tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2006, אחר שהשלימה תכנון מחודש של האזור, כמתחם של מסחר ומגורי יוקרה, בהיקף של 35 אלף מ"ר, מכרה חברת "ארלדן השקעות" את זכויות החכירה ברובו של המגרש תמורת 23 מיליון דולר לחברת "אפריקה ישראל להשקעות" (אז בשליטת לב לבייב).
חברת "אפריקה ישראל" הרסה את רוב הבניינים הישנים ב"מתחם הפאבים" ובנתה במקום את פרויקט מגורי יוקרה "חצר הנביאים" שכלול 143 יחידות דיור, מלון בן 74 חדרים וקומת מסחר בשלושה בניינים בני 9 קומות.
בשנת 2017, פתחה רשת המלונות פתאל במתחם את מלון "לאונרדו בוטיק ירושלים".
בשנת 2000 הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה בירושלים את תוכנית "גוש 50", בחלקו המערבי והמרכזי של הרחוב.
התוכנית מתייחסת לשטח של כ-32 דונם, בין הרחובות הנביאים, יפו, הרב קוק ושטראוס.
בשל מורכבות התוכנית ומספר הבעלים הרב של הקרקע במתחם, היא תוכננה במשך כ-17 שנה.
פרויקט מגורי יוקרה "הרב קוק 7" בגובה 8 קומות ברחוב הרב קוק 7 ביוזמת חברת "אפריקה ישראל".
פרויקט מגורי יוקרה "בית בנביאים" ברחוב הנביאים 41 - המגרש נרכש בשנת 2008, על ידי חברת "אפסילון" תמורת 5 מיליון דולר, במקום נבנה בניין בן חמש קומות ובו כ-15 יחידות דיור.
פרויקט מגורי יוקרה "פנינת הנביאים" ברחוב הנביאים 45
פרויקט של חברת "אפריקה ישראל" למגדל מגורי יוקרה בגובה 24 קומות ומגדל משרדים בגובה 8 קומות וכן מלון ושטחי מסחר, ברחוב הנביאים 57 פינת רחוב ראול ולנברג (בעבר הפרויקט נקרא "מגדלי ששון").
תיאור המצב החדש בעיתון הארץ:
בית החולים הגרמני (הנביאים 51)
בית החולים הגרמני של האחיות הדיאקוניסיות נוסד בשנת 1851 בעיר העתיקה, אך בשל התנאים הקשים שם, עבר בשנת 1894 לבניינו החדש ברחוב הנביאים.
המבנה בצורת האות ר כולל שני אגפים אורכיים: האחד לאורך רחוב שטראוס, והשני לאורך רחוב הנביאים.
האגף המרכזי כולל חזית פינתית מעוטרת במגדל פעמונים מחודד, בסגנון מבני ציבור גרמניים בני התקופה.
בקומת הקרקע שכנו חדרי החולים, ובקומה העליונה – קפלת תפילה, חדר אוכל וחדרי מנהלה.
בראש מגדל הפעמונים התנוסס צלב, שאיננו עוד.
באבן הראשה שבקשת החזית חקוקה שנת הנחת אבן הפינה (1892), ומעליה תבליט של יונה, שהיא סמל מסדר האחיות הדיאקוניסות.
בית החולים הגרמני פעל עד סוף מלחמת העולם הראשונה.
לאחר מלחמת העצמאות והניתוק מהר הצופים, שכן במבנה זה חלק מבית החולים הדסה, שנקרא בשם "הדסה-זיו" על שם ד"ר רודי ורט-זיו.
כיום מאכלס הבניין את אגף הנשים והיולדות ואת מחלקת הילודים והפגים של בית החולים ביקור חולים.
בית החולים ביקור חולים (הנביאים 53)
בית החולים ביקור חולים נוסד ב-1867 בעיר העתיקה בידי בני העדה החרדית, אך בשל הצפיפות הועבר בשנת 1910 למבנה החדש ברחוב הנביאים.
אחד השיקולים בבחירת המקום היה להוות משקל נגד לבתי החולים המיסיונרים.
הכניסה הראשית מרחוב שטראוס מורכבת משלוש קשתות, הנסגרות בדלתות, ובהן ריקועי נחושת של מוטיבים יהודיים ופסוקים מהתנ"ך.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, הפך גם בית החולים זיו שמעבר לכביש לבית חולים ביקור חולים, ובהמשך גם מבנים נוספים ברחוב.
עמותת "ביקור חולים הוספיטל", שבמסגרתה פעל בית החולים, נקלעה בראשית המאה ה-21 לקשיים ולחובות של מיליוני שקלים, ובאוגוסט 2007 אישר בית המשפט המחוזי בירושלים את מכירת בית החולים לאיש העסקים ארקדי גאידמק.
מאז שנת 2004 מתבצעות בבית החולים עבודות לשימור המבנה ולבנייה של מחלקות בית החולים בהיקף נרחב.
בית החולים האיטלקי (הנביאים 34)
בית החולים האיטלקי נבנה על ידי ממשלת איטליה, שביקשה, כמו מעצמות נוספות, להפגין נוכחות בירושלים.
ב־1910 רכשה את הקרקע "האגודה לעזרה למיסיונרים איטלקים".
האדריכלים האחים לואיג'י ואנטוניו ברלוצי הגיעו מאיטליה כדי לתכנן את הבניין, ולאחר עיכובים רבים עקב מלחמת העולם הראשונה, נשלמה הבנייה בשנת 1919. סגנון הבנייה של בית החולים אופייני למבני ציבור איטלקיים, כמו הפאלאצו וקיו (Palazzo Vecchio – הארמון הישן) בפירנצה.
במרכז הבניין שוכנת כנסייה בעלת חזית מפוארת, ולה מגדל פעמונים.
החלונות הקמורים עוצבו בסגנון נאו-גותי, והבניין כולו מכוסה בעיטורי אבן וסמלי אצולה איטלקיים ממסעי הצלב.
בעבר כללה הכנסייה ציורים ופסלים של מריה ושל ישו, אך אלה הוסרו.
גדר הברזל המקורית, הקיימת עד היום, מעוטרת אף היא בסמלים כמו נשר מכונף, גאורגיוס הקדוש הורג הדרקון, הזאבה הקפיטולינית מניקה את התאומים רמוס ורומולוס, ועוד.
בית החולים פעל בין השנים 1919–1939, והמקום שימש כמוקד פעילות ותפילה לקהילה האיטלקית בירושלים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הלאימו הבריטים את הבניין, והשתמשו בו כבית חולים צבאי וכמפקדה מחוזית של חיל האוויר המלכותי, והבניין הפך למתחם צבאי סגור ומגודר.
"ההגנה" הצליחה להשתלט על הבניין במאי 1948, מיד עם יציאת הבריטים, ובמלחמת העצמאות הוא שימש כעמדה קדמית וכנקודת תצפית של צה"ל.
הבניין הוחזר אחר כך למסדר הנזירות האיטלקי שניהל אותו, אולם בשנת 1963 הוא נמכר לממשלת ישראל, ומאז משמש את משרד החינוך והתרבות.
בית החולים של המיסיון האנגלי (הנביאים 82)
בית החולים של המיסיון האנגלי נוסד על ידי החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים, ופעל בעיר העתיקה בין השנים 1843–1897, ולאחר מכן עבר לרחוב הנביאים, שם פעל עד שנת 1948.
הבית ברחוב הנביאים נבנה בין השנים 1895–1896 על פי תכנון של האדריכל הבריטי ברספורד פייט (Beresford Pite), ונחנך בשנת 1897, בסגנון הקולוניאלי הבריטי, עם ייחוד: במקום מבנה בעל חזית ישרה, תכנן פייט מבנה בצורת חצי סהר, שבמרכזו גינה.
המבנה המרכזי שימש את המנהלה, ומשני צדיו ניצבו ארבעה ביתנים עבור מחלקות החולים, שחוברו אלה לאלה באמצעות מסדרון מקורה עגול.
שני מבנים דו-קומתיים נוספים עם כיפות אבן נבנו בסמוך, האחד כמרפאה וכבית המרקחת והשני כבית הרופא.
במלחמת העצמאות עבר בית החולים הדסה אל מבנה בית החולים האנגלי ואל בניין בית הספר לבנות הסמוך לו.
בשנת 1963 עקר בית החולים הדסה למשכנו בעין כרם, והמבנים של בית החולים הוחזרו לבעליהם המקוריים.
מאז שוכן במקום בית הספר האנגליקני The Anglican School, שהוא בית ספר פרטי, בו לומדים בעיקר ילדי דיפלומטים ואנשי או"ם.
בית החולים מאיר רוטשילד (הנביאים 37)
בית החולים מאיר רוטשילד הוא בית החולים היהודי הראשון שנבנה מחוץ לחומות העיר העתיקה.
הוא נבנה ביוזמת הברון ג'יימס (יעקב) מאיר רוטשילד, בשנים 1887–1888 על פי תכנון האדריכל הירושלמי אלכסיי פרנגייה (Alexei Franghia).
בימי מלחמת העולם הראשונה חדל מפעולתו, ובשנת 1919 החל לפעול בו בית החולים הדסה, עד 1939 – אז עבר בית החולים להר הצופים.
החל משנות ה-40 של המאה ה-20 החלו לפעול במקום מוסדות חינוך לבנים ולבנות, ובשנת 1970 נוסדה במקום מכללת הדסה.
כיום צמוד בניין מודרני של מכללת הדסה לבניין ההיסטורי.
בית החולים לילדים מריאנשטיפט (הנביאים 29)
בית החולים לילדים מריאנשטיפט היה בית החולים הראשון לילדים בירושלים.
הוא שכן בבית חד-קומתי צנוע ברחוב הנביאים, שנבנה בסגנון ערבי כפרי בסוף המאה ה-19, והיה שייך לכנסייה הסורית-אורתודוקסית.
בשנת 1872 שכר ד"ר מקס סנדרצקי, רופא ילדים גרמני, את הבניין, בסיועו של הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין שבגרמניה.
בשל כך, נקרא בית החולים על שם אשתו, הנסיכה מריה פון שוורצבורג רודולשטאדט.
בית החולים טיפל חינם בתושבי ירושלים, במימון תרומות מגרמניה, ומעט תקציב מ"הוועד הכללי כנסת ישראל".
שטחו המצומצם של המקום לא אפשר טיפול ביותר מ-17 ילדים בו זמנית, וד"ר סנדרצקי שכר בניין נוסף ברחוב הנביאים 30. סנדרצקי התאבד בשנת 1899, לאחר שבריאותו התרופפה ולאחר שהשלטון העות'מאני הערים קשיים על פעילות המקום.
