tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב'שמשון הנאבק' הרשמים ברורים, מוחלטים, מדויקים: תולדה של דמיון מיושב וממושמע השמח לשמש, לעולם לא למשול, הכרת הדברים הנחרצת של המשורר היוצרת אמנות שהיא נאמנה, בהירה, שלמה כשלעצמה – האמנות של העיר של כתר הארגמן (אתונה)".
אידיאל החירות עומד ביסוד כתבי הפרוזה של מילטון: חירות דתית, חירות ביתית, חירות אזרחית.
לפי מילטון, חירות מתחילה בתיקון עצמי: להיות ירא שמיים, להיות נבון, להיות זהיר וצנוע, להיות מתון וישר, להיות אצילי ואמיץ – כל מה שהפוך מלהיות עבד.
חירות צומחת על ידי מידות טובות ודורשת משמעת עצמית.
בעבור חירות דתית הוא קרא לתיקונים בכנסייה.
הוא חיבר שלוש מסות העוסקות בחירות ביתית: על התנאים של מוסד הנישואין, היאך לחנך את הילדים, ועל החופש להביע דעה.
לדעת מילטון, כל בני האדם נולדו שווים, ותפקיד המדינה לאפשר לכל פרט להתפתח בהתאם לכשרונותיו.
מילטון נלחם בכתביו בעריצות, מחשיב את השלטון העריצי כמכשול הגדול ביותר לחירות.
לפיכך הדגיש, שטועים הסבורים שהתעצמות צבאית וכלכלית ובריתות מדיניות חשובים יותר מאשר לנהל מערכת צדק לא מסואבת בעבור העם, לרפא את הפצוע, לאשר את החמוץ.
למרות הסתייגותו ממלחמות, הוא הסכים שבפועל מלחמה יכולה לשמש כמוצא אחרון בעבור סיבה צודקת, אך הזהיר שאם חירות אינה תולדה של אמונה, צדק ומתינות, אלא מושתתת על כח והשתקעות באגרסיביות, הדבר יוביל לשחיתות ולהתדרדרותה של האומה.
לאחר מלחמה על החירות, נדרש מאמץ, גדול אפילו יותר, לתקן את המדינה ברוח חירות-אמת, לרדוף צדק, לעשות שלום.
כתב ג'ון האוורד ברטרם מאסטרמן:
"החיבורים החשובים בפרוזה של מילטון, כמעט כולם נכתבו בין פגישת הפרלמנט הארוך בנובמבר 1640 לרסטורציה.
בכללם עשרים וחמישה פמפלטים, עשרים ואחד בלשון אנגלית, ארבעה בלשון לטינית, וקצת כתבים שחיבר בשנותיו האחרונות.
פרק הזמן הזה היה התקופה הגדולה ביותר של פמפלטים בתולדות אנגליה.
כאשר ממסדים ישנים נבנו מחדש, מסורות ישנות התערערו, אמונות ישנות קיבלו צורה חדשה, כל אדם שהיה לו, או שסבר שהיה לו, מה לתרום לגיבוש דעת הקהל או אמונה דוגמטית, פנה באופן טבעי לחיבור פמפלטים כפי שבדורות מאוחרים יותר פנו להתכתבויות בירחונים."
"חירות הוא הרעיון המנוח ביסוד הפמפלטים של מילטון; אולם לא חירות שהורתה בהיעדר חוק, אלא שחרור מחוק שפל למען ציות מושלם יותר לחוק אחר טוב יותר.
חוזק התפיסה הזו העביר את מילטון מהפרסביטריאנים למפלגה העצמאית, ואפילו מעבר לעצמאים המתונים לעמדה תאולוגית כמעט לגמרי אנטינומיאנית.
האדם חייב לציית לא-להים, וכל הניגודים לחובה העליונה הזו אינם אלא עריצות, לא מוצדקים, בלתי נסבלים, ובכל הדרכים יש למחות נגדם ולבטלם."
"הפמפלטים שלו מתחלקים לשלוש קבוצות: חירות דתית, ביתית ואזרחית.
החיבורים הדתיים עוסקים בעיקר בסוגיות של שלטון הכנסייה, וברובם שייכים לשנים מוקדמות; הקבוצה השנייה כוללת פמפלטים על גירושין, חיבור על החינוך, ו"אראופגיטיקה", בהגנה על חופש הבעת דעה; הפמפלטים על חירות אזרחית שייכים לשנות הקומונוולת', יש להם פחות ערך ספרותי, אם כי עניין פוליטי גדול יותר."
"הפמפלטים על גירושין נכתבו כי נישואיו של מילטון לא היו מאושרים.
ה"אראופגיטיקה" נכתבה כי דעתו הלא מקובלת על גירושין הביאה אותו לעימות עם הצנזורים הפרסביטריאנים של הדפוס.
חיבורו על החינוך נכתב כי לקח על עצמו את החינוך של אחייניו, והתעניין עמוקות בסוגיה הזו.
בשלושתם ניסיונו היה המניע הראשון; בשלושתם הניסיון מוסתר תחת מערך עצום של שיקולים כלליים, מוצעים באופן דוגמטי."
"אף על פי שהפמפלטים שלו מזדמנים ואישיים, ואפילו לפעמים מכוונים לפיוס ולשכנוע, הדעות הנתמכות בהם ושיטת המחשבה המונחת ביסודם אינם תולדות של זמן ומקרה.
מילטון היה אידיאליסט; טהור ופשוט, בפוליטיקה...
כאן הייתה למשורר הזדמנות, נדירה בתולדות האנושות, לממש את החזון שהגה בלימודיו, ולהקים מחדש, להתפעלות ולרווחת הדורות הבאים, את המופת של הרפובליקה העתיקה."
"האיזון של התיאור, המוזיקה העדינה, המשפט הדומה לשרשרת שחוליותיה מתווספות זו לזו ולא לחישוק המרותך בפטיש – אלו מאפיינים את הפרוזה של מילטון".
מילטון נולד בשנת 1608, וגדל בשלהי התקופה האליבתנית, שהתאפיינה בחיבור בין אמונה והשכלה ובין עולם המעש המדיני לדת, בהומניזם, בהרחבת אופקים, ובחתירה לפשטות.
למרות חינוכו הפוריטני, זו האווירה בה מילטון גדל; אותה ספג ישירות בתיאטרון ובספרים שקרא, כגון ספרי ספנסר וסילבסטר שאביו קנה לו בהיותו בן שלוש עשרה.
רוב שיריו המוקדמים של מילטון חוברו בהשראת הספרות הקלאסית והשירה האליזבתנית.
הנושא של "פנסרוסו" מבוסס על שיר של בומון ועל שורות שיר מתחילת הספר "האנטומיה של המלנכוליה" של רוברט ברטון.
הקינה הפסטורלית "ליסידאס", על אף צורתה הקלאסית, כוללת חומרים מהשירים הפסטורלים של ספנסר.
"קומוס" נסמך בעלילתו על המחזה "מעשיית הרעיות הזקנות" של ג'ורג' פיל; בנושאו על הספר השני והשלישי של "מלכת הפיות" של ספנסר, על המחזה "הסערה" של שייקספיר, ועל המסכה "עונג מפוייס עם מידות טובות" מאת בן ג'ונסון; ובאווירתו האידיאלית הפלאית ובלשונו הלירית הנשגבת על המחזה "הרועה הנאמנה" של פלטשר.
ואף על פי שלכאורה מילטון המאוחר נבדל לגמרי ממילטון המוקדם כהבדל בין "פנסרוסו" ל"אלגרו", יצירותיו המאוחרות הגדולות לא היו יכולות להיכתב בנושאן ובהיקפן אלא על ידי משורר אליזבתני.
לכן יש המכנים את מילטון "אחרון האליזבתנים".
מאידך, מילטון המאוחר נבדל בהיבטים רבים מהיוצרים האליזבתניים.
לעומת ההומניזם, הצורה הרומנטית והסגנון הפשוט שלהם, הוא התעניין בשנותיו האחרונות במלאכים יותר מאשר באדם, ואימץ ביצירתו צורה קלאסית עטורת דימויים בארוקיים וסגנון אמנותי מאומץ.
האווירה הפוליטית בתקופת מילטון ויצירתו
כתב קולרידג': "אם נחלק את פרק הזמן מעלייתה לכתר של אליזבת עד לפרוטקטורט של קרומוול לשני חלקים לא שווים, הראשון מסתיים במותו של ג'יימס הראשון, האחר כולל את מלכותו של צ'ארלס ואת התהילה הקצרה של הרפובליקה, עלינו להתעסק בהבדל שבצביון של הנפשות הפועלות, שעל ידן כל תקופה ראויה לציון כשלעצמה.
וליתר דיוק, ההבדל בצביונות האנשים הגדולים שבכל תקופה, הביא אותנו לעשות את החלוקה הזאת.
מאידך, היה רצון עז, התלהבות של עיקרון, עומק וכנות של רוח, אשר האטרקציות של תהילה אינדיבידואלית ושררה אישית לא יכלו להכניע – שאיפה לממשות, קביעות, וטוב כללי – בקיצור, גדלות מוסרית בתקופה השנייה, שלעומתה התככים הקטנוניים, היגדים מקיאוולים, ואמביציה אישית וציבורית של התקופה קודמת, עומדים בניגוד כאוב...
בשלהי התקופה הקודמת, ובמהלך פריחת התקופה השנייה, המשורר מילטון חונך וקיבל צורה; והוא שרד את השנייה, על כל התקוות היקרות והשאיפות שהיוו את חייה; וכך בימים רעים, עומד כנציג המצוינות המצורפת משתי התקופות, הוא יצר את גן העדן האבוד כמו על ידי חבלי לידה מאוחרים של הטבע."
מילטון, כאדם הדוגל בחירות ומתעב את המלוכה וחצרה המושחת, עזב את עיסוקו בשירה והיה לפולמוסן ואיש ציבור.
כתב מקולי: "מילטון לא בדיוק השתייך לאף אחת מן המפלגות.
הוא לא היה חופשי בדעותיו.
באישיותו המעלות האציליות של כל מפלגה התמזגו באחדות הרמונית...
אף על פי שהיה דמוקרטי בדעותיו, טעמו ומכריו היו כאלה שתאמו יותר מונרכיה ואריסטוקרטיה..
אנו מעזים לומר, ככל שזה נשמע פרדוקסלי, שמעולם אף משורר לא היה מוכרח להיאבק בנסיבות יותר לא נוחות מאשר מילטון".
