tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בביקורותיהם על דמותו, שיבחו המבקרים בעיקר את הדינמיקה שלו עם יוג'י ואת הנפשת סצנות הקרב שלו.
לדברי אקוטאמי, במקור תוכננה דמותו של פושיגורו לשמש כניגוד מוחלט לדמויותיהם של יוג'י איטדורי ונוברה קוגיסאקי.
דמותו נכתבה כבעלת תובנות רבות יותר מכל אחת מהן בשל נטייתו הגדולה יותר לחשיבה פסימית וחוסר אמון כלפי אחרים.
נוסף לכך, הצהיר אקוטאמי גם כי דמותו "מדכאת למדי" בהשוואה לאיטדורי, וכי אכפת לו פחות מגורלם של זרים, בניגוד לאיטדורי, ויותר ממותם של בעלי חיים; אקוטאמי עוד הצהיר כי אחת הסצנות בה הוא נלחם בקללה במהלכה הוא פורץ בצחוק פרוע נועדה להמחיש את חוסר שמחת החיים שלו כלפי חוץ.
מדבב דמותו ביפנית, יומה אוצ'ידה, הצהיר כי עבודת דיבוב דמותו של פושיגורו הייתה "מעיקה, אך מגניבה בסצנות הקרב." אקוטאמי הקפיד לוודא שעיצוב דמותו של פושיגורו תיבדל במידה ניכרת מזו של איטדורי.
שמו הפרטי, "מגומי", הוא לרוב שם נשי שמשמעותו "ברכה" או "חסד", המשמש לייצג את פושיגורו כ"עוצמתי" על אף "מוזרותו" וחרף העובדה שהוא נקרא בעיקר בשם משפחתו.
לדברי מדבב דמותו באנגלית, רובי דיימונד, והוסיף כי דיימונד ציין בנוסף את הנאתו מדיבוב דמויות כאלו.
פושיגורו נולד כבן לשבט זנין והתייתם מהוריו, כשלצדו רק אחותו החורגת טסומיקי, בה הוא ראה מקור השראה.
בהמשך נלקח פושיגורו תחת חסותו של סאטורו גוג'ו, שהתרשם מכוחו העצום לאחר שגם הרג את אביו, טוג'י, שנים קודם לכן.
בשנת 2018, נשלח פושיגורו על ידי גוג'ו לתיכון בו לומד יוג'י איטדורי, בו מוחבאת אחת מאצבעותיו של ריומן סוקונה.
לאחר שיוג'י אוכל את אצבעו של סוקונה, יוג'י ופושיגורו הופכים לחברים לספסל הלימודים בתיכון ג'וג'וטסו תחת הדרכתו של גוג'ו.
הוא נוכח כאשר נובארה קוגיסאקי מגיעה לטוקיו, ויוצר איתה ועם יוג'י ידידות בעל כורחו.
במהלך קטטה עם "רחם ארור" במתקן מעצר, עדים של מגומי ש-יוג'י נראה מת לאחר שלבו נקרע על ידי סוקונה, שמתעניין בפושיגורו בשל עוצמתו וכוח רצונו תוך כדי מאבק בסוקונה.
במהלך התחרות הידידותית בין שני הסניפים של תיכון ג'וג'וטסו בטוקיו וקיוטו, פושיגורו מעורב רבות במהלך הקרבות ובסופו של דבר נאלץ לפרוש בעקבות פציעות שנגרמו בידי רוחות מקוללות שפלשו לתחרות.
בהמשך, במהלך משימה עם נוברה ויוג'י בה השלושה חוקרים "רחמים מקוללים", פושיגורו נלחם ברוח מקוללת הנושאת את אחת מאצבעותיו של סוקונה, מנצח בקרב לאחר שנכנע לרגשותיו, ונרדם זמן קצר לאחר מכן.
הוא, יחד עם מכשפי ג'וג'וטסו רבים אחרים, נשלחים לשיבויה כאשר מהיטו והרוחות המקוללות מתכוננים לתקוף את יפן.
מכשפת ג'וג'וטסו בשם אוגאמי מזמנת את אביו, טוג'י, מהמתים, בעוד פושיגורו ויוג'י מביסים את מכשף הג'וג'וטסו ג'ירו אוואסאקה.
פושיגורו פוגש את טוג'י, אביו, לאחר שסייע לו להביס רוח מקוללת רבת עוצמה בשם דגון, אך אינו מבין עם מי הוא מדבר לפני שטוג'י מתאבד.
במהלך הקרב, סוקונה מציל אותו מציפורניו של מאהורגה, השיקיגאמי החזק ביותר.
במהלך הקרב, טסומיקי, אחותו, מתעוררת מתרדמת שנגרמה על ידי רוח מקוללת ונאלצת להשתתף במשחקי ההשמדה בין המכשפים של יפן.
מבלי משים פושיגורו הופך לראש שבט זנין לאחר שראש השבט הקודם נהרג במהלך קרב.
כשהוא נכנס למשחקי ההשמדה עם יוג'י, השניים מתפצלים, נאלצים להילחם במכשפים יריבים וליצור בריתות על מנת לנצח במשחקים, להציל את טסומיקי ולהביס את קנג'אקו, מכשף הג'וג'וטסו שהתחיל את המשחקים.
פושיגורו בקיא בקרב פנים אל פנים, כלי נשק בסיסיים ושימוש בטכניקות מקוללות.
כאשר שיקיגאמי מ"עשרת הצללים" נהרס לחלוטין או נהרג, לא ניתן לזמן אותו שוב אי-פעם.
עם זאת, כל הכוח שהותיר אחריו השיקיגאמי ההרוס/המת מועבר לשיקיגאמי אחרים, מה שהופך אותם לחזקים ומהירים יותר.
הדומיין שלו, טכניקה רבת-עוצמה שיוצרת אזור מתוחם ומגבירה טכניקה מקוללת אישית, נקראת "כימרה שאדו גרדן" ומכסה את האדמה בצללים נוזליים המאפשרים לו לקרוא לשיקיגאמי בקלות ולזמן רבים מהם בו-זמנית.
רבקה סילברמן מ-"Anime News Network" הצהירה כי דמותו של פושיגורו הייתה הפרוטגוניסט המשעמם ביותר בפרקיה הראשונים של המאנגה.
בניגוד לכך, סצנת הקרב של פושיגורו צוינה בתור סצנת קרב האנימה השלישי הטוב ביותר לשנת 2021 על ידי שירות הזרמת המדיה "קראנצ'ירול".
בביקורת לפרק 23 של סדרת האנימה, "The Origin Of Blind Obedience Part 2", שיבח צ'ארלס הרטפורד את העומק וחקירת דמותו של פושיגורו.
הרצון להתעלות על האחר נובע מתחרות בריאה ולא מקנאה." דייוויד אקשטיין-שומן מ-"The Spinnaker", בביקורת על האנימה, הצהיר כיצד הוא "אהב לראות את יוג'י נבדל ממגומי...
לכל דמות כאן יש עיצוב מובהק, דרך מובהקת להילחם ואישיות ייחודית שמשאירה השפעה בכל פעם שאתה רואה אותה." עם זאת, פיתוח הדמות במאנגה ספג גם ביקורות שליליות לאחר אירועי "משחקי ההשמדה", בעיקר בשל הפיכתו של פושיגורו לכלי הקיבול החדש של סוקונה, שמשתמש בגופו על מנת להתקיים.
דחייתו של פושיגורו את הסובבים אותו בשל מה שסוקונה עשה בגופו הובילה לתגובה שלילית, שכן המעריצים חשו שדמותו מתבזבזת על ידי אקוטאמי על אף הפוטנציאל הרב שלו.
במאי 2022, המנגיקאי קנטה שינוהארה עשה מחווה משלו לדמותו של פושיגורו, לצד דמויותיהם של יוג'י ויוטה.
מֶגוּרִינֶה לוּקָה (ביפנית: 巡音ルカ, באנגלית: Megurine Luka, לעיתים מכונה לוּקָה מֶגוּרִינֶה) היא ספריית קול ודמות וירטואלית לתוכנת סינתזת השירה ווקאלואיד, שפותחה על ידי חברת קריפטון פיוצ'ר מדיה היפנית.
מגורינה לוקה יצאה לאור ב-30 בינואר 2009 עבור מנוע ווקאלואיד 2, והיא הייתה אחת מספריות הקול הראשונות שתמכו באופן רשמי בשירה דו־לשונית – יפנית ואנגלית – תכונה שתרמה משמעותית לפופולריות שלה מחוץ ליפן.
קולה מבוסס על קולה של המדבבת היפנית יּוּ אָסָקָאוָוה.
מגורינה לוקה מאופיינת בקול נמוך ובוגר יחסית לדמויות ווקאלואיד אחרות, מה שמאפשר שימוש נרחב בז'אנרים מוזיקליים מגוונים כגון פופ, רוק, אלקטרוניקה, ג'אז ובלדות.
לאורך השנים עודכנה ספריית הקול שלה לגרסאות מתקדמות יותר של התוכנה, בהן ווקאלואיד 3, ווקאלואיד 4 וווקאלואיד 6, וכללו שיפורים באיכות ההגייה, בהבעה הרגשית ובטבעיות השירה.
הדמות הוויזואלית של מגורינה לוקה עוצבה על ידי המאייר KEI, והיא מתוארת כצעירה בעלת שיער ורוד ארוך ולבוש בעל אלמנטים עתידניים.
שמה של הדמות משלב משמעויות הקשורות ל"צליל" ול"נדידה", בהתאם לקונספט הדו־לשוני שלה, המסמל חיבור בין תרבויות ושפות.
מגורינה לוקה נחשבת לאחת הדמויות המרכזיות והאהובות בעולם הווקאלואיד.
שירים רבים שבוצעו באמצעותה זכו להצלחה רבה בפלטפורמות מקוונות כגון Nico Nico Douga ויוטיוב, וחלקם הפכו ליצירות מוכרות בתרבות האינטרנט היפנית והבין־לאומית.
בנוסף, לוקה מופיעה במופעים וירטואליים, משחקי קצב, מוצרי מרצ'נדייז ושיתופי פעולה מסחריים, והיא מהווה חלק חשוב מהתפתחות סצנת המוזיקה הווירטואלית.
אי־הבנה של המונח העברי "מגח" (מלשון נגיחה בקרניים) הביאה לתפיסה השגויה כי מדובר בראשי תיבות – מג"ח.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 היה חיל השריון הישראלי מבוסס עדיין על טנקי השרמן המיושנים, בעוד צבאות ערב החלו להתחמש בטנקי T-54 החדישים מתוצרת ברית המועצות.
