tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דרך אביו, הוא היה נינו של לודוויג הראשון, מלך בוואריה, דרך אימו הוא היה נכדו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
החתונה התקיימה בטירת ד'אליי בפיימונטה, איטליה, זה היה בהשתתפות ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה, נסיך הכתר אומברטו, אמנואלה פיליברטו, דוכס אאוסטה, ועוד.
החתונה הייתה הנישואים הראשונים שהתקיימו בין שני הבתים האויבים מאז פרוץ מלחמת העולם הראשונה , זה גם היה ואף הייתה כינוס מרשים של בתי הבסבורג, סבויה, וויטלסבאך.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה נעצר קונרד בידי הצבא הצרפתי ונכלא בבית מלון בעיר לינדאו יחד עם וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה והנס גאורג פון מקנזן.
למריה בונה, שעבדה בתקופת המלחמה כאחות בוורמאכט, נאסר להיכנס לגרמניה והיא נותרה אצל בני משפחתה בסאבויה.
רק בשנת 1947 התאחדה המשפחה.
בשנים שלאחר מכן עבד קונרד במועצת המנהלים של חברת NSU.
בשנת 1969 מת בעלה קונרד, וב-2 בפברואר 1971 מתה מריה בונה ברומא.
ב-8 בינואר 1921 התחתנה מריה בונה עם קונרד, נסיך בוואריה, ממנו נולדו לה שני ילדים:
אמליה איזבלה, נסיכת בוואריה (1921–1985), התחתנה עם הרוזן אוברטו פולטי גאלימברטה דה אסאנדרי
אויגן, נסיך בוואריה (1925–1997), התחתן עם הרוזנת הלנה פון קבנהילר-מטש
מריה בֶּהם הייתה תושבת וינה, שהוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם על סיועה להצלת רוזליה וסרשטיין בתקופת השואה.
קורות חייה עד מלחמת העולם השנייה
מריה בהם התגוררה בווינה ברובע ה-12, ברחוב Theergasse 12, בקומה החמישית.
מריה בהם תרמה להצלתה של רוזליה וסרשטיין (Rosalia Wasserstein; עם נישואיה שמה הפך איסתה (Ista)).
רוזליה ילידת ה-13 בדצמבר 1918, הייתה נערה יהודייה שחיה בווינה במהלך מלחמת העולם השנייה והועסקה כתופרת ב-Jersey-Modelle.
תחילה פנתה רוזליה תחילה אל צכל שהסתירה אותה למשך זמן קצר עד שהועברה לדירה ברחוב פצמניטנאסה (Patzmanitengasse), בה שהתה עד יולי 1942. היא נעצרה על ידי הגסטפו, אך הצליחה להימלט.
לאחר ביקור של פקיד אס אס בכיר בביתה של פרנציסקה, היא החליטה להעביר את רוזליה למקום מסתור חלופי – לביתה של חברתה מריה בהם.
מאוחר יותר רוזליה הועברה לביתה של אנה קוכאר, אותה הכירה לפני המלחמה.
מריה גייל היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה בריטית-אוסטרלית.
גייל נולדה באוסטרליה לאם אוסטרלית ולאב בריטי, שניהם אדריכלים.
למדה באוניברסיטת ברמינגהאם ובבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
בין השנים 2009 עד 2011 הייתה גייל חברה בלהקה השייקספירית המלכותית.
המבקר מייקל קווני תיאר אותה כ"מבריקה בדמות יוליה המתבגרת".
ב-2006 זכתה גייל בפרס איאן צ'ארלסון על הופעתה במחזות "הלילה השנים עשר" ו-"'Tis Pity She's a Whore".
"מהומה רבה על לא דבר" (2004, שייקספיר גלוב) בתפקיד הירו
"פרופסור ברנרדי" (2005, תיאטרון ארקולה) בתפקיד האחות לודמילה
"Musik" (2005, תיאטרון ארקולה) בתפקיד קלרה
"סימבלין" (2005, התיאטרון הפתוח בריג'נטס פארק) בתפקיד ויולה
"Tis Pity She's a Whore" (2005, סאותארק פלייהאוס) בתפקיד אנאבלה
"אנטוניוס וקלאופטרה" (2006–2007, הלהקה השייקספירית המלכותית) בתפקיד אוקטביה
"יוליוס קיסר" (2006, הלהקה השייקספירית המלכותית) בתפקיד פורשיה
"הסערה" (2006–2007, הלהקה השייקספירית המלכותית) בתפקיד מירנדה
"Regime Change" (2007, רדיו 3 של ה-BBC) בתפקיד נטאשה
"פרופסור ברנרדי" (2007, רדיו 3 של ה-BBC) בתפקיד האחות לודמילה
"ורנון גוד ליטל" (2007, תיאטרון יאנג ויק) בתפקיד טיילור / אלה
"הים" (2008, (2008, התיאטרון המלכותי היימרקט) בתפקיד רוז
"חלום ליל קיץ" (2008, הלהקה השייקספירית המלכותית) בתפקיד פיה ראשונה
"עמל אהבה לשווא" (2008, הלהקה השייקספירית המלכותית) הנסיכה מצרפת
"כטוב בעיניכם" (2009, הלהקה השייקספירית המלכותית) בתפקיד סיליה (שחקנית מחליפה לרוזלינד)
"קומדיה של טעויות" (2009, הלהקה השייקספירית המלכותית) בתפקיד קורטיזנה
"The Grain Store" (2009, הלהקה השייקספירית המלכותית) בתפקיד מאשה
"רומיאו ויוליה" (2010, הלהקה השייקספירית המלכותית) בתפקיד יוליה
"מות ארתור" (2010, הלהקה השייקספירית המלכותית) אטרד / איליין
"The Pitchfork Disney" (2012, תיאטרון ארקולה) בתפקיד היילי
"שלוש אחיות" (2012, יאנג ויק) בתפקיד אולגה
"הוכחה" (2013, מנייר צ'וקולייט פקטורי) בתפקיד קתרין
"חתולה על גג פח לוהט" (2014, רויאל אקסצ'נג, מנצ'סטר)
"מידה כנגד מידה" (2015, הגלוב, לונדון) בתפקיד איזבלה
"ונדי ופיטר פן" (2015, הלהקה השייקספירית המלכותית) בתפקיד ונדי
מריה בבק (בבלארוסית: Мария Бабак) הייתה חסידת אומות עולם בלארוסית, אשר הצילה מספר יהודים במלחמת העולם השנייה.
מריה בבק התגוררה בעיירה הלוסק שבמחוז פולסיה (היום מוהילב).
ב-12 לדצמבר 1941, עם פלישת הצבא הנאצי למקום, נצטוו כל המשפחות היהודיות בעיירה להתייצב בכיכר העיר עם מסמכיהם ורכושם.
מספר ימים קודם לכן, נצטוו מכבי האש המקומיים לחפור תעלות בפאתי העיר, על מנת לשמש כבורות ירי.
עם היוודע הדבר, חלק מהיהודים ניסו להימלט מהאזור, אולם הם נתפסו ונורו בידי שוטרים שהקיפו את העיר.
במקביל, מספר מאנשי העיירה נרתמו לעזור ליהודים והצילום ממוות.
עם תחילת האקציה, מריה בבק החביאה את חיה ואברהם קצמן ואת חמשת ילדיהם - יעקב, יורי, יוסיף, חסיה ואנטולי.
בנוסף, מריה הצילה גם את הואה מקלר ואת ביתה אמה וכן את אחיינה מנדל רובינסון שאיבד את הוריו ואת אחיו הצעירים בזמן שברחו מהאקציה.
השלושה עברו ליד הבית של מריה בזמן שנמלטו, והחליטו לבקש עזרה.
כעבור שלושה ימים, קרוב משפחה של מריה עזר לעשרת המסתתרים לצאת מהלוסק בחשאי, להיכנס ליער ולהצטרף לפרטיזנים סובייטים.
כל העשרה שרדו עד סוף המלחמה.
חלק קטן מהניצולים חזרו להלוסק והשאר עברו להתגורר בערים אחרות בשטח ברית המועצות.
הניצולים הקפידו להפגש מדי שנה בהלוסק על מנת להודות למריה על אומץ לבה ועל תרומתה להצלתם.
ב-2006 פנה מנדל רובינסון במכתב ליד ושם וביקש להכיר במריה בבק כחסידת אומות עולם.
ב־6 במאי 2007, זכתה מריה בבק בתואר על תרומה להצלה של עשרת היהודים.
טקס הענקת המדליה התקיים בשגרירות ישראל בבלארוס, ובנה של מריה קיבל את המדליה בשמה.
שמה של מריה נחרט על קיר הכבוד של יד ושם.
מריה באביץ' הייתה אומנת אוקראינית, מחסידי אומות העולם, שהצילה במלחמת העולם השנייה תינוקת יהודיה ממוות בידי הנאצים בעיר רובנו.
מריה באביץ' הייתה אומנת של אירית אוסיפוב, תינוקת שנולדה בשנת 1941 ליצחק ולמינה אוסיפוב, משפחה יהודית מהעיר רובנו.
אב המשפחה, יצחק אוסיפוב, גויס עם תחילת מלחמת העולם השנייה לצבא האדום.
עם התקרבות הצבא הנאצי לרובנו, מינה אוסיפוב הצליחה למסור את ביתה אירית לאומנת שלה מריה, בתקווה שתשרוד את המלחמה.
ב-6 בנובמבר 1941 נרצחה מינה על ידי הנאצים שעסקו בטיהור העיר.
מריה, שהייתה מעל גיל 50, לקחה את התינוקת תחת חסותה, גידלה אותה במשך 4 שנים ודאגה לכל צרכיה באמצעיה הדלים.
מריה הסתירה את יהדותה של אירית מחשש לחייהן.
מריה סייעה גם ליהודים נוספים שהיו כלואים בגטו רובנו.
מריה ואירית שרדו את המלחמה.
לאחר המלחמה, חזר יצחק, אביה של אירית, לרובנו ומצא את בתו בחיים.
אירית ויצחק היו הניצולים היחידים של משפחת אוסיפוב המורחבת.
לאחר המלחמה הפכה מריה לחלק בלתי נפרד ממשפחת אוסיפוב.
מריה עלתה יחד עם המשפחה לישראל וחיה איתה בירושלים עד למותה.
מריה באביץ' נפטרה בשנת 1971, ונקברה בבית הקברות במנזר הרוסי לנשים בעין כרם, ירושלים.
