tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספרד קיימים כיום 8 בתי ספר ללימוד השפה הגרמנית, ומאידך בגרמניה קיימים 6 בתי ספר ללימוד השפה הספרדית.
התיירות הגרמנית בספרד נמצאת במקום השני אחרי התיירות מבריטניה, והיא מהווה כ-17% מכלל התיירות בספרד, ובשנת 2010 ביקרו כ-9 מיליון תיירים גרמנים בספרד.
ספרד מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין, ו-6 קונסוליות בדרזדן, דיסלדורף, פרנקפורט, המבורג, מינכן ושטוטגרט.
מאידך, גרמניה מחזיקה בספרד שגרירות במדריד ו-17 קונסוליות באליקנטה, אלמריה, ברצלונה, בילבאו, איביזה, חרס דה לה פרונטרה, לנסרוטה, לאס פאלמאס דה גראן קנריה, מאון, מאלגה, פלמה דה מיורקה, סן סבסטיאן, סנטה קרוס דה לה פלמה, סנטה קרוס דה טנריפה, ולנסיה, ויגו וסרגוסה.
בין גרמניה לבין ממלכת נורווגיה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ושתי המדינות משתפות פעולה במגוון תחומים.
במהלך ימי הביניים התקיימו יחסים כלכליים, תרבותיים, לשוניים ודתיים בין נורווגיה לגרמניה, ובשנת 1536 הפכה נורווגיה ללותרנית בשל ההשפעות מגרמניה.
במהלך תקופת דנמרק-נורווגיה היו דוכסויות שלזוויג-הולשטיין באוניה פרסונלית יחד עם נורווגיה, ובעקבות כך מסוף ימי הביניים עד המאה ה-19 הגיעו גרמנים רבים ודנים ילידי גרמניה לנורווגיה כעובדי מדינה, ככמרים וכסוחרים, ואף תפסו בה עמדות בכירות בשלטון.
בסוף 1936, בעקבות מתן פרס נובל לשלום לאסיר הפוליטי, קרל פון אוסייצקי, הביעה גרמניה מחאה על מתן הפרס בפני ממשלת נורווגיה.
אוסייצקי עצמו הביע את צערו שהפרס פגע ביחסים בין המדינות.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה נורווגיה על ידי כוחות גרמניה הנאצית לאחר קרבות קשים, ונותרה תחת שלטון גרמני עד סוף המלחמה ב-8 במאי 1945.
בשנת 1955 הצטרפה גרמניה לנאט"ו, ומאז קיימים קשרי ידידות חזקים בין שתי המדינות.
בנוסף שתי המדינות חברות במועצת אירופה, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה ומועצת הים הבלטי.
כמו כן, בשנת 2001 הצטרפו המדינות לאמנת שנגן, ובעקבות כך ניתן לנסוע מגרמניה לנורווגיה דרך דנמרק ושוודיה ללא ביקורת גבולות.
גרמניה היא המדינה במקום השלישי המייבאת מנורווגיה, בשווי כ-13.8 מיליארד אירו ו-11.1% מכלל היצוא הנורווגי, כמעט 60% מכך מהווים יצוא הנפט והגז, ונורווגיה היא המקור השני החשוב ביותר של אנרגיה עבור גרמניה לאחר רוסיה.
בנוסף נורווגיה מייצאת לגרמניה דגים, מוצרים כימיים, ומוצרי אלומיניום עבור תעשיית הרכב.
מאידך, נורווגיה מייבאת מגרמניה בשווי כ-7.8 מיליארד אירו ב-2013, מה שמציב את גרמניה במקום השני ביצוא לנורווגיה, 27% מהיבוא ביוו כלי רכב, ומוצרי יבוא חשובים אחרים הם מכונות, מוצרים כימיים, הנדסת חשמל, מוצרי מתכת ומצרכי מזון.
גרמניה מחזיקה בנורווגיה שגרירות באוסלו, ו-8 קונסוליות באלסונד, ברגן, בודו, קירקנס, קריסטיאנסנד, סטוונגר, טרומסה וטרונדהיים.
מאידך, נורווגיה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין, ו-10 קונסוליות בברמן, בדיסלדורף, בפרנקפורט, בהמבורג, בהנובר, בקיל, בליבק, במינכן, ברוסטוק ובשטוטגרט.
יחסי גרמניה-מונטנגרו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין רפובליקת מונטנגרו.
ב-1997 השתמש הבונדסוור בנמל התעופה פודגוריצה למבצע ליבל, נגד המורדים האלבנים, המבצע היה המבצע הצבאי הראשון בו נלחמה גרמניה מאז מלחמת העולם השנייה ולא למטרות שמירת שלום.
גם גרמניה וגם מונטנגרו שלחו חילות משלוח להילחם במלחמת אפגניסטן כחלק מכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי.
מונטנגרו הציגה את המארק הגרמני כמטבעה הרשמי בשנת 1999 כשעוד הייתה חלק מיוגוסלביה.
גם היום משתמשת מונטנגרו במטבע הזהה למטבעה של גרמניה, האירו, כחלק מהיות שתי המדינות בגוש האירו, מונטנגרו משתמשת בעיצוב הגרמני הספציפי לאירו.
ממשלת גרמניה ומשרד הכלכלה המונטנגרי נמצאים בקשר מתמיד.
שתי המדינות כוננו את היחסים הדיפלומטיים ב-14 ביוני 2006 לאחר הכרזת העצמאות.
גרמניה מיוצגת במונטנגרו בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בפודגוריצה, בירת המדינה.
מונטנגרו מיוצגת בגרמניה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בברלין, בירת המדינה.
מונטנגרו מיוצגת בגרמניה גם בדרג הקונסולרי באמצעות שלוש קונסוליות שהיא מחזיקה בערים: מינכן, פרנקפורט והמבורג.
יחסי גרמניה-מצרים הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין רפובליקת מצרים הערבית.
היחסים הדיפלומטים בין גרמניה המערבית למצרים כוננו ב-1957.
בדצמבר 1953, החלו לראשונה יחסים בין גרמניה המערבית למצרים בפרויקטים של שיתוף פעולה טכני, הכולל פרויקט של הבראה מקצועית, מחקרים משותפים על ברזל גולמי ועוד.
מצרים מדורגת במקום השלישי ברשימת הסחר של גרמניה במזרח התיכון.
נכון ל-2007, הייצוא הגרמני למצרים הסתכם בכ-2.1 מיליארד אירו.
הייצוא המצרי לגרמניה הסתכם באותה שנה בכ-804 מיליון אירו.
לגרמניה יש שגרירות בקהיר וקונסוליה באלכסנדריה.
מצרים מחזיקה בשגרירות בברלין וקונסוליות בפרנקפורט ובהמבורג.
יחסי גרמניה–סין הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין הרפובליקה העממית של סין.
היחסים הראשוניים בין המדינות החלו ב-1861 עם חתימת האמנה הסינית-גרמנית בין פרוסיה לשושלת צ'ינג.
גרמניה השתתפה בדיכוי מרד הבוקסרים, מה שהוביל להידרדרות ביחסים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, היחסים השתפרו בהדרגה, אך בתקופת השלטון הנאצי התדרדרו באופן משמעותי, כאשר גרמניה הובילה את מדינות הציר ובת ברית ליפן, שנלחמה בסין.
לאחר מלחמת העולם השנייה, חלוקת גרמניה לפי אזורי הכיבוש, יצרה מורכבות נוספת: גרמניה המערבית, הדמוקרטית, כרתה ברית עם ארצות הברית, מה שהקשה על יחסים עם סין הקומוניסטית בתקופת המלחמה הקרה.
עם איחוד גרמניה מחדש חל שיפור ביחסים בין המדינות.
ב-1859, בעקבות התבוסה של סין במלחמת האופיום השנייה, שלחה גרמניה את משלחת אוילנבורג, למשא ומתן על הסכמים מסחריים של פרוסיה עם סין, יפן וסיאם.
ב-2 בספטמבר 1861, חתמו פרוסיה וסין על פתיחת יחסים מסחריים רשמיים בין שתי המדינות.
ב-1897, ניצלה האימפריה הגרמנית, את רציחתם של שני מיסיונרים גרמנים על מנת לפלוש לצ'ינגדאו ולהקים שם את מושבת מפרץ ג'יאוז'ו בשאנדונג.
במלחמת העולם הראשונה הכריזה סין מלחמה על גרמניה.
בוועידת השלום בפריז סירבה סין לחתום על חוזה ורסאי, אשר העניק ליפן את המושבות הגרמניות בסין.
היחסים עם יפן ממילא היו עגומים, וסין סירבה בתוקף לדריסת רגל יפנית על אדמתה.
לאחר משא ומתן, יפן אולצה בהסכם תשע המעצמות לסגת מאדמת סין, מה שסלל את הדרך להסכם השלום בין גרמניה לסין.
מאז חל שיתוף פעולה האינטנסיבי בין המדינות, אשר נמשך עד עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933. שר האוצר של סין ביקר בגרמניה הנאצית ב-1937 והתקבל על ידי אדולף היטלר.
שיתוף הפעולה הסיני-גרמני קרס ב-1939 עקב תחילת מלחמת העולם השנייה באירופה, מה שאילץ אזרחים סינים רבים לעזוב את גרמניה עקב הגברת המעקב והכפייה הממשלתית.
מלחמת סין-יפן השנייה גרמה להיטלר להחליף את סין ביפן כבעלת ברית אסטרטגית של הנאצים במזרח אסיה.
הממשלה הסינית הכריזה מלחמה על גרמניה הנאצית בעקבות ההתקפה על פרל הארבור בשנת 1941. לאחר מכן, מה שהביא לכך שהגסטפו פתח במעצרים המוניים של אזרחים סינים ברחבי גרמניה.
עם סיומה של מלחמת העולם השנייה, נחלקה גרמניה לשניים: גרמניה המערבית בעלת משטר דמוקרטי, וגרמניה המזרחית אשר הנהיגה משטר קומוניסטי.
במלחמה הקרה, הצטרפה גרמניה המערבית לגוש המערבי בהובלת ארצות הברית, וגרמניה המזרחית חברה לברית המועצות שהובילה את הגוש המזרחי.
