tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בולגריה, בעלת נמלים על הדנובה, רוצה לחסוך את דמי המעבר בתעלה הרומנית ולקצר את הדרך לים השחור, לכן הוחלט בבולגריה לתכנן תעלת דנובה–הים השחור, שתעבור בשטח בולגרי ותחבר את הנמלים רוסה וורנה.
תעלה זו תהיה ארוכה פי שלושה מהתעלה הראשית הרומנית ועלותה, לפי הערכות בולגריות, תהיה בסביבות שני מיליארד אירו.
אם וכאשר תיחפר תעלה בולגרית, היא תגרע כמות משמעותית מהשיט בתעלה הרומנית.
יריבות בין מעצמות ואינטרסים אימפריאליים
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) והסכם אדריאנופול פתחי הדנובה עברו לשליטה מוחלטת של האימפריה הרוסית.
העות'מאנים חיפשו מוצא מכך על ידי יצירת שפך נוסף של הדנובה לים השחור.
ב-1837 מומחים בריטיים הכינו חוות דעת, לפי הזמנת האימפריה העות'מאנית - הם טענו אז, שעדיין אין את האמצעים הטכניים הדרושים לחפירת התעלה.
חוות דעת דומה הופיעה בדין וחשבון שפרסם ב-1840 קרל פון וינקה בחברה הגאוגרפית של ברלין.
אחרי מלחמת קרים הוסרה השליטה הרוסית מפתחי הדנובה ובכך נפסק העניין העות'מאני ביצירת פתח יציאה נוסף של הדנובה אל הים השחור.
ב-1929 ביקר ברומניה האדמירל הבריטי רגינלד הנדרסון (Reginald Henderson), שהביע עניין ביצירת תעלה שתחבר את אגם טאשאול-קונסטנצה-צ'רנוודה.
האדמירל הבריטי הונע מאינטרס צבאי, להפוך את אגם טאשאול לבסיס ימי בו ניתן יהיה לרכז כמות גדולה מאוד (מאות) של ספינות.
ב-1938 נידונה תוכנית נוספת בכיוון זה עם השתתפות גרמנית ובריטית במטרה להפוך את נמל מידיה למקלט עבור ספינות.
לאחר צירוף חבל דוברוג'ה לרומניה הוכנו גם תוכניות רומניות - התוכניות שאפו להשיג קיצור ההפלגה לים השחור וגם להוות תחליף להפלגה בזרועות הדנובה העוברות דרך הדלתה של הדנובה, הפלגה שסבלה מבעיות שונות.
יון יונסקו ציין ב-1850 בעבודתו "טיול חקלאי במישור דוברוג'ה" ש"יתרונות אדירים עבור מרכז אירופה, שינבעו משיט בזרוע זו של דנובה, פירות מיידיים יופקו מכך עבור המסחר והתעשייה, באופן כללי".
גריגורה אמנויל להוברי הפיק תוכנית ב-1883 וב-1900 ערך המהנדס אאוג'ן פון קראסיי מחקר בנושא.
הקשיים הטכניים והעלויות הגבוהות של ביצוע העבודה הרתיעו את קרול הראשון, מלך רומניה, שסירב לצאת להרפתקאה זו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, לאחר כיבוש דוברוג'ה, מעצמות המרכז החליטו להוציא לפועל את תוכנית התעלה והתעשיין הרומני באסיל אסאן הקצה 85,000 לאי למחקר שדה, שלא יצא לפועל.
הרעיון לא נזנח וב-1928 אאורל ברגלזאן ואוקטביאן סמיג'לסקי (Octavian Smigelschi), שניהם סטודנטים במכון הפוליטכני של טימישוארה, ערכו מחקר במסגרת עבודת הגמר שלהם, בשם "Studiul unui canal navigabil Cerna-Voda – Constanța" (מחקר על תעלת שיט מצ'רנוודה לקונסטנצה) וקבעו למעשה את הנתיב הנוכחי של התעלה, נתיב העובר בדרך העמק של עמק קאראסו.
קרול השני, מלך רומניה נמשך לרעיון התעלה, אך המשבר הכלכלי העולמי של 1929 ובהמשך תחילת מלחמת העולם השנייה גרמו לדחיית התוכנית.
בארכיונים הרומניים אין אזכור ליוזמה שהביאה לקבלת ההחלטה על כריית התעלה, אך מי שהיה ראש לשכתו של גאורגה גאורגיו-דז', פאול ספטקו (Paul Sfetcu), סיפר על שיחותיו עם גאורגיו דז' בזכרונותיו.
ב-1948, לאחר שהמפלגה הקומוניסטית הרומנית בראשותו של גאורגיו-דז' תפסה את השלטון ברומניה וביצעה הלאמה רבתי, הגיעה למוסקבה משלחת כלכלית רומנית עם גאורגיו-דז' בראשה, כדי לדון על פיתוחה הכלכלי של רומניה.
גאורגיו דז' הציג בפני יוסיף סטלין את תוכניות התיעוש הרומניות, אך סטלין, לאחר ששמע, לא הגיב להן, אלא שאל את הרומנים אם ידוע להם על כך שבתחילת המאה ה-20 הבריטים ערכו תוכנית לחפירת תעלת שיט שתחבר את הדנובה לים השחור.
הרומנים הופתעו והשיבו שאינם מכירים, אך כשיחזרו, יחפשו בארכיונים ואם ימצאו, יציגו את המפה לסטלין.
סטלין אמר להם שאין צורך לחפש את המפה, לחץ על כפתור ולחדר נכנס איש אחד עם מפת רומניה ועליה מסורטט בקו מסלול התעלה.
הרומנים ניסו להתחמק, טענו שאין להם תקציבים לכך, וסטלין השיב שהתקציבים יימצאו אם החברים הרומנים ירצו להגשים פרויקט גדול זה.
הרומנים טענו שאין להם ציוד מכני הנדסי מתאים ואין להם משאיות, וסטלין השיב שברית המועצות תעמיד לרשותם את הציוד והמשאיות הדרושים.
הנציגים הרומנים חזרו לרומניה עם הציווי של סטלין ועם המפה, כינסו את הלשכה הפוליטית של המפלגה הקומוניסטית השלטת וקיבלו החלטה משל עצמם, כדי לכסות על העובדה שהם פועלים מתוך כפייה.
באמצעי התקשורת נמסר על הפרויקט הדגול, שאמור היה לקצר את השיט בדרך לים השחור, לנקז קרקעות ביצתיות בדוברוג'ה ולאפשר שיט רצוף ממוסקבה ועד מרכז אירופה.
ממשלת רומניה קיבלה החלטה לביצוע תעלת השיט דנובה–הים השחור ביולי 1949. ב-23 במרץ 1950 הוצא צו 75 של האספה הלאומית הגדולה של רומניה, שעסק בארגון ותפעול התעלה וב-25 במרץ קיבלה הממשלה החלטה מס' 505 להקמת "המנהלה הכללית של העבודות להקמת תעלת דנובה–הים השחור".
בנוסף לביצוע התעלה, הפרויקט נועד לתעש את החבל, לשפר את החקלאות המקומית, לעלות את רמת החיים, לפתור את בעיית הבצורת המקומית, לנקז את הקרקעות של עמק קאראסו ולהדביר את המלריה.
ההכנות היו קצרות וחפוזות וב-15 ביולי התחילו החפירות.
לצורך ביצוע העבודות נעשה שימוש בכמאה ושלושים אלף אסירים, שעונשם נקבע בין שנה אחת לעשר שנות מאסר - אסירים שנידונו לעונשים כבדים יותר נשלחו למכרות העופרת.
מהר מאוד החלו לצוץ בעיות, שנבעו מהכנות בלתי מספקות, תוכניות לא בדוקות, מחסור בציוד מתאים והחשוב מכל, מחסור בכוח אדם מיומן.
התברר שבמסלול, שנבחר עבור התעלה, נכלל מקטע חולי, שעבורו יצטרכו לצקת כמויות גדולות מאוד של בטון, שיכפילו את עלות הקמת התעלה.
היו גם טעויות הנדסיות בסיסיות, למשל, בחישוב כמויות הברזל הדרושות, הכמות צוינה בטונות, אף על פי שחושבה בקילוגרמים וזה הגדיל אותה פי אלף.
למרות הסיסמאות התלויות בכל מקום (סיסמה נפוצה הייתה: "אנחנו בונים ללא הבורגנות ונגד הבורגנות") העבודה התקדמה לאט מאוד ולאחר שלוש שנים נחפרו רק שלושה קילומטרים.
היה ברור שהפרויקט לא יעמוד בלוח הזמנים ובמסגרת התקציב, ובצמרת התחילו לדבר על סבוטז' ולחפש שעיר לעזאזל.
לאורכם של 65 הקילומטרים שבין קצות התעלה הוקמו 14 מחנות עבודה.
המחנה הגדול ביותר היה פוארטה אלבה (Poarta Albă) ובו כ-12,000 אסירים, וביתר המחנות היו בין 5,000 ל-7,000 אסירים בכל מחנה.
בנוסף לאסירים היה שימוש נרחב בעובדים שכירים, שהגיעו מכל רחבי רומניה לאחר שנודע לתושביה על המשכורות הטובות המוצעות במקום זה, וכן בחיילים בשירות סדיר.
האסירים שמחו לצאת לעבודה בחפירת התעלה במקום הישיבה בבית הסוהר, וזאת מכמה טעמים: עבור העבודה שולם שכר מינימלי, שני ימי עבודה, בהם האסיר השלים את המכסה, חושבו כמו ריצוי שלושה ימי בית סוהר, ובתעלה מנות האוכל היו גדולות בחמישים אחוז לעומת בית הכלא.
מכסת העבודה הייתה שניים וחצי עד שלושה מטרים מעוקבים של אדמה לאיש, חפורים ומועברים על פני הסכר באמצעות אלונקה או מריצה.
להעברת מטר מעוקב של אדמה עם המריצה נדרשו 12 עד 20 הובלות.
מי שלא השלים את המכסה נענש בצינוק ללילה וצמצום מנת המזון.
המכסות לא השתנו בחורף, כשהאדמה הייתה קפואה וקשה יותר לחפירה.
מי שטען להיותו חולה הושכב על אלונקה והוכה עם מקל עם מסמרים חדים - לטענת המכים, חולים לא מרגישים ומי שהרגיש אינו חולה, אלא מתחזה.
נגרמו כך עשרות מקרי מוות באשמת ההנהלה וראשי בריגדות העבודה.
ב-1953, לאחר חקירה, נעצרו שמונה עד עשרה ראשי בריגדות.
