tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא ניצבת בלב העיר העתיקה של קלן, כ-300 מטרים מערבית לנהר הריין, בין תחנת הרכבת המרכזית של קלן מצפון, המוזיאון הרומי-גרמאני (Römisch-Germanisches Museum) וכיכר רונקלי (Roncalliplatz) מדרום, ומוזיאון לודוויג ממזרח.
הקתדרלה הוכרזה אתר מורשת עולמית בשנת 1996, והמבנה תואר על ידי ארגון אונסק"ו כ"עבודה יוצאת דופן של גאונות יצירתית אנושית".
הן בשל גודלה, הן בשל האדריכלות שלה והן בשל אוצרות האמנות שבה, הקתדרלה של קלן נחשבת לאחת הקתדרלות החשובות והידועות באירופה.
היא מופיעה על מספר בולי דואר שהנפיקה גרמניה, והיא אחד מאתרי התיירות הפופולריים ביותר בגרמניה המושך בממוצע כ-6 מיליון מבקרים מדי שנה.
הקתדרלה, שנבנתה בסגנון גותי החל בשנת 1248 והושלמה בסגנון התחייה הגותית ב-1880, היא אחת הקתדרלות הגדולות בעולם והכנסייה הגדולה ביותר בצפון אירופה.
גובה הצריחים המחודדים שבחזית המבנה הוא 157 מטרים, והבניין היה הגבוה ביותר בעולם בין השנים 1880–1890, עד שאיבד את התואר לצריח הכנסייה של המינסטר של אולם.
עד היום קתדרלת קלן היא המבנה הגותי השני בגובהו בעולם.
היא בעלת חזית הכנסייה הגדולה בעולם ובעלת הקמרונות מהגבוהים בעולם (אך לא הגבוהים ביותר): גובהם 46 מטר בבית המקהלה, ו-43.35 מטר בספינה הראשית.
בית המקהלה שלה מחזיק גם ביחס הגדול ביותר בין גובה לרוחב: 3.6:1, נתון שעלה אפילו על זה של קתדרלת בווה.
מלבד גובהה הרב, היא גם בעלת שטח גדול: אורכה 144.5 מטר ורוחבה 86.25 מטר, ושטחה הבנוי הוא כמעט 8,000 מטר רבוע.
קתדרלת קלן הנוכחית נבנתה באתר בו ניצבו מספר מבנים עתיקים זה אחר זה.
המבנה המוקדם ביותר שידוע שניצב במקום הוא בית מגורים רומי ששכן בסמוך לחומה הצפונית של העיר בין המאה ה-1 למאה ה-4. במבנה זה נהגה הקהילה הנוצרית המקומית להתכנס עד תחילת המאה ה-4, ובעקבות צו מילאנו משנת 313, הורחב המבנה ועוצב ככנסייה.
היא נחנכה בידי מטרנוס, הבישוף הנוצרי הראשון של קלן, וכללה גם אטריום, בפטיסטריום מלבני ולאחר מכן בצורת צלב, ובית מגורים שייתכן ושימש את הבישוף.
המבנה הורחב במהלך השנים, אך מראהו המדויק אינו ידוע.
הוא הוחלף לחלוטין על ידי קתדרלה קרולינגית, שכונתה "קתדרלת הילדבולד" (Hildebold-dom) ואשר בנייתה הושלמה בשנת 870. שני המזבחות במבנה זה הוקדשו למריה, אם ישו, ולפטרוס הקדוש, שלהם מוקדשת הקתדרלה גם כיום.
בשנת 1164 שוכנו בקתדרלה שרידיהם של שלושת האמגושים, הידועים גם כ"שלושת המלכים מן המזרח" או "שלושת החכמים מן המזרח" או "שלושת המאגים".
השרידים נלקחו ממילאנו על ידי הקיסר פרידריך ברברוסה, ראש הקיסרות הרומית הקדושה, וניתנו לארכיבישוף של קלן ריינלד פון דאסל (Rainald von Dassel).
לשרידים הייתה חשיבות דתית גדולה, והמקום היה לאתר עלייה לרגל.
עובדה זו חייבה את הריסתה והקמת מבנה חדש שיהלום את המעמד והצרכים.
לשם הריסת המבנה, נעשה שימוש באש מבוקרת, אולם זו יצאה מכלל שליטה ב-30 באפריל 1248, והבניין נשרף עד היסוד.
חלקו המערבי שופץ באופן זמני כדי לאפשר את המשך הפולחן.
בניית הכנסייה הגותית החלה בשנת 1248 ביוזמת מועצת הקתדרלה והארכיבישוף קונרד פון הוכשטאדן (Konrad von Hochstaden).
המלאכה נמשכה לסירוגין במשך יותר מ-600 שנה, עד שהושלמה לבסוף בשנת 1880. המבנה תוכנן בסגנון הגותי שפרח בצרפת, והתבסס על המודל של קתדרלת אמיין.
אבן הפינה הונחה ב-15 באוגוסט 1248 בידי פון הוכשטאדן.
בית המקהלה, שנבנה בסגנון גותי קורן (Rayonnant) בניצוחו של רב-הבנאים מאסטר גרהרד (אחרי מותו החליף אותו מאסטר ארנולד ב-1271), נחנך ב-27 בספטמבר 1322 ושרידי האמגושים הונחו בו.
באמצע המאה ה-14 החל מאסטר מיכאל בבניית החזית המערבית.
ב-1410 הגיע המגדל הדרומי לקומתו השנייה ולאחר מכן נקבע בו הפעמון הראשון.
העבודות פסקו ב-1473, כאשר המגדל הדרומי הגיע רק עד קומת הפעמונים, ועליו נח מנוף ענקי.
העבודות על הספינה הראשית המשיכו, אך גם הן פסקו, ולאחר ההתקדמות המהירה בהתחלה, הוקפאה עבודת הבנייה בהדרגה.
עד אמצע המאה ה-16 רק המגדל הדרומי והחלק המזרחי נבנו, וזה נסתם בקיר זמני.
בשלב זה הביאה הרפורמציה הפרוטסטנטית לדלדול בזרם העולים לרגל ולמשבר כלכלי, והמנוף נותר במקומו על המגדל הדרומי במשך מאות שנים, עד סוף המאה ה-19. מצב זה הוליד את האמרה האירונית, לפיה ביום בו תושלם בניית הקתדרלה יבוא העולם לקיצו.
רק במאה ה-19 הביאו הנוסטלגיה הרומנטית לימי הביניים, התעוררות הזהות הלאומית הגרמנית והתחייה הגותית, ביחד עם מחויבותו של פרידריך וילהלם הרביעי מלך פרוסיה, לחידושן של העבודות.
אלה נעשו ברובן לפי תוכניות ששרדו מימי הביניים.
הבנייה התחדשה ב-4 בספטמבר 1842 עם ההוספה של שני המגדלים וחלקים נוספים בקתדרלה.
הבניין נבנה במימון אזרחי של "הקרן המרכזית לבניית הקתדרלה" (Zentral Dombau Verein), שנוסדה ב-1842, ואשר גייסה כמחצית מעלויות הבנייה העצומות (מעל מיליארד דולר במונחים של ימינו).
את החצי האחר ממנה ממשלת פרוסיה.
בראש העבודות עמד האדריכל ארנסט פרידריך צווירנר (Ernst Friedrich Zwirner).
תוכניות מימי הביניים של החזית הדרומית של בית הרוחב לא שרדו, ולכן הוחלט לבנותו כך שיתאים לחזית המערבית.
את הפסלים תכנן לודוויג שוואנתאלר (Ludwig Schwanthaler) והם הושלמו ב-1869, בעוד החזית עצמה נבנתה ב-1855. מחזית בית הרוחב הצפוני נבנה רק השער המזרחי בימי הביניים.
על בסיס שער זה נבנתה שאר החזית בשנים 1843–1855. ההשלמה של הקתדרלה הגדולה בגרמניה נחגגה כאירוע לאומי ב-15 באוקטובר 1880, 632 שנים וחודשיים לאחר תחילת הבנייה.
בחגיגות נכח הקיסר וילהלם הראשון.
בסופו של דבר, ההופעה החיצונית של הקתדרלה נשארה נאמנה לתוכניות המקוריות מימי הביניים; לעומת זאת, הגג נתמך במבנה פלדה מודרני.
בעת השלמתה הייתה קתדרלת קלן המבנה הגבוה בעולם, והיא נישלה את קתדרלת רואן מהתואר.
ב-1884 היא הפסידה את התואר לאנדרטת וושינגטון, וב-1890 למינסטר של אולם.
הקתדרלה ספגה 14 פגיעות של הפצצות מהאוויר במלחמת העולם השנייה אך לא קרסה, אף על פי שמרבית העיר קלן נהרסה במהלך הפצצות אלו.
תיקונה הושלם ב-1956 אך עבודות שחזור ושיפוץ נמשכו גם אל תוך שנות ה-80 של המאה ה-20. בבסיס המגדל הצפון מערבי בוצע תיקון חירום עם לבנים מאיכות גרועה שנלקחו מחורבות, ו"טלאי" זה נראה עד שנות ה-90 של המאה ה-20, אז הוחלט לשפץ קטע זה ולהחזיר לו את המראה המקורי.
תוכנית החזית הצפונית פשוטה מהדרומית, ברם, עקב היותה בנויה מאבן חול ובשל נזק שספגה במלחמה, מצבה של החזית הצפונית היה רע והיא שוחזרה תוך שימוש באבן לבה בשנים 1962–1982.
עבודות תיקונים ותחזוקה מבוצעות במבנה בקביעות, ובכל פרק זמן מעטרים פיגומים את אחד מחלקיה, מאחר שרוח, גשם וזיהום מאכלים לאט את הלבנים.
האגודה שהוקמה כדי לבנות את הקתדרלה, עדיין מבצעת בה את התיקונים, ומקובל שהיא מעסיקה את סתתי האבן הטובים ביותר של ארץ הריין.
כמחצית מעלות התיקונים והתחזוקה ממומנים על ידי הקרן המרכזית לבניית הקתדרלה.
ב-1996 הוכרזה הקתדרלה כאתר מורשת עולמית ונוספה לרשימת אונסק"ו.
ב-2004 היא נוספה לרשימת אתרי מורשת עולמית בסכנה בשל בנייה גבוהה לידה והשפעתה הוויזואלית על האתר.
הקתדרלה נגרעה מרשימה זו ב-2006 עקב החלטת הרשויות להגביל את גובה המבנים סביב לה.