צה"ל חיפש תשובה הולמת, ומצא אותה בשני טנקים: שוט (טנק צנטוריון בריטי) היה הראשון, והשני היה M48 פטון.
ארצות הברית סרבה בתחילה למכור טנקי פטון לישראל, בטענה שהדבר יפר את מאזן החימוש במזרח התיכון.
לאחר שנמצא בבירור שמאזן הנשק כבר הופר על ידי עסקאות הנשק הסובייטיות עם הערבים, החליטו האמריקאים לאפשר את רכישת הטנקים.
ישראל רכשה את הטנקים מגרמניה, על מנת שארצות הברית לא תהיה מעורבת ישירות בעסקה.
משלחת של קציני שריון מצטיינים של צה"ל בראשותו של יעקב (ג'קי) אבן יצאה לגרמניה כדי ללמוד את תפעול הטנק, ובשובם לישראל הקימו את גדוד 79 שהיה גדוד המגחים הראשון בצה"ל.
נסיעת המשלחת לגרמניה נשמרה בסודיות בשל היחס בישראל אל גרמניה בתקופה שלאחר השואה.
בהמשך החלו יחסי ישראל – ארצות הברית להשתפר, ומשלחת ההכשרה השנייה כבר יצאה לבית הספר לשריון בפורט נוקס.
כמה עשרות פטונים הגיעו לישראל מגרמניה לפני שלחץ ערבי כבד הופעל על הגרמנים והם נאלצו להפסיק את העסקה.
האמריקאים החליטו להתעלם מהלחץ ועד שנת 1965 סיפקו לישראל עוד כ-100 פטונים.
לקראת מלחמת ששת הימים היו בשירות צה"ל כ-150 טנקים שמישים, ששירתו תחת השם מגח.
במלחמת ששת הימים המגח שירת בגדוד 79 (חטיבה 7) ובגדוד 46 (חטיבה 401) בחזית המצרית.
עיקר הטנקים (ארבע הפלוגות של גדוד 79, ושלוש פלוגות של גדוד 46) היו מגרסת M48-A2, במפרט האמריקאי המקורי עם מנוע בנזין ותותח 90 מ"מ.
בגדוד 46 לחמה פלוגה רביעית בפיקוד שלום אנגל (עין-גל), עם טנקי מגח M48-A3 משופרים - מנוע דיזל ותותח 105 מ"מ.
במהלך המלחמה נפלו שלל עשרות טנקי M48 מירדן שהעצימו את צי המגחים של צה"ל.
בנוסף לטנקים הירדניים, נרכשו עוד מאות מגחים מארצות הברית.
כבר לפני המלחמה דובר על שדרוג הטנקים, ועם הגידול בצי והתחזקות חיל השריון בצה"ל של אחרי המלחמה בוצעו השיפורים הראשונים.
עד לשנות ה-60 של המאה ה-20 נקראו הטנקים בצה"ל בשמות ששימשו בצבאות השונים שהשתמשו בהם, דוגמת טנקי שרמן, קרומוול ו-AMX-13 (שכונה באותם ימים אמכ"ס-13).
בשנת 1958 החלו מגעים לרכישת טנקי צנטוריון מבריטניה, וכתוצאה מהצורך לשמור על סודיות העסקה, לפחות בשלביה הראשונים, הוחלט להעניק לטנק שם עברי – "שוט".
נוהג זה השתרש וכך זכו כל הטנקים וכלי הרק"מ שנכנסו לשימוש צה"ל בשנים הבאות לשמות עבריים.
כך קיבל טנק הצ'יפטיין את הכינוי "אביר", נגמ"ש ה-M-113 זכה לכינוי "ברדלס", וטנק הלאופרד הגרמני זכה לכינוי "ברק".
טנק ה"פטון" האמריקאי קיבל בצה"ל את הכינוי "מגח", מהשורש נ.ג.ח., על שם כלי מלחמה עתיק, הידוע יותר בשם "איל ניגוח", אשר שימש לפריצת שערים וחומות.
גלגולו המודרני של המגח הוא חוטר (מעין מוט הנגיחה "Ram-Rod") המשמש לנגיחת הפגז לבית הבליעה בתותחי שדה ובתותחים ימיים, לפני הטענת המטען ההודף.
בניגוד לשמות הפשוטים של הטנקים האחרים, הכינוי "מגח" התגלה כשם שמשמעותו אינו ברורה דיה.
הניסיונות להסביר את משמעות השם הובילו לתפיסה המוטעית כי מדובר למעשה בראשי תיבות – מג"ח, והגרסאות לפירושן היו רבות:
גרסה אחת טענה כי שמו של הטנק הוא למעשה ציונו האמריקאי (M48A3) בגימטריה – מ"ח = 48, ג' = 3.
גרסה נוספת, המתבססת על רעיון דומה, טענה כי השם הוא שילוב של דגם הטנק (מ"ח = 48) וגרמניה (ג') אשר מכרה לישראל את טנקי ה"פטון" הראשונים.
בחיל השריון נטבע הביטוי "מרכבת גיבורי חיל" או: "מבחר גיבורי חש"ן" (חש"ן – חיל השריון).
פירושים נוספים כללו את "מוביל גייסות חילי", "משופע גחון", "מכונת גילוח חשמלית" (נטען כי הטנקים שנשלחו לארץ הוסוו בתעודות המשלוח כמכונות גילוח חשמליות) ואף "מוות גיבורנו חינם" (בשל הנטייה של הטנק להתלקח בקלות).
במלחמת יום הכיפורים זכה הטנק לכינוי המקברי "מוביל גופות חרוכות", וגם "צ'יפס" מאחר שהטנק נטה להתלקח כשנפגע מטילי נ"ט.
עם הגעת טנקי ה-M48 לישראל הם זכו לכינוי "צפרדע" בשל חזית התובה המעוגלת המזכירה ראש של צפרדע.
סיכת הלוחם של חיל השריון, שעוצבה בצורת החזית של דגם זה, זכתה לכינוי "צפרגול", ככל הנראה הלחם של המילים "צפרדע" ו"עגול".
בשנות השבעים של המאה העשרים הפעיל חיל השריון טנקי שוט, בעיקר בגזרות הצפוניות, וטנקי מגח, שזחליהם, עם רפידות הגומי, התאימו פחות לפעולה בסביבה סלעית, בסיני.
בתקופה זו כינו אנשי הצוות של המגח את לוחמי השוט "טרקטוריסטים", אולי בזכות זחל הפלדה של השוט, שדומה יותר לזחל של טרקטורים כבדים, וזכו בעצמם לכינוי "גוזניקים", כינויים של מעין נרות שדה, עשויים מקופסה ובה חול ספוג בסולר, ולפעמים "פתיל" עשוי מפיסת שק יוטה.
בעירתו של הגוזניק השחור והמפויח מסבירה את הכינוי.
חיילי חטיבות המגח (חטיבה 401, חטיבה 600, חטיבה 14 וחטיבה 500) זכו במהלך שנות השבעים של המאה העשרים לכינוי "צ'יפסים".
מקור הכינוי לא ידוע, ויש גרסאות רבות באשר אליו.
ייתכן שהשם "צ'יפס" בא לרמוז על ה"סיר" בתוכו יושבים אנשי צוות הטנק (בגרסאות המוקדמות ללא פלטות בזוקה) בקרבה למנוע ולמכל הדלק, עם מיגון דל למראית עין, מה שעשוי להוביל ל"טיגון" בעת פגיעה.
גרסה נוספת היא שמקור הכינוי הוא הצבע הצהוב של כתפיות של החיילים בטירונות של חטיבה 500. לפי גרסאות אחרות, מדובר בשיבוש של המילה "ג'יפסים", מאנגלית – צוענים, שכן הטנקים, עם כניסתם לשירות נראו חדישים ומעוטרים בסימולים מבצעיים, והכילו אנטנות רבות, מה שיצר רושם של מרכבה צוענית.
עוד חיזוק לשם ולדימוי המרכבה הצוענית מגיע מהעובדה שבטנק חסר מקום איכסון ואנשי הצוות היו תולים את שקי השינה וחלק מהציוד האישי בחוץ.
ייתכן גם שמקור השם הוא סל הצריח של הטנק, שנראה כמו רשת לטיגון צ'יפס.
מגח 3 היה למעשה ניסיון להביא את המגחים של צה"ל לרמתו של M48A3, ולהתקין בהם את תותח ה-L7 הבריטי המצוין (שהיה בטנקי שוט).
צריחון המפקד (TC's cupola) שנחשב למטרד בקרב צוותי הטנקים הישראלי הוחלף בצריחון ישראלי נמוך פרופיל וללא מקלע ה-12.7 מ"מ (בראונינג 0.5).
מנוע הבנזין הוחלף במנוע דיזל 750 כ"ס שעלה עליו בהרבה, והיה פחות דליק.
800 טנקי מגח 3 שירתו בצה"ל בזמן מלחמת יום כיפור, לצד טנקי מגח/M60 פטון שהיו בתצורתם המקורית.
במהלך המלחמה סבלו המגחים, כמו כל חיל השריון מאבדות קשות, וגילו נטייה להתלקחות (שנבעה ממיקום הנוזל ההידראולי בקדמת הצריח וממנוע הבנזין המקורי שנטה להתפוצץ בקלות יחסית לעומת מנוע הדיזל).
עיצוב זה היה ייחודי לטנקים ישראלים, עד לתפיסת טנק מגח 6 במלחמת לבנון הראשונה, אחריו הופיעו גם טנקי T-55 עם מיגון זה, שנמצא בשימוש סוריה ומדינות נוספות.
בנוסף למגחים הישנים ששודרגו לגרסת מגח 3 ונשאו תותחי 105 מ"מ, נכנסו בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 לשירות גם כ-150 טנקי M48A5. הטנקים הגיעו מארצות הברית והיו דומים בחימושם וביכולותיהם למגח 3.
ישראל רכשה טנקי M60 בשתי תצורות עיקריות: צריח קצר וצריח ארוך (M60 ו-M60A1, בהתאמה), הנבדלות בעיקר בכמות הפגזים הזמינים לטען (21 לעומת 8 פגזים שוכבים).
בכלל, דגם אחד של הטנקים נמצא בשירות סדיר, השני במילואים ועליו נעשים השיפורים.
אחת למספר שנים הדגם שבשירות סדיר מתיישן, עובר למילואים, והדגם המשופר עובר לשירות סדיר.
