tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כך גמלה בלב אמונדסן ההחלטה לפנות דרומה; הסחף הארקטי יוכל לחכות "עוד שנה-שנתיים", עד לכיבוש הקוטב הדרומי.
אמונדסן לא עשה פומבי לשינוי תוכניתו.
כפי שציין הביוגרף של סקוט, דייוויד קריין, המימון הציבורי והפרטי של המשלחת נועד מראשיתו לעבודה מדעית בחוג הארקטי; לא הייתה כל ערובה לכך, שהמממנים יקבלו בהבנה את השינוי מקצה אל קצה.
יתרה מזו, המטרה החדשה עלולה לגרום לננסן לחזור בו מהקצאת "פראם" למשלחת או לפרלמנט לעצור את המשלחת, מחשש שזו תחתור תחת משלחתו של סקוט ותקומם את הבריטים עליהם.
אמונדסן הסתיר את כוונותיו מהכל פרט לאחיו לאון וסגנו, נילסן.
חשאיות זו הובילה לאי-נעימות; סקוט שלח לאמונדסן מכשירים, שיאפשרו לשתי המשלחות, בקצוות מנוגדים של העולם, לנהל קריאות השוואתיות.
כשסקוט, בעת ביקור בנורווגיה לבדיקת המזחלות הממונעות שלו, התקשר אל ביתו של אמונדסן לדון בשיתוף פעולה, סירב הנורווגי לגשת לטלפון.
לוח הזמנים של המשלחת, שאמונדסן תיקן ושינה בינו לבין עצמו, דרש ש"פראם" תפליג מנורווגיה באוגוסט 1910 ותשוט למדיירה שבאוקיינוס האטלנטי, הנמל היחיד שנועדה לפקוד.
משם תתקדם הספינה היישר אל ים רוס באנטארקטיקה, בכיוון מפרץ הלווייתנים, מפרצון בשולי מדף הקרח רוס (שנודע אז בשם "חומת הקרח הגדולה"), שם התכוון אמונדסן להקים את מחנה הבסיס שלו.
מפרץ הלווייתנים הייתה הנקודה הדרומית ביותר בים רוס שאליה יכלה ספינה לחדור, קרובה ב-180 ק"מ לקוטב משהיה הבסיס שסקוט התכוון לקבוע במצר מקמרדו.
בשנים 1907–1909 העריך שקלטון, שהקרח במפרץ הלווייתנים איננו יציב, אבל אמונדסן, שעיין ברשומות של שקלטון, החליט שחומת הקרח יושבת על שרטונים או על איי סלעים, והבסיס שיוקם עליה יהיה מוגן ובטוח.
התאוריה של אמונדסן באשר לקרח היושב על קרקע מוצקה הוכחה לבסוף כשגויה, אף כי התפרקות משמעותית של הקרח בסביבות המיקום של המחנה המיועד התרחשה רק בשנים 1987 ו-2000. אחרי הורדת קבוצת החוף מן הספינה, תוכננה ל"פראם" עבודה אוקיינוגרפית באוקיינוס האטלנטי, לפני שתחזור לאסוף את קבוצת החוף בראשית השנה הבאה.
אמונדסן לא הבין את הסלידה לכאורה של חוקרי ארצות בריטים מכלבים: "האם הבעיה היא, שהכלב איננו מבין את אדוניו?
או אולי האדון הוא שאיננו מבין את הכלב?" כתב לאחר זמן.
בהתאם להחלטתו לפנות דרומה, הזמין 50 כלבי מזחלות מצפון גרינלנד - הטובים והחזקים ביותר שהיו בנמצא.
מלבד כושר העמידה שלהם כחיות להקה, אפשר יהיה להשתמש בבשרם להזנת כלבים אחרים ולאספקת בשר טרי לאנשים בקבוצת הקוטב.
מגפי הסקי של הקבוצה, בעיצוב מיוחד של אמונדסן, היו תוצר של שנתיים של בדיקות, תיקון והתאמה להשגת שלמות.
לבושה של קבוצת הקוטב כלל חליפות של עור כלבי-ים מצפון גרינלנד ובגדים, שעוצבו בסגנון האינואיטים בני הקבוצה האתנית של הנטסיליק מעורות איילי צפון, עור זאב, אריג ברברי וגברדין.
המזחלות נבנו מעץ מילה נורווגי עם מגלשי היקוריה אמריקאית שתחתיתם עשויה פלדה.
מגלשי הסקי, גם הם מעץ היקוריה, היו ארוכים במיוחד כדי לצמצם ככל האפשר את הסבירות למעידה אל תוך בתרונים.
באוהלים "החזקים ביותר והפרקטיים ביותר שהיו בשימוש מאז ומעולם" היו רצפות מובנות ונדרש להם מוט יחיד.
לבישול במהלך הצעידה, בחר אמונדסן את הפרימוס השוודי במקום מתקן הבישול המיוחד שננסן עיצב, משום שסבר שמתקן זה גוזל מקום רב מדי.
בחודשים שקדמו ליציאה, גבר הקושי בגיוס כספים למימון המשלחת.
עקב מיעוט העניין הציבורי, בוטלו עסקאות עם עיתונים, והפרלמנט דחה בקשה לתוספת 25,000 קרונות.
אמונדסן משכן את ביתו כדי להחזיק את המשלחת בחיים; עמוס חובות, היה תלוי עכשיו לחלוטין בהצלחת המשלחת, שרק היא תציל אותו מחורבן פיננסי אישי.
לאחר מסע ניסוי בן חודש בצפון האוקיינוס האטלנטי, הפליגה "פראם" אל קריסטיאנסנד בסוף יולי 1910, כדי להעלות את הכלבים אל הסיפון ולעשות את ההכנות האחרונות להפלגה.
בעת שהותו בקריסטיאנסנד, קיבל אמונדסן הצעת עזרה מפטר "דון פדרו" כריסטופרסן, נורווגי גולה, שאחיו כיהן כציר נורווגיה בבואנוס איירס.
כריסטופרסן הציע לספק דלק ומצרכים אחרים ל"פראם", או במונטווידאו או בבואנוס איירס, הצעה שאמונדסן קיבל בהכרת תודה.
ממש לפני ש"פראם" יצאה לדרכה ב-9 באוגוסט, גילה אמונדסן את יעדה האמיתי של המשלחת לשני הקצינים הצעירים, פרסטרוד וגיירסטן.
במסע בן ארבעת השבועות למדיירה, גברה והלכה תחושת פקפוק וחוסר ביטחון בקרב הצוות, שלא יכול היה לעמוד על טיבן של חלק מן ההכנות ושאלותיו נענו בתשובות מתחמקות מן הקצינים.
די היה בכך, אומר הביוגרף של אמונדסן, רולנד האנטפורד, לחולל חשדנות ודכדוך.
כפי שתיאר זאת אמונדסן, "כל ארשת פניהם אמרה סימן שאלה."
"פראם" הגיעה למדיירה ב-6 בספטמבר 1910. כעבור שלושה ימים הודיע אמונדסן לצוות על השינוי בתוכנית.
הוא אמר להם, שבכוונתו לעשות "מעקף" דרך הקוטב הדרומי בדרך לקוטב הצפוני, עדיין יעדו הסופי, שייאלץ להמתין עוד זמן מה.
אחרי שאמונדסן התווה את תוכניותיו החדשות, נשאל כל אחד מהאנשים אם הוא מוכן להמשיך, והכל נענו בחיוב.
אמונדסן נימק את החלטתו במכתב ארוך לננסן, תוך שימת דגש על העובדה, שתביעותיהם של קוק ופירי לקוטב הצפוני הנחיתו "מהלומת מוות" על תוכניותיו המקוריות.
הוא הסביר את הרגשתו, שהמצב כפה עליו לפעול כפי שפעל, ביקש סליחה ומחילה והביע את תקוותו, שהישגיו יכפרו בסופו של דבר על כל פגיעה שמעשיו גרמו לה.
לפני צאתו ממדיירה ב-9 בספטמבר, שלח אמונדסן מברק אל סקוט, להודיעו על השינוי בתוכנית.
ספינתו של סקוט, טרה נובה הפליגה מקארדיף מלווה פרסומת רבה ב-15 ביוני 1910, והייתה אמורה להגיע לאוסטרליה בראשית אוקטובר; אמונדסן שלח את המברק למלבורן.
נוסח המברק דווח באופן שונה על ידי ביוגרפים שונים: קריין ופרסטון מתעדים את הנוסח כ"אני נוסע דרומה"; ואילו ג'ונס והאנטפורד מביאים נוסח ארוך יותר: "מבקש את רשותך להודיע, כי "פראם" נעה בכיוון אנטארקטיקה".
שום רמז לא ניתן לתוכניותיו של הנורווגי או ליעד שלו באנטארקטיקה: "בבוא הזמן ייוודע לנו, אני משער," כתב סקוט למזכיר החברה הגאוגרפית המלכותית, ג'ון סקוט קלטי.
החדשות על השינוי בתוכניותיו של אמונדסן הגיעו לנורווגיה בראשית אוקטובר והתקבלו בדרך כלל בתגובה עוינת.
אף כי ננסן נתן את ברכתו ואישורו מקרב לב, הרי פרט לכמה יוצאים מן הכלל, גינו העיתונות והציבור את מעשיו של אמונדסן, ומקורות המימון יבשו כמעט לגמרי.
התגובות בבריטניה היו, כצפוי, שליליות; אי האמון שבו קיבל קלטי את הידיעה ברגע הראשון הפך עד מהרה לכעס ולבוז.
"שלחתי דו"ח מפורט על התנהגותו השפלה של אמונדסן אל סקוט ...
אני במקום סקוט לא הייתי מניח להם לרדת ליבשה", כתב קלמנטס מרקהם, נשיאה הקודם, רב-ההשפעה, של החברה הגאוגרפית המלכותית.
לא-מודעת לתגובות העולם, המשיכה "פראם" בשיוטה דרומה במשך ארבעה חודשים.
גושי הקרח הראשונים נצפו ביום הראשון של שנת 1911; חומת הקרח עצמה התגלתה ב-11 בינואר, וב-15 בינואר שייטה "פראם" במי מפרץ הלווייתנים.
אחרי ש"פראם" השליכה עוגן והתחברה לקרח במפרצון בפינה הדרום-מזרחית של המפרץ, בחר אמונדסן אתר להקמת הצריף העיקרי של המשלחת, 4 ק"מ מן הספינה.
שישה צוותי כלבים שימשו להעברת האספקה אל האתר עם תחילת העבודה להקמת הצריף.
היאלאנד וסטוברוד השקיעו את היסודות עמוק בתוך הקרח, לאחר שיישרו את המדרון המשופע.
