tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חששם המרכזי היה כי ההכרזה על בנם כחלל תציב אותו בעדיפות האחרונה במשא ומתן, או לסמל של חוסר הכרעה, בדומה למקרה של הדר גולדין, והחשש כי יהפוך ל"רון ארד הבא".
אמו סגרה את משרד עורכי הדין שבבעלותה כדי להתמסר באופן מלא למאבק להשבת בנה לקבורה בישראל.
במסגרת זו קיימה ראיונות בתקשורת, הצטרפה למשלחות לחו"ל ונפגשה עם מקבלי החלטות בדרג המדיני והביטחוני.
היא השמיעה קול ביקורתי נגד מתווים שישאירו חטופים מאחור.
בתוך כך, הביעה התנגדות לשימוש פוליטי בסוגיית החטופים, ומתחה ביקורת חריפה על המערכת המשפטית.
כמו כן ביקרה את שחרורו של מנהל בית החולים שיפא, מוחמד אבו סלמיה, בשל סרטון שפורסם בו נראה רן כשהוא פצוע קשה בסמוך לשלט עליו נכתב "מיון שיפא", ככל הנראה בבית החולים.
עם השבת גופתו של סותטיסאק רינטלאק, הפך גואילי לחטוף היחיד שגופתו נותרה בשבי בעזה.
מצב שהגביר את הלחץ המדיני.
גורמי הביטחון הבהירו למתווכות כי אירוע החטופים לא יחתם עד להשבתו, ועד אז ישראל לא תתקדם לשלב השני בהסכם, שכולל פירוק מנשק ופירוז הרצועה.
המחבלים והצלב האדום אף תכננו חיפושים בשכונת זייתון ברצועת עזה.
ישראל הציגה מידע מודיעיני המצביע על כך שארגוני הטרור חמאס והג'יהאד האסלאמי מכירים את מיקומו המדויק, ודרשה את החזרתו כתנאי להתקדמות בשלבי ההסכם.
למרות הדיונים על חיפושים בשכונת זייתון ופעולות הצלב האדום, משפחתו המשיכה להביע חשש עמוק כי עם חלוף הזמן המאבק להשבתו ידעך, וכי רן יהפוך ל"רון ארד הבא".
בנובמבר 2025 הורחב הקו הצהוב וכלל אף את בית הקברות אל בטראש בשכונת א-תופאח, בעקבות מקומות מסתור רבים שהקשו על הלוחמים זיהוי על האיום.
רק לאחר שהצטבר מספיק מידע מודיעני אמין, ב-25 בינואר 2026, כוחות צה"ל פתחו במבצע "לב אמיץ" בשכונת שג'אעייה שבצפון רצועת עזה, במטרה לאתר את גופתו ולהשיבה לקבר ישראל.
המבצע, שנערך בהובלת חטיבת אלכסנדרוני ובשיתוף גורמי מודיעין והרבנות הצבאית, התמקד בפעילות בבית קברות בשכונה, בעקבות מידע מדויק.
ב-26 בינואר בשעות אחר הצהריים אותרה וזוהתה גופתו של גואילי בבית הקברות אל בטראש בשכונת א-תופאח.
גואילי נמצא לאחר בדיקה של מעל 250 גופות, כשעל גופו מדי המשטרה שלו.
הזיהוי אושר על-פי בדיקת שיניים של רופא פתולוג מיוחד שהגיע למקום.
למקום מציאת הגופה הגיע הרמטכ"ל אייל זמיר, יחד עם כוחות צה"ל.
במקום הוצבה גופתו, והחיילים הצדיעו לגואילי עם שירת ההמנון, התקווה ובשירת 'אני מאמין'.
גואילי נקבר ב-28 בינואר 2026 בבית הקברות במיתר.
מסע הלוויה החל במחנה שורה בשיירה משטרתית.
השיירה המשטרתית כללה את סיירת האופנועים הארצית של אגף התנועה וניידות מחטיבת סה"ר במחוז דרום, וליוותה את ארונו של גואילי דרך כביש 431, מחלף נשרים, כביש 6 וכביש 60 עד שהגיעה ליישוב מיתר.
בצמתי הדרכים עמדו רבבות בני אדם עם שלטים ודגלי ישראל וחלקו עבורו כבוד אחרון.
טקס ההספדים נערך בשעה 12:30 במתחם המיועד ביישוב מיתר בנוכחות ראש הממשלה, בנימין נתניהו, נשיא המדינה יצחק בוז'י הרצוג והשר לביטחון פנים איתמר בן גביר, אשר ספדו לגואילי.
בנוסף נכחו בטקס מפכ"ל המשטרה, הרב הראשי לישראל, יו"ר הכנסת, חבר הכנסת בני גנץ ועוד.
טקס הקבורה התקיים בבית העלמין בהשתתפות מצומצמת וללא כלי תקשורת.
לאחר חטיפתו, ולאות הוקרה על עוז רוחו, העניקו לו תושבי קיבוץ "עלומים" את הכינוי "רני מגן עלומים".
בקיבוץ הוצב שלט הנושא את התואר הזה, ובו נכתב כי גואילי ניהל קרב גבורה עילאי, ובכך הציל את חייהם של חברי הקהילה.
התואר מבטא את בחירתו להילחם לבדו מול כוחות מחבלים עדיפים, תוך שהוא ממשיך להשיב אש גם לאחר שנפצע, עד שאזלה לו התחמושת.
המשפט "ראשון לצאת, אחרון לחזור" הפך למזוהה עם רן גואילי, לאור התייצבותו המיידית בחזית עם פרוץ הקרבות בשבעה באוקטובר, ואת סגירת המעגל עם חזרתו כחטוף האחרון שהושב לישראל.
רן גואטה (נולד ב-1 באוגוסט 1974) הוא מנהל תיאטרון, שחקן ויוצר ישראלי.
כיהן כמנכ"ל תיאטרון הקאמרי בשנים 2018 עד 2022, כמנכ"ל תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער בשנים 2007 עד 2018 ושוב החל מ-2024, וכמנכ"ל תיאטרון גבעתיים בשנים 2003 עד 2007.
גואטה נולד וגדל בשכונת יפו ד', להוריו ויקטור ונורית גואטה, והוא השני מבין חמישה ילדים.
למד בבית הספר "גבעת התמרים" ביפו.
בגיל 10 התקבל לבית הספר לאמנויות בתל אביב, ובהמשך למד בבית הספר הארצי לאמנויות ע"ש תלמה ילין.
במהלך לימודיו השתתף בתוכניות טלוויזיה, בהן "תופסים ראש", "קריאת כיוון", "תוססס" ו"לא כולל שירות".
שירת בצה"ל כלוחם בגדוד רותם של חטיבת גבעתי, שירת בלבנון ובעזה, וסיים את שירותו כמדריך מפקדים בביסל"ח.
לאחר שירותו הצבאי למד בסטודיו למשחק ע"ש ניסן נתיב.
גואטה השתתף בפרסומת לבירה גולדסטאר לצד הדוגמנית קלאודיה שיפר.
עסק בדיבוב לסדרות ילדים, בהן "צבי הנינג'ה" (דמותו של מיכלאנג'לו), "בולי איש השלג", וכן דיבוב דמויות בסדרות "מאריו ולואיג'י".
במקביל שיחק בהצגות ילדים, נוער ותיאטרון פרינג'.
לאחר סיום לימודיו ניהל את הצגת הפרינג' "שמן על בד" מאת ובבימוי רוני סיני, שעלתה בצוותא והוצגה בפסטיבלים שונים ובמסגרות הפרינג', וזכתה בפרס התיאטרון הישראלי להצגת הפרינג' הטובה ביותר.
בשנת 1999 מונה למנהל תיאטרון הפרינג' בבית ציוני אמריקה.
במסגרת תפקידו עסק גם בניהול, שיווק, פרסום, יחסי ציבור ומכירות.
בתקופתו גדל מספר ההפקות והוצגו כ-12 הצגות שונות בשנה.
בשנת 2003 מונה למנכ"ל תיאטרון גבעתיים.
בתפקידו יזם פסטיבלים ואירועי תרבות, בהם פסטיבל הבלוז, פסטיבל הג'אז, פסטיבל רוחניות ופסטיבל הצגות לילדים.
כמו כן פיתח פעילות בינלאומית, והתקיימו בתיאטרון מופעים והפקות ממדינות שונות, בהן צ'כיה, ספרד, צרפת, סין, יפן, רומניה וניגריה.
בשנת 2007 מונה למנכ"ל תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
בתקופת כהונתו הוגדל המחזור הכספי של התיאטרון, הורחבה פעילות ההרצה והוגדל מספר המנויים.
יחד עם המנהל האמנותי יאקי מחרז יזם את הקמת "פסטיבל ירון" להצגות ילדים בסוזן דלל, על שם הצנחן ירון ירושלמי.
הפסטיבל מתקיים פעמיים בשנה ומארח אלפי צופים בכל מחזור.
בנוסף, הורחב מערך סדנאות התיאטרון לילדים ולנוער, ממספר מצומצם של קבוצות לשורת קבוצות הפועלות בערים שונות ברחבי הארץ.
באפריל 2018 מונה למנכ"ל תיאטרון הקאמרי.
בתקופת מגפת הקורונה, עם סגירת התיאטרון, היה שותף לפעילות פורום מוסדות התרבות מול משרד האוצר, שהובילה להקצאת סיוע ייעודי למוסדות התרבות.
במקביל הוקמה קרן סיוע לעובדי ושחקני הקאמרי בשיתוף קרן תל אביב לפיתוח וארגון "לתת" בתקופתו יזם הקאמרי את מיזם "לייט נייט" לקהל צעיר, וכן הוקמה קבוצת הצעירים של התיאטרון.
כמו כן נוסד פרס מפעל חיים שנתי לאמנים, בתרומת עמי וליזיקה שגיא.
בשנת 2022 סיים את כהונתו בקאמרי ומונה למנהל מוזיאוני רמת גן, בהם מוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית, המוזיאון לאמנות רוסית, בית כהנא, בית רפפורט ובית קונסטנט.
בתקופתו הוסר חרם אמנים ממוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית לאחר תהליך הידברות עם גורמי האמנות והעירייה.
בהמשך מונה גם למנהל אולמות התרבות העירוניים, בהם תיאטרון רמת גן, תיאטרון ראסל ותיאטרון יהלום, והוקם בעיר מפעל מנויים ופסטיבל להצגות ילדים.
ביוני 2024 חזר לכהן כמנכ"ל תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
גואטה נשוי ואב לארבעה ילדים.
