tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכך התאפשר ביצוע מבצע נוסף דומה של פריקת שני צוותי תותחנים בג'בל עתקה בלילה שבין 16-17 באוקטובר שבו יושמו לקחים ממבצע פונטיאק והותקפו מטרות איכות בקווים העורפיים.
למרות קשיי הקיבוע והתפעול התברר למחרת המבצע שהכוח השיג פגיעות טובות במטרות וכי הפעולה הצליחה.
למפקד טייסת היסעורים 118, סא"ל יובל אפרת, הוענק לאחר המלחמה עיטור המופת על כושר הטיסה והנחישות שהפגין במבצע.
מבצע עמוד ענן היה מבצע צבאי שהחל ב-14 בנובמבר 2012 והסתיים ב-21 בנובמבר 2012, בו תקפו כוחות צה"ל את רצועת עזה, בעיקר מן האוויר.
המבצע החל עם חיסולו בסיכול ממוקד של אחמד ג'עברי, מפקדה בפועל של הזרוע הצבאית של החמאס.
במהלך המבצע נערכו אלפי תקיפות על יעדים ברצועת עזה, ובמקביל נורו מרצועת עזה כ-1,500 רקטות לעבר יישובי הדרום ולראשונה בוצע ירי גם לעבר ערי המרכז בהן ראשון לציון, תל אביב וירושלים.
שם המבצע נלקח מעמוד הענן המתואר בספר שמות כעמוד נסי שהנחה את בני ישראל והגן עליהם בצאתם ממצרים.
במבחן התוצאה, המבצע הצליח לחזק, באופן זמני, את כוח ההרתעה של ישראל מול שלטון החמאס ברצועת עזה.
בשנה שלאחר תום המבצע הייתה ירידה של למעלה מ-98% בירי הרקטות מרצועת עזה.
המבצע החל לאחר התדרדרות ביטחונית בגזרת רצועת עזה בשבוע שקדם לו.
ביום שלישי, 6 בנובמבר, נפצע חייל צה"ל לאחר שהופעל מטען חבלה על הכלי בו שהה, זאת במהלך פעילות סמוך לגדר המערכת.
על פי דובר צה"ל, פעילות צה"ל יצאה לדרך בעקבות "המצב הבלתי נסבל בדרום הארץ ובמטרה לפגוע בארגוני הטרור הפועלים ברצועת עזה".
ההחלטה על היציאה למבצע התקבלה בישיבה של פורום התשיעייה ב-13 בנובמבר.
בעת ההכנות למבצע, כאשר הוחלט כי מהלך הפתיחה של המבצע יכלול בנוסף לפגיעה בתשתיות החמאס גם מהלך של סיכול ממוקד, התעקש הרמטכ"ל, בני גנץ, כי אחמד ג'עברי יהיה היעד הנבחר, אף שהלה הסתתר ולא הרבה להיראות בפומבי, וזאת כדי להשיג פגיעה משמעותית ככל שניתן כבר בתחילת המבצע.
על מנת להונות את החמאס וכדי לסייע בהשגת יתרון ההפתעה בעת פתיחת המבצע, הועברה לכלי התקשורת דיסאינפורמציה שכללה מסרים מפייסים שנושאם היה תום סבב הלחימה, וכן הצהרות כלליות בלבד של שר הביטחון אהוד ברק והשר בני בגין על תגובה עתידית של ישראל.
בבוקר יום פתיחת המבצע יצאו ברק וראש הממשלה בנימין נתניהו לסיור ברמת הגולן, מה שנתפס מאוחר יותר כמצג שווא לפיו נושא הגזרה הסורית הוא הנושא המרכזי שעומד בראש סדר היום בישראל, ולא נושא הירי מרצועת עזה.
לאחר תחילת המבצע תיאר שר הביטחון של ישראל, אהוד ברק, את מטרותיו: "חיזוק ההרתעה, פגיעה קשה במערך הרקטות, פגיעה כואבת בחמאס ובארגוני הטרור, צמצום הפגיעה בעורף האזרחי שלנו".
המבצע החל בצהרי 14 בנובמבר, בסמוך לשעה 4 אחר הצהריים, בסדרת תקיפות של חיל האוויר הישראלי שכוונו לבכירי חמאס וליעדים צבאיים של הארגון.
אחמד ג'עברי, שהיה מפקד הזרוע הצבאית של חמאס ברצועת עזה, נהרג בסיכול ממוקד בתקיפה מהאוויר, בעת שנסע ברכבו.
על התקיפה פיקד ראש השב"כ יורם כהן.
בנוסף הותקפו מחסנים ובורות שיגור שהכילו רקטות קרקע-קרקע פג'ר 5 (בעלות טווח של כ-75 ק"מ).
שר הביטחון ברק הודיע כי הושמדו רוב רקטות הפג'ר 5. כמו כן תקף חיל הים מספר מטרות בצפון הרצועה, חלקן בעומק היבשה.
בהתקפות נהרגו לפחות 10 אנשים.
בדיקה של האו"ם העלתה שתינוק ואישה שנמנו עם הרוגים אלה נפגעו מרקטה פלסטינית תועה.
לאחר הרג ג'עברי הכריז שר הביטחון על מצב מיוחד בעורף בטווח של 40 ק"מ מרצועת עזה.
בעקבות פעולות אלו הגיב החמאס בירי של קסאמים באזור עוטף עזה וגראדים לעבר באר שבע.
באותו ערב יירטה מערכת כיפת ברזל מספר רקטות שנורו מרצועת עזה לעבר באר שבע, אך חלק מהרקטות פגעו בעיר וגרמו נזק לרכוש, באותו לילה, נרשמו יותר מ־50 רקטות שנורו לעבר באר שבע ורקטות נוספות שנורו על ערים אחרות.
בנוסף לירי הגראדים, חמאס איים בשיגור רקטות פג'ר 5 אל עבר גוש דן.
הרמטכ"ל, בני גנץ, הורה להזיז כוחות חי"ר ושריון לעבר גבול הרצועה, לקראת אפשרות של כניסה קרקעית לרצועה.
בנוסף הוחלט כי ביום שלמחרת, 15 בנובמבר 2012, לא יתקיימו לימודים במרחב הדרום, והועלתה רמת הכוננות בגופי ביטחון אזרחיים בדרום.
חמאס המשיך לשגר רקטות ליישובי ישראל.
בקריית מלאכי נהרגו שלושה ישראלים מפגיעה ישירה של גראד בבניין, לראשונה ירו המחבלים רקטות לעבר גוש דן: רקטה נפלה בשטח פתוח בראשון לציון ולאחר מכן נפלו גם שתי רקטות באזור הסמוך לתל אביב ונשמעה בה אזעקת אמת לראשונה מאז מלחמת המפרץ.
נשמעו אזעקות גם בחולון, באר יעקב, כפר חב"ד ובת ים.
לדברי ארגון החמאס היו אלו רקטות M-75.
צה"ל המשיך להזיז כוחות חי"ר דרומה, ואף החל בחלוקת צו 9 לבעלי תפקידים מיוחדים.
חלוקת הצווים אושרה בידי ועדת החוץ והביטחון באותו היום.
במהלך 24 השעות הראשונות של המבצע נורו כ־250 רקטות לעבר ישראל, כ-71 מהן יורטו על ידי סוללות כיפת ברזל.
עיקר הירי כוון לעבר אזור חבל אשכול, אופקים, אשדוד, אשקלון, קריית גת, קריית מלאכי ובאר שבע.
לקראת הערב נערך משאל טלפוני בין שרי הממשלה לאישור עקרוני לגיוס 75 אלף חיילים שאושר פה אחד.
בערב תקף צה"ל כ-70 עמדות תת-קרקעיות לשיגור רקטות לטווח בינוני.
בלילה המשיך צה"ל בתקיפת מטרות ואתרי שיגור.
לילה שקט יחסית עבר על תושבי ישראל.
החמאס המשיך לשגר רקטות לעבר יישובי הדרום ומרכז הארץ.
הישאם קנדיל, ראש ממשלת מצרים, הגיע דרך מעבר רפיח לביקור תמיכה ברצועת עזה.
במהלך ביקורו, דן קנדיל עם ראש ממשלת חמאס, אסמאעיל הנייה, על התנאים להפסקת אש.
נתניהו נענה בחיוב לבקשתו של קנדיל לנצור את האש למשך שלוש השעות שבהן היה אמור לבקר ברצועה, אך בסופו של דבר קטע קנדיל את ביקורו כבר לאחר שעה וחצי.
ניתן אישור לגיוס חירום של כ־30,000 חיילי מילואים אך בפועל גויסו כ־16 אלף חיילים באמצעות צו 8, מרביתם לצורך החלפת כוחות סדירים בגזרות שונות.
בצהרי היום ירו מחבלים שתי רקטות M-75 לעבר תל אביב, אך הרקטות נחתו בשטחים פתוחים ולא גרמו נזק.
ארגון גדודי עז א-דין אל-קסאם קיבל אחריות לשיגור רקטות אלו.
אחר הצהריים נורתה לראשונה רקטת M-75 לעבר ירושלים, שנפלה בשטח פתוח דרומית לירושלים, מבלי לגרום נזק.
הזרוע הצבאית של חמאס קיבלה על עצמה את האחריות לשיגור.
מאוחר בערב, הרג חיל האוויר הישראלי את אחמד אבו ג'לאל, מפקד פלוגה במערך הקרקעי של חמאס, בעת שהיה ברכב בדרכו לשגר טיל נ"ט יחד עם שני אחיו, פעילי חמאס גם כן.
חאלד שאער, פעיל נוסף במערך הנ"ט של חמאס, נהרג אף הוא.
בלילה הופצץ בניין משרד הפנים של חמאס ברצועת עזה.
ממשלת ישראל אישרה גיוס 75,000 חיילי מילואים.
צה"ל הפציץ לפנות בוקר את בניין ממשלת חמאס בעזה ובתוכו לשכתו של ראש ממשלת חמאס, אסמאעיל הנייה.
בצד ההתקפי, ביצע חיל האוויר הישראלי מספר סיכולים ממוקדים בהם נהרגו מספר פעילי חמאס, בהם בכיר במערך הברחות הנשק.
במשך הלילה תקף צה"ל מעל ל-70 מטרות ברצועת עזה.
בשעות הבוקר פרץ צה"ל אל השידור של תחנת הרדיו של רצועת עזה ושידר הודעת אזהרה ליישובים ברצועת עזה הנמצאים ליד גבול ישראל מפני כניסה קרקעית לרצועה.
אחר הצהריים ניסה צה"ל לחסל את ראש מערך הרקטות של חמאס, יחיא רביע, אך בטעות תקף את בית משפחת אל-דאלו.