ב-1 במאי 1962, מריה הייתה אחת מהראשונים לנטוע עץ בשדרת חסידי אומות העולם.
ב-30 במאי 1978, לאחר מותה, הוכרה מריה באביץ' על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם.
מריה ברניאס מוררה (בקטלאנית: Maria Branyas Morera; 4 במרץ 1907 – 19 באוגוסט 2024) הייתה אישה ספרדייה, והאדם החי המבוגר בעולם, החל מ-18 בינואר 2023, לאחר מותה של לוסיל רנדון.
היא החלימה ממחלת נגיף הקורונה במרץ 2020, אחרי שהייתה כמעט ללא תסמינים, והייתה, ככל הנראה, המחלימה המבוגרת ביותר בעולם מהמחלה עד 2021, שבמהלכה רנדון שהייתה מבוגרת יותר ממנה חלתה והחלימה.
החל מ-20 ביולי 2024 ממוקמת ברניאס במקום ה-8 ברשימת האנשים המבוגרים ביותר שתועדו אי פעם.
מריה ברניאס נולדה בסן פרנסיסקו בארצות הברית בשנת 1907, שם עבד אביה כעיתונאי, לאחר שמשפחתה הגיעה לעיר מטקסס.
היא עברה עם משפחתה לקטלוניה בספרד במהלך מלחמת העולם הראשונה.
היו לה שלושה ילדים - שתי בנות שעוד בחיים, ובן שכבר איננו בחיים.
הבן הגיע לגיל 86. בנוסף, היו לה 11 נכדים שהמבוגר בהם בן 60, ו-13 נינים.
מאז שנת 2000 לערך התגוררה ברניאס במעון דיור מוגן בעיר אולוט (Olot) שבקטלוניה.
במהלך מגפת הקורונה בארצה מלאו לה 113 שנים, כשהיא במצב קוגניטיבי ובריאותי טוב.
היא נדבקה בנגיף, סבלה מתסמינים קלים בלבד, לא פונתה לבית חולים, שהתה בבידוד בחדרה והחלימה במרץ 2020, אחרי שהייתה כמעט ללא תסמינים, והיא אז ככל הנראה הייתה המחלימה המבוגרת ביותר בעולם מהמחלה עד 2021, שבמהלכה רנדון שהייתה מבוגרת יותר ממנה חלתה והחלימה.
מריה דיאן ברינק היא זמרת-יוצרת אמריקאית.
ברינק היא סולנית להקת המטאל אלטרנטיבי, In This Moment.
ברינק נולדה במדינת ניו יורק, ואביה עזב את המשפחה כשהייתה צעירה.
כשהייתה בת 14 נכנסה להריון ונאלצה לפרנס את עצמה ואת בנה.
היא גם עזרה לאמה להתגבר על התמכרותה לסמים.
הלהקה הראשונה בה הייתה ברינק היא Pulse, לפני שעברה לקליפורניה.
בשנת 2002, כשהייתה בת 25, עברה ללוס אנג'לס כדי למצוא להקה לעבוד איתה; לקח לה שנתיים למצוא את כריס האוורת', איתו הקימה את In This Moment.
ברינק היא צמחונית ופעילה בקמפיין PETA.
היא גם אמנית / ציירת שאפתנית העונה לכינוי 'Maria Brink's Wonderland'.
מריה ואלצ'בה בקלובה (בבולגרית: Мария Бакалова.
היגוי: mɐˈrijɐ bɐˈkaɫovɐ; נולדה ב-4 ביוני 1996) היא שחקנית קולנוע בולגריה, אשר התפרסמה בזכות תפקידה בתור טוטר סגדייב בסרט "בוראט 2" משנת 2020; על הופעתה בסרט, היא קיבלה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה.
בקלובה נולדה בבורגס, בולגריה, בתם היחידה של רומינה בקלובה ושל ואלצ'ו בקלוב.
היא החלה בשיעורי שירה ובנגינה על חליל כשהייתה בת שש.
היא למדה במגמת תיאטרון דרמטי בבית הספר הלאומי לאמנויות בעיר בורגס.
לאחר מכן, היא עברה להתגורר בסופיה שם החלה לימודי קולנוע באקדמיה הלאומית לאמנויות התיאטרון והקולנוע, וסיימה את לימודיה בשנת 2019.
בקלובה החלה את הקריירה שלה במשחק בסרטים בולגריים: בשנת 2018 שיחקה בסרט Transgression וב 2020 בסרט '''Last Call'.
התפקיד בזכותו פרצה הוא דמותה של טוטר סגדייב, בסרט ההמשך ל"בוראט: רוצה לומד תרבות אמריקה בשביל נהדרת קזחסטן - בוראט 2 (סרט המשך לבוראט: העברת שוחד עצום לשלטון אמריקני לרווחת קזחסטן בעבר אומה מופלאה).
בסרט בקלובה מגלמת את טוטר, שהיא ביתו של הכתב הבדיוני הקזחי בוראט סגדייב.
בקלובה נבחרה מבין יותר מ-600 שחקניות בעקבות אודישן שבו הפגינה יכולת אלתור מרשימה.
המבקרים שיבחו את הופעתה של בקלובה בסרט, ומאט פאולר מ-IGN טען ש"הממצא הפנטסטי של הסרט, מריה בקלובה, שנותנת פייט לדמות של סשה ברון כהן, הוא הדבר שרוב האנשים ידברו עליו בעקבות הסרט הזה".
מבקר הקולנוע של לוס אנג'לס טיימס'', ג'סטין צ'אנג, תיאר את הופעתה של בקלובה כ"מדהימה", והילל את הדרך בה היא מציגה את המסע שעוברת הדמות אותה היא מגלמת: "באנרגיה מטורפת ושכנוע נוגע ללב".
החל מאוקטובר 2020, סשה ברון כהן מנסה לגרום לכך שבקלובה תהיה מועמדת לפרס האוסקר במסגרת טקס פרסי האוסקר ה-93 בשנת 2021.
בשנת 2022 ישבה בקלובה בראש ועדה לבחירת הסרט הבולגרי שיועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, בטקס פרסי אוסקר ה-95.
+שנהסרטתפקידהערות2017XIIaמילנה2018Transgressionיאנה2019The Fatherולנטינה הצעירה2020Last Callאלכסנדרהבוראט 2טוטר סגדייבמועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2020)
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי (2020)
מועמדת פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה (2020)
מועמדת פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית המשנה הטובה ביותר (אנ') (2020)2021Women Do Cryסוניה2022משחקי רצח (אנ')ביהקפסולהאניקהThe Honeymoonשרה2023שומרי הגלקסיה: חלק 3קוסמו כלב החלל (אנ')Fairylandפולט2024הקרב על הפופ-טארטראדההמתמחהאיוונה טראמפלוחמות ללא גבול (אנ')"הפצצה"2025לא רעים בכלל 2פיג טיילדיבובO HorizonאביElectra פרנצ'סקהTBATriumphסלאבה פלאטניקובהגם מפיקהBirdsEyeBrandedלילי
+שנהסדרהתפקידהערות2015Tipichnoמריהסדרת רשת; 3 פרקים2022שומרי הגלקסיה בספיישל חג המולדקוסמו כלב החלל (אנ')ספיישל של דיסני+2024–2025Creature Commandosהנסיכה אילנה רוסטוביץ'דיבוב; 7 פרקים
מריה לאונטייבנה בוצ'קאריובה הייתה חיילת רוסייה, שלחמה במלחמת העולם הראשונה והקימה את גדוד הנשים של צבא רוסיה.
היא הייתה האישה הראשונה ברוסיה לפקד על יחידה צבאית.
מריה נולדה כמריה פרולקובה למשפחת איכרים בניקולסקו ביולי 1889. אביה היה סמל בצבא האימפריה הרוסית שלחם במלחמת רוסיה-טורקיה.
היא עזבה את הבית בגיל שש-עשרה להתחתן עם אפאנסיי בוצ'קאריוב.
הם עברו לעיר טומסק שבסיביר, שם עבדו כפועלים.
בעלה התעלל בה וגרם לה לעזוב אותו.
היא מצאה עבודה כמשרתת אצל מעסיקים שאילצו אותה לעבוד בבית הבושת שלהם.
הם העבירו אותה לעיר שרטנסק ושם החלה מריה מערכת יחסים עם גבר יהודי מקומי בשם יעקב (או יענקל) בוק.
היא ובוק פתחו איטליז, אך במאי 1912 נעצר בוק בגין עבירות גניבה ונשלח לעבודות כפייה ביאקוצק.
בוצ'קאריובה הלכה אחריו לגלות, בעיקר ברגל, שם הקימו בני הזוג איטליז נוסף.
בוק נתפס שוב בגניבה ונשלח לכפר אמגה בשנת 1913. שוב בוצ'קאריובה הלכה אחריו.
אך בוק החל לשתות בכבדות ונעשה פוגעני.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, עזבה בוצ'קאריובה את בוק וחזרה לטומסק.
בנובמבר היא נדחתה על ידי גדוד המילואים 25 של טומסק בצבא הרוסי הקיסרי.
המפקד הציע לה לנסות במקום זאת להצטרף לצלב האדום.
היא הצטרפה לצבא באמצעות הבטחה לאישורו האישי של הצאר ניקולאי השני.
לאחר הכשרה של שלושה חודשים, החלה בתפקיד קדמי בשורות הקורפוס החמישי, גדוד 28, שהוצב בפולאצק.
היא זכתה לעיטור על שהצילה 50 חיילים פצועים בשטח.
לאחר שנפצעה בזרועה וברגלה, בוצ'קאריובה עבדה כאחות רפואית עד שחזרה לחזית בדרגת רב"ט והייתה אחראית על אחד עשר גברים.
היא סבלה מפציעה נוספת שהותירה אותה משותקת במשך ארבעה חודשים.
לאחר שהחלימה, חזרה לחזית כקצינת משנה המספקת אספקה למחלקה בת 70 גברים.
אנשי הגדוד התייחסו אליה בלעג או הטרידו אותה מינית עד שהוכיחה אומץ בקרב.
בסופו של דבר, היא הייתה מותשת מפציעותיה הגופניות ואיבדה עניין בתפקידה הצבאי.
לאחר פרישת הצאר בתחילת 1917 עקב מהפכת פברואר, היא הציעה למיכאיל רודזיאנקו להקים יחידת לחימה נשית, שלטענתה תתקן את בעיית המורל של הצבא.