כפועל יוצא, ערערה הברית את היחסים הדיפלומטים בין גרמניה המערבית לסין, אשר תמכה בקומוניזם.
גרמניה המזרחית הצליחה לקיים יחסים טובים עם סין לאורך השנים, למרות הפיצול הסיני-סובייטי שהתרחש במשך רוב המלחמה הקרה עד ל-1989.
מגעים לא רשמיים התקיימו מאז 1964. אולם גרמניה המערבית לא הכירה בשלטון הקומוניסטי של הרפובליקה העממית של סין, עד לאוקטובר 1972. עד אז תמכו מדינות הגוש המערבי בממשלה הסינית הגולה בטאיוואן, תחת הרפובליקה הסינית.
לאחר איחוד גרמניה מחדש ב-1990, היחסים עם סין השתפרו בהדרגה, עם 52 פגישות בין מנהיגי המדינות בשנים 1993–1998. בשנת 2003, גרמניה וסין התנגדו לפלישה לעיראק.
בשנת 2006, קשרי המדיניות הדו-צדדית בין המדינות התחזקו, והם שיפרו את הקשרים הכלכליים והדיפלומטיים במסגרת שותפויות אסטרטגיות עם האיחוד האירופי.
ב-2011, גרמניה וסין התנגדו למעורבות צבאית במלחמת האזרחים בלוב, ולקראת ביקור ראש ממשלת סין, פרסמה סין "ספר לבן" על הישגי שיתוף הפעולה הסיני-גרמני, הראשון מסוגו עם מדינה אירופית.
ביולי 2019, שגרירי האו"ם מ-22 מדינות, כולל גרמניה, חתמו על מכתב משותף ל-UNHRC בגנות דיכוי העם האויגורי בסין, כמו גם התעללותה בקבוצות מיעוט אחרות, וקוראים לממשלתו של נשיא סין שי ג'ינפינג לסגור את מחנות המעצר בשינג'יאנג.
ביוני 2020, גרמניה התנגדה בגלוי לחוק הביטחון הלאומי בהונג קונג.
סין עקפה את ארצות הברית בשנת 2017 והפכה לשותפת הסחר הגדולה ביותר של גרמניה, כשהיא הייתה אחראית לכמעט 10% מ-2.6 טריליון אירו של המדינה בסחר חוץ בשנת 2021. יתרה מכך, סין, שהניעה את כלכלת גרמניה במשך עשרות שנים, היוותה מנוע צמיחה מרכזי.
גרמניה מחזיקה בשגרירות רשמית בבייג'ינג ו-4 קונסוליות נוספות בסין.
סין מחזיקה בשגרירות רשמית בברלין וקונסוליות בדיסלדורף, פרנקפורט, המבורג ומינכן.
יחסי גרמניה-מולדובה הם יחסי החוץ בין גרמניה לבין מולדובה.
גרמניה מחזיקה שגרירות בקישינב, ואילו מולדובה מחזיקה שגרירות בברלין.
גרמניה הייתה אחת המדינות הראשונות שהכירה בעצמאותה של מולדובה, וכוננה בה משלחת דיפלומטית.
גרמניה הכירה בעצמאותה של מולדובה ב-14 בדצמבר 1991. היחסים הדיפלומטיים בין מולדובה וגרמניה כוננו ב-30 באפריל 1992. גרמניה פתחה את השגרירות בקישינב ב-2 בנובמבר 1992, ומולדובה פתחה שגרירות בבון ב-28 במרץ 1995.
במאי 2006, נשיא מולדובה ולדימיר וורונין ביקר בגרמניה ונפגש עם אנגלה מרקל.
מרקל הביעה את רצון גרמניה לפתור במהירות את הסכסוך בטרנסניסטריה, ואף הציעה סיוע מן האיחוד האירופי.
מרקל גם אמרה שקיים "פוטנציאל ענק" ליחסים הכלכליים בין שתי המדינות.
באוקטובר 2006, נשיא הבונדסטאג נורברט לאמרט ביקר במולדובה.
ב-26 ביוני 2008, הפרלמנט הגרמני העביר הצעת חוק שנתמכה על ידי הרוב המכריע של חברי הפרלמנט בגרמניה אשר תמכה מחדש בכניסתה של מולדובה לאיחוד האירופי.
גרמניה היא אחת משותפות הסחר החשובות ביותר בעולם המערבי של הרפובליקה של מולדובה.
ב-2007, גרמניה הייתה היבואנית הרביעית בגודלה למולדובה.
והערך של הסחורות המיוצאות ממולדובה לגרמניה הסתכם בכ -145 מיליון אירו ב-2007. הערך של יצוא הסחורות מגרמניה למולדובה הסתכם ב-270 מיליון אירו.
לאחר שמולדובה הפכה למדינה שכנה של האיחוד האירופי, היא קיבלה הטבות בשל מדיניות השכנות האירופית ומשקיעים רבים מגרמניה הגיעו אליה במהלך השנה.
מספר מפעלים גרמניים פתחו סניפים מקומיים במולדובה.
יחסי גרמניה-מונקו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין נסיכות מונקו.
היחסים בין גרמניה לנסיכות מונקו הם, לפי משרד החוץ הגרמני, "חמים וידידותיים עד מאוד באופן מסורתי".
לטענתם, הדבר מתבטא בכך ש"שגרירות מונקו בברלין היא אחת השגרירויות היחידות של מונקו ברחבי העולם." שגרירת מונקו הראשונה בגרמניה שהחלה את כהונתה ב-2015 היא איזבל ברו אמאדאי.
השגריר הגרמני לפריז, בירת צרפת, אמון גם על מונקו החל ממרץ 2012. ברמה הקונסולרית, גרמניה הקימה קונסוליה במונקו עצמה ב-1988 והיא ממשיכה לפעול.
ישנם כ-900 גרמנים המתגוררים במונקו, כמעט 2.4% מהאוכלוסייה של אחת המדינות הקטנות בעולם.
המועדון הגרמני הבינלאומי הוא אחד החשובים במדינה החל מ-1973.
נסיכות מונקו והרפובליקה הפדרלית של גרמניה חתמו על הסכם בנושא שיתוף פעולה בנושא הפשע בשנת 1962. הסכם נוסף, בנושא החלפת מידע בנושא המס נכנס לתוקפו בדצמבר 2011.
מאי 2017 - שגריר גרמניה בצרפת מייר לנדרוט
ספטמבר 2016 - אלבר השני, נסיך מונקו
ספטמבר 2018 - אלבר השני, נסיך מונקו
1 בפברואר 2019 - אלבר השני, נסיך מונקו
21 בפברואר 2019 - אלבר השני, נסיך מונקו
מונקו מיוצגת בגרמניה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בברלין, בירת המדינה.
מונקו מיוצגת בגרמניה גם בדרג הקונסולרי באמצעות שש קונסוליות שונות שהיא מחזיקה בערים: שטוטגרט, דיסלדורף, המבורג, פרנקפורט, מינכן, ופוטסדאם.
גרמניה אינה מיוצגת במונקו בדרג השגרירות והשגרירות האמונה עליה נמצאת בפריז, בירת צרפת.
גרמניה מיוצגת במונקו בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בעיר המדינה.
יחסי גרמניה–מלטה הן היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין רפובליקת מלטה.
גרמניה ומלטה מקיימות יחסים דיפלומטיים מאז 1965. שתי המדינות הן חברי הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, האיחוד האירופי, אזור שנגן וגוש האירו.
מלטה משתפת פעולה עם נאט"ו בתוכנית השותפות לשלום.
השגרירות הגרמנית נפתחה בולטה בשנת 1965, אותה שנה שבה גם נפתחה שגרירות מלטה בברלין.
אוניברסיטת מלטה מאז 2008 תוכנית מן המניין ללימודי גרמנית.
האגודה הגרמנית-מלטזית קיימת משנת 1991 והיא ממוקמת באדנאו.
בימי הביניים הייתה מלטה תחת שליטת בית הוהנשטאופן בין השנים 1194–1268, שבאותה העת הם הפכו לקיסרי האימפריה הרומית הקדושה.
במאה ה-16 הייתה מלטה לזמן קצר תחת שלטונו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהציע אותה בשנת 1525 כנחלה לאבירי סנט יוחנן, שגורשו מרודוס.
המסדר קבע את תולדות האי במשך 268 השנים הבאות ולכן מכונה לעיתים קרובות "מסדר מלטה".
בשנת 1798 הגיע נפוליאון בונפרטה עם ציו לפני מלטה.
תחת האדון הגרמני היחיד של המסדר פרדיננד פון הומפש צו בולהיים ננטש האי על ידי אבירי המסדר, ולאחר התקוממות מלטזית, האיים עברו לשליטת בריטניה בשנת 1800, ונשארה בשליטתם עד 1964.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימשה מלטה לבסיס פעולה נגד צוללות גרמניות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, מלטה שוב שימשה בסיס לבעלות הברית בשל מיקומה האסטרטגי.
האי נפגע בעקבות למעלה מ-2000 תקיפות אוויריות גרמניות ואיטלקיות, שגבו יותר מ-1,500 קורבנות מלטזים.
בשנת 1964 מלטה קיבלה את עצמאותה, ובשנת 1965 כוננו יחסים דיפלומטיים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה ומלטה.
היחסים התגברו עם הצטרפותה של מלטה ל בשנת 2004.
משנת 2007 עד 2009, גרמניה עזרה בחיפושים והתאוששותם של פליטים מהמים המלטזיים.
עבור תיירים גרמנים מלטה היא יעד מאוד פופולרי, לצד תיירים בריטים ואיטלקים, הם מהווים את נציגויות התיירות הגדולות.
גרמניה מחזיקה במלטה שגרירות בלה ולטה בלבד.
מאידך, מלטה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין, ו-10 קונסוליות בברמן, בדיסלדורף, בפרנקפורט, בהמבורג, במגדבורג, במינכן ובשטוטגרט.
יחסי גרמניה-עיראק הם יחסי החוץ בין גרמניה ועיראק.
בין 2 במאי ל-31 במאי 1941 התנהלה המלחמה האנגלו-עיראקית בין בריטניה ובעלות בריתה לבין עיראק ובעלות בריתה ממדינות הציר, במהלך מלחמת העולם השנייה.
