tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שמעוני מראה במחקרו שהיו לגאנדי קשרי חברות קרובים עם מספר יהודים מאז תקופתו בדרום אפריקה בראשית המאה העשרים.
הן נבעו ביסודו של דבר מעמידתו על עקרון הסאטיאגרהא, כלומר התנגדות בלתי אלימה בכל תנאי, אך גם הושפעו ממחויבותו הפוליטית לאוכלוסייה המוסלמית של הודו.
ספרו הראשון של גדעון שמעוני דן לראשונה בעמקות בהתפתחות התנועה הציונית בקרב יהודי דרום אפריקה מראשיתה ועד סוף שנות השבעים של המאה העשרים.
מתגלה קהילה ייחודית בעולם מהבחינה של עוצמת התנועה הציונית וההגמוניה שהשיגה בחיי הקהילה.
המחקר מסביר את התופעה חלקית על רקע המקורות הליטאים המובהקים של יהודי דרום אפריקה אך בעיקר על יסוד מאפייניה המיוחדים של החברה הדרום אפריקנית המושתתת על שליטתו המוחלטת של המיעוט הלבן, המפוצל בעצמו בין שני מגזרים, האפריקנרי והבריטי, על חשבון הרוב הלא-לבן המורכב מהאפריקאים השחורים ומיעוטים אחרים, "צבעוניים" והודים.
גדעון שמעוני ערך מחקר חלוצי בארכיונים ובספריות בריטיות, שאת תוצאתו פרסם בסדרת מאמרים בנושא ההיסטוריה של הציונות בתוך ההקשר של החברה הבריטית, ובמיוחד במאבק בין הציונים לבין מתנגדיהם, בתקופה החשובה של המנדט הבריטי על ארץ ישראל והמאבק לייסוד מדינת ישראל.
מחקרו התחקה אחר תהליך "כיבוש" הקהילה היהודית בבריטניה במאה ה-20 מידיהם של הלא-ציונים.
מאמריו בנושא ראו אור בעיקר בכתב העת Sociology The Journal of Jewish שמתפרסם בלונדון.
היהודים ומשטר האפרטהייד בדרום אפריקה
שראה אור ב-2003 מנתח לעומק ובפירוט רב את התנהגות היהודים כקהילה וכפרטים בכל תקופת משטר האפרטהייד בדרום אפריקה.
המחקר איננו מתיימר לשפוט את היהודים, אך מגיע מצד אחד למסקנה שהיהודים כקהילה לא עשו דבר משמעותי כנגד האפרטהייד, אולם מצד שני אין ספק שבין המתנגדים הלבנים לאפרטהייד, בלטו והשפיעו יחידים יהודים מעל ומעבר לכל פרופורציה ביחס למספרם באוכלוסייה.
האידאולוגיה הציונית, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים, 2001
הציונות ומתנגדיה בעם היהודי, ירושלים, הספרייה הציונית, 1990 עריכה משותפת עם חיים אבני.
דרכה של הקהילה היהודית והתנועה הציונית בחברה הדרום-אפריקנית (1910 - 1948).
חיבור לשם קבלת תואר דוקטור לפילוסופיה.
הוגש לסנט האוניברסיטה העברית בירושלים.
לאומיות ופוליטיקה יהודית: פרספקטיבות חדשות, ירושלים, מרכז שזר ואוניברסיטת ברנדייס, 1996. עריכה משותפת עם יהודה ריינהרץ ויוסף שלמון.
(הקדמה וסיכום מאת גדעון שמעוני).
הקהילה היהודית בחברת האפרטהייד של דרום אפריקה, ירושלים, ספריית שזר, 1973
הזדהות לאומית בתפוצות בימינו, ירושלים, ספריית שזר, 1982
ההסתדרות הציונית: תמורות באידאולוגיה ומעמד, ירושלים, ספריית שזר, .1990
בין ציונים ו'מתבוללים' באנגליה, 1917 – 1948, הציונות ומתנגדיה בעם היהודי, עורכים חיים אבני וגדעון שמעוני, ירושלים, הספרייה הציונות, 1990, עמ' 101–112.
"'הבונים' בדרום אפריקה", תנועות נוער בארצות המערב: הקולוקוויאום השמיני בחקר תולדות תנועות הנוער היהודיות, עורך יהודה רימר, יד טבנקין, 1991, עמ' 14– 19.
לאומיות יהודית כלאומיות אתנית, לאומיות ופוליטיקה יהודית: פרספקטיבות חדשות, עורכים יהודה ריינהרץ, יוסף שלמון וגדעון שמעוני, ירושלים, מרכז שזר ואוניברסיטת ברנדייס, 1996, עמ' 81–92.
"הדיון האידאולוגי בציונות בעקבות כינון המדינה", אתגר הריבונות: יצירה והגות כעשור הראשון למדינה, מרדכי בראון, עורך, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים, תשנ"ט, עמ' 104–132.
"בחינה מחדש של 'שלילת הגלות' כרעיון וכמעשה", אניטה שפירא, יהודה ריינהרץ, יעקב הריס, עורכים, עידן הציונות, ירושלים, ברנדייס, הרוורד, מרכז שזר, 2000, עמ' 45–64.
"תרומתן של תאוריות על הלאומיות לחקר הציונות", מתנועה לאומית למדינה, ירושלים, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2002, עמ' 11–19.
גדר או סְיָג היא מכשול שנועד לתחוֹם שטח מסוים, כדי לציין בעלות עליו ולהקשות על הכניסה אליו.
גדרות עשויות לרוב מרשת או מוטות ברזל, ובעבר נפוצו יותר גדרות עץ.
גידור של שטחים פתוחים גורם לפגיעה אקולוגית.
כך במקרה של הרי יהודה הגידור סביב כרמים חוסם את אפשרות התנועה של חיות הבר, מצמצם את אזורי המחיה שלהם ומסכן את אוכלוסיית הצבאים באזור.
הגדרות השונות נבדלות במאפיינים רבים, בהם:
ייעוד הגדר: חלק מהגדרות מיועדות לסמן גבולות, חלקן מיועדות להקשות על מעבר בני אדם, חלקן מיועדות להקשות על מעבר בעלי חיים (במיוחד כאלו הרועים בשדה), חלקן מיועדות לנוי ואחרות נוצרו כחלק מתהליך אחר (למשל גדרות הנוצרות בעקבות סיקול אבנים מהשדה)
הרכב הגדר: גדר עשויה להיות מורכבת מאבן (במקרה כזה ייתכן ותכונה חומה אם היא מסיבית מספיק), מצמחייה עבותה וצפופה (ואז היא מכונה גדר חיה), מתיל, מברזל, מפלסטיק ומחומרים רבים נוספים.
צורת הגדר: הגדר עשויה לתחום שטח מכל עבריו או רק לספק הפרדה בין שני שטחים סמוכים (ואז הצלעות האחרות של השטח צריכות להיות תחומות בצורה אחרת)
גובה הגדר: ישנן גדרות נמוכות (ואפילו מיניאטוריות) וישנן גדרות המתנשאות לגובה של מטרים רבים (כמו זו הקיימת בגבול סעודיה-תימן)
זמן הקיום המתוכנן של הגדר: ישנן גדרות המיועדות לעמוד לזמן רב ואילו אחרות (כמו אלו שנועדו לנווט את העדר) נועדו להתקיים זמן קצר ומפורקות במהירות
מערכות הגדר: מרבית הגדרות הן פשוטות, אולם יש גדרות (במיוחד אלו שנמצאות בגבולות ובמתקנים ביטחוניים) שיש עליהן חיישנים המיועדים לזהות חדירה מבעד לגדר.
גֶדר תיל או תיל דוקרני הם סוג של גדר העשויה תֵילים, בהם מותקנים קצוות חדים המונחים במרווחים.
אדם או חיה שינסו לעבור דרך גדר התיל, או מעליה, צפויים לחוש אי-נוחות או להיפגע ולהיפצע מן הקצוות החדים.
הנחת גדר תיל דורשת הנחת עמודים במרווחים וביניהם נמתחת גדר התיל.
לעיתים מונחת גדר התיל מעל מכשול או חומה קיימים, על מנת למנוע את המעבר מעליהם.
גדר התיל היא מכשול זול וזמין, וקל להניחו באמצעות צוות של עובדים, שאינו צריך להיות מיומן.
גדר אשר במגע עמה נסגר מעגל חשמלי ובכך מונעת מעבר של בעלי חיים או בני אדם.
יכולה לגרום החל משוק חשמלי קטן ועד למוות, תלוי בשימוש בגדר.
נפוצה במתקני כליאה, חוות ומתקנים ביטחוניים.
גדרות אלומיניום - גדרות אלומיניום עשויות ממתכת האלומיניום, גדרות אלו הן חזקות ועמידות בפני מזגי האוויר השונים בזכות יתרונות האלומיניום אשר אינו מחליד.
גדרות ברזל - השתמשו בהן בעיקר בעבר, כיום ישנם פתרונות מתקדמים יותר, היתרונות של גדרות מברזל שהם מאוד חזקים, אך החיסרון שהם לא עמידים לאורך זמן וצוברים חלודה, דבר הדורש תחזוקה קבועה.
המקור של הגדרות איננו ידוע אולם קיימים שרידים מתקופות היסטוריות קדומות (חומת יריחו העתיקה היא בת קרוב לעשרת אלפים שנה, וניתן להניח שגדרות חלשות יותר היו קיימות אף לפני כן).
במרבית השנים נעשה שימוש בעיקר בגדרות אבן אותן קל יחסית לבנות או בגדרות חיות.
כניסתן לשימוש של גדרות תיל במאה ה-19 אפשרה במידה רבה את ההשתלטות של המתיישבים האמריקאים על מערב ארצות הברית משום שניתנה להם אפשרות מעשית להרחיק את האינדיאנים.
מלבד החומות המוזכרות בתנ"ך דוגמת חומות יריחו וחומות ירושלים ההלכה היהודית כבר במשנה ובגמרא עוסקת בהגדרת הגדרות ובתפקידם ההלכתי.
מינימום של גדר מבחינת ההלכה הוא 10 טפחים שהם כ-80 סנטימטר והיא משמשת על מנת להגדיר את רשות היחיד, להפריד בין חצרות ושטחים שונים ואף להפריד בין שדות שונים לדיני כלאיים.
גדר או גדרה היא עיר קדומה ששכנה בעבר הירדן מעל למרחצאות חמת גדר, על הרי הגלעד.