ימי ראשון בשבוע היו ימי מנוחה גם במחנות העבודה של התעלה והוקדשו לכדורגל.
נוצרו קבוצות כדורגל של המחנות השונים, שהתחרו ביניהן וזכו לעידוד אוהדיהן מהמחנות.
עובדי התעלה שוכנו באולמות שינה עם מיטות קומתיים המסודרות בצורת צלב, כשבמרכז האולם נמצא דלי שמיועד לצרכים.
בהתחלה הופרדו האסירים הפליליים מהאסירים הפוליטיים, אך בהמשך עורבבו, כשהשלטונות מסרבים להכיר בקיומם של אסירים פוליטיים ורואים בכולם אסירים פליליים.
מסביב למחנות האסירים היו שלוש גדרות תיל.
בחורף 1953 - 1954 ירדה כמות גדולה של שלג, שכיסתה את הגדרות וכמה אסירים ברחו.
הפטרולים, שיצאו בעקבותיהם, מצאו שאריות של גופות ובגדים שסועים - הבורחים נטרפו על ידי זאבים רעבים.
לעיתים אחד האסירים היה נופל מהסכר, והיו יורים בו באמתלה שניסה לברוח.
מי שמת הוכנס לארון מתים עם חור במכסה.
את ארון המתים עם החור הובילו בעגלה לשער המחנה, שם היה השומר תוקע כידון לתוך החור, כדי לוודא שזה לא ניסיון הימלטות של אדם חי.
אז היו מובילים את הארון למקום קבורה לא ידוע (לא היה בית עלמין מסודר), לא הודיעו למשפחות על מות האסיר.
בתקופה זו המקום כונה גם בשם "תעלת המוות" (Canalul morții).
כבר בתחילת מרץ 1952 היה ברור שהפרויקט לא יעמוד בלוח הזמנים ויעבור את מסגרת התקציב.
העיכוב בעבודות הצריך הסבר מתקבל על הדעת, והוא ניתן על ידי פתיחת משפטים בהם הואשמו חלק ממנהלי הפרויקט בסבוטז' וסטיה מהקו המפלגתי.
ב-12 במרץ נעצרו ונחקרו שמונה אנשים.
תמצית החקירה עם הערות של מיור וארדאן מקסימיליאן, מי שהיה אחראי על מדור אנטי-סבוטז' בסקוריטטה, הועברה להנהגת המפלגה, שהורתה על שליחת ועדת חקירה בהנהגת המיור מקסימיליאן.
הוועדה הורכבה ממקסימיליאן, הקפטן דומיטרסקו מהחקירות ושני מהנדסים מומחים, שהגיעו מברשוב ומטימישוארה.
הוועדה חשפה ליקויים רבים, בעיקר בתכנון, אך גם בקביעת מסלול התעלה, בשימוש בציוד ועוד.
בדיווח שלה הוכנסו השוואות עם תעלת פנמה ותעלת סואץ, כדי להבהיר נקודות וזו הייתה שגיאה חמורה מבחינה פוליטית.
גאורגיו-דז' החזיר את הדוח להנהלת סקוריטטה עם נזיפה על ההשוואה עם תעלות בארצות קפיטליסטיות, במקום להשוות עם תעלת הוולגה-דון.
נדרש זיהוי מבצעי ההשוואות ומבצעי מעשי הסבוטז'.
המיור מקסימיליאן הודח מסקוריטטה באשמת קוסמופוליטיות ועמדה עוינת לברית המועצות.
באפריל-מאי 1952 ביקר בתעלה שר הפנים הממונה על סקוריטטה, אלכסנדרו דרגיץ', ובחזרתו משם הורה על הכנת משפט ראווה לדוגמה נגד מבצעי סבוטז'.
ביולי התחילו מעצרים בקרב סגל עובדי התעלה.
החשודים נחקרו תוך שימוש באלימות, עינויים ואיומים כלפי משפחותיהם ואולצו להודות בהאשמות.
החשודים נבחרו מבין בעלי עבר חשוד, שהשתייכו בעבר לתנועה הלגיונרית או אהדו את הציונות או היו בנים של בעלי קרקעות.
ההנהגה הפוליטית בראשות גאורגיו-דז' עקבה אחרי החקירה ודרשה לזרז אותה, כדי שלא יהיו עיכובים, כמו במשפט הראווה, שתכננו ללוקרציו פטרשקנו ולא הצליחו לארגן אותו בגלל סירובו העיקש של פטרשקנו להודות בפשעים המיוחסים לו.
לקראת המשפט הצפוי נערך מסע תעמולה נגד החשודים, שהושחרו בכל אמצעי התקשורת ובאסיפות ענק, שנערכו לצורך זה.
בין 29 באוגוסט לבין 1 בספטמבר נערך המשפט הראשון.
המשפט נערך לעיני אלפיים מעובדי התעלה.
מפעם לפעם היו קמים חלק מהמאזינים למשפט ודורשים בקריאות קצובות: "מוות להם!
היו גם כאלה שצעקו, שהם מתנדבים להיות בכיתת היורים.
לעונש מוות נידונו חמישה נאשמים (ארבעה מתוכם מהנדסים) ויתר הנאשמים נידונו לעונשי מאסר בין 20 שנה למאסר עולם.
כל הנידונים, כולל הנידונים למוות, נענשו גם בהשהיית הזכויות האזרחיות לעשר שנים.
עונשם של שני נידונים למוות הומתק למאסר עולם, אך שלושת האחרים, אאורל רוזיי-רוזנברג, ניקולאה וסילסקו ודומיטרו ניקיטה הוצאו להורג.
כמה ימים אחרי המשפט הראשון, בימים 8 עד 10 בספטמבר, נוהל משפט ראווה נוסף נגד 15 נאשמים, אך במשפט זה העונש המקסימלי היה 25 שנות מאסר.
כל הנידונים, בשני המשפטים, שלא הוצאו להורג, שוחררו בשנים 1955 - 1957 בתקופת החנינות.
ב-1968, כשבהוראת ניקולאה צ'אושסקו נחקרו פשעי התקופה ברומניה, התברר שגם המוצאים להורג היו חפים מפשע.
משפטי הראווה גרמו לתוצאות שליליות, עובדי התעלה המפוחדים נמנעו מנקיטת יוזמות, חיפשו גיבוי כפול ומכופל לכל פעולה והגדילו את הבירוקרטיה.
עובדים טובים העדיפו לעבור למקומות עבודה אחרים ועבודות התעלה סבלו מהאטה נוספת.
הדעה המקובלת הייתה שעבודות החפירה נועדו, בין היתר, להביא לחיסול הבורגנות הרומנית, שנשלחה לעבוד בתנאים קשים.
ולאפשר לספינות קרב סובייטיות להפליג במעלה הדנובה לכיוון יוגוסלביה במקרה של סכסוך מזוין איתה.
לאחר מות סטלין התאספה הנהגת המפלגה הקומוניסטית הרומנית ודנה בהמשך הפרויקט.
בהתאם להערכות שהעמלות שייגבו מכלי השיט שיעברו בתעלה לא יכסו אפילו את עבודות התחזוקה, הוחלט להפסיק את העבודות.
גאורגיו-דז' המשיך להרהר בנושא ושיתף בכך את ראש לשכתו - לדעתו של גאורגיו-דז', לאחר סיום העבודות על התעלה, עמד סטלין לפנות לרומניה ולבקש ממנה לוותר "מרצונה וללא כפייה" על השליטה בשפך הדנובה, שנמצא בשכנות מידית לגבול עם ברית המועצות, באמתלה שלרומניה יש יציאה חדשה לים השחור.
בעת מותו של סטלין (5 במרץ 1953) התקיימה במוסקבה ישיבה של לשכת הוועדה לסיוע כלכלי הדדי ובה משלחות מכל ארצות הגוש הקומוניסטי ובראשן מנהיגיהן.
הישיבה עסקה בתכנים מדאיגים, מחסור הולך וגובר באנרגיה חשמלית ואמצעי חימום בכל הארצות הקומוניסטיות.
הישיבה נפסקה לפני הזמן בגלל מות סטלין והכל המתינו לקבלת החלטות במוסקבה.
בינתיים ציבורים גדולים לא היו מרוצים מהמצב ופנו להפגנות ושביתות בצ'כוסלובקיה, בפולין ובמזרח גרמניה.
במוסקבה החליטו לעשות שינויים והם הועברו לכל הארצות הקומוניסטיות.
בברית המועצות ידעו היטב מה המצב ברומניה, כי בכל צומתי קבלת ההחלטות שותפו יועצים סובייטיים, שהעבירו דיווחים למוסקבה.
ב-13 ביולי 1953 אמר גאורגי מלנקוב למשלחת הרומנית במוסקבה שמצב החקלאות ואספקת המוצרים ברומניה הוא קטסטרופלי והציע להנהגה הרומנית לדאוג לעם, שיהיו לו שפע מוצרים.
הוצע לרומנים להאט את התיעוש ואת הקולקטיביזציה, לצמצם את ההוצאות הצבאיות, להחליש את הטרור ולצמצם את המחנות.
ניקיטה חרושצ'וב נזף ברומנים בהזכירו שהם השקיעו בתעלת דנובה–הים השחור סכום שווה להשקעתם בכל החקלאות הרומנית.
הוא המשיך וטען שהתעלה הייתה אינטרס גרמני, כי הגרמנים רצו להפליג בדנובה לים השחור מבלי לעבור דרך תעלת קיליה, שתחת שלטון סובייטי, לכן התעלה בעצם מפרידה בין רומניה ובין ברית המועצות, לא מאחדת אותן.
ברומניה הוחלט לכבד את יום העבודה של שמונה שעות ולהפסיק עם ה"עבודה בהתנדבות", להגדיל את המשכורות, להגדיל פי שניים וחצי את בניית הדירות למגורים, לשפר את אספקת המזון לאוכלוסייה ולוותר על הניסיון להגשים את תוכנית החומש בארבע שנים.
כדי להשיג כל זאת הוחלט לצמצם את התקציב המיועד לפיתוח ל-22% במקום 26% ולהגדיל את התקציב המיועד לצריכה ל-72% במקום 67% מכלל התקציב.
בישיבה של המועצה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית הרומנית, שנערכה ב-21 ביולי, הוחלט להשתמש במונח "דחייה" לגבי סיום עבודות פיתוח התעלה, דחייה לשנים 1956 - 1957. אלכסנדרו מוגיורוש סקר את עבודות התעלה ואמר ששמונה הקילומטרים אליהם כבר מגיעים מי הדנובה ישמשו להשקיית שטחים לגידול ירקות.
