tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זמן קצר לאחר מכן, הסתערו החמושים על בניין עיריית הורליבקה, והשיגו שליטה אפקטיבית על העיר עבור הרפובליקה העממית של דונצק.
לאחר שכוחות הרפובליקה נסוגו מסלובאנסק שבצפון מחוז דונצק ב-5 ביולי, חייליה נסגו להורליבקה, שנותרה בשליטת הרפובליקה העממית של דונצק.
החל מ-21 ביולי 2014 עשו כוחות אוקראינים ניסיונות חוזרים ונשנים להיכנס למאיורסק, פרוור של הורליבקה.
דווח על עימותים קלים ברחבי העיר.
מטוס קרב של חיל האוויר של אוקראינה הופל מעל הורליבקה ב-23 ביולי, לאחר שתקף עמדות המורדים בעיר.
לאחר רגיעה בלחימה, התחדשו הקרבות בהורליבקה ב-27 ביולי.
צבא אוקראינה פתח במתקפה כדי לכבוש את העיר, וטען שכיתר אותה.
הצבא גם טען שהרס מחסומים מאוישים של המורדים בפאתי העיר.
מנהיגי המורדים אמרו שהם שמרו על שליטה על כמה עמדות בפאתי העיר.
כוחות הצבא הפגיזו אזורי מגורים רבים בהורליבקה, והרגו לפחות 13 בני אדם.
יום בלחימה ב-27 ביולי נחשב כאחד מהקרבות הטרגיים ביותר במונחים של נפגעים אזרחיים כתוצאה משיגור טילי "גראד" שנורה במרכז העיירה כששני הצדדים מאשימים זה את זה בשיגור הטילים.
דובר המבצע הצבאי הממשלתי בדונבאס אמר כי כוחות המורדים ירו רקטות גראד על שטחים אזרחיים בניסיון להכפיש את כוחות צבא אוקראינה.
מפקדי הרפובליקה העממית של דונצק בהורליבקה אמרו שאם כוחות צבא אוקראינה לא ייסוגו מהעיר, הם יהרגו בני ערובה שהם החזיקו, וגם יפוצצו את המפעלים הכימיים בעיר.
במהלך הלחימה, כוחות צבא אוקראינה אמרו שהם הרגו לפחות 20 מורדים, והשמידו שמונה כלי רכב צבאיים בפאתי העיר.
למחרת דווח כי 17 אזרחים נהרגו במהלך הלחימה בהורליבקה, וכי ארבעים ושלושה נפצעו.
כוחות הצבא האוקראיני המשיכו להפגיז את עמדות המורדים עם רקטות גראד ומרגמות, וגרמו לבהלה בקרב תושבי העיר.
עשן שחור נראה עולה מעל פרברי העיר.
עד 29 ביולי, רובעי מגורים רבים בעיר נהרסו כליל.
מפקד הרפובליקה העממית של דונצק בהורליבקה איגור בזלר, נמלט מהעיר בעקבות הלחימה הכמעט מתמדת.
כוחות הצבא האוקראיני ניסו לכתר את העיר שוב ב-31 ביולי.
העימותים נמשכו במהלך הימים הבאים.
לפחות אזרח אחד מת ב-3 באוגוסט, בעוד 16 נפצעו.
עד 6 באוגוסט, לפחות 250 בתים בעיר נותרו ללא שירותי גז, ובתים רבים נוספים נהרסו.
למחרת, פגז ארטילרי פגע בתחנת אוטובוס, הרג חמישה אזרחים ופצע עשרה נוספים.
גם תחנת כוח נהרסה, והותירה חלק גדול מהעיר ללא חשמל.
כוחות הרפובליקה העממית של דונצק פוצצו גשר שחיבר את מרכז העיר למחוזות הצפוניים ב-6 באוגוסט, במטרה לנסות לעצור את הכוחות האוקראינים מלהתקדם לעמדותיהם.
קרבות קשים נמשכו עד 14 באוגוסט.
לוחמים צ'צ'נים שאיישו עמדות בעיר נטשו אותם ב-16 באוגוסט.
כוחות אוקראינים אמרו שהם שוב כיתרו את הורליבקה ב-18 באוגוסט.
מתקפת נגד רחבה של כוחות הרפובליקה העממית של דונצק ברחבי הדונבאס דחפה את הכוחות האוקראינים לאחור באזורים רבים במהלך סוף אוגוסט.
במהלך הקרבות בהורליבקה ובאילואיסק הסמוכה ב-27 באוגוסט, כוחות אוקראינים אמרו שהם הרגו 200 מורדים.
למרות הפסקת האש שנחתמה ב-5 בספטמבר, כוחות המורדים אמרו כי הכוחות האוקראינים מפגיזים את עמדותיהם בהורליבקה ב-6 בספטמבר.
הפסקת האש נמשכה בכל זאת.
בשנת 2017 הוקמה העיירה אנדרטה לזכר קורבנות הסכסוך.
על פי האנדרטה שהוקמה, במשך שלושה ימים גבתה הלחימה את חייהם של 235 אזרחים, בהם 22 ילדים.
אחת הקורבנות, קריסטינה ז'וק, שנהרגה עם תינוק, תוארה בהרחבה בתקשורת הרוסית כ"המדונה מהורליבקה".
קרב החצר הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי של מיקי מאוס שיצא לראשונה בשנת 1929, כחלק מסדרת הסרטים "מיקי מאוס".
זהו הסרט השביעי של מיקי מאוס והרביעי שיצא באותה השנה.
כפי שכותרת הסרט מרמזת, הוא מציג קרב בין צבא פולש של חתולים וצבא של עכברים שמנסים להגן על בתיהם וחוותיהם.
פיט רגל-עץ מתואר כחייל מוביל של צבא החתולים, ומיקי כמתגייס של צבא העכברים, לא לפני שעבר בדיקה גופנית לצורך הגיוס לצבא, סצנה זו מתארת את מיקי הופך לנושא להתעללות פיזית ורגשית.
לאחר שעבר את הבחינה, הוא מקבל מקלע ונשלח לקרב.
מאמצי הלחימה של מיקי קומיים במראם אך מוכיחים את עצמם כיעילים מספיק כדי לאלץ את האויב לסגת.
בסופו של דבר, מיקי מכה בפטיש על ראשם של שורת חיילים מסתערים, ומתקבל בתשועות כגיבור על ידי חבריו החיילים.
סרט זה בולט בתור הראשון שמציג את מיקי כחייל והראשון שמציב אותו בקרב.
סצנת הבדיקה הגופנית נערכה מאז לעיתים קרובות, עקב היותה מטרידה במידה מסוימת.
עם זאת, צופים מודרניים הצביעו תכופות על סצנה זו כעל הבלתי נשכחת ביותר מהסרטים הקצרים.
היה תקדים בסרטים המצוירים של דיסני בשליחת הדמות הראשית למלחמה: יוליוס החתול מזמן צבא בסרט "Alice's Little Parade" משנת 1926 מסדרת "קומדיות אליס", ואוסוולד הארנב שיוצא למלחמה בסרט המצויר משנת 1927, "!Great Guns".
הקצין עכבר שצועק "פלוגה, צעד קדימה!" הוא דמות היונק הראשונה בסרטים המצוירים של מיקי מאוס שאומרת משפט שלם.
לפני כן, התקשורת בין דמויות הייתה רק בצלילים חד-הברתיים וצחוקים, או במקרה של מיני מאוס, האיחול, "יו-הו!".
התוכי ב"ספינת הקיטור וילי" אמר גם הוא שני משפטים מלאים, מה שהפך אותו לדמות הראשונה הממשית בסדרה שמדברת.
זהו הסרט האחרון של מיקי מאוס בו מיקי מוצג בגודל של עכבר בין המון עכברים אחרים; לאחר מכן, מיקי ומיני הפכו לעכברים היחידים שחיים בעולם של חיות מואנשות אחרות.
הסרט לא הציג באופן בירור את המלחמה שתיאר, אם כי החתולים מתוארים כחבושים בקסדות צבאיות דומות לאלו ששימשו את הקיסרות הגרמנית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
מנגד, העכברים צועדים לקרב למנגינת "דיקסי", שיר שנכתב בשנת 1859. השיר היה פופולרי בקרב הכוחות של קונפדרציית המדינות של אמריקה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
ניצחונם של העכברים נחגג בלחן של "Battle Cry of Freedom", הידוע כפופולרי בקרב כוחות ארצות הברית במהלך אותה מלחמה.
בכל מקרה, שתי המלחמות היו עדיין בזיכרון החי של הקהל בזמן יציאת הסרט ולכן ייתכן שהפרטים שהוזכרו נועדו להתייחסויות מוכרות לשניהם.
מכיוון שהחתולים חובשים קסדות הדומות לפיקלהאובה גרמנית, הסרט נאסר בגרמניה בשנת 1930 בטענה שהוא "פוגע בכבוד הלאומי".
קרב הוכקירך התרחש ב-14 באוקטובר 1758, במהלך המלחמה השלזית השלישית (חלק ממלחמת שבע השנים).
לאחר מספר שבועות של תמרונים לשיפור עמדות, צבא אוסטרי בן 80,000 איש בפיקודו של פילדמרשל לאופולד יוזף פון דאון הפתיע את הצבא הפרוסי שמנה בין 30,000 ל-36,000 איש בפיקודו של פרידריך השני, מלך פרוסיה.
הצבא האוסטרי הכריע את הפרוסים ואילץ אותם לבצע נסיגה כללית.
הקרב התרחש בתוך ובסביבות הכפר הוכקירך, כ-9 ק"מ מזרחית לבאוצן, סקסוניה.
היסטוריונים רואים בקרב זה בדרך כלל את אחת הטעויות הגדולות ביותר של פרידריך.
בניגוד לעצת פקודיו, הוא סירב להאמין כי המפקד האוסטרי, לאופולד פון דאון, הידוע בזהירותו האופיינית, ישלח את כוחותיו לקרב.
הכוח האוסטרי ארב לצבאו בהתקפה לפני עלות השחר.
למעלה מ-30% מצבאו של פרידריך הושמד, חמישה גנרלים נהרגו, והוא איבד את הכוח הארטילרי שלו וכמות עצומה של אספקה.
אף על פי שדאון השיג הפתעה מוחלטת, ניסיונו לרדוף אחר הפרוסים הנסוגים לא צלח.
הכוח שנמלט חבר לגיס אחר בסביבה והשיב לעצמו את המומנטום במהלך החורף.
אף על פי שמלחמת שבע השנים הייתה סכסוך עולמי, היא הייתה אינטנסיבית במיוחד בזירה האירופית על רקע מלחמת הירושה האוסטרית (1740–1748) שהסתיימה זה מכבר.
