tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תהי פונקציה רציפה במלבן , וגזירה ברציפות לפי ( קיימת ורציפה).
נניח בנוסף שהפונקציות גזירות בקטע .
מקרה פרטי ונפוץ של הכלל הוא כאשר הפונקציות קבועות, כלומר .
שלב א – הוכחת המקרה הפרטי
לפי משפט קנטור, כיוון ש- רציפה בתחום קומפקטי (מלבן) היא רציפה במידה שווה שם.
מכאן שקיים כך שאם אז .
מכאן ש- אכן רציפה (ולמעשה אפילו במידה שווה).
בפרט אם נבחר היא רציפה מההנחה כי רציפה.
על פי משפט פוביני ונוסחת ניוטון-לייבניץ מתקיים
מכיוון שהנוסחה נכונה לכל , נובע מהמשפט היסודי של החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי שהפונקציה גזירה ומתקיים לכל , כנדרש.
שלב ב – הוכחת המקרה הכללי
אנו רוצים לחשב את נגזרת הפונקציה .
לשם כך נגדיר פונקציה חדשה ונבחין כי .
מהמשפט היסודי הנגזרות החלקיות של לפי בהתאמה הן
ואלה רציפות מההנחה כי רציפה.
בנוסף, מהמקרה הפרטי של המשפט, הנגזרת החלקית של לפי היא
וזו פונקציה רציפה מההנחה כי רציפה.
מכיוון שכל הנגזרות החלקיות של קיימות ורציפות, נסיק שהיא דיפרנציאבילית.
לכן גם דיפרנציאבילית, ומכלל השרשרת מתקיים
דוגמה 1 – גבולות התלויים במשתנה הגזירה
נחשב את הנגזרת הבאה ():
דוגמה 2 – שימוש בכלל לחישוב אינטגרלים
לשם כך נסמן עבור והאינטגרל בו אנו מתעניינים הוא .
אזי , כלומר ולכן .
כללי המשחק היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוג דרמת פעולה שנוצרה על ידי בן וינטרס המבוססת על הספר "כללי המשחק" של הסופר ג'פרי דיבר.
בסדרה מככב ג'סטין הארטלי בתפקיד קולטר שו, איש הישרדות וגשש מיומן שמתפרנס באמצעות איתור אנשים בתמורה לפרסים כספיים.
הסדרה שודרה בבכורה ב-11 בפברואר 2024, בעקבות סופרבול LVIII ב־CBS .
במרץ 2024, הסדרה חודשה לעונה שנייה.
העונה השנייה החלה ב-13 באוקטובר 2024.
בפברואר 2025 הוכרז שהסדרה חודשה לעונה שלישית שעלתה ב-19 באוקטובר 2025. החלק השני של העונה השלישית ישודר ב-1 במרץ 2026.
בינואר 2026 הוכרז כי הסדרה חודשה לעונה רביעית.
ג'סטין הארטלי - קולטר שו, זאב בודד עם כישורי הישרדות ומעקב נרחבים שמשוטט בדרכים.
שו מתפרנס מסיוע לאנשי אכיפת החוק ולאזרחים פרטיים לאתר אנשים שנעלמו בתמורה לפרסים כספיים.
פיונה רנה - ריני, עורכת דין המסייעת לשו בעניינים משפטיים
כריס לי - רנדי, (עונה 2 - הווה) בן דודו של בובי, איש טכני העוזר לשו
רובין וייגרט - טדי ברואין, (עונה 1), יחד עם ולמה סייעה לשו בחיפוש אחר מקרים
אבי מקאני - ולמה ברואין, (עונות 1-2) זוגתה של טדי
אריק גרייז - בוב אקסלי, (עונות 1-2), איש טכני העוזר לשו
ג'נסן אקלס - ראסל שו הבוגר, אחיו הבכור המנוכר של קולטר
ברנט סקסטון - שוטר לשעבר שעוזר לקולטר במספר מקרים
פלוריאנה לימה - קמיל פיקט.
אשה שהייתה מעורבת רומנטית עם קוטלר ואחותה נעלמה לפני שנים
פז' ואדאט - לאונרד שרף, (עונה 2) - לקוח עשיר של ריני שמנסה להוציא את השותף שלו מהחברה
קסאדי מקלינסי - מלאני מל דיי (עונה 3 - הווה) העוזרת של ריני
לי טרגסן - אשטון שו, אביו של קולטר שנהרג בנסיבות מסתוריות כשקולטר היה צעיר (פרק 1)
ונדי קרוסון - מרי דאב שו, אמו של קולטר
סופיה פרנס - בילי מטלון
גיל ברמינגהאם - גאס, חבר של אביה של ריני
דיאנה-מריה ריבה - הבלשית הלן ברוק
מליסה רוקסבורג - דורי, אחותו הצעירה של קולטר שהיא פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת וויומינג למדעים
ג'ניפר מוריסון - ליזי הוקינג, חברת משפחה של קולטר
הסדרה מופקת על ידי 20th Television ומבוססת על ספר של ג'פרי דיבר.
הסדרה נבחרה לפיילוט על ידי CBS ביולי 2022. בדצמבר 2022 התקבלה ההזמנה לסדרה.
ב-4 במרץ 2024, הסדרה חודשה לעונה שנייה.
בינואר 2021, ג'סטין הארטלי הצטרף לסדרה בתור קולטר שו.
בספטמבר 2022 לוהקה מרי מקדונל לתפקיד מרי דאב שו, אך מאוחר יותר הוחלפה בונדי קרוסון באותו חודש הצטרפו לסדרה גם רובין וייגרט, אבי מקאני ואריק גרייז.
הסדרה צולמה בקולומביה הבריטית, קנדה, סביב אזור המטרו של ונקובר, ובאולפני הקולנוע של ונקובר.
הסדרה עלתה לשידור ב־11 בפברואר 2024, ב־CBS בארצות הברית בתור התוכנית המובילה אחרי הסופרבול LVIII .
הסדרה עלתה לשידור ב-Disney+ ב-3 באפריל 2024.
אתר הביקורות Rotten Tomatoes דיווח על דירוג אישור של 88% על סמך 16 ביקורות מבקרים.
באתר Metacritic, המשתמש בממוצע משוקלל, הסדרה קיבלה ציון של 64 מתוך 100 על סמך 12 מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
באלגברה ליניארית, כלל סַארוּס הוא שיטה פשוטה ושימושית לזכור ולחשב את הדטרמיננטה של מטריצה ריבועית מסדר .
הכלל קרוי על שם המתמטיקאי הצרפתי פייר פרדריק סארוס , אשר הציג אותו בשנת 1833.
הכלל מספק דרך חזותית לחשב את סכום המכפלות המגדירות את הדטרמיננטה, אך הוא תקף אך ורק למטריצות מסדר ואינו ניתן להכללה פשוטה לממדים גבוהים יותר (כגון ).
כדי לחשב את הדטרמיננטה לפי כלל סארוס, ניתן לפעול לפי השלבים הבאים:
מעתיקים את שתי העמודות הראשונות של המטריצה ורושמים אותן מימין למטריצה המקורית.
כעת מתקבל מערך של 5 עמודות.
דרך נוספת לזכור זאת היא לדמיין שהמטריצה עוטפת גליל, כך שהקצוות הימניים והשמאליים שלה מחוברים.
מסכמים את מכפלות האיברים על שלושת האלכסונים הראשיים ("יורדים" משמאל לימין).
מחסרים את מכפלות האיברים על שלושת האלכסונים המשניים ("עולים" משמאל לימין).
סידור זה מבטיח כי כל אחד מששת האיברים בביטוי של הדטרמיננטה (על פי נוסחת לייבניץ) יופיע בדיוק פעם אחת ובסימן הנכון.
לפי כלל סארוס, נבצע את החישוב הבא:
אלכסונים "חיוביים" (משמאל למעלה לימין למטה):
אלכסונים "שליליים" (משמאל למטה לימין למעלה):
הדטרמיננטה היא ההפרש בין הסכומים:
תוצאה זו צפויה, שכן השורות במטריצה זו תלויות ליניארית (השורה השנייה היא ממוצע של הראשונה והשלישית), ולכן המטריצה אינה הפיכה.
ההוכחה לכך שכלל סארוס מניב את ערך הדטרמיננטה נובעת ישירות מההגדרה הכללית של הדטרמיננטה (נוסחת לייבניץ):
כאשר , חבורת התמורות כוללת תמורות.
נמיין אותן לפי הזוגיות שלהן:
הזהות נותנת את האיבר (האלכסון הראשי).
המחזור נותן את האיבר .
אלו בדיוק שלושת האלכסונים ה"יורדים" בשיטת סארוס.
החילוף נותן את האיבר (האלכסון המשני).
החילוף נותן את האיבר .
אלו בדיוק שלושת האלכסונים ה"עולים" בשיטת סארוס.
מכאן שסכימת האלכסונים בשיטה זו מכסה בדיוק את כל איברי הדטרמיננטה עם הסימנים המתאימים.
תבנית דומה, המבוססת על אלכסונים, מתקיימת עבור מטריצות מסדר :
טעות נפוצה היא לנסות להחיל שיטה דומה עבור מטריצות מסדר ומעלה (על ידי שכפול 3 עמודות).
אולם, הכלל אינו תקף לממדים אלו.
הסיבה לכך היא שבעוד שבחבורה כל תמורה זוגית היא חזקה של המחזור , הדבר אינו נכון לממדים גדולים יותר.
באופן כללי, מספר המחוברים נוסחת לייבניץ לחישוב דטרמיננטה של מטריצה הוא (עצרת).
עבור , ישנם מחוברים, וכלל סארוס מספק בדיוק 6 אלכסונים (3 חיוביים ו-3 שליליים).
שיטת אלכסונים נאיבית תניב רק 8 מחוברים (4 יורדים ו-4 עולים), ולכן היא שגויה מיסודה.
עבור מטריצות מממדים גבוהים, יש להשתמש בשיטות כלליות כגון דירוג גאוס, פיתוח לפי מינורים, או נוסחת לייבניץ.
כָּלַנְתָּרִיזְם הוא מונח גנאי בשיח הפוליטי בישראל, על שמו של רחמים כלנתר, חבר עיריית ירושלים בשנות החמישים.
הביטוי מתאר מצב של מעבר של נבחר ציבור מסיעה אחת לאחרת תמורת טובת הנאה פוליטית.
כלנתר היה חבר סיעת "הפועל המזרחי" בעיריית ירושלים שנטש את סיעתו, שפעלה כדי להדיח את ראש העיר גרשון אגרון באוגוסט 1956, על רקע תמיכתו של ראש העיר בהקמת בית כנסת רפורמי ובריכת שחייה מעורבת בעיר (בריכת ירושלים).
