tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-20 באפריל 1941 הועלה ברגר לדרגת גרופנפיהרר-אס אס וגנרל-לוטננט של ואפן אס אס וב-21 ביוני 1943 לדרגת אוברגרופנפיהרר וגנרל של ואפן אס אס.
החל ממרץ 1942 הופקד על פיקוד ה"פוסטשוץ", היחידה להגנת הדואר.
בתוקף תפקיד זה היה אחראי גם על הסעת הגרמנים הפצועים והחולים משדה הקרב אל העורף.
ב-5 באוגוסט 1943 קיבל ברגר מושב ברייכסטאג, הפרלמנט חסר החשיבות של הרייך, שלא כונס שוב אחרי 1942.
קשר מיוחד קישר ברגר עם הכפר ברגרסדורף (בצ'כית - קאמנה), כפר שהיה מיושב בעיקר על ידי גרמנים במחוז ייהלאווה (איגלאו) שבמוראביה.
הוא פרש את חסותו על הכפר והעניק לו את התואר "אס אס דורף" ("כפר האס אס").
"מבצע שחת" (Heu-Aktion) ופעילותו בסלובקיה
בקיץ 1944 הצטרף ברגר לאחראים על "המבצע שחת" או המבצע "הוי" (Heu - שחת בגרמנית) שנוהל על ידי רוזנברג ועל ידי הצבא, שבמהלכו נחטפו והובלו לגרמניה אלפי ילדים בגיל 10–15 משטחי בלארוס ומזרח פולין לעבודות כפייה בגרמניה.
ב-31 באוגוסט 1944, יומיים אחרי פריצת המרד הלאומי הסלובקי נגד הכובשים הנאצים נשלח ברגר כמפקד משטרה ואס אס (HSSPF) לפקד על דיכוי המרד.
החל מ-6 בספטמבר 1944 כ"מפקד גרמני של סלובקיה" הוא איחד את יחידות הדיוויזיה המשוריינת "טטרה", יחידות האס אס ל"הגנה של הדואר", הקומנדו המיוחד של דירלוונגר ואת הקבוצות המשמר הלינקה (הזרוע הצבאית של מפלגת העם הסלובקית - משתפי הפעולה הסלובקים).
במילוי משימת הדיכוי בסלובקיה עמד ברגר תחת פיקודם הישיר של היטלר ושל ראש המטה הכללי של הצבא, וילהלם קייטל.
במקביל להפעלת היחידות הנ"ל פעלו גם אדולף אייכמן, אלויס ברונר ויוזף ויטיסקה בציד אחרי היהודים וגירושם למחנות המוות.
בעקבות הצלחותיו בסלובקיה זכה ברגר לשבחים מצד היטלר.
למרות הימצאותו בסלובקיה למשך חודש בלבד, "נוכחותו הייתה מכריעה", מעריך ההיסטוריון ראול הילברג,
במכתב להימלר, כתב ברגר בביטחון מלא שהיהודים "שיחקו תפקיד מכריע במרד הסלובקי".
ב-19 בספטמבר בא במקומו לסלובקיה האוברסגרופנפיהרר אס אס הרמן הפלה.
בסוף ספטמבר 1944 ברגר התמנה לראש המטה של ה"פולקסשטורם", כוח התגבורת ה"עממי" שגויס בסוף המלחמה בקרב הגרמנים בני 16–60.
ב-1 באוקטובר 1944 הועבר לתפקיד "מפקח כללי על מתקני שבויי המלחמה".
ב-20 בפברואר 1945 דיווח להימלר כי ארגן פלוגות עבודה מקרב השבויים האמריקאים.
ב-17 באפריל 1945 ברגר השתתף בביתו של גבלס במשפט של הרופא קרל ברנדט, בעבר רופא של היטלר
ונציב לבריאות ותברואה של הרייך, שנידון למוות בגלל "תבוסתנות".
בסופו של דבר העונש לא יצא לפועל.
ב-22 באפריל 1945 פגש ברגר את היטלר בפעם האחרונה בתוך הבונקר.
כ"נציג צבאי של הפיהרר בבוואריה" בליל 23 באפריל 1945 נמלט ברגר לדרום גרמניה.
בבוואריה הוחזקו שבויי מלחמה חשובים כבני ערובה.
בסופו של דבר מצא ברגר מקלט בעמק טנהיימר, בבית צייד של חברת רוברט בוש (שבעליה עמדו בקשר קרוב איתו מילדותו).
לפי פיסות מידע אחדות, נלקח בשבי על ידי פלוגה צרפתית באותו מקום במאי 1945. לפי מידע אחר נעצר בברכטסגאדן.
בחודשים יוני-אוגוסט 1945 הוחזק ברגר בידי הבריטים ב"לונדון קייג'", מקום מעצר של שרותי המודיעין הבריטי.
אחר כך הוחזר לשטח גרמניה והוחזק בנירנברג ובדכאו.
על בסיס חומר תיעודי שנמצא אחרי המלחמה החליטו הרשויות האמריקאיות להעמיד את ברגר לדין בשלב מאוחר יותר אחרי משפטי נירנברג המרכזיים.
טענותיו החוזרות של ברגר שלא ידע עד סוף המלחמה על רצח העם היהודי באירופה, הופרכו על ידי תעודות ועל ידי עדותו של גאורג ליבבראנדט, המנהל לשעבר של המשרד לענייני אזורי המזרח של הרייך.
ברגר היה אחד משנים עשר נתבעים במשפט ההמשך האחד-עשר שלאחר המשפטים המרכזיים בנירנברג, והמוכר בשם "משפט וילהלם-שטראסה", ושחלק מהנאשמים בו השתייכו למשרד החוץ.
הוזכרה בדיונים גם החוברת "תת-האדם", שהפיץ המשרד הראשי של האס.אס שבפיקודו, ושבה תוארו בני העמים הסלבים "כנחותים מבחינה רוחנית ונפשית מכל בעלי החיים".
ברגר טען שזו הייתה למעשה חובת הגרמנים לפי הסכם ז'נבה להרחיק את השבויים מזירת קרב אפשרית, רחוק ככל האפשר על מנת לא להעמיד את חייהם בסכנה.
הוא טען גם כן שההתקדמות המהירה של הצבא האדום הפתיעה את הגרמנים, שתוכניתם המקורית הייתה להסיע את השבויים ברכבת.
ברגר טען שמחה נגד החלטתו של היטלר, אבל היה לדבריו, "חסר כוח או סמכות כדי לבטל את הפקודה או להתחמק ממנה.
סעיף האישום הזה נפל בעקבות טענות אלה וכן מחמת חוסר בעדי ראייה, כשרוב השבויים לשעבר לא ידעו על קיום המשפט".
ב-13 באפריל 1949 נמצא ברגר אשם בפשעי מלחמה, בפשעים נגד האנושות, באחריות לעבודות הכפייה בשירות הרייך השלישי ובחברות בארגון פושע.
הוא נידון ל-25 שנות מאסר.
בפסק הדין הוטלה עליו אחריות, בין היתר, למותו של הגנרל הצרפתי השבוי גוסטב מני, שנרצח ב-19 בינואר 1945 בפקודתו של היטלר.
ברגר הואשם, בין השאר באחריות למעשי דירלוונגר ויחידתו, לרדיפות, שעבוד ורציחות נגד יהודי הונגריה בשנת 1944, לגיוסים כפויים של זרים בשירות הוואפן אס.אס ובאחריות ל"מבצע שחת" ("Heu Aktion") בסלובקיה.
ברגר סייע לשבויי מלחמה אלה להימלט, על ידי העברתם לבוואריה ומשם לאוסטריה, בה פגש אותם פעמיים לפני שובם אל כוחות בעלות הברית.
ברגר טען שהציל את ה-Prominente מידיו של ארנסט קלטנברונר, ששלח סוכנים על מנת לרצוח אותם.
ברגר ידע לספר כי ב-22 באפריל 1945 היטלר חתם על פקודות ברוח זו (שחרור שבויים נחשבים).
כמו כן, ברגר אמר שהוא התנגד לתוכנית שהוצעה על ידי הלופטוואפה ושאושרה על ידי היטלר, להקים מחנות מיוחדים לאחזקת הטייסים השבויים מן האימפריה הבריטית ומארצות הברית, כמגן אנושי במרכזן של הערים הגרמניות המופצצות על ידי צבאות בעלות הברית.
ברגר אמר שהוא הבין כי מעשה כזה היה מפר את הסכמי ז'נבה.
בעקבות שלל טענות אלו, ב-31 בינואר 1951 הפחית הנציב העליון האמריקאי בגרמניה ג'ון ג'.
מקקלוי את העונש של ברגר ל-10 שנות מאסר.
מקקלוי בחן באותו יום 89 בקשות חנינה.
על רקע המלחמה הקרה והצורך להתחשב בביקורת דעת הקהל הגרמנית לגבי פסקי הדין במשפטי נירנברג, ובביקורות מסוימות שהושמעו בציבוריות האמריקני.
למעשה, בחן הנציב מחדש את הליכי המשפט ומצא כי האשמות מסוימות לא התבססו על ראיות מספיקות.
האחריות של ברגר לפשעים נגד האנושות ופשעי מלחמה לא הופרכה, אולם, למשל, במקרה של רצח הגנרל הצרפתי מני נשללה האחריות האישית של ברגר.
נמצא כי בתקופה מסוימת דאג ברגר ליחס מיטיב כלפי השבויים מצבאות בנות הברית.
ואחרי הפחתה נוספת של 10 ימים על כל חצי חודש של מאסר, בגין התנהגות טובה, ב-15 בדצמבר 1951 ברגר שוחרר מבית הכלא לפושעי מלחמה שבלנדסברג.
עוד לפני ששוחרר מן המאסר, התערבה חברת בוש (Bosch) לטובתו וביקשה מהשלטונות שברגר יעבור תהליך של דה-נאציפיקציה.
עד 1952 התייצב ברגר מדי פעם בתחנת המשטרה בהימלפורטן על שטאדה בסקסוניה התחתית.
ב-27 בפברואר 1952 קיבל תעודה על סיום תהליך הדה-נאציפיקציה שלו וב-21 במרץ אותה שנה זכה לתעודות נוספות.
שלטונות הכיבוש בגרמניה המערבית הפקיעו את כל רכושו.
בתיווך החברה בוש התקבל ברגר לעבודה בעיתון "שטוטגרטר צייטונג" כאחראי על הבתים ועל מכונות.
במאי 1953 התפטר מפני שלא הסתגל למעמדו כעובד זוטר המקבל הוראות.
