפר עציון.
בקיבוץ בית רימון פועלת מכינה קדם צבאית לבנים - כרמי חיל, בשדה אליהו פועל בית מדרש "קדם" לבוגרי צבא, מוסד ייחודי המשלב תורה ועבודה חקלאית.
במגדל עוז ממוקמת מדרשה לבנות.
חלק קטן מצעירי התנועה הולך ללמוד במוסדותיה התורניים; רוב בני התנועה אשר בוחרים שלא להתגייס ישירות הולכים לשנת י"ג התנדבותי, למכינות הקדם צבאיות או לישיבות הסדר, ואילו הבנות הולכות לשנת י"ג התנדבותית או למדרשות שונות.
על פי נתונים שפרסם מנהל אגף הביטחון בקיבוץ הדתי 93% מהבנים משרתים ביחידות קרביות וכל הבנות משרתות בצה"ל או בשירות לאומי.
ניכרת מגמת התחזקות רוחנית ודתית בקרב הדור השלישי והרביעי, אשר באה לידי ביטוי בגידול מתמשך של אחוזי הפונים למסגרות תורניות בסיום התיכון, ובאחוז הבנות הפונות לשירות לאומי.
התנועה מוציאה ירחון בשם "עמודים".
בראש התנועה עומדת לראשונה אישה בתפקיד המזכ"ל — כיום זו היא שרה עברון מקיבוץ סעד שנבחרה לתפקיד בקיץ 2021. היא החליפה בתפקיד את אמיתי פורת (בנו של חנן פורת), חבר כפר עציון, שהחליף ב־2016 את נחמיה רפל מקבוצת יבנה.
מזכירות הקיבוץ הדתי יושבת החל מאוקטובר 2013 בנחלים.
קודם לכן ישבה במשך כ-50 שנה בתל אביב.
מבחינה פוליטית התנועה הייתה מזוהה בעבר עם המפד"ל וכיום עם הבית היהודי ויש לה נציג במוסדותיה המפלגתיים.
רוב חברי הקיבוץ הדתי מזוהים עם הצד הימני של הקשת הפוליטית, אך קיים מיעוט משמעותי בתוכם אשר מזוהה עם השמאל והמרכז הפוליטיים, בעבר בפרט עם תנועת מימד.
גרעיני הקיבוץ הדתי לפני קום המדינה
שם הקבוצה שנת התארגנות מקום הכשרה שנת עלייה על הקרקע יישוב קבע אוכלוסייה קבוצת שח"ל 1929 רחובות 1937 טירת צבי יוצאי פולין וארצות אחרות.
באפריל 1940 היו בטירת צבי כ-160 נפש חברי קבוצת רודגס בכפר יעבץ טבת תרצ"ד (1934) כפר יעבץ 1938 טירת צבי קבוצת רודגס 1929 כפר אברהם 1940 קבוצת יבנה קבוצת אריה שנתיים הכשרה ברודגס ולאחר מכן שהות בחדרה 1939 שדה אליהו בוגרי עליית הנוער.
באפריל 1940 מנתה 80 נפש קבוצת אברהם 1934 בתחילה ברחובות ובסיון תרצ"ה עברו לכפר פינס 1943 כפר עציון בעיקר יוצאי גליציה המזרחית.
באפריל 1940 מנתה הקבוצה 85 חברים רמת השומרון 1935 פרדס חנה 1943 בארות יצחק באפריל 1940 מנתה 112 נפשות אמונים 1938 זמן קצר בכפר יונה ובת שלמה.
ביולי 1938 עברו לנחלת יהודה 1946 עין הנצי"ב עליית הנוער הדתי חרות, חירות 1935. בשנת 1938 עברה מהקיבוץ המאוחד לקיבוץ הדתי בנימינה כנראה התפרק.
לא נמנה בין הקבוצות של הקיבוץ הדתי בנובמבר 1944 החלוץ הדתי מגרמניה.
בשנת תרצ"ח מנתה 30 חברים.
באפריל 1940 46 חברים 1940 מחנה שח"ל ברחובות מעפילים ששוחררו מבית העולים עלומים 1940 נתניה 1947 סעד חברי בני עקיבא שלוחות 1941 תחילה באזור חיפה ולאחר שקיבוץ רודגס עבר ליבנה, בכפר אברהם 1948 שלוחות עליית הנוער מגרמניה.
גרעין שעבר הכשרה ברודגס וגרעין שעבר הכשרה בשדה יעקב משואות 1944 שנה בטירת צבי ולאחר מכן בגת רימון אוגוסט 1945 משואות יצחק עליית הנוער מצ'כיה והונגריה בביריה ובטירת צבי אוקטובר 1945 עין צורים נוער ארצישראלי אוקטובר 1946 כפר דרום בוגרי כפר הנוער הדתי מכורה 1945 הכשרה בכפר עציון וגרעין עלומים.