כתוצאה מכך, טנקיסטים זוכים, על פי רוב, לשרת על אותו הטנק גם בסדיר וגם בשנות המילואים הראשונות שלהם.
מגח 6: טנקי ה-M60 שצה"ל רכש החל משנת 1968, ומאוחר יותר לאחר מלחמת יום כיפור כדי לפצות על האבדות הכבדות.
השם מתייחס לטנקים בתצורה האמריקנית המקורית שלהם, שכללה צריחון עם מקלע כבד M85 מופעל חשמלית.
מקלע זה סבל מתקלות מרובות והוצא משימוש תוך זמן קצר יחד עם הסרת הצריחון כולו.
מגח 6ב': טנקי M60A1 ששודרגו בשנות ה-70 של המאה ה-20 על ידי תוספת של מיגון ריאקטיבי (ERA) והחלפת צריחון המפקד.
מגח 6ג': טנקי M60A3, בעלי מערכת בק"ש מקורית, אמר"ל תרמי ושבשבת רוח בתוספת מיגון בלטנים.
רכש ה-6ג' היה מצומצם יחסית לרכש שני הדגמים האחרים.
מגח 6מ': טנקי M60 משופרים.
לתותח נוסף שרוול תרמי לשיפור דיוק הירי, מערכת הבק"ש הוחלפה במערכת "נחל-עוז" ("אורנית משופרת") שייחודה היה תאח"א (תיקוני אש חצי-אוטומטיים) וכללה גם עמוד מטאורולוגי, מערכת עקיבה (למטרות נעות) ומד שיפוע צריח.
מד-הטווח האופטי הוחלף במד-טווח לייזר ובחלק מהכלים הותקן אמר"ל תרמי.
מערכת הבק"ש שודרגה בהמשך למערכת לומדת.
לטנק הייתה מערכת ייצוב גזרה.
כמו כן נוספה מערכת עשן מיידי למיסוך ומערכת כיבוי אש צריח של ספקטרוניקס.
ב-1986 שונה הזחל (לזחל של מרכבה סימן 1) והמנוע שודרג ממנוע 750 כ"ס למנוע .
מערכת הבק"ש הייתה משותפת גם לשוט ד' (הדיגום הצה"לי האחרון של הצנטוריון) ולמרכבה 2ב.
מגח 6ב גל: טנקי M60A1 משופרים.
בשנות ה-90 שודרגה מערכת בקרת האש בחטיבה 401 למערכת בשם "גל" (שהיא מערכת האב-טיפוס למערכת ה"ב"ז" שבה השתמשו יותר מאוחר מרכבה סימן 3) ונעשו שינויים בצריח.
הגרסה הסופית של טנקים אלו הייתה המגח 6ב' גל-בט"ש.
בטנקים אלה נוספו לוחות שריון, המפורסמות בכינויין "מיגון לבנון" לתובה ולצריח.
מגח 6ב' ב"ז: היא הגרסה של מגח 6ב' עם הבק"ש המשופר "ברק זוהר" (ב"ז) בהם השתמשו רק ביחידות מילואים.
טנקי המגח 7 הם טנקי M60 משופרים.
במגח 7א' (מגח 6מ ללא המיגון הריאקטיבי) הוחלף המיגון הריאקטיבי בשריון פסיבי עבה באזור הצריח וקדמת הטנק, וכן נוספו פלטות בזוקה (side-skirts).
במגח 7ג' הוחלף המנוע במנוע דיזל בהספק של כדי להתמודד עם תוספת המשקל בעקבות המיגון החדש, נוספו מדוכות עשן והמיגון בקדמת הצריח שונה כך שהוא זוויתי יותר.
מערכת בקרת-האש במגח 7 היא "נחל עוז" לומדת.
טנקי המגח 7 נקלטו תחילה בחטיבה 500 הסדירה, ובהמשך גם במערך המילואים.
בשנת 1997 הוצע טנק המרכבה סימן 3 לטורקיה, במסגרת מכרז הצטיידות של צבא טורקיה לטנק מערכה חדש.
לבסוף החליטה טורקיה לשדרג את טנקי ה-M60 פטון שלה במסגרת עסקה עם תע"ש, בה צוידו הטנקים במערכות של המרכבה סימן 3, על בסיס גרסה מתקדמת של המגח 7. הטנק המשודרג נקרא סברה וכ-170 יחידות ממנו נמסרו לצבא טורקיה.
מאז כניסתם לשירות בשנות ה-60 ועד לשנת 1979 כאשר נכנס לשירות המרכבה סימן 1, היו המגחים טנקי הקו הראשון של צה"ל.
הם שירתו בארבע מלחמות, שתי אינתיפאדות ומאות תקריות.
בשנת 2003 פורקה חטיבה 500 שהפעילה טנקי מגח 7ג'.
ב-2004 החלה חטיבה 401 בהסבה מדגמי מגח 6ב גל ומגח 6ב גל-בט"ש לטנקי מרכבה סימן 4. טנקי המגח סיימו את תפקידם בצבא הסדיר באפריל 2005 עם השלמת הסבת גדוד המגחים האחרון, ומאז הם שירתו רק במערך המילואים.
בינואר 2014 פורסם שטנקי המגח יוצאו משירות והם יימכרו כגרוטאות להתכה.
בהמשך השנה פורקו יחידות המגח האחרונות וצה"ל נפרד ממערך המגח.
באפריל 2014 ביצעו תת-אלוף במיל' אורי אגמון כמט"ק, אלוף גרשון הכהן כנהג, עם תותחנית, מדריכת שריון במיל' וטען-קשר בדימוס, מסלול צוות אחרון כהוקרה לסיום שירותו של הטנק.
בנוסף, ממשיך צה"ל להפעיל טנקי גישור ואת טנק חילוץ M-88 המבוססים גם הם על טנקי הפטון.
רק"ם הפרא הוא טנק מגח 5 בו הוסר התותח והותקנה כוורת נושאת 12 טילים המתרוממת מהצריח וניתנת לטעינה מחדש מתוך הכלי.
במקום התותח הותקן קנה דמה מפח, זאת במטרה לשמור על קיומו בסוד ולאפשר לו להיטמע בתוך כוחות השריון.
נשק זה משמש כנשק הנ"ט העיקרי של צה"ל, ותפקידו הוא לדלל משמעותית את טורי השריון של האויב בטרם יפגשו את השריון הישראלי.
הפרא היה פלטפורמת השיגור העיקרית של יחידת מיתר לשיגור טילי התמוז.
טיל זה הוא טיל נגד טנקים מתקדם מדור שלישי, בעל טווח של מעל ל-25 ק"מ והוא תוכנן כנשק הפתעה כנגד השריון הסורי והמצרי.
בשל כך, הנשק היה מסווג עד לשנת 2011 (הוכרז כמבצעי כבר בשנות ה-80 של המאה ה-20).
פלטפורמת השיגור העיקרית, הפרא, נותרה מסווגת עד לשנת 2015.
מגזין אפוק הוא ירחון ישראלי היוצא לאור בדפוס ובאינטרנט בעברית, העוסק בגאופוליטיקה, פסיכולוגיה, מדע, רפואה ותרבות.
המגזין נוסד בשנת 2012 והוא בבעלות מלאה של עמותת "אפוק מדיה ישראל", שנוסדה בשנת 2007. המגזין הוא זכיין עצמאי של המגזין האמריקני הימני-רדיקלי The Epoch Times וכמו זכיינו מקושר לקבוצה הדתית פאלון גונג ולמנהיגה לי הונג-ג'י.
מגזין "אפוק" יוצא לאור בישראל כמגזין חודשי תחת הכותרת הלועזית "Epoch".
בנוסף להוצאה לאור של המגזין, אפוק גם מפיק אירועי תוכן, הכוללים אירועי הרצאות כגון Epoch9, Game Changer של אפוק טיימס, וערבי גאלה נוספים; לצד ימי עיון וסדנאות, תחת המותג "הארגז של אפוק" (בנושאים כגון Storytelling, אמנות השכנוע, חדשנות ויצירתיות ועוד).
המותג The Epoch Times הוקם על ידי קבוצה של סינים-אמריקניים בשנת 2000, שהחלו להפיצו בשפה הסינית ברחבי ארצות הברית.
בעברית יוצא העיתון באופן דו-שבועי החל מדצמבר 2005, במהדורה שבועית החל מאוגוסט 2008, ובמהדורה חודשית כמגזין החל מאוגוסט 2011. בישראל העמותה הישראלית אפוק מדיה ישראל ע"ר קיבלה זיכיון לשימוש במותג בישראל, ויוצא לאור, וכן נכתב ונערך בישראל בלבד; כמו כן הקו המערכתי והתוכני של המגזין נקבע בישראל.
בכתבה שפורסמה במגזין "דה מרקר" נמתחה ביקורת על העיתון על כך שהוא משרת אינטרסים של הימין הרדיקלי האמריקני ומקדם תאוריות קשר כגון QAnon, מידע כוזב על חיסונים נגד קורונה, Spygate .
נטען כי העיתון מזוהה פוליטית עם הימין השמרני ותומך ומקדם פוליטיקאים מהימין הרדיקלי, בעיקר בצרפת ובגרמניה.
ואת נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ.
מגזין טיים לילדים הוא מגזין שיוצא לאור בידי הטיים מגזין אשר מופץ בעיקר לילדים.
המגזין מדווח מעט מהמתרחש בארצות הברית, "קריקטורת השבוע" ועוד טורים קבועים ומאמרים שונים הקשורים בתרבות פופולרית שעשויה לעניין קוראים אמריקאים צעירים יותר.
המגזין מופץ כל שבוע במהדורה בת שמונה עמודים בעיקר בכיתות בית הספר, באירועים מיוחדים מפורסמים גם מהדורות נוספות נוסף על למגזין הקבוע (בכל שנה לקראת סוף שנת הלימודים בארצות הברית מתפרסם פרק המוקדש במיוחד לנושא איכות הסביבה).
נוסף על כך, מפעיל המגזין אתר אינטרנט שמפרסם חדשות יומיומיות ומפעיל את התוכנית "ילדים כתבים של TFK".
משחק הטריוויה שפורסם על ידי המגזין, "Don't Quote Me" ("אל תצטט אותי"), זכה במספר פרסים והפך פופולרי ביותר.
בכלכלה, מגזר השירותים כולל את ענפי המשק העוסקים במתן שירותים מסוגים שונים, שלא כענפים המייצרים מוצרים חומריים, כגון תעשייה, חקלאות, בנייה.
מגזר השירותים מכונה גם המגזר השלישוני של הכלכלה, לצד המגזר השניוני (מגזר התעשייה) והמגזר הראשוני (בעיקר מגזר החקלאות).
