tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היחידה תפסה מארגונים אלו כמיליארד ש"ח, סכום חסר תקדים בתפיסות כלכליות; פעלה לסיכול פעילות ארגון הפשיעה אבו לטיף כאשר כנגד ראש הארגון ונגד ראש מועצת ראמה, שאוקי אבו לטיף, הוגשו כתבי אישום.
באוקטובר 2023, קיבל אחריות כמפקד מפקדה משימתית של להב 433 על ניהול את מרכז המשפחות על כל מכלוליו במלחמת חרבות ברזל.
ב-8 באפריל 2024 הודיע השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר כי תת-ניצב בלט יכהן כממלא מקום ראש להב 433.
בספטמבר 2024, במסגרת סבב מינויים במשטרת ישראל, קיבל השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר את המלצתו של המפכ"ל דני לוי למנות את בלט לתפקיד ראש אגף החקירות והמודיעין והוא הועלה לדרגת ניצב.
הוא בעל תואר ראשון במדעי המדינה ובמשפטים ותואר שני במנהל חינוך ומדעי החברה.
בוסתנאי עודד (נולד ב-1933) הוא חוקר ההיסטוריה של עם ישראל בתקופה הקדומה.
בוסתנאי עודד נולד בירושלים להורים שעלו מעדן.
הוא שירת בצה"ל בשנים 1951–1953 ולאחר מכן למד תנ"ך והיסטוריה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1958 קיבל תואר ראשון במדעי הרוח מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובתחילת 1960 קיבל תעודת הוראה.
בשנת 1960 קיבל את הפרס על שם חנה, זאב וברוך בן ישי, על עבודתו "מדיניות החוץ של יהודה מודגמת בתקופת אחז".
בתחילת 1968 קיבל את פרס מפעל הפיס על עבודת הדוקטורט שלו, "המעמד המדיני של עבר הירדן הישראלי בתקופת המלוכה (עד חורבן שומרון)".
בשנת 1969 זכה לתואר דוקטור להיסטוריה של עם ישראל, ומונה למרצה באוניברסיטת חיפה.
עודד לימד במכללת שאנן והיה דיקן לימודים מתקדמים והמנהל האקדמי של מכללת תל חי.
כן היה בין כותבי אנציקלופדיה מקראית וסדרת עולם התנ"ך בהוצאת דוידזון-עתי.
בועז ארד (נולד ב-1962) הוא מנהל מרכז איין ראנד בישראל וממייסדי עמותת המרכז.
מוציא לאור ועורך משנת 1987 את כתב העת "אנכי" ושותף לייסוד התנועה הליברלית החדשה.
בעבר שימש בתפקיד עמית מחקר ודובר במכון ירושלים לחקר שווקים, חבר הפורום לרציונליות סביבתית.
ארד היה חבר בצוות המערכת וכתב במהדורה העברית של ביזנסוויק וכתב טור קבוע במוסף הכלכלי של מקור ראשון.
כמו כן, ארד מפרסם כתבות בעיתונים רבים נוספים.
בצעירותו למד בתיכון הסביבתי במדרשת שדה בוקר.
לאחר השירות הצבאי כקצין חינוך למד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1993–1998 היה שותף-מנהל בחברת ארדר אלקטרוניקה.
בין השנים 2001–2008 היה הבעלים של חברת OnRoad לשיווק מוצרי סלולר.
בשנת 2011 הקים ביחד עם מוטי היינריך, ירון לרמן ואחרים את התנועה הליברלית החדשה הפועלת לקידום הליברליזם בישראל.
בין השנים 2008–2015 היה מנהל שיווק בחברת תוכנה.
בשנת 2012 נבחר לנהל את מרכז איין ראנד בישראל.
ארד הוא יושב הראש של "כנס החירות" המתקיים מדי שנה.
מ-2014 הוא יושב בדירקטוריון של פרס אטלס.
בינואר 2021 איגד כמה עשרות מאמרים שכתב בין השנים 2009–2010 בעיתון מקור ראשון לספר שכותרתו "על הכוונת".
בועות של אהבה הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1991 בבימויו של מייקל הופמן, עם סאלי פילד, קווין קליין, וופי גולדברג ורוברט דאוני ג'וניור בתפקידים הראשיים.
התסריט הוא פרודיה מופרעת על התככים מאחורי הקלעים של אופרת סבון יומית פופולרית שהמדרוג שלה יורד, אבל המאורעות בחיי השחקנים מושכים יותר מהעלילה המטופשת של אופרת הסבון.
קווין קליין היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
הוא היה מועמד גם לפרס הקומדיה האמריקאי ביחד עם סאלי פילד, וופי גולדברג וקת'י מוריארטי.
סלסט טלברג (סאלי פילד) היא שחקנית טלוויזיה פופולרית שמופיעה זמן רב באופרת הסבון "גם השמש שוקעת".
שחקנית נוספת היא מונטנה מורהד (קת'י מוריארטי) שרוצה לתפוס את מקומה של סלסט.
היא מבטיחה למפיק הראשי, דייוויד ברנס (רוברט דאוני ג'וניור) שתיענה לדרישותיו המיניות אם יצליח להחליף את סלסט.
דייוויד פוקד על התסריטאית הקבועה רוז שוורץ (וופי גולדברג) לשנות את התסריט כך שהצופים ישנאו את הדמות של סלסט לאחר שדקרה נערה אילמת בתור לחלוקת אוכל.
לורי קרייבן (אליזבת שו) היא "אחייניתה" של סלסט ומצליחה להתגנב לאולפן ולהשפיע על המפיקה (קארי פישר) לקבל אותה בתפקיד קטן כנערה אילמת שעומדת בתור לחלוקת אוכל ומנסה לדקור את המחלקת (סאלי פילד).
סלסט מזהה אותה תוך כדי הצילומים ומחבקת אותה, המפיק הראשי אדוארדס (גארי מרשל) מרוצה ותוכניתו של דייוויד נכשלה.
מונטנה לוחצת על דייוויד והוא מחליט להכניס לתוכנית את ג'פרי אנדרסון (קווין קליין) שהיה פעם בן הזוג של סלסט ונדחה על ידה, מאז הקריירה שלו בשפל וכעת הוא מופיע בתפקיד וילי לומן במחזה מותו של סוכן בפני קשישים בבית אבות בפלורידה.
ג'פרי קופץ על המציאה וסלסט מתעלפת כשהיא רואה אותו.
כעת סלסט, ג'פרי ולורי מופיעים ביחד בסדרה.
מתחיל "רומן אהבה" בין לורי וג'פרי.
סלסט עוקבת אחריהם וכאשר ג'פרי מזמין את לורי לחדרו, סלסט עולה על מעקה גבוה כדי להציץ וכמעט נופלת ומי שמציל אותה הוא ג'פרי המופתע.
הצילומים נמשכים עד שבסצנה אינטימית בין ג'פרי ולורי סלסט מתפרצת, מפרידה ביניהם ומכריזה כי לורי היא למעשה בתם, דבר המעלה מאד את מדרוג הסדרה.
מונטנה מכריזה כי היא בהיריון מג'פרי אך רוז מגלה קבל עם ועדה כי היא למעשה גבר טרנסג'נדר.
המדרוג מזנק שוב לשביעות רצונו של אדוארדס.
מונטנה בורחת והמשפחה מתאחדת לסוף טוב.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותסאלי פילדסלסט טלברגשחקניתקווין קלייןג'פרסון אנדרסוןשחקןרוברט דאוני ג'וניורדייוויד ברנסמפיקקת'י מוריארטימונטנה מורהדשחקניתאליזבת שולורי קרייבןבתם של סלסט וג'פרסוןוופי גולדברגרוז שוורץתסריטאתקארי פישרבטסי שרוןמפיקהגארי מרשלאדמונד אדוארדסמנכ"ל רשת טלוויזיהטרי האטצ'ראריאל מלונישחקניתבן שטייןמפיקפול ג'והנסון"בולט"שחקן
בועה (ביפנית: バブル) הוא סרט מונפש פוסט-אפוקליפטי יפני בסגנון אנימה משנת 2022, שהופק על ידי אולפן ההנפשה Wit Studio.
הסרט מבוים על ידי טטסורו אראקי.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של ברלין ב-10 בפברואר 2022. הסרט הפך באופן רשמי זמין לצפייה לציבור ברחבי העולם בנטפליקס ב-28 באפריל 2022. עיבוד מנגה לסרט מאת ארובו היג'יהארה פורסם לראשונה במגזין שונן ג'אמפ ב-22 באפריל 2022.
עלילת הסרט מתרחשת בטוקיו, בה חוקי הכבידה השתנו ובעקבות כך העיר ננטשה והפכה למגרש משחקים עבור קבוצת צעירים שאיבדו את משפחותיהם, ועוסקים בה בפארקור.
הנער היביקי בן ה-18, אשר מומחה בפארקור, צונח בטעות ביום אחד אל תוך הים אך חייו ניצלים על ידי אוטה, נערה בעלת כוחות מסתוריים.
המפגש ביניהם מוביל להתגלות שתשנה את העולם.
דמות מדבבים בגרסה היפנית בגרסה האנגלית היביקי ג'ון שיסון זאק אגילר היביקי (בצעירותו) ג'יני טיראדו אוטה ריריה אמי לו מאקוטו אליס הירוסה אריקה לינדבק שין מאמורו מיאנו קית' סילברסטיין קאי יוקי קאג'י רובי דיימונד אוסאגי סאיאקה סנבונגי לורה סטאל
פסקול הסרט הולחן על יד הירויוקי סוואנו.
שיר הנושא של הסרט המנוגן בפתיחת הסרט הוא "Bubble feat.
Uta" בביצוע הזמרת היפנית איב.
שיר הסיום של הסרט הוא "Jaa ne, Mata ne." בביצוע הזמרת ריריה, אשר מדבבת את דמותה של אוטה בסרט.
בועות סבון היא סדרת ציורים מאת האמן הצרפתי ז'אן-בטיסט סימאון שארדן, מהבולטים באמני המאה ה־18 בצרפת.
הציורים מציגים סצנה שבה צעיר נושף בועת סבון מתוך כוס מים עם סבון, כאשר הציורים מציגים סצנה שבה צעיר נושף בועת סבון מתוך כוס מים סבונית, כאשר פני הבועה השקופה הנוצצת בשלל צבעים לוכדות את אור השמש.