ב-18 באוגוסט 2005, ביקר האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בקתדרלה כחלק מביקור השליחות בגרמניה במסגרת חגיגות יום הנוער העולמי 2005. ההערכות הן שמיליון צליינים ביקרו בקתדרלה באותו יום ולאחר מכן השתתפו במיסה בפארק מחוץ לעיר.
באוקטובר 2021 הוסרו מהצריח הצפוני הפיגומים הגדולים (ששימשו במשך שנים לעבודות ניקיון, שימור ותחזוקה) באמצעות עגורן ענקי.
גם היום הקתדרלה היא מוקד לצליינות רבה וכן לתיירים רבים הבאים לפקוד אותה מסיבות חילוניות יותר, בשל יופייה הרב וערכייה האמנותיים.
בקתדרלה מבקרים מיליוני תיירים מדי שנה ומלבד תפילות ומיסות יומיות קבועות נערכים בה גם קונצרטים ואירועי תרבות.
התוכנית והעיצוב של קתדרלת קלן התבססו במידה רבה על קתדרלת אמיין מבחינת תוכנית הקרקע, הסגנון, והיחס בין רוחבה וגובהה של הספינה הראשית.
תוכנית הקרקע של הקתדרלה היא בצורת צלב לטיני, דבר נפוץ בקתדרלות גותיות.
היא מחולקת לחמישה אגפים: ספינה ראשית ו-2 סיטראות בכל צד.
בבית הרוחב יש שני אגפים בכל צד.
בקצה המזרחי של המבנה יש אפסיס וסביבו אמבולטוריום; וממנו קורנות שבע קפלות בשווה (Chevette).
האמבולטוריום מוקף במעקה אבן מפוסל בתחרת אבן מורכבת, ומעליו סריג ברזל ובו שערים.
הקמרונות הם קמרונות צלעות בני ארבע צלעות, וגובהם בספינה הראשית ו- בבית המקהלה.
קמרונות אלה הם הגבוהים ביותר בצפון אירופה, והם נתמכים על ידי תמיכות דואות בנות שתי קומות, שלהן מפתח כפול.
על התמיכות הדואות בעלות מרקם התחרה נמצאים צריחונים (Pinnacles) עטורי קרוקטים.
החזית המערבית של קתדרלת קלן תוכננה עוד בסביבות שנת 1300, ותוכניתה שרדה עד ימינו ושימשה להשלמת החזית בתחייה הגותית במאה ה-19. החזית היא הגדולה ביותר בעולם ומתנשאת לגובה של .
בחזית המערבית של הקתדרלה ניצבים שני המגדלים.
הם נושאים צריחים מחודדים עמוסים בקרוקטים במרקם תחרה (מאפיינים שמאוחר יותר אפיינו צריחים גרמניים), שנחשבו לחדשנים לתקופתם.
הצריחים המתומנים בצורתם, יוצאים מבסיס ריבועי, והם מוקפים בצריחונים מחודדים.
המגדלים בחזית גבוהים יותר אף מצריח המצלב שמתנשא לגובה של 109 מטר.
בחזית נעשה שימוש רק בחלונות ישרים בעלי קשת מחודדת, שבדומה לחלונות בית המקהלה תוגברו בגמלון משולש.
בחזית לא נקבע חלון רוזטה, וזאת על מנת להתאימה למבנה הפנימי של הקתדרלה, לשמור על אחידות החזית, וכדי לא לשבור את זרימת קווי החזית.
ואכן, החזית של קתדרלת קלן נחשבת ליצירת מופת של אדריכלות גותית.
שערי הקתדרלה בחזית המערבית גדולים: רוחב השער המרכזי הוא 9.3 מטרים וגובהו .
בשער המרכזי שתי דלתות וביניהן טרימו שבו מפוסלת מרים, אם ישו.
השער הצפוני מוקדש לשלושת האמגושים, והשער הדרומי מוקדש לפטרוס הקדוש, לו מוקדשת הקתדרלה יחד עם הבתולה.
שער זה הוא היחיד שנבנה עוד בימי הביניים והושלם בשנת 1380. ברם, מצבם של הפסלים היה בכי רע והם הוחלפו ברפליקות אבן בשנים 1972–1980.
בתוך המבנה, בית המקהלה (Choir) של קתדרלת קלן (שנבנה בימי הביניים, בשנים 1248–1322) נחשב ליצירת מופת של הגותיקה הקורנת (Rayonnant Gothic), תת-סגנון של האדריכלות הגותית השם דגש על אור ובנייה קלה ואוורירית לגובה.
חוקר תולדות האמנות היהודי פאול פרנקל הגדיר את בית המקהלה של קלן כ"נורמה" (כלומר, האידיאל הגותי), וכ"בית המקהלה הגותי" בה"א הידיעה.
בית המקהלה מציג סידור בסגנון צרפתי של ארקדה גבוהה, גלריית טריפוריום מואר (Glazed Triforium) עדין וצר, המואר על ידי חלונות עם צלעות תחרה מורכבות.
חלונות קומת התאורה גבוהים ועשויים משילוב של ויטראז'ים צבעוניים בחלק התחתון עם זכוכית בהירה יותר מעל.
מבנה הקיר כולו מאוחד על ידי עמודים גבוהים שנמשכים ברציפות מהרצפה עד לכותרות, ומהם נובעות קשתות הקמרונות.
הספנדרלים שבין קשתות הארקדה מעוטרים בציורי פרסקו של מלאכים ומלאכים שומרים על רקע זהוב, והם מסודרים לפי ההיררכיה הדיוניסיאנית.
ציורים אלה, מאת אדוארד פון שטיינלה (Edward von Steinle), החליפו פרסקאות מהמאה ה-14, גם הם של מלאכים, אשר לא שרדו עד המאה ה-19.
בית המקהלה שהושלם במאה ה-14, מגוון יותר ופחות מכני בפרטיו ובקישוטיו מהבנייה המאפיינת את המאה ה-19. התוכנית האמנותית של בית המקהלה נועדה להעביר את דעתה של הכנסייה על היחסים הרצויים בין דת למדינה, כלומר: בין האפיפיור לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
באפסיס נמצאו מזבח המוקדש לפטרוס, הנחשב לאפיפיור הראשון, ומאחוריו ניצב מקדש שלושת האמגושים, הנחשבים בתאולוגיה הנוצרית למלכים, או לבעלי השררה הראשונים, שסגדו לישו.
בקצה הצפון-מזרחי של בית המקהלה ניצב פסלו של האפיפיור סילבסטר הראשון שלפי המסורת הטביל את הקיסר קונסטנטינוס לנצרות, מולו נמצא פסלו של קונסטנטינוס.
לאפיפיור ולקיסר היו מושבים מתחת לפסלים אלה.
מאחוריהם ציורים המתארים מצד אחד את האפיפיורים החל מסילבסטר, ומצד שני את הקיסרים החל מקונסטנטינוס.
בבית המקהלה נשארו רבים מהפריטים המקוריים, כולל ספסלים מגולפים ששרדו חילול והשחתה של המבנה בידי חיילי נפוליאון.
פסל גדול של כריסטופורוס הקדוש משקיף לעבר המקום שבו הייתה הכניסה לקתדרלה, לפני השלמתה במאה ה-19.
הספינה הראשית מתוגברת בחלונות ויטראז' מזכוכית צבעונית, כולל קבוצה של חמישה חלונות בצד הדרומי, הנקראת "חלונות בוואריה" (Bayernfenster), מתנת לודוויג הראשון.
חלונות אלה מייצגים נאמנה את סגנון הציור הגרמני של אותה תקופה.
גרם מדרגות לולייני בן 509 מדרגות מוביל למרפסת תצפית בגובה של 98 מטר.
בקתדרלת קלן חלונות ויטראז' רבים מזכוכית צבעונית.
החלונות הם מתקופות שונות, החל מימי הביניים, עבור במאה ה-16 ובמאה ה-19 וכלה בחלון מהמאה ה-21. בניגוד לקתדרלות צרפתיות, אין קבועים במבנה חלונות רוזטה.
באפסיס יש שילוב של חלונות מימי הביניים - חלקם נותרו ללא שינוי (כגון החלק הימני של חלון אגנס הקדושה), וחלקם שינו מקום במהלך העבודות על הקתדרלה (כגון החלון של פליקס ונאבור) - חלונות משוחזרים וחלונות שנוצרו במאה ה-19 (כגון חלון קתרין והריברט).
חלונות בית המקהלה מוקדשים ל"מחזור המלכים" ומציגים 48 מלכים בחלונות שגובהם 18 מטר.
החלונות נוצרו בסביבות 1300 והם מן העתיקים שבקתדרלת קלן.
החלון העתיק ביותר, וייתכן שאף החשוב ביותר בקומת התאורה של האפסיס, הוא חלון הערצת שלושת האמגושים מסביבות שנת 1300. החלון מתאר את האמגושים כורעים ברך בפני מריה וישו ומסביבם מלכי התנ"ך והנביאים, המסמלים את אבותיו של ישו.
בספינה הצפונית הותקנו בין השנים 1507–1509 חלונות המתארים אירועים מהברית החדשה.
את שני החלונות המערביים תרם הארכיבישוף של קלן, פיליפ השני פון דאון (Philipp II.
באחד החלונות, שתרם ארכיבישוף אחר, הרמן מהסה (Hermann von Hessen), ניתן לראות שלטי אצולה של בתים חשובים ותורמים לקתדרלה.
בספינה הדרומית הותקנו חלונות מהמאה ה-19, הכוללים קבוצה של חמישה חלונות הנקראת "חלונות בוואריה" (Bayernfenster), מתנת לודוויג הראשון.
בחלונות שולט גוון צהוב-זהוב ובתחתיתם מתנוסס סמל בוואריה וכיתוב המעיד על זהות התורם.
החלונות מוקדשים ליוחנן המטביל, הערצת שלושת האמגושים, הקינה על מות ישו, הפנטקוסט וסטפנוס הקדוש.
החלון המערבי נתרם על ידי יורש העצר פרידריך ואשתו ויקטוריה, והם אף מינו את האמן שיצר אותו, קרל יוליוס מילדה (Carl Julius Milde) מליבק.
החלון מתאר 18 סצנות מהתנ"ך והברית החדשה, ובהן מתוארים מעשים טובים, מעשים רעים ותוצאותיהם.
מילדה יצר את החלון בשנים 1865–1870 אך הוא הותקן בחזית המערבית רק ב-1877.
על המגדלים עצמם הותקנה סדרת חלונות המתארים את האירועים מבריאת העולם עד יום הדין האחרון.
