tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיצג שהוקם בתוך מחסן ישן בצ'ארלסטון, במסגרת פסטיבל בו התבקשו האמנים ליצור בהשראת ההיסטוריה של העיר.
במרכז המחסן, ניצבו 6.35 טון של בגדי עבודה כחולים על משטח ברזל.
לפניו ישב אדם לצד שולחן ומחק מילים מספרים.
מטרתה הייתה להזכיר את עברה של העיר כאתר מבוקש לסחר עבדים.
מיצג הממוקם בעמק אלכסנדר שבקליפורניה, מורכב מצריח בטון המתנשא לגובה של כעשרים ושישה מטרים.
המגדל ממוקם בין גבעות מוריקות ומשתלב היטב בנוף הסובב אותו.
בתוכו, מדרגות סליליות מטפסות ויורדות מצדדיו השונים לסירוגין וכך נוצר ריחוק בין האמן לבין הקהל.
מטרתו היא לארח אירועים והופעות באופן לא שגרתי ומעניין.
מיצג זה, הוקם בתוך הגלריה Park Avenue Armory שבניו יורק ובו בד לבן תלוי באוויר הנמשך מצד לצד על ידי כבלים.
בפתח האולם, יישובים צמד אנשים מול שולחן שעליו יונים כלואות וקוראים ספר.
בצידו האחר של האולם יושב סופר המפנה את מבטו הרחק מהבד.
החלל עשיר בנדנדות, בהן המבקרים חופשיים להתנדנד.
המילטון יצרה מיצג זה בהשראת ילדותה וזיכרונותיה המוקדמים ביותר.
זכתה בפרסים רבים ביניהם המדליה הלאומית לאומנויות (2014), פרס היינץ (2008), מענק עמיתי מקארתור (1993), אחוות אמני ארצות הברית (2007), מדליית סקוהגן לאמנות (1992) ומלגת גוגנהיים (1989).
אן היידון גונס' היא טניסאית עבר אנגלייה.
אחת הטניסאיות הבולטות בעולם בשנות ה-60, דורגה במקום השני בעולם בשנת 1968. היא זכתה ב-8 תוארי גראנד סלאם, מהן 3 זכיות ביחידות ו-3 זכיות בזוגות נשים ו-2 בזוגות מעורבים.
אביה של אן היידון היה שחקן טניס שולחן בולט שהשתתף באליפויות העולם בשנים 1928-1953. גם אן הצעירה השתתפה באליפויות טניס שולחן ובאליפות העולם בשנת 1957 הפסידה בגמר ביחידים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
בתחרויות לזוגות נשים היא שיחקה לצד פרנסואז דיר והן זכו פעמיים בגראנד סלאם ופעם נוספת הפסידו במשחק הגמר.
באליפות אוסטרליה הפתוחה בתחרויות יחידות וזוגות לנשים היא הצליחה להגיע רק לחצי גמר, אך בתחרות לזוגות מעורבים היא זכתה באליפות.
בשנת 1962 היא נישאה לאיש עסקים פיליף ג'ונס.
לאחר הפרישה היא עסקה בפרשנות טניס וגם נבחרה לוועדה המארגנת של אליפות וימבלדון.
בשנת 2014 היא זכתה בעיטור, מפקד במסדר האימפריה הבריטית.
סיכום השתתפות בגראנד סלאם יחידם
תחרות19561957195819591960196119621963196419651966196719681969נ'-הפ'אליפות אוסטרליה הפתוחה---------סיבוב שני---חצי גמר3–2אליפות צרפת הפתוחה-חצי גמררבע גמר-סיבוב רביעיזכייהחצי גמרגמר-רבע גמרזכייהרבע גמרגמרגמר44–8אליפות וימבלדוןסיבוב שניסיבוב שלישיחצי גמררבע גמרחצי גמרסיבוב רביעיחצי גמרחצי גמררבע גמרסיבוב רביעיחצי גמרגמרחצי גמרזכייה57–13אליפות ארצות הברית הפתוחה-רבע גמרסיבוב שלישיחצי גמררבע גמרגמר-חצי גמררבע גמררבע גמר-גמרחצי גמר-36–10
אן דסטין וילסון היא מוזיקאית אמריקאית, הידוע בעיקר בתור הסולנית וכותבת השירים של להקת הרוק הכבד הארט.
וילסון נמנית ברשימת "זמרי הרוק הכבד הטובים של כל הזמנים" של המגזין Hit Parader משנת 2006. לווילסון טווח קולי "סופרן דרמטי".
וילסון נולדה בסן דייגו, קליפורניה.
בשל הקריירה הצבאית של אביה, המשפחה עברה בתדירות גבוהה.
הם חיו בסמוך למתקני צבא אמריקאים בפנמה וטאיוואן לפני שהתיישבו בסיאטל, וושינגטון, בשנות ה-1960 המוקדמות.
כדי לשמור על תחושה של בית בכל מקום בעולם, המשפחה פנתה למוזיקה.
"ביום ראשון היה לנו פנקייק ואופרה," סיפרה אחותה ננסי וילסון.
"אבא שלי היה מנצח בסלון.
היינו מגבירות את הווליום עד הסוף ועפות על המוזיקה.
היה שם הכל, החל ממוזיקה קלאסית, ועד ריי צ'ארלס, ג'ודי גרלנד, פגי לי, בוסה נובה, ומוזיקה אלקטרונית ניסיונית מוקדמת".
ב-1968, וילסון סיימה את לימודי התיכון.
היא הייתה נערה ביישנית בשל גמגום שסבלה ממנו, אז היא ביקשה להגשים את עצמה בתחום המוזיקה.
בתחילת שנות ה-1970 היא הצטרפה להקה מקומית, White Heart, אשר שינתה את שמה להוקוס פוקוס, ואז ב-1974, להארט.
ב-1973, אחותה הצעירה ננסי הצטרפה להארט, והלהקה עברה לקנדה.
הם הקליטו את האלבום הראשון שלהם Dreamboat Annie בוונקובר ב-1975; הוא יצא בארצות הברית ב-1976, והסינגל "Crazy on You" הגיע למספר 35 על במצעד האמריקאי.
ב-1992, וילסון הופיעה ב-EP של אליס בשרשראות, Sap, בו היא שרה בשירים "Brother" ו-"Am I Inside".
ב-1993, הזמר ליין סטיילי מאליס אין צ'יינס תרם בשירתו לשיר "Ring Them Bells", קאבר לשירו של בוב דילן שיצא באלבום של הארט Desire Walks On.
בנוסף, הבסיסט של אליס אין צ'יינס מייק אינז והגיטריסט סקוט אולסן הופיעו באלבום החי של הארט מ-2003 Alive in Seattle.
האחיות וילסון פתחו בסיאטל אולפן הקלטות, Bad Animals, באמצע שנות ה-1990. הן יצרו להקה מן צד, The Lovemongers, אשר ביצעה ב-1992 את השיר "The Battle of Evermore" בפסקול של סרטו של קמרון קרואו (שהיה אז בעלה של ננסי) Singles, ולאחר מכן הוציאה EP בן ארבעה שירים.
וילסון הצטרפה למפיק המוזיקלי אלן פרסונס ב-2001 בסיבוב המחווה למוזיקה של הביטלס, A Walk Down Abbey Road.
ב-2006, וילסון התחילה להקליט את אלבום הסולו הראשון שלה, Hope & Glory, שהופק על ידי בן מינק, ויצא ב-11 בספטמבר 2007. Hope & Glory כולל הופעות אורח של אלטון ג'ון, קיי די לאנג, אליסון קראוס, גרטשן וילסון, שון קולווין, רופוס ויינרייט, ווינונה ג'אד, ודיאנה קרטר.
באותה שנה, אן וננסי היו על הבמה בסדרה של הופעות בלאס וגאס.
הגרסה של השיר "Immigrant Song" של לד זפלין ב-Hope & Glory, נרשם כמס' 9 בין השירים המנוגנים ביותר בפודקאסט של שנת 2007.
ב-13 ביולי 2015, וילסון הודיעה על סיבוב הופעות סולו, The Ann Wilson Thing, אשר החל ב-21 בספטמבר.
היא הוציאה את ה-EP הראשון מהסיבוב, The Ann Wilson Thing!
– #1, בפורמט דיגיטלי ב-18 בספטמבר.
בספטמבר 2016, יצא ה-EP השני מתוך סיבוב ההופעות, ווילסון ערכה מיני-סיבוב בפלורידה בתמיכה להוצאת האלבום.
ב-12 באוקטובר 2017, יצא סרטה הראשון של וילסון, 'ann wilson / in focus'.
הוא כולל ראיון שנערך בביתה של וילסון על ידי כריס קיין, יחד עם עשרים שירים בהופעות חיות מאותה השנה.
ב-3 באוגוסט 2018 יצא הסינגל "You Don't Own Me", הסינגל השני אלבום הסולו האחרון של וילסון, Immortal, אשר יצא ב-14 בספטמבר 2018. האלבום כולל עשר רצועות שהן על תקן מחוות להשפעות המוזיקליות שלה ולחברים שנפטרו, ואשר המוזיקה שלהם ממשיכה לחיות.
במהלך שנות ה-1970, וילסון הייתה במערכת יחסים עם מייקל פישר, המנהל של הארט, בעוד ננסי הייתה ביחסים עם הגיטריסט המוביל רוג'ר פישר, אחיו הצעיר.
וילסון אימצה את בתה מארי ב-1991 ואת בנה דסטין בשנת 1998.
כילדה, וילסון הייתה קורבן לבריונות בשל עודף משקל.
היא חשפה את ההיסטוריה האישית שלה בבמהלך העשור של 1970, ובמהלך העשור של 1980 המוקדמות הייתה מרעיבה את עצמה ונוטלת כדורי דיאטה כדי להישאר רזה.
אך כשהלהקה עשתה קאמבק באמצע שנות ה-1980, וילסון עלתה באופן משמעותי במשקלה.
מחשש שהסולנית של הארט תפגע בתדמית הלהקה, מנהלים מחברת התקליטים התחילו להפעיל עליה לחץ לרזות.
בקליפים, השתמשו בזוויות מצלמה ובבגדים שנועדו למזער את ממדיה, ושמו דגש גדול יותר על אחותה ננסי, שהייתה רזה ממנה.
וילסון התחילה לסבול מהתקפי חרדה בעקבות המתח הנפשי שהייתה מצויה בו והפרסום השלילי שמסביב למשקלה.
