tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסוציאליזם הדמוקרטי לא האמין בדרך של הפיכת סדרי השלטון כדי לשפר את המצב הכלכלי-חברתי של העם, אלא בדרך של מאבק במסגרת המשטר הדמוקרטי.
גיבוש מפלגות קומוניסטיות חזקות בעולם הערבי גרם אף הוא להתפתחות הסוציאליזם הערבי.
הסוציאליזם הערבי דוחה את הגישה האנטי-לאומנית של הסוציאליזם המרקסיסטי.
מה שמייחד את הסוציאליזם הערבי זה היותו קשור בטבורו לאידאולוגיה הלאומית ערבית.
המושג "סוציאליזם ערבי" נטבע על ידי מישל עפלק, ממייסדי מפלגת הבעת' בסוריה, כדי ליצור הבחנה בין הסוציאליזם שלו ובין זרמי הסוציאליזם האחרים.
התאורטיקנים הקלאסיים של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, התעניינו במיוחד בדת ובהשפעותיה על החברה.
בין הוגי דעות אלה היו אמיל דירקהיים, מקס ובר וקרל מרקס.
התפישות של הוגים אלו, בדומה לאפלטון ואריסטו מתקופת יוון העתיקה והפילוסופים הנאורים מהמאות ה-17-19, ממשיכות להיות רלוונטיות גם כיום.
בין הסוציולוגים הבולטים של הדת של ימינו ניתן למנות את פיטר ברגר, רונדי סטארק ורוברט וות'נו.
בקהילה המדעית, בראשיתה של המאה ה-19, שלטה הסברה כי האמונה הדתית תיעלם תוך כדי תהליכי הקדמה שעוברת הציוויליזציה.
תאורטיקנים רבים כדוגמת קרל מרקס, גאורג זימל, אדוארד טיילור, אמיל דורקהיים ומקס ובר תיארו את הדת, בשל כך, כמצע של אמונות טפלות, מיתולוגיות, קסמים, מאגיה וכישוף.
ההנחה כי העולם נמצא במגמה של חילון נכנסה למחלוקת החל מהמאה ה-20, בעקבות תנודות שונות במידת הדתית של החברה.
בסוף המאה ה-20 נבלמה הירידה במידת הדתיות של אנשי העולם, ואף עלתה השפעתם במקרים מסוימים, למשל, במדינות פוסט-קומוניסטיות.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20, וביתר שאת בשנות ה-80, בלטו לעין גם במערב התפתחויות חברתיות ופוליטיות אשר הראו כי בזירה הציבורית והפוליטית פועלים כוחות דתיים חזקים.
המחקר הסוציולוגי והאנתרופולוגי החל להצביע על פריחתם של כתות, תנועות, ארגונים וקהילות דתיות חדשות, וכן על הקצנה גוברת והולכת של זרמים בתוך הדתות המונותאיסטיות כתגובה למודרנה.
התנודות השונות במגמות והמורכבות שלהן הביאו למחלוקת במחקר, שנבעה בעיקר מאופן הגדרתו של החילון.
לראיה, ניתן לראות את טענתם של סוציולוגים מסוימים הטוענים כי ביקורים קבועים בכנסייה ואמונות דתיות יכולות להתקיים במקביל לירידה בהשפעתם של מנהיגי דת על נושאים פוליטיים וחברתיים.
מידת יכולת הניבוי של תהליכים חברתיים היא סוגיה מרכזית בסוציולוגיה של הדת וניתן לראות דעות סותרות בקרב הסוציולוגים.
בזמן שסוציולוגים רבים ניבאו עלייה בדתיות, היו כאלה שטענו, כאמרתו של ניטשה, כי "אלוהים מת".
לאורך השנים ביקשו סוציולוגים רבים לסווג את הדתות השונות: מקס ובר חילק את הדתות השונות לשני טיפוסים אידיאליים - "כנסייה" ו"כת" (sect).
בעוד שכנסייה מבקשת להכליל תחת כנפיה את כל האנשים באזור נתון, מרגע לידתם ועד מותם, כת היא קבוצה דתית שפרשה מהכנסייה ומתבססת על בחירה מודעת של המאמין להיות חלק מהקבוצה.
רוי ווליס סיווג את הארגונים הדתיים על פי שני ממדים - האם הארגון נתפס בקרב החברה בה צמח כלגיטימי ומכובד וכיצד הארגון תופס את עצמו - האם כדרך היחידה להגיע לגאולה או דרך אחת מני רבות.
כנסייה - נתפס כלגיטימי בעיני החברה וכדרך היחידה לגאולה בעיני המאמינים.
sect (כת) - נתפס כסוטה מן הנורמה המקובלת וכדרך היחידה לגאולה בעיני המאמינים.
cult - נתפס כסוטה מן הנורמה המקובלת וכדרך אחת מני רבות לגאולה.
דנומינציה (denomination) - נתפסת כלגיטימית בעיני החברה ולא רואה עצמה כדרך היחידה להגיע אל הגאולה.
בשונה מהמשמעות השלילית המיוחסת למילים "כת" ו "סקטה" בשפה היומיומית, הסוציולוגים נותנים למושגים אלו הגדרות מדויקות ללא הקונוטציה השלילית הנלוות ורואים בקבוצות אלו סוג נוסף של התארגנות דתית.
לאמיל דורקהיים, קרל מרקס ומקס ובר היו תאוריות מוצקות ומורכבות מאוד לגבי טבעה והשפעתה של הדת.
ובר ודורקהיים במיוחד קשים להבנה, היות שאינם מציגים במאמריהם הקשרים ודוגמאות.
עם זאת, הדת הייתה משתנה חברתי חשוב בתאוריות של שלושתם:
מרקס לא ראה בעבודותיו תגובה אתית או אידאולוגית לקפיטליזם של המאה ה-19 (למרות שמאוחר יותר זה התפרש כך).
בעיניו, מאמציו כוונו למען, מה שניתן לכנות, מדע שימושי.
מרקס תפס את עצמו כמפתח תאוריה חברתית- כלכלית למען התפתחות האנושות.
כפי שכתב כריסטיאנו: "מרקס לא האמין במדע לשם מדע...הוא האמין שהוא מקדם תאוריה שתהיה מכשיר שימושי למהפכה סוציאליסטית"(124) (מפרשים אחרים של מרקס מבחינים בין מרקס האידאולוג ובין מרקס המדען).
בשורש רעיונותיו של מרקס עמדה תפיסה כי האנשים מונעים על ידי היגיון ואילו הדת מנוגדת להיגיון, מסתירה את האמת ומטעה את המאמינים בה.
כפי שנראה מאוחר יותר, מרקס ראה בקיומו של הניכור החברתי את לב ליבו של אי-השוויון החברתי.
האנטיתזה לניכור זה היא חופש ועל מנת לקדם את החופש יש לחשוף את הפרט אל האמת ולתת לו את הכלים לבחור אם לקבל או לשלול אותה.
יחד עם זאת, "מרקס לעולם לא טען שיש לאסור את קיומה של הדת"(כריסטיאנו, 126)
למצב הכלכלי המדכא ששרר באותה תקופה באירופה הייתה השפעה מרכזית על התאוריות של מרקס.
עם ההתפתחות המואצת של התיעוש באירופה, מרקס וחברו אנגלס הגיבו לצמיחה של מה שנקרא "ערך העודף".
מרקס ראה את הקפיטליזם כמאפשר לקפיטליסטים העשירים להתעשר יותר בו בזמן שהפועלים שלהם נהיו עניים יותר (הפער והניצול הם "ערך העודף" של הקפיטליזם).
מעבר לניצול, הפועלים הורחקו יותר ויותר מהתוצר המוגמר שהם עצמם עזרו לייצר ולא נהנו מתחושת הסיפוק הכרוכה באחריות על התוצאה הסופית - התוצר המוגמר.
על ידי מכירת עבודתם תמורת שכר "הפועלים מאבדים קשר עם האובייקט שהם מייצרים ונהיים הם עצמם אובייקטים.
הפועלים עוברים פיחות לרמה של מצרך – חפץ..."(שם 125).
לעובד הפשוט נאמר שהוא כלי הניתן להחלפה, דבר המוליד התמרמרות קיצונית.
וכאן, על פי מרקס, נכנסת הדת.
כהגדרתו של מרקס, הדת היא "אופיום להמונים", המשרתת את אי השוויון החברתי.
כפי שציין נורמן בירנבאום, אחד מפרשניו של מרקס, "הדת (הייתה) תגובה רוחנית לניכור" (שם 126).
כתגובה לניכור, מרקס חשב שהדת משרתת את האידאולוגיות המטפחות את הקפיטליזם המדכא.
לפיכך, "הדת היא הכוח המשמר את שליטת מעמד חברתי אחד על חשבון מעמדות אחרים" (שם 127 ).
במילים אחרות, הדת משרתת את האליטות השולטות על ידי מתן לגיטימציה לסטאטוס-קוו ומסיחה את דעתו של העם מן הפערים החברתיים.
אמיל דורקהיים מיקם את עצמו בגישה הפוזיטיביסטית ותפס את מחקרו החברתי כאובייקטיבי ומדעי.
הוא היה מעוניין להבין מה מלכד את החברה המודרנית המורכבת.
לטענתו של דרקהיים, באמצעות סמלים, נורמות וערכים משותפים, הדת משמשת כפונקציה חשובה בלכידות החברתית.
דורקהיים, צרפתי חילוני ורציונלי מאוד בעצמו, הקדיש 15 שנה לחקר של מה שתפס כדתות "פרימיטיביות" בקרב האבוריג'ינים הקדמונים באוסטרליה.
מטרתו הייתה להבין את הצורות הבסיסיות של חיים דתיים המשותפות לכלל החברות.
בספרו המפורסם "התבניות האלמנטריות של החיים הדתיים" דורקהיים טוען שהטוטמים שהאבוריג'ינים באוסטרליה סוגדים להם, משקפים את תפיסתם של האוסטרלים לגבי החברה עצמה.
לטענתו, דבר זה נכון לא רק לאבוריג'ינים, אלא לכל החברות.
הדת, לפי דורקהיים, היא לא "דמיונית", למרות שהוא התעלם מדברים שמאמינים רבים חושבים לחיוניים.
הדת היא מאוד ממשית, היא ביטוי של החברה עצמה ואכן, אין חברה ללא דת.
