tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספרות חז"ל מכונים כל ארבעת המינים בשם "לולב" היות שהוא הבולט מבין המינים, ולכן נוסח הברכה על נטילת ארבעת המינים הוא "על נטילת לולב".
מעלעלי הלולב, המופרדים מכינים קוישיקלך - אביזר המשמש לאגידתם יחדיו של הלולב, ההדסים והערבות.
כשרות הלולב מותנית בתנאים שונים, חלקם מופיעים במשנה ואחרים מהם בתלמוד ובפרשנות הראשונים והאחרונים:
אורכו המינימלי של הלולב יהיה לפחות ארבעה טפחים.
בנוסף, על הלולב להיות ארוך בטפח מההדסים והערבות.
ה"תיומת" - בגמרא נאמר ש"נחלקה התיומת פסול".
עלי הלולב מורכבים מזוגות עלים מחוברים.
לדעת הספרדים, על פי פסקו של השולחן ערוך, התיומת היא החיבור של העלים, ולכן על רוב העלים להיות מחוברים, ואם לא הלולב פסול ביום הראשון של חג הסוכות.
לדעת האשכנזים, על פסקו של הרמ"א, העלה האמצעי הוא התיומת ואם הוא החלק יותר מחצי הלולב פסול ביום הראשון ולכתחילה עדיף שלא יהיה פתוח בכלל.
השם תיומת נגזר מהמילה "תאומים".
אם הלולב גזול או גנוב - הוא פסול, היות שזו מצווה הבאה בעבירה.
לפי ההלכה, ביום הראשון של חג הסוכות גם לולב שאול פסול לנטילה, למרות שאין בכך עבירה, שכן נאמר "ולקחתם לכם" - משלכם.
לולב נפסל גם אם אין בו יופי (הדר), למשל לולב יבש פסול, וכפי שאמרו בתלמוד ירושלמי: "רבי יודה בן פזי: היבש פסול על שם .
כלומר, לולב יבש נחשב לדבר מת ולפיכך הוא אינו ראוי לנטילה.
המשנה מרחיבה גם לגבי מקרים שלא מצויים בזמן הזה: .אך העיקרון הוא: לולב של איסורי הנאה שחייבים בשריפה.
מאז היציאה לגלות התעוררו קשיים בהשגת ארבעת המינים, מציאות זו החריפה במיוחד בקהילות מזרח אירופה ומרכזה בה האקלים היה שונה מזה שבארץ ישראל.
כבר חז"ל ציינו מציאות ש"אנשי כרי הים הורישו את לולביהם היבשים לבניהם", היות שלא היו להם לולבים טריים.
המאירי כתב שבזמן המקדש לא היו היהודים רחוקים מארץ ישראל...
וידוע כי שם היו דקלים...לאחר החורבן התרחקנו מהארץ למקומות שבהם אין דקלים.
פליניוס הזקן כתב שאפילו באיטליה לא גידלו תמרים כגידול חקלאי.
הם גדלו רק באיים: כרתים, קפריסין וסיציליה.
בהגדרת לולב היבש קיים טווח גדול של פרשנות בראשונים מפרשנות מקלה ועד פרשנות מחמירה.
בימי הביניים המוקדמים (מאות 13-10) היה קושי רב בארצות אשכנז וצרפת להשיג לולב כשר והם סמכו על הפרשנויות המקלות ואף ישנן עדויות בהן השתמשו בלולבים גם משנים קודמות.
גישה זו, המשיכה להוות יסוד הלכתי מנחה מאות שנים לאחר מכן.
רק החל מהמאה ה-17, עקב התפתחות המסחר הבין לאומי, במסגרת תקנות ארבע הארצות, חדלו פוסקי אשכנז לסמוך על השיטות המקלות בלולב היבש.
לולאו (שוודית: Luleå, ) היא עיר הבירה של מחוז נורבוטן (Norrbottens län), המחוז הצפוני ביותר בשוודיה.
העיר יושבת בפתחו של הנהר לוּלֵה (Lule älv) ומתגוררים בה 56,749 תושבים.
לולאו נמצאת בצפון הרחוק של שוודיה, כ-110 ק"מ מדרום לחוג הארקטי בקו הרוחב 65°38'18" צפון ו-22°9'46" מזרח ונמצאת בקצה הצפוני של הים הבלטי.
האקלים בה קריר, עם חורף קר וקיץ קצר וחמים, והטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 1.3°+ צלזיוס.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 490 מ"מ, והמשקעים יורדים במשך כל חודשי השנה.
לולאו מוזכרת בפעם הראשונה ב-1327 והיא הייתה ממוקמת אז באזור העיר העתיקה של היום, מספר קילומטרים מהעיר המודרנית.
העיר התפתחה לעיר שוק ומרכז דתי של כמעט כל אזור הצפון.
כבר במאה ה-14 נבנתה במקום כנסיית אבן, הגדולה ביותר מצפון לאופסלה - ומסביבה נבנה כפר כנסייה.
ב-1621 קיבל המקום מעמד של עיר.
עם השנים נעשה קשה יותר להגיע מהמקום לנמל ובשנת 1649 עברו התושבים למקום העיר הנוכחית, 11 ק"מ דרום מזרח משם, בשעה שהכפר הכנסייתי נשמר ונקרא Gammalstad (העיר הישנה).
חשיבותה של לולאו כנמל ומקום מסחר גדלה, וב-1780 גרו בעיר 730 תושבים.
ב-1887 התרחשה שרפה גדולה בעיר, שכמעט כילתה את כולה.
השלמת מסילת הברזל מערבה לעיירה יליווארה (Gällivare) ב-1891, ומאוחר יותר צפונה לקירונה, תרמה לצמיחת העיר למעמד של העיר החשובה ביותר בצפון שוודיה.
בסביבות 1900, עמדה אוכלוסיית לולאו על כ-9,000 תושבים.
במחצית הראשונה של המאה ה-20, הואטה הגדילה, עם הנהירה לערים הגדולות, אבל עם הקמת מפעל מסילות ברזל במקום בשנת 1940 הואצה גדילת העיר שוב.
לולאו היא מרכז כלכלי חשוב בצפון שוודיה.
מעבר לכך, לולאו היא גם מושב הבישוף הלותרני ובה נמצאת האוניברסיטה הטכנית שהיא הצפונית ביותר בסקנדינביה (Luleå Tekniska Universitet).
התעשייה הגדולה ביותר היא תעשיית מסילות הברזל.
ללולאו קשרי תחבורה טובים ויש בה גם שדה תעופה (Kallax).
מלולאו יוצא כביש חד מסלולי לעיר הצבאית בודן הנמצאת 35 ק"מ צפון לעיר, דרכה עוברת גם מסילת הברזל לכיוון Gällivare, והלאה צפונה לכיוון ונורווגיה.
העיר יושבת על הכביש המהיר E4.
לולאה מוזרה נוצרת כאשר תנועה למעלה או למטה במערכת היררכית מחזירה לנקודת המוצא.
לולאות מוזרות בדרך כלל קשורות להפניה עצמית ולפרדוקסים.
המושג נטבע ונדון באריכות על ידי דאגלס הופשטטר בספריו 'גדל, אשר, באך' ו'אני לולאה מוזרה'.
הדוגמה הראשונה שהופשטטר נותן ללולאה מוזרה היא קאנון מספר חמש ביצירתו של באך "המנחה המוזיקלית".
הקאנון עולה בכל פעם בטון נוסף לאורך כל הסולם הכרומטי עד שלבסוף חוזר לטון שממנו התחיל.
הופשטטר מוצא דוגמאות נוספות בציוריו של מ.
אשר, בהם המפל הנשפך אל ראשיתו, שני נחשים אשר כל אחד מהם מתחיל לאכול את זנב רעהו באותו הזמן וממשיך לכל אורך הגוף, ידיים המציירות אחת את חברתה, ומדרגות העולות ויורדות בלולאה אין-סופית.
הופשטטר משתמש במושג כדי להבהיר את המכנה המשותף של פרדוקסים רבים כגון פרדוקס השקרן, הפרדוקס של ראסל, הפרדוקס של גרלינג-נלסון ואף כדי להבהיר את מהות ההוכחה למשפטי האי-שלמות של גדל.
לולאות מוזרות בדרך כלל קשורות להפרת היררכיות; לדוגמה, תוכנית מחשב, המשכתבת את עצמה ללא קלט חיצוני (קוד מטאמורפי).
אמנם הופשטטר טבע את המושג בהקשר של מדעי המחשב ומערכות היררכיות, אך הוא קיים כרעיון גם בתרבות הכללית.
לולאך , המכונה "טיירבית'" (חסר המזל) ופאטואוס (הטיפש), היה מלך סקוטלנד בין 15 באוגוסט 1057 עד מותו.
לולאך היה הראשון מבית מלכי סקוטלנד שיש תעוד בדבר טקס הכתרתו.
טקס ההכתרה נערך באוגוסט 1057 במנזר סקון - מקום הכתרתם המסורתי של מלכי סקוטלנד מאז מלכותו של לולאך.
לולאך, שהיה בנו החורג של מקבת', עלה לשלטון לאחר מותו של מקבת' בקרב בשנת 1057, בתמיכת חייליו של מקבת'.
בהתאם לכינויו היה לולאך מלך חלש באופיו, ושלט זמן קצר בלבד בטרם נרצח ביוזמת מלקולם השלישי שמלך אחריו.
בנו של לולאך, מאל סנכטאי היה מורמאר מוריי, וכן הייתה ללולאך בת (שמה אינו ידוע), ובנה (נכדו של לולאך) היה אואנגוס ממוריי.
ככל הנראה לולאך נקבר באי קולומבה הקדוש שבאיונה.
מיקומו המדויק של הקבר אינו ידוע.
לולאת פרפר אלפיני היא קשר המשמש בטיפוס.
הקשר מאפשר התחברות לחבל מתוח והפעלת כוח בניצב לכיוון החבל.
השימוש האלפיני בקשר נעשה בדרך כלל כאשר קבוצת אנשים הולכת על שלג; במצב זה יחוברו כל האנשים מלבד אלו שבקצה בעזרת הקשר.
בסנפלינג משתמשים פעמים רבות בלולאה כך שהמשלח מתחבר לחבל האבטחה של הגולש (לאבטחת עצמו).
יתרונותיו של הקשר טמונים בכך שכמעט ואינו מחליש את החבל וגודל הלולאה ניתן לכוונון קל יחסית.
עם זאת, קשה מאוד ליצור אותו ביד אחת והוא דורש מיומנות מסוימת.
