tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פירוש "סידור רבנו שלמה" שהודפס בכותרת זו, זוהה כסידור הראב"ן בידי אברהם גרוסמן בספרו חכמי אשכנז הראשונים (ומאז הודפס בכמה מהדורות תחת כותרת נכונה).
יוצר, אופן וזולת לשבת שובה.
יוצר, אופן וזולת לשבת ברית מילה.
זולת "א-להים באזנינו שמענו", שאומרים במנהג אשכנז המערבי לשבת לפני שבועות ולשבת חזון.
הזולת מדבר על גזירות תתנ"ו.
אליעזר (לזר) יזראלביץ' בּרודְסקי היה איל הון ונדבן יהודי-רוסי במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. ריכז בידיו כ-25% מכלל תעשיית הסוכר ברוסיה, והיה מבעלי בתי החרושת לסוכר בקייב, יחד עם אחיו אריה לייבוש.
אליעזר היה בנו של ישראל ברודסקי, מייסד ענף הסוכר ברוסיה וענף תעשייני הסוכר במשפחה.
ישראל היה בנו של מאיר שור-רבה של העיר ברודי.
הוא המשיך את עסקי אביו ישראל לאחר מותו ב-1888. יחד עם אחיו אריה לייב ירש ברודסקי 24 בתי חרושת ו-3 מעבדות לטיהור הסוכר.
הוא פתח מכונים מיוחדים למחקר על תעשיית הסוכר והעסיק אנשי מדע רבים שפיתחו זנים מיוחדים.
ברודסקי עסק גם בפעילות פילנתרופית ובנה את בית הכנסת של ברודסקי בקייב, בתי חולים ליהודים ולנוכרים, מכללות וספריות וכן מימן את הקמת שוק בסרבסקי בקייב.
הוא קיבל מממשלות רוסיה את אות הכבוד של סטניסלאוס הקדוש מדרגה שנייה ואת אות הכבוד של אנה הקדושה מדרגה שנייה, כמו כן קיבל את אות לגיון הכבוד מממשלת צרפת בתערוכה העולמית של פריז (1900).
רבי אליעזר בן יואל הלוי, המכונה ראבי"ה; סביבות ד'תת"ק (1140~) - אחרי ד'תתק"פ (1220+), היה בן תקופת הראשונים ומחבר הספר אבי העזרי.
רבי אליעזר נולד בעיר בון שבגרמניה, למשפחת רבנים ופוסקים מבעלי התוספות: אביו רבי יואל הלוי רַבָּהּ של בון, סבו רבי אליעזר בן נתן (הראב"ן), ודודו רבי שמואל בן נטרונאי.
תקופתו הייתה מרובה ברדיפות וגירושים, ולכן נדד בערים רבות בגרמניה ובצרפת, כמו בון, קלן, מיינץ, מץ, וירצבורג, בינגן, שפייר, ועוד.
רוב שנותיו חי בעיר בון, ולעת זקנותו מילא את מקום אביו ברבנות קלן.
רבי אליעזר עסק בצרכי הציבור ובפדיון שבויים, וקשר קשרים עם אנשי השלטון והכנסייה.
בתחילה לא רצה רבי אליעזר לקבל על עצמו את עול הרבנות, אך משנעשה לרב היה נוהג בתקיפות רבה נגד העוברים על מצוות התורה.
היה מיודד עם רבים מגדולי דורו, וקשר מיוחד היה לו עם רבי אלעזר מוורמס, בעל הרקח.
אחד מבניו נקרא בשם יואל, ואח בשם אורי נשרף בשנת ד'תתקע"ו על קידוש השם.
בקטנותו הספיק ללמוד מפי אבי אם אמו, רבי אליקים בן יוסף ממגנצא ומפי סבו רבי אליעזר בן נתן (הראב"ן), על אף שלא למד אצלם תקופה ארוכה, הרבה לצטט מהם פסקי הלכה וללמוד ממנהגיהם.
מקורות משפחתיים נוספים לפסיקותיו היו אביו רבי יואל הלוי אצלו למד, ודודו רבי שמואל בן נטרונאי.
הוא למד בישיבות במגנצא שם רבותיו המובהקים היו רבי יהודה בן קלונימוס ממגנצא, רבי אליעזר בן שמואל ורבי משה הכהן בן שלמה.
בנוסף, למד אצל רוב חכמי אשכנז של אותו הדור: אצל רבי אליעזר ממיץ, אצל רבי יהודה החסיד ברגנשבורג, ובשפיירא למד בישיבת רבי ריב"א הבחור, נכדו של ריב"א ואצל רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא.
הוא התכתב עם בני דורו, עם רבי שמואל החסיד ורבי יצחק בן אשר הלוי שניהם מהעיר שפיירא, רבי יהודה בן קלונימוס ממגנצא, ועם רבי אליעזר ממץ ואולי גם עם רבי דוד בן שאלתיאל ורבי שלמה הכהן.
תלמידו המובהק הוא רבי יצחק בן משה מחבר הספר אור זרוע המזכירו בספרו רבות.
ייתכן שתלמיד נוסף שלו הוא רבי גרשום בן יעקב הגוזר.
בעבר היה זיהוי שגוי של תלמידים ישירים רבים נוספים, בעקבות שיבושי העתקה והבנה בספריהם, כמו הכתוב "מורי" בציטוט דברי המהרי"ח בספר הגהות אשר"י, שלמעשה היה ציטוט מתוך הספר אור זרוע.
תלמיד נוסף שלו הוא רבי ברוך בן אברהם רבי ברוך ממגנצא.
עיקר פסקיו הגיע לידי הפוסקים בתקופת הראשונים דרך כתבי תלמידו בספר אור זרוע שבעצמו צוטט בהגהות אשר"י על פסקי הרא"ש.
ספרו אבי העזרי, שהודפס בשם "ספר ראבי"ה" על שם מחברו, כולל לקט נרחב של פסקים ופירושים ב-1,155 סימנים, לפי סדר מסכתות התלמוד.
חלק קטן מהספר נדפס בידי רח"נ דמביצר בקרקא בשנת ה'תרמ"ב, אך רובו ככולו נדפס על ידי אביגדור אפטוביצר בתוספת מבוא מקיף והערות רבות.
בהשתדלותו של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג יצאה הסדרה לאור מחדש על ידי מכון הרי פישל לדרישת התלמוד ומשפט התורה, כאשר חלק נוסף יצא לאור מכתבי יד על ידי הרבנים אליהו יצחק פריסמן ושאר ישוב כהן.
חלקים נוספים (עד סופו של הספר) יצאו לאור בשנים האחרונות על ידי הרב דוד דבליצקי.
בשנת תשס"ה הוציא הרב דוד דבליצקי את כל הראבי"ה מחדש, גם החלקים שכבר נדפסו, על פי כתב יד נוסף, ובהקדמתו העיר על כמה טעויות של אפטוביצר.
ציטוטים רבים מהספר, מהם גם כאלו שאינם נמצאים כיום לפנינו, מובאים בחיבורי הלכה שונים של חכמי אשכנז בדורות שאחריו, כמו במרדכי, הגהות מיימוניות, תשובות מהר"ם בן ברוך - דפוס פראג שכולם מבית מדרשו של מהר"ם, ספר האסופות ועוד.
חיבור נוסף של רבי אליעזר הוא ספר אביאסף.
שמשמעו א'ליעזר ב'ן י'ואל אסף, כיוון שהוא איסוף דברי זקנו, ראב"ן.
ככל הנראה על הלכות בסדרים נשים ונזיקין, כהמשך לספרו אבי העזרי.
גם מספר זה ציטוטים רבים בספרי הדורות שאחריו אולם ספר זה לא הגיע לידינו.
כמו כן ערך "תוספות" לכמה מסכתות, ותלמידו מביא מהם בספר אור זרוע.
מסופר שהרא"ש בעת בריחתו לספרד לא נטל עמו ספרים כמעט, ואף את ספרו של זקנו הראב"ן לא לקח עמו, אבל הביא עמו את ספר הראבי"ה שטרם פשט אז בספרד.
רבים מפסקי הראבי"ה התקבלו על ידי פוסקי הדורות, ופסקיו שימשו כאחד מעמודי ההוראה באשכנז לפני חיבור השולחן ערוך.
גם סעיפים רבים בשולחן ערוך מבוססים על דבריו.
אף שספריו אביעזר ואביאסף לא נפוצו (מהדורה מודפסת של ספרו אבי עזרי יצאה רק במאה העשרים וספר אביאסף נותר עד המאה ה-19 בכתב יד ואז אבד) פסקיו הונחלו דרך הספר אור זרוע של תלמידו ר' יצחק מווינא.
כמו כן חיבר מספר פיוטים הנמצאים בכתבי יד שונים.
הוא השלים שלשה בתים מפיוט 'זולת' של סבו הראב"ן הנאמר בקהילות המערביות של אשכנז בשבת שלפני שבועות ובשבת חזון.
הפיוט עוסק בשעבוד מלכויות, ונאמר בקהילות אשכנז המערבי באמצע הזולת הנאמרת בשבת לפני שבועות ובשבת חזון; שאר הזולת נכתב על ידי סבו,
הדלקת נרות שבת ויום טוב בברכה - פסיקות אלו הובאו בשם הירושלמי, אך זהו למעשה מתוך ספר ירושלמי, והוא המקור לברכת נרות שבת ויום טוב.
ביטול כפיית המיטה - אין צורך שאבלים ישנו על מיטה הפוכה, וכך גם אין ישנים על מיטה הפוכה בתשעה באב, אף על פי שזו הייתה ההלכה עד ימיו.
הסיבה שנתן היא שהמשרתים שאינם יהודים נכנסים אל הבית, ובתלמוד הבבלי הופסק המנהג במקום שהגויים חושדים ביהודים שהם מקיימים טקסי כישוף.
רחיצת רגליים במעבר נהר ביום הכיפורים - לפי הבדלים בין כתבי היד, ייתכן שחל שיבוש בהעברת הלכה זו, לפיה מי שחוצה נהר, אגב כך רוחץ את רגליו המטונפות.
אך לפי נוסח אחר רבי אליעזר התיר רק את המעבר למרות הירטבות הרגליים, ולא דיבר על רחיצתם מטינופת.
נולד בכפר צירניאן הסמוך לעיירה סוייר שבפלך וילנה, לאברהם שמואל גורדון, תלמיד רבי חיים מוולוז'ין שהתפרנס ממסחר ביין.
למד בתלמוד תורה בעיירה סמרגון הסמוכה.
נשלח לישיבה בעיירה שבזרצ'ה פרוור של וילנה.
לאחר מכן למד בקובנה בבית מדרשו של הרב ישראל מסלנט.
