tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעיתים קרובות הופיעו בתזמורת נגנים בעלי שם עולמי כסולנים בכלי הנשיפה, כמו ג'יימס גולוויי (חליל צד), ז'רווז דה פייה (קלרינט) ובארי טאקוול (קרן יער).
כרוב ההרכבים, התזמורת מוכשרת לשנות את צלילה ולהפיק גוני צליל שונים מאוד תחת שרביטיהם של מנצחים, הרחוקים ונבדלים מאוד זה מזה כמו לאופולד סטוקובסקי (שעמו ערכה סדרה של הקלטות), בולט, הורנשטיין, שולטי, פרווין, סל, אבאדו, ברנשטיין וברבירולי, ומעבר להם קרל בהם, שפיתח קשר קרוב עם התזמורת בשלהי חייו.
אנטוניו פאפאנו (2024 - ממשיך)
התזמורת הסימפונית של וינה נוסדה בשנת 1900 תחת השם "אגודת הקונצרטים של וינה" .
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 שונה שם התזמורת לשמה הנוכחי.
על אף ירידה בהאזנה לקונצרטים לאחר הופעת הרדיו בשנות ה-20 של המאה ה-20, התזמורת החזיקה מעמד עד סיפוח אוסטריה בשנת 1938, שהביא להתמזגותה עם תזמורות גרמניות, כחלק מן התרבות הגרמנית.
בתור שכזו, שימשה למטרות תעמולה עד שצימצומים בשורותיה, כתוצאה מגיוס לעבודה במפעלי תחמושת, הביאו לסגירתה ב-1 בספטמבר 1944.
הקונצרט הראשון של התזמורת אחרי המלחמה התקיים ב-16 בספטמבר 1945, ונוגנה בו הסימפוניה השלישית של גוסטב מאהלר.
בהנהלתו של יוזף קריפס, נבנה מחדש, תוך זמן קצר, רפרטואר מודרני לאחר עשר שנים של בידוד והתזמורת יצאה בפעם הראשונה לפסטיבל ברגנץ בקיץ 1946.
שנת 1946 ציינה את ראשית כהונתו של מאסטרו הרברט פון קאראיין, שאף כי לא היה מנצח ראשי, עבד עם התזמורת הווינאית בסדרת הקונצרטים שנקראו על שמו ויצא עמה לסיורים רחבי-היקף באירופה ובאמריקה הצפונית.
בשנת 1959 הופיעה התזמורת לפני האפיפיור יוחנן ה-23 בוותיקן, בניצוח הבכורה של מאסטרו וולפגנג זאוואליש.
בתקופת ניהולו של זאוואליש יצאה התזמורת לסיור בארצות הברית בשנת 1964 ולסיור משולב בארצות הברית וביפן.
בשנת 1967 בתקופתו גם נפתח מחדש התיאטרון של וינה, בשנת 1962.
קריפס חזר לתקופת הביניים שבין פרישת זאוואליש לבואו של קרלו מריה ג'וליני כמנצח ראשי.
בשנות ה-80' ההתייצב ז'ורז' פרטר על דוכן המנצחים.
הוא הגדיל את מספר הקונצרטים של תזמורת וינה והוסיף מוזיקה צרפתית לרפרטואר.
המנצח הראשי של התזמורת החל מעונת 2024/25 הוא המנצח הצ'כי פטר פופלקה.
התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו היא תזמורת גדולה שמקום מושבה הקבוע הוא בסן פרנסיסקו, קליפורניה.
הופעתה הראשונה הייתה בדצמבר 1911.
התזמורת מנגנת באולם הקונצרטים על שם לואיז מ.
תזמורת סן פרנסיסקו יוצאת לסיורים קבועים בארצות הברית, באירופה ובאסיה, והקונצרטים שלה משודרים מדי שבוע בתחנות רדיו רבות.
לתזמורת היסטוריה ארוכה של הקלטות, מהן נודעות ביותר אלה של פייר מונטה לחברת תקליטי RCA, של הרברט בלומסטדט לחברת דקה, ושל מייקל טילסון תומאס לחברת BMG ולחברת התקשורת SFS של התזמורת עצמה.
המקהלה הסימפונית של סן פרנסיסקו שליד התזמורת נוסדה בשנת 1973, ותזמורת הנוער הסימפונית סן פרנסיסקו בשנת 1981.
בשנת 1999 פעלה התזמורת יחד עם להקת מטאליקה ליצירת אלבום משותף בשם S&M.
ניצח על האלבום מייקל קאמן, והוא זכה בפרס גראמי על ביצוע רוק אינסטרומנטלי הטוב ביותר לשיר The Call of Ktulu.
בשנת 2004 השיקה תזמורת סן פרנסיסקו את "Keeping Score – MTT On Music", שהיא למעשה סדרת מיזמים של התזמורת, הכוללים: מופעים אודיו-ויזואליים ל־DVD, שידורים ב־PBS's Great Performances, אתרי מולטימדיה ברשת, ותוכניות חינוכיות לבתי ספר.
בשלהי שנת 2015 הודיעה התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו על הקמת מועדון לילה במתחם האולם, במטרה למשוך צעירים רבים יותר לקונצרטים.
בדצמבר 2018 פורסם כי המנצח הפיני אסה-פקה סאלונן נבחר להיות המנהל המוזיקלי הבא של התזמורת, והוא נכנס לתפקיד בספטמבר 2020, ביוני 2025 סיים סאלונן את תפקידו בתזמורת.
התזמורת הסימפונית של ניו יורק הייתה תזמורת, שעיריית ניו יורק ייסדה באמצעות לאופולד דאמרוש בשנת 1878. במשך שנים רבות הייתה זו מתחרה נודעת לאגודה הפילהרמונית של ניו יורק, הוותיקה יותר.
התזמורת הסימפונית פעלה בתמיכת אנדרו קרנגי, שבנה את קרנגי הול (נפתח בשנת 1891) במיוחד בשביל התזמורת.
התזמורת נוסדה בשם "האגודה הסימפונית של ניו יורק".
הסימפונית נודעה בביצוע יצירות צרפתיות ורוסיות ססגוניות יותר מן הפילהרמונית, שהצטיינה ברפרטואר גרמני.
כשליאופולד דאמרוש נפטר, בנו, וולטר דאמרוש, החליף אותו כמנהל מוזיקלי.
בשנת 1903 עברה התזמורת ארגון מחדש ושמה שונה ל"תזמורת הסימפונית של ניו יורק".
בשנת 1920, הייתה זו התזמורת האמריקאית הראשונה שיצאה לסיור באירופה.
בשנת 1928, התמזגה התזמורת עם האגודה הפילהרמונית ליצירת "התזמורת הפילהרמונית-סימפונית של ניו יורק", ובהמשך ליצירת הפילהרמונית של ניו יורק.
התזמורת הסימפונית של סינסינטי היא החמישית בדרגת הוותק בארצות הברית ומחזיקה במורשת של עשיית מוזיקה משובחת, כפי שאפשר ללמוד מן הקונצרטים שלה ב"מיוזיק הול" ההיסטורי, מהקלטותיה וממסעות הקונצרטים הבינלאומיים שלה.
היא מייצגת 200 שנה של ביצוע מוזיקה בעיר סינסינטי, בדרום-מערב אוהיו.
לאחר ייסודן של כמה תזמורות בין 1825 ל-1872, הוקמה אגודת תזמורת סינסינטי על ידי רעיית מי שעתיד להיות נשיא ארצות הברית, ויליאם טאפט, בשנת 1893. התזמורת נתנה את הקונצרטים הראשונים שלה בשנת 1895, בבית האופרה של פייק, וכעבור שנה עברה אל ה"מיוזיק הול".
המנצח הראשון היה פרנק ואן דר סטוקן, מוזיקאי יליד טקסס ממוצא הולנדי.
סטוקן כיהן בתפקיד עד 1907. בשנים הראשונות אירחה התזמורת אישים ברמה בינלאומית כמו ריכרד שטראוס ואדוארד מקדואל.
התזמורת גם ניגנה את הסימפוניה החמישית של מאהלר בביצוע הבכורה שלה בארצות הברית.
למשך שלוש שנים התפרקה התזמורת בגלל בעיות עבודה וכספים, ועם התארגנותה מחדש בשנת 1909 התמנה נגן עוגב צעיר מאנגליה בשם לאופולד סטוקובסקי למנצח.
אחרי סטוקובסקי נהנתה התזמורות מהתפתחות, שהקנתה להם עמדת כבוד לאומית תחת שרביטם של מנצחים כמו ארנסט קונוואלד (1912–1918), הכנר הבלגי הדגול אז'ן איזאיי (1918–1922), פריץ ריינר (1922–1933) ויוג'ין גוסנס (1933–1947).
התקופה זו עברה התזמורת מן המיוזיק הול אל אודיטוריום אמרי, בשנת 1909, וחזרה אל מוזיק הול בשנת 1936, הופיעה בביצוע הבכורה בארצות הברית של הסימפוניה השלישית מאת מאהלר (1912), ערכה הקלטות ראשונות (1917), יצאה למסעותיה הראשונים ברחבי אמריקה וניגנה בביצוע בכורה עולמי את "תרועה לאיש הפשוט" של אהרן קופלנד.
אחרי גוסנס הגיע תור ג'ונסון (1947–1958), אחריו מקס רודולף (1958–1970), שחותמו כמוזיקאי אמן עודנו ניכר בתזמורת.
אחריו בא תומאס שיפרס, שמת באופן פתאומי בשנת 1977. בניהולו של שיפרס נוסדה התזמורת הקלה של סינסינטי בשנת 1977, עם אריך קונצל כמנצחה.
אחרי מותו של שיפרס, שימש וולטר זוסקינד כיועץ אמנותי לתזמורת למשך שלוש שנים, עד למותו הוא בשנת 1980.
אותה שנה התמנה המנצח האוסטרי מיכאל גילן למנצח (1980–1986) ואחריו המנצח הספרדי חסוס לופז-קובוס (1986–2001).
אחריו כיהנו בתור מנהלים מוזיקליים פאבו ירווי ולואי לאנגרה.
נוסף לקונצרטים הרבים שהתזמורת נותנת מדי שנה, התזמורת הסימפונית של סינסינטי היא תזמורת הבית לפסטיבל מאי בסינסינטי, פסטיבל המקהלות הוותיק ביותר המתקיים ברציפות בחצי הכדור המערבי.
משנת 2001 ועד שנת 2011 היה פאבו ירווי המנהל המוזיקלי.
