tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השם מתייחס לנהג כרכרה הנוהג ארבעה סוסים ביד.
עניבת פרפר: עניבה קצרה, שבה שני הקצוות נקשרים יחד לצורת פרפר (ומכאן שמה).
עניבת אסקוט: עניבה בעלת שני קצוות רחבים, המוטלים זה לצד זה כאשר היא קשורה.
עניבת בולה: עניבה צרה במיוחד, המהודקת לא באמצעות קשר אלא באמצעות תפס מתכת.
פופולרית בעיקר במדינות דרום ארצות הברית.
עניבת קראבאט: עניבת צעיף מסורתית, רחבה וקצרה.
בנוסף, קיימות גם "עניבות דמה", שאינן מצריכות קשירה, אלא נצמדות לצווארון באמצעות קרסים.
יהודים חרדים השייכים למגזרים הליטאי והספרדי וכן בקרב חסידי חב"ד עוטים עניבה בשבתות בימים טובים ובשמחות.
הרבה רבנים וראשי ישיבות השייכים למגזרים אלו נוהגים לענוב עניבות גם בימות החול.
לעומתם, בקרב החסידים והפרושים פריט לבוש זה נחשב ללבוש מודרני, החורג ממנהגי הלבוש ומצורות הלבוש החסידיות, המקפידות לשמר את הלבוש היהודי האותנטי הקדום.
בחסידות גור, למשל, מודגש מעמדה של העניבה כפריט גנדור בורגני שיש להסתייג ממנו, והיא מכונה בלעג, ככל הנראה על שם צורתה, בכינוי דג מלוח.
עם זאת, גם בעולם החסידי ישנם יוצאי דופן.
כך, לדוגמה, אדמו"רים בני שושלת רוז'ין נוהגים לענוב עניבה שחורה, הנחשבת, בחצרות השייכות לשושלת זו, לחלק מלבושו הייחודי של האדמו"ר.
בעבר רווח שימוש בעניבות גם אצל חסידי קרלין, אולם כיום, גם בחצר זו, רק האדמו"ר ובני משפחתו הקרובה נוהגים לענוב עניבה.
הרב מנחם מנדל שניאורסון נהג לענוב בקביעות עניבה שחורה, ואמר כי נוהג כך ע"פ מנהגו של חמיו.
בעקבותיו גם רבנים חב"דיים ושלוחי חב"ד רבים נוהגים לענוב עניבה.
לצד התומכים בעניבה כפריט לבוש יש המתנגדים ללבישתה מטעמים אישיים, חברתיים ואף בריאותיים.
להבדיל מרוב פריטי הלבוש, עניבות אינן מנוקות ומכובסות לעיתים קרובות, ומשכך הן עלולות להיות מזוהמות.
קיימים מחקרים המצביעים על כך שרופאים מעונבים עלולים להעביר זיהומים בין חוליהם דרך פריט לבוש זה.
החל משנת 2007 נאסר על רופאים בבתי חולים בבריטניה לענוב עניבות.
לעובדים הבאים במגע עם אנשים העלולים להיות אלימים, כך למשל בתפקידי שיטור, בבתי הסוהר או במערכת בריאות הנפש, לבישת עניבה עלולה להציבם בסיכון מיוחד לתקיפה באמצעות ניסיון חנק.
יש הרואים בעניבה סמל חברתי הראוי לדחייה.
כך באיראן הוכרז כי עניבה היא סמל לשלטון הדיכוי האירופי.
אף שבאיראן יש גברים הלובשים חליפות מערביות, הם אינם עונבים עניבה.
אחרים טענו כי העניבה היא סמל לעבדות ולכפיפות לאליטה מושחתת והעניבה מדמה שרשרת סמלית על צווארו של העונב אותה.
בין הבולטים בהתנגדותם לעניבות הוא ריצ'רד ברנסון.
מדי כמה שנים מופיעה באופנה עניבה נשית.
צורתה בדרך כלל עדינה יותר, הרבה פעמים היא דומה לסרט או שנקשר מעל לחולצה או שמלה, ולעיתים היא חלק מגיזרת הבגד.
במאה ה-18 גם גברים וגם נשים ענדו עניבות כחלק מהלבוש היומיומי שלהם.
ב-1863 מפרסם לואיס אנטואן גודיי [Louis Antoine Godey] ספר אופנה לנשים [Godey's Lady`s book] שבו הוא מראה אופנה פריזאית לנשים האמריקאיות, וכולל גם איורים ורעיונות לקשירת עניבות נשיות.
בגלל צבעוניותן, ולרוב גם הבד המעולה שלהן, עניבות שכבר אינן בשימוש ממוחזרות לבגדים או חפצים שימושיים.
לעיתים קרובות זה נעשה על ידי פתיחת התפר המקפל אותן ופרישתן, וכך מתקבלת פיסת בד בעלת גזרה המעודדת תפירת חצאית או אפודה.
אפשר גם לקלוע או לארוג פריטים שימושיים מעניבות ישנות, כגון כיסוי למושב כיסא, חגורות, שרוכי נעליים צבעוניים, תיקים ועוד.
עני המהפך ב הוא עקרון מנחה בהלכה היהודית הקובע כי משהתחיל אדם לזכות בחפץ כלשהו ("מהפך בחררה"), אף על פי שעדיין לא ביצע בו קניין פורמלי, אסור לאדם אחר לזכות בחפץ עד שהראשון יוותר עליו.
בתלמוד הבבלי מסופר שהאמורא רבי אבא הקדים את רב גידל בקניית קרקע שרב גידל כבר התעסק בקנייתה.
המקרה הגיע לידיעתו של רבי יצחק נפחא, וכדי להעיר לו על מה שעשה הוא שאל את רבי אבא: אם עני מהפך בחררה (עוגת קמח צלויה על גחלים), ובא אחר ולוקחה ממנו, מה הדין?
רבי אבא ענה: הוא נקרא רשע.
רבי יצחק המשיך ושאל את רבי אבא מדוע אם כך הוא נהג כפי שעשה.
רבי אבא ענה שהוא לא ידע שרב גידל כבר התחיל להתעסק בקניית קרקע זו, ועכשיו שהוא יודע את הרקע הוא מסכים לתת אותה לרב גידל במתנה אך לא למכרה לו, משום שמכירת הקרקע הראשונה נחשבת לסימן רע.
רב גידל סירב לקבלה במתנה, על פי הפסוק .
כיוון ששניהם סירבו להשתמש בקרקע, היא נשארה הפקר, והייתה מכונה "ארעא דרבנן" (הקרקע של הרבנים).
יש שתי דעות לגבי היקף האיסור: רש"י סובר שהאיסור חל בין על חפץ שנקנה ובין על הפקר (כמו מציאה).
לעומתו, רבנו תם מגביל את האיסור רק למסחר, וכן לעבודה בשכירות.
בדרך זו רבנו תם מסביר את המקומות בתלמוד בהם נאמר שהראשון שמבצע מעשה קניין פורמלי בהפקר זוכה בו, גם כאשר אחר ביצע קודם פעולה אחרת בהפקר, שאינה מספקת לקניין מבחינה הלכתית.
רש"י מסביר שהעובר על האיסור נקרא רשע מכיוון שהוא "יורד לחיי חבירו".
המושג לרדת לחיי חבירו מתפרש במספר מקומות בפירוש רש"י כפגיעה במזונותיו או פרנסתו של חבירו והתחרות בו.
כלומר, לפי רש"י אף שאין כאן איסור מבחינה משפטית, מכיוון שמבחינה מוסרית האדם שטרח בדבר נפגע, אין אחר רשאי לגרום לפגיעה זו.
לעומת זאת, לפי רבינו תם האיסור חל רק במכירה או עבודה בשכירות, מכיוון שאז האחרים יכולים להשיג את אותו החפץ במקום אחר או להשתכר במקום אחר, ולכן אין זה מוסרי לעשות זאת על חשבון הראשון.
אבל במציאה או מתנה אין לראשון זכות בחפץ יותר מלכל אחד אחר, מכיוון שגם עבור כל אחד אחר "אם לא זכה בזאת לא ימצא אחרת".
מחלוקת נוספת קיימת בין הראשונים לגבי חפץ הנמכר במחיר נמוך ממחיר השוק, לפי הדעה שהדין חל רק במכירה ולא במתנה או במציאה.
לפי הרמב"ן, גם כאן יש איסור של עני המהפך בחררה.
מאידך, הרד"ך סובר שבמקרה זה לא יחול הדין של עני המהפך בחררה, כי במקרה זה לא ניתן להשיג את הפריט באותו מחיר נמוך במקום אחר.
הרב משה פיינשטיין הציע שהמחלוקת בין הרמב"ן לרד"ך מבוססת על שתי הבנות שונות בנוגע להבדל בדין זה בין מכירה למתנה (או מציאה): הרד"ך סובר שאנחנו שוקלים את ההפסד של שני האנשים שמעוניינים לזכות בחפץ.
במכירה רגילה, ההפסד של מי שטרח גדול יותר מההפסד של האחרים מאי קניית החפץ, שכן הם יכולים לקנות את החפץ במקום אחר.
אמנם במתנה או מציאה או מכירה במחיר מוזל, ההפסד של מי שטרח לא גדול יותר מההפסד הכספי של האחרים מאי האפשרות של קניית החפץ.
לעומת זאת, לפי הרמב"ן ההבדל בין מכירה למתנה (או מציאה) הוא סופיות הקניין.
במכירה המוכר מוכן ורוצה להקנות את החפץ לכל מי שמוכן לשלם עבורו, ולכן כאשר אדם סיכם עם המוכר שהוא יקנה את החפץ, החפץ נחשב כשלו מבחינה מוסרית (למרות שאינו שלו משפטית).
מבחינה זו, אין הבדל אם מדובר במחיר מוזל או רגיל.
ואילו במתנה יש יותר אפשרות שהנותן יתחרט כל עוד לא היה קניין, וכן במציאה אין מי שמקנה את החפץ, ולכן עד מעשה הקניין החפץ לא נחשב של הקונה אפילו מבחינה מוסרית.
הרמב"ן כתב: "ושמענו שדעתו של רבנו תם ז"ל לומר שמכל מקום שנקרא רשע, בית דין מחייבים אותו להחזיר את הכסף".
אמנם הרבה ראשונים חולקים על דין זה, וקובעים שהסנקציות הן מוסריות בלבד ולא כלכליות.