החלונות תוכננו במאה ה-19 על ידי יוהנס קליין (Johannes Klein) וכללו כ-200 סצנות.
כמעט כל החלונות, למעט שניים במגדל הצפוני, נהרסו במלחמת העולם השנייה.
החל מ-1993 אגודת הקתדרלה החלה בשחזור החלונות על בסיס הסקיצות שהכין קליין ואשר נשמרו בארכיון הקתדרלה.
הסיום המשוער של השחזור צפוי בשנת 2010.
חלון בית הרוחב הצפוני נתרם על ידי אזרחי קלן ב-1850 לכבוד מינויו של הארכיבישוף יוהנס פון גייזל (Johannes von Geissel), אך הוא נקבע במקומו רק בשנת 1865. החלון נהרס במלחמת העולם השנייה והוחלף בחלון חדש בשנים 1968–1980 מאת וילהלם טויוון (Wilhelm Teuwen) והוברט שאפמייסטר (Hubert Schaffmeister).
חלון אחר בבית הרוחב הצפוני נתרם על ידי ילדי קלן והוא מוקדש לילדים בתנ"ך.
ב-25 באוגוסט 2007 הותקן בבית הרוחב הדרומי חלון ענק (שטחו 106 מטר רבוע) מאת האמן הגרמני גרהרד ריכטר (Gerhard Richter).
החלון מורכב מאוסף של 11,263 פיסות זכוכית בצורת ריבועים בגודל של 9.6 על 9.6 ס"מ.
פיסות הזכוכית צבועות ב-72 צבעים שונים, שיוצרים ביחד מרבד צבעוני המושך את העין.
החלון המקורי נהרס במלחמת העולם השנייה והוחלף בחלון זכוכית רגיל, עד שהוחלף ב-2007 בחלון של ריכטר.
החלון של ריכטר מכונה לעיתים "חלון הפיקסלים".
אוצר הקתדרלה ויצירות האומנות שבה
יצירת האמנות והאוצר החשוב ביותר בקתדרלה היא מקדש שלושת האמגושים, סרקופג גדול המצופה בזהב, כסף ועיטורים נוספים, מסוף המאה ה-13. זהו שריד הקודש הגדול ביותר בעולם המערבי, ולפי המסורת שמורים בו שרידיהם של שלושת האמגושים ("שלושת המלכים מן המזרח").
הסרקופג נפתח ב-1864, ונתגלו בו שרידי בגדים ועצמות ומטבעות.
הסרקופג נמצא באפסיס בלב בית המקהלה, לפני המזבח הראשי.
בקפלת הצלב שליד חדר תשמישי הקדושה, נמצא צלב גרו שהוזמן על ידי הארכיבישוף גרו (מת ב-976).
זהו קרוסיפיקס גדול המגולף בעץ אלון עם ציפוי צבע וזהב.
צלב גרו הוא ככל הנראה הקרוסיפיקס העתיק והאיכותי ביותר, מקבוצה של פסלי עץ בגודל אדם.
ייחודו בכך שזוהי ככל הנראה היצירה העתיקה ביותר במערב המתארת את הצלוב המתייסר על הצלב, ובכך היא נחשבת לפורצת דרך.
אוצר הקתדרלה מכיל גם חלק מהתוכניות המקוריות של הקתדרלה מימי הביניים.
הבולטת שבהן היא תוכנית F המציגה את החזית המערבית.
היא בולטת באיכותה ובגודלה הרב (כ-4.05 מטרים גובהה והיא מורכבת מ-20 קלפים).
התוכנית נתגלתה בשני חצאים בתחילת המאה ה-19 והייתה חיונית במאמצים להשלים את בניית הקתדרלה.
מסמך היסטורי חשוב הנמצא בקתדרלה הוא כתב הזכויות של היהודים מ-1266. זהו מסמך שנחקק באבן על קיר הקתדרלה לבקשת יהודי קלן על ידי הארכיבישוף אנגלברט השני פון פאלקנבורג (Engelbert II.
von Falkenburg), והמעניק להם זכויות כמו קבורה ללא הפרעה ואישור לעסוק בהלוואת כספים.
הארכיבישוף הגן על היהודים שכן תרומתם לכלכלה והמסים ששילמו סייעו לאוצר העיר קלן ולאוצר הקתדרלה.
בקפלת מריה הקדושה (Marienkapelle) נמצא המזבח לקדושים הפטרונים של קלן, מעשה ידיו של סטפן לוכנר.
בתוך הקתדרלה ישנם מספר רב של פסלים, תגליפים, ציורים ויצירות אמנות.
בקפלת הסקרמנט, נמצא פסל "המדונה ממילאנו" (Mailänder Madonna) מ-1290. זהו פסל עץ המתאר את מריה, אם ישו כשכתר על ראשה והילה מסביבה, ואת ישו הילד.
יחד עם צלב גרו, נחשב הפסל כבעל כוחות על-טבעיים.
הפסל הוא פסל גותי והוא אחד הפסלים המוקדמים של מרים, אם ישו בקתדרלה.
בבית המקהלה ישנם שישה מסכים מאוירים מהשנים 1322–1349. המסכים מציגים אמנות גותית המושפעת מאיור כתבי יד בצרפת יחד עם השפעות איטלקיות, אנגליות ובוהמיות.
המסכים נמצאים מאחורי ספסלי המקהלה ובנויים כל אחד ממספר מקטעים.
כל מקטע הוא ברוחב כיסא ומעוטר בקשת מחודדת ומעליה גמלון.
מסך פטרוס מציג תמונות מחיו של פטרוס הקדוש, בהן: קריאתו על ידי ישו, מעצרם ושחרורם של שנים עשר השליחים, משיחת פטרוס לבישוף, מפגשו עם פאולוס ברומא, חקירתו על ידי נירון קיסר, ניצחונו על הקוסם הכופר שמעון מאגוס וצליבתו.
מסך זה ייחודי בתיאור בגדיו וחפציו של פטרוס כבישוף ומרמז על הבישופים הנוצריים כממשיכיו.
מסך מריה מציג תמונות מחייה של מרים, אם ישו, בהן: לידתה, הולדת ישו, הצגת ישו בבית המקדש, מותה והכתרתה של הבתולה בשמיים.
בקיר הפנימי של בית הרוחב הדרומי, מתחת חלון, נמצאת סדרה של 12 פסלים מאת פטר פוכס, שיצר אותם ב-1871 לפי תכנונים של ארנסט פרידריך צווירנר, אדריכל התחייה הגותית.
הפסלים התחתונים מוקדשים למייסדי מסדרים נוצריים ואילו העליונים הם פסלי מלאכים הנושאים שלטים.
בסדרה זו בולטים החופות ומסעדי הפסלים, יחד עם תחרת האבן המקיפה אותם.
בפינה הדרומית של בית המקהלה נמצא פסל של יוסף הקדוש מ-1935 מאת אוטו בוסמן.
הפסל עשוי מעץ ומצופה זהב.
הוא מתאר את יוסף כנגר מזוקן ומתחת ליד ימינו נמצא דגם מוקטן של קתדרלת קלן.
במקום המצלב נמצא פסיפס מ-1891 המתאר באופן סמלי את היקום.
הפסיפס מוסתר כיום על ידי פודיום הניצב מעליו.
הקפלה המרכזית בשווה, שפעם הכילה את מקדש שלושת האמגושים, קושטה מחדש בסגנון נאו-גותי בצבעי כחול, אדום וזהב על ידי פרידריך שטומל.
יצירות אמנות ותשמישי קדושה אחרים שמורים בחדר האוצר.
הראשון היה "פעמון שלושת המלכים" (Dreikönigenglocke), שנוצק בשנת 1418 במשקל 3.4 טונות והותקן במקומו בשנת 1437. הוא נוצק מחדש ב-1880. שני פעמונים נוספים, "פרטיוזה" (Pretiosa) במשקל של כעשר טונות, בזמנו הפעמון הכי גדול במערב, ו"ספציוזה" (Speciosa) ששוקל כ-4.3 טונות, הותקנו ב-1448. שני הפעמונים קבועים במקומם גם כיום.
הפעמון הגדול ביותר "פעמון פטרוס הקדוש" (St.
Petersglocke), נוצק בשנת 1922 ומשקלו 24 טונות.
פעמון זה הוא הפעמון הגדול ביותר בעולם המתנודד חופשי.
העוגב של בית הרוחב הצפוני נבנה על ידי קלייס והותקן בשנת 1948 לרגל חגיגות לציון מאה שנה לחידוש בנייתה של הקתדרלה במאה ה-19. העוגב הועבר מבית הרוחב הצפוני לצד הצפוני של בית המקהלה, כדי לחגוג את המועד ולאפשר לערוך מיסות בקתדרלה.
ב-1956, עם פתיחת החלק המערבי מחדש הורחב העוגב מ-68 רגיסטרים ל-88 רגיסטרים.
ב-1963 התקין רומנוס זייפרט (Romanus Seifert) עוגב משנת 1874 והציב אותו בתיבה בארוקית מ-1700. כיום עוגב זה נמצא בבית המקהלה.
ב-29 ביוני 1998 הותקן עוגב חדש, בחלק הצפון-מזרחי של הספינה הראשית, ליד מקום המצלב.
העוגב החדש נועד לשפר את איכות המוזיקה בקתדרלה ומיקומו נחשב לאידיאלי מבחינה זו.
העוגב נבנה על ידי קלייס (Klais) מבון.
הוא מכיל 3,963 צינורות ו-53 רגיסטרים.
בקריפטה של הקתדרלה קבורים מספר ארכיבישופים.
קברים רבים ולוחות זיכרון של אנשי דת, בישופים, אנשי מלוכה וקדושים נמצאים גם בקפלות שסביב האפסיס, בהם בולטים הקבר והמונומנט של קונרד פון הוכשטאדן (שיזם את הקמת הקתדרלה החדשה ומת ב-1261), קברו של אנגלברג פון דר מארק (Engelbert III.
von der Mark) שנבנה עוד בימי חייו, קברו של הארכיבישוף גרו מקלן (Gero von Köln, מת ב-976) ואשר נבנה מחדש במאה ה-13 וקברו של הארכיבישוף פיליפ הראשון פון היינסנברג (Philipp I.
von Heinsberg), המעוצב בצורה מבצר עם חומות, כרמז לחומות שבנה סביב העיר.