האנשים כפרטים, תופסים את חיי החברה ככוח הגדול מהם- ונותנים לתפיסה הזאת ביטוי על טבעי.
כתוצאה מכך, האנשים מביעים את עצמם בצורה דתית קבוצתית, דבר שלפי דורקהיים, מעצים עוד יותר את הכוח הסמלי של הדת.
דת היא ביטוי של המצפון הקולקטיבי של החברה, המורכבת ממיזוג של תפיסות אינדיבידואליות, אשר בהמשך יוצרות מציאות משל עצמה.
מכאן נובע שלחברות הפחות מורכבות, כמו האבוריג'ינים האוסטרליים, ישנן שיטות דתיות מורכבות פחות, כולל אלילים שונים לכל שבט.
ככל שהחברה מורכבת יותר, כך גם השיטה הדתית שלה יותר מורכבת.
ככל שקיימים יותר מגעים בין החברות, כך גדלה יותר הנטייה להדגיש את האוניברסליות בשיטות הדתיות.
אולם, ככל שחלוקת העבודה גורמת לפרט להרגיש חשוב יותר, המערכות הדתיות מתרכזות יותר בגאולת הפרט ובמצפונו.
דורקהיים הגדיר את הדת "כמערכת מאוחדת של אמונות ומנהגים הנוגעת לדברים קדושים, כלומר, דברים מוקצים ואסורים – אמונות ומנהגים שכל הנאמן להם, מתאחד סביבם לקהילה מוסרית אחת הנקראת כנסייה".
מדובר בהגדרה פונקציונלית, ולפיה, התפקיד של הדת היא בלכידות חברתית ובפיקוח על החברה.
על פי דורקהיים, הדת עורכת הבחנה ברורה קודש ובין חול, וזוהי הבחנה מקבילה להבחנה בין אלוהים ובין האנושות.
הגדרה זו אינה קובעת מה יכול להיחשב כקדוש.
לפיכך סוציולוגים מאוחרים יותר (במיוחד רוברט בלה) הרחיבו את התובנות של דורקהיים ומדברים במושגים של דת אזרחית או דת המדינה.
לדוגמה, ניתן לראות שלדת האזרחית האמריקאית ישנם הסמלים המקודשים לה כגון הדגל האמריקאי, אברהם לינקולן, מרטין לותר קינג ועוד.
סוציולוגים אחרים לקחו את דורקהיים לכיוונים אחרים, כמו הדת של הספורט המקצועי או מוזיקת רוק.
ובר ביקש להראות שאפשר להבין את ההתנהגויות השונות של בני האדם רק בתוך הקשר תפיסת המציאות הכללית שלהם.
כדי להבין התנהגות כלכלית מסוימת, או התנהגות אישית או קבוצתית יש להבין את התפיסה הדתית של הקבוצה - במה היא מאמינה ואיך היא מפרשת את העולם.
ובר גם רצה להראות איך תפיסה דתית מכוננת תפיסה כלכלית, ושינוי בתפיסה דתית מוביל לשינוי כלכלי.
במאמרו המפורסם "האתיקה הפרוטסטנטית ורוח הקפיטליזם", ובר אומר שיש כמה סוגים של חברות קפיטליסטיות, כל אחת ביחס למבנה שלה, אבל הוא מבקש למצוא את הקווים המשותפים בין חברות אלו לשירטוט דמות משותפת של קפיטליזם.
רווחים גדולים וצבירה אינסופית + ארגון רציונלי של הייצור הם המאפיינים הייחודיים של הקפיטליזם ע"פ וובר.
כלומר השגת הרווח הכספי באמצעות משמעת שיכלית ולא באמצעות הרפתקאה או מלחמה.
הקפיטליזם הוא איפה, עידון רציונלי של יצרים אלו.
הארגון הרציונלי מודרני של המפעל הקפיטליסטי כרוך בהנהלת חשבונות ובהפרדת משק הבית מהעסק.
השכרת כוח העבודה הפרטי לבעלי היצור נעשית באמצעות מערכת בירוקרטית שמתפתחת עם השוק, לא חשוב אם היא נמצאת בידיים פרטיות או לא (בנקודה זו נעוץ ההבדל בין וובר למרקס).
ובר שיער כי הבנה מסוימת של הפוסטטנטיזם היה חלק מהגורמים להתפתחות הקפיטליזם.
סוציולוגיה של המדע עוסקת במנגנונים חברתיים ופוליטיים מאחורי הבניית ידע מדעי.
החוקרים בתחום מתבוננים על הקהילה המדעית כחברת בני האדם ועל התוצר המדעי כתוצר של אינטראקציה בין בני האדם.
התחום נוסד במאה ה־20 מתוך תחום הסוציולוגיה של השגיאה.
על פי תפיסה זו, יש להסביר כיצד אירעו שגיאות מדעיות (כמו למשל תאוריית הפלוגיסטון), מתוך הנחה ששגיאות אירעו כיוון שיקולים חברתיים חוץ־מדעיים, בעוד מדע תקין ונכון אין צורך להסביר.
הסוציולוגיה של המדע לא מתמקדת רק בשגיאות, אלא גם בהתפתחויות "תקינות" של המדע.
פעילות מדעית מלאה באינטראקציות חברתיות החל מעבודת המעבדה, ביצוע ניסוים, ותהליכי שיפוט בכתבי עת מדעים.
למעשה הסוציולוגיה של המדע מערערת על ההבחנה בין "שגיאה מדעית" לבין "מדע תקין" או "אמיתי".
האמת המדעית אינה עומדת מעל לכל חשד אלא תמיד ניתנת לערעור.
התחום כולל השפעות מתורות סוציולוגיות שונות, כולל ביקורת מרקסיסטית, ביקורת פמיניסטית, גישות פוסטמודרניסטיות, סטרוקטורליזם, פוסט סטרוקטורליזם וכדומה.
אבי התחום הוא אמיל דורקהיים, אשר בספריו Primitive Classification (1903) ו־The Elementary Forms of the Religious Life (1913) תיאר כיצד חברות פרימיטיביות ממיינות תופעות טבע ומסבירות את העולם בדרך של מיון התופעות לקטגוריות אובייקטיביות (מבחינתן) והקשרים ביניהן (הסבר שהוא סוג של מדע), בכפוף למבנים חברתיים.
הטענה המרכזית של דורקהיים הייתה שהסיווג המדעי של תופעות איננו היחיד האפשרי אלא הוא נגזרת של הכללים הנורמטיביים של חברה מסוימת, בעלת אמונות מסוימות, בזמן מסוים, ובפרט השלכה של מבני החברה הן הפנימיים והן אלו המבחינים בינה לבין חברות אחרות (סטרוקטורליזם).
עם זאת דורקהיים היה פוזיטיביסט ולא הטיל ספק באמיתות מדעיות שנבחנו בניסויים מודרניים.
ניתן לסווג את התפתחות הסוציולוגיה של המדע כתנועה בין שני קטבים של רמת הביקורת:
תוכנית חלשה – הבוחנת תהליכי ביקורת הדדית, התקבלות בקהילה המדעית, תהליכים סוציולוגיים במעבדה והתכתבויות בין מדענים אך מותירה מחוץ לתחום מחקרה את התוצר המדעי עצמו.
גם אם התוצר המדעי אינו מוטל בספק, למשל קיומו של ריק (ואקום) בדוגמה של Steven Shapin ו־Simon Schaffer, הרי שחשיפת המנגנונים החברתיים הקשורים לתהליך גילוי זה היא בעלת חשיבות וערך.
תוכנית חזקה (Strong Programme או "האסכולה של אדינבורו"), המבקרת את כל הפעילות המדעית ובכלל זה גם ישויות ו"עובדות" מדעיות (למשל הקווארק).
היא קרובה ברוחה לסוציולוגיה של הידע.
העוסקים בה מתארים את העיסוק בה כמהפכה קופרניקאית.
לא עוד האמת המדעית במרכז הבלתי מעורער והמנגנון החברתי שהוביל לגילויה כטפל אלא המנגנון החברתי במרכז והתוצרים המדעיים כטפלים וזמניים ביחס אליו.
כל ניסוי אמפירי עובר דרך "משקפיים" של מוסכמות חברתיות, עמדות כח, נורמות ואינטרסים ולכן גם ניסוי אמפירי אינו מהווה הליך מדעי נקי.
אחד ההוגים הבולטים בזרם זה הוא דייוויד בלור (David Bloor).
Actor-Network Theory היא שיטה סיסטמטית לחקר מערכות חברתיות, שפותחה על ידי סוציולוגים של המדע ובראשם ברונו לאטור.
השיטה ממליצה לאתר את ה"שחקנים" (Actors) השותפים ליצירת מארג המושגים (למשל: מושגי תורת הקוונטים או מושגי האבולוציה).
החוקר המתעניין מבצע "פרובלמיזציה" למושג או למבנה, כלומר מוצא פן לכאורה ברור-מאליו והופך אותו לחשוד (למשל: מדוע מצוינים בעלי חיים מסוימים כ"יונקים" דווקא?
והלא כל היונקים הם בעלי פרווה).
צעד מסייע במחקר הוא מציאת המונחים הנרדפים (ה"תרגומים") בהם משתמש כל "שחקן".
הנושא שנשאר תמיד בלתי פרובלמטי הוא עצם קיום רשת חברתית בין השחקנים, הטומנת בחובה יחסי מרות, סמכות, אינטרסים וכדומה.
ההצגות הכלליות והנגישות ביותר של השיטה נעשו על ידי לאטור ב-1988 בספר "מדע בפעולה" (Science in Action) ובספר "מארגנים את החברתי מחדש: מבוא לתאוריית השחקן רשת" מ-2005 (Reassembling the Social: An Introduction to Actor-Network Theory).
מאפיין מרכזי ושנוי בחלוקת של השיטה הוא אי הפרדה בין שחקנים אנושיים ללא-אנושיים, המכונה "עיקרון הסופר-סימטריה".
ברשת משתתפים שחקנים אנושיים, כגון מדענים, וכן שחקנים לא אנושיים כגון מכשירים ואורגניזמים.
ישנן שתי הצדקות לעיקרון הסופר סימטריה.