הוא נשוי בשנית לגליה מלטסטה ומתגורר בשכונת ל' בתל אביב.
רן מורין (נולד ב-1958) הוא פסל יליד ירושלים, בוגר בית הספר לאמנות חזותית בניו יורק, ופעל שם בפיסול סביבתי ובפיתוח פרויקטים בנושאי שימור סביבה.
רן מורין החל את עבודתו היצירתית באמצע שנות ה-70 עם בניית מודל ממוחשב של אשליית תנועה בצורות אבסטרקטיות במכון ויצמן.
בראשית שנות ה-80 החל מורין "להתכוונן" על הנושא בו תעסוק רוב יצירתו בהמשך - שילוב עצמֵי טבע (עצים בעיקר) בחומרי פיסול מודרניים.
הייתה זו הפעם הראשונה שאמן ישראלי החל ללמוד ברצינות את האפשרות לשלב צמחים חיים כחומר פיסולי.
יצירתו הראשונה של מורין בתחום זה היא "עץ תאנה ופלדה" אותו יצר ב-1982. הפסל המציג סבך צינורות וביניהם ענפי עצי תאנה שוכן בבסיס קק"ל בגילת.
בתחילה תוכנן עץ אחד, אולם פעולת העתקת העץ ושילובו בפסל נעשתה באופן לא מקצועי והעץ המקורי מת.
בעקבות כך נשתלו במקום עצי תאנה חדשים, המשתלבים באופן טבעי בסבך הצינורות.
באותה שנה עיצב מורין גם את פסל הכניסה לפקולטה לחקלאות ברחובות, תוך שילוב של שרכים בצינורות נחושת.
גם כאן הסתבר שהנושא דרש למידה מעמיקה יותר, שכן השרכים חוררו את הצינורות והרסו את היצירה.
בעקבות כך החליט מורין להשתלם ולהעמיק את ידיעותיו, ובמהלך שנות ה-80 למד בבית הספר לאמנות חזותית בניו יורק והציג מיצירותיו בגלריות שונות בעיר.
בשנות ה-90 שהה מורין ברומא, שם עסק במחקר ובפיתוח של טכניקות ל"שימור יצירתי".
במסגרת זו ביקש מורין לעצב גישה אמנותית לשמירת נכסי העבר, ואף עסק בפועל בשימור ופיתוח של האתר הארכאולוגי סביב קברו של סנט סבסטינו ברומא.
יצירתו המונומנטלית ביותר של מורין עד כה שוכנת סמוך לקיבוץ רמת רחל בחלק הנושק לכפר הערבי צור באהר.
זהו פארק נטוע שנחנך בשנת 1991 ובו 200 עצי זית.
במרכז הפארק מתנשאים שלושה עמודים לגובה 15 מטרים, ובראש כל אחד מהם ניצב עץ זית.
מערכת השקיית העצים מוסתרת בתוך העמודים, שבבסיסם שלוש מדרגות גדולות.
שלושה שבילים רחבים מובילים אל שלישיית עצי הזית, ובראש השביל המרכזי ניצב "שער" בדמות שתי פירמידות עשויות אבן, שאף בתוכן צומחים עצי זית.
על משמעות יצירתו זו אמר מורין: "החיבור של העיר לטבע הוא חיבור מורכב, מעין חיבור-ניתוק.
לדעתי אין משהו שמשקף טוב יותר את המצב הזה מצמח בעציץ.
שלושת עצי הזית שגדלים כאן על עמודים בגובה 15 מטר הם אנחנו - יצורים שגדלים במכלים".
בין סמטאות העיר יפו העתיקה חבוי פסלו של רן מורין "עץ תפוז מרחף", 1993. זהו עץ תפוז קטן, שאינו מחובר לקרקע, אלא תלוי בתוך כד חרס גדול הנאחז בשרשראות מתכת לקירות הבתים.
העץ כמו "בוקע" מתוך הכד ומנסה לשבור אותו.
גם כאן ביקש מורין להדגיש את הניתוק ההולך וגובר בין האדם לטבע, בבחינת "יצורים שגדלים במכלים".
מורין השתמש בהזדמנויות נוספות ברעיון העץ התלוי, כמו עץ השיטה המעטר את חלל מלון דן באילת (1995), או עץ האדר התלוי בפארק ריג'נט בלונדון (אוסף פרטי, 1994).
בשנת 1994 הרחיב מורין את פעילותו ויצר אלמנטים פיסוליים עבור "דרך היין" בזכרון יעקב.
בפסלים אלה, הפזורים לאורך הדרך, ישנו שילוב מעניין בין חומרים שונים ובין גפנים חיים.
מורין יצר את הפסל לאחר הפיגוע באוניברסיטה העברית בהר הצופים בשנת 2002, בו נהרגו תשעה אנשים.
הפסל השוכן בין בנייני האוניברסיטה מציג עץ הצומח בזווית של 45 מעלות.
זווית בלתי טבעית זו מבקשת לסמל את חוסר הטבעיות הכרוך במוות בפיגוע, ומבקש לתת תחושה שהעץ "עף" ממקומו בעקבות הפיצוץ.
ב-1997 הקים מורין מצפור לזכרו של יאיר אנגל, בן רמת רחל שנהרג במהלך שירותו הצבאי בשייטת.
המצפור השוכן בקצהו המערבי של הקיבוץ משקיף על ירושלים מראש מגדל מעוצב באבן ועץ, המשלב אלמנטים טבעיים עם צורות אבנים הדומות לאבנים שנתגלו בחפירות ארכאולוגיות במקום.
במהלך שנות האלפיים היה מורין שותף בפרויקטים רבים, דוגמת עיצוב המבואה לבית רבין בהר הצופים; תכנון שער הנמל החדש באשדוד; תכנון ועיצוב הגן הארכאולוגי ברמת רחל; פסל "החרוב הקדוש של עיסאוויה" בהר הצופים; תוכנית לשימור ופיתוח הגן הבוטני בהר הצופים ועוד.
רַן פֶּקֶר (ידוע פחות בשמו המעוברת, רַן רוֹנֵן; 19 ביולי 1936 – 3 בדצמבר 2016) היה טייס קרב בחיל האוויר הישראלי, שהגיע לדרגת תת-אלוף.
נחשב לאחד מבכירי טייסי החיל ומפקדיו, ולזכותו נרשמו שבע הפלות של מטוסי אויב.
רן פקר נולד בכפר ויתקין, בנם האמצעי של לאה (לבית ברשדסקי, אמה הייתה חיה שטורמן) ודוד, ממקימי היישוב.
התגייס במרץ 1954 לקורס טיס מספר 18, במגמת קרב.
את תחילת שירותו כטייס קרב עשה במטוס ספיטפייר ובהמשך שירת בטייסת 117 על מטוסי מטאור.
עם הקמת טייסת 113, שקלטה את מטוסי האוראגן בחיל האוויר, נשלח לשרת בה.
בראשית אוקטובר 1956 עבר הסבה למטוסי המיסטר החדשים שנקלטו בחיל, ובסוף החודש כבר נלחם עם המטוס במלחמת סיני.
לאחר המלחמה שהה במשך כשנה בטייסת מיסטרים של חיל האוויר הצרפתי, במסגרת משלחת הכשרה של טייסי צה"ל.
שימש כמדריך בקורסים של חיל האוויר וב-1962 מונה לסגן מפקד טייסת 101 שהטיסה מיסטרים.
בנובמבר 1963 ערך טיסת צילום מעל צפון סיני והדלתא במטוס "שחק" (מיראז' 3) שהוסב לנשיאת חרטום צילום, ובחזרתו, תוך כדי הכנה לנחיתה, נדם מנועו.
פקר ביצע פעולות חירום ונטש את המטוס בגובה 500 רגל, בסמוך למושב בני ראם.
המטוס עצמו לא התרסק אלא המשיך לגלוש עד שנחת בשדה סמוך.
שנתיים לאחר מכן חזר המטוס לכשירות בחיל האוויר, ופקר הטיס אותו בטיסת הניסוי לאחר שיפוצו.
לאחר חצי שנה במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה מונה לממלא מקום מפקד טייסת תעופה בבסיס חצור, ובקיץ 1965 מונה למפקד טייסת המיראז'ים "העטלף".
במסגרת זו הפיל את מטוס האויב הראשון בקריירה שלו, הוקר הנטר ירדני, בקרב אוויר שנערך בנובמבר 1966, בעת פעולת סמוע.
ביום הקרבות של 7 באפריל 1967 הפיל פקר מטוס שני.
בהמשך קריירת הטיסה שלו הפיל עוד חמישה מטוסי אויב והיה לאלוף ההפלות השני בתולדות חיל האוויר.
פקר פיקד על הטייסת גם במלחמת ששת הימים, שבסיומה נחשבה הטייסת כטייסת הקרב המובילה, כשטייסיה הפילו 19 מטוסי אויב ורק שני מטוסים שלה אבדו, פחות מכל טייסת אחרת בחיל האוויר.
אף טייס בטייסת לא נהרג במלחמה זו.
פקר הפיל במלחמה שני מטוסי מיג 19 מצריים.
תפקידו הבא היה מפקד בית הספר לטיסה, כאשר במקביל טס בהצבת חירום בטייסת 119. במלחמת ההתשה הפיל ארבעה מטוסי מיג 21 מצריים.
בקיץ 1970, עם נפילתו של שמואל חץ, מפקד טייסת הפאנטומים 201, מונה פקר למפקד הטייסת, אף שלא טס קודם לכן על מטוסי פנטום.
פקר שיקם את רוח הלחימה של הטייסת והובילה לגיחות תקיפה אינטנסיביות במלחמה נגד מערך הטק"א.
לאחר שסיים קורס פיקוד ומטה בבסיס חיל הנחתים קוונטיקו, מונה ב-1972 לראש מחלקת הדרכה במטה חיל האוויר והועלה לדרגת אלוף-משנה.
בשנת 1973 מונה למפקד בסיס תל נוף, ופיקד עליו במלחמת יום הכיפורים.
הוא יצא ל-26 תקיפות מעבר לקווי האויב, לאחר שהתעקש כי הוא חייב לצאת עם פקודיו, וקיבל אישור לעשות זאת, בניגוד להוראה הכללית שמפקדי בסיסים לא יצאו לגיחות.
לאחר המלחמה הוא ביקר בכנסים פנימיים את תפקוד החייל במלחמה, ועורר עליו את חמתם של חלק מעמיתיו.