היא עברה ניתוח לקיצור הקיבה בינואר 2002 אחרי מה שהיא מכנה "קרב לאורך כל חיי" עם המשקל.
אחותה ליוותה אותה לרופא, שבישר לה שהיא פיתחה בעיות בכבד כתוצאה משתיית אלכוהול.
בעוד שהפסיקה להשתמש בסמים בעת לידתה של בתה, היא הגבירה את השתייה שלה; ננסי, בני המשפחה, וחברי הצוות היו מודאגים מזה זמן מה, ותכננו להתעמת איתה בנושא השתייה, ואפילו דאגו לפסק זמן בלוח ההופעות שלה כדי לאפשר לה טיפול.
אך וילסון בסופו של דבר השיגה טיפול בעצמה.
באוטוביוגרפיה של הלהקה שיצא ב-2012, וילסון חשפה את מאבקי העבר שלה עם קוקאין ואלכוהוליזם.
לדבריה, היא פיכחת מאז 2009.
וילסון נישאה לדין וטר באפריל 2015. השניים יצאו זמן קצר בשנות ה-1980, והציתו מחדש את היחסים כעבור שנים רבות.
2012: כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד – במשותף עם ננסי
2013: הוכנסה להיכל התהילה של הרוקנ'רול כחברת הארט
אן דה פואה הייתה מלכת הונגריה ובוהמיה כאשתו השלישית של אולסלו השני, מלך בוהמיה והונגריה.
אן נולדה בשנת 1484, והייתה בתם של גאסטון דה פואה, רוזן קנדאל וקתרין דה פואה, רוזנת קנדאל, בתם של גאסטון הרביעי, רוזן פואה ולאונור, מלכת נווארה.
אן גדלה בחצר המלוכה הצרפתית בבלואה, והיא למדה לטינית וקלאסיקות.
על פי הדיווחים, אחיינו של המלך הצרפתי, הדוכס מלונגוויל, היה מאוהב בה וביקש להתחתן איתה, אך הוא נמנע מכיוון שתוכננו נישואין פוליטיים עבור אן.
המלך הקשיש, הגרוש וללא יורשים, אולסלו השני, מלך בוהמיה והונגריה מהשושלת היגלונית, חיפש אחר אישה המסוגלת להוליד לו בן.
הכוונות שלו נקבעו בברית רבת עוצמה, ואן, שהייתה קשורה קשר הדוק עם בני המלוכה הצרפתיים, הייתה בחירה טובה.
אן התארסה עמו בשנת 1500, חוזה הנישואין אושר בשנת 1501, והיא התחתנה עם אולסלו בחצר המלוכה הצרפתית בבלואה בשנת 1502. בדרכה להונגריה, היא חגגה הרבה באיטליה ובונציה, וגרמה לסכסוך בין צרפת והונגריה מי צריך לשלם את ההוצאות.
ב-29 בספטמבר 1502 התחתנה אן עם אולסלו בסקשפהרוואר והיא הוכתרה שם למלכת הונגריה באותו היום.
אן הביאה עמה חצרנים ויועצים צרפתים להונגריה.
היחסים היו מאושרים לפחות מבחינת המלך, ולפי הדיווחים הוא ראה בה כחבר, עוזר ויועץ מהימן.
היא נטלה על עצמה חובות בוונציה, ואמרה כי היא מעדיפה את העיר הזו כל חייה.
בשנת 1506 הונחה חתימתה על מסמך לצד המלך בנוגע לברית עם בית הבסבורג.
ב-23 ביולי 1503 אן ילדה בת, המכונה אנה, נסיכת בוהמיה והונגריה, וב-1 ביולי 1506 ילדה את בנה לאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה.
היא נהנתה מפופולריות רבה, אך הריונותיה הרסו את בריאותה.
היא נפטרה בבודה ב-26 ביולי 1506, קצת יותר משלושה שבועות לאחר לידת בנה עקב סיבוכים מהלידה, בגיל 22.
אף שאן הייתה אשתו השלישית של אולסלו השני, היא ילדה את ילדיו הלגיטימיים היחידים ששרדו, ששניהם נולדו בבודה :
אנה, נסיכת בוהמיה והונגריה (1503–1547), התחתנה עם פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה (1506–1526), נהרג בקרב מוהאץ'.
אן דה באצלייה (בהולנדית: Anne De Baetzelier; נולדה ב-15 באוגוסט 1964) היא מנחת טלוויזיה ולשעבר פוליטיקאית ודוגמנית בלגית.
דה באצלייה נולדה בגנט, ב-1988 הופיע לראשונה בטלוויזיה הבלגית.
היא נבחרה למיס בלגיה לשנת 1989 וייצגה את בלגיה במיס תבל 1989.
בשנה זו קיבלה הצעת עבודה מ-VTM, ערוץ טלוויזיה בלגי דובר הולנדית והיא נהייתה לאחת המנחות הקבועות בערוץ.
מ-2004 ועד 2006 הנחתה את הגרסה הבלגית של משחק הטלוויזיה "BrainTeaser".
ב-2006 ו-2007 הנחתה את "Schlagerfestival", פסטיבל מוזיקה הנערך בעיר האסלט.
ב-2007 השתתפה בתוכנית "Celebrity Shock" בה ידוענים מבלגיה נשלחים לגור במקומות אקזוטיים ברחבי העולם.
ב-2008 שימשה כמגישה בתחנת הרדיו "Nostalgie Vlaanderen".
ב-2009 נכנסה לפוליטיקה כשהתמודדה לפרלמנט הבלגי מטעם מפלגת "Libertair, Direct, Democratisch", היא הייתה ברשימה של מפלגה זו גם בבחירות לפרלמנט האירופאי, ב-2010 הודיעה שהיא עוזבת את התחום הפוליטי.
ב-2010 השתתפה בגרסה הבלגית של מאסטר שף.
ב-2011 התמודדה בתוכנית הבלגית של "הישרדות VIP".
היא דוברת הולנדית, צרפתית ואנגלית.
אן לְ'וִוילִיֶיה היא פיזיקאית צרפתייה ופרופסור לפיזיקה אטומית באוניברסיטת לונד, כלת פרס נובל לפיזיקה לשנת 2023, הנמצאת בחזית מדעי הלייזר המהירים ומובילה בה מחקרים פורצי דרך.
אן ל'ווילייה נולדה ב-1958 וגדלה בפריז שבצרפת.
בשנת 1977 למדה מתמטיקה במוסד הצרפתי ללימודים גבוהים בפונטייני-או-רוז ובהמשך למדה לתואר שני בפיזיקה תאורטית באוניברסיטת פייר ומארי קירי בפריז.
לאחר ההשכלה התאורטית החליטה ל'ווילייה להיכנס לפיזיקה אטומית ניסיונית עבור התזה שלה.
את הפוסט-דוקטורט שלה העבירה ל'ווילייה בשנת 1986 במכון צ'למרס לטכנולוגיה שבגטבורג, שוודיה, ובאותה השנה הגישה את התזה שלה בנושא יינון רב-פוטוני-מרובה, שהוא תהליך בו אטומים הופכים ליונים (אטומים בעלי מטען חשמלי) בעזרת כמות רבה של פוטונים - חלקיקים יסודיים המהווים את הקוונטום של השדה האלקטרומגנטי ונשאי הכוח של הכוח האלקטרומגנטי.
ל'ווילייה קיבלה משרה קבועה כחוקרת ב- ב-1986. בשנת 1988 המשיכה את הפוסט דוקטורט שלה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בשנת 1987 השתתפה בניסוי בו נצפו הרמוניות גבוהות (כלומר אותות חוזרים, מעין גלי תדר) לראשונה באמצעות מערכת לייזר פיקוס-שנייה , שהיא מערכת לייזר המשתמשת בגביש המשמש כאמצעי שריפת לייזרים במצב מוצק.
היא הוקסמה מהניסוי והחליטה להקדיש לכך את המחקר שלה (ועדיין מקדישה אותו לכך 23 שנה מאוחר יותר).
בשנת 1988, ל'ווילייה שיתפה פעולה בניסוי במרכז לחקר הגרעין הצרפתי בסאקליי בצרפת עם מערכת לייזר במצב פיקוס-שניות מוצקה , שהייתה בין הראשונות לייצר הרמוניה מסדר גבוה בגזים.
ייצור הרמוניה מסדר גבוה היא תהליך לא ליניארי שבמהלכו מואר יעד (גז, פלזמה או מדגם מוצק) באמצעות דופק לייזר אינטנסיבי, ובתהליך זה פולט היעד הרמוניות גבוהות.
שש שנים מאוחר יותר, בשנת 1992, במתקן הלייזר העוצמתי הגבוה של לונד בדרום שוודיה, עבדה ל'ווילייה עם לייזר ספיר-טיטניום , שהוא לייזר הניתן להתאמה הפולט אור אדום וכמעט אינפרא אדום בטווח שבין 650 ל-1,100 ננומטר.
לייזרים כאלה משמשים בעיקר במחקר מדעי בגלל כושר ההתאמה שלהם ויכולתם לייצר פולסים אולטרה-קצרים.
מערכת זו הייתה אחת ממערכות הפמטו-שנייה בעלת העוצמה השנייה בגובהה באירופה.
היא ביקרה כמדענית אורחת במעבדה הלאומית לורנס ליברמור בשנת 1993. בשנת 1994 עברה לשוודיה, שם עבדה באוניברסיטת לונד כמרצה בשנת 1995 ומונתה לפרופסור בשנת 1997.
בשנת 2005 השיגה קבוצת המחקר של ל'ווילייה את מה שהיה אז אחד מקטעי האור הקצרים ביותר, 170 אטו-שניות , באמצעות ייצור הרמוני גבוה.
בשנת 2013 זכתה ל'ווילייה בפרס קרל צייס, הפרס היוקרתי ביותר בתחום האופטיקה.
כאשר הכריזו על הזוכה, אמרו השופטים: "פרופ' ל'ווילייה לא רק הציגה את תאוריית טכנולוגיית האטו-שניות, אלא גם הוכיחה אותה בפועל בעזרת ניסויים".
השופטים תיארו את עבודתה כמפתח להמשך התקדמות בטכנולוגיה הזו - כיוון שניתן להשתמש בדחפי האטו-שנייה של'ווילייה מצאה כדי לצפות בתנועת אלקטרונים בתוך אטומים או מולקולות בזמן אמת, מחקרה מהווה מרכיב עיקרי בהמשך התפתחות הטכנולוגיה ובהבנת תנועות פיזיות כלליות או תגובות כימיות ברמה האטומית.