הסכם אקס-לה-שאפל משנת 1748 העניק לפרידריך השני, מלך פרוסיה, את המחוז המשגשג של שלזיה כתוצאה מהמלחמות השלזיות הראשונה והשנייה.
הקיסרית מריה תרזה חתמה על ההסכם כדי להרוויח זמן לבנות מחדש את כוחותיה הצבאיים וליצור בריתות חדשות; בכוונתה היה להשיג מחדש את העליונות באימפריה הרומית הקדושה וכן את מחוז שלזיה.
בשנת 1754, המתיחות הגוברת מול בריטניה באמריקה הצפונית סיפקה לצרפת הזדמנות לשבור את הדומיננטיות הבריטית בסחר האטלנטי.
בראותה הזדמנות להשיג מחדש את השטחים שאיבדה ולהגביל את כוחה המתעצם של פרוסיה, אוסטריה הניחה בצד את היריבות הישנה עם צרפת כדי ליצור קואליציה חדשה.
נוכח תפנית זו באירועים, בריטניה יישרה קו עם ממלכת פרוסיה; ברית זו משכה פנימה לא רק את שטחי המלך הבריטי שהוחזקו באוניה פרסונלית, כולל הנובר, אלא גם את אלו של קרוביו בנסיכות הבוחר מהנובר וברוזנות הסן-קאסל.
בתחילת המלחמה, לפרידריך השני היה אחד הצבאות הטובים ביותר באירופה: חייליו, כל פלוגה שהיא, יכלו לירות לפחות ארבעה מטחים בדקה, וחלקם אף יכלו לירות חמישה.
עד סוף שנת 1757, מהלך המלחמה האיר פנים לפרוסיה, והיה עגום עבור אוסטריה.
פרוסיה השיגה ניצחונות מרהיבים ברוסבאך ובלויטן, וכבשה מחדש חלקים משלזיה שנפלו חזרה לידי אוסטריה.
הפרוסים לחצו דרומה אל תוך מוראביה האוסטרית.
באפריל 1758, פרוסיה ובריטניה חתמו על האמנה האנגלו-פרוסית, שבה התחייבו הבריטים לשלם לפרידריך השני סובסידיה שנתית של 670,000 ליש"ט.
בריטניה גם שלחה 7,000–9,000 חיילים לתגבר את צבאו של גיסו של פרידריך השני, הדוכס פרדיננד מבראונשווייג-וולפנביטל.
פרדיננד סילק את הצרפתים מהנובר ומווסטפאליה וכבש מחדש את נמל אמדן במרץ 1758; הוא חצה את הריין, וגרם לבהלה כללית בצרפת.
למרות ניצחונו של פרדיננד על הצרפתים בקרב קרפלד והכיבוש הקצר של דיסלדורף, תמרון מוצלח של כוחות צרפתיים גדולים יותר אילץ אותו לסגת אל מעבר לריין.
בעוד פרדיננד העסיק את הצרפתים, פרוסיה נאלצה להתמודד עם שוודיה, רוסיה ואוסטריה.
נותרה האפשרות שפרוסיה תאבד את שלזיה לאוסטריה, את פומרניה לשוודיה, את מגדבורג לסקסוניה ואת פרוסיה המזרחית לפולין או לרוסיה: עבור פרוסיה, זה היה תרחיש בלהות מוחלט.
עד 1758, פרידריך השני היה מודאג מההתקדמות הרוסית ממזרח וצעד כדי לבלום אותה.
מזרחית לאודר בברנדנבורג-נוימרק, נלחם צבא פרוסי של 35,000 איש בצבא רוסי של 43,000 איש בקרב צורנדורף ב-25 באוגוסט 1758. שני הצדדים ספגו אבדות כבדות אך הרוסים נסוגו, ופרידריך השני טען לניצחון.
בקרב טורנוב חודש לאחר מכן, צבא שוודי הדף את הצבא הפרוסי אך לא התקדם לעבר ברלין.
עד סוף הקיץ, הלחימה הגיעה למבוי סתום.
אף אחד מאויביה של פרוסיה לא נראה נכון לנקוט בצעדים המכריעים לרדוף את פרידריך השני אל תוך לב פרוסיה.
בספטמבר ובתחילת אוקטובר 1758, לוטננט פילדמרשל לאופולד יוזף פון דאון וצבאו שמנה 80,000 איש חנו ליד העיירה שטולפן.
הם גמעו את 120 הקילומטרים מגרליץ בתוך עשרה ימים.
פרידריך השני השאיר מחצית מצבאו בפומרניה ליד צורנדורף כדי לוודא שהרוסים נשארים במגננה, ומיהר דרומה, מרחק של 180 קילומטרים בשבעה ימים, עם שארית צבאו כדי להתעמת עם דאון בסקסוניה.
עם הגעתו, הכריז פרידריך השני כי הוא וצבאו, המונה כעת 45,000 איש, מוכנים "לערוף את ראשו של דאון".
הוא התייחס לדאון בכינוי "הוד מעלתו השמן" .
שם, בין באוצן ללבאו, שיחקו פרידריך השני ודאון במשחק של חתול ועכבר.
פרידריך השני ניסה מספר פעמים לפתות את האוסטרים לצאת משטולפן לקרב: דאון, שמיעט לתקוף אלא אם כן הייתה לו עמדה מושלמת, סירב לבלוע את הפיתיון.
פרידריך השני וצבאו צעדו עד למרחק של 8 ק"מ מהאוסטרים, אך דאון הסיג את צבאו שוב, מסרב להיגרר לקרב.
עם הנסיגה האוסטרית, שלח פרידריך השני כוחות למרדף; אלו נהדפו על ידי המשמר העורפי של דאון.
בתסכולו, פרידריך השני עקב אחרי דאון בתמרון צבאו לעבר באוצן; בהיותו שם, נודע לפרידריך השני שדאון הקים מחנה כ-5 ק"מ מזרחית לו בגבעות שמזרחית להוכקירך.
הוא שלח קורפוס פרוסי שלם בפיקודו של הגנרל וולף פרידריך פון רצו לגבעות אלו בסוף ספטמבר; עד תחילת אוקטובר, הקורפוס של רצו היה במרחק של 2 ק"מ מהאוסטרים.
פרידריך השני הורה לרצו לכבוש את הגבעה ששלטה על האזור, שנקראה שטרומברג.
כשהגיע רצו למקום, גילה שהאוסטרים כבר תפסו בו חזקה עם כוח חזק.
רצו בחר שלא לתקוף; פרידריך השני הדיח אותו מהפיקוד ועצר אותו.
הוכקירך ניצבת על הגבהה קלה בשטח, מוקפת במישורים גליים מתונים; ניתן לראות את הכפר מרחוק, למעט מכיוון דרום, שם מספר גבהים גובלים בכפר וחוסמים את הראות.
הכנסייה עומדת ליד הנקודה הגבוהה ביותר, ומאפשרת ראות למזרח, למערב ולצפון.
ב-10 באוקטובר צעד פרידריך השני לעבר הוכקירך והקים את המחנה שלו, המשתרע מהעיירה צפונה, לאורך 5 ק"מ עד לקצה היער בבסיס קופריצרברג.
פרידריך השני לא תכנן להישאר בכפר הקטן לתקופה ממושכת, אלא רק עד שתגיע אספקה, בעיקר לחם, מבאוצן, ואז ינועו מזרחה.
ממזרח לכפר, במרחק של פחות מ-2 ק"מ, נוכחותם של האוסטרים בראש הגבעה גרמה לפרוסים, למעט פרידריך השני, חרדה גוברת מפני התקפה.
פרידריך השני התעלם מאזהרות קציניו, ובמיוחד מאלה של הפילדמרשל הנאמן שלו ג'יימס פרנסיס אדוארד קית', שחשב שהישארות בכפר היא התאבדות.
"אם האוסטרים ישאירו אותנו ללא הטרדה במחנה הזה", אמר קית' למלך, "מגיע להם שיתלו אותם".
פרידריך השני השיב: "יש לקוות שהם פוחדים מאיתנו יותר מאשר מהגרדום".
במקום לדאוג מאיום אוסטרי אפשרי, פרידריך השני פיזר את אנשיו כשהם פונים מזרחה, המיקום האחרון הידוע של צבא דאון.
הכוחות יצרו קו בצורת S, מצפון לדרום, בסמוך להוכקירך.
הצד החלש (המערבי) נשמר על ידי מוצב של 9 גדודים עם סיוע ארטילרי; המטרה העיקרית של חיל הרגלים הייתה לשמור על קשר עם יחידת סיור פרוסה באזור.
11 גדודים ו-28 אסקדרונים שמרו על הצד המזרחי.
פרידריך השני הציב את מיטב חייליו כחיל מצב בכפר הוכקירך.
הוא לא האמין שתתרחש התקפה כלשהי; צבאו של דאון היה רדום בחודשים האחרונים, וסירב להיגרר לקרבות מול צבאו של פרידריך השני.
החצר הקיסרית בווינה מתחה ביקורת על דאון בשל כישלונו לפעול; הקיסרית ושריה חששו שהרוסים והצרפתים יפרשו מהקואליציה אם לא תהיה פעולה.
דאון, מפקד זהיר וחרוץ, לקח את הזמן לתכנן את מהלכיו.
השטרומברג, אחת הגבהים הגובלים בהוכקירך, עיגן את האגף השמאלי של דאון, והוא פרס את שאר כוחו דרומה מעבר לכביש שבין באוצן ללבאו.
זה גם העניק לו שליטה בצומת חשוב בין גרליץ במזרח לציטאו בדרום.
הוא עיגן את הקצה הימני הרחוק של הקו שלו בגבעה מיוערת נוספת דרומית לכביש, הקופריצרברג, בצד הנגדי של הגבעה מהפרוסים.
למרות הקרבה, הפרוסים לא הגבירו את האבטחה ולא פרסו את כוחותיהם בתגובה לנוכחות האוסטרית.
דאון הזהיר לקח בחשבון גם שאנשיו להוטים להילחם ושהם עולים במספרם על הפרוסים ביחס של יותר משניים לאחד.
אנשיו עשו "הצגה גדולה" של כריתת עצים ביער סמוך, פעולה שפרידריך השני פירש כמאמצים ליצור ביצורי שדה, ולא, כפי שנועד למעשה, לסלול דרך בתוך הסבך.
דאון גם גילה חולשה סודית של פרידריך השני.