בספר הגהות מיימוניות כתוב שבית הדין מכריזים על העובר ברבים שהוא רשע, וכתוצאה מכך הוא הופך להיות פסול לעדות ולהישבע: "שפוסקים דינו כן לקרותו רשע, ופסול לעדות, ושכנגדו נשבע ונוטל, עד שישוב מרשעו ויקבל דין...
שיש לחזן הכנסת להכריז עליו בבית הכנסת ברבים".
המרדכי מביא שהדין של עני המהפך בחררה קיים רק אם המוכר והקונה כבר סיכמו את כל פרטי העסקה, כולל המחיר, ולא נותר אלא לבצע את מעשה הקניין.
"אבל אם לא גמר ראובן המקח...
ודוחק אותו שמא יוזיל לו...
וקדם שמעון וקנאו, לא מקרי עני המהפך בחררה".
כמו כן, המרדכי כותב שעל פי שיטת רבנו תם מותר לאדם לקנות קרקע שסמוכה לקרקע שלו, גם אם אחר כבר התעסק בקנייתה, מכיוון שקניית קרקע עם יתרון כזה אינה שכיחה, והדבר דומה למציאה.
השולחן ערוך מביא קודם את שיטת רבנו תם, ואחר כך את שיטת רש"י:
הרמ"א פוסק שעיקר הדין כשיטת רבנו תם, והאיסור מוגבל למקרים של מכר, ולא למקרים של זכייה מן ההפקר (כמו מציאה) או מתנה.
בנוסף, הוא פוסק להלכה את המגבלות המוזכרות במרדכי, לפיהן הדין חל רק כאשר המוכר והקונה כבר סיכמו את המחיר, ואינו חל במקרה של אדם המעוניין לקנות קרקע בסמוך לקרקע שלו.
שימוש בדין זה בספרות השו"ת
בספרות השו"ת הפוסקים הרחיבו את יישומו של העיקרון של עני המהפך בחררה מדיני ממונות לדינים אחרים.
להלן כמה דוגמאות מתשובות מהמאה ה-20:
הרב משה פיינשטיין דן במקרה של אדם שאירס בחורה (בצורה לא פורמלית מצד ההלכה), ואחר כך בא אדם שני וגנב את לב הבחורה.
השאלה הייתה, האם במקרה זה חל איסור של עני המהפך בחררה?
הרב פיינשטיין קובע שבעיקרון, הנושא תלוי במחלוקת רש"י ורבנו תם: לפי רש"י האיסור של עני המהפך בחררה רלוונטי גם במקרה זה; ואילו לפי רבנו תם, היות שגם במקרה זה מדובר על דבר מיוחד שאי אפשר להשיגו במקום אחר, אין כאן איסור של עני המהפך בחררה.
הרב יחיאל יעקב ויינברג דן במקרה שקרה בעיר קניגסברג: שתי הקהילות היהודיות בעיר - הייקים והרוסים - החליטו להתאחד כדי לחסוך עלויות משותפות.
כתוצאה מן האיחוד, היו מוכרחים לפטר אחד משני החזנים.
כל קהילה רצתה להגן על החזן שלה, אבל היה טבעי לפטר את האיש ששימש רק כחזן ולהשאיר את האיש ששימש גם כשוחט ובודק.
כדי להציל את משרתו, מיהר החזן השני ולמד שחיטה ואף קיבל תעודת שוחט ובודק מוסמך.
אחד מן הנושאים עליהם דן הרב ויינברג היה האם האיש הזה הפר את הדין של עני המהפך בחררה.
הרב ויינברג פסק שהוא פעל כשורה, היות שהחוזה של הקהילה עם החזן הראשון נגמר, ואין נוהגים לחדשו בצורה אוטומטית.
במקרה כזה, לשני האנשים יש אותה זכות להתחרות על המשרה.
הרב משה פיינשטיין דן במקרה של שני מורים, שאחד "חטף" את המשרה מן השני ללא כוונה.
תשובתו של הרב פיינשטיין עסקה בשאלה: האם הדין של עני המהפך החררה חל גם במקרה שהשני פעל ללא כוונה רעה (הוא לא ידע שהראשון "מהפך"), או שהדין חל רק אם השני פעל בזדון?
הרב פיינשטיין פסק שהדין קיים גם במקרה שהשני לא ידע כלל על מאמציו של הראשון.
הרמב"ם לא מזכיר את הדין של עני המהפך בחררה כפשוטו, אלא רק דין דומה המוזכר באותה סוגיה בתלמוד:
הרמב"ם לא מזכיר את המקרה המקורי של "עני המהפך בחררה" וגם לא את המסקנה "נקרא רשע", אלא כותב "הרי הוא מכלל הרמאין".
החת"ם סופר הקשה עליו, שמשמע משאר הפוסקים שיש הבדל בין הרי זה בכלל רמאי ובין נקרא רשע.
ענג'ר , הידועה גם בשם חאוש מוסא (حوش موسى), היא עיירה השוכנת בגובה של 950 מטר במחוז אל-בקאע במזרח לבנון.
מצפון ובצמוד לעיירה התגלו שרידיו של יישוב מהמאה ה-8, אשר התקיים במשך עשרות שנים ספורות בלבד.
השרידים הוכרזו כאתר מורשת עולמית בשנת 1984.
משערים כי תחת העיירה נמצאים שרידי ממלכת כלקיס הקדומה.
העיירה ממוקמת ליד כביש ביירות–דמשק, סמוך למקום בו הוא חוצה את כביש האורך של הבקאע, המוביל מזחלה ומבעלבכ בצפון אל דרומה של לבנון.
ענג'ר שוכנת במרחק של כ-5 ק"מ בקו אווירי מערבית לגבול סוריה, והיא היישוב הלבנוני האחרון לפני הגבול.
כ-3 קילומטרים מדרום לעיירה נמצא היישוב מג'דל ענג'ר שרוב תושביו סונים.
לא ידוע על קשר היסטורי בין היישובים.
שטח העיירה הוא 20 קמ"ר.
אוכלוסיית העיירה מונה כ-5,500 איש, רובם ארמנים.
התושבים עוסקים בגידול תפוחים וגפנים ובייצור תכשיטים.
באתר שבו שוכנת ענג'ר התקיים יישוב אנושי בתקופה ההלניסטית, הרומית ובתקופה הנוצרית המוקדמת.
שרידיו של מקדש רומי ניצבים על גבעה במג'דל ענג'ר, כ-2.5 ק"מ דרומית-מערבית לעיר.
בתחילת המאה ה-8, הקים הח'ליף וליד הראשון מבית אומיה (705–715) יישוב בענג'ר בצורת מבצר מלבני מתוכנן, אך בנייתו לא הושלמה מעולם.
לאחר שהח'ליף הובס על ידי העבאסים בשנת 744 בקרב שהתרחש סמוך לעיר, פסק היישוב במקום והעיר גוועה ונהרסה.
מקור שמה של העיירה הנוכחית הוא בשמו של מעיין "עין ג'רא" (عين جرا) הנמצא כקילומטר צפונית מזרחית לעיירה.
היא קמה בשנת 1939 כאשר 5,125 פליטים ארמנים מאזור מוסא דאג שסמוך לאנטקיה נמלטו משישה כפרים, מייד עם סיפוחו של האזור לטורקיה ב-7 ביולי 1939, ולאחר שזה התקיים משך מספר חודשים כמדינת האטיי.
בתוך עשרה ימים, כמעט כל האוכלוסייה הארמנית עזבה את האטיי.
העיירה תוכננה ונבנתה בצורת נשר הפורס את כנפיו.
במרכזה של העיירה היא נחצית על ידי רחוב מרכזי ובכל אחד משני צדדיו "כנף" שבה שלוש שכונות, ואלה קרויות על שמם של כפרי המוצא של התושבים בטורקיה.
חלק מהמתיישבים החדשים עזבו את ענג'ר והיגרו לארמניה ב-1940.
במהלך הסדר הסורי בלבנון, צבא סוריה הקים בענג'ר את מרכזו הצבאי באזור הבקאע, כמו גם את מרכז שירותי המודיעין הסוריים.
אתר העיר מהמאה ה-8 שמר על התוואי התכנוני המקורי שלו, אשר הושפע מהאדריכלות הרומית ואשר הוקם בשיטות בנייה ביזנטיות.
צורתו כשל מלבן מדויק באורך של 385 מטר מצפון לדרום וברוחב של 350 מטר ממזרח למערב, ושטחו כ-135,000 מ"ר.
הוא מוקף חומה שסביבה ארבעים מגדלים – 36 מהם לאורך צלעות האתר, וארבעה מגדלים עגולים נוספים בפינותיו.
האתר מחולק לארבעה רבעים שווים על ידי שני רחובות – הקארדו ברוחב של כ-20 מטר מוביל מצפון לדרום, והדקומנוס המשני המוביל ממזרח למערב.
בקצות הרחובות שוכנים שערים הקבועים במבני פורטיקו, ושני הרחובות נפגשים בדיוק במרכזו של האתר.
במקום מפגשם ניצבים שרידיהם של ארבעה מבנים שלכל אחד מהם היו ארבעה עמודים (Tetrapylon), ואחד מהם שוחזר.
מתחת לשני הרחובות נחפרו תעלות ביוב ולאורכם שכנו ארקאדות ובהן פעלו כ-600 חנויות.
לכל אחד מהרבעים אופי שונה – הארמון הראשי והמסגד שכנו ברובע הדרום-מזרחי, הארמון המשני ברובע הצפון-מערבי, ארמון נוסף ומרחצאות בסגנון רומי ברובע הצפון-מזרחי, ואילו הרובע הדרום-מערבי היה בעיקרו רובע מגורים שנחצה על ידי רחובות שתי וערב צפופים.
מבנה האתר ותכנונו מזכיר במידה רבה את ארמון דיוקלטיאנוס בספליט שבקרואטיה.
חלק ניכר משני הרבעים המזרחיים מכוסים בחורשות של עצי אקליפטוס וברוש.
הארמון הראשי השתרע סביב חצר מרכזית בשטח של 40 מ"ר ושרידיו השתמרו בצורה טובה.
מבנה זה הוא הראשון שהתגלה באתר.
צמוד מצפון לארמון שוכנים שרידיו המעטים של המסגד שאורכו 45 מטר ורוחבו 32 מטר.
למסגד הובילו שתי כניסות ציבוריות וכניסה נוספת שהייתה שמורה עבור הח'ליף.
הארמון המשני עוטר בעיטורים בהשפעה רומית ויוונית, אך עבודת המחקר שנעשתה בו מקיפה פחות מזו שנעשתה בארמון הראשי.