ביולי 1953 התקבל לעבודה חדשה בבית חרושת למסילות ברזל במוזברג במחוז בבלינגן.
ברגר נשאר בפיקוח של שרותי המודיעין האמריקאים.
מסמך של שירותים אלה מ-27 בדצמבר 1951 הציג אותו כבעל פוטנציאל סיכון במחייב פיקוח סדיר.
ביוני 1954 ברגר ביקר במצרים, שבה התגוררו ופעל בידיעת השלטונות חוג של חברי אס.אס לשעבר.
בשנת 1953 פרסם בירחון ימני קיצוני "נציון אונד איירופה" מאמר על תהליך ההתרחבות של הוואפן אס.אס.
בספטמבר 1964 העיד במשפטו של בכיר האס.אס.
חברת בוש חתמה איתו חוזה על כתיבת ספר זכרונות תמורת תשלום.
כמו כן בעזרת אותה חברה סודרה לברגר קצבה על עבודתו כמורה עד שנת 1933. אחרי שנת 1964 הוא התגורר ביישוב הולדתו גרשטטן.
גוטליב הרינג היה קצין אס אס בדרגת האופט-שטורמפיהרר שהשתתף בתוכנית T4 - אותנסיה, והיה מפקדו השני והאחרון של מחנה ההשמדה בלז'ץ במהלך מבצע ריינהרד.
הרינג לקח חלק פעיל ברצח העם היהודי וברצח קבוצות מיעוטים נוספות בשואה.
הרינג נולד וגדל בוורמברון, מחוז בעיר לאונברג.
לאחר שסיים את חוק לימודיו, עבד בחווה ליד ביתו.
בשנים 1907 עד 1909 שירת בחטיבת הפרשים "המלך וילהלם הראשון", ובהמשך שירת בחטיבה בהתנדבות שלוש שנים נוספות.
הצטרף לכוח משטרת היילברון בשנת 1912, ובשנת 1914 התחתן והביא לעולם בן אחד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא נקרא לתפעל מכונת ירייה בחטיבת הגרנדירים 123 בשנת 1915, בה לחם בחזית המערבית בצפון צרפת עד להפסקת האש בשנת 1918. על שירותו המבצעי עוטר בצלב הברזל מדרגה ראשונה.
הרינג החל את הקריירה המשטרתית שלו בשנת 1919 כחוקר במחלק הפלילים בגפינגן (Göppingen), עיירה ליד שטוטגרט, והגיע לדרגת קצונה בשנת 1929. בשנת 1920 הצטרף לשורות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
במהלך תקופת רפובליקת ויימאר הוא יזם פעולות נמרצות נגד המפלגה הנאצית, האס אס והאס אה, ועקב כך כונה "טורף נאצים".
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, חברי המפלגה הנאצית דרשו בתוקף את התפטרותו מהמשטרה.
אלא שהרינג היה מיודד עם כריסטיאן וירט, עקב קשרי עבודה קודמים בין השניים משנת 1912, וכך יכול היה להמשיך בעבודתו על אף המחאות האלימות של אנשי האס אס והאס אה המקומיים.
במאי 1933 הצטרף הרינג למפלגה הנאצית.
בשנת 1934 היה לראש משטרת גפינגן והמשיך בתפקידו בשנת 1939 בשטוטגרט.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלח הרינג יחד עם קציני משטרה אחרים לגוטנהאפן (גדיניה) בדצמבר 1939. ניתן לו תפקיד ליישב מחדש את ה"פולק-דויטשן" (גרמנים בתפוצות) בגנרלגוברנמן.
הרינג החל לעבוד בתוכנית T4 - אותנסיה לקראת סוף שנת 1940, והיו לו שם מספר תפקידים.
לאחר שסיים את פעילותו בגדיניה, נשלח למרכז ההמתה בטירת זוננשטיין, שם שימש כמפקח-מסייע לקצין משטרה בשם שאמל.
לאחר פעילותו בזוננשטיין, עמד בראש מרכז ההמתה בהרטהיים.
הוא גם עבד במתקני ההמתה הנוספים של תוכנית האותנסיה בברנדנבורג ובהדמר.
לאחר תוכנית האותנסיה, הרינג סופח לאס דה בפראג ביוני 1942, ושובץ במבצע ריינהרד במחוז לובלין בפולין.
הוא החליף את מקומו של כריסטיאן וירט כמפקד מחנה בלז'ץ מסוף אוגוסט 1942 עד לסגירת המחנה ביוני 1943. לאחר שהימלר ביקר במחנות המבצע במרץ 1943 והתרשם מעבודתו של הרינג, הוא קידם אותו לדרגת האופט-שטורמפיהרר.
אס-אס שארפיהרר היינריך אונבראו, ששירת בבלז'ץ, העיד על הרינג:
רודולף רדר, אחד הניצולים הספורים ממחנה בלז'ץ, כתב על הרינג:
תדאוזס מיזייוויץ', פולני שחי בכפר בלז'ץ ועבד בתחנת הרכבת, העיד על הרינג:
לאחר סיומו של מבצע ריינהרד וסגירתו של מחנה בלז'ץ ביוני 1943, היה הרינג למפקד מחנה הריכוז פוניאטובה, שבזמן זה הפך לתת-מחנה של מיידנק.
עובדי הכפייה בפוניאטובה אולצו לסייע למאמץ המלחמתי של הגרמנים.
בימים 3–4 בנובמבר כוח משטרה גרמני הרג את היהודים שנותרו בפוניאטובה במהלך אקציית ארנטפסט .
הרינג שובץ לאחר מכן עם אנשי אס אס נוספים ממבצע ריינהרד במחנה השמדה בטריאסטה שבאיטליה.
ב-9 באוקטובר 1945 מת הרינג מסיבוכים מסתוריים בחדר ההמתנה בבית החולים ע"ש קתרינה בגרמניה.
גוטפריד היינריך גרף פון פפנהיים היה דוכס ופילדמרשל מהאימפריה הרומית הקדושה והיה אחד ממפקדי הצבאות הקתוליים בזמן מלחמת שלושים השנים.
פפנהיים נולד למשפחת אצולה קטנה בעיר טרויכטלינגן שבבוואריה.
הוא למד באוניברסיטאות של אלטדורף וטיבינגן ולאחר לימודיו יצא למסעות במרכז אירופה ובדרומה בחיפוש אחר הרפתקאות אביריות.
במהלך טיוליו התגייס לצבא הפולני והפך לפרש.
במסעות אלו למד שפות רבות וביסס לעצמו את האמונה הקתולית לה נותר נאמן כל חייו.
לאחר מכן חזר פפנהיים לגרמניה ורצה להיות דיפלומט, אולם ויתר על הרעיון משפרצה מלחמת שלושים השנים.
הוא התגייס לצבא הליגה הקתולית שבראשו עמד מקסימיליאן הראשון, דוכס בוואריה.
מפקדי הצבא הבחינו בכישרונו ובאומץ ליבו ונתנו לו לפקד על גדוד פרשים.
פפנהיים קיבל משימה להשמיד את המרד הפרוטסטנטי באוסטריה ולחסל את הכוח המורד בפיקודו של היינריך מתיאס פון תורן שצר על וינה.
הוא חבר אל הגנרל יוהאן ט'סרקלס פון טילי ויחד הם קטעו את צבאו של הרוזן ארנסט פון מנספלד שסיפק לתורן אספקה מפראג.
ללא הסיוע ממנספלד פיזר תורן את צבאו.
מנספלד עוד ניסה להניע את שאריות צבאו ולחבור אל הכוחות ההולנדיים אולם טילי ופפנהיים השמידו אותו.
אז פלשו הכוחות הקתולים לבוהמיה עצמה ונערך קרב ההר הלבן ליד פראג.
פפנהיים נפצע בקרב וטופל למחרתו בידי רופא כפרי בוהמי.
פפנהיים החלים במהירות והצטרף לקרב מול הדנים שהצטרפו למלחמה.
בתחילת המלחמה הייתה ממלכת סקסוניה בצד הקתולי אולם הקתולים חששו שהם מתכוונים לעבור לצד הפרוטסטנטי ולכן הגנרל טילי פלש לסקסוניה, דבר שאפשר למלך שוודיה גוסטבוס אדולפוס לשכנע בקלות את יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה לעבור לצידו.
פפנהיים נשלח לכבוש את העיר מגדבורג שתמכה בפרוטסטנטים.
העיר הופגזה קשות ולאחר מכן הורה פפנהיים לטבוח את התושבים - "הטבח של מגדבורג".
כעת נאלץ הקיסר להחזיר את שכיר החרב שפיטר לאחר הפלישה הדנית אלברכט פון ולנשטיין.
ולנשטיין ערך את צבאו ליד העיר לייפציג לא רחוק מהצבא השוודי.
גוסטבוס אדולפוס התקיף אותו במפתיע ב-6 בנובמבר 1632 ואף על פי שמלך שוודיה נהרג בקרב הצבא הקתולי ספג אבדות כבדות.
פפנהיים ו-3,000 מאשיו חנו בקרבת מקום וולנשטיין שיגר אליו שליח עם בקשת עזרה.
פפנהיים ואנשיו הסתערו ב-16 בנובמבר ובכך למעשה כמעט והצילו את הקרב.
אולם מיד עם ההסתערות הראשונה נפגע פפנהיים קשה.
אחד מקציניו שמע אותו ממלמל:
ולנשטיין הורה לקחת את פפנהיים הפצוע קשה אל לייפציג, שם שרד את הלילה בייסורים.
למחרת, בבוקר ה-17 בנובמבר 1632, הוא נפטר.
גוטליב פרדיננד אלברט אלקסיס גראף פון היזלר היה גנרל-פלדמרשל גרמני אשר לחם במלחמות איחוד גרמניה במסגרת הצבא הפרוסי, ושימש כמשקיף של צבא הקיסרות הגרמנית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
היזלר נולד ב-18 בינואר 1836 בעיר פוטסדאם שהשתייכה אז לממלכת פרוסיה.
הוריו היו אלקסיס פון היזלר ואלברטינה פון שרנמרק.
משפחתו הייתה משפחה אריסטוקרטית שמוצאה ממגדבורג.
הוא למד באקדמיות יוקרתיות בברנדנבורג ובהאלה, ובשנת 1853 התגייס כצוער לצבא הפרוסי.
היזלר החל את דרכו ברגימנט ההוסרים ה-3 "פון זייטן" (הברנדנבורגי), בדרגת לוטננט שני.
