tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טט או שאמואה (בצרפתית Tête aux Chamois) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 2,525 מטר מעל פני הים, וממוקם בקנטון וו בשווייץ.
ההר הוא חלק ממסיב דיאבלרה וצופה על קול דה פיו (Col du Pillon).
ניתן להגיע לפסגת ההר ברכבל העולה מקול דה פיו, ומפסגתו ניתן להמשיך ברכבל נוסף לפסגת הסקס רוז' שם נמצא קרחון טסנפלאורון ועליו מתקני שעשועים וגלישת סקי.
במורדותיו הצפוניים ישנו מסלול טיפוס על ידי ידיות וכבלי ברזל (ויה פראטה), וממש סמוך לפסגתו מצידה הדרומי בגובה של 2,485 מטר, ממוקמת בקתת דיאבלרה (Cabane des Diablerets) של מועדון המטפסים השווייצרי.
טחנאים (שם מדעי: Myliobatiformes) היא סדרה של דגי סחוס שטוחים בעלי סנפירים מוארכים, שחיים קרוב לקרקעית הים (או במינים מסוימים הנהר), למעט בני משפחת הטחניים שמסננים פלנקטון בים הפתוח.
המינים הגדולים בקבוצה (והגדולים בקבוצת הבטאים) נודדים בין הימים ומחפשים מזון קטן אותו הם מסננים מהמים.
מינים אחרים נוהגים לשוטט ו"לרחף" בעזרת סנפיריהם בין שוניות אלמוגים או להתחפר מתחת החול.
הם בעלי זנב ארוך שלעיתים יש בו עוקץ והוא ארסי ומשמש את היצור להגנה.
עם זאת בדרך כלל הארס חלש מכדי להשפיע על בני אדם.
הטחנאים קרובים לסדרת התריסנאים (Rajiformes), אך בעלי ראש קצר יותר וגוף כבד יותר.
משפחה הקסטריגוניים (Hexatrygonidae) - בה מין יחיד: הקסטריגון (Hexatrygon bickelli).
משפחה בטאי תהומות (Plesiobatidae) - בה מין יחיד: פלסיובאטיס (Plesiobatis daviesi).
משפחה טריגונים עגולים (Urolophidae) - בה 2 סוגים.
משפחה טריגונים עגולים אמריקאים (Urotrygonidae) - בה 2 סוגים.
משפחה טריגוניים (Dasyatidae) - בה 8 סוגים.
משפחה טריגוני נהרות (Potamotrygonidae) - בה 4 סוגים.
משפחה אגפיתיים (Gymnurinae) - בה סוג אחד: אגפית (Gymnura).
משפחה טחניים (Myliobatinae) - בה 7 סוגים.
תת-סדרה Platyrhinoidei - ייתכן ששייכת לסדרת הרינופריסטיים
משפחה טריגונים קוצני-גב (Platyrhinidae) - בה 2 סוגים.
משפחה פנראיים (Zanobatidae) - בה סוג אחד: פנראי (Zanobatus).
טַחָניים (שם מדעי: Myliobatidae) היא משפחה של דגי סחוס מסדרת הטחנאים שבקבוצת הבטאים, בתוכה המינים הגדולים ביותר של בטאים – הגדול שבהם הוא מנטה ענק (Manta birostris), שאורכו עד 7 מטר ומשקלו 1,350 ק"ג.
הטחניים הם דגים שטוחים שבניגוד לשאר הבטאים, "מעופפים" מעל פני הקרקעית.
הם בעלי עור עבה ומכסה זימים גדול.
הזנב קצר יחסית ואינו מכיל ארס והכנפיים עצומות.
לחלק מהמינים ישנם "קרניים" סביב הפה העוזרים לכוון את מזונם לפיהם.
הם יכולים לנדוד קילומטרים רבים באוקיינוס בחיפוש אחר מזון, חלקם בלהקות וחלק יכולים אפילו לקפץ מעל המים.
חלק מהמינים נעשו נדירים עקב דיג, פגיעה בבית הגידול או זיהום.
