tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסטטיסטיקה, מובהקות סטטיסטית (או רמת מובהקות) היא הסיכוי שבעת ביצוע מבחן סטטיסטי לבדיקת השערות נדחה את השערת האפס על אף שהיא נכונה.
"רמת סמך" היא המשלים של רמת המובהקות (למשל, אם רמת המובהקות היא 5% אז רמת הסמך היא 95%).
בבדיקת השערות עומדת לבחינה השערה, הנקראת 'השערת האפס'.
לצורך החלטה מבצעים ניסוי, ומשלבים את התוצאות במבחן שנבחר מראש.
תוצאת המבחן היא אחת משתי מסקנות אפשריות: לדחות את ההשערה, או שלא לדחות אותה.
המבחן מורה לדחות את השערת האפס, אם תוצאות הניסוי אינן סבירות כאשר מניחים שההשערה נכונה.
מכיוון שהניסוי כולל דגימה של משתנים מקריים, גם כאשר השערת האפס נכונה, בהחלט ייתכן שתתקבל תוצאה שלאורה השערת האפס תיראה בלתי סבירה (ותחייב את דחיית השערת האפס).
לטעות כזו, שבה דוחים את ההשערה שלא בצדק, קוראים שגיאה מסוג I ("דחייה שגויה").
להסתברות שטעות כזו תתרחש קוראים רמת המובהקות של המבחן.
רמת מובהקות זו מיוצגת באות היוונית α (אלפא).
לדוגמה, במחקר לגבי תועלת של תרופה מול פלצבו, נקבעת מראש רמת מובהקות של .
השערת האפס היא שאין הבדל בין התרופה לפלצבו.
יש סיכוי של 5% שנדחה השערה זו בטעות.
במילים אחרות אם התרופה לא מועילה כלל, יש סיכוי של 5% שהמחקר יראה כאילו הועילה.
נאמר שברצוננו לבדוק האם מטבע מסוים הוא 'הוגן', כלומר נופל על שני צדדיו בסיכויים שווים.
השערת האפס קובעת שהמטבע הוא אכן כזה.
כאשר מטילים מטבע הוגן 200 פעם, הסיכוי לכך שאחד הצדדים יופיע 115 פעמים או יותר הוא 4%.
אנו עורכים ניסוי שבו מטילים את המטבע 200 פעם.
ממטבע הוגן מצפים שמספר הנפילות על כל צד יהיה קרוב ל-100. אנו מחליטים לדחות את השערת האפס (ולהכריז על המטבע כלא-הוגן), אם אחד הצדדים יופיע 115 פעמים או יותר.
רמת המובהקות של ניסוי זה היא 4%.
בניסוח אחר, לו היינו מפעילים את המבחן שלנו כדי לבחון מטבעות שונים, אפשר לצפות שארבעה מבין 100 מטבעות הוגנים יפסלו בטעות.
יכולנו לקבוע רף גבוה יותר, למשל 125 נפילות על אותו צד, ולקבל רמת מובהקות טובה פי מאה, כ-0.05%.
מצד שני אם המטבע פגום והסיכוי שייפול על אחד הצדדים הוא 65%, למבחן הראשון סיכוי של 1% בלבד להחמיץ את התקלה ולדווח שהמטבע תקין, בעוד שלמבחן השני סיכוי של 20% לשגיאה כזו.
זוהי שגיאה מסוג II ("קבלה שגויה") והיא קשורה לעוצמת המבחנים.
אפשר לחשוב על זאת כך: אם מעלים את סף הסובלנות לסטייה מהמצב הסביר (במקרה שלנו: סטייה מהתפלגות 100–100 ב-200 הטלות) הסיכוי לפסול מטבע הוגן ("דחייה שגויה") קטן, אך הסיכוי לאשר מטבע לא הוגן ("קבלה שגויה") גדל.
כאשר עורכים ניסויים מדעיים, ערכים מקובלים לרמת מובהקות הם 5% או 1%.
ערכים אלו הם שרירותיים אך נוחים לעבודה ועל כן השתרשו.
לכאורה נראה שאחת מבין 20 הכרזות על דחיית השערת האפס, מקורה בחוסר מזל סטטיסטי; אלא שלעיתים קרובות מתברר, בדיעבד, שדין השערת האפס היה להידחות גם במבחן בעל מסננת הדוקה יותר, ולכן שיעור השגיאות נמוך בהרבה.
את רמת המובהקות של המבחן חובה לקבוע מראש, לפני ביצוע הניסוי: בשלב ראשון קובעים משפחה של מבחנים.
במקביל קובעים את רמת המובהקות הרצויה, תוך מתן משקל לגודל האפקט שאותו מבקשים לזהות, לחומרה של שגיאה מסוג I לעומת שגיאה מסוג II, ולעלויות הכרוכות בהגדלת המדגם.
בהמשך בוחרים מתוך המשפחה את המבחן אשר לו רמת המובהקות המתאימה, ואז אפשר לגשת לביצוע הניסוי.
מוביל הרכב הוא מנהיג של קבוצת מוזיקאים.
הביטוי מקובל בעיקר בהקשר של תזמורות מוזיקה לריקודים, תזמורות ביג בנד והרכבי ג'אז.
לעיתים קרובות נקראת התזמורת או ההרכב בשמו של המוביל.
רוב מובילי ההרכבים מנגנים בהרכב שלהם, אך זהו תפקיד הדורש מגוון רחב של מיומנויות מעבר לנגינה ואמירה מוזיקלית:
ניהול אמנותי - בחירה של היצירות שינגן ההרכב והנחיה כיצד לנגן אותם.
קידום ההרכב מבחינה מסחרית - קביעת הופעות, ניהול משא ומתן, בחירת אולפני הקלטה.
הנהגה - מוביל הרכב הוא בדרך כלל אדם כריזמטי, המסוגל להציע חזון מוזיקלי ולסחוף אחריו את הנגנים.
במקרים רבים המוביל אף מלחין או מעבד את המוזיקה, אך ישנם מובילים, כמו קאונט בייסי, שלא כתבו לתזמורתם כלל.
בהתאם לאופיו של המוביל, גודל ההרכב והצלחתו, תפקיד זה משתנה.
לעיתים אחראי המוביל על כל פרט, מהלחנה ועיבוד, דרך קביעת חזרות ועד תשלום לנגנים, ולעיתים תפקידים אלה מתחלקים בין מספר בעלי מקצוע.
ריצ'רד מלוויל הול , הידוע בשם הבמה מובי (Moby), הוא יוצר מוזיקה אלקטרונית אמריקאי.
ריצ'רד מלוויל הול נולד בשכונת הארלם שבעיר ניו יורק לאליזבת מקברייד, מזכירה רפואית, ולג'יימס פרדריק הול, פרופסור לכימיה, אשר מת כאשר ריצ'רד היה בן שנתיים.
אימו גידלה אותו בדריאן שבקונטיקט.
בגיל 22 ריצ'רד החל להיות טבעוני.
שמו האמצעי מלוויל וכינויו "מובי" ניתנו לו על ידי הוריו בגלל קשרי השארות שלו לסופר הרמן מלוויל שחיבר את הרומן "מובי דיק".
מובי התחיל את הקריירה המוזיקלית שלו בלהקת פאנק בשם "Vatican Commandos", אבל ב-1989 החליט לזנוח את הפאנק ולעבור ליצור מוזיקה אלקטרונית.
בשנת 1993 הוציא מובי את הדיסק הראשון שלו, "(The Story So Far (aka Moby", שבו היה שיר בשם "Go" שיצא כסינגל והפך ללהיט בדיסקוטקים והגיע למקומות גבוהים במצעדים בריטיים.
הפריצה של מובי קרתה ב-1999, כשהוציא את הדיסק Play.
דיסק זה היה הדיסק הראשון בהיסטוריה שכל אחד משיריו הושמע בפרסומת.
מאפיין בולט ב-Play הוא שבחלק גדול מהשירים עשה מובי שימוש בדגימות משירי בלוז ישנים.
בשנת 2001 השמיע ביקורת כלפי המוזיקה של אמינם, ובה טען שהיא מלאה במסרים הומופוביים ושל שנאת נשים.
אמינם, בתגובה, כתב בשיר "Without Me" שמובי הוא הומו ושאיש לא מאזין למוזיקת טכנו.
במשך זמן קצר ב-2002 הגיש תוכנית טלוויזיה שעסקה במוזיקה אלקטרונית.
באותה שנה הוציא את דיסק הטכנו "18", שבו היו 18 שירים.
הסינגל הבולט מדיסק זה הוא "We Are All Made Of Stars", שיר שמובי סיפר שכתב בעקבות פיגועי 11 בספטמבר שהתרחשו ביום הולדתו.
האלבום זכה למעמד זהב ופלטינה במעל ל-20 מדינות.
מהאלבום יצאו שירים פופולרים כמו "Lift Me Up" ,"Slipping Away", "Raining Again, "Spiders וכמובן הקאבר השקט ל"Temptation" של להקת ניו אורדר (New Order).
בין השנים 2006 ל-2007 עסק ביצירת פסקולים לסרטים, ואף בעצמו שיחק תפקיד קצר בסרט בשם "Pittsburgh" בכיכובם של ג'ף גולדבלום ואיליאנה דאגלס.
בשנת 2008 הוציא את האלבום Last Night, אלבום דאנס אלקטרוני המושפע בעיקר מחיי הלילה בשכונתו של מובי בניו יורק.
בשנת 2009 הוציא את האלבום Wait for Me, אלבום מאוד שקט ומלודי בניגוד לקודמיו, האלבום הוקלט כולו בסטודיו שלו עם דגש על חופש יצירתי ופן יותר אישי.
הוא מנגן ב-קלידים, גיטרה וגיטרה בס.
בשנת 2011 הלחין מובי פסקול לסרט Waste Land, סרט תיעודי המתאר את עבודתו האמנותית של ויק מוניז.
בשנת 2024 שיתף מובי פעולה עם המוזיקאים הישראלים בלסטויז ושלומי ברג ויחד הוציאו חידוש לשיר Lift me up (במקור מ-2005).
מובי הוא תומך ידוע של מספר ארגונים ליברליים שעוסקים בזכויות בעלי חיים, חינוך ועוד.
הוא מרבה לדבר על היותו טבעוני ומקיים מופעי צדקה.
בשנת 2005 יצר את הפסקול לסרט התיעודי "ארת'לינגס", העוסק בשימוש בבעלי חיים על ידי האנושות.
