tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התאוריות האבולוציוניות שפותחו על ידי נבו
האבולוציה של היונקים התת-קרקעיים ע"פ כדור הארץ: רגרסיה, פרוגרסיה, וקונברגנציה גלובלית
הסביבה התת-קרקעית הייחודית מטפחת הסתגלויות ביולוגיות בכל רמות הארגון הביולוגי.
אבולוציה של היונקים התת-קרקעיים מאז הסוואניזציה של כדור הארץ בסוף תקופת האאוקן (לפני כ-40 מיליון שנה), התאמתם המולטי דיסציפלינרית לסביבה התת-קרקעית, והיווצרות המינים החדשים מתחת לקרקע.
התאוריה הסביבתית של השונות הגנטית בטבע
תאוריה זו רואה קשר סיבתי בין העקות האביוטיות והביוטיות הסביבתיות והשונות הגנטית באוכלוסיות הטבעיות.
בהכללה, קיים מתאם ישיר בין גובה העקה הסביבתית לשונות הגנטית.
בגדול העקה, תגדל השונות הגנטית.
המבנה הגנטי של אוכלוסיות ימיות כגורם ניטור לזיהום הימי ושמירת איכות הסביבה הימית
הזיהום כעקה אקולוגית משפיע על המבנה הגנטי של אוכלוסיות טבעיות וניתן לנצל שינוי גנטי זה לאיתור איכות וכמות המזהמים.
שיטה זו מתבססת על הרעיון שאנזימים משתנים גנטית בהשפעת שינויים סביבתיים.
אקולוגיה גנומית בצמחים ובעלי חיים
תאוריה זו הנה הרחבה של תיאורית האקולוגיה-הגנטית על פי הגנום כולו.
הגנום משקף את ההביטט ועקותיו האקולוגיות.
הסביבה הפיזיקלית (יובש, מליחות, חום) והביולוגית (מזיקים, טפילים, מחלות) משפיעים על מגמות התפתחות הגנום.
מאגרים גנטיים של צמחי המוצא התרבותיים וניצולם לטיפוח ושיבוח הנגזרות התרבותיות
צמחי המוצא של צמחי התרבות עשירים בשונות גנטית הניתנת לניצול וטיפוח ושיבוח חקלאי.
אבולוציה כרומוזומלית בבעלי חיים ובצמחים בהדגשת האדפטציה והספציאציה כפונקציה של החיים התת-קרקעיים
השינויים הכרומוזמליים תורמים להיווצרות מינים חדשים והתאמתם לתנאי סביבה משתנים ומעיקים.
ספציאציה סימפטרית התחלתית במודל "נחל האבולוציה" (במרחק ממוצע של 200 מ') על פני החיים כולם מבקטריות ליונקים
מודל מיקרוקוסמי להיווצרות מינים חדשים בטבע כתוצאה מניגודים מיקרואקלימים חריפים, והסתגלותם לסביבות החדשות.
אבולוציה קיצונית, במיוחד בתנאים מדבריים ובתנאי מליחות קיצוניים בים המלח, האחראית להיווצרות מינים חדשים והסתגלותם לתנאי גבול החיים.
המכון מתמחה במבנה ותפקוד מחקר האבולוציה האורגנית.
נבו הקימו ב-1973 ועמד בראשו עד אוקטובר 2008. המכון משלב מחקרי שדה, עבודת מעבדה ותאוריה.
הוא עורך מחקרים אבולוציוניים על כל החיים מווירוסים לבקטריות ופטריות, צמחים, בעלי חיים ובני אדם.
הוא משלב את הביולוגיה המולקולרית והאורגניזמית; שילוב גנומיקה, פרוטיאומיקה, ופינומיקה וכן שילוב בין מדע בסיסי ליישומי כולל ביוטכנולוגיה, רפואה וחקלאות.
המכון כולל 25 מעבדות מחקר, 30 חוקרים ומתוכם 14 פרופסורים, ומשתף פעולה עם 500 מעבדות ב-50 ארצות.
המכון כולל את בנקי הגנים הגדולים בעולם של: אם-החיטה, אם-השעורה, אם-החסה והחולד העיוור; ואת בנק הגנים הגדול בישראל של פטריות רפואיות (1500 זנים, 300 מינים) למטרות ייצור תרופות ותוספי מזון.
המכון רשם מספר פטנטים במסגרת חברות שהקים: Medmyco, MultiQTL (לפטריות רפואיות).
2021 - נשיא לשם כבוד של אגודת חקר הצמחים האסיאתית
2010 – תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת הסן בגרמניה
2007 – חבר של כבוד בחברה הזואולוגית הישראלית
2007 – פרופסור נלווה בגן הבוטני של ווהאן השייך לאקדמיה הסינית למדעים
2002 – "מדען מצוטט ביותר" – בחצי האחוז העליונים של המחקר המפורסם בשני העשורים החולפים (American Society for Information Science and Technology)
2002 – חבר של כבוד בחברת היונקים האמריקאית
2000 – חבר זר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
1999 – החבר הזר הראשון שנבחר, המרכז האוניברסיטאי באנקרה לחקר החקלאות הבינלאומית והשיתוף המדעי
1997 – חבר זר של האקדמיה הלאומית למדעים של אוקראינה
1995 – חבר של כבוד בחברה הבוטנית האוקראינית
1993 – חבר של כבוד במועצה של האגודה הבינלאומית לביולוגיה אבולוציונית
1990 – חבר זר באגודה הלינאית של לונדון
1978 – סגן נשיא החברה לחקר האבולוציה
"אביתר בנאי" הוא אלבום הבכורה של הזמר-יוצר הישראלי אביתר בנאי שראה אור ב-1 ביולי 1997 על ידי חברת התקליטים הד ארצי.
עם הוצאת האלבום, הוא זכה להצלחה גדולה והגיע למעמד של אלבום פלטינה כפול לאחר שמכר למעלה מ-80 אלף עותקים ונחשב לאחד האלבומים הטובים והמשפיעים בישראל.
את האלבום הפיק חיים שמש, ובין מעבדיו היו צח דרורי, אסף אמדורסקי וקורין אלאל.
האלבום ידוע בטקסטים עמוקים וחשופים מבחינה רגשית העוסקים בנקודות קשות בנפש האדם, בין היתר בנושאים של מערכות יחסים ובטרגדיות, וביחס של האנושות אליהם.
בין השירים הבולטים באלבום: "שמתי לי פודרה", "יש לי סיכוי", "מתי נתנשק", "אבות ובנים", "כלום לא עצוב" ו"תתחנני אלי".
בשנים שלפני הוצאת האלבום, בנאי היה מופיע במקומות שונים וקטנים עם שיריו וזכה לפופולריות הודות לכישרון המוזיקלי וסגנון הכתיבה שלו.
שירי האלבום הם בעצם שיריו שהופיע איתם בשנים שלפני הוצאת האלבום.
בשנת 2012 הוציאה חברת "הד ארצי" הוצאה מחודשת לדיסק עם מאסטרינג מחודש ודיסק עם הקלטות מוקדמות ודמו לשני שירים חדשים שלא נכללו באלבום: "בשנייה אחת" ו"תכף נתחבא".
בנוסף יצא לאור דיסק עם הפרק המוקדש לתיעוד יצירת האלבום בסדרה "האלבומים" ששודרה בערוץ 8 ב-2012. בשנת 2009 דלפה לרשת קלטת דמו שהקליט בנאי עם ביצועים אקוסטיים לשירים מהאלבום, ובה עוד 3 שירים שלא יצאו לעולם: "לחמניות על המדף", "מתנה" ו"קח סכין".
לרגל יום חנויות התקליטים לשנת 2019, יצא האלבום לאור לראשונה בפורמט תקליט כפול, בצירוף דמואים מגרסת 2012 של האלבום כרצועות בונוס.
האלבום זכה להערכה יוצאת דופן מצד מבקרי המוזיקה ולמעמד של אחד האלבומים הטובים והמשפיעים בישראל.
ב-15 בפברואר 2008, האלבום דורג במקום הרביעי ברשימת 50 אלבומי הבכורה הישראליים הטובים בכל הזמנים, מטעם מוסף 7 לילות של עיתון ידיעות אחרונות.
לכבוד חגיגות 70 שנה למדינת ישראל (2018) ערך העיתון ישראל היום את "מצעד ה־70", שבו בחרו מומחים את "אביתר בנאי" לאלבום האולפן הישראלי הטוב בכל הזמנים.
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי אביתר בנאי, למעט היכן שצוין אחרת.
אורנה בנאי - קולות רקע (11)
אבישי סיון (נולד ב-1977) הוא במאי קולנוע ואמן.
ביים את סרטי מאחורי הקלעים של הסרטים: 'חסר מנוחה' בבימוי עמוס קולק, 'אין לה אלוהים' בבימוי ינקול גולדווסר.
בשנת 2007 זכה בפרס היוצר המצטיין בתחום הווידאו הניסיוני בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2007, עבור יצירתו 'האיש עם מצלמת הדי וי עושה פדיחות לאיש עם מצלמת הקולנוע'.
זהו הפרק השני ביומן קולנועי בן שבעה חלקים בשם 'טלנובלה של קולנוען בהקפאה'.
סרטו העלילתי הארוך הראשון, 'המשוטט' השתתף בפסטיבל קאן במסגרת 'שבועיים של במאים' (2010), והוקרן מסחרית בישראל ובצרפת.
בהשתתפות עמרי פירר, עלי נאסר, שני בן חיים ורונית פלד.
את הסרט צילם שי גולדמן וערכו נילי פלר ואבישי סיון.
הסרט זכה בפרס הצילום ובפרס סרט הביכורים בפסטיבל הקולנוע ירושלים (2010).
'המשוטט' השתתף בפסטיבלי קולנוע רבים ביניהם רוטרדם, ורשה, מינכן ומונטיראול.
בשנת 2011 סרטו הדוקומנטרי 'הטרילוגיה האוזבקית' השתתף בפסטיבל דוקאביב ופסטיבל קולנוע דרום.
בשנת 2011 פרסם את ספר הביכורים 'הערות של רוכב אופניים במרחב העירוני על עשיית סרטים' בעריכת האמן והסופר שחר סריג ובהוצאת סיטרא אחרא.
בשנת 2013 סרטו הארוך השני 'ויזה' זכה במקום הראשון בפסטיבל קולנוע דרום שבשדרות.
חבר השופטים אף העניק ציון לשבח לצילום (שי גולדמן).
בנוסף זכה הסרט בפסטיבל לוקרנו בפרס דון קיחוטה של הפדרציה הבינלאומית של אגודת הקולנוע.