כתב אדוארד דאודן: "לו שייקספיר היה חי בתקופת מילטון, הוא ככל הנראה היה מעביר את חייו והולך לעולמו בדממה.
ללא ספק לא היה מכלה את עצמו בחיבור קונטרסים נלהבים בממדים עצומים, לתועלת מפלגה כזו או אחרת....
לו שייקספיר היה חי בתקופת מילטון, הוא היה רואה ומתאבל על הפרת האנושיות, על האלימות שנעשתה לאושר האנושי ולתרבות האנושית על ידי שני אידיאלים מנוגדים אשר ניפצו את האמת לרסיסים.
היה בלתי אפשרי עבורו להשיג את התפתחותו העצמית השלמה הן כאמן והן כאדם".
כעשרים שנה של ויכוחים ופולמוסים בלתי פוסקים, המקשיחים את הלב ומדלדלים את הרוח, נתנו במילטון את אותותיהם.
כששב לעסוק בשירה כבר לא היה אותו אדם.
בעוד מילטון המוקדם חיבר את "אלגרו" ו"פנסרוסו"; הרי שאצל מילטון המאוחר "אלגרו" נעלם כמעט כליל, והחזון של "פנסרוסו" נעכר.
האידיאליסט הצעיר היה לאיש מעשה שבע אכזבות.
המשורר הצעיר, שהתהלך בדמיונו עם דוד סמוך לשילוח, עם משוררי אתונה על שפת איליסוס, עם משוררי רומא על גדות הטיבר, עם דנטה ופטרראקה לצד הארנו וגבעות פייזולה; היה לאיש עיוור שנאלץ להסתמך על זכרונו ועל דמיון מסדר גודל אחר לגמרי.
אם בשנת 1640 עוד תכנן לחבר את יצירתו הגדולה כמחזה, כלומר בשביל דורו ובלשון המדוברת של זמנו; הרי שלבסוף חיבר את "גן העדן האבוד" כאפוס נשגב בעבור הדורות הבאים.
בכל זאת, למרות כל מה שעבר עליו, מששב לעסוק בשירה, רוחו התעוררה שוב לחיים.
מילטון המאוחר הוא משורר גדול יותר ממה שהיה אפשר לצפות על סמך יצירותיו המוקדמות, מעולות כשלעצמן.
ניסיונו המעשי ומבטו המפוכח על תקופתו החשוכה חידדו אצלו את ההבדל בין עיקר וטפל, ולא נותר לו אלא לבטוח באמונתו, בחזונו המוסרי ובחזיונו.
הכתיבה, בין כתיבת פרוזה בין חיבור שירה, נחשבה אצל מילטון למעשה מוסרי.
כך מילטון, הפולמוסן שנאבק על דעתו ונודע בקונטרוסיו השנויים במחלוקת, כעבור שנים ספורות היה למשורר שכבש את הלבבות לדורי דורות.
המבקרים האנגלים על שירת מילטון
בתחילת המאה ה-18 ג'ון דניס שיבח את "גן העדן האבוד" כשיר מקורי הנובע מרגש דתי נלהב וכתב שמילטון הוא אחד מהגאונים הגדולים ביותר והנועזים ביותר אי פעם.
לעומת זאת, תומאס ריימר, המבקר הקלסיקן, הסתייג מיצירתו של מילטון, ואמר עליה: "יש השמחים לקרוא לה שיר".
ג'וזף אדיסון, בסדרת מאמרים מפורסמים, בהם שיבח בנועם ובפשטות את מעלות "גן עדן האבוד" כתואמות לעקרונות הפואטיקה של אריסטו, תוך הסברים מלומדים מדוע האפוס של מילטון עולה על האפוסים של הומרוס ושל ורגיליוס, הביא לפרסומו הנרחב.
סמואל ג'ונסון כתב ש"גן העדן האבוד" שיר מהמעלה הראשונה בתכנונו, אך הסתייג מאוד מסגנונו ולשונו.
לקראת המאה ה-19 הייתה באנגליה הסכמה מוחלטת שמילטון אחד מגדולי המשוררים האנגלים ובשורה הראשונה של גדולי המשוררים שבכל האומות ובכל הדורות; אזי הייתה למילטון השפעה גדולה על השירה הרומנטית האנגלית; ובמיוחד על שירתם של וורדסוורת', שלי, ובלייק.
בתקופה הוויקטוריאנית השפעתו של מילטון על המשוררים האנגלים הלכה ושככה, אך הייתה לו השפעה ניכרת על הסופרים ג'ורג' אליוט ותומאס הרדי.
אותה תקופה הייתה גם תור הזהב של לימודי מילטון, כשגולת הכותרת הביוגרפיה המונומנטלית של מילטון שחיבר דייוויד מייסון.
במאה ה-20 המשורר טי אס אליוט הסתייג משירתו של מילטון כאקסטנצרית, פרטיקולרית ודעתנית; כנעדרת התאמה לאנושיות הממוצעת ולסגנון קלאסי; ומלשונו כמלאכותית ושגרתית.
בעקבותיו החלו לפקפק במעמדו של מילטון וברלוונטיות של רעיונותיו ושירתו לתקופה המודרנית.
מנגד, מלומדים חדשים, כגון א.
טיליארד ואחרים, ביארו מחדש את שירת מילטון והסבירו את ייחודו.
השורה התחתונה, קיומם של כנסים, אגודות וכתבי עת שמוקדשים ללימודי מילטון עדיין מעידים על מקומו כאחד מגדולי המשוררים בשפה האנגלית.
ג'ונתן ריצ'רדסון כתב: "קורא של מילטון חייב תמיד לעמול; הוא מוקף במשמעות, הנמצאת בכל שורה, לכל מילה יש כוונה; אין מרווחים עצלים, הכול נשקל, דורש וראוי להתבוננות.
אפילו אצל הכותבים הטובים ביותר אתה מוצא לפעמים מילים ומשפטים רופפים שתוכל להתעלם מהם; אלו של מילטון כולם מהותיים וחשובים; פחות מהם לא היו משמשים את התכלית, יותר מהם היו מיותרים.
לשתיקתו אותה השפעה, לא זו בלבד שהוא משאיר עבודה לדמיון, בהציעו ובספקו לו חומרים נאצלים; אלא שמביע עצמו באופן כה תמציתי, משתמש במילים בכזה צמצום, שעל מנת לקנות את רעיונותיו נדרש לחפשם, לעיתים תכופות הרחק מתחת לפני השטח".
כתב סר אג'רטון ברידג'ס: "שיריו הגדולים דורשים מהקורא כובד ראש, כמעט כואב.
השפע המדהים ביותר של למדנות מזוקק למושגיו ולתיאוריו.
למדנותו לעולם אינה מדכאת את דמיונו; ודמיונו לעולם לא מוחק ולא מעמעם את למדנותו: אך אלו לא היו מצליחים, בלי התוספת של לב גדול ושכל טהור ונעלה.
השכל הזה הוקדש ללימוד ולהגות מנערותו ועד מותו; הוא לא חפץ בהנאות הגסות של החיים; הוא היה לגמרי רוחני".
ויליאם הזליט כתב: "מילטון לא כתב מתוך דחף מקרי, אלא לאחר בחינה מחמירה של כוחו, תוך החלטה לא להשאיר דבר לא גמור שבכוחו לעשות.
הוא תמיד עמל, וכמעט תמיד מצליח.
הוא חותר ללא ליאות לומר את הדברים המובחרים ביותר בעולם, ואכן אומר אותם.
הוא מקשט ומרומם את נושאו כמיטב יכולתו: מקיפו בכל אסוציאציה אפשרית של הדר או של הוד, אם מוסרי, אם אינטלקטואלי, אם פיזי."
כתב מת'יו ארנולד: "בשלמות היציבה ללא רבב של משקל והבעה, הוא נפלא כמו ורגיליוס או דנטה, ובהיבט הזה הוא ייחודי בינינו.
אף אחד אחר בספרות ואמנות אנגלית לא קנה כזו מצוינות.
תומסון, קופר, וורדסוורת', כולם משוררים טובים שלמדו את מילטון, התהלכו בעקבותיו, אימצו את צורתו, נכשלו בהבעה ובמשקל אם נמדוד אותם לפי אמת המידה הגבוהה של מצוינות בה מילטון תמיד החזיק.
מילטון לעולם לא שומט את סגנונו הנעלה והטהור; שמיטותיהם תכופות...
מילטון של השירה, הוא אחד מאותם אנשים גדולים "צנועים" – לצטט הערה מעולה של ליאופרדי – "צנועים כי משווים את עצמם ללא הרף, לא לאנשים אחרים, אלא לרעיון של שלמות הנוכח לפני שכלם".
כתב מקולי: "ההשפעה של שירתו נולדת, לא כל כך ממה שמביעה, אלא ממה שרומזת; לא כל כך מהרעיונות שמוסרת ישירות, אלא מרעיונות אחרים הקשורים אליהם...
אי-אפשר להבין את יצירות מילטון וליהנות מהן, אלא אם כן שכל הקורא פועל יחד עם זה של הכותב.
הוא לא מצייר תמונה גמורה, או מנגן למאזין רק פאסיבי.
הוא רושם, ומותיר לאחרים להשלים את המתאר.
מקיש על הקליד ומצפה מהמאזין להפיק את המלודיה".
כתב וולטר אלכסנדר ראלי: "בשירת מילטון אנו מוצאים עצמנו באווירה מרוחקת; רחוקה באמת מההתבוננות הממולחת של החיים היום-יומיים, רחוק יותר אפילו מהניתוח הנפלא של רגש, תחביבו של שייקספיר ושל מרדית'.
כתיבה מעוצבת יפה והבחנה פסיכולוגית מחודדת מהסוג הזה הן מחוץ לתכלית של מילטון, ומעבר לכוחו...
גידלנו שייקספיר בלב ארצנו; הוא צמח מהקרקע שעדיין מצמיחה את לחם חוקנו.
אולם מילטון היה כובש זר.
להמון הפוריטנים, שלפעמים מנסים לקנותו כמנהיגם, אין שום חזקה בו.
זו הוכחה לכוח השפעתו, ולא נקודת זכות לתבונתם, בקבלם אותו לנציגם.
השפעתו על הגורל ועל התולדות של ספרותנו אפשר להשוותה להישגים של נפוליאון כשזכה בניצחונות ושינה את מפת אירופה.