ב-14 במאי 2011 ניצח על הקונצרט האחרון שלו כמנהל המוזיקלי של תזמורת סינסינטי והוכתר למנהל מוזיקלי של כבוד.
עם פרישתו של ירווי ומותו של אריך קונצל, שאלת המנהיגות האמנותית של התזמורת מהווה בעיה.
בדצמבר 2010 מונה ג'ון מוריס ראסל למנצח התזמורת הקלה של סינסינטי, החל ב-1 בספטמבר 2011. בינואר 2011 מינתה התזמורת שלושה מוזיקאים בינלאומיים, הפסנתרן לאנג לאנג, המלחין פיליפ גלאס והמנצח רפאל פריבק דה בורגוס למנהלים יצירתיים לשלוש סדרות המנויים הנבדלות שלה למשך התקופה שבין מנהלים מוזיקליים.
באפריל 2024, התזמורת הודיעה על מינויו של כריאסטיאן מצ'לארו למנהל המוזיקלי הבא שלה, כאשר הוא אמור להחזיק בתואר המנהל המוזיקלי המיועד בעונת 2024 - 2025, ולאחר מכן אמור להיות מנהל מוזיקלי בעונת 2025 - 2026, עם חוזה ראשוני עד עונת 2028 - 2029
ב-2010 החלה לפעול חברת ההקלטות של התזמורת עצמה, "Cincinnati Symphony Orchestra Media", שהוקמה לאחר ניתוק הקשר עם חברת ההקלטות טלארק, לאחר 20 שנות פעילות משותפת.
האלבום הראשון של החברה החדשה, "דיוקנאות אמריקאיים", יצא להפצה בינלאומית בינואר 2011.
תרומה נדיבה של פטרון האמנויות והנדבן הוותיק לואיס ניפרט תתחלק בין התזמורת לבין להקות האופרה והבלט של סינסינטי, שהתזמורת היא ההרכב הרשמי המופיע עמן בהפקותיהן.
גם פסטיבל מאי של סינסינטי וסדרת לינטון למוזיקה קאמרית ייהנו מן התרומה.
התזמורת הסימפונית של דאלאס היא תזמורת אמריקאית, המקיימת את הופעותיה במרכז הסימפוני על שם מאיירסון בדאלאס, טקסס.
ראשיתה של התזמורת בשנת 1900, בקונצרט, שניגנה קבוצה בת 40 נגנים עם המנצח הנס קרייסיג.
היא המשיכה להופיע ולגדול במספר נגנים ובמעמד, כך שבשנת 1945 הייתה בעמדה, שאפשרה לה להזמין את אנטל דוראטי לתפקיד מנהל מוזיקלי.
בניצוחו רכשה התזמורת מעמד מקצועי מלא.
בין המנהלים המוזיקליים הבאים היו גאורג שולטי ואדוארדו מאטה.
משנת 1992 ועד שנת 2006 החזיק המנצח אנדרו ליטון במשרה זאת, וכאשר הוא סיים את תפקידו, החליף אותו המנצח ההולנדי יאפ ואן זביידן.
באוקטובר 2009 הודיעה תזמורת דאלאס על הארכת החוזה עם ואן זביידן עד עונת 16–2015.
המנצח האיטלקי פאביו לואיזי נבחר לתפקיד המנהל המוזיקלי הבא של התזמורת והוא נכנס לתפקיד בעונת הקונצרטים 2020/21.
התזמורת הסימפונית של סידני היא תזמורת סימפונית שמושבה הקבוע בסידני שבאוסטרליה.
בית האופרה של סידני הוא מקום משכנה של התזמורת.
התזמורת הסימפונית של סידני התפתחה מקבוצה קטנה של עשרים וארבעה נגנים, שגויסו לנגן בקונצרטים ולספק מוזיקה תוכניתית לתסכיתי רדיו כשאיגוד השידור האוסטרלי נוסד בשנת 1932. בשנת 1934 ביקר באוסטרליה המנצח האירי המילטון הארטי אשר במהלך ביקורו ניצח על קונצרט בביצוע קבוצת הנגנים.
בעקבות הצלחת הקונצרט קמה דרישה לתזמורת סימפונית קבועה בסידני.
בשנת 1936 הורחבה תזמורת סידני ל-45 נגנים, עם תגבור ל-70 לצורך הופעות פומביות.
אותה שנה גם חנכה התזמורת עונות קונצרטים שנתיות.
מחמת אי-היציבות הפוליטית באירופה בשנות ה-30' של המאה ה-20, עשו הרבה אמנים מן השורה הראשונה תקופות זמן ממושכות באוסטרליה.
קונצרטים של תזמורת סידני התנהלו תחת שרביטיהם של המנצח ההונגרי אנטל דוראטי והמנצח והבריטי סר תומאס ביצ'ם.
בין הסולנים שניגנו עם התזמורת היו ארתור רובינשטיין, ברוניסלב הוברמן וארטור שנאבל.
בסוף מלחמת העולם השנייה, הגיע איגוד השידור להסכם עם מועצת העיר סידני ועם ממשלת מדינת ניו סאות' ויילס להקים תזמורת בסידני.
התזמורת הסימפונית החדשה של סידני, ובה 82 נגנים, הופיעה לראשונה בינואר 1946. יוג'ין גוסנס הצטרף לתזמורת כמנצחה הראשי הראשון בשנת 1947. גוסנס חידש קונצרטים תחת כיפת השמיים וניצח על ביצועי בכורה אוסטרליים של מוזיקה חדישה.
בשנת 1948 הגה את המילים הנבואיות: "לסידני מוכרח להיות בית אופרה."
אחרי גוסנס באו עוד מנצחים, ביניהם דין דיקסון, משה עצמון והמנצח ההולנדי וילם ואן אוטרלו.
בניצוחו של אוטרלו יצאה התזמורת ב-1974 לסיור בן שמונה שבועות באירופה, ששיאו בשני קונצרטים באמסטרדם ובהאג.
בהנהגתו עשתה התזמורת את אולם הקונצרטים של בית האופרה של סידני למשכן הקבע שלה.
בשנת 1982 היה סר צ'ארלס מקקראס לאוסטרלי הראשון שהתמנה למנצח ראשי.
כשמקקראס חלה בשנת 1985 התייצב המנצח האוסטרלי הצעיר סטיוארט צ'אלנדר על דוכן המנצחים והחליף אותו בכמה קונצרטים.
אלה הביאו למינויו של צ'אלנדר כמנצחה הראשי של התזמורת בשנת 1987. הוא נשאר במשרה זו עד מותו בשנת 1991.
בשנת 1994 קיבלה התזמורת מן הממשלה הפדרלית תמיכה מוגברת, שאפשרה לה להגדיל את מספר הנגנים ל-110, להוסיף סיורים והקלטות ולשפר את משכורות חברי התזמורת.
אותה שנה, נתמנה המנצח ההולנדי אדו דה וארט למנצח ראשי ומנהל אמנותי.
הוא החזיק במשרתו עד 2003. בולטים בתקופת כהונתו בסידני ביצוע "הטבעת" של ריכרד וגנר בגרסה קונצרטית וסיורים באירופה (1995), יפן (1996) וארצות הברית (1998).
התזמורת מופיעה ב-150 קונצרטים בשנה לקהל של כ-350,000 איש.
מפברואר 2004 עד שנת 2008 היה ג'אנלואיג'י ג'למטי המנצח הראשי והמנהל האמנותי של התזמורת, אחריו שימשו כמנצחים ראשיים ולדימיר אשכנזי ודייוויד רוברטסון.
משנת 2022 המנצחת הראשית של התזמורת היא סימון יאנג.
זאת הפעם הראשונה בתולדות התזמורת שבה אישה משמשת בתור מנצחת ראשית.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס המוזיקה של ARIA2025האלבום הקלאסי הטוב ביותרMahler: Symphony No.
התזמורת הסימפונית של טורונטו היא תזמורת סימפונית קנדית, שמושבה בעיר טורונטו שבקנדה.
400,000 איש באים מדי שנה לקונצרטים שלה והם משודרים לעיתים קרובות ברדיו קנדה.
התזמורת נוסדה בשנת 1922 ומנגנת באולם רוי תומסון.
התזמורת מקיימת נוכחות בינלאומית איתנה, שנבנתה בהיסטוריה של סיורי קונצרטים, ביניהם מסע עתיר הצלחות באירופה באביב 2000, והקלטותיה נמכרות ברחבי העולם.
במאי 2017 התארחה התזמורת הסימפונית של טורונטו לסיור קונצרטים בישראל כאורחת בסדרת הקונצרטים של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם היא תזמורת סימפונית בריטית שקבעה את מקום משכנה בברמינגהאם, אנגליה.
התזמורת הוקמה כתזמורת העירונית של ברמינגהאם בשנת 1920 ואדוארד אלגר ניצח על הקונצרט הראשון שלה בספטמבר אותה שנה.
בתוכנית נכללה הפתיחה "שאול" של גרנוויל באנטוק, תומך מובהק בהקמת התזמורת.
אדריאן בולט היה המנצח הראשי משנת 1924 עד 1930.
התזמורת הייתה לארגון מקצועי מלא בשנת 1944 ושינתה את שמה ל"תזמורת הסימפונית של ברמינגהאם" בשנת 1948. המלחין אנדז'יי פאנופניק היה המנצח הראשי משנת 1957 עד 1960.
התזמורת ערכה הקלטות ונתנה קונצרטים סדירים, אך לא השיגה פרסום בינלאומי עד שסיימון ראטל התמנה למנצחה הראשי בשנת 1980. בניצוחו, הייתה התזמורת לאחת המובילות באירופה ועשתה לה שם בפרשנויותיה ליצירות של שלהי התקופה הרומנטית והמאה ה-20, בייחוד אלה של גוסטב מאהלר וז'אן סיבליוס.
במהלך אותה תקופה עברה התזמורת מאולם עיריית ברמינגהאם לביתה החדש, "האולם הסימפוני של ברמינגהאם".
במרכז התזמורת שבסמוך, מפעל משופץ, נמצאים משרדי ההנהלה ואולם החזרות של התזמורת.
האולם הסימפוני של ברמינגהאם משמש כאולם קונצרטים בפני עצמו, גם למופעים וקונצרטים אינטימיים יותר.
בשנת 1990 נוצרה משרת מלחין חבר, שאותה מילא מארק-אנתוני טורנייג'.
בשנת 1995 התמנתה ג'ודית ווייר למלחינה חברה, ובשנת 2001 תפס את מקומה ג'וליאן אנדרסון.