לולאת הנלה (לטינית: ansa nephroni) היא אחד מחלקי הנפרון (מחלקי הכליות), האחראית בעיקרה למיהול התסנין (הפילטרט).
כתוצאה מהספיגה החוזרת של מלחים ומומסים יש ירידה בריכוז של נוזל האבובית, עד לערך הנמוך מ-150 מיליאוסמול.
לולאת הנלה היא המשכית לאבובית המקורבת, מורכבת מזרוע יורדת דקה ומזרוע עולה.
הזרוע העולה מורכבת מחלק תחתון דק ומחלק עליון עבה, המהוות כמחצית מהזרוע.
דפנות הזרוע היורדת עבירים באופן פסיבי למים ולמומסים המפעפעים דרכן ונספגים בחזרה לגוף, כחמישית מהמים המסוננים נספגים בחזרה דרך הזרוע היורדת הדקה בנוסף לכמויות לא משמעותיות של מומסים.
דפנות הזרוע העולה אטומים למעבר מים אך מאפשרים מעבר מומסים, בחלקה העבה של הזרוע העולה מתבצעת ספיגה חוזרת אקטיבית של כרבע מהנתרן, מהכלור ומהאשלגן שבתסנין.
כמויות משמעותיות נוספות של מגנזיום, ביקרבונט וסידן נספגות בחזרה מאותו אזור.
תוך כדי הספיגה החוזרת, מופרשים יוני מימן לתוך התסנין.
משאבת נתרן-אשלגן - בדומה למשאבה באבובית הקרובה (טובול פרוקיסמלי) אשר פועלת על ATP (הובלה פעילה), כאן המשאבה מוציאה חזרה לדם נתרן אחד ומחזירה אשלגן.
משאבה זו יוצרת ריכוז נמוך של נתרן בתא ובכך היא יוצרת מפל כימי (מפל ריכוזים) המעודד תנועת נתרן.
משאבת נתרן-אשלגן-כלוריד Na-2Cl-K, מנגנון הובלת-נגד זה נמצא בצד הלומינלי, הצד הפונה פנימה, ומצמד את התנועה של יון נתרן אחד לזו של שני יוני כלור (כלוריד) ויון אשלגן, אשר נכנסים כולם לתא מהלומן.
הגורם קובע המהירות של המשאבה הוא הכלוריד.
כשיש מיעוט של כלור בנוזל האבובית, היא לא תפעל.
תעלות אשלגן - בצד הלומינלי של הלולאה מתבצעת העברה בפעפוע של אשלגן בחזרה אל נוזל האבובית (השתן) (התעלות נקראות תעלות ROMK).
משאבת נתרן-מימן - בצד הלומינלי של התעלה.
בתוך התא פועל האנזים קרבוניק אנהידראז, אשר מייצר ממים ומפחמן דו-חמצני מימן, אשר יוצא החוצה בתמורה לכניסת נתרן, וביקרבונט אשר חוזר חזרה לדם.
העברה פאראצלולרית (בין תאית) - המתח החשמלי החיובי בחלל הטובול כלפי האפיתל, נגרם מהפעפוע של האשלגן מהתא בחזרה לנוזל השתן, מתח זה הוא כוח מניע חשוב אשר מפעיל את הספיגה החוזרת של קטיונים אחדים, בהם סידן ומגנזיום.
תרופות הפועלות על לולאת הנלה
התרופות הפועלות על לולאת הנלה נקראות "משתני לולאה" (fusid, שם גנרי פורוסמיד, "lasix") והן נחשבות תרופות הגורמות להשתנה מרובה (פוטנטיות מאד), כתוצאה מהעובדה שהתרופה יכולה לעכב כמות גדולה של טרנספורטרים הנמצאים בה.
עיכוב הסימפורטר גורם לעיכוב ספיגה של נתרן, משמע, לא מתבצעת ספיגת מים בחלק הזה של הלולאה בחזרה לגוף כתוצאה מעיכוב הספיגה של הנתרן.
יכול להיות אפקט "ריבאונד" לתרופה.
החולה מקבל תרופה, אולם האפקט שלה נמשך למספר שעות בודדות, כיוון שהחולה מפעיל את כל מנגנוני הבקרה לשמירת נתרן ומים.
התרופה ניתנת לשימוש בין היתר במקרים הבאים:
מצבים של בצקת - למשל באי ספיקת לב, תסמונת נפרוטית ושחמת הכבד.
מצבים של בצקת ריאות - מלבד פעילותו של הפוסיד כמשתן, הוא מרחיב את הוורידים ומוריד את הקדם מעמס על הלב (preload).
היפרקלצמיה אקוטית - מצב של עודף של סידן בדם כתוצאה מעיכוב הספיגה של הנתרן, נכנס פחות אשלגן לתא בסימפורטר, ולכן גם פחות אשלגן יוצא דרך התעלה, הימצאות של פחות אשלגן בחלק הלומינלי מקטינה את הדחיפה הפאראצלולרית של סידן.
עם זאת, מצבים של היפוקלצמיה כתופעת לוואי היא נדירה, בעיקרה תוצאת שימוש כרוני.
ניתן פוסיד גם במצבים של הפרשה מופרזת של ADH, ההורמון "נוגד ההשתנה": הפרשה מופרזת של הורמון זה גורמת לירידה בנפח השתן, עודף מים בגוף וכתוצאה מכך, היפונתרמיה.
פעילות הפוסיד בהקשר זה גורמת להפרשה של יותר מים מנתרן, עודף המים בגוף מתוקן וכן ההיפונתרמיה.
תופעות הלוואי של משתני לולאה ובהן, היפוקלמיה (בדומה לטובול הפרוקסימלי) כתוצאה מעודף הפרשה של אשלגן בשתן, אלקלוזיס מטבולית כתוצאה מעודף הפרשה של ביקרבונט, פגיעה בשמיעה, היפראוריצמיה- מצבים שבהם חומצת שתן מצטברת בגוף- מחלת השיגדון, היפומגנזמיה והיפוקלצמיה הן נדירות יחסית.
תסמונת ברטר (bartter syndrome), מחלה תורשתית המתאפיינת על ידי אלקלוזיס מטבולית, כלומר ירידה ביוני ההידרוניום ועלייה ב-pH בליווי עלייה ברמות הביקרבונט בדם, עם היפוקלמיה והפרשה מוגברת של סידן בשתן (למעשה, התסמונת דומה לשינויים בעקבות מתן משתני לולאה).
התסמונת נובעת מהפרעה בספיגה של כלור או נתרן בחלק העולה של לולאת הנלה.
הפחתת נפח הדם כתוצאה מההפרעה בספיגה גורמת לגירוי של מערכת הרנין-אנגיוטנזין-אלדוסטרון, וכתוצאה מהפרשת האלדוסטרון יש איבוד של אשלגן ויוני הידרוניום בשתן.
ההיפוקלמיה שנוצרת, גורמת ליצירה מודברת של פרוסטגלנדינים, אשר מגבירים את ייצור הפרשת הרנין והאלדוסטרון וחוזר חלילה.
האבחנה היא אצל ילדים קטנים אשר אינם גדלים, סובלים מחולשת שרירים, מעצירות, וממאורעות חוזרים של התייבשות.
זוהו מוטציות בשלושה חלבוני הובלה שונים של לולאת הנלה-
מוטציה בתעלת האשלגן- ROMK: במצב זה נראה היפוקלמיה יותר נמוכה מאשר אם ישנה פגיעה בסימפורטר עצמו.
פגיעה בתעלת הכלור – CICKB: לעיתים יש פגיעה רק במרכיב אחד של תעלת הכלור- ברטין: מוטציה זו גורמת גם לחרשות (באוזן יש מבנה הובלת-יחד דומה, אשר בהיעדר יציאה של כלוריד לא מביא למחזור האשלגן ומכאן לחירשות).
פגיעה בגן claudin: תוביל לפגיעה פרצלולרית, וספיגת המגנזיום תיפגע.
לולה היא להקה ישראלית שהוקמה בשנת 1997 והתפרקה באופן לא רשמי בשנת 2000. הלהקה ידועה בעיקר בזכות השיר "ימים של שקט" שהיה ללהיט היחיד שלה, ולכן ניתן להחשיבה כלהקה של להיט אחד.
הלהקה הוקמה בעקבות חלום של ירדן בר כוכבא בו היא נמצאת שרה בלהקה ביחד עם אבי גרייניק ועידן אלתרמן ששיחקו איתה בפלטפוס ועם יסמין קידר, ששירתה עם בר כוכבא בלהקת חיל האוויר.
בעקבות החלום בר-כוכבא התקשרה לשלושתם ושאלה לגבי הרצון שלהם להקים להקה.
כולם ענו על כך בחיוב, והם התחילו לעשות חזרות אחת לשבוע.
באותה תקופה הופיעו גרייניק ואלתרמן במופע "ילדים סורגים לאלוהים", מבית היוצר של "דומינו גרוס".
בר כוכבא שיחקה בהצגת היחיד "הגר" וב"תסתכלו עלי", וקדר שיחקה בסדרת הטלוויזיה "פאזל", כך שלמעשה כל הארבעה היו מוכרים כשחקנים וכקומיקאים.
תחילה תכננו לבצע גרסאות כיסוי לשירים מוכרים אולם לבסוף הוחלט ליצור חומר מקורי בעיקר עם טקסטים הומוריסטיים בסגנון דומה לזה של כוורת וגזוז.
את ההופעות הראשונות שלה הלהקה עשתה במועדון הדומינו גרוס שאז היה בצוותא משם גם הגיע שם הלהקה על שם לולה לוקסנבורג, המנהלת המיתולוגית של צוותא שעברה במקרה לידם.
הלהקה עבדה על האלבום שלוש שנים.
לאחר זמן מה הצטרפו עמירם גרוס כמפיק, ונתן כהן כמנהל המוזיקלי של האלבום.
בינואר 2000 יצא השיר "ימים של שקט" שהפך ללהיט, ובעקבותיו יצא אלבום באותו שם שמכר כ־10,000 עותקים.
שבעה מתוך שנים עשר השירים נכתבו על ידי בר כוכבא, את השיר "תאר לך" כתב תומר שרון, חברם לתוכנית "פלטפוס", והשיר "מורים אינם מספרים" הולחן למילים של יואל הופמן.
הלחנים ברובם הם של גרייניק או קדר, ולחן אחד ("נגע לו ללב") של אלתרמן.
גרייניק ניגן בגיטרות ובקלידים ושאר חברי הלהקה השתתפו בתפקידי השירה.
הלהקה לא הוציאה אלבומים נוספים ולמעשה פורקה.
