tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחקרים מעבדתיים שונים העלו את האפשרות שתפקודה של הפטרייה נפגע קשות בטמפרטורות גבוהות, וכן כי חשיפה של חסרי זנב נגועים לטמפרטורה גבוהה תהרוג את הפטרייה.Woodhams, D.
כיירון (מיוונית: Χείρων; שם מלא: 2060 כיירון; באנגלית: 2060 Chiron) הוא גוף קטן במערכת השמש.
מסלולו נמצא בין שבתאי ואוראנוס.
הגוף נתגלה בשנת 1977 על ידי צ'ארלס ט.
קוואל, והיה לראשון בסיווג הגופים הקנטאורים.
תחילה קוטלג כאסטרואיד, אך בהמשך התגלעו חילוקי דעות האם יש להחשיבו כשביט.
כיום, הוא מקוטלג תחת שני המושגים גם יחד; כינויו ככוכב שביט הוא 95P/כיירון.
המקור לשמו הוא מהקנטאור כיירון במיתולוגיה היוונית.
אין לבלבל בינו לבין הירח הגדול יותר של פלוטו, כארון.
האקסצנטריות של מסלולו כיירון היא גבוהה, עם פריהליון הנמצא על מסלולו של שבתאי ואפהליון הנמצא על מסלולו של אורנוס (בתנועתו חוצה כיירון את מסלולו של שבתאי אך לא את זה של אורנוס).
גוף זה עורר עניין רב בהיותו הראשון מחוץ לחגורת האסטרואידים שהציג מסלול כה יוצא דופן.
כיירון מוגדר כקנטאור, קבוצת גופים שמסלוליהם נמצאים בין כוכבי הלכת החיצוניים.
לקנטאורים אין מסלולים יציבים ומכיוון שהם מתרחקים ומתקרבים לענקי הגז, הם עשויים להיפלט אל מחוץ למערכת השמש בגלל הכבידה של כוכבי הלכת החיצוניים או להלכד על ידם.
חישובים מתמטיים מראים שבשנת 1664 לפנה"ס כיירון התקרב למרחק של כ-16 מיליון קילומטרים משבתאי, רק 3 מיליון קילומטרים רחוק יותר מפובה, ירחו החיצוני הגדול ביותר, ובטווח הרדיוס של הירחים שהתגלו לאחרונה.
כיירון הוא כנראה פליט מחגורת קויפר.
בשנת 1988 התגלה שכיירון עבר התפרצות של בהירות נראית (עלייה ביחידה אחת לערך), התנהגות אופיינית לשביטים ולא לאסטרואידים.
תצפיות משנת 1989 גילו שכיירון גם פיתח זנב שביט.
כיירון התגלה כשהיה קרוב לאפהליון שלו והזנב התגלה בתצפיות שמצאו את הקנטאור קרוב לפריהליון שלו מה שמסביר את הסיבה לכך שלא נרשמו ראיות לפעילות שביטית מוקדם יותר.
כיירון הוגדר רשמית כאסטרואיד וכוכב שביט (לעיתים מפריד רק קו דק בין שתי הקבוצות).
נתוני הסתרה משנת 1993 מצביעים על כך שקוטרו של כיירון הוא כ-180 ק"מ.
נתונים משולבים מטלסקופ החלל שפיצר ב-2007 וממצפה החלל הרשל ב-2011 מצביעים על כך שקוטרו של כיירון הוא 218±20 ק"מ.
לכן, כיירון עשוי להיות גדול כמו צ'ריקלו 10199. קשה להעריך את קוטרו של כירון, בין השאר, משום שיש אי-ודאות גדולה ביחד לבהירות המוחלטת של גרעינו.
מאז גילויו, התגלו כמה קנטאורים נוספים.
רובם המכריע סווגו כאסטרואידים אך תצפיות קרובות מחפשות דווקא התנהגות שביטית.
נכון למרץ 2006, נרשם מלבדו רק עוד גוף אחד בקבוצה זו כשביט, 60558 אקלוס ששמו השביטי הוא 174P\אקלוס.
אסטרואידים נוספים שאינם קנטאורים שקוטלגו כשביטים הם: 4015 וילסון-הרינגטון, 7968 אלסט-פיזארו, ו-118401 לינאר.
כִּיזָאן הוא אלמנט אדריכלי במעקה, המאפשר פרטיות וחציצה מחד, ואוורור מאידך.
כיזאן הוא שמה הערבי של טכניקת עיצוב מעקה גג או מרפסת, בה משולבים גלילי חרס חלולים בתוך יציקת מלט או בטון.
הגלילים מאפשרים מעבר אוויר ורוח, כך שאף על פי שהגג או המרפסת מוסתרים מהרחוב, המעקה שלהם אינו חוסם את הבריזה הטבעית, ומאפשר לשוהים על הגג או המרפסת ליהנות ממנה.
גלילי החרס מזכירים בצורתם כלי חרס פשוטים נטולי תחתית, והם משולבים באופן מסודר בתוך יציקת המלט או הבטון.
העיצוב המקובל ביותר לסידור גלילי החרס של הכיזאן הוא במשולשים, כך שהמעקה משמש הן מבחינה פונקציונלית, והן מבחינה עיצובית-עיטורית.
שימוש אחר בכיזאן, שהתפתח מן השימוש המקורי, הוא "הכיזאן האטום", המשולב בכיפות ובגגות ולא במעקות.
במקרה זה ישולבו גלילי החרס ביציקת הגג, אך במקום שיהיו פתוחים משני צידיהם, ייסתם צד אחד שלהם בזכוכית אטומה, ולעיתים אף צבעונית.
מטרת "הכיזאן האטום" היא לאפשר לתאורה טבעית מן החוץ להיכנס אל המבנה, תוך שמירה מרבית על פרטיות באי הבית, או חסימה מפני גשמים ולכלוך.
השימוש בכיזאן היה נפוץ מאוד בירושלים במשך מאות שנים, עד ראשית המאה ה-20, ורבים מבתי הרובע המוסלמי מעוטרים עד ימינו במעקות כיזאן.
דוגמאות יפות ל"כיזאן אטום" ניתן למצוא בתוף הכיפות של בתי הכנסת הספרדיים, שם ישנו כיזאן צבעוני; וכן בחמאם הטורקי בעכו, שם הבטיחו את פרטיותם של הרוחצים על ידי הכיזאן האטום.
במסגרת שיפוצי החמאם והפיכתו לאתר תיירות בראשית שנות ה-2000, הוחלף חלק מהכיזאן האטום בזכוכית רגילה, שאין לה ולא כלום עם ייעודו המקורי של הכיזאן.
כִּיּוּל (או קליברציה) של מכשיר מדידה הוא פעולה המאפשרת הערכה של דיוק המדידה, וכוונון כלי המדידה כך שיהיה מדויק יותר.
בניסוח מדעי, הכיול מאפשר להעריך את שגיאת המדידה.
בכל מדידה קיימת שגיאת מדידה, או אי-ודאות, שנחשבת לחלק בלתי נפרד מתוצאת המדידה.
בדרך כלל הגודל נמדד באופן עקיף ואת הגודל המבוקש מסיקים מתוך חוק פיזיקלי, למשל במדידת התנגדות חשמלית מודדים מתח וזרם שמהם מסיקים את ההתנגדות לפי חוק אוהם.
במקרה זה צריך לקשר גם את השגיאות המתאימות.
הלשכה הבין-לאומית למידות ולמשקלות (BIPM) מגדירה "כיול הוא ההשוואה המתועדת של מכשיר המדידה שיש לכייל, מול התקן ייחוס (Reference) שניתן לעקוב אחריו.
יש לציין כי התקן הייחוס אינו בהכרח מכשיר אלא יכול להיות למשל מסה, חלק מכני, התקן ייחוס פיזי, נוזל ייחוס או גז."
כאשר מכיילים מכשיר מדידה עם מכשיר אחר בעל דיוק גבוה יותר (מכשיר ייחוס), התהליך תמיד כולל אי ודאות מסוימת.
אי ודאות פירושה כמות ה"ספק" בתהליך הכיול, כך שהיא מספרת עד כמה תהליך הכיול היה "טוב".
אי ודאות יכולה להיגרם ממקורות שונים, כגון המכשיר הנבדק, התקן הייחוס, שיטת הכיול או תנאי סביבה.
הכיול מקשר בין הגודל המבוקש ושגיאת המדידה שלו, לגדלים הנמדדים בפועל בניסוי והשגיאה שלהם, באמצעות שימוש ב"סטנדרטי מדידה", שיכולים להיות דגמים בעלי גודל ושגיאה ידועים, או מכשיר אחר בעל שגיאה ידועה המודד את אותו הגודל.
נהוג לחלק את השגיאות לשגיאה אקראית (Precision), שהיא טווח התוצאות המתקבל במדידה בתנאים זהים (נקראת גם סטיית תקן או סטייה מהממוצע או הדירות), ולשגיאה שיטתית (Accuracy) שהיא הסטייה של ממוצע המדידות מהערך ה"אמיתי".
כיול נועד למצוא את השגיאה השיטתית, כיונון נועד להפחית אותה.
את השגיאה האקראית ניתן להפחית באמצעות מדידות רבות יותר בתנאים זהים.
התוצאה של כיול יכולה להיות מוצגת באופנים רבים.
בין הנפוצים: גודל קבוע להוספה או להכפלת התוצאה, פונקציה הקושרת תנאי סביבה וגודל נמדד לגודל המבוקש והשגיאה, ועוד.
כל אלו עזרים חיצוניים לצמצום שגיאה אצל המשתמש, אך קיימת אפשרות לצמצם אותה פיזית במכשיר, התהליך נקרא כיונון (Adjustment), שזה כמו "איפוס" של מכשיר המדידה.
למשל, המטרה של כיול מצלמות ראש סיכה יכולה להיות מציאת כל הפרמטרים של המצלמה: אורך מוקד, נקודת מרכז המסך, הזווית בין צירי המצלמה, קנה המידה של המצלמה בכל אחד מהצירים ועוד.
כדי לכייל מצלמות ולקבל תוצאה זו, ניתן לצלם כמה תמונות של לוח משבצות מוטה בזוויות שונות, לא ידועות, ביחס למצלמה, ולהפיק את כל המידע הנדרש על המצלמה.
אי ודאות פירושה כמות השגיאה בתהליך הכיול, כך שהיא מספרת עד כמה תהליך הכיול היה מדויק.
