tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות ההגדרות הרחבות שניתנו בחוק למהות ההטבה ולנזק גוף, החוק אינו חל באופן נרחב על שלל הסיטואציות בהן מתקיימת הטבת נזק גוף.
באופן עקרוני, הטבת נזק גוף, יכול שתעשה בעת מעשה הנזיקין עצמו, אך נקודת המוצא של החוק היא שההטבה ניתנה לניזוק לאחר שאירע הנזק.
זאת ניתן ללמוד מעיסוק החוק בהטבות, שניתנו במטרה להביא לתיקון הנזק, למניעת החמרתו, למניעת היווצרותו של נזק נוסף, והטבות שניתנו על-מנת להקל על הניזוק מסבלו (§1 לחוק).
לפיכך, מעשה של הצלת הניזוק בעת התרחשות העוולה, לא יכנס לגדריו של החוק, אלא אם ההצלה תסווג כמעשה שנועד "למנוע מניזוק החמרתו של הנזק או נזק נוסף".
עוד עולה מהחוק, כי זכות המיטיב קמה רק לאחר ההטבה, ולא לפניה.
החוק קובע מפורשות ב-§2: "רשאי מי שהטיב...", ולא מי שעתיד להטיב.
§5 בחוק קובע את היקפה של זכות השיפוי לה זכאי המיטיב, כך שתיפרע בגבול הסבירות.
המחוקק אינו מגדיר את גבול הסבירות, ולכן נותר לפסיקה ליצוק תוכן בהוראה זו.
בפרשת מבטחים נ' פלאצי נאמר: "את דרישת המחוקק שההוצאות והתמיכה תהיינה סבירות, יש לפרש בשים לב להוראה שזכותו של "מיטיב" להיפרע מוגבלת (ב-§2) עד כדי סכום שהמזיק היה חייב למוטב על פי כל דין בשל גרימת נזק הגוף אלמלא הוטב הנזק על ידי המיטיב".
כלומר, שיפוי המיטיב יעשה כך, שלא יעלה בהיקפו על היקף אחריותו הנזקית של המזיק.
לפי דוד קציר, מלשון החוק עולה דרישה נוספת והיא קיומו של קשר סיבתי כפול: הראשון, בין העוולה לנזק שהצריך את מתן ההטבה; והשני, בין נזק הגוף להטבה.
במילים אחרות, יש להוכיח שהעוולה גרמה למוטב נזק גוף, ושההטבה ניתנה למוטב, בשל אותו נזק גוף.
השפעת החוק על הסימטריה ביחסי מזיק-ניזוק-מיטיב
כפי שצוין, כוונת המחוקק הייתה לתקן באמצעות החוק את העיוות שנוצר במערכת היחסים מזיק-ניזוק-מיטיב.
להלן, נעמוד על השפעות החוק על מערכת יחסים זו.
נפתח במערכת היחסים מזיק-מוטב (ניזוק).
כאמור, השינוי המרכזי אליו הוביל החוק, הוא הקניית מעמד למיטיבים השונים בהליך המתנהל בין הניזוק למזיק, תוך הטלת נטל השיפוי על המזיק.
במאמרה, זלצמן מצביעה על כך, שהמחוקק שימר את עקרון הפיצוי הבסיסי בדיני הנזיקין, והוא השבת מצב הניזוק לקדמותו.
באשר למערכת יחסים זו של ניזוק-מזיק עולה השאלה, מהי השפעת החוק על זכות תביעתו של הניזוק כלפי המזיק?
האם לאחר מתן ההטבה, עדיין עומדת לניזוק שהוטב, הזכות לקבל מהמזיק את מלוא הפיצויים להם היה זכאי ממנו לולא ההטבה, או שמא דמי ההטבה ינוכו מהפיצויים שיוטלו על המזיק?
בתשובה לשאלה זו ניתן למצוא גישות שונות.
מחד, ייתכן שעם ההטבה עוברת זכות התביעה למיטיב, וכתוצאה מכך נשללת זכות התביעה (בשיעור ההטבה) מהניזוק.
הניזוק אינו זוכה לפיצוי מעבר לנזק שנגרם לו.
גישה זו יכולה להוביל לכך, שהמזיק יהיה רשאי לנכות מסכום הפיצויים את ההטבה שקיבל הניזוק, וזאת גם אם ברור שהמיטיב אינו מתכוון לממש זכותו לשיפוי.
בפועל, המזיק הוא שיהנה מההטבה.
מאידך, ניתן לגרוס, שעל-אף ההטבה, זכאי הניזוק לתבוע מהמזיק את מלוא שיעור הפיצויים עבור הנזק לו גרם.
במצב זה, התביעה נשארת במלואה בידי הניזוק, והלה זוכה בכפל פיצוי, אם המיטיב לא יתבע שיפוי הוצאותיו בגין ההטבה.
דוד קציר, גורס כי התשתית הרעיונית המנחה ביסוד פסיקת הפיצויים והוראות החוק, מובילות שתיהן לאימוץ הגישה הראשונה.
ראשית, ישנו הכלל בדבר זכאותו של הניזוק לנזקו בלבד.
מיישומו של כלל זה ישתמע, שאין לפצות את הניזוק עבור נזקו שכבר הוטב, שכן בכך יהיה שיפור מצבו טרם העוולה.
שנית, בראייה מעשית, השארת זכות התביעה בגין ההטבה בידי הניזוק, תסכל את זכות המיטיב להיפרע מהמזיק, וכן את זכות המזיק שלא יחויב בפיצויי כפל, מעבר לתוצאות הנזק שגרם.
גישה זו מקבלת חיזוקה מלשון §2 לחוק: "עד כדי סכום שהמזיק היה חייב למוטב...
אלמלא הוטב הנזק על ידי המיטיב".
מהמילים "היה חייב", ו"אלמלא הוטב" משתמע שהמזיק איננו חייב עוד, שכן הנזק הוטב.
מהסעיף עולה, כי לאחר מתן ההטבה חייב המזיק לניזוק רק את יתרת הנזק, קרי, פיצוי מלוא הנזק ללא ההטבה, כאשר נטל שיפוי המיטיב מוטל על כתפי המזיק.
מסקנה דומה, בדבר יחסי מזיק-ניזוק, נובעת מהוראות §7, הקובע שאם החזיר המוטב למיטיב את סכום הטבתו, נשללת זכות המיטיב לתבוע את המזיק, וזכות זו עוברת לניזוק, שרשאי להיפרע מהמזיק את סכום ההטבה.
מהסעיף נובע, שרק מששילם הניזוק למיטיב את סכום ההטבה, הזכות לתבוע בגינה חוזרת אליו.
ואכן, ניתן למצוא בפסיקה דעות המאשרות גישה זו, לדוגמה- בעניין לנקרי נ' מד"י, קבע השופט זילברג: "במסגרת ההטבה...
עושה כאן המחוקק העברת הזכות מהמוטב למיטיב, כך ששוב אין המוטב יכול הוא עצמו לתבוע תשלום מן המזיק...".
קביעות דומות ניתן למצוא בשורה של פסקי-דין ובהם מבטחים נ' פלאצי, פרפלוצ'יק נ' מוטס וכן בפסק-הדין בעניין חנוביץ.
לכאורה, נראה שאומצה הגישה העולה מהחוק, הגורסת שזכות הניזוק לתביעת המזיק, נשללה בשיעור הטבתו.
ואכן, קבלת ההטבה מפקיעה במקרים מסוימים את זכות הניזוק, ובהם כשההטבה ניתנה מכוח הדין, כפי שיורחב בהמשך.
בהטבה מסוג זה גם דן פסק-דין לנקרי.
אך לא כך באשר לכל סוגי ההטבות, כפי שמפרט דוד קציר בספרו:
בהטבות חוזיות, נשמרה זכות הנפגע לתבוע בגין ההטבה, וזאת בשל האפשרות כי הוא עלול להיתבע להשבת ההטבה, על ידי המיטיב החוזי.
בפרשת מונצה נ' גן, שבה הטיב המעביד את נזקו של עובד שנפגע באמצעות השלמת משכורתו, קבע בית-המשפט, כי זכות הניזוק לתביעת המזיק נשמרת: "לפי החוק...
ואילו באשר להטבה שבחסד, על-מנת שלא לזקוף את ההטבה שקיבל הניזוק לטובת המזיק, מהטעם שהמיטיב ביקש להטיב את הניזוק ולא המזיק, ייחסה פסיקה למוטב חובה מוסרית להשבה, ולאורה של חובה זו, קבעה שאין מקום שהניזוק יאבד זכות תביעתו, כדי שלא יפוצה בחסר.
נראה אם כן, כי בקביעת יחסי ניזוק-מזיק, נתנה הפסיקה את הדגש על חובתו של הניזוק להשבת הטבתו.
מקום בו למיטיב זכות להשבת הוצאותיו מהניזוק, הרי שאין לנכות את ההטבה מהפיצויים.
להבדיל מכך, כאשר אין למיטיב זכות לדרוש מאת הנפגע את השבת ההטבה, יש לנכות את ההטבה מהפיצויים הנפסקים לניזוק.
נקודה זו הודגשה בפסק-דין אלחדד נ' סהר, בו נשללה זכאותו של נפגע, המקבל טיפול רפואי חינם, קרי הטבה שאין המוטב חייב בהשבתה, לקבל פיצוי מאת המזיק בגין אותו הטיפול.
היוצא מכך, הוא שכל עת שהייתה לניזוק חובת השבה, או שיוחסה לו חובה שכזו, לא נוכתה ההטבה מהפיצויים שנפסקו לניזוק מאת המזיק.
ניתן לראות, כי פסיקת בית-המשפט העליון ביטלה את עיקר השפעתו של החוק שמגמתו הייתה שלילת זכות הניזוק לתביעת המזיק בשיעור ההטבה.
כלומר, בית המשפט לא ניכה את שווי ההטבה מהפיצויים להם זכאי הניזוק מהמזיק.
התוצאה המעשית במרבית המקרים, הייתה מתן אפשרות לנפגע, לתבוע את שווי ההטבה לעצמו, כשזו לא נתבעה על ידי המיטיב.
מצב זה התרחש פעמים רבות, כאשר ההטבה ניתנת על ידי קרוב של הנפגע, שסועד אותו ללא קבלת שכר, וללא כוונה לשיפוי הוצאותיו בעתיד.
כך היה למשל בעניין עיזבון מזאווי נ' דורי, שבו סעדה אשת הנפגע את בעלה לאחר שנפגע כתוצאה ממעשה נזיקין, ונפסקו לה פיצויים כמיטיבתו.
לאחר שנפטר הבעל, ולפני ששולמו הפיצויים, התעוררה השאלה האם יש לנכות את גמלאות הביטוח הלאומי מהפיצויים בהם זכה המנוח, ואותם ירשה האלמנה מעיזבונו.