הראשונה היא שעיקרון זה עוזר לפתור את בעיית חוסר הסימטריה בתאוריות של הבניה חברתית, כגון אלה של סוציולוגים המשתייכים לתוכנית החזקה, שמהן עולה שהעולם החברתי קובע את תוכנן של תאוריות מדעיות, אך תפקידו של העולם עצמו בקביעת תוכנן של תאוריות מדעיות נפקד מהן.
ההצדקה השנייה היא הדחייה של לאטור את המודרניזם, וכפועל יוצא את ההפרדה בין אובייקט לסובייקט שהוא מזהה עם המודרניזם.
מבקרי העיקרון טוענים שהעיקרון למעשה מאניש את העולם הפיזי, מייחס רצונות ואינטרסים לחפצים דוממים, ולכן אין בו כל היגיון או תועלת הסברית.
דוגמאות לתרומות מהוגי הפרוגרמה החלשה
רוברט קינג מרטון דן בסיווגים שונים של תופעות ובהשפעתם על תוצרים סופיים.
הוא מדגים שימוש בשפה על מנת לקבוע עובדות.
מנתח גלגול שמות של מונחים בתקופות שונות (החמצן למשל לא נקרא חמצן אבל התייחסו אליו גם לפני גילויו כ"איכות ויטאלית" או "אוויר טוב").
בדרך דומה הקדים אותו הביולוג לודוויג פלק, אשר הראה כיצד היחס למחלת העגבת והטיפול בה היה קשור לשם שניתן לה.
הוא לא נחשב לסוציולוג של המדע בשעתו אך כיום רבה ההכרה בו כמי שקידם את התחום.
ו דנים בשיטה ובתהליך המדעי.
הם הציגו בספרם Leviathan and the Air-Pump את היווצרות החברה המלכותית ואת ייסודם של כללי המדע המודרני על בסיס דרכי ההתנהגות של ג'נטלמנים בריטיים (אובייקטיביות, קור רוח, פתיחות לביקורת בקרב בני מעמדם וכדומה).
הזואולוגית והוגת הדעות, הפמיניסטית, דונה הראווי, הדגימה כיצד פעילות מדעית מונעת מתכונות גבריות וכיצד "מדע נשי" שונה בתהליכים ובתוצרים מ"מדע גברי".
היא מגדירה את הפרויקט שלה כשבירת מסגרות תיחום בין תרבות למדע.
מתוך מחקריה בזואולוגיה היא מדגימה כיצד התקבעה הדעה בקרב זואולוגים שעל מנת שיהיה סדר בחברת קופים יש צורך בזכר שליט ומפריכה עמדה זו.
הסוציולוג הצרפתי ברונו לאטור חקר את המעבדה כחברה אנושית.
הוא ביצע תצפית והתבונן במדענים כאנתרופולוג.
הוא הראה כיצד העשייה המדעית, ככל עשיה אנושית אחרת אינה חפה מהטיות.
הוא מוצא בריתות בין מדענים שתפקידן להשתיק מתנגדים.
הוא מנתח מנגנוני הענקת סמכות כפרסים אקדמיים, פרסום מאמרים בכתבי עת ומלגות מחקר ("גרנטים") ומבקר את השפעתם על העשייה המדעית ועל האובייקטיביות של התוצרים.
בעקבות ביקורתו התעוררה סוגיה ציבורית לגבי מחקרים הקשורים ביעילותן של תרופות הממומנים על ידי יצרניות אותן תרופות.
מחקר זה היה הראשון לזרם חדש של מחקרים אנתרופולוגים שנערכו במעבדות מחקר מדעיות, זרם זה מכונה "מחקרי מעבדות" (Laboratories Studies).
מדענים וחוקרים כסטיבן ויינברג מותחים ביקורת קשה על הסוציולוגיה של המדע.
הטענה המרכזית היא שההוגים בתחום אינם מבינים דבר וחצי דבר במתודה המדעית, וכיצד לאורך ההיסטוריה של המדע התקבלו או הופרכו מודלים מדעיים.
סטיבן פינקר מותח ביקורת קשה על נטייתה הגורפת של הדיסציפלינה לבטל השפעות ביולוגיות על התנהגות אנושית.
הוא מאשים את הוגי הדיסציפלינה שהם נצמדים לדוֹגמה של "הלוח החלק" אף על פי שעדויות אמפיריות מפריכות גישה זו מכל וכל.
פן אחר של הביקורת הוא שסוציולוגים, שהם מדענים בלתי מיומנים, מבלבלים מושגים מדעיים ויוצרים תוך כך טקסטים חסרי פשר.
הפיזיקאי אלן סוקל טוען שהדיסציפלינה כולה היא בגדר רמייה והונאה, והדגים חלק מביקורת זו בפרשת סוקל, בה שם ללעג כתב עת מרכזי בתחום, Social Text, שפרסם מאמרים רבים בסוציולוגיה של המדע.
סוקל שלח אליו מאמר פסאודו-מדעי חסר פשר שהשתמש בז'רגון המקובל בסוציולוגיה של המדע.
המאמר התקבל, פורסם בכתב העת וזכה בו לשבחים, והפרשה עוררה הדים רבים לאחר חשיפתה כהבל מכוון.
חברי "התוכנית החלשה" טענו מנגד כי התקפתו של סוקל היא על ה"תוכנית החזקה" בלבד ואין לראות בה ביקורת על התחום כולו.
סוקל ממשיך וטוען שהדיסציפלינה שומטת את הקרקע תחת רגליה-עצמה בכך שהיא מניחה שלא קיים תיאור נכון של המציאות וכל תיאור שהוא הוא רק בגדר פרשנות, אבל בסתירה גמורה לכך ממשיכה וקובעת שתיאור זה או אחר שגוי מעיקרו.
סוֹצְיָאלִיזְם לִיבֶּרְטַריָאנִי או סוציאליזם חירותני (Libertarian socialism) היא קבוצת פילוסופית פוליטית בתוך התנועה הסוציאליסטית.
עקרונות התנועה הם אנטי-סמכותנות, אנטי-מדיניים וליברטריאניזם.
התנועה מתנגדת לרעיון המרכזי בסוציאליזם והוא הגדרת המדינה.
התנועה מתנגדת לרעיון המדינה לפי התנועה הסוציאליסטית לפיו המדינה משמרת כוח ריכוזי על הכלכלה במדינה.
בדומה לתפיסות האנרכיסטיות והליברטיריאניות, הסוציאליזם הליברטריאני מבקר יחסי עבדות בשכר במקומות עבודה.
התנועה מדגישה את חשיבות הניהול העצמי של העובדים וביזוריות הכוח המדיני של הדרג הפוליטי.
הסוציאליזם הליברטריאני כולל בתוכו אנרכיסטים, מרקסיסטים וזרמים אחרים של שמאל ליברטריאני.
הליברטריאניזם הסוציאליסטי מתנגד בצורה נרחבת למושג המדינה ודוגל ביצירת חברה מבוססת על חופש וצדק היכולה להיווצר רק על ידי פירוק מוסדות אוטוריטרים אשר שולטים על אמצעי יצור במדינה.
התנועה כאמור מתנגדת לכל משטר גם אם מבוסס דמוקרטיה ישירה, פדרציה או קונפדרציה.
התנגדות זו נובעת מתוך קריאה לחופש ולהתאגדות חופשית של אזרחי המדינה.
הסוציאליזם הליברטיאני מאמין כי אמצעי הייצור במדינה אמורים להיות מפוקחים על ידי ארגוניים אזרחיים התאגדים בעצמם ולא על ידי גוף מרכזי אחד כמין מדינה.
פילוסופיות פוליטית נפוצות אשר מתוארות כסוציאליזם ליברטריאני כוללות סוגים שונים של פילוסופיות אנרכיסטיות (בעיקר אנרכו-קומוניזם, אנרכיזם קולקטיביסטי, אנרכו-סינדיקליזם, צורות שונות של הדדיות, צורות שונות של אנרכיזם אינדיבידואליסטי ואקולוגיה חברתית).
כותבים אחדים משתמשים בתיאור הסוציאליזם הליברטריאני כמונח נרדף לאנרכיזם.
המונח "סוציאליזם ליברטריאני" הוטבע לראשונה על ידי המהפכן הצרפתי ג'וזף דה-ז'אק (Joseph Dejacque) באמצע המאה ה-19 משום שהבין את הקונוטציות השליליות של המונח אנרכיזם בתודעה הרווחת ועל כן רצה להדגיש את האספקטים החיוביים הטבועים באידאולוגיות האנרכיסטיות.
סוציאליזם ליברטריאני הוא תנועה בזרם הסוציאליסטי בעל פרשנויות רבות ושונות, למרות שאפשר לראות את קווי היסוד בכל תת-הקבוצות שבו.
התנועה דוגלת במערכת חברתית-כלכלית המבוססת על רצון הפועלים, רצון זה לעיתים שונה בצורה קיצונית מרעיונות הכלכלה הנאו-קלאסית מאחר שהוא תומך בשליטה עממית וקורפורטיבית על אמצעי הייצור.
רעיון זה נובע מעיקרון של הדגרת חירות הפרט יחד עם ביזור סמכויות השלטון הריכוזי על האזרחים.
תומכי הגישה מציעים להגיע אל חזון הסוציאליזם הליברטריאני בעזרת ביזור כוחות פוליטיים ופוליטיים במדינה, וזה על ידי הלאמת כל הרכוש הפרטי והפוליטי במדינה (תוך שמירה על כבוד רכוש פרטי).
הסוציאליזם הליברטריאני שולל לגיטימציה להחזקת רכוש אישי משמעותי ורואה ביחסים של הון אישי בתור יחסי שליטה הנוגדים את חירות הפרט.
העיתון האנרכיסטי הראשון שהשתמש במושג "ליברטריאניזם" היה עיתון "Le Libertaire" בניו־יורק בשנת 1858, השימוש נעשה על ידי העיתונאי הצרפתי ג'וזף דה-ז'אק (Joseph Dejacque).
שימושים נוספים נעשו בשנים הבאות על ידי עיתונים כמו "libertarian communism" ו-"Libertarian or Anarchist Communism" האירופאיים.
המונח עצמו התפתח מהמילה הצרפתית libertaire שהתפתחה למושג אנרכיזם בתחילת המאה ה-20 כדי להבדיל את הרעיונות האלו מהאנרכיזם וכך לאפשר פרסום בעיתונים למרות האיסור הצרפתי על פרסומים אנרכיסטים.
