tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1995 היה סטון נשיא הקמפיין של הסנאטור הרפובליקני ארלן ספקטר למועמדותו מטעם המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ב-1996. סטון היה במשך שנים רבות לוביסט עבור דונלד טראמפ מטעם עסק הקזינו שלו וגם היה מעורב בהתנגדות להימורים מורחבים בקזינו במדינת ניו יורק, עמדה שהביאה אותו לסכסוך עם המושל ג'ורג' פטאקי.
בשנת 2000 שימש סטון כמנהל הקמפיין של דונלד טראמפ לנשיאות מטעם המפלגה הרפורמיסטית האמריקאית.
סטון גויס בהמשך אותה השנה על ידי ג'יימס בייקר כדי לסייע ביחסי ציבור במהלך הספירה המחודשת בבחירות 2000 בפלורידה.
במהלך מסע הבחירות לנשיאות בשנת 2004 שימש סטון כיועץ לאל שרפטון, מועמד לפריימריז הדמוקרטיים.
ביוני 2012 ניהל סטון את הקמפיין של מושל ניו מקסיקו לשעבר והמועמד לנשיאות מטעם המפלגה הליברטריאנית גארי ג'ונסון.
סטון שימש כיועץ לקמפיין הנשיאותי של דונלד טראמפ בשנת 2016. הוא עזב את הקמפיין ב-8 באוגוסט 2015, על רקע מחלוקות עם טראמפ, כאשר סטון טען שהוא עזב וטראמפ טען כי סטון פוטר.
אף על פי כן, סטון עדיין תמך בטראמפ.
במהלך הקמפיין, נאסר על סטון להופיע ב-CNN וב-MSNBC לאחר שפרסם סדרה של פוסטים פוגעניים בטוויטר המזלזלים באישים בטלוויזיה.
בפברואר 2016, הדויעה ה-CNN כי היא לא תזמין עוד את סטון להופיע ברשת שלה, ו-MSNBC הלכה בעקבותיה, ואישרה זאת באפריל 2016.
ב-25 בינואר 2019 נעצר סטון בביתו בפורט לודרדייל, פלורידה, לאחר חקירת היועץ המיוחד רוברט מולר, והואשם בכתב אישום בעבירות של הטרדת עדים, שיבוש מהלכי משפט והצהרות כוזבות בפני הקונגרס.
בית משפט הפדרלי גזר על סטון ב-20 בפברואר 2020 יותר משלוש שנות מאסר זאת אחרי שהורשע בעבירות הקשורות לחקירת המעורבות הרוסית בבחירות לנשיאות ב-2016, כולל מתן עדות שקר לקונגרס.
השופטת איימי ברמן ג'קסון סירבה לבקשת ההגנה שלא לשלוח למאסר את הפעיל הרפובליקני הוותיק, ואמרה במהלך הדיון הממושך כי מעשיו התוקפניים ושקריו הם "איום על הדמוקרטיה שלנו".
השופטת אמרה כי הוא "ידע בדיוק מה הוא עושה" כשפרסם בשנה שעברה ברשתות החברתיות תמונה עם כוונת של רובה מעל ראשה.
"הנאשם היה מעורב בהתנהגות מאיימת ומפחידה ביחס לבית המשפט", אמרה.
"זה בלתי נסבל למערכת הצדק".
ב-10 ביולי 2020, מספר ימים לפני שסטון היה אמור להיכנס לכלא, ביטל הנשיא טראמפ את עונשו.
באפריל 2021 הגיש משרד המשפטים תביעה אזרחית נגד סטון ואשתו בסך 2 מיליון דולר מיסים שלכאורה לא שולמו, בטענה שהם השתמשו בגוף מסחרי כדי להגן על הכנסותיהם ולממן את הוצאותיהם האישיות.
"תביא לי את רוג'ר סטון" הוא סרט תיעודי אמריקאי משנת 2017. הסרט חוקר את חייו ואת הקריירה של רוג'ר סטון.
הסרט יצא לאור על ידי נטפליקס ב-12 במאי 2017.
רוג'ר רוב היה שופט בית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה ועורך דין, שהתפרסם במיוחד בשל תפקידו כפרקליט בשימוע שהתקיים בפני הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית והוביל לביטול סיווגו הביטחוני של רוברט אופנהיימר ב-1954.
רוב נולד בבלווז פולס, ורמונט; בנו של צ'ארלס הנרי רוב, שופט בית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה.
הוא קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת ייל ב-1928. הוא בעל תואר ראשון במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל, אותו קיבל ב-1931. עבד כעוזר הפרקליט של ארצות הברית במחוז קולומביה בשנים 1931 עד 1938. רוב היה בעל פרקטיקה פרטית בוושינגטון די.
רוב מונה מטעם בית המשפט כפרקליטו של ארל ברודר , מנהיג המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית, כשהועמד לדין על ביזוי הקונגרס של ארצות הברית ב-1950, וזכה לשבחים מברודר חרף השקפותיהם הפוליטיות השונות.
הוא אף הגן על אוטו אוטפקה, עובד מחלקת המדינה לשעבר שהואשם שמסירת חומר ללא היתר לתת ועדת הסנאט לביטחון פנים.
רוב ידוע יותר מכל בשל מינויו כתובע מיוחד בשימוע שערכה הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית בנוגע לנאמנותו של רוברט אופנהיימר, אבי פצצת האטום.
בפרק זמן של ארבעה שבועות, רוב ופאנל מטעם הוועדה לאנרגיה אטומית חקרו את אופנהיימר ועדים נוספים בנוגע לקשריהם עם קומוניסטים, כשרוב חקר אותו בחומרה.
נקבע ברוב של 2 נגד 1 להסיר את סיווגו הביטחוני של אופנהיימר.
ב-1968 רוב ייצג את בארי גולדווטר בתביעת לשון הרע נגד רלף גינזבורג ומגזין Fact, שטען כי גולדווטר היה מעורער נפשית.
חבר המושבעים פסק $1 פיצויים לטובת גולדווטר ועוד $75,000 פיצויי עונשין.
רוב היה מועמד בידי נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון ב-23 באפריל 1969, לשופט בית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה, במקומו של ג'ון דנהר.
המינוי אושר בידי הסנאט של ארצות הברית ב-5 במאי 1969 והוא התמנה לתפקיד ב-6 במאי 1969. הוא הגיע לבכירות בתפקיד (senior status) ב-31 במאי 1982 וירש אותו השופט אנטונין סקאליה
שירותו הגיע לסיומו בשל מותו ב-19 בדצמבר 1985.
בטלוויזיה, רוב הוצג על ידי פיליפ אובראיין בפרק האחרון של המיני-סדרה של ה-BBC משנת 1980 "אופנהיימר", ועל ידי מייקל קאמפסטי במשפטים של ג'יי רוברט אופנהיימר, פרק משנת 2009 של סדרת "The American Experience"
ג'ייסון קלארק גילם את רוב בסרטו של כריסטופר נולאן משנת 2023, אופנהיימר.
רוב היה נשוי שלוש פעמים והיה לו בן אחד.
הוא התאלמן משתי נשותיו הראשונות, מרי ארנסט קופר וליליאן נורדסטרום.
ונישא בשלישית לאיירין רייס איתה חי עד סוף ימיו.
רוג'ר סיסרו היה זמר גרמני.
סיסרו נולד בברלין והוא בנם של הפסנתרן יוג'ין סיסרו והרקדנית לילי סיסרו, הוא למד בקונסרבטוריון בבאדן-וירטמברג, שם הוכשר בנגינה בפסנתר ובגיטרה.
מ-1991 ועד 1996 למד בבית ספר למוזיקה בהולנד.
ב-2005 הוציא את האלבום הראשון שלו "There I Go"
ב-2007 היה נציג גרמניה באירוויזיון עם השיר "Frauen regier'n die Welt" והגיע למקום ה-19. ב-2008 שיחק בסרט "הילדה", סרט ביוגרפי על הילדגרד קנף, הוא דיבב את הנסיך נאבין בדיבוב לגרמנית של הסרט הנסיכה והצפרדע.
רוג'ר שמידט הוא מאמן כדורגל ושחקן עבר גרמני.
הוא מאמן כיום את בנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגלית.
הוא שיחק כקשר בליגות האזוריות החובבניות של גרמניה, שם החל את קריירת האימון שלו לפני שהצטרף לפאדרבורן 07 מהבונדסליגה השנייה ולבאייר לברקוזן מהבונדסליגה ב-2014. הוא זכה בדאבל (ספורט) כשזכה באליפות הבונדסליגה האוסטרית יחד עם הגביע האוסטרי ב-2014, כמו גם שזכה בגביעים עם בייג'ינג גואואן ב-2018 ועם פ.ס.וו.
איינדהובן ב-2022. עם בנפיקה, הוא היה המאמן הגרמני הראשון שזוכה באליפות, כשעשה זאת בעונת 2022/2023 בליגת העל הפורטוגלית.
קריירת משחק ותחילת קריירת אימון
שמידט, יליד קירספה, נורדריין-וסטפאליה, שיחק כקשר במועדונים בליגות של האזור.
הוא שילב את הקריירה שלו עם לימודי הנדסת מכונות באוניברסיטת פדרבורן, ולאחר מכן עבד בחברת "Benteler International".
ב-2004, שמידט מונה למאמן-שחקן של Delbrücker SC בליגה החמישית.
שנתיים לאחר מכן, כשהקבוצה נמצאת רגע לפני עלייה לליגה הרביעית, הוא פרש ממשחק אך נשאר עוד שנה אחת בלבד כמנג'ר הקבוצה.
לאחר שנאלץ לאזן בין המחויבויות של נישואיו וילדיו הקטנים, כמו גם את מקצוע ההנדסה שלו, שמידט רצה לאמן רק עונה אחת, אך לבסוף נשאר ל3 עונות.
הוא החליט לעזוב את הכדורגל לתמיד, אבל חזר בחזרה עקב בקשה של עמית מקבוצת האוברליגה SC Preußen Münster,
שעבורה עזב את עבודתו כמהנדס.
הוא מונה כמאמן במאי 2007, החל לאמן בפועל ב-1 ביולי, ופוטר ב-21 במרץ 2010. בחוזהו של שמידט נכתב כי המועדון ימצא לו עבודה כמהנדס בעיר מינסטר אם יפוטר, אך בשלב זה הוא היה מוכן להתחייב אך ורק לאימון הכדורגל.
