tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1880, לאחר שנשא לאישה את קרוליין קליבלנד, הוא עבר לקאסלטון שבטריטוריית דקוטה (כיום בתחומי דקוטה הצפונית), והיה למנהל חשבונות בחנות כלבו מקומית.
לאחר מכן היה ברק קופאי בבנק הלאומי הראשון בקאסלטון, ולאחר מכן, במשך שש שנים הגזבר של מחוז קאס.
ב-1890 נבחר ברק מטעם המפלגה הרפובליקנית כמושל דקוטה הצפונית השני, וכיהן בתפקיד מ-7 בינואר 1891 ועד 3 בינואר 1893. במהלך תקופת כהונתו התברר שלדקוטה הצפונית לא היו חוקים לבחירת חבר האלקטורים.
ברק זימן מושב מיוחד של בית המחוקקים המדינתי ב-1 ביוני 1891, ודאג לחקיקת החוק.
המדינה השתתפה בבחירות לנשיאות של 1892, כאשר נבחר גרובר קליבלנד לתקופת כהונתו השנייה כנשיא ארצות הברית.
בהתבסס על סך קולות המצביעים במדינה, שבה ניצח בהפרש קל מועמד המפלגה הפופוליסטית ג'יימס ויבר, נבחרו שני אלקטורים רפובליקנים ושני אלקטורים פופוליסטים.
האלקטור הרפובליקני הצביע בעד הנשיא המכהן בנג'מין הריסון, ושני האלקטורים האחרים התפצלו בהצבעתם כשאחד הצביע בעד קליבלנד והשני לוויבר.
הקריירה הפוליטית של ברק הסתיימה כאשר הוא איבד את תמיכת חקלאי המדינה בעקבות הטלת וטו על הצעת חוק שהייתה אמורה לכפות על חברות הרכבת לחכור אתרים ליד מסילות הברזל לבניית מעליות לדגנים ומחסנים על פי תנאם שלא היו מקובלים על חברות הרכבות.
בבחירות של 1892 הוא לא נבחר לתקופת כהונה נוספת ושב לחייו הפרטיים לאחר עיסוק בלתי מוצלח בעסקי הדגנים במינסוטה.
הוא היה מפקח במשרד הקרקעות של ארצות הברית והתגורר בוושינגטון די.
אנדרו ברק נפטר ברוזוול, ניו מקסיקו ב-17 בנובמבר 1918. הוא נטמן בבית הקברות סאות' פארק שבעיר.
אנדרו דניאל דִיבוֹף הוא שחקן ומפיק רוסי יליד ונצואלה.
דיבוף יידוע בזכות גילום נבלים רבים בקולנוע ובטלוויזיה, כולל סוחרי סמים, טרוריסטים ובוסים של מאפיות מאורגנות.
עם זאת, הוא מוכר בעיקר בזכות תפקידו בתור מיכאיל באקונין באבודים.
תפקידי קולנוע וטלוויזיה בולטים נוספים כוללים את הנבלים לואיס קאלי ב"חיילי צעצוע", צ'רי גנץ ב"עוד 48 שעות", ארנסטו מנדוזא ב"בושה נמוכה מלוכלכת", איוון סרנוף ב"CSI: מיאמי" וקאראקורט ב"הרשימה השחורה".
דיבוף נולד בסאן טומה, ונצואלה.
הוריו עבדו כחיפושי נפט עבור אקסון, והכירו מכיוון שהסבא מצד אמו של דיבוף היה המפקח של אביו.
דיבוף מתאר את עצמו כילד מופנם ובודד בתקופת ילדותו בקראקס, וציין שחווה כמעט מדי יום תגרות פיזיות ובריונות מצד ילדים אחרים.
שפת האם של דיבוף הייתה ספרדית, אבל הוא למד אנגלית בזמן שעדיין התגורר בוונצואלה.
לאחר גירושי הוריו, היגר דיבוף עם אחותו ואמו לצפון קליפורניה כשהיה בן 10. עם המעבר לארצות הברית, דיבוף היה אמור להיכנס לכיתה ה', אבל מנהל בית הספר מנע זאת ממנו בגלל המבטא הכבד שלו.
דיבוף טוען שחוויה זו הייתה זרז לאובססיה שלו לשפות.
כשהיה בכיתה ז', בית הספר של דיבוף הקרין סרטים בכיתה, כולל "שבעה ימים במאי", שדיבוף מצא מעורר השראה.
כתוצאה מכך, דיבוף החל לדמיין את עצמו כגיבור בסרטים כאלה, וסיפר לחבריו שהוא רוצה להיות שחקן שיעשה את הפעלולים שלו בעצמו.
אמו של דיבוף עבדה במחלקת המדינה, והוא עבר איתה כשהיא הועברה לספרד.
דיבוף גר חמש שנים בווילאסאר דה מאר (קטלוניה), בין 1973 ל-1977, והרגיש שהוא קטלוני גם כן.
בזמן שהותו בספרד, דיבוף לימד סטודנטים דוברי אנגלית ספרדית ולמד באוניברסיטת ברצלונה, שם השלים פרויקט מחקר על בלשנות ב"סיפורי קנטרברי".
הוא העביר את הזכויות שלו לאוניברסיטת ג'ורג'טאון, שם המשיך בלימודי שפות ובלשנות, ומאז הוא מתגורר בארצות הברית.
דיבוף לא סיים את לימודיו באוניברסיטת ג'ורג'טאון, אלא החליט לקחת שנת חופשה כדי לעזור לאביו להשתקע בקליפורניה לקראת הפרישה.
לאחר שחזר לקליפורניה, עבד דיבוף כמתאם בחברת לימוזינות, ולבסוף הפך לנהג לימוזינה ב-1983. בשעות הערב הפנויות שלו, דיבוף לקח שיעורי משחק; בין מוריו היה מילטון קאטסלס, במאי המחזה "פרפרים הם חופשיים".
התפקיד הראשון שלו היה שומר רוסי בפרק משנת 1986 של "חבורת המדענים המוזרים".
דיבוף זכה בתפקיד באמצעות אודישן טלפוני, בו התבקש לצעוק "תעצרו את המשאית!" ברוסית ובהמשך באנגלית עם מבטא רוסי.
תפקידו הראשון בקולנוע היה בסרט האימה משנת 1986 "מטורפי הניאון", בו גילם מנתח.
לדיבוף היה עימות עם יוצרי הסרט בשל מה שהוא האמין שהיווה התעללות בבעלי חיים: יונים מתות אמיתיות שימשו באחד מסצנות הסרט.
בהמשך שנות השמונים הופיע דיבוף בתפקידי אורח קטנים ובתור ניצב בסדרות "חבורת A", "אזור הדמדומים", "מקגיי", "הדחליל וגברת קינג" ו"מטלוק".
כישוריו הרב-לשוניים והרקע הבינלאומי שלו עזרו לו לזכות בחלק מתפקידיו הראשונים.
באודישן לתפקיד אורח כנהג לימוזינה עבור "שנות השלושים", העמיד דיבוף פנים שהוא מהגר רוסי והמשיך ברמאות זו על הסט עד סיום הצילומים, אז הפסיק את המבטא הרוסי לחלוטין.
פריצת הדרך שלו הגיעה בשנת 1990, אז לוהק לתפקיד רוכב האופנוע הפושע "צ'רי גנץ" ב"עוד 48 שעות".
הוא היה בחופשה בברלין כשהתבשר על כך שזכה בתפקיד.
הוא יצא לחגוג בפאב סמוך ולאחר מכן השתתף בפירוק חומת ברלין, תפס פטיש ונטל חלק בהריסת החומה.
דיבוף מציין את "עוד 48 שעות" כסרט שאפשר לו לעזוב את עבודתו כנהג לימוזינה ולהתמקד במשחק.
בעקבות "עוד 48 שעות", דיבוף קיבל תפקידי נבל בפרויקטים משמעותיים אחרים, בעיקר בז'אנר האקשן.
פרויקטים אלה כללו "חיילי צעצוע" ו"בושה נמוכה מלוכלכת".
במקרים נדירים יותר, גילם דיבוף את הגיבור הראשי, כמו ב"ריצה מגניבה" וב"אינטרספטור".
בשנת 1997 יצאו לאקרנים הסרטים "אייר פורס" ו"וי שממשטר".
בגילומו של איש צוות טרוריסטי רוסי ב"אייר פורס", כמו בסרטים אחרים, דיבוף ביצע את הפעלולים שלו בעצמו.
דיבוף ציין בראיון שהוא מבצע את הפעלולים שלו בתדירות גבוהה כל כך, עד שלעיתים קרובות מניחים שהיה פעלולן מקצועי בעברו; עם זאת, זה לא המקרה.
הוא פשוט העדיף לבצע את הפעלולים שלו בעצמו מכיוון שזה נתן לו שליטה מלאה בכל היבט של הדמויות שלו.
דיבוף גילם את הדמות הנבלית "דז'ין" בשני הסרטים הראשונים בסדרת "וי שממשטר".
"וי שממשטר" בוים על ידי אמן האפקטים המיוחדים רוברט קורטזמן, ו כלל הופעות אורח של מספר שחקני אימה פופולריים.
דיבוף חזר לגלם את דמות הדז'ין ב"וי שממשטר 2: הרוע לעולם לא מת", בבימויו של ג'ק שולדר.
בשנת 1999, דיבוף וחבר כתבו תסריט לסרט שלישי, "וי שממשטר: המילenium השלישי", שעסק בנושא באג 2000 וכלל "אוניית מלחמה אמריקאית באסיה שפוגע בה טיל, וכל הגיהנום משתחרר.
אגב, יש פגישה באו"ם ומפלצות מתעוררות לחיים במקום ומתחילות להשתולל בין הקהל".
התסריט של דיבוף דרש גם אפקטים מיוחדים מרהיבים, ו כלל "גארגולות על בניינים שמתעוררות לחיים ויורדות אל הרחוב".
התסריט של דיבוף לא נרכש, והוא בסופו של דבר לא חזר ל"וי שממשטר 3" או "וי שממשטר 4", בטענה שהוא האמין שלפרויקטים האלה אין את היכולת לאפקטים מיוחדים מרשימים בשל תקציב נמוך משמעותית, וכי הוא הרגיש שלסרטי המשך אלה אין את האהבה לזיכיון שהייתה לפרקים המוקדמים יותר.