היא האמינה שזה יבייש את הגברים לתמוך שוב במאמץ המלחמתי.
לאחר שהסכימה להוביל את היחידה, הצעתה אושרה על ידי מפקד הצבא הראשי ברוסילוב והיא פנתה לשר המלחמה אלכסנדר קרנסקי.
אף על פי שגיוס נשים נגד את תקנות הצבא, גדוד הנשים קיבל פיצוי מיוחד והיה לגדוד הנשים הראשון שהתארגן ברוסיה.
גדוד הנשים הרוסי הראשון של בוצ'קאריובה משך בתחילה כ-2,000 נשים מתנדבות, אך המשמעת הקפדנית של המפקדת הותירה ביחידה 300 מגויסות בלבד.
את האימונים המואצים של הגדוד הובילו 25 מדריכים גברים מגדוד וולונסקי של המחוז הצבאי פטרוגרד.
הגדוד התברך על ידי הכנסייה בקתדרלת איסק הקדוש ב-25 ביוני 1917. לאחר חודש של אימונים, בוצ'קאריובה ויחידתה נקשרו לחיל הסיבירי הראשון ונשלחו לחזית המערב הרוסית להשתתף במתקפת קרנסקי, שם קודמה בוצ'קאריובה לדרגת סגן.
היחידה הייתה מעורבת בקרב אחד גדול - ליד העיירה סמרגון.
בוצ'קאריובה עצמה נפצעה בקרב ונשלחה חזרה לפטרוגרד כדי להחלים.
היא הייתה מעורבת רק בשוליים ביצירת יחידות לחימה אחרות של נשים שהוקמו ברוסיה באביב ובקיץ 1917. היחידה שלה הייתה בחזית בזמן מהפכת אוקטובר ולא השתתפה בהגנה על ארמון החורף - יחידת נשים אחרת עשתה זאת, גדוד הנשים הראשון של פטרוגרד.
יחידתה של בוצ'קאריובה התפרקה לאחר שהתמודדה עם עוינות גוברת מצד הכוחות הגברים שנותרו בחזית.
בוצ'קאריובה חזרה לפטרוגרד ושם עוכבה לזמן קצר על ידי הבולשביקים.
היא הבטיחה אישור להצטרף למשפחתה בטומסק אך חזרה לפטרוגרד שוב בתחילת 1918. לטענתה, קיבלה אז מברק שביקש ממנה להעביר מסר לגנרל לאוור קורנילוב, שפיקד על הצבא הלבן בקווקז.
לאחר שעזבה את מטה קורנילוב היא נעצרה שוב על ידי הבולשביקים ולאחר שנודע להם על הקשר שלה עם הלבנים, אמורה הייתה להיות מוצאת להורג.
ברם היא חולצה על ידי חייל ששירת עמה בצבא הקיסרי בשנת 1915 ושכנע את הבולשביקים לשחררה.
היא קיבלה דרכון חיצוני והתאפשר לה לצאת מהארץ.
אחר כך עשתה בוצ'קאריובה את דרכה לוולדיווסטוק במזרח, שם עזבה לארצות הברית בספינת הקיטור "שרידן" באפריל 1918.
בחסות פלורנס הרימן, שמימנה את נסיעותיה בוצ'קאריובה הגיעה לסן פרנסיסקו ועשתה את דרכה לניו יורק ולוושינגטון די.
היא קיבלה פגישה עם הנשיא וודרו וילסון ב-10 ביולי 1918, במהלכה התחננה בפני הנשיא להתערב בנעשה ברוסיה.
וילסון ככל הנראה התרגש כל כך מפנייתה הנרגשת שהוא הגיב עם דמעות בעיניו והבטיח לעשות ככל יכולתו.
בעת שהותה בניו יורק, הכתיבה את זיכרונותיה, בספר בשם ישקה: חיי כאיכרה, בגלות וכחיילת, לעיתונאי רוסי בשם אייזיק דון לוין.
לאחר שעזבה את ארצות הברית היא נסעה לבריטניה שם התקבלה אצל המלך ג'ורג' החמישי.
משרד המלחמה הבריטי העניק לה מימון בגובה 500 רובל כדי לחזור לרוסיה.
בוצ'קאריובה הגיעה לארכנגלסק באוגוסט 1918 וניסתה לארגן יחידה אחרת, אך נכשלה.
באפריל 1919 היא חזרה לטומסק וניסתה להקים מחלקה רפואית לנשים בפיקוד אדמירל התנועה הלבנה אלכסנדר קולצ'ק, אך לפני שהספיקה להשלים משימה זו היא נתפסה מחדש על ידי הבולשביקים.
היא נשלחה לקרסנויארסק שם נחקרה במשך ארבעה חודשים.
בסופו של דבר היא נידונה למוות והוצאה להורג כ"אויבת הפועלים" ונורתה למוות על ידי סוכני הצ'קה ב-16 במאי 1920.
מריה בוצ'קאריובה הפכה לדמות אגדית בתרבות הרוסית, רק לאחר התפרקות ברית המועצות והייתה אחת מגיבורות הסרט הרוסי הגדוד, בבימויו של דמיטריי משקייב והופץ לבתי הקולנוע בפברואר 2015.
בשנת 2018 הניו יורק טיימס פרסם אודותיה הספד מאוחר.
מריה גורסקה (בפולנית: Andrzeja Gorska; 2 בפברואר 1917 – 15 בדצמבר 2007), הייתה נזירה קתולית בפולין, אם מנזר "קהילת האורסולינות של לב ישו המתייסר" .
חסידת אומות העולם על הצלת ילדים יהודים במלחמת העולם השנייה.
במהלך הכיבוש הגרמני בפולין, מנזר האחיות Ursuline היה מוקד פעיל להצלת יהודים.
ילדות יהודיות רבות נאלצו להסתתר במנזר תחת זהות בדויה.
הילדות בטחו באם המנזר גורסקה ושיתפו אותה בסוד יהדותן, והיא התרגשה מהריסון העצמי ומהקשיים שלהן.
גורסקה עסקה באופן רשמי בניהול בית תמחוי לילדים יתומים ונטושים.
באופן לא רשמי, עסקה בהברחת ילדות יהודיות מחוץ לגטו ורשה והעברתן למוסדות בפולין שהיו שייכים למנזר.
היא סיפקה להן מסמכים מתאימים, הגנה עליהן והסתירה אותן כשהגרמנים פשטו על המקום.
חלק מהאחיות היהודיות במנזר בחרו להיטבל לנצרות כדי להסתתר.
גורסקה הייתה גאה בכך שכמה מהאחיות שהגיעו כפליטות יהודיות החליטו להישאר כנזירות במנזר גם לאחר סיום המלחמה.
לאורך כל המבצעים המסוכנים שלקחה בהם חלק, גורסקה הונעה מתוך אהבה נוצרית ותחושת מחויבות להצלת חיי אדם.
מריה גורסקה הוכרה ב-27 באוקטובר 1997 כחסידת אומות העולם על ידי "יד ושם", וזאת בשל מאמציה וסיכון חייה למען הצלת יהודים במהלך השואה.
כהוקרה על תרומתה, הוענק לה בשנת 2007 "עיטור תחיית פולין" .
עיטור יוקרתי זה מוענק לאזרחים שרשמו הישגים יוצאי דופן בתחומים כגון חינוך, מדע, תרבות, כלכלה, עבודה סוציאלית ושירות אזרחי, וכן עבור העמקת קשרים טובים בין מדינות.
אחת הניצולות בזכות גורסקה, זופיה רוזנבלום-שימנסקה (Zofia Rosenblum-Szymańska), פרסמה ספר המתאר את הימלטותה מהגטו ואת שהותה במנזר.
בספרה, תיארה הניצולה את יחסה החם והתומך של האחות גורסקה ואת פעולותיה במהלך המלחמה.
היא ציינה במיוחד את מנהגה של האחות לבקר אותה באופן תדיר בחדרה, לשמש לה אוזן קשבת לבעיותיה, ולדאוג למתן תמיכה נפשית בעתות מצוקה.
מריה גוירי (בספרדית: María Goyri : 29 באוגוסט 1873 - 28 בנובמבר 1954) הייתה מבקרת ספרות, חוקרת, מחנכת ותומכת בזכויות נשים.
בשנת 1896 היא הפכה לאישה הספרדית הראשונה שזכתה בתואר בפילוסופיה והראשונה שקיבלה את הדוקטורט שלה, ב-1909, באוניברסיטה ספרדית.
היא הייתה אשתו של רמון מננדס פידל.
מריה אמליה ויסנטה גוירי נולדה ב-29 באוגוסט 1873 במדריד למשפחה באסקית, היא בילתה את שנותיה הראשונות באלגורטה, כפר על חוף הים במחוז ביסקאיה.
היא חזרה למדריד עם אמה עמליה גוירי.
בשל בריאותה הרופפת היא חונכה בביתה על ידי אמה, אשר נתנה לה שיעורים, כדי לסייע במאבק בדלקת המפרקים והשחפת שלה.
תוך התעלמות ממוסכמות התקופה היא רשמה את מריה לחדר כושר וכשהייתה בת שתים עשרה החלה ללמוד קורסים לעסקים באגודה לחינוך נשים.
שם גילתה שהיא נהנית מלימודי הדקדוק ובשנת 1887 היא נרשמה לבית הספר למורים כדי להיות מורה.
ב-1892 היא קיבלה אישור מהמזכיר הכללי להוראה, להירשם רשמית כסטודנטית על מנת להשתתף בשיעורים - בתנאי שנוכחותה לא תסיח את דעתם של התלמידים הגברים.
לפני כל שיעור היא לא הורשה להמתין במסדרון ונאלצה להמתין במשרד הסמוך לכיתתה.
הפרופסור שלה היה מלווה אותה לשולחן הכתיבה שלה ליד השולחן שלו.
בסוף השיעור היא לוותה החוצה באותה דרך.
מריה גוירי השיגה את התואר מורה בבית ספר רגיל (1893), וכן תואר בפילוסופיה (1896), ודוקטור לפילוסופיה (1909).
מריה פגשה את רמון מננדס פידל כשהמורה שלה לקח אותה לשמוע את תלמידו לשעבר מרצה בבית הספר לתארים מתקדמים של האוניברסיטה.
רמון היה באותה העת פרופסור באוניברסיטה וקיבל את הקתדרה בפילולוגיה.