אי ודאות במדידה ניתנת לחישוב והיא מייצגת את הפיזור של הערכים הנמדדים, ומייצגת את דיוק וטיב הכיול.
כיול המכשירים מתבצע על ידי מעבדה מוסמכת על ידי אנשי מקצוע מומחים ומיומנים בתחום הכיול.
הסמכת המעבדה מתבצעת על פי עקרונות אחידים עולמיים, ולרוב מבוססת על התקן הבינלאומי ISO/IEC 17025. תקן זה ניתן למעבדה על ידי גוף החבר בארגון ILAC - International Laboratory Accreditation Cooperation
מעבדת בדיקה וכיול מקבלת תעודת הסמכה בה מוגדר באילו תחומים היא מוסמכת לכייל, מהם ערכי טווח הכיול וכן את דיוק המדידה בכל תחום.
בישראל הסמכת מעבדות היא בסמכות הרשות הלאומית להסמכת מעבדות.
כיול תקופתי למכשירים נדרש בהתאם לשימוש ולאופי המכשיר והמוצר.
בקביעת תדירות הכיול נלקחים בחשבון הפרמטרים הבאים:
מידת חשיבות המדידה המבוצעת במכשיר
השלכות ועלויות של כיול כושל
שיקולים נוספים בהתאם לאופי המוצר והמכשיר
קיימות מדידות עם השלכות חוקיות או עסקיות - למשל מדידת מהירות רכב בדיון בעבירות התנועה, שקילה או מדידת נפח של סחורות ועוד.
הכיול חייב להתבצע עם כלי מדידה בעל דיוק יותר גבוה מהכלי הנבדק, בעל עקיבות (כאשר שרשרת הכיולים מובילה לאמות מידה בינלאומיות).
ישנם תקנים בין לאומיים שונים לשיטת ביצוע הכיול.
במדינת ישראל מוסדר נושא כיול מכשירי המדידה עבור מדידות אלו בחוק מידות ומשקלות.
הדרישות לכיול מוגדרות בנוהלי איכות של מכון התקנים הישראלי, בהתאם לנוהלי איכות בתקנים בינלאומיים.
כַּײְלָה או כַּײְלִית (בכתב געז: ካይላ "כַּיְלָה"; גם ካይልኛ "כַּיְלְנְיָה") הייתה ניב של שפת קימנת, בענף אגאו של משפחת השפות הכושיות.
הניב מכונה גם סְמֵן על שם הרֵי סמֵן, שם היא דוברה.
כיילה והניב השני של קימנת, קװארה, דוברו בעבר בפי יהודי אתיופיה, ביתא ישראל.
קימנת הייתה גם שפתם של הקמנתים, שחיו בשכנות לביתא ישראל.
השפה ידועה הודות להערות שנמצאו בכתבי יעקב פייטלוביץ' על כתב געז, וכיום השפה משומרת על ידי קהילת ביתא ישראל.
מקור שם השפה נעוץ בכינוי "כיילה" שניתן לביתא ישראל על ידי שכניהם.
כִּיחלוֹן (בלועזית: צִיאָנוֹזִיס) הוא הופעת גוון כחול בעור או ברקמות ריריות בשל חוסר אספקת חמצן לרקמות הקרובות לפני העור.
תחילת הכיחלון ברמת דאוקסיהמוגלובין גבוהה מ-5 גרם לדציליטר.
הצבע הכחול מודגש יותר באנשים בעלי ספירת המוגלובין גבוהה מאשר באנשים עם אנמיה.
בנוסף, קשה יותר לראות את הגוון הכחול בעור כהה.
כאשר סימני הכיחלון מופיעים לראשונה, על השפתיים או באצבעות, דרושה התערבות רפואית בתוך 3–5 דקות, מאחר שהכיחלון נגרם על ידי היפוקסיה, חנק או כשל לבבי חמור.
כייאן היא עמותה המורכבת מקבוצה של נשים פמיניסטיות, שהקימו את העמותה ב-1998, במטרה לקדם את מעמד האישה הערביה וזכויותיה בישראל.
מתוך מפגשי נשים צמחה עמותת כייאן.
העמותה מגדירה את מטרותיה בשיפור מעמד האישה הערביה בעבודה ובקהילה, ובהעצמה אישית וקבוצתית בצד הגברת המודעות לזכויותיהן.
לאחר הקמת העמותה נפגשו נשות העמותה והתמקדו בפיתוח ותכנון אבני היסוד של הארגון.
אלפי נשים נפגשו בפעילויות שונות, והגדירו יחדיו את הצרכים ואת המטרות המשותפים להן.
הארגון נרשם במשרדי רשם העמותות כמוסד ללא כוונות רווח (מלכ"ר), מנהלת הארגון רולה דיב.
חברות כייאן והנשים אשר משתתפות בפעילות העמותה ואשר נעזרות בשרותיה, באות מרקע דתי ומעמד חברתי, סוציואקונומי מגוון.
מבחינה גאוגרפית רובן מהצפון, מיעוטן מגיע גם מהמרכז או מהדרום.
שם העמותה ישות, קיימות, משקף את חזונה, שמשתקף בהצבת הצרכים של הנשים הערביות במרכז ותרגום צרכים אלו לזכויות.
מהות החזון מתמקדת בניסיון לשקף את הקולות השונים של קהילת הנשים הערביות בישראל אשר נדחקות לשוליים בכל המסגרות הציבוריות.
בפעילותה, מחויבת כייאן לייצג את מגוון הצרכים של הנשים הערביות.
ואכן, מאז שהוקמה העמותה השתתפו אלפי נשים ערביות בפעילותיה השונות והגדירו יחדיו את הצרכים המשותפים להן.
הפעילות נעשית בעיקר בקהילה והיא כוללת קורסים, סדנאות ומפגשים קבוצתיים.
הארגון פועל למען שינוי חברתי והעלאת התודעה הפמיניסטית בקרב ציבור הנשים הערביות בפרט, והציבור הערבי והיהודי בישראל בכלל.
הארגון מקיים שיתופי פעולה עם קשת רחבה של ארגוני זכויות האדם, ארגונים פמיניסטיים, ארגוני חברה אזרחיים ומוסדות ציבוריים ואקדמאיים.
במהלך שנות פעילותן הצליחו נשות הארגון ליצור תשתית לדיאלוג רחב סביב נושאים הקשורים במעמדן של הנשים הערביות בישראל ולזכויותיהן החברתיות, החוקתיות והאזרחיות.
העצמה, הקניית ידע, העלאת מודעות ובניית יכולות הן בעבודה והן בקהילה.
הצגת דרישות אזרחיות ומשפטיות, שינוי מדיניות בעיקר בקרב מקבלי החלטות בתחומי העבודה והקהילה, כגון : הפרויקט למען קידום תחבורה ציבורית בתוך היישובים הערביים - סוגיית הניידות.
מתן ייעוץ משפטי לנשים ערביות בכל התחומים של החוק.
יצירת שיח ציבורי בנושא קידום זכויות נשים ערביות.
במחלקה זו מנסים לעזור לנשים ערביות להתארגן ברמת השטח, לפתח תוכנית פעולה, ולהפעיל את עצמן ואת הנשים הסובבות אותן בדרך שינוי חברתי קהילתי למען השגת ערכי החזון.
ובעיקר מחויבות לפיתוח תוכניות עבודה ברות ביצוע ותוכניות מקצועיות המבוססות בקהילה ולענות על הצרכים המקומיים.
מטרת העבודה הקהילתית לחולל שינוי חברתי קהילתי, לבסס את המחשבה הפמיניסטית ולהפצת המחשבה המגדרית כשיח קיים ומתן משמעות ולגיטימציה לפעילות זו, עידוד נשים ליטול תפקיד פעיל במרחב הפרטי והציבורי כאחד ולתרום מניסיונן ומתפיסת עולמן למען הכלל, מתוך תקווה להבטיח את זכויותיהן של כלל הנשים בלי אפליה על כל גילויה.
המחלקה חברתית קהילתית פעילה בכמה מישורים, הרצאות, קורסים, מפגשי נשים, סדנאות הסברה, קבוצות תמיכה והעצמה, כדרך להגברת המודעות והקניית כלי התמודדות ודרכי פעולה בחברה ובקהילה.
ומכאן נולדה עמותת אסוואת, ישות עצמאית בתוך תנועת הנשים "כייאן", אשר פועלת לשינוי חברתי והעלאת התודעה הפמיניסטית בקרב נשים ערביות בפרט, הזקוקות לאוזן קשבת.
הפעילות המרכזית של כייאן, היא פעילות שטח ועבודה עם קבוצות נשים בקהילה, במטרה להניען לפעולה למען עצמן ולמען הקהילה.
בשל חוסר המודעות של נשים רבות לזכויותיהן המשפטיות, ומאחר שהסיוע המשפטי המוצע על ידי כייאן משלב בתוכו רגישות והבנה עמוקה לצרכים הייחודיים של נשים, בולטת במיוחד המחלקה המשפטית בעמותה.
נושאי הפעולה בכלל מתמקדים בזכויותיהן של הנשים הערביות למען השגת שוויון אישי וחברתי, ביטוח לאומי, שכר הוגן ותנאי תעסוקה הוגנים, כולל הגנה מפני הטרדה מינית במקום העבודה ויחס שווה במסגרת דיני משפחה אשר מתממשות דרך מתן ייעוץ משפטי פרטני אישי, איסוף מידע ונתונים, הרצאות והסברה בקהילה ועבודה מול רשויות.
בתחום הפרטני מוענק ייעוץ אישי לנשים אשר אין להן נגישות לייעוץ משפטי במסגרות אחרות.
חוסר נגישות זה נובע ממחסור במשאבים, מקשיי שפה, מפערים תרבותיים ופערי ידע.
הייעוץ האישי שמעניקה כייאן מאופיין ביחס אישי ואף אינטימי, אשר מאפשר לנשים ערביות מוחלשות מאוד לדעת כי העומדת מולן היא עורכת דין בעלת אוזן קשבת ורצון אמיתי לסייע.
מדובר בסיוע ייחודי המוענק רק על ידי עמותת כייאן.
בתחום של איסוף נתונים פועלת המחלקה לתיעוד מידע המגיע מהשטח בנוגע להפרת זכויות של נשים ונערות (אלימות מינית, אלימות במשפחה, חינוך חובה, תעסוקה וזכויות אדם).
עמותת כייאן משתמשת בממצאים שעולים מאיסוף הנתונים והפניות הפרטניות, לצורך קידום שוויון זכויות של נשים ערביות על פי חוק ובפני רשויות החוק.