'תיקון' השתתף בפסטיבלים רבים ביניהם רוטרדם, טלרויד, שיקגו, סלוניקי, סרייבו, ונקובר, איסטנבול והפסטיבל לבמאים חדשים ולסרטים חדשים במוזיאון לאומנות המומה שבניו יורק.
כמו כן זכה הסרט בפרס הצילום בפסטיבל ויאדוליד שבספרד.
פרס חבר השופטים בפסטיבל הים תיכוני שבבריסל.
פרס ציון לשבח בפסטיבל הקולנוע בסינגפור.
פרס הסרט הישראלי הטוב ביותר בפסטיבל אוטופיה בתל אביב.
'תיקון' נמכר להפצה בארה"ב ובצרפת.
כאמן מציג עבודות פלסטיות ווידאו ארט בתערוכות בישראל ובעולם.
כותב ומפרסם שירה בכתב העת 'מעין'.
אבישר הר-שפי (נולד ב-1973) הוא משורר ישראלי, מחנך, עורך ספרותי וד"ר לספרות הזוהר.
הר-שפי הוא בנם של דב, בעל מפעל אריזות בבית-אל, ופעיל מנהיגות יהודית, וד"ר בטחה הר-שפי, מרצה לתלמוד בהיברו יוניון קולג'.
הוא אחיה של מרגלית הר-שפי ונכדם של הרב פרופ' פינחס פלאי ופנינה פלאי.
למד בישיבת ההסדר קריית שמונה ולאחר מכן אצל הרב שג"ר בישיבת שיח יצחק.
בשנת 2010 אושרה עבודת הדוקטורט שלו בנושא "'מלכין קדמאין': מיתוס מלכי אדום בספרות הזוהרית", בהנחיית פרופ' צבי מרק בחוג לספרות באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2004 פורסם ספר שיריו הראשון "סוסי אש" ובשנת 2006 ערך את האנתולוגיה "עד פתח הגן - איורי נחום גוטמן ומשוררים עבריים בעקבות התנ"ך" (הוצאת אבן חושן) ואת קובץ המאמרים של ישיבת שיח יצחק: "גשם: על תעניות וגשמים בעקבות מסכת תענית" (תשס"ד).
בשנת 2022 פורסם ספרו "הסיפור הפועל: עיונים חדשים בסיפור החסידי" בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן.
בעבר ערך את כתב העת משיב הרוח לשירה יהודית ישראלית ועורך את כתב העת "עתר".
מלמד חסידות וקבלה בישיבת שיח יצחק, בבית מורשה בירושלים ובמכללת יעקב הרצוג.
בשנת 2014 היה שותף בייסוד בית המדרש "זוהר חי" ללימוד הזוהר ותורת הסוד היהודית.
סוסי אש, הוצאת שוקן, תשס"ד 2004
סיון ואבישר הר שפי, אנחנו שבקרוב נהיה, הוצאת משיב הרוח, 2019.
אמצע החיים, הוצאת פרדס, ה'תשפ"ד, 2024
אביתר זרובבל (נולד ב-25 בנובמבר 1948) הוא סוציולוג ישראלי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת ראטגרס, ניו ג'רזי.
מחקריו עוסקים במגוון רחב של נושאים בתחומי הסוציולוגיה הקוגניטיבית והסוציולוגיה של הזמן.
ששת ספריו האחרונים התמקדו בצורתו הסוציו-מנטלית של העבר, הארגון החברתי של השתיקה וההכחשה, ההבניה החברתית של קשר גנאלוגי, הסוציולוגיה של חוסר תשומת לב, הפנומנולוגיה והסמיוטיקה של המובן מאליו, ורעיון הסוציולוגיה המוּנַעַת על ידי מושגים.
נולד בישראל, בנו של בר (ברלה) זרובבל ונכדו של יעקב זרובבל.
בשנת 1971 סיים תואר ראשון בסוציולוגיה, אנתרופולוגיה ומדע המדינה באוניברסיטת תל אביב.
כעבור שנתיים השלים תואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה.
שם גם למד לדוקטורט תחת הנחייתו של ארווינג גופמן, וקיבל את התואר דוקטור בשנת 1976.
בשנות השמונים המוקדמות לימד במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת קולומביה.
בין השנים 1988-1986 היה ראש התכנית ללימודים מתקדמים במחלקה לסוציולוגיה של אוניברסיטת מדינת ניו יורק (State University of New York at Stony Brook).
בשלהי שנות השמונים התמנה לחוקר ומרצה באוניברסיטת ראטגרס, ניו ג'רזי, שם מילא שורה של תפקידים אקדמיים ומינהליים עד פרישתו לגמלאות.
נכון לשנת 2021, מכלול פרסומיו האקדמיים מונה 14 ספרים ו-36 מאמרים.
עשרות חיבורים נוספים פרי עטו התפרסמו בכתבי עת ועיתונים שונים המיועדים לציבור הרחב.
בשנת 2003 הוענקה לו מלגת גוגנהיים.
בשנת 2017 קיבל את פרס המנטור המצטיין על-שם הלנה לופטה מטעם החברה לחקר אינטראקציה סימבולית.
בשנת 2019 זכה ספרו, "נלקח כמובן מאליו" (Taken for Granted), בשני פרסים יוקרתיים: פרס הספר הטוב ביותר על-שם צ'ארלס הורטון קולי מטעם החברה לחקר האינטראקציה הסימבולית; ופרס המחקר יוצא הדופן על-שם סוזן ק.
לנגר מטעם איגוד האקולוגיה של המדיה.
בשנת 2022 קיבל פרס מפעל חיים על-שם ג'ורג' הרברט מיד מטעם החברה לחקר האינטראקציה הסימבולית.
חי במדינת ניו ג'רזי, ארצות הברית.
אביתר לזר (נולד ב-16 ביולי 1967 בצרפת) הוא שחקן טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון ישראלי.
לאחר חזרתו בתשובה, נחשב לאחד מגדולי השחקנים בקולנוע החרדי.
אביו, דוקטור למדע המדינה, ואימו בעלת תואר שני בתולדות האמנות שהו בישראל ובחו"ל לסירוגין עקב לימודיהם, לכן נולד בצרפת.
חודש לאחר שנולד עברה המשפחה לישראל והתגוררה בירושלים.
בילדותו שהתה המשפחה עוד מספר פעמים בחו"ל לצורך הלימודים: שנתיים וחצי באנגליה וחמש שנים בצרפת - שם למד בבית ספר יסודי של ילדי שליחים מישראל, והשתתף בין השאר בחוג דרמה.
בתיכון למד בגימנסיה העברית בירושלים.
בצה"ל שירת כפקח טיסה בחיל האוויר בבסיס עובדה צפונית לאילת.
לאחר השחרור מצה"ל למד חשמלאות ועבד כחשמלאי במשך כשנה וחצי, עד שהחל ללמוד במשך שנתיים בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין.
לאחר מכן עבר לבית הספר למשחק בית צבי אותו סיים בשנת 1993.
ב-2000 בהצגה "נורה" בבימויו של אילן רונן ע"פ המחזה בית בובות מאת הנריק איבסן; ב-2001 לצד יוסי גרבר בהצגה "מר גרין" מאת ג'ף ברון בבימויו של אלון אופיר שנבחרה להצגת השנה לשנת 2001 בטקס פרס התיאטרון הישראלי.
על משחקו בהצגה זו זכה לצד מיכה סלקטר בפרס ראש עיריית תל אביב יפו על-שם השחקן אברהם בן-יוסף לשחקנים ולעובדים המצטיינים בתיאטרון הקאמרי.
בתיאטרון הנפש: גילם את מייקל דאוני לצד עמי ויינברג בהצגה "מגפי פלדה" (Cherry Docs) מאת דייוויד גאו שביים האוורד ריפ.
בתיאטרון תמונע: בשנת 2000 שיחק בהצגה "כינים" שכתבו וביימו עדו בורנשטיין ושלמה פלסנר.
בתיאטרון תאיר: בשנת 2007 שיחק במחזה "שרשרת הזהב" ("די גאלדענע קייט", תורגם גם כ"שלשלת הזהב") גרסה עברית למחזה ביידיש של י"ל פרץ, שהועלה לראשונה במחצית הראשונה של המאה העשרים בפולין.
בתיאטרון גלעד אלפסי: ב-2015 גילם את ערן בהצגת היחיד "אבאל'ה" המבוססת על סיפורו האישי, שכתב וביים גלעד אלפסי.
ב-1991 השתתף בסרטו של שמעון דותן "אריות הים" לצד אורי גבריאל, ובהפקה האמריקאית "שעתנו היפה ביותר" שביים שמעון דותן והפיק מנחם גולן.
ב-1994 שיחק בסרט ההוליוודי "שרשרת הפיקוד" שביים דוד וורט, לצידו של מייקל דודיקוף, ובטלנובלה "ספיר" ששודרה בערוץ 2.
ב-1995 שיחק בדרמת הטלוויזיה "ביל"ויים" שכתב צביקה קרצנר וביימה רינה הררית.
ב-1996 השתתף בסרטו של אייל חלפון "האיטלקים באים" לצד שרון רג'יניאנו.
בשנים 1996-1999 השתתף בסדרת הטלוויזיה "כסף קטלני" שביים ערן ריקליס ושודרה בערוץ 2, גילם את ניק גולדין.
ב-1997 התארח בסדרה הקומית של ערוץ 2 "איצ'ה" בה גילם את קובי.
ב-1998 גילם איש שב"כ בסרט "מותה של רקדנית דיסקו" שכתבו יאיר רוה ורועי צהר וביים אמנון וינר.
ב-1999 גילם את דניאל בסרט "החברים של יאנה".
בשנת 2000 שיחק בסדרה "לתפוס את השמיים" שכתב שלמה משיח וביים ינקול גולדווסר.
ב-2002 גילם את יואב בסרט דל תקציב (בי מובי) בשם "תזזית" שביים יוסי פורקוש המספר על משפחה המגלה כי לבנם יש "דיבוק".
בשנת 2003 גילם את זבולון רוטנברג, בנו הבכור של האדמו"ר בטלנובלה החסידית "החצר" ששודרה בערוץ התכלת ומאוחר יותר בערוץ 10.
ב-2004 גילם מנהל גמ"ח צעיר לצד שולי רנד בסרטו של גידי דר "האושפיזין".
ב-2007 התארח בפרק הראשון של העונה הראשונה של סדרת דרמת הנוער "האי" ששודרה בערוץ הילדים גילם את גיל, מדען.