עקב הטעות בזיהוי, נהרגו 12 פלסטינים.
בבוקר שוגרו שלוש רקטות לעבר מרחב גוש דן, שתיים מהן יורטו על ידי כיפת ברזל והשלישית נפלה בים.
לאורך היום שוגרו כ-100 רקטות לעבר אשקלון, מועצה אזורית חוף אשקלון, אשדוד, שדרות, מועצה אזורית שער הנגב, מועצה אזורית שדות נגב, קריית גת, נתיבות, באר שבע, אופקים, גן יבנה ומועצה אזורית אשכול.
מספר רקטות פגעו פגיעה ישירה בבניינים באופקים, אשדוד, אשקלון ובאר שבע.
40 רקטות יורטו על ידי כיפת ברזל.
לקראת ערב שוגרו לראשונה לעבר גוש דן רקטות מסוג פג'ר 5.
דובר צה"ל הודיע בבוקר כי ירי הרקטות נחלש ב-40 אחוזים.
בהמשך היום נורו לישראל כ-105 רקטות ו-48 מהן יורטו על ידי כיפת ברזל.
בשעות הערב, בעקבות מידע מודיעיני שסיפק השב"כ, הפציץ חיל האוויר הישראלי מבנה בו שהו 4 מחבלים מהג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
הארבעה נפגעו בהתקפה אך לא ידוע האם נהרגו.
כמו כן, חיסל צה"ל פעיל חמאס שנסע ברכב המסומן כרכב עיתונות, על מנת שזה יקנה לו חסינות מפני פגיעה.
בוקר יום זה התאפיין במטחי רקטות כבדים על רקע המשא ומתן על הפסקת אש.
צה"ל המשיך לתקוף מטרות טרור ברצועת עזה, כולל משגרי רקטות ומנהרות תת-קרקעיות וכן פגע ב-11 חוליות שיגור.
בשעות אחר הצהריים (בסביבות השעה 17:00) נהרגו 13 מחבלים בתקיפות צה"ל.
בצהריים אישר צה"ל ל-120 משאיות הנושאות סחורות וציוד הומניטרי להיכנס לרצועת עזה דרך מעבר כרם שלום, אך חמאס תקף את המעבר בירי רקטות ומרגמות ובכך גרם לסגירתו ולביטול כניסת המשאיות לרצועה.
במהלך היום נורו לעבר שטח ישראל כ-88 רקטות ויותר מ-40 מהן יורטו על ידי כיפת ברזל.
רקטות אחדות פגעו בערים וגרמו לפצועים ולנזק.
בצהריים נשמעה אזעקת אמת נוספת בירושלים רבתי ורקטה נחתה בכפר פלסטיני בגוש עציון.
לראשונה מתחילת המבצע, פגעה רקטה מסוג פג'ר 5 בשטח בנוי בראשון לציון, מספר בני אדם נפצעו ונגרם נזק גדול למבנה.
ביהודה ושומרון פרצו הפגנות סוערות במהלכן הותקפו חיילים, שוטרי מג"ב, אזרחים וכלי רכב ביידוי אבנים ובבקבוקי תבערה.
בחלחול נהרג מאש חיילי צה"ל פלסטיני שתקף חייל.
בשעות אחר הצהריים נהרגו חייל צה"ל ואזרח ישראלי בעקבות פגיעות פצצות מרגמה במועצה אזורית אשכול.
כמו כן, מעל ל-10 אזרחים נפצעו מפגיעות רקטות בערים באר שבע, אשקלון וראשון לציון.
רקטות נורו לעבר מועצה אזורית שער הנגב, אופקים, באר שבע, מועצה אזורית אשכול, מועצה אזורית בני שמעון, קריית גת, קריית מלאכי, אשדוד, גן יבנה ואשקלון.
לא היו נפגעים או נזקים ברכוש.
במושב בתחומי מועצה אזורית באר טוביה הייתה פגיעה ישירה בבית; מספר אנשים לקו בחרדה, והבית עלה באש.
צה"ל המשיך לתקוף ברצועת עזה.
במהלך אותו יום המשיך המשא ומתן על הפסקת אש.
קצין צה"ל נפצע באורח אנוש מפגיעת רקטה, ולמחרת מת מפצעיו.
בשעות הצהריים, מחבל ביצע את הפיגוע בקו 142 בתל אביב באמצעות מטען חבלה באוטובוס דן, קו 142, שדרות שאול המלך בתל אביב.
מפיצוץ המטען כ-22 אנשים נפגעו, 3 מהם במצב בינוני-קשה.
כעבור מספר ימים עצר השב"כ את המחבל שביצע את הפיגוע: ערבי-ישראלי מטייבה שהתאזרח בישראל במסגרת איחוד משפחות.
ביום זה כיפת ברזל יירטה כ-26 רקטות.
בשעות הערב התקיימה מסיבת עיתונאים במצרים בה הצהירו שר החוץ המצרי מוחמד כאמל עמר ומזכירת המדינה האמריקנית הילרי קלינטון על הפסקת אש מוסכמת על חמאס ועל ישראל.
מסיבת עיתונאים התקיימה גם בירושלים בהשתתפות ראש הממשלה נתניהו, שר הביטחון ברק ושר החוץ ליברמן, שהודיעו על תמיכתם בהסכם להפסקת האש.
לפי דובר צה"ל עד היום השמיני נורו על ישראל 1,506 רקטות, 431 מתוכן יורטו על ידי מערכת כיפת ברזל, 58 מהן נחתו בשטח בנוי (לפי משטרת ישראל 109 רקטות נחתו בשטח בנוי); ירי זה הוביל לשישה הרוגים מתושבי ישראל (ואחד נוסף שנפטר מפצעיו לאחר שנה וחצי), שניים מהם חיילים.
צה"ל דיווח כי פגע בלמעלה מ-1,600 מטרות וחיסל מעל 65 פעילי טרור.
לפי דובר צה"ל, מתוך 177 פלסטינים שנהרגו במבצע, כ-120 היו מחבלים.
בבדיקה שערך המרכז למורשת המודיעין כחודש לאחר סיום המבצע, זוהו 169 הרוגים ברצועה, מתוכם 101 פעילי טרור ו-68 אזרחים בלתי מעורבים.
מקורות פלסטינים רשמיים דיווחו שמאז תחילת המבצע נהרגו 102 אזרחים ו-45 חמושים ברצועת עזה.
לפי תחקיר ארגון "בצלם" נהרגו במבצע 167 פלסטינים.
87 מהם השתתפו בלחימה, 7 היו יעד להתנקשויות, 87 מההרוגים הפלסטינים לא היו מעורבים בלחימה 20 מהם ילדים עד גיל 12 ו-11 הרוגים שלא ניתן לקבוע בוודאות האם היו מעורבים בלחימה.
רוב ההרוגים מקרב האזרחים הפלסטינים נהרגו בארבעת הימים האחרונים למבצע.
פעילות צה"ל במבצע עמוד ענן התאפיינה בעיקר בתקיפות אוויריות על יעדים ברצועת עזה, בהתאם לכך נטל בו חלק עיקרי חיל האוויר.
ישראל גייסה עשרות אלפי חיילי מילואים כהיערכות אפשרית לפעילות קרקעית נרחבת ברצועת עזה, שלבסוף לא התממשה, בין היתר בשל החשש מביטול חד צדדי של הסכם השלום עם מצרים על ידי שלטון האחים המוסלמים, וכן בשל התרוקנות מלאי טילי הטמי"ר במערכת כיפת ברזל.
במהלך מבצע עמוד ענן בוצעו כ־1,500 תקיפות, כאשר מרביתם כוונו ליעדים צבאיים ברצועת עזה, בדגש על מערך הרקטות של חמאס, שרבים מהם הוטמנו מתחת לקרקע או סמוך לתשתיות אזרחיות.
מטרת התקיפות הייתה לפגוע קשות ביכולת שיגור הרקטות של חמאס, בפרט במערך הרקטי לטווח בינוני (שכלל גם רקטות פג'ר 5), עליו ניתן דגש מיוחד בתקיפה הראשונית בפתיחת המבצע.
לפי הערכת צה"ל, יכולת השיגור של חמאס נפגעה קשות ויכולת השיגור לטווח בינוני (אזור גוש דן) הושמדה כמעט לחלוטין.
כ-1,000 תקיפות מסך 1,500 התקיפות שבוצעו על ידי צה"ל כוונו כנגד משגרי הרקטות, אתרי שיגור רקטות וחוליות שיגור.
שאר התקיפות התמקדו ביעדים צבאיים אחרים ויעדים שלטוניים של החמאס, כדוגמת בניין ממשלת החמאס ולשכתו של אסמאעיל הנייה, ואף יעדים תקשורתיים כדוגמת תחנות טלוויזיה, וכן גשרים.
ישראל נמנעה כמעט לגמרי מתקיפת תשתיות אזרחיות אחרות, כדוגמת דרכים ומערכת אספקת החשמל.
זאת בניגוד לטקטיקה במבצע עופרת יצוקה, שכללה פגיעה קשה בתשתיות אזרחיות.
ניתן דגש במהלך הלחימה על שימוש בחימוש מונחה מדויק על מנת למנוע פגיעות סביבתיות בעת פגיעה במטרות ששכנו בסביבה אזרחית צפופה.
יעדי תקיפה אחרים היו מנהרות ההברחה המקשרות בין רצועת עזה למצרים.
במהלך הלחימה נפגעו כשני שלישים ממנהרות אלו.
במהלך המערכה ישראל שלטה באופן מוחלט באוויר רצועת עזה, ועל כן מרבית ההתקפות בוצעו מהאוויר באמצעות מטוסי ומסוקי חיל האוויר הישראלי, אך במספר מקרים בוצעו תקיפות מספינות חיל הים, ומהקרקע על ידי סוללות ארטילריה וחימוש מונחה מדויק, כגון טילי ה"תמוז".
בגלל הביקורות הרבות כנגד ישראל במבצע עופרת יצוקה על פגיעה בחפים מפשע, השימוש בארטילריה הוגבל מאוד וסוללות תותחי ה-155 מ"מ אשר נפרסו לאורך הרצועה ביצעו ירי בעיקר אל עבר שטחים פתוחים אשר שימשו את החמאס לשיגור רקטות.
בניגוד לתותחים מערך החימוש המדויק הכולל בין היתר טילי "תמוז" של החיל, פעל תחת הגבלות מקלות יותר במהלך המבצע וביצע תקיפות רבות בין היתר בשטחים אזרחיים עקב דיוקו הרב בניגוד למערך הקני.
מערך ההגנה הישראלי התבסס על סוללות כיפת ברזל שיירטו חלק משמעותי מהרקטות שכוונו לעבר מרכזי אוכלוסייה ישראלים.