במלחמה קיבלה עיראק סיוע צבאי ואווירי מגרמניה הנאצית ומאיטליה הפאשיסטית, והיא נתפסה כחלק מניסיון השתלטות של מדינות הציר על המזרח התיכון ומקורות הנפט שבו.
לאחר המלחמה נמשכו עימותים אלו והביאו לפלישות בריטיות נוספות, בתחילה לסוריה וללבנון, ולאחר מכן, בשיתוף פעולה עם ברית המועצות, לפלישה לאיראן.
לעיראק הייתה הכרה דיפלומטית מלאה בגרמניה המזרחית, והיא הייתה המשטר הלא קומוניסטי היחיד שעשה זאת באותה תקופה.
ההכרה הדיפלומטית המלאה של עיראק במזרח גרמניה ובהכרה במשרד החוץ תחת השר אוטו וינצר התרחשה ב-2 במאי 1969.
במהלך קונגרס מפלגת הבעת' בבגדאד בתחילת פברואר 1969 נדרשה לראשונה בקול רם הכרה במזרח גרמניה, ואחר כך בירך שר החוץ אוטו וינצר בחום את מקבילו העיראקי הן בבגדאד והן בברלין המזרחית.
בראיון שהתקיים בשבועון המזרח גרמני Horizont, שם הצהיר ראש המדינה העיראקית, אחמד חסן אל-בכר:
בנוגע לסחר המזרח גרמני–עיראקי, באותה עת, היצוא העיראקי לכל הגוש המזרחי הסתכם רק במחצית הייצוא שלו לגרמניה המערבית.
בשנת 1968 ייבאה גרמניה המערבית נפט גולמי עיראקי בשווי של 184 מיליון מארק, נוסף על יבוא אחר בשני מיליון מארק.
היצוא המערב-גרמני באותה עת הסתכם ב-81 מיליון מארק, עם נטייה רגרסיבית, מאחר שמזרח גרמניה ייצאה יותר ויותר לעיראק.
יחסים עם גרמניה המערבית וגרמניה המאוחדת
אף כי לעיראק היו יחסים עם מזרח גרמניה, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה ועיראק שמרו על יחסים דיפלומטיים.
בשנת 1965 ניתקו עיראק ושאר מדינות ערב את היחסים עם גרמניה המערבית בעקבות כינון היחסים עם ישראל.
הקשרים כוננו מחדש מאוחר יותר.
גרמניה יחד עם סין, רוסיה, צרפת ובלגיה, התנגדו בעקשנות להצעה לפלישה לעיראק בשנת 2003. לאחר מלחמת המפרץ בשנים 1990/1991 ובתקופת הכיבוש לאחר נפילת משטרו של סדאם חוסיין, נמשכו היחסים הדיפלומטיים במידה מוגבלת.
באוגוסט 2014 הודיעה ממשלת גרמניה שהיא תספק נשק לכוחות פשמרגה כורדים שנלחמים בדאעש.
המשלוחים כוללים ציוד נשק, שריון ותקשורת; משרד ההגנה הגרמני דיווח כי הסיוע הצבאי יספיק כדי לחמש 4,000 כוחות פשמרגה כורדים.
בדצמבר 2014, בתמיכה בהתערבות הצבאית של ארצות הברית נגד המדינה האיסלאמית, אישר הקבינט הגרמני פריסה של עד 100 חיילים מהבונדסוור לצפון עיראק, כדי להכשיר כוחות פשמרגה.
עיראק הייתה שותפה היסטורית חזקה עבור גרמניה, ובשנות ה-80 הגיע הסחר הדו-צדדי לארבעה מיליארד יורו (6.4 מיליארד דולר) בשנה.
ההערכות לשנת 2006 מציבות את היבוא מעיראק על 13.5 מיליון אירו והיצוא לעיראק עמד על 368.4 מיליון אירו.
בין פברואר 2006 לפברואר 2007 ייבאה גרמניה כ-66,000 טון נפט גולמי מעיראק.
עיראק היוותה אפוא 0.05% מכלל יבוא הנפט הגולמי בגרמניה ומדורגת במקום ה-26 בקרב ספקי הנפט הגולמי בגרמניה.
ביוני 2008, הוקמה מחדש על ידי ועדת הכלכלה הגרמנית-עיראקית לראשונה מאז 1987, תחת פיקוחם של שר הכלכלה מיכאל גלוס ושר התעשייה העיראקי פאוזי אל-חרירי.
עיראק מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין וקונסוליה כללית בפרנקפורט.
מאידך, גרמניה מחזיקה בעיראק שגרירות בבגדאד וקונסוליה כללית בארביל.
יחסי גרמניה–מקסיקו מתייחסים ליחסים הדיפלומטיים בין גרמניה למקסיקו.
שתי המדינות חברות ב-G-20, הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי והאו"ם.
אנשי דת וטכנאים גרמנים הגיעו למקסיקו הקולוניאלית במהלך השלטון הספרדי במדינה.
אחד המגעים הראשונים בין גרמניה למקסיקו היה דרך משלחתו של אלכסנדר פון הומבולדט שהגיע למקסיקו בשנת 1803, ונשאר שם שנה במיפוי הטופוגרפיה המקסיקנית ובחקר תרבותה וההיסטוריה שלה.
היחסים הדיפלומטיים בין מקסיקו לגרמניה כוננו ב-23 בינואר 1879 לאחר איחוד גרמניה.
במהלך האימפריה המקסיקנית השנייה ושלטונו של מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו, הובאו גרמנים למקסיקו להתיישב במדינות דרום מקסיקו, בעיקר ביוקטן.
בשנת 1890 שיתפו פעולה נשיא מקסיקו פורפיריו דיאס וקנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק כדי להביא 450 משפחות גרמניות למדינת צ'יאפס, שם התיישבו בעיירה סוקונסקו כדי לפתח את ענף החקלאות באזור.
כמה מהגרים גרמנים היגרו לצפון מקסיקו בעיקר וסייעו בפיתוח כמה עיירות כמו נמל מסטלאן ותעשיית הבישול של מקסיקו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה (1914-1918) מקסיקו נותרה נייטרלית.
במהלך תקופה זו, מקסיקו הייתה עסוקה באותה העת במהפכה המקסיקנית.
בינואר 1917, סוכנים בריטים יירטו מברק שנשלח לשגריר גרמניה במקסיקו היינריך פון אקארדט על ידי ארתור צימרמן, מזכיר המדינה לענייני חוץ של הקיסרות הגרמנית.
במברק הציעה גרמניה למקסיקו שאם ארצות הברית תצטרף למלחמה, מקסיקו תהיה צריכה להצטרף לצד מעצמות המרכז.
בתמורה, אם מעצמות המרכז היו מנצחות, מקסיקו הייתה מקבלת בחזרה את שטחי טקסס, ניו מקסיקו ואריזונה שמקסיקו הפסידה במלחמת ארצות הברית–מקסיקו בשנת 1848. המברק, המכונה מברק צימרמן, יורט כאשר המברק הועבר לשגרירות הגרמנית בוושינגטון די.
על מנת להעבירו מחדש למקסיקו סיטי.
מקסיקו דחתה בסופו של דבר את המברק והמשיכה להישאר נייטרלית במהלך המלחמה.
במהלך מלחמת האזרחים הספרדית, מקסיקו וגרמניה תמכו בצדדים מנוגדים של הסכסוך, כאשר מקסיקו תמכה ברפובליקנים ואילו גרמניה הנאצית תמכה בלאומנים.
זה בעקיפין העמיד את מקסיקו וגרמניה זו מול זו, ובסופו של דבר הביא לאינטראקציה שלילית ברובה בין המדינות.
ב-22 במאי 1942 הכריזה מקסיקו מלחמה על גרמניה במלחמת העולם השנייה.
ההחלטה למלחמה התקבלה על ידי נשיא מקסיקו מנואל אבילה קמאצ'ו לאחר שצוללות גרמניות השמידו שתי מכליות נפט מקסיקניות במפרץ מקסיקו; הס.ס.
פאחה דה אורו, שתיהן נשאו נפט גולמי לארצות הברית.
מקסיקו הייתה אחת משתי מדינות אמריקה הלטינית היחידות שתרמו חיילים במהלך המלחמה (האומה השנייה היא ברזיל).
יותר חיילים מקסיקנים נלחמו בפיליפינים מאשר באירופה.
עם זאת זה לא הרתיע את גרמניה מלערוך במקסיקו ביקורים דיפלומטיים במהלך המלחמה.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו מחדש ב-16 באפריל 1952.
לאחר מלחמת העולם השנייה, מקסיקו קיימה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה הפדרלית של גרמניה ועם הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
במהלך תקופת זמן זו, מקסיקו שמרה על שגרירות בבון.
לאחר איחוד גרמניה מחדש ב-1990, מקסיקו כוננה יחסים עם הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, ובשנת 2000, מקסיקו העבירה את שגרירותה למקומה הנוכחי בברלין.
ביקורי קנצלר ונשיא גרמניה למקסיקו
מזכ"ל מזרח גרמניה אריך הונקר (1981)
קנצלר מערב גרמניה וגרמניה המאוחדת הלמוט קוהל (1984, 1996)
הנשיא אדולפו לופס מטאוס (1963)
הנשיא ויסנטה פוקס (ינואר ואוקטובר 2001, 2003)
הנשיא פליפה קלדרון (ינואר ויוני 2007, 2010)
קיימת במקסיקו קהילה ניכרת ממוצא גרמני המשגשגת מאוד, וביניהם פוליטיקאים, עיתונאים, אמנים ושחקנים מקסיקניים בולטים ממוצא גרמני.
יש גם קהילה מנונית במקסיקו עם כמאה אלף חברים בצפון מקסיקו ממוצא גרמני בעיקר.
ישנן טיסות ישירות בין שתי המדינות עם חברות התעופה הבאות: קונדור, יורווינגס ולופטהנזה.
בשנת 1997 חתמה מקסיקו על הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי (הכולל את גרמניה).
בשנת 2018 הסתכם המסחר בין שתי המדינות בכ-24.8 מיליארד דולר.
גרמניה היא שותפת הסחר הגדולה ביותר במקסיקו מבין מדינות האיחוד האירופי והחמישית בגודלה בעולם.
