tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההצעה בסך 20.7 מיליון דולר, הייתה גבוהה פי 4 ויותר מהההצעות האחרות שהגישו אנשי העסקים רוברט מקסוול יחד עם צ'ארלס ברונפמן, אריה גנגר ויעקב נמרודי.
לאחר רכישת הג'רוזלם פוסט על ידי קבוצת "הולינג'ר", הקו המדיני של העיתון הפך מזוהה עם הימין הפוליטי הישראלי, בעקבות זאת עזבה את העיתון קבוצה גדולה של עיתונאים והקימה את השבועון המתחרה ג'רוזלם ריפורט.
אך בשנת 1998 רכשה "הולינג'ר" גם הג'רוזלם ריפורט שנקלעה לקשיים כספיים.
נישואיו הראשונים היו לשירלי, שנכנסה להריון ממנו בעת שהייתה נשואה לאחר ושימשה כמזכירה באחת החברות שלו.
היא ילדה לו שני ילדים, ג'יימס ואלאנה.
ב-1992 נשא בלאק לאישה את ברברה עמיאל, יהודייה, גרושה בשלישית, ללא ילדים ומבוגרת ממנו בארבע שנים.
עמיאל שימשה בין היתר כעורכת של ה"טורונטו סאן".
לאחר נישואיה מונתה לסגנית נשיא לענייני עריכה באימפריה של בעלה.
קונרד לא פעל לשינוי, פיתוח או השפעה חדשה ומיוחדת על האימפריה והעדיף לטפח את פועל קודמו בן השושלת האוטונית של שימור מסדר הקיסרות והכנסייה כמו גם את מצבה הרעוע של ממלכת איטליה אשר הייתה במרידות מתמשכות.
הוא בחר להשתמש באדמות הכנסייה למען חיזוק כוחו המדיני עם מינוי עצמאי של כמרים ובישופים.
עם מותו של רודולף השלישי, דוכס בורגונדיה בשנת 1032, קונרד טען לכתר בורגונדיה חסר היורש.
ייחוסו המשפחתי של קונרד אל קיסרי האימפריה הרומית הקדושה, הגיע בעיקר מחתונת אבי סבו לבתו של אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
עם הזמן יוקרת בית המלוכה השליט בלורן נחלש וקונרד נולד כבר לאצולה הנמוכה.
קונרד לא קיבל חינוך מלא בצעירותו אלא את החינוך הנוקשה של אביו, שדרש ממנו את הטוב ביותר.
כבר בצעירותו הפך קונרד לאדם אחראי אשר הציג לרבות יוקרה וחוש מפותח לצדק.
בשנת 1016, בעודו בן 26 התחתן קונרד עם גיזלה, הדוכסית האלמנה של סבזיה וצאצאית לשושלתו של קרל הגדול.
קונרד השני התחרה על כס הקיסר מול בן-דודו הנקרא גם בשם קונרד.
בהשוואה לבן דודו היה קונרד השני בוגר יותר, ונתפש באותה התקופה כבעל יחסי חוץ טובים וכדמות ראויה לתפוס כיסא מלכות זה.
עם זאת לבן דודו הצעיר היה שם של מי שיהיה נכון לבצע רפורמות שונות.
במהלך תקופה זו הקיסר המכהן, היינריך השני, מצא פרצה בנכונותו הדתית של קונרד ושלח אותו לגלות עקב חשש מצמיחת כוחו האישי.
עם מותו של היינריך השני בשנת 1024, קונרד שב למלכותו ובפגישה עם נציגי הנסיכים הבוחרים על גדות נהר הריין הציע עצמו לרשת את כס המלוכה הגרמני.
שאלת זהות המחליף הראוי לתואר הקיסר עוררה חרדה רבה, כך על פי ויפו (Wipo) שהיה להיסטוריון חשוב מאותה התקופה.
כדי לפתור מחלוקת זו התאספה אספה בין מיינץ לוורמס בה דנו בנושא.
באספה היו הנסיכים החילוניים והדתיים כאחד.
והיא התקיימה במקום בשם קאמבה (Kamba).
בסופו של דבר, האדם שהכריע בדבר הבחירה היה אריבו, ארכיבישוף מיינץ שצידד בעד קונרד השני, הבוגר יותר, לכתר.
ב־8 בספטמבר אותה השנה, קונרד הוכתר, בתמיכת ארכיבישוף מיינץ, כמלך הרומאים בקתדרלת מיינץ, ולא באאכן על פי הנהוג, מפני שהאאכן הייתה תחת חסותו של הארכיבישוף היריב - ארכיבישוף קלן.
עם זאת, לבסוף החל את דרכו עם הסכמה רחבה של כל המנהיגים הגרמניים הראשיים, כולל ארכיבישוף קלן - שיחד עם ארכיבישוף מיינץ היו שניהם דומיננטיים במיוחד באימפריה - וארכיבישוף קלן אף היה זה שהעניק את הכתר לגיזלה משוואביה , אשתו של קונרד.
על קונרד נאמר כי היה בעל מזל, שכן עם עלייתו לשלטון אפילו האופוזיציה הקיסרית שילמה מיסים לכתר.
בתחילת דרכו הוא ערך מסעות באימפריה כשהוא מתחיל באאכן, ממשיך ללייז' ולניימכן.
סביר להניח כי רוב האוכלוסייה בערים בהן ביקר תמכה באופן יחסי בו אך עם זאת טרם היבחרו לא היה אהוד במיוחד בקרב האוכלוסייה הכנסייתית-בישופית.
באותו הזמן החל מרד פנימי של מקורביו של קונרד בלומברדיה.
למרות גודלו של המרד לעצמו, ללא תמיכת הכנסייה וללא תמיכתו של מלך צרפת, קונרד הביס במהרה את המרד וירד דרומה אל רומא, שם בעת חג הפסחא של שנת 1027 הוא הוכתר בידי האפיפיור יוחנן התשעה-עשר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
כאשר המרד הוקם מחדש בגרמניה, קונרד העניש את מנהיגיו ולא חסך אף לא על בני משפחתו שהנהיגו אותו.
פחות משנה לשלטון קונרד, נפטר ביוני 1025 בולסלאב הראשון, דוכס פולין האמיץ, שליט ממלכת פולין אשר שימשה מדינת חסות לאימפריה הרומית הקדושה, דבר שחסך את הצורך בהתערבות צבאית מצדה של האימפריה.
בשנת 1028 עורב קונרד במלחמה עם הממלכה הפולנית של מיישקו השני למברט, יורשו של בולסלאב הראשון עד אשר זה נכנע לקונרד אשר דרש מחדש את האדמות שהפסיד קודמו לפולנים.
קונרד לא הוכיח את גדולתו רק במלחמות אלא גם בעליונות המשפט בעניינים כלגליזציה תרבותית בסקסוניה, והקמת חוקה פדרלית בלומברדיה.
בשנת 1028, בבית משפט מלכותי באאכן, בירתו העתיקה של קרל הגדול, הכריז קונרד על בנו היינריך, להיות לו ליורש.
בשנת 1036 קונרד חיתן את היינריך עם בתו של קנוט הגדול, מלך אנגליה לשיפור היחסים עם ממלכת האי.
רודולף השלישי, דוכס בורגונדיה חסר היורשים הבטיח את כס ממלכתו להיינריך השני, אך רודולף נפטר לבסוף בשנת 1032 לאחר מותו של היינריך השני ועל כן כתר ממלכתו הועבר לקונרד השני אשר נדרש להתמודד נגד שני נסיכים לוחמים עד אשר אלו נשבעו לו אמונים שנתיים אחר כך בציריך.
בשנת 1036 הופיע קונרד באיטליה בשנית לדין על עונשו של ידידו לשעבר הארכיבישוף אריברט ממילאנו אשר פעל נגדו במרד של שני נסיכים באיטליה.
אריברט אשר ניסה להחליף את שלטונו של קונרד על הכס הקיסרי הושם במאסר, ממנו ברח והחל להרים מרד במילאנו.
בעזרת כישורים דיפלומטים קונרד צלח בניתוק אריברט מהסימפטיים אליו בלומברדיה כמו גם מתומכיו בלורן.
במצב זה היה יכול קונרד להתקדם בשנת 1038 לדרום איטליה שם חבר עם שני נסיכים תומכים בסלרנו וביחד הם הפילו את מרידתו של הארכיבישוף.
בדרכו חזרה מאיטליה על עבר הים האדריאטי, צבאו של קונרד חלה בשפעת קייצית אשר הביאה למותם של שניים מילדיו של קונרד.
קונרד עצמו חזר בשלום לגרמניה ואף נפגש עם מספר בתי משפט קיסריים בנושאים עיקריים אך מנקודה זאת והלאה מצבו התדרדר עד אשר נפטר בשנת 1039 ובנו היינריך ירש אותו.
קונרד מרטנס , היה צייר נוף יליד אנגליה.
ליווה את צ'ארלס דרווין בחלק מהמסע על הספינה "ביגל", והגיע לאוסטרליה בשנת 1835 וצייר שם עד מותו בשנת 1878.
אביו של קונרד, ג'יי סי מרטנס, היה סוחר יליד אוסטריה שהגיע ללונדון כקונסול האוסטרי.
קונרד נולד ב-1801 ליד טאואר היל ולאחר מות אביו בשנת 1816 היה נחוש להמשיך בקריירה כאמן ולמד ציור נוף בצבעי המים אצל הצייר קופלי פילדינג.
שני אחיו, ג'ון ויליאם והנרי מרטנס היו גם הם אמנים.
בשנת 1832 ביקש ממנו קפטן בלקווד, מפקד ספינת מלחמה בריטית, להצטרף לשייט בן שלוש שנים להודו כאמן טופוגרפי.
לקראת סוף 1833, כשהיו במונטווידאו, הוא שמע את רוברט פיצרוי, המפקד של ספינת המלחמה "ביגל" שעסקה בסקר מצרי מגלן, כי הוא מחפש אמן להחליף את אמן הספינה אוגוסטוס ארל שחלה.
בדרך זו קונרד הצטרף למסע השני של "ביגל" ונשאר על סיפונה כשנתיים.
בעודו על סיפונה של הביגל, נוצרה ידידות בין קונרד מרטנס וצ'ארלס דרווין, שלקח חלק במשלחת כחוקר טבע במימון עצמי ובן לוויה של הקפטן.
