tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נולד באתונה העתיקה ונחשב אבי "הקומדיה החדשה", סוג הקומדיה שהתפתח ביוון אחרי הקומדיה הקלאסית.
בקומדיות של מנאנדרוס ואחרים מכותבי הקומדיה החדשה, השתנה הנושא המרכזי, מן הכלל - נושאי מדינה וחברה שהיו מרכז הקומדיה הקלאסית, אל הפרט, האינדיבידואל וחייו, שמחותיו וצרותיו - אהבה וידידות, תמונות מחיי היומיום, יחסים בתוך המשפחה, יריבות בין שכנים וכו'.
מנאנדרוס היה המחזאי הראשון בספרות העולם המערבי שהאהבה הייתה לו לנושא ראשי למחזותיו, אהבה לא ככוח דמוני כמו אצל אוריפידס, אלא כרגש המסוגל להתגבר על מכשולים ולנצח.
נושא היחסים שבינו לבינה הפכו אותו לחלוץ בסוג זה של קומדיה ולמשפיע על הדורות הבאים .
מנאנדרוס העריץ וחיקה את אוריפידס ודמה לו בהתבוננותו החדה בחיי המעשה וביכולת הניתוח שלו את חיי הרגש.
מחזותיו התמקדו בתיאור אירועי היומיום והוא שרטט במבט סאטירי ומלגלג, מגוון תכונות אנוש כמו חנופה, גסות, פטפוט, סכלות, קמצנות וקונדסות ועוד.
את עלילותיו בנה ברוב כישרון והמצאה, כפי שאפשר לראות בעיבודים של משוררים רומאים למחזותיו, אך בניית דמויותיו לוקה במידה מסוימת של חדגוניות.
ברוב מחזותיו מופיעות אותן דמויות ארכיטיפיות של הנאהבים הצעירים, האב הנוקשה והמחמיר, הבן ההולל והפוחז והעבד התככן ורוקם המזימות.
מתוך רכיבי הקומדיה הקלאסית הוא ויתר על המקהלה ושמר על "אחדות המקום"; הצגותיו התרחשו תמיד ברחוב העיר, מסביב לשניים שלושה בניינים, שהיו המרכז לכניסות ויציאות מרובות, שתרמו לתחושת הקצב והפעילות התזזיתית על הבמה.
חייו והשפעתו על הדורות הבאים
מנאנדרוס נולד למשפחה אתונאית מיוחסת.
אביו היה מצביא ומושל בחצי האי כרסונסוס (גליפולי של היום) ליד הלספונטס, דודו היה אלקסיס, משורר קומדיות ידוע במאה הרביעית לפנה"ס, ממנו הושפע בראשית דרכו הספרותית.
הקומדיה הראשונה של מנאנדרוס עלתה על הבמה כשהיה בן 21, ומאז ועד מותו, 30 שנה מאוחר יותר בטביעה בנמל פיראוס, הוא כתב למעלה מ-100 קומדיות.
רק שמונה ממחזותיו זכו בפרס וגם זה בתחרויות הלנאיה הפחות יוקרתיות.
הוא לא זכה אף פעם בפרס בתחרויות הדיוניסיה, בהן זכה פילֶמוֹן, שהיה כותב הקומדיות הפופולרי בתקופתו.
למרות הצלחתו הבינונית בחייו, לאחר מותו הוא נעשה אחד המחזאים הפופולריים של הזמן העתיק וידוע שבמאה ה-16 שרדו עדיין 23 מחזות שלמים מכלל יצירתו.
הוא זכה להערכתו של פלוטרכוס בהשוואה שערך בינו לבין אריסטופאנס.
למחזותיו הייתה השפעה גדולה על הדורות הבאים, מהרומאים ועד התיאטרון המודרני.
עיבודים חופשיים לכמה ממחזותיו נעשו בידי המשוררים הרומאים פלאוטוס וטרנטיוס במאות השלישית והשנייה לפני הספירה, עד כדי שיוליוס קיסר כינה את טרנטיוס "חצי מנאנדרוס".
השפעתו ניכרת גם בקומדיה דל'ארטה, בקומדיות של קרלו גולדוני, מולייר
עד אמצע שנות ה-50 של המאה ה-20, רק חלק קטן מיצירותיו של מנאנדרוס היה ידוע, אך בחפירות באוכסירינכוס שבמצרים, התגלו מספר רב של מקטעים מתוך מחזותיו.
כיום ידוע בשלמותו מחזה אחד "קשה לב" או "הנרגן" (ὁ Δύσκολος), ועוד ארבעה מחזות כמעט בשלמותם (להוציא כמה קטעים חסרים): "בת-סאמוס", "מגן", "מתבוררים" ו"גזוזת שער".
יצחק זילברשלג תרגם מיוונית את כל החמישה, וצירף הקדמה לכל אחד מהמחזות.
אחרית דבר הוסיף לאיונל קאסון.
מנג'ואולי (בסינית: 满洲里; בפין-יין: Mǎnzhōulǐ; במונגולית: Манжуур; ברוסית: Маньчжурия - מנצ'וריה) היא תת-נציבות עירונית, השייכת לנציבות העירונית בצפון-מזרח המחוז האוטונומי מונגוליה הפנימית שבצפון-מזרח הרפובליקה העממית של סין.
העיר שוכנת בצמוד לגבול עם רוסיה, כ-1,080 ק"מ צפון-מזרחית לבירת המחוז חוחחוט.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בתת-הנציבות העירונית 150,508 תושבים.
העיר מהווה נקודת מעבר סחורות חשובה לרוסיה.
דרך נקודת מעבר זו עוברות כ-60% מסך מעבר הסחורות היבשתי של סין אל מדינות אירופה.
מנאז' א-טרואה (מצרפתית: Ménage à trois, מילולית "משק בית לשלושה") הוא מונח המתאר מערכת יחסים בה שותפים שלושה אנשים.
במקור מתייחס המונח לשלושה אנשים המתגוררים יחדיו, כאשר לפחות אחד מהם מקיים יחסי מין עם כל אחד משני האחרים.
כיום המונח נמצא בשימוש רחב יותר ומתייחס לכל פעילות שבמצב השכיח כוללת שני אנשים אך בפועל מעורבים בה שלושה, גם אם לא מדובר ביחסים הכוללים מין.
בנוסף, משמש המונח לתיאור ספציפי של יחסי מין בשלישייה.
מנאף טלאס היה מפקד בכיר במשמר הרפובליקה של סוריה ומקורב לנשיא בשאר אל-אסד, עד שערק משורות הצבא הסורי ב-3 ביולי 2012 וככל הנראה חבר לכוחות צבא סוריה החופשית.
טלאס הוא בנו של מוסטפא טלאס, שר ההגנה, מבכירי המשטר הסורי והיה חבר קרוב של באסל אל-אסד בנו הבכור של הנשיא לשעבר חאפז אל-אסד, עד שבאסל נהרג בתאונת דרכים בשנת 1994, לאחר מכן התחבר גם עם בשאר אל-אסד שהיה חברו ללימודים במכללה הצבאית.
לאורך שירותו בצבא הסורי, נחשב טלאס לחבר נאמן ושירת בעמדות מפתח חשובות והוא אף היה חבר במועצה המרכזית של מפלגת הבעת'.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה והמהומות שהחלו בשנת 2011, שירת טלאס בתור מפקד חטיבה 104 של משמר הרפובליקה.
ביולי 2012 ערק טלאס משורות הצבא וברח לטורקיה, ישנן עדויות לכך שהצטרף לכוחות המורדים.
מנאל א-שריף היא סופרת, עורכת, ופעילה פמיניסטית למען זכויות האדם.
א-שריף התפרסמה בעקבות הנהגת קמפיין למימוש זכותה של האישה הסעודית לנהוג ברכבה בשנת 2011. בכך היא הצליחה לשבור מוסכמות וגבולות חברתיים, ולנפץ מנהגים שהוטלו על נשים סעודיות זמן רב, כדי למנוע מהן את זכות הנהיגה.
מנאל א-שריף נולדה באחת השכונות הוותיקות במכה, בערב הסעודית, בשנת 1979. מקור משפחתה מצפון-מערב מכה.
היא סיימה את לימודיה לתואר ראשון באוניברסיטת "המלך עבד אל-עזיז" (جامعة الملك عبد العزيز) בתחום מדעי המחשב.
היא עבדה כיועצת אבטחת מידע באינטרנט בחברת עראמקו הסעודית, ובחברת הנפט הלאומי הסעודית.
כמו כן עבדה כעיתונאית בעיתון הסעודי "אל-וטן" והשתתפה בהרבה מערכות הסברה למען זכויות נשים.
בנוסף לקריירה המקצועית שלה, נאבקה א-שריף במשך שנים למען זכויות הנשים הסעודיות, ניהלה מסע תעמולה למען זכויותיהן של הנשים בסעודיה במשך שנים רבות.
בשנת 1990, מנאל א-שריף תרמה להשקת היוזמה "אנהג במכונית שלי בעצמי" הקרויה גם "נשים להגה" (במקור, משחק מילים למילים נהיגה ומנהיגות), כדרך לדרישה לקבל אשור חוקי לאשה הסעודית לנהוג בעצמה.
כחלק ממסע התעמולה הציבורי צילמה והקליטה, הפעילה וז'ייהה אל-כדיר, את עצמה ואת מנאל א-שריף בשעת הנהיגה, הסרטונים פורסמו ב-YouTube ובפייסבוק.
בעקבות המאבק בשנת 1990, עשרות נשים נהגו במכוניות שלהן כאקט מחאתי בריאד; נעצרו ונכלאו ליום אחד, והחרימו את דרכוניהן, ונשים רבות מהן איבדו את מקום עבודתן.
בחודש ספטמבר 2007, "העמותה להגנה על זכויותיהן של נשים בסעודיה" ("جمعية الحماية والدفاع عن حقوق المرأة في المملكة العربية السعودية"), שנוסדה על ידי ואג'יהה אל-חוידר ופאוזיה אל-עיוני, אספה כ-1,100 חתימות אשר נמסרו למלך עבדאללה, והן בקשו ממנו רשות לנשים לנהוג.
ביום האישה הבינלאומי 2008, צילמה אל-כדיר את עצמה בסרט וידאו תוך כדי נהיגה ופרסמה אותו ב-YouTube.
הסרט עורר סערה תקשורתית בין-לאומית לאחר פרסומו.