כלנתר הפך לתומך של אגרון, דבר שהעניק לאגרון רוב במועצה, ובתמורה מונה כלנתר לתפקיד סגן ראש העיר הממונה על ענייני דת ותברואה.
צעד זה היה אפשרי כיוון שבאותה תקופה בחרו תושבי הרשות המקומית את חברי המועצה בבחירות יחסיות, והמועצה בחרה מתוכה את ראש המועצה, אשר היה חייב לזכות ברוב מוחלט של חבריה.
בשנת 1975 אישרה הכנסת חוק חדש שהפריד בין הבחירות למועצת הרשות ולראש הרשות.
ניסיון למנוע מצב זה בכנסת
בחוק יסוד: הכנסת הוכנס סעיף שנועד להקשות במקצת על תופעת הכלנתריזם.
סעיף זה (6א) קובע שחברי כנסת שפרשו מסיעתם (שלא במסגרת סיעה חדשה מוכרת) ועברו לסיעה אחרת אינם רשאים להיות מועמדים בבחירות הבאות במסגרת סיעתם החדשה, אלא אם פרשו מחברותם בכנסת, ובכך אפשרו למפלגתם הקודמת לשמור על כוחה הפרלמנטרי, אשר על פיו נקבע מימון המפלגות וייצוגן בוועדות הבחירות.
סעיף זה אילץ את שמעון פרס, דליה איציק, חיים רמון, צחי הנגבי ומיכאל נודלמן להתפטר מחברותם בכנסת, כדי שיוכלו להיבחר ברשימת "קדימה" בבחירות לכנסת השבע עשרה.
כָלְקִיס או חָלְקִיס היא העיר הראשית של האי אֶוויה ביוון ובירת היחידה האזורית של אֶוויה ונפת כלקיס.
מקור שמה של העיר, שנשתמר מתקופת יוון העתיקה, הוא מהמילה היוונית χαλκος שפירושה נחושת, על שם מכרות הנחושת שהיו ממוקמים מחוץ לעיר ושעליהם התבססה תעשיית הברונזה שפרסמה את כלקיס בימי קדם.
כיום אין זכר למכרות ההיסטוריים.
כלקיס ממוקמת באי אֶוויה בנקודה הקרובה ביותר ליוון היבשתית והיא למעשה שולטת על מצר אוריפוס, מצר הים המפריד בין אֶוויה ומרכז יוון.
העיר כלקיס נוסדה כנראה על ידי השבט היווני של האיונים.
אלה ישבו אותה והביאו להתפתחותה המזורזת.
כבר בתקופה הארכאית הייתה כלקיס עיר משגשגת, בעלת תעשיית ברונזה פורחת ומפורסמת.
העיר מוזכרת כבר בכתבי הומרוס והסיודוס.
במהלך המאות ה-7 וה-8 לפנה"ס הקימה כלקיס כ-50 התיישבויות שונות ברחבי אגן הים התיכון: בסיציליה (נקסוס, לנטיני, קטניה, זנקלה), כ-30 יישובים בחצי האי כלקידיקי, בדרום איטליה (רגיון, קומו) ומספר יישובים באיים הספורדים ובחופי תראקיה.
בשיאה, כלקיס יצרה וסחרה כדי חרס, מינרלים, מתכות, צבעים, ופריטי אמנות בכמות ענקית יחסית למסחר בתקופה.
סוחרי העיר הגיעו לא רק למושבותיה הרבות אלא גם לערים אחרות באזור הים התיכון, כולל ערי צפון איטליה ואטרוריה.
כלקיס הייתה בין הערים הראשונות ביוון אשר טבעו מטבעות.
המטבע הכלקיסי היה מקובל במקומות רבים ביוון הודות לקשרי המסחר הענפים של העיר.
השפעתה המסחרית של כלקיס הייתה כה גדולה, שישנן סברות היסטוריות המניחות כי הכתב היווני, בניבו הכלקיסי, הגיע אל האטרוסקים דרך סוחריה ומושבותיה.
במהלך המאה ה-7 לפנה"ס גבר המאבק על השליטה באי אוויה בין כלקיס ובין העיר השכנה ארטריה.
שיא המאבק היה מלחמת לילנטוס.
במלחמה זו נתמכו שתי הערים בכוחות מבחוץ (בני בריתה של כלקיס היו שותפותיה למסחר סאמוס וקורינתוס).
כלקיס יצאה כשידה על העליונה בעימות זה וכתוצאה מכך סיפחה לעצמה את השטחים החקלאיים הטובים ביותר באי ורכשה את ההגמוניה באי.
בתחילת המאה ה-6 לפנה"ס פרצה מלחמה בין כלקיס לבין אתונה.
אתונה ניצחה, האצולה הכלקיסית גורשה ועל שטח העיר הוקמה מושבה אתונאית.
החל מתקופה זו, כלקיס הייתה תחת השפעתה של אתונה ומאוחר יותר, במהלך המאה ה-5 לפנה"ס, היא היוותה חלק מהליגה האטית-דלית.
בשנת 447 לפנה"ס, או בשנת 446 לפנה"ס, פרצו בכלקיס ובאוויה כולה מרידות נגד האתונאים.
המרד דוכא על ידי פריקלס.
ההגמוניה האתונאית הארוכה על כלקיס נמשכה עד קרב כירוניאה, שלאחריו עברה כלקיס, יחד עם כל אוויה, לשליטתו של פליפוס השני, מלך מוקדון.
בתקופה ההלניסטית שימשה כלקיס כאחד משלושת המבצרים המוקדונים שבאמצעותם שלטה מוקדון במרכז יוון ("שלושת כבלי יוון").
המלך הסלאוקי, אנטיוכוס השלישי, השתמש בכלקיס כבסיס קדמי לפלישה ליוון ולמלחמה ברומאים בשנת 192 לפנה"ס.
בשנת 88 לפנה"ס חזר המלך מיתרידטס השישי, מלך פונטוס על מהלכיו של אנטיוכוס.
תחת שלטון רומא נהנתה משגשוג כלכלי מסוים כתוצאה ממסחר.
עם התפלגות האימפריה הרומית עברה כלקיס, יחד עם כל יוון, לידי האימפריה הביזנטית, אז שימשה כמבצר ביזנטי מהמאה ה-6 לפנה"ס והלאה.
משנת 1209 הייתה העיר תחת שלטון הרפובליקה של ונציה ונקראה נגרופונטה (הגשר השחור).
בשנת 1470 עברה לידי האימפריה העות'מאנית, שהפכה אותה לעיר מחוז של פאשה וב-1688 ניסו הוונציאנים לכבוש אותה בשנית בכוח גודל, אך נכשלו.
משנת 1830 השתייכה כלקיס, יחד עם כל אוויה, למדינת יוון המודרנית.
בתקופה המודרנית הכילה העיר כעשרת אלפים נפשות, ואוכלוסייה מעורבת של טורקים, יוונים וקהילה יהודית.
רעידת אדמה ב-1894 הרסה חלקים גדולים מהעיר העתיקה וחומותיה.
מסילת רכבת אשר הוקמה ב-1904 על גבי גשר נע, וחיברה בינה ובין אתונה ופיראוס, נתנה לעיר תנופה כלכלית מחודשת.
בעקבות הרפורמה של בשנת 2011 היישוב אבלידה נכלל בתחום העיירה.
קווי המתאר של העיר המודרנית ומבנים בולטים
העיר מורכבת משני חלקים: החלק העתיק יותר מוקף חומות, ידוע בשם "הקאסטרו" של "קארה באבא" (מטורקית: "אבא השחור") וממוקם צמוד למצר אורופז.
החלק המודרני יותר מהווה פרבר חיצוני לקאסטרו.
בעוד החלק הפנימי שימש בעבר כגטו ליהודים ולמיעוט הטורקי, החלק החיצוני שימש בית בעיקר יוונים.
חלק גדול מחומות העיר הפנימית נהרסו על ידי רעידת האדמה ב-1894, חלק נהרס בגלל ההתרחבות הטבעית של מצר אורופז ולמעשה, חלקים נרחבים של החומה שניצבה בעבר על יד הים אינם קיימים כיום.
אחד מן המבנים החשובים ביותר בעיר היא כנסיית סנט פראסקאוה, בעבר הכנסייה הראשית של השלטון הוונציאני אשר הוקמה עוד בתקופה הביזנטית, למרות חזותה הארכיטקטונית המערבית.
ישנו גם מסגד טורקי בעיר.
נמלה של העיר נמצא בחלקה הצפוני, והעיר מחוברת ליוון היבשתית בגשר חדש בחלקה הדרומי והמזרחי.
העיר בעלת חופי רחצה, בתי ספר, אולמות תרבות, בנקים, תחנת דואר, כיכרות, ומבני השלטון המקומי של מחוז המשנה.
קדמוניות היהודים של יוספוס פלביוס מזכיר יישוב יהודי בעיר.
לפי בנימין מטודלה היו בכלקיס בעת ביקורו קהילה של כ-200 יהודים שעסקה ביצור ובצביעת משי.
בערך מתחילת שלטון הפרנקים, ובהמשך תחת שלטון ונציה, חויבו היהודים לגור בגטו המקומי ה"קאסטרו", ולשלם מיסים מיוחדים.
ידוע על משפחה יהודית בשם קלומיטי, שרכשה אזרחות ונציאנית, ושאחד מבניה, דוד קלומיטי, במאה ה-15, היה בעל אחוזות וצמיתים יהודים.
היהודים מילאו חלק חשוב בכלכלת העיר בימי הביניים, וסחרו גם עם הנמלים העות'מאניים וגם עם הנמלים הוונציאנים.
תחת שלטון העות'מאנים ירדה חשיבותה של הקהילה המקומית, מעט ממגורשי ספרד הגיעו אליה, ובכך השאירו את הקהילה בצביון המקורי שלה.
היהודים עסקו בתקופה זו בעיקר בפחחות, מכירת ירקות ופירות, ובתפירת בגדים.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה היהודית בכלקיס כ-325 יהודים, פלישת הגרמנים הובילה רבים מהם לברוח להרים.
בעוד חלק הצליח לברוח לארץ ישראל דרך טורקיה ולהינצל, חלק מהם נתפסו ונשלחו בשנת 1944 למחנה ההשמדה אושוויץ.
כיום הקהילה מונה כ-20 משפחות.
כָלְקִיס הייתה ממלכה (אתנרכיה) קדומה בלבנון.
בממלכה זו גרו היטורים, שבט ערבי או ארמי המוזכר בספר בראשית כה טו, ולכן הממלכה נקראת גם יטוריאה (ביוונית עתיקה: Ἰτουραία) וארץ היטורים.