הוא עלה לשלטון בהפיכה צבאית.
נולד בשם ז'וזף דזירה מבוטו.
שינה את שמו במסגרת מדיניות "האותנטיות" שנועדה להתנער מהעבר הקולוניאלי ולהחזיר לתושבי המדינה זהות אפריקאית מקורית.
מובוטו ססה סקו נולד בליסאלה, קונגו הבלגית.
הוא הצטרף ל"פורס פובליק", הצבא הקונגולזי הבלגי, ב-1949. שם הוא התקדם עד דרגת סרג'נט מייג'ור.
ב-1956 פרש מהשירות הצבאי ועבד כעיתונאי ועורך.
ב-1958 הוא הצטרף לתנועת Mouvement National Congolais (MNC) הלאומנית, ובעת קבלת עצמאות קונגו ב-30 ביוני 1960, התמנה לשר ההגנה בממשלת קונגו.
הממשלה החדשה הייתה קואליציה בין ראש הממשלה פטריס לומומבה והנשיא ג'וזף קסא וובו, שעד מהרה הידרדרה למאבקי כוח ביניהם.
ב-14 בספטמבר 1960 הוביל קולונל מובוטו הפיכה להדחת לומומבה לטובת קסא וובו.
ההפיכה המוצלחת הביאה לקידומו המהיר של מובוטו בשורות הפוליטיקה הקונגולזית והוא רכש לעצמו תומכים רבים מבית ומחוץ.
ב-1965 תפס מובוטו את השלטון מידי קסא וובו, לאחר שהסתייע ב-CIA ובבלגים, ששאפו להדיח את קסא וובו בתקווה כי מובוטו ייטה יותר לטובתם במלחמה הקרה.
מובוטו הכריז על עצמו כנשיא לחמש שנים, ועד מהרה ריכז את הכוח בידיו.
הוא דיכא התקוממות נגדו ב-1967 ונבחר לנשיא בשנית בשנת 1970. בעקבות קמפיין אנטי-אירופי לחיזוק הזהות האפריקאית, הוא שינה את שמה של מדינתו לזאיר באוקטובר 1971. אזרחי המדינה האפריקאים נצטוו לשנות את שמותיהם הנוצריים לשמות אפריקאיים, והכמרים הוזהרו כי עונש מאסר של 5 שנים צפוי למי שיטביל ילד זאירי בשם נוצרי.
לבוש מערבי ועניבות נאסרו, והיה על הגברים ללבוש חולצה בסגנון מאו שנקראה "אבאקוסט".
בתחילת דרכו בשלטון הוא ריכז בידיו את הכוח בהוצאות להורג פומביות של מתנגדיו.
רבים מהם נתלו בפני קהל גדול, ובהם ראש הממשלה לשעבר אווריסט קימבה, אשר נתלה יחד עם שלושה פוליטיקאים אחרים, ממתנגדי ססה סקו, בקינשאסה ביוני 1966. אחד ממנהיגי המורדים נגד ססה סקו, פייר מולל, פותה לחזור למדינה בהבטחה לחנינה, אך זו לא ניתנה לו.
הוא עונה בעינויים קשים ביותר (עיניו נוקרו וגפיו נקצצו בזו אחר זו) והוצא להורג בידי כוחות מובוטו.
בהמשך דרכו פסק מובוטו מההרג, ופנה לטקטיקה של שיחוד מתנגדיו, וקנייתם בטובות הנאה שונות.
הוא דגל באמרה "שמור את ידידיך קרוב, ואת אויביך קרוב אף יותר", והשתמש בשוחד רב לנטרול מתנגדיו ומשיכתם חזרה לזאיר לשם הקטנת השפעתם בעולם.
שלטונו התאפיין תחילה בהלאמה של נכסי חברות זרות וגירוש משקיעים ואנשי עסקים אירופים ממדינתו.
נכסים אלו נמסרו על פי רוב לבני משפחתו ולגורמים אחרים אשר מובוטו חפץ ביקרם והביאו להתעשרותם המהירה.
למרות המצב הכלכלי הקשה הוא נבחר שוב לנשיא ב-1977 לאחר שאף מועמד אחר לא התמודד לתפקיד.
הונו האישי המשיך לגדול ונאמד בשנת 1984 בכחמישה מיליארד דולרים, רובם מופקדים בבנקים שווייצריים.
סכום זה היה כמעט שווה לחובה של מדינתו, שנאלצה ללוות ב-1989 כספים מבלגיה להחזרת חובותיה.
התשתית במדינה התמוטטה כליל, ורבים מעובדי המדינה לא קיבלו משכורות במשך חודשים ארוכים.
כל מהדורה של חדשות הערב נפתחה בדמותו של מובוטו יורד מן השמיים דרך עננים, כרזות בדמותו נתלו במקומות ציבוריים, ופקידי ציבור ענדו מדליונים עם דמותו.
בקיץ 1963 ערך הגנרל מובוטו, אז רמטכ"ל צבא קונגו, ביקור בן שלושה שבועות בישראל כאורח צה"ל.
בין השאר הוא נפגש עם הנשיא שזר וראש הממשלה לוי אשכול.
הוא חזה בצניחתם של 219 מחייליו שבאו להתאמן בישראל וכן עבר בעצמו קורס צניחה מזורז.
מאז נהג לענוד את כנפי הצניחה על חולצתו.
בבנובמבר 1971 נמנה מובוטו עם "ארבעת החכמים", ארבעה נשיאים אפריקאים שביקרו בישראל ובארצות ערב במסגרת ועד של הארגון לאחדות אפריקה בנושא הסכסוך במזרח התיכון.
יחד עם מובוטו באו לישראל נשיאי קמרון, חוף השנהב וניגריה.
בלחץ מדינות ערב בעקבות ועידת המדינות הבלתי-מזדהות שהתקיימה באלג'יר, הודיע מובוטו ב-4 באוקטובר 1973, לקול תשואות רמות מעל בימת העצרת הכללית של האומות המאוחדות, על ניתוק יחסיה הדיפלומטיים של זאיר עם ישראל.
בהמשך זכתה זאיר בסיוע פיננסי משמעותי מצד מדינות ערב עשירות.
בעקבות ביקור סאדאת בישראל, בשלה בשנת 1981 במשטר מובוטו ההחלטה לחדש את היחסים עם ישראל.
הם חודשו רשמית במאי 1982. בעקבות זאת בשנות ה-80 של המאה ה-20 שוב סיפקה ישראל סיוע לרפובליקת זאיר.
ישראל חימשה ואימנה את חטיבות העילית של הצבא.
הנשיא חיים הרצוג, שר החוץ יצחק שמיר ושר הביטחון דאז אריאל שרון ביקרו בזאיר, וכמו כן הוזמן מובוטו לביקור נוסף בישראל, ביקר בארץ, והיה אורח הכנסת במאי 1985.
מובוטו ססה סקו מת ב-7 בספטמבר 1997, ברבאט שבמרוקו.
סיבת מותו הייתה סרטן הערמונית שהתגלה עוד ב-1962.
מוֹבִּילְאַיי טכנולוגיות ראיה בע"מ (Mobileye), המוכרת במותג מובילאיי, היא חברה העוסקת בפיתוח טכנולוגית נהיגה אוטונומית וייצור מערכות סיוע מתקדמות לנהג (ADAS), המבוססות על טכנולוגיות עיבוד תמונה, שבבי מחשב, ותוכנה.
במרץ 2017 נמכרה מובילאיי לאינטל.
המשרדים הראשיים של מובילאיי ומרכז הפיתוח ממוקמים בירושלים וברמת גן, ומשרדי המכירות פרוסים ברחבי העולם - ירושלים, תל אביב, חיפה, פתח תקווה, ניו יורק, דיסלדורף בגרמניה, שנגחאי בסין וטוקיו שביפן.
באוקטובר 2022 הונפקה החברה בוול סטריט לפי שווי של 16.7 מיליארד דולר.
מובילאיי נוסדה בישראל בשנת 1999 על ידי פרופסור אמנון שעשוע כאשר פיתח את מחקרו האקדמי למערכת ראייה שיכולה לזהות כלי רכב באמצעות מצלמה ואלגוריתמי תוכנה על מעבד.
מובילאיי הקימה את מרכז המחקר הראשון שלה בשנת 2004, והשיקה את הדור הראשון של מעבד EyeQ1 ארבע שנים מאוחר יותר, בשנת 2008. הטכנולוגיה הציעה סיוע לנהג כולל AEB (בלימת חירום אוטומטית).
אחד מכלי הרכב הראשונים שהשתמשו בטכנולוגיה זו היה הדור החמישי של BMW סדרה 7. גרסאות עוקבות של השבב שוחררו ב-2010, 2014 ו-2018.
ב-2013, הודיעה מובילאיי על מכירת 25% מהמניות למשקיעים ב-Blue-chip תמורת 400 דולר למניה, והעריכה את החברה בכ-1.5 מיליארד דולר.
מובילאי ייצאה להנפקה בבורסת ניו יורק בשנת 2014. היא גייסה 890 מיליון דולר לפי שווי שוק של 5 מיליארד דולר.
עד סוף השנה, הטכנולוגיה של מובילאיי הוטמעה ב-160 דגמי מכוניות שיוצרו על ידי 18 יצרני OEM שונים.
ב-2017 חשפה מובילאיי מודל מתמטי לבטיחות בנהיגה של כלי רכב אוטונומיים.
המאמר מתאר מערכת בשם Responsibility-Sensitive Safety (RSS) אשר מגדירה את נושא האחריות וזהירות ברכבים אוטונומיים ועשויה לשמש פוליסות ביטוח למחוקקי תחבורה בבואם להסדיר רגולציה בנושא.
במרץ 2017 הודיעה אינטל כי תרכוש את מובילאיי תמורת 15.3 מיליארד דולר, והעסקה הושלמה באוגוסט 2017. הייתה זו העסקה הגדולה ביותר בתולדות המשק הישראלי.
באוקטובר 2018 מובילאיי ופולקסווגן פרסמו תוכנית למסחר של Mobility as a Service (MaaS) בישראל.
החברה החלה בניסויי robotaxi עם כלי רכב חשמליים NIO במאי 2020 לאחר עיכוב בהגעת כלי רכב של פולקסווגן.
ב-2021 הושקה בתערוכת IAA Mobility במינכן בגרמניה.
ב־2018, השיק דואר ישראל בול על טכנולוגיית מובילאיי כחלק מהסדרה על הישגים ישראליים.
