tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עד ינואר 1969 יובאו לישראל 25 אלף מנות חיסון, ומשלוח נוסף של 25 אלף מנות הגיע לישראל באמצע ינואר.
שפרד אלונזו מאונט היה צייר אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות דיוקנאותיו, אם כי עבד בכמה ז'אנרים.
הוא היה אחיו הגדול של הצייר המפורסם והמוזיקאי, ויליאם סידני מאונט.
לאחר מותו המוקדם של אביו בשנת 1814, המשפחה עברה לסטוני ברוק.
שם לימד אותו ג'יימס ברוסטר, יצרני כרכרות בניו הייבן.
בשנת 1827 הלך אחר החברה שעברה לניו יורק והצטרף לאחיו ויליאם והנרי, אשר למדו להיות ציירים.
עד מהרה החליט ללכת בעקבותיהם ובילה שנתיים באקדמיה הלאומית לעיצוב, לאחר מכן החל להשתתף בתערוכות שם.
הוא וויליאם פתחו סטודיו בשנת 1829 והוא הפך לחבר באקדמיה בשנת 1833.
האולפן לא הצליח והם עברו להתגורר באתונה, פנסילבניה, אם כי שפרד חזר לניו יורק זמן לא רב אחר כך.
שם למד ציור דיוקן עם הנרי אינמן.
בשנת 1837 התחתן עם אליזבת המסטד אליוט, בתו של צייר הפורטרטים צ'ארלס לורינג אליוט.
בשנת 1841 התיישב מאונט עם משפחתו בסטוני ברוק.
בשנה שלאחר מכן הוא נבחר לאקדמאי באקדמיה הלאומית.
הוא העדיף לצייר נופים, אך המשיך כצייר פורטרטים כדי לפרנס את משפחתו.
בתחילת שנות השישים של המאה ה-19, חייו השקטים יחסית קיבלו תפנית שלילית כאשר בתו הבכורה, רות, נפטרה משחפת.
ובנו ויליאם, שגר במיסיסיפי, גויס לצבא הקונפדרציה.
לאחר שנלכד ונכלא כמרגל, גייס מאונט את עזרתם של פרנסיס ביקנל קרפנטר ויליאם קלן בראיינט לעתירה לנשיא לינקולן לשחרורו.
מאמץ זה הצליח בשנת 1864.
שפרד נפטר מכולרה בספטמבר 1868.
אחיו ויליאם נפטר גם הוא מכולרה, חודש לאחר מכן ובנו, ויליאם, נפטר מדלקת ריאות חודש לאחר מכן.
את עבודותיו ניתן לראות במוזיאון האמנות של דלאוור, במוזיאון המטרופוליטן, במכון דטרויט לאמנויות, בחברה ההיסטורית של ניו יורק ובבית הלבן.
שפר בדרך להוליווד הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 2020 של הבמאית ונסה לאפא, העוסק בדמותו של אלברט שפר.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין בפברואר 2020 במסגרת Berlinale Special.
הבכורה הישראלית התקיימה במסגרת התחרות הרשמית של פסטיבל הקולנוע ירושלים 2021 - בו זכתה ונסה לאפא, במאית הסרט, בפרס דיאמונד לבימוי סרט תיעודי.
הבכורה האמריקאית התקיימה בפסטיבל הסרטים של טליורייד שבקולרדו.
הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי הארוך הטוב ביותר בתחרות פרסי אופיר 2021. הסרט הופק עבור ערוץ Yes דוקו ושודר בו לראשונה בינואר 2022.
במרכז הסרט עומדת דמותו של אלברט שפר, האדריכל ושר החימוש של גרמניה הנאצית ומי שנחשב לחברו הטוב של אדולף היטלר.
בשנת 1971, לאחר הצלחתו של רב המכר בתוככי הרייך השלישי נשלח אנדרו בירקין , תסריטאי צעיר מטעם אולפני סרטי פרמאונט, לעבד את ספרו של שפר לסרט, שבסופו של דבר לא הופק.
"שפר בדרך להוליווד" מתבסס על הקלטות של ארבעים שעות השיחה בין השניים המתעדות את תהליך העבודה על התסריט.
זאת דרך זיכרונותיו של שפר, החל משנות עליית הנאצים לשלטון ועד לתפקידו המכריע במלחמת העולם השנייה, וכן בהצגת חקירתו במשפטי נירנברג.
הסרט בוחן באופן ביקורתי את ניסיונותיו לשכתב את ההיסטוריה בעזרת סרט עלילתי ולטייח את מעשיו הכוללים מעורבות בהשמדה באמצעות עבודות כפייה.
ניסיונות אלה נחשפים באותם ראיונות עם בירקין, שבהם שפר מטייח בתיאור אדיש את אי מעורבותו, כביכול, בפעולות ההשמדה שהפעיל המשטר הנאצי במהלך השואה, והעדר מודעותו, כביכול, אודותן.
מגאזין הסרטים הבריטי "Screen International" באמצעות אתר האינטרנט שלו "ScreenDaily" דיווח לאחר הבכורה העולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, שמדובר בסרט דוקומנטרי מרתק.
הוא מוסיף שכמעט ארבעה עשורים לאחר מותו, עמדתו המזויפת של שפר כבר אינה בלתי מעורערת, וגם פיקודו במלחמה על 12 מיליון עובדי כפייה עבדים אינו מוטל בספק.
הסרט התיעודי של לאפה חושף את השקרים בצורה צפופה, מפוכחת ומשכנעת.
"הברלינר ספיישל" מטעם הפסטיבל של ברלין הסתפק בכתיבה שהסרט התיעודי מציג את ניסיונו הרפה של שפר "לסייד" את עברו בסרט עלילתי.
ג'סיקה קיאנג, מבקרת הפסטיבלים הבינלאומיים כתבה ב-וראייטי מגזין, שככל הנראה בשל התדרדרות מצב הקלטות המקוריות, הקולות שאנו שומעים ברוב הסרט אינם של שפר או של בירקין, אלא של שחקני קול הקוראים קטעים מהתמלילים, ועובדה זו מעמידה אותנו בתיאור תיאטרלי ולא במה שאמור להרגיש כמו דיאלוג ספונטני.
שהצליל באופן כללי קצת בעייתי בסרט.
שהעבודה הנפלאה שלאפא ביצעה בחשיפת קטעים שלא נראו עד כה של שפר מתקופת הרייך השלישי, מופרעת מהתוספת הקפדנית אך חסרת התועלת של אפקטים קוליים: שריקות רכבת, מנועי מכוניות ורשרושי נייר.
הטכניקה המופרזת הזו הפכה גם את סרטה הקודם של לאפה על היינריך הימלר לכזה, שרץ ללא צורך בהתעקשות המבלבלת להוסיף רעשי צעדים לקטעים שקטים של אנשים שהולכים.
היא כותבת שהחלל הגדול שקיים בסרט הוא העדר התסריט שכתב בירקין בזמנו עבור פארמונט, ושאיננו יודעים איזו דמות רצו יוזמי הסרט העלילתי להציג, אך היא מסתפקת בכך שהסרט התיעודי הזה "קוצץ את ידיו" של שפר בניסיונו להציג את דמות "הנאצי הטוב" בספרו רב המכר.
אלעד שלו, עורך פורטל הסרטים הישראלי Seret.co.il דיווח מברלין שונסה לאפא יצרה סרט מצוין שבו עוקבת אחר הסיפור שמנסה להכתיב הבכיר הנאצי לשעבר לתסריטאי צעיר, אך במהלך חכם היא משלבת מספר צירי זמן, כולל קטעי וידאו ממשפטי נירנברג המראים את הסתירות והמניפולציות שמנסה שפר לבצע על מנת לשכתב את ההיסטוריה.
הוא מוסיף שבסרט אין קריינות מסבירנית כמו בדוקומנטריים רבים, אלא מתן אפשרות לצופה לבנות את הנרטיב בעצמו, ולהבין מי באמת היה שפר דרך חיבור החלקים השונים.
הוא סיכם שמדובר בסרט דוקומנטרי חשוב ועשוי היטב, שרלוונטי במיוחד לימינו בהם מנהיגים פופוליסטיים עולים, קנאות וגזענות ישנה צפה, ונעשה ניסיון לשכתב את ההיסטוריה.
אבנר שביט כתב ב"וואלה תרבות" שמדובר בסיפור מטורף, לא ייאמן אפילו בסטנדרטים הגבוהים שהקהל הורגל אליו מסיפורים על השואה, הממחיש שוב את קור הרוח שבו הנאצים הוציאו לפועל את הזוועות שלהם, ולא פחות מכך - את ההיתממות הנונשלנטית שבו ניסו להתנער מפשעיהם ולהמשיך כרגיל.
לאחר ההקרנה בפסטיבל הסרטים ירושלים, כתבה שרה פלד, באתר החדשות העצמאי "מגפון", כי הסרט מצמרר, וחושף את מנגנון הטיוח של אדם קר רוח, שערך חיי אדם נפקד מאישיותו.
מרלין וניג כתבה במגזין "פורטפוליו" שהיא מצאה את הסרט "ייחודי באופן שבו הוא משקף את הפער בין חלון הראווה המודרני של ברלין, לבין העבר שמסתתר בין לבניה ומדביק את תבניתה".
היא מציינת שבניגוד לסרטי שואה אחרים, מכל הסוגים, ונסה לאפא, במאית הסרט, בעבודה קולנועית וארכיונית מדויקת, ומהיפות שנעשו כאן, רוקמת סיפור מנקודת תצפית לא צפויה, ומסבה את תשומת לב הצופים דווקא לשכחה - שכחת ההמון שעלולה להעניק תהילה גם לרוצחים.
עופר ליברגל מבלוג הקולנוע "סריטה" מציין כי סרטה של לאפא הוא לא רק סרט על פושע מלחמה שניסה ואף הצליח למתן את אשמתו, אלא גם סרט על "אומנות" המניפולציה של העברת סיפור.
דווקא באמצעות הסרט שלא נעשה על ידי פארמונט ודימויים שמתבססים על חומרי ארכיון, לאפא חושפת את המנגנון בו הקולנוע יכול לעצב מחדש את התודעה.
הדבר בא לידי ביטוי גם בדרך בה לכאורה בלי לעשות הרבה, היא מעמידה בספק את כל טענותיו השקריות של שפר.
הבלוג HotJerusalem שהכין כתבה על הסרטים המומלצים לצפייה בפסטיבל הקולנוע ירושלים כתב שהסרט החדש של ונסה לאפא ואשר עוקב אחר דמותו האניגמטית של אלברט שפר, איש סודו של היטלר, הוא מסמך אודיו-ויזואלי מרתק ומהפנט, שנוצר ביד אמן, על ידי חומרי ארכיון ושיחות שלא נועדו לפרסום.