הוא לא היה יכול לשנות את אופיים של האנשים, ולא הנציח את שושלתו.
אולם שום דבר אינו כפי שהיה בלעדיו...
לכותב יש לפחות יתרון על הכובש ועל המחוקק, שהוא מנחיל לנו לא מפות, ולא חוקים, אלא שירים, אשר יופיים, כמו ארשת הפנים הרעננה של העולם, מאיר כביום יצירתם".
"גן העדן האבוד" ו"מצב התמימות"
דריידן, שאהב לעבד יצירות של משוררים גדולים, והעריץ את מילטון, נפגש עמו לחלוק לו כבוד והציע שיעבד את יצירתו הגדולה של מילטון לאופרה, כך שבני זמנם יוכלו להבינה וליהנות ממנה.
מילטון ענה לו: "כמובן, אתה יכול לעבד את יצירתי, אם תרצה".
כך ב-1674, בשנה בה יצאה לאור המהדורה השנייה של "גן העדן האבוד", וקצת לאחר שמילטון הלך לעולמו, ויש אומרים שלוש שנים לאחר מכן, דריידן הוציא לאור את האופרה "מצב התמימות, ונפילת האדם".
מפאת דרישותיה הטכניות, האופרה מעולם לא הוצגה.
השיר של דריידן דומה יותר למסכה (מחזה מוזיקלי חגיגי קצר המציג רעיון מוסרי באופן דמיוני), או לשיר דידקטי דתי, מאשר לאופרה.
דריידן הקלאסיציסט התכוון להוסיף ליצירתו של מילטון חן קלאסי של חרוזים ולהתאימה לטעם של בני זמנו, וכך להתעלות על המקור.
למרות השימוש בחומר של מילטון, דריידן עוסק בנושא באופן אחר.
יותר מעשרים שנה לאחר חיבור "מצב התמימות", דריידן אמר לג'ון דניס, כי לו היה יודע אז את מלוא היקף המצוינות של מילטון, לא היה מעז לקחת על עצמו את המשימה.
במהלך המאה ה-18, יצירות של מילטון עובדו על ידי מלחינים ליצירות מוזיקליות דרמטיות שהוצגו בתיאטראות.
המסכה "קומוס", מאת תומאס ארנה תוך שימוש בלברית של ג'ון דלטון, הוצגה לראשונה ב-1738, והייתה פופולרית מאוד במשך כמאה וחמישים שנה.
אהבת הנדל לנוף הכפרי האנגלי, הביאה אותו לחבר מוזיקה לנופים האידיאלים של "אלגרו" ו"פנסרוסו", כך חוברה ב-1740 האודה הפסטורלית "אלגרו, פנסרוסו ומודראטו" (האיש העלץ, האיש ההוגה והאיש המתון) כשהטקסטים של מילטון מעובדים על ידי ג'יימס האריס.
בשנתיים הבאות הנדל חיבר את האורטוריה "שמשון", מיצירותיו הדרמטיות הטובות ביותר, תוך שימוש בלברית של ניוברג המילטון המבוסס על "שמשון הנאבק" של מילטון.
כך כתב תומאס מוריס בשנת 1784 על הנדל: "נשמת מילטון העצומה מחייכת לראות / את תפיסותיו הנרחבות בך מתגשמות / ההרמוניה ששר הייתה שלך / המלודיה הנמרצת כחוֹתָם רוחך".
במהלך ביקוריו באנגליה, היידן התרשם מהאורטוריות של הנדל, והחליט לחבר אורטוריה גדולה.
בשנים 1797–1798, היידן חיבר את יצירתו הגדולה "הבריאה", בהשראת ספר בראשית, ספר תהלים, ו"גן העדן האבוד" של מילטון.
בעקבות ההצלחה של "הבריאה", היידן חיבר את האורטוריה "העונות" בהשראת שירו של תומסון.
פרשנות הטבע של מילטון; תומסון, קופר, וורדסוורת'
כתב ג'ונתן ריצ'רדסון: "לאחר שקוראים את מילטון, רואים את הטבע בעיניים טובות יותר מאשר קודם לכן, מופיע יופי, שאחרת לא היו שמים לב אליו".
אף על פי שאמונה, תאולוגיה ומוסר היו אצל מילטון במקום הראשון, והטבע רק במקום השני; הרי שכמשורר גדול, הוא צייר ציורי טבע שלא היו כמוהם בלשון האנגלית קודם לכן ולאחר מכן.
"כמובן, לא בשיריו הבשלים יותר, על סגנונם המפואר, אנו מבקשים את התיאורים מלאי החיים ביותר של נוף, אלא בשיריו המוקדמים, שיש להם חן טבעי של מבע ופחות ליטוש אמנותי...
במשך חמש שנים של חיי כפר, תוך כדי לימוד בלתי פוסק של משוררי יוון ורומא, ושיפור עצמי אחר, לבו אולי נפתח, יותר מאשר בכל זמן אחר, ליופי הכפרי שהקיפו.
'קומוס' ו'ליסידאס' שניהם כוללים ציורי טבע מובחרים, אם כי קצת מוטים על ידי המסגרת האמנותית בה שובצו...
בשני שיריו של 'ליריקה תיאורית' ('אלגרו' ו'פנסרוסו') אנו מוצאים את ההוכחות הברורות ביותר לעין שהבחינה בטבע ממקור ראשון וכשלעצמו...
הדמיון עתיר החושים של מילטון נותן צורה לעליצות, כפי שמבקש לתארה, בסדרת ציורים שאין כמוה ליופי.
בקווים הרושמים את הציורים האלו, אמנות וטבע מופיעים, אולי יותר מאשר בשאר שיריו, באיזון מושלם.
הציורים הנבחרים הם האמצעים ההולמים ביותר של רגש; מבע לשונם חינני ומוזיקלי ביותר; בעוד העצמים הטבעיים כשלעצמם נראים ממקור ראשון, רשומים כשפאותיהם עדיין חדות, לא נצבעים בשום גוון של אזכור ספרותי.
היבטים של נוף אנגלי, זה אחר זה, מופיעים; הוא היה המשורר הראשון שהבחין בהם, ומאז אף אחד אחר לא העז לנגוע בהם, הוא עשה אותם לגמרי לשלו".
"יש שימוש אחר של טבע בשיריו המאוחרים, שאפשר לכנותו שימוש גאוגרפי, שבו אין למילטון מתחרים.
לימודו הנרחב איפשר לו לקבץ דימויים והמחשות מכל ארץ – מסין, הודו, טרטריה, כף התקווה הטובה; ולא רק מהן אלא גם מרומא העתיקה, יוון, סוריה, בבל.
דימויים כאלה מארצות רבות, כה עשירים, מגוונים, מבוטאים באופן מפואר, יוצרים את אחת האטרקציות הקבועות של 'גן העדן האבוד' ושל 'גן העדן המושב'."
דברים אלה לא נעלמו מעיניהם של תומסון, ויליאם קופר, ו-וורדסוורת', חסידיו הגדולים של מילטון, שבתקופתם, במידה רבה הודות לשירתם, הטבע הלך ותפס מקום מרכזי בשירה האנגלית.
משלושתם, תומסון הוא הקרוב ביותר למילטון בהתבוננות בטבע במבט כולל ומפואר, אם כי ארצי יותר; ו-וורדסוורת' בעושר ובמוסר של תיאוריו.
ה"עונות" של תומסון השפיע על הציירים האנגלים, ובמיוחד על טרנר.
מיטב היצירות הגדולות של השירה הרומנטית האנגלית: "הטיול" ו"האקדמה" מאת וורדסוורת', שירי השיחה של קולרידג', "פרומתאוס המשוחרר" מאת שלי, "קין" של ביירון, "נפילת היפריון" של קיטס, "מילטון" של בלייק, כולן חוברו בהשראת "גן העדן האבוד".
וורדסוורת' ושלי, המשוררים הלירים הגדולים ביותר שלשירה האנגלית, אף על פי שנבדלו זה מזה בדרכם כרחוק מזרח ממערב, היו תלמידים של מילטון.
שלי החשיב את מילטון יחד עם שייקספיר ודנטה לפילוסופים נעלים ביותר, ואת "גן העדן האבוד" כשיר קדוש.
שלי כתב: "הגדול ביותר מבין המשוררים האנגלים, מילטון, אפשר לומר שעומד לבדו בין תור הזהב לתור הכסף (של השירה), מצרף את המצוינויות של שתיהן; בכל המרץ, הכח, והרעננות של הראשונה, הוא מאחד את כל הפאר הלמדני והמשוכלל של השנייה".
וורדסוורת' העריך את מילטון יותר מכל המשוררים, והסתמך על שירתו כאמת מידה לחיבור שירה.
וורדסוורת' כתב על מילטון: "נשמתך הייתה ככוכב, השוכן הרחק / קולך נשמע כים: / טהור כעצם השמיים לטוהר, כביר, בן חורין, / כך התהלכת בדרך החיים הכללית, / באדיקות שמחה; ובכל זאת לבך / בחובות הפשוטות ביותר נשא".
ההשפעה של מילטון על הספרות העברית החדשה, להבדיל מזו של שייקספיר, הייתה שולית.
בדורות, מהרמח"ל ועד מיכ"ל, כשהספרות העברית הייתה מיוסדת על שירה נעלה בהשראת המקרא, שירת מילטון לא הייתה ידועה למשוררי ישראל.
בדורות מאוחרים יותר, אף על פי שהייתה מוכרת לסופרים כגון אחד העם ודוד פרישמן, לא הותירה את רישומיה, למעט קצת צללים שעברו באמצעות יצירת ביירון שהייתה בזמנו פופולרית בקרב קהל הקוראים העברי; ומאוחר יותר באמצעות יצירת שלי.
יוצאי דופן יהודים אמריקאים אוהבי שירה, כגון אברהם רגלסון, שהכיר היטב את שירת מילטון ותרגם מקצתה; או הרב אהרן ליכטנשטיין, שהיה מצטט משירת מילטון בשיעוריו.
בארץ, בבתי ספר תיכוניים, עד לתום תקופת המנדט, לימדו ספרות אנגלית ובכללה מילטון.
על המורים המוכשרים ללימוד ספרות אנגלית שבאותה תקופה נמנה ראובן אבינועם, שמאוחר יותר אף תרגם את "שמשון המתאבק" ואת "גן העדן האבוד".