מובילאיי הדגימה נסיעה במכונית אוטונומית המצוידת במצלמות בלבד ברחובות ירושלים בינואר 2020. לאחר מכן ניסתה את המכוניות במינכן ובניו יורק.
בדצמבר 2021 הודיעה אינטל על תוכניתה להסב את מובילאיי לחברה ציבורית באמצעות הנפקה של מניות חדשות שיונפקו ב-2022, תוך שמירה על בעלות הרוב בחברה.
באוקטובר 2022 הונפקו 37% ממניות החברה בבורסת נאסד"ק.
בינואר 2026 רכשה מובילאיי את חברת הרובוטיקה הישראלית מנטי רובוטיקס, העוסקת בפיתוח רובוטים דמויי אדם חכמים (הומנואידים), תמורת 900 מיליון דולר.
מובילאיי יצרה מספר שותפויות עם יצרניות רכב מאז הקמתה.
בשנת 2019, מובילאיי ו-NIO הודיעו כי ישתפו פעולה בפיתוח AVs לשוקי צרכנים בסין ובטריטוריות מרכזיות אחרות.
ביולי 2020, מובילאיי ופורד הכריזו על עסקה שבה מובילאיי תספק את הציוד והתוכנה המבוססים על מצלמות EyeQ שלה על פני קו המוצרים הגלובלי של פורד.
גם בשנת 2020, מובילאיי הודיעה על שותפות עם WILLER29 והשיקה שירות רובוטקסי ביפן, טייוואן ודרום מזרח אסיה ועם Geely עבור ADAS.
באותה שנה הודיעה אינטל כי רכשה את Moovit, חברת פתרונות ניידות כשירות (MaaS), כדי לשפר את היצע ה-MaaS של מובילאיי.
החברה גם החלה שותפות עם Mahindra בשנת 2021.
שתי החברות הביעו חוסר הסכמה לגבי גרימת התאונה כאשר מנכ"ל מובילאיי טען כי טסלה "דחפה את גבולות הבטיחות" וכי טייס אוטומטי הוא "מערכת סיוע לנהג" ולא "מערכת ללא נהג".
מובילאיי גם פרסמה הצהרה כי המערכות שלה לא תוכננו לזהות "פנייה רוחבית לרוחב נתיב" ולא יהיו להן יכולות אלו עד 2018.
מערכת-על-שבב (SoC) אחראית על עיבוד המידע המגיע מחיישני המצלמה לצורך יישום אפליקציות עזר לנהג כולל בלימת חירום אוטומטית (AEB), בקרת שיוט אדפטיבית (ACC), סיוע בשמירה על נתיב (LKA), סיוע בפקקים (TJA), אזהרת התנגשות מקדימה (FCW) ועוד.
הדור החמישי של EyeQ של מובילאיי מסוגל לתמוך ברכבים אוטונומיים לחלוטין (רמה 5).
יותר מ-27 יצרני רכב משתמשים ב-EyeQ עבור טכנולוגיות הנהיגה שלהם.
נכון לשנת 2021, הטכנולוגיה של מובילאיי של מערכות EyeQ מותקנת בלמעלה מ-100 מיליון כלי רכב בעולם.
טכנולוגיה REM של החברה קוצרת מידע על הדרכים בזמן אמת ובאופן אנונימי מכלי רכב המצוידים במצלמות ומערכות החברה על מנת לבנות מפה המתאימה לצורכי רכב אוטונומי בכיסוי גלובלי.
הנתונים נאספים באופן קומפקטי (כ-10 קילובייט לק"מ) ומכילים רק מידע נחוץ כגון נתיבים, רמזורים, תמרורים וכו'.
המידע נאגר בענן שם נוצרת המפה בשם Mobileye RoadBook אשר מפיקה תובנות הן על הדרכים והן על אופי הנהיגה בהן על ידי בינה מלאכותית ובעקרון חכמת ההמונים.
בשלב הבא המפה נשלחת מהענן לרכבים בדרכים שם מתבצע מיקום אוטומטי של הרכב ע"ג המפה.
טכנולוגית REM של החברה מהווה רכיב מרכזי כפתרון ניווט לרכבים אוטונומיים אך תורמת גם לשיפור הביצועים של מערכות עזר לנהג ברכבים נתמכים.
REM מובילאיי מיפתה יותר מ-7.5 מיליארד קילומטרים של כבישים עד ינואר 2021.
RSS הוא מודל תוכנה מתמטי שהוצע לראשונה על ידי מובילאיי בשנת 2017 לבטיחות כלי רכב אוטונומיים.
AV RSS זהו מודל רשמי לקבלת החלטות ברכב אוטונומי אשר מדגים את הכללים שנועדו להבטיח שכלי רכב בנהיגה אוטונומית לא יגרמו לתאונות עם כלי רכב והולכי רגל מסביבם.
פתרון מערכתי משולב הוא גישה טכנולוגית אותה נוקטת מובילאיי על מנת למזער את הסתברות השגיאה בתהליך החישה (sensing) לנהיגה אוטונומית.
יש צורך במערכת המסוגלת לנהיגה אוטונומית מלאה על ידי שימוש במצלמות בלבד (בהיקף 360) ושילובה באופן בלתי תלוי עם מערכת לידאר ומכ"ם המסוגלת גם היא לנהיגה אוטונומית מלאה לבדה.
שילוב המערכות נעשה לצורכי יתירות בלבד.
Mobileye SuperVision היא מערכת נהיגה מתקדמת ברמת אוטונומיה 2+.
המערכת עושה שימוש במצלמות בלבד (11 מצלמות בכיסוי 360) ומאפשרת נהיגה ללא ידיים ויכולת נהיגה עצמית אך דורשת השגחה של המשתמש.
הפרויקט הראשון של המערכת, אשר החל בניסוי דרכים ב-2021, נעשה בשיתוף עם חברת Zeekr של התאגיד Geely ובו מצוידת המערכת בשני EyeQ5 SoC.
מערכת לנהיגה אוטונומית ברמה 4. חבילת החיישנים המלאה כוללת 13 מצלמות, 3 LiDAR ארוכי טווח, 6 LiDAR קצרי טווח, ו-6 מכ"מים.
המערכת הותקנה לראשונה לכלי רכב המשמשים לשירותי נהיגה ללא נהג בשנת 2021 הן עבור שינוע נוסעים והן עבור שינוע מוצרים עם תוכניות לפרויקטי פיילוט בגרמניה ובישראל בסוף שנת 2022.
מערכות ה-Aftermarket ADAS של החברה מבוססות על אותה טכנולוגיית ראייה ממוחשבת מבוססת מצלמה של דגמי היצור אך מותקנות ברכב לאחר ייצורו כתוסף המותקן על שמשת הרכב.
מערכות אלו מציעות התרעה על סטייה מנתיב, התרעת התנגשות קדמית, ניטור נסיעות, בקרת פנסים קדמיים, והתרעת הגבלת המהירות (tsr).
מערכות אלו מותקנות גם בציי רכב לצורך ניטור ובקרה.
מוצרי מובילאיי מותקנים בדגמי מכוניות חדשות של מגוון יצרני הרכב, כבר בעת ייצורם.
על פי תקני הבטיחות האירופאיים, החל ב-1 בינואר 2016 על מנת לקבל דירוג מרבי של חמישה כוכבי בטיחות לרכב חדש, על היצרן להתקין מערכת בטיחות מתקדמת ברכב.
המחלוקת עם האוניברסיטה העברית על הזכויות בקניין הרוחני
בשנת 2002 התגלעו חילוקי דעות בין האוניברסיטה העברית ופרופ' שעשוע באשר לקניין הרוחני של מובילאיי.
באפריל 2004 הגיעו הצדדים להסכמה בה שעשוע העביר 1.354% ממניות החברה לבעלות יישום - החברה לפיתוח המחקר של האוניברסיטה העברית בירושלים.
במרץ 2017, לאחר מכירת מובילאיי לאינטל, התגלעו ויכוחים לגבי ההסכם מהעבר אך בסוף הצדדים הגיעו לעמק השווה.
ב-27 באוגוסט 2019 התקיים טקס הנחת אבן הפינה למרכז הפיתוח העולמי של מובילאיי בהר חוצבים בירושלים.
הוא יתפרס על פני 12 דונם, יכלול שטח בנוי של 50 אלף מ"ר מעל הקרקע ועוד 78 אלף מ"ר מתחת לקרקע.
הוא יכיל 56 חדרי ישיבות, ו-1400 מ"ר של מעבדות פיתוח.
במבנה החדש, שיכלול 8 קומות, צפויים לעבוד כ-2700 עובדים.
ב-26.03.2024 נחנך הקמפוס החדש, בנוכחות מנכ"ל מובילאיי אמנון שעשוע, נשיא המדינה יצחק הרצוג, וראש עיריית ירושלים משה ליאון.
מוֹבִּיל (באנגלית Mobile) היא העיר השנייה בגודלה במדינת אלבמה שבארצות הברית (אחרי האנטסוויל), ומשמשת כעיר מחוז מוביל.
העיר שוכנת בשפך נהר מוביל, על חוף מפרץ מקסיקו.
במפקד אוכלוסין בשנת 2000 נמנו בעיר 198,915 תושבים.
זוהי העיר הגדולה ביותר לחוף מפרץ מקסיקו בין הערים ניו אורלינס וסיינט פיטרסברג.
אוכלוסיית המטרופולין מוביל מונה 399,843 תושבים (נכון לשנת 2000), וזוהי המטרופולין השנייה בגודלה באלבמה.
תחילתה של מוביל כעיר הבירה של לואיזיאנה הצרפתית בשנת 1702. העיר נקראת על שם השבט האינדיאני מוביליאן אשר שכן לחוף מפרץ מוביל.
במהלך 100 שנותיה הראשונות של העיר היא שמשה עיר קולוניאלית מרכזית, תחילה למתיישבים הצרפתים בצפון אמריקה, אחריהם לבריטים ולבסוף לספרדים.
מוביל הפכה לחלק מארצות הברית בשנת 1810 עם סיפוח מערב פלורידה בעת כהונת הנשיא ג'יימס מדיסון.
בין השנים 1861–1865 הייתה העיר בשטח קונפדרציית המדינות של אמריקה.
מוביל היא עיר הנמל היחידה במדינת אלבמה.
נמל העיר היווה גורם כלכלי משמעותי לאורך כל שנות קיומה של העיר, ובשנותיה הראשונות של העיר היה למרכז סחר בין הצרפתים לילידים האינדיאנים.