בהמשך, דיבוף התאחד עם רוברט קורטזמן בסרט האימה בהשראת "גרינדהאוס" "הזעם", ומאז הופיע בכמה סרטי אימה נוספים, כולל הנבל הראשי בסרט האימה העצמאי של חצות סינדיקט "חומר מת", בסרט "השנאה" בתור נאצי לשעבר, ובסרט "שדים" של מיילס דולאק בתור קנאי דתי.
לדיבוף היה תפקיד חוזר ב"אבודים" (עונות 3 ו-6, 2006-2007 ו-2010 בהתאמה) בתור מיכאיל באקונין, חבר רוסי ב"האחרים" שחיו בתחנת הלהבה של יוזמת דהרמה (בפרקים "מחיר החיים", "היכנסו ל-77" ו"דרך האוויר") ובהמשך הופיע, בהיזכרות (בפרק "אחד מאיתנו"), ולאחר מכן הופיע שוב (בפרקים "D.O.C.", "האיש מאחורי המסך", "דרך המראה" ו"החבילה").
בשנים 2008–2009, בעונה 7 של "CSI: מיאמי", גילם דיבוף את "איוון סרנוף" בארבעה פרקים ("רואה אדום", "יעד ספציפי", "והם הושמדו", ו"קניבל זועם").
בשנים 2015–2016, היה לדיבוף תפקיד חוזר בתור קאראקורט בשישה פרקים בעונה 3 של "הרשימה השחורה" (הפרקים "הדז'ין", "סיר קריספין קראנדל", "זאל בן חסן", "מלכי הכביש", "הבמאי" ו"הבמאי: סיכום").
הופעות אורח טלוויזיוניות אחרות כוללות תפקידים ב"חבורת A", "JAG", "הוגלנדר: הסדרה", "ווקר, טקסס ריינג'ר", "מחשבות פליליות", "חוק וסדר: מדור מיוחד", "כוונות נסתרות", "כינוי", "ניקיטה", "המאמץ" ו"מושבה".
בנוסף למשחק מקצועי, דיבוף עסק במספר מיזמים עסקיים נוספים, ומשתמש ברבים מהם כקרש קפיצה לפעילויות פילנתרופיות ופעילות סביבתית.
בתחילת שנות התשעים היה שותף בבעלות של מועדון הבלוז והמסעדה "סאנסט סושיאל קלאב".
דיבוף נלהב מבעיות סביבה, ומאמין שהצורה הטובה ביותר של פעילות היא פשוט לעזור לאנשים נזקקים.
כמה שנים לאחר שעבר מביתו לשעבר של השחקן ויליאם בויד בהוליווד לאזור אגם ארונהד בהרי סן ברנרדינו בשנת 1992, הקים דיבוף צוות כריתת עצים בתקופה שבה תיאר את ההזדמנויות למשחק כנדירות.
דיבוף והצוות שלו התמקדו בבירוא עצים מתים או גוססים עקב פלישת חיפושית אורן.
בהמשך הפך דיבוף לשותף ב-Verdant Resource ובחברת מי Alpine Village Water Company המשרתת קהילה הררית סמוכה.
Verdant Resource מחזיקה בפטנט על משאבת מים המופעלת על רוח.
בעזרת מענק ממשלתי, דיבוף והשותפים האחרים בחברת המים סיפקו מים זורמים לקהילה קטנה באמצעות טכנולוגיית המשאבה של Verdant.
בשנת 2017 הקים דיבוף את חברת הבירה שלו, Three Marm Brewing, כאשר "marm" הוא חלק מגזע העץ שמתפצל לשניים או יותר גזעים.
השותפים ב-Three Marm Brewing הם בעיקר חברים מצוות כריתת העצים לשעבר של דיבוף.
דיבוף והשותפים שלו מתכננים לפתוח ברזייה ב-Crestline, California, ויש להם טעמים חדשים נוספים של בירה בפיתוח, כולל Logger Lager ו-Mystic Mast Stout.
הוא יכול לדבר שמונה שפות: אנגלית, ספרדית, פורטוגזית, קטלאנית, צרפתית, איטלקית, גרמנית ורוסית.
בעבר הוא גם ידע רומנית, אך שכח אותה מחוסר שימוש.
כישורים אלה באים לידי ביטוי ברבים מתפקידי הקולנוע והטלוויזיה שלו.
אנדרו ג'קסון מונטגיו היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כתובע הכללי ה-19 של מדינתו בשנים 1898–1902, לאחר מכן ועד 1906 כמושל וירג'יניה ה-44, ומ-1913 ועד מותו כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
מונטגיו היה ראשון מושלי וירג'יניה מאז מלחמת האזרחים האמריקאית שלא שירת בצבא הקונפדרציה.
כמי שהיה בתחילה פרוגרסיבי, הרחיב מונטגיו כמושל את קפיטול מדינת וירג'יניה, ותמך בחינוך ציבורי וב"תנועת הכבישים הטובים" .
עם זאת, מאוחר יותר כחבר בית הנבחרים, הוא נעשה דמוקרט שמרן ותמך במנגנון של הארי פ.
אנדרו ג'קסון מונטגיו נולד במחוז קמפבל, ליד לינצ'בורג שבוירג'יניה, כבנו של איש הקונפדרציה לשעבר ובהמשך שופט בבית המשפט המדינתי וסגן מושל וירג'יניה, רוברט לטיין מונטגיו.
הוא נקרא על שמו של אחיו הצעיר של אביו, צוער במכן הצבאי של וירג'יניה, שנהרג בהגנת ריצ'מונד ב במלחמת האזרחים האמריקאית, חודשים ספורים לפני לידתו.
לאחר המלחמה עברה המשפחה לאזור טיידווטר .
מאחר שהעבדים שלהם שוחררו ורבים עזבו, עבד מונטגיו בחווה המשפחתית ולמד בבתי ספר במחוז מידלסקס ובעיר ויליאמסבורג.
לאחר מות אביו ב-1880 עזב מונטגיו את החווה ועבר לריצ'מונד.
הוא למד בריצ'מונד קולג' (כיום אוניברסיטת ריצ'מונד), שם הוא זכה במוניטין של נואם ודיבייטור מוכשר.
לאחר כמה שנים כמורה פרטי, החל מונטגיו ללמוד משפטים באוניברסיטת וירג'יניה, וסיים לימודי תואר ב-1885.
לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה, החל מונטגיו לעסוק במקצוע בעיר דאנוויל, ובמקביל נעשה מעורב בהדרגה בפוליטיקה המקומית של המפלגה הדמוקרטית.
בבחירות לנשיאות של 1892 הוא פיתח מערכת יחסים עם גרובר קליבלנד, שמינה אז את מונטגיו כתובע הפדרלי של המחוז המערבי של וירג'יניה.
בתפקיד זה החזיק מונטגיו חמש שנים, עד שב-1898 הוא נבחר כתובע הכללי של וירג'יניה.
בעת כהונתו כתובע הכללי, נעשה מונטגיו מעורב בהדרגה בתנועה הפרוגרסיבית בווירג'יניה, שהדגישה את הרפורמה בחינוך ואת שלילת זכות ההצבעה לאפרו-אמריקאים כדרך לבלום שחיתות פוליטית.
בהעמידו עצמו כחלופה העצמאית למנגנון הפוליטי של הסנאטור תומאס ס.
מרטין, היה מונטגיו נחוש בדעתו להתמודד בבחירות הבאות למשרת מושל וירג'יניה.
כמי שהציג מצע עצמאי, הביס מונטגיו באופן מוצק את המועמד של מרטין, קלוד סוואנסון, כמועמד המפלגה לתפקיד המושל.
בבחירת הכלליות של 1901 ניצח מונטגיו לאחר שזכה ב-58.19 אחוזים מהקולות, והביס בקלות את מועמד המפלגה הרפובליקנית ג'ון המפטון הוג', את תומך חוק היובש או.
קאקר, ואת המועמדים הסוציאליסטים יו מוטר וג'ון ג'.
הוא היה מושל וירג'יניה הראשון מאז מלחמת האזרחים שלא שירת בצבא הקונפדרציה.
זמן קצר לאחר השבעתו של מונטגיו, ובתמיכתו, התקבלה חוקת וירג'יניה של 1902 ללא משאל עם.
הטלת מס הגולגולת והחיוב במבחני ידיעת קרוא וכתוב שללו למעשה מהאפרו-אמריקאים ומהלבנים העניים את זכות ההצבעה.
מנגד, יצרה החוקה החדשה ציבור מחוקקים קטן יותר וניתן יותר לשליטה, וכך חיזקה את המנגנון הפוליטי של מרטין.
כמושל, ביטא מונטגיו את סדר היום הפרוגרסיבי באופן ברור, והוא נשא נאומים ברחבי המדינה שקראו לקדמה לטובת "בתי ספר טובים" ו"כבישים טובים".
מאמציו לטובת בתי הספר הובילו לקדמה מוחשית, במיוחד במונחים של הגדלת התקצוב המקומי, הארכת שנת הלימודים וביסוסם של בתי הספר.
בתחום הכבישים, הוא לחץ להקמת נציבות מדינתית לכבישים, שבאופן רשמי הוקמה חודשיים לפני תום כהונתו כמושל.
מונטגיו גם התכתב עם פרוגרסיביים, החל מהנשיא תאודור רוזוולט, ועד קלרה ברטון מהצלב האדום האמריקאי ובוקר טי.
ב-1905, כאשר היה עדיין מושל, היה מונטגיו נחוש בדעתו להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית נגד מרטין.
השניים ייצגו את שתי הסיעות המרכזיות במפלגה הדמוקרטית בווירג'יניה, וההתמודדות ביניהם הגדירה במפורש מי ישלוט בפוליטיקה של וירג'יניה.
מרטין הגיב לאתגר כשהביך את מונטגיו בפומבי בשתי סוגיות: בתי ספר טובים וכבישים טובים ותהליך הבחירות המקדימות.
כאשר מזער מרטין את ההבדלים בין עמדותיהם, ועם ארגון פוליטי גדול יותר שעמד לרשותו, ניצח מרטין בקלות, והותיר את מונטגיו הממורמר לסיים את כהונתו כמושל.
לאחר תום כהונתו כמושל, שימש מונטגיו כדקאן בית הספר למשפטים של ריצ'מונד קולג' במשך שלוש שנים, ולאחר מכן שב ב-1909 לעיסוק בעריכת דין במגזר הפרטי.