מזכירו האישי של דאון שלח לפרידריך השני מידע על תוכניותיו של דאון, שהוסתר במשלוחי ביצים; עם גילוי הדבר, דאון הבטיח לאיש את חייו בתמורה לשיתוף פעולה בהמשך משלוח מידע כוזב לפרידריך השני.
תוכניתו של דאון, אותה שמר בסוד, הייתה איגוף מוקדם בבוקר דרך היערות עם 30,000 חיילים שנבחרו בקפידה, סביב האגף של פרידריך השני, כדי לכתר אותו.
הצבא הפרוסי היה צפוי להיות ישן, הן מילולית והן פיגורטיבית, כאשר הצבא האוסטרי יכה.
תוכנית הקרב של דאון תפסה את הפרוסים בהפתעה גמורה.
הצד המזרחי של הקו הפרוסי היה הראשון שהותקף.
בחסות הלילה נטול הכוכבים והערפל, וכשהם מאוגדים ביחידות מחץ קטנות לשליטה קלה יותר והתגנבות, נפלו האוסטרים על הסוללה הפרוסית כשפעמון הכנסייה צלצל בשעה 5:00, ותפסו את הפרוסים לא מוכנים לחלוטין.
רבים מהחיילים עדיין ישנו, או רק התעוררו, כשההתקפה החלה.
לאחר שהציתו את הכפר, הקרואטים חתכו את חבלי האוהלים, וגרמו ליריעות ליפול על החיילים הישנים, ואז דקרו בכידונים את הגברים בעודם נאבקים להשתחרר מהבד והחבלים.
אנשים שהסתבכו באוהלים דיממו למוות, במה שנקרא עד היום Blutgasse (בתרגום מילולי: סמטת הדם).
תחילה, פרידריך השני חשב שקולות הקרב הם או היתקלות במוצב או הקרואטים, שנהגו ככל הנראה לפתוח את ימיהם בירי קבוע בנשקם.
המטה שלו התקשה להעיר אותו ממיטתו, אך הוא הוזעק במהרה כאשר תותחים פרוסיים, שנלקחו שלל על ידי האוסטרים, החלו לירות על המחנה שלו.
בעוד שלישיו של פרידריך השני ניסו להעיר אותו, הגנרלים שלו, שרובם לא ישנו והחזיקו את סוסיהם מאוכפים ונשקם מוכן, ארגנו את ההתנגדות הפרוסית.
קית' צפה התקפה אוסטרית וארגן התקפת נגד מוחצת על האוסטרים שהחזיקו בסוללה הפרוסית.
מוריץ פון אנהלט-דסאו, גנרל מוכשר נוסף של פרידריך השני, הזרים את החיילים המתעוררים לעבר קית'.
פעולה משולבת זו כבשה מחדש לזמן קצר את הסוללה הפרוסית מדרום להוכקירך, אך הם לא יכלו להחזיק בה מול המוסקטים האוסטריים.
בשעה 6:00, שלושה רגימנטים פרוסיים נוספים הסתערו על הוכקירך עצמה, בעוד הנסיך מוריץ המשיך לכוון חיילים תועים ותגבורות להתקפת הנגד.
הפרוסים שטפו דרך הכפר, יצאו מהצד השני ונפלו על הסוללה בכידונים שלופים.
אולם בנקודה זו, רוב הסדר והלכידות הפרוסיים אבדו.
האוסטרים, בגיבוי התותחים הפרוסיים שתפסו שלא נוטרלו, זרעו הרס בקרב התוקפים.
קית' נפגע בפלג גופו, נפל מהאוכף, ומת.
כשהתפזר ערפל הבוקר המוקדם, יכלו החיילים להבחין בין ידיד לאויב.
חיל הפרשים הפרוסי, שנשאר מאוכף ומוכן במשך כל הלילה, פתח בסדרה של התקפות נגד גדודיות.
גדוד של חיל הרגלים ה-23 הסתער, אך נסוג כשהוא מכותר באגף ובעורף.
חצר הכנסייה, מעוז מוקף חומה, הסיחה את דעתם של האוסטרים; המוסקטרים של המייג'ור זיגמונד מוריץ וילהלם פון לאנגן מרגימנט ה-19 החזיקו בה בנחישות וסיפקו הגנה לפרוסים הנסוגים.
והחשוב מכל, לאנגן קנה זמן.
בשלב זה, כשהוא ער לחלוטין, קיווה פרידריך השני שניתן להציל את הקרב וחזר לכפר כדי ליטול פיקוד.
בשעה 7:00, כשמצא את חיל הרגלים שלו משוטט בכפר, הורה להם פרידריך השני להתקדם, ושלח איתם תגבורות בפיקודו של גיסו, הנסיך פרנץ מבראונשווייג-וולפנביטל.
כשפרנץ התקרב לכפר, אש תותחים אוסטרית ערפה את ראשו; חייליו היססו, מורלם נשבר למראה גופתו ערופת הראש של הנסיך על סוסו המבוהל.
פרידריך השני עצמו עזר לדרבן את חייליו המזועזעים של פרנץ.
עד השעה 7:30, כבשו האוסטרים מחדש את הכפר הבוער, אך אחיזתם בו הייתה רופפת.
קית' והנסיך פרנץ היו מתים.
הגנרל קרל פון גייסט שכב בין הפצועים.
מוריץ פון אנהלט-דסאו נפצע ונשבה.
בשעה 9:00, האגף השמאלי הפרוסי החל לקרוס תחת כובד ההתקפה האוסטרית; הסוללה הפרוסית האחרונה נכבשה והופנתה נגדם.
בהובלת המלך, הם התקדמו נגד חמש פלוגות של הוסרים אוסטרים בפיקודו של פרנץ מוריץ פון לאסי.
במרחק של כעשרה מטרים מקו החי"ר האוסטרי, סוסו של פרידריך השני נהרג.
ההוסרים שלו חילצו אותו משבי.
בנסיגתו, הקים פרידריך השני קו לחימה מצפון לכפר, וזה שימש בסופו של דבר כנקודת כינוס לתועים ולניצולים.
בשעות הבוקר המאוחרות, סביב 10:00, נסוגו הפרוסים לכיוון צפון-מערב.
כל כוח רודף נתקל בקיר של אש מוסקטים.
פרידריך השני וצבאו השורד היו מחוץ לטווח הצבא האוסטרי עד שהתארגנו מחדש.
הנס יואכים פון ציטן ופרידריך וילהלם פון זיידליץ, שגם הם היו ערים כל הלילה, ארגנו פעולת משמר עורפי שמנעה מהאוסטרים ליפול על הפרוסים הנסוגים.
הדבר ריפה את ידיהם של אפילו האוסטרים הנחושים ביותר; הקרואטים והכוחות הלא-סדירים הסתפקו בבזיזת הכפר וגופות הפרוסים.
בתוך חמש שעות איבד פרידריך השני 9,400 מתוך 30,000 החיילים שהביא לקרב, יותר מ-30 אחוזים מצבאו, כולל חמישה גנרלים, 101 תותחים, וכמעט את כל האוהלים.
פרידריך השני דרש מהגנרלים שלו לשמש דוגמה לאומץ ולמנהיגות: הם הובילו מהחזית.
שיעור שחיקה זהה חל על כל קצונת הצבא, שאיבדה מחצית מכוחה בשלוש המערכות הראשונות של המלחמה.
בנוסף לאבדות בנפש, הם איבדו סוסים ובהמות משא יקרי ערך, 70 עגלות תחמושת, וכמכה למורל, 28 דגלי יחידה ושני נסי יחידה.
בצד החיובי, הקורפוס של רצו, שמנה כ-6,000 איש ולא הגיע בזמן להשתתף בלחימה, נותר שלם; פרידריך השני ליכד את כוחותיו לנסיגה מסודרת; והמלך שמר על אמון חייליו.
האוסטרים ספגו נפגעים ואבדות בשיעור של כשלושה אחוזים.
על פי ההיסטוריון האוסטרי גסטון בודארט, השתתפו פחות חיילים ממה שמציעים רוב המקורות המודרניים: הוא מעמיד את המשתתפים האוסטרים על 60,000, את האבדות בנפגעים על 5,400, כ-8.3 אחוזים, אך אבדות אחרות (פציעות, עריקות ושבי) על כ-2,300, או 3.6 אחוזים.
הם איבדו גם שלושה נסי מלחמה.
היסטוריונים מודרניים מסוימים מעמידים את סך האבדות גבוה יותר, על 7,300. ההודעה על הקרב הגיעה לווינה במהלך חגיגות יום השם של הקיסרית, לשמחתה של מריה תרזה ושל חצרה, שהתכנסו בארמון שנברון.
דאון קיבל חרב וכובע מבורכים מהאפיפיור קלמנס השלושה עשר, פרס המוענק בדרך כלל על הבסת "כופרים".
הקיסרית הקימה בסופו של דבר קרן של 250,000 פלורין עבור דאון ויורשיו.
עבור דאון ולאסי, היה זה ניצחון מהול ברגשות מעורבים; עם גילוי גופתו של קית' בכנסיית הכפר, שניהם פרצו בבכי של צער.
קית' היה חברו הטוב ביותר של אביו של לאסי במהלך שירותו ברוסיה.
באופן דומה, הצער שחש פרידריך השני על אובדן אחד מחבריו הגדולים היה עז.
יגונו גבר כשנודע לו יומיים לאחר מכן שאחותו הגדולה והאהובה, וילהלמינה מפרוסיה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית, שהייתה שותפה לזעם אביהם ב-1730 במהלך פרשת קאטה, מתה באותו יום.
הוא הסתגר באוהלו במשך שבוע.
בשלב מסוים, הראה לספרן שלו קופסה קטנה של כמוסות אופיום, 18 בסך הכל, שבהן יוכל להשתמש כדי "לנסוע למקום אפל שממנו אין חזרה".
אף על פי שהציל את צבאו מאסון, הוא נותר מדוכא ואובדני.
אף על פי שפרידריך השני הפגין מנהיגות טובה בכך שליכד את כוחותיו נגד מתקפת ההפתעה, הוכקירך נחשב לאחד מהפסדיו הקשים ביותר, והוא זעזע קשות את שלוות נפשו.
אנדרו מיטשל, השליח הבריטי שהיה איתם, ובדרך כלל כתב בחיוב על פרידריך השני, ייחס את הפסדו של פרידריך השני לבוז שרחש לטבעו הזהיר כביכול של דאון ולחוסר נכונותו לתת אמון במודיעין שלא תאם את מה שדמיין כאמת: לדברי מיטשל, לא היה לו את מי להאשים אלא את עצמו.