המנצח הפיני סאקארי אוראמו החליף את סיימון ראטל בשנת 1998, כשראטל עבר לפילהרמונית של ברלין.
אוראמו פינה את מקומו בשנת 2008 וממשיכו הוא המנצח הלטבי אנדריס נלסונס שכיהן בתפקיד עד שנת 2015. אחריו המשיכה המנצחת הליטאית מירגה גרז'ניטה-טילה שסיימה את תפקידה ביולי 2022 וכיום מכהנת כמנצחת אורחת ראשית.
באפריל 2023 נכנס לתפקיד המנהל המוזיקלי והמנצח הראשי קאזוקי יאמאדה מיפן.
תזמורת ברמינגהאם מרבה להקליט, הן לחברות וורנר קלאסיקס ו-EMI קלאסיקס והן לחברות קטנות יותר.
קאזוקי יאמאדה (2023 - ממשיך)
התזמורת הסימפונית של בורנמות' היא תזמורת אנגלית שמקום מושבה הקבוע בימים אלה, על אף שמה, בעיר השכנה פול (Poole) ולא בבורנמות'.
משכנה הקודם, באולם הקונצרטים של גני החורף בבורנמות', נהרס במאי 2006. התזמורת עברה זמן מה קודם למרכז האמנויות של פול, ששמו שונה לאחר מכן ל"מרכז מגדלור לאמנויות הבמה".
באולם הקונצרטים של המרכז יש 1596 מושבים.
במקורה הייתה זו התזמורת העירונית של בורנמות', שהחלה את קיומה בשנת 1893 כקבוצה קטנה של נגני כלי נשיפה מעץ.
הקבוצה התרחבה עד מהרה לתזמורת מלאה ועשתה לה שם כמעודדת ביצוע מוזיקה בריטית בת זמננו.
אלגר והולסט, בין השאר, ניצחו על התזמורת בנגינת יצירותיהם.
מארק ויגלסוורת' (2024 - ממשיך)
בשנת 1968 נוסדה הסינפונייטה של בורנמות'.
על אף שבחים אמנותיים בלתי מבוטלים שזכתה להם כתזמורת קטנה, הביאו קשיי מימון לסגירתה בנובמבר 1999.
התזמורת הסימפונית של מונטריאול היא תזמורת גדולה שמשכן הקבע שלה הוא במונטריאול שבנפת קוויבק, קנדה.
אתר הקונצרטים שלה הוא ב"כיכר האמנויות" (Place des Arts) במונטריאול.
זהו אחד ההרכבים התזמורתיים הראשונים בעולם.
מספר ארגונים נשאו שם זה, בהם אחד שנוסד בשנת 1897 והחזיק מעמד עשר שנים, ואחר שנוסד בשנת 1930 ושרד אחת-עשרה שנים.
ההרכב הנוכחי מקורו בשנת 1934, כאשר וילפריד פלטיה יצר הרכב שנקרא "הקונצרטים הסימפוניים".
שם זה שונה לשם הנוכחי בשנת 1954. בראשית שנות ה-60, כשהתזמורת התכוננה למעבר לביתה החדש בכיכר האמנויות, רכש פטרונה, הנדבן איש מונטריאול ג'ון וילסון מק-קונל, את כינור הסטרדיוואריוס לאוב-פצ'ניקוב משנת 1727 בשביל קלווין סיב, הכנר הראשי של התזמורת.
התזמורת החלה אומנם בסיורים והקלטות בקנה מידה קטן כבר בשנות ה-60 ובראשית ה-70, בניצוחם של זובין מהטה הצעיר ופרנץ-פאול דקר, אך לפרסומה האמיתי והנרחב הגיעה בניהולו של שארל דיטואה, שהיה למנהלה המוזיקלי בשנת 1977, אחרי כהונתו הקצרה ופרישתו המטלטלת של רפאל פריבק דה בורגוס.
דיטואה קשר קשרי ידידות עם מפיק בחברת ההקלטות דקה/לונדון, אדם בשם ריי מינשול, ומן הקשר הזה נולד שיתוף פעולה בן עשרים שנה.
במשך רוב שנות ה-80 וה-90 הוציאו דיטואה ותזמורת מונטריאול מספר רב של הקלטות, שנמכרו יפה, ויצאו למסעות קונצרטים באמריקה הצפונית, אירופה, אסיה ואמריקה הדרומית.
בולטות ביותר ברשימת התקליטים הארוכה הזו הקלטות מן הרפרטואר הצרפתי, בייחוד מוזיקה של מוריס ראוול.
בשנים האחרונות פוקדים זמנים קשים את תזמורת מונטריאול.
חברת ההקלטות הפסיקה לפעול בסוף שנות ה-90, כשכל תעשיית ההקלטות עברה תהפוכות וטלטלות קשות, ומקור הסיורים הבינלאומיים הידלדל גם הוא ויבש זמן קצר אחר כך.
ואז, בשנת 2002, פקד את התזמורת עוד ניסיון קשה, כששארל דיטואה פרש במפתיע מתפקידו כמנהל מוזיקלי.
פרישתו של דיטואה, כמו זו של קודמו, פריבק דה בורגוס, חצי יובל שנים קודם לכן, הייתה תוצאה של סכסוך קל-ערך, שהעמיד זה כנגד זה את האגו של היחיד מול האגו הציבורי.
במקרה זה הייתה ההתפטרות בסופו של דבר תוצאה של מכתב פומבי עם ביקורת חריפה, שכתב ראש איגוד הנגנים של קוויבק בשם נגני התזמורת.
מכתב זה, שהמניע לכתיבתו היה החלטתו של דיטואה להתחיל בהליכי פיטורין כלפי שני נגנים מתזמורת מונטריאול מסיבות אמנותיות, הוציא לאוויר העולם שנים של עוינות כבושה ומצטברת.
דיטואה הוצג בו כעריץ, והנגנים – כנשים מוכות.
במרץ 2003 הודיעה התזמורת על מינוי קנט נגאנו למנהלה המוזיקלי החדש, החל ב-2006, בחוזה עד 2012. הוא ניצח על הקונצרט הראשון שלו במונטריאול כמנהל מוזיקלי מיועד ב-30 במרץ 2005. בהמשך אותה שנה פתחו הנגנים בשביתה בפעם השנייה תוך פחות מעשור.
שלא כמו בשביתה של 1998, שנמשכה רק שלושה שבועות ובאה על פתרונה במידה רבה הודות לקשרים בין דיטואה ללוסיין בושאר, אז מושל קוויבק, הפעם נמשכה עצירת העבודה הזו, שהייתה רוויית משטמה פי כמה, חמישה חודשים והסתיימה זמן קצר לפני מועד הקונצרטים, שעליהם צריך היה נגאנו לנצח.
נגאנו סיים את תפקידו במונטריאול בשנת 2020.
תזמורת מונטריאול ושארל דיטואה קיבלו שבחים ועיטורי כבוד על הקלטותיהם הרבות מספור, בהם פרס נשיא הרפובליקה (צרפת).
התזמורת זכתה בפרסי גראמי בשנת 1996 על הקלטת "הטרויאנים" של הקטור ברליוז ובשנת 2000 על קונצ'רטי לפסנתר של פרוקופייב ושל בארטוק, בביצוע מרתה ארחריץ' בחברת EMI.
נוסף לכך זכו במספר פרסי יונו ופליקס.
בשנת 2022 נכנס המנצח הוונצואלי רפאל פאיארה לתפקיד המנצח הראשי של התזמורת.
שנהפרסקטגוריהפרויקטתוצאהמקור2024פרס ג'ונואלבום השנה הקלאסי - אנסמבל גדולMahler: Symphony No.
התזמורת הסימפונית של גטבורג (בשוודית: Göteborgs Symfoniker) היא תזמורת סימפונית שמקום מושבה הקבוע הוא גטבורג, שוודיה.
התזמורת נוסדה בשנת 1905 ובשנת 1997 זכתה בתואר "התזמורת השוודית הלאומית".
במרוצת העשור האחרון של המאה ה-20 והעשור הראשון של המאה הנוכחית היא יצאה לכמה מסעות קונצרטים, בין השאר בלונדון, וינה, בוסטון ושאנגחאי, וזכתה לתגובות חיוביות הן מצד המבקרים והן מצד הקהל.
לתזמורת גטבורג רפרטואר רחב, אך היא חובבת במיוחד את יצירות המופת של המלחינים הנורדיים של שלהי הרומנטיקה, כמו ז'אן סיבליוס ואדוורד גריג.
הקלטותיה כוללות בעיקר מלחינים נורדיים אך גם את התמחותם המיוחדת של ירווי ופרוקופייב.
התזמורת הסימפונית של גטבורג מופיעה באולם הקונצרטים של גטבורג, שנבנה בשנת 1935 ונודע באקוסטיקה המעולה שלו.
בשנים 1961 עד 1967 לא היה מנצח ראשי: אלברטו ארדה ואותמאר מאגה הופיעו באופן סדיר כמנצחים אורחים.
סאנטו-מתיאס רובלי, 2017 - ממשיך
התזמורת הסימפונית של ונצואלה (בספרדית: Orquesta Sinfónica Venezuela) נוסדה על ידי קבוצה בת 26 נגנים מקצועיים, שמאסטרו אמיליו סוחו כינס יחדיו אחרי התפרקות הפילהרמונית הלאומית בינואר 1929.
מפגש הנגנים התקיים ב-15 בינואר 1930 באקדמיה לדקלום מוזיקלי בקראקס (ששמה כיום הוא "חוסה אנחל לאמאס").
בין הנלהבים ביותר לרעיון היו הכנר אסקאניו נגרטי, החלילן סימון אלברס והוויולן לואיס קלקאניו.
אחרי שהתגברה על מכשולים שונים, הופיעה התזמורת בקונצרט הפומבי הראשון שלה ב-24 ביוני 1930, שהוקדש, לפי התוכניה, ל"עובדי הציבור הבכירים של המדינה, לאמנים, לסופרים ולחברה התרבותית עד מאוד של קראקס".
כבר מראשיתה בשנת 1930 קצרה התזמורת תגובות חיוביות, לא רק מצד קהל מאזיני הקונצרטים אלא גם בחוגי מוזיקאים, אנשי רוח ופוליטיקאים.
לכבוד הגבוה ביותר זכתה התזמורת כשהוכרזה, ב-1980, "נכס אמנותי של האומה".