בשנים הראשונות שלאחר קום המדינה, עוד אפשר למצוא בעיתונות העברית, פה ושם, מאמרים על מילטון ושירתו.
כשלעצמו, ויותר מכל משורר אנגלי אחר, מילטון הוא משורר של המקרא.
הוא קרוב לו ברוחו, בהשקפתו, בניבו, בלשונו, בנשגבותו.
מילטון ידע עברית, תרגם מזמורי תהלים מעברית לאנגלית, הכיר את המקרא בלשונו המקורי, גם כפי שפירשוה המדרשים היהודיים.
ברוח פרוטסטנטית של דחיית ההשפעה הפגאנית על תרבות אירופה הנוצרית, הוא סבר שהמקרא עולה בכל מידה, מוסרית ואסתטית, על הספרות הקלאסית.
להבדיל מרוב רובם של המשוררים האנגלים שבתקופתו, שחיברו שירה בהשפעת השירה הלטינית או שירת אבירים, מילטון חיבר את "גן העדן האבוד" בהשראת ספר בראשית, ואת "שמשון המתאבק" בהשראת ספר שופטים; זאת לאחר שקאולי חיבר את האפוס "תלאות דוד" בהשראת ספר שמואל.
בשנת 1688 כתב דריידן (על הומרוס, דנטה, ומילטון):
שלשה משוררים בתקופות שונות נולדו,
השני בהוד; האחרון בשניהם יחדו.
כתב ג'ון ויליאם מקייל: "זה מאושש שהמצוינות ללא רבב של מלאכת האמנות לאורך השיר כולו נותנת לגן העדן האבוד, יותר מכל, את ערכו התמידי.
זה לא תלוי באף דעה של דורות מאוחרים, שהייתה או שתהיה, על השיטה התאולוגית עליה השיר מיוסד...
למילטון עצמו ולמערכת אמונתו, המיתולוגיה העתיקה והשיטות המבוססות עליה שקריות במהותן, אך בכל זאת הן דיברו אליו.
הוא לא טען בעבור יצירתו לא למוניטין ולא לתהילה אחרים אלא למוניטין ולתהילה של הומרוס."
כתב ג'ונתן ריצ'רדסון: "לו מילטון היה בפארנסוס (אחד מהציורים המפורסמים של רפאל בוותיקן), הומרוס והוא היו צריכים להתחבק זה עם זה.
הוא הכירו באופן מושלם; אין לומר שהעתיקו, הוא חיקה אותו, אך שניהם כתבו באותה גאונות פיוטית.
מה שלגמרי שייך למילטון שווה לכל הפחות למיטב של נסיך המשוררים, ובהרוויחו ממה שעשה, זה באותה מידה של יופי והתאמה.
לדוגמה, דימוי בגן העדן האבוד נוצץ לא פחות מאשר באיליאדה או באודיסיאה, ולחלק מאלו של מילטון יש אותה ייחודיות כמו לחלק מאלו של הומרוס, הם פוגעים בחוזקה בנקודה שכיוונו אליה, וכשעיקר העניין הושג, הם משחררים קצת את הרסן לשגיון, משעשעים את הקורא במה שאחרת אינו לעניין".
"נכון מה שנאמר, שמילטון בכל מקום מתהלך בעקבות הקדמונים הגדולים, ומשביח אותם: הוא בז לכל ההזהבות הקטנוניות ולהתחכמויות, שכה מרבים להתגאות בהן בשירה המודרנית.
מטרתו למסור תמונות ורעיונות – לא מילים; וככל שהמילים פשוטות יותר, באופן שאינן מביישות את המחשבה, כך טוב יותר!
הוא לעולם לא מקריב את כח הלשון בעבור משקל.
סימן ההיכר לכך, שכאשר יש לו הזדמנות להשתמש בביטויים של כתבי הקודש, הוא לא מבלבל אותם בעבור מקצב.
על מה שמשביע את רצוננו באופן אינדיבידואלי, מבלי להתייעץ עם הרגשות והדעות של אחרים, איננו יכולים להסתמך: אך כשמה שמשמח אותנו עשה אותו רושם על אנשים מחוננים בכל התקופות, ותחת כל הנסיבות השונות, אזי אנו יכולים להיות בטוחים שחנו פנימי, כזה שחשוב להוציאו לאור, ולהציגו מרשים יותר.
כך מילטון מלא בציורים, היוצרים את הקסם של הומרוס ושל ורגיליוס."
"האיליאדה – וכל השירים האפיים, פחות או יותר, שנושאם לקוח מההיסטוריה – אין להם סיום גמור; הם נותרים, בסופו של דבר, רק פרקים בודדים מכרך ההיסטוריה, אם כי פרקים קישוטיים.
חשוב על הפשטות הנבחרת של גן העדן האבוד.
לו, ורק לו, יש באמת התחלה, אמצע, וסוף; יש לו את הכוליות של שיר, להבדיל מהתולדות, או הקו הישר, של ההיסטוריה."
"בהומרוס, החשיבות לכאורה של הנושא, כהישג הראשון של קונפדרציית היוונים, זו מחשבה שנייה של מבקרים; והעניין, מהאירועים עצמם, להבדיל מאופן הצגתם, קלוש לכל חוץ מאשר ליוונים.
העליונות של גן העדן האבוד בהיבט הזה ברורה, שהעניין מתעלה על מגבלות הלאום.
מכל המשוררים הקלאסים ורגיליוס הוא הדומה ביותר למילטון.
מילטון ו-ורגיליוס, כל אחד מהם היה אידיאליסט דתי שמגיל צעיר שאף לחבר יצירה שירית גדולה; מפתח את כשרונותיו בזהירות, בסבלנות, בשקדנות, בהדרגה ובהתמדה; עד שנהיה לאיש המלומד והתרבותי ביותר בדורו ולמשורר הגדול ביותר בלשונו.
שניהם למדו בעיון את גדולי המשוררים שקדמו להם, אוהבים במיוחד את שירת הומרוס ותאוקריטוס.
השירה של מילטון ו-ורגיליוס אידיאלית, אינטלקטואלית, מצטיינת בנאומים וברגשות נעלים, וכתובה בשלמות אמנותית שאין כמוה.
אם בצעירותו מילטון הושפע מאובידיוס, הרי שלוורגיליוס הייתה השפעה גדולה על מילטון המאוחר.
בעיקר בולטת ההשפעה של "אינאיס" על המבנה של "גן העדן האבוד" ועל סגנון הלשון המילטונית.
כתב המשורר ויליאם קופר, במכתביו: "היש דבר נעים יותר מאשר המוזיקה של גן העדן האבוד?
היא כמו כלי מקלדת מצוין, עם צלילים עמוקים ביותר ומלאים ביותר של הוד, עם כל הרכות והאלגנטיות של חליל דורי.
מגוונת ללא הפסק, ומעולם לא השתוו אליה, למעט אולי ורגיליוס".
"עלינו לזכור שארבעה יסודות נפרדים ב'איניאס', נדרש לעקוב אחריהם ולהעריכם.
ראשית, המבנה האפי, הקווים הארכיטקטוניים הגדולים של יצירה בקנה מידה גדול.
שנית, הקישוט, הייפוי של המבנה בפרוטרוט, מקיף את כל מה שנקרא ההתפתחות האמנותית של השיר.
שלישית, המקצב והפיסוק הנותנים לשירה את ערכה המוזיקלי.
במילטון, ואולי רק במילטון, ארבעת היסודות האלו נספגו ונוצרו מחדש.
'גן העדן האבוד' שאב ממקורות רבים שהקריאה הרחבה של מילטון ותלמודו המעמיק היקנו לו גישה אליהם.
אולם מכולם ל'איניאס' יש מקום ראשון במעלה.
באשר לשני היסודות הראשונים, זה מובן מאליו ולא דורש הסבר.
אולם לא פחות מרשים החוב של מילטון וקרבתו לוורגיליוס בטיפול, שאין כמוהו, במבנה ריתמי פריודי, ובבחירה ובשימוש במילים היוצרות, מתוך אוצר מילים מוגבל בקפדנות, שפה שבמשרעת שלה, כבודה, ודיוקה, לא פחות מאשר באיכותה הרטורית, היא הפסגה של אמנות השירה".
"לוורגיליוס עצמו שירה נותרה לעולם עניין של עמל תמידי וניסוי בלתי פוסק.
על ידי שכלול המבנה הפריודי, על ידי וריאציה קבועה של הטעמה והפסק, על ידי הימנעות מרצפים נמהרים וממסות כבדות, על ידי מכשירים מילוליים או תחביריים רבים מספור, הוא עשה חומר עיקש לגמיש וצייתן: הוא נתן לשפה מוזיקה חדשה.
בזה הוא כמו מילטון בשירה האנגלית.
מילטון, שמחמת עיוורונו נמנעה ממנו עזרת עט ונייר, נדרש לחבר את 'גן העדן האבוד' בראשו, מכתיב פסקה רק כשהביאה לצורה משביעת רצון...
ורגיליוס, מספרים לנו, כתב טיוטה ראשונה ואז עבד עליה עד שאולי לא נשארה אפילו מילה מהטיוטה הראשונה."
"חלק מהגדולה של דנטה נמצא בקיצור מיסטי הייחודי לו.
מילטון רושם את צורותיו באופן מלא וברור יותר; אלא שהרבה יותר קשה לרושמן, מפני שהן מעל לאנושות; בעוד דנטה בעיקר מציע דמויות אנושיות והתנהגותן בארץ.
די בזה כדי להוכיח את העליונות של מילטון על דנטה; אלא שדנטה חי בתקופה חשוכה יותר, כשתחיית הלימוד הייתה בחיתוליה; למילטון היו הרבה דוגמאות גדולות של שירה לפניו".
"אם יש כח שירי של מילטון החשוב יותר מאחר, זה כח התיאור; הוא העניק אידיאליזם לכל דימוייו הגשמיים; ובכל זאת כולם מובחנים וציוריים בדרגה הגבוהה ביותר.
הוא ידע היכן לכסות, ואימתי להבליט את המאפיינים.
לדימוי שירי אמורה להיות מובחנות שצייר יכול לשרטט; אך גם משהו לא מוגדר שצייר לא יכול לשרטט: זו מעלתו של מילטון, ובמידה לא פחותה של דנטה.
זה מה שאמנות לעולם לא תשיג: מה שגאון נותן רק בהבזקים: זה התלהבות והשראה".