בעקבות האביב הערבי, האזרחית הסעודית מג'דה נג'לה חרירי נהגה במכוניתה, בשבוע השני של חודש מאי 2011 ואמרה: "בעבר כאן בסעודיה, אף פעם לא שמענו על הפגנות, אבל אחרי מה שקרה במזרח התיכון, התחלנו להאמין שיש אנשים שמוכנים לצאת לרחובות ולהביע את דעתם, והייתה להם השפעה משמעותית עלי".
מנאל א-שריף נעצרה ושוחררה ב-21 במאי 2011, ונעצרה שוב ביום שלמחרת, וב-30 במאי, שוחרר תמורת ערבות כספית, ובלבד שתזומן ותגיע לחקירה במידת הצורך.
כמו כן היא התחייבה להימנע מלנהוג ולהופיע בתקשורת.
ה-ניו יורק טיימס ועיתונים אחרים, מצאו קשר בין הקמפיין של מנאל א-שריף ובין האביב הערבי, וציינו שקיים פחד אצל השלטונות לעורר הפגנות ומרדנות ברחוב הסעודי בתקופה שבה מרדנות קהילתית, כבשה מדינות רבות במזרח התיכון.
מייד לאחר הקמפיין, א-שריף המשיכה לבקר את הממשלה הסעודית בטוויטר ובעיתונות, בנושאים כגון: חירויות בקרב עובדים זרים, חוסר הבחירות למועצת השורא (مجلس الشورى), רצח "לאמא אל-ע'מאדי" (لاما الغامدي) ועוד.
נכון לשנת 2015, א-שריף עובדת כיועצת לאבטחת מידע וכמנהלת פרויקטים בחברת "בלו נתורקס" בין דובאי וסעודיה.
הקמפיין בעד נהיגת נשים החל בעקבות האיסור של השייח'ים הסוניים הסעודים הבכירים (ה"מופתים") שאסרו על נשים לנהוג ברכב.
בכירי המופתים בראשותו של שייח' עבד אל-עזיז בן באז, הוציאו כמה פסקי הלכה שאוסרים עליהן לנהוג.
נשיא מועצת חכמי המופתים, שייח' עבד אל-עזיז אל-שייח' גם מתח ביקורת על עיתונים העוסקים בנושא, וטען שנשים בסעודיה מקבלות את זכויותיהן כהלכה.
כמו כן הסביר השייח' סאלח אלפוזאן, חבר במועצה, את העניין בצורה מנומקת: .
השייח' מוחמד בן עתימין הצטרף גם הוא להתנגדות ואמר: .
המאבק בעד זכות הנשים לנהוג ב-2011
הקמפיין המפורסם שלה בשנת 2011 "אנהג במכונית שלי בעצמי", המאבק לאישור לנהוג עבור נשים סעודיות, היווה אתגר עבורה ועבור פעילות פמיניסטיות אחרות ברחבי העולם והתריס אל מול מדיניות וחוקים מפלים מגדרית.
ב-18 בדצמבר 2012, א-שריף הודיעה שקבלה רישיון נהיגה שהונפק על ידי האמירות של דובאי באיחוד האמירויות הערבי, היא גם הביעה את תקוותה לקבל את הרישיון הסעודי בקרוב.
קבוצה של נשים כולל מנאל א-שריף, החלה בשנת 2011 בקמפיין בפייסבוק בשם"למד אותי איך לנהוג על מנת להגן על עצמי", שבו הם קראו לצורך לאפשר לנשים לנהוג, מחאה שקוראת לנשים סעודיות לנהוג החל מיום 17 ביוני 2011. נכון ל-21 מאי 2011, כמעט 12 אלף קוראים תמכו בקמפיין בפייסבוק.
מאז 2013 הטילו השלטונות הסעודיים הגבלות נוספות על חופש התנועה או תרגול נהיגה לנשים.
אל שריף תיארה את הקמפיין כפעולה חשובה במסגרת המאבק למען זכויותיהן של הנשים, ובמקביל הביעה וז'יהה אל-כדיר את תמיכתה בקמפיין ובא-שריף.
לקראת סוף חודש מאי, שתיהן נהגו ברכב שלהן בעיר חובאר והן העלו קטעי וידאו לאתר YouTube ופייסבוק.
במהלך הסרטון, א-שריף אמרה: .
בעקבות המסע נעצרה א-שריף על ידי משטרת הדת ב-21 במאי 2011 ושוחררה לאחר שש שעות.
בעקבות מעצרה של אל-שריף, נעצרה אישה נוספת לאחר שנהגה ברכב, היא שוחררה לאחר שחתמה על הצהרה שלא תנהג שוב.
בתגובה למעצרה של א-שריף, פרסמו רבים סרטוני נשים סעודיות נוהגות ברכב שלהן.
ב-26 במאי, דיווחו הרשויות כי א-שריף תישאר במעצר עד ה-5 יוני 2011. לאחר שחרורה במאמצים רבים, שלחה א-שריף מכתב למלך עבדאללה, מלווה בעתירה שנחתמה על ידי 4,500 נשים סעודיות, בו טענה כי .
בעקבות המעצרים של א-שריף, היא דיווחה שנדחקה לשוליים עוד ועוד על ידי מעסיקה בעראמקו הסעודית, ולאחר מכן התפטרה.
מנאל א-שריף נחשבת לאישה פורצת דרך גבולות ומוסכמות, היא היוותה מקור השראה לקמפיין למען זכויות נשים, כאשר קראה תיגר על האיסור על נשים לנהוג במכוניות בערב הסעודית.
איסור זה עוגן בחוות דעת מועצת מדעני בכירי הדת האיסלאמי בסעודיה.
כמו כן, הנושא הזה נחשב לנושא של דעת קהל כללי חשוב בחברה סעודית.
למרות שמערכת התנועה הסעודית אינה מונעת מנשים לנהוג, רישיונות הנהיגה מונפקים לגברים בלבד.
ב- 2011 א-שריף השתתפה בפנל שעסק בתנועות חברתיות ונשים בפורום החברתי של האומות המאוחדות, השייך למועצת זכויות האדם, ונערך לאחרונה בז'נבה, אשר דן בהשפעה של המדיה החברתית על חיי היומיום של אזרחים סעודיים, וכיצד הוא הפך לכלי רב עוצמה בתנועה לשחרור האישה.
לכן, זה מדהים להשתמש בכלים אלה.
א-שריף הסבירה כיצד העובדה שחלק גדול יותר ויותר מהאנשים הסעודיים, להוטים לדעת את החדשות ולהוטים להביע את דעתם במדיה חברתית.
על פי דו"ח שהונפק על ידי מדיה החברתית ערבית בבית הספר הממשלתי בדובאי, הסעודים המשתמשים הפעילים ביותר של טוויטר בעולם הערבי, שמונים כ-393,000 משתמשים פעילים של טוויטר.
לדבריה, על הכלי המקוון, .
א-שריף טענה שזה הגיע לנקודת אל-חזור, ולא יכולים להחמיץ את המומנטום.
קמפיין הנשים האסורות בשל חוב
מיד לאחר שחרורה ב-30 במאי 2011, הובילה א-שריף קמפיין חדש שנקרא "פרג'" אשר קורא לרשויות לפעול למען שחרור הנשים האסירות הסעודית, האינדונזיות והפיליפיניות, העצורות בבית סוהר נשים אל –דמאם, שנעצרו על ידי המשטרה בשל חובות קטנים שלא יכלו לשלם.
אותן נשים אסירות, שרובן היו עובדות מקומיות, ונשארו בכלא בשל חוסר היכולת שלהן לשלם את חובותיהן, ומעסיקיהן לא עזרו בשחרורן או במתן כסף להן על מנת לחזור למולדתן.
א-שריף חשפה את השמות של כ-22 נשים אינדונזיות, ו-4 נשים אחרות זקוקות לעזרה, כמו כן קבעה את הסכום הדרוש לשחרורן.
היא יזמה מענק תרומות ישירות למנהל בית הסוהר לנשים בדמאם, על מנת לפרוע את החוב שלהן ולשחרר את אותן נשים.
מקום ראשון באזור חינוכי מכה -בית ספר תיכון.
מדליות רבות על השתתפותה כשחקנית בנבחרת הכדורסל, וצוות הקרטה הראשון באוניברסיטה על שם המלך עבד אל-עזיז.
המגן של מצוינות אקדמית – על סיומה תואר ראשון בהצטיינות, במדעי מחשב מאוניברסיטה על שם המלך עבד אל-עזיז בג'דה.
תעודות הערכה רבות מחברת עראמקו הסעודית, על זכייתה במקום הראשון בתחרות"התחזות אלקטרונית-סיכון והגנה.
האישה הסעודית הראשונה שהייתה מומחית בתחום אבטחת מידע.
ממייסדי הנבחרת הלאומית הראשונה להתמודדות בהפרות אתיות.
מנאל א-שריף הסופרת והעורכת הסעודית זכתה בפרס "רוזה פארקס הסעודית", לאחר שקראה תיגר על המנהגים והחוקים המונעים מנשים סעודיות נהיגה ברכב, היא התפרסמה בעקבות זה גם ברמה בינלאומית וקשרו את שמה לאישה השחורה ששינתה את החוק של האפליה באמריקה.
בחודש מרץ 2014, כובדה א-שריף בבוורלי הילס שבקליפורניה, לרגל יום האישה הבינלאומי, בארוחת צהריים התארחה אצל טינה בראון, העורכת הראשית של "The Daily Beast".
מנאל א-שריף הפתיעה את הקהל באומרה כי היא הייתה נסערת עקב תיוג התואר הזה, והוסיפה כי היא אינה רואה את עצמה לוחמת, וטענה:
א-שריף נחשבת לפי מגזין "מדיניות החוץ" לאחת מהוגות הדעות הטובות ביותר בעולם לשנת 2011, ועל ידי מגזין "פורבס" סווגה כאחת מהנשים המהפכניות.
בשנת 2012, דירג "Daily Beast" את א-שריף כאחת הנשים האמיצות ביותר של השנה.
אל-שריף סווגה על ידי המגזין "טיים" כאחת מ-100 הנשים החשובות והמרשימות לשנת 2012. כמו כן, הייתה אחת משלושת האנשים שקבלו את פרס ואצלב האוול לאופוזיציה יצירתית בפורום אוסלו למען החופש באותו מגזין.
בחודש מרץ 2014, זכתה מנאל א-שריף בדובאי, בתואר אחת מ-100 נשים החזקות וצורפה לרשימת "ארביאן ביזנס" שכללה עוד 15 נשים סעודיות נוספות.
