tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שהשתלם במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה מונה למפקד גדוד 890 של הצנחנים, ופיקד עליו בין היתר במבצע סיגל ובמבצע צלצל.
לאחר מכן שימש זכרין כראש לשכת הרמטכ"ל, רפאל איתן, בין היתר במלחמת לבנון הראשונה.
לאחר מכן השתלם בבית הספר לפיקוד ומטה של חיל הנחתים של ארצות הברית.
בשנת 1985 שימש זכרין כמפקד עוצבת ברעם.
זכרין דחף את הכוחות שבפיקודו לגלות יוזמה והתקפיות בלחימה כנגד מחבלי החזבאללה, ואף הוביל רבות מן הפעולות והמרדפים.
בשנים 1986–1988 שימש זכרין כמפקד בית הספר לקצינים של צה"ל.
לאחר מכן הועלה לדרגת תא"ל ובשנים 1988–1991 פיקד על יחידת הקישור ללבנון.
בין היתר הכשיר זכרין את משמר הנשיאות של קונגו והיה נציגו של ארקדי גאידמק באנגולה.
ב-2022 גאידמן תבע את זכרין ושורה נוספת של אנשי עסקים ישראלים בטענה שהוציאו ממנו מאות מיליוני דולרים במרמה.
אחותו היא אסתר בכרך יעקבי, אדריכלית פנים, נשיאת אגודת סיסטיק פיברוזיס ישראל ואלמנתו של גד יעקבי.
הרב זאב וייטמן (נולד בי"ב באלול ה'תשי"ג, 1953) הוא רב תאגיד "תנובה", רב היישוב אלון שבות, ומומחה כשרות ישראלי.
נולד בקריית ביאליק, לאברהם ומרים וייטמן.
למד בישיבה התיכונית "פרחי אהרון" ובישיבת ההסדר "הר עציון".
ב-6 באוקטובר 1973 נקלע למלחמת יום הכיפורים, כשהגיע לבסיס הצבאי בתל פארס בצפון רמת הגולן לשמש כשליח ציבור ביום הכיפורים.
בהמשך המלחמה לחם בחזית הדרומית בסיני ומעבר לתעלת סואץ.
בשנות ה-80 כיהן במשך תשע שנים כרבו של כפר עציון.
כמו כן שימש כראש אגף הכשרות של הרבנות הראשית לישראל.
בתחילת שנות ה-90 שהה בחו"ל בשליחות חינוכית.
בשנת תשנ"ג (1993) פרסם את ספרו "לקראת שמיטה ממלכתית במדינת ישראל: הצעה לקיום מצוות השמיטה במדינת ישראל במציאות החקלאית המודרנית".
זמן קצר לאחר מכן מונה כרב הקונצרן תנובה, כמחליפו של הרב יחזקאל דאום שנפטר.
בתפקידו הוא אחראי על כשרות כל מוצרי החברה – חלב, בשר, דגים, ביצים ומאפים.
בין השינויים והחידושים ההלכתיים והכשרותיים שהנהיג: השבתת הרפתות והמחלבות ופעילות הובלת החלב בימי שבת ומועד; הקמת מערכת פיקוח והשגחה על הרפתות והקפדה על ביצוע פעולת החליבה בידי יהודים; הקמת צוות מקצועי לפיקוח על ניתוחי פרות באופן שאינו פוגע בכשרות הפרה וחלבה.
משמש עורך כתב העת 'בנתיב החלב' שיוצא לאור על ידי ועדת מהדרין.
בשנת תש"ס (2000) יזם והקים את "ועדת מהדרין" – מערכת כשרות מהדרין של "תנובה", המאגדת נציגי קבוצות מרכזיות בציבור החרדי ובראשה עומדים הרב מרדכי גרוס והרב יעקב מאיר שטרן.
הוא גם עומד בראש כנס הכשרות השנתי שבו מופיעים בכירי מומחי הכשרות ונידונים נושאים שונים בעולם הכשרות.
בשנת תשע"ז מונה לרב היישוב אלון שבות, לאחר פרישת הרב גדעון פרל.
בשנת תשפ"ד יזם הצבעה יישובית על אשרור מינויו לרב היישוב.
בהצבעה זכה לתמיכה גורפת של רוב מוחלט של תושבי היישוב.
משמש כיו"ר ועדת השמיטה מטעם הרבנות הראשית לישראל.
מפרסם מאמרים רבים בתחומי כשרות שונים, ובראשם כשרות החלב, הבשר וחרקים במזון.
למשך תקופה מסוימת היה חבר וראש בית המדרש בארגון בית הלל, אך פרש מהארגון.
נשוי למרים, בתו של יונה עמנואל, שהיה עורך המעיין, אב לשלושה ותושב אלון שבות.
גיסיו הם הרב שמואל כ"ץ, חוקר תולדות הרבנות הראשית לישראל ולשעבר רב בתי ספר בירושלים ופרופ' שמחה עמנואל.
לקראת שמיטה ממלכתית במדינת ישראל: הצעה לקיום מצוות השמיטה במדינת ישראל במציאות החקלאית המודרנית, (מהדורה שנייה), בהוצאת מכון צומת, אלון שבות תש"ס
זאב וולפסון (ה'תרפ"ח 1928 – כ"ה באב ה'תשע"ב, 13 באוגוסט 2012) היה איש עסקים ונדבן יהודי חרדי אמריקאי.
וולפסון נולד בעיר וילנא במדינת ליטא לאברהם ורחל לבית וואלפאסקי, ובגיל 17 היגר מווילנה עם אמו ואחיו הצעיר לניו יורק.
בארצות הברית החל לעבוד כדי לפרנס את משפחתו ולאפשר לאחיו הצעיר לשבת בישיבה וללמוד עוד טרם הגיע לגיל שמונה עשרה.
במהלך השנים הגדיל את הונו - מחזור עסקיו הסתכם במאות מיליוני דולרים, ובין השאר עסק בתחום הנדל"ן (קבוצת וולפסון היא הבעלים של בניין קנארד ההיסטורי במנהטן).
הוא הפך לאחד מהיהודים המבוססים ביותר במנהטן, ולתורם כבד של המפלגה הדמוקרטית.
עם השנים הלכו והתחזקו גם הקשרים הפוליטיים שלו.
וולפסון טיפח כמה חברי מפלגה שבינתיים הגיעו לעמדות השפעה והחל להפעיל אותם לטובת מטרות שונות.
בשנים הראשונות גייס מחבריו בבית הנבחרים כספים ששימשו בעיקר למפעלי חינוך חרדיים ברחבי ארצות הברית ובמדינות שונות באירופה אליהם הגיעו פליטי הגוש המזרחי.
יסד, יחד עם שלושה מילדיו (מוריס, אברהם ואהרון) ורביב צולר, את חברת "נס טכנולוגיות", על ידי איחוד של מספר חברות תוכנה ישראליות (בהן טכם וקונתהל) אותן רכשו בין השנים 1997–2000.
וולפסון עמד בראש קרן וולפסון - קרן יהודית-חרדית אמריקאית - עד 2012.
וולפסון נפטר באוגוסט 2012 בארצות הברית.
וולפסון עסק בפילנתרופיה ותרם רבות ליוזמות דתיות.
בין הפרויקטים הראשונים שהקים היה מוקדים לנוער בסיכון באזורי סיכון שתמכו בנערים בלא מסגרת.
הקים את קרן וולפסון שמטרתה להקים עשרות כוללים בהם למדו אברכים שעסקו גם ב"קירוב רחוקים".
עוד ממפעלי חייו: 'הקרן לחינוך יהודי בתפוצות' ו'אור לנוער', המפעילה יותר מ-40 סניפים בישראל.
הקים ארגונים שעסקו בקירוב סטודנטים ליהדות.
פעילותו הסתעפה על פני מדינות רבות, בהן ישראל, ארצות הברית, רוסיה ומדינות אירופה.
וולפסון, שריד ליהדות אירופה, נחרד לראות את ההתבוללות המשתוללת בארצות הברית.
זו הייתה אחת הסיבות לכך שהחליט להקדיש את חייו, וחלק נכבד ביותר מהונו, לפעולות קירוב שונות, ולתמוך בארגונים דוגמת "הידברות", "ערכים", "לב לאחים" ועוד.
למעשה ניתן לומר שהוא חתום על הבסיס הכלכלי המשמעותי לפעילותם של הארגונים הרבים שעסקו בתחום זה, וכל זאת בלי ששמו יוזכר במרכז אותן פעילויות.
תחומים נוספים שבהם פעל וולפסון היו הקמת רשת מועדונים באזורי הפריפריה שקרבו נערים רבים ליהדות, תמיכה משמעותית בעולם התורה, בישיבות ובכוללים, קרן גמ"ח, פעילויות למניעת התבוללות בארצות הברית, דרום אמריקה, רוסיה ועוד.
בנובמבר 2004 תרם מיליון שקל לרשת החינוך "אל המעיין" של ש"ס, שנקלעה לקשיים כספיים חמורים ומנע סגירתה לבקשתו של אריה דרעי.
היה נשוי לנחמה, בתו של אהרן צייטלין ונכדתו של הלל צייטלין.
זאב זיוון (נולד ב-15 בפברואר 1946) הוא חוקר, מורה ומרצה מן החוץ לגאוגרפיה באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע.
זאב זיוון נולד בתל אביב לרחל ויצחק זימן, שבצעירותם עלו לארץ ישראל בשנות השלושים מליטא ופולין.
זיוון למד בבתי הספר בלפור ובתיכון עירוני ה' בתל אביב.
היה חניך, ומדריך בשבט הצופים: 'גוש הצופים הקשישים'.
חבר גרעין הנח"ל 'עמית' ומרכז שבט 'צבר' בשנת חופשה ללא תשלום.
כחבר גרעין הצטרף לקיבוץ שדה בוקר בשנת - 1965. הדריך את גרעיני הנח"ל לקיבוץ שדה בוקר בחיפה (1967) ובשרון (1974-5).
זיוון נשוי לתלמה ואב לשלושה.
זיוון הקדיש הרבה מכוחו לנגב ולחקר הנגב.
בתום שירותו הצבאי בשנת 1965, הצטרף לקיבוץ שדה בוקר והיה חבר בו עד שנת 1987. באותן שנים עסק בפעילות חינוכית ענפה.
בין השנים 1975 עד 1978 שימש כשליח אזורי בתנועת הנוער יהודה הצעיר בארצות הברית.
שימש כמרכז ארצי של צופי ישראל במהלך השנים 1984 - 1986.