בגיל 15 מינהו הרב ישראל להגיד שיעור ביאורים ברי"ף בפני התלמידים.
בשנת תרט"ז (1856) נשא לאשה את בתו של הרב אברהם יצחק נבייזר שהיה מורה צדק בקובנה.
לאחר נישואיו התגורר בקובנה ובמהלך שהותו שם קיבל הצעות לכהונת רבנות קהילות אלקסוט (פרוור של קובנה) ואיישישוק וסירב.
בשנת ה'תרל"ד (1874) התמנה לרבה של סלובודקה ובאותו יום נפטר חמיו והוא התמנה במקביל למורה צדק של קובנה.
לאחר חצי שנה התמנה לרבה של קלם, ובה הקים ישיבה לתלמידים מבוגרים.
בשנת תרמ"א נתקבל כרבה של העיר טלז, ובנוסף קיבל לידיו את הנהגת הישיבה שהוקמה עוד קודם לכן.
תחת הנהגתו גדלה והתפתחה ישיבה זו.
בשנת תר"ע (1910) נסע ללונדון על מנת לאסוף כספים עבור בניין הישיבה שנשרף זמן מה לפני כן, ונפטר שם.
הרב גורדון ריכז את עיקר מאמציו בתפקידו כראש ישיבה.
נודע כאחד מאבות "שיטת ההבנה" בלימוד הגמרא, אשר התרכזה בהבנת היסודות והסברות בסוגיות התלמוד.
התמקד בלימוד ספרי הראשונים, הרמב"ן, הרשב"א והריטב"א וקצת מן האחרונים שאחזו בשיטת ההבנה כקצות החושן, נתיבות המשפט ורבי עקיבא איגר.
הרב גורדון היה הראשון שנתן שיעורים לפי נושאים ולא על סדר הגמרא.
נהג לדקדק בדברי הראשונים עד הש"ך והמגן אברהם, ועד בכלל, ומעולם לא פקפק בהם.
על האחרונים חלק לעיתים, מלבד על רבי עקיבא איגר.
הרב גורדון חילק את ישיבתו לארבע כיתות שנקראו "שיעורים" לפי ידיעותיהם גילם וכישרונותיהם.
תלמידים מצטיינים עלו במהירות לשיעור גבוה יותר.
לאחר שעבר תלמיד דרך כל ארבעת השיעורים היה נכנס לשיעורו של הרב גורדון.
מלבד היכולת ללמד כל קבוצת תלמידים לפי רמתה, המריצה מערכת זו את התלמידים להצטיין כדי לעלות לשיעור גבוה יותר.
בין הר"מים היו חתנו הרב יוסף יהודה לייב בלוך והרב שמעון שקאפ.
הרב גורדון הדגיש את חשיבות המשא ומתן בין הרב והתלמיד במהלך השיעור ודרש מתלמידיו להשתתף במשא ומתן זה, שבו הייתה נמדדת רמת התלמיד.
הוא בלט בהתלהבותו בשעת הלימוד, ופעם שבר את אצבעו של תלמידו הרב יוסף שלמה כהנמן, ללא שימת לב.
חתניו: הרב יוסף יהודה לייב בלוך, הרב יצחק אייזיק הירשוביץ, הרב זלמן סורוצקין.
לאחר מותו פורסמו תשובותיו בספר תשובות רבי אליעזר.
בסוף הכרך השני מופיעים מעט מחידושיו על מסכתות הש"ס.
הרב פרופסור אליעזר ברקוביץ היה רב בקהילות יהודיות בגרמניה, אנגליה, אוסטרליה וארצות הברית, מחבר תורני, פילוסוף ותאולוג.
אליעזר נולד לרב דב ברקוביץ בעיר אוראדיה בטרנסילבניה, כיום ברומניה, אז אוסטרו-הונגריה, ולמד בישיבות שונות.
בשנת 1924 למד בישיבת פרשבורג, לאחר מכן הגיע לברלין ולמד שם בבית המדרש לרבנים.
מורו ורבו היה הרב יחיאל ויינברג, ממנו למד את שיטתו ההלכתית הבהירה בצד לימודי מוסר בשיטת סלבודקה, וממנו הוסמך לרבנות, בנוסף להסמכתו על ידי הרב עקיבא גלזנר, רבה של קלויזנבורג.
הרב ברקוביץ השתלם גם בלימודים כלליים, ובשנת 1933 הוסמך לדוקטור לפילוסופיה על ידי אוניברסיטת ברלין.
בשנים 1934–1939 שימש כרב בקהילת ברלין, בין 1940–1946 שימש כרב בלידס שבאנגליה, בין 1946–1950 שימש כרב בסידני שבאוסטרליה, ובין 1950–1958 שימש כרב בבוסטון שבארצות הברית.
לבסוף השתקע בשיקגו שם לימד תאולוגיה ומחשבת ישראל בישיבת סקוקי, ואף היה ראש החוג לפילוסופיה שם (בית המדרש לתורה נחשב גם לאוניברסיטה פרטית).
בשנת 1975 עלה הרב ברקוביץ לארץ, וקבע את מגוריו בירושלים, שם המשיך לכתוב ספרים ומאמרים עד יום מותו.
בסך הכל פרסם ברקוביץ תשעה עשר ספרים ועשרות מסות ומאמרים.
בנו בכורו פרופסור אברהם ברקוביץ', שימש כמרצה בפקולטה לאווירונאוטיקה בטכניון.
בן נוסף, פרופסור שמשון ברקוביץ שימש כמרצה למתמטיקה באוניברסיטה של מסצ'וסטס (בתחום הקריפטוגרפיה).
בנו הצעיר הוא הרב דב ברקוביץ' העומד בראש "בית אב – ליצירה והתחדשות בתורה", מרכז תורני לזכרו של אביו.
בכהונתו כרב אורתודוקסי בארצות הברית הרב ברקוביץ' התנגד להחרמתם של הזרמים הרפורמיים והקונסרבטיביים, מתוך אמונה שדיאלוג ושיתופי פעולה יביאו לחיזוק הזהות היהודית.
כחלק מפעילות זאת יזם את הקמת בית הדין לגיור בדנוור, שפעל בשותפות של כלל הזרמים אך מבלי להתפשר על עקרונות ההלכה: לימוד מעמיק של התורה והמצוות מצד הגר, התחייבות לקיום המצוות הבסיסיות, ומילה וטבילה בפני בית דין אורתודוקסי כשר.
ליוזמה זו הצטרפו הרבנים האורתודוקסיים הרב סטנלי וגנר והרב שלמה ריסקין.
תנאי בנישואין ובגט, מוסד הרב קוק, ירושלים, 1966.
ההלכה - כוחה ותפקידה, מוסד הרב קוק, ירושלים, 1981.
תורת ההגיון בהלכה: הסיבתיות בהלכה, מוסד הרב קוק, ירושלים, 1986.
משבר היהדות במדינת היהודים, הוצאת ראובן מס, ירושלים, 1987.
אמונה לאחר השואה, הוצאת שלם בשיתוף יד ושם, ירושלים, תשס"ו.
עמו אנכי בצרה, הוצאת שלם בשיתוף יד ושם, ירושלים, תשס"ו.
אלוהים, אדם והיסטוריה, הוצאת שלם, ירושלים, התש"ע.
מאמרים על יסודות היהדות, בעריכת דוד חזוני ויוסף יצחק ליפשיץ, הוצאת שלם, ירושלים, 2004.
שהזמן גרמן: מעמד האישה בהלכה היהודית, הוצאת אריג, (בהוספת ביוגרפיה אינטלקטואלית מאת בנו, דב ברקוביץ'), 2025.
אליעזר גולדמן (4 בדצמבר 1918 – 27 בנובמבר 2002) היה הוגה דעות ופילוסוף.
פרופסור במחלקה לפילוסופיה של אוניברסיטת בר-אילן.
מראשוני קבוצת שדה אליהו בעמק בית שאן.
אליעזר גולדמן נולד בניו יורק, למד בבית הספר התיכוני של "ישיבה קולג'" ולאחר אישורה כאוניברסיטה בישיבה אוניברסיטה.
במקביל למד בבית המדרש הרבני ע"ש ר' יצחק אלחנן.
בשנת 1938 עלה לארץ ישראל ולמד באוניברסיטה העברית.
בשנת 1941 הצטרף לקיבוץ הדתי שדה אליהו, אחד מיישובי "חומה ומגדל", שם התגורר עד לפטירתו.
גולדמן עבד שנים בגן הירק ואף היה מרכז המשק.
הוא לימד בבית הספר המשותף של משקי הקיבוץ הדתי בעמק בית שאן.
היה מן האידאולוגים הבולטים של תנועת הקיבוץ הדתי.
למד ולימד במחלקה לפילוסופיה של אוניברסיטת בר-אילן.
עבודת הדוקטורט שלו עוסקת בתורת הפרגמטיזם.
עסק במחקר ובפרשנות על הרמב"ם, רב סעדיה גאון, הרב אברהם יצחק הכהן קוק והרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק.
גולדמן הושפע מהגותו של ישעיהו ליבוביץ, ופיתח הגות דתית פלורליסטית המכירה במורכבות זהותו של האדם מכל המדורים השונים שבהם הוא חי (הלכתי, מודרני, פוליטי, חברתי וכו') והדוחה תביעה לבלעדיות של אחד מהם.
בין חידושיו הבולטים הוא המושג מטא-הלכה.
מושג המדגיש את המטען הערכי והאידיאולגי של הפוסק בבואו לפסוק הלכה.
ב-1988 זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל.
מחקרים ועיונים: הגות יהודית בעבר ובהווה, עורכים: דני סטטמן ואבי שגיא, הוצאת מאגנס, תש"ס 2000.
יהדות ללא אשליה, עורכים: דני סטטמן ואבי שגיא, מכון הרטמן והוצאת כתר, 2009.
הרב אליעזר בֶּרגמן, נודע בכינוי איש ירושלים (כ"ט בתמוז ה'תקנ"ט - י"ט בניסן ה'תרי"ב; 1 באוגוסט 1799 – 8 באפריל 1852), היה דרשן ושד"ר, ממייסדי כולל הולנד ודויטשלנד ומבוני היישוב הישן בירושלים.
נולד בעיר היידנהיים שבפרנקוניה התיכונה (Mittelfranken) שבמדינת בוואריה (גרמניה) לרב הקהילה שם, הרב יוסף ברגמן, ולבונלא בת הרב אליקים.
נשלח בילדותו ללמוד בישיבתו של רבי אברהם ביהם בגונצנהאוזן.
אביו נפטר כאשר היה בן פחות מעשר שנים.