ילד נוסף משקיף בדממה על המתרחש, מבלי להפר את אווירת הריכוז השקט.
בניגוד למסורת הציור הצפוני האירופי, אשר ייחסה לדימוי של בועות סבון משמעות מוסרית העוסקת בחולפות החיים, ציורו של שארדן ממקם את הסצנה במרחב היום-יומי והפיוטי.
באמנות האירופית, דימויים של ילדים נושפים בועות סבון מזוהים לרוב עם רעיון שבריריות החיים וחולפיותם - החיים, כמו בועות סבון, הם קצרים ונעלמים במהרה.
עם זאת, שארדן מציג את הנושא באופן החורג ממסר מוסרני פשוט.
הצעיר ובן-לווייתו שקועים לחלוטין בפעילותם, והציור עשוי לרמז על הדרך שבה אנו רוכשים ידע על העולם דרך חוויה — ואולי אף על מהות הקשב עצמו.
גישתו של שארדן ניכרת גם בטכניקת הציור – מרקם הצבע הגס והמעודן כאחד יוצר אפקטים מרשימים של שטח פנים, במיוחד בז'קט של הדמות המרכזית, בשערו, במצחו ובידיו.
שארדן יצר העתקים של קומפוזיציות מצליחות, וביניהן בועות סבון.
גרסאות מאוחרות של הציור מצויות כיום במוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס ובגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון.
השוואה בולטת נערכה בין "בועות סבון" של שארדן לבין "בועות סבון", ציור בעל שם זהה שצייר האמן הבריטי ג'ון אוורט מיליי בשנת 1886. שני הציורים מתארים דמות ילד בעת ניפוח בועות סבון, וקשורים למסורת של ציורי ואניטאס, המדגישים את שבריריות החיים וחולפיות הנעורים.
בעוד ציורו של שארדן מציג את הילד במסגרת אינטימית וסגפנית, הדימוי של מיליי שואב אסתטיקה ויקטוריאנית עשירה יותר, עם עיבוד טכני מוקפד ורקע דרמטי.
יצירתו של מיליי הפכה מאוחר יותר לדימוי פרסומי, אך המוטיבים הסמליים שבה ממשיכים את הקו הרעיוני של שארדן בדבר הפגיעות האנושית והיופי הרגעי של החיים.
היסטוריה של הבעלות והשבת רכוש
הציור נשדד בפריז על ידי הנאצים מג'יין מנהיימר בשנת 1944 ונרכש באופן בלתי חוקי למוזיאון הפיהרר שתוכנן להקים לכבוד אדולף היטלר.
לאחר מלחמת העולם השנייה, היצירה הוחזרה לצרפת בידי השירות הצרפתי להשבת רכוש, בעקבות הסכם עם הקרן ההולנדית לרכוש אמנות .
היא הושבה לבעליה החוקיים בשנת 1948 או לאחר מכן.
בועות סבון הוא ציור שמן מאת האמן הוויקטוריאני הבריטי סר ג'ון אוורט מיליי, שצויר בשנת 1886. היצירה מתארת את נכדו בן הארבע, ויליאם מִלבּוֹרְן ג'יימס, כשהוא מתבונן בבועת סבון שיצר.
הציור נקרא במקור "A Child's World" ("עולמו של ילד"), והשם שיקף את ההתרכזות המוחלטת של הילד ברגע המשחק.
לאחר שנרכשה על ידי תומאס ג'.
בראט, מנהל הפרסום של חברת A.
Pears, שולבה היצירה בפרסומת למותג סבון, מהלך שעורר דיון רחב היקף על מסחור האמנות בתקופה הוויקטוריאנית.
בציור מופיע הילד כשעל ברכיו קערה מלאה קצף ובידו מקטרת לניפוח בועות.
הוא מביט מעלה בהשתאות אל עבר בועה גדולה.
הציור נושא משמעות סמלית הקשורה לרעיון של שבריריות החיים והחולף, בהשראת מסורת ציורי הואניטאס ההולנדיים מן המאה ה-17. כדי לדייק במראה הבועה עצמה, נעזר מיליי בכדור קריסטל שיוצר במיוחד עבורו.
לדברי בנו, הוא התקשה לצייר בועה אמיתית בשל רגעיותה הרבה, ולכן ביקש לייצר אובייקט קבוע דרכו יוכל לשחזר את ההשתקפויות והצבעים באופן מדויק.
הציור הושווה ביצירות שונות ליצירתו של ז'אן-בטיסט סימאון שארדן מהמאה ה־18, בועות סבון (בסביבות 1733–1734), המתארת אף היא ילד הנושף בועות סבון.
בהקשר זה, בועות סבון של מיליי נתפס כהמשך למסורת הציורית של סמל השבריריות והחיים החולפים.
בנוסף, בספרה The Sorrows of Satan (1895), מצוטטת דמות האומרת כי תהילתו של מיליי "הוכתמה כאשר השפיל את עצמו עד לרמת ציור הילד הירוק הקטן שנופח בועות של סבון פירס", ומוסיפה כי מעשה זה ימנע ממנו להיחשב כשווה ערך לציירים כמו רומני, סר פיטר ללי, גיינסבורו וריינולדס.
במכתב ששלחה מארי קורלי לג'ון אוורט מיליי בשנת 1895, היא השוותה את ציורו "בועות סבון" ליצירתו של סר ג'ושוע ריינולדס עידן התמימות.
קורלי טענה כי שני הציורים מייצגים את אידיאל הילדות הטהורה, וראויים להיתלות זה לצד זה בגלריה הלאומית.
לדבריה, כך יוכל הציבור לראותם "בכבוד הראוי לכל אמנות דגולה".
ב־1886 נרכש הציור על ידי תומאס ג'.
בראט, שנחשב ל"אבי הפרסום המודרני".
הוא הפך את הציור להדפס צבעוני, הוסיף את לוגו החברה וקוביית סבון, והפיץ אותו בקמפיין שנחשב פורץ דרך.
ההדפס צורף תחילה לגיליון חג המולד של העיתון Illustrated London News, ובהמשך שימש בפרסומות של חברת הסבון, לרוב תוך שימוש בדיוקן הראש בלבד.
מטרתו של בראט הייתה לשוות למוצריו תדמית יוקרתית, על ידי קישורם לאמנות אקדמית מכובדת.
תגובת מארי קורלי והוויכוח סביב הילה אמנותית
ב־1895 התייחסה הסופרת מארי קורלי לציור בספרה The Sorrows of Satan.
באחת הסצנות טוענת הדמות ג'פרי טמפסט כי "תהילתו של מיליי כאמן הוכתמה כאשר השפיל את עצמו עד לרמת ציור הילד הירוק הקטן שנופח בועות של סבון פירס", והוסיפה כי אירוע זה ימנע ממנו להיחשב לצדם של ציירים כמו ריינולדס וללי.
השימוש המסחרי בציור עורר מחאה בקרב חוגים אמנותיים.
מיליי שלח מכתב מחאה לקורלי, שענתה במכתב דרמטי ממקום נופשה:
"ראיתי ואהבתי את הציור המקורי – הילד המופלא והעדין ביותר שנחלם אי פעם...
ואני רואה בכל פוסטר של פירס כהוצאת דיבה גסה על עבודתך ועליך!
[...] 'בועות סבון' צריך להיות תלוי לצד 'Age of Innocence' בגלריה הלאומית, כדי שהעם יוכל לראותו בכבוד הראוי לכל אמנות דגולה."
קורלי טענה כי תהליך ההעתקה והפרסום מאיים להשמיד את ההילה החד־פעמית של יצירת האמנות.
ויליאם מִלבּוֹרְן ג'יימס, נכדו של מיליי ודמות הציור, הפך לימים לאדמירל בצי המלכותי הבריטי.
עם זאת, הכינוי "Bubbles" דבק בו למשך כל חייו.
בשנת 2007 התקיימה בגלריית טייט בריטניה תערוכה רטרוספקטיבית רחבת היקף לעבודתו של מיליי.
הוצגו בה ציורים מילדותו כעילוי אמנותי, דרך תקופתו הפרה־רפאליטית ועד הנופים הסקוטיים המאוחרים שצייר.
האוצרים ביקשו לשקם את דימויו האמנותי, שנפגע בעקבות הסערה סביב השימוש הפרסומי בציור בועות סבון.
בועז כהן (נולד ב-20 בדצמבר 1963) הוא שדרן רדיו, מוזיקאי ופסנתרן, עיתונאי, סופר ומרצה לתרבות.
זוכה פרס אגודת העיתונאים לשנת 2018 בתחום הרדיו.
עבד ברשות השידור במשך 16 שנים.
ערך והגיש תוכניות מוזיקה ב-88FM בין השנים 2001–2017 והגיש את התוכנית האחרונה ששודרה בקול ישראל.
מאז יולי 2017 עורך ומגיש תוכניות ברדיו Eco99fm.
מינואר 2024 עורך ומגיש את "קצה החול" בימי שישי אחה"צ ואת הפודקאסט המצליח "משנה לשנה" העוסק בהיסטוריה של המוזיקה הפופולרית.
ב-2018 זכה בפרס אגודת העיתונאים על תוכניתו "משמרת לילה".
ב-2024 היה מועמד לפרס מטעם דירקטוריון אקו"ם על תרומה לזמר העברי ולתרבות הישראלית בזכות תוכניתו "רביעי עברי".
ב-2025 יצר עבור אקו 99FM את סדרת הפודקאסטים "משנה לשנה", 60 פרקים העוסקים בהיסטוריה של המוזיקה הפופולרית, מ-1964 ועד ימינו.
כהן נולד וגדל בשכונת ג'סי כהן בחולון ועבר בגיל 14 לגני תקווה.
שירת בצה"ל במפקדת חיל האוויר.
בין השנים 2001-1991 עבד בידיעות אחרונות כעורך-משנה של מוסף 7 לילות, כתב מגזין ומבקר מוזיקה.
בשנים האחרונות פרסם מאמרים ב"גלובס", ב"הארץ" וב"מעריב".
כהן משמש כמרצה בכיר בתחומי תרבות בת-זמננו (מוזיקה, קולנוע, ספרות ועוד) במוסדות שונים.
העביר סדרות הרצאות במשכנות שאננים ובמוזיאון ישראל בירושלים, במוזיאון תל אביב, בסינמטקים ועוד.