במקום בו שכנה העיר עומד כיום הכפר הירדני "אוּם-קַיְס", שבו נשתמרו שרידים שלה.
חמת גדר הייתה פרבר של העיר.
גדר הייתה חלק מברית הדקאפוליס שכוננה בימי האימפריה הרומית.
הערים התקיימו ברציפות עד לסוף התקופה הביזנטית ואף לאחר מכן.
דקאפוליס הייתה קבוצה של עשר ערים בגבולה המזרחי של האימפריה הרומית בפרובינקיה סוריה ויהודה (ששמה שונה לפלשתינה בשנת 135 לספירה).
עשר הערים לא היו קבוצה רשמית או גוף מדיני, אלא קובצו יחד עקב מוצאם של תושבי הערים הללו שהיו ברובם רומאים ויוונים, בשונה ממרבית תושבי האזור שהיו יהודים, וארמיים ונבטים.
ערים אלה נהנו ממידה רבה של אוטונומיה וחופש פעולה.
ואולם, בתלמוד הבבלי במסכת מגילה (ו, א) אין תמימות דעים לגבי זהותה של חמת המקראית: רבי יוחנן סבר שחמת היא טבריה ואילו רבא אמר שהיא חמת גדר.
העיר נכבשה על ידי אנטיוכוס השלישי מלך האימפריה הסלאוקית בשנת 218 לפנה"ס במהלך מסע המלחמה שלו לכיבוש ארץ ישראל מידיה של האימפריה התלמית.
המלך אלכסנדר ינאי כבש את גדר לאחר מצור של עשרה חודשים, כתוצאה מכך חדל השלטון העצמי בעיר והיא הפכה כפופה לממלכת החשמונאים.
עם כיבוש ארץ ישראל על ידי פומפיוס בשנת 63 לפנה"ס הוחזרה העיר לתושביה המקוריים, זכתה מחדש בשלטון עצמי והפכה לחלק מברית הדקאפוליס.
העיר חזרה לשלטון יהודי בשנת 30 לפנה"ס לאחר שהקיסר אוגוסטוס העניק אותה במתנה למלך הורדוס.
תושבי גדר לא היו מרוצים מכך והם התלוננו לפני מרקוס ויפסניוס אגריפה, סגנו של אוגוסטוס ושליט המזרח מטעמו, על יחסו הרע כביכול של המלך היהודי אל עירם.
אגריפה לא התרשם מטענותיהם ושלח אותם חזרה אל הורדוס כבולים בשלשלאות.
לאחר מותו של הורדוס בשנת 4 לפנה"ס הופרדה העיר משטחה של פרובינקיה יודיאה והפכה כפופה לפרובינקיה סוריה.
בעיר הייתה אוכלוסייה יהודית נכבדה שעם פרוץ המרד הגדול בשנת 66 הסבה אבדות לאוכלוסייה ההלניסטית עד שאולצה להיכנע למצביא אספסיאנוס שנשלח לדכא את המרד.
יוסף בן מתתיהו כותב כי גדור (גדר) הייתה החזקה בכל ערי עבר הירדן, וכי עשירים רבים ישבו בה, והם שמסרו את העיר בידי אספניאנוס.
מקורות יהודיים מתקופת חז"ל מצביעים על כך שהיו יהודים בעיר גדר.
הם נהנו ללכת למרחצאות במטרה ליהנות מסגולות המרפא של המעיינות.
בעקבות כך ניתנו היתרים להתרחץ בו, אפילו בשבת:
חכמי המשנה והתלמוד נהגו לשהות בחמת גדר ובגדר.
הבולט שביניהם היה רבי יהודה הנשיא: "אתייא דרבי בא בר חנה כרבי חנינא דמר ר' חנינא עולין היינו עם רבי לחמת גדר והיה אומר לנו בחרו לכם חלקי אבנים ואתם מותרין לטלטלן למחר".
(מסכת שבת דף ל, ב פרק ד הלכה ב גמרא).
היות שרבי חי במאה ה-2 יש להניח כי היה במקום בית כנסת עתיק יותר.
ואכן, נמסר כי התגלו מתחת לרצפת בית הכנסת שהתגלה שרידי בנייה קדומים יותר.
ר' שמואל בר נתן בשם ר' חמא בר חנינה אני ואבא עלינו לחמת גדר.
(תלמוד ירושלמי מסכת שבת דף כ"ב א פרק ג הלכה א גמרא)
יהודים גרו בעיר גדר והתירו לרדת משם לחמת בשבת, וכך נאמר בתלמוד: "רבי [יהודה הנשיא] התיר שיהיו בני גדר יורדין לחמתן בשבת" (תלמוד בבלי, מסכת עירובין - ס"א, ע"א).
הוא התיר גם לאנשי מגדל עדר (אולי מוחייבה של היום) לבוא בשבת למרחצאות.
לפי המסופר בתלמוד, היו אנשי גדר אלימים, והיו אף מכים לעיתים בני ערים אחרות שהיו נקלעים לעירם.
בתקופה ההלניסטית הייתה העיר מרכז בו פעלו משכילים יווניים, ובהם בנה המפורסם ביותר, הפילוסוף היווני פילודמוס, שרבים מכתביו נמצאו ב-1750 בחווילת הפפירוסים בהרקולנאום, מלאגרוס מגדרה, והפילוסוף-סאטיריקן מניפוס .
הברית החדשה מספרת על לגיון, האיש מגדר ששדים נכנסו בו.
על פי האמונה הנוצרית, ביצע ישו בכורסי, בארץ הגדריים שממזרח לכנרת, את "נס החזירים" - גירוש שדים מגופו של האיש, והחדרתם אל חזירים שרעו שם, שהחלו לדהור אל הכנרת וטבעו בה.
גדעון רפאל (רוּפֶר; 5 במרץ 1913 – 10 בפברואר 1999) היה מראשוני משרד החוץ במדינת ישראל ומבכיריו לאורך שלושים שנות שירות ציבורי.
גדעון רופר (Ruffer) נולד ב-5 במרץ 1913 בגרמניה, ולמד באוניברסיטת ברלין.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל, בעקבות עלייתו של היטלר לשלטון, ונמנה עם מייסדי קיבוץ הזורע.
בשנותיו הראשונות של הקיבוץ שימש כמוח'תאר.
בשנת 1939 גויס על ידי אליהו גולומב לפעול בשליחות ארגון "ההגנה", שמטעמו קיים באירופה בשנת 1940 משא ומתן להעלאתם ארצה של כ-40,000 מיהודי גרמניה.
בשיחותיו עם נציגיו של אדולף אייכמן הוסכם על תוכנית להוצאת יהודים מאירופה דרך האי רודוס, אך התוכנית נפסלה עם הצטרפותה של איטליה, בעלת השלטון על האי, למלחמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת ב.
לאחר שחרורו החל רפאל לעבוד במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, שאותה ייצג כמשקיף בהצבעת האומות המאוחדות בכ"ט בנובמבר (1947).
עם הכרזת העצמאות והקמת משרד החוץ, פעל כעוזרו של משה שרת, שר החוץ של הממשלה הזמנית ולימים של ממשלת ישראל.
בשנת 1948 צורף למשלחת ישראל לעצרת האומות המאוחדות בראשות אבא אבן.
רפאל השתתף, בין השאר, בדיונים במועצת הביטחון על ההחלטה לשביתת נשק בין ישראל למדינות ערב, אשר התקבלה ב-16 בנובמבר 1948. רפאל שירת במשלחת ישראל לאו"ם עד לשנת 1953, אז שב ארצה והתמנה כיועץ לענייני המזרח התיכון והאו"ם במשרד החוץ.
בין השנים 1957–1960 שימש שגריר ישראל בבלגיה ובלוקסמבורג וכן כמשקיף קבוע של ישראל בשוק האירופי ובמוסדות האו"ם בז'נבה.
בשנת 1967 נשלח לשרת כשגריר ישראל באו"ם.
כעבור כשנה שב לישראל, ושימש מנכ"ל משרד החוץ בין השנים 1967–1972. בעת מלחמת יום כיפור התנדב לצה"ל ושירת כחייל מן השורה ברמת הגולן.
עוד בשנת 1973, לאחר תום מלחמת יום כיפור, נשלח לשרת כשגריר ישראל בבריטניה, והחזיק בתפקיד זה עד לשנת 1977. הלורד ג'ורג' ויידנפלד, מראשי הקהילה היהודית באנגליה, העריך כי רפאל היה אחד השגרירים המוצלחים ביותר של ישראל במדינה זו.
בשנת 1978 פרש משירות החוץ.
רפאל נפטר בירושלים בשנת 1999.
גדעון רפאל, בסוד לאומים: שלושים שנות מדיניות-חוץ, מבט מבפנים, ירושלים: ספרי ידיעות אחרונות/הוצאת עידנים, 1981.
גדעון שגיא (נולד ב-17 באוגוסט 1939) הוא איש ציבור ישראלי.
כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה וכיושב ראש הרשות לעסקים קטנים ובינוניים במשרד המסחר והתעשייה.
שגיא נולד בשנת 1939 בפתח תקווה, והוא בעל תואר ראשון מהאוניברסיטה העברית.
במשך שנים רבות עבד שגיא בשירות המפלגה והסתדרות העובדים הכללית, ועם תפקידיו הבולטים נמנים: מזכיר מחוז תל אביב של מפלגת העבודה, חבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות, יושב ראש האגף לארגון ולמועצות הפועלים בהסתדרות ויושב ראש האגף למינהל וכח אדם בהסתדרות.
בשנים 1992–1996 כיהן שגיא כחבר הכנסת בכנסת ה-13, מטעם מפלגת העבודה והיה חבר בוועדות הכנסת השונות.
בבחירות המקדימות במפלגת העבודה בשנת 1996 לקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה התמודד על המקום המשוריין למחוז תל אביב, אך הגיע רביעי מתוך 11 עם 2,355 קולות, ושובץ במקום לא ריאלי לרשימת מפלגת העבודה לכנסת ה-14.
בשנת 2001 מינתה שרת המסחר והתעשייה, דליה איציק, את שגיא לעמוד בראש הרשות לעסקים קטנים ובינוניים במשרד.
גדעון שמר (שרמן; 24 במאי 1928 – 21 בפברואר 2008) היה שחקן, במאי, מפיק, מדבב וקריין ישראלי.
חתן פרס מסקין ופרס שייבר לתיאטרון.