תת-משפחה כנפתניים (Mobulinae) - לעיתים נחשבת למשפחה עצמאית
תת-משפחה Rhinopterinae - לעיתים נחשבת למשפחה עצמאית
טחן קליפורני המכונה גם עטלף הים (שם מדעי: Myliobatis californica) הוא מין של בטאי ממשפחת הטחניים המצוי במי האוקיינוס השקט בסמוך לחופי אמריקה הצפונית, מאורגון עד למפרץ קליפורניה אך נמצא גם דרומה יותר עד לאיי גלאפגוס.
אורכו של הטחן יכול להגיע ל-1.8 מטר ומשקלו המרבי מגיע ל-91 ק"ג, אך יותר נפוץ למצוא אותו במשקל 9-13 ק"ג.
הוא בעל כנפיים דמויות סהר מצידי גופו וראש גדול עם פה גדול ופתח זימים מגודל לידו נמצאים העיניים.
הטחן חופר עם חוטמו בחול הימי כדי לחפש טרף קטן כמו דגים, חלזונות וסרטנים והוא יכול לחפור עד לעומק 20 ס"מ.
הוא נפוץ סביב יערות קלפ או כרי אצות בימים ממוזגים.
הטחן שוחה במים עם כנפיו העצומות לעבר אתרי החול ושם חופר עד שמגיע לטרף ובינתיים מושך כמה דגים הניזונים משיירי ארוחתו.
טַחָן עֵינוֹנִי (שם מדעי: Aetobatus ocellatus) הוא מין דג סחוס ממשפחת הטחניים המצוי בימים טרופיים רדודים באזור האינדו-פסיפי.
הוא קרובו של המין טחן נקוד.
טחן זה מעט ארוך יותר מקרובו והוא מגיע לאורך 153 ס"מ ולמשקל 200 קילוגרם.
בטאי זה בעל עור נוקשה בצבע ירוק-חום כהה ועל הגוף נקודות לבנות קטנות.
הוא בעל סנפירי חזה גדולים שמזכירים כנפיים והוא שוחה ב"ריחוף" מעל הקרקעית אך ניזון מחסרי חוליות קשי גוף כמו סרטנים ורכיכות על הקרקעית וגם מתמנונים ומדגים קטנים.
כמו הרבה מיני בטאים גם הטחן משריץ צאצאים חיים.
הטחן מצוי בסכנת הכחדה בטבע עקב דיג יתר ופגיעה בבית גידולו הכולל שוניות אלמוגים וכרי מרעה של עשבי ים וחוליות.
טַחָן (שם מדעי: Aetobatus) הוא סוג של דג סחוס מסדרת הטחנאים הקרובים לדגי המנטה והכנפתן הענקיים.
הם משויכים למשפחת הטחניים אף שיש חוקרים הרואים בהם משפחה עצמאית (Aetobatidae).
הטחנים בעלי סנפירי חזה גדולים מאוד הנראים כמו כנפיים ומתפקדים באופן דומה.
הם בעלי חוטם גדול עם שיפוע כלפי מעלה, עור כהה מנומר בלבן וזנב ארוך המייצב אותם.
לעומת בטאים אחרים הם לא מסתתרים בחול ולא מוצלחים בהסוואה אך עדיין ניזונים מטרף קטן המצוי על הקרקעית כמו חסרי חוליות ימיים ודגים שונים.
פיהם מצוי מתחת לגופם ומכיל שיניים נוקשות המותאמות לריסוק טרף קשה.
מינים אלה גדולים מאוד, חלקם באורך מרבי של מעל 5 מ'.
הם חיים בכל האוקיינוסים באזורים הטרופיים.
חלק מהמינים מגיעים גם לחופי ישראל.
טחן פר (שם מדעי: Aetomylaeus bovinus) הוא מין בטאי ממשפחת הטחניים החי במימי האוקיינוס האטלנטי לחופי אירופה עד אפריקה וכן בחופי מזרח אפריקה באוקיינוס ההודי.
טחן זה הוא בעל זנב ארוך וסנפירי חזה דמויי-כנפיים רחבות ובעל ראש שמזכיר מעט ראש של פר, מה שנתן לו את שמו.
אורכו המרבי של הטחן 220 ס"מ לנקבות ו-150 ס"מ לזכרים ומשקלו עד 116 ק"ג, כשהנקבות גדולות וכבדות מהזכרים.
הטחן דומה במראהו לטחן נקוד, אך כהה יותר.
צבעו חום כהה עם נקודות לאורך גופו והוא בעל חוטם ארוך ופה משופע כלפי מעלה.