ביולי 1906 היה מונטגיו בין הנציגים האמריקאים לוועידה הפאן-אמריקאית שהתכנסה בריו דה ז'ניירו.
בהמשך הוא היה נציג לוועידה הבינלאומית השלישית למשפט הימי שהתכנסה בבריסל ב-1909 וב-1910, וכן חבר בחבר הנאמנים של מכון קרנגי למדע בוושינגטון די.
ושל מכון קרנגי להנחלת השלום העולמי .
ב-1917 הוא היה נשיא החברה האמריקאית ליישוב משפטי של סכסוכים בינלאומיים , ושירת כנשיא החברה האמריקאית לשלום בשנים 1920–1924. מונטגיו היה "אנגלופיל גלוי" שנמנה עם קבוצה של שישה חברי בית הנבחרים מווירג'יניה שבמהלך שנות ה-20 תרמו רבות ליחסים קרובים בין ארצות הברית לבין הממלכה המאוחדת.
ב-1912 התמודד מונטגיו בבחירות על המושב של מחוז ריצ'מונד בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא הביס את חבר בית הנבחרים המכהן, וכיהן בתפקיד במשך כמעט רבע מאה.
כתומך במדיניות החוץ של הנשיא וודרו וילסון, איבד מונטגיו השפעה כאשר הרפובליקנים לקחו את השליטה על הקונגרס במהלך שנות ה-20. על אף זאת, ועל אף ניסיון כושל להשיג מינוי לבית המשפט העליון של ארצות הברית, זכה מונטגיו לכבוד מצד עמיתיו, ואף כונה "השופט".
ב-1926 הוא נבחר על ידי חברי הבית כאחד ממובילי הליך ההדחה נגד השופט ג'ורג' ו.
ב-1889 נשא מונטגיו לאישה את אליזבת לין הוסקינס, בתו של רופא כפרי ממחוז מידלסקס.
לשניים נולדו שני בנים, שאחד מהם נפטר בצעירותו והשני שירת במלחמת העולם השנייה ולימים היה בריגדיר גנרל רוברט לטיין מונטגיו הבן, ושתי בנות, מטילדה ג'יי מונטגיו מור וג'נט רוי מונטגיו נאנאלי.
רעייתו של מונטגיו הייתה פעילה בשימור ההיסטוריה של אלכסנדריה ושל ויליאמסבורג, ומונטגיו עצמו התכתב עם הנדבן ג'ון ד.
רוקפלר, הבן שהקים את ויליאמסבורג הקולוניאלית.
ב-1934 רכשו בני הזוג את המעון ההיסטורי "סנדביץ'" שבעיירה אורבנה.
אנדרו ג'קסון מונטגיו נפטר באורבנה ב-24 בינואר 1937, בעת כהונתו כחבר בית הנבחרים, ולאחר שניצח בפעם הראשונה ב-25 שנים בהפרש קל בלבד בבחירות המקדימות.
הוא נטמן בחלקת הקבר של משפחתו בבית הקברות בכנסיית המשיח שבסלודה, וירג'יניה.
אנדרו מייקל גרהם-דיקסון (נולד ב-26 בדצמבר 1960) הוא היסטוריון אמנות, מבקר אמנות, סופר ושדרן בריטי.
הוא משמש כמבקר האמנות הראשי בעיתונים "The Independent" ו-"The Telegraph" ומגיש סדרות דוקומנטריות על אמנות עבור ה-BBC.
כמו כן, השתתף בחמש עונות של הסדרה "Italy Unpacked", שבה חקר את התרבות והמטבח האיטלקי לצד השף ג'ורג'יו לוקטלי.
הוא כתב מספר ספרים העוסקים באמנות ובאמנים, בהם ביוגרפיה של הצייר קאראווג'ו, שהייתה מועמדת לפרס סמואל ג'ונסון לספרות עיונית.
גרהם-דיקסון נולד בלונדון, בנם של עורך הדין אנתוני פיליפ גרהם-דיקסון (1929–2012) והעיתונאית מרגרט סוזן "סו" וילאר (1931–2010).
הוא למד בבית הספר וסטמינסטר ולאחר מכן המשיך ללימודי ספרות אנגלית באוניברסיטת אוקספורד.
בהמשך למד לתואר נוסף במכון קורטולד לאמנות בלונדון.
גרהם-דיקסון החל את דרכו ככותב ב-"The Sunday Correspondent", ולאחר מכן שימש כמבקר האמנות הראשי של "The Independent" עד 1998, אז עבר לתפקיד דומה ב-*The Sunday Telegraph*.
הוא זכה שלוש פעמים ברציפות בפרס "עיתונאי האמנות של השנה" (1987–1989).
בשנת 2018 הוביל את הסדרה "כח ותשוקה, הסיפור ל האוסף המלכותי הבריטי", שסקרה את האוסף המלכותי.
בנוסף, כתב מספר ספרים על אמנות, בהם "מיכאלאנג'לו והקפלה הסיסטינית" (2007)" ו-Caravaggio: A Life Sacred and Profane" (2010)".
בנובמבר 2021 נאסר על גרהם-דיקסון לשוב ולהרצות באיחוד קיימברידג' לאחר שהשמיע במסגרת דיון קטע מתוך נאום של אדולף היטלר, במטרה להדגים את השקפת עולמו האמנותית של היטלר.
בעקבות הסערה שהתעוררה, התנצל גרהם-דיקסון על דבריו.
מספר דמויות ציבוריות, בהן הסופר לואי דה ברנייר והשחקן ג'ון קליז, יצאו להגנתו, והאיסור על הופעותיו באיחוד בוטל.
גרהם-דיקסון נשוי ואב לארבעה ילדים.
אנדרו ג'קסון המילטון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מטקסס, איש המפלגה הדמוקרטית, ולאחר מכן המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כתובע הכללי של טקסס מינואר ועד אוגוסט 1850, כחבר בית הנבחרים של טקסס בשנים 1851–1853, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1859–1861, וכמושל טקסס ה-11 בשנים 1865–1866.
אנדרו ג'קסון המילטון נולד בהאנטסוויל שבאלבמה, כבנם של קולונל ג'יימס קלווין המילטון ושל ג'יין (לבית ביילס) המילטון.
חינוכו החל באלבמה, שם הוא למד בבית ספר למשפטים, ובסופו של דבר התקבל ללשכת עורכי הדין בעיר טלדיגה.
כדי להצטרף לאחיו הגדול מורגן, עבר המילטון בסוף 1846 לטקסס, ופתח משרד עורכי דין בעיר לה גריינג'.
שלוש שנים לאחר מכן הוא עבר לאוסטין כדי להתחיל שם בקריירה פוליטית.
ב-1849 מונה המילטון על ידי המושל פיטר הנסבורו בל כתובע הכללי של טקסס.
ב-1850 נבחר המילטון לבית הנבחרים של טקסס כנציג מחוז טרוויס מטעם המפלגה הדמוקרטית.
הוא כיהן תקופת כהונה אחת עד 1853. באותה תקופה הוא הצטרף לסיעת ההתנגדות, קבוצה של פוליטיקאים דרומיים במפלגה הדמוקרטית שהתנגדו לפרישת מדינות הדרום מהאיחוד ולחידוש סחר העבדים.
ב-1858 נבחר המילטון לבית הנבחרים של ארצות הברית כדמוקרט עצמאי , וייצג בו את מחוז הבחירה המערבי של טקסס.
במהלך תקופה זו הוא שימש כחבר בוועדה של בית הנבחרים שהוקמה בסוף 1860 כדי לפתור את משבר הפרישה שהלך והחמיר בין הצפון לדרום.
ב-1860 הוא בחר שלא להתמודד על תקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים, אך בשובו לטקסס ב-1861 הוא נבחר בבחירות מיוחדות לסנאט של טקסס.
בהמשך הוא אולץ להתפטר מתפקיד זה לאחר איומים על חייו בשל הצהרותיו בעד האיחוד.
ביולי 1862 הוא נמלט למקסיקו.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית צידד המילטון באיחוד.
לאחר שנמלט למקסיקו, הוא יצא לסיור בצפון-מזרח ארצות הברית, ונשא נאומים בניו יורק, בבוסטון ובערים נוספות בצפון.
הוא דיבר לטובת האיחוד, ומתח ביקורת על "כוח העבדות" של הדרום.
בשל כל אלה נחשב המילטון כגיבור בצפון, אם כי במדינת האם שלו הוא נחשב לבוגד.
בסוף 1862 מינה הנשיא אברהם לינקולן את המילטון כמושל הצבאי של טקסס בדרגת בריגדיר גנרל בצבא המתנדבים.
את שארית ימי המלחמה הוא העביר בתפקיד זה שהיה למעשה ריק מתוכן בניו אורלינס לאחר כישלון צבא האיחוד בכיבוש דרום טקסס ב-1863.
ב-17 ביוני 1865 מינה הנשיא אנדרו ג'ונסון את המילטון כמושל טקסס האזרחי הזמני.
בתפקיד זה כיהן המילטון במשך 14 חודשים, בשלבים הראשונים של תקופת השיקום.
הוא כיהן כמושל כאשר קיבלה ארצות הברית את התיקון ה-13 לחוקה והעניקה חירות כלכלית לעבדים המשוחררים, אף על פי שטקסס עצמה לא אשררה את התיקון עד 1870. המילטון גם ניצב בפני בעיות כמו פלישות האינדיאנים, הפקרות חוקית כללית, ואי-סדר פיננסי בתקופה שלאחר המלחמה.
כשתוכניותיו לכינוס ועידת חוקה ב-1866 לא יושמו, הוא דחה את תוכנית השיקום של הנשיא ג'ונסון, וזיהה עצמו עם הרפובליקנים הרדיקלים.
הוא דיבר בעד מתן זכות ההצבעה של האפרו-אמריקאים, ובספטמבר 1866 ארגן את נאמני האיחוד הדרומיים בוועידה שהתקיימה בפילדלפיה, שם הוא מתח ביקורת על הנשיא ג'ונסון.
ב-1867 התפטר המילטון מתפקידו כמושל, ועבר לשמש כשופט לפשיטות רגל בניו אורלינס.
בהמשך אותה שנה הוא קיבל משרת שופט בבית המשפט העליון של טקסס.
בבחירות למשרת מושל טקסס של 1869 הוא ניסה להתמודד על התפקיד, אך נוצח על ידי אדמונד דייוויס.
לאחר תום כהונתו כמושל, עבר המילטון לשורות האגף המרכזי של המפלגה הרפובליקנית.
