tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרנפתח, לדבריו, הרג 6,000 מאנשיהם ו־9,000 מהם לקח בשבי.
כעשרים שנים לאחר מכן הפרעה המצרי רעמסס השלישי בשנת מלוכתו השמינית נאלץ לטפל בפלישה נוספת של גויי הים.
במקדש הקבורה שבנה רעמסס במדינת האבו (ממערב ללוקסור) נמצאו תבליטים מפורטים וכתובות החקוקות על קירות המקדש המונומנטלי.
לפי התיאור, גויי הים התקדמו בשני טורים.
טור אחד באוניות עם חרטום בצורת ברווז ניסה לחדור למצרים דרך זרועות הדלתה, טור שני התקדם עם נשים וטף בעגלות רתומות לשוורים לאורך החוף.
הוא תיאר כיצד, למרות העובדה ש"אף ארץ לא עמדה בפני" כוחות גויי הים וכי הם רמסו את "חתי, קודה, כרכמיש, ארזוה, אלשיה וממלכת אמורו", הוא הצליח להביסם בקרב ימי, ואת השבויים שלקח גייס לצבא המצרי והושיב אותם במבצרים.
רעמסס צירף לתיאוריו את רשימת שבטי העמים הפולשים: פלשת, תֶ'כֱּר (סִיקוּלוּ), שֶקֶלֶש, דֶנְנ וֱשוֱש.
למרות תיאורו, ובהתחשב בעובדה כי הרשימה אותה סיפק זהה לרשימת מרנפתח כמו גם העובדה שרעמסס בדה חלק מהקרבות שתיאר על קירות מקדשו, הגיעו מספר אגיפטולוגים להבנה כי רעמסס כנראה זקף לזכותו את ניצחונו של אחר – מנהג שכיח במצרים העתיקה.
גוי ים נוסף מופיע באוסף רשומות שמתוארכות למאה ה־12 לפנה"ס המוקדמת.
עָמִוּרָפִּי, אחרון מלכי אוגרית, קיבל מכתב משופילוליומש השני, מלך החתים, שהזהיר אותו מפני ה"שִיקַלַיוּ אשר חיים על הספינות".
יש המזהים את העם המדובר כסיקולו או שקלש מרשימת מרנפתח.
זמן קצר אחר קבלת המכתב אוגרית חרבה ונשדדה, ולעולם לא יושבה מחדש.
שמם של חלק מגויי הים מופיע גם בהאונומסטיקון של אמנופה ובפפירוס האריס א.
באודיסאה מוזכרת פלישה של אכאים לדלתה של הנילוס, פלישה שנהדפה על ידי כוח שכלל חיילים ומרכבות בדומה לתיאורים המצריים.
בחוף הדרומי של ישראל של היום התיישב אחד מהעמים הנמנים עם גויי הים, הפלשתים, בסוף האלף השני לפנה"ס.
הפלשתים מוזכרים בתנ"ך, בכתובות המצריות שתוארו לעיל, ובכתובות אשוריות מהמאה השביעית לפנה"ס.
שרידיהם, שהתערו בחברה המקומית המשיכו בייחודם עד לתקופה הפרסית.
בעשרות השנים האחרונות נחקרה קבוצה זו באופן אינטנסיבי יחסית על ידי הארכאולוגים וכיום יש הסוברים שמוצאה מהתרבות האגאית.
אזור החוף הדרומי של ארץ ישראל נקרא עד היום על שמה פלשת.
לאחר כישלון מרד בר כוכבא בתקופה הרומית, הסב השלטון את שמה של כל ארץ ישראל ל"פלשתינה" וכך היא נקראה בשפות האירופאיות, ועם כיבושי האסלאם גם בשפות הערביות, בהן ארץ-ישראל נקראה "ג'ונד פלסטין".
המצרים הקדומים השתמשו במונח "אלו שבאו מהירוק הגדול" (הים התיכון) לתיאור גויי הים ועל פי רעמסס מוצאם באיי הים.
האיים הקרובים ביותר למצרים הם איי הים האגאי.
גם על פי הציורים המצריים של הקרב שהשתמרו אין כמעט ספק שמדובר בקבוצות שמקורן בים האגאי.
בתנ"ך מזהה אותם הנביא צפניה כ"גוי כרתים", והנביא עמוס מציין שמקור הפלשתים מכפתור, שהיא ככל הנראה כרתים.
כפי שנזכר לעיל הקבוצה שנחקרה יותר מכל שאר גויי הים היא הקבוצה הפלשתית וכמעט שאין מחלוקת בין החוקרים כי תרבותה מתבססת על התרבות המיקנית.
תימוכין נוספים להשערה כי מקורם של גויי הים הוא בעולם האגאי מבוססת על שמותיהם המתועדים.
בבסיס הסברה עומד זיהוי האקוֵש עם האכאים והדנין עם הדנאים, שמות עתיקים לשבטים יוונים הנזכרים בכתבי הומרוס.
הסברה היא כי הפלשתים היו חלק מקונפדרציה דוברת יוונית זאת.
יגאל ידין העלה השערה כי גם שבט דן, אותו זיהה עם הדנאים, היה במקור חלק מגויי הים, לפני שהסתפח לקונפדרציה של שבטי ישראל.
הארכאולוג אברהרד זנגר העלה תאוריה לפיה עמי הים היו למעשה ברית של מדינות ממזרח הים האגאי באזור של מערב אנטוליה של היום ובהנהגת טרויה.
ניסיונות נעשו לזהות את גויי הים גם עם עמים איטלקיים.
כך, למשל, שיערו אחדים שמוצאו של שבט השקלש (הסיקילים) הוא בסיציליה, והארכאולוג פרופ' אדם זרטל העלה את ההשערה כי מוצא השרדנים הוא באי סרדיניה.
העדויות הארכאולוגיות מספקות בסיס יציב לטענה שעמים ממרכז אירופה וחצי האי האיטלקי תרמו לתופעת גויי הים.
קדרות ונשק מברונזה מסוג איטלקי נמצאו בשכבות היישוב שנבנו על גבי הערים החשודות בהרס מצד גויי הים.
כמו כן, סיכות בסגנון מרכז אירופי וחרוזי ענבר נמצאו באתרים.
פריטים אלו לא נמצאו בשום אתר לפני תקופת גויי הים.
ראוי גם לציין כי חלק מהסכינים וכלי השתייה בסגנון האיטלקי הם בעלי דמיון רב לסכינים וכלי שתייה שנמצאו בהונגריה ומרכז גרמניה, בני התקופה שבין 1,800 ל־1,600 לפנה"ס.
ב-2017 פוענח לוח אבן מאזור אנטוליה המתאר את מעללי הנסיך מוקסוס מטרויה שבין כיבושיו נמצאת גם העיר אשקלון.
הסוף הפתאומי של תרבויות אחדות בסביבות שנת 1200 לפנה"ס הוביל אחדים לטענה שגויי הים אחראים לחורבן האומות החתית, המיקנית והמיתנית.
על פי תפיסה זו גויי הים כבשו כיבוש אלים ושרפו את הערים העשירות עד היסוד.
הם לא ניסו לרשת את העושר של יושבי העיר הקודמים, ובמקום זאת הקימו יישובים בעלי אופי תרבותי וכלכלי נחות יותר.
עניין זה הביע בעיני החוקרים את הבוז הנורא בו חשו בעיניהם גויי הים כלפי הערים וכלפי מה שהן סימלו.
אף על פי כן, מארק ואן דה מיארוף ואחרים התנגדו לתאוריה הזו.
גרימל טען שאת מיתני, אשור ובבל החריבה קבוצה שחיה לגבולות האדמות המיושבות ונקראה באכדית חַבִּירוּ.
טיעון נוסף שהעלה גרימל עמד על העובדה כי הקרב עם רעמסס, אם התרחש בכלל, לא היה אלא עימות מצומצם וחסר חשיבות בגין נטייתו של פרעה להוסיף גוזמה לתיאוריו הפיקטיביים.
אף על פי שברור מהממצאים הארכאולוגיים שאוגרית, אשקלון וחצור חרבו בערך באותה התקופה, כרכמיש עמדה איתן וגבל וצידון לא נפגעו.
הארכאולוג אברהרד זנגר העלה תאוריה שלפיה עמי הים היו למעשה ברית של מדינות מערב־אנטוליות בהנהגת טרויה.
לטענתו, אחר מפלת התרבות המינואית קמו שני כוחות עיקריים שהתחרו על דרכי המסחר העתיקות: טרויה והתרבות המיקנית.
כוח נוסף באזור היה האימפריה החתית המעורערת שנדחקה לכיבוש קפריסין אחר אובדן מקורות מכרה למתכות.
החתים, לדעת זנגר, הטילו חרם כלכלי על יורשי התרבות המינואית.
בני טרויה עלו על החתים, בין אם להרתיעם או להשמידם, בתגובה.
טבעי ששדה הקרב הנבחר יהיה בקפריסין, ואכן ידוע על קרב בין החתים לגויי הים בקפריסין.
ידם של החתים הייתה כנראה על העליונה בקרב, אולם התפוררותם אחר המלחמה עם רעמסס השני והתחזקות אשור החלישו את החתים במידה מספקת כדי ששיתוף פעולה בין טרויה לשבטי הקסקה שטרדו את החתים זה מאות שנים, יביא לחורבן האימפריה החתית.
חתושש נשרפה והחתים נפלו; סודות החרשות שלהם נפוצו בקרב כובשיהם.
עם אנטוליה כגשר לארץ ישראל ומצרים יכלו עמי הים, הם הברית המערב־אנטולית, להתעשר ולהתחזק במידה שאיימה על בני התרבות המיקנית.
ניסיון אחרון של המיקנים לבלום את הטרויאנים בטרם יתחזקו יתר על המידה נערך סביב 1186 לפנה"ס לחומות טרויה.
בין אם תחת אגממנון, איאס, אודיסאוס ואכילס כמתואר על ידי הומרוס, או כעימות סטנדרטי, בא על טרויה סופה במלחמת טרויה והברית המערב אנטולית התמוטטה.
כיום אנו יודעים שקבוצות של גויי הים הופיעו בלבנט לפני המאה ה-12 לפנה"ס באוגרית ובמצרים והשתלבו במערכות הקיימות כחרשי מתכת, שכירי חרב וחקלאים.
נראה שגל נוסף של גויי הים הופיע במאה ה-12 לפנה"ס – גל זה הביא לחורבן אוגרית וממלכות נוספות בצפון הלבנט אך נבלם בדרומו בידי המצרים ששילבו אותו במערך הקיים.