בשנים 2006–2009 שימש כמנהל אמנותי של תיאטרון תמונע בתל אביב, הפיק וערך מופעי שירה ומוזיקה, ביניהם "שרים נחמן ביאליק", "הרחובות ממריאים לאט/שירי דוד אבידן", "כול עוד/שירי עלי מוהר", "כשהאצבעות יתחילו לדמם/שירי צ'ארלס בוקובסקי" ו"מלכה עירומה/שירת מחאה נשית".
ב-2009 הפיק וניהל את פסטיבל "אולטרה סאונד" למוזיקה אלטרנטיבית בישראל.
ביוני 2018 ניהל אמנותית את פסטיבל "פרוגרסיב וחיות אחרות" שהתקיים ב"בית היוצר" בנמל תל אביב.
כהן הוא חבר "המכון למצוינות בהומניסטיקה" לקידום ערכים ציוניים במערכת החינוך, שהקימה ד"ר גלי תיבון בשיתוף עם הסופרים מאיר שלו ועמוס עוז.
משנת 2020 כהן הוא אחד מהפעילים הבולטים למען זכויות האדם ומדוברי המחאה נגד מדיניות הקורונה בישראל.
ב-1 ביולי 2001 הצטרף כהן לקול ישראל כעורך ומגיש תוכניות המוזיקה "רדיו פרטי", "הנוסע השמיני" ו"אחרי השקיעה".
כן הפיק וערך ימי שידורים מיוחדים, הגיש תוכניות שונות, "חלום ליל חורף", יצר סדרה על המוזיקה של שנות השבעים ("מופע שנות השבעים") ויזם והפיק את תוכניות הסיכום השנתיות של התחנה ("הבציר").
מינואר 2009 ערך והגיש את "רוקר טוב", תוכנית הבוקר של 88FM ואת תוכנית הלילה "פרוגרסיב וחיות אחרות".
ב-14 במאי 2017 שידר את התוכנית האחרונה בתולדות קול ישראל, כשמיד בסופה, בחצות, הופסקו השידורים.
החל מ-15 במאי 2017 החל כהן להגיש בתאגיד השידור בתחנת הרדיו "כאן 88".
ב-21 ביוני 2017 הודיע על התפטרותו מתאגיד השידור בעקבות התערבות בעריכת תוכניותיו.
חודש לאחר מכן, הצטרף לתחנת הרדיו האזורי Eco99fm, שם הוא עורך ומגיש את התוכנית "משמרת לילה".
באוקטובר 2018 זכה בפרס אגודת העיתונאים בתל אביב על תוכניתו "משמרת לילה", ששודרה בתחנת הרדיו Eco99fm.
בין השנים 1999–2001 היה חבר בלהקת החשמליות שניגנה רוק מלודי רך עם השפעות בריטיות ובשנת 2000 הוציאה אלבום אחד "אחר-כך בא הגשם".
בשנת 2002 הצטרף ללהקת פונץ' והשתתף בהקלטת האלבומים: "דנה ראתה עב"מ" (אוגוסט 2002), "פינוקיו" (ינואר 2007), באלבום הכפול בהופעה חיה "חור בשמיים כחולים" (ינואר 2010), ובאלבום "רמז לעתיד" (דצמבר 2012), אלבום האולפן החמישי והאחרון של הלהקה.
במקביל, הוציא עם יוסי בבליקי שני אלבומים תחת השם "דצמבר": "שרמן בחורף" (2005) ו"דצמבר 2" (2009).
כהן הלחין במשותף עם יוסי בבליקי פסקול לסרטי קולנוע וטלוויזיה, ביניהם: "שרמן בחורף" (2001), "חצאית דמעות" (2002), "לנצח עם מיקי ברקוביץ'" (2003), "המכשפה מרחוב מלצ'ט" (2004) ו"החשוד האחרון" (2005).
כפסנתרן וקלידן ניגן בסדרת הטלוויזיה "8 דקות ביום" (עוזי וייל, ערוץ 1, 2003) ובסדרה "גם להם מגיע" (ערוץ 10, 2008).
כהן ניגן גם באלבומי הסולו של יוסי בבליקי: "הגברת עם היהלומים" (2004) ו"האגרוף - שירי אהבה" (2011), באלבום "אהבה" של שלום גד והיהלומים (2005).
בשנת 2008 הלחין את המוזיקה לסרט הפולני-ישראלי "אמא של ולנטינה" על-פי ספרה של סביון ליברכט.
כמו כן הפיק מוזיקלית את "חופשיה", אלבומה של אמנית החלילים חפציבה זר-אביב (2011) וניגן בארבעה סיבובי הופעות של היוצר הסקוטי בוב תיל בישראל.
מ-2016 מופיע עם משה בן-יוחנה בערב שהועלה ברחבי ישראל פעמים רבות, בין היתר גם בפסטיבל אינדינגב ופסטיבל יערות מנשה.
סיפורים קטנים, תקליטים גדולים - אסופת סיפורים אוטוביוגרפיים, ילדות והתבגרות בשכונת עוני בחולון של שנות ה-60 וה-70 ומסעות בלונדון, פריז וניו יורק בשנות ה-80 וה-90. הוצאת מרום תרבות ישראלית, אוגוסט 2014
וכשאפתח את הדלת - דרך האלבום "סוף עונת התפוזים" של להקת תמוז יוצאים למסע לישראל של אמצע שנות ה-70. המוזיקה, התרבות, הפוליטיקה והתקשורת.
הוצאת מרום תרבות ישראלית, יוני 2017
איש כוכב - מסע אישי בעקבות 36 שירים של דייוויד בואי מתחילת דרכו בסוף שנות ה-60 ועד מותו ב-2016. הוצאת מרום תרבות ישראלית, יולי 2019
איך להיות טובים, מאת ניק הורנבי (תרגום: בועז וייס).
דייוויד בואי - ביוגרפיה, מאת מארק ספיץ.
רק ילדים, מאת פטי סמית.
לונדון קולינג, מאת משה מורד.
מרום תרבות ישראלית הוצאה לאור, 2019
בועז דוידזון (נולד ב-8 בנובמבר 1943) הוא במאי קולנוע, מפיק ותסריטאי קולנוע וטלוויזיה ישראלי, אשר ביים וכתב כמה מהסרטים המצליחים בישראל, וביניהם "צ'רלי וחצי", "חגיגה בסנוקר", "אלכס חולה אהבה", "משפחת צנעני" וסדרת סרטי "אסקימו לימון".
בועז דוידזון נולד בתל אביב ולמד קולנוע בלונדון, שם ביים סרטים קצרים.
בישראל החל את דרכו בחבורת לול וביים לצידו של אורי זוהר את סדרת הטלוויזיה "לול" (1969).
סרטו הראשון כבמאי היה "שבלול" (1970), שיצא בעקבות הסדרה "לול".
בשנת 1971 ביים דוידזון את סרטו הארוך השני "חצי חצי", ושנה לאחר מכן ביים את סרטו השלישי "עזית של הצנחנים" (1972).
בשנת 1973 ביים את הסרט "ג'ימי היפה" שהפיק צבי שיסל עבור הוועדה הבינמשרדית למלחמה בסמים, ומרכז ההסברה, ונועד לשמש כסרט תיעודי נגד השימוש בסמים.
הסרט מציג את סיפורו של שמואל עדי, הידוע בכינויו ג'ימי היפה, גבר בן 29 שחי בתל אביב, ומכור לאופיום וסמים נוספים.
ג'ימי חושף בפני המצלמה את מצבו הלא פשוט, ואת האנשים הסוביבים אותו, במטרה להיגמל מהסמים.
בהמשך עבר דוידזון לבימוי וכתיבה משותפת של סרטי בורקס, ביניהם הקומדיות "צ'רלי וחצי" (1974) ו"חגיגה בסנוקר" (1975), שהפכו לסרטי פולחן.
ב-1976 ביים את "משפחת צנעני", גם כן מאותו ז'אנר.
באותה השנה ביים את הסרט "לופו בניו יורק", שהיה המשך לסרט "לופו".
כמו כן ביים (והשתתף בכתיבת התסריט) את ארבעת הסרטים הראשונים בסדרת קומדיות הנעורים "אסקימו לימון" שהופקו על ידי אולפני "סרטי נח" של מנחם גולן ויורם גלובוס.
בהמשך הסתכסך עם יורם גלובוס בטענה שנישל אותו מהזכויות לסדרה.
דוידזון כתב את התסריט לסרט המתיחות הישראלי הראשון "ישראלים מצחיקים" (1978).
הוא שיחק בסרט זה וכן שיחק לצידו של יהודה ברקן בסרטי המתיחות "מצלמה בלי בושה" (1988) ו"אוכלים לוקשים" (1989), אותו גם ביים יחד עם צבי שיסל.
בשנת 1979, בעקבות ההצלחה הבינלאומית של סדרת אסקימו לימון, עבר דוידזון להוליווד בארצות הברית, יחד עם יורם גלובוס ומנחם גולן ופעל במסגרת חברת ההפקות שלהם, "קנון גרופ".
לאחר כשש שנים עזב את "קנון גרופ" וחזר לישראל, אז כתב וביים את הסרט "אלכס חולה אהבה" (1986).
בהמשך חזר להוליווד וב-1988 הצטרף לחברת ההפקה "מילניום" (במקור "Nu Image") שהקימו אבי לרנר, דני לרנר ודני דימבורט.
מאז עבד בעיקר כמפיק וכותב תסריטים.
בעוד רוב סרטיו הישראלים הם קומדיות מסוגים שונים, בארצות הברית התפרס דוידזון לכל סוגי הז'אנרים, לרבות מתח ופעולה.
חלק גדול מסרטיו הם סרטי טלוויזיה.
כתב את התסריט לסרט "טרור על פסי הרכבת" (2002), בכיכובו של ז'אן קלוד ואן דאם.
בשנת 2006 היה מעורב בהפקת הסרט ההוליוודי "איש הקש", עם ניקולס קייג'.
בסך הכול ביים דוידזון 26 סרטים, הפיק כ-180, וכתב 36 תסריטים.
נשוי לברוריה (ביבי), אומנית וציירת אשר ערכה כמה מסרטיו.
בעבר היה דוידזון נשוי לציירת בתיה אפולו.
בועז עופרי (נולד ב-27 בדצמבר 1960) הוא זמר, שחקן וצלם ישראלי.
שיחק בסרט "שתי אצבעות מצידון" מ-1986, אותו ביים אלי כהן, בתפקיד אפי קשר הפלוגה, חייל אשר מתאהב בנערה לבנונית.