הקניית ידע משפטי על ידי חלוקת חומר מודפס וחוברות הדרכה לנשים, ומתן הרצאות בשטח, כנסים במטרה להעלות את המודעות לנושאים המשפטיים הקשורים לנשים.
המידע שנאסף על ידי עמותת כייאן מפורסם ומועבר לגורמי אכיפה ולגורמים משפטיים וחקיקתיים.
פסקי דין שהארגון היה מעורב בהם
פלוני נ' בית הדין השרעי
פסק דין, בגץ 1129/06 פלוני נ' בית הדין השרעי לערעורים, בית המשפט העליון, 2006.
העותרים: האגודה לזכויות האזרח בישראל, כייאן-ארגון פמיניסטי, סיוע לנשים ונערות נגד אלימות, שדולת הנשים בישראל, פלוני, הפנו את העתירה הזו כנגד החלטת ביה"ד השרעי שהורה על העברת קטינים בני 7 ו-9 למשמורת האב, בהסתמך על חזקה הלכתית בדין השרעי.
לטענת העותרים, החזקה מנוגדת להוראות חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות וחוק שיווי זכויות האישה, ולכן אין החלטות בית הדין יכולות לעמוד.
ביהמ"ש העליון, בשבתו כבג"ץ, קיבל את העתירה ופסק כי: על סוגיית משמורת קטינים הנדונה בביה"ד השרעי חלים חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות וחוק שיווי זכויות האישה.
חוקי המדינה בענייני משמורת קטינים חלים על ביה"ד הדתי, וביה"ד השרעי בכלל זה; על בתי הדין לכבד את חוקי המדינה.
סוגיית המשמורת טעונה הכרעה בהתאם לטובתם של הקטינים וטובתם בלבד.
מעבר לגיל 6, יש לבחון את טובת הילדים בלא הישענות על חזקה כלשהי, אלא ראוי לבסס את ההכרעה על יסוד מערך נתונים כולל המוצג בפני ביה"ד, ולהסיק מתוכו מהי חלופת המשמורת שתיטיב ביותר עם הקטינים.
במסגרת בחינה זו, יש לתת משקל ראוי לתסקירי אנשי המקצוע המחווים דעתם על יסוד מפגש עם הילדים והמשפחה, ועל בסיס ניסיון מקצועי מצטבר.
בית המשפט העליון קבע שבכל הנוגע לסוגיות מעין אלו חשוב מעל הכל עקרון טובת הילד שהוא המהות של הדיון, וחסם השפעות חברתיות, דתיות, לאומיות וכו, שעלולות להתנגד לעקרון חשוב זה.
עלונים בנושא רצח נשים והחוק למניעת אלימות במשפחה –בערבית
כִיזּוּוַאתְנַה הייתה ממלכה עתיקה שהתקיימה באנטוליה באלף השני לפנה"ס.
הממלכה שכנה באזור הררי בדרום-מזרח אנטוליה, ליד מפרץ איסכנדרון בטורקיה של היום.
שטח הממלכה הקיף את הרי הטאורוס ואת נהר ג'ייהאן.
מרכז הממלכה היה בעיר הקדושה כוּמַּנִּי (Kummanni), ששכנה באזור ההררי.
בתקופה מאוחרת יותר אזור זה היה ידוע בשם קיליקיה.
השם כיזוואתנה הוא כנראה התאמה בשפה הלווית של השם החתי כז-אודנה (kez-udne), שמשמעותו: הארץ בצד הזה (של ההרים).
יש המזהים את העיר המקראית קיר עם כיזוואתנה בגלל סברה שמדובר בטעות העתקה של השם "קיד", המקורב לשם המצרי של כיזוואתנה Qode, ולשם המאוחר יותר של האזור , בעקבות הדמיון בין האותיות העבריות העתיקות ד' ור'.
בשטחה של כיזוואתנה נמצאו משאבי טבע יקרי ערך, כמו מכרות כסף בהרי הטאורוס.
מורדות ההרים היו מכוסים ביערות.
גשמי החורף השנתיים אפשרו חקלאות בתקופה מוקדמת יותר מאשר אזורים אחרים באזור.
מישור צ'וקורובה באזור התחתון של נהר ג'ייהאן סיפק אדמה פורייה שאפשרה חקלאות אינטנסיבית.
בשטח הממלכה שכנו מספר קבוצות אתניות.
החורים חיו באזור לפחות מתחילת האלף השני לפנה"ס.
התרחבות החתים בתקופת הממלכה החתית הקדומה במאה ה-17 לפנה"ס, בימיהם של המלכים חתושיליש הראשון ומורשיליש הראשון, הביאה כנראה לאזור אוכלוסייה חתית ולווית.
האוכלוסיות ממוצא חתי ולווי תרמו כנראה להקמתה של הממלכה העצמאית לאחר היחלשות הממלכה החתית הקדומה.
לאחר כניסתה של הממלכה לתחום השפעתה של מיתני, הפכה התרבות החורית לבולטת יותר בממלכה.
הכתב ההירוגליפי הלווי נולד כנראה בכיזוואתנה.
בתחילה שימש רק בחותמות, ובהמשך שימש בעיקר לחקיקה של כתובות מונומנטליות על גבי אבנים.
מקורה של המלכה פודוחפה, אשתו של המלך החתי חתושיליש השלישי שמלך במאה ה-13 לפנה"ס, היה מכיזוואתנה.
היא שימשה שם בתפקיד כוהנת לאלה אשתר.
במסגרת פעילותה, עסקה גם בארגון וייעול הדת החתית.
פודוחפה פעלה נמרצות להפצת פולחן אשתר ופולחנים נוספים מדרום אנטוליה ברחבי הממלכה החתית.
בתקופתה התקיים תהליך של סינקרטיזם, כשהיא מזהה את האלים הראשיים של מולדתה, שהיו אלים חוריים, עם ראשי האלים בפנתאון האלים החתי.
האלה החורית חבת הפכה להיות אלה חשובה בדת החתית.
המלך האכדי סרגון מאכד, שמלך במאה ה-23 לפנה"ס, טען שהוא הגיע עד להרי הטאורוס.
הוא קרא להם הרי הכסף.
הסחר הבינלאומי מאשור לעיר כנש באנטוליה, שהתקיים בתחילת האלף השני לפנה"ס, עבר דרך שטחה של כיזוואתנה, בתקופת הממלכה החתית הקדומה.
מלכי כיזוואתנה מהאלף השני לפנה"ס היו בקשר תדיר עם המלכים החתיים מצפונם.
הטקסט החתי הקדום ביותר המתייחס לכיזוואתנה וארזווה במערב קורא להם ביחד לוויה.
האזור של כיזוואתנה היה חלק מהממלכה החתית והיה ידוע כמחוז של אדניה.
השטח של אדניה/כיזוואתנה, היה כנראה תחת שליטה חתית בעת שחתושיליש הראשון (1650–1620 לפנה"ס) יצא למסע כיבושיו לכיוון סוריה וכבש את אללח'.
כיזוואתנה גבלה ממזרחה עם ממלכת ימחד.
בתקופתו של המלך החתי אמונש (1550–1530 לפנה"ס), מרדה כנגדו אדניה, והתפתחה לממלכה העצמאית כיזוואתנה.
מוביל המרד היה כנראה פארייואטרי (Pariyawatri), שהיה אביו של אישפותחשו (Isputahsu) שמלך במאה ה-14 לפנה"ס, והיה בן זמנו של המלך החתי תלפינוש.
שמו של אישפותחשו מופיע על גבי חותם שנמצא בטרסוס, שבו הוא מכנה את עצמו "המלך הגדול".
המאבק בין החתים והממלכה החורית מיתני, הפך את ממלכת כיזוואתנה לשותף אסטרטגי עבור שני הצדדים.
מיקומה של הממלכה היה על הדרך בין שתי הממלכות.
אישפותחשו, המלך של כיזוואתנה, כרת ברית עם המלך החתי תלפינוש.
חתימת הברית מהווה הכרה של החתים בעצמאותה של כיזוואתנה.
לאחר מכן שינתה הממלכה את בעלי בריתה, אולי בעקבות עלייתה של שושלת חדשה לשלטון.
לאחר עלייתו לשלטון בסוף המאה ה-16 לפנה"ס של המלך אידרימי מאללח', שהיה מלך וסל של מיתני, הוא הרחיב את הממלכה.
כתוצאה מכך נאלץ המלך פיליאה (Pilliya) מכיזוואתנה לכרות איתו ברית, וכיזוואתנה הפכה לבת ברית של מיתני.
ברית זאת נמשכה עד עלייתו לשלטון של המלך החתי תודחליאש הראשון, שמלך בסוף המאה ה-15 לפנה"ס.
אחד המהלכים הראשונים שיזם לאחר עלייתו לשלטון, היה לכרות ברית עם כיזוואתנה.
הוא עשה זאת בדרך של מגעים דיפלומטיים על ידי כך שהתחתן עם הנסיכה נִיכַּלמַתִי מכיזוואתנה.
בהמשך התמנה כַּנתוּצִילִי, בנם של בני הזוג, למושל בעיר הקודש כומני.
הוא חיבר יצירות רבות בחורית ולווית.
הברית הזאת בין הממלכות הביאה להשפעה רבה של התרבות החורית על התרבות החתית, בעיקר בנושא פולחן ודת.
כיזוואתנה מרדה בתקופת מלוכתו של שופילוליומש הראשון (1358-1323 לפנה"ס), אבל גם לאחר המרד, היא נשארה בתחום שליטתה של האימפריה החתית.
שופילוליומש הראשון מינה את בנו השני תלפינוש לכהן של כיזוואתנה.
בן זה גם הוביל את צבאה של כיזוואתנה במסגרת מסע המלחמה של שופילוליומש הראשון בסוריה.
אין אזכור לשמו של אף מלך בטקסטים העוסקים בכך, והמדינה הייתה כנראה בתקופה זאת מדינה וסלית של האימפריה החתית ששולבה בה, כשתוארו של הבן "כהן של כיזוואתנה" היה כנראה תואר מקביל לתואר "מלך" במדינות הוסאליות האחרות.
ייתכן והיא שולבה בתוך האימפריה החתית כבר בתקופתו של ארנוואנדש הראשון, שמלך בתחילת המאה ה-14. בקרב קדש, שהתרחש בשנת 1274 לפנה"ס, השתתפו כוחות של כיזוואתנה במסגרת כוח הצבא החתי.