הגדרתו של המגזר השלישוני היא בכך שהוא עוסק בתחומים שבהם לא עוסקים שני המגזרים האחרים.
שירותים מוגדרים בספרות הכלכלית המקובלת כ"סחורות לא מוחשיות".
המגזר עוסק במתן שירותים לגופים ציבוריים, לעסקים ולצרכנים פרטיים.
שירותים עשויים לכלול שינוע, שירותי הפצה ומכירה של סחורות מן היצרן אל הצרכן.
כמו כן נכללים בו שירותים אחרים כגון בידור, הסעדה, תיקון ציוד, ועוד.
עיקר מיקודו של מגזר השירותים הוא באנשים הבאים במגע באופן ישיר עם אנשים אחרים, שהם הצרכנים, ולא בהפיכת מוצרי גלם לסחורות מוחשיות.
שירותים עסקיים: שירותים שהצרכן העיקרי שלהם הוא עסקים למיניהם, כגון ראיית חשבון.
שירותים אישיים: שירותים הניתנים לאדם מסוים, לסיפוק צרכיו האישיים, כגון תספורת, טיפול בילדים, בידור, כביסה ועוד.
שירותים ציבוריים: שירותים שמספקות מדינה ורשות מקומית לתושביהן.
עם אלה נמנים המינהל הציבורי, הצבא, בתי המשפט ועוד.
לעיתים מספק עסק שירות מסוים כשירות עסקי וכשירות אישי.
מכבסה מספקת שירות אישי למשקי בית, ושירות עסקי למסעדות.
עורך דין העוסק במקרקעין מספק שירות עסקי ליזם בנייה ושירות אישי לרוכשי דירות.
סיווג אחר הוא לפי סוג השירות.
לענף השירותים הפיננסיים, למשל, יסווגו שירותי בנקאות, ביטוח, קופות גמל, מסחר בניירות ערך וכדומה.
הבחנה בין ענפי השירותים לענפי התעשייה
לעיתים ההבחנה בין ענפי השירותים לענפי התעשייה אינה חדה.
לעיתים מפעל תעשייתי עשוי להתמקד אך ורק בייצור, ואילו את מלאכת ההפצה של מוצריו ימסור למפיץ (הנמנה עם ענף השירותים העסקיים); לחלופין יכלול המפעל גם חטיבת הפצה, וכך יתקיימו בו פעילות ייצורית ופעילות שירותים גם יחד.
בנוסף לעסקים שכל פעילותם היא מתן שירותים, פועלות יחידות שירותים גם במפעלי תעשייה.
מהן הפונות אל הצרכן (מחלקת שירות לקוחות, למשל), ומהן המעניקות שירות ליחידות היצרניות (מחלקת משאבי אנוש, למשל).
בשנים שבהן חוק מס מעסיקים צמצם את תחולתו של מס זה למגזר השירותים בלבד, התקיימו ויכוחים רבים בין עסקים שביקשו לסווג עצמם כתעשייה, ובין גובי המיסים, שראו עסקים אלה כשירותים.
מגזר השירותים מורכב מן החלקים ה"רכים" של הכלכלה כגון: ביטוח, ממשל, תיירות, בנקאות, קמעונאות, חינוך, ושירותים חברתיים.
בתחומים אלה אנשים עושים שימוש בזמן כדי להביא לידי ביטוי נכסי ידע, נכסים בתחום שיתוף הפעולה ושיתוף בתהליכים כדי ליצור תפוקה, שיפור פוטנציאל הביצועים וקיימות.
מגזר השירותים הוא מקום העבודה הנפוץ ביותר.
בדרך כלל המוצר של מגזר זה הוא בתוכן (מידע), שירות, תשומת לב, עצה, ניסיון, ו/או דיון (מוצרים הידועים בכינוי "סחורות לא מוחשיות").
דוגמאות נוספות למגזר השירותים כוללות: זכיינות, שירותי חדשות, שירותי ייעוץ, שירותים משפטיים, שירותי בריאות, שירותי ניקיון ופינוי אשפה, תיווך נדל"ן ושירותים עסקיים.
שירותי תשתיות, כגון: אספקת מים, חשמל, ביוב, גז וטלפון, נחשבים בדרך כלל לחלק מן המגזר השלישוני, בעוד הקמת התשתיות לצורך אספקת שירותים אלה היא חלק מן המגזר השניוני, זאת אף שקיימים עסקים המספקים את שירות התשתית ואף בונים את התשתית לאספקתו.
כלכלות נוטות להשתנות במסלול של התקדמות המתחילה מהסתמכות רבה על חקלאות ומכרות לקראת פיתוח אמצעי יצור (לדוגמה, תעשיית רכב, טקסטיל, מספנות, פלדה, וכדומה) ולבסוף לקראת כלכלה המבוססת יותר על שירותים.
המערכת הכלכלית הראשונה שעברה בנתיב זה בעולם המודרני הייתה זו של בריטניה.
המהירות שבה מערכות כלכליות אחרות ביצעו את השינויים ההתפתחותיים הללו אל עידן כלכלת השירותים, המכונה לעיתים העידן הפוסט-תעשייתי, הלכה וגברה.
באופן היסטורי, כלכלה תעשייתית נוטה להיות פתוחה יותר למסחר בינלאומי ולתחרות, מאשר כלכלת שירותים.
כתוצאה מכך, המערכות הכלכליות הראשונות שנכנסו לעידן התעשייתי הפכו חשופות להתקפות תחרותיות מאלה ששאפו לתעוש בשלב מאוחר יותר, מכיוון שעלויות הייצור באחרונות, זולות יותר בזכות כוח אדם זול.
כורח זה של צמצום המגזר התעשייתי בכלכלות המובילות בעולם עשוי להסביר את הסתמכותן הגוברת על מגזר השירותים.
אולם, עם הירידה הדרמטית בעלויות התחבורה ועם העלייה במהירות ובאמינות של אמצעי התחבורה, וכן על רקע ההתפתחויות המהירות בתחום התקשורת, בתחילת המאה ה-21 מתחוללת תחרות בינלאומית עזה במגזר השירותים בעולם.
מגזרת נייר יהודית היא סוג של אמנות יהודית עממית, מסורתית מסוג מגזרת נייר שהייתה נפוצה בקהילות יהודיות באירופה, בצפון אפריקה וברחבי העולם.
לפי חוקרת מגזרות הנייר ד"ר גיזה פרנקל ידוע על מגזרת נייר יהודית שנוצרה ב-1345 בספרד על ידי רבי יצחק בן ארדותיאל.
עם השמדת הקהילות היהודיות באירופה ובצפון אפריקה בשואה, נכחדה שם גם אמנות מגזרת הנייר היהודית.
היהודים שהיגרו לאמריקה שימרו את הגחלת.
המגזרת שמשה בעיקר להידור מצווה והיו בה סמלים יהודיים, פסוקים מהמקורות תפילות וברכות.
המגזרת היהודית הושפעה מאמנות עממית מקומית.
אמנות המגזרת הגיעה לשיא פריחתה בקהילות היהודיות של מזרח אירופה במאות ה-19 וה-20. סגנונן של המגזרות בתקופה זו מכונה, בשל עושרן הרב, "הבארוק היהודי".
המגזרת היהודית היא לרוב סימטרית, עשירה בדגמים וסמלים יהודיים ובקטעי קליגרפיה עם פסוקים מהמקורות, שצמחייה וצורות גאומטריות מחברות ביניהם.
כללי היצירה הם שכל מרכיבי המגזרת מחוברים זה לזה ואף אחד מהם אינו מסתיר את משנהו.
כך מסמלות היצירות באופן מטפורי את האחדות הקיימת בעם ישראל ואת הסובלנות ההדדית בין בניו.
אף כי מדובר באמנות יהודית עממית שנוצרה מחומר פשוט וזול, הרי שבזכות סמלי המלכות המרובים המופיעים בה (בהשראת הקבלה והזוהר ובהשראת סמלי שלטון מקומיים), ניגודי הצבעים והמורכבות הצורנית, יוצרות המגזרות רושם של עושר ופאר.
המגזרות הללו, שנקנו מידי רוכלים או שהתקבלו כשי מעניים שלא יכלו להרשות לעצמם לקנות מתנות, נתלו על קירות של בתים פרטיים ובתי כנסת.
זמינותו של הנייר אפשרה ליהודים מכל שכבות העם להדר במצווה ולשלב את כישוריהם האמנותיים ואת אמונתם הדתית באמצעותה.
את המגזרת יצרו בעיקר גברים, רבים מהם בחורי ישיבה, שעסקו באמנות זו בשעות הפנאי.
למרות החשיבות האמנותית המיוחסת לה, המגזרת נועדה למטרה דתית-טקסית או למטרה אישית, קמע למשל.
כמו כן היו מגזרת לכתובה, לימי זיכרון (יום השנה) ועוד.
מגזרת נייר היא אמנות עיצוב וחיתוך נייר שהתפתחה באופן ייחודי ברחבי העולם ואימצה סגנונות תרבותיים שונים.
מוצאה של אמנות מגזרת הנייר ככל הנראה במזרח הרחוק.
מגזרת הנייר העתיקה ביותר ששרדה היא מעגל סימטרי מהמאה ה-6 שנמצא בשינג'יאנג בסין.
מהמאה ה-8 וה-9 מגזרות נייר החלו לצוץ במערב אסיה ומהמאה ה-16 גם בטורקיה.
בתוך מאה שנה הן יוצרו במרבית מדינות מרכז אירופה.
אמנות מגזרת הנייר הסינית או הג'יאן ז'י (בסינית: 剪紙) קיימת כבר מהמאה ה-6 לספירה ויש לה מספר שימושים שונים בתרבות הסינית, כמעט כולן למטרות בריאות, שגשוג או דקורציה.
אדום הוא הצבע הנפוץ ביותר ממנו מכינים את המגזרות.
לעיתים קרובות יש בהן דגש על תווים מהכתב הסיני המסמלים את החיות בגלגל המזלות הסיני.
למרות שמגזרות נייר פופולריות ברחבי העולם, רק מגזרות הנייר הסיניות נרשמו בשנת 2009 באונסק"ו כחלק מהמורשת התרבותית העולמית.
מגזרות הנייר הסיניות זכו להכרה מכיוון שיש להן היסטוריה של למעלה מ-1500 שנה, והן מייצגות ערכים תרבותיים של העם הסיני הן מן הצפון והן מהדרום.