הואיל והרוחות האופייניות לאזור באו ממזרח, הוקם הצריף על ציר מזרח-מערב, כשהדלת פונה מערבה; בדרך זו, פגעו משבי הרוח רק בקיר המזרחי הקצר.
הגג הוצב במקומו ב-21 בינואר 1911, ושישה ימים לאחר מכן הושלמה מלאכת בניית הצריף.
בינתיים הובאה כמות גדולה של בשר - לרבות 200 כלבי-ים - אל הבסיס, לשימוש קבוצת החוף ולהנחת המצבורים לפני המסע אל הקוטב.
הבסיס נקרא פראמהיים, "בית פראם".
השכם בבוקר 3 בפברואר, הגיעה "טרה נובה" ספינתו של סקוט, באופן בלתי צפוי אל מפרץ הלווייתנים.
היא הפליגה מניו זילנד ב-29 בנובמבר 1910 והגיעה אל מצר מקמרדו בראשית ינואר.
אחרי שסקוט והקבוצה העיקרית שלו ירדו אל החוף, הפליגה קבוצה של שישה אנשים, בהנהגת ויקטור קמפבל, קצין בצי המלכותי, מזרחה אל ארץ אדוארד השביעי.
הקבוצה הזו הייתה אמורה לחקור את חבל הארץ הזה, שלא נחקר עדיין, אבל קרח-ים מנע ממנה להתקרב אל החוף.
הספינה הפליגה מערבה לאורך שפת החומה בחיפוש אחר מעגן אפשרי, כשפגשה ב"פראם".
סקוט שיער קודם לכן, שאמונדסן עשוי לקבוע את בסיס משלחתו באזור ים ודל, בצד השני של היבשת; הראיה לכך, שהנורווגים יתחילו את המרוץ אל הקוטב ביתרון של 108 ק"מ, הציגה סיכוי מבהיל לבריטים.
שתי הקבוצות נהגו בנימוס זו בזו; קמפבל ואנשיו, הארי פנל וג'ורג' מאריי לוויק הוזמנו לארוחת בוקר על סיפון "פראם", והשיבו בארוחת צהריים על ה"טרה נובה".
אמונדסן נשם לרווחה כשנודע לו, של"טרה נובה" אין אלחוט, הואיל וקשר רדיו היה עלול להעמיד בסכנה את האסטרטגיה שלו להיות הראשון שיבשר על כיבוש הקוטב.
לעומת זאת, הדאיגה אותו הערה של קמפבל, שממנה עלה שהמזחלות הממונעות של סקוט פועלות כשורה.
אף על פי כן, הציע לקבוצה הבריטית אתר שכן לפראמהיים כבסיס לחקר ארץ אדוארד השביעי.
קמפבל דחה את ההצעה, והפליג למצר מקמרדו כדי לדווח לסקוט על מקום הימצאו של אמונדסן.
בראשית פברואר 1911, התחיל אמונדסן לארגן את המסעות להנחת מצבורים על פני חומת הקרח, לקראת היציאה המתוכננת לקיץ הבא לכיבוש הקוטב.
מצבורי צידה, שיונחו מראש במרחקים קבועים לאורך הנתיב המתוכנן יקטינו את כמות המזון והדלק שקבוצת הקוטב הדרומי תצטרך לשאת עמה.
מסעות אלה יהיו המבחנים הראשונים האמיתיים לציוד, לכלבים ולאנשים.
למסע הראשון, שנועד להתחיל ב-10 בפברואר, בחר אמונדסן כבני לווייתו את פרסטרוד, הלמר הנסן ויוהנסן; 18 כלבים ימשכו שלוש מזחלות.
לפני צאתם, השאיר אמונדסן הוראות לנילסן בנוגע ל"פראם".
הספינה תפליג לבואנוס איירס לשם הצטיידות מחדש, לפני שתתחיל בתוכנית של עבודה אוקיינוגרפית באוקיינוס הדרומי ואחריה תחזור אל חומת הקרח במועד מוקדם ככל האפשר בשנת 1912.
הידע שהיה לאנשים, שהתחילו את מסעם דרומה, על חומת הקרח היה לקוח כולו מספרים שחוקרים קודמים פרסמו, והם צפו תנאי מסע קשים.
הם הופתעו לגלות, שפני החומה אינם שונים בהרבה מאלה של קרחון רגיל; ביום הראשון עברו 27 ק"מ.
אמונדסן ציין את רמת הביצוע הגבוהה של הכלבים בתנאים אלה, ותמה על רתיעת האנגלים מן השימוש בכלבים על החומה.
הקבוצה הגיעה אל 80° דרום ב-14 בפברואר, ואחרי הנחת המצבור, פנו לחזור לבסיס.
הם הגיעו אל פראמהיים ב-16 בפברואר.
הקבוצה השנייה להנחת מצבורים יצאה מפראמהיים ב-22 בפברואר, עם שמונה אנשים, שבע מזחלות וארבעים ושניים כלבים.
בתנאי המסע על החומה חלה תפנית חדה לרעה; הטמפרטורות הממוצעות ירדו ב-9 מעלות צלזיוס ושלג גס כיסה את פני הקרח, שהיו חלקים.
בטמפרטורות שירדו לא אחת לשפל של 40°- צלזיוס, הגיעה הקבוצה ב-3 במרץ 1911 אל 81° דרום, שם הקימו מצבור שני.
אמונדסן, הלמר הנסן, פרסטרוד, יוהנסן וויסטינג המשיכו בדרכם עם הכלבים החזקים ביותר, בתקווה להגיע אל 83° דרום, אבל תנאי הדרך הקשים אילצו אותם לעצור ב-82° דרום ב-8 במרץ.
אמונדסן ראה, שהכלבים מותשים; הקבוצה פנתה לחזור לבסיס הבית ועם המזחלות הקלות, עשו את דרכם במהירות והגיעו לפראמהיים ב-22 במרץ.
אמונדסן רצה לקחת עוד אספקה דרומה לפני שיירד הלילה הקוטבי וימנע את המסע, וב-31 במרץ יצאה קבוצה של שבעה אנשים בפיקודו של יוהנסן מפראמהיים אל המצבור ב-80° דרום עם שש גופות של כלבי ים - 1,080 ק"ג של בשר.
הקבוצה חזרה ב-11 באפריל - שלושה ימים מאוחר מן הצפוי - אחרי שתעו בדרכם והזדמנו לשטח משובש בתרונים.
בסך הכל, המסעות להנחת מצבורים הקימו וציידו שלושה מצבורים, שהכילו 3,375 ק"ג של מצרכים, בהם 1,350 ק"ג בשר כלבי-ים ו-40 ליטר פרפין.
אמונדסן למד רבות מן המסעות, בעיקר במסע השני, כשהכלבים נאבקו לגרור מזחלות, שהיו כבדות מדי בשבילם.
הוא החליט להגדיל את מספר הכלבים למסע אל הקוטב, על חשבון מספר האנשים, במקרה הצורך.
המסעות חשפו מידה מסוימת של חוסר אחדות בין האנשים, בעיקר בין יוהנסן לאמונדסן.
במהלך מסע המצבורים השני, התלונן יוהנסן בגלוי על איכות הציוד הירודה; אמונדסן ראה בכך קריאת תיגר על סמכותו.
השמש שקעה על פראמהיים ב-21 באפריל 1911, שלא על מנת לחזור ולזרוח למשך ארבעת החודשים הבאים.
אמונדסן נתן דעתו על השעמום והירידה במורל, שהקדירו את החורף של המשלחת האנטארקטית הבלגית על הקרח, ואף כי לא הייתה כל אפשרות לצאת במזחלות, הקפיד על תעסוקה מתמדת לקבוצת החוף.
משימה דחופה הייתה שיפור המזחלות, שלא פעלו כהלכה במסעות המצבורים.
בנוסף לאלה שנבחרו במפורש למשלחת, הביא עמו אמונדסן כמה מזחלות ממשלחת פראם של סוורדרופ, 1902-1898, שנראו לו מתאימות יותר למשימה שלפניהם.
ביאלאנד הפחית את משקל המזחלות הישנות הללו לכדי שליש ממשקלן הקודם על ידי הקצעת העץ, ואף בנה שלוש מזחלות משלו מעץ היקוריה מיותר.
המזחלות המתוקנות נועדו לשמש לחציית החומה, ואילו המזחלות החדשות של ביאלאנד נועדו לשמש בשלבים האחרונים של המסע, על פני רמת הקוטב עצמה.
יוהנסן הכין את המנות לצוותי המזחלות (42,000 גלוסקאות, 1,320 קופסאות פמיקאן וכ-100 קילוגרם שוקולד), ואנשים אחרים עמלו לשפר את המגפיים, ציוד הבישול, משקפי המגן, מגלשי הסקי והאוהלים.
כדי למנוע את סכנות הצפדינה, אכלו האנשים פעמיים ביום בשר כלבי-ים, שנאסף והוקפא בכמויות לפני תחילת החורף.
הטבח, לינדסטרום, השלים את צריכת ויטמין C בפירות-יער משומרים, וסיפק לחם מלא עשוי בשמרים טריים.
אמונדסן בטח באנשיו ובציוד המשלחת, אך לדברי האסל, התייסר במחשבות על המזחלות הממונעות של סקוט ובחשש מן האפשרות, שהן ינחילו הצלחה לקבוצה הבריטית.
עקב כך, תכנן אמונדסן להתחיל את המסע לקוטב מיד עם הופעת השמש בסוף אוגוסט, אם כי יוהנסן התרה, שהקור על פני החומה יהיה עז מדי במועד מוקדם כל כך.
אמונדסן ביטל את חששותיו, ועם זריחת השמש ב-24 באוגוסט 1911, היו שבע מזחלות מוכנות ליציאה.
נראה שחששותיו של יוהנסן התאמתו, כשתנאי מזג-אוויר קשים במשך השבועיים הבאים - טמפרטורות שירדו עד 58°- צלזיוס - מנעו את יציאת האנשים.
ב-8 בספטמבר 1911, כשהטמפרטורה עלתה ל-27°- צלזיוס, החליט אמונדסן שאיננו יכול לחכות עוד, והקבוצה בת שמונת האנשים יצאה לדרך; לינדסטרום נשאר לבדו בפראמהיים.
לאחר יציאתה לדרך, התקדמה הקבוצה בתחילה יפה, בסביבות 27 ק"מ ביום.
הכלבים רצו במהירות רבה כל כך, שכמה מן הצוותים החזקים ביותר הותרו מן הרתמות ונקשרו למזחלות כמשקל-נגד.
בבגדיהם, העשויים עורות זאבים ואיילים, יכלו האנשים להתמודד עם הטמפרטורות המקפיאות כל עוד היו בתנועה, אך כשעצרו סבלו מן הקור והתקשו לישון בלילות.
כפות הכלבים נפגעו מכוויות קור.