"השירה של מילטון נבדלת מזו של דנטה כמו שההירוגליפים של מצרים נבדלים משפת הציורים של מקסיקו.
הדימויים שדנטה משתמש בהן מדברים בעד עצמם; ניצבים בפשטות בעבור מה שהם.
לאלו של מילטון יש משמעות שלעיתים תכופות נתפסת רק על ידי המשכיל.
ערכם תלוי פחות במה שמייצגים ישירות מאשר במה שמציעים באופן מרוחק."
"השירה של האנשים הגדולים האלו מתאפיינת במידה רבה בטיבם המוסרי.
הם לא היו אנשים אנוכיים.
לעיתים נדירות הם דחפו את מזגם האינדיבידואלי לקוראיהם.
אין להם שום דבר במשותף עם אלה המודרניים קבצני תהילה, הסוחטים נדבה מחמלת הפתאים בהציגם את הריקנות והסבל של שכלם.
בכל זאת, כמעט אי-אפשר להזכיר שני כותבים שיצירותיהם לחלוטין, אם כי בלי כוונה, כה נצבעו על ידי רגשותיהם האישיים".
"1. מה שאפשר לכנותו איכות שכל תמימה, אין בספרות ביטוי ברור יותר לזה, מאשר בדנטה הצעיר ובמילטון הצעיר.
2. כל אחד מהם, למרות מצוינותו בספרות, לא היה סתם 'איש ספר' אלא במידה רבה מדינאי, עמל בעצמו ולבדו, בעבור הצרכים, כפי שהבינם, של ארצו ושל האנושות.
מהותית, כל אחד מהם הבין את הצרכים הנעלים של ארצו באותו אופן, כמצב המאפשר לכל אזרח להשיג שגשוג בזה וגאולה בלהבא; מצב שהאחד קרא לו שלום והאחר חירות.
ובעבור מטלה נעלה זו כל אחד מהשירים הוכשר בהיותו שיר גדול כשלעצמו; חיים מתוקנים למקצב של מוזיקה נאצלת, תואמים לאידיאלים של טבע טהור ונעלה."
"במאמץ מתמשך לכבוש את דחפיו הנמוכים, רוח האדם, כמשתקף בהיסטוריה ובספרות, עקבה אחר אחד משני מסלולים, אותם הורו שתי אסכולות שונות של אנשי מוסר ומשוררים.
החיה שבנו אפשר לדכאה, ואפשר לתקנה.
הבהמה אפשר לאלפה על ידי חסימת פיה וכליאתה, או על ידי חינוכה ועידונה.
הסגפן מתנכר לחושים, האידיאליסט מזככם.
בשביל מילטון הצעיר ודנטה הצעיר, הבהמה הייתה דוחה באותה מידה.
אולם היה זה טבעי, שדנטה, ניגש מהצד של פילוסופיה אצילית של אהבה, בחר בדרך השנייה, ושמילטון, ניגש מהצד של הפוריטניות, בחר בראשונה."
"הקומדיה האלוהית היא הסיפור איך דנטה, מבולבל מכישלון המדינה למשול והכנסייה להנחות, רואה בעזרת ורגיליוס 'דרך אחרת' אל גן העדן האבוד של אושר ארצי, ולבסוף בעזרת ביאטריצ'ה אל גן העדן של שגשוג נצחי...
ומילטון ב'גן העדן האבוד', בתוצאתו הסופית אם לא בכוונה הראשונית, הוא רמיזה, גם כן, למחנה הפוריטניות ההרוס, שיש דרך אחרת בה הנשמה האינדיבידואלית יכולה לעבור באמצעות תובנתה והחלטיותה להיטיב את דרכה לבדם."
"בגדולה נבואית מילטון במיטבו אין שני לו.
אך זו גדולה של נביא בודד, קול קורא במדבר, ששאב את השראתו רק מא-להים, גדולת כוכב השוכן הרחק.
בעוד הגדולה הנבואית של דנטה, אפילו אם אין כרגע הדים לקולו, היא של אחד היודע שהוא ראש המקהלה של אנשים הרבה אינספור, שלצדו כל ההיסטוריה וכל הידע, טבע האדם, והאהבה שעושה ומניעה את העולם.
ההדר המתמשך של 'גן העדן האבוד' יועד לקהל שמתאימים לו רק מעטים; 'הקומדיה', טעונה במסר לאנושות, הותאמה ל'שפה עממית בה עקרות בית משוחחות', מגיעה לפסגות השירה בשורות ובפסוקים שפשטותם בל תתואר."
כתב קולרידג': "יש המחשיבים את דנטה כמשורר גדול יותר ממילטון, כהיותו פילוסוף גדול יותר; סבורני שהראה את הפילוסוף בשירתו יותר מדי מכדי להיות הטוב שבמשוררים, במיוחד ב'גן העדן'.
על המשורר להימנע ממדע, שהוא תהליך מתמיד של שינוי והתפתחות, ולשכון במה שיציב ונצחי...
פילוסופיה בשירו של מילטון מצויה בהרמוניה טובה יותר עם שירה מאשר אצל דנטה; היא מצורפת למסה השירית על ידי דבר המלווה אותה ופונה אל הלב ולהוויה המוסרית; או שמוצעת בעקיפין, בקורטוב עדינות, המביא אותה להסכמה עם המעשים והרגשות האנושיים של השיר".
מילטון העריץ את טאסו והחשיבו כסמכות תאורטית ומעשית בחיבור אפוס.
במהלך טיולו באיטליה פגש את ג'ובאני בטיסטה מנזו, פטרונו וחברו של טאסו, והקדיש לו שיר בלטינית.
מנזו יעץ למילטון, כשם שיעץ קודם לכן לטאסו, לכבד את שפת אימו בכשרונותיו.
ההשפעה של "ירושלים המשוחררת" על "גן העדן האבוד" ברורה.
טאסו התכוון להתחרות באפוסים של הומרוס ושל ורגיליוס, ואפילו להתעלות עליהם.
זה בדיוק מה שמילטון עשה.
שני האפוסים כתובים בצורה נאו-קלאסית, ולא בצורה הרומנטית של אריוסטו וספנסר.
שניהם גדושים, אצל מילטון הרבה יותר מאשר אצל טאסו, בדמויות לא אנושיות.
בשני האפוסים הספרים הראשונים אינם אלא מבוא לעיקר השיר.
מילטון שאל פה ושם מטאסו; וכששאל מטאסו, גם התחשב בתרגום המוצלח של פיירפקס, מה שמלמד על הכבוד שרחש ליצירה המקורית.
"מכל מקום, מילטון קרוב ביותר לטאסו, לא בנושא או במבנה, אלא במבע וסגנון.
טאסו הדגיש ב'מסות על שירה הירואית' את ההבחנה האריסטוטלית בין סגנונות נעלים, בינוניים, ושפלים, והכריז שהסגנון הנעלה או 'המפואר' הכרחי לאפוס...
הרבה מהעקרונות הסגנוניים והכלים הנתמכים ב'מסות' אשר מומשו במידה משתנה בשירים האפים (של טאסו) וב'שבעת הימים', מילטון השתמש בהם ב'גן העדן האבוד', והם מהווים מאפיינים חשובים בסגנון המילטוני 'החדש' שהייתה לו כזו השפעה עמוקה על השירה האנגלית...
הבחירה בחרוז לבן עבור האפוס, שהייתה לה משמעות היסטורית ניכרת בשירה האנגלית, לא הייתה יכולה להיעשות בלי ההשפעה של 'שבעת הימים'."
"טאסו עשה בעבור האפוס האיטלקי, מה שמילטון שקל לעשות לאפוס האנגלי: טאסו התכוון לשפר את אריוסטו, ולהפוך את הרומנסה לאפוס...
היחס של מילטון לספנסר דומה – הוא התכוון, באיזה שלב (בחושבו לחבר אפוס על המלך ארתור), כפי שטיליארד הציע, להשתמש בספנסר כמו שטאסו השתמש באריוסטו: לקחת את החומר ההיסטורי והפטריוטי המקיף של ספנסר, ולצקת אותו מחדש בצורה הנאו-קלאסית של טאסו.
אולם לנוכח הדוגמה של טאסו, הוא התהלך מעבר לטאסו ולקח את האפוס אל קצהו ההגיוני."
מילטון קרוב בסגנונו להומרוס, אייסכילוס, סופוקלס, ולוורגיליוס.
לפיכך יש להשתומם מדוע החשיב את ספנסר הרומנטי לרבו, מכנהו "חכמנו ומשוררנו הרציני ספנסר", ובצעירותו אף התכוון שיצירתו הגדולה תעסוק במלך ארתור.
ראשית, מכל המשוררים האנגלים שקדמו למילטון, ספנסר הקרוב ביותר אליו במחשבתו ובלמדנותו; שניהם אידיאליסטים הקרובים ברוחם להשקפה האפלטונית ולתאולוגיה של ימי הביניים.
כשם שיצירתו של ספנסר עוסקת בתיקון מידות, כן יצירתו של מילטון עוסקת במוסר.
שנית, מילטון סבר שנולד "בתקופה מאוחרת מדי" והביט לאחור בחרטת-מה אל תקופה גסה יותר של מילים פשוטות והתרשמויות חיוניות.
אם המשוררים הקלאסים היו הרומנטיקאים של התקופה העתיקה, הרי שספנסר הוא הרומנטיקן של פעם בתרבות האנגלית.
ספנסר אמן גדול של הלשון האנגלית, עושרו הלשוני מדהים.
הוא מרבה להשתמש במילים ארכאיות, להמציא מילים חדשות עם ניחוח ישן, להרחיב את לשונו במילים מלשונות זרות עתיקות יותר; מחבר את "מלכות הפיות" בניב ארכאי הרחוק מלשון הדיבור של זמנו.
מילטון, על מנת לחבר את "גן העדן האבוד", יצר ניב תנכי מפואר של הלשון האנגלית, כמוהו לא היה לא לפניו ולא לאחריו.
שלישית, ספנסר התכוון לחבר את האפוס הגדול ביותר אי פעם.
מילטון לא היה פחות יומרני.
אם התכנית של ספנסר הייתה מופרזת, ומכל מקום לא השלים את "מלכת הפיות"; הרי שמילטון ידע להוציא לפועל את תוכניתו.
למרות שנים רבות בהן כמעט לא חיבר שירה, והודות למשמעת וכושר ביצוע מופלאים ולגבורה עילאית, הוא שב וחיבר ותיקן ואיזן והשלים את "גן העדן האבוד".
