tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'יימס החל במסע של שוויון זכויות לקתולים (אשר הופלו בחוק, ונאסר עליהם לשאת במשרות אם לא יתכחשו לאמונתם), קידם אצילים קתולים למשרות בכירות, וניצל את תפקידו כראש הכנסייה האנגליקנית כדי למנוע ממטיפים להטיף כנגד הקתוליות.
היה כאן ניצול לרעה של סמכויותיו כמלך (אשר עורר חשש מפני הבאות), ופגיעה בציפור נפשו של העם האנגלי.
המלך השקיע עתה את כל מאמציו בניסיון ליצור פרלמנט שיהיה כפוף למרותו, ויבטל כליל את החקיקה כנגד הקתולים.
לכאורה, במקרה של מלחמת אזרחים, צפוי לעמוד לטובת המלך צבא, מן החזקים באירופה, הצי המובחר בעולם, ועזרה העומדת לרשותו מאירלנד ומצרפת, והאצולה אשר לחמה בימי קרומוול ולאחריו בעד השבת המלוכה.
ממול עמדה רק התנגדותם של יחידים, גם אם רמי מעלה.
היה ברור כי אם תפרוץ מלחמה, והעם לא יתאחד כנגד מלכו, יישפך דם רב.
ב־10 ביוני 1688 ילדה אשתו של ג'יימס השני בן, ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט.
לידתו של בן זה, אשר נועדו לו חיי מאבק וגלות (ויהיה ידוע בשם "הטוען לכתר הזקן") הגדישה את הסאה.
מי שסבר שהמלוכה הקתולית ימיה כימי חייו הטבעיים של ג'יימס, ראה עתה למול עיניו שושלת קתולית שולטת בממלכת אנגליה לנצח.
רבים הם שהטילו ספק אם הבן הוא בנו של ג'יימס, או אף בנה של המלכה, והפרוטסטנטים הנאמנים עדיין לעקרון הירושה החוקית הפיצו את האגדה כאילו הוברח התינוק לארמון בתוך סיר גדול.
מעבר לים השקיף על התפתחויות אלו ויליאם מאוראנז'.
זה שנים היה הוא תקוות הפרוטסטנטים באנגליה, ואלה הזמינו אותו פעמים רבות לבוא ולהדיח את המלך הקתולי השנוא.
ב־5 בנובמבר 1688 נחת על חופה של אנגליה ועמו כארבעה עשר אלף איש, פרוטסטנטים מכל רחבי היבשת.
מלכותו של ג'יימס התמוטטה כבניין קלפים.
סדרה של מרידות בצבא ובצי הראתה לג'יימס כי אין לו כל סיכוי להחזיק בכס המלוכה.
כאשר התברר כי הדוכס ממרלבורו, מפקד הצבא, עמד בסוד הקשר שהביא את ויליאם לארץ, נפלה רוחו של ג'יימס והוא נמלט לצרפת.
הפרלמנט התכנס והכריז כי עזיבתו של ג'יימס שקולה לוויתור על הכס, והזמין את בתו מרי ואת בעלה ויליאם לשלוט באנגליה.
ב־5 באפריל 1689 הומלכו ויליאם מאוראנז' ואשתו מרי – ויליאם השלישי ומרי השנייה – למלכי אנגליה, לאחר מכן הם אישרו את חוק הזכויות, המצמצם את סמכויותיו של הכתר, בין השאר בהגבלה על הטלת מיסים ללא אישור הפרלמנט.
האצולה ויתר האליטות קידמו את השליטים החדשים בברכה; אוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג' אף הוציאו כרכי שירה מיוחדים לכבוד ויליאם ומרי.
קרבות נוספים נמשכו באירלנד ובסקוטלנד בין נאמני ג'יימס ובין צבאותיו של ויליאם.
בקרב ליד הנהר בוין באירלנד, ביולי 1690, עמד המלך ג'יימס בראשם של אלפי אירים קתולים נאמנים למלוכה, אך הובס ושב ונמלט לצרפת.
כך לבסוף נכונה המלוכה בידי ויליאם ומרי, אשר שלטו יחדיו.
הנרטיב המקובל מתאר את המהפיכה המהוללת כמהפיכה חסרת שפיכות דמים ומבטאת את עלייתה של התפיסה הדמוקרטית.
כך, למשל, אדמונד ברק הבריטי השמרן ביקר את המהפכה הצרפתית רווית שפיכות הדמים והשווה אותה למהפכה המהוללת הבריטית שלא הייתה אלימה כזו הצרפתית.
אולם במקביל לסיפור הדמוקרטי והדתי קיימים גם מרכיבים כלכליים, שהביאו סבל לא יתואר לאוכלוסייה.
הניצחון של הפרלמנט הביא להעמקת חוקי הגידור (שהפרלמנט היה בעדן ואילו המלך התנגד מחשש שהדבר יצור משבר חברתי).
לאחר שהבורגנות השתלטה על הפרלמנט היא הובילה לסדרת חוקי גידור שהובילו להפקעה מהירה של קרקעות.
הדבר הוביל לעוני, רעב וירידה חדה בתוחלת החיים.
גורם משמעותי בהזמנת ויליאם מאוראנז' הייתה קבוצה של סוחרים משפיעים מלונדון, שנודעה בשם "שבעת בני האלמוות" (immortal seven).
הללו התקנאו בהשגים הכלכליים של הולנד.
אכן, לאחר ההפיכה התקבלו באנגליה שינויים פיננסיים ברוח הגישה ההולנדית.
היא שמה דגש רב יותר על מדיניות כלכלית מונעת שוק, שבה תהליך הגידור היה חלק ממגמה רחבה יותר של מודרניזציה חקלאית והגדלת הפריון ששרתה את האינטרסים של מעמד בעלי הקרקעות שהיו מעוניינים על-כן בגידור.
גישה זו עמדה בהתאמה לפילוסופיות הכלכליות שזכו להכרה באותה תקופה.
הגידור שינה את פני החברה האנגלית - הוא הוביל לעקירת חקלאים קטנים והגברת ההגירה מהכפר לערים לצורך עבודה.
התהליך סיפק כח עבודה זול ובמקביל הגדיל את ההון של בעלי הקרקעות מה שאפשר להם להשקיע ולהניע את הקפיטליזם.
המהפכה המהוללת הייתה אחד המאורעות החשובים בהיסטוריה של אנגליה.
היא סימנה כי מלך לא ימשול ללא רצון העם, וכי כל ניסיון לכפות על אנגליה מונרכיה אבסולוטית בסגנונו של לואי ה־14 נדון לכישלון.
חוק הזכויות נחשב לציון דרך בחיזוק כוחו של הפרלמנט והקביעה החד־משמעית כי אנגליה היא מדינה פרוטסטנטית, והמסמך משמש עד היום אבן יסוד בחוק הבריטי.
העובדה שהישגיה של המהפכה עברו ללא שפיכות דמים העניקה לה את כינויה – "המהוללת".
המהפכה הקופרניקאית הייתה מהפכה באופן המחשבה באסטרונומיה בראשית העת החדשה.
הרעיון המרכזי של מהפכה זו היה שכדור הארץ אינו נייח, אלא סובב סביב צירו וסביב השמש.
עד פרסום ספרו של קופרניקוס הגישה הרווחת באסטרונומיה המערבית הייתה זו שהתבססה בימי יוון העתיקה.
המהפכה הקופרניקאית היוותה חלק עיקרי במהפכה המדעית, וגרמה למהפכות גם בתחומים רבים אחרים.
היא חוללה טלטלה תרבותית עצומה באירופה, והובילה, יחד עם גורמים נוספים, לערעור כוחה של הכנסייה.
בתרבויות רבות, היו אלי ואלות שמש – שבהם אלים או ישויות על טבעיות אחרות היו אחראים ליצירה, ולתפקוד השמש.
אלו היו הסברים על-טבעיים לשאלות כמו – כיצד נוצרה השמש (וכן הירח, הארץ הכוכבים), כיצד היא מקיפה את הארץ (שלפעמים נתפסה ככדור ולפעמים כמסה שטוחה) ומה גורם לאירועים כמו ליקוי חמה או ליקוי ירח.
האמונה באלי שמש פחתה בעקבות התחזקות הדתות המונותאיסטיות והחלשות דתות פוליתאיסטיות אולם סיפורים עליהם שרדו כאגדות עממיות.
בתרבות הכנענית לדוגמה, הייתה האמונה הרווחת שלעת ערב האלה שמש הייתה נכנסת לבית אל שאול הנמצא מתחת לעולם, ומקום משכנו של האל מות, ובבוקר הייתה נחלצת משם וקמה לתחייה ומתחילה מחדש את מסעה ברקיע.
השיוט ברקיע נתפס כנעשה באמצעות כלי מסוים: סירה בתרבות המצרית או מרכבה בתרבויות הכנענית והיוונית (בה רכב הליוס שכונה בפי הרומאים סול).
עמי קדם קיימו סוגי טקסי פולחן לאלי השמש שנועדו לוודא את המשך זריחתה התקינה.
לדוגמה כל פרובינציה שנכבשה על ידי האינקה, הייתה אמורה להקדיש שליש מהאדמות והעדרים שלה לאינטי, אל השמש.
האצטקים הקריבו לאל השמש קורבנות אדם, כי האמינו שהשמש מאבדת דם בכל זריחה, וכדי שלא תיעלם, יש צורך להחזיר לה דם זה, שיבוא מעורקיהם של הנזבחים.
במונותאיזם הסיבה ליצירת השמש, ולתנועת השמש בשמיים, ושאר האירועים הקוסמולוגיים עברה לאלוהים במקום לאל שמש ייעודי, אך הסיבות לכל הדברים נותרו הסבר על-טבעי, וכן נותר הרעיון כי באמצעות תפילות, ניסים או חטאים בני אדם מסוגלים להשפיע על הקוסמולוגיה – לדוגמה לגרום לליקוי חמה.
גם האמונה ההפוכה השתמרה – לפיה תנועת הכוכבים בשמיים משפיעה על גורלות האדם – אסטרולוגיה.
מרבית המודלים של היקום ביוון העתיקה הציגו את כדור הארץ במרכזו.
הדבר תאם למרבית המיתולוגיות והאמונות שרווחו באותה תקופה (מיתוס הינדי קבע שהעולם ניצב על גבו של צב ענק; היוונים טענו שאת העולם נושא בידיו הטיטאן אטלס, וכו').