כשגילתה שהם חולקים את אותם תחומי עניין היא הפכה לתלמידה שלו ולאחר מכן לעוזרת שלו.
הם נישאו בשנת 1900 ולירח הדבש שלהם הם נסעו למקומות המוזכרים בפואמה אל סיד (Poema de mí Cid), שיר האפוס הספרדי העתיק ביותר שהשתמר.
נולדו להם שלושה ילדים: רמון, שמת בילדותו, חימנה וגונזלו.
מריה ורמון הקדישו את חייהם למחקר בכל מה שקשור לפילולוגיה ולשימור ההיסטוריה והבלדות הספרדיות הקדומות.
היא גם שיתפה פעולה עם ארגון "ההגנה על עברייני נוער", שנוסד ב-1916 כדי לסייע למניעת כליאת בני נוער מתחת לגיל 16.
היא לימדה במכללה לחינוך שפה וספרות.
ב-23 באוקטובר 1933 היא נבחרה לחברת ההנהלה של "המועצה ללימודים מתקדמים".
היא לימדה במכון לחינוך חופשי עד פרוץ מלחמת האזרחים בספרד בשילוב פעילות גופנית יחד עם לימודים עיוניים.
מריה ורמון היו בביתם הכפרי בסן רפאל, עיירה השוכנת על הכביש המקשר בין מדריד לארמון המלכותי של לה גרניה דה סן אילדפונסו, כאשר פרצה מלחמת האזרחים והפתיעה אותם לחלוטין.
הם היו עם בתם חימנה, בעלה, מיגל קטלאן סנודו ובנם דייגו קטלאן באזור שנשלט על ידי צבא שהתקומם נגד הרפובליקה הספרדית השנייה.
לאחר הפצצת מטוסים הם נאלצו לברוח לאל אספינאר ומאוחר יותר לסגוביה.
המלחמה הייתה אסון עבור גוירי.
הם היו בצד של פרנקו אבל היא עדיין הגנה על דעותיה הליברליות כולל שוויון זכויות לנשים בכל התחומים, במיוחד בחינוך.
בארכיון הכללי של מלחמת האזרחים בספרד נמצא תיעוד של המגלה שבני משפחתה וחוג החברים שלהם ביו במעקב, ונבדקה התכתובת שלהם.
הדו"ח שנשלח לבורגוס, בסיס הממשלה הלאומנית, אמר כי "רמון מננדס פידל, מנהל האקדמיה הספרדית המלכותית, היה חלש אופי ונשלט לחלוטין על ידי אשתו, מריה גוירי, אישה בעלת כישרון רב ואנרגיה יוצאת דופן.
היא מאוד משכנעת ואחד האנשים המסוכנים בספרד.
ללא ספק אחד השורשים היותר חזקים של המהפכה".
לאחר המלחמה נסגר המכון לחינוך חופשי וכל בתי הספר בחסות המועצה ללימודים מתקדמים ונאסר על המורים לקדם שוויון נשים בחינוך ובמטרות ליברליות אחרות.
בנוסף להוראה, הקדישה מריה את שנותיה המאוחרות למחקר, איסוף גרסאות שונות של בלדות עתיקות.
היא מתה ב-28 בנובמבר 1954 במדריד.
אחייניתה הייתה הסופרת והאקטיביסטית מריה תרזה לאון ונכדה הוא הפילולוג הספרדי דייגו קטלאן שעמד בראש "קרן רמון מננדס פידל".
על שמה נקראו רחובות באליקנטה, קורדובה, גרנדה וגוודלחרה.
מריה ברטה (במקור בֶּק, בהונגרית: Barta Mária; בודפשט, 28 ביולי 1897 – בודפשט, 29 בספטמבר 1969) הייתה ציירת, גרפיקאית, אוּמנית יהודיה הונגרית.
אחותם של הצייר אישטוואן ברטה ושל הפסל לאיוש ברטה.
מריה בק נולדה במשפחה יהודית כבתם של דיולה בק, (1858-1922) סוחר יין ושל גיזלה ברודי.
היא נישאה ב-18 בנובמבר 1923 בבודפשט לסוחר העצים ארפאד שוורץ.
מריה הייתה תלמידתם של הציירים גזה אודווארי, ולאחר מכן של יוז'ף ריפל-רונאי ושל בלה איוואני-גרינוולד באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות.
מאוחר יותר המשיכה את לימודיה בקולג' של וינה לאמנויות שימושיות.
היא חייתה בפריז תקופה ארוכה, נסעה לסיור לימודים באיטליה ובטורקיה.
מריה הייתה חברה באגודה החדשה לאמנים בתערוכות; היא הציגה תערוכת אוסף בסלון הלאומי (1933), תערוכות קבוצתיות בגלריה הישנה לאמנות (1946–1947), במוזיאון ארנסט (1959) ובאולם על שם אדולף פניאש (1964).
היא ציירה בעיקר תמונות חיים וטבע דומם.
1933 הסלון הלאומי, בודפשט (אוסף)
1964 אולם פניאש אדולף, בודפשט • בית התרבות פטפי, אסטרגום
1966 בית התרבות דנוביה, בודפשט
1986 גלריית פטאקי, בודפשט עם אישטוואן ברטה
1921 תערוכת אביב, הסלון הלאומי, בודפשט
1947 בית האמנים היצירה, בודפשט
1948 תערוכת גרפיקה הונגרית, סטוקהולם
1957 תערוכת אביב, היכל האמנות (בודפשט)
1959 תערוכת שבעה ציירים, מוזיאון ארנסט, בודפשט
1960 תערוכת אמניות הונגריות, היכל האמנות (בודפשט)
מריה דה לוס אנג'לס בסרה (בספרדית: María de los Ángeles Becerra; נולדה ב-12 בפברואר 2000) הידועה בשמה מריה בסרה (María Becerra), היא זמרת ויוטיוברית ארגנטינאית.
היא כונתה כ"קול מוביל בתנועת הפופ האורבנית של ארגנטינה".
מריה החלה את הקריירה שלה בגיל שתים-עשרה בפלטפורמת פייסבוק.
בשנת 2015, היא פרסמה מונולוג פרודי באורך חמש דקות שנצפה בלמעלה ממיליון פעמים תוך שעות ספורות.
זה עודד אותה ליצור ערוץ יוטיוב שבו היא פרסמה סרטונים של המונולוגים והשירה שלה, ולוגים והדרכות לאיך לרקוד נכון.
בשנת 2020, בסרה הפכה לאמנית הלטינית הראשונה שהוחתמה בחברת התקליטים העצמאית, 300 אנטרטיינמנט.
בשנת 2021, הוציאה בסרה את המיני-אלבום השני שלה, Animal, Pt.
1 שכלל את הסינגל "Animal" ביחד עם הזמרת קאזו, ואת גרסת הסולו לסינגל "Acaramelao".
שני הסינגלים הפכו ללהיטים בארגנטינה, שם הגיעו למקום החמישי והשביעי, בהתאמה.
המיני-אלבום מכיל ז'אנרים שונים כגון היפ-הופ, רגאטון, טראפ, היפ-הופ, R&B וסלסה, נושאים השירים הם על העצמת נשים, אהבה ותשוקה.
באוגוסט 2025 בסרה ערכה את הופעת הבכורה שלה במשחק בסדרת נטפליקס החדשה "עמוק בבוץ", ספין-אוף של הסדרה El Marginal.
בסרה מגלמת את דמותה של קליאו, צעירה מהשכונה שמתאהבת, מתמודדת עם אמהות ונאבקת לשמור על ילדה בתנאים קשים.
היא גם מבצעת את שיר הנושא הרשמי של הסדרה, "".
לדברי בסרה עצמה, ההשפעה האישיות העיקרית שלה הייתה אמה.
באשר להשפעותיה האמנותיות, עבודתה של מריה מושפעת בעיקר מאיימי ויינהאוס, ויטני יוסטון ונאטי נטשה, בעוד שהיא הצהירה שהיא תמיד העריצה את הזמרות אריאנה גרנדה, ריהאנה וקארדי בי.
שנהכותרתתפקידמקום2017Original, laboratorio de clonesעצמהסיור לאומי בארגנטינה
2024פרס המוזיקה האמריקאית הלטיניתשיתוף הפעולה הטוב ביותר - טרופי"Asi es la Vida" (עם אנריקה איגלסיאס)פרס גראמי הלטיניהביצוע האורבני/פיוז'ן הטוב ביותר"Corazon Vacio"
מריה גרינשטט (חליפיטקו) , חסידת אומות העולם ילידת אוקראינה, שהצילה יהודים במלחמת העולם השנייה ונפטרה בישראל.
מריה גרינשטט (חליפיטקו) הייתה אלמנה אוקראינית צעירה שהתגוררה עם אמה אנטונינה דובז'נסקיה ובנה התינוק ליאוניד בעיר נובוהרד-וולינסקי במחוז ז'יטומיר.
במהלך הכיבוש הגרמני, לאחר שעות העבודה, נהגה לצאת אל הכפרים הסמוכים בכדי להחליף מוצרים תמורת אוכל.
מריה סייעה ליהודים לברוח מן הגטו.
היא התקינה פרצה בגדר כדי שיהודים יוכלו לברוח בלילה מהגטו, וכן דאגה לסדר לנמלטים מקומות מסתור.
באוקטובר 1942 לאחר חיסול הגטו ב, במהלך אחת מנסיעותיה, כשהייתה במרחק של מעל 50 ק"מ מביתה, פגשה מריה את האחיות היהודיות סוניה, ריטה וג'ניה והציעה ל-3 האחיות מקום מסתור בביתן.
מריה פגשה חייל יהודי סובייטי בשם אברהם גרינשטט שנמלט מהשבי הגרמני, וגם אותו דאגה להסתיר לסירוגין בעליית הגג ובמרתף הבית יחד עם 3 האחיות.
חודש לאחר מכן הצטרפו למחבוא 2 החייטים האחים קיליקייבסקי שברחו מהגטו.
בעזרת ידיד שהיה חבר במחתרת, הצליחה מריה להבריח את 3 הגברים ליחידת פרטיזנים ביער.
3 האחיות נשארו בביתה של מריה עד לשחרור האזור על ידי הצבא האדום ב-3 בינואר 1944. גרינשטט, שהיה חייל בצבא האדום, הצטרף למחתרת הפרטיזנית ולחם עד לכניעת גרמניה.