על הקברים הבודדים בבית המקהלה, שאינם שייכים לאנשי דת, נמנים קבריהם של שני אצילים שתרמו את רכושם לכנסייה - הרוזן גוטפריד פון ארנסברג (Gottfried von Arnsberg) שמת בסביבות 1371 ונקבר בתוך מונומנט מרשים מאבן, הנושא את פסלו בשריון לוחות מלא, וקומס אמונדוס (Comes Emundus) בקריפטה מתחת לספינה הצפונית.
חפירות ארכאולוגיות שנערכו בספינה הצפונית עם תחילת עבודות הקמת בית המקהלה הגותי החדש, חשפו קברים של אנשים שנקברו בקתדרלה הישנה.
ספסלי המקהלה של קתדרלת קלן מתוארכים לשנים 1307–1311 והם מן הגדולים מסוגם שעדיין קיימים.
הספסלים מכילים 104 מושבים ונועדו לשמש גם את מועצת הקתדרלה ולא רק את המקהלה.
מושבים מיוחדים היו שמורים לאפיפיור ולקיסר גרמניה.
הספסלים כוללים דמויות מגולפות בעץ.
המזבח הראשי הוקדש לפטרוס הקדוש ב-27 בספטמבר 1322 והוא עשוי משיש לבן על רקע שיש שחור.
החלק העליון של המזבח בנוי מאבן שיש ענקית אחת, והיא האבן הגדולה ביותר בקתדרלה.
על המזבח עצמו נישות מקושתות ובתוכן פסלי נביאים, שליחים וקדושים נוצרים.
בימת הדרשה של הקתדרלה היא משנת 1544 והיא העתיקה ביותר בקלן.
היא מעוצבת בסגנון הרנסאנס ובנויה מעץ אלון.
בבית הרוחב הדרומי נמצא ארון המכיל בתוכו את דגל התהלוכות של הקתדרלה.
הדגל, שעוצב על ידי וילהלם מנגלברג (Wilhelm Mengelberg) ב-1897 מציג את הערצת שלושת האמגושים למריה תחת חופה גותית, וסביבם מלאכים מנגנים.
שעון הספינה הראשית, ששולט גם בצלצול הפעמונים, הותקן בספינה הדרומית בשנת 1867 ונבנה על יוהאן מנהרדט (Johann Mannhardt).
השעון נהרס במלחמת העולם השנייה אך שוחזר בשנים 1988–1989. בבית הרוחב הצפוני ישנו חדר ובו מיניאטורה גדולה של הקתדרלה.
קתדרלת קלן נחשבת ליצירת מופת של האדריכלות הגותית ולשיאו של הסגנון הגותי הקורן (Rayonnant).
חוקר תולדות האמנות היהודי פאול פרנקל הגדיר את בית המקהלה של קלן כ"נורמה", כלומר, האידיאל הגותי.
בנרטיב של פרנקל התפתחות האדריכלות הגותית מתוארת כאבולוציה סגנונית המתכנסת לפתרון הסופי והמושלם, ובה כל קתדרלה היא תיקון ושיפור של קודמתה.
קתדרלת קלן מתוארת כפתרון המושלם, כ"בית המקהלה הגותי" בה"א הידיעה.
הוא כתב על קתדרלת קלן:
טקסט זה זכה לתרגום לגרמנית בשל חשיבותו.
ההיסטוריון וחוקר האדריכלות פרופסור כריסטופר וילסון תיאר את קתדרלת קלן כ (במקור: "the most splendid of all Rayonnant churches") וכ"שלמות אסתטית".
הוא הסביר את הביקורת הצרפתית הלא הוגנת נגדה בקנאה על בסיס לאומי וחוסר נכונות של ההיסטוריונים הצרפתיים להכיר בכך שיצירת המופת של הסגנון הגותי הקורן הצרפתי נמצאת דווקא בגרמניה.
על החזית המערבית של הקתדרלה, שתוכננה עוד בימי הביניים אך נבנתה רק במאה ה-19 לפי התוכניות המקוריות, כתב:
לחצו כאן לגלריה מלאה של איורי קתדרלת קלן של מקס האזאק.
קתדרלת שָארְטְר, או בשמה המלא קתדרלת נוטרדאם ("גברתנו") דה שארטר , היא קתדרלה קתולית בשארטר שבצרפת, כ-80 ק"מ דרומית-מערבית לפריז.
לפי ארגון אונסק"ו, שהגדיר את אותה בתור אתר מורשת עולמית, הקתדרלה היא "יצירת מופת" ו"נקודת שיא של האדריכלות הגותית הצרפתית".
היא מציגה את מיטב האמנות והפיסול הגותיים.
הקתדרלה, ששרדה אסונות, שרפות ומלחמות לאורך ההיסטוריה, היא מושב הדיוקסיה של שארטר, ומהווה אתר עלייה לרגל לצליינים רבים.
בעיר שארטר הייתה קתדרלה כבר מהמאה ה-5 לספירה, ובה התפתח פולחן המדונה.
במאה ה-11 שיפץ את המבנה הבישוף פולברט, בסגנון רומנסקי.
בניית המבנה החדש על היסודות הרומנסקיים החלה ב-1145, עם החזית שנבנתה מחדש בסגנון גותי מוקדם.
שרפה שפרצה ב-1194 כילתה את רוב הקתדרלה וחלק ניכר מהעיר.
שאר הקתדרלה נבנתה בין 1194 ל-1220 בסגנון גותי בשל (High Gothic).
משך הבנייה היה קצר יחסית לקתדרלות אחרות מימי הביניים, שבנייתן נמשכה לעיתים מאות בשנים.
לפי האגדה, מאז 876 שמורה בקתדרלה טוניקה שנאמר עליה שהייתה שייכת למרים, אם ישו.
שריד קודש זה, הנקרא Sancta Camisia ("הכתונת הקדושה"), ניתן כביכול לקתדרלה בידי קארל הגדול (שרלמאן) שקיבל אותה כמתנה בזמן מסע לירושלים.
למעשה, שריד זה היה מתנה משארל הקירח, ונטען שהאריג בא מסוריה ונארג במאה ה-1 לספירה.
במשך מאות שנים הייתה שארטר אתר צליינות חשוב, וגם היום באים מאמינים מרחבי העולם לכבד את השריד הקדוש.
הקתדרלה הייתה בעיקרה כנסייה לצליינות במאה ה-12. בירידים שנערכו סביב הקתדרלה בימי החג למריה הקדושה ביקרו צליינים רבים, שבאו לראות את הכותונת הקדושה.
ארבעה ירידים שנתיים גדולים נערכו בימי החגים הקשורים לציוני דרך בחייה של מרים - ההיטהרות, הבשורה על לידת ישו, העלייה לגן עדן והולדת ישו.
האטרקציה העיקרית בירידים אלה, שהתקיימו בסמוך לכנסייה, הייתה הכתונת הקדושה, וחיי העיירה וכלכלתה נסמכו עליהם.
בימי הביניים תפקדה הקתדרלה גם כבית ספר קתדרלי חשוב.
במאה ה-11 נשלטה מערכת החינוך בידי הכמורה בקתדרלות כמו זו שבשארטר, והקתדרלה עצמה סימלה את בית הספר.
לבתי ספר קתדרליים רבים היו התמחויות, ובית הספר הקתדרלי בשארטר נודע בתחום לימודי הלוגיקה.
הלוגיקה החדשה שנלמדה בשארטר נחשבה למתקדמת ביותר, אף יותר מזו של פריז.
עם בוגרי החינוך בשארטר נמנה ג'ון מסולסברי, פילוסוף וסופר אנגלי, שלמד שם לימודים קלאסיים.
עד לבניין המבנה הרומנסקי של הקתדרלה מילאו מספר מבני עץ גדולים את תפקיד הקתדרלה, אך לא שרד מהם דבר, ואין להם חשיבות היסטורית.
לאחר שנשרפה הקתדרלה ב-1020 (כקודמותיה) נבנתה מחדש כבזיליקה בסגנון הרומנסק עם קריפטה מסיבית, תחת פיקוחו של הבישוף פולברט משארטר.
בית הספר הקתדרלי תחת פיקוחו והנהגתו של הבישוף ז'ופרואה דה לב (Geoffroy de Lèves) זכה לפריחה חסרת תקדים והגיע לשיאו, וכלל פילוסופים ותאולוגים בעלי שם כמו תיירי משארטר, ברנאר, גילברט, גיום מקונשה ורישאר לבק.
האסכולה האפלטונית של שארטר היוותה גורם חשוב בקידום ההשקפות האסתטיות של ברנאר מקלרבו והולדת האדריכלות והאמנות הגותית.
ז'פרואה היה חבר טוב של סוגריוס מסן דני, ברנאר מקלרבו ואנרי הארכיבישוף של סנס ואימץ בעקבותיהם את התפישות האסתטיות והאדריכליות של ברנאר מקלרבו.
הבזיליקה שרדה שרפה שהכחידה את מרבית העיירה ב-1134, אך חזיתה נהרסה.
ז'פרואה, שנכח בחנוכת בזיליקת סן-דני הושפע מחזית הכנסייה ולכן החליט לבנות מחדש את החזית המערבית של שארטר בסגנון גותי.
תחת פיקוחו נבנתה החזית בסגנון גותי מוקדם, כאשר בולטים בה שלישיית חלונות ויטראז', חלון רוזטה (שנוסף מאוחר יותר), שלושה שערי כניסה עטורי פיסול גותי חדשני לתקופתו ושני מגדלים עטורי צריחים.
החזית של ז'פרואה נחשבת עד היום ליצירת מופת גותית.
למרות זאת, אסון נוסף הכה: בלילה שבין 10 ביוני ל-11 ביוני 1194 פגע ברק במבנה והצית שרפה שהרסה את מרביתו, אך החזית המערבית והקריפטה שרדו.
המאמינים נתקפו ייאוש כאשר הייתה סברה שהשריד הקדוש, ה-Sancta Camisia, נשרף גם הוא.
אבל שלושה ימים לאחר מכן נמצא השריד שלם וללא פגע באוצר הכנסייה, יחד עם הכמרים, שעם פרוץ השרפה נטלו אותו עמם כדי להבטיחו ונעלו עצמם מבפנים מאחורי דלתות מתכת.
נציג האפיפיור שביקר שם, הקרדינל מליור מפיזה, הטיף למאמינים, שהישרדותו של הפריט הקדוש מהווה סימן ממרים עצמה, ושעל כן יש להקים קתדרלה מרהיבה ומפוארת יותר בשארטר.
את בנייתה של קתדרלה חדשה ומלאת אור יזם ודחף הבישוף רנו דה מוקון (Renaud de Moucon) בעידודו של הקרדינל מליור מפיזה.