פיקוד העורף הנחה את תושבי ישראל כיצד להתגונן במקרה של אזעקות ושיגורי רקטות.
אזעקות שפעלו בערי ישראל נתנו התרעה קצרה להיכנס למרחבים מוגנים, ממ"דים ומקלטים, כאשר זמן ההתרעה עלה בהתאם למרחק של היישוב מרצועת עזה.
במקביל, פעלה חטיבת דובר צה"ל באופן נרחב בשדה ההסברה והתעמולה, בדגש על סביבת האינטרנט, ובכלל זה באתרים פייסבוק, טוויטר ופליקר, על מנת להעביר את מסרי צה"ל וישראל, לספק מידע עדכני ולהזים דיסאינפורמציה שפורסמה על ידי הפלסטינים.
החמאס התמקד בתקיפת יעדים אזרחיים ישראליים באמצעות רקטות, בייחוד באזור אשקלון, אשדוד ובאר שבע.
בניסיון להתגבר על מערכת כיפת ברזל, ירה החמאס מטחים של מספר רקטות בו-זמנית.
מספר מצומצם של רקטות ארוכות טווח נורה לאזור גוש דן וגוש עציון.
הרקטות שנורו הועברו לחמאס מאיראן בשנים שקדמו למבצע, והוכנסו אל הרצועה דרך מצרים.
לדברי המרכז למורשת המודיעין לאורך כל המבצע השתמש חמאס באזרחים כמגן אנושי.
את תשתיותיו ומטות הפיקוד שלו מיקם חמאס בלב תשתיות אזרחיות, בהן שכונות מאוכלסות בצפיפות, בתי ספר, מסגדים ובתי חולים, כולל בית החולים המרכזי אלשפאא שבמערב הרצועה.
רקטות אוחסנו בבתי חולים, מסגדים, בתי מגורים ומפקדות חמאס.
משגרי רקטות רבים הוטמנו מתחת לקרקע בלב שכונות אזרחיות, והופעלו בשלט רחוק.
ירי הרקטות הכבד בוצע בחלקו הניכר מלב ריכוזי אוכלוסייה על מנת להרתיע את צה"ל מירי כבד אל עבר המשגרים שעלול היה לגרום גם פגיעה באזרחים ונזק סביבתי.
חמאס שיגר כ-20 טילי נ"מ כנגד מטוסי חיל האוויר בניסיון לפגוע בשליטה האווירית המוחלטת של ישראל בשמי רצועת עזה, אך אף אחד מהטילים לא גרם נזק.
כחלק מלוחמה פסיכולוגית ותעמולה במהלך המבצע הפיץ חמאס שקרים ודיסאינפורמציה על מנת לחזק את התודעה על ניצחון חמאס, ומנגד על אכזריות צה"ל.
שקרים שהפיץ חמאס כללו טענות על פגיעה ב"כנסת הציונית", הפלת מטוס קרב מדגם F-16, תמונות של ילדים מתים שלכאורה נהרגו בהפצצות צה"ל אך בפועל צולמו במלחמת האזרחים בסוריה ועוד.
כמו כן, הפיץ החמאס מספר סרטונים, בעברית משובשת, שנועדו לאיים על אזרחי ישראל.
אחד מהם, שהועלה ליוטיוב ב-17 בנובמבר (ונמחק על ידי הנהלת האתר זמן מה לאחר מכן), ובו החמאס מאיים על אזרחי ישראל ב"טגועי ההתבאדות בתחנות האוטובום" (כך במקור) הפך לויראלי וזכה לקיתונות של לעג בציבור הישראלי.
חמאס הגיב במתקפת טילים על כל ערי דרום-מרכז ישראל, ואף ירה טילים לעבר ירושלים ותל אביב.
הייתה זו הפעם הראשונה שטילים כוונו לעבר מערב ירושלים.
הייתה זו גם הפעם הראשונה שטילי החמאס נורו לעבר תל אביב.
בעולם הערבי תקפו את חמאס על הירי לכיוון ירושלים, מחשש לפגיעה במסגדי הר הבית.
במשך זמן המבצע לא התקיימו לימודים ביישובים ששוכנים במרחק של עד 40 ק"מ מגבול רצועת עזה.
עקב ירי הרקטות לא התאפשר עיבוד חקלאי למשך כשבוע בשדות הסמוכים לרצועת עזה, וחלק מהשדות נפגעו עקב נוכחות של כוחות צבאיים גדולים בתוכם.
מספר רפתות ולולים נפגעו באופן ישיר מירי רקטות.
עלות הנזק הישיר והעקיף למגזר החקלאי בתחום המועצה האזורית אשכול הוערך בכעשרות מיליוני שקלים.
1,790 פגיעות ברכוש דווחו בעקבות הלחימה.
בהתאם לחוק מס רכוש וקרן פיצויים נתן משרד האוצר פיצוי למי שניזוק כלכלית מהלחימה.
הפיצוי ניתן בגין נזק ישיר (רכוש שניזוק, מפעלים בטווח 7 ק"מ מרצועת עזה שהעבודה בהם הושבתה) ונזק עקיף (הורים המתגוררים בטווח של 40 ק"מ מרצועת עזה, שלא באו לעבודתם משום שבתי הספר שבהם לומדים ילדיהם נסגרו).
כללי מתן הפיצוי נקבעו גם בהסכם קיבוצי, גם בצו הרחבה לפיו, וגם בתקנות מס רכוש וקרן פיצויים (תשלום פיצויים) (הוראת שעה).
מנתוני התאגדות המלונות עולה כי בחודש דצמבר חלה צניחה ממוצעת של 14% בליינות תיירים וירידה של 3% בלינות ישראלים.
מתקפות של פצחנים (האקרים) גרמו לשיבושים בפעולת אתרי אינטרנט בישראל.
המתקפות כללו התקפות מניעת שירות, שגרמו לאיטיות בפעולת אתרים שהותקפו ואף להשבתה שלהם לזמן קצר.
במתקפה אחרת נפרץ אתר ynet ונלקחו ממנו פרטי דואר אלקטרוני (כולל שאלת זיהוי והתשובה לה במקרה של אובדן סיסמה) של קרוב לחצי מיליון משתמשים.
באתרים שונים הושחת דף הבית, ונכתבו בו דברי נאצה.
ברצועת עזה לא התקיימו לימודים במהלך המבצע, ומרבית התושבים הסתגרו בבתיהם מאימת התקיפות הנרחבות של יעדים צבאיים ברצועת עזה בידי חיל האוויר הישראלי, יעדים שהיו פעמים רבות בסמיכות למבנים אזרחיים.
אף שההתקפות לא כוונו אל האוכלוסייה האזרחית, נגרם לה סבל רב, ונמנו בה כמה עשרות הרוגים.
ביום השביעי למבצע פיזר צה"ל בצפון רצועת עזה כרוזים הקוראים לתושבים להתפנות מבתיהם ולעבור לעיר עזה.
גם לפני צעד זה ברחו תושבים רבים מבתיהם מאימת ההפצצות.
עקב ניסיון של סוחרים להעלות מחירים על רקע התקיפות, הודיע נציג ממשלת חמאס על סנקציות חריפות שיוטלו על מפקיעי מחירים.
במהלך המבצע, חמאס הוציא להורג בלינץ' 6 פלסטינים שנחשדו בשיתוף פעולה עם ישראל.
לאחר המבצע ביקשה הנהגת חמאס מיליארד דולר לשיקום הנזקים שנגרמו בו.
בישראל היו 6 הרוגים ו-240 פצועים.
לפלסטינים היו 223 הרוגים מזוהים, מתוכם 155 פעילי טרור ו-69 אזרחים.
בצד הפלסטיני היו יותר מ-470 פצועים.
בישראל זכה המבצע לתמיכת רוב המערכת הפוליטית, מהימין ועד לשמאל.
מפלגת מרצ, מפלגת חד"ש והמפלגות הערביות הביעו התנגדות.
היו אישים בשמאל הישראלי שכינו את המבצע "מלחמת בחירות" שמטרתה להחליף את סדר היום החברתי-כלכלי בסדר יום ביטחוני, וטענו שהמבצע לא יועיל לישראל בטווח הרחוק.
על פי אייל זיסר, ההישג הבולט של המבצע הוא שהחמאס, לראשונה מאז הקמתו, הסכים להניח את נשקו, לוותר על ההתנגדות ואף הסכים להיות "שוטר מטעם ישראל המחויב לשמור על השקט לאורך הגבול".
חבר הכנסת אריה אלדד ומיכאל בן ארי גינו את עצירת המבצע וטענו כי "הפסקת האש היא הנפת דגל לבן של ממשלת נתניהו".
במסגרת פעולות אלו ישראל צריכה לשאוף שכל סיבוב ייגמר באופן חד משמעי, במחיר כמה שיותר קטן לישראל (באמצעות מיגון וכיפת ברזל למשל), ולדאוג לכך שהצד השני ידע שלישראל יש נכונות ורצון לא מוגבלים להמשיך בעימותים הללו ככל שיידרש.
בצה"ל עורר המבצע חשיבה מחודשת לגבי המשמעות של מבצעים שמטרתם הרתעה בלבד.
תא"ל תמיר ידעי ואל"ם ערן אורטל פרסמו אחרי המבצע מאמר ביקורתי המנתח את תופעת המבצעים המוגבלים שמקורותיה עוד בימי רצועת הביטחון וסיכמו כי זהו "דפוס אסטרטגי ודוקטרינה במבוי סתום".
ביקורתם זכתה להמשך התייחסות גם בספרו של עופר שלח "האומץ לנצח" שיצא אחרי מבצע צוק איתן, וניתן לזהות את המסרים המרכזיים שלה גם בתפיסת ההפעלה לניצחון שגיבש צה"ל בשנת 2019.
נשיא ארצות הברית ברק אובמה הביע תמיכה בישראל אך ביקש להימנע מפגיעה בחפים מפשע, והבהיר כי הוא רואה בישראל את הצד המותקף.
גם האיחוד האירופי כמו גם ממשלות אירופה גילו הבנה כלפי ישראל.
קתרין אשטון גם ביקשה מממשלת מצרים להפעיל את ההשפעה שיש לה על חמאס כדי להגביל את האלימות מצידה עד הבאתה לסיום.
הפגנות פרו-פלסטיניות התקיימו במספר ערי בירה אירופיות וקראו להפסקת התקיפות הישראליות בעזה ולשחרור פלסטין.
רוסיה, ונצואלה, ומדינות אחרות גינו את ישראל על התקפותיה ברצועת עזה.
מועצת הביטחון התכנסה לישיבת חירום ביוזמת מצרים.
בישיבה לא התקבלה כל החלטה ולא פורסמה כל הודעה.