שפעת כחולה היא שביתה שבה מספר רב של שוטרים או עובדי ציבור יוצאים בו זמנית לחופשת מחלה.
השפעת הכחולה מקובלת בעיקר במדינות בארצות הברית בהן על פי החוק לשוטרים אסור לשבות.
לעיתים הנושא מגיע לבית משפט, במטרה לחייב את השוטרים לעבור בדיקה רפואית שתוכיח את נחיצותה או אי-נחיצותה של חופשת המחלה.
בניגוד לשביתות אחרות, ה"שפעת הכחולה" נוטה להיות קצרה וממוקדת.
המונח "שפעת כחולה" ומונחים דומים משמשים בעיקר כאשר איגודי העובדים השובתים עלולים להיענש בחומרה במקרה של שביתה רגילה.
השביתה המשטרתית הגדולה הראשונה הייתה בשנת 1919, אז כ-80% משוטרי משטרת בוסטון יצאו לשביתה.
מושל מסצ'וסטס קלווין קולידג' (לימים נשיא ארצות הברית) גייס את המיליציות המקומיות כדי למלא את מקומם של השוטרים ולהפסיק את השביתה.
בינואר 1971 כ-20,000 משוטרי משטרת ניו יורק "חלו" בשפעת הכחולה, כתגובה לדחיית בקשתם להעלאת שכרם.
השביתה נמשכה חמישה ימים, במהלכם הצליחה מחלקת המשטרה לפרוס כ-15% מכוחה הסדיר, כשהיא משתמשת בקצינים בכירים ובכוחות מילואים ומתנדבים.
שביתת פקחי הטיסה בארצות הברית באוגוסט 1981 הייתה גם היא במסווה של "שפעת כחולה", משום שהיא הייתה מנוגדת לחוק שאסר שביתות של איגודי עובדים בארגונים ממשלתיים.
בתגובה, הנשיא רונלד רייגן פיטר 11,345 עובדים כדי לסיים את השביתה.
בדצמבר 1981 שבתו כ-1,700 משוטרי משטרת מילווקי בטענה כי פקידי העירייה מתעלמים מבקשות המשטרה ומסכנים את שלומם של השוטרים.
ביוני 2020 חלו ב"שפעת" 170 שוטרים ממשטרת אטלנטה במחאה על האישומים הפליליים שהוגשו נגד השוטרים המעורבים במותו של ריישארד ברוקס.
Monk and the Blue Flu", הדמות הראשית מקבלת הזדמנות לשוב לעבודתה עקב ה"שפעת הכחולה".
גם בסדרות "CSI: ניו יורק" ו"ברוקלין תשע-תשע" ישנם פרקים הסובבים סביב השפעת הכחולה.
שפע של קתרינות הוא רומן למבוגרים צעירים מאת ג'ון גרין.
הספר יצא לאור בשנת 2006, והוא היה מועמד סופי לפרס מייקל ל.
פרינץ לספר הנוער הטוב ביותר.
הרומן כולל נספח מאת דניאל ביס, מתמטיקאי וחבר קרוב של גרין, שמסביר כמה מהמשוואות המורכבות שבהן השתמשה הדמות הראשית, קולין סינגלטון.
קולין סינגלטון, ילד פלא המתגורר בשיקגו, חושש שגאונתו יוצאת הדופן לא תישמר ככל שהוא יתבגר.
במהלך חייו, קולין יצא עם 19 בחורות בשם קתרין, שכולן מאייתות את שמן בצורה זו.
לאחר שנזרק על ידי קתרין מספר 19, קולין משתוקק להרגיש שלם, ולהיות חשוב.
הוא מקווה להפוך לגאון על ידי רגע "אאוריקה".
לאחר שהוא מסיים את לימודיו בתיכון, ולפני תחילת הלימודים במכללה, חברו הטוב והיחיד של קולין, חסן הארביש, משכנע אותו לצאת לטיול כדי להוריד את דעתו מהפרידה.
קולין הולך, בתקווה לחוות במהלך הטיול את רגע ה"אאוריקה" שלו.
לאחר שהשניים מגיעים לעיירה כפרית בטנסי בשם גוטשוט, הם מבקרים במקום הקבורה המשוער של הארכידוכס פרנץ פרדיננד.
שם הם פוגשים את לינדזי לי וולס ואת אמה הוליס, שמשפחתן מנהלת מפעל טקסטיל מקומי.
הוליס מאפשרת לקולין וחסן להישאר עם משפחתה ומציעה להם כעבודת קיץ לראיין את תושבי העיירה ולכתוב את ההיסטוריה של גוטשוט.
קולין מתחיל לחבב את לינדזי, אך הוא מתאכזב כאשר הוא מגלה על החבר שלה, קולין ליפורד (הוא וחסן קוראים לו "קולין האחר"), שאביו מועסק על ידי אמה של לינדזי.
קולין עדיין רודף אחרי רגע האאוריקה שלו, ולבסוף מוצא אותו במשפט שיצר הנקרא "משפט הניבוי הבסיסי של קתרין".
משפט זה קובע את העקומה של כל מערכת יחסים בהתבסס על מספר גורמים של האישיות של שני האנשים הנמצאים בהּ.
המשפט שלו עובד בסופו של דבר עבור כל מערכות היחסים שלו בעבר עם קתרין פרט לאחת - אותה חוקר הרומן.
בעוד שסיפורו של קולין מתקדם, חסן מוצא חברה בשם קתרינה, חברה של לינדזי.
מערכת היחסים שלהם נקטעת כאשר קולין וחסן תופסים את קתרינה מקיימת יחסי מין עם קולין ליפורד בזמן ציד חזירי בר עם לינדזי, חבריה ואביו של קולין ליפורד.
קרב בין קולין ליפורד לכל הנוכחים מתחיל כאשר לינדזי מגלה שהוא בגד בה.
לאחר שנפצע בקרב, קולין מנסה למצוא אנגרמה לשמו של הארכידוכס כדי לעמעם את הכאב, ומבין שזהו למעשה סבא רבא של לינדזי, בשם פרד נ.
קולין מוצא את לינדזי במחבוא הסודי שלה במערה, שם הוא מספר לה את סיפורה של כל קתרין שאי פעם אהב.
לינדזי בתורה מספרת לו איך היא לא מרגישה עצובה אלא מוקלת קלות מהפרידה מקולין ליפורד.
הם דנים במשמעות המושג "חשיבות" בשביל כל אחד מהם, ולבסוף מתוודים על אהבתם זה לזה.
בעוד שמערכת היחסים ביניהם נמשכת, קולין מחליט להשתמש במשפט שלו כדי לקבוע אם הוא ולינדזי יחזיקו מעמד, ומגלה שהמשפט קובע שהם ייפרדו תוך ארבעה ימים.
ארבעה ימים לאחר מכן הוא מקבל פתק מלינדזי, בו היא כותבת שהיא לא יכולה להיות החברה שלו כי היא מאוהבת בחסן, אך משפט נ"ב בתחתית הפתק מבהיר שהיא רק צוחקת.
קולין מבין שהמשפט שלו לא יכול לחזות את העתיד של מערכות היחסים, והוא יכול רק לשפוך אור על הסיבה לכישלון מערכת יחסים.
חסן אומר שהוא מגיש מועמדות להצטרפות לשני קורסים במכללה, אליהם קולין מנסה לשכנע אותו להירשם במהלך הספר.
הסיפור מסתיים בכך שחסן, לינדזי וקולין נוסעים וחולפים על פני המסעדה אליה תכננו במקור ללכת, ומבינים שהם יכולים פשוט להמשיך לנהוג וששום דבר לא מונע מהם להמשיך הלאה.
נער חובב אנגרמות בן 17 שנמצא בדיכאון.
למרות שהוא היה ילד פלא עם מנת משכל של למעלה מ-200, הוא עדיין לא נחשב כ"גאון".
קולין מגלה עניין בכול, ובמיוחד בדברים שלא מעניינים אנשים אחרים.
לאחר שיצא רק עם בנות בשם קתרין, קולין שובר את הרצף בכך שהוא יוצא עם לינדזי לי וולס, אותה הוא פוגש בטיול שלו עם חסן.
לאורך הרומן קולין מרגיש כאילו יש חור בבטנו, והוא מחפש דרך למלא אותו.
קולין מבלה את זמנו בשאיפה להיות ייחודי, אבל בעזרתה של לינדזי, בסופו של דבר מגיע להבנה שהוא "לא־יחודי בצורה הטובה ביותר".
חסן חרביש הוא החבר הטוב והיחיד של קולין סינגלטון.
חסן מתואר כאדם עצלן, מצחיק ומעט בעל עודף משקל.
למרות שהוא חכם והתקבל למכללה, חסן מחליט לקחת שנת חופש.
בתחילה נראה שהוא לא מתכנן להמשיך את השכלתו במכללה אך לקראת סוף הספר הוא מחליט להירשם לשני קורסים בה.
חסן הוא מוסלמי אדוק, עד שהוא מתחיל יוצא עם קתרינה.
לינדזי לי וולס היא פרמדיקית בהכשרה מהעיר גוטשוט שעורכת גם סיורים בה.
בתחילת הספר לינדזי יוצאת עם קולין ליפורד, אך היא לא מרגישה שהיא באמת היא עצמה עד שהיא מתחילה להסתובב עם קולין.
כמוהו, נראה שלינדזי נאבקת בזהותה.
בהשראת יכולתו של קולין להיות תמיד הוא עצמו, לינדזי הופכת סוף סוף לעצמה.
בסוף הספר מתחילה לצאת עם קולין.
אמה של לינדזי ומכורת עבודה קיצונית שחביבה מאוד על האנשים שעובדים במפעלהּ.
הרומן כתוב בנרטיב בגוף שלישי.
גרין השתמש בגוף שלישי כדי ליצור תחושת אמפתיה והזדהות עם קולין.
בפוסט בבלוג שלו כתב גרין שהרומן "צריך להיכתב בגוף שלישי, כי הוא עוסק בבחור שהמוח שלו לא מתאים לנרטיבים, ושמתקשה לספר סיפורים בדרכים שאנשים אחרים מוצאים עניין".
הסיפור כולל הערות שוליים רבות שהופכות לחלק חיוני להבנת מוחו של קולין וכיצד הוא פועל.
גרין אומר שהערות השוליים "מתפקדות כמעין נרטיב מתחרה המעיר, ובחוסר מילה טובה יותר גם גורם לבעייתיות בנרטיב המרכזי".