בית המשפט העליון קבע שלא היה מקום לנכותם, ולכן הפיצויים צורפו לעיזבונו של המנוח.
המישור האחרון, הוא מערכת היחסים בין הניזוק למיטיב.
במקום בו הייתה מלכתחילה חובת השבה של המוטב למיטיב להשיב את הטבתו, אין שאלה בדבר זכאותו של המיטיב להיפרע מהניזוק.
אך כאשר לא הייתה חובה שכזו, מתעוררת שאלת זכאותו של המיטיב לשיפוי מהניזוק.
שאלה זו לא הוסדרה במסגרת החוק, כיוון שמטרתו העיקרית הייתה מתן זכות למיטיב כלפי המזיק.
הוראות אלו מקנות למיטיב עילת תביעה כלפי הניזוק, כשהלה פוצה על ידי המזיק במלוא שיעור נזקו.
חוקי הגמלאות והתגמולים הם טובות הנאה הניתנות לניזוק או לשאיריו, על ידי צד שלישי, מכוח חובה שבדין.
כאמור, החוק להטבת נזקי גוף חל גם על הטבות שניתנו מכוח הדין, אך מאחר שמדובר בהוראות ספציפיות, הדין שיחול על סיטואציות אלו הוא החוקים הנ"ל, וכך גם קובע סעיף 4 בחוק.
דוד קציר, מציין כי באשר להוראות חוק אלו, אין מחלוקת באשר לסיבות העומדות מאחורי קביעת חובת ניכוי הגמלאות מן הפיצויים, וכן זכות השיפוי של משלם הגמלאות, שנקבעו בחוק.
זאת, כיוון שהגמלה המוענקת מכוח חוקים אלו משולמת מאוצר המדינה, שמקורו בתשלומי מיסים, ולפיכך אין כל הצדקה לשפר את מצבם של הניזוק או המזיק מכספים ציבוריים, ששניהם תרמו להם כאזרחי המדינה.
בהקשר זה נאמר בעניין מור נ' בוץ: "אין המזיק יכול לפטור עצמו מחובת תשלום הנזיקין מפני שהמדינה מוציאה כספי ציבור...".
אולם, למרות ההסכמה בדבר הניכוי וזכות השיפוי ננקטו בהם טכניקות חקיקתיות שונות, אותן מציג קציר בסיפרו, וזאת על-מנת לשמור על העקרונות העומדים ביסוד פסיקת הפיצויים.
הטכניקה הראשונה מוצגת ב, בו נקבע, שהנפגע רשאי לבחור בין קבלת גמלה על-פי החוק, לבין קבלת פיצויים מכוח דיני הנזיקין, אך לא יוכל לגבות פיצויי נזיקין ותשלומי תגמולים גם יחד, וזאת כדי למנוע כפל פיצוי.
אותו הסדר חל גם לגבי ו.
כפי שנאמר בעניין וייס נ' מאק: "שמורות לו לנכה - עקרונית - שתי עילות תביעה מצטברות.
ההוראה קובעת, עם זאת, כי הנכה אינו זכאי לגבות כספים על פי שתי העילות כאחת.
המסקנה הברורה העולה מן ההוראה הזאת, היא, כי אין מניעה שהנכה יגיש, מלכתחילה, שתי תביעות שונות.
אך המצב המשפטי משתנה מיד עם קבלת תשלום מכוח אחת העילות".
אם כן, ההוראה אינה מונעת תביעות כפל, אך היא מונעת פיצויי כפל.
אם בחר הניזוק לתבוע רק את המזיק בנזיקין, אין הוא זכאי עוד לגמלה (הטבה) על יסוד חוקי הגמלאות, ועל-כן לא תתעורר שאלת הטבת נזק על ידי צד שלישי.
אם בחר הנפגע לקבל גמלאות להן הוא זכאי מכוח חוק, לא יהיה עוד זכאי לקבלת פיצויים מהמזיק, ולמדינה (כמשלמת הגמלאות) עומדת זכות לשיפוי כנגד המזיק.
אם יגיש הניזוק תביעה הן כנגד המדינה והן כנגד המזיק, הוא יהיה זכאי לקבלת פיצויים מהמזיק, ובלבד שישיב למדינה את גמלתו.
חובת השבה זו לא תהווה תנאי להגשת תביעה נזיקית, אלא תנאי לגביית הפיצויים הנזיקיים.
היוצא מהאמור לעיל, הוא שהמזיק מחויב במלוא נזקו, כיוון שלמדינה זכות לשיפוי כנגדו, ואילו הניזוק זכאי למלוא נזקו, אך רק עד כדי שיעור הנזק ולא מעבר לכך.
ניתן לראות, כי בהתאם לקביעה בעניין לנקרי, כאשר ההטבה ניתנה על בסיס חובה שבדין, כלומר הניזוק קיבל גמלתו, איבד הניזוק את תביעתו מהמזיק בשיעור הגמלה.
חוקי הגמלאות האחרים שנזכרו לעיל, נוקטים בטכניקה אחרת, שלפיה מזוכים הנפגע או תלוייו בגמלאות על-פי החקיקה הספציפית ובפיצויים לפי דיני הנזיקין כאחד; כלומר, הניזוק נדרש להגשתן של שתי תביעות, האחת — כנגד המדינה, והשנייה — כנגד המזיק.
תחת הסדר זה זוכה הנפגע לפיצוי על נזקו משני מקורות: המדינה והמזיק.
אבל, הניזוק אינו זוכה לכפל פיצוי — למדינה (המיטיבה) ניתנת הזכות לשיפוי מהמזיק, בגין הגמלאות ששילמה ושעתידה לשלם, ואלה מתקזזים מסכום הפיצויים הנזיקיים.
גם לפי הסדר זה, אין הנפגע זוכה בסכום העולה על שיעור הפיצויים המגיע לו, והמזיק אינו משלם אלא כשיעור הנזק לו גרם, אלא שהוא משלם את הפיצויים לניזוק ולמדינה יחד.
המצב משתנה כאשר קיימת זהות בין המזיק לבין המיטיב, משלם הגמלאות (המדינה).
במצב כזה, חוזרים להסדר הקודם: הנפגע זכאי רק לאחת משתי התרופות, פיצויים או גמלאות.
המצב מעט שונה כשעוסקים בחוק ביטוח בריאות ממלכתי, התשנ"ד–1994. החוק מבטיח טיפול רפואי לכל תושב באמצעות קופת חולים, ובמקביל מעניק לקופת-החולים זכות שיפוי מאת המזיק.
באופן זה נשללת זכותו של הניזוק לפיצוי מהמזיק בגין הוצאותיו הרפואיות (לבד מאלה שאינן מכוסות על ידי החוק).
חוק הביטוח הלאומי, התשנ"ה-1995, הוא המיוחד מבין חוקי הביטוח והגמלאות.
המוסד לביטוח לאומי מעניק מגוון רחב של גמלאות על מגוון סוגי נזקים ובהם: תמיכה לנפגעי עבודה, תשלום גמלאות לנכים, קיצבת תלויים ועוד.
החוק חל בסיטאציות רבות בהן נגרם נזק גוף, כשהמוסד לביטוח לאומי משמש כמיטיב.
כתוצאה מכך, ניכרת השפעתו על הפיצויים הנזיקיים, ובמקרים רבים הגמלאות המוענקות מכוחו של החוק מעלות את שאלת ההטבה על-יד צד שלישי.
ניכוי גמלאות הביטוח הלאומי מהפיצויים להם זכאי הניזוק מהמזיק, מעוגן ב-§328 לחוק הביטוח הלאומי.
ההלכה שפירשה הוראה זו הסתמכה גם על העיקרון של מניעת פיצויי כפל מהניזוק.
המקבילה לסעיף זה, נמצאת ב-§82 לפקודת הנזיקין, הקובע את ניכוי גימלת הביטוח הלאומי מסכום הפיצויים.
בשל הנתונים המיוחדים הנלקחים בחשבון בעת קביעת שיעור גמלאות הביטוח הלאומי (למשל, דרגת נכות פיזיולוגית), בפועל, יוצא שניכוי הגמלאות מן הפיצויים עשוי להותיר את הניזוק עם סכום זעום ביותר מהפיצויים, ואף ללא פיצוי נזיקי כלל.
המיוחד בחוק זה, הוא הטכניקה החקיקתית שננקטה בו, באשר לאופי זכות השיפוי של המוסד לביטוח לאומי.
זכותו זו נתפסת כזכות סוברוגציה.
כלומר, המוסד נכנס בנעלי הניזוק, וזכותו של האחרון כלפי המזיק, עוברת למוסד.
כפי שנאמר בעניין פרלמן נ' לוזון: "הוראה חקוקה זו (§328 לחוק הביטוח הלאומי) קובעת, כי למוסד עומדת הזכות כלפי הניזוק לתבוע פיצוי בגין הגמלה, אשר שולמה על ידיו או שהוא עתיד לשלמה.
באה הפסיקה והוסיפה, בדרך הפרשנות השיפוטית, כי משהוענקה זכות זו למוסד, שוב אין הניזוק יכול להפעיל את זכותו שלו - אשר בנעליה נכנס המוסד - שאם לא כן ילקה המזיק פעמיים.
על-כן מפחיתים מסכום הפיצויים, לו זכאי הניזוק כלפי המזיק, אותו סכום, אשר המוסד זכאי לו מאת המזיק".
פסק-דין מהעת האחרונה שאישר הלכה זו, בשנת 1990 היה בעניין אליהו נ' אלגרסי.
הצעת חוק דיני ממונות מאחדת תחת מסגרת חקיקתית אחת את פרקי החקיקה בתחום המשפט האזרחי, במטרה ליצור קודקס המסדיר באופן מלא ושלם את כלל היחסים המשפטיים בתחומי המשפט האזרחי.
חוק דיני הממונות עתיד לבטל 17 חוקים, תוך הסדרתם בקודקס, ובהם פקודת הנזיקין והחוק להטבת נזקי גוף.
שני חוקים אלו מוקמו במסגרת החטיבה השנייה הדנה בחיובים.
הצעת החוק מובאת לעיון הציבור עוד בטרם החל הליך החקיקה הרשמי, כטרום-תזכיר, כדי לאפשר לציבור להכיר את החוק המוצע, להציע שינויים ובכך להשפיע על תהליך עיצוב תוכנו.
רק לאחר קבלת ההערות ובחינתן יחל הליך החקיקה הרשמי.
בניגוד לחוקים אחרים בהם נערכה רוויזיה מקיפה, על פניו, נראה שבחוק להטבת נזקי גוף, שהוא ההוראה החקיקתית המרכזית המסדירה את סוגיית הטבת נזקי הגוף, נערכו שינויים מועטים, ועיקרם בהתאמת הנוסח ועריכת החוק וסעיפיו.