האתר הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1984.
עֲנָוָה או עַנְוְתָנוּת היא מידה טובה, הנחשבת על ידי חכמים רבים לשורש המאפיין את כל המידות הטובות.
מידה זו היא הכרה של האדם בעצמו כמי שאיננו בעל ערך מעבר לגבול יכולותיו, בין אם האדם אינו רואה עצמו כבעל ערך כלל, ובין אם מחשיב עצמו כשווה בין שווים.
העניו מכיר בכישוריו וערכו אך באותה מידה גם בחסרונותיו לצד ערכם וכישוריהם של אחרים; משכך, הוא נמנע מלהתנשא על אחרים ולא מבקש לעצמו כבוד ותהילה.
כל שאיפתו היא לעשות את הטוב והראוי.
בדתות ובחברות רבות ענווה נחשבת למידה טובה ונעלה ורק השלמים במידותיהם הצליחו לקנותה לעצמם.
אופן ביטוייה של מידת הענווה דומה למידת הצניעות, בה האדם מצניע את כישוריו ומעשיו הטובים ונמנע מהבלטת עצמו.
יש אומרים שענווה היא ההפך מגאווה: לא למצוא בעצמו ערך כלל ולחשוב שהוא כאין.
לעומתם, יש אומרים שענווה היא מידה ממוצעת בין שפלות וגאווה; כלומר: היא אינה התבטלות מכל וכל, ולא מבטלת לכישורי האדם, אלא מבקשת לשים אותו במקומו הנכון ובהקשר הראוי.
על פי פרופסור שלום רוזנברג הענווה היא היפוכה של הנרקיסיזם, והיא כוללת בתוכה שלושה מרכיבים שונים: א.
סובלנות כלפי האחר, ובמיוחד כלפי מי שעומד במדרגה חברתית ושכלית נמוכה יותר.
מוכנות לוותר על כבוד והערצה של אחרים ועל גינוני כבוד.
לפי הרמח"ל, בספרו מסילת ישרים, הענווה באה לידי ביטוי מעשי בהתנהג עצמו בשפלות, בסבול העלבונות, בשנוא הרבנות ובריחה מן הכבוד, ובחלוק כבוד לכל.
הוא מדגיש שמידת הענווה היא אחת המידות הגבוהות (וממילא, המאוחרות יותר בספרו) מכיוון שיש לעבור תהליך ארוך ומשמעותי בכדי לקנות אותה- לאחר הפנמה של המידות הקודמות המנויות בספר.
הענווה איננה רגש אלא תכונה, ולכן אדם שיש לו תכונה זו לא יחוש בה, אך היא תבוא לידי ביטוי התנהגותי בעיקר בנוכחות אנשים אחרים.
על פי רוב, אדם עניו ינהג במתינות כלפי הזולת, דבר שיכול לבוא לידי ביטוי בדרכים חיצוניות - כמו צורת הלבוש ובחירת המילים בשפה - אך לאו דווקא.
אדם עשוי להיות עניו אך לנהוג בשררה ואפילו בתקיפות.
בד בבד, הסובבים אותו בדרך כלל יחושו בכך שהוא אינו מרכז העולם בעיני עצמו אלא נותן מקום לזולת, ולפיכך העניו יהיה על פי רוב אהוב ומכובד על הבריות.
ענווה קשורה ליכולת לחוש אמפתיה, וקבלה כלפי עצמי והזולת, ובאופן כללי היכולת להעניק את מלוא תשומת הלב לאדם אחר, ההפך הגמור מנרקיסיזם.
יכולות אלו מאפיינות לרוב אנשים בעלי ערך עצמי בריא, יציב ומאוזן, לפיכך ערך עצמי בריא עשוי להיות הבסיס לתחושת ענווה.
יחד עם זאת, מכיוון שביטוייה העיקריים של ענווה הם חיצוניים, ניתן לומר שהיא מתקיימת לרוב בהקשר של אינטראקציה חברתית.
כתבי הדתות האברהמיות משבחים את מעלת הענווה, הנחוצה בראייתם לכל מאמין.
כך למשל, הפסוק "ענוים יירשו ארץ" מופיע גם בתהילים בתנ"ך () וגם בבשורה על-פי מתי (פרק 5, פס' 5) הכתבים גם מציינים כי אלוהים ירומם את מעמדו של אדם עניו.
בנצרות ובאסלאם כאחד מצוין כי רק הענווים יכנסו לגן עדן.
במסורת היהודית הענווה מועלית על נס, ונחשבת לכתר המידות הטובות.
ילקוט שמעוני קושר במפורש את יכולתו הנבואית המיוחדת לתכונת הענוה.
גם אישי מקרא ותנ"ך נוספים כמו אברהם, אהרון ודוד מוכתרים במידת הענוה.
בתורה מלך ישראל מצווה על ענווה, ולכן הוא מצווה לכתוב לעצמו ספר תורה ולקיים את אשר נכתב בו "לְבִלְתִּי רוּם לְבָבוֹ מֵאֶחָיו, וּלְבִלְתִּי סוּר מִן הַמִּצְוָה יָמִין וּשְׂמֹאול...".
יש פרשנים שלמדו שמכאן נרמזה חובת הענווה לכל אדם.
על פי ישעיהו הנביא, הקב"ה שוכן עם הענוותנים ושבורי הלב: "כי כה אמר רם ונשא שוכן-עד וקדוש שמו: מרום וקדוש אשכון, ואת דכא ושפל רוח, להחיות רוח שפלים ולהחיות לב נדכאים." ()
בעקבותיו נאמר בתלמוד, כי "מה שעשתה החכמה עטרה לראשה – עשתה הענווה עקב לסולייתה".
חז"ל אמרו "לעולם יהיה האדם ענוותן כהלל ולא קפדן כשמאי".
הם אף ציינו כי התורה ניתנה בהר סיני, דווקא מפני שהוא הנמוך והשפל שבהרים.
חז"ל אף אמרו כי מי שדעתו שפלה עליו, כאילו שהקריב את כל הקורבנות כולם על פי הפסוק "זבחי אלהים רוח נשברה" ().
עוד אמרו כי תפילתו מקובלת, והוא בן העולם הבא, רבי יוחנן מאמוראי ארץ ישראל, עוד הוסיף וציין שתכונה זו של ענוותנות אפילו הקב"ה מקיים בעצמו והיא קשורה לגבורתו.
חז"ל עוד ציינו שבניגוד למידת בשר ודם, הקב"ה הוא גבוה שרואה דווקא את השפל.
הסמ"ג כולל את תכונת הענווה בלאו ס"ד, של איסור שכחת אלוהים – "השמר לך פן תשכח את ה' אלהיך." (), על פי חיזיון שהיה לו בחלום הלילה.
בספר חובות הלבבות יש שער שלם, שער הכניעה, שנושאו הוא חשיבות הענווה, דרכי הקנייה שלה, דרכי התנהגות הנגזרות ממנה.
הרמב"ם כותב בשמונה פרקים כי הענווה היא המידה הממוצעת הטובה בין שתי התכונות הקיצוניות הרעות: גאווה בקצה אחד, ושפלות רוח בקצה האחר, כשה"אמצע" אינו במשמעותו המדויקת, אלא קרוב אל הקצה של שפלות הרוח.
אדם יהפוך לעניו לאורך זמן, תוך חזרה והתרגלות למעשים הנובעים ממידת הענווה.
אולם בספרו משנה תורה בהלכות דעות ישנה סתירה בדבר.
מחד, כותב הרמב"ם שיש ללכת בה בדרך האמצע, ומאידך כתב: "שאין הדרך הטובה שיהיה האדם עניו בלבד, אלא שיהיה שפל רוח, ותהיה רוחו נמוכה מאוד".
הרמב"ן מפרש באיגרתו מספר מעשים הקשורים לענוה, בהם דיבור בנחת תמיד, הימנעות מכעס, בושה מכל אדם, והחשבת כל אדם כגדול ממנו.
על פי הרמח"ל (במסילת ישרים) הביטויים המעשים של הענווה ניכרים בהנהגותיו של האדם כמו דיבור מתון ושקט ומלא כבוד לאחרים, וישיבה בין הציבור הרחב ולא בראש.
ספיגת עלבונות וסבילתם, שכן מי שמגיב בתוקפנות על עלבונות מראה שהוא מחשיב את עצמו.
שנאת תפקידי שררה ובריחה מקבלת כבוד, ובחלוקת כבוד לכל אדם, שכן הענו מעריך את הכול ולא רק את עצמו.
עוד על פי הרמח"ל (שם), מה שיכול להקנות לאדם את תפיסת הענווה ולהביאו להתגבר על האהבה העצמית היתרה שטבעית באדם, היא א.
התרגלות לעשיה שיש בה סממנים של ענווה ואף מעט שפלות, כמו הליכה בסוף החברה ולבישת בגדים צנועים.
רכישת חכמה והתבוננות בעולם: ארעיותו של האדם בעולם, במיוחד בדרך שבה הוא נוצר ומתכלה, תמורות הזמנים והעיתים שעלולים להורידו מרום מעלתו ברגע אחד, ולבסוף ערותו למגבלותיו וחסרונותיו ואי מילוי חובותיו של האדם כלפי אלוהים.
לדעת הנצי"ב מוולוז'ין, משמעות "עניו" שהוא מתנהג בלי חשש על כבודו.
היו הוגים שציינו כי חלק גדול מיכולותיו של אדם מצליח, מושתת על הדורות הקודמים.
אם על תכונות טובות שקיבל בירושה מהוריו, ואם על ידע אנושי, שהוא תוצאה של עמל דורות רבים של האנושות.
יש מפרשים שאומרים שאין הכוונה בענווה שאדם ישפיל את עצמו וירגיש שהוא כלום, אלא הכוונה שלא יתגאה במעשיו הטובים ויזכור שכל יכולותיו מאת האלוקים.
יש להבדיל בין ענווה אמיתית לבין ענווה מזויפת, ולפעמים הגבולות ביניהן מאוד דקים.
לדוגמה, אדם שאינו עומד על מידותיו, זו ענווה אמיתית.
זו הייתה דרכו של רבי עקיבא, שהיה מעביר על מידותיו (אינו מקפיד על אנשים, מוכן לוותר ולסלוח).
אולם ענווה המביאה את האדם לסובלנות יתר, וויתור על האמת ועל עקרונותיו באופן מזיק, זו ענווה מזויפת.