בקיץ 1945 חזר אברהם גרינשטט לנובוהרד-וולינסקי ונשא את מריה לאישה.
בשנת 1996 עלה הזוג לישראל, והתגוררו באשדוד.
בהצהרה שמסרו ליד ושם בנותיו של יצחק קיליקייבסקי, שהוסתר על ידי מריה, העידו הבנות על כך שאביהן נהג לספר להן שבזמן מלחמת העולם השנייה מריה הצילה אותו מהוצאה להורג על ידי הנאצים.
ב-14 במאי 1997 הכיר יד ושם במריה ובאמה אנטונינה דובז'נסקיה כחסידות אומות העולם.
הטקס התקיים ביד ושם ושמן נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
מריה נפטרה ב-2004 ונקברה בבית העלמין החדש באשקלון.
סיפורה של מריה נחקר במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושירות הביטחון הכללי שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב).
נולדה כמריה נדלצ'בה בעיירה חאג'ידימובו הסמוכה לגוצה דלצ'ב.
רכשה השכלה תיכונית בקיוסטנדיל, והשכלה אקדמית בשפות באוניברסיטת פלובדיב.
בהמשך, ב-2003, השלימה תואר שני ביחסים בינלאומיים בבורדו.
בין השנים 2004–2008 לימדה גבריאל כלכלה פוליטית במכון ליחסים בינלאומיים בבורדו.
היא הצטרפה לחיים הפוליטיים כחברת מפלגת אזרחים למען פיתוח אירופי של בולגריה בראשות בויקו בוריסוב.
בין השנים 2009–2017 כינה כחברת הפרלמנט האירופי.
בתקופה זו, בין 2014–2017 כיהנה גבריאל סגנית נשיא קבוצת מפלגת העם האירופית בפרלמנט האירופי וראשת המשלחת הבולגרית לאיחוד האירופי.
ב-2017 מונתה מטעם הנציבות האירופית כנציבה לחברה וכלכלה דיגיטלית.
באפריל 2023 נערכו בבולגריה בחירות כלליות, אשר לאחריהן התפטרה גבריאל מתפקידיה באיחוד האירופי.
ביוני 2023 הוקמה בבולגריה ממשלת קואליציה וגבריאל מונתה לסגניתו של ראש הממשלה ניקולאי דנקוב ולשרת החוץ של בולגריה.
זאת כחלק מהסכם רוטציה במסגרתו יכהן דנקוב תשעה חודשים בתפקיד ולאחר מכן גבריאל כראשת ממשלה לתשעה חודשים ויערכו חילופי שרים במשרדים שונים.
ב-5 במרץ 2024 התפטר דנקוב כחלק מהסכם הרוטציה, אך לא הושגו הסכמות למינויים השונים בממשלה תחת מריה גבריאל, וכפועל יוצר מכך התפטרה הממשלה.
הנשיא רומן ראדב הכריז על בחירות בזק שייערכו ב-6 ביוני 2024, ומינה ממשלת מעבר בראשות דימיטר גלבצ'ב שהחלה את כהונתה ב-9 באפריל.
מריה גרדוש (במקור מרישקה גרינפלד, בהונגרית: Gárdos Mária; נאג'ברן, 1 באוקטובר 1885 – בודפשט, 23 בינואר 1973) הייתה סופרת, עיתונאית יהודייה-הונגרייה, ממנהיגות תנועת הנשים הסוציאליסטית.
מרישקה גרינפלד נולדה במשפחה יהודית כבתם של מור גרינפלד ושל יאנקה מילר.
מסורת משפחתית הביאה אותה כמעט כילדה לשורות הסוציאל-דמוקרטיה ההונגרית.
היא הפכה לחברה במפלגה בגיל חמש עשרה, ואז פורסם המאמר הראשון שלה בנפסבה (ביטאון המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית).
היא הייתה המייסדת ולאחר מכן חברת הנהלה של "האיגוד המקצועי של עובדי המסחר והפקידים בסקטור הפרטי".
היא הייתה המייסדת של "אגודת שולחן הנשים", אחר כך ב-1903 הנשיאה הראשונה של "איגוד הפועלות בהונגריה" (Magyarország Nőmunkás Egyesület) והעורכת המייסדת של כתב העת "פועלת" (Nőmunkás), שהושקה ב-1905. באותה תקופה תנועת הנשים הסוציאל-דמוקרטית עדיין נקטה עמדה נחרצת בעד "אהבת חופשית" וחיים משותפים ללא תעודת נישואין.
מרישקה גארדוש הכריזה על כך "בגלוי ובאומץ לב" במפגש הלאומי של הפועלות הסוציאל-דמוקרטיות ב-1905, וכן במאמריה בעיתונות, דהיינו "את זכות הקיום של האהבה החופשית", ואפילו את עליונותה על הנישואים ועל חוסר המוסריות שנמשך לנגד עינינו תחת עול נישואין".
גרדוש בקושי התחילה את החלק הזה של נאומה בכנס גדול של המפלגה, נציג המפלגה שהוקצה לישיבה הלאומית מנע ממנה כל התבטאות נוספת הקשור לנושא.
פעילותה הפוליטית והספרותית הפכה אותה לפופולרית בקרב הציבור המתקדם.
אנדרה אדי כתב עליה בהערכה, והיא הייתה ידידה, בין השאר, של ארווין סאבו.
גם בעלה הראשון, ארנה ברסטובסקי היה דמות בולטת בפובליציסטיקה הסוציאליסטית.
כמזכירת הוועדה המארגנת של הנשות המפלגה וכדוברת היא הייתה אישיות ידועה לאומית ודמות מכובדת בתנועת הנשים הסוציאליסטית הבינלאומית.
בשנים 1912–1913 יצאה למסע שכנוע בארצות הברית ותרמה שם בעריכת העיתון הסוציאל-דמוקרטי בשפה ההונגרית.
כשחזרה הביתה, פרשה במידת מה מתנועת הנשים ובמקום זאת עסקה בפעילות עיתונאית ואיגודית.
אולם במהלך המהפכות, היא שוב לקחה תפקיד בתנועת הפועלות של הנשים, בתקופת רפובליקת הסובייטית ההונגרית, הייתה חברה במועצת ה-500, אחד מהעורכים של "העיתון האדום", ונואמת תדירה באסיפות הלאומיות.
לאחר נפילת הרפובליקה, הסתתרה בביתה לזמן מה, לאחר מכן היגרה לווינה, והפכה לאחד ממנהיגי "קבוצת ההארה" של ההגירה הסוציאל-דמוקרטית.
יחסיה עם הקומוניסטים היו מתוחים בשל העובדה שאחותה פרידה נעצרה בברית המועצות בחשד לריגול ולאחר מכן הוצאה להורג ב-1926. ובכל זאת, אתה שמר קשר ינה לנדלר וארנה גראמי חיפש עמה שיתוף פעולה בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20.
למרישקה גרדוש היה קשה יותר ויותר בגלות.
היא התרגשה מאוד מההתאבדות של ז'יגמונד קונפי ולאחר מכן ממותו של הנריק קלמר, ולכן החליטה לקחת את כל הסיכונים ולחזור הביתה ב-1932. בבית היא הייתה מבקרת קפדנית של הנהגת המפלגה ההונגרית ברוח "קבוצת ההארה", והייתה חברה בוועדת התעמולה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית.
בשנת 1935 נידונה לשנת מאסר בגין המרדה.
אף על פי שראייתה הלכה ונחלשה, היא עסקה בפעילות ספרותית, תרגומית ועיתונאית משמעותית.
בין יצירותיה שנכתבו בשנים אלו, הידועה ביותר היא "האישה בזרם ההיסטוריה".
היא הייתה נואמת פופולרית בימי מפגשי המפלגה הרגילים והסמינרים שלה היו מפורסמים.
לעיתים קרובות הועמדה לדין על התבטאויותיה האנטי-פשיסטיות הרדיקליות.
היא נכלאה במהלך מלחמת העולם השנייה.
היא שרדה ובפברואר 1945 הפכה לחברה במפלגה הקומוניסטית ההונגרית, בין 1947 לבין 1949 הייתה העורכת הראשית של "חיי הקואופרציה" (Szövetkezeti Élet).
גרדוש התעוורה כמעט לגמרי מ-1949, פרשה מעבודה פעילה, נתנה רק הרצאות וכתבה את האוטוביוגרפיה שלה, אותה פרסמה בשני כרכים בשנות ה-60. בשנת 1971 נבחרה לחברת כבוד קבועה במועצה הלאומית של הנשים ההונגריות.
תשעה חודשים (סיפור קצר, 1919)
לואיזה הטובה (חיי לואיז מישל, רומן, 1936)
בתו היפה ביותר של טריר (אשתו של קרל מרקס, ז'ני וסטפאלן - Westphallen Jenny, רומן, 1938)
בכריעה על התירס (זיכרונות, 1964)
חיים עם מאה פרצופים (זיכרונות, 1975)
מריה דה ואלדס אלבארס (בספרדית: María de Valdés Álvarez; נולדה ב-19 באוקטובר 1998) היא שחיינית ספרדייה, סגנית אלופת עולם (דוחה 2024) בשחייה במים פתוחים במשחה ל-10 ק"מ חופשי וסגנית אלופת אירופה (רומא 2022) בשחייה במים פתוחים במשחה ל-5 ק"מ חופשי.
באליפות העולם שנערכה ביולי בבודפשט שבהונגריה סיימה דה ואלדס במקום ה-30 בשחייה במים פתוחים משחה ל-10 ק"מ חופשי בתוצאה של 2:04:54.40 שעות.
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט בלוך לומונד שבסקוטלנד סיימה דה ואלדס במקום ה-22 בשחייה במים פתוחים במשחה ל-10 ק"מ חופשי בתוצאה של 2:02:42.90 שעות.
במשחה הקבוצתי המעורב ל-5 ק"מ סיימה במקום השביעי יחד עם פאולה רואיס, גיים פוז'ול בלמונטה וראול סנטיאגו בטאנקור בתוצאה של 54:23.80 דקות.
באליפות העולם שנערכה ביולי בקוואנגג'ו שבקוריאה הדרומית סיימה דה ואלדס במקום ה-14 בשחייה במים פתוחים במשחה ל-5 ק"מ חופשי בתוצאה של 58:12.00 דקות.
