tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2019 הופיע גלו באירוע של ארגון ידידי צה"ל בניו יורק, שם גויסו מעל 500 אלף דולר כדי לתמוך בתוכניות חינוכיות של חיילים צעירים נזקקים בצבא ההגנה לישראל.
בספטמבר 2020, גלו התפרסם בעקבות הופעה במסיבה מול השלט של הוליווד המפורסם, שאורגנה על ידי השחקן המקצועי פייז בנקס
בשנת 2019 נבחר גלו מתוך מאה תקליטנים כתקליטן הרשמי של אירוויזיון 2019 שהתקיים בתל אביב.
באפריל 2021 הוציא גלו בשיתוף פעולה עם עדן בן זקן את השיר "מועבט", שזכה למעל ל-24 מיליון השמעות.
שיתוף הפעולה הגיע לאחר מספר שיתופי פעולה מצליחים של גלו עם אמנים מובילים כמו נועה קירל, רן דנקר ולירן דנינו.
במרץ 2022, גלו הפיק וכתב בשיתוף עם רון ביטון את השיר "פעמון" עבור הזמרת נועה קירל, השיר שזכה למעל מחצי מיליון צפיות בפחות מחמש שעות ול-5.5 מיליון צפיות תוך פרק זמן של 7 ימים בפלטפורמת יוטיוב, השיר "פעמון" הוצג לראשונה לפלטפורמת הטיקטוק בלבד לפני ששוחרר לרדיו ולפלטפורמות נוספות.
ביולי 2022 גלו ורון ביטון הפיקו יחד את השיר "עולה על שולחנות" עבור מארינה מקסימיליאן.
באותו החודש גלו הופיע בפסטיבל טומרולנד שבבלגיה.
בשנת 2023 הוציא עם דנה אינטרנשיונל את "Big D*** Energy" שכתבה מאיה סימנטוב.
ב-3 במרץ 2024 גלו שיתף פעולה עם הזמרת עדן בן זקן והוציא גרסת כיסוי בסגנון דאנס לשיר הילדים הקלאסי "תמיד נשאר אני".
את המילים והלחן של השיר המקורי כתבה דתיה בן דור, עם מילים נוספות שכתב של רון ביטון.
ב-10 ביוני של אותה השנה נועה קירל הוציאה שיר חדש בשם "משקפיים", שיתוף פעולה עם גלו, איתו עבדה בעבר קירל על השיר "פעמון".
קירל, רון ביטון ואיתי שמעוני כתבו את המילים והלחן, בעוד גלו הפיק את השיר.
בפברואר 2025 הוכרז כי גלו מארגן מופע מוזיקלי בשם Live X שיתקיים ב-15 במרץ 2025 וישלב מוזיקה אלקטרונית עם הופעות חיות בעיבודים מיוחדים.
בין המשתתפים במופע יהיו נועה קירל, עדן גולן ומארינה מקסימיליאן.
שירשנהמיקומי שיאאלבוםמדיה פורסטגלגלצהיטליסטהעשירייה"מועבט"(עם עדן בן זקן)202112——מועבט"פעמון"(עם נועה קירל)202212—1סינגל ללא אלבום"עולה על שולחנות"(עם מארינה מקסימיליאן)——81—"דרופ עם חצוצרה"(עם ליאור נרקיס ורון בי)2023————"אולסטאר וגופיות"(עם אנה זק)3253סינגל ללא אלבום"Big D*** Energy"(עם דנה אינטרנשיונל)————"החיים לפניי"(עם עדן חסון)——43—"תמיד נשאר אני"(עם עדן בן זקן)2024————"משקפיים"(עם נועה קירל)—844—
איתי אילנאי (נולד ב-3 ביוני 1981) הוא עיתונאי וסופר ישראלי.
מתמחה בנושאי צבא, מודיעין וביטחון.
משמש כתב התחקירים של העיתון "ישראל היום".
אילנאי גדל ביבנה ושם סיים את לימודיו בתיכון גינסבורג.
בצבא שירת כלוחם ביחידת מגלן.
הוא שימש סמל צוות לוחמים והשתתף במבצע "חומת מגן".
בשנים 2003–2005 עבד באגף הביטחון של חברת אל על וניהל את תחנת שנחאי.
בעל תואר ראשון בתקשורת ומדע המדינה ותואר שני (מחקרי) בתוכנית ללימודי ביטחון מאוניברסיטת תל אביב.
בתזה שכתב, "מגן ולא יראה?: הגורמים להסדרת מעמדם החוקי של ארגוני ביטחון פנים: המקרה של חוק השב"כ", בחן את הגורמים לחקיקתו של חוק השב"כ.
אילנאי משמש מרצה לתחקיר עיתונאי ולכתיבה מגזינית במסלול לעיתונאות בבית הספר לתקשורת של מכללת ספיר.
בשנת 2007 החל לכתוב ככתב ספורט בעיתון "זמן תל אביב", המקומון של העיתון מעריב.
בשנת 2009 עבר לשמש כתב מגזין ועורך מדור התרבות במקומון "ידיעות תל אביב", והחל לפרסם שורה של תחקירים וכתבות מגזין.
בשנים 2015–2016 שימש רכז המערכת בתוכנית התחקירים "מבט שני" בערוץ הראשון.
בין היתר שימש תחקירן בסרט "האם יש לישראל מוח שלטוני", שעסק במועצה לביטחון לאומי ושודר באפריל 2016.
בספטמבר 2016 החל לעבוד ככתב במוספי סוף השבוע של העיתון ידיעות אחרונות, "7 ימים" ו"המוסף לשבת".
שם פרסם שורה של תחקירים, ראיונות וכתבות צבע.
בין השאר ראיין את מפקד חיל הים לשעבר, האלוף במילואים אליעזר צ'ייני מרום, לראשונה מאז נחקר בפרשת הצוללות, וחשף את מעורבותם של יוצאי יחידה 8200 בחברות סייבר הפועלות בשירות ארגוני ביון של מדינות ערביות.
בינואר 2022 פרסם כתבה נרחבת ב"מוסף לשבת" ובה פירט את הרפורמה הארגונית שערך דדי ברנע במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
כמו כן חיבר כמה כתבות תחקיר על יחידות מובחרות, בהן מגלן ואגוז.
לצד רונן ברגמן היה מעורב בחשיפת עדויות המצביעות על כך שאסון צור הראשון היה פיגוע ולא תאונה.
בעקבות החשיפות הללו הקים ראש השב"כ ועדה לבדיקה מחודשת של האסון, הגדול ביותר בתולדות ישראל.
אילנאי פרסם שורה של כתבות פרופיל על פוליטיקאים ובהם רון דרמר, בני גנץ, ישראל כ"ץ, יואב גלנט ונפתלי בנט.
באוגוסט 2021 פרסם במוסף "7 ימים" ריאיון עם עורך הדין יהודה וינשטיין, לשעבר היועץ המשפטי לממשלה.
היה זה הריאיון הנרחב הראשון שקיים וינשטיין מאז סיים את תפקידו כיועמ"ש.
בשנת 2018 כתב אילנאי סדרה של שש כתבות על "הגבריות החדשה" במוסף "24 שעות" של ידיעות אחרונות.
בפברואר 2024 החל לשמש כתב התחקירים של העיתון "ישראל היום", שבו הוא גם מגיש את הפודקסט "על זה".
בתפקידו הוא עוסק רבות במלחמת חרבות ברזל.
בין היתר פרסם תחקיר מפורט של ליל 7 באוקטובר 2023, חשף את חדירתה של "מחלקת המודיעין הצבאי" של חמאס למצלמות בעוטף עזה, ופרסם את סיפורה של יחידת מגלן ב-7 באוקטובר.
ביוני 2024 פרסם תחקיר מקיף העוסק בהכנות חמאס לטבח ה-7 באוקטובר.
הכתבה, שנכתבה במשותף עם העיתונאי הגרמני פיליפ פיאטוב, פורסמה במקביל ב"ישראל היום" ובעיתון "בילד" הגרמני.
במסגרת התחקיר נחשפו לראשונה מספר מסמכים של חמאס, בהם פקודת המבצע ל-7 באוקטובר של מח"ט עזה בחמאס.
הפקודה הכתובה ניתנה למפקדי הגדודים של חטיבת עזה שעות ספורות לפני המתקפה, ואותרה במהלך התמרון הקרקעי של צה"ל ברצועה.
בדצמבר 2024 פרסם אילנאי תחקיר מקיף על התנהלות השב"כ מול רצועת עזה בשנים, בחודשים ובשעות שקדמו למתקפת 7 באוקטובר.
בכתבה חשף לראשונה שסוכנים שהפעיל השירות בעזה שוחחו עם מפעיליהם במהלך ליל ה-7 באוקטובר, אך שיקרו להם או שלא ידעו על המתקפה.
הכתבה, שהתבססה בין היתר על תחקירים פנימיים בשב"כ, חשפה גם שתוכנית "מבול אל-אקצא" הייתה מוכרת בארגון החל מ-2018, אך לא זכתה להתייחסות נאותה.
במרץ 2025 היה אילנאי העיתונאי הראשון שפגש את הישאם א-סייד, לאחר שובו מעשר שנים בשבי חמאס ברצועת עזה.
באותו חודש פרסם תחקיר מקיף שגולל את המצוד המורכב שניהלה ישראל אחר יחיא סינוואר במהלך מלחמת "חרבות ברזל".
בעקבות מבצע "עם כלביא" ביוני 2025, פרסם אילנאי שלוש כתבות שעסקו בהכנות מערכת הביטחון לקראת המתקפה באירן.
במסגרת זו חשף לראשונה את השינויים המבניים שנעשו באמ"ן בשנים שקדמו למבצע, את פקודת חיל האוויר "איש פלדה" לתקיפה באירן, ואת האופן בו הוכשרו סוכנים זרים של המוסד לקראת ביצוע המתקפה.
אילנאי ערך את התחקיר לסדרת הדוקו "מה קרה לצה"ל?", שיצרו עמרי אסנהיים וגלעד טוקטלי.
הסדרה, שבחנה את התהליכים שעברו על צה"ל בארבעים השנים שקדמו למחדל 7 באוקטובר, שודרה בספטמבר 2025 בהוט ובערוץ 13.