לישיבה זו קדמה ב-17 ביולי ישיבה בקונסטנצה, בהנהגת מוגיורוש, שבה הוחלט להפסיק לזמן מה את עבודות התעלה, כדי לגייס את העובדים לאיסוף התבואה בברגאן, באמתלה שאיסוף התבואה אינו סובל דיחוי, אך האיחור בעבודות התעלה יודבק בחורף.
ב-1959 חודשו העבודות על התעלה, אך לא לצורכי שיט, אלא לצורכי יצירת מערך ההשקיה Mircea Vodă.
חלק ממערך ההשקיה הזה נוצל בהמשך לחידוש עבודות חפירת התעלה.
לקראת סוף חייו התחיל גאורגה גאורגיו-דז' לפתח ברומניה עצמאות מסוימת כלפי ברית המועצות, בעיקר בתחום הכלכלי, שבו הרומנים סירבו לקבל את תפקיד ספקי המוצרים החקלאיים, שהסובייטים הועידו להם.
ניקולאה צ'אושסקו, יורשו של גאורגיו-דז', המשיך והעצים קו זה.
צ'אושסקו טיפח יחסים טובים עם השאה האיראני והגדיל בהתמדה את הסחר בין שתי המדינות.
במסגרת מסחר זה קיבלו הרומנים מהאיראנים נפט גולמי במחיר זול.
צינור שהונח בין איראן ובין טורקיה יצר יציאה לים השחור עבור הנפט האיראני, ומכאן עלה הרעיון של צ'אושסקו לבניית בית זיקוק על החוף הרומני של הים השחור, שם יזוקק הנפט האיראני.
לאחר מכן המוצרים המזוקקים ימכרו ברווח גדול למדינות אירופה, אליהן יובלו בשיט בדנובה, וכדי לקצר שיט זה עלה רעיון חידוש עבודות תעלת דנובה–הים השחור.
ב-13 ביוני 1973 הגיש ניקולאה צ'אושסקו לוועד הפועל של המועצה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית הרומנית הצעה עקרונית לחידוש העבודות לחפירת תעלת דנובה–הים השחור - ההצעה התקבלה פה אחד.
למרות קבלת ההחלטה העקרונית לקח עוד זמן רב עד לחידוש העבודה.
הזמן נוצל להכנת תוכניות חדשות, קביעת מסלול חדש בחלקו (רק 9,4 קילומטרים מהמסלול החדש חופפים למסלול עליו עבדו בשנות החמישים) ורכישת הציוד הדרוש לביצוע העבודות.
העבודות בפועל התחילו ב-1975 והמטרות היו:
יצירת נמל ימי חדש בדרום קונסטנצה - אג'יג'אה.
בניית תחנת כוח הידרואלקטרית בחיבור דנובה עם התעלה המתוכננת ליד צ'רנוודה.
בניית תעלת שיט שתתחיל מהאגן, שיבנה לצורכי תחנת הכוח ותגיע עד הים השחור.
המהנדס קיריאק אבדאניי (Chiriac Avădanei) היה האיש עליו הטיל צ'אושסקו להוביל את תכנון העבודות.
התכנון החל ביום 10 ביולי 1973 עם קבוצה של 185 מהנדסים וטכנאים, שפעלה בשיתוף פעולה עם המוסדות האקדמיים והמחקריים השונים של רומניה.
בעקבות פניות ממערב אירופה חודשה העבודה על התעלה ב-1976 ורומניה קיבלה מימון של 250 מיליוני דולרים מהבנק העולמי.
המימון, שהתקבל מהבנק העולמי, והלוואות נוספות מהמערב, סך הכל כמיליארד וחצי דולרים, שימשו לרכישת כלים מכניים-הנדסיים מתאימים וכלי רכב עם נגררים גדולים להובלת האדמה החפורה.
מרבית הרכישות נעשו במערב אירופה, ארצות הברית ויפן והזרימו למשק הרומני ציוד חדיש ושיטות עבודה חדשות.
חלק קטן מהמימון שימש לרכישות בשוק הרומני.
הפעם, לצורכי ביצוע עבודות תעלת דנובה–הים השחור, לא נעשה שימוש בעבודת אסירים.
המבצעים הורכבו מאנשי צבא, שתי בריגדות של הנדסה ועובדים אזרחים שכירים, שהפעילו כלים מכניים ב-98% מהמקרים.
תנאי השכר היו מפתים מאוד, לכן היה ביקוש רב למקומות העבודה בפרויקט.
על אנשי הצבא הוטל לטפל ב-40 קילומטרים של תעלה ועשרה קילומטרים נוספים הוטלו על מתנדבים במסגרת איחוד הנוער הקומוניסטי.
המתנדבים מקרב התלמידים והסטודנטים הגיעו לזמנים קצובים ולאחר שלמדו את המלאכה היו צריכים לחזור ללימודיהם.
עבודות פיתוח התעלה והנמלים הנלווים הצריכו גם הריסת מבנים קיימים, כך עבר הנתיב במורפטלר דרך המסגד המקומי, אך השלטון דאג להעמיד מסגד חדש לשירות המתפללים המוסלמים המקומיים, לפני הריסת המסגד הישן.
ניקולאה צ'אושסקו קבע את מועד סיום העבודה על התעלה הראשית ליולי 1982, בין היתר משום שסיכם עם נשיא ארצות הברית לשעבר, ריצ'רד ניקסון ביקור ברומניה ורצה להביא אותו לטקס הסיום.
מחסור בכוח אדם מיומן, מחסור בדלק ותקלות בלתי צפויות גרמו לדחיית המועד וצ'אושסקו רתח על כך ונזף בכל המנהלים.
ב-9 ביולי 1982 נאלץ צ'אושסקו לשנות את התאריך בו עמדו להסתיים העבודות על התעלה הראשית - המועד החדש נקבע ל-1 במאי 1983. העבודה הסתיימה רשמית ב-30 באוקטובר 1983, אך את החגיגות דחו לאביב, למאי 1984, ללא נוכחותו של ניקסון, שכבר סיים את ביקורו ברומניה.
סיום העבודה על התעלה הראשית ופתיחתה לשיט נחוג על ידי הנהגת רומניה של אותה תקופה.
ב-26 במאי 1984, בשעה 8:47, ניקולאה צ'אושסקו גזר את הסרט לצלילי המנון רומניה ו-21 יריות תותח, והזמרים דן ספטרו ומיראבלה דאואר ביצעו דואט הקרוי Magistrala Albastra (הדרך המהירה הכחולה), שם שהפך לשם נרדף לתעלת דנובה–הים השחור.
לכבוד סיום העבודה הופקה והופצה מדליית זיכרון בשם "Canal Dunăre-Marea Neagră".
לאחר סיום העבודות על התעלה הראשית, הופנו הציוד וכוח האדם המתפנים לביצוע התעלה הצפונית.
בסיום העבודות על התעלה דנובה–הים השחור, החלו התכנון והעבודות על תעלת דנובה-בוקרשט, שנועדה להפוך את בוקרשט, בירת רומניה לנמל על הדנובה המקושר לים השחור.
המפעל האדיר של כריית התעלות, מחנות העבודה של האסירים בתקופת הכרייה הראשונה, התקוות והחששות, ההתנסויות והמחלוקות סיפקו נושאים לספרים לא מעטים, ספרים אוטוביוגרפיים וספרים בדיוניים, ספרים תיעודיים וספרים עם נתונים טכניים.
ביולי 2008, באמפיתיאטרון של אוניברסיטת אובידיוס הוצג הספר "תעלת דנובה–הים השחור בין היסטוריה, אקטואליה ותחזיות" (Canalul Dunăre-Marea Neagră între istorie, actualitate şi perspective).
ספר זה חובר בעזרתם של 23 מומחים.
"ההיסטוריה של דוברוג'ה במאה ה-20 כרך ראשון תעלת דנובה–הים השחור" (Istoria Dobrogei in sec.XX.
"החינוך מחדש ברומניה הקומוניסטית (1949 - 1955) כרך שלישי טרגו אוקנה, אוקנלה מארי, תעלת דנובה–הים השחור" (Reeducarea in Romania comunista (1949-1955).
Martor.) מאת ולנטין חוסו-לונגין (Valentin Hossu-Longin) - הספר נכתב על ידי בנו של אחד המורשעים במשפטי התעלה.
על גדת התעלה, במרחק תשעה קילומטרים מהיישוב מורפטלר, באזור הכפר "סטרז'ה" לשעבר ניצבת אנדרטת הנוער.
האנדרטה, שבנה הפסל פאוול בוקור (Pavel Bucur) מעוצבת בצורת דמות של מלאך מכונף הנוטה לצאת במעוף.
הפסל עשוי פלדה ומתנשא לגובה 38 מטרים וניצב על אדן בגובה 9 מטרים.
הפסל הוזמן ושולם על ידי איחוד הנוער הקומוניסטי ב-1988 והוצב באזור התעלה, שנחפר על ידי מתנדבי איחוד הנוער הקומוניסטי.
במקור היו על הפסל תבליטים ומקטעי מלל, אך הם פורקו ונגנבו, כנראה על ידי סוחרי מתכות.
תעלת דנובה–בוקרשט (ברומנית: Canalul Dunăre–București) היה פרויקט שנועד לאפשר שיט נהרות מבוקרשט לים השחור דרך הדנובה.
העבודות לביצוע הפרויקט החלו ב-1986, אך ב-1989, לאחר המהפכה הרומנית, נפסקו לחלוטין, על אף שכבר בוצעו כ-70% מהפרויקט.
לראשונה מתועד רעיון חיבורה של בוקרשט לדנובה בתעלה ב-1864, כששליח של אלכסנדרו יואן קוזה בפריז מציע לקבוצת בעלי הון צרפתים להקים חברה לשם תיעול דמבוביצה למטרה זו.
את התוכנית הראשונה יזם המהנדס ניקולאה קוקו, שהכין טיוטה לתעלת שיט מאולטניצה לבוקרשט.
ב-1927 פרסם המהנדס הרומני דימיטריה לאונידה תוכנית ליצירת תעלת שיט, שתעבור דרך בוקרשט ותגיע לדנובה.
ב-1928 קבע חוק של הפרלמנט הרומני את בוקרשט כנמל על הדנובה, אך המשבר הכלכלי העולמי הוביל לזניחת הפרויקט.
על בסיס חוק זה הכין המהנדס דורין פאוול לפני מלחמת העולם השנייה תוכנית.