הטכנולוגיה שלה יכולה לתת לנו את האפשרות לצלם קטעי וידאו אולטרה-קצרים מתוך הפנים של אטומים ומולקולות.
ל'ווילייה מובילה עד היום קבוצה העוסקת בפיזיקה של אטו-שניות ,ענף של פיזיקה שבו פולסים באורך אופייני של אטו-שנייה (10−18 שניות) של אלקטרונים או פוטונים משמשים לבדיקת תהליכים דינמיים בחומר ברזולוציית זמן חסרת תקדים, המאפשרת לחקור את תנועות האלקטרונים בזמן אמת.
חברות באקדמיה השוודית למדעים (2004)
חברות בוועדת הנובל לפיזיקה (2007–2015)
פרס לוריאל-אונסק"ו לנשים במדע (2011)
תואר כבוד באוניברסיטת פייר ומארי קירי (UPMC) , פריז.
חברה זרה של האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית (2018)
אן הילס היא זמרת עם אמריקאית.
אן הילס נולדה בהודו למשפחת מיסיונרים וגדלה במישיגן.
היא למדה במרכז לאמוניות וניגנה בלהקה מקומית.
בשנת 1976 היא עברה לשיקגו.
בשנת 1978 היא הוציאה את האלבום הראשון שלה Woman of a Calm Heart.
אן הילס הייתה בין מקימי חברת תקליטים חדשה ובחברה זו הוציאה שלושה אלבומים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 היא הייתה חלק של טריו עם טום פקסטון ובוב גיבסון.
בהמשך אן הילס הקליטה מספר שירים לצד פריסילה הרדמן וסינדי מנגסן.
בשנת 1998 היא הייתה שותפה באלבום של פיט סיגר.
במהלך הקריירה אן הילס הוציאה כ-20 אלבומים.
בשנת 2002 לאן הילס הוענק פרס קייט וולף עבור הישגיה בשירת עם.
בשנת 2012 היא קיבלה פרס נוסף.
אן כריסטי (בהולנדית: Ann Christy; 22 בספטמבר 1945 – 7 באוגוסט 1984) הייתה זמרת בלגית.
כריסטי נולדה באנטוורפן בשם כריסטיאן לינרטס (Christianne Leenaerts), היא החלה את קריירת המוזיקה שלה כששרה בלהקה "The Adams" שאחד מחברים בה היה בן זוגה, אחרי כן החלה בעבודת סולו ובאותה תקופה יצאה בסיבוב הופעות בבלגיה וצרפת לצד סלבטורה אדמו, ב-1968 זכתה בתחרות המוזיקה "Knokke Cup".
היא ניסתה לראשונה לייצג את בלגיה באירוויזיון ב-1970 עם השיר "Le temps, le vent" ולא עלתה לגמר התחרות הלאומית, ב-1971 ניסתה זאת שוב פעם עם השיר "Dag vreemde man" והגיעה למקום השני, גם ב-1973 השתתפה בגמר הלאומי הבלגי.
ב-1975 נבחרה לראשונה להיות נציגת בלגיה באירוויזיון, בתחרות בסטוקהולם שרה את השיר "Gelukkig zijn" (להיות שמח), את החצי הראשון של השיר ביצעה בהולנדית ואת החצי השני ביצעה באנגלית, היא הגיעה למקום ה-15 מתוך 19 שירים שהשתתפו בתחרות.
ב-1977 שיחקה במחזה חלום ליל קיץ שהועלה במכלן.
היא אובחנה בסרטן צוואר הרחם ונפטרה ב-1984.
אן דג'ן-אסמט היא ביולוגית מולקולרית צרפתית, העובדת על המנגנונים המובילים להתפתחות סרטנים בגוף האדם.
בתור מנהלת המחקר במכון הלאומי לבריאות ומחקר רפואי (INSERM) וכפרופסורית במכון פסטר, היא עומדת בראש המעבדה לארגון גרעיני ואונקוגנזה במכון פסטר וביחידת INSERM 993 – "ביולוגיה מולקולרית ותאית של גידולים סרטניים".
אן דג'ן-אסמט חונכה באוניברסיטת פייר ומארי קירי שבפריז, וסיימה תואר שני במדעים בגנטיקה בשנת 1981. לאחר מכן, היא סיימה את לימודיה לתואר שלישי בווירולוגיה במכון פסטר בשנת 1988. נושא עבודת הגמר שלה היה תפקידם של רצפי נגיף הפטיטיס B משולבים בהתפתחות קרצינומה הפטוצלולרית.
מאז 2003, היא מובילה את יחידת הארגון הגרעיני ואונקוגנזה במכון פסטר.
אסמט מילאה מספר תפקידי ממשל מדעי במועצה המדעית, ותפקדה כנשיאת הוועדה לגנטיקה, פיתוח וסרטן ב-(INSERM (2012-2008. בנוסף, היא החזיקה במספר תפקידים במדור המחקר במשרד המחקר והטכנולוגיה הצרפתי.
בשנת 2004 הפכה ד"ר דג'ן-אסמט לחברה באקדמיה הצרפתית למדעים.
היא זכתה בפרס לוריאל-אונסק"ו לנשים במדע בשנת 2010, בפרס הגרנד פרי (2014) של המכון הלאומי לבריאות ומחקר רפואי (INSERM) ובפרס ח'וברי ב-2018.
בתור ביולוגית מולקולרית, ד"ר דג'ן-אסמט חוקרת את המנגנונים – ברמה הגנטית, האפיגנטית והתאית – האחראיים להתפתחות הסרטן באדם.
אן דג'ן-אסמט ומשתפי פעולתה הובילו להתקדמויות חשובות בהבנת מקורם של סוגי סרטן מסוימים, יצרו נקודות מבט ייחודיות להבחנה ולסיווגים חדשים, וכיוונים לטיפול ממוקד בהם:
ד"ר דג'ן-אסמט גילתה מוטציות בגנים המקודדים את הקולטנים לחומצה רטינואית – הנגזרת הפעילה של ויטמין A – בסרטן הכבד ובסוגים מסוימים של לוקמיה, וניתחה את המנגנונים המולקולריים העומדים בבסיס תפקידם באונקוגנזה וברגישות לטיפול.
תרומותיה העיקריות הן ההדגמה הראשונה של תפקידו הישיר של נגיף הפטיטיס B בסרטן הכבד האנושי כמוטגן הכניסה, גילוי גן אשר מקודד קולטן חומצה רטינואית באתר אינטגרציה של נגיף הפטיטיס B ושיבוט מולקולרי של אונקופרוטאין PML-RAR האחראי על לוקמיה פרומיאלוציטית חריפה.
כשהתמקדה במומים התאיים המאפיינים סוג זה של לוקמיה, גילתה ד"ר דג'ן-אסמט את מעורבותו של אברון תא לא מוכר – הגוף הגרעיני PML – בלוקמיה פרומיאלוציטית חריפה.
בנוסף, היא הבהירה את המנגנונים אשר עומדים בבסיס היעילות הגבוהה של הטיפול בלוקמיה פרומילוציטית חריפה על ידי חומצה רטינואית וארסן, אשר מוביל להחלמה ביותר מ־95% מהחולים.
יחד, מחקריה הובילו לזיהוי המנגנונים הגנטיים והתאיים האחראים על לוקמיה אנושית, ולהבנת היעילות הייחודית של טיפול אנטי-גידולי זה, הממוקד במום הגנטי.
עבודתה שואפת להבהיר את תפקיד השינוי שלאחר התרגום על ידי חלבון SUMO בשליטה האפיגנטית בביטוי גנים.
מניפולציה של נתונים ניסיוניים התומכים במאמרי מחקר אשר פורסמו על ידי צוותה של ד"ר דג'ן-אסמט דווחה במספר מקרים.
אקדמיות ואגודות בהן היא חברה
הארגון האירופי לביולוגיה מולקולרית (EMBO), 1995
האקדמיה האירופאית למדעי הסרטן, 2011
האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, 2020
פרס ז'אן לובארסה, מכון קירי, 1996
פרס חמדם למצוינות במחקר רפואי, 2000
פרס לאופולד גריפואל, (ARC), 2010
פרס לוריאל-אונסק"ו לנשים במדע, 2010
פרס דוקסן, הליגה הלאומית נגד סרטן, 2014
פרס הגרנד פרי, המכון הלאומי לבריאות ומחקר רפואי, (INSERM), 2014
דרגת קצינה במסדר לגיון הכבוד,2016
פרס ח'וברי, האקדמיה המלכותית השוודית למדעים, 2018
אן לואיז וגנר היא פוליטיקאית ודיפלומטית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מדינת מיזורי, ברציפות מאז 2013. בסיס המחוז שלה בסנט לואיס, והוא פרברי מאוד והעשיר ביותר במדינה.
הוא כולל את רוב הפרברים הדרומיים והמערביים של סנט לואיס וכן חלק מהפרברים הצפוניים במחוז סנט-צ'ארלס ובמחוז ג'פרסון.
וגנר, חברת המפלגה הרפובליקנית, כיהנה בשנים 2005–2009 כשגרירת ארצות הברית בלוקסמבורג.
וגנר נולדה וגדלה בסנט לואיס.
היא למדה באקדמיית קור ג'יזה (Cor Jesu Academy), בית ספר פרטי לבנות קתוליות במחוז סאות', ובשנת 1984 השלימה באוניברסיטת מיזורי לימודי תואר ראשון במנהל עסקים, תוך התמקדות בלוגיסטיקה.
לאחר לימודיה הגבוהים, וגנר התמקצעה במגזר הפרטי ומילאה תפקידי ניהול בחברה "כרטיסי הולמרק" (Hallmark Cards) שבקנזס סיטי ובארגון לייצור מזון עבור חיות מחמד "רלסטון פורינה" השוכן בסנט לואיס.
בשנת 1990 נכנסה וגנר אל הפוליטיקה של ארצות הברית.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1992 עמדה בראש מטה הבחירות במיזורי של הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש ועמיתו למירוץ, סגן הנשיא דן קווייל.
ב-1999 נבחרה וגנר ליושבת ראש המפלגה הרפובליקנית במיזורי, והפכה לאישה הראשונה שאיישה את התפקיד.