בפיליפינים קיימים שימושים שונים למגזרות נייר.
משתמשים בהן ליצירת "פרול" (parol) - פנס בצורת כוכב מסורתי הנקשר גם לחג המולד הפיליפיני, את הפרול מכינים מנייר צבעוני שנגזר לצורות דקורטיביות שונות תוך השארת "זנבות" חתוכים מנייר מכל צדדיו.
בנוסף, משתמשים במגזרות נייר צבעוני ליצירת עטיפות ססגוניות לממתקים.
מגזרות נייר יהודיות הן פריטי אמנות עממית שהיו נפוצים בקהילות יהודיות שונות עד מלחמת העולם השנייה, ובולטים בהם מגוון מאפיינים סגנוניים שהושאלו מאמנות גבוהה ומאמנות עממית מקומית.
המגזרת היהודית המוקדמת ביותר הידועה היא מספרד מ-1345. לשיאה הגיעה אמנות זו בקהילות היהודיות של מזרח אירופה במאות ה-19 וה-20. סגנונן של המגזרות בתקופה זו מכונה, בשל עושרן הרב, "הבארוק היהודי".
הצלליות הן אמנות חיתוך קווי מתאר או דיוקנאות מתוך נייר בצבע שחור.
מרבית אמני חיתוכי הצלליות המודרניים משתמשים בשיטות מסורתיות, בעוד שחלקם הרחיבו את סגנונם והוסיפו שימוש במוטיבים ועיצובים מודרניים.
אמנות החיתוך העכשווית קשורה לפעמים ליצירת שבלונות, שהן נגזרת של טכניקה המשמשת בגרפיטי וזכתה להכרה בשנים האחרונות הודות לאמנים כמו בנקסי.
המושג מגזר כלכלי (בלועזית: סקטור כלכלי) מתאר הקבצה של תחומי פעילות כלכלית בעלי מכנה משותף.
חלוקה נפוצה של הפעילות הכלכלית היא לשלושה מגזרים:
המגזר הציבורי: חלק הפעילות הכלכלית העוסק במתן השירותים הציבוריים לתושבים.
מגזר זה כולל את הפעילות הנעשית על ידי המדינה, בתחומים כגון ביטחון, חינוך ורווחה, והפעילות הנעשית על ידי הרשויות מקומיות, בתחומים כגון ניקיון, חינוך ורווחה.
המגזר העסקי או המגזר הפרטי: כלל הגופים (חברות, שותפויות, עצמאים וכו') הפועל למטרות רווח.
המגזר השלישי: הפעילות הכוללת את הארגונים הפועלים ללא כוונת רווח (עמותות, חברות לתועלת הציבור ועוד) ואינם חלק ממוסדות המדינה והשלטון המקומי.
בעבר נהוג היה להתייחס בישראל למגזר נוסף במסגרת חלוקה זו, המגזר ההסתדרותי, שכלל את מפעלי ההסתדרות, בהם כאלה שפעלו למטרת רווח (חברת העובדים) וכאלה שפעלו ללא מטרת רווח (כגון הפועל).
עם מכירת מרבית נכסיה של ההסתדרות בשנות ה-90 של המאה ה-20 פסקה ההתייחסות למגזר זה.
הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לסטטיסטיקה מציגה חלוקה אחרת של המשק כולו למגזרים:
משקי בית כל חמשת המגזרים מייצגים את המשק כולו.
תאוריית שלושת המגזרים מחלקת את המשק למגזרים לפי מעגלי הייצור:
מגזר ראשוני: עוסק בהפקת חומרי גלם מהטבע, כגון חקלאות, כרייה ודיג.
מגזר שניוני: עוסק בהפיכת חומרי הגלם למוצרים כגון תעשייה ובנייה.
מגזר שלישוני: עוסק במתן שירותים לציבור.
מגזין בורדה הוא מגזין אופנה המכיל גזרות לתפירה.
הירחון שייך ל מיסודו של , מו"ל מיליארדר, העוסק בשיפור היחסים בין יהודים לגרמנים.
הירחון יצא לאור לראשונה בשפה הגרמנית בשנת 1950, על ידי האופנאית אן בורדה, ומאז נמכר ב-16 שפות בכ-99 מדינות.
המגזין היה הירחון המערבי הראשון שיצא לאור (ב-1987) בברית המועצות.
מלבד גרמנית, יצא הירחון בשפות רבות נוספות.
בשנות ה-90 יצא הירחון גם בעברית.
המגזין כולל מאמרים על אופנה, עיצוב ותפירה, וכולל גם דפים נפרדים המכילים גזרות ממוספרות, אותן ניתן להעתיק על בדים.
את הבדים ניתן לגזור בהתאם להוראות ולתפור מהם פריטי ביגוד כמו שמלות, חולצות ומכנסיים.
בנוסף, יש הוראות לרקמה, יצירת חפצי נוי לבית, צעצועי בד ועוד.
מגזרי בוקרשט (ברומנית: Sectoarele Bucureștiului) הם החלוקה המנהלית-טריטוריאלית של העיר בוקרשט.
העיר בוקרשט מחולקת לשישה מגזרים, כשבראש כל מגזר יש ראש עירייה ומועצה מקומית נבחרת, עליהם מוטלת האחריות לניהול עניינים מקומיים, רחובות, גינון, בתי ספר ושרותי ניקיון.
בכל מגזר יש ארבע עד חמש שכונות.
במאה ה-20 בוטלה הפלאסה האדומה ושטחה חולק בין יתר הפלאסות.
לאחר 23 באוגוסט 1944 חולקה בוקרשט לשלושה מגזרים לפי צבעים: המגזר הראשון צהוב, המגזר השני שחור והמגזר השלישי כחול.
החלפת השלטון בסוף 1947 גררה חלוקה חדשה של בוקרשט, הפעם לשמונה ראיונות.
סטלין (לאחר הדה-סטליניזציה נקרא 30 בדצמבר)
גאורגה גאורגיו-דז' (בהמשך שונה ל-16 בפברואר)
ב-1968 הראיונות שונו בחזרה למגזרים, ובוקרשט כללה 8 מגזרים, 12 קומונות תת-עירוניות ו-23 כפרים.
באוגוסט 1979 צומצם מספר המגזרים לשישה.
המגזין אספרנטו (באספרנטו: Revuo Esperanto) הוא מגזין בינלאומי בשפת האספרנטו היוצא לאור על ידי אגודת האספרנטו העולמית (UEA).
זהו אחד המגזינים הוותיקים ביותר בשפה המתפרסם מאז שנת 1905, והמגזין הנקרא ביותר בשפה.
כיום הוא יוצא אחת לחודש, למעט בחודשים יולי-אוגוסט, בהם יוצא גיליון אחד.
מאז שנת 2017 עורכי המגזין הם דימה שבצ'נקו ואנה סטריגנובה מרוסיה.
החברים באגודת האספרנטו העולמית מקבלים גיליונות דיגיטליים של המגזין, וחברים המשלמים דמי חברות נוספים מקבלים בדואר גרסה מודפסת שלו.
חברים באגודות הלאומיות החברות באגודה העולמית נדרשים לעיתים להוסיף תשלום מסוים על מנת להיות מנויים למגזין.
למגזין יוצאת גם גרסה בהקראה קולית.
המגזין נוסד על ידי האספרנטיסט הצרפתי פול ברטלו בשנת 1905 ונערך על ידי צ.
לאחר שנתיים נתקל ברטלו בקשיים להמשיך ולהוציאו אותו, והוא נרכש בשנת 1907 על ידי הקטור הודלר, אשר החזיק בו וערך אותו עד מותו במרץ 1920. עד שנת 1914 היה המגזין יוצא בתדירות קבועה פעמיים בחודש.
מלחמת העולם הראשונה קטעה את יציאתו למספר חודשים בשנת 1914, אולם בשנת 1915 שב לצאת, כשהוא עוסק בין היתר במאמרים על המלחמה, והקושי ליצור שיתוף פעולה בין המדינות השונות.
עם מותו של הודלר ב-1920, הוריש את העיתון לאגודת האספרנטו העולמית שהיה בין השותפים להקמתה ובין מנהיגיה.
ידידו אדמון פריבה (Edmond Privat), אשר סייע בידיו עוד טרם המלחמה בעריכה, נתמנה לעורך הראשי של המגזין בסיועו של הנס יאקוב.
לאחר כנס האספרנטו העולמי שנערך בסטוקהולם ב-1934, נתמנה לעריכת המגזין רוברט קרוז.
בין השנים 1936–1947 הארגון הבינלאומי המרכזי של תנועת האספרנטו היה הליגה הבינלאומית לאספרנטו שהתפצלה מאגודת האספרנטו העולמית בז'נבה, אולם האחרונה הוסיפה להוציא לאור מגזין בשם 'אספרנטו'.
בשל קשיי מלחמת העולם השנייה בין מרץ 1941 לאפריל 1942 יצאו רק ארבעה גיליונות, ולאחריהם נעצרה ההוצאה עד פברואר 1946. במקביל הוציאה הליגה לאספרנטו מגזין משלה בשם 'אספרנטו אינטרנציה'.
החל ממאי 1947 התאחדה התנועה מחדש סביב האגודה הבינלאומית, והמגזין חזר להוות את המגזין המרכזי של התנועה.
במהלך שנות החמישים עבר לפורמט של דפי A4. בין שנת 1962 ל-2002 נעשתה העריכה במשרד המרכזי של האגודה העולמית.
בראשיתו, הרבה המגזין לעסוק לצד סוגיות בקהילה האספרנטיסטית גם בשאלות והתפתחויות פוליטיות וחברתיות מסביב לעולם.
קו זה נמשך גם לאחר מותו של הודלר על ידי העורך פריבט, אולם הוא יצר קשיים שכן בקרב קהל הקוראים היו עמדות שונות באשר שנדונו בו.
כך למשל ב-1932 כתב פריבט מאמר ביקורתי ביותר על המדיניות הקולוניאליסטית הבריטית ועורר עליו מחאה מצד אגודת האספרנטו הבריטית.
בהמשך השתנתה המגמה והמגזין חדל לעסוק בסוגיות שאינן נוגעות באופן ישיר לתנועת האספרנטו עצמה, למעט דיווחים שונים על הנעשה במדינות בהן התארח קונגרס האספרנטו משנה לשנה.
אחד הנושאים המרכזיים שבהם עוסק המגזין הוא ספרות – בין ספרות מקור בשפה ובין מתורגמת.
הוא כולל מדור קבוע ובו פרסומים על ספרים חדשים שיצאו לאור באספרנטו וכן על ספרים שונים שיצאו בשפות לאומיות על אודות התנועה.