ב-12 בספטמבר 1911, בטמפרטורה של 56°- צלזיוס, נעצרה הקבוצה אחרי 7.2 ק"מ בלבד והקימה מבני איגלו לחסות בהם.
אמונדסן הכיר בכך, שהקבוצה יצאה מוקדם מדי בעונה, והחליט שאין ברירה אלא לחזור לפראמהיים.
הוא לא היה מוכן לסכן את חיי האנשים והכלבים מתוך עקשנות גרידא.
יוהנסן כתב ביומנו על מעשה השטות של יציאה בטרם עת למסע ארוך ובעל חשיבות היסטורית כל כך, ועל הסכנות שבדיבוק להביס את האנגלים.
ב-14 בספטמבר, בדרכם חזרה לפראמהיים, השאירו את רוב ציודם במצבור המעלה ה-80, כדי להקל על המזחלות.
למחרת, בטמפרטורות מקפיאות עם רוח חזקה לפניהם, קפאו כמה כלבים למוות בעוד האחרים, חלשים מכדי להמשיך, הוטענו על גבי המזחלות.
ב-16 בספטמבר, במרחק 72 ק"מ מפראמהיים, הורה אמונדסן לאנשיו להתקדם אל הבסיס מהר ככל שיוכלו.
כיון שלא הייתה לו מזחלת משלו, קפץ על המזחלת של ויסטינג ודהר קדימה עם הלמר הנסן וצוות כלביו, משאיר את יתר האנשים מאחור.
השלושה הגיעו לפראמהיים כעבור תשע שעות, שעתיים אחריהם הגיעו סטוברוד וביאלאנד והאסל זמן קצר אחריהם.
יוהנסן ופרסטרוד היו עוד על הקרח, ללא אוכל או דלק; הכלבים של פרסטרוד כשלו בדרכם, ועקביו נפגעו קשות מכוויית-קור.
הם הגיעו לפראמהיים אחרי חצות, שבע-עשרה שעות אחרי שאמונדסן וחבריו למזחלת ניתקו מהם.
למחרת שאל אמונדסן את יוהנסן מדוע הגיעו הוא ופרסטרוד באיחור כזה.
יוהנסן ענה בכעס, ששניהם הרגישו נטושים, ונזף במנהיג על שהשאיר את אנשיו מאחור.
יוהנסן הרגיש שעבר את הגבול בהתפרצותו והתחרט עליה מיד לאחר שהדברים נאמרו, אך הנזק כבר נגרם.
אמונדסן היה מודאג מגילוי זה של מרי בוטה, בקבוצה קטנה ומבודדת כל כך.
לאחר זמן דיווח אמונדסן לננסן, שיוהנסן "מרד באלימות בסמכותו"; כתוצאה מכך, סולק מקבוצת הקוטב, שאמונדסן צמצם לחמישה: אולאף ביאלאנד, סוורה האסל, אוסקר ויסטינג, הלמר האנסן ואמונדסן עצמו.
על אף להיטותו לצאת שוב לדרך, המתין אמונדסן עד אמצע אוקטובר והרמזים הראשונים לאביב.
הוא ההיה מוכן ליציאה ב-15 באוקטובר, אבל מזג האוויר עיכב אותו לעוד כמה ימים.
ב-20 באוקטובר 1911 החלו חמשת האנשים במסע, עם ארבע מזחלות וחמישים ושניים כלבים.
מזג האוויר החמיר כעבור זמן קצר, ובערפל כבד תעתה הקבוצה אל שדה הבתרונים, שקבוצת המצבורים של יוהנסן גילתה בסתיו שעבר.
ויסטינג נזכר מאוחר יותר, איך הייתה המזחלת שלו, עם אמונדסן עליה, קרובה להיעלם בתוך בתרון, כשגשר השלג שמעליו נשבר תחת משקלה.
על אף כמעט-תאונה, התקדמה הקבוצה בקצב של יותר מ-27 ק"מ ביום, והגיעה למצבור במעלה ה-82 דרום ב-5 בנובמבר.
הם ציינו את נתיב מסעם בשורה של חרוטי-גלעד בנויים מתשעה גושי שלג גדולים בתבנית קבועה, ברווחים של 4.8 ק"מ.
מכל גלעד כזה אפשר היה לראות את הגלעד הבא, ובין גושי השלג הטמינו רשומה ובה ציון המיקום, המרחק מן המצבור האחרון וכיוון המצפן אל הגלעד הקודם.
ב-17 בנובמבר הגיעו אל קצה חומת הקרח וניצבו מול ההרים הטראנס-אנטארקטיים.
שלא כסקוט, שהתכוון ללכת בנתיב קרחון בירדמור, ששקלטון היה הראשון ללכת בו, אמונדסן נאלץ למצוא לו נתיב משלו דרך ההרים.
אחרי גישושים בגבעות שלרגלי ההרים וטיפוס לגובה של 450 מטר, מצאה הקבוצה מה שנראה כנתיב פנוי לכאורה, קרחון תלול באורך 54 ק"מ, העולה אל רמת הקוטב.
אמונדסן כינה אותו קרחון אקסל הייברג, על שם אחד הגדולים בתומכי המשלחת.
תוואי נוף אחרים שפגשו באזור זה ומיפו לראשונה בקווים גסים, נקראו בשם על ידי אמונדסן וחבריו, בעיקר על שמם הם ועל שם מממני המשלחת.
תוואי הנוף האלה היו הרי המלכה מוד, הרי הנסיך אולאף, הר פריטיוף ננסן, הר דון פדרו כריסטופרסן, הר וילהלם כריסטופרסן, הר ננסן, הר ויסטינג, הר האסל, הר ביאלאנד, הר אנגלסטאד, קרחון ליב ורמת נילסן.
העלייה הייתה קשה מכפי שציפו, והדרך התארכה בהרבה בגלל הצורך במעקפים ובגלל השלג הרך והעמוק.
אחרי שלושה ימים של טיפוס מפרך, הגיעה הקבוצה אל פסגת הקרחון.
אמונדסן חלק שבחים לכלבים וביטל בזלזול את הרעיון, שכלבים אינם יכולים לעבוד בתנאים כאלה; ב-21 בנובמבר 1911, עברה הקבוצה 27 ק"מ וטיפסה לגובה של 1,500 מטר.
עם הגיעו לגובה 3,180 מטר בפסגת הקרחון, ב-'85°36 דרום, הכין עצמו אמונדסן לשלב האחרון של המסע.
מבין 45 הכלבים שטיפסו במעלה הקרחון (7 מתו עוד בשלב החומה), רק 18 היו אמורים להמשיך הלאה; הנותרים נועדו להיקטל ולשמש כמזון.
כל אחד מנוהגי המזחלות הרג כלבים מן הצוות שלו, פשט את עורם וחילק את הבשר בין כלבים ואנשים.
"קראנו למקום 'האטליז'", נזכר אמונדסן.
"דיכאון ועצב עמדו באוויר; כל כך חיבבנו את הכלבים שלנו".
הצער לא מנע מחברי הקבוצה ליהנות משפע המזון; ויסטינג התגלה כיעיל במיוחד בהכנת הבשר ובהגשתו.
הקבוצה הטעינה שלוש מזחלות במצרכים לצעידה של עד 60 יום, ואת יתר המצרכים וגופות הכלבים השאירה במצבור.
מזג אוויר גרוע מנע את יציאתם עד 25 בנובמבר, אז החלו בצעדה זהירה על קרקע לא נודעת, בערפל שלא התפוגג.
הם עשו את דרכם על פני משטח קרחי, מחורץ בתרונים תכופים, שחברו לראות הגרועה להאט את התקדמותם.
אמונדסן כינה את האזור הזה "קרחון השטן".
ב-4 בדצמבר 1911, הגיעו אל אזור, שם היו הבתרונים חבויים תחת שכבות שלג וקרח וביניהם מרווחים, שדריכה עליהם חוללה צליל, שאמונדסן הגדיר כ"חלול באופן בלתי נעים".
הוא קרא לאזור הזה "אולם הנשפים של השטן".
מאוחר יותר באותו יום יצאו אל קרקע מוצקה יותר, והגיעו אל 87° דרום.
ב-8 בדצמבר עברו הנורווגים את שיא קצה הדרום של שקלטון, '88°23. עם התקרבם אל הקוטב, תרו אחר כל שינוי בנוף, שהיה עשוי להעיד על נוכחות משלחת אחרת שהגיעה לשם לפניהם.
בשעת חניה ב-12 בדצמבר נבהלו לראות עצם שחור שהופיע על האופק, אבל התברר שהיו אלה הגללים שהטילו הכלבים שלהם הרחק משם, שנראו עקב תעתוע ראייה גדולים פי כמה.
בשלב זה, קרוב כל כך אל היעד הנכסף, תקפה את אמונדסן תחושה מסוימת של נפילת מתח.
המסע הארוך, שהחל במרחק של 25,000 ק"מ משם, ליד הפיורד שמחוץ לביתו, עמד להסתיים, וכמו בכל סיום של מרוץ קשה, היה לניצחון טעם מתוק-מריר.
ב-14 בדצמבר 1911, בהסכמה פה אחד מצד אנשיו, נתן אמונדסן לצוותי המזחלות, שאנשיהן בדקו בהתמדה את מדי המרחק שעליהן, להתקדם לפני שאר הצוותים, שהיו עד אז לפניהם.
בסביבות השעה 15:00 נתנו את האות לעצור.
הקבוצה הגיעה לקרבת הקוטב הדרומי.
הם הציבו את הדגל הנורווגי וכינו את רמת הקוטב "רמת המלך הוקון השביעי".
אמונדסן לא רצה לתקוע את הדגל לבדו, אלא לחלוק את הרגע הטקסי עם כל האנשים, שנאבקו בקשיים וסיכנו את חייהם למטרה זאת.
חמשת החברים בקבוצת הקוטב תקעו יחדיו את הדגל הנורווגי בקוטב הדרומי.
לאחר זמן נתן אמונדסן ביטוי לאירוניה של הישגו:
אמונדסן חיווה את דעתו, כי לפניהם לא צפה איש בתופעה של השמש, החגה מעל הקוטב, בגובה בלתי משתנה לכאורה, במשך כל היממה.
מדבריו אלה אפשר להסיק, שאמונדסן הטיל ספק באמינותם של השניים שהתיימרו, כל אחד בנפרד, לכיבוש הקוטב הצפוני, פרדריק קוק ורוברט פירי.
במשך שלושת הימים הבאים עמלו האנשים לקבוע את מיקומו המדויק של הקוטב; בעקבות המחלוקת שבין קוק לפירי בצפון, רצה אמונדסן להשאיר סימנים שאין לטעות בהם לסקוט.