מגזין "ניוזוויק" פרסם גם, ב-12 במרץ, רשימה של "150 נשים בלתי מנוצחות" ביניהן שתי נשים סעודיות, שאחת מהן הייתה מנאל א-שריף, ושמה הופץ ברשימה של המגזין"מדיניות חוץ" כאחת מ-130 האנשים החשובים ביותר שיצרו והשפיעו על הדיאלוג העולמי בשנת 2011.
מנאנדרוס רטור (יוונית: Μένανδρος Ῥήτωρ) מלאודיקי על הליקוס היה רטוריקן ומבאר יווני מסוף המאה ה-3 לספירה.
שתי מסות לא שלמות על נאומים טקסיים נשמרו תחת שמו של מנאנדרוס, אולם הסברה היא שהם אינם יכולים להיות מאת אותו מחבר.
הפילולוג הגרמני קונראד בורסיאן משייך את הראשונה למנאנדרוס, שאותו מיקם במאה ה-4 לספירה, ואת השנייה לרטוריקן אנונימי מאלכסנדריה טוראס , שייתכן שחי בזמנו של הקיסר דיוקלטיאנוס.
אחרים, מכותרת כתב היד של פאריס, משייכים את הראשונה לרטוריקן היווני גנתליוס מפטרה (המחצית השנייה של המאה ה-3).
בהתאם למסורת הכללית העתיקה, ששתי המסות היו פרי עטו של מנאנדרוס, ייתכן שהמחבר של השנייה לא היה זהה למנאנדרוס הנזכר בסודא, מאחר שהשם מופיע לעיתים תכופות בספרות היוונית המאוחרת.
המסה הראשונה, ששמה "חלוקת סגנונות הנאום הטקסי" (Division of Epideictic Styles, Διαίρεσις τῶν Ἐπιδεικτικῶν), עוסקת בסוגים השונים של נאומים טקסיים.
במסה השנייה, "על נאומים טקסיים" (On Epideictic Speeches, Περὶ Ἐπιδεικτικῶν), יש שמות מיוחדים לכל פרק.
מנאנדרוס מאפיין בחיבורו (Epidictica) את החגים ההמוניים, ומביא כדוגמה את החגים היהודיים: "פאר החג מתעצם כאשר אלה המכריזים על ההתכנסות הם עצמם שמם הולך לפניהם, כמו גם כאשר אלה המתכנסים הם או עצומים במספר או בעלי מוניטין.
דוגמה לסוג האחרון הם אלה ההולכים לאולימפיה, לאספה הידועה יותר שם; בזמן שאת המוני העם הגדולים ביותר ניתן למצוא בחג העברים החיים בסוריה פלשתינה, כאשר הם מתאספים במספרים גדולים מאד מרוב הארצות".
תיאור זה משקף בוודאי מצב שכבר לא היה קיים בזמנו של מנאנדרוס - כאשר בית המקדש השני עמד על תלו בשיא הדרו בתקופת בית שני, והמוני עולי רגל מכל ארצות התפוצה היהודית היו באים לירושלים לחגוג את שלוש הרגלים.
מנג'ול בהרגבה (נולד ב-8 באוגוסט 1974) הוא מתמטיקאי אמריקאי-קנדי ממוצא הודי.
במחקריו עוסק בעיקר בתחום תורת המספרים.
הוא משמש כפרופסור באוניברסיטאות הבאות: פרינסטון, ליידן, מוסד טאטא למחקר בסיסי , המוסד הטכנולוגי בבומבי ובאוניברסיטת הידראבאד .
על לתרומותיו, זכה פרופ' בהרגבה בפרסים רבים, אשר הגבוה מהם הוא העיטור הגבוה ביותר במתמטיקה – מדליית פילדס – לשנת 2014 אשר הענק לו "על פיתוח שיטות חדשות בגאומטריה של המספרים, בהן השתמש לספירת חוגים מדרגה נמוכה ולחסום את הדרגה הממוצעת של עקומים אליפטיים".
בנוסף, הוא חתן פרס פרמה ופרס מורגן.
מנג'ול בהרגבה נולד בהמילטון (אונטריו), קנדה, למשפחה ממוצא הודי.
הוא גדל בלונג איילנד, ניו יורק, ארצות הברית.
אמו, מירה בהרגבה, הייתה פרופסורית למתמטיקה באוניברסיטת הופסטרה, והיא הייתה מורתו הראשונה למתמטיקה.
כבר מגיל צעיר התגלה ככישרון מתמטי, וסיים בהצטיינות את לימודי המתמטיקה ומדעי המחשב בתיכון בגיל 14 בלבד.
הוא סיים את לימודיו לתואר ראשון באוניברסיטת הרווארד בגיל 22, וקיבל את פרס מורגן בשנת 1996. הוא השלים את הדוקטורט באוניברסיטת פרינסטון בשנת 2001 בפיקוח אנדרו ויילס, ובמימון ארגון "מענקי הרץ".
היה חוקר אורח בשנת הלימודים 2001–2002 במכון למחקר מתקדם, ובשנת הלימודים 2002–2003 באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 2003 הוא מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת פרינסטון.
מעבר למתמטיקה, לתארים ולפרסים, בהרגבה מטפח תחביבים רבים הקשורים לארץ מוצאו הודו: הוא למד לנגן על טאבלה.
מורו היה גורו מוערך בשם זאקיר חוסיין.
הוא למד את השפה העתיקה סנסקריט, אחת השפות העתיקות של השפות ההודו-אירופיות.
מנג'ול בהרגבה למד את השפה מסבו (Purushottam Lal Bhargava ) אשר היה חוקר השפה סנסקריט וחוקר ההיסטוריה ההודית העתיקה.
בדוקטורט שלו פרופ' בהרגבה הכליל תוצאה קלאסית של גאוס להרכבה של תבניות ריבועיות בינאריות.
במחקריו התעסק גם בתרומה לתורת ההצגות של תבניות ריבועיות, לאינטרפולציה של אנליזה p-אדית, חבורת מחלקות האידיאלים של שדות מספרים אלגבריים ואריתמטיקה של עקומים אליפטיים.
פיתח טכניקות חדשות לספירת אובייקטים בתורת המספרים האלגברית, אשר שינתה את התפיסה שהאובייקטים הבסיסיים בתורת המספרים האלגבריים הובנו באותן שנים.
הוכחות למשפט 15 ומשפט 290 (עם יונתן הנקס), והרחבות להוכחות רבות נוספות, כמו הוכחות הקשורות במספרים ראשוניים.
הוכחות ששונו או נפתרו לאחר עשרות שנים, כמו הכללה של פונקציית עצרת, או פתרון השערת פוליה.
קביעת צפיפות טבעית לדיסקרימיננטה של מספרים ממעלה רביעית וחמישית בשדה מספרים.
אחד מממצאיו הוא קוביית בהרגבה.
בקובייה זו, שתי פאות נגדיות מהוות משוואה ריבועית.
כאשר לכל אחת משלוש המשוואות הריבועיות יש אותה דיסקרימיננטה.
בהרגבה הוכיח בעזרת חוקי הקומפוזיציה של גאוס שהדיסקרימיננטה היא איבר יחידה.
בהרגבה הוכיח בהמשך עוד 14 משפטים לחוקי הקומפוזיציה של גאוס בעזרת קובייה זו.
פרופ' בהרגבה זכה בפרסים רבים, החשוב ביניהם הוא מדליית פילדס.
"פרס מורגן" בשנת 1996, ו"מענק הרץ" באותה השנה.
מנאנדרוס מאפסוס היה סופר יווני שכתב על ההיסטוריה של העיר צור בלבנון.
המקורות היחידים הקיימים לכתבי מנאנדרוס הם ציטוטים של חיבורו הנמצאים בשתי יצירותיו של יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים ונגד אפיון, או בקטעים מצוטטים מתוך חיבוריו אלה אצל סופרים מאוחרים יותר: תאופילוס מאנטיוכיה, אוסביוס מקיסריה וגאורגיוס סינקלוס.
מנאנדרוס מאפסוס חי במאה ה-2 לפנה"ס, במידה מקבלים את הזיהוי שלו עם תלמידו של אריסטרכוס, הנזכר בערך "ארטוסתנס" בסודא.
תוכנם של הקטעים ששרדו מתוך חיבורו של מנאנדרוס
יוסף בן מתתיהו ציטט בחיבוריו שלושה קטעים מתוך חיבורו האבוד של מנאנדרוס על ההיסטוריה של צור:
קדמוניות היהודים, ספר שמיני, פרק ה, פסקה ג, סעיפים 144–146 - על חירם מלך צור ויחסיו עם שלמה המלך (מופיע גם ב"נגד אפיון").
קדמוניות היהודים, ספר שמיני, פרק יג, פסקה ב, סעיף 324 - על הבצורת שהתרחשה בימיו של אתבעל, מלך צור.
קדמוניות היהודים, ספר תשיעי, פרק יד, פסקה ב, סעיפים 283–287 - על מלחמת האשורים נגד העיר צור.
נגד אפיון, מאמר ראשון, פרק יח - הקטע החשוב ביותר, שכולל את ההיסטוריה של חירם ואת רשימת מלכי צור שמלכו אחריו.
נגד אפיון, מאמר ראשון, פרק כא - נראה כי חיבורו של מנאנדרוס הוא גם המקור לתיאורו של יוספוס את ההיסטוריה של צור מנבוכדראצר ועד כורש.
לא ברור מדברי יוסף בן מתתיהו מה היה שמו של חיבורו האבוד של מנאנדרוס.
כאשר הוא מצטט אותו, הוא מתאר אותו כך: "מנאנדרוס, שתרגם את תעודות הצורים מלשון פיניקית ללשון ההלנית"; "מנאנדרוס, שחיבר ספר דברי הימים והעתיק את ארכיוני הצורים לשפת ההלנים"; "מֶנאַנדרוס איש אפסוס, שכתב את כל מעשי המלכים אשר קמו ליונים וללועזים ושקד ללמוד את דברי הימים מספרי עם ועם.
הוא דבר גם על מלכי צור".
מהתיאור ב"נגד אפיון" ניתן ללמוד כי חיבורו של מנאנדרוס עסק ב"מעשי המלכים אשר קמו ליונים ולברברים".
יוספוס מצטט את מנאנדרוס כאמצעי לספק תימוכין לדבריו שלו, לגבי קדמוניותם של היהודים.
בנגד אפיון מצטט יוספוס מתוך חיבורו של מנאנדרוס את רשימת מלכי צור, החל מאביבעל, אביו של חירם, ועד פיגמליון , עם מספר שנות שלטונו של כל אחד מהמלכים, כמו גם מספר שנות חייו.
לגבי פיגמליון, נכתב כי בשנת שלטונו השביעית, אחותו דידו ברחה וייסדה את העיר קרתגו.