בשנת 1979 שב לישראל מלימודים באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית, והיה אמור לקבל את התפקיד של ראש להק אוויר כהכנה לפיקוד על חיל האוויר.
בעקבות כך פנה נחמיה דגן, ביוזמתו של אמיר אורן, אל שר הביטחון, עזר ויצמן, בטענה כי מיד לאחר מלחמת ששת הימים רצח פקר מפקד פלוגה ירדני שבוי, שהודה כי הוא וחייליו סקלו באבנים ושרפו למוות את הטייס הישראלי שבתאי בן-אהרון, שנטש את מטוסו הפגוע באזור מעלה אדומים.
הפרקליט הצבאי הראשי הורה על סגירת התיק לאחר שלא נמצאו ראיות מספיקות, שכן עיקר ההאשמה התבססה על דברים שפקר עצמו סיפר לאחרים, אך המליץ לרמטכ"ל שלא לקדם את פקר.
בעקבות זאת, עזר ויצמן החליט שלא למנות את פקר לתפקיד ופקר פרש מצה"ל במרץ 1980. עם זאת, לאחר שעזר ויצמן התפטר מהממשלה, ביקש הרמטכ"ל, רפאל איתן, למנות את פקר לתפקיד ראש להק אוויר ופקר הסכים.
לאחר לחץ מצד גורמים שונים, החליט מנחם בגין, שהיה אז גם שר הביטחון, שלא למנות את פקר לתפקיד, ובסוף אוקטובר 1980 פרש פקר סופית מצה"ל.
במבצע שלום הגליל שימש יועץ בכיר לאלוף יאנוש בן גל.
מספרתאריך הקרב המטוס המפיל המטוס שהופל החימוש פרטי ההפלה113 בנובמבר 1966מיראז' 3הוקר הנטר ירדניתותחיםבקרב אוויר ארוך מאוד נגד מואפק סאלטי מפקד טייסת ההנטרים, בפעולת סמוע27 באפריל 1967מיראז' 3מיג 21 סוריתותחיםבקרב אוויר המוני מעל רמת הגולן35 ביוני 1967מיראז' 3מיג 19 מצריתותחיםיומה הראשון של מלחמת ששת הימים מעל ע'רדקה.
במסגרת מבצע מוקד415 ביוני 1967מיראז' 3מיג 19 מצריתותחיםהפלה שנייה באותו הקרב515 ביולי 1967מיראז' 3מיג 21מצרישפריר 2בקרב אוויר המוני כחודש לאחר מלחמת ששת הימים מעל הדלתא.621 במאי 1969מיראז' 3מיג 21 מצריתותחיםמעל אסמאעיליה בתחילת מלחמת ההתשה711 בספטמבר 1969מיראז' 3מיג 21מצריסיידווינדרבמהלך קרב אוויר המוני מעל הדלתא
פקר עבד כסמנכ"ל במשרד הפרסום "דחף".
בשנת 1989 מונה לקונסול ישראל בלוס אנג'לס, תפקיד בו כיהן במשך שלוש שנים.
לאחר מכן עסק בתחום הסחר והשיווק הבינלאומי.
במקביל החל להדריך חבורה של נערים משכונות מצוקה ויזם את פרויקט "צהלה" (1992), פרויקט התנדבותי בתחום החינוך, בו השתתפו אנשי צבא לשעבר.
הפרויקט אומץ על ידי משרד החינוך, הוגדר על ידי זבולון המר כ"פרויקט לאומי", וזכה בפרס יגאל אלון למעשה מופת חלוצי.
בשנת 2002 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "נץ בשחקים".
בשנת 2008 זכה פקר ב"פרס מוסקוביץ' לציונות".
ועדת הפרס נימקה את מתן הפרס לפקר: "הפרס ניתן לפקר על היותו מופת של אומץ, הקרבה ומנהיגות, על התמודדותו יוצאת הדופן עם האתגרים החינוכיים והערכיים העומדים בפני הציונות, ועל הצלחתו בהקמת פרויקט "צהלה", תוך גיוסם של קצינים ומפקדים לשעבר לחזית העשייה החברתית ולמען הנוער הישראלי".
בשנים 2009–2012 היה חבר במועצת המנהלים של התעשייה האווירית לישראל.
בשנת 2013 ראה אור ספרו "יומן מבצעים", בהוצאת ידיעות ספרים, המבוסס על ספרו הקודם אבל מתמקד בנושאים המבצעיים.
בעל תואר מוסמך במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד, שימש עמית מחקר במכון ברוקינגס ובתאגיד ראנד.
בגיל 21 נשא פקר את חרותה, שאותה הכיר כשהיה בן שמונה, ולזוג נולדו שלושה ילדים.
לאחר שלושים שנות נישואים התגרשו בני הזוג.
בת זוגו השנייה הייתה הזמרת מלי ברונשטיין, שגם ממנה נפרד כעבור זמן מה.
רן פקר נפטר ממחלת הסרטן ב-3 בדצמבר 2016, והובא למנוחות בבית העלמין המשותף לכפר ויתקין, חופית ובית ינאי.
עיריית הרצליה הקדישה כיכר ליד בית חיל האוויר לזכרו של רן פקר.
רן צדוק (נולד ב-16 בספטמבר 1944) הוא פרופסור אמריטוס ללימודים מסופוטמיים ואיראניים בחוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום ולהיסטוריה ישראלית קדם-הלניסטית בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב.
רן צדוק נולד בפתח תקווה וגדל בפרדס חנה-כרכור.
מיד לאחר שסיים את בית הספר התיכון השתתף בתוכנית הרדיו "מחפשים את המטמון" שבה פתר את כתב החידה בזמן שיא.
קיבל תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ובהיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב.
סיים את חוק לימודיו לתואר השני והשלישי באוניברסיטה העברית, תואר שני בהיסטוריה של עם ישראל אותו סיים בהצטיינות ודוקטורט באשורולוגיה ובלימודים איראניים אף הוא בהצטיינות.
נושא עבודת הדוקטורט שלו היה "ניפור בתקופה האכימנית, היבטים גאוגרפיים ואתניים".
מדריכיו לדוקטורט היו הפרופסורים חיים תדמור ושאול שקד.
הוא נשלח לשנתיים מטעם האוניברסיטה העברית להשתלם בלימודים איראניים באוניברסיטת קיימברידג' (בריטניה) אצל פרופ' גרשביץ', מגדולי האיראניסטים ומאז הוא חבר קבוע בג'זוס קולג' שם.
צדוק מרצה באוניברסיטת תל אביב החל משנת 1975 וב-1991 מונה לפרופסור מן המניין.
שימש כמרצה גם באוניברסיטת חיפה ובאוניברסיטה העברית.
שהה בשבתונים כפרופסור אורח באוניברסיטאות לונדון, ברקלי, טיבינגן והיידלברג.
במוסדות אלה עיקר עיסוקו היה פענוח ותעתיק של אוספי הלוחות הבבליים.
כמו כן השתתף בכנסים וסדנאות אשורולוגיים ואירניסטיים.
נשוי לבלשנית תקוה לבית סייג, שהיא דוקטור לאשורולוגיה וללימודים קלאסיים.
מחקריו של רן צדוק עוסקים באשורולוגיה, לימודים איראניים, היסטוריה של המזרח הקדום באלף הראשון לפני הספירה, וכן חקר שמות האנשים והמקומות בסהר הפורה הקדם-אסלאמי.
גאוגרפיה של בבל ואשור באלף הראשון לפני הספירה
צדוק עסק בעיקר בפרק הזמן 300-800 לפסה"נ והתחקה אחר היסודות האתניים באשור ובבבל בתקופה זו.
פרי מחקרו הוא הגזטיר המוער שיצא במסגרת פרויקט של אוניברסיטת טיבינגן:
הוא גם משמש כאחד מעורכי הפרוסופוגרפיה (פרוסופוגרפיה היא רשימה של כל נושאי התפקידים והאנשים הפעילים בשטחים שונים) של האימפריה האשורית החדשה בהוצאת אוניברסיטת הלסינקי שבפינלנד
צדוק פיענח במוזיאונים ברחבי תבל כמה אלפי טקסטים מהתקופה הנ"ל אשר שופכים אור בעיקר על ערי המקדש במרכז בבל.
הוא חיבר תיאור ממצה של תפרושתן הגאוגרפית, כולל העורף הכפרי שלהן, וערך בחינה פרטנית של ארגון וחלוקת העבודה השוטפת במקדשיהן.
כמו כן דן במונחים אכדיים ובמונחים זרים המופיעים בטקסטים בבליים ואשוריים חדשים.
עבודתו תרמה לתיאור מפורט הרבה יותר של התמונה היישובית וההרכב האתני של מסופוטמיה (בעיקר בבל) באלף הראשון לפסה"נ.
מסקנה חשובה שהעלתה עבודתו המסיבית היא שהאליטה העירונית הבבלית לא קלטה זרים באלף הראשון לפסה"נ וזה היה אימפולס חשוב להתהוות תודעת ייחודה וייעודה של גולת יהודי בבל בפרט והיהדות של ראשית הבית השני בכלל.
בין ממצאיו האחרים ראויים לציון העדות על המלכה אפמי אשת דריווש הראשון (נזכרת בספרות החיצונית בקשר לזרובבל), זיהוי כתך בכתובת הארמית מספירה, עווה וספרווים בטקסטים יתדיים, ואזכוריו של השליט הדיאדוכי אנטיגונוס מונופתלמוס באוסטרקאות מאידומאה.
חקר השמות והאנשים הישראלים והשמיים-מערביים מראשית התעוד ועד הכיבוש המוסלמי
את אוצר השמות הישראלי הקדם-הלניסטי מתאר צדוק בספרו
זהו ניתוח מלא של כל שמות האנשים הישראלים שנזכרים במקרא ובמקורות חוץ-מקראיים, סיווגם לפי טיפוסים ותכנים, כמו גם רישום מלא של כל האנשים ופרטיהם.
בסדרת מאמרים הוא מציג פרוסופוגרפיה של תושבי הסהר הפורה השמיים-מערביים (למעט ישראלים-יהודים) בתקופות ההלניסטית-רומית והביזנטית ומנתח שמות יהודיים ואחרים מאותן תקופות.
צדוק עסק בעבר בחקר הגלויות הראשונות, דהיינו הישראלים באשור והיהודאים בבבל.
בספרים אלה מציג צדוק רשימה מלאה של כל הגולים שנזכרו במקורות השונים ונותן ניתוח ממצה של מעמדם המשפטי, החברתי והכלכלי.