המזכיר הכללי של האו"ם באן קי-מון ביקר בישראל וקרא להפסקת אש בין שני הצדדים.
מצרים קראה לישראל להפסיק את המבצע והחזירה את שגרירה למצרים עם פתיחת המבצע.
שגריר ישראל במצרים הוחזר לישראל עוד לפני תחילת המבצע.
ממשלת סוריה גינתה את ישראל ואמרה כי "פשעיה ברבריים".
בנוסף ציינה סוריה כי על העם הערבי להתאחד ולפעול נגד ישראל למען העם הפלסטיני.
מזכ"ל הליגה הערבית, נביל אל-ערבי, ומשלחת של עשרה שרי חוץ ערבים, בהם שרי החוץ של לבנון, קטר, סודאן וטורקיה הגיעו למעבר רפיח על מנת להביע הזדהות עם הפלסטינים.
בדצמבר 2012 פרסום ארגון זכויות האדם Human Rights Watch דו"ח לפיו ארגוני הטרור הפלסטינים הפרו את דיני המלחמה הבינלאומיים במהלך המבצע כאשר שיגרו למעלה מ-1,500 רקטות לעבר ישראל, כ-60 מהן התפוצצו בקרב ריכוזי אוכלוסייה.
על פי הדו"ח, ארגוני הטרור ירו רקטות מאזורים צפופי אוכלוסין סמוך לבתים ובכך חשפו את האוכלוסייה האזרחית לתגובה ישראלית לירי.
ההתנהלות התקשורתית של ממשלת ישראל במהלך המבצע כללה שלושה גופים עיקריים - דובר צה"ל, משרד החוץ ופיקוד העורף.
יחידת דובר צה"ל התמקדה בפעילות שמטרתה להציג את הפעולות הצבאיות לקהל הישראלי בעוד משרד החוץ התרכז בהסברה לקהל הבינלאומי.
פיקוד העורף התרכז בהסברה מצילת חיים לאזרחי ישראל במטרה למזער פגיעות פיזיות ונפשיות כתוצאה מהסיכון הביטחוני.
מבצע זה הוא הראשון בו נעשה שימוש ברשתות החברתיות על ידי כל הגורמים להפצת מסריהם.
פיקוד העורף וחברת הסושיאל מדיה וובדאן, שניהלה את ההסברה האינטרנטית עבורו, זכו בפרס הבינלאומי SMLA מטעם בית הספר לעסקים וורטון בעבור פעילות חלוצית זו של הסברה מצילת חיים ברשתות חברתיות.
כלי תקשורת רבים בעולם ציינו כי עיתוי המבצע נראה קשור לבחירות הקרבות בישראל.
באירופה תפס המבצע עניין משני עקב העיסוק בהפגנות הענק על רקע המשבר הכלכלי.
חמאס ופעילים פרו-פלסטיניים הפיצו תמונות שמתארות לכאורה ילדים שנהרגו בהפצצות צה"ל ברצועת עזה, אך הן התגלו כתמונות שצולמו במקומות אחרים, בעיקר בסוריה ובישראל.
ב-18 בנובמבר הפיץ אתר החדשות Alarab Net תמונה המתארת ילדים שותתי דם ואמם שוכבים מתים על הרצפה, שלכאורה נטבחו בעזה.
התמונה הציתה גל תגובות בפייסבוק, בהן התגלה שהתמונה היא בכלל תמונה ממלחמת האזרחים בסוריה שצולמה ב-19 באוקטובר 2012 בסוריה ומוחזרה כתמונה מעזה.
ב-19 בנובמבר כתב BBC בעזה, ג'ון דוניסון, "צייץ" בטוויטר תמונה של ילדה פצועה תחת הכותרת "כאב בעזה" והוסיף "שובר לב".
כעבור זמן קצר נחשף שמדובר בתמונה שצולמה ב-28 באוקטובר 2012 בסוריה, הרבה לפני המבצע בעזה.
דוניסון התנצל על התקרית, ואילו גופים פרו-ישראליים קראו ל-BBC לפטרו.
פעילים פרו-פלסטיניים הפיצו בטוויטר תמונה של עובד הצלה המטפל בילד, וכתבו שמדובר "ילד פלסטיני צעיר פצוע", אך בתגובות בטוויטר ופייסבוק נחשף שמדובר בעובד הצלה ישראלי שמטפל בתינוקת שנפצעה מרקטה שירה חמאס, שכן על האפוד של עובד ההצלה כתוב "קריית מלאכי".
ב-14 בנובמבר פרסם צלם AP תמונה של כתב BBC פלסטיני המחזיק תינוק מת בן 11 חודשים, שלכאורה נהרג מהפצצת צה"ל.
התמונה פורסמה בכיתוב זה ותרמה לשלהוב הרוחות נגד ישראל.
בדיקה של האו"ם מצאה, כעבור חודשים אחדים, שהתינוק נהרג מרקטה תועה שירו מחבלים פלסטינים.
בעקבות הבדיקה הוציאו מספר כלי תקשורת הודעת תיקון על התמונה, אך ארגון זכויות האדם הפלסטיני PCHR המשיך להאשים את ישראל באחריות למותו של התינוק.
מתחילת המבצע נעשו מאמצים בינלאומיים רבים להביא להסכם רגיעה בין ישראל לחמאס.
בכל מהלך הלחימה התקיימו מגעים עקיפים בין ישראל והחמאס בעזרתה של מצרים ומתווך גרמני.
ישראל שלחה שליח מיוחד לקהיר לבדיקת תנאים להפסקת הירי.
מזכ"ל האו"ם באן קי מון ביקר בישראל ביום השישי של המבצע ונועד עם ראש הממשלה הישראלי בנימין נתניהו וראש הרשות הפלסטינית, אבו מאזן.
ביום השביעי שלח נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, את מזכירת המדינה, הילרי קלינטון, לביקור בישראל.
היא תמכה בזכותה של ישראל להגן על עצמה, גינתה את הירי לעבר ישראל, והביעה שאיפה לסיום האש בין הצדדים.
הכרזות רשמיות על הפסקת אש יצאו לראשונה במצרים במסיבת עיתונאים משותפת של שר החוץ המצרי, מוחמד קאמל-עמאר והילרי קלינטון ביומו השמיני של המבצע.
גם ראש הממשלה נתניהו קיים מסיבת עיתונאים יחד עם שר הביטחון ברק ושר החוץ ליברמן, והודיע כי נענה להצעתו של נשיא ארצות הברית להעניק הזדמנות להפסקת אש מתמשכת.
הפסקת האש נכנסה לתוקף בשעה 21:00 אז נצרה ישראל את האש, למרות זאת הירי מעזה נמשך כשעתיים לאחר תחילתה הרשמית של הרגיעה.
סה"כ נורו 13 רקטות ופצצות מרגמה על יישובי הדרום עד השעה 23:00.
כמו כן פורסם כי לאחר תום המבצע חדלו כוחות צה"ל לפעול במרחב של כ-300 מטר בתוך השטח הפלסטיני, אזור ה"פרימטר", שבו פעל צה"ל טרם המבצע.
פרסומים אחרים הציגו סעיפים שונים בהסכם, כדוגמת התחייבות ישראלית לעצירת הסיכולים הממוקדים ברצועת עזה, והבטחה לאי־כניסה קרקעית לרצועת עזה.
מנגד, התחייב חמאס להפסיק את כל ההתקפות על שטח ישראל מרצועת עזה, אך לא הוטלה עליו אחריות באכיפת התחייבות זו על ארגונים אחרים.
ב-27 בנובמבר החל משא ומתן עקיף בין ישראל לחמאס בתיווך מצרים, שלפי נציג החמאס זיאד אלט'אט'א, נגע בעיקר ליישום סעיפי הסכם ההרגעה בעניין "הסרת המצור", ובנוסף ניתן אישור להכניס את כל החומרים הדרושים לשיקום הרצועה.
במסגרת ההבנות בין ישראל לחמאס, הפכה מצרים לגורם מתווך, מפשר ומפקח בין החמאס לישראל.
עם סיום המבצע החלו חיכוכים בסמוך לגבול, כאשר מדי יום התגודדו פלסטינים תושבי הרצועה כהתרסה נגד ישראל, חלקם ניסו לחצות את הגדר או לחבל בה.
נכון לדצמבר 2012 נפצעו בחיכוכים אלו עשרות פלסטינים ולפחות שלושה מהם נהרגו מאש כוחות צה"ל.
אחד מההרוגים נורה למוות לאחר שהצליח לחדור לשטח ישראל ולדקור אזרחית ישראלית במושב שדי אברהם.
בחודשים שלאחר המבצע ירי הרקטות פסק כמעט לחלוטין, אף רקטה ששוגרה בחודשיים לאחר מבצע זה לא נחתה בשטח מדינת ישראל.
מספר רקטות קסאם ופצצות מרגמה נורו לעבר יישובים במועצות האזוריות אשכול וחוף אשקלון כחצי שנה לאחר שנחתם הסכם הפסקת האש עם חמאס.
ב-26 בפברואר 2013 נורתה רקטה לעבר אשקלון ופגעה בכביש בשטח פתוח.
בעקבות האירוע ישראל סגרה את מעבר כרם שלום להעברת סחורות ואת מעבר ארז למעבר בני אדם, למעט מקרים הומניטריים.
את שיגור הרקטה ייחסה ישראל לחמאס.
באפריל העריך הרמטכ"ל בני גנץ בריאיון לקול ישראל כי המבצע השיג את יעדיו.
בחודש מאי נורו מספר רקטות גראד לאזור רהט ומועצה אזורית בני שמעון בעקבות סכסוך פנימי בין הג'יהאד האסלאמי לחמאס, ישראל נמנעה מלהגיב.
במהלך ביקורו של אובמה בישראל נורו ארבע רקטות קסאם לעבר שדרות כאשר אחת מהרקטות פגעה פגיעה ישירה בבית בעיר.
מספר חודשים לאחר מכן שיגר ארגון ועדות ההתנגדות העממית שתי רקטות גראד לעבר העיר אשקלון, אחת מהרקטות יורטה בשמי העיר על ידי מערכת כיפת ברזל והאחרת התפוצצה בשטח פתוח מבלי לגרום לנפגעים.
בחודש נובמבר פתח הג'יהאד האסלאמי בהסלמה ביטחונית בירי חוזר ונשנה של פצצות מרגמה לעבר כוחות צה"ל בדרום הרצועה, צה"ל הגיב לתקיפות בתקיפת יעדים אסטרטגיים מן האוויר.
חמאס המשיך בחפירת מנהרות תופת והברחה לתוך שטח מדינת ישראל ובתגובה חיסלה מדינת ישראל ארבעה פעילי חמאס כאשר הארגון שנחלש עד מאוד בשנה שלאחר המבצע נמנע מלהגיב.