פילוסופים רבים, כגון אפלטון, שהציג את העולם ככישור ענקי, ואנכסימנדרוס, שהציג אותו כעמוד ענקי, הציגו מודלים גאוצנטריים אחרים, אולם המודל שהשפיע בצורה המקיפה ביותר על האסטרונומיה היה המודל של אריסטו.
מודל זה, שהתבסס על כתביו של הרקלידס מפונטוס, הציג את העולם כמערכת של גלגלים שמרכזם בכדור הארץ.
הגלגלים נושאים עליהם את כוכבי הלכת השונים, שמקיפים את כדור הארץ אחת ליממה.
כל הגלגלים מונעים על ידי ה"מניע הראשוני", הנע ללא הפסקה.
במאה הרביעית לפני הספירה פיתח אריסטו את תאוריית הפיזיקה שלו, שהייתה דומיננטית במהלך כאלף השנים הבאות.
אריסטו טען כי לכל חפץ ולכל יצור חי קיימת מהות, והיא המאחדת את כל הקיים בעולם, לדוגמה, לכל הכיסאות יש מהות כיסאית, ולכל הסוסים יש מהות סוסית.
עוד טוען אריסטו כי חמשת היסודות מהם מורכב העולם ניתנים למיון לפי קטגוריות: יבש, רטוב, קל, וכבד.
כל יסוד מורכב משתי תכונות, לדוגמה, המים הם רטובים וכבדים.
היסוד החמישי המרכיב את העולם הוא אתר, והוא נמצא רק מחוץ לעולמנו.
בתאוריה האריסטוטלית יש חלוקה לעולם על ירחי ותת-ירחי.
לפי גישה זו העולם התת-ירחי מורכב מארבעת היסודות הראשונים, בעוד העולם העל-ירחי מורכב אך ורק מאתר.
חלק מהותי נוסף בתאוריה הוא החלוקה לשני סוגי תנועות – תנועה טבעית ותנועה מלאכותית.
התנועה הטבעית היא זו שכל גוף שואף למלא מתוקף הרכבו, למשל, אש שואפת מטבעה לעלות למעלה, בעוד הסלע שואף ליפול מטה.
תנועה מלאכותית היא כל תנועה המונעת מהעצם לנוע באופן טבעי, לדוגמה אחיזת אבן באוויר.
הבחנה נוספת בין העולם העל ירחי לתת ירחי הייתה בתחום זה, ולפיו בעולם העל ירחי קיימת אך ורק תנועה טבעית ומושלמת של כל הגופים במעגלים בקצב קבוע.
מתוקף קיומה של תנועה כזו נדרש מישהו שיתחיל את התנועה – וזהו "המניע הראשוני" שעליו מדבר אריסטו כישות שהחלה את התנועה כולה.
הבחנה נוספת בין העולם העל ירחי לתת ירחי היא בתחום הסדר, אריסטו טען כי בעולם העל ירחי שולטת חוקיות מתמטית מושלמת וקבועה, בעוד שבעולם התת-ירחי שולט לכל היותר סדר מקורב.
בתחום תנועת הכוכבים טוען אריסטו כי הכוכבים, העשויים אתר, מצויים על מעגלי קריסטל במבנה שנקרא "כדורים מקוננים" או "גלגלים", ובמרכזם של כל המעגלים נמצא כדור הארץ.
לא כל המודלים ביוון העתיקה תאמו את הגישה הרווחת.
מספר פילוסופים ואסטרונומים הציגו מודלים הליוצנטריים אלפי שנים לפני קופרניקוס.
הפילוסוף פילולאוס, חבר האסכולה הפיתגוראית מהמאה ה-5 לפנה"ס, הציג מודל על פיו השמש, כדור הארץ ושאר כוכבי הלכת מקיפים גוף אדיר שנקרא "האש המרכזית".
על פיו, איננו רואים את האש המרכזית כי סיבוב כדור הארץ גורם לכך שהיא תמיד מוסתרת מפנינו.
קפלר טען מאות שנים לאחר מכן ש"האש המרכזית" היה למעשה כינוי אחר לשמש עצמה, ושפילולאוס הסווה את עמדתו בכוונה.
מאה שנה לאחר מכן, הציג האסטרונום אריסטרכוס מסאמוס מודל הליוצנטרי של ממש, על פיו כדור הארץ מקיף את השמש.
המודל לא זכה להכרה, והמודל של אריסטו הועדף על פניו.
בין התומכים הבודדים למודל ההליוצנטרי בעת העתיקה ניתן למנות את סלאוקוס מסלאוקיה, פילוסוף יווני שהביע תמיכה במודל.
במאה השנייה לספירה פורסמה התאוריה של תלמי על תנועת גרמי השמיים.
התאוריה מבוססת על כתבי אריסטו ואפלטון בספרייה הגדולה של אלכסנדריה, שנבנתה על ידי אלכסנדר מוקדון בשנת 330 לפנה"ס בערך.
גישתו של תלמי מאמצת את הגישה האריסטוטלית בליווי שינוי מהותי שאפשר דיוק רב יותר בהתאמה לתצפיות: המעבר מרעיון הגלגלים לגישה לפיה כל הכוכבים שסובבים את כדור הארץ נעים על טבעות חלולות.
תלמי קבע בספרו "אלמגסט" חמש הנחות יסוד בעזרתן ניתן להסביר את תנועת כל גרמי השמיים:
היקום הוא כדור מושלם ומסתובב
ניתן להתייחס לארץ כאל נקודה עקב גודלו של היקום
אימוץ התאוריה האריסטוטלית והתלמאית על ידי הכנסייה
במאה ה-13 ניסה תומאס אקווינס ליישב את התאוריה התלמאית עם כתבי הקודש.
על בסיס ההנחה בדבר "המניע הראשוני" מהתאוריה האריסטוטלית, הוא טען כי "המניע הראשוני" הוא למעשה אלוהים, וכי מעבר לכל המעגלים שסובבים את כדור הארץ מצויים גן העדן והגיהנום.
יישוב התאוריה אפשר לכנסייה לקבל את התאוריה התלמאית ולאמץ אותה בתור העמדה הרשמית ביחס לגרמי השמיים.
אימוץ זה על ידי הכנסייה כדוגמה כנסייתית מנע כל שינויים בתאוריה, ומנע מבעיות שצצו בעקבות חוסר התאמה לתצפיות להיפתר, שכן לא ניתן היה לשנות דוגמה כנסייתית מבלי שהדבר ישליך לרעה על הכנסייה עצמה, והכנסייה ניסתה למנוע בכל מחיר מצב שבו תצטייר כטועה.
גם הרמב"ם, במסגרת קבלה כללית של הפיזיקה של אריסטו, קיבל את המודל שהציג אריסטו.
ניקולאוס קופרניקוס היה כומר פולני.
במסגרת לימודיו הוא נסע לאוניברסיטת בולוניה בה למד ממשפט קאנוני, וכן יוונית, מתמטיקה ואסטרונומיה.
וגר בשכירות אצל (Domenico Maria Novara da Ferrara), אשר היה האסטרונום הראשי של האוניברסיטה.
הוא למד אצלו ונעשה עוזרו במחקרים ובתצפיות אסטרונומיות.
כנראה שדה פרארה הוא זה שהכיר לקופרניקוס שני ספרים אשר השפיעו רבות על ניסוח התיאוריה שלו: האחד תמצית לאלמג'סט של תלמי עם הערות ועדכונים על ידי מחבר התמצית ואילו השני הכיל ביקורת נוקבת על הנחות היסוד של האסטרולוגיה, בייחוד לאור העובדה שבאותה תקופה האסטרונומים טרם החליטו על סדר כוכבי הלכת.
בהמשך נסע לאוניברסיטת פדואה ללמוד רפואה ובמסגרתה הרחיב את ידיעותו באסרטונמיה על רקע משום האמונה, שרווחה באותם ימים, על הקשר בין גוף האדם לבין מצב גרמי השמים בעת הולדתו ובתקופת מחלתו.
מניחים כי בפדואה הוא גילה את הפסקאות בכתבי אפלטון וקיקרו על דעות ההוגים בעת העתיקה לגבי תנועת כדור הארץ, ושם הוא גיבש את התשתית הראשונית לתאוריה שלו.
ב-1514 בהיותו כומר זוטר ביישוב נידח בוורמיה-מזוריה בפולין קופרניקוס כתב את קומנטריולוס (Commentariolus) – טקסט קצר בכתב יד, המתאר את הרעיונות שלו לגבי ההיפותזה ההליוצנטרית.
החיבור פורסם בין חבריו, ללא חתימתו.
בחיבור מצומצם זה קופרניקוס אף הביע את כוונתו לכתוב חיבור נרחב יותר.
זאת לפי הציטוט של דבריו: השמטתי כאן את ההוכחות המתמטיות, אשר יופיעו בעבודה עתידית, נרחבת יותר.
עם זאת במשך שנים רבות קופרניקוס נמנע מפרסום והרחבה של עבודתו זו, למרות בקשות מצד עמיתים ומלומדים שקראו את ספרו וביקשו ממנו לעשות זאת.
בשנת 1539 הגיע אל קופרניקוס גיאורג יואכים רטיקוס, מתמטיקאי צעיר מוויטנברג.
רטיקוס דרבן את קופרניקוס לפרסם את ספרו, ועזר לו לבסס אותו מבחינה מתמטית.
קופרניקוס פרסם בשנת 1543 את ספרו "על תנועת גרמי השמיים".
קופרניקוס היה מאמין אדוק ולכן לא פרסם את ספרו בחייו, שכן ספרו יוצא למעשה נגד הדוגמה הכנסייתית, וניתן להניח שהוא חשש הן מההשלכות האישיות של פרסום כזה, והן מהזעזוע שהדבר יגרום לכנסייה.
ספרו התפרסם לאחר מותו והוקדש לאפיפיור פאולוס השלישי.
בהקדמתו פונה קופרניקוס לאפיפיור ולמעשה מתנצל על פרסום התאוריה באומרו כי
ברור מפתיחה זו כי קופרניקוס מבין כי מעשיו ישליכו על הכנסייה ודורשים הסבר.
הוא מבקש מהאפיפיור מחילה ומנסה להסביר שהדבר בלתי נמנע.
קופרניקוס בוחר לומר לאפיפיור שלא הוא עצמו שיוצר בעיה עם תנועת גרמי השמיים – הבעיה קיימת כבר בקרב המתמטיקאים שאינם מצליחים להתמודד איתה.
