tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1962 הצטרף לסגל הטכניון, שם כיהן פעמיים כדקאן הפקולטה להנדסה כימית וכמשנה לנשיא לעניינים אקדמיים.
כמו כן שימש כמנהל המחקר של חברת כימיקלים לישראל.
בשנת 1996 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
קהת חקר בתחום איכות הסביבה, ובפרט בבחינת זיהום האוויר במפרץ חיפה.
הוא היה חבר בצוותי מחקר שעסקו בבחינת התעשייה הכימית בישראל, ובגיבוש המלצות מדיניות בתחום.
במהלך הקריירה האקדמית שלו הנחה 44 תלמידים.
עבודתו בתחום ההנדסה הכימית השפיעה על דורות של מהנדסים וחוקרים, והייתה בין היסודות שעליהם נבנתה התעשייה הכימית המודרנית בישראל.
פרופ' אפרים קציר (קצ'לסקי; 16 במאי 1916 – 30 במאי 2009) היה ביופיזיקאי ונשיאהּ הרביעי של מדינת ישראל.
חתן פרס ישראל, זוכה פרס רוטשילד, פרס ויצמן, פרס טשרניחובסקי ופרס יפן על עבודותיו המדעיות.
כיהן כמפקד הראשון של חיל המדע, כיהן כמדען הראשי במשרד הביטחון, הקים את המחלקה לביופיזיקה במכון ויצמן למדע ועמד בראשה.
קציר נולד בשנת 1916 ליהודה וצילה קצ'לסקי בקייב שבאימפריה הרוסית, אליה הגיעו מפולין במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1920 שבה משפחתו לפולין, לעיר לודז', ובתחילת שנות ה-20 עלתה לארץ ישראל והתיישבה בירושלים.
בראשית שנות השלושים למד בגימנסיה העברית בשכונת רחביה שבירושלים והיה מדריך בנוער העובד.
שולמית לסקוב, שהייתה בת כיתתו, תיארה אותו:
בשנת 1933 סיים את לימודי התיכון ובהמשך למד ביוכימיה באוניברסיטה העברית.
לאור דרישת האוניברסיטה כי המרצים יעבירו את שיעוריהם בעברית, ביקשה טשרנה רייס מקציר שיעזור לה ויתרגם לה את הרצאותיה.
בתמורה לימדה אותו את פרטי מחקרה על תכונות הפלנקטון.
מחקרה של ד"ר רייס השפיע על מחקריו העתידיים של קציר עצמו.
בשנת 1941 קיבל תואר דוקטור על עבודה בהדרכת מכס פרנקל.
ב-1939 סיים את קורס הקצינים (מפקדי המחלקות) של "ההגנה" ביבנאל, והיה אחראי על הצד המדעי במחלקת המחקר של הארגון.
במאי 1948 מונה למפקד חיל המדע (חמ"ד) של צה"ל בדרגת סגן-אלוף (אז דרגה אחת מתחת לאלוף).
בשנת 1949 הצטרף למכון ויצמן למדע, שם הקים את המחלקה לביופיזיקה ועמד בראשה עד לבחירתו לנשיא ב-1973. בחלק מתקופה זו, בשנות החמישים היה חבר בשורת המתנדבים.
הוא התגורר ופעל במכון ויצמן עד יום מותו.
בשנים 1966–1969 כיהן כמדען הראשי במשרד הביטחון, תפקיד חדש שהחליף את תפקיד היועץ המדעי לשר הביטחון שבו כיהן דוד ברגמן מאז קום המדינה.
ועדה בראשותו בדקה את ארגון המחקר הממשלתי, ובין המלצותיה הייתה הקמת תפקיד המדען הראשי במשרדי הממשלה השונים.
תפקיד המדען הראשי במשרד התעשייה והמסחר היה זרז חשוב בהתפתחות התעשייה עתירת הידע בישראל.
ב-1966 מונה לחבר בוועדה לאנרגיה אטומית.
קציר ראה חשיבות גדולה בטיפוח החינוך המדעי.
יחד עם פרופ' שלמה הסטרין היה העורך הראשון של כתב העת "מדע", ובהמשך היה חבר מועצת המערכת של כתב העת.
הוא עמד בראש הוועדה לקידום החינוך המדעי לנוער מהקמתה ב-1968 ועד לאחר פרישתו לנשיאות המדינה.
הוא המשיך בפעילותו המדעית גם בין תפקידיו החוץ-מדעיים השונים וגם לאחר פרישתו מתפקידים אלה.
קציר חקר בין היתר מבנים של חלבונים, היבטים של מסיסות ואי-מסיסות, העברת אנרגיה בין חלבונים, קינטיקה אנזימטית ופירוק כימי של חלבונים.
אחת מתרומותיו החשובות הייתה פיתוח שיטה לקיבוע אנזימים, שיטה שמשמשת בתעשיות התרופות והמזון.
במרץ 1973 נבחר קצ'לסקי כמועמדה של מפלגת העבודה לתפקיד נשיא המדינה, לאחר שניצח במרכז המפלגה את יצחק נבון.
הוא היה מועמדם של יוצאי מפא"י, כדוגמת גולדה מאיר ופנחס ספיר, לעומת נבון, שהיה מועמד יוצאי רפ"י.
באפריל 1973 נבחר על ידי הכנסת לנשיא המדינה, בהתמודדות מול אפרים אלימלך אורבך, והחל לכהן בתפקיד ב-24 במאי באותה שנה.
קציר היה לנשיא המדינה הראשון שהתבגר בישראל.
עם בחירתו, עברת את שמו מקצ'לסקי לקציר, בעקבות אחיו אהרן, שנרצח שנה קודם לכן.
קציר הנהיג את הענקת אות הנשיא למתנדב, ששני הזוכים הראשונים בו (ב-1974) היו יעקב מימון והאגודה למען החייל.
בתקופת כהונתו פרצה מלחמת יום הכיפורים.
התבטאותו על אודות האחריות לניהול המהלכים לקראת המלחמה ב-24 בנובמבר 1973 – – ספגה ביקורת רבה מאחר שנתפסה כניסיון להמעיט באשמתם של ראשי המדינה והצבא ונזכרה כ"כולנו אשמים".
ב-19 בנובמבר 1977 היה הראשון שקיבל את פניו של נשיא מצרים אנואר סאדאת, כאשר הגיע לביקור היסטורי בישראל.
קציר לא רצה להמשיך לכהן כנשיא קדנציה נוספת, ולאחר תום תקופת כהונה אחת ב-1978 פרש, סיבה ראשונה: בגלל אהבתו למדע, וסיבה נוספת:
כשסיים את תפקידו נרשמו כל המתנות שקיבל כרכוש המדינה, אולם חפצי אומנות שונים הושאלו והוצגו בעירו רחובות.
לאחר פרישתו חזר לפעילות מדעית, עסק במחקר בסיסי, בעיקר של חלבונים והנחה תלמידים (למשל, גלעד הרן ויצחק פלפל).
הוא עמד בראש המרכז לביוטכנולוגיה באוניברסיטת תל אביב, שהיה בין יוזמיו ומקימיו.
במרכז גם לימד והיה קשור לפעילות המדעית שבו.
בשנת 1984 הצטרף למועצה האקדמית המייעצת של אורט כנשיא המועצה.
בין השנים 1986–1990 שימש כנשיא אורט העולמי.
ב-1988 התמנה ליושב ראש הוועדה הלאומית לביוטכנולוגיה ולאחר מכן לנשיא הוועדה, ובתפקידיו תרם רבות לפיתוח המחקר והתעשייה הביוטכנולוגיים בישראל.
ב-30 במאי 2009 נפטר קציר בביתו שבמכון ויצמן ברחובות, בן 93 במותו.
לבקשתו, לא נטמן בחלקת גדולי האומה בהר הרצל אלא בבית העלמין ברחובות, לצד רעייתו נינה.
שמו הונצח ברחובות בהוד השרון, בנס ציונה וברחובות.
קציר התנגד לכניסת צה"ל לביירות במלחמת שלום הגליל, לאחר טבח סברה ושתילה, פרסם עם עוד חמישה מדענים גילוי דעת שעל הממשלה להקים ועדת חקירה ממלכתית (בניגוד לדעת הממשלה) בלתי תלויה.
בנוסף, התנגד לכך שמדינת ישראל מקבלת תמיכה כספית מארצות הברית.
עבודתו המדעית זכתה להערכה רבה.
בשנת 1950 זכה בפרס ויצמן למדע של עיריית תל אביב.
בשנת 1959 קיבל במשותף עם תלמידו, מיכאל סלע, את פרס ישראל למדעי החיים.
שנה מאוחר יותר נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, וב-1961 הוענק לו פרס רוטשילד.
על תרומתו בפיתוח של אנזימים מקובעים זכה קציר ב-1985 בפרס יפן.
כמו כן קיבל תוארי כבוד מאגודות מדעיות ומאוניברסיטאות שונות בעולם.
ובשנת 1966 היה הישראלי הראשון שנבחר כחבר זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ב-1977 נבחר לחבר חוץ בחברה המלכותית הבריטית (הישראלי השני).
משנת 1991 היה חבר כבוד באקדמיה הרומנית.
המחלקה להנדסת ביוטכנולוגיה במכללה האקדמית להנדסה אורט בראודה בכרמיאל נקראה על שמו בעודו בחיים.
היה נשוי לנינה (לבית גטליב) - מורה לאנגלית ונודעה בשיטות ההוראה המודרניות שפיתחה.
מאיר קצ'לסקי - פרופסור למתמטיקה בטכניון.
נורית - מתה בצעירותה מתאונת שאיפת גז, וב-1978 הוקם לזכרה "המרכז העירוני לתיאטרון ע"ש נורית קציר" בירושלים.
עירית - שמה קץ לחייה בצעירותה.
אחיו הבכור, המדען פרופ' אהרן קציר, הצטרף עמו למכון ויצמן למדע והיה ראש המחלקה לחקר הפולימרים.
הוא נרצח בשנת 1972 בהתקפת מחבלים יפנים בנמל התעופה לוד.
אפרים קישון ( 23 באוגוסט 1924 – 29 בינואר 2005; נולד בשם פֶרֶנְץ הופמן ומאוחר יותר נקרא פרנץ קישהונט) היה סופר, סאטיריקן, מחזאי, תסריטאי, עיתונאי, פובליציסט, בעל טור, צייר ובמאי קולנוע ותיאטרון ישראלי, חתן פרס ישראל וניצול השואה.