שמר נולד, גדל והתחנך בתל אביב, למד בגימנסיה הרצליה ולאחר לימודי התיכון היה חבר ההגנה.
בזמן מלחמת העצמאות היה לוחם בחי"ש תל אביב והשתתף בקרב שיירת בן שמן.
הוא היה בין הבודדים שניצלו, והאירוע השפיע עליו נפשית במשך זמן רב.
לאחר המלחמה למד משחק ובימוי באנגליה.
שמר היה הבמאי הראשון של להקת פיקוד מרכז, שם ביים את הקומדיה המוזיקלית "חמש חמש".
מאוחר יותר ביים את אותה הצגה גם בתיאטרון "האהל".
בשנת 1953 פגש את הפסנתרנית נעמי ספיר (לימים - היוצרת, הזמרת והמלחינה נעמי שמר) בעת שעבדו במשותף על עצרת של חטיבת בני איחוד הקבוצות והקיבוצים בנצר סרני.
בתיאטרון תמונע שיחק בהצגות: "הסתברות"; "כשהחביתה נוגעת בסלט".
יזם, הפיק ושיחק בהצגות היחיד "אהבה וג'אז", "טוביה החלבן", "שלוש אלמנות", השיבה לשום מקום" ו"אני (לא) יהודי".
ביים את ההצגה "קטרינה" על פי הנובלה של אהרון אפלפלד בפסטיבל עכו ב-1997.
שיחק בסרטים: "אשת הגיבור", "איריס", "האם תל אביב בוערת?", "פיצוץ בחצות", "סוף שבוע מטורף", "דרך הנשר", "התרנגול", "בלומפילד", "ללכת על המים".
הוא דיבב את אנדריי דופאס בסרט "ניקי כלב הפרא", כאשר זהו הסרט הראשון שדובב במלואו לעברית.
בנוסף, השתתף שמר בתסכיתי רדיו; הופיע פעמים רבות כקריין עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ותזמורות אחרות, וביניהן במעשה בחייל מאת איגור סטרווינסקי.
הקריינות האחרונה שלו הייתה בדיבוב הסרט "כוורת בסרט".
כתב תסריטים שהופקו לטלוויזיה ושודרו: "אהבה וג'אז" - מופע ייחודי (בעריכת אריה סתיו) של שירי אהבה, בליווי ג'אזי (מל קלר) - שרץ מאות פעמים, לאורך שנים.
וכן - "אהבתי הראשונה", "שלוש אלמנות".
בשנת 1950 נישא לסופרת אסתר קל, והם התגרשו ב-1952.
בשנת 1954 נישא בשנית לפזמונאית נעמי שמר, ובשנת 1956 נולדה בתם הללי (ללי) שמר.
ב-1962 נפרדו השניים, והם התגרשו רשמית ב-1968.
לאחר מספר שנים נשא את לבנת שמר, ונולד להם בן.
שמר נפטר ב-21 בפברואר 2008 בגיל 79. הוא נטמן בבית העלמין ירקון.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על ביתו ברחוב אדולף כרמייה 8.
גדעון שפר (נולד ב־1948) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף.
שירת כראש אגף כוח האדם בין השנים 1995–1998, וכטייס קרב בחיל האוויר הישראלי.
שפר נולד בשם גדעון שפורר בפולין, אביו נפטר סמוך ללידתו.
עלה לישראל עם אמו בשנת 1950 וגדל במעברת עתלית ומעברת טירת כרמל.
בשנת 1966, בתום לימודיו בבית הספר הטכני של חיל האוויר, התגייס לצה"ל ושירת כטכנאי אלקטרוניקה.
לאחר מכן הוא הוכשר בקורס טיס ושירת כטייס קרב בטייסות סקייהוק ופנטום.
במלחמת ההתשה שירת בטייסת 201, במלחמת יום הכיפורים שימש טייס מוביל בטייסת 119 ("העטלף").
כשבועיים לאחר המלחמה, ב-9 בנובמבר 1973, ביצע גיחת צילום בחזית המצרית שבמהלכה נורו לעברו טילי SA-2 רבים.
המטוס נפגע משני טילים ושפר, יחד עם הנווט , נטשו אותו בתנאים קיצוניים - בגובה 48 אלף רגל (יותר מ-14,000 מטרים), ובמהירות 1.7 מאך (קרוב ל-2,100 קמ"ש).
הנווט, צידון, נהרג בעת הנטישה ואילו שפר נפגע בגבו, ידיו נתלשו ממקומן והוא סבל משברים בפנים.
הוא נפל בשבי המצרי ושהה בו כשבועיים.
כשחזר נקבעו לו 52 אחוזי נכות.
לאחר תקופת שיקום שימש טייס מסוקים וכעבור זמן מה שב לשרת כטייס קרב ומילא תפקידים מבצעיים.
בינואר 1982 הוענק לו על ידי דוד עברי צל"ש מפקד חיל האוויר לאחר שנמנע מעימות אווירי עם מטוס מיג 21 במהלך גיחת צילום בעיראק.
שימש ראש מחלקת מבצעים במטה חיל האוויר ולאחר מכן שירת כמפקד בסיס חצור (1989–1991).
שפר הועלה לדרגת תת-אלוף עם מינויו לראש להק אוויר.
בשנת 1994 הוא מונה לראש מטה חיל האוויר ובשנים 1995–1998 כיהן כראש אגף כוח האדם בדרגת אלוף.
לאחר שהשתחרר משירות הקבע המשיך לשרת במילואים במטה חיל האוויר, כולל במלחמת לבנון השנייה ובמבצע צוק איתן.
בשנת 1999 מונה לסגן יו"ר המועצה לביטחון לאומי.
בין ינואר לספטמבר 2000 הוא כיהן כממלא מקום בפועל של יו"ר המועצה.
בתקופת כהונתו של גיל רגב כראש אגף כוח האדם, מונה שפר לראשות ועדה פנימית של צה"ל לבחינת מדיניות הגיוס ותנאי השירות של חיילים בשירות סדיר.
הוועדה המליצה על קיום צבא מקצועי בעל מדרגות שכר משמעותיות והפניית בני נוער שאינם מגויסים לשירות אזרחי.
שפר היה בין הוגי יוזמת ז'נבה.
שפר היה סגן נשיא אלביט מערכות לתכנון אסטרטגי.
במהלך שירותו הצבאי הוא סיים תואר ראשון בלימודי ארץ ישראל באוניברסיטת בר-אילן וקורס למנהל בכיר באוניברסיטת הרווארד.
שפר הוא יושב ראש האספה הכללית של המכללה האקדמית אחוה.
שפר חבר במועצת המנהלים של עמותת "יכולות", הפועלת להעלאת אחוזי הזכאות לתעודת בגרות ולהנגשת ההשכלה הגבוהה.
בשנת 2018 נמנה בין מייסדי "מפלגת אחי ישראלי" יחד עם כלת פרס ישראל עדינה בר שלום.
שוקן נולד בגרמניה ללילי ושלמה זלמן שוקן (מקים בית ההוצאה לאור שוקן).
שמו הפרטי הגרמני היה ולטר.
הוא עלה לארץ ישראל עם משפחתו ב-1934 וסיים לימודיו התיכונים בגימנסיה העברית רחביה.
ב-1936 הצטרף לארגון "ההגנה" וב-1943 עבר קורס מפקדי מחלקות.
למד באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת אוקספורד.
במהלך מלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי, שירת בבריגדה היהודית, והשתתף בקרבות באיטליה.
השתחרר מהצבא הבריטי ב-1946 בדרגת מייג'ור.
לאחר סיום המלחמה נסע לארצות הברית וסייע לאביו להקים בניו יורק את בית ההוצאה לאור "שוקן" (Schocken Books).
ב-1948 חזר לישראל התגייס לצה"ל ומונה לסגן ראש אגף כוח אדם.
שימש כראש מחלקת תפקידי מטה באג"ם בשנים 1953 עד 1955 ואחר כך היה המרכז הראשון של ועדת משק לשעת חירום (מל"ח) במשרד ראש הממשלה.
ב-15 בפברואר 1956 התמנה לראש אגף כוח אדם במטה הכללי של צה"ל, בדרגת אלוף-משנה.
את דרגת האלוף קיבל במהלך תפקידו, במאי 1959.
עם סיום תפקידו כראש אכ"א פרש מצה"ל.
בין תפקידיו האזרחיים שימש כממונה על הביקורת על מערכת הביטחון במשרד מבקר המדינה, וכדירקטור בבנק לאומי.
שוקן היה בעל השכלה רחבה ועסק בשירה אנגלית וגרמנית.
כמו כן היה אספן נלהב של אמנות מודרנית ופרימיטיבית, ועסק בצילום.
בין היתר עיצב את עטיפות הספרים הראשונים של פרנץ קפקא שיצאו לאור באנגלית.
שוקן נפטר ב-24 בנובמבר 1981 לאחר מאבק מחלה ממושכת.
גופתו נטמנה בבית העלמין של כפר שמריהו.
את רעייתו, דבורה, הכיר שוקן כששניהם היו תלמידים בגימנסיה בשכונת רחביה בירושלים.
כמוהו, גם היא עסקה באמנות, היא למדה צילום אצל אלפרד ברנהיים, הייתה אוצרת אמנות וממקימות מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית ומוזיאון ינקו דאדא בעין הוד, נפטרה בשנת 2020 בגיל 99. שתי בנותיו, יעל מירון ותמר שוקן-טופז, נפטרו.
בנו, שמעון שוקן, הוא פרופסור למדעי המחשב והיה הדיקן המייסד של בית הספר אפי ארזי למדעי המחשב.
גדעון (גידי) שלח-לביא (נולד ב-10 בספטמבר 1959) הוא ארכאולוג ישראלי המתמחה בסין, פרופסור מן המניין בחוג ללימודי מזרח אסיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
גדעון שלח-לביא נולד וגדל בקיבוץ משמר העמק.
סבו מצד אמו היה מנהיג מפ"ם יעקב חזן ואמו, ד"ר יהודית אכמון פסיכולוגית קלינית.
אביו, פרופסור מנחם שלח, נולד ביוגוסלביה וכילד בשואה ברח מקרואטיה דרך איטליה לארץ-ישראל; היה חבר קיבוץ משמר העמק ופרופסור להיסטוריה של השואה באוניברסיטת חיפה.
גדעון שלח-לביא התעניין בארכאולוגיה מילדותו.