כן נזכרת הממלכה בכתבי יוסף בן מתתיהו.
משערים כי כלקיס הקדומה נמצאת תחת העיירה ענג'ר בלבנון, כ-55 ק"מ מזרחית לביירות, בעמק הבקאע, בקרבת הגבול עם סוריה.
אחרים מציעים את התל הסמוך מג'דל ענג'ר, בו נחשפו שרידיו של מקדש רומי.
הממלכה השתרעה על פני חלקים מדרום הלבנון וצפון הגליל.
בשנת 104 לפני הספירה יהודה אריסטובולוס הראשון, מלך יהודה, ואחיו אנטיגונוס הראשון סיפחו חלקים ניכרים מכלקיס לממלכת יהודה, גיירו חלק מתושביה ויישבו בה יהודים.
לאחר כיבוש זה נותר לממלכה רק שטח מצומצם למרגלות הרי הלבנון סביב הבירה כלקיס.
במאה הראשונה לפנה"ס נכנס האזור כולו תחת חסות רומית וככל הנראה גם כלקיס הייתה כפופה לנציב של פרובינקיה סוריה שישב באנטיוכיה.
בתקופה זו שלט בממלכה המלך תלמי בן מינאי.
לפי יוסף בן מתתיהו לאחר שאלכסנדר השני, בנו של מלך יהודה אריסטובולוס השני, הוצא להורג בידי פומפיוס, פיליפיון בנו של תלמי נשלח על ידי אביו לאשקלון כדי לחטוף את אחותו של אלכסנדר, אלכסנדרה (השלישית), אחיו אנטיגונוס ואחות נוספת מאמם.
פיליפיון הצליח לחטוף אותם מאמם והביאם אל אביו.
הוא התאהב באלכסנדרה ונשא אותה לאישה, אולם מאוחר יותר הומת בשל כך על ידי אביו, שאחר כך נשא אותה לאישה בעצמו.
לאחר תלמי שלט בממלכה בנו ליסניאס .
בשנת 41 לספירה הרומאים העבירו את ליסניס בן תלמי מכהונתו כמלך כלקיס ובמקומם נתן הקיסר הרומאי קלאודיוס את הממלכה להורדוס, אחיו של אגריפס הראשון מלך יהודה ונכדו של המלך הורדוס.
לאחר מותו של הורדוס מלך כלקיס, ניתנה הממלכה על ידי הקיסר קלאודיוס לאחיינו אגריפס השני, אך בשנת 54 אגריפס השני הועבר למלוך על הגולן והיא הועברה לבן דודו אריסטובולוס, בנו של הורדוס מלך כלקיס.
ככל הנראה בשנת 55 לספירה מינה נירון קיסר את אריסטובולוס למלך ארמניה הקטנה ובשל כך הופסק קיומה של כלקיס כממלכה עצמאית והיא הפכה לחלק אינטגרלי מפרובינקיה סוריה.
במשך רוב תקופת שלטונם של בית הורדוס היה מלך כלקיס אחראי על מינוי הכהנים גדולים בבית המקדש בירושלים וחלק ממלכי כלקיס כגון אגריפס השני השתמשו בסמכותם זו כדי להשיג השפעה ושליטה בירושלים שמחוץ לתחום מלכותם.
כַּלָּנִית היא יישוב קהילתי בתחום שיפוט מועצה אזורית מרום הגליל, הממוקם בין טבריה לכרמיאל.
טקס עלייה על הקרקע התקיים ב-29 באוקטובר 1981. היישוב הוקם בדצמבר 1981 כמושב על ידי "הפועל המזרחי" עבור בני המושבים עלמה ודלתון יוצאי העדה הטריפולטאית.
מקימי המושב התיישבו באופן זמני החל מינואר 1978 בגבעת חנניה.
בתחילה הוקם המושב על ידי 20 משפחות ו-12 רווקים ובהמשך התרחב ל-35 משפחות.
המושב עבר פיתוח בהתיישבות על ידי בנים ממשיכים ועם הזמן הפך ממושב ליישוב קהילתי.
משפחות היישוב הן משפחות דתיות מסורתיות אך ישנה כניסה ליישוב ברכבים בשבת.
בכלנית ספרייה פעילה, בית כנסת מפואר, ומעון שנפתח בעזרת הוועד המוניציפלי.
לילדי המושב יש אפשרות ללמוד בבית הספר בבר יוחאי במועצת מרום הגליל או בבית הספר נתיב הושעיה.
במושב בקתות אירוח ("צימרים"), בית בד של משפחת ג'השאן ופעילויות שטח "טרקטורוני כלנית".
שמו של היישוב הוא על שם הפרח כלנית אשר היה בשפע על הגבעה לפני תחילת ההתיישבות.
כלמידיה (Chlamydia) היא מחלת מין הנגרמת על ידי החיידק Chlamydia trachomatis .
המחלה פוגעת באיברי המין ובלחמית העין, ואף עלולה לגרום לדלקת ריאות נגיפית (אינטרסטיציאלית).
בנוסף להתפשטותה במהלך קיום יחסי מין, היא עלולה להיות מועברת מאם לבנה במהלך ההיריון.
כלמידיה היא אחת ממחלות המין הנפוצות ביותר כיום.
בארצות הברית ישנם כ-4 מיליון מקרים של כלמידיה בשנה.
עם זאת, 50% מהגברים ו-75% מהנשים הנדבקים במחלה לא מפתחים סימפטומים, ואינם יודעים כלל כי נדבקו.
בנשים, אם הכלמידיה לא מטופלת, היא עלולה לגרום לדלקות באגן (PID), המתבטאות בדימום מהנרתיק, כאב במהלך קיום יחסי מין, דלקות ברחם, בחצוצרות ואף בשחלות.
סיבוכים בדלקות אלו עלולים לגרום לקושי בהתעברות, להריון חוץ-רחמי, ואף לעקרות.
כאמור, לא כל הנשים מפתחות סימפטומים.
בגברים המפתחים סימפטומים, המחלה עלולה להתבטא בכאב במתן שתן, הפרשות לא-רגילות מהפין, נפיחות באשכים, וחום.
סיבוך אפשרי הוא דלקת ביותרת האשך, העלולה לגרום לעקרות.
בגברים ונשים כאחד, המחלה גורמת לכאבים בהטלת שתן, לחום ולפגיעה בלחמית העין (גרענת), אשר עלולה להתפתח לכדי עיוורון.
ניתן להידבק בכלמידיה בקיום יחסי מין בלתי מוגנים.
וחשוב לזכור כי רוב הנשאים אינם מודעים לכך שהם נושאים את המחלה, כיוון שאינם מפתחים סימפטומים.
ניתן להידבק באיברי המין (נרתיק, פין, רקטום) כמו גם בגרון ובעיניים.
דרכי הידבקות נוספות ופחות שכיחות כוללות גם מין אנאלי ללא אמצעי מניעה, מגע איבר נגוע בשאינו נגוע (ללא חדירה), שימוש באביזרי מין שלא חוטאו כראוי, וגורמים נוספים כגון ידיים לא היגייניות, שירותים ומגבות מזוהמים.
ניתן לאבחן כלמידיה במספר סוגים של בדיקות: בדיקות מטוש, בדיקת שתן או תרבית צואה.
בעבר השתמשו בבדיקות דם (סרולוגיות) ובבדיקות תרבית שתן, אך אלה נחשבות לא אמינות, ודורשות מיומנות מקצועית רבה בטיפול בדגימות.
כיום ניתן לבצע בדיקות אמינות על ידי אבחון חלקים מה-DNA של החיידק.
ריפוי המחלה הוא פשוט - טיפול באנטיביוטיקה ממשפחת הטטרציקלינים.
כיוון שהטיפול הוא פשוט, ישנם רופאים הממליצים על טיפול גם ללא אבחנה מדויקת.
במקרה של אבחון ודאי, נבדקים גם הפרטנרים ליחסי מין עד 60 יום לאחור, בכדי לשלול הדבקה.
במהלך לידה וגנילית, תיתכן העברה של כלמידה מהאם לתינוק, הדבקה כזו עלולה לגרום לדלקת עיניים חריפה ולהוביל לעיוורון.
כיוון שאחוזים גבוהים של נשאיות כלמידה (ומחלות מין אחרות) הן אסימפטומטיות, במדינות רבות בעולם וכן בישראל, מורחים את עיניהם של היילודים שנולדו בלידה וגינלית במשחה אנטיביוטית, כטיפול מונע.
כלקדון (יוונית: Χαλκηδών, מקובל גם האיות חלקדון וכן קלסדון) הייתה עיר נמל עתיקה באסיה הקטנה.
כלקדון נודעה במיוחד בשל ועידת כלקדון, הוועידה האקומנית הרביעית, שנערכה בשנת 451. העיר נוסדה במאה ה-7 לפני הספירה כמושבה של העיר היוונית מגארה.
היא כונתה "עיר העיוורים" כיוון שהוקמה על הצד האסיאתי של מצרי הבוספורוס, שנחשב לנחות לעומת הצד האירופי, שעליו ישבה ביזנטיון.
לאחר נפילת ביזנטיון הייתה העיר נתונה להתקפות חוזרות ונשנות מצד שבטי הברברים.
במאה ה-7 נפלה לידי הצבא הפרסי.
העיר נהרסה בתקופת מסע הצלב הרביעי, ומאוחר יותר היו אלה הטורקים שכבשו אותה כמאה שנים לפני כיבוש קונסטנטינופול.
הם ניצלו את חורבותיה כמקור לאבני בנייה עבור עירם איסטנבול.
העיר היא חלק מאיסטנבול כיום, ונקראת קדיקוי.
כַּלְקוֹפִּיריט הוא מינרל סולפידי, שנוסחתו הכימית CuFeS2, והוא מורכב מגבישים טטרהדריים.
שמו הוא הלחם של המילה היוונית כַלְקוֹס (χαλκός, נחושת) ופיריט.
בחשיפה לאוויר עובר הכלקופיריט תהליך של חמצון ומתפרק למגוון תחמוצות, הידרוקסידים וגופרות.
מינרלי נחושת נלווים כוללים את הסולפידים בורניט (Cu5FeS4), כלקוציט (Cu2S), קובליט (CuS), דיגניט (Cu9S5) ; הפחמות מלכיט ואזוריט, ולעיתים רחוקות תחמוצות כדוגמת קופריט (Cu2O).
לעיתים נדירות בלבד מוצאים כלקופיריט יחד עם נחושת טבעית.