קישון, מהסאטיריקנים והבמאים הישראלים הידועים ביותר בעולם, הוא הבמאי הישראלי הראשון שסרט בבימויו היה מועמד לפרס אוסקר, וכן הישראלי הראשון שסרטים בבימויו זכו בפרס גלובוס הזהב.
קישון נולד בבודפשט, בירת הונגריה ב-23 באוגוסט 1924 בשם פֶרֶנץ הופמן (Ferenc Hoffmann).
לדז'ו (Dezső) ולאליזבט שטיינר, במשפחה בת שני ילדים.
אביו עבד כמנהל בנק ונישא למזכירתו, אמו של פֶרֶנץ.
לקישון הייתה אחות: אגנס קישון קארצ'וני.
הוא לא קיבל שום חינוך דתי, ואת ההפטרה בבר-המצווה שלו קרא מתעתיק באותיות לטיניות.
עקב החקיקה האנטישמית פוטר אביו ממשרתו.
כישרון הכתיבה שלו ניכר כבר בנעוריו.
בשנת 1940 זכה בפרס הראשון בתחרות כתיבת נובלה לתלמידי תיכון.
בגלל פרסום החוקים האנטי יהודיים בהונגריה, ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי, לא הורשה להמשיך את לימודיו באוניברסיטה ולכן החל בשנת 1942 בלימודי צורפות.
בשנת 1944 גויס לשירות העבודה ונשלח למחנה העבודה ביולשווה, בדרום-מרכז סלובקיה.
בזכות ידיעותיו בשח, הצליח להרשים את מפקד המחנה, וזכה לתפקיד משרדי ולהקצבת מזון מועדפת.
בזכות תפקידו במחנה התאפשר לו להגיע למלתחות, בהם עבדו פועלים סלובקים, משם גנב בגדי עבודה ותעודות עבורו ועבור חבר.
השניים הצליחו לחמוק מן המחנה דרך השער הראשי, בלא שנעצרו ועלו על הרכבת בתחנה שעצרה לאחר כ-200 מטרים.
בעקבות הפצצת חיל האוויר האמריקאי את המסילה נעצרה הרכבת ובכך ניצל מגילויו בידי אנשי אס אס, שהיו אמורים לעלות עליה ולבדוק את הנוסעים.
הוא נאלץ להסתתר עם אחותו והוריו במרתף הבית.
השכן שלהם, הונגרי ממוצא גרמני, יוסף גברוביץ, הסתיר אותם וסיפק להם מזון ותרופות.
בשנת 1989, בזכות עדויותיהם של קישון ואחותו, זכה גברוביץ בהכרה כ"חסיד אומות העולם" מטעם "יד ושם".
מאחת מצעדות המוות בודפשט-הדיישהאלום (סתיו 1944) ניצל כאשר באמצע הדרך העמיד פני ישן ונחשב כנראה למת.
כשהגיע לבודפשט נקלע למרתף בקו האש שבין כוחות הרוסים לכוחות הגרמנים, ושם שהה זמן רב כשהוא ניזון מירקות כבושים שפגעו בקיבתו וגרמו לה נזק בלתי הפיך.
עם שחרור בודפשט נלקח לזמן מה לעבודת כפייה על ידי הצבא האדום.
לאחר המלחמה גילה כי הוריו ואחותו שרדו, אך בני משפחה רבים אחרים נרצחו בתאי הגזים באושוויץ.
בשנת 1948 השלים את לימודיו בפיסול מתכת ובתולדות האמנות והחל לפרסם מאמרים הומוריסטיים, בין היתר גם בשבועון הסאטירי לודאש מתי שהחל להופיע בבודפשט בשנת 1945, בשם פרנץ קישהונט (Kishont - השם הנפוץ הונט בתוספת הקטנה [קיש = קטן]).
במאי 1949 יצא עם רעייתו הראשונה, חוה קלאמר, מהונגריה ועלה לישראל באוניה "גלילה".
את שמו העברי קיבל קישון מידיו של פקיד הסוכנות בנמל.
לדברי קישון, שאל אותו פקיד הסוכנות לשמו וכאשר נענה "פרנץ" אמר: אין דבר כזה, ורשם "אפרים".
את שם משפחתו קיצר הפקיד מ"קישונט" ל"קישון".
קישון התגורר תחילה במעברת "שער העלייה" שליד חיפה, בדירה אחת עם משפחה מרובת ילדים שעלתה ממרוקו.
לאחר מכן עבר לקיבוץ כפר החורש, שבו עבד כסניטר, ואת זמנו הפנוי ניצל ללימוד עברית בעזרת שכנו לצריף יוסף ביליצר.
את השפה הוא רכש בכך שהעתיק את מילון השפה העברית של יהודה גור, מילה במילה, בכתב ידו.
כבר בתקופה זו כתב מספר רשימות הומוריסטיות בהונגרית לעיתון "אוי קלט".
משם עבר לשיכון עממי, כשהוא רוכב על אופנוע, אותו כינה באהבה "הדוקטור" (על-שם הפושע הנאצי ד"ר ארנסט קלטנברונר, שכן האופנוע היה שחור "כנאצי טרום-שילומי").
הוא למד עברית באולפן "עציון" בירושלים, ועד מהרה השתלט על השפה והחל להתבטא בחופשיות ולחדש חידושים בכתיבתו.
למעט מבטאו ההונגרי הכבד שלו שליווה אותו לאורך כל ימיו.
באותה שנה יצא לאור ספרו הראשון בישראל, "העולה היורד לחיינו", שנכתב בהונגרית ותורגם לעברית על ידי אביגדור המאירי.
שמו של הספר שיקף את תוכנו, שעסק בעיקר בחוויות חייהם של עולים חדשים.
בשנת 1952 החל לכתוב טור סאטירי קבוע בשם "חד גדיא" בעיתון "מעריב".
קישון התמיד בכתיבת המדור כשלושים שנה, כאשר בעשרים השנים הראשונות פרסם טור כמעט מדי יום.
בתוך שנים ספורות הפך קישון להומוריסטן והסאטיריקן הבולט ביותר בישראל.
נוסף על כך, כתב שורה ארוכה של מערכונים שהוצגו על ידי תיאטרון המטאטא (בתוכנית 'אתה מספר לי?' ב-1954), תיאטרון דו-רה-מי (בתוכנית 'שלום שלום' ב-1955), להקת הנח"ל ובצל ירוק.
בשנים אלו קנה לעצמו גם הצלחה ראשונה מחוץ לישראל, כאשר "הניו יורק טיימס" האמריקני בחר בספרו "הביטי לאחור, גברת לוט" לספר החודש בשנת 1959.
שנות השישים ועד שנות השבעים המאוחרות
בראשית 1964 נערכה בישראל תחרות בבקיאות בכתבי אפרים קישון.
למבחן המוקדם נגשו עשרות מתמודדים.
בתחרות הגמר, ששודרה בתוכנית 'טובים השניים' בקול ישראל (בהנחיית יצחק שמעוני ומרדכי פרימן, השופט: אפרים קישון) הוכתר המנצח - גדעון רון - בתואר 'אלוף הארץ בכתבי אפרים קישון'.
קישון אמר שקשה היה לו לשפוט, משום שהמנצח בקי בכתביו (של קישון) יותר ממנו עצמו.
קישון הרחיב את פעילותו בתחילת שנות השישים לתחום הקולנוע.
כמו השפה העברית שלמד במהירות לשלוט בה ולחדש חידושים, גם כאן, ללא רקע או השתלמות מיוחדת, הוא רכש שליטה ופתח בקריירה כבמאי סרטים עם:
סאטירה נוקבת בכיכובו של חיים טופול כסאלח שבתי, תיארה את עלילותיו של עולה מארצות המזרח ואת יחסה של החברה לעולים החדשים.
הסרט זכה להצלחה גדולה בישראל ומחוצה לה.
בישראל נמכרו כשני מיליון כרטיסים (כמעט כרטיס לכל תושב) ומחוץ לישראל זכה הסרט לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר (טופול) ולסרט הזר הטוב ביותר.
בפסטיבל הסרטים של סן פרנסיסקו זכה הסרט לפרס התסריט והשחקן הטוב ביותר, והיה מועמד לפרס האוסקר.
התבסס על ההומורסקות של קישון בהן כיכב ארבינקא, דמות האדם המסתדר היטב בכל מערכת.
גם סרט זה זכה להצלחה גדולה.
גם בסרט זה כיכב חיים טופול ולצדו בלטו גילה אלמגור ושייקה אופיר בתפקיד קטן של שוטר.
התבסס אף הוא על הומורסקה.
בסרט מתואר חולה הבורח מבית חולים לחולי נפש ומתחיל לקדוח בפינת אלנבי.
בסיוע הבירוקרטיה הענפה הוא מצליח ליצור תעלה בלב העיר, המוכרזת לפיכך "ונדיג של המזרח הקרוב" (כשמה הגרמני של העיר ונציה).
בסרט כיכב בומבה צור (בתפקיד המשוגע - הטקסט שלו כלל רק מילה אחת - בלאומילך).
הוא בעיני רבים סרטו הטוב ביותר, בין השאר בזכות משחקו המרגש של שייקה אופיר, שכיכב בסרט כשוטר תמים ולא יוצלח המתאהב בפרוצה.
הסרט זכה למועמדות נוספת לפרס אוסקר כסרט הזר הטוב ביותר, וזכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר ובפרס הסרט הזר בפסטיבל הסרטים של ברצלונה, פרס הבמאי בפסטיבל מונטה קרלו ופרס השופטים באטלנטה.
בעקבות הרומן הסאטירי שלו "עין כמונים" (במקור, 1955; יצא בשנת 1972 במהדורה חדשה בשם "השועל בלול התרנגולות").
בסרט כיכב שייקה אופיר כעסקן ההסתדרותי אמיץ דולניקר המגיע לכפר קטן ושלו, הנדמה בעיניו כה נחשל עד ש"עדיין לא נוצרו בו הפערים החברתיים שיש לבטלם" ודואג להפוך את הכפר לבוקה ומבולקה של יצרים ומריבות.
הסרט נכשל בישראל ובעולם וחתם את הגולל על הקריירה של קישון כבמאי קולנוע.
שנים רבות אחרי כן עדיין תהה קישון מדוע נכשל הסרט והגיע למסקנה כי לא הסרט נכשל אלא "הקהל נכשל".
בשנות השישים, עת עמד קישון בשיא הצלחתו האמנותית והיצירתית, הופקו מחזות שלו גם בברודוויי ("רחמו על גלית") בעקבות ספריו "אוי למנצחים" ו"סליחה שניצחנו" שנוצרו במהלך מלחמת ששת הימים ואחריה.