עם זאת המשיכו חברי הלהקה (למעט קדר) ליצור פרויקטים מוזיקליים שונים לצד קריירת המשחק.
בר-כוכבא הוציאה בשנת 2009 אלבום משותף עם המוזיקאי דידי שחר, גרייניק הוציא בשנת 2004 אלבום עצמאי בשם "יש מי שאוהב", אף הוא בהפקת נתן כהן, וכמו כן הלחין שירים לזמרים דוגמת נורית גלרון.
אלתרמן העלה בשנת 2011 מופע הומוריסטי של שירי רוק מתורגמים.
כמו כן, השתתפו שני האחרונים במחזות זמר שונים.
בשנת 2013 הקליטו אלתרמן ובר-כוכבא, יחד עם המוזיקאים דידי שחר וטל בלכרוביץ', אלבום שירי ילדים משיריה של רינת הופר בשם "ענן על מקל", שזכה להצלחה רחבה.
בשנת 2016 התאחדה הלהקה, ובחודש מאי של אותה שנה הוציאה את הסינגל "כל פעימה שלב מחסיר".
את השיר כתב והלחין גרייניק בעקבות ביקור שלו יחד עם אלתרמן בבית איזי שפירא.
מריה לוסילה בלטארן רואיס (בספרדית: María Lucila Beltrán Ruiz; 7 במרץ 1932 – 24 במרץ 1996) הייתה זמרת "ראנצ'רה" ושחקנית קולנוע מקסיקנית, המכונה "לולה לה גראנדה" ("לולה הגדולה").
בלטארן נולדה ב-1932 בעיר אל רוסאריו במדינת סינאלואה ,שבמקסיקו.
היא סיימה לימודי מזכירות, והשתתפה שם לראשונה בתחרויות זמרה.
היא עברה לגור במקסיקו סיטי על מנת לעבוד כמזכירה בתחנת הרדיו XEW, שם נתגלה כשרונה על ידי הזמרים מטילדה סאנצ'ס "לה טורקאסיטה" (1988-1927) ומיגל אסווס מחיה (2006-1915).
בהמשך הוחתמה על ידי חברת ההקלטות "פילס" (Peeless), שם המלחין איגנאסיו פרננדס אָספרון העניק לה את שם הבמה "לולה בלטארן".
בלטארן הקליטה להיטים רבים מאת מלחינים כמו אגוסטין לארה, איגנאסיו חאימה, קוקו סאנצ'ס, תומאס מנדס, חוס אלפרדו חימנס ואחרים.
קיימות מעל שבעים הקלטות שלה הכוללות שירים ידועים כמו "הואפנגו טוררו", "לה סיגארה" ו"פאלומה נגרה".
בסיוריה ובמופעיה לוותה במיטב להקות המריאצ'י כמו "מריאצ'י דה אמריקה" של חסוס רודריגס דה היחאר, לוס קאמפרוס דה נאטי קאנו, קוברה, סול דה מחיקו, נסיונל דה ארקאדיו אליאס, אוקלטלאן (נוצ'יסטלאן), מחיקו דה פפה ויליה, צ'ארוס דה אמקה של רומן פאלומר והכי מפורסמת שבהם "וארגאס דה טקאליטלאן".
קריירת הקולנוע של בלטארן החלה בשנת 1954 בסרט "אוצר המוות" (El Tesoro de la Muerte).
היא הופיעה בהמשך בעשרות סרטים, רובם מוזיקליים, ביניהם גם הסרט "קוקורוקו פאלומה" שבו חזרה לבצע את להיט בעל אותו שם של תומאס מנדס.
יש אומרים שביצועה את השיר הזה הוא הטוב ביותר.
בלטארן כיכבה בסדרת הטלוויזיה (טלנובלה) "היריב שלי" (Mi rival) לצידו של סאבי קאמאליץ'.
בין השנים 1876 – 1984 לולה ארחה את התוכניות המוזיקליות "Noches Tapatías" ו"האולפן של לולה בלטראן ("El Estudio de Lola Beltrán").
בלטראן נחשבת לאחת מהמצליחות שבזמרות ראנצ'רה והיא שרה בפני מנהיגים ידועים בעולם כמו דה גול, פרנקו, טיטו, ברז'נייב, המלך חואן קרלוס (1978), מלכת אליזבת השנייה, נשיאי ארצות הברית מאייזנהאואר ועד ניקסון.
בלטארן הייתה זמרת הראנצ'רה הראשונה שהתארחה על במת האופרה במקסיקו סיטי – "פאלאסיו דה בליאס ארטס".
היא הופיעה גם במדיסון סקוור גארדן בניו יורק, ב"אולימפיה" בפריז (1981), באולם צ'ייקובסקי של הקונסרבטוריון למוזיקה במוסקבה ובקונסרבטוריון למוזיקה בסנקט פטרבורג.
זמן קצר לאחר שהקליטה את "לה טראיקורי " La Tariácuri" שנחשב "אלבום המאה" ('Disco del Siglo') לצידן של לוצ'ה ויליה ועמליה מנדוסה, נפטרה בלטארן ב-1966, בגיל 64 מתסחיף ריאתי בבית החולים אנחלס במקסיקו סיטי.
באותם ימים עבדה על הקלטות נוספות והייתה אמורה להופיע על במות רבות ברחבי ארצה.
גופתה הונחה ברוטונדה של האופרה במקסיקו סיטי כדי לאפשר לעמה להיפרד ממנה.
השאירה בעל, המטאדור ושחקן הקולנוע אלפרדו ליאל, ושני ילדים.
עיטור וירחיניה פאברגאס - לרגל מלאת 25 שנות שריירה אמנותית
1982 - העיטור לאומנות בחו"ל (Medalla del Artistica del Extranjero) - על ייצוג ארצה בחו"ל
1982 - הוזמנה למופע על במת היכל האומנויות במקסיקו לרגל מלאת 40 שנות קריירה אמנותית
1995- דיוקנה הופיע, עוד בחייה, על בול דואר של מקסיקו, בסדרת "אלילים של הרדיו".
כהכרה של מפעל חייה בתחום המוזיקה הפופולרית וכשגרירת התרבות המקסיקנית ברחבי העולם.
לולאה דמוית-זמן היא מסלול סגור במרחב-זמן, כלומר מסלול שבו נקודת המוצא ונקודת הסיום זהות.
מסלול כזה אפשרי בתורת היחסות הכללית במקרים מיוחדים.
קיומה של לולאה דמוית-זמן מצביע על אפשרות של מסע אחורה בזמן, משום שתנועה כזו מתחייבת במסלול סגור שבו נקודת ההתחלה ונקודת הסיום נמצאות בזמן זהה.
מטריקת גדל, שאותה הגה המתמטיקאי קורט גדל בשנת 1949 מאפשרת את קיומן של לולאות דמויות-זמן.
מטריקה זו מתארת יקום שאיננו מתרחב ואיננו מתכווץ, אלא מסתובב סביב צירו.
גליל טיפלר הוא אפשרות אחרת שמאפשרת את היווצרותן של לולאות דמויות זמן.
פרנק טיפלר הציע בשנת 1974 לחבר מספר כוכבי נייטרונים מסתובבים זה לזה, כך שייווצר מבנה מסתובב דמוי גליל.
מבנה כזה יאפשר תנועה אחורה בזמן.
אליזבת רוזנה גילברט , 17 בפברואר 1821 - 17 בינואר 1861), הייתה רקדנית אירית ומאהבת של לודוויג הראשון, מלך בוואריה.
לולה מונטז נולדה לקצין סקוטי ולבת אצולה מאירלנד.
עד גיל חמש גדלה בקולקטה, שם אביה נפטר מכולרה.
מגיל שש היא גדלה אצל אביה החורג ודודה החורג בסקוטלנד, ובגיל 16 התחתנה עם קצין, שאיתו עברה לשימלה, הודו.
שנה אחר כך השניים התגרשו.
בגיל 21 נסעה ללונדון ולמדה ספרדית וריקוד ספרדי, כגון בולרו ופלמנקו, ובגיל 22 עלתה על הבמה בשם מריה דה לוס דולורס פוריס אי מונטז (Maria de los Dolores Porrys y Montez), או בקיצור: לולה מונטז, כשהיא מציגה עצמה כרקדנית ספרדייה מסביליה.
אחרי הצלחה ראשונית התרמית נחשפה, ומונטז נאלצה לעזוב את אנגליה.
מונטז נדדה בכל אירופה ומסופר שעוררה פרובוקציה בכל מקום אליו הגיעה.
ב-3 בספטמבר 1843 רקדה לפני פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה ולפני קיסר רוסיה, ניקולאי הראשון, בברלין, את Los Boleros de Cadix.
אחר-כך רקדה בוורשה וגורשה גם משם.
בפריז עוררה את הערצתם של פרנץ ליסט, של אלכסנדר דיומא האב ושל אלכסנדר דיומא הבן.
סופר שמחזריה הרגו אחד את השני בגללה בדו-קרב, ושמלכים הלכו שבי אחר יופייה.
מעלליה, הן אלה שסופרו אודותיה והן אלה שעליהם העידה בעצמה, מוטלים בספק רב.
ב-10 באוקטובר 1846 הופיעה מונטז בפעם הראשונה במינכן לפני המלך לודוויג הראשון.
במהרה, הפכה הרקדנית בת ה-25 למאהבת של המלך בן ה-60. ארבעים יום בלבד אחרי הופעתה הראשונה שינה המלך צוואתו, כך שעתידה של מונטז יובטח במענק של 100.000 גולדן, ו-2.400 גולדן נוספים בכל שנה עד שתתחתן.
במושגים של היום, מדובר במיליוני דולרים.
השפעתה על המלך הלכה וגברה ומונטז, שהייתה ידועה בדעותיה הליברליות, הפכה מעורבת יותר ויותר בענייני המדינה.
כשדרש המלך להעניק לה אזרחות ותואר אצולה, נתקל בהתנגדות מצד שריו, ובתגובה פיטר המלך את השרים.
בהמשך קיבלה מהמלך ארמון, אליו נכנסה ביוני 1847, ותואר דוכסות.
בקרב העם, מונטז הייתה מאוד לא אהודה.
היא נהגה בפרהסיה באופן פרובוקטיבי, ונודעה כיהירה וכבעלת התפרצויות זעם.
ב-9 בפברואר 1848 הורה המלך על סגירת אוניברסיטת מינכן עד לסמסטר החורף הבא, בשל מחאת סטודנטים נגדה.
למחרת החלה התקוממות שהובילה בסופו של דבר להתפטרותו של המלך, כחלק מאביב העמים.