הקשר והחיבור הרעיוני בין סוציאליזם לבין ליברטריאניזם קדם את הקשר הקפיטליסטי אליו.
כמה חלקים מהסוציאליזם רואים בקשר הקפיטליסטי בתור קשר מעוות.
כדברי נועם חומסקי, ההוגה העיקרי של הסוציאליזם הליברטריאני, ליברטריאן עקבי "חייב להתנגד לבעלות פרטית על אמצעי הייצור ולעבדות בשכר", דברים הסותרים את רעיונות הקפיטליזם.
הסוציאליזם הליברטריאני הוא אנטי-קפיטליסטי בצורה מובהקת.
אפשר לזהות את ההבדלים בינו לבין קפיטליזם ליברטריאני ותנועות ליברטריאניות ימניות אחרות בעזרת העקרונת שלו, לפיהם אסור לכוח כלכלי להיות מרוכז בידיו של האדם בעל ההון הגדול ביותר, עקרון המנוגד לרעיון הקפיטליזם הליברטריאני.
הסוציאליזם הליברטריאני רואה לנכון לפזר את הסמכויות הכלכליות לכל האוכלוסייה.
הבדל נוסף בין התנועות הוא בכך שהסוציאליזם הליברטריאני רואה את מעמד האדם בחברה כמושפע מרמתו הכלכלית, על לכן כדי להגיע לחופש צריך שכולם יהיו בעלי אותו ההון.
בעוד התנועות הימניות רואות את החופש של האדם בתור הזכות לבצע פעולות בעזרת ההון האישי שלו ובתוך מסגרת חופשית-קפיטליסטית.
סוציאליסטים ליברטריאנים רבים מאמינים כי תנועות התנדבותיות גדולות אמורות לנהל את אמצעי הייצור התעשייתיים בזמן שפועלים פשוטים אמורים לשמר את זכותם על תוצרי עבודתם.
הם מבחינים בין רעיון של רכוש פרטי לבין רעיון של רכוש אישי.
בעוד רכוש פרטי מקנה לאדם זכות לשלטון מוחלט על האם הרכוש בשימוש או לא, ובלי קשר ליכולת הייצור שלו, רכוש אישי לא מקנה לאדם זכות על רכוש שאינו בשימוש.
הסוציאליזם הליברטריאני מטיל ספק בהפרדה הימנית בין עבודה לחיים ומציע כי חופש אישי יכול להגיע רק בעקבות שוויון כלכלי.
הרעיון הליברטריאני רואה את רעיון ריכוז הסמכויות על ידי המדינה בתור אילוץ המצריך הצדקות בצורות שונות.
רוב הסוציאליסטים הליברטריאנים מאמינים כי ברגע שיש סמכות פוליטית, כלכלית או חברתית של אחד על האחר, חובת ההוכחה להצדקת הסמכות אמורה לבוא מבעל הסמכות מאחר שהוא מי שהגביל ומנע את חופש מהאנשים.
הסוציאליסטים הליברטריאנים לרוב מתנגדים לכל צורה של מוסדות סמכותניים בין אם הם פוליטיים, כלכלים או חברתיים.
כתחליף למוסדות סמכותניים מצד המדינה הוגי דעות מהסוציאליזם הליברטריאני מציעים לארגן חברה המבוססת על ארגונים התנדבותיים אזרחיים, המנוהלים על ידי דמוקרטיה ישירה או הסכמה כללית בנוגע להחלטותיהם, ותפקידם יהיה לנהל ולפקח על אמצעי הייצור במדינה, לארגן מוסדות וולונטריים לעזרה לציבור וכדומה.
אותם הוגי הדעות מציעים שאותם ארגונים התנדבותיים יתאגדו לכדי פדרציות של ארגונים, בדומה למודל האנרכיזם הספרדי.
דוגמאות למודלים של ארגונים כאלו אפשר לראות בזפיסטיזם ובאינדימדיה.
בניגוד לדעה הרווחת, הסוציאליזם הליברטריאני אינו תנועה אוטופית אלא אפילו נוטה להימנע משאלות ותאוריות הנוטות לנתח איך חברות עתידניות יתנהגו.
התנועה אומרת כי החלטות הנוגעות להתנהגות החברה אמורות להיקבע במהלך התפתחות החברה והתנסות הרעיונות ותוך שיתוף כלל החברה, אין טעם לנסות לקבוע אותם לפני המהפכה הסוציאליסטית.
מאחר שהסוציאליזם הליברטריאני לעולם לא התווה לכדי תנועה אחת מוסדרת, ישנם ויכוחים גדולים בין הוגי דעות לגבי מעמדה ועמדתה של תנועת הסוציאליזם הליברטריאני.
הגיוון הרעיוני מגיע עד להוגי דעות הטוענים כי הסוציאליזם הליברטריאני מעלה על נס את הטענה המרקיסיטית להפיכה מיידית אולם משאיר את העתיד בתור עתיד ללא מדינה וסמכויות כלל.
הסוציולוגיה של הידע המדעי (sociology of scientific knowledge - SSK) היא תחום קרוב לסוציולוגיה של המדע, הבוחן השפעות חברתיות על המדע.
בין ההוגים העוסקים בתחום ניתן למנות את , דוד בלור, גאסטון בשלר, פול פייראבנד, אליהו מ.
גרשון, תומאס קון, מארטין קוש, ברונו לאטור, סוזאן ליי סטאר, אנסלם שטראוס,לוסי סוכמן, הארי קולינז, סטיבן שייפין ואחרים.
הוגים אלו (סוציולוגים, פילוסופים של המדע, היסטוריונים של המדע, אנתרופולוגים ומדעני מחשב) עוסקים במחלוקת סביב תפקידם של גורמים חברתיים בהתפתחות המדעית לעומת גורמים הגיוניים, אמפיריים ואחרים.
באופן בסיסי מסתמך התחום של SSK על ההיסטוריה והסוציולוגיה של המדע, תוך התייחסות להתפתחותו של תחום מדעי וזיהוי נקודות של דו-משמעות או גמישות בפרשנות.
לאחר שזיהה נקודות אלו שואף החוקר להסביר מדוע פרשנות אחת הצליחה על פני פרשנות אחרת.
סוציאליזם בארץ אחת הוא מושג בתאוריה הסטליניסטית לפיה יש לסגת מרעיון המהפכה המתמדת (הדוגל במהפכה עולמית) ולהתרכז תחילה בבניית הסוציאליזם בברית המועצות.
במאמר של לנין מ-1915, נטען כי אפשר להתחיל את פיתוח הסוציאליזם בקבוצה של מדינות ואפילו במדינה אחת בלבד ואין מחויבות לחכות למהפכה הכלל עולמית.
זו לא הייתה המדיניות הקומוניסטית, אלא רק משפט במאמר שהתייחס למצב אפשרי, אך לא סביר מבחינת האידאולוגיה הקומוניסטית.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה פרצו מהפכות קומוניסטיות במדינות שונות כגון גרמניה, הונגריה ועוד, אך הן דוכאו ורק המשטר הקומוניסטי של ברית המועצות שרד וגם הוא היה שרוי בקשיים גדולים מאוד.
על פי המרקסיזם הקלאסי, המהפכה הקומוניסטית אמורה הייתה לפרוץ במערב אירופה, שם היה פרולטריון (מעמד פועלים) מפותח, בעוד מדינות דוגמת רוסיה, שכלכלתה הייתה מבוססת על חקלאות, נחזו כלא מסוגלות למהפכה ללא עזרת הפרולטריון המערב אירופאי.
המציאות בה המהפכות הקומוניסטיות במערב אירופה נכשלו ורק ברוסיה הצליחה המהפכה, הצריכה התאמה של האידאולוגיה למצב בשטח.
את התאוריה, על פיה אפשר לבנות את הסוציאליזם במדינה אחת, הגה יוסיף סטלין בשנת 1924, לאחר מותו של לנין, כשנראה שהמהפכה העולמית הולכת ומתרחקת.
האידאולוגיה החדשה לא התנערה לחלוטין מהתמיכה במהפכה המתמדת, אך אפשרה העברת הדגש של מדיניות החוץ הסובייטית מתמיכה בקומינטרן להתדיינות עם המדינות הקפיטליסטיות השונות.
סטלין טען בספרו "יסודות הלניניזם", שיצא לאור ב-1924, שסוציאליזם במדינה אחת בלבד לא מספיק, אך במהדורה השנייה של הספר, באותה שנה, שינה את עמדתו מקצה לקצה וטען ש"הפרולטריון יכול וצריך לבנות את הסוציאליזם במדינה אחת".
ניקולאי בוכארין פיתח את התאוריה באפריל 1925, בעבודה הקרויה "היכולים אנו לבנות את הסוציאליזם במדינה אחת בלבד בהיעדר ניצחון הפרולטריון המערב אירופאי?" והיא אומצה כמדיניות רשמית של ברית המועצות ב-1926, לאחר צאת חיבורו של סטלין "על בעיות הלניניזם" (К вопросам ленинизма).
לאון טרוצקי תחילה ובהמשך גריגורי זינובייב התנגדו לקו זה ולזניחת המהפכה המתמדת וסיפקו בכך לסטלין את הרקע האידאולוגי להדחתם מההנהגה.
סטלין, ששינה למעשה את הקו הקלאסי של מפלגתו, האשים את האחרים ברוויזיוניזם ואפילו בהיותם מרגלים.
סוציוביולוגיה היא תחום במדע שמבוסס על ההשערה שהתנהגות חברתית נוצרה בעקבות האבולוציה.
הסוציוביולוגיה מנסה לנתח ולהבין התנהגות חברתית בהקשר זה ובהתאם להשערה זו.
התחום קשור בעיקר לביולוגיה ובסוציולוגיה, אך משתמש גם במידע ורעיונות מתחומים רבים אחרים, כמו אנתרופולוגיה, ארכאולוגיה, אתולוגיה וגנטיקה.
סוציוביולוגים חוקרים את ההתנהגות החברתית של בעלי חיים שונים, החל בנמלים וכלה באריות.
הם מנסים להראות שכמו שהברירה הטבעית הובילה להתמודדות טובה יותר של חיות עם הסביבה הטבעית שלהן, כך היא גם הובילה להתפתחות של התנהגות חברתית שמועילה לפרט ומשמרת אותו.