קונרד מרטנס עזב את הביגל בוולפראיסו במחצית השנייה של 1834 ועבר לטהיטי, ולאיי הים הדרומי, כולל ניו זילנד, לפני שהגיע לסידני ב-1835. מרטנס הגיע לקולוניה עם אוסף יקר של שרטוטים שבתחילה התכוון להחזיר לידידו בלקווד בהודו, אך תמונותיו זכו להערכה בסידני והוא מצא תעסוקה מתמדת והחליט להישאר.
הוא המשיך להיות אחד מאמני הנוף הבקיאים, הבולטים והפוריים בקולוניה.
"ביגל" הגיעה בשנת 1836, ודרווין וקפטן פיצרוי הזמינו ממנו מספר ציורים שצייר במסעותיו עם הביגל בטיירה דל פואגו ובאוקיינוס השקט.
בעקבות זאת הוא קיבל הזמנות גדולות אחרות ובשנת 1837 הוצגו כמה מציורי צבעי המים האוסטרליים של מרטנס באגודה המלכותית בלונדון.
משנת 1839, התחיל מיתון כלכלי שנמשך עד שנות ה-50 של המאה ה-19, וההזמנות הפכו לנדירות יותר.
באותה העת - שנות ה-40 של המאה ה-19, הוא פנה לליתוגרפיות, שאיפשרו לו למכור את אותה יצירה פעמים רבות - ההדפס "מבט על סידני מהחוף הצפוני" היה פופולרי במיוחד.
קונרד מרטנס התחתן ב־9 במרץ 1837 עם ג'יין קרטר, ממוצא וולשי, ילדתם היחידה של ויליאם וג'יין קרטר.
אביה של ג'יין היה שופט בבית המשפט העליון של ניו סאות' ויילס, ורכש ב 1836 את אחד מציוריו של מרטנס, נוף בטהיטי.
הבת הבכורה, רבקה מרטנס (1838 – 10 ביולי 1909) הייתה מזכירה ותומכת ותיקה בסניף סנט לאונרדס של אגודת התנ"ך הבריטית.
היא הייתה אמנית, ידועה בצבעי מים.
שני ילדיהם האחרים מתו לפניהם.
ג'יין מרטנס נפטרה ב־6 ביולי 1894.
בסוף 1851 הפליג מרטנס לבריסביין ואז נסע חזרה לסדני דרך נופי אוסטרליה והתארח אצל מתיישבים וחוואים ותיעד אותם.
הוא צייר למעלה משבעים ציורים בנסיעה זו.
בין השנים 1841–1852 הוא נסע באזורי ניוקאסל והאנטר ואלי.
חלק ניכר מאוסף ציוריו מהמסעות האלה, מצוי בספרייה הממלכתית של ניו סאות' ויילס.
הוא הציג באגודה לאמנות ויקטוריאנית במלבורן בשנת 1853, ובתערוכה האוניברסלית בפריז בשנת 1855. שיפור בסופו של דבר בכלכלת אוסטרליה בשנות ה-1850 המאוחרות יותר (בעיקר בגלל גילוי הזהב) הביא לעלייה משמעותית בהזמנות ממנו.
בשנת 1862 קיבל מכתב מדרווין, ובירך אותו על ההצלחה של "מוצא המינים".
הוא שלח לדרווין ציור צבעי מים של נהר בריסביין שהציג בתערוכה הבינלאומית בלונדון.
בשנת 1863 הפך לעוזר ספרן בספרייה הפרלמנטרית, והבטיח את מעמדו הכספי, אך קיצץ את הזמן שהיה יכול להשקיע בעבודה אמנותית.
עם זאת, הוא הציג בתערוכה הבינלאומית בפריז בשנת 1867 ומצא זמן לחנך כישרונות אוסטרלים שאפתנים כמו הציירת מרי הרייט גאדי.
הוא קיבל את העבודה הציבורית הראשונה שלו בשנת 1872, מהגלריה הוויקטוריאנית (לימים הגלריה הלאומית של ויקטוריה), עבור ציור צבעי מים של מפלי אפסלי ליד וולצ'ה, ניו סאות' ויילס, ועבודה שנייה בשנת 1875 מהאקדמיה לאמנויות של ניו סאות' ויילס, שבמועצה שלה היה חבר בשנת 1877.
משנות 1860 התדדרה בריאותו והוא נפטר מהתקף לב ב־21 באוגוסט 1878.
הוא נקבר בטקס פרטי בפארק סנט תומאס רסט, צפון סידני.
כמו אמנים רבים, מרטן לא זכה להכרה אוניברסלית בחייו, אך בשנת 1910 עבודותיו הוצגו בפתיחת גלריית מיטשל בספרייה הממלכתית של ניו סאות' ויילס.
קונרד ווייז צ'פמן היה צייר אמריקאי, ששירת בצבא מדינות הקונפדרציה בין השנים 1861 עד 1865.
קונרד ווייז צ'פמן נולד בוושינגטון הבירה וגדל באירופה שם עבד אביו ג'ון גדסבי צ'פמן כאמן.
בשנת 1861 חזר צ'פמן לאמריקה והתגייס לפלוגה ד ', חיל הרגלים השלישי בקנטקי, הקונפדרציה.
הוא נפצע בזמן הקרבות במיסיסיפי ולואיזיאנה.
במהלך עשרת החודשים הבאים, הוא שירת גם בחיל הרגלים וירג'יניה 59, בחוות שאפין על נהר ג'יימס במחוז הנריקו.
בספטמבר 1863 הוטלה על החטיבה שלהם לקחת חלק בהגנת צ'ארלסטון, דרום קרוליינה.
צ'פמן הוזמן ליצור שלושים ואחד ציורים של הגנת העיר על ידי ראש המטה האלוף תומאס ג'ורדן.
זה היה חלק ממערכה של גנרל ביורגר להגברת התמיכה ברעיונותיו לגבי הגנת הנמל בממשלת הקונפדרציה.
צ'פמן שירת בעיר מראשית ספטמבר 1863 עד מרץ 1864. הוא התכוון לצייר את כל הקרבות בצ'ארלסטון, אך לאחר שהתבשר על מחלת אמו, הוא עזב באפריל 1864ויצא לרומא שבאיטליה לבקר את משפחתו.
שם הוא צייר 25 עבודות - כאשר חמש מהן ביצע עם אביו - משרטוטים שצייר בצ'ארלסטון.
צ'פמן יצר אמנות בזמן שהיה בתפקיד פעיל במהלך המלחמה.
אמנם היו כמה אמנים פעילים בצד האיחוד שהנציחו את המלחמה בציור, אך זה לא קרה בצד של הקונפדרציה.
עבודותיו עשויות להיות הסט היחיד של ציורי הקרב שצייר אמן קונפדרציה במהלך המלחמה.
לאחר תום מלחמת האזרחים האמריקאית, נסע צ'פמן למקסיקו שם צייר סדרה של נופים של עמק מקסיקו.
הוא בילה גם בצרפת ובאנגליה.
בשנת 1898 הוצג כל אוסף הציורים שלו בניו יורק, שם הם משכו תשומת לב, אך ללא קונים.
לאחר מכן העביר את משפחתו לריצ'מונד, ובשנה שלאחר מכן מכר 31 ציורים לחברה הספרותית של הקונפדרציה, שהפכה לימים למוזיאון הקונפדרציה וכיום היא המוזיאון האמריקני למלחמת האזרחים.
קונרד דה לה פואנטה הוא כדורגלן אמריקאי, המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת לוזאן ספורט מליגת העל השווייצרית ובנבחרת ארצות הברית.
דה לה פואנטה שיחק במחלקות הנוער של טכנופוטבול ודאם, ובשנת 2014 הגיע למחלקת הנוער של ברצלונה.
ב-1 בדצמבר 2018 ערך דה לה פואנטה את הופעת הבכורה שלו בברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של ברצלונה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-78 בתיקו 2-2 ולנסיה ב', קבוצת המילואים של ולנסיה, במסגרת המחזור ה-15 בליגה הספרדית השלישית.
ב-24 בנובמבר 2020 ערך דה לה פואנטה את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הראשונה של המועדון, כשהחליף את פרנסיסקו טרינקאו בדקה ה-83 בניצחון 1-4 על דינמו קייב במסגרת שלב הבתים של עונת 2020/2021 בליגת האלופות.
ב-29 ביוני 2021 חתם דה לה פואנטה באולימפיק מרסיי מליגת העל הצרפתית.
ב-8 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-3 על מונפלייה במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2021/2022. ב-13 באוגוסט 2022 הושאל לאולימפיאקוס עד לסוף העונה.
ב-9 באוגוסט 2023 הושאל לאייבר לעונה אחת.
דה לה פואנטה היה חלק מסגל נבחרת ארצות הברית עד גיל 20 בגביע העולם עד גיל 20 לשנת , וערך חמש הופעות בטורניר.
ב-12 בנובמבר 2020 ערך דה לה פואנטה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארצות הברית, בתיקו 0-0 נגד נבחרת ויילס במשחק ידידות.
דה לה פואנטה ממוצא האיטי, ויש לו גם דרכון ספרדי.
קונרד סונדלו (בנורווגית: Konrad Sundlo; 1 בינואר 1881 – 25 במאי 1965) היה איש צבא ופוליטיקאי נורווגי.
שימש כמפקד הרגימנט ה-15 בתחילת המערכה בנורווגיה במלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן מילא תפקידים ממשלתיים בממשלת וידקון קוויזלינג.
לאחר המלחמה הואשם בשיתוף פעולה עם הנאצים ונידון למאסר עולם, אולם שוחרר ב-1952.
סונדלו נולד ב-1 בינואר 1881 בעיר קריסטיאנסנד.
ב-1902 נרשם ללימודים באקדמיה הצבאית הנורווגית ולאחר מכן התגייס לצבא נורווגיה.
ב-1933 מונה למפקד הרגימנט ה-15, ובמקביל החל בפעילות פוליטית והצטרף למפלגת נאשונל סמלינג הלאומנית.
ב-1939 הוא הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד הכוחות בנרוויק.
באותה שנה ביקר מנהיג נאשונל סמלינג וידקון קוויזלינג בברלין, וסיפר להיטלר על סונדלו ועל תמיכתו ברעיונות לאומניים.
בעקבות כך, התרשמו הגרמנים שסונדלו לא יתנגד אם נרוויק תותקף בידי הוורמאכט.
לא ידוע אם סונדלו היה מודע לכך שקוויזלינג הזכיר את שמו בפני הגרמנים.