המקום נסגר והמטופלים הועברו לבית החולים מאיר רוטשילד הסמוך.
לאחר כמה שנים עבר הבית לידי ארתור קסטלר (1905–1983) – סופר, הוגה דעות פוליטי, פילוסוף ועוזרו של זאב ז'בוטינסקי.
בשנת 1925 עברה משפחת האדריכלים בן-דור להתגורר במבנה, שם המציאו האחים בן-דור את "האבן המזויפת" – לבני מלט שעוצבו בתבנית, שהקנתה להם מראה "טבעי".
דוגמה ל"אבנים מזויפות" ניתן למצוא בחצר הקדמית, שם ניצבת עדיין גדר מאבנים אלו.
בעשור השני של המאה ה-21 שכנה במקום עמותת "שבת אחים", המסייעת במתן טיפולים רפואיים בעיקר לילדים פלסטינים.
הקונסוליה של אתיופיה הקיסרית נבנתה בבית מידות ארוך ומפואר ברחוב הנביאים 38–40 בשנים 1925–1928. הבניין בולט בפסיפסים צבעוניים, בהם דמות אריה, שהוא סמל שושלת קיסרי אתיופיה, אשר החשיבו עצמם כצאצאי שלמה המלך ומלכת שבא.
היילה סלאסי, קיסר אתיופיה הירבה לבקר בבניין זה בשנת 1936, כאשר נכבשה ארצו על ידי איטליה הפשיסטית, והוא נמלט לארץ ישראל.
הקונסוליה הגרמנית שכנה ברחוב הנביאים 57, בבית שנבנה בשנות ה-70 של המאה ה-19, כבית המגורים המפואר של משפחת הסוחר וילהלם דויסברג.
הקונסוליה עברה לבניין זה בשנות ה-80 של המאה ה-19. היו אלו ימי הזוהר של הקהילה הגרמנית-נוצרית (כולל הטמפלרים), שהגיעה להישגים רבים בארץ.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, הונף דגל צלב הקרס על כל המוסדות הרשמיים של גרמניה, ובהם בניין הקונסוליה ברחוב הנביאים, במקביל לדגל האימפריה הגרמנית.
קונסול גרמניה היינריך וולף, שאשתו הייתה יהודיה, התנגד לדגל הנאצי ופוטר מתפקידו.
הנפת הדגל עוררה התנגדות רבה בקרב הציבור היהודי, ואנשי "ברית הבריונים" חדרו לבניין והסירו את הדגל.
מספר ימים לאחר מכן אף הוצת שער הכניסה.
הקונסוליה נסגרה ביוזמת הגרמנים באוגוסט 1939 זמן קצר לפני תחילת מלחמת העולם השנייה.
המבנה הולאם לאחר מכן על ידי הבריטים, שהשתמשו בו עבור משרד העבודה, וב-5 באוגוסט 1947 פוצץ האצ"ל חלק מהבניין.
לאחר קום המדינה שימש הבניין את תע"ש ולאחר מכן את משרדי מפא"י.
בשנות ה-70 נהרס הבניין כליל, והמקום משמש כיום כמגרש חנייה.
כביש לתחבורה ציבורית נסלל על חלק משטח הקונסוליה, והוא מחבר בין רחוב הנביאים ורחוב יפו (הרחוב נקרא על שמו של חסיד אומות העולם ראול ולנברג).
להלן מבנים בולטים ששמשו או משמשים כמוסדות דת וחינוך.
רשימה מפורטת של כל המבנים והאתרים – בטבלה שבתחתית הדף.
מנזר סן ז'וזף ובית הספר הצרפתי (הנביאים 66)
מנזר סן ז'וזף של ההתגלות הוא מנזר צרפתי-קתולי, השוכן במתחם הכולל גם בית יתומות ובית ספר צרפתי.
מסדר האחיות הצרפתי סן ז'וזף נקרא על שם יוסף הנגר, אבי משפחתו של ישו.
הוא נוסד בעיר מרסיי בשנת 1843 במטרה לעסוק ברפואה ובטיפול ביתומים.
המסדר החל לפעול בעיר העתיקה של ירושלים בשנת 1851, וכשהצרכים גדלו, נרכש ב-1884 המגרש ברחוב הנביאים.
המנזר נבנה בשנים 1887–1893 בסגנון נאו-רנסאנסי טיפוסי: בראש פתח הכניסה ניצבת אבן ראשה מסוגננת, ועליה כמה סמלים: האותיות JMJ המרכיבות את ראשי התיבות של Jesus-Maria-Josef (ישו-מריה-יוסף); לב המציין את ההקרבה והאהבה בדת הנוצרית; ועוגן המציין את מקום היווסדו של המנזר בעיר הנמל מרסיי.
הקומה השלישית נוספה בתקופה מאוחרת יותר, דבר הניכר בסדר השונה של החלונות בקומה זו לעומת שתי הקומות התחתונות.
במלחמת העצמאות שימש המנזר כמרפאה וכבית חולים צבאי לכוחות הישראליים.
לאחר המלחמה ועד 1961 שימש המבנה את בית הספר לאחיות של הדסה, וזאת מפני שבית החולים הדסה עבר למתחם בית החולים של המיסיון האנגלי שבהמשך רחוב הנביאים.
הכנסייה האוונגלית הבינלאומית הוקמה בשנת 1908 ביוזמתו ובתכנונו של כהן הדת האוונגלי האמריקני ד"ר אלברט אדוארד תומפסון (Albert Edward Thompson) (1876–1929).
עד סוף ימי המנדט הבריטי היוותה הכנסייה את מרכז הקהילה האוונגלית בירושלים, שרובה הורכב מערבים-נוצרים.
במקום גם התקיים בית ספר לבנים.
מאז קום המדינה הקהילה האוונגלית איננה משתמשת במקום, והוא מנוהל על ידי הארגון הנוצרי האמריקני – The Christian and Missionary Alliance.
בשנת 1970 עוטרו חלונות הכנסייה בויטראז'ים ובהם מוטיבים של שבעת המינים.
הכנסייה משמשת כיום לקונצרטים, ובית הספר משמש כבית הארחה.
בית הקיסרית טיטו (או טאיטו) מאתיופיה / בית הספר לאמנות בצלאל (רח' שאול אדלר 7)
בית הקיסרית טיטו (או טאיטו) נבנה בשנים 1904–1906 כאכסניה לצליינים אתיופיים, על ידי מנליק השני, קיסר אתיופיה והוקדש לכבוד אשתו, הקיסרית טיטו בטול.
צליינים בודדים פקדו את המקום, ולכן הוא הושכר למוסדות יהודיים.
בין השנים 1906–1908 שימש הבית כמשכנו הראשון של בית הספר לאמנות בצלאל, בראשותו של פרופ' בוריס שץ.
המקום היה צר מלהכיל את כל התלמידים, ובשנת 1908 עבר בית הספר לרחוב שמואל הנגיד, והמקום הושכר לבית יתומות חרדי ששכן בו עד 1929. הבניין שייך עד היום לאתיופים, וכיום שוכן בו המרכז הבינלאומי של ארגון "גשרים לשלום" (Bridges for Peace) העוסק בקירוב לבבות בין עמים ודתות.
בית הכמורה הגרמני (בית הפְּרוֹבְּסְט) / בית ספר אורט אולייסקי (הנביאים 42)
המתחם בו נבנה הבית שימש בשנת 1898 את מחנה האוהלים של קיסר גרמניה וילהלם השני בביקורו בירושלים.
ב-2 בנובמבר נפגש הקיסר במקום זה עם בנימין זאב הרצל שעמד בראש משלחת נציגים ציונים.
בשנת 1903 הוקם הבניין בתכנון האדריכל הגרמני פלמר הבן, בסגנון גרמני מפואר שכונה "וילהלמיני-אימפריאלי".
הבניין שימש כבית ראש הקהילה הגרמנית-פרוטסטנטית – הפְּרוֹבְּסְט, שהתגורר קודם בעיר העתיקה.
בין השנים 1918–1926 התגורר במקום מושל ירושלים רונלד סטורס.
מאז שנת 1948 ועד סוף שנות ה-70 נוספו שני מבנים למתחם וזה שימש כבית ספר לאלקטרוניקה אוטומכניקה ומכניקה עדינה ונקרא "אורט ירושלים " (הנביאים).
משעברה מחלקת האלקטרוניקה והמחשבים לגבעת רם נוספו בו מקצועות טכנולוגיים ושמו השתנה ונקרא עד היום "אורט אולייסקי".
להלן מבנים בולטים שנבנו או שימשו כבתי מגורים או כבתי מלון.
שני בתי "מחניים" (מאחורי הנביאים 59, והנביאים 13)
"בית מחניים" (הראשון) או "בית נבון ביי" (שמות נוספים: "בית שפיטלר" ו"בית פרוטיגר") שוכן בין רחוב הנביאים 59 ורחוב יפו.
זהו בית דו-קומתי סימטרי, ששמו שאול מהפסוק בספר בראשית (פרק ל"ב, פסוק ג'): "ויאמר יעקב כאשר ראם מחנה אלהים זה ויקרא שם המקום ההוא מחנים".
מעל פתח הכניסה הראשית קבועה אבן ועליה שם הבית: MAHANAIM.
בונה הבית היה כריסטיאן פרידריך שפיטלר מבזל שבשווייץ, שהקימוֹ ב-1869 כבית מגורים עבור המוסד המיסיונרי "בית אחים".
הבית נחשב באותה תקופה כבית המגורים המפואר ביותר בעיר.
ב-1873 עבר הבית לידי שווייצרי אחר – הבנקאי ואיש העסקים יוהנס יעקב פרוטיגר (Johannes Frutiger) (1836–1899).
הלה התגורר במקום עד 1885, והוא זה שהעניק לבית את שמו, בהתבסס על שמו הפרטי – יעקב.
פרוטיגר עבר לבניין מפואר יותר – בית מחניים השני (להלן).
הבית נמכר ליוסף נבון ביי (1858–1934), בנקאי ואיש עסקים יהודי אמיד, יוזם ובונה מסילת הרכבת יפו–ירושלים, שהיה שותפו של פרוטיגר לעסקים.
נבון התגורר בבניין עד מותו.
המקום עבר מיד ליד, ומשנות ה-70 שוכנות במקום מסעדות.
"בית מחניים" (השני) הוא בניין מפואר בסגנון נאו-קלאסיציסטי השוכן ברחוב הנביאים 13 (פינת שבטי ישראל).