התוכנית כללה נמל בבוקרשט ושישה תאי שיט, בתעלה מקבילה לדמבוביצה, שתוביל עד נמל באולטניצה.
התרשמות המלך ושריו הייתה חיובית, אך תקציבי הפיתוח הופנו לשיפוץ דרך ויקטוריה וארמון המלך ולאחר מכן החלה מלחמת העולם השנייה.
ב-1984, בסיום העבודות על תעלת דנובה–הים השחור יזם ניקולאה צ'אושסקו את התחלת העבודות על תעלת דנובה בוקרשט, תוך שימוש בציוד וכוח אדם, שסיימו את תפקידם בפרויקט האחר.
התוכנית כללה תעלה באורך 73 קילומטרים ורוחב 80 מטר ועומק מינימלי של 4.5 מטרים.
גובה הקרקע בבוקרשט הוא 63 מטרים מעל פני הים ובאולטניצה, בקצה התעלה המתוכננת, תוכנן הגובהלהגיע לעשרה מטרים מעל פני הים.
על פער הגובה, 53 מטרים, תכננו להתגבר בעזרת ארבעה תאי השיט.
התוכנית כללה שלושה נמלים, שניים בבוקרשט, האחד על הארג'ש, ליד היישוב 1 בדצמבר והשני בגלינה, על הדמבוביצה והשלישי באולטניצה.
לאחר המהפכה הרומנית והפלת משטרו של צ'אושסקו נעצרו העבודות על הפרויקט והוא נעזב בינואר 1990. זיהוי הפרויקט עם המשטר הקומוניסטי גרם להתרחקות ממנו.
מבנים שלא הושלמו נטו להתפורר, מהפרויקט העזוב נגנבו חומרים ואפילו פורקו מבנים קיימים.
התוכניות והמידע הועברו מיד ליד ולבסוף הגיעו למשרד המים, היערות והגנת הסביבה.
בהתאם להחלטה HGR 487/2008 משרד התחבורה הרומני, באמצעות Compania
Naţională Administraţia Canalelor Navigabile SA Constanţa, לקח את החומר לידיו לצורכי תכנון קשרי שיט בין בוקרשט ובין הדנובה.
și alte folosințe (טיפול בנחלים ארג'ש ודמבוביצה לשיט ושימושים אחרים).
ממשלת רומניה מחפשת משקיעים פרטיים שייקחו על עצמם את הפרויקט בתקווה להפיק רווחים ממנו.
על פי המחקר הרווחים צפויים להניב בעיקר מהפקת חשמל בתחנות כוח הידרוחשמליות, ממכר מי שתייה ומים לתעשייה, אספקת מים לחקלאות, הובלת סחורות ונוסעים ועוד.
תעלת אלאמו או גם תעלת אימפריאל (Imperial Canal) הייתה תעלת השקיה באורך 23 קילומטרים שקישרה בין נהר הקולורדו למקורו של נחל האלאמו (Alamo River).
התעלה נבנתה במטרה לספק מים להשקיה בעמק אימפריאל בדרום קליפורניה בארצות הברית.
חלק קטן מהתעלה שכן בארצות הברית, אבל רובה שכן בתחומי מקסיקו.
במהלך ההיסטוריה זרם נהר הקולורדו למפרץ קליפורניה, ועם זאת, בתקופת שיטפונות האביב היה הנהר עולה מעל לגדותיו ונשפך לנחל האלאמו.
מי הנחל התנקזו לאזור שקע סלטון של מדבר קולורדו.
תעלת אלאמו הייתה הניסיון הראשון לייצר הטיה כזו.
את התכנון ביצע המהנדס צ'ארלס רוקווד (Charles Robinson Rockwood), והוא הקים את חברת הפיתוח של קליפורניה ב-1896 במטרה לגייס כסף, לבנות את התעלה ולמכור חלקות חקלאיות.
צ'אפי השתכנע בישימות של המיזם, הצטרף לחברה ותרם 150,000 דולרים.
העבודה על התעלה החלה מיד, ועוד בטרם זרמו מים בה, החלה החברה למכור בהצלחה חלקות באזור המדברי ששמו שונה לשם הקליט "עמק אימפריאל".
פתח הכניסה לתעלה ושערי הכניסה הזמניים מעץ (המכונים שער צ'אפי) שכנו בארצות הברית סמוך לפיילוט נוב (Pilot Knob), וניצלו בסיס סלע יציב.
התעלה חצתה את הגבול למקסיקו ונתיבה היה מקביל לנהר הקולורדו לאורך של כ-6 קילומטרים, ובנקודה זו התעלה פנתה מערבה עד מקורותיו של נחל האלאמו.
התעלה תוכננה בנתיב זה במטרה לעקוף מדרום את אזור דיונות החול המכונה דיונות אלגודונס (Algodones Dunes) ולחסוך בעלויות שהיו נדרשות אם התעלה הייתה צריכה לחצות את הדיונות.
כמות קטנה של מי השקיה החלה לזרום בתעלה אל עמק אימפריאל ב-1901, כשב-1902 החלו להגיע כמויות גדולות יותר.
באותה שנה נוצרו חיכוכים בין מנהלי החברה לפיתוח קליפורניה וצ'אפי החליט לפרוש ממנה.
ב-1906 הושלמה העבודה על שערים קבועים מבטון בנקודת הנלון (Hanlon Heading).
הסחף הרב שנישא עם מי הנהר שקע בתעלה וצמצם מאוד את כמות המים שזרמו בתעלה ב-1904. החקלאים של עמק אימפריאל שהיו תחת מצוקה כספית לחצו על החברה לפיתוח קליפורניה לפתור את הבעיה.
צ'ארלס רוקווד, שעמד בפני אפשרות של פשיטת רגל ו"לאחר התלבטות בוגרת" הורה לפתוח פרצה בגדה של הנהר קולורדו בערך שישה קילומטרים דרומית לשערי הכניסה הזמניים מעץ (שער צ'אפי).
הפרצה, המכונה "פתח הכניסה המקסיקני הנמוך" (Lower Mexican Intake), שנבנתה ללא שערי כניסה ובלא אישור משלטונות מקסיקו, אפשרה לנהר הקולורדו לזרום בלא הפרעה לתוך התעלה, וממנה לחוות של עמק אימפריאל.
במהלך השיטפונות העונתיים של 1904 ועד שלהי 1906 זרמה כמות גדולה מאוד של מים מנהר הקולורדו ישירות לשקע סלטון.
בחלק מהזמן זרם כל נהר הקולורדו דרך התעלה.
עקב כך נוצר אגם גדול במרכז השקע ששרד עד ימינו והוא כונה ימת סלטון, האגם הגדול ביותר בקליפורניה.
ההחלטה של רוקווד ליצור את הפרצה תוארה אחר-כך כ"מחדל כל כך רציני שהוא על גבול הפלילי".
השיטפון הופסק לבסוף ב-27 בינואר 1907 לאחר התערבות משמעותית של חברת הרכבת סאותרן פסיפיק שמסילת הברזל שלה עברה בעמק.
גם אחרי שנהר הקולורדו שב למסלולו הקודם הבטיחה הזרימה בתעלת אלאמו הספקת מים שוטפת לימת סלטון ששמרה על כך שימת סלטון לא תצטמצם למרות ההתאדות הגבוהה בשקע סלטון.
השיטפונות של 1904–1906 הרסו את מתקני חברת המלח ניו ליברפול (New Liverpool Salt Company) שפעלה בשקע סלטון.
ב-10 בינואר 1908 זכו בעלי החברה בתביעה כנגד חברת הפיתוח של קליפורניה בסכום של קרוב לחצי מיליון דולרים.
גם חברת סאותרן פסיפיק שנגרמו לה הוצאות ניכרות בתיקון הפרצה תבעה את החברה לפיתוח קליפורניה וזכתה בפיצויים בסך הקרוב לארבעה מיליון דולרים.
ביוני 1915 הייתה החברה חייבת מעל לחמישה מיליון דולרים, שמרבית ההוצאות קשורים ישירות לכישלון בהפעלת התעלה.
חוב זה הביא לפשיטת רגל של החברה לפיתוח קליפורניה וכל נכסיה עברו לחברת סאותרן פסיפיק.
בניית התחליף לתעלת אלאמו, התעלה הכול-אמריקנית, שנקראה כך משום שזרמה כולה בתחומי ארצות הברית, הושלמה ב-1940. בהגיע 1942 הייתה התעלה הכול-אמריקנית התעלה היחידה שסיפקה את מי נהר הקולורדו לעמק אימפריאל.
תעלת גרנד , ובמקור North Grand River Ditch (תעלת הנהר גרנד הצפוני)) הוא מיזם הטיית מים בהרי נוור סמר, בצפון מדינת קולורדו בארצות הברית.
אורך התעלה 21.3 קילומטרים, רוחבה 6.1 מטרים ועומקה 90 סנטימטרים בממוצע.
פלגים ונחלים הזורמים מהפסגות הגבוהות של הרי נוור סמר מוטים לתעלה, החוצה את קו פרשת המים של אמריקה במעבר לה פודר בגובה 3,101 מטרים, וזורמים לנהר קש לה פודר לטובת החקלאים במישורים שלרגלי המדרונות המזרחיים של הרי הרוקי.
את התעלה החלו לחפור ב-1890 והיא הושלמה ב-1936. התעלה מטה בין 20% ל-40% ממי הנגר מהרי נוור סמר, ומספקת בממוצע 25 מיליון מטרים מעוקבים בשנה.
לתעלה יש השפעה משמעותית על האקולוגיה של העמק מתחתיה.
שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית נאבק באמצעות בתי המשפט למען צמצום כמות המים המוטים.
תעלת גרנד נבנתה על ידי "חברת תעלת מחוז לרימר" (Larimer County Ditch Company), בעיקר על ידי צוותים יפניים, שעבדו עם כלים ידניים ואבק שרפה.
המים הראשונים שהוטו זרמו דרך מעבר לה פודר ב-15 באוקטובר 1890. "חברת אספקת ואגירת מים" (Water Supply and Storage Company) קיבלה בעלות על המיזם ב-1891. התעלה הוארכה כל שנה והגיעה לאורך של חמישה קילומטרים ב-1894.
במאי 2003 נפרץ קטע בן 30 מטרים כ-3.9 קילומטרים דרומית למעבר לה פודר, המים שטפו במורד המדרון ולתוך נהר הקולורדו.