בניגוד לגל בצפון שהביא לחורבן ערי הממלכה ולא הקימן מחדש, הגל בדרום התיישב או יושב בידי המצרים.
ככל הנראה חלק מגל זה היו הפלשתים, שהתיישבו באתרים כנעניים לשעבר והקימו ברית של 5 ערים שבשיאה שלטה על דרך הים וסעיפה בעמק יזרעאל כלפי דמשק.
בגלגולים שונים התקיימו הערים הללו ושמרו על חלק מתרבותן לתוך התקופה ההלניסטית ועד לתקופה הנוצרית.
בסביבות 1100 לפנה"ס היגרו חלק מגויי הים אל עבר הירדן והקימו יישוב ששרידיו מוכרים כיום כ"תל אבו אל-חַ'רַז" שבירדן, בקרבת הגבול עם ישראל בעמק בית שאן – יש המציעים כי זהו האתר של יבש גלעד המקראית.
גול (בפורטוגזית: Gol Transportes Aéreos) היא חברת תעופה ברזילאית שבסיסה הראשי נמצא בעיר סאו פאולו.
החברה היא חברת התעופה השנייה בגודלה בברזיל.
החברה נוסדה בשנת 2000 והחלה את פעילותה בינואר 2001 כחלק מתאגיד תחבורה ברזילאי הכולל בין היתר את קווי האוטובוס הארוכים במדינה.
בשנת 2007 קנתה החברה את חברת התעופה הלאומית של ברזיל ואריג לאחר שזו פשטה רגל.
לחברה הסכמי שותפות קוד עם: אארולינאס ארחנטינס, אארומקסיקו, אייר קנדה, אייר פראנס, אליטליה, קופה איירליינס, דלתא איירליינס, איתיחאד איירווייז, KLM, קוריאן אייר, קטר איירווייז וטאפ פורטוגל.
גול!, הנודע גם בשם גול!
החלום מתחיל הוא סרט מז'אנר דרמת ספורט משנת 2005 שבוים על ידי דני קנון והופק על ידי מייק ג'פריס.
הסרט הוא הראשון בטרילוגיית "גול!" ובאים אחריו גול!
3. העלילה עוקבת אחר סנטיאגו מונייז, נער כבן 20 ממוצא מקסיקני שהיגר עם משפחתו לארצות הברית בצורה לא חוקית והשתכן בלוס אנג'לס.
למונייז כישרון בכדורגל, אך הוא משחק בליגה חובבנית בעירו.
עלילת הסרט עוקבת אחר סנטיאגו מונייז, צעיר מקסיקני אשר היגר עם משפחתו באופן לא חוקי לארצות הברית.
מונייז, חובב הכדורגל, מבלה את שנות נערותו בעוני תוך כדי שהוא עובד בשתי עבודות.
באחד ממשחקיו הוא תופס את תשומת לבו של גלן פוי, מגלה כישרונות ושחקן לשעבר של קבוצת ניוקאסל יונייטד המזהה במונייז פוטנציאל רב.
פוי מציע למונייז להבחן בניוקאסל ובכך לקבל הזדמנות לשחק בפרמייר ליג.
מונייז מסכים אך נאלץ לממן את כרטיס הטיסה היקר בעצמו.
מונייז מגלה שחסכונותיו נגנבו על ידי אביו, אשר העדיף לקנות בהם מכונית שתסייע למונייז בעבודתו הרגילה.
למזלו של מונייז, סבתו מוכרת את תכשיטיה ובכך מממנת את כרטיס הטיסה.
מונייז טס לאנגליה ללא ידיעת אביו וניגש למבחנים.
מאחר שלא רגיל לתנאי המגרש, סגנון המשחק ומזג האוויר מונייז מציג יכולת פושרת, אך על אף זאת מצליח פוי לשכנע את מאמן הקבוצה להחתימו לחודש ניסיון.
מונייז מתגבר על מכשולים שונים, כגון חבר קבוצה קנאי ששובר את משאף האסתמה שלו לפני משחק, ומצליח לבסוף להרשים את המאמן ולהיכלל בסגל הקבוצה.
במקביל מונייז מתיידד עם אחד מכוכבי הקבוצה – גאווין האריס.
במשחקו הראשון של מונייז במדי הקבוצה הוא והאריס מצליחים להביא לניצחון.
על אף ביקורת של המאמן על שיטת המשחק האנוכית של מונייז, השניים הופכים לגיבורים בעיני האוהדים ויוצאים לחגוג.
לאחר החגיגה תמונות מביכות של מונייז מתפרסמות בצהובון ומאמן הקבוצה גוער בו.
אביו של מונייז צפה במשחקו והתמלא גאווה, אך זמן קצר לאחר מכן נפטר מהתקף לב.
מונייז מרגיש שבור לב מפטירתו של אביו ודחוי על ידי מאמנו חוזר ללוס אנג'לס ומחליט שלא יחזור עוד לשחק בקבוצה.
הוא חוזר לניוקאסל מתוך געגוע למגרש, ושם הוא מתבשר כי המאמן רוצה שיפתח בהרכב הקבוצה במשחק האחרון בעונה.
מונייז והאריס מצליחים להביא לניצחון הקבוצה תוך שיתוף פעולה ומונייז מפגין משחק לא אנוכי.
כתוצאה מהניצחון מעפילה הקבוצה לליגת האלופות ושמחה רבה מתפרצת בקרב האוהדים והשחקנים.
סצנת הסיום של הסרט מציג את מונייז מזיל דמעה, משהגשים את חלומו.
קונו בקר – סנטיאגו מונייז
אלסנדרו ניבולה – גווין האריס
סטיבן דיליין – גלן פוי
אנה פריל – רוז הרמיסון
טוני פלאנה – אביו של סנטיאגו
מרסל לורס – אריק דורנהלם (המנג'ר)
שון פרטווי – בארי ראנקין
בסרט השתתפו מספר רב של כדורגלנים ומאמני כדורגל בעקבות שיתוף הפעולה עם פיפ"א, והוצגו גם קטעים ממשחקים אמיתיים ששוחקו.
האתר Rotten Tomatoes נתן לסרט תוצאה של 44%, המבוססת על ידי 80 מבקרים.
2, המוכר גם בשם גול!
2: לחיות את החלום הוא סרט מז'אנר דרמת ספורט משנת 2007 שבויים על ידי ז'אומה קולייט-סרה והופק על ידי מייק ג'פריס.
הסרט הוא השני בטרילוגיית "גול!" ובאים לפניו ואחריו גול!
3. העלילה עוקבת אחר סנטיאגו מונייז, נער כבן 21 ממוצא מקסיקני שבסרט שעבר הצליח לככב במועדון ניוקאסל יונייטד למרות בעיות רבות.
בסרט זה חותם מונייז במועדון הפאר ריאל מדריד, ושם הוא נתקל בבעיות נוספות.
בסרט שעבר הוכר גיבור הסרט, סנטיאגו מונייז.
מונייז הוא נער מקסיקני אשר היגר ללוס אנג'לס ממקסיקו כשהיה בערך בן 10. הוא שיחק כדורגל והראה הרבה כישרון בקבוצת חובבנים בעיר מולדתו, שם הוא נראה על ידי מגלה הכישרונות לשעבר של המועדון ניוקאסל יונייטד, גלן פוי.
מונייז מגיע לאנגליה אחרי בעיות רבות, שם הוא נבחן במועדון ולאחר הרבה אירועים הוא עולה להרכב הבכיר, מתיידד עם כוכב הקבוצה גאווין האריס ומראה יכולות טובות בסיום העונה.
בתחילת הסרט השני חותם מונייז במועדון הפאר הספרדי ריאל מדריד.
מונייז חווה התחלת עונה טובה במדריד לצד שחקני הגלאקטיקוס כמו דייוויד בקהאם, ראול גונזלס, אואן הארגריבס, רונאלדו, סרחיו ראמוס, רוביניו, גאווין האריס ואחרים.
בנוסף הוא מתכנן להתחתן והוא התארס עם רוז הרמיסון, שהכיר בשנה שעברה בניוקאסל.
הוא קיבל חוזה עתק במדריד שאפשר לו לקנות בתים ומכוניות ולחיות חיי פאר.
הבעיות מתחילות לצוץ כשהוא כמעט דורס ילד ביציאתו מאימון.
הילד הזה טען שמונייז והוא הם אחים חורגים, ושאמו עזבה את מקסיקו וילדה אותו בספרד.
לאחר מכן הוא הראה לו תמונה של אימו, והכדורגלן ברח מהמקום במכוניתו.
מאז פגישתו עם הילד חייו של מונייז נמצאו בירידה.
כשנראה סוף סוף שהוא נמצא בעלייה, והוא פתח במשחק של קבוצתו הוא קיבל כרטיס אדום וירד מוקדם, מאוכזב אפילו ממה שקורה על המגרש.
לאחר מכן הוא נפגש שוב עם אחיו החורג, ולאחר ריב ביניהם בורח האח הצעיר עם מכוניתו של מונייז, ופוצע את עצמו בתאונה.
בבית החולים רואה סנטיאגו את אימו למספר שניות.
אחר כך מתפתח רומן בין מונייז לכתבת טלוויזיה, והוא נפצע ברגלו ולא מורשה לעזוב את ביתו.
הוא הבטיח לארוסתו רוז שהוא יחזור לניוקאסל, אך כעת הוא לא יכול.
כשניסה לסדר את העניינים איתה הוא לא צלח, והסתכסך איתה.
בינתיים התפתח הרומן בינו לבין הכתבת.
בנוסף הוא הסתכסך עם סוכנו גלן פוי, בטענה שהם רחוקים מידי והוא פיטר אותו.
לקראת סיום הסרט הבין סנטיאגו את מעשיו והוא ניסה להתנצל בפני רוב האנשים להם עשה עוול, חלקם (כולל ארוסתו) לא סלחו לו.
קבוצתו העפילה לגמר ליגת האלופות והיא תתמודד נגד ארסנל.
לאחר מחצית רעה בה ארסנל הובילה 2-0 הוכנס סנטיאגו.
מאז כניסתו של מונייז החלה מדריד להשתפר, וגאווין האריס הבקיע שער כדי לצמק את התוצאה.
כמה דקות לפני סיום המשחק מבקיע מונייז שער כדי להשוות את התוצאה, ובתוך תוספת הזמן מבקיע דייוויד בקהאם שער מכדור חופשי וריאל מדריד זוכה בגביע האלופות.