בשנת 1860 התמנה לשלישו האישי של פרידריך קרל, נסיך פרוסיה, שהיה אז מפקד הקורפוס ה-3. בשנת 1864 הוא השתתף במלחמת שלזוויג השנייה, ובשנת 1886 השתתף במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ומונה למפקד גדוד ברגימנט ההוסרים ה-15. בשנת 1867 הוא הועלה לדרגת מיור.
בין 1870-1871 לחם במלחמת צרפת–פרוסיה, ולאחר שנחתם הסכם השלום מונה לאפסנאי הראשי של כוח הכיבוש הפרוסי שהוצב בצרפת.
בין 1873-1879 פיקד על רגימנט האולאנים ה-11, והחל מ-1879 עמד בראש החוג להיסטוריה צבאית במטכ"ל הקיסרי.
בשנת 1880 הוא מונה למפקד בריגדת הפרשים ה-12, ובשנת 1881 הועלה לדרגת גנרל-מיור.
בשנת 1883 הועבר לפקד על בריגדת הפרשים ה-31, ובשנת 1886 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
בין 4 בדצמבר 1886 ל-14 בינואר 1887 פיקד על הדיוויזיה ה-20, ולאחר מכן הועבר לפקד על הדיוויזיה ה-6 עליה פיקד עד 21 במרץ 1889. בשנת 1889 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים, ובין 24 במרץ 1890 ל-17 במאי 1903 פיקד על הקורפוס ה-16 אשר הוצב במץ.
ב-1903 פרש מהצבא בדרגת גנרל-אוברסט, לאחר חמישים שנות שירות.
הוא פרש לאחוזותיו, אולם המשיך בפעילותו הציבורית כחבר בפרלמנט הפרוסי, ובין היתר ניהל מסע לפיתוח בתי ספר מקצועיים ותמך בהכנסת תנועת הצופים לגרמניה מתוך אמונה שישנו פער גדול מדי בין בתי הספר לגיל השירות הצבאי.
בשנת 1905 ניתנה לו דרגת גנרל-פלדמרשל.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שב והתגייס לצבא הקיסרות הגרמנית.
בשל גילו המבוגר, לא ניתן לו תפקיד פעיל, והוא הוצב כמשקיף בקורפוס ה-16 עליו פיקד בעבר.
עם סיום המלחמה בשנת 1918, פרש מהצבא בשנית.
הוא נפטר בעיר וירצן ב-25 באוקטובר 1919, בגיל 83.
גוטפריד פרייהר ואן סוויטן (בהולנדית: Gottfried, Freiherr van Swieten; 29 באוקטובר 1733 - 29 במרץ 1803) היה דיפלומט, פוליטיקאי, מוזיקאי הולנדי, מנהל הספרייה הקיסרית של ממלכת הבסבורג ופטרונם של מוצרט, היידן ובטהובן.
גוטפריד ואן סוויטן נולד בליידן שבהולנד.
אביו, חרארד ואן סוויטן, היה רופא שנקרא בשנת 1745 להגיע לווינה על מנת למלא את משרת הרופא האישי של הקיסרית מריה תרזה, כך עברה המשפחה לווינה בהיות גוטפריד כבן 11. הוא התחנך בבית הספר הישועי הקיסרי ה"תרזיאום", שם הוכשר כדיפלומט.
בפריז הלחין שלוש אופרות קומיות ושש סימפוניות, אותן העריך היידן במילים "נוקשות, כמוהו-עצמו".
ב-1777 ירש את משרתו של אביו כמנהל הספרייה הקיסרית, תפקיד אותו מילא עד מותו.
הוא תרם לספרייה אוסף של ספרות מדעית וכן ספרייה מוזיקלית חשובה.
כמו כן שכלל ואן סוויטן את הקטלוג הספרייתי מבוסס-הכרטיסיות (על בסיס קטלוג הכרטיסיות שהמציא קארל לינאוס ב-1760), קטלוג המאפשר עדכון שוטף ומדויק של המצאי הספרייתי, תוך שמירה על יכולת חיפוש מהיר (בניגוד לחוברות שהיו נהוגות עד אז לשם קטלוג המצאי).
ב-1780 מינה אותו יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לחבר מועצת המדינה ומנהל ועדת החינוך הממלכתית (ובכך למעשה למוציא לפועל של כתב הסובלנות).
ב-1784 הציע ואן סיוויטן לחוקק באוסטריה חוק זכויות יוצרים, בעקבות הדוגמה הבריטית, אך הקיסר לא תמך בהצעת החוק.
ב-5 בדצמבר 1791 פוטר ואן סוויטן מחברותו במועצת המדינה על ידי לאופולד השני, אחיו ויורשו של הקיסר יוזף.
במקרה היה זה גם יום פטירתו של מוצרט.
ואן סוויטן זכור במיוחד כפטרונם של שלושת המלחינים הדגולים ביותר של התקופה הקלאסית: מוצרט, היידן ובטהובן.
בפרט דרך הזמנת יצירות ותשלום בלתי-סדיר של "טיפים".
ואן סוויטן פגש לראשונה את מוצרט הצעיר ב-1767 כאשר זה היה בן 11, במסגרת מסע ההופעות שלו ושל אחותו כילדי פלא.
ואן סוויטן ניסה לקדם את האופרה הבוסרית של מוצרט הצעיר, La Finta Semplice ומימן את מסע ההופעות של לאופולד מוצרט וילדיו.
עם השתקעותו של מוצרט בווינה ב-1781, היה ואן סוויטן בין מאזיניו בקונצרטים שהתקיימו בסלונים, וקידם את העלאת האופרה "החטיפה מן ההרמון" על הבמה.
באותה עת הזמין ואן סוויטן את מוצרט לבקר אותו באופן קבוע ולעיין בדפי התווים של באך והנדל שהביא עמו מברלין ולהאזין ליצירותיהם.
לפי מכתב שכתב מוצרט לאביו ב-10 באפריל 1782, הוא נהג לבקר את ואן סוויטן כל יום ראשון בשעה 12:00.
ב-1786 הקים ואן סוויטן את ה-Gesellschaft der Associierten, אגודה של אצילים אוהבי-מוזיקה, במטרה להעלות קונצרטים, בעיקר מיצירות הנדל ובאך, על במה גדולה באולם רחב-ידיים.
תחילה הועלו הקונצרטים באולם הגדול של הספרייה הקיסרית ולאחר מכן בבורגתיאטר ובאולם יאן (Jahn'sche Saal).
המנצח על חלק מקונצרטים אלה ב-1788 היה מוצרט.
מוצרט גם תזמר מחדש בעבור במה זו את האורטוריה משיח מאת הנדל לביצוע קונצרטנטי.
המשכורת שקיבל מוצרט עבור משרה זו הייתה משענת כלכלית חשובה עבורו בשנים אלה.
ואן סוויטן אף דאג לסידורי ההלוויה של מוצרט, אם כי אלפרד איינשטיין טען שבשל קמצנותו של ואן סוויטן נטמן מוצרט בקבר אחים ציבורי.
ב-2 בינואר 1793 ארגן ואן סוויטן קונצרט צדקה בו נוגן הרקוויאם של מוצרט, שכל הכנסותיו הוקדשו לאלמנת המלחין, קונסטנצה מוצרט.
בשנת 1790, עם מות פטרונו, ניקולאוס אסטרהאזי ופיטורי רוב הסגל המוזיקלי, הוצא היידן לגמלאות והפך למוזיקאי עצמאי.
ב-1795 החל היידן לשתף פעולה עם ואן סוויטן בהפקת אורטוריות עבורן ערך, תרגם או חיבר ואן סוויטן את הליברית.
היידן נעזר בואן סוויטן על-מנת ליצור את הגרסה הכוראלית של היצירה האינסטרומנטלית "שבע המילים האחרונות של ישו על הצלב"
אשר היידן כתב בגרסה תזמורתית כבר ב-1786. ב-1798 תרגם ואן סוויטן מאנגלית לגרמנית את הטקסט של האורטוריה "בריאת העולם" עבור העלאתה בווינה.
בעקבות הצלחת האורטוריה ביקש ואן סוויטן מהיידן לחבר אורטוריה נוספת, "העונות" (1801), עבורה חיבר ואן סוויטן את הליברית בעצמו.
באופן לא-טיפוסי היה הליברית שחיבר חילוני, ועסק בתמונות מחיי כפר.
ואן סוויטן תמך בבטהובן בשנותיו הראשונות של המלחין בווינה.
כמו מוצרט, הוזמן גם בטהובן החל מ-1793 לערך, לבקר את ואן סוויטן בביתו ולהשתתף בחוג המוזיקלי ליצירות באך והנדל.
לפי עדותו של אנטון שינדלר, סירבו הנוכחים להתפזר לפני שבטהובן ניגן בפסנתר כמה פוגות מאת באך.
ב-1801 הקדיש בטהובן את הסימפוניה הראשונה שלו לוואן סוויטן.
בסרט אמדאוס מגלם את דמותו השחקן ג'ונתן מור (Jonathan Moore).
גוטפריד מינד היה צייר סוואנט שווייצרי.
הוא כונה רפאל של החתולים משום שהצטיין במיוחד בציור חיה זו.
אביו היגר לשווייץ מהונגריה ושימש כבונה בעץ.
מינד הצעיר הושאר לרוב לבדו היות שסבל מבעיות התפתחותיות.
אביו של מינד היה חובב אמנות.
במהלך הקיץ, נכח בביתם אמן גרמני בשם לגל שצייר בתים וחיות משק.
ציורים אלה גירו את מינד הצעיר, שעקב אחר האמן לכל מקום והתבונן בו בזמן היצירה.
לגל צירף אליו את מינד בשיטוטיו והציג בפניו את ציוריו בדירתו.
לגל הכיר למינד את ציורי החיות של יוהאן אליאס רידינגר, וזה ניסה לחקות את הציורים בעצמו בעזרת עיפרון עופרת.
החיה המועדפת עליו לציור הייתה האריה.
לגל תיקן את ציוריו מעת לעת, ומינד הצעיר המשיך לצייר חיות בטבע, כגון כבשים, עזים וחתולים.
עם זאת, אביו של מינד שהיה בונה בעץ, עודד את מינד לפסל בעץ.
בכל פעם שמינד הצעיר ביקש דף נייר לציור, אביו נתן לו חתיכות עץ.
גוטפריד החל לפסל חיות גם בעץ, והפך למיומן כל כך בכך שהכבשים והעזים שפיסל בעץ קישטו במהרה בתים רבים בכפר.
גוטפריד ניסה גם לצייר ילדים איכרים, או לפסלם בעץ, אך ניסיונות אלה לא היו מוצלחים.