במהלך חודש נובמבר שוגרה רקטה אחת לעבר יישוב במועצה האזורית אשכול ורקטה נוספת ששוגרה לעבר מועצה אזורית חוף אשקלון התפוצצה בצפון הרצועה.
ב-12 במרץ 2014 שיגרו המחבלים מרצועת עזה 60 רקטות על ישראל, המתקפה המסיבית ביותר מאז מבצע "עמוד ענן".
הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני לקח אחריות על ירי הרקטות.
ביוני 2014 העריך ראש חטיבת המחקר באמ"ן, איתי ברון, כי מספר הרקטות שבידי ארגוני הטרור ברצועת עזה הוכפל מאז מבצע "עמוד ענן".
ב-12 ביוני, בעקבות חטיפת ורציחת שלושת הנערים ביהודה ושומרון שבוצעה על ידי החמאס, החלה הסלמה בירי הרקטות מרצועת עזה לעבר ישראל, כאשר מ-12 ביוני עד 30 ביוני נורו למעלה מ-30 רקטות.
לאחר מכן חמאס הצטרף לירי ומדי יום נורו עשרות רקטות לעבר הדרום.
ב-7 ביולי החמאס ירה כ-80 רקטות ופצצות מרגמה לעבר שטח ישראל.
כתוצאה מהירי המתמשך, ישראל פתחה יום לאחר מכן, ב-8 ביולי, במבצע צוק איתן.
ירי לעבר ישראל לאחר מבצע עמוד ענן
להלן גרף רב-חודשי של שיגורי רקטות ופצצות מרגמה מרצועת עזה לעבר ישראל, מאז תום מבצע עמוד ענן ועד מבצע צוק איתן (יוני 2014):
מבצע עמלק נערך על ידי צה"ל ב-10 באוגוסט 1973, במטרה ללכוד את ג'ורג' חבש, ראש ארגון הטרור "החזית העממית לשחרור פלסטין".
המבצע לא הצליח לעמוד ביעד שהוצב לו.
לאחר מלחמת ששת הימים התגברו הפעולות של טרור פלסטיני כנגד מדינת ישראל.
ארגונו של ג'ורג' חבש היה הראשון שיזם פיגועים אוויריים ובין פעולותיו היו חטיפת מטוס אל על לאלג'יריה והטבח בנמל התעופה לוד וכן חטיפת המטוסים לשדה התעופה זרקא בירדן ופיצוצם לאחר הוצאת הנוסעים.
על פי מידע מודיעיני שהתקבל, נמנה חבש עם נוסעיה של טיסה 006 של חברת התעופה העיראקית מביירות לבגדאד, ונשקלה פעולה ללכידתו באמצעות יירוט המטוס.
בריאיון עם אלי זעירא, שהיה ראש אמ"ן באותה עת, טען זעירא שהתנגד למבצע, עקב הנזק המדיני הכרוך בו, מהצגת ישראל כמדינה פיראטית.
שר הביטחון, משה דיין ייחס חשיבות ללכידתו של חבש, והורה על קיום המבצע.
לאזור נמל התעופה של ביירות נשלחו שני מטוסי מיראז' 3 של חיל האוויר הישראלי, כחצי שעה לפני שעת ההמראה המתוכננת, 18:30, של מטוס נוסעים מדגם "הוקר סידלי טריידנט" של חברת התעופה העיראקית.
ההמראה התעכבה, ומטוסי המיראז' הוחלפו, עקב מחסור בדלק, בשני מטוסי מיראז' אחרים.
בשעה 21:00 המריאה מביירות לבגדאד טיסה 006A, שנוספה ברגע האחרון על הטיסה המקורית שהתעכבה, במטוס נוסעים מדגם "קראוול", שנחכר מחברת התעופה הלבנונית.
לאחר ההמראה יירטו מטוסי המיראז' 3 את מטוס הנוסעים, שבו היה אמור חבש לטוס, והובילו אותו לנחיתה בבסיס חיל האוויר ברמת דוד.
ברמת דוד המתינו למטוס שר הביטחון משה דיין, הרמטכ"ל דוד אלעזר, מפקד חיל-האוויר בני פלד ומפקד הבסיס זוריק לב.
לאחר שהמטוס, ובו 74 הנוסעים ו-7 אנשי צוות, הונחת, השתלט עליו כוח מסיירת מטכ"ל בפיקוד גיורא זורע ומוקי בצר, אולם התברר שחבש לא היה עליו, והמטוס על כל נוסעיו שוחרר והמשיך בדרכו.
בישראל הוסבר כישלון המבצע בשינוי של הרגע האחרון בתוכניותיו של חבש, וגם חבש הודה בכך.
הסבר אחר ניתן מאוחר יותר: כחודשיים לאחר היירוט ניסתה חוליית מחבלים של "חזית השחרור הערבית" לחדור לישראל דרך גבול הצפון.
אחד מחברי החוליה, שנלכד פצוע, סיפר לחוקרו שבמטוס שיורט היו מפקד חזית השחרור הערבית וסגנו, שלא נעצרו.
מידע זה מסביר את הכישלון בטעות מודיעינית: מנתח המודיעין התבלבל בין חזית השחרור הערבית, ארגון שלא היה מוכר בישראל, ובין החזית העממית לשחרור פלסטין.
שר התחבורה שמעון פרס נפגש עם צוות מטעם הטלוויזיה הישראלית.
פרס ציין שיש לפרשה אספקטים אנושיים ופורמליים.
באספקט האנושי, ישראל נקטה בכל האמצעים להצלת חיי הנוסעים, ואכן כולם חזרו בריאים ושלמים.
באספקט הפורמלי, בפעולה שנקטה ישראל לא נגרם לתעופה האזרחית שיבוש גדול יותר מכפי שנגרם כבר על ידי פעולות הטרור הערבי.
פרס הוסיף ואמר שכאשר מתגוננים, צריכים לפעמים גם להתגונן באמצעים חריפים.
מרדכי יואל יצא נגד התגובות בעולם שהתייחסו ליירוט המטוס וטענו שזו שערורייה וסכנה לשלום העולם.
אותם גורמים אשר גינו את מדינת ישראל לא גינו את הרוצחים האמיתיים שחטפו מטוסים והתנכלו לישראלים ברחבי אירופה.
חנה זמר כתבה שמדובר בקיצוני שבארגוני החבלה גם מבחינה אידאולוגית וגם מבחינת המעשים.
ארגון זה פתח את עידן חטיפות המטוסים וכך פגעו בבטיחות הטיסה האזרחית פוצצו מטוסים והרגו אזרחים רבים.
דעת הקהל בעולם לא הולידה אף מעשה משמעותי להפסקת חטיפות המטוסים.
לכן, כאשר הייתה אפשרות להשתלטות על ראשי ארגון החבלה ולהנחית מהלומה על פעילות הטרור, יש לשקול זאת כנגד העיקרון של חסינות התעופה האזרחית והחוק הבינלאומי.
איגוד הטייסים הישראליים גינה את היירוט.
הקברניט יצחק שקד, נשיא האיגוד, אמר שארגונו נלחם כל הזמן נגד חטיפת מטוסים ושיבושים של התעופה האזרחית.
מאמר מערכת של העיתון הלונדוני סנדיי טלגרף (The Sunday Telegraph), הצדיק את יירוט המטוס.
המאמר טען כי הזכות הראשונית של הגנה עצמית מצדיקה את ניסיונה של ישראל ללכוד את הטרוריסטים.
במקרה נבחרה המטרה הלא נכונה ודבר זה רק מדגיש את הסכנה לסדר הבינלאומי, הכרוכה בסוג זה של לחימה שאותו מנהלים אנשי הגרילה.
גם העיתון הצרפתי לה פיגארו תמך בפעולת היירוט וטען שישראל ביקשה להוכיח שהיא מסוגלת לחטוף מטוס בלי שפיכות דמים או חטיפת בני ערובה.
זו הייתה פעולה מתוכננת ומדויקת ויעילה בניגוד לפעולותיהם חסרות האחריות של המחבלים הערביים.
משרד החוץ האמריקאי הביע צער על יירוט המטוס אולם מדינות רבות בעולם גינו את הפעולה הישראלית.
משרד החוץ הבריטי גינה את הפעולה וגם דובר משרד החוץ הצרפתי הכריז כי הפעולה הישראלית נגד מטוס אזרחי, ראויה לגינוי.
סוכנות הידיעות הסובייטית הרשמית טא"ס הגדירה את יירוט המטוס כמעשה שחצני של פירטיות אווירית.
הפדרציה הבינלאומית של טייסי חברות התעופה אפלפ"א גינתה את המעשה כהפרה גלויה של אמנות בינלאומיות.
גם מועצת הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית איקא"ו, גינתה את ישראל והזהירה שהארגון ינקוט באמצעים נוספים אם תישנה פעולה דומה.
מועצת הביטחון של האו"מ החליטה פה אחד לגנות את ממשלת ישראל והזהירה את ישראל שאם תפגע שוב בריבונות לבנון או בבטיחות התעופה האזרחית, תשקול מועצת הביטחון נקיטת אמצעים חריפים.
שגריר ישראל באו"ם, יוסף תקוע, אמר בנאומו שמדינת ישראל תמשיך במאבקה נגד הטרור הערבי בדבקות ובהחלטיות כדי להגן על חיי אזרחיה.
כמו כן אמר כי חשובה יותר מהגינוי, העובדה שהאו"ם איננו מסוגל לטפל בטרור הבינלאומי בכלל ובטרור הערבי בפרט.
מבצע פדיון שבויים הוא מבצע שהופעל בשנים 1984–1989 על ידי האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה (AAEJ) להעלאת יהודים מביתא ישראל מאתיופיה לישראל.
במסגרת המבצע הועלו לישראל 973 יהודים.
לדינה שנפר, פעילת האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה, שהתנדבה באתיופיה במסגרת חיל השלום בשנת 1963 עמדה בראש המבצע שבמסגרתו יצרה קשרים עם הקהילה האתיופית בשיקגו שבו שכנה הנהלת האגודה מאז התמנות נייט שפירו לנשיאה.
באמצעות קשרים אלו הכינה האגודה תוכנית על סמך דרכי הגעתם השונים של האתיופים לארצות הברית וכן בדבר אנשי מפתח בממשל באתיופיה וגייסה את ברהנו ירדו אתיופי נוצרי, וחבר קרוב של ברוך טגניה לעניין.
בנוסף לכך, נעזרה שנפר בפעילים מקהילת ביתא ישראל, בהם: אבבה ברהן וישעיהו צ'אנה.