בגרמניה, לא במעט בזכות תרגומיו המעולים של הסופר פרידריך טורברג, זכה קישון להצלחה כבירה לאורך שנים רבות, גם בזכות ספריו וגם בזכות העלאתם של מחזות כמו "הו הו יוליה" שאריק לביא ושושיק שני הופיעו בהם (בכל התפקידים) ברחבי גרמניה במשך שנים ארוכות.
בשנות השישים כתב אפרים קישון את המחזה "הרמאי" שעלה בסופו של דבר כאופרה.
בתקופה זו ניכרה ירידה חדה בתפוקה של קישון וברעב היצירתי שלו.
כעדותו, הוא כתב על כל דבר שבעולם, פעמיים.
בסוף שנות השבעים פרש קישון מכתיבת הטור שלו בעיתון מעריב.
בעשרים וחמש השנים האחרונות לחייו חילק את חייו בין תל אביב לעיירה אפנצל שבצפון שווייץ.
באותן שנים, הרבה קישון לקבול על יחס מזלזל כלפיו מצד האליטות בישראל.
לטענתו, לאחר שהזדהה עם עמדות הימין בישראל, החרימה אותו התקשורת הישראלית והמבקרים כתבו ביקורות שליליות על יצירות שלו שקודם לכן כתבו עליהן ביקורות אוהדות.
קישון נתן דוגמאות רבות לסופרים אשר התעלמו ממנו.
לעומת זאת, קהל קוראים רחב ונאמן הפך שורה ארוכה של ספרים, שכולם התבססו על הומורסקות ותיקות שלו שנארזו בלקטים, לרבי מכר לאורך שנים ארוכות.
בעקבות טבח מעלות, הוא הצטרף לקריאה של חוגים נרחבים בעם, לתת עונש מוות למחבלים.
את העונש הוא הציע שלא לתת מיידית, אלא להעמיד על תנאי (וכך למנוע פיגועי מיקוח): אם חוליית טרור לוקחת בני ערובה ודורשת שחרור מחבלים, ומאיימת בהריגת בני הערובה במקרה של אי היענות - ישראל, מצידה, מכריזה שאם בני הערובה יירצחו, היא תוציא להורג את כל המחבלים שדרשו את שחרורם.
בשנת 1988 העלתה "הבימה" גרסת מחזמר של "סאלח שבתי" אותה ביים קישון.
המחזמר, בכיכובו של זאב רווח זכה להצלחה עצומה בקרב הקהל, ולביקורות קשות מצד המבקרים, עובדה שהעמיקה את מרירותו של קישון.
עם זאת, החל מאמצע שנות התשעים התרחשה 'רהביליטציה' הדרגתית של קישון בישראל, שסימן פרסומו של ספר השיחות שלו עם ירון לונדון, דו-שיח ביוגרפי, ב-1993. סרטיו זכו להערכה ואהבה מחודשת והקרנות תכופות במועדי חג בטלוויזיה הישראלית.
כמו כן, הופקה סדרת טלוויזיה בשם "ייסורי אפרים" שהתבססה על הומורסקות מתוך "ספר משפחתי" של קישון (לקט הומורסקות שהופיעו קודם בספרים שונים).
בשנת ה'תשס"ב זכה קישון בפרס ישראל בקטגוריה של תרומה לחברה ויום הולדתו ה-80 נחוג בישראל בשנת 2004 בשורה של טקסים.
בשנת 2003 החלה הוצאת הספרים "ידיעות אחרונות" בהוצאה מחדש של כל כתביו, תוך שהיא מוסיפה עליהם ספרים שטרם ראו אור בעברית.
בשנת 2004: הספר "נקמתו המתוקה של פיקאסו", מסה נגד האמנות המודרנית שכתב קישון שנים רבות קודם לכן.
בתחילת 2005: המחזה "משפט האבהות של הנגר יוסף".
הגשש החיוור ביצעו ארבעה מערכונים שנוצרו במקור על ידי קישון: "תיבת הדואר" (לפי 'בולמוס') בעיבודו של שייקה אופיר; "אופסייד סטורי", "המוסך" (לפי 'לפי רצון') ו"קסיוס קליי נגד חלפון" (לפי 'הערצה גלויה') שעובדו על ידי יוסי בנאי.
אפרים קישון נחשב חבר במה שכונה בחיבה ה"מאפיה ההונגרית" בארץ, עמה נמנו גם יוסף (טומי) לפיד והקריקטוריסטים זאב ודוש.
לפי מקורות זרים הוא התחתן עם אשתו הראשונה אווה (חוה) קלאמר בהונגריה בשנת 1946. בשנת 1949 עלה אתה לארץ.
בשנת 1957 נולד להם בנם היחיד רפאל (כיום וטרינר).
בשנת 1959 התגרש מחוה והתחתן עם שרה ליפוביץ, עמה התגורר בשכונת אפקה שבתל אביב, וממנה נולדו לו ילדיו עמיר (1964) ורננה (1968).
בני משפחתו הרבו להופיע ביצירתו.
הוא חי עם שרה עד מותה בשנת 2002.
בשנת 1997 עבר להתגורר בשווייץ, אך המשיך להגיע לישראל לעיתים מזומנות.
בשנת 2003 התחתן בשלישית, עם ליזה ויטאסק, אוסטרית לא-יהודייה שהייתה צעירה ממנו בשנים רבות.
קישון כתב צוואה בה הוריש את רוב עיזבונו לאשתו השלישית, אך לאחר מאבק משפטי ארוך זכו ילדיו בזכויות היוצרים של כתביו.
קישון היה גם צורף של תכשיטים, צייר ושחקן ביליארד ופינג פונג.
על שמו עורך איספא - איגוד ישראלי לספורט ביליארד את אליפות ישראל בביליארד.
כמו כן היה קישון שחמטאי מחונן ואף היה מעורב בפיתוח תוכנת מחשב למשחק השחמט.
כישורי השחמט שלו הצילו אותו בימי השואה, כאשר הצליח לעורר את תשומת לבו של מפקד המחנה בו היה כלוא.
אפרים קישון נפטר ב-29 בינואר 2005 בביתו שבשווייץ בגיל 80 בעקבות דום לב.
גופתו הובאה לישראל והוא נקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
בחייו היה קישון אדם שנאבק על מקומו בתרבות הישראלית.
במשך שנים ניסו מספר יוצרים מן החוגים שנחשבו צעירים וצבריים להציגו כ"עולה חדש נצחי", הנטוע עמוק בתרבות האירופית ותלוש מן המציאות הישראלית, והעלו על נס סופרים דוגמת דן בן אמוץ כסמלים ליצירה ישראלית צברית "חצופה" ואנטי-ממסדית.
קישון נעלב מאוד מתיאורים אלה.
מעריציו חזרו וטענו כי בפועל הוא עצמו היה אנטי-ממסדי הרבה יותר מן היוצרים התל אביביים הצברים, ואדרבה, הם אלה שהיוו את "הממסד" משום שבפועל שלטו בקרב "קובעי הטעם" התקשורתיים של אז.
הוא עצמו הלין על כך שבתיאורים שונים שלו באנציקלופדיות, לקסיקונים ובמות תקשורתיות בארץ הוא תמיד הוצג כ"הומוריסט" או כ"סאטיריקן" שעה שבכל העולם התייחסו אליו כאל סופר ומחזאי.
היו שתלו את קיפוחו של קישון בדעותיו הימניות (הגם שקישון לא הרבה להתבטא בנושאים של שלום וביטחון, וכאשר נחתמו הסכמי אוסלו הוא הביע תמיכה זהירה בהם).
כאשר עבר לגור בשווייץ בבית שהקצתה ממשלת שווייץ במיוחד עבורו - הרבו חוגי השמאל הישראלי ללגלג על הפטריוטיזם הצבוע שלו כביכול, אך קישון הגיע תכופות לביתו שבישראל ואף רמז לא אחת כי התרחקותו מחוץ לישראל נבעה לא במעט מתחושת העלבון עקב היחס כלפיו.
מחוץ לישראל הוא אף הופיע בבמות טלוויזיוניות רבות והגן על ישראל ועל מהלכיה מפני מאשימים ומלעיזים בתקשורת האירופית.
כאשר זכה בפרס ישראל, היה זה עבור "מפעל חיים", ולא פרס ישראל לספרות, וגם בכך ראו מעריציו טעם לפגם (טומי לפיד התרעם על כך).
היו מי שהסבירו זאת בכך שהפרס ניתן לא רק על יצירתו הכתובה אלא גם על יצירתו הקולנועית ועל מפעלו בהגנה על שמה של ישראל, רבים אחרים סברו כי היה כאן ביטוי נוסף לאי-ההכרה המתמשכת בערכו כסופר.
קישון עצמו דיבר בשביעות רצון על הכלייות של הפרס מכיוון שדות הפעולה שלו רבים.
שנים אחדות לאחר מותו הלכה החברה הישראלית והכירה בתרומתו העצומה, ומחזותיו מועלים שוב ושוב בתיאטראות ישראל.
באוקטובר 2014 נקבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב המתנדב 48 בשכונת אפקה בתל אביב.
בינואר 2016 אישרה מועצת עיריית נתניה קריאת רחוב על שמו בשכונת "עיר ימים" במערב העיר.
שמו הונצח ברחובות בהרצליה ובבאר יעקב ובכיכר במעלות-תרשיחא.
בתל אביב החליף שמו את שמו של רחוב הקישון.
מקומות על שמו נקראו בעוד כמה ערים בישראל.
השפעתו של קישון על התרבות הישראלית היא עצומה, וניכרת בתרומותיו לשפה העברית בהמצאת מטבעות לשון, לא פחות מאשר בתרומותיו כמבקר חברתי ביצירותיו הכתובות, המומחזות והמוסרטות.
סאלח שבתי, שם שהפך למושג ("סליחה שבאתי" על חוסר קבלה של העולה), היה השתקפות סיפור קליטתם של עולים מארצות מצוקה.
מצד אחד הסרט מציג סטראוטיפים שליליים על העלייה מארצות האסלאם כאשר גיבור הסרט מגלם דמות של עולה פרימיטיבי מארץ נחשלת של העולם השלישי.
מנגד, הסרט מגלה אמפתיה רבה אל העולים וביקורת חריפה על הממסד שקלט אותם.
סלאח שבתי מתגלה כאדם ערמומי אשר יכול להשיג את שלו מהממסד האטום והמטומטם, במיוחד בתקופת מלחמת בחירות.