קונו בקר - סנטיאגו מונייז
אלסנדרו ניבולה - גווין האריס
אנה פריל - רוז הרמיסון
סטפן דילן - גלן פוי
רוטגר הוואר - רודי ואן דר מרווה
פרנסס ברבר - קרול הרמיסון
מריים קולון - דייב ג'ונס
בסרט נמצאים רוב השחקנים וחלק מבעלי התפקידים של המועדון ריאל מדריד.
כמו כן ישנם שחקנים שלא משחקים בריאל מדריד ומשתתפים בסרט.
האתר Rotten Tomatoes נתן לסרט תוצאה של 39%, המבוססת על ידי 18 מבקרים.
3 הנודע גם בשם גול!
3: להשתלט על העולם הוא סרט מז'אנר דרמת ספורט משנת 2009 שבויים על ידי אנדרו מורהן והופק על ידי מייק ג'פריס.
הסרט הוא השלישי בטרילוגיית "גול!" ובאים לפניו גול!
2. הסרט הזה לא יצא לאקרנים כמו שני קודמיו, והתפרסמה גרסת DVD שלו לראשונה ב-15 ביוני 2009.
בסרט זה העלילה לא עוקבת אחר כוכב שני הסרטים הקודמים, סנטיאגו מונייז, והוא הופך לשחקן משני.
העלילה עוקבת אחר שני חבריו: צ'ארלי בריית'וויט וליאם אדמס, המשחקים בנבחרת אנגליה בכדורגל.
בשני הסרטים הקודמים העלילה מספרת על סנטיאגו מונייז, נער ממוצע מקסיקני שהיגר לארצות הברית בצורה לא חוקית כשהיה בן 10. הוא מצליח להבחן בניוקאסל יונייטד שבאנגליה, ולאחר הרבה בעיות הוא מרשים את כולם וחותם בתחילת הסרט השני על חוזה עתק עם מועדון הפאר ריאל מדריד.
במדריד הוא חווה חיי עושר, אך האושר לא הגיע והוא סבל מהרבה בעיות.
בסוף הסרט השני הוא זוכה ביחד עם קבוצתו בגביע ליגת האלופות.
בתחילת הסרט מוראה משחק הגמר של המונדיאל שמשוחק בין נבחרת מקסיקו לנבחרת אנגליה.
במשחק משתתפים סנטיאגו מונייז מנבחרת מקסיקו ומנבחרת אנגליה צ'ארלי בריית'וויט וליאם אדמס.
בסוף המשחק זוכים האנגלים בגביע, ואז מתברר שהמשחק כולו היה פרסומת שצולמה.
לאחר ה"משחק" אומר צ'ארלי לחבריו שהוא הוזמן לשחק בסרט, וחברו ליאם מקבל חדשות לא טובות כששומע מסוכנו שריאל מדריד לא יחדשו את חוזהו.
שלושת הכדורגלנים מגיעים לאתר הצילומים שבו יצולם הסרט בהשתתפותו של צ'ארלי.
שם הוא פוגש את השחקנית האיטלקייה סופיה טרדלי, והוא מכנה אותה "אשת החלומות שלי".
אחר כך הם מגיעים לאתר הצילומים ופוגשים שם את "הבמאי המשוגע", המגולם על ידי אורי פפר הישראלי.
במשך הצילומים מודיעים לשלושת השחקנים שהם בסגל של נבחרותיהם למונדיאל 2006.
שלושת הכדורגלנים חזרו ביחד עם השחקנית לאחר הצילומים, ונפגעו בתאונה קשה.
צ'ארלי, ליאם וסופיה שישבו מאחור נפגעו קלות והחלימו במהרה אך סנטיאגו שישב מקדימה נפצע בצורה קשה הרבה יותר, והוא יצטרך לפספס את המונדיאל.
אחר כך מגלה ליאם לאימתו שיש לו בת, בלה, מחברתו לשעבר ג'וּן.
גילוי זה, בתוספת שחרורו מריאל נותנים לו תירוץ לשתות יותר אלכוהול.
אחר כך התברר שצ'ארלי וסנטיאגו יחזרו לשחק באנגליה, כשמונייז חתם בטוטנהאם הוטספר ובריית'וויט בניוקאסל יונייטד.
ליאם מבקיע שער במשחק נגד שוודיה, אחרי שצ'ארלי מסר לו את הכדור בנגיחה.
בעזרת שער זה עולה אנגליה לשלבי הנוק-אאוט.
במשחק נגד אקוודור נפצע צ'ארלי, ומאוחר יותר הוא מתמוטט בחדר ההלבשה.
הוא הובהל לבית החולים אך מת בדרך ממפרצת, שסבל ממנה עוד מהתאונה הקודמת.
אנגליה הודחה בשלב הבא במשחק נגד פורטוגל, בו אדמס החטיא פנדל.
צ'ארלי מת לאחר שהתארס עם חברתו סופיה, אך לא הספיק להתחתן איתה.
מאוחר יותר הציע ליאם נישואין לג'ון.
במקביל לחתונה נראות החגיגות של נבחרת איטליה שזכו במונדיאל לאחר ניצחון על נבחרת צרפת.
במקביל לעלילה המרכזית בסרט מוראה סיפורם של ה"ג'ורדי בויס", שמגיעים לגרמניה כדי לצפות במונדיאל.
החבורה הזאת נראתה כבר בסרט הראשון.
הם משקפים את ההשקפה של אוהדי נבחרת אנגליה, והם גם אוהדים אדוקים של הקבוצה ניוקאסל.
בסרט נראות חוויותיהם במשחקים, בברים ועוד.
בסרט זה, לעומת שני הסרטים הקודמים, לא משתתפות הדמויות רוז, גלן פוי וגווין האריס.
סנטיאגו מספר שהוא ורוז לא חזרו להיות בקשר לאחר שנפרדו בסוף הסרט השני, אך גורלם של האריס ופוי לא ידוע והם לא הוזכרו כלל במהלך הסרט.
כל סצנות הכדורגל בהן משולבים שחקנים מקצועיים הם מתוך מאגר המשחקים של פיפ"א.
תפקידם של השחקנים במשחקי הכדורגל הוגבל למסך ירוק בלבד.
ליאו גרגורי - צ'ארלי בריית'וויט
ג'יי ג'יי פילד - ליאם אדמס
ניק מורן - ניק אשוורת'
קסיה סמוטניאק - סופיה טרדלי
אורי פפר - הבמאי המשוגע
כל הופעות האורח של שחקני הכדורגל, שופטי הכדורגל ובעלי התפקידים של פיפ"א הם מתוך מאגר המשחקים של פיפ"א.
הסרט לא קיבל ביקורות טובות מהצופים כשקיבל תגובות של חוסר מעש ועניין וביקורת על כך שלא המשיך את קו העלילה משני סרטיו הקודמים.
הסרט לא הספיק לקבל ביקורות ממבקרים באתר Rotten Tomatoes.
גוֹאִישי הירוֹאי (ביפנית: 碁石ひろい מילולית: ליקוט אבני גו), מוכרת גם כהירואימונו, היא סוג של חידת היגיון שפורסמה על ידי ההוצאה לאור ניקולי.
המשחק מתבצע על גבי טבלה מרובעת, כאשר על חלק מהצטלבויות בטבלה נמצאים עיגולים.
המטרה היא לבחור באופן רעיוני את העיגולים על המעגל בסדר כזה, כאילו היו אבנים על לוח.
בוחרים אבן וממנה ממשיכים בכל כיוון מאונך או מאוזן ממנה עד שמגיעים לאבן הבאה שעוד לא נבחרה.
ממשיכים כך בבחירת האבנים עד שכל האבנים נבחרו.
כאשר מוצאים פתרון, ממספרים את האבנים בסדר שצריך לבחור אותן על מנת שכל האבנים תבחרנה.
אסור לדלג מעל אבן שלא נבחרה, אף על פי שמותר לדלג מעל חלל ריק או מעל אבנים שנבחרו כבר.
נקודה טובה לפתיחה היא למצוא אבן שניתן להגיע אליה רק דרך אבן אחת אחרת.
משם, רוב הפתרון כבר נהיה ברור יותר.
המיומנות הכי חשובה לגוישי הירוי היא לזכור אילו אבנים נבחרו כבר ואילו לא.
גוּלַאבִּי גאנג (תרגום: "הכנופיה הוורודה", בהינדית: गुलाबी, באנגלית: Gulabi Gang) היא קבוצה של נשים הודיות פעילות במקור מבמדלקאנד, אוטר פרדש אך מ-2012 פעילות בכל רחבי צפון הודו.
הקבוצה הוקמה על ידי סמפט פל דווי, אם לחמישה, ועובדת משרד הבריאות לשעבר אשר נישאה בכפייה בתור ילדה (child bride), כתגובה למקרים רבים של הטרדה ואלימות נגד נשים בהודו.
הן מבקרות גברים מכים ופועלות באיומים לריסון פעולותיהם.
הן לובשות סארי ורוד, צבע המסמל עוצמה, ונושאות מקלות במבוק לצורך האיומים.
רובן ממצב סוציו-אקונומי נמוך ומהקאסטה הנמוכה ביותר - "דלית".
שורשי הארגון אשר יסדה סמפט פל דווי הם משנת 1980, אז החלה את פועלה.
אך רק ב-2006 הפכה הכנופיה לארגון המוכר היום, ואז נבחר הלבוש הוורוד והכנופיה נקראה בהתאם.
למרות שעיקר הפעילות של הגולאבי גאנג היא במדינות אוטר פרדש ומאדיה פרדאש, ישנן נשים מרחבי הודו ואפילו מרחבי העולם שהצטרפו לשורות הארגון, והיקף הפעילות כוללת, בהערכה, כ-270,000 נשים.
למרות שהמטרה העיקרית של הסיורים היא מניעה בדרך איומים, אין הנשים בוחלות גם בתקיפה פיזית של גברים אם אלו מאיימים עליהן.
בנוסף לסיורים, הכנופיה מתעמתת גם עם שוטרים או פקידים רשמיים אשר מסרבים לטפל בתלונות אונס או אלימות מינית ומגדרית אחרת.
בשל האופי הפעילות של הגולאבי גאנג, אשר לוקחת את החוק לידיהן של חברות הכנופיה למען זכויותיהן של נשים, נחשבת הכנופיה כממשיכת דרכה של פולאן דווי, אשר בתקופה שהייתה פורעת חוק נקמה בגברים אשר פגעו בה ובנשים אחרות.
הארגון נמנע מהתקשרות עם כל גוף חיצוני, בין עם ממשלתי או ארגונים ללא כוונת רווח, והפעילות בו מתמקדות בפעילות מקומית ועממית.