כשהיה בן שמונה נכנס מינד לבית הספר לילדים עניים שהוקם על ידי יוהאן היינריך פסטלוצי.
ב-1778 פורסמה חוות הדעת הבאה שכתב המוסד על מינד: "[...] חלש מאוד, לא מסוגל לבצע עבודה קשה, מלא כישרון לציור, יצור מוזר, רווי בקפריזות אמנותיות, לצד שובבות כלשהי; ציור הוא כל עולמו; נמצא במוסד מזה שנה וחצי; בן עשר".
לא ידוע כמה זמן שהה מינד בבית הספר.
ידוע כי בשנים 1780–1785 הגיע אל הצייר זיגמונד הדנברגר בברן, ממנו למד את אומנות הציור והשימוש בצבעי מים.
היכולות של מינד התמקדו בעיקר באמנות; הוא הצליח בקושי לכתוב את שמו, ולא ידע כלל לבצע פעולות חשבון.
הכישרון המיוחד של מינד בציור חתולים התגלה במקרה.
הדנברגר היה עסוק בהשלמת ציור של חקלאי מגלף עץ, אשתו לצדו מאכילה את ילדה, ובסמוך אליהם מתהלך חתול.
מינד התבונן בדמותו של החתול, ואמר ביובש: "זהו לא חתול!".
הדנברגר שאל בחיוך אם הוא חושב שיוכל לצייר את החתול טוב יותר.
מינד הציע לנסות, צייר את החתול, והדנברגר אהב כל כך את התוצאה שנתן למינד לסיים את הציור - והעתיק את הדמות ממנו.
היה זה רק לאחר מותו של הדנברגר שמינד פיתח את כישרונו המיוחד במלואו.
לאורך חייו שהיו לרוב מסוגרים בארבעה קירות, הוא פיתח מערכת יחסים עם חיות בית, בעיקר חתולים.
בזמן שנהג לצייר, ניתן היה לראות לעיתים קרובות חתול יושב גבו או כתפיו.
לעיתים קרובות היה מינד נשאר בתנוחות לא נוחות כדי לא להפריע לחתול.
לעיתים קרובות היה חתול נוסף יושב על השולחן, ולעיתים גורי חתולים מתחת לשולחן.
צפרדעים צפו בבקבוקים לצד כן הציור שלו, ועם כל חיות אלה הוא ניהל דיאלוג משחקי ואוהב.
זאת, בשעה שבני אדם שביקרו אותו או עברו בסמוך זכו לרטינה לא חברותית.
מינד צייר לעיתים רחוקות מהתבוננות בטבע עצמו.
לכל היותר הוא עשה זאת בכמה משיחות מכחול בודדות.
היכולת שלו לצייר מזיכרון הייתה כה חזקה עד שמרגע שהתבונן באובייקט בריכוז, היה מסוגל לצייר אותו בדיוק רב גם זמן רב לאחר מכן.
בסוף 1813 מינד החל לסבול ממיחושים בחזה שמנעו ממנו לתפקד.
גוטפריד פדר היה מהנדס אזרחי גרמני, כלכלן עצמאי ואחד מראשוני המפלגה הנאצית.
הוא היה התאורטיקן הכלכלי של הנאצים, ומילא תפקידים שונים לאחר עלייתם לשלטון.
פדר נולד בווירצבורג שבגרמניה ב-27 בינואר 1883 כבנו של פקיד המדינה.
אחרי שסיים לימודיו בגימנסיות באנסבך ובמינכן, נסע ללמוד הנדסה בברלין ובציריך (שווייץ).
לאחר מכן הוא ייסד חברת בנייה בשנת 1908 שהפכה לפעילה במיוחד בבולגריה, שם בנה מספר מבנים רשמיים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא פיתח עוינות כלפי בנקאים עשירים, ושיפר את הבנתו הכלכלית והפוליטית משנת 1917, כשלמד פוליטיקה כלכלית וכלכלה בכוחות עצמו.
ב־7 במרץ 1918 הקים אנטון דרקסלר ועדה של פועלים עצמאיים.
הרעיון של דרקסלר היה להקים ארגון שילחם ב"מרקסיזם של האיגודים המקצועיים החופשיים" וילחם על תנאי שלום צודק לגרמניה.
מטרתו ארוכת הטווח הייתה ליצור מפלגה שתתמוך גם במעמד הפועלים וגם בגישה פוליטית לאומנית.
כעבור שישה חודשים היו בה רק 40 חברים ובינואר 1919 החליטו להצטרף לעיתונאי הימין, קרל הרר, כדי להקים את מפלגת הפועלים הגרמנית (GPW).
חברים מוקדמים אחרים כללו את פדר, הרמן אסר ודיטריך אקרט.
ב־30 במאי 1919 מונה מייג'ור קרל מאייר לראש מחלקת החינוך והתעמולה בצבא הגרמני במינכן.
הוא קיבל כספים רבים כדי לבנות צוות של סוכנים ולארגן סדרה של קורסים חינוכיים להכשרת קצינים וחיילים נבחרים ב"חשיבה פוליטית ואידאולוגית נכונה".
מאייר גייס את פדר לתת הרצאות לחיילים באוניברסיטת מינכן.
רב"ט אדולף היטלר היה אחד מאלה שהשתתפו בהרצאותיו.
באותו הזמן כתב פדר "מניפסט על שבירת האזיקים".(גר') שבו הטיף את משנתו הכלכלית באשר לנזק העצום לגרמניה וכלכלתה היצרנית שגרמו יהודים כמו משפחת רוטשילד ששעבדו את גרמניה, לטענתו, במניפולציות בשוק הכספים והבנקאות הבינלאומית.
פדר הפך למורה של היטלר בתחומי הכלכלה.
הוא סייע בהתפתחות ההתנגדות של היטלר ל"קפיטליזם של המימון היהודי".
בהעברת קורסים פוליטיים לצד פדר היה קרל אלכסנדר פון מילר (בנו של שר התרבות של בוואריה), שזיהה את יכולת הנאום של היטלר והעביר את שמו הלאה.
ב־12 בספטמבר שלח מאייר את אדולף היטלר לפגישה של מפלגת הפועלים הגרמנית (GWP).
שם הרצה פדר את דעותיו הכלכליות.
באותה שנה, פדר, יחד עם אנטון דרקסלר, דיטריך אקרט וקארל הרר, היו מעורבים בהקמת הדויטשה ארביטרפרטיי (מפלגת הפועלים הגרמנית -DAP).
בפברואר 1920 פרסמה "מפלגת הפועלים הגרמנית" את התוכנית הראשונה שלה שנודעה בשם "עשרים וחמש הנקודות".
בתוכנית סירבה המפלגה לקבל את תנאי חוזה ורסאי וקראה לאיחוד כל העם הגרמני.
כדי לחזק את רעיונותיהם על לאומיות הם דגלו שזכויות שוות יינתנו רק לאזרחים גרמנים.
כדי לפנות למעמד הפועלים ולסוציאליסטים, כללה התוכנית כמה צעדים לחלוקה מחדש של רווחים בתעשיות גדולות, הלאמת קרנות נאמנות, הגדלת קצבאות הזיקנה והחינוך החינמי.
פדר השפיע רבות על ההיבט האנטי-קפיטליסטי של התוכנית הנאצית, והתעקש על משפטים כגון הצורך "לשבור את השעבדות לקפיטליזם הבינלאומי" ואת הטענה שגרמניה הפכה ל"עבד של שוק המניות הבינלאומי ".
כאשר התוכנית הזאת פורסמה, ב-24 בפברואר 1920, השתתפו בעצרת למעלה מ-2,000 איש.
בניסיון להפוך את המפלגה למושכת יותר בקרב חלקים גדולים יותר של האוכלוסייה, שונה שם המפלגה בפברואר 1920 ל- National Nationalzialistische Deutsche Arbeiterpartei (מפלגת הפועלים הגרמנית הלאומית הסוציאליסטית, NSDAP), הידועה יותר כמפלגה הנאצית.
פדר השתתף ב"פוטש במרתף הבירה" בנובמבר 1923. לאחר מעצרו של היטלר, פדר נשאר אחד ממנהיגי המפלגה ונבחר לרייכסטאג ב-1924, שם שהה עד 1936 ודרש את הקפאת הריבית ונישול אזרחים יהודים.
הוא נשאר אחד ממנהיגי האגף האנטי-קפיטליסטי של המפלגה הנאצית, ופרסם כמה מאמרים בתחומי החברה, הפוליטיקה והכלכלה של המפלגה הנאצית ושל גרמניה.
פדר עיצב למעשה את ההשקפות הרשמיות של המפלגה הנאצית על הפוליטיקה הפיננסית והכלכלית.
לאחר שהתמנה ליו"ר המועצה הכלכלית של המפלגה ב־1931, הובילו דעותיו האנטי-קפיטליסטיות לירידה גדולה בתמיכה הכספית של התעשיינים הגדולים בגרמניה.
בעקבות לחץ של בעלי הון גרמניים כמו גוסטב קרופ, פריץ טיסן, החליט היטלר לשנות את מצע המפלגה מהשקפותיו הכלכליות של פדר.
כאשר היטלר הפך לקאנצלר בשנת 1933, הוא מינה את פדר לתפקיד זוטר של תת-שר במשרד הכלכלה בחודש יולי.
פדר המשיך לכתוב מאמרים, והוציא את "המלחמה נגד המימון הגבוה" ואת "היהודים" (1933).
בשנת 1939 פדר כתב את Die Neue Stadt (העיר החדשה).
הספר הזה יכול להיחשב כניסיון בתכנון של ערים חדשות בסגנון "ערי גנים", באמצעות הארכיטקטורה הנאצית.
פדר הציע להקים ערים מבוססות על חקלאות, וגודלן כ־20,000 נפש.
כל עיר תהיה מחולקת לתשע יחידות אוטונומיות ומוקפות בשטחים חקלאיים.
כל עיר הייתה צריכה להיות אוטונומית עצמאית.
לעיר היו צריכות להיות תוכניות מפורטות עבור חיי היומיום והשירותים העירוניים הניתנים.
הספר התייחס לתכנון מחדש של האזורים במזרח אירופה שיכבשו ואוכלוסייתם המקומית תסולק משם.
זהו ספר, לא רק בהנדסת תכנון ערים אלא גם בהנדסה חברתית בגישה הנאצית
בניגוד לתאורטיקנים אחרים ב"ערי גנים", הוא האמין כי ניתן לשנות את האזורים העירוניים על ידי חלוקה של הסביבה הבנויה הקיימת לשכונות עצמאיות.