במקביל, מקסיקו היא שותפת הסחר השנייה בגודלה של גרמניה באמריקה הלטינית (אחרי ברזיל) וה-30 ברמה הגלובלית.
הייצוא העיקרי של גרמניה למקסיקו כולל: מכונות, מכוניות, מוצרים מבוססי כימיה, מוצרים פרמצבטיים וטכנולוגיה רפואית.
הייצוא העיקרי של מקסיקו לגרמניה כולל: מכוניות וחלקי רכב, וכן מוצרים מתעשיית האלקטרוניקה.
יש יותר מ-1,300 חברות גרמניות שממוקמות במקסיקו עם הון כולל של 25 מיליארד דולר.
מספר חברות בין לאומיות גרמניות משקיעות ופועלות במקסיקו כמו אאודי, באייר, BMW, דויטשה בנק, מרצדס-בנץ, סימנס ופולקסווגן (בין השאר).
חברות רבות לאומיות מקסיקנית כגון סמקס, Grupo אלפא, מקסיכם ו-Nemak (בין היתר) פועלות בגרמניה.
מקסיקו מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-5 קונסוליות בברמן, דיסלדורף, פרנקפורט, המבורג והנובר.
מאידך, גרמניה מחזיקה במקסיקו שגרירות במקסיקו סיטי ו-12 קונסוליות בקנקון, צ'יוואווה, גוודלחרה, לאון, מקסיקלי, מרידה, מונטריי, אואחאקה, פואבלה, טיחואנה, וראקרוס וסיוואטנחו.
יחסי גרמניה–סוריה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לרפובליקה הסורית.
היחסים בין סוריה וגרמניה המערבית כוננו בשנת 1953, ועד מהרה נפתחה שגרירות סוריה בבון.
בשנת 1965 ניתקה סוריה את יחסיה עם מערב גרמניה, בעקבות כינון היחסים עם ישראל, אולם בשנת 1974 כוננו היחסים מחדש.
כמו כן, בשנת 1969 כוננה סוריה יחסים דיפלומטים עם גרמניה המזרחית, ופתחה שגרירות בברלין.
לאחר איחוד גרמניה מחדש בשנת 1990, העבריה סוריה בשנת 2003 את שגרירותה בגרמניה לברלין.
בשנת 2011 פרצה מלחמת האזרחים בסוריה, מה שגרם לגרמניה להשבית את פעילות שגרירותה בדמשק, ובשנת 2012 הכירה גרמניה בארגון האופוזיציה הסורית.
בעקבות המלחמה הממושכת ברחו פליטים רבים מסוריה לאירופה, וכמה מאות אלפים מהם נקלטו בגרמניה, מה שגרם לזעם ציבורי גדול בגרמניה כלפי הקנצלרית אנגלה מרקל.
גרמניה מחזיקה בסוריה שגרירות בדמשק וקונסוליה כללית בחלב, ואילו סוריה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין וקונסוליה כללית בברמן.
יחסי גרמניה–נמיביה מתייחסים לקשרים הדו-צדדיים של גרמניה ונמיביה.
קשר זה הוא בעל חשיבות מיוחדת שכן נמיביה נכבשה על ידי הקיסרות הגרמנית במאה ה-19, וגרמניה היא כעת התורמת הגדולה ביותר של נמיביה לסיוע בפיתוח.
פיטר קת'ביווי, נשיא אוניברסיטה הראשון של אוניברסיטת נמיביה וחבר SWAPO ותיק (ארגון העם של דרום מערב אפריקה), היה שגריר נמיביה בברלין מאז 2006.
קשרים ראשונים בין שתי המדינות התרחשו כאשר מיסיונרים גרמנים נשכרו על ידי האגודה המיסיונרית בלונדון, כדי להתחיל לעבוד בדרום נמיביה במהלך סוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19.
כחלק מההמרוץ לאפריקה הגיעה האימפריה הגרמנית לאזור שכעת הוא נמיביה, כמעצמה מיישבת בשנות ה-80 של המאה ה-19, והקימה את דרום-מערב אפריקה הגרמנית.
השלטון הקולוניאלי הגרמני סומן על ידי מתחים והביא לרצח העם של ההררו והנאמה בין השנים 1904 עד 1907, והתוצאה הייתה מותם של 65,000 אנשי הררו (80% מכלל אוכלוסיית הררו), ו-10,000 נאמה (50% מכלל אוכלוסיית נאמה).
המושבה נשלטה על ידי גרמניה עד שנת 1915 כאשר נכבשה על ידי כוחות איחוד דרום אפריקה.
מלחמת העולם הראשונה עד לעצמאות נמיביה
בתקופת השלטון בדרום אפריקה הייתה גרמנית אחת משלוש השפות הרשמיות של נמיביה, לצד אנגלית והולנדית, והאחרונה הוחלפה באפריקאנס בשנת 1925.
העצמאות של נמיביה בשנת 1990 הייתה במקביל לאיחוד הגרמני, מה שהביא להתפתחות איטית של יחסים דיפלומטיים.
עם זאת, בשנים 1989 וגם 2004, ממשלת גרמניה הכירה באחריותה לנמיביה כמדינת שותפות בעדיפות.
בשנת 2004 ביקרה בנמיביה שרת הפיתוח הגרמנית היידמארי וויצזורק-זאול, וביקש את סליחת העבר מהמדינה.
בנאומה במלאת מאה שנה לרצח העם של ההררו והנאמה באוקקרארה היא הייתה האישיות הרשמית הראשונה בממשלת גרמניה שהתנצלה רשמית, וכינתה את האירוע "וולקרמורד" (רצח עם), מילה שנמנעה בעבר בזהירות על מנת לא להזמין טענות פיצויים.
כיום לא מעט בגלל שיתוף הפעולה והחילופים המשופרים באופן משמעותי, כמו גם בגורל הנוכחות הקבועה של "הקהילה הגרמנית בנמיביה", שתי המדינות מנהלות דיאלוג חדש, שלעיתים גם הוא קופא על שמריו.
לפי חישוב על בסיס לנפש, נמיביה היא המקבלת הגדולה ביותר של סיוע בפיתוח מגרמניה באפריקה.
משנת 1990 ועד 2004, נמיביה קיבלה יותר מ-500 מיליון € (619 מיליון $) כסיוע, current התרומה השנתית היא 11.5 מיליון אירו.
מלבד התרומות הרגילות עבור נמיביה (העומדות כעת על סכום של 11.5 מיליון אירו בשנה), גרמניה תומכת בקמפיינים מיוחדים, למשל "יוזמה לפיוס", שמטרתה ליצור או לשפר את קידוחי העיר, מוזיאוני מורשת, מרכזי יצירה ותרבות וכן בתי ספר, אכסניות ומרפאות.
יוזמה זו גורמת לגרמניה לתת 20 מיליון אירו נוספים במשך עשר שנים משנת 2007 עד 2016.
בשנת 2008 העריך משרד החוץ הגרמני כי בממוצע 60,000 תיירים גרמנים ביקרו בנמיביה בשנה, והתוצאה היא מאזן תשלומים חיובי בין המדינות.
יחסי גרמניה–מרוקו מתייחסים לקשרים הדו-צדדיים של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה וממלכת מרוקו.
היחסים בין שתי המדינות כוננו בשנת 1784, כאשר פרידריך הגדול מינה קונסול במרוקו בתקופת מוחמד השלישי.
יחסי גרמניה-מרוקו החלו בשנת 1506, כאשר הוקמו סניפים מסחריים גרמנים בסאפי, מרוקו.
מאז 1781 החלו שיחות בין מרוקו לעיר ברמן הגרמנית על הסכם סחר.
חתימת ההסכם הראשון בין מרוקו לעיר המבורג להסדרת תנועת אוניות בנמלים מרוקאים הייתה בשנת 1802, ולאחר מספר שנים נחתם גם הסכם דומה עם העיר ליבק.
בשנים לאחר מכן הגיעו אנשי אקדמיה גרמנים לחקור את האזור, ומשלחות תיירות מערביות החלו לנסוע לערים במרוקו מאז תחילת המאה ה-19. טיולים אלה מילאו תפקיד מרכזי בהחדרת התרבות המרוקאית בקרב הגרמנים באמצעות מה שפורסם על ידי אלו ששבו מהמשימות.
בין הנסיעות הללו הייתה משימתו של מכון יוסטוס פרץ פון גתה בשנת 1854 וטיול הרופאים גרהרד וולבס אשר פרסם בשנת 1873 את ספרו המסע הראשון שלי למרוקו.
העניין האקדמי במרוקו התרחב, וכדי למשוך אינטרסים פוליטיים וכלכליים באזור, גרמניה הכירה בצורך לשלוח נציג דיפלומטי למרוקו.
קנצלר גרמניה ביסמרק קיבל את ההחלטה לפתוח את הקונסוליה הגרמנית בטנג'יר.
הסולטאן חסן החליט להקים קונסוליה מרוקאית בגרמניה במאי 1878, והחל להרחיב את האינטרסים הגרמנים במרוקו, ומרוקו בתורה החלה להזדקק לכלי נשק הדרושים למודרניזציה של צבאה, והתותחים הגרמניים מתוצרת קרופ היו המפורסמים ביותר באותה תקופה, ומשום כך הוא העביר את הקונסוליה לעיר ברמן, שם היה מפעל של קרופ.
הקונסוליה המרוקאית ביקשה לסכם הסכמי סחר עם גרמניה ולשלוח משלחת צבאית, ושליח הסחר הגרמני נענה לצורכי מרוקו.
בתגובה לאינטרס המרוקאי הזה, שלח הקיסר וילהלם השני את השגריר טטנבאך, אשר סייע במתן מימד חדש ליחסי גרמניה-מרוקו, באמצעות הסכם פאס - הסכם הסחר הגרמני-מרוקאי הראשון - אותו סיים בשנת 1890. לאחר השלמת משימת טטנבאך בשנת 1896, כיהנו אחר כך כשגרירים פון שנק ופון מנצינגן.
יחסי מרוקו-גרמניה הגיעו לשיאם בתקופה זו עם ביקורו של הקיסר הגרמני וילהלם השני בטנג'יר ב-31 במאי 1905, במהלך הסיור המתוכנן שלו בים התיכון במטרה לבטא את העיסוק של גרמניה בעניין המרוקאי ולהעביר את המסר הזה למעצמות הקולוניאליות, במיוחד עם השאיפות הצרפתיות והבריטיות ההולכות וגוברות לגבי מרוקו, מה שהביא למשבר טנג'יר.