הבית נבנה ב-1885 כביתו הפרטי של אותו יוהנס פרוטיגר, והיה אז אחד מבתי המגורים הגדולים והמפוארים ביותר בארץ.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל הטמפלרי תיאודור זנדל (Theodor Sandel) כמבנה בעל שתי קומות, עליית גג ומרתף.
בראש הגג הוקמה מרפסת הצופה אל העיר העתיקה.
גם בבניין זה גמלון בכניסה ועליו חקוק שם הבית MAHANAIM.
אגפי הבניין מעוטרים בגילופי אבן מעוינים, ובחצר הבית גן גדול.
פרוטיגר פשט את הרגל, והבית נמכר ל"אגודת אחים" (The Jewish Anglo Association) מלונדון, שבשנת 1896 העבירה לבניין את בית הספר היהודי לבנות, שבאחריותה, מהעיר העתיקה.
בית ספר זה, שלימים נודע בשם "בית הספר אוולינה דה רוטשילד", שכן במקום בין השנים 1896–1917 ואחר כך בין השנים 1931–1948. בית הספר נודע גם בשם "בית הספר של מיס לנדאו" על שם המנהלת אנני (חנה) לנדאו (1873–1945), שאף התגוררה במקום.
במלחמת העולם הראשונה שימש המקום גם כתחנה לחלוקת מצרכי מזון וציוד לנזקקים מטעם הג'וינט.
בשנת 1917 המבנה הוחרם על ידי השלטון העות'מאני, אשר גרם לו נזק רב.
בשנת 1918 הוחזר הבית ל"אגודת אחים", ואז הושכר כבית מפואר למגורים, בו שכנו מנחם אוסישקין, ששימש כראש ועד הצירים, וכן ד"ר משה זמורה, שהיה עורך דין, ולימים כיהן כנשיא בית המשפט העליון הראשון.
במשך תקופה קצרה התגורר בבית אף הסופר ש"י עגנון.
בשנים 1927–1933 התגוררו בבניין הנציבים העליונים של המנדט הבריטי – הלורד הרברט פלומר ואחריו ג'ון צ'נסלור.
משנת 1949 ועד היום משמש הבניין כלשכת שר החינוך והתרבות של מדינת ישראל.
בית הולמן האנט וד"ר הלנה כגן (הנביאים 64)
בית מידות דו-קומתי זה שוכן בחלק הפנימי של חצר גדולה, ובה בוסתן ים תיכוני ובמרכזו בור מים.
הבית נבנה בשנת 1876 עבור הצייר האנגלי הולמן האנט (1827–1910), שהשתקע בארץ ממניעים אמנותיים-רומנטיים, וגם ממניעים דתיים.
בימי מלחמת העולם הראשונה התגוררו בבית חיילים טורקיים שהשחיתו את המקום.
בשנת 1916 עברה להתגורר בבית ד"ר הלנה כגן (1889–1978), רופאת ילדים ילידת טשקנט, שלמדה רפואה בשווייץ, ועלתה לארץ בשנת 1913. הבית שימש למגוריה עם בעלה ואמה, וכן כמרפאת ילדים.
לאורך השנים טיפלה כגן בילדים בני כל הדתות והצילה רבים מהם ממוות ומחולי.
מקצועיותה ומסירותה הפכו לאגדה ברבות השנים, ובשנת 1975 היא זכתה בפרס ישראל.
כגן ובעלה הכנר אמיל האוזר היו פעילים מאוד בתחום המוזיקה, והבית הפך למקום מפגש של אנשי תרבות ומוזיקה ושל אנשי האליטה ובהם מנהיגי היישוב.
בחצר הבית, מצד מזרח, עומד בית חד-קומתי קטן, שבו התגוררה בשנת 1925 רחל המשוררת (1890–1931).
היא עברה לירושלים בהמלצת רופאיה, לאחר שחלתה בשחפת ונזקקה לאוויר יבש, אך הבדידות הנוראה דחפה אותה לעזוב את העיר לאחר שנה, והיא עקרה לתל אביב.
במהלך שנה עגומה זו כתבה רחל רבים משיריה היפים ביותר, ובהם השיר "עץ האגס", אותו חיברה בהשראת עץ אגס שנטע הצייר הולמן האנט: "זֵר פְּרָחִים עֲנָקִי לְמוֹ חַלּוֹנוֹ מַמָּשׁ!".
בית טיכו (רח' טיכו, מאחורי הנביאים 43)
בית טיכו, שנחשב לאחד הבתים הראשונים שנבנו מחוץ לחומות העיר העתיקה, נבנה בשנת 1864 על ידי המוסלמי האמיד אגא ראשיד.
האגדה הירושלמית מספרת כי ראשיד בנה את הבית עבור בנו הבכור שעמד להתחתן, אך משפחת הכלה ביטלה את השידוך ימים ספורים לפני החתונה.
בעקבות כך ננטש הבית ועמד שומם במשך חמש שנים.
בשנת 1869 שכר את הבית היהודי המומר סוחר העתיקות מוזס וילהלם שפירא (1830–1884), שלימים נודע כזייפן עתיקות.
שפירא התגורר בבית עד להתאבדותו בשנת 1884, בעקבות הסתבכותו בפרשת הזיוף.
אחריו אכלסו את הבית מספר דיירים, וב-1924 נקנה הבית על ידי רופא העיניים ד"ר אברהם אלברט טיכו (1883–1960) ורעייתו הציירת אנה טיכו (1894–1980), שהטביעו עליו את חותמם האישי ועל שמם הוא נקרא עד היום.
בשנת 1929, כחלק מפרעות תרפ"ט, נדקר ד"ר טיכו בדרכו למרפאתו שבשכונת מאה שערים, ובעקבות כך החליטו הוא ואשתו להסב את הקומה התחתונה של הבית למרפאת העיניים.
מרפאה זו שירתה את אוכלוסיית ירושלים, עשירים ועניים כאחד.
שמעו של ד"ר טיכו יצא למרחוק, ואת מרפאתו פקדו חולים מרחבי המזרח התיכון.
ביתם של בני הזוג היה למקום מפגש לאליטה של אותה תקופה בישראל ומחוצה לה.
במוזיאון מוצגים יצירותיה של אנה טיכו ואוסף החנוכיות של ד"ר אברהם טיכו.
בית הרב קוק (רח' טיכו, מאחורי הנביאים 39)
לימים ייסד הרב קוק את הרבנות הראשית לישראל, ושימש כרב האשכנזי הראשי הראשון.
הוא התגורר בביתו שברחוב הנביאים עד יום מותו.
הכניסה לבית הרב אינה דרך השער הצר הננעל עד היום מדי ערב בשכונת בית דוד, אלא דרך גרם מדרגות חיצוני, שלו חצר נפרדת.
כיום משמש המקום כמוזיאון ומרכז לתיעוד מורשתו של הרב.
בית הבישוף / בית קלק (הנביאים 25)
בית קלק הוא בניין דו-קומתי המוקף בחצר גדולה ובה עצי ברוש ואורן.
הוא נבנה כנראה ב-1876 על ידי "האגודה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים" (האגודה שהקימה את בית החולים של המיסיון האנגלי ברחוב הנביאים 82).
הבניין נועד לשמש בית מגורים ומשכן ייצוגי של מנהל האגודה בירושלים, ובין השנים 1878–1902 התגורר בו הכומר ארתור הייסטינגס קלק (Arthur Hastings Kelk).
הבניין כונה "בית קלק", "בית הבישוף", ו"בית המיסיון".
בשנת 1944 נפתח בבניין מפעל זכוכית של חברת פניציה, כדי לספק את הביקוש לכלים ומכשירי זכוכית לצורכי רפואה.
באותה תקופה כונה הבניין בשם "בית פניציה".
המתחם היה בבעלות הכנסייה האנגליקנית ושנות ה-50 של המאה ה-20 המבנים במתחם הוסבו לדירות מגורים, בהן גרו בשכירות משפחות של עולים.
ב-1984 רכש איל הטקסטיל החרדי אברהם פולק את המקום מהכנסייה.
הוא תכנן להקים בחצר פרויקט מגורים יוקרתי בגובה שש קומות.
בהסכם קומבינציה עם חברת הבנייה משהב, שקידמה את הפרויקט בוועדות התכנון, אולם הפרויקט נקלע לסכסוך ופולק העמיד את המתחם למכירה.
בשנת 2003 אושרה תוכנית חדשה למתחם, שכללה בניית מבנה למגורים ובית מלון בגובה 8 קומות תוך שימור המבנה היסטורי.
בשנת 2006, רכשה חברת אזורים את במתחם ממשפחת פולק מלונדון, המשתייכת לחסידות סאטמר, תמורת כ-40 מיליון דולר.
במרכז המתחם, ששטחו 5.1 דונמים, בניין שהיה מעון מגוריו הרשמי של הבישוף האנגליקני מאז ימי המנדט.
במתחם יש זכויות בנייה ל-16,500 מ"ר למגורים ועל בעליו הוטלה החובה לשמר את בית הבישוף ואת החצר המקיפה אותו.
חברת אזורים בנתה במקום פרויקט יוקרה בשם "בוטיק הנביאים", הכולל 88 יחידות דיור ו־50 חדרי מלון.
בשנת 2018, לאחר שהשלימה את הקמתו, מכרה חברת אזורים את הפרויקט בהפסד.
מלון קאמיניץ (מאחורי הנביאים 65)
מלון קאמיניץ הוא בניין דו-קומתי בעל כניסה מפוארת, שנבנה בסוף המאה ה-19. לימים עבר הבניין לרשות כולל ווהלין, שהשכיר את הבית, כנראה בשנת 1891, למשפחת קאמיניץ, שהחזיקה בתי מלון בסגנון אירופי בחברון וביפו.
בית המלון נחשב בעיני בני התקופה למקום יוקרתי ומפואר ביותר, בו שהו תיירים רבים, ונערכו חתונות מפוארות.
שמו הרשמי של המלון היה "הוטל ג'רוזלם", ובעברית: "בית אשל ירושלים".
לאחר כעשרים שנות פעילות עברה הנהלת המלון לרחוב יפו, והבניין ברחוב הנביאים הפך לבית מגורים.
החל משנות ה-50 הבית מוזנח, ואף על פי שהוא מיועד לשימור, ישנה סכנה שייהרס.