הוא היה נציג לוועידת החוקה של טקסס של 1868–1869, וחבר הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
בהמשך הוא הפך את דעותיו בנוגע לזכות ההצבעה לשחורים, וחדל מלתמוך במטרה זו.
לאחר הפסדו בבחירות למשרת המושל ב-1869, הוא שימש כמנהיג ועידת משלמי המיסים של 1871.
ב-1843 נשא המילטון לאישה את מרי ג'יין בואן.
לשניים נולדו שבעה ילדים, מתוכם חמישה הגיעו לבגרות.
אנדרו ג'קסון המילטון נפטר באוסטין ב-11 באפריל 1875 כתוצאה ממחלת השחפת.
אנדרו ג'קסון דונלסון היה דיפלומט ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא כיהן במגוון תפקידים מטעם המפלגה הדמוקרטית, ובשנת 1856 היה מועמד מפלגת Know Nothing לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית.
לאחר מות אביו עבר דונלסון להתגורר אצל דודתו רייצ'ל ג'קסון ובעלה, אנדרו ג'קסון.
הוא למד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית ושירת תחת פיקוד דודו בפלורידה.
לאחר מכן התפטר משירותו הצבאי, למד משפטים, עבר את בחינות הלשכה ופתח משרד פרטי בנאשוויל.
הוא סייע במסעי הבחירות לנשיאות של אנדרו ג'קסון, ולאחר בחירתו ב־1828 שימש מזכירו הפרטי.
לאחר סיום נשיאותו של ג'קסון ב־1837 חזר לטנסי ונשאר פעיל בפוליטיקה המקומית.
לאחר שסייע לבחירתו של ג'יימס פולק במועמדות הדמוקרטית לנשיאות בשנת 1844, מינה אותו נשיא ארצות הברית ג'ון טיילר לנציג הממשל ברפובליקת טקסס, שם מילא תפקיד חשוב בסיפוח טקסס לארצות הברית.
בשנת 1846 מינה אותו הנשיא פולק לשגריר בפרוסיה.
הוא עזב את התפקיד ב־1849 והפך לעורך עיתון דמוקרטי, אך התרחק מסיעות שונות במפלגה.
בשנת 1856 נבחר על ידי מפלגת Know Nothing כמועמד לסגן הנשיא לצד הנשיא לשעבר מילרד פילמור.
הרשימה סיימה במקום השלישי הן בקולות הבוחרים והן בקולות האלקטורים, אחרי הדמוקרטים והרפובליקנים.
דונלסון השתתף גם בוועידת מפלגת האיחוד החוקתי ב־1860.
אנדרו ג'קסון דונלסון נולד ב-25 באוגוסט 1799 בנאשוויל שבטנסי, לאחד משלושת בניו של סמואל ומרי דונלסון.
אחיו הצעיר, דניאל סמית' דונלסון, היה לימים בריגדיר גנרל בצבא הקונפדרציה, שעל שמו נקרא מבצר דונלסון.
אביו נפטר כאשר היה כבן חמש, ואמו נישאה בשנית.
בעקבות כך עבר להתגורר ב"הרמיטג'", אחוזתם של דודתו רייצ'ל דונלסון ג'קסון ובעלה – אנדרו ג'קסון, לימים נשיא ארצות הברית.
רייצ'ל ואנדרו גידלו את שלושת האחים דונלסון, ובהם אנדרו.
הוא למד במכללת קמברלנד (שהפכה לימים לאוניברסיטת נאשוויל), הצטרף לאקדמיה הצבאית בווסט פוינט, וסיים ב־1820 במקום השני במחזורו.
הוא שירת כקצין בצבא ארצות הברית במשך שנתיים כשליש לדודו, אנדרו ג'קסון, אז מייג'ור גנרל שניהל מסע נגד שבט הסמינולים בפלורידה.
לאחר המסע התפטר דונלסון מתפקידו הצבאי ולמד משפטים באוניברסיטת טרנסילבניה בקנטקי.
שנה לאחר מכן פתח משרד עורכי דין בנאשוויל.
דונלסון סייע לדודו במסעי הבחירות לנשיאות בשנים 1824 ו־1828. לאחר שג'קסון נבחר לנשיא בשנת 1828, שימש דונלסון מזכירו הפרטי החל מ־1829. אשתו, אמילי, שימשה כ"מארחת הבית הלבן" וכגברת הראשונה הבלתי רשמית, שכן רייצ'ל ג'קסון נפטרה בדצמבר 1828. דונלסון המשיך לכהן כמזכירו של ג'קסון לאורך כל כהונתו.
בתקופה זו בנה את ביתו החדש, "פופלר גרוב" (ששמו שונה בהמשך ל"טוליפ גרוב"), על קרקע שירש מאביו, בסמוך ל"הרמיטג'".
הבית הושלם ב־1836, ובשנה שלאחר מכן, לאחר פרישת ג'קסון, חזר דונלסון לנאשוויל.
במשך שבע השנים הבאות עזר לג'קסון לשמר את כוח המפלגה הדמוקרטית, בין היתר בכתיבת מאמרים לעיתונות להגנה על עקרונות המפלגה ובסיוע למועמדים דמוקרטים במסעי בחירות ברמה המקומית, המדינתית והארצית.
ב־1844 היה דונלסון דמות מרכזית בסיוע לבחירתו של ג'יימס פולק כמועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, על פני מרטין ואן ביורן ואחרים.
הנשיא ג'ון טיילר מינה אותו לנציג ארצות הברית ברפובליקת טקסס, בתקווה שקרבתו לאנדרו ג'קסון תסייע לשכנע את סם יוסטון לתמוך בסיפוח טקסס לארצות הברית.
דונלסון הצליח במשימה, וטקסס צורפה רשמית ב־29 בדצמבר 1845.
בשנת 1846 מונה לשגריר ארצות הברית בפרוסיה, תפקיד שבו החזיק עד 1849. באותה תקופה (1848–1849) שימש גם כשליח ארצות הברית לממשלת גרמניה המהפכנית בפרנקפורט.
בשנת 1851 התמנה לעורך העיתון הדמוקרטי Washington Union, אך בשל החרפת המחלוקת בין הצפון לדרום איבד את התמיכה בקרב סיעות שונות במפלגה ונאלץ לפרוש ב־1852. לאחר מכן הצטרף למפלגת Know Nothing.
ב־1856 נבחר דונלסון למועמד לסגן הנשיא מטעם מפלגת Know Nothing, לצד הנשיא לשעבר מילרד פילמור.
הרשימה זכתה בלמעלה מ־20% מקולות הבוחרים, אך השיגה רק שמונה קולות אלקטורליים (במרילנד).
ב־1858 מכר את אחוזתו "טוליפ גרוב" ועבר לממפיס שבטנסי, שם היה פעיל בעיקר בפוליטיקה מקומית.
ב־1860 השתתף בוועידה הלאומית של מפלגת האיחוד החוקתי, אשר בחרה במועמד הוותיק מטנסי, ג'ון בל.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הוטרד על ידי שני הצדדים, ואיבד שניים מבניו שלחמו בשורות הקונפדרציה.
ב־1861 האשים אותו הניו יורק טיימס בתמיכה בקונפדרציה.
בתקופת השיקום חילק את זמנו בין ביתו בממפיס לבין מטעו במחוז בוליבר, מיסיסיפי.
במכתביו לאשתו התלונן על הצורך לשלם שכר לעובדים השחורים, שהיו בעבר עבדים.
הוא נפטר ב-26 ביוני 1871 במלון פיבודי בממפיס, ונקבר בבית הקברות אלמווד.
ב־1824 נישא לבת דודתו, אמילי טנסי דונלסון, ששימשה כגברת הראשונה בפועל של ארצות הברית בתקופת נשיאותו של אנדרו ג'קסון, עד מותה משחפת בדצמבר 1836. נולדו להם ארבעה ילדים: אנדרו ג'קסון דונלסון הבן (1826–1859), מרי אמילי (1829–1905), ג'ון סמואל (1832–1863), ורייצ'ל ג'קסון (1834–1888).
ב־1841 נישא בשנית לבת דודתו מדרגה שנייה, אליזבת (מרטין) רנדולף, אלמנתו של מריוות'ר לואיס רנדולף, בנה של מרתה ג'פרסון רנדולף ונכדו של תומאס ג'פרסון.
שניים מבניו מתו במלחמת האזרחים – ג'ון סמואל נהרג בקרב צ'יקמוגה, ודניאל סמית' נרצח בידי תוקף אלמוני.
אנדרו ג'קסון יוסטון היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן תקופה קצרה כסנאטור מטעם מדינת טקסס בשנת 1941, לאחר שמונה למלא באופן זמני את מקומו של הסנאטור הוותיק מוריס שפרד שנפטר.
הוא היה בנו של המדינאי הידוע סם יוסטון ואשתו מרגרט ליאה יוסטון, ונקרא על שמו של המנטור של אביו – הנשיא אנדרו ג'קסון.
אנדרו ג'קסון יוסטון נולד בעיירה אינדפנדנס שבטקסס ב־21 ביוני 1854. הוא התחנך במספר אקדמיות צבאיות ומכללות, בהן אוניברסיטת ביילור ואקדמיית וסט פוינט.
הוא היה חבר במחזור 1875 אך נשר לפני שהשלים את לימודיו.
לאחר מכן למד משפטים והוסמך לעריכת דין בשנת 1876.
ליוסטון הייתה קריירה מגוונת: הוא שירת כפקיד בבית המשפט הפדרלי בדאלאס, כקולונל במשמר הלאומי של טקסס, וכמרשל פדרלי במחוז המזרחי של טקסס.
בשנת 1892 התמודד ללא הצלחה על משרת מושל טקסס כמועמד רפובליקני מן הזרם ה"לילי-וייט" (זרם במפלגה שתמך בהפרדה גזעית).
במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד (1898) הקים יוסטון יחידת פרשים שאורגנה כחלק מיחידת ה"הרוכבים הקשוחים".
בשנים 1910 ו־1912 התמודד שוב למשרת המושל מטעם מפלגת האיסור.
יוסטון התגורר במשך שנים רבות בעיר לה פורט, ובשנת 1918 פרש מעיסוקיו הציבוריים כדי להתמסר ללימוד ולכתיבת היסטוריה.
משנת 1924 ועד מינויו לסנאט שימש במשרה סמלית כמפקח על פארק המדינה בשדה הקרב סן חסינטו – המקום שבו ניצח אביו את הצבא המקסיקני והבטיח את עצמאותה של טקסס.
