tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין האינטרמצו הראשון לשני מופיע הקטע הניגודי הראשון, שהוא סולו אלגנטי יותר של הפסנתר, בסולם סול מז'ור.
כאשר יום אחד מגיע בחור בשם הנסיך הולברנדט לביתם של הזוג ביום סוער, אונדינה מתאהבת בו.
פרק זה בעלילה בא לידי ביטוי בקטע הניגודי השני, שאפשר לראות בו מוטיב "אהבה" אשר יחזור בהמשך היצירה.
קטע זה כתוב בסולם סי מז'ור, והטמפו בו איטי משמעותית - Quasi andante (כמו אנדנטה), ובו מנגינה ערבה בליווי קליל של הפסנתר.
הפרק השלישי הוא הפרק האיטי ביצירה, ובנוי בצורה תלת חלקית פשוטה, כשחלקו האמצעי שונה לחלוטין מהקטע התוחם אותו.
הוא לירי ועדין, ומשפטיו המוזיקליים בנויים כשאלה-תשובה בין החליל והפסנתר, אשר לעיתים מתאחדים לקטעים קאנוניים קצרים.
באמצעו מופיע מודולציה פתאומית לסי מינור, ושינוי טמפו חריף - מולטו ויואצ'ה, אשר חולף במהרה וחוזר לאנדנטה ההתחלתי.
פרק זה מתאר בוודאי את נישואיהם של אונדינה והנסיך הולברנדט.
אונדינה חושפת בפניו את סודה ואת כוונותיה הראשוניות, ואומרת לו שמטרתה כבר הושגה, והיא אינה כובלת אותו להישאר עימה.
אך הולברנדט נשבע לה אמונים ומבטיח לאהוב אותה לנצח.
בהמשך העלילה מופיע לראשונה דודה של אונדינה, בן-מים קנאי ושונא אדם.
הוא מזהיר אותה שאם הנסיך יפגע בה בצורה כלשהי, גאוותם של שוכני המים תיפגע, והנסיך יהיה חייב למות.
אזהרה זו מתבטאת כמובן בקטע הסוער הנמצא באמצע הפרק השקט.
לאחר מכן חוזר הדוד את ממלכת המים, ואיתו מסתיים החלק הסוער הקצר.
אופיו של הפרק, ההרמוניות בו ומבנו המלודי מזכירים לשומעים רבים שירים של פרנק סינטרה.
הפינאלה של היצירה הוא פרק סוער ודרמטי מכל הפרקים שקדמו לו.
אין ספק שהוא מתאר את הקונפליקט העלילתי החריף ביותר, ואת התרתו הטראגית.
מבחינה מוזיקלית, בנוי הפרק כרונדו-סונאטה, עם קודה בסופו.
הרפרן מורכב למעשה ממוטיב חוזר של קדמה של חצי פעמה, ולאחריה תו חצי מנוקד (המונה פעמה וחצי), אשר ממנו מורכב בעצם הנושא הראשי והחלקים אשר מתפתחים ממנו.
הפרק פותח במוטיב באופן דרמטי מאוד בחליל, ומלווה בליווי עשיר ונמרץ בפסנתר.
אך גם כשהמוטיב חוזר בדינמיקה חלשה, ניתן להבחין במתח הרב שיוצרת ההרמוניה סביבו.
הנושא השני הוא לירי יותר אך עם זאת אספרסיבי, וכתוב במצב מז'ורי, אולם גם בו נשמר הפולס החזק שפועם בפרק כולו.
פרק זה מתאר חלק מן האירועים המסיימים את הסיפור.
אך לפניו מתרחשים דברים אשר כנראה אינם מתוארים בו; אונדינה טובת הלב מתחברת עם אשתו לשעבר של הנסיך, אישה תככנית בשם ברתלדה.
הנסיך מסכים לברתלדה תישאר אורחת קבועה בטירתם של הזוג הנשוי.
בו בזמן, הוא מתחיל שלא להרגיש בנוח עם טוב ליבה המוזר של אשתו ועם קשריה עם פיות המים.
אט-אט הוא חוזר לחיקה של אשתו לשעבר ברתלדה, ובעידודה, הוא גוער באונדינה ודורש ממנה לחזור לים.
הפרק עצמו אכן מתאר את איבוד עשתונותיו של הנסיך, את תחינותיה של אונדינה, שכפי הנראה באים לידי ביטוי בנושא הלירי והרגשני יותר, ואת אימת נקמתם של פיות המים.
לחרדתה, מגלה אונדינה שהיא תצטרך להוציא לפועל את מיתתו של הולברנדט, בכך שהיא נושקת לו נשיקת מוות בערב חתונתו.
את השיא הטרגי ניתן לשמוע בסוף הפרק, שם עולה הטמפו, הדחיסות ההרמונית והדינמיקה, עד לרגע בו כותב ריינקה con tutta la forza (בשיא העוצמה).
למרות הכל, אונדינה מגיעה בסתר ללווייתו של הנסיך ומקוננת עליו, ואת זאת ניתן לשמוע בקודה של הפרק, שהיא בעצם אותו נושא לירי המבטא את אהבתם, שהופיע בפרק השני של היצירה.
הנושא חוזר הפעם במי מז'ור, ומסיים את היצירה.
את הסונאטה לכינור מס' 9 בלה מז'ור, המוכרת בשם סונאטת קרויצר, הוציא בטהובן לאור כאופוס 47 שלו.
הוא ידוע בתפקיד הכינור התובעני שלה, באורכה יוצא הדופן (ביצוע טיפוסי נמשך קצת פחות מ-40 דקות) וקשת הרגשות שהיא מקיפה; הפרק הראשון סוער ברובו, השני מהורהר והשלישי תוסס ומלא עליצות.
הסונאטה הוקדשה במקורה לג'ורג' ברידג'טוור, כנר שמוצאו מעורב, מפולין ומאיי הודו המערבית, שניגן אותה יחד עם בטהובן בביצוע הבכורה בשנת 1803, בקונצרט שחרית בשעה 8:00 בבוקר.
ואולם, המחקר מלמד, שאחרי הקונצרט, כשהשניים שתו בצוותא, השמיץ ברידג'טוור אישה, שבטהובן אהב והוקיר.
היצירה כתובה בשלושה פרקים וביצועה נמשך בערך 37 דקות.
אדג'ו סוסטנוטו - פרסטו - אדג'ו (כ-14 דקות)
אנדנטה קון וריאציוני (כ-16 דקות)
הסונאטה מתחילה במבוא של אקורדים איטיים בסולם מז'ור, בנגינת הכינור.
עם כניסת הפסנתר מתחילה ההרמוניה להתקדר לקראת המינור, עד שמתחיל חלקו העיקרי של הפרק - פרסטו זועם בלה מינור.
מבחינת דרגת הקושי בביצוע, משתווה כאן תפקיד הפסנתר לזה של הכינור.
סמוך לסיום, מחזיר בטהובן חלק מן האדג'ו הפותח, לפני שהוא חותם את הפרק בקודה מיוסרת.
קשה לתאר ניגוד רב יותר בין פרק זה לשני, נעימה רוגעת בפה מז'ור, שאחריה חמש וריאציות שונות בבירור זו מזו.
הווריאציה הראשונה מתעתקת את הנושא למשקל משולש מלא חיים ומקשטת אותו בסלסולי טריל.
בווריאציה השנייה משתלט הכינור על המלודיה ומחיה אותה עוד יותר.
הווריאציה השלישית, בסולם מינורי, חוזרת להלך רוח קודר ומהורהר יותר.
הרביעית מזכירה את הראשונה והשנייה באופיה הקליל, העיטורי והאוורירי.
הווריאציה החמישית והאחרונה, הארוכה בכולן, משווה לפרק אופי איטי ודרמטי יותר, אך מסתיימת בכל זאת בפה מז'ור נטול-דאגה.
השלווה נשברת באקורד לה מז'ור מתנפץ בפסנתר, הפותח את הפרק השלישי, הווירטואוזי והתוסס, טרנטלה במקצב 6/8 בצורת רונדו.
אחרי שהוא עובר שורה של אפיזודות, שיש ביניהן ניגודים קלים, חוזר הנושא בפעם האחרונה והיצירה מסתיימת בששון בתרועה של לה מז'ור..
הפינאלה הזה חובר במקורו לסונאטה אחרת, מוקדמת יותר, לכינור ופסנתר של בטהובן, אופוס 30 מס' 1, גם היא בלה מז'ור.
European Archive תקליט אריך-נגן של סונאטת קרויצר, מאקס רוסטאל (כינור) ופרנץ אוסבורן (פסנתר) בארכיב האירופאי
סונאטה לפסנתר מספר 8 בלה-מינור קכל 310, נכתבה על ידי מוצרט בתחילת הקיץ של שנת 1778, בפריז.
זו הסונאטה המינורית הראשונה של מוצרט (מתוך שתיים: יחד עם קכל 457), ויש החושבים שבחירתו לכתוב את היצירה בסולם מינור (דבר שלא רווח אצל מוצרט) נובעת ממות אימו, בחודש יולי של אותה שנה בפריז.
היצירה מורכבת משלושה פרקים, כנהוג בסונאטה קלאסית:
יד שמאל מנגנת אקורד משולש בסיסי של לה מינור.
יד ימין מנגנת מלודיה פשוטה יחסית, אך קודרת.
לאחר מכן המלודיה חוזרת שוב בשינוי קל לאחר קטע פיאנו קצר.
משם יש קטע מעבר שקט, שהופך פתאום לפורטה חזק, עם מלודיה דרמטית ביד ימין.
לאחר מכן מגיע קטע מעבר דרמטי שמעביר אותנו לסולם המקביל (כלפי מעלה) דו מז'ור.
הנושא השני מנוגן בפיאנו, והוא דורש זריזות רבה, בשל הקצב המהיר.
לאחר קטע מעבר ארוך, על החומרים המלודיים שבנושא השני, מגיע קטע סיום, חגיגי ומרשים.
לאחר מכן היצירה עוברת פיתוח יסודי, בשלל סולמות.
הפיתוח משרה אווירה אפלה ואף מפחידה ברגעים מסוימים.
לאחר קטע מעבר, היצירה עוברת בפתאומיות אל קטע הרפריזה.
הנושא המלודי חוזר בשנית, אך הפעם בשינויים קלים, ולאחר קטע מעבר הנושא עובר ליד שמאל.
בהמשך חוזר הכל על עצמו ( בשינויים קלים) אך הפעם נשאר בסולם הטוניקה, לה מינור.
הפרק השני נכתב בסולם פה מז'ור.
הוא הרבה יותר איטי ורגוע מהפרק הראשון, במשקל משולש של שלושה רבעים.