ההישג הבולט ביותר שלה בתפקיד זה הגיע במהלך הקדנציה השנייה שלה, כאשר פיקחה על השתלטות המפלגה על רוב המושבים בשני בתי בית המחוקקים המדינתי; תחילה ב-2001 עם ניצחון הרפובליקנים בבחירות ביניים לסנאט המדינתי ואחר כך בבחירות הכלליות לבית הנבחרים של מיזורי ב-2002, בפעם הראשונה מזה 40 שנה.
במהלך כהונתה השלישית שמרה המפלגה הרפובליקנית על רוב שלה בבית המחוקקים, ומועמד מטעמה נבחר למושל מיזורי מזה 12 שנים עם היבחרו של מאט בלאנט ב-2004, מה שהעניק לרפובליקנים שליטה מלאה בממשלת מיזורי לראשונה מאז 1921.
בשנת 2001 נכנסה לתפקידה כיו"ר-עמיתה של הוועדה הרפובליקנית הלאומית וסייעה לנהל את כינוס הוועדה בניו יורק לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004. במסגרת זו, מילאה וגנר תפקיד מרכזי בהגיית היוזמה "נשים מנצחות", שמטרתה לשפר את תדמית המפלגה הרפובליקנית כלפי נשים ולהדגים את הרלוונטיות של מצע המפלגה עבורן.
בינואר 2005 סיימה את כהונתה כיו"ר-עמיתה לאחר תקופת כהונה אחת.
ב-20 בפברואר 2005 נבחרה וגנר לקדנציה רביעית כיו"ר המפלגה הרפובליקנית במיזורי.
ב-16 במאי הועמדה בידי הנשיא בוש לתפקיד שגרירת ארצות הברית בלוקסמבורג.
ב-16 ביולי 2005 אישר הסנאט של ארצות הברית את מינויה, וב-1 באוגוסט וגנר הושבעה לתפקידה בידי מזכירת המדינה קונדוליזה רייס.
משתמה שליחותה בלוקסמבורג סיטי, וגנר שימשה כיו"ר מטה הבחירות של רוי בלאנט לסנאט האמריקאי בבחירות 2010, בהן נבחר בלאנט במקומו של קיט בונד.
ב-29 בנובמבר 2010 הכריזה וגנר על התמודדותה לראשות הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
הבחירות נערכו בינואר 2011, ולאחר הסיבוב השישי הודתה וגנר בהפסדה לאחר שקיבלה 17 קולות בלבד.
בבחירות ניצח בסופו של דבר ריינס פריבס, יו"ר המפלגה הרפובליקנית בוויסקונסין.
לאחר מכן, התמודדה וגנר אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השני של מיזורי, במקומו של טוד אקין שהתמקד בניסיונו להביס את הסנאטורית הדמוקרטית קלייר מקסקיל.
וגנר זכתה לתמיכתם של מייק האקבי, ג'ון אשקרופט וכריס כריסטי, ונבחרה לתפקיד עם 60.08% מקולות הבוחרים.
עם התכנסות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית הושבעה לתפקידה בקונגרס, ובהווה היא חברה בוועדה לשירותים פיננסיים ובוועדת החוץ.
אן טַיילֶר היא סופרת ומבקרת ספרות אמריקאית.
היא חיברה למעלה מעשרים רומנים, בהם "מסעדת הגעגועים" (1982), "תייר בעל כורחו" (1985), ו"שיעורי נשימה" (1988).
על "שיעורי נשימה" זכתה בפרס פוליצר לספרות ב־1989, ושני האחרים היו ברשימה הקצרה לפרס.
טיילר זכתה גם בפרס ג'נט היידינגר קפקא, פרס השגריר לספר, ופרס חוג מבקרי הספרים של ארצות הברית.
בשנת 2012 הוענק לה פרס הסאנדיי טיימס למצוינות ספרותית.
הרומן העשרים של טיילר, "סליל של חוט כחול", היה ברשימה הקצרה לפרס מאן בוקר ב־2015, ו־Redhead By the Side of the Road נכלל ברשימה הארוכה לאותו פרס ב־2020. מבקרים מציינים את הדמויות המפותחות שלה, "הפרטים הבדויים בצורה מבריקה ומדויקת לחלוטין", "סגנונה הקפדני והמתוחכם", ו"הלשון החכמה והפתוחה שלה".
טַיילר נולדה, בכורה מבין ארבעה ילדים, במיניאפוליס, מינסוטה.
אביה, לויד פּארי טיילר, היה כימאי תעשייתי ואימהּ, פֿיליס מאהון טיילר, עובדת סוציאלית.
שני הוריה היו קווייקרים, והיו פעילים חברתיים במערב התיכון ובדרום.
משפחתה נדדה בין קהילות קווייקרים בדרום ארצות הברית, עד שהתיישבו ב־1948 בקומונה קווייקרית בְּסִילו, בהרי קרוליינה הצפונית ליד ברנסוויל.
היישוב אוכלס ברובו על ידי סרבנים מצפוניים וחברי הזרם ההיקסי הליברלי בקרב הקווייקרים.
טיילר התגוררה שם מגיל שבע עד אחת עשרה, ועזרה להוריה ולאחרים לטפל בבעלי חיים ולעסוק בחקלאות אורגנית.
היא לא למדה בבית ספר ציבורי רשמי בסילו, אבל קיבלה עם שאר הילדים שיעורים באמנות, נגרות ובישול, בבתי חברי הקומונה, ובמקצועות אחרים בבית ספר זעיר.
את הלימודים הלא פורמליים הללו השלימה בעזרת לימודים בהתכתבות.
בגיל שבע חיברה ספר ראשון: אוסף של ציורים וסיפורים על "בנות מזל...
שזכו לנסוע מערבה בקרונות מכוסים." הספר האהוב עליה כילדה היה "הבית הקטן" מאת וירג'יניה לי ברטון.
טיילר מייחסת לספר זה, שאותו קראה פעמים רבות במהלך תקופה זו של גישה מוגבלת לספרים, השפעה עמוקה עליה, והיא מזהה איך למדה ממנו "איך השנים חלפו, אנשים השתנו, ושום דבר לא יכול להישאר כשהיה".
תפיסה מוקדמת זו של שינויים לאורך זמן היא נושא חוזר ברבים מהרומנים שלה, עשרות שנים מאוחר יותר, ו"הבית הקטן" עצמו מוזכר ברומן שלה "מסעדת הגעגועים".
טיילר סיפרה גם שקראה את נשים קטנות של אלקוט עשרים ושתיים פעמים בילדותה.
בנקודת הזמן של עזיבת משפחת טיילר את סילו לאחר ארבע שנים כדי לעבור לראלי, קרוליינה הצפונית, טיילר בת האחת־עשרה טרם ביקרה בבית ספר ציבורי, ומעולם לא השתמשה בטלפון.
לדבריה, החינוך הלא שגרתי הזה אפשר לה לראות את "העולם הנורמלי עם מידה מסוימת של ריחוק והפתעה".
טיילר הרגישה זרוּת בבתי הספר הציבוריים שבהם למדה בראלי, תחושה שליוותה אותה רוב חייה.
היא מאמינה שזה תרם להפיכתה לסופרת: "אני מאמינה שכל סוג של סיטואציה של הפרדה מספיק [כדי להפוך לסופרת].
במקרה שלי, הייתה זו היציאה מהקומונה [...] והניסיון להשתלב בעולם החיצון." למרות חינוכה הלא פורמלי, טיילר הייתה מתקדמת יותר בחומר הלימודים וברמת הקריאה מבני כיתתה.
הודות לספריות שעכשיו היו בהישג ידה, גילתה את יודורה ולטי, גבריאל גרסיה מארקס, פ' סקוט פיצג'רלד, ורבים אחרים.
יודורה ולטי נותרה אחת הסופרות האהובות עליה, והקובץ "הרשת הרחבה וסיפורים אחרים" של ולטי הוא אחד הספרים האהובים עליה; היא כינתה את ולטי "בכירת ההשפעות עלי".
טיילר זוקפת לזכותה של ולטי את התובנה שספרים יכולים לעסוק בפרטים היומיומיים של החיים, לא רק באירועים גדולים.
במהלך לימודי התיכון קיבלה טיילר השראה ועידוד מצד מורה יוצאת דופן לספרות בשם פֿיליס פיקוק.
פיקוק לימדה בעבר את הסופר ריינולדס פרייס, שלימים לימד את טיילר באוניברסיטת דיוק.
מאוחר יותר, נמנה עם תלמידי פיקוק גם הסופר ארמיסטד מופין.
שבע שנים לאחר שסיימה את התיכון, הקדישה טיילר את הרומן הראשון שלה ל"גברת פיקוק, על כל מה שעשית."
משסיימה את התיכון בגיל 16, רצתה טיילר ללמוד במכללת סווארת'מור, שנוסדה ב־1860 על ידי קווייקרים מהזרם ההיקסי.
ברם, היא זכתה במלגה מלאה לתואר ראשון באוניברסיטת דיוק, והוריה לחצו עליה לנצל אותה, מכיוון שרצו לחסוך כסף לטובת חינוך שלושת אחיה הצעירים.
טיילר החלה ללמוד במכללת דיוק, אפוא, ונרשמה למחזור הראשון של קורס הכתיבה היוצרת שלימד ריינולדס פרייס, ובין תלמידי אותו קורס היה גם פרד שאפל, לימים משורר.
פרייס התרשם ביותר מטיילר בת השש־עשרה, ותיאר אותה כ"בוגרת בצורה מפחידה לגיל 16", "פעורת עיניים" ו"תלושה".
שנים אחר כך תיאר פרייס את טיילר כ"אחת הסופרים הטובים ביותר בעולם [...] שהייתה סופרת טובה בגיל 16 כמעט כפי שהיא עכשיו." טיילר למדה גם אצל ויליאם בלקברן, שלימד גם את וויליאם סטיירון, ג'וזפין האמפריז וג'יימס אפלווייט.
כסטודנטית, טיילר השתתפה בתיאטרון הקמפוס (בהמשך לתיאטרון בית הספר התיכון), וגילמה את לורה בביבר הזכוכית מאת טנסי ויליאמס ואת גברת גיבס בעירנו מאת תורנטון ויילדר.
היא בחרה להשלים תואר בספרות רוסית, והצטרפה לאחוות הסטודנטים פי בטא קפא.
בשנת 1961 השלימה את התואר, וזכתה במלגה לתואר שני בלימודים סלאביים באוניברסיטת קולומביה.