כהונתו בסנאט של ארצות הברית
בשנת 1941, עם פטירתו של הסנאטור מוריס שפרד, החליט מושל טקסס וילברט או'דניאל למנות את יוסטון להחליפו באופן זמני.
או'דניאל שאף בעצמו להתמודד בבחירות המיוחדות שייערכו בהמשך, אך כדי להימנע מביקורת פוליטית על מינוי עצמי, בחר ביוסטון בן ה־86, מתוך ביטחון שלא ירוץ בעצמו לבחירות.
כשנכנס לתפקידו, 82 שנה לאחר שאביו כיהן באותו מושב ממש, היה יוסטון האדם המבוגר ביותר שנכנס אי־פעם לסנאט עד אז (המבוגרת ביותר אי־פעם הייתה רבקה לטימר פלטון).
יוסטון, שכיהן מטעם המפלגה הדמוקרטית, הושבע ב־21 באפריל 1941. הנסיעה הארוכה מטקסס לוושינגטון בחודש יוני פגעה בבריאותו, והוא השתתף רק בישיבה אחת של ועדה בסנאט לפני שנאלץ להתאשפז.
אנדרו ג'קסון יוסטון נפטר בבית חולים בבולטימור שבמרילנד, ב־26 ביוני 1941 – חמישה ימים לאחר יום הולדתו ה־87. תחילה נקבר במאוזוליאום בעיר ארלינגטון שבווירג'יניה, אך לאחר מכן הועבר לקבורה בבית העלמין המדינתי של טקסס באוסטין.
בבחירות המיוחדות שנערכו ימים ספורים לאחר מותו, ניצח המושל וילברט או'דניאל את לינדון ג'ונסון (שלימים יהיה נשיא ארצות הברית) ואת יתר המועמדים, וזכה במושב הסנאט.
יוסטון נמנה עם ארבעה סנאטורים בלבד (יחד עם ויליאם סמואל ג'ונסון, אדמונד פטוס וסטרום ת'ורמונד) שהיו הסנאטורים החיים המבוגרים ביותר בזמן כהונתם.
הוא גם היחיד מאז הקונגרס השני שנעשה לאדם המבוגר ביותר עם כניסתו לתפקיד.
יוסטון נישא פעמיים: אשתו הראשונה הייתה קארי גלן פרנל מאוסטין, שנפטרה בשנת 1884. אשתו השנייה הייתה אליזבת הארט גוד מדאלאס, שנפטרה בשנת 1907. היו לו שלוש בנות – אריאדנה, מרגריט וג'וזפין.
שתי הבנות הבכורות, אריאדנה ומרגריט, הקדישו את חייהן הבוגרים לטיפול באביהן.
שתיהן ליוו אותו לוושינגטון עם מינויו לסנאט, והיו לצידו גם בשעת מותו.
אנדרו גרג היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם פנסילבניה בשנים 1807–1813. קודם לכן כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1791–1807.
גרג נולד ב־10 ביוני 1755 בעיר קרלייל שבפרובינציית פנסילבניה.
הוא נישא למרתה פוטר, בתו של מייג'ור גנרל ג'יימס פוטר.
בנו, אנדרו גרג הבן, בנה בסביבות שנת 1825 את אחוזת אנדרו גרג
בשנת 1816 מונה למזכיר המדינה של פנסילבניה, וב־1823 התמודד ללא הצלחה על תפקיד מושל פנסילבניה.
עוד לפני בחירתו לקונגרס של ארצות הברית שירת במיליציה במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, ושימש כמורה פרטי (טוטור) בקולג' של פילדלפיה בשנים 1779–1783. שניים מנכדיו, אנדרו גרג קרטין וג'יימס קסבייר מקלנהן, היו פוליטיקאים בולטים בפנסילבניה.
גרג נפטר ב־20 במאי 1835 בבלפונטה שבפנסילבניה, במחוז סנטר, בגיל 79, ונקבר בבית העלמין יוניון.
שני אזורי משנה בפנסילבניה נקראים על שמו: אחד במחוז סנטר ואחד במחוז יוניון (שבעבר היה חלק ממחוז לייקומינג).
סר אנדרו ויילס הוא מתמטיקאי בריטי המתגורר בארצות הברית.
התפרסם לאחר שהוכיח את השערת טניאמה-שימורה אשר גררה את נכונות המשפט האחרון של פרמה.
ויילס למד בבית הספר לייס שבקיימברידג', וב-1974 קיבל תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת אוקספורד.
ב-1979 השלים עבודת דוקטורט בקולג' קלייר שבאוניברסיטת קיימברידג', תחת הנחייתו של ג'ון קוטס.
כעת הוא פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת פרינסטון.
ויילס נודע ברבים לאחר שהוכיח את השערת טניאמה-שימורה, אבל היו לו מוניטין של חוקר מבריק בתורת המספרים כבר בזמן שעבד עם קוטס על עקומים אליפטיים, שעה שהשניים עשו את הצעדים הראשונים להוכחתה של השערת בירץ' וסווינרטון-דייר (אחת מבעיות המילניום של מכון קליי).
יחד עם בארי מזור הוא עשה עבודה חשובה לגבי ההשערה המרכזית של תורת איווסווה.
גם לאחר שפתר בעיה שנחשבה לאתגר הגדול של תורת המספרים, המשיך ויילס לחקור בתחום, והוא נחשב למומחה מוביל בעקומים אליפטיים בכלל ובהשערת בירץ' וסווינרטון-דייר בפרט.
בשנת 1999 חנך את "מרכז ויילס לטכנולוגיה" בבית הספר היוקרתי קינגס קולג' שבאנגליה.
ויילס גדל בעיר קיימברידג' שבאנגליה.
מילדותו אהב לפתור את הבעיות המתמטיות שפגש בבית הספר, וחיבר כמה בעיות משלו.
המשפט האחרון של פרמה לכד את תשומת לבו, מפני שזוהי בעיה שקל להציג ולהבין, ובכל זאת היא עמדה בפני ניסיונות ההוכחה של המתמטיקאים במשך מאות שנים.
כאשר ויילס היה בן 10, הוא מצא בספרייה העירונית את הספר "הבעיה האחרונה" שכתב אריק טמפל בל על המשפט, וניסה לפתור את הבעיה בעצמו, בחושבו שאולי יצליח לגלות משהו שנעלם מעיני אחרים.
הוא למד שיטות שונות שפותחו כדי להתמודד עם הבעיה, אבל החליט שהן אינן מספיקות.
כשסיים את לימודי התואר הראשון עזב את הבעיה, ועבר לעבוד תחת הנחייתו של קוטס.
עקומים אליפטיים, תבניות מודולריות והמשפט האחרון של פרמה
בשנות ה-50 וה-60 הגו המתמטיקאים היפנים יוטקה טניאמה וגורו שימורה השערה שקישרה עקומים אליפטיים לתבניות מודולריות.
ההשערה נודעה במערב לאחר שאנדרה וייל הקדיש לה מאמר שבו הציג ראיות התומכות בה.
כבר לפני שנמצאה הוכחה להשערת טניאמה-שימורה, נכתבו מאמרים על התוצאות שאפשר יהיה להסיק ממנה, כאשר תוכח.
במהלך שנת 1984 גרהרד פריי הציע טענה שאם מישהו יצליח להוכיח את השערת טניימה-שימורה הוא גם יוכיח את המשפט האחרון של פרמה.
אך בטענה זו היה פגם שמנע את אימותה שלה.
את הטענה הזו הוכיח ותיקן קן ריבט ב-1986, הראתה שממשפט טניאמה-שימורה, אפילו אם הוא נכון רק במקרה ה"יציב למחצה", נובע המשפט האחרון של פרמה.
עבודתו זו של ריבט הביאה את ויילס להפנות את עיקר מרצו להוכחת ההשערה של טניאמה ושימורה, מאחר שכעת היה ברור שהוכחה כזו תפתור גם את האתגר מן המאה ה-17, המשפט האחרון של פרמה.
חוקרים רבים סברו שאין כל דרך לתקוף את השערת טניאמה-שימורה, הקובעת כאמור שכל עקום אליפטי רציונלי הוא מודולרי, מפני שאפילו לא היה ידוע אם לשני המבנים יש אותו מספר של פונקציות L.
ריבט סובר שאפשר לייחס את הצלחתו של ויילס בפתרון השערת טניאמה-שימורה לכך שהייתה לו התעוזה לתקוף את ההשערה למרות קשיים אלה.
אף על פי שוויילס הסתפק, בתחילה, בפתרון המקרה היציב למחצה, התברר שמקרה זה אינו קל בהרבה מן ההשערה המלאה.
בתחילת עבודתו של ויילס על השערת טניאמה-שימורה, הוא נהג להזכיר את הבעיה של פרמה בפני עמיתיו, אבל העניין שאזכורים כאלה עוררו הרתיע אותו.
הוא רצה להתרכז בבעיה, וביקש לעבוד לבדו (סיימון סינג משער שרצונו של ויילס לסיים את ההוכחה בכוחות עצמו, תרם לבידוד מרצון).
במשך אותן שנים, ויילס המשיך לעבוד בפרינסטון.
הוא כתב מאמרים על נושאים רחוקים מהשערת טניאמה-שימורה, המשיך להיות נוכח בסמינרים, להרצות ולהנחות סטודנטים.
ההשערה של טניאמה-שימורה היא, בסופו של דבר, בעיה של ספירת הנקודות שיש לעקום אליפטי כאשר מצמצמים אותו לשדה סופי.
לשם כך, חקר ויילס הצגות גלואה (שהן הצגות של חבורת גלואה האבסולוטית של הרציונליים) המתקבלות מן העקום האליפטי, תבניות מודולריות, וערכים מיוחדים של פונקציות L המתאימות.
ביוני 1993 העביר ויילס סדרה בת שלוש הרצאות תחת הכותרת "תבניות מודולריות, עקומים אליפטיים והצגות גלואה" במכון אייזק ניוטון בקיימברידג', במסגרת כנס על פונקציות L ואריתמטיקה.
המארגנים הקצו לו בתחילה רק יומיים, אבל ג'ון קוטס ויתר על זמן ההרצאה שלו כדי לאפשר לו לסיים את הנושא.
לאחר ההרצאות אמר בארי מזור שלמרות הרעיונות המבריקים הרבים בסדרה, המתח נשמר עד לסוף ההרצאה האחרונה.