ספרו "669: סיפורה של יחידה מיוחדת" יצא לאור בשנת 2014 בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
הספר מגולל את תהליך הקמתה ותולדותיה של יחידת החילוץ וההצלה של חיל האוויר, שאביו, אבנר אילנאי, היה בין מייסדיה ואחד ממפקדיה הראשונים.
אילנאי נשוי למעיין ואב לשתי בנות ובן.
איתי בלומנטל הוא עיתונאי ישראלי.
משמש ככתב הצבאי הראשי של כאן חדשות, חטיבת החדשות של תאגיד השידור הישראלי.
איתי בלומנטל נולד בתל אביב.
את שירותו הצבאי עשה כקצין שריון לוחם בחטיבה 7 והשתחרר בדרגת רב-סרן.
לאחר שחרורו מצה"ל, שירת מספר שנים כלוחם בשירות הביטחון הכללי.
בוגר לימודי תואר ראשון בתקשורת וניהול במכללה למינהל.
במהלך לימודיו שימש ככתב המוניציפלי של ידיעות תל אביב.
ב-2013 החל לכתוב באתר ynet, ככתב אזור תל אביב והמרכז.
בהמשך שימש ככתב התעופה הרשמי של האתר.
ב-2021 הצטרף לחטיבת החדשות של תאגיד השידור הישראלי והחל לפעול ככתב הצבאי של כאן חדשות.
בשלהי 2023, במהלך מלחמת "חרבות ברזל", נכנס לתוך רצועת עזה עם כוחות מיוחדים ויחידת שלדג והביא דיווחים שסוקרו מהשטח, ביניהם מבית החולים שיפא, בו הוקמו על ידי ארגון הטרור חמאס מנהרות לחימה ברצועת עזה מתוך שטח אזרחי.
ב-2024, תאגיד השידור הישראלי הכריז על איתי בלומנטל כאחד מארבעת אנשי התקשורת המובילים בישראל, הזוכים בפרס "הצטיינות עיתונאית" על שם אילן רועה.
איתי בֶּנְהַר (נולד ב-8 בפברואר 1958) הוא מיקרוביולוג מולקולרי ישראלי ופרופסור מן המניין בבית הספר שמוניס למחקר ביו-רפואי וחקר הסרטן באוניברסיטת תל אביב.
מכהן כראש המרכז להתמודדות עם מגפות באוניברסיטה זו.
בנהר נולד בתל אביב וגדל ברחובות, בנם של זהבה (לבית פרנקל) ואפרים בנהר.
אביו, שנולד בשם פרידריך אדמונד ברגמן, היה ממייסדי "עוקץ" – יחידת הכלבנים של צה"ל והיה בכיר בחיל המדע.
את שירותו הצבאי עשה בחטיבת הצנחנים.
בשנת 1981 החל את לימודיו בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית, אותם השלים בשנת 1983. בהמשך החל לימודי תואר שלישי במיקרוביולוגיה באוניברסיטה העברית בהנחיית פרופ' חנה אנגלברג-קולקה, והשלים אותם בהצטיינות.
עבודת התזה שלו, שהוגשה בשנת 1992, עסקה בוויסות של התבטאות גנים.
לאחר מכן יצא בנהר לארצות הברית, שם שימש כעמית בתר-דוקטורי במכונים הלאומיים לבריאות בתחום האימונותרפיה של סרטן, ועם חזרתו לישראל בשנת 1995 הצטרף כמרצה לפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב, אז גם זכה במלגת אלון לחוקרים צעירים מצטיינים.
בשנת 2001 קיבל קביעות כמרצה בכיר, בשנת 2005 מונה לפרופסור חבר ובשנת 2008 לפרופסור מן המניין.
בשנים 2007–2011 כיהן כראש המחלקה למיקרוביולוגיה מולקולרית ולביוטכנולוגיה, בשנים 2012–2015 כראש המכון לביוטכנולוגיה ובשנים 2014–2018 שימש כסגן דקאן הפקולטה למדעי החיים.
החל משנת 2014 מחזיק בקתדרה על שם מוריס ומניה לי לביופיזיקה וביוטכנולוגיה, וכן מכהן כראש המרכז להתמודדות עם מגפות של אוניברסיטת תל אביב מאז הקמתו בשנת 2020. הוא חבר בוועד המנהל של רמות, חברת מסחור הטכנולוגיות של אוניברסיטת תל אביב.
בנהר נשוי ואב לשלושה, מתגורר ברחובות.
אחיו פרופ' מורן בנהר הוא חבר סגל בפקולטה לביוכימיה בטכניון.
בנהר הוא מומחה ומוביל דעה בתחום של הנדסת נוגדנים.
במשך מעל לשני עשורים הוא בנה ספריות של פאג'ים שמהן ניתן לבודד נוגדנים כנגד מספר מטרות.
ברבות השנים פרסם בנהר מעל ל-110 מאמרים בעיתונות המדעית, כתב 16 פרקים בספרים ורשם 19 פטנטים.
קבוצתו של בנהר עוסקת בשלושה כיווני מחקר מרכזיים: הערכה של תצורות חדשניות לנוגדנים דו-ספציפיים ושל חלבוני תצמיד נוגדן-רעלן כתרופות אנטי-סרטניות פוטנציאליות; הערכה של "מתגי מוות" המשופעלים על ידי פרוטאזים ויראליים עבור ביעור פוטנציאלי של תאים המזוהמים על ידי וירוסים; פיתוח ננו-תרופות מוכוונות נוגדנים.
במרוצת השנים למדו בהנחיית בנהר 45 תלמידים לקראת תואר מוסמך, ו-28 תלמידים לקראת תואר דוקטור.
בנהר כיהן בעבר ומכהן כיום כיועץ למספר חברות ביוטכנולוגיה ובכללן Natera, המפתחת כלים דיאגנוסטיים לשלב טרום-לידה; AIT, המפתחת נוגדנים ליישומים קליניים; CEACAM ו-SeraSense Biotech המפתחות נוגדנים אנטי-סרטניים; GreenVision, המפתחת מערכות דימות מתקדמות; Intellect Neuroscience, המפתחת נוגדנים למחלת אלצהיימר; Medgenics, המפתחת "ביו-משאבות" להובלת תרופות; 4C-BioMed ו-Sentaur Bio המפתחות נוגדנים תרפויטיים.
פרס פדרלי לתרומה מדעית יוצאת דופן ביישומים טכנולוגיים, מטעם המכון הלאומי לבריאות (1994)
חבר האגודה הישראלית למיקרוביולוגיה (1995)
חבר האיגוד האמריקאי לקידום המדע (1995)
חבר האגודה הישראלית לאימונולוגיה (1999)
חבר האגודה האמריקאית למיקרוביולוגיה (2002–2017)
חבר האגודה האמריקאית לנוגדנים (2009)
איתי בוגנים (נולד ב-29 במאי 2001 בחיפה שבישראל) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת הפועל חיפה מליגת העל הישראלית.
בוגנים החל את דרכו במכבי חיפה אשר הייתה הקבוצה של עיר מגוריו.
הוא שיחק שם בכל קבוצות הילדים ואף שנה בנוער בה כבש 4 שערים ב-20 משחקים בכל המסגרות, כשהרבה בעיקר לעלות מהספסל.
בעונת , עבר בוגנים לנוער של הפועל חיפה.
באותה עונה שותף בוגנים ב-27 משחקים בכל המסגרות וכבש 6 שערים.
בעונת , שותף בוגנים ב-33 משחקים וכבש 3 שערים.
בעונת , הוא שותף ב-24 משחקים וכבש 7 שערים, כולל שלושער ב-6 באוקטובר 2018 בניצחון 4–5 על הפועל נוף הגליל.
עונה לאחר מכן, בעונת , שותף בוגנים ב-21 משחקים וכבש 5 שערים לפני שמגפת הקורונה עצרה את העונה.
ב-26 ביולי 2020, חתם בוגנים בקבוצה הבוגרת של הפועל חיפה.
הוא שיחק לסירוגין בקבוצת הנוער של המועדון כחריג גיל ומונה לקפטן.
ב-13 במרץ אותה שנה, כבש בוגנים שער דרמטי נוסף כשעלה כמחליף בדקה ה-77 מול מועדון ספורט אשדוד וכבש בדקה ה-90 שער שוויון שהשווה את התוצאה ל-2–2. חמישה ימים לאחר מכן, ב-18 במרץ, האריך בוגנים את חוזהו בהפועל חיפה ל-5 שנים נוספות.
בוגנים הוא חלק מסגל נבחרת ישראל עד גיל 21.
איתי בן שבת (נולד ב-9 ביולי 2000) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הבלם במכבי נתניה.
בן שבת גדל ביישוב הקהילתי חד נס שבדרום רמת הגולן.
הוא התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של עירוני קריית שמונה אליה הצטרף בגיל 12. הוא שיחק בכל קבוצות מחלקת הנוער עד שעלה לבוגרים בשנת .
ב-21 באוגוסט 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 0–3 למכבי פתח תקווה, בשלב הבתים של גביע הטוטו.
ב-27 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בהפסד 2-1 להפועל באר שבע, בה הורחק לאחר שקיבל שני כרטיסים צהובים.
ב-3 באפריל 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 1–4 על הפועל חדרה.
איתי בר-סימן-טוב (נולד ב-14 באפריל 1977) הוא פרופסור חבר וראש המעבדה למשפט, מדעי המידע ואתיקה דיגיטלית בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
הוא מכהן גם כראש התכנית המשולבת לתואר במשפטים ותואר שני במדע המדינה; כיו"ר משותף של האגודה הישראלית לחקיקה; וכעורך ראשי של כתב העת הבינלאומי The Theory and Practice of Legislation.
לפני שהצטרף לסגל הפקולטה למשפטים בבר-אילן, לימד בר-סימן-טוב בבית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
לפני כן כיהן כמתמחה וכעוזר משפטי לשופטת דורית ביניש בבית המשפט העליון, וכעוזר מחקר למשנה לנשיא (בדימוס) פרופ' מנחם אלון.
הוא בעל תואר שני ודוקטורט במשפטים (בהצטיינות יתרה) מאוניברסיטת קולומביה בניו יורק ותואר ראשון במשפטים (בהצטיינות) מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בר-סימן-טוב הוא מיוזמי קואליציית המרצים לשלטון החוק שהוקמה בשנת 2019, בתגובה ליוזמות חקיקה של פסקת התגברות.