טיילר עזבה לימודיה בקולומביה לאחר שנה, לאחר שסיימה את חובות הקורסים אך לא את עבודת התזה.
היא חזרה לאוניברסיטת דְיוק, והחלה לעבוד בספריית האוניברסיטה בתור ביבליוגרפית רוסית.
שם פגשה את טאגי מוֹדָרֶסי, פסיכיאטר ילדים בבית הספר לרפואה של דְיוק וסופר בעצמו, והם נישאו תוך שנה, ב־1963.
במהלך לימודי התואר ראשון פרסמה טיילר את סיפורה הקצר "Laura" בכתב העת הספרותי של אוניברסיטת דְיוק, Archive, והסיפור זיכה אותה בפרס אן פלקסנר לכתיבה יוצרת, מטעם החוג לספרות אנגלית.
היא המשיכה לחבר ולפרסם סיפורים קצרים.
אחד מהם הרשים את ריינולדס פרייס עד כדי כך, שהצהיר לימים שהוא היה "הסיפור הקצר המוגמר והמוצלח ביותר שקיבלתי מעודי מתלמיד/ת תואר ראשון במהלך שלושים שנות הוראה." גם הסיפור "הקדושים בבית קיסר" פורסם בכתב העת Archive וזיכה אותה בפרס אן פלקסנר נוסף.
הסיפור הקצר הזה הוביל לפגישה עם דרמוד ראסל, שהיה הסוכן הספרותי הן עבור ריינולדס פרייס והן עבור יודורה ולטי, ושלימים הפך לסוכן של טיילר עצמה.
בזמן שעבדה בספריית האוניברסיטה המשיכה טיילר לפרסם סיפורים קצרים, והחלה לעבוד על הרומן הראשון שלה, If Morning Ever Comes.
סיפוריה פורסמו ב"ניו יורקר", "הסאטרדיי איבנינג פוסט" והארפרס.
לימים עקרו בני הזוג למונטריאול כשפקעה ויזת השהייה בארצות הברית של מודארסי, וטיילר המשיכה לכתוב תוך כדי חיפוש עבודה.
בשנת 1964 ראה אור הרומן הראשון שלה, ושנה לאחר מכן גם הרומן השני, The Tin Can Tree.
שנים אחר כך התנערה טיילר משני הרומנים הללו, כמו גם מרבים מהסיפורים הקצרים שכתבה בתקופה זו.
היא אף כתבה שהיא "הייתה רוצה לשורפם".
לתחושתה, רוב היצירה המוקדמת הזו סובלת מהיעדר פיתוח אופי שלם, ומכך שלא שיכתבה את החומר שוב ושוב.
הפסקה מכתיבת סיפורת וגידול ילדים – 1965 עד 1970
בשנת 1965 ילדה טיילר בת בשם טֶז'.
שנתיים לאחר מכן נולדה בת שנייה, מיטְרָה.
בערך בזמן הזה, עקרו טיילר ובעלה לבולטימור, מרילנד, שם החל בעלה ללמד בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת מרילנד.
מעברי הבית וגידול הילדים דרשו מטיילר את רוב כוחה, והיא לא פרסמה דבר בין השנים 1965 ל־1970.
בבולטימור קבעה טיילר את מושבה ונשארה שם, ומאז רוב הרומנים שלה גם מתרחשים בה.
בתקופה זו החלה לכתוב ביקורות ספרותיות לכתבי עת ולמדורי ספרות בעיתונים כדי לספק למשפחתה הכנסה נוספת; היא המשיכה לעסוק בכך עד סוף שנות ה־80, וכתבה כ־250 ביקורות בסך הכל.
על אף שלא פרסמה סיפורת בתקופה זו, טיילר סבורה שהזמן הזה הֶעשיר את רוחה ואת הניסיון שלה, והעניק לה עומק רב יותר לכתיבה מאז ואילך, מכיוון שהיה לה "יותר עצמי לדבר ממנו".
לדעתה, כתיבתה השתפרה באופן ניכר בתקופה זו; מרגע שבנותיה החלו ללמוד בבית הספר, הצליחה להקדיש לכתיבה הרבה יותר ריכוז ממה שהיה אפשרי מאז שסיימה את לימודיה באוניברסיטה.
לאחר יציאת Celestial Navigation החלה טיילר לזכות בהכרה ברמה כלל־ארצית: גייל גודווין כתבה עליו ביקורת חיובית מאוד במוסף הספרותי של הניו יורק טיימס.
בעוד שאינה גאה בארבעת הרומנים הראשונים שלה, טיילר מחשיבה את הרומן הזה, החמישי, כאחד האהובים עליה.
לדבריה, הוא היה ספר קשה לכתיבה, מכיוון שדרש שכתוב טיוטה אחר טיוטה כדי לפתח היטב את הבנתה את הדמויות.
ג'ון אפדייק חיבר ביקורת חיובית על הרומן הבא שלה, Searching for Caleb, שבה כתב: "מצחיק ולירי ואמיתי, מעודן בפרטיו ושאפתן בעיצובו [...] הסופרת הזו לא רק טובה, היא טובה וממזרית." לאחר מכן המשיך אפדייק להתעניין ביצירתה, וחיבר ביקורות גם על ארבעת הרומנים הבאים שלה.
"תעתועי מורגן" (1980) זכתה בפרס ג'אנט היידינגר קפקא לספרות והייתה מועמדת הן לפרסי הספרים האמריקאיים והן לפרס חוג מבקרי הספרים של ארצות הברית.
ג'ויס קרול אוטס פרסמה עליו ביקורת טובה בכתב העת "מדמואזל": "מרתק [...] סיפור אהבה כל כך לא שגרתי עד שנראה כמפתיע את גיבוריו בעצמם."
הרומן הבא של טיילר קנה לה מעמד מוצק בעולם הספרותי האמריקאי.
ההצלחה הביקורתית והמסחרית של הסרט הגבירה את המודעות הציבורית ליצירתה של טיילר.
הרומן האחד־עשר שלה, "שיעורי נשימה", זכה בפרס פוליצר לספרות ב־1989 והיה "ספר השנה" של כתב העת "טיים".
הוא עוּבַּד לסרט טלוויזיה בשנת 1994, כפי שעובדו לימים ארבעה רומנים נוספים של טיילר.
מאז הזכייה בפרס הפוליצר חיברה טיילר למעלה מתריסר רומנים נוספים; רבים מהם היו הבחירה הראשית של מועדון ספר החודש, וצעדו במצעד רבי המכר של הניו יורק טיימס.
בנוסף לרומנים שלה, פרסמה טיילר סיפורים קצרים בכתבי עת שונים, אך הם טרם כונסו בקובץ.
לצד התקבלות חיובית, זכייה בפרסים, תרגומים, ונתוני מכירות גבוהים, ספגה טיילר גם ביקורות שליליות.
הביקורת הנפוצה ביותר היא שיצירותיה "סנטימנטליות", "מתקתקות" ו"מקסימות ונעימות מדי".
ג'ון בליידס, מבקר ספרות של השיקגו טריביון, פסל את "תייר בעל כורחו" (כמו גם את כל הרומנים הקודמים שלה) כ"מתוק באופן מלאכותי" ו"לא מציאותי".
בראיון משנת 2012 התייחסה טיילר לביקורות אלה: "ראשית כל אני חושבת שיש בהן צדק.
הייתי אומרת [שיש] שתן וחומץ אצל [פיליפ] רות ואצלי חלב ועוגיות.
איני יכולה להכחיש את זה...
[עם זאת] יש יותר חריפות בחלק מהשפה הרכה שלי ממה שאנשים מבינים."
מכיוון שכמעט כל יצירתה של טיילר עוסקת באותם נושאים – יחסי משפחה ונישואים – וממוקמת באותה סביבה, היא ספגה ביקורת על היותה חזרתית ונוסחתית.
בסקירה של The Patchwork Planet, קבעה קאקוטאני: "הדמויות המוקדמות יותר של גב' טיילר נטו להיות ממוקמות בתוך סבך עבה של יחסים משפחתיים בעלי ניואנסים עדינים, שעזרו להגדיר גם את החלומות שלהם וגם את המגבלות שלהם; האנשים ברומן הזה, לעומת זאת, נראים הרבה יותר דומים זה לזה.
זאבים בודדים, נמשכים לכאן ולכאן בחוטי הבובות של המחברת [...] גם היכולת המפורסמת של גב' טיילר לתאר את הפרטים היומיומיים של החיים נדמית הפעם יגעה ונוסחתית [...] לגבי הפרטים הקטנים שגב' טיילר מפזרת על פני הסיפור שלה [...] גם בהם יש תחושה של חוברת־צביעה לפי מספרים.
הם מצטרפים לכדי רומן מטולא שנראה מלאכותי, מכני [...] וכן, חמוד מדי."
טיילר ספגה ביקורת גם על עליבוּת דמויותיה הגבריות ו"חוסר הטסטוסטרון" שלהן.
טיילר אינה מסכימה עם הביקורת הזו: "אוי, זה תמיד מפריע לי כל כך.
אני לא חושבת שהם רכיכות.
אנשים תמיד אומרים שהם מבינים שאני כותבת על דמויות מוזרות, ואני חושבת, האם לא כולם מוזרים?
אם תסתכל מקרוב על מישהו, תמצא פגמים, אצל נשים וגברים כאחד."
תעתועי מורגן (1980), מהדורה עברית בתרגום שלומית קדם, הוצאת לדורי, 1980
מסעדת הגעגועים (1982), מהדורה עברית בתרגום שלומית קדם, הוצאת לדורי, 1982
תייר בעל כורחו (1985), מהדורה עברית בתרגום שלומית קדם, הוצאת לדורי, 1987
שיעורי נשימה (1988), מהדורה עברית בתרגום שלומית קדם, הוצאת לדורי, 1988
אולי קדוש (1991), מהדורה עברית בתרגום רותי אסולין, הוצאת אור־עם, 1993
טלאים של כדור הארץ (1998), מהדורה עברית בתרגום עדי יותם, הוצאת כנרת, 2002
פעם, כשהיינו גדולים (2001), מהדורה עברית בתרגום דבורה נגבי, הוצאת מטר, 2002
נישואי חובבים (2004), מהדורה עברית בתרגום ליאור שטרנברג, הוצאת כתר, 2007
סליל של חוט כחול (2015), מהדורה עברית בתרגום דנה אלעזר־הלוי, הוצאת משכל, 2016
ריקוד השעון (2018), מהדורה עברית בתרגום דנה אלעזר־הלוי, הוצאת ידיעות אחרונות, 2024
תייר מזדמן (1988, על פי הרומן שתורגם לעברית בשם "תייר בעל כורחו")
פעם, כשהיינו מבוגרים (טלוויזיה) (2004)
טיילר חברה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות מאז 1983.