במהלך הסרט מגלים שהיא ממשפחה המסתירה נשק בביתם, ומשפחה העוסקת בטרור נגד צה"ל.
התפרסם בכך ששר את שיר הנושא של הסרט "שתי אצבעות מצידון" מילים: אלי מדורסקי (אלי כהן - במאי הסרט), לחן: בני נגרי.
למרות הצלחת השיר לא הקליט שירים נוספים, ולכן הוא זמר של שיר מוקלט אחד וידוע בתור זמר של להיט אחד.
עופרי שר את השיר, בסרט, משום שבועז שרעבי, שלוהק כזמר, חשש מלהגיע לאתר הצילומים, בלבנון.
בעת צילומי "שתי אצבעות מצידון" היה עופרי צלם בערוץ 2 הניסיוני שרק החל לפעול באותה עת.
נכון ל-2006, עבד עופרי כצלם בחדשות ערוץ 10, וגם ניהל חברת הפקות קטנה בבעלותו באנגליה.
בועז עברון (6 ביוני 1927 – 15 בספטמבר 2018) היה עיתונאי, סופר, פובליציסט ומתרגם ישראלי.
עברון נולד בירושלים בשם בועז המבורגר לדוד ולשרה המבורגר, נכדתו של יואל משה סלומון.
אחיו הצעיר הוא פרופסור יאיר עברון.
בהיותו בן שנתיים, עברה המשפחה לתל אביב, ועברון סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה הרצליה.
בעת היותו בן 16 נחשף לראשונה לאתוס הילידי של יונתן רטוש והתנועה ה"כנענית".
ב-1944 הצטרף לשורות "ההגנה" ולמשטרת היישובים העבריים, והוצב לשמירה בקיבוץ ניר דוד.
ב-1946 החל בלימודי היסטוריה וסוציולוגיה באוניברסיטה העברית, ובמהלכם, על רקע פעולות הדיכוי של השלטונות הבריטים לאחר פיצוץ מלון המלך דוד, נטש את "ההגנה", והצטרף כעבור כשנה ללח"י.
באותה שנה נסע ללמוד בארצות הברית, והיה פעיל בסניף לח"י שם, עד לפירוקו.
ב-1951 שב ארצה, והיה חבר התנועה ה"כנענית" למשך כחודשיים-שלושה, עד שפרש ממנה על רקע חילוקי דעות אידאולוגיים.
ב-1954 החל לעבוד בעיתון "הארץ".
ב-1956, על רקע מלחמת סיני, היה, לצד אורי אבנרי, נתן ילין-מור ואחרים, ממקימי קבוצת הפעולה השמית (שבתחילה דבק בה השם "מחתרת קפה הרלינגר", על שם בית הקפה בו נפגשו חבריה), תנועה רעיונית שדגלה בהשתלבות מדינית של מדינת ישראל עם שכנותיה הערביות ב"מרחב השמי".
ב-1958 פרסמה התנועה מניפסט בן למעלה ממאה סעיפים המסכם את תפיסת עולמה בשם "המנשר העברי - עקרונות הפעולה השמית".
התנועה שאפה לכך שישראל תצטרף ל"מדינות הבלתי-מזדהות", ותשתף פעולה עם ג'ווהרלל נהרו ויוסיפ ברוז טיטו הבלתי-מזדהים ("הנייטרלים"), בהם ראתה את עמודי התווך של העולם הנייטרלי, במאבק כנגד האימפריאליזם המערבי והסובייטי.
התנועה הכירה עקרונית בזכות הפליטים הפלסטינים לחזור למקומות מהם ברחו או גורשו במהלך מלחמת 1948, והאמינה שעל ישראל לנקוט מיד ביוזמה פעילה לפתרון חלקי של בעיית הפליטים, תוך התחשבות ב"שיקולים הביטחוניים" של ישראל.
כמו כן, קראה התנועה לבטל את כל החוקים והנוהגים המפלים כלפי המיעוט הערבי במדינה (כולל הממשל הצבאי), לבטל את "חוק השבות", ולהקים מדינה פלסטינית ברצועת עזה והגדה המערבית, שתהיה קשורה בפדרציה עם מדינת ישראל, ובכך תהווה למעשה איחוד של ארץ ישראל הדו-לאומית בגבולותיה ההיסטוריים.
עברון כתב בדו-שבועון "אתגר" שהוציאה "הפעולה השמית".
ב-1964 עבר מ"הארץ" ל"ידיעות אחרונות", ועבד במערכת העיתון עד 1992. עברון הקים, יחד עם עמוס קינן, חיים חפר ודן בן אמוץ, את המוסף "ציפור הנפש".
המוסף, שתקף את ממסד מפא"י והביע דעות שמאליות, לא עמד בקנה אחד עם נטייתו הממסדית של העיתון, ונטיותיו הימניות של העורך הרצל רוזנבלום, ולכן החליטו עורכי העיתון להפסיק את הופעתו.
בתגובה, החליטו עברון, קינן, בן אמוץ וחפר להוציא אותו כעיתון עצמאי תחת השם "ציפור הנפש".
העיתון יצא לאור מספר שבועות בתחילת 1965, אך לא הצליח לעמוד מבחינה כלכלית, ונסגר.
במסגרת עבודתו ב"ידיעות אחרונות" כמבקר תיאטרון ופובליציסט בכיר של העיתון, הוא היה במשך שנים רבות בין העורכים של עמודי האמצע של המוסף הפוליטי ביום שישי, לצדם של עמוס קינן וחיים חפר.
עמודים אלו כונו "פתחלנד" וכן "השובך האדום" בשל אופיים השמאלי.
עברון כתב מאמרים רבים בנושאים חברתיים ולאומיים.
בין 1971 ל-1972 היה מנהלו בפועל של בית הספר הגבוה לאומנויות הבמה "בית צבי".
בין השנים 1972 ל-1974 היה חבר "המועצה הציבורית לתרבות ואמנות", ובמסגרתה ייסד ב-1973 את המפעל לתרגום ספרות מופת, ועמד בראשו עד 2010. יזם את הסדרה "שירת תור הזהב בספרד", היוצאת בהוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב.
בועז עברון לימד במשך שנים רבות בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב.
ספרו החשוב ביותר הוא "החשבון הלאומי", שהופיע ב-1988 לראשונה.
בספר מציע עברון גישות חדשות בתנועה הציונית.
לספר הופיעו מהדורות נוספות ובהן תיקונים בהתאם להתפתחויות.
עברון נישא ב-1948 למרים רובינשטיין, ממנה התאלמן באפריל 2016. לשניים נולדו שני בנים, ובהם המחזאי גלעד עברון שנפטר באוקטובר 2016.
אתונה וארץ עוץ, הוצאת נהר, 2010.
ניצחון ולא בנשק מאת ברטרנד ראסל, 1964
הטירה הקסומה מאת אדית נסביט, 1996
בועז פייפר (נולד ב-8 ביוני 1968) הוא שחקן, זמר, במאי תיאטרון, מפיק ומעצב גרפי ישראלי.
פייפר הוא יליד רמת השרון.
לאחר שירות סדיר בחיל השריון המשיך לשירות מילואים בחטיבת מרכבות הפלדה.
פייפר למד עיצוב תיאטרון בחוג לאמנויות התיאטרון של אוניברסיטת תל אביב, שם פגש את חבריו ללהקת הדראג "בנות פסיה".
שם הבמה שלו היה "רות צסנה".
הלהקה פעלה בין השנים 1995–2001, וזכתה לפופולריות רבה' לאחר שהופיעה בפינה קבועה בתוכנית הטלוויזיה השבועית "סוגרים שבוע" עם אמנון לוי, בערוץ הראשון.
יחד עם "בנות פסיה" ומיכל ינאי השתתף במחזמר "הכל אגדה" (בימוי: אורי פסטר), שזכתה בפרס התיאטרון הישראלי לשנת 1998. במקביל ל"בנות פסיה", השתתף כשחקן וזמר במופע "צלילי המיוזיקל", אשר שודר בערוץ הראשון ועלה מספר פעמים בתיאטרון ירושלים ובבריכת הסולטאן.
בשנת 2001 השתתף במופע "האישה באדון", שגם זכתה בפרס התיאטרון הישראלי.
בשנת 2002 יזם, הפיק ושימש תחקירן ראשי של הסרט התיעודי "מייק ברנט-לס מואה טמה", על חייו של הזמר מייק ברנט.
באותת שנה פייפר השתתף באופרה "חילול הקסם" עם קבוצת "אופרה אחרת".
קבוצת "אופרה אחרת" ביקשה להציב אלטרנטיווה להפקת אופרה בגרסאות צנועות, עם תזמורת קטנה.
בשנת 2003 השתתף במופע "בכל זאת יש בה משהו"- שירי תל אביב הקטנה- עם נחום היימן, דורית פרקש ובמופע "מעבר לתכלת" - משירי סשה ארגוב - שודר ברשת ג' וצולם לטלוויזיה.
בנוסף השתתף במופע "אספחו- Espejo " של להקת הפלמנקו הישראלית.
מופעים נוספים בהם השתתף, הפיק, כתב וביים היו:
"הפרוטה והירח" - משירי חיים חפר
"ערב קיץ ויונים" - משירי מוני אמריליו - שודר ברשת ג' וצולם לטלוויזיה
"בצילה"- במלאת חודש לפטירתה של צילה דגן - שודר בגלי צה"ל
בשנת 2010, ערך וביים את המופע "הדיוות", שבו נפגשו לראשונה על במה אחת השחקניות-זמרות רמה מסינגר, חני נחמיאס ורבקה רז לביצוע מיטב השירים המזוהים עם הקריירות שלהן.
בדצמבר 2010, ערך והגיש מופע הצדעה לזמרת יפה ירקוני לציון יום הולדתה ה-85.
באוקטובר 2011 הופיע, ערך הגיש ושר בערב מחווה לזמר שמעון ישראלי, במועדון "צוותא" בתל אביב.
החל משנת 2013 פייפר מתגורר רוב הזמן בגרמניה, ועובד כמדריך טיולים לתירים ישראלים בברלין, ובהמבורג.
במקביל ממשיך להופיע בישראל מדי פעם.
בשנת 2002 זכה בפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר על סרטו "מייק ברנט-לס מואה טמה".
בועז מואב (פוקס; 3 באפריל 1938 – 16 בינואר 2002) היה חבר הכנסת ופעיל לזכויות האזרח.