הוא חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד הרפורמה המשפטית בישראל.
איתי הוא בנם של רונית ויעקב בר-סימן-טוב.
בר-סימן-טוב זכה בפרסים רבים, ביניהם:
פרס גורני למחקר מצטיין במשפט ציבורי מאת העמותה למשפט ציבורי
פרס מרצה מצטיין של אוניברסיטת בר-אילן.
כמו כן הוא ונבחר לרשימת המרצים מעוררי ההשראה בישראל של התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות בישראל.
נוסף על כך הוא זכה במענקי מחקר ומלגות רבים, בין היתר, מהקרן הלאומית למדע, מהקרן הגרמנית ישראלית למחקר ופיתוח מדעיים (German-Israeli Foundation for Scientific Research and Development), מה-Volkswagen Foundation, מה- Israel Institute, ממשרד המדע והטכנולוגיה, מהמכון הלאומי לחקר שרותי הבריאות ומדיניות הבריאות, מקרן פולברייט ומקרן פישמן.
תחומי המחקר של בר-סימן-טוב הם תורת החקיקה, פרלמנטים, ורגולציה, משפט חוקתי ותיאוריה חוקתית, והממשקים שבין המשפט למדעי הנתונים/ אינטליגנציה מלאכותית.
ספר דורית ביניש (הוצאת אוניברסיטת בר-אילן ונבו, 2018) (עורך ראשי, יחד עם אהרן ברק, שחר ליפשיץ וקרן אזולאי)
"ביקורת שיפוטית תוכנית וביקורת שיפוטית הליכית: הילכו שניים יחדיו?
לקראת מודל סמי-פרוצדורלי בישראל", ספר דורית ביניש 299 (הוצאת אוניברסיטת בר-אילן ונבו; קרן אזולאי, איתי בר-סימן-טוב, אהרן ברק ושחר ליפשיץ, עורכים, 2018)
"מהפכה או המשכיות?: מקומו של פסק דין בנק המזרחי בהתפתחות המודלים של ביקורת שיפוטית בישראל", משפט וממשל יט (2018) 15. "תורת החקיקה וגבולות החקיקה", חוקים (2018)
איתי בר-דב (נולד ב-2 ביולי 1972) הוא דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל בפנמה וכשגריר לא תושב למדינות הקריביים – סורינאם, ברבדוס, גויאנה, טרינידד וטובגו וארגון הקהילייה הקריבית בשנים 2021–2025.
בר-דב נולד בבאר שבע, בשנת 1972. בתקופת ילדותו גדל בירוחם ובאשקלון עד לגיוסו לצה"ל.
בצבא שירת תשע שנים כקצין מודיעין בתותחנים ולאחר מכן כקצין במשמר הגבול בנצרים שברצועת עזה, במסגרת הסיורים המשותפים שהוקמו בעקבות הסכמי אוסלו.
לבר-דב יש תואר ראשון במדעי החברה מהאוניברסיטה הפתוחה, ותואר שני במנהל עסקים מהמכללה האקדמית אונו.
בשנת 2006 הצטרף למשרד החוץ וסיים בהצלחה את קורס הצוערים.
ב-2007 מונה בר-דב לתפקיד מנהל המחלקה המדינית בשגרירות ישראל בעמאן שבירדן, לתקופה של שנתיים.
ב-2009 מונה לסגן השגריר בזאגרב, קרואטיה, ועם סיום שליחותו ב-2012 שימש בתפקיד דסקאי לנושאים פלסטינים באגף מזרח התיכון במטה משרד החוץ.
בשנת 2013 מונה בר-דב לתפקיד מנהל קורס הצוערים של משרד החוץ, והיה אחראי על הכשרתם הדיפלומטית של 30 צוערים.
בשנת 2014 מונה ליועץ המדיני בשגרירות ישראל בוושינגטון.
במסגרת תפקידו היה בקשר הדוק עם מחלקת המדינה האמריקאית, הבית הלבן, מכוני מחקר, דיפלומטים זרים ועוד, ועסק בנושאים הקשורים לאו"ם, ליחסים עם מדינות זרות, קידום פעילות כלכלית ועוד.
בשנת 2016 מונה לדובר שגרירות ישראל בוושינגטון ובמסגרת תפקידו עבד מול דוברי הבית הלבן ומחלקת המדינה.
באותה השנה נכח בטקס החתימה על הסכם ההבנות בין ארצות הברית לישראל בוושינגטון, שהבטיח את המשך הסיוע הצבאי לישראל עד לשנת 2028, וסייע בדברור ההסכם לתקשורת הזרה והישראלית.
בשנת 2018 חזר לישראל ומונה לתפקיד מנהל מחלקת הקונסוליות הישראליות בארצות הברית, באגף צפון אמריקה, שם היה אחראי על שמונה הקונסוליות הישראליות הפזורות ברחבי ארצות הברית.
במסגרת תפקידו התלווה באוגוסט 2020 למשלחת כבאים מישראל שיצאה לסייע בהתמודדות עם שריפות הענק בקליפורניה.
באוגוסט 2021, לאחר אשרור מינויו על ידי הממשלה, יצא בר-דב לשליחותו כשגריר ישראל בפנמה, וכשגריר לא תושב למדינות הקריביות סורינאם, ברבדוס, טרינידד וטובגו וגויאנה, וכן כשגריר לארגון מדינות מזרח הקריביים, קריקו"ם.
החליף בתפקיד את רדא מנצור.
בשנים 2022 ו-2023 נאם בר-דב בפני חברי הפרלמנט של פנמה (האסמבליאה נסיונל דה פנמה) במסגרת יום השואה הבינלאומי, כחלק ממאמציו ופעילותו להעמקת המודעות בפנמה לשואה ולזוועותיה.
במאי 2022 התלווה לביקורו בישראל של שר החוץ הסורינאמי אלברט רמדין.
במהלך הביקור הודיע שר החוץ לעמיתו הישראלי יאיר לפיד, כי סורינאם תמנה לראשונה שגריר לישראל וכן על מתכננת לפתוח שגרירות של סורינאם בירושלים.
באפריל 2023 התלווה למשלחת שרים פנמנית לביקור רמי דרג בישראל, בהובלתה של שרת החוץ הפנמנית.
במהלך הביקור נחתמו מספר הסכמים, כולל הסכם להקמת מרכז מצוינות בחקלאות בפנמה על ידי חברות ישראליות, הסכם להכשרות הדדיות של צוערים דיפלומטים וכן הסכם להקמת פארק טכנולוגי בפנמה, שיוקם על ידי בייסקאמפ ישראל.
ביולי 2025 סיים את שירותו כשגריר ישראל בפנמה והוחלף על ידי מתניה כהן.
נשוי לשרית ואב לשלושה ילדים.
איתי בנימיני (נולד ב-1965) הוא פרופסור למתמטיקה וראש המחלקה למתמטיקה במכון ויצמן למדע.
בנימיני סיים את הדוקטורט שלו בשנת 1992 ב, בהנחיית בנימין ווייס.
כותרת עבודת הדוקטורט שלו הייתה: "מסלולים אקראיים בגרפים ויריעות".
בשנת 2004 הוא זכה בפרס רולו דוידסון לצעירים חוקרי תורת ההסתברות "על עבודתו בהסתברות, כולל הסתברות אנליטית וגאומטרית, במיוחד בחקר תהליכים אקראיים הקשורים לגרפים".
באותה שנה זכה גם בפרס מוריס ל' לוינסון של מכון ויצמן.
הוא הוזמן לנאום ב בשנת 2010, ודיבר על "מרחבים מטרים אקראיים".
בנימיני שיתף פעולה עם עודד שרם לאורך שנים, עבודותיהם המשותפות כללו מאמרים על גבולות של גרפים מישוריים, רגישות לרעש של פונקציות בוליאניות וחלחול מעבר ראשון.
בנימיני ערך את היצירות הנבחרות של עודד שרם עם אולף הגסטרום.
בנימני גם תרם לחקר מודל התעבורה של ביהאם-מידלטון-לוין ואי-שוויון איזופרימטרי על יריעות רימן.
איתי הלוי (נולד ב-1975) הוא פרופסור במחלקה למדעי כדור הארץ וכוכבי הלכת במכון ויצמן למדע, זוכה פרס קריל למצוינות במחקר מדעי מקרן וולף (2016), חבר באקדמיה הצעירה הישראלית (2020-2024) ויו"ר הוועד המנהל של האקדמיה הצעירה הישראלית (2023-2024).
איתי הלוי החוי נולד ב-1975. הוא סיים את לימודיו (בהצטיינות) לתארים ראשונים בגאולוגיה ובמדעי המחשב באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (2004), שם זכה במלגת הדיקן למצוינות אקדמית.
במחקרו עוסק הלוי בעבר הביוגיאוכימי והאקלימי של כדור הארץ וכוכבי לכת אחרים.
במסגרת המחקר מפענח הלוי את החותמים הכימיים והאיזוטופיים שמותירים תהליכים ביוגיאוכימיים בסלעי משקע, במטרה להרחיב את הידע לגבי הגורמים המווסתים את התנאים בפני השטח של כדור הארץ, ולגבי אירועים כימיים, ביולוגיים ואקלימיים קיצוניים בתולדות כדור הארץ.
הלוי הצטרף לסגל המחלקה למדעי כדור הארץ וכוכבי הלכת במכון ויצמן למדע ב-2011, שם הוא מוביל קבוצה העוסקת במחקר ביוגיאוכימי ניסיוני, תאורטי וחישובי.
מחקריו פורסמו בעיתונים מדעיים מובילים (למשל, Science,Nature Geoscience,PNAS) וצוטטו אלפי פעמים.
מלגת אלון של המועצה להשכלה גבוהה (2012)
פרס קריל למצוינות במחקר מדעי מקרן וולף (2016)
פרס המועצה המדעית לכימיה במכון ויצמן למדע (2018)
פרס מיכאל ברונו לשנת 2024
Starting Grant (2013) ממועצת המחקר האירופית (ERC)
Starting Grant (2018) ממועצת המחקר האירופית (ERC)
Advanced Grant (2024) ממועצת המחקר האירופית(ERC)
איתי בצלאלי (נולד ב-3 ביולי 1980) הוא מעצב אופנה ישראלי.