פרס ג'אנט היידינגר קפקא לסיפורת (1980)
פרס חוג מבקרי הספרים של ארצות הברית (1985)
פרס השגריר לספר סיפורת (1986)
"ספר השנה" מטעם כתב העת טיים (1989)
פרס הסאנדיי טיימס למצוינות (2012)
אן טרנר קוק הייתה מחנכת וסופרת אמריקאית, אשר הייתה ידועה בעיקר בתור הפנים שעל אריזות המזון לתינוקות של חברת גרבר.
קוק נולדה בווסטפורט, היא הייתה בתם של בת'ל (בורסון) והקריקטוריסט לסלי טרנר, שצייר את רצועת הקומיקס "קפטן איזי" במשך עשרות שנים.
שכנת המשפחה הייתה האמנית דורותי הופ סמית', שיצרה ציור פחם של אן כשהייתה תינוקת.
בשנת 1928, כאשר גרבר הודיעה שהיא מחפשת תמונות תינוקות עבור קו מזון התינוקות שלה, הוגש הציור של סמית', ולאחר מכן נבחר.
החברה רשמה זאת כסימן מסחרי בשנת 1931. הציור של אן טרנר קוק שימש מאז כמעט על כל אריזות מזון לתינוקות של גרבר.
זהותה של קוק הייתה סוד עד 1978. בשנת 1990 הופיעה קוק כאורח בתוכנית הטלוויזיה האמריקאית "To Tell the Truth" בקטע אחד על אחד בו חשפה את זהותה.
משפחתה עברה לאורלנדו, אורלנדו מאוחר יותר בילדותה.
היא קיבלה תואר ראשון באנגלית מאוניברסיטת "Southern Methodist" ותואר שני בחינוך וספרות אנגלית מאוניברסיטת דרום פלורידה.
היא הייתה חברה באחוות הסטודנטים פי בטא פי.
קוק לימדה ספרות בבית הספר היסודי אוק היל בפלורידה, ולאחר מכן בתיכון מדיסון, בטמפה, פלורידה.
בשנת 1966, היא הצטרפה למחלקה לאנגלית של בית הספר התיכון הילסבורו של טמפה, ולאחר מכן מונתה להיות מנהלת בית הספר.
התלמידים שם הקדישו את שנתון בית הספר של הילסבורו משנת 1972 לקוק, שנתנה חסות על הספר.
בו, תלמידים תיארו אותה כ"מורה שיש לה קשר טוב עם התלמידים" ואשר "ללא כל תלונות...
נשארה עד מאוחר, עבדה לילות, וביעילות שקטה תמכה בצוות שלה במשימות היומיומיות שלהם".
לאחר שפרשה מההוראה, קוק הפך לסופרת.
חברה בארגון סופרי המסתורין של אמריקה.
היא הייתה המחברת של סדרת הספרים ברנדי או'באנון, סדרת רומנים מסוגת מסתורין המתרחשים בחוף המפרץ של פלורידה.
הרפתקאותיו של כתב פלורידה ואובאנון מפורטות בספרים "Trace their Shadows" (2001) ו-"Shadow over Cedar Key" (2003).
הכותר האחרון זכה לביקורת שלילית בשבועון "Publishers Weekly", שקבע שלספר יש "עלילה עמוסה מדי...
היא הייתה נשואה לג'יימס קוק, קרימינולוג במשרד השריף של מחוז הילסבורו, עד מותו ב-2004. נולדו להם ארבעה ילדים.
קוק מתה בביתה בסיינט פיטרסברג, פלורידה ב-3 ביוני 2022, בגיל 95.
אן האת'ווי (1556 – 6 באוגוסט 1623) הייתה אשתו של ויליאם שייקספיר, המשורר, המחזאי והשחקן האנגלי.
הם נישאו בשנת 1582, כאשר האת'וויי הייתה בת 26 ושייקספיר בן 18. היא נשארה אלמנה במשך 7 שנים עד למותה.
מעט מאוד ידוע על חייה מעבר למספר אזכורים במסמכים משפטיים.
אישיותה ויחסה לשייקספיר היו נושא להשערות רבות על ידי היסטוריונים וסופרים.
מאמינים כי האת'וויי גדלה בשוטרי, כפר ממש ממערב לסטרטפורד על האייבון, ווריקשייר, אנגליה.
מניחים שהיא גדלה בבית החווה שהיה בית משפחת האת'וויי, שנמצא בשוטרי ומהווה אטרקציה תיירותית מרכזית בכפר.
אביה, ריצ'רד האת'וויי, היה חקלאי.
הוא מת בספטמבר 1581 והותיר לבתו סכום של עשרה מארק או £6 13s 4d (שישה לירות, שלושה עשר שילינג וארבע פני).
על פי אביה, שמה של אן רשום כ"אגנס", מה שהוביל לכך שכמה חוקרים סבורים שיש להתייחס אליה כ"אגנס האת'וויי" במקום "אן האת'וויי".
האת'ווי נישאה לשייקספיר בנובמבר 1582 כשהיא כבר בהריון עם הילד הראשון של בני הזוג, לו ילדה שישה חודשים לאחר מכן.
הפרש הגילאים, שהתווסף להריונה של האת'ווי לפני הלידה, הועסק על ידי כמה היסטוריונים כראיה לכך שזו הייתה חתונה שנכפתה על שייקספיר על ידי משפחת האת'וויי לאחר שהכניס את אן להריון.
ג'רמיין גריר טוענת שהפרש הגילאים בין שייקספיר להאת'וויי אינו עדות לכך שהוא נאלץ להינשא לה, אלא שהוא זה שרדף אחריה.
נשים כמו האת'וויי היתומה נשארו לעיתים קרובות בבית כדי לטפל באחים צעירים והתחתנו בסוף שנות העשרים לחייהן.
כבעל הציע שייקספיר מעט סיכויים; משפחתו נפלה לחורבן כלכלי, ואילו האת'וויי, ממשפחה במעמד טוב הן מבחינה חברתית והן מבחינה כלכלית.
בבחינת הרישומים ששרדו בסטרטפורד על האייבון והכפרים הסמוכים בשנות ה-1580, גריר טוענת ששתי עובדות בולטות בצורה די בולטת: ראשית, שמספר רב של כלות עלו למזבח כבר בהריון; ושנית, הסתיו, לא האביב, היה הזמן הנפוץ ביותר להתחתן.
שייקספיר היה חייב להתחתן עם האת'וויי, שנכנסה להריון ממנו, אך אין סיבה להניח שלא תמיד זו הייתה כוונתו.
בשנת 1607, בתה של האת'וויי, סוזנה, נישאה לרופא המקומי, ג'ון הול, וילדה את נכדתם של האת'וויי ושייקספיר, אליזבת, בשנה שלאחר מכן.
זמן קצר לאחר מכן, ב-25 במרץ 1616, שינה שייקספיר את צוואתו לג'ודית לרשת 300 פאונד בשמה, השאיר את קוויני מחוץ לצוואה ונתן את רוב רכושו לסוזנה ולבעלה.
לפעמים הסיקו ששייקספיר לא מחבב את אשתו, אבל אין תיעוד או תכתובת קיימת התומכים בהנחה זו.
במשך רוב חיי הזוגיות שלהם, הוא חי בלונדון, כתב והציג את מחזותיו, בזמן שהיא נשארה בסטרטפורד.
עם זאת, לדברי ג'ון אוברי, הוא חזר לסטרטפורד לתקופה מדי שנה.
כשפרש מהתיאטרון ב-1613, הוא בחר לגור בסטרטפורד עם אשתו, ולא בלונדון.
בצוואתו המפורסמת שייקספיר נתן רק ירושה אחת לאשתו, "המיטה השנייה הטובה ביותר שלו".
אין התייחסות למיטה "הטובה ביותר", שהייתה נכללת בעזיבה העיקרית לסוזנה.
הורשה זו לאן התפרשה לעיתים קרובות כקטנה, מה שמרמז שאן הייתה במובן מסוים רק האדם "השני הטוב ביותר" בחייו האינטימיים.
הוצעו כמה הסברים: ראשית, נטען כי על פי חוק, האת'וויי הייתה זכאית לקבל שליש מעיזבון בעלה, ללא קשר לרצונו, אף על פי שהדבר שנוי במחלוקת.
עלתה השערה כי האת'וויי הייתה אמורה להיות נתמכת על ידי ילדיה.
ז'רמיין גריר מציעה שהעזבונות היו תוצאה של הסכמים שנעשו בזמן נישואיה של סוזנה לד"ר הול: שהיא (ולכן בעלה) תורש את עיקר עזבונו של שייקספיר.
לשייקספיר היו יוזמות עסקיות עם ד"ר הול, וכתוצאה מכך מינה את ג'ון וסוזנה כמוציאים לפועל של צוואתו.
ד"ר הול וסוזנה ירשו ועברו להתגורר במקום חדש לאחר מותו של שייקספיר.
זה יסביר גם דוגמאות אחרות לכך שהצוואה של שייקספיר לא נדיבה ככל הנראה, כמו בהתייחסותו לבתו הצעירה ג'ודית.
יש אינדיקציה שייתכן שהאת'וויי הייתה בטוחה כלכלית בזכות עצמה.
הארכיון הלאומי קובע כי "מיטות ושאר רהיטי בית היו לעיתים קרובות העזבון הבלעדי לאישה" וכי, נהוג, הילדים יקבלו את החפצים הטובים ביותר והאלמנה את השני במיטבו.
בתקופתו של שייקספיר, מיטותיהם של אזרחים משגשגים היו עניינים יקרים, לעיתים שוות ערך כמו בית קט.
לפיכך, העזבה לא הייתה מינורית כפי שהיא עשויה להיראות בעת החדשה.
אן ג'ניפר דאדלי היא מלחינה, נגנית קלידים ופסנתר, מנצחת, מפיקה ומוזיקאית בריטית בז'אנר הפופ.