הספר הוא יצירה בדיונית הכוללת מונחים מתמטיים רבים ושפה אקדמית.
עם הערות השוליים והנספח שבסוף הרומן, גרין נותן לקוראיו "דרך לנסות להשיג דיוק ובהירות" של הסיפור באופן כללי, אך ליתר דיוק, של מוחו של קולין.
הספר מורכב מ־19 פרקים כדי להדגיש את המספר 19, כמספר ה"קתרינות" איתן יצא קולין.
פרקים אלו כוללים גם פלשבקים של קולין, ש"נועדו לשקף את היחסים שיש לנו בין עלילה כרונולוגית לעלילה רגשית".
פורמט זה ידוע גם בתור עלילה לא ליניארית.
פרנץ פרדיננד הוא אנגרמה על שמו של סבא רבא של לינדזי, פרד נ.
פרדיננד הופך לסמל של מה שהכי חשוב לקולין: להיות חשוב.
למרות שפרדיננד מפורסם, הוא לא באמת עשה הרבה, והוא מפורסם מכך שהוא נורה.
"בעוד שאנשים מסוימים נשארים זכורים, אחרים נשכחים, והרבה פעמים זה לא משנה אם ננסה לעשות משהו ראוי לציון או לא.
ההיסטוריה תחליט, בסופו של דבר, אם זוכרים אותנו."
המערה של לינדזי היא "המיקום הסודי ביותר שלה, שאף אחד על פני כדור הארץ לא יודע עליו".
קולין הוא האדם היחיד שהיא מראה לו את המערה.
הדבר מסמל את הנוחות והאמון במערכת היחסים שלהם.
המערה גם מייצגת את הפרטיות של לינדזי.
"שפע של קתרינות" היה ספר כבוד של פרס מייקל ל.
פרינץ לשנת 2007. והוא קיבל הכרה כאחד הספרים הטובים ביותר של איגוד הספריות האמריקאי למבוגרים צעירים.
ג'ון גרין הזכיר בערוץ היוטיוב Vlogbrothers שלו ושל אחיו האנק, ב־10 בדצמבר 2007, כי נקנו זכויות להפוך את ספרו לסרט.
גרין התבקש לכתוב את התסריט.
באתר שלו, הוא מציין שהפרויקט נזנח, אם כי לחברת הפקה אחרת יש כרגע את הזכויות עם תקווה שהדבר יקרה בעתיד.
שפרד היא להקת אינדי פופ אוסטרלית שהוקמה ב-2009.
הלהקה הייתה מועמדת לההוצאה העצמאית הטובה ביותר בפרסי המוזיקה של ARIA לשנת 2013, עבור השיר "Let Me Down Easy".
כמו כן, בפרסי המוזיקה של ARIA לשנת 2014, הם היו מועמדים לאלבום השנה, ההוצאה העצמאית הטובה ביותר, הוצאת הפופ הטובה ביותר (עבור האלבום Bombs Away), שיר השנה, הווידאו קליפ הטוב ביותר (עבור הסינגל "Geronimo") והלהקה הטובה ביותר.
ב-17 באוגוסט 2012, הלהקה הוציאה את המיני-אלבום הראשון שלה, Sheppard.
המיני-אלבום הגיע בשיאו למקום ה-18 במצעד האלבומים האוסטרלי.
כמו כן, האלבום זכה לתואר הקטלה מסוג פלטינה כפולה מ-ARIA.
ב-28 בפברואר 2014, הלהקה הוציאה את הסינגל "Geronimo".
השיר הגיע למקום הראשון באוסטרליה, למקום השמיני בניו זילנד ולמקום ה-53 בבילבורד הוט 100. כמו כן, השיר זכה במספר תוארי הקלטה, בין היתר תואר הקלטה מסוג 7× פלטינה מ-ARIA ותואר הקלטה מסוג פלטינה מ-RIAA.
ב-27 ביוני 2014, הלהקה הוציאה את הסינגל "Something's Missing".
השיר הגיע בשיאו למקום ה-35 במצעד הסינגלים האוסטרלי ולמקום החמישי במצעד הסינגלים העצמאיים האוסטרלי.
ב-11 ביולי 2014, הלהקה הוציאה את אלבום האולפן הראשון שלה, Bombs Away.
האלבום הגיע בשיאו למקום השני במצעד האלבומים האוסטרלי ולמקום ה-31 בבילבורד 200. כמו כן, האלבום זכה לתואר הקטלה מסוג זהב מ-ARIA.
ב-15 באוקטובר 2014, הלהקה הוציאה את הסינגל "Smile".
השיר הגיע בשיאו למקום ה-63 במצעד הסינגלים האוסטרלי ולמקום השישי במצעד הסינגלים העצמאיים האוסטרלי.
ב-26 בינואר 2015, הלהקה הוציאה את הסינגל "Let Me Down Easy".
השיר היה מועמד לפרסי המוזיקה של ARIA בקטגוריית ההוצאה העצמאית הטובה ביותר ולפרסי APRA בקטגוריית היצירה האוסטרלית המושמעת ביותר ויצירת הפופ של השנה.
כמו כן, השיר הגיע בשיאו למקום ה-31 בסלובניה ולמקום ה-34 במצעד השירים מתחת לצועדים בפסגה בוולוניה.
ב-1 בנובמבר 2016, הלהקה הוציאה את הסינגל "We Belong".
השיר הגיע בשיאו למקום ה-188 במצעד הסינגלים האוסטרלי ולמקום העשירי במצעד הסינגלים העצמאיים האוסטרלי.
ב-10 במרץ 2017, הלהקה הוציאה את הסינגל "Keep Me Crazy".
השיר הגיע בשיאו למקום ה-37 במצעד הסינגלים האוסטרלי, למקום הראשון במצעד הסינגלים העצמאיים האוסטרלי ולמקום השמיני במצעד ה-Heatseekers הניו זילנדי.
כמו כן, השיר זכה בתואר הקלטה מסוג זהב מ-ARIA.
ב-23 ביוני 2017, הלהקה הוציאה את הסינגל "Edge of the Night".
השיר הגיע בשיאו למקום ה-142 במצעד הסינגלים האוסטרלי ולמקום השלישי במצעד הסינגלים העצמאיים האוסטרלי.
ב-10 בנובמבר 2017, הלהקה הוציאה את הסינגל "Coming Home".
השיר הגיע בשיאו למקום ה-22 במצעד הסינגלים האוסטרלי ולמקום הראשון במצעד הסינגלים העצמאיים האוסטרלי.
כמו כן, זכה בתואר הקלטה מסוג זהב מ-NVPI ובתואר הקלטה מסוג פלטינה מ-ARIA.
ב-1 בדצמבר 2017, הלהקה הוציאה את המיני-אלבום השני שלה, Undercover.
ב-13 באפריל 2018, הלהקה הוציאה את הסינגל "Riding the Wave".
השיר הגיע בשיאו למקום השביעי במצעד הסינגלים העצמאיים האוסטרלי.
ב-1 ביוני 2018, הלהקה הוציאה את הסינגל "Hometown".
ב-8 ביוני 2018, הלהקה הוציאה את אלבום האולפן השני שלה, Watching the Sky.
האלבום הגיע בשיאו למקום הראשון במצעד האלבומים האוסטרלי ולמקום התשיעי במצעד ה-Heatseeker לאלבומים בניו זילנד.
ב-1 בפברואר 2019, הלהקה הוציאה את הסינגל "On My Way".
השיר הגיע בשיאו למקום הראשון במצעד הסינגלים העצמאיים האוסטרלי.
ב-28 במרץ 2019, הלהקה התארחה, לצד ויז קאליפה, בסינגל "Up" של סינה קאנה .
השיר זכה בתואר הקלטה מסוג זהב מ-RIAA.
ב-18 באוקטובר 2019, הלהקה הוציאה את הסינגל "Die Young".
השיר הגיע בשיאו למקום ה-13 במצעד 40 הסינגלים ההולנדיים ולמקום ה-30 במצעד הרצועות הדיגיטליות האוסטרלי.
ב-26 בפברואר 2021, הלהקה הוציאה את אלבום האולפן השלישי שלה, Kaleidoscope Eyes.
האלבום הגיע בשיאו למקום השני במצעד האלבומים האוסטרלי.
ב-21 בספטמבר 2021, הלהקה הוציאה את המיני-אלבום השלישי שלה, Love Was Never Easy.
ב-28 בספטמבר 2021, הלהקה הוציאה את המיני-אלבום הרביעי שלה, Highest of Highs.
ב-5 באוקטובר 2021, הלהקה הוציאה את המיני-אלבום החמישי שלה, Dance in the Glow.
ב-25 בפברואר 2022, הלהקה הוציאה את המיני-אלבום השישי שלה, Live from the Valley.
ב-17 במרץ 2023, הלהקה הוציאה את הסינגל "Good Time".
השיר הגיע בשיאו למקום ה-18 בפלנדריה.
ב-21 ביוני 2024, הלהקה הוציאה את אלבום האולפן הרביעי שלה, Zora.
האלבום הגיע בשיאו למקום השמיני במצעד האלבומים האוסטרלי.
"שפע מאורגן" (מעוצב כ-"ש פ ע - מ א ו ר ג ן") הוא אלבום האולפן החמישי של הראפר הישראלי אורטגה.
את האלבום הוציאה ב-8 באוגוסט 2024 לאור חברת התקליטים קמע.
לרגל קידומו יצאו ארבעה סינגלים מתוכו: "חג שמח" בהשתתפות ג'ני פנקין, "הוויב הזה", "חלום ורוד" ו"קצת יותר מדי".
שם האלבום הוא משחק מילים על המושג פשע מאורגן.
באלבום משתתפים אמנים רבים מסצנת הראפ הישראלית, דוגמת אלמאליכ, אברהם לגסה, יואש, סילברדון, ג'ני פנקין, קרן קריספיל, שירה גבריאלוב וברק זבולון.
זוהי יצירתו הראשונה מאז הוצאת אלבומו הקודם, "זהב שחור".
האלבום מונה 12 רצועות, ואורכו עומד על 37 דקות ו-23 שניות.
שפסס כא רע (במצרית עתיקה: "אצילית היא נשמתו של רע"; נפטר בערך בשנת 2458 לפנה"ס) היה השליט הרביעי או החמישי של השושלת החמישית (2494–2345 לפנה"ס) בתקופת הממלכה הקדומה של מצרים העתיקה.
שפסס כא רע חי באמצע המאה ה-25 לפנה"ס והיה כנראה הבעלים של פירמידה לא גמורה באבו סיר, שננטשה לאחר מספר שבועות של עבודה בשלבים המוקדמים ביותר של בנייתה.
