tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זמן קצר לאחר מכן הורחב האיסור וכלל את כתביהם של היינריך היינה וסופרים נוספים.
בקיץ של אותה שנה נישא לאמאלי קלונה (Klonne), ממנה נולדו לו שלושה בנים.
בתקופת ריצוי המאסר במנהיים, כתב את המסה "הפילוסופיה של ההיסטוריה".
עם צאתו לחפשי חזר לפרנקפורט, והמשיך משם להמבורג בשנת 1837. בהמבורג חנך עידן חדש בפעילותו הספרותית, עם פרסום הטרגדיה "ריצ'רד סאבאגה" (Richard Savage 1839), שהועלה תיכף בכל התיאטראות בגרמניה.
הוא פקד שורה של סלונות ספרותיים, ובין היתר פגש ביום-טוב ליפמן צונץ.
בשנת 1838 החל לפרסם בהמבורג את "טלגרף לגרמניה" ("Telegraph für Deutschland") בשיתוף פעולה עם פרידריך אנגלס, פרידריך הבל וגאורג הרווגה.
המחזה המוכר והפופולרי ביותר שלו הוא הטרגדיה ההיסטורית "אוריאל ד'אקוסטה", המתארת את פרשת חייו של ד'אקוסטה, הפילוסוף היהודי הנרדף, שגוצקוב מצא בו ביטוי למרדנותו שלו.
המחזה מבוסס על ספרו של ד'אקוסטה "דוגמת חיי אדם", ועל רעיונות של הרדר.
התרגומים לעברית (ד"ר שלמה רובין, וינה 1856) וליידיש זכו ועדיין זוכים לפופולריות רבה.
כמאה שנים לאחר פרסום המחזה, העלה תיאטרון הבימה את העיבוד העברי למחזה 182 פעמים.
גוצקוב גם חיבר רומן נוסף ופחות מוכר בשם "הצדוקי מאמסטרדם" (1834).
המחזות הרבים הנוספים שכתב נשכחו ברובם, אולם כמה מהם זכו למקום של כבוד ברפרטואר התיאטרון הגרמני, בעיקר הקומדיות "Zopf und Schwert", "Das Urbild des Tartüffe" (האבטיפוס של טרטיף, ו"Der Königsleutnant").
תרגומי המחזה אוריאל אקוסטה לעברית
בנימין כץ-בילצקי, הוצאת שלום עליכם, תל אביב תשנ"ד 1994.
קארל אוגוסט גנצקן היה רופא נאצי שערך ניסויים רפואיים באסירים של מספר מחנות ריכוז.
החזיק בדרגת גרופנפיהרר בוואפן אס אס והיה ראש המחלקה הרפואית של הוואפן אס אס.
הורשע בפשעי מלחמה במשפט הרופאים בגרמניה בנירנברג.
גנצקן הצטרף לשורות המפלגה הנאצית ב-7 ביולי 1926 (חבר מספר 39,913).
בשנת 1934 נקרא לשרת כקצין מילואים בשרותי הרפואה של הצי.
לאחר מכן הועבר למשרד הראשי המבצעי של האס אס, וקודם לתפקיד הממונה הרפואי על בית החולים של האס אס בברלין.
מונה לעמוד בראש המחלקה הרפואית של הוואפן אס אס בשנת 1942, בשורותיה הגיע לדרגה של מיור גנרל.
גנצקן היה מעורב בסדרה של ניסויים רפואיים בבני אדם שנערכו על אסירים במספר מחנות ריכוז.
הוא הואשם והורשע במעורבות בניסויי הטיפוס שנערכו מדצמבר 1941 עד פברואר 1945, ניסויים שנערכו לטובתו של הצבא הגרמני ובאו לבדוק את יעילותם של מספר חיסונים נגד טיפוס, אבעבועות, כולרה ומחלות נוספות.
הניסויים נערכו במחנה דכאו ובמחנה נאצוויילר-שטרוטהוף.
גנצקן הואשם גם במעורבות בניסויי הסולפונמיד, בניסויים ברעלים ובניסויים בפצצות תבערה אך לא הורשע בהאשמות אלה.
גנצקן נמצא אשם בפשעי מלחמה, בפשעים נגד האנושות ובחברות בארגון פשע (האס אס) על ידי בית הדין הצבאי האמריקאי שערך את המשפט.
הוא נידון באוגוסט 1947 למאסר עולם על ידי בית הדין.
בפועל, גזר דינו הומתק לעשרים שנות מאסר, ולמעשה הוא שוחרר מהכלא באפריל 1954.
קארל פרידריך וילהלם גרוסמן היה רוצח סדרתי גרמני.
גרוסמן התאבד בזמן שחיכה להוצאתו להורג מבלי לתת הודאה שלמה על היקף פשעיו ומניעיו, והם נותרו במידה רבה לא ידועים.
לא ידוע הרבה על ראשית חייו של גרוסמן, מלבד שהיו לו העדפות סדיסטיות בכל הנוגע למין, ושהורשע מספר פעמים בגין התעללות מינית בילדים.
ב-21 באוגוסט 1921 נעצר גרוסמן בדירתו שבברלין אחרי ששכנים שמעו צרחות ורעשים של דפיקות מדירתו ובעקבותיהם שקט.
השוטרים שפרצו לדירה ובדקו את המקום מצאו על המיטה גופה טרייה של אישה שנרצחה.
גרוסמן נלקח למעצר והועמד לדין בגין רצח מדרגה ראשונה.
שכנים דיווחו שבמהלך השנים האחרונות היה נראה כי גרוסמן בילה באופן סדיר בחברתן של נשים, בעיקר צעירות שנראו עניות.
רבות נכנסו לדירה, אך רק מעטות יצאו ממנה.
לפני כן, במהלך מלחמת העולם הראשונה, מכר גרוסמן בשר רב בשוק השחור, ואף היה לו דוכן נקניקיות בתחנת רכבת קרובה לביתו.
האמונה הרווחת היא שהבשר היה משאריות של קורבנותיו, כשהעצמות וחלקים אחרים שהם בלתי אכילים הושלכו לנהר.
לא ידוע כמה קורבנות גרוסמן קטל.
רק הגופה של הקורבן האחרון נמצאה, יחד עם כתמי דם בדירה שהראו שלפחות עוד שלושה אנשים נרצחו שם בשבועות המעטים שקדמו למעצר.
יש המציעים כי 50 נשים נכנסו לדירתו של גרוסמן שם הן נרצחו, בותרו ולבסוף נאכלו על ידי לקוחות תמימים של עסקי הבשר שלו.
גרוסמן הורשע ברצח ונידון למוות, אך לפני ביצוע גזר הדין הוא תלה את עצמו בתאו.
דנקה נולד במונסטרברג, שלזיה, בממלכת פרוסיה (כיום העיר נקראת זייביץ' והיא עיר פולנית).
בגיל 12 הוא ברח מהבית וידוע מעט מאוד על ילדותו ונעוריו.
אולם, ידוע כי בבגרותו עבד בתור נגן עוגב בכנסייה המקומית והיה דמות אהודה בקרב הקהילה.
דנקה הפסיק לנגן במקהלת הכנסייה בשנת 1906.
ב-20 בדצמבר 1924, נעצר דנקה לאחר שתקף אדם בביתו באמצעות גרזן.
המשטרה ערכה חיפוש בדירתו של דנקה ומצאה בשר אדם בתוך צנצנות מלאות במלח שימור.
כמו כן, נמצאה בדירה רשימה ובה פרטים של 42 אנשים אותם דנקה רצח ואכל בין השנים 1914–1918. נטען כי הוא מכר את בשרם של חלק מקורבנותיו בשוק בוורוצלב כבשר חזיר.
יומיים לאחר מעצרו התאבד דנקה בכך שתלה את עצמו בתאו.
קארל (נודע בישראל כהרובוט קארל) היא שפת תכנות חינוכית עבור מתחילים, שנוצרה על ידי ריצ'רד פטיס והוצגה בספרו "קארל הרובוט: הצגה עדינה לאומנות התכנות".
פטיס השתמש בשפה הזו בהרצאותיו באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה.
השפה נקראת על שמו של הסופר הצ'כי קארל צ'אפק שטבע את המילה "רובוט" במחזה "R.U.R" ("רובוטים אוניברסליים של רוסום") משנת 1920.
מטרת השפה היא לימוד בסיסי של תכנות בצורה מוחשית, לימוד תחביר, כתיבת פרוצדורות, כתיבת לולאות והתניות וניפוי שגיאות.
שפת קארל משמשת לשלוט ברובוט וירטואלי פשוט שחי בסביבה מתוחמת ובה ניתן להתנייד על גבי רשת שְׁתִי (למעלה ולמטה) וָעֵרֶב (שמאלה וימינה) בלבד.
הרובוט מגיב לחמש פקודות בסיסיות:
MOVE - קארל יזוז משבצת אחת בלבד בכיוון אליו הוא פונה.
במקרה של מחסום תתקבל הודעת שגיאה והתוכנית תפסיק.
turnLeft - קארל יפנה את פניו ב-90° שמאלה.
putBeeper - קארל יוציא זמזם מן השק שלו ויניח אותו במשבצת בה הוא עומד.
ניתן להניח יותר מזמזם אחד.
במקרה שהשק ריק תתקבל הודעת שגיאה והתוכנית תפסיק.
pickBeeper - קארל ירים זמזם מהמשבצת בה הוא עומד וישים אותו בשק.
במקרה ויש במשבצת יותר מזמזם אחד, קארל ירים רק זמזם אחד.
במקרה ואין זמזם במשבצת תקבל הודעת שגיאה והתוכנית תפסיק.
turnoff - קארל יכבה את עצמו ויסיים את התוכנית.
קארל גם מבצע בדיקות "בוליאניות" בסביבתו המיידית כדי לברר האם במשבצת יש זמזמים או מחסומים, ולאיזה כיוון הוא פונה.
קארל היינריך מֶלֶר היה פסל גרמני.
בשנת 1824 החל תא לימודיו באקדמיה לאמנות בברלין אצל אוגוסט קיס, עבד כסטודנט עד לשנת 1840 ואז הפך לעוזר של כריסטיאן דניאל ראוך, מלר סייע לראוך בשיקום עתיקות עבור ארמון סנסוסי.
מלר שהה בפריז עד לשנת 1855, עבד עם פרידריך אוגוסט שטילר על אלגוריה של טבע ומתמטיקה עבור אוניברסיטת קניגסברג שבמזרח פרוסיה, וחזר על יצירה זאת עבור האקדמיה של בודפשט.