המונח "סוציוביולוגיה" היה קיים כבר בשנות הארבעים, אך הוא התפרסם והחל להתבסס כתחום רק בשנת 1975, עם פרסום הספר "סוציוביולוגיה – ה החדשה" מאת אדוארד א' וילסון, שנחשב לאבי הסוציוביולוגיה.
העניין של מדענים, פסיכולוגים ופילוסופים בהשפעת האבולוציה על ההתנהגות קיים כבר מאז שהאבולוציה התגלתה על ידי צ'ארלס דרווין.
לדוגמה: הזואולוג הרוסי פיטר קרופוטקין פרסם בשנות התשעים של המאה ה-19 ספר בשם "עזרה הדדית: פקטור של האבולוציה".
המושג "סוציוביולוגיה" נטבע בשנת 1946 בכנס בנושא גנטיקה והתנהגות חברתית.
הוא הפך למושג מוכר עם פרסומו בשנת 1975 של הספר "סוציוביולוגיה – הסינתזה החדשה", מאת המירמקולוג האמריקאי המפורסם אדוארד וילסון.
הספר עסק בניסיון להסביר את ה"מכניקה האבולוציונית" שמאחורי התנהגויות כמו אלטרואיזם או תוקפנות תוך מינית אצל בעלי חיים.
הספר התמקד בנמלים, תחום התמחותו של וילסון, אך עסק גם בבעלי חיים אחרים.
עבודתו החלוצית של וילסון הובילה לניסיונות רבים להסביר תופעות דומות, והסוציוביולוגיה התפתחה כתחום נפרד במשך שלושת העשורים שאחרי פרסום הספר.
פיתוחה של תורת האבולוציה פתר שאלות רבות בביולוגיה, אך גם יצר שאלות רבות אחרות.
על פניו, תופעות התנהגותיות רבות של בעלי חיים ממינים שונים אינן מתיישבות עם תורת האבולוציה, כי לא נראה שהן מקדמות את הישרדות הפרט.
הסוציוביולוגיה מנסה להסביר חלק מתופעות אלו – התופעות הקשורות לחברה והתנהגות חברתית.
ישנן צורות התנהגות חברתיות תורשתיות, שעוברות ב-DNA
צורות התנהגות אלו נבררות על ידי הברירה הטבעית, ולכן סביר להניח שאלו שנותרו הן אלו שמסייעות לפרט לשרוד
לאחר שהניח את שתי הנחות אלו, מנסה הסוציוביולוג להבין ולהסביר כיצד תופעות חברתיות שונות שרדו את הברירה הטבעית, כלומר – מדוע הן מסייעות לפרט לשרוד.
אריות זכרים שמגיעים למעמד גבוה בלהקה הורגים גורים שאינם צאצאים שלהם.
לכאורה, נראה שהתנהגות זו אינה הגיונית, ואינה מתיישבת עם תורת האבולוציה כי היא פוגעת בסיכויי ההישרדות של המין.
הסוציוביולוג יסביר שהתנהגות זו מתיישבת להפליא עם תורת האבולוציה, כי לאריות שהרגו צאצאים של אחרים יהיו יותר צאצאים (באחוזים) מאשר אריות שהשאירו אותם בחיים, וחתך האוכלוסייה של צאצאיהם בדור הבא יהיה גדול יותר.
על כן, באמצעות הברירה הטבעית, נכחדו האריות שאינם הורגים צאצאים, והשתמרו הגנים של האריות שכן הורגים.
הסוציוביולוגיה שנויה במחלוקת בקרב אנשי מדע רבים כבר מאז פרסום ספרו של וילסון.
בין המבקרים החשובים ניתן למנות את ריצ'רד לוונטין, ביולוג מפורסם ומומחה לתורת האבולוציה ואת המדען המפורסם סטיבן ג'יי גולד.
מבחינה מוסרית, טענו שהסוציוביולוגיה מעודדת דטרמיניזם ביולוגי – סוג של דטרמיניזם המתבסס על הביולוגיה, ומניח שהגנים קובעים את האופי וההתנהגות של האדם, לדוגמה: "רוצחים אינם פחות מוסריים מבני אדם רגילים, כי הגנים שלהם הם שגרמו להם להיות רוצחים".
מבקרים חריפים יותר אף קישרו בין הסוציוביולוגיה לאאוגניקה ולדרוויניזם חברתי.
הועלו טענות על אג'נדה פוליטית (שמרנית-ימנית) שהסוציוביולוגיה מקדמת.
וילסון ואחרים מחו על הטענה, וטענו שהם אינם מקדמים שום אג'נדה, ושהם מדברים על המצוי בטבע ולא על הרצוי.
נטען כנגדם שהתחום מערבב לעיתים קרובות בין רצוי למצוי.
מלבד הטענות המוסריות, ביולוגים רבים דוחים את תקפותה המדעית של הסוציוביולוגיה, וטוענים שהנחות היסוד שלה אינן מתיישבות עם המציאות.
סוציאליזם אסלאמי הוא מונח שנטבע על ידי מנהיגים מוסלמים שונים כדי לתאר סוציאליזם התואם ושואב השראה ממקורות האסלאם.
סוציאליסטים מוסלמיים מאמינים שדרכם של הקוראן ומוחמד תואמים את העקרונות של שוויון כלכלי וחברתי.
הם שואבים השראה ממדינת הרווחה אל-מדינה המוקדמת שהוקמה על ידי מוחמד.
סוציאליסטים מוסלמיים בדרך כלל אינם ליברלים מבחינה חברתית כמו הסוציאליסטים במדינות המערב.
שורשיו של הסוציאליזם האסלאמי הוא בשיח המוסלמי של המאה ה-20 בנוגע לדרך ההתמודדות המיטבית עם הקולוניאליזם המערבי.
מנהיגים מוסלמים סוציאליסטים לרוב מאמינים בדמוקרטיה ובגזירה של לגיטימציה מהציבור, ומאמינים שהדבר תואם את כתבי הקודש המוסלמיים.
הסוציולוגיה של הגוף היא תחום בסוציולוגיה, העוסק בייצוגים ובשימושים חברתיים של הגוף האנושי, בחברות מודרניות.
לדברי תומאס לאקר, לפני המאה ה-18 המודל הדומיננטי להבנה חברתית של הגוף היה "מודל מין אחד / גוף אחד".
על פי מודל זה, קיים רק גוף אחד עם שינויים קלים בין המינים והגזעים.
למשל, הנרתיק נראה פשוט כגרסה חלשה יותר של הפין ואפילו היה נהוג לחשוב כי הוא פולט זרע.
גישה זו השתנתה בעידן הנאורות.
במאה ה-16, אירופה החלה להשתתף בסחר העבדים ועל מנת להצדיק את זה הופקה כמות גדולה של ספרות המראה את המיניות ואכזריות של האפריקאים (פנון, 1976).
במאה ה-18, הרעיונות של שוויון, זכויות אוניברסליות וצאן ברזל הפכו לנורמה האינטלקטואלית, אך עם זאת, הן לא יכלו להצדיק את כפיפותן של נשים בתוך תאוריה זו.
כדי להסביר את אלה, הביולוגיה של הבלעדיות נוצרה.
ביולוגיה זו טענה כי מינים וגזעים שונים הותאמו להיות טובים יותר למשימות שונות ולכן יש צורך באפליה ובכפיפות.
הבנה זו קרתה בשילוב גם עם ההתפתחויות הטכנולוגיות שהתרחשו, מה שהוביל אנשים לראות את הגוף כמכונה, ולכן כמשהו שניתן להבנה, לסיווג ולתיקון, אחת הדוגמאות הראשונות לכך הייתה עבודתו של ויליאם הארווי בתחילת המאה ה-17.
חשיבות לימוד הגוף בסוציולוגיה של בריאות וחולי
נושא חשוב במיוחד בתוך המסורת של הסוציולוגיה של הגוף הוא הסוציולוגיה של הבריאות והחולי.
זאת, משום שמחלה עלולה כמובן להפחית את רמת התפקוד התקין של הגוף.
כמו כן, יותר ויותר אנשים בחברה מאמינים כי מחלה ניתנת למניעה על ידי ביצוע פעילויות שמובילות לגוף בריא (ובכך לשנות את אורח החיים של אדם) כגון דיאטה ופעילות גופנית, כמו גם הימנעות מכל דבר שיכול לגרום לנזק לגוף, כמו עישון.
יתר על כן, מדע הרפואה כיום מסוגל לשנות את גופנו באמצעות ניתוח פלסטי, השתלת איברים ואף ביצוע שינויים במבנה הגנטי של תינוק שטרם נולד.
סוֹצְיָאלִיזְם דֶמוֹקְרָטִי (או דמו-סוציאליזם), היא אידאולוגיה פוליטית ומחשבה מדינית, התומכת במערכת פוליטית דמוקרטית במסגרת מערכת כלכלית סוציאליסטית, שבה קיימת בעלות ציבורית על אמצעי הייצור.
היא דוגלת בקואופראטיב בניהול עצמי של העובדים, בכלכלה דמוקרטית, בדמוקרטיה תעשייתית ובדמוקרטיה תעסוקתית.
הסוציאליזם הדמוקרטי שמה דגש רחב על החלת עקרונות הדמוקרטיה במשק (למשל באמצעות קואופרטיבים או באמצעות דמוקרטיה תעשייתית ותעסוקתית), או בכלכלה מתוכננת, בה רוב ניהול הכלכלה נתונה בידי איגוד עובדים או לחלופין על ידי חברות ממשלתיות.
דמו-סוציאליזם מתנגד למדיניות ממשלתית, התומכת בהעברתם של אמצעי הייצור לידי בעלי הון.
מדיניות זאת נעשית מתוך הנחה כי יעילות הניהול של אמצעי הייצור בידי בעלי ההון, תתרום משמעותית לגידול התוצר במדינה.
חלק מרעיונות הסוציאליזם הדמוקרטי חופפים עם הרעיונות הסוציאל-דמוקרטיים.
אך במקום שתתקיים רגולציה במסגרת שוק חופשי.
הסוציאליזם הדמוקרטי פונה לקהל יעד סוציאליסטי יותר ומציעה בעלות חברתית, ציבורית וקולקטיבית יותר על אמצעי הייצור.