אחרי כמה קריאות סקסטנט בזמנים שונים במשך היום, יצאו ביאלאנד, ויסטינג והאסל על מגלשיהם בכיוונים שונים "למסגר" את הקוטב; אמונדסן נימק זאת בהנחה, שלפחות אחד הקווים יחצה את הנקודה המדויקת.
כל אחד מן השלושה הצטייד במוט באורך 3.60 מטר, שאליו הוצמדו דגל שחור ושקית, שהכילה דף נייר המציין את מיקום המוט, את מרחקו מן המחנה, ואת כיוונו של המחנה.
השלושה נעצו איש איש את המוט שלו במרחק של 16 ק"מ מן המחנה; מרחק שנאמד על פי משך זמן ההליכה.
משנקבע מיקומו המדויק, ככל האפשר, של הקוטב, חלק אמונדסן את הכבוד להגיע ראשון אל הקוטב עצמו לביאלאנד, גולש הסקי המצטיין מטלמארק שבנורווגיה, ממציאת גלישת הסקי.
ביאלאנד הגיע אל נקודת היעד ב-14 בדצמבר בשעה 11:00. אמונדסן ראה בכיבוש הקוטב מעשה ספורטיבי, ולפיכך סבר, שנכון יהיה להעניק כבוד זה לא לחוקר יבשות אלא לספורטאי.
השני בנקודת הקוטב היה האסל, ואחריו הגיע כלב המשכוכית של הלמר הנסן.
אמונדסן גרס, כי העובדה שהיצור החי השלישי שיגיע לקוטב יהיה כלב מזחלת גרינלנדי, היא גילוי הוקרה נאות לכלבי המזחלת הללו, שמאמציהם היו גורם משמעותי בהצלחתו.
לבסוף הקימה הקבוצה אוהל, שאותו כינו בשם פולהיים, קרוב לקוטב האמיתי ככל שיכלו לחשב בתצפיותיהם.
באוהל השאיר אמונדסן ציוד לסקוט, ומכתב למלך הוקון, שאותו ביקש מסקוט לשלוח ליעדו, מתוך הנחה סבירה, שסקוט יהיה האדם הבא שיגיע לקוטב, ומתוך מחשבה, שבדרך הארוכה חזרה עלול להשתבש משהו במשלחתו, שימנע את העברת הבשורה למלך נורווגיה.
ב-18 בדצמבר 1911, החלה הקבוצה במסע חזרה לפראמהיים.
אמונדסן גמר אומר בלבו לחזור לציוויליזציה לפני סקוט, ולהיות הראשון לבשר את החדשות.
אף על פי כן, הוא הגביל את המרחק היומי ל-24 ק"מ ביום, כדי לא להתיש את הכלבים והאנשים.
באור-יום שנמשך 24 שעות ביממה, התקדמה הקבוצה בשעות הלילה נטול החשיכה, כשהשמש בגבם כדי להפחית את הסכנה לעיוורון שלג.
הם נעזרו בדרכם בתלי השלג שהציבו בדרכם אל הקוטב, והגיעו אל 'האטליז' ב-4 בינואר 1912. משם התחילו בירידה אל חומת הקרח.
גולשי הסקי שעטו במורד, אך לנוהגי המזחלות, הלמר הנסן וויסטינג, הייתה סכנה בירידה; קשה היה לתמרן את המזחלות, ועל כן הוסיפו מעצורים למגלשיים, כדי שיוכלו לבלום אותן במהירות עם הופעת בתרונים.
ב-7 בינואר הגיעה הקבוצה אל הראשון בסדרת המצבורים שהניחו על החומה.
אמונדסן הרגיש שעכשיו אפשר להגביר את קצה ההתקדמות, והאנשים אימצו משטר של נסיעה לאורך 24 ק"מ, חנייה לשש שעות, והמשך המסע.
במשטר הזה כיסו בסביבות 48 ק"מ ביום, וב-25 בינואר 1912, בשעה 4 לפנות בוקר, הגיעו לפראמהיים.
מבין 52 הכלבים שיצאו לדרך באוקטובר, שרדו 11, שגררו שתי מזחלות.
המסע אל הקוטב וחזרה נמשך 99 ימים, 10 פחות מן המתוכנן, והקבוצה עברה בדרכה 3,440 ק"מ.
עם שובו לפראמהיים, לא השתהה אמונדסן בטקס סיום ארוך למשלחת.
אחרי סעודת-פרידה בצריף, הטעינה הקבוצה את הכלבים ששרדו ואת הציוד החשוב ביותר על "פראם", שהפליגה ממפרץ הלווייתנים ב-30 בינואר 1912. יעדה היה הובארט בטסמניה.
במשך המסע בן חמשת השבועות הכין אמונדסן את המברקים למשלוח וכתב את טיוטת הדין וחשבון שיעביר לעיתונות.
ב-7 במרץ הגיעה "פראם" להובארט, שם שמע אמונדסן, שאין עדיין שום ידיעות מסקוט.
הוא שלח מיד מברקים אל אחיו, לאון, אל ננסן ואל המלך הוקון, בהם דיווח בקצרה על הצלחתו.
למחרת היום שלח את הסיפור המלא הראשון אל ה"דיילי כרוניקל" הלונדוני, שלו מכר זכויות בלעדיות.
"פראם" נשארה שבועיים בהובארט, ואליה הצטרפה ספינתו של דאגלס מוסון, ה"אורורה", שהייתה בשירות משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה.
אמונדסן נתן להם במתנה 11 מכלביו שנותרו לפליטה מן המסע.
ב-8 בנובמבר 1911, לאחר יציאת המשלחת לגילוי הקוטב, יצאה משלחת נוספת שכללה את פרסטרוד, סטוברוד ויוהנסון אל ארץ אדוארד השביעי.
החיפוש אחר הנקודה שבה הופך הקרח המוצק של החומה ליבשה מכוסה בקרח התגלה כמשימה קשה.
ב-1 בדצמבר צפתה הקבוצה לראשונה במה שהיה ללא ספק יבשה, נונאטאק שתועד על ידי סקוט במהלך משלחת דיסקברי, בשנת 1902. אחרי שהגיעו לנקודה זו, אספו דגימות גאולוגיות ודוגמאות טחבים, וערכו סיור קצר בסביבה לפני ששבו לפראמהיים ב-16 בדצמבר 1911. הם היו הראשונים שהציגו רגל על ארץ אדוארד השביעי.
אחרי שיצאה ממפרץ הלווייתנים ב-15 בפברואר 1911, לאחר שהביאה את המשלחת לאנטארקטיקה, הפליגה "פראם" אל בואנוס איירס, לשם הגיעה ב-17 באפריל.
כאן נודע לנילסן שקרנות המימון של המשלחת מוצו עד תום; סכום שהיה אמור להישמר לצורכי האונייה לא התממש.
ידידו של אמונדסן, דון פדרו כריסטופרסון, עמד בהבטחותיו לספק מצרכי מזון ודלק.
"פראם" הפליגה ביוני לשייט אוקיינוגרפי בין דרום אמריקה לאפריקה, שהעסיק אותה בשלושת החודשים הבאים.
האונייה חזרה לבואנוס איירס בספטמבר 1911, לתיקונים ולחידוש מלאי הצידה לפני ההפלגה דרומה ב-5 באוקטובר.
רוחות חזקות וים סוער גרמו להתארכות המסע, אבל האונייה הגיעה למפרץ הלווייתנים ב-9 בינואר 1912. ב-17 בינואר הופתעו אנשי פראם מהופעתה של עוד אונייה; הייתה זו "קֵיְינָאן מָארוּ" ועליה המשלחת היפנית לאנטארקטיקה בהנהגת נוֹבּוּ שיראזֶה.
התקשורת בין שתי המשלחות הייתה מוגבלת עקב קשיי שפה, אך הנורווגים הבינו, שהיפנים בדרכם אל ארץ אדוארד השביעי.
"קיינאן מארו" יצאה למחרת היום, וב-26 בינואר הנחיתה קבוצה על ארץ אדוארד השביעי.
הייתה זו הנחיתה הראשונה על חוף זה מן הים; ניסיונות הנחתה מצד "דיסקברי" (1902), "נמרוד" (1907) וטרה נובה (1911) נכשלו כולם.
בהובארט קיבל אמונדסן מברקי ברכה מאישים שונים, בהם נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט והמלך ג'ורג' החמישי.
המלך היה שבע-רצון במיוחד מכך, שהנמל הראשון שבו עצר אמונדסן במסעו חזרה מאנטארקטיקה היה חלק מן האימפריה הבריטית.
בנורווגיה הוכרזו החדשות בכותרות ראשיות והדגל הלאומי הונף ברחבי המדינה.
כל משתתפי המשלחת קיבלו את מדליית הקוטב הדרומי הנורווגית (Sydpolsmedaljen), שהוציא המלך הוקון להנצחת המשלחת.
עם זאת, הביוגרף של אמונדסן, רולנד האנטפורד, מזכיר את "הצינה שמתחת לתשואות"; הטקטיקה של אמונדסן הותירה אחריה משקע של אי-נוחות.
עיתון נורווגי ביטא את שמחתו על כך, שאמונדסן מצא נתיב חדש, ולא פלש לנתיב של סקוט ממצר מקמרדו.
באנגליה, תגובות העיתונות לניצחונו של אמונדסן היו מאופקות, אך חיוביות ברובן.
פרט לתגובות הנלהבות ב"דיילי כרוניקל" וב"אילוסטרייטד לונדון ניוז" - שלשניהם הייתה השקעה כספית בהצלחתו של אמונדסן - "מנצ'סטר גרדיאן" העיר, שכל עילה לתוכחה מאבדת מחשיבותה לנוכח אומץ הלב ונחישות הדעת של הנורווגים.
קוראי "המגזין של אנגליה הצעירה" קיבלו הנחיה מפורשת, שלא תהיה עינם צרה בכבוד הניתן ל"איש הצפון האמיץ", שאותו הרוויח ביושר, ו"העיתון לנער" המליץ לכל נער בריטי לקרוא את סיפור משלחתו של אמונדסן.
כתב הטיימס ביטא תוכחה מתונה לאמונדסן על דחיית ההודעה לסקוט עד שזה איחר את המועד להגיב, "דחייה מיותרת על אחת כמה וכמה, שכן איש לא היה מקדם בברכה שיתוף פעולה בחקר הקוטב הדרומי יותר מקפטן סקוט; ...
אף על פי כן, שום אדם המכיר את קפטן אמונדסן לא יוכל להטיל ספק ביושרה שלו, ואם הוא פוסק שהגיע לקוטב, אין לנו אלא להאמין לו".
דמויות בכירות בחברה הגאוגרפית המלכותית נתנו ביטוי לרגשות עוינים יותר, לפחות באופן פרטי.