באותו חורף, תיאר מיטשל את פרידריך השני בן ה-46 כ"זקן שחסרה לו מחצית משיניו, עם שיער מאפיר, ללא עליזות או ניצוץ או דמיון".
פרידריך השני סבל משיגדון ומשפעת, וסירב להחליף את המדים שלו, שהיו אכולי עש ומכוסים בכתמי אוכל וטבק הרחה.
עם זאת, המצב היה יכול להיות גרוע הרבה יותר עבור פרידריך השני.
המשמעת המפורסמת של צבאו החזיקה מעמד: ברגע שהפרוסים היו מחוץ לכפר הבוער, הלכידות היחידתית והמשמעת חזרו.
המשמעת שלהם נטרלה כל יתרון אסטרטגי שהאוסטרים היו יכולים להשיג, וההססנות של דאון ביטלה את השאר.
במקום לרדוף אחרי פרידריך השני, או לנתק את הדיוויזיה של רצו, שלא השתתפה בקרב, נסוג דאון לגבהים ולעמדות שתפס לפני הקרב, כדי שאנשיו יוכלו לנוח היטב תחת שמיכות לאחר עמל היום.
לאחר ששהו שם שישה ימים, הם יצאו בחשאי לתפוס עמדה חדשה בין בלגרן ליזביץ, בעוד פרידריך השני נשאר בדוברשיץ.
בסופו של דבר, הניצחון האוסטרי היקר לא הכריע דבר.
כישלונם של האוסטרים לנצל את ההצלחה מול פרידריך השני הביא לכך שהפרוסים שרדו להילחם ביום אחר.
דאון ספג ביקורת קשה על כך, אך לא מהאנשים החשובים ביותר, הקיסרית והשר שלה ונצל אנטון פון קאוניץ-ריטברג.
עבור פרידריך השני, במקום שהמלחמה תוכרע בהוכקירך, הייתה לו ההזדמנות במהלך החורף לבנות מחדש את צבאו.
בשנתיים של לחימה (1756–1757) איבד פרידריך השני יותר מ-100,000 חיילים למוות, פציעות, שבי, מחלות ועריקות.
עד קרב הוכקירך, רגימנטים רבים היו ממושמעים רק למחצה.
בחורף שאחרי הוכקירך, הוא יכול היה להחליף את חייליו רק באנשים לא מאומנים, שרבים מהם יהיו זרים ושבויי מלחמה; הוא יפתח את 1759 עם צבא מאומן למחצה של טירונים, וחיילים מנוסים שהיו מותשים מההרג.
הדרך היחידה שבה יכול היה לשכור אנשים הייתה באמצעות זהב בריטי.
המוניטין של פרידריך השני לתוקפנות הביא לכך שהוא עדיין יכול היה להטיל אימה על האוסטרים פשוט על ידי הופעתו.
ב-5 בנובמבר, יום השנה לניצחונו הגדול ברוסבאך, צעד פרידריך השני לעבר נייסה, וגרם לאוסטרים לנטוש את המצור שלהם.
שבועות ספורים לאחר מכן, כשצעד פרידריך השני מערבה יותר, לקח דאון את כל הצבא למגורי חורף בבוהמיה.
כתוצאה מכך, למרות אבדות קשות, בסוף שנת המערכה נותר פרידריך השני מחזיק בסקסוניה ובשלזיה, ושמו נותר מעורר פחד לפחות בחלק זה של אירופה.
אנדרטת גרניט, משובצת בלוח ברונזה, הוקמה על ידי תושבי הוכקירך לזכרו של "גנרל-פילדמרשל ג'ייקוב פון קית'" והישגיו.
הכתובת קוראת "סבל, אומללות, מוות".
קרב הוירסוורדה היה קרב קטן שהתרחש ב-25 בספטמבר 1759 במהלך המלחמה השלזית השלישית (חלק ממלחמת שבע השנים) בין כוחות פרוסיים ואוסטריים.
אולם, בעקבות התבוסה הפרוסית הקשה בקרב קונרסדורף באוגוסט, ניצחון קטן זה של פרידריך השני, מלך פרוסיה, יחד עם זה שהושג בקורביץ ארבעה ימים קודם לכן על ידי פרידריך אוגוסט פון פינק, היוו זריקת עידוד נחוצה לביטחונו השברירי.
בספטמבר 1759, צבאות שונים תחת פיקודם של פרידריך השני, מלך פרוסיה, והיינריך, נסיך פרוסיה, לאופולד יוזף פון דאון מאוסטריה, ופיוטר סלטיקוב מרוסיה, עקבו זה אחר זה ברחבי שלזיה.
באמצעות חציות מהירות ורצופות של נהר האודר, הצליח פרידריך למנוע מהכוחות הרוסיים את הגישה לערים גלוגאו (גלוגוב) וברסלאו (ורוצלב), אך נכשל בהשגת היתרון הטופוגרפי המכריע שחיפש לפני שיציע קרב.
בינתיים, דאון חיפש למנף את הניצחון הגדול שהושג בקונרסדורף, כאשר הגיעו אליו החדשות על התבוסה המביכה של הכוחות האוסטריים בסקסוניה, בידי צבא פרוסי שהיה רק שליש בגודלו מהם.
נחוש כעת יותר מתמיד להנחית מכה מכרעת, הוא הצעיד את כוחותיו לגרליץ ועלה לשטח גבוה כדי להשקיף על המחנה של הנסיך היינריך מפרוסיה, יריבו הקרוב והנוח ביותר.
דאון הכריז על כוונתו להסתער על מחנה זה מוקדם בבוקר למחרת, 23 בספטמבר.
לרוע מזלו של פון דאון, באותו רגע היינריך, נסיך פרוסיה, כבר תכנן לעזוב את האזור.
לאורך ערב יום שבת ב-22 בספטמבר, הכוחות הפרוסיים נטשו את אוהליהם וצעדו משם בשקט, כשהם משאירים מאחור רק מדורות שמירה וכוח סמלי כדי להקים רעש רב.
הם פנו תחילה לרוטנבורג (לוזאטיה עילית) ונחו שם במשך שלוש שעות, בעוד עשרים מייל דרומה משם, האוסטרים זינקו קדימה ושטפו את עמדותיהם הריקות.
פרשי הסיור של פון דאון דיווחו כי המטען הפרוסי עושה כעת את דרכו צפונה-מזרחה לכיוון גלוגאו.
הוא חשד במלכודת ונסוג לבאוצן, אך למעשה, כשהנסיך היינריך עזב את רוטנבורג היה זה כדי לפנות מערבה, מרחק שמונה-עשר מייל, לכפר הסקסוני קליטן.
מנוחה נוספת של שלוש שעות לוותה לאחר מכן בצעדה מאומצת של עשרים מייל לאזור הוירסוורדה, שם חנה כוח אימפריאלי לא חושד בן 3,000 איש בפיקודו של הגנרל וולה.
הגנרל וולה הצטיין במהלך המצור על דרזדן.
הצבתו לאחר מכן בהוירסוורדה הייתה כחלק מקו שנועד למנוע מהכוחות הפרוסיים בסקסוניה ובשלזיה לחבור יחדיו.
אירועים אחרונים רמזו כי התרחשות כזו אינה סבירה, שכן פרידריך השני, מלך פרוסיה, היה עסוק בריקוד מינואט עם הרוסים בעוד הנסיך היינריך מפרוסיה נראה כמי שעושה דרכו לחבור לאחיו במזרח.
למעשה, פון דאון כתב לוולה רק כמה ימים קודם לכן, והודיע לו שאין סכנה באגפו המזרחי.
על כן, זה ודאי היה הלם כאשר החלוץ הפרוסי בפיקודו של הגנרל השווייצרי לנטולוס, פרץ החוצה מהיערות.
וולה ליכד את רגימנט הקרואטים שלו וערך את הארטילריה שלו, אך הרעשה ארטילרית פרוסית מכוונת היטב הפגיזה את הקורפוס שלו.
בתוך דקות ספורות האוסטרים היו במנוסה מלאה כשהגנרל שלהם נשבה ושש מאות הרוגים מוטלים בשדה.
כששיאופתיו התפוגגו, פון דאון נאלץ כעת לפנות מערבה לתוך סקסוניה בעצמו, כדי לחזק את כוחותיו שם, כשהוא משאיר את בעלי בריתו הרוסיים להתמודד מול פרידריך לבדם.
תומאס קרלייל בספרו ההיסטוריה של פרידריך השני מפרוסיה (1858) כינה את הצעדה הלילית הפרוסית "אולי ההישג המתוחכם ביותר של הנסיך היינריך...
במבצע קטן ומושלם אחרון זה הוא הדהים את דאון כפי שלא עשה איש מעולם; גילח את מסכת ההשהיות המורכבת שלו לכדי חורבן וקריסה במכה אחת; ולמעשה, כפי שהתברר, הרס את המערכה שלו לשנה זו."
קרב הוהנפרידברג , הידוע גם בתור קרב שטריגאו היה אחד הניצחונות המרשימים ביותר של פרידריך השני, מלך פרוסיה.
צבאו הפרוסי של פרידריך הביס באופן מכריע צבא אוסטרו - סקסוני בפיקודו של קרל אלכסנדר, נסיך לורן, ב-4 ביוני 1745, במהלך המלחמה השלזית השנייה שהייתה חלק ממלחמת הירושה האוסטרית.
לאחר חוזה ברסלאו ב-1742, שסיים את המלחמה השלזית הראשונה, הבטיחה פרוסיה בהנהגת פרידריך השני את רוב שלזיה, מחוז עשיר ובעל חשיבות אסטרטגית שהיה בשליטת בית הבסבורג קודם לכן.
אובדן שטחים זה היה מכה משמעותית לאוסטריה ולקיסרית מריה תרזה באופן אישי, שכן שלזיה תרמה רבות לכוח הכלכלי והצבאי האוסטרי.
אף על פי שחתמה על הסכם שלום עם פרוסיה כדי להתמקד בחזיתות אחרות של מלחמת הירושה האוסטרית, מריה תרזה מעולם לא קיבלה את אובדן שלזיה לצמיתות.
נחושה להשיב את יוקרתה של שושלתה ולכבוש מחדש את המחוז, היא יזמה מאמצים דיפלומטיים לבידוד פרוסיה וליצירת בריתות חדשות.
באוגוסט 1744 פרידריך השיק פלישה מונעת לבוהמיה.
הוא חשש שאוסטריה, שגירשה את הצרפתים מבוהמיה, תנסה להשיב את שלזיה, אותה כבשה פרוסיה במלחמה השלזית הראשונה.