הוא המשיך ללמוד בישיבת פיורדא אצל רבי אברהם בנימין זאב המבורג אשר גידלו כבנו במשך כחמש שנים.
בגיל שבע עשרה בערך החל ללמוד בישיבת וירצבורג שעמדה תחת הנהגת רב המדינה של וירצבורג וצפון בוואריה, הרב אברהם בינג, תלמידו של הרב נתן אדלר מפרנקפורט.
כחברותא שימש לו הרב יעקב אטלינגר, בעל "ערוך לנר".
עוד למדו עמו בישיבת וירצבורג הרב יצחק דב במברגר ורבי נתן אדלר (השני), אב"ד לונדון.
בעקבות פרעות "הפ-הפ" שפרצו בווירצבורג בשנת ה'תקע"ט (1819), נפוצו תושבי העיר לכפרי הסביבה.
חלק מאנשי וירצבורג ובראשם "החשמן היהודי" הרב מנדל רוזנבאום פנו לעיירה צעהל הסמוכה לווירצבורג, שם הקימו קהילה יהודית שגדלה ברבות השנים.
כעבור ארבע שנים נישא הרב ברגמן לבתו של הרב רוזנבאום.
פעילותו למען יישוב ארץ ישראל ועלייתו
בסביבות שנת ה'תקפ"ח (1828) החל הרב ברגמן במסע בקהילות יהודיות בגרמניה על מנת לעורר את אנשיהן לעלות לארץ ישראל.
הוא אף פרסם 'קול קורא' על חשיבות מצוות יישוב ארץ ישראל.
שאיפתו הייתה לייסד קהילות ליוצאי גרמניה בארץ ישראל, ולצורך ביסוס הרעיון מינה גבאי צדקה.
בשנת ה'תקצ"ד (1834) יצא את גרמניה בדרכו לארץ ישראל עם רעייתו וחמשת ילדיו, כשהגדול שבהם בן שמונה שנים והקטנה בת שישה חודשים.
בהיותם בדרך קיים הרב ברגמן את הבטחתו לחותנו כי יכתוב לו מהדרך על התקדמות נסיעתו.
חותנו העתיק את המכתבים וכרכם בספר אשר נשמר עד מאי 1925 בעלית גג של בית עתיק בגרמניה, נמצא והושב לצאצאיו של רבי אליעזר.
רובם של המכתבים נדפס בספר ישאו הרים שלום.
המשפחה הגיעה לצידון בשנת ה'תקצ"ה.
ברגמן ראה במקום פוטנציאל לייסד קהילה יהודית עבור יוצאי אירופה, אך כעבור ארבעה חודשים, עזב עם משפחתו לירושלים ובה השתקע.
כעבור שנים, כתב בצער על נטישת הרעיון לייסוד הקהילה בצידון:
בתחילת שנת ה'תקצ"ז (1837) פקדה את צפת וסביבותיה רעידת אדמה עזה שבעקבותה עזבו חלק מהניצולים את צפת ועלו לירושלים.
גידול האוכלוסין הבלתי צפוי בירושלים, גרם למחסור ולמחלות.
עקב כך נוסד בהשתתפות ברגמן באותה שנה "כולל הו"ד" אשר איגד את היהודים יוצאי קהילות הולנד ודייטשלאנד (גרמניה) בירושלים.
הכולל שלח שד"רים למערב אירופה ואסף תרומות שחולקו למשפחות הנזקקות.
על מנת לבסס את הכולל נסע ברגמן פעמים מספר לחו"ל כשד"ר.
נסיעתו הראשונה הייתה בשנת ה'תקצ"ח.
בקיץ ה'תר"ד (1844) נסע הרב ברגמן שוב לאירופה.
בקיץ ה'תר"ה (1845) נסע ללונדון, ושהה שם אצל חברו רבי נתן אדלר, רב העיר.
בשהותו שם הגיעה אליו הבשורה הרעה אודות מות אשתו.
הוא הפסיק את מסעו, חזר לארץ ישראל, ובדרכו נשא אישה שתהא אם לשני יתומיו.
בסוף שנת ה'תר"ט (1849) נסע הרב ברגמן שוב לאירופה, כשליח של כולל הו"ד וכולל הספרדים כאחד, במטרה להתדיין עם ראשי ועד הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם כדי להביאם להודות בזכות קיומו של הכולל המתבדל, להגדיל את ההקצבה לכולל זה, ולעשות בכלל להגדלת ההכנסות של קופת ארץ ישראל (המנוהלת על ידי הפקידים).
חותנו הראשון, מנדל רוזנבאום, השיג אישור מממשלת מדינת בוואריה לגביית כספים לטובת הכולל.
הפעם התלווה אליו בנימין בנו.
בהיותם בדרך, בטריאסטה שבאיטליה, נפח בנימין את נשמתו, קורבן למגפת הטיפוס בהיותו בן שבע עשרה.
הרב ברגמן המשיך לחזר בהצלחה על קהילות ישראל באירופה.
הוא השיג את הרישיונות הדרושים, והתקין קופה של א"י בשם צדקת רבי מאיר בעל הנס בבתים יהודיים רבים בבוואריה ובפרוסיה.
בי"ט בניסן ה'תרי"ב (1852), בעת שהותו בברלין, חלה הרב ברגמן במגפת הטיפוס ונפטר לאחר מספר חודשים.
הוא נקבר בבית העלמין הישן בברלין ב'שורת הכבוד' ועל מצבתו נחקק "פה נטמן איש ירושלים".
תורתו וקשריו עם גדולי דורו
מעבר להיותו עסקן וסוחר אריגים, היה הרב ברגמן למדן ומאות גיליונות חידושי תורה שכתב מצויים בידי צאצאיו.
הוא התכתב בענייני הלכה עם רבים מגדולי דורו, כמו ה"כתב סופר"; רבי ישראל משקלוב, אותו הוא מכנה בתוארים מופלגים בספרו "בהר יראה", (אם כי אין הוא מהסס לחלוק עליו בדבר הלכה); ידידו בהנהגת כולל הו"ד רבי יהוסף שוורץ ועוד.
ברגמן היה חבר במועצה הגדולה שהוקמה על ידי הרב משה מגיד, מנהיג עדת האשכנזים בירושלים.
כאשר הגיעו יהודים מארצות המגרב לירושלים הם הצטרפו לקהילה הספרדית בעיר, שהורכבה מיוצאי טורקיה, יוון והבלקנים.
אף שהגיעו לירושלים תרומות נכבדות מן המגרב, מרבית היהודים יוצאי ארצות אלו בירושלים היו שרויים בדוחק רב.
כאשר רבתה ההתמרמרות בקרבם נרתם ברגמן לעזרתם, כיוון שאף הוא התנגד למרות הספרדים בקהילה.
פעולותיו של ברגמן בתמיכתו של משה מונטיפיורי למען שינויים במערך היישוב היהודי האשכנזי והכללי בארץ ישראל סייעו גם לבני העדה המערבית.
הוא נתן להם חדר בביתו לצורך הקמת בית כנסת נפרד ובחדר זה התקיימה גם ישיבת "נר המערב".
ברגמן השיג להם ספר תורה מהעדה האשכנזית, מאחר שהספרדים התנגדו לכך.
לאחר כשישה חודשים נלקח ספר התורה ונסגר בית הכנסת בשל התנגדותם של הספרדים, שחששו מפני פיצול סמכותם ומשאביהם.
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-19, ארגן ברגמן "רשת" חדשה של שני סוחרים יהודים, אברהם לארידו בגיברלטר ומאיר רוזנטל בביירות, שתפקידה היה להעביר כספים מהמגרב אל המערביים בירושלים, בלא ידיעת הספרדים.
מאה ועשרים שנה לאחר פטירתו הצליח נכדו לאתר את קברו בברלין ולהעלות את עצמותיו לירושלים.
הוא נטמן בבית הקברות בהר הזיתים ועל מצבתו נחקקו המילים שהופיעו על זו שבברלין.
בשכונת בית וגן הירושלמית, נקרא רחוב על שמו.
יש הטוענים כי "עגונות", סיפורו הראשון של ש"י עגנון, שפורסם בשנת 1908 ביפו, הושפע מדמותו של הרב ברגמן.
בנוסח הראשון של הסיפור, נקשרים רבי נסים והקצין רבי אחיעזר לכולל הו"ד.
לדעת הלל ויס, ר' נסים הוא השד"ר הרב אליהו נסים, המכונה מיוחס, ואילו דמותו של הקצין רבי אחיעזר, היא של הרב ברגמן.
משפחת ברגמן באה מגרמניה לירושלים כשהיא מונה שמונה נפשות.
אליעזר ורבקה סילא, בונלא מרים - אמו של רבי אליעזר, וחמשת ילדיהם, יוסף, יצחק, לאה, בנימין ושרה.
במשך עשר השנים הבאות נולדו להם עוד שלושה ילדים: יהודה ברגמן אשר נולד בכ"ב באלול ה'תקצ"ח (12 בספטמבר 1838), מרים - שנקראה על שם הסבתא בונלא מרים, ותינוק שנפטר בלא שם עם אימו ימים מעטים לאחר לידתו בכ"ט בכסלו ה'תר"ה (1845).
במשך עשר שנים אלו נפטרו שבעה מאחד עשר הנזכרים.
על מות כל אלה אין רבי אליעזר מספר ביומנו ורק פתקאות, שהניח ביומנו, שבהם כתובים ימי הזיכרון לאמירת קדיש, מספרות על כך.
בנו השישי, יהודה, שנולד בירושלים, נשא לאישה את בתו של רבי נחום לעווי משאדיק, והוא היחיד מבני המשפחה שהאריך ימים באופן יחסי (נפטר בן 48), ממנו הסתעפה משפחת ברגמן הירושלמית.
חלק מצאצאיו עברתו את שם משפחתם ל"מן ההר" ואחרים שינו אותו ל"ברטורא" - שתרגומו הוא בן ההר בארמית.
עם צאצאיו נמנים הרב משה ברגמן, שלמה זלמן מן-ההר, הרב מאיר צבי ברגמן, האדמו"ר אליעזר גולדמן מזוויעהל, ואברהם ברטורא.
"שערי אביב" בענייני הלכה ופסיקה.
יצא לאור על ידי הרב מאיר צבי ברגמן, בני ברק ה'תשכ"ט.
"בהר יראה", חידושי תורה לש"ס, הלכות התלויות בארץ, שאלות ותשובות, - בעריכת הרב שלמה זלמן מן-ההר, ירושלים תשל"ה.
הרב אליעזר גולדשמידט (ח' בתשרי תר"ע – כ"ח באדר ב' תשנ"ב, ספטמבר 1909 – אפריל 1992) היה תלמיד חכם ליטאי, דיין בבית הדין הרבני הגדול וחבר מועצת הרבנות הראשית.