דאדלי הלחינה והפיקה פסקולים לעשרות סרטים ותוכניות טלוויזיה עטורי פרסים, בהם משחק הדמעות (1992), אמריקה X (1998) ומאמה מיה!
בשנת 1988 זכתה בפרס האוסקר למוזיקה המקורית הטובה ביותר על כתיבת הפסקול לסרט הקומי הבריטי "ללכת עד הסוף" (The Full Monty).
בנוסף לכך, הייתה מהמייסדים של קבוצת המוזיקה האלקטרונית Art of Noise, שפעילותיה החלוציים היוו אבן דרך בתחום הפופ והמוזיקה האלקטרונית.
אן דאדלי נולדה ב-1956, בבקנהאם שבבריטניה.
כשהייתה בת 12, החלה ללמוד בקולג' המלכותי למוזיקה, ולאחר מכן עברה ללמוד בקינגס קולג' לונדון (King's College London) שם הוענק לה התואר השני.
הקריירה המקצועית של אן דאדלי החלה במפגש עם המפיק המוזיקלי טרבור הורן בתחילת שנות ה-80. כקלידנית, היא עזרה ביצירת תקליטים כמו The Lexicon of Love של הABC, ו- Buffalo Gals של מלקולם מקלארן, בו היא גם הייתה שותפה לכתיבה.
בתחילת שנת 1983, ייסדה דאדלי יחד עם גארי לנגן (Gary Langan), ג'יי ג'יי ג'צ'ליק (J.
Jeczalik) והמפיק טרבור הורן את ההרכב המוזיקלי "ארט אוף נויז" , הרכב שעיקרו היה בז'אנר הפופ וגישתו החלוצית הייתה חדשנית ונותרה משפיעה עד היום.
Art of Noise זכורים כלהקה פופולרית בזכות שיתופי הפעולה הבולטים שלהם עם דווין אדי ("Peter Gunn") – עליו אף זכתה דאדלי בפרס הגראמי, מקס הדרום ("Paranoimia") וטום ג'ונס ("Kiss").
שיתופי פעולה אלו הביאו את דאדלי בהמשך לעבודה עם אמנים בולטים אחרים כמו פול מקארטני ורוד סטיוארט.
ב-1990 הקבוצה התפרקה ודאדלי המשיכה בעבודת העיבוד וההפקה שעשתה במקביל למעורבותה בהרכב, עד לאיחוד הקבוצה בשנת 1999. נכון לשנת 2022, דאדלי ושאר ההרכב מופיעים לעיתים עם אלבומם האחרון "Anne Dudley plays the Art of Noise", שיצא בשנת 2018.
אלבום הסולו הראשון של דאדלי "Ancient and Modern", יצא בשנת 1995, והוא זכה לשבחים רבים ממבקרים.
החל משנת 2000, הקדישה דאדלי את רוב זמנה להלחנת תווים,, אך בו בזמן עסקה ביצירת מוזיקה משלה.
אלבומה השני "A Different Light", שוחרר בשנת 2002.
דאדלי כותבת ומלחינה פסקולים לסרטים וסדרות טלוויזיה כבר למעלה מעשרים שנים.
בין מגוון הפסקולים שהלחינה ניתן למנות את הסרטים "Mamma Mia, Here We Go Again", "Elle" ו "The Crying Game".
בשנת 1998 זכתה בפרס האוסקר למוזיקה המקורית הטובה ביותר על כתיבת הפסקול לסרט "ללכת עד הסוף" ("The Full Monty").
ב-2017 הוענק לה פרס אייבור נובלו על תרומתה יוצאת הדופן למוזיקה הבריטית.
דאדלי מונתה למלחינה הראשונה בשיתוף עם תזמורת הקונצרטים של הBBC בשנת 2001. יצירתה הראשונה הייתה "Music and Silence", המתבססת על סצנות מרומנה של הסופרת רוז טרמיין.
היצירה התנגנה לראשונה לכבוד חגיגות החמישים של התזמורת, בקונצרט ברויאל פסטיבל הול ((Royal Festival Hall, בספטמבר שנת 2002.
קונצרט נוסף בהלחנתה של דאדלי הנקרא "Ancient and Modern", הוצג בבכורה עולמית באולם המלכה אליזבת'.
הקונצרט היה כה פופולרי ומוצלח והוא הוחזר בפסטיבל תיאטרון צ'יצ'סטר.
ב-2005, קונצרט שהלחינה בשם "Northern Lights" בהשראת התרבות הנורווגית זכה לביקורות נלהבות ושבחים רבים ממגזין ה"טיימס" וה"אינדפנדנט".
דאדלי נשואה לבן זוגה רוג'ר דאדלי, ולהם ילדה בשם אנג'לה.
אן דה מורטימר הייתה אצילה אנגלייה מימי הביניים ואם קדמונית לבית יורק, אחד הצדדים במלחמות השושנים של המאה ה-15. קו המוצא שלה הוא שהעניק לשושלת היורקיסטית את תביעתה לכס המלכות.
אן הייתה אמו של ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק, ולפיכך סבתם של המלכים אדוארד הרביעי וריצ'רד השלישי, וסבתא רבתא של אדוארד החמישי.
אן נולדה ב-27 בדצמבר 1388, והייתה הבכורה מבין ארבעת ילדיהם של רוג'ר מורטימר, רוזן מארץ' הרביעי (1374–1398), ואלינור הולנד, רוזנת מארץ' (1370–1405).
אביה היה נכדו של ליונל, דוכס קלרנס, בנו השני שנותר בחיים של אדוארד השלישי, מלך אנגליה, מה שהפך את מורטימר ליורש פוטנציאלי לכס המלכות בתקופת שלטונו של המלך חסר הילדים ריצ'רד השני.
עם מותו של רוג'ר מורטימר בשנת 1398, תביעה זו עברה לבנו וליורשו, אחיה של אן אדמונד, רוזן מארץ'.
בשנת 1399, ריצ'רד השני הודח על ידי הנרי הרביעי, מבית לנקסטר, מה שהפך את אדמונד מורטימר לאיום שושלתי על המלך החדש, שבתורו העמיד גם את אדמונד וגם את אחיו רוג'ר תחת משמורת מלכותית.
אן ואחותה אלינור נשארו בטיפולה של אמם, הרוזנת אלינור, אשר זמן לא רב לאחר מות בעלה הראשון, נישאה ללורד אדוארד צ'רלטון מפוויס.
לאחר מות אמם ב-1405, האחיות הצליחו פחות טוב מאחיהם ותוארו כ"חסרי כל", והזדקקו ל-100 פאונד לשנה לעצמן ולמשרתיהן.
בסביבות תחילת 1408 (כנראה לאחר 8 בינואר), אן התחתנה עם ריצ'רד מקוניסבורג (1385–1415), בנו השני של אדמונד, דוכס יורק (בנו הרביעי של המלך אדוארד השלישי).
הנישואים נערכו בחשאי וכנראה בחיפזון, ללא ידיעת קרוביה הקרובים ביותר, ואושרו ב-23 במאי 1408 על ידי רשות האפיפיור.
לאן דה מורטימר וריצ'רד מקוניסבורג היו שני בנים ובת:
איזבל מיורק (1409 – 2 באוקטובר 1484), אשר בשנת 1412, בגיל שלוש, התארסה לסר תומאס גריי, בנו ויורשו של סר תומאס גריי מהיטון (1384–1415), ממנו נולד לה בן אחד.
איזבל נישאה בשנית, לפני ה-25 באפריל 1426 (הנישואים אושרו מאוחר יותר על ידי מתן רשות האפיפיור), עם הנרי בורצ'יר, רוזן אסקס הראשון.
ריצ'רד מיורק, הדוכס השלישי מיורק (22 בספטמבר 1411 - 30 בדצמבר 1460), טוען יורקיסט לכס המלכות האנגלי, ואבי המלכים אדוארד הרביעי וריצ'רד השלישי, סבו של אדוארד החמישי.
אן דה מורטימר נפטרה זמן קצר לאחר לידת בנה ריצ'רד ב-22 בספטמבר 1411. היא נקברה בקינגס לאנגלי, הרטפורדשייר, בארמון קינגס לאנגלי, בו שכנו קבריהם של הורי בעלה אדמונד מלאנגלי ואיזבלה מקסטיליה.
לאחר פירוק המנזרים, שלושתם נקברו מחדש בכנסיית כל הקדושים, קינגס לאנגלי.
אן לה פַבְרֵה דסיֵיה, , הידועה בשם מאדאם דסייה, הייתה חוקרת, מתרגמת, מבקרת ועורכת של ספרות קלאסית.
בין היתר, תרגמה את האיליאדה וכתבה ביקורת על תרגומו של אלכסנדר פופ לאודיסיאה.
פעלה לקידום הספרות העתיקה ועשתה שימוש בשליטתה הגבוהה בשפה הלטינית ובשפה היוונית למטרה זאת, וכן כמקור הכנסה.
הסופר הצרפתי ז'יל מנאז' הקדיש לה את יצירתו, שבה שימש אפיון דמותה-שלה, לצד אפיון דמותה של הציירת ההולנדית אנה מריה ואן סכורמן, כדי להציג דוגמאות עיקריות במאמרים שנועדו לקדם השכלה לנשים במהלך המאות הבאות.
בשנותיה הראשונות גדלה בקהילת טרוילי אשר בפרובינציית טורן, בה נולדה גם אחותה מרגריט.
שארית ילדותה עברה עליה בסומיר, עיירה בעמק הלואר שבצרפת.
את השפה הלטינית והשפה היוונית העתיקה למדה מאביה, טאנגי לה פאבר.
ב- 29 באוקטובר 1662 נישאה לז'אן לסנייה השני.
בנם טנגי, שנולד בינואר 1669 נפטר שלושה שבועות לאחר לידתו.
הזוג נפרד בסביבות שנת 1670. בשנת 1683 נישאה לאחד מתלמידיו של אביה, אנדרה דסייה, (שעסק אף הוא במחקרי ספרות קלאסית ובתרגומים, אף על פי שעבודתו נחשבת בקרב עורכי אנציקלופדיות כנחותה לאין שיעור משלה).
לאחר מות אביה בשנת 1672, עברה דסייה לפריז ולקחה עמה חלק ממהדורת הספרים של קאלימאכוס, שאותה הוציאה לאור בשנת 1674. בעזרת חברו של אביה, פייר דניאל הואט (שהיה עוזר-מורו של יורש העצר הצרפתי), זכתה בעבודה נוספת: היא הוזמנה להפיק מהדורות לסדרות ספרי קלאסיקה לטיניים.