במרץ 2014 חל פיצול בארגון, כאשר הוועד המנהל הצביע להסיר את סמפט פל דווי מתפקידה, בטענה שהיא ניצלה את מעמדה לקידום אישי, ואולם לסמפט פל דווי יש תמיכה רחבה מאוד בין חברות הארגון, והיא לא קיבלה את ההחלטה.
בינתיים הארגון ממשיך לתפקד בערוצים מקבילים.
2010: סרט הדוקו-דרמה Pink Saris בבימויה של קים לונגינוטו
2012: הסרט התיעודי Gulabi Gang של נישטה ג'יין
2014: סרט הפשע הבוליוודי Gulaab Gang
2013: הספר Pink Sari Revolution: A Tale of Women and Power in India מאת אמאנה פונטנלה-חאן, עוסק בדיכוי נשים וילדות בהודו, ותנועות עממיות שקמו בהתנגדות, ובראשן גולאבי גאנג.
2015: גולאבי גאנג מוזכרת ברומן של נ.ה.
בישראל, עלה לבמה ב-2018 מחזה בשם "גולאבי גאנג" בכתיבתם ובימוים של תום ויהונתן שוורצברג בתיאטרון גודמן
גולאבי גאנג הן הנושא של השיר Des fleurs et des flammes של הזמרת הצרפתייה טל והקליפ סובב אותן ואת פעילותן בכפר בדאוסה
גויקו קצ'אר (בסרבית: Гојко Качар, בקרואטית: Gojko Kačar, נולד ב-26 בינואר 1987 בנובי סאד שביוגוסלביה, כיום בסרביה) הוא כדורגלן עבר סרבי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
קצ'אר גדל בנוער של וויבודינה נובי סאד הסרבית, ובעונת 2004/05 החל לתפוס מקום קבוע בקבוצה הבוגרת.
את עונת 2007/08 החל קצ'אר בסערה, כאשר הבקיע 11 שערים בחצי עונה, יותר מכמות השערים שהבקיע עד לאותה עונה בקבוצה.
בפגרת החורף של אותה עונה נרכש על ידי הרטה ברלין מהבונדסליגה תמורת שלושה מיליון אירו, והפך לשחקן היקר ביותר בתולדות וויבודינה נובי סאד.
קצ'אר, שהצטרף לחברו לנבחרת סרביה, מרקו פנטליץ', לא הצליח לשחזר במחצית העונה השנייה את יכולתו מתחילת העונה, והבקיע רק שער אחד נוסף, על אף שהיה שחקן הרכב קבוע בהרטה ברלין.
קצ'אר נשאר במועדון שתי עונות נוספות, בהן הבקיע במצטבר תשעה שערי ליגה, ועזב את הרטה ברלין בתום עונת 2009/10.
באוגוסט 2010 חתם קצ'אר בהמבורג.
את הבכורה ערך באוגוסט 2010 כאשר החליף בניצחון 2-1 על שאלקה 04 בבונדסליגה את אלג'רו אלייה.
בשנת 2014 הושאל לחצי עונה לסרסו אוסקה מליגת העל היפנית.
בעונת 2014/15 התמודדה המבורג במאבקי התחתית ועמדה לרדת אל הבונדסליגה השנייה לראשונה בתולדות המועדון.
קצ'אר הבקיע מספר שערים חשובים בשלבי ההכרעה של העונה, והצליח לסדר לקבוצה מקום במבחני הירידה במקום לרדת באופן ישיר.
המבורג ניצחה במבחנים אלו בצורה דרמטית את קרלסרוהה ונשארה בבונדסליגה.
בעונת 2015/16 קצ'אר והמבורג סיימו במקום העשירי.
בסיום עונה זו, עזב את המועדון.
בקיץ 2016 חתם קצ'אר באאוגסבורג מהבונדסליגה.
קצ'אר שיחק שתי עונות באאוגסבורג.
בעונת 2016/17 ערך 22 הופעות ליגה, ובעונת 2017/18 ערך שש הופעות ליגה בלבד, ובסיום העונה שוחרר מהקבוצה.
בעונת 2018/19 שיחק קצ'אר באנורתוזיס פמגוסטה מליגת העל הקפריסאית.
קצ'אר ערך בשורותיה שש הופעות ליגה בלבד.
בשנת 2019 פרש ממשחק פעיל.
קצ'אר החל לשחק בנבחרת סרביה בשנת 2007, והשתתף עמה באולימפיאדת בייג'ינג (2008), ממנה הודחה סרביה בשלב הבתים.
גויקו קצ'אר אינו הנציג היחידי ממשפחת קצ'אר שהשתתף באולימפיאדה.
דודו, סלובודאן קצ'אר, זכה במדליית זהב באגרוף במשקל כבד באולימפיאדת מוסקבה (1980) כנציג יוגוסלביה.
דוד אחר שלו, טאדייה קצ'אר, זכה גם כן באגרוף במדליית כסף באולימפיאדת מונטריאול (1976) כנציג יוגוסלביה.
בספטמבר 2008 הבקיע קצ'אר חמישייה בניצחון 8-0 של נבחרת סרביה בכדורגל עד גיל 21 על מקבילתה ההונגרית, במוקדמות אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2009. בטורניר עצמו, קצ'אר הבקיע בהפסד 3-1 לנבחרת שוודיה את שערה היחיד של סרביה בטורניר, שהסתיים בהדחתה של סרביה בשלב הבתים עם שתי נקודות.
בשנת 2010 נכלל קצ'אר בסגל הסרבי למונדיאל 2010, בו הודחה סרביה בשלב הבתים.
קצ'אר שותף במשחק אחד באותו מונדיאל, כאשר החליף בדקה ה-70 את מילוש נינקוביץ' בניצחון המפתיע של סרביה 1-0 על נבחרת גרמניה, שלא הספיק לסרבים כדי לעלות.
קצ'אר השתתף עם נבחרת סרביה במוקדמות יורו 2012, אליו כשלה הנבחרת לעלות.
לאחר מוקדמות אלה, קצ'אר לא זומן יותר, והופעתו האחרונה במדים הלאומיים נערכה בשנת 2012.
גויתלין היה מלך בריטניה על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה".
ג'פרי מספר כי גויתלין היה בנו של בגארגויט בארבטרוק מלך בריטניה, ועלה לשלטון לאחר מות אביו, בשנת 369 לפנה"ס.
גויתלין מלך במשך כשש שנים, ותקופת מלכותו הייתה שלווה וללא אירועים מיוחדים.
הוא התחתן עם אישה אצילה בשם מארסיה, שירשה אותו לאחר מותו ומלכה במשך כחמש שנים, עד אשר בנו של גויתלין, סיסיליוס השני, הוכתר למלך בריטניה.
גויוצפל (שם מדעי: Goyocephale; "goyo" במונגולית: "מעוטר", "kephale" ביוונית עתיקה: "ראש", כלומר "ראש מעוטר") הוא סוג של דינוזאור צמחוני ממשפחת פכיצפלוזאוריים אשר נמצא במונגוליה ב-1982 בידי החוקרים אלטנגרל פירל (Altangerel Perle), טרזה מריאנסקה (Teresa Maryańska) ועמיתיהם.
השלד שנמצא כלל גולגולת רחבה, עצמות גפיים, אגן ומספר חוליות.
מבנה הגולגולת מרמז שהיה קרובו של ההומלוצפל בעל המבנה המחודד.
לדינוזאור היו גולגולת קטנה שפנתה אחורה והייתה בעלת זיזים רבים לאורכה ולצדדיה, ששימשו כבולמי זעזועים.
הוא היה בעל לסת עם מקור קרני שבו מספר ניבים ארוכים מוזרים ומאחוריהם שיניים טוחנות קטנות יותר.
הגוף היה קליל באורך 2 מטרים והיה בעל רגליים ארוכות בנות 3 אצבעות.
הוא היה מותאם יותר לריצה מקרוביו כמו הפכיצפלוזאורוס.
באופן כללי הוא נחשב לסוג פרימיטיבי במשפחת הפכיצפלוזאוריים ולעיתים הוא משויך יחד עם ההומלוצפל למשפחה נפרדת - הומלוצפליים (Homalocephalidae).
גול גומבאז (בהינדי: गोल गुम्बज़) הוא המאוזוליאום של המלך מוחמד אדיל שאה, המלך השביעי של ביג'אפור.
המאוזוליאום נמצא בעיר ויג'איאפורה שבמדינת קרנאטקה שבהודו.
בניית המאוזוליאום החלה בשנת 1626 ונגמרה בשנת 1656.
בתוך המתחם קיים גם מוזיאון, שהוקם בשנת 1892, בזמן השלטון הבריטי.
המבנה בנוי בסגנון אדריכלות הודו-איסלאמית, והוא בנוי מבזלת.
המבנה מורכב מקובייה שוות-צלעות, כשאורך כל צלע הוא 47.5 מטרים ומכוסה על ידי גג שקוטרו החיצוני הוא 44 מטרים.
גובהו של המבנה הוא 51 מטרים.
שמונה קשתות מצטלבות שנוצרו על ידי שני ריבועים מסתובבים שיוצרים פנדנטיבה תומכים בכיפה.
בכל אחת מארבע פינות הקוביה, נמצא מגדל מתומן עם כיפה בגובה שבע קומות ובו גרם מדרגות.
הקומה העליונה של כל מגדל נפתחת לגלריה עגולה המקיפה את הכיפה.
הכיפה היא אחת הכיפות הגדולות שנבנו לפני העידן המודרני, והייתה הגדולה ביותר בעולם בעת שנבנתה.
בתוך אולם המאוזוליאום נמצא דוכן מצולע, עם מדרגות מכל צד.
באמצע הפודיום ישנו לוח על האדמה, המסמן את מיקום הקבר.
שטחו של המאוזוליאום הוא כ-1,700 מטרים רבועים, והוא אחד החללים הגדולים מסוגו בעולם.
בתוך הכיפה נוצרה אקוסטיקה חריגה, וזוהי אחת מגלריית הלחישות הגדולות והמפורסמות בעולם.
גוייו (שם מדעי: Guiyu; משמעות השם ממנדרינית: "鬼魚 ,guǐyú" ופירושה: "דג רוח רפאים") הוא סוג של דג פרהיסטורי, שהתקיים בסוף הסילור שלפני 419 מיליון שנה מזמננו.
נחשב לדג העתיק ביותר במחלקה בעלי סנפירים בשרניים, ממנה התפתחו החולייתנים בעלי ארבע הרגליים.
מאובניו התגלו במזרח יונאן שבדרום סין.