בסרט, מצליף קישון גם בצביעותו של הממסד, כמו בסצנת החלפת השלטים ביערות, בכל פעם שבא תורם אחר.
הסרט הוצג בהצלחה רבה גם בחו"ל.
גיבוריו של קישון: ארבינקא הפרוע והחינני, השוטר אזולאי התמים והמסורבל, שטוקס האינסטלטור, פליקס זליג החשמלאי, השחקן ירדן פודמניצקי, הבירוקרטים קונשטטר וד"ר בר-ביצוע, שולטהייס הממולח, בירנבוים בעל החשיבות העצמית, ראש העיר קויבישבסקי, ציגלר הפקיד הנמוך והנרמס, העוזרת התימניה אתרוגה, ועוד אחרים, הפכו לחלק בלתי נפרד מן הנוף התרבותי של ישראל הצעירה.
קישון התעמת עם המבקר הנודע חיים גמזו, על רקע ביקורותיו הנוקבות של זה האחרון על מחזותיו.
גמזו, שהתפרסם כמבקר חריף ונוקב, זכה להיות למושג ולפועל מידי קישון, "לגמוז" שמשמעו להשמיד, להרוס או להרוג (הביטוי לא נכנס לסלנג העברי, שהעדיף בדרך כלל את הפועל 'לכסח' בשנות השבעים והשמונים ו'לקטול' בשנות התשעים ואילך).
בעקבות הביקורת של גמזו על המחזה "סמי ימות בשש", שבה כתב "לדידי יכול היה למות בחמש", כתב קישון, בספרו הסאטירי על התיאטרון "חור במסך", כאשר דמותו של המבקר הנודע י.ל.
קונשטטר כותבת על ההצגה "החלבן תלה עצמו בשש": "חבל שלא תלה את עצמו בחמש".
הביקורת של אפרים קישון כלפי הממסד הייתה חדה אך ההומור שעטף אותה הפכה לנטולת בוטות.
למשל, בביקורתו על איכות הממסד השולט הוא קבע כלל באחת הסאטירות שלו "הרי זה מכבר ידוע שכל שר בממשלה מקבל תיק בו אין לו כל מושג".
בכמה מן הסאטירות שלו השתעשע על דמויות פוליטיות (לעיתים מתוך לגלוג ולעיתים בחיבה ואף בהערכה): לנוכח יומרותיו של דוד בן-גוריון להבנה בתנ"ך ונטייתו לחשאיות, על טהרנות הלשון של משה שרת, על האנגלית הגבוהה לעילא של אבא אבן, ועוד.
חוש ההומור היה מופיע בעדינות, אפילו בפרט הבא: מקובל שלפני המצעד הצבאי ביום העצמאות ניגש מפקד המצעד לכבוד הנשיא ומבקש רשות לפתוח אותו.
"ומה יהיה אם הנשיא יסרב לתת רשות כזאת?" שואל בנימה "מודאגת" קישון באחת ההומורסקות שלו.
בהומורסקה "הביתן הישראלי" כותב קישון כביכול מתוך יומנו של פקיד מכס שמונה, בזכות קשרים במפלגה, לארגן את הקמת הביתן הישראלי ביריד המסחרי הבינלאומי בלונדון.
הפקיד אינו יודע מימינו ומשמאלו, מבזבז את תקציב העתק שקיבל על שטויות, ולבסוף מאלתר דברים עלובים.
סאטירה זו הותירה שני קטעים בלתי נשכחים:
סאטירת יומן אחרת היא "חייו הכפולים של שולטהייס", בה הוא מתאר פקיד ממשלה את מאמציו הקדחתניים לבזבז את תקציבו ולהישאר בגירעון לקראת סיום שנת התקציב, כי בלעדי זה לא יקבל העלאה בתקציבו.
הומורסקת המופת שלו על עלייתו לארץ משקפת את המצוקה הכלכלית במדינה הצעירה כמו גם את בעיותיהם ותקוותיהם של העולים הטריים והנבוכים.
מקצת ההברקות הזכורות משם הן:
הביקורת שמתח על הבירוקרטיה בישראל התבטאה לא רק בהומורסקות, מחזות וסרטים, אלא גם במשחק-הלוח שהגה, "חבילה הגיעה", בו על מנת לקבל חבילה על השחקן לנוע במשעול מתפתל של בירוקרטיה כדי להשיג אישורים שונים.
קישון הרבה גם לכתוב הומורסקות על הווי החיים של הישראלי הממוצע, שאין בהם מימד אנטי-ממסדי, אך הן רוויות ביקורת אירונית על הישראליות בכללה.
הסאטירה "פרטאצ'יה אהובתי" מתארת את אופיו של העם ה"פרטאצ'י" הרשלן והמאלתר, ובעצם מתארת את הישראלים.
"טוטו קדמון" – אף היא סאטירה בצורת יומן – מספרת את סיפורה של משפחה שהשולחן שלה נשבר והיא מסרה אותו לתיקון אצל נגר בשם יוסף קדמון.
הנגר דוחה אותה ב"לך ושוב" אינסופיים, ובינתיים מתוודעת המשפחה אל עוד כמה משפחות כמוה, והללו מפתחות הווי חברתי הכולל גם משחק טוטו על הבטחותיו של קדמון ועל תירוציו.
לבסוף כאשר מגיע השולחן הוא מתקבל בתדהמה, ובני המשפחה, שכבר שכחו מה בדיוק עושים בו, מתחילים לאכול מתחתיו.
וישנן גם הומורסקות ללא מימד ביקורתי כלל: ההומורסקה "אב נולד", למשל, מספרת על הולדת בנו של קישון, ואחריה כיכב רפי (כיום ד"ר רפי קישון) בהומורסקות רבות נוספות.
כאשר הגיעה לארץ תופעת הסופרמרקטים, שהביאה משפחות ישראליות לתזזית קניות פרועה, תיאר קישון כיצד הלכו הוא ואשתו אל אותו מקום עתיר "סחורות מסחררות", כביכול בלי כסף כדי לוודא שלא יבזבזו, אך לבסוף קנו אינספור דברים מיותרים ובטעות גם את בנם, שנבלע בינות למוצרים.
כותרתה של סאטירה זו משעשע לא פחות מתוכנה: "יש קונה עולמו בשעה אחת".
כשנוסדה הטלוויזיה הישראלית כתב את ההומורסקה "המפנה", בה הוא מתאר כיצד כל ימיו ביקש להגיע לתודעת הציבור אך כל מפעליו הכבירים לא הועילו לכך, ואילו ברגע אחד שבו אמר לכמה נערים את המשפט הבנאלי "יהיה טוב", ששודר בטלוויזיה, הוא זכה לתשומת לב ציבורית עצומה.
בהומורסקה "רונדו" מספר קישון על בונבוניירה שעברה כמתנה מיד ליד עד שלבסוף הגיעה בחזרה אל הנותן הראשון.
בהומורסקה "לא מקשיבים" מתאר קישון כיצד אנשים עונים תשובות אוטומטיות מבלי לשמוע מה באמת מדברים אליהם.
בהומורסקה "המרק תמיד חם" הוא מתלונן על כך שבכל מקום נוהגים להרתיח את המרק באופן שאי אפשר לאכלו, אך מה שזכור הרבה יותר מהומורסקה זו הוא דווקא קטע הפתיחה שלה, שבה מתאר קישון בנימה כמעט פיוטית את אהבתו למרק.
ב"על חוט השערה" הוא מתאר – שוב בדרך של יומן – את מבוכותיו ותירוציו של אדם המקריח בהדרגה.
הברקה מסוג שונה מופיעה בהומורסקה אחרת: "אני אייצר כובע מזכוכית – הכריז ארבינקא – יש לו יתרון גדול: אין צורך להרימו לאחר שנפל".
קישון אהב גם להשתעשע לנוכח גודלה הזעיר של המדינה.
כך, למשל, כשהוא מתאר בלגלוג את אילת של שנות החמישים הוא מספר בהתלהבות מעושה כי כבר הדרך אליה מלהיבה: נוסעים חמש שעות וזו עדיין ישראל!
בהומורסקה ידועה אחרת סיפר קישון כי כאשר דודו אגון הגיע ארצה בפעם הראשונה הוא ביקש ממנו להראות לו כל פינה בארץ ישראל ולדרוך על כל רגב מאדמתה.
"בסדר", ענה קישון, "ומה נעשה אחר הצהריים?".
קישון גם זכור כמי שטבע אמרות שונות כגון: "כשמגיע רגע האמת – זה הזמן להתחיל לשקר".
התירוץ הנצחי לכך שדברים אינם פועלים כסדרם: "המפתחות אצל ה'גינג'י".
את שפת אמו ההונגרית כינה דרך קבע "מלעילית".
כמות משחקי המילים שיצר מדהימה בהתחשב בעובדה שעברית לא הייתה שפת אמו.
ביניהם: "רבבות עולים ללא רבב", "סחורות מסחררות" "משמש כבוש מיפן הכבושה" ועוד הרבה.
למרות הביקורת הנוקבת של קישון כלפי הממסד והמדינה, ניכרה בכתיבתו האהבה הגדולה שלו לעם היהודי ולמדינת ישראל.
במבוא לספר "הכיפה הסרוגה, ועוד כמה סאטירות פרו ישראליות", הוא מתאר כל מיני מאפיינים שלה, ובולטת במיוחד השורה התחתונה:
יצירתו של אפרים קישון השפיעה על רבים מן היוצרים ובעלי הטור בישראל בדור שלאחריו.
הנטייה לשלב בדרך הומוריסטית תיאורי הווי משפחתי עם ביקורת חברתית, ולעיתים אף פוליטית, מצויה בכתיבתם של מחברים ישראלים דוגמת סייד קשוע.
הנטייה להציג את המסר הסרקסטי באמצעות דמויות טיפוסיות, מוגזמות ומשעשעות, חלחלה לכתיבתו של ישראל וורצל.
עם זאת, דומה כי אף אחד מן היוצרים הישראלים לא ירש את נטייתו של קישון למשחקי מילים ולחידושי לשון.
העולה היורד לחיינו, 1951. אוסף טורים שפורסמו בעיתון "אוי קלט", יצא לאור בהונגרית בשם Ige-mige ותורגם לעברית בידי אביגדור המאירי.
אלף גדיא וגדיא, 1954. אוסף הומורסקות שפורסמו בטור "חד גדיא" בעיתון "מעריב".
עין כמונים, 1955. יצא לאור מחדש בשם "השועל בלול התרנגולות", 1972.
לא נורא, 1957. אוסף הומורסקות שפורסמו בטור "חד גדיא" בעיתון "מעריב".