הפרק לירי מאוד, ומשרה תחושת נועם ורוגע, על אף כמה חלקים וירטואוזים מעט.
לאחר החזרה על הפתיחה, הפרק עובר אל החלק השני, שבו משולבים קטעי מינור קולחים, ומנגינות ליריות קודרות.
לאחר מכן יש מעבר ארוך על החומרים המלודיים, ואחריו חזרה בפיאניסימו על תחילת הפרק, עד לסיומו באקורד פורטה.
בסולם הדומיננטה של היצירה - לה מינור, ובמשקל שני רבעים.
הנושא הראשי קודר מעט והקצב שלו חוזר כמעט לאורך כל הפרק, ונותן תחושה של חן ותואם.
לאחר פיתוח קל, הפרק עובר אל סולם לה מז'ור.
שם יש אתנחתה מן המקצב המהיר והפרק נשמע יותר ואינטנסיבי וממוקד.
לאחר מכן חוזר הנושא הראשי בלה מינור אך הפעם עם פיתוח קל, והוא נשמע הרבה יותר דרמטי מן הפעם הראשונה.
לאחר מכן עוברים אל הקודה בפיאנו, ולפתע מופיעה סדרה של אקורדים ואוקטבות מהירות בלה מינור, והיצירה מגיעה אל סיומה.
נגינת היצירה אורכת בממוצע כ-22 דקות.
סונאטה לפסנתר מספר 11 בלה מז'ור, קכל 331, נכתבה על ידי וולפגנג אמדאוס מוצרט בין השנים 1781–1783, במינכן או וינה.
Andante grazioso - נושא ראשי עם שש וריאציות.
הפרקים הראשון והשני הם בלה מז'ור, ואילו הפרק האחרון מתחיל בסולם לה מינור, אך סיומו של הפרק כתוב בלה מז'ור.
הפרק הראשון מורכב מנושא ראשי שאחריו שש וריאציות, והוא נכתב במשקל של שש-שמיניות.
הנושא הראשי הוא שקט ורגוע ומוכר יחסית, ואף משמש כנושא ביצירה של מקס רגר, של וריאציות לתזמורת על הנושא הזה של מוצרט.
הוא בנוי בצורה דו-חלקית של: א-ב-א, צורה שחוזרת כמעט בכל וריאציה בפרק הראשון.
הווריאציה הראשונה רגועה בחלקה הראשון, אך חגיגית בחלקה השני, ומלאה צלילים כרומטיים.
הווריאציה השנייה מהירה יותר ומשרה תחושה קלילה וקופצנית.
הווריאציה השלישית היא וריאציה מינורית, בסולם לה מינור.
היא שקטה ועצובה, ומשרה תחושה שמיימית.
הווריאציה הרביעית כוללת קטעי מעבר בשיכול ידיים והיא רגועה ושקטה.
הווריאציה החמישית מעט איטית יותר (Adagio), אף שיש בה קטעים מהירים וחגיגיים, והיא מזכירה במקצת את הווריאציה הראשונה.
היא גם ארוכה יותר מהווריאציות האחרות, בשל הוולטות (חזרות) הרבות שיש בה.
הווריאציה השישית והאחרונה היא המהירה ביותר (Allegro), והיא קופצנית וקלילה, אך גם סוערת ומהירה.
החלק השני שלה מהיר ביותר, וכולל סדרות אקורדים חזקים, ולאחר הוולטה מגיע הפרק הראשון אל סיומו החגיגי.
הפרק השני הוא מינואט בסולם לה מז'ור.
חלקו השני של המינואט מינורי, וכולל קטע מעבר, שמחזיר אותנו אל החלק הראשון של המינואט.
לאחר המינואט ישנו טריו בסולם רה מז'ור.
הטריו רגוע ושקט ואיטי יותר מהמינואט.
חלקו השני של הטריו מינורי וקצת יותר דרמטי, אך לאחר מכן הוא חוזר להיות רגוע ושקט כמקודם.
לאחר שהטריו חוזר על עצמו פעמיים, הפרק חוזר אל המינואט, ושם הוא מסתיים.
הפרק האחרון של הסונאטה הוא הרונדו בלה מינור, הידוע בכינויו רונדו טורקי (Alla Turca), בשל הליווי ביד שמאל בנושא שחוזר על עצמו ומזכיר את תופי היניצ'רים הטורקים.
המוטיב הזה של התופים הטורקים חוזר גם באופרה של מוצרט: החטיפה מן ההרמון, שעלילתה מתרחשת בטורקיה, ולכן גם שם יש את מוטיב התופים הטורקים.
הרונדו שימש את בני גודמן לווריאציה מפורסמת על הרונדו, שמהווה קושי טכני רב לביצוע.
הרונדו איננו מתחיל למעשה בנושא הראשי, אלא באפיזודה השנייה (או שמא הראשונה).
הנושא של הרונדו מוכר מאוד, והפרק הוא אחת היצירות המוכרות ביותר של מוצרט לפסנתר.
הפרק הוא הקצר ביותר ביצירה, אך מהווה קושי טכני בשל קצבו המהיר, והאוקטבות המהירות ביד ימין.
לאחר שהנושא חוזר שלוש פעמים (בפעם השלישית עם שינוי קל) מופיעה קודה ארוכה וחגיגית, שחוזרת על מוטיב התופים הטורקיים, ומביאה את הפרק, ועמו את הסונאטה כולה, לסיום.
נגינת היצירה אורכת כ-24 דקות.
בתמה של הפרק הראשון השתמש מקס רגר באחת מיצירותיו הידועות ביותר, "וריאציות ופוגה על נושא של מוצרט" משנת 1914.
גרסה של הרונדו הטורקי מופיעה באלבום של בני גודמן שבוצעה תוך שימוש בעפרון ובשיניים.
יצירה של פאזיל סאי משנת 1993, פנטזיית ג'אז בעקבות מוצרט - Alla Turca
יצירה של ארקדי וולודוס בעקבות היצירה של מוצרט המציבה קשיים טכניים רבים מהמבצע.
סונאטה לפסנתר מספר 6 ברה-מז'ור, קכל 284 נכתבה על ידי מוצרט בחודש פברואר או מרץ של שנת 1775 במינכן.
הפרק הראשון בנוי בצורת סונאטה.
הוא מתחיל באקורד בסיסי של רה מז'ור וממשיך בקטע מעבר
בפיאנו עם פורטה פתאומי, לסולמות יורדים בפורטה.
משם שוב יש קטע מעבר חלש שמתפתח לקטע מעבר ארוך עם אוקטבות ביד שמאל ועובר לנושא השני בלה מז'ור.
הנושא השני כולל נושאים רבים שבאים אחד אחרי השני.
לאחר קטע מעבר קצר עוברת האקספוזיציה לקבוצות הסיום שלה, ולאחר מספר קבוצות סיום, האקספוזיציה נגמרת.
הפיתוח הקצר יחסית מתחיל בחזרה על המוטיבים באקספוזיציה אך בנימה קודרת, ולאחר קטע מעבר קצר עובר הפיתוח לרפריזה.
השינויי היחיד בריפרידה הוא בנושא השני, שהפעם נשאר ברה מז'ור, ונשאר אותו הדבר פחות או יותר, חוץ משינויים קלים בנושא השני ובקבוצות הסיום, שאחריהן, הפרק הראשון נגמר.
הפרק השני הוא רונדו ופולונז בסולם הדומיננטה של רה מז'ור, לה מז'ור.
הפרק הוא במשקל משולש ובקצב איטי מאוד.
הפרק כולו הוא נעים וזורם וכולל מלודיות רבות ושנות.
בתחילה חוזר נושא הרונדו פעמיים, עם קטע מעבר ביניים.
לאחר קטע ביניים קצר הפרק עובר במעבר חד לפולונז, שדומה באופיו מאוד לרונדו, למרות שיש בו מספר קטעים סוערים יותר.
לקראת סוף הפרק, חוזר הנושא הרונדו מעורפל, וחבוי במלודיה שבסיום הפרק, שנגמר בפיאנו חרישי ושקט ביותר.
הפרק השלישי הוא נושא עם 12 וריאציות בסולם רה מז'ור.
הנושא הראשי וכך גם רוב הווריאציות כתובות במשקל על הברווה, מלבד הווריאציה התשיעית (שכתובה בארבעה רבעים), האחת-עשרה (שגם כתובה במשקל של ארבעה רבעים) והאחרונה (שכתובה במשקל של שלושה רבעים).
הנושא קליל ובנוי בצורה דו- חלקית, א-ב-א שחוזרת כמעט בכל הווריאציות.
הווריאציה הראשונה בנויה על טריולות רבות שמבוססות על המלודיה של הנושא הראשי.
הווריאציה השנייה כוללת מעין דו- שיח בין יד שמאל ליד ימין על בסיס שחוזר על עצמו.
הווריאציה השלישית היא מהירה מאוד בשל חלקי השש עשרה הרבים שבה, ונותנים לה אופי קליל ומשעשע.
הווריאציה הרביעית מתחילה באופן רשמי ביותר, והיא הדומה ביותר מבין כל ארבע הווריאציות הראשונות לנושא הראשי.
הווריאציה החמישית איטית יותר ושקטה יותר, ורגועה יותר משאר הווריאציות.
הווריאציה השישית חוזרת על מוטיב של אוקטבות ביד שמאל, ומעברים בין הידיים אחת מעל השנייה.
הווריאציה השביעית היא הווריאציה המינורית הראשונה והיחידה.
היא כתובה בסולם רה מינור.
היא קודרת ביותר וכוללת צלילים כרומטיים רבים, והיא נעה בין רגעי שיא.
הווריאציה השמינית היא שוב מז'ורית.היא מהירה יותר וקלילה.
הווריאציה התשיעית מתחילה בצורה שקטה, אך בפתאומיות עוברת לפורטה.
הווריאציה העשירית היא שקטה, והמנגינה בה עוברת בתחילה ליד שמאל בעוד יד ימין מלווה אותה באוקטבות בחלקי שש-עשרה, אך התפקידים מתחלפים מספר פעמים.
הווריאציה האחת-עשרה היא האיטית מכולן.
היא כוללת קטעי סולמות מהירים אך בשל הקצב האיטי הם נישמעים כסולמות רגילים.
הווריאציה נותנת תחושה של אלתור וחופשיות.
הווריאציה האחרונה היא המהירה ביותר.
היא כתובה ב-allegro והמשקל בה מתחלף לשלושה- רבעים.
הווריאציה חגיגית ביותר וכוללת קטע קודה שמביא את הפרק, ואת הסונאטה כולה לסיום.