במסלולה הארוך הופיעה התזמורת הסימפונית של ונצואלה באתרים רבים בארצה: התיאטרון הלאומי של קראקס, התיאטרון העירוני של קראקס, הקונכייה האקוסטית של בלו מונטה, האאולה מגנה של האוניברסיטה המרכזית של ונצואלה, הפוליאדרו דה קראקס; כמו כן, מאז שנות ה-50 יוצאת התזמורת לסיורי קונצרטים במדינות אחרות באמריקה ובאירופה.
בשנות ה-60 וראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 השתדל פדרו אנטוניו ריוס ריינה, נשיא האגודה, להשיג משכן קבוע לתזמורת.
מאמציו נשאו פרי ועל אף מותו הפתאומי חנכה התזמורת הסימפונית של ונצואלה את ביתה החדש ב-19 באפריל 1983, בקונצרט מרגש באולם הקונצרטים על שם ריוס ריינה במרכז התרבות טרסה קארניו.
בשנת 1989 לכבור 75 שנים לשיר Alma llanera הפופולרי הוא הוקלט על ידי התזמורת.
התזמורת הסימפונית של יוסטון היא תזמורת סימפונית מקצועית, היושבת דרך קבע ביוסטון, טקסס.
מאז 1966 מופיעה התזמורת ב"אולם ג'סי ה.
ג'ונס לאמנויות הבימה" במרכז יוסטון.
הקונצרט הראשון של ההרכב, שיהיה בעתיד לתזמורת הסימפונית של יוסטון, התקיים ב-21 ביוני 1913, בתמיכת הנדבנית תושבת יוסטון, אימה הוג.
בתחילה מנתה התזמורת רק 35 נגנים במשרה חלקית, אך על אף ממדיה הקטנים, הן בשיעור קומה והן בתקציב, זכו התזמורת ומנצחה הראשון, ז'וליאן פול בליץ, לתגובה חיובית והמשיכו להופיע.
בליץ ניצח על התזמורת עד 1916 ואחריו פול ברז'ה, עד שהתזמורת התפרקה ב-1918.
התזמורת התגבשה מחדש ב-1930, עדיין כהרכב מקצועי למחצה, וכעבור שנה הגישה עונת קונצרטים מלאה ראשונה בניצוחו של אוריאל נספולי.
באביב 1936 הייתה האגודה הסימפונית באופן רשמי לתזמורת הסימפונית של יוסטון.
ארנסט הופמן החל אותה שנה בכהונתו בתמיכה מוגברת מן האגודה והתחיל לשכור נגנים מקצועיים.
התזמורת המשיכה להתרחב בעשורים הבאים, והחוזה הראשון שלה ל-52 שבועות נחתם בשנת 1971. כיום היא נחשבת לאחת התזמורות החשובות בארצות הברית.
התזמורת הופיעה או באודיטוריום העירוני או באולם המוזיקה עד בנייתו, בשנת 1972, של אולם ג'סי ה.
בשנת 2001 איבדה התזמורת כלי נגינה, תווים וארכיבים בשווי מיליוני דולר כשהסופה הטרופית אליסון הציפה את קומת המרתף של ג'ונס הול.
בשנת 2003 שבתו הנגנים במשך 24 ימים וההסכם שהושג לבסוף כלל קיצוץ בשכר הנגנים וצמצום בגודל התזמורת
בשנת 2022 נכנס לתפקיד המנהל המוזיקלי יוראי ואלצ'וחה מסלובקיה.
פרנץ פריצ'אי (1954 הפסיק באמצע העונה)
התזמורת הסימפונית של ברן (גרמנית Berner Symphonie-Orchester) היא תזמורת סימפונית הפועלת בעיר ברן בשווייץ מאז הקמתה בשנת 1877. בתחילת דרכה הופיעה התזמורת גם באולם התיאטרון העירוני של ברן (Stadttheater Bern) ובחודשי הקיץ גם בגני העיר.
התזמורת זכתה לשם בינלאומי בשנות השלושים של המאה ה-20, וכיום מנגנים בה כמאה נגנים.
התזמורת מופיעה בכל עונה בכ-40 קונצרטים סימפוניים, והיא משמשת גם כתזמורת בית האופרה של ברן.
משכנה של התזמורת ב"קולטור-קזינו" (Kultur-Casino Bern), שאין דבר בינו ובין קזינו.
המבנה הוקם בין 1907 ו-1909 בקצהו הצפוני של גשר קירשנפלדבריקה, במקום בו ניצב לפני כן משכנה הקודם של אוניברסיטת ברן, ולפניה עמד במקום מנזר פרנציסקני.
כיום המנהל המוזיקלי והמנצח הראשי של התזמורת הוא המנצח הפולני קשישטוף אורבנסקי.
התזמורת הסימפונית של וירג'יניה היא תזמורת אמריקאית מחוזית, שמקום מושבה הקבוע בהאמפטון רודס, וירג'יניה.
התזמורת מופיעה בכמה אתרים בווירג'יניה, בהם אולם קרייזלר בנורפוק ומרכז פרגוסון לאמנויות בניופורט ניוז.
התזמורת הוקמה בשנת 1920 כתזמורת הסימפונית של נורפוק ובמשך זמן מה הייתה התזמורת האמריקאית היחידה בין בולטימור לאטלנטה.
בעקבות המשבר הכלכלי והנסיגה של שנות ה-70', התמזגה תזמורת נורפוק עם התזמורת הסימפונית של פנינסולה ותזמורת הטיילת של וירג'יניה והגיעה לצורתה הנוכחית בשנת 1979.
בין מנהליה המוזיקליים של התזמורת בשנים עברו היו הנרי קואלס וייטהד, אדגר שנקמן, ראסל סטנגר וג'ואן פאלטה.
בספטמבר 2021 התמנה אריק יאקובסן למנהל המוזיקלי ה-12 של התזמורת.
התזמורת הסימפונית של מינכן הוקמה בשנת 1945 בידי המנצח קורט גראונקה בשם "התזמורת הסימפונית גראונקה".
מאז 1990 היא נושאת את שמה הנוכחי.
בקונצרטים שהתזמורת מקיימת במסעותיה הקבועים בארצות חוץ היא מרבה לשתף סולנים צעירים וכישרונות ממקומות שונים, במטרה לעודד את דור הנגנים הבא.
תזמורת מינכן הקליטה מוזיקה ליותר מ-500 סרטים, ביניהם המוזיקה של ג'רי גולדסמית ל-The Wind and the Lion, המוזיקה של כריסטופר יאנג ל-Hellbound: Hellraiser II ופסקול הסרט שתיקת הכבשים שכתב הווארד שור.
בעונת 2005-06 יצאה בתזמורת לסיור הראשון שלה בארצות הברית, בניצוח ובניהולו של פיליפ אנטרמון.
התזמורת הסימפונית של מלבורן היא תזמורת שמקום מושבה במלבורן, אוסטרליה.
מלבורן מצטיינת בהיסטוריה הרצופה הארוכה ביותר של מוזיקה תזמורתית מכל ערי אוסטרליה והסימפונית של מלבורן היא התזמורת המקצועית הוותיקה ביותר באוסטרליה.
משכן הקבע של התזמורת הוא אולם "האמר הול" במלבורן.
הקונצרט הראשון התקיים ב־11 בדצמבר 1906 בניצוחו של אלברטו זלמן, מייסד התזמורת, שהיה בהמשך למנצח האוסטרלי הראשון שניצח על הפילהרמונית של ברלין ועל התזמורת הפילהרמונית של לונדון.
ב-1934 הייתה הסימפונית של מלבורן לתזמורת הרדיו האוסטרלית הראשונה.
בין 1949 ו-1965 נודעה כתזמורת הסימפונית של מדינת ויקטוריה.
התזמורת מקבלת מימון מאת מממשלת מדינת ויקטוריה וכן מתאגידים ומתורמים פרטיים.
מאז 2005 היא מעסיקה 100 נגנים קבועים והמנצח הראשי והמנהל האמנותי שלה הוא אולג קטאני, שהחל בתפקידו בינואר 2005. בשלב זה החוזה שלו בתוקף עד סוף 2010. בספטמבר 2009 התמנה טאדאקי אוטאקה למנצח אורח ראשי, והיה אמור להיכנס לתפקיד ב־2010, אך המינוי זורז והוא החל לכהן בתפקיד כבר בסוף 2009.
המנצח הראשי בעל תקופת הכהונה הממושכת ביותר היה הירויוקי איוואקי (1974–1997), שהוכתר בתואר מנצח כבוד של תזמורת מלבורן בשנת 1989. ב-1923 הייתה ברתה יורגנסן לאישה הראשונה שהובילה תזמורת מקצועית באוסטרליה.
היא המשיכה לנגן עם התזמורת במשך 50 שנה, הנגנית הראשית בעלת תקופת הכהונה הארוכה ביותר בתזמורת בקנה מידה בין-לאומי.
נגניה הראשיים הנוכחיים של תזמורת מלבורן הם וילמה סמית, ילידת פיג'י, ומרקוס תומאסי.
קהל המאזינים של תזמורת מלבורן מונה למעלה מ-250,000 איש במלבורן ובמחוזות ויקטוריה, ביותר מ-150 קונצרטים בשנה.
התזמורת הופיעה עם אמנים ידועי-שם כמו איגור סטרווינסקי, מאריס יאנסונס, אייזק שטרן, יהודי מנוחין, ג'סי נורמן, ארתור רובינשטיין, מסטיסלב רוסטרופוביץ', ג'פרי לנקסטר , עמנואל אקס, ג'פרי טייט, לאנג לאנג, סומי ג'ו, ג'ון ויליאמס ונייג'ל קנדי.
תזמורת מלבורן הייתה התזמורת האוסטרלית הראשונה שיצאה לסיורי קונצרטים מעבר לים והראשונה שניגנה בקרנגי הול בניו יורק.
בינואר 2007 יצאה התזמורת למסעה השני באירופה ובמהלכו ביקרה בחמש ערים בספרד (קאסטיון, ברצלונה, סרגוסה, פמפלונה ומדריד), בפריז, ברלין ומילאנו.
בינואר 2000 ייצגה תזמורת מלבורן על 104 נגניה, בניצוח מרקוס שטנץ, אז מנצחה הראשי ומנהלה האמנותי, את אוסטרלאסיה ב"פסטיבל חמש היבשות" באיים הקנריים, לצד תזמורת כמו הפילהרמונית של ברלין והפילהרמונית של ניו יורק.
תזמורת מלבורן חצתה בכמה הזדמנויות את הקווים אל מוזיקת פופ ורוק עכשווית.
ב־1989 הובילו קונצרטים עם ג'ון פרנהם להפקת DVD Classic Jack Live.