ב-2010 גילם את רפי בסדרת הטלוויזיה "טקסי דרייבר".
ב-2012 השתתף בסרט "זוהר הרקיע" המספר את סיפורו של טייס קרב הנשלח רגע לפני קבלת כנפי הטיסה לאימון פסיכולוגי לקראת תוכנית ההתנתקות בתפקיד אביו של הטייס ובסרט "קשר חופשי" שביימו עמיאור והילה ארציאל.
ב-2020 גילם את יונתן פולארד בקליפ "יונתן בוא מהר" שכתבו ביימו והפיקו אברהם שפירא ואביה נתן וביצע אריאל זילבר.
ב-2024 גילם את ראש המוסד בסרט "נקמה יהודית 6" של יהודה גרובייס.
שיחק בסדרת "מ'זאגט לחיים",של ה'פנסאים' בעונה הראשונה בפרק הראשון בתפקיד טייס; בעונה 3 בתפקיד יוסף גודמאן, בכיר בעירייה שנסחט בידי גורמים עוינים.
ב-2025 שיחק בסרט "היהלום של קלקוטא" בהפקת 'הפנסאים' שעל ידי: 'ארגון נוער חב"ד' בסרט גילם את "ג'ייקוב".
בשנת 2001 החל תהליך של חזרה בתשובה בעקבות חברו לדירה ולימודים בבית צבי שלומי צים שחזר בתשובה, ובמהלכו למד בכולל בתל אביב.
על תהליך זה סיפר בריאיון לעלון השבת "גילוי דעת": "הייתה לי עבודה בתיאטרון, משכורת גבוהה והימים היו פנויים.
הרגשתי שעמום נוראי שהוביל לתחושת חידלון, עצבות, דיכאון, אבדון וייאוש שהולידו כעס וזעם.
היה לי חבר שחקן שהתחיל תהליך של חזרה בתשובה, ובפעם הראשונה סיפר לי על ההסתכלות האלטרנטיבית.
אני זוכר שזה פגע בי חזק בבטן.
הרגשתי פתאום שיש לי נקודה של תקווה, נקודה להיאחז בה, נקודת מוצא מהפלונטר שנקלעתי אליו.
מרגע שהחבר שלי התחיל לדבר איתי, עברתי תהליך של שנה וחצי עד שהשתכנעתי והסכמתי שיש אלוקים.
זו הייתה עבודה שכלתנית אקדמית ללא אמונה.
הגעתי למסקנה שמעל לספק סביר שיש כח מכוון יותר משאין".
לאחר חזרתו בתשובה החל לשחק בסרטי "קולנוע חרדי", ובתיאטרון תאיר - שם גילם בין היתר את יוספוס פלביוס במחזה "יודפת" ושיחק לצד גולן אזולאי במחזה "שברי לוחות" ע"פ סיפור מאת הרב חיים סבתו.
תקופה מסוימת לימד משחק בתורת החיים - בית הספר לקולנוע יהודי.
על משחקו ב"תיאטרון תאיר" אמר בריאיון לגילוי דעת: "מבחינת הסטנדרטים התקציביים, המעטפת, הרמה הטכנית היא ברמה פחות מושקעת באופן טבעי אך התכנים הם בעלי חשיבות וערך.
אני לא מרגיש לרגע אחד שתיאטרון תאיר נופל מבחינה מקצועית ואף להפך.
אני מרגיש היום שאני נמצא במקום הטוב והנכון ביותר.
תיאטרון תאיר משתווה ברמתו לתיאטרון הקאמרי ועולה עליו מבחינת התכנים".
אביתר מנור (נולד ב-26 במאי 1949) הוא דיפלומט ישראלי בדימוס.
כיהן כשגריר ישראל לארגונים הבינלאומיים של האו"ם בז'נבה וקודם לכן, כשגריר ישראל בשוודיה.
בשנת 1967 התגייס לצה"ל ושירת בחיל התותחנים עד שנת 1970. לאחר שחרורו מצה"ל נרשם ללימודי כלכלה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
למד בהצטיינות בתוכנית לכלכלת האינטגרציה האירופית במכללת אירופה בברוז' שבבלגיה.
בשנת 1973 הצטרף למשרד החוץ כשבין היתר שירת בנציגויות ישראל בבריטניה ובארצות הברית, ובאו"ם בניו יורק.
בין השנים 2004–2008 כיהן כשגריר ישראל בשוודיה ולאחר מכן שב לישראל והיה ראש האגף לארגונים בינלאומיים במשרד.
באוגוסט 2012 מונה לשגריר קבוע לארגונים הבינלאומיים של האו"ם בז'נבה שבשווייץ, תפקיד בו כיהן עד פרישתו משירות המדינה ב-2016.
בפברואר 2015 פורסם כי העביר למועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם מידע על ויליאם שייבס שהביא להתפטרותו.
מנור נשוי לפרופסור אורלי מנור מהאוניברסיטה העברית, מומחית בכלכלה ובסטטיסטיקה ובמדיניות בריאות הציבור, ואב לשניים.
בנו הצעיר הוא ד"ר אילן מנור , חוקר דיפלומטיה דיגיטלית מוביל בעל שם עולמי.
אבישי שטרית (נולד ב-כ"ה בניסן ה'תשל"ח, 2 במאי 1978 בירושלים) הוא שחקן, מדבב, כוכב ילדים ובובנאי.
שטרית נולד בשכונת קריית מנחם בירושלים, השני מבין שישה אחים.
אביו עבד בתעשייה האווירית לישראל ואמו בתעשייה הצבאית.
כשהיה בן ארבע עברה משפחתו להתגורר בקריית ארבע, שם גדל.
כשהיה בן שבע וחצי נפטר אחיו הבכור בטביעה בבריכה.
למד בישיבה תיכונית קריית ארבע ובישיבת ניר קריית ארבע ושירת בחיל התותחנים במסגרת ישיבת הסדר.
כשהיה בן 17 עברה משפחתו לאלון שבות.
למד חינוך ועסק בהוראה במשך שלוש שנים.
לאחר מכן עבר לתחום המשחק והחל להופיע במעון ובמגרון, היישוב שבו הוא התגורר, ובהמשך ביישובים נוספים במועצה אזורית מטה בנימין עם שעת סיפור יצירתית.
לצד זאת, התפרנס מעבודות תחזוקה וחשמלאות, והחל ללמוד משחק באספקלריא.
כותב טור אישי בעיתון הילדים "אותיות וילדים".
מפעיל בובת תרנגול הודו בשם "פולקע" בתוכניות הסדרה אסי טוביה וחברים, את בובת הילד שאלתיאל בתוכנית "סיפורי לילה טוב" ואת בובת הגדי "חדגא" בעלילות ארץ גושן - שלושתם בערוץ מאיר לילדים.
הוא מפעיל גם בובת הילד צור בסדרת הטלוויזיה לילדים "צור משלנו" שמשודרת בערוץ הידברות.
שטרית מגלם גם את הדמויות של מלאכי השוטר וניסים איש התחזוקה של בית הספר בסדרה אסי טוביה וחברים, ותוכניות נוספות בערוץ מאיר לילדים.
השתתף לצד אסי צובל בהצגה "אסי, פולקע ומטה הקסמים" - הצגה בנושא ערך החברות.
ב-2012 שיחק במחזמר "מערת החכמולוגים".
ב-2013 שיחק במחזמר "שומר הסיפורים".
ב-2014 שיחק במחזמר "שבט אחים".
ב-2015 שיחק במחזמר "יוסל'ה קמצן קדוש".
ב-2016 שיחק במחזמר "שער הזהב" שכתב וביים ירון כפכפי.
ב-2008 השתתף בדיבוב הסדרה "כאוטיק" ששודרה בערוץ הילדים.
בין השנים 2009–2011 דיבב את ג'ק אטלס בסדרת הטלוויזיה "יו-גי-הו!
בנוסף הוא מדובב את כל הדמויות בסדרה "פרשיהו" בערוץ מאיר לילדים.
אבישי נשוי לאפרת ואב לארבעה.
אביתר אילוז (נולד ב-4 בנובמבר 1983) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שיחק בעמדת המגן הימני, וכיום מנהל קבוצת הפועל באר שבע.
נולד בבאר שבע למסעוד אילוז, יליד מרוקו, ולזיוה לבית קבסה, ילידת הארץ ממוצא מרוקאי.
אילוז החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של הפועל באר שבע.
בעונת עלה לבוגרים, אך מיעט לשחק ועלה מדי פעם מהספסל.
בעונת תפס את מקומו בהרכב הפותח של הקבוצה, וערך 23 הופעות בהן כבש שלושה שערים.
מאמן הנבחרת ישראל דאז אברהם גרנט החליט לזמן אותו לסגל המורחב של הנבחרת, אך אילוז לא זכה לשחק במדיה.
לעומת זאת רשם חמש הופעות במדי הנבחרת הצעירה, תחת המאמן גיא לוי.
בסיום אותה עונה ירדה הפועל באר שבע לליגה הלאומית, ואילוז חתם בהפועל פתח תקווה.
במדי פתח תקווה אילוז מיעט לשחק ובסיום העונה חזר לקבוצת נעוריו.
בעונת היה שותף לחזרתה של הפועל באר שבע לליגת העל.
אילוז שימש כקפטן הפועל באר שבע במשך מספר עונות, ובתחילת עונת מונה לקפטן המשנה, בעקבות חזרתו של אליניב ברדה לקבוצה.
בסך הכל ערך אילוז 249 הופעות ליגה במדי הפועל באר שבע, בהן כבש חמישה שערים.
בתחילת עונת שותף רק בשני משחקים במסגרת גביע הטוטו, וב-23 בנובמבר 2015 הודיע על פרישה ממשחק פעיל בעקבות פציעה, ומונה למנהל הקבוצה.
בתום עונה זו זכתה הקבוצה באליפות ראשונה מזה 40 שנה.
בשנת 2019 חזר אילוז לשחק כדורגל בליגות נמוכות בתור תחביב, כיום הוא משחק ב"עוצמה באר שבע" במקביל לתפקידו המקצועי בהפועל באר שבע.
אבל אנריקה אגילאר טאפיאס (בספרדית: Abel Enrique Aguilar Tapias; נולד ב-6 בינואר 1985 בבוגוטה) הוא כדורגלן עבר קולומביאני ששיחק בעמדת הקישור.
אגילאר התחיל לשחק כדורגל בליגה של בוגוטה, העיר בה גדל, לצד שחקנים כרדאמל פלקאו וסטלין מוטה.