אזור העיניים רחב ונמצא נמוך.
הזנב ארוך מאוד ועוזר לטחן לשחות.
הטחן שוחה מעל קרקעית הים, עד עומק 65 מ', ומחפש את מזונו המצוי בחול הים.
הוא אוכל חסרי חוליות שונים לרבות מיני דגים קטנים, סרטנים, פראונים, צדפות, חלזונות וסילוניות.
הוא חי בין חופי אירופה לאפריקה מפורטוגל עד גינאה, וכן מצוי לעיתים בתוך הים התיכון והים השחור.
הוא מצוי גם בדרום אפריקה מקייפטאון ודרומה לעבר האוקיינוס ההודי עד למוזמביק, חופי דרום קניה והאי זנזיבר.
אוכלוסייתו של הטחן נמצאת בירידה דרמטית בים התיכון, אך אין מספיק מידע על האוכלוסייה כדי לקבוע באיזו סכנה הוא מצוי.
טחן ניו זילנדי (שם מדעי: Myliobatis tenuicaudatus) הוא מין של בטאי ממשפחת הטחניים החי במימי דרום אוסטרליה ובניו זילנד והוא קרובו של המין טחן קליפורני.
טחן זה לא מצוי בסכנת הכחדה בטבע.
הטחן מגיע לאורך של מטר ולאורך מרבי של 150 סנטימטרים ומשקל של 56 ק"ג, כאשר הנקבות גדולות יותר מהזכרים.
הוא בעל "כנפיים" רחבות המופנות אחורה וצורתו עוזרת לו לשכב על קרקעית הים ולהסתתר.
ראשו עגול דמוי-צפרדע ובעל פתחי זימים בולטים.
בקצה הגוף ישנו זנב ארוך בעל עוקץ שבו ארס.
הטחן יכול להצליף בזנבו כדי להזריק את הארס לאויב.
הוא שוכן במים רדודים במפרצים, שוניות אלמוגים ואזורי סלעים או כרי עשבים ולעיתים יימצא גם בשפכי נהרות לאורך ניו זילנד, האי נורפוק, איי קרמדק ובדרום אוסטרליה במדינות: טסמניה, קווינסלנד, ניו סאות' ויילס, ויקטוריה, אוסטרליה הדרומית ואוסטרליה המערבית.
טחן זה נמצא גם במים בעומק 422 מטר.
הטחן הוא שוכן קרקעית המחפש באמצעות קולטני חשמל חדים טרף של דגים שונים, סרטנים, תולעים ורכיכות.
הוא שואב את הטרף מהחול ומרסק את שריונו במלתעותיו הגדולות.
כמו שאר הטחנאים, נקבת טחן זה משריצה בין 2–20 צאצאים.
טט הוא נהר במחוז פירנה-אוריינטאל שבדרום צרפת באורך 115.8 ק"מ.
עמק הטט מסווג כארץ של אמנות והיסטוריה .
מקור הנהר במרגלות פיק קרלי בגובה 2,405 מטר מעל לגובה פני הים בעיירה .
הנהר חוצה ממערב למזרח את המחוז פירנה-אורייטאל ונשפך לים התיכון, בעיירה , לאחר שחצה את העיר פרפיניאן .
מסלולו חסום ב (על ידי סכר הידרואלקטרי) ו (מאגר מים).
ספיקת המים של נהר הטט תלוי בעיקר בהמסת השלג באביב ובאופן משני בגשמי הסתיו.
אף על פי שהזרימה שלו ברוב נמוכה, בטט יכולים להתרחש שיטפונות וזרימתו הגיע לשיא של 3,600 מ"ק לשנייה באוקטובר 1940.
אגס ירוק מסחר ושירותים בע"מ הייתה חברה פרטית שייצרה טחינה גולמית וחלווה תחת המותג טחינת אל-ארז (طحينة الارز, מערבית: טחינת הארז).
מפעלי החברה שוכנים באזור התעשייה שגיא 2000 שבעמק יזרעאל.
מחזור החברה השנתי בשנת 2019 היה 50 מיליון ש"ח, עם נתח שוק של כ-18%.
בפברואר 2022 נמכרה החברה לחברת סוגת תעשיות ומוזגה לתוכה.