הממצאים הכילו בעיקר עצמות זנב והערכת אורך הדג מגיעה ל-33 ס"מ בקירוב.
הוא תואר ב-2009 בידי החוקר הסיני זו מין (Zhu Min) ושותפיו.
הסוג מכיל מין אחד - Guiyu oneiros.
לגוייו היו תכונות הדומות לאלה של הלטימריה החיה כיום, והיה בעל אונות סנפירים בשרניים המותאמים יותר וכן חגורת כתפיים הכוללת חלל צלעות בדומה לחולייתני יבשה.
לא ברור אם דג זה היה יכול לנשום אוויר מאחר שלא נמצאו שרידי ריאות או איברים דומים בגופו.
הזנב היה ארוך בעל אונות מחודדות שנועדו לנוע במהירות במים.
הוא חי לצד פאונה ימית שכללה מקריני סנפיר פרימיטיביים, חסרי לסתות שונים, דגי סחוס, בעלי שריון ואקנתודים וכן רכיכות גדולות שנמצאו בתצורות קואנטי (Kuanti Formation).
עקב מבנה הלסתות הגדולות שלו סביר שהיה טורף שפיצח טרף קשה עם לסתותיו ושיניו.
גולאב ג'אמון (בהינדי: गुलाब जामुन; באורדו: گلاب جامن; באנגלית: Gulab Jamun) הוא קינוח הודי מתוק, המבוסס על גבינה וסירופ סוכר ונפוץ במדינות תת-היבשת ההודית.
הקינוח מורכב מקמח, גושי גבינה וחלב המעורבבים יחד, מחולקים לכדורים קטנים ומטוגנים בשמן עמוק או בגהי.
לאחר הטיגון, מושרים והכדורים בסירופ סוכר, אליהם מוסיפים הל, מי ורדים וזעפרן ומקשטים עם שקדים וקשיו.
נהוג לאכול את כדורי הגולאב ג'אמון כאשר הם חמים ולצד גלידת וניל או קולפי.
הגולאב ג'אמון הופיע לראשונה באיראן בתקופת ימי הביניים, לאחר שהובא על ידי חיילים טורקים ממרכז אסיה להודו.
פירוש המילה גולאב בפרסית הוא מי ורדים ונגזר מצמד המילים פרח (gol) ומים (āb), בהינדי המילה ג'אמון נגזרת מצמח הסיזיגיום שפירותיו עגולים כמו שזיף שחור.
בשנת 2019 הכריזה ממשלת פקיסטן שגולאב ג'אמון הוא אחד ממאכליה הלאומיים של המדינה.
יום גולאב ג'אמון הבינלאומי נחגג מדי שנה בתאריך 10 באוקטובר.
גוימסיה (שם מדעי: Guemesia) הוא סוג של דינוזאור טורף ממשפחת האבליזאוריים שחי באמריקה הדרומית במשך הקרטיקון העליון שלפני 72 מיליון שנה.
הדינוזאור התגלה ב-2022 בידי החוקר Agnolín ועמיתיו ונכלל בו מין יחיד - Guemesia ochoai.
הדינוזאור נקרא על שם המנהיג הצבאי הארגנטינאי מרטין מיגל דה גואמס, שבאותו מועד ציינו 200 שנה למותו.
הממצאים המאובנים של דינוזאור זה התגלו בתצורות לוס בלנקוטיוס שבמחוז סלטה שבארגנטינה.
הוא ידוע ממעט מאוד ממצאים של אחורי הגולגולת Neurocranium, בה גזע המוח הקטן.
לפי גודל הגולגולת נראה שהיה מין של אבליזאור ומהקטנים שבבני משפחתו שזוהו עד כה, כמו גם הדינוזאור הראשון שתואר למדע מהאזור.
לצידו התגלו עוד מספר דינוזאורים כמו היונקוילוזאורוס וטיטנוזאורים.
לפי מבנהו נראה שהיה אבליזאור פרימיטיבי שהיה קרוב לסוגים קלי משקל כמו האילוקלסיה והאקריקסינטוזאורוס.
גויטקזס (בפורטוגזית: Goytacaz Futebol Clube) הוא מועדון כדורגל ברזילאי.
המועדון נוסד בשנת 1912 בעיר קמפוס דוס גויטקזס שבמדינת מדינת ריו דה ז'ניירו.
קבוצת הכדורגל שיחקה בעבר בדרג הבכיר של הכדורגל הברזילאי.
מועדון הספורט "גויטקזס" נוסד בשנת 1912, כאשר מספר חברים פרשו ממועדון שיט מקומי והקימו מועדון עצמאי.
תוך זמן קצר הם הפסיקו לעסוק בשיט והקימו קבוצת כדורגל, שהחלה להשתתף באליפות המקומית של העיר קמפוס דוס גויטקזס.
באותן שנים נוהלו שתי אליפויות נפרדות במדינת ריו דה ז'ניירו – אליפות ריו דה ז'ניירו עצמה ו"אליפות פלומיננסה" שבה השתתפו קבוצות מערי הסביבה.
"גויטקזס" השתתפה באליפות פלומיננסה וזכתה בה חמש פעמים – לראשונה בשנת 1955 ולבסוף בשנת 1978.
בשנת 1975 בוצע שינוי בחלוקה המנהלית של ברזיל.
בעקבות כך אוחדו גם מסגרות הכדורגל, ו"גויטקזס" הצטרפה לאליפות ריו דה ז'ניירו בכדורגל.
ההישג הבולט ביותר שלה במסגרת זו היה מקום שישי בשנת 1979.
"גויטקזס" השתתפה באליפות ברזיל בכדורגל בדרג הבכיר (סרייה A) שש פעמים בין 1964 ל-1979. הישגה הגבוה ביותר היה מקום תשיעי בשנת 1967.
בליגת המשנה הברזילאית (סרייה B) שיחקה הקבוצה חמש עונות, והישגה הטוב ביותר היה מקום שני בשנת 1985.
עם השנים ירדה הקבוצה בליגה, ובפעם האחרונה שיחקה במסגרת ארצית בשנת 2003. נכון לשנת 2025 היא משחקת בליגה השלישית של אליפות מדינת ריו דה ז'ניירו.
אצטדיון הקבוצה, שנבנה בשנת 1938, עבר מאז מספר שדרוגים וכיום הוא מותאם לכ-15,000 צופים.
הדרבי העירוני נגד קבוצת אמריקנו נקרא Goyta-Cano'.
נכון לשנת 2025 נערכו 224 מפגשים בין הקבוצות – "אמריקנו" ניצחה ב-79 משחקים ו"גויטקזס" ב-74.
גוּלאג היה ענף של שירותי ביטחון הפנים של ברית המועצות אשר עסק בהפעלת מערכת עונשין באמצעות מחנות עבודת כפייה.
מחנות אלו יועדו לפושעים מכל הסוגים, אך בפועל נודע הגולאג בעיקר כאמצעי של דיכוי יריבים פוליטיים ומתנגדי המשטר הסובייטי.
השם גולאג אינו מתייחס למחנה עבודת הכפייה אלא למשרד שהיה אחראי על מחנות אלו.
ברוסית לעולם המונח "גולאג" נאמר בלשון יחיד, אך עם זאת השתרש בשפה השימוש במונח זה למחנה עבודת הכפייה עצמו.
כיום השימוש במונח מתאר בדרך כלל מחנה עבודת כפייה למתנגדי משטר, במדינה טוטליטרית.
השם הקיבוצי לאסירים בגולאג היה "זֶקָה" או "זֶק".
מקור שם זה במילה הרוסית ל־"אסיר" – "заключённый" (זָקלוּצ'וניי) שקוצרה במסמכים רשמיים לצירוף האותיות 'з/к' הנהגה ברוסית "זֶה-קָה" ומכאן מקור הכינוי, המשמש עד היום גם לאסירים פליליים "רגילים".
יש סברה שמקור כינוי זה דווקא בראשי התיבות 'з/к' כקיצור של "заключенный каналостроитель" (זָקלוּצ'וניי קנאלוסטרואיטל, בתרגום: "אסיר בונה תעלות"), מונח ששימש לתיאור עובדי הכפייה שחפרו את תעלת הוולגה-דון.
בנוסף למחנה הנפוץ, שהיה מחנה עבודה קשה בשילוב כליאה, התקיימו סוגים נוספים:
"שאראשקה" (шарашка, "מקום לשעשועים"), שהיה למעשה מעבדת מחקר סודית שבה מדענים (חלקם בכירים) שנעצרו והורשעו, הועסקו בפיתוח טכנולוגיות חדישות ומחקר בסתר.
"פסיכושקה" (психушка, "בית משוגעים"), בתי כליאה שבהם הופעלו אמצעים פסיכיאטריים בכפייה על מנת לשבור את רוחם של אסירים פוליטיים.
"מלולטקי" (малолетки, "קטינים"), מחנות לילדים ולבעלי מום או נכות.
אלו נחשבו כאסירים שאינם מביאים תועלת והיו חשופים להתעללות חמורה יותר.
"מאמקי" (мамки, "אימהות"), מחנות לאימהות עם ילדים.
מחנות ל"נשים של בוגדים במולדת".
תחת עינו של לברנטי בריה, שהיה ראש הנ.ק.ו.ד.
וראש פרויקט פיתוח פצצת האטום הסובייטית עד 1953, הועסקו אלפי זֶקים בכריית עפרות אורניום ובבנייה של מתקני ניסוי בנוביה זמליה, באי וייגאץ', בסמיפלטינסק ובמקומות נוספים.
ישנם גם דיווחים על שימוש באסירי גולאגים לטיהור שטחים רדיואקטיביים בניסויי הגרעין הראשונים וטיהור צוללות גרעיניות.
לאחר המהפכה הבולשביקית ב-1917 הכריז לנין כי אין לבטוח בכל "אויב מעמד הפועלים", אף אם אין כנגדו הוכחות לפשע כלשהו כנגד המדינה, ויש להתייחס אליו ככל אסיר פלילי.
כמוסד של ברית המועצות, הגולאג הוקם רשמית ב-25 באפריל 1930 כ"אולאג" בהחלטה של ה-או גה פה או ובתיאום עם הוראת הסובנארקום מ-7 באפריל 1930. בחודש נובמבר שונה השם ל"גולאג", ובתקופת שלטונו של סטלין החל מוסד זה בתור הזהב העגום שלו.
פרויקט שכשל, יבול גרוע, תאונות ומכסות ייצור שלא מולאו – כל אלו יוחסו לשחיתות, בגידה וחבלה, ו"חבלנים" להטלת האשמה נמצאו בהמוניהם.