לשנפר הצטרפה סוזאן פולק והן עסקו בעיקר בעבדות ניירת בהם מסמכי מלגות סטודנטים מזויפות, מסמכים לטיפול רפואי, איחוד משפחות, מסמכי אימוץ יתומים ועוד.
ירדו פעל בשטח, איתר משפחות ויחידים ועם אותם מסמכים המזויפים הוצאו מחוץ לאתיופיה והגיעו בסופו של דבר לישראל.
כדי לאמת את זהותם היהודית של האנשים שהוצאו האגודה פעלה באופן הדוק מול מיכה פלדמן שהופקד על העלייה מאתיופיה בסוכנות היהודית, חיים הלחמי מהיאס ועם יוצאי אתיופיה בישראל.
עם התקדמות המבצע והסתעפותו יצר ירדו רשת של פעילים נוצרים ויהודים אתיופים שכונו "קומיטי".
במהלך 1989 ביקרה שנפר באתיופיה ויחד עם סטיב בראונשטיין הקימה בית יתומים פיקטיבי שבו התחזתה לנזירה פינית שחיפשה להציל ילדים יהודים.
המבצע הופסק עם חידוש יחסי אתיופיה-ישראל בשלהי 1989.
מבצע פורטיטיוד (Fortitude שפירושו המילולי הוא חוסן, אך תרגומו הקונטקסטואלי הוא עוז רוח) היה שם הקוד לפעולת הונאה מוצלחת במלחמת העולם השנייה שבוצעה על ידי בעלות הברית, כחלק מאסטרטגיה כוללת של הונאה שכונתה "מבצע שומר ראש", במהלך ההכנות לפלישה לנורמנדי.
פורטיטיוד חולק לשתי תוכניות משנה, צפון ודרום, ומטרתו הייתה להטעות את הפיקוד העליון הגרמני באשר למיקומה של הפלישה הממשמשת ובאה.
ליבת המבצע כללה שלושה מרכיבים עיקריים:
הצלחת המודיעין הבריטי לפצח את צופן האניגמה הגרמני, שכונתה על ידי המודיעין הבריטי בשמות "אולטרה" או "מקורות סודיים ביותר" (Most Secret Sources).
רשת של סוכנים גרמנים בבריטניה שנלכדו על ידי שירות הביון הנגדי הבריטי, ה-MI5, הופעלו כסוכנים כפולים והזינו את המודיעין הצבאי הנאצי, האבווהר, במידע כוזב.
פעילות הונאה צבאית שהתבטאה בהקמת יחידות צבא מדומות בגזרות מרוחקות מיעד הנחיתה האמיתי, ופעילות הסתרה והסוואה צבאית של הכוח המיועד לנחיתה בנורמנדי.
"מבצע פורטיטיוד צפון" הציג כיעד לפלישה את נורווגיה, אתר בסיסי הצוללות של גרמניה, שהיה חיוני לגרמנים.
בחודשים שקדמו לפלישה הוחלפו שדרים אלחוטיים בדרגת הצפנה נמוכה, ויצרו את הרושם של ארמייה אמיתית.
סוכנים כפולים, (בעיקר "רשת הריגול" של חואן פויול גארסיה שכינויו היה "גארבו", אשר בדה רשת ריגול שלמה של דמויות בדיוניות) שהיו, לכאורה, מרגלים של האבווהר (המודיעין הנאצי) בממלכה המאוחדת, וש"הוסבו" על ידי המודיעין הבריטי (MI5), שידרו למפקדת האבווהר בגרמניה מסרים שתיארו תנועת רכבות כבדה בסקוטלנד, והופעת תגי דיוויזיות חדשים באדינבורו.
"מבצע פורטיטיוד דרום" כלל את הקמתה של קבוצת הארמיות הראשונה של ארצות הברית (שנודעה בראשי תיבות FUSAG), בפיקודו של גנרל ג'ורג' פטון, שהוצבה בדובר שבדרום מזרח אנגליה, מול פה-דה-קאלה.
תוכנית זו נועדה לבסס את אמונתם של הגרמנים בפלישה בפה-דה-קאלה.
הבחירה של אייזנהאואר בפטון לפקד על FUSAG, נבעה בין היתר מפני שהגרמנים ראו בו את המצביא הטוב ביותר של בעלות הברית המערביות, והמוניטין שלו חיזק את הנחת הגרמנים כי הוא ינהיג את המתקפה.
במאי 1944 העריך האבווהר כי שבעים ותשע דיוויזיות חונות בבריטניה, אף שלמעשה המספר האמיתי היה ארבעים ושבע.
ב-2 ביוני דיווח בלצ'לי פארק על סמך פענוחי ה"אולטרה", כי הגרמנים מצפים לנחיתה ראשונית בנורמנדי או בברטאן, ולאחריה למאמץ העיקרי בפה-דה-קאלה.
בסופו של דבר, נדרש לגרמנים כמעט שבוע אחרי הנחיתות בנורמנדי כדי להבין שלא הייתה זו פעולת הסחה אלא הפלישה האמיתית עצמה, וב-26 ביוני עוד נשארה הארמייה הגרמנית ה-15 בעמדותיה סביב מצר קאלה, בהמתנה לפלישה נוספת של בעלות הברית, שלא באה.
סון צו, כתב בספרו "אמנות המלחמה" (פרק 6, סעיף 17): " אם יחזק האויב את חזיתו, יחליש את עורפו; אם יחזק את עורפו, יחליש את חזיתו; אם יחזק את שמאלו, יחליש את ימינו; אם יחזק את ימינו, יחליש את שמאלו.
אם ישלח תגבורת לכל מקום, הוא יהיה חלש בכל מקום." מאמצי ההונאה המודיעינית שתוכננו במבצע שומר ראש (שמבצע פורטיטיוד היה ליבתו) נועדו לייצר הלכה למעשה את הרעיון הגלום באמירה זו.
אנטוני ביוור, בספרו "הפלישה לנורמנדי", כתב כי פורטיטיוד הייתה תוכנית ההונאה השאפתנית ביותר בתולדות הלוחמה.
היא הייתה גדולה יותר מהמסקירובקה (הונאה, תרמית) שהגה הצבא האדום לקראת מבצע בגרטיון בקיץ 1944. אין הסופר מפנה לסימוכין כלשהם התומכים באמירה זו.
בין אם הייתה זו התוכנית השאפתנית ביותר או לא, תוצאותיה של פורטיטיוד היו ברורות ביותר.
לא כך היו פני הדברים לפני הנחיתה.
מערכת ביצורים אימתנית שכונתה החומה האטלנטית, וכללה מכשולים מסוגים שונים, עמדות תותחים ומקלעים מבוצרות שכיסו כל מטר לאורך החופים וכן מיליוני מוקשים, המתינה לצבא הפלישה של בעלות הברית.
זאת, בתוספת העובדה כי כל מבצע נחיתה אמפיבית הוא מן המורכבים שבמבצעי מלחמה.
על רקע כל אלו ניתן להבין את הרישום הקודר שכתב ביומנו פילדמרשל סר אלן ברוק (Alan Brooke), ראש המטה הכללי האימפריאלי של הממלכה המאוחדת: "זה עלול בהחלט להיות האסון הנורא במלחמה כולה"..
גם הגנרל דוויט אייזנהאואר הכין מראש נאום הודאה בכישלון הפלישה.
מפקדי הוורמאכט ובראשם היטלר העריכו כי פה דה קאלה תהיה היעד המתאים לפלישת בעלות הברית אך הם ידעו היטב, מניסיונם מהנחיתות הקודמות של בעלות הברית בצפון אפריקה ובסיציליה, כי גם הפעם ינסו בעלות הברית להוליכם שולל.
מודיעין בעלות הברית ובעיקר הבריטי, נאלצו להתמודד הפעם עם אתגר הרבה יותר קשה, שכן הלקח שלמדו הגרמנים מנחיתות אלו היה שהיעד המתקבל על הדעת לא יהיה בהכרח היעד בפועל.
עתה התהפכו היוצרות: את היטלר יש לשכנע כי היעד הסביר הוא היעד האמיתי.
את רשת הסוכנים הכפולים שפעלו בשליחות ה-MI5 תיאמה, פיקחה וציידה במידע הכוזב ועדת XX, (או "ועדת ה-20") שהוקמה בינואר 1941. זה היה הגוף הממשלתי הראשון והיחיד ששמו מכיל משחק מילים בספרות רומיות (Double Cross - צלב כפול - מילולית: סוכן כפול).
על רשת הסוכנים הכפולים פיקד ישירות תומאס ארגיל רוברטסון (Thomas Argyll Robertson) שנודע גם בראשי התיבות של שמו: ת.א.ר רוברטסון.
החל את דרכו כקצין חי"ר ברגימנט המלכותי של סקוטלנד (Seaforth Highlanders) וגויס בשנת 1933 לשורות ה-MI5. נחשב כאיש מודיעין מוכשר, בעיקר בתחום גיוס סוכנים והפעלתם.
רשת הסוכנים הופעלה כמעט מתחילתה של מלחמת העולם השנייה (נטלה חלק במבצעי ההטעייה בפלישה לצפון אפריקה ובפלישה לסיציליה), על ידי המודיעין הבריטי אך לשיאה הגיעה בהכנות ובמהלך הפלישה לנורמנדי ביוני 1944, אחרי שרוברטסון הגיע לכלל מסקנה שכל הסוכנים הגרמנים בבריטניה נתונים לפיקוחו - לא מקצתם, לא רובם, כולם.
בקיץ 1943 השלים ת.א.ר רוברטסון את השלבים האחרונים של כלי מודיעיני סודי, הלא הוא רשת הסוכנים הכפולים (אשר הסתבר בדיעבד כי היה קטלני לא פחות מכל כלי נשק קונוונציונאלי שהופעל במלחמה).
כלי זה אמנם לא הרג או פצע במישרין, לא החריב ערים או חדר שריונם של טנקי הטייגר הגרמניים, אך היה ביכולתו לחדור אל ראשו של האויב ולגרום לו לחשוב כרצון בעלות הברית.
רוברטסון פיתח כלי שיכול לשקר להיטלר, ובאחד מצמתי הדרכים הקריטיים של מלחמת העולם השנייה, דחק בווינסטון צ'רצ'יל לעשות בו שימוש.
5 סוכנים כפולים עיקריים מנתה הרשת וכל אחד ואחת מהם בעל אופי, יכולות ומניעים משלו:
דושאן "דושקו" פופוב - שם צופן בריטי: "תלת אופן", שם צופן באבווהר: "איוון".
נער שעשועים שהקדיש את עתותיו לנשים ובזבוזים שרדפו את סוכנות הביון הבריטית עוד זמן רב לאחר תום המלחמה
רומן צ'רניאבסקי - שם צופן בריטי: "ברוטוס", שם צופן גרמני: "הוברט".