קופרניקוס מסביר מה הניע אותו להחליט לחקור מחדש את התאוריה המקובלת וגם מהסברו זה ניתן לראות עד כמה הוא רואה במעשה שליחות אלוהית, ולא יציאה כנגד הכנסייה:
קופרניקוס מציין את היקיטאס (פיתגוראי בן המאה הרביעית לפנה"ס) כאדם הראשון שהציע תאוריה לפיה השמש עומדת במרכז היקום.
ההקדמה לספר נכתבה על ידי אוסיאנדר, שהיה כומר בן זמנו של קופרניקוס.
במשך שנים לא התפרסמה העובדה שלא קופרניקוס עצמו הוא זה שכתב את ההקדמה.
אוסיאנדר מנסה למצוא מן פשרה שתאפשר לכנסייה לקבל את התאוריה הקופרניקאית ולא תפסול אותה על הסף:
אוסיאנדר מדגיש כי מדובר במודל תאורטי בלבד אשר משמש להסבר וניבוי של תנועות הכוכבים, אך אין צורך להניח כי אכן מדובר במציאות קיימת.
כלומר, המודל הקופרניקאי מניח את השמש במרכז על מנת לקבל ניבויים מדויקים יותר, אבל זה לא אומר שהשמש אכן במרכז במציאות.
הספר נשלח לאפיפיור פאולוס השלישי והוחרם על ידי הכנסייה.
אך במהלך מאה השנים שחלפו זכה לתהודת מה בעולם האסטרונומי.
יוהאנס קפלר הגרמני פרסם את ספרו "אסטרונומיה נובה" בשנת 1609. עבודתו של קפלר מבוססת על תצפיות שערך טיכו ברהה.
קפלר הצטרף לברהה ב-1600, ותפס את מקומו ב-1601. בשנת 1572 גילה ברהה בתצפיותיו כוכב שביט חדש, וכוכב שבת חדש (שהתגלה לימים כסופר נובה).
גילויים אלו היו משמעותיים שכן פירושם ש כן מתקיימים שינויים.
תצפיותיו של ברהה שאפו לדיוק רב מאוד של 8 מעלות ועליהן התבסס קפלר בעבודתו.
קפלר ניסוח בספרו שלושה חוקים, המכונים חוקי קפלר:
כוכבי הלכת נעים באליפסה (אם מחברים את שני המרחקים משני המוקדים לאותה נקודה במעטפת, הם יהיו שווים בכל מקום), כאשר השמש עומדת באחד המוקדים.
כוכב לכת עובר שטחים דומים בזמנים דומים.
כאשר הוא קרוב יותר לשמש הוא מהיר יותר.
ישנו יחס קבוע בין זמן המחזור לרדיוס הממוצע שלו: זמן המחזור ברביעית פרופורציונלי לרדיוס הממוצע בשלישית.
את החוק הראשון גיבש קפלר בעת שחקר את תנועת מאדים.
בתקופתו הטרידה את החוקרים "התנועה לאחור" של מאדים (Retrograde – ראו בתמונה משמאל), ולא נמצא פתרון מניח את הדעת לתנועה זו באמצעות גישת הטבעות.
לאחר 11 שנים של מחקר וייאוש, ניסה קפלר לייחס למאדים תנועה אליפטית ולא מעגלית, והדבר תאם באופן מוחלט לתצפיות.
החוק השני של קפלר נגזר מתנועת כדור הארץ סביב השמש ומניח שככל שכוכב רחוק יותר מהשמש כך כוחה המגנטי (זה הכוח שאליו ייחס קפלר את התופעה) פועל עליו פחות והוא מאט את מהירותו, וככל שהוא קרוב יותר, כך הוא נע מהר יותר.
במחקרו של קפלר, בניגוד לזה הקופרניקאי אנו מגלים גם הסברים מיסטיים לתאוריות שלו, כך למשל:
ניתן לזהות בגישתו של קפלר מספר מאפיינים: ראשית, ניכר שהוא מייחס חשיבות מיסטית למספרים וסדר.
חשיבות אפריורית וברורה מאליה שעליה מתבססים כל הדברים.
שנית, ניכר שגם קפלר היה מאמין אדוק, ולא ביצע את מחקרו ככופר או כדי לסתור את דעת הכנסייה, אלא כמשרת את אלוהים בהביאו לכדי דיוק רב יותר את הידע על העולם שנברא.
חשיבות מחקרו של קפלר ניכרת במספר היבטים:
ראשית, שבירת המעגלים והמעגלים המשניים וההנחה כי העולם אינו מתבסס על "הצורה המושלמת" כי אם על אליפסות.
שנית, העמקת הגישה שלפיה דיוק מתמטי ותצפיות חשובים יותר מההיגיון המקובל, וזאת באמצעות ניסוח חוקים מתמטיים לתנועת הכוכבים והוכחה שהם מתאימים בדיוק רב לתצפיות ולתחזיות.
נוסף על כך, עצם ההנחה שכוכבים עוברים שטחים שווים בזמנים שווים סותרת את הגישה המקובלת בדבר תנועה בעולם העל ירחי, שהיא טבעית ומושלמת.
מסקנה זו מנפצת למעשה את ההפרדה בין העולם העל ירחי לעולם התת-ירחי.
גלילאו גליליי פעל בתקופתו של קפלר, כמאה שנים לאחר תקופתו של קופרניקוס.
האמצעי העיקרי שבו השתמש גלילאו במחקריו היה הטלסקופ, שהיה אמצעי חדשני לתקופתו.
הוא שכלל את המצאתו של הנס ליפרסהיי מטלסקופ בעל הגדלה של פי 10 לטלסקופ בעל הגדלה של פי 30.
בשנת 1610 הוא פרסם את ספרו "השליח הכוכבי" (Siderius Nuncius) ובו הוא סוקר את תגליותיו באמצעות הטלסקופ:
הגילוי בדבר כוכבי הלכת והשבת – גלילאו מצא כוכבים רבים שלא היו ידועים, שכן לא יכלו להראות בעין בלתי מזוינת, מה שחיזק את ההנחה כי היקום גדול הרבה יותר משחשבו בתקופתו.
נוסף על כך גילה גלילאו כי כוכבי השבת לא משנים את גודלם, לעומת כוכבי הלכת, ומכך הסיק כי מרחקם של כוכבי השבת גדול בהרבה מזה של כוכבי הלכת
גילוי כתמי שמש – גילוי שממנו נגזרה מסקנתו של גלילאו כי השמש נעה סביב צירה.
מתנגדיו טענו מדובר למעשה בירחים של השמש, אך טענה זו נסתרה על ידי גלילאו באמצעים מתמטיים שהוכיחו שאם אכן מדובר בירחים, הם אמורים להטיל צל שונה מהצל שנצפה על פני השמש.
גילוי המכתשים על הירח – שהוכיח למעשה כי העולם העל ירחי אינו מושלם כפי שחשבו.
גילוי ארבעת ירחי צדק – שהוכיח כי כדור הארץ אינו כה ייחודי בכך שיש לו ירחים, ולמעשה מוכיח שקיימת תנועה סביב כוכבים אחרים מלבד סביב השמש (או סביב כדור הארץ כפי שטענה התאוריה התלמאית).
גילוי המופעים של נגה – הכוכב נגה נצפה בימים שונים בצורות שונות.
זאת מפני שלעיתים הצד של נוגה הנצפה מכדור הארץ מואר במלואו, ולעיתים רק בחלקו (כמו מופעי הירח).
התאוריה התלמאית מספקת הסבר חלקי בלבד לתופעה ומניחה שיהיו שני מופעים של נגה, אך לפי תצפיותיו של גלילאו מדובר בהרבה יותר מופעים שניתנים להסבר רק באמצעות מערכת הליוצנטרית.
ניכרת כאן חשיבות הגילוי המדעי, הטלסקופ, שאפשר להגיע לרמת דיוק גבוהה יותר בתצפיות, ולגזור ממנה מסקנות מרחיקות לכת.
גישתו של גלילאו כלפי הכנסייה, ולמעשה כלפי גילויו בכלל הייתה גישה פרקטית מאוד: למשל, כאשר גילה את ארבעת ירחי צדק קרא להם מיד בשם "כוכבי המדיצ'י", על שם משפחת הפטרונים שלו, מה שהפך את הגילוי לבלתי ניתן לסתירה.
גישתו כלפי כתבי הקודש הייתה כי יש לתת להם פירוש אלגורי ולא לפרש את הכתב כפשוטו, וכאשר נקלע לעימות עם מי מאנשי הכנסייה בדבר גילויו תמיד הקפיד לא לצאת בגלוי כנגד הכנסייה או להצדיק את התאוריה הקופרניקאית בפה מלא.
לספרו צירף הסברים גרפיים רבים כך שיפנה גם להדיוטות ולא רק לחוקרים יודעי דבר המבינים את ההסברים המתמטיים והגאומטריים ופרסמו באיטלקית כך שיפנה לכלל העם האיטלקי ולא רק לאליטה דוברת הלטינית.
בשנת 1632 הוא מפרסם את ספרו "דיאלוג על שתי מערכות עולם" ובו מתנהל דיון בין נציג הכנסייה, אזרח פשוט, וגלילאו עצמו.
ספרו זה מקעקע למעשה את כל עמדות הכנסייה ומתפרסם כשגלילאו בן 70. זהו הצעד הבוטה ביותר שידוע שעשה גלילאו כנגד הכנסייה ובעקבותיו נשפט ונידון למעצר בית.
גליליי מת בשנת 1642, אולם משנתו ועמדותיו לא נעלמו, והגותו שינתה את פני האסטרונומיה והמדע מקצה אל קצה.
אסטרונום אנגלי בשם אדמונד האלי, התעניין בחוקי קפלר.
כאשר הוא נכשל הוא נסע לבקר את אייזק ניוטון, ב-1684 על מנת לשכנע אותו לחפש הסבר תאורטי לחוקים הללו.
לתדהמתו, גילה האלי שניוטון כבר פתר את הבעיה אך לא פרסם את תוצאותיו.
האלי מיהר לשכנע את ניוטון לפרסם את עבודותיו ואף מימן את פרסום הספר.
בשנת 1687, כמעט מאה וחמישים שנה לאחר פרסום הספר של קופרניקוס, פרסם ניוטון את ספרו הנודע, ה"פרינקיפיה", או בשמו המלא "היסודות המתמטיים של פילוסופיית הטבע", שבו השלים את המהפכה הקופרניקנית.
בספר זה הציג ניוטון את תורתו הפיזיקלית על חוקי התנועה (הידועים בשמות החוק הראשון של ניוטון, החוק השני של ניוטון והחוק השלישי של ניוטון) ועל חוק המשיכה האוניברסלי.