לאחר, שעזב את הקיבוץ חבר לאריה (לובה) אליאב ב-1987 להקמת הקהילייה החינוכית התיישבותית ניצנה, שם שימש כמנהל הכפר הראשון עד 1996. הקהילייה קלטה באותן שנים את חניכי עליית הנוער ופתחה את שעריה בפני תלמידי בתי הספר מהערים הגדולות.
כמו כן שימש מנהל התיכון לחינוך סביבתי בשדה בוקר משנת 2001 עד 2003.
לבד מעבודתו האקדמית זאב זיוון הוא גם מדריך טיולים, בין השאר ב"יד בן צבי", "מכון אבשלום".
בעבר הרצה בקורסים למורי דרך, שומר עד היום על זיקה קרובה לשדה בוקר.
1971 תואר ראשון בחינוך וגאוגרפיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
1990 תואר שני בגאוגרפיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
עבודת המאסטר בהנחיית פרופ' אבינועם מאיר בנושא יחסי יהודים-בדואים.
1996-1998 למד במכון מנדל למנהיגות בירושלים.
1998 תואר שלישי בגאוגרפיה היסטורית באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת הדוקטורט נכתבה בהנחיית פרופ' יהושע בן-אריה ופרופ' זאב צחור, בנושא "העשור הראשון לישראל בנגב הדרומי".
זאב זיוון, מרמת הנגב עד אילת - עשור שני למדינת ישראל בנגב הדרומי, 1957 - 1967, באר שבע 2021.
זאב זיוון, נגבולוג, סיפורים מן הדרך, באר שבע 2018.
זאב זיוון, ממעברת ירוחם ועד גבעת רחל: ההתיישבות ברמת הנגב, 1951-1956, הוצאת המכון לחקר תולדות קרן קיימת לישראל, הקרקע ויישוב הארץ 1997.
זאב זיוון, המעשה והמדיניות הישראליים בנגב הדרומי, 1949-1957, האוניברסיטה העברית בירושלים 1998
זאב זיוון, מניצנה עד אילת, סיפורו של הנגב הדרומי, הוצאת מכון בן-גוריון 2012
זאב זיוון, ניצנה של לובה אליאב, הוצאת אריאל 2015
עדי וולפסון, זאב זיוון, מטמון - שירים ומסלולי טיול בבאר-שבע, צילומים: גואל דרורי, 2016 (תורגם והודפס באנגלית)
זאב זיוון, יחסי יהודים ובדווים בשנות הארבעים והחמישים בנגב, הוצאת מרכז הנגב לפיתוח 2017.
זאב זיוון, היה נכון ב', תנועת הצופים מחלוציות לקהילתיות 1970-2005, הוצאה עצמית 2023.
זאב זיוון, התיישבות בנגב - במלאת 70 שנה לי"א הנקודות (מצגת) מכון דש"א - דמותה של ארץ, 2016
זאב זיוון, בין יבנה לאוקספורד: ראשיתה של מדרשת בן–גוריון במדע ורוח בנגב, באוני.
בן–גוריון בנגב ותולדותיה בראי המחקר, בעריכת יהודה גרדוס ויצחק (יאני) נבו, עמ' 177, 2014
זאב זיוון / בעקבות העותמאנים בנגב, ארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה המערכה בנגב ובסיני - אריאל 167 :111-11
מצפה בית אשל [מדריך למטייל] / זאב זיוון אריאל 162: 14-15
זאב זיוון / משבר הירדן – עדות אישית, הגליל העליון המזרחי ורמת כורזים - אריאל 154
יחסי היישוב היהודי והבדווים, חזית המגע והשפעתה ד"ר זאב זיוון 1992, מאגר סנונית
הבדווים באזור ניצנה ד"ר זאב זיוון מדרשת שדה בוקר
מימי חומה ומגדל ועד לחוות הבודדים, זאב זיון בתוך: אל הנגב חמישים שנות הישגים בב"ש והנגב, צבי אלוש, 1998
פרשיה שהפכה לסמל; שאול המלך כאלעזר בן-יאיר; סיכום.
בתוך: מצדה כערך חינוכי (עריכה: פנינה הילמן ואמנון מגן), יד טבנקין 1986.
ממעברת ירוחם ועד גבעת רחל.
מיתר -פרבר בן רבע מאה.
הספר והמדבר בארץ ישראל ג'.
יישובי ספר בצפון רצועת עזה בין מלחמת העצמאות למבצע סיני.
משוחררי הגדודים העבריים מיישבים את תל ערד ב-1922. הספר והמדבר בארץ ישראל ד-ה.
המוכתר שלא הוכתר – דר' זאב זיוון בשיחה על ספרו החדש "יחסי יהודים ובדווים בשנות הארבעים והחמישים בנגב", ראיינה: ענת רסקין, 31 מזרח - פורטל תיירות וקהילה ערד והנגב המזרחי, 2017
מניף דגלים דהים - ריאיון עם דר' זאב זיוון על ספרו 'מניצנה עד אילת',ראיינה: ענת רסקין, 31 מזרח - פורטל תיירות וקהילה ערד והנגב המזרחי, 2012
דעת מדבר, דודו רשתי ורותי גובוזנסקי, 2021
יום צילומים משותף, עמירם אורן
המלצת האתר: ספר חדש יחסי יהודים ובדווים בנגב.
על הספר מרמת הנגב עד אילת, קרקובר שאול, יד בן צבי, קתדרה 184, עמ' 142-146
יום העיון הבדווי בבית ספר שדה שדה בוקר ע"ש יצחקי נצר 1991.
קק"ל - על עבודת המ.א.
עמית הרצל - האוניברסיטה העברית.
ויונטי, קק"ל על הצעת עבודת הדוקטורט.
מלגת עמותת יגורים - ע"ש ברל רפטור.
מלגות יד טבנקין - ע"ש יגאל השומר ויואב ברום
מלגת קרן יצחק רבין להצעת עבודת פוסט דוקטורט בנושא העשור השני למדינת ישראל בנגב הדרומי 1999
מלגות ממשלת קנדה בחבלי הספר הארקטי.
מענק מחקר - המכון למורשת בן-גוריון 2006 (לא מומש)
מענק מחקר - מכון גלילי למחקר הקיבוץ המאוחד והביטחון בשנות המנדט הבריטי, 2011
בעקבות אנצו סירני ברחובות רבתי.
בעקבות מבצעי צה"ל בנגב - האתרים הבלתי מוכרים במלחמת העצמאות בנגב.
מושבות הדרום: ממזכרת בתיה ועד נילי.
פתחת ניצנה - מלחמה, התיישבות וחינוך.
היאחזות שנות החמישים בציר ניצנה.
יישובים שננטשו: מכרמון ועד נווה יאיר.
מאה שנות צופיות - לכבוד יובל המאה לתנועת הצופים.
סיור ליישובי 1947 בנגב מגבים וסעד ועד משאבי שדה במלאת להם 70 שנה.
סיור ליישובים הכתומים - יישובי מפוני חבל קטיף מניצן ובאר גנים ועד החלוציות שבגבול סיני
למזרחיות שבאחת עשרה הנקודות: קדמה, גלאון, שובל או רוחמה ונבטים.
בעקבות אנצו סרני ברחובות, גבעת ברנר, אנדרטת תל נוף, נען ונצר סרני.
פרשיות בירושלים מפוזה ועד רצח ברנדוט
נשים בדרך לירושלים מעדה סרני ועד הבתולה מלודמיר
ביטחון בדרום יהודה בימי המנדט
עמק חפר הקיבוצי שבין אבא קובנר ואנדרטת גבעת חיים, בית טרזין ומוזיאון עין שמר.
סיורי החצר הביתית: אגן תיירות שדה בוקר
זאב חבצלת (15 בנובמבר 1922 – 3 באפריל 1962) היה מלחין, פזמונאי, רקדן, מרקיד, כוריאוגרף, מורה ובמאי קולנוע ישראלי.
חבצלת נולד בשנת 1922 בעזה, שם הייתה קהילה יהודית קטנה.
אביו עבד בסניף הדואר המנדטורי בעיר.
במאורעות תרפ"ט נאלצו היהודים להימלט מהעיר בחסות הצבא הבריטי, ומשפחתו התיישבה בתל אביב.
לאחר מות אמו ב-1938 עבר לבית הספר המחוזי בגבעת השלושה שם התבלט במגוון כישרונותיו: ציור, כתיבת שירים, בימוי, מוזיקה מדע, טבע וחברה.
הוא היה פעיל בתנועת השומר הצעיר והצטרף להכשרה בקיבוץ בית אלפא, ומשם נשלח ללמוד הוראת בוטניקה וזואולוגיה בסמינר הקיבוצים.
בתקופה זו החל להתעניין בריקודי עם, ולמד אצל גרטרוד קראוס וגורית קדמן.
הוא השתתף כמנהל אמנותי בפסטיבלי הנוער הדמוקרטי בבודפשט, בוקרשט, ורשה ומוסקבה.
במלחמת העצמאות השתתף בהגנה על דגניה.
לאחר המלחמה התמנה לקצין התרבות של הנח"ל ובתפקידו זה יזם והקים את להקת הנח"ל ואף כתב והלחין שירים לתוכניתה הראשונה, מהם התפרסמו: "שיר המ"מ" ("מי משחיז מגל וחרב") ו-"ניאחז בכל משלט".
ב-1958 נסע ללמוד קולנוע באיטליה והיה עוזר במאי תחת פדריקו פליני, רוברטו רוסליני וויטוריו דה סיקה.
לאחר שנתיים חזר ארצה וביים מספר סרטונים קצרים.
אחד מסרטיו נגד חימושה של גרמניה המערבית אף זכה במדליית זהב במוסקבה.
הוא הספיק לביים סרט באורך מלא: "חבורה שכזאת" (1962) לפי ספרו של ישראל ויסלר (פוצ'ו), עם שלל שחקנים כמו בומבה צור, יוסי בנאי, גילה אלמגור, אילי גורליצקי, עודד תאומי, גדעון זינגר ועוד.
בראשית אפריל 1962, זמן קצר לפני הקרנת הבכורה, נהרג חבצלת כאשר הטרקטור עליו עבד בשדות בית אלפא התהפך עליו והרגו.
נקבר בבית הקברות המשותף לבית אלפא וחפציבה.
תקליטור משיריו יצא בהפקת העמותה למורשת הזמר העברי.
על שיריו המוכרים נמנים "אשכולית", "לאן נושבת הרוח" ו"הורה אגדתי".
חבצלת הותיר את אלמנתו ושלושה בנים: יובל חבצלת (שהיה האקורדיוניסט של להקת הנח"ל), ד"ר גלעד חבצלת (רופא ילדים) ונדב.