לאחר נפילת האימפריה החתית בתחילת המאה ה-12 לפנה"ס, התפתחו באזור מספר ממלכות חתיות חדשות קטנות, ביניהן תובל, כומוח וקוה.
העיר נקראה גם "כִיסוַּתנוּ", גלגול של השם "כיזוואתנה".
כייבל גאי הוא סרט אמריקאי מסוג קומדיה שחורה בבימויו של בן סטילר, ובכיכובם של ג'ים קארי ומתיו ברודריק.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-14 ביוני 1996.
זה היה הסרט הראשון אשר עליו ג'ים קארי קיבל 20 מיליון דולרים - באותה העת היה זה הסכום הגבוה ביותר אי פעם ששולם לקומיקאי על השתתפותו בסרט.
האדריכל סטיבן קובץ' (מת'יו ברודריק) נפרד מחברתו, עובר לדירה חדשה ומזמין שירות כבלים.
מתקין הכבלים שלו, ארני "צ'יפ" דאגלס (ג'ים קארי), הוא אדם בודד ומופרע נפשית שמחפש נואשות חברים.
לאחר שתמרן בעדינות את סטיבן להפוך לחברו בתמורה לכך שסטיבן יקבל ערוצי פרימיום בחינם, צ'יפ מתגלה בהמשך כמטרד אמיתי בחייו של סטיבן.
לאחר שסטיבן מחליט להפסיק להיות בקשר עימו, צ'יפ מחליט לנקום בסטיבן בכל דרך אפשרית.
ג'ים קארי בתפקיד ארני "צ'יפ" דאגלס
מתיו ברודריק בתפקיד סטיבן קובץ'
לזלי מאן בתפקיד רובין האריס
ג'ורג' סיגל בתפקיד אביו של סטיבן
"כיוונים נעלמים" הוא אלבום האולפן השישי של הזמרת הישראלית אילנה אביטל.
את האלבום הוציאה בשנת 1988 לאור חברת התקליטים הד ארצי.
כל שיריו, פרט לאחד, נכתבו על ידי סולן להקת פורטרט, רון רוזנפלד, בעיבודו של רן בגנו.
כיול הוא מונח בסטטיסטיקה המתייחס לשני סוגים עיקריים של בעיות הסקה סטטיסטית.
תהליך הפוך לרגרסיה, שבו במקום לחזות ערך של משתנה תלוי בעתיד על סמך משתנים מסבירים ידועים, משתמשים בתצפית ידועה של המשתנה התלוי כדי לחזות את הערך המתאים של המשתנה המסביר.
שיטות בסטטיסטיקה של סיווג לחישוב הסתברויות להשתייכות למחלקות שונות, המעריכות את אי-הוודאות של שיוך תצפית חדשה לכל אחת מהמחלקות הקיימות.
בנוסף, כיול משמש בסטטיסטיקה גם במשמעותו הכללית.
לדוגמה, כיול של מודל מתייחס להסקה בייסיאנית על ערכי הפרמטרים של מודל מסוים בהינתן קבוצת נתונים, או באופן כללי יותר, לכל סוג של התאמת מודל סטטיסטי.
כפי שפרופסור פיליפ דאויד ניסח זאת: "חזאי (מודל) נחשב לכיול טוב אם, למשל, מתוך האירועים שלהם הוא משייך הסתברות של 30 אחוזים, בטווח הארוך 30 אחוזים מהם אכן מתרחשים".
במודלים של למידת מכונה, במיוחד ברשתות נוירונים, נמצא שמודלים עם יכולת חיזוי גבוהה עלולים להיות מכויילים בצורה גרועה, כלומר, ההסתברויות שהם מספקים אינן משקפות את התדירות האמיתית של האירועים.
לכן, כיול המודל הוא שלב חשוב בהבטחת אמינות התחזיות, במיוחד ביישומים קריטיים כמו רפואה או נהיגה אוטונומית.
בבעיות סיווג, כיול מתייחס להערכת רמת הוודאות של המודל בנוגע לשיוך תצפיות למחלקות שונות.
מסווגים סטטיסטיים רבים יכולים להבחין היטב בין מחלקות, אך עדיין לספק הסתברויות לא מכויילות, כלומר, הסתברויות שהן רחוקות מההסתברויות האמיתיות של המחלקות.
מטרת הכיול היא להתאים את ההסתברויות כך שישקפו את השכיחויות האמיתיות של המקרים בעולם האמיתי.
קיימות מספר שיטות לכיול מסווגים:
רגרסיה איזוטונית (Isotonic regression) – שיטה לא פרמטרית אשר מתאימה את ההסתברויות בעזרת התאמת עקומה מונוטונית לנתוני האימון.
כיול פלאט – רגרסיה לוגיסטית המשמשת לתיקון ההסתברויות שמסווגים מחזירים.
כיול דיריכלט – שיטה המרחיבה את כיול פלאט למקרים רב-מחלקתיים על ידי שימוש בהתפלגות דיריכלט.
חלוקה לבינים בייסיאנית (BBQ) – שיטה שמחלקת את תחום ההסתברויות לבינים ומתקנת כל ביניה בנפרד על פי שיקולים בייסיאניים.
כיול בטא – הרחבה של כיול פלאט המשתמשת בהתפלגות בטא במקום בהתפלגות לוגיסטית.
הערכת הכיול נעשית באמצעות מדדים שונים, כגון שגיאת הכיול הצפויה (ECE), שגיאת הכיול האדפטיבית (ACE), ו-מדד הכיול המשוער (ECI), אשר מספקים תובנות על איכות הכיול של המודל.
מדדים אלו מסייעים בזיהוי נטיות של המודל להערכת יתר או חסר של ההסתברויות.
בחיזוי מדד בריאר (Brier score) משמש לעיתים להערכת דיוק התחזיות, תוך בדיקת עד כמה ההסתברויות המשויכות משקפות את תדירות התרחשותן בפועל.
טטלוק השתמש במונח "כיול" בהקשר זה בספרו "Superforecasting" משנת 2015. מונח זה שונה ממושגים כמו דיוק ורמת הבחנה.
לדוגמה, כפי שציין דניאל כהנמן, "אם לכל האירועים שהתרחשו שויכה הסתברות של 0.6 ולכל האירועים שלא התרחשו שויכה הסתברות של 0.4, הכיול שלכם מושלם אך ההבחנה שלכם גרועה".
במטאורולוגיה, בפרט בנוגע לחיזוי מזג אוויר, קיימת שיטת הערכה קשורה הנקראת "כושר התחזית" (forecast skill).
אחת הדוגמאות לכיול היא תיארוך חפצים תוך שימוש בעדויות ניתנות לצפייה, כגון טבעות עצים בדנדרוכרונולוגיה או פחמן-14 בתיארוך רדיומטרי.
במקרה זה, התצפיות נגרמות על ידי גיל החפץ המתוארך, ולא להפך, והמטרה היא להשתמש בשיטה להערכת גילאים על בסיס תצפיות חדשות.
הבעיה היא האם יש לבנות את המודל כך שימזער את השגיאה בתצפית או את השגיאה בגיל.
שתי הגישות יניבו תוצאות שונות, והפער ביניהן יגדל ככל שהמודל ישמש לאקסטרפולציה מעבר לטווח הנתונים הידועים.
כיומרס חיידרי (בפרסית: کیومرث حیدری; נולד ב–1964) הוא קצין צבא איראני בדרגת בריגדיר גנרל, שכיהן כמפקד כוחות היבשה של צבא איראן מנובמבר 2016 ועד נובמבר 2025.
חיידרי נולד בשנת 1964 בסחנה שבפרובינציית כרמאנשאה, איראן.
לפני שהתגייס לצבא איראן היה חבר בארגון הבסיג' הכפוף למשמרות המהפכה האסלאמית.
בשנת 1983 התגייס לצבא איראן ולקח חלק במלחמת איראן–עיראק.
ב-19 בנובמבר 2016 מונה למפקד כוחות היבשה של צבא איראן.
ב-28 באפריל 2021 הוענק לחיידרי אות מסדר פתח, אותו קיבל מעבדולרחים מוסאווי באישור ההמנהיג העליון של איראן.
בשנת 2022 נכנס חיידרי לרשימת הסנקציות של המשרד לבקרה על נכסים זרים (OFAC) של משרד האוצר האמריקאי, ולרשימת הסנקציות של האיחוד האירופי, יחד עם בכירים נוספים במערכת הביטחון האיראני.
בשנת 2023 גם לרשימת הסנקציות של בריטניה.
הסנקציות עליו ועל בכירים נוספים נבעו בעיקר מפגיעה בזכויות אדם ומדיכוי של אזרחי איראן בהפגנות נגד המשטר על מצב האזרחים.
ביוני 2025 ניסתה ישראל לחסל את חיידרי בסיכול ממוקד כחלק ממבצע עם כלביא, אולם הוא שרד את ניסיון החיסול.
כייבל אנד ויירלס הייתה חברת תקשורת בריטית היסטורית שהחלה את דרכה כחברת טלגרף.
באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, היא הפכה לחברה הראשונה בבריטניה שהציעה שירותי טלפון מתחרים לחברת התקשורת הלאומית בריטיש טלקום (באמצעות חברת הבת "מרקורי קומיוניקיישנס").
אחר כך החברה גם סיפקה שירותי טלוויזיה בכבלים ללקוחותיה, אך מכרה את נכסי הכבלים שלה לחברת NTL בשנת 2000. היא נותרה שחקנית משמעותית בשוק התקשורת הבריטי ובשווקים מסוימים מעבר לים, במיוחד במושבות הבריטיות לשעבר בקריביים ובהונג קונג, בהם הייתה בעבר בעלת מונופול לשירותי תקשורת.
היא הייתה גם הספקית העיקרית של תקשורת בדרום האוקיינוס האטלנטי הבריטי, כולל סנט הלנה ואיי פוקלנד.
מניות החברה היו רשומות למסחר בבורסת לונדון והיא הייתה כלולה במדד FTSE 100.
החברה התפצלה במרץ 2010, כאשר ביצעה ספין אוף לחטיבה הבינלאומית שלה, שנרכשה על ידי Liberty Global בשנת 2015, בעוד ששאר עסקיה הפכו ל-Cable & Wireless Worldwide ונרכשו על ידי חברת וודאפון בשנת 2012.