הכל תלוי, 1961. אוסף הומורסקות שפורסמו בטור "חד גדיא" בעיתון "מעריב".
באחד האמשים: הומורסקות, 1962. אוסף הומורסקות שפורסמו בטור "חד גדיא" בעיתון "מעריב".
סליחה שניצחנו, 1967 (יחד עם הקריקטוריסט דוש).
אוי למנצחים, 1970 (יחד עם הקריקטוריסט דוש).
הכלבו של אפרים קישון, 1972 הוצאת ספריות מעריב.
אוסף הומורסקות שפורסמו בטור "חד גדיא" בעיתון "מעריב".
חור במסך, (הומורסקות על התיאטרון) 1973.
25 (ציורים של זאב) 1974 בהוצאת משרד הביטחון.
אלה מסעי יונתן (לילדים), 1981.
הגביע הוא שלנו (לילדים), 1981.
דודים על חוטים (לילדים), 1981.
ההרפתקה הבלתי גמורה (לילדים), 1981.
הכיפה הסרוגה ועוד כמה סאטירות פרו ישראליות, 1993.
הרקולס ושבעת הננסים (לילדים), 1995.
אילוף הכלבה הסוררת (לילדים), 1995.
שעיר, לעזאזל, 1998. בהקדמה לספר כתב קישון שהיסודות לספר זה כבר נכתבו בשנות ה-40, כשנרדף על ידי הנאצים.
נקמתו המתוקה של פיקאסו, 2004. ביקורת על האמנות המודרנית.
משפט האבהות של הנגר יוסף, 2005.
ספר קישוני - מבחר בעריכת נוית בראל, 2015.
שמו הולך לפניו, קומדיה 1953. הוצג בתיאטרון הבימה.
אתה מספר לי, 1954. הוצג בתיאטרון המטאטא.
שחור על גבי לבן, קומדיה 1956. הוצג בתיאטרון הבימה.
אף מילה למורגנשטיין, 1959. הוצג על ידי להקת בצל ירוק.
הכתובה, 1961. הוצג בתיאטרון האוהל.
הצגה מחודשת של הכתובה הועלתה בהבימה במרץ 1980. הבמאי היה היי קילוס, את התפאורה הכינה רות דר, ההצגה הועלתה 150 פעמים.
בין השחקנים היו: שפרירה זכאי, שמואל וילוז'ני, ניסים עזיקרי, ליא קניג, טובה פרדו, טלי לובראני ועוד.
תוציא את השטקר, המים רותחים, קומדיה 1965. הוצג בתיאטרון הקאמרי.
הו, הו יוליה, 1974. הוצג בתיאטרון הבימה.
סאלח שבתי, 1988. הוצג בתיאטרון הבימה.
משפט האבהות של הנגר יוסף, 2005. מחזה המתרחש בשנת 0 לספירה.
קסיוס קליי נגד חלפון (עיבוד: יוסי בנאי)
תיבת הדואר (עיבוד: שייקה אופיר)
פרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים סן פרנסיסקו על סרטו "סאלח שבתי" (1965)
פרס גלובוס הזהב על סרטו "סאלח שבתי" (1965)
פרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר (1970)
פרס פסטיבל הקולנוע בברצלונה על סרטו "תעלת בלאומילך" (1970)
פרס השופטים בפסטיבל הקולנוע במונטה קרלו על סרטו "תעלת בלאומילך" (1970)
פרס גלובוס הזהב על סרטו "השוטר אזולאי" (1972)
פרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל מונטה קרלו על סרטו "השוטר אזולאי" (1972)
פרס השופטים בפסטיבל הסרטים באטלנטה על סרטו "השוטר אזולאי" (1972)
פרס אופיר על מפעל חיים (1993)
פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה (2002)
בתאריך 9 בפברואר 2016 דאר ישראל הנפיק בול דאר לזכרו של אפרים קישון, שעוצב במשותף על ידי הצלם - מעצב פיני חמו ורננה קישון.
על השובל מופיעה חתימת ידו של קישון.
על שמו נקראו רחובות בערים תל-אביב (בשנת 2021 הוחלף רשמית שמו של 'רחוב הקישון' בשכונת פלורנטין, בשם 'רחוב אפרים קישון'), הרצליה, חולון, ראשון לציון, רמלה ובאר יעקב.
אפריקאנס (Afrikaans) היא אחת השפות הרשמיות בדרום אפריקה ומשמשת בעיקר את האפריקאנרים (לבנים ממוצא הולנדי, גרמני וצרפתי) והצבעוניים (בני תערובת, צאצאי מתיישבים לבנים ובני שבטים אפריקאים וגזעים אחרים, כגון צאצאי מלזים שהובאו לדרום אפריקה).
גם בנמיביה הסמוכה תפוצה נרחבת לשפה.
האפריקאנס התפתחה מההולנדית של המאה ה-17 אשר אליה השתרבבו מילים אנגליות, צרפתיות, אפריקניות ואפילו אסיאתיות.
השפה שייכת למשפחת השפות ה"גרמאניות מערביות" ומזכירה מאוד הולנדית, ואף נחשבה לדיאלקט הולנדי ("הולנדית קייפ" או "הולנדית אפריקאית") עד תחילת המאה ה-20, אך בשנת 1925 זכתה להכרה כשפה בפני עצמה.
אחד החלוצים בהפיכתה של האפריקאנס לשפה רשמית היה קורנליוס יאקובוס לאנגנהובן (1873–1932).
בשנות משטר האפרטהייד בדרום אפריקה נחשבה האפריקאנס לשפת השלטון הלבן, וניסיונות מפלגת השלטון להנחילה כשפת לימוד בבתי הספר ה"שחורים" נתקלו בהתנגדות עזה וגרמו לפרוץ מהומות ברחבי המדינה.
האנגלית, שהייתה השפה הרשמית השנייה בצד האפריקאנס בימי השלטון הלבן, נחשבה מקובלת יותר על השחורים בדרום אפריקה כשפה המקשרת בין בני הקבוצות האתניות השונות, בהיותה שפה אוניברסלית יותר ובעיקר שפתה של האופוזיציה הליברלית למפלגת השלטון.
עם סיומו של משטר האפרטהייד ובחירתו של נלסון מנדלה כנשיא השחור הראשון בשנת 1994, הייתה האפריקאנס לאחת מ-11 שפות רשמיות שוות מעמד במדינה, אך משיקולים פרקטיים הוחלט שהשפה האנגלית תקבל קדימות בכל הכיתובים הרשמיים.
בנמיביה שימשה האפריקאנס כשפה רשמית (בצד הגרמנית) עד הכרזת עצמאותה בשנת 1990.
אפריקאנרים (באפריקנס: Afrikaners; נקראים גם בורים) הם הדרום-אפריקאים הלבנים הדוברים את שפת האפריקאנס – שפה שהתפתחה מדיאלקט הולנדי.
מוצאם בעיקר במהגרים נוצרים-קלוויניסטים ממדינות צפון-מערב אירופה – ברובם הולנדים, גרמנים וצרפתים הוגנוטים.
האפריקאנרים ידועים גם כ"בורים" (Boere = איכרים באפריקאנס ו-Boeren בהולנדית, על שום עיסוקם של ראשוני המתיישבים הלבנים בדרום אפריקה), אם כי היום שגור יותר המונח "אפריקאנרים" לאפיון קבוצה אתנית זו.
המונח "אפריקאנר" משמש היום בעיקר לצורך הבחנה בין הלבנים דוברי האנגלית – צאצאי הקולוניאלים הבריטים, לבין דוברי האפריקאנס – צאצאי המתיישבים הבורים המקוריים.
הבורים החלו ליישב את דרום אפריקה במאה ה-17, כאשר קבוצת מתיישבים הולנדים הקימו מושבה בכף התקווה הטובה (שלימים התפתחה להיות העיר קייפטאון), בשליחות חברת הודו המזרחית ההולנדית.
אליהם הצטרפו גם מתיישבים מגרמניה, וכן קבוצה גדולה של צרפתים הוגנוטים שנמלטו מצרפת להולנד על רקע רדיפות דתיות.
ההולנדים שלחו אותם לסייע ביישוב מושבת הכף, שנזקקה לחקלאים מיומנים.
עם התפשטות החוואים לאזורים הרחוקים יותר בצפון ובמזרח, החלו רבים מהם לאמץ לעצמם אורח חיים נוודי למחצה, במידה מסוימת דומה לזו של הילידים אותם החליפו.
בנוסף לעדרים, למשפחה היו בדרך כלל עגלה, אוהל, תנ"ך וכמה רובים.
לאחר שהתיישבו בנו צריף מלבני בוץ, שלעיתים היה ממוקם במרחק כמה ימי נסיעה מהאירופאי הקרוב ביותר.
אלה היו ה"טרקבור" (trekboer – איכרים נודדים, מונח שאחר כך קוצר לבורים) הראשונים – מבודדים, עצמאיים לחלוטין משלטון רשמי, ובעלי יכולת לספק את צורכיהם בכוחות עצמם.
אורח החיים הקשוח שלהם יצר אינדיבידואליסטים אמיצים, שהכירו את הטבע באופן אינטימי, וביססו את חייהם על מקור ההדרכה העיקרי שלהם – התנ"ך.
מוצאם ההולנדי, הגרמני והצרפתי נשכח, והם התגבשו כעם חדש עם תרבות משלו, חדור אמונה חזקה באל ובתנ"ך, שראה עצמו מושרש בערבות אפריקה.
עם התפשטות האימפריה הבריטית במאה ה-19 וכיבוש כף התקווה הטובה על ידם, החלו נדחקים רגלי המתיישבים הבורים ממושבתם.
בורים רבים החלו במסע נדודים ארוך צפונה לעומק היבשת, בחיפוש אחר שטחי התיישבות מחוץ לשליטת הבריטים.
מסע זה, שזכה לכינוי הטרק הגדול, נחשב עד היום כאירוע מכונן בתודעה הלאומית האפריקאנרית.
בשטחים שמצאו והתיישבו בהם, הקימו הבורים שתי מדינות עצמאיות – מדינת אורנג' החופשית והרפובליקה הדרום-אפריקאית.
הבריטים עשו כל מאמץ להשתלט גם על שטחים אלה, בסדרת מלחמות שנודעה כמלחמת הבורים בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. במהלך המלחמה, שבסופה הפסידו הבורים, נכלאה כרבע מהאוכלוסייה האזרחית של הבורים במחנות ריכוז בתנאים קשים.
הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה בה נעשה שימוש במחנות ריכוז לכליאת אוכלוסייה אזרחית.
עם הכרזת עצמאותה של דרום אפריקה בשנת 1910, נותרו עוינות ומתיחות בין שתי האוכלוסיות – האפריקאנרית והאנגלית, שהיו ביניהן הבדלי שפה ותרבות.
האנגלים התרכזו בעיקר בערים הגדולות והיו לרוב משכילים יותר ופתוחים לעולם, בעוד האפריקאנרים התאפיינו עדיין באחוז גדול של איכרים וחוואים, בשמרנות, לאומנות וגזענות קיצונית כלפי השחורים.
אחת מנקודות השיא של המתח הייתה בימי מלחמת העולם השנייה, בה גורמים אפריקאנרים לאומניים דגלו בהתייצבות לצד גרמניה הנאצית, ועסקו בניסיונות לטרפד את השתתפותה של דרום אפריקה במלחמה לצד בריטניה ובעלות הברית.
לאחר המלחמה, בשנת 1948, הצליחה המפלגה הלאומית של האפריקאנרים לעלות לשלטון והנהיגה את מדיניות האפרטהייד (הפרדה, בשפת האפריקאנס) הגזענית כשילוב של אידאולוגיה לאומית, דתית, כלכלית והישרדותית.
שליטתם במדינה הגיעה לקיצה בשנת 1994, לאחר הכרתו של הנשיא האפריקאנר האחרון פרדריק וילם דה קלרק בעוולותיה של מדיניות האפרטהייד, והחלטתו על שילוב האוכלוסייה השחורה בהליך הדמוקרטי.
האפריקאנרים מהווים היום 60% מאוכלוסייתה הלבנה של דרום אפריקה.
גם ברפובליקת נמיביה הסמוכה יש אוכלוסייה ניכרת של אפריקאנרים, תוצאת השנים הארוכות שבהן שלטה דרום אפריקה במדינה זו.
בדרום אפריקה הדמוקרטית והחדשה שלאחר האפרטהייד איבדו האפריקאנרים את ההגמוניה הפוליטית והתרבותית שנהנו ממנה.
גם שפתם, האפריקאנס, חדלה להיות שפת השלטון והפכה לאחת מ-11 שפות רשמיות המדוברות במדינה.
עדיין, וחרף תהליכי "אנגליזציה" בקרב הדור הצעיר, האפריקאנרים גאים במורשתם כראשוני המתיישבים הלבנים ביבשת אפריקה, ואינם רואים עצמם כנטע אירופי זר ביבשת אלא כחלק אינטגרלי ממנה.
הם אוהבים להיקרא "השבט הלבן של אפריקה".
רבים מהאפריקאנרים היגרו מדרום אפריקה, בעיקר לאוסטרליה, ניו זילנד והממלכה המאוחדת.
כמה מאות אפריקאנרים נוצרים החליטו להתגייר והיגרו לישראל.
רבים מהם הם כיום יהודים אורתודוקסים ומתגוררים בהתנחלויות.
אפרים תבורי (פופיק) (באוקראינית: Ефраїм Табурі; ט"ז באלול תר"ס, 10 בספטמבר 1900 - ו' בניסן תשי"ז, 7 באפריל 1957) היה פוליטיקאי ישראלי וחבר הכנסת הראשונה והשנייה.
תבורי נולד בטולצ'ין שב וקיבל חינוך מסורתי וכללי.
היה פעיל בתנועה הציונית-סוציאליסטית ובשל כך נעצר על ידי השלטונות הסובייטיים.
ב-1924 עלה לארץ ישראל, עבד בעיריית תל אביב והיה מזכיר מפלגת אחדות העבודה בתל אביב מ-1927, וחבר מועצת פועלי תל אביב מ-1929.
נשא לאשה את רות לונדון, ונולדה להם בת יחידה אסתר (אסתר ארדיטי 1931–2005).
כיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י בשנים 1949–1955.
תבורי היה אחד מחברי הכנסת שהתנגדו נמרצות לחוקה, בטענה שחוקה פורמלית היא חסרת משמעות.
בדיון שנערך בכנסת ב-13 במאי 1950 אמר: "גם בלי חוקה פורמלית תהיה מדינה דמוקרטית ומתוקנת ולא יהיה מה להתבייש, לא מפני סוריה שיש לה קונסטיטוציה וגם לא מפני רוסיה..." הוא הוסיף ודיבר גם על סכנה של "...תבערה גדולה מאוד, מלחמת דת ומלחמת אידאות".
תבורי נפטר ב-7 באפריל 1957 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
"מראשית בואו ארצה ב-1924 קבע את דרכו - דרך פועל, סולל, חופר, בונה ויוצר, כשלעצמו- לא הלך בגדולות, לא התהדר, לא התעטר, אף כי ידיעותיו מרובות ומגוונות ולשונו בפולמוס שנונה וקולמוסו בידו- סגולותיו שהכשירוהו לתפוס עמדה חשובה בציבור".
לאחר מותו התגלעה מחלוקת בין אלמנתו ובין פילגשו בנושא הקצבה.
הוחלט שהאלמנה תקבל את הקצבה מהכנסת והמפלגה תדאג לקצבה עבור הפילגש.
ב-1957 ההסתדרות הכללית הקימה בית-תרבות בתל אביב וקראו לו "בית תבורי", לזכרו.
ב"בית תבורי" פעלה ספרייה ציבורית גדולה וייחודית: בקומה השנייה הספרייה ע"ש זאב ברזילי (שהועברה מ"בית ברנר"), שכללה כ-25,000 ספרים וחדר קריאה מרווח.
בקומה השלישית הייתה ספריה למדעי החברה וכלכלה ע"ש פרופ' מרדכי בננסון.
הספריות פעלו עד שעה 10 בלילה, בעוד ששאר הספריות בעיר נסגרו מוקדם יותר.
המבנה נהרס בשנת 2019, ובמקומו נבנה בניין מגורים יוקרתי.
אפרים (יוסף) תַלמִי (30 בספטמבר 1905 - 7 בנובמבר 1982) היה סופר עברי, משורר ומתרגם, עיתונאי ועורך וסופר לילדים ולנוער ישראלי; אביו של מנחם תלמי.
אפרים תלמי נולד בשנת 1905 בעיירה שרפץ שליד פלוצק בפולין למשפחת סוחרים זעירים, וקיבל חינוך דתי לאומי ב'חדר מתוקן'.
להשלמת לימודיו יצא לסמינר למורים לוורשה הבירה.
בעת לימודיו כבר היה פעיל בתנועת נוער ציונית.
פרסומיו הראשונים נדפסו בתקופת לימודיו, בעברית, בדו-שבועון "הד הנוער", שיצא בוורשה.
בשנת 1925, בהיותו כבן עשרים, עלה אפרים תלמי לארץ ישראל, ובשנותיו הראשונות בארץ היה פועל חקלאי ושומר שדות.
הוא עבד בפרדסים של פתח תקווה ורמת גן, ושמר בכרמים.
חוויות המפגש עם הארץ כשומר שימשו אותו לימים בכל יצירותיו.
לאחר מכן עבד בעריכה בעיתונאות ובפקידות.
בין השנים 1934–1947 ערך את "במחנה", ביטאון מחתרת "ההגנה", וכבר בשנת 1944 הצטרף ככתב וכעורך למערכת העיתון "דבר".
כמה שנים שימש ככתב הצבאי של העיתון, ערך מדורים שונים, ובשנים 1956–1971 היה עורך שבועון הילדים של העיתון "דבר לילדים".
הוא שימש בתפקידו עד שנת 1970, ופרסם בשבועון מאות רשימות, שירים וסיפורים לילדים, וכתבות בנושאי ידיעת ארץ ישראל.
בשנת 1956 זכה תלמי בפרס סוקולוב לעיתונאות, ובשנת 1978 זכה בפרס יציב על תרומתו בתחום הספרות והעיתונאות לילדים.
בעשרים השנים האחרונות לחייו פרסם תלמי אנתולוגיות רבות, לכסיקונים וספרי הדרכה, בשיתוף עם בנו מנחם תלמי.
אפרים תלמי תרגם מיידיש ומאנגלית, ובין תרגומיו יצירותיהם של ד"ו פייק, הינדה לוי-ליסנר, מאשה שטוקר-פיוק, שלום עליכם, בוורלי קלירי ואחרים.
נפטר בתל אביב ונקבר בבית עלמין קריית שאול בתל אביב.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על ביתו ברחוב אלכסנדר ינאי 9.
במרכז לוין קיפניס לספרות ילדים שבמרכז האקדמי לוינסקי-וינגייט, מצוי קורפוס נרחב מיצירתו של אפרים תלמי, ובו בין היתר מחברות שירים שכתב בעיירת הולדתו שרפץ, ביניהם גם שירים ביידיש.
מי ומה במלחמת העצמאות (1965)
כל הארץ: לכסיקון גאוגרפי של ישראל (1966)(במשותף עם מנחם תלמי)
מי ומה בעשרים השנים (1969)
תעלולים בפרדס (1970. פרס למדן) — פרקים נוסטלגיים-חייכניים בעלי רקע אוטוביוגרפי, המביאים את הקורא אל ימי החלוציות והעבודה בפרדסי רמת-גן.
מי ומה בהגנה ובמאבק (1975)
מי ומה בשמירה ובהתגוננות (1978)
אפרים שמיר (נולד ב-9 בדצמבר 1951) הוא זמר, גיטריסט ומלחין ישראלי.
בתחילת הקריירה שלו התפרסם כזמר בלהקת הנח"ל ובלהקת "כוורת" ובהמשך בצמד "אפרים ואַסְתָּר שמיר" וגם כסולן עצמאי.
שמיר נולד באומסק, סיביר שבברית המועצות בשם יפים "פימה" שמוּקלר.
בן לרפאל, רואה חשבון, ולאסתר, עקרת בית.
בגיל שמונה עבר עם משפחתו לפולין וכאשר היה בן 17 עלה לישראל ועִברת את שמו לאפרים שמיר.
התוכנית הראשונה שבה השתתף הייתה "בהיאחזות הנח"ל בסיני", שעלתה ב-1970. לצידו בלהקה היו מירי אלוני, ירדנה ארזי, לאה לופטין, עמוס טל שיר, רותי הולצמן ותמי עזריה.
חבריו הנוספים למחזור זה היו דני סנדרסון, גידי גוב, אלון אולארצ'יק ומאיר פניגשטיין, שיחד עם שמיר היוו את הבסיס ללהקת כוורת, שלוש שנים אחר כך.