מלר לימד החל משנת 1861 באקדמיה לאמנות בברלין, בשנת 1869 ובשנת 1879 ביקר באיטליה והמשיך ללמד עד שנת 1875.
קארל האליר (בצ'כית: Karel Halíř; 1 בפברואר 1859 – 21 בדצמבר 1909) היה כנר בוהמי, שחי בעיקר בגרמניה.
קארל האליר נולד בהוהנלבה, בוהמיה (כיום ורכלאבי, הרפובליקה הצ'כית), ולמד אצל אנטונין בנוויץ בפראג (1867–1873) ואצל יוזף יואכים בברלין (1874–1876).
בארבע השנים הבאות (1876–1879) ניגן בקאפלה של בנימין בילזה בברלין.
הוא היה קונצרטמייסטר של התזמורות בקניגסברג (1879), במנהיים (1881) ובוויימאר (1884–1894).
ביצוע הקונצ'רטו הכפול של באך עם יואכים, בפסטיבל באך באייזנך ב-1884, הציג אותו לראשונה כסולן.
ב-1893 התמנה האליר לנגן ראשי של תזמורת האופרה של ברלין, התזמורת המלכותית, והצטרף לסגל המורים של בית הספר הגבוה המלכותי למוזיקה של ברלין.
בתקופה זו הקים רביעיית מיתרים משלו בברלין, עם קרל מרקיז, אדולף מילר והוגו דכרט, שהגישה סדרת קונצרטים למנויים במשך חמש-עשרה שנים.
בהמשך ייסד גם שלישיית פסנתר עם עמיתיו מבית הספר הגבוה למוזיקה, גאורג שומאן הפסנתרן והוגו דכרט הצ'לן.
האליר היה לכנר השני ברביעיית יואכים בשנת 1897, יחד עם יואכים, עמנואל וירת' הוויולן ורוברט האוזמן הצ'לן.
האליר המשיך לטפח כל חייו את הקריירה שלו כסולן במקביל לנגינה בתזמורות ובהרכבים קאמריים.
פירושו להבין למה הכוונה בנגינת כינור קלאסית." ב-4 בדצמבר 1896 ניגן את הביצוע הראשון בקרנגי הול של הקונצ'רטו לכינור מס' 8 מאת לואי שפור, עם התזמורת הסימפונית של ניו יורק בניצוח וולטר דאמרוש.
אף כי לא היה הסולן בביצוע הבכורה של הקונצ'רטו לכינור של צ'ייקובסקי (היה זה אדולף ברודסקי), קארל האליר תמך ביצירה, שלא הייתה פופולרית בשנותיה הראשונות.
כשצ'ייקובסקי שמע את האליר מנגן את הקונצ'רטו בלייפציג, בשנת 1888, הוא תיאר את האירוע כ"יום ראוי להיזכר".
ב-19 באוקטובר 1905, ניגן האליר בביצוע בכורה את הגרסה המעודכנת של הקונצ'רטו לכינור ברה מינור מאת סיבליוס בברלין, עם הפילהרמונית של ברלין בניצוח ריכרד שטראוס.
באותו קונצרט ניגן האליר את הדיברטיסמאן לכינור ותזמורת" מאת צ'ארלס מרטין לפלר בביצוע בכורה, לאחר שפריץ קרייזלר ואז'ן איזאיי סירבו לנגן אותו בגלל הדרישות הטכניות שהוא מציב.
האליר ביצע לראשונה עוד יצירות, בהן הקונצ'רטו לכינור אופוס 87 מאת המלחין הדני אדוארד לאסן, שהוקדש לו, ב-1889 בפרנקפורט.
הוא ניגן את הבכורה באירופה של הסונאטה לכינור של איימי ביץ', ב-28 באוקטובר 1899, עם טרזה קארנו.
הוא כתב קדנצה לקונצ'רטו לכינור ברה מז'ור של ברהמס.
כחבר ברביעיית יואכים, הרבה האליר במסעות קונצרטים.
הרביעייה הופיעה בסדרת קונצרטים שנתית בלונדון, והייתה אורחת קבועה בפסטיבל הדו-שנתי בבית בטהובן בבון.
ב-1905 ניגנה הרביעייה את מכלול רביעיות המיתרים של בטהובן בלונדון, פריז ורומא.
הרביעייה התפרקה לאחר מות יואכים באוגוסט 1907. האליר מת באופן פתאומי בברלין ב-21 בדצמבר 1909, בגיל חמישים ואחת.
מחליפו של האליר בבית הספר הגבוה למוזיקה היה תלמידו של יואכים, וילי הס, שירש את מקומו גם בהרכבים של האליר, הרביעייה והשלישייה.
בשנת 1888 נשא האליר לאישה את תרזה צרבסט (1859–1910), זמרת סופרן נודעת מברלין.
בין תלמידיו של האליר היה דייוויד מאנס.
קארל דאגלס (נולד כקרלטון ג'ורג' דאגלס ב-10 במאי 1942) הוא זמר-יוצר ג'מייקני, הידוע בעיקר בשל להיט הדיסקו "Kung Fu Fighting" משנת 1974.
דאגלס נולד בקינגסטון במושבת ג'מייקה שהייתה תחת שלטון בריטניה.
מאוחר יותר עבר לקליפורניה בארצות הברית, וכנער עבר שוב ללונדון, בירת אנגליה.
כנער באנגליה העביר את זמנו במשחק כדורגל ובפיתוח קול, והוכשר כזמר טנור.
הוא פיתח תשוקה למוזיקת ג'אז (מאוחר יותר הזכיר את סאם קוק ואוטיס רדינג כמקורות ההשפעה החזקים ביותר שלו כמוזיקאי), והיה שר שירי דת בכנסייה.
ב-1974 הוציא את הסינגל "Kung Fu Fighting" שדורג במקום הראשון הן במצעד הבריטי והן במצעד בילבורד 100. הסינגל מכר 11 מיליון עותקים ברחבי העולם, ובכך הפך לאחד הסינגלים המצליחים ביותר אי פעם מבחינת מכירות.
ב-27 בנובמבר אותה שנה קיבל הסינגל מעמד של סינגל זהב מידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
הסינגל, שהיה מחווה לסרטי אמנויות לחימה, היה לשיא מובהק בקריירה שלו, והאפיל על יתר הקריירה שלו.
כמו כן השתתף בהקלטות נוספות של השיר בידי אמנים אחרים.
בארצות הברית נחשב דאגלס לזמר של להיט אחד, כיוון שהוא ידוע רק בשל סינגל זה, וסינגל ההמשך "Dance the Kung Fu" הגיע רק למקום ה-48 במצעד הבילבורד.
בבריטניה בה פעל הוציא שני סינגלים נוספים שהגיעו למקומות גבוהים יותר - "Dance the Kung Fu", שהגיע למקום ה-35 במצעדים, ו-"Run Back" שהגיע למקום ה-25.
אחד ממנהליו היה אריק וולפסון, שבהמשך הפך לכותב השירים העיקרי של הפרויקט של אלן פרסונס.
ב-1998 יצאה הקלטה מחודשת של "Kung Fu Fighting", בביצוע של הרכב הדאנס הבריטית באס סטופ, עם קטעים מסומפלים מהסינגל המקורי של דאגלס, והגיעה למקום השמיני במצעד הבריטי.
הסינגל "Dance the Kung Fu" סומפל בשיר "Cuda nie widy" משנת 2001 של הלהקה הפולנית "אגו" ושוב ב-2007 ברמיקס "Classic (Better Than I've Ever Been)" של די ג'יי פרמייר, שהוציא במסגרת 25 שנה לנעל "אייר פורס ואן" של נייקי, ובו השתתפו קניה וסט, נאז, KRS-One וראקים.
כיום מיוצג דאגלס על ידי חברת ההפצה המוזיקלית Schacht Musikverlage (SMV) בהמבורג, גרמניה.
קארל דג'ראסי היה כימאי וסופר יהודי-אמריקאי יליד אוסטריה.
ייסד יחד עם דיאן ווד מילברוק קהילת אמנים הקרויה על שמו.
ידוע בעיקר בזכות תרומתו לפיתוח גלולות למניעת היריון, והוא מכונה לעיתים אבי הגלולה.
קארל דג'ראסי נולד בווינה שבאוסטריה, אך בשנותיו הראשונות גדל בסופיה שבבולגריה, בנם של סמואל דג'ראסי, רופא עור ומומחה למחלות מין, ואמו הייתה אליס פרידמן, רופאת שיניים וינאית.
בעקבות גירושי הוריו עברו דג'ראסי ואמו לווינה.
עד גיל 14 הוא למד באותו בית ספר שבו זיגמונד פרויד למד שנים רבות קודם לכן; בקיצים היה דג'ראסי בבולגריה עם אביו.
אחרי האנשלוס סירבה אוסטריה להעניק לו אזרחות, ואביו התחתן בשנית עם אמו בשנת 1938 לזמן קצר כדי לאפשר לקארל ולאימו לברוח מהמשטר הנאצי לסופיה שבבולגריה, שם התגורר עם אביו במשך שנה.
בולגריה, אף שלא הייתה מוגנת מפני אנטישמיות, הוכחה כמקלט בטוח, שכן המדינה הצליחה להציל את אוכלוסייתה היהודית בת 48,000 איש מגירוש למחנות הנאציים.
בתקופתו בסופיה למד דג'ראסי בקולג' האמריקני בסופיה שם החל לשלוט באנגלית.
בדצמבר 1939 הגיעו דג'ראסי ואמו לארצות הברית כמעט ללא פרוטה.
אמו של דג'ראסי עבדה באימון קבוצתי בצפון מדינת ניו יורק.
בשנת 1949 היגר אביו לארצות הברית, עבד בפנסילבניה ובמערב וירג'יניה, ולבסוף יצא לגמלאות בסן פרנסיסקו.
דג'ראסי למד במכללת ניוארק ג'וניור, למד זמן קצר במכללת טרקיו שבמיזורי, ואחר כך למד כימיה בקניון קולג' (אנ') בגמבייר (אנ'), אוהיו, שם סיים בהצטיינות.
לאחר שנה בחברת התרופות CIBA, עבר דג'ראסי לאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, שם קיבל את הדוקטורט בכימיה אורגנית בשנת 1945. עבודת התזה שלו בחנה את הפיכת הורמון המין הגברי טסטוסטרון להורמון המין הנשי אסטרדיול, באמצעות רצף של תגובות כימיות.
בשנת 1942/43 עבד דג'ראסי ב-CIBA בניו ג'רזי, ופיתח את תרופת הפריבנזמין (טריפלנמין), הפטנט הראשון שלו ואחד האנטי-היסטמינים המסחריים הראשונים.