בשנות ה-80 הקים אסעד זהר מפעל לייצור מנועים וגנרטורים בנצרת.
בשנת 1990, לאחר שרכש ציוד ממפעל שנסגר, הוסב המפעל לייצור טחינה, והמותג קיבל את שמו מעץ הארז שבחצר המשפחה.
בשנת 1992 הוקמה חברת אגס ירוק מסחר ושירותים בע"מ.
ב-2003, לאחר פטירתו של אסעד, מונתה אשתו ג'וליה זהר למנהלת המפעל.
תחת ניהולה התפתח המפעל ונתח השוק שלו בתחום הטחינה גדל.
תוצרת המפעל משווקת בישראל, ומשנת 2005 גם בעולם ובעיקר בארצות הברית, כאשר שיעור הייצוא מכלל הפעילות מגיע ל-30%.
גרעיני השומשום מיובאים מאתיופיה ושיטת הייצור היא מסורתית בת 14 שלבים כאשר בתהליך נעשה שימוש באידוי (מה שמונע את שינוי צבע הטחינה) וטחינה באבני ריחיים.
המותג זכה במקום הראשון באיכות המוצר בתוכנית "כלבוטק" בשנת 2013.
בשנת 2015 עבר המפעל, שמעסיק כ-40 עובדים, מנצרת לאזור תעשייה שגיא 2000.
בשנת 2019 מונה יוסף, בנה של ג'וליה, למנהל חברת הבת "אל ארז US" שהוקמה בארצות הברית.
חברת הבת האמריקאית משווקת את המותג בשם "Julia's Tahini".
בפברואר 2022 מכרה ג'וליה זהר את המפעל לקרן ההשקעות הישראלית פורטיסימו קפיטל והחברות התמזגו לחברה אחת, תחת קבוצת סוגת, שכוללת גם את המותגים סוגת, "מלח הארץ", עץ הזית, ושליטה בחברת תבליני פרג.
ביוני 2020, הודיעה החברה שתממן קו סיוע לקהילת הלהט"בים בחברה הערבית.
הקו יופעל על ידי האגודה למען הלהט"ב בישראל.
חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן והקרן החדשה לישראל תמכו בצעד ובתרומתו לקידום זכויות להט"ב.
החברה ספגה על כך ביקורת וקריאות לחרם צרכנים מצד גורמים שמרניים בחברה הערבית בישראל.
בפועל, הקריאות להחרים את המותג הביאו לתוצאה ההפוכה, עם זינוק במכירות ובנתח השוק בשיעור של כ-28%.
טט (בהונגרית: Tét) היא עיר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
נראה שיהודים התיישבו במקום בסוף המאה ה-18 ורובם התפרנסו ממסחר או ממלאכה, כמה מהם היו בעלי טחנות קמח וכמה היו בעלי משקים חקלאיים.
הקהילה היהודית התארגנה במסגרת הזרם האורתודוקסי בתחילת המאה ה-19 והקימה בית כנסת, תלמוד תורה, חברה קדישא ואגודת נשים לפעולות סעד.
בסוף המאה ה-19 עזבו יהודים רבים את טט ועברו לערים הגדולות.
הרב נתן פייטל רייניטץ, שימש כרב העיר עד שנת 1835.
הרב עקיבא פישר כיהן כרב העיר בין השנים 1848–1894.
רב העיר הרב אברהם יעקב סופר שימש עד 1944 אז גורש למחנה ההשמדה אושוויץ.
הרב יקותיאל דוב געווירץ היה שו"ב בעיר, ונרצח באושוויץ באוקטובר 1944.
בתחילת מאי 1944 רוכזו יהודי טט בבית הכנסת, ומשם הועברו לגטו גיור.
ב-11 ביוני 1944 שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו כמה עשרות יהודים לטט אך עזבו תוך שנים אחדות וב-1957 כבר לא נותרו שם יהודים אך במקום נותר בית קברות יהודי.
איגנץ קונט, (במקור קוהן הגרסה ההונגרית-אוסטרית לכהן עד 1878 בהונגרית: Kont Ignác; טט, 27 באוקטובר 1856 – פריז, 22 בדצמבר 1912) היה היסטוריון ספרות יהודי-הונגרי, מורה בגימנסיה, אחר כך פרופסור בסורבון בפריז, חבר נספח באגודת קישפלודי ובאגודת פטפי.