השערורייה הייתה "שמן על מדורת המהפכה", כדברי יוסף לפיד.
לולה מונטז ברחה כבר ב-11 בפברואר לשווייץ, שם חיכתה לשווא למלך שיגיע בעקבותיה.
בשנת 1849 חזרה ללונדון והתחתנה עם קצין.
היות שבעלה הראשון היה עדיין בחיים ותנאי הגירושין לא התירו לה להינשא בשנית, הואשמה בפוליאנדריה ונאלצה לברוח שוב לאירופה עם בעלה הטרי, ממנו נפרדה תוך שנתיים.
בשנת 1851 היגרה לארצות הברית.
היא המשיכה להופיע, וב-1853 התחתנה שוב בנישואין שלא עלו יפה.
בין השאר, הופיעה תקופה מסוימת באוסטרליה, במופע שזכה לפרסום בשל אופיו האירוטי.
כשחזרה לארצות הברית חדלה להופיע על הבמה, ופנתה לכתוב ספר ביוגרפי על קורותיה, ולהעביר סדרת הרצאות שזכו לפופולריות.
בגיל 39 לקתה מונטז בדלקת ריאות ונפטרה כעבור שלושה שבועות.
היא נקברה בבית הקברות "Green Wood" בברוקלין.
בשנת 1918 יצא סרט אילם על קורותיה, המתרחש כולו במדריד.
בשנת 1955 הופק הסרט המפורסם ביותר אודותיה, סרט שהגדיר המבקר האמריקני אנדריו סאריס כ"הסרט הגדול ביותר של כל הזמנים", ופרנסואה טריפו אמר עליו: "הסרט נראה כמו קופסת שוקולדים לחג המולד.
אתה פותח את המכסה ואז בוקע מתוכה שיר יקר מציאות."
כמו כן, סיפורה של מונטז היווה את ההשראה לשיר הנושא מתוך האלבום של הזמרת ג'ואנה ניוסום שנקרא בשם Have One on Me (2010).
לולה בֶּר אֶבּנֶר (6 באוגוסט 1910 – 4 במרץ 1997) הייתה תופרת עילית ומעצבת אופנה ישראלית, שפעלה בעיקר בשנות הארבעים והחמישים של המאה ה-20. כונתה "המלבישה הלאומית", ונחשבת עד היום לאחת מהדמויות החשובות והמשפיעות בתעשיית האופנה המקומית.
נולדה בשם קרולה צווילינגר (צבילינגר; Carola Zwillinger) בשנת 1910 בפרוסטיוב (פרוסניץ) שבמוראביה, חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, שנכללה ב-1918 בצ'כוסלובקיה (כיום צ'כיה).
התחנכה בתנועה הציונית 'תכלת לבן', וסיימה בהצטיינות את האקדמיה לאמנויות, אדריכלות ועיצוב בפראג .
ב-1939, ערב מלחמת העולם השנייה, עלתה בר לארץ ישראל מתוך ציונות יחד עם שני אחיה: אוטו צבילינגר, שעסק בטקסטיל, וד"ר לאופולד צבילינגר, שלמד יחסים בינלאומיים בגרמניה.
בעלותה הביאה עימה מכולה מלאה ברהיטים.
בראיון שהעניקה לשבתאי טבת מעיתון "הארץ" בשנת 1957 אמרה: "כדי לפתח חוש לשיק יש לגדול בין דברים יפים ובסביבה שוחרת יופי", והדבר ניכר גם בדרך שבה עיצבה את סביבת חייה ואת ביתה.
את דרכה המקצועית בארץ התחילה בר בדירתה הראשונה, ברחוב גרוזנברג בתל אביב, שם פתחה סטודיו שבו העסיקה שלוש תופרות.
מהר מאוד בלטה ככוכב עולה בשמי עולם האופנה הישראלי של התקופה.
בין לקוחותיה הראשונים היו נשות הבריטים ונשים ערביות עשירות מיפו, קהיר וביירות.
את הבדים הצרפתיים נהגה לרכוש בביירות, והתמחתה בתפירה לפי מידה.
ב-1942 העתיקה את מקום מגוריה ואת הסטודיו שהתרחב לבית באוהאוס מפואר ברחוב הירקון.
בשנת 1945 נישאה לאדולף (דולפי) אבנר.
בשנות הארבעים רוב הנשים בארץ היו חלוצות בנות העלייה השנייה והשלישית.
לולה בר ראתה בעיצוב בגדיהן משימה
לאומית, בעיקר כשמדובר בנשות ההנהגה ושחקניות שייצגו את המדינה באירועים בישראל ומחוצה לה.
במהלך השנים היא תפרה בגדים לנשות האליטה, ביניהן: פולה בן-גוריון, רחל דיין, גולדה מאיר ולאה רבין.
נשות החברה וההנהגה היו עולות אליה לרגל, והיא הייתה מלבישה אותן בסגנון שלא היה נהוג אז בארץ.
בשנת 1957 עיצבה לולה את מדי דיילות אל על, שזכו בפרס ראשון בתחרות לעיצוב מדים של חברות תעופה בציריך.
בהמשך עיצבה את מדי הדווריות של דואר ישראל ואת מדי החיילות והקצינות של צבא הגנה לישראל.
לולה בר תפרה בגדים לפי מידה, ולמעשה הייתה יותר תופרת עילית מאשר מעצבת אופנה.
היא הייתה רוכשת גזרות של בתי אופנה צרפתיים כמו "בלמן", "איב סאן לורן", "עמנואל אונגרו" ו"ולנטינו", ומתאימה את הגזרות ללקוחותיה הישראליות.
הכישרון הגדול שלה היה לזהות סגנון וסטייל, ולהתאים אותם לקהל המקומי, בביצוע מושלם.
לולה הייתה נוסעת באופן קבוע לתצוגות אופנה בפריז, כדי להישאר מעודכנת.
מהר מאוד השתלבה לולה בחיי החברה הגבוהה בארץ, וכחלק מפעילותה ערכה תצוגות אופנה וערבי התרמה.
היא הייתה פילנתרופית ותרמה בין השאר לאוניברסיטאות בן-גוריון ותל אביב ולמכללת שנקר, שבה חנכה בשנת 1992 את חדרי הסדנאות הקרויים על שמה.
גם למכון ויצמן תרמה, על שמה ועל שם דולפי עומד אולם אבנר במקום.
לולה בר נפטרה בכ"ה באדר א' תשנ"ז, 1997, ונטמנה בבית העלמין נחלת יצחק, לצד בעלה.
לדולפי ולה לא היו ילדים.
אחרי מותה התנהל קרב משפטי על עזבונה, ובית המשפט קבע שהתרומות שתרמה למוסדות שונים לא יוחזרו לתובעים.
בנוסף לדירתם בתל אביב, החזיקו לולה ודולפי בית נופש בקיסריה.
הם בילו בו את סופי השבוע וערכו שם מסיבות, אירועי צדקה וקונצרטים למוזמנים.
כחלק מתפיסת האסתטיקה הייחודית של בר, הבית מעוצב באופן יוצא דופן ועם תשומת לב לכל פרט – מהעיצוב של אלמנטים המזכירים את אמת המים בקיסריה ועד לברזים המוזהבים והמצעים.
השילוב בין הסגנונות השונים, יוצר את הסטייל הייחודי של הבית.
יש בו עירוב של טאפטים וקרמיקות בדפוסים האופייניים לשנות השבעים, עם אלמנטים מוזהבים (ידיות, ברזים) ודמויות אוריינטליות.
הבית מושכר כיום, ונשמר ברובו כפי שלולה בר עיצבה אותו.
לוֹלָה שַנצֶר (Lola Schanzer; יוני 1903 – 31 בינואר 1998) הייתה מורה לפיתוח קול ישראלית, שביססה שיטת לימוד מיוחדת והעמידה דורות רבים של זמרים ושחקנים ידועי שם.
לולה שנצר נולדה ביוני 1903 בסופיה שבבולגריה, במשפחה וינאית עשירה ושוחרת מוזיקה.
בגיל 8 החלה ללמוד נגינה על פסנתר, ולאחר מלחמת העולם הראשונה, המשיכה את לימודיה באקדמיה למוזיקה של וינה.
במשך שנתיים למדה פסיכיאטריה בבית החולים האוניברסיטאי בסופיה, והשתלמה בזמרה, במחול ובפונטיקה בברלין.
בגיל צעיר נישאה למרצה לאמנות ופילוסופיה ועברה להתגורר עמו בבלגרד.
כשהייתה בת 27 נפטר בעלה מסרטן, היא נישאה שוב לצייר יוגוסלבי, אך התגרשה ממנו לאחר שנתיים וחצי.
נסעה ללמוד קלינאות תקשורת ופיתוח קול בלונדון ובקופנהגן.
כשהחלה מלחמת העולם השנייה ברחה מבלגרד ושבה לסופיה, שם העבירה את כל שנות המלחמה.
לאחר סיומה שבה לבלגרד ושמשה כפרופסור כבוד באקדמיה למוזיקה.
ב-1951 עלתה שנצר לישראל, התיישבה בתל אביב והחלה ללמד פיתוח קול.
היכרותה עם משה פלדנקרייז הביאה לשיתוף פעולה הדוק ביניהם, ולביסוס שיטתה המיוחדת לשיפור ולפיתוח הביקורת העצמית והגופנית, ולהגדלת יכולתם הקולית והאמנותית של תלמידיה.
שמה של לולה שנצר התפרסם בתעשיית הבידור הישראלית של שנות ה-60 וה-70, ואמנים בתחילת דרכם נהרו לביתה, בו ניהלה סטודיו לפיתוח קול.
רבים מהם המשיכו לפקוד את ביתה ולעבוד יחד עימה במשך שנים ארוכות תוך כדי עבודתם והופעותיהם.
עם האמנים המפורסמים שלמדו אצלה נמנים אורי זוהר, חוה אלברשטיין, אורה זיטנר, רבקה רז, חיים טופול, נורית גלרון, שלמה וישינסקי, דורית ראובני, נירה גל, נתנאלה, נחמה הנדל ועפרה חזה.
שנצר לימדה בבית צבי ובסמינר הקיבוצים.
בשנות חייה האחרונות עברה לולה שנצר להתגורר בבית אבות בתל אביב, שם נפטרה ב-1998, בגיל 94, כשהיא ערירית וללא קרובי משפחה בארץ.
ב-2003 יצא לאור הספר "קולי זה אני", מדריך לפיתוח קול ודיבור המבוסס על שיטתה של שנצר, שנערך על ידי תלמידתה נירה גל.