אייזק ניוטון ביסס את התאוריה הקופרניקנית ואת חוקי קפלר מבחינה מדעית.
אמנם גלילאו גליליי קידם את השיטה ההליוצנטרית בזכות תצפיותיו האסטרונומיות, אך עדיין לא ידעו הקופרניקנים לתת נימוקים נגד הטיעונים של תומכי השיטה הגאוצנטרית.
לדוגמה, איך ניתן היה להסביר שאבן הנזרקת באוויר כלפי מעלה נופלת באותו מקום, מבלי להתחשב בסיבובו של כדור הארץ.
בעוד קופרניקוס, קפלר וגלילאו הסבירו כיצד בנויה מערכת השמש, לא היו בידם הסבר לשאלה מדוע הכוכבים נעים סביב השמש כפי שהם נעים, כלומר מהם חוקי הטבע הקובעים את תנועתם.
האיש שהצליח להעמיד פיזיקה חדשה שתתאים לקוסמולוגיה ההליוצנטרית, והן לשורה רחבה של תופעות אחרות, הוא ניוטון.
כוחה של הכנסייה התערער, ונפתח הפתח לתקופה חדשה – העת החדשה.
המהפכה הקופרניקאית נחשבת לחלק מרכזי מאוד במהפכה המדעית, ומקובל לקבוע את שנת 1543 (שנת פרסום ספרו של קופרניקוס-על תנועת גרמי השמים) כנקודת הפתיחה של המהפכה.
ערעור מרכזיותה של האדמה, וחוסר התנועה שלה, וכן היבטים נוספים היה מבחינת הכנסייה הקתולית, ערעור על ההגמוניה שלה ופיחות במעמדה.
גם דתות אחרות כמו היהדות והנצרות הפרוטנסטית התנגדו בתחילה בתקיפות למודל ההליוצנטרי שדרש סיבוב של כדור הארץ עצמו, דבר שלפי תפיסתם סתר את הכתוב בתנ"ך.
קופרניקוס לא העז להעלות את רעיונותיו החדשניים בימי חייו.
קופרניקוס לא שש לפרסם את קומנטריולוס בדפוס וחיכה במשך עשרות שנים לפני שהעז לפרסם את ספרו "על הקפות כיפות השמיים" ממש סמוך למותו בשוכבו על ערש דווי.
קופרניקוס עצמו היה איש כנסייה, והקדיש את ספרו לאפיפיור.
עם זאת ההתרסה הנועזת יותר של גלילאו גליליי, גרמה לכנסייה לגנות אותו גינוי רשמי, ובדיעבד, את עבודותיו של קופרניקוס.
גלילאו מצא ראיות נוספת לטובת התאוריה בירחים של צדק, אולם הוא לא היה מוכן "למות על תורתו" או "על קידוש" אמונתו, וחזר בו, לפחות למראית עין, מהשקפותיו.
אם כי מסופר שלאחר מכן התבטא "ואף על פי כן נוע תנוע", כאומר, האמת למעשה כי הארץ היא הסובבת את השמש, ולא קבועה במקומה והשמש סובבת אותה (בניגוד למותו ההרואי של ג'ורדנו ברונו, גלילאו מת בשיבה טובה במיטתו בשנת 1642).
המשפט המפורסם "ואף על פי כן נוע תנוע" (במקור "EPPUR SI MUOVE") נקשר בשמו של גלילאו כתגובה לפסק דינו בעת שנשפט מול הכנסייה, אולם לא סביר להניח שמשפט זה אכן נאמר בפני הכנסייה שבכוחם היה לדונו לחיים או למוות.
הביקורת של הפרוטסטנטית נגד קופרניקוס הייתה מרה כמעט יותר מהקתולית.
המהפכה הקופראינאית הייתה המקרה הראשון בו המדע החליף את הגורמים המניעים את העולם בחוקי טבע במקום ברצונם של אלים (אלי שמש או אלוהים).
חוקי הטבע אחידים, שרירותיים, ובלתי משתנים.
אין שום גורם שניתן לפנות אליו כדי לשנותם, ואין טקסים, תפילות, חטאים או מצוות שיכולים לשנותם ולא במקצת.
תמה זו שונה מהתמה התאולוגית המודרנית לפיה הקידמה היא חוק היקום.
כל הנוצרים האמינו כי בזמן נפילת האדם מגן עדן היה שילוב נורא של אסונות.
האמונות האלה נתפסו בעבר כהיסטוריה עובדתית, המוצגת בתנ"ך בצורה מדויקת ומילולית או שניתן להסיק מהטקסט שלו את כל מה שחשוב.
רוב הנצרות הפרוטסטנטית קיבלה בדרך כלל את התאריך 4004 לפני הספירה, שנקבע על ידי הארכיבישוף ג'יימס אשר.
מי שחשבו ש-6,000 שנה הוא זמן קצר מדי לקיומו של היקום הגלוי סבלו מנידוי.
במאה ה-18 כבר לא ניתן היה לשרוף אותם או לכלוא אותם, אבל תאולוגים עשו הכל כדי לאמלל את חייהם ולמנוע את הפצת תורתם.
ניוטון עצמו היה אדם דתי מאד, והיקום שתיאר לא הכיל התפתחות.
לפי ברטראנד ראסל, הניסיון הרציני הראשון לבנות תאוריה מדעית של התפתחות השמש, כוכבי הלכת והכוכבים, נעשה על ידי קאנט בשנת 1755, בספרו General Natural History and Theory of the Heaven .
כוכבים אלה נמצאים כמעט במישור אחד, וקאנט מציע שיש ביניהם אחדות – מערכת.
עם השנים השתכללו תאוריות המסבירות את ההיסטוריה של מערכת השמש, הגלקסיות והיקום במונחים של התפתחות הנובעת מחוקי טבע קבועים.
דוגמה לכך היא התפתחות מערכת השמש, הסברים על היווצרות גלקסיות, השערת ההתנגשות הענקית, נוקליאוסינתזה כוכבית כהסבר להופעת יסודות כבדים יחסית המאפשרים בנייה של כובכי לכת כמו כדור הארץ, תאוריית המפץ הגדול ועוד תחומים הנחקרים במסגרת קוסמולוגיה.
הפולמוס הדתי עם הכנסייה נבע מערעור שהציב המודל ההליוצנטרי על התפיסה האריסטוטלית ששלטה בעולם המדעי וקודמה על ידי הכנסייה.
בעת העתיקה ובימי הבינים ההפרדה בין מדע ופילוסופיה הייתה מועטה ביותר.
גם גישתו של אריסטו הייתה, במובן הזה, הוליסטית.
ניתן לציין כמה נקודות בהן ערער המודל המדעי החדש על תפיסתו הפילוסופית של אריסטו.
ראשית, היחסים בין הארץ לגרמי השמיים היוו ייצוג של היחסים בין חומר לרוח.
העובדה שכדור הארץ לא זז, על פי הגישה הישנה, ייצגה את החומר, שאין לו רצון.
הוא נמשך למטה, אל המצב הסטטי.
הוא רק מתבלה כל הזמן.
החומר שבו מושך אותו למטה, אל כדור הארץ, אל חוסר היכולת לשנות.
הרוח שבו מושכת אותו כלפי מעלה, אל התנועה הרצונית, המכוונת.
גרמי השמיים הם אידיאל רוחני.
הם נעים, ותנועתם המעגלית מעידה על כך שתנועתם היא מטרה בפני עצמה.
באופן מסוים, גרמי השמים נמשלו לאל, שקיומו אינו לצורך מטרה מסוימת אלא לצורך עצמו.
ערעור על הגישה של "למעלה" ו"למטה" מוחלטים משותפים לכוכבים ולכדור הארץ, יחסיים למרכז כדור הארץ, הוא ערעור על האמונה בקיום חומר בזוי מול רוח נעלה.
מקומו של האדם ביקום ובהיסטוריה
המודל ההליוצנטרי היה אחת משורה של שינוי תפיסות ביחס למקומו של האדם ביקום והיחס שלו לטבע.
בסיפורי הבריאה התנכ"ים, האדם הוא נזר הבריאה, שני רק לאלוהים ולמלאכים, וניצב בראש ממלכת החי.
התפיסה של המודל הגאוצנטרי שמה את כדור הארץ ואת האדם במרכז היקום.
המודל ההליוצנטרי צנוע בהרבה – כדור הארץ אינו מרכז מערכת שמש.
בהמשך התגלה כי השמש עצמה היא כוכב אחד, לא גדול במיוחד, מבין מיליארדי כוכבים המקיפים את הגלקסיה, והיא גם לא קרובה למרכז גלקסיה זו.
בהמשך התגלה גם כי קיימות מיליארדי גלקסיות נוספות.
בנוסף התגלה כי השמש עצמה לא קיימת מראשית ימי היקום, כדי להכיל יסודות כבדים כמו ברזל או יותר, יש הכרך בסינתוז שלהם במערכות כוכבית אחרות בתהליך נוקליאוסינתזה.
מישור אחר בו "הושפל" האדם הוא המישור של התפתחות החיים – שבו התגלה כי חלק מהתפתחות החי מערב אירועים מקריים ולא מכוונים.
האדם הוא חיה חדשה יחסית, ובעלי חיים אחרים, כמו דינוזאורים, שלטו בכוכב במשך עשרות מיליוני שנים – זמן ארוך בהרבה מקיום המין אדם ועוד יותר ארוך מהציוויליזציה האנושית.
עוד התגלה כי גם ציוויליזציה זו, שמהווה את כל ההיסטוריה הידוע, היא בעצם רק תקופה קצרה יחסית ביחס לעשרות אלפי שנים של תרבות אנושית.
הגישה המדעית החדשה הכניסה מוטיבים של מקריות וחוסר תכלית.
בעוד שניתן לנמק, אידאולוגית, את מרכזיותו של כדור הארץ, את מרכזיותה של השמש קשה יותר לנמק.
(קופרניקוס בעצמו הציג את שיטתו כשיטה מדעית בלבד, שאין לה קשר לפילוסופיה.
זה היה תקדים בהפרדתו של המדע מן הדת.) בתפיסתו של אריסטו, כפי שאומצה על ידי הכנסייה, העולם בנוי בצורה טלאולוגית, כלומר – לכל תכלית, והדברים הנעלים ביותר הם תכלית עצמם.
כשם שהייתה תכלית לזרע של פרח כך גם הייתה תכלית לאדם.