יכולותיו הטובות לא נעלמו מראשי קבוצת דפורטיבו קאלי, שהחליטו להביא את הילד למחלקת הנוער, מהטובות בקולומביה.
אבל שיחק במחלקות הנוער השונות של דפורטיבו ובשנת 2002 ערך את הבכורה בקבוצה הבוגרת.
תוך שנה הפך לאחד השחקנים החשובים במועדון, כשהגיע איתו לגמר האליפות, שם הפסידו לדפורטס טולימה.
כעבור שנה הגיעה הקבוצה ביחד איתו לרבע גמר גביע ליברטדורס ואת התגמול על יכולתו המצוינת קיבל בדמות זימון לטורניר הקופה אמריקה 2004 על ידי מאמן הנבחרת דאז, ריינלדו רואדה, שאף אימן אותו בבנבחרת הצעירה.
את הפרק שלו בקאלי סיים ב-2005, כשהיה חלק חשוב מהקבוצה שזכתה באליפות הפינליססיון 2005.
בינואר 2006 הוא נמכר לאודינזה מהליגה האיטלקית הבכירה והושאל מיד לאסקולי ששיחקה בזמנו גם היא בליגה הראשונה, אך בעקבות קשיים טכניים בהעברה חזר בינואר 2006 לאודינזה.
אגילאר קיבל מעט הזדמנויות בקבוצה וצבר במדיה 2 הופעות בלבד.
בינואר 2007 הושאל לחרס מהליגה השנייה בספרד ושיחק במדיה 48 פעמים, אולם הקבוצה נכשלה וסיימה רק במקום ה-15. בעונת 2008/2009 עבר להרקולס וכבש תשעה שערים, וכמעט הצליח לעלות עם הקבוצה לליגה הבכירה כשהקבוצה סיימה במקום הרביעי.
ביולי 2009 עבר לריאל סרגוסה מהליגה הראשונה, וערך את הופעת הבכורה שלו ב 29 באוגוסט כשפתח בהרכב ושיחק 71 דקות בניצחון הביתי של הקבוצה על טנריפה.
אגילאר שוחרר רשמית מאודינזה ביולי 2010, וחתם על חוזה ל-4 שנים שוב בהרקולס, שרכשה 10% מכרטיס השחקן שלו תמורת 1.5 מיליון דולר.
בעונת 2012/2013 עבר לשחק בדפורטיבו לה קורוניה ונשר איתה בסיום העונה לליגה השנייה.
באוגוסט 2013 חתם על חוזה של שלוש שנים בשורות טולוז מהליגה הראשונה בצרפת.
ב-20 במאי 2015 נפצע והושבת למשך שלושה חודשים, מה שגרם לו להפסיד את טורניר הקופה אמריקה 2015 עם הנבחרת.
ב-1 בפברואר 2016 הושאל לבלנשש מליגה הפורטוגלית וערך את הבכורה בתבוסה 0-5 לבנפיקה.
את השער הראשון בקבוצה כבש בניצחון 2-3 על מוריירנסה ב-13 בפברואר.
ב-12 ביוני 2016 סגר אבל אגילאר מעגל כשחזר לקולומביה ולמדים של דפורטיבו קאלי, כמעט 11 שנים לאחר שעזב אותה.
את הבכורה המחודשת עשה באצטדיון מנואל מוריו טורו ב-10 ביולי מול דפורטס טולימה ואת השער הראשון מאז חזרתו הבקיע בקלאסיקו מול אמריקה קאלי במסגרת שמינית גמר הגביע הקולומביאני.
אגילאר שימש כקפטן הנבחרת הצעירה של קולומביה והוביל אותה למקום השלישי באליפות העולם עד גיל 20 של שנת שנערכה באיחוד האמירויות.
מאז שנת 2004 הוא משחק בנבחרת הבוגרת של קולומביה ובקופה אמריקה 2004 הוא כבש שני שערים שעזרו לנבחרת לסיים במקום הרביעי בטורניר.
במוקדמות מונדיאל 2010 שיחק 7 משחקים אך כשל עם הנבחרת להעפיל.
במוקדמות מונדיאל 2014 היה חלק חשוב מהנבחרת שהעפילה כששיחק 11 משחקים ואחר כך זומן להיות חלק מסגל הנבחרת במונדיאל עצמו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במפעל בניצחון של קולומביה 0-3 על יוון.
במשחק של קולומביה נגד במסגרת שמינית הגמר הוא בישל את השער הראשון של חאמס רודריגס בניצחון 0-2. אגילאר החמיץ את טורניר הקופה אמריקה 2015 בגלל פציעה, ולקופה אמריקה 2016 כלל לא זומן.
במוקדמות מונדיאל 2018 הוא חזר לקראת החצי השני של הטורניר, שיחק 8 משחקים וכבש שער אחד והעפיל עם הנבחרת לרוסיה.
למרות כושרו הירוד, הוא נבחר על ידי המאמן פקרמן לסגל הסופי לקראת מונדיאל 2018. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק השני של קולומביה בטורניר מול אך יצא עקב פציעה כבר במחצית הראשונה ולא שב יותר לשחק בטורניר שבו הודחה קולומביה בשלב שמינית הגמר.
אבל אנטון רודריגו (בספרדית: Abel Antón Rodrigo; נולד ב-24 באוקטובר 1962) הוא אתלט עבר ספרדי.
הוא זכה פעמיים ברציפות בתואר אלוף עולם (אתונה 1997 וסביליה 1999) בריצת מרתון ואלוף אירופה בריצת 10000 מטר (הלסינקי 1994).
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בשנת 1987 זכה אנטון בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בריצת 10000 מטר ומדליית כסף בריצת 5000 מטר.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיים אנטון במקום שמיני בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:27.80 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1994 זכה אנטון בשתי מדליות, זהב וארד.
באליפות העולם שנערכה בגטבורג שוודיה בשנת 1995 הוא לא סיים את ריצת 10000 מטר בשלב הגמר.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 27:51.37 דקות.
בשנת 1996 זכה אנטון במדליית זהב במרתון ברלין בתוצאה של 2:09:15 שעות.
באליפות העולם שנערכה באתונה יוון בשנת 1997 זכה אנטון במדליית זהב בריצת מרתון בתוצאה של 2:13:16 שעות, 5 שניות לפני בן ארצו והאלוף היוצא מרטין פיס (2:13:21 שעות) וסטיב מונהטי מאוסטרליה (2:14:16 שעות).
בשנת 1998 זכה אנטון במדליית זהב במרתון לונדון בתוצאה של 2:07:57 שעות ובכך היה לאתלט הספרדי הראשון שזכה בתואר בתחרות זו.
באליפות העולם שנערכה בסביליה ספרד בשנת 1999 זכה אנטון במדליית זהב בריצת מרתון בתוצאה של 2:13:36 שעות, לפני וינצ'נצו מודיקה מאיטליה (2:14:03 דקות) ונובויוקי סאטו מיפן (2:14:07 דקות) ובכך זכה להיות רץ המרתון הראשון בהיסטוריה שמגן על תוארו העולמי.
באולימפיאדת סידני (2000) סיים אנטון במקום 53 בריצת מרתון בתוצאה של 2:24:04 שעות.
בשנת 2006 הואשם אנטון על ידי רוכב אופניים מקצוען ספרדי, חסוס מנסאנו, שאנטון השתמש באמרוץ ונעזר למטרה זו על ידי רופא ספרדי, ד"ר אאופמיאנו פואנטס.
הוא היה בנם של ולדמר השני, מלך דנמרק ושל אשתו השנייה, ברנגריה מפורטוגל ואחיהם של אריק הרביעי וכריסטופר הראשון.
כדוכס שלזוויג, נכנס אבל לעימות עם אחיו, המלך אריק הרביעי, שנרצח ב-1250. אבל נחשד בכך שעמד מאחורי הרצח.
לאחר שנשא שבועה כדי להסיר מעצמו את החשדות, הוא נבחר להיות מלך.
לאחר תקופה קצרה הוא נהרג בפעילות צבאית בפריזיה.
תקופת מלכותו של אבל הייתה הקצרה ביותר מבין כל מלכי דנמרק שמלכו מאז המאה ה-9. הוא היה אביה של שושלת של דוכסי שלזוויג שנקראה על שמו ושלטה בדוכסות עד 1375.
ב-1232, כאשר נבחר אחיו, אריק, להיות המלך השותף של אביהם, ולדמר השני ויורשו בכוח, נבחר אבל לרשת את אחיו בתור דוכס שלזוויג.
ב-1237 הוא נשא לאישה את מטילדה מהולשטיין, בתו של אדולף הרביעי, רוזן הולשטיין.
לאחר שאדולף פרש מתפקידו כרוזן למנזר פנציסקני באותה שנה, שימש אבל במשך כמה שנים כעוצר של שני גיסיו הקטינים, יוהאן הראשון וגרהרד הראשון.
לאחר מותו של ולדמר השני ב-1241, עלה אחיו של אבל, אריק, לכס מלכות דנמרק כאריק הרביעי.
בשנים הבאות נלחם אבל כנגד אחיו בנסותו להשיג עצמאות לדוכסות שלזוויג.
הוא פלש לתוככי דנמרק והגיע צפונה עד לרנדרס, נקם בתומכיו של אריק ועבר לפין.
שנה לאחר מכן השיב אריק מכה ומאוחר יותר הפתיע את חיל המצב של אבל בשלזוויג, ואילץ את בתו הצעירה של אבל, סופי, להימלט "בלי נעליה לרגליה".
הלחימה נמשכה עד שאחותו של אבל, סופי, תווכה בשביתת נשק בין האחים שהחזיקה מעמד עד 1250, כאשר אריק נרצח בעת שהתארח במעונו של אבל בשלזוויג.
אריק הרביעי נרצח על ידי מנהל משק הבית של אבל, לייב גודמונסן ועל ידי אחרים.
גופתו כרותת הראש הושלכה למימי מפרץ שלין.
למרות שאבל ו-24 אנשי אצולה נשבעו באופן רשמי שלא היה לו כל חלק ברצח, מקובל להאמין שאריק נרצח על פי בקשתו של אבל.
על כך הייתה מקובלת אז האמרה: "הבל (אבל) על פי שמו, קין על פי מעשיו" (בדנית: Abel af navn, Kain af gavn).
לאחר שניקה את עצמו מהחשדות על ידי נשיאת שבועה, הוכרז אבל כמלך דנמרק באספה שהתכנסה בוויבורג ב-1 בנובמבר 1250.
תקופת מלכותו של אבל ארכה שנה וחצי בלבד.