בשנת 1949 הפך דג'ראסי למנהל מחקר בסינטקס במקסיקו סיטי ונשאר שם עד שנת 1951. לדבריו, אחד הגורמים המשפיעים עליו לבחור בסינטקס היה שיש להם ספקטרופוטומטר DU.
הוא עבד על סינתזה חדשה של קורטיזון על בסיס דיוזגנין, ספוגנין סטרואיד שמקורו מ-Dioscorea.
הצוות שלו סינתז מאוחר יותר נורתיסטרון (norethindrone), אנלוג הפרוגסטין הפעיל הראשון שהיה יעיל בצריכה דרך הפה.
זה הפך לחלק מאחד הכדורים המשולבים הראשונים למניעת הריון, הנקראים באופן עממי גלולה למניעת הריון.
בין השנים 1952–1959 היה פרופסור לכימיה באוניברסיטת ויין סטייט בדטרויט.
בשנת 1951 פיתח יחד עם הכימאי המקסיקני לואיס א' מירמונטס והמדען ההונגרי-מקסיקני ג'ורג' רוזנקרנץ את הפרוגסטין נורתיסטרון - אשר, בניגוד לפרוגסטרון, נשאר יעיל כאשר נלקח דרך הפה והיה חזק בהרבה מההורמון הטבעי.
מתן התכשיר ניתנה לראשונה כאמצעי מניעה דרך הפה לבעלי חיים על ידי גרגורי גודווין פינקוס ומין צ'ו צ'אנג ולנשים על ידי ג'ון רוק.
בשנת 1957 הפך לסגן נשיא מחקר בסינטקס במקסיקו סיטי.
בשנת 1960 הפך דג'ראסי לפרופסור לכימיה באוניברסיטת סטנפורד, תפקיד שאותו מילא עד 2002 אך במשרה חלקית בלבד מאחר שמעולם לא עזב את התעשייה.
משנת 1968 ועד 1972 הוא כיהן גם כנשיא סינטקס מחקר בפאלו אלטו.
דג'ראסי התעשר מעבודתו בסינטקס, וקנה שטח אדמה גדול בוודסייד, קליפורניה, והקים חווה בקר בשם SMIP.
(במקור ראשי תיבות של "Syntex Made It Possible", פירושים אחרים הוצעו מאז) הוא גם עסק באוסף אמנות גדול.
אוסף העבודות שלו מאת פאול קלה נחשב לאחד המשמעותיים ביותר שהיו בבעלות פרטית.
במותו ציווה שאוספי קליי שלו ייתרמו למוזיאון אלברטינה בווינה ומוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית.
לאורך שנות ה-60 וה-70 המשיך דג'ראסי לעבוד בעבודתו המדעית, כפרופסור במחלקה לכימיה באוניברסיטת סטנפורד וכיזם.
הוא היה חלוץ בטכניקות מחקר פיזיקליות חדשניות לספקטרומטריית מסה ולנפיצה אופטית סיבובית, ועשה בהן שימוש בתחומי הכימיה האורגנית ומדעי החיים.
במחקר על הורמונים הסטרואידים ואלקלואידים, הוא הבהיר את מבנה הסטרואידים, תחום שבו פרסם למעלה מ -1,200 מאמרים.
תחומי העניין המדעיים שלו היו רחבים, והישגיו הטכנולוגיים כוללים עבודה במכשור, תרופות, הדברת חרקים, יישום בינה מלאכותית במחקר ביו-רפואי, וביולוגיה וכימיה של אורגניזמים ימיים.
בשנת 1968 הוא יסד חברה חדשה, Zoecon, אשר התמקדה בשיטות סביבתיות של הדברה, תוך שימוש בהורמוני גדילה מהונדסים של חרקים כדי למנוע את המטמורפוזה משלב הזחל ועד שלב הגולם והבוגר.
Zoecon נרכשה בסופו של דבר על ידי Occidental Petroleum, שמכרה אותה מאוחר יותר לסנדוז, כיום נוברטיס.
בשנת 1965 באוניברסיטת סטנפורד, חתן פרס נובל יהושע לדרברג, מדען המחשבים אדוארד פייגנבאום ודג'ראסי, המציאו את תוכנית המחשב DENDRAL (אלגוריתם דנדריטי) להבהרת המבנה המולקולרי של תרכובות אורגניות לא ידועות שנלקחו מקבוצות ידועות של תרכובות, כגון האלקלואידים.
זה היה אב-טיפוס למערכת מומחה ואחד השימושים הראשונים בבינה מלאכותית במחקר הביו-רפואי.
דג'ראסי התפרסם כסופר, כמחזאי וכמדען.
בשנת 1985 אמר דג'ראסי "אני מרגיש שאני רוצה לנהל עוד חיים.
ברצוני להשאיר חותם תרבותי על החברה ולא רק יתרון טכנולוגי." בהמשך כתב כמה רומנים בז'אנר "מדע בבדיון" (science-in-fiction), כולל "דילמת קנטור", בהם סקר את האתיקה של המחקר המדעי המודרני באמצעות גיבורו, ד"ר קנטור.
הוא כתב גם ארבע אוטוביוגרפיות, האחרונה שבהן הופיעה בשנת 2014. הוא כתב מספר הצגות שהועלו ותורגמו למספר שפות.
ספרו "כימיה בתיאטרון: אי ספיקה, דמיון או שניהם" דן בערך הפדגוגי הפוטנציאלי של שימוש בסגנון דיאלוגי ובמבנה העלילתי של הצגות עם דגש מיוחד על כימיה.
דג'ראסי הגדיר את עצמו כ"יהודי אתאיסט".
דג'ראסי היה נשוי שלוש פעמים ונולדו לו שני ילדים.
הוא נישא לווירג'יניה ירמיה (Virginia Jeremiah) בשנת 1943, והם התגרשו בשנת 1950. דג'ראסי התחתן עם הסופרת נורמה לונדהולם (1917–2006) מאוחר יותר באותה שנה.
נולדו להם שני ילדים, והם התגרשו בשנת 1976. שנה לאחר גירושיו השניים החל דג'ראסי מערכת יחסים עם דיאן מידלברוק, ביוגרפית ופרופסור לאנגלית באוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 1985 הם נישאו, והיו יחד עד למותה ב-15 בדצמבר 2007 בגלל סרטן.
ב-5 ביולי 1978, בתו של דג'ראסי, פמלה שעסקה באמנות (ילידת 1950; מנישואיו השניים לנורמה לונדהולם) התאבדה.
את התאבודתה תיאר באוטוביוגרפיה שלו.
בעזרתה של מידלברוק, שקל אז דג'ראסי כיצד הוא יוכל לסייע לאמנים.
הוא ביקר הכפרי אמנים קיימים, כמו ידו ומקדואל, ולבסוף החליט להקים כפר אמנים משלו.
דג'ראסי נפטר ב-30 בינואר 2015, בגיל 91 מסיבוכים של סרטן כבד ועצמות.
קארל גלוסמן הוא שחקן אמריקאי ממוצא יהודי.
גלוסמן נולד בברונקס, ניו יורק, לאב ממוצא גרמני-יהודי ואם ממוצא אירי-קתולי.
משפחתו עברה לפורטלנד, אורגון, כשהיה בן שישה חודשים.
הוא למד בבית הספר התיכון "לייק אוסוויגו" שבעיר לייק אוסוויגו הסמוכה לפורטלנד, ולאחר מכן נרשם לאוניברסיטת המדינה בפורטלנד , אך נשר לאחר שנה.
בזמן לימודיו בקולג', הוא למד קורסי משחק בקונסרבטוריון לשחקנים של פורטלנד.
בשאיפה להיות שחקן, הוא למד מאוחר יותר בסטודיו למשחק של ויליאם אספר בניו יורק.
לאחר שצילם פרסומת בטלוויזיה עבור אדידס, עבר גלוסמן לצרפת.
שם במאי הקולנוע הארגנטינאי-צרפתי, גספר נואה, ליהק את גלוסמן לסרטו השערורייתי "אהבה" (אנ').
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל קאן 2015. ההקרנה קבעה שיא לפסטיבל, וכל 2,200 המושבים בארמון הפסטיבלים והקונגרס נמכרו.
בקאן, פגש גלוסמן את במאי הקולנוע ומעצב האופנה טום פורד, שליהק אותו לסרט "יצורים ליליים" משנת 2016. באותה שנה, הופיע במותחן "דוגמניות ושדים" של הבמאי הדני ניקולס ווינדינג רפן.
בשנת 2020 הוא הופיע לצד טום הנקס בסרט "גרייהאונד" של הבמאי אהרון שניידר.
בשנת 2016, החל גלוסמן מערכת יחסים עם השחקנית האמריקאית-יהודייה זואי קרביץ.
קרביץ חשפה בראיון שפורסם באוקטובר 2018 כי התארסה בפברואר אותה שנה.
הם נישאו ב-29 ביוני 2019 בפריז, צרפת, מקום מגוריו של אביה של קרביץ, המוזיקאי לני קרביץ.
קרביץ הגישה תביעת גירושין ב-23 בדצמבר 2020, לאחר 18 חודשי נישואים.
+שנהסדרהתפקידהערות2017צוענייה (אנ')סם דאפיתפקיד ראשי; 10 פרקים2020Devsסרגיי פאבלוב4 פרקים2023איידול (אנ')רוב2 פרקים
קארל גנדרסון היה פוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הדרומית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל דקוטה הדרומית ה-11 בשנים 1925–1927. לפני כן, החל מ-1921, הוא כיהן כסגן מושל המדינה ה-13.
קארל גנדרסון נולד בבקתת עץ במחוז קליי שבטריטוריית דקוטה, ליד העיר ורמיליון.
כבחור צעיר הוא הקים בית על חלקת קרקע שאותה הוא החזיק כל ימי חייו, ועד יומו האחרון הוא זיהה עצמו כחוואי.
הוא למד באוניברסיטת דקוטה הדרומית ובאוניברסיטת קורנל, ונכנס לעסקי מסחר בוורמיליון.
גנדרסון נשא לאישה את גרטרוד ברטלסון, ולשניים נולדו ארבעה ילדים.
גנדרסון נבחר חמש פעמים לסנאט של דקוטה הדרומית, וכיהן בו בשנים 1893–1894, בשנים 1897–1902 ובשנים 1917–1918. במושב הסנאט של 1899 הוא שימש כנשיאו הזמני.
בשנים 1921–1925 הוא כיהן כסגן מושל המדינה תחת המושל ויליאם מקמסטר.