ב־1971 השתתף בתוכניתה של להקת הנח"ל "הפלנ"חניק" לצד ירדנה ארזי, גידי גוב, יובל דורי, חיה פיק, שמעון ויצמן, יהודה עדר, ראובן גבירץ, ענת גוב, דורית פן (פרנדריך שדה) (לימים אופנאית מפורסמת), איציק בן מלך ועוד.
בתוכנית זו היה שמיר למעשה הסולן הראשי ובין היתר בלט בשירים "מי היה החולם", "נאום תשובה לרב חובל איטלקי" ו"בלדה ליצחק שדה".
עוד בטרם השתחררו מהלהקה הצבאית הקימו שמיר ואולארצ'יק את הצמד "נו אז מה?" והקליטו שני שירים שיצאו בתקליטון.
באותה תקופה שר שמיר מספר שירי סולו מחוץ ללהקה הצבאית, בהם "מיקה" שכתב והלחין יאיר רוזנבלום ו"לעוף איתך" של אהוד מנור ונורית הירש, שהופיע בסרט "כץ וקרסו".
בשנת 1971 הלחין את שירו הראשון בעברית, "במדינת התפוז" ,למילותיו של עלי מוהר, שהופיע באלבומה של רבקה זהר "סבתא רבקה".
לאחר שהשתחרר מהצבא, הצטרף שמיר ללהקת "השניצלים" של דני סנדרסון, והשתתף בהקלטת האופרה "אופרת פוגי", שהייתה הבסיס ללהקת כוורת.
בשנת 1973 הצטרף לכוורת, והיה חבר בה עד פירוקה בשנת 1976 (הוא הצטרף גם לכל מופעי האיחוד שלה בעשורים הבאים).
בלהקה ניגן בגיטרה והלחין שירים כמו "לא ידענו מה לעשות" (עם סנדרסון) מתוך "סיפורי פוגי", ומתוך "צפוף באוזן" את "העולם שמח", "ככה היא באמצע" (עם יצחק קלפטר), והמפורסם ביותר – "שיעור מולדת" (עם מילים מאת עלי מוהר) שהלחין עוד בפולין, ושאיתו הופיע במבחן הבד ללהקת הנח"ל.
בזמן חברותו בלהקה היה שותף בפרויקטים נוספים: בשנת 1973 השתתף בפסטיבל הזמר והפזמון, שם שר את השיר "ליל חניה" שכתב נתן אלתרמן והלחין יאיר רוזנבלום, עם ירדנה ארזי וחנן יובל בליווי שלישיית אף אוזן גרון.
בשנת 1975 שר בתוכנית הרדיו "פגישות מוזיקליות" את השיר "ימים לבנים" (לאה גולדברג/שלמה יידוב), ובאותה שנה שר במופע גלי צה"ל "הכל זורם" עם להקת ארבע-עשרה אוקטבות.
בשנת 1975 התחתן שמיר עם הזמרת אַסְתָּר שמיר (לבית הירשברג) והפיק את שיריה הראשונים, "עברתי רק כדי לראות" (שהלחין בעצמו) ו"בוא ונשחק במחבואים".
לאחר פירוק כוורת הצטרפו הזוג שמיר למופע של אריק איינשטיין "אנשים אוהבים לשיר".
שם הם שרו חלק משיריהם, בהם "ערב של יום בהיר", "נכון את יפה", "העולם שמח" ו"שיעור מולדת".
בשנת 1977 השתתפו השניים בהקלטות אלבומים נוספים כ"לימונדה" של דורי בן זאב ו"יחס חם" של דני ליטני.
ב-10 בדצמבר אותה שנה יצא בחברת CBS אלבום הבכורה המשותף של שניהם, שנקרא "אפרים ואסתר שמיר".
אפרים הלחין ועיבד את כל שירי האלבום, פרט ל"בוא ונשחק במחבואים" שהלחינה אסתר.
בין להיטי האלבום היו "ערב של יום בהיר", נכון את יפה" (שנכתב על אהבתו לחברתו ללהקת הנח"ל ירדנה ארזי ועל סירובה לזוגיות איתו), ו"להיות כוכב".
לאחר יציאת האלבום יצאו השניים לסיבוב הופעות לבדם, ללא להקה מלווה.
בסוף שנת 1978 הקליטה אסתר שני שירים שעיבד לה אפרים, "מסיבות יום שישי" ו"התשמע ערפל", שהלחין סשה ארגוב.
האחרון בהם בוצע כשיר רוק, אף שארגוב הלחין אותו בסגנון קלאסי.
באותה תקופה הם גם הקליטו ביחד חידוש לשירה של להקת הנח"ל "מחבואים" ("חפש אותי") שכתבה נעמי שמר.
זמן קצר לאחר מכן הסתיימו נישואיהם, אך הם המשיכו לשתף פעולה מבחינה מוזיקלית.
ב-1979 הופיע שמיר בתפקיד קטן בסרט "שלאגר" של אסי דיין.
בשנת 1979 הקים שמיר את להקת חמסין, עם המתופף אלון הלל והבסיסט אוהד אינגר.
בהפקתו של לואי להב, שרה הלהקה שירים בסגנון רוק-פאנק.
שמיר הלחין את רוב שירי הלהקה.
הביקורות ללהקה היו חיוביות, אך אלבומה והופעותיה לא זכו להצלחה מסחרית, והשלישייה התפרקה.
בעקבות הכישלון נסע שמיר לארצות הברית.
במקביל הלחין לגרושתו אסתר את השיר שכתבה "גבר ללילה אחד", שאותו ביצעה במופע "קוראים לזה אושר".
השיר מופיע באלבומה הראשון "במקום הכי נמוך בתל אביב", שיצא ב-1982.
שמיר חזר לישראל בשנת 1981. בסוף השנה השתתף בפסטיגל הראשון בארץ עם השיר "ילקוט כבד", שהלחין וביצע עם אסתר שמיר וקובי רכט.
בסוף 1982, בתוכנית הרדיו "ארץ שמש", הלחין שמיר את השיר "הידעת את הדרך" למילותיו של עלי מוהר, ושר אותו עם שם טוב לוי.
באותה תוכנית שר גם את "כל יומי" עם מזי כהן, את "הנך יפה רעייתי" עם שם טוב לוי, ואת "נמה יפו" עם כל משתתפי התוכנית.
ביוני 1983 הוציא שמיר את אלבומו הראשון כסולן, "רוקד לקול הבנות".
שיר הנושא, מאת עלי מוהר, היה אחד מלהיטיו הגדולים של שמיר, במקור נקרא השיר "רוקד לכל הבנות", אך גרסה זו נפסלה לשידור מפני ששמיר הגה אותה בכ"ף דגושה במקום כ"ף רפה.
לאחר שמפיצי השיר שינו את השם ל"רוקד לקול הבנות", הוא הותר לשידור.
כמו כן בלטו באלבום שני שירים שכתב שמיר עצמו: "חבר בחברת עצמי" ו"היא של אף אחד".
את שירי האלבום עיבד שמיר עם הקלידן משה לוי, ובהקלטות השתתפו גם אלון הלל בתופים ואוהד אינגר בגיטרה בס.
בהופעות שליוו את האלבום ניגנו לוי בקלידים, יהודה עדר בגיטרות, איתן גדרון בגיטרה בס, ודובי קיזלשטיין בתופים.
בעקבות כישלון ההופעות נכנס שמיר למשבר עמוק, וכמעט לא חזר לפעילות מוזיקלית עד סוף העשור.
בשנת 1984 התאחדה להקת כוורת; שמיר היה בין יוזמי האיחוד.
באותה תקופה הוא השתתף בנגינה ובקולות באלבומים "אולארצ'יק" של אלון אולארצ'יק ו"בגובה העיניים" של יוני רכטר ועלי מוהר, ובאלבומים "חכם על קטנים" ו"חף מפשע" של דני סנדרסון.
כמו כן הפיק שמיר מוזיקלית את אלבומה של אסתר שמיר "קלף חזק", שעבורו גם הלחין מספר שירים.
נוסף על כך הלחין לגלי עטרי את השיר "בעקבותיו" שיצא באלבומה "ממריאה ברוח".
בתחילת 1987 הוציא על גבי תקליט שדרים את "יעל ואני", שכתב, הלחין ועיבד.
השיר זכה להצלחה יחסית, ודורג במקום ה-43 במצעד הפזמונים השנתי תשמ"ז של רשת ג' (16 שנה מאוחר יותר הוקלט מחדש באלבום "ים הבטון").
בסוף 1988 הקים שמיר עם דני צוקרמן (באס), אורי מיילס (קלידים), גדי סרי (תופים) את להקת "גוליבר", שהופיעה בפאב "מאחורי הים" בתל אביב ושרה בעיקר משיריו של שמיר.
ב-1990 הצטרף שמיר למופע איחוד נוסף של להקת כוורת.
באותה שנה שר קולות רקע באלבומו של סנדרסון "קופץ לשנייה" ובאלבומו של דורי בן זאב "חניה פרטית".
בסוף 1992 יצא אלבומו השני של שמיר, "סוף סוף גשם".
את חלק משירי האלבום עיבד מוזיקלית גידי גוב, ולצד לחנים של שמיר היו בו לחנים של ארקדי דוכין, אלון אולארצ'יק, עובד אפרת ולאה שבת.
שמיר ניגן באלבום בשני שירים בלבד, ובשאר השירים ניגנו נאור דיין בגיטרה וזיו הרפז בבס.
האלבום נכשל מסחרית, הגם שהצליחו בו השירים "סוף סוף גשם", "תלמד לסלוח" ובמיוחד "עלינו ועל אוהלינו" (מילים: אהוד מנור).
בשנת 1994 השתתף שמיר בקולות באלבומה של גלי עטרי "סימנים".
באותה שנה הפיק את השירה באלבום החיים שלך בלאפה של להקת טיפקס ושר בקלטת הילדים "והילד הזה הוא אני".
בשנת 1995 הוציא שמיר את אלבום ההופעה "ערב של יום בהיר", שבו ביצע את להיטיו, ובהם "מיקה", "נכון את יפה", "הידעת את הדרך" ועוד.
בשנת 1997 הפיק ועיבד את אלבומה של להקת נימרוד והבודדים, "רשימת שיקלר".
ב-1998 הצטרף להופעת האיחוד של כוורת, שתועדה על גבי האלבום המשולש "כוורת בפארק".
באותה שנה השתתף בנגינה ובקולות באלבומה של גלי עטרי "גלידה", שעבורו כתב והלחין את "שיר הנישואין".