במשחה הקבוצתי המעורב ל-5 ק"מ סיימה במקום ה-12 יחד עם רואיס, בלמונטה ובטאנקור בתוצאה של55:31.50 דקות.
באליפות אירופה שנערכה במאי בבודפשט שבהונגריה סיימה דה ואלדס במקום השמיני במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:33.90 דקות ובמקום החמישי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:14.77 דקות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בבדצמבר באבו דאבי שבאיחוד האמירויות הערביות סיימה דה ואלדס במקום ה-15 במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:28.94 דקות ובמקום ה-29 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:12.86 דקות.
באליפות העולם שנערכה ביוני בבודפשט שבהונגריה סיימה דה ואלדס במקום החמישי בשחייה במים פתוחים במשחה ל-5 ק"מ חופשי בתוצאה של 57:59.00 דקות ובמקום העשירי במשחה ל-10 ק"מ חופשי בתוצאה של 2:02:42.80 שעות.
סגנית אלופת אירופה במשחה ל-5 ק"מ חופשי
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט ברומא שבאיטליה זכתה דה ואלדס במדליית כסף בשחייה במים פתוחים במשחה ל-5 ק"מ חופשי בתוצאה של 57:00.20 דקות, אחרי שרון ון רוונדאל מהולנד (56:58.7 דקות) ולפני ג'וליה גבריאלסקי מאיטליה (57:00.3 דקות).
בנוסף, סיימה במקום ה-11 בשחייה במים פתוחים משחה ל-10 ק"מ חופשי בתוצאה של 2:03:25.9 שעות, ובמקום הרביעי במשחה הקבוצתי המעורב ל-5 ק"מ יחד עם אנחלה מרטינס, קרלוס גאראץ' וגיים פוז'ול בלמונטה בתוצאה של 1:00:24.6 שעות.
סגנית אלופת עולם במשחה ל-10 ק"מ חופשי
באליפות העולם שנערכה בפברואר בדוחה שבקטר זכתה דה ואלדס במדליית כסף בשחייה במים פתוחים במשחה ל-10 ק"מ חופשי בתוצאה של 1:57:26.9 שעות, אחרי ון רוונדאל (1:57:26.8 שעות) ולפני אנז'ליקה אנדרה מפורטוגל (1:57:28.2 שעות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 57:39.5 דקות.
מריה גאידר היא פוליטיקאית רוסית-אוקראינית ופעילת אופוזיציה.
היא כיהנה כסגנית מושל מחוז קירוב ברוסיה וכסגנית ראש מחוז אודסה באוקראינה, וכן שימשה יועצת לנשיא אוקראינה פטרו פורושנקו.
גאידר היא בתו של ראש ממשלת רוסיה לשעבר יגור גאידר ונינת הסופר לילדים ארקדי גאידר.
מאז תחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022 מתגוררת גאידר בישראל ופועלת בקהילת יוצאי רוסיה ואוקראינה בארץ.
מריה גאידר נולדה במוסקבה, בירת רוסיה הסובייטית, למשפחת אינטלקטואלים ואנשי ציבור.
אביה, יגור גאידר, היה אחד האדריכלים של הרפורמות הכלכליות ברוסיה בשנות ה־90 וכיהן כראש ממשלת רוסיה בפועל; סבה, האדמירל טימור גאидר, היה קצין בכיר בצי הסובייטי; וסבה־רבא היה הסופר לילדים ארקדי גאידר.
גאידר למדה כלכלה ומנהל ציבורי באקדמיה הרוסית לכלכלה לאומית ולשרות המדינה (РАНХиГС), ובהמשך השלימה לימודי משפטים במוסד אקדמי במוסקבה.
כחלק מהכשרתה המקצועית למדה גם בבית הספר לממשל ג'ון פ' קנדי באוניברסיטת הרווארד.
מאמצע שנות ה-2000 הפכה גאидר לדמות בולטת באופוזיציה הליברלית ברוסיה.
היא הייתה ממקימי התנועה הצעירה "דמוקרטיצ'סקאיה אלטרנאטיבה" , הצטרפה למפלגת "איחוד כוחות הימין" ונבחרה למועצת המפלגה הפדרלית ולנשיאות המפלגה.
במקביל עבדה כעיתונאית בתחנת הרדיו "אקו מוסקווי".
בשנת 2009 מונתה גאידר לסגנית מושל מחוז קירוב לענייני בריאות ופיתוח חברתי בממשלו של ניקיטה בליך, תפקיד שבו כיהנה עד 2011. לאחר מכן שימשה בין השאר יועצת לענייני מדיניות חברתית לסגן ראש עיריית מוסקבה ונטלה חלק במסעי בחירות של מועמדי אופוזיציה בבחירות מקומיות ובארציות.
גאידר השתתפה בעקביות בהפגנות ובצעדות אופוזיציוניות נגד מדיניותו של ולדימיר פוטין, והייתה מזוהה עם תנועות ליברליות ואנטי־פשיסטיות במוסקבה.
לקראת בחירות 2014 לדומה העירונית של מוסקבה ניסתה גאידר להתמודד מטעם רשימת "За Москву".
אף שאספה מספר רב של חתימות, ועדת הבחירות פסלה את רישומה בנימוק של ליקויים טכניים במסמכים.
גאידר תיארה את ההחלטה כחלק מדפוס רחב יותר של הדרת מועמדי אופוזיציה מהזירה הפוליטית ברוסיה.
בריאיון מאוחר יותר סיפרה גאידר כי באותן שנים התרבו האיומים נגדה ונגד בני משפחתה, וכי "האיומים הופנו אל בתי".
לדבריה, חששה לאבד את הזכות לגדל את בתה אם ייפתח נגדה הליך פלילי ברוסיה, ולכן החליטה לעזוב את המדינה.
בשנת 2014 עזבה את רוסיה, וב-2015 עברה לאוקראינה.
ביולי 2015 מונתה גאידר לסגנית ראש מחוז אודסה בממשלו של מיכאיל סאקשווילי, נשיא גאורגיה לשעבר שהתמנה למושל המחוז.
במסגרת התפקיד הייתה אחראית על תחומי הרווחה והמדיניות החברתית במחוז.
המינוי עורר ביקורת חריפה ברוסיה, שבה הואשמה גאידר ב"בגידה", וגם באוקראינה התקיימו ויכוחים סביב מינוי דמות רוסית־אופוזיציונית לתפקיד בכיר בממשל האזורי.
בקיץ 2015 קיבלה גאידר אזרחות אוקראינית והצטרפה לסיעת "בלוק פטרו פורושנקו" במסגרת הבחירות למועצת מחוז אודסה, שבה נבחרה כחברת מועצה אזורית.
בשנת 2016 פרשה מתפקידה כסגנית מושל אודסה, אך נותרה חברת המועצה האזורית עד 2018. באפריל 2017 מונתה רשמית ליועצת לנשיא אוקראינה פטרו פורושנקו בנושאי רפורמות כלכליות וחברתיות.
כחלק מתפקידה באוקראינה פתחה גאידר ב-2015 בהליך ויתור על אזרחותה הרוסית, מאחר שחוקי אוקראינה אינם מכירים רשמית באזרחות כפולה.
היא הסבירה כי אינה רוצה להיות במצב שבו היא מחויבת בנאמנות למדינה שמוגדרת באוקראינה כ"מדינת תוקפנית".
בעקבות פעילותה הפוליטית באוקראינה הוצגה גאידר תדיר בתקשורת הממלכתית הרוסית כמייצגת האופוזיציה הליברלית ושמה נקשר לביקורת חריפה על השלטון במוסקבה.
בשנת 2014 ביקרה גאידר לראשונה בישראל ובחנה אפשרות לעלות לארץ, בין השאר על רקע החמרת הדיכוי נגד פעילי אופוזיציה ברוסיה.
לדבריה, סיפוח חצי האי קרים ב־2014 והחרפת האיומים נגדה היוו נקודת מפנה בהחלטתה לעזוב את רוסיה לטווח ארוך.
לאחר מספר שנים באוקראינה, שבהן חיה בקייב ובאודסה, נמלטה גאידר במרץ 2022 לישראל על רקע הפלישה הרוסית לאוקראינה והפגזות על הבירה האוקראינית.
בריאיון לערוץ החדשות N12 סיפרה כי הגיעה לישראל ימים ספורים לאחר שעזבה את קייב, וכי היא פוגשת בתל אביב רבים ממכריה ממוסקבה.
בישראל היא משתתפת בדיונים ציבוריים על מלחמת רוסיה–אוקראינה ופועלת בקרב קהילות דוברי הרוסית בארץ.
מריה השחורה הוא אולפן הקולנוע הראשון אשר הוקם על ידי תומאס אדיסון בארצות הברית בשנת 1893.
אולפן קולנוע זה, אשר היה צבוע כולו בשחור (ומכאן שמו), סבב על צירו, והיה בעל פתח בגגו לשם חדירת קרני השמש עבור תאורה לצורך צילומי סרטיו של אדיסון.
זאת משום שהצילום, בעת ההיא, דרש אור רב מאוד.
באולפן זה אדיסון צילם להטוטנים שונים ואנשי קרקס ובידור בראשית לידתו של הקולנוע, ואת סרטיו הקרין במכשירי הקינטוסקופ, איתם הציג את סרטיו בצפייה יחידנית.
מריה הנרייטה שרטר הייתה זמרת, בתו של האבובן יוהאן פרידריך שרטר ואחותם הצעירה של הזמרת קורונה שרטר, הפסנתרן יוהאן סמואל שרטר והכנר יוהאן היינריך שרטר.
היא החלה את לימודיה אצל אביה וכנראה המשיכה, כאחותה הבכירה, אצל יוהאן אדם הילר.
היא הופיעה בקונצרטים בלייפציג ועם אחיה היינריך בקונצרט בפרנקפורט ב-1780. על אף גילה הצעיר, צורפה כמורה למוזיקה במינויו של אביה בחצר הנאו.
בחצר דרמשטאדט הייתה לזמרת לשכה ובשנת 1788 נישאה שם לאיש החצר י.
ממכתב של אחותה קורונה משנת 1794 נראה, שחייה של מריה נשאו אופי של שלווה ביתית, אם כי היא המשיכה להופיע ברשומות מקבלי השכר בחצר כזמרת עד 1804.