בשנת 1681 יצאה לאור גרסת הפרוזה שלה ליצירות המשוררים היווניים הליריים בני המאה השישית והשביעית לפנה"ס, אנאקראון וסאפפו.
בשנים שלאחר מכן, פרסמה גרסאות פרוזה מפרי עטו של מחזאי הקומדיות הרומאי פלאוטוס (1683), את 'פלוטוס' ו'עננים' מאת אריסטופאנס (1684), וכן שש קומדיות מאת המחזאי הרומאי פובליוס טרנטיוס אפר (1688).
בשנת 1684 עברו אן דסייה ובעלה אנדרה אל העיר קאסטר במטרה להתמסר ללימודי תאולוגיה.
בשנת 1685 העניק להם המלך הצרפתי לואי ה-14 פנסיה לרגל מעברם לכנסייה הקתולית.
אן ואנדרה דסייה שיתפו פעולה ביניהם בשני תרגומים: 'רעיונות' מאת מרקוס אורליוס (1691) ו'חיי אישים' מאת פלוטרכוס (1694).
בשנת 1699 הופיע תרגום הפרוזה של אן דסייה לאיליאדה של הומרוס.
בזכות תרגומה זה זכתה להערכה בחוגי הספרות הצרפתית.
תשע שנים מאוחר יותר יצא לאור תרגום דומה לאודיסיאה, מאת המשורר אלכסנדר פופ.
חוות דעת שפרסמה אן דסייה על תרגום זה (1715-1720) הקנתה לה אהדה גם באנגליה.
היצירה "איליאדה" גרמה למחלוקת ספרותית מפורסמת.
בשנת 1714 פרסם הסופר אנטואן הודאר דה לה מוטה גרסה פואטית ל"איליאדה".
הגרסה הייתה מקוצרת ושונתה בהתאם לטעמו האישי, ואליה צורף מאמר בשם "שיח על הומרוס", שבו ציין את הסיבות לכך שהומרוס לספק את טעמו הביקורתי.
תגובתה של אן דסייה לא איחרה להגיע: עוד באותה השנה פרסמה מאמר בשם "על הסיבות להשחתת הטעם הטוב", שנועד להגן על יצירת הומרוס, ושבו היא פיתחה אסתטיקה פילוסופית משל עצמה.
היא הדגישה את חשיבות הטעם כאינדיקטור לרמת הציוויליזציה, הן המוסרית והן האומנותית, שבתוך תרבות מסוימת.
לה-מוטה דבק במשנתו, והיה מרוצה כשזכה לתמיכתו של הסופר והכומר הקתולי ז'אן טראסון.
האחרון הוציא לאור בשנת 1715 שני ספרים בשם "מאמר ביקורת על איליאדה" ובהם טען כי המדע והפילוסופיה, ובמיוחד המדע והפילוסופיה של הפילוסוף והמתמטיקאי רנה דקארט, תרמו לפיתוח המוח האנושי עד כדי כך שמשוררי המאה ה-18 עדיפים לאין שיעור על פני המשוררים מתקופת יוון העתיקה.
עוד באותה שנה פרסם הפילוסוף וההיסטוריון הצרפתי קלוד בופייה את המאמר "הומרוס במחלוקת", שבו הגיע למסקנה כי שני הצדדים מסכימים לגבי העובדה שהומרוס היה אחד מהגאונים הגדולים ביותר שידע עולם הספרות.
זמן קצר לאחר מכן (ב-5 באפריל 1716) נפגשו אן דסייה ולה-מוטה בביתו של איש הרוח ז'אן בפטיסט-אנרי דה ואלינקור והרימו כוסית לכבוד בריאותו של הומרוס.
אן ויטני הייתה פסלת ומשוררת אמריקאית.
היא יצרה פסלים באורך מלא וחזה של דמויות פוליטיות והיסטוריות בולטות, ועבודותיה נמצאות במוזיאונים מרכזיים בארצות הברית.
אן ויטני נולדה בווטרטאון, מסצ'וסטס, ב-2 בספטמבר 1821. היא הייתה הילדה הצעירה של נתנאל ראגלס וויטני הבן - שופט ושל סאלי, או שרה, סטון וויטני, שניהם היו צאצאים של מתיישבי ווטרטאון משנת 1635. היו לה אחות וחמישה אחים.
המשפחה עברה למזרח קיימברידג' עד שוויטני הייתה בת 12 וחזרה לווטרטאון ב-1850.
מלבד שנת הלימודים 1834–1835 שבה למדה בבית ספר פרטי של סמואל ליטל בבאקספורט, מיין, היא קיבלה את השכלתה ממורים פרטיים.
ויטני נהנתה לכתוב שירה והייתה לה עניין בפיסול.
מ-1847 עד 1849, היא ניהלה בית ספר פרטי קטן בסאלם, מסצ'וסטס, ולאחר מכן נסעה לבקר בני דודיה בניו אורלינס, דרך קובה, מדצמבר 1850 עד מאי 1851. היא החלה ליצור פסלי דיוקן של בני משפחה בערך בשנת 1855.
בזמן שבו ויטני החלה ללמוד אמנות, לנשים היו הזדמנויות חינוכיות מוגבלות.
בניגוד לסטודנטים גברים, נשים לא יכלו לקחת שיעורי ציור עם דומנים.
בביקורים בגלריות לאמנות, פסלים של גברים עירומים צריכים היו לכסות את איברי המין לפני שהנשים יכלו להיכנס לגלריה.
לא ניתן היה להשתמש ביציקות גבס של צורת האדם בכיתות חינוך משותף.
וויטני עברה לניו יורק כדי שתוכל ללמוד אנטומיה בבית חולים בברוקלין משנת 1859 ועד 1860, ולאחר מכן למדה רישום ודוגמנות באקדמיה של פנסילבניה לאמנויות יפות בפילדלפיה.
וויטני הייתה בחזית תנועת האישה החדשה.
במקום ללכת בדרך מקובלת על נשים באמצע שנות ה-50 כדי לחקור את העניין שלה בשירה, היא האמינה שהיא יכולה לבטא בצורה מלאה יותר את דעותיה לגבי סיבות חברתיות באמצעות אמנות.
היא יצרה את הפסל לורה בראון (1859), דמות של נערה צעירה, והציגה אותו באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק.
הוא נמצא באוסף של המוזיאון לאמנות אמריקאית סמיתסוניאן.
כמו כן בשנת 1859, היא פרסמה כרך שירה שהיה אוסף שירים שפרסמה בעבר בעיתונים ובכתבי עת [8].
נאמר על שירתה, "כל מילה מכה, כל שורה נקייה, כאילו היא חצובה באבן.
העט בידיה הופך להיות כמו אזמל הפסל, עד שאדם מטיל ספק אם לא השירה היא הנציגה המתאימה ביותר לגאונות שלה.
ב-1860 היא הקימה סטודיו בווטרטאון.
שנתיים לאחר מכן שכרה סטודיו בבוסטון ליד ויליאם רימר, אמן ורופא, אצלו למדה.
הוא ביקר את יצירותיה כשהחלה ליצור פסלים באורך מלא.
היא יצרה פסל בגודל טבעי של ליידי גודייבה, ובמהלך מלחמת האזרחים, פסל גדול בשם אפריקה \.
שניהם היו ביטויים של השקפותיה הפוליטיות.
"אפריקה" ייצגה גזע שלם המשתחרר מעבדות וליידי גודייבה ייצגה גיבורה ששחררה את העניים ממסים מופקעים.
הם הוצגו ב-1864 וב-1865 בבוסטון ובניו יורק.
ליידי גודייבה, שהתקבלה בחיוב בתערוכות שלה, נמצאת במוזיאון דאלאס לאמנות, טקסס.[9] ב-1867 היא הציגה עבודות בגלריה בבוסטון של דה פריס.
וויטני עברה לרומא בשנת 1867. בהיותה שם עבדה בעיר ולקחה חופשות ארוכות באירופה, כולל שני נסיעות למינכן להמשך לימוד, ולימוד טכניקות יציקה לעבודה בברונזה.
ברומא, היא הצליחה ליצור יצירות באמצעות דוגמניות עירומות, שם לא מנעו זאת מאישה.
יצירותיה מתקופה זו כוללות את כלדיאן "רועה" במוזיאון לאמנות מכללת סמית' ו"הלוטוס" במוזיאון ניוארק.
היא התחברה לקבוצת אמניות ברומא.
[12] היא הכירה אמנים אמריקאים שהיו בפירנצה וברומא, כמו אדמוניה לואיס, הרייט הוסמר,
בזמן שוויטני שהתה באיטליה, היה שם חוסר יציבות פוליטית, חברתית וכלכלית עקב הניסיונות לאחד את המדינה, שבמהלכם הייתה הממשלה החילונית החדשה במאבק עם האפיפיור.
היא יצרה את פסל הברונזה "רומא" בשנת 1869 כדי לייצג את "הדלות הרוחנית" שחוו האזרחים בשל האקלים הפוליטי, שסימלה האישה הקבצנית העתיקה.
הוא הוצג בפילדלפיה, בוסטון ולונדון.
בשנת 1870 כאשר העיר נכבשה על ידי כוחותיו של ג'וזפה גריבלדי, ולאחר מכן חזרה לרומא לשנה אחת לפני שעברה חזרה לארצות הברית בשנת 1871 ולאחר מכן הציגה את הפסל שלה של מנהיג האיטי טוסן לוברטור בבוסטון היא הקימה סטודיו בבוסטון ב-1872.
בשנת 1875, היא הגישה דגם של צ'ארלס סאמנר לתחרות שנערכה על ידי ועדת האמנות של בוסטון.
היא הכירה את הסנטור סאמנר דרך אחיה אלכסנדר, שהיה חברו לכיתה של סאמנר באוניברסיטת הרווארד.
הדגם של וויטני תאם את תכונותיו של סאמנר.
היא תיארה אותו יושב על כיסא, בין השאר בגלל נוהגו של אמן יווני עתיק להציג אנשים בולטים יושבים כדי "לייצג כבוד." היא זכתה בתחרות, כולל קבלת כספי הפרס, עד שהשופטים הבינו שהם בחרו יצירה שנעשתה על ידי אישה; הם חשבו שזה לא הולם שאישה תפסל את רגליו של גבר.
השופטים דחו את הצעתה ובחרו בפסל של תומאס בול.