רעיון זה של יצירת אשכולות של שכונות עצמאיות שיצרו עיר בגודל בינוני היה פופולרי באותה העת על ידי Uzō Nishiyama (אנ' ) ביפן, ויושם מאוחר יותר בבניית ערים חדשות ביפן.
עם זאת, על אף העקביות בתמיכה של פדר באידאולוגיה הנאצים, וההטפה שלו לביזור המפעלים הכלכליים מידי היחידים, תוכניתו לא הצליחה מאחר שהייתה לה התנגדות מצד בעלי מפעלי נשק ובעלי אחוזות גדולות, שחששו שהדבר יפגע בריווחיהם בשוק העולמי וביכולת החימוש מחדש של גרמניה.
אחרי "ליל הסכינים הארוכות" ביוני 1934, שם נרצחו מנהיגי אס"א כמו ארנסט רהם וגורמי המפלגה השמאלניים כמו גרגור שטראסר, פדר איבד את חיבתו להיטלר, והחל לסגת מהממשלה.
הוא הפך לפרופסור ל"תכנון ולמדיניות התיישבות" בבית הספר הגבוה לטכנולוגיה ברלין, ב-1936. שם שהה עד מותו במורנאו, בוואריה, ב-24 בספטמבר 1941.
גוטליב דניאל פאול ובר היה צייר נוף גרמני בסגנון נטורליזם מוקדם.
ובר נולד כבנם של מוזיקאי החצר של הדוכסות הגדולה, יוהאן דניאל ובר (1784–1848) וסופי פרידריקה אדולפין מנגולד (1788–1848) בעיר דרמשטאדט.
בילדותו בילה את זמנו הפנוי בציור בפארק בטבע, שם העדיף לצייר את עצי האלון הגדולים.
בגיל 13 הוריו אפשרו לו ללמוד שיעורי אמנות פרטיים מאוגוסט לוקאס (1803–1863).
הוא הרוויח את דמי הכיס שלו עם דיוקנאות צבעוניים שעשה לחיילים.
בין השנים 1842–1844 למד בפרנקפורט אם מיין אצל יאקוב בקר.
יחד עם אנטון בורגר הוא עבר ללמוד במינכן, שם חלקו דירה.
שניהם למדו אז באקדמיה במינכן עד 1848.כשרטט הוא ליווה את הנסיך יורש העצר לויטפולד מבוואריה בשנים 1846–1847 בנסיעה במזרח הים התיכון, שעברה בקונסטנטינופול, אסיה הקטנה, יוון וסיציליה.
הוא סיים את הכשרתו האמנותית אצל יוספוס לורנטיוס דיקמנס וגוסטב ופרס באנטוורפן.
בשנת 1849 נסע להמילטון (סינסינטי), ארצות הברית.
כשעמיתו הצייר קרל כריסטיאן קוהלר עבר גם הוא לארצות הברית, שניהם יצאו לטיולי ציור שם.
בשנת 1850 נולד בנו קרל.
ובר התיישב בפילדלפיה בשנת 1854, שם הפך במהרה לצייר בעל שם.
עבודותיו נקנו על ידי אזרחים עשירים ומוזיאונים.
הוא היה גם מרצה באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה.
תלמידיו כללו את ויליאם סטנלי הסלטיין, אדוארד מורן, אדוארד למסון הנרי וויליאם טרוסט ריצ'רדס.
געגועים ביתיים והסיכוי לתפקיד בחצר המלוכה הניעו את ובר לחזור לאירופה ולוותר על ההצלחה הכלכלית באמריקה.
באוגוסט 1855 נסע ובר לדיסלדורף דרך פריז לפני שחזר לפילדלפיה.
הוא חזר לדרמשטאדט דרך סקוטלנד בשנת 1861 וצרפת.
בחצר המלוכה עבד בעיקר כמרצה פרטי לנסיכה אליס, באופן פרטי לימד גם את חתנו פיליפ רות, שהתחתן עם בתו פאולין.
רות וחברו ויוגן בראכט עקבו אחר פאול ובר בנסיעות ציור במהלך חופשת הסמסטר.
משנת 1864 ובר נסע לפריז מספר פעמים עם אדולף שרייר.
הוא הכיר את ז'אן-פרנסואה מילה וצ'ארלס אמיל ז'ק מבית הספר ברביזון.
לסגננון הציור של לודוויג ריכטר הייתה השפעה גם על ובר.
עם זאת הוא נשאר נאמן לארצות הברית באמצעות תערוכות, עבודותיו היו בין היתר באקדמיה הלאומית לעיצוב בבוסטון.
גוטפריד לינדאואר היה אמן מבוהמיה וניו זילנד, התפרסם בזכות דיוקנאותיו, כולל רבים מאנשי המאורים.
הוא נולד בפלז'ן (פילזן), בוהמיה המערבית, באימפריה האוסטרית (חלק מצ'כיה).
משפחתו הייתה גרמנית מאזור הסודטים, ואביו היה גנן.
התנסות הציור הראשונה שלו הייתה של צמחים ועצים.
משנת 1855 למד לינדאואר באקדמיה לאמנויות יפות בווינה.
כדי להגדיל את סיכוייו בשוק, החליט לשנות את שמו מצ'כית לתרגום הגרמני של שמו, "גוטפריד".
בסטודיו שלו בפילזן יצר ציורים עם נושאים דתיים וציורי קיר לכנסיות של אוסטריה.
ציוריו משכו קהל, ובמיוחד את האנשים החשובים שהיו לעיתים קרובות נושאי ציוריו, כולל הבישוף יישק, מבוהמיה.
לאחר שהות בווינה במשך שמונה-עשר חודשים, נסע למוראביה במשך שלוש שנים.
כדי להימנע מגיוס לצבא האוסטרו-הונגרי הוא עזב לגרמניה בשנת 1873. משם הפליג לניו זילנד בשנת 1874, והגיע לוולינגטון ב־6 באוגוסט.
אנשים מרכזיים מבין המאורים בניו זילנד הזמינו אצלו דיוקנאות, והוא תיעד במדויק את קעקועי הפנים שלהם, לבושם, קישוטיהם וכלי הנשק שלהם.
סדרה של דיוקנאות בגודל טבעי של ראשי מאורים ולוחמים שהוצגו על ידי סר וולטר בולר בתערוכה הקולוניאלית וההודית, 1886, היו כולם פרי יצירתו של לינדאואר, שהפך את "המאורי בביתו" לנושא מחקר מיוחד.
ציורי המאורים של לינדאואר קשורים, כמו ציורים של אלן פון מיירן ופרנסיס הודג'קינס, לדיוקנאות סימבוליסטיות של נשים רעות עם או בלי ילד.
אחד מאלה, היה רקדן צעיר ללא קעקוע פנים, היה נערץ על ידי הנסיך מוויילס, והוא קיבל את הציור.
עבודותיו המפורסמות ביותר הן דיוקנאות של הייני היריני, הידועה גם בשם אנה רופן, הנושאת תינוק על גבה.
לינדאואר צייר תמונה זו 30 פעמים.
לאחר שביקר בארץ מולדתו בשנים 1886–1887, התיישב בוודוויל, ליד וולינגטון, והתחתן זמן קצר לפני כן עם רבקה, בתו של בנימין פרנס פטי.
נולדו להם שני בנים, הקטור וויקטור, האחרון היה פיקולוג ומורה.
לינדאואר נפטר בשנת 1926 ונקבר בבית העלמין העתיק של ערוץ בוודוויל.
גוטיירי טומלין (בפורטוגזית: Gutieri Tomelin; נולד ב-29 ביוני 1991) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הבלם בספורט ואנקיו.
טומלין, התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של פיגיירנסה.
ב-11 באוגוסט 2012, טומלין ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–1 נגד רסיפה.
בינואר , טומלין הושאל לדקה דה קשיאס בה שיחק עד לאמצע העונה, ולאחר מכן עבר לג'וינוויל.
ב-2 באוגוסט 2015, טומלין הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0–2 נגד אוואי.
בקיץ , טומלין חתם ביאגלוניה ביאליסטוק מליגת העל הפולנית, במדיה שיחק שלוש עונות.
בקיץ , טומלין חתם באוסייק מליגת העל הקרואטית.
ב-15 באוגוסט 2021, טומלין חתם בהפועל נוף הגליל מליגת העל.
בקיץ חתם בתלאווי מליגת העל הגאורגית עד לסיום העונה.
בינואר חתם בספורט ואנקיו מליגת העל הפרואנית.
גוטייה לארסונר הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת השוער בסנט אטיין.
לארסונר נולד בצרפת, ובגיל 11 הצטרף למחלקת הנוער של ברסט.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון ב-11 באוגוסט 2017, כששמר על רשת נקייה בתיקו 0–0 של קבוצתו עם גָזֵלֵק אָזַ'אקְסְיוֹ.
כבר באותה עונה הפך לשוער הפותח של הקבוצה, וגם בעונה שאחריה הצליח לשמור על מקומו ולסייע לקבוצה להעפיל לליג 1.
בעונת 2021/2022 איבד את המקום בהרכב לשוער מרקו ביזוט.
גוטייה ממץ (גם גוטיה, גוסיון, או גויסיאן בצרפתית: Gautier de Metz; היה משורר צרפתי.
נודע בעיקר בכתיבת שיר אנציקלופדי בשם "תמונת העולם".
מהמהדורות הראשונות של יצירה זו עולה כי שמו האמיתי היה גוסוין ולא גוטייה כפי המקובל.
בינואר 1245 כתב גוטייה את חיבורו הנקרא בצרפתית "L'Image du monde" שפירושו "דימוי העולם" או "תמונת העולם".
הוא כתוב בצורת שירה ומכיל תוכן אנציקלופדי על הבריאה, כדור הארץ והיקום.
תוכן היצירה מערב עובדות ופנטזיה.
החיבור נכתב במקור במקור בלטינית והכיל 6594 קטעים מחורזים המחולקים לשלושה חלקים.
חלקים מסוימים לוקטו ממקורות שונים לטיניים, במיוחד מחיבורו של ז'אק דה ויטרי, ועוד.
אך בהשמטת אלמנטים שונים של היצירה, מכפי שהיו במקורותיו.
גוטלוב ארנסט שוּלצה היה פילוסוף גרמני, יליד הלדרונגן (כיום תורינגיה).
שולצה היה פרופסור באוניברסיטת האלה-ויטנברג, באוניברסיטת גטינגן, ובאוניברסיטת הלמשטדט .
הוא ידוע בעיקר כהוגה שהשפיע על פיכטה וכמורהו של ארתור שופנהאואר.