זה לא מנע את כיבוש צרפת במרוקו שנמשך עד 1956, אולם בשנת 1911 פרץ משבר אגדיר בשל ניסיונה של גרמניה בשנית לבסס שליטה מסוימת במרוקו.
בשנת 1937 גרמניה גינתה את שיטות הדיכוי הצרפתיות של התנועה הלאומית המרוקאית, ואף הזמינה סטודנטים מרוקאים ללמוד באוניברסיטאות בגרמניה.
ב-11 בנובמבר 1942, הקונסול הגרמני בטטואן, שלושה ימים לאחר נחיתת כוחות בעלות הברית במרוקו, הביע את מחאת גרמניה כלפי מרוקו.
לאחר שמרוקו קיבלה את עצמאותה, היחסים הדו-צדדיים בין גרמניה למרוקו התחדשו במהרה והתרחבו מעבר להיקף המסחרי, וכללו שיתוף פעולה מדיני ודיפלומטי.
כיום שיתוף הפעולה הוא במובנים רבים, כולל שיתופי פעולה תרבותיים, כמו גם הקהילה המרוקאית הגדולה שחיה בגרמניה.
העובדה שהרפובליקה הפדרלית של גרמניה הסכימה לקחת על עצמה את האחריות המשפטית של גרמניה הנאצית כדי לכפר על "חטא" הנאצים כלפי היהודים, השפיעה לרעה על הצד הערבי.
גרמניה המערבית, שהוקמה בשנת 1949, נותרה בשליטת בעלות הברית המערביות, וחופש התנועה הפוליטית והמשפטית של הרשות הפדרלית הגרמנית היה מוגבל מאוד, במיוחד בתחום ענייני מדיניות החוץ הקשורים לכוחות בעלות הברית.
לאחר בחירתו לתפקיד קנצלר פדרלי בספטמבר 1949, קבע קונראד אדנאואר שני יעדים חשובים שממשלתו תשיג: השתלבות במערב ואיחוד גרמניה.
בנוסף, מדיניותו של אי הכרה בגרמניה המזרחית הייתה אחת מסדרי העדיפויות הפוליטיים של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה עד 1965, כחלק מדוקטרינת הלשטיין.
במהלך תקופת העצמאות היו יחסים אלה להתאוששות מוחשית לאחר קיפאון 1919, שבא לידי ביטוי בשיבת הייצוג הדיפלומטי בין המדינות.
פון דריש היה השגריר הגרמני הראשון במרוקו ב-26 במרץ 1957. האירוע הפוליטי הבולט ביותר במהלך שלב זה היה הביקור המלכותי ב-29 בנובמבר 1965 בבירת גרמניה בון.
ב-21 במאי 1963 חתמו גרמניה ומרוקו על האמנה הראשונה בתחום הגירת עבודה, הכוללת היתרי עבודה בתחום התעסוקה.
יוזמה גרמנית זו באה במסגרת של תחרות עם צרפת להביא כוח אדם מרוקאי, שבו גרמניה עבדה החל משנת 1973 על מיסוד ועדת קבע בקזבלנקה.
בהתבסס על הסכם זה ניתן לומר כי הוא בעיקר הופנה כלפי למשוך כוח עבודה מרוקאי, בדומה לתוכן של רוב החוזים וההסכמים שסוכמו עם המדינות של האיחוד האירופי.
גרמניה מחזיקה במרוקו שגרירות ברבאט וקונסוליות באגאדיר ובקזבלנקה.
מאידך, מרוקו מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-5 קונסוליות בברמן, דיסלדורף, פרנקפורט, קאסל ומינכן.
יחסי גרמניה–סינגפור מתייחסים ליחסים הדו-צדדיים בין רפובליקת סינגפור והרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
לסינגפור שגרירות בברלין ולגרמניה יש שגרירות בסינגפור.
השפעה עיקרית שגרמה גרמניה בהיסטוריה המודרנית התרחשה כאשר ה-SMS אמדן פשטה על דרום ודרום-מזרח אסיה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הסיירת הקלה ביצעה פשיטה נועזת על נמל פננג הבריטי זמן קצר לאחר תחילת המלחמה, והכניסה את חצי האי המלאי למלחמה.
בעקבות המלחמה הקרה בין שנות השבעים והשמונים, קנצלר מערב גרמניה הלמוט שמידט שמר על קשר הדוק עם ראש ממשלת סינגפור לי קואן יו.
מין הכלאה של הסחלב נקרא גם על שם הגברת האנלורה "לוקי" שמידט כשביקרה בגן הבוטני בסינגפור בשנת 1978.
סינגפור וגרמניה החלו לקשור יחסים באופן פומבי יותר לאחר התפרקות ברית המועצות הקומוניסטית ונפילת מסך הברזל שהביא לאיחוד הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית הרפובליקה הפדרלית הגרמנית.
ב-10 באוגוסט 1973, כוננה סינגפור יחסים עם גרמניה המזרחית.
גרמניה היא חברה בנאט"ו ואילו סינגפור נשארת כחברה בחבר העמים הבריטי, שתיהן כוללות את בריטניה כחברה מובילה וכבעלת ברית.
סינגפור וגרמניה חתמו על הצהרת כוונות משותפת על שיתוף פעולה באבטחת סייבר ב-6 ביולי 2017. בהתאם להצהרה לסוכנות אבטחת הסייבר בסינגפור ולמשרד החוץ הפדרלי בגרמניה יש חילופי מידע שוטפים, והם חולקים שיטות מומלצות לקידום חדשנות.
נכון לשנת 2015, מנהיגי גרמניה וסינגפור נפגשו בברלין, ועדיין עובדים על הסכם סחר חופשי בין סינגפור לאיחוד האירופי.
קנצלר גרמניה שמידט המשיך בביקורי מדינה לא פורמליים, כאשר בשנת 2012 שנפגש עם חברו הוותיק לי קואן יו.
ב-2 בנובמבר 2017 הנשיאה חלימה יעקוב אירחה אירוע ממלכתי כאשר נשיא גרמניה פרנק ולטר שטיינמאייר ביקר בסינגפור.
גרמניה מחזיקה בסינגפור שגרירות בסינגפור.
מאידך, סינגפור מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-3 קונסוליות בהמבורג, מינכן ושטוטגרט.
יחסי גרמניה–מלאווי הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין רפובליקת מלאווי.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין רפובליקת מלאווי הם יחסים דיפלומטיים מלאים.
היחסים שבין מלאווי לגרמניה כוננו בשנות השישים של המאה העשרים, מעט לאחר זכייתה של מלאווי בעצמאות מן הפדרציה של רודזיה וניאסלנד שנשלטה על ידי הממלכה המאוחדת.
גרמניה עזרה למלאווי במהלך השנים בקידום הפיתוח של המדינה ובמספר תחומים עיקריים: חינוך יסודי, שירותי בריאות, מניעת איידס, קידום השקעות במדינה, בריאות בעלי חיים, גננות וקידום דמוקרטיה.
מאז 2007 שיתוף הפעולה שבין שתי המדינות עלה מדרגה וגרמניה שילבה את מלאווי בתוכנית הפיתוח שלה.
גרמניה מיוצגת במלאווי בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בלילונגווה, בירת המדינה.
מלאווי מיוצגת בגרמניה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בברלין, בירת המדינה.
מלאווי מיוצגת בגרמניה גם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בשטוטגרט.
יחסי גרמניה–מונגוליה הם היחסים הדו-צדדיים בין גרמניה למונגוליה.
מבחינה היסטורית, לרפובליקה העממית המונגולית היו קשרים הדוקים עם הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, אשר נמשכים עד עצם היום הזה.
מונגוליה כוננה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה הפדרלית של גרמניה ב-1974.
הקשר המוקדם בין גרמניה והמונגוליים התרחש בשנת 1241, במהלך קרב ליגניץ, כאשר המונגולים תחת ביידאר ניצחו את איחוד הכוחות של הפולנים, המורבים, והגרמנים, אף על פי שהמונגולים נסוגו חזרה להונגריה זמן קצר לאחר מכן.
לאחר הכרזה על עצמאות ב-1911, מונגוליה, ניסתה ליצור קשר עם גרמניה באמצעות השגריר בסנקט פטרבורג, אולם הניסיון כשל.
לאחר המהפכה המונגולית של 1921, המפלגה המהפכנית העממית של מונגוליה ביססה קשרים כלכליים עם גרמניה בעדיפות גבוהה, ובשנת 1957 משלחת ראשונה של 50 תלמידים מונגולים, כולל Dashdorjiin Natsagdorj, האב המייסד של הספרות המונגולית המונגולית, נשלחו לגרמניה וצרפת לחינוך.
ומונגוליה כוננה יחסים דיפלומטיים עם גרמניה המזרחית ב-13 באפריל 1950, ועם גרמניה המערבית ב-31 בינואר 1974.
מאז איחוד גרמניה, מספר רב של ביקורים נערכו על ידי פוליטיקאים בכירים גרמנים ומונגולים ומשלחות משתי המדינות.
בשנת 2010 נרשמו במרשם האוכלוסין המונגולי הלאומי, 3,852 אזרחים מונגולים שחיים בגרמניה.
גרמניה היא שותפת הסחר הראשית של מונגוליה מבין מדינות האיחוד האירופי, יחד עם הממלכה המאוחדת.
יחסי גרמניה-מלזיה הם יחסי החוץ בין גרמניה למלזיה.
גרמניה מחזיקה במלזיה שגרירות בקואלה לומפור, ומלזיה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין.
ההיסטוריה של הקשר הראשון של מלזיה עם הקיסרות הגרמנית, הייתה כאשר הקונסול האוסטרי-גרמני בהונג קונג הבריטית, הברון פון אוברבק השיג שטח קרקע בחוף המערבי של צפון בורנאו לאחר שעודד לעשות כן על ידי סוחר אמריקני בשם ג'וזף ויליאם טורי בהונג קונג.
פון אוברבק יצא אז לברוניי כדי לחדש את הזיכיון מטמנגונג מברוניי, וחוזה דומה מסולטנות סולו ב-22 בינואר 1878. כדי לממן את תוכניותיו לשטח, פון אוברבק זכה לגיבוי כספי מצד האחים דנט (אלפרד ואדוארד).