כמו כן מסקר המגזין מדי שנה בגיליון ספטמבר את הקונגרסים העולמיים ובגיליון מרץ הוא מציג דין וחשבון באשר לסטטיסטיקה של החברות באגודת האספרנטו העולמית.
פברואר 1907 עד מותו במרץ 1920: הקטור הודלר בברן
1946–1955: הנס ג'קוב בז'נבה לצד מסון סטוטרד בחלק מהזמן
ספטמבר–אוקטובר 1955: רטו רוזטי באנגליה
נובמבר 1955–יולי 1958: ויליאם אולד בסקוטלנד
ינואר 1961–נובמבר 1962: ויליאם אולד בסקוטלנד
דצמבר 1962–אפריל 1974: ויקטור סדלר במשרדי ה-UEA ברוטרדם (1970–1973 יחד עם אקיקו ווסינק נגטה)
מאי 1974–מאי 1984: סימו מילוייביץ' במשרדי ה-UEA
יוני 1984–אוגוסט 1986: גאופרי סוטון במשרדי ה-UEA
ספטמבר 1985: סימו מילוייביץ' ואוסמו בולר במשרדי ה-UEA
אוקטובר–דצמבר 1986: אוסומו בולר ומארק פטס במשרדי ה-UEA
ינואר 1987–דצמבר 1991: מארק פטס במשרדי ה-UEA
ינואר 1992–דצמבר 2001: אישטוון ארטל, מרצ'ק, במשרדי ה-UEA
ינואר 2002–דצמבר 2013: סטנו מרצ'ק בסלובקיה
ינואר 2014–אפריל 2016: פבריקו ולה בברזיל
מאי–נובמבר 2016: אטילה קאזאס בהונגריה
ינואר–מרץ 2017: סטפן מקגיל בהונגריה
מאז אפריל 2017: דימה שבצ'נקו ואנה סטריגנובה ברוסיה
מגזינים פורנוגרפיים או מגזינים ארוטיים הם מגזינים המכילים תוכן בעל אופי מיני מפורש.
פרסומים מסוג זה עשויים להכיל תמונות של נושאים עירומים מושכים מינית, תיאורים של אוננות, מין אוראלי, וגינאלי או אנאלי.
בין המגזינים הפורנוגרפיים הידועים ביותר נמצאים פלייבוי, פנטהאוז, פלייגרל והאסטלר.
המטרה העיקרית של מגזנים פורנוגרפיים היא לעורר מינית, ולעיתים קרובות כסיוע לאוננות.
מגזינים פורנוגרפיים מסוימים הם כלליים בתוכן שלהם, בעוד שמגזינים פורנוגרפיים אחרים עשויים להיות ספציפיים יותר ולהתמקד בנישה פורנוגרפית מסוימת (למשל Asian Babes שמתמקד על נשים אסייתות ו-Leg Show שמתמקד על רגלי נשים).
ייתכן וחלק מהמגזינים פורנוגרפיים יכילו מאמרים בנושאים כמו מכוניות, הומור, מדע, מחשבים, תרבות ופוליטיקה.
מגזינים פורנוגרפיים רבים מכילים מספר גבוה של פרסומות עבור קווי מין טלפוניים.
מגזין פורנוגרפי מצליח דורש השקעה משמעותית במתקני ייצור והפצה.
בעשור הראשון של המאה ה-21, שווי ייצור מגזין פורנוגרפי חדש הוערך בכ-20 מיליון דולר.
בהתאם לחוקים בכל תחום שיפוט, מגזינים פורנוגרפיים עשויים להימכר בחנויות מין, חנויות נוחות, דוכני עיתונים ותחנות דלק.
מגזין רויאל אמריקן היה מגזין חודשי שפורסם בינואר 1774 – מרץ 1775 בבוסטון, מסצ'וסטס, על ידי ישעיהו תומאס ומאוחר יותר על ידי ג'וזף גרינליף.
עיקר המגזין היה תמיכה בפטריוטים המהפכניים שבמהלך המהפכה האמריקאית בארצות הברית.
למגזין היו תורמים שכללו את ג'ון הנקוק ופול רוויר.
בשנת 1773, תומאס התעסק רבות במכירת מנויים למגזין, ופרסם פרסומות בעיתונים מקומיים בניו אינגלנד כגון The Boston News-Letter .
הגיליון הראשון יצא לאור בינואר 1774, בגיליון הופיעו מאמרים על פוליטיקה, רפואה, חקלאות, חינוך, ספרות ודת, אירועים אקטואליים ועוד.
למרות הצלחתו הממוצעת, הפסיק המגזין את פרסומו במרץ 1775. הסגירה נבעה ממצוקה בעירייה הנגרמה מפעולת הפרלמנט הבריטי כשחסמו את נמל בוסטון במהלך חוק הסחר 1774 , שחייבה את סגירת המגזין מפני למנוע פגיעה כספית רבה.
מגזין אנלקטיק היה מגזין שפורסם בפילדלפיה על ידי מוזס תומאס, ומאוחר יותר על ידי ג'יימס מקסוול.
בשנים 1813–1814 ערך אותו וושינגטון אירווינג.
ג'יימס פאולדינג, שהיה חברו של אירווינג ולימים מזכיר הצי של ארצות הברית, היה מכותביו של המגזין.
המגזין תואר כמגזין "הכולל ביקורות מקוריות, ביוגרפיה, תקצירים אנליטיים של פרסומים חדשים, תרגומים מכתבי עת צרפתיים ומבחר מהביקורות הבריטיות המוערכות ביותר".
חלק מהגליונות הכילו מאמרים מודפסים מהעיתונות הבריטית, והיו ביקורות ספרים מקיפות.
ב-1820 חלה העורך מקסוול ופרסום המגזין הופסק.
נשיא ארצות הברית תומאס ג'פרסון היה מקוראי המגזין.
בארכיון הלאומי של ארצות הברית נמצאים מכתבים בין ג'פרסון לג'יימס מקסוול המפרטים את מנויו של ג'פרסון למגזין.
מגזין פלסטין–ישראל הוא רבעון שמטרתו לעסוק באופן חופשי וביקורתי בסוגיות המורכבות שמבדילות בין ישראלים לפלסטינים.
בשנת 2006 היה המגזין היה מועמד לפרס אוסנק"ו–מאנדג'יט סינג' לקידום סובלנות ולא-אלימות, וזכה להכרה בכבוד על "תרומתו הבולטת למען סוגיה זו".
בשנת 2012, עורכי המגזין המשותפים, הלל שנקר וזיאד אבו זיאד, קיבלו את פרס התרומה הבולטת לשלום בטקס פרסי התקשורת הבין-לאומית השמיני שנערך ב-5 במאי.
חצי מכל גיליון מוקדש לחקירת נושא מרכזי בסדר היום המשותף הישראלי-פלסטיני, בעוד שהחצי השני כולל מדורים קבועים העוסקים בתרבות, כלכלה, דעות, ביקורות ספרים, מסמכים ורצף אירועים.
המגזין שואף לקדם קרבה והבנה טובה יותר בין העם הפלסטיני לישראלי, ולדון בכל הנושאים ללא הטיה או טאבו.
המגזין פועל על בסיס שיתוף פעולה, הבנה ושוויון בין הישראלים והפלסטינים המרכיבים את צוותו המשותף.
כל ההחלטות, העבודות והניהול מחולקים ומנוהלים בשוויון ובשיתוף פעולה על ידי צוות משותף של עורכים פלסטינים וישראלים, מנהלי עריכה ועובדים נוספים.
קבלת ההחלטות באופן קולקטיבי באמצעות דיאלוג והבנה היא עניין עקרוני, בנוסף להיותה אסטרטגיית פעולה של המגזין.
מגזין פלסטין–ישראל נוסד בתחילת שנת 1994 על ידי זיאד אבו זיאד וויקטור סיגלמן (1926–2007), שהיה סגן עורך המגזין הישראלי New Outlook.
המגזין נוסד במקביל לשלביו הראשונים של הסכמי אוסלו, כתגובה להזדמנות חשובה לקיום דיאלוג בין בעלי דעה ומקבלי החלטות באזור.
המגזין נועד לפתוח ערוצי תקשורת בפני אקדמאים, מומחים נוספים, בעלי דעה, מקבלי החלטות ומדיניות, וכן ארגונים עממיים ופעילים, על מנת שיוכלו להביע את עמדותיהם ולקדם השתתפות בדיון הציבורי לקידום פתרון דמוקרטי וצודק לסכסוך.
כתבו למגזין מספר רב של מומחים אקדמיים בולטים, דמויות פוליטיות, עיתונאים ופעילים.
בין היתר נמנים: פרופסור שלמה בן עמי, מוחמד דג'אני, שלמה גזית, מנואל חססיאן, שמעון פרס, רשיד חאלדי אל-חאלדי, ע'סאן כנפאני, בני מוריס, דייוויד ניומן, סרי נסיבה, יואב בילד, דון ברטס, דזמונד טוטו, ח'ליל שקאקי, פרופסור דניאל קורצר, יוהאן גלטונג, סלים תמרי, משה עמירב, ג'ימי קרטר, קופי אנאן וא.ב.
ב־27 בינואר 2010 ערך מגזין פלסטין–ישראל כנס בנושא ירושלים תחת הכותרת: "ההתנחלויות הישראליות, הפליטים הפלסטינים, עזה ופתרון שתי המדינות".
הכנס נערך במקביל לפרסום שלוש "דפי עמדה" בנושאים אלו, שהוכנו ביוזמת האיחוד האירופי.
בין הדוברים היו יצחק הרצוג וזיאד אבו זיאד.
ב־10 במאי 2010 ערך מגזין פלסטין–ישראל, בשיתוף עם קרן פרידריך אברט ובבית הספר ללימודים מזרחיים ואפריקאיים בלונדון, כנס בין-לאומי בירושלים תחת הכותרת: "אזור נטול נשק גרעיני במזרח התיכון: ריאליזם או אידיאליזם?", בעקבות פרסום הגיליון במרץ 2010 שנשא את אותו שם.
בין הדוברים היו ד"ר אבניר כהן, ד"ר פרהאנג ג'האנפור, ד"ר אמילי לנדו, ד"ר ברנד קוביג, ג'מיל רבח וד"ר דן בליש.
ב־8 ביוני 2010 ערך מגזין פלסטין–ישראל כנס בשיתוף עם אזור וניטו, תחת חסות פרויקט "חינוך לשלום באמצעות התקשורת" ובתמיכת פרויקט "שותפות לשלום" של האיחוד האירופי.