ב-1924, כאשר מקמסטר ביקש שלא להיבחר לכהונה נוספת, התמודד גנדרסון בהצלחה ונבחר כמושל דקוטה הדרומית לאחר שהביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית ויליאם בולו.
עם זאת, ב-1926 הוא נוצח על ידי בולו בהפרש קטן, דומה לזה שבו הוא ניצח אותו שנתיים קודם לכן.
ב-1930 הוא התמודד שוב על משרת המושל.
בבחירות המקדימות של הרפובליקנים של אותה שנה אף אחד מהמועמדים לא זכה ב-35 אחוזים מהקולות, ועל פי חוקי המדינה, מועמד המפלגה היה אמור להיבחר על ידי הוועידה המדינתית של המפלגה.
אף על פי שהגיע שני בבחירות המקדימות, ההצבעה לטובתו של גנדרסון בוועידה הייתה נמוכה יחסית.
התמיכה בו קרסה עד מהרה, ושמו יצא מרשימת המועמדים לאחר כמה סבבי הצבעה.
ב-1932 ניסה גנדרסון שוב להיבחר כמועמד המפלגה מול המושל המכהן וורן גרין, אך הובס בהפרש גדול.
קארל גרדרסון נפטר בביתו שבמיטשל, דקוטה הדרומית ב-26 בפברואר 1933. הוא נטמן בבית הקברות בלאף ויו שבוורמיליון.
קארל גריימס הוא דמות בדיונית והדאוטרגוניסט בסדרת הקומיקס "המתים המהלכים", כמו גם בסדרת הטלוויזיה הנושאת את אותו השם.
הדמות נוצרה על ידי הכותב רוברט קירקמן והאמן טוני מור, והופיעה לראשונה בקומיקס "The Walking Dead #2", שיצא לאור בשנת 2003. בקומיקס, קארל הוא בנם של ריק גריימס ולורי גריימס, אחיהם למחצה של ג'ודית' גריימס, בעלה של סופיה גריימס ואביה של אנדריאה גריימס.
בסדרת הטלוויזיה, קארל הוא בנם של ריק גריימס ולורי גריימס, ואחיהם למחצה של ג'ודית' גריימס וריק גריימס ג'וניור.
הדמות מגולמת על ידי השחקן האמריקאי צ'נדלר ריגס, שבזכות התפקיד הזה, היה מועמד למספר פרסים ואף זכה שלוש פעמים ב"פרס סטורן לשחקן הצעיר הטוב ביותר בטלוויזיה", בשנים 2014, 2016 ו-2018.
לאורך המסע שלו עם הקבוצה, קארל נאבק לשמור על שפיותו בריאה ועל חיי חבריו ומשפחתו.
בקומיקס, קארל הוא הדאוטרגוניסט מהגיליון השני ועד גיליון 192, כאשר בגיליון האחרון, גיליון 193, הוא הפרוטגוניסט.
בסדרת הטלוויזיה, קארל הוא הדאוטרגוניסט ב-8 העונות הראשונות, עד שננשך על ידי "מהלך" ומת זמן מה לאחר מכן.
קארל גם מופיע במספר קטעי ארכיון בסדרות הספין אוף "אימת המתים המהלכים" ו"המתים המהלכים: אלה שבחיים".
קארל נולד באפריל 1996 לריק ולורי גריימס.
זמן קצר לפני תחילת האפוקליפסה, אביו של קארל, ריק, נפגע קשות במהלך קרב יריות עם פושע ונכנס לתרדמת.
כשאפוקליפסה פורצת, קארל בורח מביתו לאטלנטה יחד עם אימו ועם חברו הטוב של ריק, שיין וולש.
שם הסדרהעונות1234567891011המתים המהלכיםראשיאורחאימת המתים המהלכיםאורחהמתים המהלכים: אלה שבחייםאורח
קארל נולד בשנת 1998 לריק ולורי גריימס וגדל במחוז קינג שבג'ורג'יה.
כשהיה בן 3, אביו לקח אותו לטיול לחווה של רוס, שם קארל חווה תחושת תודה על הביטחון והאושר שאביו העניק לו.
בכיתה ג', היה לו חבר שהיה אלרגי למוצרי חלב, ולכן קארל הביא לו ארוחות על בסיס סויה לצהריים.
יום אחד, קארל טעם את החלב של חברו וכמעט הקיא.
עם השנים, קארל פיתח אהבה גדולה במשחקי מחשב ולקריאת ספרי קומיקס.
עם זאת, נישואי הוריו הפכו למתוחים יותר ויותר בשל בעיות בזוגיות שלהם, וקארל מצא את עצמו לעיתים קרובות עד למריבות בין הוריו.
באחד המקרים, לורי שאלה את ריק אם בכלל אכפת לו ממשפחתו, וכל זה קרה כשקארל היה שם והקשיב.
בהתחלה, קארל מוצג כילד ממושמע ותמים.
עם הזמן, הוא מתפתח והופך לאדם קר יותר, בעקבות אובדן רבים מחבריו ורוב בני משפחתו.
הוא נאלץ להסתגל למציאות החדשה.
בסופו של דבר, קארל לוקח על עצמו תפקיד מנהיגותי, בדומה לאביו.
הוא מתחיל לקחת סיכונים למען מה שהוא מאמין בו.
ריק מתחיל להכיר בכישרונו של קארל ובצורך שלו להיות עצמאי.
לאחר שריק נרצח על ידי סבסטיאן מילטון, קארל חס על חייו של סבסטיאן, ובכך מכבד את מורשת אביו.
25 שנים לאחר מותו של אביו, קארל מתחתן עם סופיה והם מביאים לעולם בת בשם אנדריאה, על שם אמו החורגת.
למרות חייו השקטים, קארל עדיין מתאבל על מות אביו.
קארל וסופיה הם השורדים היחידים ממחנה אטלנטה, והוא גם היחיד ממשפחתו ששרד.
קארל הוא אחת הדמויות שעברו את השינוי הגדול ביותר באישיותן בסדרת הטלוויזיה, אם לא הגדולה ביותר.
בדומה לאביו, קארל הוא אתאיסט.
בנוסף, כמו אביו, קארל הוא אמבידקסטרי.
הנשק המועדף על קארל הוא אקדח מסוג "Beretta 92FS".
קארל מוצג כילד ביישן ומופנם, שמדבר בעיקר עם הוריו וחברי הקבוצה שהוא מרגיש בנוח איתם, כמו שיין וולש, דייל הורבאת' וסופיה פלטייר.
הוא ילד חביב שמנסה לנחם את הקרובים אליו כאשר הוא מזהה שהם זקוקים לעזרה.
קארל, למרות היותו עדיין ביישן, מפתח אישיות נועזת יותר ומפחד פחות מהאפוקליפסה.
הוא שואף לקחת תפקיד פעיל יותר בקבוצה, ומבקש לעזור במקום להיות נטל.
הוא מוצא תיק מלא בסכינים עבור הקבוצה ועוזר בחיפוש אחר סופיה.
כמו רוב הילדים בגילו, הוא לפעמים אימפולסיבי, אך הוא מראה חרטה ואשמה כאשר מעשיו משפיעים לרעה על הקבוצה.
לאחר שנורה בטעות על ידי אוטיס, קארל מתמודד עם מחשבות שליליות.
הוא מפתח רצון להסתדר בעצמו ולהוכיח את עצמאותו ובגרותו.
לאחר שסופיה מתגלה כ"מהלכת", הוא מתחיל לפתח אישיות קרה יותר ומצהיר שהוא היה יורה בה בעצמו.
הוא עוקב אחרי אביו לאסם כדי לראות אותו מוציא להורג את רנדל, ואף מדרבן את ריק לירות בו.
קארל לפעמים פסימי וגס רוח, והוא גם קורא לקרול "טיפשה" על כך שהיא מאמינה בגן עדן.
לאחר שקארל גורם בעקיפין למותו של דייל, הוא מרגיש אשמה רבה.
הוא קורא לעצמו כישלון ונשבע לא לגעת שוב באקדח; התעוזה שלו הייתה ניסיון להוכיח שהוא ראוי לעמוד לצד המבוגרים של הקבוצה.
לאחר שיחה פרטית עם אביו באסם, ביטחונו חוזר, ומותו של דייל הופך ללקח עבורו.
לאחר שהרג את שיין, קארל מבין שהוא יצטרך להתבגר אם הוא רוצה לשרוד בעולם החדש.
קארל הפך להרבה יותר קשוח בעקבות החודשים שעבר עם הקבוצה.
כישורי הירי שלו השתפרו מאוד, כמו גם היכולות הטקטיות שלו.
הוא כבר לא ביישן בקרבת חברי הקבוצה, מה שכנראה נובע מהזמן הרב שבילה איתם בחוץ.
עם זאת, הוא עדיין לא חסין לחלוטין מפני רגש, ושומר על כמה מהתכונות הילדותיות שלו, כמו להתבדח מדי פעם, ולפתח התאהבות ילדותית בחברתו לקבוצה, בת' גרין.
לאחר שנאלץ להרוג את אימו לורי כדי שאחותו התינוקת תיוולד, קארל נכנס לדיכאון.
הוא מפסיק לדבר הרבה, אלא אם כן זה הכרחי, ואפילו אומר לאביו לפרוש זמנית מתפקיד המנהיגות שלו.
למרות הטראומה שחווה, קארל הפך ליותר קשוח ואמיץ, והוא מסכן את חייו כדי להציל אחרים; הוא מציל את מישון ואת אביו ממורגן, למרות הפצרותיו של אביו להישאר מאחור.
במהלך העונה, קארל מתחיל להשתנות כתוצאה מהאכזריות של העולם.
כשחשב שהוא עשה את מה שצריך כדי להגן על הקבוצה, הוא הורג ילד צעיר לאחר שהילד נכנע, מה שמבהיר עד כמה הוא נהיה חסר רחמים.
ריק, מפוחד ממה שהוא אפשר לבנו להפוך אליו, מבלה יותר זמן עם קארל ומעודד אותו להתמקד בעיסוקים אחרים, כמו חקלאות.
קארל נעשה הרבה יותר רגוע ומקבל את העובדה שיש בחיים יותר מהישרדות.
ריק לוקח את תפקידו כאבא ברצינות רבה יותר.
למרות השינוי באישיותו, הוא שומר על נקודת המבט הרצינית והמציאותית שלו על העולם, כמו כאשר הוא נוזף בליזי סמואלס והילדים האחרים על כך שהם נותנים שמות למהלכים.