שמידט הפך למאמן של מועדון הבונדסליגה השנייה פאדרבורן 07 ב-1 ביולי 2011. בהופעת הבכורה המקצועית שלו 16 ימים לאחר מכן, הקבוצה ניצחה 2–1 את הנזה רוסטוק.
ב-30 ביולי, הקבוצה ניצחה בחוץ 10–0 בסיבוב הראשון של הגביע הגרמני את קבוצת רוט ווייס אלן (Rot Weiss Ahlen), אך בסיבוב השני הפסידה 0–4 לגרויטר פירט.
העונה היחידה שלו ב־Home Deluxe Arena (אצטדיונה של פדרבורן) הסתיימה במקום החמישי.
ב-24 ביוני 2012, שמידט הוכרז כמאמנה החדש של אלופת הבונדסליגה האוסטרית המכהנת רד בול זלצבורג, אחריי ריקרדו מוניז.
אוליבר גלסנר הפך להיות עוזר המאמן שלו בקבוצה.
הקבוצה הודחה מסיבוב המוקדמות השני של ליגת האלופות בידי F91 דודלאנג' מלוקסמבורג ביולי עקב חוק שערי חוץ לאחר תיקו 4-4 בסיכום 2 המשחקים.
בליגה הם סיימו במקום השני בפיגור של 5 נקודות מאוסטריה וינה, והפסידו בחצי גמר הגביע האוסטרי 1–2 לקבוצה מהליגה השלישית FC Juniors OÖ.
בעונת 2013/2014, שמידט הוביל את זלצבורג לדאבל, עם יתרון של 18 נקודות על פני ראפיד וינה וזכה רשמית באליפות הליגה כשנותרו שמונה משחקים לסיום העונה.
הקבוצה ניצחה 4–2 בגמר הגביע האוסטרי את סט פולטן (SKN St.
באייר לברקוזן מינתה את שמידט כמאמנה במקום סמי הופייה שפוטר.
חוזהו לשנתיים נכנס לתוקף מתחילת עונת 2014-2015. בהופעת הבכורה של שמידט, הקבוצה ניצחה את אלמניה וולדאלגשיים (SV Alemannia Waldalgesheim) 6-0 בסיבוב הראשון של הגביע עם חמישה שערים של שטפן קיסלינג.
שמונה ימים לאחר מכן הוא ניצח אצל השכנים בורוסיה דורטמונד בבכורה שלו בבונדסליגה.
הוא סיים את עונתו הראשונה במקום הרביעי, הפסיד בחצי גמר הגביע הגרמני בפנדלים נגד באיירן מינכן, והודח בשמינית גמר ליגת האלופות באותה שיטה מול אתלטיקו מדריד.
לאחר עונתו הראשונה, שמידט חתם על חוזה חדש עד 2019. ב-21 בפברואר 2016, הוא הורחק על ידי השופט פליקס צוואייר במשחק מול בורוסיה דורטמונד, לאחר מחלוקת על בעיטה חופשית שהובילה את היריבה להבקיע את השער היחיד במשחק.
בתחילה הוא סירב לעזוב את המגרש, מה שגרם לשופט צוואייר להשהות את המשחק ולהוביל את השחקנים מחוץ למגרש, והמשחק הגיע לשיאו בעיכוב של 8 דקות לפני שחודש ללא שמידט במגרש.
עונת 2015/2016 הסתיימה במקום השלישי עם מוקדמות ליגת האלופות.
ב-5 במרץ 2017, שמידט פוטר על ידי המנהל הספורטיבי רודי פלר בעקבות הפסד 6–2 בדורטמונד שהותיר את לברקוזן במקום ה-9.
ביוני 2017, שמידט מונה כמאמן בייג'ינג גואואן מליגת העל הסינית עם חוזה לשנתיים וחצי.
מאות אוהדים הגיעו לשדה התעופה לפרידה מרגשת כשעזב.
שמידט הפך למאמן החדש של פ.ס.וו.
איינדהובן במרץ 2020, וחתם על חוזה עד 2022. קבוצתו הגיעה למקום השני, 16 נקודות מאחורי אייאקס בעונת 2020/2021 בליגת העל ההולנדית, אבל הביס את אייאקס 0–4 במגן יוהאן קרויף ב-7 באוגוסט.
פ.ס.וו זכו בגביע ההולנדי ב-2022 כאשר ניצחו שוב את אייאקס, 2–1 ב-17 באפריל.
שמידט עזב את הקבוצה בתום חוזהו.
ב-18 במאי 2022, שמידט חתם על חוזה לשנתיים בבנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגלית.
הוא הפך לגרמני השני שמונה למאמן במועדון, אחריי יופ היינקס.
בנפיקה החלה את עונת 2022–2023 עם 13 ניצחונות רצופים בכל המסגרות (ליגה וליגת האלופות), וסימנו את ההתחלה הטובה ביותר של המועדון לעונה מזה 39 שנים.
ב-21 באוקטובר, שמידט ניצח בקלאסיקו הראשון שלו כמאמן (O Clássico המשחק בין בנפיקה לפורטו) וסיים את הרצף של תשעה משחקים של בנפיקה ללא ניצחון מול היריבה פורטו.
צורת המשחק של בנפיקה הפכה את הקבוצה לבלתי מנוצחת במשך 29 משחקים, לפני שהובסה 3–0 בחוץ מול ספורטינג בראגה ב-30 בדצמבר.
רוג'ר שימומורה הוא אמן אמריקאי ופרופסור בדימוס באוניברסיטת קנזס, לאחר שלימד שם מ-1969 עד 2004. אמנותו הוצגה ברחבי ארצות הברית, יפן, קנדה, מקסיקו, ישראל.
יצירתו משלבת לעיתים קרובות תרבות פופולרית אמריקאית, אמנות אסיאתית מסורתית ודימויים גזעיים סטריאוטיפיים כדי לעורר מחשבה ודיונים בנושאי זהות ותפיסה חברתית.
רוג'ר שימומורה נולד ב-26 ביוני 1939, בבית משפחת שימומורה בסיאטל, המחוז המרכזי של וושינגטון.
הוא יולד על ידי סבתו, טוקו, מיילדת מקצועית שתהפוך לדמות חשובה בחייו ובאמנותו.
אביו, אדי קזואו שימומורה, היה רוקח, ואמו, איה, הייתה עקרת בית.
שני ההורים היו ילידי ארצות הברית שהוריהם היגרו מיפן בתחילת המאה ה-20.
לאחר המתקפה על פרל הארבור, ותחילת הכליאה היפנית במחנות הסגר, משפחתו הועברה בכוח בהתראה קצרה ונכלאה במחנה בפויאלופ, וושינגטון.
הם הועברו משם למחנה המינידוקה הקבוע יותר באיידהו.
לאחר כשנתיים במינידוקה, המשפחה עברה לשיקגו (מחוץ לאזור ההדרה היפני בחוף המערבי), שם אביו של שימומורה מצא עבודה בבית מרקחת.
המשפחה התגוררה שם כמה חודשים לפני שחזרה לסיאטל בתום המלחמה ב-1945. אחותו הצעירה של שימומורה, קרולין, מתה מדלקת קרום המוח במהלך שהותם בשיקגו.
המשפחה חזרה לביתה, ואביו חידש את עבודתו בבית המרקחת.
שימומורה עדיין לא היה מודע לחלוטין להשלכות של ההיררכיות הגזעיות סביבו.
כילד בשנים שלאחר המלחמה, הוא שיחק במשחק בשם "להרוג את היפנים" עם בניו של האמן פול הוריוצ'י, שגר ממול.
ככל שגדל, הוא חש ייסורים מתגברים על הקונפליקט בין רצונו של אביו שיהפוך לרופא, לבין רצונו שלו ללכת בעקבות שלושת דודיו, כולם אמנים מסחריים.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון גארפילד, שימומורה החל ללמוד עיצוב גרפי באוניברסיטת וושינגטון, והשיג את התואר הראשון שלו בשנת 1961. הוא נדרש להצטרף לתוכנית הכשרה צבאית.
למרות סלידתו הקשה מהתכנית, הוא הצליח מאוד בלימודי הצבא.
מ-1962 עד 64 שירת כקצין ארטילריה בדיוויזיית הפרשים הראשונה, שהוצב בפורט לואיס, וושינגטון ובקוריאה.
לאחר שעזב את הצבא החל שימומורה לעבוד כאמן מסחרי וכמעצב, כולל עבודה על הביתן הפולינזי ביריד העולמי של ניו יורק בשנת 1964. הוא נעשה מתוסכל ממגבלות התחום.
הוא החל לקחת שיעורי ציור באוניברסיטת וושינגטון, שם, בהשפעת תנועת הפופ-ארט המתפתחת, גילה את האפשרויות בשילוב אמנות יפה עם התעניינותו לאורך חייו בתרבות הפופ.
לאחר שעבר לאוניברסיטת סירקיוז בניו יורק, שם התנסה ביצירת סרטים ואמנות מיצג, קיבל את התואר השני ב-1969. באותה שנה הוא קיבל עבודה בהוראת אמנות באוניברסיטת קנזס בלורנס, קנזס.
הוא לימד שם במשך 35 השנים הבאות, עד לפרישתו ב-2004.
בשנת 2013, הוא אמר למראיין,
"ההשפעות הכי גדולות שלי בהתחלה היו אמני הקרמיקה של California Funk.
חוסר הכבוד שלהם עזר לי לצאת ממצב החשיבה האסיאתית השמרנית שלי.
אמני החימר האלה אמרו ביצירותיהם ששום דבר לא קדוש, שאנחנו צריכים התחלה חדשה וצריך לבחון הכל.
שם הייתה תחושה שאמנות יכולה לקחת תפקיד מנהיגותי במהפכה זו."
הוא גם הביע הערצה לתנועת הפופ ארט, וציטט את אנדי וורהול כ"ההשפעה הגדולה ביותר עלי מבחינה חזותית, היסטורית וסגנונית".
הציורים של שימומורה לוקחים לעיתים קרובות דימויים אמריקאיים סטריאוטיפיים של אסייתים: "יפנים" זוהרים, בעלי שיניים מלחמתיות, פו מנצ'ו, גיישות כנועות, אמני לחימה, ומציבים אותם בצורה מוגזמת או בשילוב עם דימויים של החברה האמריקאית האידיאלית.
אייקונים של תרבות פופ כגון מיקי מאוס, קוקה קולה מופיעים בצורה לא משתלבת בנופים בהירים ושטוחים, לפעמים עם דיוקנאות שהשתנו בצורה אבסורדית של שימומורה עצמו.