באחרית ימיו היה מראשי מכון ירושלים.
נולד ביאנובה שבליטא לרב אברהם (תר"ם-תרצ"ו), מחבר "כרם אברהם", ולפייגה-לאה גולדשמידט.
אמו נפטרה כשהיה בן 9, ואביו נישא בשנית לאיטל.
בהיותו בן 10 נשלח ללמוד בווילקומיר ובהמשך למד בישיבת סלבודקה אצל רבי יחזקאל ברשטין.
בשנת תרפ"ד עלה עם הוריו שהתיישבו בחברון ולמד בישיבת חברון.
לאחר שניצלה משפחתו מפרעות חברון, חזר ללמוד בסלובודקה עוד שבע שנים, והיה לתלמידם של הרב אייזיק שר והרב ברוך הורביץ.
נסמך לרבנות על ידי הרב אברהם דוב כהנא שפירא, רבה של קובנה.
בשנת תרצ"ז נישא למרים מנוחה פלצינסקי (נפטרה בתשע"א, 2011), בתו של הרב שלמה יהודה לייב פלצינסקי, רב בדווינסק וחתנו של ה"סבא מסלבודקה" הרב נתן צבי פינקל.
משנת תרצ"ז (1937), לאחר פטירת אביו, שימש כרב בית כנסת ב"פלאן חדש" בדווינסק.
בשנת תש"א, נמלט עם משפחתו מאימת מלחמת העולם השנייה לאודסה ומשם עלה דרך איסטנבול לארץ ישראל.
למד בישיבת היכל התלמוד בתל אביב.
הוא סייע לרבו, הרב שר, בהקמת ישיבת סלבודקה בבני ברק, וערך עד שנת תש"ו את הקובץ "כנסת ישראל" שהוציאה הישיבה.
בשנת תש"ז עבר לגור סמוך לישיבה ומסר בה שיעורים וכן בישיבת הרב עמיאל ("הישוב החדש").
בתקופה זו התקרב לחזון איש.
בשנת תשי"א התמנה לדיין בבית הדין בתל אביב, ובתשט"ז (1956) לאב"ד.
החל מתשי"ז (1957) שימש כחבר הוועדה הבוחנת לדיינים, והחל מתשי"ט (1959) כחבר הוועדה למינוי דיינים.
בחורף תשכ"ה (1964) נבחר לדיין בבית הדין הרבני הגדול, כמועמדו של הרב הראשי הרב יצחק נסים, וגבר על הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, מועמדו של שר הדתות זרח ורהפטיג.
הרב גולדשמידט נחשב למקורבו של הרב נסים גם בשנים הבאות.
בהנחיית הרב נסים הסדיר הרב גולדשמידט את תקנות הדיון בפני בתי הדין הרבניים, בסיועו של עורך הדין חיים קאהן.
בשנת 1955 השתתף הרב גולדשמידט בבית דין מיוחד המתכנס, על פי סימן 55 לדבר המלך במועצה על ארץ ישראל, לדיון בשאלות שיש לגביהן ספק בסמכותו של בית דין דתי.
על פי החוק המותב בבית דין מיוחד הוא שני שופטי בית המשפט העליון וראש בית דין דתי או דיין.
דעת הרוב שניתנה מפי השופטים שמעון אגרנט ומשה לנדוי סברה כי אכן אין בהסכם משום "ענייני נישואין" ובשל כך נשללה הסמכות מבית הדין הרבני.
לדעת הרב גולדשמידט בדעת המיעוט המדובר ב"ענייני נישואין" המצויים בסמכות בית הדין הרבני.
שימש כדיין עד פרישתו לגמלאות בשנת ה'תש"מ (1979).
עם פרישתו, בכנס הדיינים לשנת ה'תש"מ (1980), תיאר הרב שמואל ברוך ורנר את עמיתו הרב גולדשמידט:
בתש"כ (1960) ובתשכ"ד (1963) נבחר הרב גולדשמידט כחבר מטעם מועצת הרבנות הראשית לוועדת הבחירות לרבנות הראשית.
בקיץ תשכ"ד (1964) נבחר למועצת הרבנות הראשית והיה חבר בה עד תחילת שנות ה-70. במסגרת פעילותו הציבורית קיים קשרים עם שופט בית המשפט העליון אהרון ברק.
היה מקורב מאוד לרב יוסף שלום אלישיב (שכינה את הרב גולדשמידט "אחי"), עמיתו להרכב בית הדין לצד הרב בצלאל ז'ולטי, למד עמו בחברותא קבועה ובמשך שנים ביקר מדי יום בביתו לשם התייעצויות פוליטיות.
לאחר התפטרות הרב אלישיב מבית הדין הגדול, סייע לו הרב גולדשמידט להשיג את כספי הפנסיה.
לאחר פרישתו מבית הדין הגדול היה העורך הראשי של סדרת "אוצר מפרשי התלמוד" של מכון ירושלים, וכן חבר נשיאות המכון, לצד הרבנים שלמה זלמן אוירבך, עובדיה יוסף ויצחק קוליץ.
פרסם מאמרים רבים בתחום ההלכה והמשפט ומסר שיעורים במקומות שונים, בהם בבית המדרש לרבנים ולדיינים של יד הרב נסים.
נפטר בכ"ח באדר ב' תשנ"ב (1992), לפי צוואתו בהלווייתו לא נישאו הספדים, והוא נטמן בהר הזיתים בירושלים.
במועצת הרבנות הראשית נחשב הרב גולדשמידט למזוהה עם הקו החרדי.
הוא התנגד יחד עם הרב שאול ישראלי להקלות בהליכי הגיור שאושרו על ידי המועצה.
לצד עמיתו וידידו הרב יוסף שלום אלישיב, ובסיועו של הטוען הרבני צבי וינמן, היה בין הרבנים הפעילים נגד בחירת הרב שלמה גורן (שקודם לכן היה ידידו) לרב ראשי ולפסק דין האח והאחות.
בפרשת גיורי וינה היה פעיל מרכזי במועצת הרבנות הראשית להחמרת הפסיקה בעניינם.
בראשית שנות ה-60 היה חבר בוועדה שבדקה את שאלת בני ישראל מהודו ופסק שהם מותרים להינשא עם יהודים מעדות אחרות.
בעניין משמורת ילדים טען: "ובהחזקת ילדים השיקול טובת הילדים, אינו רק שיקול עיקרי בלבד...
אלא שלפי השקפת דין תורה, זהו השיקול היחיד, זה ותו לא.
וכל שיקול אחר אשר הוא עניין של ההורים או של אחד מהם, לא ייחשב ולא ישפיע כמלוא נימה בהכרעה נגד שיקול כלשהו של טובת הילד".
תקופה מסוימת רווחה גישתו בבתי הדין, עד שהוטמעה עמדתו של הרב אליעזר יהודה ולדנברג, לפיה מלבד החובות – להורים יש גם זכות לגדל את ילדיהם.
בשנת 1966 אישר ביחד עם הרב יצחק נסים והרב יוסף שלום אלישיב פסק דין של בית הדין האזורי שמפלגה חייבת לקיים הסכם התפטרות, מכיוון שדיני אסמכתא חלים רק על התחייבויות של יחידים ולא על התחייבויות בענייני ציבור.
אחיו היה הרב ישעיהו גולדשמידט, אב"ד בתל אביב.
גיסיו הם הרב אליעזר פלצינסקי, הרב יוסף פרבר, חבר מועצת גדולי התורה, ראש ישיבת היכל התלמוד ומחבר "עין יוסף".
חתנו היה הרב חיים סגל, ששימש כדיין, מחבר הספר "טל חיים".
בנו הוא הרב אברהם גולדשמידט מטורונטו, מחבר "לב משה" ועוד.
עזר משפט – פסקים וחידושים בענייני חושן משפט ואבן העזר, ירושלים תשנ"ד (יצא לאור לאחר פטירתו על ידי בני המשפחה)
רבי אליעזר בן זכריה פעל בפרובאנס בסביבות המאה ה-12.
רבי אליעזר בן זכריה היה אחד מחמשת חברי בית הדין של נרבונה לצד רבי אברהם בן יצחק אב בית דין ואחרים.
בשנת ד'תתצ"ד הוא חתום על גט יחד עם רבי משה בן יוסף.
ממשפחתו ידוע בתקופה מאוחרת יותר רבי יצחק בן מרדכי קמחי.
עורך השבועון היהודי בשפה הרוסית "רוסקי ייבריי" (1879–1883) ומחבר ספר לימוד היהדות היסודי "ספר מוסדי דת משה" (1874, 1881).
ברמן נולד בשנת 1830 בעיירה פרידריכשטדט (בפי היהודים: ניירא; כיום יאוניילגבה (Jaunjelgava) שבלטביה) בפלך קוּרלנד שבצפון-מערב האימפריה הרוסית.
למד שם ב"חדר" ובבית ספר המחוזי בעירו, ושם החל ללמד בשנות ה-50, כשהיה בשנות העשרים לחייו.
בשנת 1854 התיישב בעיר מיטאבה שבקורלנד, ובשנת 1861 ייסד בה בית ספר יהודי כללי לנערים בן שלוש שכבות, וקנה לעצמו שם כאיש חינוך.
בשנת 1864 נקרא לבירה סנקט פטרבורג להזמנת הקהילה היהודית לייסד בה את בתי הספר היהודיים הראשונים, בעיקר עבור ילדיהם של אנשי הצבא היהודים שהורשו לשבת בעיר (ברוסיה גופא, מחוץ ל"תחום המושב" היהודי) בזכות שירותם.
ברמן היה הראשון שהצליח להשיג מהשלטונות רישיון לייסד בעיר הבירה בית ספר יהודי למתחילים (בית ספר עממי) בן שלוש כיתות.
בסוף ימיו מנה בית הספר כמאה תלמידים בכל מחזור.
בנוסף לילדיהם של יהודים בעלי אמצעים, ברמן דאג לכך שבבית הספר שלו ילמדו ילדים עניים ויתומים, בתמיכת הקהילה.
בבית הספר נלמדו הלשון העברית ולימודי יהדות, ולצדם מקצועות כלליים, שנועדו להכשיר את התלמידים ללימודים בגימנסיה.
בשנת תרכ"ז אישרו השלטונות לקיים על יד בית הספר פנימייה.
ברמן ניהל את בתי הספר עד אמצע שנות ה-80. בעבודתו החינוכית סייע לו רבה הרשמי של סנקט פטרבורג, הרב ד"ר אברהם ניימאן (נוימן), ממקדמי ההשכלה.