סוף הקטע הזה, שכולל שתי הערות כרונולוגיות (אחת מהן מתייחסת לתאריך הקמת בית המקדש בירושלים), אינו ציטוט ישיר ממנאנדרוס, אולם סביר שהוא מקורו.
רוב החוקרים מטילים ספק בכך שהסינכרוניזציה בין עלייתו לשלטון של חירם, הקמת המקדש בירושלים וייסוד קרתגו נובעת ישירות ממנאנדרוס.
ייתכן והוא אכן הזכיר את בניית המקדש בירושלים, אך ייתכן גם שאזכור זה נעשה באופן שלא הלם את הרגשות היהודיים ולכן יוספוס בחר שלא לצטט אותו בנושא הזה ישירות.
הערכות מודרניות של כתבי מנאנדרוס
הערכות המבוססות על ניתוח ספרותי
יעקב קצנשטיין סבור כי העובדה שמנאנדרוס מכנה את שלמה "מלך ירושלים" מוכיחה כי אכן מדובר במקור צורי ולא בדברים שיוספוס שם בפיו, מאחר שמלכי החוף הפיניקי שלטו בעיקרון על עיר אחת וסביבותיה ולכן ראו גם בשלמה שליט של עיר, כמותם.
כמו כן, יוספוס אף לא ניסה לתקן את ה"פגם" הזה, אפילו בתיאור שבו הוא עושה מאמץ כדי להאדיר את שלמה.
דברים אלה של מנאנדרוס, יחד עם דברי דיוס (היסטוריון הלניסטי נוסף המצוטט על ידי יוספוס), שכינה את שלמה "השליט בירושלים", הם האזכורים היחידים של שמו של שלמה במקור פגאני.
קצנשטיין מעיר כי רשימת המלכים של מנאנדרוס נראית אותנטית גם משום שיוספוס אינו סוטה ממנה הצידה, אפילו לא כדי להעיר על אזכורו של אתבעל, חותנו של המלך אחאב, אף על פי שהוא נזכר במקרא.
ויליאם בארנס מציין שנראה כי הרשימה מקורה בארכיון רשמי כלשהו, כי לצרכיו של יוספוס ציון שנות חייהם של המלכים מהווה חזרה מיותרת על סיכום שנות שלטונם.
הערכות המבוססות על כתובות שנמצאו
בטקסט המצוטט של מנאנדרוס, הוא מציין גם מלכים שלא היו כל כך מפורסמים, ובהם גם אלה שעד לאחרונה לא היו להם עדויות מלבד מנאנדרוס.
ב"נגד אפיון" מציין מנאנדרוס את "באלאזרוס" כסבו של פיגמליון.
חוקרים מסוימים השוו את באלאזרוס זה (בעל-עזר השני ) עם "בעל-מזר" שהעלה מס לשלמנאסר השלישי בשנת 841 לפנה"ס.
ב"נגד אפיון" נזכר "פיגמליון" כשליט צור.
כתובת מהמאה ה-9 לפנה"ס שנמצאה בסרדיניה ככל הנראה מזכירה את השם "פיגמליון".
ב"קדמוניות היהודים" (ספר תשיעי), מזכיר מנאנדרוס את אלולאוס כמי שמסרב להעלות מס לסנחריב.
קיומו של עימות בין סנחריב ל"לולי" נתמך על ידי לפחות שלוש כתובות של המלך האשורי, כאשר היסטוריונים בדרך כלל משווים בין "לולי" באכדית לצורה היוונית "אלולאוס".
כתובות אלו, המזכירות מלכים פחות ידועים שאינם נזכרים במקרא, מקנות אמינות לכתבי מנאנדרוס, מאחר שלגבי כל אחד מהם, התקופה שמנאנדרוס משייך אותם אליה תואמת לתקופה של הכתובת המעידה עליהם, על פי קביעת היסטוריונים מודרניים.
העבודה שלה משתמשת במדיומים רבים, כולל צילום ומיצב, ומתמקדת בחקירה וביקורת של תפקידיהן של נשים בחברה הסעודית.
א-דוואיאן נולדה בשנת 1973 בדהראן במחוז המזרחי של ערב הסעודית.
היא סיימה תואר שני בניתוח ועיצוב מערכות.
היא החלה את הקריירה שלה בחברת נפט לפני שהחליטה לעסוק באמנות במשרה מלאה בשנת 2010. האמנות שלה עוסקת בבחינת נושאים אישיים ופוליטיים הקשורים לזכויות נשים בהקשר של החוקים האולטרה-שמרניים בסעודיה החלים על נשים, הכוללים איסורים על תנועה, נהיגה, או דיבור במרחב הציבורי.
א-דוואיאן מתגוררת בלונדון, אנגליה, שם היא עובדת על תואר שני בפרקטיקות של אמנות עכשווית במרחב הציבורי בקולג' המלכותי לאמנות.
העבודות המוקדמות של א-דוואיאן מבוססות בעיקר על צילום בשחור לבן, כולל תמונות מאוספיה I AM, Drive-By Shootings, ו-Nostalgia Carries Us.
I AM, אוסף משנת 2005, נוצר בהשראת נאום שנשא המלך עבדאללה אל-סעוד, כשהוא עלה לכס המלכות הסעודית ב-2005, ובו הוא הדגיש את החשיבות של השתתפות נשים לבניית והעשרת החברה הסעודית.
ההצהרה השנויה במחלוקת פורשה בדרכים רבות על ידי מבקרים שבעד ונגד זכויות נשים.
א-דוואיאן קיבלה השראה לצלם את הנשים שהיא האמינה שהמלך מתייחס אליהן, כולל מהנדסות, אמהות, ומדעניות, כדי להנכיח ולהכיר בחשיבותן של הנשים בערב הסעודית.
הצילומים מתוך האוסף Drive-By Shootings (2011) מדגימים את הקשיים העומדים בפני אמניות בסעודיה, בהינתן ההגבלות הקיצוניות המוטלות עליהן על ידי הממשלה.
כאישה, א-דוואיאן לא יכלה לנהוג מבחינה חוקית, אך נעזרה בנהג שהסיע אותה כדי שתוכל לצלם מתוך הרכב הנע.
הצילומים המטושטשים שיצרה מדגישים את העובדה שהיא מנועה מלצאת מהרכב על מנת ליצור את האמנות שלה, אלא מוכפפת למישטור התנהגותי מבוסס-מגדר, כחלק מהתהליך היצירתי שלה.
ב-2012 עבודת המיצב של א-דוואיאן הוצגה בתערוכת Edge of Arabia, We Need to Talk בג'דה.
התערוכה הדגישה את הצורך ברפורמה בערב הסעודית על פי תפישת האמנים.
נכון לאותו הזמן היה זה המיצג הגדול והרדיקלי ביותר של אמנים עכשוויים סעודים, וכל אחד מהם נטל את הסיכון להשלכות הפוליטיות בשל ביטויים האמנותי.
המיצב של א-דוואיאן Esmi My Name, כלל סט חרוזים מסורתי גדול מהחיים, כשעל כל חרוז מצויר שמה של אישה, והחרוזים תלויים על חבל ארוג על ידי נשים בדואיות.
בסעודיה, האמונה היא שלבטא את שמה של אישה בפומבי הוא טאבו מביש או מביך, דבר אשר מוחק את נוכחותן ואת זהותן של נשים סעודיות לכדי אלמוניות.
על ידי הפיכת השמות לציבוריים, עבודתה של א-דוואיאן מאתגרת רעיונות לגבי תפקידי נשים בחברה הסעודית ומבקשת לשנות אותם ואת ההתייחסות אליהם.
בין העבודות המוכרות ביותר של א-דוואיאן היא Suspended Together (2011), סדרה של 200 יונים לבנות מפיברגלס התלויות מהתקרה.
על כל יונה, סמל מסורתי של חופש, יש עותק של מסמך מעבר שנדרש עבור כל נשות ערב הסעודית כדי לצאת לנסיעה.
האישור חייב להיות מונפק וחתום על ידי אפוטרופוס ממין זכר, בדרך כלל אב, אח או בעל.
המסמכים שא-דוואיאן בחרה לשחזר נשלחו אליה מאת מגוון נשים סעודיות.
התעודות הונפקו עבור ילדות ונשים מגיל שישה חודשים עד גיל שישים, ומתעדות את ההיסטוריה של הזכויות המוגבלות של נשים.
א-דוואיאן מתארת את המיצב: "במתקן של היונים, אני חוקרת את הרעיון של תנועה מושעית.
רבות מן הנשים הסעודית המובילות, מדעניות, מחנכות, מהנדסות, אמניות ומנהיגות נפלאות, תרמו את המסמכים שלהן כדי להיכלל בעבודת אומנות זו.
הנשים האלה סוללות דרך חדשה ומגיעות להישגים עבור החברה שלהן, אבל כשמדובר בנסיעות עדיין מתייחסים אליהן כמו להקה של יונים מושעות.'"
2014 - פרס נשים ערביות באמנות
מנג'ולה פראדיפ (בהינדית: मंजुला प्रदीप; נולדה ב-6 באוקטובר 1969) היא פעילת זכויות אדם הודית, עובדת סוציאלית ועורכת דין.
פראדיפ שימשה כמנכ"לית ארגון "Navsarjan Trust", הפועל למען זכויות הקהילה הדלית, הנקראת גם המנודים, בהודו.
מנג'ולה פראדיפ נולדה בעיר ואדודארה במדינת גוג'ראט למשפחה דלית אורתודוקסית, זמן קצר לאחר שמשפחתה היגרה מאוטר פרדש ב-1968. אביה התאכזב שנולדה לו בת נוספת והאשים את אמה של פראדיפ בלידתה של הבת.
ההורים התעללו פיזית ונפשית בבתם מאז לידתה.
פראדיפ סבלה גם מהתעללות מינית על ידי ארבעה גברים שונים בשנות הילדות שלה.
אביה של פראדיפ חשש מאפליה והחליף את שם משפחתו לשם משפחה גנרי שאינו מייצג קסטה מסוימת.
עם זאת, שינוי השם לא מנע מפראדיפ לסבול מאפליה בבית הספר.
המורים והתלמידים לעגו לה, לעיתים קרובות, בגלל הייתה מקבוצת הדלית.
האתגרים איתם התמודדה פראדיפ עוררו אצלה את המודעות לאפליה על בסיס מגדרי ומעמדי ועיצבו את הקריירה העתידית שלה כאקטיביסטית.