עבודותיו העדינות יותר משלבות לעיתים קרובות הדפס עץ יפני מסורתי עם רשמים ממחנות הכליאה, שנלקחו מזיכרונות הנעורים שלו ומקטעים מהיומן שסבתו טוקו שמרה במשך שנים רבות.
בזמן שהמשיך ללמד באוניברסיטת קנזס, הוא הפך בהדרגה לאחד האמנים המוכרים ביותר בארצות הברית, וצבר פרסים ותערוכות ברבים מהמוזיאונים והמוסדות הגדולים של המדינה.
מאז פרישתו מהוראה ב-2004, הוא המשיך לצייר, לתת הרצאות ולהציג.
ציוריו והדפסיו היו נושא למעל 150 תערוכות יחיד.
בנוסף, הוא השתתף במאות תערוכות קבוצתיות במוזיאונים, גלריות, בתי ספר ומוסדות נוספים בארצות הברית, יפן, קנדה, מקסיקו וישראל.
רוג'ר שרמן היה מדינאי אמריקאי, עורך דין ואב מייסד של ארצות הברית.
הוא האדם היחיד שחתם על כל ארבעת המסמכים הגדולים של ארצות הברית: האגודה הקונטיננטלית, הכרזת העצמאות, תקנון הקונפדרציה והחוקה.
הוא גם חתם על העצומה למלך משנת 1774.
שרמן, שנולד בניוטון, פרובינציית מפרץ מסצ'וסטס, בנה קריירה משפטית במחוז ליצ'פילד, מושבת קונטיקט, למרות היעדר השכלה פורמלית.
לאחר תקופה בבית הנבחרים של קונטיקט, הוא כיהן כשופט של בית המשפט העליון של קונטיקט מ-1766 עד 1789. הוא ייצג את קונטיקט בקונגרס הקונטיננטלי, והוא היה חבר בוועדת החמישה שניסחה את הכרזת העצמאות.
שרמן שימש כנציג של ועידת פילדלפיה משנת 1787, שהפיקה את חוקת ארצות הברית.
אחרי בנג'מין פרנקלין, הוא היה הנציג השני הכי מבוגר שנכח בוועידה.
שרמן העדיף להעניק לממשל הפדרלי כוח לגייס הכנסות ולהסדיר את המסחר, אך בתחילה התנגד למאמצים להחליף את תקנון הקונפדרציה בחוקה חדשה.
לאחר שתמך בכינון חוקה חדשה, שרמן הפך לציר מרכזי ומתנגד עיקרי לתוכנית וירג'יניה של ג'יימס מדיסון על ידי הצגת פשרת קונטיקט שזכתה לאישור המדינות היותר ופחות מאוכלסות.
לאחר אשרור החוקה, שרמן ייצג את קונטיקט בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1789 ל-1791. הוא כיהן בסנאט של ארצות הברית מ-1791 ועד מותו ב-1793.
שרמן נולד ב-19 באפריל 1722 למשפחת חקלאים בניוטון, פרובינציית מפרץ מסצ'וסטס.
אביו היה ויליאם ואמו מהטבל שרמן.
בני הזוג שרמן עזבו את ניוטון והתיישבו במה שהפך לעיר סטאוטון, מסצ'וסטס 17 מייל (27 ק"מ) דרומית מזרחית לביתם בניוטון, כשרוג'ר היה בן שנתיים.
השכלתו של שרמן לא עברה מעבר לספריית אביו ולבית הספר התיכון, ובקריירה המוקדמת שלו הוא עבד כסנדלר.
עם זאת, הייתה לו כישרון ללמידה, גישה לספרייה טובה בבעלות אביו, וכומר קהילה בעל השכלה בהרווארד, הכומר סמואל דנבר, שלקח אותו תחת חסותו.
בשנת 1743, מותו של אביו גרם לשרמן לעבור עם אמו ואחיו לניו מילפורד, קונטיקט.
שם, בשותפות עם אחיו ויליאם, הוא פתח את החנות הראשונה של העיירה, חנות סנדלרים, וקיבל תפקיד של מודד המחוז ב-1745. ההכנסה ממשרה זו אפשרה לו לקנות קרקע ולהרוויח מוניטין נוח בכל המחוז.
שרמן פרסם סדרה של אלמנכים בין השנים 1750 ל-1761. הוא גם למד משפטים בעצמו, ועבר את הלשכה בשנת 1754.
מהר מאוד הוא הציג את עצמו בעניינים אזרחים ודתיים, והפך במהירות לאחד האזרחים המובילים בעיר ובסופו של דבר לפקיד העיר ניו מילפורד.
הוא הפך למודד מחוז של מחוז ניו הייבן ב-1745 והחל לספק חישובים אסטרונומיים לאלמנכים ב-1759.
שרמן היה נשוי פעמיים והיו לו בסך הכל חמישה עשר ילדים, כאשר שלושה עשר הגיעו לבגרות.
שרמן התחתן עם אליזבת הארטוול (נולדה ב-31 באוגוסט 1726, בסטוטון, מסצ'וסטס) ב-17 בנובמבר 1749. אליזבת מתה ב-19 באוקטובר 1760. שרמן התחתן עם רבקה פרסקוט (נולדה ב-20 במאי 1742 בדנוורס, מסצ'וסטס) ב-12 במאי 1763, ונולדו לו שמונה ילדים: רבקה, אליזבת, רוג'ר, מהטבל (ראשונה), מהטבל (שנייה), אוליבר, מרתה ושרה.
שרמן הוא קרוב רחוק לגנרל האיגוד ויליאם טקמסה שרמן.
שרמן כיהן כשופט בית המשפט העליון של קונטיקט מ-1766 עד 1789.
שרמן מונה גם לגזבר של מכללת ייל, והוענק לו תואר שני של כבוד באמנויות.
הוא היה פרופסור לדת במשך שנים רבות, ועסק בהתכתבויות ארוכות עם כמה מתאולוגים של אותה תקופה.
במהלך פברואר 1776, שרמן, ג'ורג' ויית' וג'ון אדמס היו חברים בוועדה האחראית לקביעת קווים מנחים לפקידי הנציגות האמריקאית בקנדה עם הנחיות הוועדה שכללו: "אתם צריכים להכריז שאנו מחזיקים בזכויות המצפון המקודשות, ועשויים להבטיח לכל העם, חגיגי בשמנו, לממש את דתם החופשית והבלתי מופרעת ו...
שכל זכויות האזרח והזכויות לכהן בתפקיד יורחבו לאנשים מכל עדה נוצרית.
ב-1784 נבחר שרמן לראש עיריית ניו הייבן, ובתפקיד זה כיהן עד מותו.
כחבר בקונגרס הקונטיננטלי הראשון, שרמן חתם על האגודה הקונטיננטלית להטלת חרם כלכלי על הסחר הבריטי.
בקונגרס הקונטיננטלי השני, שרמן מונה לוועדת החמישה שניסחה את הכרזת העצמאות.
שרמן היה גם חבר בוועדה של 13 שהייתה אחראית על הכנת טיוטת חוקה לאומה החדשה.
במהלך הדיון, שרמן הציע בית מחוקקים לאומי דו-ביתי שבו המדינות ייוצגו באופן שווה.
ועדת ה-13 דחתה את הצעתו של שרמן, ואימצה בית מחוקקים בית מחוקקים חד-ביתי ומה שיהפוך לתקנון הקונפדרציה.
כחבר בקונגרס הקונפדרציה, שרמן היה חתום על חוזה פריז שסיים את מלחמת העצמאות.
שרמן נכנס לוועידה ללא כוונה לכונן חוקה חדשה.
הוא ראה בוועידה אמצעי לשנות את הממשלה הקיימת ממילא.
חלק מהעמדה שלו עסק בפנייה הציבורית.
הוא הגן על תיקון הסעיפים והצהיר שזה לטובת העם והדרך הסבירה ביותר שהעם יקבל שינויים בחוקה.
"הבעיה עם הממשלה הישנה לא הייתה שהיא פעלה בטיפשות או איימה על חירויותיו של מישהו, אלא שהיא פשוט לא הצליחה לאכוף את החוקים שלה".
שרמן קידם את הרעיון שהממשלה הלאומית פשוט צריכה דרך להעלות הכנסות ולהסדיר את המסחר.
דעותיו של שרמן עוצבו במידה רבה על ידי עמדתה של קונטיקט כמדינה מבודדת במיוחד.
קונטיקט פעלה כמעט ללא סיוע ממדינות אחרות, והשתמשה בנמלים משלה כדי לסחור עם איי הודו המערבית במקום להשתמש בנמלים בבוסטון, וחששה ש"...המוני האנשים חסרו חוכמה מספקת לשלוט בעצמם ולכן רצו שאף סניף של הממשל הפדרלי לא ייבחר ישירות על ידי העם".
דעותיו הושפעו גם מאמונותיו האישיות ומהשקפותיו הפוריטניות.
שרמן התנגד לעבדות והשתמש בנושא ככלי למשא ומתן ולברית.
הוא האמין שהעבדות כבר מתבטלת בהדרגה והמגמה נעה דרומה.
שרמן ראה שנושא העבדות יכול להיות כזה שמאיים על הצלחת ועידת החוקה.
לכן, שרמן עזר לעצב פשרות שהיטיבו עם מדינות העבדים על מנת להשיג בעלי ברית בלתי סבירים מהקרוליינות בשל הכלכלות של מדינות הבית שלהן.
שרמן ידוע גם בעמדתו נגד כספי נייר עם חיבורו של פרק I, סעיף 10 של חוקת ארצות הברית והתנגדותו המאוחרת לג'יימס מדיסון בשל מגילת הזכויות.
מר שרמן חשב שזה משבר חיובי לריסוק כספי נייר.
אם הסכמת בית המחוקקים הייתה יכולה לאשר פליטות ממנו, חברי כסף הנייר היו עושים כל מאמץ להיכנס לבית המחוקקים כדי לתת לו רישיון."לשרמן גם היה מעט מאוד עניין בהקמת רשות מבצעת בעלת סמכות רבה.
הוא הציע שאין צורך לקבוע הוראות חוקתיות לרשות המבצעת משום שהיא "לא יותר ממוסד לביצוע רצון הרשות המחוקקת".
בדיונים עלו שתי אפשרויות מוצעות להקמת הרשות המחוקקת.
אחד מהם היה להקים בית מחוקקים דו-ביתי שבו לשני הבתים יהיה ייצוג פרופורציונלי לאוכלוסיית המדינות, שנתמכה על ידי תוכנית וירג'יניה.