ברגע שהמרכז הוא השמש וכדור הארץ מקיף אותה "סתם", גם תכליתם של דברים אחרים, כמו בני אדם, מוטלת בספק, כמו גם קיומו של האל כתכלית לעצמו.
מכאן ברורה התנגדותה של הכנסייה למודל ההליוצנטרי.
גם אם נראה שגרמי השמים סובבים סביב הארץ – אין זה מחייב שכך היא אכן המציאות.
בעקבות זאת השתנו הגדרות האונטולוגיה, כלומר התפיסה של "מהות הדבר הקיים".
התכונות נתפסו כנפרדות מן העצמים, בניגוד לתפיסה מוקדמת יותר שגרסה מהות פנימית לתכונות, עד שנחשבו לחלק מן העצמים.
שינוי התפיסה האונטולוגית חייב שינוי במתודה המדעית ובפילוסופיה של המדע.
התפיסה האינסטינקטיבית של המתודה המדעית של אריסטו, שהתבססה על תצפיות ישירות בטבע ובארגונו, הוחלפה בפיתוח התאורטי-מתמטי של המדע ובשימוש באביזרי תצפית משוכללים יותר שביטלו את ביטחונם של הפילוסופים במראית העין.
ניתן לראות השפעות של תפיסה זו בכתבי רנה דקארט, בספרו "על המתודה" הוא עורך ניסוי מחשבתי שבתחילתו הוא מניח שכל תחושותיו ותפיסותיו אינן מדויקות, ובסופו הוא מגיע למסקנה כי הדרך היחידה לבסס את קיומו של העולם כפי שהוא מכיר אותו היא על דרך הניסוי המחשבתי ולא על סמך התצפית.
ניתן לראות את ההתפתחות בתפיסת החושים גם באמנות של אותה תקופה, ציירים ואדריכלים הרחיבו את השימוש באשליות אופטיות בציורים, ובראשן – פרספקטיבה.
ערעור על כוחו של השכל הישר
מושגים רבים, שנראים כיום מובנים מאליהם לרוב האנשים כמו – כוכב, פלנטה, סיבוב כדור הארץ על צירו, שנה (כמשך זמן שלוקח להקיף את השמש), כבידה, חוקי טבע אוניברסליים, היו חסרי משמעות, בלתי מובנים או אבסורדיים לפני המהפכה הקופראינית.
לדוגמה הרעיון לפיו בני האדם וכל היצורים האחרים שחיים על "אדמה מוצקה" חיים למעשה על קליפה דקיקה המסתובבת במהירות מאות קמ"ש.
המרחק העצום אל השמש והעצום עוד יותר אל מערכות כוכבים אחרות היה בלתי נתפס אז והוא קשה להבנה גם לרוב האנשים כיום.
הקשר בין אקלים ומזג אוויר לבין היבטים גאופיזיים של מערכת כדור הארץ (סיבוב כדור הארץ סביב השמש, נטיית ציר כדור הארץ ביחס למישור הסיבוב, סיבוב כדור הארץ סביב עצמו) הוא גם דבר שנובע מתוך תכונות המודל ההליוצנטרי.
המהפכה הקופראנית הייתה אחד המקרים הראשונים, בהם הגיון ותצפיות צרופים וזהירים הובילו למסקנות ותאוריות שנראו לאנשים חכמים רבים כנוגדת את השכל הישר.
מדענים מציינים כי המדע, אף כי הוא מבוסס על הגיון, הוא גם סבוך ומורכב, ולכן נראה להדיוטות בלתי מובן, ו"בלתי טבעי".
חלק מזה נובע מכך שהאדם בנוי בצורה מסוימת, כדי לתפוס את העולם בחושיו שלו, והוא מתקשה לקלוט לדוגמה מבנים גדולים מאד (כמו כוכבים או מערכות שמש) או מבנים קטנים מאד (כמו תאים, חיידקים או אטומים), וחושי האדם ובינתו מוגבלים ומכוונים כדי לשרוד ב"עולם האמצע".
שימוש מושאל במושג בתחום הפילוסופיה
במאה ה-18, הפילוסוף עמנואל קאנט הביא את שינויו של קופרניקוס בתחום האסטרונומיה כאנלוגיה לשינוייו בתחום האפיסטמולוגיה לאחר מכן, פילוסופים רבים הגדירו את עמדתו של קאנט כ"המהפכה הקופרניקאית של קאנט" או "המהפכה הקופרניקאית השנייה".
כיום המונח "מהפכה קופרניקאית" משמש באופן כללי כדי לתאר נקודת מבט חדשה לחלוטין, או שינוי גדול בתפיסה כלשהי.
המהפכה הנאוליתית (המוכרת גם בשם "המהפכה החקלאית") היא תהליך שאפיין את התקופה הנאוליתית (תקופת האבן החדשה): המעבר ההדרגתי של בני אדם מחברות נוודיות של ציידים-לקטים לחברות חקלאיות נייחות, החל כ־12,000 שנים לפני זמננו (דהיינו, כ־10,000 לפני הספירה) באזור הסהר הפורה, ובתקופות שונות ומאוחרות יותר בשאר העולם.
תהליך זה היה בין המהפכות החשובות באבולוציה של האדם והתרחש גם בהעברה תרבותית בין אזורים וגם בכמה מוקדים בלתי תלויים ברחבי העולם.
המונח "המהפכה הנאוליתית" הוצע בשנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי הארכאולוג האוסטרלי ויר גורדון צ'יילד, אשר גם טען כי המורכבות החברתית הצומחת הובילה למהפכה שנייה, המהפכה האורבאנית, שבמהלכה נבנו הערים.
מבחינה ארכאולוגית, המהפכה הנאוליתית מתבטאת בדרך כלל בהופעת כלי אבן ייעודיים לעבודת אדמה, כגון גרזנים, להבי מגל וכלי כתישה וטחינה, בהופעת עצמות בעלי חיים מבויתים ושרידים של צמחי תרבות, וכן ביישובים כפריים גדולים עם בתים, כלי חרס וחפצי אמנות.
הגורם העיקרי למהפכה, לדעת צ'יילד, היה האקלים הגלובלי בסוף עידן הקרח האחרון, שהסתיים לפני כ-11,700 שנה.
צ'יילד גרס כי האקלים החם והיבש כפה את ההתיישבות לצד מקורות מים ובכך הביא ליעילות מוגברת בעיבוד תבואה והוביל לביות בעלי חיים.
איאן הודר , מנהל החפירות באתר צ'טלהויוק, טען כי החברות המיושבות הראשונות, והמהפכה שהן ייצגו, קדמו להתפתחות החקלאות.
טענתו היא פיתוח דבריו של ז'אק קווין, חופר אתר התרבות הנאטופית במורייבת בצפון סוריה, שטען כי המהפכה הנאוליתית נבעה משינוי מהפכני בפסיכולוגיה האנושית – מהפכת סמלים אשר הולידה אמונות חדשות בנוגע לעולם וטקסים חברתיים הקשורים לצלמיות נשים ואיסוף שיטתי של קרני שור הבר.
המהפכה החקלאית כללה ביות מספר קטן של בעלי חיים וצמחים.
ביות בעלי החיים אירע בדרך כלל לפני ביות הצמחים והמהפכה התרחשה במקביל במספר אזורים על פני כדור הארץ, כאשר בכל אזור בייתו מינים שונים.
המינים העיקריים של בעלי החיים שבויתו בתקופה הנאוליתית של הסהר הפורה והתפשטו באירו-אסיה הם עז, כבש, פרה וחזיר.
הכלב הוא היוצא דופן מכל בעלי החיים שבויתו כיוון שהכלב שימש בן לווייתו של האדם עוד בשלהי התקופה הפלאוליתית.
הכלב שונה גם בכך שלא בוית לצורך מאכל.
מיני הצמחים שבויתו הם החיטה, האורז התירס ותפוח האדמה.
תהליך ביות הצמחים אירע ככל הנראה מבלי משים – לדוגמה, לקטים שעסקו במשך דורות בליקוט גרגרי דגנים נהגו לאסוף את השיבולים הגבוהות ובעלות הגרגרים הגדולים, חלק מן הגרגרים הללו לא נצרכו אלא נזרעו מחדש ובכך חל תהליך סלקציה איטי שבו נתפתחו מינים בעלי תכונות מועילות לאדם.
ביות בעלי החיים גם הוא אירע באופן הדרגתי וממושך – עדרים של חיות פרא רוכזו באזור בעמק סגור.
על מנת שניתן יהיה לנצל את העדר לאורך זמן, לא ניצודו כל החיות מייד אלא ניצודו באופן מבוקר תוך הימנעות מציד של נקבות פוריות.
במשך הדורות בני אדם החלו לראות את העדר כרכוש בלעדי, הגנו על העדר מפני טורפים וקבוצות בני אדם אחרות, וכן הגבילו את תחום נדודיהם על מנת שלא לעזוב את נכסיהם החקלאיים.
ביות בעלי החיים הביא לכך שכל התוצרים כולל תוצרי הלוואי של בעלי החיים נוצלו, כך למשל הגללים של בעלי החיים שימשו כחומר דישון, כדלק ואפילו כחומר בנייה.
נוסף על היות בעלי החיים מקור לחלבון זמין לשימוש ומקור למוצרי חלב, יכול היה מִקנה לשמש גם לסחר חליפין.
ההתמחות בגידול צאן, חייבה לנדוד מפאת הצורך בשדות מרעה (מחזור נדודים של עדרים).
תהליך הפיכתה של החברה מנוודית-לקטית לחקלאית אירע בתהליך ארוך ואיטי במשך אלפי שנים.
החקלאות חייבה לראשונה בהיסטוריה של האדם לחשוב על העתיד הרחוק ולחסוך, הואיל וחקלאי שאינו שומר חלק מגרגרי החיטה לא יוכל לזרוע בשנה הבאה ולכן יסבול מרעב.
הצורך לחסוך יצר לראשונה עודפי יצור.
העודפים הללו אפשרו את קיומו של המסחר, את צמיחתם של היישובים הראשונים שחלק מתושביהם לא עסקו ביצור מזון אלא היו סוחרים, חיילים ושליטים.
בזכות הכלכלה החקלאית עלה מספר בני האדם על פני כדור הארץ באופן דרמטי, וחלו התפתחויות טכנולוגיות שכללו את המצאת הגלגל, העגלה והסירה.
מצד שני, ההסתמכות על הכלכלה החקלאית הובילה למספר חסרונות לאדם כיחיד: ראשית, ההתבססות על מקור מזון עיקרי אחד גרם לכך שאסון טבע כמו שנת בצורת גרם ליבול נמוך ובעקבותיו מוות ברעב של רבים מבני השבט, זאת לעומת התבססותו של הלקט על עשרות מיני צמחים ובעלי חיים.