טייס קרב ופטריוט לאומן פולני שהפך למרגל כפול, משולש ומרובע.
לילי סרגייב - שם צופן בריטי: "אוצר", שם צופן גרמני: "סולאנז'"/ "טראמפ"...
צרפתייה ממוצא רוסי, שכמעט וחשפה את מערך ההונאה בשל כלבה שאולי נדרס
חואן פויול גרסייה - שם צופן בריטי: "גרבו", שם צופן גרמני: "אראבל".
ספרדי/קטלאני במוצאו, מגדל תרנגולות (מדופלם)
אלווירה דה לה פואנטה שודואר - שם צופן בריטי: "ברונקס", שם צופן גרמני: "דורט".
פרואנית במוצאה, נערת שעשועים דו-מינית ומהמרת משועממת
מבצע פורטיטיוד לא הסתיים ביום ה-D-Day.
על מנת להבטיח שכוח האויב המתכונן להדוף את פלישת הדמה, לא ישמש להדיפת הפלישה האמיתית, נועדה ההטעייה להימשך גם אחרי יום הנחיתה.
פענוחי האולטרה סיפקו למודיעין הבריטי כלי לבקרה ואימות ההשפעה של המודיעין הכוזב בו הוזנו הגרמנים: ב-22 באפריל 1944 פוענח בבלצ'לי פארק שדר גרמני שזיהה את הארמייה ה-4 הבריטית (אחת מיחידות הרפאים במסגרת "פורטיטיוד צפון"), ליד אדינבורו.
שדרים אחרים הראו כי הגרמנים האמינו כי יחידות נוספות נערכות להתקפה על נורווגיה.
ערב יום הפלישה התכנסה בבית בפרבר הלונדוני הֶנדון (Hendon) קבוצה קטנה שכללה את הסוכן חואן פויול גרסייה (גרבו), ת.א.ר רוברטסון ואחרים מהמודיעין הבריטי.
הקבוצה עמדה לבצע את מה שנראה לכאורה כמעשה טירוף אמיתי שלא לומר בגידה: לגלות לגרמנים את המקום והמועד המדויקים של הפלישה האמיתית- נורמנדי!
צעד זה נהגה, במסגרת תרגילי ההטעייה שננקטו לכל אורך מבצע "פורטיטיוד", כדי להאדיר את אמינותו של הסוכן "גארבו": התראה מוקדמת, אבל לא יותר מדי, שיהיה בה די לומר לגרמנים "אמרתי לכם" אחרי הנחיתה בפועל.
זאת במסגרת האסטרטגיה להמשיך התרמית גם לאחר הנחיתה בנורמנדי כדי לרתק את כוחות העתודה הגרמניים לפה דה קאלה.
גנרל אייזנהאואר היסס אך לבסוף אישר את הרעיון אך בפרק זמן שלא יעלה על 3 וחצי שעות לפני נחיתת הכוחות על החופים.
בהגיע המועד, בשעה 03:00, ניתן האות לאלחוטן של חואן פויול גרסייה לשדר.
השידור לא נענה וגם ניסיונות חוזרים ונשנים לא צלחו.
נראה היה שהקשר של מפעילו הגרמני במדריד נרדם או נטש את משמרתו.
חלק מהמשתתפים עזב באכזבה את המקום.
רק בשעה 08:00 נקלטה ההודעה ואושרה קבלתה (בינתיים הועשרה בפרטים נוספים שכבר לא נחשבו לפגיעה בביטחון המידע).
שידור הידיעה לא רק שלא הכזיב אלא השיג את מטרתו במלואה.
"משמר ראש" השקרים אותו הגה ווינסטון צ'רצ'יל הגיע לביטויו המרבי.
הגרמנים הופתעו באופן מוחלט מהנחיתה בנורמנדי.
ימים ארוכים יחלפו בטרם יבינו הגרמנים כי נפלו בפח (הם עוד המתינו לנחיתה העיקרית בפה דה קאלה).
וכשהבינו היה זה מאוחר מידי.
רשת "הבגידה הכפולה" סיימה את תפקידה לאחר שהובטחה הצלחת התרמית כאמור לעיל.
אנשיה, לרבות מפעיליה, נפוצו לכל עבר.
חלקם נעלמו בתהום הנשייה, אחרים פנו לנתיבים אחרים בחייהם.
פויול גארסיה זייף את מותו בשיתוף המודיעין הבריטי, וחי באנונימיות מוחלטת בדרום אמריקה, מת ב-1988.
ת.א.ר רוברטסון פרש מהשרות ב-1948 בדרגת לוטננט-קולונל והחל לגדל כבשים.
שמו עלה לתודעה הציבורית שוב עם פרסום ספר בו עלתה הטענה כי היה הראשון ששמע על כוונת אדוארד ה-8 לוותר על כיסאו, במבצע האזנה של ה-MI-5. רוברטסון מעולם לא אישר או הכחיש את הטענה.
תומאס ארגיל רוברטסון נפטר ביום 10 במאי 1994.
מבצע ערבית היה פשיטה של צה"ל שנערכה בליל 9–10 באפריל 1981 על בסיסי מחבלים בלבנון, במטרה לפגוע במחבלים ולהרוס תשתיות טרור.
בשנת 1981 התגבשה בצה"ל התפיסה כי הכרחי לשוב ולבצע פעולות יזומות בשטח לבנון על מנת להביא שקט ליישובי הצפון בפרט ולתושבי ישראל בכלל.
הרמטכ"ל, רפאל איתן, הורה לאלוף פיקוד הצפון, אביגדור בן-גל, להיערך לביצוע פשיטה כנגד יעדי מחבלים ברמת א-נבטיה מעבר לנהר הליטני.
הפעולה הוטלה על כוחות מחטיבת הצנחנים, עליה פיקד אל"ם יורם יאיר.
בשל מספר רב של יעדים והצורך לקיים פיקוד ושליטה טובים בכוחות.
על צוות-קרב בפיקוד המח"ט, יאיר, הוטל לתקוף את היעדים הצפוניים:
על צוות-קרב מגדוד 890, אשר כלל 20 לוחמים בפיקוד זאב זכרין.
הוטלה הריסת עמדות אש שבנו המחבלים והמבנים.
על צוות-קרב מסיירת צנחנים בפיקוד שמאי רן הוטל להשמיד בונקר, טנק טי-34 ואוהל.
על צוות-קרב מגדוד הנח"ל המוצנח בפיקוד הסמג"ד הוטל לחסום את הציר מן הכפר חבוש.
על חוליה מפלנ"ט צנחנים בפיקוד המ"פ, הוטלה משימת השמדת מבנים וביצוע חסימה על מנת לבודדו מהגעת תגבורות.
על צוות-קרב בפיקוד הסמח"ט, שאול מופז, אשר כלל 38 לוחמים הוטל לתקוף את היעדים הדרומיים:
על צוות-קרב מגדוד 202, עליו פיקד עופר בן צבי, אשר מנה 17 לוחמים הוטל להשמיד מספר עמדות אש שבנו המחבלים, שתי משאיות, טי-34 ומקלע כבד.
כוח נוסף מסיירת מטכ"ל, אשר מנה 11 לוחמים בפיקוד משה יעלון, נספח לחטיבת הצנחנים ונועד לתקוף מתחם אוהלים סמוך ליעדי חטיבת הצנחנים.
על חוליה מפלחה"ן צנחנים בפיקוד המ"פ, הוטלה משימת השמדת בונקר.
במקביל הוטל על כוח סיירת גולני, בפיקוד גוני הרניק, להציב מארב בעיקול הציר המוביל מהכפר חבוש לנהר זהרני, כ-1.5 קילומטרים מערבית לכפר דיר-א-זהראני.
מטרת המארב הייתה לפגוע ברכבים אשר שימשו את מחבלי אש"ף.
הכוח מנה 32 לוחמים אשר נועדו להציב שלושה מארבים בקרבת הציר.
כוח סיירת גולני, בפיקוד הרניק, הוטס ליעדיו והיה ערוך במארב לרכבי המחבלים.
לאחר כ-20 דקות הגיעו שני רכבי מחבלים.
הכוח פתח עליהם באש והרג את יושביהם.
לאחר מכן התפנה הכוח במסוקים לשטח ישראל.
כוח חטיבת הצנחנים הוטס במסוקי "יסעור" ונחת במרוחק מן היעד על מנת שלא להתגלות.
לאחר צעידה בציר הררי תלול וקשה הגיעו הכוחות לפאתי היעדים.
או אז התברר כי אחד הלוחמים נעדר.
משדווח הדבר לרמטכ"ל, הורה הלה, כי משימת הכוח היחידה היא לאתר את הלוחם החסר.
בעוד עיקר הכוח נערך בהחבא לתקיפה, גובש כוח שיצא למצוא את הלוחם.
רק לאחר שנמצא הלוחם כעבור זמן קצר אושר לכוחות להמשיך במשימת הפשיטה.
צוות-הקרב מגדוד 890 תקף את יעדיו.
בקרב שהתפתח נהרג אחד הלוחמים, .
הכוח בפיקוד שאול מופז, סגן מפקד חטיבת הצנחנים, פרס חסימות לבידוד אזור הפעולה וכן פשט על מספר יעדים שנתגלו כשוממים, משום שהמחבלים נמלטו מהם זמן קצר קודם לכן.
כוח סיירת מטכ"ל, בפיקוד יעלון, תקף את אוהלי המחבלים, אולם יעד זה התברר כריק מאדם.
כוחות צה"ל הרגו מספר מחבלים, הרסו מספר בתים והשמידו שני טנקים, קני ארטילריה, ג'יפים שעליהם מקלעים כבדים ומצבורי תחמושת.
מבצע פוקסלי היה מבצע שתוכנן בשלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה על ידי מנהלת המבצעים המיוחדים להתנקש בחייו של אדולף היטלר, אך לא יצא אל הפועל.
שנת 1943 הייתה שנת מפנה במלחמת העולם השנייה.
במזרח, לאחר הניצחון הסובייטי בקרב על סטלינגרד בפברואר ובקרב קורסק ביולי ואוגוסט המשיך הצבא האדום להתקדם מערבה אל עבר פולין.
במערב, במאי הסתיימה המערכה בצפון אפריקה בניצחון בעלות הברית המערביות.
ביולי נכבשה סיציליה ומתחיל המסע לכיבוש איטליה.
שנת 1944 הייתה כבר שנת הכרעה.
במזרח התקדם הצבא האדום עד לשערי ורשה וב-22 ביוני החל מבצע בגרטיון לשחרור בלארוס שהסתים בניצחון גדול של הצבא האדום.
ב-5 ביוני נכבשה רומא ולמחרת החלה להתבצע פלישת בעלות הברית לנורמנדי.