השני היה לשנות את בית המחוקקים החד-ביתי שהיה לו ייצוג שווה מכל המדינות, אשר נתמך על ידי תוכנית ניו ג'רזי שהציג ויליאם פטרסון ששרמן עזר לחבר.
שרמן לא ראה סיבה לבית מחוקקים דו-ביתי.
הוא הגן על בית המחוקקים החד-ביתי של תקנון הקונפדרציה בכך שקבע שהמדינות המאוכלסות יותר לא "סבלו מידי מדינות פחות מאוכלסות בגלל שלטון שוויון ההצבעה".
שרמן, אלברידג' גרי ואחרים היו בדעה משותפת כי ההרכב הנבחר של הממשלה הלאומית צריך להיות שמור להצבעה של פקידי מדינה ולא לבחירה לפי רצון העם.
שרמן נזהר מלאפשר השתתפות של אזרחים רגילים בממשל הלאומי והצהיר שלאנשים "צריך לאפשר כמה שפחות מה לעשות לגבי הממשלה.
הם רוצים מידע ועלולים להיות מוטעים כל הזמן".
בעוד שרמן היה תומך אדוק של בית מחוקקים חד-ביתי, הוא זיהה כי מטרה זו אינה ניתנת להשגה מכיוון שהיא לא תקבל את תמיכת המדינות המאוכלסות יותר.
בעזרתו של אוליבר אלזוורת', שרמן הציע שוב ושוב פשרה דו-ביתית שבה לבית אחד יש ייצוג פרופורציונלי לאוכלוסייה, ולשני ייצוג שווה למדינות.
כמה חוקרים זיהו את שרמן כנציג מרכזי בוועידה בגלל תפקידו ביישוב הוויכוח על ייצוג.
ברגעים חשובים בדיונים, שרמן דחף בעקביות את האינטרסים של המדינות הפחות מאוכלסות.
כאשר הנציגים לא הצליחו ליישב את ההבדלים בין תוכניתו לתוכנית וירג'יניה של מדיסון, שרמן עזר להביא את נושא הייצוג בקונגרס לוועדה גדולה שבה הוא לא רק היה חבר, אלא שחברותו הייתה אוהדת לדעותיהם של המדינות הפחות מאוכלסות.
התוכנית שעלתה מהוועדה הגדולה, שהוצגה במקור על ידי שרמן, ואשר הפכה לפשרת קונטיקט, נועדה להיות מקובלת הן על המדינות המאוכלסות יותר והן על המדינות הפחות מאוכלסות: העם ייוצג באופן יחסי בענף אחד של בית המחוקקים, אשר נקרא בית הנבחרים (בית המחוקקים התחתון).
המדינות יהיו מיוצגות בבית אחר בשם הסנאט (הבית העליון).
בבית התחתון, לכל מדינה יהיה נציג אחד לכל מחוז.
בבית העליון הובטחו לכל מדינה שני סנאטורים, ללא קשר לגודלה.
מבחינת דרכי הבחירה, שרמן תמך במתן אפשרות לכל בית מחוקקים במדינה לבחור סנאטורים משלו.
בבית, שרמן הציע במקור שזכות הבחירה של הבית תהיה לפי "מספר התושבים החופשיים" בכל מדינה.
שרמן נבחר כנציג ארצות הברית בקונגרס הראשון, ולאחר מכן לסנאט בקונגרס השני והשלישי עד מותו ב-1793. ב-1790 מונו שרמן וגם ריצ'רד לאו לתקן את חוקי קונטיקט המבולבלים והארכאיים, שהם השיגו.
במשך כל חייו, שרמן היה נדיב מרכזי של מכללת ייל, שימש כגזבר האוניברסיטה במשך שנים רבות וקידם את בנייתה של קפלת מכללה.
שרמן התנגד למינוי של חבר החתימה גוברנר מוריס לשגריר בצרפת, משום שלדעתו אותו פטריוט ברמת חיים גבוהה הוא בעל "טבע לא דתי".
שרמן מת בשנתו ב-23 ביולי 1793, לאחר מחלה של חודשיים שאובחנה כמחלת הטיפוס.
"העיתון של ארצות הברית" (פילדלפיה), 17 באוגוסט 1793, דיווח על אבחנה חלופית, "הוא חלה בערך באמצע חודש מאי האחרון, ומאז הדרדר מצבו עד מותו.
הרופא שלו שיער שההפרעה שלו יושבת בכבד שלו." הוא נקבר בניו הייבן גרין.
בשנת 1821, כאשר בית הקברות הועבר למקומו, שרידיו הועברו לבית הקברות ברחוב גרוב.
ג'ונתן אדוארדס הבן נשא הספד בטקס לשרמן ב-25 ביולי 1793. הוא שיבח את תרומתו לחבריו, למשפחתו, לעיר ולמדינתו, וציין את אדיקותו והצטיינותו של שרמן בלימודים.
שרמן בולט במיוחד בהיסטוריה של ארצות הברית בהיותו האדם היחיד שחתם על כל ארבעת המסמכים הגדולים של ארצות הברית, תקנון ההתאגדות, הכרזת העצמאות של ארצות הברית, תקנון הקונפדרציה וחוקת ארצות הברית.
רוברט מוריס, שלא חתם על התקנון, חתם על שלושת האחרים.
ג'ון דיקינסון חתם גם על שלושה, האגודה הקונטיננטלית, תקנון הקונפדרציה וחוקת ארצות הברית.
הוא היה מעורב בהכרזת העצמאות אך נמנע בתקווה לפיוס עם בריטניה.
שרמן הוא אחד החברים המשפיעים ביותר בוועידת החוקה.
הוא אינו ידוע היטב במעשיו בוועידה מכיוון שהוא היה "נואם קצר וקולע" שמעולם לא שמר תיעוד אישי של ניסיונו, בניגוד לדמויות בולטות אחרות.
בגיל 66, שרמן היה החבר השני הכי מבוגר בכנס לאחר בנג'מין פרנקלין (שהיה אז בן 81).
עם זאת הוא היה יריב קריטי של ג'יימס מדיסון ושל המדינות המאוכלסות יותר.
שרמן היה גם אחד החברים הפעילים ביותר בוועידה, שרמן העלה 160 הצעות (לעומת 177 הצעות של מדיסון).
העיירה שרמן, קונטיקט נקראה על שמו של רוג'ר שרמן.
שרמן, כחבר בוועדת החמישה, מתואר על הגולם של אנדרטת ג'פרסון.
רוג'ר שרמן בולדווין היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל קונטיקט ה-32 בין השנים 1844–1846 וכחבר הסנאט של ארצות הברית בין השנים 1847–1851. כעורך דין, הקריירה שלו נודעה בעיקר בהשתתפותו בתיק ארצות הברית נגד לה אמיסטאד משנת 1841.
בולדווין נולד ב-4 בינואר 1793 בניו הייבן, קונטיקט, והיה בנם של סיימון בולדווין ורבקה שרמן.
הוא היה נכדו מצד אמו של האב המייסד הבולט רוג'ר שרמן, האדם היחיד שחתם על כל ארבעת המסמכים הגדולים של ארצות הברית: האגודה הקונטיננטלית, הכרזת העצמאות, תקנון הקונפדרציה והחוקה.
דרך אביו הוא היה צאצא של רוברט טריט, סמואל אפלטון וסיימון וילארד.
דרך אמו הוא היה צאצא של סמואל סטון וויליאם בלקסטון.
הגנתו ב-1841, על זכויות האפריקאים של "לה אמיסטאד", זכורות במיוחד, הן בשל יכולתו והן בשל חשיבות המקרה.
לאחר שכיהן כחבר במועצת העיר בניו הייבן, ב-1826 וב-1828, נבחר בולדווין ב-1837 ושוב ב-1838 כחבר הסנאט של קונטיקט.
בשנים 1840 ו-1841 ייצג את העיירה ניו הייבן באספה הכללית.
ב-1844 נבחר למושל קונטיקט על ידי בית המחוקקים של המדינה, ונבחר מחדש ב-1845. ב-1844, הציע המושל רוג'ר שרמן בולדווין חקיקה לסיום העבדות, אך האספה הכללית לא העבירה אותה עד שהוצגה מחדש ב-1848 כ"חוק למניעת עבדות".
עם מותו של הסנאטור ג'אבז הנטינגטון ב-1847, מונה בולדווין על ידי המושל למלא את המושב שהתפנה בסנאט של ארצות הברית, ובדצמבר אותה שנה החל את פעילותו בסנאט.
הוא נבחר על ידי בית המחוקקים במאי שלאחר מכן לאותו תפקיד, בו כיהן עד 1851.
בזמן כהונתו דרש "בית דין עצמאי" כדי להגן על זכויותיהם של אמריקאים שחורים חופשיים ולחקור את הטענות של אלו האוכפים את חוק העבדים הנמלטים.
היו שטענו שהאמריקאים השחורים אינם אזרחים ואין להם זכויות שכדאי להגן עליהן.
הוא הזכיר להם שמדינות רבות אפשרו לגברים שחורים בעלי רכוש להצביע בזמן ייסוד האומה, זכות שבוטלה רק בשנות ה-30 של המאה ה-19.
לאחר התקופה ההיא לא כיהן שוב בתפקיד ציבורי, פרט לכך שהיה אחד מהאלקטורים הנשיאותיים בבחירות 1860, ועל פי מינויו של המושל ויליאם אלפרד בקינגהאם היה ציר לוועידת השלום שהתכנסה בוושינגטון, ב-1861, לפי בקשתה של מדינת וירג'יניה.
הוא תואר כנוצרי אדוק שלמד את התנ"ך מדי יום.
בולדווין מת בניו הייבן, ב-19 בפברואר 1863; בגיל 70 ונקבר בבית הקברות ברחוב גרוב.
גרסה מפושטת של האירועים בנוגע למקרה אמיסטד עובדה לסרט בשם "אמיסטאד" בשנת 1997, בו גילם מתיו מקונוהיי את רוג'ר שרמן בולדווין.
בגריניץ', קונטיקט, ישנו פארק עירוני בשם Roger Sherman Baldwin Park.
רוג'ר מסלרנו (נפטר ב-28 ביוני 1119) היה השליט בפועל של נסיכות אנטיוכיה בין השנים 1112 ל-1119. הוא היה בנו של ריצ'רד מסלרנו ובן דודו השני של טנקרד, נסיך הגליל, שניהם משתתפים במסע הצלב הראשון.
הוא הפך לעוצר של אנטיוכיה כשטנקרד מת ב-1112 ונושא התואר נסיך אנטיוכיה, בוהמונד השני, נסיך אנטיוכיה, היה עדיין ילד.