עם זאת, לאחר מאמץ רב לקדם את השטח לממשלות אוסטריה וגרמניה, הוא לא הצליח להשיג תשומת לב מהשתיים לכבוש את השטח.
מאוחר יותר נסוג אוברבק ב-1879 והשאיר אותו לאלפרד דנט לניהול השטח.
ביקורו הראשון של קנצלר גרמני במלזיה אי פעם התרחש כאשר ראש ממשלת מלזיה, מאהאטיר מוחמד, הזמין את קנצלר גרמניה באותה תקופה, גרהרד שרדר, לבקר במדינה במרץ 2002. הביקור הרשמי הראשון נערך אז בשנה שלאחר מכן על ידי שרדר.
בספטמבר 2004 קיים ראש ממשלת מלזיה עבדאללה אחמד בדאווי שיחות דו צדדיות עם הקנצלרית אנגלה מרקל במהלך פסגת אסיה – אירופה (ASEM) בהאנוי, וייטנאם.
ב-17 במאי 2005 נערך ביקור של עבדאללה לשיחות פוליטיות וכלכליות עם שרדר.
ביקור קצר בקואלה לומפור של שר החוץ הגרמני יושקה פישר נערך ב-10 בפברואר 2005. ב-11 בספטמבר 2006 נפגש עבדאללה שוב עם מרקל לדיונים הדו-צדדיים האחרים בשולי פסגת ASEM בהלסינקי, פינלנד.
מלזיה הייתה שותפה למסחר העיקרי של גרמניה בין מדינות ASEAN מזה מספר שנים, כאשר גרמניה גם הפכה למשקיעה הגדולה ביותר במלזיה.
המסחר בשנת 2006 הסתכם בכ-7.6 מיליארד אירו, 9.67% לעומת השנה הקודמת.
גרמניה מייבאת מוצרי חשמל, מכונות משרדיות, שומנים ושמנים אכילים ותעשייתיים, מוצרי גומי, ומוצרים כימיים ראשוניים ממלזיה, ומייצאת למדינה מכונות, כלי רכב מנועיים, כלי טיס, חומרה ותרופות.
בשנת 2014 היבוא הגרמני ממלזיה הסתכם ב-6.1 מיליארד ואילו היצוא למלזיה היה 14.8 מיליארד.
בשנת 2001 היו מעל 70,400 כניסות תיירים מגרמניה למלזיה, המהווה את המספר השני בגודלו של כניסות תיירים למלזיה מאירופה אחרי בריטניה.
זה מתוך 12.8 מיליון כניסות התיירים שנרשמו בשנת 2001, מה שהיווה עלייה של 25% לעומת שנת 2000.
יחסי גרמניה–עומאן הם יחסי החוץ בין סולטנות עומאן והרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
היחסים בין שתי המדינות כוננו ב-16 במאי 1972. באופן יחסי, יחסי גרמניה–עומאן היו קרובים וידידותיים.
קיימים התייעצויות דו-צדדיות קבועות שמתמקדות הן בפוליטיקה והן בכלכלה.
גרמניה זוכה להערכה רבה בזכות תפקיד התיווך הפוליטי שמילאה באזור.
מאז שנות ה-60 סייעו חברות גרמניות בעומאן לבנות בהצלחה תשתית איתנה בסולטנות באמצעות השקעות ישירות והחזקות ישירות.
גרמניה היא אחד השותפים הכלכליים העיקריים של עומאן שלא בתחום הנפט.
גרמניה אינה קונה ישירה של נפט וגז מעומאן.
שיתוף פעולה מכוון לעתיד קיים גם בתחום הסביבתי.
הסכם קידום והגנה דו-צדדי על השקעות נכנס לתוקף ב-4 באפריל 2010. הסכם מיסוי כפול גרמני-עומאני שנחתם ב-15 באוגוסט 2012 במסקט אושר על ידי עומאן.
המשא ומתן על הסכם ביטחון נמצא כעת בשלבי סגירה.
מספר גדול של אזרחי עומאן נוסעים לגרמניה לטיפול רפואי.
הגרמנים מהווים כיום את הקבוצה השנייה בגודלה של מבקרים מאירופה.
יחסים דו צדדיים בענפי התרבות והחינוך מתמקדים בשיתופי פעולה במדע וטכנולוגיה, במיוחד בתחום האוניברסיטאי, בו קיימות תוכניות שיתוף פעולה רבות.
בשנת 2014 חתמו גרמניה ועומאן על הצהרת כוונות לשיתוף פעולה בנושא תרבות, חינוך, מדע ומחקר.
מאז 2007 קיימת בעומאן אוניברסיטה פרטית גרמנית-עומאנית, האוניברסיטה הגרמנית לטכנולוגיה (GUtech), שתוכנית הלימודים שלה עוקבת אחר זו של השותף הגרמני RWTH אוניברסיטת אאכן.
בשיתוף עם משרד החינוך העומאני, מכון גתה מציע שיעורים גרמניים במרכז לשפה גרמנית במוסקאט ועוסק בעבודות תרבות מהבסיס האזורי שלו באבו דאבי.
האיגוד הגרמני-עומאני, שהוקם בשנת 1992, מבקש לפתח יחסים ידידותיים בין שתי המדינות ולקדם שיתופי פעולה בתרבות, עסקים, מדע, אקדמיה וספורט.
העמותה לידידות עומאן-גרמניה פעילה בצד עומאן.
עומאן מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין וגרמניה מחזיקה בעומאן שגרירות במסקט.
יחסי גרמניה–נפאל הם היחסים הדו-צדדיים בין גרמניה לנפאל.
הביקור של מהנדרה, מלך נפאל ברפובליקה הפדרלית של גרמניה בשנת 1958 היה בעל חשיבות רבה בהקשר של היחסים הדיפלומטיים בין נפאל וגרמניה.
לגרמניה לא הייתה באותה עת שגרירות קבועה בנפאל, אך מהר מאוד הוכר כי נפאל מועילה מאוד כמדינה נייטרלית בעימות מזרח-מערב.
לפיכך הוקמו שגרירויות קבע של המדינה האחרת בשתי המדינות משנת 1963 ואילך.
גרמניה הייתה השישית שהקימה שגרירות קבועה בנפאל אחרי בריטניה, הודו, ארצות הברית, הרפובליקה העממית של סין וברית המועצות.
בדצמבר 1972 כוננה נפאל יחסים דיפלומטיים עם גרמניה המזרחית, שמעולם לא חרגה מפעילות מודיעינית.
ביקוריהם הדיפלומטיים של ראש הממשלה של נפאל פושפה כמאל דהל ושר החוץ, אנדרנדה ידב, בתאריכים 9–13 במרץ 2009 בגרמניה היו בנוגע לבעיות אזוריות ובינלאומיות.
בנוסף, שר המסחר, לכה ראג'בהט, ביקר במרץ 2012. נשיא גרמניה היינריך ליבקה ביקר בנפאל בשנת 1967, הקנצלר הפדרלי הלמוט קוהל בשנת 1987 והנשיא הפדרלי רומן הרצוג בנובמבר 1996. היו גם ביקורים רשמיים נוספים של חברי הבונדסטאג בשנים האחרונות.
הסכם הגנת השקעות נחתם עם נפאל בשנת 1986. בשנת 1990 נוסדה בקטמנדו לשכת המסחר והתעשייה הגרמנית-נפאלית, המכונה לשכת המסחר והתעשייה הגרמנית בנפאל (NGCCI), במטרה לקדם יחסי סחר דו צדדיים.
כיום גרמניה היא אחת משותפות המסחר החשובות ביותר של נפאל, במיוחד כשוק מכירות של מוצרי טקסטיל כמו שטיחים.
חלק גדול מהמוצרים המיובאים של נפאל הם מכונות ומוצרים תעשייתיים מגרמניה.
גרמניה מחזיקה בנפאל שגרירות בקטמנדו.
נפאל מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-5 קונסוליות בקלן, פרנקפורט, המבורג, מינכן ושטוטגרט.
יחסי גרמניה–מיאנמר הם יחסי החוץ בין גרמניה ומיאנמר.
בשנת 2014 חגגו גרמניה ומיאנמר את יום השנה ה-60 ליחסים בין המדינות.
גרמניה היא היעד השני בגודלו להגירה בורמזית לאירופה, לאחר בריטניה.
בשנים 1954–1988 קיימו גרמניה ומיאנמר קשר הדוק, שהונע ברובו על ידי מדיניות הפיתוח של גרמניה.
היחסים הדיפלומטיים הראשונים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין איחוד בורמה החלו בשנת 1952. הם התבססו לעיתים על יוזמת נציגים שונים של עסקים גרמנים, ביניהם קרופ, AEG, סימנס וחברת המסחר ברלי ג'וקר בבנגקוק שהחלה בראשית שנות החמישים לבצע שליחות דיפלומטית.
בנוסף, גרמניה המערבית רצתה למנוע את השפעת גרמניה המזרחית, שכבר פתחה את הסוכנות המסחרית הראשונה שלה בשנת 1954. בשנת 1955 הוקמה נציגות דיפלומטית של גרמניה המערבית ברנגון, ובשנת 1973 פתחה גם גרמניה המזרחית נציגות שם.
דוקטרינת הלשטיין לא יושמה באופן עקבי במקרה של בורמה.
לממשלה הפדרלית היה חשוב יותר לשמור על בורמה מפני הקומוניזם.
המבנה הצבאי להדחת התקוממות קומוניסטית זכה לתמיכה מלאה.
היחסים שנבנו על שותפות איתנה עם הצבא הבורמזי כדי להבטיח את ההשפעה.
מנקודת המבט של ימינו לא הוערכו סוגיות חיוניות כמו זכויות אדם או דמוקרטיה.
בורמה מעולם לא הכריעה ב"שאלה הגרמנית" ושמרה על יחסים דו צדדיים עם FRG וגם עם DDR.
למרות שבורמה הייתה קרובה פוליטית ל-DDR, היא הייתה תלויה גם בסיוע פיתוח של ה-FRG.