בתחילת המאה ה-21 נמל מוביל הוא ה-9 בגודלו בארצות הברית.
העיר מוביל היא אף מרכז תרבותי לחופי מפרץ מקסיקו, ושוכנים בה מספר מוזאונים לאמנות, תזמורת סימפונית, בית אופרה, מרכז בלט, וריכוז גדול של מבנים בעלי חשיבות ארכיטקטונית היסטורית.
במוביל קיימת המסורת הארוכה ביותר בארצות הברית של קרנבל מקומי, המתקיים מאז 1830.
ההתיישבות האירופאית במוביל, אשר הייתה ידועה אותה עת בשם פורט לואי דה לה לואיזיאנה (Fort Louis de La Louisiane), החלה בשנת 1702 על גדת נהר מוביל והייתה לבירתה הראשונה של המושבה הצרפתית לואיזיאנה.
היישוב נוסד על ידי האחים הצרפתים-קנדים פייר וז'אן באפטיסט לה מוין.
ז'אן באפטיסט התמנה למושלה הראשון של לואיזיאנה הצרפתית בשנת 1701. בשנת 1703 הוקמה קהילת הכנסייה הקתולית הראשונה במוביל.
בשנת 1704 הגיעו ליישוב 23 נשים צרפתיות, על סיפון האניה "פליקן".
יחד עם הנשים הגיעה ליישוב אף מחלת קדחת צהובה, בה נדבקו בעת ששהו בהוואנה.
המחלה התפשטה חיש מהר לתושבים צרפתים אחרים ולילידים האינדיאנים, אשר רבים מהם מתו לאחר שחלו.
באותה תקופה הובאו לעיר אף עבדים שחורים מן המושבה הצרפתית סן דומינג שעל האי היספניולה.
מספר תושבי היישוב ידע עליות וירידות במשך מספר שנים, בשנת 1708 נמנו ביישוב 279 תושבים, אולם שנתיים אחר כך פחת מספרם ל-178 נפש, לאחר שרבים מתו במגפות.
המגפות שפשטו ביישוב וסדרת שיטפונות, הביאו את המושל לצוות בשנת 1711 על העתקת מיקומה של העיר למיקום חדש, מספר קילומטרים במורד הנהר, למיקומה הנוכחי, בשפך נהר מוביל לתוך מפרץ מוביל.
במיקום החדש נבנה המבצר פורט לואי, אשר היה מוקף בערימות עפר וגדר כלונסאות.
בשנת 1712 התמנה אנטואן קרוזט למושל החדש של המושבה ומניין התושבים היה 400 נפש.
בשנת 1720 הועברה בירת המושבה לעיר בילוקסי, ואילו מוביל נותרה מרכז צבאי ומסחרי.
בשנת 1723 החלה בניית מבצר חדש, עשוי לבנים, הניצב על יסודות סלע, ושמו פורט קונדה (Fort Condé).
עם חתימת חוזה פריז מ-1763, אשר הביא קץ למלחמת הצרפתים והאינדיאנים, הועברה העיר מוביל והשטחים סביב לה לשליטת בריטניה, והם הפכו לחלק מן המושבה הבריטית מערב פלורידה.
הבריטים שינו את שמו של המבצר במוביל למבצר שרלוט, על שם המלכה שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ, אשת ג'ורג' השלישי.
כדי למנוע הגירת תושבים מן העיר הבטיחו הבריטים חופש דת למתיישבים הצרפתים, 112 צרפתים מתושבי העיר נותרו בה תחת השלטון הבריטי.
ההתיישבות היהודית הראשונה במוביל הורכבה ברובה מסוחרים אשר תרמו להתפתחותה הכלכלית של העיר.
בשנת 1766 נמנו על תושבי העיר 860 נפש, אף ששטח העיר היה קטן מזה שבתקופת המושבה הצרפתית.
בתקופת מלחמת העצמאות של ארצות הברית הייתה מערב פלורידה מקלט לנאמני המלוכה הבריטית אשר נמלטו לשם ממושבות אחרות.
בעוד הבריטים נלחמים במתיישבים המורדים לאורך חוף האוקיינוס האטלנטי, הצטרפו הספרדים למלחמה לצידה של צרפת ובשנת 1780 נפלה העיר לידי הספרדים.
השליטה הספרדית בעיר נמשכה עד לשנת 1813, אז נפלה בידי כוחות ארצות הברית בפיקוד הגנרל ג'יימס וילקינסון במסגרת מלחמת 1812.
בשנת 1813, בעת שהעיר מוביל הפכה לחלק מטריטוריית מיסיסיפי, פחתה אוכלוסייתה לכ-300 נפש.
בשנת 1817 הועברה העיר לתחום טריטוריית אלבמה, זאת לאחר שמיסיסיפי זכתה למעמד של מדינה בארצות הברית.
בשנת 1819 זכתה אף אלבמה למעמד של מדינה, אותה עת מנתה אוכלוסייתה של העיר 809 תושבים.
משיושבו גדות הנהר באלבמה ומסיסיפי על ידי חקלאים וכלכלת החוות החלה משגשגת, חל גידול מהיר באוכלוסיית העיר.
בעיר התיישבו סוחרים, עורכי דין, מכונאים, רופאים ובעלי מקצוע אחרים שקיוו ליהנות מעסקים עם מתיישבי האזורים החקלאיים במעלה הנהר.
מיקומה הנוח של העיר לצורכי מסחר, ונגישותה לתחבורה ימית על הנהר מרוב חלקי המדינה ואף מיסיסיפי השכנה, הביאו לגידול של ממש באוכלוסייתה עד שבשנת 1822 ישבו בה כ-2,800 תושבים.
החל משנות ה-30 של המאה ה-19 התפתחה בעיר כלכלת מסחר המבוססת בעיקר על הסחר בכותנה.
על חופה של העיר נבנו מזחים ומחסנים עשויים לבנים.
ייצוא הכותנה מנמל העיר גדל באופן מקביל לגידול בתפוקת הכותנה במדינת אלבמה, ובשנת 1840 היה נמל מוביל שני בכמות יצוא הכותנה, בכל ארצות הברית, אחרי נמל ניו אורלינס.
כיוון שכלכלתה של העיר הייתה תלויה בענף בודד, העיר ידעה משברים כלכליים כל עת שאירע משבר בענף הכותנה.
על אף שבמוביל היו מעט בעלי עבדים, ביחס לשאר מדינת אלבמה, העיר שמשה כמרכז המדינה לסחר עבדים, עד אשר עיקר סחר העבדים עבר בשנות ה-50 של המאה ה-19 לעיר מונטגומרי.
בשנת 1853 גרו בעיר כ-50 משפחות יהודיות, ביניהן פיליפ פיליפס, עורך דין אשר נבחר לבית הנבחרים של אלבמה ואחר כך לבית הנבחרים של ארצות הברית.
בשנת 1860 התגוררו בעיר 29,258 תושבים, העיר ה-27 בגודלה בארצות הברית והרביעית בגודלה בין ערי קונפדרציית המדינות של אמריקה.
במחוז מוביל התגוררו 29,754 תושבים חופשיים, ביניהם רק 1,195 שחורים.
בנוסף החזיקו 1,785 בעלי עבדים ב-11,376 עבדים, ובסך הכל התגוררו במחוז מוביל 41,130 נפש.
בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית הייתה העיר בתחום הקונפדרציה.
הצוללת האנלי, הראשונה בהיסטוריה בה נעשה שימוש צבאי ואשר הטביעה ספינת אויב, נבנתה בעיר מוביל.
אחד הקרבות הימיים הבולטים במהלך המלחמה היה קרב מפרץ מוביל, אשר הסתיים בהשתלטות צבא האיחוד על מפרץ מוביל ב-5 באוגוסט 1864. ב-12 באפריל 1865, שלושה ימים לאחר כניעת רוברט לי בבית המשפט באפומטוקס, וירג'יניה, נכנעה העיר מוביל לכוחות צבא האיחוד כדי למנוע סכנת הרס.
באופן אירוני, כחודש אחר כך, ב-25 במאי 1865, נספו כ-300 איש בעיר מוביל לאחר שמחסן תחמושת התפוצץ בלב העיר, וחלקה הצפוני של העיר נהרס.
לאחר ששבה והצטרפה לארצות הברית, החל שיקום של העיר על ידי הממשל הפדרלי, אשר הסתיים בשנת 1874, כאשר חברי המפלגה הדמוקרטית זכו ברוב במועצת העיר.
הרבע האחרון של המאה ה-19 התאפיין במיתון כלכלי במוביל וחדלות פרעון של הממשל המקומי.
אות למיתון זה ניתן למצוא בהיקף היצוא מנמל העיר: בשנת 1878 יוצאו מנמל מוביל סחורות בשווי 9 מיליון דולר, בשנת 1882 יוצאו סחורות רק ב-3 מיליון דולר.
בעשורים הראשונים של המאה ה-20 ידעה העיר תקופת צמיחה כלכלית מחודשת לצד גידול מחודש באוכלוסייה.
בשנת 1900 ישבו בעיר כ-40,000 תושבים ובשנת 1920 הגיע מספרם לכ-60,000. בתקופה זו קיבלה העיר מענקי סיוע פדרלי בכ-3 מיליון דולר לצורך העמקת הנמל ודרכי הגישה אליו.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הפכה התעשייה בעיר לגורם כלכלי משמעותי, בניית אוניות ומפעלי פלדה היו בין ענפי התעשייה הבולטים.
מנגד, בתקופה זו חלה התדרדרות במדדי הצדק החברתי והיחסים בין הגזעים בעיר.
בשנת 1902 חוקק השלטון המקומי את חוק העזר העירוני הראשון בנושא הפרדה גזעית, אשר ציווה על הפרדה בין הנוסעים בתחבורה הציבורית בעיר.
החוק קיבע מנהג שהיה קיים למעשה זמן ארוך קודם לכן.
השחורים תושבי העיר הגיבו על החוק בהטלת חרם בן חודשיים על התחבורה הציבורית, אולם החוק לא בוטל.
חוקי הפרדה גזעית נוספים התקבלו בעיר לאחר חוק זה במטרה לשמר את השליטה הלבנה בעיר.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הייתה העיר מרכז למאמץ תעשייתי אדיר, אשר הביא לגידול משמעותי באוכלוסייתה, בעיקר עובדים שהגיעו לעבוד במספנות ובבסיס חיל האוויר ברוקלי.