חזונו כלל מבנה בסדר גודל שלא נראה כמותו קודם, גבוה ותמיר אך קל ומלא אור.
לשם כך השתמש רב-הבנאים של שארטר בטכנולוגיות חדשות ומהפכניות לתקופתן, שפיתחה האדריכלות הגותית: קשת מחודדת - שהקטינה את כוחות הפישוק על העמודים התומכים בקשת, קמרון צלעות שהייתה שיטה קלה להחזיק את הגג, ותמיכות דואות - שספגו את כוחות הפישוק והעומס הצידי המופעל על קירות הקתדרלה הגבוהים.
למרות משברים אלה, הצליח רנו לדחוף את הקמת הקתדרלה והבנייה התקדמה בהדרגה.
רנו מת ב-1217, כאשר קירות המבנה הושלמו, אך לא היה יכול לחזות בחלונות הויטראז' מזכוכית צבעונית שהיו חלק מרכזי בחזון שלו.
הבנייה, שנעזרה בתרומות מכל רחבי צרפת, בהן מדוכסות אקוויטניה, החלה כמעט מיד לאחר ההרס, והשתמשה בתוכניות האדריכל הראשון (עדיין אלמוני) כדי לשמר את ההיבטים ההרמוניים של הקתדרלה.
ההתלהבות מהפרויקט הייתה כה רבה, עד כי אנשים מהעיר התנדבו לאסוף אבנים ולהביאם מהמחצבות המקומיות, שהיו מרוחקות 8 ק"מ מהעיר.
העבודות התחילו מן הספינה הראשית.
ב-1220 הושלם המבנה הראשי, עם הקריפטה והשער המלכותי מאמצע המאה ה-12 ששרד את השרפה, ואלה שולבו במבנה החדש.
מאז מותו של רנו השגיחו על הבנייה 5 בישופים ו-9 אדריכלים (רבי-בנאים).
ב-17 באוקטובר/24 באוקטובר (מקורות שונים חלוקים על כך) 1260 נחנכה הקתדרלה על ידי לואי ה-9 מלך צרפת.
הקתדרלה הייתה המבנה החשוב ביותר בשארטר.
היא הייתה המרכז הכלכלי, המונומנט המפורסם ביותר בעיר והמוקד של כמעט כל פעילות ציבורית.
בימי הביניים תפקדו הקתדרלה וסביבתה כשוק, כאשר בשערים השונים מכרו סחורות שונות: טקסטיל בשער הצפוני, ירקות ובשר בשער הדרומי.
לעיתים ניסו הכמרים למנוע מהמסחר להיכנס לתוך הקתדרלה, אך לשווא.
על מוכרי יין נאסר למכור יין בקריפטה, אך הותר להם לסחור בספינה הראשית (אולם התווך) כדי להימנע ממסים שחלו אם סחרו בחוץ.
בעלי מקצוע שונים, כגון נגרים ובנאים, התאספו בקתדרלה וחיפשו עבודה.
בתוך הקתדרלה הותר למכור מזון.
במהלך מגפת הארגוטיזם שימש האגף הצפוני של הקריפטה כבית חולים.
ב-1505 נשרף צריח העץ של המגדל הצפוני, וב-1513 הוא הוחלף בצריח אבן בסגנון Flamboyant.
מאז לא נעשו שינויים משמעותיים בקתדרלה והיא נותרה פחות או יותר כפי שהייתה במאה ה-16.
ב-27 בפברואר 1594, בקתדרלה זו, נמשח אנרי הרביעי מלך צרפת למלוכה, היחיד מבין מלכי צרפת שלא נמשח בקתדרלה של ריימס.
הקתדרלה שרדה את המהפכה הצרפתית ללא הרס או ביזה, והשחזורים הספורים שנעשו בה לא פגמו ביופייה רב-התהילה.
היא המשיכה להוות סמל לניצחון האדריכלות והאמנות הגותית.
נפוליאון בונפרטה אמר על הקתדרלה הגותית בשארטר שהיא גורמת לאתאיסט לחוש שלא בנוח.
ואילו האמן אוגוסט רודן קרא לה "האקרופוליס של צרפת".
ב-1979, בישיבה ה-3 של אונסק"ו, נוספה הקתדרלה הגותית בשארטר לרשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
ב-2010 כוסתה החזית המערבית בפיגומים לצורך עבודות אחזקה וניקוי.
ב-2012 הוסרו הפיגומים מהחזית המערבית.
הקתדרלה בשארטר נחשבת ליצירת מופת של האדריכלות הגותית ובפרט לאחת הקתדרלות הראשונות שנבנו בסגנון גותי בשל (High Gothic).
על קתדרלת שארטר ניתן לומר שבחים וסופרלטיבים רבים, ומעטים הם ההיסטוריונים של האדריכלות שלא כתבו על מעבריה המתנשאים, על חלונות הוויטראז' הכחולים שלה (רובם מקוריים מימי הביניים), על הסיתות הקפדני ועל הפיסול המגוון.
היא ראויה למחמאות אלה, שכן שארטר היא אחת מהקתדרלות הגותיות הצרפתיות הגדולות והבולטות ביותר.
מרחוק נראה כאילו היא מרחפת באוויר מעל שדות הקמה, ורק ממבט קרוב יותר ניתן לראות גם את יתר העיר, מקובצת סביב הגבעה שעליה מתנשאת הקתדרלה.
לקתדרלה שני מגדלים עם צריחים מחודדים, שבאופן נדיר אינם סימטריים ואינם זהים זה לזה: המגדל הדרומי בגובה 105 מטר בעל גג מצולע פשוט מהמאה ה-12, והמגדל הצפוני בגובה 113 מטר בעל צריח מחודד Flamboyant מהמאה ה-16 (נבנה בין השנים 1507 ל-1513).
מגדלים אלה מתנשאים מעל הגג הירוק של הקתדרלה, ומסביבם רשת ענפה ומורכבת של תמיכות דואות בנות שלוש קומות.
תוכנית הקתדרלה היא בצורת צלב, עם ספינה ראשית בת שלושה אגפים באורך 128 מטר, טרנספט (בית רוחב) באורך 46 מטר מצפון לדרום, ובית מקהלה בן חמישה אגפים.
הקצה המזרחי מעוגל, עם אמבולטוריום כפול שממנו בולטות קפלות חצי-עגולות.
האמבולטוריום הכפול נועד כדי לשמור על תוכנית הקרקע של הקתדרלה של פולברט עם שלוש הקפלות מבלי להפוך את החלק המזרחי של הקתדרלה לחשוך, כפי שהייתה אצל פולברט.
סביב האמבולטוריום הכפול פזורות קפלות בעומק רדוד ובכך מתאפשרת כניסת אור רב אל תוך החלק המזרחי של הקתדרלה הגותית.
הקתדרלה משתמשת באופן נרחב בתמיכות דואות (בנות שלוש קומות) כדי לתמוך בקמרונות הגבוהים, בזמנם הגבוהים ביותר בצרפת, שהתנשאו לגובה 37 מטר.
לצידן, השתמש האדריכל בקירות לא-דקים ומסה של אבן-בנייה (מוסתרת) כדי להטות את העומס וכוחות הפישוק של הקמרונות הגבוהים כלפי מטה (במקום הצידה).
הקתדרלה הגותית הגבוהה בשארטר, הבנויה בסגנון גותי בשל, השתמשה בקמרונות צלעות בעלי ארבע צלעות במרחב מלבני, ולא בקמרון סקספרטייט בעל שש צלעות כפי שהיה נהוג בקתדרלות רומנסקיות או גותיות מוקדמות כגון הקתדרלה בלאן (Laon).
מערכת התמיכות השלדית, החל מעמודים וכלה בצלעות, אפשרה לשחרר חלק נרחב משטח הקירות בקתדרלה לחלונות ויטראז' ובנייה לגובה רב.
חידוש נוסף וחשוב היה החלפת מבנה הקיר מארבעה אזורים לשלושה בלבד: קומת הקשתות (ארקדה), קומת הטריפוריום וקומת התאורה (Clearstorey), שכללה זוגות של חלונות ויטראז' גדולים ובעלי קשת מחודדת מאוחדים בחלון עגול.
קומת התאורה המוגדלת והגבוהה, הפכה לאלמנט מרכזי ומכונן בעיצוב הפנים של הקתדרלה, וסיפקה אור רב למבנה.
החידוש שביצירת חלונות גדולים, מאוחדים בחלונות עגולים קטנים, אומץ מעתה ואילך גם בקתדרלות גותיות אחרות, בהן נוטרדאם דה פארי (בה שונה מבנה הקיר הגותי המוקדם מ-4 אזורים וחלון בודד ל-3 אזורים וזוג חלונות גדולים כמו בשארטר) וקתדרלת ריימס (שאימצה את השינוי גם עבור חלונות הספינות המשניות).
האוֹמנוֹת הצרורות של העמודים מתנשאים בדרמטיות מבסיסים פשוטים לקשתות מחודדות גבוהות לעבר התקרה, ללא כותרות גדולות, ובכך מכוונות את המבט אל עבר החלונות של קומת התאורה באפסיס ויוצרות מגמת קיר אנכית.
רב-הבנאים של שארטר תכנן את הקתדרלה הגותית סביב פרופורציות הרמוניות (כגון 1:2, 2:3, 3:4, 4:5 וכו'), צורת הריבוע ויחס הזהב.
פרופורציות אלה גזורות מהמוזיקה, הפילוסופיה הפיתגורית ומהתאולוגיה שהתפתחה באותה תקופה שראתה בפרופורציות אלה ביטוי לשלמות והרמוניה.
בקתדרלת שארטר יש שימוש בעמודים עגולים ומתומנים לסירוגין המגדירים יחידה אחת ריבועית בעלת 2 מפרצים מלבנים.
קתדרלת שארטר מתאפיינת בתמיכות דואות מרשימות במיוחד.
בכל צלע קיימות שלוש תמיכות דואות, זו מעל זו.
תמיכות דואות תלת-קומתיות אינן דבר ייחודי לשארטר, וקיימות גם בקתדרלות נוספות כגון קתדרלת בורז' וקתדרלת לה-מאן, אך המאפיין הייחודי של התמיכות בקתדרלת שארטר הוא שתי התמיכות התחתונות, המחוברות ביניהן בעמודים קטנים שמלווים את קימור הקשת ומשנים את זוויתם .