סונאטה לארפג'ונה ופסנתר , המוכרת בשם סונאטת ארפג'ונה, היא סונאטה לכלי קשת ופסנתר, מס' 821 ברשימת דויטש, שכתב פרנץ שוברט בווינה בשנת 1824. הסונאטה היא היצירה המשמעותית היחידה לארפג'ונה (ביסודו גיטרה בעלת קשת) שעודנה קיימת כיום.
היא שייכת לאותה תקופה כמו רביעיית המיתרים "העלמה והמוות", כאשר שוברט סבל מעגבת בשלביה המתקדמים ושקע בפרקי דיכאון, בתדירות גדלה והולכת.
נראה שהיצירה נכתבה בהזמנת ידידו של שוברט, וינצנץ שוסטר, נגן וירטואוז בארפג'ונה, שהומצא אך שנה קודם לכן.
עד שהסונאטה יצאה לאור, לאחר מות המלחין, בשנת 1871, שככה זה כבר ההתלהבות לחידוש שבארפג'ונה ויחד עמה נשכח הכלי עצמו.
כיום מושמעת היצירה כמעט אך ורק בעיבודים לצ'לו ופסנתר או ויולה ופסנתר, שנעשו לאחר זמן, אף כי יש ביצועים גם לגרסאות לכלי נגינה אחרים, בהם קונטרבס, חליל צד וקלרינט, או גיטרה בתפקיד הפסנתר.
המעבדים מתמודדים עם הבעיות שמציג המנעד הקטן יותר של כלים אלה, בהשוואה לזה של הארפג'ונה, כמו גם עם התיקונים המתחייבים בארטיקולציה (4 מיתרים לעומת 6).
לסונאטה שלושה פרקים: אלגרו מודראטו, אדאג'ו ואלגרטו.
שני הפרקים החיצוניים כתובים בצורת סונאטה בלה מינור, ואילו הפרק האמצעי הוא קנטילנה עדינה במי מז'ור המוליכה ישירות, ללא קיטוע, לפרק השלישי.
היצירה הוקלטה בגרסתה המקורית בביצוע הנגנים הבאים:
קלאוס שטורק ואלפונס קונטרסקי (1974, אריך-נגן מס' 2533 174 בחברת ארכיב פרודוקציון.
(קלאוס שטורק ניגן בארפג'ונה המיוחס לאנטון מיטאייס, תלמידו של ממציא הכלי, גיאורג שטאופר; אלפונס קונטרסקי ניגן בפורטה-פיאנו ברודמאן, שנבנה בווינה בסביבות 1810.
כלי הנגינה הם העתק של הנינג אשאואר מכלי שנבנה בראשית המאה ה-19, או בידי שטאופר או בידי מיטאייס ונמצא כיום באוסף כלי הנגינה של קרן מורשת התרבות הפרוסית, ופורטה-פיאנו מתוצרת קונרד גראף בשנת 1824, מבית בטהובן בבון.
גרהרדט דרמשטדט ואג'ינו קלפר (2005, הקלטות קאוואלי, CCD 242)
ניקולא דלאטאי ופאול בדורה-סקודה (2006-07, פוגה ליברה FUG529).
ההקלטה הזאת נערכה בפירנצה (אקדמיה ברתולומאו כריסטופורי) על ארפג'ונה בנז'מן לה בריג (2001) ופיאנו-פורטה קונרד גראף מסביבות 1820.
בישראל בוצעה היצירה בארפג'יונה על ידי הלל צרי בפברואר 2023.
ביצוע טיפוסי נמשך מעט יותר מ-20 דקות.
גספאר קאסאדו - קונצ'רטו לצ'לו בלה מינור (קאסאדו-שוברט)
גוראן זלשר - עיבוד לכינור וגיטרה
סונג וונג טוי היא אנדרטה הממוקמת בחצי האי קאולון שבהונג קונג.
האנדרטה ממוקמת כיום בגן סונג וונג טוי, והיא חלק מהאנדרטה המקורית - כתובת החקוקה על סלע טבעי שגובהו 45 מטרים ואשר עמד בעבר בראש "הגבעה המקודשת" (聖山) שבמא טאו צ'ונג הצופה על מפרץ קאולון.
משמעות השם "סונג וונג טוי" היא "טרסת מלכי שושלת סונג".
הכתובת מופיע על סלע שהיה חלק מאנדרטה לזכרם של שני הקיסרים האחרים של שושלת סונג הדרומית- ז'או שי וז'או בינג אשר נמלטו להונג קונג בשנת 1277 בעקבות פלישת המונגולים לסין והתגוררו בלנטאו עד שנת 1279.
בכתיבת הכתובת נבחר הסימן "ואנג" (王) שמשמעו "מלך" במקום הסימן "הואנג" (皇) שמשמעו "קיסר".
בקנטונזית שני הסימנים מבוטאים באותו אופן - "וונג", כך שבהגייתם את הכיתוב הם התכוונו למילה "קיסר" אולם בחרו כיתוב אשר לא יכעיס את השליטים החדשים משושלת יואן.
ישנה סברה לפיה בתחילה נכתב הסימן "הואנג" (皇) ובהמשך נמחק חלקה העליון של הכתובת ונותר הסימן "ואנג" (王).
בעקבות פלישת הצבא המונגלי לסין נמלט בית המלוכה של שושלת סונג לדרום המדינה והתחבא בגבעות שבאזור קאולון ולנטאו.
ז'או שי נפטר ממחלה, ואילו אחיו בן ה-14 ז'או בינג התאבד לאחר תבוסת צבאו למונגולים בקרב יאמן.
לאחר התאבדותו חרטו תושבים מקומיים את המילים "סונג וונג טוי" על סלע בראש הגבעה המקודשת.
בשנת 1807 בתקופת שושלת צ'ינג שופצה האנדרטה, ונוספה כתובת בעניין המאזכרת את הקיסר ג'יאצ'ינג.
במהלך הכיבוש היפני של הונג קונג פוצצה הגבעה המקודשת על מנת לפנות מקום במטרה לאפשר את הרחבת שדה התעופה קאי טאק.
חלקו העליון של הסלע, שעליו הכתובת, שרד את הפיצוץ.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945 נחתך הסלע לצורת מלבן, והוצב בגן שהוקדש לסלע - במקום סמוך למקום המקורי שבו הוא ניצב.
סונאטה מס' 21 של בטהובן בדו מז'ור, אופוס 53, הידועה בשם "ולדשטיין", נחשבת לאחת הסונאטות לפסנתר הגדולות של לודוויג ואן בטהובן, וכמו כן היא גם נחשבת לאחת משלוש הסונאטות הגדולות לפסנתר מתקופת יצירתו האמצעית של בטהובן (האחרות הן סונאטת אפאסיונטה, אופוס 57 וסונאטת "הפרידה", אופוס 81a).
סונאטת ולדשטיין חוברה במהלך השנים 1803 ו-1804 והוקדשה לאחד מפטרוניו המוקדמים ביותר של בטהובן וחברו, הרוזן פרדיננד פון ולדשטיין.
ולדשטיין פגש את בטהובן לראשונה עוד בבון, והוא זה שלקח את בטהובן לראשונה בחייו לווינה, הבירה המוזיקלית של המאה ה-18, בשנת 1787. לאחר מכן, החליט בטהובן להשתקע בווינה בשנת 1792, גם זאת בהמלצת הרוזן ולדשטיין.
ולדשטיין המליץ על בטהובן להיידן, שהיה אז בשיא הצלחתו ופרסומו בווינה, ובטהובן החל ללמוד אצלו קונטרפונקט והלחנה (במקור היה בטהובן אמור ללמוד הלחנה אצל מוצרט, אך מוצרט נפטר שנה לפני שבטהובן הספיק לעשות כן, בשנת 1791).
סונאטת ולדשטיין היא בין הסונאטות הראשונות של בטהובן שהן בעלות אופי, והיקף סימפוני, והיא נחשבת לאחת מהסונאטות הקשות ביותר מבחינה טכנית אצל בטהובן.
סונאטת ולדשטיין ידועה גם בשם: לאורר, 'L'Aurora', זריחה באיטלקית, כנראה בשל הפתיחה של הפרק האחרון, רונדו, אשר פתיחתו השקטה והחולמנית מדמה את זריחתה של השמש.
ביצוע טיפוסי של הסונאטה נמשך כ־24 דקות.
שני הפרקים: הראשון והשלישי הם העיקריים ביצירה, וכל אחד מהם נמשך כ־11 דקות.
הפרק הראשון- אלגרו קון בריו
הפרק הראשון בנוי בצורת סונאטה טיפוסית למדי.
הנושא הראשון בדו מז'ור מאופיין בתנועה תמידית של שמיניות, שתנועה זו מעניקה לו את תחושת ההתקדמות והפעלתנות הרבה שבנושא.
לאחר מעבר מינורי קצר, חוזר הנושא הראשון, אך הפעם בווריאציה מסוימת: השמיניות הופכות לחלקי שש- עשרה.
במהלך הגשר המוזיקה הולכת ומתרחקת מסולם הטוניקה של היצירה: דו מז'ור, עד אשר לבסוף מגיע הנושא השני בסולם מי מז'ור, שהוא סולם המדיאנטה של סולם הטוניקה של היצירה: דו מז'ור.
לרוב נושא שני לא נכתב במדיאנטה, אם כי בדומיננטה, אף על פי שבטהובן עושה דבר דומה בפרק הראשון של הסונאטה לפסנתר מס' 16 אופוס 31 מס' 1, שבה סולם הטוניקה הוא סול מז'ור, אך הנושא השני מופיעה במדיאנטה- סי מז'ור.
גם הנושא השני (כמו הנושא הראשון) מופיעה פעמיים: בפעם הראשונה באופי רגוע ונינוח, ואילו בפעם השנייה הוא מופיע בווריאציה המלאה בטריולות.
הפיתוח של הפרק הוא מאוד יסודי, ובטהובן מפתח בו את שני הנושאים לסירוגין, ומתרחק לסולמות רחוקים מאוד.
מספר רגעים לפני הריפריזה בטהובן מדגיש את הדומיננט-ספטאקורד של דו מז'ור והמוזיקה הולכת ונעשית קדחנית מאוד, עד לרגע הריפריזה.
בריפריזה, משנה בטהובן את סולמו של הנושא השני.
בפעם הראשונה הוא מופיע בלה מז'ור, ובפעם השנייה, בסולם הטוניקה, דו מז'ור.
לפרקה הראשון של סונאטת ולדשטיין יש את אחת הקודה הארוכות של בטהובן, ובה ממשיך בטהובן לפתח את הנושאים, והקודה נושאת אופי אלתורי כמו של קדנצה בקונצ'רטו.
לאורך כל הפרק, מלבד הנושאים הראשיים מופיע מוטיב מלכד: תו מנוקד, ולאחריו שלושה חלקי 16, כאשר בדרך כלל המרחק בין התו הראשון לשני הוא טרציה.