ראשית החברה במספר חברות טלגרף בריטיות שנוסדו בשנות ה-60 של המאה ה-19 על ידי היזם סר ג'ון פנדר, חברת הטלגרף פלימות', מלטה, גיברלטר וחברת הטלגרף התת-ימי הבריטית-הודית, שחיברו את הכבל האנגלו-ים תיכוני (שקישר את מלטה לאלכסנדריה) לבריטניה ולהודו, בהתאמה.
קו הטלגרף מלונדון למומבאי הושלם בשנת 1870, ובשנת 1872 שלוש החברות אוחדו עם חברת הטלגרף מרסיי, אלג'יר ומלטה כדי ליצור את חברת הטלגרף המזרחית.
"חברת הטלגרף המזרחית" הרחיבה השתלטה בהדרגה על מספר חברות שנוסדו כדי לחבר את איי הודו המערבית ואמריקה הדרומית, ביניהן "חברת הטלגרף המזרחית של אוסטרלאסיה וסין", מה שהוביל לשינוי שם החברה ל"איגוד חברות הטלגרף המזרחיות" בשנת 1902.
לאורך מלחמת העולם הראשונה, כל שירותי כבלי הטלגרף היוצאים מבריטניה היו בשליטת הממשלה.
קבוצת הטלגרף המזרחי הרוויחה רבות מהסטת עסקים להודו ולמזרח אסיה, הרחק מנתיבי הטלגרף היבשתיים שהיו בבעלות גרמנית ומהשימוש הכללי בטלגרמות על פני מכתבים, שעוכבו עקב מחסור בספנות אזרחית.
לראשונה, כבלים הפכו למטרות מלחמה בפני עצמם.
הטלגרף המזרחי, הצי המלכותי הבריטי ומשרד הדואר הכללי שיתפו פעולה בניתוק כל קשרי הכבלים בין גרמניה לצפון אמריקה.
הגרמנים השביתו זמנית את כבל האוקיינוס השקט ואת הכבל שחוצה את האוקיינוס ההודי, על ידי תקיפת תחנות ממסר באיים ברחבי האוקיינוס.
בשנת 1920 החליטה הממשלה לשמור על כבל זה, למרות מחאות ארצות הברית, ולרכוש כבל שני, כאשר השניים יחד פעלו תחת השם אימפריאל כייבל.
עם התחרות הגוברת מצד חברות המשתמשות בתקשורת רדיו, כמו חברת הטלגרף האלחוטי של מרקוני, הוחלט בשנת 1928 למזג את שיטות התקשורת של האימפריה הבריטית לחברה תפעולית אחת, שנודעה בתחילה בשם Imperial and International Communications Ltd, ומשנת 1934 בשם Cable and Wireless Limited.
החברה הקימה חברות בנות במדינות שונות, כמו חברת הרדיו והכבלים ההודית בשנת 1932, שנועדה לפקח על התקשורת החיצונית של הודו עם מדינות אחרות.
מלחמת העולם השנייה החיתה את "מלחמת הכבלים" של 1914–1918. בשנת 1939, כבלים בבעלות גרמנית באוקיינוס האטלנטי נותקו שוב, ובשנת 1940, כבלים איטלקיים לדרום אמריקה וספרד נותקו כנקמה על פעולה איטלקית נגד שניים מחמשת הכבלים הבריטיים המחברים את גיברלטר ומלטה.
אלקטרה האוס, המשרד הראשי של החברה ותחנת הכבלים המרכזית, ניזוק בהפצצה גרמנית בשנת 1941. עם זאת, החברה תרמה תרומה ניכרת למאמץ המלחמתי של בעלות הברית, וסיפקה, למשל, את הציוד האלחוטי שבאמצעותו נוהלה המערכה בצפון אפריקה בשנת 1942, ושליחה אנשי צוות, במדי צבא למספר זירות, החל מאיטליה בשנת 1943.
בעקבות ניצחונה של מפלגת הלייבור בבחירות הכלליות של 1945, הודיעה הממשלה על כוונתה להלאים את החברה, מהלך שבוצע בשנת 1947. בעוד שהחברה נותרה פעילה כחברה ממשלתית, המשיכה להחזיק בנכסים ולהפעיל שירותי תקשורת מחוץ לבריטניה, כל הנכסים בבריטניה שולבו עם אלו של הדואר הכללי, שהפעיל את מונופול התקשורת המקומי של בריטניה.
בשנת 1979, ממשלת המפלגה השמרנית בראשות מרגרט תאצ'ר החלה להפריט את התעשיות שהולאמו, וחברת "כייבל אנד ויירלס" הייתה מועמדת מוקדמת להפרטה, בשל ההיסטוריה שלה כחברה פרטית.
התוכנית להפרטה הוכרזה בשנת 1980. הממשלה מכרה את מחצית ממניות החברה בנובמבר 1981. בפברואר 1982, הממשלה העניקה רישיון לרשת טלקומוניקציה בריטית, Mercury Communications Ltd, כמתחרה לבריטיש טלקום.
היא הוקמה כחברת בת של "כייבל אנד ויירלס".
בשנת 1987 רכש איל־ההון הונג קונגי לי קה שינג כ-5% ממניות החברה.
באותה עת מוזגה הפעילות המקומית של "כייבל אנד ויירלס" עם חברה מתחרה, ליצירת חברת "הונג-קונג טלקום", שהיה לה מונופול על שירותי התקשורת בהונג קונג במשך שנים רבות.
פעילות זו נמכרה בשנת 2000 לחברת PCCW שבבעלות ריצ'רד לי, בנו של לי קא-שינג.
בין לקוחותיה הראשונים הייתה חברה בשם TDX Systems.
בשנת 1986, תעשיית התקשורת למרחקים ארוכים בארצות הברית נפתחה לתחרות, וחברות חדשות רבות נכנסו לשוק הגישה והשתמשו בשירותי החברה.
ב-1998 רכשה גם את חטיבת האינטרנט של MCI
בשנת 1993 הוקמה החברה הנכדה של "כייבל אנד ויירלס" Mercury One2One, רשת הסלולר הראשונה בעולם שהשתמה בטכנולוגיה בתקן GSM 1800. ב-1999 היא נמכרה לחברת דויטשה טלקום.
בשנת 1997, חברת הבת "מרקורי" מוזגה עם שלוש מפעילות כבלים בבריטניה (Vidéotron, Nynex ו-Bell Cablemedia), ושמה שונה ל-Cable & Wireless Communications.
מאוחר יותר באותה שנה, "כייבל אנד ויירלס" רכשה 49% מחברת INTEL (Instituto Nacional de TELEcomunicaciones, המכון הלאומי לתקשורת), תמורת 652 מיליון דולר, ספקית התקשורת הגדולה ביותר בפנמה.
ביולי 1999, רכשה חברת NTL את נכסי הטלפון והכבלים של החברה בבריטניה תמורת כמעט 8.2 מיליארד ליש"ט, תוך שילוב פעילות הטלפון, האינטרנט והטלוויזיה של Cable & Wireless לתוך פעילותה.
באמצעות הון זה הובילה החברה אסטרטגית התרחבות אגרסיבית שבה, בשיא בועת הדוט-קום במהלך השנים 1999–2001, רכשה 12 ספקי אינטרנט וחברות אחרות ברחבי אירופה (אוסטריה, צרפת, גרמניה, הולנד, בלגיה, איטליה, ספרד ושווייץ, שוודיה ואירלנד) כדי ליצור, יחד עם עסקיה בבריטניה, את Cable and Wireless Europe.
בנוסף רכשה חברת טלפון יפאנית.
בסך הכל בתקופה זו הייתה לה פעילות ב-70 מדינות ברחבי העולם.
בעקבות התפוצצות בועת הדוט-קום סבלה "כייבל אנד ויירלס" מהפסדים כבדים ונאלצה למכור נכסים רבים, עם כי במקביל באותה תקופה רכשה נכסים במחירי הזדמנות.
בשנת הכספים שהסתיימה במרץ 2002 החברה רשמה הפסד שנתי של 7.4 מיליארד דולר; והכנסותיה נפלו ב-35% ל-8.5 מיליארד דולר; ובשנת הכספים הבאה הפסידה 10.6 מיליארד דולר.
במרץ 2001, מכרה החברה תמורת כ-9.9 מיליארד דולר את החזקתה, 52.5%, באופטוס (Cable and Wireless Optus), חברת הטלקום השנייה בגודלה באוסטרליה, לחברת התקשורת הסינגפורית סינגטל.
העסקה נחשבה לעסקה התאגידית השנייה בגודלה בהיסטוריה של אוסטרליה עד אז.
בנובמבר 2001, רכשה "כייבל אנד ויירלס" את ספקית שירותי השיתוף הפעולה Exodus Communications, שפשטה את הרגל, תמורת 800 מיליון דולר, ולאחר מכן פעילותה של Exodus מוזגה עם Digital Island שנרכשה בעבר ושמה שונה ל-Cable and Wireless America.
במאי 2002, רכשה את Guernsey Telecoms ממדינת גרנזי.
מאוחר יותר בשנת 2002, הודיעה "כייבל אנד ויירלס" על פרישתה משוק התאגידים האמריקאי, כאשר הפעילות נמכרה ל־Primus Telecom.
במרץ 2004, רכשה SAVVIS Communications Corporation את Cable and Wireless America תמורת 155 מיליון דולר באמצעות תהליך הגנת נושים לפי פרק 11, כשהיא נוטלת על עצמה התחייבויות של כ-12.5 מיליון דולר ונכסים רבים.
בפברואר 2007, מכרה "כייבל אנד ויירלס" את קבוצת Web Technology, שהתמקדה במערכות אינטרנט עבור ממשלת בריטניה, ובמרץ מכרה את עסקי הכבלים שלה, Allnet.
באוקטובר 2008, השלימה "כייבל אנד ויירלס" את רכישת חברת התקשורת הבריטית Thus plc.
בנובמבר 2009, הודיע דירקטוריון החברה על כוונתו להפצל את החברה ל-Cable & Wireless Communications ו-Cable & Wireless Worldwide, דבר ששקף את אמונתה שהעסקים הגיעו למצב בו הם יספקו ערך רב יותר לבעלי המניות כחברות רשומות בנפרד.
ב-26 במרץ 2010, Cable & Wireless Communications נרשמה בנפרד כחברה ציבורית בבורסה לניירות ערך בלונדון.
ב-23 באפריל 2012, קבוצת התקשורת וודאפון הודיעה על הסכם לרכישת הפעילות הבין-לאומית של החברה - Cable & Wireless Worldwide, תמורת 1.04 מיליארד ליש"ט.