במהלך הלימודים לתואר ראשון, אחד המרצים עודד את פראדיפ להמשיך בלימודי עבודה סוציאלית ובעקבות זאת, היא נרשמה לתואר שני בעבודה סוציאלית ב-Maharaja Sayajirao University of Baroda ב-1990. באוניברסיטה, היא התחילה להיות פעילה פמיניסטית ואקטיביסטית דלית.
התיק הראשון בו טיפלה פראדיפ, היה מקרה של אישה דלית שבנה מת, אחרי התעללות בעת מעצר בתחנת משטרה באחמדאבאד.
האירוע זה הבהיר לה שעל מנת לדאוג לאוכלוסייה דלית בבתי המשפט היא צריכה ללמוד משפטים וכך עשתה.
פראדיפ סיימה את התואר השני בשנת 1992, בגיל 21 והחלה לעבוד ב- Navsarjan Trust וב-2004 היא נבחרה למנכ"לית בארגון.
פראדיפ הקימה ב- Navsarjan Trust תוכנית לסיוע משפטי לאנשי קסטת הדלית שסבלו מאלימות ואפליה.
ב-1995, היא הקימה תוכניות הכשרה להעלאת המודעות לניצול של נשים עניות שסלו מחובות ששעבדו אותן לבעלי האדמות עבדו אצלם.
מקביל, היא סייע להקים את איגוד העובדות הדלית, Vadodara Khet Majoor Sangathan, שמטרתו לסיים את עוולות בפני נשים אלה.
בשנת 2008, פראדיפ ייצגה צעירה דלית בת 19 שנאנסה באונס קבוצתי, מספר פעמים, על ידי שישה מורים פאטן גוג'אראט, במשך שישה חודשים.
שנה לאחר מכן, במשפטם של המורים, היא פעלה לכך שהנאשמים יקבלו מאסר עולם בבית המשפט העליון של גוג'אראט.
בעקבות המקרה, פראדיפ ייצגה מעל ל-30 מקרים דומים של קטינים ונשים צעירות.
מעבר לפעולתה בהודו, היא הידקה את הקשרים עם ארגונים של נשים דליות ברחבי העולם.
בדצמבר 2016, על בסיס החוק ההודי משנת 2010, בוטלה האפשרות של Navsarjan לגייס תרומות מחוץ להודו בטענה שפעילויות הארגון הן לא רצויות ומטרתן להשפיע על הרמוניה קדומה בין קבוצות דתיות, גזעיות, חברתיות, לשוניות ואזוריות.
ביטול האישור לגיוס משאבים בחו"ל הוביל לכך שהארגון פיטר את מרבית העובדים ופראדיפ התבקשה לסיים את עבודתה.
מאז סיום תפקידה כמנכ"לית, פראדיפ מייעצת במסגרת Manuski בפונה לקהילות שסובלות מהדרה חברתית.
מעבר לכך, היא מעורבת גם בקמפיין הלאומי לזכויות האדם של דלית ובארגונים נוספים למעט קסטה זו.
2011: פרס "נשים עושות שלום" של מכון שלום וצדק באוניברסיטת סן דייגו, בארצות הברית.
2015: פרס ההשפעה החברתית Femina Women.
2017: Jijabai Award על ידי אוניברסיטת דלהי.
מנאר זועבי היא אמנית ערבית ישראלית, ילידת נצרת, שם היא חיה ויוצרת.
זועבי יוצרת מיצבים בסגנון ווידאו ארט.
היא ממייסדי בית הספר הניסויי "מסאר".
למדה חינוך גופני בווינגייט (סיימה ב-1990) ואמנות לתואר ראשון באוניברסיטת חיפה (1999).
לאחר מכן המשיכה בלימודים במסלול לתואר שני באמנות באוניברסיטת חיפה (סיימה ב-2014).
זועבי היא אמנית מיצבים ווידאו-ארט ואוצרת, משנת 2000 היא משתתפת בתערוכות ובפסטיבלים בין-לאומיים.
זועבי היא ממייסדי בית ספר האלטרנטיבי "מסאר" (תהליך בערבית) בנצרת, מחלוצי בתי הספר הדמוקרטיים במגזר הערבי.
מלמדת אמנות (בין היתר, באוניברסיטת חיפה ובמכללת בית ברל), חינוך גופני ושחיה.
זועבי עוסקת בנושאים לאומיים מנקודת מבט מגדרית.
היא מבקרת נושאים אלה באמצעות שימוש בחומרים הנחשבים נשיים, כמו גרביונים, חוטי צמר וסיכות שיער.
זועבי משתמשת במסמכים היסטוריים בדיון על דרכי ההשפעה של העבר על ההווה, כמו מפות ישנות, תוך שהיא מרמזת על הכוחניות של החברה הישראלית, המשפיעה ישירות על מצב הנשים בתוכה.
היא שואלת את החומרים לעבודותיה מעולם המחול והעבודה עם הגוף.
ב-2003 הציגה זועבי ב"החג של החגים" פסטיבל בחיפה, מיצב עשוי גרביונים מתוחים על גבי חוטים.
הגרביונים, בגוונים שונים של שחור ואפור, יצרו מעין סורג שלא ניתן לעבור דרכו.
הסורגים הללו העלו קונוטציה של מפה של מדינה.
במיצג זה, ששמו "וחוזר מובילה", ביקשה זועבי להעלות שאלות מגדריות, אנושיות ופוליטיות.
ב-2004 הציגה זועבי במוזיאון על התפר בירושלים את מיצב הווידאו ארט "בין לבין".
במיצב נראית אישה בחדר לבן ובשמלה צחורה יוצקת שלולית זפת צמיגה, והיא מתבוססת בה ומזהמת את הטוהר מסביב.
הווידאו מתאר טקס נשי שמעז לשלול את קדושת הבתולים, שגברים רוצחים בגללה נשים.
בתערוכה "בושה" שאצר חנא פרח במרכז לאמנות דיגיטלית בחולון ב־2005, הציגה זועבי וידאו ארט שגם בו נראית אישה בחדר לבן ובשמלה שחורה קופצת בחבל ומתיזה זפת שחורה לכל עבר.
האישה היא זועבי עצמה ועל עבודתה היא מספרת: "אני קופצת בחבל, משחק משחרר שיש בו אכזריות, התנתקות והתחברות, מחזוריות שמעניקה תחושה של מעוף.
האישה/נערה מנסה לעוף ולהתנתק, אך הסמיכות של החומר השחור מחזיקה אותה, הקיר שממול עוצר בעדה, ואילו התקרה שמעל ראשה כאילו כל הזמן מתקרבת אליה ולוחצת אותה יותר ויותר אל תוך החומר השחור.
פעולת הקפיצה היא ניסיון לפזר את החומר השחור.
הנתזים ניתכים לכל עבר, כותבים שפה של מקריות ופעולה, שפה קריאה אך לא מובנת.
מה שמנסה האיש לעשות על המחשב, הדו-שיח הזה, מחבר בין טיפת הצבע העפה ובין האות המוקלדת לקול נקישת המקלדת, לקול נקישת החבל."
ב-2006 יצרה זועבי עבודה בשם "פירוק" שנבנתה מתוך התייחסות ספציפית לחלל הגלריה והתיאטרון תמונע.
במיצב שנקרא 'ביינ ביין' (בערבית "בין לבין") היא החדירה חוטים שחורים וגרביוני ריקוד לקיר ויצרה הנמכה של התקרה.
המתיחה החזקה משני צידי המסדרון, פערה את התפרים, ונתנה לעבודה הנשית והארוטית מימד של זעקה פוליטית שקטה של האמנית.
עבודה זו פתחה סדרה של עבודות מיצב עם מיטב האמנים שנוצרו בדיאלוג עם החלל הייחודי של הגלריה במסדרון המעבר ומתוך דיאלוג עם תיאטרון תמונע כחלל המאפשר אקלים יצירה אחר.
ב-2007 הציגה זועבי מיצב במוזיאון העיר חיפה, בתערוכה בשם "היסטוריות מצטלבות".
המיצב נקרא "without" ונוצר במיוחד לתערוכה.
הבחירה באנגלית הנייטרלית נדמת כהימנעות מוחצנת מערבית או מעברית.
זועבי בנתה את המיצב שלה בתוך חדר כעבודת קיר ורצפה.
ברגע הראשון אפשר לחשוב שמשטח של שערות סומרות כיסה את הקירות, אבל במבט מקרוב מתברר שאלה סיכות ראש שחורות שנפרמו ושמטפסות מהרצפה לקירות.
זועבי הוסיפה גם רישום עדין בעיפרון, כך שהנוכחות הציורית על הקיר מורכבת מרישומי עיפרון, מסיכות הראש הפרומות ומהצל שהן מטילות על הקיר.
שדה של סיכות ראש שהשתגעו מצייר מפה מאיימת שמשתלטת על החלל וגולשת החוצה כמו צל מאיים.
זועבי מציירת נוף משפחתי מורכב שנשען על הזיכרון אך משקף את המציאות הכואבת, שבה הוא מתמוטט ונחרב.
זועבי ממשיכה במיצב זה את עיסוקה באופן שבו גופה הפרטי, כמייצג הגוף הנשי, ושאלות מגדריות נפגשים עם ייצוגים לאומיים.
במיצב הזה היא מציעה דיון אלטרנטיבי בשאלות של סימון גאוגרפי, שטחים וכיבוש - העומדת בלב הסכסוך הישראלי-פלסטיני - באמצעות רישום מינימליסטי, סיכות ראש וחוטי צמר.
בכך היא מבקרת את ההדחקה והקרבה של נושאים אישים לטובת סוגיות לאומיות, הנדרשות לא אחת מנשים באזורי סכסוך.
נקודת המוצא של זועבי היא כיבוש חיפה והשינויים האורבניים והדמוגרפיים שחלו בעיר במהלך השנים בעקבות הסכסוך הלאומי; למשל, ריכוז הפלסטינים אחרי מלחמת 1948 בשכונת ואדי ניסנאס.
זועבי מתייחסת למפות שונות - היסטוריות ועכשוויות - של חיפה מאז 1948. המפות הסכמתיות והפורמליות הופכות בעבודתה לאמורפיות ודיפוזיות ומאבדות מנוקשותן הגברית, העובדתית, ההיסטורית.
ההשוואה בין העבר להווה מבטאת את גלגולי ההיסטוריה של העיר ואוצרת בתוכה את כאב העקירה.
החומרים הנשיים מסייעים בידי זועבי לרמז על האופן שבו הגוף זוכר את הטראומה ומגיב אליה.
לפי זועבי, חייהם, תחושותיהם והוויתם של אנשים מושפעים מההיסטוריה שלהם, בעיקר נוכח הזיכרון של רגע הכיבוש ותוצאותיו.