בעיניהם, מעלל הגבורה של אמונדסן היה תוצאה של "תעלול מלוכלך".
קלמנטס מרקהם רמז לאפשרות, שתביעתו של אמונדסן שקרית: "אנחנו חייבים לחכות לאמת עד שובה של טרה נובה'".
כשאמונדסן הרצה בהמשך שנת 1912 לפני החברה הגאוגרפית המלכותית, הוא חש שעלבו בו כשלורד קרזון, נשיא החברה, קרא בלצון ל"שלוש קריאות הידד לכלבים".
שקלטון לא הצטרף להשמצות כלפי ניצחונו של אמונדסן, וכינה אותו "אולי הגדול בחוקרי הקוטב בימינו".
לפני שנודע לקתלין סקוט על מות בעלה, היא חיוותה דעתה, שמסעו של אמונדסן "היה מעלל הראוי לכל שבח; ...
על אף התרעומת, אי אפשר שלא להתפעל ממנו".
אמונדסן יצא מהובארט להתחיל במסע הרצאות באוסטרליה ובניו זילנד.
לאחר מכן נסע לבואנוס איירס, שם השלים את הדין וחשבון של משלחתו.
בשובו לנורווגיה פיקח על פרסום ספרו, ואחר ביקר בבריטניה לפני שיצא למסע הרצאות ממושך בארצות הברית.
במדיסון, ויסקונסין, הגיעה אליו הידיעה, כי סקוט וארבעת חבריו למסע הגיעו אל הקוטב ב-17 בינואר 1912, אך נספו כולם ב-29 במרץ, בדרכם חזרה לבסיס.
גופותיהם של סקוט, וילסון ובאוארס התגלו בנובמבר 1912, לאחר תום החורף האנטארקטי.
בתגובתו הראשונית, כינה אמונדסן את החדשות "נוראות, נוראות".
בהספד מאוחר יותר אמר, "קפטן סקוט הותיר תעודה של יושר, כנות, אומץ לב, כל התכונות היוצרות גבר".
האירוניה האכזרית במצב הייתה, שדווקא סקוט הוא שהמציא אישור שאין להכחישו לכך, שאמונדסן הגיע ראשון אל הקוטב הדרומי.
במזחלת שגרר עמו נמצאו ראיות לדבר, כולל תצלום של האוהל שהשאיר אחריו.
עם זאת, בתחרות בין השניים, יצא סקוט המת בידו על העליונה, הודות לכישרון הכתיבה שלו, שעלה לאין שיעור על זה של אמונדסן, איש הפעולה והמעש.
באנגליה, היו שהציבו את אמונדסן כשעיר לעזאזל, בטענה שסקוט מת משברון לב עקב כישלונו להגיע ראשון אל הקוטב.
המסקנה הייתה אפוא, שלא סקוט אשם במותו הוא עם אנשיו, אלא אמונדסן, שהייתה לו החוצפה להקדימו.
אמונדסן, בדרך מחשבתו הרציונלית, טען כל הזמן שסקוט הביא את האסון על עצמו, וננסן תמך בדעתו בחליפת מכתבים מרה עם קלמנטס מרקהם:
נוסף לכל, אמונדסן נחשב ל"מקצוען", עובדה שהייתה לצנינים בעיני המעמד העליון האנגלי והפחיתה מערך ניצחונו, מנקודת ראותם.
עם זאת, בקרב חוקרי הארצות זכה שמו של אמונדסן לכבוד הראוי.
בסיפורו על משלחת טרה נובה, שנכתב שנים אחדות לאחר מכן, כתב חברו למשלחת של סקוט, אפסלי צ'רי-גארארד, שהסיבה העיקרית להצלחתו של אמונדסן הייתה "סגולותיו המצוינות של האיש", בייחוד האומץ שגילה כשהחליט לבחור נתיב חדש במקום ללכת בזה המוכר.
אמונדסן לא היה חוקר ארצות, הוא היה מגלה, ואחרי כיבוש הקוטב הדרומי, לא נותר עוד מה לגלות בעולם.
מלחמת העולם הראשונה, שפרצה בשנת 1914, עיכבה את תוכנית הסחף אל הקוטב הצפוני של אמונדסן - שלה נועדה משלחת הקוטב הדרומי להוות שלב מקדים - עד יולי 1918, ובכל מקרה, הקסם שבתוכנית זו נגוז, מאחר שננסן כבר עשה זאת.
גם הרעיון לפקד על הספינה הראשונה שתעבור בתעלת פנמה, שעמדה אז בשלבי בנייה אחרונים, לא התממש.
לבסוף יצא לדרכו באונייה "מוד", שנבנתה במיוחד בשבילו ונשארה באזור הארקטי למשך שבע השנים הבאות.
הספינה לא נסחפה אל מעבר לקוטב הצפוני, אם כי במהלך המשלחת הייתה לספינה השנייה שעברה במעבר הצפון-מזרחי.
ב-1913 ראה אמונדסן לראשונה בגרמניה מטוס עולה לאוויר, והתרשם מן המהירות שבה יכולה מכונה זו לחצות מרחקים, הגוזלים זמן, כוחות, בריאות וחיים כאשר חוצים אותם על הקרקע.
המסע עם כלבי מזחלת, שאותו שכלל במשלחותיו, יצא כבר מן האופנה.
את שנות חייו הבאות הקדיש בעיקר לחקר הקטבים מן האוויר.
ב-1923 עזב את המשלחת שהלכה ודעכה, והניח את "מוד" בידיו המנוסות של ויסטינג.
הטיסה הראשונה שתכנן הייתה אמורה להיות מווינרייט שבאלסקה לשפיצברגן, אך תאונת אוויר חיסלה את המטוס לפני היציאה המתוכננת לדרך.
אמונדסן חזר לנורווגיה לנסות שוב.
העיתונות הנורווגית לא הסבירה לו פנים בכישלונותיו.
בין השאר, האשימו אותו שגרם להתרסקות המטוס באלסקה משום שפחד מן הטיסה.
ההאשמות חסרות הבסיס והמרושעות פגעו בו עמוקות.
במאי 1925 הצליח להשיג מימון לרכישת ספינת אוויר, מן האחרונות בסוגה, והמריא עם לינקולן אלסוורת', שלושה נורווגים נוספים ומכונאי גרמני, בשתי ספינות אוויר, אל הקוטב הצפוני.
תקלות אילצו אותם לנחות ב-'87°44, ורק לאחר שלושה שבועות הצליחו להמריא באחת מספינות האוויר ולחזור לנורווגיה, שם נואשו מלראותם שוב בחיים.
הצלחתו להגיע לנקודה הצפונית הרחוקה ביותר באוויר כיפרה על כישלונותיו הקודמים ובני ארצו קיבלו אותו שוב במאור פנים.
בשנה שלאחריה מימן לינקולן-איינסוורת' את רכישתה של ספינת אוויר מתוצרת איטליה והעמידה לשימושו של אמונדסן, שכינה אותה בשם "נורגה" (נורווגיה).
בינתיים הגיע לנורווגיה ריצ'רד בירד עם מטוסו, בכוונה להיות הראשון שיטוס מעל הקוטב הצפוני.
אנגליה צהלה לקראת המריבה הצפויה, אבל אמונדסן נסוג ואיפשר לבירד את הבכורה.
לאחר שובו של בירד מטיסתו המוצלחת, ב-12 במאי 1926, יצא אמונדסן בספינת האוויר "נורגה" עם לינקולן אלסוורת' ועם הטייס אומברטו נובילה לטיסה מעל הקוטב הצפוני.
הוא וויסטינג, שהיה גם הוא בספינת האוויר, היו האנשים הראשונים שראו את שני הקטבים.
שנות חייו האחרונות של אמונדסן היו משובשות במרירות, תחושת כישלון וחובות כבדים.
ב-1928, בניסיון חילוץ של משלחת נובילה, נעלם אמונדסן עם מטוסו בלב ים, בין נורווגיה ושפיצברגן.
משלחת טראנס-גלוב הייתה המשלחת הראשונה שניווטה סביב לקטבים, במסע "לאורך" העולם, תוך חציית שני הקטבים בתעבורה יבשתית וימית בלבד.
שני ההרפתקנים, סר ראנולף פינז וצ'ארלס ר.
ברטון, יצאו בשנת 1979 מגריניץ' שבאנגליה בכיוון דרום.
הם הגיעו אל הקוטב הדרומי ב-17 בדצמבר 1980. במהלך 14 החודשים הבאים, עשו את דרכם צפונה והגיעו אל הקוטב הצפוני ב-11 באפריל 1982. פנו שוב דרומה, וחזרו לגריניץ' ב-29 באוגוסט 1982.
כחלק מן המשלחת, השלימו פינז וברטון את המעבר הצפון-מערבי.
הם יצאו מטוקטויאקטוק ב-26 ביולי 1981, בלווייתנית פתוחה בת 5.40 מ', וכעבור 36 ימים, ב-31 באוגוסט 1981, הגיעו אל פיורד טנקוארי.
ב-1903 יצאה רואלד אמונדסן למבצע דומה, אך הוא שייט בסירה באורך 23 מטרים ומסעו דרך המעבר הצפון-מערבי נמשך שלוש שנים, כיון שנאלץ לחנות בעונות החורף כשהים קפא.
בין טוקטויאקטוק לפיורד טנקוארי, נעו במהירות ממוצעת של כ-130 ק"מ ביום.
גארסייה חוֹפְרֶה דה לוֹאַאִיסָה (בספרדית: García Jofre de Loaísa; 1490 - 30 ביולי 1526) היה מגלה ארצות ספרדי מן המאה ה-16, שהצטווה על ידי המלך קרלוס הראשון לפקד על משלחת לאסיה, שנודעה בשם "משלחת לואאיסה".
בשנת 1525 נשלחה בנתיב המערבי ליישב את איי התבלינים באיי הודו המזרחית, וכך חצתה את האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט.
יותר מ-450 איש הפליגו במשלחת, בהם בעלי מלאכה שונים וצוות מנהלי, במטרה להקים מושבות ספרדיות קבועות באיי הודו המזרחית.
צי של שבע ספינות השתתף במשלחת: "סנטה מריה דה לה ויקטוריה", "אספיריטו סנטו", "אנונסיאדה", "סן גבריאל", "סנטה מריה דל פאראל", "סן לסמס" ו"סנטיאגו".
חופרה דה לואאיסה התמנה לרב חובל יחד עם חואן סבסטיאן אלקנו, שהגיע אל איי התבלינים בשנת 1521 במשלחת של מגלן.
הצי הפליג מלה קורוניה ב-24 ביולי 1525, והגיע לחופי פטגוניה בינואר 1526. בשבועות הבאים, התכנס הצי והתפזר לחלופין עקב רוחות עזות, בשעה שניסה ללא הצלחה להיכנס אל מצר מגלן.