שנית, ההתבססות על עבודת האדמה חייבה את בני התקופה להילחם על אזור מגוריהם.
אם בחברה לקטית התגלע סכסוך טריטוריאלי, יש לשבט המובס היכולת לסגת וללקט באזור אחר.
לעומת זאת, חברה המבוססת על חקלאות אינה יכולה להרשות לעצמה לוותר על נחלותיה כיוון שאובדן השדות, הממגורות והעדרים – משמעותו כליה ברעב לכל בני השבט.
לפיכך, לא היה מנוס לבני התקופה אלא להגן בכוח הזרוע (ומאוחר יותר הנשק) על נחלתם.
עדות לאלימות התקופתית נמצאת באחוז הגבוה של השלדים הנאוליתיים, שאובחנו בהם סימני אלימות קשים.
אחוז זה גבוה מהאחוז שמאפיין שלדים מתקופות קדומות יותר.
אחד השינויים המשמעותיים הנוספים לחברת "החקלאים החדשים" היה אופי התזונה (הדיאטה).
חברת הלקטים-ציידים ניזונה מכמויות גדולות של חלבון מן החי, בעוד החקלאים שההזדמנויות והמוטיבציה שלהם לצייד הייתה נמוכה יחסית – מרבית מזונם הגיעה מהצמחים המתורבתים שגידלו.
אין עדיין הסכמה לגבי היתרונות והחסרונות של השינוי בהרגלי התזונה, וההשפעה הכללית שלהם על תחילת ההתפתחות החברתית.
החיים באתר מסוים אפשרו הצטברות של רכוש אישי וקשר לנחלות.
ממצב זה, בני האדם הפרהיסטוריים יכלו לאגור מזון עבור תקופות קשות ולסחור בעודפים לא נחוצים.
החקלאות העניקה לבני האדם שליטה מוגברת על אספקת המזון שלהם, אך דרשה ישיבת קבע ועודדה התפתחות של קבוצות אנושיות רחבות יותר.
לאור הבטחת המזון ופיתוח הסחר יכלו האוכלוסיות לצמוח, להתגוון ולהתחלק ליצרני מזון ובעלי מלאכה.
מורכבות חברתית זאת דרשה צורה כלשהי של ארגון, דוגמת משטר ודת, כדי לתפקד ביעילות.
מגמת הגידול בביקוש לכוח אדם וגידול האוכלוסייה, המשיכה לתקופת הברונזה, ובסופו של דבר נבנו עיירות, ומאוחר יותר ערים ומדינות.
עדויות ארכאולוגיות שנאספו, ובהם סוגי הפגיעות שנמצאו בשלדים מתקופות שונות, תומכות באפשרות שהמהפכה הנאוליתית גרמה להתגברות של האלימות האנושית באזורים שהפכו למיושבים.
במחקר שהתפרסם ב־PNAS שיערו החוקרים כי הסיבה להתגברות האלימות היא התחרות הגוברת על האדמות המתאימות לעיבוד.
המהפכה הרומנית (ברומנית: Revoluţia Română din 1989) התרחשה בסוף שנת 1989 ובאה לידי ביטוי בסדרה של מחאות והפגנות, שהביאו להחלפת המשטר הקומוניסטי ברומניה והדחתו והוצאתו להורג של השליט הקודם, ניקולאה צ'אושסקו ושל אשתו, אלנה צ'אושסקו.
המהפכה הרומנית הייתה חלק משורת מהפכות המכונה "סתיו העמים" שהתרחשו באירופה, בארצות הגוש הקומוניסטי, שינויים שהתחייבו מדעיכת הקומוניזם.
ביתר ארצות מזרח אירופה המשטר הקומוניסטי נחלש, עד למצב של התנגדות בלתי אלימה כלפי המבקשים להפילו וקריסתו.
ברומניה השינוי היה כרוך במהפכה, שהיה בה שילוב של מחאה לא אלימה ושל מחאה אלימה, שבמהלכה נורו מאות אזרחים ושוטרים ובסופה הוצאו להורג השליט ורעייתו, שהייתה גם סגניתו.
במבט לאחור המהפכה הרומנית הייתה אירוע מכונן עבור רומניה והרומנים והשאירה את רישומה בהיסטוריה, בספרות, באומנות, בחברה ובפוליטיקה של רומניה.
המשטר הקומוניסטי ברומניה, שהתחיל עם סילוק המלך מיכאי הראשון בסוף שנת 1947, היה משטר שנכפה על ידי כוחות הכיבוש הסובייטים.
למרות תופעות כמו מהומות הסטודנטים בבוקרשט 1956, שביתת הכורים בעמק הז'יו (1977) והמרד בבראשוב, חוסר שביעות הרצון של חלק ניכר מהרומנים מהמשטר הקומוניסטי במדינה לא הצליח להביא שינויי משטר פנימיים, כמו בפולין בהשפעת סולידריות, או כמו בצ'כוסלובקיה (האביב של פראג ומהפכת הקטיפה).
להפך, ככל שהתערערו המשטרים הקומוניסטיים מסביב, כך הידקו צ'אושסקו ואשתו אלנה את אחיזתם בשלטון.
בגלל מחלוקת פנימית במחנה המדינות הקומוניסטיות בתחום הכלכלי, בחרה רומניה להפגין עצמאות בתחום יחסי החוץ - היא הייתה המדינה הקומוניסטית היחידה ששימרה את יחסיה הדיפלומטיים והכלכליים עם ישראל.
ברית המועצות הועידה לרומניה את תפקיד ספקית המזון של הגוש הקומוניסטי, וההנהגה הרומנית מרדה בכך והחליטה לפתח תעשייה כבדה, על אפה ועל חמתה של ברית המועצות.
לצעד זה היו שתי השלכות מיידיות.
כדי להימנע ממתן אמתלת פלישה של ברית המועצות, הפגינה רומניה אדיקות יתר ביישום המשטר הקומוניסטי וכדי לגייס את המשאבים לפיתוח תעשייה כבדה, ללא עזרת ברית המועצות ויתר המדינות הקומוניסטיות, נאלצה רומניה לצמצם יותר ויותר את הטובין המופנים לצריכה פנימית, כדי לייצא אותם ולהשקיע את תמורתם בבניית התעשייה הכבדה.
כתוצאה מכך הייתה ירידה מתמדת ברמת החיים של תושבי רומניה ובאיכותם, ירידה מתמשכת שבאה לידי ביטוי גם בצמצום שעות הלימודים בבתי הספר ושעות אספקת החשמל הביתית.
צ'אושסקו הציג לרומניה כמטרה תשלום כל חובות החוץ שלה ואומנם זמן לא רב לפני המהפכה סיימה רומניה את תשלום חובות החוץ בסך 11 מיליארד דולר, כמה חודשים לפני המועד.
משטר הצנע החריף, שהכתיב צ'אושסקו בשנות השמונים, היה בין הסיבות לפרוץ המהפכה הרומנית.
תרבות השלטון ברומניה, בתקופה זו, הייתה תערובת של נפוטיזם וסטליניזם, כשצ'אושסקו, שירש את המנהיג הקומוניסטי הקודם, גאורגה גאורגיו-דז', שלט יחד עם אשתו ביד רמה והכין את הבן, ניקו, להיות היורש.
מסביב לדמותו של צ'אושסקו הונהג פולחן אישיות משוכלל.
ברחובותיה ובדרכיה של רומניה, כל כמה מאות מטרים, הוצג פלקט עם דמותו של צ'אושסקו או עם סיסמה המרוממת אותו.
חלק נכבד מאוד מהיצע חנויות הספרים, היו ספרים המיוחסים לצ'אושסקו.
סופרי ומשוררי החצר קשרו לו כתרים וכך עשו כל עסקני המפלגה הקומוניסטית.
מובן, שליד צ'אושסקו לא היה מקום לעוד אלים, לכן הדתות דוכאו ונעשו מאמצים רבים להכביד על הריטואל הדתי.
חרף דיכוי הדת תחת שלטון צ'אושסקו, המוסדות הדתיים שתפו פעולה עם המשטר.
ב-19 בדצמבר, כשהמהפכה כבר החלה, הפטריארך תאוכטיסט, המנהיג הדתי הבולט שלח לצ'אושסקו מברק ארוך ומתחנף, שמתעלם לחלוטין מתחילת המהפכה.
אף על פי שהשלטון הקומוניסטי ברומניה היה מאוד נוקשה, מפעם לפעם היו מחאות כנגדו, דוגמת שביתת הכורים מעמק הז'יו בחודש אוגוסט 1977. בדומה להתפרצות של הר געש, היו זעזועים מוקדמים שבישרו את המהפכה הרומנית.
הפגנת הסטודנטים ביאשי, ב-17 בפברואר 1987, שמחו על מחסור בחימום ובחשמל וב-15 בנובמבר 1987 בברשוב היו שביתות ומהומות פועלים לא מרוצים, שמחו נגד הרעת תנאי חייהם.
במרץ 1989 שודר בתחנות רדיו זרות מכתב השישה, מחאה של נכבדים לשעבר במפלגה הקומוניסטית הרומנית.
ב-9 בנובמבר 1989, בברלין, הגרמנים פירקו את חומת ברלין ופתחו את הגבול בין שתי הגרמניות.
ב-10 בנובמבר, בבולגריה, שכנתה של רומניה, הוחלף ללא מהומות וללא שפיכות דמים השליט הקומוניסטי הוותיק, טודור ז'יבקוב.
ב-11 בנובמבר 1989, ברחובות ברזויאנו (Brezoianu) וקוגלניצ'אנו (Kogălniceanu) בבוקרשט הפגינו סטודנטים מקומיים יחד עם סטודנטים שהגיעו מקלוז'-נאפוקה והציגו שלטים עם הדרישה "רוצים רפורמות".
חלק מהסטודנטים נעצרו ונלקחו לחקירה.
ב-17 בנובמבר, בצ'כוסלובקיה, התחילה מהפכת הקטיפה וביום 10 בדצמבר קמה בצ'כוסלובקיה ממשלה שרוב שריה לא היו קומוניסטים.
למרות הצנזורה הידיעות חדרו אל רומניה והרומנים צפו בקנאה בשינוי המשטר הצ'כוסלובקי.
ב-4 בדצמבר, בכינוס של ראשי מדינות ברית ורשה, ניהל מיכאיל גורבצ'וב שיחה קשה עם צ'אושסקו ובה תבע ממנו להעלות את רמת החיים ברומניה ולשפר את מצב זכויות האזרח.