בשלב זה של המלחמה, כאשר היה כבר ברור שהניצחון הסופי על גרמניה קרב, העלו במודיעין הבריטי את הרעיון לחסל את אדולף היטלר.
הוגי הרעיון היו סבורים כי מאחר שלהיטלר יש דימוי של חצי אל בעיני העם הגרמני, הרי שחיסולו יביא לדעיכת רוח הקרב של הגרמנים ויחיש את סיומה של המלחמה.
כך נולדה התוכנית לבצע את מבצע פוקסלי.
המבצע תוכנן על ידי מנהלת המבצעים המיוחדים.
ארגון זה הוקם בשנת 1940 על פי הוראתו של ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל במטרה לנהל לחימה בגרמנים באמצעי לוחמה זעירה ופעולות חשאיות מעבר לקוי האויב.
הארגון אסף מודיעין וביצע פעולות חבלה במדינות אירופה שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית.
במחצית השנייה של שנת 1944 תכננה המנהלת את התוכנית להתנקשות בחייו של היטלר.
היוזמה לביצוע ההתנקשות הוצגה על ידי המנהלת בפני שר החוץ בקבינט המלחמה אנתוני אידן, ואושרה על ידי ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל.
תכנון המבצע הציב קשיים רבים למתכננים, מאחר שבשלב זה של המלחמה תוגברה השמירה ההדוקה על היטלר וצמצמה את חשיפתו בפני מתנקשים פוטנציאליים, והופעותיו הפומביות אורגנו תחת אבטחה מרבית.
היא נועדה להתבצע בימים 13 ו-14 ביולי 1944, מועדים בהם אמור היה אדולף היטלר לפקוד את ברגהוף, מעונו בקרבת העיירה ברכטסגאדן שבבוואריה.
התכנון הראשוני היה להטמין פצצה ברכבת ששימשה לנסיעותיו של היטלר לברגהוף.
התוכנית ירדה מן הפרק מכיוון שלוח הזמנים של היטלר היה לא סדיר ולא צפוי.
כמו כן, לכל תחנה בדרכה של הרכבת בה נסע היטלר ניתנה הודעה על בואה הצפוי של הרכבת רק דקות אחדות מראש.
תוכנית אחרת שנדונה הייתה להחדיר רעל למי השתייה ששתה היטלר בנסיעותיו ברכבת.
תוכנית זו נפסלה כשנסתבר כי הדבר מצריך החדרת סוכן לצוות הרכבת, דבר שהיה מסובך מדי.
לאחר דיונים והתלבטויות במטה המנהלת, שגרמו לדחיית מועד ביצועה התוכנית, הוחלט כי ביצוע ההתנקשות יהיה באמצעות צלף בירי ממרחק.
במהלך הפלישה לנורמנדי נפל בשבי בעלות הברית אחד מצוות שומרי ראשו של היטלר בברגהוף.
בחקירתו גילה כי כל בוקר נוהג היטלר לצאת להליכה רגלית של כעשרים דקות אל מחוץ לתחומי המתחם.
כן גילה כי היטלר אהב לצעוד לבדו כשהוא איננו מוגן.
התוכנית הייתה להצניח פולני דובר גרמנית לבוש במדים גרמניים ליד מתחם ברגהוף.
היה עליו לחדור לתחומי המתחם ולהגיע עד לנקודה בה תהיה לו נקודת תצפית וטווח צליפה על נתיב צעידתו של היטלר.
האיש המתאים נמצא, והוא התאמן בצליפה על בובת אדם ברובה התקני של הוורמאכט.
נמצא גם גרמני אנטי-נאצי שהתגורר במרחק של עשרים קילומטר מברגהוף ונהג לשוטט בסביבה, שיועד להיות המסייע של הצלף.
התוכנית עמדה לצאת אל הפועל בנובמבר 1944. היא לא בוצעה מעולם בשל המחלוקת בדבר נחיצותה בשלב זה של המלחמה, כאשר ניצחון בעלות הברית ותבוסת גרמניה כבר נראו לעין.
שוללי התוכנית טענו כי מי שיבוא במקום היטלר בשלב זה של המלחמה ינהיג טוב יותר את המערכה נגד בעלות הברית.
טיעון אחר היה שגרמניה כבר כמעט הובסה, ואם היטלר יירצח, הוא ייחשב לקדוש מעונה בעיני הגרמנים, וייווצר מיתוס שגרמניה הייתה מנצחת במלחמה אלמלא מותו של היטלר.
יחד עם זאת נמצאו בין המתכננים רבים שצידדו בביצוע התוכנית.
למעשה, התוכנית לא בוצעה מאחר שלא ניתנה הוראה לביצועה והיא נשארה בגדר תוכנית בלבד.
זאת ועוד, היטלר עזב את ברגהוף ב-14 ביולי 1944 ומאז לא שב לשם עד להתאבדותו בברלין ב-30 באפריל 1945.
המידע המפורט לגבי מבצע פוקסלי היה חסוי במשך 54 שנים מאז שנת 1944. רק ב-23 ביולי 1998 חשף גנזך המדינה הבריטי, ה-Public Records Office את התיקים הנוגעים למבצע פוקסלי.
במסמכים נכלל פירוט מדויק של תוכניות הביצוע השונות.
המסמכים שנחשפו גילו כי ביוני 1944 נתקבל בשלוחת מנהלת המבצעים המיוחדים באלג'יר מידע לפיו היטלר מתאכסן בטירה בעיר פרפיניאן בדרום צרפת, ותהיה הזדמנות לחסלו שם.
ראש המנהלת הגנרל קולין גובינס כינס מיד לדיון את ראשי המנהלת.
לאחר דיון הוחלט עקרוני להמשיך בתכנון התנקשות בחיי היטלר והדבר נמסר לגנרל סטיוארט מנזיס , ראש סוכנות הביון הבריטית ה-MI6.
המנהלת הפיקה דו"ח ובו פירוט מנהגיו ותנועותיו של היטלר.
הדו"ח כלל מפות, שרטוטים וצילומים של הברגהוף.
המידע, שרובו התבסס על מידע שנשאב משבוי מלחמה גרמני שבעבר שימש כשרת של היטלר, התרכז בשגרת הבוקר של היטלר.
בדו"ח נאמר כי היטלר נוהג להקיץ משנתו בשעת בוקר מאוחרת, לעולם לא לפני שעה 9 או 10 ולאחר קומו הוא יוצא לבדו לטיול רגלי של 15 עד 20 דקות מחוץ לברגהוף, אל בית התה שלו מוסלהנרקופף בו נהג לסעוד ולארח את אורחיו.
בדו"ח נכתב כי מסלול הטיול מוגן באופן רופף על ידי איש אס אס אחד בכל אחד משני קצותיו, ועל ידי איש אס אס נוסף העורך סיורים בתוך המסלול.
הסיבה להגנה רופפת זו, לדברי הדו"ח, הייתה כי היטלר אינו סובל שיצפו על צעידותיו.
בהגיעו לבית התה הוא סועד את ארוחת הבוקר שלו.
הדו"ח קבע כי צלף יוכל לפגוע בהיטלר בעת צעידתו בירי מרובה רב עצמה או מבזוקה בהיכנסו למכוניתו על מנת לחזור לברגהוף.
רעיון אחר הנזכר במסמכים היה לפוצץ את הרכבת בה נהג היטלר לנסוע כשתעבור דרך מנהרה, או להטיל עליה מזוודה עמוסת חומרי נפץ בהכנסה לתחנה.
נשקלה גם אפשרות לבצע פשיטה מוצנחת של אנשי כוחות מיוחדים על הברגהוף שיתגברו על כמאתיים ושישים אנשי המשמר של הברגהוף ויהרגו את היטלר.
נשקלה גם האפשרות להרעיל את היטלר.
ידוע היה למתכננים כי היטלר מכור לשתיית תה, אותו הוא שותה עם חלב, דבר הגורם לעכירות המשקה, כך שלא ניתן יהיה להבחין כי הוכנס בו רעל.
תוכנית זו נשללה מאחר שלא נמצאה דרך להבטיח שאף אדם אחר לא יטעם מן התה לפני שהיטלר ילגום ממנו.
תוכנית אחרת לשימוש ברעל הייתה להשתמש בחיידקי אנטרקס, שיוחדרו לבגדיו של היטלר או לחדר המגורים שלו באמצעות מזרק שיעוצב כעט נובע, אך גם תוכנית זאת נמצאה כבלתי ניתנת לביצוע.
המסמכים חשפו כי בחודש מרץ 1945, בימי המלחמה האחרונים, ניסתה עדיין המנהלת להטיל את המשימה להתנקש בחיי היטלר על קצין בשם אדמונד היילי בנט, שהיה אז נספח צבאי בשגרירות הבריטית בוושינגטון.
חלף חודש ימים והיטלר נטל את חייו במו ידיו מבלי שאף אחת מן התוכניות הגיעה לידי ביצוע.
ערוץ הטלוויזיה של הבי בי סי הפיק בשנת 2003 סרט באורך מלא בסוגת הדוקו-דרמה על מבצע פוקסלי.
הסרט שנקרא "להרוג את היטלר" (Killing Hitler) מבוסס על פרטים תיעודיים, כשהם מומחזים ומבוצעים על ידי שחקנים.
כן כלל הסרט ניתוח של התוצאות שהיו צפויות למהלך המלחמה אם ההתנקשות הייתה יוצאת אל הפועל.
הסרט הוקרן בישראל ב– 8 במרץ 2007 בערוץ 8 של הטלוויזיה בכבלים הוט.
מבצע פאנצרפאוסט היה מבצע צבאי שערכה גרמניה הנאצית באוקטובר 1944 במהלך מלחמת העולם השנייה.
מבצע זה נועד להבטיח כי ממלכת הונגריה תמשיך להילחם במלחמה לצדן של מדינות הציר.
לאדולף היטלר נודע כי שליט הונגריה מיקלוש הורטי נושא ונותן בחשאי עם הנהגת ברית המועצות, והוא חשש כי כניעתה של הונגריה תחשוף את אגפו הדרומי, ותנתק מיליון חיילים גרמנים שעדיין לחמו בבלקן נגד הסובייטים.
למבצע פאנצרפאוסט קדם מבצע מרגרטה, שבמסגרתו כבשו הגרמנים את הונגריה והשאירו בה כוח כיבוש.
מבצע פנצרפאוסט השלים את הישגי מבצע מרגרטה, ובמסגרתו הודח הורטי ובמקומו עלה לשלטון פרנץ סלשי, מנהיג תנועת צלב החץ.
הורטי היה אנטי-קומוניסט מובהק, ומגעיו הקודמים עם בעלות הברית היו עם בריטניה וארצות הברית בלבד, ולא כללו את ברית המועצות.