במסכת אבות התנא יהודה בן תימא אמר: "הוי עז כנמר, וקל כנשר, ורץ כצבי, וגבור כארי לעשות רצון אביך שבשמים".
עזות של קדושה, עוז פנימי, נובעים מענווה אמיתית.
אולם ענווה יתירה תוך קפדנות לשם שמים מבלי להתחשב בנסיבות ובדעות אחרות, זו ענווה פסולה, כמו שנאמר בתלמוד: "אמר רבי יוחנן: ענוותנותו של רבי זכריה בן אבקולס החריבה את ביתנו ושרפה את היכלנו והגליתנו מארצנו" (תלמוד בבלי, גיטין נ"ו.).
בנצרות הענווה נחשבת לבסיס האמונה – אדם גאוותן אינו יכול לקבל את האמונה ללבבו.
למשל: "...על כן אומר: אלוהים, ללצים (הלועגים על בני אדם) – הוא יליץ (יגרום שיתלוצצו עליהם), ולענווים – יתן חן.
הכנעו לפני ה' והוא ירים אתכם".
תכונת הענווה מיוחסת רבות לישו כדוגמה לבני האדם, למשל: "...המשיח עונה בעבורכם והשאיר לכם מופת ללכת בעקבותיו; אשר חטא לא עשה ולא מרמה בפיו; אשר שמע חרפתו ולא השיב, נענה ולא גער, כי אם מסר דינו לשופט צדק ואת חטאותינו הוא נשא בגויתו על העץ".
עוד מובא בברית החדשה הענווים זוכים לכבוד, חוכמה, חיי נצח בגן עדן ועוד.
השבח הבולט ביותר בברית החדשה בזכות הענווה מופיע באיגרת פולוס השליח אל הפיליפיים: "ואל תעשו דבר בדרך מריבה, או כבוד שווא, כי אם בשפלות רוח תחשבו איש את רעהו יותר מעצמו...
כי הרוח ההיא אשר הייתה במשיח תהי גם בכם, אשר אף כי היה בדמות האלוהים לא חשב לו לשלל היותו שווה לאלוהים, כי אם הפשיט את עצמו וימצא בתכונתו כבן אדם, וישפל את נפשו ויכנע עד מוות – עד מיתת הצליבה.
על כן גם האלוהים הגביהו מאוד ויתן לו שם נעלה על כל שם, למען אשר בשם ישוע תכרע כל ברך...
עשו כל דבר בלא תלונות ובלא מזימות, למען תהיו נקיים וטהורים, בני אלוהים לא-מום בם, בתוך דור עיקש ופתלתל אשר תאירו ביניהם כמאורות בעולם".
גם באסלאם הענווה נחשבת לחיונית מבחינת אמונתו של אדם.
כך בסורה 57, איה 16: "האם לא הגיעה השעה שענווה תמלא את לב המאמינים לנוכח זֵכר אלוהים, ולנוכח האמת אשר הוריד ממרומים?
אל להם לנהוג כדוגמת אלה אשר ניתן להם הספר זה כבר, וברבות הימים גס בו לבם." ומצוין כי בעלי הלב הגאה, בו מצוי השטן אינם פונים לאללה בעת צרתם.
כך למשל, בסורה 6, איאת 42-43 נאמר: "כבר לפניך (מוחמד) שלחנו שליחים אל בני האומות, והכינו אותם באזון ובצרה למען ישטחו תחינה.
ואולם עם בוא חרון אפנו עליהם, מדוע לא שטחו תחינתם?
אדרבא: הם הקשו לבבם והשטן השיאם להשתבח במעלליהם." התפילה באסלאם המבוצעת, בין השאר בהשתטחות, תורמת בראיית הקוראן לענוות האדם: "המאמינים יעשו חיל.
בחדית' מפורסם, שאל עומר בן אל-ח'טאב את מוחמד מדוע על המוסלמים להיות ענווים, אם אמונתם היא הנכונה והם מונהגים על ידי נביא אמת, ואילו אמונת אויביהם אינה צודקת.
בתגובה הזכיר לו מוחמד כי המוסלמים ומוחמד עצמו כפופים לאל.
בחדית' אחר מסופר על כך שהגיהנום טען כי רק ה"רודנים והגאוותנים" נכנסים לשעריו, ותהה מדוע "החלשים והענווים" אינם נכנסים לשעריו.
בחדית' בסונה אבו דאוד, מציין מוחמד בבירור "אללה גילה בפני כי חובה להיות ענווים, כך שאף אחד לא ידכא את האחר או יתגאה בפני אחרים.
בחכמות ודתות המזרח הרחוק הענווה מוערכת מאוד.
בסין העתיקה, לענווה מקום מרכזי בדאואיזם, וכן באופן פחות מפורש בקונפוציאניזם.
הינדואיזם, אחת מהדתות בעלות מספר המאמינים הגדול בעולם, מתייחסת על הענווה כאל אחת התכונות המוערכות ביותר אצל האדם, כפי שמתואר במזמור בהגאוואד גיטה בבודהיזם ענווה היא אחד מהישגיו של האדם בדרכו להיות אדם טוב יותר.
על פי אחד מעקרונות הדת הסיקית, המאוזכר בספר הראשון מתוך כתבי הקודש הסיקיים, שורש הענוה הוא בתפישה, שכל כישורי האדם הם מתנה אלוהית.
במקור אחר ישנה אמרה, כי שפל הרוח יזכה לכבוד ויוקרה.
דת נוספת המקדשת את הענווה היא הג'ייניזם המציגה את הגאווה והאגו האנושי כתכונות שלילות ביותר המונעות על ידי הדחפים האנושיים הרעים..
בַּלשון מקובלים ביטויים אחדים של ענווה.
ביטוי נפוץ מסוג זה הוא "לעניות דעתי" – ביטוי שבו אדם המביע את דעתו מקטין עצמו בענוותנותו.
שיבוש נפוץ של ביטוי זה הוא הצורה "לעניות דעתך" – שבו הדובר מקטין את זולתו, מעשה שאין בו ענווה אלא גסות רוח (אף שהדובר כך עושה זאת מבוּרוּת ולא מגסות).
בספרות התורנית מקובלת החתימה "הנני הק'", שבה "ק'" היא קיצור של המילה "קטן" – גם במקרה זה הכותב מקטין עצמו משום ענווה.
הרחבה של צעד זה נעשית בביטוי "הנני העני ממעש", שמקורו בתפילה שאומר החזן בתחילת תפילת מוסף בראש השנה וביום הכיפורים).
החתימה "עבדך הנאמן" (your obedient servant), אף דרך להביע ענווה.
כך גם הביטוי "כיהודה ועוד לקרא", שמקורו בתלמוד הבבלי, הבא לומר כי למעשה דעת האומר או הכותב אינה בעלת משמעות לאחר שאחרים, חשובים ממנו, כבר הביעו את דעתם בנידון והוא רק מצטרף לדברי קודמיו.
הראי"ה קוק היה נוהג לחתום על מכתביו בביטוי "עבד לעם קדוש על אדמת הקודש".
בסיפורו של חיים נחמן ביאליק, "אלוף בצלות ואלוף שום", נוקטים הפונים אל המלך לשון ענווה מופלגת.
כך בן המלך, האומר , וכך זקן החכמים, האומר: .
עַנַ֫בְּתַא היא עיירה פלסטינית בהרי השומרון 9 ק"מ מזרחית לטולכרם.
בענבתא התגלו חרסים מהתקופה ההלניסטית, הרומית המוקדמת והמאוחרת, ומהתקופה הביזנטית.
במהלך התקופה הרומית והביזנטית, ענבתא היה ישוב שומרוני.
מסורת שומרונית מקשרת את הכפר עם דוסיתאוס, מנהיג דתי שומרוני שככל הנראה היה פעיל במאה הראשונה לספירה.
ההיסטוריון השומרוני בן המאה ה-14 אבו אל-פתח כתב כי דוסיתיאוס מת מרעב לאחר שהתחבא במערה ליד ענתבא וצם במאמץ להשיג חוכמה.
בשנת 1927 ידע הכפר סכסוכים עם כפרים שכנים, במסגרתם הושחתו 1,500 עצי זית של הכפר.
לאור הסכסוכים הבלתי פוסקים שלחה משטרת המנדט לכפר באפריל 1928 כוח משטרה קבוע והטילה על הכפר תשלום של 70 לירות ארץ ישראליות לחודש עבור הוצאותיהם.
בשנת 1934 פעל במקום מכונת קידוח בארות מים של ממשלת המנדט.
בשיטפון שפקד את הכפר בפברואר 1935 נהרס גשר המוביל אל הכפר, נהרסו בתים בכפר ומספר תושבים נהרגו.
בכפר הייתה תחנה של הסעיף המערבי של מסילת השומרון, בקטע מסעודיה–טולכרם היציאה המזרחית של הכפר ליישובי השומרון, כולל ליישובים הפלסטיניים, עוברת דרך מחסום המאויש על ידי צה"ל.
במחסום היו היתקלויות עם פלסטיניים אשר בכליהם נמצאו כלי נשק או חומר נפץ.
העיירה שוכנת על כביש הרוחב של השומרון, כביש 57, טולכרם–שכם ומספר תושביה 7,300 (2006).
דרך זו שימשה גם כן כדרך מרכזית בתקופת המקרא ובתקופה הרומית–ביזנטית (דרך קיסריה–סבסטיה) בהיות קיסריה בירת הפרובינקיה.
במלחמת ששת הימים כביש זה יחד עם כביש 55: קלקיליה–שכם היו צירי ההתקדמות לעבר כיבוש שכם – העיר המרכזית בשומרון.
לאחר שענבתא נכנעה לצה"ל, מונה רענן לוריא, אז מפקד פלוגה בדרגת רב-סרן, למושל הצבאי שלה.
כאשר הגיעה הוראה לגרש את תושבי העיירה אל מעבר לנהר הירדן, הוא סירב פקודה והגירוש נעשה בלעדיו.
לאחר מספר ימים הוחזרו התושבים לבתיהם וצה"ל סייע לשקם בתים שנהרסו.
על פי עדותו של רענן לוריא, עוזי נרקיס טען שהגירוש נעשה ביוזמה מקומית של זאב שחם מפקד חטיבה 5, שזכתה בגיבוי בשתיקה של עוזי נרקיס ומשה דיין.
הגירוש בוטל לאחר מספר ימים לאחר שהתושבים ישבו על כביש קלקיליה–שכם ולא היה מה לעשות איתם.