באותו זמן, תוכנית התיעוש המזורז הביאה לדרישה גדולה לכוח אדם זול ומעצרים סיטונאיים בוצעו השכם והערב.
את הכלי הנוח ביותר להאשמה מזורזת סיפק סעיף 58 (פשעים נגד המדינה והעם) בחוק הפלילי של ברית המועצות, שנתן לשלטון כוח ללא מצרים על נתיניו.
משפטי ראווה קצרים, בהם לא היו לנאשמים כל זכויות שהן, הסתיימו בגזר הדין של הגליה לגולאג.
הלשנות היו אחד מכלי האכיפה השכיחים ביותר בברית המועצות של סטלין.
למשל, הבעת דעה ציונית בקול רם נחשבה לתעמולה אנטי סובייטית שהעונש עליה יכול היה להגיע ל-10 שנות מאסר בגולאג.
בתחילת שנות השלושים ובאמצען הגיעה הטוטליטריות בברית המועצות לשיאה.
כל סימן של "בורגנות" היווה עילה למאסר מיידי בגולאג.
האמרה המיוחסת ללנין בהקשר זה היא "כאשר חוטבים עצים – ניתזים שבבים" ("Лес рубят — щепки летят")
אוכלוסיית הגולאגים עלתה דרמטית: בשנים 1931–1932 אוכלוסיית הגולאגים עמדה על 200,000 אסירים לערך; ב-1935 – כמיליון, ולאחר הטיהורים הגדולים ב-1937 – קרוב לשני מיליונים.
בהשוואה, אוכלוסיית האסירים העובדים בארצות הברית באותה תקופה עמדה על מאות אלפים, .
הנפילה בשבי נחשבה לבגידה בצבא האדום וחייל שנפל בשבי היה צריך להתאבד או לנסות לברוח.
מספר רב של אזרחים סובייטיים נשלחו אף הם לגולאגים, בעיקר מאזורים שנכבשו על ידי הנאצים – בחשד ששיתפו עמם פעולה.
גם שבויי מלחמה גרמנים, פינים, פולנים ורומנים ואזרחים ממדינות ששוחררו על ידי הצבא האדום היוו חלק מהאסירים בגולאגים.
לא היה זה נדיר שאסירים ושבויים במחנות הנאצים הועברו ישירות לגולאג הסובייטי.
גם לאחר מותו של סטלין, במרץ 1953, המשיך המשטר הסובייטי לתפעל את מנגנון הגולאג, אך רבים מהאסירים הפליליים שוחררו במסגרת תוכנית חנינה רחבת היקף.
שחרור אסירים פוליטיים החל רק ב-1954 והפך נפוץ יותר מאז ואילך, בעיקר לאחר גינוי משטרו של סטלין על ידי חרושצ'וב בנאומו הסודי בוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בפברואר 1956. תרמו למגמת השחרור מרידות שפרצו במחנות אחרי תום העידן הסטליניסטי.
הגולאג חוסל רשמית בהוראת האם וה דה (משרד הפנים) ב-25 בינואר 1960, בעקבות ביטול האם וה דה עצמו בצו של המועצה העליונה של ברית המועצות ויצירת הק.ג.ב..
מספר הנספים המתועד בגולאגים מ-1943 ועד 1953 הוא כ-1,054,000 איש, אסירים פוליטיים ופליליים כאחד.
מספר זה לא כולל כ-800,000 איש שהוצאו להורג כ"קונטרה רבולוציונירים", שכן הוצאות להורג אלו לא בוצעו בדרך כלל במסגרת הגולאג.
ייתכן ומספר זה חופף למספרים הקודמים, אך הוא אינו כולל את התקופה שמעבר לשנים 1932–1940 או מוות שלא כתוצאה מהגירה כפויה.
מספר האסירים בגולאגים היה גבוה הרבה יותר, ורבים מהשורדים סבלו פגיעות גופניות ונפשיות קשות.
על פי אחד המקורות (ד"ר אורן נהרי), הגיע סך הכול מספר האסירים שעברו בגולאגים ל-29 מיליון איש.
ב-1959 הוקם המינהל הראשי למקומות מאסר של משרד הפנים הסובייטי (Главного управления мест заключения МВД СССР), כארגון לאחזקת מתקני המאסר.
בשנות ה-70 הוא הפך למינהל הראשי לביצוע עונשים והוכפף למשרד המשפטים והתקיים עד 1991 עת פורק.
מכסות עבודה קיצוניות, רעב, התעללות ומזג אוויר קשה היו הסיבות העיקריות לשיעור תמותה גבוה בגולאג.
כריתת עצים ועבודות כרייה היו העבודות הנפוצות והקשות ביותר.
במכרה של גולאג, המכסה לאסיר יכלה להגיע עד 13 טון של עפרה ליום.
אי עמידה במכסה גרמה לשלילת מזון חיוני, מה שהחל מעגל קטלני של תת תזונה ואי יכולת לעמוד במכסה בעקבותיה, מצב שכונה "דוחודיאגה" (Доходяга).
האסירים אולצו לעבוד בתנאים תת-אנושיים, ולמרות מזג האוויר הקשה, הם כמעט מעולם לא צוידו בביגוד מתאים, תזונה הולמת או טיפול רפואי.
חוסר בוויטמינים גרם למחלות תזונתיות רבות.
המזון שניתן לאסיר סיפק לרוב כ-1,200 קלוריות בלבד ליום, בעיקר בצורת לחם מאיכות נמוכה שחולק במשקל וכונה "פאיקה" ("Пайка"), ודג מלוח.
לפי נתוני ארגון הבריאות העולמי המינימום הנדרש לעובד בעבודה קשה הוא 3,100–3,900 קלוריות ליום.
בחלק מהמחנות הייתה נהוגה שיטה אכזרית ובה היו שוללים מהאסיר האחרון שהגיע למשמרת העבודה את מנת המזון היומית שלו, ולעיתים אף ירו בו במקום.
בגולאגים הייתה קיימת חלוקה ברורה בין קבוצות של פושעים פליליים מקצועיים לבין אסירים פוליטיים או כאלו שנשפטו על עבירות פליליות פעוטות (כמה איחורים לעבודה יכלו לעלות בשנים ארוכות בגולאג).
החיכוכים בין הקבוצות היו קשים.
הפושעים נודעו באכזריותם, במעשי אונס כלפי נשים ואף גברים, בגנבות (היה נפוץ אצלם להמר על רכושו של הזולת, כאשר זה שהפסיד במשחק הקלפים היה אמור לגזול את הרכוש מבעליו החוקיים), בשפתם הגסה ומלאת ניבולי הפה ובקעקועיהם.
"בתי דין" של עולם תחתון שפעלו בקרבם היו בעלי עוצמה רבה, וידם הארוכה השיגה גם אסירים שהועברו ממחנה למחנה מאימתם.
בימי הגולאגים הראשונים נבחרו המיקומים בעיקר משיקולי בידוד האסירים.
מנזרים מרוחקים היו פופולריים במיוחד להפיכה לגולאגים.
אחד מהאתרים הראשונים היה במנזר עתיק באיי סולובצקי בים הלבן, זמן קצר לאחר המהפכה בשנת 1918. אתר זה נתן את השם "סולובקי" כשם נרדף למחנה עבודה בכלל, והוצג לעולם כמחנה דוגמה ל"שיטה הסובייטית לחינוך מחדש באמצעות עבודה של אויבי מעמד הפועלים".
בתקופה מאוחרת יותר הגולאג תפקד בעיקר כמקום לריכוז עבודה זולה, וככזה הוקם בדרך כלל היכן שזו נדרשה, כולל בערים גדולות – חלקים מהרכבת התחתית של מוסקבה והאוניברסיטה שלה נבנו בידי עובדי כפייה.
לצורך הקמת תעלת מוסקבה הוקם מחנה גולאג בקרבת מוסקבה שהיה קיים במשך חמש שנים ואכלס כ-200 אלף אסירים.
רוב רובם של מחנות הגולאג מוקמו באתרים מרוחקים ונידחים בצפון מזרח סיביר (שני מקבצים נודעים של גולאגים באזור זה היו סבוסטלאג לאורך נהר קולימה ונורילאג באזור נורילסק) ובאזורי דרום מזרח ברית המועצות, בעיקר בערבות הסטפה של קזחסטן (לוגלאג, סטפלאג, פשצ'אנלאג).
אלו היו אזורים נרחבים ושוממים ללא דרכים כלל (למעשה, בניית הדרכים הייתה מעבודות הכפייה בגולאג) וללא מקורות מזון, אך עשירים במחצבים ומשאבים טבעיים (כעץ, למשל).
עם זאת, גולאגים התקיימו גם ברוסיה, בלארוס, אוקראינה ואף במדינות שמחוץ לברית המועצות כצ'כוסלובקיה, הונגריה, פולין ומונגוליה (שהייתה בשליטתו הישירה של גולאג).
לא כל הגולאגים היו מגודרים ושמורים, למעשה חלק מהגולאגים בסיביר סומנו בעמודים ושלטים בלבד.
היה די בתנאי מזג האוויר הקיצוניים וכלבי הגישוש לסכל כל ניסיון בריחה אפשרי.
בשנות ה-20 וה-30 הסתייעו הבורחים מהגולאגים באנשי שבטים מקומיים, אך לאחר שהאחרונים נוצלו בידי הבורחים ובעידוד פרסים כספיים ניכרים – החלו המקומיים לסייע לשלטונות בהסגרת הבורחים.
גם לשומרי הגולאגים הייתה מוטיבציה חזקה למנוע בריחות, שכן שומר שבמשמרתו נמלט אסיר היה מופשט ממדיו והופך לאסיר באותו גולאג.
בכמה מקרים הושארה קבוצת אסירים באתר חדש עם משאבים מוגבלים והיה עליהם לשרוד ולהקים מחנה או למות.
לא אחת אירע שנדרשו כמה ניסיונות אכזריים מעין אלו עד שהאסירים ניצחו את כוחות הטבע.
האזור שלאורך נהר האינדיגירקה נודע כ"גולאג בתוך גולאג".
הגולאג התקיים כארבעה עשורים בברית המועצות.
מיליוני אנשים עברו בו והשפעתו הייתה עצומה על החיים בברית המועצות.
ספרו של אלכסנדר סולז'ניצין, "ארכיפלג גולאג" לא היה הספר הראשון שעסק במחנות עבודת הכפייה בברית המועצות, אך בספר זה הוצג לראשונה הגולאג כמכשיר של דיכוי בקנה מידה נרחב שהופעל על ידי השלטון הסובייטי כנגד אזרחיו.