לעיתים קרובות טועים בין כלקופיריט לפיריט, אף על פי שהמבנה הקריסטלוגרפי של הפיריט הוא קובייתי ולא טטרגונלי כשל הכלקופיריט.
בנוסף, הכלקופיריט מופיע בצורת גושים ולא גבישים, הוא פריך פחות, צבעו צהוב כהה יותר עם גוון ירקרק וברק שמנוני.
לעיתים קרובות מכונה הכלקופיריט "נחושת צהובה" בשל צבעו ותכולת הנחושת הגבוהה שבו.
הכלקופיריט הוא אחד המינרלים המכונים "זהב השוטים" בשל הגוון הצהוב שלו.
כמעט ואין מצבים בהם מוחלפת הנחושת בכלקופיריט טבעי במתכות אחרות שמקורם בסולפידים אחרים.
אבץ מחליף במידה מוגבלת את הנחושת אף על פי שלכלקופיריט יש מבנה גביש כמו לספלריט
עם זאת, הכלקופיריט מזדהם לעיתים קרובות על ידי מגוון יסודות קורט אחרים כמו קובלט, ניקל, מנגן, ובדיל המחליפים את הנחושת והברזל, סלניום וארסן המחליפים את הגופרית, ויסודות הקורט כסף, זהב, פלטינה, עופרת, ונדיום, כרום פלדיום, אינדיום, אלומיניום ואנטימון.
קרוב לוודאי שיסודות אלו נוכחים במינרלים הצומחים בתוך גביש הכלקופיריט, למשל לוחיות של ארסנופיריט מייצגים ארסן, מוליבדניט המייצג מוליבדן וכוך הלאה.
כלקופיריט הוא אחד ממחצבי הנחושת החשובים ביותר.
אומנם תכולת הנחושת בו נמוכה יחסית (כ-25%), אבל תפוצתו הנרחבת והכמויות הרבות של מינרל זה הופכים אותו למקור חשוב להפקת נחושת.
מקור שם היסוד בלטינית "Cuprum" הוא קיצור של הביטוי "aes Cyprium" – "המתכת של קפריסין" רמז למקור הנחושת העיקרי בתקופת האימפריה הרומית, מחצבי הכלקופיריט שבהרי טרודוס בקפריסין.
עפרת כלקופיריט מופיעה במגוון סוגי עפרות.
מגושים גדולים כמו בטימינס (Timmins) באונטריו לעורקים בלתי סדירים ופיזור בסלעי יסוד כדוגמת גרניט ודיוריט כמו מחצבי הנחושת של ברוקן היל (Broken Hill) באוסטרליה, ושל הרי האנדים.
בכימיה, כֶֿלָציה (מהמילה היוונית χηλή, כֶֿלָה, שפירושה "טופר"; בעברית "תַּצְבִּית", מלשון "צבת") היא תהליך של קישור הפיך של ליגנד - הכֶֿלָאטור (מכונה גם כֶֿלָאנט, גורם כלציה, גורם קומפלקסציה), ליון מתכתי, ובכך יוצר קומפלקס מתכתי, הכלאט.
המושג משמש בדרך כלל לקומפלקסים בהם יון המתכת קשור לשני אטומים או יותר של הכלאטור, למרות שהקשרים יכולים להיות כל שילוב שהוא של קשרי קואורדינציה וקשרים יוניים.
הראשונים שהשתמשו במושג "כלאט" היו גילברט מורגן וה.
דרו, בשנת 1920: "תואר השם כלאט, המופק מהצבת הגדול או כלה (יוונית) של הלובסטר או סרטנים אחרים, מוצע בעבור קבוצות דמויות מד-קוטר, המתפקדות כשתי יחידות קושרות ונאחזות באטום המרכזי, ליצירת טבעות הטרוציקליות."
היציבות המוגברת של קומפלקסי הכלאט, לעומת קומפלקסים מימיים, מכונה "אפקט הכלציה".
גורם כלציה הוא ליגנד פולידנטטי, המתקשר ליותר מאתר קואורדינציה אחד על אטום המתכת.
כיוון שיש לשבור את כל הקשרים לאטום המרכזי כדי לנתק ליגנד, נדרשת יותר אנרגיה על מנת להגדיל את מספר המולקולות הנפרדות.
אם הכלאטור היה מוחלף על ידי מספר ליגנדים מונודנטטים (כמו מים או אמוניה), מספר המולקולות הכללי היה פוחת, לעומת העלייה במספר המולוקולות החופשיות כאשר כלאטור מחליף כמה ליגנדים מונודנטטיים.
על כן, האפקט הוא אנטרופי, בכך שיותר אתרי קישור נתפסים על ידי פחות מולקולות.
עלייה כללית במספר המולקולות החופשיות בתמיסה מובילה לגידול באנטרופיה.
רוב קומפלקסי המתכת בטבע כוללים צורה כלשהי של טבעת כלאט, כמו טבעת היומית, או חלבון.
על כן, כלאטי מתכת רלוונטיים לניוד של מתכות בקרקע, וספיגה והצטברות של מתכות בצמחים ובמיקרו-אורגניזמים.
כלציה סלקטיבית של מתכות כבדות רלוונטית לביו-רמדיאציה, כמו סילוק צזיום-137 מפסולת רדיואקטיבית.
התרופות האנטיביוטיות ממשפחת הטטרציקלין הן כלאטורים של יוני סידן 2+ ומגנזיום 2+.
כלאטורים משמשים באנליזה כימית, ריכוך מים, חומרים משמרים, ורפואה (תרפיית כלציה), בה הם משמשים לקישור עם מתכות רעילות בגוף (כמו כספית, ארסן, ועופרת), על מנת ליצבם ולאפשר לגוף להפרישם בצורה בטוחה.
בין הכלאטורים הטבעיים מצויות טבעות הפורפרין בהמוגלובין וכלורופיל, והסידרופורים המופרשים על ידי מיקרו-אורגניזמים, המבצעים כלציה ליוני ברזל +3. כלאטור סינתטי נפוץ הוא EDTA.
מתקיים מחקר לגבי השימוש בכלאטורים לסילוק אטומים של אקטינידים רדיואקטיביים מתוך הגוף, עקב מקרה יחיד בו טיפול זה הצליח בנפגע בודד שספג מנת קרינה עצומה.
תוצאות טובות הושגו בניסויים על חיות מעבדה, אך עדיין לא התקיימו ניסויים בבני אדם.
הרב כַלְפוֹן משה הכהן (שם לידה המלא; עקיבא כלפון משה הכהן כינויו הכמ"ה ובראשי תיבות: מוהרמ"ך; ובפי יהודי ג'רבא מכונה חכם כַלְפוֹן, י"ב בשבט ה'תרל"ד, 30 בינואר 1874 – י"ח בטבת ה'תש"י, 7 בינואר 1950) היה רבה הראשי של ג'רבה ומגדולי רבני תוניסיה.
כתב חיבורים רבים, בהם ספרי הלכה, חינוך, מוסר, דרשות ושו"ת, נודע בחכמתו הרבה.
היה תומך נלהב של הציונות ופעל כל חייו לשיבה לארץ ישראל.
כתב חזון קוסמופוליטי שדגל בשלום עולמי ובהקמת ארגון דוגמת האו"ם בירושלים.
נפטר בג'רבה ערב עלותו ארצה, ובחשוון ה'תשס"ו (אוקטובר 2005) הועלו עצמותיו לירושלים.
משפחת הכהן הייתה ממשפחות הכהנים "כהן אברי"ש" המיוחסות, לפי מסורת משפחתית, לעזרא הסופר.
אבי סבו הוא הרב שאול הכהן שהיה אב בית הדין של הרובע הקטן (חארה זגירה) באי ג'רבה.
סבו מצד אביו הוא הרב משה הכהן, מחבר הספר "פני משה", ועל-שמו נקרא.
אביו, רבי שלום, חיבר את הספרים "נהר שלום", "חפץ יקר" ו"חיים ושלום", היה אב בית הדין של העיירה ז'רז'יס הסמוכה לג'רבה.
הכינוי "כלפון" שנוסף לשמו הוא כינוי חיבה שניתן לו על ידי אמו.
נולד בשנת ה'תרל"ד 1874, לרב שלום הכהן, ולתרַאכִּי, באי ג'רבה שבדרומה של תוניסיה.
בילדותו ידעה משפחתו שנות עושר ושובע והייתה ידועה בגמילות חסדים ובתמיכתה בחכמי ועניי ג'רבה.
בבחרותו הידרדר מצבה הכלכלי של משפחתו, והוא נאלץ לצאת לעזור בפרנסת הבית, בין השאר על ידי הגהת והעתקת ספרים.
למד אצל אביו ואצל הרב יוסף ברבי, לימים רבה הראשי של ג'רבה.
כאשר נקרא אביו להנהיג את קהילת ז'רז'יס נתבקש מוהרמ"ך לשמש כשוחט לבני הקהילה.
בהיותו בן שבע עשרה למד שחיטה אצל הרב בנימין חדאד (השוחט של הרובע הגדול - "חארה צגירה = קטן"), ושימש כשוחט ובודק.
עקב תנאי העבודה הקשים, תחת כיפת השמים בימי הקיץ החמים, חלה בקדחת וראייתו נפגעה.
למרות זאת, בתחילה לא רצה להפסיק את עבודתו לטובת פרנסת ביתו, ורק לאחר הפצרות רבות חזר לג'רבה להמשיך בלימודיו.
בשנת 1895 נשא הרב כלפון משה הכהן לאשה את מסיעדה, בת דודו מצד אמו, הרב אברהם כהן.
לזוג נולדו שלושה בנים וחמש בנות:
בנו, הרב אברהם מגוץ הכהן; הוא כתב את ספרו התורני הראשון, "ברכת אברהם", בגיל 21. נפטר בגיל שלושים ושלוש לאחר מחלה קצרה.
מות הבן השפיע רבות על אביו, אירוע אישי שקיבל ביטוי רב בזיכרונותיו.
בנו, הרב שושן הכהן, שירש את אביו כרבה הראשי של ג'רבה.
חיבר את הספרים "מעשה שושן", "פרח שושן", "ממלכת כהנים" ועוד.
לאחר עלייתו לארץ נתמנה לרבו של מושב איתן.
בן נוסף נפטר בגיל 4 חודשים, ולא נזכר בשמו בכתבי הרב אלא רק בראשי התיבות רמ"ז.
בתו, אַמִימָה (נפטרה לפני נישואיה)
בתו, פְלִילָה, אשר נישאה לאחי אביה (מצד האב) לאחר שהתאלמן
נכדו רבי שלום כהן כיהן כרב המועצה אזורית שפיר
כשהיה בן עשרים וחמש נדרש לקבל משרת חבר בבית הדין של ג'רבה, אך הוא דחה את ההצעה בטענה שאינו רוצה ליהנות מן הציבור.