בהסתמך על מקורות היסטוריים, החוקרים המסורתיים האמינו ששפסס כא רע שלט במשך שבע שנים, ירש את נפריר כא רע קאקאי והקדים את נפרף רע על כס המלכות, מה שהפך אותו לשליט הרביעי של השושלת.
הוא השליט שהידע עליו הוא המעורפל ביותר בשושלת זו והאגיפטולוג מירוסלב ורנר טען בתוקף כי שלטונו של שפסס כא רע נמשך רק חודשים ספורים לכל היותר, לאחר שלטונו של נפרף רע.
מסקנה זו מבוססת על מצבה ומיקומה של הפירמידה הלא גמורה של שפסס כא רע באבוסיר וכן על המספר הזעום של חפצי אמנות המיוחסים לשליט זה.
הטיעונים של ורנר שכנעו מספר אגיפטולוגים כמו דארל בייקר (Darrell Baker) ואריק הורנונג .
יחסיו של שפסס כא רע עם קודמו ויורשו אינם ידועים בוודאות.
ורנר הציע שהוא היה בנו של סחו רע ואח של נפריר כא רע קאקאי, שתפס לזמן קצר את כס המלכות לאחר מותו בטרם עת של קודמו ואחיינו, נפרף רע.
ייתכן ששפסס כא רע בעצמו מת באופן בלתי צפוי או שאולי איבד את כס המלוכה לאחד מאחייניו, פרעה העתידי נ-אוסר איני.
לא ניתן לשלול לחלוטין את האפשרות ששפסס כא רע היה שליט קצר מועד שאינו השתייך גנטית למשפחת המלוכה.
שְׁפַרְעָם היא עיר ערבית במחוז הצפון בישראל.
שפרעם היא עיר עם רוב ערבי-מוסלמי (61.3%), לצידם של מיעוטים משמעותיים של ערבים-נוצרים (24.5%) ושל דרוזים (13.7%).
לאורך ההיסטוריה הייתה העיר ידועה כבעלת רוב ערבי נוצרי עד שנות ה-70 של המאה ה-20, בהן הם איבדו את הרוב לטובת המוסלמים.
העיר משתרעת על שבע גבעות, שטח השיפוט שלה הוא כ-20,000 דונם, והיא מרוחקת 13 ק"מ מהים ו-20 ק"מ מהערים חיפה, עכו ונצרת.
המבנה והמיקום הגאוגרפי של שפרעם כנקודת המפגש בין הרי הגליל לבין העמקים הפכו אותה לאורך תולדותיה לעיר המרכזית באזור, במיוחד בתקופתו של עות'מאן בנו של דאהר אל עומר.
"שפרעם" מוזכרת לראשונה בתוספתא מסכת מקואות, ולאחריה בתלמוד בכמה מקומות, במסכת עבודה זרה מוזכרת מימי מרד בר כוכבא כעיר הסמוכה לאושא, ובמסכת ראש השנה מוזכרת שפרעם כמקום גלותה של הסנהדרין מאושא הסמוכה לה (בערך בשנת 150 לספירה).
יש הנוטים לראות בשמה צירוף של המילים העבריות שפר (שופר) עם.
למרות זאת אגדה מקומית ראתה בשם "שפרעם" את צירוף המילים "שפא עמר" כלומר הבראת עמר.
כרמז לאגדה על המנהיג המוסלמי עמר בן אל-עאץ (נולד בשנת 580) ששתה ממי המעין בעיר והבריא מחוליו, ואולי עקב כך – שונה שמה בדיבור המקומי לשפא עמר.
לפי אדוארד הנרי פלמר משמעות השם הערבי הוא "הקצה" או "הפיסה של עמר" והוא למעשה נגזר מהשם העברי של המקום, שפרעם.
שפרעם קיימת אלפי שנים, ושורשיה מעמיקים עד מאות שנים רבות לפני הספירה.
בין חוקרים יש הסכמה שהיישוב הוקם בתקופה הכנענית, ותושביו הקדומים של היישוב הותירו אחריהם שרידים ארכאולוגיים.
היישוב מוזכר בתלמוד, ובמאה שנייה היה אחד המקומות אליהם נדד מושב הסנהדרין אחרי חורבן בית המקדש.
בתקופת השלטון הרומי חי במקום רבי יהודה בן בבא אשר הסמיך תלמידים לרבנות.
הרומאים הוציאו אותו להורג בשל כך בשנת 144. קברו שוכן בעיר ומשמש אתר עלייה לרגל.
משרידי הכנסייה הביזנטית שבמרכז העיר ניתן ללמוד כי ביישוב התגוררו, נוסף על היהודים, גם נוצרים.
עם הכיבוש הערבי של ארץ ישראל התיישבו בעיר גם מוסלמים, ובסביבות המאה ה-12 או ה-13, בתקופה הצלבנית, נוספו אליהם גם דרוזים.
אחרי הכיבוש הצלבני נבנתה ביישוב מצודה טמפלרית בשם "ספרן" (שיבוש של השם שפרעם).
לפי המקורות ההיסטוריים, ניתן לשער שהייתה עיירה פרנקית או נוצרית מקומית למרגלות המצודה.
במקום עמדה כנסייה שהוקדשה לקדושים יוחנן ויעקב, שנטען שנולדו במקום.
הקהילה היהודית בעיר הייתה מצומצמת מאוד.
לפי ארכיוני קושטא נמנו במפקד במחצית הראשונה של המאה ה-16 רק עשרה בעלי בתים יהודיים, ועיקרו של היישוב היה מוסלמי ודרוזי.
מביקורם של הרמ"ק והאר"י הקדוש ועלייתם לרגל במאה ה-16 ליישובים שונים בגליל, ובכללם שפרעם, ניתן ללמוד כי היישוב היהודי אותה תקופה היה דל או שנעלם לחלוטין.
בחסותו של דאהר אל עומר התחדש היישוב היהודי במאה ה-18 עם הגעתו של הרב חיים אבולעפיה.
הרב ותלמידיו חידשו את בית הכנסת והאוכלוסייה התחזקה עוד אחרי השלמת בניין המבצר על ידי דאהר אל עומר (1773).
לפי עדות מתחילת המאה ה-19 היו ביישוב עשרים משפחות יהודיות, שעסקו בעבודת האדמה ולהם בית כנסת קטן.
על פי המפקד שערך משה מונטיפיורי ב-1839, היו בשפרעם 107 יהודים, כולם ספרדים.
לדברי לורנס אוליפנט, ב-1850 לערך, התיישבו בשפרעם כ-30 משפחות יהודיות ממרוקו, כחקלאים, אולם נאלצו לעזוב את עבודת האדמה לאחר שבמשך 20 שנה סבלו מהתנכלות ושוד.
יחיאל מיכל פינס טען כי סיבת עזיבתם היא הלחץ הכלכלי הכבד של הממשלה העות'מאנית, כמו גם התנכלות השכנים הנוצרים, להם נאלצו למכור את קרקעותיהם.
ב-1876 כתב יוסף אופלטקה שבשפרעם ישנן כ-20 משפחות יהודיות שעובדות את האדמה.
אוליפנט העריך בשנות ה-80 של המאה ה-19 שאוכלוסיית שפרעם מונה כ-2,500 נפש: 1,500 נוצרים-יוונים, 600 דרוזים, 300 מוסלמים ו-100 יהודים.
על פי אברהם לונץ, ב-1895 היו בשפרעם 13 משפחות יהודיות בלבד.
משנת 1894 תמכה חברת כל ישראל חברים בקהילה בשפרעם ומימנה שוחט ששימש גם כמלמד תינוקות וחזן.
אולם התמיכה נפסקה בשנת 1899 ותושבי שפרעם פנו לגורמים שונים בבקשת עזרה.
פנייה אחת שפורסמה בחבצלת בינואר 1900 כללה את התיאור: "שפרעם היא העיר הנקראת היום שיף-עמר אשר על אם הדרך בין טבריא וחיפה, בה ישוב קטן משנים קדמוניות, והישוב הזה עומד ומתמעט והולך, ואם לא יתעוררו נדיבים לחזקו ולתמכו יכלה ויאבד כלה".
ב-1906 קיבלה שפרעם מעמד של עיר.
היהודים האחרונים עזבו את העיר בשנות ה-20 בשל קשיי פרנסה.
בתקופת המנדט הבריטי השתייכו העיר וסביבותיה לנפת חיפה.
לפי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל התגוררו בעיר שפרעם 3,640 תושבים (מתוכם 10 יהודים) ושטח העיר השתרע על 338 דונמים (מתוכם 41 דונם שטחים ציבוריים).
בשטח הכפרי סביב שפרעם שכלל 97,268 דונמים (מתוכם 31,219 דונם שטחים ציבוריים ו-7,621 דונם בבעלות יהודים) התגוררו 3,560 ערבים.
במהלך מלחמת העצמאות שימשה העיר כמפקדה הראשית של צבא ההצלה של פאוזי קאוקג'י בגליל.
ב-14 ביולי 1948, במבצע דקל, שנערך במסגרת קרבות עשרת הימים במלחמת העצמאות, נכבשה שפרעם על ידי כוחות צה"ל עם תבוסת קאוקג'י נמלטו מהעיר רוב תושביה המוסלמים, שרובם נמלטו מזרחה לכפר צפוריה.
נשארו בה כ-3,000 תושבים (מרביתם היו נוצרים ומיעוטם דרוזים).
עם הזמן הדמוגרפיה השתנתה כאשר המוסלמים הפכו לרוב והנוצרים למיעוט.
שפרעם המשיכה לאחר הקמת המדינה לשאת את התואר עיר, אותו קיבלה ב-1910 בתקופה העות'מאנית.
באוגוסט 2005 עדן נתן-זדה, עריק מצה"ל, ירה ביושבי אוטובוס בתוך העיר ורצח ארבעה מהם, לאחר שהוכנע נעשה בו לינץ' על ידי התושבים הזועמים שהרגו אותו.
ביוני 2009 התחוללו בעיר מהומות על רקע מתיחות בין דרוזים ונוצרים.
בין השאר הוצתו מספר כלי רכב וחנויות ונורתה אש לעבר שוטרים.
בנובמבר 2018 הופקדה להתנגדות תוכנית המתאר העירונית, במסגרת התוכנית יוקמו כ-10,000 יחידות דיור, כ-632 אלף מ"ר לשטחים המיועדים להיות מבני ציבור ואף מרכז תחבורה לתושבי העיר.
ב-2024 במהלך מלחמת חרבות ברזל הותקפה העיר כמה פעם במטחי רקטות מלבנון.