אידאולוגיה זו פותחה לפני כמאה וחמישים שנה.
בין אבותיה היה אדוארד ברנשטיין.
במהלך השנים מאז הוצגה האידאולוגיה, הכלכלה העולמית חוותה עליות ומורדות.
והבתאמה מקומו של הסוציאליזם הדמוקרטי למול הקפיטליזם השתנה.
הכלכלן הרוסי ניקולאי קונדראטייף היה הראשון לתאר את החוקיות של אותם עליות ומורדות כגלי קונדראטייף
בניגוד לקומוניזם, תפיסה זו מגדירה את הסוציאליזם כאידיאל האולטימטיבי, ולא שלב ביניים בדרך לקומוניזם.
היא כוללת גם את רעיונות הדמוקרטיה, פלורליזם וזכויות המיעוטים, ולא מגדירה את עצמה כדיקטטורה של הרוב.
הן תומכות בשוק חופשי בעיקרו, אך גם במתן שירותי בריאות, חינוך, דיור ותחבורה ציבוריים על ידי המדינה.
סוציולוגיה ישראלית הוא כתב עת ישראלי היוצא אחת לחצי שנה בשפה העברית.
כתב העת נוסד בשנת 1998 על ידי החוג לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב והוא מוקדש כולו למאמרים בנושאי סוציולוגיה.
מטרת כתב העת היא לשמש במה למחקרים המנהלים שיח עם עבודות מתקדמות בסוציולוגיה העולמית, מתוך התייחסות למתרחש בישראל והפניית המבט אל חומרים מקומיים.
בכתב העת ניתן למצוא מאמרים מדעיים, מתוך גישה פתוחה למגוון מתודולוגיות ותאוריות שונות.
כתב העת כולל גם מסות ודיונים העוסקים בנושאים העומדים על סדר היום הסוציולוגי, וכן תגובות על מאמרים שהופיעו בחוברות קודמות.
כתב העת כולל מדור ספרים, המציג מגוון חיבורים ביקורתיים על ספרים שזה עתה ראו אור והם עשויים לתרום להבנת המצב החברתי בישראל.
כתב העת נתמך על ידי המכון למחקר חברתי והמכון לחקר החברה והכלכלה על שם דוד הורוביץ והאגודה הסוציולוגית הישראלית.
מועדון הכדורגל סוצ'י היה מועדון כדורגל מקצועני רוסי מהעיר סוצ'י.
הקבוצה הוקמה בשנת 2013, במקומה של קבוצת ז'מצ'וז'ינה סוצ'י ופורקה בשנת 2017.
אצטדיון פישט היה אמור לשמש כמגרש הבית של הקבוצה, לאחר שנחנך בשנת 2013, אך הקבוצה פורקה לפני שהספיקה לארח בו משחקים.
קבוצת הכדורגל סוצ'י הוקמה ביוזמת עיריית סוצ'י על מנת להוות לקבוצת הכדורגל העיקרית של העיר, במקומה של קבוצת הכדורגל ז'מצ'וז'ינה סוצ'י שפורקה בשל קשיים כלכליים.
הקבוצה התמודדה בליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה וכבר בעונת הבכורה העפילה לליגה המקצוענית והתמודדה בליגה הרוסית השנייה, אך גם סוצ'י לא הייתה חפה מבעיות בניהולה הכספי וכבר ביולי 2015 הקבוצה איבדה את מעמדה המקצועני ופורקה.
בעונת 2016/2017 חזרה לליגה המקצוענית ושוב התמודדה בליגה הרוסית השנייה, אך בתום העונה שוב עמדה בסכנת פירוק וביוני 2017 פורקה סופית.
דרום 2העפילה לליגה הרוסית השנייה2014/15הליגה השנייה.
דרום18 הקבוצה פורקה בסוף העונה2015/16לא נטלה חלק באליפות 2016/17הליגה השנייה.
דרום7 פעילות הקבוצה הושהתה2017/18 לא נטלה חלק באליפות
מועדון הכדורגל סוצ'י הוא מועדון כדורגל מקצועני רוסי מהעיר סוצ'י, שהוקם בשנת 2018 על משאבי דינמו סנקט פטרבורג.
הישג השיא של הקבוצה היה העפלה לרבע גמר הגביע הרוסי בכדורגל והגעה למקום שני בליגת העל הרוסית בכדורגל, הבכירה במדינה בעונת 2021/2022.
מגרש הבית של הקבוצה הוא אצטדיון פישט, המכיל 41,220 מושבים והוא אחד מהאצטדיונים המודרניים במדינה, לאחר שנחנך בשנת 2013, לקראת אולימפיאדת החורף (2014) שהתקיימה בעיר.
המועדון נמצא בבעלותו של האוליגרך בוריס רוטנברג שמימן את הקבוצה באמצעות חברת SMP Racing שבבעלותו.
בקיץ 2019, גזפרום בנק חתמה על חוזה מימון והפכה לספונסר.
תקציב הקבוצה לעונת 2019/2020 עמד על יותר ממיליארד רובלים (כ־23 מיליון דולרים).
קבוצת הכדורגל סוצ'י הוקמה ב־4 ביולי 2018 לקראת עונת 2018/2019, תוך הסתמכות על משאבי קבוצת דינמו סנקט פטרבורג, לאחר שזו עברה לעיר סוצ'י וכבר מעונת הבכורה שלה התמודדה בליגת הכדורגל הלאומית.
להקמת המועדון קדמו דיווחים על העברתו האפשרית של מועדון דינמו סנקט פטרבורג לעיר סוצ'י.
היוזמה הוצדקה בכך שלסוצ'י לא היה מועדון מקצועי משלו, אך ישנם תנאים נוחים להתפתחות הכדורגל, כמו גם אצטדיון פישט המודרני.
צוות האימון והסגל חתם על חוזים חדשים עם המועדון החדש כשהבעלים של המועדון היה היזם בוריס רוטנברג והמאמן הראשי והקפטן היו אלכסנדר טוצ'ילין ויבגני פסגוב, בהתאמה.
הקבוצה אירחה תחילה את משחקי הבית שלה באצטדיון המרכזי על שם שלווה מטרוולי, לפני שהבעלים של הקבוצה הצליחו לארגן את מעבר הקבוצה לאצטדיון פישט בהמשך העונה.
לפני תחילת עונת הבכורה, המועדון שיחק חמישה משחקי ידידות עם מועדונים מרוסיה, בלארוס ואוזבקיסטן.
היריבה הראשונה של סוצ'י הייתה המועדון האוזבקי AGMK, שניצח בתוצאה 1 0. המועדון שיחק את המשחקים הרשמיים הראשונים שלו באצטדיון המרכזי על שם מטרוולי בשל אי זמינותו של אצטדיון פישט, שאירח את משחקי גביע העולם בכדורגל 2018, וכן בשל הבעיות הקשורות בארגון היציעים עבור אוהדי הקבוצות האורחות וחלוקת האוהדים.
המועדון שיחק בהצלחה במיוחד לאחר פגרת החורף ואף היה במקום הראשון בטבלת הליגה.
עם זאת, לאחר תיקו עם שיניק ירוסלבל, המועדון סיים רק במקום השני, מה שלא מנע ממנו להבטיח מקום בליגת הכדורגל הבכירה במדינה.
את עונת 2019/2020 התחילה ברכש של מספר רב משחקני זניט כמו אנדריי מוסטובוי, איברגים צלאגוב, אלמיר נביאולין, דמיטרי פולוז, איוואן נובוסלצב, כריסטיאן נובואה, מיחה מבליה, אנטון זבולוטני ואלכסנדר קוקורין.
אליהם הצטרף גם שחקן הנבחרת פיודור קודריאשוב שעזב בהמשך.
במשחק הראשון בליגת העל, סוצ'י הפסידה לספרטק, וספגה את השער היחיד.
החלוץ דמיטרי פולוז כבש את השער הראשון בתולדות המועדון בפרמייר ליג, במשחק מול אורנבורג.
פתיחת העונה לא הייתה מוצלחת במיוחד, שכן המועדון הצליח להשיג ניצחון ראשון רק במחזור 8 מול רובין קאזאן, בתוצאה 0: 3, ובסיום הסיבוב הראשון סיימה סוצ'י אחרונה בליגה.
מה שהוביל לכך שולדימיר פדוטוב מונה למאמן הראשי של המועדון במהלך פגרת החורף
עם פתיחת עונת 2020/2021 בליגת העל הרוסית בכדורגל סוצ'י שחררה משורותיה את קוקורין שחתם בספרטק, את דמיטרי פולוז שחזר לרוסטוב וקרפטיאן שעבר לטמבוב אך החתימה את אלכסנדר רודנקו מספרטק, את איוולין פופוב, דניל פורצב, אריק ורדניאן, ארתור יוסופוב ואת עמנואל ממאנה שהפך לשחקן זניט העשירי שמגיע לקבוצה.
את העונה פתחה סוצ'י ברצף של חמישה משחקים ללא הפסד כשהיא מתמקמת בצמרת טבלת הליגה ובמחזור 13 הגיע לראשונה לרצף של 12 משחקים ללא הפסד, כשכריסטיאן נובואה היה מלך השערים שלה (עם 7 שערים).
הקבוצה סיימה במקום החמישי בליגה כשהיא גוברת על קבוצות חזקות כמו ספרטק מוסקבה, דינמו מוסקבה וצסק"א ובעונה לאחר מכן השתתפה לראשונה במפעלים האירופיים.
ברם, היא נכשלה להעפיל לשלב הבתים של הקונפרנס ליג.
בעונת 2021/2022, סוצ'י הגיעה למאזן של 18 ניצחונות מתוך 25 משחקי בית בליגה מאז תחילת 2020 וכבשה 60 שערים, הנתון השני בטיבו בליגה, כשרק זניט ניצחה יותר משחקי בית (20 מ־24) וכבשה יותר שערים במהלך הזמן הזה (75).
הקבוצה נצמדה לצמרת הטבלה עם ניצחונות מפתיעים על קבוצות חזקות ממנה על הנייר כמו זניט וצסק"א.
בסיום העונה סיימה במיקום הגבוה בתולדות המועדון כשסיימה במקום השני במרחק של 9 נקודות מהאלופה זניט.
בתום עונת 2023/2024 סיימה במקום האחרון בליגה וירדה לליגה הראשונה.