שתי ספינות נטרפו ואחת שינתה כיוון אל האוקיינוס האטלנטי וערקה מן המשלחת.
בסופו של דבר הגיעו ארבע הספינות הנותרות, במזג אוויר סוער, אל האוקיינוס השקט במאי, שם נפוצו שוב, הפעם לצמיתות, בעוד סופה.
"סן לסמס", ספינה תלת-סיפונית, נעלמה כליל בשעת הסופה.
ה"סנטיאגו" הפליגה צפונה ובמסע מדהים של 10,000 ק"מ הגיעה לחוף האוקיינוס השקט של מקסיקו ביולי 1526, ובכך ביצעה את השיוט הראשון מאירופה לחוף המערבי של צפון אמריקה.
הספינה השלישית, "סנטה מריה דל פאראל", הפליגה באוקיינוס השקט והגיעה אל איי סאנגיר סמוך לחוף הצפוני של סולאווסי, שם עלתה הספינה על שרטון ואנשי צוותה נקטלו או נשבו לעבדות בידי הילידים.
משלחת ספרדית אחרת, שהגיעה ממקסיקו ב-1528, הצילה ארבעה מהם.
התלת-סיפונית "סנטה מריה דה לה ויקטוריה" הייתה היחידה שהשלימה את הקפת העולם והגיעה אל איי התבלינים בספטמבר 1526.
לואאיסה עצמו מת מצפדינה ב-30 ביולי 1526, אלקנו הלך לעולמו ימים ספורים אחריו, ואלונסו די סאלאסאר שלושה שבועות לאחר זאת.
אינייגס הגיע אל איי ויסאיאס ומינדנאו בפיליפינים ואל איי מולוקה, אבל מת מהרעלת מזון.
רק אנדרס דה אורדאנטה ועוד 24 אנשים שרדו ונחתו בשלום על איי התבלינים.
הם חזרו לספרד בשנת 1536, בארמדה של הודו הפורטוגזית ותחת משמר פורטוגזי.
המותחן של גרג סקואן, "הקסדה הספרדית", מתחקה לכאורה אחר גורלה של "סן לסמס".
הספר מתבסס על התאוריה של החוקר האוסטרלי רוברט לנגדון , לפיה עלתה הספינה על שרטון באי האלמוגים אמאנו (חלק מפולינזיה הצרפתית של ימינו), שם השליכה לים חלק מתותחיה כדי לצוף ואז עשתה דרכה אל טהיטי, שם נותרו חלק מאנשי הצוות, כאשר האחרים המשיכו בדרכם וגילו את ניו זילנד.
משלחת גארסייה דה נודאל (בספרדית: Expedición García de Nodal) קיבלה בשנת 1619 זיכיון מן המלך פליפה השלישי לסייר במעבר שבין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט, תוך הקפת כף הורן, דרומית לארץ האש, שאך זה התגלה על ידי הסוחרים ההולנדים יאקוב לה מייר ווילם סכאוטן.
המשלחת נחלה הצלחה וכל מטרותיה הושגו.
נוסף לכך, במשלחת זו לא אבדו לא חיים ולא אוניות וכל המסע הושלם בזמן קצר.
משלחת גארסייה דה נודאל הייתה חיונית לאימפריה הספרדית.
גילוי נתיב מן האוקיינוס האטלנטי אל האוקיינוס השקט, חלופה למצר מגלן, הביא לשינוי דרמטי בגישה הספרדית לניהול מחוזותיה הדרומיים ביותר של אמריקה, שהופעתו הבלתי-צפויה של דרייק באוקיינוס השקט דרך המצר, בשנת 1578, כבר הפרה את שלוותם.
בראש המשלחת עמדו האחים בָּרְתוֹלוֹמֶה גארסייה דֶל נוֹדאל (פונטבדרה, 1622-1574) וגוֹנסָלוֹ גארסייה דל נודאל, (פונטבדרה, 1622-1569) עם הקוסמוגרף דייגו רמירס דה ארייאנו, בתפקיד נווט ראשי.
שתי אוניות במבנה דומה שימשו במשלחת כדי למנוע מצב שאונייה אחת תיאלץ להמתין לשנייה במהלך ההפלגה, מכשול שכיח במשלחות אחרות בתקופה ההיא.
המשלחת הפליגה ב-27 בספטמבר 1618 מליסבון, פורטוגל (שהייתה אז מאוחדת עם ספרד תחת שלטונו של פליפה השלישי), ובינואר 1619 נכנסו האוניות אל המצר שבין ארץ האש לאיסלה דה לוס אסטאדוס, שאותו כינו בשם "אסטרצ'ו דה סן ויסנטה" (הידוע כיום בשם מצר לה מייר).
השבועות הבאים הוקדשו לחקר יסודי ומתן שמות בחופיה הדרומיים של ארץ האש ואייה הדרומיים, בהם כף הורן, שאותו כינו "קאבו סן אילדפונסו".
לאחר זאת נסחפו הספינות מכף הורן בסופה אל '30 58° דרום, שם גילתה המשלחת ב-12 בפברואר את איי דייגו רמירס, הנקודה היבשתית הדרומית ביותר אליה הגיעו עד אז ולמשך 156 השנים הבאות, והמשיכה הלאה דרומה אל תוך מעבר דרייק.
אז פנתה צפונה אל תוך האוקיינוס השקט ונכנסה במיומנות אל מצר מגלן ממערב, כבר בניסיון הראשון.
האוניות עברו אל האוקיינוס האטלנטי ב-13 במרץ ושבו לספרד ב-7 ביולי 1619. בעקבות המסע, סיפקה המשלחת לקאסה דה קונטרטסיון (Casa de Contratación) נתונים ומפות יקרי-ערך, שחשאיותן נשמרה למשך מאות בשנים.
הישגיה של משלחת גארסייה דה נודאל כוללים:
ההקפה הראשונה של ארץ האש הכוללת סקר מקיף של חופיה.
גילוי איי דייגו רמירס (שהיו למשך מאה וחמישים ושש שנים היבשה הדרומית ביותר שאליה הגיע האדם).
השייט הראשון דרומית למעבר דרייק.
המגע הראשון של אירופאים עם תושבי חלקה הדרומי של ארץ האש.
ההקפה השנייה של כף הורן.
החצייה השלישית לכיוון מזרח של מצר מגלן.
משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה הורכבה מקבוצת מדענים מאזור אוסטרלאסיה, שחקרה חלק מאנטארקטיקה בין 1911 ל-1914. בראש המשלחת עמד הגאולוג האוסטרלי דאגלס מוסון, שקיבל תואר אבירות על הישגיו בהנהגת המשלחת.
מוסון פנה תחילה אל רוברט פלקון סקוט, והציע להצטרף למשלחתו כדי שסקוט יביא אותו עם קבוצה עצמאית בהנהגתו אל האזור שמערבה לכף אדייר, שם יעסקו בחקר ומיפוי החופים.
סקוט דחה את ההצעה ותחת זאת הציע לו להצטרף אל משלחתו הוא היוצאת אל מצר מקמרדו ומשם אל הקוטב הדרומי.
הוא הבטיח למוסון משכורת נאה ומקום בקבוצה שתצא אל הקוטב, אלא שלמוסון לא היה כל עניין בקוטב ולא בשירות בפיקודו של סקוט, שהישגיו באנטארקטיקה עד אז נפלו מאלה שלו.
גם פגישה עם ארנסט שקלטון, שהתלהב תחילה מן התוכנית והציע למוסון לקיים את משלחת המחקר שלו כחלק ממשלחתו הוא, לא נשאה פרי, כששקלטון נסוג מהבטחות המימון והסיוע שלו.
מוסון הבין, שאם הוא רוצה לחקור את קו החוף, עליו לבצע זאת במשלחת משלו ועל כן החל ב-1910 לתכנן משלחת למיפוי קו חוף בן 3,200 ק"מ של אנטארקטיקה מדרום לאוסטרליה.
ההתאחדות האוסטרלית-ניו זילנדית לקידום המדע אישרה את תוכניותיו ותרמה סכום כסף נכבד למימון המשלחת.
יתר המימון הושג במגבית מן הציבור ובמענקים נוספים.
המשלחת קצרה הישגים בגאולוגיה, גלציולוגיה וביולוגיה יבשתית, בניגוד לשתי המשלחות של ארנסט שקלטון, שיצאו אחריה והשיגו מעט מאוד בתחום המדע.
לציון שנת המאה להישגיהם של מוסון ואנשיו, יצא מאוסטרליה מסע מדעי, שעקב אחר נתיב המשלחת המקורית.
הצוות שנבחר למשלחת בא בעיקר מאוניברסיטאות באוסטרליה וניו זילנד.
מבין האנשים שנועדו לשכון בבסיסי ביבשת אנטארקטיקה, עשרים ושניים היו אוסטרלים.
ארבעה היו ניו זילנדים, שלושה בריטים ושווייצרי אחד.
שלושה ממנהיגי המשלחת, מוסון, ויילד ודייוויס, השתתפו בעבר במשלחות אחרות לאנטארקטיקה.
מוסון ודייוויס סרקו את מבחר הספינות שנראו להם מתאימות, ובחירתם האידיאלית הייתה "למה לא?"(?Pourquoi Pa) אוניית המשלחת של חוקר הארצות הצרפתי ז'אן-באטיסט שארקו.
"למה לא?" התאימה לדרישותיו של מוסון מכל הבחינות, אך עם כל תשוקתו לזכות בה, לא עלה הדבר בידו.
ממשלת צרפת שמה את ידה על "למה לא?" כספינת מחקר של הצי הצרפתי, ומוסון נאלץ לוותר עליה.
האונייה שנרכשה לבסוף למסע הייתה אורורה, ספינת קיטור ניופאונדלנדית ששימשה לציד כלבי-ים, באורך 55 מטרים ובעלת כושר נשיאה רשום של 386 טון.
בספינה נעשו שיפוצים והתאמות למסע, כולל הוספת שלושה מכלים גדולים לאחסון מים חיים.
רב החובל של "אורורה" היה ג'ון קינג דייוויס.
רכישה נוספת של מוסון למשלחת היה מטוס חד-מנועי, לפי המלצתה של קתלין סקוט, שהמליצה גם על טייס מתאים.
הבקשה נענתה ברוחב לב, וכספי התרומות שזרמו אל מוסון הספיקו לרכישת "אורורה" ופרעון חלק מן החובות.
כמה חברות גדולות הושיטו גם הן עזר למשלחת באספקת מזון, משקאות וציוד.
לאחר תיקונים מקיפים בספינה, בהשגחתו הקפדנית של דייוויס, חל עיכוב נוסף עקב דרישות שונות ומשונות שהציגו נציגי מועצת הסחר לאחר בדיקת הספינה במעגן.