גולת הכותרת ביחסי גרמניה-בורמה הם ביקורם הרשמי של נשיא גרמניה הפדרלית ריכרד פון וייצזקר בפברואר 1986 בבורמה והנשיא הבורמזי סן יו באוקטובר 1987 בגרמניה.
גרמניה המערבית החלה בתוכניות סיוע לפיתוח זמן קצר לאחר כינון יחסים דיפלומטיים עם בורמה.
אף על פי שגרמניה שתרמה 1.15 מיליארד מארק בשנים 1956 עד 1988 הייתה המדינה התורמת השנייה בגודלה לאחר יפן ושותפת הפיתוח החשובה ביותר במערב אירופה לבורמה, אך השותפות מבחינה גרמנית הייתה פחות משמעותית.
נוהל סיוע בפיתוח באותה תקופה היה שונה משמעותית מזה שנהוג כיום.
במקום לספק סיוע הומניטרי ואזרחי דרך ארגונים לא ממשלתיים, גרמניה התמקדה בפרויקטים טכניים, על בסיס הרעיון: "עזרה באמצעות עזרה עצמית".
חלק גדול מהסיוע הגיע לפרויקטים של האגודה הגרמנית לשיתוף פעולה טכני והמשרד הפדרלי לשיתוף פעולה כלכלי ולפיתוח.
הסיוע כלל סיוע בפיתוח ושיתוף פעולה בתחום הטכני והאקדמי וכן הלוואות למדינה הבורמזית.
שוב ושוב ביקרו ברפובליקה הפדרלית גורמים רשמיים ואנשי צבא למטרות אימונים.
חברת פריץ-ורנר מגייזנהיים מילאה תפקיד מיוחד ביחסים הדו-צדדיים, והתמחתה בעיקר במפעלי תעשייה לייצור חימוש.
היא הייתה בבעלות המדינה משנת 1954 עד 1990 ולכן נתמכה באופן מלא על ידי הרשויות בביצוע עסקים עם מיאנמר.
הטיפול בדיסקרטיות בענייניה הפנימיים של המדינה והאמינות תרמו לכך שה-GmbH לשעבר הצליח להשיג דריסת רגל בבורמה.
הנהלת פריץ ורנר GmbH ניהלה מערכות יחסים מצוינות עם הצבא והממשלה, בפרט לגנרל Ne Win, והרחיב אותה באופן שיטתי לאורך השנים.
עד 1988 הוכשרו 600–700 אנשי צבא צעירים ומהנדסים בסדנאות ה-GmbH בברלין וגייזנהיים.
מערכות היחסים הרחיקו לכת עד כי ראש פריץ ורנר GmbH היה בעל תפקיד יותר מיוחס מאשר שגרירות גרמניה ברנגון ופעל ברוב הפרויקטים וההסכמים הדו-צדדיים כמתווך.
בסך הכל ייעץ Fritz-Werner GmbH ל-22 פרויקטים וחמישה פרויקטים חיצוניים נוספים בבורמה עד 1988. הקשר ההדוק איפשר לפריץ-ורנר GmbH להיות החברה היחידה שהורשתה להשקיע בבורמה בעידן Ne Win, בה רק חברות זרות הורשו להשקיע במדינה בשותפות עם המדינה.
[18] עם זאת, נמתחה על החברה ביקורת חריפה בבורמה, על כך שסייעו לצבא בדיכוי עקוב מדם של מחאות פרו-דמוקרטיות באוגוסט 1988. פריץ ורנר GmbH שבבעלות המדינה והממשלה היו חשודים כי היו מעורבים באירועים וכי סיפקו לצבא נשק.
הממשלה הכחישה כל ידיעה על כך.
יחסי גרמניה-מיאנמר בין השנים 1988–2012 התאפיינו בקיפאון.
לאחר ההפגנות ההמוניות בבורמה באוגוסט 1988 וההפיכה ב-18 בספטמבר באותה שנה, האסטרטגיה של מדיניות החוץ הגרמנית כלפי המדינה הדרום אסייתית השתנתה באחת, מכיוון שהיחסים הדו-צדדיים הסתיימו בפתאומיות.
בשנת 1988 הכספים לסיוע לפיתוח היו עדיין 31.7 מיליון דולר.
עשרה פרויקטים בשווי של 50 מיליון מארק גרמני נסגרו בדצמבר 1988 ורוב העובדים המיומנים במדינה נקראו חזרה לגרמניה.
רק שלושה מומחים נותרו במדינה כדי לסיים פרויקטים שהחלו.
ניתן לתאר את האמצעים הרדיקליים הללו כ-"פדנטים שליליים בגין אי-תגובה לפני 1988, מכיוון שהרפובליקה הפדרלית של גרמניה עצמה את עיניה בפני מהלכיה הדיקטטוריים של ממשלת Ne Win".
האסטרטגיה החדשה הביאה לכך שגרמניה איבדה את מעמדה המיוחס ואת כל הקשרים במדינה.
בשנת 1990 גם האיחוד האירופי הגיב בסנקציות הראשונות.
הוא הטיל אמברגו נשק נגד מיאנמר והחזיר את כל הנספחים הצבאיים.
כמו כן בוטל שיתוף הפעולה בפיתוח והותר רק סיוע הומניטרי.
לאחר מותו של הדיפלומט הדני ג'יימס לינדר ניקולס בכלא מיאנמר בשנת 1996, האיחוד האירופי הוציא את חוות דעתו המאוחדת הראשונה על מיאנמר וחייב את כל מדינות האיחוד לבסס על כך את פעולות מדיניות החוץ שלהם.
נגד חברי המשטר ומשפחותיהם הוצא איסור ויזה.
בשנים שלאחר מכן הוטלו בהדרגה סנקציות נוספות של האיחוד האירופי, למשל, איסור הוויזה הוארך לתיירים בשנת 1997. בשנת 1998, האיחוד האירופי הנהיג סנקציות כלכליות לראשונה בהיסטוריה על ידי שלילת מיאנמר מהזכויות של מערכת ההעדפות הכלליות.
למרות שיחות רב-לאומיות חוזרות ונשנות עם נציגי האיחוד האירופי ומיאנמר כמו גם מדינות אסיה, הסנקציות הוארכו בשנת 2003. המהפך התרחש בשנת 2011. בתגובה לבחירות החופשיות הראשונות מאז 1988, הסנקציות של האיחוד האירופי הושעו בתחילה לשנה ובוטלו לחלוטין בשנת 2012, למעט אמברגו הנשק.
למרות שהרפובליקה הפדרלית של גרמניה עקבה אחר האסטרטגיה של האסטרטגיה של האיחוד האירופי כלפי מיאנמר בין השנים 1993 ל-2011, היא בכל זאת ניסתה להתערב במידה מסוימת.
לדוגמה, היא לא הייתה לגמרי משוכנעת שהסנקציות שאומצו על ידי האיחוד האירופי יביאו להצלחה המיוחלת, ולכן תמכה בפרויקטי סיוע של הארגון לבקרת סמים של האו"ם והמשיכה את היחסים הבילטראליים בתחום החינוך נמשכו במידה מוגבלת.
גרמניה העניקה מדי שנה כ-40–50 מענקים למיאנמר.
גרמניה מנסה להחיות את השותפות מאז 2012, לאחר שהוגבלה על ידי הסנקציות של האיחוד האירופי במשך מספר שנים.
גרמניה הייתה בעבר התורמת והשותפה השנייה בחשיבותה במיאנמר, אולם כתוצאה מהסנקציות שהטילו האיחוד האירופי וארצות הברית בשנים האחרונות, מדינות אסיה תפסו את מקומה, וכעת יש להן יותר מ-90 אחוז מנתח השוק במיאנמר.
בין התאריכים 9 עד 12 בפברואר 2014 היה יואכים גאוק הנשיא הפדרלי הראשון שביקר במיאנמר מאז 1986. גאק נפגש עם הנשיא תיאין סיין ומנהיג האופוזיציה, אונג סן סו קי, בין היתר.
"אפשר לסמוך על גרמניה" הוא הבטיח להם.
הסכם בדבר חובותיה הישנים של מיאנמר נחתם גם הוא במהלך ביקורו של הנשיא הפדרלי.
"ההסכם הדו-צדדי מסדיר את החובות העומדים בסך 1.1 מיליארד אירו בסוף 2012, ו-50% מהם יישמטו.
50 האחוזים הנותרים, כלומר כ-542 מיליון אירו, יידחו ויהיה עליהם להחזירם בין 2020 ל-2027."
המסחר בין גרמניה למיאנמר שוב מתחזק לאיטו מאז 2011. הביקוש למוצרים גרמנים, במיוחד בתחום הנדסת מכונות, הנדסת חשמל, כמו גם למוצרים כימיים ותרופות, הוא גבוה.
גרמניה מייבאת בעיקר בגדים ומזון, וגם יבוא של חומרי גלם, כגון עץ ושעם, ואלה של אבני חן מעובדות הופכים חשובים יותר ויותר לסטטיסטיקה של סחר חוץ.
יותר ויותר חברות גרמניות מגלות את שוק מיאנמר לעצמם, כגון הנקל (ייצור חומרי ניקוי), יצרנית התרופה Stada ואדידס 2014 במיאנמר.
"סחר חוץ עם מיאנמר כדאי [...] מכיוון שמדינה זו היא השוק המשמעותי והמתפתח האחרון באסיה וישנן הזדמנויות מצוינות לחברות גרמניות אם יש לך קצת סבלנות."
במהלך ביקורו בפברואר 2012, דיבר השר הפדרלי דירק ניבל בעד קידום פיתוח כלכלי בר-קיימא.
המעורבות הגרמנית בתחום זה, המיוצגת על ידי GIZ, מתמקדת בעיקר בקידום הכשרה מקצועית, מכיוון שמערכת ההכשרה הכפולה של גרמניה היא תבנית מושלמת.
פרויקטים להמשך פיתוח המגזר הפרטי והפיננסי נתמכים.
ארגונים לא ממשלתיים מגרמניה מעורבים גם בתחומים כמו סיוע הומניטרי, מאבק בעוני, צמצום גידול סמים ומגזר הבריאות.
יחסי גרמניה–נאורו הם יחסי החוץ בין גרמניה לבין נאורו.
נאורו וגרמניה נהנות מיחסים פוליטיים טובים.
קשרים דיפלומטיים נשמרים על ידי שגרירות גרמניה בקנברה, אוסטרליה.