שולצה נולד ב-23 באוגוסט 1761 כבנו של המנהל בטירת הלדרונגן.
בין השנים 1774 - 1780 למד בבית הספר הממלכתי המפורסם ב-Pforta ליד נאומבורג אן דר סאלה וב-1780 החל ללמוד תאולוגיה, לוגיקה ומטאפיזיקה באוניברסיטת ויטנברג.
ב-1783 השלים תואר מאסטר בפילוסופיה והפך למרצה בוויטנברג.
הכרך הראשון של עבודתו Grundriss der philosophischen Wissenschaften (קווי יסוד של המדעים הפילוסופים) הופיע ב-1788 והעניק לו מוניטין כפרופסור מן המניין לפילוסופיה באוניברסיטת הלמשטדט, בה לימד וכתב את מרבית כתביו, בתקופה של למעלה מעשרים שנה.
בשנת 1810 פורקה האוניברסיטה ואוחדה עם אוניברסיטת גטינגן.
ספרו המשפיע ביותר שפורסם בשנת 1792 היה "אנזידימוס, או על היסודות של הפילוסופיה האֶלמנטארית, שהציע האדון פרופיסור ריינהולד ביינה.
יחד עם הגנה על הספקנות נגד ההתיימרוּיות של ביקורת התבונה" .
הספר מהווה פולמוס ספקני כנגד "ביקורת התבונה הטהורה" של עמנואל קאנט ו"הפילוסופיה האלמנטרית" של קרל לאונרד ריינהולד.
שם הספר מתכתב עם שמו של הפילוסוף היווני אנסידמוס שהיה מחדשה של הספקנות הפירוניסטית.
הספר פורסם בעילום שם וזהותו של שולצה כמחבר נודע רק מאוחר יותר.
ארתור שופנהאואר למד פסיכולוגיה ומטאפיזיקה אצל שולצה בגטינגן בסמסטר החורף של 1810 ו-1811. שולצה יעץ לשופנהאואר הצעיר להתרכז בפילוסופיות של אפלטון ושל קאנט.
לעצה זו הייתה השפעה רבה על התפתחות הפילוסופיה של שופנהאואר.
שולצה השפיע בין היתר גם על יוהאן פרידריך הרברט ועל יאקוב פרידריך פריס.
שולצה מת בגטינגן בשנת 1883. הוא היה סבו של הביוכימאי ארנסט שולצה .
"כפי שנקבע בביקורת התבונה הטהורה, הפונקציה של עקרון הסיבתיות מערערת אפוא כל התפלספות באשר ל-לאן או ל-כיצד של מקור ההכרות שלנו.
כל הקביעות בעניין, וכל מסקנה הנגזרת מהן, הופכות לדקויות ריקות, שכן מרגע שנקבל את הקביעה של עיקרון זה ככלל של המחשבה שלנו, לעולם לא נוכל לשאול, "האם באמת קיים משהו שהוא הבסיס והסיבה של דימויינו?".
נותר לנו רק לשאול, "כיצד על השכל לחבר את הדימויים הללו יחדיו, בהתאם לתפקידים שנקבעו מראש של פעילותה, כדי לאסוף אותם כחוויה אחת?"
שמואל הוגו ברגמן, תולדות הפילוסופיה החדשה (יעקובי, פיכטה, שלינג), מוסד ביאליק, 1979.
קייד גוטליב , המוכר יותר בשם הבמה גוטמיק (Gottmik), הוא אמן דראג ומאפר אמריקאי.
גוטליב היה לגבר הטרנס הראשון מחוץ לארון שהשתתף ב"המרוץ לדראג של רו פול", והגיע בתיקו למקום השלישי בעונתה ה-13 של הסדרה.
בנוסף, גוטמיק מנחה את הפודקאסט "No Gorge" לצד הדראג קווין העמיתה ויולט צ'אצ'קי.
גוטליב נולד במדינת אריזונה שבארצות הברית, ובגיל צעיר אימצה אותו משפחה שמרנית מהעיר סקוטסדייל.
הוא למד בבית הספר הקדם-אקדמי נוטרדאם.
בגיל 18 החל להתנסות בדראג.
לאחר שסיים את בית הספר התיכון, הוא המשיך בקריירה בתעשיית האופנה ולשם כך עבר לגור בלוס אנג'לס, שם עבר את השינוי המגדרי שלו וכן פיתח את כישוריו בתחום הקוסמטיקה והדראג.
הוא סיים תואר בפיתוח מוצר ממכון האופנה לעיצוב ומרצ'נדייזינג .
בנוסף לעבודתו כאמן דראג, גוטליב הוא מאפר.
בין היתר הוא איפר את סינדי קרופורד, טודריק הול, פריס הילטון, היידי קלום, אדם למברט, פרנץ' מונטנה וטינשיי, וכן את מתמודדי "המרוץ לדראג" אלסקה ת'אנדרפאק, דיטוקס אייקאנט , ג'יה גאן , שאנג'לה, ויולט צ'אצ'קי וויליאם בלי .
עבודתו המקצועית, אשר תוארה על ידי רוז דומו ממגזין אאוט כ"[נעה] מקונספטואלית מאוד למלומדת", הופיעה על שערי מגזיני האופנה האמריקאיים Flaunt , Nylon ו-Paper.
הוא איפר את אמנדה לפור ופבלו ויטאר בהופעותיהן על שער מגזין גיי טיימס.
בשנת 2020, גוטליב איפר את הראפר ליל נאז X לרגל ליל כל הקדושים, כשהתחפש לניקי מינאז'.
כמו כן, הוא איפר את הסלבריטאים שהופיעו בווידאו קליפ לסינגל של הזמרת-יוצרת טיילור סוויפט "You Need to Calm Down" משנת 2019.
"המרוץ לדראג של רו פול" ולאחריה
בפרק הגמר הוא הודח לאחר הסיבוב הראשון בקרב "Lip Sync For Your Life" נגד סימון (עם השיר " Gimme More" מאת בריטני ספירס), שלבסוף זכתה בעונה, וסיים במקום השלישי בתיקו עם רוזה.
לאחר השתתפותו ב"המרוץ לדראג", גוטמיק חתמה בסוכנות הכישרונות Voss Events, והחל להופיע ברחבי ארצות הברית במסגרת סיבוב מופעי הדראג "Drive 'N Drag Saves 2021" אשר נערך במתכונת דרייב אין (בשל מגפת הקורונה), בהשתתפות מתחרי "המרוץ לדראג של רו פול" לאורך השנים.
בשנת 2022 הצטרפה גוטמיק גם לסיבוב מופעי הדראג "Werq the World" של משתתפי תוכנית הטלוויזיה, שנערך באירופה.
באוקטובר 2021, גוטמיק הופיעה בסיבוב מופעי הדראג לליל כל הקדושים "Night of the Living Drag Halloween" מטעם Voss Events, לצד משתתפים נוספים של "המרוץ לדראג", בהם ויולט צ'אצ'קי, אליסה אדוורדס, אקווריה, ג'יידה אסנס הול, קנדי מיוז , פלסטיק טיארה, רוזה וקים צ'י .
באפריל 2024 הוכרז כי תשתתף בעונה התשיעית של המרוץ לדראג: אולסטארס.
בינואר 2021 גוטמיק פתחה ערוץ יוטיוב.
כמו כן, גוטליב הופיעה גם בערוציהם של ג'יג'י גורג'ס , פרל , ג'יימס צ'ארלס ו-World of Wonder .
גוטליב הופיע על שער מגזין הלהט"ב Attitude עבור גיליון האופנה שלו לחודש אפריל 2021. מגזין קוסמופוליטן הזמין את גוטליב להדגים כיצד הוא הופך לגוטמיק.
בראיון שהעניק ביולי 2021 למגזין אנטרטיינמנט ויקלי, נחשף כי מפיקי הרימייק לסרט האימה הבריטי "מעורר השאול" משנת 1987 הזמינו את גוטליב לאודישן עבור גילום הדמות פינהד, מהתפקידים הראשיים בסרט.
זאת, לאחר שבגמר העונה ה-13 של "המרוץ לדראג של רו פול" הופיע גוטליב על המסלול בתלבושת בצבעי שחור-לבן, בהשראת דמותו של פינהד.
בספטמבר 2021, גוטליב החל להגיש פודקאסט, מוקלט ומצולם ליוטיוב, בשם "No Gorge", יחד עם עמיתתו ל"המרוץ לדראג של רו פול", ויולט צ'אצ'קי.
בפודקאסט השניים משוחחים על "כל מה שקשור לאופנה, חיים ואמנות".
גוטמיק היא אחת ממלכות "המרוץ לדראג" בעלת מספר העוקבים הגבוה ביותר ברשת החברתית אינסטגרם, עם יותר מ-1.4 מיליון עוקבים נכון ליוני 2023.
בספטמבר 2022 הופיעה גוטמיק בקליפ לשירם של סם סמית' וקים פטרס "Unholy" יחד עם ויולט צ'אצ'קי.
השניים הופיעו לצד סמית' ופטרס גם בהופעתם עם השיר בטקס פרסי הגראמי לשנת 2023.
ב-16 במאי 2023, גוטליב הוציא לאור את ספרו הראשון "The T Guide" דרך הוצאת הספרים הבריטית פינגווין רנדום האוס.
הספר, אותו כתב בשיתוף משפיענית היופי הקנדית ג'יג'י גורג'ס , עוסק ב"חוויותיו הטרנסיות של הצמד" ומבטא "חגיגה של הביטוי המגדרי – גבר, אישה, א-בינארי ומעבר לכך".
גוטמיק תוארה במגזין אאוט כ"גבר טרנס שעושה דראג פמי במיוחד".
גוטליב משתמש בכינוי הגוף she/her כאשר מופיע בדראג כגוטמיק, ובכינוי הגוף he/him מחוץ לדמות הדראג.
ג'יג'י גורג'ס היא מחבריו הטובים ביותר של גוטמיק; השניים הופיעו יחד על שערי מגזין והשיקו מותג מרצ'נדייז יחד.
בנוסף, ג'יג'י סייעה במימון ניתוח החזה של גוטמיק.