בשנת 2004 הופיעו עם נגן הרוק מיט לוף, וקלטת ה-DVD של מופע זה הגיעה למקום הראשון באנגליה.
בין השנים 2013–2019 שימש אנדרו דייוויס כמנצחה הראשי של תזמורת מלבורן.
ב־2015 שיתפה תזמורת מלבורן פעולה עם להקת "הוויגלס" ואף הפיקה DVD לילדים בשם "הוויגלס עושים תזמורת".
המנצח והחלילן הספרדי חיימה מרטין מכהן כמנצח הראשי הנוכחי של התזמורת החל מ־2022.
פריץ הארט וברנרד היינצה במשותף (1932–1937)
ברנרד היינצה (1937–1950, התזמורת שינתה את שמה ל"תזמורת הסימפונית של ויקטוריה" ב-1949)
ז'ורז' ציפין (1961–1965, התזמורת חזרה לשמה המקורי, "התזמורת הסימפונית של מלבורן", בשנת 1965)
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס המוזיקה של ARIA2025אלבום מוזיקת העולם הטוב ביותרLive in Concert (עם אלקטריק פילדס)
התזמורת הסימפונית של המבורג היא תזמורת סימפונית גרמנית השוכנת דרך קבע בהמבורג, והיא אחת משלוש התזמורות הגדולות ביותר בעיר.
תזמורת המבורג מקיימת את הופעותיה ב-Laeiszhalle, "אולם המוזיקה של המבורג".
תזמורת המבורג נוסדה בשנת 1957. מנצחה הראשי הראשון היה רוברט הגר.
בין המנצחים הבאים היו קרלוס קלמר ומיגל גומס-מרטינס.
אישטוון קרטס היה מן המנצחים האורחים הראשיים.
בעונת 2004-05 התמנה אנדריי בורייקו למנצח הראשי של התזמורת.
בנובמבר 2007 הודיעה התזמורת על פרישתו הפתאומית של בורייקו ממשרתו ובמקביל, על מינויו של ג'פרי טייט למנצח הראשי הבא באביב 2008..
טייט שימש כמנצח ראשי עד מותו בשנת 2017 מהתקף לב.
התזמורת עבדה עם מנצחים שונים, ביניהם צ'ארלס מקקראס, כריסטיאן תילמן, פטר רוציקה, הורסט שטיין, רלף וייקרט וסבסטיאן וייגלה.
כמה מטובי הסולנים בעולם, כמו כריסטיאן טצלאף, אליזבת לאונסקאיה, פרנק פטר צימרמן, אדיטה גוברובה, פלאסידו דומינגו וגרייס באמברי, הופיעו עם התזמורת במהלך השנים.
תזמורת המבורג מנגנת דרך קבע בכעשרים אופרות ובאלטים בכל עונה בבית האופרה של המבורג.
התזמורת יצאה לסיורים בינלאומיים בארצות העולם, בהן בריטניה, איטליה, צרפת, ספרד סקנדינביה, פולין וטורקיה.
בנוסף היא מגישה סדרות מנויים של קונצרטים לילדים ומדי שנה מתקיימים קונצרטים תחת כיפת השמיים בחצר המרכזית של בית העירייה בהמבורג.
התזמורת הוציאה הקלטות בחברות ההקלטה דרבינגהאוס וגרים, אדל קלאסיקס ודויטשה גרמופון.
בפברואר 2018 הודיעה התזמורת על מינויו של המנצח הצרפתי סילבן קמברלינג כמנהלה המוזיקלי החדש.
התזמורת הסימפונית של אנטוורפן היא תזמורת סימפונית בלגית, שמשכן הקבע העיקרי שלה הוא באנטוורפן.
התזמורת נוסדה ב-1956 בשם "הפילהרמונית של אנטוורפן" ופועלת בחסות ממשלת פלנדריה.
מארק אלברכט הא המנצח הראשי המיועד, ומנהל התזמורת הוא האנס וגה.
התזמורת הסימפונית של אנטוורפן מופיעה בכמה אולמות קונצרטים ברחבי בלגיה.
אנטוורפן - "אולם המלכה אליזבת", "דזינגל", "דה רומא", "הקתדרלה של גברתנו".
פיליפ הרווחה היה המנצח הראשי (chef-dirigent) משנת 1998 עד 2002 וכיום הוא מכהן כ"מנצח עליון" (Hoofddirigent).
ב-2008 התמנה יאפ ואן זביידן כמנצח הראשי, ובמקביל המנצח האנגלי מרטין בראבינס היה מנצח משנת 2009 עד 2013.
מארק אלברכט (מיועד, צפוי לנצח מסתיו 2026)
החל מ-2017 - התזמורת הסימפונית של אנטוורפן
התזמורת הסימפונית של סן דייגו היא תזמורת סימפונית אמריקאית, היושבת בסן דייגו שבקליפורניה.
ב-6 בדצמבר 1910 הופיעה בקונצרט הראשון שלה כ"תזמורת העירונית של סן דייגו".
המנהל המוזיקלי שלה הוא המנצח הוונצואלי רפאל פאיארה.
התזמורת מגישה למעלה מ-100 קונצרטים בעונה.
היא מופיעה בסדרות מנויים בקופלי הול, אולם מופעים שנבנה בשנת 1929 כאולם קולנוע מפואר בסגנון רוקוקו צרפתי בשם "תיאטרון פוקס".
האולם נמסר לתזמורת בשנת 1984. "מגדלי סימפוני", הבניין השני בגובהו במחוז סן דייגו, נבנו סביב קופלי הול בשנת 1989. תוכנית הקונצרטים של תזמורת סן דייגו כוללת סדרות שונות ומגוונות, בהן יצירות מופת, מוזיקה קלה וקונצרטים לכל המשפחה.
בחודשי הקיץ מציגה התזמורת עונת קונצרטים קלים תחת כיפת השמיים.
מאז 2005 משמשים נגני תזמורת סן דייגו כתזמורת האופרה של סן דייגו.
התזמורת עברה במהלך שנות קיומה כמה תקופות של קשיים פיננסיים, שאילצוה להפסיק את פעולתה.
התקופה הראשונה חלה בין 1921 ל-1926. התזמורת חידשה קונצרטי קיץ מוגבלים בשנת 1927, אבל התפרקה שוב ב-1936. ב-1949 חזרה התזמורת להופיע בקונצרטים.
קשיי המימון של התזמורת הובילו להודעה על פשיטת רגל במאי 1996 ולהפסקת הופעות, שבאה לסיומה בשנת 1998, עם ג'ונג-הו פאק, מי שהיה עוזר המנצח בשנת 1994, כמנהל מוזיקלי.
בין השנים 2004 - 2017 המנהל המוזיקלי היה ג'אג'ה לינג.
גולדצבאנד, הארכיבר של תזמורת סן דייגו, הוציא לאור ספר על התזמורת, "הסימפונית של סן דייגו מפתיחה עד הדרן".
התזמורת הסימפונית של מאלמה (בשוודית: Malmö Symfoniorkester) היא תזמורת סימפונית שוודית, שבסיסה בעיר מאלמה בשוודיה.
משנת 2015, היא שוכנת בדרך קבע באולם הקונצרטים "מאלמה לייב".
התזמורת נוסדה בשנת 1925 כשולתר מאייר-רדון כיהן כמנצח הראשי הראשון שלה, בין השנים 1925 ל-1929.
בתחילה שימשה התזמורת הן לקונצרטים סימפוניים והן כתזמורת של בית האופרה והתיאטרון למוזיקה של מאלמה.
משנת 1991 ואילך, התזמורת הוקדשה באופן בלעדי לקונצרטים סימפוניים.
בין השנים 1985 ל-2015, התזמורת נתנה את סדרת הקונצרטים המרכזית שלה באולם הקונצרטים של מאלמה, ולאחר מכן עברה לאולם מאלמה לייב.
הרברט בלומסטדט החזיק בתואר מנצח ראשי במהלך עונת 1962–1963. בין המנצחים האורחים הראשיים בעבר נמנים בריאן פריסטמן (1988–1990), גילברט וארגה (1997–2000), ומריו ונזאגו (2000–2003).
רוברט טרוויניו כיהן כמנצח הראשי של התזמורת מ-2019 עד 2021, ולאחר מכן החזיק בתואר יועץ אמנותי למשך שנתיים.
ביוני 2024 הודיעה התזמורת על מינויו של מרטין בראבינס למנצח הראשי הבא שלה, החל מעונת 2025–2026, עם חוזה ראשוני לשלוש עונות.
התזמורת הקליטה עבור חברות תקליטים שונות כגון BIS, Daphne, Ondine ונקסוס.
מרטין בראבינס (2025 - ממשיך)
התזמורת הסימפונית של בודפשט היא תזמורת הונגרית, המשמשת חלק מרשות הרדיו והטלוויזיה ההונגרית.
את התזמורת הסימפונית של בודפשט ייסד בשנת 1943 המנצח ארנסט פון דוהנאני.
התזמורת מופיעה מחוץ להונגריה עם מנצחים, מבצעים ומלחינים ידועי שם, בהם אוטו קלמפרר, קלאודיו אבאדו, גאורג שולטי ועוד.
התזמורת הוציאה הקלטות בחברות שונות, בהן נאקסוס, גראמי והונגרוטון.
כיום משמש המנצח יאנוש קובאץ' כמנצחה הקבוע ומנהלה המוזיקלי של התזמורת.
התזמורת הסימפונית של ניו ג'רזי היא תזמורת סימפונית היושבת דרך קבע בניו ג'רזי, ארצות הברית.
מטה התזמורת הוא בניוארק, ניו ג'רזי.
המנהלת המוזיקלית והמנצחת הראשית של התזמורת מאז 2016 היא שיאן ג'אנג.
פיליפ ג'יימס ייסד את התזמורת ב-1922. במשך שנות ה-40' של המאה ה-20, הופיעה התזמורת ב"סימפוני הול ניוארק".
בימים אלה מופיעה התזמורת באולמות בשש ערים במדינת ניו ג'רזי:
ניוארק: מרכז המופעים של ניו ג'רזי
רד בנק: תיאטרון קאונט בייסי
מוריסטון: התיאטרון הקהילתי במרכז מאיו לאמנויות הבמה
פרינסטון: אוניברסיטת פרינסטון, אולם ריצ'רדסון
אוסף כלי הקשת "תור הזהב"
לא מכבר התפרסמה תזמורת ניו ג'רזי ברכישה שביצעה, של 30 כלי קשת, בהם כמה שבנה אנטוניו סטרדיווארי, לקשתניה, מן האוסף של הרברט ר.