זאת לאחר שנתבררו ונקבעו הקריטריונים לזיהוים והפרדתם משאר חלקי האוכלוסייה שבתעוד.
חקר רמת איראן המערבית בתקופה הקדם הלניסטית
פה חוקר צדוק תחום שאין עוסקים בו בישראל.
הוא עשה ניתוח מלא של כל השמות העילמיים וכתב על קשרי עילם ומסופוטמיה:
כמו כן ניתח בסדרת מאמרים את תפוצתם הכרונולוגית ותפרושתם הגאוגרפית של יסודות אתניים שונים בהרי הזגרוס על עמקי הרוחב שביניהם.
שמות המקומות הערביים בארץ ישראל
צדוק עסק בחקר שמות המקומות בארץ ישראל שנשתמרו בפי האוכלוסייה דוברת הערבית בארץ וסיווגם לשכבות לפי השפות השונות שדוברו בארץ ישראל בעבר ובהווה, לרבות שקיעים עתיקים (כנענית-עברית, ארמית, יוונית וערבית).
בשנים האחרונות מתרכז צדוק בעיקר בחקר עיר המקדש העתיקה בורסיף (17 ק"מ דרומית מבבל), שהתקיימה מראשית העדות הכתובה ועד הכיבוש המונגולי בשנת 1258 לספירה.
עלה בידו לקבוע את מספר המשפחות המיוחסות שניהלו את העיר, שלטו בכלכלתה ובכלכלת העורף הכפרי שבה וכן הוא שיחזר את הטופוגרפיה שלה ושל סביבתה.
ביולי 2008 הוציאה האקדמיה האוסטרית למדעים את ספרו של צדוק על האירנים בתקופות האור, האחמנית וההלניסטית הקדומה.
רן נקש (נולד ב-3 ביולי 1978, חיפה) הוא מתאגרף ישראלי מקצועני.
נקש החל להתאמן באמנויות לחימה כשהיה בן עשר.
במקור התמחה באגרוף תאילנדי ואף הגיע למקום השני בתחרות בינלאומית באמנות לחימה זו, שנערכה בתאילנד ב-1997. בזמן שירותו הסדיר בצה"ל שימש כמדריך קרב מגע.
הוא המשיך לעסוק בהדרכת ענף זה גם לאחר שחרורו ובין השנים 2002–2007 שימש כראש יחידת קרב מגע במערכת בתי המשפט בישראל.
החל מ-2007 הוא מתפקד כראש מדור קרב מגע בצה"ל.
נקש עבר הסבה לאגרוף מקצועני ב-2006 והשתתף מאז ב-26 קרבות, שמתוכם ניצח ב-25, 18 בנוקאאוט.
בזכות ניצחונותיו המרובים בנוקאאוט, שכמה מהם הושגו תוך שניות מעטות מתחילת הקרב, זכה לשם הזירה "Sweet Dreams".
בפברואר 2008 הופיע נקש בתוכנית "" של ערוץ דיסקברי, שם הדגים טכניקות מאמנות הלחימה הישראלית קרב מגע.
ב-2 באפריל 2011 השתתף בקרב על חגורת אליפות העולם במשקל בינוני-כבד של התאחדות WBO מול המתאגרף הגרמני מרקו האק ובו הפסיד בנקודות בתום שנים-עשר סיבובים.
רן רזניק (נולד ב-1966) הוא עיתונאי ישראלי המתמחה בתחום הבריאות.
חתן פרס סוקולוב לעיתונות כתובה.
רזניק למד בתיכון רופין לבני המושבים בעמק חפר.
ב-1992 עבד ככוח עזר סיעודי בבית החולים "הדסה" בתל אביב.
בתקופה זו קיבל אותו גל אוחובסקי לעבודה בעיתון "העיר" ככתב לענייני החינוך והקהילה ההומו-לסבית.
בהמשך היה לכתב הבריאות של העיתון ובמסגרת זו חשף את פרשת הפקרת המנותחים של ד"ר ולדימיר יקירביץ'.
בשנת 1999 עבר לעיתון הארץ ושימש כתב ותחקירן הבריאות הראשי של העיתון עד לשנת 2009. באמצע 2009 עזב רזניק את עיתון הארץ והצטרף לעיתון ידיעות אחרונות, שם כתב במגזין הבריאות "מנטה".
בינואר 2011 הצטרף כעיתונאי חוקר בתחום הבריאות לעיתון ישראל היום.
לאורך שנים פרסם רזניק כתבות על פרשות שחיתות במערכת הבריאות בישראל.
בחלק מהמקרים הועמדו רופאים בכירים לדין בעקבות תחקיריו.
בין השאר חשף את פרשת איתנים - התעללות בחוסים חסרי ישע ב"מחלקת המשך" בבית חולים איתנים שבהרי ירושלים, פרשה שהייתה אחת הקשות ביותר שהתגלתה במערכת בריאות הנפש בישראל.
בשנת 1998 זכה בפרס על-שם משה רון לעיתונות.
בשנת 2000 קיבל פרס מטעם ארגון "בזכות" למען קידום זכויות פגועי הנפש.
בשנת 2006 הוענק לו אות אביר איכות השלטון בתחום התקשורת
בשנת 2007 הוענק לו "פרס סוקולוב" לעיתונות כתובה.
ועדת הפרס קבעה כי "רזניק הוא חלוץ בחשיפתם של עוולות ועיוותים, תחקיריו תרמו רבות לתיקון המעוות ועבודתו העיתונאית חשפה ליקויים מבניים ותרמה לקידום חקיקת חוק זכויות החולה".
בעת שירותו הצבאי יצא מהארון.
מתגורר בתל אביב ואב לבת במסגרת הורות אחרת.
רן שחור (נולד ב-4 באוגוסט 1957) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל, שירת כמפקד מערך המבצעים המיוחדים, מפקד היחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין ומפקד סיירת מטכ"ל בשנים 1989–1991 .
רן שחור נולד וגדל בקיבוץ גן שמואל בנם של מרדכי ולושיה.
אביו נפטר כשרן היה בן 14. שחור היה חבר בתנועת השומר הצעיר ועשה שנת שירות.
לפני גיוסו שיחק כדורסל בקבוצת הפועל גן שמואל כשהקבוצה שיחקה בליגה הראשונה בעונת 76–1975.
שחור התגייס לצה"ל בשנת 1975 והתנדב לסיירת מטכ"ל.
בהמשך עבר קורס קציני חי"ר ולאחר סיומו התמנה למפקד צוות ביחידה, אז תחת פיקודו של עוזי דיין.
בדצמבר 1988 השתתף במבצע בן בליעל לחטיפתו של ג'וואד קצפי מדרום לבנון.
במהלך השנים התקדם בתפקידיו ביחידה, היה סגנו של עמר בר-לב וב-1989 החליף את משה יעלון בפיקוד על הסיירת.
בתקופה זו התגורר בקיבוץ ניר אליהו..
הפעולה המפורסמת ביותר שהתבצעה בזמן כהונתו של שחור הייתה מבצע עלם חמודות, חטיפתו של שייח' עובייד, ממנהיגי החזבאללה בדרום לבנון, ביולי 1989.
לאחר שעזב את היחידה יצא ללימודים ולאחר שסיים תואר שני במנהל עסקים, בבית הספר למוסמכים במנהל עסקים ע"ש ליאון רקנאטי באוניברסיטת תל אביב, חזר לצבא, קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבת הנגב, חטיבת חי"ר במילואים.
היה עוזרו של יעקב עמידרור כשזה היה מזכיר צבאי לשר הביטחון יצחק מרדכי, וזכה לדרגת תת-אלוף אישית מהרמטכ"ל שאול מופז.
שימש מפקד היחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין ומפקד מערך המבצעים המיוחדים.
לאחר שלא מונה למזכיר הצבאי של ראש הממשלה בעקבות חילופי השלטון, עזב את הצבא.
לאחר שהשתחרר מצה"ל התמנה לשותף-מנהל בקרן הון סיכון סטאר ומאז ממלא תפקידי ניהול בחברות היי-טק.
בין השאר כיהן כדירקטור בחברות אזימוט טכנולוגיות ואיזיצ'יפ.
הוא מייסד ומנכ"ל חברת Focal Energy, המשקיעה בונה ומנהלת תחנות כוח ירוקות בהודו.
שחור בעל תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב וחבר לשכת עורכי הדין בישראל.
הוא משמש מרצה אורח במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בנושא ניהול סיכונים.
הוא עומד בהתנדבות בראש עמותת גאלו"פ העוסקת בטיפול באוכלוסיות עם צרכים מיוחדים ונוער בסיכון בעזרת רכיבה טיפולית, וכן בראש עמותת בוגרי סיירת מטכ"ל.
אחיו הוא תא"ל (מיל') גבי שחור, שהיה מפקד בסיס חיל האוויר בפלמחים.
רן לוי (נולד ב-25 בספטמבר 1969) הוא קומיקאי, סטנד-אפיסט, שחקן, תסריטאי ובמאי ישראלי.
לאחר שירותו הצבאי החל את דרכו בצוות הבידור של רשת מלונות ישרוטל, שם עבד עם ירון לוי סבג.
לוי למד קולנוע בשלוחה של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1993 החל לוי להופיע כסטנד-אפיסט במועדון "הקאמל קומדי קלאב" בתל אביב, אז בניהולו של שמואל וילוז'ני, יחד עם ישראל קטורזה ודורון רביץ.
בעקבות הצעה של קטורזה, הצטרף אליו והחל להופיע ב"דידי לוקאלי", תוכנית הרדיו של דידי הררי ב"רדיו ללא הפסקה", וגילם דמויות שונות, בהן "סוזי", "סטיבן גואטה" ו"ברוך השדרן".
לוי החל לשמור שבת לאחר מות אביו בשנת 1994. בעקבות זאת הפסיק להופיע בערבי שישי, והחל לכתוב עבור סטנד-אפיסטים ותוכניות טלוויזיה.
לוי שיתף פעולה ככותב עם ניקי גולדשטיין, משה אשכנזי, יעקב כהן ואלי פיניש, ובין השאר כתב לתוכניות בטברנה (עם שמעון פרנס), משפחת קמיצ'לי (2004), יצפאן (2006), כישרון או כישלון (2007) ואחרות.
בשנת 2008 שימש כתסריטאי (יחד עם גל זיו) וכשחקן (לצד חיים זנאתי) בסרט הקצר "לילה אפגני", שזכה בפרסי "סרט המדע הבדיוני הטוב ביותר" ו"התסריט הטוב ביותר" בפסטיבל 48FILM.