בין מורי בית הספר היו יהודה ליב קצנלסון ('בוקי בן יגלי'), שבעת היותו סטודנט לרפואה באוניברסיטת סנקט פטרבורג עבד בו כמורה עברית, ואשר רוזנצווייג (מראשוני בוגרי בית המדרש לרבנים בז'יטומיר).
נוסף על ניהול בית הספר, משנת 1869 עד שנת 1882 עבד כמורה לדת ישראל בגימנסיה לנערות בפטרבורג, ותקופה קצרה גם בגימנסיות אחרות.
בשנת 1874 פרסם ספר לימוד כתוב רוסית (עם עברית) להקניית יסודות הדת היהודית, לתלמידים משני המינים, בשם "ספר מוסדי דת משה: להורות לבני ישראל דרך אמונה" .
(בשנת תרמ"א-1880 הופיעה מהדורה מתוקנת ומורחבת.) משרד החינוך הרוסי המליץ עליו כספר לימוד לבתי הספר שבהם נלמדה הדת היהודית.
בסוף שנת 1879 ייסד והוציא עם הסופר צבי הירש הכהן רבינוביץ (מחבר מדע פופולרי בעברית) את השבועון הספרותי-חברתי-מדיני "רוסקי ייבריי" (Русскій Еврей; בכתיב הנהוג כיום: Русский Еврей; 'היהודי הרוסי').
השבועון הופיע עד שנת 1884. ברמן ערך את העיתון לאורך רוב שנותיו, עד שב-1883 מסר את העריכה לעוזרו יהודה ליב קאנטור (שבהמשך ייסד וערך את היומון העברי "היום").
בבית הדפוס שלו ושל שותפו רבינוביץ נדפסו גם ספרים (בהם ספרו שלו), ומשנת 1890 היומון העברי "המליץ".
הדפוס המשיך לפעול מספר שנים לאחר מותו של ברמן.
בנו זאב וולף ואסילי ברמן (1862–1896) היה עורך דין ומראשוני הפעילי ציוני.
לאחר שחלה ברמן בשחפת, סייע לו בנו בניהול בית הספר.
אליעזר ברמן נפטר כעבור מספר שנות מחלה, באביב 1893, בשנה ה-63 לחייו.
נקבר בבית הקברות פּרֶאוֹבּרָזֶ'נסקי בעיר.
בשנת 1895 העבירה אשתו אנה ברמן את בית הספר לרשות חברת מרבי השכלה.
אליעזר בשן (שטרנברג) (24 במאי 1925 – 22 במאי 2020) היה היסטוריון ישראלי, פרופסור במחלקה לתולדות עם ישראל של אוניברסיטת בר-אילן, שהתמחה בחקר יהודי ארצות האסלאם מגירוש ספרד עד המאה ה-20.
אליעזר בשן נולד בשנת 1925 בבודפשט, בירת הונגריה.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל עם משפחתו, אשר התיישבה בחיפה.
הוא היה בוגר בית ספר "יבנה" בעירו.
היה חבר ב"הגנה" ובבני עקיבא, וריכז את סניף הכרמל עד להצטרפותו לקבוצות משואות יצחק (הקיבוץ הדתי) בגוש עציון בשנת תש"ו.
במלחמת העצמאות נפל בשבי הירדני יחד עם מגיני גוש עציון והוחזק בשבי תשעה חודשים עד שחרורו.
בהמשך היה לחבר משואות יצחק, שהוקם מחדש ב-1949 וכעבור מספר שנים היה למושב שיתופי.
בשן היה מראשוני הסטודנטים של אוניברסיטת בר-אילן במחלקה לתולדות ישראל ולספרות עברית.
בשנת 1963 סיים את לימודיו לתואר ראשון והשלים במקביל תעודת הוראה לבתי ספר תיכוניים.
בשנת 1964 סיים את התואר השני בתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן, ובשנת 1967 סיים את בית הספר לספרנות שעל יד האוניברסיטה העברית.
בשנת 1972 סיים את התואר השלישי במחלקה לתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן; הדיסרטציה, שנכתבה בהנחייתו של פרופ' חיים זאב הירשברג, הייתה בנושא פדיון שבויים בחברה היהודית מימי הביניים ועד שנת 1830. תחום התמחותו של אליעזר בשן היה חיי החברה והכלכלה של היהודים במזרח התיכון ובצפון אפריקה מגירוש ספרד עד המאה ה-20.
אליעזר בשן היה חוקר חשוב של ההיסטוריה והתרבות של יהדות ארצות האסלאם, וחיבר למעלה מעשרה ספרים ו-150 מאמרים אקדמיים.
בשנת 2006 יצא לאור הספר "מחקרי אליעזר: אסופת מאמרים ומחקרים בנושאי הפזורה היהודית הספרדית בארצות המזרח והמגרב" בעריכתו של ד"ר משה עמאר, שאסף והוציא לאור מחדש מספר מאמרים מפועלו רב השנים של בשן.
אחד מתחומי המחקר העיקריים של אליעזר בשן היה ההיסטוריה התרבותית והחברתית של יהדות מרוקו.
בין הספרים שפרסם בתחום זה: "נשים יהודיות במרוקו: דמותן בראי מכתבים מן השנים 1733–1905" (2005), "יהדות מרוקו: עברה ותרבותה" (2000), "היהודים במרוקו במאה ה-19 והמיסיון האנגליקני" (1998), "הורים וילדים בהגותם של חכמי צפון אפריקה" (2005), "ממזרח שמש עד מבואו: פרקים בתולדות יהודי המזרח והמגרב" (1996) ועוד.
לאורך שנות מחקריו חשף בשן מספר רב של תעודות ומקורות ראשוניים שלא נחקרו או היו ידועים לחוקרים לפני כן, וחשף ממדים חדשים למחקר ההיסטורי בתחום.
שבייה ופדות בחברה היהודית בארצות הים התיכון: 1391–1832, אוניברסיטת בר-אילן, תש"מ 1980.
ספר ממזרח שמש עד מבואו: פרקים בתולדות יהודי המזרח והמגרב: חברה וכלכלה, אורות יהדות המגרב, תשנ"ו 1996.
היהודים במרוקו במאה ה-19 והמיסיון האנגליקני, אוניברסיטת בר-אילן, תשנ"ט 1999.
משפחת טאראגאנו: דיפלומטים יהודים בדרדנלים: 1699–1817, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשנ"ט 1999.
יהדות מרוקו, עברה ותרבותה, הקיבוץ המאוחד, 2000.
יהודי פאס תרל"ג-תר"ס: 1873–1900 על פי תעודות חדשות, יד הרב נסים, תשס"ג.
נשות חיל יהודיות במרוקו: מגירוש ספרד עד המאה העשרים, ארץ - מחקרים ופרסומים בגאוגרפיה, תשס"ד 2003.
נשים יהודיות במרוקו: דמותן בראי מכתבים מן השנים 1733–1905, אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ה 2005.
הורים וילדים בהגותם של חכמי צפון אפריקה, הקיבוץ המאוחד, תשס"ו 2005.
משה מונטיפיורי ויהודי מרוקו: על פי תעודות חדשות מן השנים 1845–1885, מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשס"ט 2008.
פגיעות בחיי הדת והתאסלמות במרוקו מימי הביניים עד הזמן החדש, אורות יהדות המגרב, תש"ע 2010.
היהודים בקזבלנקה: מראשית בנייתה מחדש ועד לשלהי המאה העשרים, בעריכת משה עמאר, המכללה האקדמית אשקלון, אורות יהדות המגרב, תשע"ח.
ספר מחקרי אליעזר: אסופת מאמרים ומחקרים בנושאי הפזורה היהודית הספרדית בארצות המזרח והמגרב, עריכה ומבוא: משה עמאר, המכללה האקדמית אשקלון, תשס"ז.
רבי אליעזר בן שמואל מוורונה, היה רב ומחכמי איטליה בראשית המאה ה-13, בדור שלפני רבי צדקיה בן אברהם.
הוא היה מבעלי התוספות, תלמידו של ר"י הזקן.
חברו לבית הדין של רבי ישעיה די טראני, "הרי"ד".
ולדעת רבי משה מטראני, "המבי"ט", הוא מחברם של התוספות למסכת בבא בתרא.
מתלמידיו נודע רבי אביגדור הכהן.
נכדו היה רבי הלל בן שמואל, מחבר הספר "תגמולי הנפש".
תשובות הלכתיות שלו השתמרו בספרות בעלי התוספות, כמו אור זרוע.
תשובה לדוגמה: שיבולי הלקט (סימן רמז).
רבי אליעזר בן יואל ("ראבי"ה"), מצטט מפסקיו בספרו.
חידושו המפורסם בענייני עגינות משמש רבות ב"היתרי עגונה".
עילת היתר זו מכונה "אומדנא דרבי אליעזר מוורדון" (בטעות, במקום מוורונה) או סברת "אבד זכרו".
עיקרה הוא הטענה "לו היה קיים היה בא".
כלומר, במקרי היעדרות שבהם יכול היה הבעל המעגן לחזור או להודיע על סיבת היעלמו לו היה קיים, הסברה נותנת שהיעדר הודעה נובע ממוות.
בצירוף עם ראיות נסיבתיות נוספות, משמשת "אומדנא" זו כבסיס להיתר האשה להינשא.
המקרה עליו התנהל הדיון המקורי, התרחש לדעת החוקרים (אביגדור אפטוביצר ואחרים), בשנת ד'תתקע"ד (1213–1214).
אליעזר (ליאוניד) בּרוּצקוּס (19 בינואר 1907 – 7 בדצמבר 1987) היה מתכנן ערים ומהנדס ישראלי שפעל בארץ משנות ה-30 ועד שנות ה-80 של המאה ה-20, וכונה "אבי התכנון היוזם במדינת ישראל".
הוא נמנה עם חלוציה ומפתחיה של מדיניות פיזור האוכלוסייה שממנה נגזר מפעל עיירות הפיתוח בשנות החמישים ועם הדמויות המובילות בתכנון הממסדי ובמחשבת התכנון הלאומית הישראלית בראשיתה.
למרות תרומתו המכרעת לגיבוש תפיסת התכנון ועיצוב המרחב הפיזי הלאומי, הוא כמעט אינו מוכר מחוץ לחוגים המקצועיים.
לפי מחקר שהתפרסם ב-2022, ברוצקוס הוא העומד מאחורי תוכנית המתאר הארצית הראשונה של ישראל מ-1951 שמקורה בתוכנית מגירה שהכין ברוצקוס עם פרסום "תוכנית החלוקה" ב-1937 עבור המדינה היהודית העתידית.
תוכנית זו עובדה מחדש ב-1948, ושמה המוכר היום הוא "תוכנית שרון".