העמודים הקטנים, המחולקים לבסיס, גוף וכותרת כמו כל עמוד אדריכלי אחר, מוטים באלכסון על מנת להישאר ניצבים למשיק של כל אחת מהקשתות.
אלמנט זה הוא ייחודי לקתדרלת שארטר, משום שהשימוש בעמודים אלכסוניים כמעט ולא קיים באדריכלות מתקופה זו.
שתי התמיכות המחוברות תומכות יחדיו את לחץ הקמרון הפנימי, והתמיכה השלישית תומכת את קורות הגג.
בספינה הראשית, כאמור, תומכות שלוש תמיכות דואות זו מעל זו.
בבית המקהלה ובשווה נוספה תמיכה דואה לצד שתי התמיכות הדואות הנמוכות, שמכסה את האגפים החיצוניים של הקתדרלה.
בנוסף, בעוד העמודונים בזוג התמיכות הדואות של הספינה הראשית מסתיימים בקשתות עגולות, העמודונים בתמיכות הדואות של בית המקהלה והשווה מסתיימים בקשתות מחודדות והם דקים יותר.
קצה התמיכות אינו כולל צריחונים אשר מאפיינים קתדרלות גותיות רבות אחרות.
ברחבי הקתדרלה נשפכים צבעים חיים מתוך חלונות ויטראז' בני המאה ה-13, ומציפים את הרצפה.
חלונות אלה ניצלו מהרס במלחמות הדת בצרפת במאה ה-16. על החלונות בשארטר נאמר שזהו האוסף השלם ביותר בעולם של ויטראז'ים מימי הביניים, למרות עבודות "מודרניזציה" שהתבצעו ב-1753 ושבהם הוסרו חלקם בידי כמורה בעלת כוונות טובות אך הדרכה רעה.
מתוך 186 החלונות המקוריים, שרדו 152. חלונות הוויטראז' ידועים בעיקר בשל הגוון הכחול העז שלהם, בייחוד בייצוג של המדונה וילדהּ.
צבע כחול זה ייחודי לשארטר ונוצר על פי הזמנה מיוחדת, הוא נקרא "כחול שארטר".
הם גם מציגים את המריצה האירופית הראשונה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוסרו מרבית החלונות מהקתדרלה ואוחסנו בכפרי הסביבה כדי להגן עליהם מן ההפצצות הגרמניות.
בתום המלחמה הותקנו החלונות מחדש בקתדרלה.
חלק מהחלונות נתרמו על ידי משפחת המלוכה, כגון חלון הרוזטה בצפון הטרנספט, שנתרם על ידי המלכה הצרפתית בלאנש מקסטיליה.
חלונות נתרמו בידי אנשים שונים, החל ממלכים ואצילים וכלה בסוחרים ובעלי מלאכה מקומיים.
ההשפעה המלכותית ניכרת במספר חלונות מחודדים מלבניים שבהם מופיעים סימני המלוכה של פרח החבצלת הצהוב על רקע כחול (סמל בית קאפה), וכן טירה צהובה על רקע אדום (סמל קסטיליה).
שלושת החלונות בחזית המערבית עדיין הושפעו מאמנות הרומנסק וכן מהחלונות בבזיליקת סן-דני.
החלון הימני (הצפוני) מתאר את אילן ישי - אילן היוחסין של ישו (בתחתית שוכב ישי וממנו יוצא גזע שעליו מלכי ישראל, מצדדיו הנביאים, ובקצה העליון מרים וישו), החלון השמאלי (הדרומי) מתאר את הפסיון של ישו, והחלון המרכזי את ילדותו של ישו.
חלונות בני המאה ה-13 כבר היו גותיים באופיים.
חלק מהם תיארו עלילות קדושים וחלק רמזו לפטרונים שתרמו אותם (מהמלוכה, האצולה, הגילדות ובעלי המלאכה).
רב-הבנאים של שארטר בנה גם 3 חלונות רוזטה, כאשר המוקדם שבהם הוא זה בחזית המערבית, אחריו בא חלון הרוזטה בחזית הדרומית, המפתח את העיצוב של חלון הרוזטה המערבי, ואחריהם - חלון הרוזטה של החזית הצפונית.
חלונות הרוזטה הוקדשו לנושאים שונים, בהתאם לחזית בה הוקמו, והמשיכו את התוכנית הפיסולית של החזיתות.
החזית המערבית: פיסול גותי מוקדם
על הדלתות והאכסדרות ישנם תבליטי דמויות האוחזות בחרבות, בצלבים, בספרים ובכלים שונים, וצועדות סביב השערים.
הבעותיהם נשתמרו ברורות כביום שבו נחצבו, לפני 700 שנה.
מתחת לדמויות הדתיות ניצבים פסלים של מלכים ודמויות מהתנ"ך, שנחשבו בעת יצירתם גם כפסלי המלכים והמלכות בני-זמנם.
בהצגתם של בני המלוכה מיד מתחת לפסלים הדתיים ניתן למצוא סימבוליזם ליחסים בין המלכים לאלוהים.
זוהי דרך להציג את סמכות המלוכה - קרוב מאוד לדמותו של ישו, דבר היוצר את הרושם שהיא נבחרה למלוך בידי האלוהים.
בין פסלי העמוד ישנם שבעה פסלים של נשים, דבר שכנראה מעיד על פטרונותה של אלינור מאקוויטניה, אז אשתו של לואי השביעי מלך צרפת ואחת מהעשירות הגדולות בצרפת.
פסלים של שבע האמנויות החופשיות מופיעים על הארכיוולט של המפרץ של השער המלכותי, ואלה מייצגים את בית הספר הקתדרלי בשארטר.
את התבנית הפיסולית ניתן לקרוא באופן סימטרי (מהאמצע לצדדים) או באופן היררכי (מן הנצחי אל ההיסטורי או להפך).
בקשתות המפוסלות יש הנמקה לתבליטים המרכזיים שעל הטימפנון, והפיסול מציג תאולוגיה שיטתית, תמציתית ומסודרת, דבר שהיווה חידוש אל מול הפיסול הרומנסקי הרגשני.
למרות זאת, ניתן לראות שפסלים אחדים לא הפנימו את תפישותיו החדשניות של המאסטר (האמן הראשי), ופסליהם הוסטו לשערים הצדדיים.
החזיתות הצפונית והדרומית: דוגמאות של הפיסול הגותי בשיאו
בכל אחת מחזיתות בית הרוחב, הצפונית והדרומית, שלושה שערים, וכל שלישיית שערים מציגה פיסול שאינו עומד בפני עצמו אלא בנוי כחלק מתוכנית כוללת.
החזית הצפונית פונה אל עבר חצר המנזר של בית הספר הקתדרלי ואילו החזית הדרומית פונה כלפי העיר, ודרכה נכנסו פשוטי העם.
בחזית הצפונית מוקדשת התוכנית הפיסולית למריה הקדושה ("המדונה") ולמבשריה.
השער המרכזי מוקדש לחייה של מריה.
בטימפנון מוצג פיסול המתאר את הכתרת המדונה, דימוי שהתפתח רק במאה ה-12 ומשמש כאלגוריה להכתרת ישו את הכנסייה, ואת מותה של מריה כאשר המלאכים והשליחים מתאבלים עליה במיטתה.
על הארכיוולטים מוצגות סדרות של פסלים: פסלי מלאכים, נביאים, נביאים יהודיים וסדרת זקנים המהווים לכאורה את אילן היוחסין שלה.
פסלי העמוד מציגים דמויות מהתנ"ך ומהברית החדשה, כאשר אנה הקדושה (אמה של מריה) מוצגת על הטרימו (עמוד-פסל בין דלתות השער).
הפיסול כלל סדרות פסלים, קונספט חדש ומהפכני שהומצא על ידי הגותיקה, כאשר הפסלים בכל סדרה דומים זה לזה, דבר המהווה ביטוי למחשבה של ימי הביניים ומעיד על קִטלוג בהיר של העולם.
השער המזרחי מציג את לידתו של ישו, כאשר על הטימפנון מתוארות שלוש סצנות: לידת ישו, הבשורה לרועים וביקור שלושת האמגושים.
בראש הטימפנון ניתן למצוא את כוכב בית לחם.
הבשורה למריה מתוארת בפסלי העמוד, לרבות השיחה בין מריה לאליזבת (הפרש הגילים ביניהן ניכר היטב בפיסול עצמו).
פסלי העמוד למעשה מבשרים על הטימפנון.
השער המערבי מציג את שלושת האמגושים וביקורם אצל מריה.
בטימפנון השער הימני מוצג איוב, כסמל לאמונה המוחלטת, ומתחתיו משפט שלמה, כפרה-פיגורציה ליום הדין האחרון.
פסלי העמוד בשערים אלה נפחיים הרבה יותר ואינם מהווים עוד חלק מהאדריכלות, והעמוד למעשה משמש להם רק כרקע (זאת בניגוד לפסלי העמוד בחזית המערבית).
מעליהם מסותתות חופות המסמלות את הדמות שבפסל ומתחתן צמחייה, ומתחתן ישנן דמויות מקופלות.
חוקרי האמנות הצליחו לזהות רק שלוש דמויות מתוך פסלי העמוד: בלעם ומתחתיו אתונו, מלכת שבא ומתחתיה אחד האמגושים בשחור, שלמה המלך עם בטן שמנה המרמזת למלך לואי השמיני ומתחתיו מרקולף (דמות עממית המסמלת חטא ללא כוונה).
חוקרים מסוימים פירשו שער זה כנובע מהפטרונות של המלכה בלאנש מקסטיליה ומציגים לכך עדויות בדמויות הנשים, בכך שמלכת שבא על האמגוש מסמלת את ניצחון קסטיליה על המאורים ובכך שדמותו של שלמה המלך דומה לבעלה, לואי השמיני.
בחזית הדרומית מוקדשת התוכנית הפיסולית ליום הדין האחרון ולמעשי צדקה של קדושים נוצריים, כמופת לנוצרי המאמין המחכה לגאולה.
בשער המרכזי מוצג יום הדין האחרון סצנת יום הדין האחרון מוצגת בטימפנון של השער המרכזי, שבה מוצב ישו במרכז על כיסא ללא משענת, ומצדדיו המתווכים מריה ויוחנן האוונגליסט (בגודל דומה לזה של ישו), ומעליו הכלים בהם עונה.
במשקוף מוצג פסל של המלאך מיכאל שוקל הנשמות, ומשני צדדיו תהלוכות המבורכים והמקוללים, הצועדים כקבוצה לתוך פי הגהנום.