הוא קיבל ידיעה שאיכרי פריזיה, בהנהגתו של סיקו סיירדמה, סירבו לשלם מיסים.
אבל קיבץ צבא כדי להענישם.
בהיותו בן 33 הוא נהרג על ידי יצרן גלגלי עגלות בשם הנר על גשר הוסום ליד אידרשטדט (כיום בגרמניה) ב-29 ביוני 1252.
באותה עת הוחזק בנו של אבל כבן ערובה על ידי הארכיבישוף של קלן, וכך הוכתר אחיו הצעיר של אבל, כריסטופר הראשון כמלך דנמרק ביום חג המולד של 1252 בקתדרלת לונד.
לאחר מות בעלה, נכנסה המלכה מטילדה למנזר אך מאוחר יותר היא עזבה אותו.
ב-1261 היא נישאה בשנית לאציל השוודי בירגר יארל.
רוב בני התקופה ראו במותו הפתאומי של אבל כעונש משמיים שהוטל עליו על רציחת אחיו.
כשגופתו של אבל הייתה מונחת בקתדרלת שלזוויג, שמעו הנזירים קולות מוזרים בלילה.
הם טענו שהם היו נפחדים מדי כדי להיכנס לכנסייה לאחר מכן.
הם האמינו שהייתה זו רוחו הרשעה של אבל שהתהלכה שם בלילה.
כתוצאה מכך, נלקחה גופתו של המלך אל מחוץ לכנסייה ונקברה ליד טירת גוטורפ שמחוץ לעיר שלזוויג.
מישהו נעץ כלונס עץ בחזהו של אבל כדי להבטיח שהוא יישאר בקברו.
זמן רב לאחר מכן נאמר שרוחו של המלך לא מצאה מנוחה ומעת לעת נשמעו דיווחים על אדם עם פנים שחורות רכוב על סוס לבן ועל כלבי ציד זוהרים ברחבי הביצות והיערות של שלזוויג.
צאצאיו של אבל שלטו בדרום יוטלנד עד 1375, לרוב בשיתוף פעולה עם קרוביהם בהולשטיין ועקב כך נוצרה בעיה קבועה לממשלת דנמרק.
משמעות העובדה שהם שלטו שם הייתה בסופו של דבר הפרדה בין פריזיה, הולשטיין ורובה של שלזוויג משאר שטחי דנמרק.
נינו של אבל, ולדמר השלישי מלך תקופה קצרה על דנמרק לפני שהודח מכיסאו, אך צאצאיו של אבל חזרו לכס המלוכה הדני דרך נינתו, הלוויג משלזוויג, שנישאה לולדמר הרביעי, מלך דנמרק.
אך למרות שקו הירושה של הלוויג נקטע עם מותו של כריסטופר השלישי, יורשו, כריסטיאן הראשון היה צאצאו של אבל דרך בתו סופיה, כך שלמעשה, כל מלכי דנמרק שמלכו לאחר מכן, היו צאצאיו של אבל.
אביתר מתניה (נולד ב-11 ביוני 1966) הוא איש ממשל בתחומי הביטחון והטכנולוגיה ופרופסור באוניברסיטת תל אביב.
הקים את מטה הסייבר הלאומי במשרד ראש הממשלה ובהמשך, את מערך הסייבר הלאומי, ועמד בראשו מפברואר 2015 עד ינואר 2018.
אביתר מתניה נולד בשנת 1966 בחיפה.
הוא בנם של נעמי, מורה לעברית, ואליהו (מתיוביץ') מתניה, מהנדס כימאי.
בהיותו בן 7 נהרג אחיו הבכור, , במלחמת יום הכיפורים, ולימים כתב על כך מתניה את הספר "בין כסה לצלמון – יומן כיפורים", שמספר על השכול מנקודת מבטו של ילד.
מתניה אף סיפר בראיון שאובדן זה מלווה אותו בהחלטותיו האישיות והמקצועיות בחייו ובבחירת הנושאים שבהם הוא עוסק, בפרט ביטחון לאומי.
מתניה הוא בוגר בית הספר הריאלי העברי בחיפה בשנת 1984 (מחזור ס"ה).
כבוגר תלפיות שירת במגוון תפקידי מחקר, הובלת פרויקטים ופיתוח, במסגרת מפא"ת (המנהל למחקר ולפיתוח אמצעי לחימה ותשתיות טכנולוגיות), בתעשייה הביטחונית ובחטיבת המחקר באגף המודיעין.
סיים את שירותו בדרגת רב-סרן והועלה במילואים לדרגת סגן אלוף.
לאחר שחרורו עבד בתעשיית ההייטק הישראלית, בין השאר כאנליסט ראשי בקרן הון הסיכון פולריס (כיום פיטנגו).
ב-2002 מונה לעמוד בראש תחום (כיום חטיבה) תוכניות המצוינות הצבאיות-אקדמיות תלפיות ופסגות במפא"ת שבמשרד הביטחון, תפקיד אותו ביצע קרוב לעשור.
כמו כן, הוא ההוגה והיוזם של תוכנית חבצלות של אגף המודיעין ויוזם תוכנית נחשון ליצירת פוטנציאל לעתודה מובילה למדינת ישראל.
בדצמבר 2011 מונה מתניה להקים את מטה הסייבר הלאומי ולשמש כראש המטה הראשון, בכפיפות ישירה לראש הממשלה, והחל את תפקידו ב-1 בינואר 2012.
בפברואר 2015 אימצה ממשלת ישראל את המלצתו של מתניה בדבר אסטרטגיית ההגנה הלאומית של מדינת ישראל, וקיבלה שתי החלטות משמעותיות בנושא: הראשונה היא "קידום ההיערכות הלאומית להגנת מרחב הסייבר", שכללה הקמת גוף ייעודי להגנה על המגזר האזרחי במרחב הסייבר, הרשות הלאומית להגנת הסייבר, ואופן ההתארגנות להגנת מרחב הסייבר בישראל.
ההחלטה השנייה היא "קידום אסדרה לאומית והובלה ממשלתית בהגנת הסייבר" לגבי אופן התארגנות הממשלה ועבודתה לאסדרת המשק האזרחי בתחום.
עם קבלת החלטות הממשלה, החל מתניה לשמש אף כראש מערך הסייבר הלאומי, שכלל את הרשות הלאומית להגנת הסייבר ואת מטה הסייבר הלאומי כשתי יחידות סמך עצמאיות שהרכיבו את המערך בתוך משרד ראש הממשלה.
בהמשך להמלצתו של מתניה, החליטה ממשלת ישראל בדצמבר 2017 על "איחוד יחידות מערך הסייבר הלאומי", ולפיה אוחדו מטה הסייבר והרשות הלאומית להגנת הסייבר לכדי יחידת סמך אחת בשם מערך הסייבר הלאומי וחדלו להתקיים כיחידות נפרדות.
בתקופת כהונתו פרסם מערך הסייבר הלאומי את האסטרטגיה הישראלית להגנת הסייבר, אשר עליה מושתתת ההגנה המדינתית שאותה מוביל המערך.
האסטרטגיה מבוססת על מודל שלוש השכבות להגנה על ממד הסייבר של מדינה אשר הגה מתניה ופורסם ב-2016 בכתב העת Georgetown Journal of International Affairs.
מתניה נמנה בעת כהונתו ברשימת 100 המשפיעים של מגזין כלכליסט לשנת 2015, שם נכתב עליו כי "הוא האדם שמחליט מהם הנושאים על סדר היום של אבטחת הסייבר בישראל."
מתניה סיים את תפקידו בינואר 2018 והוחלף על ידי יגאל אונא כראש מערך הסייבר הלאומי.
כיהן כמרצה באוניברסיטה העברית בירושלים בתחומי הון סיכון, קבלת החלטות וביטחון לאומי בין השנים 2011-2002. לצד זאת, בשנים 2009–2011 שימש כעמית מטעם מפא"ת בסדנת תל אביב למדע טכנולוגיה וביטחון באוניברסיטת תל אביב, וכן פרסם מגוון מאמרים בתחומי הביטחון הלאומי, המודיעין והסייבר.
החל מ-2018 מכהן כפרופסור בבית הספר למדע המדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים באוניברסיטת תל אביב.
עומד בראש התוכנית לתואר שני בלימודי ביטחון החל מ-2018, וכן בראש התוכנית לתואר שני בלימודי סייבר, פוליטיקה וממשל, אותה הקים ב-2020. בנוסף, עומד בראש מרכז "אלרום" לחקר מדיניות ואסטרטגית אוויר וחלל שהוקם בשיתוף חיל האוויר הישראלי בדצמבר 2021.
בשנים 2018–2021 כיהן כפרופסור-נלווה בבית הספר לממשל באוניברסיטת אוקספורד.
בשנים 2018–2020 עמד יחד עם פרופ' יצחק בן ישראל בראש "המיזם הלאומי למערכות נבונות", שגיבש המלצה לראש ממשלת ישראל על תוכנית לאומית להפיכת ישראל למעצמת בינה מלאכותית.
המסקנות הוגשו לראש הממשלה בנימין נתניהו, אך עקב משבר הקורונה והיעדר תקציב מדינה מסודר לא הגיע המיזם לכדי החלטת ממשלה.
הוא נשוי למאיה ולזוג חמישה ילדים.
"בין כסה לצלמון: יומן כיפורים", הוצאת עקד, ישראל, 2013.
"סייברמאניה: איך הפכה ישראל לכוח עולמי בזירה שמעצבת את עתיד האנושות," ביחד עם עמיר רפפורט, הוצאת כנרת–זמורה–דביר, ישראל, 2021. ראה אור גם באנגלית, בצרפתית ובספרדית.
"תפיסת ביטחון חדשה לישראל: מהכרעה והרתעה מצטברת לתפיסה סמי-מעצמתית המגובּה בבניין כוח אסטרטגי" מכון משגב לביטחון לאומי ולאסטרטגיה ציונית.
"12 באוקטובר 1973: ניתוח דיוני קבלת ההחלטות האסטרטגיות"; בתוך: עדכן אסטרטגי, כרך 26, גיליון 3, עמ' 4–19.
מזכר מיוחד: מניעה אסטרטגית כ"רגל חמישית" בתפיסת הביטחון הלאומי של מדינת ישראל - מסמך יסוד; בתוך: עדכן אסטרטגי
אפקט העיגון כהטיה יסודית במחקר מודיעין., תל אביב: סדנת יובל נאמן למדע, טכנולוגיה וביטחון.
"'האחר שבתוכנו' - התאמת הכשרתו של איש המודיעין לעידן הנוכחי." מערכות, גיליון 402, עמ' 46–52.