אלמנתו, עמליה חבצלת-פירסטנברג, הייתה מחנכת ב ויועצת בשירות הפסיכולוגי החינוכי בתחנת העמקים של מועצה אזורית הגלבוע.
נישאה בשנית, לשמואל ("פיסקה") פירסטנברג, המפיק חבר קיבוץ יקום וממייסדי "צוותא" (ואביה של העיתונאית יעל גבירץ).
על שמו של זאב חבצלת הוקמה קרן חבצלת החדשה - הקרן לעידוד היצירה האומנותית.
זאב חבצלת, מחולנו לי ולך: דברים על מחול; תחקיר ועריכה: רנה שרת, בית אלפא: גלבוע, 2003. (אסופת רשימות על מחול שנמצאו בעזבונו)
רבי זאב וולף מז'יטומיר (מכונה על שם ספרו: ה"אור המאיר", נפטר י"ד באדר תקנ"ח, 1798) היה מצדיקי תנועת החסידות בדור השלישי, ומגדולי תלמידי המגיד ממזריטש.
עסק בתחילה במסחר ביין ואחר כך שימש כמגיד מישרים והפיץ את תורת החסידות בז'יטומיר.
היה מצאצאי רבי שאול וואהל.
היה תלמידו של המגיד ממזריטש, ובספרו הוא מתאר את אופן אמירת התורה על ידי רבו.
כמו כן היה מקורב לרבי פנחס מקוריץ ועוד מצדיקי החסידות.
מלבד תפקידו כמגיד מישרים בז'יטומיר, הוא פתח בעיר בית מדרש חסידי.
התאלמן ונישא בשנית לטויבא בת רבי צבי הירש מרגליות רבה של מזריץ', אלמנת רבי יצחק אייזיק כץ ה"ברית כהונת עולם".
בסוף ימיו התגורר באיווניץ הסמוכה לז'יטומיר ובה נפטר ונקבר.
דבריו נדפסו בספרו "אור המאיר" (נדפס לראשונה בקוריץ, תקנ"ח, 1798).
הספר נכתב על ידי תלמידו – רבי אליעזר מז'יטומיר.
ספרו זה קיבל את הסכמותיהם של רבי לוי יצחק מברדיצ'ב, ואחרים.
לעומתם האדמו"ר מקמארנא מציין ע"פ עדות מורו וחמיו הרב אברהם מרדכי מפינטשוב כי הספר נכתב על ידי שוחט שכשהביא הספר לפניו, השיב הרב מז'יטומיר שלא כיוון יפה אפילו לדבר אחד.
בדרשותיו שבספרו הטיף לחיי פשטות וגינה את רדיפת המותרות.
הוא מבטל את הבלי העולם הזה, נכסיו, ערכיו, יצריו, מכאוביו וייסוריו.
בהקשר זה הוא לא חסך ביקורתו מהתנהגות האדמו"רים בדורו.
מעבר לכך הוא מקיף בספרו רבות מן השאלות המרכזיות שעמדו בעולמה של החסידות.
רבי ישראל דוב בער, חתנו של רבי חיים מקרסנה, ממלא מקום אביו בז'יטומיר.
רבי יוסף, חתנו של רבי צבי מנחם אוירבך מאניפולי.
רבי פנחס מקולק, היה חתנו של רבי צבי אריה מאליק.
חתניו של רבי פנחס היו רבי יוחנן מרחמסטריווקא, רבי יחיאל מיכל מסקאליט ורבי אהרן מלעכוויטש.
רבי זאב וולף לנדא מסטריקוב (תקס"ז, 1807 - י"א באלול תרנ"ה, 1891) היה רב בעיר סטריקוב ב.
נולד בפלוצק לאביו רבי אברהם לנדא.
לאחר נישואיו עבר לגור בבית חותנו בסטריקוב, שם התחבר לחסידי קוצק והיה מחשובי החסידים.
לאחר פטירת רבו, רבי מנחם מנדל מקוצק קיבל עליו לרבי את רבי יצחק מאיר אלתר מגור.
ולאחר פטירתו בתרכ"ו, היה מבין החסידים שהכתירו את אביו לאדמו"ר.
לאחר פטירת אביו, והוא בן 73, הוכתר לאדמו"ר בסטריקוב.
הנהגתו הייתה בסגנון של חסידות קוצק.
רבי זאב וולף לנדא נודע בבקיאותו בשפה העברית ובצחות לשונו.
פרסם שירים, חידות ומליצות בעברית.
ואף תקף את המתנגדים לשימוש בשפה העברית:
בשנת ה'תקפ"ט (1829) נישא לפייגא, בת הרב שמואל זינוויל וינר, אולם היא נפטרה כעבור שנה או שנתיים ולא היו להם צאצאים.
בשנת ה'תקצ"ב (1832) נישא לאחותה של אשתו הראשונה, שרה גיטל.
לאחר פטירתו של רבי זאב וואלף, אחיו רבי יעקב לנדא (נפטר: י"ט בטבת תרנ"ו) החל לשמש באדמו"רות.
רבי מרדכי מאטיל לנדא (ה'תקצ"ח (1838) – י' באייר ה'תרע"ז (1917)), האדמו"ר מטשכנוב ואחר כך מסטריקוב.
רבי מנחם מנדל (תרי"ב - תרצ"ו) שימש כאדמו"ר בגומבין.
רפאל לנדא (נולד בת"ר 1840), עלה לארץ ישראל ובה נפטר.
זאב זהוב אפריקאי (שם מדעי: Canis lupaster) הוא מין בסוג כלב.
בעבר היה נחשב לחלק ממין תן זהוב, עד שמחקרים גנטיים בשנות ה-2000 הראו שהוא דומה יותר גנטית לזאב אפור.
בעקבות מחקרים אלו הוחלט לסווג אותו כמין בפני עצמו.
למרות השוני הגנטי שנמצא בינו לבין התן הזהוב, הדמיון הגנטי ביניהם רב מספיק על מנת לאפשר להם להזדווג ביניהם.
lupaster, על פי האקדמיה ללשון קרוי אִי
הזאב הזהוב נפוץ בצפון מזרח ובצפון מערב אפריקה.
הוא מצוי גם בישראל, בה נמצא גם המין אליו השתייך בעבר – התן הזהוב.
הזאב הזהוב הוא כלבי בינוני, צבעו חום זהוב-אפרפר השוקל בין 7 ל-15 ק"ג, וגובהו כ-40 ס"מ.
יש לו אף ואוזניים ארוכים, וזנבו קצר יחסית (כ-20 ס"מ).
בהשוואה לתן הזהוב, ראשו של הזאב הזהוב האפריקאי מחודד יותר, ושיניו חדות וחסונות יותר.
כמו כן אוזניו ארוכות יותר ומצחו גבוה יותר.
זאב ורדי (פאול וָאגוֹ; 19 במאי 1917 – 28 באוגוסט 1990) היה שחיין ושחקן כדורמים ארץ ישראלי.
סגן אלוף המכביה השנייה (1935), אלוף ושיאן ארץ ישראל, שחקן מכבי חיפה בכדורמים בשנות ה-30 וה-40 שופט כדורמים ובמשך שנים רבות כרוז בתחרויות בינלאומיות בשחייה.
ורדי נולד וגדל בווינה שבאוסטריה בשם פאול ואגו (Paul Vago).
הוא התאמן בשחייה בקבוצת הכח וינה בהדרכתו של זיגו ורטהיימר (Zsigo Wertheimer; 1897–1965), וכן שיחק בקבוצה בכדורמים.
באליפות אוסטריה שנערכה בשנת 1934 הוא זכה במדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:44.8 דקות.
במכביה השנייה, שנערכה בישראל בשנת 1935, זכה ורדי בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה ל-1,500 מטר חופשי בתוצאה של 22:11 דקות, אחרי פרנטישק גטרויר מצ'כוסלובקיה, שקבע שיא מכביה חדש של 21:33.0 דקות ולפני ג'ורג' שיינברג מארצות הברית (22:53 דקות).
מדליית ארד, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי, אחרי צ'כוסלובקיה 10:22.0 דקות ומצרים.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:41.0 דקות.
בתחרות שחייה שנערכה בשנת 1936 קבע ורדי כשחיין מכבי חיפה במשחה ל-400 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 5:34.3 דקות, שיפור לשיא הטרי של שלמה תנשמת חברו לאגודה (5:49.8 דקות).
בתחרות שנערכה בשנת 1939 הוא שיפר את שיאו הישראלי והעמידו על תוצאה של 5:28.0 דקות.
שיא זה החזיק מעמד כ-13 שנים ונשבר על ידי ישעיהו אלבאום מברית מכבים עתיד (5:27.9 דקות).
באותה שנה (1936) עלה לארץ ישראל.
ורדי עבד בחברת הלנה רובינשטיין.
זאב זהר (נולד ב-23 ביולי 1962) הוא סופר בתחום העסקים הטכנולוגיה והשחמט (בעל דרגת מועמד לאמן בשחמט), רואה חשבון, איש עסקים ודירקטור בחברות ציבוריות.
בעשור השני של המאה ה-21 למד בתוכנית לתואר שני "פילוסופיה מידע ותרבות דיגיטלית" באוניברסיטת תל אביב.
זהר נולד בפתח תקווה וגדל בקרית אונו.
את דרכו המקצועית לאחר סיום לימודי ראיית חשבון וכלכלה בשנת 1989 החל כמתמחה במשרד ליובושיץ קסירר שלימים התמזג עם ארנסט אנד יאנג.
בהמשך זאב שימש כסמנכ"ל כספים במימדיון פארק המים ובחברת שלח.
בשנת 1993 זהר הפך לעצמאי, הקים וניהל את חברת "זהר תכנון עסקי" שפעלה בתחום כח אדם וייעוץ פיננסי.
החברה התמחתה בהפחתת עלויות שכר, בטיפול במענקים ובהפחתת עלויות שונות.
החברה נתנה שירותים למאות גופים מהמובילים במשק והעסיקה עשרות עובדים.
משנת 2004 ועד למאי 2019 זהר היה מבעלי משרד "זהר גולד חסכון נטו".
המשרד המוביל בתחומו בישראל אשר סייע לארגונים וחברות מהגדולות במשק בחסכון בעלויות תפעול ועלויות פיננסיות בהיקפים משמעותיים.
נושאי הטיפול המרכזיים בפעילות המשרד היו תקשורת, ליסינג, אנרגיה ועוד רבים אחרים.
הלקוחות העיקריים של המשרד היו: החברה לישראל, טבע, התעשייה האווירית, חמש חברות ביטוח, יבואני רכב ועוד.
בשנת 2011 זהר נמנה עם משלחת אנשי העסקים אשר ליוותה את הנשיא שמעון פרס בביקור ראשון של נשיא מדינת ישראל בווייטנאם.