ב-18 בנובמבר 2024 נהרגה מפגיעה ישירה במבנה בו שהתה ספאא קט, מורה בת 50 תושבת העיר.
אוכלוסיית העיר מעורבת – 62% מתושביה הם מוסלמים, 14% הם דרוזים, והנוצרים מונים 24% מכלל התושבים; אומנם האחרונים כבר אינם מהווים רוב דמוגרפי בעיר, ובכל זאת, עם אוכלוסייה של כ-10,400 איש, זהו הריכוז הרביעי בגודלו של הנוצרים במדינת ישראל (לאחר נצרת, חיפה וירושלים).
לאחר הקמת מדינת ישראל, השבט הבדואי ערב אל סמניה שהתגורר בקרבת קריית טבעון עבר להתגורר בשפרעם.
לעיר מעט מאוד מקורות תעסוקה עצמאיים ורוב המפרנסים יוצאים לעבוד בחיפה ובקריות.
במרכז העיר שוכנים קברים נוצריים עתיקים מהתקופה הביזנטית (המאה ה-5 וה-6).
בכניסה אל הקברים מופיעים גילופים ופסלי אריות, ואזכורים שונים של ישוע ביוונית.
בחלק העתיק של העיר נמצאת מצודת הגדולה.
מצודה זו נבנתה בשנת 1760 על ידי דאהר אל עומר, שהיה מושל האזור, במטרה לאבטח את הכניסה לגליל.
את המצודה הוא בנה על החורבות של מצודה צלבנית קדומה יותר.
התוכנית הראשונית של המצודה הייתה להקים מבנה שיאפשר קו ראייה אל מצודת אחיו של אל עומאר בצפת, אך הבנייה נפסקה בקומה השלישית, כנראה בגלל המחסור במשאבים ובשל חוסר הביטחון בגליל בזמנו.
בקומה הראשונה שכנו אורוות והקומה השנייה שימשה למגורים.
מצודה זו נחשבת לאתר הזידאני הגדול ביותר בגליל.
לאחר הקמת המדינה, שימשה המצודה במשך מספר שנים כתחנת המשטרה, ולאחר שנבנתה תחנה חדשה בשכונת "אל-פוואר", הייתה המצודה למרכז קהילתי.
נבנה בתקופת שלטונו של דאהר אל עומר בשלהי המאה ה-18 בסמוך למצודה.
המסגד שימש בעיקר את משפחתו, פמלייתו וחייליו של השליט.
מאז עבר המסגד עבודות פיתוח והרחבה בתקופות שונות בהתאם לגידול האוכלוסייה המוסלמית ביישוב.
למרות שמו של מבנה זה בפי התושבים (שעל שמו קרויה השכונה מסביבו, שכונת "אל-בורג'"), זהו מבצר צלבני עתיק, ששופץ בתקופת עות'מאן, בנו של דאהר אל עומר, וכיום נמצאים ממנו אך שרידים מעטים.
בשפרעם יש קהילה נוצרית המפעילה חמש כנסיות ומנזר אחד:
כנסיית פטרוס ופאולוס הקדושים – כנסייה יוונית קתולית היא הכנסייה הגדולה בעיר והיא שוכנת ליד המצודה ובית הכנסת.
היא נבנתה על ידי תושבי שפרעם בתקופת הבישוף אלחג'אר בשנת 1904. הכנסייה נבנתה על יסודותיה של כנסייה קטנה משנת 1723 על ידי הכומר תומאס דיאס.
לא ידוע על כנסייה אחרת מלפני תאריך זה.
לכנסייה מגדל פעמונים וכיפה סגלגלה.
מנזר וכנסיית אחיות נצרת – במרכז העיר שוכן מנזר הנזירות מנצרת, אשר נבנה על שרידיה של כנסייה קדומה מהמאה ה-4 שהוקדשה ליעקב הקדוש.
במקום שבו עמדה הכנסייה ניצבת כיום כנסיית המנזר ובה נראים חלק מעמודי השיש שנשאו את תקרת הכנסייה הקדומה.
כנסיית קונסטנטין והלנה – כנסייה אורתודוקסית.
בחלק העתיק של העיר שוכן בית כנסת "מחנה שכינה" שחודש לפני כ-250 שנים, על ידי ר' חיים אבולעפיה (השני) בתקופת שלטונו של דאהר אל עומר שהעניק ליהודים רשות להקימו.
הסנהדרין ישבה בשפרעם בתקופת הקיסר מרקוס אורליוס וסוברים כי בית הכנסת העתיק נבנה במיקומו של בית כנסת קדום.
בית הכנסת שבו אולם בודד חדל לתפקד בשנות ה-20 כאשר אחרוני יהודי העיר עזבו אותה והפקידו את מפתחותיו בידיה של משפחה מוסלמית משפחת ג'אעפרי המקומית המתגוררת לידו.
המבנה חודש בשנת 1988. במהלך אירועי אוקטובר 2000, הושחת בית הכנסת וכן נקרעו ונשרפו ספרי תורה.
שוכן בעיר העתיקה ושייך למשפחת נח'ול.
נבנה במאה ה-19 ומוכר גם כ"הקונסוליה הצרפתית".
מנסור נח'ול, ראש המשפחה בסוף השלטון העות'מאני, שימש מעין קונסול לצרפת, ולכן הבית וכל מי שנכנס בשערו היה תחת החסות הצרפתית.
נבנה בסוף המאה ה-19 על ידי משפחת אבו רחמה ובעזרת הכנסייה האנגליקנית.
הוא שימש למגורי הנשים האנגליות שנשלחו על ידי הכנסייה, ונקראו בשפה המקומית "אלסתאת".
במרוצת השנים שימש המבנה כסניף קופת חולים כללית, הסתדרות העובדים, הוסטל וכיום הוא משמש כגן ילדים.
(בערבית الخلوة) מקום תפילה לעדה הדרוזית.
מהמקומות העתיקים בשפרעם והוא קיים מלפני כ-500 שנה.
היה המקום היחידי לתפילה לעדה הדרוזית בשפרעם, וכן ל-16 כפרים דרוזים בקרבת היישוב, אשר עברו לפני מאות שנים להתגורר בשפרעם.
פירוש השם הוא ההתבודדות (של המתפללים עם אלוהים).
שפרה הורן (נולדה ב-20 במרץ 1951) היא סופרת ישראלית.
הורן נולדה בתל אביב לאם שמוצאה ספרדי ובוכרי ממשפחות שחיו דורות רבים בארץ ישראל, ולאב שכל משפחתו הושמדה בשואה והגיע כפליט מרוסיה לפני מלחמת העולם השנייה.
הורן נקראת על שם סבתה, שפרה כהן-אהרונוב.
ניתן לה גם שם שני לזכר סבתה השנייה אלכסנדרה.
צילום משפחה של סבתה מבוכרה מוצג במוזיאון ישראל.
הורן היא צאצאית של הרמב"ם, ושל יוסף ממן רב ומנהיג הקהילה היהודית בבוכרה.
ילדותה עברה עליה בירושלים בשכונת קטמון הישנה, בבית שהיה שייך לפני מלחמת העצמאות למשפחה ערבית עשירה שנמלטה עם כיבוש השכונה.
הבית ושכונת מגוריה השפיעו עליה מאוחר יותר בבחירת מיקום העלילה בספרה "היפה בנשים", ובעיקר - בית התווים, מול בית ילדותה, בפינת הרחובות כ"ט בנובמבר ובוסתנאי.
הורן סיימה את בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה במגמה ספרותית-פילוסופית ושירתה בצה"ל בבסיס חיל האוויר.
עם תום השירות למדה באוניברסיטה העברית, לתואר ראשון במקרא ובארכאולוגיה אותו סיימה בהצטיינות והמשיכה ללימודי תואר שני וקומוניקציה.
ב-2004 אובחנה כחולה בלוקמיה חריפה.
ברבות השנים עברה השתלת מח עצם.
במהלך לימודיה נולד בנה גלעד ובאותה תקופה נבחרה להיות רכזת החינוך של ההתאחדות העולמית של הסטודנטים היהודים - WUJS ("ווג'ס").
במסגרת תפקידה ארגנה כנסים וקונגרסים בינלאומיים לסטודנטים יהודים בכל רחבי העולם והתמקדה בארצות שבאותן השנים לא קיימו קשרים דיפלומטיים עם ישראל כגון מדינות מזרח אירופה, מדינות צפון אפריקה, איראן ואתיופיה.
הייתה ממונה על פרויקט יהדות המצוקה וניהלה מאבקים בקמפוסים בעולם למען יהודי אתיופיה, יהודי ברית המועצות ויהודי סוריה.
כמו כן הפיקה סרטים ותוכניות אודיו-ויזואליות, עסקה בדוברות וייצגה את ווג'ס בכלי התקשורת הארציים והעולמיים.
במהלך אותן השנים שימשה יו"ר ועדת קשרי חוץ ב"ועד הציבורי למען יהודי אתיופיה" שבמסגרתו שמרה על קשר עם הארגונים היהודיים בעולם בנושא מצוקת יהודי אתיופיה.
בתום שש שנים בווג'ס נבחרה להיות דוברת המשרד לקליטת העלייה ועסקה בקליטת יהודי אתיופיה עם הגיעם לישראל במסגרת "מבצע משה".
את עבודתה במשרד הקליטה סיימה עם נסיעתה ליפן, שם חייתה חמש שנים במסגרת שליחות ממלכתית של בן זוגה לשעבר.
ביפן ניהלה את מרכז הקהילה היהודית של טוקיו, לימדה מקרא בקולג' למקרא שברובע גינזה והייתה כתבת העיתון "מעריב", ותחנת "גלי צה"ל" במזרח הרחוק.
עם שובה לארץ כתבה את ספרה הראשון "חוויה יפנית" - ספר עיון שיצא בהוצאת מעריב והיה לרב-מכר.
הספר תורגם לאנגלית וזכה לקבל ציון לשבח מהניו-יורק טיימס.
משך תקופת כתיבת הספר שימשה דוברת וממונה על יחסי-הציבור והפרסום במוזיאון מגדל דוד לתולדות ירושלים.
כמו כן הגישה תוכנית טלוויזיה שעסקה ברפואה משלימה ששודרה בערוץ 2.
באותן שנים עסקה גם בכתיבה עיתונאית במגזינים ובעיתונים יומיים ארציים בנושאי תרבות, חברה, כלכלה וספרות.
ספר הסיפורת הראשון שלה, "ארבע אמהות", יצא לאור בשנת 1994 בספריית מעריב.