"אמל"ח דיגיטלי: הפוטנציאל של הפלטפורמות הדיגיטליות הגלובליות לשיבוש שדה הקרב המודרני." אוויר וביטחון, גיליון 1, עמ' 71 - 82.
מתניה, א., פודהורצר, א., ודניאל, נ.
"הקיום הנעדר של הטכנולוגיה בחשיבה האסטרטגית-ביטחונית של ישראל." עדכן אסטרטגי, כרך 25, גיליון 3, עמ' 22–37.
"האבולוציה של שירות החובה בישראל: מבניין המיליציה לעמוד התווך של העליונות הצבאית-הטכנולוגית." עדכן אסטרטגי, כרך 25, גיליון 2, עמ' 3–18.
"בקלע ובאבן: אסטרטגיה של רדוקציה טכנולוגית." עדכן אסטרטגי, כרך 24, גיליון 2, עמ' 3–15.
בתחום ביטחון וסייברבתחום מדיניות טכנולוגית
בן ישראל, י., מתניה, א., ופרידמן, ל.
המיזם הלאומי למערכות נבונות בטוחות להעצמת הביטחון הלאומי והחוסן המדעי-טכנולוגי: אסטרטגיה לאומית לישראל.
אבישי עברי (נולד ב-19 ביולי 1978) הוא עיתונאי, מבקר תקשורת, מגיש, תסריטאי ויוצר סאטירה ישראלי.
נולד בירושלים בשם אבישי טאוסיג וגדל בכפר אדומים.
בוגר תיכון הימלפרב ומכינה קדם-צבאית עצם.
שירת בצה"ל במסגרת ישיבת ההסדר "מדברה כעדן" במצפה רמון.
בין השנים 2003–2006 למד לתואר ראשון באוניברסיטה העברית.
החל את עבודתו העיתונאית בשנת 2003 במקומון "כל העיר" של רשת שוקן ובביטאון "נקודה".
בשנת 2008 הצטרף לאתר הביקורת והסאטירה "לאטמה" ושימש שם כמבקר תקשורת, מגיש הפינה "משפט עברי".
ערך והגיש את תוכנית האקטואליה "לא סותם את הפה" עם אראל סג"ל ברדיו "גלי ישראל" עד שנת 2014.
במהלך 2014 הצטרף לבלוג הפוליטי העצמאי - ה"פלוג" של העיתונאית טל שניידר אך פרש בהמשך השנה.
שימש ככותב בסדרת הסאטירה "הכל שפיט" בערוץ 1. הגיש את הפינה "אז מה היה לנו שם?" בערוץ הכנסת.
פרסם טורים אישיים ב"העין השביעית", ב"מעריב", ב"וואלה!", ב"מידה" וב"מקור ראשון".
בשנת 2016 עבד כעורך הראשי הראשון של אתר החדשות של ערוץ 20.
בשנת 2017 החל לשמש כעורך ומגיש בחטיבת הדיגיטל של תאגיד השידור הישראלי "כאן".
בין השאר יצר סרטוני דעה פובליציסטים וחברתיים.
בינואר 2019, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת, התפטר מהתאגיד כדי לעבוד בקמפיין הבחירות של הליכוד.
במסגרת זו הופיע בפברואר 2019 ב"סרטון הקברים" שבו תקף את בני גנץ, בין השאר על רקע תמונת קברים בבית קברות צבאי (חלקת חללי הל"ה בהר הרצל).
בעקבות השימוש בתמונת קברי חללים הושעה לימים אחדים מתפקידו בקמפיין.
ב־1 במרץ 2019 פרסם התנצלות בפני המשפחות השכולות, וכתב בה: "כל מי ששותף לכאב הזה הוא אחי".
ב-12 במרץ פוטר מקמפיין הליכוד.
ביוני 2019 שב עברי לעבוד כפרילנסר בחטיבת הדיגיטל של תאגיד השידור "כאן".
ב-2022, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, היה עברי אחד ממייסדי מפלגת "יש כיוון" בראשות עמוס דב סילבר.
בהמשך הוצב במקום החמישי ברשימת המפלגה לכנסת.
בבחירות עצמן זכתה הרשימה ב-0.03% מהקולות ולא נכנסה לכנסת.
נשוי מאז 2021 לענבר וייס עברי, אדריכלית העיר ירושלים וסגנית מהנדס העיר, ולשעבר מהנדסת העיר בית שמש.
אב לחמישה, ארבעה מהם מנישואיו הקודמים.
אחיו הוא שוקי טאוסיג, עורך אתר "העין השביעית".
אבישלום דרורי (1915 – 1985) היה הארץ-ישראלי השני ללימודי טיִס, מלוחמי הקומנדו הבריטי במלחמת העולם השנייה ורוב ימיו מורה לשפה האנגלית; בשנותיו האחרונות נודע כעורך מופעי היפנוזה.
נולד בתל אביב לשולמית ולדב דרורי (בר-דרורא).
למד בגימנסיה "הרצליה" ובאוניברסיטה האמריקנית בביירות שבלבנון.
בסתיו 1935 ירד מצרימה ללימודי טיִס בבית הספר לטיסה אל-מאזה (קהיר) בהמרצת חברתו שולמית גורנגוט ובתמיכת תנועת בית"ר.
השניים חזרו ארצה מסיבות שונות בטרם טיסת ה"סולו" וההסמכה לטיִס.
אבישלום שימש תקופת מה כמדריך בקלוב הארצי־ישראלי לתעופה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי.
בקשותיו לשרת בחיל האוויר המלכותי הבריטי נדחו, וכרבים מבני היישוב העברי גויס ליחידת הקומנדו 51. בקיץ 1941 השתתף בפעולות מיוחדות במערכה על שפך הליטני בלבנון.
בשל ידיעת הערבית צורף בסתיו 1941 ליחידת קומנדו 11 ("הסקוטי") כמתורגמן ולקח חלק בפשיטה מעבר לקווי האויב בצפון אפריקה (מבצע פליפר).
המבצע, שנועד ללכידת הגנרל הגרמני ארווין רומל, לא השיג את מטרתו והלוחמים ברובם נלכדו בידי כוח שיטור איטלקי.
עד חודש יוני 1942 נחשב לנעדר.
אבישלום שהה בשבי שלוש וחצי שנים, תחילה בדרום איטליה, ואחרי פלישת בעלות הברית לשם בספטמבר 1943 הועבר לשבי הגרמני.
בשובו ארצה בתום המלחמה התיישב, כאחותו ואחיו לפניו, בפרדס חנה.
אבישלום עסק בהוראת השפה האנגלית בבתי ספר בפרדס חנה ובחדרה.
בתחילת שנות השישים למד בחוג לספרות אנגלית באוניברסיטה העברית.
במסגרת הוראת האנגלית קידם שיטה ללימוד שפות במצב של טראנס היפנוטי.
את הטכניקה למד, לדבריו, מרופא פולני במחנה השבויים בגרמניה.
דרורי נהג לשאת הרצאות לציבור בנושא מקומה של ההיפנוזה בלמידה.
לנוכח הצלחותיו ערך דרורי גם מופעי היפנוזה.
במהלך אחד מהם (בפברואר 1975) הופנטה הנערה יפה סוויסה ו"נתקעה" במצב היפנוטי, ודרורי לא הצליח להעיר אותה, ורק לאחר כמה ימים בסיוע של רופאים בין היתר של ד"ר מוריס קליינהאוז שבה להכרה מלאה.
הטענה שאדם עלול "להיתקע" במצב היפנוטי (יותר מאשר אדם עלול להיתקע בשינה) אינה מקובלת על רוב החוקרים, אך האירוע הוביל לחקיקת חוק השימוש בהיפנוזה (1984) שהסדיר הסמכה והרשאות לטיפולים בהיפנוזה והיה הראשון מסוגו בעולם.
שיטת ההוראה בהשפעת היפנוזה עדיין מופעלת במקומות שונים.
האירוע גרם לאבישלום דרורי שברון לב ובריאותו הידרדרה, ובשנת 1985 לקה בלבו, נפל על תנור בוער ונשרף למוות.
דרורי הלך לעולמו בתלמי אלעזר.
בלכתו הותיר אחריו את רעייתו אסתר ואת בנותיו, איה, אילת ואסנת ואת בנו (נפל בעת שירותו הצבאי בשנת 1989).
אבישלום וסטרייך (נולד ב-15 באוגוסט 1976) הוא ד"ר לפילוסופיה מטעם אוניברסיטת בר-אילן, פרופסור למשפטים ב ברמת גן, עמית מחקר במרכז קוגוד של מכון שלום הרטמן, ועמית מחקר לשם כבוד בפקולטה לאומנויות, שפות ותרבויות באוניברסיטת מנצ'סטר.
וסטרייך עוסק בתחומי המשפט העברי, דיני משפחה ותורת המשפט .
בחודש יולי 2025, הודיעה המכללה האקדמית הרצוג, על בחירתו של וסטרייך לנשיאות המכללה, החל משנת 2026.
וסטרייך למד בישיבת עתניאל ובישיבת שעלבים, ולאחר מכן התגייס לחיל המודיעין, שם שירת כקצין.
במהלך השירות הצבאי השלים תואר ראשון ב בהצטיינות יתירה.
לאחר השירות הצבאי פנה וסטרייך לתואר שני בפרשנות ותרבות באוניברסיטת בר-אילן, ולתואר ראשון נוסף בתלמוד ובמשפטים.
וסטרייך השלים דוקטורט בתוכנית ללימודי פרשנות ותרבות באוניברסיטת בר-אילן.
עבודת הדוקטור שלו עסקה בהתפתחות ומגמות פרשניות בדיני הנזיקין התלמודיים לאור מקרי פטור חריגים, והתמקדה בעיקר במסכת בבא קמא.
העבודה הונחתה על ידי יאיר לורברבוים ודוד הנשקה.
לאחר סיום הדוקטורט החל וסטרייך לשמש כמרצה אורח בתלמוד, מדרש וספרות ההלכה בקולג' לאו בק שבלונדון, וכעמית מחקר ביחידה לחקר העגינות במרכז ללימודי היהדות באוניברסיטת מנצ'סטר.
לאחר מכן החל וסטרייך לכהן כמרצה ובהמשך כפרופסור חבר ב ברמת גן.
בשנת 2016 היה וסטרייך עמית מחקר במכון הדסה-ברנדייס של אוניברסיטת ברנדייס, ובשנת 2017 היה חוקר אורח במרכז פטרי-פלום למשפט רפואי, ביוטכנולוגיה וביואתיקה בבית הספר הרווארד למשפטים.