למרות גילו הצעיר, קארל לא מהסס לבקר חבריו המבוגרים ולנזוף בהם כאשר הם נוהגים לא בסדר.
קארל חווה שיפור משמעותי במצבו הנפשי.
לאחר הבריחה מטרמינוס, הוא מתחיל לקחת על עצמו תפקיד בוגר יותר בקבוצה.
קארל מסייע בביצור והגנה על הכנסייה, וגם מגן על אחותו ג'ודית' .
הוא מפגין חוסר פחד כאשר הוא מתעמת עם גארת' ושאר הקניבלים, ומנסה ללמד את הכומר גבריאל סטוקס כיצד להשתמש בנשק.
גישה זו הופכת אותו למסוכן, שכן הוא מוכן לעשות כל מה שצריך כדי לשרוד.
למרות זאת, מצבו הרגשי עדיין נראה בשליטה.
קארל גם נראה אופטימי יותר לאחר נפילת הכלא והבריחה מטרמינוס; הוא משכנע את הקבוצה, במיוחד את אביו, להציל את גבריאל כשהוא שומע את זעקותיו לעזרה.
לאחר האירועים בבית החולים גריידי ממוריאל, קארל נותן מתנה למגי, שמתאבלת על אחותה.
הקבוצה מתקשה לשרוד בטבע, וריק מודאג מיכולת ההתמודדות של קארל, אך קרול מבטיחה לו שקארל מתאושש מהר יותר מכל אחד אחר.
ריק מציין שלילדים כמו קארל יש יתרון, כי הם יכולים להסתגל לעולם החדש יותר טוב מהם המבוגרים.
לאחר הגעתו לאלכסנדריה, קארל שוב מתחיל להרגיש מדוכדך, הוא חושש שהחיים השלווים באלכסנדריה יהפכו אותו לחלש.
אף על פי שהוא אוהב את האנשים ונהנה מהחיים בבתים הגדולים, ההתמודדות שלו עם המתבגרים האחרים בקהילה היא אתגר.
בסופו של דבר, הוא מחליט להתיידד איתם ולא לחיות בבידוד.
הוא פוגש נערה בשם איניד, והם מפתחים קשר.
קארל ממשיך להתבגר יותר ויותר.
הוא מציע לגבריאל שיעורים בשימוש בכלי נשק ונותן לו עצות כיצד להשתלב בקבוצה.
קארל דואג לג'ודית' ועוזר לאיניד במהלך התקפת ה"זאבים".
הוא גם מנסה לסייע לרון אנדרסון, נער נוסף בקהילה, ללמוד להסתגל, אך רון מסרב ומגלה עוינות כלפי קארל לאחר שריק הרג את אביו, פיט.
בתגובה, קארל הופך לעוין יותר כלפי רון.
במהלך התקפת עדר המהלכים על אלכסנדריה, רון מכוון אקדח על קארל ואומר שאין תקווה.
קארל, שמציג אופטימיות ובגרות, לא מסכים ומבטיח לרון שעדיין יש תקווה.
הקבוצה יוצאת החוצה לתוך העדר, כשהם מכוסים בדם המהלכים, כדי להשתלב איתם.
לאחר שאימו ואחיו הקטן נאכלים, רון מכוון את אקדחו לעבר ריק, אבל לפני שהוא מספיק לירות מישון דוקרת אותו עם הקטאנה שלה.
לפני שמת, רון מצליח ללחוץ על ההדק, והיריה פוגעת לקארל בעין.
במהלך ההכנות למלחמה נגד ניגן והמושיעים, קארל ממשיך להראות את הצד הבוגר שלו, ולא מתנגד לרצון אביו.
קארל אף הופקד להיות השומר של אלכסנדריה בזמן שריק ובעלי בריתם מנהלים מלחמה עם המושיעים.
לאחר מותו, קארל ממשיך להשפיע על האנשים שהכירו אותו, כולל ניגן.
חלומותיו על עתיד טוב יותר משפיעים עמוקות על ריק, שמנסה להגשים אותם לאחר תבוסת המושיעים.
דבריו של קארל גורמים לריק לחוס על ניגן ולעשות שלום עם המושיעים.
ניגן, שדאג לקארל וחיבב אותו, מתאבל על מותו, ובמהלך מאסרו באלכסנדריה, הוא מספר לג'ודית' סיפורים על אחיה.
ג'ודית', בסופו של דבר, מעניקה את כובע השריף של קארל (בעבר גם של ריק) לאחיה הקטן, ריק גריימס ג'וניור.
קארל מופיע בפלאשבק בפרק התשיעי של העונה השמינית.
קארל מופיע בפלאשבקים של ריק ומישון.
קארל תאודור וילהלם וַיֶירְשְטְרַאס , מחוז וסטפאליה – 19 בפברואר 1897, ברלין) היה מתמטיקאי גרמני, המכונה "אבי האנליזה המודרנית".
ויירשטראס הוא האיש האחראי לניסוח הקפדני והיסודי של האנליזה המודרנית.
פעל רבות כדי להבהיר את היסודות לנושאים הללו, ונודע בכך שהתעקש שכל הוכחה תהיה מבוססת על יסודות מוצקים.
תוך שהוא מסתמך על עבודתו של אוגוסטן לואי קושי, הניח את התשתית המוצקה של החשבון האינפיניטסימלי, שעד תקופתו היו רעיונותיו בעייתיים בשל הבסיס הרעוע שלהם.
ויירשטראס הנהיג את ההגדרות המודרניות של מושגים יסודיים כמו גבול ונגזרת, במונחי .
כמה מהמשפטים החשובים באנליזה נקראים על שמו, דוגמת משפט בולצאנו-ויירשטראס ומבחן M של ויירשטראס להתכנסות טורי פונקציות.
ויירשטראס נחשב גם למרצה מצוין, ואחד מתלמידיו היה גאורג קנטור, שוויירשטראס היה תומך נלהב של רעיונותיו המהפכניים.
תלמידים נוספים שלו היו פרדיננד גאורג פרובניוס, סופיה קובלבסקיה, ארתור מוריץ שנפליס, הרמן שוורץ ומתמטיקאים מפורסמים נוספים.
ויירשטראוס נולד למשפחה קתולית שהתגוררה בכפר בפרובינציית וסטפאליה.
הוא החל להתעניין במתמטיקה בעת שלמד בגימנסיה בפאדרבורן.
לאחר סיום לימודי הגימנסיה הוא החל ללמוד משפטים, כלכלה ומימון באוניברסיטת בון, כדי שיוכל להמשיך בדרכו של אביו שהיה פקיד במגזר הציבורי.
ויירשטראוס הזניח את לימודיו ובמקום זאת למד מתמטיקה באופן פרטי.
הוא עזב את לימודיו באמצע ועבר ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת מינסטר, שם גילה עניין בין השאר בפונקציה אליפטית.
במקביל הוא למד הוראה במינסטר והוסמך להוראה.
החל משנת 1843 הוא לימד מתמטיקה, פיזיקה, בוטניקה וספורט בעיירות בפרוסיה המערבית.
במקביל הוא פרסם מאמרים במתמטיקה שהביאו לו בשנת 1854 תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קניגסברג.
בשנת 1856 הוא החל ללמד בבית ספר טכני בברלין שהיה אחד המרכיבים באיחוד שיצר מאוחר יותר את האוניברסיטה הטכנית של ברלין.
החל משנת 1864 כיהן כפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת ברלין.
בשנת 1872 הדגים את "פונקציית ויירשטראס": פונקציה רציפה בקטע, שאין לה נגזרת באף נקודה בו.
בשנת 1886 יצא ספרו: Abhandlungen aus der Funktionenlehre, המציג את פיתוחיו בתאוריה המודרנית (באותם ימים) של פונקציות.
הספר התבסס על טיוטות של הרצאותיו שכתבו תלמידיו.
ב-1895 החברה המלכותית הבריטית העניקה לו את מדליית קופלי.
יוהאן קארל גוטפריד לֶווה היה מלחין גרמני, זמר בריטון ומנצח.
הלידר (השירים האמנותיים) שהלחין היו מוכרים בזמנו לרבים ואף זיכו אותו בתואר הבלתי הרשמי "שוברט של צפון גרמניה".
אף הוגו וולף, מלחין הלידר המהפכן שכתב בסגנון הפוסט-רומנטי העריך מאוד את יצירתו של לווה.
כיום יצירתו אינה מוכרת כמו בעבר, אך מבחר משיריו עדיין מבוצעים כיום מדי פעם.
לווה נולד בלֶבֶּיִין ואת חינוכו המוזיקלי הראשוני קיבל מאביו.
הוא היה נער מקהלה, ראשית בקתן ומאוחר יותר בהאלה, שם למד דקדוק.
יפי קולו של לווה בא לידיעתה של מאדאם דה סטאל אשר דאגה לו לתמיכה כספית במימונו של ז'רום בונפרטה, מלך וסטפאליה דאז, תמיכה שאפשרה לו להתמיד בלימודי המוזיקה ואף ללמוד תאולוגיה באוניברסיטת האלה.
תמיכה כספית זו פסקה ב-1813, עם עזיבתו של המלך.
בשנת 1820 עקר לווה לשטטין, שם עבד כנגן עוגב וכמנהל מוזיקלי בבית-ספר.
בשטטין חיבר לווה את רוב יצירתו המוזיקלית, לרבות גרסה מולחנת לשירו הנודע של גתה "שר היער" (Erlkönig).
יש האומרים כי שירו זה של לווה, משנת 1824, משתווה באיכותו לשירו של פרנץ שוברט שנכתב לאותו הטקסט ושזכה לפרסום רב ממנו פי כמה.
לווה חיבר מוזיקה למילות שיריהם של משוררים חשובים נוספים, ביניהם פרידריך ריקרט, ויליאם שייקספיר ולורד ביירון (שיריהם של שני האחרונים - בתרגום לגרמנית).
לווה הלחין אף מספר אופרות, אורטוריות ויצירות כליות.
בשנת 1821 נישא לווה לז'ולי פון יאקוב, אשר נפטרה כשנתיים לאחר מכן, ב-1823. אשתו השנייה, אאוגוסטֶה לאנגה, הייתה זמרת מחוננת והשניים הופיעו יחד בביצועי האורטוריות שחיבר וזכו להצלחה רבה.
בהמשך חייו, התפרסם לווה הן כזמר והן כמלחין.
לווה הופיע כזמר ברחבי אירופה בשנות הארבעים והחמישים של המאה ה-19. לבסוף, שב לווה לגרמניה ולאחר שנטש את משרותיו בשטטין בתום 46 שנות עבודה, עבר להתגורר בקיל, שם מת משבץ ב-20 באפריל 1869.