הספר הבא, "היפה בנשים'", יצא בהוצאת קשת של הסופר רם אורן ב-1998. את כתב היד לספרה "תמרה הולכת על המים" שלחה להוצאת עם עובד בעילום שם ואחת מעורכות ספרייה לעם, אילנה המרמן, קראה אותו והחליטה להוציא אותו לאור ב-2002.
ב-2010 השתתפה בגרסה הישראלית של הסדרה "מי אתה חושב שאתה".
ספריה תורגמו לשפות אנגלית, גרמנית, הולנדית, צרפתית, איטלקית, סינית, יוונית, אזרית, ספרדית, קטאלנית, הינדית וטורקית.
חוויה יפנית (ספריית מעריב, 1992) - ספר עיון - חוויותיה האישיות של הורן משהותה ביפן.
ארבע אמהות (ספריית מעריב, 1994) - ספר המגולל סאגה של משפחה שבה שולט המין הנשי.
היפה בנשים (קשת הוצאה לאור, 1998) - סיפורה הנפתל של רוזה, ילדה בעלת תלתלי הזהב משכונת קטמון בירושלים, שגדלה והייתה ליפה בנשות ירושלים.
הסיפור מתרחש בין מציאות לדמיון במרוצת חמישים שנותיה הראשונות של מדינת ישראל.
חתולים, סיפור אהבה (קשת הוצאה לאור, 1998) - ספר עיון - בספר מתארת המחברת בחום ובהומור את חייה כדיירת בבית שבו התגוררו חתולים מאז ומתמיד.
אין חיה כזאת (ידיעות ספרים 2000) - ספר ילדים.
תמרה הולכת על המים (ספריה לעם, הוצאת עם עובד, 2002) - סאגה משפחתית הנפרשת על פני שלושה דורות של נשים ביפו, מתחילת המאה העשרים ועד ערב קום המדינה.
המנון לשמחה (ספריה לעם, הוצאת עם עובד, 2004) - סיפור אהבה בין יעל, דוקטורנטית לאנתרופולוגיה, נשואה ואם לילד, לבין אבשלום, גבר חרדי אלמן ואב שכול, המתרחש בירושלים בחורף 2002 על רקע האינתיפאדה השנייה.
גם ביום וגם בלילה (עם עובד 2006) - ספר ילדים.
חוויה ניו זילנדית (מסעות- עם עובד, 2008) - ספר עיון - יומן מסע בניו זילנד.
מחול העקרבים (כנרת-זמורה-ביתן 2012) - ספר שנכתב בגוף ראשון ובלשון זכר.
ספורו של אוריון הרמן, שנולד בירושלים אחרי מלחמת ששת הימים, על שתי הנשים המשמעותיות בחייו ועל אהבתו הבלתי אפשרית לזמרת אופרה ממוצא גרמני.
דבשי ואני בארץ האבעבועות, כנרת-זמורה-ביתן, 2015 - ספר ילדים.
נוצה של אהבה - הקיבוץ המאוחד 2016 ספר ילדים.
פדני - סיפור משפחתי - כנרת, זמורה, דביר מוציאים לאור, מרץ 2021,
החדר שמול החומות - כנרת, זמורה, דביר מוציאים לאור, אוגוסט 2021, סאגה היסטורית משפחתית
הורן זכתה במספר פרסים, בהם פרסי זהב ופלטינה לכל ספריה, פרס בת-ים לספרות, פרס ויצו ישראל, פרס היצירה לסופרים עבריים לשנת 2005, פרס ברנר לשנת 2006 ופרס ויצו צרפת לשנת 2008 לספר "המנון לשמחה".
כמו כן זכתה בפרס אדי איטליה (פעמיים) על ספריה "המנון לשמחה" ו"מחול העקרבים" ופרס היצירה בתחום הציונות לשנת 2014 על ספרה "מחול העקרבים".
שפרה וינשטוק אשכול (27 בספטמבר 1924 – 2005) הייתה משוררת, סופרת ואמנית מהציבור החרדי.
ילידת ירושלים, בת למקובל הרב חנוך חיים הכהן - מרבני הונגריה שעזב את כס רבנותו, עלה לירושלים וכיהן בה כראש כולל מונקאטש.
במשך עשרות שנים פרסמה שירים ופרוזה בעיתונות הדתית והכללית, בביטאונים ספרותיים ובשישה ספרים שהוציאה לאור.
בשירתה וביצירתה שילבה את עולמה כבת "היישוב הישן" והשתייכותה לצבור החרדי-חסידי יחד עם פתיחות ורגישות לעולם המודרני.
אודות סגנון כתיבתה כתב בן אחיה הרב שמואל אבידור הכהן על גב הספר "ענבלים":
בשנת תשמ"ג זכתה בפרס ע"ש השר חיים משה שפירא על ספריה "עיר אבנים כחולה" (שירה) ו"כנגד ארבע בנות" (פרוזה).
הייתה חברה ופעילה בארגונים שונים, ובהם אגודת הסופרים והמשוררים הדתיים ואיגוד נשים יוצרות.
כמו כן הייתה חברת מערכת כתב העת לספרות ואמנות "מבוע".
בשנותיה האחרונות עסקה בציור, וציוריה הופיעו בתערוכות ובספר השירה האחרון שהוציאה.
אחד מבניה הוא הסופר והעיתונאי החרדי יאיר וינשטוק.
סופיה שפרה וֶרבֶּר (בכתיב יידי: שפרה ווערבער; 31 במרץ 1908, וילנה – 15 בספטמבר 1997, תל אביב) הייתה משוררת עיתונאית ועורכת יידית בלגית-ישראלית.
סופיה שפרה בת שלום טרוצקי נולדה ב-1908 בווילנה.
עוד כתלמידה החלה לפרסם שירי ילדים ביידיש.
השתתפה ביסוד ועריכת עיתוני ילדים ביידיש, ובהם פרסמה משיריה הראשונים.
בשנת 1926 היגרה עם משפחתה לבלגיה והשתקעה בבירה בריסל.
היא השלימה את לימודיה באוניברסיטה של בריסל, ובד בבד הייתה פעילה ויוזמת במוסדות תרבות יהודיים ביידיש.
עם הכיבוש הגרמני, ובטרם הספיקה לסיים את לימודיה, הוכרחה לרדת למחתרת ולהסתתר.
ב-1945, עם תום המלחמה, הצטרפה למצילי הילדים היהודים, אספה אותם ממקומות המסתור שבהם שרדו, והייתה בין מקימי רשת חינוכית יהודית בשביל הניצולים.
בשנת 1948 השתתפה בוועידת היסוד של "האיגוד העולמי לסופרי יידיש".
בשנת 1954 עלתה לישראל עם משפחתה.
ספריה ביידיש, שיצאו לאור בבריסל ובפריז, עוררו עניין אצל משוררים ומתרגמים בארץ, ושניים מהם, המספרים את סיפור הילדים היהודים בבלגיה והצלתם מידי הנאצים ועוזריהם, גם תורגמו לעברית.
ורבר הייתה נשואה לאבוש ורבר, שהיה מראשי פועלי ציון שמאל בבלגיה ובישראל, עד מותו ב-1975.
הקריאה שני שירים בסרט הטלוויזיה "מוקדם מדי לשתוק, מאוחר מדי לשיר" של חוה אלברשטיין ובעלה נדב לוויתן שביים.
שפרה ורבר נפטרה ב-1997, בגיל 89. נטמנה בבית העלמין קריית שאול לצד בעלה.
הותירה בן, משה (מישל) ורבר, ונכדים.
ארכיונה האישי נמצא במכון גנזים של אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב-יפו.
הארכיון מכיל, בין היתר, תרגומים של יצירתה לשפות שונות, שלא יצאו לאור.
ניסעלעס טרער; צייכענונגען: בען, בריסל: געז שול און דערציונג, 1950. (שירה לילדים)
ווונד אין בלי: לידער, תל אביב: י"ל פרץ, תשכ"ט 1968. (שירים)
אויף גראז און ליים: לידער, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, תשל"ו.
זכרון אין שפיגל: לידער, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, תשמ"ד 1984.
דמעתו של איציק; מאידיש: י[עקב] אורלנד, תל אביב: י"ל פרץ 1963. (התוכן: דמעתו של איציק.
נס נחשולי: מבחר שירים; תירגם מיידיש: ק.
ברתיני, תל אביב: רשפים, תשמ"ט 1989.
שפריץ (Spritz), מוכר גם כאפרול שפריץ, הוא קוקטייל אלכוהולי ששורשיו במחוז ונטו שבאיטליה.
מוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי.
זהו אפריטיף, אשר עשוי בגרסתו הנפוצה מפרוסקו מעורבב עם אפרול ומי סודה.
שפריץ עם קמפרי במקום אפרול נקרא "שפריץ מריר".
לעיתים מוסיפים לו גם צ'ינאר – ליקר אפריטיף איטלקי מתוצרת קבוצת קמפרי.
נהוג להגישו עם קרח, פלח תפוז (או כל פרי הדר אחר) ולעיתים גם זית.
המשקה פופולרי בעיקר במחוזות צפון איטליה.
במזרח אירופה (בעיקר ברומניה, מולדובה והונגריה) קיימת גרסה שונה של המשקה, אשר מורכבת מיין מקומי או גרמני.
יינות אלו מכילים לעיתים מעט פחמן דו-חמצני, אשר גורם ליין לתסוס.
דבר זה נקרא בפי יוצאי מזרח אירופה "שפריץ", על שם יין הנתזים הנוצר כתוצאה מכך.
כשהוא מופיע בצורתו הטבעית, הפחמן מעיד על כך שהבקבוק לא נחשף לחמצן ולא נפגם.
ניתן ליצור שפריץ גם על ידי הוספה מלאכותית של פחמן דו-חמצני בזמן הביקבוק.
בישראל של שנות ה-60 נהגו יוצאי מזרח אירופה להכין את המשקה מיין לבן מסוג כרמל הוק (יקבי כרמל מזרחי) המעורבב עם מי סודה מסיפון או מסיפולוקס.
שפרירה (שָׁפִי) זכאי-רז (נולדה ב-13 בספטמבר 1932; י"ב באלול ה'תרצ"ב) היא שחקנית תיאטרון וקולנוע, מדבבת, במאית דיבוב, עיתונאית, מפיקה ומתרגמת ישראלית, חלוצת הדיבוב העברי.
אביה היה מנהל בית ספר יהודה הלוי וחוקר לשון, ואימה הייתה מורה ומחנכת.
זכאי היא אחותם הגדולה של הווירולוגית פרופ' זִכריה זכאי-רוֹנֶס והפסיכולוג והחוקר פרופ' דן זכאי.
זכאי למדה בסטודיו למשחק של מניה ארנון.