למד לתואר ראשון בחוגים לארכאולוגיה ולימודי מזרח אסיה באוניברסיטה העברית בשנים 1989-1986. השתתף במשלחת הראשונה של חילופי סטודנטים בין סין לישראל בשנים 1990–1991, אז למד סינית באוניברסיטת דרום-מערב סין, בסה-צ'ואן.
למד לדוקטורט במחלקות לאנתרופולוגיה וללימודי מזרח אסיה באוניברסיטת פיטסבורג, ארצות הברית, בשנים 1991–1996. מחקר הדוקטורט שלו התמקד בנושא "התפתחות החברה המורכבת בצפון-מזרח סין מהאלף הרביעי לאלף הראשון לפני הספירה", בהדרכת פרופסור קתרין לינדוף.
במהלך הדוקטורט היה סטודנט באוניברסיטת בייג'ינג וערך מחקר שטח ארכאולוגי באזור צ'ה-פנג, מונגוליה הפנימית.
עשה בתר-דוקטורט בחוג ללימודי מזרח אסיה באוניברסיטה העברית בשנת 1996–1997. מונה למרצה בחוג ללימודי מזרח אסיה בשנת 1997, מונה למרצה בכיר בשנת 2002 ולפרופסור חבר בשנת 2007 ופרופסור מן המניין בשנת 2013.
עמד בראש החוג ללימודי מזרח אסיה בשנים 2004-2002 ובשנים 2006-2005. ב-2006 הקים את מרכז פריברג ללימודי מזרח אסיה ועמד בראשו בשנים 2006–2012. הוא מופקד על הקתדרה ללימודי מזרח אסיה על שם לואיס פריברג.
כיהן כסגן דיקן של הפקולטה למדעי הרוח בנושאי מחקר בשנים 2006–2010.
עמית בקבוצת המחקר בסכוליון "ארכאולוגיה של הזיכרון: ייסוד, שקיעה וחורבן" בשנים 2010–2013.
שהה כעמית במכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון בשנת 2004–2005.
היה סגן נשיא החברה הבינלאומית לארכאולוגיה של מזרח אסיה בשנים 1997–2004.
חבר במערכת כתב העת היסטוריה ובוועדה המייעצת של כתב העת Journal of East Asian Archaeology.
שלח-לביא פרסם 2 ספרים והיה שותף בכתיבתם ועריכתם של 5 ספרים נוספים.
בין השאר הוא כותב, ביחד עם פרופ' יורי פינס, את ספר המבוא לתולדות סין המסורתית, "כל אשר מתחת לשמיים: סין הקיסרית" (פרופ' יצחק שיחור העורך ראשי).
הספר מציג את התפתחות ההיסטוריה, התרבות וההגות הסינית מהתקופות הקדומות ביותר ועד לסוף העידן הקיסרי ב-1911. הספר יוצא לאור במסגרת האוניברסיטה הפתוחה בשלושה כרכים: 1. התגבשות הקיסרות, עד לשנת 291 לספירה.
2. הקיסרות המוקדמת, עד המאה ה-10. 3. הקיסרות המאוחרת.
בשנת 2022 זכה בפרס א.מ.ת בתחום מדעי הרוח, על היותו הארכאולוג הישראלי הראשון שפיתח קריירה כחוקר מוביל בארכאולוגיה שמחוץ לארץ ישראל ולמזרח הקרוב.
נשוי ליעל שלח-לביא, פסיכולוגית קלינית, ואבא לדרור.
את מחקריו של גדעון שלח-לביא ניתן לחלק לשני חלקים:
2. מחקרים המבוססים על ניתוח פרסומים ארכאולוגיים מסין ואינטגרציה של הנתונים הארכאולוגיים עם נתונים היסטוריים.
במסגרת הדוקטורט התחיל שלח-לביא בסקר ארכאולוגי שיטתי של אזור בצפון מזרח סין.
הוא היה אחד הארכאולוגים הזרים הראשונים שהורשה לקיים מחקר שטח עצמאי בסין.
אזור המחקר ממוקם בצפון מזרח סין, כ-500 ק"מ מצפון לבייג'ינג בתחומי הפרובינציה של מונגוליה הפנימית (אזור שבעבר נקרא מנצ'וריה) .
בשנים 1994–1995 החל שלח-לביא בסקר לבדו במסגרת מחקר הדוקטורט שלו, ומשנת 1998 ועד 2007 המשיך בו כחלק מפרויקט בינלאומי עם שותפים אמריקאיים וסינים.
במהלך המחקר נסקר באופן שיטתי שטח של כ-1200 קמ"ר ותועדו השרידים הארכאולוגיים: גודל האתרים, צפיפות הממצא, תיארוכו וכולי.
במקביל נערכו חפירות בדיקה באתרים נבחרים כדי לתארך את התרבויות השונות ולאסוף מידע לגבי שינויי אקלים פרה-היסטוריים.
מטרת המחקר הייתה לתעד את האתרים הארכאולוגיים בשטח, את התפתחות המערכת היישובית, וכן לנתח את התהליכים החברתיים והכלכליים שהתרחשו באזור מראשית יישוב הקבע לפני כ-8,000 שנה ועד לעידן הקיסרי לפני כ-2,000 שנה.
הספר הוא דו-לשוני: כתוב בסינית ובאנגלית גם יחד.
הדו"ח הסופי של הפרויקט פורסם בשנת 2011 תחת הכותרת Settlement Patterns in the Chifeng Region בהוצאת אוניברסיטת פיטסבורג.
ספרים אלו ומאמרים נוספים שפרסם פרופסור שלח-לביא מצביעים על השינויים במערך היישובים ומנתחים את גודל האוכלוסייה בתקופות השונות, ההיררכיה של היישובים והתיארוך שלהם.
בשנת 2009 התחיל שלח-לביא פרויקט חדש בצפון-מזרח סין, באזור פו-סין בפרובינציית ליאו-נינג.
המחקר מתנהל כשיתוף פעולה בין האוניברסיטה העברית לאוניברסיטת ג'י-לין בסין ומתמקד במעבר מחברות של ציידים-לקטים לחברות של חקלאים יושבי קבע.
המודל הנוכחי מזהה את החלק המרכזי של אגן הנהר הצהוב כמוקד לראשית החקלאות בצפון סין וממנו היא התפשטה לאזורים נרחבים בצפון מזרח וצפון מערב המדינה.
בפרויקט החדש מנסים שלח-לביא ועמיתיו מסין ומישראל לבדוק מודל חדש על-פיו המעבר לחקלאות ולישובי קבע התרחש במקביל בחלקים שונים של צפון סין אשר המגעים ביניהם הובילו להתפתחות המערכת החקלאית שאפיינה את החברה הסינית במשך אלפי שנים.
הפרויקט יבדוק מודל זה באמצעות סקרים וחפירות וכן על ידי שימוש בטכניקות מדעיות של תיארוך, זיהוי שרידי צמחים ובעלי חיים, וניתוח תנאי האקלים והסביבה בתקופות הפרה-היסטוריות.
עד כה התקיימו שתי עונות של מחקר שטח בסין, בהן לקחו חלק כ 15 חוקרים וסטודנטים מישראל.
במהלך עונות אלו נסקר שטח של כ-115 קמ"ר באזור פו-סין ונתגלו מאות אתרים חדשים, ביניהם מעל 10 אתרים נאוליתיים קדומים ומספר אתרים נוספים שייתכן שמייצגים את שלב המעבר לחקלאות.
החל מ-2014 מתוכננות חפירות בדיקה בחלק מהאתרים הקדומים שהתגלו במטרה לתארך אותם במדויק ולאסוף דגימות של צמחים ובעלי חיים.
2. מחקרים אינטגרטיביים המשלבים נתונים ארכאולוגיים מסין, אינפורמציה היסטורית ומודלים אנתרופולוגיים.
התפתחות החברות הפרה-היסטוריות בצפון סין:
רבים ממחקריו של שלח-לביא נוגעים להתפתחות החברה והכלכלה של החברות שאכלסו את צפון-מזרח סין בתקופות הפרה היסטוריות ובראשית העידן ההיסטורי.
משלב שלח-לביא בין נתונים שאסף בעבודת השטח של השנים 1994–1995 לבין ממצאים מחפירות שקיימו באזור זה ארכאולוגים סיניים.
אחד הגילויים הנידונים בספר הוא שלאחר התפתחות הדרגתית של החברה החקלאית באזור צ'ה-פנג, שהגיעה לשיאה בראשית האלף השני לפני הספירה, חל שינוי מהותי באופי החברה והכלכלה.
ביצורי אבן גדולים שאפיינו את האזור באלף השני נעלמו כליל לקראת סופו ואתרי האלף הראשון נראים כמפותחים פחות.
בניגוד לדעה הרווחת, שראתה בכך עדות להתמוטטות חברתית ופוליטית, טוען שלח-לביא שהחברה המקומית המשיכה לשגשג וכי לא חל כל שינוי בכמות התושבים שאכלסו את האזור.
לטענתו, השינוי שחל הוא במעבר לכלכלה מעורבת (של חקלאות וגידול בעלי-חיים); במקביל חל שינוי באידאולוגיה הפוליטית-חברתית: מאידאולוגיה קבוצתית לאידאולוגיה אינדיבידואליסטית שבה היוקרה האישית של המנהיגים שיחקה תפקיד מרכזי.
מרחיב שלח-לביא את הדיון לתהליך שהתרחש בכל הרצועה הצפונית של סין: מפרובינציית ליאו-נינג במזרח, דרך מונגוליה הפנימית במרכז ועד לגאן-סו וצ'ינג-חאי בצפון מערב.
מדובר בתקופה מהותית בה, על פי שלח-לביא, החלה להתפתח הזהות הנבדלת של אזורים אלו ביחס לחלקי סין שמדרום (באזור הנהר הצהוב), והתפתחה למעשה החלוקה שבתקופות המאוחרות יותר תסומן על ידי החומה הגדולה של סין.
בכל האזור הצפוני התרחשו בתקופה זו שינויים כלכליים עם דגש על גידול בעלי חיים, לצד מגעים אינטנסיביים בין אזור זה לבין אזורים מרוחקים במרכז אסיה ועד למזרח אירופה: צפון מונגוליה, אזור הרי האלטאי ועד לאזור הים השחור, אוקראינה ורוסיה.
לרוחב רצועה רחבה זאת נתגלו חפצי ברונזה (פגיונות, סכינים, חפצי עיטור ותכשיטים) בעלי צורה וסגנון זהים.