כמו טנקרד, רוג'ר היה כמעט כל הזמן במלחמה עם המדינות המוסלמיות הסמוכות כמו חאלב.
בשנת 1114 אירעה רעידת אדמה שהרסה רבים מביצורי הנסיכות, ורוג'ר הקדיש זמן ומאמצים לבנות אותם מחדש, במיוחד אלה הקרובים לגבול.
רוג'ר מסלרנו נישא לססיליה מלה בורק, בתו של יו הראשון, רוזן רתל ואחותו של בולדווין השני.
לא מתועדים ילדים מהאיחוד הזה.
שלטונו של רוג'ר תועד על ידי ולטר הנגיד .
אל הקואליציה הסורית נוסף בן ברית מפתיע - שליטי המדינות הצלבניות ובראשן רוג'ר עוצר אנטיוכיה שנחלתו הייתה באיום מיידי של הצבא הסלג'וקי ובתחרות ארוכת ימים עם חלב שייזר וחומס על שטחי השפעה והזכות לגבות מיסים באזורי הגבול בין הנסיכות לאמירויות של צפון סוריה.
אלגאזי אבן אורתוק שליט חלב, שהייתה מבודדת ועל סף משבר כלכלי מאחר שאדמותיה היו בידי הצלבנים, נאלץ בשנת 1117 לחתום על הסכם עם שליט אנטיוכיה ובו קיבלו הצלבנים רשות ללוות את עולי הרגל בדרכם למכה ורשות לגבות מהם מיסים עבור חסות וליווי.
מצב בלתי נסבל זה הביא ליצירת קואליציה חדשה בראשות השליט הסלג'וקי, שקיבל לידיו את השלטון בחלב ותחת קריאת ג'יהד מחודשת איחד את צבא דמשק והשבטים הטורקיים מהג'זירה עם צבא חלב ויצא בשנת 1119 לדחוק את האחיזה הצלבנית מעבר לנהר העאסי.
רוג'ר מסלרנו, קרא לעזרת בלדווין השני, מלך ירושלים ופונס מטריפולי, אך החליט שלא להמתין לבוא התגבורת ולהתקדם לקראת הצבא המוסלמי במטרה לפגוש את האויב בשדה הקרב בהקדם.
בליל 27 ביוני יצא הצבא המוסלמי אל עבר המחנה הצלבני הקרב החל בדו-קרב בין הקשתים הצלבניים והטורקים ותחילה נטה הקרב לצד הצלבנים שלמרות נחיתותם המספרית והטקטית הצליח אגפם הימני להדוף את ההתקפות הטורקיות אך התמוטטות האגף השמאלי של הצלבנים שינתה את המומנטום של הקרב, הביאה לשבירת שורות הצבא הצלבני וכיתורו.
רוג'ר ידוע גם בהיסטוריה הנומיסמטית בזכות סדרת המטבעות הייחודית, שהוטבעה בתקופת שלטונו.
למרות שלטון פחות משבע שנים, היו לו שני סוגים שונים של מטבעות, שהוטבעו על שמו באנטיוכיה.
הסוג הראשון נשא את דמות נושאת ידיים בתפילה הידוע בשם אורנס, עומדת בגובה מלא.
הסוג השני נשא את דמותו של הנס של ג'ורג' הקדוש והדרקון.
בהחלט ייתכן שהוא הוטבע לאחר הניצחון הגדול של רוג'ר בקרב תל דנית.
הנסיך רוג'ר היה למעשה השליט הראשון בעולם הנוצרי שתיאר את הנס של ג'ורג' הקדוש והדרקון על מטבע.
רוג'ר קווארלס מילס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שייצג את טקסס בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1873 ל-1892 ובסנאט של ארצות הברית בין השנים 1892 ל-1899. הוא שירת כקצין בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
בתור הדמוקרטי הבכיר בוועדת הדרכים והאמצעים של בית הנבחרים המשפיעה במהלך ממשלי גרובר קליבלנד ובנג'מין הריסון, דגל מילס בליברליזציה של סחר.
למרות מאמציו, לא הצליח להעביר חקיקה משמעותית להפחתת תעריפים.
בנוסף, לא הצליח לחסום את חקיקת המכס של מקינלי משנת 1890 לאחר שהרפובליקנים השיגו שליטה בבית הנבחרים והיו בעד מכס.
מילס גם התמודד למשרת יושב ראש בית הנבחרים לאחר שהדמוקרטים חזרו לשלוט בבית הנבחרים ב-1891 אך הובס על ידי צ'ארלס פ.
מילס, שנולד ב-30 במרץ 1832 במחוז טוד, קנטקי, למד בבתי הספר הציבוריים לפני שעבר לטקסס ב-1849. שם, המשיך ללימודי משפטים, עבר את מבחן עורך הדין והחל את עיסוקו בעריכת דין בקורסיקנה בגיל 20, בעקבות חריגה שעשה בית המחוקקים בטקסס לדרישת הגיל הרגילה.
הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של טקסס מ-1859 עד 1860. מילס התגייס אז לצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים.
לאורך הסכסוך, הוא השתתף בקרבות שונים, כולל שירות כטוראי בקרב וילסון קריק.
מאוחר יותר, כקולונל, פיקד על רגימנט הרגלים ה-10 של טקסס בארקנסו פוסט, צ'יקמוגה (שם הוביל את החטיבה של גנרל ג'יימס דשלר במהלך חלק מהקרב), רידג' מיסיונר ומערכת אטלנטה.
לאחר מכן הוא נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בתפקיד בין השנים 1873 ל-1892. בשנת 1891, מילס היה מועמד בוועידה הדמוקרטית ליושב יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, אך הוא הובס על ידי צ'ארלס פ.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19, על רקע הגברת רגשות בעד היובש בטקסס, מילס סירב לעשות ויתורים פוליטיים כלשהם.
באחד הנאום, על פי הדיווחים, הוא הכריז, "אם ברק היה מכה את כל השיכורים, לא הייתה מפלגת איסור חיה בטקסס".
(מילס טען שצוטט בצורה שגויה ושהוא אמר ש"לא יישארו הרבה [חברי המפלגה]") במקומות אחרים, אמרו שהוא נשבע, "מנה טובה של ויסקי אורנים תשפר את המוסר של אמנת דאלאס והאיסור הממוצע".
(מילס שוב הציע תיקון, והכחיש שהוא השתמש במילים "איסור ממוצע").
מילס הוכר במהירות כאחד המתדיינים המוכשרים, אם כי בעלי המזג החם ביותר, בצד הדמוקרטי של בית הנבחרים.
נהוג להסכים שהוא אדם "בעל שד העבודה".
הכתב פרנק ג'י קרפנטר תיאר אותו נחוש כפלדה ולא יומרני בלבוש: "הוא גבוה, ישר וחזה גדול", כתב ב-1888. "המרחק בין הכפתור העליון של האפוד הגבוה שלו לקטן של גבו ארוך מרוחב הכתפיים של הגבר הרגיל, ויש לו שריר ראשי שאם יוכנס לאימון, היה מפיל שור.
הוא גם לוחם ונכנס למאבק הקונגרס הזה עם מוח מאומן ללוחמה...
הוא אדם מצליח, ומי שמעורר אמון".
מילס הפך את התעריף למחקר המיוחד שלו וכבר זמן רב הוכר כאחד הגורמים המובילים בצד הדמוקרטי.
לאחר תבוסתו של יו"ר ועדת האמצעים והדרכים של בית הנבחרים, ויליאם מוריסון, בבחירות של 1886, מילס הפך ליו"ר הבא של ועדת הדרכים והאמצעים של בית הנבחרים של ארצות הברית כאשר הקונגרס ה-50 התכנס.
בחירתו, לדברי אידה טרבל, היסטוריונית בנושא התעריף, "הייתה סמרטוט אדום לפרוטקציוניסטים הגבוהים, שכן מר מילס היה סוחר חופשי מובהק".
הוויכוח על סוגיית המכסים הוטל על ארצות הברית על ידי הנשיא גרובר קליבלנד בהודעתו השנתית לקונגרס ב-6 בדצמבר 1887. הוא ביקש מהקונגרס להעביר הפחתה דרסטית של המכס על מוצרים מיוצרים רבים כדי לקדם סחר ולהפחית את יוקר המחיה של אזרחים רגילים.
אכן, היו"ר מילס, תוך שימוש בתעריף ווקר של 1846 כקו מנחה, ניסח הצעת חוק מאז ספטמבר 1887 שתתייחס לכמה מההצעות שנכללו על ידי קליבלנד בהודעתו מדצמבר.
כפי שהתברר, רוב עבודתו של מילס עלתה בתוהו, כפי שהסביר מאוחר יותר: "כשהגעתי לעבודה עם אחי על ההצעה, גיליתי שהיא לא תלך, ונאלצתי לנטוש את הצעת המחיר שלי בתעריף.
מנהל בית הספר לא היה מספיק בסביבה כדי להחזיר את עמנו לעיקרון הדמוקרטי של מיסוי באשר לערך." הצעת החוק נודעה בשם "חוק התעריפים של מילס משנת 1888".
הצעת חוק מילס דווחה מחוץ לוועדת הדרכים והאמצעים באפריל 1888.
הצעת החוק קבעה הפחתת המכסים על סוכר, חרס, כלי זכוכית, צלחות זכוכית, מוצרי צמר וחפצים אחרים; החלפת ערך מוסף עבור חובות ספציפיות במקרים רבים; והצבת עצים (מסוגים מסוימים), קנבוס, צמר, פשתן, בוראקס, צלחות פח, מלח ומוצרים אחרים ברשימה החופשית.
נראה כי הצעת החוק תפצל את המפלגה הדמוקרטית.
רק שנתיים קודם לכן, אגף התעריפים הגבוהים של המפלגה הדמוקרטית הצליח לגייס 35 קולות בבית הנבחרים.
עם זאת, הצעת חוק מילס הפכה כעת כה מפלגתית עד שכאשר הצעת החוק התקבלה בבית הנבחרים הדמוקרטי ב-21 ביולי 1888, רק ארבעה נציגים דמוקרטיים הצביעו נגדו.
אגף התעריפים הגבוהים של המפלגה הדמוקרטית נמחק ברובו על ידי אישור חוק מילס מ-1888.
מועמדות ליו"ר בית הנבחרים 1891
מילס נודע כבעל שאיפות להיות יושב ראש בית הנבחרים לאחר פרישתו של ג'ון ג'י קרלייל.