הרכישה הושלמה ב-30 ביולי 2012, ופעילות החברה שולבה במלואה ב"וודאפון" ב-1 באפריל 2013.
החברה החלה לפעול בארץ ישראל לראשונה בתקופת המנדט, תחילה תחת השם "חברת הטלגרף המזרחית" ומ-1938 בשם "כייבל אנד ויירלס".
בשנת 1927 החלה בהנחת כבל טלגרף בין מצרים וארץ ישראל ובינואר 1928 השלימה הנחת כבל תת-ימי בין לרנקה בקפריסין וחיפה, מהלך שיצר קשר טלגרפי ישיר בין חיפה ולונדון (באמצעות הרשת הקיימת של החברה בים התיכון ואירופה).
לחברה היו משרדים בחיפה, ירושלים ותל אביב בהם הועסקו כ-80 עובדים.
במהלך מלחמת העצמאות נסגר משרד החברה בירושלים ועבר לעמאן, אך המשרדים בחיפה ותל אביב המשיכו לפעול.
החברה המשיכה לפעול בישראל גם לאחר הקמת המדינה, אך בסוף 1949 הודיעה ממשלת ישראל על ביטול הזיכיון שלה ועל הסכם לרכישת כל הנכסים שלה.
בתגובה בינואר 1950 פתחו עובדי החברה בשביתה, בטענה שהחברה מסרבת לשלם להם פיצויי פיטורים.
במרץ 1950 השביתה הסתיימה לאחר שנחתם הסכם עם העובדים, שקבוצה קטנה מהם עברה לעבוד עבור דואר ישראל, שהחל להפעיל את שירותי הטלגרף במדינה, חודש אחר כך הפסיקה רשמית את פעילותה בישראל.
במרץ 1995, אחרי 45 שנה חזרה "כייבל אנד ויירלס" לפעול בישראל, שרכשה כ-10% ממניות חברת התקשורת הממשלתית "בזק", כחלק מהליך ההפרטה שלה.
בהמשך רכשה עוד 10% ממניות החברה וביקשה להמשיך לרכוש מניות במטרה לקבל את השליטה בחברה.
לאחר עיכובים באישור הרכישה, ושינוי במדיניות ממשלת ישראל בנוגע להמשך הפרטת החברה, החליטה "כייבל אנד וויירלס" למכור את החזקתה ב"בזק".
היא פנתה לכמה חברות בישראל, ובהן קבוצת פועלים השקעות, החברה לישראל וקבוצת אריסון השקעות, בהצעה לרכוש את המניות; אך לבסוף באוקטובר 1999 הם נמכרו לאיש העסקים גד זאבי, שהציע את המחיר הגבוה ביותר, כ-640 מיליון דולר.
את ההון לרכישת "בזק" לווה זאבי ממספר בנקים בישראל, ולאחר שלא היה יכול להחזיר את החוב המניות עברו לרשותם.
זאבי גם קיבל הלוואה מאיש העסקים מיכאל צ'רנוי ואחר כך נחקר בחשד ששימש למעשה כאיש קש עבור צ'רנוי.
לטענת המשטרה, צ'רנוי היה קשור לכאורה לארגוני פשע ברוסיה, ואם היה ידוע למשרד התקשורת על מעורבותו, עסקת רכישת בזק לא הייתה מקבלת את היתר שר התקשורת לרכישה, כנדרש בחוק הבזק לגבי גרעיני שליטה, וכן כי בנקים שמימנו את העסקה יימנעו מעשות כן אם יידעו את זהותו האמיתית של הרוכש.
"כייבל אנד ויירלס" הייתה גם מעורבת בהקמת רשת התקשורת של הרשות הפלסטינית.
ביוני 1997 חתמה על הסכם עם חברת התקשורת הפלסטינית פלטל לאספקת ידע וטכנולוגיה להקמה ותחזוקה של רשת הטלפוניה שלה.
בפברואר 1998 הודיעה החברה, במגדש שנערך ב בדאבוס, כי היא מוכנה לתכנן מערכת תקשורת אזורית למזרח התיכון בשיתוף מרכז פרס לשלום.
בנוסף, במשך השנים היו ל"כייבל אנד ויירלס" שיתופי פעולה רבים עם חברות מישראל והקבוצה רכשה ציוד ותוכנה בישראל.
כיכר אֶנטין היא רחבה הנמצאת בסמוך לשער 7 של אוניברסיטת תל אביב, ושקרויה על שם זוג הנדבנים היהודים האמריקאים סאלי ולסטר אנטין (Entin).
הכיכר נמצאת בצידה המערבי של האוניברסיטה, ונבנתה על שטח האוניברסיטה אך מחוץ לגדר המקיפה אותה, וזאת על מנת לקשר בין האוניברסיטה לסביבתה וליצור אזור משותף שבו יוכל הציבור להשתתף בפעילות.
הכיכר והמבנים שלצידה תוכננו על ידי האדריכל משה עצמון.
הרחבה נמצאת ברחוב חיים לבנון, במקום המפגש שלו עם קצהו המזרחי של רחוב איינשטיין, ברמת אביב.
בשונה ממרבית שעריה של האוניברסיטה, המאפשרים כניסה ויציאה ברגל וברכב, שער 7 מאפשר כניסה ויציאה רגלית בלבד, לאחר מעבר בכיכר.
שער זה הוא הכניסה הקרובה ביותר לבניין רקנאטי (של הפקולטה לניהול), והוא מהווה כניסה נוחה גם לבניין בית הספר למוזיקה, לבניין גילמן (של הפקולטה למדעי הרוח), לבניין מקסיקו (של הפקולטה לאמנות), ולבניין הספרייה המרכזית ע"ש סוראסקי.
הרעיון של כיכר אנטין להפגיש בין העיר לבין האוניברסיטה מתממש בייעודה להכיל פעילויות תרבות וחברה.
היא מכילה טרסות מושבים לצפייה, רחבות לפעילויות שונות, קולונדה מוצללת למעבר הולכי הרגל, וקוביות בטון לנואמי רחוב.
המרצפות מעוטרות בציטטות מהגותם ומחקרם של גדולי החוקרים בעולם ואנשי רוח רבים, בהם אריסטו, חיים נחמן ביאליק, אייזק ניוטון ואחרים.
הרעיון של המפגש בין התרבות הממוסדת לבין תרבות הרחוב, שבוצע בהצלחה מרובה במוזיאון פומפידו שבפריז, קיבל כאן פרפרזה מוקטנת במפגש שבין הגלריה לאמנות, האקדמיה למוזיקה, והרחבה שלצידם.
הכיכר נחנכה במאי 1992. באותה עת נולד לסאלי וללסטר אנטין נין ראשון.
בצידה הדרום-מערבי של הכיכר ניטע עץ זית על שמו של הנין - ג'רד אנטין לנר.
פרס רכטר לאדריכלות הוענק ב-1992 לאדריכל על תכנון הכיכר.
בצידה הצפוני של הכיכר קיימת חזית מסחרית.
הכניסה לחנויות אלה אינה כרוכה בכניסה לאוניברסיטה.
לבניין מיטשל של אגודת הסטודנטים ולגלריה לאמנות האוניברסיטאית הסמוכה אליו, הנמצאים אף הם בשולי הרחבה, ניתן להגיע רק לאחר כניסה בשערי האוניברסיטה.
אוניברסיטת תל אביב אינה מאפשרת פעילות פוליטית בתחומה, ועל כן פעילות שכזו וכן הפגנות של סטודנטים נעשות בכיכר (אף שגם לצורך זה נדרש אישור האוניברסיטה כי הכיכר נמצאת בשטחה).
במהלך מאבק הסטודנטים להורדת שכר הלימוד ב-1998 הוקם בכיכר אוהל מחאה, בו נערכו 'שיעורים' אלטרנטיביים ומפגשים עם אנשי רוח.
כיכר אלנבי היא כיכר קטנה בלב שכונת רוממה במערב ירושלים.
היא נקראת על שם אדמונד אלנבי ששימש כגנרל בצבא הבריטי וכבש את ארץ ישראל מידי האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה.
כיכר אלנבי בנויה כאליפסה המשתרעת על פני שטח של כחצי דונם, ושוכנת במעלה גבעה מאחורי התחנה המרכזית החדשה בירושלים.
הגישה ברכב אל הכיכר היא דרך הרחובות רוממה, הצבי, האור ותורה מציון.
בלב הכיכר ניצבת אנדרטת זיכרון לזכר הפורצים לירושלים במלחמת העולם הראשונה, ושאר שטחה מוקדש לגן שעשועים לילדי השכונה.
במלחמת העולם הראשונה שמשה דרך יפו-ירושלים הסמוכה לכיכר אלנבי כציר ההתקדמות הראשי של הצבא הבריטי לירושלים.
הפריצה הצבאית נחסכה עקב נסיגת הטורקים מהעיר בלילה שבין 8 ל-9 בדצמבר 1917. בבוקר יום המחרת יצא ראש העיר המוסלמי, חוסיין אל-חוסייני בליווי פמליה למסור את כתב הכניעה ואת מפתחות העיר לצבא הבריטי.
הוא פגש בזוג סמלי מטבח מחיל החלוץ הבריטי סמוך לבית החולים שערי צדק (באזור בו הוקמה לימים שכונת רוממה) וקיים איתם את טקס הכניעה.
האירוע ההיסטורי אף הונצח במצלמתם של צלמי המושבה האמריקנית.
האגדה מספרת כי מפקדם של השניים, שכעס מאוד על הטקס החפוז ונטול ההדר, דרש לקיימו מחדש בנוכחותו.
באותו יום התקיים טקס שני על הגבעה סחופת הרוחות, אלא שמפקד בכיר יותר (אולי מפקד הדיוויזיה הגנרל ג'וֹן שֵיי) ביטלו במחי יד ודרש טקס חדש.
למחרת היום, ב-10 בדצמבר 1917 התקיים באותה נקודה הטקס השלישי, אך גם הוא בוטל עם התערבותו של אלנבי, שדרש טקס "אמיתי" (בנוכחותו כמובן).
חוּסֵיינִי, שחלה בדלקת ריאות עקב העמידה בקור וברוח, נאלץ להיעדר מהטקס הרביעי, אך אלנבי כיבדו בטקס קצר בבית החולים שערי צדק בו אושפז.
משם המשיך אלנבי בבוקר 11 בדצמבר לשער יפו, שם קיים את טקס הכניעה החמישי והאחרון.