כבר בנעוריה, בשנת 1947, שיחקה בסרט "דמעת הנחמה הגדולה".
את דרכה המקצועית בתיאטרון החלה בתיאטרון "הבימה", שבו שיחקה בשנים 1952–1953. אחר-כך למדה שנתיים באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA) עד 1955. בשובה לישראל מלונדון בשנת 1956 הצטרפה לתיאטרון "האהל", שבו שיחקה עד 1961. תפקידה הבולט שם היה ב"הכתובה" לאפרים קישון.
בראשית שנות ה-60, השתלמה ב"אוניברסיטה של התיאטרון" שליד תיאטרון האומות בפריז .
ב-1964 שיחקה בתיאטרון הוורוד, וב-1965 בתיאטרון הקאמרי.
ב-1969 שיחקה ב"תיאטרון האכזריות – ארטו" ובתיאטרון המרתף, ובראשית שנות ה-70 שיחקה בתיאטרון גיורא גודיק במחזה "הדירה".
באמצע שנות ה-60 החלה להרחיב את עיסוקה לתרגום, עיבוד ובימוי.
היא תרגמה מחזות, תרגמה תסכיתים בקול ישראל והשתתפה בהם כשחקנית.
בשנות השבעים הופיעה בסדרה "חדווה ושלומיק" ובסרט "חצי חצי", עם תחילת עידן סדרות הילדים בטלוויזיה הישראלית בשנות ה-70 החלה לעסוק בדיבוב.
זכאי תרמה את קולה לגרסה העברית של הסדרה "בילבי" ששודרה בשנת 1973. הדיבוב בוים בידי ג'רום קניג, והיה להפקת הדיבוב הראשונה שנעשתה בישראל.
ב-1973 הנחתה את תחרות "נסיכת ישראל" שאורגנה על ידי מגזין "את".
במהלך שנות השמונים שמשה ככתבת בעיתון "מעריב" לענייני חוץ בתחום הבידור.
היא החלה לעסוק בתרגום ובבימוי דיבוב בסדרה "החבורה העליזה", ששודרה בשנת 1979. ב-1980 הקימה חברת הפקה לדיבוב בשם "סרטי רז", שפעלה עד לשנת 2008.
זכאי אחראית לדיבובים העבריים של סדרות רבות שהפכו מוכרות בארץ ברבות השנים, בין היתר: "שאלתיאל קוואק", "היה היה - החיים", "כח המחץ", "הלב", "מקרון 1", "דובוני אכפת לי", "דנבר הדינוזאור האחרון" ו"הדרדסים", אשר שודרו בטלוויזיה החינוכית ובערוץ הראשון.
זכאי הייתה חלוצת תחום דיבוב הסרטים בארץ.
בסוף שנות השמונים הוחלט לנסות להפיק לראשונה דיבובים עבריים לסרטי וולט דיסני.
הסרט הראשון שדובב היה "ספר הג'ונגל".
בשנת 1988 הופק דיבובו העברי, שהיה הדיבוב העברי הראשון לסרט מונפש באורך מלא.
בדיבוב הסרט השתתפו, בין היתר: הכל עובר חביבי (עמי מנדלמן בתפקיד המלך לואי וזיגי הנשר, ויובל דור, קיקי רוטשטיין ושלומית אהרון בתפקידי שירה), דני ליטני בתפקיד באלו הדב, חיים טופול כבגירה הפנתר, יוסי ידין כשירחאן, טל בלכרוביץ' כמוגלי ואילי גורליצקי, כקא הנחש.
הדיבוב העברי לסרט נחשב למוצלח, ולכן המשיכה זכאי במלאכה.
עוד באותה שנה (1988) הפיקה זכאי את הדיבוב העברי הראשון שהופק לסרט עם הפצתו הראשונה בקולנוע - הדיבוב לסרט "אוליבר וחבורתו" של חברת וולט דיסני.
אחריו המשיכה להפיק דיבובים לסרטים ותיקים, ובשנת 1990 הפיקה דיבוב נוסף שהופץ עם הפצתו הראשונה של סרט בישראל – "בת הים הקטנה".
מאז כל סרטי דיסני שהופצו בארץ זכו לגרסאות עבריות, שהופקו עם הפצתם הראשונה (פרט ל"פנטסיה 2000" שדובב מאוחר יותר ממועד הפצתו המקורי).
בכל הפקות הדיבוב שלה, שימשה זכאי כבמאית וכמפיקה, והייתה אמונה גם על מלאכת התרגום.
זכאי עסקה גם בדיבוב עצמו, והמשיכה לתרום את קולה לתפקידים רבים, כשחקנית וקריינית.
במקרים רבים שיתפה פעולה עם רוני וייס, ששימש מנהל מוזיקלי ברבות מן הפקות הדיבוב שלה, ועם שמיניית ווקאל, ששימשו מקהלה בהפקות רבות, (לרבות סרטי וולט דיסני הקלאסיים).
בשנת 1983 נסעה יחד עם משה טימור לרומא לשחק בסרטו של וודי אלן "זליג", לאחר שהחליט שכל מדינה שמקרינה את הסרט תשלח שחקנים מקומיים שיגישו מהדורת חדשות שמשודרת כחלק מהסרט בשפתם לקהל המקומי.
במהלך שנות ה-90 עסקה זכאי גם בתרגום ספרים, ופעמים רבות תרגמה ספרים שהתלוו לדיבובים שהפיקה וכדומה.
בנוסף, זכאי שיחקה בסרט "אישה זרה" של מיכל בת-אדם בשנת 1993.
עד לתחילת שנות ה-2000, למעשה, רובן המוחלט של הפקות הדיבוב לסרטים בישראל הופקדו בידיה.
החל מאמצע שנות האלפיים הייתה אמונה על בימוי הדיבוב העברי לסרטי ההמשך של דיסני, שיצאו ישירות לווידאו ביתי.
היא הפיקה דיבובים לסרטים נוספים רבים שהופצו רק בהפצה ביתית, כמו סרטי ההמשך ל"אלאדין" ו"היפה והחיה", כמו גם סרטי "פו הדב" הרבים, "ספר הג'ונגל 2", "לילו וסטיץ' 2", "סטיץ': הסרט", ועוד.
זכאי שבה מספר פעמים להפיק דיבובים לסרטים שהופצו בבתי הקולנוע בארץ, כמו "קרוסלת הקסמים", "נרניה", "לפגוש את הרובינסונים" של אולפני דיסני, ו"סיפורי נרניה: הנסיך כספיאן", שהיה הסרט האחרון שהופץ בקולנוע שאת דיבובו העברי ביימה.
עם זאת המשיכה בתפקידה כבמאית סרטי הווידאו הביתיים, וביימה את הדיבוב לסרט "בת הים הקטנה 3: סיפורה של אריאל", שהופק בשנת 2008. בין השנים 2008 ו־2014 לא עסקה זכאי בבימוי והפקת דיבוב, אולם בשנת 2014 שבה, כשביימה את הדיבוב העברי הראשון לסרט "הקדירה השחורה" של אולפני וולט דיסני.
הסרט הופק והופץ בעולם ובארץ בשנת 1985, אך לא זכה לדיבוב עברי במשך השנים, עד שהופקדה המשימה בידיה של זכאי.
הפקת הדיבוב ל"הקדירה השחורה" היא הראשונה שביימה זכאי באולפני אלרום.
הגרסה העברית לסרט ניתנת להשגה כרגע רק דרך חנות האייטונס הישראלית.
בשנת 2010 השתתפה בהפקת הדיבוב העברי של הסרט "אליס בארץ הפלאות" (של טים ברטון), שבוימה בידי נינה אמיר באולפני וידאופילם אינטרנשיונל.
היא דיבבה את דמותה של דודה אימוג'ין.
החל משנת 2016 נעשה שימוש בתרגומיה לשירים מסוימים בעיבודי הלייב אקשן, סרטי ההמשך והסדרות של סרטי דיסני והפקות של חברות נוספות שהיא ביימה בעבר, כשבחלק מהשירים נעשה שימוש חלקי בתרגומים המקוריים.
ספר הג'ונגל (2016) – תרגום חלקי, לצד תרגום חדש של שרון כהן ואורנה כץ.
משמר האריות (2016) – תרגום השיר "האקונה מטטה".
היפה והחיה (2017) – תרגום חלקי, לצד תרגום חדש של שרון כהן ואורנה כץ.
אלאדין (2019) – תרגום שירי הסרט המקוריים, למעט שיר חדש שתורגם.
צעצוע של סיפור 4 (2019) – תרגום השיר "אני חבר שלך", לצד שני שירים שתורגמו על ידי לני כהן.
מלך האריות (2019) – תרגום השירים המקוריים, למעט שיר חדש שתורגם על ידי שרון כהן ולני כהן.
היפהפייה והיחפן (2022) – תרגום השירים המקוריים, למעט "לה לה לו" "הוא יחפן" שתורגמו חלקית מחדש לצד תרגומה.
צ'יפ ודייל: יחידת הצלה (2022) – תרגום שיר הפתיחה.
פינוקיו (2022) – תרגום השירים.
בת הים הקטנה (2023) – תרגום השירים המקוריים.
שלגיה (2025) – תרגום השירים המקוריים.
דרדסים (2025) - תרגום שיר הדרדסים.
בראיונות שנערכו עמה סיפרה זכאי שבכל הדיבובים שהפיקה ותרגמה, הייתה חשובה לה ההקפדה על עברית יפה, עשירה ותקינה.
אנשים רבים שגדלו על דיבוביה מספרים שאין להם ספק שחלקה ניכר בהעשרת שפתם.
במחצית השנייה של העשור הראשון של המאה ה-21, זמן קצר טרם פרשה מעבודתה כבמאית דיבוב, השתתפה זכאי בתפקידים בסרטים ישראליים שונים, בהם "מתוק ומר" (לצד צופית גרנט ואלון נוימן) (2007), בתפקיד שלומית, ו"עיניים פקוחות" (לצד רן דנקר, זהר שטראוס וטינקרבל) (2009), בתפקיד אמא של פישר.
בנוסף היא שיחקה בשני פרקים בקומדיית המצבים "החיים זה לא הכל".
עבודתה של זכאי לאורך השנים חשפה אנשים רבים לעולם הדיבוב.
בשנת תשפ"א-2021 הוענק לה אות יקירת העיר תל אביב.
בפברואר 2024 יצא ההסכת "המתרגמת", הסכת דוקומנטארי העוסק בזכאי.