כניסת ישראלים לעיירה, המצויה בשטח A, אסורה.
היישוב הישראלי הסמוך, ענב, קרוי על שם הכפר ענבתא.
הענח' (מפתח החיים, או מפתח הנילוס) היה הירוגליף מצרי דמוי צלב שפירושו "חיי נצח".
ההירוגליף מבוטא באותיות עי"ן נו"ן וחי"ת.
אלילי מצרים מתוארים לרוב כשהם אוחזים בענח' בלולאתו, או אוחזים ענח' אחד בכל יד כשידיהם שלובות על חזם.
מקורות הסמל לוטים בערפל, ואין תאוריה אחת המקובלת על הכל.
תאוריות שונות מסבירות כי המדובר בסמלים של זכר ושל נקבה שאוחדו יחד, באבזם החגורה של איזיס או ברצועת הסנדל הכרוכה סביב הנעל, בחולייה מעמוד השדרה של פר, כסמל לשליטה, או כמטהו של האל סת המסמל את ראשו וזנבו.
אחרים, במיוחד חוקרים מצריים, סבורים כי הסמל מסמל את הנילוס, כאשר הצורה האליפטית בראש הסמל מסמלת את הדלתא של הנילוס, המטה את הנהר עצמו, והזרועות הפונות ימינה ושמאלה את מצרים המאוחדת מסביבו.
הענח' מופיע בציורים בקברים מצריים ובאמנות מצרית אחרת, לרוב בידיהם של אלים ואלות המייצגים את החיים שלאחר המוות, ומעניקים את מתנת החיים למומיה של האדם שמת.
הענח' נלבש לעיתים כקמע, אם לבדו, או עם שני סימנים אחרים המסמנים כוח ובריאות.
מראות ממתכת מלוטשת נוצרו לעיתים בצורת ענח', אם מסיבות מעשיות או כדי לסמל את המבט אל העולם שמעבר.
הענח' נוצר לרוב מזהב, ייתכן שבשל זיהויו עם השמש.
לפי דעת חוקרים רבים, השם "צפנת פענח", שנתן פרעה ליוסף, מכיל את היסוד ענח'.
סמל הענח' נפוץ גם כתכשיט בתת-תרבות הגותית, מאחר שזו מרבה להתעסק במשמעות של חיים, מוות ואלמוות.
בקומיקס "סאנדמן" מאת ניל גיימן מוות מתואר כנערה גותית עם סמל ענח' כסוף ענוד לצווארה.
בסדרת הספרים "משפחת קיין והאלים המצריים" מאת ריק ריירדן, מסופר על בית החיים בשם "פר ענח'".
בסדרת הטלוויזיה הישראלית "גאליס", בעונה החמישית, ישנו שימוש במפתח כדי להגיע אל מעיין הנשמות.
בסדרת הנוער הקנדית "נביא החושך", סמל הענח' מופיע על חוברות הקומיקס ומשמש גם כסמל הכת הסודית הקשורה במעבר בין יקומים מקבילים בה חברים דויל, אומן וורן.
סמל הענח' היה בשימוש גם על ידי הגיטריסט ויני וינסט מלהקת "קיס", אשר נהג להופיע תוך שהוא מאופר באיפור לבן ועליו סמל הענח'.
ביוניקוד וברשימת הסימנים של גרדינר
בתקן יוניקוד מושג סמל הענח' () באמצעות הקלדת U+2625 או U+132F9. ברשימת הסימנים של גרדינר מספרו S34.
ענה לי הוא אלבום האולפן השישי של אהוד בנאי.
האלבום יצא ב-2004 וזכה בשלושה פרס עמ"י: אלבום השנה, זמר השנה ותמלילן השנה.
האלבום יצא לאחר שבע שנים שבהן בנאי לא הוציא חומר חדש (מאז צאת האלבום "עוד מעט") וכחמש שנים לאחר אלבום האוסף, "טיפ טיפה".
האלבום הופק על ידי גיל סמטנה אשר משתף פעולה עם בנאי מאז ראשית דרכו המוזיקלית.
עטיפת האלבום צולמה על ידי יעל יעקבי.
האלבום כולל להיטים כמו: "היום", "גבולות", והלהיט המוכר ביותר באלבום (ואחד הידועים של בנאי): "בלוז כנעני", אשר הוקדש לזמר מאיר אריאל.
באלבום מופיע גם השיר "היברומן" אשר קורא לישראלים להתגאות בשפה העברית ורובו נכתב בכוונה, באנגלית.
השיר "הופעת מילואים" נכתב לזכרם של סגן אייל (מישאל) לוי, סמ"ר אסף טננבאום, סמ"ר גולן חזן, סמ"ר ארי וידל, סמ"ר אסף אבני, סמ"ר צחי דאלי, סמ"ר ניר זלאיט, מאג'ד רחל (גשש), וקצין היחס"פ אבי פישר.
לפי בנאי, סגן לוי היה מפקד בחטיבת גולני אשר הוביל כוח לוחמים להיכנס למארב בלבנון ב-19 באוגוסט 1993, ובדרכם על כביש גדר המערכת פגשו החיילים את אהוד בנאי ודודי לוי, אשר סיימו בדיוק הופעה במוצבי הגזרה.
לוי ביקש מהם שיר אחד לפני שהם ממשיכים בדרכם אל תוך לבנון.
המש"קית האחראית אמרה שאין זמן, אך לבסוף החליטו לעשות הופעה קצרה ועל החלק האחורי של הרכב הוכנה בזריזות במה מאולתרת, דודי לוי תופף על קסדה ואהוד עם המפוחית והם שרו לחיילים את השיר "דוד ושאול".
מספר שבועות לאחר מכן עלה הכוח על שרשרת מטעני צד.
בנאי שב באותה עת חזר מחופשה בסיני וראה את תמונות ההרוגים בעיתון; מכאן לכאורה השורה "מפסגת לבנון עד סיני"..
ענבר לביא (נולדה ב-27 באוקטובר 1986) היא שחקנית ישראלית.
נודעה לראשונה בזכות גילום דמותה של רביבה בסדרה "הג'וב הכי גרוע" שבערוץ MTV האמריקאי.
בנוסף מוכרת מתפקידיה בסדרות ההוליוודיות "מתחזים" בתור מאדי, "לוציפר" בתור חוה, ו"נמלטים" בתור שיבא.
לביא נולדה ברמת גן, וגדלה והתחנכה בחולון.
אביה, זוהר לביא, הוא איש עסקים שבעברו התמודד ברשימת העבודה לכנסת.
אמה, שושנה (לבית זיני), היא מזכירה.
למדה בתיכון קריית שרת בחולון, ולאחר מכן למדה בבית הספר לאמנויות הבמה סופי מוסקוביץ' בתל אביב.
בעת היותה תלמידת תיכון עבדה במשרה חלקית בספריית וידאו, וכך נחשפה לקולנוע ולטלוויזיה אמריקאית.
לביא החליטה לא לשרת בצה"ל לאחר שביקשה להתגייס ולשרת בתחום המשחק, אולם כאשר הוצע לה תפקיד "נהגת בוס", השתחררה על רקע פרופיל רפואי נמוך.
בגיל 17 ירדה מהארץ כדי להתנסות בקריירת משחק מעבר לים.
היא עברה להתגורר אצל קרובי משפחה בניו יורק ולבסוף התגלגלה להוסטל בהארלם, שם עברה חוויה טראומטית.
במשך חצי שנה עבדה, בין השאר, כמלצרית.
לאחר שאזל כספה עברה לברוקלין, לקומונה עם ישראלים נוספים.
בתום כמה חודשים, עברה ללוס אנג'לס והחלה ללמוד במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע, אליו הצליחה להשיג מלגת לימודים מלאה.
בשנת 2006, בראשית דרכה כשחקנית, גילמה את קורדיליה בהצגה השייקספירית "המלך ליר" שהועלתה בלוס אנג'לס.
ב-2008 החלה להופיע בסדרות טלוויזיה הוליוודיות: "הלוחשת לרוחות", "המלאכיות של צ'רלי", "המפענחת", "ילדות שמנות", "התרסקות", "מחשבות פליליות", "CSI" ו"הפמליה".
בשנת 2010 גילמה את אלאנה הנסיכה הלוחמת בסרט "עלילות האימפריה הקדומה".
בעקבות הופעתה לוהקה לתפקידים נוספים, בסרט "Getting that girl" ובסרט "Street Kings 2", ובסרט האימה "Underground".
ב-2013 גילמה את אמה, התפקיד הראשי בסרט האימה "בית האבק".
כן גילמה את רביבה, אמריקאית-ישראלית מובטלת, בסדרה "הג'וב הכי גרוע" של רשת MTV אמריקה.
בקיץ באותה שנה, הובילה את קמפיין הפרסום של חברת הביגוד הישראלית "העין השלישית".
ב-2014 שיחקה בעונה בסדרה "כנופיות אל איי".
בנוסף, השתתפה בסדרה "ילדי האנרכיה" בתור וינסום.
באותה שנה גם התראיינה לתוכנית האירוח של קרייג פרגוסון והצטלמה לכתב העת "Maxim" האמריקאי.
החל מאמצע 2015 לביא משחקת בעונתה השנייה של סדרת דרמת המתח "הספינה האחרונה" את תפקידה של נספח צה"ל בתוך חיל הים האמריקאי.
גם כן ב-2015, שיחקה את סוניה בסרט הפעולה "צייד המכשפות האחרון" בכיכובו של וין דיזל.
באותה שנה שיחקה גם בתפקיד אורח בסדרה "קאסל".
ב-2017 כיכבה לביא בסדרת הקומדיה שחורה "מתחזים" בתפקיד מאדי, נוכלת מקצועית, ברשת Bravo האמריקאית.
כן גם גילמה את שיבא בעונה החמישית של סדרת הטלוויזיה "נמלטים".
לאחר מכן, היא מילאה תפקיד ראשי בסרט הקומי "Sorry for Your Loss" בתור לורי שיצא לאקרנים ב-2018.
ב-2019 שיחקה בתור איב (חוה המקראית) בעונה הרביעית של הסדרה האמריקאית "לוציפר", בהמשך שבה לשחק את הדמות במספר פרקים בעונה החמישית והשישית.
ב-2021, הוציאה לביא את סינגל הבכורה שלה "Puppet Master".
בשנת 2022 החלה לגלם את דמותה של שני רוסו בעונה הרביעית של הסדרה "פאודה".