עם תחילת הפלישה הגרמנית לנורווגיה ב-1940 הותקפה נרוויק בידי הקריגסמרינה.
השערתם של הגרמנים אושרה כאשר סונדלו הורה לאנשיו לא להתנגד, והגרמנים השלימו את ההשתלטות על העיר תוך 25 דקות.
מפקדו של סונדלו, קרל גוסטב פליישר האשים אותו בבגידה.
לאחר סיום כיבוש הארץ בידי הגרמנים, והקמתה של ממשלת בובות בראשותו של קוויזלינג, מונה סונדלו למפקד בכיר בהירדן – המקבילה הנורווגית של האס אס.
ב-1943 הועבר לשמש כמושל מחוז אוסלו, ובהמשך כמושל מחוז אקשהוס ואחר כך סון או פיורנה.
עם סיום המלחמה נידון סונדלו בפני בית המשפט הנורווגי.
בית המשפט קבע שכניעתו בנרוויק לא נבעה מבגידה אלא מרשלנות, אולם הוא הואשם בשיתוף פעולה עם הנאצים על התנהגותו לאחר כיבוש הארץ.
שלושה מתוך שמונת השופטים המליצו להוציאו להורג, אולם דעת הרוב התקבלה ונגזר עליו מאסר עולם.
עם זאת, ב-1952 הוא שוחרר מהמאסר.
אחיו הלפדן סונדלו, היה גם כן איש צבא ששיתף פעולה עם הנאצים.
קונרד הראשון, רוזן אולדנבורג היה הרוזן של אולדנבורג מ-1344 עד 1347. הוא ירש את אחיו, יוהאן השלישי, רוזן אולדנבורג.
קונרד נולד ב-1313 והיה בנם של יוהאן השני, רוזן אולדנבורג והדוויגה מדיפהולץ.
משנת 1324 הוא שלט יחד עם אחיו למחצה הבכור יוהאן השלישי, רוזן אולדנבורג.
לאחר מותו של אחיו ב-1342 הוא שלט לבדו, ומ-1345 שלט יחד עם אחיינו יוהאן הרביעי, רוזן אולדנבורג.
ב-6 בינואר 1345, שני הרוזנים של העיר אולדנבורג העניקו זכויות עירוניות לברמן כדי להפוך את אולדנבורג לאטרקטיבית יותר כשוק לזרים.
סוחרים וכאלה כדי לחזק את הבסיס הכלכלי של הרוזנות הקטנה באמצעות הכנסות גבוהות יותר ממכס.
קונרד הראשון שמר את חירותה של העיר בגבולות צרים על ידי מדיניות שבה ברית עם ערים אחרות נאסרה במפורש.
למרות פריבילגיה זו של חופש, אולדנבורג נשארה משולבת היטב ברשות הריבונית.
קונרד נישא לאינגבורג מהולשטיין, בתו של גרהרד הרביעי, רוזן הולשטיין-פלן.
קונרד השני, רוזן אולדנבורג (נפטר ב-1401)
זגרהרד מאולדנבורג (נפטר ב-1368); נהרג בפעולה בעת פלישת לרוסטרינגן.
אגנס מאולדנבורג; התחתנה עם הרוזן לודוויג פון ווינסטורף
כריסטיאן החמישי, רוזן אולדנבורג (1342–1399)
קונרד הראשון, רוזן וירטמברג היה השליט הראשון של טירת וירטמברג בין השנים 1083 ל-1110, והוא מוזכר לראשונה ב-1081. הוא נחשב למייסד שושלת וירטמברג.
קונרד היה בנו של אציל, פון ביוטלסבאך, ואולי צאצא של הדוכס הסאלי קונרד מקרינתיה.
אחיו היה ברונו פון ביוטלסבאך (1105–1120), ראש מנזר הירסאו.
שמה של אשתו היה ורנטרוד.
בערך בשנת 1083 קונרד בנה טירה על וירטמברג קרוב לשטוטגרט של היום.
הוא הפך את המקום הזה למגוריו וקרא לעצמו על שם המקום.
תחת שמו החדש קונרד היה עד זמן מה בין השנים 1089 ל-1092 ל-Bempflinger Vertrag (הסכם) של הרוזנים קונו וליוטולד פון אכלם עם אחיינם, הרוזן ורנר פון גרינינגן.
ב-5 במאי 1092 באולם הוא היה עד להעברת הרכוש למנזר אלרהיילן ליד שפהאוזן.
זו הפעם הראשונה ששמו מוזכר במסמך שלם, אולם מסמך זה אינו מקור.
בשני המצבים קונרד הראשון נראה קשור בקשר הדוק לאנשים שמתנגדים להנרי הרביעי, קיסר הרומאים הקדושה .
עמדה פוליטית זו עולה בקנה אחד עם העובדה שביקש מהבישוף מוורמס, מתנגד הקיסר, לקדש את קפלת הטירה שלו, על פני הבישוף של קונסטנץ שבשטחו נמצאת הטירה בפועל.
כבר קודם לכן, אולי בין 1080 ל-1087, סייע קונרד למנזר הירסאו בתרומות כפי שתועד ב- Hirsauer Schenkungsbuch ("פנקס המתנות של מנזר הירסאו").
במסמך זה הוא מאופיין כ"איש אדיר בין השוואבים".
לאחר מותו בשנת 1110 ירש אותו אחיינו קונרד השני, רוזן וירטמברג.
קונרד השני, רוזן וירטמברג היה רוזן וירטמברג.
הוא שלט משנת 1110 עד 1143. הוא שימש כמרשל של שוואביה וסנגור של העיירה אולם, והיה לו רכוש גדול בעמקי הנקאר והרמס.
אביו של קונרד אינו ידוע, אך מאמינים שהוא שייך למשפחת הרוזנים של ורינגן (Veringenstadt).
הסיבה להאמין שכן נובעת מהדמיון בין שלט האצולה של רוזנות ורינגן לזו של רוזני וירטמברג.
לפיכך מניחים בדרך כלל ששתי משפחות האצולה קשורות זו לזו.
אמו של קונרד לויטגארד מביוטלסבאך הייתה אחות של קודמו קונרד הראשון.
לאחר מותו של קונרד הראשון, הוא קיבל את השלטון כיורש של טירת וירטמברג.
קונרד השני מופיע ב-12 במאי 1110 יחד עם אשתו האדלוויג כתורם נכסים ליד גפינגן למנזר Blaubeuren וב-28 בדצמבר 1122 כעד של הקיסר היינריך החמישי בשפייר (בפעם הראשונה כרוזן, האחרון ללא תואר אך מוזכר בין רוזנים).
קוֹנְרַד מִוִּירְצְבּוּרְג היה המשורר הגרמני הראשי במחצית השנייה של המאה ה-13.
כמו רוב משוררי האפוסים של התקופה, מעט ידוע על חייו, ומוצאו שנוי במחלוקת.
היו חוקרים גרמנים ופטריוטים מקומיים של וירצבורג שטענו כי הוא נולד בווירצבורג.
הפילולוג השווייצרי מנגד טוען שקונרד היה מבזל, שכן הבית שבבעלותו נקרא "בית וירצבורג", כלומר נקרא "וירצבורג" לא על שם עיר, אלא על שם הבית.
נראה שהוא בילה חלק מחייו בשטרסבורג ובשנותיו המאוחרות בבזל, שם נפטר.
כמו מורו, גוטפריד פון שטרסבורג, אך בניגוד לרוב המשוררים האחרים מהתקופה, וירצבורג לא השתייך לאצולה.
יצירתו הספרותית המגוונת והפורה משוחררת באופן יחסי מההתנוונות שחלה במהירות כה רבה בשירה ב במהלך המאה ה-13.
לפי המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה, "הסגנון שלו, אם כי מדי פעם מפוזר, הוא בטון מכובד ; המשקל שלו מושפע בבירור מהנטייה של גוטפריד להפיג את המונוטוניות של המשקל האפי עם וריאציות גאוניות, אבל הוא תמיד נכון.
הנרטיבים שלו - אם אנו מתעלמים מ"חצי אגס" (Die halbe Birn), ששיוכו לקונרד מוטל בספק - נקיים מגסות, שהמשוררים הפופולריים בתקופה זו נטו אליה, ואף על פי שיש הרבה מיסטיקה ואלגוריה ביצירותיו, הוא לא התיר להרבה, כמו בכל כך הרבה יצירות של בני דורו, לגזול את מקומה של השירה.
וירצבורג כתב מספר אגדות (אלכסיוס (Alexius), סילבסטר (Silvester), פנטלאון (Pantaleon)) הממחישות סגולות ודוגמות נוצריות; "שכר העולם" (Der Welt Lohn), אלגוריה דידקטית על הנושא המוכר של "גברת העולם" (Frau Welt), האישה יפה מלפנים, אך מכוערת ומתועבת מאחור.
Die goldene Schmiede היא שיר הלל על מרים, אם ישו; "תלונת האמנות" (Klage der Kunst), הגנה אלגורית על השירה.
"לב הסוסה" (Herzmaere) הוא סיפור על הלב האכול.
הוא מספר על מערכת היחסים בין אביר לאישה נשואה שהיה לה בעל קנאי.
לאחר שהאביר מת במהלך עלייה לרגל לארץ הקודש, ניסה נושא הכלים שלו למסור את ליבו של האביר לאהובתו.
הבעל ראה את נושא הכלים לפני כן, ציווה להכין את הלב בצורה טעימה ונתן אותו לאשתו, אהובת האביר.
כשהייתה מודעת לכל הסיפור, היא מתה.
"אביר הברבור" (Der Schwanritter) מספר על אביר המגיע על סירה רתומה לברבור, מביס את דוכס סקסוניה ומתחתן עם בתה של דוכסית בראבנט, בתנאי שאיש לא ישאל את שמו ומוצאו.
שנים לאחר מכן, הדוכסית שוברת את האיסור והאביר נעלם בסירה שהביאה אותו במקור.
יצירותיו השאפתניות ביותר הן שני אפוסים ארוכים במיוחד, "מלחמת טרויה" (Der trojanische Krieg) (הבנוי מיותר מ-40,000 חרוזים, ובלתי גמור) ו-"Partenopier und Meliur", שניהם מבוססים על מקורות צרפתיים.
"חשיבותו של קונרד אינה במקוריות גישתו אל נושאיו אלא בשימושים צורניים מעניינים – באליטרציה, בחרוז, במקצב, ובעיקר בחידושי-לשון".