מה בין "גן העדן האבוד" לבין "מלכת הפיות"?
היצירה של ספנסר משקפת את הגאונות של רוח השיר האנגלית מעודנת על ידי רוח השיר האיטלקית, היצירה של מילטון את הנשגבות של מיטב רוח השיר הכלל אנושית כהיסמכה על רוח השיר העברית.
שירו של ספנסר כולו אלגורי ובזה ייחודו.
מילטון רק לפעמים אלגורי, והאלגוריות שלו פחות מוצלחות.
מילטון מבהיר דברים בעזרת דימויים באופן הדומה לזה של ספנסר, אך מצומצם, ומפואר יותר.
רוב הדמויות של מילטון הן הפשטה והמחשה של שכלים או של יצר הרע, עם גודש מעומעם או קורטוב מוצנע של מסתורין אנושי.
הדמויות של ספנסר הן המחשה והפשטה של מידות, חתומות בניסיון אנושי ממשי.
העולם הספנסרי אגדי מעל לחלל ולזמן, ומלא בחכמת חיים.
בעולם המילטוני האדם יצור רוחני המוקף בבריות לא אנושיות, הזמן ימים והמרחבים רוחניים.
ספנסר צייר המפליא ביפי תמונותיו האלגוריות.
הוא כה עסוק ביופי, עד שלעיתים קרובות מתרחק קמעה מהתכלית של שירו.
הניגון של שירו נשגב ואיננו מהעולם הזה.
הוא מקשט ומפאר את שירו בדימויים נהדרים, אך יופי לא קיים בשירו אלא אם משמש את תכליתו המוסרית.
עושר שירו של ספנסר גלוי, נרחב, ומפורש לפרטי פרטים.
עושר שירו של מילטון רמוז ותמציתי ודורש למדנות מהקורא.
אלו שאינם אוהבים את השקפתו של מילטון, בכל זאת נדהמים מסגנונו.
אלו שאינם אוהבים את סגנונו של ספנסר, בכל זאת מתפעלים ממחשבתו.
ספנסר משורר למשוררים, מפליא בשירתו ילדים וזקנים כאחד.
הרבה משוררים אנגלים, ביניהם קאולי תומסון וקיטס, נהיו משוררים לאחר שקראו בילדותם את "מלכת הפיות".
מילטון חיבר את שירו לאוהבי שירה ובעבור אנשים אחראיים.
הרבה משוררים קיבלו השראה מקריאת "גן העדן האבוד", ובכל פעם שרצו ללמוד מחדש היאך לחבר שירה מתוך מורא וכבוד למלאכת השיר, שבו וקראו את "גן העדן האבוד".
כתב ריצ'רד הרד: "מילטון, אמנם, העדיף את המודל הקלאסי על פני הגותי.
אך רק לאחר התלבטות ארוכה; והנושא החביב עליו היה 'המלך ארתור ואבירי השולחן העגול'.
זה העסיקו חלק גדול מחייו.
מה שלבסוף הביאו לשנות את דעתו: חלקית, קנאותו ההולכת וגדלה; חלקית, שאפתנותו להתהלך במסלול אחר מספנסר; אך בעיקר, אולי, אי-אמון שנהיה מנת חלקם של סיפורי אבירות כפועל יוצא של הסאטירה הנצחית של סרוונטס.
בכל זאת, אנו רואים בכל שירתו, במקומות שהתלהבותו מתלקחת יותר מכל, איזו העדפה של אגדות האבירות על פני סיפורי המעשיות של יוון."
כתב וורדסוורת': "האוצרות הגדולים של דמיון נלהב והגותי, שירי הנבדל מדמיון אנושי ודרמטי, הם החלקים הנבואיים והלירים בכתבי הקודש, והיצירות של מילטון; להם איני יכול להימנע מלהוסיף את אלו של ספנסר.
העדפתי לבחור בכותבים אלה על פני אלו של יון ורומא הקדומים, מפני שההגשמה של הדת האלילית הכפיפה יותר מדי את שכלי המשוררים הגדולים בארצות האלו לשעבוד לצורה מוגדרת, מה שהעברים נשמרו ממנו הודות לתיעובם עבודה זרה.
שאט הנפש הזה היה כמעט כזה חזק במשוררנו האפי הגדול, הן לפי נסיבות חייו, והן על פי תכונת שכלו.
ככל שרווה ספרות קלאסית, הוא היה עברי בנשמתו, וכל הדברים אצלו תכליתם הנשגב.
מילטון ושייקספיר הם המשוררים האוניברסליים ביותר בלשון האנגלית.
מחזותיו של שייקספיר מבוססים על הספרות העולמית ועל ספרי היסטוריה, כחומר ביד היוצר.
הוא כתב על הרבה עמים ועל תקופות שונות, היה למשורר האהוב ביותר באנגליה עד שכינוהו "המשורר של אנגליה", ונהיה למשורר המתורגם ביותר בעולם כולו.
מילטון חיבר שירה בעבור כל העמים, כל הדתות, כל הדורות.
שירתו מושפעת מגדולי המשוררים של יוון, רומא, איטליה ואנגליה; כשמקור הסמכות וההשראה העיקרי שלו הוא התנ"ך.
למרות השפעתו הגדולה על השירה האנגלית, מילטון לפעמים נחשב כמו זר בשירה האנגלית.
על אף שבצעירותו חיבר שיר הלל לשייקספיר, ולמרות השפעת מחזותיו הליריים של שייקספיר – "הסערה", "חלום ליל קיץ", "רומיאו ויוליה" – על "קומוס", מילטון החשיב את ספנסר לרבו.
ביחס לספנסר ושייקספיר, שירת מילטון חסרה אנושיות.
לעומת זאת מחזות שייקפיר משקפים הבנה עמוקה של נבכי הנפש האנושית.
היצירה השייקספירית עוסקת באנושות, כאשר מה שמעל לטבע נמצא רק ברקע.
מיטב היצירה המילטונית עוסק במלאכים ובאדם שנבראו לקיים את רצון בוראם ולהללו.
אצל מילטון האישה על מעלותיה נחותה מהאיש ואינה אלא עזר כנגדו.
אצל שייקספיר יש נשים העולות במידותיהן ובתבונתן על גברים ומביאות שלום וברכה לעולם.
הן שייקספיר והן מילטון החלו לחבר שירה בהשפעת השירה האיטלקית הצורנית, ובשיאם חיברו שירה בסגנון חופשי ופנימי יותר.
שייקספיר מצייר סצנות באופן פשוט ותמציתי יותר מאשר מילטון.
מילטון אמן גדול יותר מאשר שייקספיר, ושירתו מוזיקלית והרמונית יותר מזו של קודמו.
הוא קרוב ברוחו ובסגנונו לנביאי ישראל ולמשוררים הקלאסים.
שייקספיר מנעים יותר מאשר מורה, לאחר שהתאים את רוחו וסגנונו לזה של תקופתו.
שירת שייקספיר פראית, אינטואיטיבית, רומנטית; עוסקת במחשבות וברגשות הקשורים לחיי המעשה בעולם הזה.
הוא תמיד מנסה דברים חדשים, לא חושש מכישלונות, שירתו הולכת ומשתבחת כמעיין מתגבר, חזיונותיו אינם אלא צל של עולמו הפנימי, ושירתו מתעלה דווקא כהצליחו לפרוץ את גבולות עצמו.
מילטון לעולם אינו לא פחות מעצמו ולא יותר מעצמו, אלא תמיד טהור ונעלה.
שירתו מעודנת, אידיאלית, מופשטת, מבוססת על לימוד ודורשת לימוד.
האחדות של היצירה השייקספירית נמצאת במחשבתו של המשורר או בפרשנותו של הקורא.
האחדות של היצירה המילטונית מצויה ביצירותיו.
כתב סר אג'רטון ברידג'ס: "הדמויות של מילטון מורכבות ורפלקטיביות, ולא רק אינטואיטיביות כמו אלו של שייקספיר: יש בהן איפוא יותר המצאה שהיא כוללת, ודורשת לימוד על מנת להעריכה.
כל "גן עדן האבוד" מתחילתו ועד סופו הוא חלק מאריג בלתי-נפרד אחד; וככל שחלקים נפרדים עשויים להיראות יפים, אי-אפשר להרגיש או להבין אפילו חצי מגאונותם או מחכמתם אלא בחיבור עם המכלול.
יש אזכורים והתאמות בכל מילה, אשר נאבדים אלא אם נשים לב להקשרם המהותי לתוכנית הכללית.
העוצמה הזו והיותו של האריג בלתי ניתן להפרדה, הם בין הפלאים של הביצוע של מילטון.
חן, חוזק, פאר, עומק, כולם תלויים באחדות זו".
כתב ויליאם האזליט: "החסרון הגדול של אסכולת השירה המודרנית, זה הניסיון לצמצם שירה להשתפכות של רגישות טבעית; או גרוע מכך, להטות אותה מפאר דמיוני ומרצון אנושי, להקיף את הדברים הבינוניים ביותר בתחושות חולניות ואגואיזם זללני של שכלם של הכותבים עצמם.
מילטון ושייקספיר לא הבינו כך שירה.
הם פירשו באופן נדיב יותר הן את הטבע והן את האמנות.
הם לא עשו כל שביכולתם על מנת להיפטר מהם, למלא את החלל העגמומי במצבי הרוח של שכלם.
השפעתם על השכל האנושי נובעת מהכרה עמוקה יותר משל אחרים מה גדול בדברים הטבעיים, או נוגב ללב באירועים של החיים האנושיים."
כתב ארנסט דה סלינקורט: "כמו כל החושבים הגדולים, מילטון הקדים בהרבה את זמנו; והוא מקדים את זמננו בפרקטיקה אם לא בתיאוריה.
מהוראתו ומדוגמתו האישית עדיין אפשר ללמוד הרבה על המשמעות האמיתית של חירות הפרט ועל היחסים בין האדם החופשי לבין מדינתו.
ברור שבדברים האלו יש למילטון הרבה יותר מה לתת לנו מאשר לשייקספיר.
הבעיות של החיים המודרניים לא התעוררו בתקופה האליזבתנית, והתפיסה של שייקספיר בהכרח מוגבלת על ידי הנסיבות של תקופתו.
עם מילטון מתחילים החיים המודרניים, ואף על פי שגישתו לדמוקרטיה, כפי שאנו מבינים את המונח, רק מעט מתקדמת יותר של מזו שייקספיר, הוא מביע באופן מפורש את העקרונות המכוננים התפתחות של דמוקרטיה אמיתית.