בשנת 2004 ירדה מהארץ, ועברה להתגורר בקליפורניה שבארצות הברית.
בשנים 2009–2013 הייתה בזוגיות עם השחקן האמריקאי כריסטוף סנדרס .
בספטמבר 2021 נישאה בישראל לבן זוגה הישראלי דן בר שירה, המתגורר עמה בלוס אנג'לס.
ביולי 2025 ילדה את בתה הבכורה.
+שנהסרטתפקידהערות2010עלילות האימפריה הקדומהאלאנה2011מלכי הרחוב 2: עיר המנועיםליילה סאליבןGetting That Girlג'נה גפריסUndergroundלילית טרוז2012בשם הכסףטליה2013בית האבקאמה2015צייד המכשפות האחרוןסוניה2018משתתפים בצערךלורי2021שמונה מתנות לחגתפקיד ראשי;
עניבת פרפר או עניבת פפיון ("פפיון", מ"papillon" בצרפתית, פירושו פרפר) היא עניבה הנקשרת סביב הצוואר.
עניבת פרפר משמשת לעיתים קרובות כחלק מלבוש רשמי, כגון חליפת עסקים או מדי עבודה (בקרב מלצרים ודיילים, למשל).
עניבת פרפר מהווה אלטרנטיבה ללבישת עניבה מסורתית ואף קדמה לה היסטורית.
לבישת עניבות פרפר עם חליפות הייתה אופנתית בשנות ה-80, אף שמעט גברים נהגו להתלבש כך.
בלבוש נשים נהוגות עניבות פרפר גדולות יותר.
ענוג הוא הלילה הוא רומן מאת הסופר האמריקאי פרנסיס סקוט פיצג'רלד.
היה זה הרומן הרביעי שלו והאחרון שסיים במלואו.
שם הספר לקוח מן הפואמה "אודה לזמיר" מאת ג'ון קיטס.
מדובר ברומן פסיכולוגי מעמיק ורב-מישורי שבמרכזו עומדת פרשת התדרדרותו של פסיכואנליטיקאי אמריקאי צעיר ואידיאליסטי על רקע הניוון של חברת השפע באירופה בין שתי מלחמות העולם.
בעיניו של פיצג'רלד ספר זה מהווה את פסגת יצירתו.
ביצירה זו, כמו בכל ספריו, העלילה איננה העיקר אלא הערותיו המבריקות, תובנותיו והבחנותיו הדקות על נפש האדם ועל תקופתו, הנובעות ממנה.
יחד עם עולם הדימויים העשיר של יצירתו.
ביצירה זו ישנם מאפיינים מובהקים מן האקזיסטנציאליזם.
בשנת 1932 אושפזה אשתו של פיצג'רלד, זלדה סאייר פיצג'רלד, בשל מחלת הסכיזופרניה בבולטימור שבמרילנד.
הסופר שכר את אחוזת "לה פיי" בפרבר של טוסון כדי לעבוד שם על הספר הזה, סיפור עלייתו ונפילתו של דיק דייבר, פסיכואנליטיקאי צעיר ומבטיח ואשתו, ניקול, שהיא גם מטופלת שלו.
היה זה הרומן הראשון של פיצג'רלד לאחר תשע שנים, והאחרון שישלים.
במהלך עבודתו על הספר הגיע פעמים אחדות לחסרון כיס ונאלץ ללוות מן המו"ל והסוכן שלו ולכתוב סיפורים קצרים לכתבי עת מסחריים.
שנות ה-30 הראשונות של המאה ה-20, שבהן הגה פיצג'רלד וכתב את הספר, היו השנים האפלות ביותר של חייו, והרומן, שלא במפתיע, משקף אותן ביסודות הקודרים שבו.
שתי גרסאות של הרומן קיימות בדפוס.
ב-1998 הציבה "הספרייה המודרנית" את "ענוג הוא הלילה" במקום ה-28 ברשימתה ל-100 הרומנים הטובים ביותר שנכתבו בשפה האנגלית של המאה ה-20.
דיק וניקול דייבר הם בני זוג מן החוג הנוצץ, ששוכרים וילה בדרום צרפת ומקיפים עצמם בחוג ידידים, רובם אמריקאים.
באתר הנופש שוהות גם רוזמרי הויט, שחקנית צעירה, ואמה.
רוזמרי נסחפת אל חוג ידידיהם של הזוג דייבר; היא מתאהבת בדיק וניקול מאמצת אותה כחברה קרובה.
דיק משתעשע תחילה באפשרות לנהל רומן עם רוזמרי, רעיון שהוא מגשים לבסוף כעבור שנים.
אירועים שונים, משכרות ועד רצח, מתרחשים בחיי הזוג דייבר וידידיהם ומסבכים אותם.
בהמשך נחשפת היסטוריית היחסים בין דיק דייבר לאשתו, שאותה קיבל לטיפול עקב נוירוזה קשה ומורכבת, שמקורה ביחסיה הסבוכים עם אביה המתעלל.
דיק נושא לאישה את ניקול, על אף התנגדות מצדדים שונים, וכספה משמש לקניית שותפות לדיק במרפאה שווייצרית ולמימון אורח חייהם הפזרני עד קיצוניות.
עם הזמן, דיק מתדרדר לשתיינות ולתקריות עם המשטרה, ושותפו קונה ממנו את חלקו במרפאה.
האיזון בין בני הזוג משתנה באופן דרסטי - ככל שדיק נחלש ומתערער, ניקול מתחזקת והולכת.
דיק נקלע למצבים מביכים עם ילדיו ועם ידידים, ובסופו של דבר ניקול מתגרשת ממנו ונישאת לטומי ברבאן, שעמו ניהלה פרשת אהבים.
אחותה של ניקול, שהתנגדה מלכתחילה לקשר ביניהם, משום שראתה בדיק טפיל שלטש עיניו אל ירושתה של ניקול, מסכמת לבסוף, "זה מה שהוא חונך לעשות".
פיצג'רלד התחיל לעבוד על רומן חדש סמוך מאוד למועד פרסומו של גטסבי הגדול באפריל 1925. תוכניתו המקורית הייתה לספר את סיפורו של פרנסיס מלארקי, טכנאי הוליוודי צעיר, המסייר בריביירה הצרפתית עם אמו השתלטנית.
פרנסיס היה אמור להתרועע עם קבוצה של גולים אמריקאים עשירים, מבריקים ומקסימים (על פי ג'רלד ושרה מרפי וכמה מידידיהם), קשר המפורר אותו בהדרגה ובסופו של דבר, מביא אותו להריגת אמו.
פיצג'רלד התכוון במקור לקרוא לרומן "היריד העולמי" אבל שקל גם את "הטיפוס שלנו" ואת "הנער שהרג את אמו".
הדמויות המבוססות על הזוג מרפי נקראו במקור סת ודינה פייפר, ופרנסיס היה אמור להתאהב בדינה - מצב שיאיץ את תהליך התפוררותו.
פיצג'רלד כתב כמה פרקים לגרסה זו של הרומן בשנים 1925 ו-1926, אבל לא הצליח לסיים אותו.
כמעט כל מה שכתב הגיע בסופו של דבר אל היצירה הגמורה בצורה שונה.
הגעתו של פרנסיס אל הריביירה עם אמו, וכניסתו לעולמו של הזוג פייפר, הומרה בסופו של דבר להגעתה של רוזמרי הויטס עם אמה וכניסתה לעולמם של דיק וניקול דייבר.
דמויות שנותרו בגרסה המוקדמת הזו נשארו ברומן הסופי, בייחוד אייב ומרי נורת' (במקור גרנט) והזוג מק-קיסקוס.
אירועים אחדים, כמו הופעת רוזמרי וסצנות מוקדמות על חוף הים, ביקורה באולפן הסרטים בריביירה וסעודת הערב בווילה של הזוג דייבר, הופיעו כולם בגרסה המקורית, אבל עם פרנסיס בתפקיד הנוכרי פעור-העיניים, שבהמשך תמלא אותו רוזמרי.
כמו כן, הפרק שבו דיק השיכור מקבל מכות ממשטרת רומא, נכתב גם הוא בגרסה ראשונה זו (עם פרנסיס כקורבן המוכה); תיאור זה התבסס על מקרה אמיתי, שקרה לפיצג'רלד ברומא ה-1924.
הספר יצא לאור לראשונה בעברית בסדרת ספרייה לעם של עם עובד בשנת 1973, בתרגומה של אסתר כספי.
בשנת 2016 יצא הספר בתרגום חדש של חוה כפרי בהוצאת אוריון.
פ' סקוט פיצג'רלד, ענוג הוא הלילה, תורגם מאנגלית בידי אסתר כספי, תל אביב: עם עובד (ספרייה לעם), תשל"ד 1973. (הדפסה מחודשת: תשס"ז 2007)
פ' סקוט פיצג'רלד, ענוג הוא הלילה, תרגום מאנגלית: חוה כפרי, חולון: אוריון הוצאת ספרים, 2016.
ב-1962 הופק הסרט ענוג הוא הלילה המבוסס על הסרט.
ב-1985 שודרה ב-BBC מיני-סדרה המבוססת על הספר לפי תסריט שכתב דניס פוטר, ובכיכובם של מרי סטינבורגן ופיטר שטראוס בתפקידי ניקול ודיק.
עניי עירך קודמים הוא כלל בהלכות צדקה, שמקורו בתלמוד, לפיו יש להקדים ולסייע לעניים הקרובים אל האדם, לפני שמסייעים לעניי מקומות רחוקים.
בהשאלה, נעזרים רבות בכלל זה בעברית המודרנית, לצורך הבהרה שעל הבריות לדאוג לזקוקים לעזרה מבין הנמצאים בקרבם, בטרם ידאגו לרחוקים.
אף על פי שקיים חיוב לתת צדקה גם לעניים ממקומות רחוקים, וכמו שלמדו חז"ל מהפסוק "כִּי פָתֹחַ תִּפְתַּח אֶת יָדְךָ לוֹ": "אין לי אלא לעניי עירך, לעניי עיר אחרת מנין?
תלמוד לומר פתח תפתח, מכל מקום", דרשו חכמים שיש להקדים את עניי עירו לעניי עיר אחרת.
וכך אמרו בתלמוד בבלי בשם רב יוסף:
לפי ברייתא זו סדרי הקדימה הם: סיוע לעני קודם לסיוע לעשיר.
סיוע לעני קרוב משפחה קודם לסיוע לעני שאינו קרוב משפחה.