במהלך תקופות כהונתו כמושל של אוליבר מורטון, הוא כיהן כמושל בפועל במשך חמישה חודשים בתקופת מחלתו של מורטון, והושבע כמושל לאחר התפטרותו של זה האחרון.
במהלך תקופת כהונתו המלאה כמושל, התמקד בייקר בעיקר בהקמתם ושיפורם של מוסדות לסיוע לחיילים המשוחררים ובני משפחותיהם.
הוא גם היה שותף לקידום התיקונים החוקתיים הפדרליים שלאחר המלחמה, וסייע בהצלחה לקבלתם.
קונרד בייקר נולד במחוז פרנקלין שבפנסילבניה כבנם של קונרד בייקר, כומר פרסביטריאני, ושל מרי ונטרהיימר בייקר.
עד גיל 15 הוא עבד בחווה המשפחתית ובמקביל למד בבית ספר ציבורי.
לאחר מכן הוא החל את לימודיו בקולג' פנסילבניה שבגטיסברג, שם הוא למד משפטים, אך פרש לפני סיום הלימודים.
הוא המשיך ללמוד משפטים במשרדו של תדיאוס סטיבנס.
הוא הכיר את מטילדה אסקון סומרס, והשניים נישאו ב-1838 ונולדו שלהם שני ילדים.
ב-1839 התקבל בייקר ללשכת עורכי הדין ופתח משרד משלו בגטיסברג.
ב-1841 סגר בייקר את משרדו ועבר עם משפחתו מערבה כדי להתיישב באוונסוויל, אינדיאנה, שם הוא פתח משרד חדש והחל לגלות עניין בחיי העיר.
ב-1845 הוא התמודד מטעם המפלגה הוויגית כנציג מחוז ונדרבורג לבית הנבחרים של אינדיאנה.
הוא שירת בתפקיד תקופת כהונה של שנה אחת לפני ששב לעיסוקו בעריכת דין.
ב-1852 הוא נבחר לכהן כשופט המחוז, אך ב-1854 התפטר.
אחיו, ויליאם בייקר, היה גם הוא פעיל בפוליטיקה המקומית, ושימש בתפקידים ציבוריים באותה תקופה.
בייקר היה מתנגד בולט של העבדות, ולאחר התפרקותה של המפלגה הוויגית הוא הצטרף ב-1854 למפלגה הרפובליקנית שהוקמה אז.
בוועידת המפלגה המדינתית של 1856 הוא נבחר מטעם המפלגה כמועמד לתפקיד סגן מושל המדינה כעמיתו למרוץ של אוליבר מורטון.
מערכת הבחירות הייתה אחת מאלה שגרמו לפילוג הרב ביותר בתולדות אינדיאנה, כאשר שני הצדדים תקפו באופן נוקב זה את זה.
על אף מיזוגה של המפלגה עם כמה מפלגות שלישיות, הפסידו הרפובליקנים בבחירות אלו, ובייקר שב לעיסוקו בעריכת דין באוונסוויל.
ב-1855 הלכה לעולמה רעייתו של בייקר, מטילדה, וב-1858 הוא נישא בשנית לשרלוט פרנסס שוט.
כאשר פרצה מלחמת האזרחים האמריקאית היה בייקר באוונסוויל, והיה חלק מההמון הגדול שהתכנס כדי לדון על האירוע.
הוא עלה לבימת הנואמים ונשא נאום בו הוא קרא להמון לשאת שבועת אמונים לאיחוד, בטקס שנוהל על ידי אחיו, ראש העיר.
לאחר מכן הוא קרא לכל הגברים הכשירים לצאת עמו למלחמה.
בייקר ואחיו החלו לגייס באופן פעיל רגימנט מלא של אנשים לשירות צבאי וקודם להיות קולונל ברגימנט הפרשים הראשון של אינדיאנה.
בייקר פיקד על הרגימנט שלו במשימות הגנה וכחיל מצב ברחבי הזירה המערבית, והמשיך להיות בקשר סדיר עם המושל אוליבר מורטון, שהושבע לתפקידו כמה חודשים קודם לכן.
בייקר היה מעורב בעיקר בתיאום קווי אספקה, והיה לאיש ארגון מוערך.
עד מהרה קידם אותו מורטון כקצין המשטרה הצבאית הראשי של המדינה והורה לו לשוב לאינדיאנפוליס כדי לפקח על הפעולות שם.
באינדיאנפוליס פיקח בייקר על הקמתם של עשרות רגימנטים, גיוסם של עשרות אלפי אנשים, שיגורם של טונות של ציוד, חלוקת כלי נשק, וניהול מאגר התחמושת של המדינה.
ב-1864 פרש בייקר מהשירות הצבאי כדי להתמודד שוב יחד עם מורטון על משרת סגן המושל, ונבחר ברוב של 20,000 קולות.
ב-1865, לאחר שלקה בשבץ מוחי שגרם לו לשיתוק, יצא מורטון לחופשת החלמה.
לזמן קצר הוא המשיך למלא את תפקידיו, אך החליט למצוא ריפוי למחלתו.
הוא עזב את המדינה והותיר את בייקר כמושל בפועל למשך חמישה חודשים עד שהחלים.
ב-1866, כאשר נבחר מורטון לסנאט של ארצות הברית, ירש אותו בייקר בתפקידו והושבע כמושל ה-15 של אינדיאנה.
כאשר הוא השלים את תקופת כהונתו המקורית של מורטון, הוא החל לקדם רפורמה במערכת החינוך המדינתית.
מטרתו העיקרית הייתה לשפר את איכות הלימוד של המורים, משימה שאותה הוא שאף למלא באמצעות יצירת תמריצים לעידוד המורים לשקול להישאר במשרותיהם באופן קבוע.
באותה תקופה, משרת ההוראה נחשבה כעבודה זמנית על ידי רוב המורים, עד שעלה בידיהם למצוא עבודה טובה יותר במקום אחר.
בית הנבחרים קיבל את תוכניתו של קונרד והעביר חקיקה בהתאם.
ב-1868 נבחר בייקר לתקופת כהונה שנייה כמושל, הפעם בזכות עצמו, לאחר שהביס את תומאס הנדריקס בהפרש של 961 קולות, המרוץ הצמוד ביותר בתולדות המדינה.
במהלך תקופת ממשלו, נבנו באינדיאנה בית סוהר לנשים ובית מחסה לחיילים משוחררים, והוקם בית הספר הנורמלי של המדינה, לימים אוניברסיטת המדינה של אינדיאנה בעיר טר הוט.
מוסדות חינוך נוספים נבנו באותה תקופה תוך עשיית שימוש בכספים פדרליים לרכישת קרקעות שהוענקו לטווח ארוך.
בנוסף לתרומות פרטיות, כספים אלו שימשו לתחילת הקמתה של אוניברסיטת פרדו.
ב-1869 חתם בייקר על חוק להקמת המוסד, ולאחר תום כהונתו הוא נפתח.
אחד הצעדים הנוספים של בייקר כמושל היה הקמתו של אוסף הדיוקנאות של מושלי המדינה.
בית הנבחרים הסכים להוציא סכום של עד 200 דולר לכל דיוקן כדי ליצור את האוסף.
לאחר מכן שכר בייקר ציירים והשיג ממשפחות המושלים לשעבר תמונות ותצלומים שישמשו ליצירת הדיוקנאות הרשמיים.
המטרה שהייתה הכי קשה להשגה עבור בייקר הייתה אשרור התיקונים לחוקת ארצות הברית שהתקבלו לאחר המלחמה, שבהם בין השאר, נאסרה העבדות, ולאפרו-אמריקאים הוענקה זכות הבחירה.
צעדי הקידום של בייקר סייעו להבטיח את אשרור כל אחד מהתיקונים, כשב-1869 התקבל התיקון ה-15, שהיה האחרון מבניהם.
הנציגים הדמוקרטים התפטרו בהמוניהם כאשר הצעת החוק עלתה להצבעה כדי למנוע קוורום, אך הרפובליקנים המשיכו הלאה כדי לאשרר את התיקון.
כאשר השיגו הדמוקרטים רוב בבית המחוקקים בבחירות הבאות, הם ביטלו את אשרור התיקונים, אך היה זה מאוחר מדי, והממשלה הפדרלית, שנשלטה באותה עת על ידי הרפובליקנים, כבר הוסיפה אותם לחוקה.
בייקר גם דאג לזכויות האפרו-אמריקאים באמצעות רפורמה נוספת במערכת החינוך.
ב-1869 הוא חתם על חוק שתיקן חוק קודם מ-1865 שבו נמנעה הקמתם של בתי ספר ציבוריים לילדים לא לבנים.
החוק החדש הרחיב את המימון לבתי ספר ציבוריים באמצעות הקמתם של בתי ספר לאפרו-אמריקאים וביטל את כל החוקים שסתרו אותו.
לאחר תום תקופת כהונתו כמושל פרש בייקר מהחיים הפוליטיים ופתח מחדש את משרד עורכי הדין שלו.
שותפו החדש היה יריבו הפוליטי לשעבר תומאס הנדריקס.
לאחר שהנדריקס נבחר כמושל ב-1872 צירף בייקר כשותפים את התובע הכללי המדינתי אוסקר הורד ואת נשיא בית המשפט העליון של אינדיאנה סמואל פרקינס.
משרד עורכי הדין עבר לבנו של בייקר והיה מאז לאחד ממשרדי עורכי הדין המובילים בארצות הברית "בייקר ודניאלס" .
בייקר המשיך להיות פעיל בחיים הציבוריים ועודד את מערכת החינוך המדינתית לתת לכלל האוכלוסייה הזדמנויות שוות.
הוא היה פעיל במערכה למתן זכות בחירה לנשים ובאחד מהכינוסים שלהן הוא נשא נאום.
קונרד בייקר נפטר באוונסוויל ב-28 באפריל 1885 ונטמן בבית הקברות אוק היל שבעיר.
קונרד כהן היה עורך דין גרמני ממוצא יהודי, פעיל הקהילה היהודית בגרמניה שנרצח ב.
כהן היה בנו של פקיד במערכת הבריאות.
הוא למד בגימנסיית יוהנס בוורוצלב, ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת פרייבורג ובאוניברסיטת ברסלאו.
את הדוקטורט קיבל בשנת 1924 בברסלאו על עבודת גמר בנושא "הטבע המשפטי של תשלום הג'ירו ".