כיום זהר מכהן כדירקטור בחברות ציבוריות.
בשנת 2024 הוא מכהן כדח"צ ויושב ראש ועדת מאזן וועדת התגמול בחברת הפניקס גמא בע"מ.
בין השנים 2008-2017 שימש כדח"צ בחברת קו מנחה בע"מ.
בין השנים 2016-2022 שימש כדח"צ בחברת שירותי בנק אוטומטיים בע"מ.
זהר היה שחמטאי נוער מצטיין, הגיע לדרגת מועמד לאמן מטעם האיגוד הישראלי לשחמט וזכה יחד עם מועדון ביכורי העתים בת"א באליפות ישראל לקבוצות נוער.
בשנת 1983 השתתף זהר באליפות צה"ל בשחמט, זכה באחד המקומות הראשונים ובנוסף היה חבר בנבחרת פיקוד המרכז שזכתה באליפות צה"ל לקבוצות.
בלוח הראשון שיחק האמן אהוד גרוס וזהר בלוח השלישי הוכתר כשחקן המצטיין באליפות עת צבר 8.5 נקודות מ־9 אפשריות.
בשנת 2018 זאב סיים בירושלים בתיקו במשחק סימולטני עם אנטולי קרפוב (20 ניצחונות לקרפוב ושתי תוצאות תיקו).
קרפוב החזיק בתואר אלוף העולם בשחמט במשך עשר שנים (1975–1985) והוא השחקן המצליח ביותר בתחרויות בהיסטוריה עם יותר מ-140 תחרויות בהן ניצח.
בשנת 2022 השתתף באליפות העולם לסניורים באסיסי, איטליה.
זהר חיבר שני ספרי שחמט יחד עם נעם מנלה, וספר נוסף שכתב לבד.
הספר הראשון Play Unconventional Chess and_Win פורסם בשנת 2014 בהוצאה האנגלית EVERYMAN CHESS, מהמובילות בעולם לספרי שחמט בעריכתו המקצועית של רב-האמן רם סופר.
הספר חוקר את השפעת הקדמה הטכנולוגית על היצירתיות של שחמטאי הצמרת העולמית.
את ההקדמה לספר כתבו וישוואנתן אנאנד אלוף העולם 2007–2013 וכן בוריס גלפנד, סגן אלוף העולם.
הספר יצא בהוצאה האנגלית Quality Chess בעריכת רב-האמן רם סופר ורב-האמן .
הספר זכה במקום השני בתחרות Yuri Averbakh/Isaac Boleslavsky Award שמארגנת פיד"ה על ספר השחמט הטוב ביותר שנכתב בשנת 2020. ספרם הקודם, "שחק שחמט בלתי שגרתי וזכה" (Play Unconventional Chess and Win), נחשב ללהיט עולמי בהוצאת ספרי השחמט בשנת 2014.
בשנת 2024 פורסם בעברית ספרו "לתת מט בעסקים" בהוצאת סגול.
הספר חוקר ומרחיב בתשובות לגבי כל מה שאפשר ללמוד מעולם השחמט על התנהלות מנצחת בעולם העסקים.
בספר ישנם קרוב למאה תתי נושאים העוסקים בקשר ובסימביוזה שבין עסקים לבין שחמט ובאמצעותם ניתן ללמוד כיצד באמצעות עולם השחמט ניתן להצליח בעסקים.
מהו דפוס החשיבה שיש לשחמטאים מנוסים, שיכול לשמש בעולם העסקים?
מהן תכונות ה"גריט" ההכרחיות להצלחה עסקית ולהצלחה בחיים?
חשיבה אסטרטגית מול חשיבה טקטית- עשו ואל תעשו
הערכת סיכונים: עד כמה היא חשובה?
כיצד לקבל מודיעין עסקי וכיצד לנצל את חולשות המתחרה?
כיצד הקרבות עסקיות מובילות ליתרון ולרווחים אדירים?
בין הממליצים על הספר נמנים אייל בן סימון, מנכ"ל הפניקס ורב-אמן בין-לאומי בוריס גלפנד; ההמלצות מופיעות בסוף הספר.
זאב וורמברנד (נולד ב-19 ביוני 1951) הוא מנהל ישראלי, לשעבר מנכ"ל שירותי בריאות כללית, מגה קמעונאות וקופת חולים מאוחדת.
בשנים 1973–1976 למד בטכניון וקיבל תואר ראשון (בהצטיינות) בהנדסת תעשייה וניהול, מגמה לניהול פיננסי.
עם סיום לימודיו עבד במשך שנתיים כמנתח מערכות בחברת אלביט.
עבר לחברת מכשירי תנועה, בה מילא תפקידים שונים במשך 14 שנים.
היה סמנכ"ל כספים ופיתוח העסקי בחברת שקם, ומנהל החטיבה התעשייתית שלה.
בשנת 1993 הוביל את תהליך הפרטת החברה.
בינואר 1995 החל לעבוד בשירותי בריאות כללית כסמנכ"ל וראש חטיבת הכספים, והוביל חלק מהמהלכים להבראתו הכלכלית של הארגון.
באוקטובר 2002 מונה למנכ"ל הארגון, ושימש בתפקיד זה עד ספטמבר 2007. בתקופה זו היה גם יו"ר הדירקטוריון של חברות בנות של שירותי בריאות כללית, בהן מכון מור ודקלה חברה לביטוח.
בחודש זה מונה למנכ"ל חברת הפניקס השקעות ופיננסים בע"מ, חברת בת של הפניקס אחזקות שעוסקת בניהול ההשקעות של קבוצת הפניקס.
שימש בתפקיד זה עד מרץ 2008.
במרץ 2008 מונה למנכ"ל אלון החזקות ברבוע כחול ישראל בע"מ ולמנכ"ל חברת הבת מגה קמעונאות בע"מ, ושימש בתפקידים אלה עד ינואר 2013. בתקופה זו היה גם יו"ר הדירקטוריון של החברות הבנות עדן טבע מרקט בע"מ ונעמן פורצלן בע"מ.
עם כניסתו לתפקיד מנכ"ל מגה קמעונאות נדרש להתמודד עם חרם של הציבור החרדי על הרשת, ובפרט על תת-הרשת "שפע שוק" הפונה לציבור החרדי, עקב הרכישה, לפני כניסתו לתפקיד, של רשת AM:PM שסניפיה פועלים גם בשבת.
במהלך כהונתו כמנכ"ל מגה קמעונאות הקימה הרשת תת-רשת זולה בשם "מגה בול".
במאי 2013 מונה למנכ"ל קופת חולים מאוחדת, ושימש בתפקיד זה עד פברואר 2019. בתפקידו זה הוביל את רכישת 40% מרשת המרכזים הרפואיים נ.א.ר.א.
באפריל 2019 מונה ליו"ר דירקטוריון לגין בע"מ.
זאב וורמברנד נשוי ולו שלושה ילדים.
הרב זאב וולף נוסנבוים (תרל"ז, 1877 - תש"ג, 1943) היה רבה של דרוהוביטש שבמזרח גליציה (כיום מערב אוקראינה).
נספה בשואה עם בני קהילתו.
נולד בסטרי שבגליציה המזרחית, במחוז לבוב (כיום מערב אוקראינה) לאימו עטיל בת רבי אברהם אבלי רייצס, ולאביו ר' דוד שהיה נכדם של הרב אריה לייב הלר בעל קצות החושן והרב יום טוב ליפמן הלר בעל ה'תוספות יום טוב'.
עוד מנעוריו ניכר בכישרונו ונקרא 'העילוי מסטרי'.
היה מגדולי תלמידיו של הרב אריה לייבוש הורוביץ, שגם הסמיכו להוראה.
הרב נוסנבוים נסמך לרבנות גם על ידי המהרש"ם והרב יצחק שמלקיש בעל ה'בית יצחק'.
נשא לאישה את שרה בת הרב יוסף פנצר מחבר הספר 'פרי יוסף' וראב"ד דרוהוביטש שבמזרח גליציה, סמוך לסטרי.
בתרס"ז (1907) נבחר כדיין ומורה צדק לסייע לחמיו.
משנת תרע"ט (1919) שימש ראב"ד בעיר כממלא מקום חמיו.
ראש חסידי טשורטקוס בעירו, ומראשי אגודת ישראל בגליציה המזרחית.
כמו כן היה חבר בוועדה הרוחנית של ישיבת חכמי לובלין.
רבי זאב וולף נוסנבוים ניספה בשואה עם קהילתו ומשפחתו בשנת תש"ג (1943).
בספר הזיכרון לדרוהוביץ, בוריסלב והסביבה, מובא תיאורה של רבקה שפירא על מותו של הרב נוסנבוים ובני הקהילה:
חתנו הוא הרב שמעון גבל, מחבר הספר 'שם משמעון – כלי הגולה', כיהן ברבנות ברעזיב וקאטוביץ.
לאחר נדודים ועינויים קשים בסיביר הגיע לבוכרה על גבול איראן.
משם היגר לארה"ב וכיהן שם בקהילת 'כנסת ישראל' ברונקס.
בזקנותו עלה לארץ ישראל ונהרג בתאונת דרכים בירושלים בכ"ד בניסן תשמ"ו.
ארז לבנון (1939) הכולל את דרשתו ממעמד סיום הש"ס העולמי מהדף היומי וגמר כתיבת ספר תורה בישיבת חכמי לובלין
רבי זאב וולף לַייטֶר (בכתיב יידי: לייטער; כ"ג בכסלו ה'תרנ"ב, 21 בדצמבר 1891 – ל' בשבט ה'תשל"ד, 22 בפברואר 1974) היה רב ופוסק הלכה אמריקאי יליד אוקראינה.
התפרסם בבקיאותו ובזכרונו הנדירים, וכביבליופיל מובהק.
נולד בכפר (זוואלוב) במערב אוקראינה לרבי נתן נטע לייטר (בעל שו"ת מאורות נתן, ועוד ספרים) ולחיה עטיה בת רבי דוד מאיר ברייר.
נחשב כעילוי מגיל צעיר, וזכה לשבחים מרבי שלום מרדכי שבדרון ורבנים נוספים.
בגיל 12 כבר עסק בכתיבת שו"ת בשם "דברי חכמים" שנותר בכתב יד.
בתקופה זו סייע לאביו בעריכת ספרו שו"ת "ציון לנפש חיה" שחלק גדול ממנו הוא פרי יצירתו של הבן – רז"ו.
בין הרבנים עמם התכתב בבחרותו היו: רבי יחיאל מיכל היבנר, רבי מאיר לרנר ורבי אליעזר סג"ל מישל.