באוקטובר 1945 עלו לנקודה זמנית בכפר חסידים יוני 1948 כפר יעבץ עולי רומניה.
שחר 1946 טירת צבי וכפר עציון, לאחר מכן התיישבות זמנית בכפר אתא ינואר 1949 שחר בגליל העליון עולי טריפולי, טורקיה ומצרים.
הגרעין התפרק והם נטשו את הנקודה בתחילת 1950
בני דרום (מושב שיתופי, במעמד "עמית")
בית יתיר (מושב שיתופי, במעמד "עמית")
מעון (מושב שיתופי, במעמד "עמית")
כרמל (מושב שיתופי, במעמד "עמית")
להקת הקיור היא להקת רוק בריטית, שהוקמה בשנת 1976 בקרולי שבבריטניה על ידי רוברט סמית', לורנס תולהרסט ומייקל דמפסי.
בתחילה הלהקה הצעירה נקראה "Easy Cure" על שם אחד השירים שלה, אך לאחר שהוחתמה על ידי חברת התקליטים Hansa שינתה את שמה במהרה לשם קליט יותר, The Cure.
מאז הלהקה פעילה עם שינויים רבים בהרכבה כאשר היחיד ששמר על מקומו מאז הקמתה הוא רוברט סמית', מנהיג הלהקה.
במהלך השנים עברה הלהקה בין סגנונות מוזיקליים שונים, כגון רוק גותי, רוק אלטרנטיבי ופוסט-פאנק.
הלהקה ידועה גם בזכות הווידאו קליפים המקוריים והצבעוניים שלה.
הקיור השפיעו רבות על המוזיקה של שנות השמונים והתשעים של המאה ה-20, וכיום אותותיה ניכרים בלהקות צעירות מרחבי העולם (הברייברי, הקילרס, מיוז וכדומה).
סינגל הבכורה שלהם "Killing an Arab" שיצא בשנת 1978 ואלבום הבכורה "Three Imaginary Boys" שיצא שנה לאחר מכן, היו נקודות ציון חשובות בהתפתחות תנועות הפוסט-פאנק והגל החדש שהתפתחו בעקבות סצנת הפאנק רוק (Punk rock) בבריטניה.
במהלך שנות השמונים המוקדמות הסגנון המוזיקלי של הלהקה (בועט ומיוסר) כמו גם המראה הייחודי של הסולן רוברט סמית', היו משמעותיים מאוד ביצירת הסגנון המתהווה הנקרא רוק גותי.
לאחר פרסום אלבומם "Pornography" בשנת 1982, שהיה מינימליסטי, עגום וקודר עתיד הלהקה לא היה ברור.
סמית' היה להוט להמשיך הלאה ולשנות סגנון.
מספר להיטים סייעו לקדם את הלהקה מבחינה מסחרית והצלחתם תרמה רבות לפופולריות של הלהקה: "Let's Go to Bed" (1982), "Just Like Heaven" (1987), "Lovesong" (1989), "Friday I'm in Love" (1992)".
ההערכה היא שנכון לשנת 2014 הלהקה מכרה בערך 27 מיליון תקליטים, הוציאה שלושה עשר אלבומי אולפן, עשרה אלבומים ומעל לשלושים סינגלים.
בדצמבר 2025 הלך לעולמו פרי באמונטי, שהיה גיטריסט וקלידן הלהקה מ-1990 עד 2005, ולאחר מכן מ-2022.
מייסדי הלהקה היו קבוצת חברים שלמדו ביחד בבית ספר בעיר קרולי שבבריטניה.
הופעתם הראשונה כלהקה הייתה במסגרת הופעת סוף שנה בית-ספרית בשנת 1973. בלהקה היו חברים רוברט סמית' כקלידן, מייקל "מיק" דמפסי כגיטריסט, לורנס "לול" טולהרסט כמתופף, מרק קיסנו כגיטריסט מוביל, ואלן היל כבסיסט.
בינואר 1976 קיסנו ייסד להקת רוק של חמישה חברים בבית הספר המקיף של סנט ווילפריד, בה ניגן סמית' על גיטרה ודמפסי על גיטרה בס, יחד עם עוד שני חברים נוספים מבית הספר.
הם קראו לעצמם בשם "מאליס" וביצעו שירים של דייוויד בואי, ג'ימי הנדריקס ואלכס הארווי באולם כנסייה מקומי.
באפריל 1976 קיסנו ושני חבריו מבית הספר עזבו את הלהקה, וללהקה הצטרפו טולהרסט כמתופף, מרטין קריאסי כזמר ופורל טומפסון כגיטריסט.