מריה הוליק (מסוגנן מריה†הוליק, ביפנית: まりあ†ほりっく, ברומאג'י: Maria†Horikku) היא סדרת מאנגה שנכתבה על ידי מינארי אנדו ופורסמה לראשונה במגזין הסיינן "Gekkan Komikku Araibu" ביפן ב-27 ביוני 2006. עד כה פורסמו כ-14 כרכים של הסדרה; היא ממשיכה להיכתב וכתיבתה לא הסתיימה.
ששת הכרכים הראשונים תורגמו ופורסמו באנגלית על ידי Tokyopop בין השנים 2010–2011. מ-5 בינואר 2009 עד 23 במרץ 2009 שודרה ביפן האנימה "מריה†הוליק" המבוססת על סדרת המאנגה מריה†הוליק.
מ-8 באפריל 2011 עד 24 ביוני 2011 שודרה ביפן האנימה "מריה†הוליק: אלייב" הממשיכה אותה.
קאנקו מיאמאה היא תלמידה חדשה שהגיעה לבית ספר תיכון קתולי לבנות בלבד "אמה נו קיסאקי".
בחופשת הקיץ לפני תחילת לימודיה, היא עוזבת את משפחתה ועוברת להתגורר במעונות שבית הספר מציע.
ביום הראשון להגעתה, היא פוגשת נערה בשם מריה שידו שמציעה לערוך לה סיור בשטח בית הספר.
קאנקו, שמעוניינת למצוא אהבה חדשה ולסבית, מסכימה.
מאוחר יותר מגלה קאנקו שמריה שידו הוא נער סאדיסט שמתחזה לאחותו התאומה, שיזו שידו.
קאנקו מיאמאה (Kanako Miyamae) - הדמות הראשית בסדרה ונערת תיכון בשנה השנייה ללימודיה.
היא ידועה בשל גובהה הרחב, ומכונה לא פעם בשם "מגדל אייפל" ו"מגדל טוקיו" על ידי מריה, והמשרתת שלו, מטסוריקה.
היא התקבלה לתיכון אמה נו קיסאקי, כיוון שאביה לימד שם בעבר, וכך הכיר את אמה המנוחה שהייתה אז תלמידה בבית הספר.
כאשר קאנקו מגיעה לתיכון, היא מצהירה שמטרתה היא למצוא אהבה במקום שבו הוריה נפגשו לראשונה.
העובדה שאמה נו קיסאקי הוא תיכון לבנות בלבד מתאימה לה, כיוון שהיא מעוניינת באהבה לסבית; בנים הרתיעו אותה מאז ילדותה, והיא מקבלת פריחה אם היא באה במגע עם אחד מהם.
ביום הראשון להגעתה היא מגלה שמריה אינה נערה אלא נער, ובהמשך מגלה את הצד האמיתי והסדיסטי שלו; מסיבה לא ידועה, הוא מוכרח להמשיך להתחזות לבחורה, ועל קאנקו לשמור את סודו.
אך, כיוון שאינו סומך עליה, על קאנקו לחיות תחת השגחתו התמידית במשך לימודיה.
מריה שידו (Mariya Shidou) - מריה הוא נכדה של ראש התיכון הקתולי לבנות "אמה נו קיסאקי", התיכון לבנים הסמוך לו והחטיבה.
הוא מתחזה לאחותו התאומה, שיזו, כאשר הוא לומד ב"אמה נו קיסאקי", תיכון לבנות בלבד; אחותו שיזו מתחזה לבן ולומדת בתיכון לבנים.
את סודם יודעים מעטים בלבד.
מתחילת המאנגה והאנימה, מריה שידו מתגלה כדמות בעלת שתי זהויות שונות.
האחת היא זהותו כנערה, כאשר הוא מתחזה בפני התלמידות האחרות בבית-הספר: הוא מדבר באופן נשי, מנומס ואדיב כלפי המורים והתלמידות, אהוד בקרב כל התלמידות והמורים, ונבחר ביומו הראשון ללימודים להיות נשיא הוועד של שכבתו.
זהותו השנייה יוצאת לאור כאשר הוא, מטסוריקה וקאנקו נשארים לבד.
הוא מתגלה כנער סדיסט, אך חכם, שמנצל את כוחו כדי לשמור על סודו משאר הממסד.
הוא לרוב מצליח לשלוט על קאנקו, ולהשתעשע מטיפשותה וייסוריה כדמות קומית לסבית.
מטסוריקה שינוג'י (Matsurika Shinouji) - המשרתת של מריה שידו.
גם היא לומדת באמה נו קיסאקי.
יש לה אח תאום שהוא המשרת של שיזו שידו, אחותו התאומה של מריה, שלומדת בתיכון לבנים בלבד.
מטסוריקה היא נערה אדישה, לעולם לא מחייכת.
יש לה חיבה עזה ליהלומים, והיא לרוב גסת רוח, גם למעסיקיה, ובמיוחד מריה, כאשר היא מביעה את סלידתה מההתנהגות הנשית המוגזמת שלו, וקאנקו, אותה היא מכנה בכינוי לעג שונים.
סאצ'י מומוי (Sachi Momoi) - חברת כיתה של קאנקו.
נערה פופולרית וג'ינג'ית שידועה באדיבות ובאמפתיה שלה לכולם.
יוזורו אינאמורי (Yuzuru Inamori) - חברתן של סאצ'י וקנאקו.
היא חברה במועדון חץ וקשת בתיכון.
לרוב היא לא מגלה אמפתיה רבה כלפי קאנקו.
נאנאמי קירי (Nanami Kiri) - חברת כיתה של קאנקו, סאצ'י ויוזורו.
כאשר קאנקו מתחילה ללמוד באמה נו קיסאקי, קירי נראית כנערה אדישה ובודדה שלא מסוגלת להתחבר עם אף אחת מבנות כיתתה.
בזכות קאנקו, סאצ'י ויוזורו הופכות להיות לחברות טובות של קירי, שבאופן אירוני מסרבת להכיר בקאנקו כחברתה.
ריוקן אישימה (Ryouken Ishima) - תלמידה מאוד פופולרית בקרב הבנות של התיכון בשל יופייה וכן התנהגותה הגברית.
בתיכון יש לה מועדון מעריצות פרטי.
בתחילה, קאנקו הייתה אמורה לחלוק את חדרה במעונות עם ריוקן אישימה, אך בגלל התערבותו של מריה בדבר, קאנקו מצאה את עצמה חולקת את חדרה איתו במקום.
ראש המעונות, "מנהיגת המעון" או "אלוהים" - נערה קטנת ממדים, בעלת מראה ילדותי ואוזני חתול.
היא לרוב מבקשת מזרים ומהתלמידות שמתגוררות במעונות לקרוא לה "אלוהים", אך בדרך כלל קוראים לה "ראש המעון".
היא מסתובבת עם כלבה יונאקוני-סאן במעונות, ויש לה עבר מסתורי שאף אחד לא יודע מהו.
אין יודעים את גילה, ויש רמיזות רבות שהיא אינה אדם אלא יצור בעל כוחות קסם.
טויצ'ירו קאנאה, "האב קאנאה" (Touichirou Kanae) - אב הכנסייה של אמה נו קיסאקי וגם מורה בתיכון.
מאוהב במריה שידו ועוד כמה תלמידות.
הוא דמות קומית שמבטאת ידע עולם רב, אך לא מצליחה לשלב את הידע עם היגיון בריא.
כך הוא מצליח להכניס את עצמו, כמו קאנקו, לסיטואציות קומיות ופגיעות שמאפשרת למריה לנצל את חולשותיו ולגרום לו להאמין בשטויות.
מריה דה לאון אי דלגאדו (בספרדית: María de León y Delgado; 23 במרץ 1643 – 15 בפברואר 1731) הייתה נזירה ומיסטיקנית ספרדית, שנודעה כ"האחות מריה של ישו".
חייה הדתיים של מריה דה לאון היו צנועים ופשוטים, מיוחסים לה נסים רבים, והיא מתה עם מוניטין של אחת מהקדושים הנערצים ביותר של האיים הקנריים.
מריה דה לאון נמצאת כעת בתהליך של בירוך.
מריה דה לאון נולדה באל סזואל שבטנריפה למשפחה צנועה ודלה.
כמו כן ייתכן שהיא צאצאית של גואנצ'ים, אולי ממשפחת אמה.
האגדה מספרת שחייה היו מלאים בנסים שתוצאותיהם ממשיכות להתקיים, והיא הייתה לאחת המיסטיקניות החשובות בספרד.
מגיל צעיר הרגישה נטיות מיסטיות, במיוחד לרגשותיה, ומסירות רבה לתמונתו של ישו התינוק הנמצאת בכנסיית סן פדרו באל סזואל.
עם מות אביה ב-1646, עוני השתלט על משק הבית המשפחתי.
אמה של מריה דה לאון נאלצה למסור אותה לאימוץ, בתקווה שיהיו לה חיים טובים יותר.
מריה אומצה על ידי זוג שגר בספרד היבשתית, והזוג עבר לסן קריסטובל דה לה לגונה שבטנריפה.
שנתיים לאחר נישואי הזוג, הזוג המתין למסעם לאמריקה, במטרה לקחת איתם את מריה.
לפני המסע, מריה חזרה לחיק אימה הביולוגית, ומאוחר יותר אומצה על ידי דודיה בלה אורוטובה, ועברה איתם אל סן קריסטובל דה לה לגונה.
מריה חלמה להיות נזירה וביקשה להסתגר במנזר ולעסוק בתפילה ובמדיטציה.
בפברואר 1668 מריה דה לאון נכנסה למנזר סנטה קטלינה מסיינה הנמצא בסן קריסטובל דה לה לגונה, והפכה לנזירה ב.
בשלב זה נסים רבים יוחסו למריה.
דוגמה לכך היא המדליה עם התמונה של הגברת של הבדידות שהורכבה מחדש באופן ספונטני מספר ימים לאחר שנשברה לחתיכות.
כמו מיסטיקנים אחרים, מריה דה לאון חשה לפעמים שהיא באקסטזה, המתארת בעיקר פליטת אור מסוימת על פניה, וטמפרטורת גוף גבוהה, בעיקר בעת קבלת לחם הקודש.
מריה דה לאון הייתה חברה טובה של הפריבטיר הידוע אמארו רודריגז פליפה, הידוע בשם אמארו פרגו.
פרגו סיפר שכאשר היה בקובה, הוא הותקף על ידי אדם יחיד.
ממש כאשר התוקף עמד לנעוץ פגיון בגופו של פרגו, הופיעה דמותה של מריה דה לאון ומנעה את מותו של פרגו.