מסביב, על הארכיוולטים, מתוארים הגיהנום וגן עדן ובו תיאור פרטני של האינדיבידואליים בקבוצות שעל המשקוף (בין התיאורים מוצג הקמצן עם שק כסף על צווארו ולידו שד, וכן שד הנושא אישה ערומה על כתפיו).
הופעת התיאור היחידני של פרטים חוטאים היוותה חידוש לעומת פיסול הרומנסק.
כמו כן, הפיסול שעל הטימפנון מאופיין בתנועה מאוזנת ומאופקת.
פסלי העמוד מציגים את שנים עשר השליחים, ובעמוד התומך המרכזי של השער (טרימו) מוצג פסל "אלוהים היפה": ישו כדמות אלוהית בעלת יופי אנושי.
מתחתיו ישנם פסלים של הפטרונים שמימנו את החזית, ובהם האציל פייר דה דרו (בדמות אציל ומשרתו המחלקים לחם לעניים), שאף תרם את חלון הרוזטה הדרומי.
השער המערבי מוקדש למות הקדושים של המרטיר סטפנוס הקדוש.
בארכיוולטים ניתן לראות דמויות הסוקלות את סטפנוס ומצד שני את הוויכוח בין סטפנוס ליהודים.
סטפנוס היה הקדוש המעונה הראשון ומייצג את האמונה המוחלטת בישו ובנצרות, והיווה דוגמה ומופת לכל מאמין נוצרי.
השער המזרחי מוקדש למעשי צדקה ונדבה שמובאים בדוגמאותיהם של ניקולאוס הקדוש (שנהפך מאוחר יותר לסנטה קלאוס בתרבות העממית) ומרטינוס הקדוש (שחולק את גלימתו עם עני).
באופן נדיר הטימפנון מחולק לאורכו ל-2 חלקים, אחד לכל קדוש, ומעליהם ישו המברך אותם.
בארכיוולטים מתואר ז'יל הקדוש כנדבן המאחד בין ניקולאוס ומרטין.
תיאור הדמויות השונות נעשה בקפידה רבה, ויש תיאור מדוקדק של עצמים ושל חומרים, לרבות הטקסטורות הנכונות.
התיאור המדויק והטבעי היה התפתחות עצומה מפיסול הרומנסק והתפשט בעקבות שארטר לסדנאות פיסול גותיות ברחבי צרפת, בהן של קתדרלת ריימס, קתדרלת אמיין וקתדרלת נוטרדאם דה פארי.
מרכז הקתדרלה מרוצף בלבירינת שבו 11 מעגלים באורך כולל של 262 מטר, המקיפים את מרכזו האלגורי הטקסי.
לבירינת זה מייצג את שיא פריחתו של התכנון הימי ביניימי של לבירינתים.
אפשר שהלבירינת מלבד אלגוריה למסע שעושה המאמין הנוצרי מייצג את ההתייחסות של אדריכלי הקתדרלה למעשה הבנייה המורכב הכרוך בבנייתה: הקתדרלה כיצירה אדריכלית מורכבת שיש צורך בהדרכה כדי להבינה ולגלות את כל צפונותיה, כשם שלצאת מהלבירנית או להגיע למרכזו יש צורך בפקעת חוטים או במבט מלמעלה.
לגבי המאמין הלבירינת היה סמל למסע שעליו לעשות כדי להיגאל, הצליינים הילכו במבוך שעל הרצפה עד שהגיעו למרכזו, ומשם נשקפה הקתדרלה במלוא הדרה.
רוחב: 32 מטר, 46 מטר בטרנספט
נורית כנען-קדר, האמנות הגותית - מקתדרלה לעיר, הוצאת משרד הביטחון: פרק ב' - עמ' 29–33, פרק ג' - הפיסול הגותי המוקדם, פרק ד' - הפיסול הגותי בשיאו קתדרלת שארטר.
אוטו פון סימסון, The Gothic Cathedral, הוצאת פרינסטון: פרק 5 - סנס ושארטר מערב, פרק 6 - ארמון הבתולה, פרק 7 - הקתדרלה של שארטר.
קתדרלת נוטרדאם דה ריימס היא קתדרלה קתולית בריימס שבצרפת.
הקתדרלה ידועה בכך ששימשה כמקום ההכתרה של מלכי צרפת.
הקתדרלה נבנתה בשנים 1211–1427 והיא אחת הדוגמאות החשובות לאדריכלות הגותית בשיאה ולסגנון גותי קורן (Rayonnant).
ב-1991 הוכרזה כאתר מורשת עולמית בידי אונסק"ו.
קתדרלת נוטרדאם דה ריימס נבנתה בעיר ריימס, בירת שבט רמס, שהייתה אחת מהערים הגאלו-רומיות החשובות במחזות שמפניה.
הקהילה הנוצרית הראשונה באזור מתוארכת למאה ה-3, ובראשה עמד הבישוף סיקסטוס.
במאה ה-5 עברו לעיר הבישוף ניקסיוס וקהילתו, והיא הפכה למרכז נוצרי חשוב.
הקתדרלה בריימס שימשה להכתרת מלכי צרפת החל מהמאה ה-7 ועד המאה ה-19. במאה ה-9 נבנתה הקתדרלה מחדש ונהפכה למרכז העיר (יחד עם המבצר שבו כנסיית סן רמי הגותית).
הקתדרלה בריימס נהפכה למרכז לימודי חשוב ובו העתיקו כתבי יד עתיקים.
הקתדרלה הנוכחית החליפה כנסייה עתיקה יותר, שנהרסה ב-6 במאי 1210 בשרפה ונבנתה באתר שבו שכנה הבזיליקה שבה כלוביס הראשון הוטבל בידי רמי הקדוש (רמיגיוס), הבישוף של ריימס ב-496.
בנייתה התמשכה מה-6 במאי 1211 (את אבן הפינה הניח הבישוף אוברי דה הומבר (Aubry de Humbert)) עד 1427. רוב הקתדרלה הושלמה במאה ה-13, למעט החזית המערבית שהוקמה רק במאה ה-14, אחרי שהספינה הראשית הוארכה מהתכנון המקורי כדי ליצור מקום שיאפשר לקהל הרב לצפות בהכתרות.
ב-1825 נערכה ההכתרה האחרונה בקתדרלה, שכן המהפכות השונות בצרפת ביטלו את שלטון המלוכה.
ב-1875 החליטה האספה הלאומית הצרפתית להשקיע 80,000 ליש"ט בשיפוץ החזית המערבית והמעקות והטילה את עבודת השיפוץ על אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק, ממנהיגי התחייה הגותית.
החזית המערבית היא החלק האיכותי ביותר של המבנה, ואחד מיצירות המופת של ימי הביניים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה הארטילריה הגרמנית הרסה חלקים חשובים מהקתדרלה, אך כולם שוחזרו לאחר המלחמה באמצעות מענקים ממשפחת רוקפלר.
קתדרלת נוטרדאם דה ריימס, כנסיית סן רמי והארמון של טו נוספו לרשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
החלק האיכותי ואולי המרשים ביותר בקתדרלת ריימס היא החזית המערבית, שנבנתה במאה ה-14. בולטים בה חלון הרוזטה הגדול (בסגנון גותי קורן - Rayonnant), כ-13.1 מטר קוטרו, חלון הרוזטה שבמקום הטימפנון ו-2 המגדלים המערביים ובהם חלונות עם קשתות מחודדות.
גובה המגדלים כיום הוא 81 מטר, אך הם תוכננו במקור להיות בגובה 120 מטר.
המגדל הדרומי מכיל שני פעמונים גדולים: אחד מהם נקרא "שרלוט" על ידי הקרדינל של לורן ב-1570 ומשקלו כ-11 טון.
שרפה הרסה את הגג ואת הצריחים ב-1481: מארבעת המגדלים שאגפו את בית הרוחב לא נותר כלום מעל גובה הגג.
מעל בית המקהלה התנשא מגדל פעמונים אלגנטי מעץ ועופרת שגובהו 18 מטר, ואשר נבנה מחדש במאה ה-15 וב-1920.
הקתדרלה מוקפת בתמיכות דואות בנות שתי קומות, וכל קומה כוללת שתי קשתות, המופרדות זו מזו על ידי עמוד תמיכה שבראשו צריחון.
על הקשתות הדואות נמצא פיסול רב.
הפיסול הגותי בריימס מייצג את הפיסול הגותי בשיאו.
כשכזה, פיסול זה מציג מחשבה תאולוגית מורכבת ומסודרת בנוסף לשירות צורכי הפולחן הייחודים לריימס (הכתרת המלכים).
פיסול זה הוא פרי עבודתן של מספר סדנאות שעבדו על הקתדרלה והושפע מזה שבקתדרלת שארטר, קתדרלת נוטרדאם דה פרי וקתדרלת אמיין.
הפסלים בריימס הושפעו מאוד מפיסול זה והתכתבו עמו במהלך עבודתם, בה יצרו סוג חדש של פיסול השואב מהקלאסי והגותי גם יחד.
שלושת השערים של החזית המערבית מלאים בפסלים ופסלונים.
השערים המערביים ייחודיים בכך שבמקום טימפנון, יש מעליהם חלונות ויטראז' וחלון רוזטה מעל השער המרכזי, בנוסף לחלון הרוזטה הגדול מעל לגמלון.
"גלריית המלכים" מעליה מראה את הטבילה של כלוביס הראשון במרכז ואת פסלי יורשיו.
בין פסלי העמוד מוצגת סצנת הפגישה בין מריה הקדושה לאליזבט: מריה מתוארת כאישה צעירה ויפה עם תווי פנים מעוגלים ואילו אליזבט מתוארת כאישה זקנה עם קמטי הבעה.
פסלים אלו נחשבים לייחודיים ביותר, וזכו למעמד נכבד בפיסול האירופאי.
היו חוקרים שטענו שפסלים אלו שאלו מן הפיסול הרומי (יחד עם ראשו של פטרוס הקדוש, שכן בריימס היו הפסלים עדים לפסלים גאלו-רומיים ששרדו את ימי החשיכה).
עוד פסל ידוע ביותר בריימס הוא המלאך המחייך שהיה חלוצי בתחום ההבעות של היצורים השמימיים.
עד אז, רוב הפסלים של הקדושים, המלאכים והאנשים בגן עדן היו נטולי הבעה או בעלי הבעה סטואית או שלווה.
בנוסף לפיסול בשערים נוסף גם פיסול של פסלים גדולים בקומות הגבוהות ועל הקשתות.