בגיל 18 הוסמך להוראה על ידי רבי אברהם בנימין קלוגר ורבי אברהם מנחם הלוי שטיינברג.
בשנת תרע"א מינהו דודו רבי אליעזר לייטר לדיין בעירו – טרמבובלה – שם כיהן כדיין עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה, אז ברח לווינה, שם התקרב לרבי יוסף ענגיל, וכן לאדמו"רי בית רוז'ין: רבי ישראל מטשורטקוב, רבי יצחק מבויאן ורבי לוי יצחק מונזון.
בשנת תרע"ה עבר לאמסטרדם, לשם נשלח על ידי רבי מאיר אריק לכהן כרבם של יוצאי מזרח אירופה.
באמסטרדם ייסד את בית הספר "יסודי התורה" לילדי הפליטים ממזרח אירופה.
כמו כן חיבר ספר בשפה הגרמנית על מעמד האישה בתלמוד בשם "די שטעללונג דער פרוי אים תלמוד" (Die Stellung dar Frau im Talmud).
בשנת תר"ף הפליג לקנדה, ממנה היגר לארצות הברית.
בתחילה כיהן כרבה של קהילת "קהל עדת ישורון" בברוקלין.
בשנת תרפ"ב עבר לפיטסבורג, שם נשא את רבקה-רגינה בת ר' מרדכי ברוך גולדברג.
הוא כיהן כרב בית הכנסת "מחזיקי הדת" של "בית הכנסת הגליציאני" כיובל שנים, וכיו"ר ועד הרבנים בעיר.
כיהן גם כיו"ר של תנועת המזרחי בעיר.
בשנת תש"א הקים את "מכון הרמב"ם לחקר והוצאת ספרי קדמונים".
הוא הקים מטבח כשר בבית החולים בפיטסבורג, וביצע במקום רפורמה בנושא השחיטה.
התכתב עם מגוון רבנים בנושאים רבים.
בהם: רבי מאיר אריק, רבי נחום וידנפלד, רבי אברהם יצחק הכהן קוק, רבי מאיר שפירא, רבי מיכאל אליעזר פורשלגר, רבי מנחם מנדל כשר ורבי יוסף משאש.
נפטר בל' בשבט תשל"ד במונסי, ונקבר בבית הקברות זכרון מאיר בבני ברק.
ארכיונו שכלל את כתבי היד שלו ומכתבים שאגר, נתרם על ידי בנו הרב אבא לייטר לספרייה הלאומית, באוגוסט 2019.
היה עילוי נדיר בעל זיכרון פנומנלי ואינטליגנציה גבוהה.
רכש השכלה בצורה עצמאית בקריאת ספרים שונים.
גם את כתבי אבות הכנסייה הכיר מעיון אקראי.
היה מחבר פורה, בעל לשון צחה וחוש ביקורת חד.
בבעלותו הייתה ספרייה גדולה במיוחד שהכילה למעלה מ-7,000 ספרים, וחיבתו לספרים הייתה אחת התכונות הבולטות באישיותו.
כך כתב לבן דודו וידידו הקרוב:
בנו הרב דוד – רב בפנסילבניה ניו ג'רזי ואוהיו.
בנו הרב אבא – כיהן כרב במילווקי.
שו"ת בית דוד – הודפס בווינה בשנת תר"פ, וחלק שני בשנת תרצ"ב בפיוטרקוב.
מתורתן של ראשונים – הגהות, הערות וגרסאות מכתבי יד על מסכת גיטין, פיטסבורג תש"ו.
שערי תשובה – תשובות הגאונים, בתוספת מראי מקומות ומקבילות מאת רז"ו, דפוס האחים שולזינגר, ניו יורק תש"ו.
שו"ת רבנו יצחק אלפסי – פיטסבורג תשי"ד.
מלבד ספריו הודפסו הערותיו לספרים: שו"ת רבי יוסף אבן מיגאש, מנחת חינוך, משנה תורה להרמב"ם (הוצאת האחים שולזינגר), והגהות "עין רואה" ל"תשובות הרי"ף".
חיבורים רבים אחרים נותרו בכתב יד.
הרב זאב וולף רבינוביץ (בכתיב יידי: ראבינאוויטש; ד' בטבת ה'תרי"ט – י"ח באלול ה'תרפ"ה, 29 באוגוסט 1925) היה תלמיד חכם, מחבר ספרים ומאמרים בתחום חכמת ישראל.
הוא נודע בזכות ניתוחיו המעמיקים של התלמוד בבלי, התלמוד ירושלמי, משנה תורה לרמב"ם ועל תולדות התנאים והאמוראים.
נולד ד' בטבת ה'תרי"ט בדומצ'בה, עיירה הסמוכה לברסט שבהאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
אביו, רבי חיים שלמה (חיים זלמן) רבינוביץ', ואמו, הדס, בתו של רבי שמעון יהודה לייב, גידלו אותו ברוח התורה.
בילדותו למד בישיבות מקומיות והצטיין בלימודיו.
בשנת ה'תרל"ז (1877) נישא לאסתר מלכה בת רבי יצחק אלכסנדר פדואה.
הוא התגורר רוב חייו בדומצ'בה, שם עסק בלימוד תורה ובכתיבת חיבוריו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נאלץ רבינוביץ' לעזוב את ביתו ולנדוד עקב המלחמה:
בו' באלול תרע"ה (אוגוסט 1915), לאחר שברסט נשרפה, עבר לגאראדיי שבפלך מינסק.
בי"ג בתשרי תרע"ו (ספטמבר 1915) עבר לנעסוויזש.
בי"ח באדר א' (פברואר 1916) הגיע לפולטבה שבאוקראינה.
בד' בשבט תרע"ט (ינואר 1919), לאחר תקופה תחת שלטון הבולשביקים, חזר לברסט, שם גילה שביתו נהרס.
רבינוביץ' נפטר בי"ח באלול ה'תרפ"ה, 29 באוגוסט 1925 בדומצ'בה ונקבר שם.
רבינוביץ' התמקד בלימוד ובמחקר של מקורות יהודיים מרכזיים, כגון התלמוד והרמב"ם.
הוא פרסם מאמרים בכתבי עת תורניים ידועים, ביניהם:
ירושלים – בעריכת אברהם משה לונץ.
שערי תורה – פורסם בוורשה.
היונה בעריכת יהודה לייב פישמן מימון, אודיסה תרס"ז.
תרומתו התורנית התאפיינה בחריפות מחשבתית וביכולת לנתח לעומק טקסטים מורכבים.
רבינוביץ' חיבר מספר ספרים, שרובם פורסמו לאחר מותו:
ספרו "שערי תורת ארץ ישראל", נדפס על ידי אחיינו (בן אחות אשתו) משה לובטקין, ונדפס בירושלים, ת"ש.
ספרו "שערי תורת בבל", נשאר בדומברוב, ובשנת תשי"ח נסע בנו רבי יצחק, ומצא שם את הכתב יד, והדפיסו, בשנת תשכ"א.
שערי תורת בבל – חיבור על התלמוד בבלי, ירושלים, 1961. בעריכת עזרא ציון מלמד
שערי תורת בבל – חיבור על המשנה
שערי תורת משה – ביאור למשנה תורה של הרמב"ם.
דורות התנאים והאמוראים ויחוסיהם – מחקר על שושלות התנאים והאמוראים, והגהות על הספר סדר הדורות.
נדפס בסוף "שערי תורת בבל".
בנוסף, כתב פירוש על התורה והגהות על ארבעה טורים, אך אלה לא נדפסו.
בנו, יצחק, היה אחראי לפרסום ספריו לאחר מותו.
ספריו של רבינוביץ' ממשיכים לשמש מקור ללימוד ומחקר בקרב חוקרי תלמוד והלכה.
הוא זכור כדמות משפיעה ביהדות ליטא, והשפעתו ניכרת עד היום.
זאב וולפסון היה אקולוג ומחזאי סובייטי־ישראלי, שכתב ספרים ומאמרים על המציאות האקולוגית בברית המועצות.
וולפסון היה ממתנגדי המשטר הבודדים שעסקו בביקורת על המשטר הסובייטי מהכיוון האקולוגי.
הוא ידוע בעיקר כמחבר הספר "השמדת הטבע" , שיצא לאור מחוץ לברית המועצות וביקר את האסון האקולוגי שנגרם במדינה.
וולפסון נולד בעיר טוקמק בקירגיזסטן בשם ולדימיר וולפסון.
משפחתו הגיעה לקירגיזסטן לאחר שפונתה מקרים במהלך מלחמת העולם השנייה.
אביו, בן-ציון, היה פרופסור להיסטוריה.
מאוחר יותר המשפחה עברה לגור בקזחסטן בעקבות משרה שקיבל האב באוניברסיטת קוסטנאי.
היהדות הייתה חלק חשוב בחיי המשפחה.
וולפסון סיים בהצלחה את הפקולטה לגאוגרפיה באוניברסיטת מוסקבה ואת הפקולטה לקולנוע במכון לקולנוע על שם גרסימוב, והחל לעבוד כאקולוג וכתב מספר תסריטים לסרטים אקולוגיים בנושא הגנת הסביבה.
בשנת 1978 יצא לאור בגרמניה המערבית ספרו "השמדת הטבע".
בספר תיאר וולפסון את האסונות הסביבתיים שנגרמו בברית המועצות עקב המדיניות הממשלתית בנושא.
את הספר כתב וולפסון תחת שם בדוי "בוריס קומרוב" (Борис Комаров).
מאז הספר הודפס מחדש מספר פעמים, ונכלל באנתולוגיה "עבודות קלאסיות על אקולוגיה (המאות ה-19-20)".
בשנת 1980 הודפס הספר באנגלית ובשנת 1981 ברוסית.
בשנות השבעים עסק באיסוף מידע על החרבת כנסיות ומנזרים במוסקבה ובטבעת הזהב בידי הממשלה הסובייטית והעביר את ממצאיו למערב.
בברית המועצות יצא הספר במסגרת סמיזדאט בשנת 1978, ובגרמניה ב־1980.
שני הספרים היו יוצאי דופן, משום שמעולם לפני כן לא עסקו בברית המועצות בענייני אקולוגיה.
בעקבות פעולות מחתרתיות שהיה מעורב בהן הוא נחקר על ידי הק.ג.ב.
וולפסון עלה לארץ ב-4 במאי 1981. הוא קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית ועבד בה בשנים 1982–2004. משנת 2005 עבד כחוקר עצמאי, ושיתף פעולה עם מספר חוקרים, אוניברסיטאות ומרכזים מדעיים בנושאים סביבתיים.
הוא חקר יחסים בינלאומיים, כולל יחסי איראן עם רוסיה בקשר לאקולוגיה של האזור.