במרוצת השנים עבד כמעצב תלבושות בתוכניות ריאליטי ישראליות רבות, דוגמת "רק רוצים לרקוד", "אקס פקטור ישראל" ו"האח הגדול", ואף יצר את תלבושות נציגי ישראל באירוויזיון בשנים 2015–2024.
בצלאלי נולד ב-3 ביולי 1980 בהוד השרון.
הוא למד בתיכון הדרים בעירו.
במהלך שנותיו כתלמיד אובחן עם דיסלקסיה וקשיים בהבנת הנקרא.
הוא סיים את תקופת התיכון ללא תעודת בגרות.
את שירותו הצבאי התחיל כלוחם בחטיבת הנח"ל, ומאוחר יותר עבר לשרת במוצב העורפי של אותה חטיבה.
בשנת 2002 ניסה להתקבל למכללה האדמית שנקר, אך כל ניסיונותיו העלו חרס, כיוון שלא הייתה בידו תעודת בגרות או פסיכומטרי.
בשנת 2004 החל לעבוד כמעצב האופנה הרשמי של "ערוץ הילדים".
במסגרת עבודתו עיצב את כל התלבושות של תוכניות האירוח בערוץ, כולל אלו של המנחים.
בין השנים 2006–2008 התמודד עם מחלת הסרטן בבלוטת הלימפה.
בשנת 2009 עבר להתגורר בפריז, בירת צרפת.
שם המשיך בעבודתו כמעצב במספר הפקות אופנה, תצוגות ותוכניות טלוויזיה מקומיות.
בשנת 2013 חזר לארץ והיה הסטייליסט הראשי של "The Voice ישראל", "המירוץ למיליון", "אקס פקטור ישראל", "הכוכב הבא לאירוויזיון", "רק רוצים לרקוד", "רוקדים עם כוכבים" ו"משחקי השף".
בשנת 2015 עיצב קולקציית בגדים לגברים על שמו בחברת האופנה רנואר.
– הצהיר בהשקת קו האופנה.
החל מאותה שנה החל לעבוד עם תאגיד השידור הישראלי, ועיצב את כל תלבושות נציגי ישראל באירוויזיון ורקדניהם בשנים 2015–2024. בשנת 2019 זכה בתואר "סטייליסט השנה" של מגזין "את".
זוהי חליפה במידה אחת, שמתאימה לכל המידות האוניברסליות החל מ-XXS ועד ל-XXXL.
הוא השתמש בחוט שמקצר או מרחיב את הבגד בהתאם למידה הרצויה.
איתי בן חמו (נולד ב-6 בפברואר 2002) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הבלם במכבי תל אביב.
בן חמו התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של הפועל הוד השרון.
בגיל 12 הצטרף למכבי פתח תקווה וכעבור שנתיים עבר למכבי תל אביב, שם שימש כקפטן קבוצת הנוער.
בקיץ הושאל לבית"ר תל אביב בת ים מהליגה הלאומית.
ב-26 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 1–3 להפועל ראשון לציון.
ב-18 באפריל 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 2-2 נגד הפועל רעננה.
בסיום העונה ירדה בית"ר תל אביב בת ים ובן חמו עזב את המועדון.
בקיץ חתם בהפועל רמת השרון במדיה שיחק כשנה וחצי.
ב-23 בינואר 2024 חתם בבני סכנין מליגת העל.
שבוע לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד מכבי נתניה.
ב-9 במאי הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–2 נגד הפועל חיפה.
ב-2025 חזר בן חמו למכבי תל אביב, וחתם על חוזה חדש ל-3 שנים נוספות.
איתי גנות (נולד ב-11 בדצמבר 1976) הוא שחקן ישראלי.
גנות למד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
דיסטורשן - בתפקיד איתי (2005)
מלחמת המלבי - שיחק בתפקיד ראשי, שיחק את איציק (2005)
העיתון - שיחק בתפקיד ראשי, שיחק את מנדי, כתב משפטי (2006)
האמת העירומה - סדרת דרמה ששודרה בערוץ 10, שיחק את קרלו (2009)
לחיות מחדש - סדרת טלוויזיה ששודרה בערוץ ארטה (2009)
בית המשאלות - שיחק את אודי (2013)
איתי בלייברג (נולד ב-3 בפברואר 1976) הוא שחקן ישראלי.
בשנים 1998–2001 למד בית הספר לאמנויות הבמה בית צבי.
בשנים 2001–2002 למד משחק מול מצלמה אצל רות דייכס ומספר קורסים בלי סטרסברג בארצות הברית.
בשנת 2007 בלייברג סיים תואר ראשון (בהצטיינות) בכלכלה וניהול באוניברסיטה הפתוחה.
בשנת 2011 למד משחק מול מצלמה בבית הספר טכניקה בניהולם של אולי שטרנברג וניב רז.
כנפיים – מיני-סדרה בת 6 פרקים בשידורי ערוץ 1, גילם את דמותו של גיל שמיר (2003).
– סדרה קומית ששודרה ב־HOT3, גילם את דמותו של שמואל (2007).
האי – סדרת נעורים ששודרה בערוץ הילדים, שיחק בתפקיד חבר במחתרת (2008).
טקסי דרייבר – סדרה קומית ששודרה בערוץ 2, שיחק בתפקיד נוסע (2010).
חשודה – מיני-סדרה בת 5 פרקים בשידורי ערוץ 10, המבוססת על הסרט "התאבדות", שיחק בתפקיד מפקד כיתת לוט"ר (2015).
מריו – סדרה קומית ששודרה בערוץ הילדים, גילם את דמותו של מנכ"ל מעוז צור (2015).
האיש שניסה למנוע מלחמה – סדרת דרמה ששודרה בכאן 11, גילם את דמותו של אהרון יריב (2017).
"ההבטחה" – בתפקיד הקצין הנאצי (בימוי: נעם שמואל).
"פרח של אגדה" – בתפקיד תלתן (בימוי: רועי שגב).
"יובל המבולבל" – בתפקיד דודי ורנואר (בימוי: אבי דור).
"מרד" – בתפקיד שרוליק (תפקיד ראשי) (בימוי: גדי צדקה).
"סיפור במגפיים" – בתפקיד תומאס בן הטוחן (תפקיד ראשי, מחזמר בבימויו של ירון כפכפי).
"בן המלך והעני" – בתפקיד תום קנטי, הילד העני (תפקיד ראשי בימוי: צביה הוברמן).
"מה עם מיקי" – בתפקיד מיקי (תפקיד ראשי, בימוי: חנוך רעים).
"מיכאל" – בתפקיד מיכאל (בימוי: צביה הוברמן).
"המסע אל הים" – בתפקיד אסי (בימוי: חנוך רעים).
"כסף, בריאות ושלום עולמי" – בתפקיד ארי (תפקיד ראשי), תיאטרון "מיקרו" ( בימוי: אירנה גורליק).
"מראה מעל הגשר" – בתפקיד טוני ובתפקיד הקצין, תיאטרון "בית לסין" (בימוי: הלל מיטלפונקט).
"התסביכים המיניים של הורינו – בתפקיד האדון המעודן.
תיאטרון "תמונע" (בימוי: גד כינר).
"כימים אחדים" – בתפקיד משה, (תפקיד ראשי) תיאטרון "מיקרו" (בימוי: אירנה גורליק).
"לשכוח את הרוסטראטוס" – בתפקיד הרוסטראטוס, (תפקיד ראשי) תיאטרון גבעתיים ( בימוי: מיכאל קייט).
"הזכות להיות אידיוט" – ע"פ המחזה הארולד ומוד, בתפקיד גלאוקוס, תיאטרון מיקרו (בימוי: אירנה גורליק).
"קוסם מלובלין" – בתפקיד מנדל, תיאטרון היידיש.
"תבוא נראה" – בתפקיד עופרי.
הצגה במסגרת פסטיבל עכו 2007. (בימוי: אור אזולאי).
"הקהל" – בתפקיד הסוס הלבן.
"אכזר מכל מלך" – בתפקיד ירבעם, (תפקיד ראשי) "הסמטא" (בימוי: רון ישועה).
מקום ראשון בתחרות המונולוגים ע"ש עדה בן-נחום בשנת 1998 – עבור המונולוג: "ג'וני שב משדה הקרב" מאת דלטון טרמבו.
זוכה מלגת "קרן הסטפנדיות" על הצטיינות בלימודי משחק בבית צבי, 1999.
ציון לשבח על משחק במסגרת הפסטיבל הבינלאומי להצגות ילדים ונוער 2001, חיפה.
מועמד לפרס "השחקן הטוב ביותר בסדרה מקורית" בסדרה "כנפיים", טקס פרס מסך הזהב 2003.
איתי טיראן (נולד ב-23 במרץ 1980) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ובמאי תיאטרון ישראלי.
זוכה שבעה פרסי התיאטרון הישראלי, ולשעבר שחקן תיאטרון "הקאמרי".
טיראן גדל בפתח תקווה, לאב שעלה מהונגריה ולאם שעלתה משוודיה.
סבתו מצד אמו היא ניצולת אושוויץ.
בנעוריו למד במגמת המוזיקה בתיכון לאמנויות "תלמה ילין", אך נשר מבית הספר.
קיבל פטור משירות צבאי על רקע נפשי, ולא שירת בצה"ל.
למד שנה בבית הספר למוזיקה "רימון", ואז עבר ללמוד בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה "בית צבי".
סיים את לימודיו בשנת 2002 כשחקן מצטיין, וקיבל את פרס צבי קליר.
ב-2003 זכה בפרס התיאטרון הישראלי כ"שחקן המבטיח".
כמו כן, טיראן הוא אמן נבחר של הקרן למצוינות בתרבות בתחום התיאטרון.
טיראן ביטא לאורך השנים עמדות פוליטיות שמאליות.
ב-2010 היה בין החותמים על מסמך סירוב להופיע בהיכל התרבות של אריאל, שמעבר לקו הירוק.
בקיץ 2018 הודיע על החלטתו לעזוב את ישראל לגרמניה.
הוא הצטרף ללהקה בתיאטרון הלאומי בשטוטגרט וכן מביים בתיאטרון הבורגתיאטר (Burgtheater) בווינה.
טיראן שיחק במחזות תיאטרון רבים וברובם בתפקידים הראשיים.