בין השנים 1940–1943 עקרו לעיר למעלה מ-89,000 איש לצורכי עבודה ותרומה למאמץ המלחמתי.
המספנות בעיר מוביל היו אחד מ-18 אתרים בהם יוצרו ספינות ליברטי לחיל הים האמריקאי, עוד יוצרו במספנות העיר שולות מוקשים, משחתות ואוניות משא.
בשנים שלאחר המלחמה ידעה העיר שינויים במבנה החברתי ובכלכלה.
המספנות איבדו ממעמדן המוביל בכלכלת העיר ואילו תעשיות הנייר והכימיקלים החלו להתפתח.
רוב הבסיסים הצבאיים בסביבות העיר הפכו למתקנים אזרחיים.
עם תום המלחמה הגבירו תושבי העיר השחורים את מאמציהם לזכות בשוויון זכויות ובצדק חברתי.
בית המשפט ציווה על קבלתם ללימודים של שלושה תלמידים שחורים בשנת 1964, דבר שהוביל לביטול ההפרדה הגזעית בכל בתי הספר של מחוז מוביל.
ההפרדה הגזעית בוטלה בכל ארצות הברית בחוק זכויות האזרח משנת 1964. בשנות ה-60 ספגה העיר מהלומה כלכלית עם סגירתו של בסיס חיל האוויר בברוקלי, אשר בישר את תחילתו של מיתון כלכלי לכל אורך שנות ה-70.
בשלהי שנות ה-80 יזם ראש העיר מייק דאו יוזמה כלכלית חדשה בשם "יוזמת שרשרת הפנינים" במטרה להפוך את העיר למוקד משיכה לעסקים.
במסגרת יוזמה זו נבנו מוסדות רבים חדשים ומאות בניינים היסטוריים שופצו במרכז העיר.
רמת הפשיעה בעיר פחתה ויוזמות כלכליות חדשות החלו בעיר.
יוזמה זו נמשכת עד לתחילת המאה ה-21. בשנת 1999 עם יסודה של חברת Austal USA החלו המספנות בעיר לשוב ולתפוס חלק משמעותי בכלכלתה.
מיקומה של מוביל, על חוף מפרץ מקסיקו, יוצר בעיר אקלים סובטרופי גשום, עם טמפרטורה שנתית ממוצעת של C° 19.3. ממוצע הטמפרטורה בחודשים דצמבר-ינואר הוא C° 4.4 ואילו בקיץ ממוצע הטמפרטורה הוא C° 32.8. עונת הקיץ במוביל היא חמה ולחה, ואילו בחורף מזג האוויר גשום.
מחקר שנערך בשנת 2007 מצא כי כמות המשקעים בעיר היא הגבוהה ביותר מכל 48 המדינות המרכזיות בארצות הברית (להוציא את אלסקה והוואי), עם ממוצע משקעים שנתי של 1,680 מ"מ.
בעיר כ-120 ימים גשומים בשנה בממוצע.
רק לעיתים נדירות יורד שלג במוביל.
מדי פעם חולפות בעיר סופות טרופיות והוריקנים.
ב-12 בספטמבר 1979 עבר בעיר הוריקן פרדריק והותיר הרס רב במרכז העיר ובסביבותיה.
בעיר פגעו הוריקנים נוספים בשנים 1995 ו-2004. בשנת 2005 סבלה העיר נזקים רבים מפגיעת הוריקן קתרינה, לאחר שחלקים ניכרים ממרכז העיר הוצפו.
Battleship Memorial Park הוא פארק למוצגים היסטוריים צבאיים על גדת מפרץ מוביל, בין מוצגיו אוניית המלחמה אלבמה, אוניית מערכה מסדרת דקוטה הדרומית.
בפארק אף אנדרטאות לחללי מלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם, ומגוון גדול של ציוד צבאי.
במוזיאון העיר מוביל, השוכן בבניין העירייה הישן, מתועדים 300 שנים של ההתיישבות בעיר.
במבני אוקלי משוחזרים חייהם תושבים משלושה מעמדות שונים בעיר מוביל שבאמצע המאה ה-19. מוזיאון הקרניבל של מוביל מתעד את ההיסטוריה של הקרניבל במוביל, כולל תצוגות של תחפושות ותצוגות על גלגלים.
בעיר פועלים אף בתים היסטוריים הפתוחים לקהל, מוזיאון רפואי, מוזיאון מכבי אש, מוזיאון משטרה, ומוזיאון טבע.
גנים ציבוריים ואתרים תיירות אחרים
במוביל גנים הבוטניים המתפרסים על למעלה מ-400 דונם.
בית בלינגראת' וגניו מתפרסים על כ-260 דונם ומכילים גנים מעוצבים ובית חווה אשר נבנו בשנות ה-30 של המאה ה-20. ברחבי העיר יותר מ-45 גנים ציבוריים, חלקם גנים היסטוריים.
פארק לנגאן משתרע על שטח של כ-2,900 דונם ובתוכו אף מוזיאון לאמנות.
מבצר קונדה הוא מבנה משוחזר של המבצר ההיסטורי שהוקם בעיר במאה ה-18 ומשמש אף כמרכז מידע תיירותי.
מדרום לעיר ניתן לבקר בשני מבצרים מתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית (פורט גיינס ופורט מורגן).
תעופה וחלל, קמעונאות, שירותים, בניין, רפואה וייצור הם תחומי התעשייה העיקריים בעיר מוביל.
בסוף שנות ה-80 החלה בעיר צמיחה כלכלית מחודשת לאחר עשרות שנים של דעיכה כלכלית.
בין השנים 1993–2003 נוצרו 13,983 משרות חדשות כאשר 87 חברות נוסדו בעיר ו-399 חברות אחרות הרחיבו את עסקיהן.
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008 עלה אחוז האבטלה בעיר ובינואר 2009 נאמד ב-7.8%.
לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21 הורחבו הרציפים בנמל מוביל ואתר אחסון המכולות בנמל הורחב פי 10 בהשקעה של מעל 300 מיליון דולר.
השקעה זו הפכה את נמל מוביל לאחד הנמלים המובילים בארצות הברית לאוניות מכולות והציבה את הנמל במקום התשיעי בין נמלי ארצות הברית במשקל הסחורות העוברות בו.
חברת Austal USA, המייצרת ספינות הבנויות מאלומיניום לצרכים אזרחיים וצבאיים, הרחיבה בשנת 2005 את מספנותיה בעיר, ובשלהי 2007 הודיעה כי תגדיל את מספנותיה פעם נוספת לאחר שזכתה במכרז בשווי מיליארד דולר לאספקת ספינות לצבא ארצות הברית.
בשנת 2007 הכריזה חברת ThyssenKrupp הגרמנית כי תקים בעיר מפעל פלדה בהשקעה של 4.65 מיליארד דולר, אשר יהיה למפעל הפלדה הגדול בעולם.
סמוך לעיר ממוקם שדה התעופה האזורי של מוביל וממנו טיסות סדירות לחמישה שדות תעופה מרכזיים: שרלוט, דאלאס, אטלנטה, יוסטון, וממפיס.
בתחומי העיר פועל אף שדה תעופה המשמש מטוסי מנהלים וטיסות פרטיות.
העיר מחוברת לרשת מסילות הברזל בקווים של ארבע מחברות רכבות המשא הגדולות בארצות הברית.
עד לשנת 2005 פעל אף קו רכבת נוסעים אשר קישר בין מוביל לניו אורלינס ולג'קסונוויל בפלורידה.
פעילות קו זה הופסקה בעקבות הוריקן קתרינה.
שני כבישים בינמדינתיים מגיעים לעיר מוביל, כביש I-10, וכביש I-65. מן העיר אף יוצאים כבישים מדינתיים ראשיים, המקשרים אותה היטב לשאר אזורי אלבמה.
בתחומי העיר רשת קווי אוטובוס וכן קו קרוניות נוסעים חשמליות ובו 22 תחנות.
בנמל מוביל פועל מסוף נוסעים בו עוגנות אוניות השייכות לחברת קרניבל.
מוביל טנקים הוא משאית המשמשת לניוד והובלת טנקים וכלי רכב משוריינים ומשמש לעיתים גם להובלת ציוד מכני הנדסי או מסוקים.
לרוב זהו כלי רכב צבאי, ושמו הוא בהתאם לייעודו העיקרי.
הנחיצות בכלי תחבורה ייעודי להעברת הטנק התעוררה במלחמת העולם השנייה.
התברר שתנועת טנק למרחק גדול בסביבה עורפית גורמת לבעיות רבות: היא שוחקת את הזחלים, מתישה את הנהגים, פוגעת בכבישים, ומבזבזת דלק.
פתרון תחבורתי יעיל להובלת טנקים הוא שימוש ברכבות.
אך רשת מסילות ברזל בדרך כלל אינה פרושה באזורי עימות וכן צורת פרישתה עלולה שלא להתאים לנתיב הובלה בעת חרום.
לפיכך הפתרון הגמיש והזמין הוא משאית (לרוב סמי-טריילר) שערוכה לנשיאת מטען במשקל עשרות טונות.
תפקיד נוסף שהוטל על מובילי הטנקים היה פינוי של טנקים וכלים צבאיים כבדים אחרים שנפגעו מחזית הקרבות אל העורף ובכך למנוע תפיסתם כשלל או פגיעה נוספת בהם ובצוותם.
הדרישות הטכניות ממוביל טנקים רבות ובחלקן מנוגדות זו לזו:
עבירות גבוהה בדרכים משובשות במטרה לאפשר פריקת הטנקים קרוב ככל האפשר לחזית הלחימה.
תמיכה של תא הנהג בשני נהגים שלהם פתרון לינה בתוך תא הנהג (כך שתתאפשר הובלה רציפה על ידי צוות נהגים).
פתרונות להעמסה ופריקה מהירה של מטען הרכב המשוריין.
פרישת המשקל של המטען בנקודות מגע רבות של הדרך באמצעות ריבוי גלגלים במטרה למנוע הרס של כבישים.
הנהיגה והתפעול של מוביל הטנקים דורשות מיומנות מיוחדת וניסיון רב, עקב המשקל הרב של הטנק, הצורך בתיקון תקלות כמו תקרים בעגלה מרובת גלגלים, ועוד.
ההעמסה והפריקה של הטנק דורשות גם הן מיומנות מיוחדת, הן מהנהג והן מהמכוון הקרקעי.