ברוצקוס נולד בשנת 1907 בסנקט פטרבורג בירת רוסיה, למשפחה יהודית ציונית, בנם האמצעי של אסתר (אמיליה) לבית זיידנמן (1873–1951), רופאת שיניים, ובוריס דב (בֶּר) ברוצקוס (1874–1938), פרופסור לכלכלה חקלאית ועסקן ציבור.
אחיו הצעיר, דוד (אנטול) ברוצקוס, היה לימים אדריכל וצייר הירושלמי.
כמו כן היה אחיינו של העסקן הציוני רוויזיוניסטי יוליוס ברוצקוס.
למד בגימנסיה בפטרוגרד (פטרבורג) מ-1917, ובשנת 1922 היגרה משפחתו מברית המועצות לברלין בירת גרמניה של ויימאר, שם למד עד 1925 בבית ספר תיכון על-ריאלי (Oberrealschule).
לאחר מכן למד הנדסה אזרחית וחקלאית באוניברסיטאות הטכניות במינכן (1926-28) ובברלין-שרלוטנבורג (1928-33), תוך התמחות בהנדסה עירונית ובתכנון ערים.
בברלין היה פעיל בשנים 1930–32 במועדון הדיונים היהודי-רוסי.
בשנת 1933, עם סיום לימודיו, עלה לארץ ישראל ובשנת 1937 פתח משרד פרטי בירושלים, אך ב-1935 היה שותף בהקמת 'ליגת פריילאנד', ארגון טריטוריאליסטי יהודי שהוקם לנוכח התגברות הרצון להגירה אחרי עליית הנאצים לשלטון.
בשנים 1939–1948 שימש כמהנדס העיר בני ברק, ובמקביל עסק בפרקטיקה פרטית.
בקיץ 1948, לאחר קום מדינת ישראל, השתלב באגף תכנון ובינוי ערים, שהיה כפוף אז למשרד ראש הממשלה.
תחת ניהולו של האדריכל אריה שרון, ובמעורבותו הרבה של ברוצקוס מאחורי הקלעים, גיבש האגף את תוכניות פיזור האוכלוסייה הראשונות, שהמפורסמת מביניהן היא "תוכנית שרון".
תוכניות אלה הן שהדריכו את מפעל עיירות הפיתוח בשנות החמישים והשישים, ועיצבו את מפת התשתיות הלאומיות החל מתחבורה, אזורי תעשייה, נמלים ועד פארקים לאומיים.
ברוצקוס כיהן כמנהל מחלקת מחקר וסקר באגף התכנון (1948–1953) וממונה על התכנון הארצי במנהל התכנון (1953–1973) של משרד הפנים.
לאחר פרישתו לגמלאות המשיך לשמש כיועץ מנהל התכנון עד 1982 והיה פעיל במעקב תכנוני ובבדיקת תכניות, המשיך להיות פעיל בפורומים ובכתיבה מקצועית, וכן לימד בטכניון ובאוניברסיטת בן-גוריון.
נפטר בעקבות פציעה כהולך רגל בתאונת דרכים מסוג פגע וברח בשלהי 1987, בדרכו ללמד בטכניון, בן 80 במותו.
בני הזוג היו הורים לשתי בנות: תמר (שטרן) (נולדה ב-1936), מורה לחינוך גופני ומחול, ועירית ברוצקוס (נולדה ב-1946), מתכננת במשרד הפנים.
החל בשנות ה-30 החל להיות פעיל בולט בקהילת המתכננים והאדריכלים המנדטורית.
הוא היה אחד מהקולות הראשונים שקראו לגיבוש מדיניות לאומית למגזר העירוני, תחום שהוזנח על ידי המוסדות המיישבים בשנות השיא של האתוס החלוצי-חקלאי.
ברוצקוס, שהושפע מהידע שהצטבר באירופה ובארצות הברית על קריסה כלכלית של אזורים שלמים בשנות השפל הגדול וכן ממודלים גיאו-כלכליים של התיישבות מאורגנת (והמפורסמת שבהן היא של קריסטלר), פיתח תפיסת תכנון לאומית המעמידה במרכזה את הפיתוח האזורי ויצירת איזון בין העיר לכפר.
הוא קרא לרסן את הפיתוח המואץ של שלוש הערים הגדולות (ירושלים, תל אביב וחיפה) והפִּרווּר סביבן.
תחת זאת, ביקש ליצור "מדרג עירוני מאוזן" על ידי תכנון אזורי המשלב הקמת יישובים עירוניים חדשים לצד פיתוח עורף חקלאי, ויצירת אינטגרציה בין המגזרים העירוני והחקלאי.
בסוף שנות ה-30 הציע מערך התיישבותי חדש ברוח עקרונות התכנון אזורי כפרי-עירוני ובלימת הפִּרווּר.
הוא שרטט תוכנית להקמת שרשרת ערי גנים לאורך מישור החוף, המקושרות במסילת ברזל ומשמשות כמרכז שירותים לאזור הכפרי מסביבן.
ברוצקוס דחף את רעיונותיו במלוא המרץ גם בשנות ה-40. בין היתר, הוא הופיע כעד מומחה בוועדת גרנות (בראשות אברהם גרנות (גרנובסקי)) והציג את עמדותיו בנושא הצורך בתכנון לאומי של המגזר העירוני, פרסם מאמרים והרצה בבמות מקצועיות שונות.
בשנים אלה גובשו עיקרי תפיסת עולמו המקצועית, שבה דבק לכל אורך שנות פעילותו.
היה חבר פעיל באגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בארץ ישראל.
בשנת 1947 יזם יחד עם האדריכל יוסף טישלר את הקמת החוג לרפורמה התיישבותית ושימש כמזכירו.
החוג, שפעל עד 1951, הניח את היסודות הרעיוניים לתוכנית האב לפיזור אוכלוסייה, ובפעילותו ניכרים רבים מהרעיונות שהניח ברוצקוס כעשור קודם לכן.
על אף החזון המקיף והשיטתי, תפיסת התכנון שלו התמקדה באוכלוסייה היהודית ובפיתוח ההתיישבות היהודית בלבד, ולא כללה דיון רציני באוכלוסייה הפלסטינית-ישראלית ובדרכי שילובה במערך האזורי הכולל.
במסגרת תפקידו הוביל בשנות ה-50 וה-60 את הכנת התוכניות לפיזור אוכלוסייה ועדכוניהן.
תוכניות אלה המשיכו להתבסס על העקרונות לפיתוח אזורי כוללני שגובשו לפני 1948, הנשענים על שיתוף פעולה כלכלי הדוק ומשולב בין היישובים עירוניים והחקלאיים.
במסגרת היגיון זה, תוכננו עיירות הפיתוח כמרכזי צריכה ושירותים לקיבוצים ולמושבים מסביבן – תכנון שנכשל כישלון חרוץ בשל נטייתה של ההתיישבות העובדת האליטיסטית להשתמש במערך שירותים פנים-מגזרי.
למרות הקולות שקראו להערכה-מחדש של מפעל עיירות הפיתוח כבר בשנים מוקדמות, המשיך ברוצקוס לדבוק בהגיון הפיתוח האזורי.
ברוצקוס היה אחד מראשוני מחנה שימור הטבע והנוף בישראל ומן הקולות העקביים בו.
בשנות ה-40 ארגן את 'החוג לשמירת הנוף' וכן היה פעיל בחוג משוטטים ובחברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה.
בשנת 1946 פרסם מאמר פרוגרמטי תחת הכותרת "לשאלת שטחי הירק ושמירת הנוף במסגרת התכנון העירוני והגלילי".
בשל עניינו המיוחד בנושאים אלה, מסר שרון לברוצקוס את האחריות לשימור ערכי טבע ונוף עם הקמת מנהל התכנון ב-1948. בשנותיו באגף התכנון הוביל וקידם את הנושא של הקצאת שטחים פתוחים לשימור טבע, נוף ואתרי עבר בחקיקה.
ברוצקוס תיאר במבט רטרוספקטיבי את פעילותו בשנים האלה, שבהן "היעדים היו 'התיישבות' ו'פיתוח' בכל מקום ובכל מחיר כהגשמת הרעיון הציוני", כ"מהלך 'ביורוקרטי שקט ללא פרסום ברבים".
ברוצקוס היה מתנגד חריף לשימוש ברכב הפרטי ונסע כל חייו בתחבורה ציבורית.
עם כיבוש העיר העתיקה והאגן ההיסטורי בידי ישראל במלחמת ששת הימים (יוני 1967) היה ברוצקוס בין הראשונים להעמיד עקרונות תכנון לשימור העיר העתיקה וסביבה.
ברוצקוס הִרבה לפרסם מעל במות מקצועיות שונות לכל אורך שנותיו.
היקף כתיבתו של ברוצקוס לאורך חמשת עשורי פעילותו המקצועית יוצא דופן.
כבעל תודעה היסטורית חריפה, רבים מכתביו משמשים כעדויות השיטתיות והיסודיות ביותר לשנים הראשונות ולעיצוב מחשבת התכנון הישראלי, אולי אף היחידות שנכתבו מנקודת מבט של מתכנן 'מבפנים'.
לדברי יעקב דש, "לא היה נושא תכנוני בר משקל שלא נתן עליו את דעתו ותרם לעיצובו".
לדברי האדריכל מיכאל קון, "ברוצקוס משתייך לקבוצה קטנה של בני אדם, המעזה לחשוב בדרכים בלתי שגרתיות ולהתייצב אל מול מצבים בלתי מוכנים (קבוצה טורדנית לגבי המימסד)."
בשנת 1983 הוכתר ברוצקוס בתואר "יקיר התכנון בישראל" מטעם איגוד המתכננים בישראל, שהוענק לראשונה אותה שנה.
בקרב החוגים המקצועיים נחשב ברוצקוס כאחד מאבות המייסדים של התכנון הישראלי הממסדי והוא מוכר היטב.
עם זאת, מחוץ לקהילה המקצועית הוא כמעט אינו מוכר (זאת בניגוד לאחיו האדריכל דוד אנטול ברוצקוס).
חלקו בתוכנית האב הארצית 1951, המזוהה עם האדריכל אריה שרון, לרוב אינו ידוע מחוץ לקהילת המתכננים.
במאמרו "אבות ובנים בתכנון הפיסי של ישראל" (1997) של הגאוגרף אלישע אפרת, כינה את שרון כאחד מ"אבות התכנון" של ישראל, שהובילו את התכנון הפיזי של המדינה הצעירה בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 תחת משרד ראש הממשלה בהנהגת דוד בן-גוריון.
בעיית החלוקה הגיאוגרפית של האוכלוסיה, ירושלים: דפוס הממשלה, תשט"ז.