נראה, שנשמרה מגמתו הכללית של החוק בדבר הענקת זכות שיפוי למיטיב, וההגדרות הרחבות להטבה ולנזק גוף (המוגדר בחטיבה הראשונה).
מספר סעיפים הושמטו ובהם §5 סיפא עד §9, בשל היותם עוסקים בהסדרים ספציפיים, בכללי פרשנות, או כיוון שהוסדרו במסגרת חלקי הקודיפיקציה האחרים.
עם זאת, נידרש למספר שינויי נוסח, שייתכן ולהם השפעה על הדין הקיים.
סעיף 482(א) להצעת החוק, העוסק בהמחאת זכות למיטיב, ומנוסח באופן הבא: "נגרם לנפגע נזק בשל הפרה, ונזקו הוטב, עוברת למי שהיטיב את הנזק זכותו של הנפגע לפיצויים בסכום הטבת הנזק...".
לכאורה, נראה כי הצעת החוק מכריעה באשר לשאלת שלילת זכותו של המוטב לתביעת המזיק בשיעור ההטבה שניתנה, בקובעה כי זכותו זו כנגד המזיק, עוברת למיטיב.
אם תבחר הפסיקה לייחס כוונות אלו, ייתכן וזכותם של הניזוקים לא תישלל מהם, כדי לא להגיע למצב של פיצויי חסר, כגון במצבים בהם קיימת חובה חוזית או מוסרית להשבה.
שינוי נוסח קל נוסף שאליו יש להידרש הוא ההתייחסות למיטיב שהוא מבטח.
בעוד הנוסח בחוק כיום בסעיף 4, הקובע את תחומיה של זכות השיפוי של המיטיב הוא: "לעניין חוק זה אין נפקא מינא אם המיטיב פעל לפי חובה שבדין או בהסכם או שפעל בהתנדבות...
אלא שאם היה המיטיב תאגיד העוסק בעסקי הביטוח למעט תאגיד המבטח את חבריו בלבד- ופעל לפי חוזה ביטוח עם הניזוק או המוטב לא יהיה זכאי להיפרע לפי חוק זה, אולם אין בהוראה זו כדי לגרוע מזכותו לפי חוק אחר".
את זה ניתן להסיק גם מכך שהצעת הקודיפיקציה אינה דורשת את קיומו של חוזה ביטוח, שאינו קיים במרבית הפעמים, עת שההטבה ניתנת על ידי המדינה.
עם זאת, יש להידרש לכך, כי הצעת הקודיפיקציה אינה מסדירה ומבטלת את שאר ההוראות הסטטוריות העוסקות בהטבות נזק גוף, כגון חוק הביטוח הלאומי, התשנ"ה-1995 וחוק ביטוח בריאות הממלכתי, התשנ"ד-1994. לכן הוראות חוקים ספציפיים אלו, נראה שימשיכו לחול בסיטואציות בהן הם עוסקים, ולא חוק דיני הממונות, וזאת בדומה למצב הקיים כיום.
המשפט האנגלי חסר הוראה כללית בנוגע להסדרת מערכת היחסים מזיק-ניזוק-מיטיב.
במקום זאת, קיימים מספר חוקים, המכילים הוראות שונות בנושא, כשעיקר ההלכות בנושא הוכרעו על ידי בית-המשפט בהתאם לסוגיה שעמדה בפניו.
להלן, נבחן את הכללים המנחים בדין האנגלי בעת שומת הפיצויים בגין נזקי גוף, ואת השפעתם של אלו על זכויות המיטיב.
מערכת היחסים בין הניזוק והמזיק: העקרונות המנחים בשאלת קיזוז הפיצויים
ככלל, קיימים שלושה עקרונות מנחים בשאלת קיזוז ההטבה מפיצויים שמגיעים לניזוק מהמזיק.
הראשון, נוגע לשאלת הקשר הסיבתי: ההטבה תקוזז כאשר מתקיים קשר-סיבתי בינה לבין העוולה.
המבחנים בסוגיה זו אינם אחידים ומניבים תוצאות שונות.
Amusement Equipment, אדם, שאשתו נהרגה בעת שנסעה ברכבת בפארק שעשועים, תבע בנזיקין את בעלי הרכבת.
במהלך המשפט, התעוררה שאלת קיזוז הנזק בשל ההטבה, כיוון שילדי האישה מנישואיה הקודמים, להם הורישה האישה את כל הונה, העבירו לבעל 1/3 מסכום הירושה.
בית-המשפט קבע, שהיות שהילדים ביצעו את ההטבה כאקט של התחשבות וחיבה לאביהם החורג, שעד לשלב מאוחר כלל לא ידע על כוונתם להעביר לו את הכסף ולא ציפה לכך, הרי שאין לראות בכך אקט שנובע מהעוולה, אלא שהיה ניתן לו גם אם הייתה האם מתה בדרך אחרת.
אי-לכך, לא מתקיים קשר-סיבתי בין העוולה לקבלת ההטבה, ואין לקזז את התשלום שניתן לניזוק, מהפיצויים להם זכאי מהמזיק.
Ltd, נדונו פיצוייה של בת, בגין מות אביה.
שאלת קיזוז הפיצויים עלתה, כיוון שהאם נישאה בשנית, וחלק מנזקי הבת הוטבו על ידי אביה החורג.
בית המשפט קבע, שהפיצויים יקוזזו חלקית, כיוון שמתקיים קשר-סיבתי מספק בין מות אביה לעובדת קיומו של האב החורג.
משתי הדוגמאות לעיל מתחוור, כי שני מבחנים משמשים בקביעת הקשר הסיבתי: "סיבה בגללה" (causa causans) ו"סיבה בלעדיה אין" (causa sine qua non).
ההבדל בין שני המבחנים: בעוד המבחן הראשון בודק האם אירוע שני בזמן קרה בגלל, כלומר, כתוצאה ישירה של אירוע ראשון בזמן, המבחן השני, הוא מבחן הדורש קשר-סיבתי חלש יותר, שאינו מבקש תוצאה ישירה, אלא רק שהאירוע השני לא היה מתרחש אילולא התקיים האירוע הראשון בזמן.
הפיצוי יקוזז כאשר הקשר הסיבתי בין העוולה לקבלת ההטבה הוא של "סיבה בגללה", אך לא כאשר מדובר בקשר-סיבתי של "סיבה בלעדיה אין".
גם כשמשתמשים בהגדרה זו, עדיין המבחן קשה ליישום.
העיקרון השני, עוסק במניעת כפל פיצוי מהניזוק.
לאחר שבוסס קשר-סיבתי בין העוולה להטבה, הניזוק מפוצה רק בשיעור נזקו.
לדוגמה, אדם שסבל נזק גוף ומקבל טיפול רפואי חינם תחת ה-National Health Service Act, 1946 לא יכול לדרוש פיצוי מהמזיק בעבור הוצאותיו הרפואיות, שכן לא היו לו כאלה, בדומה לעקרון שהוכרע אצלנו בפסק-דין אלחדד נ' סהר, שם הוטב הנזק, לפי חוק ביטוח בריאות ממלכתי.
באופן דומה, ניזוק, שמעבידו המשיך לשלם לו משכורת בתקופת מחלתו, לא יוכל לדרוש פיצוי בגין אובדן השתכרות מן המזיק.
העיקרון השלישי, קובע שאין המזיק רשאי ליהנות מהטבה שניתנה לניזוק.
עיקרון זה מתנגש עם העיקרון, לפיו יש להימנע מהענקת פיצויי כפל לניזוק.
מחד, לא רוצים שהניזוק יפוצה פעמיים בעבור אותו הנזק, מאידך, לא רוצים לקזז את ההטבה מן הפיצוי, כדי שלא יהיה בכך רווח למזיק.
עיקרון זה בא לידי ביטוי בעניין Payne v.
Railway Executive, שם נקבע, שפנסיית הניזוק, שקיבל מהצי המלכותי, לא תקוזז מהפיצויים להם זכאי מהמזיק.
נאמר שם, כי כעקרון, אל למעוול להרוויח מהנסיבות המקריות, בהן לניזוק זכאות לפנסיה עקב שירותו בצי המלכותי.
נראה, שמקום עיקרון זה בדין העונשי ולא בדין הנזיקי, שכן הוא מתמקד יותר בהיבט של ענישת המזיק, מאשר בפיצוי הניזוק, שהוא, בדומה לדין בישראל, המטרה המקובלת של דיני הנזיקין.
מלבד שלושת העקרונות שנמנו, גם למקור ההטבה רלוונטיות בעת שאלת קיזוז הפיצויים.
במצבים בהם שילם הניזוק בעבור ההטבה טרם קרות העוולה (כגון פרמיית ביטוח): מעבר לגישה העונשית שהוצגה לעיל, קיימת גישה, לפיה יש להתיר לניזוק, ששילם עבור הטבתו, ליהנות מפירות השקעתו.
גישה זו, כמו הגישה העונשית, עשויה להתנגש עם העיקרון, לפיו יפוצה הניזוק רק בעבור נזקו הממשי.
שהרי, הניזוק אינו זכאי לסכום פיצויים קבוע מראש מן המזיק, הוא גם אינו מפסיד את השקעתו, אלא פשוט זכאי לסכום פיצוי נמוך יותר מהמזיק, שכן נזקו קטן.
לפיכך, מקובלת בדין האנגלי דווקא הגישה, לפיה כספי ביטוח ופנסיה, בין אם העובד משתתף בצבירתם, ובין אם מדובר בביטוח חובה, יקוזזו מן הפיצוי עבור אובדן השתכרות.
ניתן היה לומר, שהסדר כזה ירתיע אנשים מפני רכישה של ביטוח פרטי וקרנות פנסיה, אך היות שקיימים אינטרסים רבים לביצוע מהלך כזה, זה נראה בלתי סביר, במיוחד לאור עליית חשיבותם של ביטוחי החובה.
במצבים בהם מתקבלת גימלה מהביטוח הלאומי: במקרה של תביעה בגין נזק גוף, בניגוד למוות, ההסדר בחוק האנגלי (Law Reform (Personal Injuries) Act, 1948) קובע, שפיצוי עבור אובדן השתכרות, יקוזז בחצי מערך הפיצוי עבור חמש שנים של גימלה בגין תאונות עבודה, נכות שהיא תוצר תאונת עבודה ומחלה.
ההצדקה לקיזוז היא השתתפותם היחסית של העובד, המעביד והמדינה בגימלה.
גורם רלוונטי נוסף, הוא העובדה שהמעביד תורם לגימלה, המשולמת על ידי הביטוח הלאומי, גם כאשר הוא אינו המזיק.