מסקנתו של שלח-לביא היא שלא מדובר בגלי הגירה, אלא במסחר ובמיוחד במגעים תרבותיים בהם שמשו חפצי הברונזה להפגנת זהות אישית וקבוצתית.
על פי הממצא בקברים, ניכר שכלי הנשק נתלו על החגורות במקום בולט לעין וחפצי הברונזה האחרים חוברו לבגדים או נלבשו כלק מחגורות ותכשיטים.
ברצועה של צפון סין שימשו חפצים אלו ליצירה והפגנה של זהות מקומית השונה מהזהות הסינית שהתפתחה בקרב המדינות מדרום.
היצירה של זהות נפרדת בעלת מאפיינים תרבותיים של עמי הערבה (אך ללא מעבר אמיתי לחיים נומאדיים) התרחשה על רקע הלחץ הצבאי והפוליטי שהפעילו המדינות הסיניות על האזור.
בספר זה, כמו גם במספר מאמרים שפרסם לאחרונה,
עושה שלח-לביא שימוש בטכניקות מתקדמות של ניתוח גאוגרפי ממוחשב (GIS) של מיקום האתרים הארכאולוגיים ביחס למאפיינים הסביבתיים (כגון פוריות הקרקע, נגישות למים, סוגי המסלע ועוד), במטרה לנתח את המערכת הכלכלית של חברות פרה-היסטוריות בצפון סין.
שלח-לביא הוא מהחלוצים של שימוש בטכניקות אלו בחקר הארכאולוגיה של סין.
המעבר של בני האדם, לאחר מאות-אלפי שנים כציידים-לקטים, לחקלאות ולחיים ביישובי קבע הוא אחד התהליכים החשובים ביותר בהיסטוריה של המין האנושי.
מעבר זה אפשר את התפתחותן של חברות מורכבות ושל תרבות מפותחת אך גם גרם לבעיות בריאותיות וחברתיות קשות שעליהן היו צריכים להתגבר.
על פי הידוע לנו התהליך מתרחש במספר מוקדים עצמאיים שהחשובים ביניהם הם אזור הלבנט (המזרח התיכון ואזור הסהר הפורה), סין (כנראה בשני מוקדים: בצפון ובאזור נהר היאנג-דזה), ומרכז אמריקה.
השאלה היא האם בכל המקומות המעבר התחולל באופן דומה ומאותן סיבות, או שהיו מאפיינים שונים לכל מקום.
בעוד שראשית החקלאות נחקרה באופן מאוד אינטנסיבי במזרח התיכון, בסין הנושא נחקר הרבה פחות ואנו לא בטוחים עדיין בתיארוך של ראשית החקלאות ובתהליך התפתחותה.
רוב המחקר עד כה נערך באזור הנהר הצהוב ובעשרים השנים האחרונות גם באזור היאנג-דזה (מוקד ביות האורז).
המחקרים של שלח-לביא וכן מספר מועט של חפירות סיניות שהתקיימו בצפון מזרח סין מצביעים על האפשרות שהמעבר לחקלאות באזור זה, המצוי על הגבול שבין הערבה לבין האזורים הגשומים יותר, התרחש במקביל לראשית החקלאות באזור הנהר הצהוב.
שלח-לביא מנסה להבין את התהליך: חשיבות תנאי האקלים ושינויי האקלים, הצמחים ובעלי החיים שעליהם התבססה החקלאות הקדומה באזור, חשיבותה הכלכלית בראשית התהליך והמשמעות החברתית של המעבר לחקלאות.
על פי הניתוח של שלח-לביא הכפרים שאפיינו את צפון-מזרח סין בתקופת המעבר לחקלאות היו הרבה פחות צפופים מאלו של אזור הנהר הצהוב והתאפיינו בעצמאות רבה של כל משפחה ומשפחה.
אף שאין לכך עדיין מספיק ראיות ישירות ייתכן שבצפון מזרח סין, היוותה הדת גורם מאחד חשוב יותר מאשר בשאר חלקי סין.
אף שהמחקר נמצא רק בתחילתו, אחת המסקנות החשובות, לדעת שלח-לביא, היא מחד גיסא שהחברה והכלכלה בצפון-מזרח סין התפתחה בעיקר כתוצאה מתהליך מקומי, ולא בעקבות השפעה או הגירה מאזור הנהר הצהוב.
מאידך גיסא, הולכות ומצטברות עדויות לכך שכבר בשלב מוקדם זה עמדו החברות בחלקים השונים של סין בקשרים, עקיפים ברובם, אחת עם השנייה ושרעיונות וטכנולוגיות חלחלו בתהליך איטי מאזור לאזור.
ייצור הקרמיקה הוא לדוגמה אחת ההמצאות החשובות שהתרחשה בסין עד לפני המעבר לחקלאות ואפיינה חברות הן באזור נהר היאנג-דזה ודרומה לו והן באזור הנהר הצהוב וצפונה ממנו.
לאחרונה פרסם פרופסור שלח-לביא מאמר על נושא הקרמיקה הקדומה בסין, המזוהה כקדומה ביותר בעולם, בכתב העת היוקרתי Science.
שושלת צ'ין: תחילת העידן הקיסרי והתמוטטות שושלת צ'ין
שושלת צ'ין איחדה לראשונה את העולם הסיני בשנת 221 לפני הספירה, אך למרות עוצמתה האדירה היא לא החזיקה מעמד זמן רב והתמוטטה לאחר מות הקיסר הראשון של צ'ין (צ'ין-שה חואנג-די) בשנת 210 לפנה"ס.
שלח-לביא מתבסס במחקריו על שילוב מסמכים היסטוריים וממצאים ארכאולוגיים, ועושה ניסיון לפרש אותם לאור מודלים סוציולוגיים ואנתרופולוגיים.
מטרת המחקר היא לבדוק את הפרשנויות הסיניות המסורתיות והמודרניות, אך גם לאתגר מודלים מערביים, המבוססים באופן בלעדי על ההיסטוריה המערבית, ומתארים תהליכים של התמוטטות פוליטית וחברתית.
מסקנתו היא שכדי להבין תהליך מורכב כמו התמוטטות פוליטית, צריך לבדוק את המערכת הפוליטית-חברתית כולה: כיצד פעלה ומה היו היתרונות והחולשות שלה.
לדעת שלח-לביא המערכת של צ'ין הייתה יעילה באופן יוצא מן הכלל בגיוס כוח אדם ומשאבים.
היא פעלה באופן מדויק ואינטגרטיבי המזכיר מאוד מדינה מודרנית.
יתרונות אלו אפשרו לה לגייס ולקיים צבא של מיליון חיילים וחצי ולהקים מפעלי בנייה ענקיים בהם עבדו מאות אלפי פועלים.
מאידך, זו הייתה מערכת ריכוזית מאוד: הדרגים הנמוכים היו תחת פיקוח הדוק של הקיסר והיו תלויים לגמרי בהוראותיו.
מערכת זו לא השאירה מרווחי ביטחון או בלמים סופגי זעזועים ולכן כאשר חל ערעור בחלק אחד שלה, אפילו אם הוא היה שולי באופן יחסי, המערכת כולה התערערה וההתמוטטות הייתה מהירה.
באופן מסורתי נפילת השושלת יוחסה לחוסר מוסריותה, אכזריותה, לחוקיה הנוקשים ולעול הכבד שהטילה על האיכרים.
נראה שחלק מהאשמות אלו אכן תרם לנפילה אך לדעת שלח-לביא ללא הקונטקסט המערכתי לא ניתן להבין לעומק את תהליך ההתמוטטות.
נראה שקיסרי סין למדו את הלקח של צ'ין.
בניגוד לדימוי המערבי שלהם, קיסרי סין מאז שושלת חאן שירשה את צ'ין ועד לסוף העידן הקיסרי לא היו שליטים כל יכולים.
המערכת הקיסרית הסינית התבססה על אוטונומיה רבה שהוענקה לכפרים ולעיירות ועל שכבת משכילים שתיווכה בין השלטון לבין העם.
מערכת זו לא הייתה יעילה כמו המערכת של צ'ין – כפי שלמדו קיסרים רבים שניסו לערוך רפורמות אך נכשלו – אבל היא הייתה יציבה הרבה יותר.
נושאים נוספים בהם עסק שלח-לביא כוללים בין השאר מחקר על ההיסטוריה של קורבנות האדם בסין,
על התפתחות סמל הדרקון הסיני
וכן דיונים על התפתחות המחקר הארכאולוגי בסין ועל הפרדיגמה השולטת במחקר כיום.
2009 יורי פינס ושלח גדעון (יצחק שיחור עורך ראשי), כל אשר מתחת לשמיים.
כרך 1: מקורות הקיסרות הסינית.
2013 יורי פינס ושלח גדעון (יצחק שיחור עורך ראשי), כל אשר מתחת לשמיים.
כרך 2: מקורות הקיסרות הסינית; כרך 2: הקיסרות המוקדמת.
גדעון (גידי) שפסקי (28 במרץ 1932 – 10 בדצמבר 2017) היה כימאי ישראלי, שכיהן כפרופסור לכימיה פיזיקלית באוניברסיטה העברית ובשנים 1975–1979 כיהן כרקטור האוניברסיטה.
נולד בברלין לוולטר שפסקי, שהיה רופאו האישי של משה זמורה.
בהיותו בן שנתיים עלתה משפחתו לארץ ישראל והתיישבה בירושלים.
למד בתיכון בית הכרם (מחצית משכר הלימוד מומנה על ידי זמורה, לאחר מות האב בחטף).
בראשית שנות החמישים למד כימיה ופיזיקה באוניברסיטה העברית וקיבל מלגה מטעם חברת החשמל.
שפסקי קיבל תואר שני מהאוניברסיטה העברית ב-1956 וסיים דוקטורט ב-1960, באוניברסיטה העברית, בהנחיית פרופסור גבריאל שטיין.
לאחר מספר שנים פוסט דוקטורט מחוץ לישראל מונה למרצה בכיר באוניברסיטה העברית שנת 1964, ובשנת 1966 הוא הועלה לדרגת פרופסור חבר בכימיה פיזיקלית.
בשנת 1970 מונה לפרופסור מן המניין.
שימש כמנחם של מדענים רבים, כולל חתני פרס ישראל לכימיה אברהם ניצן ועמנואל פלד.
בתחילת שנות השבעים היה יושב ראש המועצה המתאמת של ארגוני הסגל במוסדות להשכלה גבוהה.
במסגרת זאת התעמת עם מנכ"ל האוניברסיטה, יוסף הרפז.