בסוף 1891, עם חזרת בית הנבחרים לשליטה דמוקרטית, נציג טקסס העמיד את עצמו לבחירה מול הנציג צ'ארלס קריספ מג'ורג'יה.
לפני התכנסות השדולה, הבטיחו למילס 120 קולות, ואם כולם היו עומדים במילתם, הוא היה מנצח, אבל רק 105 עשו זאת בסבב הבחירות האחרון, השלושים, מול 119 של קריספ.
הסיבה, ככל הנראה, הייתה שמילס סירב לעשות עסקאות.
כשני תריסר חברים רצו ערבות למטלות ספציפיות בוועדה בתמורה לתמיכתם, אבל למילס לא היה שום דבר מזה.
על פי הדיווחים, הנציג ויליאם ספרינגר מאילינוי, שגם התמודד להיות דובר, הציע לוותר אם מילס ימנה אותו ליו"ר 'ועדת הדרכים והאמצעים', ונאמר לו בזעף להעלות את הצעתו על הכתב.
כתוצאה מכך, בלילה שלפני הצבעת השדולה, ספרינגר פרש בשמו של קריספ, וקריספ הפך אותו ליו"ר ועדת הדרכים והאמצעים, לאחר מכן.
בעיני הנציג טום ג'ונסון מקליבלנד, אחד התומכים הרציניים ביותר של מילס, ההתנהלות של נציג טקסס נראתה כמו טירוף פוליטי.
"הלוואי שלא תהיה טיפש," הוא התפרץ; "תן לי שני יו"ר ועדות ואל תשאל אותי שאלות ואני אבחר בך בהצבעה הבאה".
הוא קיבל רק ניעור ראש בתשובה.
הסיטואציה שבה איבד מילס את העשתונות גרמה לרבים מחבריו למפלגה לדאוג שחסרה לו השליטה העצמית הדרושה כדי להיות יו"ר.
עבודתה של המפלגה תהיה קשה מספיק ללא מה שאחד העיתונים כינה "הסגנון הסוער" של מילס.
בחירתו הייתה מסמנת שהאג'נדה העיקרית של המפלגה הדמוקרטית תהיה הורדת התעריף באופן דרסטי.
מילס התייחס קשות לדחייתו, פרסם מכתב שפורסם במהירות לפיו המפלגה הדמוקרטית נפגעה יותר ממנו מדחייתו, וכן איים כי "גורם גדול שהצביע איתנו ינטוש אותנו" בבחירות הקרובות, אלא אם אלה שהביסו אותו נתקלו בתוכחה מצד מפלגתם.
מילס נבחר לסנאט של ארצות הברית מטקסס בשנת 1892 כדי למלא את מושבו הפנוי של ג'ון רייגן והמשיך לכהן בתפקיד זה עד 1899.
בשנת 1893, כאשר ביקש הנשיא גרובר קליבלנד לבטל את חוק רכישת הכסף של שרמן, העניק מילס תמיכה נאמנה.
מטבעות הכסף היו פופולריים בקרב שתי המפלגות בטקסס, ובפרט הדמוקרטים הרגישו שמילס בגד בהם.
פעולתו כנראה עלתה לו בבחירה מחדש ב-1898.
גם חברים אחרים שמו לב לשינוי אצלו.
הוא מת ב-2 בספטמבר 1911 בקורסיקנה, טקסס.
מחוז רוג'ר מילס, אוקלהומה, נקרא על שמו.
רוג'ר אלן קרוזייר היה שוער הוקי קרח מקצועני קנדי ששיחק 14 עונות בליגת ההוקי הלאומית עבור דטרויט רד וינגס, באפלו סייברס ווושינגטון קפיטלס.
במהלך הקריירה שלו, קרוזייר נבחר פעם אחת לקבוצת האולסטאר הראשונה של ה-NHL, זכה בגביע קאלדר, והיה השחקן הראשון שזכה בגביע קון סמיית' בזמן ששיחק בקבוצה המפסידה בגמר גביע סטנלי.
הוא היה השוער האחרון ב-NHL שהחל את כל משחקי קבוצתו בעונה הסדירה 65–1964.
החל מקריירת הנוער שלו ועד מותו, קרוזייר סבל מדלקת לבלב ובעיות בריאות אחרות.
למרות כל אלו, הוא עזר לקבוצת הנוער עימה שיחק לזכות בגביע הזיכרון בשנת 1960, שיחק יותר מ-500 משחקים בעונה הרגילה של ה-NHL והשתתף בשלושה גמרים בגביע סטנלי.
בעיות הבריאות שלו הובילו לפרישתו בשנת 1977 והוא הצטרף למשרד הקפיטלס זמן קצר לאחר מכן.
קרוזייר עזב ב-1983 כדי לעבוד עבור בנק MBNA.
בשנת 2000, הבנק תרם גביע חדש בשם פרס רוג'ר קרוזייר אשר הוענק מאז שנת 2000 ועד 2007 לשוער עם אחוז ההצלות הטוב ביותר במהלך העונה הסדירה ב-NHL.
קרוזייר נולד וגדל בעיירה ברייסברידג', אונטריו.
הוא היה אחד מארבעה עשר ילדיהם של לויד ומילדרד קרוזייר.
בגיל שש החל קרוזייר לשחק כשוער, עמדה שעם השנים "יחבב".
הוא זוהה כ"כישרון שוער מיוחד" על ידי קבוצת ההוקי הבכירה של עיירתו, ברייסברידג' ברס, והפך לשוער הפותח שלהם בגיל 14.
קרוזייר בילה את הקריירה הצעירה שלו עם סנט קתרינס טיפיס ב-OHA משנת 1959 עד 1962. באותה תקופה, הטיפיס היו בחסות שיקגו בלאק הוקס מליגת ההוקי הלאומית.
מערכת החסות העניקה לבלאק הוקס את הזכויות לכל שחקני הטיפיס.
בשנת 1960, קרוזייר עזר לטיפיס לזכות בגביע הזיכרון.
במהלך תקופתו עם הטיפיס, קרוזייר פיתח את הכיב הראשון שלו, בעיה שהפריעה לו למשך שארית הקריירה שלו.
קרוזייר בילה ברוב שנת 1961 ב-OHA.
עקב גודלו ומידותיו הקטנים, הוא לא היה מועדף בקרב צופים או מבקרים.
למרות זאת, באפלו ביזונס מליגת ההוקי האמריקאית גייסו את קרוזייר כדי למלא את מקומו של השוער הפותח הפצוע שלהם, דני דז'ורדי, באותה שנה.
בשלושה משחקים צבר קרוזייר שני ניצחונות ו-2.31 שערים בממוצע ספיגת שערים.
הוא חזר לטיפיס בעונת 1961–1962, במהלכה גם היו לו קדנציות קצרות עם הביזונים והסולט סטה מארי ת'נדרבירדס מ-EPHL.
בזמן ששיחק בליגת הנוער, קרוזייר אימץ את סגנון הפרפר, בו השתמש במהלך הקריירה שלו ב-NHL.
בתחילה, מאמניו בליגת הנוער ניסו לשכנע אותו לנטוש את הסגנון הזה, מתוך מחשבה שהוא לעולם לא יצליח ב-NHL.
הבלאק הוקס העבירו את קרוזייר לדטרויט רד וינגס ב-1963. השוער הצעיר, כיום מקצוען במשרה מלאה, בילה את העונה בליגת הנוער בעיקר עם סנט לואיס ברייבס ב-EPHL; הוא אף שיחק בארבעה משחקים עבור באפלו ביזונס ב-AHL.
בעונת 64–1963, הוא שיחק 44 משחקים עם פיטסבורג הורנטס, שלוחת דטרויט ב-AHL.
הוא זכה בפרסים רבים באותה שנה, כולל פרס הזיכרון של האפ הולמס עבור הכי מעט שערים שספג, פרס הזיכרון של דאדלי "רד" גארט לרוקי המצטיין, וזכה להצטרף לקבוצת האולסטאר השנייה.
קרוזייר גם ערך את הופעת הבכורה שלו ב-NHL באותה עונה.
השוער הפותח של רד וינגס, טרי סאוצ'וק, נפצע וקרוזייר מונה כשוער מחליף.
ב-15 משחקים בלבד, הוא הרשים את ההנהלה כל כך טוב עד שנבחר לשוער הפותח החדש של רד וינגס; סאוצ'וק נותר ללא עזרה מצד רד וינגס במהלך דראפט הוויתור בסיום העונה ונבחר על ידי טורונטו מייפל ליפס.
בכך הפך קרוזייר לשוער הפותח של רד וינגס בגיל 22.
בעונת 65–1964, עונת הרוקי שלו, פתח קרוזייר את כל משחקי קבוצתו, והוא היה השוער האחרון שעשה זאת ב-NHL, והוא הוביל את הליגה בניצחונות ורשתות נקיות עם 40 ושישה בהתאמה.
ממוצע ספיגת שעריו עמד על 2.42 והיה השני הכי הנמוך בליגה.
הוא זכה בגביע קאלדר ונבחר לקבוצת האולסטאר הראשונה של ה-NHL.
במהלך העונה השנייה שלו, קרוזייר החמיץ מספר משחקים עקב דלקת לבלב.
ב-64 משחקים באותה שנה, הוא רשם 27 ניצחונות והוביל את הליגה עם שבע פעמים ששמר על רשת נקייה, והרד וינגס תפסו מקום בפלייאוף.
לאחר שהביסו את הבלאק הוקס בחצי הגמר, רד וינגס התמודדו מול מונטריאול קנדיאנס בגמר גביע סטנלי ב-1966. רד וינגס ניצחו בשני המשחקים הראשונים, אבל הקנדיאנס חזרו וניצחו בשניים הבאים.
במשחק הרביעי נפצע קרוזייר ברגלו.
הוא שיחק במשחק החמישי, אך הפציעה ריסנה את הניידות שלו.
הקנדיאנס זכו בגביע סטנלי במשחק השישי.
אף על פי שהרד וינגס הפסידו, קרוזייר זכה בגביע קון סמיית' כ-MVP של הפלייאוף.
הוא היה השוער הראשון שזכה בגביע והשחקן הראשון שזכה בו כמפסידן.
עקב דלקות בלבלב, קרוזייר החמיץ 12 משחקים מתוך 70 בעונת 67–1966. המספרים שלו ירדו מכיוון שניצח רק 22 משחקים ורשם 3.35 GAA.
הרד וינגס החמיצו את הפלייאוף.