למחרת, ב-5 בדצמבר, התפרסמו בעיתוני רומניה ידיעות על הגדלת מלגות הסטודנטים.
צ'אושסקו חשש מפני תיאום בין בוש, נשיא ארצות הברית, ובין גורבצ'וב על מנת להביא לשינוי המשטר ברומניה.
ב-15 בדצמבר 1989 פרצה בטימישוארה מחאה, בתגובה לניסיונם של השלטונות לסלק מביתו את מתנגד המשטר, הכומר הקלוויניסטי ממוצא הונגרי, לסלו טקש (László Tőkés).
הכומר ביקר את המשטר בכלי תקשורת זרים והשלטונות החליטו שהוא מסית על רקע אתני.
לפי דרישת השלטונות הדיח אותו הבישוף מתפקידו ובכך שלל ממנו גם את זכותו לדירה שקיבל מתוקף תפקידו כראש הכנסייה הרפורמית בעיר.
צאן מרעיתו של טקש התגודדו מסביב לביתו כדי למנוע את סילוקו מהדירה, אך כעבור זמן מה הצטרפו לבני הקהילה גם עוברים ושבים, ביניהם סטודנטים רומנים בעלי רקע דתי, שלא הכירו את הפרשה, אך שמעו פרטים מחסידי הכומר וראו במקרה זה עוד ניסיון של דיכוי על רקע דתי.
כשפטרה מוץ, ראש עיריית טימישוארה, הגיע למסקנה שהקהל לא עומד להתפזר, השמיע כמה הצהרות בהן נרמז ששינה את דעתו בעניין פינויו של הכומר.
הקהל הלך וגדל ופטרה מוץ סירב לדרישת הקהל לאשר בכתב את ביטול הפינוי.
כתוצאה מסירובו, החל הקהל לשיר שירים אנטי-קומוניסטיים, והדבר משך כוחות משטרה וסקוריטטה.
בשלב זה התפשטה המחאה, והנושא שהצית אותה הפך משני.
כמה מהמתקהלים ניסו להעלות באש מבנה של המועצה המחוזית של המפלגה הקומוניסטית הרומנית.
אנשי הסקוריטטה הגיבו ברימוני גז מדמיע וזרנוקי מים בעוד המשטרה החלה להפעיל כוח ולבצע מעצרים.
הקהל עבר אל הקתדרלה המטרופוליטנית של טימישוארה ומשם יצא לצעדת מחאה ברחבי העיר תוך עימותים עם כוחות הסקוריטטה.
למחרת, 17 בדצמבר, נמשכו המחאות.
המתקהלים נכנסו לתוך בניין המועצה המחוזית והשליכו דרך החלון מסמכים של המפלגה הקומוניסטית, חוברות תעמולה, כתבי ניקולאה צ'אושסקו וסמלים קומוניסטיים אחרים.
הם ניסו פעם נוספת להצית את המבנה והפעם נבלמו על ידי יחידות צבא.
הופעת הצבא ברחובות הייתה אות לכך שההוראות הגיעו מהסמכות הגבוהה ביותר.
התזמורת הצבאית נשלחה לצעוד ברחובות במופגן, תוך נגינה, והאזרחים קיבלו אותה בקריאות בוז.
הצבא לא הצליח להשליט סדר ברחובות, אך מעורבותו הפכה את העיר לשדה קרב, שכלל קרבות רחוב ומכוניות בוערות על רקע תנועת כוחות סקוריטטה מזוינים במכוניות משוריינות ובטנקים.
לאחר השעה שמונה בערב נשמעו יריות בכל המרחב שבין כיכר החירות ועד בית האופרה, כולל גשר דצ'בל, דרך ליפוביי ודרך ג'ירוקולוי.
בעת שטנקים ומשאיות חסמו את העיר פיטרלו בשמים מסוקים.
לאחר חצות הליל נרגעו המחאות, אך ברחובות העיר נותרו בניינים הרוסים, אפר ודם.
בבוקרו של 18 בדצמבר, נשמר מרכז העיר על ידי חיילים וסוכני סקוריטטה לבושים אזרחית.
ראש העירייה זימן אספה של המפלגה באוניברסיטה, במטרה לגנות את "הוונדליזם של הימים האחרונים" ופרסם חוק, שאסר על האוכלוסייה לנוע בקבוצות הכוללות יותר משני אנשים.
קבוצה של כשלושים צעירים רומנים התקדמה במפגיע אל הקתדרלה האורתודוקסית, שם הניפו את דגל רומניה, שממרכזו נגזר הסמל הקומוניסטי .
הם ידעו שעלולים לירות בהם והתחילו לשיר את המנון רומניה הישן "התעורר, רומני!", המנון שנאסר בסוף שנת 1947, כשהקומוניסטים תפסו את השלטון ברומניה.
חלקם נהרגו, חלקם נפצעו, והיו גם בני מזל שהצליחו להינצל.
ביום 19 בדצמבר, למרות השתדלותם של כמה מראשי המשטר למנוע זאת, עובדי המפעלים של טימישוארה הפסיקו את עבודתם וטורים ארוכים של פועלים נכנסו לעיר.
100,000 מפגינים כבשו את כיכר האופרה (שמה שונה לאחר המהפכה ל"כיכר הניצחון") והחלו לקרוא סיסמאות נגד המשטר, כמו "אנחנו העם", "הצבא איתנו", "אל תיראו, צ'אושסקו יפול".
ניקולאה צ'אושסקו שהה בביקור באיראן, ובהיעדרו מינתה אשתו ושותפתו לשלטון, אלנה, את אמיל בובו ואת קונסטנטין דסקלסקו, כדי שיקבלו משלחת של המפגינים.
השניים סירבו להיענות לתביעות המפגינים, והמצב נשאר ללא שינוי.
למחרת הביאו הרכבות פועלים מאולטניה שנועדו למלא את מקומם של הפועלים המקומיים, אך הם הצטרפו לבסוף למפגינים.
אחד הפועלים סיפר: "אתמול, מנהל המפעל שלנו, יחד עם נציג רשמי של המפלגה הקומוניסטית, אספו אותנו בחצר, נתנו לנו אלות עץ ואמרו לנו שחוליגנים והונגרים מחריבים את טימישוארה וחובתנו ללכת לשם ולעזור בדיכוי ההפגנות.
אבל עכשיו הבנתי שזה לא נכון."
ראשי המפלגה הקומוניסטית גייסו אלפי עובדים, הלבישו אותם במדי המשמר הלאומי, ציידו אותם באלות ובידיות של טוריות ושלחו אותם ברכבות לטימישוארה, כדי לפגוע במפגינים.
מרבית העובדים האלה הצטרפו למפגינים במאבקם נגד כוחות הביטחון, ולבושם במדי המשמר הלאומי בלבל עוד יותר את כוחות הביטחון.
ראשי המשטר, שהבינו מה מתרחש, עצרו את הרכבות עם הגייסות והסיטו אותן ליעד אחר, כדי למנוע המשך הצטרפות למפגינים.
בבוקרו של 20 בדצמבר, בטימישוארה, עשרות אלפי פועלים עזבו את מקומות עבודתם ופנו אל מרכז העיר.
הצבא נמנע מפתיחה באש ושב אל המחנות שלו.
טורי הפועלים הגיעו למרכז העיר, הקימו נציגות והיא נשלחה למסור לראש העירייה את דרישות המפגינים:
הדרישות הועברו לנציגי צ'אושסקו במקום והם העבירו אותן לצ'אושסקו עצמו, אך לא העיזו להציג לו את הדרישה להתפטרותו.
העצירים שוחררו והגופות נמסרו למשפחות.
הוועד, שניסח והציג את הדרישות, התפתח והפך להחזית הדמוקרטית הרומנית, שתתאחד בעתיד עם חזית ההצלה הלאומית.
בצרפת, בת הברית המסורתית של רומניה, התרבו התגובות נגד דיכוי המהפכה.
אז'ן יונסקו ומוניקה לובינסקו, שני האינטלקטואלים הצרפתים הבולטים ממוצא רומני, התבטאו ברדיו אירופה החופשית למען המחאה בצורה חד-משמעית.
צרפת, יחד עם יתר 11 חברותיה בשוק האירופי המשוותף, השעו את כל ההסכמים הכלכליים עם רומניה.
השגריר הרומני זומן למשרד החוץ הצרפתי, כדי להודיע לו על מורת הרוח של צרפת.
סקר, שערכה הטלוויזיה, על השאלה אם ראוי שתהיה התערבות העולם ברומניה, מסתכם בתוצאה של 84% תמיכה בהתערבות.
אירועי טימישוארה תוארו בשידורי רדיו אירופה החופשית וקול אמריקה, שידורים שהרומנים האזינו להם במחתרת ברומניה וכמוהם גם סטודנטים רומנים, שחזרו הביתה לחופשת חג המולד.
בחודש נובמבר, לפני האירועים, צ'אושסקו ביקר אצל מיכאיל גורבצ'וב ויש טוענים כי האחרון תבע ממנו להתפטר.
לפי אותם המקורות צ'אושסקו סירב להתפטר.
נושא התפטרות צ'אושסקו עלה מחדש ביום 17 בדצמבר, כשצ'אושסקו רצה להעביר בוועד הפועל הפוליטי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית החלטות, שיובילו להחנקת המהפכה בטימישוארה.
שניים ממשתתפי הכינוס, יון דינקה ופאול ניקולסקו-מיזיל התנגדו לשימוש בכוח כנגד המפגינים ובתגובה הציע צ'אושסקו את התפטרותו.
והציע למתכנסים לבחור מנהיג חדש.
גאורגה אופראה וקונסטנטין דסקלסקו ועוד מתכנסים תבעו מצ'אושסקו לחזור בו מהתפטרותו והציעו להדיח את המתנגדים.
בשעה מאוחרת יותר, באותו יום, יצא צ'אושסקו לביקור באיראן והשאיר לאשתו ולמקורבים את הטיפול במהומות טימישוארה.
כשחזר צ'אושסקו, ביום 20 בדצמבר, מאיראן, גילה שהמצב רק החמיר.
הוא הופיע בשידור טלוויזיה, שידור בו גינה את המפגינים מטימישוארה וכינה אותם "אויבי המהפכה הסוציאליסטית".
כבר משנת 1982 התחילה קבוצה של גנרלים מהסקוריטטה לתכנן הפיכה.