השיטפון הותיר צלקת נראית לעין על המדרון: 20,000 עצים נפלו ו-36,400 מטרים מעוקבים של המפולת נחתו בערוץ לולו (Lulu Creek) ובמקורותיו של הנהר קולורדו.
"חברת אספקת ואגירת מים" הגיעה להסדר לשלם 9 מיליון דולרים דמי נזיקין לפארק הלאומי הרי הרוקי.
הצפות תקופתיות של התעלה, שבהם השיטפון של שנת 2003 הוא דוגמה אחת בלבד, הותירו שפוכת על כל הצד המערבי של העמק.
תעלת הנהר גרנד נרשמה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places) ב-29 בספטמבר 1976. אפשר ללכת לאורכה החל בתחילת שביל בואן/בייקר (Bowen/Baker Trailhead) בפארק הלאומי הרי הרוקי.
תעלת איסטנבול (בטורקית: Kanal İstanbul) מתוכננת להיות תעלה מלאכותית שתיחפר בגובה פני הים בצד האירופי של איסטנבול שבטורקיה ותחבר בין הים השחור לים מרמרה.
התעלה, פרויקט לאומי של ממשלת טורקיה שעלותו נאמדת ב-10 מיליארד דולר, מיועדת לצמצם את תנועת הספינות הצפופה במצרי הבוספורוס ולצמצם את הזיהום בים.
לפרויקט יתרונות כלכליים בכך שהוא מאפשר גידול משמעותי בנפח התנועה הימית באזור ויספק מקומות תעסוקה רבים.
בניגוד לאמנת מונטרה האוסרת לגבות תמלוגים על מעבר במצר הבוספורוס, הפרויקט יאפשר לממשלת טורקיה לגבות תמלוגים על מעברם של כלי שיט בתעלה.
ההחלטה על הפרויקט התקבלה בשנת 2011 על ידי נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן.
הפרויקט תוכנן להיחנך בשנת 2023, לציון 100 שנה להכרזת הרפובליקה הטורקית במסגרת רפורמות אטאטורק.
באפריל 2013 החלו העבודות המקדימות לחפירת התעלה.
התעלומה של הבית הנסתר הוא הספר השישי מתוך סדרת הספרים לילדים 'חבורת הבלשים והכלב' של הסופרת איניד בלייטון.
הספר פורסם לראשונה בשנת 1948.
פיפ, באטס, לארי ודייזי התבלבלו וחשבו כי ארנסט "ארן" גון, אחיינו של שוטר העיירה הוא לא אחר מחברם הטוב פרדריק בתחפושת.
הם קראו לו בשם החיבה 'שמנמן' (Fatty) ובאטס אפילו נתנה לו את מתנת הכריסמס המיועדת אל פרדריק- מחברת מיוחדת שהכינה עם שמו עליה.
עם זאת, כאשר ארן מספר זאת למר גון, שוטר העיירה, הוא חושש כי הילדים פותרים עוד תעלומה ומבקש מהוריהם לאסור עליהם לפתור עוד תעלומות.
ארן מבקש מהילדים שוב ושוב לספר לו על התעלומה שהם פותרים והילדים בתגובה ממציאים תעלומות בדויות ומספרים לו אותן, הם מספרים לו על חוטפים וגנבים שנמצאים על גבעת חג המולד בתקווה שהוא יספר למר גון השוטר כדי שינסה לפתור את התעלומות השקריות.
אחרי זאת הם מבקשים מארן ללכת אל הגבעה ולחקור אורות מרצדים הבוקעים ממנה (במציאות הילדים תכננו שלארי ופיפ יאירו את האורות ופרדריק יסתתר ויפחיד את ארן כאשר הוא יגיע למקום).
בינתיים, מר גון מפחיד את ארן ומוציא ממנו את כל המידע על התעלומה והולך לבד לחקור את המקום.
בלילה שבו מר גון יוצא לחקור, ארן מתחמק ויוצא לחקור אף הוא את הגבעה, ארן טועה בדרך ומגיע למקום שנקרא הארי הכסיל, שם הוא שומע קולות מסתוריים, צעדים ואף רואה אורות.
ארן מספר לחבורה על המקרה.
הילדים אינם מאמינים לו בהתחלה אך לאחר מכן הם מחליטים להתחיל לחקור.
פרדריק מתלבש כמו ארן בשביל הכיף במהלך החקירה וכתוצאה מכך ארן נתפס ונלקח ל'הארי הכסיל'.
באטס מציעה לפרדריק שארן יכול להיות שם, ופרדריק חוקר, עם פיפ ולארי שנגררו.
ארן נמצא שם ופרדריק מבקש ממנו לחכות עד לבוקר הבא כדי שהולנד וכנופייתו ופיטר המשגיח יוכלו להילכד.
המפקח מאזין לסיפורו של פרדריק ושולח שש ניידות משטרה להארי הכסיל.
ארן מוחזר בבטיחות ומבטיח לקרוע את השיר החצוף שפרדריק כתב על מר גון.
באטס- הצעירה מתוך חבורת הבלשים והכלב
פיפ- חבר בחבורת הבלשים והכלב
לארי- המנהיג לשעבר של חבורת הבלשים והכלב
דייזי- חברה בחבורת הבלשים והכלב
פרדריק (פאטי)- מנהיג חבורת הבלשים והכלב
מר הולנד- בעל מוסך שהוא גם פושע
מר פיטר- שומר השער של הארי הכסיל
ארן גון- אחיינו של מר גון
מר גון- השוטר המקומי בעיירה פיטרווד
המפקח ג'נקס- חבר של חבורת הבלשים והכלב
מר וגברת הילטון- הוריו של פיפ (פיליפ הילטון) ובאטס (אליזבת הילטון)
תעלת גאורגה הקדוש (ברומנית: Brațul Sfântu Gheorghe) היא הזרוע הדרומית ביותר מבין הזרועות דרכן נשפכת הדנובה לים השחור.
התעלה נמצאת בחבל דוברוג'ה, ברומניה.
אורך התעלה הוא 112 קילומטרים ועומקה המרבי 26 מטרים.
מתעלת גאורגה הקדוש מסתעפות תעלת דראנוב ותעלת דונאבאט המקשרות ללגונה ראזים.
תעלומת המגייה השחורה היא מיני-סדרה בריטית מסוגת דרמת-מותחן, שעובדה למסך על ידי התסריטאית שרה פלפס על פי ספרה באותו השם מאת סופרת המתח אגתה כריסטי, בוימה על ידי ליאונורה לונסדייל ומככבים בה רופוס סוול וקאיה סקודלריו בתפקידים הראשיים.
מיני-הסדרה עלתה לשידור ב-9 בפברואר 2020.
כאשר רשימת שמות מסתורית מתגלה בתוך נעלה של קשישה שגופתה נמצאה ברחוב, מארק איסטרברוק, אחד מהאנשים ששמו מוזכרת ברשימה מתחיל לחקור כיצד ומדוע שמו הגיע לרשימה.
חקירתו של מארק מובילה אותו אל "הסוס החיוור", בית שבו מתגוררת שלוש נשים שנרמז עליהן בכפר הקטן לוט דיפינג כי הן מכשפות.
מארק, שאינו מאמין בעל-טבעי, משוכנע בכך כי לתעלומה חייב להיות הסבר רציונלי.
רופוס סוול - מארק איסטברוק
קאיה סקודלריו - הרמיה איסטברוק
ברטי קארוול - זכריה אוסבורן
שון פרטווי - המפקח לייג'ונה
שילה אטים - תרזה גריי
קתי קיירה קלארק סיביל סטמפורדיס
הנרי לויד-יוז - דייוויד ארדינגלי
ג'יימס פליט - אוסקר ונבלס
ג'ורג'ינה קמפבל - דלפין איסטרברוק
מדלן בואייר - ג'סי דייוויס
קלייר סקינר - איבון טאוקרטון
פופי גילברט - תומסינה טאוקרטון
שרה וודוורד - קלמנסי ארדינגלי
תעלומת רצח הוא סרט מסתורין קומדיה אמריקאי משנת 2019, בבימויו של קייל נואצ'ק ונכתב על ידי ג'יימס ונדרבילט.
הסרט בכיכובם של אדם סנדלר, ג'ניפר אניסטון ולוק אוונס, ועוקב אחר זוג נשוי המעורב בחקירת רצח על יאכטה של מיליארדר.
הוא יצא לאור ב-14 ביוני 2019 על ידי נטפליקס.
ניק שפיץ הוא שוטר בניו יורק, ואשתו אודרי היא ספרית.
אודרי רוצה לבקר באירופה, כפי שהבטיח ניק בחתונתם, אך חושב שלעולם לא יעשו זאת.
לאחר ארוחת הערב לציון 15 שנה, אודרי מתעמתת עם ניק, שמשקר שהוא אכן הזמין את הטיול, והם יצאו לדרך לאירופה.
על המטוס פוגש אודרי את המיליארדר צ'ארלס קבנדיש, שמזמין את הזוג להצטרף אליו על היאכטה המשפחתית שלו למסיבה לרגל החתונה הקרובה של דודו הקשיש עם ארוסתו לשעבר של צ'ארלס.
לאחר שראה עד כמה צפוף יהיה סיור האוטובוסים שלהם שתוכנן בעבר, מסכים ניק.
על סיפונה של היאכטה, עליה עלו בדרום ספרד, פוגשים ניק ואודרי את ארוסתו לשעבר של קוונדיש סוזי נקאמורה, בן דודו טובי, השחקנית גרייס בלארד, קולונל אולנגה, שומר ראשו סרגיי, מהראג'ה, נהג מכונית המירוץ חואן קרלוס ומארחו מלקולם קווינס, דודו של קוונדיש.
קווינס מודיע כי אשתו הטרייה סוזי תהיה היחידה שתקבל את ירושתו, כיוון שהוא מאמין כי האחרים מגלים בו עניין אך ורק בגלל כספו.
לפני שהוא מסוגל לחתום על צוואתו החדשה, האורות כבים וכאשר חוזרים ונדלקים, נחשף כי קווינס מת, לאחר שנדקר בפגיון שלו.
ניק, ששיקר לאודרי על כך שהפך לאחרונה לבלש ב-NYPD, מורה על נעילת החדר והאורחים חוזרים לחדריהם.
מאוחר יותר באותו לילה האורחים מוצאים את טובי, בנו היחיד של קווינס, מת מהתאבדות לכאורה.
עם הגעתם למונטה קרלו, יעדה של היכטה, האורחים נחקרים על ידי המפקח דה לה קרואה, שמאמין שניק ואודרי, "האמריקאים", אשמים ברציחות.