הכנס, שכותרתו הייתה "חינוך לשלום באמצעות התקשורת", עסק בתפקיד התקשורת והעיתונאים בעידוד או בעיכוב אלימות, במיוחד בהקשר של הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בין ה־18 ל־19 ביוני 2010 ערכו מגזין פלסטין–ישראל וקרן הדיאלוגים הבין-לאומיים כנס בהאג, הולנד, בנושא "ירושלים: דיאלוגים למען צדק ושלום".
בין הדוברים היו זיאד אבו זיאד, מנחם קליין, ווליד סאלם ומשה מעוז.
ב־13 בדצמבר 2012 ערך מגזין פלסטין–ישראל סמינר פומבי בתל אביב, במטרה לדון באתגרים העומדים בפני החברה האזרחית הישראלית והפלסטינית.
בינואר 2012 ארגן מגזין פלסטין–ישראל אירוע בחסות פרויקט "שותפות לשלום" של האיחוד האירופי, שהגדיר את הקווים המנחים לעיתונאים המקצועיים העוסקים בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
ב־18 במרץ 2012, לכבוד יום האישה הבין-לאומי, ערך מגזין פלסטין–ישראל כנס תחת הכותרת "נשים בשלטון".
בין הדוברים היו לוסי נסיבה, פרופסור גאליה גולן וחברת הכנסת מיכל רוזין.
במרץ 2013 אירח מגזין פלסטין–ישראל שני כנסים בשיתוף עם קרן פרידריך אברט: הראשון תחת הכותרת "האתגר של הקיפאון הישראלי-פלסטיני" והשני תחת הכותרת "ירושלים: עדיין המפתח לכל הסכם עתידי בין ישראל לפלסטינים".
בין הדוברים היו רון בונדק, הינד חורי ומוחמד מדאני.
ב־9 באפריל 2014 נערך כנס בניו יורק תחת חסות משותפת של קרן פרידריך אברט, בכותרת "קידום אזור נטול נשק להשמדה המונית במזרח התיכון".
בין הדוברים היו סאמח אבו אלעינין, שלמה ברום, היילל שינקר וזיאד אבו זיאד.
דיים מרגרט נטלי "מגי" סמית' הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון בריטית ילידת-אנגליה.
לזכותה הייתה קריירת משחק ענפה הן על הבמה והן על מסכי הקולנוע והטלוויזיה, והיא נודעת כאחת מהשחקניות הבולטות בבריטניה.
היא זכתה במספר רב של פרסים בהם שבעה פרסי באפט"א, ארבעה פרסי אמי, שלושה פרסי גלובוס הזהב, שני פרסי אוסקר, פרס גילדת שחקני המסך ופרס טוני.
בנוסף שיחקה בתפקיד ונדי דרלינג המבוגרת בסרט הפנטזיה וההרפתקאות "הוק" (1991), בסרט "הנזירות בלוז" ובסרט ההמשך שלו, וכן בתפקיד פרופ' מינרווה מקגונגל סגנית-המנהל בסדרת סרטי "הארי פוטר".
ב-2010 החלה לשחק בסדרת הדרמה התקופתית "אחוזת דאונטון" בה גילמה את ויולט קרולי, הרוזנת האלמנה מגרנתהם, כשעל תפקיד זה זכתה בפרס גלובוס הזהב ובפרס אמי לשתי עונות ברציפות, וכן בפרס גילדת שחקני המסך לשנת 2013.
מרגרט נטלי סמית' נולדה בעיירה אילפורד שבמחוז אסקס, אנגליה, הממלכה המאוחדת, בתם של מרגרט האטון (לבית ליטל) ונת'ניאל סמית'.
אמה הייתה מזכירה סקוטית, ואביה היה פתולוג אנגלי שעבד באוניברסיטת אוקספורד.
היו לה שני אחים גדולים, התאומים אליסטר ואיאן, שמאוחר יותר למדו בבית ספר לאדריכלות.
בהיותה בת ארבע עברה משפחתה עמה להתגורר בעיר אוקספורד.
התחנכה בבית הספר התיכון אוקספורד היי סקול עד גיל 16, בטרם עברה ללמוד משחק ב-Oxford Playhouse .
תחילת קריירת המשחק שלה בתיאטרון אוקספורד פלייהאוס , בשנת 1952 הופיעה בתפקיד ויולה במחזה השייקספירי "הלילה השנים עשר".
בקולנוע, הופיעה לראשונה בשנת 1956 בסרט "Child in the House".
הופעתה המקצועית הראשונה הייתה בברודוויי במופע הרוויו "הפנים החדשות של 56".
בשנות השישים הייתה לדמות קבועה בתיאטרון המלכותי הלאומי ובלטה במשחקה כדזדמונה במחזה אותלו לצידו של לורנס אוליבייה, תפקיד אותו גילמה גם בגרסה הקולנועית משנת 1965 והייתה מועמדת לפרס אוסקר על הופעתה.
ב"אוקספורד פלייהואס" שיחק לצידו של רוני ברקר במחזה "The Housemaster" ומחזות נוספים.
ב-1969 זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה כמורה הסקוטית ג'ין ברודי בסרט "העלמה ברודי" (The Prime of Miss Jean Brodie).
ב-1978 זכתה סמית' באוסקר נוסף בקטגוריית שחקנית המשנה על הסרט "מלון בקליפורניה" כששיחקה לצידו של מייקל קיין.
כשנודע למייקל קיין שהיא מתכוונת להופיע בסרט "מיסיונר ולא קדוש" עם מייקל פיילין הזהיר אותו שהיא עלולה "לגנוב לו את הסרט".
סמית' כיכבה בסרט נוסף עם פיילין הקומדיה השחורה "A Private Function".
ב-1992 השתתפה בסרט "הנזירות בלוז" וב-1999 הופיעה כליידי הסטר האימתנית בסרט "תה עם מוסוליני".
רבות מהדמויות שגילמה, הן כפי שכינתה אותן, "גלריה של גרוטסקיות".
כמו כן גילמה דמויות עוקצניות, סרקסטיות או פשוט גסות רוח.
דוגמאות לדמויות כאלה אפשר לראות בסרט "גברות בלוונדר" בדמות האחות הביקורתית, ובסרט "פארק גוספורד" בדמות קונסטנס הרוזנת מטרנטהם חמת המזג והסנובית.
על תפקידה ב"פארק גוספורד" זכתה למועמדות נוספת לפרס אוסקר.
תפקידים בולטים נוספים הם: דמותה הנרגנת של שרלוט ברטלט בהפקה של מרצ'נט ואייבורי "זיכרונות אהבה מפירנצה", הדוכסית מיורק בסרטו של איאן מקלן "ריצ'רד השלישי" ותפקיד פחות ידוע אך רב עוצמה של לילה פישר בסרט "Love and Pain and the Whole Damn Thing" משנת 1973.
שיחקה בתפקיד ונדי דרלינג המבוגרת בסרט הפנטזיה "הוק" מ-1991, עיבוד הוליוודי המבוסס על עלילת סיפורי "פיטר פן".
שיחקה בתור גברת מדלוק בסרט "סוד הגן הנעלם" מ-1993.
ב-2010 החלה להופיע בסדרת הדרמה התקופתית "אחוזת דאונטון" בתפקיד ויולט קרולי, הרוזנת האלמנה מגרנתהם.
ב-2012 הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב (המועמדות התשיעית שלה) בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה או בסרט קולנוע, על תפקידה בעונה הראשונה של "אחוזת דאונטון".
היא זכתה בשני פרסי אמי על תפקיד זה.
ב-2013 זכתה בפרס גלובוס הזהב על תפקידה בעונתה השנייה של הסדרה.
בין השנים 1976–1980 היא הופיעה במספר רב של הפקות בפסטיבל שייקספיר בסטרפורד אונטריו.
בין הדמויות שגילמה היו המלכה אליזבת ב"ריצ'רד השלישי", קלאופטרה, ליידי מקבת', וירג'יניה וולף ב"וירג'יניה", וכן באינספור תפקידים ראשיים לצדו של השחקן בריאן בדפורד, ביניהם "Private Lives" מאת נואל קאוורד.
בספטמבר 2012 הוענק לסמית' פרס מורשת פסטיבל שייקספיר בסטרטפורד היוקרתי.
תפקידים נוספים בתיאטרון כללו את הדמות הראשית בהפקה הבימתית של אלן בנט למחזה "The Lady in the Van" ואת אמנדה בהפקה מחודשת של "Private Lives".
בשנת 1990 זכתה בפרס טוני על הופעתה במחזה של פיטר שאפר – "Lettice and Lovage", בו כיכבה בתפקיד מדריכת תיירים אקסצנטרית בבית אחוזה אנגלי.
ב-2007 שיחקה במחזה "The Lady from Dubuque" מאת אדוארד אלבי בתיאטרון היימרקט.
ב-1954 הופיעה בתוכנית טלוויזיה "Oxford Accents" שהפיק נד שרין.
השתתפה בתפקידים אחדים במופע "הפנים החדשות של 1956" בתיאטרון אתל ברימור.
ב-21 באוגוסט 1957 הופיעה בתיאטרון ליריק המרסמית' בקומדיה המוזיקלית "Share My Lettuce" עיבוד לרומן מאת במבר גסקויין.
אחר כך הועלתה ההצגה ב"קומיק תיאטר" וב"גאריק תיאטר".
ב-1958 הייתה מועמדת בפעם הראשונה לפרס, כשחקנית חדשה מבטיחה ביותר של האקדמיה הבריטית לאומנויות הקולנוע והטלוויזיה על תפקידה ב-Nowhere To Go.
בהוליווד הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב ככוכבת החדשה של השנה ב-1964 על משחקה ב"אנשים חשובים ביותר".
ב-2012 שיחקה בתפקיד מיוריאל בקומדיה הבריטית "מלון מריגולד האקזוטי", וכן כיכבה בסרט "קוורטט", המבוסס על מחזה מאת רונלד הארווד, בבימויו של דסטין הופמן בתפקיד ג'ין הורטון.
ב-1970, בחלוקת אותות הכבוד של השנה החדשה הוענק לה תואר מפקדת מסדר האימפריה הבריטית (CBE).
בשנת 1990 הועלתה לדרגת מפקדת (DBE) מטעם הממלכה המאוחדת.
ב-1986 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת באת'.
עוד קבלה תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת סנט אנדרוז ב-1971, ומאוניברסיטת קיימברידג' ב-1995. שלושת תוארי הדוקטור לשם כבוד הללו שקיבלה היו כולן מאוניברסיטאות בריטיות.