ב-1999 הפיק מוזיקלית את השיר "שוב הדיסקו כאן" של להקת הדורבנים שיצא קודם באלבום אוסף בחברת הד ארצי ולאחר מכן באלבום הבכורה שלה "קובי", בשנת 2003.
בשנים 2001–2000 שר בסדרת הילדים "הנימנומים".
בשנת 2002 הועלה המופע "דני, גידי וחברים".
חוץ משמיר, השתתפו בו חברי כוורת סנדרסון, גוב ואולארצ'יק, ומזי כהן מלהקת גזוז.
המופע זכה להצלחה והוא נמשך עד היום.
באותה שנה השתתף שמיר בגרסה המחודשת של "לילה גוב", כמנהיג להקת התוכנית, וביצע קלסיקות רוק ובלוז במהלך המעברים לפרסומות.
בספטמבר 2003 יצא אלבומו הרביעי של שמיר כסולן, "ים הבטון".
שמיר כתב, הלחין ועיבד את כל שירי האלבום, שמהם התפרסמו "קניתי לה בית" ו"יפי הנפש".
בהקלטות האלבום השתתפו מלבד שמיר גם אלון אדלר בגיטרה חשמלית, אלי סרוגו בתופים, ומשה דוידסון בגיטרה בס.
באותה שנה הפיק מוזיקלית גם את אלבומה של אסתר שמיר "בגלל האנשים שאני אוהבת".
בשנת 2004 העלו שמיר, אלון אולארצ'יק ויצחק קלפטר את המופע "נפגשנו".
במופע זה שילבו השלושה שירים מתוך קריירות הסולו שלהם, לצד שירים מתקופת "כוורת".
השולשה אף הקליטו שיר חדש המופע תועד על גבי אלבום שראה אור ב-2009.
בשנת 2006 שיחק מוכר גיטרות בסרט הקולנוע "מישהו לרוץ איתו".
בספטמבר 2011 יצא אלבום הסולו החמישי של שמיר כסולן, "אפרים שמיר וגנבי הזמן", שכלל עיבודים חדשים בהפקה אלקטרונית לשיריו המוכרים.
מהאלבום הצליח החידוש לשיר "היא כל כך יפה" ששר בכוורת.
אלי אברמוב וזיו גולנד הפיקו מוזיקלית את שירי האלבום.
בקיץ 2013 הצטרף שמיר לסיבוב הופעות האיחוד של כוורת.
הלהקה הופיעה בחמש הופעות, שלוש מהן בבריכת הסולטאן בירושלים ושתיים בפארק הירקון בתל אביב, בפני כ-120,000 איש.
בדצמבר 2014 התקיימה במועדון האזור בתל אביב הופעת האיחוד של ההרכב חמסין.
על הבמה הופיעו אפרים שמיר ואלון הלל מההרכב המקורי, ואיתם יוסי פיין על הבס (שהחליף את אוהד אינגר מההרכב המקורי), עידו זלזניק וגיל ארז.
בסוף 2023 העלה מופע של מוזיקת בלוז וריתם אנד בלוז, יחד עם כפיר צעירי בקלידים, גיא דגן במפוחית, אוריה מדר בתופים ואיב גלולה – בבס.
בשנת 2025 השתתף שמיר בסדרת התעודה על להקת כוורת, "נתתי לה חיי", ששודרה ב"כאן 11".
שמיר נשוי בשנית ואב לשני בנים.
שמיר מזוהה כאיש שמאל, ונוהג להתבטא בעניין ברשתות החברתיות, בין השאר בביטויים חריפים נגד ראש הממשלה בנימין נתניהו ומשפחתו, ובנושאים חברתיים ובכאלה הנוגעים לנושאי דת-מדינה.
עקב פוסטים שפרסם נגד נתניהו נחקר באזהרה באוגוסט 2025, בחשד להסתה לטרור ולהסתה לאלימות.
אפרים שמיר וגנבי הזמן (2011)
"בהיאחזות הנח"ל בסיני" ("שא לשלום")-תוכנית 22
פסטיבל הזמר והפזמון 1973 (שמיר שר סולו את "ליל חניה")
אלבומים כחבר להקת כוורת - ראו כוורת (להקה)#דיסקוגרפיה
טיפקס - החיים שלך בלאפה (1995)
נימרוד והבודדים - רשימת שיקלר (1997)
אסתר שמיר - בגלל האנשים שאני אוהבת (2003)
אפריקה היא היבשת השנייה בשטחה ובגודל אוכלוסייתה אחרי אסיה.
היבשת משתרעת על שטח של 30,244,050 קמ"ר (כולל האיים הסמוכים לה), שהם כ-20.4% משטח היבשה של כדור הארץ.
באפריקה מתגוררים (נכון ל-2025) יותר מ-1.5 מיליארד תושבים ב-61 טריטוריות ואזורים (כולל האיים), שהם כמעט 16% מאוכלוסיית כדור הארץ.
מצפון ליבשת נמצא הים התיכון, צפון מזרחה מוקף על ידי תעלת סואץ, ים סוף וחצי האי סיני, מדרום-מזרחה נמצא האוקיינוס ההודי, וממערבה – האוקיינוס האטלנטי.
אם אין מונים את הסהרה המערבית שהיא אזור שנוי במחלוקת, יש באפריקה 54 מדינות, כולל האי מדגסקר ועוד מספר איים שלרוב נחשבים לחלק מהיבשת.
אפריקה היא מקום מוצאם האבולוציוני של ההומינינים, של סוג האדם ושל האנושות בת ימינו.
גם תגליות גנטיות כמו חוה המיטוכונדרית ואדם כרומוזום Y תומכות במוצאה האפריקאי של האנושות.
השם "אפריקה" מגיע ממקורות רומיים ("ארץ האפרי") והיה השם שניתן לאזור תוניסיה ואלג'יריה בצפון אפריקה (אזור קרתחדשת, פרובינציית אפריקה להלן).
היוונים חילקו את העולם המוכר להם לאירופה, אסיה וליביה, כלומר בימיהם המושג "אפריקה" לא היה קיים.
המושג איננו מוזכר גם במקרא בעוד השמות של מקצת חלק מהעמים שמרכיבים את היבשת כן מוזכרים ובראשם כוש בן חם, שעל שמו כל אוכלוסיית היבשת כהת העור נקראת במקורות היהודיים "כושיים".
השם "אפריקה" נזכר לראשונה במקורות היהודיים בתלמוד: .
מהאזכור הזה מימיו של הלל (המאה הראשונה לפני הספירה) ניתן להבין שהשם ניתן לשבטים שישבו באזור הביצות של היבשת (אולי ביצת סוד) ומשם השם התפשט לכל היבשת.
אפריקה משתרעת משני צידי קו המשווה והיא היבשת היחידה המשתרעת מהאזור הממוזג של חצי הכדור הצפוני (במגרב) לאזור הממוזג הדרומי (במחוז הכף המערבי).
בתווך נמצא המדבר החם הגדול בעולם (סהרה), האזור הטרופי ומדבריות דרום-מערב אפריקה.
אפריקה היא הגדולה מהיבשות הנמצאות במחצית הדרומית של כדור הארץ.
הים התיכון שמצפון ליבשת, מפריד בינה לבין אירופה.
בעקבות בנייתה של תעלת סואץ בשלהי המאה ה-19, אשר הפרידה בין חצי האי סיני לבין מצרים, היא אינה מחוברת באופן ישיר אל יבשת אסיה בצפון-מזרח.
מהנקודה הצפונית ביותר באפריקה, ראס בן סאכה (راس بن سكة) שבתוניסיה, ועד לנקודה הדרומית ביותר, כף אגולס שבדרום אפריקה, מפרידים כ-8,000 ק"מ.
המרחק מקאפ-ור, הנקודה המערבית ביותר ביבשת, ועד הנקודה המזרחית ביותר, חאפון (Xaafuun) שבסומליה, הוא בערך 7,400 ק"מ.
המדינה הגדולה ביותר באפריקה היא אלג'יריה, בעוד הקטנה ביותר היא סיישל, ארכיפלג בקרבת חופה המזרחי של היבשת.
המדינה הקטנה ביותר השייכת ליבשת המרכזית, כלומר כזו שאינה אי, היא גמביה.
לפי הרומאים הקדומים, אפריקה שוכנת ממערב למצרים, בעוד שב"אסיה" כוונתם הייתה לאסיה הקטנה (אנטוליה) ואיים ממזרחה.
בין שתי המדינות הללו נמתח קו ברור, על-פי הגאוגרף תלמי.
כך הגדיר את הגבול בין היבשות אפריקה ואסיה בתעלת סואץ ובים האדום.
רק מאוחר יותר הבינו האירופים את גודלן של שתי היבשות הללו.
מבחינה גאולוגית, אפריקה כוללת גם את חצי האי ערב.
הרי זגרוס שבאיראן ורמת אנטוליה שבטורקיה מסמנים את מקום ההתנגשות בין הלוח האפריקאי לבין הלוח האירו-אסיאתי, שעליהם נמצאות אירופה ואסיה.
באפריקה מתרחש בירוא יערות בקצב כפול מכל אזור אחר בעולם, כך לפי ה-UNEP (United Nations Environment Programme).
מקורות אחרים טוענים כי בירוא היערות באפריקה מחה כבר קרוב ל-90% מהיערות של מערב אפריקה.
האקלים באפריקה נע בין אקלים טרופי לבין אקלים תת-ארקטי – בפסגות הגבוהות ביותר.
המחצית הצפונית של היבשת היא בעיקרה מדברית וצחיחה, בעוד שהחלק הדרומי של היבשת כולל הן אזורי סוואנה והן אזורי יערות גשם.
בין שני סוגי האקלים האלה קיים דפוס של אקלים המאפיין את הערבה.
באפריקה חיים מגוון רב של בעלי חיים, בהם בעלי החיים היבשתיים הגדולים והמפורסמים ביותר: פילים, קרנפים, ג'ירפות, גורילות, שימפנזות, עדרי ענק של גנואים וזברות, היפופוטמים ותאואים ומבין הטורפים: אריות, נמרים, ברדלסים, תנינים, פיתונים, כלבי בר וצבועים.
בנוסף יש גם מגוון עופות מרשימים כמו יענים, חסידות מרבו, להקות פלמינגו, חוברה, אורגים, פניניות, כחלים ועופות דורסים כמו עוזניית הנגב, לבלר, רחם, עיט לוחם, עיט הכתר ונשרים וגם עופות ג'ונגלים כמו הקלאו, אפרור ג'קו, טורקו וטווס קונגו.