בשנת 2009 הצטרף ככותב קבוע לתוכנית "מועדון לילה" ששודרה בערוץ 2.
לוי שימש כאחד מיוצרי קומדיית המצבים "ישראל" בכיכוב ישראל קטורזה, ששודרה בשנת 2013 בערוץ עשר ואף נמכרה לרשת ABC האמריקאית.
לוי שימש כתסריטאי בתוכניות "קארפול קריוקי" (2017) ו"צומת מילר" (2018), וככותב לשלומי קוריאט ב"סטנד אפ Nation" (2021).
בשנת 2022 שודרה בקשת 12 סדרת המערכונים הקומית "פשע לא מאורגן", אותה כתב לוי.
הוא שיחק בה יחד עם אנסמבל שחקנים, בהם שותפו ליצירה חיים זנאתי שסייע לו בהפקתה.
לוי אף ביים את הסדרה.
בשנת 2025 שימש לוי כאחד מתסריטאי התוכנית הקומית "זה לא אולפן שישי" המשודרת בקשת 12.
בנוסף הופיע בתפקיד עצמו ב"לא נפסיק לצחוק" (2003, ערוץ 2), ב"אסייג וחברים עושים את קיסריה" (2009, ערוץ 2) ב"ביפ קומדי-בר" (2011, ערוץ ביפ) ובתוכניות ומופעי סטנד-אפ נוספים.
לוי נשוי, אב לארבעה ילדים ומתגורר במרכז הארץ.
רן לוי (נולד ב-8 באוגוסט 1975) הוא סופר, היסטוריון ציבורי, מפיק ומגיש את הפודקאסט "עושים היסטוריה", העוסק בהיסטוריה של המדע והטכנולוגיה וכן המייסד והעורך הראשי הראשון של רשת הפודקאסטים בעלת אותו השם.
לוי נולד ב-8 באוגוסט 1975 בחיפה.
שירת בצבא בחיל הים כמפקד ספינת "דבור" בדרום, ומאוחר יותר כמפקד בית הספר לימאות ונשק בבה"ד חיל הים.
לוי מהנדס אלקטרוניקה בהשכלתו, בוגר הפקולטה להנדסת חשמל של הטכניון.
בטכניון ערך וכתב את "דמיקולי", מדור ההומור והסאטירה של "קולי", עיתון הסטודנטים.
רן לוי עבד בחברת מלאנוקס טכנולוגיות כמהנדס חשמל מספר שנים, והחליט לעבור לעבוד בחברת רפאל בעקבות הצלחת הפודקאסט.
לוי עבד ברפאל עוד מספר שנים, עד שהחליט לעזוב את עבודתו כשכיר ולהתמקד ביצירת פודקאסטים.
לוי מרצה על מגוון נושאי מדע וטכנולוגיה לקהל הרחב.
כותב במגוון רחב של ירחונים ואתרים, בהם ynet, כלכליסט, הידען, אודיסאה ועוד.
מפיק ומגיש את הפודקאסט "עושים היסטוריה", פודקאסט על מדע, טכנולוגיה והיסטוריה.
לוי הרחיב את הפודקאסט הזה לרשת פודקאסטים בשם "רשת עושים היסטוריה" והוא היה העורך הראשי שלה עד לשנת 2022. בשנת 2017 הקליט לוי פודקאסט נוסף באתר החינוכית המבוסס על ספרו "האוניברסיטה הקטנה של המדעים".
בפברואר 2025 מכר רן לוי את חברת פודקאסט ישראל מדיה בע"מ, חברת האם של "רשת עושים היסטוריה", לאייל דגן ולשילה דה בר שישמש כמנכ"ל.
דודתו היא מלכת היופי חווה לוי.
פרפטום מובילה: על פיזיקה, מכונות נצח, שרלטנים ומה שביניהם.
יצא לאור בשנת 2007, בהוצאת ספריית מעריב.
ספר מדע-פופולרי זה שוטח את סיפורה וגלגוליה של מכונת התנועה המתמדת.
האוניברסיטה הקטנה של המדעים: ספר המציג עניינים מדעיים קצרים במגוון תחומי מחקר ובהם אסטרונומיה, ביולוגיה, גוף האדם, פיזיקה, כימיה, מדעי המחשב, ומדעי כדור הארץ.
הקוף שידע לאהוב (ספר אלקטרוני): קובץ מאמרים הלקוחים מתוך פרקי הפודקאסט "עושים היסטוריה".
כל אחד מהם נוגע בשאלה מתוך תחומי מדע, טכנולוגיה, תרבות והיסטוריה שונים: פיזיקה, חלל, ביולוגיה, מחשבים, רפואה ואחרים.
קרב מוחות: ההיסטוריה הזדונית של וירוסי המחשב.
יצא בשנת 2013 בהוצאת כתר.
עושים פודקאסט: איך להצליח בעולם ההסכתים (ספר אלקטרוני): קובץ מאמרים עם עצות להסכתים מאת לוי עצמו הכולל גם טיפים ועצות מפודקאסטרים, עורכים ואנשי רדיו בישראל.
רן מרקוביץ' (נולד ב-30 בספטמבר 1991), הוא אלוף ישראל לשנת 2011 בטרמפולינה.
מרקוביץ' מתאמן בקבוצת הפועל חולון, בהדרכתם של יעקב לוי שייצג את ישראל באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) בהתעמלות מכשירים, סאן זביאגין ואילן גזית.
באליפות ישראל בטרמפולינה שנערכה בחולון ביולי 2010 זכה מרקוביץ' במדליית ארד בתוצאה של 45.1 נק', אחרי קוסטה מירושניקוב מקבוצת הפועל "בגין" חולון (65.6 נק') ואלכס סירוטניקוב מקבוצת הפועל אשקלון (59.7 נק').
באליפות העולם בטרמפולינה שנערכה במץ, צרפת בנובמבר אותה שנה סיים מרקוביץ' במקום ה-76. אלון כץ מישראל דורג במקום גבוה יותר במקום 45.
באליפות ישראל בטרמפולינה שנערכה בחולון ביולי 2011 זכה מרקוביץ' לראשונה, במדליית זהב בתוצאה של 62.2 נק', לפני אלון כץ מקבוצת הפועל "בגין" חולון (45.4 נק') ומתן שטיינבוך מקבוצת ספורטאי מודיעין (40.8 נק').
באליפות ישראל בטרמפולינה שנערכה באולם הספורט ע"ש רבין בבאר שבע, ביוני 2012 זכה מרקוביץ' במדליית כסף בתוצאה של 61.6 נק', אחרי אלון כץ (65.7 נק') ולפני ירין כהן מקבוצת אקרוג'ים מודיעין (53.0 נק').
רן רז (נולד ב-26 בדצמבר 1966) הוא מדען מחשב ישראלי העוסק בתחום של סיבוכיות חישובית.
הוא מכהן כפרופסור למדעי המחשב בפקולטה למתמטיקה ומדעי המחשב במכון ויצמן למדע ובבית הספר להנדסה ומדע שימושי באוניברסיטת פרינסטון.
ידוע בעבודתו בנושא מערכות הוכחה אינטראקטיביות.
רז נולד בירושלים בשם רן מזרחי, להורים ממוצא כורדי, ילידי הארץ.
בהיותו בן 3 שינו הוריו את שם משפחתם לרז.
אחיו הוא הפוליטיקאי מוסי רז.
רז הוא בוגר תיכון ליד"ה.
התגייס לתוכנית תלפיות, וקיבל תואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1992 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים על עבודה שכותרתה "Lower Bounds for Probabilistic Communication Complexity and for the Depth of Monotone Boolean Circuits", בהנחייתם של הפרופסורים אבי ויגדרזון ומיכאל בן-אור.
בהמשך יצא למשך שנתיים לפוסט דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון.
בשנת 1994 הצטרף לסגל הפקולטה למתמטיקה ומדעי המחשב במכון ויצמן למדע, ובשנת 2003 מונה לפרופסור מן המניין.
פעמים אחדות שהה בבית הספר למתמטיקה במכון למחקר מתקדם בפרינסטון.
בשנת 2017 הצטרף לסגל בית הספר להנדסה ומדע שימושי באוניברסיטת פרינסטון.
רז ידוע בעבודתו בנושא מערכות הוכחה אינטראקטיביות והוא חוקר של בעיית P=NP.
עבודותיו זוכות לפרסים בכנסים החשובים במדעי המחשב התאורטיים.
רן צמח (נולד ב-30 במאי 1969) הוא פסנתרן ישראלי, שזכה בפרס הראשון בתחרות הבין-לאומית לפסנתרנים בטוקיו.
צמח נולד בעיר אשדוד, והחל את לימודי הפסנתר בגיל 6 בהדרכת אמו ואביו.
לאחר כשנתיים התקבל לכיתתו של פרופסור אריה ורדי, שעמו למד באינטנסיביות במשך 14 שנים.
בין גיל 11 לגיל 17 זכה ברציפות בפרסים הראשונים בתחרות פרס קלרמונט.
בגיל 12 הופיע לראשונה כסולן עם התזמורת הסימפונית ירושלים וגארי ברתיני, בנגינת הקונצ'רטו השני של מנדלסון בשידור חי בקול ישראל.
באותה השנה הופיע לראשונה גם עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בביצוע קונצ'רטו של באך, וכעבור שנה ביצע עם הפילהרמונית וזובין מהטה את הקונצ'רטו הראשון של רחמנינוב בקונצרט ששודר בטלוויזיה הישראלית ובקול ישראל.
מאז הופיע באופן קבוע עם כל התזמורות הישראליות המוכרות, ונתן רסיטלים ושידורים חיים ברדיו.
בנובמבר 1986, בהיותו הצעיר מבין 84 מתמודדים מכל רחבי העולם, זכה במדליית זהב ובפרסים מיוחדים נוספים בתחרות הבינלאומית לפסנתר של יפן בטוקיו.
בעקבות הישג זה הוזמן לסיורי קונצרטים רבים ביפן, באירופה ובישראל, והקליט עבור הטלוויזיה והרדיו.
כמו כן הופעות חיות שלו הוקלטו על ידי חברת התקליטים "Fontec".
צמח היה ידוע עוד טרם זכייתו בפרס בטוקיו כפסנתרן וירטואוז, וזכה לשבחים מהפסנתרנים מאוריציו פוליני, אריה ורדי וכריסטוף אשנבאך.
צמח הוזמן להשתתף בפסטיבל לציון 100 שנים להולדתו של ארתור רובינשטיין עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית וזובין מהטה.