לאחר התקף נוסף של דלקת לבלב בתחילת העונה הבאה, הודיע קרוזייר על פרישה עקב מתח ודיכאון.
אולם שישה שבועות לאחר מכן חזר אל הקרח; הוא שיחק חמישה משחקים עם פורט וורת' וינגס ב-CPHL, ואז חזר לדטרויט.
לאחר שתי עונות נוספות בינוניות עם רד וינגס, הוא הועבר בעסקה לקבוצת באפלו סייברס החדשה שהוקמה ב-1970.
בדראפט ההתרחבות של ה-NHL ב-1970, מנכ"ל באפלו סייברס, פאנץ' אימלק, בחר את טום וובסטר מבוסטון ברואינס והעביר אותו מיד לרד וינגס עבור קרוזייר.
קרוזייר החל את משחק ה-NHL הראשון של הסייברס ב-10 באוקטובר 1970, נגד פיטסבורג פינגווינס.
הוא עצר את כל החבטות מלבד אחת מתוך 36 חבטות כדי להרוויח את הניצחון הראשון של קבוצת הזיכיון, 2-1. ב-6 בדצמבר 1970, קרוזייר הרוויח את הרשת הנקייה הראשונה של הזיכיון בניצחון 0–1 על מינסוטה נורת'סטארס.
עם זאת, בסוף דצמבר, קרוזייר היה מותש למדי וכך השוערים האחרים ג'ו דיילי ודייב דריידן מילאו את תפקידו.
הסייברס גם החמיצו את הפלייאוף, וסיימו במקום החמישי בליגה המזרחית.
בנוסף לבעיות הבריאות המתמשכות של קרוזייר, כיס המרה שלו הוסר במהלך סיום העונה.
עונת 72–1971 הייתה גרועה עוד יותר עבור הסייברס, שכן הם סיימו עם הכי פחות ניצחונות בליגה; עם 16. קרוזייר רשם מאזן של 13-34-14 ו-3.51 GAA.
הוא התמודד עם 2,190 חבטות במהלך העונה, שיא קבוצתי שעומד עד היום.
הסייברס השתפרו בעונת 73–1972 והגיעו לפלייאוף בפעם הראשונה בתולדותיהם.
ב-49 משחקים, לקרוזייר היה שיא הניצחונות הראשון שלו עם הסייברס והוא רשם 2.76 GAA שהראה על שיפור.
בסיבוב הראשון התמודדו הסייברס מול מונטריאול קנדיאנס.
קרוזייר שיחק ארבעה משחקים וניצח שניים, אך הסייברס הודחו בשישה משחקים.
קרוזייר המשיך לסבול מדלקת לבלב ובנוסף לכל צרותיו החל סובל מכיבים ובעיות בכיס המרה, ובכך זמן המשחק שלו הופחת מאוד.
בעונת 75–1974, הוא רשם 17 ניצחונות ושני הפסדים, ועזר לסייברס להיות מדורגת ראשונה בחטיבת אדמס.
במהלך הפלייאוף, קרוזייר שיחק חמישה משחקים, כולל שניים בגמר.
לאחר שהביסו את הבלאק הוקס והקנדיאנס, הסייברס התמודדו מול פילדלפיה פליירס בגמר.
המשחק השלישי של הגמר בבאפלו היה ידוע בתור "משחק הערפל"; גל חום בחודש מאי פגע בזירה וללא מיזוג בפנים, הטמפרטורה עלתה.
ערפל החל להתפתח ועד מהרה ירדה הראות.
גרי דז'ארדן היה השוער הפותח אך לאחר שספג שלושה שערים בשליש הראשון, הוא הוחלף על ידי קרוזייר.
קרוזייר ספג שער אחד במהלך שאר המשחק ועזר לסייברס לנצח 4–5 בהארכה.
בזמן שהסייברס נמצאו בפיגור בסדרה 2–3, קרוזייר נבחר להתחיל את המשחק השישי והוא שמר על רשת נקייה נגד הפליירס בשני השלישים הראשונים.
בשליש האחרון הפליירס הבקיעו את השערים היחידים במשחק, והם זכו בגביע סטנלי.
בפעם השלישית, הקבוצה של קרוזייר הפסידה בגמר.
בעונת 76–1975, קרוזייר שיחק ב-11 משחקים בלבד בשל מחלותיו המתמשכות.
הסייברס העבירו אותו לוושינגטון קפיטלס בתמורה למזומנים ב-3 במרץ 1977. הוא שיחק רק שלושה משחקים עם הקפיטלס לפני שפרש לאחר 14 עונות ב-NHL.
לאחר פרישתו, שירת קרוזייר במשרד הקפיטלס.
הוא שימש כמנכ"ל זמני בעונת 82–1981 ושימש כמאמן ראשי למשחק אחד במהלך העונה.
תחת משמרתו, הקפיטלס בחרו את מגן חבר היכל התהילה של ההוקי העתידי סקוט סטיבנס בדראפט ה-NHL ב-1982. הוא עזב את הקפיטלס ב-1983 ועבר לווילמינגטון, דלאוור כדי לעבוד בבנק MBNA.
הוא קודם לדרגת סגן נשיא בכיר ומנהל מתקנים של מתקנים ובנייה ברחבי העולם.
רוג'ר קרוזייר מת לאחר מאבק בסרטן ב-11 בינואר 1996, בגיל 53. הוא הותיר אחריו את אשתו ג'ניס, ושתי בנותיו, קייטי וברוק.
בשנת 2000, ה-NHL חשפה את פרס רוג'ר קרוזייר, אשר ניתן מדי שנה לשוער שרשם את אחוז ההצלה הטוב ביותר בכל עונה בין השנים 2000 עד 2007. הפרס היה משותף בחסות המעסיק האחרון של קרוזייר, בנק MBNA.
קבוצה אול סטאר ראשונה בין השנים 1960–1962
קבוצת אול סטאר שנייה ב-1964
קבוצת אול סטאר ראשונה ב-1965
רוג'ר קראפט פיס היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קרוליינה הדרומית.
פיס נולד ב-19 במאי 1899 בגרינוויל שבקרוליינה הדרומית, למד בבתי הספר הציבוריים והשלים את לימודיו באוניברסיטת פורמן ב-1919. הוא עבד ככתב עיתון, עורך ספורט, עורך, מנהל עסקים ומוציא לאור בגרינוויל.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כמדריך בצבא ארצות הברית במחנה פרי ב-1918. הוא היה קולונל בצוות המושל מ-1930 עד 1934 וכיהן כנאמן של אוניברסיטת פורמן מ-1938 עד 1948.
בזמן מותו, כיהן כיו"ר Multimedia, Inc.
פיס מת בגרינוויל שבקרוליינה הדרומית ב-20 באוגוסט 1968, ונקבר בבית הקברות ספרינגווד.
רוג'ר מורטימר, ברון מורטימר מוויגמור השלישי, רוזן מארץ' הראשון , היה אציל אנגלי מאדונויות הספר הוולשי שלקח חלק בהדחת אדוארד השני והיה במשך שלוש שנים שליט בפועל של ממלכת אנגליה לצד המלכה איזבלה.
מורטימר נולד בוויגמור, הרפורדשייר, למשפחת אצולה אנגלו-נורמנית.
מצד אימו מרגרט, היה נצר לז'אן דה בריין מלך ממלכת ירושלים.
בשנות נעוריו ניהל מאבק עיקש לשליטה בנחלות המשפחה באירלנד, שם פעל כנגד משפחת לייסי ובהמשך גם מול צבאות אדוארד ברוס, אחיו של מלך סקוטלנד, שניסה להכתיר עצמו כמלך אירלנד.
מורטימר הצטיין כמצביא, נטל חלק בהדיכוי מרד ל'ואלין אפ גריפיד' בוויילס, ובתמורה קיבל מינוי לסגן המלך באירלנד, שם ביצע רפורמות ניהוליות וחיזוק שליטתה של אנגליה באזור.
מורטימר שמר על נאמנות למדינה, אך הסתבכויות עם יועצי המלך אדוארד השני, בעיקר עם יו דספנסר, הובילו להתנגשות עם הכתר ולבסוף הפך לראש מתנגדיו של המלך.
ב-1322 הביס המלך את המורדים, ומורטימר נשלח למאסר במצודת לונדון.
לאחר בריחתו המוצלחת לצרפת ב-1323 הצטרף למלכה איזבלה, וביחד תכננו פלישה לאנגליה ב-1326 להדחת אדוארד השני מהשלטון.
תרגיל ההפיכה הצליח, מורטימר השתלט על השלטון בפועל והמלך הודח לטובת בנו, אדוארד השלישי הצעיר.
מורטימר מונה לרוזן מארץ' וקיבל לעצמו אחוזות רבות, שצברו לו כוח והשפעה חסרי תקדים.
אך נהיגתו השלטונית והתנהלותו האישית, כמו התערבותו הגלויה מאוד בהחלטות המלוכה, עוררה עליו ביקורת ציבורית רחבה ואיבה מצד אצילי אנגליה, שזעמו על המינויים הפוליטיים, הענקת האדמות, שבירת מוסכמות ההיררכיות, וצבירת כוח אישי על חשבון אצילים אחרים.
התנגדותו לכתר ומעורבותו בהדחתו ורציחתו האפשרית של אדוארד השני, כולל האשמות בקיפוח אצולה, ניצול רכוש המדינה להתעשרות עצמית, ריכוז סמכויות חסר תקדים ותמרון המלכה איזבלה, הובילו להחלטה של אדוארד השלישי, משהתבגר, להשתחרר מחסות מורטימר ואמו.
באוקטובר 1330 ביצע אדוארד הפיכה שקטה ואסר את מורטימר בטירת נוטינגהאם.
הוא הובא בפני הפרלמנט בלונדון, שם הואשם ב-14 סעיפים חמורים, בהם אונס סמכויות המלוכה, רצח, ניהול כמנהיג בפועל וגנבת ממון.
בגזר הדין נשפט למוות וניתלה בלונדון ב-29 בנובמבר 1330. רכושו הוחרם, תאריו נלקחו ממנו וגופתו הוצגה לקהל הרחב למען יראו וייראו.
דמותו המורכבת, מחזיקת הכוח ומורדת-הכתר, קנתה לה מקום ייחודי בזיכרון הפוליטי של ימי הביניים האנגליים.
תאריו, בהם רוזנות מארץ' וברונות מורטימר הוחזרו למשפחה ב-1355 וניתנו לנכדו רוג'ר מורטימר, רוזן מארץ' השני.