בתוכנית מקלין, תוכנית המתאר הראשונה של ירושלים שנכתבה בשנת 1918, הוצעו שתי כיכרות בירושלים כמקום מתאים להקמת אנדרטאות.
לאור הביקורת על התוכנית הוזמן פטריק גדס לחבר תוכנית מתאר חדשה ב-1919. גדס תקף את המיקומים המוצעים הן משום שהם "ידקרו" את קו הרקיע של העיר והן משום שלא קרה בהן דבר הראוי להנצחה.
במקום כיכרות אלו הציע גדס את הגבעה על אם הדרך לירושלים, בה התקיים טקס הכניעה ההיסטורי (ואולי גם השניים שאחריו).
הגבעה הייתה שוממה וגבוהה מהדרך הראשית, וגדס ציפה שהאנדרטה שתיבנה בה תיראה על ידי הבאים לעיר ומנקודות מפתח בה.
האנדרטה המרכזית שהציע גדס לא נבנתה לבסוף על הגבעה (וגם לא בשום מקום אחר בירושלים) אך חיילים מהדיוויזיה ה-60 הלונדונית יזמו הקמת אנדרטה לחבריהם לנשק ובחרו בגבעה זו לצורך הקמתה.
בשנת 1920 פורסם שרטוט של האנדרטה חתום בידי האדריכל א.
אחת הדרישות של מזמיני האנדרטה הייתה לחקות את הסנוטאף של לונדון, אך בסופו של דבר העיצוב רק מזכיר את הסנוטאף ואינו מהווה חיקוי מדויק שלו.
כאמור, עיצוב האנדרטה שאוב מדגם הסנוטאף (קבר ריק) של לונדון שהשאיר רושם רב וזכה לחיקויים רבים ברחבי האימפריה הבריטית.
האנדרטה תוכננה במבנה בגובה כ-26 רגל (כמעט 8 מטר) אך בפועל נבנתה בגובה של כשלושה מטרים בלבד.
היא בנויה כתֵבה מלבנית מוגבהת שבראשה ניצב "קבר" ועליו צלב שכוב.
בדומה להופעות סנוטאף ברחבי העולם, האנדרטה בנויה אבן מסותתת, אך בשונה מהרגיל סגנון הסיתות הוא טוּבּזֶה וגם נוספו אליה צלליות (מופשטות מעט) של אבירים צלבניים.
במקור תוכננו בראשה גם ראשי אריות, אך תוכנית זו לא יצאה אל הפועל.
הבחירה במוטיב זה, של אבירים ואריות, אינו מקרי ויש בו הד להקבלה שערכו הבריטים בינם ובין הצלבנים, שהלא אף הם "גאלו" את ארץ הקודש במסע צלב מודרני מידי המוסלמים.
(תרגום: סמוך למקום זה נכנעה העיר הקדושה לדיוויזיה הלונדונית ה-60, 9 בדצמבר 1917. הוקמה בידי חבריהם לנשק לכל הקצינים, הנגדים והחיילים שנפלו בקרב על ירושלים)
כדאי לשים לב שעל האנדרטה צוין התאריך 9 בדצמבר 1917 כתאריך כיבושה של ירושלים, ולא ה-11 בדצמבר בו התקיים הטקס רב הרושם של אלנבי בשער יפו.
השם Allenby Square שימש בתקופת המנדט כיכר מרכזית ששכנה מול שער יפו בצומת הרחובות יפו ושבטי ישראל.
לאחר איחוד העיר במלחמת ששת הימים הוחלט להסב את שם הכיכר ההיא, שנמצאה על קו הגבול בין שני חלקי העיר עד למלחמה, לכיכר צה"ל - לציון הישגי צה"ל.
בראשית שנות ה-70 ביקשו שועי העיר למצוא לאלנבי כיכר ירושלמית אחרת שתישא את שמו.
הבחירה בכיכר שברוממה (שעד אז לא נשאה כל שם, בפי תושבי השכונה היא נקראה פשוט "העיגול") הייתה כמעט מתבקשת, אילולא עוררה התנגדות רבה מעל דפי העיתונות: המתנגדים טענו כי אין לאלנבי דבר וחצי דבר עם הכיכר, בה לא ביקר כנראה מימיו, ואת הטקסים שהתקיימו בה ביטל במחי יד.
מגיני אלנבי יצאו למערכה על זכותו, ובסופו של דבר נפלה ההכרעה והשם ניתן.
בעקבות שם הכיכר, נפוץ בטעות גם השם "אנדרטת אלנבי".
אך כאמור, לאנדרטה זו אין כל קשר לאלנבי, והיא מנציחה את חיילי הדיוויזיה ה-60 הלונדונית.
בראשית תקופת המנדט עמדה האנדרטה בין בתי שכונת רוממה במרכז שדה כורכר כבוש.
היא הוקפה בעמודוני אבן קטנים, אך דבר לא ציין כי מדובר בכיכר.
עם קום המדינה טיפחה עיריית ירושלים את הכיכר, והגדירה את שטחה כאליפסה על ידי גדר אבן נמוכה.
השטח הפנימי כוסה בשיחי נוי, אך ברבות השנים השטח הוזנח והשיחים העלו פרא.
ילדי שכונת רוממה פנו מאז מספר פעמים לעיריית ירושלים בבקשה להסב את הכיכר לגן שעשועים, אך רק בשנת 1994 היא נעתרה לבקשה ושיפצה באופן מקיף את המקום.
בעקבות הקמת התחנה המרכזית החדשה, הנושקת לכיכר, עבר המקום שיפוץ נוסף, שכלל ריצוף חדש, תאורת רחוב הולמת, תיקון אבני שפה וחידוש העצים.
ב-12 בדצמבר 2017 נערך טקס במלאת 100 שנים לכיבוש העיר, במעמד זה נחשף שלט הסבר שהציבה המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
כיכר בֶּבֶּל (בבלפלאץ, Bebelplatz), היא כיכר ציבורית במרכז ברלין, גרמניה.
הכיכר נמצאת בצד הדרומי של שדרות אונטר דן לינדן ונקראה קודם "כיכר האופרה" (Opernplatz).
לאחר מלחמת העולם השנייה הוסב שמה לבבלפלאץ, על שם אוגוסט בבל, מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה במאה ה-19.
מסביב לכיכר נמצאים בניינים מפורסמים רבים, ממזרח בית האופרה (ומכאן שמה הקודם), ממערב אוניברסיטת הומבולדט ומדרום קתדרלת הדוויג הקדושה, הכנסייה הרומית-קתולית העתיקה ביותר בברלין.
כיכר בבל, בשמה דאז "כיכר האופרה", נודעה בשל אירוע שרפת הספרים שהתרחש במקום ב-10 במאי 1933, אז נשרפו כ-20 אלף ספרים, כולל עבודות של היינריך מאן, היינריך היינה, קרל מרקס ועוד סופרים רבים.
לזכר אירוע זה, הוקמה במקום אנדרטת "ספרייה", מעשה ידי האמן הישראלי מיכה אולמן.
טקס שרפת הספרים התרחש בעקבות יוזמה של שר התעמולה הגרמני, יוזף גבלס.
במהלך הלילה סטודנטים ופרופסורים, בליווי מוזיקלי של מקהלות אס אס ואס אה, שרפו למעלה מ-20 אלף ספרים של כ-200 סופרים, אנשי מדע, פילוסופים, אנשי אמנות ועיתונאים, כשני שלישים מהם יהודים, אותם בזזו מספריות סמוכות ומאוספים פרטיים רבים.
הספרים שנבחרו להישרף היו של סופרים יהודים, קומוניסטים, ליברלים ומתנגדי השלטון.
בין יתר הספרים אשר נשרפו היו עבודות של תומאס מאן, היינריך היינה, קרל מרקס, זיגמונד פרויד, אריך קסטנר, יעקב וסרמן ועוד סופרים רבים.
שרפת ספרים פומבית זו גררה גל של שרפת ספרים על ידי סטודנטים ברחבי גרמניה.
לזכר אירוע שרפת הספרים, הוקמה במקום אנדרטת "ספרייה" על ידי האמן הישראלי מיכה אולמן.
האנדרטה היא חדר תת-קרקעי, קובייה שאורך צלעה 5 מטרים, בעל תקרת זכוכית (שהיא רצפת הכיכר), הנמצא מתחת לכיכר במקום המדויק בו נשרפו הספרים.
החדר מואר בתאורה פנימית ומכוסה במדפי ספרים ריקים לבנים המתאימים לאחסונם של 20,000 ספרים ומייצגים את החלל התרבותי הנותר לאחר שרפת הספרים.
ליד האנדרטה שני לוחות ברונזה עליהם חקוק כדלקמן:
אין כניסה למבקרים אל החלל עצמו אך ניתן לראותו מרצפת הכיכר.
כיכר היא יחידת משקל שהייתה מקובלת בעולם העתיק.
בשומר ולאחר מכן בבבל "כיכר" אחת הייתה שקולה ל-60 מינה שהייתה בעצמה שקולה ל-60 שקלים.
יחידת משקל זו, ביוון העתיקה, הייתה שקולה לנפח המים באמפורה אחת, היינו לרגל מעוקבת של מים (שמשקלה שקול לכ-28 ק"ג).
ברומא העתיקה הכיכר הייתה שקולה ל-2.83 ק"ג.
מקור המילה "טאלנט" במילה היוונית "לשאת" בשל העובדה שמשקל זה היה כמות המשקל שחייל יווני או רומי נשא על גבו.
בנוסף להיותה יחידת משקל, "כיכר" אף שימשה כמטבע בעת העתיקה, כאשר הכוונה הייתה לשני סוגי מטבעות שונים: כיכר זהב וכיכר כסף.
כיכר זהב שקלה כמשקל גופו של אדם (המלומדים חלוקים אם מדובר במשקל של 50 ק"ג או 33 ק"ג).
שימושים רבים במטבע זה מתועדים בעולם העתיק.
בתקופת המלחמה הפלופונסית ביוון העתיקה, כיכר כסף הייתה העלות של שכירת ספינה תלת-חתרית אחת על צוותה למשך חודש שלם.
סכומים ניכרים המוזכרים בעת העתיקה הם, לדוגמה, התשלום שתלמי ה-12 העניק ליוליוס קיסר בסך 6,000 כיכרות זהב (סכום עתק במונחי העת העתיקה) על מנת להוכיח שהוא "חבר ובן ברית של העם הרומאי".