מוטיב זה מופיע כבר בפתיחת הפרק (התווים סול, סי לה סול שמנוגנים ביד ימין בתיבה השלישית) וממשיך לבלוט ביתר שאת, בעיקר בפיתוח הפרק.
הפרק השני- (Introduzione)- אדאג'יו מולטו
הפרק השני, אדאג'יו מולטו, הוא פרק איטי במשקל של שש שמיניות, ומלכנכולי ודרמטי ברובו, בפה מז'ור, למרות שהסולמות בפרק משתנים תכופות.
הפרק הוא בעצם מעין הקדמה קצרה (Introduzione) לפרק הרונדו האחרון.
לפרק אין סיום, והוא ממשיך באופן ישיר (Attacca) לפרק האחרון.
האנדנטה פבורי פורסם בנפרד (כ- WoO 57) לאחר צאתה לאור של הסונאטה, עם ההקדמה בתור הפרק השני.
הפרק השלישי- רונדו- אלגרטו מודרטו- פרסטיסימו
הפרק השלישי והאחרון הוא כאמור פרק בצורת רונדו, שבו הנושא הראשי (הרפרן) חוזר על עצמו מס' פעמים לאורך הפרק.
הנושא הראשי של הפרק עדין וחינני מאוד.
הנושא חוזר על עצמו בשתי וריאציות: בראשונה הנושא מנוגן ביד ימין באוקטבות (בתחילה הנושא מופיעה דווקא ביד שמאל בזמן שההרמוניה מנוגנת ביד ימין), ובווריאציה השנייה הנושא מופיעה מעל לטריל ממושך ביד ימין, וביד שמאל ישנם סולמות מהירים.
לאחר מכן, מופיע הנושא המשני (האפיזודה), שהוא סדרה של טריולות מהירות.
לאחר פיתוח קצרצר בסולם לה מינור המוזיקה חוזרת לרוגע ולנינוחות והנושא הראשי של הפרק, כולל הווריאציות עליו חוזרות במלואן.
לאחר מכן, ישנו נושא עצבני ולחוץ בדו מינור, שמנוגן באוקטבות בשתי הידיים.
לאחר רגע שיא קצר בפורטיסימו מופיע הנושא הראשי של הפרק שמשמש גם כנושא מודלדטורי.
לאחר מכן המוזיקה נושאת אופי מסתורי ושקט, עד לרגע החזרה על הנושא הראשי.
אחריו, מושמע שוב הנושא המשני, אך הפעם זה מורחב מאוד, ומשמש להגעה לסולם סול מז'ור.
לאחר מעבר שבו מודגש הדומיננט-ספטאקורד של דו מז'ור, משנה המוזיקה את המפעם, וממפעם מהיר אך מתון יחסית ששלט עד כה בכל הפרק, משתנה המפעם לפרסטיססימו, שהוא המפעם המהיר ביותר.
בנוסף, משתנה גם המשקל למשקל מהיר יותר של אלה-ברווה.
גם הפרק האחרון כולל קודה ארוכה מאוד אשר גם לה אופי אלתורי, והפרק נגמר באקורדים חגיגיים.
בטהובן הוא זה שנתן לסונאטה את כינוייה: סונאטה גדולה לפסנתר פטישים (Große Sonate für das Hammerklavier) או בקיצור סונאטת האמרקלאוויר.
סונאטת ההאמרקלאוויר נחשבת לאחת הסונאטות הקשות ביותר לפסנתר אצל בטהובן, ולפעמים היא אף נחשבת לסונאטה עם הדרישות הטכניות הגבוהות ביותר.
בטהובן החל את מלאכת הכתיבה של הסונאטה במשך הקיץ של שנת 1817, וסיים את מלאכת ההלחנה בסתיו 1818, כאשר שמיעתו הייתה גבולית מאוד, ואולי אף אפסית.
בטהובן החל לכתוב את הסונאטה לאחר תקופה בת 4 שנים (1812–1816) שבה כמעט ולא פרסם אף יצירה, משום שסבל מדיכאון עמוק, כנראה עקב השלמתו עם ההכרה, כי לעולם לא יתחתן.
בטהובן הקדיש את הסונאטה לפטרונו, תלמידו וחברו רודולף יוהאן יוזף ריינר, אשר לו הקדיש בטהובן רבות מיצירותיו החשובות, כמו סונאטת "הפרידה" אופוס 81a, מיסה סולמניס וטריו הפסנתר ה"ארכידוכס".
כיאה ליצירה מתקופת יצירתו המאוחרת של בטהובן, סונאטת ההאמרקלאוויר נושאת את כל המאפיינים הייחודיים לתקופה זו ביצירתו של בטהובן: עומק אינטלקטואלי, ביטוי אישי עז, עריכת ניסויים במבנים הקלאסיים (כמו למשל הרחבת צורת הסונאטה) וחקירת המבנים הפוליפונים, שהיו אופייניים יותר לתקופת הבארוק כגון: קונטרפונקט, פוגה, קאנון וכן הלאה.
כך למשל פרקה האחרון והמאתגר של הסונאטה הוא בעצם פוגה רחבת יריעה לשלושה קולות.
סונאטת ההאמרקלאוויר היא הסונאטה הארוכה ביותר של בטהובן.
אורכה הוא כמעט 50 דקות, בזמן שיצירות תזמורתיות כמו סימפוניה וקונצ'רטו נמשכות בממוצע 40 דקות.
נוסף לכך, אורך פרקה השלישי והאיטי של הסונאטה עומד על כ-22 דקות.
זהו פרק אחד בודד שנמשך כמעט כמו סימפונייה שלמה מהתקופה הקלאסית, כדוגמת הסימפוניות של יוהאן כריסטיאן באך ויוזף היידן.
שם הסונאטה - האמרקלאוויר (Hammerklavier) - הוא בעצם השם הגרמני לפסנתר, שהיה נפוץ במאות ה-18 וה-19, פסנתר הפטישים או הפורטה-פיאנו.
בסונאטות המאוחרות של בטהובן (בעיקר ב"סונאטת הפרידה" מס' 26, בסונאטה מס' 27 ומס' 28) ניכר כי בטהובן כותב פחות ופחות את הוראות הביצוע המוזיקליות באיטלקית, כפי שהיה נהוג עד אז, ומעדיף לכתוב אותן בגרמנית, שפת האם שלו.
כך, למשל, בסונאטה מס' 27, כל הוראות הביצוע כתובות בגרמנית.
לעומת זאת, דווקא בסונאטת ההאמרקלאוויר, שכותרתה וכינויה הם בגרמנית, הוראות הביצוע כתובות באיטלקית.
הסונאטה מורכבת מ-4 פרקים ולא מ-3 פרקים, כפי שהיה מקובל בתקופה הקלאסית.
מבנה של 4 פרקים היה נפוץ יותר בסימפוניה, ובכך מרמז בטהובן לעוצמתה של הסונאטה: היא בנויה כאילו הייתה למעשה סימפוניה לפסנתר.
הפרק הראשון בנוי בצורת סונאטה טיפוסית למדי, אך מורחבת, יחד עם קודה ארוכה ווירטואוזית.
הפרק השני הוא סקרצו, ולא פרק איטי, כמקובל.
בטהובן משנה את סדר הפרקים, והפרק האיטי הוא השלישי.
דבר דומה עשה בטהובן בסימפוניה התשיעית, שגם בה החליף את סדר הפרקים - הפרק השני הוא הסקרצו והטריו, ואילו הפרק השלישי הוא האיטי.
הפרק הרביעי מורכב מרצ'יטטיב במבנה חופשי, עם חילופי מפעמים תכופים.
הרצ'יטטיב משמש כהקדמה ,Introduzione, לחלק העיקרי של הפרק, שהוא פוגה גדולה ב-3 קולות, שמורכבת משלושה חלקים נפרדים.
בטהובן נותן לכל פרק מפרקי הסונאטה סימון מטרונום, דבר שלא עשה בשום סונאטה קודמת וגם לא בשום סונאטה שנכתבה לאחר ההאמרקלאוויר.
נוסף לכך, בסונאטת ההאמרקלאוויר עושה בטהובן שימוש גם בפדל השמאלי שבפסנתר, המשמש להשגת צליל רך ושקט (רק בפרקים השלישי והרביעי), דבר שבטהובן מסמן בתווים במפורש.
בטהובן מסמן בתווים גם את המקומות המצריכים שימוש בפדל הימני של הפסנתר, שנותן תחושת עומק ולכידות לצלילים.
הפרק הראשון כתוב במשקל מהיר יחסית - משקל אלה ברווה.
הנושא הראשון מתחיל בתרועות חגיגיות בסולם סי במול מז'ור.
לאחר הפסקה קצרה עם פרמטה, ישנו מעבר פוגלי קצר.
לאחר חזרה על המעבר, מתחיל הגשר שאופיו עליז וחגיגי.
הדינמיקה משתנה בתכיפות מתיבה לתיבה ויוצרת ניגודיות פנימית רבה.
לאחר מכן חוזרות התרועות של הנושא הראשון, אבל במהלך הרמוני מפתיע, המוזיקה עוברת מודולציה לסול מז'ור, שהוא גם סולם הנושא השני.
מקובל יותר שהסולם של הנושא השני באקספוזיציה יהיה הסולם הבנוי על הדומיננטה של סולם הטוניקה (במקרה הזה פה מז'ור), אך כאן הנושא השני מופיע בסולם הסוב דומיננטה למדיאנטה, כלומר, סול מז'ור (הסולם המדיאנטי לסולם סי במול מז'ור הוא רה מז'ור).
הנושא השני הוא בעל אופי רגוע ונינוח, הרבה יותר מאשר תרועות הנושא הראשון.
הנושא השני מנוגן בעיקר במשלב הגבוה של הפסנתר, מה שמקנה לו תחושת עדינות ורכות, והוא כולל מספר החלפות ידיים מהירות.
לאחר הזכרה של הנושא הראשון, מתחילות הקבוצות סיום: בפעם הראשונה נשמעת גרסה מינורית שלהן, ובפעם השנייה גרסה מז'ורית, יחד עם טריל ממושך.
הקודטה הקצרה כוללת חלקים הרמוניים חדשניים יחסית לזמנו של בטהובן, וכך גם חלקים מהנושא השני.
האקספוזיציה מכילה הרבה חלקים פוגלים קטנים, והאקספוזיציה חוזרת על עצמה.
הפיתוח מחולק לשלושה חלקים עיקריים- החלק הראשון הוא פיתוח קונבנציונלי קצרצר, בו מפתח בטהובן את נושא קבוצות הסיום, ואת מוטיב הפרק הראשון.