שייקספיר מקבל את הסדר הקיים ומצביע היאך להחזיקו ולתמוך בו באופן הטוב ביותר.
מילטון תומך בזכות לבקר סמכות, לשאת את האור של ההיגיון האישי ושל המצפון האישי בכל תחום פעילות של האדם, ציבורי או פרטי".
כתב קולרידג': "שייקספיר תחילה למד בסבלנות, הגה בעמקות, הבין בדקות, עד שידע נהיה שגרתי ואינטואיטיבי, מאוחד עם רגשותיו השגרתיים, ולבסוף הוליד את הכח הכביר הזה, שבעבורו הוא עומד לבדו, ואין שני לו, במחלקתו; כח שהושיבו באחת משתי פסגות התהילה המדהימות של הר השירה, עם מילטון כעמית, ולא כמתחרה.
בעוד האחד זינק קדימה, הופך לכל הצורות של צביון ורגש אנושיים, פרותאוס של אש ומים; האחר משך את כל הצורות והדברים אליו, לאחדות של אידיאל עצמי.
כל הדברים ואופני המעשה לובשים צורה חדשה בהוויה של מילטון; בעוד שייקספיר נהיה כל הדברים, ובכל זאת לעולם נשאר עצמו."
כתב ארתור וילסון וריטי: "אם נשווה אותו, את מילטון של יצירותיו הגדולות, עם הומרוס ושייקספיר – ורק הגדולים ביותר יכולים להיות מקביליו – אנו מוצאים בו איזה היעדר של אנושיות, קורטוב של צרוּת.
הוא חסר את הלבביות הרחבה, את ההיקף הנדיב הגאוני של שייקספיר...
מילטון משקף איכשהו את הצדדים הפחות חיננים של הפוריטניות, את חוסר סובלנותה, היעדר הומור, עוצמה חד-צדדית; ונראה טבעי להניח שהצרוּת הזו הייתה במידה רבה מחיר ששילם בעבור עשרים שנה של טיעון וויכוח בלתי פוסק.
חוסר המזל של חייו הייתה עובדת היותו בימים רעים וכעוסים בהם לא היה מקום לאנשים מתונים.
היה עליו להיות אחד משני דברים: מתפלמס או סטודנט, לא הייתה דרך אמצעית.
ככל הנראה בחר נכון, רק הלוואי שנסיבות בחירתו היו אחרות.
והוא כה גדול, כה מפואר באצילות חייו, בטוהר מניעיו, במסירות-הנפש של דבקותו ללא חת באידיאלים שלו, הלוואי שאין בדברינו אפילו מראית-עין של שיפוט כלשהו."
כתב פרסיבל סטוקדייל: "הראשון במעלה שבמשוררינו, הצטיין באלגנטי, בפאתטי, וגם בנשגב...
לכתוב, אפוא, בנשגבות, זה לבחור את הגדול ביותר, הנהדר ביותר; או את הדברים הנוראים ביותר הקיימים, או דברים דמיוניים; ולהביע, או להציגם, במזג, כח, ולשון מפוארת מתאימים.
לבחור כך ולהביע כך את הדברים הנבחרים, דורש, יחד עם שיפוט עילאי, כח והתלהבות מהמעלה הגדולה ביותר, והתרחבות ללא גבול של גאונות; או במילים אחרות, את הכישרונות הפיוטיים הנדירים ביותר...
שייקספיר, לעומת זאת, לא התאפיין בלקבל השראה מהנשגב, זה גם לא היה נדרש בעבור דרכו, מגוונת ומפוארת כפי שבכל זאת הייתה, כמו בעבור ההיקף העצום וללא הגבולות של מילטון.
מילטון, לפיכך, עולה על שייקספיר, כי מציג את הכישרונות הנדירים יותר והנאצלים של השכל האנושי".
ג'ון מוֹנָש היה מהנדס ותעשיין יהודי-אוסטרלי אשר הפך למפקד הכוחות האוסטרליים במהלך מלחמת העולם הראשונה.
מונש נחשב למפתח עקרונות הקרב המשולב, לאחד המצביאים המוכשרים והגדולים בהיסטוריה של אוסטרליה ולאחד המצביאים המצטיינים של מדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה.
מונש נולד במלבורן שבאוסטרליה, למשפחה יהודית מפרוסיה (בית הוריו בפרוסיה שכן בסמיכות לביתו של אריך לודנדורף אשר הפך לראש המטה הכללי הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה).
בשנת 1874 משפחתו עברה לניו סאות' ויילס.
בעקבות הצטיינותו בלימודיו המשפחה חזרה למלבורן בשנת 1880 על מנת לאפשר לו לממש את הפוטנציאל שלו.
הוא למד תחת אלכסנדר מוריסון בסקוטש קולדג' במלבורן, וסיים את לימודי הבגרות בגיל 13. במסגרת אוניברסיטת מלבורן הוא קיבל תואר שני בהנדסה בשנת 1893, תואר ראשון באמנות ובמשפט בשנת 1895, ודוקטורט בהנדסה בשנת 1921. עבד עבור קבלנים פרטיים בבניית רכבות וגשרים.
בשנת 1894 נכנס לשותפות עם יהושוע אנדרסון כחברה לקבלנות וייעוץ.
ב-1905 השותפות התפרקה, ומונש הקים יחד עם דוד מיצ'ל והכימאי ג'ון גיבסון חברה בשם Reinforced Concrete & Monier Pipe Concrete Co, ובשנת 1906 הם הקימו בשותפות עם אנשי עסקים מדרום אוסטרליה את S.A.
במסגרת פעולות אלו מונש היה מהחלוצים בשימוש בבטון מזוין באוסטרליה.
הוא גם היה לנשיא המכון הוויקטוריאני למהנדסים וחבר במכון המהנדסים האזרחיים הלונדוני.
הוא נשא את ויקטוריה בשנת 1891 וב-1893 נולדה בתם היחידה, ברטה.
במסגרת לימודיו הצטרף מונש למחלקה האוניברסיטאית של המיליציה המקומית.
ב-1887, הועלה לדרגת לוטננט במיליצית התותחנים בצפון מלבורן, ובשנים הבאות במקביל לעבודתו האזרחית עלה בדרגות הצבאיות במסגרת המיליציה.
בשנים 1908–1912 היה מפקד קורפוס המודיעין האוסטרלי בוויקטוריה, עד שהועלה לדרגת קולונל בשנת 1913 ומונה למפקד בריגדת חיל הרגלים ה-13.
מונש היה בן 49 כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914. הוא עזב את עיסוקיו הפרטיים ואת משפחתו והתנדב לשירות צבאי.
בתחילה הוא מונה כצנזור הראשי של אוסטרליה, אך הוא לא היה מרוצה מהתפקיד ושיווע לתפקיד שטח.
בספטמבר אותה שנה, כאשר הוקם הכוח האימפריאלי האוסטרלי קיבל מונש את הפיקוד על בריגדת הרגלים הרביעית שהייתה מורכבת מארבעה גדודים.
מינוי זה נתקל בביקורת שנבעה ממוצאו היהודי גרמני של מונש ומחוסר ניסיונו הצבאי, ומנגד נתמך על ידי מספר רב של קצינים בכירים.
הבריגדה הרביעית עזבה את אוסטרליה בדצמבר 1914, והגיעה למצרים בינואר 1915. באפריל 1915 השתתפה הבריגדה במערכת גליפולי.
בתחילת המערכה הגנה הבריגדה על קו חוף הידוע היום בשם 'עמק מונש'.
במהלך הקרבות נודע מונש כמפקד עצמאי בעל יכולות ארגוניות מרשימות.
ביולי התמנה מונש לדרגת בריגדיר גנרל חרף שמועות זדוניות על היותו מרגל גרמני.
במהלך מתקפת אוגוסט הבריגדה של מונש הייתה אמורה לכבוש את גבעה 971, אך הניסיון נכשל, דבר שהצטרף לכישלונות ביתר זירות הקרב.
באמצע דצמבר 1915 נסוגה הבריגדה של מונש יחד עם שאר הכוחות האוסטרליים מגליפולי.
לאחר הנסיגה הוצבה הבריגדה של מונש במצרים שם עברה תקופה של אימונים ושיקום, ולקחה חלק בהגנת תעלת סואץ.
על שירותו בקרב גליפולי קיבל מונש את אות מסדר האמבט.
ביוני 1916 הועברה הבריגדה של מונש לחזית המערבית, והוצבה בארמנטייר אשר בצפון צרפת.
ביולי אותה שנה קודם מונש לדרגת מיג'ור גנרל ומונה לעמוד בראש הדיוויזיה האוסטרלית השלישית.
מונש אימן את הדיוויזיה באנגליה, תוך מתן דגש רב לפרטים הקטנים ביותר.
הדיוויזיה נשלחה לחזית בנובמבר 1916. הקרב הראשון בו לקחו חלק היה קרב מסין (Messines) ביוני 1917 אשר הסתיים בהצלחה גדולה, בזכות התכנון המוקדם המדוקדק של הקרב.
באוקטובר אותה שנה השתתפה הדיוויזיה בקרב ברוסינדייל, שנחשב לפעולה ההתקפית האוסטרלית המוצלחת ביותר במלחמה עד לאותה העת.
הצלחות אלו, בצירוף ההבנה העמוקה של מונש למשמעויות האסטרטגיות של הפריצות הגרמניות של החזית שאירעו במרץ ואפריל 1918, הביאו למינוי של מונש לדרגת לוטננט גנרל, במאי 1918, ולמינוי לראש הקורפוס האוסטרלי, אז הקורפוס הגדול ביותר בחזית המערבית.
ההישג הגדול ביותר של מונש כמפקד אירע בקרב המל (Hamel) ב-4 ביוני 1918. קרב זה נחשב לקרב המודרני הראשון בזכות האופן המשולב שבו הופעלו כוחות רגלים, טנקים, ארטילריה ומטוסים.
במסגרת הקרב נכבשו עמדות גרמניות הסמוכות לכפר לה המל בצפון-מזרח צרפת וכל היעדים של מונש הושגו תוך 93 דקות (3 דקות יותר מהתכנון המקורי של מונש).
לכל אורך הקריירה הצבאית שלו עלו התנגדויות רבות למינוי ולקידום של מונש בשל היותו חייל מתנדב (לא היה חייל מקצועי עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה) ובשל מוצאו הגרמני-יהודי.