אך חזרה לליגת העל בתום עונה אחת כשניצחה בצמד משחקי הישרדות מול ניז'ני נובגורוד.
עונהטורנירשלביריבתוצאת ביתתוצאת חוץהעפילה לשלב הבא2021/2022קונפרנס ליגשלב המוקדמות השני קשלה3:04:2שלב המוקדמות השלישי פרטיזן1:12:2 (4:2 בפנדלים)
סמל הקבוצה נבחר ביולי 2018 בהצבעת האוהדים בחשבון הקבוצה באתר VK.
הסמל הוא מגן משולש בעל קצוות חדים בצבעי כחול כהה שבחלקו העליון קמע הקבוצה: נמר.
במרכז המגן מופיעה הכתובת Футбольный клуб Сочи, שמשמעותו "מועדון הכדורגל סוצ'י" ובתחתית הסמל כדורגל בצבעי כסף.
מתקן האימונים של הקבוצה הוא מתקן "יוג-ספורט" (www.yug-sport.ru) המהווה מרכז אימונים פדרלי ושימש כבסיס האימונים של נבחרת ברזיל בכדורגל במהלך מונדיאל 2018 וגם נבחרת רוסיה בכדורגל מתאמנת בו לעיתים.
שנים ספונסריות2018–SMP Racing, גזפרום בנק, בייקל אקווה
אנדריי אורלוב — מנהל ספורטיבי
סוצ'יל ליאנה טורֶס סמול היא פוליטיקאית אמריקאית אשר כיהנה כסגנית מזכיר החקלאות של ארצות הברית.
בעבר כיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מדינת ניו מקסיקו בימי הקונגרס ה-116 של ארצות הברית, בשנים 2019–2021. מחוז קונגרס זה הוא מחוז הקונגרס הגדול ביותר מבחינה גאוגרפית להוציא מחוזות קונגרס כלליים המייצגים את כלל המדינה.
סוצ'יל ליאנה טורס נולדה ב-15 בנובמבר 1984 בפורטלנד (אורגון) שבאורגון, בתם של מרקוס וסינתיה טורס.
אמה הייתה מורה לחינוך מיוחד במערכת בתי הספר הציבוריים ואביה עבד כעובד סוציאלי בשירותים להגנת הילד.
טורס סמול גדלה בלאס קרוסס שבדרום ניו מקסיקו.
היא למדה בבית הספר התיכון מייפילד וכן בקולג' בינלאומי במבבנה (סווזילנד), השייך לרשת ה-United World Colleges.
אחר כך טורס סמול סיימה לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ג'ורג'טאון ואת לימודי משפטים באוניברסיטת ניו מקסיקו.
טורס סמול עבדה כעובדת שטח עבור נציגה של ניו מקסיקו בסנאט טום יודול בשנים 2009–2012. היא הייתה עוזרת משפטית פדרלית במחוז ניו מקסיקו בשנים 2015–2016.
במהלך בחירות 2018 בארצות הברית התמודדה טורס סמול לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של ניו מקסיקו.
נציג המחוז המכהן, סטיב פירס, סירב להתמודד בבחירות חוזרות עקב התמודדותו על תפקיד מושל המדינה.
במהלך הבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית גברה טורס סמול על מדליין הילדברנדט, וביום הבחירות הכלליות ב-6 בנובמבר 2018 ניצחה את מועמד המפלגה הרפובליקנית איווט הרל.
ב-7 בנובמבר 2018, לאחר ספירת נתוני ההצבעה הסופיים, הוכרזה טורס סמול כמנצחת בידי מזכירת המדינה של ניו מקסיקו.
טורס סמול נחשבת לדמוקרטית מתונה.
התוצאות היו צמודות בליל הבחירות, כאשר הרל ניצב בראש הסקרים בסוף הלילה ומספר כלי תקשורת בניו מקסיקו הכריזו על הרל כמי שניצח בבחירות.
למחרת היום נספרו פתקי הצבעה נוספים שצמצמו את היתרון של הרל, וכלי התקשורת חזרו בהם מתחזיותיהם.
סוכנות הידיעות AP ייחסה לטורל סמול את הניצחון כבר ב-7 בנובמבר.
הרל סירב להודות בהפסדו והמשיך לטעון, ללא הוכחות, כי ייתכן שספירת הקולות הסופים לא בוצעה כהלכה.
טענותיו של הרל היו משוללות בסיס ולבסוף טורס סמול נבחרה לבית הנבחרים.
היא הושבעה לתפקידה ב-3 בינואר 2019, יום כינוס הקונגרס ה-116 של ארצות הברית.
טורס סמול נשואה לנייתן סמול, חבר בית הנבחרים של ניו מקסיקו מטעם מחוז הבחירה ה-36 של המדינה מאז 2016. טורס סמול משתייכת לזרם הלותרניזם.
ב-4 בנובמבר 2020 הפסידה בבחירות אל בית הנבחרים למועמדת המפלגה הרפובליקנית איבט הרל.
ב-18 ביוני 2021 פורסם כי נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן מתכוון למנות את טורס סמול לתפקיד תת-מזכירה לפיתוח הכפר במחלקת החקלאות של ארצות הברית.
ב-7 באוקטובר 2021 אישר הסנאט של ארצות הברית את מינויה לתפקיד.
ב-15 בפברואר 2023 הכריז ביידן כי ימנה את טורס סמול לסגנית מזכיר החקלאות של ארצות הברית תחת טום וילסאק.
ב-11 ביולי אישרה מליאת הסנאט את מועמדותה בהצבעה 84-8, והיא הושבעה לתפקיד 17 ביולי 2023.
סוציאליזם לעשירים וקפיטליזם לעניים הוא טיעון פוליטי-כלכלי קלאסי, לפיו בחברות קפיטליסטיות המדינה מבטיחה כי יותר משאבים יזרמו לעשירים מאשר לעניים, למשל על ידי תשלומי העברה.
המונח "רווחה תאגידית" משמש לרוב לתיאור מתן טיפול חיובי לתאגידים מסוימים על ידי הממשלה.
אחת מצורות הביקורת הנפוצות נגד הכלכלה הפוליטית הקפיטליסטית היא הטענה שהיא מאפשרת לתאגידים גדולים "להפריט רווחים ולהלאים הפסדים".
הביטוי בא במקור לבקר את המדיניות הכלכלית של ארצות הברית, אך מאז שימש גם לתיאורן של מדינות נוספות.
הביטוי הפך לפופולרי לראשונה הודות לספרו של מייקל הרינגטון משנת 1962, "אמריקה האחרת", בו ציטט הרינגטון את צ'ארלס אברמס, סמכות ידועה בתחום הדיור.
אנדרו יאנג מצוטט לרוב כמי שכינה את המערכת בארצות הברית "סוציאליזם לעשירים וכלכלת שוק לעניים", ומרטין לותר קינג השתמש לעיתים קרובות בניסוח זה בנאומיו.
מאז 1969 השתמש גור וידאל בביטוי דומה כדי לתאר אף הוא את המדיניות הכלכלית של ארצות הברית, ובשנות השמונים הוא השתמש בו כדי לבקר את המדיניות הכלכלית של רונלד רייגן.
הכלכלן דין בייקר הביע דעות דומות בספרו "מדינת-המטפלת השמרנית: כיצד העשירים משתמשים בממשלה כדי להישאר עשירים ולהתעשר עוד", בו הצביע על כמה תחומי מדיניות שונים בהם התערבות ממשלתית היא חיונית לשמירה והעצמה של העושר בידיהם של מעטים.
הבלשן נועם חומסקי מתח ביקורת על אופן יישום עקרונות השוק החופשי.
הוא העיר כי "השוק החופשי הוא סוציאליזם לעשירים – שווקים חופשיים לעניים ופרוטקציוניזם של המדינה על העשירים." הוא טען כי העשירים והחזקים "רוצים להיות מסוגלים לנהל את המדינה-המטפלת" כך ש"כשיהיו בצרה, משלם המיסים ישלם את ערבותם".
זהו שוב מקרה של הפרטת הרווחים והלאמת ההפסדים; חילוץ וסוציאליזם לעשירים, למקושרים ולוול סטריט".
מזכיר העבודה של ארצות הברית לשעבר רוברט רייך, אמר בפרפרזה בדיילי שואו באוקטובר 2008: "יש לנו סוציאליזם לעשירים, וקפיטליזם לכל השאר."
העיתונאי ג'ון פילגר כלל את הביטוי בנאום קבלת פרס השלום של סידני, פרס זכויות האדם של אוסטרליה, בנובמבר 2009: "הדמוקרטיה הפכה לתוכנית עסקית, עם שורה תחתונה לכל פעילות אנושית, כל חלום, כל הגינות, כל תקווה.
המפלגות הפרלמנטריות המרכזיות מוקדשות עתה לאותה מדיניות כלכלית - סוציאליזם לעשירים, קפיטליזם לעניים - ואותה מדיניות חוץ של שעבוד למלחמה אינסופית.
הסנאטור האמריקאי ברני סנדרס השתמש בביטוי במהלך נאום שמונה וחצי השעות שלו בסנאט ב-10 בדצמבר 2010 נגד המשך הפחתת המיסים מתקופת בוש, כשדיבר על החילוץ הפדרלי של מוסדות פיננסיים גדולים בזמן בו הלוואות לעסקים קטנים נדחו.
הוא חזר, בשינויים קלים, על ביטוי זה במהלך הפריימריז של 2020, ובהקשר של התפרצות נגיף הקורונה בארצות הברית.
"הפרטת רווחים והלאמת סיכונים/הפסדים/חובות" - הממשלה תומכת בתאגידים בעיתות משבר ומחלצת אותם מהפסדיהם, אבל בעיתות שפע נותנת להם לשמור את הרווחים לעצמם.
"שוק חופשי וקפיטליזם לעניים תוך הגנה מדינית וסוציאליזם לעשירים" - הממשלה תומכת כלכלית בעשירים אך מצפה מן העניים להתמודד לבדם מול כוחות השוק.
סוציאליסט שמפניה הוא מונח פוליטי שמקורו בבריטניה.
זהו כינוי פופולרי המרמז על מידה של צביעות, והוא בדרך כלל מופנה כנגד מי שמשויך לכאורה ל"אליטה הליברלית".