החלק השני והעיקרי בפיתוח הוא פוגה לשלושה קולות בסולם מי במול מז'ור.
נושא הפוגה הוא מעין וריאציה על נושא הפוגטו הקצר מהנושא הראשון.
החלק השלישי בפיתוח מתחיל לאחר רגע שיא קצר בפורטיסימו.
בחלק השלישי ממשיך בטהובן לפתח את נושא קבוצות הסיום, הפעם ברה מז'ור, עד אשר זה נקטע על ידי מוטיב הנושא הראשון, שלבסוף מוביל את היצירה אל הריפריזה.
ברפריזה הנושא הראשון מורחב, ולאחר שגם נושא הפוגטו מורחב נעה המוזיקה לסולמות רחוקים במעין פיתוחון של הגשר.
לאחר שגם הגשר הורחב מגיע הנושא השני, והפעם הוא מופיע בסולם הטוניקה - סי במול מז'ור.
לאחר קבוצות הסיום מגיעה הקודה.
בקודה ממשיך בטהובן לפתח את הנושאים, בעיקר את הנושא הראשון ואת נושא קבוצות הסיום.
הפרק הראשון ארוך יחסית, והוא נמשך בין 11 ל-12 דקות.
פרק שני- סקרצו- אסאיי ויוואצ'ה
הפרק השני בנוי במסגרת של סקרצו, ומשקל הפרק הוא אכן שלושה רבעים.
הסקרצו שופע חינניות, ואף היתוליות מסוימת.
הפרק מתקדם בצורה מהירה מאוד.
סולם הפרק השני גם הוא סי במול מז'ור.
רוב הפרק כתוב בפיאנו, ואף פיאניסימו, אך סיום הסקרצו מנוגן בפורטה.
הטריו נשמע הרבה יותר קודר ומלנכולי, לעומת הסקרצו הקליל והעליז, תופעה שאינה נהוגה בדרך כלל.
לרוב, הטריו קליל יותר באופיו מן הטריו המינורי של סונאטת ההאמרקלאוויר.
הטריו נקטע בפתאומיות בחלק מהיר, במפעם פרסטו ובמשקל של שני רבעים.
התפרצות של קטע במשקל שני רבעים באמצע הטריו, כדוגמת הטריו בסונאטת האמרקלאוויר, אפשר למצוא גם בסימפוניה השישית (הפסטורלית) של בטהובן אופוס 68, גם שם נקטע כל פעם הטריו בחלק מהיר יותר, במשקל שני רבעים.
החלק המהיר הקוטע את הטריו משווה לו תחושת לחץ ודחיפות.
לאחר קטע מעבר קצר, חוזר הסקרצו, הפעם בשינויים מינוריים ובלתי מורגשים, עד לקודטה, שבה מדגיש בטהובן את הסיום העוצמתי.
ממש לפני הסיום משתנה שוב המפעם לפרסטו, והמשקל לשני רבעים, אך לאחר שהמשקל חוזר לשלושה רבעים, הפרק נגמר באופן מפתיע בנימה חרישית בפיאניסימו.
הפרק השני בסונאטת האמרקלאוויר הוא גם הפרק הקצר ביותר בה והוא נמשך בין 4 ל-5 דקות.
הפרק השלישי של סונאטת ההאמרקלאוויר, הוא הפרק הארוך ביותר, האיטי ביותר וטווח הרגשות בו הוא הנרחב ביותר מכל שאר פרקי הסונאטה.
לכן, רבים רואים בפרק את "ליבה" של הסונאטה.
משקל הפרק הוא שש שמיניות, וסולמו פה דיאז מינור, סולם רחוק יחסית מסולם הפרק הראשון- סי במול מז'ור.
במהלך הפרק, מסומנים המקומות בהם רצה בטהובן שיעשה שימוש בפדל השמאלי, להפקת צלילים רכים ושקטים.
הפרק בנוי במבנה של צורת סונאטה איטית ומלנכולית.
הנושא הראשון קודר מאוד, חדור נימת יאוש.
הנושא לירי מאוד, וכמעט אין בו חלקים שחוזרים על עצמם.
הגשר מתחיל בנימה אופטימית, אך לאחר אזכור של וריאציה על הנושא הראשון, אופי המנגינה משתנה, עד לכניסתו של הנושא השני.
הנושא השני מתחיל רק בליווי ביד שמאל, אך אט אט מצטרפת גם המלודיה.
תחילה מוצג הנושא בסולם הטוניקה של הפרק - פה דיאז מינור, אך עם התקדמות המלודיה הלירית של הנושא השני, מגיעים לסולם רה מז'ור, הבנוי על דרגת הסוב דומיננטה לסולם המקביל של פה דיאז מינור, סולם לה מז'ור.
קבוצות הסיום הן הנקודה המז'ורית המשמעותית הראשונה באקספוזיציה.
הטריולות, המנוגנות בהופעתן השנייה של קבוצות הסיום, נותנות תחושה של התקדמות המוזיקה.
מאחר שהאקספוזיציה אינה חוזרת על עצמה, נוצרת תחושה כי קבוצות הסיום זולגות ישירות אל הפיתוח.
בפיתוח מטופל בעיקר הנושא הראשון, וגרסאות מז'וריות רבות שלו, בסולמות שונים, ממלאות את עיקר נפח הפיתוח.
לקראת סוף הפיתוח, הולכת המוזיקה ומתקדרת שוב לאטה, עד שלבסוף מגיע תור הרפריזה, ובה חוזר הנושא הראשון למצבו הקודר והמלנכולי.
ברפריזה מורחב הנושא הראשון, וההרמוניה מורחבת ומעשירה אותו בגוני עצבות רבים.
לאחר הגשר מוצג הנושא השני.
הפעם הוא מופיע תחילה ברה מז'ור, ואט אט משתנה הסולם לפה דיאז מז'ור.
בסולם זה גם מנוגנות קבוצות הסיום.
אחריהן יש קודה, שבטהובן, כמנהגו, ממשיך לפתח בה את הנושאים.
לאחר רגע שיא קצר בפורטה חוזרת מנגינת הנושא הראשון, והפרק מסתיים באיטיות באקורד חרישי (המסומן בפיאניססיסימו) של פה דיאז מז'ור.
משך זמן נגינת הפרק משתנה מאוד מנגן לנגן.
הטווח הממוצע הוא בדרך כלל בין 19 ל-26 דקות.
פרק רביעי- רצ'יטטיב- פוגה- אלגרו ריזולוטו
הפרק הרביעי והאחרון של סונטת ההאמרקלאוויר נפתח במעין הקדמה (Introduzione), או מעין רצ'יטטיב לפסנתר, הבנוי בצורה חופשית.
ההקדמה בנויה ממספר מוטיבים, אשר לכל אחד מהם אופי ומפעם שונה.
המוטיב הראשון כתוב במפעם איטי ביותר, (לרגו), ובסולם פה מז'ור.
לאחר מכן יש מוטיב מהיר הרבה יותר בסולם סי מז'ור.
לאחר אזכור קצר למוטיב הראשון, שוב מופיע מוטיב מהיר יותר.
לאחר קטע מעבר ששיאו הוא במפעם המהיר ביותר פרסטיססימו, המוזיקה נכנסת אט אט אל הפוגה.
תקופת יצירתו האחרונה של בטהובן מאופיינת בחקירת מבנים קונטרפונקטים, ואכן בסונאטות המאוחרות של בטהובן ניתן למצוא הרבה פרקים פוגליים, כמו הפרק האחרון של הסונאטות האמרקלאוויר והסונאטה מס' 31.
הפוגה בסונאטת האמרקלאוויר כתובה במשקל של שלושה רבעים, ובסולם סי במול מז'ור.
ערכה המוזיקלי של הפוגה הוא גדול מאוד, וכמו פוגות גדולות אחרות של בטהובן (כמו למשל הפוגות במיסה סולמניס) היא נחשבת לאחד מהישגיו הכבירים של המלחין.
הפוגה כתובה לשלושה קולות, בשלושה חלקים עיקריים: החלק הראשון בא מיד לאחר ההקדמה.
המוטיב של החלק הראשון בפוגה מאופיין בטריל ארוך, ולאחריו חלקי שש-עשרה מהירים.
תשובתו של הקול השני היא כנהוג בסוב דומיננטה של סי במול מז'ור, פה מזור.
לאחר מכן נכנס הקול השלישי בסולם הטוניקה סי במול מז'ור.
לקראת סיום החלק הראשון של הפוגה משתנה לפתע המוזיקה ולאחר מעבר גדוש בטרילים מהירים מתחיל חלקה השני, הכולל גם הוא פוגה בשלושה קולות, אם כי פה הנושא הרבה יותר רגוע ונינוח.
הפוגה השנייה כתובה בסולם רה מז'ור, ובתחילתה בטהובן מורה להשתמש גם בפדל השמאלי של הפסנתר.
חלקו השלישי של הפרק גדוש הפוגות הוא למעשה פוגה אחת גדולה, אשר מחברת יחדיו את שתי הפוגות הקודמות לה.
בקודה המסכמת חוזר המוטיב של הטריל הארוך, עד שהפרק מסתיים באקורד רם וחגיגי.
נגינת הפרק הרביעי נמשכת כ-12–14 דקות בממוצע.
בטהובן החל את מלאכת הכתיבה של הסונאטה בשנת 1798, וסיים את מלאכת ההלחנה ב־1799, כאשר באותה השנה הסונאטה יצאה לאור.
בטהובן הקדיש את הסונאטה לפטרונו וחברו קארל אלואיס, נסיך ליכנובסקי – שהיה בעבר גם פטרונו של וולפגנג אמדאוס מוצרט) – אשר לו הקדיש בטהובן רבות מיצירותיו, כמו הסונאטה מס' 12 לפסנתר אופוס 26, הסימפוניה השנייה ואת שלוש היצירות הראשונות שלו, שלושת הטריו לפסנתר אופוס 1.
זוהי בין הסונאטות היחידות שבטהובן הוא זה שלמעשה נתן לה את כינוייה, שבמקרה הזה הוא: הסונאטה הפאתטית הגדולה (Grande sonate pathétique) או בקיצור הסונאטה הפאתטית.
לשמה של הסונאטה הפאתטית הוספה גם המילה "גדולה", משום שהמוציא לאור של הסונאטה מאוד התרשם מהנימה הטראגית והעוצמתית של הסונאטה, וכדי להעצים את כינוייה הוסיף לו את המילה:"גדולה" (דבר דומה נעשה בסונאטה מס' 29 של בטהובן אשר בכינוייה המלא גם הוספה המילה "גדולה", גם כן על מנת להעצים את כינוייה).
בעיני רבים הסונאטה מס' 5 של בטהובן נחשבת כסונאטה הפאתטית הקטנה, אף ששם זה אינו רשמי.