בתיאטרון הספרייה שיחק בהצגות: "ריצ'רד השני" (בתפקיד ריצ'רד), "אחים בדם" (בתפקיד סמי), "מלחמת טרויה לא תפרוץ" (בתפקיד דמוקוס) ובמחזמר "שיער" (בתפקיד ברגר).
בשנת 2005 זכה ב"פרס התיאטרון הישראלי" כשחקן הראשי הטוב ביותר על גילומו את נסיך דנמרק המפורסם של שייקספיר "המלט"- שזאת, כמו כן, הייתה הופעת הבכורה שלו בתיאטרון.
בשנת 2006 זכה ב"פרס התיאטרון הישראלי" בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר, עבור משחק בתפקיד קומי (טיראן ידוע בעיקר בתפקידיו הדרמטיים) בהצגה "יתוש בראש".
בשנת 2008 עלתה ההפקה של תיאטרון הקאמרי - "אמדאוס" שבה הוא מגלם את דמותו של וולפגנג אמדאוס מוצרט לצדם של יצחק חזקיה וחני פירסטנברג.
בשנה זו גם עלתה ההפקה "החגיגה" (שיתוף פעולה של תיאטרון הקאמרי והבימה), בה מגלם טיראן את דמותו של כריסטיאן - בחור צעיר שעבר בילדותו התעללות מינית על ידי אביו.
בשנת 2009 זכה בפרס שחקן המשנה הטוב ביותר בטקס פרסי התיאטרון הישראלי על תפקידו ב"אמדאוס" (שזכתה בפרס המחזה שמועלה מחדש) והיה מועמד לפרס השחקן הראשי על ההצגה "חגיגה", גם היא בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2010 שיחק את תפקיד "המנחה" במחזה המוזיקלי קברט, עליו קיבל את פרס התיאטרון הישראלי לשחקן הטוב ביותר בשנת 2012.
בשנת 2011 ביים ושיחק בתפקיד הראשי בתיאטרון הקאמרי בהצגה "וויצק".
החל מיולי 2012 שיחק בהצגות ריצ'רד השני וריצ'רד השלישי בתפקיד המלך ריצ'רד.
בשנת 2013 עלתה ההצגה "איש קטן, מה עכשיו?", אותה טיראן עיבד למחזה על פי ספר מאת הנס פאלאדה, יחד עם דורי פרנס, וביים אותה.
בסוף אותה שנה החל טיראן לשחק את התפקיד הראשי, לצדה של השחקנית כנרת לימוני, במחזה סיראנו דה ברז'ראק מאת אדמון רוסטאן בתיאטרון הקאמרי.
בנוסף, החל טיראן לשחק במחזמר הפארסה " דבר מצחיק קרה".
בשנת 2014 החל טיראן לשחק תפקיד ראשי במחזה "איבנוב", אותו עיבד יחד עם ארתור קוגן על פי ספרו של צ'כוב.
בשנת 2015 החל טיראן לשחק במחזה "אופרה בגרוש" מאת המחזאי ברטולט ברכט והמלחין קורט וייל, בתפקיד מנהיג השודדים "מק סכין".
באותה שנה ביים את האופרה נישואי פיגרו מאת מוצרט, והיא הועלתה בחצר המצודה שבאולמות האבירים במסגרת פסטיבל האופרה בעכו.
בשנת 2016 החל לשחק במחזה "מפיסטו" מאת הלל מיטלפונקט (על פי קלאוס מאן) בתפקיד "הנדריק הפגן" - שחקן תיאטרון בזמן מלחמת העולם השנייה, העולה לגדולה בתחומו בחסות התנועה הנאצית.
באותה שנה החל טיראן לשחק בהצגה "עמודי החברה" מאת הנריק איבסן ובבימויו של ארתור קוגן.
בשנת 2017 החל לשחק במחזה "תמונות מחיי הנישואין" מאת אינגמר ברגמן בתפקיד יוהאן, ליד אפרת בן צור בתפקיד מריאן.
כמו כן, הוא גם תרגם את המחזה יחד עם גלעד קמחי שביים אותו.
בסוף אותה השנה החל לשחק גם במחזה "ציד המכשפות" מאת ארתור מילר בתפקיד "הכומר ג'והן הייל".
בשנת 2018 הועלה בתיאטרון הקאמרי המחזה "אל נקמות" מאת שלום אש בבימויו של טיראן, שגם עיבד אותו יחד עם דני רוזנברג.
בשנת 2022 הועלה בתיאטרון הקאמרי המחזה "וניה", אשר עיבד טיראן.
טיראן החל לשחק בעונתה השלישית של סדרת הטלוויזיה ששודרה בערוץ 2: "הבורגנים".
כמו כן, שיחק גם בסדרה "האקס המיתולוגי" ששודרה באותו ערוץ.
בשנת 2006 כיכב בסרט הקולנוע של הבמאי אודי אלוני, "מחילות" ובאותה שנה השתתף בסרטו של יוסף סידר, זוכה פסטיבל ברלין, "בופור", לצדם של אושרי כהן, אלון אבוטבול ואחרים.
השתתפותו בסרט מלחמה זה עוררה ביקורת לנוכח העובדה שטיראן לא שירת בצה"ל.
בשנת 2007 שיחק בסרט "החוב", שעסק בנושא החיסולים של הפושעים שלקחו חלק בזוועות השואה.
בשנת 2008 שיחק בסרט דובר היידיש "בית אבי" בבימויו של דני רוזנברג, בו הוא מגלם דמותו של לולק, ניצול השואה המגיע ארצה בשנת 1948.
בשנת 2009 השתתף בסרט "לבנון" בבימויו של שמוליק מעוז על מלחמת לבנון.
בשנת 2011 השתתף טיראן במיני-סדרת טלוויזיה בריטית "ההבטחה".
בסדרה מגלם טיראן חייל ישראלי ש"התפכח", וכעת החליט לסייע לצד הפלסטיני.
נספח העיתונות בשגרירות ישראל בלונדון מתח ביקורת על הסדרה המציגה את הישראלים כתאבי דם, ואמר: "במהלך הקריירה בת 15 השנים שלי מעולם לא ראיתי דבר כזה בתקשורת המערבית".
בשנת 2015 גילם טיראן את דמותו של אבשא אנגלר בסדרה "המדרשה" ששודרה בערוץ 2, בה גילם דמות של סוכן חשאי מתלמד.
באותה שנה גילם את דמותו של אורי בסרט של אלעד קידן, "היורד למעלה".
בשנת 2016 השתתף בעונה השנייה של הסדרה "בני ערובה" בערוץ 10, וכן הרבה להתארח בתוכנית הבידור הסאטירית - "גב האומה".
ב-9 באוגוסט 2018 החל טיראן לקריין בסדרה החדשה "אמבולנס" מבית רשת 13. הסדרה עוקבת אחרי הרגעים הקריטיים של צוותי מד"א הפרוסים ברחבי הארץ וכן אחר המוקדנים במוקד מד"א הארצי.
טיראן ביים את האופרה הישראלית "הבנאליות של האהבה" מאת אלה מילך-שריף, אשר עלתה בתיאטרון רגנסבורג שבגרמניה.
בינואר 2019 עלתה באופרה הישראלית האופרה "סלומה" מאת ריכרד שטראוס בבימויו של טיראן.
ב-2008 טיראן נישא למלאני פרס, דוגמנית ושחקנית ישראלית-גרמנייה.
2003 - פרס התיאטרון הישראלי לשחקן המבטיח (על תפקידו בהצגה "עד ראייה")
2005 - פרס התיאטרון הישראלי לשחקן השנה (על תפקידו בהצגה "המלט")
2006 - פרס התיאטרון הישראלי לשחקן המשנה (על תפקידו בהצגה "יתוש בראש")
2006 – נבחר הקרן למצוינות בתרבות
2008 - פרס התיאטרון הישראלי לשחקן המשנה (על תפקידו בהצגה "אמדאוס")
2010 - פרס עיריית ת"א-יפו ע"ש אברהם בן יוסף (על תפקידו כקיטל ב"גטו")
2011 - פרס התיאטרון הישראלי לשחקן השנה (על תפקידו בהצגה "קברט")
2013 - פרס התיאטרון הישראלי לשחקן השנה (על תפקידו בהצגה "ריצ'רד השלישי")
2016 - פרס התיאטרון הישראלי לשחקן השנה (על תפקידו בהצגה "מפיסטו")
הצגת בכורה הצגה תפקיד מחזאי במאי 9 בינואר 2002 שיער ברגר ג'רום רג'ני וג'יימס ראדו גדי ענבר 11 בינואר 2002 מלחמת טרויה לא תפרוץ דמוקוס ז'אן ז'ירודו עידו ריקלין 30 במרץ 2003 המלך ריצ'רד השני ריצ'רד השני ויליאם שייקספיר ארתור קוגן 8 באוקטובר 2003 אחים בדם סמי וילי ראסל
איתי יאן פנקס ארד (נולד ב-19 בדצמבר 1973) הוא פוליטיקאי לשעבר, שפעל בקהילת הלהט"ב בישראל ובין היתר כיהן שנים רבות כחבר מועצת עיריית תל אביב-יפו מטעם "מרצ" וכיו"ר האגודה למען הלהט"ב בישראל.
ב-10 בנובמבר 2021 פרש פנקס מפעילות פוליטית וציבורית, לאחר שפורסמו נגדו ב"ידיעות אחרונות" טענות בגין תקיפות מיניות ואונס.
איתי פנקס נולד בתל אביב וגדל בהרצליה שם סיים את תיכון "הראשונים".
בצבא משרת במילואים כקצין במתאם פעולות הממשלה בשטחים, בדרגת רב-סרן.
בעל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת ת"א ותואר שני במנהל עסקים עם התמחות במדיניות ציבורית מהמרכז הבינתחומי הרצליה.
בראשית דרכו הפוליטית היה חבר הליכוד.
תקופת כהונתו התאפיינה בצמיחה מהירה של האגודה, בהקמת סניפים חדשים של אגודת הלהט"ב בבאר שבע ובקריית שמונה, ובגידול ניכר בנראות ובפעילות התקשורתית.
העיתון "הזמן הוורוד" עבר בתקופתו לבעלות האגודה.