על אף סירובו, לאורך השנים המשיכו לזרום אליו הצעות לשמש בתפקידים רבניים שונים, לעיתים גם בצירוף הבטחה לפרס גדול ומכובד, אך הוא תמיד סירב.
בשנת 1917, בגיל 43, התמנה לבסוף לחבר בית הדין בג'רבה (לצד הרב ציון כהן יהונתן והרב מרדכי אמייס הכהן, בן דודו מצד אביו), אולם גם אז סירב לכהן בתור ראש בית הדין אלא רק כשלישי בדין, ורק במשך מספר שעות מסוים ביום.
למעשה התנאים לא התקיימו, וכל היום הוא היה עסוק בעבודתו כאשר כמעט כל בית הדין של ג'רבה מוטל על כתפיו.
מספר פעמים הוא אף שקל להתפטר עקב מצבו הבריאותי מפאת הקושי לעמוד בעומס העבודה.
במהלך כהונתו תיקן תקנות חשובות בג'רבה, ועמד על משמר הדת בכל רחבי האי.
פרשה מיוחדת בה בלטה מנהיגותו הייתה בעת פלשו הנאצים לג'רבה וביקשו 50 קילו זהב מהקהילה היהודית, היה זה ביום השבת והוא נסע עימם ברחבי השכונות היהודיות וחייב כל יהודי להביא את כל הזהב שיש לו.
בשנת תש"ט, כשהיה בן שבעים וחמש, חלה אנושות.
לאחר שיפור קל במצבו הוא הורע שוב, והוא נפטר בג'רבה ביום שבת בי"ח בטבת ה'תש"י (1950).
ביום קבורתו כמעט התרוקנו ערי הסביבה מיושביהן היהודים, והשוק הראשי של ג'רבה (אשר רוב החנויות בו היו בבעלות יהודית) נסגר.
רבבות אנשים, בהם נציגי ממשל תוניסאיים וצרפתיים, השתתפו בהלוויה.
נקבר בג'רבה, בז' בחשוון שנת תשס"ו (2005), 55 שנה לאחר פטירתו, הועלו עצמותיו מתוניסיה (דרך צרפת) לישראל, והוא נקבר בהר המנוחות בירושלים על יד הרב שלום משאש.
העלאת עצמותיו לארץ הייתה כרוכה במבצע מדיני מורכב אשר היה מעורב בו גם שר החוץ התוניסאי.
במסע ההלוויה, שנמשך שלושה ימים, נטלו חלק רבבות משתתפים מישראל, תוניסיה וצרפת, ובהם הרב מרדכי אליהו והרב עובדיה יוסף, שאפיין בדברים שנשא שם את דרכו ההלכתית של הנפטר: אי סטייה, לרוב, משיטת פסיקתו של מחבר הספר שולחן ערוך.
על שמו קרויים בתי כנסת, ישיבות וכולל אברכים, ובערים נתיבות ואשקלון קיימים רחובות על שמו.
באוקטובר 2010 נקרא על שמו רחוב בשכונת הר חומה בירושלים.
עם הקמת בתי ספר של חברת כל ישראל חברים במאה ה-19 בתוניסיה, הוביל החינוך המודרני שלה להתרחקות מהמסורת.
בניגוד לרבה הראשי של תוניסיה, הרב ישראל זיתון ורבנים נוספים, ביקש הרב כלפון לשמור על החינוך התורני-מסורתי, והתנגד יחד עם בן דודו, הרב מרדכי אמייס הכהן (לימים אב"ד ג'רבה והרב הראשי לתוניסיה) להקמת בית ספר של החברה באי.
הוא לא שינה את דעתו גם לאחר שקיבל פניה מרבה של תוניסיה, שביקש ממנו לתמוך בחברה.
גם לאחר שהוקם בית הספר, מרבית התושבים נשמעו לרב כלפון, ולא שלחו את ילדיהם אליו.
למרות התנגדותו להכנסת המודרניזציה אל בתי הספר של חברת כל ישראל חברים, הרב כלפון היה תומך נלהב בתנועה הציונית, על אף שהיה מודע לכך שפעיליה המרכזיים היו רחוקים ממסורת:
על בנימין זאב הרצל כתב: "בימינו אלה הופיע בקרבנו איש רם המעלה זך השכל וחד הרעיון, בנימין זאב הרצל שמו...
המציא רעיון נכבד להיות כל איש הבא להסתופף בצל החברה הציונית ובשם ציוני יקרא...
ודפק על פתחי מלכים ורוזנים לקחת מהם משפט גלוי להיות ארץ ישראל לנו כמלפנים".
בשנת 1919 נמנה עם מייסדי התנועה הציונית "עטרת ציון" בג'רבה, שפעלה בשיתוף עם הקרן הקיימת וקרן היסוד, לחיזוק השפה העברית וחבריה התעדכנו בחדשות מארץ ישראל, בין היתר על ידי קריאת עיתונים עבריים כמו "הלבנון", "המגיד", "הצפירה" ו"החבצלת".
בדרשתו בשבת פרשת נשא, בי"ב בסיוון תר"פ, ימים אחדים לאחר תום ועידת סן-רמו ואשרור הצהרת בלפור בידי חבר הלאומים, אמר שמדובר ב"אתחלתא דגאולה".
את הדרשה הזו שִׁכְתֵּב במוצ"ש, ופרסמה כ"הדרוש החמישי לאתחלתא דגאולה" בספרו "מטה משה", וכך כתב: "מעתה אין ספק כי זהו ראשית והתחלת הגאולה, וראוי לכל איש ישראלי לתת אלפי תודות לו ברוך הוא על הגאולה ועל התשועה, כי פקד ה' את עמו והוציאנו משעבוד לגאולה".
הרב כלפון סבר שהיכרות עם ארץ ישראל תגביר משמעותית את העלייה אליה, ובחזון שכתב בשנות ה-20 של המאה ה-20, הציע לארגן ביקורים של צעירים יהודים מרחבי העולם בארץ ישראל במימון התנועה הציונית.
רעיון דומה מומש עם הקמת פרויקט תגלית בשנת 2000.
הרב כלפון עודד עלייה לארץ ישראל, ודאג שבני קהילתו יתמכו בעולים.
הוא גם קרא לקניית קרקעות בארץ ופעל להחייאת השפה העברית.
עם הקמת מדינת ישראל, קבע לחגוג באי ג'רבה את יום העצמאות של מדינת ישראל במשך שלושה ימים רצופים (ד'-ו' באייר).
בשנת תרנ"ח, כשהיה בן עשרים וארבע, ניסה לראשונה לעלות ארצה בעזרת ידיד מטריפולי, עמו היה בקשרי ידידות מביקוריו שם בדרכו לרפא את עיניו.
אולם, לאחר שהנסיעה כבר הוסדרה, אביו שמע על כך וביקש להניא אותו מלעלות בטענה שלפי חשבונו המשיח יבוא בשנת תרע"ז ועליו לחכות עד אז.
על מנת שלא לצער את אביו ר' משה כלפון שמע בקולו וויתר על ההזדמנות לעלות, הזדמנות שהצטער עליה כל ימיו.
כהכנה לעלייה ארצה קנה חלקת אדמה בשכונת בית הכרם בירושלים, ובערוב ימיו, כאשר בריאותו רופפת, החליט לנסות לעלות לארץ פעם נוספת.
בשנת תש"ט הוא השיג רישיון עלייה, ובנו שושן יצא לתוניס על-מנת להסדיר את המסמכים.
אולם, עקב מחלה נדחתה עלייתו לארץ בשל ההחמרה במצבו הבריאותי, אשר לא השתפר די הצורך עד יומו האחרון.
חזון איחוד האומות, שלום עולמי והכפר הגלובלי-מוסרי
בחיבוריו המוקדמים, עוד בטרם קמה מדינת ישראל, הוא דן ברעיונות מדיניים מפורטים הלכה למעשה, לא רק בנוגע לרעיון הציוני אלא גם ברעיונות קוסמופוליטיים מובהקים.
בעקבות מלחמת רוסיה-יפן שפרצה ב-1904, הרב כלפון הגיע למסקנה שתורת ישראל לא מסתפקת בגאולת ישראל, אלא מבקשת לבנות עולם שלם ומתוקן עבור האנושות כולה.
הוא ניסח חזון קוסמופוליטי נרחב, שבו קיימים מנגנונים ומוסדות שיכוננו שלום עולמי.
בשל חששו כי דבריו לא יתקבלו בשל מעמדו ומעמד ארץ מגוריו השוליים יחסית, גנז את הרב כלפון החזון.
עיתון בשפה הערבית שהגיע לידיו 15 שנים לאחר מכן, חשף בפניו להפתעתו רעיונות מדיניים הזהים לרעיונות שכתב ב-1905. מאז החליט כי מחובתו לפרסם את רעיונותיו בפומבי.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 נשא הרב כלפון דרשות שבהן הדגיש את הצורך לעסוק במשפט בינלאומי, וניסח בפירוט הצעה מעשית להקמת ממשלה עולמית ולכינון משפט בינלאומי.
הוא פיתח מנגנון לפתרון סכסוכים, וניסח תוכנית מדינית מפורטת בת סעיפים רבים.
הרב כלפון קרא לייסד בירושלים ועד מדינות ובית דין בינלאומי שיבחן את התנהלותן של המדינות בהתאם לטובתם של כלל בני האדם, ויכלול נציגים מכל המדינות שיחד יכריעו בסכסוכים בינלאומיים וימנעו שימוש בכוח ובאלימות.
הרעיון האחרון מומש גם הוא, עם המצאת הביטקוין עשרות שנים לאחר מכן.
הרב כלפון סבר שהקמת מרכזו הגדול של ועד המדינות צריכה להיות בירושלים, "כי שם שאיפה גדולה לכל העמים – לנו היהודים ולנוצרים ולישמעאלים.
עם התרחבות תנועת שיבת ציון והצהרת בלפור, החייאת השפה העברית והטבת מצבם של היהודים במדינות המפותחות ראה הרב כלפון כראשיתו של עידן הגאולה.
הרב כלפון ראה בהתפתחות הטכנולוגית אמצעי שהופך את העולם לכפר גלובלי, המחייב את מדינות העולם לבוא לעזרת מדינות השרויות במצוקה כחלק מהערבות ההדדית והשלום העולמי.
המושג האחרון גם היווה עבורו חובה דתית, וההתקדמות הטכנולוגית סימלה בעיניו בסיס לעליית מדרגה רוחנית.