גם הסונאטה מס' 5 של בטהובן כתובה בסולם דו מינור, והמבנה והלך הרוח של הפרקים בשתי הסונאטות הללו דומים.
הסונאטות מתאפיינות בפרקים ראשונים בעלי נימה כעוסה וקודרת, בפרקים שניים מלודים ושירתיים ובפרקים אחרונים בעלי אופי ריקודי, אך עם זאת קודר.
בשם היצירה (הסונאטה הפאתטית) פירוש המילה הפאתטית הוא "מלאה פאתוס" או "עתירת רגשות" (שימוש דומה נעשה בסימפוניה השישית (הפאתטית) של צ'ייקובסקי), ולא "מעוררת רחמים", כפי שמשתמשים במילה לעיתים קרובות כיום.
לסונאטה שלושה פרקים: מהיר (עם הקדמה איטית), איטי ומהיר (כמקובל בתקופה הקלאסית).
הפרק הראשון כתוב במשקל חצוי של אלה-ברווה, (משקל ההקדמה הוא ארבעה רבעים), הפרק השני כתוב במשקל שני רבעים והפרק האחרון כתוב גם הוא במשקל אלה-ברווה.
גראב – אלגרו די מולטו אה קון בריו.
ביצוע טיפוסי של הסונאטה נמשך כ־20 דקות.
פרק ראשון – אלגרו די מולטו אה קון בריו
כאמור, הפרק הראשון נפתח בהקדמה איטית שלאחריה מגיע החלק המהיר.
מפעם ההקדמה מסומן כ-גראב (Grave), שזהו מפעם איטי ואמציונאלי ביותר, אולי אף יותר מן המפעם אדאג'יו.
ההקדמה נחלקת לשלושה חלקים עיקריים: החלק הראשון מאופיין בסדרות אקורדים בעלי אי יציבות טונלית, דבר שמקנה למוזיקה תחושת לחץ ומתח.
החלק השני של ההקדמה מתחיל לאחר רגע שיא עוצמתי, ולאחריו ארפג' ווירטואוזי.
החלק השני מאופיין במהלך הרמוני שחוזר על עצמו שלוש פעמים, ובפעמיים הראשונות הוא חוזר על עצמו בשלמותו, רק שגובה צלילם משתנה, כלומר סקוונצה.
תחילתו של החלק השני הוא בסולם מי במול מז'ור (הסולם המקביל לסולם שבו נפתחה ההקדמה, סולם דו מינור), אך במהלכו נודדת המוזיקה לסולמות אחרים.
החלק השלישי והאחרון בהקדמה מתחיל לאחר רגע שיא.
החלק השלישי כתוב גם הוא בסולם דו מינור, ועיקר מטרתו הוא לגשר בין ההקדמה לחלק המהיר.
לאחר ארפג' כרומטי ופרמטה מתחיל החלק המהיר.
הנושא הראשון מאופיין בתזזיתיות ופעלתנות רבה.
ההרמוניה היא אומנם רק התו דו שחוזר על עצמו באוקטבות מהירות, אך ההרמוניה מוסיפה לתחושת התזזיתיות של הנושא.
הנושא חוזר על עצמו פעמיים, ובפעם השנייה הוא ממשיך אל הגשר.
הגשר מתחלק לשני חלקים: החלק הראשון הוא נושא ריקודי קצר שחוזר על עצמו פעמיים, והחלק השני של הגשר הוא מעין וריאציה על הנושא הראשון, שבעזרתו משתנה אט אט הסולם, לקראת הנושא השני.
הנושא השני בולט בריקודיותו ובחינניותו.
בנושא השני בולט השימוש במורדנט (תנועה חדה ומהירה בין התו הכתוב לבין התו שמעליו) ובאצ'אקטורה (תו קישוטי שנדחס לפני התו שאחריו ואינו נחשב בספירת המקצב), מה שרק מוסיף לריקודיות של הנושא.
לאחר הנושא השני מופיעה קבוצות סיום, שמורכבת ממשפט שחוזר על עצמו פעמיים.
לאחר מכן, חוזר מוטיב הנושא הראשון (אך בסולם מי במול מז'ור) ולאחריו מופיעים אקורדים איטיים ודרמטיים שמסיימים את התצוגה (התצוגה חוזרת פעמיים – בפעם הראשונה אקורדי הסיום מובילים חזרה לסולם דו מינור ובפעם השנייה לסולם סול מינור – לתחילת הפיתוח.
לפני תחילת הפיתוח מוזכרת ההקדמה מלפני החלק המהיר.
הפעם ההקדמה מקוצרת, ומופיעה רק חלקה הראשון של ההקדמה (החלק עם האקורדים הלא יציבים), ובסופו נוסף חלק קצר אשר מטרתו לחבר את האזכור של ההקדמה אל שאר הפיתוח.
הפעם מובאת ההקדמה בסולם סול מינור, ובסיומה מודולציה לסולם מי מינור, שזהו הסולם שבו מתחיל הפיתוח.
סולם מי מינור, סולם הגבוה בחצי טון מהסולם שבו נגמרה קבוצת הסיום, סולם מי במול מז'ור.
בפיתוח מתפתח בעיקר מוטיב הנושא הראשון.
לאחר פיתוח קונבנציונלי קצרצר המוזיקה הולכת ונעשית קדחנית, ובהרמוניה ישנה נקודת עוגב על תו סול, הדומיננטה לסולם דו מינור, מה שמעיד על ההכנה לריפריזה.
הפיתוח מהווה יחסית חלק קצר מהפרק הראשון, והוא נמשך רק בין 40–50 שניות.
בריקפיטולציה הנושא הראשון מתקצר ומופיע רק פעם אחת, ובהופעתו השנייה כבר מתחיל הגשר, אשר גם הוא מורחב ומשתנה, וחלק ממנו אף מבוטל כליל.
לאחר סיום הגשר מגיע הנושא השני, אשר מופיע בסולם הסובדומיננטה – פה מינור רק בהמשכו חוזר לסולם הטוניקה, דו מינור ובסולם זה מתבצעת חזרה על הנושא השני שנשאר כמעט אותו הדבר, למעט מספר שינויים מינוריים.
קבוצת הסיום מופיעה גם היא בסולם דו מינור, וגם הפעם היא נקטעת על ידי אזכור נוסף של ההקדמה האיטית מתחילת הפרק.
גם הפעם חוזר רק חלקה הראשון של ההקדמה, ובאופן פתאומי חוזר מוטיב הנושא הראשון, והפרק מגיע אל סופו הפתאומי והעוצמתי.
פרק שני – אדאג'יו קנטאבילה
הפרק השני הוא כמקובל הפרק האיטי של הסונאטה.
הפרק כתוב בסולם לה במול מז'ור, סולם הבנוי על דרגת הסובדומיננטה לסולם המקביל לסולם היצירה (סולם היצירה הוא דו מינור, והסולם המקביל לו הוא מי במול מז'ור, אשר הסולם בנוי על דרגת הסובדומיננטה בסולם מי במול מז'ור הוא סולם לה במול מז'ור).
הפרק כתוב במשקל של שני רבעים, ומסומן בטמפו – אדאג'יו קנטאבילה, שפירושו: איטי בצורה שירתית (אדאג'יו – איטי, קנטאבילה – שירתי).
מלודית הפרק השני מוכרת מאוד, ויש האומרים שהיא בין המנגינות המוכרות של בטהובן.
הפרק בנוי במעיין צורה של אריה דה קאפו, כלומר במבנה של א-ב-א-קודה.
כלומר, הנושא הראשי שמופיע בתחילת הפרק (מסומן באות א') מופיע עוד הפעם בפרק, כאשר בין ההופעות שלו ישנו נושא מעבר שונה (מסומן באות ב').
במקרה הזה, הנושא הראשי של הפרק מופיע שלוש פעמים ולא שתיים, ולכן אין זה פרק בעל מבנה מובהק של אריה.
הנושא הראשי מאוד מלודי ושירתי.
ההרמוניה מנוגנת לסירוגין הן ביד ימין והן ביד שמאל.
תנועת חלקי שש-עשרה בהרמוניה מניעה את התקדמות הפרק.
הנושא הראשי חוזר על עצמו פעמיים, כאשר בפעם השנייה הנושא מקוצר וההרמוניה ביד שמאל מורחבת.
לאחר הופעתו השנייה של הנושא, מגיע נושא המעבר הראשון.
תחילתו של חלק המעבר הוא בסולם פה מינור (הסולם המקביל לסולם לה במול מז'ור), אך עם התקדמות המלודיה השירית מתבסס סולמו של חלק המעבר בסולם מי במול מז'ור, הסולם אשר בנוי על דרגת הדומיננטה בסולם הטוניקה של הפרק, סולם לה במול מז'ור.
לאחר מכן, ישנו קטע מעבר עם צלילים כרומטיים רבים, שלבסוף מוביל אותנו אל הופעתו השנייה של הנושא הראשי.
בהופעתו השנייה, מקוצר הנושא הראשי והפעם הוא מופיע ללא ההכפלה בהצגתו.
לאחר הופעתו של הנושא הראשי, מגיע קטע מעבר נוסף.
הפעם קטע המעבר כתוב בסולם לה במול מינור, ואופיו טראגי ומלנכולי ביותר.
בהרמוניה מנוגנות טריולות רבות, שמניעות את המנגינה המלנכולית.
בקטע מעבר חזק יחסית ומפתיע, המנגינה מתבססת על סולם מי מז'ור, סולם רחוק יחסית מסולם נושא המעבר, לה במול מינור.
לאחר שהמוזיקה מתבססת על הסולם החדש מופיע שנית נושא המעבר, אך כעת, כשהוא מנוגן בסולם מז'ורי, הוא כבר אינו קודר ומלנכולי, אלא שופע חן ותקווה.
לאחר מכן, מתקדרת אט אט המוזיקה, אך לפתע חוזר הנושא הראשי בהופעתו השלישית והאחרונה.
הפעם הנושא הראשי מוצג בשלמותו, כולל הופעתו הכפולה.
בנוסף, ישנם גם מספר שינויים מינוריים בהרמוניה.
לאחר מכן ישנה קודה קצרה, שבה חוזר מוטיב הטריולות.
פרק שלישי – רונדו: אלגרו
הפרק השלישי והאחרון של הסונאטה כתוב במסגרת של רונדו כלומר, ישנו נושא ראשי (רפרן) שחוזר על עצמו, ובין חזרה לחזרה מפריד חומר מוזיקלי חדש (נושא משני, אפיזודה).
סולמו של הפרק האחרון הוא דו מינור, שזהו גם סולמו של הפרק הראשון.