הספר נלמד עד היום במוסדות לימוד אקדמיים.
לולה שנצר, קולי זה אני: המדריך השלם לפיתוח קול ולדיבור; הרחיבה, השלימה וערכה: נירה גל, תל אביב: יוזמות הייליגר, תשס"ג 2003.
'כולם היו בניה', מאת עדית נעמן, ידיעות אחרונות, מוסף "זמנים מודרניים", 23 ביוני 1993.
לולאה חוזרת הוא מונח המתייחס לניתוב של אותות אלקטרוניים, זרם מידע או חזרה של אובייקטים למקור ללא טיפול ועריכה מכוונת.
לולאה חוזרת היא בעיקר שיטה לבחינת תקשורת מערכות העברה.
ישנם מימושים רבים של לולאה חוזרת.
מימוש יכול להיות ערוץ תקשורת עם נקודת קצה אחת בלבד.
כל מסר היוצא מהתחנה נקלט מיד חזרה באותה תחנה דרך אותו ערוץ.
כאשר מערכת (כמו מודם) עושה שימוש בעיבוד אנלוגי-דיגיטלי, ישנה הבחנה בין לולאה אנלוגית חוזרת ולולאה דיגיטלית חוזרת כאשר האות מעובד לדיגיטלי לפני שהוא עבור התמרה חזרה לאנלוגי וחוזר למקור.
במערכות Unix לולאה חוזרת מכונה בדרך כלל lo או lo0
במערכות Windows ניתן להיעזר בכלים הבנויים netsh או mstsc לצורך מימוש הלולאה החוזרת.
במספר סטנדרטים של IETF הכתובת 127.0.0.0/8 של IPv4 (או 1:: במונחי IPv6) שמורה לביצוע לולאה חוזרת.
מריה דולורס "לולה" פלורס רואיס (בספרדית: María Dolores "Lola" Flores Ruiz; 21 בינואר 1923 – 16 במאי 1995) הייתה שחקנית, רקדנית וזמרת ספרדייה.
לולה פלורס הייתה הבכורה מבין שלושה ילדים שנולדו לרוסאריו רואיס רודריגס (1901–1989) ולפדרו פלורס פינטו (נולד ב-1897) ילידי לה פלמה דה קונדדו שבדרום ספרד.
לאביה היה בר ואמה עבדה כתופרת.
היא למדה לרקוד בגיל צעיר וערכה את הופעת הבכורה שלה בתיאטרון וילמרטה שבחרס דה לה פרונטרה.
פלורס עזבה את חרס ועברה למדריד.
לאחר שהשתתפה בסרט "Embrujo" (1947) והעלתה מופעים מצליחים כ-"Zambra", זכתה לחוזה על סך 6 מיליון פזטות – הגבוה ביותר בתקופה זו.
פלורס הייתה לאייקון תרבות אנדלוסית וצוענית.
אף על פי שלא הייתה צוענייה, הזדהתה עם בני העם הצועני ואף נישאה לבן עם זה.
היא הפכה לרקדנית וזמרת של מוזיקה אנדלוסית בגיל צעיר מאוד, והופיעה בריקודי פלמנקו, קופלה וצ'וטיס, והופיעה בסרטים משנת 1939 ועד שנת 1987. ההצלחה הגדולה ביותר שלה הייתה במופעי פולקלור עם מנולו קארקאל, שהיה השותף האמנותי שלה עד 1951.
בשנת 1958 נישאה לאנטוניו גונסאלס, גיטריסט צועני מקטלוניה.
נולדו לה ממנו שלושה ילדים: דולורס (הזמרת והשחקנית לוליטה פלורס); מוזיקאי הרוק, הזמר והשחקן אנטוניו פלורס; והזמרת והשחקנית רוסריו פלורס.
לולה פלורס מתה מסרטן השד בשנת 1995, בגיל 72, ונקברה בבית הקברות דה לה אלמודנה שבמדריד.
זמן קצר לאחר מותה, בנה אנטוניו התאבד במינון יתר של כדורי שינה ונקבר לידה.
בשנת 2007 יצא סרט ביוגרפי בשם Lola, la película, המתאר את ראשית חייה משנת 1931 ועד 1958.
בשנת 2016, לציון יום הולדתה, הקדישה לה חברת גוגל שרבוט גוגל.
לולה רידג' (נולדה אמילי רוז רידג', 12 בדצמבר 1873 – 19 במאי 1941) הייתה משוררת אנרכיסטית אירית-אמריקאית, ועורכת בעלת השפעה של כתבי עת אוונגרדיים, פמיניסטיים ומרקסיסטיים.
היא ידועה בשל הפואמות הארוכות שלה, שפורסמו במגזינים רבים ולוקטו לחמישה ספרי שירה.
יחד עם עוד משוררים פוליטיים של תחילת התקופה המודרניסטית, רידג' זכתה לעניין מחודש בתחילת המאה ה-21, וגורפת שבחים עבור יצירת שירה הישר מתוך הקשיים של החיים האורבניים.
לקט חדש משירתה פורסם בשנת 2007 וביוגרפיה שלה יצאה ב-2016.
היא נולדה רוז אמילי רידג' בשנת 1873 בדבלין, אירלנד, לג'וזף הנרי ואמה (ריילי) רידג', והייתה הילדה היחידה שלהם ששרדה.
כאשר רוז הייתה בת 13, היגרה עם אמה, שהתאלמנה, לניו זילנד, ושם רידג' התחילה את הפעילות הפוליטית שלה.
בשנת 1895, עדיין בניו זילנד, רידג' נישאה למנהל של מכרה זהב.
כשהם התגרשו, היא עברה לסידני, והחלה ללמוד בטריניטי קולג ' וגם למדה ציור באקדמי ז'וליין עם רוסי אשטון.
רידג' היגרה לארצות הברית ב-1907, אחרי מות אמה, והתיישבה בסן פרנסיסקו.
שם היא החלה להזדהות כלולה רידג', משוררת וציירת.
היא פרסמה את שירה הראשון בארצות הברית בשנת 1908 במגזין Overland Monthly.
מאוחר יותר היא עברה לניו יורק, לגריניץ' וילג'.
אחרי תקופה שעבדה בקופירייטינג, היא פרשה כדי להתמקד בשירה.
היא לקחה עבודות ארעיות בתור דוגמנית וכפועלת במפעל, וכך נהייתה מעורבת בפוליטיקה ובמאבקים של מעמד הפועלים.
פיטר קורטרמיין תיאר אותה בספרו מילון הביוגרפיות הספרותיות בתור "הדבר הכי קרוב לאבטיפוס באותה תקופה למשוררת הפרולטריון ומלחמת המעמדות, הנושאת את הקול של המחאה החברתית או אידיאליזם מהפכני."
ספר השירים הראשון של לולה רידג' פורסם בשנת 1918. ב-22 באוקטובר 1919, היא התחתנה עם דוד לוסון, עמית לפעילות הרדיקלית שלה.
לאחר כמה שנים בניו יורק, רידג' עוררה תשומת לב ניכרת לשיר שלה, בגטו, שפורסם לראשונה ב-1918 בניו ריפבליק.
הוא נכלל בספרה הראשון, הגטו ושירים אחרים, שפורסם באותה שנה.
השיר מתאר את קהילת המהגרים היהודים של רחוב הסטר והלואר איסט סייד של ניו יורק.
הוא בוחן את ההשפעות של קפיטליזם, מגדר, וקונפליקט בין-דורי באופנים שהושוו ליצירות של צ'ארלס רזניקוף, אך היא גם בטאה את הייחודיות של מספר רב של מהגרים, כדי להראות שהם היו מגוונים בדיוק כמו אמריקאים אחרים וחולקים עמם הרבה תכונות אנושיות.
הכרה זו הובילה להזדמנויות חדשות; רידג' התחילה לערוך מגזיני אוונגרד חדשים כגון Others, ב-1919, ו-Broom, שנוסד בשנת 1921 על ידי הרולד לוב, ובזמן שהוא עסק בהוצאה לאור מרומא, היא ניהלה את המגזין האמריקאי בין 1922–1923. היא אפילו התגוררה בדירת מרתף צמודה למשרדי המגזין בביתה של פרודתו של לוב, מרג'ורי קונטנט.
רידג' פרסמה 61 שירים מ-1908 עד 1937, בכתבי עת מובילים כמו Poetry, ניו רפבליק, ו-The Saturday Review of Literature.
היא הייתה עורכת-תורמת למגזין המרקסיסטי, The New Masses.
עד 1935, היא כתבה ופרסמה עוד ארבעה ספרי שירה, ושירים יחידים נוספים עד 1937. העבודות שלה נכללו גם באנתולוגיות.
הספר השלישי שלה, "דגל אדום" (1927) איגד הרבה משירתה הפוליטית.
בשנת 1929, רידג' התקבלה כמשוררת אורחת במושבת המשוררים ביאדו.
באותה שנה היא פרסמה את Firehead, שיר ארוך שסיפר מחדש מזווית רדיקלית את סיפור צליבתו של ישו.
שיר זה וגם ספרה האחרון, שפורסם ב-1935, היו יותר פילוסופיים ביחס לעבודתה המוקדמת יותר.
היא זכתה במלגת גוגנהיים בשנת 1935. היא זכתה גם בפרס על שם שלי מידי אגודת המשוררים האמריקאית לשנים 1934 ו-1935.
היא נפטרה בשנת 1941 משחפת.
רידג' מעולם לא הצטרפה למפלגה פוליטית, אך הייתה פעילה למען מטרות רדיקליות.
היא מחתה נגד ההוצאות להורג של סאקו וונצטי ב-1927, והייתה בין אלה שנעצרו באותו יום.
ב-1930, היא תמכה בהגנה של טום מוני ווורן בילינג, שהופללו בעוון הפצצת מצעד בסן פרנסיסקו.
עם התחדשות העניין האקדמי בשיריה מאז סוף המאה ה-20, יצא לאור אוסף מבחר שירים מתוך שלושת ספריה הראשונים בשם Light in Hand:Selected Early Poems (2007), עם מבוא מאת דניאל טובין ובעריכתו.
הוא מציין כי רידג' הייתה "חלק מהמפגש בין פוליטיקה, תרבות, והתפתחות קולותיהן של נשים בין תחילת תקופת המודרניזם ועד פרוץ מלחמת העולם השנייה."
פינסקי גם ציין שרידג' הקדימה את המשורר האמריקאי הארט קריין, הידוע בשל הפואמה הארוכה שלו, הגשר, על גשר ברוקלין, בכך שהשתמשה ב"שפה גבוהה ומשתלהבת של העבר, המאפיינת במיוחד את תקופת אליזבת הראשונה, כדי לתאר את המציאות הדוחה והנשגבה של עיר אמריקאית של המאה ה-20."