סיכות הראש והרישום המינימליסטי יוצרים איי-מפות מופשטים, הנראים כמו תרשים א.ק.ג.
או כסייסמוגרף של הלכי רוח.
זועבי הציגה בשלושה חללים המחוברים זה לזה כדי לפרק את הגבולות הטריטוריאליים ולהרכיבם מחדש.
היא בנתה "חדר משלה", שבמרכזו עומדת ההיסטוריה המסופרת מנקודת מבטה, השונה במידה רבה מההיסטוריה הרשמית-גברית-השולטת.
זועבי אוצרת במסגרת פרויקט "באב אל סר: אמניות מהמשולש - בין אמנות לקהילה".
מטרת הפרויקט היא טיפוח התרבות והקהילה בוואדי עארה.
בפרויקט לוקחות חלק אחת עשרה אמניות מאזור המשולש.
האמניות עבדו עם שלוש קבוצות ראשונות של תלמידים מבתי ספר שונים בוואדי עארה, לצד מנחות קבוצות של ארגון אלביר.
כך התהווה מודל עבודה המשלב יצירה אמנותית והנחיית שיח עם תלמידים.
הפרויקט משלב עיסוק באמנות עם פרקטיקה של הנחיית קבוצות.
כל צוות מהצוותים שפעלו בבתי הספר בכפר קרע ובברטעה כלל שתי אמניות ומנחת קבוצות.
2004 - ביינ-ביין, פרויקט פסאג', הגלריה בתיאטרון תמונע
2006 - פירוק, פסאג' הגלריה בתיאטרון תמונע, אוצרת: מרב שין בן-אלון
מיתרים דוממים, גלריה המרכז לאמנות, נצרת.
2008 - מענק, המועצה לתרבות ואמנות של מפעל הפיס.
2009 - מענק, המועצה לתרבות ואמנות של מפעל הפיס.
2011-2012 - מלגת אמן מורה, משרד החינוך התרבות והספורט.
2013-2015 - מלגת אמן בקהילה, משרד החינוך התרבות והספורט.
מנאל מחאמיד היא אמנית פלסטינית בעלת אזרחות ישראלית, שנולדה בכפר מועאוויה שכיום חלק מבסמ"ה שבמחוז חיפה ליד אום אל-פחם.
מנאל נולדה למשפחה בת שבעה אחים ואחיות.
החלה ללמוד אמנות חזותית בתיכון, והשתתפה בחוגים לאמנות באום אל-פחם, שדחפו אותה להמשיך בלימודי האמנות.
בשנים 2015 ו-2016 לימדה ב, סיימה תואר ראשון במדרשה לאמנות בבית ברל בשנת 2002, ותואר שני באוניברסיטת חיפה בשנת 2006. כמו כן למדה אוצרות ומוזיאולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
מחאמיד מתמחה בכמה מדיומים אמנותיים, ביניהם ציור, פיסול, צילום, מיצבי ווידאו ומדיה מעורבת.
היא עוסקת בנושאים מחיי היום-יום ובמבנה העמוק המרחבי של החברה הפלסטינית בישראל בדגש על מרחבים נשיים ומעמדיים.
המיצבים של מחאמיד עשויים מחומרים עדינים כמו זכוכית, נייר, פרחים מפלסטיק ולעיתים מזכוכית המציגים נושאים רגישים מעולמה הפנימי כמו זהות ושייכות.
העבודות של מחאמיד מתמקדות בהיבטים של חיי היומיום, ומשחקת ברכיבים כמו זמן, מקום, והשלכות היסטוריות.
בתהליך היצירתי שלה בעקבות האמת, תוך כדי שימוש במחקר, היא מעריכה ושואלת על אירועים היסטוריים ובוחנת את ההבנה הליניארית של זמן.
מחאמיד מבקשת לתקן את הסדקים בחברה המפוצלת על ידי דיכוי ואובדן הזהות.
מחאמיד השתתפה בתערוכות בלונדון, שיקגו, דיסלדורף, חיפה, רמאללה, אום אל-פחם, יריחו ועוד ביותר מ-50 תערוכות משותפות.
בתערוכת היחיד שלה "אנא מן הונא" (אני מכאן) שהוצגה בגלריה ג'ולי מ.
בתל אביב (2012) הציגה מחאמיד את נושא הזהות והשייכות בדרך ישירה למדיי, בהציבה בתים מזכוכית שנשרים כבדים נחים עליהם.
מקצת הבתים בעלי חזות מערבית, ושום גבול אינו מפריד בינם לבין שאר הבתים בעלי החזות המזרח תיכונית.
בתערוכת יחיד אחרת שלה "Gazella, Gazella, Gazella, Palestinian Gazelle",שנפתחה בחיפה בשנת 2017, כללה מחאמיד כל מיני אמצעים אמנותיים כמו פסלים, צילומים, וידאו ארט וציורים שכולם נוגעים באייל הפלסטיני.
מחאמיד קיבלה את ההשראה שלה משלט שראתה במהלך ביקורה בגן החיות בקריית מוצקין, שהיה כתוב עליו בערבית ובאנגלית את השם המדעי לצבי ארץ-ישראלי "האייל הפלסטיני" אך בעברית "צבי ישראלי".
היא השתמשה באייל כמטפורה כדי לענות על שאלות הנוגעות לשאלת הזהות הפלסטינית.
במבט ראשון נראה לנו צבי רגיל, אך במבט מקרוב אנו מבחינים ברגלו הקטועה, שנקטעה בגלל המחלות שמתפשטות בקרב הצבאים בגן החיות.
האייל מופיע כמוטציה, לא שלם, מבוית ומעורר אצל הצופה תחושה מוזרה ולא נוחה בגן החיות שמכיל מארז מפוברק של מחזה מינים מ"נוף הטבע".
בנוסף לכך, האייל נמצא בסכנת הכחדה אבל מחאמיד לא תיתן לאיילים למות.
בפרויקטים שלה היא מציגה את החיה היפה במטרה להיאבק בהכחדה שלה.
כך למשל, בסרטון של 8 דקות רצה מחאמיד בשטחי הגדה המערבית, מהצפון ועד הדרום בזמן שהיא נושאת פסל לבן של אייל עם רגל קטועה.
בראיון בערבית היא מציינת כי היא לא מוצאת את הריצה כדבר מרפא, אלא זה נותן לה להרגיש חופשייה, רחוקה משאלת הזהות.
בפרויקט האחרון של מחאמיד "work in progress" משנת 2018, ממשיכה האמנית לבחון את הזהות הפלסטינית, ואת היחס המורכב של הפלסטיני עם סביבתו, בהקשר של הסכסוך הישראלי-פלסטיני מאז 1948. בפרויקט חוזרת מחאמיד לקרוא את ההיסטוריה של הסביבה הפלסטינית באמצעות מחקרה האינטלקטואלי והוויזואלי שמתמקד בבסיס הסכסוך התרבותי והאינטלקטואלי עם התנועה הציונית.
2002 - דיוקן ראשון, פרס מפעל הפיס לאמן צעיר, מפעל הפיס
2002 - מלגה, המדרשה-בית הספר לאמנות, מכללת בית ברל, כפר סבא
2002 - מלגת קרן שרת, הקרן תרבות אמריקה-ישראל
2004 - מלגת מחייה, טאון האוס גלרי, קהיר
2006 - מלגת הצטיינות, אוניברסיטת חיפה, חיפה.
2008 - פרס האמן של ריוואק ביאנלה, ראמאללה.
מָנָאיֶיכּ היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת מותחן פשע ודרמה משטרתית, שנכתבה על ידי רועי עידן ובוימה על ידי אלון זינגמן בהפקת יואב גרוס ושודרה בערוץ "כאן 11" החל מ-2 באוגוסט 2020 ועד לסיומה ב-24 בפברואר 2024 לאחר שלוש עונות שבהן שלושים פרקים.
העלילה של הסדרה בזמן הווה (מלבד פלאשבקים לדברים שקרו בעבר) נמתחת על שנתיים בימים שטרם מגפת הקורונה בישראל, ולעיתים התאריכים המובאים במצלמות אבטחה בה הם מ-2019.
עונתה הראשונה של הסדרה עוסקת בחקירה שמנהלת המחלקה לחקירות שוטרים (מח"ש) בחשד שמפקד תחנת משטרה, בדרגת ניצב משנה, מעורב, יחד עם אחדים משוטריו מתחנת ראשון לציון, בפשעים חמורים הנעשים בשיתוף פעולה עם משפחת פשע.
עונתה השנייה עסקה בפרשת ירי בחוקרת המשטרה שחקרה את פרשת שיתוף הפעולה הפלילי בין שוטרי תחנת ראשון לציון עם משפחת הפשע בכדיי לנטרל את חקירתה; מה שהביא למות העובר שנשאה ברחמה, ולהתדרדרותה של אותה החוקרת בחייה האישיים בשל כך.
עסקה בהפיכת מפקד תחנת ראשון לציון לעד מדינה שמסייע לפרקליט המדינה להרשיע את ראש הממשלה בפלילים בדרכים שחלקן אינן חוקיות כמו ציתות ללא אישור, סחיטה באיומים, עדויות שקר ועוד.
הן ברמת קשרים אישיים עם ראש משפחת הפשע, והן בפרשיית הטרדה ויחסי מרות של בת שירות לאומי שהייתה כפופה לו, ואיומים עליה מצד מקורבו בכדיי להשתיקה שהסתיימו בהתאבדותה, ושממנה חמק עשור לפני עלילת הסדרה בעודו מכהן כשר הפנים.
באפריל 2021 זכתה הסדרה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה.
ב-2021 זכויות השידור לסדרה נקנו ע"י HBO Max באמריקה הלטינית ורשת Arte בגרמניה ובצרפת.
הסדרה נפתחת ברציחתו של טארק איסמעיל - עבריין ערבי סוחר נשק, בידי שוטר - אלירן חן, בשליחות ג'וני סלימאן, עמיתו של איסמעיל.
אלירן נעצר על חם בידי טל בן הרוש, שהייתה במקום לאחר שיאחב"ל ידעו מראש על הרצח המתוכנן.
איזי בכר, קצין משטרה שפרש לאחר שחשף שחיתות ביחידתו – ימ"ר תל אביב, הוא חוקר בכיר במח"ש.
הוא חוקר את אלירן, ובחקירתו אלירן מבקש להיות עד מדינה נגד ניצב משנה ברק הראל, מפקד תחנת ראשון לציון.