נולד בכפר יונה למתתיהו ומינה פוקס, יוצאי פולין ועולי העלייה החמישית.
הוריו היו ממקימי היישוב, ושם למד בבית הספר המקומי "עמל".
לאחר מכן, למד בבית-ספר תיכון ע"ש טשרניחובסקי בנתניה.
בצעירותו היה חבר בתנועת הנוער העובד.
לאחר שירותו הצבאי, סיים תואר ראשון ושני במדעי הטבע באוניברסיטת תל אביב ב-1963, ולאחר מכן, ב-1969 סיים לימודי תואר דוקטורט במיקרוביולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה.
ב-1970 מונה מואב למרצה לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
בתקופת לימודיו באוניברסיטת תל אביב, כיהן כיו"ר אגודת הסטודנטים של האוניברסיטה, ודרך פעילות זו, הצטרף, בשנות השישים, למפא"י, ונמנה עם חוג הצעירים שלה.
בהמשך, ולצד זאת, היה חבר גם ב"תנועה להצלת יהודי ברית המועצות", וב"תנועה למען שינוי שיטת הבחירות", שהוקמה ב-1971 למען שינוי שיטת הבחירות בישראל משיטה יחסית-ארצית לשיטה אזורית-אישית, ובה היה חבר גם יגאל ידין.
ב-1973 חבר לשולמית אלוני, והיה ממקימי התנועה לזכויות האזרח, שהתמודדה בבחירות לכנסת השמינית תחת השם רצ, והצליחה להכניס שלושה נציגים, בהם בועז מואב, שמוקם במקום השני.
מתוך הכנסת, ניסה מואב לפעול לשינוי שיטת הבחירות.
עם פרסום דו"ח "ועדת אגרנט", התפטרותה של גולדה מאיר, והיבחרותו של יצחק רבין לראשות מפלגת העבודה, הצטרפה רצ לממשלתו הראשונה, שהושבעה ביוני 1974, והייתה ממשלה צרה שהתבססה על ברית בין המערך, ליברלים עצמאיים ורצ.
במסגרת דיון על ההתנחלויות ועל פעילותם של "גוש אמונים" וחברי הכנסת מהימין להקמת ההתנחלות בסבסטיה, טען מואב כי יש להקים התנחלויות רק במקומות העתידים להימצא בתוך גבולות מדינת ישראל, במסגרת של הסכם עתידי ונסיגה ממרבית השטחים.
עם התקדמות המגעים לכניסת המפד"ל לקואליציה בראשות רבין, טען מואב כי הישארותה של רצ בקואליציה, אם המפד"ל תיכנס אליה, תתאפשר רק אם המפד"ל תסכים לחתום על ההסכם הקואליציוני הקיים, כולל זיכרון הדברים בעניין ביטול ה"חסינות" של הסטטוס קוו הדתי, ותאפשר לשנותו על ידי הצעות של שאר סיעות הקואליציה.
בוויכוח הפנימי בנוגע להישארות רצ בקואליציה, לאחר כניסת המפד"ל, היה מואב בעניין זה לצד שולמית אלוני, שהתנגדה להישארות, זאת לעומת חברת הכנסת השלישית של רצ, מרשה פרידמן, שתמכה בהישארות.
לבסוף, ניצחו אלוני ומואב בוויכוח זה, סיעת רצ פרשה מן הקואליציה, לאחר כארבעה חודשים מהצטרפותה, ותקפה את הקואליציה החדשה על שנתנה ליצחק רפאל, שהיה מעורב בפרשת תל גיבורים, תפקיד של שר.
במהלך 1975 קיימה רצ מגעים לכינון מסגרת פוליטית חדשה ומשותפת לרצ, שינוי בראשות אמנון רובינשטיין, סיעת היחיד של לובה אליאב, שפרש ממפלגת העבודה, וכוחות "יוניים" נוספים.
לאחר כשבעה חודשים מייסוד "יעד" החלו להתגלע חילוקי דעות פנימיים בין קבוצת אלוני ומואב לקבוצת אליאב ומרשה פרידמן.
חילוקי דעות אלו הובילו לפירוק הסיעה בדצמבר 1975-ינואר 1976, כאשר אנשי קבוצת פרידמן-אליאב הקימו את הסיעה הסוציאל-דמוקרטית, וקבוצת אלוני-מואב שינתה את שם סיעתה בחזרה לרצ.
מואב שימש ממלא מקום יו"ר הנהלת רצ, ראש הלשכה לפניות הציבור של התנועה ויו"ר מטה הבחירות.
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית ב-1977 הוצב במקום השני ברשימת רצ, אך הסיעה קיבלה רק מנדט אחד, ולכן לא נבחר.
לאחר מכן, התמודד כמועמד מספר 2 ברשימה המשותפת להמפלגה הליברלית העצמאית ולרצ בבחירות לוועידת ההסתדרות ה-13 (1977) תחת השם "תנועת העבודה הליברלית-התנועה לזכויות האזרח"., ונבחר
נוסף על כך, המשיך מואב בפעילות ציבורית, היה חבר הנהלת מלר"ז ("המועצה הציבורית למניעת רעש וזיהום אוויר בישראל").
כמו כן היה מייסד עמותת מנוחה נכונה והיו"ר הראשון שלה.
על פי בקשתו נקבר בבית העלמין מנוחה נכונה באר שבע, מאחר שבמותו טרם קם בית עלמין חלופי באזור המרכז.
היה נשוי לד"ר נעמי מואב ולהם ארבעה ילדים.
בועז מעודה (נולד ב-23 באפריל 1987) הוא זמר ישראלי.
זוכה העונה החמישית של ריאליטי השירה "כוכב נולד".
ייצג את ישראל באירוויזיון 2008.
מעודה נולד וגדל במושב אליקים למשפחה יוצאת תימן.
במהלך שירותו בצה"ל, וללא ניסיון קודם על הבמה, הגיע מעודה בשנת 2007 לאודישנים של העונה החמישית בתוכנית הטלוויזיה "כוכב נולד", צלח אותם והתקבל לנבחרת העונה.
במהלך העונה שר מעודה במגוון סגנונות של שירים ישראליים.
ביניהם בלטו: "קול גלגל" של שוטי הנבואה, "נשל הנחש" של מאיר אריאל, "חומות חימר" של מרגלית צנעני, "ילדותי השניה" של מתי כספי ו"אצלך בעולם" של מאיר בנאי.
הוא העפיל לגמר "כוכב נולד", שהתקיים ב-29 באוגוסט 2007, בו התמודד מול מארינה מקסימיליאן בלומין ושלומי בראל.
בגמר שנערך בחוף גולן בכנרת, ביצע את השיר "סניוריטה" בליווי דויד ברוזה ועוד 4 גיטריסטים, אחר כך את שירו של אבנר גדסי (למילים של משה בן-שאול) "מנגן ושר" וזכה במקום הראשון עם כ-50% מקולות הצופים והשופטים (מתוך מעל ל-900,000 הצבעות).
מעודה נבחר לייצג את ישראל באירוויזיון 2008 שנערך בסרביה, עם השיר "כאילו כאן" מאת דנה אינטרנשיונל ושי כרם.
מעודה העפיל לשלב הגמר של התחרות, שנערך ב-24 במאי, ובו קיבל מעודה 124 נקודות והגיע למקום התשיעי.
באותה השנה הופיע מעודה בפסטיבל שירי הילדים בביצוע השיר "ילד קאובוי", איתו זכה במקום השני.
ב-3 באוגוסט 2008 הוציא מעודה סינגל ראשון לקראת אלבומו הראשון, "אורח בעולם", שכתבה והלחינה קרן פלס.
במרץ 2009 הוציא סינגל נוסף שכתבה פלס, "לחזור הביתה".
באותה שנה הקליט מעודה את השיר "זמן לתפילה" ביחד עם הזמרת סירושו שייצגה את ארמניה באירוויזיון 2008 והגיעה למקום הרביעי, ועם הזמרת ילנה שייצגה את סרביה באותו אירוויזיון והגיעה למקום השישי.
לקראת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל תשס"ט הקליט בועז מעודה את שיר הנושא לפרויקט "כדי שלא יאבד" למילותיו של חלל צה"ל בארי אורן ולחן של גיא בוקאטי.
ביולי 2009 יצא אלבומו הראשון של מעודה, "בועז מעודה".
את האלבום הפיק ועיבד מוזיקלית תומר בירן, ולכתיבתו תרמו בין היתר ברק פלדמן, יוני בלוך ואיתי פרל.
באלבום נכללו ארבעת הסינגלים שהוציא מעודה בעבר, לרבות "כאילו כאן" מהאירוויזיון.
בסמוך לצאת האלבום יצא סינגל נוסף, "מה יפו פעמייך", שהלחין אוהד חיטמן למילים שעיבד על פי שיר השירים.
באוקטובר יצא הסינגל "שתישאר", שכתב והלחין מעודה.
מעודה השתתף גם בכתיבת השיר "שער לבך" יחד עם גלעד שגב.
באותה שנה מעודה השתתף בתפקיד אורח בתיכון השיר שלנו
בשנת 2009 שיחק מעודה בסדרה "דני הוליווד" בתפקיד מוש.
בחודש אוגוסט 2009 הוא החל בסיבוב הופעות ברחבי הארץ.
בשנת 2011 הקליט מעודה את גרסתו לשירו של גדעון כפן "ילד השדה", עבור סדרת הטלוויזיה "אליפים".
במרץ 2013 פורסם בידיעות אחרונות ריאיון עם מעודה, בו סיפר על תהליך חזרה בתשובה בו החל.
לצד הכתבה הוצגה תמונה שלו כאשר כיפה לראשו וציצית על בגדו.
כיום, מעודה פעיל חלקית בעולם המוזיקה, מופיע בעיקר בחוגים הדתיים, ועוסק בלימוד תורה.
אלבום הבכורה של מעודה, הנושא את שמו, כולל בלדות בהן השיר "לחזור הביתה" ושירים קצביים בהם "מה יפו פעמייך", "Time to Pray", "אורח בעולם".
הסינגל הראשון מתוך האלבום הוא "אורח בעולם" שכתבה והלחינה קרן פלס, שכתבה גם את "לחזור הביתה".
תומר בירן הפיק גם את האלבום.
אמנים נוספים אשר תרמו לאלבום הם איתי פרל, יוני בלוך וברק פלדמן.