הקטע המזרחי של רחוב הנביאים
הקטע המזרחי של הרחוב, שאורכו כ-300 מטרים, מרחוב סולטאן סולימאן (סמוך לשער שכם) ועד לדרך חיל ההנדסה (כביש עירוני 1) של היום, היה מיושב בסוף המאה ה-19 על ידי שכונות יהודיות שונות, בהן קריה נאמנה ('בתי ניסן ב"ק') מדרום לקטע, ואשל אברהם ("שכונת הגוּרג'ים") מצפון לו.
מאורעות תרפ"ט החלו בפרעות שנעשו בשכונות אלה, והניצולים נטשו את המקום.
מאז נחצה הרחוב הלכה למעשה, והקטע המזרחי עבר לשליטת הערבים.
לאחר מלחמת העצמאות נותר הקטע המזרחי בשליטת ממלכת ירדן, ועד היום הוא חלק ממזרח ירושלים הערבית.
בתי השכונות היהודיות נחרבו, והצד הדרומי של הקטע המזרחי, בו שכנו בתי ניסן ב"ק – איננו בנוי כיום.
רק הצד הצפוני של קטע זה בנוי כיום, והוא כולל את בתים 2–20 ברחוב הנביאים.
בבתים אלה שוכנים כיום שוק, בתי מלאכה, אכסניות, משרדים שונים ובתי מגורים.
חלק מבניינים אלה הם מבני פאר שנבנו על ידי מוסלמים אמידים בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, בסגנון בנייה ערבי עירוני שהיה מקובל באותה עת.
בעת חפירת היסודות לבניין 18 (בתי דוזדאר שנבנו על ידי מוסלמים בסוף המאה ה-19) התגלתה רצפת פסיפס מפוארת, ככל הנראה של כנסייה, ועליה כתובת הקדשה בארמנית המתאימה לתקופה הביזנטית בין המאות 4–6.
גלריית תמונות של מבנים ואתרים נוספים בעלי עניין
להלן רשימת מבנים בעלי חשיבות.
סדר המבנים ממזרח (שער שכם) לכיוון מערב (כיכר הדוידקה):
סעדותלשימור48סוף המאה ה-19 הקונסוליה האמריקאית מסעדות331902 בית חינוך עיווריםהמבנה בשיפוצים מקיפיםבשיקום501910 ?
בית ד"ר עמנואל פרופר בית מגורים641876 בית הצייר הולמן האנט ובית ד"ר הלנה כגן בית מגוריםלשימור?
רחובות וכיכרות הנפגשים עם רחוב הנביאים, ממזרח למערב:
רחוב סולטאן סולימאן – על שמו של סולימאן המפואר – אחד הרחובות הראשיים בירושלים המזרחית, המשתרע משער שכם, דרך שער הפרחים ועד מוזיאון רוקפלר.
תחילת רחוב הנביאים בצומת T עם רחוב סולטאן סולימאן.
דרך חיל ההנדסה (חלק מכביש עירוני 1) – על שם חיל ההנדסה.
זהו ציר תנועה ראשי מצפון לדרום, החוצה את רחוב הנביאים.
רחוב הע"ח – על שם 78 חללי שיירת הדסה.
בתקופת המנדט שם הרחוב היה גוטפריד מבויון (המאה ה-11) שליטה הראשון של ממלכת ירושלים הצלבנית.
רחוב צר, שיוצא מרחוב הנביאים דרומה לכיוון שכונת מורשה (מוסררה).
רחוב יחיא אדהאן – על שם יחיא אדהאן (1866–1957), שהיה רב ופעיל בשכונת מוסררה.
רחוב צר, שיוצא מרחוב הנביאים צפונה, לכיוון חלקה הצפוני של שכונת מורשה (מוסררה).
רחוב הלני המלכה – על שם הלני מלכת חדייב, ששלטה לפני כ-2000 שנים.
רחוב צר, שיוצא מרחוב הנביאים לכיוון דרום-מערב.
רחוב שבטי ישראל – על שם 12 שבטי ישראל.
בתקופת המנדט שם הרחוב היה סנט פאול על שם פאולוס שליחו של ישו, וכנסיית סנט פול נמצאת ברחוב.
זהו רחוב ראשי, החוצה את רחוב הנביאים מצפון לדרום.
רחוב דבורה הנביאה – על שם דבורה הנביאה.
רחוב צר, שיוצא מרחוב הנביאים צפונה.
רחוב שאול אדלר – על שם ד"ר שאול אהרון אדלר (1895–1966) רופא ופרזיטולוג ישראלי.
רחוב מונבז – על שם מונבז השני מלך חדייב, בנה של הלני המלכה (המאה ה-1).
הרחוב יוצא מרחוב הנביאים דרומה, עד למגרש הרוסים.
רחוב הרב קוק – על שם הרב אברהם יצחק הכהן קוק (1865–1935), שהתגורר בבית הרב קוק, שברחוב זה.
הרחוב יוצא מרחוב הנביאים לכיוון דרום-מערב עד לרחוב יפו.
רחוב ד"ר אברהם טיכו – על שם ד"ר אברהם אלברט טיכו (1883–1960), שהתגורר בבית שנקרא לימים בית טיכו, שברחוב זה.
רחוב צר שיוצא מרחוב הרב קוק לכיוון בית טיכו.
רחוב אתיופיה – על שם ארץ מוצאם של מייסדי הכנסייה האתיופית שברחוב זה.
בתקופת המנדט שם הרחוב היה Abyssinian street רחוב החבשים.
הרחוב יוצא מרחוב הנביאים לכיוון צפון, והאזור סביבו נקרא שכונת החבשים.
רחוב בני ברית – על שם ארגון בני ברית, שהקים ברחוב זה את בניין ספריית בני ברית.
הרחוב יוצא מרחוב הנביאים צפונה.
רחוב אג"ן – על שם הראשון לציון הרב חיים אברהם גאגין (1787–1848).
הרחוב חוצה את רחוב הנביאים דרומה ומתחבר לרחוב הרב קוק.
בתקופת המנדט שם הרחוב היה על שם ג'ון צ'נסלור (1870–1952), הנציב העליון הבריטי השלישי על ארץ ישראל.
הרחוב מגיע דרומה עד לרחוב יפו ("צומת האיקסים"), וצפונה – עד לכיכר השבת.
רחוב ראול ולנברג – על שם חסיד אומות העולם ראול ולנברג (1912 – ?).
הרחוב יוצא מרחוב הנביאים לכיוון דרום-מערב.
רחוב ישעיהו – על שם ישעיהו הנביא.
כיכר הדוידקה או בשמה הרשמי כיכר החירות, היא סיומו של רחוב הנביאים, שנפגש עם רחוב יפו.
לכיכר זו פונים גם רחוב כי"ח ורחוב פינס.
הכיכר, שגודלה הוא כ־7.5 דונם, מכונה כך על שם אנדרטת הדוידקה (סוג של מרגמה) שהוקמה במרכזה בשנת 1956. האנדרטה בנויה מאבנים ירושלמיות המעוצבות ככובע גרב, הכובע הנפוץ בקרב לוחמי מלחמת העצמאות.
על האבנים חקוקים דברי ישעיהו הנביא לחזקיהו המלך: "וגנותי אל העיר הזאת להושיעה" (ספר מלכים ב' י"ט:ל"ד).
לפני האנדרטה מוצבת מרגמת הדוידקה כשבלועה פגז מוכן לירי.
רחוב יפו – הרחוב הראשי של ירושלים, המוביל משער יפו ועד לדרך שהובילה ליפו.
רחוב, שיוצא מכיכר הדוידקה לכיוון צפון.
רחוב המסגר הוא רחוב ראשי באזור התעשייה הישן של תל אביב.
רחוב המסגר הוא המשכו של רחוב החרש, החל בנקודה בה השניים נפגשים עם רחוב הרכבת ורחוב לה גוארדיה בצדו הדרומי.
שם גם עובר רחוב המסגר מעל למנהרת לה-גווארדיה, שנחנכה בשנת 2008. משם נמתח רחוב המסגר צפונה עד שהוא מסתיים בצומת עם דרך בגין ורחוב החשמונאים.
רחוב המסגר תוחם את שכונת מונטיפיורי בצדה המערבי.
בחלקו הדרום-מערבי נמצאת שכונת הרכבת שנקראת כך בשל קרבתה אל מסילת הרכבת מיפו אל ירושלים.
בצדו הצפון-מערבי נמצא מתחם חסן ערפה, שנקרא על שם הפרדס ששכן שם, בבעלותו של חסן סלים ערפה, מעשירי יפו.
לאחר קום המדינה הפך חלקו הגדול לאזור מוזנח של בתי מלאכה קטנים ושל מוסכים, והיום מבנים בו מגדלים.
רחוב המסגר מקביל לנתיבי איילון ולחלקה הדרומי של דרך בגין.
רחוב המסגר הוא עורק מרכזי לתחבורה ציבורית היוצאת מהתחנה המרכזית החדשה לכיוון צפון, ולזו הבאה אליה מצפון.
עקב כך הוקצה לכל אורך הרחוב נתיב תחבורה ציבורית, בכל אחד מכיווני הנסיעה.
טרם הקמת תל אביב, התקיימה דרך עפר בתוואי הרחוב.
באמצע המאה ה-19 שכנה בדרומה של דרך זו חווה חקלאית שהוקמה על ידי פרוטסטנטים אמריקאים ונקראה "הר התקווה".
הדרך עברה בין השדות צפונה לכיוון "פרדס מונטיפיורי" והמושבה הטמפלרית שרונה.
על שטח הפרדס הוקמה שכונת מונטיפיורי ועל שטח החווה קם בשנות ה-40 בית הספר התיכון שבח מופת, שפעל במקום עד לשנת 2019, בה עבר לרחוב יעקובוב אוריאל 3 בתל אביב ושמו הוחלף לבית הספר להיי-טק ואומנויות ע"ש שמעון פרס.
עם התפתחותה של העיר, עוד טרם הקמת המדינה, ולאחר נטישתו של מתחם חסן ערפה, התפתח אזור רחוב המסגר כאזור התעשייה הראשי של העיר בגלל קרבתו אל אפיק נחל איילון ובגלל העובדה שהיה אז בקצה הדרום-מזרחי של העיר.
לאחר בריחתם של תושבי הכפר הערבי עברו למקום תושבים יהודים והקימו בו שכונת צריפים.
לצידם הוקמו בו גם בתי תעשייה זעירה ובעיקר בתי מלאכה קטנים ומוסכים שעברו אליו מאזור יפו.
רבים מהם נאלצו להעביר למקום את המפעלים בגלל הקרבה אל אזורי הקרבות שהתרחשו במלחמת העצמאות באזור יפו.