במאי 1975 נבחר ברוב גדול של סגל האוניברסיטה לתפקיד רקטור האוניברסיטה, בחירה שהתפרשה כהתנגדות להרפז.
שפסקי כיהן כרקטור עד 1979 והוחלף על ידי פרופסור רפאל משולם.
בשנים האחרונות לחייו עסק בניתוח ממצאים בנושא דירוג מוסדות אקדמיים ובתנאי המחקר של מדענים בישראל.
בנוסף, היה פעיל בתנועת "אני ישראלי" ובעשור הראשון של המאה ה-21 נמנה עם העותרים לשינוי הלאום שלהם מ"יהודי" ל"ישראלי", עתירה שנדחתה בבית המשפט העליון בפסק דין עוזי אורנן נגד משרד הפנים.
הותיר אחריו רעיה ושתי בנות.
ב-11 בדצמבר 2017 נטמן בבית העלמין שבקיבוץ עינת.
גֶּדֶר הוא ביטוי ישיבתי והלכתי משובש לגָּדֵר, שפירושו: הגדרת מושג של עניין מסוים, בדרך כלל מושג תלמודי או הלכתי.
לדוגמה: "מה הַגֶּדֶר של פיקוח נפש רוחני".
"הַגֶּדֶר של קלות ראש הוא שתהא הפעולה מצד עצמה קלות ראש".
הביטוי אינו תקני בשפה העברית.
בעברית גָּדֵר משמשת בלשון נקבה, ואילו גֶּדֶר משמש בלשון זכר; גָּדֵר בלשון רבים היא גְּדֵרִים וכן גְּדֵרוֹת, ואילו לשון רבים של גֶּדֶר היא גְּדָרִים; נטייתה של גָּדֵר היא גְּדֵרוֹ, גְּדֵרִי וכו', ואילו נטייתו של גֶּדֶר היא גִּדְרוֹ, גִּדְרִי וכו'.
עם זאת, יש לציין שגם בלשון חז"ל משמש גָּדֵר בלשון זכר.
לדוגמה: "ובלבד שיהא גדר גבוה עשרה טפחים".
צורת משנה נוספת היא בְּגֶדֶר, שמשמעה: בתחום, בהגדרה.
לדוגמה: "אין זה בגדר מקח וממכר".
גדעון שונמי (1934 - נובמבר 2010) היה חוקר ספרות ישראלי ופרופסור במחלקה לספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן.
אביו של שונמי, שלמה, עלה מהונגריה בשנת 1921 ואמו מגרמניה ב-1926. שונמי גדל בירושלים.
בנעוריו היה חבר בשבט מודיעין של תנועת הצופים.
אביו שימש כספרן בספרייה הלאומית.
שונמי למד דרמה וספרות משווה באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
נפטר בשנת 2010 והובא למנוחות בבית העלמין פרדס חיים בכפר סבא.
עיונים בספרות משוה, עורכים: דב לנדאו, גדעון שונמי, יפה וולפמן.
התיאטרון התיעודי: השואה וקורות זמננו בדרמה הפוליטית, הוצאת אור עם, תשנ"ח 1998.
אוונגרד ומהפכה בדרמה של המאה העשרים, הוצאת אור עם, תשנ"ב 1992.
איבסן-מריאליזם לטראגדיה: עיונים בתבנית ובמשמעות של מחזות-הפרוזה, הוצאת עקד, תשמ"ג 1983
השוואה האמצעים התיאטרוניים: במחזותיהם של ברכט, ויילדר, דירנמאט ויונסקו ויחסם של אמצעים אלה אל השקפות עולמם, תשכ"ז
הטרקלין, הטירה והגן: ייצוג ומציאות בדרמה המודרנית / גדעון שונמי, הוצאת אור עם, תשמ"ח 1987
גדר הארנבים האוסטרלית היא מחסום נגד מזיקים שנבנה בשנים 1901–1907 במערב אוסטרליה על מנת למנוע מארנבים וממזיקים חקלאיים אחרים ממזרח אוסטרליה, לפלוש למערבה.
הבאת המין ארנבון מצוי, הנקרא גם "ארנב אירופאי", ליבשת אוסטרליה נחשב כיום כ"מקרה מבחן" של פגיעה במאזן אקולוגי על ידי מין פולש.
הארנבון המצוי הובא לניו סאות' ויילס בדרום מזרח אוסטרליה, עם הגעת המתיישבים הראשונים ב-1788, לצורך ריבויו בחווה.
הארנבונים המבויתים מגודלים למטרות רבות, לציד, לתעשיית העורות, הבשר והטוויה, וכן כחיות מחמד.
בין השאר, ידוע הארנבון בהרגליי הרבייה המרובים והתדירים שלו: הוא מסוגל להתרבות במשך כל השנה, ומסוגל להתרבות אף חודש בחודשו.
באוכלוסיית הבר באירופה, ממנה הובא, כ-90% מכלל הפרטים הנולדים בטבע מתים בשנה הראשונה לחייהם על ידי טורפים שונים.
נראה כי ריבויו הגבוה בשבי הביא לשחרור מספר פריטים לטבע.
לחקלאים המקומיים נראה הדבר באותו זמן הגיוני ולא בעייתי, אולם בדיעבד, חלה פגיעה קשה לצמיתות באקולוגיה הייחודית של אוסטרליה.
טורפי הבר הטבעיים של הארנבון המצוי לא היו בנמצא, ולא היה דבר שיעצור את הריבוי הטבעי, דבר שגרם לפגיעה הרסנית בפלורה ובפאונה הייחודית של אוסטרליה.
בנוסף, גרמה לאיבוד שטחי מרעה רבים והביאה להאצת תהליך המידבור.
במאמר שפורסם בעיתון מקומי בטסמניה בשנת 1827 כבר צוין כי , ובסביבות 1850 לא ניתן היה שלא להבחין ב"פלישה הגדולה" ובסכנה האקולוגית שבריבויים ובהתפשטותם.
מספר הפריטים בשנת 1900 עמד על 20 מיליון, ותפוצתם (שנעצרה רק בגלל היעדר מים באזורים המדבריים) הייתה במרחק 1,600 ק"מ מהחווה בה גודלו לראשונה.
לאחר 50 שנה נוספות, בשנת 1950, נמצאו באוסטרליה כבר למעלה מ-600 מיליון ארנבים.
במאמץ לבלום את ההתפשטות המהירה ונזקיה, נבנתה לרוחבה של אוסטרליה גדר הארנבים האוסטרלית, שנועדה לעצור אותם מלעבור לשטחים אחרים של אוסטרליה.
עמודי התמך של הגדר היו עשויים עץ, מוצבים במרחק של 3.7 מטרים אחד מהשני וקוטרם הוא 10 סנטימטרים לפחות.
בתחילה נמתחו שלושה חוטים בגובה 10, 51 ו-91 ס"מ מעל הקרקע, כשמאוחר יותר נוסף תיל דוקרני בגובה 101.6 ס"מ וחוט נוסף בגובה 109.2 ס"מ, כדי לחסום כלבי דינגו ושועלים.
נוסף על כך, נוספה רשת חוטים על הגדר שחודרת 15 ס"מ לתוך הקרקע.
על תחזוקת הגדר היה אחראי צוות פיקוח ממשלתי שהוקם במיוחד לשם כך.
לאורך הגדר נסלל שביל סיור ששימש את צוות הפיקוח לרכיבה על אופניים ומאוחר יותר לסיור בעזרת גמלים.
ב-1910 עברו הפקחים לרכבי סיור מאחר שהגמלים היו גבוהים מדי להשגחה נוחה על הגדר.
משהתברר שגלגלי הרכבים נוטים לקבל תקרים, גיבשו הסיירים את הפתרון האידיאלי בדמות כרכרה פתוחה שנמשכה בעזרת זוג גמלים.
הגמלים היו נפוצים אז באוסטרליה כבהמות משא ויעילותם הייתה גבוהה במשימות ההשגחה על הגדר.
צוות הפיקוח היה מורכב ממפקח-על, מארבעה סגני מפקח שתחום האחריות של כל אחד היה באורך 800 ק"מ, ו-25 סיירים שפטרלו בדרך כלל לאורך 160 ק"מ.
לאור אלימות מסוימת בצפון המדינה, פטרלו שם הסיירים בזוגות.
משימתו של מפקח-העל הראשון הייתה לחסל את הארנבים שהצליחו לחדור לשטח המוגן.
לאחר שהתגלתה מחלת המיקסומטוזיס כדרך נוחה להדברת ארנבים בשנות ה-50, פחתה חשיבותה של הגדר.
קטעים נרחבים מגדר הארנבים ההיסטורית עדיין נמצאים בשימוש עד ימינו, אף שייעודם המקורי שונה.
הגדר משמשת היום בעיקר כמחסום לשליטה בנדידת עופות אמו וכן לשליטה בנדידת כלבי בר ועיזי בר.
הדרך שלאורך הגדר משמשת כשביל אש ברוחב 20 מטר המפרידה בין שטחים חקלאיים ושטחי בתה.
במסגרת עבודות תחזוקת הגדר, המבוצעות על ידי משרד החקלאות האוסטרלי, מוחלפים עמודי העץ בעמודי מתכת וגדר רשת תעשייתית מותקנת בין העמודים.
מדי שנה מוחלף קטע של 30–35 ק"מ מן הגדר, כשלושה אחוזים מאורכה הכולל הקיים עדיין.
גדר הגבול ישראל–מצרים היא מכשול מעבר באורך 241 ק"מ ובעלות של 1.6 מיליארד ש"ח שבנתה מדינת ישראל בשנת 2013 לאורך גבול ישראל–מצרים, כדי לבלום את ההסתננות מאפריקה לישראל וחדירה של פעילות טרור משטח חצי האי סיני.
ביולי 2009 עלה שוב רעיון הקמת הגדר ובדצמבר החליט בנימין נתניהו לתמוך בהקמתה.
במרץ 2010 עברה החלטת ממשלה על הקמת הגדר והשלמתה עד אמצע 2013.
המכשול נבנה במטרה למנוע חדירת טרוריסטים, פעילות פלילית והסתננות פליטים אפריקאים ומהגרים בלתי חוקיים, בעיקר מאריתריאה, סודאן, דרום סודאן, חוף השנהב ואתיופיה.
מדי שנה, אלפי אנשים חצו את הגבול ממצרים לישראל, בחפשם אחר עבודה או מקלט הרחק מסכסוך או תנאי חיים קשים.