סיוע לעני (שאינו קרוב משפחה) שדר בעירי קודם לסיוע לעני שכזה שדר בעיר אחרת.
גם בתנא דבי אליהו מופיע דירוג לגבי מתן צדקה:
כלל זה נפסק להלכה בשולחן ערוך הן לגבי הלכות הלוואה והן לגבי הלכות צדקה.
השולחן ערוך הוסיף על פי הספרי שעניי ארץ ישראל קודמים לעניי חוץ לארץ.
כלל זה מהווה שיקול להעדפת תושבי המדינה על פני זרים בתחומים מסוימים.
ההסתדרות הרפואית בישראל מחקה כלל זה מנייר העמדה הקודם שלה, בטענה שהעדיפות חייבת להינתן לאלו שזקוקים לעזרה הדחופה יותר, בלי להתחשב בעדיפות של קרבה זו או אחרת, וכן משום שבזמן האירוע קשה להבחין בין המפגע לנפגעים.
ענבר שרי מארק (נולדה ב-11 בפברואר 1998, ט"ו בשבט ה'תשנ"ח) היא שחיינית ישראלית, אלופת ישראל בשחייה המתמחה בסגנון גב.
מארק נולדה וגדלה במיתר, למשפחה דתית לאומית, בתם של שלמה ודקלה ואחות בכורה במשפחה של 4 אחים.
היא החלה לשחות בגיל 6 ולהשתתף באליפויות ישראל לילדים מגיל 11. היא התאמנה בבריכת השחייה בגני עומר בהדרכתם של עדי ולפמן, רוני סנדלר וברק עטר בקבוצת הפועל דולפין נתניה.
היא בוגרת מדרשת אמי"ת קמה ירוחם.
בספטמבר 2016 עברה מארק להתאמן במכון וינגייט בהדכתם של לירן ועקנין, חנן גלעד ולאוניד קאופמן.
במהלך הקריירה שלה זכתה מארק באליפויות הגילאים של ישראל לנערות.
בשנים 2019-2023 מארק לומדת מדעי הרפואה באוניברסיטת המדינה בוולינג גרין () וחברה בנבחרת השחייה של האוניברסיטה.
בתחרות "רב אומות" לנוער שנערכה בקורפו, יוון באפריל 2012 זכתה מארק בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:24.04 דקות ומדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:31.69 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:07.99 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באותה שנה היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:07.12 דקות, במקום חמישי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 31.19 שניות ובמקום שישי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:07.12 דקות.
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה בפוזנן, פולין ביולי אותה שנה היא השתתפה ב-3 משחים, במשחה ל-50 מטר גב (31.24 שניות), בשמחה ל-100 מטר גב (1:07.70 דקות) ובמשחה ל-200 מטר גב (2:26.30 דקות).
באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) שנערכה במכון וינגייט זכתה מארק במדליית ארד במשחה ל-50 מטר גב בשיא אישי חדש של 29.65 שניות, אחרי אור תמיר מהפועל עמק חפר (29.30 שניות) ודקל שחף מהפועל בית שמש (29.46 שניות).
באליפות ישראל שנערכה באוגוסט 2015 סיימה מארק במקום רביעי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 31.16 שניות ובמקום שישי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:23.99 דקות.
באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) שנערכה בדצמבר 2016 זכתה מארק לראשונה במדליית זהב, במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 29.77 שניות, לפני אור תמיר (30.02 שניות) ואיריס פאור מבני הרצליה (30.22 שניות).
כבר בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 29.69 שניות ועלתה מהמקום הראשון.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 1:02.94 דקות, במקום רביעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:17.65 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 1:04.41 דקות.
ענוג הוא הלילה הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1962 בבימויו של הנרי קינג עם ג'ייסון רוברדס וג'ניפר ג'ונס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "ענוג הוא הלילה" משנת 1934 מאת סקוט פיצג'רלד.
שם הספר והסרט לקוח מן הפואמה "אודה לזמיר" מאת ג'ון קיטס.
שיר הנושא של הסרט בלחנו של סמי פיין ולמילים של פול פרנסיס ובסטר היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר וזכה לביצועים רבים, בהם של טוני בנט, ג'וני מאטיס, ויק דאמון, הנרי מנציני ועוד.
הסרט צולם בצרפת (פריז והריביירה הצרפתית), באיטליה ובשווייץ.
ד"ר דיק דייבר (ג'ייסון רוברדס) הוא פסיכיאטר אמריקאי העובד בסנטוריום לחולי נפש בציריך המנוהל על ידי ד"ר דומלר (פול לוקאס) המשמש לו גם כמנטור לכתיבת ספר הדרכה לפסיכיאטרים.
דיק מטפל זמן ממושך בניקול וורן (ג'ניפר ג'ונס) אמריקאית צעירה ויפה הסובלת מהתקפי התמוטטות עצבים בעקבות התעללות מינית של אביה המיליונר.
אחותה, ברברה וורן המכונה "בייבי" (ג'ואן פונטיין) מונתה כאפטוטרופוסית ומשגיחה עליה מבחינה רפואית וכלכלית.
דיק הרופא מתאהב בניקול החולה (אפקט פלורנס נייטינגייל).
ד"ר דולמר מזהיר אותו וגם ניקול ואחותה מסתייגים מכך, אבל רגש האהבה גובר ודיק מרגיש שכך הוא מחיש את הבראתה של ניקול.
הם מתחתנים ויוצאים לירח דבש ברחבי אירופה.
בתחילה הכל פועל כשורה והיא מביאים לעולם בן ובת, אבל מתחילים להיווצר סדקים ביחסים ביניהם.
דיק רוצה לחזור לציריך ולהמשיך בעבודתו וניקול רוצה להישאר במלון ריץ בפריז ולבלות עם חבריהם כמו המלחין השתיין אייב נורת' (טום יוול) וכוכבת הקולנוע רוזמרי הויט (ג'יל סנט ג'ון).
את כל חייהם ההדוניסטים משלמת "בייבי" מכספי משפחתה של ניקול.
לבסוף הם חוזרים לציריך, ודיק חוזר לעבודה בסנטוריום, אך בגלל שתיינותו הוא מידרדר בעבודתו בעוד שניקול מבריאה ומתחילה לא לסבול אותו.
לבסוף מגיע דיק למסקנה שכדי לחזור לעצמו הוא צריך להינתק מניקול ולחזור לארצות הברית.
ניקול מודיעה לו כי התאהבה בידידם טומי ברבן (סזארה דאנובה) והיא מבקשת להתגרש.
דיק מקבל זאת בהקלה ונפרד ממנה ומהילדים בדרכו לארצות הברית.
ענבר ויצמן (נולדה ב-9 בדצמבר 1991) היא זמרת-יוצרת ישראלית.
למדה לנגן בגיטרה וקלידים, ובגיל 16 החלה לכתוב שירים.
ב-2014 השתתפה בתוכנית מציאות מוזיקלית, "ישנן בנות" בערוץ 24, שמטרתה הייתה להקים את להקת הבנות הבאה של ישראל.
דנה אינטרנשיונל בחרה בלהקתה של ויצמן "מפתח סול" כזוכה בתחרות, אך הלהקה הפסיקה את פעילותה אחרי זמן קצר.
ב-5 באוקטובר 2018 יצא הסינגל הראשון "Roller Coaster" שכתבה והלחינה, תחת שם הבמה "Lukah".
במקביל לישראל, הסינגל הופץ גם באירופה בלייבל "Grain D'or".
הסינגל מתוך אלבום בכורה באנגלית, שעתיד לצאת בקיץ 2019, אותו הפיקו גיל לנדאו מלהקת לולה מארש ועידו אוחיון.
ב-20 בפברואר 2019 נבחר השיר "Home" לייצג את ישראל באירוויזיון 2019 בביצוע קובי מרימי.
את השיר חיברה ויצמן ביחד עם אוהד שרגאי.
ב-6 במרץ 2019 יצא הסינגל השני "Scared Boy" שכתבה והלחינה, את הווידאו קליפ לסינגל יצרו סתיו רומנו, עומר בן-דוד, רון שפונט, מיכאל מירושניק ונועם טולדנו.
עניבת צופים , המכונה לעיתים מטפחת צוואר או צעיף, היא סוג של אביזר לבוש לצוואר הקשור לעבודה או חיים בטבע, כולל פועלים חקלאיים, בוקרים ומלחים.
היום היא מזוהה בעיקר עם תנועת הצופים, הצופות ותנועות נוער דומות אחרות.
העניבה מורכבת מחתיכת בד משולשת או חתיכה מלבנית המקופלת למשולש.
הקצה הארוך מגולגל לכיוון הפינה, ומשאיר חלק בלתי גלוי.
אז העניבה מהודקת סביב הצוואר כשקצותיה קשורים או מוחזקים באמצעות ענד.
תנועת הצופים הפכה את העניבה לחלק מהמדים שלה.
מפריט טקסי בדרך כלל, עניבת הצופים הפכה להיות פריט פרקטי ליציאה לטבע במסורת הצופים.
העניבה, כאשר היא לא מגולגלת, מיועדת להיות בגודל המושלם לשימוש כתחבושת משולשת לעזרה ראשונה.
מקורה של עניבת הצופים ככל הנראה בהשתתפותו של רוברט באדן־פאוול במלחמת מטאבלה השנייה בשנת 1896; שם עבד עם פרדריק ראסל ברנהאם, יליד אמריקה שהועסק בצבא הבריטי.
באדן־פאוול העתיק את סגנון הלבוש המעשי של ברנהאם, כולל "מטפחת בצבע אפור, קשורה באופן רופף סביב הצוואר כדי למנוע כוויות שמש".
כאשר באדן־פאוול ייסד את תנועת הצופים עם הספר "צופיות לבני הנעורים" בשנת 1908, הוא קבע את המטפחת או הצעיף כחלק ממדי הצופים, שלטענתו "דומים מאוד למדים שלבשו אנשיי בלחימה בדרום אפריקה".
הוא המשיך: "לכל חייל צבע צעיף משלו, מכיוון שכבוד הגדוד שלך קשור בצעיף, עליך להיות זהיר מאוד לשמור עליו מסודר ונקי." בתחילה, עניבות צופים נקשרו במגוון קשרים, אך השימוש ב"ענד", מקורו בארצות הברית בראשית שנות העשרים והתפשט במהירות ברחבי עולם הצופים.
לכל קבוצת צופים הייתה עניבה בעיצוב וצבעים שונים.