ניק עוקב אחרי סוזי לספרייה שם הוא מוצא את אודרי, שמגלה שקוונדיש נמצא גם כן בבניין.
הם מבינים שקוונדיש וסוזי עדיין מאוהבים, וככל הנראה, הרוצחים.
בני הזוג נאלצים לברוח מאקדוחן נסתר ולהיתקל בקרלוס.
זמן קצר אחר כך, הם עומדים מול סוזי, שנהרגת למול עיניהם על ידי רעול פנים.
ניק וקרלוס מנסים לרדוף אחרי הרוצח אך נכשלים.
ניק ואודרי הולכים לאחוזה של קווינס כדי להתעמת עם קוונדיש, אך מוצאים אותו מת כתוצאה מהרעלה.
בני הזוג מזמנים את דה לה קרואה ואת האורחים הנותרים: הקולונל, גרייס, מהראג'ה, וחואן קרלוס, שלכולם אליבי.
ניק ואודרי מסיקים שגרייס היא הרוצחת; היא נעזרה בטובי ואז הרגה אותו.
גרייס מגלה שהיא ילדה של קווינס ש"מתה" וכי כספו שייך למעשה לה, אם כי היא מכחישה את היותה הרוצחת.
עם זאת, אודרי מוכיחה את אשמתה (היא הסתירה חתך שניק נתן לה כרוצח רעולי הפנים מתחת לכובע בולט) והיא נעצרת.
בזמן שהם חוגגים, ניק ואודרי לומדים שהאליבי של גרייס עדיין עומד ולפיכך, אמור להיות קונספירטור אחר שהיה יכול להרוג את סרגיי.
הם מבינים שקרלוס הוא הרוצח השני, שהאשים את קווינס בתאונה שאביו עבר, ובה איבד את שתי רגליו.
קרלוס מחזיק את דה לה קרואה כבן ערובה ומוביל את ניק ואודרי במרדף מכוניות, אך הם מתמרנים את מכוניתו להתרסק, ומצילים את דה לה קרואה.
קרלוס מחזיק את כולם באיום אקדח, אך נהרג עת אוטובוס התיירים, שניק ואודרי היו אמורים לעלות בתחילת נסיעתם, דורס אותו שלא במתכוון.
דה לה קרואה מודה לבני הזוג ומציע לעזור לקידום ניק לבלש בבית.
הסרט מסתיים בכך שניק ואודרי ממשיכים בחופשה על רכבת האוריינט אקספרס באדיבות האינטרפול.
אדם סנדלר בתפקיד ניק שפיץ, שוטר במשטרת ניו יורק ובעלה של אודרי
ג'ניפר אניסטון בתפקיד אודרי שפיץ, ספרית, חובבת רומן מסתורין ואשתו של ניק
לוק אוונס בתפקיד צ'ארלס קוונדיש, אריסטוקרט
דני בון בתפקיד המפקח דלקרואה
תעלת בגה (ברומנית: Canalul Bega) היא תעלה עבירה ברומניה ובסרביה.
הייתה התעלה העבירה הראשונה שנבנתה בשטחי רומניה של היום ומשרתת את העיר טימישוארה.
היא נוצרה על ידי תיעול חלקי של הנחל בגה.
היא חוצה את המחוז טימיש שבחבל באנאט במערב רומניה ונכנסת לשטח סרביה, בה מתמזגת על יד הכפר קלק (Klek) עם הנחל בגה וקה (בגה הישנה)
במאות ה-18–19 בימי השלטון ההבסבורגי הייתה תעלת בגה דרך התחבורה העיקרית להובלה באזור כשהיא חיברה את העיר טימישוארה דרך הטיסה והדנובה עם בירת הונגריה, בודה, לימים בודפשט, ועם בירת אוסטריה, וינה.
כיום משמשת בעיקר לפעילויות ספורט ופנאי.
אורך תעלת בגה הוא 114 ק"מ, מתוכם 44 ק"מ בשטח רומניה ו-70 ק"מ בשטח סרביה.
בשנת 1716 שמו האוסטרים קץ לשלטון העות'מאני בחבל באנאט ובירתו טמשוואר, כיום טימישוארה.
הכיבוש ההבסבורגי הביא להתחלת תהליך של פיתוח באזור.
אחת הפעולות הראשונות של השלטון החדש היה ויסות המים בטמשוואר והסביבה לצורך אספקת מי שתייה לעיר וייבוש הביצות.
מטרה חשובה הייתה להבטיח הובלת עצים לחימום וחומרי בניין הדרושים לעיר טמשוואר והובלת סחורות מן האזור לשאר אירופה.
בשנת 1728 הורה המושל האוסטרי הרוזן קלאודיוס פלורימונד מרסי (מרצי) לחפור תעלה שנועדה לנקז את השטחים המועדים להצפות מסביב לעיר טמשוואר.
עבודות התיעול של נחל בגה התחילו ממעלה לטמשוואר עד ליישוב פג'ט.
בשלב הבא התרחבו העבודות אחרי טמשוואר במורד הזרם ונבנתה תעלה עבירה במסלול חדש, שנקרא בימינו בגה וקה (Bega Veche או בגה הישנה) באורך 116 ק"מ עד לשפך לנהר טיסה.
בנובמבר 1732 כבר שטה על התעלה החדשה ספינה ראשונה עד ליישוב פנצ'בו, הנמצא כיום בשטח סרביה.
בסופו של דבר התעלה במסלול הזה ננטשה בגלל מחסומי החול שהפכו אותה לבלתי עבירה, במיוחד בימי הקיץ כשמפלס המים נמוך.
בשנים 1735–1754 נבנתה גרסה חדשה של התעלה דרומה יותר, בין טמשוואר ליישוב קלק.
המסלול החדש היה יותר ישר ועביר, אולם תלוי מאוד במפלס ובזרימת המים המשתנים לאורך השנה.
עבודות התיעול שהתחילו מיוזמת מרסי נמשכו תחת פיקוחו של המהנדס מקסימיליאן פרמו (Fremaut).
הוא בנה סכרים לצורך ויסות הזרימה.
בעקבות בניית התעלה, הסיכון לשיטפונות בעיר טימישוארה פחת בצורה ניכרת והביצות מסביבה התייבשו.
ב-1744 הוצא צו קיסרי שחייב את כל הכפרים שעל גדות התעלה לתחזק את גדותיה ואת סכריה ולסייע בוויסות המים בתעלה.
ב-1753 פרצו בחבל באנאט שיטפונות כבדים.
לכן בנו תעלה נוספת באורך 30 ק"מ בין איטביי ליאנוקב מוסט (כיום טאנקאיד) שבמרכז באנאט.
בשיטפון בזק זרמו בתעלת בגה 455 מטרים מעוקבים, בעוד שהזרימה המרבית המתוכננת בתעלה הייתה של 85 מטרים מעוקבים.
ב-1756 נערכה רגולציה ראשונה של השיט והמסחר בתעלת בגה.
ב-1758 במעלה הזרם לפני טמשוואר ביישובים קושטיי וטופולובץ על הנהר טימיש הסמוך, בנה המהנדס פרמו צמתים הידרוטכניים.
הצמתים אפשרו העברת מים בין הנהר טימיש לתעלת בגה לפי הצרכים.
מיזם זה פתר את בעיות השינויים בזרימת המים בתעלה ושיפר את כלכלת המים באזור שנודע בעבר בביצותיו ובשטפונותיו התדירים.
ב-1775 הוקמה בעיר טמשוואר "לשכת השיט".
בשנת 1859 שיטפונות נוספים פגעו בחבל באנאט.
2,850,000 דונם של אדמה חקלאית ועשרות כפרים כוסו במים.
מכת השיטפונות חזרה באזור גם בשנת 1886. כתגובה לכך הועלו במטר נוסף כל הסכרים על הנהר טימיש ועל הבגה.
כעבור שנה פרצו שוב שיטפונות והם שברו את הסכרים.
בשנים 1900–1916 נבנתה בתעלת בגה מערכת תאי שיט.
בעקבות זאת השיט בתעלה עלה בצורה ניכרת.
ב-3 במאי 1910 נחנכה תחנת הכוח ההידרואלקטרית ברובע פבריק של טמשוואר.
היא השתמשה באנרגיית מי תעלת בגה לצורך הפקת חשמל והייתה אחת מתחנות הכוח ההידרואלקטריות הראשונות בתחום רומניה של היום.
ב-1912 שוב אירעו שיטפונות בחבל באנאט ועם היישובים שנפגעו נמנו צ'בזה, מצ'דוניה ופטרומן במערב המחוז טימיש.
ב-1752 תועד קיומו של "נמל טמשוואר" ברובע יוזפין של טימישוארה.
באותה שנה כתעלת בגה הובלו 20,000 טון של סחורות.
ב-1917 בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה נרשמו בתעלת בגה 563 כלי שיט מסחריים ששטו במשך 305 ימים בשנה.
בימי שלטון ממלכת רומניה בשנת 1937 הוקם משרד הנמל אוטלק.
ב-1945 בעיר טימישוארה וביישוב אוטלק נמשו מאפיק התעלה גשרים שנהרסו על ידי ההפצצות במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1869 התקיימו ההסעות הראשונות של אנשים בתעלה.
טמשוואר-טימישוארה הייתה לעיר הראשונה בשטח הנוכחי של רומניה שהשתמשה בתחבורה ציבורית.
ב-1944 בימי השלטון הרומני נרשם מספר שיא של נוסעים בתעלה: 500,000.
מלחמת העולם השנייה פגעה קשות בתנועה בתעלה.
בשנות השלטון הקומוניסטי בשנת 1958 פסקה הובלת הסחורות בתעלה לחלוטין.
ב-1967 פסקה גם תנועת כלי השיט עם הנוסעים.
עם זאת בשנת 1986 עדיין נרשמו בפנקסי מפקדת הנמל טימישוארה 20 כלי שיט מתפקדים.
אחרי המהפכה הרומנית משנת 1989 התחילו לדון בפתיחתה מחדש של התעלה אולם עדיין לא היו לשלטונות הסכומים הנחוצים לעבודות הניקוי ופתיחת התנועה.
בשנת 2002 בסיועה של ממשלת הולנד נערך מחקר היתכנות ראשון לגבי פתיחת התעלה לתחבורה בצד הרומני.
מחקר דומה נערך בצד הסרבי.
לפי צפי המחקר נפח הובלת הסחורות עשוי להגיע ל-600,000 טון לשנה, בעיקר בזכות הקשר עם כמה חברות תעשייתיות בעיר.