בנוסף לתפקידו כפרופסור למשפטים, מהווה וסטרייך עמית מחקר במרכז קוגוד לחקר המחשבה היהודית ולהגות עכשווית של מכון שלום הרטמן, וכעמית מחקר לשם כבוד בפקולטה לאומנויות, שפות ותרבויות שבאוניברסיטת מנצ'סטר.
שני ספריו הראשונים עוסקים בנושאי הגירושין.
בשנת 2012 פרסם את ספרו "Talmud-Based Solutions to The Problem of Agunah", שחובר בהיותו עמית מחקר ביחידה לחקר העגינות באוניברסיטת מנצ'סטר.
בשנת 2014 פרסם את ספרו "הזכות לגירושין – גירושין ללא אשם במסורת היהודית".
בשנת 2023 הוציא לאור את ספרו "ארבעה אבות נזיקין – מסורת, משפט ופרשנות" בהוצאת כרמל, העוסק במושגי ארבעת אבות נזיקין בתלמוד.
פרסם ומפרסם מאמרים נוספים בכתבי העת של המשפט העברי בישראל, ובאתר מרכז קוגוד.
בנוסף, הוא פעיל בקבוצת הפייסבוק "יומי" אשר מהווה נקודת מפגש של חוקרי תלמוד על הדף היומי.
נשוי למירי, מורה לספרות, משוררת ומרצה במדרשת לינדנבאום-לוד ובמדרשות נוספות, ואב לארבעה ילדים.
אביו הוא פרופסור אלימלך וסטרייך.
אביתר (נאפו) בורובסקי (ט' בניסן ה'תשמ"ב, 2 באפריל 1982 – כ' באייר ה'תשע"ג, 30 באפריל 2013) היה שחקן תיאטרון ישראלי.
נרצח בפיגוע בצומת תפוח בשומרון.
נולד וגדל בכפר חסידים, הקטן מבין ארבעה אחים.
למד בבית הספר היסודי של כפר חסידים, בישיבה תיכונית "יבנה" בחיפה (עד סוף כיתה י'), בישיבה תיכונית חיספין ובישיבת ההסדר צפת.
בישיבת צפת הקים עם חבריו את תיאטרון צפת אשר פעל בשיתוף פעולה עם תיאטרון עכו.
שם קיבל גם את הכינוי "נאפו" על שם דמות מהקטקטים.
עם סיום לימודיו בישיבה התחתן עם צופיה.
הם גרו תקופה קצרה בצפת, ואז עברו לגור בכפר הנוער הדתי בכפר חסידים שם שימש כמדריך בישיבת נחלת ישראל כמשך שנתיים.
לאחר מכן עבר הזוג להתגורר ביצהר.
עסק ביצירה ומשחק בתחום התיאטרון ובליצנות רפואית מתוך כוונה להכניס את תחום הליצנות הרפואית לבתי חולים חרדיים דבר שעד אז לא היה מקובל שם.
בתיאטרון צפת: בין השנים 2004–2008 שיחק בהצגות הילדים, ביניהן: "הניצוץ", "מעילים ביום חמסין", ובהצגה "יוסל'ה קמצן קדוש" שכתב הרב עמיר כ"ץ.
בסרטי "תהילות" בקולנוע החרדי: שיחק בסרטים "ליל הסדר עם הסולטן" (2002) שכתבו טובה אליהו וסימה גץ וביימה ציפי חורי, "סוד נסתרים" (בהפקת "תהילות" וגל פז) ובסרט "חגים וצוחקים" שביים משה חורי והפיקה חברת תהילות עבור שעלי תורה (לסרט זה בורובסקי היה שותף גם בכתיבת התסריט).
בסרטי "ניצוצות של קדושה": ב-2008 שיחק בסרט "אוצר המשלים" שכתבו רענן זיו ויגאל הושיאר.
בין השנים 2008–2009 שיחק בעשרות הצגות בתיאטרון רחוב, והשתתף בכתיבה ומשחק במשחק מחשב בנושא ט"ו בשבט באתר ילדים בשם "קומזיץ".
בין השנים 2009–2013 שיחק בתיאטרון סצנה של "קבוצת אראל לקידום הנפש והתרבות היהודית".
בין ההצגות בהם שיחק: גילם את גורנישט בסדרת ההצגות "צוות תעלומה", ושיחק בהצגות "תפור עליך", "חוויה ירושלמית", "האתרוג מאוזבקיסטן", "להיות כמוני", "אליהו זכור לטוב" (2013, על הרב מרדכי אליהו.
כמו כן הוא בוגר קורס ללימוד תיאטרון פלייבק, לימד דרמה ושימש כשחקן בלהקת פלייבק של "קבוצת אראל".
ב-2011 שימש כשחקן בפרויקט "דרמה ערכית" שביימה רחל מימון שוורץ מטעם מרכז מורשת מנחם בגין.
במסגרת פרויקט זה העלה קטעי תיאטרון לפני קהל שוטרים ותחנות משטרה ברחבי הארץ.
המטרה שהציבו ב הייתה להטמיע את ערכי המשטרה בקרב השוטרים, להעלות סיטואציות מחיי השוטר ולהתמודד עם דילמות.
ב-2013 שיחק בהצגה "הקמצן שהפך לקבצן" באספקלריא.
שיתף פעולה כשחקן גם עם מעלה - המרכז לציונות דתית ומדרשת עפרה.השתתף כשחקן אורח באחד מפרקי העונה הראשונה של הסדרה שטיסל.
ביום שלישי כ' באייר ה'תשע"ג, 30 באפריל 2013, סמוך לשמונה בבוקר, שהה אביתר בתחנת ההסעה בצומת תפוח בשומרון לכיוון ירושלים.
התנפל עליו מחבל ושלף משקית סכין איתה דקר את אביתר בחזהו מספר פעמים.
בעודו שרוע חטף המחבל את נשקו האישי של אביתר ירה באביתר פעם אחת והחל לירות באמצעותו לעבר שוטרי מג"ב שהיו בנקודת הבידוק עד שנתקל במעצור בכלי הנשק, ובמקביל נפגע מירי הלוחמים במחסום.
השוטר יחד עם מפקד המחסום רדפו אחריו ולבסוף הצליחו לנטרל אותו.
המחבל, תושב הכפר שוויכה באזור טול כרם, פונה לבית החולים בילינסון בפתח תקווה במצב בינוני.
מאז ספטמבר 2011, שבו נהרגו אשר פלמר ובנו יהונתן ליד קריית ארבע כתוצאה מאבנים שפלסטינים ידו לעבר רכבם, ועד הירצחו של בורובסקי, לא נרצח אף ישראלי בפיגוע ביהודה ושומרון למשך תקופה של כשנה וחצי הגם שנעשו מספר ניסיונות פיגוע.
בתקופה זו כן היו הרוגים במספר אירועי טרור בתחומי מדינת ישראל שכללו הרוגים.
המחבל שרצח את אביתר, נאסר בעבר בגין יידוי אבנים ושוחרר לאחר מכן.
אביתר נקבר בבית העלמין שבכפר חסידים.
לאחר הרצח ביצעו קבוצות של מתנחלים פעולות "תג מחיר" בהן נפצעו פלסטינים רבים.
עשרה מתנחלים נעצרו.בתגובה לרצח הוקם מאחז בשם אביתר על שמו דרומית לכפר ביתא, כשני קילומטר מזרחית לצומת תפוח.
מאוחר יותר הרס צה"ל את המקום.
לאחר רצח הרב איתמר בן גל בצומת אריאל, עלו שוב תושבים מהאזור לנקודה והקימו בה מבנים.
בפברואר 2018 נהרס המאחז בידי כוחות גדולים של צה"ל, משטרה ומג"ב.
שישה מבנים פורקו והוחרמו בידי הכוחות.
בכ"א באייר ה'תשפ"א, לאחר פיגוע הירי בצומת תפוח בו נרצח תלמיד ישיבת איתמר יהודה גואטה, המאחז הוקם מחדש, ובהמשך פונה בהסכם עם המתיישבים ועבר לשמירת צה"ל עד להסדרת המקום.
אחייניתו, מיטב ברק, כתבה את השיר "בדרן רוחני" לזכרו.
ב-2013 הקדיש הזמר והיוצר בן ציון בורובסקי, בן דוד של אביתר, את שיר הנושא של אלבומו "חייך" לזכרו.
חבריו של אביתר לקבוצת המשחק הקימו לזכרו את אנסמבל נאפולופו (נאפו לא פה).
במסגרת זו הם מעלים מופעים שונים בהם השחקנים משתמשים בדמות הבובה שאפיינה אותו, ועוד.
ביום ירושלים שחל כשבוע לאחר הרצח, בורובסקי היה אמור להופיע בצעדת ריקוד דגלים שארגנו ועד מתיישבי השומרון, מועצה אזורית שומרון וכפר תפוח, מהיישוב כפר תפוח למאחז "אביתר" שהוקם על שמו בסמוך לצומת תפוח.
אביתר היה נשוי לצופיה ונולדו להם חמישה ילדים.
ב-2016 התחתנה צופיה עם אלישיב טנא ונולדו להם בת בשם מעיין, בן בשם ראם אביתר (על שמו) ובת בשם עיינה.
אֶבְיָתָר הוא התנחלות השוכנת על פסגת הר צביח שבגב ההר, בתחום שיפוטה של מועצה אזורית שומרון.
היישוב נמצא כשני קילומטרים מזרחית לצומת תפוח, צפונית לכביש 505 ויוצר רצף בין כפר תפוח למגדלים, בשטח בו ישב בעבר מוצב של צה"ל בשם תפוחית.
וכשני קילומטר דרומית לכפר הפלסטיני ביתא אל-פוקא.
בראשית דרכו היה היישוב מאחז, וב־28 ביוני 2024 אישר הקבינט המדיני-ביטחוני את הסדרתו של המאחז והפיכתו להתנחלות.
המאחז הוקם לראשונה על ידי תנועת נחלה באייר ה'תשע"ג (2013), וקרוי על שמו של אביתר בורובסקי אך פונה לאחר זמן קצר.
המאחז התבסס בשנת 2021 בעקבות פיגוע הירי בצומת תפוח, אך תושביו פינוהו בהסכם עם הרשויות ב-1 ביולי 2021. לאחר הפיגוע בעלי ב-21 ביוני 2023, עלו למאחז פעם נוספת, וב־5 ביולי 2023 אוכלס מחדש.