העמסה ופריקה של כלי רק"מ וצמ"ה כבדים דורשת גם היא הסמכה דומה.
מובי דיק הוא סרט וידאו ארט שנוצר על ידי האמן גיא בן-נר בשנת 2000.
בן-נר יצר פרודיה על סיפורי הרפתקאות, כדוגמת מובי דיק ורובינזון קרוזו, על ידי שיחזורם בתוך המסגרת הביתית-משפחתית שלו.
במובי דיק המבוסס על הרומן של הרמן מלוויל, בן-נר ובתו, אליה, מעלים הצגה במטבח ביתם, כשבן-נר מגלם את מרבית הדמויות, ובעזרת אביזרים בסיסיים החלל הופך לדמוי ספינה, בה החלל הביתי הופך לסיפורו של מובי דיק בלב ים.
כיור המטבח והארונות הופכים לאוניה "פקווד".
וממש בדומה למשחק ילדים, שינויים קטנים אחרים משנים את המרחב הביתי בו סנפירו של הלוויתן הוא קלקר חצוי ומגולף, הנע על גבי הרצפה, עולה ויורד, מדמה בתנועתו את תנועתו של הלוויתן במים.
במובי דיק, בן-נר מציג את המאבק בין רב החובל "אחאב" ללווייתן הגדול, בפשטות ובאירוניה, על ידי פעלולי מצלמה הקיימים מתקופת ראשית הקולנוע, והופכים את הסצנות לחלק מסלפסטיק מכוון המתאים לסרט אילם הנועד להגביר את ערנות הצופים לכל הבעת פנים ותנועת גוף.
עוזי צור מתאר את יחסיו של בן-נר עם ילדיו בסרטיו כ"מתח שבין הגבר, האב, האמן, לבין יוצאי-חלציו, שיצר-הקיום שלהם בא לתפוס ולמלא את מקומו בעולם אחרי שיפיקו ממנו את כל הדרוש להם.".
היצירה הוצגה במוזיאון ישראל בירושלים, ובמוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
מוֹבִּי גרֵייפּ היא להקת רוק אמריקאית, שהייתה פעילה בעיקר בשנות ה-60 של המאה ה-20, ומאז מופיעה מדי פעם, עד היום.
חמשת חבריה המקוריים ידועים בכך שכולם היו שותפים בשירה ובכתיבת השירים לאלבומי הלהקה.
סגנונה המוזיקלי כלל שילוב של רוק עם מרכיבי פולק, בלוז, קאנטרי, ג'אז ומוזיקה פסיכדלית.
הלהקה נוסדה בסן פרנסיסקו ב-1966 על ידי המוזיקאי סקיפ ספנס והמנהל המוזיקלי מתיו כץ, שהכירו בעת עבודתם המשותפת בלהקת "ג'פרסון איירפליין".
שם הלהקה החדשה נבחר על ידי ספנס ובוב מוזלי, מתוך הבדיחה המוכרת "מה גדול, סגול וחי באוקיינוס?
- מובי גרייפ" (גרייפ הוא ענב באנגלית).
בלהקה ניגנו ספנס, ג'רי מילר ופיטר לואיס בגיטרה, מוזלי בבס ודון סטיבנסון בתופים.
כל חברי הלהקה חתומים על כתיבת השירים באלבומה הראשון, "מובי גרייפ", שיצא ב-1967. חברת התקליטים קולומביה ספגה ביקורת כאשר הוציאה בבת אחת חמישה סינגלים מתוך האלבום, דבר שהביא לרוויה מבחינת השוק לגבי הלהקה.
יחד עם זאת, האלבום הגיע למקום ה-24 בדירוג בילבורד 200. מספר עשורים מאוחר יותר, ב-2003, דורג אלבום זה במקום ה-121 ברשימת 500 האלבומים הטובים בכל הזמנים של מגזין הרולינג סטון.
האלבום גם זכה להצלחה מסחרית.
האלבום הבא של הלהקה, "Wow/Grape Jam", יצא ב-1968, אך למרות שהגיע למקום ה-20 בבילבורד 200, הוא נחשב לאכזבה מבחינת המבקרים וכן לא הצליח במכירות.
לצד זאת זכתה הלהקה באותה שנה לחשיפה בפני הקהל הבריטי, וכן כתבה את הפסקול לסרט "The Sweet Ride".
באותה תקופה נקלע מייסד הלהקה ספנס לקשיים לאחר שימוש יתר בסמים ומעצר לאחר התפרצויות שהיו לו, והוא אושפז מספר פעמים בבית חולים ונאלץ לעזוב את הלהקה.
ב-1969 הקליטו ארבעת החברים הנותרים את האלבום "Moby Grape '69".
לאחר מכן עזב מוזלי את הלהקה והצטרף למארינס, ושלושת החברים הנותרים הקליטו את האלבום "Truly Fine Citizen" בסוף אותה שנה, האלבום האחרון שהקליטה הלהקה עבור חברת קולומביה רקורדס.
בהמשך הקימו מילר וסטיבנסון להקה אחרת, "The Rhythm Dukes".
רק ב-1971 התאחדו שוב חמשת החברים המקוריים של הלהקה והקליטו את האלבום "20 Granite Creek".
לאחר מכן ספנס שוב עזב את הלהקה, וחבריה נפרדו ופנו לפרויקטים אחרים.
הלהקה התאחדה מספר פעמים לאורך שנות ה-80 למספר הופעות.
ב-1984 יצא אלבומם "Moby Grape '84" ללא ספנס, וב-1989 יצא אלבומם המשותף האחרון "Legendary Grape".
בשנות ה-90 וה-2000 פעלו חלק מחברי הלהקה בפרויקטי סולו משלהם, ובמקביל ניהלו מאבקים כספיים ומשפטיים קשים נגד מתיו כץ, מנהלה לשעבר של הלהקה, שהוציא חלק מאלבומי הלהקה על גבי דיסקים באמצעות חברת תקליטים משלו ומבלי לשלם להם את התמלוגים הראויים לטענתם.
ספנס מת ב-1999 בעקבות מחלת הסרטן.
רק ב-2007 התאחדו חברי הלהקה מחדש למספר הופעות מצליחות, וחמשת אלבומיהם הראשונים הוצאו מחדש במסגרת חברת "Sundazed Records" על גבי דיסקים.
הלהקה מופיעה כיום מדי פעם עם שלושה מחבריה המקוריים (מילר, מוזלי וסטיבנסון), ולעיתים מצטרפים אליה בנו של ספנס, עומר, ובנו של מילר, ג'וזף.
מובילות לטכניון היא תוכנית בחסות עיריית חיפה אשר מטרתה קידום תלמידות ללימודי מדעים וטכנולוגיה בטכניון ובהמשך שילובן במקצועות ההיי-טק וההנדסה.
התוכנית מפעילה תלמידות בשני בתי ספר תיכוניים בחיפה.
התוכנית הוקמה בשנת 2011 על ידי יושבת ראש ויצו בחיפה, ניצה סובוביץ וד"ר אסיה לויטה מהמחלקה להוראת הטכנולוגיה והמדעים בטכניון.
מערכת החינוך - היבט מגדרי
במחקרים נמצא שלמורות ולמורים בכל רמות החינוך יש ציפיות נמוכות יותר מבנות במתמטיקה ובמדעים והם מפלים לטובה בנים לעומת בנות.
במסמך שהוגש לוועדה לקידום מעמד האישה (יולי 2005) לקראת דיון בנושא "תוכניות לימודים למגדר ושוויון בין המינים", נטען, על סמך תצפיות בכיתות, כי מורים נוטים לגלות יחס שונה כלפי בנים וכלפי בנות בכיתה:
האפליה באה לידי ביטוי הן בנפח הזמן שמוקדש לבנים ביחס לבנות - בנים זוכים להקצאת זמן גדולה מבנות, והן בשוני מבחינת התייחסות והערכה: ניהול שונה של דיאלוג – שימוש בביטויים רגישים וסלחניים יותר כלפי בנות ובשפה מעודדת ומדרבנת יותר כלפי בנים, שפה הכוללת הוראות לשיפור וניסיון לכוונם אל הפתרון הנכון.
ד"ר רונית אשכנזי, העוסקת בפרויקטים בתחום המדע והטכנולוגיה, טוענת שהבנות מאמינות פחות ביכולותיהן: כאשר נשאלו תלמידים מצטיינים ביחס לגורמים להצלחותיהם, תשובת רוב הבנים התמקדה ביכולתם האישית ובכישרונם, ואילו הבנות זקפו את הצלחתן ל"השקעה", מבחן "קל", "מזל", "מורה טוב" - אך לא להיותן חכמות ומוכשרות.
כיוון שמקצועות המתמטיקה והפיזיקה נחשבים בבתי הספר כמקצועות "קשים", בנות נרתעות מלבחור בהם.
סימוכין לדבריה נמצאים אצל Ormerod בהתייחסות לשוני בגישות של בנות ושל בנים ביחס לחינוך מדעי ואצל חוקרים נוספים.
למרות, שהסטטיסטיקה מוכיחה שהחל משנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 הולך ומצטמצם הפער בהישגי המתמטיקה של בנים לעומת בנות, מתמטיקה עדיין נותרה תחום גברי מובהק.
בנוסף, המקצועות המדעיים וההנדסיים נחשבים למקצועות הישגיים ותחרותיים, שבהם ההתמודדות היא אישית ועצמאית, אך בנות מעדיפות למידה חברתית ולמידה בקבוצות המשלבת עבודת צוות ולמידה חווייתית.
דפוסי למידה של בנות שונים מאלה של בנים אך אינם גורעים מיכולותיהן.
דפוסי הוראה המעודדים תחרותיות ולמידה אלגוריתמית, מזיקים לבנות ומקפחים את זכותן לנצל את מלוא הפוטנציאל שלהן.
התוצאה היא שבנות חוששות להגביר את המקצועות המדעיים-טכנולוגיים בשל חוסר האמונה ביכולתן להגיע להישגים ובשל שיטות הוראה שאינן מתאימות לסגנון הלמידה המועדף עליהן.
מגמות שינוי והרקע להקמת התוכנית
חוקרים טוענים שמדינת ישראל זקוקה לעתודה מדעית טכנולוגית ברמה גבוהה, כאשר מאגר הנשים היכולות להשתלב בתחומים אלה אינו ממומש.