לולה מארש (Lola Marsh) הוא הרכב אינדי פופ ישראלי שנוצר בתל אביב-יפו בשנת 2013 על ידי גיל לנדאו (גיטרות, קלידים) ויעל שושנה כהן (קולות) והוחתם על ידי אנובה מיוזיק ויוניברסל בצרפת.
ההרכב הוציא לאור את המיני אלבום הראשון שלו, You're Mine, בינואר 2016.
ההרכב הוקם בפברואר 2011 על ידי גיל לנדאו ויעל שושנה כהן שהכירו בתל אביב.
רעיון להקמתו נולד במסיבת יום ההולדת של גיל.
במשך 18 חודשים הם כתבו, הקליטו וביצעו שירים אשר יופיעו בהמשך באלבומם.
הם חיפשו מוזיקאים נוספים כדי להרחיב את טווח הקולות והמוזיקה שלהם.
מתי גלעד (גיטרה בס, חבר להקת ג'יין בורדו), רמי אוסרווסר (גיטרה) ודקל דביר (תופים) הצטרפו להרכב זמן לא רב לאחר מכן.
הם החלו להופיע במועדונים מקומיים, ומהר מאוד הבחינו בהם אנשי חברת התקליטים העצמאית אנובה מיוזיק והחתימו אותם.
את הסינגל הראשון שלהם, "Sirens", קידמה הלהקה דרך מגזין Nylon במרץ 2015. "השיר החדש של הלהקה החלומית של תל אביב מציע טוויסט על הצליל האינדי הטיפוסי, ומתאים לפסקול של הסרט הבא של טרנטינו".
השיר הושמע למעלה ממיליון פעמים, והגיע למקום החמישי ברשימת עשרת הלהיטים הוויראלים ב-Spotify בארצות הברית.
השיר הופיע גם בסדרת הטלוויזיה האמריקאית, Scream.
לאחר שהופיעו במספר פסטיבלים בעולם, הוחתמו על ידי חברות התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ ו-Sony ATV.
הסינגל השני של הלהקה, "You're Mine", יצא במאי 2015. הוא הושמע למעלה מ-17 מיליון האזנות ב-Spotify.
השיר אף נחל הצלחה גם בישראל, והגיע לעשרת הגדולים של גלגלצ במשך שבועיים.
המיני אלבום הראשון של הלהקה, באותו שם, יצא בינואר 2016. קליפ לשיר הנושא שלו, בוים על ידי קולין קארדו.
באפריל 2016 כתבה הלהקה שיר מקורי: "Drift and Fall Again" (ביחד עם Madsonik ו-Keith Power) עבור פסקול הסרט "Criminal".
במאי 2016 יצא הסינגל הרביעי של הלהקה, "She's a Rainbow".
שנה לאחר מכן במרץ 2017 יצא הסינגל "Wishing Girl" שלווה ב-קליפ שבוים על ידי גל מוג'ה, השיר הגיע לטופ 40 במצעד הרדיו הגרמני.
אלבום הבכורה של הלהקה, "Remember Roses", יצא ביוני 2017, דרך חברות התקליטים אנובה מיוזיק ויוניברסל מיוזיק גרופ.
בעקבות האלבום יצאה הלהקה לסיבוב הופעות באירופה וארצות הברית והופיעה בפסטיבלים רבים דוגמת: Paleo festival, Montreal Jazz Festival, Sziget festival.
אותה שנה השיר "Wishing Girl" נבחר עבור פרסומת של "Ebay גרמניה" ובמקביל ביצוע שלהם לשיר של "Simon & Garfunkel': "Mrs.
בפברואר 2018 הקליטה הלהקה סשן לייב באולפני קפיטול רקורדס, לוס אנג'לס.
בספטמבר 2018 הלהקה הקליטה גרסת כיסוי לשירו של פרנק סינטרה, "Something Stupid" לפרק הנושא אותו שם בעונתה ה-4 של הסדרה סמוך על סול של רשת "AMC".
בספטמבר 2019 לקראת המצעד השנתי של גלגלצ-תשע"ט הוציאו גרסה משלהם לשיר "תגיד לי Je t'aime" של עדן בן זקן, שבוצעה באולפנים של אנובה.
ב-18 אוקטובר של אותה השנה הוציאו ההרכב את הסינגל "Only for a Moment".
ב-6 בדצמבר הוציאו את הסינגל "What Am I".
ב-10 בינואר 2020 הוציאו את הסינגל "Hold On".
ב-24 בינואר של אותה השנה הוציאו לאור את אלבום השלישי, Someday Tomorrow Maybe.
ב-17 בספטמבר 2021 הוציאו את הסינגל "Summer Night" יחד עם ההרכב Garden City Movement.
ב-3 ביוני 2022 הוציאו את הסינגל "Love Me on the Phone".
ב-16 בספטמבר הוציאו את הסינגל "Satellite".
ב-28 באוקטובר הוציאו לאור את אלבומם הרביעי, Shot Shot Cherry.
ב-22 במאי 2023 הוציאו לאור גרסת כיסוי לשיר "Feel It Still" יחד עם רד בנד.
ב-6 בדצמבר הוציאו לאור את הסינגל "עד שתחזור, עד שתשובי".
ב-12 במאי 2024 הוציאו לאור את הסינגל "לין", שנכתב לזכרה של לין דפני, צעירה בת 22 שנרצחה במהלך הטבח בפסטיבל נובה.
חברי ההרכב קיבלו הודעה מאמה של לין, אילאיל, עם מילים שכתבה, מה שהעניק להם השראה לכתוב לחן מיוחד לשיר.
גיל לנדאו (גיטרה, קולות) – יליד 1985 בתל אביב, בוגר התיכון לאומנויות.
יעל שושנה כהן (שירה) – ילידת 1985 בכוכב יאיר, ולמדה בבית הספר רימון.
השתתפה בעונה השנייה של תוכנית הריאליטי הישראלית, The Voice.
מתי גלעד (בס, קולות) – יליד 1989, בוגר בית ספר רימון אף הוא, וחבר גם בלהקת ג'יין בורדו.
דקל דביר (תופים, קולות) – יליד 1987 בכפר סבא, בוגר LA music academy.
You're Mine (מיני אלבום, 2016)
לולה פורנר (בספרדית: Lola Forner; נולדה ב-6 ביוני 1960) היא שחקנית ספרדייה.
פורנר נולדה באליקנטה, ב-1979 היא הוכתרה כמיס ספרד והתחרתה בתחרויות מיס עולם 1979 ומיס אירופה 1980.
היא ידועה בכך ששיחקה בסרטי ג'קי צ'אן וביניהם "פרויקט א" כבתו של אדמירל בריטי, "ארוחות על גלגלים" כקייסת, ב-1987 שיחקה בסרט הספגטי "האפאצ'י הלבן" לצד צ'ינציה דה פונטי, ב-1990 גילמה את איזבלה מאורגון, מלכת פורטוגל, המלכה רעיה של מנואל הראשון, מלך פורטוגל בסרט היסטורי שהוקרן בפסטיבל קאן.
מ-2008 עד 2009 שיחקה תפקיד משני בטלנובלה המקסיקנית "בשם האהבה".
ב-1980 ו-1988 הייתה חברה בצוות השיפוט הספרדי באירוויזיון.
לוליתה אליין פלאנה , הידועה בשם הבמה שלה לולה פלאנה, היא זמרת, רקדנית, דוגמנית ושחקנית אמריקאית.
פלאנה נולדה בקמדן, ניו ג'רזי, השלישית מבין שישה ילדים של בנט, רתך, וקליאו פלאנה, תופרת (1921-2010).
אביה של פלאנה היה אפרו-קובני, ועזב את קובה כדי לשרת בחיל הנחתים האמריקאי, ואחר כך הפך לרתך, זמן קצר לאחר שפגש את אמה של פלאנה, שהייתה אפריקאית-אמריקאית.
עד גיל שלוש פלאנה כבר החלה לרקוד, בגיל חמש היא התחילה לשיר במקהלת הכנסייה.
ב-1952, משפחתה של פלאנה עברה לפילדלפיה, פנסילבניה.
כשהייתה בחטיבת הביניים, פלאנה כבר רקדה במועדוני לילה כשהיא מלווה על ידי אמה.
פיתוח קריירה מוזיקלית היה כל כך חשוב לה, שנגד רצון הוריה פלאנה נשרה מלימודי התיכון כמה חודשים לפני סיום הלימודים ועברה לעיר ניו יורק.
ההופעה המקצועית הראשונה של פלאנה הייתה בגיל שש-עשרה במופע של דיינה וושינגטון במועדון בפילדלפיה.
וושינגטון נתנה לפלאנה להיות מופע הפתיחה שלה, והשפיעה על ההתפתחות המוקדמת של הקריירה שלה.
כשפלאנה רקדה במקהלה במופע באטלנטיק סיטי, ניו ג'רזי ב-1964, פלאנה התגלתה על ידי סמי דייוויס ג'וניור, שנתן לה תפקיד במחזמר שלו בברודוויי, Golden Boy.
אחרי המחזמר, פלאנה השיקה את הקריירה המוזיקלית שלה.
הסינגל הראשון שלה, "My Baby", הוקלט ויצא במרקורי רקורדס בשנת 1965. מאוחר יותר, פלאנה הקליטה בלייבל של פרנק סינטרה.
בסוף שנות ה-1960, דייוויס שימש בתור מנטור לפלאנה.
ב-1966, דייוויס ליהק את פלאנה, יחד איתו ועם אוסי דייוויס וסיסלי טייסון בתפקיד הראשון שלה בסרט, A Man Called Adam.
החל מ-1967, פלאנה הפך לכוכבת גדולה בקולנוע האיטלקי.
באיטליה היא למדה לדבר איטלקית שוטפת בזמן שכיכבה בשלושה סרטים, כשהראשון שבהם נחשב למערבון ספגטי.
היא הייתה ידועה כ"ונוס השחורה".
במהלך הזמן הזה, היא הייתה עסוקה בסיבוב הופעות עם דייוויס בתור זמרת ורקדנית, עשיית סרטים באיטליה, וחזרה על תפקידה ב-Golden Boy כשהוא עלה לבמה בלונדון.
ב-1969, פלאנה סיימה את מערכת יחסי העבודה הקרובים שהיו לה עם דייוויס, אך השניים נשארו חברים טובים.