בינואר 1977 בעקבות עזיבתו של מרטין קריאסי את הלהקה ובעקבות ההשפעה ההולכת וגוברת של מוזיקת רוק פאנק, חבריה הנותרים של להקת "מאליס" נעשו ידועים בשם "Easy Cure" בעקבות שם של אחד השירים של הלהקה שנכתב על ידי המתופף.
במהלך מרץ 1977 שכרה להקת "Easy Cure" סולן אחר ולאחר מכן פיטרה אותו ושכרה במקומו זמר בשם פיטר אוטול (לא פיטר או'טול השחקן).
הופעת הבכורה של הרכב זה התרחשה באפריל 1977 באולם בעיר קרולי.
בחודש מאי של אותה שנה הלהקה ביצעה גם את ההופעה החיה הראשונה בפאב מקומי בעיר, ובעקבות אותה הופעה באו לאחר מכן הופעות רבות אחרות באותו מקום.
באותו זמן הלהקה גם ביצעה והקליטה שיר שנשלח להשתתף בתחרות כישרונות מקומית, וזכה במקום הראשון.
לאחר הזכייה הלהקה חתמה על חוזה הקלטה עם חברת התקליטים הגרמנית Ariola-Hansa.
בספטמבר של אותה שנה עזב פיטר אוטול את הלהקה על מנת לנסוע לישראל ולהתנדב בקיבוץ.
שתי הלהקות, גם "מאליס" וגם "Easy Cure" בחנו מספר זמרים שונים במהלך התקופה בה פעלו, עד שלבסוף בספטמבר 1977 לקח על עצמו רוברט סמית' את תפקיד הסולן.
הקלטות הסטודיו הראשונות של הלהקה בהרכב זה התבצעו בלונדון באוקטובר–נובמבר 1977.
בעקבות הזכייה בתחרות הכישרונות המקומית והחתימה על חוזה ההקלטה עם חברת התקליטים הגרמנית, קיבלה להקת "Easy Cure" חוזה הקלטה.
אף על פי שהלהקה הקליטה שירים עבור חברת התקליטים, אף אחד מהשירים שהוקלטו אז לא שוחרר לציבור.
במהלך 1977–1978 המשיכה הלהקה להופיע בקביעות באזור המגורים שלהם.
בפברואר 1978 הם הצטרפו להופעה של להקת Lockjaw מהעיר הורלי , שהבסיסט שלה היה סיימון גאלופ.
חברת התקליטים Ariola-Hansa לא הייתה מרוצה מהשירים שהוקלטו על ידי הלהקה ולא רצתה להוציא לאור את השיר "Killing an Arab" להשמעה.
חברת התקליטים הציעה שהלהקה תבצע במקום זה גרסאות כיסוי לשירים מוכרים.
חברי הלהקה סירבו, ובחודש מרץ 1978 הסתיים החוזה עם חברת התקליטים הגרמנית.
מאוחר יותר סיפר סמית': "היינו צעירים מאוד.
הם פשוט חשבו שהם יכולים להפוך אותנו ללהקת נוער.
הם בעצם רצו שנעשה גרסות כיסוי, אבל אנחנו עמדנו בסירובנו."
רוברט סמית' – גיטרות ושירה
מייקל "מיק" דמפסי – גיטרה בס
פורל טומפסון – גיטרה מובילה
לורנס "לול" טולהרסט – תופים
באפריל 1978 ביצעה להקת "Easy Cure" את הופעתה האחרונה.
ואז עזב פורל טומפסון הגיטריסט את ההרכב, מאחר שסגנון הנגינה שלו בגיטרה לא עלה בקנה אחד עם ההעדפה הגוברת של סמית' לכתיבת שירים מינימליסטיים.
סמית' החליט לקרוא לשלישייה הנותרת בשם "הקיור".
באותו החודש הלהקה נכנסה להקלטות באולפן והפיצה את ההקלטות לכ 12 חברות תקליטים גדולות.
בספטמבר 1978 הוחתמה הלהקה על ידי חברת התקליטים Fiction .
מאחר שחברת תקליטים זו עברה שינויים הוציאה בינתיים הלהקה את הסינגל "Killing an Arab" תחת חברת התקליטים Small Wonder .
הסינגל הזה זכה לשבחים רבים ובו בזמן עורר מחלוקת: בעוד שהשם הפרובוקטיבי של השיר עורר האשמות גזעניות, בפועל השיר מבוסס על הרומן הצרפתי האקזיסטנציאליסטי של אלברט קאמי, "הזר".הלהקה הוציאה סטיקר שהכחיש את הקונוטציות הגזעניות של השיר.
במאמר במגזין המוזיקה NME נכתב על הלהקה שהיא כמו נשימה של אוויר פרברי רענן (...) שמעניין אם יצליח להישמר.