בשנים שלאחר מכן הוזמן להופיע באולמות חשובים ברוסיה, פולין, ארצות הברית, איטליה, בריטניה, יפן ועוד.
בשנת 1991 הוזמן המוזיקאי המצרי טהא נאג'י, המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של קהיר להופעה עם התזמורת הסימפונית ירושלים (זאת הייתה ההופעה הפומבית היחידה עד כה של מוזיקאי מצרי בישראל); צמח היה הסולן בקונצרט זה ששודר בשידור חי בקול ישראל, ובצע בו את הקונצ'רטו הראשון של צ'ייקובסקי .
בהמשך שנות ה-90, המשיך צמח את לימודיו אצל הפסנתרן ראסל שרמן בבוסטון, שם סיים את לימודי תואר האמן בקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד.
במקביל לפעילותו כפסנתרן קונצרטים עוסק צמח גם בהדרכת ואימון פסנתרנים מתקדמים.
צמח מתגורר עם אשתו וחמשת ילדיהם המשותפים בזכרון יעקב, והוא בוגר תארים ראשון ושני גם במדעי המחשב מהטכניון בחיפה.
רן קוניק (נולד בגבעתיים ב-20 ביולי 1968) הוא ראש עיריית גבעתיים מטעם מפלגת העבודה.
בעבר היה טניסאי שולחן ויו"ר איגוד טניס השולחן בישראל.
קוניק נולד וגדל בגבעתיים לדני וחיה קוניק.
יש לו אח בוגר ממנו בשם גיא.
הוא בוגר בית הספר היסודי ע"ש א.ד.
גורדון ותיכון שמעון בן צבי.
בצבא קיבל מעמד של ספורטאי מצטיין.
קריירת טניס שולחן ואימון מנטלי
קוניק החל לשחק טניס שולחן בגיל תשע, במועדון טניס השולחן של הפועל רמת גן.
בשנת 1984 הצטרף לקבוצת הבוגרים של המועדון, ושנה לאחר מכן השתייך לסגל הנבחרת הבוגרת של המועדון, איתו זכה באליפות המדינה.
באותה שנה, בהיותו בן 17, זכה באליפות ישראל לנוער עד גיל 18. הוא זכה פעם אחת באליפות ישראל לזוגות גברים עם יוסי בוגן, ופעם אחת באליפות ישראל לזוגות מעורבים עם ריקי צ'רנינסקי.
בשנת 1994, לאחר פרישתו מספורט תחרותי הקים ואימן את מועדון טניס השולחן במועדון עירוני גבעתיים.
בין השנים 1996–2008 שימש בתפקיד מנהל מחלקת הספורט בעיריית גבעתיים.
בעבר כיהן במשך 5 שנים כיושב ראש איגוד טניס השולחן בישראל.
בנוסף, משמש קוניק שנים רבות כמאמן מנטלי לכדורסלנים וכדורגלנים בכירים רבים, בהם בר טימור, סתיו טוריאל ורפי מנקו.
בשנת 2008, התמודד כיושב ראש מפלגת "גבעתיים שלנו" בבחירות המוניציפליות, ורשימתו זכתה בשני מושבים במועצת העיר.
ביחד עם קוניק נבחרה אילה בירן.
הוא כיהן גם כחבר דירקטוריון בחברה הכלכלית של העירייה, ועדת התכנון והבנייה, והוועדה לטיפול בניצולי השואה המתגוררים בעיר.
בבחירות המוניציפליות שהתקיימו ב-22 באוקטובר 2013 נבחר לראש העיר השישי של גבעתיים ברוב של 50.6% מהקולות.
ביוני 2018, הצטרף למפלגת העבודה.
בבחירות המוניציפליות שהתקיימו ב-30 באוקטובר 2018 היה קוניק מועמד יחיד לראשות העיר, לראשונה בתולדות גבעתיים, ונבחר בשנית לתפקיד ברוב של 86% מהקולות.
בבחירות המוניציפליות שהתקיימו ב-27 בפברואר 2024, קוניק התמודד לראשות העיר מול טלי טליה ארגמן ונבחר בפעם השלישית ברוב של 86% ומפלגתו "גבעתיים שלנו" נבחרה ברוב הכי גדול עם 36.3%.
משמש זה כ-10 שנים יושב ראש ועדת התרבות והספורט בשלטון המקומי.
קוניק הוא בעל תואר ראשון במנהל עסקים מהמכללה למינהל שבתל אביב.
רן כסלו (וֶקסלר) (1927 – 13 ביוני 2013) היה עיתונאי ועורך ישראלי, ששימש בתפקידי מערכת בכירים בעיתון "הארץ", ובהם עורך משנה של העיתון בשנות ה-80 של המאה ה-20.
התפרסם במיוחד כאשר בתחילת שנות ה-70 פרסם בעיתון "הארץ" סדרת כתבות על הפשע המאורגן בישראל ובהם קבע כי יש בישראל פשע מאורגן בתחומים שונים.
בעקבות כתבות אלה קיבל איומים על חייו.
כסלו נולד בשנת 1927 בעיר צ'נסטוחובה שבפולין בשם הֶנריק וֶקסלר, בן למשפחה אמידה של ילידי העיר.
אמו רבקה לבית ויינרייך הייתה בתו של האדמו"ר מראדומסק.
אביו משה וקסלר היה בן למשפחה אמידה והיה שותף בבעלות על מפעל לחלקי אופניים.
אחיו רוֹמֶק היה בעליו של מפעל לייצור צעצועים.
אחותו הגדולה, גֶניה, שהייתה פעילה בפעילויות קומוניסטיות, נשלחה לאחר סיום לימודיה למערב אירופה, מחשש שתיעצר.
במלחמת העולם השנייה נמלטה המשפחה מזרחה והתיישבה בקובל.
בקיץ 1940 נשלחה למחנה בסיביר.
כעבור שנה וחצי במחנה עברו לאוזבקיסטן.
כסלו סיים את לימודיו שם, ופעל כמדריך בתנועת הנוער הקומוניסטית "קומסומול".
לאחר שהסתיימה המלחמה שבה המשפחה לעירה, וכסלו עבר ללודז', ללמוד הנדסה במכון הטכנולוגי.
בשנת 1949 נישא להלינה פּלוֹטֶק מלודז', ועבר לוורוצלב.
הוא החליט שאינו מעוניין לסיים את לימודיו, והחל לעבוד כצנזור בעיתונות הקומוניסטית.
בשנת 1951 החל לעבוד בסוכנות הידיעות הפולנית (PAP).
לאחר מכן היה לכתב העיתון הוורשאי Życie Warszawy (ז'יצ'יה ורשאווי) בשלזיה תחתית (בשם העט הנריק ויס), ולבסוף היה עורך העיתון Życie Białostockie בביאליסטוק.
בשנת 1956 התפרסמה בעיתון בוורוצלב כתבה נגד כסלו, שבה נטען כי נהג לרדות בפועלים במפעל של אביו.
כעבור מספר ימים פורסמה הכתבה בעיתון הגדול Polityka, וכסלו החליט לעלות לישראל.
בסתיו 1956 עלה לישראל במסגרת "עליית גומולקה".
תחילה למד באולפן מיוחד לעיתונאים מטעם הסוכנות היהודית בבית שמש.
הוא עִברת את שמו לרן כסלו.
לאחר עלותו ארצה כתב בעיקר בעיתון בשפה הפולנית Od Nowa (אוד נובה), וב-1958, לאחר ששיפר את ידיעתו בשפה העברית, עבר לכתוב בשבועון העברי "העולם הזה".
בשנות ה-60 פנה אליו עורך "הארץ" גרשום שוקן וביקש שיכתוב בעיתונו.
כסלו התחיל ככתב לענייני פלילים, וכתב את סדרת התחקירים "האם יש פשע מאורגן בישראל?", שהגיעה לשיאה בפרסומו ב-1971 של מסמך משטרתי שמנה את טוביה אושרי כמנהיג העולם התחתון בישראל.
לאחר מכן היה כתב לענייני מפלגות.
בהמשך הפך למזכיר המערכת, ובשנות ה-80 המוקדמות היה עורך המשנה של העיתון.
גם לאחר שסיים את תפקיד עורך המשנה המשיך כסלו להיות חבר במערכת העיתון "הארץ" ולכתוב בו מאמרים.
בין השאר פרסם בעיתון סדרת מאמרים על ערביי ישראל.
במאמריו הביע ביקורת נחרצת כלפי ממשלת ישראל לגבי מדיניותה בשטחים ויחסה למיעוט הערבי.
כיהן בוועדת הצנזורה של ועדת העורכים.
שנתיים לפני מותו לקה בשבץ מוחי.
הוא נפטר בביתו בגיל 86, ב-13 ביוני 2013, ונקבר בבית העלמין של רמת השרון ליד צומת מורשה.
הותיר בת, אירית כסלו; בן, יורם כסלו (מפיק קולנוע); בת שרה אהרון (מתגוררת בקנדה) ובן מיכאל (מיקי) כסלו.
"הם ואנחנו – ערבים בישראל", גבעת חביבה: המכון ללמודים ערביים, תשמ"ח 1988. (חוברת מאמרים שפורסמו ב"הארץ" בחודשים אוגוסט–ספטמבר 1987)
רן שריג (נולד ב-14 באוקטובר 1971 בגבעתיים) הוא תסריטאי, סופר, מרצה, מגיש רדיו ומנחה טלוויזיה ישראלי.
שריג גדל בגבעתיים ולמד בבית הספר התיכון "קלעי" בעירו.
סמוך לסיום לימודי התיכון, החל לפרסם ביקורת מוזיקה במקומון "כל העיר" מרשת המקומונים של עיתון "הארץ".
בהמשך כתב במקומון "העיר" - בתחילה על מוזיקה ולאחר מכן על טלוויזיה וקולנוע.
בשנים 1990–1993 ניהל את לייבל האינדי הראשון בישראל, "קסבה", שהיה בבעלות חברות המוזיקה "גונג" ו"הליקון"; הלייבל ייבא והפיץ תקליטים ודיסקים של מוזיקה אלטרנטיבית בארץ וייצג, בין היתר, את להקת "הפרודיג'י" ואת הלייבלים העצמאיים XL ו-Creation.
בשנת 1995 עזב את "קסבה" ושימש כמנהל אמנותי של ישראל ברייט ולהקת "השמחות", בתקופה בה יצא אלבומה הראשון, שזכה להצלחה.
במקביל עבר מהמקומון "העיר" לעיתון "הארץ", שם שימש כמבקר המוזיקה של העיתון במוסף "גלריה".