קארל לווה חיבר יצירות רבות בתחום המוזיקה הווקאלית, שהייתה קרוב ללבו מפאת היותו זמר; לווה הלחין חמש אופרות, מתוכן בוצעה רק אחת בשם "שלוש המשאלות" ("Die drei Wünsche") שלא זכתה להצלחה יתרה.
כמו כן, חיבר 17 אורטוריות שרבות מהן כתובות לקולות גבריים ללא ליווי או בנגינת קטעי ביניים כליים בלבד, קנטטות ובלדות למקהלה.
התמחותו הבלעדית של לווה במוזיקה הווקאלית הייתה הלחנת בלדות לקול ולפסנתר.
לווה ניחן בחוש מיוחד לכתיבת מוזיקה לשירים סיפוריים.
חוש זה אפשר לו לשלב בצורה מוצלחת סגנון לירי בסגנון דרמטי ובכך להשיג אחדות ושלמות.
בתחום המוזיקה האינסטרומנטלית חיבר לווה בעיקר יצירות קאמריות להרכבים שונים, ביניהן: שלוש רביעיות כלי קשת, שלישיית פסנתר, יצירה לקלרינט ולפסנתר שראתה אור לאחר מותו ומספר יצירות לפסנתר סולו.
קארל ואן וכטן היה סופר וצלם אמריקני.
היה מהתומכים בפריחה התרבותית של האפרו-אמריקנים בשנות העשרים והשלושים, "הרנסאנס של הארלם", ובין היתר בעל זכויות היוצרים על יצירותיה של הסופרת גרטרוד שטיין.
ואן וכטן נולד בסידר ראפידס שבאיווה, בן הזקונים של צ'ארלס ואדה ואן וכטן.
הוא למד באוניברסיטת שיקגו וסיים את לימודיו שם ב-1903. ב-1906 עבר לגור בניו יורק, שם עבד כעוזרו של מבקר מוזיקה ב"ניו יורק טיימס".
ב-1907 לקח ואן וכטן חופשה מהעבודה בעיתון כדי לטייל באירופה ולחקור שם את האופרה בעקבות אהבתו לסוגה האמנותית.
בזמן טיולו, כשהיה באנגליה, הוא נישא לחברתו אנה סניידר (Anna Snyder), שהכיר זה מכבר, עוד בסידר ראפידס.
הוא חזר ב-1909 לעבודתו ב"ניו יורק טיימס" והפך למבקר האמריקני הראשון של המחול המודרני, בזמן בו היו בעיר ניו יורק הופעות של איזדורה דאנקן, אנה פבלובה ולואי פולר.
ב-1912 הוא ואשתו אנה סניידר התגרשו, וב-1914 הוא נישא לשחקנית הרוסייה פאניה מרינוף, ששיחקה בהצגות רבות בברודוויי ובנוסף - בשמונה סרטים אילמים.
הנישואים נמשכו עד סוף חייו, גם כשכמעט ולא הגיב.
מספר ספרים הכוללים מאמרים מאת ואן וכטן אודות נושאים שונים, כמו מוזיקה וספרות, פורסמו בין השנים 1915–1920. בין השנים 1922 ו-1930 פרסמה הוצאת "Alfred A.
Knopf" שבעה ספרים מאת ואן וכטן.
ואן וכטן התעניין בעבודותיהם של סופרים ואמנים שחורי עור, וכמו כן הכיר וקידם דמויות מפתח ב"רנסאנס של הארלם", ביניהם לנגסטון יוז, ריצ'רד רייט ווולאס תורמן.
ספרו המצליח והשנוי במחלוקת "Nigger Heaven" (בתרגום חופשי: "גן עדן של כושים"), אשר פורסם ב-1926, מתאר את החיים בהארלם ואת היחסים בין האנשים בה.
במרכז עלילת הספר ניצבים שני אנשים, ספרנית שקטה וסופר שאפתן, שמנסים לשמור על אהבתם בזמן שהגזענות מנסה למנוע מהם זאת.
בשנות ה-30 החל ואן וכטן לצלם צילומי דיוקן.
במסגרת צילומים אלו, הוא צילם ידוענים רבים, ביניהם מארק שאגאל (תמונה), תומאס מאן (תמונה), מרלון ברנדו (תמונה), אורסון ולס (תמונה), נורמן מיילר (תמונה), סומרסט מוהם (תמונה), פרנסיס סקוט פיצג'רלד (תמונה), גור וידאל (תמונה), סידני לומט (תמונה), טרומן קפוטה (תמונה), לורנס אוליבייה (תמונה), אוולין וו (תמונה) ועוד רבים אחרים.
הוא פגש לראשונה את גרטרוד שטיין בפריז בשנת 1913. הם התכתבו לאחר מכן במשך כל שארית חייה של שטיין, ולפני מותה קבעה כי ואן וכטן יהיה בעל זכויות היוצרים על יצירותיה לאחר שתמות.
לאחר מותה הוא עזר בין היתר להביא לדפוס את כתביה שלא פורסמו.
לאחר שנות ה-30 ואן וכטן פרסם מעט כתבים ספרותיים, אך הוא המשיך להחליף מכתבים עם רבים מחבריו להתכתבות.
אף על פי שהיה נשוי לשחקנית פאניה מרינוף עד סוף חייו, הוא היה הומוסקסואל.
חלק מחיבוריו נשמרו לאחר מותו, ולאחר שנבחנו 25 שנה לאחר שמת, נמצאו בהם גזירי עיתונים וצילומים הקשורים להומוסקסואליות.
כיום שמורים רוב כתביו בספריית בינק (Beinecke Library) שבאוניברסיטת ייל.
ספריית הקונגרס רכשה בשנת 1966 אוסף של כ-1,400 צילומים שצילם.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 היה יאניש קצין בצבא הרוסי ובשעות הפנאי כתב ספרי שחמט בנושא הפתיחות.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 הוא היה אחד מהשחמטאים המובילים בעולם.
הוא ניתח וסייע לפתח את הגנת פטרוב ויש לו מוניטין גם על עבודתו על גמביט שלימן-יאניש.
בשנים האחרונות לחייו נחשב לבכיר מנתחי המשחקים באירופה וזאת בזכות העמקתו הרבה בעמדות.
בין השנים 1838–1839 שיחק דו-קרב בשחמט בכתב נגד ליונל קיזריצקי שהופסק עם עזיבתו של קיזריצקי לפריז.
בשנת 1844 התמודד בדו-קרב מול אלכסנדר פטרוב - כל אחד משני השחקנים זכה במשחק אחד.
בשנת 1849 התמודד בדו-קרב מול איליה שומוב - וניצח 2:1. בשנת 1850 התמודדו שוב השניים אך הפעם התוצאה הייתה הפוכה ושומוב ניצח 2:1. באותה תוצאה הפסיד יאניש בדו-קרב נוסף בשנת 1852.
בשנת 1851 התמודד בדו-קרב מול אחד החזקים בשחמטאי אנגליה הווארד סטאונטון והפסיד בתוצאה 2–7.
בשנת 1837 כתב יאניש את ספרו "תגליות על הפרש בשחמט", בשנת 1842 את הספר "ניתוח חדש של הפתיחות במשחק השחמט" "Analyse Nouvelle des ouvertures du jeu des Echecs" (ספר שתורגם פעמיים לשפה האנגלית) וספרו הידוע ביותר משנת 3–1862 "יישומי אנליזה מתמטית למשחק השחמט" שיצא בשלושה כרכים.
קארל לארסון (בשוודית: Carl Larsson; 28 במאי 1853 – 22 בינואר 1919) היה צייר ומעצב פנים שוודי.
לארסון נולד ב"גמלה סטן", העיר העתיקה בסטוקהולם.
הוריו היו עניים מאוד וילדותו הייתה אומללה.
בגיל 13 מורהו בבית הספר לילדי עניים דחק בו להגיש מועמדות לבית הספר של האקדמיה השוודית המלכותית לאמנויות והוא התקבל.
בשנותיו הראשונות שם חש לארסון נחות חברתית, מבולבל וביישן.
ב-1869, בגיל 16, קודם ל"בית הספר העתיק" של אותה אקדמיה.
שם רכש ביטחון עצמי ואף הפך לאישיות מרכזית בחיי החברה של בית הספר.
לאחר מספר שנים בהן עבד כמאייר ספרים, כתבי עת ועיתונים עבר לארסון לפריז, שם בילה מספר שנים מתסכלות נוספות כאמן העובד קשה למחייתו ואינו זוכה להצלחה.
ב-1882, בהיותו במושבת אמנים סקנדינבית בגרז-סיר-לואן בסמוך לפריז, הוא פגש את האמנית קארין בריו (1859–1928), ועד מהרה הם נישאו.
בדיעבד, הייתה זו נקודת מפנה בחייו של לארסון.
בגרז צייר לארסון כמה מעבודותיו החשובות ביותר.
ציוריו מתקופה זו נעשו בצבעי מים והיו שונים מאוד מציורי צבעי השמן שצייר בעבר.
לקארל וקארין לארסון נולדו שמונה ילדים, ובני משפחתו היו לדוגמנים המועדפים עליו.
ב-1888 אדולף בריו, אביה של קארין, העניק למשפחה הצעירה בית שנקרא "היטנס הקטן" בכפר סונדבורן.
קארל וקארין עיצבו וריהטו את הבית בהתאם לטעמם האמנותי הייחודי ועל פי צורכי המשפחה המתרחבת.
באמצעות ציוריו וספריו של לארסון הפך הבית הזה לאחד מבתי האמנים המפורסמים בעולם.
הבית נמצא כיום בבעלות יורשיהם של קארל וקארין לארסון והוא פתוח לתיירים בחודשי הקיץ, בין מאי לאוקטובר.
הפופולריות של לארסון גדלה במידה ניכרת עם התפתחותה של טכנולוגיית הרפרודוקציה בצבע בשנות ה-90 של המאה ה-19, כאשר יצאו לאור בהוצאת "בונייה" השוודית ספרים כתובים ומאוירים על ידי לארסון שהכילו העתקים בצבע מלא של ציורי צבעי המים שלו, ביניהם הספר "בית".
למרות זאת, מספר המהדורות של האלבומים היקרים יחסית הללו לא התקרב כלל לזה של הספר "הבית בשמש", שיצא לאור ב-1909 בידי המוציא לאור הגרמני קרל רוברט לאנגווישה (1874–1931).