חלוקה זו של הנזק נראית על פניה צודקת.
אולם, נראה ששיטה שתתאים יותר לעקרונות הפיצוי, תהיה קיזוז מלא של שווי הטבת הביטוח הלאומי מסכום הפיצויים.
פתרון אחר עשוי להיות, שהטבה לא תשולם, מקום שסכום הפיצויים שווה לה או גדול ממנה.
גם אם התשלום מבוצע בפועל על ידי המיטיב (הביטוח הלאומי), הוא יוכל לתבוע אותו חזרה מהמזיק במלואו.
באופן כזה, הניזוק לא זוכה בפיצויי כפל, המיטיב לא יוצא נפסד, והמזיק לא מרוויח מן ההטבה.
עם זאת, הפתרון האחרון נדחה הן על ידי ועדת מונקטון, שנדרשה להעלות המלצות לגבי סוגיות הפיצוי בדיני הנזיקין, והן על ידי החלטת הממשלה, בטענה שאין למנוע מהניזוק את ההטבות, המגיעות לו על-פי דין.
מצב בו הוטב הנזק על ידי צד שלישי, שלא מתוך חוזה או מתוך חובה שבדין: מצבים אלה, בהם שולמה ההטבה במלואה על ידי צד שלישי, ללא השתתפות הניזוק, קיבלו התייחסות נפרדת בפסיקה האנגלית.
הפתרון המועדף למצב, התקבל במקרה של Dennis v.
L.P.T.B, שם נקבע שהניזוק, שקיבל תשלומי מחלה ממעבידו וכן גימלה מהמדינה, אך נדרש להשיב את התשלומים הללו אם יפוצה על ידי המזיק, זכאי לקבל פיצוי מן המזיק עבור אובדן השתכרות, בכפוף לתנאי שישפה את המיטיבים עם קבלת הפיצויים.
הלכה זו יושמה גם במקרה של Schneider v.
Eisovitch, כאשר התובעת קיבלה חזרה הוצאות ששולמו כהטבה שבחסד על ידי חבריה, עבור השבת גופת בעלה חזרה לאנגליה, זאת תחת הנחיית בית המשפט, שאת הסכום המדובר תשיב לחבריה.
מנקודת המבט הרחבה של עקרונות הפיצוי בנזיקין, נראה שהפתרון ההוגן ביותר הוא לאפשר לצד השלישי, שהמתיק את הפסדיו של הניזוק, לקבל שיפוי ישירות מן המזיק ולקזז את ההטבה מן הפיצוי שמשלם המזיק לניזוק.
כך, הניזוק אינו מפוצה מעבר לנזקו, המזיק לא יוכל לנצל את טוב ליבו של המיטיב ולמיטיב מושבת הטבתו.
זכות המיטיב לשיפוי בדין האנגלי
כיום, כפי שהודגם לעיל, לא קיימת זכות כללית למיטיב, להשבת הטבתו מהניזוק.
עם זאת, במצבים בהם נקבעה זכות ההשבה בחוזה או שההשבה הותנתה בעת מתן ההטבה, יהיה זכאי המיטיב בשיפוי מהניזוק.
כל המיטיבים האחרים אינם זכאים ישירות להשבת הטבתם מפיצויי הניזוק.
זכות המיטיב לשיפוי כלפי המזיק כן מתקיימת, כשמדובר במיטיב מבטח.
למבטחים יש זכויות סוברוגציה אוטומטיות, המאפשרות להם לתבוע השבת הפיצויים המזיק בשם הניזוק.
כלל זה מתקשר לקביעה כי פיצויי ביטוח מקוזזים מהפיצויים להם זכאי הניזוק מהמזיק.
לסיכום, ניתן לראות שהכללים באשר לקיזוזן של הטבות ספציפיות מן הפיצויים, והזכות לשיפוי של המיטיב, חסרים עקרון אחיד וברור.
הדבר הודגש בסיכום התוכנית השביעית של ה-Law Reform Commission, שעסקה בשאלת הפיצויים (1999).
אף על פי כן, ולמרות הביקורת הנרחבת שמותחת הוועדה על הסתירות הרבות הקיימות בחקיקה ובפסיקה, המלצתה הייתה שלא לשנות את המצב הקיים, וזאת לאור הקושי הרב הקיים בסוגיה זו של הטבת נזקי גוף.
בראייתה, מוטב שהשינויים הנדרשים בדין, יתרחשו עם ההתפתחות הטבעית של המשפט המקובל.
במילים אחרות, השינוי ייעשה באופן גמיש ממקרה למקרה לפי ראות עיניו של בית המשפט.
חוק הטבת נזקי גוף, מספק הסדר יחסית פשוט ליחסי מיטיב-ניזוק-מוטב, ובא ליתן הגדרה מסודרת, הנסמכת על מטרות הפיצוי בנזיקין בדין הישראלי, שתכריע את הכף בשאלות הנוגעות ליחסים הללו.
אולם, בפועל, לא הותר הסבך, וחסרה אחידות בקשת הסיטואציות הנוצרות תחת סוגיה זו.
מחד, קידם החוק משמעותית את שיטתנו המשפטית, לעומת המצב במדינות אחרות (דוגמת אנגליה וארצות-הברית), בעצם כך שהעניק מעמד למיטיב לדרוש שיפוי הוצאותיו, והכליל תחת מעמד זה לא רק מיטיבים ספציפיים בסיטואציות ספציפיות, אלא כל מיטיב באשר הוא (מלבד תאגיד ביטוח).
מאידך, החוק אינו עומד לבדו, וגוברות עליו חקיקות ספציפיות, הקובעות זכויות שונות, וקונסטרוקציות תביעה שונות לזכות המיטיב.
עובדה זו, נוסף על השינויים הנובעים מאופן פרשנות החוק על ידי כל שופט בפסיקה, מגבירים את תחושת היעדרותו של כלל אחיד בקביעת זכויותיהם/חובותיהם של כל אחד מהגורמים במערכת היחסים מיטיב-ניזוק-מוטב.
אמנם, ייתכן ויש צדק בדברי הוועדה האנגלית, שטענה כי קיים קושי אובייקטיבי בקביעת כללים ברורים ומוגדרים מראש לנושא, ולכן אולי ייטב להותיר את הקביעות בידי בית-המשפט שיחליט בכל עניין לגופו, אך שיטת משפטנו שונה מזו הנהוגה באנגליה.
בשיטת משפט הנסמכת בראש ובראשונה על דברי החקיקה של הכנסת, איננו זכאים לפריבילגיה של הותרת "חורים" מקום בו ידוע על חסר בחוק, הניתן למילוי.
היה ניתן לחשוב, אמנם, שהדבר יבוא לידי פתרון עם כניסתה לתוקף של הצעת חוק דיני ממונות, אך זו אינה כוללת תחתיה את שלל חוקי המשנה, העוסקים בנושא של הטבת נזקי גוף.
בעיה נוספת, הנותרת גם לאחר הצעת חוק דיני ממונות, היא שהחוק אינו קובע זכותו של מיטיב להשבת הטבתו, אם זו צריכה להימשך בעתיד, גם לאחר מתן פסק-דין על ידי בית המשפט, ובפועל יפסק סכום זה לטובת הניזוק.
עובדה זו נקשרת לחוסר נוסף הקיים בחוק, והוא אי-הסדרתה של מערכת היחסים ניזוק-מיטיב, במובן זה שלא נקבעה בו זכותו של המיטיב לשיפוי מן הניזוק, אם אינו יכול לקבל שיפוי ישירות מן המזיק.
חוסר זה בולט גם בהצעת חוק דיני ממונות, שם נותר ההסדר בחלק העוסק בעשיית עושר ולא במשפט, ולא אוחד עם הפרק העוסק בהטבת נזקי גוף.
הטוויילייט סינגרז (נכתב גם "הטוויילייט סינגרס"; באנגלית: The Twilight Singers) היא להקת אינדי רוק אמריקאית.
הלהקה הוקמה בשנת 1997 כפרויקט צדדי של גרג דולי, אך הפכה במהרה ללהקתו המרכזית לאחר פירוקה של להקתו הקודמת, האפגן ויגס.
בשנת 1997, גרג דולי ולהקת האפגן ויגס עזבו את חברת התקליטים בה היו חתומים, אלקטרה רקורדס, עקב סכסוך, וחיפשו חוזה הקלטות חדש.
דולי ניצל את ההפסקה כדי להקליט אלבום קונספט, ולצורך כך הקים הרכב חדש שכלל את בארט מרטין מלהקת סקרימינג טריז, שון סמית', הארולד צ'יצ'סטר וקבוצת נגנים מניו אורלינס.
ההרכב, בשם הטווייליט סינגרז, סיים את הקלטת האלבום, אך באותו זמן חתמו האפגן ויגס על חוזה הקלטות בקולומביה רקורדס, ודולי העדיף את הלהקה על פני פרויקט הסולו שלו.
בשנת 1998 הוציאו האפגן ויגס את האלבום "1965" ויצאו לסיבוב הופעות.
לאחר כשנה חזר דולי אל האלבום שהקליט עם הטוויילייט סינגרז, ונתן לצמד המפיקים הבריטי פילה ברזיליה לערוך אותו.
גרסת הדמו של האלבום דלפה אל רשת האינטרנט והתפרסמה בתפוצה נרחבת בקרב מעריצים.
שנה לאחר מכן התפרקה רשמית להקת האפגן ויגס, והטוויילייט סינגרז הפכה ללהקתו היחידה של דולי.
סיבוב ההופעות הקצר שנערך בעקבות האלבום כלל את דולי, מייקל הורגין מהאפגן ויגס וחברי להקת Howlin' Maggie.
בשנת 2001 החל דולי לעבוד על אלבום נוסף בשם Amber Headlights.
העבודה נפסקה בינואר 2002 בעקבות מותו של חברו, הבמאי טד דמי, ודולי שקע בדיכאון עמוק, ממנו התאושש בעקבות קריאת ספרו של ג'ק לונדון, מרטין עדן.
דולי זנח את Amber Headlights והחל לכתוב אלבום קונספט חדש בשם Blackberry Belle.
השיר הראשון באלבום נקרא Martin Eden, כמחווה לספר שקרא.
הלהקה עזבה את חברת קולומביה, וחתמה על חוזה הקלטות עם חברת תקליטים עצמאית בשם One Little Indian Records.
בהקלטות של אלבום זה השתתפו נגנים רבים, ביניהם מארק לאנגן, סולן סקרימינג טריז, אפולוניה קוטרו, פטרה האדן ומטיאס שנברגר.
האלבום קיבל ביקורות טובות מאוד ממרבית מבקרי המוזיקה, והביא להכרה בטוויילייט כלהקה אמיתית ולא רק פרויקט צד של דולי.