תוכנית מתאר מסודרת לפינוי המתחם והפיכתו לאזור תעשייה הוכנה עוד בשנת 1940 ואושרה מייד לאחר הקמת המדינה, אולם לא בוצעה עד לשנות האלפיים.
הוקמה "עמותה שיתופית" של בעלי העסקים באזור שמטרתה היא פינוי ובינוי מסודר של המתחם.
בסוף שנות ה-60 החלו לקום באזור גם מועדוני לילה רבים, בהם הופיעו זמרים ישראליים מפורסמים ולהקות ישראליות שכונו באותה התקופה בשם "להקות הקצב".
לצד המועדונים פעלו גם מסעדות ואולמות אירועים רבים שהיו מפורסמים באותה התקופה, וביניהם אולם האירועים הנודע מחולות תימן, בפינת רחוב המלאכה, בו צולם הסרט הישראלי: "כאסח" בשנת 1984.
מתחילת שנות ה-90 ובתהליך הנמשך גם כיום מפונים בתי המלאכה והמוסכים יחד עם בתי הכפר הערבי, לטובת בנייני משרדים.
בין המגדלים שהוקמו בולט בית נצבא (לשעבר מגדל הביטוח הלאומי) שהוקם על חורבותיו של מוסך ראש פינה שהיה בבעלות חברת אגד.
המוסך, שדכן בפינת רחובות המסגר ויצחק שדה, שימש בתור מרכז הרחיצה והשטיפה הארצי של כל כלי הרכב של החברה.
בנוסף נבנו ברחוב גם "בית ישראכרט" בפינת רחוב בית עובד, ו"בית הפירמידה" בפינת רחוב ריב"ל, שגובהו למעלה מעשרים קומות.
אופיו של הרחוב השתנה בהדרגה ובתי המלאכה הישנים פינו את מקומם לטובת אולמי תצוגה למכוניות ושימושים מסחריים.
הרחוב היה מפורסם בכל הארץ בגלל סוכנויות הרכב הרבות ששכנו בו באותה התקופה לצד המוסכים הרבים הפועלים באזור ולצד חנויות של חלקי חילוף עבור רכב.
בתקופה שאחרי שנות ה-90' החל אופיו של הרחוב להשתנות פעם נוספת והפעם לטובת בנייני משרדים, דירות להשכרה ששימשו בעבר מפעלים קטנים, ומכללות פרטיות.
מחסן החלפים המרכזי של חברת אמקור ששכן בפינת רחוב יד חרוצים נהרס לטובת הקמתו של בית אמקור.
הבניין של "אולמי תל אביב" נהרס אף הוא לטובת הקמתה של לשכת ההוצאה לפועל של מחוז תל אביב.
הרחוב עבר תהליך של שיפוץ הכולל הוספת נתיבי תחבורה ציבורית.
בשירו "ירח", מהאלבום הנושא את אותו השם, מזכיר שלמה ארצי את רחוב המסגר.
רחוב הנרי (באירית: Sráid Anraí; באנגלית: Henry Street) בעיר דבלין שוכן בחלק שמצפון לנהר ליפי ונחשב לרחוב הקניות השני בחשיבותו בעיר, לאחר רחוב גרפטון.
הרחוב מתחיל בחוד של דבלין שברחוב או'קונל בצד מזרח ועד לרחוב ליפי בצד מערב.
לאחר רחוב ליפי משתנה שם הרחוב לרחוב מרי, הנחשב כהמשכו של רחוב הנרי ודומה לו במאפייניו.
האחראי לפיתוח רחוב זה היה הנרי מור, רוזן דרוהדה אשר הכשיר אדמות ופיתח את האזור.
על שמו נקרא הרחוב וכן גם רחובות סמוכים כמו רחוב מור, רחוב ארל, רחוב אוף ליין ורחוב דרוהדה.
מאז שנות השמונים הפך הרחוב למדרחוב.
ברחוב מרכולים, מרכזי קניות וחנויות קטנות ועצמאיות, כ-200 במספר.
ברחוב מופיעים כדרך קבע אומני רחוב, מוזיקאים, כותבי שירים, וחקיינים.
מרכז הקניות ג'רביס מרכז הקניות הגדול ביותר במרכז העיר.
בעל שלוש קומות, בשתיים הראשונות ישנן חנויות ובשלישית מזון מהיר.
מרכז הקניות Ilac: מרכז הקניות הוותיק במרכז העיר.
בעל מבנה קומה אחת המכיל חנויות רבות.
ארנוטס – חנות כל בו ידועה המשווקת מותגים מפורסמים כדוגמת מיס סיקסטי, מנגו, טומי הילפינגר, פפה ועוד.
כיום הכלבו נחשב כעתיק ביותר בדבלין.
לחנות גם מחלקת מתנות ייחודית בקומת המרתף הנקראת S F Cody, פרטי אספנות, כלי בית, קריסטלים וכלי זכוכית איריים.
לארנוטס גם מחלקות הנעלה ואביזרים מרשימות ביותר.
חנויות דנס – טקסטיל במחירים נמוכים.
רחוב הרפובליקה (במלטית Triq ir-Repubblika) הוא רחובה הראשי של העיר ולטה, בירת מלטה.
אורכו של הרחוב הוא 950 מטרים, והוא מוביל משער העיר על גבול העיר פלוריאנה בדרום-מערבה של ולטה, ועד מבצר סנט אלמו בקצה הצפון-מזרחי של העיר.
רחוב הרפובליקה עובר לאורך קו הרכס במרכזו של חצי האי שברס (Scebarras) שעליו בנויות ולטה ופלוריאנה, ובדרכו הוא חוצה את כל רחובות הרוחב של העיר.
לאורך הרחוב חמש כיכרות - כיכר החירות (Misraħ il-Ħelsien), כיכר המצור הגדול (Misraħ l-Assedju l-Kbir), כיכר הרפובליקה (Misraħ ir-Repubblika) הממוקמת בערך במרכזה הגאוגרפי של העיר, פיאצה ג'ורג' הקדוש (Pjazza San Ġorġ) וכיכר סנט אלמו (Misraħ Sant'Iermu).
חלקו הדרום-מערבי של הרחוב, משער העיר ועד כיכר הרפובליקה הוא מדרחוב.
לאורכו של הרחוב שוכנים חלק ממוסדות הציבור והשלטון החשובים של מלטה, ובהם הפרלמנט ומשכן הנשיא, וכן כנסיות, חנויות ומסעדות.
רחוב הרצל הוא הרחוב המסחרי הראשי בעיר נתניה, והוא קרוי על שמו של בנימין זאב הרצל.
הרחוב הוא הרחוב ההיסטורי המרכזי של נתניה, שהוקמה בשנת 1929, ונחשב לאחד הרחובות הראשונים שהוקמו בעיר.
הרחוב מחולק לשני חלקים: החלק המזרחי שפתוח לתנועת כלי רכב ובו שוכנים בית משפט השלום וקניון השרון, ולאורכו בעיקר חנויות בגדים, בנקים, חנויות נעליים ופיצוציות.
החלק המערבי המשמש כמדרחוב ומוביל אל כיכר העצמאות, אחת הכיכרות המרכזיות של העיר, ואל החוף.
באזור זה מצויות בעיקר מסעדות.
בין שני חלקי הרחוב מפרידה כיכר ציון.
באזור זה שכנה התחנה המרכזית הראשונה של העיר, וסביב לכיכר נצבים המבנים הראשונים של העיר.במהלך האינתיפאדה השנייה אירעו שלושה פיגועי התאבדות ברחוב, כולם בכניסה לקניון השרון.
בתקופת כהונתו של ראש העיר יואל אלראי היה רחוב הרצל סגור לתנועה בסופי שבוע החל מכיכר ציון ועד רחוב דיזנגוף (סמוך למדרחוב הרצל - החלק הסגור לתנועה).
הכביש נסגר כדי לאפשר תנועה חופשית של הולכי רגל באזור הקניות.
מאז הקמת קניון השרון, קניון הדרים ומרכזי הקניות באזור התעשייה החדש נדדו אליהם הקונים, ובלחץ הסוחרים החליט ראש העיר צבי פולג לפתוח את הכביש לתנועה, על מנת לאפשר גישה קלה ומקומות חניה.
בחג הפורים מתקיימת בו העדלאידע המסורתית של העיר נתניה.
ב-2011 התרחש פיצוץ גז בבניין ברחוב, ליד כיכר העצמאות.
רחוב הרצל מהווה את המשכו של כביש 57 מקניון השרון ועד כיכר העצמאות.
רחוב השומר, כיום בחלקו רחוב אהרונוביץ' ובחלקו רחוב הרב כהנמן, הוא רחוב מרכזי במזרח בני ברק.
הרחוב חוצה את חלקה המזרחי של בני ברק מצפון לדרום.
תחילתו בדרך ז'בוטינסקי והוא מסתיים בשכונת נוה אחיעזר, מדרום למחלף גבעת-שמואל ולמפעל קוקה-קולה.
באמצעו הוא נפגש עם קצהו המזרחי של רחוב רבי עקיבא.
שמו הראשון של הרחוב, דרך תל ליטוינסקי, נקבע בשל היותו דרך ראשית שהובילה לתל ליטוינסקי.
לימים שונה שם המקום לתל השומר, ובעקבות זאת שונה שם הרחוב להשומר.
בשנות ה-80 החליטה ועדת השמות העירונית להסב את שמו, והוא נחצה לשניים: מרחוב ז'בוטינסקי ועד לנקודת המפגש עם רחוב רבי עקיבא הוסב שמו לרחוב אהרונוביץ' (על שם ראש העירייה לשעבר ראובן אהרונוביץ'), ומשם ועד לסוף הרחוב הוסב שמו לרחוב הרב כהנמן (על שם הרב יוסף שלמה כהנמן, ראש ישיבת פוניבז').
שינוי השם התקבל רק באופן חלקי והשם רחוב השומר עדיין נמצא בשימוש נפוץ.
עד שנות ה-70 שימש רחוב השומר כגבול המזרחי של בני ברק.
שטחים נרחבים מזרחית לו ועד לכביש 4 לא היו מיושבים.
הולכי הרגל ברחוב היו מועטים, והוא שימש בעיקר ככביש חלופי לנהגים שביקשו לקצר את קטע הדרך שבין צומת גהה, לימים מחלף גהה, לצומת גבעת שמואל, לימים מחלף גבעת-שמואל.
לאורך מקטע מרכזי של הרחוב היה נטוע "פרדס טריואקס", ומולו מתחם ביתו של שלמה לורינץ.