יש אומרים כי בשנת 1989 תוכננה ההפיכה לראש השנה הרומני (סוף השנה האזרחית), אך האירועים של טימישוארה הביאו את הקושרים למסקנה, שעליהם לנצל את שעת הכושר ולהקדים את תפיסת השלטון.
ראש הקושרים, הגנרל ויקטור סטנקולסקו, היה חלק מהחוג הקרוב של צ'אושסקו והוא ששכנע אותו לקיים עצרת לפני בניין הוועד המרכזי.
על פי התכנון הוצבו בכיכר כלי נשק המופעלים מרחוק שהיו אמורים להתחיל לירות באקראי על המתקהלים, בעוד התועמלנים יסיתו את ההמון בסיסמאות נגד צ'אושסקו.
בבוקרו של 21 בדצמבר פנה צ'אושסקו מהמרפסת של הוועד המרכזי אל עצרת של כ-100,000 אנשים וגינה בחריפות את ההתקוממות בטימישוארה תוך התפארות בהישגי הסוציאליזם.
הקהל נשאר אדיש ורק השורות הראשונות עודדו בקריאות ובמחיאות כפיים.
במחווה, שנבעה כנראה מייאוש, הציע צ'אושסקו להעלות את השכר הכללי במאתיים ליי לחודש, תוספת של 10% בגובה המשכורת עד אותה עת.
תנועות פתאומיות שנוצרו בשולי הקהל ורעשים שתוארו מאוחר יותר כיריות מנשק חם או פצצות, הפכו את העצרת לתוהו ובוהו.
ההמון המבועת החל להתפזר וסוכנים הפיצו בתוך הקהל את הידיעה שהסקוריטטה יורה בהמון, ושהתחילה המהפכה.
הם גם קראו לאנשים להצטרף למהפכה.
ניסיונותיהם של צ'אושסקו ושל אשתו למשוך את תשומת הלב של הקהל ולהרגיע אותו בקריאות "הלו, הלו" ו-"הישארו רגועים במקומותיכם" נפלו על אוזניים ערלות.
העצרת החלה לשנות את אופייה ולהפוך למפגן מחאה.
צ'אושסקו הצליח אמנם להשלים את נאומו, אולם בשל קטיעת השידור הישיר של העצרת בטלוויזיה, הצופים ראו מספיק כדי להבין שמתרחש משהו יוצא דופן.
ההמון התחיל להתפזר ברחובות, תוך הפיכת עיר הבירה לזירת מהפכה, כמו בטימישוארה.
הם קראו סיסמאות כמו: "הורידו את העריץ", "מוות לקרימינל", "אנחנו העם, הורידו את הדיקטטור" ועוד.
ההמון כבש את מרכז העיר מכיכר קוגלניצ'אנו ועד כיכר רוסטי והכיכר רומאנה.
על הפסל של מיכאי האמיץ, המוצב בשדרות קוגלניצ'אנו, טיפס צעיר ונופף דגל לאומי שהוצא ממנו הסמל הקומוניסטי.
עם חלוף הזמן יצאו לרחובות יותר ויותר אנשים.
לקראת המפגינים חסרי הנשק יצאו חיילים, טנקים והיחידה המיוחדת למלחמה בטרור.
החיילים ירו מגגות בניינים וכלי רכבם דרסו אנשים.
מכבי האש ניסו לחסום את ההמון בעזרת סילוני מים חזקים.
צ'אושסקו שלח את המזכירים שלו להביא לו ידיעות טריות ממלון אינטרקונטיננטל.
כשהמזכירים חזרו סיפרו שיש שני צעירים, בחור ובחורה, שמסיתים את ההמון בעזרת מגפון.
צ'אושסקו הורה לקציניו לצאת ולהביא אותם.
יצאו כחמישים איש מצוידים בנשק מוסתר מתחת למעילים או בתוך תיקים ששימשו להסוואה.
הם עצרו-חטפו מספר צעירים מתוך הקהל וירו במי שהתנגד להם.
העצורים לא הגיעו לבית מעצר, וכנראה נרצחו בדרך.
בערב ניסה צ'אושסקו ליצור קשר עם המשורר הפופולרי דן דשליו כדי לגייס אותו לדבר אל ההמון.
השליחים לא הצליחו למצוא אותו.
השליחים ניסו למצוא את המשורר אדריאן פאונסקו, אך גם איתורו של משורר זה לא צלח.
המפגינים הצליחו להקים מתרס לפני המסעדה "דונראה" ("דנובה" ברומנית) ולהגן עליו עד חצות הליל.
עיתונאי צרפתי, ז'אן לואי קלדרון, נדרס על ידי טנק.
יריות נשמעו עד השעה שלוש לפנות בוקר, כשהרחובות התרוקנו לגמרי.
תמונות צולמו מתוך המסוקים שנשלחו להשגיח על האזור וגם התיירים שהיו במגדל בית המלון "אינטרקונטיננטל" צילמו חלק מהאירועים.
הכנסייה הרומנית וכמריה תמכו במפגינים מהיום השני או השלישי.
הם פתחו בפני המפגינים את הכנסיות, תמכו ביצירת ועדים מהפכניים והגישו סיוע חומרי וסיוע מורלי לנפגעים ולמשפחותיהם.
בבוקרו של 22 בדצמבר צ'אושסקו נטה להאמין שמאמציו לייצב את המצב ולדכא את המהומות עולים יפה, אך בשעה 7:00, אלנה, אשתו, קיבלה ידיעות על המוני פועלים ממפעלים שונים, שמתקדמים לכיוון מרכז הבירה.
מתרסי המשטרה, שנועדו למנוע את המעבר לכיכר האוניברסיטה ולכיכר ההיכל, לא עמדו במשימתם.
בשעה 9:30 כיכר האוניברסיטה כבר הייתה גדושה.
הגיעו ידיעות על כך שבמקומות שונים החיילים חברו למפגינים.
קבוצה של עובדים ממפעלי 23 באוגוסט תפסו את מחסן הנשק של "המשמרות הפטריוטיים" והתקדמו לכיוון משכן המועצה המרכזית של המפלגה.
בעלי תפקידים שונים, שהרגישו שספינתם טובעת, החלו להיעלם, אפילו מזכירו של צ'אושסקו, מיחאי חרז'או נעלם.
כוחות הביטחון, הצבא והמשטרה, הופיעו שוב, אך הפעם כדי להצטרף למהפכנים.
בשעה 10:00 שודר ברדיו שנכנסו לתוקף חוקי החירום ואסורה התכנסות של יותר מחמישה אנשים.
מאות אלפי המפגינים, שהתכנסו בפעם הראשונה בחייהם ביוזמתם, בזו להודעות.
צ'אושסקו ניסה לפנות אל ההמון ממרפסת הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית, אך ההמון היסה אותו בזעם רב.
מסוקים השליכו כרוזים אל המפגינים, כרוזים בהם נקראו ללכת הביתה וליהנות מחופשת חג המולד.
רוח חזקה העיפה את הכרוזים הלאה וההמונים המשיכו בשלהם.
נפוצו ידיעות על מותו של שר ההגנה, ואסילה מילאה.
בין השעות 9:00–11:00 מת מילאה בנסיבות חשודות.
בהודעה שפרסם צ'אושסקו נמסר שהוא נמצא אשם בבגידה והתאבד לאחר שנחשפה בגידתו.
התאוריה הפופולרית ביותר גרסה, שהוא נרצח לאחר שסירב לבצע את הוראות הדיכוי של צ'אושסקו.
בעקבות ניתוח שלאחר המוות, שבוצע בגופתו בשנת 2005, הגיעו למסקנה שאמנם ירה בעצמו בעזרת אקדחו של אחד מפקודיו, אך כנראה התכוון רק לפצוע את עצמו ומת בגלל שטף דם כתוצאה מפגיעה בעורק.
לאחר מותו של מילאה מינה צ'אושסקו את ויקטור סטנקולסקו לתפקיד שר ההגנה.
לאחר שסטנקולסקו קיבל את הפיקוד, ציווה על היחידות לסגת לבסיסיהן.
כעבור כמה שעות הוא שכנע את צ'אושסקו להסתלק במסוק.
צ'אושסקו, יחד עם אשתו ושני נאמנים, יצא בשעה 12:09 מהגג של מטה המפלגה הקומוניסטית בבוקרשט במסוק אל מעונו בסנגוב, במרחק כארבעים קילומטרים מבוקרשט ומשם אל טרגובישטה.
לדברי טייס המסוק, הוא אמר לצ'אושסקו כי המסוק אותר והם בסכנת פגיעה מאש נגד מטוסים.
צ'אושסקו נבהל, והורה לטייס לנחות.
בני הזוג נחתו בסמוך לטרגובישטה.
בני הזוג צ'אושסקו, וקצין מהסקוריטטה שהתלווה אליהם, עצרו מכונית אקראית, ונהגה הסיע אותם בלית ברירה כברת דרך.
בסופו של דבר, בני הזוג הובאו למכון מחקר חקלאי ונכלאו שם, עד להגעת המשטרה למקום.
הזוג הובא למעצר, הם הועמדו למשפט מאולתר, מהיר מאוד, בפני בית דין אד הוק, הואשמו בעבירות רבות ובהן רצח עם, ונמצאו אשמים.
השניים הוצאו להורג ביום 25 בדצמבר, בטרגובישטה.
סיום המשפט וההוצאה להורג שודרו בטלוויזיה הממלכתית.
הודות להתפתחות אמצעי השידור הרדיופוניים והטלוויזיוניים, המהפכה הרומנית בשנת 1989 לוותה בשידורים ישירים, כפי שלא היו מעולם לפני כן.
כתבים זרים וסתם תיירים שצילמו והקליטו מאורעות, העבירו אותם לאמצעי שידור לוויניים וכך, השידורים שחזרו ועקפו את הצנזורה המקומית, היו כדלק הנשפך על מדורת המהפכה.
ביום 22 בדצמבר, בבוקר, בבוקרשט, במרכז ההמון, השחקן יון קאראמיטרו, עלה על טנק וצעק במלוא גרונו: "הפסיקו לירות!" שוב ושוב עד שהשתרר שקט מסביבו.
שדרני הטלוויזיה הביאו אותו אל האולפן והוא, בשידור ישיר, הצטלב (מעשה פסול בעיני המשטר הקומוניסטי/אתאיסטי) וקרא בקול: "אחים, הודות לאלהים (שוב פגיעה בטאבו קומוניסטי), אנחנו באולפני הטלוויזיה.
אלוהים השיב את פניו אל הרומנים.