בסיבוב ההופעות שנערך בארצות הברית ובאירופה לאחר יציאת האלבום, השתתפו סקוט פורד, ג'ון סקיביק, מנואל אגנלי ובובי מקנטייר.
בשנת 2004 הוציאה הלהקה את אלבומה השלישי, She Loves You, המורכב מגרסאות כיסוי לשירים מסגנונות מוזיקליים מגוונים, ביניהם גרסאות כיסוי לשירים של פליטווד מק, ג'ורג' גרשווין, ביורק וג'ון קולטריין.
לאחר סיבוב ההופעות, חזר דולי אל האלבום Amber Headlights, והוציא אותו כאלבום סולו.
באותו זמן החל דולי לכתוב שירים חדשים לאלבום נוסף של הטוויילייט סינגרז, Powder Burns.
ההקלטות לאלבום נערכו באולפן בניו אורלינס, ובמהלכן פגע בעיר הוריקן קתרינה.
ההקלטות נמשכו בזמן שהעיר הייתה מוצפת וציוד ההקלטה הופעל באמצעות גנרטורים.
המשתתפים באלבום כללו את ג'ון קורלי מהאפגן ויגס, דייב קצינג מקווינס אוף דה סטון אייג', ג'וזף ארתור ואני דיפרנקו.
Powder Burns יצא במאי 2006, והלהקה יצאה לסיבוב הופעות נוסף, כשההרכב כלל את סקוט פורד, דייב רוזר, ג'ף קליין ובובי מקנטייר.
לחלק מההופעות הצטרף גם מארק לאנגן.
במהלך סיבוב ההופעות, שנערך בארצות הברית, אירופה, אוסטרליה וניו זילנד, הופיעה הלהקה, יחד עם לאנגן, גם בישראל.
בסוף שנת 2006 הוציאה הלהקה מיני-אלבום נוסף בשם A Stitch in Time, הכולל גרסאות כיסוי למאסיב אטאק ול-Fat Freddy's Drop.
ב-2007 הופיעה הלהקה לראשונה בטלוויזיה, בתוכנית "ג'ימי קימל לייב".
אלבום האולפן החמישי של הלהקה, Dynamite Steps, יצא לאור ב-15 בפברואר בחברת סאב פופ וקיבל ביקורות טובות.
בעקבות האלבום יצאו דולי והלהקה לסיבוב הופעות נוסף, תחילה באירופה (כולל שתי הופעות בישראל) ואחר-כך בארצות הברית.
הטוחנת היפה מספר 795 ברשימת דויטש, מחזור שירים אמנותיים (לידר) לזמר ולפסנתר מאת פרנץ שוברט, אשר הולחן בשנת 1823. זהו מחזור הלידר המוקדם ביותר של שוברט הזוכה להשמעה רחבה, והוא בין יצירותיו האהובות, המושמעות והמוקלטות ביותר, ונחשב לאחת מפסגות אמנות הליד והמוזיקה במאה התשע-עשרה בכלל.
מחזור הלידר מבוסס על אסופת שירים באותו שם מאת המשורר וילהלם מילר אשר ראתה אור בשנת 1821 תחת השם "77 שירים מעזבונו של נגן קרן יער נודד".
מבין 25 השירים שכתב מילר, הלחין שוברט 20. לפי מכתביו של מילר ומקורות בני-התקופה, נכתבו השירים בשל אהבתו הבלתי-מושגת של מילר למשוררת .
שוליית טוחנים צעיר יוצא לטייל.
הוא הולך לאורך פלג, המוביל אותו לטחנה, שבה הוא מתאהב לשווא בבת אדונו.
אהבתו אל הנערה היפה נותרת בלתי מושגת.
לאחר שלרגע נדמה לו כי האהבה עשויה להתממש, בוחרת הנערה בצייד על פניו.
בייאושו מטביע עצמו הדובר בפלג, אשר זוכה במחזור השירים לתפקיד של דמות ממש: השוליה פונה אליו ישירות שוב ושוב, בשיר הלפני-אחרון ("הטוחן והפלג") שרים השניים לסירוגין ואילו בשיר האחרון ("שיר הערש של הפלג") מספיד הפלג את השוליה.
מאידך, נעדרת דווקא הטוחנת היפה, שהדובר למעשה כלל איננו פוגש בה או משוחח איתה.
השירים הראשונים במחזור הם שמחים וזכו ללחן קליל וסוחף, המתבטא גם בנגינת הפסנתר הווירטואוזית.
בחלקו השני של המחזור גוברים הייאוש, הכאב והזעם חסר-האונים והשירים מבטאים חדוות-מוות המזכירה את מחזור הלידר המפורסם האחר של שוברט, מסע החורף.
את מחזור השירים "הטוחנת היפה" ביצעו מיטב זמרי הטנור והבריטון כגון דיטריך פישר-דיסקאו, פטר שרייר, פיטר פירס, פריץ וונדרליך ותומאס קווסטהוף וכן גם זמרות אלט.
מיטב חברות התקליטים הקליטו ליצירה ביצועים רבים .
הטוב הרע והלא נורא הוא סרט בבימויו ובכיכובו של אסי דיין שיצא לאקרנים בשנת 1986, סרט זה מסוג ז'אנר סרטי הבורקס.
בוכמן (משה איש כסית) הוא אסיר שנידון לתקופת מאסר ארוכה.
הוא יוצא לחופשה קצרה להתייחדות עם אשתו (סיגל כהן).
מפקד הכלא (גבי עמרני) מנצל את ההזדמנות ושולח עמו סוהר צמוד בשם חנוכה (יוסף שילוח) על מנת שיתלווה אליו, ויצליח לאתר את שותפו של בוכמן לפשע, עבריין מתוחכם המכונה "צוציק" (אסי דיין) ואת מקום המחבוא של הכסף אותו שדד בוכמן.
מה שחנוכה אינו יודע הוא ש"צוציק" מסתובב לידו כל הזמן, מחופש לבחורה שאחריה הוא מחזר כאשר צוציק מבין שבוכמן יצא להתייחדות, והוא הגיע לראותו.
מפקד הכלא (גבי עמרני) נשוי עם ילדים, מנהל רומן עם הרופאה בבית הסוהר (שולה רווח), מה שמוסיף לאנדרלמוסיה המאפיינת את הז'אנר של סרטי הבורקס.
סרט זה, הוא סרטו האחרון של משה איש כסית, השחקן הראשי בסרט, שנפטר מדום לב פתאומי מספר חודשים לאחר יציאת הסרט לאקרנים.
את הסרט צילמה איבון מיקלוש שגילמה את תמי בסרט "יוצאים קבוע" מסדרת סרטי אסקימו לימון.
את שיר הנושא של הסרט, "הטוב הרע והלא נורא" מבצע דורי בן זאב.
בטופולוגיה, הטופולוגיה הקו-סופית (או טופולוגיית המשלימים הסופיים; באנגלית: Cofinite topology) מוגדרת על קבוצה , כך שנוצר מרחב טופולוגי שבו הקבוצות הפתוחות הן הקבוצה הריקה וכל הקבוצות שמשלימותיהן סופיות.
מכך נובע שהקבוצות הסגורות הן בדיוק הקבוצות הסופיות והמרחב עצמו.
פורמלית, ניתן להגדיר את הטופולוגיה כ:
טופולוגיית זריצקי על עקום אלגברי היא הטופולוגיה הקו-סופית על נקודות העקום.
כל תת-מרחב של הטופולוגיה הקו-סופית הוא גם קו-סופי.
כל קבוצה פתוחה לא-ריקה במרחב, מכילה את כל המרחב פרט למספר סופי של נקודות.
כאשר קבוצת הבסיס היא אינסופית, כל שתי קבוצות פתוחות לא-ריקות במרחב חותכות זו את זו, כלומר אין שתי קבוצות פתוחות לא-ריקות זרות.
לכן מרחב טופולוגי המורכב מקבוצה אינסופית וטופולוגיה קו-סופית אינו מרחב האוסדורף.
הטופולוגיה הקו-סופית על מרחב היא הטופולוגיה הגסה ביותר על מרחב זה המקיימת את אקסיומת ההפרדה .
יתרה מזאת, טופולוגיה על מקיימת את אם ורק אם היא מכילה את הטופולוגיה הקו-סופית.
הטופולוגיה הקו-סופית על מרחב סופי היא הטופולוגיה הדיסקרטית (לכל מתקיים ).
הטוסטר הקטן והאמיץ הוא סרט הנפשה מ-1987, עיבוד לספר של תומאס דיש מ-1980 באותו השם.
הסרט מתאר את הרפתקאותיהם של מכשירי חשמל מואנשים, והסיפור מתמקד בחמישה מכשירים מדברים, טוסטר, מנורת שולחן, שמיכה חשמלית, רדיו ושואב אבק, היוצאים למסע בחיפוש הבעלים המקוריים שלהם.
הסרט לא נחל הצלחה קולנועית רבה, אך היה פופולרי בהפצות וידאו וזכה לשני המשכים כעבור עשור: הטוסטר הקטן והאמיץ להצלה והטוסטר הקטן והאמיץ במאדים .
הסרט שודר בערוץ הילדים בשנות ה-90 בדיבוב עברי.
חבורת חפצים (טוסטר, שמיכה חשמלית, מנורת שולחן, רדיו, ושואב אבק) נוסעים לחפש את "האדון" שלהם, רוֹבּ, שהם מכירים מאז היותו ילד והוא גדל והגיע זמנו לנסוע למכללה.
טרם החל מסעם הם היו צריכים למצוא דרך לנוע.
היו להם חמישה ניסיונות כושלים כאשר האחרון היה המוצלח ביותר שכן הוא היה קרוב מאוד להיות הצלחה אולם חוט-החשמל היה קצר מדי.
בעזרת מוחם הצליחו המכשירים לגלות שמוטב להם להשתמש בסוללה וכך יכלו לצאת למסעם.
במסעם קורות בעיות שונות: הסוללה התרוקנה, הנורה של המנורה נשרפה, השמיכה נתקעה על ענף, החבורה נפלה למפל מים בניסיון כושל לחצותו והחבורה כמעט שקעה בבוץ, אולם ניצלה על ידי איש שמן.
בבית האיש השמן נותנת מנורה אחרת, כמתנה, את נורתה למנורה במקום זו שנשרפה.
החבורה הרגישה פחד במקום הזה ולא רצתה להיות בו.
היא הצליחה, יחדיו, להפחיד את האיש השמן ולבסוף היא ברחה מן המקום.
החבורה הגיעה לבית בו היו מכשירי-חשמל מודרניים שטענו כי "אין לכם מקום איתנו כלל" כפי שאמר השיר ששרו יחדיו.