טחן עיטי (שם מדעי: Myliobatis aquila) הוא מין של בטאי ממשפחת הטחניים, המצוי במימי האוקיינוס האטלנטי המזרחי, מהים הצפוני עד חופי דרום אפריקה, במי הים התיכון וגם בדרום-מערב האוקיינוס ההודי.
הוא יכול לצלול עד לעומק 800 מטר, אך לרוב נמצא בימים רדודים יותר, בקרבת החופים.
מין זה הוא קרובו של הטחן קליפורני, אך הוא קטן ממנו בהרבה.
הוא מגיע לאורך מרבי של 183 סנטימטרים עם מוטת סנפירי חזה של 80 סנטימטרים בממוצע.
המשקל המרבי שתועד לטחן הוא 14.5 קילוגרם, קטן יחסית לבני משפחתו הענקיים ברובם.
לטחן אף שטוח המופנה כלפי מעלה ולסתות בתחתית הגוף, המלאות בשיניים שטוחות וחזקות שנועדות למחוץ קונכיות.
סנפירי החזה רחבים ומעוגלים בקצוות, בקצה הגב ישנו סנפיר גבי קטן והזנב דק ללא אונות סביבו.
הטחן קבור רוב זמנו בחול, רובץ ומחפש סרטנים, רכיכות או תולעים למאכל, אם כי הוא מגוון גם בדגים שהוא תופס.
הטחן משריץ צאצאים שבוקעים בתוך בטן הנקבה (לרוב בין שלושה לשבעה) וניזונים מחלבון הביצים שלהם בתחילה, עד שהם יוצאים מהרחם.
לא ברור מה מצבו של הטחן, בשל היעדר נתונים טקסונומים מדויקים ובשל שהמצב תלוי באוכלוסיות שונות שנפגעים ברמות משתנות.
בחופי צרפת למשל האוכלוסיות של הטחן הצטמצמו מאוד כתוצאה מדיג אינטנסיבי.
לעומת זאת בחופי דרום אפריקה מצב השימור יציב.
טחינת הר ברכה היא טחינה המיוצרת במפעל ביישוב השומרוני קריית לוזה, בראש הר גריזים ובקרבת היישוב הר ברכה, על ידי חברת "טחינת הר ברכה".
מרבית התוצרת נמכרת בישראל וחלקה הקטן מיוצא ונמכר בארצות הברית, וכן באוסטרליה ובאירופה.
הטחינה מיוצרת במפעל החל משנת 2002, כאשר החברה קיימת משנת 2009 ורשומה ברשם החברות מאז נובמבר 2011. החברה בבעלות משפחת כהן השומרונית, ובהם יעקב, ואצף, יאיר ולובנה כהן.
המפעל, המייצר את הטחינה בשיטות מיושנות באמצעות אבני ריחיים, משתמש בשומשום מיובא מאתיופיה מאזור חומרה .
המפעל מעסיק, נכון לשנת 2020, כ-30 עובדים, בני העדה השומרונית, יהודים ופלסטינים.
בראשית ימי המפעל היקף הייצור היומי עמד על 400 ק"ג, בהמשך עמד ב-2014 על 2.5 טון, אך לאחר שעבר המפעל למיקום חדש בקצה היישוב, עומדת כיום כמות הייצור היומית על 1.5 טון.
בשנת 2018 נכלל שמה של חברת הר ברכה בתובענה ייצוגית שהוגשה נגד מספר יצרני טחינה ששיווקו את המוצר כעשוי מ-"100% שומשום", כשלמעשה כלל גם רכיב של מלח.
כמו כן, בשנת 2013 תחקיר כלבוטק מצא נוכחות צבע מאכל בטחינה.
בשנת 2015 פרסמו רותם מימון ורוני קשמין כתבה בהארץ על קינוחי טחינה במסעדות ברחבי הארץ, ובה תיעדו שימוש בטחינת הר ברכה בקינוחים במספר מסעדות מובילות, ובהן "שילה" בתל אביב, "הרברט סמואל" של השף יונתן רושפלד בהרצליה ו"עזבה" בראמה.
כמו כן, נעשה בה שימוש במנות ראשונות במסעדות כמו "יפו תל אביב" של השף חיים כהן.