לאורך הרחוב נבנו שני שיכוני הסתדרות ושיכון צה"ל, שהיו מיושבים באוכלוסייה חילונית.
עם הקמת השכונות החרדיות החדשות רמת אהרן ורמת אלחנן יחד עם התחרדות השיכונים הפך הרחוב לרחוב בעל אופי חרדי מובהק.
בשנת 1970 הוקמה בחלק הצפוני של הרחוב תחנת כיבוי אש המשרתת את אזור בני ברק.
מאז שנות ה-50 ועד שנות ה-90 שכן בצפון רחוב השומר מפעל אסם.
בשנות ה-90 עבר המפעל לפתח תקווה, ולאחר מכן ליקנעם עלית ולשוהם, והייצור במפעל בבני ברק הידלדל.
בשנת 2002 מוזגה פעילות המפעל עם מפעל אסם בשדרות והמפעל בבני ברק נסגר.
בשנת 2004 נמכר המתחם ליזמים פרטיים בכ-15 מיליון דולר ובית המשפט המחוזי דחה תביעה לביטול העסקה.
באוקטובר 2007 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה את הסבת ייעוד שטח המפעל מתעשייה למגורים.
בתחילת 2010 נהרס מבנה המפעל והחלה בניית שכונה חדשה על השטח בשם "צמרת העיר", הכוללת שמונה בניינים ובהם כ-200 דירות.
בחלק ממבנה המפעל עצמו שוכן בית כנסת וישיבה של חסידות טשרנוביל.
בדרומו של הרחוב, סמוך ליציאה הדרום-מזרחית מעיר, שוכן המפעל המרכזי של החברה המרכזית לייצור משקאות קלים, יצרני קוקה-קולה בישראל.
בצומת הרחובות השומר-ז'בוטינסקי נבנה בשנות ה-90 קומפלקס בניינים רבי-קומות על ידי חברת "קני ברק".
על פי התוכנית המקורית, הבניינים היו אמורים לשמש כקניון, אולם בשל התנגדות רבני העיר הוסב ייעודם למשרדים.
בסוף 2010 נמכרו הבניינים לחברה אמריקאית תמורת 30 מיליון דולר.
בסמוך למגדלי שקל שכנו בעבר בית החרושת לאריגים "פיק" ומחסני חברת "דובק".
על שטחיהם נבנה מרכז מסחרי "רימונים", הכולל חנויות ושטחי מסחר, אולם שמחות, בית אבות ותחנת דלק.
תחנת דלק נוספת נמצאת בקצה הדרומי של הרחוב, בסמוך למפעל קוקה-קולה.
כמו כן שכן בעבר בסמוך למפעל קוקה-קולה מפעל "פיקנטי" שבבעלות משה בדש.
בשנת 1992 נרצח גיסו של בדש, אריה שרגר, בידי שודדים בדרכו להפקיד את הפדיון היומי בסניף בנק ששכן בסמוך.
במקום הרצח הוצבה אנדרטה לזכרו.
בסמוך לה הוקם בניין משרדים "גרנד הול", ובצמוד לו היה המוסך המרכזי של חברת פז'ו.
מולו מוקם מפעל "עוף בני ברק".
בקרבת מקום שוכנת 'מאפיית ויז'ניץ' אחת המאפיות הוותיקות בבני ברק הפועלת ברצף 24 שעות ביממה (פרט לשבתות וחגי ישראל).
במרכז רחוב כהנמן, בקטע שבין רחוב רבי עקיבא ורחוב עזרא, ניצבת "כיכר אדלר" ובה שורת חנויות ובתי עסק.
הכיכר קרויה על שם יהודה לייב (לייבוש) אדלר, מראשוני בני ברק, בונה הבית הראשון בעיר.
בנו, הקבלן ישראל אדלר, בנה מטעם צעירי אגודת ישראל את השכונות החדשות לאורך רחוב השומר: רמת אהרון, רמת אלחנן ונחלת משה.
שכונת נחלת משה נבנתה על שטחו של פרדס טריואקס.
לאורך הרחוב פרוסים מספר מוסדות תורה וחינוך.
בפינת הרחובות אהרונוביץ' - השלושה שוכנת ישיבת נתיבות עולם לחוזרים בתשובה, בראשות הרב יוסף ברוק.
בקצה הדרומי של הרחוב, סמוך למפעל קוקה-קולה, שוכנת ישיבה נוספת לחוזרים בתשובה - "אורייתא", בראשות הרב משה דיסלר, גיסו של הרב ברוק.
בצמוד לישיבת נתיבות עולם הקים בשנות התשעים האדמו"ר מקאליב, רבי מנחם מנדל טאוב, את המרכז העולמי של חסידות קאליב.
בתחילת המאה ה-21 העביר האדמו"ר את מוסדותיו לירושלים, והבניין נמכר.
מול ישיבת נתיבות עולם שכן מגרש הכדורגל העירוני.
במשך שנים הוא שימש את קבוצת הכדורגל "אליצור בני ברק", והוא כונה "מגרש אליצור".
בשנות ה-80, עם שינוי צביון העיר והגירת האוכלוסייה הדתית-לאומית ממנה, הופסקה פעילותו של המגרש, והוקם עליו סמינר עירוני לבנות, בהנהלת הרב שמואל מאיר.
בצמוד אליו שכן בית הספר הממלכתי-דתי-תורני "סגולה".
בין בוגריו: הרב ד"ר בני לאו, הרב שמואל טל ואחיו נחום לנגנטל.
עם הידלדלות האוכלוסייה הדתית-לאומית באזור התאחד בית הספר עם בית הספר "מוהליבר" שבצפון-מערב העיר, ובניין בית הספר "סגולה" הוסב לסמינר "בית יעקב" לבנות עדות המזרח, בהנהלת הרבנית אלקיים.
בשבתות פועלת במקום קהילה דתית-לאומית ותיקה, ורבה הוא הרב אברהם שרמן.
בקצה הדרומי של הרחוב, סמוך למפעל קוקה-קולה, שוכן סמינר "בית יעקב" נוסף, בהנהלת הרב אברהם כהנא.
בצומת הרחובות כהנמן-עזרא שוכן מבנה שהקים הרב ישעיהו פרנקל-תאומים להנצחת יהודי קהילת קרקוב (קראקא), שרבים מבניה נספו בשואה.
אביו, הרב שמעון פרנקל-תאומים, היה מרבני קרקוב, ובארץ שימש כרבה של קריית אונו.
בצמוד לבניין על שם קדושי קראקא שכנה בעבר ישיבת אורחות תורה, וכעבור זמן היא העתיקה את משכנה למבנה סמוך, שבעבר פעל בו מפעל המנעולים "ירדני".
עם התרחבות הישיבה נבנה בניין נוסף בסמוך, ונרכש שטח ברחוב השומר, בסמוך למתחם הישיבה, שבו ייבנה המבנה המרכזי שלה.
עד שנות ה-70 שימש רחוב השומר עורק תנועה מרכזי לנהגים מחוץ לעיר שהשתמשו בו כדרך קיצור חלופית לקטע-דרך בכביש 4, והייתה בו תנועה ערה של כלי רכב בכל ימות השבוע, כולל שבת.
ממזרח לרחוב השומר נבנה בשנות ה-50 שיכון ההסתדרות והוא אוכלס על ידי עולים חדשים לא-דתיים.
בשנות ה-70, לאחר הקמת השכונות החרדיות החדשות במזרח העיר, שינה האזור את צביונו.
הדיירים החילונים בשיכון ההסתדרות עזבו ברובם את העיר ובמקומם באו זוגות צעירים חרדים.
בעקבות השינויים הדמוגרפיים עלתה קריאה מצד תושבי האזור לסגור את רחוב השומר לתנועת כלי רכב בשבת.
במשך תקופה ארוכה, מדי שבת התקיימו ברחוב הפגנות של חרדים תושבי המקום, והתפתחו עימותים קשים מול כוחות משטרה וקבוצת תושבי המקום החילונים, שקיבלו תגבור מארגונים ופעילים חילונים.
העירייה תלתה במקום שלטים המבקשים מהנהגים שלא לעבור ברחוב בשבת ופעילים חילוניים הסירו אותם.
על מנת להרגיע את הרוחות ביקשה המשטרה ממשרד התחבורה לסגור את הרחוב לתנועה, אולם המשרד סירב.
העירייה פעלה על דעת עצמה והציבה מחסומים לפני כניסת השבת כדי למנוע מעבר כלי רכב ברחוב בשבת.
באחת השבתות נתקל ג'יפ שנסע ברחוב בליל שבת בשרשרת שהוצבה בערב שבת.
כתוצאה מכך התהפך הג'יפ ונוסעו נהרג.
האירוע הטראגי העלה את המתח לשיא.
ראש העירייה, ישראל גוטליב, שנתן את ההוראה להציב את מחסום השבת, הורשע בגרימת מוות ברשלנות.
זמן קצר לאחר התאונה הסכים המפקח על התעבורה לסגור את הכביש בשבתות ובג"ץ אישר את ההחלטה.
בשנת 1985 התפתחו הפגנות בקצה הדרומי של רחוב השומר בדרישה לסגור גם צד זה לתנועה בשבת.
עם הזמן הפך המקום חרדי כולו, והמאבק שכך.
כיום חוק העזר העירוני אוסר תנועה של כלי רכב ברחוב השומר בשבת.
רחוב הרב שך (לשעבר רחוב הרצל) הוא רחוב במרכז בני ברק.
הרחוב חוצה את מרכז בני ברק מדרום לצפון, תחילתו ברחוב רבי עקיבא וסופו בדרך ז'בוטינסקי.
שמו המקורי של הרחוב היה "רחוב הרצל".
בשנות ה-40 וה-50 חילונים גרו באזור זה והוא היה פתוח לתנועת כלי רכב בשבת.
בעקבות זאת היו עימותים בין אנשי "משמרת השבת" לתושבי האזור.
עם הזמן התרחבה האוכלוסייה הדתית והחרדית בעיר והרחוב נסגר לתנועת כלי רכב בשבת.
לאחר פטירת הרב אלעזר מנחם מן שך הוסב שם הרחוב על שמו.
ההחלטה נתקלה בביקורת ציבורית, נתקיים על כך דיון בכנסת, והעיתון הבונדיסטי החילוני לעבנס פראגן אף הצהיר כי "הרב שך נקם בהרצל".
כתגובה הודיעה עיריית בני ברק כי אין מדובר בהסבת שמו של כל הרחוב אלא במקטע אחד שלו.