את האלבום הפיק תומר בירן.
בעקבות משבר כספי שפקד את החברות הן הועברו לפירוק על ידי בית המשפט.
הוא נדון לשבע שנות מאסר על עברות מרמה הקשורות להתמוטטות החברות.
בועז יונה הוא בנם של מרדכי יונה, מייסד חברת "חפציבה", ושל אשתו חפציבה, שעל שמה נקראת החברה.
יונה נשוי לתמר ואב לשלושה ילדים.
באוגוסט 2007 נקלעו חברות "חפציבה" למשבר כספי, ובועז יונה נמלט מישראל.
ב-30 באוגוסט, לאחר מרדף של שבועיים, נעצר יונה באיטליה.
הוא הוסגר לישראל ב-16 ביוני 2008 וחתם על הסדר טיעון, לפיו יישלח ל-7 שנות מאסר.
ב-6 באוקטובר הורשע יונה, על פי הודאתו, בקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, באי קיום הוראות חוק ניירות ערך, ברישום כוזב במסמכי תאגיד ובגנבה בידי מורשה.
גזר הדין במשפטו נתן תיאור תמציתי של פעולותיו של יונה בחברות "חפציבה":
הנאשם שלח ידו בכספי רוכשי הדירות המגיעים לכדי מאות מיליוני שקלים, ובכך פגע פגיעה קשה ברוכשי הדירות, בפרויקטים הקבלניים ובסיכויי השלמתם, בעטיים הורשע, בין היתר, בעבירות חמורות של קשר לביצוע פשע, קשר להונות וקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות.
על מנת שתתאפשר לו דרך הפעולה העבריינית דלעיל, ניהל הנאשם מערכת כפולה של תוכנת "המשכנת", אשר לתוכה, כמו גם למערכת הנהלת החשבונות, הוזנו נתונים כוזבים, אשר לא שיקפו מצבה האמיתי של חפציבה.
בהציגו מצגים כוזבים לרוכשי הדירות, לבנקים המלווים ולגורמים שונים נוספים, הבטיח הנאשם, במרמה, קיום והמשך ליווי הפרויקטים הקבלניים גם על ידי הבנקים המלווים, ובשל כך הורשע, בין היתר, בעבירות של קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, לרבות בעבירות של זיוף מסמכים בכוונה לקבל באמצעותם דבר בנסיבות מחמירות.
כמו כן, בעשותו בעסקי חברות חפציבה המעשים דלעיל, בבחינת פגיעה בניהול התקין של העסקים ואגב כך מילוי תפקידו במרמה ובהפרת אמונים הפוגעת בחברות חפציבה, הורשע הנאשם בעבירות מנהלים בתאגיד ובעבירות מרמה והפרת אמונים בתאגיד.
ואם לא די באמור, הורשע הנאשם גם בעבירות לפי פקודת פשיטת הרגל של הברחת נכסים ובריחה עם נכסים.
ב-19 בנובמבר 2008 קיבל בית המשפט המחוזי בירושלים באופן חלקי את הסדר הטיעון בין בועז יונה לפרקליטות.
נגזרו עליו 7 שנות מאסר בפועל ועוד 3 שנים על תנאי, וכן ביטול לצמיתות של רישומו של יונה בפנקס הקבלנים לעבודות הנדסה בנאיות.
השופט משה רביד החליט שמצבו הכלכלי של יונה, שהוכרז פושט רגל, אינו צריך להוות שיקול בקביעת הפיצוי, וקבע כי על יונה לשלם סך של 8 מיליון שקלים - כפול מהסכום שנקבע בהסדר הטיעון.
יונה ערער על החלטה זו, בטענה שמדובר בפיצוי חסר תקדים, שיש לכבד הסדרי טיעון ושיש להתחשב במצבו הכלכלי.
ב-17 ביולי 2011 פסק המשנה לנשיאת בית המשפט העליון, אליעזר ריבלין, כי יונה יפצה את קורבנות התמוטטות קבוצת חפציבה ב-4 מיליון שקל בלבד.
ריבלין שב וקבע כי כאשר מתקיים איזון ראוי בין האינטרס הציבורי שבהענשת העבריין לבין טובת ההנאה שניתנת לו במסגרת הסדר הטיעון, יש לכבדו.
גם אם בית המשפט מחליט שלא לכבד את ההסדר, אין הוא יכול להטיל עונש החורג ללא יחס מזה שעליו הסכימו הצדדים.
ב-1 במרץ 2012 שוחרר יונה מהכלא, לאחר שמעונשו הופחת שליש בזכות התנהגות טובה, וניתן לו קיצור נוסף כשחרור מנהלי.
בשנת 2014 פורסם שיונה עובד כיועץ נדל"ן עבור איש העסקים החרדי יהודה זילבר.
בינואר 2022 נעצר לחקירה בחשד לעבירות של הונאת נושים, מרמה במסגרת הליכי פשיטת רגל וחדלות פירעון, ועבירות על חוק איסור הלבנת הון.
בועז ינאי (נולד ב-9 בנובמבר 1952) הוא כדורסלן עבר ישראלי אשר שיחק כסנטר בליגה הבכירה ובנבחרת ישראל.
ינאי נולד במושב נהלל ונודע בכינוי בוזי.
ינאי החל לשחק כדורסל בגיל 15 בהפועל נהלל מליגה ג'.
שיחק בהפועל גבת/יגור איתה זכה בגביע המדינה בשנת 1976.
כמו כן שיחק בהפועל תל אביב, הפועל עפולה העמק והפועל גבת העמק, נחשב לאחד משחקני הציר הישראלים הטובים ביותר ולאחד מהשחקנים הטובים ביותר אשר לא שיחקו במכבי תל אביב.
הישגיו הבולטים הם זכייה בגביע המדינה עם הפועל גבת יגור בשנת 1976, זכייה במדליית כסף עם נבחרת ישראל באליפות אירופה בשנת 1979 שנערכה באיטליה והשתתפות בחצי גמר גביע קוראץ' עם הפועל תל אביב בשנת 1980.
הוא שיחק 333 משחקים ב16 עונות בליגה הבכירה וקלע 6,985 נקודות, ממוצע של 20.2 נקודות למשחק והוא מחזיק במקום הרביעי בקלעי כל הזמנים של ליגת העל.
בועז טופורובסקי (נולד ב-17 ביולי 1980) הוא חבר הכנסת מסיעת יש עתיד, לשעבר יו"ר הסיעה, מרכז האופוזיציה ויו"ר הקואליציה בכנסת ה-24. טרם כניסתו לפוליטיקה היה יושב ראש התאחדות הסטודנטים בישראל.
הוא בעל תואר ראשון במשפטים וכלכלה ותואר שני במשפטים, מאוניברסיטת תל אביב.
בועז טופורובסקי נולד וגדל בראשון לציון.
אחותו הגדולה טלי נהרגה בתאונת דרכים ב-3 במאי 1984 בהיותה בת 14. הוא למד בבית ספר היסודי "חביב".
שירת בבסיס של חיל האוויר כמש"ק קידום הכשרות.
עם שחרורו מצה"ל החל ללמוד באוניברסיטת תל אביב והפך לפעיל במועצת הסטודנטים למשפטים, באגודת הסטודנטים של האוניברסיטה ובתא הסטודנטים "הדור החדש", המזוהה עם מפלגת העבודה.
במהלך לימודיו כיהן במספר תפקידים באגודת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב וב-2005 נבחר לתפקיד יושב ראש אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב, אותו מילא במשך שנתיים, עד ספטמבר 2007. במהלך כהונתו היה טופורובסקי ממובילי מאבק הסטודנטים נגד הקמת ועדת שוחט לבחינת מערכת ההשכלה הגבוהה ושביתת הסטודנטים הארוכה בתולדות מדינת ישראל.
עם סיום תפקידו כיושב ראש אגודת הסטודנטים באוניברסיטת תל אביב, כיהן כיועץ בכיר לשר הרווחה והשירותים החברתיים, יצחק הרצוג.
במסגרת תפקידו זה היה אחראי, מטעם השר, על הטיפול במוסד לביטוח לאומי ועל יחידות הסמך של משרד הרווחה (הרשות לשיקום האסיר, חברת המשקם והקרן למפעלי שיקום).
לאחר התפטרותו של יושב ראש התאחדות הסטודנטים בישראל, איתי שונשיין, עזב טופורובסקי את תפקידו במשרד הרווחה והתמודד על תפקיד יו"ר ההתאחדות.
ב-18 במאי 2008 נבחר להחליף את שונשיין בתפקיד היו"ר, וכיהן בתפקיד עד אוקטובר 2010, אז הוחלף על ידי סגנו איציק שמולי.
במסגרת כהונתו כיו"ר התאחדות הסטודנטים הארצית, הצליח טופורובסקי לאחד בין ארגוני הסטודנטים השונים ברחבי הארץ ולהביא, בפעם הראשונה לאחר שנים רבות של ניסיונות, להקמתו של ארגון ארצי, יציג ואחיד לכל ארגוני הסטודנטים השונים.
במרץ 2011 מונה למשך שנתיים ליושב ראש דירקטוריון של חברת "איסתא ליינס", שהיא חברה ציבורית בבעלות חלקית של התאחדות הסטודנטים.
טופורובסקי היה ממקימי תנועת "רוב העיר", אשר התמודדה בתל אביב במסגרת הבחירות לרשויות המקומיות שנערכו בנובמבר 2008 וזכתה בשלושה מושבים במועצת עיריית תל אביב.
בנובמבר 2008 ייסד את "צבר – מפלגת הצעירים של ישראל" במטרה להקים רשות לאומית לקידום צעירים, לתמוך כלכלית בעסקים צעירים באמצעות הקלות והטבות לעצמאיים צעירים וכן לגרום להורדת שכר הלימוד במוסדות להשכלה גבוהה בהתאם לוועדת וינוגרד.
הוא עמד בראש רשימת המפלגה, שהתמודדה בבחירות לכנסת ה-18, אך לא עברה את אחוז החסימה.
טופורובסקי היה ממקימי מפלגת "יש עתיד", ונבחר מטעמה לכנסת בשנת 2013 בבחירות לכנסת התשע עשרה לאחר שדורג במיקום ה-18 ברשימת המפלגה בה כיהן כחבר בוועדת כספים ובוועדת המדע והטכנולוגיה של הכנסת וכיו"ר ועדת המשנה לוועדת הכספים בנושא הסדרת הרגולציה לזירות מסחר אלטרנטיביות "פורקסט".