טחנת הקמח בנחל ציפורי, הידועה בשם טחנת הנזירים, ממוקמת על גדות נחל ציפורי במרחק שני קילומטרים מערבית למעיין עין יבקע (אחד ממקורות נחל ציפורי) שבגליל המערבי התחתון.
הטחנה הוקמה בשנת 1825 על הריסותיה של טחנה נטושה.
לא ידוע מתי נבנתה אותה טחנה ומי בנה אותה, אך ידוע שהייתה בשימוש עד שנת 1800 לערך.
בשל התנאים הטופוגרפים באזור התיישבו אוכלוסיות רבות למרגלות הנחל, והוא היווה אזור מועדף למעבר סוחרים וצבאות במסעות כיבוש לאורך ההיסטוריה.
ישנן שתי סברות מדוע ננטשה הטחנה: הראשונה מאשימה את פלישתו של נפוליאון בניסיונו לכבוש את האזור מידי העות'מאניים, בעוד השנייה גורסת כי ייתכן שמחסור במים בתקופה זו הוביל לנטישת הטחנה.
נזיר כרמלי בשם ז'אן בטיסטה מפרסקטי, אדריכל במקצועו, הגה את הרעיון להקמת הטחנה על מנת לאפשר הכנסה זמינה למסדר הכרמליטי אשר יושב בחיפה.
בבניית הטחנה השתתפו משפחה דרוזית משפרעם שהייתה בעלת הקרקע ואדם טורקי בעל ממון רב שסיפק את ההון הראשוני לשיפוצה של הטחנה ההרוסה.
שמה של הטחנה נגזר ממסדר הנזירים האחראים לבנייתה.
הטחנה שימשה מקור הכנסה חשוב למסדר, והרווחים מתפוקתה התחלקו בין שלושת השותפים למהלך.
הרווחים שהופקו מהטחנה שימשו את המסדר הכרמלי בשיקום מנזרי הכרמל סטלה מאריס ומוחרקה.
לטחנה היו מגעים המקומיים מכל הכפרים והישובים סביב על מנת לטחון את חיטתם, בכך היוותה הטחנה מקום מפגש חשוב לתושבי האזור.
הטחנה הפסיקה לפעול בסביבות שנת 1930 מכיוון שלא יכלה להתחרות בטחנות הקמח החשמליות שהוקמו בשפרעם ובאיבטין.
בשנת 1954 עברה הטחנה שיפוץ ושימשה כדיר לחזירים, עזים וכבשים.
בשנת 2000 שופץ שוב המקום, והוסב לאולם אירועים, עם מסעדה וחדרי אירוח.
בשנת 2011 עזבו מפעילי האתר את המתחם וזמן קצר לאחר מכן נחתם חוזה עם רשות ניקוז ונחלים קישון על מנת לשקם את המבנה ולהפכו למרכז הראשון בארץ לשיקום נחלים.
טחנה זו היא טחנת ארובה אשר פועלת על ידי כוח המים.
המים היו מגיעים ממעיין עין יבקע הסמוך (במרחק כ-2 ק"מ), ונכנסים לטחנה דרך אמת המים.
המים שמשו כמקור אנרגיה להזזת ארבע אבני הריחיים בטחנה ואלו היו טוחנות את זרעי החיטה עד לקבלת אבקת הקמח.
הטחנה הייתה מחולקת לשני מפלסים כאשר בכל מפלס היו שתי אבני ריחיים.
שימוש בשיטה זו לטחינת קמח היה נפוץ מאוד בארץ ישראל וישנן טחנות ארובה רבות בנות מאות שנים ברחבי הארץ, כאשר רובן מרוכזות בצפון הארץ.
בסמוך לטחנה ישנו גשר המאפשר מעבר לגדה השנייה של הנחל.
טחנת פשתן דיתרינגטון היא טחנת פשתן, הממוקמת בדיתרינגטון , פרוור של שרוסברי, אנגליה.
הבניין הראשון בעולם שנבנה משלד מסגרות ברזל, ומוגדר כ"האב הקדמון של גורדי שחקים", למרות גובהו בן חמש ה בלבד.
חשיבותו הוכרה רשמית בשנות ה-50 של המאה ה-20, וכתוצאה מכך הפך לבניין רשום בדרגה I.
הוא ידוע גם כ"מלטינגס" (Maltings) משימוש מאוחר יותר.