"תכנית לתפרוסת הגיאוגרפית של אוכלוסיית מדינת ישראל בת 5 מיליונים", עיר ואזור (רבעון למינהל מקומי, לתכנון ולאיכות הסביבה), 3 (אפריל 1973), 3–25.
"השלטון ה"נפתי" בישראל", תכנון סביבתי (רבעון האיגוד לתכנון סביבתי), 29 (1983), 26–36.
""אקומנופוליס" – לבחינה מחדש", תכנון סביבתי (רבעון האיגוד לתכנון סביבתי), 33 (1985), 2–17.
"תכנון הנגב והקמת עיירות הפיתוח", בתוך: מרדכי נאור (עורך), יישוב הנגב, 1900–1960: מקורות, סיכומים, פרשיות נבחרות וחומר עזר, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ו 1985, עמ' 157–166 ()
"ה'חלומות' שהפכו לערים: על הנסיונות לתכנון אזורי התיישבות וקליטת עלייה בשנים 1948–1952", בתוך: מרדכי נאור (עורך), עולים ומעברות: 1948–1952: מקורות, סיכומים, פרשיות נבחרות וחומר עזר, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ז 1986, עמ' 127–140 ()
"קביעת הגבולות של מחוזות ונפות אדמיניסטרטיביים בשנים הראשונות של המדינה", אופקים בגאוגרפיה, 23–24 (1988), 73–88. (המאמר (לבעלי הרשאה) באתר JSTOR)
"התפתחויות בעולם התכנון והשלטון המקומי: התפתחות מחשבת התכנון בישראל", עיר ואזור, 18 (1988), 98–108.
"מחקרים: עבודות המוסד לחקר הבניה והתכניקה", פלשתינה-א"י: הסתדרות המהנדסים, האדריכלים והמודדים בארץ-ישראל; תש"ה 1944, גרסה מקוונת בפרויקט בן יהודה
אליעזר לודוויג ברגמן (בפולנית: Ludwig Bregman; 17 במרץ 1901 - 5 במרץ 1963) היה רופא ישראלי, עבד ברפואה ציבורית באבן יהודה, תל אביב וכפר סבא.
כתב ופרסם מחקרים ומאמרים בכתבי העת לעבודה סוציאלית, כמו "סעד" ו"איתנים".
הוא היה בין מקימי בית הספר מפת"ן.
אליעזר ברגמן נולד בוורשה, פולין ובגיל 5 עבר עם משפחתו לברלין.
הוא סיים בברלין את לימודי הרפואה.
בשנת 1925 הקים משפחה עם אשתו אלישבע כהן אלטמן מדיסלדורף, עובדת סוציאלית במקצועה ונולדו להם שתי בנות.
הוא עבד בתור רופא עירוני במגדבורג והועמד בראש מערכת הבריאות בעיר.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון, ד"ר ברגמן ומשפחתו עלו לארץ ישראל בשנת 1933.
ברגמן ומשפחתו התגוררו בצריף באבן יהודה ואחר כך בחולון.
הוא עבד כרופא במשך 3 שנים באבן יהודה.
בתקופה זו אבן יהודה הייתה מוקפת ביצות.
הוא נתן טיפול לכולם, ליהודים ולערבים כאחד.
ממרפאתו רכב על סוס או חמור כדי לחלק כינין לחולי המלריה שבסביבה.
בשנת 1936 חלה ד"ר ברגמן במחלת הפוליו.
ד"ר ברגמן שכב במיטה במשך שנה, אך המשיך לטפל ממיטתו בחולים, בעזרת אשתו אלישבע.
לאחר שנה קם ממיטת חוליו וחזר לעבוד, אך סימני המחלה ניכרו בהליכתו.
לאחר מכן עברה המשפחה לתל אביב ושם נולדה בתם השלישית.
החל מ-1939 עבד בקופת חולים כללית.
במשך כל חייו ברגמן עבד כרופא ברפואה ציבורית.
הוא היה רופא בתי הספר ובגני הילדים בכפר סבא ובאזור השרון.
נוסף לכך נתן ייעוץ במרפאת זמנהוף שבתל אביב.
הוא לימד רפואה ציבורית בבתי ספר לאחיות ובסמינרים.
ברגמן האמין שאדם החולה בפוליו צריך להפעיל את השרירים באזור החולה, כדי שיהיה בתזוזה, לכן חשב, שהטיפול היעיל ביותר הוא טיפול במים.
בשנת 1955, עבר עם משפחתו לגור בכפר סבא.
בהיותו בכפר סבא היה פעיל בין המקימים של בית הספר "מפת"ן" בכפר סבא ועבד שם כרופא.
ד"ר ברגמן פרסם בכתב עת בינלאומי מאמר חשוב בנושא של "מחלה בעקבות אבטלה".
בסוף 1962 הוציא משרד הסעד חוברת של ברגמן בו הוא המליץ לתמוך במשפחות קטנות.
בחירתו של ד"ר ברגמן לעבוד במערכת הבריאות הציבורית הייתה חלק מהשקפת עולמו הסוציאל-דמוקרטית.
הוא היה איש עקרונות, רחב אופקים ושלט ב-8 שפות.
ברגמן נפטר בשנת 1963 ונקבר בבית הקברות נורדאו בכפר סבא.
בשנת 1951 זכה ברגמן בפרס כתב העת המדעי של רופאי קופת חולים, "דפים רפואיים" שהוענק לראשונה בתולדות כתב העת.
בית הספר מפתן "השחר" ברחוב בר-אילן 37 בכפר סבא, קרוי על שמו.
תורת שמירת הבריאות, 186 עמודים, יצא לאור על ידי הוצאת תרבות וחינוך, בשנת 1961
אליעזר בן דוֹדָוָהוּ ממרשה הוא דמות מקראית, נביא אשר ניבא בימי אחזיהו בן אחאב מלך ישראל ובסוף ימיו של יהושפט בן אסא מלך יהודה.
עיר מוצאו של אליעזר, מרשה, הייתה עירם של בני משפחת לַעְדָה, המיוחסת לשֵׁלָה בנו של יהודה בן יעקב.
לאחר מכן, הציע אחזיהו מלך ישראל (שבאותה תקופה הייתה בברית עם יהודה) לשלוח עמו אנשים ממלכת ישראל, כדי שיסייעו לו במסע לאופיר, אך יהושפט סירב להצעה.
בספר דברי הימים הסיפור מורחב יותר ומסביר את הטעם לשבירת האניות ולסירוב יהושפט לעזרה.
לאחר שנשברו האניות, בא הנביא אליעזר בן דודוהו ליהושפט, ואומר לו: יהושפט מקבל את התוכחה, וכאשר אחזיה מציע לו עזרה הוא מסרב לקבלה.
חכמי אבות דרבי נתן, למדו מפסוק זה על איסור להתחבר לרשע, המופיע באמרתו של נתאי הארבלי.
אליעזר גלטנר (1909 – אוגוסט 1996) היה רופא פנימי, מומחה למחלות כרוניות וגרונטולוגיה, ייסד את האגודה הישראלית לגרונטולוגיה, מנהל מחלקה גריאטרית ומנהל בית החולים אסף הרופא בין השנים 1951–1975.
גלטנר נולד בבוצ'ץ', בגליציה שבאוסטרו הונגריה.
בנעוריו, גלטנר היה פעיל ציוני ועמד בראש ארגון הנוער הציוני "אחווה".
בהמשך היה פעיל במפלגת "הציונים הכלליים".
גלטנר סיים את לימודי הרפואה בפראג ב-1935.
בשנת 1935 עלה גלטנר לארץ ישראל.
עד שנת 1937 עבד בבית החולים הדסה בירושלים.
לאחר מכן עבר לטבריה ועבד בבית החולים על שם שוויצר כרופא כללי.
בין השנים 1939–1946 שירת גלטנר בצבא הבריטי כרופא צבאי.
בשנת 1942 שירת בצפון אפריקה.
במהלך שירותו בלוב הוטל עליו לפקד על שיירה של יהודים ששבו לבתיהם ממחנה ריכוז.
בשנת 1940 עבר גלטנר להתגורר ברחובות.
גלטנר היה חבר בהגנה עד 1948.
בין השנים 1948–1949 שירת גלטנר בחיל הרפואה של צה"ל.
במלחמת העצמאות היה בפלמ"ח והשתתף בשחרור באר שבע.
בין השנים 1949–1951 היה רופא בלשכת הבריאות המחוזית ויושב ראש מגן דוד אדום ברחובות.
ב-1950 מונה גלטנר למנהל הרפואי של מבצע מרבד הקסמים.
בין השנים 1951–1975 ניהל גלטנר את בית החולים הממשלתי "אסף הרופא" בצריפין.
בנוסף ניהל את המחלקה הגריאטרית שבבית החולים.
ב-1951 עת ניהל את בית חולים אסף הרופא, נפתחה המחלקה לטיפול בנפגעי הפוליו, בעזרת תרומה של נשות ויצו קנדה.
במקביל גלטנר לימד בבית הספר לאחיות ובבית הספר לפיזיותרפיה של בית החולים "אסף הרופא" וכן הרצה בפני אחיות, סטודנטים ורופאים משתלמים.
בשנת 1955 ערך גלטנר מחקר על מחלות כרוניות בישראל בתמיכתם של ארגון הבריאות העולמי ומלב"ן.
בשנת 1956 ייסד גלטנר את האגודה הישראלית לגרונטולוגיה.
עם יציאתו של גלטנר לגמלאות, המשיך לעסוק ברפואה בסקטור הממשלתי.
בין השנים 1975–1985 היה גלטנר רופא בלשכת השיקום במשרד הביטחון ברחובות וחבר בוועדות רפואיות לקביעת אחוזי נכות לנכי צה"ל ולנפגעי מלחמת העולם השנייה.
גלטנר מונה לחבר ועדות רפואיות לערעורים של המוסד לביטוח לאומי.
בשנת 1978 החליטה עיריית רחובות להעניק לגלטנר את התואר "יקיר העיר רחובות".
בשנת 1988 זכה גלטנר בעיטור על"ה (עיטור לוחמי המדינה).
גלטנר נפטר בשנת 1996 ברחובות.
אשתו בטי, אותה נשא בשנת 1939 נפטרה בשנת 1956. ילדיו: הרופא פרופסור דוד גלטנר (1944–1999), ויהודית הופמן גלטנר, שופטת.
בשנת 1957 נשא לאישה את לוסי, שנפטרה בשנת 1986.
אליעזר 'גניק' גלר (6 בספטמבר 1916–אמצע 1943) היה חבר בהנהגת תנועת גורדוניה, פעיל בארגון אי"ל וממפקדי מרד גטו ורשה.