לאחר כיבוש פראג, נתקעה המערכה של פרידריך עקב בעיות לוגיסטיות ואסטרטגיית שחיקה ערמומית של האוסטרים בהנהגת פלדמרשל טראון, שמנע קרב מכריע.
הדבר אילץ את פרידריך לסגת חזרה לשלזיה בסוף 1744, לאחר שספג אבדות כבדות.
עד 1745 הצליחה אוסטריה ליצור ברית צבאית עם סקסוניה, מדינה שכנה שגם לה היו אינטרסים להחליש את השפעתה הפרוסית במרכז אירופה.
ברית זו אושררה בחוזה הברית המכונה "חוזה ורשה" (בריטניה, אוסטריה, סקסוניה ורפובליקת הולנד), אך אוסטריה וסקסוניה היו אלו שביצעו פעולה צבאית ישירה נגד פרוסיה בשלזיה.
מתוך ציפייה שאוסטריה תנצל את חולשת הצבא הפרוסי ומבין שאין סיוע צבאי או דיפלומטי, החל פרידריך לחמש מחדש את צבאו.
ב-28 ו-29 במאי נשאר פרידריך בפרנקנשטיין.
עם קבלת הידיעה ב-30 במאי שהאוסטרים חצו את הגבול, הוא הורה לצבא להתקדם בשתי עמודות למחנה חדש בין אוברגרדיץ לרייכנבאך.
משם, ב-1 ביוני, הציב את הצבא בין שוויידניץ ואלט-יאורניק.
בינתיים הגיע צבא האוסטרים-הסקסונים, שמנה כ-59,000 חיילים ללנדסהוט (כיום קאמיינה גורה).
בשל קרבת האויב, הורה הנסיך קרל לאלף את הסוסים ולהשאיר את הכוחות מוכנים לצעידה.
עם זאת, הוא לא ציפה להתקפה.
יתר על כן, הדיווחים שהגיעו הצביעו על כך שפרידריך מתכוון לחזור לליגניץ.
לאחר התייעצות עם דוכס סקסוניה-ויסנפלס, הורה קרל להקים מחנה חדש ליד באומגרטן (כיום שטרזגום) והוביל לשם את הצבא ב-2 ביוני.
גם הסקסונים הגיעו לכאן באותו יום.
בבוקר 3 ביוני החליטו מפקדי האוסטרים-סקסונים להעלות את צבאם למישור בין הוהנפרידברג לקאודר כדי להאיץ את הנסיגה המוערכת של הכוחות הפרוסים.
ההתקדמות תתבצע בשמונה עמודות דרך מעברי ההרים; עגלות מטען ואוהלים נשארו מאחור כדי להגביר את עוצמת הקרב של היחידות.
הצעידה התעכבה משום שהאגף השמאלי של הצבא לא הגיע לנקודת ההתאספות המיועדת עד אחר הצהריים.
רק לאחר 16:00 החלה ההתקדמות המתואמת של כל העמודות.
לאחר התקדמות קצרה, עצר צבא האוסטרים-סקסונים את צעידתו כדי לדון בפעולה נוספת ובמיקומי לילה, וכן כדי לסקור את השטח.
בערב, הועברו אחת עשרה פלוגות גרנדירים, משמרות חי"ר וארטילריה כבדה להוהנפרידברג, בעוד פרשי החוד החזיקו בבנקי נהר שטריגאואר ואסר.
האגף הימני התמקם במחנה בין שוויינץ לגינתרסדורף, בעוד האגף השמאלי לא הגיע לעמדתו עד שקיעת השמש.
הכוחות חנו בשטח, מוכנים לקרב.
חוד הסקסונים בהנהגת קולונל פון שנברג הבטיח את האגף השמאלי על ידי כיבוש שפיצברגה וברייטר ברג.
בסביבות 22:00 קיבל קרל הידיעה שכוחות אויב מתקדמים לעבר האגף השמאלי הסקסוני.
הוא העביר מיד את המידע לדוכס סקסוניה-ויסנפלס.
הדוכס השיב שידווח על התפתחויות חדשות בסקטור שלו, אך לא קיבל עד אז כל סימן להתקפת פרוסים.
בערב 2 ביוני קיבל פרידריך דיווחים על המשך התקדמות צבא האוסטרים-סקסונים ולכן צפה לקרב בקרוב.
ב-3 ביוני צבא האוסטרים-סקסונים עדיין היה במחנותיו בהרים ממערב להוהנפרידברג.
במהלך היום החלו בעלי הברית להתכונן לצאת למישור.
קוורטירמאסטרים של הצבא כבר סימנו מחנות חדשים במישור, בעוד הכוחות הראשיים עדיין החזיקו בעמדותיהם הקודמות.
יחידות בודדות, כמו זו של נדאסדי, נשארו בעמדות מתקדמות זמנית.
בעוד צבא האוסטרים-סקסונים מתכונן ליציאה, החל הצבא הפרוסי בצעידת לילה בערב.
גיס פרוסי מתקדם בהנהגת גנרל-לויטננט דומולין כבש את הגבהים צפונית לשטריגאו וגרבן עם חי"ר ופרשים, אך נמנע מהתקפה ישירה על חוד הסקסונים.
הצבא הפרוסי הראשי עזב גם הוא את מחנוה בחשיכה, עם הוראה לשמור על שקט מרבי ושליחת המטען לשוויידניץ.
הכוחות התקדמו בסדר צעידה לעבר צבא האויב, מתגברים על שטח קשה, כולל נהר פולצ'ניצה ליד סטנוביץ.
בסביבות 02:00 הגיעו הכוחות הפרוסיים הראשיים לעמדת התחלה להתקפה המתוכננת בבוקר למחרת.
ההתקפה תחל באגף הימני נגד הכוחות הסקסונים בפילגרמשיין.
חציית נהר שטריגאואר ואסר תתבצע בשתי עמודות.
הפרשים יצעדו מול האגף השמאלי של האויב, בעוד גיס דומולין יכסה את האגף הימני הפרוסי.
האגף הימני של החי"ר יתמקם משמאל לפרשים, מול רונשטוק.
האגף השמאלי של הפרשים יתמך על ידי נהר שטריגאואר ואסר ויהיה לעיר שטריגאו מאחוריו.
עשר סגלונים של פרשים ועשרים סגלונים של הוסרים ייצרו עתודה מאחורי מרכז המפגש השני של החי"ר כדי שיוכלו לנוע בגמישות במידת הצורך.
בנוסף, מאחורי כל אגף פרשים הוצב רגימנט הוסרים בשורה שלישית, ששמר על הכנפיים והעורף ויכל להיות מופעל לרדיפת האויב במידת הצורך.
לאחר הבסת פרשי האויב, התוכנית הייתה לתקוף את חי"ר האויב, ככל האפשר מהכנף או מאחור.
החי"ר עצמו היה אמור להתקדם במהירות לעבר האויב ובנסיבות מתאימות לתקוף עם כידונים.
אם יימצאו כפרים ריקים במהלך ההתקדמות, הם יכבשו כדי לתקוף את האויב מהצד.
עם שחר, התקדם הצבא הפרוסי לתוך מצב בלתי צפוי.
בניגוד לציפיותיו של פרידריך, מחנות הכוחות האוסטרים והסקסונים השתרעו רחוק יותר מזרחה, כך שהיחידות הפרוסיות המובילות נתקלו במהירות בשטח מוגבה המוחזק על ידי חיל רגלים חזק של האויב.
ברגע שנודע הדבר לפרידריך, הוא האיץ את התקדמות הכוחות העיקריים שלו, שחצו את נהר שטריגאו בדיוק בזמן כדי להיתקל בכוח משמעותי של פרשים סקסונים ואוסטרים.
באגף הימני הפרוסי נהנו הפרשים משטח נוח, שאפשר להם להסתער במורד הגבעה עם עליונות מספרית.
עם זאת, מרגע שהחל הקרב, הלחימה הפכה במהרה לכאוטית, כאשר אסקדרונים ננעלו בקרב פנים-אל-פנים אכזרי.
רחמים לא הוצעו ולא צופו, שכן פרשיו של פרידריך, דרבנו על ידי עידוד שלא לקחת שבויים, ביקשו להוכיח את המוניטין שלהם.
בעוד קרב הפרשים משתולל, החלו להגיע כוחות רגלים משני הצדדים.
הכוחות הסקסונים, שחנו קודם לכן באגף השמאלי של בעלות הברית, נערכו באזור של קרקע לא אחידה שהיטיבה עם המגנים.
בתמיכת הארטילריה הגדודית שלהם, הציב הקו הסקסוני התנגדות נחושה.
ברגע קריטי זה, הוציא לאופולד מאנהלט-דסאו תשעה גדודים פרוסיים מטור הצעידה, ערך אותם לקרב והוביל אותם קדימה.
יחידות נוספות הצטרפו והגדילו את כוחו לעשרים ואחד גדודים.
כשהם מתקדמים עם רובים בהיכון, חיל הרגלים הפרוסי לחץ קדימה תחת אש כבדה, והגיע לטווח קרוב לפני ששחרר את מטחי הירי שלו.
למרות עוצמת ההתקפה הפרוסית, חיל הרגלים הסקסוני עמד איתן במשך כמעט שעתיים, נסוג רק בהדרגה ונלחם על כל עמדה.
אבידות כבדות נגרמו לשני הצדדים לפני שהסקסונים נסוגו לבסוף בסביבות השעה 7 בבוקר, לאחר שלא קיבלו סיוע מבעלי בריתם האוסטרים, שעדיין היו בשלבי התארגנות.
עם הנסיגה הסקסונית, תוכניתו הראשונית של פרידריך מיצתה את עצמה.
פרשי האגף הימני שלו וחיל הרגלים שהדף את הסקסונים היו כעת מדולדלים מכדי להמשיך.
לכן, פרידריך הנחה את הגוף העיקרי שלו, אלה שטרם השתתפו בקרב, לנוע שמאלה ולתקוף את האוסטרים.
בלבול בפקודות הוביל לכך שחטיבה אחת נותרה מבודדת, אך האוסטרים לא ניצלו זאת.
שמונה-עשר גדודי רגלים פרוסיים, מחופים משמאלם על ידי פרשים, נערכו והתקדמו תחת אש כבדה.
לרגע קצר, נראה היה שהגל מתהפך לטובת ההבסבורגים כאשר עשרה אסקדרונים של קירסירים פרוסים נותקו בעקבות קריסת גשר מאחוריהם.
עם זאת, הוסרים פרוסים בפיקודו של ציטן מצאו מעברה וחצו את הנהר עם מספר רגימנטים, חילצו את חבריהם והדפו את הפרשים האוסטרים.