"אם לא הייתי מתנתקת," היא אמרה בראיון ב"מדריך טלוויזיה", "תמיד הייתי ידועה בתור הרקדנית הקטנה לצד סמי דייוויס ג'וניור....
רציתי להיות ידועה בתור משהו יותר מזה." ב-1970, פלאנה הופיעה בבכורת הקולנוע האמריקאי שלה בסרט The Liberation of L.B.
Jones, והייתה מועמדת עבור התפקיד לפרס גלובוס הזהב לכוכבת החדשה של השנה.
באותה השנה היא הצטלמה ל"פלייבוי"'.
היא הייתה האישה השחורה הראשונה לדגמן בפרסומות הבושם של בית פברז'ה.
בשנים מוקדמות אלו, היא גם כיכבה בכמה סרטים מז'אנר הבלקספלויטיישן.
קהל הטלוויזיה האמריקאית זכה להכיר את פלאנה במהלך שנות ה-1970 המוקדמות.
היא הרבתה להופיע בתוכנית הבידור The Joey Bishop Show וכן ב-The Hollywood Palace, כשהיא מגלה את כישרונה לריקוד, שירה ואף לקומדיה קלה.
הופעות אלו הובילו ליותר הזדמנויות.
היא הייתה שחקנית המשנה הראשונה שלוהקה על ידי ביל קוסבי בתוכנית הבידור שלו, The New Bill Cosby Show, אשר עלה לאוויר ב-11 בספטמבר 1972 (יום הולדתה ה-30) ברשת CBS.
קוסבי ופלאנה נפגשו לראשונה כששניהם היו בתחילת דרכם, הוא סטודנט אוניברסיטה שנאבק לפרוץ לעולם הקומדיה, והיא כרקדנית בת 14, רוקדת עבור פרוטות במועדוני פילדלפיה.
במהלך שנות ה-1970 פלאנה הופיעה בתוכניות טלוויזיה פופולריות רבות, כולל Tonight Show Starring Johnny Carson, "מופע החבובות", Laugh-In ו-The Flip Wilson Show.
היא גם כיכבה בספיישלים משלה בטלוויזיה.
בשנת 1975, פלאנה הוציאה אלבום דיסקו, There's A Man Out There Somewhere אשר הגיע למקום #67 במצעד בילבורד למוזיקת R&B.
באותה שנה, היא חזרה להופיע בברודוויי בתפקיד הראשי במחזמר Doctor Jazz.
על אף שההפקה נסגרה לאחר חמש הופעות, פלאנה הייתה מועמדת לפרס פרס טוני וזכתה בפרס עולם התיאטרון לשנת 1975.
בעזרתו של דייוויס, היא פתחה מופע משלה בלאס וגאס, שהפך ללהיט מתמשך.
בשנות ה-1970 המאוחרות, פלאנה כבר נחשבה ל"מלכת לאס וגאס".
המופעים שלה היו כולם "סולד-אאוט" בסאנס, ריוויירה, ו-MGM גראנד, עד שלבסוף בית מלון אלאדין הציע לה 100,000 דולר בשבוע כדי להופיע שם.
באותו הזמן, פלאנה קיבלה את השכר הגבוה ביותר ששולם למופיעה בלאס וגאס.
המופע שלה רץ עשרים שבועות בשנה, והפך לאטרקציה תיירותית מרכזית בעיר.
באותה התקופה, פלאנה הצטרף לצוות השחקנים של אופרת הסבון קצרת-המועד של רשת CBS, Capitol, בתפקיד צ'ריטי בלייק, אשת עסקי הבידור עשירה.
בשנת 1983, בעת שפלאנה הופיעה במלון באלי באטלנטיק סיטי, היא זכתה במניות בעלות בקבוצת הבייסבול ניו יורק מטס במשחק קלפים, בהם החזיקה עד 1988 אז מכרה את חלקה לפרנק קאשן בסכום של 14 מיליון דולר.
ב-1995, פלאנה הקליטה את השיר "Don't Cry, Mary" עם האמן הקתולי ג'וזף לי הוקר.
היא פרשה מהופעות, והחלה סיבוב ברחבי ארצות הברית מסוג אחר, כדי להציע תקווה ורוחניות.
כשאינה בנסיעות, היא חיה חיים שקטים בלאס וגאס ועובדת בארגון הדתי אותו היא יסדה, The Lambs of God Ministry.
הארגון מתמקד בסיוע לילדים יתומים באפריקה שמדרום לסהרה.
ב-1987, פלאנה סבלה מהתקף חמור של טרשת נפוצה.
היא נהייתה משותקת בצדה השמאלי, היא הפכה לעיוורת חלקית, וקולה ושמיעתה נפגעו.
ההתאוששות שלה נמשכה כשנה וחצי, שבמהלכם היא בילתה את רוב זמנה בתפילה.
פלאנה מאמינה שהחלמתה היא תודות לחוויה רוחנית, אשר היא תיארה כ"יכולת להרגיש את הנוכחות של אלוהים." פלאנה המיר את דתה לקתוליות בשנת 1988, ושילבה את הרוחניות החדשה שלה לתוך חיי היום-יום שלה.
על אף שהופיעה עדיין מדי פעם, עד ל-1997, היא הפכה את הדת והאמונה למרכז חייה.
Cab, טיירון שואל את דניס "מתי תצאי איתי?" לתגובתה הספקנית, "למה שאצא איתך?" הוא עונה "כי אני שחור ואני יפה." דניס מחזירה לו, "טוב, אז לולה פלאנה שחורה ויפה, אבל אתה לא רואה אותי יוצאת איתה."
בסדרה עולם אחר, ויטלי גילברט מזכיר רבות את לולה פלאנה במהלך שש העונות.
שמה של הדמות ב-SCTV לולה היתרטון, המגולמת על ידי קתרין אוהרה, נגזר מהשמות של לולה פלאנה וג'ואי היתרטון.
הדמות עושה פרודיה על שתי הנשים, במיוחד על הופעותיהן במהלך שנות ה-1970.
בסרט Barbershop 2: Back in Business, הספר אדי (סדריק הבדרן) נוזף בבוס שלו קלווין (אייס קיוב) על זה שהוא מאלץ אותו להוריד מהקיר את התמונה של לולה פלאנה.
בסדרה "ענייני משפחה, אדי רוצה נעלי ספורט יקרים, ואביו אומר לו שהוא לא היה קונה נעליים ב-70 דולר "אפילו עם לולה פלאנה הייתה בהן"
במארוול קומיקס Tomb of Dracula #58 (שפורסם ביולי 1977), צייד הערפדים בלייד אומר "בגלל זה צפיתי בשעון הזה כאילו זה היה פוסטר פנטהאוס של לולה פלאנה!"
בעונה החמישית של הסיטקום Sanford and Son, ב-1976, פרד, המגולם על ידי רד פוקס נשכר על ידי לולה פלאנה לעבודה.
גיבורת השיר "קופקבאנה" של בארי מאנילו קרויה על שמה.
Made in איטליה (1982) - איטליה
לולה מרגרט (נולדה בשם: לולה מרגרט אולדיפופו באנגלית: Lola Margaret; היא שחקנית, מפיקת סרטים ובמאית ניגרית.
היא התפרסמה לאחר שהיא כיכבה כדמות ראשית בסרט קולנוע "Bisola Alanu" (בתרגום חופשי לעברית: "ביסולה אלנו").
לולה מרגרט נולדה בלסה , עיר הממוקמת באוסון שבניגריה, שם היא למדה בבית הספר היסודי ובתיכון.
לולה בעלת תואר ראשון באמנויות, בהיסטוריה ויחסים בינלאומיים, מאוניברסיטת המדינה של לאגוס .
הקריירה של לולה מרגרט החלה אחרי שפגשה את בולאג'י עמוסאן , שחקן קומי ניגרי שהביא אותה לעולם המשחק.
היא התפרסמה לאחר שהיא כיכבה בסרט הקולנוע "Bisola Alanu", בנוסף היא גם כיכבה במספר סרטים, ביניהם: "Eyin Akuko" (בתרגום חופשי לעברית: "איין אקוקו") ו-"Omo Oloro" (בתרגום חופשי לעברית: "אומו אולורו").
לולה עלי אסמאיל היא במאית ותסריטאית קולנוע מג'יבוטי, המתגוררת ועובדת בקנדה.
היא הג'יבוטית הראשונה לייצר סרט ג'יבוטי, ונקראת בשל כך "הגברת הראשונה של הקולנוע הג'יבוטי".
אסמאיל נולדה בג'יבוטי למשפחה מאומת האיסה, וב-1992 השתקעה במונטריאול, שבקנדה.
היא הייתה חלק מגל של מהגרים שעזבו את המדינה הענייה והבלתי יציבה פוליטית.
הצעירה מבין 8 ילדים, היא למדה אוטומציה משרדית, אך נמשכה לעולם הקולנוע, והחלה ללמוד קורסים בנושא.
בתחילה, היא שיחקה במספר סדרות טלוויזיה בקוויבק, אך מצאה שיצירת סרטים מעניין אותה יותר.
ב-2012, יצרה אסמאיל את הסרט הראשון שלה, סרט עלילתי קצר בשם "לאאן" (חברות), על שלוש נשים צעירות בג'יבוטי, סועד, אובה ואיאנה, אשר לועסות קאת ומחפשות אהבה.
אסמאיל גם שיחקה את אחד התפקידים הראשיים.
הסרט תיאר חיים יומיומיים בארצה.
היה זה הסרט הראשון שביימה אישה מג'יבוטי.
אסמאיל מספרת שאת הכסף לסרט גייסה בעיקר ממשפחה וחברים.
כשהגיעה לג'יבוטי, פנתה למשרד התרבות, אך לממשלה לא היו תקציבים לפרויקטים מסוג זה.
לדבריה, על אף כל זאת, היא קיבלה עזרה במאמציה מכל גורם אליו פנתה.
היא מציינת את הרצון הפוליטי להקים תעשיית קולנוע במדינה.
הסרט הוצג בפסטיבלים באפריקה, אירופה וצפון אמריקה, וזכה לשבחי הביקורת.
ב-2014, צילמה הבמאית את הסרט הראשון שלה באורך מלא, "דאליניארו" (נוער).
הסרט עוקב אחר שלוש צעירות מרקעים סוציו-אקונומיים שונים.
הסרט זכה לתמיכה מהארגון הפרנקופוני הבינלאומי, והופק במשותף בקנדה, סומליה, צרפת וג'יבוטי, שם צולם בשלמותו.
בכורת הסרט התקיימה בג'יבוטי ב-2017, ונכחו בה שרי התרבות, החינוך והתקשורת של ג'יבוטי.