שרד את המרד, אולם נספה במחנה אושוויץ.
גלר נולד ב-1916 בעיירה אופוצ'נו שבפרובינציית לודז' בפולין.
אביו, ברל גלר, שהחל דרכו כסוחר פרוות בוורשה, פתח חנות גדולה בעיירה והיה אחד מעשירי העיירה.
גלר היה הבן הבכור ואחריו נולדו עוד שלוש אחיות.
אחת מאחיותיו, מינה קורצברט (גלר) היגרה לארגנטינה והתגוררה בבואינס איירס.
הבית בו גדלו היה בית מסורתי אך לא מחמיר.
גלר למד בבית ספר יסודי פולני ולאור הרווחה הכלכלית זכה במורה פרטי שהשלים לימודי יהדות.
בנעוריו הצטרף גלר לפעילות של קן תנועת גורדוניה שפעל בעיר, הקן הפעיל ביותר של התנועה בפולין, וספג את הרוח החלוצית שהתבססה על כתביו של א.ד.
גורדון כמו גם את הצורך לעסוק בעבודה פרודוקטיבית.
בנוסף הושפע מחוות הכשרה קטנה שהוקמה בלודז' שחבריה עבדו בבית חרושת ליציקת זכוכית שפעל בעיר בבעלות יהודית.
כל אלו הביאו את גלר להחלטה לעלות ארצה בגיל 19, לאחר סיום לימודיו.
ב-1930 החליט גלר, כחלק מרצונו לרכוש מקצוע פרודוקטיבי, ללמוד בבית ספר תיכון מקצועי בעיר לודז', בניגוד לדעת אביו שרצה שימשיך בלימודים כלליים.
עם סיום לימודי התיכון נשאר גלר בעיר וקיבל אחריות לקיבוצי ההכשרה של גורדוניה בסביבת לודז'.
המשך פעילותו הציונית של גלר בלודז' גרמה לסכסוך בינו ובין אביו ש"סידר" לו כבר משרה באופוצ'נו.
באפריל 1938 החליט גלר להתגייס לצבא הפולני והוצב ברגימנט הפרשים ה-22 של המרשלים (22gi Pulk Szwolezerow).
לאחר השלמת הכשרתו נשלח לשרת, במסגרת הרגימנט, בקרבת סובאלק שבצפון-מזרח פולין.
על אף האתגרים של השירות הצבאי והיותו יהודי ביחידה שרובה נוצרים, מצא גלר סיפוק רב בשירות.
במהלך השירות ניתן לו, מדי פעם, לבקר את בני משפחתו ואת חבריו באופוצ'נו.
ב-1939 היה גלר שותף לחששות הכבדים מפני תקיפה גרמנית ולקח חלק בהכנת הצבא הפולני לאפשרות של מלחמה.
מועד שחרורו של גלר מהצבא היה מתוכנן לאמצע ספטמבר 1939 אולם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר שיבשה את תוכניותיו.
גדוד הפרשים שבו שירת לחם מול כוחות גרמניה הפולשים אולם גלר וחבריו ניגפו ונאלצו לסגת מזרחה עד לעיר קוטנו שם נפלו בשבי הגרמני.
לאחר כחודש, ועל פי הסכם בין גרמניה ופולין, שוחררו חיילי הצבא הפולני וגלר ביניהם.
עם שחרורו מהשבי ובדרכו לעיר הולדתו עצר גלר בורשה כדי לראות את מצב התנועות הציוניות בעיר.
לאחר שהתרשם לרעה מהמצב בעיר חזר גלר למשפחתו באופוצ'נו והחל לתכנן את שיקום הפעילות הציונית.
בשלב ראשון החל לפעול בקרב חבריו לתנועת גורדוניה בעיירה כדי לחדש את הפעילות בה.
באפריל 1940 חזר גלר לגטו ורשה מתוך רצון לחדש את פעילות תנועת גורדוניה בעיר.
במאמציו אלו היה גלר שותף לישראל זלצר שהיה חבר בהנהגת גורדוניה.
לאחר תקופת פעילות התרשם זלצר מיכולותיו הארגוניות של גלר וצירף אותו להנהגת גורדוניה.
מרכז תנועת גורדוניה וקומונת החברים בורשה התמקמו ברחוב נאלבקי מספר 23 (בשיתוף עם חברי תנועת השומר הצעיר).
עם היכנסו לתפקיד החל גלר לארגן הקמת חווה חקלאית עבור החברים בגטו.
בשיתוף ארגון TOPOROL (מיסודו של ארגון יס"ס) ייסד גלר שתי חוות חקלאיות בקרבת העיר גרוייץ שמדרום לורשה.
חוות אלו שרדו עד חורף 1940 ואז חזרו חבריהן לורשה שם החלה פעילות ערה של חברי גורדוניה.
בדצמבר 1940 ארגן גלר סמינר רעיוני לכל חברי התנועה בורשה ובו נאמו מראשי התנועה.
לאחר חידוש פעילות גורדוניה בורשה עצמה החליט גלר, בניגוד לדעת חברי ההנהלה, לחדש את הקשרים עם הפעילים בערי השדה למרות הסיכון בתנועה בדרכים.
לשם כך השיג גלר תעודות מזויפות על שם 'אאוגניוש קובלסקי' ובעזרתן הגיע לקני התנועה בצ'נסטוחובה, בנדין, אופאטוב וסוסנוביץ.
בעקבות הצלחה זו ארגן גלר קבוצת פעילים בעלי תעודות מזויפות שסייעו לו בחידוש הקשרים.
הפעילות הבאה שריכזה את תשומת ליבו של גלר הייתה הוצאת עיתון מחתרתי בשם 'דבר הנוער - סלובו מלודיך' (Slovomlodych).
בעזרתו של ד"ר נתן עק, שסייע לו בעריכת החומרים, היה גלר הפעיל העיקרי בהוצאת העיתון.
העיתון יצא כירחון החל מנובמבר 1940 ועד שלהי 1942.
בשלהי 1940 העלה גלר הצעה לעבור עם חברי התנועה שגרו בנאלבקי 23 (פלוגת 'אופקים') לקומונה מחוץ לורשה כדי לרענן את השורות.
ישראל זלצר התנגד לכך והצעתו של גלר גרמה למחלוקת ולפילוג בהנהגת התנועה.
ההחלטה הובאה לפתחו של נתן עק שפסק לטובתו של גלר וב-1941 יצא גלר בראש קבוצת חלוצים לצ'נסטוחובה.
לצעד זה היו כמה מטרות וביניהן הצורך בחיזוק הקינים בערים הקטנות, התחושה שסיכויי ההישרדות גדולים יותר מחוץ לורשה, ההתנוונות של הרעיונות החלוציים בגטו ורשה בגלל המצב הקשה, המחשבה שפיזור היהודים יקטין את הסיכון להשמדה כוללת של היהודים ועוד.
הבחירה בצ'נסטוחובה נבעה מכך שהגטו בעיר זו לא היה מוקף חומה וגדר והתאפשר ליהודים להמשיך לסחור עם הגויים, אפשרות שהבטיחה מזון מספק.
עיקר הפעילות של חברי הקומונה היה במפעלים שתרמו למאמץ המלחמתי הגרמני.
גלר המשיך להשתמש בתעודותיו המזויפות כדי לנוע לורשה ובחזרה.
על אף הפעילות הרבה בתנועה נחשפו כולם לידם ההולכת וקשה של הגרמנים, לאקציות ולמקרי ההרג הרבים.
במכתביו מתאר גלר את הרגשתו שבעצם נחרץ גורלם של יהודי פולין.
בתחילת 1941 הצליח אליעזר גלר להגיע מורשה לבנדין.
באספה של הנוער המקומי מסר דין וחשבון על המתרחש בקרב יהודי ורשה ועל החלטת החברים לארגן הגנה עצמית, על אף הקשיים המרובים ברכישת נשק, וחרף התעלמות המחתרת הפולנית.
במצב הדיכאון ששרר בקרב הנוער המקומי נוכח הגירושים למחנות העבודה, הכניס ביקורו של גלר עידוד והלהיב את הרוחות.
לאחר ששהה בבנדין חדשים אחרים הוא חזר לורשה.
הוא נסע דרך צ'נסטוחובה והתייצב בפני אב המנזר הקתולי בעיר, תוך שהוא מסתיר מפניו את יהדותו.
בשיחתם גולל גלר בפני אב המנזר את הטרגדיה הגדולה של יהדות פולין ודרש שהכנסייה הקתולית תושיט את עזרתה ליהודים.
בסיכומה של השיחה הסכים אב המנזר להסתיר במנזר 400 ילדות יהודיות מגיל ארבע ומעלה.
עם הפרידה נשק הכומר על ראשו של גלר, שחזר מעודד לורשה והתחיל טורח בהגשמת תוכנית ההצלה שלו, ואולם התוכנית לא יצאה אל הפועל.
ב-22 ביולי 1942, כשהחלה האקציה הגדולה בגטו ורשה, היה גלר בצ'נסטוחובה.
כשהגיעה השמועה על הקורה בורשה מיהר לשם והצטרף לחבריו שהסתתרו כדי לא להיתפס על ידי הגרמנים.
פעולה זו הצליחה ורוב חברי התנועה לא נלקחו לטרבלינקה (כמו רבים מהמגורשים).
באוגוסט חזר גלר, עם קבוצת חלוצים קטנה, לצ'נסטוחובה שם טרם בוצעו אקציות.
לאחר שחווה את מוראות האקציה הגדולה בורשה, החליט גלר שעליו לצאת לשווייץ ומשם לחשוף לעולם את זוועות השמדת היהודים.
בספטמבר יצא לדרך ועבר דרך סוסנוביץ עד שהגיע לבנדין שם הגיעה אליו הבשורה על האקציה האכזרית בצ'נסטוחובה.
אקציה זו שהחלה ב-21 בספטמבר הביאה להשמדתם של הרוב הגדול של יהודי העיר וסביבתה וביניהם רוב חברי הקומונה של גורדוניה.
גלר נשאר בבנדין ולא המשיך לשווייץ ואסף אליו את שרידי חברי קומונת גורדוניה מצ'נסטוחובה וסביבתה.
בכך הפכה קומונת בנדין לקומונה האחרונה של גורדוניה בפולין.
המכות שניתכו על ראשו של גלר הביאו אותו לכלל יאוש ולרצון עז לנקום בגרמנים והמקום לכך היה ורשה.
בנובמבר 1942 חזר גלר מבנדין לורשה שם פגש שרידים מחברי גורדוניה שנאספו והתיישבו בדירה ברחוב זמנהוף 56 (יחד עם חברי תנועת דרור).