בשנים האחרונות משמר הגבול המצרי ירה למוות בעשרות מהגרים אפריקנים שניסו להיכנס לישראל שלא כדין.
ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, הצהיר כי המכשול נועד "להבטיח את אופייה היהודי והדמוקרטי של ישראל".
בניית הגדר החלה בפועל בנובמבר 2010 לפי תוואי מתוכנן באורך 150 ק"מ.
מיזם הקמתה של הגדר כונה "שעון החול".
את הפרויקט ניהל תא"ל ערן אופיר מאט"ל.
בעת התכנון הגדר חולקה למקטעים של 20 ק"מ, בשיא הפרויקט עבדו בו במקביל 100 קבלנים, מעל 1,500 עובדים ו-500 כלי ציוד מכני הנדסי.
מצרים הצהירה כי לא תתנגד כל עוד המכשול יוקם בשטח ישראלי.
הגדר היא מכשול דו-שכבתי, המורכב בשלב הראשון מגדר תלתלית סבוכה ועבה, ובשלב השני מגדר פלדה "טיפשה" מאסיבית וחזקה.
הגדר מתנשאת ברובה לגובה של כמעט חמישה מטרים, ובמקטעים מסוימים היא הוגבהה, לבקשת הצבא, לשבעה מטרים.
המכשול מגובה באמצעי תצפית ובקרה מתקדמים, המתריעים על איום מתקרב עוד בעומק השטח המצרי.
לאורך התוואי נסלל כביש גישה צבאי.
ב-2008 הוצהר כי תיבנה גדר בשני מקטעים: מכשול של 70 ק"מ בגזרת החולות, בין כרם שלום לבין חיוואי; מכשול בן 14 ק"מ בגזרה ההררית בין טאבה לנטפים.
נטען כי המרווח הנותר בגבול יהווה "מכשול טבעי" ויגובה באמצעים משלימים.
תחילה גם תוכנן שזאת תהיה "גדר חכמה", כפי שנעשה בפרויקט גדר ההפרדה ביהודה ושומרון, אך בסופו של דבר, כאמור, הוחלט על בניית "גדר טיפשה" וחזקה, שמגובה באמצעי זיהוי ותצפית.
בהמשך התעוררה בעיה: הגזרה ההררית מסביב לאילת קשה מאוד מבחינה טופוגרפית, לכן בניית גדר לאורכה תצריך תקציב עצום לאותם 14 ק"מ.
בשלב זה הוחלט לבנות גדר לאורך כל הגבול, למעט "פתחה" באזור אילת.
רעיון זה השתמע מהצהרות הממשלה והצבא, עד אשר אירע הפיגוע בנטפים באוגוסט 2011. לאחר אירוע זה, קיבלה הגדר משנה חשיבות, והובן על ידי הממשלה שיש למגן את כל הגבול.
בדצמבר אישרה הממשלה תקציב נוסף לפרויקט, כדי להשלים את הגדר גם באותה גזרה סלעית לאחר דין ודברים עם רשות הטבע והגנים, הוחלט לבטל את המובלעת של הגדר באזור נחל גשרון ולהחזיר אותה לגבול הבין-לאומי, כדי להגן על הטבע המיוחד באזור.
הגדר תוקם באזור זה כמעט לכל אורך הגבול, למעט חלקים קטנים שאינם עבירים ברגל.
עד חודש דצמבר 2012 הושלמו 227 ק"מ מתוואי הגדר שבין רפיח לאילת.
בניית הגדר הושלמה סופית בדצמבר 2013.
פיגוע החדירה בגבול מצרים (2023)
ב-3 ביוני 2023 חדר שוטר מצרי לשטח ישראל, דרך פתח חירום בגדר שהיה סגור באמצעות אזיקונים.
הוא הצליח להרוג 3 לוחמי צה"ל בטרם נורה למוות.
הברחות הרחפנים מגבול מצרים (2024-2025)
בשנים 2024-2025, החלו לעלות דיווחים על הברחות של מאות רחפנים נושאי אמל"ח משטח מצרים לשטח מדינת ישראל, דבר שאף הוביל לדיון בוועדת החוץ והביטחון של הכנסת.
בתגובה להברחות אלה, שר הביטחון ישראל כ"ץ הודיע בחודש נובמבר 2025 על הפיכת אזור הגבול לשטח צבאי סגור.
הצלחת הגדר בגבול מצרים הביאה להתעניינות בין-לאומית בה.
המדינות שהתעניינו בה הן מדינות שבדומה לישראל, סופגות זרם מהגרים לא מבוקר אותו הן מעוניינות לצמצם.
בין המדינות נמנות מדינות בבלקן שיושבות על מסלולים יבשתיים של פליטי מלחמת האזרחים בסוריה שהחריפה את משבר ההגירה באירופה.
בינואר 2016 פורסם שגם הודו מעוניינת בגדר גבול עם פקיסטן בדגם הישראלי, כדי לבלום את הטרור שבא משם על ידי מחבלים שחוצים את הגבול.
נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ התבטא בשבחה של הגדר והשווה אותה לגדר ההפרדה בין ארצות הברית למקסיקו.
גדעון שריג (נולד ב-1934) הוא אדריכל נוף ישראלי.
גדעון שריג נולד בדנציג (כיום בפולין), בשנת 1934. בגיל שנה עלתה משפחתו ארצה והתיישבה בדרום תל אביב.
שריג התחנך בבית הספר החקלאי כדורי, שם התגבשה זיקתו ואהבתו לנוף.
לאחר לימודיו התגייס לנח"ל ויחד עם חבריו לגרעין, יצא להכשרה בקיבוץ מעוז חיים ולאחר מכן להשלמה בקיבוץ משגב עם.
בקיבוץ היה אחראי על ענף המטעים.
בשנת 1958 עזב שריג את הקיבוץ וחזר לתל אביב בה עבד כגנן.
בשנת 1960 נרשם שריג ללימודי אדריכלות נוף באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
הלימודים בברקלי עיצבו את שריג כאדריכל נוף הקשוב לצורכי הקהילה, ומתכנן בעבורה.
באוניברסיטה, נפתח שריג לעולם האמנות.
ובשנת 1967 השלים את תוארו השני בפיסול ועבודותיו הוצגו בגלריות שונות.
במקביל ללימודיו ולעבודתו האמנותית, שימש כעוזר הוראה באוניברסיטה וגילה את התשוקה המלווה אותו לאורך כל חייו – ללמד ולחנך.
עם תום לימודיו התמחה שריג באדריכלות נוף בשני משרדים.
בשנת 1970 שב עם משפחתו לישראל.
בשנת 1971 הקים את משרדו, "גדעון שריג אדריכלות נוף, תכנון עירוני בע"מ", הפעיל עד היום, והחל ללמד בבצלאל פיתוח נוף וסביבה.
גדעון שריג נשוי ולו שלוש בנות ושבעה נכדים.
דודתו, סימה, הייתה נשואה לאדריכל הנוף אלימלך אדמוני.
בני-דודיו הם יחיאל ונחום אדמוני.
שריג הביא לישראל רעיונות תכנוניים חדשים.
כבר בשנת 1971 הקים את גן ההרפתקאות הראשון בישראל, ומיקם אותו לאורך גדת הירקון.
הגן היווה אטרקציה ייחודית וסלל את דרכו של שריג להקמת גני הרפתקאות נוספים ברחבי ישראל.
במקביל, מראשית שנות השבעים החל שריג בתכנון שטחים פתוחים עבור רשות הגנים הלאומיים, הקרן הקיימת לישראל וגופי תכנון ארציים נוספים.
שריג הטביע את חותמו על נופם של אזורים טבעיים, יערות נטע אדם, ושטחים חקלאיים שמשתרעים על פני מאות אלפי דונמים.
בנוסף נטל חלק במיזמים הלאומיים המרכזיים של שנות השמונים כמו פרויקט שיקום השכונות.
במקביל עסק בתכנון המתארי והמפורט ליישובים קהילתיים.
העבודה בתחום העירוני הביאה את שריג להטמיע רעיונות חדשים בתכנון לישראל, כמו רחובות משולבים, האופייניים לאירופה בעיקר.
שריג פיתח את המודל המקומי לרחובות משולבים לערים כמו רמלה, רמת השרון, רעננה, יבנה, וירוחם (1980-1986) וליישובים הקהילתיים כוכב יאיר, כפר ורדים, מכבים ונופית (1982-1994).
חידוש השדרות בתל אביב: רוטשילד, ח"ן, דוד המלך ובן ציון בין השנים 1999–2000 מהווה תרומה נוספת לעיצוב המרחב העירוני והשמשתו לטובת הולכי הרגל ורוכבי האופניים.
בשנים האחרונות עוסק שריג בחיזוק העירוניות בישראל.
הוא מלווה את הקמת העיר מודיעין בהתווית תוכנית האב לשטחים פתוחים בעיר (החל משנת 1990), וכיום בתכנון ההרחבה שלה.
את עיקר פרסומו קנה שריג בתכנון פארק הירקון בו שימש כאדריכל ראשי החל ממחצית שנות השמונים.
שריג הרחיב את היקף השטחים המטופלים בפארק ואשר נושקים לשכונות מגורים, פיתח את ראש ציפור כאזור טבע עירוני וכמרחב לרכיבת אופניים, וכן שקד על פיתוח הגנים הייחודיים בפארק.
בשני העשורים האחרונים עוסק שריג בתכנון פארקים עירוניים רחבי ידיים המיועדים לקליטת קהל של אלפים.
פארקים אלו הם פרי ניסיונו רב השנים בפארק הירקון.
פארק רעננה שתחילת תכנונו בשנת 1991 הפך למודל לפארקים עירוניים בישראל.
הפארק זכה בפרס "מגשים ישראל" מטעם המועצה לארץ ישראל יפה בשנת 1991. הצלחת הפארק הביאה את שריג לתכנון פארקים דומים מבחינת גודלם גם באשדוד, בעפולה ובמודיעין.
גולת הכותרת בפארקים אלו הם האמפי-פארק המושכים קהל רבבות.
לצד עבודתו כמתכנן, מחנך ומלמד אדריכלי נוף.
ראשית באקדמיה לאומנות בצלאל (1970–1980), והחל משנת 1980 במסלול לאדריכלות נוף שבטכניון.
בשנת 1990 מונה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 2000 פרש מסגל המסלול אך לא מהוראה בטכניון ומתמיכה בתוכניתו.