רוג'רס סנטר (Rogers Centre; או בשמו הישן: סקיי דום, Sky Dome) הנמצא בטורונטו, קנדה, הוא אצטדיון ספורט הנמצא למרגלות מגדל סי אן (CN Tower) לא הרחק מימת אונטריו.
האצטדיון תוכנן על ידי האדריכל רודריק רובי והמהנדס מיכאל אלן.
הוא נפתח ב-1 ביוני 1989, והוא נחשב לאצטדיון הראשון בעולם שנבנה עם גג נפתח.
האצטדיון משמש בעיקר למשחקיה של קבוצת הבייסבול טורונטו בלו ג'ייז שזכתה בו פעמיים באליפות העולם בשנים 1992 ו-1993. האצטדיון משמש גם למופעי רוק המוניים וגם למשחקי כדורגל מיוחדים.
קבוצת טורונטו ארגונוטס (פוטבול) שיחקה בו בשנים 1989 - 2016. קבוצת טורונטו ראפטורס בכדורסל שיחקה באצטדיון בשנים 1999-1995.
בסמוך לסקיי דום שוכן מלון הסקיי דום, ממנו ניתן לראות מחדרים השכורים לאורחי המלון את האירועים המתרחשים במגרש.
בשנת 2015 התקיים באצטדיון טקסי הפתיחה והסיום של המשחקים הפאן-אמריקניים שנערכו בעיר טורונטו.
עלות בניית האצטדיון הסתכמה בכ-600 מיליון דולרים קנדיים.
באצטדיון יש 52,000 מקומות ישיבה.
לגג הנפתח של האצטדיון לוקח 20 דקות להיפתח.
עבודות הבנייה נמשכו למעלה משלוש שנים (מאפריל 1986 עד מאי 1989).
באצטדיון נמצא לוח התוצאות הגדול בעולם, בגודל של 35 על 10 מטר.
רוגבי הוא משחק כדור קבוצתי.
מטרת המשחק היא לצבור נקודות במספר רב יותר מהקבוצה היריבה על ידי הנחת הכדור במנחת ("טריי זון") - שטח ברוחב 70 מטרים מאחורי קו הרוחב של המגרש (קו השער/קו המנחת) בצד של הקבוצה היריבה, ובעיטת הכדור לחלקו העליון של שער בצורת האות הלטינית H.
כדור המשחק אליפטי, בדומה לכדור פוטבול, אך הוא מגיע בצבעים שונים, הוא גדול יותר ורחב יותר בבסיסים, ועשוי מגומי ולא מעור (כפי שנהוג בפוטבול אמריקאי).
למשחק מספר גרסאות, וכולן משוחקות על מגרש בגודל 100 מטר על 70 מטר.
בכל אחד מקצות המגרש מוצב שער (רוחב השער וגובה הקורה הם כשל שער בכדורגל, מה שמאפשר לשחק רוגבי גם במגרשי כדורגל על ידי הוספת שתי אנטנות בפינות העליונות של כל שער).
הגרסה הנפוצה ביותר היא רוגבי יוניון - משחק בהשתתפות 15 שחקנים האורך 80 דקות.
גרסה זאת משוחקת ברוב הליגות וברוב האליפויות לקבוצות ולמדינות.
גרסה שנייה היא רוגבי שביעיות (14 דקות).
גרסה זו היא אולימפית החל מ-2016, והיא מאפשרת עריכת טורניר שלם במשך יומיים או שלושה ימים.
בנוסף לשתי גרסאות אלו קיימות מספר גרסאות נוספות, דוגמת רוגבי ליג שמשוחק בעיקר בצפון אנגליה ובאוסטרליה (13 שחקנים), ורוגבי עשיריות שפופולרי באינדונזיה ובדרום-מזרח אסיה.
ברוגבי אסור למסור או להפיל את הכדור קדימה, אלא רק אחורה או באותו קו רוחב.
מותר לבעוט את הכדור קדימה, אך במצב זה רק השחקן אשר בעט בכדור והשחקנים שהיו מאחוריו ברגע הבעיטה רשאים להשתתף במהלך (חוק הנבדל).
אם השחקן הבועט עקף במהלך הריצה שחקן אחר, יכול גם השחקן הנעקף לגעת בכדור.
שחקנים שהיו לפני הבועט מנועים מלגעת בכדור; הם צריכים לחזור לאחור עד שהבועט או שחקן שהיה מאחוריו יעקוף אותם.
במהלך ההתקפה, לקבוצה המגנה מותר לנסות להפיל את השחקן המחזיק בכדור, תחת מגבלות רבות: מותר לדחוף את היריב דרך הידיים והכתפיים בלבד, אסור לגעת בו מעל גובה כתפיו, ויש לאחוז בו עד הגעתו לקרקע.
גם לשחקן המחזיק בכדור מותר לדחוף את שחקני הקבוצה היריבה על מנת להתקדם, ומותר לו להשתמש בידו כדי להדוף אותם (גם מעל גובה כתפיהם), אך לא כדי לדחוף אותם בכוח.
אם השחקן נפל (על פי החוקים, אם אחת הברכיים שלו לפחות נוגעת בקרקע) עליו להניח את הכדור על הדשא או למסור אותו באופן מיידי.
כאשר שחקן המחזיק בכדור נופל ובוחר לא לנסות למסור, הוא מחויב להניח את הכדור על הקרקע ולא לגעת בו, כך שיהיה חופשי לשתי הקבוצות.
(לרוב מניח השחקן את הכדור בצד הקבוצה שלו.) בשביל שמצב ייחשב לתל צריך לפחות עוד שחקן אחד מאחת הקבוצות לעמוד על רגליו מעל הכדור.
במצב כזה השחקן שעל הרצפה הופך להיות "שער": לאף שחקן אסור לעקוף אותו כדי להגיע לכדור; השחקנים צריכים לעבור מעליו.
קווי הנבדל נקבעים על ידי חלק הגוף האחורי ביותר של השחקן האחורי ביותר שמחובר לתל בכל צד; כל שחקן שאוחז בשחקן המשתתף בתל נחשב לחלק מהתל.
כל עוד שחקנים משתי הקבוצות משתתפים בתל, אסור לגעת בכדור עם הידיים, והם חייבים לנסות להישאר עומדים.
כאשר הכדור יוצא מהתל הוא חופשי לכולם ובכך מתבטלים קווי הנבדל.
אם נושא הכדור נשאר על רגליו בזמן ששחקן יריב נוגע בו, ושחקן נוסף מהקבוצה התוקפת נוגע בנושא הכדור, נוצר אשכול: במצב כזה יש להצטרף מאחור לגוש השחקנים ולדחוף אותו בכיוון ההתקפה ובו זמנית מותר להעביר את הכדור לשחקן אחורי.
כאשר האשכול מפסיק להתקדם, יש להוציא ממנו את הכדור באופן מידי ולהמשיך במשחק.
כאשר הכדור נופל או נמסר קדימה השופט מכריז על כלוב נגד הקבוצה שהפילה או מסרה את הכדור קדימה.
בכלוב משתתפים שמונת החלוצים של הקבוצה שמסתדרים במערך 3-4-1: שלושה שחקנים בשורה הראשונה, ארבעה בשורה השנייה, ואחד בשורה האחרונה.
השופט מסמן את מיקום הכלוב (בעזרת רגלו) ומי מכניס את הכדור (מצביע על הקבוצה שמכניסה את הכדור).
כל קבוצה בונה את הכלוב שלה, ומחכה לסימן מהשופט שמורה לקבוצות לכרוע אחת מול השנייה ("Crouch"), לאחוז בשני השחקנים החיצוניים של השורה הקדמית מכל קבוצה על ידי מקביליהם בקבוצה הנגדית תוך השארת מרווח מסוים בין השורות ("Bind"), ולבסוף להתחבר ולהתכונן לכניסת הכדור ("Set").
לאחר מכן מגלגל שחקן שמחוץ לכלוב (לרוב הרכז הקדמי, מספר 9) את הכדור לתעלה שנוצרה בין שתי השורות הקדמיות, ואז ניתן לדחוף את הכלוב ולנסות לגרוף את הכדור באמצעות הרגליים.
מסלול הכדור חייב להיות מקביל לקו השער, אך אין כיום חובה להכניס את הכדור דווקא למרכז התעלה.
יתרונות נוספים לקבוצה שמכניסה את הכדור הם בכך ששחקניה יודעים מתי להתחיל לדחוף ולהתכונן לגרוף (הרכז יכול לסמן להם כאשר הוא מכניס את הכדור) וקובעים מאיזה צד ייכנס הכדור.
כאשר הכדור יצא מגבולות האורך של המגרש, מתבצע טור חוץ נגד הקבוצה שגרמה לכך.
בדרך כלל שמונת החלוצים משתתפים בטור, כאשר שחקן אחד זורק את הכדור.
שחקני שתי הקבוצות עומדים במרחק של חמישה מטרים מקו החוץ ומסתדרים בשני טורים במרחק מטר זה מזה.
מותר להרים שחקנים מאותה קבוצה מלפנים או מאחור, אך לא מלמטה (על הכתפיים, למשל), ואסור לגעת בשחקני היריבה.
לכל קבוצה יש בדרך כלל שני קופצים, ארבעה מרימים ושחקן חופשי לצורך זריקות ארוכות.
השחקן שזורק את הכדור צריך לדאוג שהכדור יעוף בקו ישר בין שתי הקבוצות.
היתרון לקבוצתו של הזורק הוא שהוא יודע איזה משחקני קבוצתו יקפוץ ומתי.
בתחילת המשחק מוטל מטבע על מנת להחליט איזו קבוצה תבעט לפתיחת המשחק (Kick-off).
הקבוצה היריבה בועטת לפתיחת המחצית השנייה.
הבעיטה מתבצעת ממרכז המגרש, באמצעות הטלת הכדור ובעיטה בו לאחר שפגע בדשא.
שחקני היריבה מחויבים לעמוד מאחורי קו 10 המטרים בחצי המגרש שלהם ברגע הבעיטה.
אם הבעיטה לא הגיעה לקו הזה, הקבוצה שלא בעטה רשאית לבחור בין לאפשר ליריבתה בעיטה חוזרת לבין כלוב לטובתה במרכז המגרש (בשביעיות, לעומת זאת, היא זכאית לבעיטה לא-ישירה - Free-kick).
לאחר צבירת נקודות מתרחשת בעיטת המשך (Restart) עם חוקים דומים.
ברוגבי יוניון, הקבוצה שלא צברה נקודות היא זו שבועטת; וברוגבי שביעיות, הקבוצה שצברה את הנקודות בועטת.