בשנת 2003 הצטרף למרצ, ונבחר במקום הראשון בפרימרייז ברשימת מרצ למועצת עיריית תל אביב-יפו והחל לכהן מטעמה כחבר המועצה וכיועץ ראש העיר הראשון לענייני הקהילה הגאה.
בין 2004 ל-2008 כיהן כיו"ר איגודן - איגוד ערים דן לתשתיות איכות הסביבה (מפעילת השפד"ן).
פעילותו כיו"ר האיגוד הביאה את עורכי מגזין TheMarker לבחור בפנקס כאחד מ"מאה האנשים המשפיעים ביותר בישראל" (בגיליון ספטמבר 2006), בקטגוריית "המשפיעים על הסביבה", בנימוק הבא:
לקראת הבחירות בשנת 2006, ביחד עם מספר ראשי סניפים ופעילים מרכזיים במרצ, הכריז על תמיכתו בעמיר פרץ ובמפלגת העבודה.
פנקס יזם את הקמת המרכז העירוני לקהילה הגאה בגן מאיר.
המרכז הושק רשמית באירועי הגאווה 2008, ומאז ועד פרסום טענות נגדו על תקיפות מיניות כיהן פנקס כיו"ר ההנהלה הציבורית של המרכז.
משנת 2008 כיהן כיו"ר וכדירקטור בתאגידים עירוניים וממשלתיים, בהם: תאגיד מי בת-ים, חברת נתיבי איילון וחברת "אתרים", וכן בחברה העירונית מרכז הירידים והקונגרסים בישראל בע"מ ובתאגיד "מי אביבים".
פנקס חבר ועד מנהל בעמותת ג'ינדס - העמותה להתחדשות עירונית בלוד.
לקראת הבחירות המוניצפאליות 2013, שב פנקס למפלגת מרצ ונבחר למקום ה-7 ברשימת "מרצ תל אביב-יפו" למועצת העיר.
לאחר הבחירות, שימש כיושב ראש ועדת המכרזים של עיריית תל אביב-יפו ומחזיק תיק התפעול, תברואה, חופים ופיקוח עירוני.
פנקס עומד גם בראשות ועדת ההיגוי של פרויקט קירוי איילון לאחר שבפברואר 2015, אישרה הוועדה המקומית לתכנון ובנייה בתל אביב-יפו להקים קירוי לאורך חלק מנתיבי אילון לשם הקמת פראק עירוני.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 עזב את מרצ, הצטרף למפלגת "צבר - מפלגת הצעירים של ישראל" והוצב במקום השלישי ברשימתה, שלא עברה את אחוז החסימה.
ביוני 2015 במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב נכלל פנקס ב-40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בישראל של 2018 נבחר פנקס במקום השני בפריימריז של רשימת המתמודדים למועצת העיר תא-יפו מטעם מרצ.
לאחר הבחירות קיבל לידיו את תיק הקהילה הגאה.
בשנת 2018 הוביל פנקס החלטה עירונית על שיפוץ והרחבה משמעותית של המרכז הגאה, לאחר עליה חדה במספר האירועים והפעילויות במקום, ובסופו של דבר הוחלט להרוס את המבנה הקיים ולבנות מבנה חדש, גדול פי שלושה, בעלות של כ-30 מיליון ש"ח.
כמו כן, בתחילת שנת 2019 החליטה עיריית תל אביב-יפו, לאחר סיכום עם סיעת מרצ בעירייה ועם פנקס עצמו, כי התקציבים העירוניים לתמיכה בארגוני הקהילה הגאה בעיר ואירועי הקהילה המתקיימים בשטחה יגדלו באופן משמעותי, ויוכפלו תוך ארבע שנים.
בשנת 2019 שמו של איתי פנקס נקשר עם "פרשת ישראל-ביתנו" במשרד התיירות, כשהפרקליטות טענה שפנקס סייע באמצעות חברת "דרך פוריה" שבה עבד, שהייתה בבעלות בן זוגו, בהלבנת שוחד שניתן על ידי רונן משה לעד המדינה אמנון ליברמן.
במסגרת עסקת טיעון, נמחקה עסקת השוחד עם משרד התיירות מכתב האישום של משה, לרבות האופן שבו לכאורה הוסווה התשלום.
בחודש יוני 2020 יזם פנקס מהלך שמאפשר רישום זוגיות בעירייה על בסיס תצהיר, לטובת תושבי העיר שאינם יכולים או אינם מעוניינים להינשא דרך הרבנות הראשית.
העירייה מאפשרת לזוגות לממש את זכויותיהם המוניציפליות בכל הקשור להטבות עירוניות, רישום ילדים למערכת החינוך וכדומה.
לקראת יום זכויות האדם בשנת 2020, הוצב ביוזמתו של פנקס, דגל גאווה קבוע בחוף הילטון בתל אביב-יפו כאקט של תמיכה במאבקה של קהילת הלהט"ב לשוויון.
ב-2020 נבחר פנקס גם לאחד ממשפיעני השנה מטעם מגזין "ליברל", על פעילותו הציבורית לקידום המאבק לשוויון של הקהילה הגאה בישראל.
ב-3 בנובמבר 2021 פורסמו טענות של שני אנשים, לפיהן כשהיו בני 17 הכירו את פנקס-ארד כששימש מדריך באיגי - ארגון נוער גאה, והוא ניצל את מעמדו וקיים איתם יחסי מין שלא בהסכמתם לכאורה.
בעקבות הפרסום פנקס-ארד השעה עצמו מתפקיד מחזיק תיק הלהט"ב בעיריית תל אביב, אולם נותר בתפקידיו האחרים.
הוא התנצל על המעשים, "לאור התחושות של הפונים" וציין: "לפני 15 שנים ראיתי את הדברים אחרת, בתרבות שהייתה רווחת בקהילה, והיום ברור לי שאלה מעשים שאסור היה שיקרו".
שבוע לאחר מכן פורסמה עדות נוספת של אדם שהיה בקשר מיני ארוך עם פנקס ולטענתו, פנקס אנס אותו.
בעקבות זאת, התפטר פנקס ממועצת עיריית תל אביב יפו, מחק את חשבון הפייסבוק שלו והתפטר ממפלגת מרצ.
ב-12 בנובמבר 2021 פתחה המשטרה בחקירה נגד איתי פנקס-ארד בחשד למעשה סדום, לאחר שהוגשה תלונה נגדו במשטרה על ידי אחד המתלוננים.
ב-30 במאי 2022 נחקר איתי פנקס ארד במשטרה ושוחרר תחת צו הרחקה.
ב-30 ביוני 2024 הודיעה הפרקליטות על החלטתה לסגור את התיק בעילה של "חוסר בראיות".
בשנת 2005 נישא בקנדה, שהייתה בשעתה המדינה היחידה שאפשרה נישואי בני אותו המין לנתינים זרים, לבן זוגו יואב ארד, יו"ר מועצת המנהלים של "חוש"ן - חינוך ושינוי" לשעבר, במסגרת מערכה ציבורית להכרה בנישואים חד מיניים.
בקשתם לרישום הנישואין במרשם האוכלוסין נענתה תחילה בשלילה ורק בסוף שנת 2006 הם נרשמו כנשואים, בעקבות פסק הדין בבג"ץ יוסי בן ארי נגד מנהל מינהל האוכלוסין במשרד הפנים שקבע כי מרשם האוכלוסין חייב לעשות כן.
ב-2010 הגישו פנקס ובן זוגו עתירה לבג"ץ, נגד משרד הבריאות, בדרישה לאפשר להם להשתמש בשירותי פונדקאות כדי להביא ילד.
כתוצאה מהעתירה הודיע משרד הבריאות על הקמת ועדה מקצועית שהמליצה על שינוי חקיקה, שתאפשר פונדקאות להומוסקסואלים.
בספטמבר 2010 נולדו לבני-הזוג תאומות, באמצעות הריון פונדקאי בהודו.
ב-2014 נולדה לבני הזוג בת נוספת, באמצעות פונדקאית מתאילנד.
בעקבות הולדת התאומות, כתבה אימו של איתי, שוש פנקס, את הספר "האבאים של גל ונועה", ספר לילדים שיצא לאור בשנת 2012 ברימונים הוצאה לאור.
הספר מסביר בפשטות ובחריזה את דרך הבאתן לעולם של בנות לזוג הורים מאותו המין, תוך שימוש בסיפורם האישי של פנקס וארד.
ב-2015 הגישו פנקס ובן זוגו, יחד עם זוגות חד-מיניים נוספים, עתירה לבג"ץ (בג"ץ ארד-פנקס נגד הוועדה לאישור הסכמים לנשיאת עוברים) בדרישה שחוק הסכמים לנשיאת עוברים (אישור הסכם ומעמד היילוד) יאפשר גם לזוגות חד-מיניים לקבל שירותי פונדקאות בישראל.
ב-11 ביולי 2021 פסק בג"ץ בעתירה הנ"ל כי תיקון חוק הפונדקאות שנחקק ב-2018, שמפלה זוגות חד-מיניים וגברים יחידניים המעוניינים בהליך פונדקאות, יתוקן תוך חצי שנה כך שתבוטל הפליה זו.
איתי לב (נולד ב-19 ביולי 1980) הוא כדורסלן עבר ישראלי, ששיחק במספר קבוצות בליגות המקצועניות בעמדת הסמול פורוורד.
לב גדל במחלקת הנוער של מכבי תל אביב, אך בעונה הראשונה שלו בליגת העל () שיחק בהפועל חולון, אותה אימן מאמנו בקבוצת הנוער, ישראל לב.
כעבור עונה עבר עם ישראל לב לבני הרצליה, ונשאר בה גם לאחר האיחוד עם מכבי רעננה, כשהפכה לבני השרון.
פציעות חוזרות ונשנות מנעו ממנו להתקדם, ובעונת עבר לעירוני נהריה.
לאחר עונה אחת עבר לעירוני רמת גן.
תקופה זו הייתה התקופה הטובה בקריירה שלו עד כה.
הוא הפך לשחק לשחקן מוביל בקבוצה, ואף נבחר לחמישייה הישראלית של העונה.
עם זאת, הוא לא המשיך ברמת גן, ובסיום העונה עבר למכבי ראשון לציון.
בעונת 2010–2011 ירד לראשונה בקריירה לליגה לאומית ועבר לשחק במדי מכבי הבקעה.