האתר נמצא בשיקום והוא נמצא בידיה של אנגליה ההיסטורית עם גישה מוגבלת לציבור.
טחנת הפשתן תוכננה על ידי האדריכל צ'ארלס בייג' .
קונסטרוקציית השלד הנושא את מבנה הטחנה תוכנן ונבנה ממסגרות ברזל, בהשראת עבודתו של ויליאם סטרוט .
העמודים והקורות הצולבות נוצרו על ידי ויליאם הייזלדין במפעל היציקה שלו בשרוסברי.
הטחנה נבנתה עבור ג'ון מרשל מלידס, תומאס בניון ובנג'מין בניון.
האדריכל, בייג', היה גם שותף למיזם.
שותפות זו פורקה בשנת 1804, והטחנה נקנתה על ידי ג'ון מרשל, ששילם לשותפיו את חלקם על בסיס שווי כולל של 64,000 פאונד.
טחנת קסטלפילד (Castlefields Mill) נבנתה על ידי שותפות אחרת בקרבת מקום.
שתי טחנות הפשתן הללו סיפקו את 'הייצור הראשי' של שרוסברי (לפי מדריך שנכתב בשנת 1851).
הטחנה נסגרה ב-1886, ונמכרה, יחד עם חצר ההלבנה בהאנווד , תמורת 3,000 פאונד.
לאחר מכן הוסב הבניין ל-Maltings (מכאן שמו המקומי הנפוץ יותר), וכתוצאה מכך חלונות רבים נסגרו בלבנים.
עיצובו התגבר, למעשה, על חלק ניכר מהבעיה של נזקי שריפה מאווירה דליקה פוטנציאלית תמידית, עקב האוויר המכיל סיבים רבים, על ידי שימוש של עמודי וקורות ברזל יצוק בשילוב חומרים חסיני אש, מערכת שהתפתחה מאוחר יותר למסגרת הפלדה המודרנית.
מה שאיפשר בניית גורדי שחקים.
בעקבות עיכובים בשיקום על רקע המיתון הגדול, נפתח בנובמבר 2015 מרכז מבקרים חדש, הממומן בחלקו על ידי קרן הפיס למורשת לאומית והקרן האירופית לפיתוח אזורי , בבלוק המשרדים והאורוות לשעבר.
שלב שני של עבודות השיקום החלו ביוני 2017, שכללו את הטחנה הראשית ואת הכבשן עם מענק נוסף של 7.9 מיליון ליש"ט בנוסף ל-12.1 מיליון ליש"ט הקודמים מקרן הפיס מורשת להסבה לאולם שימושים מעורבים.
שלב זה כרוך בשיקום החלונות הגדולים יותר מתקופת טחנת הפשתן כדי לשפר את התאורה הטבעית, אם כי החלונות הקטנים הקיימים מתקופת המלטינגס נשמרו אך עם החלפת המסגרות.
לצד טחנת הפשתן הראשית, רשומים מספר מבנים נוספים בקבוצה בשל ערכם האדריכלי וההיסטורי: בית השוליה (דרגה II*); בית הצביעה (דרגה II*); הפשתן בניין הלבשה או טחנת צלב (דרגה I); מחסן הפשתן (דרגה I); האורוות (דרגה II); כבשן המתת (דרגה II) ובתי המלאכה והמשרדים (דרגה II).
הטחנה והמבנים רשומים בפנקס מורשת בסיכון .
מרכז המבקרים, בגוש המשרדים והאורוות לשעבר, נפתח לקהל בשבתות מנובמבר עד מרץ וגם בימי שישי וראשון מאפריל עד אוקטובר עם גישה מוגבלת לאתר בהתחשב בעבודות השיקום הנוכחיות.
סיורים מודרכים ללא תשלום בטחנה מועברים על ידי ידידי הפשתן מלטינגס בימי מורשת פתוחים בתחילת עד אמצע ספטמבר.
טחנת פשתן היא המקום בו מעבדים פשתן.
הטחנות המוקדמות ביותר פותחו לטוויית חוטים לתעשיית האריגים.