את המאמר שכתב על ההוכחה של המקרה היציב-למחצה של השערת טניאמה-שימורה (שממנו, כאמור, נובע המשפט האחרון של פרמה), הגיש ויילס לכתב העת החשוב Inventiones Mathematicae, ובארי מזור, אחד העורכים, הרכיב צוות של שישה אנשים לצורך ביקורת עמיתים למאמר.
בצוות כלל מזור את קן ריבט, ניק כץ וריצ'רד טיילור.
בגרסה הראשונה, ההוכחה נצרכה לבניה של "מערכת אוילר", שהצוות מצא בה פגם מהותי.
בעבודתו ווילס החליט, שהוא ישתמש בשיטת הוכחה בה מוכיחים מקרה אחד.
לאחר מכן מוכיחים שמפני שמקרה א' נכון, גם מקרה ב' מוכרח להיות נכון, וכן הלאה.
בדיוק כמו דומינו עד אינסוף.
כדי להוכיח שמקרה א' משליך על מקרה ב' הסתמך ויילס על שיטה ששמה: "שיטת קליווגין-פלאך".
הפגם היה, שלא הייתה ערובה לכך ששיטה זו אכן תעבוד כמו שוויילס תכנן ותיצור את אפקט הדומינו הרצוי.
במקור שיטה זו עבדה רק בנסיבות מסוימות.
ויילס האמין, שהוא חיזק אותה מספיק כדי שהיא תעבוד במקום שהוא נזקק לה.
אך בפועל המצב לא היה כזה והתוצאות היו הרסניות.
אף על פי שמאמריו של ווילס סיפקו חידושים ותגליות רבות, ללא החלק הזה בהוכחה כל ההוכחה להשערת טניאמה- שימורה נפלה ואיתה ההוכחה למשפט האחרון של פרמה.
במשך שנה חשב ויילס שלמרות העבודה הרבה והתוצאות החשובות שהשיג, לא ניתן לגשר על הפער ולהגיע אל המטרה הנכספת.
לפני שנכנע, הוא החליט לנסות ניסיון אחרון, בעזרת ריצ'רד טיילור, שכתב את עבודת הדוקטורט שלו בהנחיית ויילס ב-1988. זמן מועט לפני המועד בו ווילס החליט לנטוש את עבודתו התחוור לו ששיטת קליווגין-פלאך יכולה לגרום ל"תאוריית איווסווה" אותה ניסה שלוש שנים קודם לכן, לעבוד.
השילוב בין שתי השיטות היה כל מה שוויילס נזקק לו כדי למצוא את התשובה האמיתית.
הגרסה הסופית של ההוכחה של ויילס, השונה מן הגרסה המקורית, פורסמה בגיליון 141 של ה-Annals of Mathematics בשנת 1995, יחד עם מאמר תומך שכתבו ויילס וטיילור במשותף, ונקראה "תכונות בתורת החוגים של אלגברות הקה מסוימות".
ההוכחה המלאה של השערת טניאמה-שימורה
לאחר שההתפעלות מן ההישג שבהוכחת משפט פרמה שככה, העבודה הוצגה בתור צעד חשוב לקראת מטרה חשובה אף יותר - השערת טניאמה-שימורה המלאה, העומדת במרכז התורה האריתמטית של עקומים אליפטיים.
למרבה ההפתעה, מטרה זו הושגה בתוך זמן קצר יחסית, בשנת 1999, כאשר טיילור נעזר ברעיונות של ויילס כדי לפתור את השערת ארטין עבור הצגות גלואה שבהן המסלול של הנקודה 1/2 תחת פעולת חבורת המטריצות מתאים לחבורת התמורות הזוגיות
ויילס הוכתר כאביר של מסדר האימפריה הבריטית בשנת 2000. ויילס הוכיח את השערת טניאמה-שימורה כשהיה בן 41, וכך לא יכול היה לזכות במדליית פילדס, המוענקת על-פי צוואתו של ג'ון צ'ארלס פילדס למתמטיקאים מתחת לגיל 40. כתחליף לכך הוענק לו לוח כסף מאת האיחוד הבינלאומי למתמטיקה (1998).
זוכה מדליית קופלי לשנת 2017.
ויילס הנחה כ-14 תלמידים בעבודת הדוקטורט שלהם.
ביניהם ריצ'רד טיילור ואהוד דה-שליט, שהיה מראשוני תלמידיו, ומכהן כיום כפרופסור למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
אנדרו פטריק ווד היה הסולן של להקות הרוק מאת'ר לאב בון ומאלפנקשן.
הוא הושפע, הן במראה החיצוני והן בסגנון השירה, מזמרי גלאם כמו פרדי מרקיורי מקווין ופול סטנלי מקיס.
ווד התחיל לנגן בתחילת שנות השמונים עם להקת מאלפנקשן שהקים ביחד עם אחיו קווין ווד ועם רייגן האגר.
הלהקה השתמשה בשמות במה שהיו אלטר אגו, ו-ווד קרא לעצמו "לאנדרו ילד האהבה" ( Landrew the Love Child).
למרות שהלהקה שחררה שני אלבומים בלבד, היא נמנית בתודעה כאחת המייסדות של סצנת הגראנג' של סיאטל.
עד לשנת 1988 מאלפנקשן התפרקה, והוא הקים יחד עם סטון גוסארד וג'ף אמנט (יוצאי להקת גרין ריבר) את מאת'ר לאב בון, שאחרי שנה של עבודה משותפת שחררה את המיני-אלבום "Shine".
ב-16 במרץ 1990, מספר ימים לפני שחרורו הצפוי של אלבום הבכורה של הלהקה, "Apple", ווד, לו הייתה היסטוריית שימוש בסמים קשים ומספר ניסיונות גמילה, אושפז במצב של מוות מוחי כתוצאה ממנת יתר של הרואין, לאחר שנמצא על ידי חברתו.
לאחר שלושה ימים של אשפוז בבית החולים, תחת תמיכה של מכשירים רפואיים על מנת לאפשר לחבריו ובני משפחתו להיפרד ממנו, נפטר ווד כשהוא בן 24 בלבד, מה שהביא לסיום דרכה המעשית של הלהקה.
שחרור האלבום שנדחה עקב מותו של ווד, שוחרר לבסוף ב-19 ביולי 1990. וסיבוב ההופעות שתוכנן לשם קידום האלבום התבטל.
לאחר מותו של ווד, חלק מחברי ההרכב שנותרו, גוסארד ואמנט, התחילו לעבוד עם מאט קמרון וכריס קורנל מסאונדגארדן על שני שירים שקורנל כתב לווד, שהיה חברו הטוב.
התפתחות שהביאה בסופו של דבר לאלבום שלם שיצא ב־1991 תחת השם טמפל אוף דה דוג (Temple of The Dog), על שם אחד מהשירים שכתב ווד.
ביצירת האלבום השתתפו גם מייק מק'ריידי ואדי ודר, וכך למעשה נולדה להקת פרל ג'אם.
להקת טמפל אוף דה דוג הקליטה את אלבומה היחיד לזכרו של אנדרו ווד ולהקת אליס אין צ'יינס הקדישה לאנדרו ווד את אלבום הבכורה שלה Facelift ואת אחד מלהיטיה הגדולים, ?Would.
ב-1995 החליט חברו לשעבר בלהקה, וחבר להקת פרל ג'אם בהווה, סטון גוסארד, לאגד יצירות ישנות שלהם שהוקלטו בשנים 1986-1987 בתור להקת מלפאנקשן, וליצור אלבום בשם "Return to Olympus".
האלבום מכיל סך הכל 33 רצועות מתוכן רק 13 עם סאונד (רצועות 1-12 ורצועה 33) וכל השאר ללא אודיו.
אנדרו לויד ובר הוא אחד מגדולי מפיקי ומלחיני מחזות הזמר בעולם.
זכה בפרס אוסקר, פרס גלובוס הזהב, שלושה פרסי גראמי ושבעה פרסי טוני.
הוא מהבודדים שזכו בכל ארבעת הפרסים.
בין מחזות הזמר שהפיק והלחין: יוסף וכתונת הפסים המשגעת, ישו כוכב עליון, אוויטה, קאטס (Cats) ופנטום האופרה (המחזמר המצליח בכל הזמנים).
בנוסף הלחין כמה יצירות ידועות, כמו הרקוויאם שלו משנת 1985.
היה נשוי לשרה ברייטמן, שגילמה את כריסטין במחזמר פנטום האופרה.
הצ'לן ג'וליאן לויד ובר הוא אחיו הצעיר.
אביהם היה ויליאם לויד ובר, נגן עוגב, מלחין ומנהל הקולג' המלכותי למוזיקה.
Wodehouse's Jeeves Evita אוויטה 1976 טים רייס Tell Me on a Sunday ספר לי ביום ראשון / שיר וריקוד 1979 Cats קאטס 1981 מבוסס על שירי טי אס אליוט Starlight Express סטארלייט אקספרס 1984 ריצ'רד סטילגו The Phantom of the Opera פנטום האופרה 1986 ריצ'רד סטילגו, צ'ארלס הארט.
מבוסס על רומן מאת גסטון לרו Aspects of Love היבטים של אהבה 1989 דון בלק, צ'ארלס הארט.
מבוסס על רומן מאת דייוויד גרנט Sunset Boulevard שדרות סאנסט 1993 דון בלק, כריסטופר המפטון.
מבוסס על סרט של בילי ויילדר Whistle Down the Wind שריקה במורד הרוח 1997 ג'ים סטיינמן.
מבוסס על רומן מאת מרי היילי בל The Beautiful Game המשחק היפה 2000 בן אלטון The Woman in White האישה בלבן 2004 דייוויד ציפל.
ספר מאת שרלוט ג'ונס, מבוסס על "האישה בלבן" רומן מאת וילקי קולינס.
Love Never Dies האהבה לעולם לא מתה 2010 צ'ארלס הארט וגלן סלייטר.
המשך למחזמר פנטום האופרה.School of Rockרוק בבית הספר2014גלן סלייטר.
מבוסס על ספר מאת ג'וליאן פלוייס.
אנדרו לוג אולדהם הוא מפיק רוקנרול, אמרגן וסופר בריטי.
הוא ידוע ביותר כמנהלם של הרולינג סטונז בשנות השישים, כאשר הוא מאמץ סגנון ראוותני שהושפע מחברו פיל ספקטור.