בין הפסלים המפורסמים הוא פסל גוליית בגובה 5 מטר שנמצא היום במוזיאון הקתדרלה.
על הקשתות הדואות הוצבו גם כן פסלים.
החזיתות של בית הרוחב מקושטות גם הן בפסלים.
החזית הצפונית בת שלושת השערים ממנה נכנסו המלכים מקושטת בפסלי הבישופים המרכזיים של ריימס וניסיו של סן רמי (השער המרכזי), יום הדין האחרון ודמות של ישו (le Beau Dieu) (בשער המזרחי) וזאת במטרה להראות למלכים שהם בני תמותה ולתת לגיטימציה להכתרתם בידי הבישופים של ריימס.
מתחת לטרימו בשער המרכזי ישנו תיאור של סוחרים החוזרים בתשובה ומתפללים לפסל של המדונה וישו, זהו מופע חדשני ונדיר של אמנות המתייחסת לאמנות ולא רק למציאות או לתיאורים שמימיים.
בשער יום הדין מוצגת גם תחיית המתים בצורה שלא הוצגה עד כה: תיאור הסרקופאגים וארונות הקבורה הוא פרטני ומציג מספר סוגי ארונות (לרבות כדי חרס בהם נטמנו העניים), פרספקטיבה תלת־ממדית וזוויות, ותיאור פרטני של דמויות בתנוחות שונות עם מגוון רב של מחוות ותנוחות.
התיאור מתאר בית קברות אמיתי ולא תיאור סמלי כמו בקתדרלת שארטר.
הפיסול בשערי החזית הצפונית הציג פסלי עמוד נפחיים וטבעיים יותר ממה שהיה נהוג עד כה (כולל קפלי קערה בגלימותיהם) לצד פסלי עמוד ארכאיים יותר החוזרים על הנהוג בשארטר.
החזית הדרומית בת השער היחיד ממנה נכנסו הבישופים מקושטת בחלון רוזטה בקוטר 12.5 מטר עם הנביאים ושנים-עשר השליחים.
לצד הפיסול הדתי היה בריימס פיסול עיטורי בעל מטרות שונות.
על פינות החלונות שבמבנה החיצוני פוסלו סדרת ראשים, שנקראה המסכות של ריימס, וראשים אלה כללו מגוון רב של הבעות.
לצד ראשים אלה, על התמיכות הדואות שמקיפות את האפסיס מפוסלים גרוטסקים ויצורים דמיוניים.
כמו כן, הופיעו פסלים ותבליטים המתארים פטרונים, עיסוקים ומשלחי יד.
פנים הקתדרלה הוא באורך 138.75 מטר (מבחוץ אורכה כ-149 מטר), ברוחב 30 מטר בספינה הראשית ובגובה 38 מטר במרכז.
פנים הכנסייה מורכב מספינה ראשית עם שתי סיטראות, מבית רוחב עם אגפים, בית מקהלה עם אגפים כפולים ומאפסיס עם אמבולטוריום ו-5 קפלות היוצאות ממנו.
הספינה הראשית מקורה בקמרונות צלעות בעלי 4 צלעות ומחלוקת ל-3 אזורי קיר: קומת הקשתות, קומת הטריפוריום וקומת התאורה.
קומת הקשתות נתמכה בידי עמודים מורכבים עם כותרות בצורת צמחים.
כמו בקתדרלת שארטר, החלונות בקומת התאורה הורכבו מצמדי חלונות שאוחדו לחלון אחד באמצעות חלון עגול מעליהם.
חידוש זה, בניגוד לשארטר, אומץ גם בחלונות הספינה המשנית שבקומת הקשתות.
אחד החידושים החשובים שהציגה קתדרלת ריימס הוא המצאת תחרת חלונות מסוג Bar Tracery.
עד אז, הזכוכית הצבעונית הוצבה בתוך פתחים שנוקבו בין הקירות ויצרו את החלונות, דבר שנקרא Plate Tracery.
בריימס, שיטת התמיכה בזכוכית שונתה.
במקום לנקב חורים בקיר, הזכוכית הצבעונית נתמכה בידי רשת של קורות אבן דקות, ואפשרו פיתוחי אבן עדינים בחלקים העליונים של החלונות.
באמצעות שיטת תמיכה זו התאפשרה הגדלת שטח החלונות, והושבת הזכוכית בצורה שטוחה יותר.
שיטת ה-Bar Tracery הומצאה בריימס ב-1230 והפכה לאחד המבשרים החשובים של הגותיקה הקורנת (סגנון ה-Rayonnant הגותי) ששלטה בצרפת ומרכז אירופה עד אמצע המאה ה-14 ושמה דגש על אור ופרטים עדינים.
בפנים הקתדרלה יש שפע פסלים כמו בחוץ, וחלונות ויטראז' מהמאה ה-13. בצד האחורי של החזית המערבית, משני צידי השער המרכזי, נמצא פיסול רב של דמויות וסצנות בעלות מסר תאולוגי, המסודרות בשורות.
חלון הרוזטה מעל השער הראשי והגלריה מתחת נדירים בהדרם.
על ריצפת הקתדרלה נמצא לבירינת ובו חקוקים שמות האדריכלים שבנו את הקתדרלה.
הלבירינת מהווה חותמת אישית של אותם אדריכלים ומציג אמירה יומרנית שלהם לגבי מעשה הבנייה: הקתדרלה היא עולם ומלואו ומורכבת כמו המבוך האגדי שבנה דדלוס ובשביל להתמצא בה יש צורך בהדרכה חיצונית, "פקעת חוטים".
הקתדרלה מכילה שטיחי קיר באיכות גבוהה.
מביניהם הסדרה החשובה היא זו שהוצגה על ידי רובר דה לנונקור (Robert de Lenoncourt), הארכיבישוף בתקופתו של פרנסואה הראשון מלך צרפת, המייצג את חיי מרים, אם ישו.
צפון בית הרוחב מכיל עוגב איכותי בתוך תיבה גותית Flamboyant.
שעון בית המקהלה מקושט בדמויות מכניות מוזרות.
מספר ציורים, מאת טינטורטו (Tintoretto), ניקולא פוסן (Nicolas Poussin) ואחרים, וכן גילוף בעץ ומסילות המקהלה, גם הם ראויים לאזכור.
הצייר מארק שאגאל תרם מספר ויטראז'ים לקתדרלה שהותקנה בה מאוחר יותר.
אוצר הקתדרלה, הנמצא בארמון טו, מכיל את "השפופרת הקדושה", היורשת של השפופרת העתיקה שבה משחו מלכים צרפתים, שנשברה בעת המהפכה הצרפתית, ושברים ממנה מוכלים בשפופרת הנוכחית.
גובה המגדלים המערביים: 81.5 מטר
אורך הספינה הראשית: 138.75 מטר
אורך הקתדרלה (מבחוץ): 149.17 מטרים
גובה הספינה הראשית: 38 מטר
גובה הספינות המשניות: 16.5 מטר
רוחב החזית המערבית: 48.8 מטר
אורך בית הרוב: 61 מטר
קוטר הרוזטה הגדולה בחזית המערבית: 13.1 מטר
קוטר חלונות הרוזטה הצפונית: 9.65 מטר
קוטר חלונות הרוזטה הדרומית: 9.65 מטר
קתדרלת רואן היא קתדרלה קתולית שנמצאת ברואן, בצפון צרפת.
קתדרלה זו היא מושב הארכיבישוף של רואן.
בשנים 1876–1880 היא הייתה הבניין הגבוה ביותר בעולם, כאשר צריח המצלב הנאו-גותי שלה מתנשא לגובה של והוא הגבוה ביותר בצרפת.
זו הקתדרלה השלישית באתר, שתי הקודמות נהרסו.
העבודה הראשונה על הקתדרלה התחילה ב-1145 בסגנון גותי מוקדם ונמשכה עד 1214 בסגנון גותי מוקדם.
המגדל המרכזי וצריח המצלב הושלמו רק ב-1876 בידי ז'אן-אנטואן אלאבואן (Jean-Antoine Alavoine).
בין האדריכלים שהיו אמונים על בניית הקתדרלה היו ז'אן דה באייה (Jean de Bayeux), ז'אן פרייה (Jean Périer) וז'אנסון סלבאר (Jeanson Salvart).
הקתדרלה ספגה נזק במהלך השנים:
הקלווניסטים פגעו בריהוט שבקתדרלה, בקברים, בחלונות ויטראז' ובפסלים במהלך מלחמות הדת במאה ה-16 בצרפת.
במאה ה-18 הלאימה צרפת את הקתדרלה ומכרה חלק מהריהוט והפסלים שלה.
מעקות וגדרות הברזל בקתדרלה נמכרו והותכו כדי לייצר רובים.
הקתדרלה הופצצה באפריל 1944 וספגה מספר פגיעות ישירות.
רק במזל לא נפגעו עמודיה הראשיים.
ברם, הפצצות גרמו לנזק לאגף הדרומי של הקתדרלה והרסו שני חלונות רוזטה.
הפצצה נוספת גרמה לשריפת המגדל הצפוני והתכת הפעמונים שבו.
ב-1999 הפילה סופה צריחון מעץ מצופה עופרת, דבר שגרם נזק לבית המקהלה.
מגדל סנט רומיין (המאה ה-12), המבואות של החזית וחלק מהספינה הראשית בנויים בסגנון גותי מוקדם.
רוב הספינה הראשית, בית הרוחב, בית המקהלה, הקומה הראשונה של מגדל המצלב (המאה ה-13), הקפלות הצידיות וקפלת הגבירה בנוים בסגנון גותי בשל.
הקומה האחרונה של מגדל סנט רומיין (המאה ה-15), מגדל החמאה, המבואה הראשית בחזית ושתי קומות במגדל המצלב נבנו בסגנון גותי לוהב.
צריח המצלב (המאה ה-19) נבנה מברזל בסגנון התחייה הגותית.
גובה המגדל הדרומי בחזית המערבית, מגדל Tour du Beurre, הוא 75 מטר והוא הושלם במאה ה-15 בסגנון Flamboyant.
גובה צריח המצלב, הוא כאמור, 151 מטר.
אורך הקתדרלה הוא 144 מטר ורוחבה בטרנספט הוא 57 מטר.
הספינה הראשית מתנשאת לגובה של 28 מטר.
קתדרלת רואן מכילה את קברו של ריצ'רד לב הארי מלך אנגליה ובו נמצא לבו של המלך.
הקרביים שלו קבורים למרגלות המגדל בחבל לימוזן, צרפת, שם הוא נורה למוות מקליע של רובה קשת.