דייוויס חשש, שמא ימנעו העיכובים המצטברים והולכים את יציאת המשלחת מכל וכל, ועל כן פתר את הבעיה בדרך משלו - בלילה של ה-28 ביולי העלה אל הסיפון את אנשי הצוות ועמם 48 כלבים וניניס ומרץ כמטפליהם, ויצא מהנמל ללא אישור.
למרבה המזל, עד שהגיעו לקארדיף, נמלכה מועצת הסחר בדעתה, ויתרה על דרישותיה המפליגות ו"אורורה" הורשתה להמשיך בשייט לאוסטרליה ללא הפרעות נוספות.
ניסיון של ווטקינס וויילד לגייס עוד תרומות בעזרת המטוס, הסתיים בנזק כבד לכלי הטיס ורק בדרך נס ללא פגיעות בנפש.
מוסון נאלץ לוותר על רעיון השימוש במטוס, ותחת זאת פירק את גוף המטוס ואת המנוע ולקח אותם עמו, כדי שישמשו כמזחלת ממונעת.
הוא מינה את ביקרטון לטיפול בכלי הרכב הזה ופיטר את ווטקינס, שבו ראה את האחראי לתקלה.
ב-2 בדצמבר 1911, יצאה "אורורה" אל האי מקווארי והגיעה ליעדה ב-11 בדצמבר.
במהלך ההפלגה התנסתה במזג אוויר סוער, במהלכו אבד השסתום של אחד ממכלי המים וכמות גדולה כל כך של מי-ים חדרה לתוכו, שהמים לא היו ראויים לשתייה.
ניסיון להצטייד במים בצדו המזרחי של מקווארי נכשל ועלה גם באובדן העוגן הימני ונזק לשמאלי.
ספינה שנייה, ה"טורואה" שייטה בעקבות ה"אורורה" עם צידה ונוסעים, עמוסה כמעט מעבר ליכולת הנשיאה.
בשבועיים הבאים הוקמו תחנות השידור על האי, בעבודת שרירים קשה ומפרכת.
מוסון לקח חלק בעבודה זו יחד עם אנשיו ובמכתב לארוסתו פקואיטה כתב, "הימים האחרונים היו מאמצים מאוד אבל אני נהנה מזה - אני חש כדג במים.
עבודה גופנית קשה מתאימה לי."
ב-23 בדצמבר הפליגה "אורורה" מן האי מקווארי ובשיוט לאורך אזורי החוף, גילו אנשיה וכינו בשם את ארץ המלך ג'ורג' החמישי ואת ארץ המלכה מרי.
חברים בולטים במשלחת היו פרנק הרלי, צלם המשלחת, פרנק ויילד, מפקד הבסיס המערבי, צ'ארלס האודלי, גאולוג וססיל מאדיגן, מטאורולוג
עוד השתתפו במשלחת אדוארד פרדריק רוברט בייג', פרנק ביקרטון, סידני ג'פריס, צ'ארלס פרנסיס לייזרון, ארצ'יבלד לאנג מקלין, הרברט דייס מרפי, פרנק לזלי סטילוול ולזלי וטר.
המשלחת בנתה את בסיסה העיקרי, או מחנה מגורי החורף, בכף דניסון ומפרץ קומונוולת', שם עשו שמונה-עשר אנשים את חורף 1912 ושבעה אנשים את חורף 1913. (צריפיהם עוד ניצבים שם - שניים שלמים ושניים הרוסים: צריפי מוסון, והם כיום אתר היסטורי בניהול המחלקה האנטארקטית האוסטרלית).
עוד הקימה המשלחת שני בסיסי עזר, בסיס תמיכה ותחנת ממסר אלחוטית על האי מקווארי, שבראשה עמד תחילה ג'ורג' איינסוורת', ובסיס מערבי על מדף הקרח שקלטון, אבל שני בסיסי העזר הללו לא שרדו ואינם קיימים כיום.
הצוותים בכל שלושת הבסיסים ניהלו שגרת תצפיות מדעיות ומטאורולוגיות, שתועדו בפרטי-פרטים בדיווחים עבי הכרס של המשלחת (שראו אור רק בין השנים 1942-1922).
הם התגברו על חודשים של כשלים בציוד ובתרנים, ובסופו של דבר יצרו את קשר הרדיו הראשון מאנטארקטיקה (אל הובארט דרך תחנת ממסר אלחוטית שהוקמה על גבעת הרדיו באי מקוארי.
שלושה קטעים קצרים מתוך הסרט הרשמי של המשלחת, שכונה לבסוף "בית הבליזארד" נמצאים אונליין here.
ביקורת מקיפה על הסרט האחרון מופיעה בדף של ארכיב הסרטים והקלטות הלאומי (NFSA) בשני חלקים.
יש גם גרסת תלת-מימד מקוונת בת 15 דקות של צילומי הסטיל של פרנק הרלי מן המשלחת כאן
מסעות מזחלות לאזורי החופים ופנים הארץ אפשרו לצוותים לחקור אדמות, שלא הוכרו קודם לכן.
במחצית השנייה של 1912, היו חמישה מסעות עיקריים מן הבסיס העיקרי ושניים מן הבסיס המערבי.
מוסון עצמו היה שותף לצוות מזחלת של שלושה אנשים, קבוצת המזרח הרחוק, עם זאוויר מרץ ואדוארד ניניס, שיצא מזרחה ב-10 בנובמבר לערוך מדידות בארץ המלך ג'ורג' החמישי.
ב-14 בדצמבר 1912 אחרי שלושה שבועות של התקדמות מצוינת, עמדה הקבוצה בחציית מה שייקרא בהמשך קרחון ניניס, כשניניס נפל אל תוך בתרון מכוסה שלג.
מרץ החליק במגלשי הסקי על פני גשר השלג של הבתרון, מוסון ישב על המזחלת שלו בחלוקת משקל מחושבת, אבל ניניס רץ לצד המזחלת השנייה ונראה שמשקל גופו הבקיע את תכסית הבתרון.
שישה כלבים, רוב מנות המזון של הקבוצה, האוהל ושאר פריטי ציוד חיוניים נעלמו בתוך הבתרון העמוק, במרחק 480 ק"מ מן הבסיס העיקרי.
מרץ ומוסון הבחינו בכלב אחד מת ואחר פצוע על מדף בעומק 46 מ', אבל ניניס אבד ושוב לא נראה.
מוסון וזאוויר מרץ פנו מיד לחזור.
מלאי המצרכים הזעום שלהם אילץ אותם לאכול את כלבי המזחלת שנותרו, ובכך גרמו בלא יודעין להתדרדרות מהירה במצבם.
הכבד של כלב האסקי אחד מכיל ויטמין A בכמות שדי בה לגרום למצב הקרוי היפרוויטמינוזיס A - הרעלת ויטמין A.
מרץ היה תשוש פיזית ומנטלית ובניסיון לשקם את בריאותו, האכיל אותו מוסון ברוב כבדי הכלבים, משום שסבר שהם מזינים יותר מרקמת השרירים הקשיחה.
מרץ מת, ומוסון המשיך לבדו במשך 30 ימים.
הוא חתך את מזחלתו לשניים באולר וגרר את המזחלת החצויה, עם דגימות גאולוגיות אבל מעט מאוד מזון, לאורך 160 ק"מ חזרה אל הבסיס בכף דניסון.
במהלך מסעו אל הבסיס העיקרי, נפל דרך תכסית של בתרון וניצל הודות לכך שמזחלתו נתקעה בקרח שמעליו.
כשמוסון הגיע לבסוף לכף דניסון ב-8 בפברואר 1913, המילים הראשונות שפלט האיש שמצא אותו היו, "אל אלוהים, מי אתה מביניהם?" מוסון הגיע לבסיס שעות ספורות לאחר ש"אורורה" בפיקודו של דייוויס עזבה את הבסיס.
האונייה נקראה ברדיו לחזור, אך תנאי מזג האוויר מנעו את החילוץ.
מוסון וששת האנשים שנשארו לחפש את קבוצתו, נאלצו לעבור בבסיס עוד חורף לא מתוכנן, עד דצמבר 1913.
כדי לקיים את המוראל במשך תקופת הבידוד הממושכת, העלה ארצ'י מקלין את הרעיון לפרסם עיתון משלהם, שיעסיק ויבדר את האנשים הכלואים בבסיס.
חברי המשלחת תרמו דברי שירה, סיפורים קצרים וביקורת ספרות לצד מאמרים מדעיים ודיווחים על פעילויות היום-יום שלהם.
התוצאה הייתה ה"אדלי בליזארד", שיצא בחמישה גליונות בין אפריל לאוקטובר 1913. כמעט מאה שנים עברו עד שהעיתון זכה לפרסום רשמי בציבור הכללי, במהדורת פקסימיליה.
הואיל ומפקד המשלחת דאגלס מוסון היה בעצמו גאולוג, בחינתם של תצורות הסלע הנגישות (כלומר, שאינן מכוסות בקרח) של ארץ וילקס תפסה מקום ראשון במעלה במשלחת.
המשלחת נודעת בהשגת התגלית הראשונה של מטאוריט מן הסוג האבני, המכיל גרעיני מחצבים (chondrite), במרחק 30 ק"מ מערבית לכף דניסון.
במהלך המאה הבאה התגלה אוצר גנוז של מטאוריטים בחבל ארץ זה של אנטארקטיקה.
המיקום שמוסון בחר למחנה הבסיס העיקרי, בכף דניסון, התגלה כאחד המקומות עלי אדמות שבהם נושבות הרוחות העזות ביותר, שהגאומורפולוגיה שלו - השיפוע הפתאומי בין רמת הקרח של מזרח אנטארקטיקה לאוקיינוס הדרומי - יוצרת תנאים מתאימים ליצירת מצב של רוח קטבטית תמידית כמעט.
ה"אורורה" נשאה מערכת אלחוטית של חברת מרקוני ועוד מערכת כזאת הוצבה בכף דניסון, אך בשל טבעו התחרותי של חקר אנטארקטיקה אותו זמן, הוגבלו השידורים למינימום הכרחי.
הציוד ששימש את המשלחת היה משדר (spark transmitter) מתוצרת טלפונקן ואנטנה שטוחת ראש.
תנאים אטמוספיריים, שהושפעו מן הזוהר הדרומי הפריעו לעיתים קרובות לשידורי רדיו, אבל קבוצות המשלחת הצליחו בדרך כלל לקבל חדשות מן העולם החיצון בתכיפות סבירה, באמצעות תחנת הממסר על האי מקווארי.
משלחת גאוס הייתה המשלחת הגרמנית הראשונה אל אנטארקטיקה, בהנהגת חוקר החוג הארקטי והפרופסור לגאולוגיה אריך פון דריגאלסקי, באונייה גאוס, שנקראה על שם המתמטיקאי ופיזיקאי קרל פרידריך גאוס.