מתוך ספריו יצאו לאור כיותר מ-50 חיבורים העוסקים בכל ענפי היהדות (לא כולל הסטים).
מספריו שיצאו לאור על פי סדר ה א-ב
אגודת אזוב – כולל דרכים אשר יבחן בהם האדם את מדותיו, אם הן מידות רעות, ועצות ודרכים כיצד יתקנם.
אגרת הפורים – חידושים על מגילת אסתר.
אהבה וחסד – לשונות על הש"ס.
אמת ואמונה – קונטרס המכיל י"ב שאלות ותשובות בנושאים אקטואליים.
אשת חיל – קונטרס ובו דברי מוסר לעקרת הבית.
בנוי על סדר הפסוקים בפרק "אשת חיל".
באר משה – חידושים על ד' חלקי שו"ע.
ברית יעקב – חידושים על נביאים וכתובים, קרא בשם זה מפני שזה אחד משמותיו השניים (עקיבא=יעקב).
ברית אבות (ב' חלקים) – חלק ראשון: מצד אחד ברטנורא ורמב"ם ומצד שני ביאורים על דרך הדרוש והמוסר.
חלק שני: חידושים על מסכת אבות.
ברית כהונה – כל המנהגים והתקנות של ג'רבה וסביבותיה, בנוי על פי סדר ארבעת חלקי השולחן ערוך (אחד משני ספריו המוכרים והחשובים ביותר).
גאולת משה – קונטרס הכולל מאמרים ורעיונות בעניין ישוב ארץ ישראל.
דרכי משה (ב' חלקים) – חלק ראשון: 54 דרושים מוסריים לפי סדר פרשיות השבוע (לכל פרשה דרשה), חלק שני: המשיך לכתוב על עשר פרשיות והשאר מאמרים.
דרש משה – י"ח דרושים נפלאים לפרשת זכור.
הלכה למשה – כללי הפוסקים וכללי ההוראה הנחוצים לכל מורה הוראה רבני.
ויגד משה – חידושים על הגדה של פסח.
ויקהל משה – רעיונות והצעות בכל מיני נושאים, החל מדברים לתועלת היחיד, עבור בתועלת הציבור, עד תועלת העולם.
ומשפטיו עם ישראל – כל הליכות בית הדין בפרוטרוט: כיצד צריך להתנהל בית הדין בסדר מופתי, איך לחלק את התפקידים בין הדיינים, מה יש לעשות בכל יום מימי השבוע בבית הדין ועוד.
זבחי כהונה – על הלכות שחיטה וטריפות, מחולקים למערכות לפי סדר א-ב.
זבחי רצון – ביאור על חלק מהשיר "שוחטי הילדים" על הלכות שחיטה שחיבר רבי ישראל נג'ארה.
חופת משה – דיני נידה וצניעות.
חיים ועושר – הלכות מעשר כספים והתועלת ממצווה זו בגשמי וברוחני.
חכמה ומדע – "בא יבוא הנהגת החכם במאכלו, משקהו...דיבורו, מהלכו, מלבושו, כלכול דבריו, משאו ומתנו, דירתו, מפי נר המזרח ואור המערב הרמב"ם ז"ל.
טעמי כהונה – טעמי המצוות בדרך שכלית.
יד בתשובה – מוסרים ודינים לתשובה ולתוכחת, תלמוד תורה, כיבוד אב ואם, נישואין, שבת ומועד.
יד משה – חידושים על חמישה חומשי תורה.
ידי משה – חידושים על הרמב"ם, בעיקר על הלכות תשובה ודעות.
כתר תורה – כל תרי"ג מצוות לששת ימי השבוע.
לב אבות – מאמרי מסכת אבות מחולקים לפי נושאים על סדר הא"ב.
לבושי כהונה – לבושים והדרנים על הש"ס.
לקט משה – ליקוטים שונים.
מאזני צדק – המדות והדעות שיש לאדם ללכת בהם ולהתרחק מהפכם.
מגן גיבורים – סידור תרי"ג מצוות בדרך מיוחדת בה המצוות התלויות בממון לחוד, המצוות התלויות בגוף לבד, והמצוות התלויות בנפש לבדנה.
מטה משה – י"ג דרושים בנושאים שונים.
מעשה צדקה – מעשיות על כוחה של מצוות הצדקה, מהתלמוד והמדרשים ועוד.
מצווה ומדע – מוסרים במדות ובדעות ישרות מדברי הרמב"ם בספר המדע, ומדברי הגמרא.
משה ידבר – חידושים על נביאים וכתובים והגדה של פסח.
נר מצווה – סידור תרי"ג מצוות לפי עשרת הדיברות, באופן שבכל דיברה קיבץ יחד את כל המצוות הקשורות אליה.
נתן משה – על חמש מתנות.
סתרי משה – ספר הזכרונות דברי הימים שכתב על עצמו.
עיני משה – הלכות גיטין וחליצות.
פקד משה – 45 דרושי הספד על רבנים אנשים פשוטים ונשים צדקניות.
פרשת העיבור – ביאור כללי עיבור השנה באופן קל וקצר.
ובסופו קונטרס "פרי חדש" על כללי העיבור, והוא לקוח מדברי הרב פרי חדש א"ח (סימן תכ"ז ותכ"ח).
צדקה ומשפט – הלכות צדקה.
צדקה ורחמים – כולל שקלא וטריא בדברי הפוסקים.
קול משה (ב' חלקים) – חידושים על הש"ס.
ראשי חדשים – על עיבור השנים.
שואל ונשאל (ט' כרכים) – יותר משלושת אלפים תשובות בהלכה (אחד משני ספריו המוכרים ואפשר להגיד החשוב ביותר).
שולחן ערוך קטן – כעין ספר קיצור שולחן ערוך, "מכיל רוב הדינים הנצרכים לאדם מישראל...".
שפתי כהן – כללי הדקדוק.
תהילה למשה – חידושים על ספר תהילים.
תורה וחיים – ספר הבלול משלל נושאים: מוסר, מידות, עצות, הגיגים, רעיונות ועוד ועודכן, באו בו הקדמות לספרים שהיה בדעתו להוציא לאור, ולבסוף לא הספיק להוציאם.
הספר מסודר במערכות לפי סדר א-ב.
כלקדון או חלקדון הוא קבוצת מינרלים השייכים למינרלים הסיליקטיים.
מינרלי כלקדון הם סוג של קוורץ ושבהם הגבישים קטנים עד כדי כך שניתן לראותם במיקרוסקופ בלבד (קריפטוקריסטלים - גבישים סמויים).
הכלקדון שייך לקבוצת המינרלים הסיליקטיים (SiO4) שהם הקבוצה החשובה ביותר בין המינרלים יוצרי הסלעים.
בסיליקטים אטום הצורן מצוי במרכזה של פירמידה בעלת ארבעה קדקודים אותם מייצגים אטומי החמצן.
קיימות כמה אפשרויות מבנה בין הטטרהדרונים כתוצאה מכלל זה והכלקדון מייצג את המבנה התלת־ממדי הקרוי טקטוסיליקט - (סיליקטים במבנה מרחבי).
במבנה סריג זה כל אטום חמצן משמש גשר בין שני טטרהדרונים, כלומר הוא משותף לשני אטומי צורן.
מכאן נובעת הנוסחה הכימית של הכלקדון SiO2.
המינרלים בקבוצת הכלקדון נוטים להיות שקופים למחצה עד אטומים, בעלי ברק שמנוני עד שעוותי, צבע הכלקדון הוא בדרך כלל בין לבן לאפור, כחול אפרפר, חום עד כמעט שחור.
כלקדון בגוונים אחרים מקבל כינוי בהתאם לצבע.
הכלקדון על מופעיו השונים נפוץ מאוד וניתן למוצאו בסלעי יסוד, סלעים מותמרים וסלעי משקע.
משערים כי בשל היותו של הכלקדון נפוץ, קשה ועמיד הוא היה בין חומרי הגלם הראשונים בהם השתמש האדם הקדמון.
תחילה כנשק (סכינים, חוד חצים וחניתות) ואחר כך כחלק מתכשיטים.
עמים שחיו לאורך נתיבי המסחר במרכז אסיה נהגו להשתמש בסוגים שונים של כלקדון, כולל קרנליאן לגלף חותמות בדפוס שקע (אינטגליו – יצירת הדמות בנגטיב, ההפך מקמאו), לשבץ בטבעות ולחרוט כחרוזים, עבודות שבהן ניכרת השפעה יוונית-רומית.
דוגמאות יפהפיות של חפצים מכלקדון מהמאה ה-1 שמקורם כנראה בקושאן נמצאו בשנים האחרונות בטיליה-טפה שבצפון־מערב אפגניסטן.
שעווה חמה אינה נדבקת למשטחי כלקדון מלוטשים, ולכן הרבו להשתמש בכלקדון לחותמות.
קבוצת המינרלים כלקדון קרויה על שם העיר היוונית כלקדון שבאסיה הקטנה, כיום קדיקוי (Kadıköy), פרבר של איסטנבול שבטורקיה.
בתנאי טמפרטורה נמוכה הכלקדון מסיס יותר מהקוורץ.
עובדה זו עומדת לכאורה בסתירה לכלל על פיו למינרלים בעלי מבנה גביש זהה והרכב כימי זהה צריכים להיות תכונות תרמודינמיות זהות שמהן ניתן לנבא את רמת המסיסות, אבל בכלקדון המינרלים כה זעירים (קריפטוקריסטלים – גבישים שניתן לראות במיקרוסקופ בלבד) ויש לו לכן יחס גבוה מאוד של שטח פנים ביחס לנפח.
משערים כי תכונה זו היא האחראית למסיסות הגבוהה יותר של הכלקדון.
מסיסות של קוורץ וכלקדון במים מזוקקים
הטבלה להלן מראה את ריכוז הצורן שהומס לחלוטין במים מזוקקים בשיווי משקל כימי כפי שחושב על ידי PHREEQC תוך שימוש במאגר המידע llnl.dat.
שם המינרל תיאורכריזופראססוג ירקרק בשל תחמוצת הניקל.פראס כלקדון בעל צבע ירוק תפוח בשל כמויות זעירות של הורנבלנדה.צורסוג של סלע משקע כימי וביוכימי.
הצור הוא סלע קשה בעל מראה זגוגי הבנוי מסיליקה (SiO2) טהורה עם מעט מאוד "זיהומים" כימיים.
הוא בנוי מגבישים זעירים (קריפטוקריסטלים – דהיינו גבישים נסתרים) של המינרלים קוורץ וכלקדון.חלמישסוג של צור בהיר שצבעו לבן, אפור, חום, חום אפרפר וירוק בהיר עד אדום חלודה.