במסגרתה, העביר את הסדרת שוק חברות הפורקס בישראל אחרי שנים שהשוק היה פרוץ.
כמו כן, הקים ועמד בראש השדולה למען הסטודנטים וההשכלה הגבוהה.
בבחירות לכנסת העשרים הוצב במקום ה-14 ברשימת יש עתיד, ולא נבחר לכנסת.
לאחר הבחירות מונה לראש מטה השטח של יש עתיד, וכמו כן הוא חבר בהנהלת המפלגה.
באותה שנה, במסגרת פרשת אקיוטק, טופורובסקי היה חבר הכנסת היחיד אשר עמד ותמך בנפגעי אקיוטק ואף הוביל את המאבק הציבורי – פרלמנטרי.
תמיכתו הובילה את בית המשפט לנקוט בהליכים משפטיים.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת הוצב במקום ה-13 ברשימת יש עתיד, ולאחר האיחוד עם מפלגת חוסן לישראל מוקם במקום ה-30 ברשימת "כחול לבן" ומונה למנהל מטה השטח של הרשימה, אשר זכתה לכ-35 מנדטים.
לאור זאת, הושבע טופורובסקי כחבר כנסת.
במערכות הבחירות לכנסות העשרים ושתיים והעשרים ושלוש הוצב טופורובסקי שוב במקום ה-13 ברשימה והמשיך לנהל את מטה השטח של "כחול לבן".
במהלך הכנסת העשרים ושלוש התפצלה "כחול לבן" וטופרובסקי ושאר כחול לבן עברו לסיעת יש עתיד – תל"ם.
בראשית הכנסת העשרים ושלוש נבחר טופורובסקי לעמוד בראש ועדת המשנה למאבק בתאונות הדרכים, מטעם ועדת הכלכלה.
הוועדה התכנסה מספר פעמים לדיונים בנושאי בטיחות לרוכבי הדו-גלגלי, מעורבות רכבים כבדים בתאונות דרכים, בטיחות בדרכים בקרבת מוסדות חינוך, קידום תוכנית לאומית רב שנתית במאבק לצמצום הקטל בדרכים ועוד.
במהלך הכנסת העשרים ושלוש קידם טופורובסקי תקציבים להתאמת מעקות הבטיחות לרכב דו-גלגלי ורפורמה בהכשרת רוכבי האופנועים.
בנוסף, בהובלתו נוספו שלושה תמרורים חדשים בקרבת מוסדות חינוך, להגברת הבטיחות בדרכים.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע בשנת 2021 הוצב במקום ה-12 ברשימת "יש עתיד" לכנסת.
לאחר מערכת הבחירות בה יש עתיד קיבלה את מספר המנדטים השני בגודלו בכנסת והצליחה להקים ממשלת אחדות, מונה טופורובסקי לממלא מקום יו"ר הקואליציה ויו"ר סיעת יש עתיד בכנסת.
לאחר פרישת עידית סילמן, מונה על ידי נפתלי בנט ויאיר לפיד לתפקיד יו"ר הקואליציה.
בדצמבר 2021, נבחר טופורובסקי לעמוד בשנית כראש ועדת המשנה לקידום הבטיחות בדרכים מטעם ועדת הכלכלה.
לאחר מערכת הבחירות בה יש עתיד קיבלה 24 מנדטים, מונה טופורובסקי ליו"ר סיעת יש עתיד ומרכז האופוזיציה.
טופורבסקי אף המשיך לכהן כראש ועדת המשנה לקידום הבטיחות בדרכים.
סבא רבא שלו הוא יצחק לייב טופורובסקי, ממייסדי ראשון לציון.
בועז נשוי לשלי הרמן-טופורובסקי ואב לשלושה.
אשתו, שלי הרמן-טופורובסקי, השתתפה בעונה השלישית של תוכנית המציאות "מאסטר שף" והודחה שישית.
בועז וכטל (נולד בשנת 1958) הוא יזם ישראלי בתחום החקלאות והקנאביס הרפואי, אקטיביסט למען לגליזציה של סמים קלים וקנאביס רפואי, מייסד מפלגת עלה ירוק, ויו"ר המפלגה בשלוש מערכות הבחירות הראשונות.
כתב משותף עם מייסד תנועת הגמילה באיבוגאין - הווארד לוטסוף את המדריך הטיפולי הראשון.
מייסד שותף של חברת "רוטס טכנולוגיות חקלאיות".
מייסד שותף ומנכ"ל לשעבר בחברת הקנביס הציבורית הראשונה באוסטרליה "MMJ PhytoTech".
עם סיום שירותו הצבאי עבר בשנת 1980 לבוסטון בה סיים תואר ראשון בחינוך בהיברו קולג'.
לאחר מלחמת לבנון הראשונה החל לעבוד בנספחות צה"ל בשגרירות ישראל בוושינגטון כעוזר נספח יבשה ואחר כך כעוזר נציג משרד הביטחון בנושא מלחמת הכוכבים.
במקביל סיים תואר שני בניהול ושיווק באוניברסיטת מרילנד.
בשנת 1988 עבר לניו יורק והחל לפעול בתחום הגמילה מסמים.
הוא טיפל במאה מכורים לסמים קשים באמצעות איבוגאין - צמח אפריקאי בעל חשיבות תרבותית ורפואית גדולה במערב אפריקה.
ביחד עם ממציא השיטה הוא כתב מדריך טיפולי המשמש בסיס לטיפולי גמילה.
וכטל בוגר קורס לניהול ניסויים קליניים ובוגר קורס יועצים לתוכניות מו"פ של האיחוד האירופי.
בשנת 1994 שב לישראל, והקים יחד עם שלומי סנדק ועוד חמישה פעילים את העמותה לשינוי חוקי הסמים - קנה בושם (כיום "עלה ירוק") בשנת 1999 הקים את מפלגת עלה ירוק ביחד עם שלומי סנדק ופעלים נוספים כזרוע ביצועית בכנסת של העמותה.
בשנת 2012 יסד עם ד"ר שרון דביר את חברת "רוטס טכנולוגיות חקלאיות", מרצה ויועץ ברחבי העולם בנושא קנאביס רפואי.
וכטל נשוי ואב לשלושה ילדים.
בועז זיסו (נולד ב־29 באפריל 1966) הוא ארכאולוג, המשמש פרופסור לארכאולוגיה של התקופה הקלאסית במחלקה ללימודי ארץ-ישראל וארכאולוגיה ע"ש מרטין (זוס) וחבר במכון לארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן מאז שנת 2004. זיסו הוא גם עורך כתב העת לענייני נומיסמטיקה (חקר מטבעות עתיקים) "ישראל נומיסמטיק ג'ורנל" (Israel Numismatic Journal).
זיסו למד לימודי תואר ראשון ותואר שני בארכאולוגיה במכון לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת המוסמך שלו, משנת 1995, עסקה בקברים וקבורה בירושלים בשלהי תקופת הבית השני, והיוותה מחקר המשך לדוקטורט של פרופ' עמוס קלונר שנכתבה בשנת 1980.
זיסו סיים בהצטיינות עבודת דוקטור באוניברסיטה העברית בשנת 2002, בהנחיית פרופ' דן בר"ג.
נושא העבודה: "היישוב הכפרי ביהודה משלהי תקופת הבית השני עד ימי מרד בר-כוכבא".
העבודה מציגה מידע מסכם אודות יותר מ-300 אתרים יהודיים שהתקיימו בשלהי תקופת הבית השני ובימי מרד בר כוכבא במרחב הגאוגרפי המשתרע מנחל שילה בצפון עד בקעת באר שבע בדרום, וממדבר יהודה במזרח עד מישור החוף במערב.
זיסו המשיך בלימודי פוסט דוקטורט, באמצעות מלגה של יד הנדיב (קרן רוטשילד) בתוכנית להיסטוריה עתיקה וארכאולוגיה ים-תיכונית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ארצות הברית.
לאחר מכן קיבל מלגת מחקר במכון למדעי הרוח באוניברסיטת קלגרי שבקנדה, שם סיים כתיבת המהדורה האנגלית המעודכנת של הספר על עיר הקברים של ירושלים בימי הבית השני, יחד עם פרופ' עמוס קלונר.
הספר התפרסם בשפה האנגלית בהוצאה המדעית Peeters בשנת 2007.
במהלך השנים, ביצע זיסו חפירות וסקרים ארכאולוגיים רבים ברחבי הארץ, חלקם במסגרת רשות העתיקות, שם מילא, בשנים 1987 - 2002 תפקידי פיקוח, ניהול ומחקר.
בין היתר שימש ראש היחידה למניעת שוד עתיקות.
החפירות והסקרים התמקדו בירושלים, בכתף יריחו ובנחל מכמש (יחד עם פרופ' חנן אשל) ובאתרים שונים בהרי ירושלים ובשפלת יהודה.
בהרי ירושלים זיסו ביצע סקר ארכאולוגי מקיף בשטח של כ-200 קמ"ר במסגרת "סקר ישראל".
"מפת שער הגיא" (מפה 104) נסקרה יחד עם דני וייס וגדעון סולימני, וראתה אור כספר בשנת 2004 במסגרת פרסומי הסקרים של רשות העתיקות.
עבודת השדה של סקר "מפת שער הגיא" (מפה 100) נמשך.
בנוסף, נסקרה על ידו שפלת יהודה הדרומית במפת דבירה.
בחפירה שנערכה יחד עם אמיר גנור בחורבת עתרי הסמוכה לעמק האלה, נחשף כפר יהודי מתקופת הבית השני וימי מרד בר-כוכבא, ובמרכזו מבנה ציבור ששימש כפי הנראה כבית כנסת - אחת מהדוגמאות הקדומות ביותר למבנה מסוג זה.
בסקר ארכאולוגי שערך בשנת 2009 במערת התאומים שבהרי ירושלים בשיתוף עם מלח"ם (היחידה למידע ולחקר מערות באוניברסיטה העברית) נמצא מטמון מטבעות הכסף הגדול ביותר מזמן מרד בר-כוכבא שנתגלה אי פעם בפעולה ארכאולוגית מבוקרת בישראל.
מטבע נוסף מתקופת המרד מסוג כסף, הנחשב לנדיר, נמצא במערה בנחל תקוע על ידי צוות חוקרים מבר-אילן והאוניברסיטה העברית, ביניהם זיסו.