דריגאלסקי עמד בראש המשלחת הגרמנית הראשונה אל הקוטב הדרומי עם האונייה "גאוס", ששמה לה למטרה לחקור את האזור הלא-נודע של אנטארקטיקה שמדרום לאיי קרגלן.
המשלחת יצאה מקיל ב-11 באוגוסט 1901.
קבוצה קטנה מאנשי המשלחת הוצבה באיי קרגלן בזמן שהקבוצה העיקרית התקדמה עוד דרומה.
אריך פון דריגאלסקי עצר לביקור קצר באי הרד והיה הראשון לאסוף מידע מדעי מקיף על הגאולוגיה, הפלורה והפאונה של האי.
על אף היותה לכודה בקרח במשך קרוב ל-14 חודשים, עד פברואר 1903, גילתה המשלחת טריטוריה חדשה באנטארקטיקה, ארץ הקייזר וילהלם השני ובה הר הגעש גאוסברג.
דריגאלסקי היה הראשון שהשתמש בכדור פורח הפועל על גז באנטארקטיקה.
המשלחת חזרה לקיל בנובמבר 1903. בהמשך כתב אריך פון דריגאלסקי את סיפור המשלחת וערך מצבור גדול של נתונים מדעיים.
בין 1905 ל-1931 הוציא לאור 20 כרכים ו-2 אטלסים המתעדים את המשלחת.
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו הייתה האולימפיאדה הראשונה שבה השתתפה משלחת הפליטים במשחקים האולימפיים.
בחודש מרץ 2016 הכריז תומאס באך, נשיא הוועד האולימפי הבינלאומי, כי הוועד האולימפי הבינלאומי יבחר בין 5 ל-10 פליטים שירכיבו משלחת לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו, בשל התגברות משבר הפליטים באירופה, ויתחרו תחת הדגל האולימפי.
שימוש בדגל מדינת הפליטים נעשה באופן בלתי רשמי על ידי ספורטאי המשלחת ומעודדיה.
הוועד האולימפי הבינלאומי זיהה 43 ספורטאים פוטנציאלים להשתתפות במשלחת כשהוא לוקח בחשבון קריטריונים כגון יכולת ספורטיבית, נסיבות אישיות והיות הספורטאי פליט מוכר על ידי האומות המאוחדות.
ב-3 ביוני 2016 הכריז הוועד האולימפי על רשימת 10 הספורטאים הסופית למשלחת הפליטים לאולימפיאדה:
שם מקצוע שלב תוצאה מקום רוז לוקוניין ריצת 800 מטר מוקדמות אנג'לינה לוהליט ריצת 1500 מטר מוקדמות
שם מקצוע שלב תוצאה מקום ג'יימס צ'ינגג'יק ריצת 400 מטר מוקדמות יץ' בייל ריצת 800 מטר מוקדמות 1:54.67 דקות 8 פאולו לוקורו ריצת 1500 מטר מוקדמות יונאס קינדה ריצת מרתון גמר
שם מקצוע שלב יריב תוצאה הערות יולנדה מאביקה עד 70 ק"ג סיבוב שני לינדה בולדר איפון
שם מקצוע שלב יריב תוצאה הערותפאפולו מיסנגה עד 90 ק"ג סיבוב שני אבטאר סינג יוקו עד 90 ק"ג סיבוב שלישי גוואק דונג-האן איפון
שם מקצוע שלב תוצאה מקום יוסרה מרדיני 100 מטר חופשי מוקדמות 1:04.66 דקות 45100 מטר פרפר מוקדמות 1:09.21 דקות 41
שם מקצוע שלב תוצאה מקוםרמי אניס 100 מטר פרפר מוקדמות 56.23 שניות 40100 מטר חופשי מוקדמות 54.25 שניות 56
משלחת ג'קסון-הרמסוורת' אל ארץ פרנץ יוזף, 1897-1894, יצאה לדרך בהנהגת חוקר החוג הארקטי הבריטי פרדריק ג'ורג' ג'קסון ובמימון איל העיתונות אלפרד הרמסוורת'.
מפות שגויות הטעו את ג'קסון לחשוב, שארץ פרנץ יוזף היא יבשה הנמשכת עד אל הקוטב הצפוני.
המיפוי שהיה משימתה העיקרית /של המשלחת הוכיח לבסוף, שהיבשה היא למעשה ארכיפלג, שהאי הצפוני ביותר שלו מגיע רק ל-81° צפון ולא מעבר לכך.
צוות המשלחת כלל את אלברט ארמיטג', שערך רישומים אסטרונומיים, מטאורולוגיים ומגנטיים, רג'ינלד קטליץ, רופא וגאולוג, ג'.
צ'יילד, חוקר מחצבים, והארי פישר, בוטניקאי וזואולוג – בשנת 1896 החליף אותו ויליאם ספירס ברוס.
על יסוד תיאורו של ננסן את מסעו, שקל ג'קסון בכובד ראש את הסיכוי להגיע אל הקוטב עצמו, והחל לבנות שחזורים למזחלות ולקייאקים של ננסן.
ואולם, העדר כישורים וניסיון בסקי ובמסע על קרח בקרב אנשי משלחתו של ג'קסון הביא לוויתור מהיר על תוכניות אלה.
משלחת דנדי לציד לווייתנים הייתה הפלגה מסחרית מסקוטלנד לאנטארקטיקה.
ציד הלווייתנים במימי החוג הארקטי היה בדעיכה בגלל ציִד מוגזם.
הסוחרים בדנדי החליטו לצייד צי שישייט כל הדרך אל ים ודל בחיפוש אחר לווייתני אובלנה.
ציד לווייתנים באנטארקטיקה נעשה בעיקר מתחנות ציידי לווייתנים בג'ורג'יה הדרומית ובאיי סנדוויץ' הדרומיים.
ב-6 בספטמבר 1892 יצאו לדרך ארבע ספינות קיטור לציד-לווייתנים, "באלנה" (1872), "אקטיב", "דיאנה" ו"כוכב הקוטב".
בסופו של דבר, לא הצליחו למצוא שום לווייתנים שאפשר לצוד, כיוון שהלווייתן הכחול האנטארקטי היה גדול וחזק מכדי לגבור עליו, אך המשלחת יצאה בכל זאת ברווח הודות לאיסוף מספר רב של פרוות כלבי-ים.
המשלחת כללה את מדען הקטבים ויליאם ספירס ברוס, מדען ורופא ואת ויליאם גורדון ברן מרדוך, עוזר על ה"באלנה" לרב החובל אלכסנדר פיירוות'ר.
ב-8 בינואר 1893 גילה רב החובל תומאס רוברטסון מן ה"אקטיב" את האי דנדי ().
משלחת דומינגס-אסקלנטה הייתה חבורה ספרדית שיצאה ב-1776 מסנטה פה שבניו מקסיקו במטרה למצוא נתיב יבשתי למיסיון הקתולי במונטריי בצפון קליפורניה.
בראשות המשלחת בת אחד עשר המשתתפים עמדו המיסיונרים הפרנציסקנים פרנסיסקו אטנסיו דומינגס (Francisco Atanasio Domínguez) וסילבסטרה ולס דה אסקלנטה (Silvestre Vélez de Escalante) כשברנרדו מיירה אי פאצ'קו (Bernardo Miera y Pacheco) משמש כקרטוגרף של המשלחת.
המשלחת עברה בדרכה את מערב מדינת קולורדו של ימינו עד עמק יוטה במדינת יוטה של ימינו.
לאורך חלק מהמסע הם נעזרו בשלושה מורי דרך מבני הטימפאנוגוס (קבוצה מבני שבט היוט).
בשל קשיים במהלך המסע, הקבוצה לא הגיעה ללאס קליפורניאס, אלא חזרה לסנטה פה דרך אריזונה של ימינו.
המפות והתיעוד של מסע המשלחת סייעו לנוסעים בעתיד.
נתיבם הפך לחלק מהשביל הספרדי הישן, נתיב מסחר מסנטה פה ליישובים שעל חוף האוקיינוס השקט.
מטרתה של משלחת דומינגס-אסקלנטה (ליתר דיוק משלחת דומינגס-ולס) הייתה למצוא נתיב מסנטה פה שבניו מקסיקו למיסיונים הספרדיים בקליפורניה כדוגמת הפרסידיו במונטריי בלאס קליפורניאס.
ב-29 ביולי 1776 הוביל אטנסיו דומינגס את המשלחת מסנטה פה יחד עם הנזיר סילבסטרה ולס דה אסקלנטה והקרטוגרף ברנרדו מיירה אי פאצ'קו.
חלקו הראשון של מסעם עקב אחר הנתיב של חוקר הארצות חואן ריוורה (Juan Rivera), אחת עשרה שנים קודם לכן לתוך ארץ היוט בדרום-מערב קולורדו.
שלושה מורי דרך מבני הטימפאנוגוס (קבוצה מבני שבט היוט) הובילו אותם דרך קולורדו ויוטה.
ספרדים אלו היו האירופים הראשונים שעברו בנתיב דרך רוב רמת קולורדו לתוך יוטה וחזרה דרך אריזונה לניו מקסיקו.
במהלך מסעם הם תיעדו את הנתיב וסיפקו מידע מפורט על "ארץ הררית שופעת מלאה בחיות ציד ועצים לבניין, חורבות מוזרות של כפרים וערי אבן, ונהרות המראים סימנים להימצאות מתכות יקרות".
סנטה רוסה דה אביקיו, 30 ביולי
בלילה הראשון של המסע הם לנו בפואבלו סנטה קלרה (Santa Clara pueblo), צפונית לסנטה פה.
משם הם "צעדו תשע ליגות, פחות או יותר, והגיעו לפואבלו סנטה רוסה דה אביקיו (Santa Rosa de Abiquiú), שם מסיבות שונות נשארנו ב-31 מבלי להתקדם, ושם בעזרת מיסה חגיגית הפצרנו שוב לסיוע מהפטרונים הקדושים ביותר שלנו."
מסנטה רוסה דה אביקיו הם התקדמו צפונה וצפון-מערבה למקום בסמוך לדולסה (Dulce) של ימינו.
מדולסה הם נכנסו לתחומי מדינת קולורדו של ימינו דרך ארבולס (Arboles), איגנסיו (Ignacio), דורנגו (Durango) והספרוס (Hesperus).
הם חנו למרגלות הרי לה פלטה (La Plata Mountains) בסמוך לפארק הלאומי מסה ורדה של ימינו בדרום-מערב קולורדו.
החבורה חנתה לאורך הנהר מנקוס, כמה קילומטרים אחרי שהוא זורם דרך הפארק הלאומי מסה ורדה של ימינו.