זו מיני-סדרה בת שלושה פרקים נרטיביים בהפקתו של אוֹרי משיח, על דרכה התיאטרלית של זכאי לאורך שנות הקריירה שלה ששִׂיאה בהפקת דיבוב עברי לסרטי דיסני.
בין המשתתפים שפרירה זכאי, אלי גורנשטיין, שרה וינו אלעד, דב רייזר, נתן דטנר, אלון אופיר ורוני וייס.
זכאי היא אחותם הגדולה של הווירולוגית פרופ' זִכריה זכאי-רוֹנֶס והפסיכולוג פרופ' דן זכאי.
הייתה נשואה למפיק מתי רז עד למותו בשנת 2002. לזוג שתי בנות, העורכת והמתרגמת דפנה רז, והמפיקה אורלי רז אשר הייתה נשואה למפיק ולמדבב גיל זמק.
לזכאי שלושה נכדים שעסקו בתחום הדיבוב, אלה בן-דוד, שירה זמק ואדם זמק.
רשימת דיבובים חלקית של שפרירה זכאי (בסוגריים, השנה בה נוצר הדיבוב העברי)מסרטי וולט דיסני:
אוליבר וחבורתו (15 ביולי 1989)
דמבו הפיל המעופף (5 באוקטובר 1989)
היפהפייה והיחפן (13 באוקטובר 1989)
הרפתקאות ברנרד וביאנקה (10 בדצמבר 1990)
ברנרד וביאנקה במבצע אוסטרליה (12 ביולי 1991)
אגדות ברווזים הסרט: אוצר המנורה האבודה (21 בספטמבר 1991)
האגדה על סליפי הולו (1991)
פנטסיה (8 בנובמבר 1991, גרסה מקוצרת של הסרט)
שלגיה ושבעת הגמדים (11 באפריל 1992)
היפהפייה הנרדמת (7 באוקטובר 1995)
השועל והכלבלב (20 בנובמבר 1995)
הגיבן מנוטרדאם (21 ביוני 1996)
הרפתקאותיו של פו הדב (1996)
אלאדין ומלך הגנבים (15 בינואר 1997)
פו הדב: ההרפתקה הגדולה ביותר (1997)
מלך האריות 2: מלכות סימבה (4 בדצמבר 1998)
פוקהונטס 2: מסע לעולם חדש (4 בדצמבר 1998)
סינדרלה 2: חלומות מתגשמים (19 במרץ 2001)
אטלנטיס: האימפריה האבודה (5 ביולי 2001)
באז שנות אור ממפקדת הכוכב: ההרפתקה מתחילה (15 בספטמבר 2001)
היפהפייה והיחפן 2: ההרפתקה של סקאמפ (2001)
להציל את החופש הגדול (2001)
הגיבן מנוטרדאם 2: סוד הפעמון (16 במרץ 2002)
היפה והחיה 3: עולמה הקסום של בל (2 ביוני 2003)
על כלבים וגנבים 2: הרפתקאות פאטץ' בלונדון (2 בדצמבר 2002)
מלך האריות 3: האקונה מאטאטה (10 בפברואר 2004)
מיקי, דונלד, גופי: שלושת המוסקטרים (9 באוגוסט 2004)
הקפיצה הגדולה (25 בנובמבר 2004)
סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים (22 בדצמבר 2005)
לפגוש את הרובינסונים (29 במרץ 2007)
סיפורי נרניה: הנסיך כספיאן (5 ביוני 2008)
בת הים הקטנה 3: סיפורה של אריאל (23 בספטמבר 2008)
אנימניאקס – "אני כועס", סרטון ששודר לפני הקרנת אצבעונית.
החרב הקסומה - המסע לקמלוט (17 ביולי 1998)
כלבים נגד חתולים (27 בספטמבר 2001)
הארי פוטר ואבן החכמים (7 בדצמבר 2001)
הארי פוטר וחדר הסודות (28 בנובמבר 2002)
מרד התרנגולים (12 באוקטובר 2000)
המסע לעמק החלומות (8 ביוני 1989)
פייבל במערב הפרוע (10 ביולי 1992)
הרפתקאות זאק וקריסטה בפרנגלי (1993)
ריצ'ארד וסוד הספרים האבודים (1995)
ספרונים; חלקם ספרונים שהופקו כתוספת לקלטות שמע שהכילו קריינות שהציגה סיפורי סרטים.
סדרה כזו הופקה בידי חברת "קלסיקלטת" בשנות ה-90. הסדרה הכילה קלטות שמע, בהן קריינות המספרת את סיפוריהם של כמה מסרטי וולט דיסני.
בין הקלטות שהופקו "ספר הג'ונגל", "סינדרלה", "שלגייה ושבעת הגמדים", "מולאן" ועוד.
את הקריינות הפיקה זכאי, ולעיתם אף ביצעה בעצמה, וגם את הספרונים תרגמה.
ספר הג'ונגל; וולט דיסני מציג; בהשראת ספורי מוגלי של רודיארד קיפלינג; עברית: שפרירה זכאי; מספר: דב רייזר, רמת גן: הד ארצי, 1988
סדרת טיפטיפ וטיפטפון בארץ הקטקטים: הספרונים "הסיח הפחדן", "הסנאית הפצועה", "גן הזכרונות" ו"פסטיבל הפרחים", תל אביב: זמורה, ביתן, כנרת ('טיפטיפ וטיפטפון בארץ הקטקטים'), תשמ"ד 1984
סלמה לגרלף, נילס הולגרסן ואוזי הבר; [תרגום ועבוד]: שפרירה זכאי, תל אביב: ענבל, תשמ"ה 1985
זרבובים; עברית: שפרירה זכאי, 4 כרכים, תל אביב: מאור–מודן, 1987 (שני כרכים נוספים: 1988)
סדרת כוח המחץ (עריכה והפקה: יעקב מאור): 1: "הדינוזאורים חוזרים"; 2: "חֻפשתו של פלינט"; 3: "קבר האלים"; 4: "רִגול במחנה קוברה", תל אביב: מאור–מודן, 1988
טובטוב הגמד; עברית: שפרירה זכאי, 4 כרכים, תל אביב: מודן, תשמ"ח
דֻבּי דב בחרף; סיפור מאת מריה זטאה; איורים מאת יקטרינה דרגנוביץ; תרגום ועבוד: שפרירא זכאי, [תל אביב: חמו"ל, 1988]
בזיל - הבלש הגדול; וולט דיסני; עברית: שפרירה זכאי, תל אביב: יבנה, תשמ"ח 1988
גילמור, אלו הייתי קרמיט-קט; (בהשתתפות בֻּבות החבובוטף של ג'ים הנסון); איורים: מרי באוסמן; נסח עברי: שפרירא זכאי, אור יהודה: כנרת, 1988
סדרת הנעלולים: הספרונים: "התעלולים הנוראים של נעלץ"; "ההפתעה השוקעת של רב מגף"; "יום רועש בעיר הנעלולים"; "ספורו של טימותי"; תל אביב: מודן, 1989
סדרת דני שובבני: הספרונים "העפיפון והרוחות"; "מכירה כללית"; "בקור חולים"; "בקור בניו-יורק", תל אביב: מודן, 1990
סדרת שוטרים וגנבים (הפקה: רות אילת): הספרונים: "איש החרקים"; "בר-ננס, התינוק הרע"; "השד בספינת האויר", תל אביב: מודן, 1990
בת הים הקטנה; וולט דיסני; עברית: שפרירה זכאי, תל אביב: יבנה, תשנ"א 1990 (הוצאה נוספת: כנרת, 1992)
סדרת צבי הנינג'ה, 8 כרכים, תל אביב: מודן, 1991
המלכה הלבנה (שאלתיאל שלתי קוואק); עברית: שפרירה זכאי; הפקה: רות אילת, תל אביב: מודן, 1991
הרפתקאות בת הים הקטנה; לפי סדרת הטלוויזיה, 4 כרכים, תל אביב: מודן, 1992
פיטר פן; וולט דיסני; נוסח עברי: שפרירה זכאי, תל אביב: כנרת, 1992
מרי פופינס; וולט דיסני; נוסח עברי: שפרירה זכאי, תל אביב: כנרת, 1992
היפה והחיה; וולט דיסני; נוסח עברי: שפרירה זכאי, תל אביב: כנרת, 1992
השְפְּרֵה-וַאלְד (גרמנית: Spreewald, "יער השפרה", על שם הנהר שְפְּרֵה; בסורבית: Błóta, ביצות), או "ונציה הירוקה" הוא אזור בדרום-מזרח מדינת ברנדנבורג שבגרמניה, 100 ק"מ מדרום-מזרח לברלין.
שטח השפרוולד הוא שילוב של אדמות בור מוצפות וכבול, שבהם נפרשים תעלות ויובלים באורך כולל של כ-970 ק"מ.
האזור מתאפיין במספר מינים ייחודיים, והוכרז ב-1991 על ידי אונסק"ו כשמורה ביוספרית.
באזור מתגוררים 285,000 איש, ואחוז גבוה של אוכלוסייה הוא ממוצא סורבי.
ליבנאו (Lübbenau) הוא היישוב הראשי בכל מתחם השפרוולד.
הוא נוסד עוד בימי הביניים והאזכור הראשון שלו הקיים עד ימינו הוא משנת 1315. היישוב עצמו הוא מרכז התיירות הראשי אליו מגיעים עשרות אלפי תיירים מדי שנה.
אחד מהכינויים שנתנו לה לאורך השני היה: "עיר המלפפונים", בזכות תעשיית המלפפונים המסורתית הקיימת בה עד היום.
שפריץ היא תוכנית רדיו לנוער ששודרה בגלי צה"ל (צה"ל 2) בשנים 1990 ו-1991.
מגיש התוכנית היה רון לוינטל, העורך היה גיא וסרמן, והשתתפו בה צוות של כתבי נוער, בהם סימונה דהן, שגיא בן-נון, עדנה חמדני (כהן קדוש), אופיר גלזר ואורן וינברג.
התוכנית כללה ראיונות טלפוניים מהאולפן, שיחה עם אורח מתחום הבידור, כתבות שהכינו כתבי הנוער, ניידות שידור בבסיסי צה"ל ושיחות עם מאזינים.
עם שינוי לוח התוכניות בפרוץ מלחמת המפרץ ב-15 בינואר 1991, ירדה התוכנית מלוח השידורים.
שפרה שגיא (נולדה בישראל ב- 24 ביולי 1945) היא פרופסור אמריטה לחינוך וראש התוכנית ליישוב וניהול סכסוכים באוניברסיטת בן-גוריון.
מחקריה עוסקים בהתמודדות עם מצבי החרדה והכעס ותודעה היסטורית וקולקטיבית בקרב בני נוער בישראל.