ההתקדמות של מונש חרף התנגדויות אלו נבעה מההצטיינות הרבה שלו במילוי תפקידיו ומהערכה הרבה לה זכה מהקצונה הבכירה.
צ'ארלס בין, היסטוריון המלחמה הרשמי של אוסטרליה כתב שככל שמונש התקדם במעלה הדרגות כך הוא הפך ליעיל יותר בשל כישוריו בתכנון קפדני, גישותיו החדשניות לגבי שימוש בטכנולוגיה חדשה ויכולותיו הטקטיות.
בין כתב דברים אלו חרף העובדה שהתנגד לקידומו של מונש במהלך המלחמה.
ביומנו כתב בין ש'אנחנו לא רוצים שאוסטרליה תהיה מיוצגת על ידי אנשים אשר בעיקר בזכות יכולתם, טבע מולד יהודי, לדחוף את עצמם'.
יחד עם קיית' מרדוק הוא ניסה לשכנע את ראש ממשלת אוסטרליה, בילי יוז, שהקצונה הבכירה סולדת ממונש.
יוז הגיע לחזית זמן קצר לפני קרב המל, במטרה להחליף את מונש, אך לאחר התייעצות עם הקצינים הבכירים, ולאחר שגילה את ההערצה הגדולה שהם רוחשים למונש, שינה את דעתו.
בכל שנות המלחמה הוכיח את עצמו מונש כמפקד בעל כושר ארגון ויכולת תכנון בלתי רגילה.
מונש היה בעל ראש פתוח וגמישות, וידע לעבוד בצוות ולחלוק אחריות.
הוא ראה את התמונה הגדולה וירד לפרטי פרטים, ורווחת חייליו הייתה תמיד לנגד עיניו.
מונש היה הראשון לפתח את תאוריית הקרב המשולב – לחימה של טנקים בשילוב עם חילות אחרים, וקרב המל עליו פיקד ובו יישם תאוריה זאת, נחשב לקרב המשולב הראשון.
אומנם היה זה קרב קטן, אך במהלך נכבשו תוך שעה וחצי עמדות גרמניות דומות לעמדות גרמניות בקרב על הסום אשר לא נכבשו גם לאחר חודשים של מתקפות.
חיילים אשר השתתפו בקרב סיפרו שהדבר המרשים ביותר עבורם לא היה השימוש בטנקים משוריינים, או ההצלחות הכבירות של המבצע אלא העובדה שבמהלך הקרב ארגן מונש ארוחות חמות שהגיעו לחיילים בקו הקדמי.
עקרונות הקרב נלמדו ויושמו על ידי מדינות ההסכמה בהמשך המלחמה ועדיין נלמדים בימינו.
מונש זכה להערכה רבה עקב מידותיו האישיות הטובות שכללו צניעות, יכולת אינטלקטואלית חזקה, חשיבה מתודית, הבנה מבריקה של נושאים טקטיים, שליטה טכנית בכל סוגי הנשק, תכנון קפדני של שדות הקרב ולוגיסטיקה.
תכונות אלו חיפו על כך שהוא מעולם לא ביקר בקו החזית, נטה להתעלם מעצות של קצינים זוטרים ובמהלך קרבות נהג בצורה כוחנית.
ב-12 באוגוסט 1918 הוענק לו בשדה הקרב התואר אביר על ידי המלך ג'ורג' החמישי, בשל הצטיינותו כמפקד בחזית הצרפתית.
הוא היה היהודי הראשון ויליד אוסטרליה הראשון שקיבל דרגת גנרל בצבא הבריטי.
עם חזרתו למולדתו, העם וממשלת אוסטרליה חלקו לו כבוד רב.
רעייתו ויקטוריה נפטרה בשנת 1920. בתקופה שבין 1920 עד מותו הקדיש מונש את מרצו וכישוריו לרשות החשמל של מחוז ויקטוריה באוסטרליה, וכן לארגונים שונים.
שמו עלה מספר פעמים כמועמד להיות הנציב העליון של ארץ ישראל, אך הוא דחה את העניין מכל וכל וטען שהוא קשור כל כולו לאוסטרליה.
הוא נבחר לנשיא ההתאחדות הציונית של אוסטרליה ב-1927.
מונש נפטר עקב התקף לב.
כרבע מיליון בני אדם ליוו אותו בדרכו האחרונה, ומטח יריות מ-17 תותחים סיים את טקס הקבורה היהודי ובכל רחבי אוסטרליה התקיימו עצרות זיכרון לזכרו.
כמו כן, אוניברסיטת מונש במלבורן, הגדולה ביותר באוסטרליה (55,000 סטודנטים) נקראה על שמו וכן כיכרות, רחובות, שכונות, קירות זיכרון ופסלים מנציחים את שמו במקומות רבים באוסטרליה.
מונש זכה גם להופיע בשטר המאה דולר אוסטרלי.
בישראל מונצח ג'ון מונש במושב בעמק חפר הקרוי כפר מונש, ורחובות על שמו ביד אליהו בתל אביב ובבת גלים בחיפה.
סר ג'ון מייג'ור KG CH הוא פוליטיקאי ומדינאי בריטי אשר כיהן כראש ממשלת בריטניה בין השנים 1990–1997. קודם לכן, כיהן כשר האוצר ושר החוץ בממשלתה של מרגרט תאצ'ר.
ג'ון מייג'ור נולד ב-1943 ברובע סאטון של העיר לונדון.
אביו, תום מייג'ור בול, היה שחקן נודד.
בשנת 1955, בעקבות פשיטת רגל של אביו, עברה המשפחה לבריקסטון.
מגיל צעיר התעניין בפוליטיקה, ונהג לנאום בשוק בריקסטון לעוברי אורח בשוק.
בגיל 16 עזב מייג'ור את בית הספר, עם תעודת בגרות חלקית.
בשנת 1959 החל לעבוד כפקיד בחברת ביטוח, ולסייע לאביו בעסקיו.
בשנת 1963 החל לעבוד ברשות החשמל של לונדון, ואף לקח קורסים בהתכתבות בבנקאות.
בשנת 1965 התקבל לעבודה בבנק סטנדרד צ'רטרד.
בשנת 1967 נשלח מייג'ור לניגריה לעבוד מטעם הבנק, ונפגע בתאונת דרכים קשה.
ב-3 באוקטובר 1970 נשא לאישה את נורמה ג'ונסון, ולהם בן בשם ג'יימס ובת בשם אליזבת.
בגיל 21 הציב מייג'ור את מועמדותו למועצת רובע לבמת', ובבחירות לאחר מכן, בגיל 24, נבחר למועצה, בה שימש סגן יו"ר ועדת הדיור.
בבחירות שבשנת 1971 איבד את מושבו במועצה.
בבחירות 1974 הציג מייג'ור את מועמדותו מטעם המפלגה השמרנית לפרלמנט מטעם מחוז צפון סנט פנקריאס אולם לא נבחר, מאחר שרובע זה ידוע כרובע המזוהה עם מפלגת הלייבור.
במאי 1976 החליטה המפלגה כי ייצג אותה כמועמד במחוז הנטינגדונשייר – מחוז בו הובטחה זכייתו בשל מספר התומכים הרב במפלגה, והוא נבחר כחבר בית הנבחרים בשנת 1979 ושוב בשנים 1983, 1987, 1992 ו-1997 (מאז 1983 מטעם מחוז הנטינגדון).
בשנת 2001 החליט שלא לרוץ לבחירות מטעם המחוז פעם נוספת.
בשנת 1981 היה מזכיר המפלגה בפרלמנט, ובשנת 1983 הפך למצליף המפלגתי.
בשנת 1985 מונה כתת-שר הפנים (Under-Secretary of State) הממונה על הביטוח הלאומי.
בשנת 1986 מונה לשר הפנים, ב-1987 כמזכיר ראשי של האוצר, וב-31 ביולי 1989 מונה לשר החוץ בהחליפו את ג'פרי האו.
בתפקיד שר החוץ כיהן שלושה חודשים בלבד, ובעקבות התפטרותו של נייג'ל לואסון מונה לתפקיד שר האוצר.
בעקבות התמודדות על ראשות המפלגה בין מייקל הייזלטין ומרגרט תאצ'ר פרשה תאצ'ר לאחר שלא זכתה לרוב מוחלט בסיבוב הראשון ומייג'ור הצטרף כמועמד.
מייג'ור לא זכה לרוב מוחלט בסיבוב השני של ההצבעה, אך קיבל 185 מתוך 372 הקולות.
שני המועמדים האחרים הסירו מועמדותם לאחר היוודע התוצאות, וב-27 בנובמבר 1990 הוכרז מייג'ור כמנהיג המפלגה השמרנית.
למחרת, ב-28 בנובמבר 1990 זומן לארמון בקינגהאם וקיבל מן המלכה אליזבת השנייה את מינויו כראש הממשלה.
בתקופת כהונתו הראשונה של מייג'ור אירעה מלחמת המפרץ.
המיתון שבא בעקבותיה הביא לירידה בפופולריות שלו והוא היה צפוי להפסיד בבחירות 1992. מייג'ור החל "לחרוש את המדינה" ולעבור מעיר לעיר כשהוא נואם באסיפות רבות, ואף ברחובות, ובעקבות זאת עלתה הפופולריות שלו והוא גבר על ניל קינוק בבחירות וזכה בכהונה שנייה, אולם ברוב מועט שהקשה עליו להעביר החלטות בפרלמנט.
למרות יציאתה של בריטניה ממנגנון שערי החליפין ביום רביעי השחור (16 בספטמבר 1992) לא פיטר מייג'ור את שר האוצר שלו במשך מספר חודשים, ובשל כך קיבל תדמית ציבורית של הססן.
הירידה בפופולריות שלו ושל המפלגה השמרנית הביאה למאבקים פנימיים במפלגה, ואף להצבעה של חברי המפלגה נגד הממשלה במסגרת ההצבעה לאשרור חוזה מאסטריכט.
לאחר כישלונו בהצבעה, הכריז מייג'ור על הצבעה נוספת יום למחרת (ב-23 ביולי 1993) תוך שהוא קובע שהצבעה זו תהא הצבעת אמון בממשלה, והצליח בכך להכריח את חברי מפלגתו להצביע בעד האשרור, אולם מאבק זה החליש עוד יותר את תדמיתו הציבורית.