שנהמועמד/עבורפרסתוצאה2021המרוץ לדראג של רו פולפרס בחירת הקהל עבור המתחרה בתוכנית תחרותית של השנה2022עצמופרס קווירטי לפריצת דרךעצמופרס WOWIE עבור גורו היופי הטוב ביותר
שםשנההערות"ConDragulations (Cast Version)"2021רופול בהשתתפות מתחרי "המרוץ לדראג של רו פול: עונה 13""Lucky"רופול בהשתתפות המתחרים בארבעת המקומות הראשונים ב"המרוץ לדראג של רו פול: עונה 13"
שנבסדרה/סרטתפקידהערותמקור2021המרוץ לדראג של רו פולמתחרהעונה 13 (מקום 3/4)המרוץ לדראג של רו פול: Untucked מתחרהעונה 13 (ספין אוף)RuPaul's Drag Race: Corona Can't Keep a Good Queen Downעצמופרק ספיישלSavage X Fenty Show Vol.
גוטלוב אלכסנדר סאוורוויד היה צייר גרמני בלטי שלימד באקדמיה הקיסרית לאמנויות סנט פטרבורג.
ב-1795, כשקורלנד, מחוז הולדתו, סופח לרוסיה, עברה משפחתו לגרמניה שם קיבל את הכשרתו האמנותית ב בין השנים 1806 ל-1812. כאדם צעיר, הוא נהנה מפופולריות מסוימת והפיק סדרה של דיוקנאות סוסים, בהזמנת נפוליאון.
מאוחר יותר הוא נסע לפריז וללונדון, שם הוכר כישרונו כצייר סצנות קרב.
בשנת 1814 הזמין אותו הצאר אלכסנדר הראשון לסנט פטרסבורג לצייר דיוקנאות רשמיים של חיילים רוסים ומדיהם.
ב-1825 הוא הפך לצייר הראשון של המטה הכללי.
בשנת 1827, הוא נבחר לחבר כבוד באקדמיה הקיסרית לאמנויות ועד מהרה הפך לראש כיתת ציורי הקרב.
מאוחר יותר הוא הועלה לפרופסור מן המניין.
תחת הצאר ניקולאי הראשון, הוא היה מדריך אמנות של הדוכסים הגדולים קונסטנטין, ניקולאי ומיכאיל.
רוב ציוריו הוצגו בארמונות הקיסרות, ולא בתערוכות.
תחושת הפרספקטיבה שלו ספגה ביקורת, אבל ציורי הסוסים שלו נחשבים לטובים במיוחד.
בנוסף לציורי שמן, הוא הותיר אחריו צבעי מים רבים, תחריטים ורישומים בעט.
גם בנו ניקולאי הפך לצייר של סצנות צבאיות.
גוטליב פון יאגו היה דיפלומט גרמני.
הוא כיהן כשר החוץ הגרמני בין ינואר 1913 ל-1916.
יאגו נולד ב-22 ביוני 1863 בברלין, והתחנך באוניברסיטת בון.
הוא הצטרף לשירות הדיפלומטי בשנת 1895 והוצב לראשונה בשגרירות גרמניה ברומא ולאחר מכן בנציגות הפרוסית במינכן.
לאחר שעבר את הבחינה שלו בדיפלומטיה ב-1897, הוא הוצב בנציגות הפרוסית בהמבורג, אך עבר במהירות שוב לרומא, שם התקדם לתפקיד המזכיר השני (יועץ המשלחות).
לאחר הפסקה קצרה עם הנציגות הגרמנית בהאג, הוא חזר כמזכיר ראשון לשגרירות ברומא במרץ 1901, שם שהה עד 1906, אז הועבר למשרד החוץ בברלין.
הוא הטביע לראשונה את חותמו כמזכירו הפרטי של ברנהרד פון בילוב, קנצלר גרמניה.
בדצמבר 1907, הוא מונה לשליח מיוחד ללוקסמבורג, במאי 1909 הוא הפך לשגריר גרמניה ברומא.
במהלך המלחמה האיטלקית-עות'מאנית, הוא ניהל משא ומתן חשוב עם ממשלת איטליה ומנע אז מלחמה בין האימפריה האוסטרו-הונגרית לאיטליה.
ב-1913 מונה למזכיר המדינה (שר החוץ) של גרמניה.
הוא נטל חלק פעיל במשא ומתן שקדם לפרוץ מלחמת העולם הראשונה ודאג במיוחד ליחסי גרמניה עם האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא היה החבר הראשון בממשלת גרמניה בברלין שהתוודע לתנאי האולטימטום של 18 באוקטובר 1913 לסרביה, האינדיקציה הראשונה למשבר יולי 1914.
עם זאת, סר מרטין גילברט כתב, "מלחמה נראתה לא סבירה באביב ובקיץ 1914".
אשליה של שלום העלתה ויכוחים על מטרות סיפוח קולוניאליות ועליונות באפריקה, ניהלה משא ומתן על נייטרליות למדינות אחרות כדי להקל על הפלישה לצרפת, וניסיונות להתחרות בכוח הצי הבריטי.
ב-13 ביולי 1914, הקיסר האוסטרו-הונגרי פרנץ יוזף שוכנע לשלוח אולטימטום לסרביה, לאחר שקיבל תמיכה גרמנית במהלך.
יאגו התחתן עם הרוזנת לויטגארד ארנסטינה צו זולמס-לאובך (ארנסבורג, 17 בדצמבר 1873 – ארנסבורג, 24 בינואר 1954) בארנסבורג ב-18 ביוני 1914.
במהלך משבר יולי ב-6 ביולי 1914, יאגו היה בטוח שמלחמה אוסטרו-סרבית תהיה מקומית, ושרוסיה עדיין לא הייתה מוכנה למלחמה יבשתית.
אמונה זו לא הייתה נכונה: הקנצלר היה סקפטי יותר, מה שהוביל בעקיפין לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
אבל עד ה-29 ביולי הוא היה "מאוד מדוכא" מכך שמדיניות הדואליות של אוסטריה זירזה את המלחמה.
לאחר המלחמה ייחס יאגו סיבות עמוקות יותר לפרוץ המלחמה ל"מערכת הבריתות הארורה הזו".
הוא ניסה לפני פרוץ המלחמה לשכנע את הקנצלר לאפשר דיון ברייכסטאג על מטרות המלחמה ב-1916, אך הוטל וטו, ואיסור על כל ביקורת על הממשלה.
ועידות ארוכות עם הקנצלר והקייזר לא עשו דבר כדי לשנות את מצב רוחו.
הוא האמין בטעות שבריטניה תכבד את הגישה של גרמניה לרוטרדם, חלק מקטלוג התלונות שגרמו למלחמה.
כתוצאה מכך, הוא נתפס כחוליה "החלשה" בממשלה חלשה לפני שהוחלף.
אבל הוא תמיד היה מודע לברית הצרפתית עם בריטניה.
יתר על כן, הוא לא הסתיר את הלאומיות הסלאבית הגזעית המאוימת מרוסיה; ברגע שמסילות הברזל שלה יושלמו היא תפלוש.
יאגו גם התעסק בלעג בבת בריתה אוסטריה כ"עצבנית" ובו בזמן התעלם מהתחנונים של סרביה לשלום.
הוא ניסה להרגיע את בריטניה לתחושת ביטחון מזויפת, תוך "ניתוק קווי התקשורת" הדיפלומטית לאחר שהיה מאוחר מדי.
למעשה, התגובה המאוחרת של שבועיים לתחילת פעולות האיבה של אוסטריה נתנה ליאגו את ההזדמנות להאשים את רוסיה בפתיחת המלחמה.
ב-24 ביולי הבריטים חשבו שהוא "די מוכן להצטרף להצעות לגבי ארבע המעצמות הפועלות לטובת מתינות בווינה ובסנקט פטרבורג" אבל הוא כבר היה חולה ותשוש ממאמציו, והכיר בכך שסרביה הייתה הקורבן של בריונות.
הוא היה חבר בצוות משרד החוץ שדחה הצעה בריטית לוועידת חמשת המעצמות, לאחר שכבר הסכים לתוכניתו של מולטקה יומיים לפני הכרזתה של אוסטריה נגד סרביה ב-28 ביולי 1914. למחרת התעלמו במשך שעות מהמברק של ליכנובסקי, שלטענת יאגו היה אחראי ל"צעד המוטעה" של בתמן-הולווג.
ניהול מדיניות חוץ בזמן מלחמה
ב-2 באוגוסט דרשה גרמניה מבלגיה להעניק מעבר חופשי לצבא הגרמני בשטחה בטענה שצרפת מתעתדת לחלל את הנייטרליות הבלגית.
הביורוקרטיה הזוטרה הייתה אופטימית וסברה שהעליונות הגרמנית תנצח.
כשהאימפריה העות'מאנית הכריזה מלחמה על מדינות ההסכמה בנובמבר 1914, יאגו הנחה את ליאו פרובניוס לנסות לשכנע את ממשלת אתיופיה להצטרף גם היא למעצמות המרכז.
הטריפוליטנה כפי שהייתה ידועה בניהולם של האחים מנסמן נקבעה על ידי ה"ריאל-פוליטיק" הכלכלי "לשתף פעולה עם טורקיה על ידי משיכת סודאן למרד".
התעוררות מרידות שלטה במדיניות החוץ הגרמנית במזרח; במרכזו עמד הדיאלוג של יאגו למען "שחרור פולין".
תת-המזכיר ארתור צימרמן, אחד מתומכיו הממשלתיים של בתמן, היה מי שניהל את הסוכן פרבוס בקונסטנטינופול: המטרה הייתה "הרס מוחלט של הצאריזם ופירוק רוסיה למדינות קטנות יותר".
אף על פי כן, יאגו היה זהיר מטבעו וספקן במיוחד לגבי המחויבות של הטורקים לברית.
עם זאת, במקביל, הוא הבטיח בהצלחה זכויות ריבוניות טורקיות על הדרדנלים ב-18 באפריל 1915. עם זאת, נחוש להמשיך במאבק בגליציה, כאשר יאגו קיבל את הצעתו של הנשיא וילסון למשא ומתן בקונגרס השלום הבינלאומי, הגישור האמריקאי סורב על הסף.
הוא קרא לזה schwarmerei; אבל ככל שהמלחמה נמשכה הוא נחלש בשל יומרותיו של צימרמן לקנצלר.
ההצלחות ברוסיה עודדו אותו להשאיר את אוסטריה-הונגריה במלחמה על ידי עידון של כל התקרבות אפשרית לצארים.
יאגו הצטרף לאסכולת המחשבה שיש להדוף את רוסיה לאחור עמוק אל האזור העורפי שלה, ותמך במתן עצמאות חלקית של הממלכה הפולנית.
הוא אמר לברון בוריאן שהמדינה חייבת להיות נשלטת על ידי דואליזם ו"אוטונומיה נרחבת מאוד" אוסטרית.
עם זאת, כמו בבלגיה הוא חיפש "פאן-גרמניזציה", ואזור מכס מאוסטריה-הונגריה, השומר על היצוא הגרמני.