על הקיסר הביזנטי בסיליוס השני נאמר שצבר בקופתו סכום של 200,000 כיכרות זהב (השווים היום כ-100 מיליארד דולרים) ולכן פטר את האימפריה הביזנטית ממסים במשך השנתיים האחרונות של מלכותו.
הכיכר מוזכרת בתנ"ך כיחידת משקל בעיקר בהקשר למתכות ושווים הכספי.
על פי החשבונות בספר שמות, כיכר כסף הייתה שווה ל-3,000 שקלים, ובמונחי ימינו – 48 קילוגרם.
כל נפקד במפקד שנערך לבני ישראל, מגיל עשרים ומעלה, חויב בתשלום של מחצית השקל.
חישוב פשוט מראה כי זה בדיוק שווים של 100 כיכרות ועוד 1,775 שקלי כסף.
בספר שמות נעשה שימוש רב ביחידת משקל זו על מנת לתאר את כלי המשכן - הן כיחידת משקל בזהב והן כיחידת משקל בכסף:
רכישת הר שומרון, מתוארת בספר מלכים א':
בספר ירמיהו מצוין שהנביא קיבל לאכול "כיכר" לחם אחת ליום (ירמיהו, ל"ז, 21), אולם ככל הנראה לא היה משקל כיכר הלחם שווה ל"כיכר".
ב: וייקח (דוד) את עטרת מלכם מעל ראשו ומשקלה ככר זהב ואבן יקרה ותהי על ראש דוד.
ותהי על ראש דוד : למעלה מראשו הייתה תלויה כשהוא יושב על הכיסא, כי איך סבל על ראשו משא של ככר (מצודת דוד)
כיכר אתרים (נקראה בעבר בשם: "כיכר מרדכי נמיר") בתל אביב-יפו היא מכלול של מבנים וכיכר ציבורית בתכנונם של האדריכלים יעקב רכטר וורנר יוסף ויטקובר ומשקפת את אחד משיאיו של סגנון הברוטליזם בישראל.
כיכר אתרים סמוכה לשפת הים, בנויה מעל רחוב אליעזר פרי, ומקושרת לטיילת ולמרינה תל אביב ממערב, ואל שדרות בן-גוריון ורחוב הירקון ממזרח.
ממערב לכיכר נמצאת בריכת גורדון.
מלון קרלטון תל אביב ממוקם בצמוד לכיכר מצד צפון.
כיכר אתרים נבנתה כמבנה רב תכליתי בן מספר מפלסים, אשר ניצל את הפרשי הגבהים בין מצוק הכורכר שהיה במקום לבין חוף הים.
המפלס התחתון כולל מגרש חניה ותחנת דלק.
המפלס שמעליו כולל כביש ראשי מקורה (רחוב פרי).
מעליו שני מפלסי חנויות מקורים, והמפלס העליון (גג המבנה) הוא רחבה, הכוללת מספר מבני מסעדות, אמפיתיאטרון ומבנה עגול מצופה זכוכית (המוכר כ"מבנה הקולוסאום") הידוע בתור סמלה של הכיכר.
בחלקו הצפוני של הכיכר קיים מבנה נוסף הקרוי בית כלל על שם חברת כלל שבנתה אותו, המבנה כולל את מלון מרינה (כיום לאונרדו גורדון ביץ') ומספר מפלסים של חנויות.
לפני בניית הכיכר שכנה במקום שכונת מחלול, שכללה פחונים וצריפים.
השכונה הוקמה כמשכן זמני לפליטים יהודים שנאלצו לברוח מיפו במהלך מאורעות תרפ"א ועבור עולים חדשים.
תושבי השכונה סבלו מרוחות עזות ומהצפות מדי חורף כתוצאה ממיקומה על שפת הים.
בשנות ה-50 החלו לפנות את השכונה, ובשנות ה-60 הוחלט בעיריית תל אביב-יפו לפתח את החופים הצפוניים של העיר.
לשם כך נשכרו שירותיו של האדריכל האיטלקי הנודע באותה עת לואיג'י פיצ'ינטו, שיצר פרוגרמה שכללה כיכר דמוית פיאצה איטלקית, מתחם מרינה ושדרת בתי מלון מודרניים.
במסגרת פרויקט הפיתוח הוחלט לבנות בשטחה של שכונת מחלול מרכז תיירותי שיקשר בין בתי המלון, החופים ושדרות בן-גוריון, ויכלול גם כביש ראשי מקביל לחוף ומגרש חניה.
לצורך בניית הפרויקטים הללו הוקמה החברה העירונית "אתרים", אשר על שמה נקרא לימים הכיכר.
על תכנון המרכז התיירותי הופקדו האדריכלים ורנר יוסף ויטקובר ויעקב רכטר.
כיכר אתרים החלה להיבנות בשנת 1971 על ידי חברת אתרים בשיתוף עם חברת כלל, ונחנכה ביוני 1975. בשנים הראשונות הייתה הכיכר שוקקת חיים: במבנה הבטון המעוגל שבמפלס הרחבה פעל סניף של כלבו שלום.
גם שני מפלסי החנויות והמסעדות שברחבה זכו להצלחה.
במבנה הצפוני הוקמו חנויות ללא מכס לתיירים, ובאחד המפלסים התחתונים פעל בית הקולנוע שחף.
בסך הכול כללה הכיכר כמאתיים בתי עסק.
לקראת סוף שנות ה-70 השתנתה המגמה: גורמים פליליים השתלטו על חנויות, ובמקום הוקמה אף נקודת משטרה, והחנויות שבמפלסים התחתונים נסגרו או הפכו למועדוני הימורים.
הסניף של כלבו שלום נסגר, והמבנה המעוגל עמד נטוש מספר שנים.
תושבי העיר ותיירים הדירו רגלם מהמקום, ואותות הזנחה ניכרו במקום.
בשנת 1977 נפתח במפלס התחתון בית קולנוע בשם "קולנוע שחף" על ידי קבוצת "גולן-גלובוס" ונסגר בשנות ה-90. בשנות ה-2000 נעשה ניסיון להחיות את האולם בדמות "מוזיאון האימה".
ב-1982 זכה המפלס העליון למעט עדנה, כשנפתח במבנה העגול "מועדון הקולוסיאום", שפעל עד סוף שנות ה-90. עם זאת, הצלחתו של הקולוסיאום, שהיה המועדון הגדול בארץ, לא הצליחה לגרום להתאוששות הכלכלית של הכיכר.
בשנת 1988 עקב חילוקי דעות בין עיריית תל אביב-יפו שבבעלותה מרבית השטחים הציבוריים בכיכר לבין בעלי הנכסים הפרטיים בכיכר, החליט ראש העיר תל אביב דאז, שלמה להט, לפרק את חברת שרותר שהייתה אחראית על ניהול ותחזוקת הכיכר ומאותה עת אין למעשה תחזוקה שוטפת של הכיכר.
בשנות התשעים נסגר גם קולנוע שחף.
בימי מלחמת המפרץ הראשונה ב-1991 אף התבטא ראש העירייה להט כי הוא היה מעדיף שטיל סקאד יגרום להרס הכיכר.
בשנת 2010 שכרה עיריית תל אביב-יפו את שירותיה של האדריכלית פרופ' יעל מוריה וזו הכינה תוכנית לשיקום ושיפוץ הכיכר שעיקרה הארכת הרמפה המובילה לכיכר על מנת ליצור זווית המאפשרת נגישות לבעלי מוגבלויות, החלפת הריצוף, הריסת מבנה האפיתיאטרון המסתיר את הים ומעליות שיאפשרו נגישות בגישה לטיילת ולבריכת גורדון.
תוכניתה של פרופ' מוריה אושרה בוועדה המקומית וגם על ידי ועדת הערר אולם לא הוצאה אל הפועל.
בשנת 2013 החלה בפעילותה שותפות יזמית בשם ג'יי.טי.אל.וי נכסי עדית שמטרתה ייזום פרויקט הכולל הריסת הכיכר ובניית שורת מגדלים במקומה.
מאחורי השותפות היזמית עומדים אנשי עסקים רבים לרבות: דן גרטלר, שולם פישר, מתיו ברונפמן, יענקי פשקוס, עמיר בירם, אריאל רוטר, ג'ורג' חורש, צבי בירן ועוד.
לשם קידום התוכנית שכרה השותפות את שירותיו של האדריכל הבריטי הנודע נורמן פוסטר ובשיתוף פעולה עם אדריכל אבנר ישר נוצרה תוכנית בה ייבנו במקום הכיכר שלושה מגדלים בגבהים שבין 25 ל-40 קומות המיועדים למגורים, מלונאות ומסחר ומגדל נוסף יבנה במקומו של מלון קרלטון צפונית למתחם.
כחלק מהתוכנית יבוטל המפלס המוגבה משדרות בן-גוריון ומפלס הכביש יעלה לגובה השדרה.
חשיפתה של התוכנית לציבור הציתה מחאה ציבורית רחבה, הוקמה קבוצת פייסבוק בשם "לא למגדלים בכיכר אתרים" שתוך שבועות ספורים הגיעה למעל 5000 חברים.
במסגרת המחאה הוגשו מספר רב של עתירות וביניהן עתירה שהוגשה על ידי עמותת "לא למגדלים בכיכר אתרים" בגין אי אישור התוכנית המוצעת על ידי הוועדה לשמירה על הסביבה החופית (הוולחוף).
בעקבות העתירה הוגשה התוכנית לאישור הוולחוף וזו פסלה אותה תוך שהיא מצביעה על פגמים בהליך אישורה.
על החלטת הוולחוף הוגש על ידי השותפות היזמית ועיריית תל אביב-יפו ערר שהתקבל בחלקו, אושרו 25 קומות ושימוש מגורים שלא יעלה על 70%.
בנובמבר 2024 אישרה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה תל אביב-יפו את תוכנית כיכר אתרים החדשה, שהופקדה ב-2020. התוכנית כוללת הקמת שני מגדלי מגורים בני 25 קומות כל אחד מול הים.
על פי התכנית שאושרה, חצי מהשטחים מיועדים לשימוש למגורים, וחצי לשימוש מלונאי.
שמה של כיכר אתרים הוסב בשנות ה-70 לכיכר נמיר, על שמו של ראש עיריית תל אביב יפו מרדכי נמיר.
עם המשך כישלונה של הכיכר, ביקשה אלמנתו, אורה נמיר, להחזיר את השם הקודם לכיכר ולקרוא על שם בעלה אתר אחר בעיר.
ואכן, לאור בקשתה, שמה של דרך חיפה הוסב לדרך נמיר.