המשכו של הרחוב השוכן מעברה הצפוני של דרך ז'בוטינסקי נותר בשם "הרצל".
בעקבות שינוי השם, שונה חוק פקודת העיריות, ונוסף בו תיקון 86 ובו נקבע כי רשות מקומית המעוניינת לשנות שם של רחוב שהוא על "שם של אחד מגדולי האומה או שם שהוא בעל משמעות דתית, לאומית או ממלכתית", על העירייה לקבל לכך אישור הממשלה באמצעות ועדת הטקסים הממשלתית.
בצומת הרחובות רבי עקיבא-הרב שך ממוקם בית הכנסת איצקוביץ', אחד מבתי הכנסת הפעילים בעולם.
בהמשכו שוכן מבנה בית הדין של הרב נסים קרליץ, שהוא בית הדין הפרטי הגדול בעולם.
בעבר פעלה במבנה תחנת הכיבוי העירונית, ובתחילת שנות ה-70 עברה למתחם גדול יותר בקצהו הצפוני של רחוב השומר.
קיימים רחובות בשם זה גם בירושלים ובביתר עילית.
רחוב הנוצרים הוא רחוב מרכזי ברובע הנוצרי של העיר העתיקה בירושלים המהווה ציר מסחר חשוב במשך מאות שנים.
תוואי הרחוב קדום, והתקיים לפחות מאז התקופה הרומית.
בראשית המאה ה-21, נסחרים בו לרוב דברי טקסטיל - בגדים ושטיחים, פריטי אמנות עממית ומזכרות מארץ הקודש לתיירים.
השם בערבית-ירושלמית של הרחוב: "אלבטרק", הוא שיבוש המילה פטריארך, בעקבות "מרחץ הפטריארך" (חמאם אלבטרק) שבו, שהיה שייך לפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית.
הרחוב מוביל מרחוב דוד לאל-ח'נקה א-צלאחיה בואך השער החדש, בכיוון כללי מדרום לצפון, במקביל לקארדו.
במרכזו מתפצלת ממנו מזרחה הירידה לכנסיית הקבר ולמסגד עומר (רחוב הלנה הקדושה) ומספר כניסות למוריסטן.
בצדו המערבי גובל הרחוב בבריכת חזקיהו ובחאן הקופטים.
לקראת קצהו הצפוני של הרחוב, בצדו המזרחי מצויה כניסה עתיקה לכנסיית הקבר, שנחסמה בימי צלאח א-דין.
בצדו הדרום-מזרחי של הרחוב נמצאת כנסיית יוחנן המטביל.
בקצהו הדרום-מערבי של הרחוב נמצא בית מרחץ בשם: "מרחץ הפטריארך (חמאם אל בטרק)", שמימיו נשאבו מבריכת חזקיהו הסמוכה.
באמצע שנות השמונים של המאה ה-20, בעקבות סקר ארכאולוגי ועבודות אינסטלציה ושיפוץ כללי, שביצעה עיריית ירושלים, הועלו אבני ריצוף מהרחוב הרומי (שנבנה בתקופת איליה קפיטולינה, בסביבות שנת 135 לספירה) הנמוך בכ-4 מטר מפני הקרקע, ונעשה בהם שימוש משני בריצוף קטע בחלקו האמצעי של הרחוב.
בחלקו הצפוני של הרחוב, בין ההצטלבות עם רחוב הפטריארכיה היוונית למפגש הרחוב עם רחוב הח'נקה, בצדו המזרחי של הרחוב, ניתן להבחין בקשת צלבנית המכונה "קשת מרים".
קשת זו, בעיצוב "קשת כריות", היא שער אטום המוביל לכנסיית הקבר והיא מהווה עדות לשער מזרחי קדום של הכנסייה.
צדו הפנימי של השער נמצא בחלק שבשליטת הפרנציסקנים בתוך כנסיית הקבר.
בסיס השער נמצא נמוך יותר ממפלס הרחוב המודרני.
השער נפרץ במהלך השיפוץ שערכו הצלבנים בכנסייה לפני 1149 ונאטם על ידי סלאח א-דין, שהותיר רק כניסה דרומית אחת לכנסייה.
בשלב מאוחר יותר, בעת השלטון העות'מאני, הוקם מעל לרחוב מעבר עילי ממשכן הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים אל הקומה השנייה של כנסיית הקבר.
מעבר זה חוצה את השער.
עמודו הצפוני של השער, מעבר למעבר העילי, מוסתר לרוב על ידי בגדים ובדים הנמכרים בחנות הסמוכה ותלויים לראווה על הקיר.
במאה ה-19 כמעט כל הסוחרים ברחוב היו נוצרים אולם היו גם חנויות של יהודים ספרדים ומוסלמים.
בשנות החמישים של המאה ה-19, תיאר הנוסע והחוקר ב"ג וורטבט את הרחוב כמלא חיים ומסחר.
באמצע הרחוב (במספר 74), בצדו המערבי, נמצאת חנות עתיקות.
החנות הייתה שייכת למוזס וילהלם שפירא, זייפן עתיקות ויהודי מומר.
שפירא הוא גיבור ספרה האוטוביוגרפי של בתו, מרים הרי, "בת ירושלים הקטנה", וגיבור ספרה של שולמית לפיד "כחרס הנשבר".
רחוב הפטריארכיה הארמנית הוא רחוב מרכזי בעיר העתיקה בירושלים.
הוא משתרע משער יפו לאורך תוואי החומה, בואך אל הרובע הארמני והרובע היהודי עד רחוב חב"ד.
הרחוב יוצא דופן בעיר העתיקה בכל שכולו סלול ומיועד לתנועת כלי רכב, בהם מיניבוסים משער יפו לרובע היהודי, שער ציון והכותל המערבי.
ברחוב נמצאים (מצפון לדרום): כיכר עומר אבן אל ח'טאב, מצודת דוד, מבנה הקישלה, קתדרלת יעקב הקדוש, מבנה הפטריארכיה הארמנית, ספריית גולבנקיאן, המוזאון הארמני ושער ציון.
ברחוב וסביבתו מתקיים בכל שנה מאז 2009 "פסטיבל האור הבינלאומי".
רחוב פטריארכיה הלטינית הוא רחוב מרכזי ברובע הנוצרי של העיר העתיקה בירושלים.
הוא הדרך הקצרה משער יפו וכיכר עומר אבן אל ח'טאב, אל רחוב סנט פיטר שבו (כמו ברחוב הבורסקאים) נמצא מבנה הפטריארכיה הלטינית בירושלים, ובו יושב הפטריארך הממונה מטעם האפיפיור על הקהילה הנוצרית-הקתולית בארץ ישראל וסביבתה (הלבנט) וקפריסין.
מבני הרחוב הוקמו על גבי חורבות קדומים מהעת העתיקה.
מפלס החיים ברחוב גבוה בכ-5-2 מטר ממפלס איליה קפיטולינה.
ברחוב נמצאות חנויות טקסטיל, אמנות עממית ומזכרות לתיירים ומסעדה.
רחוב הראשונים במטולה הוא הרחוב הראשון של מטולה ובו בנו ראשוני המתיישבים של המושבה את בתיהם.
מאז שנות ה-70 חלק גדול מהבתים ברחוב משמשים כבתי מלון, מסעדות וגלריות.
הרחוב ובתיו הוגדרו כאתרי מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
ב-17 במאי 1896 הוקמה המושבה מטולה על אדמות שקנה הברון רוטשילד ב-1893. במקום התיישבו 59 משפחות איכרים שרובם הגיע מזכרון יעקב וראשון לציון.
אותם איכרים הקימו את בתיהם לאורך רחוב שנקרא לימים רחוב הראשונים.
הבתים היו פשוטים, בדרך כלל בני קומה אחת ונבנו מאבן מקומית שנחצבה בסביבה.
חזית הבתים פנתה לרחוב ומאחור נבנו מחסנים לתוצרת חקלאית וכן מבנים לבעלי החיים (לולים, רפתות וכו').
את החצר האחורית סגרה חומה שיחד עם החומות הסוגרות של שאר הבתים יצרה קיר הקפי שהגן על התושבים מהתנכלויות השכנים הערבים.
מעבר לחומה שכנו החלקות החקלאיות (החכורה) שהחכיר הברון לאיכרים כדי שיעבדום.
פתחים נבנו בחומה כדי לאפשר הגעה לשדות ושערים הותקנו על פתחים אלו.
השערים נסגרו עם רדת הלילה.
עם התפתחות המושבה נזנחו מספר בתים וחלקם אף הפך לבלתי ראוי למגורים.
עם עליית הביקוש לבתים היסטוריים במושבה החל תהליך של שיפוץ ושיקום הבתים.
הגדרתו של הרחוב והבתים בו כאתרי מורשת הביא לכך שבמהלך השיפוץ הושקע מאמץ רב לשמר את המבנים בצורתם המקורית.
הרחוב נמשך מדרום לצפון ואורכו כקילומטר.
תחילתו בבית הספר (בית הראשונים), סופו נושק לקו הגבול הבין לאומי עם לבנון ולאורכו פזורים בתי המתיישבים הראשונים.
רובם של המבנים עברו תהליך של שימור ושיחזור:
בית הראשונים (רח' הראשונים 1) - מבנה הממוקם בקצהו הדרומי של הרחוב.
נבנה ב-1901 ופעל כבית ספר עד 1920 אז נסגר בהוראת הצבא הצרפתי שהפך את המקום למחנה צבאי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הוחזר המבנה לאנשי מטולה וחזר לשמש כבית ספר.
משמש מוזיאון אומנות, ספרייה, ואתר למורשת המתיישבים הראשונים.
מלון חימוביץ (רח' הראשונים 4) - הוקם ב-1901, בסמוך לבית הספר, על ידי משפחת חימוביץ.
אירח מספר מנהיגי היישוב שבאו לנפוש במטולה.
ב-1947 נרכש על ידי משפית סנדלר שהמשיכו לקיים מלון במקום.
ב-1980 הפך צה"ל את המלון לאחת ממפקדות יק"ל.
ב-2006 החזיר הצבא את המבנה לבעליו ולאחר תהליך שיפוץ נפתח ב-2010 כמלון אורחים.
בית הגבולות (רח' הראשונים 5) - ביתו של האיכר יוסף חקלאי.
בנוסף לעבודתו בחקלאות היה חקלאי מעורב בעלייה הבלתי ליגאלית בדרכי היבשה מסוריה ולבנון.