באותה התקופה החל לכתוב את סיפוריו הראשונים ולפרסם אותם בעיתונים.
כן שיתף פעולה עם אייל דורון בכתיבת המערכונים למופע הבידור של שבי זרעיה, "הפעם זה סופי".
מ-1995 החל לכתוב תסריטים למספר ערוצי טלוויזיה.
הוא הפך לתסריטאי קבוע בזכיינית השידור "קשת", והיה פעיל במחלקת הפרומו; הוא זכה פעמיים ב"פרומקס" עבור "קשת" על תסריט לפרומו השנה בעולם.
כן כתב מערכונים לכל תוכניות הבידור של הזכיינית באותה התקופה, כגון התוכנית "מקרה לילה של שי אביבי" ששודרה בשנים 1998–1999.
בתקופה זו התגורר עם בת זוגו נעמה תורן; בעקבות השראה במהלך הריונה יצר את "טלמאניה", סדרת אנימציה פרועה לילדים, אותה כתב, ערך וביים עם תומר שרון.
בתפקידים הראשיים כיכבו תומר שרון וסיון שביט.
הסדרה זכתה לפופולריות, ובשיא הצלחתה נמכרו בובות של הדמויות ברשת המזון המהיר "בורגראנץ'".
בין השנים 2000–2009 הגיש וערך את תוכנית הרדיו האישית "ברד" ברדיו תל אביב.
ב-2002 כתב עם הבמאי גבי ביבליוביץ' את התסריט לסרט הדרמה "הערב: הניצול", קומדיה קאמרית-סאטירית העוסקת בשואה, ומבוססת על מחקר של ד"ר חיה אוסטרובר מאוניברסיטת תל אביב על הומור כמנגנון הישרדות בשואה; הסרט מתאר סיטואציה של ניצול השואה שנכנס לבית קפה תל אביבי במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-2002 שריג כתב וביים את הנחיית האנימציה החתרנית של הדמויות בתוכנית התרבות של ערוץ 8 "המוסף", בבימוי רם נהרי.
בהמשך ערך וביים לצד נהרי והיה התסריטאי הראשי של סדרת האנימציה ההומוריסטית "היפשושיות" בערוץ 24, בכיכובה של חנה לסלאו שגילמה את דמותן של יפה ירקוני ושושנה דמארי כצופות בעצבות ובציניות בשקיעתה של הישראליות באמצעות קליפים.
ב-2005 יצא ספרו "חיים שתיים" (הוצאת כתר), אסופת ספורים קצרים הנסבה על דמויות אנשים פשוטים החיים בפער בין ההוויה הישראלית החדשה והשאננה לבין ההוויה היהודית והגלותית מהעבר.
הסיפור "הפועל בירקנאו" מתוכו הוקרא במסגרת משלחות צבאיות לאושוויץ.
הספר לא זכה לתשומת-לב ואף כשל מסחרית.
לאורך השנים התפרסמו סיפורים אחרים פרי עטו, באנתולוגיות "לא מה שהיה פעם" (הוצאת בבל), ו"ההולנדי של עכו" (הוצאת גלורי).
בשנים 2006–2009 היה שותף לכתיבת התסריטים לפרקי הטלנובלה הישראלית "האלופה" בערוץ 3. שריג כתב לצד אדיר מילר את התסריט לכל פרקי קומדיית המצבים "רמזור", ששודרה מ-2008 בערוץ 2 (הזכיינית "שידורי קשת").
הסדרה זכתה בפרס אמי הבינלאומי בקטגוריית "הקומדיה הטובה ביותר", ונמכרה לשידור ברשת FOX האמריקאית (שודרה עונה אחת) ובטלוויזיה הרוסית (שודרה 4 עונות).
בעקבות הצלחת הסדרה הוזמן ב-2010 על ידי רם לנדס ודורון צברי להשתתף לצד ארבעה גברים נוספים בעונה הראשונה של סדרת הדוקו-ריאליטי שיצרו, "מחוברים"; במהלך העונה צילם שריג את עצמו ותיאר את קשיי נישואיו השניים, ובפרקי הסיום התחיל רומן מתוקשר עם העיתונאית דנה ספקטור שאף השתתפה בעונה הראשונה של "מחוברות".
ב-2011 כתב תסריטים לדמויות בדוקו-ריאליטי של Yes הטלוויזיה בלוויין, "חי ב-LA LA לנד".
באותה שנה הופיע גם כחבר פאנל קבוע בתוכנית התרבות "דיבור ישיר" בהנחיית גואל פינטו, לצד שי גולדן ואלירז שדה, במסגרת הזכיינית "קשת".
כן הגיש באותה שנה בערוץ 24 את תוכנית האירוח הלילית "ערים" לצד בת זוגו דנה ספקטור.
מ-2013 הוא מגיש ברדיו 103FM עם בת זוגו, דנה ספקטור, תוכנית שבועית על אהבה, סקס וזוגיות.
בשנים 2012–2013 היה חבר קבוע בתוכנית "מועדון המבקרים" של זכיינית השידור "רשת" לצד ג'ודי ניר מוזס שלום, לינוי בר גפן ולוסי אהריש.
בסוף שנת 2013 הגיש שריג לצד שי גולדן את תוכנית האקטואליה והאירוח, "מדברים על זה", ששודרה בערוץ 2. כמה חודשים אחר כך, החל לשמש כחבר פאנל בתוכנית האירוח, "הדיבור", המשודרת בערוץ 24, בהנחיית אלירז שדה.
בספטמבר 2014 החל להשתתף בתוכנית המציאות, "הצילו!
אני לא יודע לבשל", במסגרת שידורי קשת בערוץ 2, ובסופה, הוכרז כזוכה התוכנית.
ב-29 באוקטובר 2016 עלתה בערוץ 10 סדרת הדרמה הקומית "מסובך", אותה יצר שריג ובה גם שיחק לראשונה.
בסדרה גילם שריג גרוש פעמיים ואב לשלוש בנות, המתאהב בבחורה צעירה.
במקביל לעיסוקו בכתיבה ובהגשה, עוסק שריג גם בהוראת כתיבה במסגרות שונות.
לשריג שלוש בנות מנישואיו הראשונים ובת נוספת.
הוא בן זוגה של דנה ספקטור.
יהושע רן שריד (נולד בח' בחשון ה'תשל"ד, 2 בנובמבר 1973) הוא סופר ויוצר, מרצה לחסידות וחשיבה יהודית, מאמן אישי ומנחה בשיטת "דמיונובע".
ממקימי הרשת "דברי שיר" המפיצה ומוציאה לאור ספרים ומוזיקה יהודית.
רן שריד הוא בנו השביעי של הרב יוסי שריד, ממקימי בית מדרש מר"ץ והישיבה התיכונית "קול מבשר" שבמבשרת ציון.
נולד במהלך מלחמת יום הכיפורים ונקרא על שם קרוב משפחתו, סג"ם , קצין שריון שנהרג בקרבות בסיני בתחילת המלחמה.
למד בישיבת ירושלים לצעירים ובישיבת מרכז הרב ובישיבת רמת גן.
בישיבת מרכז היה בין חברי חוג "חדר ב-24" (מספר החדר בפנימייה בו התגוררו חברי חוג זה) שקרא להתחדשות אישית בעולם הישיבות הדתי לאומי וליצירה עצמית.
בעקבות חבורה זו חבר שריד לחבורה המייסדת של ישיבת ההסדר רמת גן בראשות הרב יהושע שפירא, אשר חידשה בעולם הישיבות את החיבור בין הלימוד החסידי והעיסוק בנפש ובין משנת הרב אברהם יצחק הכהן קוק וממשיכי דרכו.
בשנת 1998 השיג עם אחרים צילומים של כתבי הרב קוק שלא פורסמו עד אז, והם החלו לשקוד על הוצאתם לאור.
שריד גילה עניין מיוחד בפסקאות שבהן הרב קוק מספר על עצמו באופן אישי.
הוא הוציאן באותה שנה בספר "חדריו", שנדפס בכמה מהדורות.
כעבור שנה הוציא את האלבום "תלחש לי סוד ההוויה" אלבום המכיל אמרות ופתגמים של הרב קוק במגוון תחומי החיים.
לדברי שריד נמכר האלבום ב-25000 עותקים תוך כעשור.
היה שותף בצוות בראשות בעז אופן שהוציא את המהדורה המדויקת של "שמונה קבצים" מכתבי היד של הרב קוק, וכן את ספר השירה של הרב קוק "נפשי תקשיב שירו".
בעת לימודיו בישיבת רמת גן
במשך כעשר שנים למד בישיבת רמת גן, במהלכן הוסמך לרבנות וקיבל תואר ראשון בחינוך.
פיתח והעביר סדנאות לימוד חסידות ומחשבת ישראל במרכז הארץ.
עסק בחסידות, בעיקר במשנת חסידות איזביצה, זרם קיומי-פסיכולוגי קיצוני בתנועת החסידות.
את עיקרי משנת זרם זה סיכם בשני מאמרים בספר "פרי עץ הגן" - ביטאונה התורני של ישיבת רמת גן.
ב-2005 שימש כר"מ בישיבת רמת גן, אך בסוף אותה שנה פרש בעקבות תחושה שמקומו ביצירה ולא בהוראה.
בינואר 2006, בעקבות אימון אישי, החל לשווק את ספריו וספרים נוספים הקשורים להגות חסידית יהודית - באמצעות דוכני מכירה ניידים.
בספטמבר של אותה שנה חבר אליו מיכאל לב, מחנך בוגר ישיבת רמת גן, והם הוסיפו לדוכנים גם אלבומי מוזיקה יהודית מקורית.
חברה זו נקראה בשם "דברי שיר" (שם החברה לקוח משירת דבורה: "עורי עורי דבורה עורי עורי דברי שיר"), כאשר החזון - מעבר לצד העסקי - הוא הפצת תרבות יהודית.
הרשת מונה שלושה סניפים, הראשי בהם בקניון התחנה המרכזית בירושלים.
להתפתחות הרשת סייעה פריחת המוזיקה היהודית המקורית.
עסק גם בליווי האמנים ויצירת התוכן.
לאחר ביסוס הצד השיווקי של הרשת - בהובלת שותפו מיכאל לב, הקים את ההוצאה לאור של הרשת, שהוציאה בין היתר את סדרת הספרים "נתיבות החסידות" - שבעה כרכים המאגדים את משנת גדולי החסידות סביב מועדי ישראל.
ערך את הסדרה בת שני הכרכים "פתחו שערי הלב" - שיחות של הרב שלמה קרליבך על מעגל החיים היהודי.