מגי סמית' הייתה נשואה פעמיים, בעלה הראשון היה השחקן רוברט סטיבנס.
נולדו להם שני בנים, השחקן כריס לרקין (נולד ב-1967), והשחקן טובי סטיבנס (נולד ב-1969) הנשוי לשחקנית אנה-לואיז פלאומן.
התגרשה מבעלה הראשון ב-1974. בעלה השני היה המחזאי בוורלי קרוס וסמית' הייתה נשואה לו עד מותו ב-1998.
בשנת 2008 התגלתה אצל סמית' מחלת הסרטן.
לפי כך, נטען שבמהלך צילומי הסרט "הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם" שיחקה עם פאה לראשה.
מאוחר יותר דווח בתקשורת כי החלימה.
סמית' הלכה לעולמה בבית החולים Chelsea and Westminster Hospital שבצ'לסי, אנגליה, ב-27 בספטמבר 2024 בהיותה בת 89.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1999 דייוויד קופרפילד David Copperfield בטסי טרוטוודסרט טלוויזיה 2003 הבית באומבריה My House in Umbria אמילי דלהנטי 2010–2015 אחוזת דאונטון Downton Abbey ויולט קרולי 43 פרקים
שנהכותרקטגוריהתוצאה1965אותלושחקנית המשנה הטובה ביותר 1969האביב של מיס ברודיהשחקנית הטובה ביותר 1972מסעותי עם דודתי 1978סוויטת קליפורניהשחקנית המשנה הטובה ביותר 1986זיכרונות אהבה מפירנצה 2001פארק גוספורד
שנהכותרקטגוריהתוצאה1975"Private Lives"השחקנית הטובה ביותר במחזה 1980"Night and Day" 1990"Lettice and Lovage"
שנהכותרקטגוריהתוצאה1993"Great Performances:" "Suddenly, Last Summer"שחקנית ראשית מצטיינת במיני-סדרה או בסרט 2000דייוויד קופרפילדשחקנית משנה מצטיינת במיני-סדרה או בסרט 2003הבית באומבריהשחקנית ראשית מצטיינת במיני-סדרה או בסרט 2010"Capturing Mary" 2011אחוזת דאונטוןשחקנית משנה מצטיינת במיני-סדרה או בסרט 2012שחקנית משנה מצטיינת בסדרת דרמה 2013 2014 2016
Silly"השחקנית הטובה ביותר 1989"Talking Heads:" "A Bed Among the Lentils" 1993"Screen Two:" "Memento Mori" 2000דייוויד קופרפילד 2012אחוזת דאונטוןשחקנית המשנה הטובה ביותר פרסים ללא תחרות1993מגי סמית'פרס מיוחד של באפט"א 1996עמית באפט"א
שנהכותרקטגוריהתוצאה1981וירג'יניהשחקנית השנה במחזה חדש 1985דרכו של עולםההופעה הטובה ביותר בקומדיה 1987"Lettice and Lovage" / "Coming In To Land"שחקנית השנה 1994חשיבותה של רצינותההופעה הטובה ביותר בקומדיה 1998איזון עדיןהשחקנית הטובה ביותר 2000הליידי בקרוואן פרסים אחרים2010מגי סמית'פרס מיוחד של האיגוד
שנהכותרקטגוריהתוצאה1962"The Private Ear" / "The Public Eye"ההופעה הטובה ביותר של שחקנית 1970הדה גאבלר 1984וירג'יניה 1984דרכו של עולם 1994שלוש נשים גבוהות 2013מגי סמית'Theatre Icon 2019"A German Life"ההופעה הטובה ביותר של שחקנית
שנהכותרקטגוריהתוצאה2001פארק גוספורדהשחקנית הטובה ביותר בסרט קומדיה או מוזיקלי האנסמבל הטוב ביותר 2003הבית באומבריההשחקנית הטובה ביותר - מיני-סדרה או סרט טלוויזיה 2011אחוזת דאונטוןשחקנית המשנה הטובה ביותר 2012
מרגרט "מגי" סימפסון היא דמות בסדרת הטלוויזיה המצוירת האמריקנית "משפחת סימפסון".
דמותה של מגי נוצרה ומעוצבת על ידי הקריקטוריסט מאט גריינינג בעת שהמתין בלובי של משרדו של ג'יימס ברוקס.
שמה הפרטי הוא כשם אחותו הצעירה של גריינינג.
מגי היא בתם הצעירה של הומר ומארג' סימפסון והאחות של בארט וליסה.
למעט מקרים חריגים היא אינה מדברת.
לעיתים קרובות היא נראית עם מוצץ בפיה.
בפרקי הסדרה הראשונים מגי נהגה ליפול על פניה כשהלכה והתנגשה בבגדיה, דבר שהפך לזיהוי קומי של דמותה.
המילה הראשונה שלה הייתה "דאדא" (אבא), והיא אמרה אותה מבלי שאיש מהמשפחה שמע.
במהלך כל הסדרה בני המשפחה אכן לא שמעו את מגי מדברת, אפילו בפרק 9 בעונה 23, בו הציגו את ילדי המשפחה כמבוגרים, כל פעם שמגי רצתה לדבר, הפריע רעש רקע לשמוע אותה.
עם זאת, בסופו של "משפחת סימפסון - הסרט", במהלך הכתוביות, אומרת מגי את המילה הראשונה שלה - "סרט המשך?" .
במהלך פתיח הסדרה מגי מועברת בקופה בסופרמרקט אשר מראה כי היא עולה 847.63 USD - סכום זה היה למעשה העלות החודשית הממוצעת לתינוק בשנת 1989 בארצות הברית (תאריך הפקת הפרק הראשון של הסדרה).
בתחילת הסדרה מגי סייעה לדוד שלה הרברט פאוול לבנות את ההמצאה שלו - מכשיר אשר מסוגל לתרגם את הבכי של תינוקות למשפטים.
פרק 11 בעונה 26 הסתיים בסצנת הזדהות עם צרפת לאור הפיגוע במשרדי "שרלי הבדו" שהתחולל בשבוע בו הוקרן הפרק: בסצנה נראית מגי מניפה דגל עליו נישא הסלוגן הידוע ממפגני ההזדהות שהתקיימו בכל העולם עם קרבנות הפיגוע: "אני שרלי!".
לאורך הסדרה מגי מוצאת עצמה במגוון מצבים מסוכנים בהם היא תמיד ניצלת לבסוף על ידי בני אדם או בעלי חיים.
כאשר המשפחה הלכה לאיבוד ביער, מגי מוצאת מחסה במערה של קבוצת דובי גריזלי.
כמו כן, מו סיזלאק הציל את חייה של מגי פעמיים - בפעם הראשונה כאשר הומר ביצע עצירה פתאומית, מגי עפה מהמכונית מעל גשר לתוך נהר אך מו אשר ניסה להתאבד בקפיצה מהגשר תפס אותה.
בפעם השנייה, הוא סיכן את חייו כאשר הציל אותה מעימות קטלני של המאפיה האיטלקית.
מצד שני, מגי בעצמה הצילה את חייו של הומר מספר פעמים במקרים שונים, כמו טביעה וניסיונות חיסול.
יש המתייחסים למגי כאל ילדה עם סממנים של גאון, לאחר שהפגינה יכולות בלתי רגילות לגילה כמו לכתוב את שמה במכשיר Etch A Sketch, לנגן בסקסופון של ליסה ואפילו לירות במר ברנז באקדח שלו לאחר שלקח לה סוכרייה.
בפרק 20 בעונה ה-20 של הסדרה ניתן לראות את מגי מדברת בצורה חלקה וכשטון הדיבור הוא זה של אישה בוגרת.
בפרק זה היא דובבה על ידי השחקנית ג'ודי פוסטר.
בפרק 21 בעקבות אומנת ממוצא נורווגי שטיפלה בה במסירות, היא החלה לומר: "יה!" במשמעות של 'כן', אבל במבטא נורווגי.
מרגרט גרייס דניג , הידועה יותר בשם מגי גרייס, היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית.
ידועה בעיקר בזכות תפקידה בתור שאנון ראת'רפורד בסדרת הדרמה "אבודים" ברשת ABC, בתור קים מילס בטרילוגיית סרטי "חטופה", בתור אירינה בסאגת סרטי "דמדומים 4: שחר מפציע - חלק 1" ו"דמדומים 4: שחר מפציע - חלק 2", ובתור אלת'אה בסדרה "אימת המתים המהלכים" ברשת AMC.
מגי גרייס נולדה בשם מרגרט גרייס דניג בעיר וורת'ינגטון, אוהיו, ארצות הברית, בתם של ואלין (לבית אוורט) ופרד דניג, שבבעלותם עסק של תכשיטים.
יש לה שלושה אחים צעירים.
היא התחילה לשחק כבר בגיל צעיר, הופיעה במספר הפקות תיאטרון בית ספריות ובתיאטרון השכונתי, ביניהן: "ציד המכשפות".
בגיל 16, גרייס עזבה את אוהיו עם אמה ללוס אנג'לס.
בשנת 2001, קיבלה גרייס את תפקידה הראשון בסדרת הרשת "חדרה של רייצ'ל" שיצר המפיק בפועל של הסדרה "דוסון קריק" - פול סטופין, שממחישה את יומני הווידאו של המתבגרים.
היא הופיעה ב-56 קטעי וידאו קצרים, שהיא מנהלת בהם דו-שיח על חרדות הנערים והקונפליקט שלה עם אמה ועם מורי בית-ספרה.
לאחר מכן היא קיבלה תפקיד בסדרה "Septuplets", שבוטלה עוד לפני ששודר הפרק הראשון.
ב-2002, היא התפרסמה בסרט הטלוויזיה "רצח בגרינויץ'", אשר מבוסס על סיפור אמיתי בו נרצחה נערה בת 15 בשם מרתה מוקסלי.
על תפקידה בסרט זה, הייתה גרייס מועמדת לפרס "האמנית הצעירה של השנה".
לאחר מכן היא הופיעה בתפקידים קטנים ב"חוק וסדר: מדור מיוחד" ו"CSI: מיאמי".
באמצע 2004, שלח לה הסוכן שלה את התסריט של "אבודים", והיא קיבלה את התפקיד של שאנון לאחר אודישן מוצלח.
ב-2005, היא הייתה מועמדת לפרס "פריצת השנה בטלוויזיה".
במהלך צילומי העונה הראשונה, היא גרה בהוואי.