הנזירה גם שמרה על ידידות רבה עם חואן דה ז'יסוס.
ב-15 בפברואר 1731 מריה דה לאון מתה במנזר.
לפני שנפטרה, היא נכנסה לאקסטזה ושמרה על אישונים צלולים ודופק לב למשך יותר מ-24 שעות.
שלוש שנים לאחר מותה, גופתה הוצאה ונמצאה שלמה ובלתי מושחתת, והדם שהיה בפיה של מריה הדיף ריח רענן של יסמין.
גופתה של מריה דה לאון שמורה עד היום במנזר סנטה קטלינה מסיינה.
גופתה של מריה שמורה כיום במנזר שבו התגוררה בסן קריסטובל דה לה לגונה, סמוך לאחת הכיכרות במרכז העיר.
בכל 15 בפברואר, התאריך שבו נפטרה מריה, מוצג גופה לציבור בארון מכוסה בזכוכית, שניתן לעיר על ידי הפיראט אמארו פרגו.
בגלל המספר הגדול של עולי הרגל והחסידים הרוצים לראות את גופתה של מריה, הארון מוצג גם ביום ראשון שלאחר ה-15 בפברואר.
מריה דה לאון נמצאת כיום בתהליך של בירוך ושל הכרזתה כקדושה על ידי הכנסייה הקתולית.
נסים הקשורים למריה דה לאון הם:
ריחוף: היכולת לשמור על יציבותה באוויר, שתוארה על ידי כמה נזירות במנזר.
אקסטזה: חוויה הנותנת תחושה של קרבה לאלוהים.
מריה חוותה חוויה זו מספר פעמים, אפילו כששכבה על ערש דווי.
בילוקציה: היכולת להיות בשני מקומות בו זמנית.
מריה דה לאון הצילה את הפיראט אמארו פרגו בקובה מבלי שגופה עזב פיזית את המנזר.
היפרתרמיה: גובה מרשים של טמפרטורת גוף ופליטת אור מסוימת מהראש או מהפנים.
הגדת עתידות: הנזירה ניבאה את התפרצות הר הגעש טיידה שבאיים הקנריים, בין השאר.
סטיגמטה: כאשר היא מתה, פצע החנית של ישו הופיע לצדה.
פסיכוקינזה: היכולת להזיז חפצים בכוח בלתי נראה.
מריה והיינריך ליסט היו זוג גרמנים שהסתירו יהודי בזמן מלחמת העולם השנייה.
היינריך נתפס ונכלא במחנה הריכוז דכאו, שם נספה.
מריה והיינריך ליסט היו זוג איכרים קתולי מארנסבאך (Ernsbach) שבמדינת הסן בגרמניה.
בנם יעקב לחם בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
בנובמבר 1941, עם תחילת הגירוש של יהודי גרמניה למזרח, העניקו בני הזוג ליסט מקלט ליהודי בשם פרדיננד שטראוס, אותו הכירו לפני המלחמה על רקע עסקי.
בני הזוג הסתירו את שטראוס עד מרץ 1942. פועל שעבד בחוותם של הזוג ליסט הלשין עליהם.
שטראוס עצמו נמלט לשווייץ וכך שרד בשואה.
הזוג נחקר והיינריך נאסר ונשלח למחנה הריכוז דכאו.
באוקטובר 1942 קיבלה מריה מכתב שמספר כי הוא מת - כביכול עקב זיהום ברגלו, אולם מכיוון שזו הייתה פרקטיקה ידועה של הסתרת סיבת המוות האמיתית יש חשד ממשי כי נרצח.
בנם יעקב הוכרז כנעדר בחזית המזרחית באוגוסט 1944. לבני הזוג היינריך ומריה ליסט הייתה בת נוספת, מרגרט.
מורים ותלמידים בתיכון במיכלשטאדט תיעדו את הסיפור, והדבר הגיע לידיעת יד ושם.
בשנת 1992 הכיר יד ושם בהיינריך ומריה ליסט בתור חסידי אומות העולם.
בעיר הסמוכה ארבך אים אודנוולד נקרא רחוב על שם היינריך ליסט.
בני הזוג מונצחים באתר ההנצחה הגיבורים השקטים בברלין.
מריה הראשונה, מלכת פורטוגל (בפורטוגזית: Maria I de Portugal; 17 בדצמבר 1734 – 20 במרץ 1816) הייתה מלכת פורטוגל, ברזיל ואלגארבה, משנת 1777 ועד מותה.
מריה נולדה בארמון המלוכה בליסבון כבתם הבכורה של ז'וזה הראשון ומריאנה ויקטוריה מספרד, בתם של פליפה החמישי, מלך ספרד ואליזבטה פארנזה.
כאשר אביה עלה על כס המלוכה ב-1750 היא הוכרזה כיורשת המיועדת וקיבלה את התארים נסיכת ברזיל ודוכסית ברגנזה, בתקופת נעוריה האיש החזק בפורטוגל היה סבשטיאאו דה מלו.
בעקבות רעידת האדמה בליסבון של 1755, נמנע אביה המלך ממקומות סגורים עד כדי חשד לקלאוסטרופוביה ודה מלו חיזק את כוחו הפוליטי.
ב-1760 נישאה לדודה (אחיו הצעיר של אביה), פדרו השלישי, מלך פורטוגל ונולדו להם 6 ילדים.
ב-1777 מת המלך ז'וזה הראשון ומריה הראשונה הומלכה למלכה והייתה המלכה הראשונה ששלטה על פורטוגל.
השליטה החדשה לא אהדה את דה מלו.
היא לא סלחה לו על האכזריות בה נהג כלפי משפחת טאבורה ואחד מצעדיה הראשונים כמלכה היה לפטרו מכל תפקידיו.
בנוסף, הוצא נגדו צו הרחקה על פיו דה מלו חייב לשהות במרחק של 20 מייל לפחות מהמלכה, ובמקרה שמריה הגיעה לאזור מגוריו, היה חייב דה מלו לעזוב את ביתו עד שתסיים את ביקורה.
מריה סבלה מדיכאון, אחרי מותו של בעלה במאי 1786 ומותו של בנה הבכור ב-1788 מאבעבועות שחורות, החמיר הדיכאון כך שהפריע לה לתפקד כשליטה, החל ב-1792, אחרי מותו של הכומר המוודה שלה, החמיר הדיכאון עד כדי אי-מסוגלות לשלוט כך שבנה הרביעי, ז'ואאו השישי, שלט בשמה החל ב-1799.
פורטוגל הייתה חלק מהקואליציה האנטי צרפתית השנייה, ובעקבות כך פלשה לפורטוגל בשנת 1801, ספרד שנתמכה על ידי נפוליאון בונפרטה.
בהסכם בדחוס שנחתם בחודש יוני של אותה שנה הסיגה ספרד את כוחותיה בתמורה לוויתור על טריטוריות מצד פורטוגל.
פורטוגל סירבה ב-1807 להיענות לדרישת נפוליאון לתמוך במצור על בריטניה, כחלק מאמברגו על הממלכה המאוחדת.
לאחר הכיבוש עברה חצר המלוכה לברזיל ושם נפטרה מריה ב-20 במרץ 1816. לאחר מותה הובאה גופתה לקבורה בפורטוגל.
מנישואיה לדודה פדרו השלישי, מלך פורטוגל, היו לה שבעה ילדים:
מריאנה ויקטוריה, נסיכת פורטוגל (1768–1788)
מריה היל היא דמות בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס איירון מן והאוונג'רס ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת New Avengers #4 מאפריל 2005, ונוצרה בידי הכותב בריאן מייקל בנדיס והמאייר דייוויד פינץ'.
מריה היל היא מנהלת סוכנות לשעבר, אך בניגוד לקודמיה - דוגמת ניק פיורי, סטיב רוג'רס ודייזי ג'ונסון - היל היא חסרת כוחות-על, בדומה לשרון קרטר, ג'.
את דמותה של מריה היל בסרטי היקום הקולנועי של מארוול "הנוקמים", "קפטן אמריקה: חייל החורף", "הנוקמים: עידן אולטרון", "הנוקמים: מלחמת האינסוף", "הנוקמים: סוף המשחק" ו"ספיידרמן: רחוק מהבית" מגלמת השחקנית קובי סמולדרס, ששבה לגלם את דמותה בהופעת קמע בסדרת הטלוויזיה "סוכני S.H.I.E.L.D.", וכן נתנה את קולה לדמות בסדרה "מון גירל ושדינוזאור".
מריה היל נולדה בשיקגו, ואמה נהרגה בלידתה, יום שבו הטמפרטורות צנחו ל-44 מתחת לאפס.
אביה האשים אותה בכך, ומעולם "לא סלח לה".
היל בילתה בבגרותה זמן מה במדריפור, ובכך משכה תשומת לב מהממשלה.
אחרי המלחמה הסודית והשלכותיה, מנהל סוכנות , ניק פיורי, ירד למחתרת.
היל, שנצפתה בידי מנהיגי מספר מדינות ולא הייתה נאמנה לפיורי, מונתה כמנהלת הסוכנות במקומו.
היל קבעה במהרה מדיניות חדשה בנוגע לגיבורי-על, כפי שהתבקש בידי נשיא ארצות הברית וממשלות אחרות: הפסקת תמיכת בגיבורי-על.
למרות שניסתה למנוע הקמת צוות חדש של האוונג'רס, מעמדו של קפטן אמריקה ותפקידה של ספיידרוומן כסוכנת מנעו ממנה לעשות זאת.
בכך האוונג'רס יכלו לפעול עצמאית, ללא התערבות מצד היל.
בעקבות תקריות בארץ הפראית, האוונג'רס החדשים חשדו בהיל כי היא מעורבת, אך ויתרו מחוסר ראיות.
היא מצידה חשדה בהם במקרים אחרים דוגמת "בית אם", ואף חטפה וחקרה את ויז'ן וספיידרמן.
היא זכתה לכבוד מצד טוני סטארק/איירון מן, וזאת כאשר התעלמה מהחלטתו של נשיא ארצות הברית להפציץ את אי האוונג'רס.
באירועי "מלחמת אזרחים", קפטן אמריקה הודיע להיל כי לא יעזור לה לאסור כל מתנגד לחוק רישום העל-אנושיים, ובתגובה היל ניסתה לאסור אותו.
הקפטן ברח, ונלחם עד היציאה מנושאת המטוסים המרחפת.