העיסוק והלימוד של תחומי מדע וטכנולוגיה מהווה "כרטיס כניסה" למקצועות יוקרתיים ולעיסוקים מוערכים כמהנדסים, מדענים, מנתחי מערכות, מנהלים וכו' שלצידם הכנסה כספית גבוהה המביאה לעצמאות כלכלית ואישית.
לכן, לדבריהם, מערכת החינוך מחויבת לסייע לכל תלמיד ותלמידה להגיע למקסימום מיצוי הפוטנציאל האישי, לעודד בנות המסוגלות לכך לבחור במקצועות הללו, ולסייע להן להגיע להישגים בתחום שבחרו.
הכוונה היא להוסיף את תחומי המדע והטכנולוגיה ל"סל" האפשרויות העומדות בפני הבנות.
לשם כך יש להסיר חסמים חברתיים, דעות קדומות ודרכי הוראה לא מותאמות המהווים מכשול בפני מיצוי הפוטנציאל של הבנות.
בדו"ח משנת 2003 "נשים ומדע בישראל - תמונת מצב" נטען כי קידום נשים במדע הוא אינטרס כלכלי ומדעי, שיתוף נשים במדע יתרום להרחבת תחומי המדע, לגיוון שבמחקר ולקידום המדע.
בניסיון למצוא את הסיבה לפערים בין בנות לבנים ניתנו נימוקים שקשרו את חוסר ההצלחה של נשים במבנה המוח שלהן ונימוקים חברתיים, שהצביעו על כך שהחברה מעודדת את הבנות לבינוניות בתחום המדעים.
יש מקום להתייחס לשונות בחשיבה בין נשים לבין גברים ולהבדלים תרבותיים שיכולים לתרום למיצוי הפוטנציאל והכישורים של כל אדם.
החל מהעשור האחרון של המאה ה-20, מספר גופים בארצות הברית הניעו פרויקטים שנועדו לקדם נשים במדע, בטכנולוגיה, בהנדסה ובמתמטיקה.
ה"AAUW", ארגון העוסק בקידום השוויון בין המינים ובמחקר בנושא, היה מעורב במאמצים אלו.
הוא פרסם סיכום והערכה של הפעילויות שנעשו בארצות הברית בתחום זה בשנים 1993 - 2001, והביא המלצות לכיווני פעולה עתידיים.
אחת מהן היא למידה לא-פורמלית, למשל מרכזים לאחר שעות הלימודים בבית-הספר, מחנות קיץ, מוזיאון מדע ומרכזים קהילתיים.
בפעילויות שנעשו נכללו סדנאות בטבע לבנות, עבודת מעבדה, תכנון פרויקטים, הרצאות וסרטים.
פעילויות הלמידה הלא-פורמליות נועדו על-פי רוב לחזק את הביטחון של המשתתפים בפעילויות מדעיות יותר משהן נועדו לשפר את ההבנה האקדמית בנושאים שנדונו.
בישראל, מתחילת המאה ה-21, מוקדשת תשומת-לב להעדפה מתקנת בתחום מתן הזדמנויות ויצירת סביבה לימודית מותאמת לבנות.
לפי חוזר מנכ"ל משרד החינוך (דצמבר 2002) בנושא שוויון מגדרי במערכת החינוך, יש ליצור אקלים חינוכי שיבטיח נגישות שווה לבנות ולבנים בהתאם לכישוריהם ולא בהתאם לתפיסות סטריאוטיפיות.
לפיכך, יש להתאים את דרכי ההוראה, הלמידה וההערכה לסגנונות הלמידה, הצרכים ותחומי העניין של בנים ובנות.
החוזר מדגיש את החשיבות שיש להקצאת שעות ולחלוקת משאבים על מנת לעודד בנות ללמוד מקצועות מדעיים וטכנולוגיים.
תוכנית "מובילות לטכניון" היא יוזמה ייחודית בעיר חיפה, המעידה על השינוי בגישה ועל המגמה להכוונת בנות לשאוף להצלחה תוך התמקדות במטרות ארוכות טווח.
תוכנית "מובילות לטכניון" החלה כיוזמה של ויצו למציאת מקורות מימון לנסיעתן של בנות הלומדות במגמת רובוטיקה להשתתפות בתחרות מחוץ לישראל.
לשם-כך פנתה יושבת-ראש ויצו בנווה-שאנן, חיפה, להתאחדות התעשיינים בבקשה לסיוע ונענתה בחיוב.
בהמשך נרתמו לקידום התוכנית מפעלים כאינטל, י.ב.מ., מוטורולה, רפא"ל ועוד.
התוכנית מופעלת ביוזמת ויצו נווה שאנן בחיפה ו"אגודת הידידים" בה שותפים עיריית חיפה - יועצת ראש העיר למעמד האישה, מוסד הטכניון - מומחים וחוקרים בתחומי המדעים והטכנולוגיה, מערכת החינוך העירוני, התאחדות התעשיינים מרחב חיפה ותעשיות היי-טק בחיפה.
התוכנית היא שש שנתית, מיועדת לתלמידות נבחרות בעלות פוטנציאל ללמוד מקצועות הנדסיים בטכניון ופועלת בתשע"ד בשני בתי ספר עירוניים בחיפה.
הבנות המשתתפות בתוכנית מאופיינות בהרכב חברתי מגוון – דתיות וחילוניות, ותיקות ועולות חדשות.
גישת התוכנית מתייחסת לדימוי האישי והחברתי של הבנות שנסמכת על חיבור הדוק בין כל גורמי הקהילה השותפים בה.
מובילי התוכנית מגדירים את החיבור כמבוסס על הקשר בין הערכים תלמידות-אקדמיה-תעשייה-הייטק חיפאי.
לדברי המייסדים, תוכנית זו המתקיימת בחיפה, היא ייחודית ופורצת דרך.
עידוד תלמידות ללימודים מדעיים - טכנולוגיים ברמות גבוהות, באמצעות סיוע ותגבור בלימודי מדעים, מתמטיקה ואנגלית, תוך שיפור עמדותיהן ביחס למקצועות הנדסיים והגדלת מספר הבנות הלומדות תחומים אלה.
עידוד בנות לעיסוק בתחומי המדע באקדמיה ובתעשייה, מתוך הנחה שבתחומים אלה יוכלו לממש את טווח יכולותיהן.
חשיפת המדע היישומי לתלמידות באמצעות השתתפות בסדנאות בטכניון ובתעשייה.
טיפוח כח-אדם נשי איכותי לתעשייה המסורתית ולמקצועות ההייטק.
הבנות משתתפות בפעילויות מכוונות החל מכיתה ז' בחטיבת הביניים.
הפעילויות משתנות בהתאם לשכבת הגיל, כאשר בחטיבת הביניים הן פועלות בקבוצה גדולה והומוגנית, המהווה עבורן קבוצת תמיכה, ובתיכון מתקיימת בחירה דיפרנציאלית וסיוע בתחום העיסוק בו הן מתמקדות.
הפעילויות נותנות את הכלים ואת הסיוע לכל בת בעלת יכולת על מנת שתוכל לממשה.
הן מקבלות תמיכה באמצעות שיעורי תגבור במקצועות הריאליים הן בבית הספר והן בעזרת מהנדסים ומהנדסות במפעלים.
השותפים בהפעלת התוכנית פועלים בהתנדבות ונדרשת מהם מחויבות להוות, עבור הבנות, מודל לשאיפה למצוינות.
הבנות מקבלות ליווי רגשי ואישי, כדי ליצור אצלן העצמה אישית, לצד פעילות אתגרית וחוויתית בתחומי הטכנולוגיה שמטרתה ליצור גיבוש של נבחרת מובילה.
שיתוף הפעולה בין כל הגורמים מביא לעשייה שבה מתקיימות פעילויות חווייתיות לבנות:
מפגשים וסיורים ייחודיים במפעלי-תעשייה ובמפעלי הייטק
פעילות חקר בטכניון - שילובן של הבנות כעוזרות מחקר
הרצאות אורח של בכירים בתעשייה
סדנאות העצמה ודימוי עצמי, אישי וקבוצתי
סיוע במימון פעילויות, מלגות ללימודים בטכניון
בפעילויות אלה מלוות ומדריכות את הבנות מדעניות מהטכניון, מנהלות בתעשייה, נשות הייטק ואחרות המהוות מודל עבור הבנות לגיבוש התפיסה שהצלחה בכל תחום שבו הן בוחרות יכולה להתקיים במקביל למשפחה ובית.
המסר לבנות הוא שהיותן נשים לא מהווה מחסום להתקדמותן ולהצלחתן.
העבודה עם הבנות המשתתפות בתוכנית היא אינטנסיבית, הן מקבלות תמיכה, סיוע והכוונה מכל הגורמים השותפים ובמקביל מתקיימת במסגרת בית הספר הערכה ומדידה של הישגיהן לכל אורך הדרך, כך שניתן יהיה לאתר קשיים ולטפל בהם.
מהנתונים שנמדדו עד שנת הלימודים השלישית בה היא מתקיימת, עולה כי הבנות המשתתפות בתוכנית שיפרו את הישגיהן במקצועות מתמטיקה, אנגלית ומדע ב – 5-7 אחוזים, וקיימת עלייה משמעותית במספר הבנות שבחרו להרחיב את לימוד המקצועות המדעיים בתיכון כמו מחשבים ופיזיקה.
נמצא גם שיפור ביחס הבנות למקצועות המדעיים מבחינת תפיסתן את המסוגלות העצמית שלהן ללמידה.
אין עדיין נתונים ביחס למידת ההצלחה של התוכנית בעידוד הבוגרות לפנות ללימודי השכלה גבוהה בתחומים מדעיים והנדסיים.
בשנת 2015, השנה החמישית שבו מתקיימת התוכנית, נרשמו אליה למעלה מ-400 תלמידות ב-7 בתי ספר בחיפה.
מוביל המים של סן דייגו הוא מערכת של ארבע אמות מים, המספקת כ-90% מתצרוכת המים של העיר סן דייגו במדינת קליפורניה בארצות הברית.
המערכת מורכבת משתי תת-מערכות המכונות אמת המים הראשונה ואמת המים השנייה, הנושאות מים מנהר קולורדו מערבה למאגרי מים במבואות סן דייגו.
האמה הראשונה (First Aqueduct) כוללת את הצינורות מספר 1 ומספר 2 באורך 110 קילומטרים, המובילים מים ממוביל המים של נהר הקולורדו בסמוך לסן יסינטו למאגר סן ויסנטה , כ-24 קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר.
צינורות 3 ו-4 מהווים את האמה השנייה (Second Aqueduct) באורך 151 קילומטרים.