המחקר התייחס גם לפתיחת התעלה להסעות נוסעים ולמטרות נופש.
בשנת 2005 שוב נפגע אזור אגן המים טימיש -בגע משיטפונות גדולים.
בסוף שנת 2008 החלו עבודות הניקוי ושיקום אקולוגי של תעלת בגה
בשנת 2018 חודש השיט להסעת נוסעים בתעלה.
מערכת תאי השיט נבנתה בימי השלטון האוסטרי-הונגרי בשנים 1900–1916 כדי לאפשר תנועת שיט לכל אורך השנה.
בתעלת בגה קיימים שישה תאי שיט, שניים בשטח רומניה וארבעה בשטח סרביה.
מתוכם הוצאו משימוש שניים, ואחד אינו מתפקד.
פרט לתא השיט בקלק בסרביה, לכל האחרים חדר אחד.
האורך המרבי של תאי שיט הוא 70 מ', רוחבם הוא 10 מ' והשוקע משתנה מתא שיט אחד למשנהו.
השוקע בתאי השיט ברומניה הוא 1.5 מ'.
שם תא השיט מיקום המדינה הערות 1. תא השיט סנמיכאיו רומן (Sânmihaiu Român) אינה מתפקדת החל משנת 1988. בשנת 2010 התחילו עבודות השיפוץ.
2. תא השיט אויוואר (Uivar) פועלת.
3.תא השיט סרפסקי איטביי (Srpski Itebej) הוצאה מפעולה 4. תא השיט קלק (Klek) פועלת 5. תא השיט אצ'קה (Ečka) הוצאה מפעולה 6. תא השיט פרלז (Perlez) פועלת
הנמל טימישוארה שוכן בגדה השמאלית של תעלת בגה, בקטע שבין גשר מונצ'י (Podul Muncii - "העבודה") והגשר ג'לו (Pasarela Gelu)/
הדוברות עוגנות לאורך 450 מ'.
בגדה הימנית, בערך באמצע הקטע, ניצב מגדל המים של רובע יוזפין.
בולט הריצוף הישן, מאבן מרובעת, אופיינית להתחלת המאה ה-20. רוחב התעלה באותו אזור הוא 25 מ'.
הנמל קיים משנת 1860. מפקדת הנמל נמצאה בזמנו במקום שבו עומד היום בניין "אנקורה" ("העוגן").
בטימישוארה מעל תעלת בגה נבנו גשרים רבים.
בזמנו רק ברובע פבריק היו מעל התעלה כ-70 גשרים וגשרונים.
כיום ישנם בטימישוארה 18 גשרים.
שמותיהם של שמונה גשרים חשובים שונו בהחלטת העירייה במאי 2016 כדי להתאים לשמות הרחובות הסמוכים.
Mihai Viteazu שדרת מיכאי ויטיאזול עם שדרת המלך פרדיננד Bd.
Regele Ferdinand I 3,78 km גשר להולכי רגל ולכלי רכב 8. Podul Maria גשר מריה Podul Traian גשר טראיאן שדרת 16 בדצמבר 1989 (אזור ככר ספנטה מריה) עם הפארק המרכזי ופארק הקדתרלה (zona pieței Sf.
Carpenului האזור רחוב יוזף גבריאל עם אזור רחוב קארפנולוי 7,17 km גשר לרכבות
תעלומת הגורילה הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1930 שבוים על ידי ברט גילט, הופק על ידי וולט דיסני והופץ על ידי סרטי קולומביה.
זהו הסרט ה-22 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שהופק והשביעי באותה השנה.
סרט קצר זה מהווה פרודיה למחזה "הגורילה" משנת 1925 מאת התסריטאי ראלף ספנס, שהפך לסרט אילם בשנת 1927 ולרימייק עם שמע בשנת 1930.
מיקי מאוס קורא בעיתון שגורילה נמלטה מגן החיות, והוא מיד מתקשר למיני מאוס בכדי להזהיר אותה.
האחרונה טוענת שאינה מפחדת, ומנגנת ושרה למיקי דרך הטלפון.
לפתע הגורילה מגיעה ופורצת לביתה של מיני וחוטפת אותה, ומיקי – ששומע את צעקותיה בטלפון – ממהר להציל את העלמה במצוקה.
הגורילה מעלה את מיני לעליית הגג וקושרת אותה היטב, וכשמיקי מחפש את מיני ברחבי הבית הוא מפספס אותם כל פעם, כמעין משחק חתול ועכבר.
בסוף מיקי מתיר את מיני והגורילה מועדת על החבל שמיני הייתה כבולה בו וזוג העכברים רוקדים וחוגגים את ניצחונם תוך שהם קושרים את הגורילה.
למרות שלגורילה בסרט לא נקראה בשם, היא זוהתה רטרואקטיבית כאותה הגורילה שנראתה בשני הסרטים משנת 1933, "האיש המכני של מיקי" ו"חנות חיות המחמד", בשם בֶּפּוֹ.
לסרט הקצר "דונלד דאק והגורילה" משנת 1944 יש עלילה דומה לסרט זה, עם גורילה רצחנית בשם אייג'קס שברחה מגן החיות המקומי.
בספרו "הסרטים של מיקי: סרטי הקולנוע של מיקי מאוס", הייס גרוב מציין: "'תעלומת הגורילה' ראוי לציון בשל הדיאלוג הנרחב בתחילתו.
עד עכשיו האנימטורים של דיסני שלטו בסינכרון שפתיים, והן מיקי והן מיני לא מראים שום פרצוף מביך בזמן שהם מדברים.
מעניינת עוד יותר היא הגורילה בסרט זה שמצוירת באופן מפורט, שבכמה סצנות מוצגת כדי להראות את גודלה העצום.
הגורילה והשימוש החכם באור וצל גורמים ל"תעלומת הגורילה" להיראות מתוחכמת יותר מהסרטים המצוירים הקודמים של מיקי מאוס.
אפילו 'לוחמי האש' שיצא שלושה חודשים קודם לכן מתחיל להיראות פרימיטיבי".
כתב העת "Motion Picture News" פרסם ב-6 בדצמבר 1930: "זה לא עומד בסטנדרטים של סרטים מצוירים אחרים של מיקי מאוס, אבל זו קומדיה טובה, בכל זאת.
תעלת אגם ביווה (ביפנית: 琵琶湖疏水 או 琵琶湖疎水) היא תעלת מים היסטורית ביפן, המחברת בין אגם ביווה לעיר קיוטו הנמצאת בקרבתה.
התעלה נבנתה במהלך תקופת מייג'י ונועדה במקור להעברת מי האגם לשתייה ותעשייה בקיוטו, ואף כנתיב שיט להעברת מטענים.
מאז 1895, מי התעלה משמשים לצורך תחנת הכוח ההידרואלקטרית הראשונה ביפן, ומספקת חשמל לתעשייה, תאורת רחוב ולרכבת החשמלית של קיוטו.
כחלק מרסטורציית מייג'י, קיוטו איבדה את מעמדה כבירת יפן לטובת טוקיו.
כתוצאה מכך, סבלה העיר קיוטו מירידה בפעילות המסחרית ומהתדלדלות אוכלוסייה.
כדי לטפל בבעיה זו, מושל המחוז השלישי של קיוטו, קיטקאגי קונימיצ'י, החל בבניית תעלה מאגם ביווה כדי לספק מים להשקיה ולשימוש תעשייתי, כמו גם להקל על הובלת סחורות באמצעות שיוט על נתיב מים.
ההיתכנות לבניית תעלת השקיה לקיוטו מאגם ביווה נדונה לפחות מאז המאה ה-17, אך תוכניות כתובות ועבודות תכנון ראשוניות החלו לראשונה ב-1873. בשנת 1882, מינאמי איצ'ירובה, שעבד עם קורנליס יוהנס ואן דורן על תעלת אסאקה במחוז פוקושימה, הוזמן מטעם עיריית קיוטו לערוך בדיקות עבור התוואי של התעלה המוצעת.
מינאמי נתמך בעבודת הסקר שלו על ידי סטודנט בשם טנבה סקורו, אשר בהמשך נעשה למהנדס הראשי של פרויקט התעלה.
עבודות הבנייה של התעלה הראשונה, שהגיעה עד לנקודת המפגש בין אוצו (עיר בירה של מחוז שיגה) לנהר קאמו, החלו באוגוסט 1885. לאחר חמש שנים, באפריל 1890, הושלמה בנייתן של שתי התעלות הראשיות והן התעלות המסועפות כיסו מרחק של 11.2 קילומטרים.
עלות הפרויקט כולו נאמדה בכ-1,250,000 דולר, כאשר רבע מהסכום שולם על ידי ממשלת יפן, שליש שולם על ידי מוצוהיטו, קיסר יפן, והיתר ממסים מקומיים.
בשנת 1894 הושלם נתיב המים של נהר קאמו – שהחל ב-1892 – המאחד את נהר קאמו ומחוז פושימי.
בשל התגברות הביקוש למי ברז וחשמל באותה תקופה, עיריית קיוטו החלה לתכנן את בניית התוואי השני (תעלה מספר 2) של תעלת אגם ביווה, באופן שבו ייבנה ללא תלות בתעלה הראשונה.
עבודות הבנייה של התעלה השנייה החלו באוקטובר 1908, והסתיימו באפריל 1912. כתוצאה מכך, הוקמו בקרבת התעלה תחנת טיהור מים ותחנת כוח הידרואלקטרית משודרגת.
באוגוסט 1989 הוקם בקיוטו מוזיאון תעלת אגם ביווה, לציון מאה שנה לפתיחה.
המוזיאון נפתח מחדש לאחר שיפוץ בשנת 2009.
תעלומת רצח 2 (Murder Mystery 2) הוא סרט בלשי-קומי-פעולה אמריקאי מ-2023 בבימויו של ג'רמי גארליק, אשר נכתב על ידי ג'יימס ונדרבילט.
זהו סרט המשך לסרט "תעלומת רצח" משנת 2019, ומככבים בו אדם סנדלר וג'ניפר אניסטון.
הסרט שודר לראשונה בנטפליקס ב-31 במרץ 2023. הוא הגיע ל-10 הסרטים המובילים של נטפליקס בלמעלה מ-90 מדינות.
באפריל 2023 אדם סנדלר זכה, על הופעתו בסרט, בפרס ההופעה הקומית הטובה ביותר בטקס פרסי הסרטים והטלוויזיה של MTV לשנת 2023.
ארבע שנים לאחר הבריחה שלהם ממונטה קרלו, ניק ואודרי ספיץ הם בלשים פרטיים במשרה מלאה.