הספר שכלל ציורי צבעי מים, רישומים וטקסט מאת קארל לארסון הפך מיד לאחד מרבי המכר של תעשיית ההוצאה לאור הגרמנית של אותה שנה - 40,000 עותקים נמכרו תוך שלושה חודשים ויותר מ-40 מהדורות הודפסו עד 2001. קארל וקארין לארסון הכריזו כי הם המומים מהצלחה זו.
לארסון צייר גם כמה סדרות של סיפורים מצוירים בהמשכים, והפך בכך לאחד מציירי הקומיקס השוודים הראשונים.
קארל לארסון החשיב את עבודותיו המונומנטליות - ציורי הפרסקו שלו בבתי ספר, מוזיאונים ובניינים ציבוריים אחרים, כעבודות החשובות ביותר שלו.
עבודתו המונומנטלית האחרונה, "Midvinterblot" ("קורבן אמצע החורף"), ציור בצבעי שמן בגודל 6x14 מטרים שהשלים ב-1915, הוזמן עבור קיר במוזיאון הלאומי של שוודיה בסטוקהולם (אשר קירותיו עוטרו כבר בכמה ציורי פרסקו של לארסון), אך נדחה לקראת השלמתו על ידי מועצת המוזיאון.
הפרסקו מתאר את הקרבתו של המלך המיתולוגי דומלדה במקדש אופסלה.
באוטוביוגרפיה שלו "Jag" ("אני"), שפורסמה לאחר מותו, הצהיר לארסון על מרירותו ואכזבתו בשל דחייה זו, של היצירה שהחשיב כגדולה בהישגיו:
מאידך הודה לארסון, באותה אוטוביוגרפיה, כי ציורי משפחתו ובית המשפחה:
פולמוס ה"Midvinterblot" נמשך עוד שנים רבות בשל מאבקים בין אסכולות שונות של אמנים שוודים.
ב-1987 הפרסקו אף הוצע למוזיאון בחינם, בתנאי שיעטר את הקיר הריק לו יועד, אך המוזיאון דחה את ההצעה והציור נמכר לאספן היפני הירושי אישיזוקה.
ב-1992 הסכים האספן להשאיל אותו למוזיאון עבור תערוכה של ציורי קארל לארסון, במסגרתה הציור נתלה במקום המיועד.
אהדת הציבור שינתה את תפיסתם של המומחים לגביו, ובעזרת תרומות פרטיות התאפשר למוזיאון לקנות את הציור מהירושי אישיזוקה ב-1997 ולהציגו תמידית במקום בו אמור היה להיות מוצג מלכתחילה.
קארל מילטון לוין היה פוליטיקאי יהודי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסנאטור מטעם מדינת מישיגן משנת 1979 ועד לשנת 2015, תקופת הכהונה הארוכה ביותר בהיסטוריה של מדינת מישיגן.
היה גם הסנאטור הבכיר (הוותיק) המייצג את מישיגן, ועם פרישתו הפכה דבי סטייבנו לסנאטורית הבכירה.
הוא שימש בין היתר כראש "החטיבה היהודית" במפלגה הדמוקרטית וכיושב ראש ועדת הכוחות המזוינים בסנאט.
לוין נולד בדטרויט, מישיגן, להורים יהודים, בס לוינסון וסול ר.
משפחתו פעילה שנים רבות בפוליטיקה של מדינת מישיגן.
אחיו הבוגר, סנדר לוין, מייצג את המחוז ה-12 של מישיגן בבית הנבחרים של ארצות הברית מאז 1983. בנו של סנדי, אנדי לוין, היה האנליסט של הסתדרות העובדים האמריקאית AFL-CIO ומאוחר יותר הפסיד במרוץ לסנאט מטעם מישיגן.
דודו של קארל, תיאודור לוין, כיהן כשופט ראשי בבית המשפט הפדרלי של המחוז המזרחי של מישיגן.
בן דודו, ג'וזף לוין, היה מועמד לבית הנבחרים.
לוין נבחר לראשונה לסנאט האמריקאי ב-1978, בהביסו בבחירות את הסנטור המכהן מהמפלגה הרפובליקנית ומצליף המיעוט בסנאט, רוברט פ.
במערכת הבחירות של 1984 הוא ניצח את האסטרונאוט ג'ק ר.
לוסמה, בארבעה אחוזים בלבד, אולם בהמשך הביס את חבר הקונגרס ביל שוטה ב-1990, ונבחר מחדש ב-1996 וב-2002 עם התנגדות רפובליקנית מינימלית.
ב-2002 גרף 61 אחוזים מהקולות כנגד המועמד הרפובליקני אנדרו "רוקי" רקובסקי, למרות הפופולריות הרבה (דאז) של הנשיא הרפובליקני ג'ורג' ווקר בוש והבחירות הצמודות למושל מישיגן באותה שנה.
ב-4 בדצמבר 2006 הודיע על כוונתו להתמודד על כהונה שישית בבחירות 2008 ואף זכה בבחירות עצמן ברוב גדול של קרוב ל-63%.
למרות זאת, במרץ 2013 הוא הודיע שהייתה זו מערכת הבחירות האחרונה שלו והוא לא ירוץ לבחירה מחדש ב-2014. את מקומו בסנאט ירש הדמוקרט גרי פיטרס.
לוין כיהן מ-2007 עד 2015, כיושב ראש ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט.
הוא שירת כחבר הוועדה הבכיר מטעם המפלגה הדמוקרטית מאז ה-7 בינואר 1997 ובתוקף בכירותו זו כיהן כראש הוועדה בכל עת בה היוו הדמוקרטים רוב בסנאט, כמו בשנים 2001–2003 (המושב ה-107 של הקונגרס האמריקני) ועוד.
עמדתו של לוין כלפי מלחמת עיראק, כמעט עד שהחלה במרץ 2003, הייתה חיובית ותומכת.
בתוכנית "המהדורה המאוחרת" ב-CNN, ב-16 בדצמבר 2001, הוא אמר: "המלחמה נגד הטרור לא תסתיים כל עוד סדאם חוסיין בשלטון" וכשנה לאחר מכן, כראש הוועדה לכוחות החמושים, הוא אמר במהלך שימוע ציבורי ב-19 בספטמבר 2002, "אנחנו מתחילים באמונה המשותפת שסדאם חוסיין הוא דיקטטור ואיום לשלום וליציבות של האזור".
עם זאת, בהצבעה בסנאט, חודש בלבד אחרי כן, באוקטובר 2002, כמעט חצי שנה לפני הפלישה עצמה לעיראק, הוא שינה את טעמו והצביע נגד האישור לשימוש בכוח מול עיראק.
ובשנים שלאחר הפלישה האמריקאית למדינה זו במרץ 2003, הוא אף חזר פעמים רבות על הקריאה לממשל בוש, לספק לוח זמנים לנסיגת הכוחות, ועשה כמיטב יכולתו להסרת הסיווג הביטחוני סביב מסמכים מסווגים של המודיעין האמריקאי, שטענו לקשרים בין עיראק לבין אל-קאעידה.
הוא טען בתקופה זו, שהמלחמה בעיראק היא הסחה מהמלחמה בטרור.
בריאיון ל-CNN ב-14 בנובמבר 2005, הוא הצהיר ש"לפני המלחמה, הנשיא טען כי לא ניתן להפריד בין סדאם חוסיין ועיראק.
למעשה, הוא אמר זאת לעיתים כל כך קרובות, וניסה לקשר בין סדאם חוסיין לבין המתקפה עלינו ב-11 בספטמבר, שהעם האמריקני חשב ברובו המכריע, סדאם חוסיין השתתף בהתקפה עלינו ב-11 בספטמבר, אף שזה לא היה נכון.
זה היה בבירור מידע שגוי.
והייתה לזה השפעה עצומה על העם האמריקני".
למרות עמדתו זו, ב-2007, שנים לאחר שארצות הברית כבר הייתה שקועה בעיראק, נרשמה התבטאות מעניינת של ראש ממשלת עיראק נורי אל-מאלכי, שהצביעה על מעורבותו הרבה של לוין במלחמה זו.
בתגובה לפוליטיקאים בכירים שקראו להדחתו, סימן אל מאלכי את הסנאטורים הילרי קלינטון וקארל לוין, כמי שמתנהגים כאילו עיראק הייתה "הרכוש שלהם" וטען ושהם צריכים "לחזור לעשתונותיהם" ו"לכבד את הדמוקרטיה".
לוין היה תומך נלהב של הקמת משרד החינוך.
לאורך השנים הוא הציע חוקים ותיקונים שונים לשיפור החינוך, כולל תיקון שהוריד באופן ניכר את גודל הכיתות כדי לעזור למורים להתרכז יותר בצרכי התלמידים באופן פרטני.
לוין גם תמך, אף אם בהיסוס בחוק "שום ילד לא נשאר מאחור" (No Child Left Behind Act), לאחר שהתאכזב מהטיוטה האחרונה של חוק זה, שחתכה חלק ניכר מהמימון לילדים עם מוגבלויות שהובטח בטיוטה ההתחלתית.
הסנאטור לוין הורה לתת-הוועדה לביטחון פנים וענייני ממשל בנושא חקירות, לחקור האם המשרד למדיניות אנרגיה גרם לעלייה במחיר של הנפט הגולמי.
כמו כן הוביל חקירה ב-2001, בניסיון לעלות על הגורם לדירבון עליית מחיר הבנזין באותו קיץ.
עם זאת, לוין התנגד להעלאת יעילות הדלק לרכב.
קארל לוין והקונגרס עבדו על העברת חוק אנרגיה מקיף קרוב לשלוש שנים.
בשנים האחרונות הוכח שיש קושי לסנאט ולבית הנבחרים להסכים על חוק אנרגיה שיאזן את הצורך לאנרגיה הניתנת למימון ואמינה, עם מחויבות להגן על הסביבה והבריאות הציבורית.
ב-2005 הקונגרס העביר את חוק "מדיניות אנרגיה 2005".
החוק מעלה את ההשקעה הפדרלית בטכנולוגיה מתקדמת לכלי רכב, המכוונת לשפר את כלכלת הדלק, אוסר על שפיכת דלק באגמים הגדולים, מעודד צעדים לשיפור האמינות של השימוש במכוניות חשמליות, והופך את שימור ויעילות האנרגיה למרכיב מרכזי של האסטרטגיה של האנרגיה הלאומית.
איכות הסביבה: לוין כתב חקיקה בחוק להסמכת הגנה לאומית 2003, כשהוא יוצר תוכנית למחקר ותשתית של מכוניות של תא דלק.
ב-1999 השיג לוין 56 מיליון דולר לפרויקט "ריוורפרונט" של מדינת דטרויט.