כעת נותר רק חיל הרגלים האוסטרי.
בדומה לסקסונים לפניהם, הם החליפו ירי מוסקטים אינטנסיבי עם הפרוסים המתקדמים, כאשר הלחימה התנהלה בטווח קרוב ביותר.
התוצאה נותרה בלתי מוכרעת עד להגעתם של דרגוני ביירוית — הרגימנט ה-5. במקום להצטרף לקרב הפרשים בצד שמאל, הם התקדמו מאחורי פער בקו הפרוסי.
בניצול הרגע, הם הסתערו על מבנה של גרנדירים אוסטרים, שנכשלו ביצירת ריבוע בזמן, ודרסו אותם.
הדרגונים התנפצו לאחר מכן אל תוך הכוח האוסטרי העיקרי, שברו את שורותיהם וגרמו למנוסה.
בפחות משלושים דקות, דרגוני ביירוית לכדו שישים ושבעה דגלי אויב ולקחו 2,500 שבויים, תוך שהם סופגים פחות ממאה נפגעים בעצמם.
עד השעה 9 בבוקר, הקרב הסתיים למעשה.
האוסטרים והסקסונים עזבו את השדה, והכוחות הפרוסים המותשים התקדמו רק מרחק קצר נוסף לפני שעצרו.
כוחותיו של פרידריך, אף שניצחו, היו מפוזרים ושחוקים מכדי לרדוף אחרי האויב הנמלט רחוק יותר.
לאחר הקרב שלח פרידריך חדשות לברלין ודיווח על "ניצחון מוחלט על האויב".
ללאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו הוא כתב: "הצבא, הפרשים, הרגלים וההוסרים מעולם לא הבחינו את עצמם בצורה כזו...
זה הדבר הטוב ביותר שראיתי והצבא התעלה על עצמו" בצד האוסטרי התבוסה הייתה מכה קשה לנסיך קרל ולחצר הוינאית.
בליל התבוסה, כתב קרל לדוכס הגדול פרנץ, שעמד לפקד על הצבא האוסטרי בריין: "אסון זה כואב לי שבעתיים משום שכוחותינו התנהגו כמו אידיוטים.
סלח לי על הביטוי הזה, אבל אני זועם." פרידריך קיווה בתחילה לתוצאות פוליטיות מכריעות מניצחונו.
מריה תרזה, לעומת זאת, הייתה נחושה לקחת את שלזיה בחזרה.
הוהנפרידברג היה ניצחון גדול עבור פרידריך, ובמהרה הוא החל להיקרא "פרידריך הגדול" על ידי בני דורו.
אף על פי שפרידריך רשם 1,200 הרוגים ופצועים, דיווחים אחרים מצביעים על כך שאבידותיו בפועל עשויות היו להגיע ל-4,700. הסקסונים ספגו 3,400 נפגעים, בעוד האוסטרים ספגו כמעט 5,000. על פי חישוביו של מומחה אחד, כ-4,000 איש נקברו בשדה הקרב.
500 אוסטרים נוספים ו-1,500 סקסונים, כולל ארבעה גנרלים, נלקחו בשבי על ידי הפרוסים.
במהלך הימים הבאים, הגיעו עריקים רבים כל כך עד שפרידריך העריך את סך האבידות האוסטריות בעשרים וחמישה אלף איש.
קרב הרמאיון נערך ב-255 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית הראשונה, בין ציי קרתגו ורומא.
הקרב ניטש ליד כף הרמאיון (Hermaion; Hermaeum), בימינו כף בון (Bon) בצפון אפריקה.
לאחר הניצחון בקרב הים ליד אקנומוס (256 לפנה"ס) נפתחה הדרך בפני הרומאים אל אפריקה.
חיל המשלוח נחת במפרץ קרתגו, האוניות הועלו לחוף, והצבא נשלח לכבוש ולבוז את ערי הקרתגים וסביבותיהן.
בעקבות אובדן הצי באקנומוס נשללה זמנית מן הקרתגים היכולת להילחם בים, ולכן הורה הסנאט להשאיר באפריקה את הקונסול מרקוס אטיליוס רגולוס (Marcus Atilius Regulus) עם כוח מספיק למשימותיו, ופקד על הקונסול השני להחזיר לרומא את הצי ואת יתר הצבא.
לאחר מסע כיבוש וביזה הקים רגולוס מחנה חורף בטינטוס (Tynetos, תוניס של ימינו), סמוך לקרתגו, והועיד אותה להיות בסיס להתקפתו העתידית על העיר.
בעודו מתמהמה כפו עליו הקרתגים להילחם, ובקרב במישור בגרדס (255 לפנה"ס) נחל הצבא הרומאי את אחת התבוסות המחפירות בתולדותיו.
רגולוס וחמש-מאות מחייליו נפלו בשבי הקרתגים, ויתר הצבא נותר מבודד באפריקה בלא יכולת להיחלץ, משום לרשותו עמדו 40 אוניות בלבד.
בקיץ 255 לפנה"ס, עם התחדש עונת השיט, יצאו מרומא 350 אוניות מלחמה, כשמגמת פניהן חילוץ שרידי צבאו של רגולוס מאפריקה.
הקרתגים, שהקימו בינתיים את ציים מחדש, התייצבו נגדם ב-200 אוניות, ובקרב שהתחולל ליד כף הרמאיון ניצחו הרומאים ואף לקחו שלל 114 אוניות על צוותן.
הרומאים לא האריכו את שהותם, העלו על האוניות את שארית הצבא של רגולוס ועשו דרכם חזרה לאיטליה.
נחישותם רק נתחזקה, ובתוך חודשים אחדים הקימו צי חדש בן 220 אוניות, עליהן נוספו 80 האוניות שניצלו מן הסערה.
הקרתגים, שהתעודדו מניצחונם בקרב היבשה ומאובדן הצי הרומאי, נפנו גם הם במרץ לחידוש הלחימה.
הם שיגרו מיד כוח צבאי לסיציליה, והחלו בהכשרת 200 אוניות לליווי חיל משלוח חדש אל זירת הלחימה באי.
תרגם וכתב מבואות בנימין שימרון, ירושלים, מוסד ביאליק, 1991
קרב הנילוס, או קרב מפרץ אבו קיר, היה קרב ימי חשוב שהתחולל במהלך מלחמות צרפת המהפכנית בין 1 ל-3 באוגוסט 1798. בקרב זה הביס הצי המלכותי הבריטי, בפיקודו של אדמירל הוריישו נלסון, את הצי הצרפתי, בפיקודו של נפוליאון בונפרטה.
בעקבות הקרב נותק הצבא הצרפתי מצרפת.
נפוליאון נטש את צבאו במצרים ומסעו הצבאי לכיבוש המזרח התיכון נכשל.
אבדות הצרפתים בקרב זה מוערכות בכ-1,700 הרוגים ו-3,000 שבויים.
אבדות הבריטים מוערכות בכ-280 הרוגים.
הוריישו נלסון נולד ב-1758 וכבר בגיל 12 יצא אל הים.
הוא נלחם גם ביבשה וגם בים ובשנות ה-90 של המאה ה-18 איבד בקרבות את עינו הימנית ואת ידו הימנית.
ב-1797, בקרב כף סנט וינסנט, ניצחו הבריטים בעקבות מהלך מבריק של נלסון בו שבר את קו הקרב ויצר הקפה של ספינות אויב.
את המקרה הזה מפקדו לא שכח, ובאביב 1798 נלסון הצטרף שוב אל הצי, בדרגה בכירה יותר.
ב־1798 היה נפוליאון בונפרטה גנרל, כוכב עולה בצרפת, עדיין לא האויב המסוכן ביותר של בריטניה הגדולה אך בדרכו להפוך לכזה.
בחודשים הראשונים של 1798 כבר היה ברור לכולם כי הצרפתים מתכננים מבצע מאוד גדול וסודי.
נפוליאון ביקר בחוף של צפון צרפת ופלנדריה ומשם דיווח לפריז כי בשנים הקרובות צרפת לא תזכה לעליונות צבאית ימית על אנגליה ופלישה אליה ללא עליונות היא מעשה פזיז וקשה שכמותו לא נעשה.
בסופו של דבר הוא הציע משלחת למזרח שתסכן את המסחר הבריטי עם הודו.
כל עוד בריטניה לא תחזור אל הים התיכון לא יהיה דבר שימנע את קיומה של המשלחת.
המשלחת כללה, פרט לאנשי צבא, גם מדענים מתחומים שונים, אנשי חינוך ומומחים טכניים.
תוך מספר שבועות מיום קבלת ההחלטה, כל נמל גדול בריביירות הצרפתית והאיטלקית היה עסוק בהכנות לפרויקט שמטרתו לא הייתה ידועה כמעט לאף אחד.
הוריישו נלסון נשלח למשימה לגלות מה מתרחש בים התיכון ומהי תוכניתם של הצרפתים.
ב-8 במאי עבר נלסון דרך מצרי גיברלטר עם ספינות קרב, פריגטות וספינה חד-תורְנית.
היה זה יום אחד לפני שנפוליאון הגיע לטולון.
הקפטנים של נלסון היו מנוסים כולם ויחדיו הם הסכימו שמצרים היא הנקודה הסבירה ביותר להתקפה צרפתית.
בינתיים, המסע של הצרפתים יצא מצרפת למצרים.
הכוח הצרפתי לא הפליג ישירות למצרים אלא כבש בדרכו את האי מלטה, ב-9 ביוני, ורק לאחר מכן הפליג למצרים.
נלסון הגיע לאלכסנדריה ב-28 ביוני, מצא את הנמל ריק, והפליג משם למחרת; הצרפתים הגיעו לאלכסנדריה ביום שלאחר מכן.
נפוליאון נחת בהצלחה באלכסנדריה, במצרים, ב-1 ביולי.
ב-21 ביולי התנגש הצבא הצרפתי עם כוחות הממלוכים, ליד קהיר, והביס אותם תבוסה מוחצת.
דרכו של נפוליאון לכיבוש מצרים וארץ ישראל הייתה פתוחה .
המשלחת של נפוליאון עגנה באלכסנדריה אבל הצי שלו, תחת פיקודו של בוריאס עגן במפרץ אבו קיר.
נלסון חזר שוב למצרים וב-1 באוגוסט אחר הצהריים מצא הצי הבריטי, שכלל 14 ספינות קרב, את הצי הצרפתי, שהיו בו 15 ספינות עוגנים במפרץ.
הציים נפגשו ב-1 באוגוסט, קרוב לשעת שקיעת השמש.