לב היה חלק מנבחרת הנוער שזכתה במקום השישי באליפות אירופה בשנת 1998, ומנבחרת העתודה שזכתה במדליית הכסף באליפות אירופה בשנת 2000, אך נופה מסגל נבחרת העתודה לאליפות העולם ביפן, לטובת מתן נאור.
לב לא זומן למשחק רשמי של הנבחרת הבוגרת, אך השתתף במשחק ידידות נגד צרפת בשנת 2002.
איתי פרל (נולד ב-24 בספטמבר 1978 בצפת) הוא זמר, פזמונאי, מלחין, מפיק מוזיקלי ומעבד מוזיקלי ישראלי.
למד ברימון בית ספר למוסיקה.
בשנת 2005 הוציא את אלבום הבכורה שלו, בנות, שלא זכה להצלחה רבה.
פרל כתב את השיר "ממי" למירי מסיקה ואת השיר "רגע ועוד רגע" ליעל נחשון, את השיר "השיר של איתי" ("ככה יצא") לאיה כורם, כתב גם את השיר "מסע חיי" לבועז מעודה לקדם-אירוויזיון 2008. כתב לאריק סיני את השירים "נובלס" ו"אל תדאגי ילדונת".
פרל שר ומנגן בהרכב בהופעות של יוני רכטר מ-2006 ועד היום.
באוקטובר 2007 הוציא את הסינגל "אפילו לא אני" מתוך אלבומו השני בהפקתו של אלון אולארצ'יק.
בדצמבר יצא הסינגל השני מהאלבום, "ילד טוב נשבר" ובפברואר 2008 יצא הסינגל "מים מתחת לגשר".
באפריל 2008 יצא אלבומו השני מים מתחת לגשר.
בשנת 2010 יצא הנה באתי הביתה, אלבום משותף לדנה ברגר ולאיתי פרל.
שיר הנושא של האלבום שימש גם כשיר הנושא של סדרת הטלוויזיה "חטופים".
ב-2012 יצא אלבום הסולו השלישי מסע בלוז, שכולו בלוז עברי מקורי.
את יציאתו ליווה מסע הופעות מיוחד בכל הארץ.
ב-2013 יצא אלבום משותף עם דן תורן, קפטן דנימו ונערי הסיפון, פרל ניגן בגיטרה והיה שותף בהפקה המוזיקלית.
האלבום הוקלט בסלון הבית של פרל בנוכחות קהל חי.
ב-2015 כתב והלחין את "ארץ תכלת לבנה", השיר הפותח באלבומו של גידי גוב, אם היינו.
ב-2018 הוציא את אלבומו החמישי מלון ערבה, בהפקת גיל נמט ונדב אזולאי.
ב-2020 הוא השתתף בביצועי השירים באלבום יוני ג'ירף של יוני רכטר.
ב 2023 הוציא גרסה אקוסטית לשיר הנה באתי הביתה כחלק ממלחמת חרבות ברזל.
ב-2024 הוציא את האלבום פעמים אחדות.
פרל הוא בנו של ראש עיריית צפת לשעבר זאב פרל.
מתגורר כיום בבאר שבע ובבעלותו פאב שכונתי קטן המכונה בפי רוב "הפרלה".
בנוסף, ב-2023 פתח בסמוך גם את המסעדה הצמחונית "מסעדת משק" שמגישה יינות שיוצרו כולם בישראל.
במשך שלוש שנים היה בן הזוג של קרן פלס, והשיר "איתי" נכתב על מערכת היחסים שלהם.
2010: הנה באתי הביתה (ביחד עם דנה ברגר)
איתי סבירסקי (נולד ב-11 בספטמבר 1974) הוא פעיל חברתי ישראלי, ממייסדי ומנהיגי ארגון "כוח לעובדים".
איתי סבירסקי נולד בשנת 1974, בן לשלמה וברברה סבירסקי.
הוא קצין קרבי במילואים (חטיבת הצנחנים), וממקימי ומנהיגי תנועת "אומץ לסרב", שפעלה בשנים 2002 עד 2005 למען סיום הכיבוש הישראלי ביהודה ושומרון וחבל עזה.
התמחה באגודה לזכויות האזרח בפעילות משפטית וציבורית.
עבד שלוש שנים במשרד עורכי דין בתחום דיני עבודה (משרד רובין-שמואלביץ), שם ייצג עובדים, מעבידים וועדי עובדים.
החל משנת 2005 עבד כראש הקליניקה לזכויות עובדים באוניברסיטת תל אביב.
במסגרת זו הקים בשנת 2006 את פרויקט "התארגנות עובדים", שפעילותו לארגון עובדים לא-מאוגדים שימשה בסיס להקמת ארגון "כוח לעובדים".
בקליניקה קידם את תחום התאגדות העובדים ואת פיתוח הידע והיכולות הנדרשות בו, תוך סיוע משפטי וארגוני להתאגדויות הראשונות בארץ של עובדי קבלן ושל מלצרים, וליווי התאגדויות תקדימיות כמו של מטפלות המשפחתונים הציבוריים, עובדי חינוך ורווחה מופרטים, מורים מן החוץ באוניברסיטה הפתוחה ובמכללות הציבוריות, ורבים אחרים.
כעורך-דין בקליניקה השיג סבירסקי פסקי-דין תקדימיים שקידמו את זכויות העובד, בעיקר ביחס לעובדי קבלן ועובדים מוחלשים אחרים, וביחס לזכות ההתאגדות ולהסדרת כללי התחרות בין ארגוני עובדים.
נמנה עם יוזמי ארגון העובדים "כוח לעובדים", המייצג כ-35,000 עובדים (נכון למרץ 2017).
סבירסקי מכהן כחבר הנהגת הארגון; כמשפטן הארגון – האחראי על כלל הפעילות המשפטית בארגון; וכמלווה של מטות, התאגדויות, משאים ומתנים ומאבקים מרכזיים במסגרת כוח לעובדים.
סבירסקי הוביל מהלכי חקיקה משמעותיים בכנסת, כמו הטלת אחריות על מזמיני שירות כלפי עובדי קבלן המועסקים עבורם, אשר החלה כהצעת חוק פרטית ושולבה בהצעה ממשלתית שהפכה לחוק להגברת האכיפה של דיני העבודה.
מרצה במספר מוסדות אקדמיים, בהם המרכז האקדמי למשפט ולעסקים, והמכללה החברתית-כלכלית.
בנובמבר 2010 בחר העיתון "גלובס" בסבירסקי לאחד מ-40 הצעירים המבטיחים של עולם העסקים הישראלי.
בספטמבר 2012 נבחר סבירסקי לאחד ממאה המשפיעים של העיתון TheMarker.
סבירסקי התמודד בבחירות המקדימות לרשימת מרצ והוצב במקום ה-13 ברשימת מועמדי מרצ לכנסת ה-20.
איתי צ'מה (נולד ב-11 בנובמבר 1985 ביבנה) הוא שחקן ישראלי, שחיין לשעבר, אלוף ישראל, אלוף המכביה השמונה-עשרה (2009) ושיאן המכביה במשחה ל-200 מטר גב.
צ'מה הוא גם שחקן תיאטרון.
צ'מה נולד ביבנה לשני הורים יוצאי דרום אמריקה שנפגשו בישראל..
צ'מה החל לשחות בגיל 6, והתאמן תחילה במועדון הפועל פארק מים יבנה בהדרכת גל ישראלי.
בהמשך בקבוצת מכבי וייסגל רחובות בהדרכתו של ארנון אבני.
בגיל 18 החל לשחות בפנימיית המחוננים במכון וינגייט בהדרכת לאוניד קאופמן.
הוא למד ושחה באוניברסיטת המדינה של אוהיו, שאליה התקבל במלגה מלאה, ושם גם השלים תואר במינהל עסקים.
בישראל, הוא התחרה מטעם אגודת מכבי קריית ביאליק ולאחר מכן שחה בקבוצת הפועל דולפין נתניה.
בתחרות השחייה של המכביה ה-17 שנערכה בשנת 2005 זכה צ'מה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:05.72 דקות, אחרי יואב גת (2:02.66 דקות).
הישגו המשמעותי הראשון היה באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 2006, כשהעפיל לשלב חצי הגמר במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:01.98 בשלב המוקדמות (העפיל מהמקום העשירי).
בשלב חצי הגמר קבע תוצאה של 2:02.38 דקות וסיים במקום 12. באותה שנה, באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בהלסינקי, העפיל לשלב חצי הגמר במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:58.48 דקות.
נוסף לכך, סיים במקום 16 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 25.35 שניות (במוקדמות קבע זמן של 25.22 שניות) ובמקום 23 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.95 שניות.
באליפות העולם שנערכה במלבורן, אוסטרליה בשנת 2007 קבע צ'מה תוצאה של 2:00.93 דקות במשחה ל-200 מטר גב והעפיל לשלב חצי הגמר מהמקום ה-14. בחצי הגמר סיים במקום 16 הכללי בתוצאה של 2:01.79 דקות ובכך הבטיח את מקומו במשחקים האולימפיים.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיינדהובן ב-2008 העפיל צ'מה לשלב חצי הגמר במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:02.93 דקות (מקום 14), ובשלב חצי הגמר סיים במקום 15, בתוצאה של 2:03.48 דקות.
נוסף לכך, סיים במקום 28 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.05 שניות ובמקום ה-29 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.38 שניות.
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009 סיים צ'מה במקום 34 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:01.86 דקות ובמקום 41 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.15 שניות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט באוגוסט 2010 סיים צ'מה במקום 19 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:02.15 דקות, במקום 28 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.95 שניות ובמקום 29 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 26.80 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בדברצן, הונגריה במאי 2012 סיים צ'מה במקום 14 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:01.05 דקות.
מאחר שרק שני שחיינים מכל מדינה יכולים להמשיך לשחות בשלב הבא, נמרוד שפירא בר אור סיים במקום 11, 2:00.25 דקות ויעקב טומרקין סיים במקום 13, 2:00.93 דקות, הוא לא שחה בשלב חצי הגמר.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 27 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 26.34 שניות.
עוד בהיותו שחיין, ניסה להתקבל לבתי ספר למשחק.
למד בבית הספר למשחק גודמן בבאר שבע.