הביטוי משמש לתיאור סוציאליסטים שחלקם במעמד הבינוני העליון (עם מטונימיה לצריכת שמפניה) סותרים לכאורה את דעותיהם הפוליטיות.
המונח שימש בתחילה את פרשני השמאל לביקורת על דעות המרכז.
מספר אנשי שמאל רואים את ראש הממשלה הראשון מטעם הלייבור רמזי מקדונלד כ"סוציאליסט השמפניה" הראשון, ובמיוחד לאחר בחירות 1931 שבהן מקדונלד פיצל והביס את הלייבור.
לאחרונה, נעשה שימוש בכינוי עבור תומכי תנועת הלייבור החדשה, בהנהגת טוני בלייר שעלה לשלטון בשנת 1997.
במאמר על חיבורו של אוסקר ויילד משנת 1891 "נשמת האדם תחת הסוציאליזם", הביע הפרשן הפוליטי ויל סלף את הדעה לפיה ווילד יכול היה להיחשב ל"סוציאליסט שמפניה" עוד לפני מקדונלד, בגלל אורח חייו האסתטי ונטיותיו הסוציאליסטיות.
התווית הוחלה גם על פוליטיקאי הלייבור ג'פרי רובינסון לאור הונו האישי הרב.
הזמרת שרלוט צ'רץ' תיארה את עצמה כ"פרוסקו-סוציאליסטית", בהתייחס לפופולריות הגוברת שלה וטווח המחירים הנמוך יותר של יינות מבעבעים שאינם שמפניה כמו פרוסקו וקאווה.
בבריטניה כיום, המונח משמש לעיתים קרובות על ידי מבקרי הימין כדי לזלזל ביריבים פוליטיים מהשמאל.
טענה זו טוענת כי "סוציאליסט-שמפניה" תומך בדעות שמאלניות תוך שהוא נהנה מאורח חיים מפואר.
אחת הדוגמאות עשויה לכלול תומכי מפלגת הלייבור שחיים בלונדון הפנימית וצורכים תרבות גבוהה.
השימוש במונח זה ספג ביקורת על ידי הסופר והשדרן קייטלין מורן כטיעון מטעה, משום שלטענתה הוא מניח שרק מי שעני יכול להביע דעה על אי-שוויון חברתי.
סוציולוגיה של הספורט היא תת-תחום של סוציולוגיה המתמקד בספורט כתופעה חברתית.
זהו תחום מחקר העוסק בקשר בין סוציולוגיה וספורט, וכן מבנים, דפוסים וארגונים חברתיים-תרבותיים שונים, או קבוצות העוסקות בספורט.
הסוציולוגיה של הספורט מציגה את הפעולות ואת ההתנהגות של קבוצות ספורט והשחקנים/ות דרך עיניו של סוציולוג.
הספורט מנוהל באמצעות תקנות וכללי התנהגות, מגבלות זמן ומרחב, ומוסדר על ידי איגודים.
הספורט מושתת על מטרה ברורה אשר בהשגתה חושפת את המנצח ואת המפסיד.
כל ענפי הספורט ממוצבים תרבותית ושזורים במערכות ערכים וביחסי הכוחות בחברה המארחת.
התגבשותה של הסוציולוגיה של הספורט (אם כי לא השם עצמו) החלה בסוף המאה ה-19, בה התרחשו ניסויים פסיכולוגיים חברתיים ראשונים העוסקים בהשפעות קבוצתיות של תחרויות.
מלבד תחום האנתרופולוגיה ועניינה במשחקים בתרבות האנושית, אחד המאמצים הראשונים לחשוב על ספורט באופן כללי יותר נעשתה על ידי הומו לודנס של יוהאן הויזינגה או תורת מחלקת הפנאי של תורשטיין וובלן.
הומו לודנס דן בחשיבותו של אלמנט המשחק בתרבות ובחברה.
הויזינגה מציע כי משחק, בייחוד ספורט, הוא ראשוני ותנאי הכרחי ליצירת תרבות.
עבודות כתובות אלו תרמו להתפתחות חקר הסוציולוגיה של הספורט.
בשנת 1970 הסוציולוגיה של הספורט זכתה לתשומת לב משמעותית כתחום לימוד מאורגן ולגיטימי.
האגודה הצפון אמריקאית לסוציולוגיה של ספורט הוקמה בשנת 1978 במטרה לחקור את התחום.
התוצר המחקרי שלה, ירחון הסוציולוגיה של הספורט, נוצר בשנת 1984.
מאז ומעולם התאפיין הספורט ביחסים חברתיים גזעיים.
ההתייחסות המדעית הראשונה לנושא הגזע הופיעה בסוף המאה ה-19, כאשר הרוזן ארתור דה גוביניו ניסה להוכיח את עליונותו הפיזית והאינטלקטואלית של הגזע הלבן.
תורת הברירה הטבעית של דרווין שימשה גם היא לחיזוק רעיונות אלו.
לאחר שהוכחה יכולתם הספורטיבית של אתלטים שחורים, התיאוריה עברה לעסוק ביכולת הפיזית הבאה על חשבון האינטלקט.
מספר תאוריות גזעניות המשיכו להתפתח.
למשל, שאנשים שחורים היו מפותחים מבחינה ספורטיבית כי בעלי חיים אכלו את כל אלו שהיו איטיים.
מיתוס "מעבר הביניים" טען שרק האנשים השחורים המסוגלים ביותר מבחינה אתלטית הצליחו לשרוד את עבודות הסחר והמטעים .
התיאוריה המטריארכלית העלתה כי אבות נעדרים גרמו לאנשים שחורים לתעל את כעסם לספורט, כאשר המאמנים הפכו לדמויות אב.
תאוריית המנדיגו הניחה כי הגברים השחורים החזקים ביותר מבחינה פיזית נישאו לנשים השחורות החזקות ביותר.
התיאוריה הפסיכולוגית טענה כי לספורטאים שחורים אין יכולת אינטלקטואלית לתפוס עמדות מנהיגות בספורט.
"תאוריית הספורטאי המטומטם" טוענת שאנשים שחורים נרשמו למלגות ספורט מכיוון שלא הצליחו למצוא הצלחה באקדמיה.
לבסוף, התיאוריה הגנטית העלתה כי לאנשי ספורט שחורים יש יותר סיבי שריר מסוג מסוים.
צעירים אפרו-אמריקאים רואים בספורט אמצעי לעלייה במעמד החברתי, דבר הנשלל מהם באמצעות תעסוקה קונבנציונלית.
גזע משתלב לעיתים קרובות עם המעמד, המגדר והאתניות.
יחד, אלה קובעים עד כמה נגישים ענפי ספורט מסוימים וכיצד נתפס הספורטאי.
לדוגמה, גולף אינו נגיש לאפרו-אמריקאים פחות בגלל גזע, ויותר בגלל ההון הכלכלי והחברתי הגבוה הנחוץ.
גזע קשור לרוב למגדר, כאשר לנשים יש פחות הזדמנויות לגשת ולהצליח בספורט.
ברגע שאישה מצליחה, השפעת הגזע שלה מופחתת והמיניות שלה מודגשת.
בתרבויות מסוימות, בעיקר מוסלמיות, נמנעת מהנשים גישה לספורט.
בספורט קבוצתי, שחקנים לבנים משחקים לעיתים קרובות בעמדות ותפקידים מרכזיים הדורשים אינטליגנציה, החלטיות, מנהיגות ורוגע.
שחקנים שחורים נמצאים בתורם בתפקידים שדורשים יכולת אתלטית, כוח פיזי, מהירות ונפיצות.
למשל, שחקנים לבנים בתפקיד קשרים מרכזיים ושחקנים שחורים בכנף.
כמובן שכל הכתוב לעיל מבוסס על מקרים ותצפיות ואינו כלל מוחלט.
השתתפות נשים בספורט מושפעת מאידאולוגיות פטריארכליות סביב הגוף, כמו גם מרעיונות של נשיות ומיניות.
מאמץ גופני מוביל בהכרח להתפתחות שרירים, המיוחסים לגבריות, מה שמנוגד לתפיסה החברתית לגבי נשים ונשיות כפי שמוצגת על ידי תרבות הצריכה המודרנית.
נשים שנכנסות לספורט מוקדם נוטות יותר לסתור את הסטריאוטיפים הללו.
רשתות טלוויזיה ותאגידים מתמקדים בהצגת ספורטאוית הנחשבות לאטרקטיביות, מה שמקטין את הישגיהן של נשות הספורט הללו.
ספורט נשים פחות מכוסה על ידי חדשות מאשר ספורט גברים ומשחקים רבים בכלל לא משודרים בערוצי הספורט.
במהלך אירועי ספורט, המצלמה מתמקדת במיוחד בנשים שנחשבות למושכות.
אלן גוטמן טוען כי לא ניתן להפריד את המרכיב האירוטי מספורט הנשים, וככזה, הוא נותר אחד ממרכיביו המרכזיים.
יתר על כן, ספורטאים וספורטאיות מושכים תמיד יהיו מבוקשים יותר.
יש לחקור את המרכיב האירוטי בספורט, במקום לדחותו על הסף.
ג'ניפר הרגרבס רואה שלוש אסטרטגיות פוליטיות לנשים בספורט:
קואופטציה : אסטרטגיה זו דוחה טענות שמרניות של הבדלים ביולוגיים וערכים מגדריים מסורתיים.
פמיניסטיות ליברליות מאמינות שנשים ישתלטו בהדרגה על תפקידים נוספים בספורט שנוצר ונשלט על ידי גברים.
בדלנות : עמדה של פמיניסטיות רדיקליות, הדוגלת במימוש עצמי באמצעות ארגון אירועי ספורט וגופי שלטון בלתי תלויים בגברים.
דבר זה יגדיל עוד יותר את מספר הנשים המתחרות בענפי ספורט שונים.
שיתוף פעולה : נתמך על ידי פמיניסטיות סוציאליסטיות המאמינות כי שיתוף פעולה בין גברים ונשים יסייע בהקמת מודלים ספורטיביים חדשים שישללו את ההבדלים בין המינים.
הן מכירות במגוון המאבקים בחברות קפיטליסטיות מודרניות, ושואפים להשתחרר מהם.
בניגוד לבדלנות, שיתוף הפעולה מתקשר עם גברים, והוא נרחב יותר מקואופטציה.