מסתבר שהמנורה שפתחה להם את הדלת היא לא כל-כך חביבה שכן היא דחפה את החבורה לאשפה וזו הגיעה למגרש-גרוטאות רחב-ממדים לגריסת מכוניות.
במגרש הגרוטאות נכח מגנט ענקי.
למקום הגיעו רוב וחברתו כריס.
רוב מצא תמונה ישנה שלו שהחבורה לקחה עמה, תמונה שנשברה אבל התמונה עצמה לא ניזוקה.
בעת שנעו על המסוע מצא רוב אותם והתלהב למצוא את חפציו הישנים.
המגנט מיגנט אותם ורוב ניסה להיאבק עמו אך לא עמד בעוצמת המיגנוט החזקה שלו.
רוב לא נהרג על ידי מכונת הגריסה בזכות הטוסטר שעצר את גלגלי-השיניים שלו בגופו.
לאחר מכן רוב תיקן את הטוסטר ולקח את המכשירים אתו, במכונית שלו.
הסרט הסתיים בכך ששואב-האבק אמר לרדיו "אתה כזאת גרוטאה"!
והדבר תאם את נוכחותם במגרש-הגרוטאות לפני כן.
לאור ההקשר הזה צחקה החבורה.
הטֶגמֶנטום הגחוני (VTA) הוא אזור בטגמנטום של המוח האמצעי.
לטגמנטום הגחוני יש תפקיד מרכזי בחיזוק.
הוא מכיל ריכוז של תאים דופמינרגיים, אשר פועלים במסגרת מערכת החיזוק במוח.
עם זאת, פעילות דופמינרגית של הטגמנטום הגחוני לא תמיד מעוררת תחושה טובה.
זאת משום שהדופמין מגיע דרכו לא רק לסטריאטום, אלא גם לאמיגדלה.
הדופמין שמגיע לאמיגדלה יכול לעורר פעילות הקשורה לצפייה לאיום ולא רק לצפייה לגמול.
השלוחות הדופמינרגיות מהטגמנטום הגחוני והחומר השחור מגיעות להיפוקמפוס, שם הן מווסתות את הפלסטיות הסינפטית ואת תפקודי הזיכרון.
הטגמנטום הגחוני מקושר לנטייה לחיפוש חידושים , אשר מקשרת בין המוליך העצבי דומפין לבין היכולת היצירתית של האדם.
מערכות דופמינרגיות שמתחילות בטגמנטום הגחוני
ישנן שתי מערכות דופמינרגיות המתחילות בטגמנטום הגחוני.
הטגמנטום הגחוני הוא ראשיתה של מערכת הדופמין המוזוקורטיקלית mesocortical system, אשר מסתיימת בקליפת המוח הקדם-מצחית.
מערכת דופמינרגית נוספת שמתחילה בטגמנטום הגחוני היא המערכת המזולימבית, אשר מגיעה לגרעין האקומבנס, לאמיגדלה ולהיפוקמפוס.
כמו גם לקליפת המוח הקדם-מצחית האמצעית medial prefrontal cortex ולפיתול החגורה הקדמי.
הטוסיק שלי השתגע היא סדרת אנימציה אוסטרלית-קנדית לילדים המשודרת בישראל בערוץ זום ובערוץ ג'וניור.
עלילותיהם של זאק בן האנוש וידידו הטוסיק פוק, החיים בעולם בו מתיישבים זה לצד זה בני אדם וטוסיקים.
זאק פרימן - ילד בן 15 שנועד להיות לוחם הטוסיקים.
בפרק 27 התגלה שהוא הנכד של "הצובט"
פוק - הטוסיק של זאק, מלוכלך מאוד רוב הזמן ואוהב לאכול רק דברים משמינים.
אלינור סטרן - חברתם של זאק ושל פוק.
גרי טוסיק לבן "הטוסיק הלבן הענק\הטוסיק הלבן הגדול" - טוסיק שמן, לבן וגדול שנלחם בזאק, בפוק ובאלינור, הנבל המרכזי בסדרה (עושה דברים שחושב שהם מרושעים אך בעצם הם לא), והמעסיק של הנסיך ושל מוריס.
פוחד מאמא שלו ויש לו אח תאום בשם איאן שלפי אימו של הטוסיק הלבן הגדול הוא מוצלח הרבה יותר ממנו.
הנסיך - טוסיק ירוק שחובש כתר ונראה כמו מלך.
מוריס - טוסיק אפור בעל מצח גדול המסתיר את עיניו, הוא נראה ומדבר כמו בריון אבל בעצם יש לו אופי רכרוכי והוא אוהב דברים מתוקים וחמודים, חברו הטוב ביותר של הנסיך ומעט יותר גדול ממנו.
סאילס סטרן - אביה של אלינור והמנהיג של צוות ב', לוחם הטוסיק הטוב ביותר שיש, למרות שפגש את זאק הרבה מאוד פעמים, הוא לא יכול לבטא נכון את שמו.
מייבל פרימן - סבתא של זאק, היא סוכנת חשאית והיחידים שיודעים את זה הם הנסיך, מוריס והטוסיק הלבן הגדול.
בפרק 27 התגלה שהיא בעצם "הצובט".
ג'ונאס - ילד עשיר ושכנו של זאק, הוא ציני, שחצן ודי מעצבן ופעם אחת רימה את כל העיר כשהתחפש לגיבור על בשם "הגוש האפל".
יש לו רובוט משרת בשם בנברי.
בנברי - המשרת הרובוטי של ג'ונאס.
פייג' - מעודדת ושכנתה של אלינור, היא שמחה, תוססת, נלהבת ודי חמודה.
זאק ופוק אוהבים אותה וחושבים אותה לחברה שלהם בעוד שאלינור שונאת אותה וממש לא רוצה להתחבר איתה.
המנשק - מלוחמי צוות ב', אוהב לנשק, דבר שמשמש לפעמים ככלי נשק.
המחטיפה - מלוחמי צוות ב', בלונדינית, אוהבת להרביץ.
הבועט - מלוחמי צוות ב', מזוקן, אוהב לבעוט.
התגלתה בפרק 30 ובכל הזמן הייתה ביער.
הטופולוגיה הקומפקטית-פתוחה (Compact-Open topology) היא טופולוגיה על מרחב הפונקציות הרציפות ממרחב טופולוגי אחד לאחר.
זו הטופולוגיה הסטנדרטית בתחומים שונים, כמו במרחבי פונקציות ובתורת ההומוטופיה, בפרט במרחבים נוצרים קומפקטית.
נסמן ב- את אוסף הפונקציות הרציפות ביניהם.
על קבוצה זו נגדיר תת בסיס לטופולוגיה בתור אוסף הקבוצות , כאשר קומפקטית ו- פתוחה.
הטופולוגיה הנוצרת נקראת, כאמור, הטופולוגיה הקומפקטית-פתוחה.
(תת הבסיס בדרך כלל אינו בסיס לטופולוגיה).
אם מרחב האוסדורף, אז כדי לבנות תת-בסיס מספיק להתחיל מתת בסיס של ; כלומר, אם תת-בסיס של , אז לכל ו- קומפקטית, אף הוא תת-בסיס.
אם מרחבים, כאשר קומקפטי מקומית, אז פונקציית ההרכבה היא רציפה.
בפרט, אם הוא נקודון, אז העתקת ההצבה רציפה.
טענה זו שימושית במיוחד בתורת המרחבים הנוצרים קומפקטית.
המרחב מקבל בירושה תכונות רבות של המרחב .
למשל, אם המרחב מקיים את אחת מאקסיומות המנייה , גם מקיים אותה.
מרחב הפונקציות כאשר Y מטרי
בסעיף זה נניח ש- מטרי, עם מטריקה d.
ההתכנסות בטופולוגיה הקומפקטית-פתוחה שקולה לטופולוגיית ההתכנסות הקומפקטית.
כלומר, סדרה של פונקציות מתכנסת תחת הטופולוגיה הקומפקטית-פתוחה אל הפונקציה , אם ורק אם לכל תת-קבוצה קומפקטית (עובדה זו נכונה גם במקרה הכללי יותר, כאשר Y מרחב אחיד).
נניח כעת, בנוסף לכך ש-Y מטרי, גם ש-X קומפקטי.
אז עצמו הוא מרחב מטרי, עם המטריקה .
בדומה לזה, אם Y מרחב נורמי, אז הוא מרחב נורמי (עם המטריקה שהוגדרה לעיל).
המקרה המיוחד הוא בעל חשיבות מרכזית באנליזה פונקציונלית.
משפט אסקולי-ארצלה קובע שעבור תת-קבוצה , הסגור קומפקטי אם ורק אם הקבוצה חסומה במידה שווה ורציפה במידה אחידה.
הטופולוגיה הקו-מנייתית (cocountable topology) על קבוצה נתונה היא הטופולוגיה בה הקבוצות הסגורות הן הקבוצות בנות המנייה (והקבוצה כולה).
היא נקראת כך משום שקבוצה אשר משלימהּ הוא בן מנייה נקראת קבוצה קו-מנייתית (cocountable).
נגדיר עליה את הטופולוגיה הבאה:
זו אכן טופולוגיה; כדי להוכיח זאת, נוכיח את התכונות המקבילות על אוסף הקבוצות הסגורות: .
הקבוצה כולה והקבוצה הריקה שם לפי הגדרה.
חיתוך כלשהי של קבוצות בנות מנייה מוכל באחת מהן, ולכן אף הוא בן מנייה.
איחוד מספר סופי של קבוצות בנות מנייה הוא בן מנייה.
טופולוגיה זו מכלילה במובן מסוים את הטופולוגיה הקו-סופית, בה הקבוצות הסגורות הן הסופיות (והקבוצה כולה).
כל קבוצה עם הטופולוגיה הקו-מנייתית היא לינדלוף (מרחב בו לכל כיסוי פתוח קיים תת-כיסוי בן מנייה), אך איננה קומפקטית אלא אם סופית.
אם הקבוצה איננה בת מנייה, המרחב קשיר מסילתית ואף קשיר מסילתית מקומית.
המרחב מקיים את אקסיומת ההפרדה הראשונה, אך בדרך כלל איננו האוסדורף: זה קורה אם ורק אם עצמה בת מנייה, ואז הטופולוגיה היא דיסקרטית.
בכל זאת, הגבולות של סדרות בה יחידים, שכן היא דיסקרטית סדרתית (כלומר, הסדרות היחידות המתכנסות בה הן הקבועות לבסוף).
המושלם הוא אויבו של הטוב הוא תרגום עברי של פתגם לועזי המיוחס על פי רוב לפילוסוף והסופר וולטר, שהעלה אותו על הכתב ביצירתו La Bégueule ב-1772, אף שהציגוֹ שם כפתגם איטלקי.