גם הפרק האחרון (כמו הפרק הראשון) כתוב במשקל חצוי, כלומר משקל אלה-ברווה.
הנושא הראשי של הפרק (הרפרן) מאוד מוכר, וגם הוא נחשב לאחד הנושאים המוכרים של בטהובן.
הנושא הראשי מאוד ריקודי וחינני.
הוא מורכב משני משפטים, כאשר המשפט השני חוזר על עצמו פעמיים.
לאחר מכן ישנה קודטה קצרה, שמביאה את הנושא הראשי לסיומו.
לאחר קטע מעבר קצר שחוזר על עצמו פעמיים בסקוונצה, מגיעה האפיזודה הראשונה.
האפיזודה הראשונה כתובה בסולם מי במול מז'ור, הסולם המקביל לסולם הטוניקה, דו מינור.
גם האפיזודה (נושא המעבר) מורכבת משני חלקים: בחלק הראשון בולט השימוש הרב בטריולות מהירות ובאקורדים מודגשים, והחלק השני הוא החלק המלודי יותר.
לאחר הטריולות המהירות, החלק השני של האפיזודה נותן תחושת נינוחות ורוגע.
לאחר מכן חוזר מוטיב הטריולות, שלאחר קטע מעבר עוצמתי ופרמטה, חוזר הנושא הראשי, הרפרן.
הנושא הראשי חוזר בשלמותו וללא כל שינויים.
מייד לאחר סיום הנושא הראשי מגיעה אפיזודה חדשה נוספת.
נושא האפיזודה חוזר על עצמו בתחילה ארבע פעמים, כאשר כל פעם נעשה שינוי קטן אחר, בעיקר בקצב ובהרמוניה.
לאחר ארבע ההופעות הללו מופיע נושא האפיזודה מספר פעמים נוספות, ולאחריו מתחיל קטע מעבר סוער למדי.
לאחר קטע מעבר זהה לקטע המעבר לאחר האפיזודה הראשונה חוזר בשנית הנושא הראשי.
הפעם הנושא הראשי מקוצר והוא מוביל ללא הפסקה אל נושא הטריולות מן האפיזודה הראשונה, שלאחריו מגיע גם הנושא הרגוע והשליו מן האפיזודה הראשונה, שעובר פיתוח קל.
לאחר מכן חוזר הנושא הראשי בפיתאומיות, ולאחריו מתחילה הקודה, אשר נעצרת על אקורד עם פרמטה באופן דומה לקטעי המעבר בין האפיזודות לנושא הראשי.
לאחרי שני אזכורים של הנושא הראשי בגרסה מז'ורית, מגיע הפרק אל סיומו הפתאומי והנמהר.
סונאטה לפסנתר מספר 1 בדו-מז'ור, קכל 279 נכתבה על ידי וולפגנג אמדאוס מוצרט בחודשי הקיץ של שנת 1774 במינכן.
הסונאטה בדו מז'ור פותחת את הסדרה של 18 הסונאטות לפסנתר שכתב מוצרט.
רק שתי סונאטת בלבד מתוך ה-18 נכתבו בסולמות מינוריים (סונטאה מס' 8 בלה מינור, וסונאטה מס' 14 בדו מינור).
בעיני רבים הסונאטה הראשונה של מוצרט (בנוסף לשש הסונאטות הראשונות שפרסם) כלל אינה משקפת את אופיו וסגנונו של מוצרט.
בעת שמוצרט כתב את היצירות הללו הוא היה מושפע במידה רבה מאוד מהמלחין האוסטרי יוזף היידן וגם מן המלחין הגרמני קרל פיליפ עמנואל באך.
סגנונו האישי והייחודי של מוצרט התגבש רק לאחר כמה שנים.
למרות שמוצרט נודע ברחבי אירופה כנגן פסנתר מחונן וכישרוני, הוא החל לכתוב סונאטות לפסנתר רק כשהיה בן 18 (לאחר שכתב כבר כמעט 300 יצירות להרכבים אחרים).
ככל הנראה, העובדה שהסונאטה הראשונה לפסנתר של מוצרט קיבלה את המספר 279 ברשימת קכל נובעת מהעובדה שעד עתה היה מוצרט עסוק בסיבובי ההופעות שערך יחד עם משפחתו ברחבי אירופה, שבהם הוא נהג לאלתר לפני השומעים ולא לנגן להם יצירות בכתב.
היצירות היחידות לפסנתר שמוצרט כן הוציא לאור באותה התקופה היו דואטים וקטעים לארבע ידיים, משום שמוצרט הצעיר הרבה לנגן בהופעותיו עם אחותו המוכשרת אף היא מריה אנה מוצרט, ויצירות אלו הוצאו רק מתוך הכרח.
מוצרט התחיל להוציא לאור את הסונאטות שלו לפסנתר רק בקיץ של שנת 1774 כשהוא בן 19, בעודו נוסע למינכן כחלק מסיבוב ההופעות של האופרה האחרונה שכתב: "La finta giardiniera" ("הגננת המתחפשת").
בתקופה זו מוצרט הוציא לאור 6 סונאטות לפסנתר בזו אחר זו.
לפי בחירת הסולמות של היצירות הללו ניתן לראות שמוצרט כתב אותן כחלק מסדרה, וכי הן בלתי נפרדות אחת מהשנייה.
מוצרט הולך ב-4 הסונאטות הראשונות לפי מעגל הקוינטות, אז עולה טרצה גדולה, ולבסוף עולה קוינטה גדולה.
מוצרט התכוון מראש להוציא את שש הסונאטות הראשונות שלו כסדרה אחידה.
לסונאטה יש כמקובל בתקופה הקלאסית שלושה פרקים, לפי הסדר של פרק מהיר- איטי- מהיר.
הפרק הראשון כתוב במשקל ארבעה רבעים.
הפרק כתוב בצורה המסורתית של צורת סונאטה, כלומר אקספוזיציה (עם נושא ראשון, גשר ונושא שני), פיתוח (פיתוח הנושאים) ורפריזה (חזרה).
הנושא הראשון של הפרק מורכב משלושה משפטים, כאשר המשפט הראשון והשלישי חוזרים על עצמם פעמיים, והמשפט האמצעי חוזר על תבנית מוזיקלית שלוש פעמים כסקוונצה.
הנושא מלא חיים ושמח והוא מכיל כמות רבה של חלקי שש עשרה, כמו כל הפרק למעשה, מה שמדגיש את הוירטואזיות של מוצרט, אפילו בגיל הצעיר שבו היה כשכתב את הסונאטה.
בנושא יש שימוש רב בקישוטים מוזיקליים שנועדו כדי להוסיף חן וקלילות למלודיה.
הגשר נפתח באקורד חזק ובולט שנשמע מעט לא קשור לאווירה הכללית של סולם דו מז'ור- אקורד הדומיננט ספטאקורד לסולם פה מז'ור.
הגשר הסוער מתחלק גם הוא לשני משפטים, כאשר המשפט הראשון חוזר על עצמו פעמיים, והמשפט השני חוזר גם הוא פעמיים אך בסקוונצה, מה שמוביל את הפרק אל הנושא השני שכתוב בסולם הבנוי על דרגת הדומיננטה של סולם המוצא (דו מז'ור)- סולם סול מז'ור.
הנושא השני הוא נושא "מוצרטי" טיפוסי, והוא קליל ומלודי מאוד.
בנושא השני בולט עוד יותר השימוש הרב בקישוטים מוזיקליים.
קבוצות הסיום שמגיעות לאחר הנושא השני מזכירות את הנושא הראשון.
לאחר שהאקספוזיציה חוזרת על עצמה מגיע הפיתוח.
הפיתוח מתחיל במעבר חד לסולם סול מינור, והנושא הראשון חוזר על עצמו בסדרת סקוונצות ארוכה.
לאחר מכן מופיע נושא חדש לגמרי שכלל לא הופיע עד כה.
לבסוף הרפריזה, שבה עובר הנושא הראשון פיתוח נוסף ולא צפוי.
לבסוף מופיעים הנושא השני וקבוצות הסיום (עם שינויים מסוימים)- הפעם בסולם ה"נכון"- דו מז'ור.
הפרק השני כתוב במשקל שלושה רבעים.
הפרק השני הוא הפרק הרגוע והאיטי של הסונאטה.
הוא כתוב בסולם הבנוי על דרגת הסובדומיננטה - סולם פה מז'ור.
הפרק כתוב גם הוא בצורת סונאטה.
נושאיו השונים של הפרק מאוד מלודיים ורכים.
הנושא הראשון מורכב משני משפטים שונים.
בנושא (ובפרק בכלל) יש שימוש רב בטריולות (שלישונים).
מיד לאחר הישמע הנושא מופיע הגשר הקצת יותר דומיננטי וחזק.
לאחר הגשר מגיעה מוזיקה על סולמות רחוקים יותר, עד שלבסוף מגיע הנושא השני כמקובל, והוא כתוב בסולם דו מז'ור, סולם הבנוי על דרגת הקווינטה של הסולם של הפרק.
לאחר מכן מופיעות קבוצות הסיום הנעימות והשקטות.
לאחר שהאקספוזיציה חוזרת מתחיל הפיתוח של הפרק, בו מתפתח בעיקר הנושא הראשון של הפרק.
הפיתוח מביא וריאציה מינורית וכבדה יותר של הנושא הראשון.
המוזיקה נעשית עצובה מאוד, עד שבמבוא לפיתוח משתנית המוזיקה בפתאומיות חזרה לסולמות מז'ורים.
באקספוזיציה עובר הנושא הראשון שינוי קטן.
לאחר הופעתו של הנושא הראשון המורחב והגשר מופיע הנושא השני, בסולמו הנכון כמובן.
לאחר קבוצות הסיום (שגם הן הורחבו) מגיע הפרק אל סיומו השקט והזוהר.
הפרק השלישי והאחרון כתוב במשקל שני רבעים.
גם הפרק האחרון, כמו כל שלושת הפרקים של הסונאטה כולם, כתוב בצורת הסונאטה הטיפוסית.
הנושא הראשון מהיר מאוד והוא חוזר על עצמו פעמיים, כל פעם במנעד שונה.
בפעם הראשונה במנעדו הגבוה של הפסנתר, ואילו בפעם השנייה במנעדו הנמוך של הפסנתר.
לאחר מכן מופיע הגשר הווירטואוזי יחסית, שמוביל את הפרק אל הסולם אשר בנוי על דרגת הקווינטה של סולם דו מז'ור- סולם סול מז'ור.
לאחר הנושא הראשון והגשר שהיו מהירים מאוד והכילו הרבה תנועה מופיע הנושא השני הרגוע בהרבה.
לאחר מעבר הרמוני מפתיע מופיעות קבוצות הסיום, אשר גם הן תזזיתיות ותנועתיות, כמו הנושא הראשון והגשר.