ערך זה הוא תרגום של הערך Chalcedony מוויקיפדיה באנגלית שהסתמכה על המקור הבא:
בן־תור ,לוחות הגדרה למינרלים יוצרי סלעים, הוצאת י"ל מאגנס, 1973.
כַּלָּנִית מְצוּיָה (שם מדעי: Anemone coronaria) היא מין בסוג כלנית במשפחת הנוריתיים.
זהו אחד מכ-120 מינים בסוג זה, והיחיד הצומח בר בארץ ישראל.
בישראל הכלנית מוגדרת כצמח מוגן וקטיפתו אסורה.
לפי סקר שערכה החברה להגנת הטבע, הכלנית היא הפרח המוכר והאהוב ביותר בקרב הישראלים.
ב-2013 נבחרה הכלנית לפרח הלאומי של מדינת ישראל.
בעולם היא נפוצה בעיקר באזורים בעלי אקלים מתון או קריר בחצי הכדור הצפוני.
מפורטוגל וספרד מזרחה ועד תוך חבל כורדיסטן וחופי צפון אפריקה, ומשגשגת בייחוד בארצות הים התיכון: איטליה, יוון, קפריסין, מלטה, טורקיה, סוריה, לבנון וארץ ישראל.
בארץ ישראל נפוצה הכלנית מצפון הארץ עד הר הנגב, ופורחת בדרך כלל בחודשים ינואר עד אפריל (לעיתים מספר פרטים מקדימים ופורחים כבר בדצמבר).
פרחי הכלנית מופיעים במספר צבעים: אדום (הנפוץ ביותר), לבן או גוני סגול הנעים מסגול-כחול לסגול-ורוד.
צבע הכלנית מושפע מריכוז הפיגמנטים האדומים – ככל שהאדומים מעטים יותר, צבעים אחרים יוכלו לבלוט.
סוג הקרקע שעליה צומחת הכלנית עשוי להשפיע על ריכוז הפיגמנט, ולכן נראים לעיתים שדות כלניות שבהם כל הפרחים באותו הצבע.
הכלנית היא גאופיט רב-שנתי הגדל בבָּתוֹת, בקרקעות כבדות לא-מופרעות ולא-מלוחות.
הכלנית פורחת בחורף ובאביב בחודשים דצמבר–מרץ ובאזורים קרים יותר לעיתים גם באפריל, כאשר שיא הפריחה הוא בחודש פברואר.
פקעת הכלנית היא "פקעת היפוקוטיל"; חלק ממנה מתפתח מתת-הפסיג.
הפקעת, המכילה עמילן כחומר תשמורת, מתחדשת מדי שנה: בראש הפקעת הישנה נוצרת פקעת חדשה המתמלאת בזכות הפוטוסינתיזה, המתרחשת בעלי הצמח, ובמהלך הפריחה מנוצלים חומרי התשמורת שהצטברו בפקעת מהשנה שעברה, והיא מצטמקת והולכת.
בתחתית הפקעת הישנה ניתן למצוא מעין קליפות, שהן שרידי הפקעות משנים קודמות.
מאחר שכל פקעת צומחת מעל קודמתה, היא קרבה מאוד לפני השטח, ושורשים מיוחדים בתחתית הפקעת מתכווצים ומושכים אותה כלפי מטה.
אך בכל זאת, בשל קרבתה לפני השטח, אין הכלנית מצויה בשדות מעובדים, משום שפקעותיה נפגעות מהחריש.
לכלנית גבעול עגול בגובה 20–30 ס"מ, בעל שושנת עלים גזורים דלילה בבסיסו, ומעטפת של שלושה עלים גזורים סנטימטרים אחדים מתחת לפרח.
כל גבעול נושא פרח אחד.
פרח הכלנית הוא פרח גדול, שקוטרו בדרך כלל, ובזנים מתורבתים יכול להגיע גם ל-15 ס"מ.
צבע הפרחים אדום עז, לבן או במנעד רחב של גוני סגול, מכחול כהה עד ורוד בהיר.
הפרח בעל עטיף פשוט, ללא עלי גביע.
עלי הכותרת גדולים ודקים, ומספרם אינו קבוע, אך בדרך כלל נע בין 5 ל-6. במרכז הפרח ניצבת מעין כיפה מוגבהת, הנושאת עֱלִיים ואבקנים מרובים שצבעם שחור.
גודל גרגרי האבקה כ-25 מיקרון, ומספרם יכול להגיע ל-2 מיליון גרגרים לפרח.
לאחר ההפריה מוקפת הכיפה בטבעת לבנה.
כל פרח פורח ימים אחדים, נסגר בשעות הלילה ונפתח בשעות היום.
סגירת הפרח מגינה על האבקה מלחות ומקור, ולכן בימים גשומים יש שהפרחים נשארים סגורים.
פתיחת הפרחים וסגירתם נעשית באמצעות מנגנון המבוסס על צמיחת עלי הכותרת מבסיסם: בערב צומחים התאים בצד החיצוני של עלי הכותרת ומכופפים אותם כלפי פנים, ובבוקר צומחים התאים בצד הפנימי של העלים, ופותחים אותם.
התארכות עלי הכותרת גורמת להתרחבות הכתם הלבן שבבסיסם, כך שרוחב הכתם מעיד על גילו של הפרח.
עוקצי הפרחים המופרים ממשיכים להתארך, והפירות הבשלים מוגבהים בהרבה מהפרחים שסביבם.
הפרי הוא קובץ של פרודות זעירות בנות זרע אחד, עטופות בשערות רכות המאפשרות את הפצתן למרחקים באמצעות הרוח.
הכלנית מואבקת על ידי מגוון חרקים, הניזונים משפע האבקה שבפרחים.
כלניות שאינן אדומות מואבקות בעיקר על ידי זבובים, וכלניות אדומות מואבקות בעיקר על ידי חיפושיות ממשפחת הפרחיתיים (Glaphyridae), שהן ייחודיות בקרב החרקים ביכולתן לזהות צבע אדום.
האבקה שממנה ניזונות הפרחיות עשירה מאוד בחלבונים, הנחוצים לתקופת הרבייה שלהן.
גם חרקים מסוג תריפסים (Thysonoptera) תורמים להאבקת כלניות למרות גודלם הקטן וזאת עקב מספרם הרב.
בשלב הראשון של פריחת הכלנית הביציות בשלות בעוד שגרגרי האבקה אינם בשלים.
בהמשך מופרות הביציות, השחלה מתקשה, וגרגרי האבקה מגיעים לבשלות.
כלנית שהופרתה מתהדרת בכתר לבן בבסיס עלי הכותרת שלה – כך היא בולטת יותר לעיני המאביקים שלה בשלב הזכרי, שבו דרושים יותר ביקורים להפצת הכמות העצומה של גרגרי האבקה.
זרעי הכלנית מכוסים בציצית שערות המסייעת להפצתם בעזרת הרוח.
על-מנת לאפשר הפצה יעילה למרחקים, הגבעול הנושא את הפרח ממשיך להתארך לאחר הפריחה, כך שהפרי הבשל, שממנו משתחררים הזרעים, מוגבה מעל שאר הצמחייה.
כל הכלניות בארץ, על צבעיהן השונים, הן בנות אותו מין, ולכן ההפריה ביניהן אפשרית.
צבעי הכלנית נקבעים באמצעות הגנים של צמח האב וצמח האם.
הצבעים הנפוצים הם: אדום, לבן וסגול שנע בין גוונים של כחול עד ורוד.
בסך הכול מוגדרים 25 טיפוסי צבע בכלניות.
עם זאת, נראו גם כלניות בודדות בגוונים צהובים (ככל הנראה מדובר במוטציות או במחלה שפגעה בכלנית).
צבעי הכלניות נקבעים על ידי שלושה גנים בשלושה אתרים (לוקוסים): אדום, לבן וסגול.
לכל גן יש שני אללים, כאשר כל אלל יכול להיות דומיננטי (שלטני) או רצסיבי (נסגני).
בכלניות דווקא האללים הרצסיביים הם הקובעים את הצבע באופן הבא (כפי שפיענחו דני זהרי ואורה הורוביץ):
כלנית עם שני אללים אדומים רצסיביים תהיה אדומה.
כלנית עם לפחות אלל אדום דומיננטי אחד ושני אללים לבנים רצסיביים תהיה לבנה.
כלנית עם לפחות אלל אדום דומיננטי אחד, אלל לבן דומיננטי אחד ושני אללים סגולים רצסיביים תהיה סגולה-כחולה.
כלנית שכל צבע בה כולל לפחות אלל דומיננטי אחד תהיה ורודה.
תפוצת הכלניות הלא-אדומות בארץ ישראל מוגבלת רק לצפון הארץ ומרכזה (מאזור השפלה וצפונה), ואילו כל הכלניות דרומית לקו זה הן אדומות.
הסיבה לכך היא תנאי האקלים השונים השוררים באזורי הארץ השונים, ובכך שהכלניות האדומות עמידות יותר ליובש.
זו גם הסיבה לכך שבמדרונות יבשים יחסית הפונים מזרחה או דרומה שולטות הכלניות האדומות על פני הלא-אדומות.
הכלניות הלא-אדומות צריכות קרקע מתאימה ותנאים של גשם, קור ולחות מספקים.
יחד עם הצבע האדום מופיעים, נוסף על עמידות ליובש, התכונות הבאות:
בכלניות האדומות שולט הפיגמנט (צבען) פרלרגוונידין.
צבען של הכלניות האדומות אינו דוהה במשך הפריחה, בעוד שצבען של כלניות לא אדומות דוהה עם גדילת עלי הכותרת.
אחרי שכלנית אדומה מגיעה לבשלות, מופיעה סביב האבקנים טבעת לבנה, תכונה שלא קיימת בכלניות לא-אדומות (אם כי הפיגמנטים בלא-אדומות שסביב העטיף כן משתנים כך שהן לא בולעות אור על-סגול).
תאי האפידרמיס שעל פני השטח הפנימי של העטיף מתארכים לפטמיות.
כתוצאה מכך, הצד הפנימי של עלי הכותרת קטיפתי יותר בכלנית אדומה.
בדרך כלל, כלניות אדומות פורחות כשלושה שבועות מאוחר יותר מכלניות צבעוניות, וגם נובלות אחריהן.
סוג הקרקע שעליה צומחת הכלנית עשוי להשפיע על ריכוז הפיגמנט, ולכן נראים לעיתים שדות כלניות שבהם כל הפרחים באותו צבע.
כלניות לא-אדומות גדלות על קרקע בזלתית, על קרקעות אלוביאליות כבדות או על קרקעות עשירות במינרלים על סלע גיר קשה.