מרושעת יותר הייתה תוכנית לטיהור אתני של פולנים ויהודים המותנית בברית צבאית אוסטרו-גרמנית.
יאגו עצמו העדיף את המדיניות האחרונה של סיפוח וגרמניזציה.
הוא שלח מזכר ב-11 בספטמבר לפאלקנהיין, שדחה כל אפשרות לברית עם צבא אוסטריה ה"מרושל".
עד 30 באוקטובר יאגו פיתח את הרעיון שיש לספח את קורלנד וליטא בתמורה לכך שפולין אוסטרית "תכבול" את גורלה של המונרכיה הכפולה לגורל גרמניה.
כדיפלומט מוכשר ומיומן, הוא שכנע את המטה הכללי לבטל התנגדויות להצעה הפוליטית לכפות את מיטלורופה על וינה.
האיום במוחו של יאגו היה הלאומיות הסלאבית.
עוזרו של וילסון, קולונל האוס, הרגיע את יאגו שמדיניות ארצות הברית ב-1916 לא נועדה להאשים את הפוליטיקאים האזרחיים אלא רק את הצבא: לפי פרידריך כץ, יאגו היה התומך העיקרי של תוכנית כושלת שנועדה לערב את ארצות הברית במלחמה עם מקסיקו.
באותה תקופה המהפכה המקסיקנית יצרה מתחים גוברים בין שתי המדינות.
כתוצאה מכך ציפה יאגו שארצות הברית לא תיכנס למלחמת העולם הראשונה אם היא תהיה מעורבת בלחימה עם מקסיקו.
אף על פי כן, יאגו היה אחראי לתוכנית לונגווי-בריי לכבוש את הרמה שהשקיפה על העיר ורדן שהתאפשרה בעקבות ביקורו של הברון רומברג בברלין, אולם היא היוותה רק עילה להרחבה חדשה של האסטרטגיה הגרמנית עמוק יותר לתוך צרפת עצמה.
יאגו נשאר אנטי-רוסי איתן, במידה שהוא פיטר את הצוות כדי לכונן ברית משוערת עם אושידה, שגריר יפן.
קשריו עם אושידה בסנקט פטרבורג גרמו לו 'להשליך' ניסיון שלום נפרד עם רוסיה מטעם גרמניה; הוא אפילו הודה ב-17 במאי 1916 ש"ההונאה כולה מפסיקה להיות חשובה".
כל התקרבות דיפלומטית נותקה מכיוון שלא הייתה מתוכננת, כאשר רוסיה פתחה במתקפת ברוסילוב באותו הקיץ.
מדיניותו של יאגו נכשלה בצער: הוא תכנן להקים דוכסות גדולה של פולין, כאשר גרמניה קשרה קשר לחלק את המדינה לשניים ואימצה את רעיון המדיניות של פלקנהיין של ממלכה גרמנו-פולנית אשר הוכרזה ב-5 בנובמבר 1916. הוא זיהה שהתבוסה של אוסטריה הקריסה את החזית לרעת גרמניה.
אבל גרמניה התעלמה מהמדיניות הקודמת של יאגו של 'מלחמת מניעה' שהוכפשה כעת; מאחר שהיה צריך לעשות משהו ש"מבטיח את עתידנו".
האלטרנטיבה החדשה של לודנדורף תהפוך את פולין ל"תלויה בה לחלוטין מבחינה כלכלית".
יאגו פרש לגמלאות בנובמבר 1916. אדם שקט, צנוע ולומד, הוא היה אחד הדוברים הגרועים ברייכסטאג.
ג'רארד, שגריר ארצות הברית בגרמניה באותה תקופה, בספרו "ארבע השנים שלי בגרמניה", אמר שיאגו נאלץ לעזוב את תפקידו על ידי תסיסה נגדו בגלל חוסר כוחו בהגנה על מדיניות הממשלה ברייכסטאג.
יאגוב כתב הגנה על המדיניות הגרמנית בשם Ursachen und Ausbruch des Weltkrieges ("סיבות ופרוץ מלחמת העולם"), שפורסמה ב-1919. הוא מת בפוטסדאם ב-11 בינואר 1935.
גוי או נוכרי הוא כינוי יהודי לכל אדם שאינו-יהודי.
המילה "גוי" מופיעה פעמים רבות במקרא בהקשרים שונים, כשמשמעותה המילולית היא עם, ומכאן הכוונה לאדם המשתייך לעמי העולם, ולא-לעם ישראל.
משמעות המילה "נוכרי" היא זר.
בשפה המקראית משמעות המילה "גוי" היא עם, ולפיכך גם עם ישראל נקרא "גוי".
מזמן התנאים חל שינוי במשמעות המילה, והיא קיבלה גוון בדלני או לאומי המציין אדם שאינו-יהודי.
מקורות שונים ביהדות מציגים צורות התייחסות שונות לגוי.
מצד אחד, על פי הכתוב במשנה, "חביב אדם שנברא בצלם" וממנה משתמע כי כל אדם הוא חביב על ה' מאחר שנברא בצלמו.
מצד אחר, ברכות השחר כוללות את ברכת "ברוך שלא עשני גוי".
ברכה זו מתועדת כבר בתוספתא.
בתלמוד הירושלמי הסבירו את הנוסח: 'שאין הגוים כלום.
"כל הגוים כאין נגדו" ()'.
בסידורי תפילה של הזרמים הלא אורתודוקסיים הומרה ברכה זו בדרך כלל בברכה חיובית "ברוך שעשני ישראל".
נוסח זה קיים גם בדפוסים מצונזרים של התלמוד הבבלי ושל ספרות הראשונים.
אף בקרב הציבור האורתודוקסי ישנם ביטויים של חוסר נחת מהברכה.
התורה דרשה מעם ישראל להתרחק משבעת עמי כנען שבארץ כנען, כדי שלא יושפעו מעבודת האלילים שלהם.
במשנה ובתלמוד נוספו גזירות רבות, שתכליתן להרחיק את ישראל מהשפעת הגויים ואליליהם.
כמו כן, נאסר על יהודים להתקרב אליהם בימי חגיהם, ולאכול מפיתם, מיינם, מחלביהם ומבישוליהם.
בנוסף, נצטוו לנהוג זהירות כלפי הגויים, בנימוק שהם חשודים על רצח ועל גזל.
בתורה מוזהרים עם ישראל לנהוג בכבוד ואהבה יתירה לכל גוי שהתגייר ונעשה ישראל: "וכי יגור איתך גר בארצכם לא תונו אֹתו: כאזרח מכם יהיה לכם הגר הגר אתכם ואהבת לו כמוך כי גרים הייתם בארץ מצרים".
בהלכה, ישנו מעמד נוסף של גוי שקיבל על עצמו את שבע מצוות בני נח, והוא נקרא גר תושב, והוא רשאי לגור עם ישראל בארצם.
חז"ל ציוו לתת לגויים יחס שווה במספר תחומים, על מנת למנוע שנאה ואיבה, וכך אמרו בתלמוד: "מפרנסים עניי נוכרים עם עניי ישראל, מבקרים חולים נוכרים עם חולי ישראל וקוברים מתיהם עם מתי ישראל.
ובתלמוד ירושלמי הוסיפו ששואלים בשלום גויים מפני דרכי שלום.
גזל גוי אסור וכן אין לגנוב את דעתם של הגויים ולרמותם.
אבידת גוי מותרת ליהודי, אך חכמים הקפידו לנהוג לפנים משורת הדין ולהשיב לגוי את אבידתו כדי שיברך הגוי את אלוהי ישראל.
דעתו של המאירי היא כי כל הדינים המפלים לרעה את הגוי ביחס ליהודי (כגון למאן דאמר גזל הגוי מותר וכדומה) תקפים אך ורק בזמן חכמי הגמרא, אז הגויים לא היו "גדורים בנימוסים" והיו גזלנים וכו' כך שכפי שהם נוהגים כך גם אנו נוהגים כלפיהם.
אך בזמנינו שהגויים כבר גדורים בנימוסים ואינם גוזלים וחומסים, שוב יש להם דין של ישראל גמור ואסורה גזילתם ואבידתם כגזילתו ואבידתו של היהודי (בית הבחירה, בבא קמא דף לז: ובמקבילות רבות).
עם זאת, שיטתו בנושא זה נתפרסמה בתקופה מאוחרת, ורוב העוסקים בעניין לא הכירוה ולא הלכו בדרך הדומה לדרכו.
נוכרי המקיים בקפדנות שבע מצוות בני נח משום שהאל ציווה לשומרן הוא חסיד אומות העולם ויש לו חלק לעולם הבא, אך אם קיימן מכיוון שהגיע אליהן מהכרע הדעת, לפי דברי הרמב"ם, אינו אלא מחכמיהם.
גוי שעבר הליך גיור מול בית דין (נימול וטבל לשם גיור וקיבל על עצמו לקיים את המצוות) הריהו כישראל גמור.
בכל הדיבור על גויים יש להבחין בין עכו"ם (=עובדי כוכבים ומזלות), שנגדם נאמרו כל ההגבלות החמורות, לבין גויים שאינם עובדי אלילים, כגון מוסלמים וסיקים (וכן נוצרים אנטי-טריניטריסטים, בעיקר אוניטרים) המאמינים אף הם כיהודים באל אחד, או חסרי דת.
עקב ההאשמות שהטיחו הנוצרים ביהודים כי הביטויים העוינים לגוי שבתלמוד מכוונים נגדם, נהגו היהודים (על דרך האפולוגטיקה) בשתי דרכים:
הסבירו כי הכוונה היא לעובדי אלילים בלבד.
שינו בתלמוד את הכינוי "גוי" ל"נוכרי", "ערל", "עכו"ם" ועוד (אלא שגם כאן נמצאו נוצרים שאמרו שנוטריקון של עכו"ם הוא: עובדי כריסטוס ומרים).
שינויי הכינויים נעשו לעיתים בכפייה על היהודים מצד הנוצרים שאיימו לשרוף את ספריהם.
מן התורה גוי אינו מקבל טומאה ואינו מטמא כלל בחייו.
הדבר נלמד מכך שבפסוקי המקרא על הטומאה נאמר שמצווה זו מופנית ל"בני ישראל".
עם זאת, חכמים גזרו שגויים יחשבו כזבים לכל דבר ועניין.
גזירה זו נועד למנוע מגורים משותפים של ישראל וגויים, בגלל נוהגי פריצות שרווחו בקרב גויים.
בפרט מסוים הקלו חכמים, שזרע היוצא מגופו של גוי אינו מטמא.