הצרפתים עגנו במפרץ אבו קיר במים רדודים, באזור שרטון, שעומקם פחות מ-14 מ'.
השרטון שימש להגנה על החלק השמאלי של כלי השיט שהיה מופנה לכיוון דרום מערב של הנמל, בעוד צד ימין של כלי השיט היה מופנה לכיוון צפון מזרח ואל הים הפתוח.
נלסון כבר השיג תהילה מרובה וברויאס, האדמירל הצרפתי, למד את טקטיקת המלחמה של נלסון בקרב כף סנט וינסנט בו שבר את קו הקרב.
על כן, יצר ברויאס טור מחובר בין ספינותיו וניסה למנוע מהבריטים להפריד את הטור ולהביס חלק ממנו בפעולה לילית.
ברויאס העריך שהקרב יתחיל בבוקר שלמחרת מכיוון שלא האמין שהבריטים יסתכנו בקרב לילי, במים רדודים שאינם מוכרים ולכן ההכנות לקרב החלו בנינוחות.
הרוח הייתה לטובתו והיה לו בדיוק את הזמן הנחוץ להשלים את הטקטיקה המושלמת שלו שהייתה מאוד פשוטה וכללה שימוש בתחמושת תוך סיוע של כיוון הרוח.
כאשר מיקומם של הצרפתים היה ברור לצי הבריטי, תומאס פולי, מפקדה של הספינה המובילה "Goliath" הבחין ברווח שנוצר בין הספינה הראשונה ובין החוף והעריך שהעוגנים עמוקים מספיק על מנת שיוכל לעבור מעליהם ללא סיכון.
ה-"Goliath" נפרדה מהטור הבריטי וחמקה מסביב.
ספינות נוספות שטו בעקבותיה והצרפתים הותקפו משני הצדדים.
ספינה בריטית אחת (Culloden) עלתה על השרטון מייד בתחילת הקרב, אך שאר הספינות הצליחו לעבור והחלו בהטבעת הספינות הצרפתיות בזו אחר זו.
הרוח באה מצפון, ולפיכך הסתייעו בה הספינות הבריטיות בקלות, ואילו הספינות הצרפתיות שהיו בסוף הטור לא היו יכולות לסייע לחברותיהן המותקפות.
ספינת הדגל הצרפתית, L'Orient בת 120 תותחים הותקפה ראשונה, על ידי הספינה הבריטית Bellerophon ולאחר מכן על ידי הספינות Alexander ו-Swiftsure.
בשעה 21:00 ה-L'Orient כבר בערה לגמרי והקרב הופסק מכיוון שהספינות ניסו להרחיק את עצמן מהפיצוץ הצפוי.
בסביבות השעה 22:00 כאשר האש הגיעה למחסן התחמושת, הספינה התפוצצה וחלקים בוערים ממנה כולל אנשי הצוות התעופפו למאות מטרים באוויר.
רק כ-100 מתוך 1,000 אנשי הצוות של L'Orient שרדו על ידי שחייה הרחק מהספינה הבוערת.
הקרב נמשך עד השעה 3:00 בבוקר 2 באוגוסט, ולאחר הפסקה של כשעתיים החל מחדש, ונמשך עד השעה 14:00. רק ארבע ספינות צרפתיות נמלטו מהקרב, בהן 2 פריגטות; כל השאר נשרפו או נלכדו על ידי הבריטים.
הקרב ביסס את העליונות הימית הבריטית לכל תקופת מלחמות המהפכה הצרפתית.
נלסון הוכיח בקרב זה את יכולתו לא רק לנצח את האויב, אלא גם להשמיד אותו; הוא זכה בתואר ברון הנילוס בעקבות הקרב, שהיווה תרומה חשובה לתהילתו הגוברת.
החדשות על הניצחון איחרו להגיע לבריטניה.
פניו של נלסון היו מועדות לאיטליה ואילו "Leander", הספינה בה היה שליחו של נלסון לבריטניה עם בשורת הניצחון, נלכדה לאחר קרב עז עם הספינה "Le Genereux" שהייתה אחת מן הספינות הצרפתיות שהצליחו לברוח.
נפוליאון, שכבר חזר עם צבאותיו, סיים את כיבושה של מצרים ופנה לכבוש את סוריה אבל המצב הפוליטי בפריז השתנה.
הוא נטש את היחידה שלו ונסע לצרפת כדי לקחת אחריות על מהפכת השלטון ולהבטיח את מקומו כקונסול.
ב-2 בדצמבר 1804 הכתיר נפוליאון את עצמו כקיסר.
קרב הירמוך היה קרב מכריע שנערך בחודש אוגוסט 636, בין צבאה של האימפריה הביזנטית לבין הכוחות המוסלמיים של ח'ליפות ראשידון, ובו גברו המוסלמים על הביזנטים.
הקרב התחולל בסמוך לנהר ירמוך, על גבול ממלכת ירדן וסוריה של ימינו.
היסטוריונים מודרניים מגדירים את הקרב כאחד המכריעים בהיסטוריה.
בעקבות ההפסד בקרב הירמוך, נשבר הצבא הביזנטי ולא יכול היה לעצור את הצבא המוסלמי, שפעל במהירות וביעילות לניצול ההצלחה.
תוך כשנתיים כבשו המוסלמים את כל אזור הלבנט, ואף חדרו לאסיה הקטנה.
תבוסת הביזנטים הייתה נקודת מפנה בהיסטוריה ארוכת הימים של האימפריה הביזנטית, שאיבדה את שליטתה באגן המזרחי של המזרח התיכון ובמקומות הקדושים לנצרות בארץ הקודש, שהיו מרכז רוחני חשוב של האימפריה.
ניצחון המוסלמים היווה את אבן הפינה לבניין האימפריה המוסלמית, שבשיאה שלטה על כל המזרח התיכון ועל צפון אפריקה.
אצילים נלחמו זה בזה כדי לעלות על כיסא המלוכה, בעוד אימפריות שכנות השתלטו על שטחי האימפריה.
ב-5 באוקטובר 610 עלה לשלטון הקיסר הביזנטי הרקליוס, ובשלב זה היו כבר שטחים ניכרים מהאימפריה בידיים זרות.
העימות העיקרי היה מול האימפריה הסאסאנית, ששליטיה ניצלו את מצבה הקשה של האימפריה הביזנטית, ובסדרת מסעי מלחמה כבשו את דמשק בשנת 613, וכשנה לאחר מכן כבשו את ירושלים.
הפרסים המשיכו במסעי הכיבוש, השתלטו על מצרים בשנת 616, וזמן קצר לאחר מכן עמדו מול חומות קונסטנטינופול.
הפרסים הובסו לבסוף בקרב נינווה בשנת 627, והשליט החדש, קבאד השני, נאלץ לקבל את תנאי השלום של הרקליוס.
האימפריה הסאסאנית לא התאוששה עוד משנים של מלחמות, והצבאות הערביים החלו לפשוט לשטחיה מחצי האי ערב.
עם מותו של הנביא מוחמד בשנת 632, עלו לשלטון הראשידון, או הח'ליפים ישרי הדרך .
הראשון בהם, אבו בכר, החל את מגמת ההתפשטות מתוך חצי האי ערב אל השטחים שנשלטו בידי האימפריה הביזנטית בסדרת פשיטות.
פשיטות אלה נהדפו בשלב הראשון על ידי מבצרי הגבול הביזנטיים, אך המוסלמים נחלו יתר הצלחה מול האימפריה הסאסאנית.
תבוסת הסאסנים מידי הביזנטים פוררה את מערכת השלטון הסאסאנית.
במהלך מלחמת אזרחים שקרעה את האימפריה, הוכתרו בזה אחר זה ארבעה מלכים, עד שבשנת 632 עלה לשלטון נער בשם יזדגרד השלישי.
שליט חסר מזל זה נתקל מייד עם עלייתו לכס השלטון בסדרת פשיטות של לוחמים ערבים.
צבא האימפריה הסאסאנית לא הצליח לעמוד מול לחץ הצבא המוסלמי, שהיה תחת פיקודו של המצביא המהולל ח'אלד בן אל-וליד.
הערבים כבשו את עיראק בסדרת מתקפות בזק, והעימות המכריע היה בקרב אל-קאדסיה, שבו הכה הצבא המוסלמי את הצבא הפרסי.
המועד המדויק בו התחולל קרב אל-קאדסיה אינו ידוע, והוא מוערך בין 634 ו-640; לפי רוב הדעות, התחולל הקרב בשנת 636. פרטים רבים לגבי הקרב אינם ידועים, כמו סדרי הגודל של הכוחות הלוחמים ומקום התרחשותם של אירועים שונים במהלכו.
בעקבות הניצחון המוסלמי נכבשה הבירה הסאסנית קטסיפון בשנת 637, והאימפריה התפוררה.
המלך נמלט למזרח ובקרב נאהוונד הובסו שרידי הצבא הפרסי.
יזדגרד נרצח זמן קצר לאחר מכן, והאימפריה הפרסית חדלה מלהתקיים.
אזור "סוריה הגדולה" חולק לשלושה חלקים: חוף ים, ובו ערי נמל ומרכזים מנהלתיים של הביזנטים ואוכלוסייה נוצרית דוברת יוונית; מרחב עורפי חקלאי עשיר, המיושב בצפיפות על ידי שבטים דוברי ארמית; וחלק מדברי גדול שנשלט על ידי שבטים ערביים, ובו הייתה אחיזת האימפריה רופפת מאוד.
המרכז הביזנטי העיקרי בצפון סוריה היה בעיר חומס, ואילו בארץ ישראל שימשה קיסריה כמרכז השלטוני.
בחוף הים הצפוני היה המרכז באנטיוכיה.
את אחיזתם באזורי המדבר ביססו הביזנטים על שבטים ערביים נוצריים או פגאניים ובעיקר על שבט ע'סאן, שמנהיגיו עמדו בראש הקואליציה של השבטים הפרו-ביזנטיים.
במאה ה-6 והמאה ה-7 עבר הסהר הפורה סדרה של אסונות טבע – רעידות אדמה, מגפות ומלחמות בלתי פוסקות, שהביאו למשבר כלכלי וירידה דרסטית באוכלוסייה.
האימפריה הביזנטית, שלכאורה החזירה לעצמה את נכסיה במזרח התיכון, לא הייתה במצב טוב יותר.
בשנת 631 ערך הרקליוס מסע צליינות מפואר לירושלים ונכנס לעיר דרך שער הרחמים, כצליין – ברגליים יחפות.