זהו המטבע הראשון מתקופה זו הנמצא במערות נחל תקוע.
צדו האחד של המטבע נושא חזית של בית המקדש, וצדו הנשי נושא את השם "שמעון", על שם מפקד המרד נגד הרומאים.
ממצא זה מעיד, לפי זיסו ושותפיו, על פעילותם של המורדים היהודים באזור המערה.
טענה זו מתכתבת עם הקשר בין המורדים למבצר הרודיון, השוכן בסמוך נחל תקוע, ששימש כמקום שלטוני עבור אנשי בר כוכבא.
במהלך השנים פרסם זיסו שלושה ספרים ויותר מ-130 מאמרים מדעיים העוסקים במחקר ירושלים, הרי, מדבר ושפלת יהודה לאורך התקופות הפרסית, ההלניסטית, הרומית והביזנטית.
חלק מן המחקרים פורסמו יחד עם שותפים מהארץ ומחו"ל.
בחודש אוקטובר 2011 התמנה לפרופסור באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 2014–2017 עמד בראש המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
עמוס קלונר ובועז זיסו, עיר הקברים של ירושלים בימי הבית השני, הוצאת יד בן צבי והחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, ירושלים, תשס"ג
חנן אשל ובועז זיסו, חידושים בחקר מרד בר-כוכבא, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, תשס"א
דני וייס, בועז זיסו וגדעון סולימני, סקר ארכאולוגי של ישראל, מפת נס הרים (104), רשות העתיקות, ירושלים, תשס"ה.
ביחד עם יובל גורן, "גלוסקמת מרים ברת ישוע בר קיפא כהן ממעזיה מבית אמרי", קדמוניות, 142, 2012, עמ' 87-84
'מערות "יודן שאול" בחורבת כישור, דרום שפלת יהודה', עתיקות 46, רשות העתיקות, ה'תשס"ד, עמ' 27 - 35
בועז זיסו ואחרים, "אתר פולחן(?) פגאני מן התקופה הרומית המאוחרת במערת התאומים", בתוך: אייל ברוך ואחרים (עורכים), חידושים בחקר ירושלים יז, אוניברסיטת בר-אילן, 2012, עמ' 311-341
בועז הרפז (נולד ב-31 באוקטובר 1966) הוא קצין צה"ל במילואים.
הורשע בזיוף "מסמך הרפז" (שנקרא בתחילת הפרשייה - "מסמך גלנט").
קורות חייו (מתחילת שירותו הצבאי)
הרפז תחילה שירת בצה"ל בחיל החימוש, ובהמשך עבר קורס קצינים ושובץ בחטיבת הבקעה.
משם עבר לסיירת מטכ"ל בה שימש קצין החימוש שלה, בתקופת כהונתו של רן שחור כמפקד היחידה.
בהמשך מונה למפקד פלגת המנהלה וב-1996 מונה לקצין האג"ם שלה.
בשנת 1998 מונה לקצין אג"ם, בדרגת סגן-אלוף, של מערך המבצעים המיוחדים באגף המודיעין.
בשנת 2000 זכה להמלצה של ראש הממשלה, אהוד ברק, שבה נאמר שהרפז הוא "קצין בעל איכויות גבוהות ויכולת אישית מרשימה", המלצה בנוסח המקובל אותו נהג להעניק ברק לקציני צה"ל יוצאי סיירת מטכ"ל.
בסוף 2002 יצא לשנה של חופשה ללא תשלום.
קודם לכן, כתב מכתב בעילום שם לרמטכ"ל, משה יעלון, ובו הסתייגות מאופן התנהלות היחידה שבה שירת.
בדצמבר 2003 התברר לראשי אגף המודיעין כי המכתב, שהכיל מידע סודי, דלף.
למרות החשד שהרפז הוא המדליף, פנה קצין מודיעין ראשי, תא"ל משה שחורי, אל הפרקליט הצבאי הראשי, בבקשה שלא לפתוח בחקירה פלילית נגד הרפז.
הרפז הועמד לדין משמעתי ונדון לנזיפה.
בסוף 2004 סיים את שירותו בצה"ל, ביוזמת ראש אמ"ן, האלוף אהרן זאבי-פרקש.
לאחר סיום שירותו בצה"ל עסק הרפז בייעוץ ביטחוני, תחילה בחברת "פיקל אבטחה" ואחר כך בחברה משלו בשם "PICSEC".
בחקירת המשטרה בעניין "מסמך גלנט", שנערכה בחודש אוגוסט 2010, התברר שהמסמך מזויף, והועלה חשד שהרפז הוא מזייף המסמך, ושהוא העביר את המסמך לעוזר הרמטכ"ל, אל"ם ארז וינר, בסוף אפריל, יותר משלושה חודשים לפני חשיפת המסמך לציבור.
הרפז נעצר לחקירה ב-23 באוגוסט 2010, עם שובו לישראל ממדינה אחרת- בה היה זמן קצר לפני שחזר לישראל ונעצר.
בהמשך העניין הציבורי בפרשה, פורסמו פרטים על נסיבות פרישתו של בועז הרפז מצה"ל, והחלה בצה"ל בדיקה מחודשת של נסיבות הפרישה.
ב-26 בינואר 2011 הודיעה פרקליטות המדינה על כוונתה להגיש כתב אישום נגד הרפז, על זיוף מסמך ושימוש בו בכוונה להשפיע על תהליך מינוי הרמטכ"ל.
מבקר המדינה, מיכה לינדנשטראוס, החליט לבדוק אף הוא את פרשת מסמך גלנט.
כמו כן, היועץ המשפטי לממשלה יהודה ויינשטיין הורה למשטרה ולשב"כ לבדוק האם לפתוח בחקירה פלילית בעניין התנהלותו של הרפז.
על פרטי הבדיקה הוצא צו איסור פרסום.
לדברי דן מרגלית ורונן ברגמן, בבדיקת מעשיו של הרפז התברר כי "ההתנהלות השערורייתית של הרפז הובילה כמה פעמים לסיכון משמעותי בחיי אדם.
רק במזל גדול איש לא קיפד את חייו.
בעקבות כל אלה נאלצו ראשי קהילת המודיעין של ישראל לנקוט צעדים קיצוניים שהשפיעו קשות על המשך ביצוע משימות חיוניות לביטחון של כולנו".
פעמים אחדות (קודם מינויו לרמטכ"ל) העיד אשכנזי בפני ועדות צבאיות להגנתו של הרפז.
שר הביטחון, אהוד ברק, מתח ביקורת חריפה על הקשרים בין אשכנזי להרפז.
בתחילת ספטמבר 2011 חשפה איילה חסון במהדורת יומן את הקשר ההדוק לכאורה בין בועז הרפז לרונית אשכנזי, אשתו של הרמטכ"ל גבי אשכנזי וכן חשד לכך שהם אספו מידע על חריגות הבנייה של גלנט והעבירו אותו לגורמים עלומים.
דיווח זה עמד בסתירה לטענת גבי אשכנזי שבין המשפחות לא הייתה הכרות של ממש.
במרץ 2014 נעצר הרפז עם ארז וינר ואבי בניהו בהקשר לפרשה, ושוחרר למעצר בית.
באוקטובר 2016 הוגש נגדו כתב אישום באשמת קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, זיוף בכוונה לקבל דבר במרמה בנסיבות מחמירות, שימוש במסמך מזויף ושיבוש מהלכי משפט.
בנובמבר 2018, כחלק מעסקת טיעון שגובשה באמצעות סנגוריו עורכי הדין עמית חדד ונועה מילשטיין, הודה והורשע הרפז בזיוף מסמך () ובשימוש במסמך מזויף ().
לטענת דן מרגלית ורונן ברגמן, במהלך חקירתו נקטו הרפז ואחרים אסטרטגיה של חשיפת נושאים מסווגים רבים, על מנת להוביל את הפרקליטות לחתימת הסכם טיעון, כדי למנוע חשיפה של חומרי החקירה המסווגים שנאספו בחקירות.
במאי 2019 נגזרו עליו 220 שעות שירות לתועלת הציבור.
בועז יָכִין הוא במאי ותסריטאי יהודי-אמריקאי.
יכין נולד בניו יורק שבארצות הברית, לזוג הורים ילידי-ישראל, שהכירו בפריז בעת שלמדו אצל מרסל מרסו את אמנות הפנטומימה.
אביו ממשפחה יהודית-ספרדית, ואמו ממשפחה יהודית-אשכנזית.
הוא למד בישיבה, על אף שהוריו היו חילוניים, ולאחר מכן עבר לבית ספר למדעים ברובע הברונקס.
דודיו הם עזרא יכין לוחם לח"י לשעבר, דוד יכין לוחם אצ"ל לשעבר והצייר אברהם יכין.
יכין למד קולנוע בסיטי קולג' של האוניברסיטה העירונית (CUNY) בניו יורק, ולאחר מכן עבר ללימודים באוניברסיטת ניו יורק (NYU).
את התסריט הראשון פרי עטו כתב בגיל 19.
בתום לימודיו החל לעבוד בתעשיית הקולנוע, ונטל חלק בכמה פרויקטים של חברות הפקה שונות.
הסרט הראשון שכתב אשר יצא לאקרנים בארצות הברית היה "המעניש" בכיכובו של דולף לונדגרן.
סרטו הבא כתסריטאי שיצא לאקרנים היה "שיעור באש" (1990) בכיכובם של קלינט איסטווד וצ'ארלי שין.
בסרטו הבא החליט לעסוק בנושאים אישיים יותר, וכתב את "פרש", המבוסס על חוויותיו ברחובות ניו יורק בה גדל.
יכין אף ביים את הסרט, והוא זכה עבורו בפרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל סאנדנס 1994.
בסרטו הבא שוב שאב השראה מחוויותיו האישיות, בעת לימודיו בישיבה ומהזמן שבילה בקרב הקהילה החרדית בניו יורק; סרטו "אשת חיל מי ימצא" (1998) בכיכובה של רנה זלווגר, שכתב וביים, עסק באישה יהודייה צעירה המתקשה להשלים עם עולמה החרדי.
ב-2000 ביים לראשונה סרט שלא הוא כתב, "לזכור את הטיטאנים" (2000), שהיווה הצלחה קופתית גדולה, ונחשב סרטו הראשון שחדר למיינסטרים.
בינואר 2008 הוקרן לראשונה סרטו "מוות באהבה".