פרט להוראה, כללה פעילותו גם פיתוח תוכניות לימודים וסיוע להקמת תוכנית לתואר שני באדריכלות נוף בטכניון.
גדעון שריג וצוות משרדו ממשיכים כיום בעבודה מגוונת בכל רחבי ישראל.
1973 – פרס רוקח – עבור תכנון וביצוע גן הרפתקאות על גדות הירקון
1992 – פרס קרוון לאדריכלות גנים ונוף על תרומתו המקצועית הייחודית לאדריכלות הנוף בארץ
גן הרפתקאות שכונתי, ברקלי (קליפורניה), ארצות הברית, 1966
גן הרפתקאות, פארק הירקון, תל אביב, 1971
משכן אמנויות, מרכז גולדה, גינת דובנוב, עם אדריכל יעקב רכטר, 2000-1985
מודיעין תוכנית אב לשטחים פתוחים, 1993-1989
פיתוח חופי הכנרת לתיירות ונופש כולל, 2001-1989
מודיעין, פארק טבע עירוני ואדי ענבה, מ-1990
פארק רעננה, אמפי רעננה, מ-1991
שכונת לב הפארק רעננה, מ-1992
מודיעין אתר N, יחד עם משרד אמריו-מאיוס עבור משרד הבינוי והשיכון, מ-1999
שדרות בתל אביב התחדשות, שד' רוטשילד, שד' ח"ן, שד' דוד המלך, שד' בן ציון, מ-1999
אשדוד רובע יז' משנת 2002
פארק אשדוד ים, אמפי אשדוד ים, מ-2005
גדעון "גדע" שוחט (26 בדצמבר 1912, חיפה – 19 בדצמבר 1966, תל אביב) היה טייס בחיל האוויר הבריטי, אל"ם בצה"ל, ממקימי חיל האוויר הישראלי בו שירת כטייס תובלה, שגריר ישראל במדינות אפריקה, בנם של ישראל ומניה שוחט ואביה של אלונה איינשטיין (אשתו של אריק איינשטיין).
גדעון נולד בחיפה ב-1912. היה בנם הבכור של מניה וישראל שוחט ואח לענה (ענת) שוחט.
למד בבית הספר מקס פיין.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ועם תחילת המנדט הבריטי עברה המשפחה לגור בכפר גלעדי.
ההורים שהתמסרו לפעילות הציבורית הזניחו את חובותיהם המשפחתיות והילד גדל במסגרת מערכת החינוך המשותף של הקיבוץ אך ללא בית חם.
בשלב מסוים אף הצטרף לחברת הילדים של בית אלפא.
בתקופת לימודיו ב"מקס פיין" המליץ מנהל בית הספר, משה פלדשטיין, שיצטרף לקורס דאייה.
ב-1937 החל קורס דאונים שלב א'.
ב-1940 התחיל שוחט קורס טיס אזרחי, על מטוסי בוכנה, בשדה התעופה לוד (כיום נמל התעופה בן-גוריון), והוסמך ב-1941.
ב-1941 התנדב שוחט לצבא הבריטי ונשלח לאסמרה באריתריאה לעבוד כחרט-מכונאי אבל אחרי מספר חודשים חזר לארץ.
ב-1943 סיים קורס טיס ברודזיה (מ-1980 שונה שמה לזימבבואה) ושירת במצרים כטייס של חיל האוויר הבריטי.
לקראת סוף המלחמה נשלח שוחט לקאראצ'י שבהודו, שם שירת כמפקד מפציץ מסוג ליברייטור.
ב-1946 שירת ב וסייע בהכנה ושילוח ספינות מעפילים מצרפת ואיטליה לארץ ישראל.
בין הספינות שסייע בשליחתן ניתן למנות את שיבת ציון, עצמאות, גאולה, תיאודור הרצל, יהודה הלוי, חיים ארלוזורוב ועוד.
ב-1948 הצטרף לחיל האוויר לטייסת התובלה 103 (המכונה גם "טייסת הפילים").
עבר קורס טיס בצ'כיה והיה מעורב במבצע ולווטה, להבאת מטוסים מאירופה לישראל, בו שימש כמקשר בין משלחת הטייסים בצ'כוסלובקיה לבין הארץ.
ב-1950, לאחר שסיים קורס מג"דים צה"לי, מונה למדריך ראשי בקורס טיס ובאותה שנה מונה למפקד בית הספר לטיסה (שירת בתפקיד זה עד 1951).
ב-1953 נשלח ללמוד באוניברסיטה האווירית של חיל־האוויר האמריקני באלבמה ובבית הספר למודיעין בדנוור, קולורדו.
בשלבים מאוחרים יותר שימש כראש מחלקת שלישות בחיל אוויר וכמפקד בית הספר הטכני של חיל האוויר.
ב-1962 הושאל על ידי צה"ל למשרד החוץ ונשלח למספר תפקידים רשמיים במדינות אפריקה (שירת כשליח בדאר א-סלאם שבטנזניה, כשגריר במלאווי ועוד).
היה נשוי למלכה (לבית לדמן).
הם נישאו בכפר גלעדי, ושם גם נולדו שתי בנותיהם:
אלונה איינשטיין - הייתה נשואה לאריק איינשטיין.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התגייסו שני בני הזוג לצבא הבריטי, והילדים גודלו על ידי משפחות מאמצות מהקיבוץ.
לאחר חזרתם מהמלחמה התגרשו בני הזוג ועזבו את הקיבוץ.
ב-1955 נישא בשנית, לקלייר לבית ברקליי.
ב-1966, זמן לא רב אחרי חזרתו משליחות באפריקה, התאבד שוחט ביריית אקדח על חוף הים בקרבת ביתו בהרצליה פיתוח.
הובא לקבורה בטקס צבאי בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
גדעון תדמור (נולד ב-9 בינואר 1963) הוא איש עסקים ישראלי העוסק בתחום חיפושי נפט וגז והפקתם.
בעשור השני של המאה ה-21 החל לעסוק גם בהפקת סרטי קולנוע, במסגרת חברת Sipur .
גדעון תדמור נולד בתל אביב וגדל בהרצליה פיתוח.
אביו עקיבא כהן שינה את שם משפחתו לתדמור.
סבו של תדמור רכש קרקעות בארץ ישראל.
אביו ודודו ד"ר דוד כהן בנו על הקרקעות שכונות מגורים במסגרת חברת "כהן פיתוח".
את שירותו הצבאי כקצין בחיל התותחנים סיים בדרגת רב-סרן.
לאחר מות אביו, תדמור השתלב בחברת כהן פיתוח ומבני תעשייה בע"מ והחל להחזיק בחלק ממניות החברה.
לתדמור תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1991 הקים יחד עם דודו, אמו חנה והגאולוג אלי רוזנברג את חברת אבנר קידוחים, שותפות לחיפוש גז ונפט.
ב-1999 התגלה מאגר ים תטיס בו החזיקה אבנר 23%.
במקביל לתפקידו בחברת אבנר השתלב תדמור בקבוצת דלק.
בשנת 2001 מונה למנכ"ל דלק אנרגיה, וב-2007 מונה ליו"ר דלק קידוחים.
בזמן כהונתו כיו"ר דלק קידוחים התגלה מאגר תמר בשנת 2009 ומאגר לוויתן בשנת 2010. הוא הוביל לחיבור בין חברת נובל אנרג'י לדלק קידוחים.
במקביל שימש כמנכ"ל חברת אבנר חיפושי נפט.
בשנת 2016 סיים את תפקידו בחברה והקים את חברת נאוויטס פטרוליום העוסקת בחיפושי נפט וגז בצפון אמריקה.
תדמור עמד בחזית המאבקים מצד קבוצת דלק לאורך פעילותם של ועדת ששינסקי, ועדת צמח ובמאבקים סביב מתווה הגז.
חבר בוועד המנהל של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
תדמור הקים את חברת Tadmor Entertainment, (כיום Sipur ) העוסקת בהפקת סרטים.
במסגרת החברה הופקו בין היתר הסרט נורמן: עלייתו המתונה ונפילתו התלולה של מאכער אמריקאי בבימויו של יוסף סידר, והסרט ג'נקשן 48.
גדעון שכטמן (נולד ב-14 בפברואר 1947 בירושלים) הוא מתמטיקאי ישראלי, המכהן כפרופסור במחלקה למתמטיקה במכון ויצמן למדע.
שכטמן נולד, גדל והתחנך בשכונת רחביה בירושלים.
הוריו עלו לישראל לפני מלחמת העולם השנייה מרומניה ומפולין במסגרת עליית הנוער.
הוא סיים את לימודי הדוקטורט במתמטיקה בשנת 1977 באוניברסיטה העברית בירושלים בהדרכתו של פרופ' יורם לינדנשטראוס, חתן פרס ישראל למתמטיקה.
לאחר מכן היה פוסט דוקטורנט באוניברסיטת אוהיו, ארצות הברית כאורח של פרופ' ויליאם ב.
בשנת 1980 הצטרף למחלקה למתמטיקה במכון ויצמן למדע.
תחום המחקר המרכזי שלו הוא אנליזה פונקציונלית בדגש על גאומטריה של מרחב בנך.
בתוך תחום זה, תרומותיו העיקריות הן בגאומטריה של מרחבי לבג, התאוריה המקומית של מרחבים נורמיים והתאוריה הלא-ליניארית של מרחבי בנך.
יש לו גם תרומות חשובות לקשר בין מרחבי בנך לבין הגאומטריה של מרחבים מטריים ולתורת ההסתברות.
במהלך שנות עבודתו, שכטמן היה מדען אורח במוסדות אקדמיים מובילים בעולם, ביניהם אוניברסיטת טקסס, אוניברסיטת טקסס A&M, MSRI, חטיבת המחקר של מיקרוסופט (ברדמונד), אוניברסיטת ניו יורק ואוניברסיטת פרינסטון.
גדעון שכטמן היה נשוי לפרופ' עדנה שכטמן, אב לארבעה.
גדר גאוגרפית (או גאו-גדר, מאנגלית Geo-fence) היא היקף וירטואלי של אזור גאוגרפי בעולם האמיתי.
גדר גאוגרפית יכולה להיווצר באופן דינמי - כמו במקרה של רדיוס סביב נקודה, גדר גאוגרפית יכולה להיות סט מוגדר מראש של גבולות (כגון מתחמי בית ספר או גבול של שכונה).
השימוש בגדר גאוגרפית נקרא גידור גאוגרפי.