אקסלרוד, בשנת 2003. לורנס טמבורי, שהיה אז נשיא התזמורת ומנהל עסקיה הראשי שלה, גרס, שרכישה זו תשפר את כוח המשיכה של התזמורת ואת יוקרתה, הן לקהל והן לתורמים.
נמה ירווי אמר במפורש, שזו הייתה הסיבה העיקרית להסכמתו לקבל עליו את ניהול תזמורת ניו ג'רזי.
התזמורת כינתה את האוסף בשם "תור הזהב" של כלי הקשת.
חילוקי דעות באשר לרכישת הכלים התגלעה כאשר התעוררו ספקות לגבי ערכו האמיתי של האוסף.
אקסלרוד העריך את שוויו ב-49 מיליון דולר ומכר אותו לתזמורת ב-17 מיליון דולר.
התברר, מכל מקום, שההערכה של 17 מיליון דולר הייתה קרובה יותר לערך השוק בעת המכירה.
יתר על כן, חקירות של כתב עיתונות העלו ספקות באשר לאותנטיות המלאה של אחדים מן הכלים באוסף.
כתב האישום הפלילי של אקסלרוד, שהובא למשפט בהמשך ונמצא אשם בהעלמת מס פדרלי שלא הייתה קשורה באוסף כלי הקשת, גרמה לתזמורת מבוכה ואי-נעימות בנושא העסקה שעשתה עם האיש.
באפריל 2004 התמנה סיימון ווד לנשיא תזמורת ניו ג'רזי, אחרי שטמבורי עבר לנהל את התזמורת הסימפונית של פיטסברג.
ווד עצמו עזב את תזמורת ניו ג'רזי ביולי 2005 ועבר לתזמורת הסקוטית הלאומית.
החקירה בנושא "אוסף תור הזהב" התנהלה בתקופת כהונתו של ווד.
באוקטובר 2006 התמנה גרמילה למנהל הראשי כממשיכו של ווד.
במרץ 2007 הודיעו גרמילה ותזמורת ניו ג'רזי, שעקב קשיים כספיים חמורים, הם שוקלים למכור את אוסף "תור הזהב".
ההסכם המקורי עם אקסלרוד כלל התחייבות מצד התזמורת להחזיק באוסף לפחות עשר שנים, אבל אקסלרוד הסכים לאפשר לתזמורת לנסות למכור את האוסף.
התוכנית הייתה להשתמש בכספים שתכניס מכירת האוסף לסילוק החוב ולהגדלת קרן המענקים של התזמורת.
שאיפת התזמורת הייתה למכור את האוסף בשלמות ולקבל אותו בהשאלה לשימוש נגני התזמורת, אבל פרשנים עמדו על הקושי לממש תוכנית כזאת.
בנובמבר 2007 הודיעה התזמורת על מכירת כלי "תור הזהב" לחברת השקעות אמריקאית ומשקיעים נוספים, תמורת $20 מיליון דולר וחלק מן הרווחים מכל מכירה בעתיד של הכלים.
סעיף בהסכם הקנה לתזמורת זכויות נגינה ב-28 מן הכלים שנמכרו למשך 5 שנים לפחות.
על אף בעיות המימון והמחלוקת בנושא אוסף הכלים, השתפרה רמתה האמנותית של התזמורת בתקופת כהונתו של נמה ירווי.
בפברואר 2008 הודיעה התזמורת על סיום כהונתו של ירווי כמנהל המוזיקלי בסוף עונת 2008–2009. ירווי הסכים לכהן כיועץ אמנותי לאחר תום החוזה שלו כמנהל מוזיקלי, ובהמשך קיבל את התואר מנצח מהולל (conductor laureate).
התזמורת צמצמה את סגל נגניה ואת מספר הקונצרטים למנויים, החל מעונת 2009–2010. מאז עונת 2006–2007 קיימה תזמורת ניו ג'רזי סדרת שידורי רדיו בארצות הברית, ובאוקטובר 2007 הודיע גרמילה שהשידורים יימשכו.
באוקטובר 2009 הודיעה התזמורת על מינויו של ז'אק לאקומב למנהל המוזיקלי ה-13 של התזמורת, החל בעונת 2011-2011, בחוזה התחלתי ל-3 שנים, שהוארך ביולי 2012 עד עונת 2015–2016.
עם פרישתו של גרמילה מתפקיד הנשיא, הודיעה תזמורת ניו ג'רזי בדצמבר 2012 על מינוי ריצ'רד דייר לנשיאה הבא.
הנשיא החדש החל בתפקידו בינואר 2013 וב-10 בינואר 2013 התפטר ממנו לאחר דיווחים על האשמה קודמת בהטרדה מינית ב-1996 והפרזות אפשריות במצב עסקיו..
ביוני 2013 התמנה ג'יימס רו לנשיא הבא של תזמורת ניו ג'רזי.
תזמורת ניו ג'רזי ביצעה כמה הקלטות לחברת דלוס עם מנהלה המוזיקלי הקודם זדנייק מאצאל, בהן יצירות מאת הקטור ברליוז, אנטונין דבוז'אק, ריינהולד גליאר ומודסט מוסורגסקי.
התזמורת הסימפונית של פורטו אלגרה (בפורטוגזית: Orquestra Sinfônica de Porto Alegre) היא תזמורת סימפונית השוכנת דרך קבע בפורטו אלגרה, ברזיל.
התזמורת נוסדה בשנת 1950 בניהולו של המנצח פאבלו קומלוש.
מאז ינואר 1965 היא פועלת בתמיכת ממשלת המדינה.
התזמורת כוללת כ-100 נגנים מקצועיים ומקהלה סימפונית, המופיעה עמה לפי הצורך.
טוליו בלארדי וארלינדו טיישיירה (Tulio Belardi & Arlindo Teixeira)
קלאודיו ריביירו - 1998-1995 (Claudio Ribeiro)
התזמורת הסימפונית של מדיסון שוכנת דרך קבע במדיסון, ויסקונסין, ארצות הברית.
מנצחה הוא ג'ון דה מיין, המכהן בתפקיד זה מאז שנת 1993. התזמורת נוסדה ב-1925 כהרכב קהילתי קטן והתפתחה לתזמורת בגודל מלא.
תזמורת מדיסון מופיעה באוברטור הול במדיסון, אחד משני תיאטראות במרכז אוברטור לאמנויות במדיסון, מתנה שהעניקו למדיסון פטרוניה מזה שנים של התזמורת, ג'רום פראוטצ'י ורעייתו.
מתנת הזוג פראוטצ'י בולטת בייחודה כאחת הגדולות ביותר שניתנו אי-פעם לאמנויות הבמה מתורם יחיד בהיסטוריה האמריקאית, יותר, למעשה, מכלל התקציב של "המענק הלאומי לאמנויות".
תרומתם נתנה השראה לגל של מתנות לאמנויות הבמה ברחבי ארצות הברית.
אוברטור הול מתואר כ"אחד האולמות המעולים ביותר מבחינה אקוסטית בארצות הברית" בפי אמנים אורחים, מנצחים ומופעי אורח כאחד; בין שאר מאפייניו הראויים לציון נהנה האולם מעוגב קונצרטים מפואר, שנבנה במיוחד בשביל מרכז אורבטור בידי בונה העוגבים יוהנס קלייס מבון, גרמניה.
העוגב של קלייס, שמשקלו 20 טון, הוא החפץ הנייד הגדול ביותר מכל אולם תיאטרון אחר באמריקה, העוגב מורכב באופן שאפשר להזיזו לשם אחסונו ושינועו על מסילות רכבת.
העוגב מעניק לתזמורת צליל מרהיב בעוצמתו ביצירות כגון "כה אמר זרתוסטרא" של ריכרד שטראוס או "סוויטת כוכבי הלכת" של גוסטב הולסט.
התזמורת הסימפונית של ברלין היא תזמורת סימפונית הפועלת בעיר ברלין שבגרמניה.
בשנת 1967 התמזגו התזמורת הסימפונית של מזרח ברלין והתזמורת הסימפונית הגרמנית והחלו בקונצרטים בחלק המערבי של העיר בשנת 1967 תחת השם החדש של התזמורת הסימפונית של מערב ברלין עם המנצח הראשי הראשון שלה קרל אוגוסט בונטה.
התזמורת קלטה את מה שנקרא נוסעי הגבול שהפכו מובטלים לאחר בניית חומת ברלין ב-1961, אותם מוזיקאים שחיו במערב העיר ואיבדו את מקום עבודתם בחלק המזרחי של העיר כשהגבול נסגר.
בשנות ה-70, בניהולו של גדעון רוזנגרטן, נוצר פורמט קונצרטי חדש עם תוכן חינוך מוזיקלי עם קונצרטים לכל המשפחה.
בשנים שלאחר מכן, תזמורת ברלין הייתה התזמורת הראשונה שפיתחה פרופיל חינוך מוזיקלי עם קונצרטים בבתי ספר וקונצרטים לילדים ולכל המשפחה.
ב-2004 החליטה עיריית ברלין להפסיק את התמיכה הכספית, ומאז נאלצה התזמורת לשרוד ללא סובסידיות ציבוריות.
התזמורת יצאה לסיבובי הופעות בינלאומיים רבים, והופיעה מספר פעמים באסיה, אפריקה ודרום אמריקה.
בשנת 2007 הייתה התזמורת הסימפונית של ברלין מועמדת לפרס הגראמי הלטיני לאלבום הקלאסי הטוב ביותר עם הדיסק שלהם של מוזיקה לטינית.
בשנת 2025 הודיעה התזמורת הסימפונית של ברלין כי היא מתכוונת לפעול ללא מנהל אמנותי, והיא תתפקד כתזמורת בניהול עצמי ובמימון חופשי.
1998 - 2000: ארצות הברית, מצרים, בריטניה, ספרד, שווייץ, איטליה
2001: איטליה, בריטניה, דרום אמריקה
2004: יפן, הונגריה, צ'כיה, פרנקפורט
2005: דרום קוריאה, סין, שווייץ, איטליה, יוון
2007: ארגנטינה (בואנוס איירס, הפסטיבל הבינלאומי אושואיה), איטליה, יפן, סין
2008: פסטיבל דה מיורקה, יפן, סין
התזמורת הסימפונית של ברלין פרסמה הקלטות שונות ודיסקים רבים תחת המנצחים הראשיים שלה.
התזמורת הסימפונית של סאפורו (ביפנית: (札幌交響楽団 Sapporo Kokyo Gakudan) היא תזמורת יפנית היושבת בסאפורו, יפן.