לולה לונה גלאודיני היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה יהודייה-אמריקאית.
התפרסמה תחילה בשל תפקידה בתור סוכנת ה-FBI דבורה סיסירון בסדרה "הסופרנוס" (2004-2001) ברשת HBO, לאחר מכן בשל תפקידה בתור אל גרינווי (אנ') בשתי העונות הראשונות של הסדרה "מחשבות פליליות" (2006-2005) ברשת CBS ובתור אניטה נובאק בסדרה "ריי דונובן" (2019-2018) ברשת שואוטיים.
גלאודיני נולדה במנהטן שבניו יורק; אביה, רוברט גלאודיני (אנ') הוא מחזאי אמריקאי ממוצא איטלקי.
אימה, נינה דיאן רוזן (לבית קפלר), היא סופרת ומדריכה בקולג' קהילתי בקליפורניה והיא בת למשפחה יהודית.
היא למדה בבית הספר התיכון ג'ון מרשל, ולאחר מכן למדה במכללה לאמנויות בארד קולג' (אנ').
בשנת 1996 קיבלה את תפקידה הראשון בסרט "Without a Map" בדמותה של אנה.
בשנים 1996–1999 שיחקה בתפקיד משני בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "NYPD Blue".
בשנים 2001–2004 שיחקה בתפקיד משני בתור סוכנת ה-FBI דבורה סיסרון בסדרת הדרמה זוכת הפרסים "הסופרנוס" של רשת HBO.
בשנים 2003–2004 השתתפה בתפקיד מרכזי בסדרה "The Handler".
בשנים 2005–2006 השתתפה בתפקיד ראשי בשתי העונות הראשונות של סדרת הטלוויזיה "מחשבות פליליות" של רשת CBS.
גלאודיני שיחקה גם במספר מחזות שכתב אביה, ואף זכתה בפרס הדרמה-לוג לשחקנית הטובה ביותר, על תפקידה במחזה "Demonology".
בשנת 2003 התארסה למעצב התכשיטים סטיוארט אינגלנד, ובשנת 2005 השניים נישאו.
הם מתגוררים כיום בברוקלין, ניו יורק.
+שנהסרטתפקידהערות1996Without a Mapאנה1998חברים שכנים ודברים אחריםסטודנטית2000תלוי רק בךמשוחררת על תנאיGrooveליילה2001שאיפותראדה20037 Songsג'וזיConsequenceאווה קרוז2006בלתי מנוצחשרון פייפל2007המבורגר, צ'יפס ורצחברנדה צ'ייס2010ג'ק מאוהבאישה איטלקייה2014הדייט שהביך אותישרון2015Amokרנדי2017A Happening of Monumental Proportionsלני2020She's in Portlandאלן
לולאת הקפיטול הוא כביש ראשי, העובר דרך העיר לאנסינג במדינת מישיגן, ארצות הברית.
הכביש בצורתו כלולאה הוצע במקור ב-1986 כחלק ממאמץ התחדשות במרכז העיר, וב-13 באוקטובר 1989 הכביש נסלל.
הכביש יוצר מסלול לולאה סביב הכביש המהיר 496 דרך מרכז העיר, ליד הקפיטול, בית המחוקקים וכמה ממחלקות המדינה.
הכביש נבנה לצורך הפניית התנועה ממרכז העיר אל הקפיטול, ומבני ממשלה אחרים.
לולה פולמן פרלוב (ביידיש: לאׇלא פאׇלמאן פערלאׇוו, בפולנית: Lola Folman, 16 ביוני 1912–1 באוקטובר 1979, ניו יורק) הייתה זמרת של מוזיקה עממית וקלה ומלחינה יהודיה-פולניה בשפת היידיש.
פולמן הייתה פופולרית בשנות ה-30 של המאה ה-20 בפולין.
אחרי מלחמת העולם השנייה, בשנת 1949 עלתה לישראל, ובשנת 1961 התיישבה בארצות הברית.
לולה פולמן נולדה בשנת 1912. אמה הייתה מריה איטה לבית שז'נטוביץ' ואביה ,שאול נח פולמן, היה מנהל חשבונות.
היו לה ארבעה אחים - הינדה, שיפרה לאה, יוסף ואהרן.
לולה פולמן הייתה סולנית של מקהלת "הזמיר של" משה שנאור בוורשה, לצידם של זימרה זליגפלד- קיפניס, אשתו של מנחם קיפניס, מינה טרנובסקי ועוד זמרים.
יותר מאוחר פעלה גם כמלחינה ושחקנית בתחום ה"קליינקונסט" (קברט) ובתיאטרוני הרוויו, בין השאר, ב"ידיישה באנדע" של יצחק נוז'יק.
בשנת 1938 שרה בתיאטרון "נובושץ'" בוורשה, ברוויו "טאטע, דו לאכסט?" (אבא, אתה צוחק?), עם לחנים מאת איזו שייביץ'.
פולמן הצטיינה כשחקנית וזמרת בלהקה היהודית הנודדת "מלוכישע יידישע מיניאטור-תיאטער", שנוסדה בביאליסטוק על ידי שמעון דז'יגאן וישראל שומאכר ונוהלה על ידי משה ברודרזון ועל ידי שאול ברזובסקי (מנהל מוזיקלי).
עמיתיה ללהקה זו היו ולדיסלב גודיק (וילי גודניק), יולה ברעגמן, שמואל גולדשטיין, חילע שיפר, מינה ברן, יהודה ברג, חלה לוקסנברג, שימעון אוסוביצקי, מרק מורבסקי, מורדכי רודשיין, פליקס פיביך, בר שוורצשטיין ומשה נודלמן.
לולה פולמן התחתנה עם הפזמונאי יצחק פרלוב (1980-1911), שהיה חבר באותה להקה וחיבר את המלים לרבים מלהיטיה, לרבות "דאס בייטשל קרעלן".
מספר שבועות לפני פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות יצאו שחקני התיאטרון המיניאטור מביאליסטוק לסיור הופעות בברית המועצות, בין היתר, לאודסה.
משם פונו לחרקוב ומשם למרכז אסיה, ולאשגבאט, אז אשחאבאד, בירת טורקמניסטן הסובייטית.
פרלוב נמלט מזרחה אחרי הפלישת הנאצים.
אחרי מלחמת העולם השנייה בשנת 1946 חזרה לפולין וחיה זמן קצר בלודז'.
בשנת 1947 ניסתה יחד עם בעלה יצחק פרלוב לעלות לארץ ישראל על אוניית המעפילים "אקסודוס".
בסופו של דבר הגיעה עם נוסעי האונייה בחזרה להמבורג, שם שהתה במחנה עקורים.
בשנת 1948 היא שרה בפני פליטים יהודים אחרים במחנה העקורים ברגן-בלזן.
ב-1949 עלו לישראל והתיישבו יחד עם ילדם, בן-עמי פרלוב, בג'בליה שביפו, לא רחוק מחוף הים.
בישראל הופיעה פולמן בפני קהלים של עולים חדשים אך ההופעות נתקלו בקשיים מצד הרשויות והתקיימו לפעמים ללא רישיון, תוך הסתכנות בקנס.
באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 הזוג עבר לגור בצפון תל אביב והיה פעיל במסגרת ועד תל אביב של איגוד הסופרים בשפת היידיש.
את רוב ספריו פרסם אז פרלוב בהוצאות לאור בארגנטינה.
בשנת 1961 היא היגרה לניו יורק.
נפטרה בניו יורק בשנת 1979 והובאה לקבורה בבית העלמין היהודי "מאונט חברון" ברובע קווינס.
המורה האמריקאית ליידיש פאולה טייטלבאום היא אחייניתה.
1933 - קובץ - לידער פון לאלא פאלמאנ'ס רעפערטואר (שירים מן הרפרטואר של לולה פולמן) - פורסם בוורשה
לעאׇנאׇרע (לעאנארע, ווער קען נישט לעאנארע וער עס זייט איר)
דער קאשטנבוים (עץ הערמון) (דאׇס אפעלע פאלט נישט ווייט פון בוים)
דאס בייטשל קרענל (שרשרת החרוזים - האׇב זיך געקויפט א בייטשל קרעלן, אַז מײן געליבטען זאָל)
1947 - דאס יידל פון עקזאׇדוס ("המנון האקסודוס")
נעמט דער ייד א פידעלע
אלטע מויד (רווקה זקנה) (לחן: הרץ רובין, מילים: יצחק פרלוב)
א געבעט (מילים: שלמה פריזמנט)
גאלדענע פאווע (טווס הזהב - למילותיו של איציק מאנגר)
בפולין הקליטה לולה פולמן בחברת Syrena-Elektro
1956 - א געבעט; ציגיינער ליד (קול ישראל)
1956 - נעמט דער ייד דאׇס פידעלע
לולה פולמן במדיה אמנותית אחרת
הזמרת היא אחת הדמויות העיקריות בספר הזכרונות של בעלה, יצחק פרלוב - The Adventures of One Yitzchok - על שנות גלותם במרכז אסיה
לולה וילמה (באסטונית: Luule Viilma) הייתה רופאה אסטונית, אזוטריסטית והילרית ברפואה אלטרנטיבית.
נודעה בעיקר בשל סדרת ספריה (8 ספרים) בפארא-פסיכולוגיה "תורת ההישרדות" (באסטונית Ellujäämise õpetus).
מאמר שנתפרסם אודותיה לאחר מותה חוקר כיצד הגיעה וילמה למעמד של "מקום ראשון ככל הנראה באסטוניה", כאשר ספריה מתארים שיטות טיפול אלטרנטיביות המושרשות עמוק באמונה בבורא עולם ואלמנטים דתיים, כאשר דמוגרפית אסטוניה נחשבת למדינה חילונית מובהקת ואחת מהמדינות החילוניות ביותר בעולם.
וילמה נולדה בעיירה ייגבה שבמזרח אסטוניה בשנת 1950. וילמה היא בוגרת של בית הספר לרפואה באוניברסיטת טרטו בשנת 1974. בהמשך התמחתה בגינקולוגיה.
היא עבדה בבתי החולים ראפלה והאפסאלו.
בשנת 1991 פתחה מרפאת גינקולוגיה פרטית.
באותה שנה שפתחה את הקליניקה הפרטית, נתוודעה לפארא-פסיכולוגיה, והחלה לחקור את הנושא שהפך למרכז מחקרה וכתיבתה מאז, בעיקר בתחום "ריפוי מחשבתי".
וילמה נהרגה ב-22 בינואר 2002 בתאונת דרכים.