הגולאגים השפיעו רבות גם על התרבות, החשיבה והפולקלור המודרניים של ברית המועצות.
שירים רבים של זמרים (המכונים "בארדים") כולדימיר ויסוצקי תיארו את החיים בגולאג (אמנם לא ממקור ראשון).
ספרי זיכרונותיהם של סולז'ניצין, וארלאם שאלאמוב, יבגניה גינזבורג ואחרים מתקופת מאסרם בגולאג, הפכו לסמל של גבורה בחברה הסובייטית.
ספרים אלו, ובייחוד פרי עטו של סולז'ניצין, מתחו ביקורת חריפה על העם הסובייטי בשל אדישותם וסבילותם לקיום הגולאגים, ונתנו קול לאומץ ותושייה של שורדיהם
החיים לאחר תקופת מאסר בגולאג
אנשים שריצו את עונשם בגולאג או בכלא היו מנועים מלעסוק במגוון רחב של עבודות, והסתרת עברו של האסיר הייתה בפני עצמה עבירה פלילית.
אסירים שהיו כלואים בעבר בשל סיבות פוליטיות היו נתונים תדיר להטרדות של "המחלקה הראשונה" (נציגי המשטרה החשאית במוסדות ומפעלים), שכן היו בחזקת חשודים תמידיים.
כמו כן, בדרך כלל נמנעה מהמשוחררים מהגולאגים הישיבה בערים הגדולות ובקרבתן ("חוק 101 הקילומטרים").
רבים מבין האסירים לשעבר בחרו להישאר בסביבת הגולאגים כמתיישבים חופשיים, שכן שנות המאסר הארוכות גרמו להם לאובדן כישוריהם המקצועיים וקשריהם החברתיים.
המגבלות החמורות שהוטלו עליהם לאחר השחרור עודדו מגמה זו, שכן ממילא נאסר עליהם להתגורר בערים גדולות או בקרבתן.
בנובמבר 1991, הועברה בפרלמנט הרוסי, "הצהרת חירויות וזכויות הפרט" אשר מעגנת, בין היתר, את החירות שלא להסכים עם מדיניות המשטר.
בשנת 2009, נשיא רוסיה השלישי, דמיטרי מדבדב דרש ממשרד הפנים הרוסי שלא לעצור עבריינים שביצעו פשעים כלכליים.
דרישתו הפכה לחוק שלפיו ביצוע פשעים כלכליים אינו מוביל למעצר, אלא לקנס גבוה.
זאת חלק מניסיונות לצמצם את מספר האסורים בבתי הכלא הרוסיים, לאחר שראשי שירות הכליאה הפדרלי הרוסי הודו שבשנת 2000 היו ברוסיה מעל מיליון כלואים במתקני המעצר ברחבי הפדרציה הרוסית.
גֻּלְגֹּלֶת (TA: Cranium) היא מבנה אנטומי העשוי עצם ושבתוכו נמצא המוח ביצורים בעלי חוליות, ובכללם האדם.
בעלי גולגולת היא תת-מערכה של מיתרניים המתאפיינים, כמשמעות השם, בקיום גולגולת של עצם או סחוס.
הגולגולת מגינה על המוח מפני פגיעות.
התפתחותה האבולוציונית של הגולגולת אפשרה במקביל למוח לגדול ולהתפתח במרוצת הדורות, וכתוצאה מזאת – אפשרה ליצורים להפוך מפותחים ונבונים יותר.
התפתחות הגולגולת אפשרה גם התפתחות משופרת של כל האיברים והמבנים המצויים בַפּנים: העיניים, הפה, השיניים, האף.
הגולגולת מהווה נקודת משען וחיבור לשרירים המפעילים איברים אלו.
הגולגולת היא המבנה המוכר ביותר בשלד האדם, ולפיכך המזוהה ביותר עם מוות.
סמלים ושלטים רבים הבאים להזהיר מפני סכנה מציגים באופן מסורתי תמונה של גולגולת ).
גולגולת האדם מורכבת מ-22 עצמות (לא כולל עצמות השמע והשיניים).
בתינוקות שזה עתה נולדו מכילה הגולגולת 45 עצמות, כאשר חלקן מתאחה במשך הזמן.
שמונה מהעצמות מהוות את עצמות הגולגולת המחוברות במפרקי תפר, המקיפות את המוח.
ארבע עשרה עצמות הפנים מורכבות משישה זוגות של עצמות ועוד שתי עצמות שאינן חלק מזוג (אחת מהן היא הלסת התחתונה).
יש המחשיבים את 6 עצמות השמע גם כן בספירה.
בגולגולת ישנם מספר פתחים המאפשרים לעצבי הגולגולת (העצבים הקראניאלים), לחוט השדרה ולכלי דם לצאת מהגולגולת לכוון אברי המטרה שלהם.
הפתח הגדול נמצא בבסיס הגולגולת ושמו נקב העורף הגדול (Foramen Magnum - "הפתח הגדול" בלטינית).
דרך נקב יוצא חוט השדרה וכן מספר כלי דם גדולים ורצועות.
בין הגולגולת למח נמצאים קרומי המח, אשר עוטפים אותו ומספקים לו שכבת הגנה נוספת יחד עם הנוזל המוחי-שדרתי.
הקרום החיצוני והעבה מהשלושה, הקרום הקשה (Dura mater), מורכב משתי שכבות כאשר החיצונית מביניהן צמודה ודבוקה לצידה הפנימי של הגולגולת.
הגולגולת מספקת גם תמיכה למבני הפנים ונותנת להם את צורתם הפיזיונומית.
פגיעות מכניות בראש עלולות להוות סכנת חיים.
פגיעה בראש עלולה לעיתים לגרום לשטף דם פנימי, דבר היוצר לחץ רב על הגולגולת, וכל זאת מבלי שהנפגע יחוש בבעיה כלשהי.
על נפגעי ראש להיבדק ביסודיות על ידי רופא, כדי לשלול נזק לגולגולת או למוח, גם אם הם לא חשים ברע.
בחלקה התחתון של הגולגולת נמצא הזיז הפטמי (Processus mastoideus).
ניתן לחוש אותו כבליטה מאחורי האוזן.
דלקת הזיז הפטמי (מסטוידיטיס, Mastoiditis) נגרמת מהתפשטות של דלקת אוזניים, עקב הקרבה הפיזית בין שני האזורים.
במסטוידיטיס קשה לטפל, עקב המיקום הלא נוח; הדלקת עלולה להתפשט בקלות אל המוח.
בעבר נהגו להסיר את הזיז הפטמי בניתוח כדי למנוע דלקת קרום המוח באנשים שחלו במסטוידיטיס לעיתים קרובות.
כיום מקובל לטפל באמצעות אנטיביוטיקה.
חמש עצמות בגולגולת מכילות חללים בתוכן המכונים סינוסים פרנאסליים (Paranasal Sinuses).
תפקידם של הסינוסים הוא להפוך את האוויר הנשאף לחם ולח.
בנוסף מהווים הסינוסים מעין תיבת תהודה המגבירה את הקול הנוצר בלוע, וכן הם תורמים להורדת משקלה הכולל של הגולגולת.
סינוסיטיס, מהווה סיבוך של הצטננות.
היא גורמת לכאבי ראש, לנזלת רבה, לחום ולחולשה כללית.
גם בסינוסיטיס קשה לטפל, ולעיתים היא נשארת למשך רוב החיים ומהווה מחלה כרונית.
לחולייתנים מהקבוצה בעלי גולגולת יש מגוון רחב של גולגולות השונות בצורה ובגודל.
אצל חלק מהחולייתנים יוצאות מעצמות הגולגולת בליטות שונות, כגון קרניים או חטים, המשמשות להגנה ולחימה, אך גם לצרכים חברתיים.
אצל חולייתנים רבים, בעיקר טורפים, הנשק העיקרי הוא לא קרניים אלא לסתות חזקות החמושות בשיניים מחודדות.
לגולגולת יש ייצוג מגוון בתרבות.
בתחום הקולנוע היא מוצגת בסרטים כמו אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח.
גולגולת קריסטל הוא השם שניתן לגבישי קווארץ שקופים שגולפו בדמות גולגולת אדם.
במאה התשע עשרה ובמחצית הראשונה של המאה העשרים סברו כי כמה מגולגלות הקריסטל הן אצטקיות ומקורן בתקופה הפרה-קולומביאנית במרכז אמריקה.
גולגולות מכוירות הן גולגולות שנותקו מגוף המת ופוסלו תוך שימוש בטין כחלק מפולחן המתים.
הן התגלו בחפירות ארכאולוגיות בתקופה הנאוליתית בקדם קרמית ב' (8,000–9,500 שנים לפני זמננו).
הגולגולת בצורותיה השונות משמשת כסמל למספר דברים, לרוב דברים הקשורים למוות.
למשל: סימון רעלים וחומרים מסוכנים, הדגל שמופיע בסרטים ובספרים אודות שודדי הים, ועוד.
מס גולגולת הוא מס המוטל בסכום אחיד על אדם באופן בלתי-תלוי בהכנסתו, רכושו, או הוצאותיו.
מס גולגולת, או "מס בסכום קבוע" (lump-sum tax), מהווה אחת הדרכים שבאמצעותן מדינה יכולה לגבות מיסים מתושביה.
כיום, הדרך הנפוצה לגביית מיסים היא כאחוז מסוים מבסיס המס (למשל ההכנסה, ההוצאה, או הנכס שעליהם מוטל המס).
להבדיל, מס גולגולת אינו נגבה על פי בסיס כלשהו, אלא על עצם קיומו של משלם המס.
הגולגולת בצורותיה השונות משמשת כסמל למספר דברים, בעיקר כאלה הקשורים למוות או לסכנת מוות:
מלאך המוות - על פי איור שאייר נזיר שחי בארץ ישראל בימי הביניים, נהוג לצייר את מלאך המוות כדמות עטויה שחורים, אוחזת בחרמש, כאשר מהדמות עצמה נראית רק הגולגולת מתחת לגלימה ולעיתים גם עצמות כפות הידיים אשר אוחזות בחרמש.
סימון רעלים וחומרים מסוכנים - נהוג בתעשייה בעולם המערבי לסמן רעלים וחומרים מסוכנים בסימון של גולגולת עם שתי עצמות בהצלבה מאחוריה או מתחתיה, כדי שגם מי שלא יודע לקרוא, או מי שאינו דובר את השפה שבה מופיע הכיתוב על המוצר, יידע שעליו להיזהר.