כהן היה עורך דין בבית הדין האזורי הגבוה בברסלאו.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, ותחילת רדיפת יהודי גרמניה הנאצית, נאסר עליו לעבוד.
הוא עבד בהנהלה של קהילת בית הכנסת בברסלאו.
תפקידו האחרון שם היה מנהל אדמיניסטרטיבי.
משנת 1937 הועסק בברלין כראש מחלקה ב.
מיולי 1939 עמד כהן בראש מחלקת הרווחה של הנציגות, למרות שלא עמד בתנאי הסף ולא היה בעל ניסיון רלוונטי.
הוא פיקח על חנה קרמינסקי (רווחה כללית) ו-ולטר לוסטיג (בריאות).
בנוסף, היה אחראי על הכשרה מקצועית וארגון מקצועי מחדש במחלקה להכנה להגירה.
אשתו ליאונור הנרייט עבדה בנציגות הארצית כקלדנית.
לזוג נולדה בת אחת, מריאן, ב־31 במרץ 1931 בברסלאו.
המשפחה התגוררה עם הוריו של כהן ברח' ליצנבורגר 8, שם הועסקה אינגה דויטשקרון כעוזרת בית עד אפריל 1940.
לאחר בחירות בפברואר 1940, באישור הנאצים, נבחר כהן לוועד המנהל של הנציגות הארצית.
באביב 1942 נעצר וגורש למחנה ריכוז.
ככל הנראה נספה במחנה הריכוז זקסנהאוזן.
לפי ברטולד סימונסון, כהן התאבד במחנה הריכוז מאוטהאוזן.
אשתו ובתו גורשו ב־26 ביוני 1942 עם הטרנספורט ה־16 מגרמניה למזרח ונרצחו בשואה.
קונרד לאטה היה מוזיקאי גרמני וניצול השואה.
הוא היה תלמידם של אדווין פישר ולאו בורכארד.
לפי חוקי נירנברג הוא נחשב יהודי והיה נתון לרדיפות.
הוא עבד כנגן עוגב בכנסיית סנט אן בדאהלם.
בשנת 1943 הסתתר בברלין עם הוריו.
אחותו גבי מתה ממחלת השנית והוריו מרגרט ומנפרד לאטה נרצחו באושוויץ.
לאטה שרד את שנות המלחמה במחתרת.
בין עוזריו היו המלחין גוטפריד פון איינם, הכומר הרלד פלכאו, הפסנתרן אדווין פישר, המנצח ליאו בורכארד, העיתונאית רות אנדריאס-פרידריך, השחקנית אורסולה מייסנר וכן אן-ליס האריך, שאיתה גר, לפי מחברי הספר הכחול על אריך קסטנר, שגם תמך בו.
בתקופתו עם אן-ליס האריך בצלנדורף הוא השתמש בשם הקוד באואר.
הוא ענד תג של חזית העבודה הגרמנית כהסוואה.
לאחר המלחמה עבד לאטה כקורפטיטור בתפקידי ניצוח בקוטבוס (1949–1952) וכמנהל מוזיקלי בבאוצן (1952-1953).
ב-1953 ייסד את תזמורת הבארוק של ברלין, אותה ניהל עד 1997. עד פטירתו התגורר עם אשתו אלן בפרבר ואנזה של ברלין .
קונרד קונגקאל סנגמה (נולד ב־27 בינואר 1978) הוא פוליטיקאי הודי המכהן כראש השרים של מגהלאיה מ־2018 מטעם מפלגת העם הלאומית, ולשעבר חבר בלוק סבהה מטעמה.
קונרד קונגקאל סנגמה נולד ב־27 בינואר 1978 לפ.
סנגמה, פוליטיקאיח הודי שכיהן באותה העת כחבר בלוק סבהה, ולאשתו, סורדיני קונגקאל סנגמה, בטורה שבמגהלאיה.
סנגמה גדל בדלהי ולמד ב בעיר.
לאחר מכן קיבל תואר ראשון במינהל עסקים בבית הספר וורטון.
פעילותו הפוליטית הראשונה של סנגמה הייתה כמנהל הקמפיין של אביו בבחירות ללוק סבהה ב־1999, בהם התמודד אביו מטעם מפלגת הקונגרס הלאומית הוקמה לקראת אותן בחירות לאחר פרישת מייסדיה מהקונגרס הלאומי ההודי.
סנגמה התמודד לראשונה בבחירות ל ב־2004 אך הפסיד בפער של 182 קולות.
סנמגה נבחר לראשונה לחבר ב ב־2008 מטעם מפלגת הקונגרס הלאומית.
מ־2008 עד 2009 כיהן כשר האוצר, הכוח והתיירות בממשלת מגהלאיה במסגרת ממשלת קואליציה שנפלה לאחר כשנה.
ב־2009 התמוטטה הקואליציה וסנגמה מונה ליושב ראש האופוזיציה באספה.
סנגמה ממפלגת הקונגרס הלאומית והקים את מפלגת העם הלאומית.
קונרד הצטרף למפלגתו של אביו והתמודד מטעמה בבחירות לאספה המחוקקת של מגהלאיה ב־2013 אך הפסיד למועמד הקונגרס בפער של כאלפיים קול.
סנגמה ב־2016 נבחר קונרד סנגמה למנהיג מפלגת העם הלאומית.
הוא נבחר ללוק סבהה בבחירות מיוחדות במחוז הבחירה ממנו נבחר אביו.
בבחירות לאספה המחוקקת של מגהלאיה ב־2018 זכתה מפלגת העם הלאומית ב־18 מושבים, שעשו אותה למפלגה השנייה בגודלה באספה, אך הקימה ממשלה בתמיכת חברי הברית הדמוקרטית הלאומית, וסנגמה נבחר לראש השרים במדינה.
בעקבות כך התפטר סנגמה מהלוק סבהה ונבחר מחדש לאספה המחוקקת של מגהלאיה.
סנגמה נבחר לתפקיד בשנית ב־2023 כשהמפלגה הייתה למפלגה הגדולה ביותר באספה, אך עדיין בממשלת קואליציה.
סנגמה נישא במאי 2009 למהטב אגיתוק סנגמה ולהם שתי בנות.
קונרד ריי ברנס היה פוליטיקאי ושתדלן אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מונטנה בין השנים 1989 ל-2007. הוא היה הסנאטור הרפובליקני בעל תקופת הכהונה הארוכה ביותר בתולדות מונטנה.
כסנאטור היה חבר בוועדת ההקצבות של הסנאט וכיהן כיושב ראש ועדת המשנה של ועדת ההקצבות לתחום הפנים.
הוא גם היה יושב ראש ועדת המשנה לתקשורת של ועדת המסחר, המדע והתחבורה.
ברנס נולד ב-25 בינואר 1935 בחווה ליד גלאטין, מיזורי, לראסל ומרי פרנסס (נייט) ברנס.
בשנת 1952 השלים את בית הספר התיכון גלאטין ולאחר מכן נרשם ללימודי חקלאות באוניברסיטת מיזורי.
שנתיים לאחר מכן עזב ברנס מבלי לסיים את לימודיו והתגייס לחיל הנחתים ב-1955. הוא שירת ביפן ובקוריאה כמדריך לנשק קל.
לאחר שירותו הצבאי ב-1957, החל ברנס לעבוד בטראנס וורלד איירליינס ו-Ozark Air Lines.
ב-1962 נסע למדינת מונטנה כנציג שטח של המגזין Polled Hereford World בבילינגס, שם התחתן עם פיליס ז'אן קולמן ב-1967; נולדו להם שלושה ילדים, קייט, קילי וגארט.
ב-1968 דחה העברה לאיווה והפך למנהל מכירה פומבית של בקר בוועדת בעלי החיים של בילינגס.
הוא הפך למנהל הראשון של תערוכת בעלי החיים הבינלאומית בצפון.
הוא גם החל לדווח על חדשות השוק החקלאי, התחיל תוכנית רדיו ואחר כך עבד ככתב חוות עבור KULR-TV.
ב-1975 הקים ברנס את הרשת החקלאית הצפונית עם ארבע תחנות רדיו.
רשת ה-NAN צמחה לשלושים ואחת תחנות רדיו ושש תחנות טלוויזיה עד 1986, כשמכר את הרשת כדי להיכנס לפוליטיקה.
מתוך כעס על פוליטיקאי מקומי, הוא זכה במושב בוועדת מחוז ילוסטון, שם כיהן במשך שנתיים.
בחירות לסנאט של ארצות הברית
למרות שהיה פוליטיקאי חסר ניסיון, היה לברנס מוניטין רב מהעבודות הקודמות שלו, והמפלגה הרפובליקנית גייסה אותו להתמודד מול הסנאטור הדמוקרטי המכהן, ג'ון מלצ'ר, וטרינר פופולרי.
ברנס הציג את מלצ'ר כ"ליברלי שמרוכך בנושא סמים, רך בהגנה וצורך גבוה מאוד בתוכניות חברתיות".
באותה תקופה, כתומך נלהב בהגבלת כהונות, אמר ברנס שמלצ'ר היה בוושינגטון יותר מדי זמן.
מלצ'ר נפגע גם מהתנגדות הציבור למדיניות בפארק הלאומי ילוסטון בנוגע לשריפות טבעיות, ומהווטו של הנשיא רונלד רייגן לחוק שיזם מלצ'ר, שהיה אמור להגדיר 1.4 מיליון דונם יער במונטנה כשטח אסור לכרייה ולפיתוח מינרלים.
ברנס ניצח את מלצ'ר ב־13,636 קולות, בעזרת ההצלחה של סגן הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש במונטנה.
הסנאטור לשעבר מלצ'ר התמודד בבחירות המקדימות של הדמוקרטים, אך לבסוף זכה בהן ג'ק מאד, דיקן לשעבר בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מונטנה במיזולה.
ברנס נבחר מחדש עם יתרון של 86,697 קולות על פני מאד, שהקמפיין שלו תואר על ידי משקיפים כ"מתקשה במימון ומבלבל".
ברנס התמודד בקמפיין קשה להפתעתו בבחירות 2000. בפברואר 1999 הודיע שיפר את ההבטחה שנתן ב־1988 להחזיק את המשרה לשתי כהונות בלבד: "הנסיבות השתנו, ושיניתי את עמדתי".
מאוחר יותר באותו חודש, בנאום על תלות אמריקה בנפט זר, כינה את הערבים "סמרטוטים", והתנצל מאוחר יותר על כך שהתרגש יתר על המידה.