התזמורת, המוכרת בלשון מדוברת בשם "סאקיו", היא התזמורת המקצועית היחידה בהוקאידו.
הקונצרטים מתקיימים באולם הקונצרטים של סאפורו קיטארה.
התזמורת נוסדה בשנת 1961 כסימפונית של אזרחי סאפורו, עם מאסאו אראיה כמנצחה הראשי הראשון, והקונצרט הראשון שלה למנויים התקיים באותה שנה.
בעונה הבאה, שינתה התזמורת את שמה לתזמורת הסימפונית של סאפורו.
אראיה כיהן כמנצח ראשי של התזמורת עד 1968. בשנת 1975 יצאה התזמורת למסע קונצרטים בארצות הברית ובמערב גרמניה.
בשנת 2007 חגגה התזמורת את קונצרט המנויים ה-500 שלה.
באוקטובר 2009 התארגנה התזמורת מחדש כמוסד תאגידי באינטרס ציבורי.
התזמורת סיירה באירופה לחגיגות יובל ה-50 להיווסדה.
טאדאקי אוטאקה היה מנצח ראשון של התזמורת מ-1981 עד 1986, יועץ מוזיקלי ומנצח ראשי מ-1998 עד 2004, ובהמשך מנהל מוזיקלי מ-2005 עד 2015. אוטאקה נושא עכשיו בתואר מנהל מוזיקלי של כבוד של תזמורת סאפורו.
ראדומיל אלישקה כיהן כמנצח אורח ראשי משנת 2008 עד 2015, ועכשיו הוא נושא בתואר מנצח כבוד.
המנצח האורח הראשי מאז אפריל 2017 הוא יוניצ'י הירוקאמי.
בין השנים 2014–2018 היה המנצח מאקס פומר מנצחה הראשי של התזמורת ובאוקטובר 2017 הודיעה התזמורת על מינוי מתיאס באמרט למנצחה הבא, החל בעונת 2018–2019, בחוזה ראשוני לשלוש שנים.
קאזויושי אקייאמה (יועץ מוזיקלי, אחר מנצח ראשי; 1998-1988)
אליאס גרנדי (מנצח ראשי, 2025 - ממשיך)
התזמורת הסימפונית של איסלנד (באיסלנדית: Sinfóníuhljómsveit Íslands) היא תזמורת סימפונית איסלנדית הממוקמת ברייקיאוויק.
המנצחת הראשית של התזמורת היא ברברה הניגן.
התזמורת היא מוסד ציבורי אוטונומי תחת חסותו של משרד החינוך האיסלנדי.
אולם הבית של התזמורת היה בקולנוע האוניברסיטאי של איסלנד בין השנים 1961–2011, באביב 2011 עברה התזמורת לאולם הקונצרטים החדש שלה, ה'הארפה' בן 1800 המושבים.
התזמורת מבצעת כ-60 קונצרטים בכל עונה.
לפי החוק האיסלנדי משנת 1982 (שהשתנה ב-2007), המקורות הכלכליים העיקריים של התזמורת הם משרד האוצר האיסלנדי (82%) והעיר רייקיאוויק (18%).
ברברה הניגן (נבחרה, צפויה לנצח מ-2026)
התזמורת הסימפונית של טוקיו (ביפנית: 東京 交響 楽 団) היא תזמורת סימפונית יפנית שמושבה המנהלי נמצא בקווסאקי.
התזמורת מציעה סדרות קונצרטים למנויים באולם הבית שלה, אולם הקונצרטים ע"ש מוזה קאווסאקי, וכן בסאנטורי הול, באולם הקונצרטים של התיאטרון המטרופוליטני של טוקיו ובטוקיו אופרה סיטי.
בנוסף, היא משמשת כתזמורת האופרה עבור הפקות אופרה נבחרות בתיאטרון הלאומי החדש של טוקיו.
התזמורת נוסדה בשנת 1946 בשם התזמורת הסימפונית של טוהו, ונתנה את הופעתה הראשונה ב-14 במאי 1946 בניצוחו של היטושי אואדה.
תזמורת טוהו החלה בפעילות במשרה מלאה בשנת 1947, החל מ-29 בספטמבר 1947 עם ביצועים של בטהובן בניצוחו של הידמרו קונואה.
התזמורת אימצה את שמה הנוחכי בשנת 1951, בחסות "רדיו טוקיו".
במאי 1956, "קרן התזמורת הסימפונית של טוקיו" קיבלה על עצמה את ניהול האנסמבל.
במרץ 1964, הקרן פורקה, והתזמורת אורגנה מחדש תחת הנהלה חדשה ועצמאית.
קרן חדשה עבור התזמורת הוקמה מחדש בשנת 1980.
ביולי 2014, לורנצו ויוטי ניצח על התזמורת לראשונה כמנצח אורח.
ויוטי חזר לארבע הופעות נוספות כמנצח אורח עם התזמורת: ב-2016, פעמיים ב-2019, וב-2023. באוגוסט 2024, התזמורת הכריזה על מינויו של ויוטי למנהל המוזיקלי הבא שלה, החל מעונת 2026–2027, עם חוזה ראשוני לשלוש שנים.
התזמורת הקליטה את הפסקול המוזיקלי לסרט "שובו של גודזילה" משנת 1984.
התזמורת הסימפונית של סוּ סיטי היא תזמורת סימפונית השוכנת בסו סיטי, איווה.
מעונה הקבוע הוא תיאטרון אורפיאום.
התזמורת הסימפונית של סו סיטי והלהקה העירונית של סו סיטי הוקמו שתיהן בראשית שנות ה-30' של המאה ה-20 בהדרכתו ובניצוחו של ליאו קוצ'ינסקי.
בהנהגת קוצ'ינסקי, התפתחה התזמורת בהדרגה להרכב מקצועי מכובד, תזמורת עירונית המגישה עונת קונצרטים קבועה.
במקור הופיעה התזמורת באולם העירוני של סו סיטי, אבל בשנת 2001 העתיקה את משכנה לתיאטרון אורפיאום ההיסטורי ששופץ ושוקם.
הלהקה העירונית, הפועלת בקשר הדוק עם התזמורת, גם היא קבוצה מקצועית של נגנים בתשלום, שמקורה בלהקת מוֹנאהאן פּוֹסְט 64 של הלגיון האמריקאי בשנות ה-20' של המאה ה-20. להקת מונאהאן פוסט זכתה לפרסום עולמי כשנבחרה ללהקה "הרשמית" של הלגיון האמריקאי באמצע שנות ה-20'.
מייסודה עד לראשית שנות ה-30', יצאה להקת מונאהאן פוסט לסיורים אחדים, שכללו קונצרטים בניו יורק, ניו אורלינס ופריז.
משכן הקבע של הלהקה העירונית הוא הקונכייה האקוסטית בפארק העירוני גרנדוויו.
את הצלחתה של סו סיטי להפיק נגנים מוכשרים לנגינת מוזיקה משובחת בככל הסגנונות אפשר לייחס למחויבותם האיתנה וארוכת-השנים והשקעתם הכספית של תושביה בחינוך מוזיקלי במערכת החינוך הפרטית והציבורית.
בשנות ה-30' עבד קוצ'ינסקי עם המפקח על בתי הספר מ.
קלארק ליצירת הבסיס לתוכנית המוזיקה בבתי הספר הציבורים של העיר.
נוסף לכך, במורנינגסייד קולג' פועלת זה מכבר מחלקת מוזיקה נמרצת ותוססת, התורמת למאגר הנגנים ומורי המוזיקה המעולים בסו סיטי.
בעיר פועלות גם תזמורת ילדים של תלמידי בתי ספר יסודיים, המתקבלים אליה לאחר מבחנים, וותזמורת הנוער סוּלֶנְד, שנגניה מתחרים על הקבלה אליה מקרב חטיבות הביניים והתיכונים באזור.
אחרי קוצ'ינסקי, היו המנהלים המוזיקליים הבאים של התזמורת תומאס לואיס, סטיבן רוג'רס רדקליף ושיאן ג'אנג.
שיאן ג'אנג חתמה תחילה על חוזה עם התזמורת ל-3 שנים, אך התפטרה כעבור שנתיים בשל לוח הזמנים התובעני של התזמורת.
במרץ 2009 הודיעה התזמורת על מינוי ריאן האסקינס למנהל המוזיקלי הבא שלה, החל ב-1 ביולי 2009.
התזמורת הסימפונית של סינגפור היא תזמורת סימפונית שמקום מושבה בסינגפור.
אתר הקונצרטים העיקרי שלה הוא "אספלנד קונצרט הול".
התזמורת מופיעה גם ב"ויקטוריה קונצרט הול", ומגישה כ-100 קונצטים בשנה.
התזמורת נוסדה לראשונה ב-1978 עם צ'ו הואי כמנצחה הקבוע.
תזמורות אחדות נוסדו בסינגפור בתקופה הקולוניאלית ואחרי העצמאות.
אחת מהן, שנקראה גם היא התזמורת הסימפונית של סינגפור, הוקמה ב-1945 על ידי המלחין הסקוטי אריק צ'יזהולם כמנהל מוזיקלי של איגוד שירות הבידור הלאומי (ANSA) לדרום-מזרח אסיה.
כמה מן הנגנים באו מתזמורות של הצבא או חיל האוויר הבריטי, ואף כי קיומה היה קצר-מועד, היא הופיעה ביותר מחמישים קונצרטים.
לאחר זאת, עד 1979, הורכבו כל התזמורות בסינגפור ברובן מנגנים חובבים.
בתקופה הראשונה היו התזמורות של האגודה המוזיקלית של סינגפור, האנסמבל הקאמרי של סינגפור, תזמורת הנוער של סינגפור, וכן התזמורת הלאומית של סינגפור, שנוסדה על ידי קרן התיאטרון הלאומית של סינגפור בשנות ה-70' ולא האריכה ימים.
אחד ממנצחיה היה הישראלי שלום רונלי-ריקליס, שתרם רבות לתזמורת זו ואף לתזמורת הנוער של סינגפור.
ב-1973, בטקס חנוכתו של "הגן היפני" ביורונג, סינגפור, תיאר מי שהיה אז שר ההגנה, ד"ר גון קנג סווי, את חסרונה של תזמורת סימפונית מקצועית בסינגפור כ"שערורייה זוטא".
הצעה ראשונית להקמת תזמורת סימפונית לאומית לא התקבלה, כי לא הייתה בה תוכנית להכללת נגנים סיגנפוריים.
ב-1977 הוקמה בסינגפור תזמורת פילהרמונית שרובה נגנים חובבים, בהנהגתו של יושינאו אוזאווה.