ב-2007 שונה סימן האזהרה מפני רדיואקטיביות ואף הוא כולל את סמל הגולגולת.
גולגולת עם שתי עצמות בהצלבה מאחוריה על רקע שחור (רוג'ר העליז), הוא הדגל שמופיע בסרטים ובספרים אודות שודדי הים.
לאמיתו של דבר, לא אומץ הדגל הזה על ידי שודדי הים, אלא רק במאה ה-18.
מעצם היותו של סמל הגולגולת עם העצמות המוצלבות מזוהה בתרבות הפופולרית כיום עם כנופיות שודדי ים מהמאה ה-18, רבות (בהן מפלגת הפיראטים הישראלית) בחרו בסמל המבוסס על גולגולת עם עצמות מוצלבות לשמש כסמלן.
הגולגולת שימשה כסמל לדיוויזיית טוטנקופף של ה-SS, הידועה באכזריותה ובפשעים שביצעה כנגד האנושות, ביניהם לקיחת חלק חשוב בהשמדת היהודים בשואה.
קבוצות צבאיות נוספות במלחמת העולם השנייה בצד מדינות הציר השתמשו בסמל זה, כדוגמת השייטת העשירית של הצי המלכותי האיטלקי, יחידת קומנדו שסמלה היה גולגולת האוחזת בפיה ורד.
סמלה של יחידת העילית בברזילאית BOPE שסיסמתה היא "סכין בגולגולת".
בתרבות המאיה מופיעה הגולגולת יחד עם השלד, כסמל לאל המתים והעולם התחתון.
מסמלת מוות לעולם, אך מכיוון שהיא החלק השורד לאחר המוות, היא נחשבת למזכירת החיים ושינוי הצורה.
מהיותה שומרת ומגינה על המוח, היא מסמלת כלי-קיבול לחיים ולמחשבה, ולכן היא סמל לכוח החיים האצור בראש.
באלכימיה, יחד עם הקבר והעורב, הגולגולת היא סמל ההאפלה והריקבון בשלב הראשון של "העבודה הפחותה".
בבודהיזם, בטקסים טנטריים, הגולגולת המלאה בדם מסמלת את ההתכחשות לחיים.
היא מסמלת את יאמה, אל המתים, ואת טרה בהיבט האפל שלה.
בהינדואיזם, הגולגולת מלאת דם מסמלת התכחשות לחיים, ומיוחסת לקאלי / דורגה.
הגולגולת מופיעה יחד עם יאמה, אל המתים, ועם שיווה וקאלי ה"מחריבים".
בסימבוליזם הנוצרי הגולגולת מסמלת את המרדף אחר הבלי העולם הזה, אך גם את ההתבוננות במוות, ועל-כן זהו סמלם של הנזירים.
בנצרות, הגולגולת עם הצלב מסמלת חיים נצחיים לאחר מות ישו.
בתרבויות יוון העתיקה ורומא העתיקה הגולגולת מיוחסת לכרונוס כסמל הזמן.
הטמפלרים נהגו לקבור את מתיהם ולאחר פרק זמן להוציא את עצמות המתים ולהכניסם לתוך גלוסקמאות מרובעות כך ששתי העצמות הארוכות בגוף מונחות בצורה מוצלבת והגולגולת ביניהם (צורת הגלוסקמאות הנפוצה הייתה מלבנית).
ב-13 באוקטובר 1307, בהוראת מלך צרפת פיליפ היפה, פשט צבאו על כל מעוזי הטמפלרים.
חלקם ניצלו והסתתרו במקומות שונים לחופי אגן הים התיכון, וכנקמה תקפו את אוניות הסוחר של צרפת ושדדו אותם.
הדגל שהתנוסס על גבי התורן של אוניות הטמפלרים היה הגולגולת ושתי העצמות, כמאפיין ייחודי של אופן הטיפול בעצמות הנפטר במסדר הטמפלרים.
באופנה-סמל הגולגולת מופיע בבגדים ממגמת האופנה של המעצב הבריטי אלכסנדר מקווין שזכתה לפופולריות עולמית במהלך העשור השני של המאה ה-21.
גולאש (בהונגרית: Gulyás - "גויאש" פירושו רועה בקר) הוא מרק סמיך הנוטה לנזיד שמקורו בהונגריה.
מרק זה מכיל לרוב בשר בקר, בצלים, פלפל אדום או גמבה ופפריקה.
יש המתבלים את התבשיל ביין.
המרק יכול להיות סמיך יותר או פחות לפי שימושו בארוחה והגולאש או מרק גולאש (Gulyásleves) הוא מוגדר כ"הונגריקום".
גויאש נאכל בהונגריה תמיד כמנה ראשונה (כלומר מרק).
הגרסאות של התבשיל מחוץ להונגריה הן שונות ממקום למקום (לפעמים מרק לפעמים מנה עיקרית שאיננו גולש הונגרי) ואינן דומות כאמור לגויאש ההונגרי (כמו שהפיצות האמריקאיות אינן דומות למקור, כלומר לפיצות האיטלקיות).
הגולאש הוא סמלו של המטבח ההונגרי, אולם הוא פופולרי בכל מרכז אירופה וארצות הבלקן.
מקורו של מזון זה במאכל שהכינו רועי בקר החל מימי הביניים.
נזיד זה התבשל בסיר מעל אש גלויה והיווה ארוחה שלמה.
מאכל זה נחשב למאכל ביתי וחורפי, והיה נפוץ בשל פשטות הכנתו.
הבישול הממושך מאפשר שימוש בחלקי בשר פחות איכותיים (ולכן זולים יותר) ובשל כך היווה הגולאש מאכל של פשוטי העם והשכבות הסוציו-אקונומיות הנמוכות.
כיום הגולאש הוא מאכל פופולרי במדינות רבות.
מאז שהחל ייבוא שיטתי ועקבי של תחליפי בשר שונים מסין לאירופה (אשר פותחו בעיקר על ידי נזירים בודהיסטים במזרח אסיה), החלו מופיעות גם גרסאות צמחוניות של הגולאש הנאכלות למשל על ידי צמחונים וטבעונים בהונגריה ומחוצה לה.
גולבוהור דוידובה (רוסית: Гульбоор Давыдова; ) היא בת עדת יהודי ההרים שנודעה במאבקה, נמרצותה ופעלתנותה.
עם שמה נקשרים הגבורה והמאבק.
מוצאה בדרבנט שבדאגסטן (אזור הקווקז), שם נולדה וחיה את חייה.
חשיבותה במיתוס שנבנה על סיפורה, ובגבורה שהיא מייצגת עבור תושבי אזור הקווקז ובפרט עבור תושבי האזור היהודים.
בעלה נהרג במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1928 בעיירה חושממזיל (Хошмемзиль) שבדאגסטן בקשה להצטרף לקולחוז חדש, אך מקימי הקולחוז לא קיבלו אותה בטענה שאישה (בייחוד אלמנה) לא יכולה לעבוד בשווה לגבר.
לאחר הדחייה הצטרפה לקולחוז קרסניה בטרצ'קה (Красная батрачка, העובדת האדומה), לשם אספה נשים אלמנות.
כך בעצם הוקם קולחוז של נשים.
קולחוז זה נקרא לאחר מכן על שמה של דוידובה.
קולחוז הנשים עבד בצורה טובה, עבודת הקטיפה הייתה טובה יותר מזו שבקולחוז הגברים, והייתה הצלחה גדולה יותר בקולחוז העובדות האדומות.
לאחר זמן התאחדו שני הקולחוזים למשק שיתופי אחד.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הייתה גולבוהור ראש צוות בקולחוז פוט קומוניזמה (Путь коммунизма, "נתיב הקומוניזם") והפעילה אותו בכוח ובמרץ.
בקולחוז היה חוסר בידיים עובדות, ולמרות זאת הוא המשיך לעבוד במרץ רב והיבול שהיה מוכר למדינה היה רב יותר מבתקופה שלפני המלחמה.
במלחמת עולם השנייה פקד את גולבוהור אסון נוסף ושניים מבניה נהרגו במלחמה.
כעת הייתה גם אלמנה וגם אם שכולה.
לא פעם נבחרה להשתתף במועצות נבחרים, ועל שמה נקראו רחובות בדרבנט.
כמו כן היא קיבלה אות "גיבור העמל הסוציאליסטי" על תרומתה למאמץ המלחמתי.
בשנת 1980 המשורר חיזגיל אבשלומוב פרסם שירה על חייה.
גולאם רזא אגאזאדה (בפרסית: غلامرضا آقازاده; תעתיק: ע'לאם-רצ'א אקא-זאדה; 15 במרץ 1949) הוא מדינאי איראני.
אגאזאדה, יליד העיר חוי, כיהן כסגן נשיא איראן לענייני אנרגיה אטומית ולשעבר ראש הארגון לאנרגיה אטומית של איראן עד 2009, כשהוחלף על ידי עלי אכבר סאלחי.
בנוסף, היה שר הנפט במשך תקופה ארוכה, מ-1985 עד 1997, כשאז מונה לראש הארגון לאנרגיה אטומית, במקומו של רזא עמר אלאחי (Reza Amr Ellahi).
הוא בעל תואר בחשבונאות והנדסת מחשבים מאוניברסיטת טהראן, הוא למד במשך כמה שנים בארצות הברית ושב למולדתו ב-1978, עם פרוץ המהפכה נגד השאה.
הוא מונה על ידי מיר חוסיין מוסאווי ידידו למנהל העיתון "ג'ומהורי אסלאמי".
ב-1980 מיר חוסיין מוסאווי היה לשר החוץ והוא מינה אותו לסגנו לענייני כלכלה ומימון.
שנתיים לאחר מכן מיר חוסיין מוסאווי היה לראש ממשלת איראן, ואגאזאדה מונה למנכ"ל משרד ראש הממשלה.
כעבור זמן היה לסגן ראש הממשלה והיה ממונה על יחסי הנפט של איראן מול מדינות וחברות זרות, לפני הטלת האמברגו על סחר עם איראן בשנות ה-80. כישרונו לחזק את קשרי הנפט עם מדינות שכנות הביא לו תפקיד פוליטי והוא היה לשר הנפט באוקטובר 1985.
כיום הוא חבר פעיל במועצה האיראנית לאבטחת אינטרס המשטר.
גולדאפ (בפולנית: Gołdap, בגרמנית: Goldap) היא עיר בפרובינציית ורמיה-מזוריה בפולין.
מקור השם גולדאפ הוא בשפה הפרוסית והוא מורכב מן המילה "גלדה" שפירושו מכתש ופירוש המילה "אפ" הוא נחל.