המועמד הדמוקרטי היה בריאן שווייצר, חוואי מוויטפיש, מונטנה.
בעוד ברנס ניסה לקשר את שוויצר למועמד לנשיאות אל גור, שווייצר הציג את עצמו כבלתי פוליטי.
שווייצר אתגר את ברנס בעיקר בנושא תרופות מרשם, וארגן הסעות של קשישים לקנדה ולמקסיקו עבור תרופות זולות יותר.
ברנס האשים את שווייצר בתמיכה ב"פיקוח ממשלתי בסגנון קנדי" וטען שקשישים הולכים לרופא "רק כדי שיהיה מישהו לשוחח איתו".
ברנס התמודד גם עם בעיות סביב מקרי מוות מאזבסט בליבי, מונטנה, ושינה את תמיכתו בחוק להגבלת פיצויים, תוך הוספת 11.5 מיליון דולר לעיר בחוק התקציב.
ברנס הוציא על הבחירות כפול מהשקיע שוויצר וניצח בהפרש קטן של 13,652 קולות, בעוד מונטנה הצביעה למועמד הרפובליקני לנשיאות, ג'ורג' ווקר בוש, בהפרש של 103,052 קולות.
שווייצר נבחר למושל מונטנה ב־2004.
בנובמבר 2003 חתם הנשיא על חוק CAN-SPAM, חוק למאבק בדואר זבל, אותו יזמו ברנס וסנאטור רון ויידן מאורגון.
ברנס ציין כי החוק נועד להתמודד עם בעיית הספאם, אך ארגון אנטי-ספאם Spamhaus ב־2005 טען שהבעיה טרם נפתרה.
ב־2006 הצהיר ברנס לעיתונות כי הצטרף ל־Sweetener Caucus לבקשת מגדלי סלק סוכר ממונטנה.
בשל הניצחון הדחוק בשנת 2000, הניצחון הדמוקרטי בבחירות למושל מונטנה ב-2004, סקרים שדירגו את תמיכתו בכ־40% וחשיפה לשערוריית ג'ק אברמוף, נחשב ברנס לאחד הסנאטורים הפגיעים ביותר בבחירות 2006.
ב־6 ביוני 2006 ניצח בקלות בפריימריז הרפובליקני.
במערכת הבחירות הכללית בנובמבר התמודד מול נשיא הסנאט של מונטנה וחוואי אורגני, ג'ון טסטר.
בתחילת אוגוסט, אתר CQPolitics שינה את דירוג המירוץ מ"נוטה לרפובליקנים" ל"אין מועדף ברור".
כמה סקרים הצביעו על ירידה באחוזי התמיכה של ברנס עד 39%, הנמוך ביותר מכל סנאטור אחר.
מתחילת אוגוסט, המפלגה הדמוקרטית במונטנה שכרה את קווין אובריין למעקב אחרי ברנס, כולל תיעוד בכל אירועי הציבור שלו, לשימוש בהודעות לעיתונות ובסרטונים ברשת.
במהלך מרוץ 2000 נגד שווייצר, צלם אחר עקב אחר ברנס והועסק על ידי הקמפיין של טסטר.
בעימות באוקטובר עם טסטר על מלחמת עיראק אמר ברנס: "טסטר אומר שלנשיא שלנו אין תוכנית.
הוא לא יגיד זאת לכולם בעולם", ובהמשך: "אנחנו לא נגיד לך מה התוכנית שלנו, ג'ון, כי אתה פשוט תוציא אותה לפועל בדרך לא נכונה".
ב־9 בנובמבר 2006 הובס ברנס בבחירות לטובת טסטר.
ב־15 בנובמבר הגיב בכעס לשאלות לגבי זמנו הנותר כסנאטור צולע ואמר: "אני לא עומד לנהל משא ומתן על הבעיות שלי עם התקשורת...
באפריל 2006, מגזין "טיים" כינה את ברנס כאחד מחמשת הסנאטורים הגרועים ביותר בארצות הברית.
הוא כינה אותו "The Shock Jock" וכינה אותו "פוגעני באופן סדרתי" בשל הצהרותיו השנויות במחלוקת, כמו הערה משנת 1999 שבה כינה את הערבים "סמרטוטים".
המגזין גם מתח ביקורת על רקורד החקיקה ה"דל" שלו ואת הבעיות המשפטיות שלו הקשורות לג'ק אברמוף.
הדירוגים של ברנס מקבוצות אינטרסים מצביעים על שיא הצבעה רפובליקני שמרני.
ברנס היה ידוע גם ביכולתו להשיג הקצבות עבור מדינת הולדתו.
לאחר העברת חוק זכויות האזרח משנת 1991, ברנס הזמין קבוצה של לוביסטים בני תערובת ל"מכירה פומבית של עבדים".
בעקבות ביקורת, ברנס הגיב כי באירועים כאלה "יש לך מכירה פומבית ואתה מוכר את הילדים והם מבצעים עבודת יום למי שקונה אותם" ואמר שהם "די נפוצים במונטנה".
במהלך ביקור ב-Bozeman Daily Chronicle, ברנס סיפר לאחד העורכים אנקדוטה על חוואי קשיש ממונטנה ששאל אותו על החיים בוושינגטון.
החוואי שאל "קונרד, איך אתה יכול לחיות שם עם כל הכושים האלה?" וברנס השיב שזה "אתגר גיהנום".
לאחר שהדברים שלו ספגו ביקורת, ברנס פרסם התנצלות ואמר, "דעות כאלה אינן הולמות ושייכות לעבר וזה היה ההקשר שבו נאמר הסיפור...
אלו דעות שאני מתנגד להן ואיני שותף להן.
" אבל כשנשאל מדוע לא גינה את המונח כששמע אותו, ענה ברנס: "אני לא יודע, אני אף פעם לא חושב על זה הרבה".
אחת הטעויות הפוליטיות הבולטות יותר של ברנס הייתה האשמת קנדה במדיניות ההגירה הרופסת.
הוא טען שאחד או יותר מהחוטפים בהתקפות ה-11 בספטמבר נכנסו לארצות הברית מקנדה, הצהרה שהוכחה מאוחר יותר כלא נכונה על ידי השגריר הקנדי.
לאחר שעזב את תפקידו, הצטרף ברנס לחברת השדלנות 'GAGE', שהוקמה על ידי ראש הסגל לשעבר שלו, לאו ג'יאקומטו.
הוא גם ייסד את חברת התקשורת 'Rural Solutions Corporation', שפעלה להרחבת שירותי האינטרנט בפס רחב באזורים כפריים, והמשיך לנהל את עסקי המכירות הפומביות שלו.
בפברואר 2008 נרשם ברנס כלוביסט עבור ארגון 'American Quarter Horse Association'.
ב-9 בדצמבר 2009 אושפז ברנס לאחר שלקה בשבץ מוחי, ככל הנראה כתוצאה מפרפור פרוזדורים, בביתו שבארלינגטון, וירג'יניה.
הוא הובהל תחילה לבית החולים 'Virginia Hospital Center' ולאחר מכן הועבר ליחידה לטיפול נמרץ בבית חולים בוושינגטון הבירה.
לאחר אשפוז ושיקום בבית החולים הלאומי לשיקום, שב לביתו במונטנה.
בשנת 2012 הביע ברנס את תמיכתו בחבר הקונגרס בהתמודדותו לסנאט מול ג'ון טסטר.
רהברג הפסיד, וטסטר נבחר מחדש.
ברנס נפטר בבילינגס, מונטנה, ב-28 באפריל 2016, בגיל 81.
בספטמבר 2006 פרסם הארגון 'Citizens for Responsibility and Ethics in Washington' (CREW) את הדו"ח השנתי השני שלו על חברי הקונגרס המושחתים ביותר, שכותרתו הייתה "Beyond DeLay: The 20 Most Corrupt Members of Congress (and five to watch)" – "מעבר לדיליי: 20 חברי הקונגרס המושחתים ביותר (וחמישה שכדאי לעקוב אחריהם)".
ברנס נכלל ברשימת 20 חברי הקונגרס המושחתים ביותר, לאחר שכבר הופיע גם בדו"ח השנתי הראשון.
הארגון ציין כי "בעיות האתיקה שלו נבעו מתרומות לקמפיין שקיבל, לכאורה בתמורה להפעלת סמכותו כיו"ר תת-ועדת ההקצבות, וכן מנסיעה של כמה מאנשי צוותו לסופרבול של שנת 2001".
ברנס קיבל כ־150,000 דולר בתרומות מג'ק אברמוף, מלקוחותיו ומעמיתיו.
לאחר שהדמוקרטים ביקרו את קשריו עם הלוביסט, תרם ברנס את הסכום לצדקה.
שניים מאנשי צוותו עבדו מאוחר יותר אצל אברמוף.
בתחילת 2008 הודיע משרד המשפטים לברנס כי הוא כבר איננו חלק מהחקירה.
בין השנים 2001 ל־2004, כששימש יושב ראש תת־ועדת ההקצבות לענייני הפנים, קיבל ברנס כמעט 150,000 דולר בתרומות לקמפיין מהלוביסט ג'ק אברמוף, מלקוחותיו ומתרומות נוספות הקשורות אליו.
לפי דו"ח של PoliticalMoneyLine.com משנת 2006 שפורסם בעיתון Roll Call, קיבל ברנס 192,090 דולר מתרומות של ישויות שבטיות בין 2001 ל־2005.
בנוסף, חבר של אברמוף סיפר באוקטובר 2006 שאנשי צוותו של ברנס אכלו כל כך הרבה ארוחות חינם במסעדה של אברמוף, עד שאנשים התבדחו שהם היו "מתים מרעב" בלעדיו.
ברנס החזיר את הכסף מאוחר יותר.
בדצמבר 2005 אמר מנהיג שבט שתרם לברנס 22,000 דולר בשנת 2002 כי התרומה נעשתה אך ורק לפי בקשתו של אברמוף, וכי הם סברו שהסנאטור הוא חלק מ"מחנהו של אברמוף".
במאמר שפורסם ב־ Vanity Fair בשנת 2006 צוטט אברמוף באומרו: "כל הקצאה שרצינו מוועדתו של הסנאטור קונרד ברנס – קיבלנו." ברנס הכחיש כי הושפע מאברמוף.