לאחר תאונת צ'רנוביל, וולפסון השתתף בוועדת המומחים שחקרה את תוצאות האסון.
הוא גם ריכז את חלוקת הסיוע ההומניטרי והרפואי לילדים שנפגעו.
בנוסף עבד כיועץ בכיר בתחום הגנת הסביבה.
בשנת 1994 פורסם באנגלית ספרו החדש של וולפסון, "גאוגרפיה של הישרדות: אקולוגיה בעידן הפוסט-סובייטי".
בספר נבחנו על ידו ההיבטים הבינלאומיים של בעיות סביבתיות במדינות ברית המועצות לשעבר והמזרח התיכון.
הספר התקבל בתחילה בקרירות על ידי הקהילה המדעית בטענה שלא חידש מספיק.
לאחר מותו, הספר "גאוגרפיה של הישרדות" יצא לאור מחדש בהוצאת רות'לדג' בשנת 2015.
וולפסון גם כתב מאמרים בתחומים שונים.
מאמריו פורסמו בעיתונים "וסטי", "נובוסטי נדלי" ובכלי תקשורת ישראליים אחרים בשפה הרוסית, וכן בעברית ובאנגלית.
בשנותיו האחרונות פעל גם במסגרת ערוץ 9 ואתר ZMAN.com.
בין השנים 1970–1977 עבד וולפסון בתוכניות טלוויזיה סובייטית בנושאים ביולוגים וסביבתיים.
עבודתו נתנה לו הזדמנויות רבות לבקר באתרים ושמורות טבע שאת מצבם תיאר בספר.
עבודתו אפשרה לו גישה לאנשים העוסקים בנושאים סביבתיים ולמסמכים שלא פורסמו.
הוא גם טייל במקומות שונים סביב מוסקבה ובשמורות טבע וראה בעיניו חלק מהמידע שפרסם.
כתב היד הוברח מברית המועצות על ידי מתנגדי המשטר והודפס מחוץ למדינה.
במערב זכה וולפסון להכרה והערכה על סיפרו "השמדת הטבע".
הספר היה קליל וגם מפורט.
הספר הוכר כיצירה קלאסית על אקולוגיה, ובשנת 1983 קיבל את פרס גמברינוס.
בברית המועצות, ספרו הופץ באופן בלתי חוקי, והוחרם על ידי המשטר.
לאחר היחלשות המשטר, הוא זכה לשבחים מצד אנדריי סחרוב, אלכסיי יבלקוב, ולאחר מכן אל גור, אך הספר הצליח יותר במערב מאשר במולדתו.
וולפסון נפטר בשנת 2009 והותיר אחריו שני בנים.
זאב טסמני או טיגריס טסמני (שם מדעי: Thylacinus cynocephalus) הוא יונק שנכחד מן העולם ככל הנראה במהלך המאה ה-20. הוא מסווג כחיית כיס, ונחשב לטורף הכיס הגדול ביותר בעידן המודרני.
הזאב הטסמני היה אנדמי לאוסטרליה ולגינאה החדשה, והיה השריד האחרון מהסוג זאב כיס (Thylacinus).
הזאב הטסמני נכחד מאוסטרליה היבשתית כמה אלפי שנים לפני בוא המתיישבים האירופאים אליה, אולם שרד בטסמניה לצד מינים אנדמיים אחרים כמו השד הטסמני.
משערים שהוא נכחד לחלוטין בשנות ה-30 של המאה ה-20, בעיקר כתוצאה מציד אינטנסיבי שזכה לעידוד בדמות פרסים כספיים.
גורמים נוספים שתרמו לכך הם מחלות, הגעתם של הכלבים (ובראשם הדינגו), וכן חדירת האדם לתחומי מחייתו של הזאב.
על אף שסווג באופן רשמי כחיה נכחדת ב-1986 (50 שנה לאחר מותו של הפרט האחרון הידוע), מטיילים וקריפטו-זואולוגים מדווחים עד היום על צפייה בפרטי זאב טסמני, דיווחים שלא זכו לאישור מדעי.
הזאב הטסמני התפתח לצורתו המודרנית לפני כארבעה מיליוני שנים.
מינים ממשפחת זאבי הכיס החלו להופיע בתחילת תקופת המיוקן; מאז תחילת שנות ה-90, התגלו מספר מאובנים בריברסליי (Riversleigh), חלק מפארק לאומי בצפון - מזרח קווינסלנד - אוסטרליה.
המין הקדום ביותר מבין שבעת מיני המאובנים, Nimbacinus dicksoni, תוארך לתקופה של לפני 23 מיליוני שנים.
עם זאת, זאב כיס זה היה קטן יותר מזאבי הכיס שהופיעו אחריו.
זאב הכיס הגדול ביותר, Thylacinus potens, שהיה בגודל של זאב, היה המין היחיד ששרד עד סוף תקופת המיוקן.
בסוף תקופת הפליסטוקן ובתחילת תקופת ההולוקן, היה הזאב הטסמני נפוץ ברחבי אוסטרליה וגינאה החדשה.
הזאב הטסמני דמה לחברי משפחת הכלביים (Canidae) בחצי הכדור הצפוני במובנים רבים: שיניו היו חדות, מלתעותיו היו חזקות, עקביו היו מורמים (הלך על קצות אצבעותיו) וצורת גופו הכללית דמתה לזו של הכלביים.
דמיון זה הוא דוגמה לאבולוציה מתכנסת: מכיוון שזאב הכיס מילא באוסטרליה אותו תפקיד אקולוגי שמילאו הכלבים בכל מקום אחר, פיתח הזאב הטסמני מאפיינים דומים לאלו של הכלביים.
עם זאת, הזאב הטסמני אינו קשור באופן ישיר לאף אחד מהטורפים בחצי הכדור הצפוני - המין החי הקרוב ביותר אליו הוא השד הטסמני (Sarcophilus harrisii).
הילידים האוסטרלים, האבוריג'ינים, היו בני-האדם הראשונים שחיו לצד הזאב הטסמני.
עדויות לכך ניתן למצוא, בין השאר, בגילופים ואמנות על סלעים, שתוארכו לסביבות סוף האלף השני לפני הספירה.
פטרוגליפים של הזאב נמצאו באוסטרליה המערבית.
בזמן שהחוקרים הראשונים הגיעו, היה הזאב הטסמני כבר נדיר בטסמניה.
הפגישה הראשונה של אירופאים עם הזאב הטסמני הייתה כאשר אבל טסמן הגיע לטסמניה.
אחדים מאנשיו דיווחו כי ראו את עקבותיהם של "חיות פרא בעלות טפרים כשל נמר".
עם זאת, מתיאורם של אנשיו של טסמן לא ניתן לקבוע בוודאות כי הם ראו את עקבותיו של זאב טסמני, שכן באותו אזור חיה נמיית כיס נמרית שתוארה באופן דומה.
המפגש הראשון הוודאי עם הזאב הטסמני היה של חוקרים צרפתים ב-13 במאי 1792, כפי שצוין על ידי הנטורליסט ז'אק לָבִּיָארְדִייֵר (Jacques Labillardiere).
עם זאת, רק ב-1805 שלח ויליאם פטרסון, המשנה למושלה של טסמניה, תיאור מפורט שיועד לפרסום בעיתונות.
התיאור המדעי הראשון של הזאב הטסמני ניתן על ידי חוקר הטבע הטסמני ג'ורג' האריס ב-1808, כחמש שנים מראשית ההתיישבות המבוססת באי.
במקור, האריס מיקם את הזאב הטסמני בסוג אופוסום – השם המדעי שהעניק לינאוס לאופוסום.
השם המדעי המלא שניתן לו הוא Didelphis cynocephala, שמשמעותו "אופוסום בעל ראש כלב".
ב-1796 הבינו כי הזאב הטסמני שונה באופן מהותי מהאופוסומים.
כתוצאה מכך, שייך אטיין ז'ופרואה סנט-אילר את השד הטסמני לסוג נמיית כיס ב-1810. כדי לשמור על עקביות בשפתו של השם המדעי החדש, שהורכב ממילה לטינית וממילה יוונית, הוחלט לשנות את שמו הספציפי של המין ל-cynocephalus.
ב-1824 הוא הופרד לסוג משלו, Thylacinus, על ידי הזואולוג ההולנדי קונרד יאקוב טמינק.
מקור שם הסוג הוא במילה היוונית "Θύλακος", שמשמעותה "כיס" או "שק".
הנתונים על אודות הזאב הטסמני משתנים מתיאור לתיאור, שכן העדויות לגביו מוגבלות לזאבים טסמניים צעירים ששומרו, וכן למאובנים, לשאריות של עור ושל שלד, לתמונות שחור-לבן, לסרט המציג את הזאב בשבייה, ולדוחות שהוכנו בסביבתו הטבעית של הזאב.
הזאב הטסמני דמה לכלב גדול בעל שיער קצר וזנב קשיח.
על פרוותו החומה-צהובה נמצאו 13 עד 21 פסים כהים ברורים באזור הגב, האחוריים ובסיס הזנב.
הפסים היו ברורים יותר בגיל צעיר, והם הלכו והיטשטשו עם הגיל.
פרוות גופו הייתה צפופה ורכה, ועובייה הגיע ל-15 מילימטרים.
אצל הפרטים הצעירים, בקצה הזנב הייתה ציצית פרוותית.
אוזניו המעוגלות והזקורות הגיעו לאורך של 8 סנטימטרים, והן כוסו בפרווה קצרה.
צבעם של הזאבים הטסמניים השתנה בין חום-צהוב בהיר לבין חום כהה; פרוות הבטן הייתה בצבע קרם.
אורכו של זאב טסמני בוגר נע בין 100 ל-180 סנטימטרים, כולל זנב באורך של 50–65 סנטימטרים.
הפרט הגדול ביותר שנמדד הגיע לאורך של שני מטרים ו-90 סנטימטרים, מהאף ועד קצה הזנב.
גובה כתפם של פרטים בוגרים היה 60 סנטימטרים, ומשקלם היה 20–30 קילוגרם.
הדימורפיזם הזוויגי היה קטן יחסית - הנקבות היו קטנות רק במעט מהזכרים.
לנקבת הזאב הטסמני היה כיס ובו ארבע פטמות, אולם בשונה מחיות כיס אחרות, פתח הכיס של נקבת הזאב הטסמני היה מופנה לאחור.
הזאב הטסמני היה יכול לפעור את פיו לרווחה, והזווית המרבית בין לסתותיו הגיעה ל-120 מעלות.
יכולת זאת תועדה בסרטו של דייוויד פליי (David Fleay) משנת 1933. לסתותיו היו שריריות וחזקות, והן הכילו 46 שיניים.