הספיקה של כל הצינורות ביחד היא 24.3 מטרים מעוקבים בשנייה.
ענף פולברוק-אושן (Fallbrook-Ocean Branch) מסתעף מהאמה הראשונה ונשפך למאגר מורו (Morrow Reservoir).
ענף לה מסה-סוויטווטר (La Mesa-Sweetwater Branch) מסתעף גם הוא מהאמה הראשונה ונשפך למאגר סוויטווטר .
האמה הראשונה תוכננה על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית ונבנתה מ-1945 עד 1947 על ידי מחלקת הצי של ארצות הברית.
צינור מספר 2 של האמה הראשונה נבנה על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית מ-1952 עד 1957, והוא מקביל פחות או יותר לצינור מספר 1 ועובר באותן מנהרות.
ב-1957 החל תאגיד המים של דרום קליפורניה (, בראשי תיבות MWD) לבנות את צינור מספר 3 של אמת המים השנייה, והוא הושלם ב-1960. ב-1968 החלה בניית צינור מספר 4 של אמת המים השנייה.
צינור מספר 4 הושלם ב-1971. ב-2005 החלה רשות המים של מחוז סן דייגו
לבנות את צינור סן ויסנטה (San Vicente Pipeline), צינור שנבנה במנהרה תת-קרקעית בקוטר 2.6 מטרים ובאורך 18 קילומטרים, המחבר את מאגר סן ויסנטה לאמה השנייה ונועד לספק מים במצבי חירום.
האמה הראשונה נבנתה משני צינורות בטון טרומיים מקבילים, שקוטרם נע בין 120 ל-240 סנטימטרים, שהסתעפו ממוביל המים של נהר קולורדו ב-, סמוך לסן יסינטו צפונית לנהר סן יסינטו, לאורך 110 קילומטרים דרומה עד נקודת הסיום במאגר סן ויסנטה ב-.
לאורך המסלול יש שבע מנהרות שאורכן נע בין 150 ל-1,740 מטרים.
הספיקה המקסימלית של האמה הראשונה היא 5.6 מטרים מעוקבים בשנייה.
האמה השנייה מתחילה גם היא במוביל המים של הנהר קולורדו ב- ואורכה 151 קילומטרים.
המים באמה זורמים תחילה לאגם סקינר ואז למאגר אוטאי התחתון ב-, בסמוך לסן דייגו.
צינור מספר 3 מתחיל כתעלה פתוחה שספיקתה 14 מטרים מעוקבים בשנייה ואורכה 26 קילומטרים, ממוביל המים של נהר קולורדו ועד אגם סקינר.
יתר 126 הקילומטרים בנויים מצינורות בטון דרוך ופלדה בקוטר 180 סנטימטרים.
צינור מספר 4 בנוי מבטון דרוך בספיקת שיא של 11 מטרים מעוקבים בשנייה.
מוביל המים של נהר הקולורדו הוא אמת מים באורך 389 קילומטרים בדרום מדינת קליפורניה בארצות הברית.
האמה, המופעלת על ידי חברת המים של דרום קליפורניה (Metropolitan Water District of Southern California), מובילה מים מנהר הקולורדו באגם האווסו בגבול בין קליפורניה לאריזונה מערבה דרך מדבריות מוהאבי וקולורדו לצד המזרחי של הרי סנטה אנה (Santa Ana Mountains).
אמה זו היא אחד ממקורות מי השתייה העיקריים בדרום קליפורניה.
בעל הרעיון המקורי להקמת האמה היה המהנדס ויליאם מלהולנד (William Mulholland; 1935-1855) שעמד בראש מחלקת המים של עיריית לוס אנג'לס.
תכנון המיזם בוצע בידי פרנק ויימאות (Frank E.
Weymouth), המהנדס הראשי של חברת המים של דרום קליפורניה.
הקמת האמה הייתה מיזם העבודות הציבוריות הגדול ביותר בדרום קליפורניה בתקופת השפל הגדול.
במסגרת המיזם הועסקו כ-30,000 איש על פני תקופה של שמונה שנים, כשבכל רגע נתון עסקו בו קרוב ל-10,000 איש.
המערכת כוללת שני מאגרי מים, חמש תחנות שאיבה, תעלות באורך 100 קילומטרים, מנהרות באורך 148 קילומטרים ו-135 קילומטרים של צינורות וסיפונים קבורים באדמה.
נפח המים השנתי הממוצע המובל במיזם הוא 1.5 מיליארד מטרים מעוקבים.
מוביל המים של נהר הקולורדו מתחיל סמוך לסכר פארקר על נהר הקולורדו ב-.
בנקודה זו נשאבים המים במעלה הרי ויפל (Whipple Mountains) ומשם המים זורמים בתעלות פתוחות ודרך סיפונים לאורך 97 קילומטרים בדרום מדבר מוהאבי.
המים מורמים שוב ב-44 מטרים בהרי איירון (Iron Mountains).
האמה פונה לדרום-מערב כלפי הרי איגל (Eagle Mountains), שם המים מורמים שוב פעמיים, תחילה ב-133 מטרים לגובה 430 מטרים מעל פני הים ואז ב-134 מטרים נוספים לגובה 550 מטרים מעל פני הים.
האמה ממשיכה משם דרך המדבריות של עמק קואצ'לה ודרך מעבר סן גורגוניו (San Gorgonio Pass).
סמוך לקבזון (Cabazon) האמה היא תת-קרקעית עד שהיא נכנסת למנהרת סן חסינטו (San Jacinto Tunnel) בבסיסם של הרי סן חסינטו (San Jacinto Mountains).
האמה ממשיכה מתחת לקרקע בצדם המערבי של הרי סן חסינטו עד שהיא מגיעה לנקודת הסיום שלה באגם מתיוס (Lake Mathews) ב-.
משם מסתעפים קווי החלוקה לערים החברות בחברת המים באורך כללי של 251 קילומטרים, כולל שמונה מנהרות נוספות.
חלק מהמים מוזרמים בסן יסינטו למוביל המים של סן דייגו המוליך מים למחוז סן דייגו.
כאשר האזור המטרופוליטני של לוס אנג'לס גדל בתחילת המאה ה-20, החלו מלהולנד ואחרים לחפש מקורות מים נוספים.
בסופו של דבר השתלטה לוס אנג'לס על מימי עמק אוונס (Owens Valley), מזרחית לרכס סיירה נבדה, וב-1913 הושלמה אמת המים של לוס אנג'לס (Los Angeles Aqueduct), שהובילה את המים לעיר המתפתחת במהירות.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 גדלה לוס אנג'לס בקצב כזה שאגן הניקוז של הנהר אוונס לא היה יכול כבר לספק את צורכי העיר למי שתייה ולמים לחקלאות.
ב-1923 חיפשו מלהולנד וצוות המהנדסים מקור גדול יותר לאספקת מים והתמקדו בנהר הקולורדו.
התוכנית הייתה לסכור את הקולורדו ולהוביל את מימיו דרך מאות קילומטרים של הרים ומדבריות.
ב-1924 נעשו הצעדים הראשונים להקמת חברת מים מטרופוליטנית, שהיו שותפות בה מספר ערים בדרום קליפורניה.
חברת המים של דרום קליפורניה בחנה שמונה מסלולים אפשריים למוביל המים.
ב-1931 בחר דירקטוריון החברה את מסלול פרקר, שחייב את בניית סכר פארקר.
מסלול פארקר נבחר משום שהוא נראה כבטוח והזול ביותר.
איגרות חוב בסך 220 מיליון דולרים אושרו להנפקה ב-29 בספטמבר 1931. העבודה בפועל החלה בינואר 1933 בסמוך לנקודת היישוב תאוזנד פאלמס (Thousand Palms, אז Edom), וב-1934 החלה לשכת הטיוב של ארצות הברית את העבודה על סכר פארקר.
בניית המוביל הסתיימה ב-1935, ומים החלו לזרום בו ב-7 בינואר 1939.
מוביל המים של הנהר קולורדו תרם לגידול האורבני (פיזור אחיד) באזור החוף הדרומי.
אף על פי שהמוביל הביא "יותר מדי מים במחיר יקר מדי" בשנים הראשונות לפעולתו, סובסידיות (באמצעות מסי רכוש) והתרחבות אזור השירות של חברת המים גרמו להוזלת המחירים ולביקוש נרחב.
רק ב-1954 עלו רווחיה של חברת המים על מחיר הובלתם, ורק ב-1973 הייתה ההכנסה מהמכירות גדולה מההכנסה ממסים.
מכיוון שכ-80% מהעלויות של חברת המים הן עלויות קבועות, הייתה ההכנסה חייבת לכסות הרבה מעבר להוצאות התפעול על מנת שתממן את כל ההוצאות.
ב-1955 הכיר האיגוד האמריקני של מהנדסים אזרחיים (American Society of Civil Engineers) במוביל המים של הנהר קולורדו כ"אחד משבעת פלאי ההנדסה של ההנדסה האמריקנית" (Seven Engineering Wonders of American Engineering).
מובי דיק היא סדרת אנימציה צרפתית לילדים המבוססת באופן רופף מאוד על הרומן הנודע "מובי דיק" מאת הרמן מלוויל.
בסדרה רומי וחבריו יוצאים למסע בעקבות אבנים מיוחדות שיוכלו להעיר מחדש את העיר האבודה של מו בעזרת הלוויתן המפורסם מובי דיק.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ לוגי.
רומי (איטן גרינברג) - ילד בן 14 אשר מגן על מובי דיק.
סאטיה (מאי יעקובסון) - ילדה בת 16 אשר מגנה עם רומי על מובי דיק.
זו (גיורא קנת) - תוכי שחצן אשר אוהב לשרוק.
קאמאל (דב רייזר) - מכשף זקן ומורהו הרוחני של רומי.
אחאב (יורם יוספסברג) - רב חובל מרושע אשר מנסה ללכוד ללא הצלחה את מובי דיק.
סטאב (מיכה אוזין סליאן) - מלח שמן ומזוקן ועוזרו של אחאב.
פלאסק (דור צויגנבום) - מלח רזה ומשופם ועוזרו של אחאב.
מובי דיק - הלוויתן הלבן המפורסם אשר רומי וחבריו מגינים עליו מפני אחאב.
בסדרה לא מופיע המספר, ולא מופיעים המלחים האחרים של אחאב.
כמו כן, בסדרה זו הגיבורים הם ילדים.