ברוב המדינות כל שבט צופים השתמש בעניבה בצבע משלו.
הצבעים הם בדרך כלל "צבעי השבט" אשר עשויים להיות בעלי משמעות היסטורית מסוימת לקבוצה או לקהילה המקומית.
במחנות צופים ובג'מבורי העניבות מייצגות יחידות, תתי־מחנות או את המחנה בכללותו.
עניבות משמשות גם כמזכרות מאירועי צופים ולעיתים קרובות יש מסורת של החלפת עניבות צופים במפגשים בינלאומיים.
בקנדה, בעוד שרוב הקבוצות משתמשות בעניבות צבעוניות, קיימת גם עניבת טארטאן מטלית אוניברסלית חלופית: חלון לבן משובץ בצבע אדום לצופים, משובץ זהב על ירוק כהה לחניכים הצעירים.
קווים עבים ודקים מתחלפים לסירוגין מסמלים את המילה "קנדה" בקוד מורס.
באוסטרליה, קווינסלנד משתמשת בעניבת צופים אחת למדינה כולה, בעוד שאר המדינות מאפשרות לקבוצות, שבטים וגדודים לבחור את העניבה שלהן.
לצוותי הנהגה ועובדי התנועה יש גם עניבות משלהם.
בהונגריה, כמו גם קהילות הפזורה ההונגריות במדינות כמו ארצות הברית, צבע העניבה הוא לאומי ולא ייחודי לכל שבט.
הוא כחול בהיר לגילאי 10 ומטה וירוק דשא לגילאי 11 ומעלה.
במדינות אחרות ניתן לזהות שבטים או קבוצות על ידי העניבות שלהם ולכן לחניכים מסוימים עשויות להיות עניבות שונות רבות בבת אחת.
בשני המקרים הללו העניבה וצבעיה הם סוג של זהות, והופכים לסמלים של השבט או הקבוצה.
עניבות יכולות להיות בעלות פונקציות טקסיות חשובות בצופים, לדוגמה, קורס תג היער מעניק עניבה מיוחדת לבוגריו עם סיומו.
עניבות צופים בתנועת הצופים העבריים ישראל
חניך שכבת ג' (קיים לעיתים רחוקות, בעיקר בשבטים קטנים) - עניבה צהובה עם פס לבן או לבנה עם פס צהוב (תלוי בשבט)
חניך שכבת ד' – עניבה צהובה מסמלת את כניסתו של החניך לשבט
חניך שכבת ה' - עניבה צהובה עם פס כחול
חניך שכבת ו' - עניבה כחולה
חניך שכבת ז' - עניבה כתומה
חניך שכבת ח' - עניבה כתומה עם פס ירוק
חניך שכבת ט' - עניבה ירוקה
חניך מצטיין (נדיר מאוד) - עניבה בצבע השבט עם פס זהוב או כסוף
מדריך שנה ראשונה - עניבה ירוקה עם פס לבן
מדריך שנה שנייה - עניבה ירוקה בעלת שני פסים לבנים
מדריך שנה שלישית - עניבה ירוקה בעלת שלושה פסים לבנים
מדריך חוץ - עניבה ירוקה עם פס כחול ופסים לבנים בהתאם לשנת ההדרכה שלהם.
מדריך צמי"ד - עניבה ירוקה עם פס בצבע ורוד
ראשג"ד שנה ראשונה - עניבה ירוקה בעלת פס לבן וסמל פדרציה
ראשג"ד שנה שנייה - עניבה ירוקה בעלת שני פסים לבנים וסמל פדרציה
מדריך קורס (כיתה ט') - עניבה ירוקה עם פס אפור
מדריך שכב"ג - עניבה ירוקה עם פס לבן ופס אדום או עניבה ירוקה עם פס סגול
פעיל (בחלק מהשבטים גם חבר שכב"ג) - עניבה ירוקה עם פס אדום.
בתוך הקטגוריה פעיל יש כמה וכמה צוותים כגון: צופיות, תחזוקה, מחסן וקהילה.
אך לפי תנועת הצופים אין להם צבעי עניבה ייחודיים (פרט לצוות מחסן וצופיות) וצבע העניבה היא כמו של פעיל רגיל, ישנם שבטים שמוציאים עניבות מיוחדות לצוותים אלו.
לראשי הצוות יוסיפו פס בצבע שחור לעניבה.
ראש"צפ (ראש צוות פעילים מסוים, בהנהגות מסוימות מכונה יו"ר) - עניבה בצבע ירוק עם פס אדום/פס בצבע תואם לפס בעניבת צוות הפעילים עליו הוא אמון וסמל הפדרציה בחלקה
בניגוד לרשג"דים ולראש"צפים, לראש"צים יופיע גם פס התואם את התפקיד הקודם שלהם.
ראש צוות מחסן - עניבה ירוקה עם פס אדום, פס כחול ופס שחור וסמל הפדרציה בחלקה האחורי
פעיל מחסן - עניבה ירוקה עם פס אדום ופס כחול
ראש צוות צופיות - עניבה ירוקה עם פס אדום, פס שחור ופס חאקי וסמל הפדרציה בחלקה האחורי
פעיל בצוות צופיות - עניבה ירוקה עם פס אדום ופס חאקי
ראש צוות קהילה - עניבה ירוקה עם פס אדום ,פס שחור ופס ורוד וסמל הפדרציה בחלקה האחורי
פעיל בצוות קהילה - עניבה ירוקה עם פס אדום ופס ורוד
ראש צוות שבט - עניבה ירוקה עם פס אדום, פס שחור ופס בצבע השבט וסמל פדרציה בחלקה האחורי
פעיל בצוות שבט - עניבה ירוקה עם פס אדום ופס בצבע השבט
ראש צוות קיימות - עניבה ירוקה עם אדום, פס שחור ופס טורקיז וסמל פדרציה בחלקה האחורי
פעיל בצוות קיימות - עניבה ירוקה עם פס אדום ופס טורקיז
ש"ש (חבר שנת שירות) - עניבה אפורה עם פס ירוק
מרכז שבט בוגר - עניבה אפורה עם פס לבן
חבר צוות הנהגה ודרג מתנדב - עניבה לבנה עם פס ירוק
ראש שבט - עניבה לבנה עם פס אפור
ראש צופים ארצי - עניבה לבנה עם פס אפור עבה
בן שירות (שירות לאומי) בצופים - עניבה לבנה עם פס שחור
קיימים שבטים שמוציאים עניבות נוספות מעבר לעניבות הרגילות:
עניבת שבט - לעיתים שבטים מוציאים עניבות בצבע השבט שלהם ומחלקים אותן לחברי השכב"ג.
עניבת מע"ר שבטי - עניבה אדומה עם פס לבן
עניבת צלם שבטי - עניבה ירוקה עם פס בצבע ליים
בעקבות תנועת הצופים, תנועות נוער נוספות בישראל בחרו לעשות שימוש בעניבה כחלק ממדי התנועה שלהן:
המדים של תנועת המכבי הצעיר כוללים מדי חאקי ועניבה בצבעי כחול ולבן.
המדים של תנועת כנפיים של קרמבו כוללים חולצה בצבע תכלת ועניבה חומה.
המדים של תנועת בני עקיבא כוללים חולצה בצבע לבן או תכלת (לבן לשבת ותכלת לאמצע שבוע) עם שרוך כחול ועניבה בצבע כחול (כבר לא קיים ברוב הסניפים בישראל).
המדים של תנועת ברית הנוער הקומוניסטי הישראלי כוללים חולצה לבנה ועניבת צופים אדומה.
הלבוש מיועד לאירועים כגון, אחד במאי, 9 במאי ואירועים רשמיים של התנועה.
בגרמניה הנאצית לבשו הנוער ההיטלראי, דויטש יונגוולק ואגודת הנערות הגרמניות כולם עניבה שחורה כחלק מהמדים, המקופלת בדרך כלל מתחת לצווארון החולצה.
נטען כי העניבה היא העתקה מתנועת הצופים, שנאסרה בגרמניה בשנת 1935.
במדינות קומוניסטיות רבות ענדו חברי תנועת הפיונירים עניבה אדומה שנלבשה לעיתים ללא שאר המדים.
לבוש זה נמשך גם כיום בסין ובווייטנאם .
גם חברי תנועת ברית הנוער הקומוניסטי הישראלי לבושים בחולצות לבנות ועניבת צופים אדומה.
ענבר סולומון (נולדה ב-1 בספטמבר 1983) היא מוזיקאית, נגנית חליליות, המבצעת מוזיקה עתיקה בהרכבים שונים, לצד מוזיקה בת-זמננו מהארץ ומהעולם.
זוכת פרס שר התרבות למפעל חיים עבור ביצוע מצטיין של מוזיקה ישראלית, והייתה לחליליתנית הראשונה שקיבלה פרס זה.
סולומון נולדה וגדלה ברחובות, בת לאם פסיכולוגית (אנקה דיטרוי) ואב אמן (טומס דיטרוי), ונכדתו של ארוין דיטרוי, חוקר אמנות ומקים המוזיאון לאמנות בקלוז', רומניה.
למדה בקונסרבטוריון רחובות, במגמת המוזיקה בתיכון "דה שליט", בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב (תואר ראשון במוזיקה ובפסיכולוגיה, תואר שני במוזיקולוגיה בהצטיינות) ובאקדמיה למוזיקה בנירנברג.
מוריה היו איתן רביד, ברכה קול וירמיאס שווארצר.
סולומון ניגנה בארץ ובאירופה, בסדרות קונצרטים ופסטיבלים (פסטיבל פליציה בלומנטל למוזיקה, חג המוזיקה הישראלית, פסטיבל אבו גוש, חג החגים, "פנטזיה קולית", "ContComp", פסטיבל אופרה לירית י-ם, פסטיבל האופרה בעכו).
מנגנת עם מוזיקאים מישראל ומחוצה לה (ראלף ואלדנר (גרמניה), גורדון באק (בריטניה), יבגניה אפשטיין, מרינה מינקין, רונה ישראל-קולת, אתי בן-זקן, מיכל אוקון, עינת ארונשטיין, סיון רותם, עודד שוב ואחרים).
משנת 2018 סולומון ניהלה אמנותית, הפיקה וניגנה בשבעה אלבומים: "שורשים מודרניים", "מיוהאן להאנס", "צליל קאמרי 2" ו"פוליה עתיקה-חדשה", הכוללים מוזיקה עתיקה ומוזיקה חדישה, בפרט יצירות שהוקדשו עבורה.