במקביל לכיבוש האימפריה הסאסאנית, וביתר שאת לאחר התפוררותה, החלו הצבאות הערביים להפנות את תשומת לבם לסוריה ולעימות עם האימפריה הביזנטית; באימפריה ראו המוסלמים מקור לעושר, על פי דברי הנביא שהבטיח למאמיניו את .
פשיטות ראשונות הביאו את הצבאות האסלאמיים אל גבול המדבר ואל קו המבצרים הראשון של הביזנטים, תוך שהם תופסים שליטה על השבטים והאזורים מחוץ לטווח ההשפעה הביזנטי המיידי.
הצבא האסלאמי תקף בשלושה כיוונים: כוח אחד נכנס לארץ ישראל דרך עזה, בעוד שני כוחות אחרים נעו ממזרח אל תוך עבר הירדן, תוך שהם מנצלים את חולשת השלטון הביזנטי ונהנים משיתוף פעולה של השבטים הבדואים.
השינוי הגיע כאשר כוח אסלאמי, במהלך נועז ודרמטי, חצה את המדבר וכבש את דמשק ולאחר מכן את מרבית שטחה של סוריה.
מכאן יצא הצבא האסלאמי המאוחד וכבש את ערי ארץ ישראל בזו אחר זו: לוד, שכם, עזה ושומרון.
אבו בכר נפטר ב-634 באל-מדינה ומינה לפני מותו את עומר בן אל-ח'טאב ליורשו.
חילופי השלטון גררו חילופי גברי בצבא האסלאמי ואבו עוביידה בן אל-ג'ראח התמנה לתפקיד אמין אל-אומה (מילולית: מזכיר האומה), מגן העם והמפקד הצבאי העליון של הצבא הערבי-אסלאמי.
לאחר מצור של ארבעה חודשים נכבשה בחודש מרץ העיר חומס, שהייתה אחד מהמרכזים הביזנטיים החשובים.
מיד לאחר כיבושה יצאו גדודים אסלאמיים לכיוון חלב, אך נאלצו לסגת משנודע להם כי צבא ביזנטי גדול נאסף באנטיוכיה.
סדרת הקרבות בעבר הירדן ובסוריה, שהתנהלה בין הצבאות הערביים והכוחות הביזנטיים המקומיים שינתה את האסטרטגיה של הביזנטים.
הביזנטים קיוו כי מגננה פסיבית, מתוך תקווה כי התוקפים יתישו את עצמם מול המבצרים, והתחמקות מקרב מכריע, תוך הסתמכות על טקטיקות התחמקות ותככנות פוליטית, יצליחו להתיש את האויב ולכלות את האנרגיה שלו.
אך מול המהלכים הערביים המהירים והמוצלחים התבדתה תקווה זו.
בשל כך, השתנתה האסטרטגיה הביזנטית, והפכה לנכונות להיכנס לעימות ישיר תוך הסתכנות בכניסה לקרב השמדה מכריע.
הביזנטים כשלו בהבנת האסלאם והלהט הדתי שהניע את הצבא הערבי-אסלאמי.
כישלון זה, שהביא לרפיון ידיים ביזנטי, הוא שבסיכומו של דבר גרם לתוצאה הסופית של קרב הירמוך.
הופעת הצבא הביזנטי בזירה הייתה סיבה מספקת לנסיגה של המוסלמים מצפון סוריה.
הצבא הביזנטי קבע את מפקדתו הראשית באנטיוכיה ואת ריכוז הכוחות העיקרי סמוך לנחל הירמוך ברמת הגולן – נקודה אסטרטגית המגנה על התקשורת בין לבנון, ארץ ישראל ועבר הירדן ומאיימת על נתיבי התנועה של המוסלמים.
המחקר ההיסטורי של קרב הירמוך מסתמך על מקורות היסטוריים בעייתיים.
הביזנטים עצמם לא עסקו בקרב ואף לא הודו במפלתם במערכה במשך כמאה שנים.
המקורות העיקריים שעליהם ניתן להסתמך במחקר עדכני נכתבו על ידי היסטוריונים מן המאה ה-9 ואילך, מאות שנים לאחר הקרב עצמו.
באותה תקופה כבר הפך הקרב, על הנפשות הפועלות בו, למיתוס.
גם ההיסטוריונים המאוחרים היו מגויסים למטרה גדולה יותר – העימות בין הנצרות לאסלאם, שהיה עדיין בשיאו הצבאי.
היסטוריונים אלו נאלצו להסתמך על מלקטי סיפורים שהדיוק ההיסטורי לא היה נר לרגליהם.
אזכור ראשון של הקרב מופיע בכתביו של ההיסטוריון הלטיני פרדגריוס, מסוף המאה ה-7, המתאר באופן סכמתי ומוגזם את מהלך הקרב.
הוא מייחס את תוצאות הקרב לזעם ההשגחה העליונה, ומסתמך בתיאורו, ככל הנראה, על עבודתו של הבישוף וההיסטוריון הארמני סבאוס מאמצע המאה השביעית.
המקור הביזנטי העיקרי הוא תאופנס המודה, שכתב את ספרו המונומנטלי "כרונוגרפיה" בשנים 810–815, כמאתיים שנה לאחר קרב הירמוך, ובו הוא סוקר את ההיסטוריה של האימפריה הביזנטית משנת 284 עד לשנת 813 ומתבסס, בין היתר, על כתבים ארמניים.
תיאוריו של הקרב לוקים לא רק במרחק ממועד הקרב, אלא גם בתחושת השליחות הנוצרית של תיאופנס והסתמכותו על מיתוסים שהתגבשו לאחר הקרב, ויותר מכל בניסיון לנקות את הקיסר הרקליוס מכל אשמה במפלה.
היסטוריונים ערבים תיארו את הקרב מנקודת המבט המוסלמית-ערבית, וגם הם תיעדו את הקרב ממרחק של מאות שנים לאחר התרחשותו.
על פי ההיסטוריון שלמה דב גויטיין, המסורות המוסלמיות המתייחסות לכיבוש ארץ ישראל וירושלים ואשר מוצגות כהיסטוריה הן בעלות אופי ספרותי וזיקה לסיפורי עם.
פרופסור משה שרון מעלה במאמר "קרבות ההכרעה בכיבוש סוריה על ידי המוסלמים – רקעם ומקורותיהם: מבט אחר" כי באותם מקרים שבהם נפגשו צבאות סדירים ביזנטיים עם הכוח המוסלמי הפולש, היו אלה מפגשים בין כוחות קטנים, שבדברי ההיסטוריונים המוסלמים קיבלו ממדי ענק של עשרות ואפילו מאות אלפי לוחמים.
על פי שרון הפרטים הנוגעים לכיבושה של סוריה לא תועדו בזמן אמת ונשכחו כליל.
לאחר פרק זמן ארוך של לפחות 100 שנים לאחר הכיבוש, נכתבו תולדות המלחמה על ידי מספרים של סיפורי עם ומלקטי מסורות מוסלמיים ממקומות שונים.
מספרי סיפורים אלו יצרו מארג של סיפורי עם, על שלד של עובדות היסטוריות מעורפלות.
משקל יתר ניתן לתאולוגיה אסלאמית ובעיקר לתמיכת אללה בדת האמיתית, ולקשרים החברתיים והפוליטיים בחברה הערבית והאסלאמית.
כך או כך, ההיסטוריוגרפיה האסלאמית מתבססת על כתביו של ההיסטוריון המוסלמי ממוצא פרסי בן המאה ה-9, אחמד אל-בלאד'רי, שכתב יצירה מונומנטלית בשם "פֻתוּח אל-בֻּלְדאן" , שבו מתוארת התפשטות האסלאם ובניית האימפריה המוסלמית.
חשיבותו של הספר נובעת מהיותו ספר ההיסטוריה הראשון שנכתב על ידי היסטוריון ערבי, שבו נעשה מאמץ לפעול על פי קריטריונים "מדעיים" ולהבדיל עובדות מבדיות.
הצבא הביזנטי של המאה השישית היה מבוסס על מערך של שכירי חרב שגויסו מכל רחבי האימפריה – מתנדבים ששימשו בעיקר את חיל הרגלים, ובהם פרסים (חלקם שבויי מלחמה לשעבר), בני עמים טורקיים וסלבים שונים, לוחמים משבטים גרמאניים ונוודים מאיטליה.
עם זאת, המעמסה הכלכלית, הן על אוצר האימפריה והן על כלכלת הפרובינציות, הביאה להעדפה של יחידות של מיעוטים אתניים – בעיקר ארמנים, אף על פי שנאמנותם הייתה תמיד מוטלת בספק, ושבטים ערביים שמנהיגיהם זכו לכבוד, תארים אימפריאליים ותשלום קבוע עבור נאמנותם.
יחידות אלו יצרו את חיל הפרשים והיחידות המיוחדות של הצבא.
תופעת לוואי של מגדל בבל הצבאי הביזנטי הייתה מתח דתי ואתני בין יחידות וחיילים.
גודלו של הצבא הביזנטי בקרב הירמוך איננו ידוע במדויק ולאורך השנים היה נתון לספקולציות והגזמות.
בעוד המקורות הנוצריים נוטים להערכה מצומצמת יחסית של כ-80,000 חיילים ביזנטים ובנוסף לכך כ-40,000 לוחמים ערבים, נוטים המקורות הערביים להגזמות ומציינים כי הצבא הביזנטי מנה בין 200,000 ל-400,000 חיילים.
בספרו "Yarmuk 636 A.D.: The Muslim Conquest of Syria" מציין ההיסטוריון הבריטי דייוויד ניקול כי כל הצבא הביזנטי, על כל יחידותיו הפזורות ברחבי האימפריה, מנה כ-100,000 חיילים לכל היותר – רובם ביחידות חיל מצב לא ניידות ולא זמינות לשמש כחיל משלוח.
הקיסר הירקליוס היה יכול לגייס עד 50,000 חיילים לצבא בדרכו לקרב הירמוך, חלק גדול מהם, על פי האסטרטגיה הביזנטית, היו חיילי רגלים שהוצבו כחיל מצב בערים גדולות ומבצרים לאורך הגבולות.
ניקול מציין כי בדרך כלל היו הצבאות הביזנטיים בגודל של כ-30,000 חיילים, וכי ככל הנראה עמדו לרשותו של המפקד הביזנטי כ-20,000 חיילים.
וכך גם פרופסור קגי, המוסיף ומציין כי המספרים הנקובים במקורות נוצריים ואסלאמיים הם חסרי ערך וללא ביסוס בקביעת גודל הצבאות המתמודדים או אבדותיהם.
בראש הפירמידה של הצבא הביזנטי עמד הקיסר כסמכות עליונה על הצבא והממשל האזרחי.