המימון, בחלקו, נועד לרכישת אדמה באורך חמישה מיל לצורך הקמת טיילת גדולה וירוקה לאורכו של נהר דטרויט.
במשך שנים נשפכו אל הנהר חומרים מזהמים ממפעלים באזור.
אתיקה: לוין חיבר את חוק "התחרותיות בהענקת חוזים", שהוביל לירידה משמעותית בעלויות הרכישה של הממשל הפדרלי.
הוא גם חיבר את "חוק ההגנה למדווחים", שמגן על מועסקים פדרליים שחושפים בזבזנות, שחיתויות ושימוש בשיטות מיותרות במשרדים ממשלתיים.
ביטוח בריאות: לוין תמך בביטוח בריאות לאומי, שיכסה את כל האזרחים האמריקנים.
כמו כן תמך במחקר בתאי-גזע.
בחירות: לוין היה מבקר של סטטוס מדינת ניו המפשייר כמדינה הראשונה בפריימריס הבחירות לנשיאות.
הוא טען, שיש מדינות מגוונות יותר מבחינת אוכלוסייה (כגון המדינה אותה הוא ייצג, מישיגן) והן צריכות להיות "המדינה הראשונה בפריימריס" וכך להשפיע יותר על הסוגיות הבולטות בבחירות.
באפריל 2006 נבחר לוין על ידי מגזין "טיים" כאחד מעשרת הסנאטורים האמריקנים הטובים ביותר.
האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות (American Civil Liberties Union, ACLU) (בפועל, האגודה לזכויות האזרח) הליברלי נתן לו ציון של 78% בנושא חירות בשנת 2005.
לוין דורג על ידי "בעלי הנשק של אמריקה" (Gun Owners of America) בציון F (נכשל) בשל עמדתו לפיקוח קשוח על מכירת נשק.
לוין שיתף פעולה עם המאמץ הישראלי ליצור לחץ על איראן לבל תפתח נשק גרעיני, כאשר אמר במרץ 2012, כי לדעתו, ישראל תתקוף באיראן אם זו לא תיענה לדרישה לעצור את העשרת האורניום ולעמוד תחת פיקוח בינלאומי.
הוא אף הוסיף כי איראן מפרה לפחות חצי תריסר החלטות או"ם כנגדה, וכל עוד היא לא תסכים לפתוח את מתקניה לפיקוח "אני יכול לומר שתקיפה ישראלית היא סבירה".
עם זאת, ב-30 בנובמבר 2012 הצביעו 94 סנאטורים בעד עוד סבב עיצומים על איראן, כחלק מהמאבק בתוכניתה הגרעינית.
הסבב הזה גובש על ידי הסנאטור הדמוקרטי רוברט מננדז והסנאטור הרפובליקני מארק קירק, בהסכמה דו מפלגתית ובעידודה של איפא"ק, השדולה הפרו-ישראלית בקונגרס.
הסנאטור לוין הסתייג אז במידת מה מהמאמץ הכללי הזה ומסר כי אישים בממשל אובמה הביעו דאגה שהסנקציות אינן מאפשרות גמישות ולדבריו, הסנאט ובית הנבחרים יבדקו לעומק את הסוגיה הזאת לפני שיגבשו סופית את הצעת החוק.
ב-10 בפברואר 2013, תוך כדי הדיונים והמאבק בוועדת השירותים המזוינים של הסנאט על מינויו של צ'אק הייגל לשר ההגנה בממשל אובמה, התפרסמו ידיעות כי ייתכן שהייגל קיבל כספים מארגון תומך טרור בשם "ידידי חמאס".
הרפובליקנים דרשו לחקור בעניין זה וההתנגדות הבולטת ביותר לחקירה הגיעה דווקא מהסנאטור קארל לוין, יו"ר הוועדה מהמפלגה הדמוקרטית, שטען כי ""מדובר בדרישה חסרת תקדים...
החורגת בהרבה מעבר לנהלים המקובלים לגבי השקיפות שנדרשה ממועמדים קודמים לתפקיד שר ההגנה".
נישא לברברה הלפרין ב-1961 ולזוג שלוש בנות.
קיבל תואר כבוד מאוניברסיטת מישיגן ב-2004 ומאוניברסיטת ווין ב-2005.
נפטר ב-29 ביולי 2021 מסרטן הריאה בבית החולים הנרי פורד שבדטרויט.
קארל טרייבל (בצ'כית: Karel Treybal ; 2 בפברואר 1885 - 2 באוקטובר 1941) הוא שחמטאי צ'כי.
טרייבל נולד בכפר דרום מערבית לפראג במרכז בוהמיה.
הוא למד משפטים ולאחר קבלת תואר עו"ד היה ליו"ר של בית משפט בעיר קטנה בשם ולורי.
טרייבל שיחק שחמט כחובב, אך היה כה חזק עד שבמרבית שנותיו דורג בין 50 השחקנים החזקים בעולם.
טרייבל היה אחיו הצעיר של פרנטישק טרייבל, שחמטאי מוביל אף הוא.
בשנת 1905 חלק מקום 3-4 באליפות צ'כיה הראשונה שהתקיימה בפראג (ניצח: אולדריך דוראס).
בשנת 1907 חלק מקום 2-4 בתחרות ברנו (אליפות צ'כיה השנייה (ניצח: פרנטישק טרייבל).
בשנת 1908 ניצח בתחרות פראג (דרג ב'), בשנת 1909 הגיע למקום השני בתחרות פראג (אליפות צ'כיה השלישית, ניצח: אולדריך דוראס).
בשנת 1921 חלק מקום ראשון-שלישי ביחד עם קארל הרומאדקה ולדיסלב פרוקש בתחרות ברנו, אליפות צ'כיה השביעית.
טרייבל שיחק בנבחרתה האולימפית של צ'כיה בשלוש אולימפיאדות רשמיות :
באולימפיאדת השחמט 1930, האולימפיאדה השלישית שהתקיימה בהמבורג, בלוח השני השיג תוצאה של +3 -4 =6
באולימפיאדת השחמט 1933, אולימפיאדת החמישית שאורגנה על ידי פיד"ה והתקיימה בפולקסטון, בריטניה בין 12 ביולי לבין 23 ביולי 1933. בלוח השני השיג תוצאה +4 -3 =5
באולימפיאדת השחמט 1935, אולימפיאדת השישית שאורגנה על ידי פיד"ה והתקיימה בוורשה בין 16 באוגוסט לבין 31 באוגוסט 1935. בלוח הרביעי השיג תוצאה +5 -1 =9
באולימפיאדת השחמט 1933 זכה טרייבל במדליית כסף קבוצתית.
הישגו הגדול היותר של טרייבל היה מקום שישי משותף עם אהרון נימצוביץ' בתחרות קרלו ויורי (קרלסבד) בשנת 1923. בין היתר ניצח את אלוף העולם לעתיד אלכסנדר אלכין.
טרייבל נרצח בתקופת הכיבוש הנאצי של צ'כיה.
ב-30 במאי 1941 הוא נעצר, נכלא, והואשם בהסתרת נשק לשימוש כוחות ההתנגדות וכן בבעלות בלתי חוקית של אקדח.
לא ידוע אם היה בסיס כלשהו להאשמות אלו, אך טרייבל נידון למוות והוצא להורג ב-2 באוקטובר 1941. לאחר הוצאתו להורג גופתו לא נמסרה למשפחתו ועקבותיה לא נודעו.
בשנת 1945 מאמר בביטאון השחמט של צ'כיה Šach ציין כי טרייבל הוצא להורג ללא משפט וכי מעולם לא התעסק בכל נושא פוליטי.
לדיסלב פרוקש פרסם מונוגרפיה עליו בשנת 1946.
קארל וילהלם רוזנקרנץ היה שחמטאי לטבי ממוצא גרמני-בלטי.
רוזנקרנץ חלק מקום ראשון עם רוברטס בטינס ולאחריהם קרליס בטינס בתחרות ריגה 1899. בפלייאוף הפסיד רוזנקרנץ.
לפני מלחמת העולם הראשונה, רוזנקרנץ שיחק בתחרויות רבות בסנקט פטרבורג.
בשנת 1904 חלק מקום 2–3 (ניצח: אז'ן זנוסקו-בורובסקי) ובתחרות אחרת הגיע למקום ה-11 (ניצח: מיכאל צ'יגורין).
בשנת 1905 הגיע למקום השני, השלישי והרביעי בשלוש תחרויות, בשנת 1905 חלק מקום 8–10 באליפות השחמט הרביעית של רוסיה (ניצח: גרז סלווה), חלק מקום ראשון עם סרגיי פון פריימן בתחרות בשנת 1908 וחלק מקום 7–8 בתחרות 1909 (ניצח: אלכסנדר אלכין).
בשנת 1911 הגיע למקום ה-14 (ניצח: סטפן לויצקי).
לאחר המלחמה השתתף רוזנקרנץ במספר תחרויות במוסקבה.
הוא הגיע למקום החמישי בשנת 1921 (אליפות השחמט של העיר מוסקבה) , הגיע למקום החמישי בשנת 1924, למקום ה-14 בשנת 1925 , חלק מקום 8–9 בשנת 1926
וחלק מקום שישי בשנת 1928 (ניצח: ניקולאי גריגורייב).
קארל ווֹלְפְסקֵהל (לעיתים וולפסקל; Karl Wolfskehl; 17 בספטמבר 1869, דארמשטאדט – 30 ביוני 1948, אוקלנד, ניו זילנד) היה סופר, משורר ומתרגם יהודי-גרמני נודע.
יצירתו כללה שירה, פרוזה ודרמה, ולצד זאת הוא תרגם לגרמנית משפות רבות, בהן גרמנית עילית-בינונית (Mittelhochdeutsch), צרפתית, אנגלית, איטלקית, שוודית, עברית, לטינית עתיקה ולטינית ימי-ביניימית.
נולד בדארמשטאדט, בנו של הבנקאי, עורך הדין וחבר הפרלמנט המדינתי (ה-Landtag) אוטו וולפסקהל, בן למשפחה מבוססת ועתיקה, שישבה בעיר מזה דורות.
קארל הוא אחיינו של התעשיין והמתמטיקאי החובב פאול וולפסקהל.
למד גרמניסטיקה, היסטוריה של הדתות וארכאולוגיה בגיסן, בלייפציג ובברלין.
ב-1898 נישא להאנה דה האן (Hanna de Haan) (1878-1946), בתו של מנהל התזמורת הקאמרית של דארמשטאדט וילהלם דב האן, ולזוג נולדו שתי בנות: יהודית (1899) ו-רנטה (1901).