אלבום הבכורה של הלהקה, "Three Imaginary Boys", ראה אור במאי 1979. מאחר שהלהקה לא הייתה מנוסה בהקלטות אולפן, חברים מחברת התקליטים לקחו את השליטה על ההקלטות.
חברי הלהקה, ובמיוחד סמית', היו לא מרוצים מהאלבום הזה.
בראיון שנתן בשנת 1987 הודה סמית': "הרבה מזה היה מאוד שיטחי – אפילו ממש לא אהבתי את זה בזמנו.
היו ביקורות שטענו שהאלבום קליל מידי, ואני חושב שחלק מהביקורת היה מוצדק.
אפילו אחרי שעשינו אותו, אני רציתי לעשות משהו שיהיה בו יותר חומר".
הסינגל השני של הלהקה, "Boys Don't Cry" , ראה אור בחודש יוני באותה השנה.
הקיור היו אז להקת חימום ללהקת "סוזי והבנשיז" במהלך מסע הופעות של הלהקה הזו לקידום אלבום חדש שהוציאו באותה תקופה באנגליה, צפון אירלנד, סקוטלנד וויילס.
במהלך הסיור החל לבצע סמית' תפקיד כפול, גם כסולן בלהקתו וגם כגיטריסט בסוזי והבנשיז לאחר עזיבתו של אחד מחברי להקה זו.
לניסיון הזה הייתה השפעה חזקה על סמית': "על הבמה באותו ערב ראשון עם "הבנשיז", נסחפתי והבנתי כמה זה משמעותי עבורי, ביצוע של מוזיקה מהסוג הזה.
זה היה כל כך שונה מהדברים שניגנו עם הקיור.
לפני זה, רציתי להיות כמו ה-Buzzcocks או אלביס קוסטלו; הביטלס בסגנון פאנק.
להיות אחד מחברי להקת סוזי והבנשיז ממש גרם לי לשינוי גישה במה שעשיתי".
הסינגל השלישי של הלהקה, "לקפוץ מרכבת של מישהו אחר", פורסם במהלך אוקטובר 1977. מיד לאחר מכן, דמפסי הוצא מהלהקה בעקבות היחס הצונן שהפגין לחומרים אותם כתב סמית' לאלבום המתהווה.
דמפסי הצטרף ללהקת ה-Associates בעוד שסיימון גאלופ (גיטרה בס) ומתיו הארלי (קלידים) מלהקתThe Magazine Spies הצטרפו לקיור.
ב-8 בדצמבר 1979 הקיור הופיעו בפעם הראשונה בשידור טלוויזיוני חי בפריז וביצעו שלושה שירים שלהם.
בשל חוסר השליטה היצירתית של הלהקה באלבום הראשון, סמית' החליט להיות מעורב ולהשפיע יותר בהקלטות לאלבום השני של הלהקה, "17 שניות" אותו הפיק סמית' ביחד עם מייק הדג'ס.
האלבום יצא לאור בשנת 1980 והגיע למקום ה-20 במצעד הסינגלים הבריטי.
סינגל מאלבום זה בשם "יער", הפך ללהיט הראשון של הלהקה ברחבי בריטניה והגיע למקום ה-30 במצעד הסינגלים הבריטי.
באלבום זה היה שינוי דרסטי מהצליל המוזיקלי שאפיין את הלהקה עד אז, שתואר על ידי מייק הדג'ס כ"מוזר, אווירתי ושונה מאוד מ-"Three Imaginary Boys".
ביקורת על הסינגל "17 שניות" במגזין NME טענה כי "עבור להקה צעירה כמו הקיור, זה נראה כמעט דמיוני שהם הצליחו לכסות שטח רחב כל כך בזמן כה קצר".
באותה שנה האלבום "Three Imaginary Boys" נארז מחדש עבור השוק האמריקני בשם Boys Don't Cry, וכלל גרפיקה חדשה ורשימת השמעה שונה.
הלהקה יצאה לסיבוב הופעות בינלאומי על מנת לקדם את שני האלבומים האלו, כאשר בסופו עזב מתיו הארלי (הקלידן) את הלהקה.
הוא צוטט אז אומר: "הלהקה הלכה לכיוון של מוזיקה אובדנית, קודרת – מסוג הדברים שלא עניינו אותי כלל".
הלהקה התאחדה שוב עם הדג'ס על מנת להפיק את האלבום השלישי בשנת 1981 "Faith" , שהעמיק את הסגנון הקודר של אלבומה השני של הלהקה, "17 שניות".
האלבום טיפס עד למקום ה-14 במצעד הסינגלים הבריטי.
בסוף שנת 1981 הלהקה הוציאה את הסינגל "Charlotte Sometimes".
באותה נקודת זמן, לסגנון המוזיקלי הקודר היה אפקט משמעותי על הסגנון של הלהקה.