בשנת 2016 העלו שחקני בית הספר למשחק "גודמן" את המחזה של חנוך לוין "מתאבל ללא קץ" בפסטיבל הצגות סטודנטים במינסק שבבלארוס, בו הועלו הצגות מכל רחבי העולם.
ההצגה הישראלית גרפה שלושה פרסים: פרס ההצגה הטובה ביותר של חבר השופטים הבינלאומי, פרס הבמאי הטוב ביותר ופרס השחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה, בו זכה צ'מה, שהיה אז כבר בוגר בית הספר.
צ'מה ממשיך לשחק במסגרות תיאטרליות שונות.
ב-5 בספטמבר 2022 התחתן עם הילה שלו.
איתי מגידי (נולד ב-9 בינואר 1981) הוא אתלט ישראלי, אלוף ישראל ושיאן בריצות למרחקים בינוניים.
הוא ייצג את ישראל באולימפיאדה (בייג'ינג 2008).
משנת 2018 מכהן מגידי כמנהל ההישגי של איגוד האתלטיקה בישראל.
הוא התאמן בקבוצת הפועל חולון.
בהמשך למד והתאמן באוניברסיטת קלמזון שבדרום קרוליינה.
הוא התאמן בהדרכת איליה בר זאב בקבוצת מכבי תל אביב ובהמשך תחת הדרכתו של רמי ז'מיאן.
מגידי הוא בעל תואר שני במנהל עסקים.
בתחרות שנערכה בהוייזדן ב-2 באוגוסט 2003 סיים מגידי במקום שמיני בריצת 1500 מטר בשיא ישראלי חדש של 3:41.73 דקות, שיפור לשיאו בן 14 השנים של דב קרמר (3:41.83 דקות).
בתחרות שנערכה בניו יורק שבארצות הברית ב-28 במאי 2005 קבע מגידי בריצת 3000 מטר מכשולים, שיא אישי חדש של 8:35.96 דקות, חצי שנייה איטי מהשיא הישראלי של יהודה צדוק (8:35.41 דקות) והתוצאה השנייה בטיבה של אתלט ישראלי בריצה זו.
שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה בסקרמנטו בירת קליפורניה שבארצות הברית ב-8 ביוני הוא קבע בריצה זו שיא ישראלי חדש של 8:35.05 דקות.
יומיים לאחר מכן, הוא סיים שביעי בריצה זו בשיא ישראלי חדש נוסף של 8:34.12 דקות.
בתחרות שנערכה בריימס שבצרפת ב-25 ביולי 2006 זכה מגידי במדליית כסף בריצת 3000 מכשולים בשיא ישראלי חדש של 8:28.38 דקות.
שבועיים לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה בגטבורג שבשוודיה, סיים מגידי במקום 11 בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 8:52.69 דקות ובכך היה לאצן הישראלי הראשון שמעפיל לגמר אליפות אירופה.
בשלב חצי הגמר, ב-9 באוגוסט, הוא קבע שיא ישראלי חדש של 8:25.04 דקות ועלה מהמקום השלישי.
בתחרות שנערכה באולם בסאות בנד שבאינדיאנה, ארצות הברית ב-3 בפברואר 2007 זכה מגידי במדליית ארד בריצת 3000 מטר בשיא ישראלי חדש של 7:54.11 דקות, שיפור לשיא בן 19 השנים של דב קרמר (7:55.0 דקות).
חודש לאחר מכן, באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בברמינגהאם שבאנגליה, הוא סיים במקום 12 בריצת 3000 מטר, בתוצאה של 8:15.82 דקות.
בשלב המוקדמות קבע מגידי תוצאה של 7:55.42 דקות.
באותה שנה הוא קבע בריצת 2000 מטר שיא ישראלי חדש של 5:10.12 דקות, שיפור לשיא בן 25 השנים של אריה גמליאל (5:11.52 דקות).
במחצית 2008 עמד שיאו הלאומי של מגידי בריצת 3000 מטר מכשולים על 8:25.04 דקות, זמן איטי ב-44 מאיות השנייה מהמינימום שדרש הוועד האולימפי בישראל כדי שישתתף באולימפיאדת בייג'ינג (2008).
בתחרות שנערכה במץ שבצרפת ב-4 ביולי אותה שנה, שיפר מגידי את שיאו הישראלי ב-90 מאיות, העמידו על 8:24.14 דקות, וסיים במקום הראשון.
בעקבות הישג זה, הבטיח מגידי את השתתפותו במשחקים האולימפיים.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) נפצע מגידי ארבעה ימים לפני הריצה ונאלץ להתחרות כשהוא פצוע.
כתוצאה מכך, סיים במקום 36 מתוך 37 המשתתפים בתוצאה של 9:05.02 דקות.
עד שנת 2009 החזיק מגידי גם בשיאי ישראל בריצת 1500 מטר ובריצת 3000 מטר, אך בשנה זו נשברו שיאיו על ידי גזצ'או יוסף.
בשנת 2009, לאחר שנודע לו על כוונת איגוד האתלטיקה בישראל לאתר אתלטים קנייתים, לגיירם ולהעלותם לישראל כדי שייצגו את ישראל בתחרויות, יזם את הקמתו של ארגון אתלטים ישראלים.
בנובמבר 2010 עבר מגידי ניתוח בברכו הימנית.
באפריל 2011 נסע מגידי למחנה אימונים בקניה ובתחרות שנערכה בלוון בלגיה באוגוסט אותה שנה הוא קבע בריצת 3000 מטר מכשולים תוצאה של 9:00.42 דקות, תוצאת השנה בישראל.
איתי ולדמן (נולד ב-2 באפריל 1979) הוא עיתונאי ישראלי המכהן כדובר עיריית תל אביב יפו החל מאפריל 2022. קודם לכן היה עורך מאקו ועורך המגזין "Time Out תל אביב".
ולדמן נולד בדרום תל אביב לזילי (זילפה) וצ'לו (משה).
בהמשך עברה המשפחה לפרדס חנה-כרכור.
כנער, שיחק ולדמן בקבוצת הכדורסל של גן שמואל ואף שימש כקפטן הקבוצה.
למד בבית הספר התיכון החקלאי בפרדס חנה במגמה ריאלית.
בצבא שירת כקצין בחיל השריון וכמפקד פלוגה בבה"ד 1. בוגר תואר ראשון בפסיכולוגיה ומדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב ותואר ראשון במשפטים בקרייה האקדמית אונו.
לאחר שירותו הצבאי הגיע ולדמן לניו יורק ובמקביל לעבודתו כמלצר כתב ביקורות על הופעות ל"תרבות מעריב".
כשחזר לישראל כתב ב"מעריב" והחל לעבוד עם גל אוחובסקי ואיתן פוקס על הפקת סרטם "הבועה".
במהלך ההסרטה שימש כאחראי על הניצבים ובנוסף ערך את פסקול הסרט.
את השיר של ההרכב הסקוטי בל אנד סבסטיאן שמופיע בפסקול השיג ולדמן באופן אישי ממנהיג ההרכב סטוארט מודרוך, לאחר שראיין אותו לכתבה בעת שביקר בישראל וברשות הפלסטינית.
בשנת 2005 עבר ולדמן לערוך את מדור המוזיקה של שבועון התרבות "Time Out תל אביב".
כעבור שנתיים התמנה לסגן העורך, ולאחר שנתיים נוספות מונה לעורך השבועון במקומו של אמיר בן דוד.
בשנת 2008 הצטרף לפאנל התוכנית "טינופת", אשר שודרה ב-HOT3. בנוסף לעבודתו העיתונאית הופיע כדי.ג'יי ברחבי תל אביב.
בפברואר 2014 התמנה ולדמן לעורך הראשי של אתר מאקו.
שימש בתפקיד עד ינואר 2022.
באפריל 2022 מונה לשמש כראש מינהל תקשורת ושיווק בעיריית תל אביב-יפו.
איתי מרדכי (נולד ב-12 בנובמבר 1967) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ וכיום מאמן הנוער של מכבי חיפה.
מרדכי החל את דרכו בכדורגל במחלקת הנוער של מכבי חיפה.
ב-1983, בגיל 15 בלבד, החל לשחק בקבוצת הנוער העליונה של המועדון.
מרדכי שיחק בקבוצה במשך שלוש עונות, בהן היה השחקן המוביל של הקבוצה, וזכה פעמיים בתואר מלך השערים של ליגת הנוער הבכירה.
הוא אף זכה עם הקבוצה באליפות ליגת הנוער ב-1985. בסך הכל כבש מרדכי 31 שערים במסגרת קבוצת הנוער.
באוקטובר 1986 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מכבי חיפה, מול שמשון תל אביב, אך מיעט לקבל דקות משחק במדי הקבוצה הבוגרת.
עם זאת, הוא שותף במשחק הגמר גביע המדינה באותה עונה, שבו הפסידה חיפה למכבי תל אביב.
בעקבות מיעוט ההופעות שלו בקבוצה והקשיים שנגרמו לו לאחר גיוסו לצה"ל, הוא עמד בפני פרישה ממשחק, אך חזר בו לבסוף.
בעונת זכה עם מכבי חיפה באליפות הראשונה שלו.
עם זאת, ועל אף שהקבוצה שיחקה באותה עונה תחת המאמן החדש אמציה לבקוביץ', מרדכי שותף 15 פעמים בלבד בליגה וכבש שני שערים.
מיעוט דקות המשחק שלו נבע בעיקר מהימצאותם בסגל של מספר חלוצים בכירים ממנו, ובהם עופר מזרחי וכוכב הקבוצה זאהי ארמלי.
העונה שלאחר מכן נפתחה בצורה טובה עבורו, אך ככל שהתקדמה הוא איבד את מעמדו בקבוצה.
תחת המאמן שלמה שרף הפך לאחד מהחלוצים המובילים של הקבוצה בעונת .
הוא כבש תשעה שערי ליגה, וסייע לקבוצתו לזכות בדאבל.
הוא אף כבש ארבעה שערים במשחק מול מכבי תל אביב באותה עונה, בו ניצחה חיפה 1–5. הוא המשיך להצטיין גם בעונה הבאה, , אך לא הצליח עם חיפה מבחינה קבוצתית ולא זכה עמה באף תואר.
בקיץ שלאחר אותה עונה עבר להפועל חיפה, בשל חילוקי דעות שהיו לו עם מכבי חיפה בנוגע לכספים.