הצלחתה עוררה עניין מחודש ברעיון של תזמורת סימפונית לאומית.
לאחר התייעצות עם המנצח צ'ו הואיי בכדאיות של תזמורת שתכלול נגנים סינגפוריים, שכנע גו קנג סווי את הקבינט לתמוך בהקמת
מימון התזמורת נועד לבוא מקרנות ציבוריות, והיא הייתה אמורה להיות חברת אמנויות מובילה להעשרת עולם התרבות המקומי.
ב-1978, בתמיכת הקבינט, נרשמה התזמורת הסימפונית של סינגפור כ"חברת סינגפור סינפוניה" והחזרות החלו בדצמבר 1978, עם 8 נגנים מקומיים ו-27 נגנים מארצות אחרות.
הופעתה הראשונה של התזמורת הסימפונית של סינגפור התקיימה באולם הכנסים של סינגפור ב-24 בינואר 1979, עם מנצח הבית הראשון שלה, צ'ו הואיי.
בתזמורת היו 41 נגנים, 14 מהם בני סינגפור.
ב-1983 ניגנה התזמורת לראשונה תחת כיפת השמים באיסטאנה.
ב-1985 יצאה התזמורת לסיור ההופעות הראשון שלה באירופה, שם ביקרה בעשר ערים בסקנדינביה, וכם הופיעה בפעם הראשונה בגנים הבוטניים של סינגפור, בניצוח ליפ יאו.
מ-1985 עד 1991 (ולזמן קצר ב-2001) גם יצרה התזמורת סדרת קונצרטים בשם "פורום מוזיקה חדשה", שהתמקדה במלחינים סינגפוריים.
ב-1995 התמנה אוקו קאמו למנצח אורח ראשי.
צ'ו הואיי חדל לכהן כמנהל מוזיקלי ביולי 1996 ותחת זאת קיבל את התואר מנצח אמריטוס, ואילו לאן שואי היה למנהל המוזיקלי הבא של התזמורת ב-1997. ב-2003 עברה התזמורת לאולם המופעים הנוכחי שלה, האספלנד.
בראשית שנות ה-90 הגיעה התזמורת ליעד שהציבה לה - 90 נגנים.
בינואר 2019, פרש לאן שואי מתפקידו כמנהל מוזיקלי, וקיבל את התואר "מנצח כבוד".
הנס גראף ניצח לראשונה כאורח על התזמורת הסימפונית של סינגפור בשנת 2015, והוזמן שוב כאורח ב-2018. ביולי 2019 הודיעה התזמורת על מינוי גראף למנצח הראשי החדש שלה, בתוקף מעונת 2021-2020. החל מעונת 2026-27 המנהל המוזיקלי יהיה האנו לינטו.
התזמורת הסימפונית של מינסטר היא תזמורת סימפונית שנוסדה בשנת 1919 ומרכזה בעיר מינסטר שבגרמניה.
התזמורת היא אחד מעמודי התווך של חיי המוזיקה בעיר וזכתה גם בהכרה לאומית בזכות פעילותה רבת השנים.
בנוסף ל"אחזקה שוטפת" של רפרטואר קלאסי-רומנטי שהוא לחם חוקה של התזמורת, היא מתגאה בביצועים של יצירות עכשוויות שהיו ב-DNA של התזמורת מיומה הראשון.
מחויבות זו שנמשכה לאורך השנים עד לשנות ה-70 של המאה הקודמת, הביאה לכך שמלחינים חשובים באו למינסטר.
בשנותיה הראשונות היו אלה הנס פפיצנר (1921) וריכרד שטראוס (1924) שניצחו על יצירותיהם, כמוהם גם פאול הינדמית (1955).
כאחת התזמורות הגרמניות הראשונות, היא יזמה בשנת 1975 תוכנית מקורית לחינוך מוזיקלי שעד מהרה נקלטה בגרמניה כולה.
ביצועה של התזמורת למחזור האופרות "טבעת הניבלונג" של וגנר (1992–2004) העמיד אותה במרכז ההתעניינות של המדינה כולה.
מתחילת עונת 2017–2018 עומד בראש התזמורת כמנהל מוזיקלי גולו ברג שבפעילותו חשף את עשייתה לחברה העירונית המגוונת והעשירה של מינסטר.
פעילותה הענפה של התזמורת זיכתה אותה בפרסים רבים ובאותות הצטיינות בהם מדליית גוסטב מאהלר (1981) והפרס על תוכנית הקונצרטים השנתית הטובה ביותר בגרמניה מטעם איגוד המו"לים של המוזיקה (1993).
בשנים 2013 ו-2015 יצאה התזמורת הסימפונית של מינסטר למסעי הופעות במילאנו, בפירנצה ובמודנה.
ב-12 בספטמבר 2022 הופיעה התזמורת יחד עם התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון ועם מקהלות מלובלין בנגינת הסימפוניה השנייה של מאהלר.
משכנה הקבוע של התזמורת כיום הוא תיאטרון מינסטר.
התזמורת הסימפונית של במברג היא תזמורת סימפונית גרמנית שבסיסה בעיר במברג שבגרמניה.
זוהי אחת התזמורות היוקרתיות בגרמניה.
התזמורת הוקמה בשנת 1946, בעיקר מנגנים גרמנים שגורשו מצ'כוסלובקיה לאחר מלחמת העולם השנייה, שהיו בעבר חברים בתזמורת הפילהרמונית הגרמנית של פראג.
התזמורת קיבלה את התואר "הפילהרמונית של מדינת בוואריה" בשנת 1993.
מאז 1993, ביתה של התזמורת הוא אולם הקונצרטים והקונגרסים של במברג, בעל הכינוי "סימפוניה על הרגניץ".
קונצרטים לפני 1993 ניתנו בבניין הדומיניקני.
התזמורת זוכה לתמיכה כספית מממשלת בוואריה, העיר באמברג, מחוז אוברפרנקן ומחוז במברג.
ממשלת בוואריה פרעה את החובות הכספיים של התזמורת ב-2003.
יוזף קאילברת היה המנצח הראשי הראשון של התזמורת.
מנצחים ראשיים נוספים כללו את ג'יימס לורן, הורסט שטיין וג'ונתן נוט.
בספטמבר 2016, התמנה יאקוב הרושה למנצח הראשי החמישי של הסימפונית של במברג, עם חוזה ראשוני של ארבע עונות.
ביוני 2018, הודיעה התזמורת על הארכת חוזהו של הרושה כמנצח הראשי שלה עד לעונת 2025–2026. הרברט בלומסטדט מונה למנצח כבוד של התזמורת במרץ 2006. כריסטוף אשנבאך הפך למנצח כבוד של התזמורת ב-2016.
התזמורת מזוהה עם פרס הניצוח התלת שנתי של גוסטב מאהלר, שהוקם במהלך כהונתו של נוט, וחתן הפרס הראשון בתחרות בשנת 2004 היה גוסטאבו דודאמל.
התזמורת ביצעה מספר הקלטות עבור Vox רקורדס עם יונל פרליה ויאנוש פירסט, שחלקן הוצאו מחדש בתקליטור.
התזמורת הקליטה מוזיקה של חואקין טורינה עבור RCA רקורדס עם המנצח אנטוניו דה אלמיידה.
התזמורת מונה 101 נגנים, ביניהם 40 כנרים.
הכנר הישראלי יעקב רובינשטיין היה הכנר הראשי של התזמורת בין השנים 1995–2009.
התזמורת הסימפונית של נאשוויל היא תזמורת סימפונית אמריקאית, היושבת בנאשוויל, טנסי.
משכן הקבע של התזמורת הוא המרכז הסימפוני סקרמרהורן.
בשנת 1920, לפני ייסודה של תזמורת נאשוויל בשנת 1946, הקימה קבוצה של נגנים חובבים ומקצועיים בנשויל הרכב תזמורתי, ובחרה בג'ורג' פּוּלֶן, מבקר מוזיקה בעיתון "נאשוויל בנר" ופרופסור באוניברסיטת ואנדרבילט לנשיא ומנהל ההרכב.
על אף צמיחה מתמדת במהלך העשור הבא, נפל הארגון הזה קורבן לשפל הגדול של שנות ה-30' באמריקה.
בשנת 1946 חזר וולטר שארפ, יליד נאשוויל, משירותו הצבאי במלחמת העולם השנייה בהחלטה נחושה לייסד תזמורת סימפונית חדשה למרכז טנסי.
בעזרת כמה חברים חובבי מוזיקה, הציג שארפ את תוכניתו לפני מנהיגי קהילה ושכנע אותם בנחיצותה, והתזמורת הסימפונית של נאשוויל קמה והייתה לעובדה.
שארפ הביא את ויליאם סטריקלנד, מנצח צעיר מניו יורק, לשמש כמנהל המוזיקלי והמנצח הראשון של התזמורת.
התזמורת הופיעה בקונצרט הראשון שלה בסתיו 1946 ב"אודיטוריום יד למלחמה" במרכז נשוויל.
במהלך חמש העונות הבאות היה סטריקלנד אחראי לקביעת רמות הביצוע הגבוהות שהתזמורת ונצחיה עומדים בהן עד עצם היום הזה.
בתקופת כהונתו של צ'ארי העתיקה התזמורת את סדרת המנויים שלה מן האודיטוריום אל אולם ג'קסון במרכז אמנויות הבמה של טנסי.
התזמורת הסימפונית של מוסקבה היא תזמורת סימפונית רוסית שמשכנה בעיר מוסקבה.
התזמורת הוקמה בשנת 1989 על ידי האחיות אלן ומרינה לווין ואינה נתמכת על ידי המדינה.
המוזיקאים בתזמורת כוללים בוגרי מוסדות כמו הקונסרבטוריונים של מוסקבה, קייב וסנקט פטרבורג.
המנהל המוזיקלי של התזמורת הוא המנצח ההולנדי ארתור ארנולד.
בין המנהלים המוזיקליים הקודמים של התזמורת היו אנטוניו דה אלמיידה וולדימיר זיבה.
התזמורת הסימפונית של מוסקבה מציגה את סדרת הקונצרטים שלה באולם הגדול ההיסטורי של הקונסרבטוריון של מוסקבה.
התזמורת יצאה לסיבובי הופעות במדינות רבות באירופה, כמו גם בהונג קונג, יפן, דרום קוריאה, סין, ארגנטינה וארצות הברית, ומשתתפת קבועה בפסטיבלי מוזיקה בינלאומיים בגרמניה, אוסטריה, איטליה, קפריסין וארגנטינה.