איזי בוחר שלא לעסוק בתיק עקב חברותו עם ברק, אך רונית מיינצר, סגנית ראש מח"ש, מבקשת ממנו להצטרף לחקירה, תוך שהיא מקווה שאיזי ידליף חומרי חקירה לברק וכך איזי יופלל.
איזי מסכים להצטרף לחקירה למורת רוחה של אשתו, אתי, קצינת משטרה המשמשת שופטת בבית הדין המשמעתי של משטרת ישראל.
בחקירה מתגלים הקשרים שמנהל ברק הראל עם תמיר שמעיה, ראש ארגון פשיעה.
בין החשדות המיוחסים להראל, אחריות לחיסול העבריין גבי גנשווילי, בידי שוטרים בעודו מאושפז בבית החולים - תיק חקירה שנסגר לאחר שהגיע למבוי סתום.
במהלך החקירה בתיק זה, רב-סמל מתקדם יגאל סנדור - בלש בימ"ר מרכז, ניסה לקשור בין הראל והאחים שמעיה לרצח.
הוא יצר קשר עם המאהבת של ברק, שרון צור, נרקומנית שנמצאה בתהליך גמילה ובעברה זונה במכון של תמיר וגילי שמעיה, וביקש ממנה לצלם את הראל במצלמה נסתרת, בתמורה לסמים שסיפק לה.
כשברק גילה ששרון הטמינה מצלמה נסתרת, הוא חונק אותה למוות, ומשמיד את גופתה בעזרת האחים שמעיה.
הסדרה מתרחשת שנתיים וחצי אחרי אירועים אלה, המוצגים בפלשבק.
אלירן חן חותם על הסדר עד מדינה, ומשוחרר למעצר בית בבית אמו, על מנת שיוכל להיפגש עם רוסלן מנחמוב - שוטר שרצח יחד איתו את גנשווילי.
המשטרה משגיחה על הבית, אך אלירן מצליח לצאת ממנו ולהימלט לטורקיה באמצעות הדרכון של אחיו.
רוסלן נמלט גם הוא ומחוסל בידי קצין הבילוש אופיר לייבוביץ' (לייבו), שותפו של ברק הראל, אך גופתו לא נמצאה.
ברקע נרקמת עסקת נשק בתיווכו של הראל, ומבוצעת על ידי לייבו בה עימאד מוכר מכולת נשק שנגנבה מצה"ל לחברת הביטוח תמורת תשלום כופר.
מח"ש מתכוונת לבצע מעצרים על חם עם ביצוע העסקה.
עימאד נעצר על ידי היאחב"ל, וברק חושש מהחקירה המתהדקת וממעצרו של עימאד ומורה לבטל את העסקה, ולהחזיר את הכסף לחברת הביטוח.
בניגוד להוראה שקיבל מברק, מחליט לייבו להמתין לשעת כושר לביצוע העסקה.
לאחר שנעצר עימאד מגלה רונית מיינצר להפתעתה שהוא מודיע של שב"כ, ומבקשת ממנו לקדם את העסקה.
לייבו מחליט לקדם את העסקה מאחורי גבו של ברק, ונעצר על חם בידי מח"ש.
בפלשבק נוסף מוצגת חקירה שניהל איזי נגד ניצב שאול כץ, לאחר ששוטרת צעירה, קורל, התלוננה שכץ הטריד אותה מינית ואף סיפקה ראיות נסיבתיות לכך.
אתי, אשתו של איזי, מתוודה בפניו שבזמן שלטענת קורל לקח אותה כץ לצימר תוך ניצול יחסי מרות, היא (אתי) הייתה עם כץ באותו צימר, מרצונה.
בעקבות זאת גורם איזי לקורל להודות שתלונתה הייתה תלונת שווא.
דניאל לוין, נער הלומד בפנימייה, נעצר באלימות קשה על ידי ניר עצמון בחשד לגניבת אופניים חשמליים.
איזי חוקר פרשה זו, אך חמיו של עצמון, ניצב שאול כץ המיועד להיות המפכ"ל, פועל לסיום הפרשה בעונש משמעתי קל לעצמון.
איזי מתקומם על העונש הקל, ומשכנע את אמו של דניאל, טניה לוין, להגיש תביעה אזרחית נגד עצמון והמשטרה.
אשתו של איזי, אתי, מודיעה לו על רצונה להתגרש לאחר שהוא מספר לה על כך.
אלירן חן מסתתר באומן, ולאחר שהדבר נודע למח"ש היא מביאה למעצרו בידי משטרת אוקראינה.
איזי וטל נוסעים לשם כדי לשכנע את אלירן לשוב אתם לישראל ולהמשיך כעד מדינה.
הוא מסרב תחילה, אך כאשר הוא מתרצה הוא נרצח בתא הכלא בידי אחד משותפיו לתא.
הדבר אירע לאחר שדודו עיני ויתר על חילוט של כספים רבים השייכים לאוליגרך אוקראיני, בניגוד גמור למדיניותו הקודמת.
פרקליטת המחוז, עתליה בן משה, משתפת פעולה עם הראל לאחר שסייע לה בסגירת תיק פדופיליה של בנה.
היא מפתה את רונית מיינצר לספק לה מידע על החקירות בעניינו של הראל, ומעבירה אליו מידע זה.
חוקרת מח"ש, היבא, שמגלה זאת, מעבירה לידי ראש מח"ש גרי מידע על מעורבותה של פרקליטת המחוז.
גרי, בעצה אחת עם פרקליט המדינה ועם היועמ"ש מחליט להשתיק את הפרשה תמורת פרישתה של בן משה, מתוך כוונה שלא לזעזע את המערכת.איזי אינו מוכן להשלים עם סגירת הפרשה.
נודע לו שניצב דודו עיני, שעשה יד אחת עם ברק הראל, ימונה למפכ"ל המשטרה.
הוא מתעמת עם שותפיו במח"ש ולאחר מכן מתפרץ לאירוע בהשתתפות השר לביטחון הפנים, יהודה כרמל, וכן ברק הראל, ניצב דודו עיני, דודם של האחים שמעיה, מאיר שמר, וחברי מרכז המפלגה.
איזי נעצר ומאוים על ידי ברק הראל בפגיעה בו ובמשפחתו אם יעורר את הפרשה שהושתקה.
לאחר סגירת הפרשה היבא דורשת מגרי, בתמורה לשתיקתה בנושא, להתמנות לפרקליטת המחוז במקומה של עתליה בן משה.
היא מציינת כי כפי שגרי אמר, לפעמים המערכת צריכה להתגמש.
איזי פורש ממח"ש ועובר להשיט יאכטה.
חצי שנה לאחר מכן, בזמן שהוא בתחילת הפלגה, מטלפנת אליו טל בן הרוש ומודיעה לו שנמצאה גופתו של רוסלן מנחמוב.
עלילת הסדרה הושפעה במידה ניכרת מפרשת האחים פריניאן.
העונה נפתחת כאשר טל בן הרוש בהיריון בחודש השמיני, ובעקבות גילוי גופתו של רוסלן מנחמוב ממשיכה לחקור בפרשה.
בעזרתו של איזי היא מגלה ששוטרים ממשטרת ראשון לציון הם כנראה מי שרצחו את רוסלן מנחמוב, ושחנן סלמה שיקר בעדותו במח"ש בעניין זה.
אלמוני יורה בה ליד ביתה, פוצע אותה וגורם למות התינוקת שברחמה.
טל משוכנעת שמי שירה בה קשור למשטרת ראשון לציון.
ברק הראל מגלה שחנן סלמה הוא שירה בטל בן הרוש, באמצעות רובה שלקח בתחנת המשטרה.
ברק ואנשיו מעלימים את כל ההוכחות לפשעו של חנן, ומייצרים ראיות הקושרות את הירי לחמולת אבו כמאל.
איזי משוכנע שחנן סלמה ירה בטל, אך כל פניותיו להיבא שתחקור את חנן אינן נענות.
לעזרתו ולעזרת איתן דויטש, מפקדה הישיר של טל החוקר את הירי, נחלץ חוקר של רשות המסים, רונן ירושלמי, המציע את שיתוף חוקרי רשות המיסים במעקבים הנדרשים.
גילי שמעיה חושד ששאדי מחאמיד הוא מודיע של היאחב"ל ורוצח אותו.
טל בן הרוש יצאה מבית החולים בניגוד לדעת רופאיה, ובעודה פצועה חזרה ליאחב"ל לשם השתתפות בחקירת הירי בה.
חקירתם של איתן ואיזי מובילה למסקנה שחנן סלמה הוא זה שירה בטל, ובעקבות זאת היבא דורשת מפרקליט המדינה שיאשר חקירה שלו.
חוקרי רשות המיסים עוקבים אחרי ברק הראל ומגלים את קשריו עם עבריינים.
ברק חומק מהם וטס למדינה אחרת יחד עם אוקסנה מנחמוב, כשבתרמילו סכום כסף גדול אותו הסליק דרך מעבר באגף בעלי התפקידים בטרם נכנס לנתב"ג.
כדי להטעות את העוקבים אחריו הוא רוכש כרטיסי טיסה לברצלונה, אך יורד מהטיסה בנחיתת ביניים במילאנו, וממשיך למלון בעיר.
פרקליט המדינה מאשר למח"ש לעצור את חנן סלמה ולחקור באופן גלוי את שוטרי תחנת משטרת ראשון לציון.
הוא מעדכן בהחלטתו את המפכ"ל, דודו עיני, וזה מעדכן מיד את ברק הראל שנמצא במילאנו.
חנן נעצר ומובא לחקירה, אך אינו מודה ומנצל את זכות השתיקה.
טל, מחמת התסכול וסערת הרגשות שתוקפים אותה, חוששת מאוד שחנן יצליח להערים על החוקרים ולצאת מהחקירה ללא כל עונש.
כתוצאה מכך, טל מאבדת את עשתונותיה וכמעט דוקרת את חנן למוות, אלא שאיזי מצליח למנוע זאת ממנה ברגע האחרון.
בינתיים במילאנו, אוקסנה מנחמוב מגלה שברק מחזיק אתו סכום כסף עצום במזומן.
ברק מעביר כסף זה לגורם הקשור ברישום חברות (במקרה הזה, חברת קש של האחים שמעיה בדובאי) בשווייץ, כחלק מעסקה שרקם יחד עם תמיר שמעיה.
שי פיליפ עוצר בתואנת שווא את סמי סלימאן, מבהיר לו שידוע שהוא משת"פ של היאחב"ל, ועל ידי חקירתו באיומים מביא לכך שסמי מודה שהוא ירה בטל בן הרוש.