עקבותיו של הזאב היו מובחנות בבירור מעקבותיהם של בעלי חיים אחרים שחיו באזור: החלק המרכזי של כפות רגליו היה גדול מאוד, וניתן היה להבחין בארבע אצבעות ברורות.
כפות הרגליים האחוריות דמו לאלו הקדמיות, אלא שבקדמיות היו חמש אצבעות ולא ארבע.
טפריהם לא היו ניתנים לשליפה, כשל החתוליים למשל.
מחקרים מוקדמים הציעו כי הזאב הטסמני היה בעל חוש ריח מדויק ומפותח, שאפשר לו לעקוב אחר טרפו, אולם ניתוח של מבנה המוח שלו גילה כי פקעות ההרחה (Olfactory bulb) שלו לא היו מפותחות.
לכן סביר כי הזאב הסתמך על חושי הראייה והשמיעה בעת הציד.
צופים אחדים בזאב הטסמני תיארו אותו כבעל ריח חזק וייחודי, אחרים תיארוהו כבעל ניחוח קל בלבד, בעוד שאחרים ציינו כי אין לו ריח כלל.
ייתכן כי הזאב הטסמני, בדומה לקרובו השד הטסמני, הפיץ ריח כאשר היה נסער (Paddle 2000).
צורת התנועה של הזאב הטסמני הייתה קשיחה ומגושמת, ובשל כך לא היה יכול לרוץ במהירות גבוהה.
בנוסף, הוא יכול היה לבצע דילוג דו-רגלי באופן הדומה לזה של הקנגורו, כפי שנצפה כמה פעמים בפרטים ששהו בשבייה.
אריק גיילר הניח כי דילוג זה שימש את הזאב הטסמני כצורת תנועה מהירה, כאשר הוא הרגיש מאוים.
הוא גם היה יכול לעמוד על שתי רגליו האחוריות בצורה אנכית לפרקי זמן קצרים.
אף שלא קיימות הקלטות של הקולות שהשמיע הזאב הטסמני, צופיו בסביבתו הטבעית ובשבייה ציינו כי הזאב השמיע קולות נהמה ושריקה כאשר היה נסער או נרגש.
במהלך הציד, הוא השמיע סדרה של קולות מהירים הנשמעים כנביחות גרוניות המזכירות שיעול, ששימשו כנראה ליצירת תקשורת עם חברי הלהקה האחרים.
קולות אחרים שהשמיע כללו יללות, שנועדו לזיהוי ממרחק רב, ואנפוף, שנועד לצורכי תקשורת בין בני המשפחה (Paddle 2000).
מעט ידוע על ההתנהגות ועל בתי הגידול של הזאבים הטסמניים.
תצפיות ספורות נערכו על החיה בשבייה, אולם קיימות רק עדויות מעטות באשר להתנהגות החיה בטבע.
בנוסף, מרבית התצפיות נערכו במשך היום, בעוד שהזאב הטסמני היה דווקא פעיל בלילה.
מספר מאפיינים התנהגותיים נקשרו לזאב הטסמני לאחר שהושלכו עליו מקרובו, השד הטסמני.
ככל הנראה, הזאב הטסמני העדיף את יערות האקליפטוס היבשים ואת אדמות הביצה והמרעה באוסטרליה.
ציורי סלע של ילידים אוסטרלים מצביעים על כך שהזאב הטסמני חי באוסטרליה ובגינאה החדשה.
הוכחה לקיומו של הזאב באוסטרליה עצמה נתגלתה ב-1990, כאשר עצמות זאב טסמני התגלו במערה במישור נלארבור (Nullarbor Plain) שבאוסטרליה המערבית; בדיקה באמצעות תיארוך פחמן-14 העלתה כי השלד הוא בן 3,300 שנים לערך.
בטסמניה העדיף הזאב הטסמני את השטחים המיוערים שבמרכז האי ואת שדות הבור שלאורך החופים.
שטחים אלו עניינו את המתיישבים הבריטים, שחיפשו אחר אדמות מרעה למשקם.
תחום המחיה הטיפוסי שלהם היה בגודל של 40 עד 80 קילומטרים רבועים.
נראה שהוא לא היה אחוז התנהגות טריטוריאלית; לעיתים נצפו קבוצות גדולות של זאבים, שכמותם הייתה גדולה מזו של משפחה (Paddle 2000).
הזאב הטסמני היה בעל חיים שצד בשעות בין הערביים ובלילה, ובמהלך היום בילה במערות קטנות או בגזעי עץ חלולים.
במשך היום היה מוצא מחסה בגבעות וביערות, ובערבים יצא לצוד בשדות הפתוחים.
לפי תצפיות מוקדמות, היה הזאב הטסמני בעל חיים ביישן, והיה מודע לנוכחותם של בני אדם בקרבתו.
לרוב הוא נמנע מקשר עם האדם, אולם לעיתים גילה יצר חטטני.
קיימות עדויות לכך שהזאב הטסמני עשוי היה להזדווג במשך כל השנה, אולם נראה כי שיא ההזדווגויות נרשם בעונות החורף והאביב.
הנקבה המליטה עד ארבעה גורים בכל המלטה (לרוב שניים או שלושה).
היא נהגה לשאת אותם בכיסה למשך שלושה חודשים לכל היותר, והגנה עליהם עד שהגיעו למחצית מגודלו של פרט בוגר.
גורים צעירים היו חסרי שיער ועיוורים, אולם כאשר עזבו את כיס אמם, עיניהם היו פקוחות וגופם היה מכוסה כולו בפרווה.
לאחר שעזבו את כיס האם ועד שהיו מספיק מפותחים על מנת לצאת לשטח בעצמם, הם היו נשארים במאורה, כאשר אמם יצאה לצוד (Paddle 2000).
הזאב הטסמני התרבה בשבייה בהצלחה רק פעם אחת, שהתרחשה ב-1899 בגן החיות של מלבורן.
תוחלת חייהם המשוערת בטבע נעה בין חמש לשבע שנים, בעוד שפרטים שחיו בשבייה הגיעו לגיל תשע שנים.
קיבתו הייתה שרירית, והיא יכולה הייתה להתרחב על מנת לאפשר לזאב לאכול כמויות גדולות של מזון.
ייתכן כי יכולת זו התפתחה כהתאמה למצבים שבהם במשך תקופות ארוכות הציד היה לא מוצלח והמזון היה חסר.
ניתוח תצפיות ומבנה גוף הראה כי הזאב היה מתמקד בבעל חיים אחד, ורודף אחריו עד להתשתו.
יתר על כן, נראה כי צד בקבוצות משפחתיות קטנות, כאשר אחד הפרטים היה אורב לטרף ושאר הלהקה מבריחה את הטרף בכיוון הכללי של המארב.
דיווחים של לוכדי בעלי חיים ציינו גם כי הזאב משתמש בשיטת ציד הכוללת מארב.
טרפו של הזאב הטסמני כלל קנגורו, וולאבי, וומבט, עופות ובעלי חיים קטנים כמו חולדות כיס ופוסומים אוסטרליים.
טרף שהיה מועדף על הזאב היה האמו הטסמני, שבעבר היה נפוץ בטסמניה.
האמו היה עוף גדול חסר יכולת תעופה, שחלק את תחום תפוצתו עם הזאב הטסמני.
הוא ניצוד עד להכחדתו בסביבות שנת 1850, התקופה שבה החלה הירידה בכמות הזאבים הטסמניים (Paddle 2000).
הזאב הטסמני התחרה על האמו עם שועלים וכלבי דינגו, שידוע כי היו ניזונים גם הם מהאמו.
המתיישבים האירופאיים באוסטרליה האמינו כי הזאב הטסמני טרף את כבשיהם ואת עופותיהם.
בשבייה, הזאבים הטסמניים ניזונו ממגוון של מזונות, ביניהם ארנבים מתים, וולאבים, בשר בקר, בשר כבש ובשר סוס.
הזאב הטסמני נכחד מאוסטרליה לפני כ-2,000 שנה, ועוד קודם לכן מגינאה החדשה.
הכחדה זו מיוחסת לתחרות מצד בני האדם ומצד כלבי הדינגו הפולשניים.
עם זאת, קיימים ספקות לגבי השפעתו של הדינגו, שכן התחרות בין שני המינים לא הייתה ישירה: הדינגו הוא פעיל יום בדרך כלל, בעוד הזאב הטסמני צד בשעות הערב והלילה.
בנוסף, מבנה גופו של הזאב הטסמני היה חסון וחזק יותר, מה שעשוי היה להקנות לו יתרון בעימותים עם כלבי הדינגו.
ציורים על סלעים בפארק הלאומי קקדו מוכיחים ללא צל של ספק כי האדם נהג לצוד את הזאב הטסמני (Paddle 2000), ועל פיהם נראה כי הזאב והדינגו התחרו על אותם מיני טרף.
תחומי המחיה שלהם חפפו בבירור: מאובני זאב טסמני שתהליך התאבנותם לא הושלם התגלו בסמוך למאובנים דומים של כלבי דינגו.
לא רק זאת, אימוצו של הדינגו ככלב ציד ושמירה על ידי האדם הקנה לו יתרון נוסף במאבק שאפשר שהתרחש בין שני המינים.
כאמור, הזאב הטסמני נכחד מאוסטרליה לפני זמן רב, אולם בטסמניה הוא שרד עד שנות ה-30 של המאה ה-20. בזמן ההתיישבות הראשונה של הלבנים באזור, הוא היה נפוץ בצפון האי ובסמוך לאזור זה.
כבר בימיה הראשונים של ההתיישבות האירופית, נצפה הזאב פעמים מעטות בלבד, אולם תקיפות של כבשים יוחסו לו במידה שהלכה וגברה.
בעקבות זאת התעורר לכאורה צורך לשלוט במספר הזאבים הטסמניים, ואף הוצעו פרסים כספיים לכל מי שיצוד אותם: חברת "Van Dieman's Land" הציעה פרס כספי החל מ-1830 עבור ציד של זאבים טסמניים, ובין השנים 1888 ו-1909 הציעה ממשלת טסמניה לירה שטרלינג אחת עבור כל פרט שניצוד.
בסך הכול ניצודו כ-2,184 פרטים שכאלו, אולם ההערכה היא כי ניצוד מספר גדול עוד יותר של זאבים.
אף על פי כן, הציידים לא היו היחידים שהביאו להכחדת הזאב הטסמני, והיו לכך גורמים נוספים: תחרות עם כלבי הדינגו, הרס בתי גידול, היעלמות מיני הטרף שלהם ומחלה דמוית-כלבת שהופיעה גם אצל פרטים ששהו בשבייה.