ביתו מנציח תקופה זו וכן משמש כמוזיאון לתערוכות מתחלפות.
בית פרנץ ון דר הורן (רח' הראשונים 6) - בבית זה גרה משפחתו של פרנץ ון דר הורן.
ון דר הורן היה הולנדי שהגיע ב-1913 ארצה והחליט להתיישב במטולה.
היה אחראי על כרמי הברון רוטשילד.
הבית משמש למרפאה ותחנת מד"א.
בית הפקידות (רח' הראשונים 8) - היה בית האבן הראשון במושבה.
הוקם ב-1897 ושימש את פקידי הברון לעבודה ולמגורים.
נקרא על ידי איכרי מטולה "בית קלווריסקי" על שם חיים מרגליות קלווריסקי שהיה הפקיד מטעם יק"א.
בית הקשתות - הוקם ב-1900 בסגנון ערבי (קשתות וכיפה).
הבית מסמל מחלוקת ששררה בתחילת דרכה של המושבה בנוגע לסגנון בניית הבתים הראשונים.
המחלוקת שררה בין המצדדים בבנייה בסגנון ערבי מקומי (בהובלת הברון רוטשילד) לבין אלו שרצו בבנייה בסגנון אירופאי (עם גגות רעפים).
בסופו של דבר נבנו רק 5 בתים בסגנון הערבי וכל שאר הבתים נבנו בסגנון האירופאי.
בית הכנסת המרכזי (רח' הראשונים 9) - הבניין הראשון שבנו המתיישבים, שהיו שומרי מסורת ברובם.
נבנה ב-1896 בסיועו של הברון רוטשילד.
חזיתו נבנתה מחדש ומשמרת אך במעט את המבנה המקורי.
בית הרב - בית האכר (רח' הראשונים 12) - נבנה ב-1903 ושמר על צורתו המקורית גם לאחר שעבר שיפוץ.
שימש מיום בנייתו כמקום המשכן לרבני המושבה.
מלון אלסקה אין (רח' הראשונים 15) - נבנה ב-1911 כמלון בשם "שלג הלבנון" שאירח ראשי מדינות.
בהמשך שינה שמו ל"אלסקה אין".
מגדל המים (רח' הראשונים 17) - המגדל צמוד לבית מספר 17. עם הקמת המושבה הועברו אליה מים בעזרת חמורים עד שהוקם מגדל המים בשנות ה-30. המים הוזרמו למגדל, במהלך היום, ממעיינות בנחל עיון על מנת לאפשר לתושבים די מים לרחצה בתום יום העבודה.
בחלקו האחורי של הבית נמתחת סמטת האמנים הכוללת מספר גלריות שנפתחו במבנים ישנים.
בית לויט (רח' הראשונים 21) - ביתם של נעמי ומיכל וינר ובו נולדה וגדלה נכדתם אסתר לויט.
לויט הפכה את ביתה לבית לחיילי צה"ל שכינו אותה "דודה אסתר, האמא של החיילים".
על פועלה זה הוענק לה בשנת 1977 פרס ישראל.
בית המורים (רח' הראשונים 25) - בבית זה, שנבנה ב-1903, התגוררו ראשוני המורים של בית הספר המטולאי.
בין השאר גרו כאן המורים יצחק אפשטיין ו-שמחה וילקומיץ.
בית שלום (נחלת פיין) (רח' הראשונים 28) - כאן היה ביתם של האיכר חיים משה פיין ואשתו יוכבד לבית אייזנברג שהיו המתיישבים הראשונים במושבה.
הבית הוקם בקרבת שנת 1896 ולימים הורש לבן שלום פיין ולאחריו לנכד חיים פיין ששיפץ את המקום, הפכו לבית מלון וקרא לו "בית שלום" על שם אביו
בית לישנסקי (רח' הראשונים 42) - כאן גרו דודיו של יוסף לישנסקי ולכאן הוא ברח בפני הטורקים ב-1917. ב-1936 נהרס הבית המקורי ותחתיו נבנה בית בסגנון הבאוהאוז.
המבנה נמצא בבעלות משפחת לישנסקי ומשמש כמסעדה
בית המכס והעמילות (רח' הראשונים 44) - בעקבות הסכם סייקס–פיקו עבר קו הגבון בין צרפת ואנגליה בשדותיה של מטולה.
בשנות ה-30 החליטו הבריטים להקים פה נקודת מכס ומחסום על מנת לבדוק את העוברים ושבים ולגבות מהם מס.
דבר זה גרם לעיכובים רבים ולתרעומת מצד האיכרים.
רחוב הרברט סמואל הוא רחוב מרכזי בעיר חדרה.
הרחוב משתרע בכיוונים מזרח-מערב מצומת הכניסה לעיר בכביש 4 המכונה "צומת חדרה", ועד למרכז העיר.
בשנת 1928 נחנך ברחוב בית ועד המושבה בפינת רחוב רוטשילד, במעמד המשורר חיים נחמן ביאליק.
הבית נהרס בשנת 1960 על חורבותיו מצוי סניף בנק הפועלים.
בשנת 1931 ניתנו שמות לרחובות המושבה: הרחוב נקרא על שמו של הנציב העליון הרברט סמואל.
ב-1933 נוסד ברחוב בית החקלאים שכלל אולם אספות והרצאות.
בשנת 1934 נפתח ברחוב סניף של בנק אנגלו-פלשתינה, במקום בו שכן בית ועד המושבה.
בתקופה זו היה הרחוב המרכז של המושבה.
בשנת 1939 נחנכה תחנה המרכזית בצומת הרברט סמואל-הרצל.
בשנת 1962 הועתקה התחנה המרכזית לאזור אחר בעיר.
בשנת 1977, נסגר קטע מהרחוב לתנועת כלי רכב בצומת הרחובות הרברט סמואל-הרצל, והוקמה במקום כיכר עירונית שכונתה ה"פיאצה".
הפיאצה הייתה למקום התכנסות עירוני בו נערכו טקסים ואירועי בידור, ביניהם אירועי יום העצמאות.
במהלך השנים הועתק מקום הכינוסים לאזור אחר בעיר.
בשנת 2005 בוצע בצומת הרחובות הרברט סמואל-רוטשילד בכניסה לשוק העירוני פיגוע התאבדות בו נרצחו 6 אזרחים.
בעשור השני של המאה ה-21, נפתחה הפיאצה לתנועת רכבים מכיוון מזרח למערב.
הרחוב סובל כיום מפיחות במעמדו, בעקבות פתיחת מרכזים מסחריים בסביבות העיר.
בשנת 2022, בוצע פיגוע ירי בתחנת האוטובוס ברחוב.
רחוב הסטר הוא סרט קולנוע אמריקני משנת 1975 בבימויה של ג'ואן מיקלין סילבר.
התסריט עובד על בסיס הנובלה של אברהם קאהאן, "יעקל: סיפור מן הגטו בניו יורק", שיצאה ב-1896.
בעשור האחרון של המאה ה-19, המהגר היהודי יענקל (בספרו של קאהאן הוא נקרא בגרסה הליטאית, יעקל) פודגורני הגיע מתחום המושב ללואר איסט סייד שבניו יורק על מנת להתבסס כלכלית ולהביא את אשתו גיטל ובנם יוסל'ה.
הוא נסחף במהרה בחופש ובפתיחות שהציעה לו אמריקה ופנה להיטמע ללא עכבות, ככל יכולתו.
הוא אימץ את השם "ג'ייק" והצטרף לחוג של מהגרים יהודים דומים לו, המשתדלים לדבר רק אנגלית – רצוצה ככל שתהא – ולרכוש את התרבות המקומית, ועיסוקם העיקרי הוא ללעוג ל"ירוקים" שהגיעו זה מקרוב.
על אף שעברו שנים והוא הרוויח די כסף במתפרה שהוא עובד בה, הוא לא טרח לרכוש את כרטיסי האנייה לגיטל ויוסל'ה ואף נכנס לקשר רומנטי עם צעירה יהודייה בשם מאמי פיין.
אז מגיעה מרוסיה הידיעה שאביו של ג'ייק מת.
מוכה חרטה והלם ואכול רגשות אשם הוא מזמין את הכרטיסים.
חבריו נרעשים לשמוע שיש לו אישה ובן, אם כי הוא לא מגלה זאת למאמי וממשיך את הקשר אתה.
כשגיטל מגיעה לאליס איילנד, היא נחרדת לראות את בעלה מגולח ולבוש "כמו פריץ".
קצין ההגירה מנפץ את אשליות ההשתלבות של ג'ייק כשהוא שואל אותו באנגלית תקנית ובהתנשאות לאיזו מטרה הוא מביא את האישה למדינה; הלה ממלמל בשפתו הקלוקלת וצורח על גיטל ביידיש שתציג את שטר הכתובה שלהם, שהקצין מעלעל בו בחוסר הבנה אך מאפשר להם לעבור.
בני הזוג שלא התראו שנים מגלים עד כמה השתנו: ג'ייק מנסה להסביר לאשתו שעליה להסיר את פאתה הנכרית ושכיסוי ראש איננו מקובל, והיא מסרבת בתדהמה.
הוא מתעלם מצרחותיה וגוזז את פאות הראש של יוסל'ה, ותובע מגיטל לקרוא לו אך ורק "ג'ואי" במטרה להפכו ל"יאנקי מן המניין." הוא גם לא מסוגל לגעת באשתו הזרה והמוזרה, המתלבשת כנהוג ברוסיה ומדברת רק יידיש.
כדי לממן את שכר הדירה של מגוריהם החדשים, מכניסים בני הזוג כדייר-משנה את ברנשטיין, עמיתו לעבודה של ג'ייק במתפרה.
ברנשטיין הרווק המזדקן היה בחור ישיבה ברוסיה ואיבד את כל מעמדו כשהיגר, אך הוא ממשיך לדבוק בערכים הישנים, על אף שכל מכריו לועגים ובזים לו (הבוס שלהם, רוכל לשעבר, משפיל אותו בבקשות חוזרות לספר מה היה ברוסיה, ואז עונה בתמימות מעושה: "איזו מין ארץ היא אמריקה!
הרוכל נעשה לבוס, ובחור הישיבה יושב ליד המכונה").
ג'ייק מתקשה להסתיר את כעסו כשהוא נוכח שאשתו מעריצה את ברנשטיין יודע הספר – הלה גם מסביר לה שעליה להיות אסירת תודה על אף המתח בבית, שכן בעלים רבים לא טורחים אפילו לגרש את נשותיהם כשהם מהגרים, כל שכן להביא אותן לאמריקה.