משמעות הפתגם היא שקפדנות יתר וחתירה לשלמות בכל תנאי עלולות להזיק ולמנוע את השלמת המשימה.
הפתגם מתאר את כשל הפתרון המושלם.
הביטוי המקורי בצרפתית (בלשונו של וולטר): "Le mieux est l'ennemi du bien".
בעברית נפתח הביטוי לעיתים גם במילים אלה: "המוטב", "המושלם, היותר טוב, המצוין, הטוב ביותר." בספר "משלי אגור בעקבות משלי שלמה" לאפרים דומורצקי (ורשה, 1910) הוצע הנוסח טוֹב מִטּוֹב – צוֹרֵר הַטּוֹב (וההמשך: וְטוֹב מְאוֹד הוּא הַמָּוֶת).
ב"משלי יהושע בן מנחם" ליהושע בן מנחם שטיינברג הוצע הנוסח טוֹב מִ– הוּא אֲחִי רע (כנראה יש משחק מילים בין 'אחי' ל'הכי') וב"אוצר השפה העברית" לסטוצ'קוב הוצע: אם הטוב נשאף להיטיב, נַרבה הָרעה וכן ברצותנו להשיג את הטוב מאוד אנו מאבדים את הטוב.
במגילת קהלת כתובה העצה "אַל תְּהִי צַדִּיק הַרְבֵּה".
לפי אחד מהפירושים, הפסוק ממליץ שלא להגזים ולהחמיר ברדיפת הצדק ויושר, שכן ההפרזה דווקא מפחיתה ממעלת הצדיקות ומורידה את דרגתה, בבחינת כל המוסיף גורע; המאמין שמקצין בתחום זה עלול לגרוע מגופו ומנפשו דברים נחוצים – עד כדי סיגוף – ולהפוך לנטל על סביבתו.
גם בהקדמה לספר "חובות הלבבות" מובא: "מן הזהירות שלא תרבה להזהר".
רעיון דומה מבוטא גם במחזה "המלך ליר" לשייקספיר, שם כתוב: "striving to better, oft we mar what's well" (מערכה 1, תמונה 4) – ובתרגומו של דורי פרנס: רָצוֹן טוֹב גַּם עָלוּל לִגְרֹם רָעָה.
לרעיון זה יש יסודות קדומים יותר; אריסטו, קונפוציוס, רמב"ם ופילוסופים אחרים טבעו את רעיון שביל הזהב, המקדש את דרך האמצע (בדעות, במידות וכדומה), נטולת הקיצוניות.
לעקרון פארטו ("כלל 80-20") שנוסח במאה ה-20 קווי דמיון עם הפתגם.
העיקרון גורס כי רק 20% מהזמן המושקע בכל משימה שהיא דרושים כדי להשלים 80% ממנה.
מכאן שכאשר פלוני שואף להשלים את המלאכה ולהגיע לשלמות מוחלטת (שאיפה שעל פי רוב היא ערטילאית ובלתי אפשרית כשלעצמה), עליו להשקיע עוד ועוד, ומאמציו יהיו כה רבים, עד שהתפוקה שהם ישיגו דווקא תתבטל והוא יימצא נפסד.
הכלכלן האמריקאי ג'ורג' סטיגלר אמר: "מי שמעולם לא החמיץ טיסה מבזבז יותר מדי זמן בנמל התעופה".
הטוב שבי הוא סרט קולנוע מסוגת הדרמה הרומנטית בבימויו של מייקל הופמן ובכיכובם של ג'יימס מרסדן ומישל מונאהן.
בתפקיד אמנדה הצעירה משחקת ליאנה ליברטו.
הסרט הוא עיבוד לספרו של ניקולס ספארקס הנושא את אותו השם.
צילומי הסרט החלו ב-6 במרץ 2014 בניו אורלינס והוא יצא לאקרנים ב-17 באוקטובר 2014.
הסרט מגולל את סיפורם של דוסון ואמנדה, נאהבים לשעבר מתקופת התיכון שנפגשים אחרי 20 שנה כאשר הם חוזרים לעיירת הולדתם בעקבות הלוויה של חבר משותף.
דוסון קוֹל (ג'יימס מרסדן), עובד על אסדת קידוח נפט על חופי לואיזיאנה כאשר פיצוץ אדיר במתקן משליך אותו למים וכמעט הורג אותו, אך באורח פלא, הוא שורד.
מאוחר יותר, לאחר שהחלים, דוסון שומע על פטירתו של חברו הטוב טאק הוסטטלר, שהיה עבורו תחליף אב והוא חוזר הביתה לעיירת הולדתו לראשונה מזה כעשרים שנה כדי לקיים את משאלותיו האחרונות של טאק.
כשדוסון מגיע אל הבית, הוא מופתע לגלות שטאק ארגן שחברתו של דוסון מילדות, אמנדה קולייר (מישל מונאהן), תצטרף אליו.
נראה שכוונותיו של טאק היו שאמנדה ודוסון יציתו מחדש את אהבתם.
דוסון נולד בשכונת עוני למשפחת פשע ידועה לשמצה, בן לאב מתעלל סוחר סמים.
בפלאשבקים מתגלה כי כנער, עזב בעבר את בית אביו ואחיו, נשאר ללון במוסך של טאק, מכונאי מקומי שהתאלמן רק לאחרונה, ואפשר לדוסון לחיות בביתו בהמשך ואף נהג בו כבן.
דוסון ואמנדה למדו יחד בתיכון, התחילו לצאת והתאהבו.
לפני נשף הסיום, אביו ואחיו של דוסון הכו קשות את טאק.
דוסון הזועם הולך לבית אביו כדי להרוג אותו עם הרובה של טאק.
שם הם נאבקים, ובן דודו של דוסון, שחברתו בהריון, נהרג בטעות.
בתמורה להקלה בעונשו, מעיד דוסון כנגד אביו ואחיו.
עם זאת, כיוון שהוא צפוי לשבת בכלא במקרה הטוב ארבע שנים, מנתק דוסון את קשריו עם אמנדה, מאלץ אותה לצאת ללימודים גבוהים ולא לחכות לשחרורו.
לאחר מותו של טאק, אמנדה ודוסון נפגשים עם עורך דינו ששולח אותם לפזר את אפרו של טאק בבקתת הנופש שלו ושל אשתו.
מאוחר יותר, דוסון ואמנדה מבלים לילה יחדיו, סועדים צהריים ודנים בתוכניותיהם לעתיד.
עם זאת, למחרת מחליטה אמנדה לחזור למשפחתה ולנישואיה המנוכרים.
דוסון נשאר בינתיים בבקתה של טאק, לשקם את הגן, ומאוחר יותר אמנדה מחליטה להיפרד מבעלה, ומשאירה לדוסון הודעה קולית המביעה לו את אהבתה.
אלא שאז מקבלת אמנדה עוד הודעה, שבנה נפגע בתאונת דרכים וזקוק להשתלת לב.
בעבר כבר איבדה אמנדה בת קטנה, אך הפעם נמצא תורם לב לבנה.
למחרת בבוקר כשהיא מתעוררת, היא רואה את דוסון מתבונן בה בשנתה, יושב לצד מיטתה, אך זו הייתה רק אשליה.
כי אמה מגיעה אליה בבוקר ומבשרת לה שדוסון נרצח בידי אביו.
שנה מאוחר יותר, אמנדה מקבלת שיחת טלפון מבנה, שגילה כי תורם הלב היה דוסון קול.
מאוחר יותר מבקרת אמנדה בביתו של טאק ומוצאת שם מכתב שדוסון השאיר בזמנו עבורה.
הוא מבין שיש לה התחייבויות בהן עליה לעמוד, ולכן הוא יכול רק לאהוב אותה יותר.
בסיום חלופי שצורף לגרסת ה-DVD, אמנדה עוזבת את בעלה והיא ודוסון נפגשים ונהנים מהליכה דרך הגן של טאק וכתוביות הסיום מתגלגלות.
הטובים לתקשורת הוא מאמר שכתב אורי אורבך, והופיע בספטמבר 1987 (טבת תשמ"ז) בכתב העת "נקודה".
המאמר פנה לצעירי הציונות הדתית ומטרתו הייתה לשכנעם להתגייס לשירות חובה בכלי התקשורת הצבאיים.
במאמר הביע אורבך את השקפת עולמו על מעורבות הציונות הדתית ב בכלל ובתקשורת הישראלית בפרט.
המאמר נכתב על רקע התנגדותו של אורבך לתפיסה שרווחה בציונות דתית באותה עת, ולפיה בני המגזר האיכותיים ביותר מיועדים לשירות צבאי משמעותי ביחידות קרביות.
אורבך טען כי אנשי המגזר הדתי-לאומי דרושים בתקשורת לא פחות מאשר בצבא הקרבי.
כותרת המאמר היא פרפרזה על הסיסמה "הטובים לטיס".
את המאמר פותח אורבך בפנייה לצעירי המגזר הדתי-לאומי.
אורבך מתאר מצב שבו המגזר, בעידוד רבני הישיבות התיכוניות, אינו לוקח חלק בשיח התקשורתי ומשאיר אותו לחברה החילונית.
הוא טוען כי הימנעות זו היא הרת אסון, כאשר באף אחת מרשתות התקשורת אין ייצוג עבור דעות אותן הוא מגדיר "הלאומיות והנכונות".
לאחר מכין מדגיש אורבך את חשיבות התפקידים השונים בגופי התקשורת והתנגדות לתפיסה ההיררכית המוטעית, לטענתו, ולפיה לשדרן ולעורך חשיבות נמוכה.
אורבך אף מדגים כיצד המראיין יכול להטות את השיח התקשורתי על-פי תפיסת עולמו, ומסביר כיצד ניתן לשנות את המצב בתקשורת, שבו הציונות הדתית בעיקר מותקפת ומתגוננת, למצב שבו עיתונאים מהציונות הדתית דווקא יהיו אלה שיתקפו חברי כנסת מהשמאל.
הוא מתאר את שדרן התוכניות הטיפוסי כ"כלי ריק", ציני ומחוצף, שעולמו הרוחני רחוק כמטחווי קשת מעולמם של הצעירים הדתיים-לאומיים, המלאים בתורה ובציונות, והם אלה שראויים להיות מראיינים.
אורבך קורא לאותם צעירים בעלי כשרון כתיבה ויכולת התבטאות, שיודעים ומוכנים לזעוק נגד עוולות, שמסוגלים לבטא יפה "עמדות נכונות של מוסר אמיתי עם אוריינטציה יהודית", להתגייס לתקשורת כדי לחולל שינוי במדינה.
בהמשך מבקש אורבך גם ממחנכים ואנשי המגזר להעלות את המודעות לחשיבותה של העיתונות בכל תחומי החיים.