בהיענות להזמנה מחברם, ויקראם "המהרג'ה" גובינדן, להשתתף בחתונתו באי הפרטי שלו, הם מקווים שהקשר שלהם איתו יעניק לסוכנות הבילוש הכושלת שלהם אמינות מקצועית מסוימת.
בחתונה, אודרי מבחינה בדמות בגלימה שעוקבת אחר הפיל של ויק.
גופה מתה נופלת מהפיל ומתגלה כשומר הראש של ויק, לו.
ניק חושד שזו הסחה וצופה בחטיפתו של ויק על ידי דמות מסתורית.
כשהם מבינים שהם שוב נלכדים בקונספירציה, בני הזוג קובעים שלפחות שני עבריינים היו מעורבים: אחד כדי ליצור את ההסחה והשני כדי לחטוף את ויק.
למחרת בבוקר, לקבוצה מצטרף צוות של בלשים מקצועיים בראשות מנהל המשא ומתן לשעבר של ה-MI6, קונור מילר.
החוטף מתקשר ומטיל על ניק להעביר כופר של 70 מיליון דולר לשער הניצחון בפריז תמורת ויק.
בנסיעה לפריז, מילר לוקח את ניק ואודרי לנקודת ההחלפה.
החוטפים מכריחים את בני הזוג להיכנס לטנדר באיומי אקדח.
בפנים, הזוג נלחם בהם, דבר שמסתיים במותם של החוטפים והטנדר מתרסק לתוך קפה פרוקופ המפורסם.
הם מבינים שהם מופללים לחטיפתו של ויק עם צילומים של ניק רץ מהאוהל מניף סכין; מילר מגיע ומבהיר שהצילומים הם זיוף עמוק.
לאחר שלקח את תיק הכסף וביקש מהם לפגוש אותו בכנסיית מדלן, מילר נהרג לכאורה כאשר המכונית שלו מתפוצצת.
דמות מסתורית גונבת את התיק, רק כדי להיפגע על ידי משאית ולהישדד.
בסיועו של המפקח לורן דה לה קרויה, בני הזוג מתחקים אחר המשאית לטירה כפרית, שם הם נקלעים למארב על ידי סקאו ואימני, שמתעקשות שהן לא החוטפות ורק רוצות את הכסף.
סקאו יורה באימני ומנסה להרוג את בני הזוג, אך היא בעצמה נורה למוות על ידי אימני הגוססת.
ניק ואודרי בורחים ומתקשרים לדה לה קרואה ולאחרים, ומבקשים להביא את ויק למסעדת לה ז'ול ורן במגדל אייפל.
ויק מופיע במפגש, חגור באפוד פצצה.
ניק מניח שהרוצח לעולם לא יסכן את הכופר.
כפי שהוא חוזה, הספירה לאחור של הפצצה מושעת ומילר, המוח של החטיפה, מופיע; הוא זייף את מותו בכך שהסתתר בתא טיטניום חסין פצצות בתוך המכונית רגעים לפני הפיצוץ.
הוא מנסה להרוג את הקבוצה, יחד עם סוזן, אלמנה בודדה שחיפשה את אהובה האבוד מזמן, גארי, אך אודרי נצמדת ברתמה שלו ונמשכת לקומה העליונה.
ניק רודף אחריהם, מכניע את אנשיו של מילר ומשמיד את הנפץ.
מילר זורק את אודרי, שעדיין מחוברת לרתמה שלו, מהמגדל.
שני הגברים מנהלים קרב יד ביד, כשבשיאו ניק פותח את התיק ומפזר את הכסף לרוח.
בינתיים, הקבוצה עוזרת לנתק את הפצצה של ויק, וסוזן מתאהבת בלה קרואה, שנורה על ידי מילר.
סוזן ודה לה קרואה מתאהבים מיידית לאחר שהם עושים ביחד טבעות עשן בצורת איברי מין.
למעלה בקומה העליונה, אודרי מופיעה שוב ועוזרת לניק לקשור את הרתמה של מילר למנגנון המעלית של המגדל, לזרוק אותו לתוך להבי הרוטור של מסוק המילוט שלו, שמתפוצץ ומתרסק לתוך הסיין .
כשהם חוזרים למסעדה, אודרי רואה בידה הכהה של סאירה דם, אבל סאירה מתעקשת שהחינה שלה נמרחה במהלך המהומה.
אודרי מבינה שסאירה לא הייתה נוכחת כשהפיל של ויק הוכנס לטקס קבלת הפנים, ונזכרת שלדמות העטופה שהרגה את לו היה כתם חינה רטוב על בגדיה.
סאירה היא הקונספירטורית השנייה; היא הייתה מוטרדת מכך שהוריו של ויק נתנו לו שליטה בלעדית על העסק, והיא ניסתה בעבר להרוג את ויק במומבאי.
חשופה, סאירה מנסה לירות בוויק אבל הוא מוגן על ידי אולנגה, ואז קלודט דופקת אותה עם התיק.
עם סיום המהומה, ויק וקלודט מחליטים לברוח ולתת לניק ואודרי 10 מיליון דולר.
בירח דבש ביוון, הם נתפסים באיומי אקדח על ידי טייס המסוק שלהם; הוא גונב את המיליונים וקופץ מהמסוק ומשאיר אותם באוויר ללא טייס.
אדם סנדלר בתור ניק ספיץ
ג'ניפר אניסטון בתור אודרי ספיץ
ג'ודי טרנר-סמית' בתור הרוזנת סקו
ג'ון קאני בתור קולונל אולנגה
אנני מומולו בתור גברת סילברפוקס
מיו ליונג בתור מר לו
באוקטובר 2019, הוכרז שסרט המשך לסרט תעלומת רצח נמצא בפיתוח עם אדם סנדלר וג'ניפר אניסטון.
באוגוסט 2021, ג'רמי גארליק נשכר כבמאי, והתסריט של ג'יימס ונדרבילט, עם צילומי סרט ההמשך שיתרחש בפריז ובאיים הקריביים .
סנדלר ואניסטון אישרו את ההמשך במהלך אירוע המעריצים העולמי של טודום בספטמבר 2021.
בינואר 2022, דווח שאדיל אקטר וג'ון קאני יחזרו על תפקידיהם מהסרט הראשון, כאשר מארק סטרונג, מלאני לורן, ג'ודי טרנר-סמית', קוהו ורמה, אנריקה ארקה, טוני גולדווין, אנני מומולו וזורין וילנואבה יצטרפו אל הסרט כמצטרפים חדשים.
הצילומים החלו בינואר 2022, בהוואי.
ונמשכו ב-8 באפריל 2022, בפריז, צרפת.
הסרט הוקרן ב-31 במרץ 2023 בנטפליקס.
תעלומת רוק איילנד היא תוכנית טלוויזיה קומית אוסטרלית לילדים ולבני נוער, שהוצגה בבכורה ב־10 Shake ב-2 במאי 2022 ובניקלודיאון יום למחרת.
בהתחלה שם הסדרה היה: "האי של טיילור" ואז שינו אותו ל-"תעלומת רוק איילנד".
הסדרה עלתה לראשונה ב-2 במאי 2022 באוסטרליה.
בישראל הסדרה שודרה לראשונה ב-3 ביולי 2022.
באוקטובר 2022 הסדרה חודשה לעונה שנייה שעלתה לראשונה ב-25 בספטמבר 2023. בישראל העונה השנייה עלתה לראשונה ב-12 בנובמבר 2023.
ב-6 במאי 2024, הסדרה חודשה לעונה שלישית שעלתה לראשונה ב-23 בנובמבר 2024. בישראל העונה השנייה עלתה לראשונה ב-2 במרץ 2025.
טיילור בת ה-14 וחבריה חוקרים את סודות האי רוק היפה והמסתורי.
צ'ארלי, הדוד של טיילור, נעלם לפני 5 שנים וטיילור נחושה לגלות מה עלה בגורלו, בעת שהחבורה מתמודדת עם תעלומה חדשה בכל פרק ופרק.
הסדרה היא בת 20 פרקים שצולמה בגולד קוסט ובפורט דאגלס, קווינסלנד ב-2021 לעונה 1, ובחוף הזהב וב- Helensvale, קווינסלנד בין השנים 2022–2023 לעונה 2. זו הייתה הפקה של FremantleMedia Australia עבור רשת 10 ו-Nickelodeon International.
הסדרה נוצרה על ידי מתיו קוק, וינסנט לונד ומייקל פורד.
הוא נכתב על ידי מפיק התסריט סטיבן ואג, עם הכותבים סם קרול, אליקס בין, דייוויד האנם, מריסה נאת'ר, נטשה סומסונדרם, טרנט רוברטס, ג'סיקה ברוקמן והאנה סמואל.
באוקטובר 2022, רשת 10 וניקלודיאון הודיעו שהסדרה חודשה לעונה שנייה, שיצאה לאקרנים ב-25 בספטמבר 2023.
תעלת אמסטרדם-ריין (בהולנדית: Amsterdam-Rhein-Kanal) היא תעלה בהולנד, בין אמסטרדם לטיל (מנהר האיי עד נהר הוואל).
היא מחברת את נמל אמסטרדם עם חבל הרוהר בגרמניה, והיא התעלה העמוסה ביותר בעולם: כ-100,000 ספינות מפליגות בתעלה מדי שנה.
אורכה של התעלה 72 קילומטרים, רוחבה 100 עד 120 מטר ועומקה 6 עד 9 מטר.
מכיוון שתעלת מרויידה, שהוכנסה לשימוש ב-1892, תוך כמה עשורים כבר לא עמדה בדרישות התקופה, הוחלט שיש לשפר את נתיב השיט מאמסטרדם לנהר הריין.
גרסאות שונות נשקלו אך העיריות באמסטרדם ובאוטרכט התקשו להגיע להסכמה.
בשנת 1930 הוצגה מפה לבית הנבחרים עם הצעות שונות לתוואי.
בסופו של דבר, נבחרה "תוכנית מוסרט", שהוצעה על ידי המהנדס הראשי של מועצת המים של אוטרכט אנטון מוסרט.
על ידי הבאת מפלס המים לאותו מפלס בין אמסטרדם לנהר לֶק ובכך ביטול תאי השיט, ושימוש במסלול קצר יותר, ניתן היה להשיג חיסכון משמעותי בזמן ההפלגה.
בשנת 1931 נקבע בחוק שיש לבנות את התעלה.
עם זאת, השפל הגדול ומלחמת העולם השנייה עיכבו את הבנייה.