מרצה במכללות על העקרונות הפילוסופיים של הרב קרליבך.
במרץ 2014 מכר את חלקו (50%) ב"דברי שיר" לשותפו מיכאל לב.
ב-2014 החל לעסוק באימון אישי.
היה שותף להקמת רשת המאמנים "be plus do" וערך את הגרסה היהודית ליומן האימוני - יומן ש.י.ט.ה - של רשת זו.
שריד למד כתיבה יוצרת אצל אורציון ברתנא ואצל אילן נוב.
לימד היסטוריה יהודית ומחשבת ישראל במדרשת אביב ובמדרשת מעמקים ובמכוני ההוראה מכון לנדר - מרכז אקדמי ירושלים, מכללת אורות ישראל ומכללת תלפיות.
מלמד בישיבת רמת השרון, בישיבת "שירת משה" ביפו ובישיבת רמת גן.
הוא מעביר סדנאות כתיבה יוצרת.
עורך סיורים בשכונת נווה צדק בעקבות חייו של הרב קוק ומפגשו עם ראשוני הסופרים בארץ ישראל, כיוסף חיים ברנר וש"י עגנון.
עד 2014 פרסם טור תרבות קבוע בעלון השבת "ישראלי", ובו עסק ביוצרים בתחום התרבות היהודית.
ב-2015 השתתף בסדרת הטלוויזיה התיעודית "ההרצלים" שביימה יעל קיפר ושודרה בערוץ הראשון.
נשוי ואב לשישה, מתגורר ברמת גן.
כתב והלחין חומרים המבוצעים במסגרת "התוועדויות - מופע" שהוא מקיים עם אמנים.
אלבום הבכורה שלו "צל האור" יצא בג' בתמוז תשע"ד, בהפקת נדב בכר ואורן צור.
ספרים אלו שערך וחיבר נמכרו (עד מרץ 2014) מעל מאה אלף עותקים.
גואל ישראל, מחזור תפילה ליום העצמאות ופרקי לימוד ממשנת הרב קוק ותלמידיו, הוצאת "רעות" - ישיבת רמת גן, ה'תשנ"ח
חדריו - כתבים אישיים של הרב קוק, הוצאת "רעות" - ישיבת רמת גן, ה'תשנ"ח
תלחש לי סוד ההוויה - מאמרותיו של הראי"ה קוק, הוצאת "רעות", ה'תשנ"ט.
נתיבות החסידות - סדרה בת 7 כרכים ובה מאמרי גדולי החסידות סביב מועדי ישראל.
פתחו שערי הלב - שיעורי הרב קרליבך סביב מעגל החיים.
נכתב ונערך על ידי יחד יוסף לב ויט.
יצא לאור בסידור מחודש ובתוספת הערות מאת רן שריד בהוצאת "דברי שיר", ה'תש"ע
מוסיף והולך - לימוד ואימון אישי לכל יום מימי החנוכה.
המצה - סוד התזונה היהודי - על התייחסות המחשבה היהודית לאכילה, כולל מאמר סביב חג הפסח, הוצאת "דברי שיר", ה'תשע"ג
פיקד על חטיבה 179 במלחמת יום הכיפורים.
שריג גדל בקיבוץ בית השיטה, בנם של נחום שריג, מפקד חטיבת הנגב של הפלמ"ח במלחמת העצמאות ותקוה, בתם של יוסף ולאה זליגר.
התגייס לצה"ל ב-1953 ושירת בחטיבת גולני עמה לחם במלחמת סיני בקרב רפיח.
לאחר המלחמה עשה הסבה לשריון והשתחרר מהשירות הסדיר ב-1957. בשירות המילואים התקדם בתפקידים ובדרגות.
במלחמת ששת הימים שימש מפקד פלוגה בגדוד 266, גדוד טנקי AMX-13 בחטיבה 37, לחם בקרבות בשומרון ובכיבוש שכם.
ב-1970 חזר לשירות הקבע, שירת כמפקד גדוד 52 בחטיבה 14 ולחם עמו במלחמת ההתשה.
באוגוסט 1973 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבה 179, חטיבת מילואים שמנתה שלושה גדודי שוט קל, והייתה חטיבת הגיוס המהיר של פיקוד הצפון.
שעות ספורות לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים גויסה החטיבה, והתארגנה בימ"ח במחנה פילון, כשהיא נאלצת להתמודד עם החוסרים שנוצרו כתוצאה מהצטיידות מוקדמת יותר של גדודי חטיבה 7 בכליה.
החטיבה השתתפה בקרבות הבלימה ברמת הגולן.
במהלך הקרבות נפצע שריג מרסיס בצווארו ופונה לבית חולים פוריה בטבריה, אותו עזב על דעת עצמו לאחר כשלושה ימים.
תחת פיקודו השתתפה החטיבה במתקפת הנגד לתוך סוריה ולחמה בקרב מול השריון העיראקי.
לאחר הקרב נשארו חלק מכוחות החטיבה ולחמו במלחמת ההתשה במובלעת הסורית.
מפקדת החטיבה יחד עם גדוד 96 נשלחו לחזית המצרית, חצו את תעלת סואץ ב-22 באוקטובר, והשתתפו בכיתור הארמייה השלישית המצרית, כיבוש נמל אל-אדביה והגעה עד לק"מ ה-101 מקהיר.
במהלך המלחמה נהרגו 84 מחיילי החטיבה.
שריג איבד במלחמה את אחיו יוסף שריג, שלחם בגזרת רמת הגולן כמפקד פלוגה בגדוד 39 בחטיבה 4.
לטענת אחיו יצחק, בחופשתו הראשונה משירותו מעבר לתעלת סואץ, קיבל הוראה ממפקדו, רפאל איתן לעלות מיידית לרמת הגולן ולהקים מחדש את חטיבה 188 שחדלה לתפקד כיחידה אורגנית מפאת אבדותיה הכבדות במלחמה.
שריג סירב לפקודה זו והעדיף להישאר עם חיילי החטיבה במצרים ולשקם את החטיבה שלו שספגה גם היא אבדות קשות.
לטענת יצחק שריג, סירוב פקודה זה פגע בקידומו הצבאי.
בהמשך שירותו הצבאי מונה שריג לסגן מפקד עוצבת סיני.
הוא השתחרר משירות הקבע ב-1978. במלחמת לבנון הראשונה שירת במילואים כסגן מפקד אוגדה 90.
כיהן כמנכ"ל מפעל השימורים בבית השיטה, מנכ"ל מפעל "נירעותק" בניר דוד ומנכ"ל מפעל סופרפייל בכרכור.
ב-25 בינואר 2022 הלך לעולמו, ונקבר בבית העלמין בקיבוץ בית השיטה.
רן מרגליות (נולד ב-18 ביולי 1988) הוא מנכ"ל עמותת "ברטלי נוער בתנועה".
מרגליות הוא יזם חברתי ורוכב אופניים ישראלי, שהתחרה בעבר באופני כביש תחת קבוצת הרכיבה המקצוענית הדנית Team Saxo-Bank לצד אלוף הטור דה פראנס אלברטו קונטדור.
בשנת 2014 ייסד מרגליות את קבוצת הרכיבה המקצוענית הישראלית, Israel Cycling Academy ושימש כמנכ"ל הקבוצה מ-2014 ועד 2018. בשנת 2016 יזם את פרויקט הבאת מרוץ הג'ירו דה איטליה לישראל.
בינואר 2019 הקים מרגליות את עמותת "ברטלי נוער בתנועה" שמפעילה ארגון נוער חינוכי בכפרי נוער, פנימיות ומרכזים קהילתיים ברחבי הארץ.
ב-2011 מרגליות היה לרוכב האופניים הישראלי הראשון שחתם בקבוצת UCI ProTour.
מרגליות נולד בתל אביב, אביו בני מרגליות שימש כיועץ ארגוני בחיל האוויר הישראלי ואמו ד"ר אדוה מרגליות, שימשה כד"ר לחינוך ומרכזת תוכנית מצוינים במכללת אחוה.
למרגליות אח ואחות הצעירים ממנו.
כילד גדל בבסיסים שונים של חיל האוויר הישראלי, משפחתו עברה דירות מדי כמה שנים בהתאם לשיבוצי תפקידו של אביו.
כשהיה בן 12, עבר לעיר מודיעין והיה חלק מהמחזור הראשון של בית הספר הדמוקרטי בעיר.
בגיל 14, עבר ללמוד בבית הספר עירוני ב' על שם יצחק רבין, שם סיים תיכון במגמת תקשורת.
מרגליות התגייס במרץ 2007, במעמד של ספורטאי מצטיין.
במסגרת שירותו התחיל כמורה חייל לקליטת עלייה בחיל החינוך, לאחר מכן עבר לשרת ביחידת גלי צה"ל.
בשנת 2004 מרגליות ניצח לראשונה את אליפות ישראל לנערים.
בשנת 2005 הצטרף לקבוצת הנוער הבלגית Performance Cycling Team בה רכב גם ב-2006.
ב-2007 הצטרף לקבוצת ה-U23 (עד גיל 23) הבלגית United Cycling team.
ב-2008 חתם בקבוצת ה-U23 הספרדית Saunier Duval.
בהמשך, בשנת 2009 חתם בקבוצת ה-U23 הספרדית Fuji-Trasmiera.
בתחילת 2010 רכב בנבחרת הפיתוח הבינלאומית של האיגוד הבינלאומי לאופניים- UCI.
בחצי השני של אותה שנה–רכב כסטאג'ר (Stagaire) בקבוצת ה-Footon Servetto (קבוצה מדרג ה-UCI ProTour, הליגה הבכירה בעולם).
כמו כן, ב-2010 הקים מרגליות, יחד עם ניב ליבנר, את מועדון הרכיבה הישראלי: Israel Go Pro הידוע בשמו: IGP, שמאז התפתח להיות אחד המועדונים הגדולים בישראל.
בשנת 2010, ניצח יחד עם ניב ליבנר במרוץ קטעים לזוגות "טור דה ישראל" שכלל ארבעה קטעים מכפר גלעדי ועד אילת.
ליבנר ומרגליות ניצחו גם בכל ארבעת הקטעים היומיים.
ב-2011 עבר מבחנים ורכב כסטאג'ר בקבוצת Saxo Bank Sungard (קבוצה מדרג ה-UCI ProTour, הליגה הבכירה בעולם), שנוהלה על ידי ביארן ריס ורכב בה באותה עת, בין היתר, אלברטו קונטדור.