לעומתן, כלניות אדומות גדלות גם על קרקע שעל גבי סלע גיר רך.
בארץ ישראל נפוצה הכלנית החל מהצפון, עבור באזור הרי ירושלים, השרון והמרכז, וכלה בנגב המערבי בדרום.
בדרום הארץ ניתן לראות בעיקר כלניות אדומות (בייחוד באזורים שליד חוות השקמים, בתרונות בארי, שוקדה, אור הנר ובין קיבוץ סעד לקיבוץ רעים), ומדי פעם גם כלניות לבנות או ורודות (נראו גם כלניות בגוון צהבהב).
בחודש פברואר יוצרות הכלניות מרבדים גדולים של פריחה בצבע אדום, דבר המושך מטיילים רבים לאזור.
משנת 2009 מתקיים באזורי הפריחה בפברואר פסטיבל דרום אדום, המציע אטרקציות תיירותיות שונות לצד פריחת הכלניות.
בצפון הארץ נפוצות הכלניות בשלל צבעים: אדום, לבן, כחול וסגול.
בצפון נמצאים ריכוזים של כלניות ב"גבעת הכלניות" שליד שער מנשה, באזור כורזים מצפון-מערב לכנרת ובגולן מדרום מקצרין, באזור כביש 87. כמו כן, ליד מנחת מגידו ישנו שדה ובו כלניות בשלל צבעים (אם כי בשנים האחרונות פלש לשדה קנרס סורי, המסתיר חלק מהן ומתחרה עִמן על מקום מחיה).
ב-7 בנובמבר 2010 נגרם נזק כבד לשדה הכלניות שליד המנחת, כאשר קבלן של מע"צ שפך עליו כ-200 מטר מעוקב פסולת של זפת ואספלט.
למרות הנזק, שדה הכלניות התאושש ושב לפרוח בחורף 2011.
בישראל הכלנית היא צמח מוגן על פי חוק.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 עמדו הכלנית ופרחים נוספים בסכנת הכחדה מהנוף המקומי עקב קטיפה מרובה של פרחים, כולל לצרכים מסחריים.
כתוצאה מכך, נחקק בשנות ה-60 של המאה ה-20 חוק המכריז על 264 מינים כצמחים מוגנים אותם אסור לקטוף.
לצד אכיפת החוק, החל מסע הסברה בראשות החברה להגנת הטבע ובסיוע מורים וגננות, שמטרתו לחנך את הציבור הרחב ואת הילדים שאסור לקטוף פרחים ובפרט צמחים מוגנים.
מסע ההסברה, שהשתמש בכלנית כאחד מסמליו, נחל הצלחה רבה.
רוב הציבור הפסיק לקטוף פרחים, והכלניות, לצד פרחים מוגנים אחרים, שבו ונפוצו בבתי הגידול הטבעיים שלהם ברחבי הארץ.
הבחנה בין הפרחים האדומים הבולטים בישראל
בישראל יש יחסית מעט פרחים אדומים, ובולטים בהם הכלנית, הנורית (נורית אסיה) והפרג (פרג אגסני).
בגלל הדמיון בין הפרחים, ובפרט עקב צבעם האדום העז, רבים מתבלבלים ביניהם.
הכלנית המצויה היא הראשונה שפורחת (מתחילה בסוף דצמבר או בתחילת ינואר), ולה לפחות 5 עלי כותרת, שעליהם יש בדרך כלל טבעת לבנה סביב בסיס האבקנים השחור.
לכלנית אין עלי גביע, אך שושנת עלים נמצאת מספר סנטימטרים מתחת לפרח.
אחריה מבחינת סדר הפריחה באה הנורית.
גם לנורית לפחות 5 עלי כותרת אדומים ואבקנים שחורים, אך לה יש עלי גביע ואין לה טבעת לבנה.
בדרך כלל, עליה נוצצים יותר מזו של הכלנית ולעיתים קרובות קרועים ובלויים יותר עקב פעילות החרקים האגרסיבית בתקופת פריחתה (סוף חודש פברואר ורוב חודש מרץ, תלוי במזג האוויר).
האחרון שפורח הוא הפרג, שיוצר גם הוא מרבדים אדומים באביב (חודשי מרץ, אפריל, מאי ולעיתים תחילת יוני).
יש לו רק 4 עלי כותרת ובבסיסם כתמים שחורים גדולים.
בפעילויות טבע לילדים נהוג להסביר הבדלים אלה באמצעות אגדה על שלוש נסיכות יפות (או לפי גרסה אחרת שלישיית אחיות זהות), בנות משפחת כנ"ף (כלנית, נורית ופרג), שמגיעות לנשף וכולן לובשות שמלה אדומה.
כל נסיכה נוקטת טקטיקה שונה (צעיף לבן, נצנצים או עגילים שחורים) כדי להיות יפה יותר ולהיבדל מרעותה.
בסוג כלנית כ-120 מינים הנפוצים בכל רחבי העולם, בעיקר באזורים בעלי אקלים מתון או קריר.
בעולם נפוצה הכלנית המצויה בעיקר באזורים בעלי אקלים מתון או קריר בחצי הכדור הצפוני, בדרום יבשת אירופה, מפורטוגל וספרד מזרחה ועד תוך חבל כורדיסטן וחופי צפון אפריקה (מצרים, לוב, אלג'יריה ומרוקו), כאשר היא משגשגת במיוחד בארצות אגן הים התיכון: איטליה, יוון, מלטה, קפריסין, טורקיה, סוריה, לבנון וארץ ישראל.
עם זאת, ניתן למצוא כלניות גם ביפן, סין ודרום אפריקה.
כלניות הובאו כצמח תרבות גם לאמריקה הצפונית וייתכן שכמה מהן התפשטו גם לטבע.
בית הגידול של הכלנית המצויה הוא בעיקר בבתות, ערבות-שיחים, חורש ים-תיכוני ושטחים טבעיים לא מופרעים.
הכלנית אינה עמידה למליחות גבוהה וגדלה בקרקעות שאינן מלוחות.
בעברית קרוי הצמח "כלנית מצויה".
השם "כלנית" נגזר מהמילה "כַּלָּה", שכן הכלנית יפהפייה ומלכותית כמו כלה ביום חתונתה.
ככל הנראה נגזר השם מהצמח "כלניתא" הנזכר ב, שחוקר הצמחים היהודי-הונגרי הרב עמנואל לעף (לֵב) זיהה עם הכלנית, בניגוד לפירושים אחרים שסברו שמדובר בפרג.
בערבית נקראת הכלנית המצויה شقائق النُعمان (שַׁקַ֫אאִ'ק א-נֻעְמַ֫אן – פצעי נועמן).
שם זה מבוסס כנראה על המיתוס על אודות אל המזון והצמחייה השומרי תמוז, ששמו הפיניקי היה "נעמן".
על פי מסורת זו, נפצע תמוז/נעמן אנושות מנגיחת חזיר בר שניסה לצוד, ודמו שטפטף בעת שהובל אל אהובתו, האלה עשתרת, הפך לפרחים אדומים.
אגדה זו התגלגלה בנוסח שונה מעט גם למיתולוגיה היוונית, שם נקרא האל אדוניס, על פי שמו הכנעני "אדון".
לפי סברה זו, "נעמן" הוא גם מקור השם היווני Anemōnē, המשמש כיום כשם המדעי של הסוג, בעוד שהשם "אדוניס" (Adonis) ניתן כשם מדעי לצמח אחר הפורח באדום עז, דמומית, אף הוא ממשפחת הנוריתיים.
סיפור נוסף נקשר בשמו של א-נעמאן בן אל-מונד'ר (النعمان بن المنذر), המלך הלח'מי האחרון של אל-חירה, ממלכה ערבית-נוצרית שהתקיימה עד תחילת המאה ה-7 בגבול מסופוטמיה ובחצי האי ערב.
על פי הסיפור, גילה המלך חלקת אדמה שופעת כלניות בין החולות, ואסר את גישת הציבור אליה, ולכן נקרא הצמח "שקאא'ק א-נעמאן", על שם המקום בו צמח ("שקאא'ק", בהקשר זה, הוא צורת הרבים של "שקיקה", חלקה פורייה מוקפת חולות).
משמעותו הערבית של השם "נעמן" נכנסה גם למסורת העברית, בפירוש אברהם אבן עזרא לספר ישעיהו.
בפירושו לפסוק זה מפרש אבן עזרא את המילה – "כמשמעו בלשון קדר, והוא צמח שיצמח מהרה", ולפיכך מסיקים פרשנים כי כוונתו לכלנית, וכי הצמח מופיע כסמל לעזובה ולארץ נטושה.
הרמב"ם זיהה את הביטוי "שושנת המלך" () עם "שקאיק אל נעמן", הוא הכלנית.
שם המין, Anemone coronaria, פירושו "אָנֶמוֹנָה עטוּרה" או "אָנֶמוֹנָה הכתר".
לפי מיכה לבנה, מקור השם "אנמונה" הוא בנימפה אנמון, שפירוש שמה ביוונית הוא "בת הרוח", ושהייתה נימפת רוחות הבוקר.
הרוח המערבית זפיר התאהב באנמון, ובתגובה הרגה אותה אשתו הקנאית.
זפיר זעק לעזרתה של אפרודיטה, אלת האהבה והיופי, והיא הפכה את אנמון לפרח אדום שמת בקיץ ומתחדש בכל חורף.
סיפור זה דומה לסיפור על נעמן הכנעני ועל אדוניס היווני.
לפי אובידיוס במטמורפוזות, יצרה ונוס את הפרח מדמו של אהובה אדוניס שנהרג מפגיעת חזיר בר
בזרי הכלניות נהגו לעטר את מזבחה של אפרודיטה ומכאן מקור השם coronaria, שפירושו "עטרה" או "כתר".
באנגלית קיבל השם Anemone משמעות כללית של פרח נאה, וממנו נגזר שמה העממי של שושנת הים, Sea Anemone.
הכלניות הן מהפרחים האהובים על הישראלים, זאת בעיקר עקב צבען האדום העז והמרבדים האדומים שהן יוצרות בחורף.
סקר שערכה החברה להגנת הטבע ב-2007 מצא שהכלנית היא פרח הבר המוכר והאהוב ביותר על הישראלים.
במשאל שנערך ב-2013 ה'תשע"ד בקרב עשרות אלפי ישראלים על ידי החברה להגנת הטבע ו-ynet נבחרה הכלנית לפרח הלאומי של ישראל.
נתן אלתרמן ומשה וילנסקי חיברו את השיר "כלניות" שביצעה שושנה דמארי.