הוא טוען שהציבור הדתי לאומי סובל מרגש נחיתות ומפחד-במה.
הוא קורא להתגבר עליהם, ולפנות לעיתונים כחלוצים בתחום שיציגו את השקפת עולמם ללא חשש.
הוא חותם בקריאה: "עט לעשות!".
למאמר הטובים לתקשורת השפעה מכוננת בציבור הדתי-לאומי.
עיתונאים מהציונות הדתית, כמו עמית סגל, חנוך דאום ועוד, חשפו כי מאמר זה גרם להם לפנות לקריירה עיתונאית.
מאז פרסום המאמר חל שינוי תודעתי באופי נוכחותה של הציונות הדתית, שהפכה מעורבת יותר בתקשורת הכללית.
עורך מקור ראשון, אלעד טנא, טען כי המאמר (בין פועליו האחרים של אורבך) הגדיר מחדש את המגזר הדתי לאומי.
באוגוסט 2018 שרת המשפטים, איילת שקד חברת מפלגתו של אורבך במפלגת הבית היהודי, הקריאה מעל דוכן הכנסת את מאמרו של אורבך ופנתה לציבור החרדי בקריאה להצטרף ולהשתלב בכלי התקשורת הכללית.
יאיר שלג, עיתונאי וסופר, מבקר את מאמרו של אורבך, ויוצא נגד הקריאה שלטענתו משתמעת מתוכו - לבוא אל התקשורת "מתוך עוינות ושנאה" למדיום התקשורתי.
הוא טוען כי יש להגיע למקצוע מתוך אהבה והזדהות.
בנוסף, מבקר שלג את ההנחה במאמרו של אורבך לפיה התקשורת היא במהותה מגרש פוליטי ואידאולוגי, ומדגיש את הפן הדיווחי והניתוחי שבתקשורת.
שלג מבקר גם את תפיסת הייצוג של אורבך, וטוען כי אדם שבא לתקשורת כדי לייצג אידאולוגיה עלול להטות ולעוות עובדות ופרשנויות בשביל להתאימן לאידאולוגיה הזו ולעוות ניתוחים אמינים על-מנת שייתיישבו עם המסקנה, ובכך "ימעל באמון קוראיו".
את חוסר הייצוג של דתיים בתקשורת, מסביר שלג בכך שבמגזר הדתי והימני נוטים להוקיע את מי שלא מזדהה באופן מלא עם כלל ה"מקשה האידאולוגית", בעוד שעיתונאי אמור לבטא ולייצג רק את עצמו, ולהזדהות עם מחנה פוליטי מסוים רק בנושאים בהם הוא אכן מזדהה איתו.
אמילי עמרוסי, עיתונאית וסופרת, אמרה בראיון לאתר ice כי אורבך היה "תמים מדי", וכי "גם אם יגיעו גדודי דתיים ודתיות, מוכשרים ביותר, מחוננים ביותר, העיתונות תמשיך להיות שמאל בגלל חומות בלתי עבירות של תפקידי ניהול ועריכה שבהם הקליקה שומרת על עצמה".
גדעון דוקוב, עיתונאי, טען במאמר במקור ראשון כי עלייתם של כלי התקשורת הימניים ערוץ 14 וגלי ישראל ושל אנשי תקשורת כמו ינון מגל ושמעון ריקלין, אשר נוטשים את השאיפה להיות עיתונאים הנשמעים לנורמות המקובלות בתקשורת הישראלית, מהווה גל חדש של תקשורת ימנית ומעידה על כישלון החזון שהציג אורבך במאמרו.
כמו כן, טען כי משיחות שקיים עם "עשרה מאנשי התקשורת הבכירים והמוכרים בימין" נותר בו הרושם שהצלחת החזון שהציג אורבך "נעה בין כישלון חלקי לכישלון מוחלט".
הטוב מכולם הוא משחק טלוויזיה המשלב אסטרטגיה, מזל ואומדן.
התוכנית הופקה על ידי רשת ומונחית על ידי אברי גלעד.
המשחק צולם בהיכל מנורה מבטחים ומשודר בימי שישי בשעה 21:30 לאחר אולפן שישי.
המשחק בודק אם חוכמת ההמונים מנצחת את חוכמת היחיד.
העונה הראשונה של התוכנית משודרת גם בערוץ KidZ ב-yes.
בשעשועון, שבו מתמודדים עשרה אנשים מול קהל של 1,000 איש, נדרשים לענות על שאלות ווידאו, שצולמו בארץ או בחו"ל ולנחש מהו המספר הקרוב ביותר לתוצאת האמת.
לאחר חשיפת התשובה אחד מהמתמודדים בקהל או בעשירייה, שנחשב לטוב ביותר וענה את התשובה הקרובה ביותר לתוצאה, זוכה בסכום הכסף שמקנה השאלה.
המתמודד שענה את התשובה הרחוקה ביותר מהתשובה הנכונה יוצא מהמשחק.
המנצח בסוף כל תוכנית זוכה בפרס בסך 50,000 ש"ח.
בסיבוב האחרון עולה לשחק מתמודד מהקהל שענה על כל התשובות בצורה הכי מדויקת.
המתמודד משחק מול האחרון שנשאר מהעשירייה והמנצח זוכה ב-50,000 ש"ח.
הטובות לקרב היא סדרת דרמה משפטית אמריקאית, שמופקת על ידי רשת CBS.
יוצרי הסדרה הם רוברט קינג, מישל קינג ופיל אלדן רובינסון, והיא מהווה ספין אוף לסדרה "האישה הטובה".
הסדרה משודרת בארצות הברית בשירות הסטרימינג פרמאונט+, אליו הועברה לאחר ש-CBS סגרה את שירות הסטרימינג הקודם שלה, CBS All Access שבו היא הייתה הסדרה המתוסרטת הראשונה וזאת שאיתה הושקו שידוריו.
בארץ הסדרה משודרת בצמוד לשידור בארצות הברית ובבכורה ב-Yes, ועונות ישנות משודרות לאחר כשנה מהשידור, ברשתות Hot וסלקום tv.
ב-15 במרץ חתמה רשת CBS על עונה שנייה.
ב-30 במאי 2018 נודע כי ג'סטין ברת'ה לא ישוב לעונה השלישית של הסדרה.
העונה השלישית עלתה לשידור ב-14 במרץ 2019. באפריל 2019 חודשה הסדרה לעונה רביעית.
ב-9 באפריל 2020 עלתה העונה הרביעית לשידור והסתיימה ב-28 במאי 2020 לאחר שידור שבעה מתוך עשרת הפרקים אשר תוכננו לעונה זו, בשל שיבושים בצילומי הסדרה בעקבות מגפת הקורונה.
הסדרה חודשה לעונה חמישית, אשר עלתה בבכורה ב-24 ביוני 2021 כששניים משחקניה הראשיים, קוש ג'ומבו ודלרוי לינדו, עוזבים.
הסדרה חודשה לעונה שישית ואחרונה שעלתה לשידור ב-8 בספטמבר 2022.
אירועי הסדרה מתרחשים בשנים שבאות לאחר סיום העונה האחרונה של "האישה הטובה".
הסדרה עוקבת אחרי דיאן לוקהארט (כריסטין ברנסקי), שלאחר צאתה לגמלאות ממשרד עורכי הדין שבו היא שותפה מגלה שכל חסכונותיה אבדו בהונאה פיננסית.
בהונאה מעורבת משפחתה של בת הסנדקות של לוקהארט, מיה רינדל (רוז לזלי), שנכנסת כמתמחה למשרד עורכי הדין של לוקהרט זמן קצר לפני שההונאה מתגלה.
בעקבות אובדן חסכונותיה, לוקהארט מעוניינת לחזור למשרד כשותפת שם, כפי שהיה טרם פרישתה, אך שותפיה לשעבר אינם מאפשרים לה, ומציעים שתחזור על תקן יועצת בלבד.
בנוסף, גם המוניטין של רינדל נפגע באופן קשה בעקבות תקרית ההונאה.
השתיים – בהובלתה של לוקה קווין (קוש ג'ומבו) – עוברות לעבוד בחברת עורכי הדין רדיק, בוסמן וקולסטד, חברה יוקרתית שמורכבת ברובה מאפרו-אמריקאיים, ומתמחה בתביעות כנגד אלימות משטרתית.
בהמשך הסדרה מתנהל מאבק פנימי בחברה בין רוב של עורכי דין שחורים לבין מנהלי החברה, הכוללים את לוקהארט, על זהותה של החברה, האם היא אמורה להיות חברה בעלת דגש נשי, או אפרו-אמריקני.
עימות זה מתרחש על רקע התגברותם של מעשי אלימות מצד תומכי 'עליונות לבנה', ומכאן עוברת הסדרה להתמקד בהתפוררות המרקם החברתי והפוליטי בארצות הברית, תוך התייחסות מפורשת לתפקיד 'הפייק' ולעתידה של המפלגה הדמוקרטית.
דיאן לוקהארט (כריסטין ברנסקי) – עורכת דין המאבדת את חסכונותיה לאחר הונאה פיננסית גדולה, ועוברת למשרד עורכי הדין רדיק, בוסמן וקולסטד.
מיה רינדל (רוז לזלי) (עונות 1–3) – בת הסנדקות של דיאן, עורכת דין מתחילה שמצטרפת לדיאן לוקהארט במעברה למשרד החדש.
ברברה קולסטד (אריקה טיזל) (עונות 1–2) – מהבעלים של המשרד רדיק, בוסמן וקולסטד.
לוקה קווין (קוש ג'ומבו) (עונות 1–4) – עורכת דין ברדיק, בוסמן וקולסטד, קווין היא דמות שעברה אף היא מ"האשה הטובה" ויש לה היכרות קודמת עם לוקהארט.
אדריאן בוסמן (דלרוי לינדו) (עונות 1–4) – מהבעלים של המשרד רדיק, בוסמן וקולסטד.
הוא שהציע לדיאן לוקהארט את העבודה במשרד.
מריסה גולד (שרה סטיל) – העוזרת האישית של דיאן לוקהארט, ובהמשך הדרך חוקרת בחברה, עורכת דין טרייה ומתמחה בקרב-מגע.
קולין מורלו (ג'סטין ברת'ה) (עונות 1–2) – עורך דין העובד במשרד התובע הכללי.
ספק יריבה ספק מושא אהבתה של לוקה קווין.
ג'יי דיפרז'יה (ניאמבי ניאמבי) – חוקר במשרד עורכי הדין רדיק, בוסמן וקולסטד.
ליז לורנס (אודרה מקדונלד) (עונה 2–הווה) – פרקליטה לשעבר ואשתו לשעבר של השותף אדריאן בוסמן, שמגיעה למשרד כשותפה בעקבות מות אביה.