בכניסה לאביתר יש מעגל תנועה בשם "כיכר אלכסנדר" ע"ש אלכסנדר רובוביץ שהיה פעיל במחתרת הלח"י.
ביישוב פועלת ישיבת אבינועם בראשות הרב דוד אמיתי, שהיא שלוחה של מוסדות ישיבת אלון מורה שבאלון מורה.
ההקמה הראשונה של המאחז נעשתה על ידי תנועת נחלה באפריל 2013, בעקבות הירצחו של השחקן אביתר בורובסקי בפיגוע דקירה בצומת תפוח.
המאחז נהרס לאחר זמן קצר בהוראת אלוף פיקוד המרכז ניצן אלון.
לאחר הפיגוע בצומת אריאל בפברואר 2018 שבו נרצח איתמר בן גל, נעשה ניסיון נוסף להקים את אביתר על ידי תושבי יצהר ועוד תושבים מהסביבה שהצטרפו, אך פונה בידי כוחות גדולים של צה"ל, משטרה ומג"ב.
התנופה העיקרית של היישוב הגיעה לאחר פיגוע הירי בצומת תפוח ב-2 במאי 2021 בו נרצח יהודה גואטה, תלמיד ישיבת איתמר, על שמו נקרא בית המדרש "מעלות יהודה" ביישוב.
צה"ל היה עסוק באותה תקופה במרדף אחרי המחבלים, ובהמשך במבצע שומר החומות - וכך נוצרה הזדמנות להקים את המאחז ללא מניעה מצידו.
באותו ערב עלו למקום משפחות "גרעין ההתיישבות בשומרון" של תנועת נחלה, יחד משפחות מהעליות הקודמות לקרקע והקימו בו מספר מבנים עראיים, והמקום התחיל לצבור תאוצה.
במסגרת גיוס כספים למקום שערכה תנועת נחלה יחד עם תנועת "אמונים" של צבי סוכות נאספו 1.2 מיליון ש"ח לצורכי בנייה.
המועצה האזורית שומרון ותנועת נחלה הציבו במקום קרוואנים ואף הוקמו מבני קבע ותשתיות מאבנים ומבטון על ידי צוותי בניה מתנדבים וגרעין המשפחות.
במהלך החודשים מאי ויוני הובאו למקום כלים כבדים, ובתוך חודש עמדו באביתר 40 מבנים עם תשתיות מים וחשמל למגורי בודדים ומשפחות, וכביש אספלט.
כמו כן הוקמו במקום בית כנסת, מעון יום לפעוטות, מדרשה תורנית לנשים ותלמוד תורה לילדים.
צה"ל הקצה חיילים שישמרו על יושבי המאחז.
ב-20 ביוני 2021 הגישה מועצה אזורית שומרון בקשה למנהל האזרחי לאשר תוכנית בניין עיר (תב"ע) לאביתר.
מאז הקמת המקום כמאחז ועד הסדרתו החוקית, נערכו במקום אירועים רבים בהשתתפות המונים ונבחרי ציבור ולפרקים פעלו במקום הלשכות שלהם.
ב-7 ביוני 2021 נחנך באביתר "מצפה רנה", על שם רנה שנרב שנרצחה בפיגוע במעיין דני באוגוסט 2019, במעמד משפחתה ואביה, הרב איתן שנרב.
ב-10 ביוני 2021 נערך במקום טקס הכנסת ספר תורה בהשתתפות חברת הכנסת אורית סטרוק ורב השומרון אליקים לבנון.
מחלקת המדינה האמריקרית של ממשל ביידן גינתה ביוני 2021 את הקמת המאחז.
דובר המחלקה ציין שהמאחז "אינו חוקי אפילו על פי החוק הישראלי."
ב-6 ביוני 2021 הוציא אלוף פיקוד מרכז תמיר ידעי צו תיחום, בעקבותיו נאסרה הכנסת חומרי בנייה למאחז ומחסום משטרתי הוצב בכניסה לו.
ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, הורה להקפיא את פינוי המקום עד השבעת ממשלת ישראל השלושים ושש.
בהמשך, טען במכתב ששלח לשר הביטחון בני גנץ, כי צו תיחום לאדמות סקר, שעליהן הוקם אביתר, שניתן בידי מפקד צבאי ללא אישור ראש ממשלה – אינו תקף.
בתגובה טען גנץ כי אין הוראה בדין המחייבת הסכמת ראש הממשלה להוצאת צו תיחום.
צו התיחום הורה על פינוי היישוב לאחר כשבוע, ב-13 ביוני, אולם בהמשך הקפיא גנץ את הריסת המאחז למשך שבוע נוסף.
ב-2 ביולי 2021 בעקבות הסכם בין ממשלת ישראל לתושבי המקום - המקום הועבר לשליטת צה"ל, שהקים בו בסיס צבאי על מנת לשמור על השטח, המבנים והתשתיות, והתושבים התפנו באופן זמני עד לחזרה בשלבים, על פי התקדמות הסדרת היישוב.
ב-26 בפברואר 2023, לאחר פיגוע הירי בחווארה שבו נרצחו האחים הלל ויגל יניב התבצע ניסיון לחזור למאחז - אך התושבים פונו.
לאחר פיגוע הירי בתחנת הדלק בעלי ב-20 ביוני 2023 הייתה עלייה נוספת למאחז, והישיבה, משפחותיה וכמה צעירים נוספים נכנסו אליו.
אף על פי שהוא הוכרז כשטח צבאי סגור, ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר הביטחון יואב גלנט הנחו את צה"ל לאפשר להם כניסה חופשית ולא לפנות את השוהים במקום.
המאחז אוכלס מחדש, כמה מהמבנים שופצו, והוקם בו סניף בני עקיבא.
ב-6 בנובמבר 2023 הוקם ביישוב בית עלמין קטן, בו נקברו אפרים באואר ובנו יוסף, תושבי היישוב שנהרגו בתאונת דרכים.
בא' בתמוז ה'תשפ"ג, לפני תחילת שנת הלימודים ה'תשפ"ד, עברה ישיבת אבינועם תפוח ללמוד במקום, כפי שסוכם עם המדינה שנתיים קודם לכן.
ב-1 בספטמבר 2024, בעקבות התנעת התהליך להסדרת היישוב על ידי ממשלת ישראל, נחנך ביישוב גן ילדים בשם "גן אביתר" בשיתוף מועצה אזורית שומרון ומשרד החינוך.
ב-3 בנובמבר 2025 נחנך בית המדרש החדש של ישיבת אבינעם ביישוב.
בסוף יוני 2021 נחתם הסכם בין ממשלת ישראל לבין תושבי המקום, לפיו המקום יועבר לשליטת צה"ל, שיקים בו בסיס צבאי על מנת לשמור על השטח, המבנים והתשתיות, והתושבים יתפנו באופן זמני עד לחזרה בשלבים, על פי התקדמות הסדרת היישוב.
בשלב הראשון יאושרו מגורים לצוות הישיבה והתלמידים, ולאחר סיום תהליך ההכרזה על הקרקע כאדמות מדינה, תתאפשר נוכחות אזרחית מלאה.
באוקטובר 2021 הודיע המנהל האזרחי כי כ-60 דונמים מהשטח הוגדרו כאדמות מדינה שניתן להקים עליהן יישוב חדש.
ב-2 בפברואר 2022, ביומו האחרון בתפקיד, אישר היועמ"ש אביחי מנדלבליט כי ככל וניתן יהיה להכריז על "אדמות מדינה" במקום, לאחר מכן יחל תהליך של קידום תב"ע ליישוב חוקי.
לאחר הקמת ממשלת ישראל ה-37 בדצמבר 2022, סוכם עם מפלגות "הציונות הדתית" ו"עוצמה יהודית" כי הממשלה תאשר את הקמת היישוב אביתר תוך חודשיים.
בעקבות הפיגוע בחווארה בפברואר 2023, מאות פעילי ימין עלו לאביתר בדרישה לאפשר נוכחות במקום.
למחרת עוצמה יהודית קיימה שם ישיבת סיעה, ופנתה לראש הממשלה להכשיר את המאחז.
במרץ 2023 חבר הכנסת צבי סוכות הקים לשכה באביתר, אך היא פורקה במהרה על ידי כוחות הביטחון.
באפריל 2023 התקיימה צעדה בהשתתפות עשרות אלפי אנשים, בהם עשרות שרים וחברי כנסת בדרישה להסדיר את המאחז, כפי שסוכם עם ממשלת בנט.
במהלך הצעדה הפגינו נגדה תושבי הכפר ביתא הסמוך, ובתגובה ירו בהם כוחות צה"ל באמצעים לפיזור הפגנות.
היישוב אוכלס מחדש, כמה מהמבנים שופצו, הישיבה חזרה ליישוב, והוקם בו סניף בני עקיבא, ובית עלמין בו נקברו אפרים באואר ובנו יוסף, תושבי היישוב שנהרגו בתאונת דרכים.
ב-28 ביוני 2024 קיבל הקבינט המדיני-ביטחוני החלטה להסדיר את המאחז.
ב־8 ביולי 2024 הכריז הממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש על 66 דונם באזור היישוב כאדמות מדינה.
ב-1 בספטמבר 2024, בעקבות התנעת התהליך להסדרת היישוב על ידי ממשלת ישראל, נחנך ביישוב גן ילדים בשם "גן אביתר" בשיתוף מועצה אזורית שומרון ומשרד החינוך, ולאחר מכן הוסדר הצומת המוביל ליישוב על ידי חברת נתיבי ישראל.
מאז ההקמה המחודשת במאי ויולי 2021, מפגינים תושבי הכפר ביתא בכל יום שישי מול אביתר, וכוח צבאי הוצב במקום כדי לחצוץ בין הכפר לבין המאחז.
המפגינים הבעירו צמיגים וזרקו אבנים וזיקוקים, ולפי דובר צה"ל סיכנו את חיי החיילים ששהו במקום.
במקביל נוהגים תושבי הכפר לקיים "הטרדות ליליות" מול אביתר, שכללו גם הבערת צמיגים, יידוי מטעני צינור, והארה בפנסים רבי עוצמה ופנסי לייזר כדי לסנוור את תושבי המאחז.
הרוח נשאה את עשן הצמיגים הבוערים, דבר שגרם לזיהום אוויר באזור המאחז.
במחאות נגד אביתר נהרגו עד תחילת 2022 תשעה מתושבי הכפר ביתא: ב־28 במאי נהרג זכריה חמאייל, ב־11 ביוני נהרג מוחמד חמאייל, ב-14 ביוני נהרג פלסטיני שהגיע לאזור במכוניתו כדי לפנות פצועים.