לאחר קבוצות הסיום מופיע הפיתוח הארוך יחסית.
הפיתוח מתחיל בפיתוחו של הנושא השני דווקא.
לאחר שהמוזיקה נעשית דרמטית מינורית נעצרת המוזיקה בפרמטה, ומופיע הפיתוח של הנושא הראשון.
כמעט ללא הכנה, מסתיים הפיתוח והרפריזה מנוגנת מייד לאחר סיום הפיתוח ואין כל הפרדה בין שתי החטיבות הנפרדות הללו.
הרפריזה נשמעת כהמשכו הישיר של הפיתוח של הנושא הראשון.
ברפריזה הנושאים משתנים ועוברים הרחבות, ובסופה הנושא השני וקבוצות הסיום מופיעים כמובן בסולם היסודי של פרק והסונאטה כולה, סולם דו מז'ור.
נגינת הסונאטה אורכת בממוצע בין 18 ל-20 דקות.
סונאטת קרויצר, רביעיית מיתרים מס' 1 מאת לאוש יאנאצ'ק, נכתבה בפרק זמן קצר מאוד, בין 13 ל-28 באוקטובר 1923, בתקופה של תפוקה יצירתית עצומה.
שינויים נעשו ביצירה בכתב ידו של המלחין בין 30 באוקטובר ל-7 בנובמבר 1923.
את ההשראה ליצירה שאב יאנאצ'ק מן הנובלה של לב טולסטוי, סונאטת קרויצר, שהיא עצמה נכתבה בהשראת סונאטה לכינור אופוס 9 מאת בטהובן, שנקראה על שם הכנר רודולף קרויצר.
ביצוע הבכורה של הרביעייה התקיים ב-17 באוקטובר 1924, בנגינת הרביעייה הצ'כית בקונצרט של האגודה למוזיקה בת זמננו (Spolek pro moderní hudbu) ב"מוצרטאום" בפראג.
פרטיטורת כיס של היצירה יצאה לאור באפריל 1925 בהוצאת הודבני.
יאנאצ'ק עשה שימוש בנובלה של טולסטוי גם ב-1908–1909, כאשר חיבר בהשראתה שלישיית פסנתר בשלושה פרקים, שאבדה מאז.
קטעים ששרדו מן השלישייה מרמזים לדמיון רב לרביעיית המיתרים, ושחזורים של שלישיית הפסנתר מבוצעים מדי פעם.
"ציירתי לי בדמיוני אישה אומללה, מיוסרת ומותשת, ממש כזו שהסופר הרוסי טולסטוי מתאר ב"סונאטת קרויצר" שלו", סיפר יאנאצ'ק באחד ממכתבת אל ידידתו הצעירה קאמילה סטוסלובה.
במוזיקה של הרביעייה גלומה דרמה פסיכולוגית, המכילה רגעי קונפליקט כמו גם התפרצויות רגשיות, יצירה רבת יצרים, הנחפזת אל קתרזיס ושיא מסיים.
הפרק הראשון מציג חילופי מקצב תכופים בין אדג'ו ל-קון מוטו (איטי - עם תנועה)
הפרק השני הוא פרק מהיר: קון מוטו - [מהר יותר (עם תנועה)]
הפרק השלישי נוטה להיות פרק מתון אך בעל חילופי מקצב תכופים גם הוא: קון מוטו - ויוו - אנדנטה (איטי עם תנועה - מלא חיים - בקצב הליכה לחלופין)
הפרק הרביעי פותח כפרק איטי אשר המקצב בו עולה, יורד וחוזר חלילה קון מוטו אדג'ו - פיו מוסו (עם תנועה - (לאט) - מהר יותר, לחלופין)
הרעיון התמאטי המרכזי ליצירה כולה דומה מאוד לנושא "סימפוניית דנובה" של המלחין (1923–1925).
הרביעייה משתמשת בעיקרון של מונטאז' תמאטי ונוטשת כמעט את התחומים המסורתיים של הרמוניה, הומופוניה וקונטרפונקט.
במקומם היא עושה שימוש חופשי בגורמים הצליליים השונים הטיפוסיים ליאנאצ'ק, לרבות נטיות מודאליות.
יאנאצ'ק, לאוש: רביעיית מיתרים מס' 1, נאמנה למקור, פראג: הוצאת ברנרייטר, 2000. TP 520
סונאטה מס' 5 של בטהובן בדו מינור, אופוס 10 מס' 1, היא אחת מ-32 הסונאטות שהלחין לודוויג ואן בטהובן לפסנתר.
הסונאטה, שהודפסה לראשונה ב-1798, הוקדשה לאנה מרגרטה פון בראון (Anna Margarete von Browne), אשתו של פטרונו של בטהובן באותן השנים, לה הקדיש את כל האופוס.
הסונאטה היא חלק מאופוס 10, הכולל שלוש סונאטות לפסנתר: מס' 5 בדו מינור, מס' 6 בפה מז'ור ומס' 7 ברה מז'ור.
את הסונאטה כתב בטהובן בין השנים 1796-1798, ביחד עם השתיים האחרות.
זוהי הסונאטה הראשונה לפסנתר שאותה כתב המלחין בשלושה פרקים בלבד (ולא בארבעה, כפי שנהג בארבע הסונטות הקודמות).
היצירה זכתה לכינוי הלא רשמי "הפאתטית הקטנה", עקב הדמיון שבינה לבין הסונאטה מס' 8 אופוס 13 של בטהובן, המכונה "הפאתטית".
דמיון זה בא לידי ביטוי, בסולם דו מינור בו נכתבו שתי היצירות, במבנה הסונאטות ובהלך רוחן.
הפרקים הראשוניים מאופיינים בנימה קודרת וכעוסה, הפרקים השניים מלודים ושירתיים, והפרקים השלישיים בעלי אופי ריקודי אך קודר.
עוד ניתן לראות דמיון, בין הפרק השלישי בסונאטה, לסימפוניה החמישית של בטהובן.
בניגוד לסונאטות הקודמות של בטהובן שנכתבו במבנה המסורתי הגרמני, בן ארבעה פרקים, הסונאטה הזו בנויה בשלושה פרקים, על פי המסורת האיטלקית: הראשון מהיר, השני איטי והשלישי מהיר:
1.אלגרו מולטו אה קון בריו בדו מינור.
2. אדאג'יו מולטו בלה במול מז'ור.
פרק ראשון- אלגרו מולטו אה קון בריו
הפרק הראשון נכתב במשקל שלושה רבעים, בסולם דו מינור ומפעם הפרק, אלגרו מולטו (molto = הרבה, יותר) אה קון בריו (con brio = במרץ ובהתלהבות).
האקספוזיציה מתחילה באקורד בדו מינור המלווה בארפג'ו עולה מאותו הסולם.
אחריו חזרה על אותו הנושא, אך בסולם לה במול- הסובמדיאנטה של הטוניקה דו.
אחרי כן ישנה התפתחות קלה ברוח הנושא.
בתיבות 28-30 ישנם קפיצות גדולות שמעצימות את המתח שנוצר עד כה, ונגמרות בקפיצה של אוקטבה.
אחרי סיום הנושא הראשון, הפסקה של תיבה אחת, שמרחיבה את המתח ויוצרת ציפייה לנושא הבא.
מתיבה 32 מתחיל מעבר הדרגתי לנושא השני, המתאפין בליווי בס אלברטי עד סוף האקספוזיציה, הנגמרת בקודה מלודית ורכה.
הפיתוח מתחיל במבנה דומה לפתיחה של האקספוזיציה, אך בסולם דו מז'ור.
אחרי משפט אחד מתחילות שתי קפיצות המזכירות את הקפיצות באקספוזיציה, ושמובילות לנושא המרכזי.
הנושא מתאפיין בתחילתו באוקטבות הזזות במבנה זהה פעמיים, הראשונה מפה, והשנייה בסי במול, הסובדומיננטה המוקטנת של פה.
התחלה זו מכתיבה את המשך הנושא.
לכל אורך הנושא ליווי בס אלברטי.
בתיבה 168 מתחילה הרפריזה של הנושא הראשי מתחילת הפרק, בדו מינור.
בתיבה 191 מתחיל הנושא השני, אך הוא עובר מודולציה לסובדומיננטה.
לאחר מכן, חוזר הבס האלברטי ללוות את הנושא, במבנה הדומה לזה שבאקספוזיציה.
הפרק נגמר בקודה הדומה לזו שבאקספוזיציה, אך בסולם סול מז'ור.
סונבונג היא נפה בעיר המיוחדת ראסון שבקוריאה הצפונית.
סונבונג שוכנת בפינה הצפון-מזרחית של קוריאה הצפונית, כשממזרח לה - נהר הטומן וגבול קוריאה הצפונית-סין-רוסיה, מדרום לה - ים יפן, ממערב לה - נפת רג'ין שבעיר המיוחדת ראסון, ומצפון לה - נפת אונדוק שבמחוז צפון המגיונג.
בסונבונג מתגוררים 27,331 תושבים, והיא העיר ה-34 בגודלה בקוריאה הצפונית.
היישובים בסונבונג הם סונבונג וטומנגנג.
בסונבונג ישנו מכרה אורניום ותחנת כוח הפועלת באמצעות נפט בהספק של 200 מגהוואט.
בשל מיקומה האסטרטגי של סונבונג כנפה עם נמל, על גדות נהר הטומן, וסמיכותה למשולש הגבולות קוריאה הצפונית - סין - רוסיה, בסונבונג עוברת רכבת, המקשרת את העיירה טומנגנג הצפון קוריאנית, עם הכפר חסן ברוסיה, על ידי מעבר גשר על נהר הטומן.
בשנת 2005 נסעו בקו הרכבת של סונבונג כ-10000 נוסעים.
הרכבת של סונבונג מקשרת את קוריאה הצפונית לרכבת הטרנס סיבירית, שהכפר הרוסי חסן הוא תחנתה האחרונה.
סונאטת סלסולי השטן (באיטלקית: il trillo del diavolo) היא סונאטה לכינור ובאסו קונטינואו בסול מינור שאותה כתב המלחין האיטלקי ג'וזפה טרטיני.
על פי המסופר, בתקופת גלותו באסיזי חלם טרטיני שהשטן נפגש איתו וביקש ממנו להשאיל לו את כינורו.
השטן התחיל לנגן נעימה נפלאה מלאה בסלסולים.
טרטיני היה מוקסם ומהופנט עד שנשימתו נעצרה והוא התעורר.
מיד תפס את הכינור כדי לשמר חלק מהיצירה ששמע בחלום, אך לשווא.
בעקבות החלום כתב את יצירתו "סונאטת סלסולי השטן".