נאורו הייתה מושבה גרמנית כחלק מגינאה החדשה הגרמנית, משנת 1888 ועד מלחמת העולם הראשונה.
מסמכים היסטוריים רבים מעידן זה, כגון מפות, סטטיסטיקות ומכתבים, נכתבו בגרמנית על ידי המנהלים באותה תקופה.
לאור זאת, גרמניה סיפקה תמיכה בשני פרסומים בשנות ה-90 של המאה ה-20: הספר "נאורו 1888–1900", אוסף מסמכים מהתקופה הקולוניאלית; וספר על דקדוק נאורית מבוסס על הערות של המיסיונר הגרמני אלויס קייזר .
בשנת 2019 תורגמה העבודה של האתנולוג הגרמני פאול המברוך לאנגלית עם שני כרכים, ובכך הפכה אותה לזמינה לקהל רחב יותר.
המברוך היה חבר במשלחת המבורג לדרום האוקיינוס השקט בשנים 1908–1910 שערכה מחקר אתנוגרפי במיקרונזיה.
גרמניה תומכת בהתפתחות כלכלית, חברתית ותרבותית בנאורו באמצעות תרומותיה המשמעותיות לתוכנית האיחוד האירופי, קרן הפיתוח האירופית.
המדינה מעורבת גם בשיתוף פעולה הדוק של גרמניה בנושאי אקלים עם מדינות אזור דרום האוקיינוס השקט.
גרמניה ונאורו הקימו יחד את קבוצת החברים לאקלים וביטחון באו"ם בשנת 2018 ומנהלים יחד את הקבוצה.
נשיא נאורו לשעבר בארון ואקה השתתף בוועידת האקלים והביטחון בברלין ביוני 2019.
יחסי גרמניה–מיקרונזיה הם היחסים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין המדינות הפדרליות של מיקרונזיה שכוננו בשנת 1992.
ניתן למצוא קשר בין שתי המדינות לראשונה בתקופה הקולוניאלית: בשנת 1885, התגלעה מחלוקת בין הקיסרות הגרמנית לבין ממלכת ספרד בשאלת קרוליין, בין היתר, לגבי הארכיפלג של איי קרוליין, המהווים חלק משמעותי בשטח מיקרונזיה של היום.
המחלוקת הלכה בתחילה לטובת ספרד, שקיבלה את השלטון הקולוניאלי על האיים, אולם בשנת 1899 מכרה ספרד סוף סוף את האיים לאימפריה הגרמנית במסגרת האמנה הגרמנית-ספרדית.
האיים היו שייכים לאזורים המוגנים של גרמניה בדרום האוקיינוס השקט, וביחד עם איים אחרים בדרום האוקיינוס השקט היו חלק מגינאה החדשה הגרמנית.
בשנים 1910–1911 דוכאה התקוממות מצד הסוקאים.
יחסים דיפלומטיים קיימים מ-21 באפריל 1992. לגרמניה אין שגרירות במיקרונזיה, והיא מיוצגת בידי השגרירות הגרמנית במנילה, הפיליפינים.
גם למיקרונזיה אין שגרירות בגרמניה, והיא מיוצגת בה באמצעות שגרירות מיקרונזיה בוושינגטון הבירה, ארצות הברית.
על פי משרד החוץ הפדרלי, ליחסי סחר דו צדדיים יש "נפח צנוע ביותר".
בשנת 2014 היבוא לגרמניה הסתכם ב-20,000 אירו, והיצוא למיקרונזיה ב-169,000 אירו.
גרמניה תומכת מדי פעם בפרויקטים קטנים בתחום שיתוף פעולה טכני.
פרויקטים של פיתוח נוסף במיקרונזיה ממומנים בעקיפין באמצעות היטלים ל.
יתרה מזאת, האגודה הגרמנית לשיתוף פעולה בינלאומי תומכת בפרויקט בנושא ייעור בר-קיימא במדינות הקהילה הפסיפית, שממנו גם מרוויחה מיקרונזיה.
יחסי גרמניה–ניגריה הם יחסי החוץ בין גרמניה לניגריה.
ניגריה מקדמת יציבות ודמוקרטיה באזור ובעלת פוטנציאל כלכלי ניכר.
בשנת 2011 הוקמה הוועדה הבינתחומית הגרמנית-ניגרית המורכבת מקבוצות עבודה בתחומי העסקים, האנרגיה, הפוליטיקה, התרבות, החינוך וההגירה.
מטרתה היא לחזק את סדר היום הרפורמי של ממשלת ניגריה.
במאבק נגד בוקו חראם, הממשלה הפדרלית מסייעת באימוני כוחות הביטחון הניגריים ומציידת אותם.
יתרה מזאת, מתקיים פרויקט ייצוב רב לאומי שנועד לתמוך בניגריה, ניז'ר, צ'אד וקמרון במאבק האזרחי בטרור.
בתגובה למשבר ההומניטרי באזור אגם צ'אד, בפרט בצפון מזרח ניגריה, גרמניה התחייבה בסך הכל 100 מיליון אירו בסיוע הומניטרי וכ-40 מיליון אירו עבור אמצעי ייצוב עד 2020.
שיתוף הפעולה בין גרמניה וניגריה בנושאי הגירה התגבר בשנים האחרונות.
שיתוף פעולה מתקיים בשובם של מהגרים ניגרים, וכן גרמניה מסייעת לשירות ההגירה של ניגריה בתחומי איסוף הנתונים הביומטריים וניהול הגבולות.
ניגריה היא שותפת הסחר השנייה בגודלה של גרמניה באפריקה שמדרום לסהרה.
עדיפות אחת ליחסי הכלכלה היא שיתוף פעולה בתחום האנרגיה.
המיקוד הוא בשיקום ופיתוח נוסף של ייצור אנרגיה בניגריה - במיוחד באמצעות אנרגיה מתחדשת ויעילות אנרגטית משופרת - כמו גם השתתפות רבה יותר של חברות גרמניות בהקמת מקורות אנרגיה בניגריה.
העדיפויות של שיתופי פעולה עם ניגריה כוללות קידום עסקי בר-קיימא, תוך התמקדות במפעלים קטנים ובינוניים, הכשרה מקצועית והמגזר הפיננסי.
הממשלה הפדרלית תומכת גם בניסיונות מוצלחים למיגור הפוליו בצפון ניגריה.
מכיוון שלא דווח על דלקות פוליו חדשות מאז 2016, ניגריה תיחשב רשמית נטולת פוליו החל משנת 2021.
170,000 חקלאים קטנים זוכים לתמיכה בגידול אורז, תירס, מניהוט מצוי ותפוח אדמה באמצעות תוכנית מרכזי החדשנות הירוקה.
גרמניה גם תורמת תרומה משמעותית להקמת בנק הפיתוח הניגרי בכספי Kreditanstalt für Wiederaufbau (KfW).
גרמניה מחזיקה בניגריה שגרירות באבוג'ה וקונסוליה כללית בלאגוס.
ניגריה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין וקונסוליה כללית בפרנקפורט.
יחסי גרמניה–מדגסקר הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין הרפובליקה של מדגסקר.
היחסים בין שתי המדינות היו באופן מסורתי ידידותיים, כפי שמעיד חוזה השלום, הידידות והסחר, שנחתם לפני למעלה מ-135 שנה.
עם זאת, ההפיכה במדגסקר ב-2009 והמשבר הפוליטי והכלכלי הקשה שנמשך עד 2013 גרמו לגרמניה להשהות לזמן קצר את שיתוף הפעולה שלה, אולם הוא התחדש בשנת 2014.
לאחר חזרתה של המדינה לדמוקרטיה התאוששה הצמיחה הכלכלית ברמה צנועה יחסית.
הכלכלה המשיכה לצמוח שוב בשנת 2018, בשיעור של 5.8%.
עם זאת, גם גידול האוכלוסייה היה גבוה (2.7 עד 3%), שכמעט קיזז התקדמות זו.
מדגסקר מעוניינת בהגברת הפעילות של משקיעים בינלאומיים ומעוניינת להעצים את היחסים הכלכליים עם גרמניה.
נכון לעכשיו, גרמניה היא היבואנית השלישית בגודלה של מוצרים ממדגסקר (בשווי של 286.9 מיליון אירו בשנת 2018).
היצוא למדגסקר היה מינימלי (39.5 מיליון אירו בלבד בשנת 2018).
היקף סחר החוץ בסך הכל התגבר בשנים האחרונות.
לפחות 75% (או עד 90% על פי מקורות אחרים) מאוכלוסיית מדגסקר חיים מתחת לקו העוני, וכל ילד שני סובל מתת-תזונה.
ל-87% מהאוכלוסייה אין גישה לחשמל.
שיתוף הפעולה לפיתוח, שנהנה באופן מסורתי בעדיפות גבוהה, התחדש לפיכך לאחר סיום המשבר האחרון.
שיתוף הפעולה הדו-צדדי בתחום הגנת הסביבה מתמקד בשימור המגוון הביולוגי הייחודי של מדגסקר ובשימוש בר-קיימא במשאבי הטבע בענפי האנרגיה והחקלאות.
גרמניה היא התורמת הדו-צדדית השלישית בגודלה והתורמת הגדולה ביותר בתחום הסביבה, ותומכת גם במאמצי ביזור ואנטי-שחיתות.
כספי שיתוף פעולה פיתוח דו צדדי בסך כולל של 29.6 מיליון אירו הועמדו לרשות שנת 2018.
מדגסקר מחזיקה בגרמניה שגרירותה בברלין וקונסוליית כבוד בדיסלדורף.
גרמניה מחזיקה במדגסקר שגרירות באנטננריבו.
יחסי גרמניה–מוזמביק הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לרפובליקה של מוזמביק.
גרמניה המערבית כוננה יחסים דיפלומטיים עם מוזמביק כבר בשנת 1975, השנה בה קיבלה המדינה עצמאות.
מוזמביקנים רבים למדו בגרמניה המערבית וכ-20,000 איש הועסקו שם כעובדי קבלן.
לאחר סיום מלחמת האזרחים, גרמניה מילאה חלק בבניית מוזמביק מחדש.
המספר הרב של ביקורים רמי דרג מעיד על האופי הנדיב של היחסים הדו-צדדיים.