איזי, היבא וטל מנסים לשכנע את סמי לחזור בו מהודאתו הכוזבת, אך ללא הצלחה, וכתוצאה מכך חנן סלמה משוחרר.
דודו עיני מאיים על יפתח פלד כי אין לו כוונה לתת ליאחב"ל להרשיע את ברק הראל וכנופייתו, ושידע שאם ינסו לעשות זאת - הוא בעצמו ינקום בקריירה של פלד, של איתן וביחידתם.
אוקסנה מנחמוב מחליטה לנתק את קשריה עם ברק הראל.
המפכ"ל, דוד עיני, דורש מברק הראל כסף בתמורה לשירותים שברק מבקש ממנו לקידום פעילותה של חברת הקנאביס.
איתן מקבל הוכחה שקושרת את חנן סלמה לירי בטל, אך מפקדו, יפתח פלד, מורה לו להשמיד אותה מחשש מהתגובה של דודו עיני בנוגע להמשך החקירה התקין.
בפרק סיום העונה, חנן סלמה מגיב בהתרסה כנגד לייבו ומעלה את זעמו.
איזי והיבא משכנעים את נטלי להעיד נגד ברק ומצליחים לאסוף ראיות נגדו.
ברק נעצר להפתעתו ומובא לחקירה במחסן שבו התנהלה החקירה בנדון הירי בטל.
לאחר מכן פרקליט המדינה מגיע בהפתעה לחקירה ולאחר הפסקת ההקלטה טוען שחושיו מורים על עסקה סיבובית בין ראש הממשלה למאיר שמר ובה חברת הקנאביס של האחים שמעיה תוכל להגדיל משמעותית את שוויה בתמורה למינוי אייל זיגדון לראש יאח"ה אשר יסגור את תיקי ראש הממשלה.
הוא לוחץ על ברק להיות מופעל כסוכן על מנת להפיל את ראש הממשלה, נגד דעתם של איזי והיבא.
איזי נאלץ בלב כבד להסכים להצעתו של קובי להיות המפעיל של ברק ובכך יוצר נתק בינו לבין טל, אשר רואה בהסכמתו כניעה.
לייבו מבצע הונאה לחנן סלמה ונותן הוראה לשי פיליפ ולאושרי ברוך לרצוח אותו במהלך פשיטה על אתר בנייה, במה שייראה כמו תאונה.
ברק מגיע לזירת האירוע ומהדם שנמצא על פניו של שי פיליפ מבין את השתלשלות העניינים.
איזי בכר, נמצא בזוגיות עם יעל (אחותה של טל בן הרוש), ביחסים צוננים עם טל על רקע תפקידו כמפעיל של ברק הראל, אותו היא סימנה כאחראי לטרגדיה שנגרמה לה.
במהלך הסדרה נחשפת האובססיה והמניע של פרקליט המדינה קובי הוניג להפללת ראש הממשלה.
והוא מסע נקמה על פרשיית הטרדה מינית וניצול יחסי מרות עם בת שירות לאומי שהייתה כפופה לראש הממשלה ושממנה חמק עשור לפני עלילת הסדרה בעודו מכהן כשר הפנים.
איומים עליה מצד מקורבו אודי רובין בכדי להשתיקה שהסתיימו בהתאבדותה.
טל, שמשתקמת מהתמכרויות לסמים, מנסה לנקום בברק בכל דרך אפשרית.
היא מנסה לנקום בו דרך בתו שירה, אך כשהיא נקשרת אליה והמצב נהיה מבלבל מבחינתה היא מנתקת את הקשר.
היא משתפת פעולה עם כנופיית אבו כמאל מכפר קאסם במטרה להוביל לפיצוץ בינם לבין ברק הראל והאחים שמעיה.
בסוף הסדרה ראשי הארגונים נעצרים ונחקרים וברק הראל נכנס לתוכנית להגנת עדים.
מח"ש עוצרים את שוטרי תחנת ראשון לציון, המפכ"ל דודו עיני אולץ להתפטר, וראש הסגל של ראש הממשלה אודי רובין חותם כעד מדינה, אחרי שההסכם עם ברק הראל התפורר בעדותו של לייבו.
במקלט של התכנית להגנת עדים אליו הובהלו ברק הראל וילדיו, לוחם המג"ב יוחאי סלמה, אחיו של חנן, נתקל במפתיע בברק הראל ויורה בו מטווח אפס לעיני ילדיו.
בסצנת הסיום נראים איזי בכר, בת זוגו יעל, אחותה טל בן הרוש ובן-זוגה עוז קשטן בארוחת פיוס.
מתגלה כי טל נכנסת להריון.
הסדרה מסתיימת שבמהלך הארוחה איזי מתבשר על רצח ברק הראל.
המחלקה לחקירות שוטרים (מח"ש) במשרד המשפטים
סגן-ניצב (בדימוס) יצחק "איזי" בכר (שלום אסייג) – הדמות המרכזית בסדרה, חוקר בשלוחת מרכז של מח"ש שנחשב ישר ואחד שלא מעלים עין מעבירות של חבריו.
קצין משטרה בדרגת רב-פקד לשעבר בימ"ר.
חברם הטוב של ברק הראל ודודו עיני, מצטרף לתיק חקירה נגד חברו, ברק.
בהוראת פרקליט המדינה, הוא מושב למח"ש ומועלה בדרגה לסגן-ניצב בדימוס כדי שיוכל להפעיל את ברק הראל כעד מדינה נגד ראש ממשלת ישראל והמפכ"ל, רנ"צ דודו עיני, שמשבשים את החקירות נגד רה"מ.
עו"ד רונית מיינצר (מיה דגן) (עונה 1) – סגנית ראש מח"ש, עומדת בראש החקירה של פרשת ברק הראל.
מודחת מתפקידה לאחר שכישלונה האישי בשיתוף עתליה בן-משה הוביל להתפוצצות תיק החקירה נגד הראל.
רב פקד (בדימוס) אבנר ברנס (מיכה סלקטר) (עונות 1–2) – ראש היחידה הארצית במח"ש ועמית של רונית, ממובילי החקירה נגד הראל.
יחסיו עם איזי הגיעו לשפל בעימות פיזי ביניהם.
עו"ד גרי רוזנטל (שמיל בן ארי) (עונה 1) – ראש מח"ש.
מסיים את תפקידו מבלי שפורט מדוע.
עו"ד גלעד פדובה (אייל זוסמן) (עונה 1) – ראש שלוחת מרכז של מח"ש.
עו"ד היבא אל-נאסר (מונא חוא) – חוקרת משלוחת מרכז של מח"ש.
בסוף העונה הראשונה היא מקודמת לתפקיד סגנית ראש מח"ש, בתמורה לשתיקתה בפרשת ברק הראל.
יואל שוורץ (עומר פרלמן) – חוקר מתמחה במח"ש.
מכלוף (שלומי יאס) (עונה 1) – בלש בתיק אלירן חן.
אליענה מגן (זוהר ברוק) (עונה 3) – חוקרת מח"ש צמודה לאיזי.
יהושע (שוקי) כהן (דור קישיצקי) – אחראי בילוש בתיק ברק הראל מטעם מח"ש.
יפעת טלמור (שירי נדב נאור) (עונה 2–3) – ראש מח"ש החדשה.
קרלוס שפירא (אלון חמאווי) (עונה 2) – חוקר במחוז צפון של מח"ש.
רני אושפיז (אורן פסו) (עונה 3) – המפעיל של יוליה.
בעבר עבד 6 שנים כסוכן במסגרת המחלקה היהודית בשב"כ כמחופש למתנחל.
סגן ניצב בועז פרקש (אלון פדות) (עונה 3) – חוקר בכיר באגף המודיעין של המשטרה בשנתיים האחרונות, והפרויקטור להחדרת תוכנת פריצה וריגול בשם "מינוטאור".
קודם לכן, היה חלק מהחטיבה הטכנולוגית בשירות הביטחון הכללי.
בהוראת קובי הוניג, מנהל את צוות המעקב אחרי ברק ועוצר אותו בגשר אלנבי, שם הוא מפקיע ממנו דרכון מרוקאי מזויף שהיה ברשותו.
לאחר מכן מצורף לצח"מ להפעלת ברק הראל.
קר רוח ולא מוצא חן בעיני איזי.
תת-ניצב (בדימוס) יהודה כרמל (איל פרולינגר) (עונה 1) – השר לביטחון פנים, קצין משטרה לשעבר ש"טייח" פרשת שוטר שסרח.
רב ניצב דודו עיני (ששי סמוכה) – מפקד מחוז מרכז, בעונה הראשונה צפוי לפרוש לאחר שתקוותיו להתמנות למפכ"ל נגוזו.
בעונה השנייה והשלישית הוא מפכ"ל משטרת ישראל, בדרגת רב-ניצב.
בסוף העונה השלישית נאלץ לפרוש מתפקידו, במסכת איומים של היועמ"ש לאור פשעיו המתועדים.
חברם הטוב של ברק הראל ולשעבר גם של איזי בכר.
ניצב שאול כץ (רמי הויברגר) (עונות 1–2) – סגן המפכ"ל והמועמד המוביל לתפקיד המפכ"ל, שמטייח חקירה נגד חתנו ניר עצמון בפרשת דניאל לוין.
ניהל רומן עם אתי בכר.
בסוף העונה הראשונה, לאחר שלא קודם להתמנות למפכ"ל, פרש מהמשטרה.
בעונה השנייה עובד כמנכ"ל חברת קנאביס רפואי.
בעונה השלישית הוא בטיול אופנועים בקליפורניה ולכן לא זמין לסייע בחקירה לגבי דודו עיני.
רב-ניצב אשר גיאת (אמיתי יעיש) (עונות 2–3) – ראש אח"מ.
חבר של פרקליט המדינה קובי הוניג מימי הצבא.
בסיום הסדרה ממונה למפכ"ל במקום דודו עיני המודח, בהוראת קובי הוניג.
ניצב משנה ברק הראל (עמוס תמם) – מפקד התחנה.
נמצא במרכז תיק החקירה של מח"ש.
חברם הטוב של איזי בכר ודודו עיני.
נמסר כילד לאימוץ מכיוון שאמו הנרקומנית נפטרה משימוש בסמים.
על אף חייו כנער בעייתי, שירת בחטיבת גולני כלוחם, מה שאפשר לאיזי לגייסו למשטרה כסוכן סמוי בקרב עבריינים בהרצליה.
נורה וכנראה מחוסל בסוף העונה השלישית בידי אחיו של חנן כנקמה על ניסיון החיסול השני באחיו שארגן.
סגן ניצב שבי: הסגן של ברק הראל בניהול התחנה.