החל מ־2001, מארק בייקר – לשעבר עוזרו של ברנס, ששימש כלוביסט הראשי של שבטי הקונפדרציה סליש וקוטנאי (CSKT) בשנים 2003–2004 ויו"ר קמפיין הבחירות של ברנס ב־2006 – תרם 9,000 דולר לברנס ולוועדת הפעולה הפוליטית שלו Friends of the Big Sky Leadership PAC.
בייקר היה קשור גם לחברת השדלנות בוושינגטון Denny Miller Associates Inc., שחבריה תרמו לפחות 27,000 דולר לברנס ולוועדתו באותה תקופה.
בינואר 2003 ניסו שני הסנאטורים ממישיגן להשיג מימון לבית הספר של שבט הסגינו צ'יפווה ממישיגן – אחד הלקוחות של אברמוף ואחד השבטים העשירים ביותר בארצות הברית (כל חבר מקבל 70,000 דולר בשנה מרווחי ההימורים).
המהלך נכשל, משום שהלשכה לענייני אינדיאנים קבעה שהשבט אינו זכאי לפי החוק המסמיך.
השבט ואברמוף, ששימש כלוביסט מטעמו, החלו אז לעבוד מול ברנס.
לצוות השדלנים של אברמוף היו קשרים הדוקים עם אנשי צוותו של ברנס.
ביניהם היה שון ואסל, עוזר לענייני הקצבות, שנע בין עבודתו אצל ברנס לעבודה אצל אברמוף.
ריאן תומאס, עוזר נוסף של ברנס, וכן ראש הצוות שלו, ויל מ.
ברוק, הוזמנו לטוס לסופרבול של 2001 בפלורידה במטוס פרטי ששכר צוות אברמוף.
במאי 2003 שלחו ברנס ועמיתו, צ'ארלס טיילור, יושב ראש תת־ועדת הפנים בבית הנבחרים, מכתב למשרד הפנים ובו טענו בעד בקשת השבט.
אך המשרד דחה את הפנייה.
באוקטובר 2003, סמוך להצבעה הסופית על חוק התקציב למשרד הפנים, הוסיף ברנס סעיף לבקשת סנאטורי מישיגן – "הקצאה ייחודית" – לדו"ח הוועדה, שהסירה את ההגבלות הקודמות והורתה להעניק לשבט הסגינו צ'יפווה שלושה מיליון דולר לבית הספר שלהם.
בשנות ה־90 התנגד ברנס להעברת ניהול שמורת הביזונים הלאומית במוייז, מונטנה, לידי שבטי הקונפדרציה סליש וקוטנאי (CSKT), הציג הצעת חוק נגד סמכות השיפוט השבטית ותמך בהצעת החוק S.1691 של הסנאטור סלייד גורטון, אשר ערערה על עקרון הריבונות השבטית.
ברנס טען אז שריבונות שבטית פוגעת בזכויות התיקון החמישי של אזרחים.
בשנים 2001–2002 שינה ברנס את מדיניותו, וצוותו בוושינגטון הודיע לאזרחים במערב מונטנה כי הוא לא יתמוך בשום חקיקה הנוגעת לממשל שבטי אלא אם כל למעלה מ־500 השבטים יסכימו לכך.
ב־2003 חידשו השבטים את המשא ומתן על ניהול השמורה.
גורמים משירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית בדנוור אמרו כי לברנס יש סמכות למנוע את ההעברה.
ביום שלפני כניסת ההסכם החדש לתוקף, ב־14 במרץ 2005, כתב יו"ר השבט פרד מאט במאמר דעה בעיתון *Missoulian*:
"ברנס היה תומך חיובי ונלהב עבור 'ארץ האינדיאנים'...
הוא מבין ומעריך את חשיבות ההתייעצות עם האינדיאנים, את ריבונותם ואת זכותם לקבוע את גורלם בעצמם."
פחות מחודשיים לאחר שהוסיף ברנס את הסעיף הייחודי באוקטובר 2003, עבר ראש הצוות שלו, ויל ברוק, לעבוד אצל אברמוף במשרד השדלנות גרינברג טראוריג.
ביוני 2005 נקרא שון ואסל, לשעבר איש צוות של ברנס, להעיד בפני ועדת הסנאט לענייני אינדיאנים.
ואסל נרשם כלוביסט עבור שבטי הצ'וקטאו והקושאטה בשנת 2001, הצטרף לצוותו של ברנס ב־2002, ואז חזר לעבוד בצוותו של אברמוף בשנת 2003. הוא סירב להעיד בטענה לחסינות על פי התיקון החמישי לחוקה.
ברנס החזיר לצדקה את כל תרומותיו האישיות של אברמוף.
כאשר ניתן, החזיר גם תרומות לשבטים שממנו הגיעו.
ניסיונו לתרום 111,000 דולר למועצת מנהיגי השבטים של מונטנה וויומינג נדחה, בטענה שהכסף "מוכתם" משום שמקורו באברמוף ולקוחותיו.
ג'וליה דוני, נשיאת מועצת הקהילה של שבט פורט בלקנאפ, אמרה כי "השבטים עייפו מהשימוש שנעשה בהם" ואינם רוצים לסייע לברנס בצרותיו הפוליטיות.
גם מועצת השבט בלאקפוט סירבה לקבל את הכסף, משום שמקורו באברמוף.
חבר מועצת השבט ג'יימס סנט גודרד אמר לעיתון Great Falls Tribune:
"לקחת את הכסף היה גורם לזה להיראות נקי.
איננו רוצים שמר ברנס ישתמש שוב בשבטים לרווח פוליטי."
ברית החלל של צפון-מערב ארצות הברית (Inland Northwest Space Alliance)
במאי 2006 הפכה חברת־בת של אוניברסיטת מונטנה, שקיבלה מימון פדרלי של למעלה מ־4 מיליון דולר הודות למאמציו של ברנס, לחלק מחקירה של משרד המפקח הכללי של נאס"א.
בשנת 2004 שילמה החברה, שהייתה עמותה ללא מטרות רווח בשם Inland Northwest Space Alliance (או INSA), סכום של 270,000 דולר לחברת תוכנה בשם Compressus עבור "ניהול פרויקטים" – באמצעות חוזה שניתן ללא מכרז.
באותה שנה שילמה Compressus סכום של 220,000 דולר בעמלות שדלנות לחברת השדלנות של ליאו ג'יאקומטו, שהיה בעבר ראש הצוות של ברנס.
בנוסף, INSA עצמה שילמה לג'יאקומטו 20,000 דולר כשכר טרחה.
בתו של ברנס, קילי ברנס, הוזמנה להצטרף לדירקטוריון של INSA, אך לדבריה לא הייתה לה כל מעורבות בפעילות הארגון מעבר להשתתפות בישיבות פתיחה.
היא גם שימשה במשך שנה כחברה במועצה המייעצת של Compressus.
בשנת 2005 שימש ג'יאקומטו כלוביסט של אוניברסיטת מונטנה, תמורת 79,750 דולר.
באוקטובר 2006 דיווח העיתון Missoulian על בעיות נוספות ב־INSA ובמרכז הצפוני להפרטת החלל באוניברסיטת מונטנה, אשר חלק מעובדיו חצו תפקידים עם INSA, ולעיתים היו אף קרובי משפחה.
מוקדם יותר באותו חודש דיווח העיתון Roll Call מוושינגטון די.
כי מבקרי המדינה של מונטנה העבירו ל־FBI ראיות נוספות שמעידות לכאורה על "פעילות פלילית ברורה" בקשר שבין INSA, ברנס וג'יאקומטו.
התובע המחוזי של מיסולה, פרד ואן ולקנבורג, אמר: "דיברתי עם סוכן FBI ועם חוקר ממשרד המפקח הכללי של נאס"א.
הם עדיין מראיינים עדים, ועד שלא יסיימו – לא אתקדם עם צעדים נוספים."
ביולי 2006 פגש ברנס במקרה קבוצת כבאים בשדה התעופה בילינגס, כשהמתינו לטיסתם חזרה הביתה.
לפי דו"ח מדינתי, הוא אמר להם שעשו "עבודה עלובה למדי".
הכבאים פעלו לכיבוי שריפה בשטח של כ־92,000 אקרים סמוך לעיר.
ברנס דיבר קודם לכן עם חוואים מקומיים שהתלוננו על עבודת הכבאים.
דוברו מסר כי הסנאטור לא שוחח עם גורם רשמי בשירותי הכבאות ולא שמע את עמדת הכבאים עצמם.
העיתון Billings Gazette דיווח: "הסנאטור קונרד ברנס הצביע על אחד מחברי צוות כבאים מובחרים בנמל התעופה בילינגס ביום ראשון והאשים אותו בכך שלא עשה 'שום דבר, לעזאזל', וטען שחברי הצוות רק 'יושבים להם' בעבודה" – כך לפי גרסה מוקדמת של דו"ח המדינה.
ברנס גם הופתע לשמוע מנציג של משרד המשאבים הטבעיים של מונטנה שהכבאים הללו מרוויחים רק בין 8 ל־12 דולר לשעה.
ב־14 באוגוסט 2006 התקשר כתב מהעיתון Daily Press מניופורט ניוז שבווירג'יניה למשרדו של ברנס בבקשת תגובה על ההערה כלפי הכבאים.
עוזר צעיר ענה לשיחה, בטעות סבר שמדובר בחבר אישי, והשמיע דברי גנאי בוטים שלא נועדו לפרסום.
לפי הדיווח, הוא אף אמר בשלב מסוים: "תוכל לומר לסנאטור ג'ורג' אלן מווירג'יניה ש..." (המשך המשפט נמחק בשל גסות לשון).
המפלגה הדמוקרטית דרשה מברנס להתנצל.
במהלך עימות בחירות בשנת 2006 מול יריבו הדמוקרטי ג'ון טסטר, סיפר ברנס כי בזמן שדיבר בטלפון עם הקבלן שלו ראה בטלוויזיה ראיון עם מהגר בלתי־חוקי שאמר שהוא עובד גגות בדרכו צפונה.
ברנס טען שאמר לקבלן: "עדיף שתמצא פועלים מהר, אחרת לא תקבל את הגג שלי בנוי."
בפגישה אחרת ביוני אמר ברנס: "לאחרונה אמרתי לבחור הקטן שעושה לנו עבודות תחזוקה בבית – הוא מגואטמלה – 'אפשר לראות את כרטיס הירוק שלך?' והוא אמר 'לא'.
אמרתי 'או, אלוהים'." (דוברו של ברנס הבהיר כי העובד נמצא בארצות הברית כחוק, בעל חברת צביעה, ולברנס "לא היה ספק" שהוא תושב חוקי).