בנוסף היה המפיק של הסינגל הראשון של הזמרת ושתי בניאן בשנת 1965. בשנת 2014, לוג נכנס להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
אנדרו ג'יימס ויטרבי (נולד ב-9 במרץ 1935), הוא יהודי-אמריקאי ממוצא איטלקי, פרופסור להנדסת חשמל ואיש עסקים.
ידוע כמייסד קוואלקום, יחד עם ארווין ג'ייקובס, וממציא אלגוריתם ויטרבי.
ויטרבי נולד בברגמו שבאיטליה, להורים יהודים.
אביו, אכילה, היה רופא עיניים וקרוב משפחה של פרימו לוי.
לאחר חקיקת חוקי הגזע באיטליה, בשנת 1939, הוא ומשפחתו הגיעו לארצות הברית כפליטים.
שמו המקורי היה "אנדראה", אך כשהתאזרח בארצות הברית, שינו הוריו את השם ל"אנדרו" מכיוון ש"אנדראה" היה שם נשי במדינות דוברות אנגלית.
ויטרבי למד בבית הספר הציבורי Boston Latin School ולאחר מכן נרשם למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) ב-1952, שם למד הנדסת חשמל.
ב-1957 קיבל את התואר הראשון והשני שלו בתחום זה ב-MIT.
בין מוריו היו קלוד שנון, נורברט וינר ורוברט פאנו.
את הדוקטורט שלו בתקשורת דיגיטלית קיבל באוניברסיטת דרום קליפורניה.
ויטרבי היה פרופסור להנדסת חשמל באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ובאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
ב-1967 המציא את אלגוריתם ויטרבי, במטרה לפענח מידע מקודד בקוד קונבולוציה.
האלגוריתם מבוסס על תכנון דינמי ונמצא גם היום בשימוש נרחב בטלפונים סלולריים בקוד תיקון שגיאות, כמו גם למטרות זיהוי דיבור וקול, ניתוח DNA ויישומים אחרים של מודל מרקוב חבוי (HMM).
בעצתו של עורך דין, ויטרבי לא רשם את המצאתו כפטנט.
בנוסף, ויטרבי סייע בפיתוח תקן CDMA עבור רשתות תקשורת של טלפונים סלולריים.
יחד עם ארווין ג'ייקובס, הוא ייסד את חברת "Linkabit" ב-1968, קבלן צבאי קטן.
יחד עם ג'ייקובס הוא ייסד גם את חברת קוואלקום ב-1985, חברה המתכננת ומייצרת מוצרי מוליכים למחצה בעיקר לתחום תקשורת הנתונים האלחוטית.
ויטרבי הוא נשיא "The Viterbi Group", פירמת הון סיכון.
בשנת 2000 דורג במקום ה-386 ב"רשימת פורבס 400", רשימת עשירי ארצות הברית, עם שווי מוערך של 640 מיליון דולר.
בשנת 2002 תרם ויטרבי מרכז מחשבים על שמו לבית ספר התיכון שבו למד.
ב-2004 נקרא בית הספר להנדסה של אוניברסיטת דרום קליפורניה על שמו, לאחר שתרם 52 מיליון דולר.
ביוני 2015 תרם 50 מיליון דולר לפקולטה להנדסת חשמל של הטכניון, שתקרא על שמו ועל שם אשתו המנוחה.
ויטרבי חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת דרום קליפורניה, בחבר הנאמנים של הטכניון וכן בחבר הנאמנים של מכון סקריפס למחקר.
ויטרבי היה נשוי לארנה פינצ'י עד לפטירתה ב-2015, ונולדו להם שלושה ילדים.
בנם אלכסנדר נפטר מהתקף לב בגיל 40, בנובמבר 2011.
פרס צ'ארלס סטארק דרייפר (2016)
אנדרו ויזנייבסקי הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הרכז.
ויזנייבסקי, יליד סטטן איילנד, ניו יורק, הוא בוגר מכללת סנטנרי משנת 2004. לאחר סיום לימודיו, ניסה לקבל חוזה בליגת ה-NBA, אך לא הצליח ויצא לאירופה.
את הקריירה הבוגרת שלו החל בקבוצת הכוכב האדום בלגרד מליגת העל הסרבית, במדיה קלע 12.9 נקודות בממוצע למשחק.
בעונה שלאחר מכן שיחק בטלקום בון הגרמנית, במדיה קלע 20.6 נקודות בממוצע למשחק וסיים את העונה כמלך קלעי הליגה.
את עונת , החל ויזנייבסקי בסניידרו אודינה האיטלקית, אך כבר בדצמבר 2006 עבר לציבונה זאגרב הקרואטית, עימה שיחק גם ביורוליג ואף קלע 11 נקודות בהפסד קבוצתו 83–91 למכבי תל אביב ביד אליהו.
כמו כן, זכה עם ציבונה באליפות קרואטיה ונבחר לשחקן ההגנה של העונה בליגה.
לאחר עונה זו עבר לאוראל גרייט מליגת העל הרוסית, במדיה קלע 14.5 נקודות בממוצע למשחק.
בעונה שלאחר מכן עבר לספרטק סנקט פטרסבורג מאותה הליגה והעמיד ממוצעים של 15.6 נקודות ו-4.8 אסיסטים למשחק.
ב-23 במאי 2009 חתם ויזנייבסקי לשנתיים בקבוצת מכבי תל אביב מליגת העל הישראלית.
בתחילת העונה קיבל דקות משחק רבות ובמהלך העונה הסדירה של הירוליג שיחק כמעט 32 דקות בממוצע.
עם זאת סבל מחוסר יציבות ביכולתו, מה שגרם לדירדור מעמדו כרכז הפותח של הקבוצה.
גם בליגה סבל מחוסר יציבות, אך זה לא הורגש מכיוון ומכבי ניצחה בכל משחקי הליגה שלה בחודשים הראשונים של העונה.
בשלב הטופ-16 של היורוליג הידרדר מעמדו של ויזנייבסקי אף יותר ועל אף שהמשיך לפתוח בחמישייה, הצטמצמו דקותיו לכ-20 בממוצע בלבד.
גם ממוצעיו הידרדרו בשלב זה והוא ירד ל-4.2 נקודות ו-1.3 אסיסטים בממוצע למשחק בלבד.
עם זאת, הצליחה מכבי להעפיל לשלב ההצלבה מהמקום הראשון בבית, לאחר שניצחה בכל משחקי הבית שלה בשלב זה והוסיפה ניצחון חוץ על ריאל מדריד.
במקביל לתחילת שלב הטופ-16, הציג ויזנייבסקי יכולת טובה בליגה ואף הציג את משחק השיא שלו במכבי, כאשר קלע 26 נקודות עם 100 אחוזי הצלחה מהשדה (7/7) נגד ברק נתניה.
למרות משחקו המצוין, לא הצליחה לסייע למכבי שהפסידה משחק ליגה לראשונה בעונת , 114-103, לאחר שתי הארכות.
ב-18 בפברואר 2010 הוביל את מכבי תל אביב לזכייה בגביע המדינה לראשונה מזה שלוש שנים.
במשחק הגמר נגד בני השרון, קלע 11 נקודות ומסר 9 אסיסטים ונבחר ל-MVP של משחק הגמר.
ב-28 ביוני 2010 חתם ויזנייבסקי לשנה בקבוצת אפס פילזן מליגת העל הטורקית והעפיל איתה לשלב הבתים ביורוליג, אבל לאחר שזו לא הצליחה להעפיל לשלב הבא הוא שוחרר מהקבוצה ב-1 במרץ 2011.
אנדרו כהן (23 באוקטובר 1955 – 25 במרץ 2025) היה מנהיג כת, סופר ומוזיקאי יהודי-אמריקאי, אשר פיתח תורה להתפתחות רוחנית, שאותה הוא כינה "הארה אבולוציונית".
כהן ראה את עצמו כאחד המנהיג את סובביו ליצור שלב חדש באבולוציה של התודעה והתרבות הרוחנית והאנושית.
כחלק מתוכנית זו, כהן הירבה להיפגש, לדון ולבקר מגוון מורים רוחניים, פילוסופים, פעילים חברתיים ואנשי תרבות.
רבים ממפגשים אלו תועדו ופורסמו, לצד כתביו של כהן עצמו, בכתב העת שייסד מכספי חסידיו "EnlightenNext" (משחק מילים היוצר את הביטוי "ההארה הבאה").
כהן נולד בניו יורק בשנת 1955. הוא התחנך כאתאיסט וסיפר כי חייו קיבלו תפנית משמעותית בעקבות התגלות ספונטנית של "תודעה קוסמית" שחווה בהיותו בן שש-עשרה.
זיכרון אותה החוויה לא הרפה ממנו והוא נטש את חלומו להיות למתופף מוזיקת ג'אז ובגיל 22 החל לחפש אחר ההארה.
חיפושו, שהוביל אותו מאמנויות לחימה ליוגה ולבודהיזם, הגיע לסיומו בשנת 1986 כאשר פגש במאסטר ההודי לאָדוַואִיטָה וֶדָאנטַה, ה.ו.ל.
פונג'ה, שהיה תלמידו של המורה הרוחני ראמנה מהרשי.
לאחר שבועיים במחיצתו, בהם עבר חוויה אותה הוא תיאר כהתעוררות רוחנית עמוקה, החל כהן ללמד – תחילה בעידודו של פונג'ה, עד אשר נפרדו בעקבות מחלוקת.
בשנת 1988 ייסד כהן את EnlightenNext, ארגון בין-לאומי שמטרתו "לעצב תודעה ותרבות אנושית חדשה ביחיד ובחברה".
בנוסף לקבוצות קטנות של תלמידים ברחבי העולם (כולל בישראל), מפעיל ארגון זה מרכזים לקהל הרחב בניו-יורק, בבוסטון, בלונדון, באמסטרדם, בפריז, בציריך, בפרנקפורט, בקופנהגן וברישיקש שבהודו.
המרכז הראשי של EnlightenNext נמצא במערב מדינת מסצ'וסטס.
זמן קצר לאחר שהפך למורה, החל כהן להיפגש עם מורים רוחניים אחרים כדי לחלוק עמם מניסיונו ולחקור עמם את משמעותה של ה"הארה".
חקירה זו זכתה לפרסום והורחבה כשהוא ייסד, ב-1991, את כתב העת EnlightenNext (בשמו הקודם, "?What Is Enlightenment", "מהי הארה?").