מסיבות אלו נותר הזאב הטסמני נדיר מאוד בטבע החל מסוף שנות ה-20 של המאה ה-20. משום כך, הושקעו מאמצים בשמירה על המין.
רשומות של הנהלת שמורת וילסון פרום (Wilsons Promontory) מ-1908 והלאה כללו המלצות שתכליתן להשיב את הזאב הטסמני לאזורים מתאימים בוויקטוריה.
ב-1928, המליצה הוועדה המייעצת לענייני פאונה מקומית של טסמניה להגן על הזאבים הטסמניים הנותרים בשמורה ובאתרים אפשריים המתאימים לזאב.
הזאב הטסמני האחרון הידוע שחי בטבע ניצוד ב-1930 על ידי חוואי בשם ווילף באטי במאובנה שבטסמניה.
לפני הריגתו הוא נראה מסתובב בסמוך ללול של באטי במשך מספר שבועות.
הזאב הטסמני האחרון, בנג'מין, שמינו לא אושר מעולם, נלכד ב-1933 ונשלח לגן החיות הובארט (Hobart Zoo), שם חי עד מותו ב-7 בספטמבר 1936. הסברה היא כי זאב זה מת בעקבות הזנחה - הוא היה חשוף למזג אוויר קיצוני: חום נורא בימים וטמפרטורות מקפיאות בלילות (Paddle 2000).
קטע הסרט האחרון הידוע שבו צולם זאב טסמני הוסרט בשחור-לבן ב-1933 ואורכו 62 שניות, בהן ניתן לראות את הזאב צועד הלוך ושוב בשטח שהוקצה לו.
פעילי שימור החלו לבקש להגן על הזאב הטסמני ב-1901, אולם קשיים פוליטיים מנעו את הוצאתן לפועל של תוכניות שימור עד 1936. הממשלה הטסמנית הנהיגה הגנה רשמית על הזאב רק ב-10 ביולי 1936, 59 ימים לפני שהפרט האחרון הידוע מת בשבייה.
כמה חיפושים שנערכו בסמוך זה לזה העלו כי קיימת אפשרות שהזאב הטסמני עדיין היה קיים בטסמניה עוד בשנות ה-60. בחיפושים שערכו ד"ר אריק גאילר ודייוויד פליי בצפון-מערב טסמניה נמצאו עקבות וגללים שייתכן והיו שייכים לזאבים טסמניים.
כמו כן, הם שמעו קולות שהזכירו את תיאור הקולות שמשמיע הזאב הטסמני, וכן הם שמעו עדויות מאנשים שדיווחו כי ראו את בעל החיים.
למרות חיפושים אלו, לא נמצאה ראיה חותכת שהצביעה על כך שהזאב הטסמני המשיך להתקיים בטבע.
מצב השימור של המין הוגדר כמין הנתון בסכנת הכחדה (Endangered Species) עד 1986. לפי סטנדרטים בינלאומיים, מין מוגדר כ"נכחד" כאשר עברו 50 שנה מאז הפעם האחרונה שבה תועד פרט חי של המין.
מאחר שלא נמצאה ראיה לכך שהזאב הטסמני התקיים מאז 1936, הוא עמד בקריטריון הרשמי והוכרז כנכחד על ידי איגוד השימור העולמי (IUCN).
אמנת וושינגטון לחיות מוגנות (CITES) נקטה קו זהיר יותר, וקבעה כי הזאב הטסמני הוא בגדר מין ש"ייתכן שנכחד".
אף על פי שהזאב הטסמני הוגדר, כאמור, כמין נכחד באופן רשמי, אנשים רבים מאמינים כי הוא עדיין חי וקיים.
דיווחים רבים התקבלו על מקרי צפייה לכאורה בזאב, שהתרחשו לא רק בטסמניה, אלא גם בחלקים מאוסטרליה ואף במערב גינאה החדשה.
האיגוד האוסטרלי למחקר בעלי חיים נדירים דיווח על כ-3,800 תצפיות מדווחות מאוסטרליה עצמה מאז תאריך ההכחדה ב-1936, בעוד שהמרכז למחקר בעלי חיים מסתוריים באוסטרליה דיווח על 138 תצפיות שדווחו עד שנת 1998. עד אותה שנה, תיעדה המחלקה לשימור ולניהול קרקעות 65 תצפיות מדווחות.
צמד החוקרים באק וג'ואן אמבורג, שהסתמכו על נתונים שעובדו ממספר מקורות, דיווחו על 360 תצפיות מדווחות בטסמניה מאז תאריך הכחדתו של הזאב הטסמני, ועל 269 תצפיות מקבילות באוסטרליה.
על אף שאת מרבית התצפיות פטרו כלאחר יד, תצפיות אחדות זכו לפרסום רב.
ב-1982 חוקר מטעם שירות הפארקים וחיי הבר של טסמניה, הנס נרדינג, צפה בבעל חיים שהוא מאמין שהיה זאב טסמני למשך שלוש דקות בלילה באתר הסמוך לנהר ארתור בצפון-מערב המדינה.
בעקבות דיווח זה, מימנה ממשלת טסמניה חיפוש מקיף שארך כשנה.
קלאוס אמריכס, תייר גרמני, טען בפברואר 2005 כי צילם תמונות דיגיטליות של הזאב הטסמני שראה לטענתו ליד הפארק הלאומי קריידל מאונטיין-לייק סנט קלייר.
עם זאת, אמינות התמונות מוטלת בספק.
התמונות פורסמו רק באפריל 2006, כ-14 חודשים לאחר הצפייה המדוברת בזאב הטסמני.
התמונות, שבהן נראה רק גבו של הזאב, לא היוו הוכחה חד-משמעית לכך שהזאב הטסמני לא נכחד מהעולם.
בספטמבר 2016 דיווח הדיילי מייל הבריטי כי קבוצת חובבי בעלי חיים טוענים שבידם סרטון בן 3 שניות שצולם בפברואר של אותה שנה, בו נצפה זאב טסמני קטן בהרי אדלייד.
ב-1983, הציע טד טרנר פרס בסך 100,000 דולרים עבור הוכחה שהזאב הטסמני עודנו קיים.
עם זאת, בשנת 2000 קיבל מחפש זאבים טסמניים מכתב תגובה שציין כי ההצעה לפרס הכספי כבר איננה בתוקף.
במרץ 2005, מגזין חדשות אוסטרלי בשם "The Bulletin" הציע 1.25 מיליון דולר בעבור לכידה של זאב טסמני חי.
לאחר מכן, מפעיל תיירות טסמני הציע 1.75 מיליון דולר עבור לכידה דומה.
המוזיאון האוסטרלי שבסידני פתח ב-1999 בפרויקט שמטרתו לשבט זאב טסמני.
יעדו של הפרויקט היה להשתמש בחומר גנטי מפרטים ששומרו מתחילת המאה ה-20 על מנת לשבט פרטים חדשים ולהשיב את המין מהמתים.
מספר מיקרוביולוגים רציניים פטרו את הפרויקט כלהטוט יחסי ציבור.
תומכו הנלהב של הפרויקט, פרופסור מייק ארצ'ר, היה מועמד ב-2002 לקבלת פרס "Bent Spoon" בעבור החלק שלו ב"שטויות הפסבדו-מדעיות", לדבריהם.
בסוף שנת 2002 נחלו החוקרים הצלחה חלקית, לאחר שהצליחו לחלץ DNA שניתן להעתיקו של הזאב הטסמני.
ב-15 בפברואר 2005 הודיע המוזיאון על עצירת הפרויקט לאחר שבדיקות הראו כי ה-DNA שחולץ היה באיכות נמוכה מדי.
במאי 2005 הודיע ארצ'ר כי העבודה על הפרויקט חודשה על ידי קבוצת אוניברסיטאות ומכון מחקר שהיו מעוניינים בנושא.
באפריל 2005 הושלמה הקמתו של מאגר מידע על פרטי זאבים טסמניים לאחר פרויקט-מחקר שנמשך ארבע שנים.
במסגרת הפרויקט, נערך קטלוג המכיל את כל החומר הידוע שהוחזק באוניברסיטאות, במוזיאונים ובאוספים פרטיים.
הרשומות המקוריות של המאגר נמצאות אצל החברה הזואולוגית של לונדון.
בזאב הטסמני נעשה שימוש נרחב כסמל טסמניה.
הוא מופיע על סמלה הרשמי של טסמניה, וכן על סמלילים רשמיים כמו זה של מועצת העיר לאונססטון.
מאז 1998, הוא מופיע בצורה בולטת על לוחיות רישוי של כלי רכב טסמניים.
מצוקתו של הזאב הטסמני הוצגה במהלך קמפיין של "The Wilderness Society" שנקרא " We used to hunt Thylacines" (תרגום חופשי: "אנחנו נהגנו לצוד זאבים טסמניים").
הוא הוצג על מוצריה של מבשלת השיכר " Cascade Brewery" ובפרסומות שלה בטלוויזיה.
כמו כן, אחת הדמויות בסדרת משחקי הווידאו קראש בנדיקוט הייתה זאב טסמני.
גם בסדרת הטלוויזיה "טזמניה" הופיע זאב טסמני בדמותו של "וונדל וולף".
הוא אף משמש כקמע של קבוצת קריקט טסמנית, וכן הופיע על בולי דואר באוסטרליה, בגינאה המשוונית ובמיקרונזיה.
בשנת 2011 הוסרט הסרט "הצייד" מותחן העוסק בציד הזאב הטסמני האחרון.
זאב חַבָּשִׁי (שם מדעי: Canis simensis) הוא מין בסוג כלב, המצוי ברמות אתיופיה באזורים בגובה של כ-3,000 מטר מעל פני הים.
הזאב החבשי הוא אחד הכלביים הנדירים ביותר והוא מצוי בסכנת הכחדה.
מעריכים שרק כשש אוכלוסיות, שמונות ביחד כ-600 בוגרים, שרדו.
הזאב החבשי מצוי ברמות ההרריות של אתיופיה באזורים עשבוניים.
בשונה מהזאב המצוי, טורף לא מתמחה שצד בלהקות מיני פרסתנים, הזאב החבשי מתמחה בציד מכרסמים קטנים ובעיקר מהמין חולד גדול-ראש, להם הוא אורב בקרבת פתח מחילתו.
טרף נוסף שלו הוא מיני עכברים שונים, כגון עכבר עשב אפריקאי, Arvicanthis blicki ו-Lophuromys melanonyx.
הוא צד גם בבונים זנובים, ואפילו יעל אתיופי.
אף על פי שהם צדים ביחידות, הזאבים מקיימים חיי חברה מפותחים.