באוגוסט, באירוע קמפיין, הפסיק ברנס את נאומו כדי לענות לטלפון.
לאחר שסיים אמר לקהל: "הוגו הוא בחור גואטמלי קטן ונחמד שעושה אצלי עבודת צביעה...
בווירג'יניה." לאחר צחוק מהקהל הוסיף: "לא, הוא מצוין, אני ממש מחבב אותו."
ב־25 באוגוסט 2006, באירוע קמפיין בעיר מיילס סיטי, אמר ברנס על אנשי הצבא: "אנחנו מודים לאל על הצעירים הללו שעושים את זה יום ולילה כדי להילחם באויב שהוא נהג מונית ביום – ורוצח בלילה."
ברנס חזר על האנלוגיה הזאת כמה פעמים בימים שלאחר מכן.
ב־27 באוגוסט אמר בעיר ביוט: "הבחירות האלו עוסקות בדור הבא – האם נחיה בעולם בטוח שבו ילדינו יכולים לישון בשקט מבלי לחשוש מהבחור שנוהג מונית ביום והורג בלילה." ושוב, ב־30 באוגוסט, דיבר על "אויב חסר פנים" של טרוריסטים ש"נוהגים מוניות ביום והורגים בלילה."
דובר הקמפיין של ברנס הסביר: "הכוונה היא שיש טרוריסטים שחיים בינינו – לא רק כאן אלא גם בבריטניה ובכל העולם.
בין אם הם נהגי מוניות או בנקאים, העובדה היא שמדובר באויב מסוג חדש."
עריכות לא נאותות של ויקיפדיה
בפברואר 2006 דווח שאחד מחברי צוות לשכתו של ברנס ניסה להסיר מהערך עליו בוויקיפדיה הערות שליליות שהשמיע בעבר ולהחליפן בשבחים כמו "קולו של החקלאי".
העריכות התגלו על ידי עורכי ויקיחדשות ופורסמו לאחר מכן בעיתונות.
ברנס מת ב-28 באפריל 2016 מסיבוכים משבץ מוחי.
הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון ב-17 ביולי 2017.
קונרד הארדר וייבל שאנדורף (בדנית: Conrad Harder Weibel Schandorf; נולד ב-7 באפריל 2005 בהולטה שבדנמרק) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ר.ב.
הארדר גדל במחלקות הנוער של BSV, פ.צ.
בשנת 2023 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של נורשלן במסגרת ליגת העל הדנית, ובסך הכל ערך 31 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שבעה שערים.
ב-2 בספטמבר 2024 חתם הארדר על חוזה לחמש שנים בספורטינג ליסבון מליגת העל הפורטוגלית.
ב-17 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–2 על ליל במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות לעונת 2024/2025. ב-22 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בניצחון 0–3 על אבש פוטבול במסגרת המחזור השישי לעונת 2024/2025, בו הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון.
קונרד יאקוב טמינק (בהולנדית: Coenraad Jacob Temminck; לידה: אמסטרדם, 31 במרץ 1778 - פטירה: ליידן, 30 בינואר 1858) היה זואולוג הולנדי.
הוא היה המייסד והמנהל הראשון של המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע בליידן, מ-1820 עד 1858.
קונרד יאקוב טמינק היה בנם של אליידה ואן סטמהורסט ויאקוב טמינק (1748–1822).
אביו יאקוב היה אריסטוקרט שכיהן כגזבר בחברת הודו המזרחית ההולנדית באמסטרדם, ובעל קשרים ענפים למספר רב של הרפתקנים ואספנים.
בדומה לאנשים רבים בעלי מעמד באותה תקופה, ליאקוב (האב) היה אוסף פוחלצים של עופות ובעלי-חיים, אותו ירש קונרד.
קונרד יאקוב חונך בביתו על-ידי מושל שווייצרי.
בספטמבר 1794, כשהיה רק בן 16, הוא קיבל תפקיד סיניקור (משרת נוחות) בשכר טוב כמנהל מכירות של העיר אמסטרדם.
הרפובליקה הבטאווית נוסדה בשנת 1795, ובשנת 1798 העירייה המנהלית ביקשה להעבירו מתפקיד זה.
עם זאת, הוא התנגד בהצלחה להחלטה זו והצליח לשמור על תפקידו עד אפריל 1812.
קשרים מקצועיים ופרסומים מדעיים (עד 1820)
בשנת 1804 התחתן עם דיוניסיה קתרינה קאו.
הם נסעו יחד לאופנבך (גרמניה) שם פגש את האורניתולוג הגרמני המפורסם דאז ברנהרד מאייר ועבד איתו במשך כשישה חודשים.
בשנת 1806 התיישב עם אוסף הציפורים הגדול שלו בביתו בהרנחראכט.
בין 1807 ל-1818 כתב טמינק מספר רב של פרסומים שהפכו אותו למפורסם.
הוא הפך לחבר כבוד בשש אגודות זרות לתולדות הטבע.
הוא גם קיבל משרות כבוד ועיטורים הן מלואי נפוליאון בונפרטה בתקופת ממלכת הולנד והן מהקיסר נפוליאון בונפרטה עצמו ב-1812. בשנים 1808 ו-1815 הוא כבר היה מעורב באופן הדוק בניהול ובקטלוג של חפצים ממוזיאון לואי נפוליאון ומהקבינט הלאומי לתולדות הטבע.
כמנהל המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע
לאחר 1813, טמינק הסתגל במהירות לנסיבות הפוליטיות המשתנות.
באמצעות חברו אנטון ריינהרד פאלק, שהיה לו קשרים טובים עם המלך החדש ויליאם הראשון, הוא הציע את שירותיו ובשנת 1815 הקים חיל יגרים מתנדבים רכובים על סוסים כדי להילחם נגד נפוליאון.
היחסים הטובים עם המלך ופאלק אפשרו לו להציע לממשלה להקים מוזיאון לאומי על ידי מיזוג שלושה אוספים: האוסף של אוניברסיטת ליידן, הקבינט הלאומי לתולדות הטבע, והאוסף הפרטי טמינק עצמו; ולמנות אותו כדירקטור בשכר שנתי של לפחות 2,000 גילדן הולנדי לשנה.
הצעה זו הפכה לצו מלכותי ב-9 באוגוסט 1820.
ב-1825 הביא את הרמן שלגל לליידן, בתחילה בתור מומחה לפחלוץ, אך ב-1828 שלגל הפך לאוצר של כל בעלי החוליות.
שלגל פילס את דרכו כדי להפוך לסמכות מוכרת בינלאומית וירש את טמינק כמנהל המוזיאון ב-1858.
טמינק התחתן שלוש פעמים, לראשונה ב-1804 עם דיוניסיה קתרינה קאו שנפטרה ב-1828. ב-1830 נישא לקתרינה נפו; היא מתה ב-1834. לאחר מכן התחתן עם אנה אגנטה סמיסארט, ולזוג נולדו ארבעה בנים (משני הנישואים הראשונים לא היו לו ילדים).
ממכתביו ומהביוגרפיות שלו, לפי הולטהאוס, הוא מתואר כ"אדם ישר שידע לתת השראה לאחרים".
המנהל שלו במוזיאון, יוהנס אנדראס סוזנה (1795–1859), כינה אותו "סוחר ממולח וערמומי".
ב-1834 עבר לליידן (לפני כן ביקר במוזיאון מדי שבוע) והתגורר בבריסטראט.
טמינק לא היה חובב אמנות ולא ביקר בתיאטראות; הוא העדיף לצאת לציד באזור ליס בזמנו הפנוי.
הוא טייל באירופה, אך מעולם לא ביקר באיי הודו המזרחיים ההולנדיים.
הוא נפטר בשנת 1858 בביתו בליידן בבריסטראט.
לפני שהפך למנהל המוזיאון, הוא כתב, בין היתר, את הספר Manuel d'ornithologie, ou Tableau systematique des oiseaux qui se trouvent en Europe (1820), שנודע במשך שנים בזכות כספר מצטיין על ציפורים אירופיות.
בשנת 1820 החל טמינק לפרסם את Nouveau Recueil de Planches coloriées d'Oiseaux, התיאור של אוסף ציפורים מאת האספן הצרפתי מייפרן-לאוג'יר ברון דה שרטרוז, אותו פגש טמינק בפריז.
בשנת 1820, ביוזמתו של טמינק, נוסדה הוועדה להיסטוריה של הטבע כדי לחקור את ההיסטוריה הטבעית של איי הודו המזרחיים ההולנדיים וגם לשם איסוף עבור אוסף המוזיאון שם.
תוצאות מחקרים אלה פורסמו על ידי טמינק ב-"חיבורים על ההיסטוריה הטבעית של רכוש הולנד מעבר לים".
טמינק פרסם גם את תוצאות החומר שאסף פיליפ פרנץ פון סיבולד ביפן בין השנים 1823–1829 ב-"פאונה ג'פוניקה" (1844–1850).
לטמינק היה קשר גם עם אלכסנדר פון הומבולדט, אחד מחוקרי הטבע החשובים ביותר באותה תקופה.
פון הומבולדט הכיר אולי את משפחת טמינק כבר כשביקר בהולנד ב-1790. בכל מקרה, יש התכתבות ענפה בין טמינק ופון הומבולדט על ממצאי האוספים באסיה ובדרום אמריקה.
הוא תרם רבות ליצירת החלק האחרון (החמישי) של "ספר הצפרות ההולנדי" .
טמינק (לעיתים יחד עם שלגל), תיאר 360 מינים שונים של ציפורים שעדיין נחשבים למינים עצמאיים ב-2012.
מספר רב מאוד של מיני ציפורים ובעלי חיים נקראו על שמו:
שופינון שמנוני Rovetus temminckii (כשם נרדף)
בשם האנגלי של צחיחנית מדבר (Temminck's lark)
מין של עטלף שועל מעופף Pteropus temminckii
אובלנה דרומית Hunterus temminckii (כשם נרדף)
בשנת 1868, חוקר הטבע האנגלי המפורסם צ'ארלס דרווין שגה כשהכחיש את קיומה של מוטציה חסרת זנב של תרנגול ברי לנקה, אותה תיאר טמינק ב-1807.
רפובליקת קוסובו (באלבנית: Republika e Kosovës, קוסובַה; בסרבית: Република Косово או Republika Kosovo) היא מדינה מוכרת-חלקית באזור הבלקן שבדרום-מזרח אירופה.