כמייסדו וכעורכו הראשי של המגזין, כהן ראה את עצמו כמחויב ליצירת "לא פחות ממהפכה בתודעה ובתרבות." מראשית דרכו של המגזין ועד לסגירתו, בשנת 2011, נפגשו כהן וצוות עורכיו עם מיסטיקנים ומטריאליסטים, פיזיקאים ופילוסופים, פעילים חברתיים וספורטאים מובילים במאמץ ליצור פורום פופולרי לדיאלוג ולחקירה מעמיקים בדבר משמעות החיים האנושיים בעידן הפוסט-מודרני.
עם הזמן עבר כתב העת המרה לרבעון הפונה יותר אל המיינסטרים.
הוא התפתח מעבר לגבולות המדיה המודפסת והוליד סדרת מרצים בין-לאומית, פורום מולטימדיה מקוון ושותפות עם The Graduate Institute בקונטיקט שבאמצעותה ניהלו עורכי כתב העת תוכנית לתואר שני בתחום האבולוציה של התודעה.
בשנת 2000 כהן היה לאחד מהחברים המייסדים של "המכון האינטגרלי" (Integral Institute) של הפילוסוף קן וילבר.
הוא היה אחד מהדוברים המרכזיים ב"פרלמנט דתות העולם" בשנת 2004. ב-2006 הוענק לכהן פרס ה"קאשי" ההומניטארי.
באותה השנה, ושוב ב-2007, זכה האתר של מגזין EnlightenNext בפרס "Webby" בקטגוריית הדת והרוחניות שהוענק לו על ידי האקדמיה הבין-לאומית למדעים ולאמנות דיגיטלית.
כבר בשנת 2004 קם אתר אינטרנט המאגד את נפגעי הכת.
הפופולריות העצומה שעורר כהן הביאה גם את אמו להפוך לתלמידתו, אך לאחר מספר שנים בכת פרשה ממנה בסערה וכתבה ספר בשם "אמא של אלוהים" בו היא מתארת מציאות קשה וניצול של חברי הכת על ידי כהן, בדומה לספר מוקדם יותר שנכתב על ידי תלמידו לשעבר ויליאם יינר.
באביב 2011 הודיע ארגון EnlightenNext כי הוא מפסיק להפיק את המגזין המודפס, מסיבות כלכליות.
הארגון המשיך להפיץ את רעיונותיו ותורתו של כהן באמצעות אתרי אינטרנט, ספרים ודיאלוגים שהוא המשיך לקיים עם דמויות מובילות בעולם הרוחני.
בספטמבר 2011 יצא לאור, באנגלית, ספרו של כהן, "Evolutionary Enlightenment" ("הארה אבולוציונית"), שאמור להיות סיכום מקיף של הגותו ומשנתו הרוחנית.
כהן אמר כי תורתו הרוחנית, "ההארה האבולוציונית", קושרת את ה"הארה" המסורתית לתהליך אבולוציוני-קוסמי.
הוא טען כי על ידי התעוררות ל"קרקע ההוויה" הנצחית, בני אדם יכולים להשתחרר ממניעיהם האנוכיים (האגו שלהם), וללמוד לבטא את "האני האותנטי".
ה"אני" הזה, נטול האגו, תואר על ידי כהן כיצירתי, אכפתי ומונע על ידי דחף התפתחותי "שאינו נפרד מהמפץ הגדול עצמו".
כהן טען כי כשבני אדם בוחרים לחיות מתוך האני האותנטי, הם יכולים להבין שהם אינם נפרדים מהיקום ולגלות תכלית חיים המתעלה מעבר לאגואיזם – מחויבות מוסרית להשתתף בלב שלם באבולוציה של התודעה עצמה, משהו שרק בני אדם מסוגלים לו.
השימוש שכהן עשה במונח "אגו" שונה מהשימוש במונח זה בהקשר פסיכולוגי.
כהן הגדיר את המונח "אגו" כ"צורך הכפייתי והמושרש עמוקות להיות נפרד מהזולת ונעלה עליו בכל זמן, בכל מקום ובכל תנאי".
כהן האמין שמהות הנתיב הרוחני היא להסיט את מרכז הכובד של הווייתנו כדי שחיינו יהוו ביטוי של האני האותנטי ולא של האגו.
כהן הבדיל את ההארה האבולוציונית מההארה האישית המסורתית.
ההארה האבולוציונית אינה שייכת לאינדיבידואל, כפי שהיה מקובל לחשוב בעבר, אלא היא הופכת לבסיס של התפתחות בינאישית, ממנה נוצרת תרבות חדשה.
כהן טען כי ההישרדות של המין האנושי תלויה ביצירתן של התודעה והתרבות החדשות האלו, ושיצירתן תלויה בעיקר ביכולתם של אנשים הנמצאים בחוד החנית של התפתחות התרבות האנושית לחבור יחדיו מעבר לאגו.
כדי לסייע לאלה שמעוניינים ליישם את רעיונותיו בחייהם, פיתח כהן תורה מקיפה הכוללת חמישה עיקרים ושישה עקרונות של ההארה האבולוציונית, כמו גם שני מודלים המתמצתים בצורה גרפית את הפרספקטיבה של תורה זו.
לאורך שנותיו כמורה רוחני ומנהיג כת, הופיעו בתקשורת פרסומים רבים על כך שהשתמש בכריזמה שלו באופן מניפולטיבי ונצלני.
אמו של כהן, לונה טארלו, כתבה בספרה את חוויותיה כאחת מתלמידיו ואת מאבקה להשתחרר משליטתו.
היא האשימה את בנה באכזריות, האדרה עצמית וניצול שלה ושל שאר תלמידיו.
ד"ר אנדרי ון-דר-בראאק כתב גם הוא ספר ובו תיאור שנות לימודיו אצל כהן.
הוא טען שכהן דרש סכומי כסף גדולים מתלמידיו וכן מסירות קיצונית שלהם כלפיו.
תלמידים נוספים לשעבר האשימוהו בניצול פסיכולוגי ופיזי.
כהן עצמו השיב לטענות אלה במאמר שפרסם בבלוג שלו, בשם "הצהרת אינטגריטי", אך כאמור בשנת 2013 הודה, אם כי במרומז, באחריותו לפוגענות וניצול בשם מעמדו.
לחבוק שמיים וארץ (שניים מספריו בכריכה אחת, בהוצאת "ידיעות אחרונות", 2002).
אנדרו יאו (בסינית: 姚期智; פיניין: Yáo Qīzhì; נולד ב-24 בדצמבר 1946) הוא מדען מחשב בולט, בעיקר בתחום תורת החישוביות.
תוצאה מפורסמת שלו היא שימוש במשפט המינימקס להוכחת מה שידוע כלמה של יאו.
הוא השלים את לימודיו לתואר ראשון בפיזיקה באוניברסיטה הלאומית של טיוואן, ולאחר מכן השלים תואר שני ודוקטורט בפיזיקה באוניברסיטת הרווארד בשנת 1972 ועבודת דוקטורט נוספת במדעי המחשב באוניברסיטת אילינוי ב-1975.
בשנת 1996 זכה בפרס קנות'.
בשנת 2000 הוענק לו פרס טיורינג עבור תרומותיו המהותיות בתחום תורת החישוביות, בפרט בתאוריה של מחוללים פסבדו אקראיים, קריפטוגרפיה וסיבוכיות תקשורת.
בין השנים 1982 ל-1986 הוא כיהן כפרופסור באוניברסיטת סטנפורד.
בין 1986 ל-2004 שימש כפרופסור באוניברסיטת פרינסטון.
החל משנת 2004 משמש יאו כפרופסור במרכז ללימודים מתקדמים שבאוניברסיטת צינגהואה בבייג'ינג, ומכהן כראש המכון לתאוריה של מדעי המחשב במקום.
הוא חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, ועמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, באיגוד האמריקאי לקידום המדע ובאקדמיה הסינית למדעים.
אשתו, פרנסס יאו, גם היא מדענית מחשב.
אֶנְדרוּ לָאטִימֵר הוא מוזיקאי אנגלי וחבר להקת הרוק המתקדם קאמל.
לאטימר משמש לרוב כגיטריסט וסולן הלהקה, אך משמש לעיתים גם כחלילן וקלידן.
לאטימר הוא הנגן היחיד מבין חברי הלהקה שהיה שותף בה לכל אורך שנות פעילותה.
לאטימר הקים חברת הפקות בשם "קאמל הפקות" אשר הפיצו את האלבומים המאוחרים יותר של הלהקה: .
לאטימר הוא הכותב והמלחין של רוב השירים של קאמל, והוא נחשב לאחד מהמלחינים המקוריים ביותר בסגנון הפרוגרסיב רוק.
המוזיקה שלו מתאפיינת בנגינה ושירה מלאות רגש ובמהלכים הרמוניים מורכבים.
במאי 2007 הודיעה אשתו של לאטימר, סוזן הובר, כי הוא סובל מהפרעת דם חמורה.
בסוף שנת 2007 עבר לאטימר השתלת מח עצם ובספטמבר 2008 הוא שוחרר לביתו.
אנדרו אורלנדו ואלמון הוא אצן אמריקאי בעבר.
הוא אלוף אולימפי בעל שתי מדליות זהב, אלוף עולם ושיאן עולם הנוכחי (2017) בריצת שליחים 4x400 מטר.
ולאמון נולד בברוקלין, ניו יורק וגדל במנצ'סטר טאונשיפ ניו ג'רזי.
משנת 1987 הוא בעל תואר ראשון בתקשורת מאוניברסיטת סיטון הול.
באולימפיאדת סיאול (1988) זכה ואלמון במדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר, לאחר שהשתתף בשלבי המוקדמות והרביעייה האמריקאית זכתה בשלב הגמר בהשוואת שיא העולם.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1991 זכה ולאמון במדליית כסף בריצת שליחים 4x400 מטר ביחד עם קווינסי ווטס, דני אוורט ואנטוניו פטיגרו בתוצאה של 2:57:57 דקות, אחרי בריטניה (2:57:53 דקות) ולפני ג'מייקה (3:00.10 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בריצת 400 מטר בתוצאה של 45.09 שניות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה ואלמון במדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר, ביחד עם קווינסי ווטס, מייקל ג'ונסון וסטיב לואיס בשיא עולם חדש של 2:55.74 דקות, לפני קובה (2:59.51 דקות) ובריטניה (2:59.73 דקות).