ג'ון קנדרו (אופטיקאי) ותומאס פורת'וס (שען), שניהם מדרלינגטון פיתחו את התהליך ממסגרת המים של ריצ'רד ארקרייט, ורשמו עליו פטנט בשנת 1787. המכונה הראשונה הוקמה ב-Low Mill על נהר סקרן בדרלינגטון, אשר קנדרו השתמש בה לטחינת זכוכית.
לאחר מכן, הקים כל אחד מהם טחנה משלו, קנדרוו ליד Haughton-le-Skerne ופורטהאוס ליד Coatham Mundeville, שניהם על אותו נהר.
הם גם העניקו היתרים, שאפשרו לאחרים לבנות טחנות דומות, כולל בצפון-מזרח סקוטלנד, שם טחנות מוקדמות כללו את אלה בדאגלסטאון, ברווי ודנדי.
מתיו מוראי עבר מדרלינגטון כדי להקים טחנה באדל ליד לידס, שם בנה מכונת טוויה משופרת עבור ג'ון מרשל .
ב-1791 בנה מרשל טחנה נוספת בהולבק ליד לידס.
מאוחר יותר הפך מוראי למהנדס טקסטיל ידוע כשותף בפנטון, מוראי וווד.
טחנת פשתן דיתרינגטון בשרוסברי, שנבנתה בשנת 1797, היא הבניין הראשון בעולם שתוכנן נבנה עם קונסטרוקציית מסגרות ברזל, ולפיכך נחשבת לאב-הקדמון של כל גורדי השחקים.
בשנת 1805, נבנתה טחנת מלני בקצה המזרחי של באלרנו כדי לעבד פשתן.
טחנון חמדאן סעיד א-זעאבי הוא כדורגלן אמירתי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת אל-וואסל מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות ובנבחרת איחוד האמירויות.
א-זעאבי גדל במחלקת הנוער של אל-וחדה, והחל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון בשנת 2018 במסגרת ליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
ב-12 באוקטובר 2020 ערך א-זעאבי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איחוד האמירויות הערביות, בהפסד 2-1 לנבחרת אוזבקיסטן במשחק ידידות.
ב-12 באוקטובר 2023 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 1-0 על נבחרת כווית במשחק ידידות.
טטיאנה הופמן (26 בדצמבר 1946 – 14 בנובמבר 2016) הייתה שדרנית רדיו, עיתונאית וכתבת טלוויזיה ישראלית.
נודעה בשל כתבות הצבע על המתרחש בעולם, שערכה וקריינה במסגרת עבודתה בחברת החדשות של ערוץ 2.
נולדה בשם טטיאנה שטפנקובה (בצ'כית: Tatiana Štěpánková) בפראג שבצ'כוסלובקיה דאז (בשנות האלפיים, בצ'כיה).
היא החלה את דרכה העיתונאית בשנת 1964, ברדיו הממלכתי של פראג, שם הגישה פינה סאטירית על המתרחש במדינה שבאותה העת הייתה נתונה תחת משטר קומוניסטי.
בשנת 1968 זכתה הופמן בפרס מטעם אגודת העיתונאים הישראלית והוזמנה לטקס קבלת הפרס בישראל.
בזמן ביקורה הקצר בישראל, פלשה ברית המועצות לפראג, חזרתה לא התאפשרה, והיא החליטה להשתקע בישראל.
לאחר שלמדה עברית, התאקלמה בירושלים ואף החלה ללמוד מדע המדינה באוניברסיטת העברית, החליטה הופמן לחזור לתחום הרדיו, והחלה לעבוד בקול ישראל, בתחילה בתחומי עזר בלבד, ולאחר מכן בעריכת מהדורות ויומני חדשות.
למרות התאקלמותה, החליטה, מסיבות אישיות, לרדת לגרמניה.
היא לימדה באוניברסיטת דיסלדורף והתמקדה בחיי המשפחה במשך 12 שנים.
לאחר מכן, עלתה לישראל בשנית, עם משפחתה.
אז, התגרשה מבעלה הראשון, תיאודור הופמן, והחלה לעבוד כמנהלת אדמיניסטרטיבית של קרן גרמנית, וכן כעורכת וככתבת-חוץ בקול ישראל.
הופמן אף עסקה למשך זמן קצר בעניינים עסקיים, וייעצה לחברות ישראליות שפעלו במדינות מזרח אירופה.
בשנת 1993, עם עליית הערוץ השני בטלוויזיה, החליטה הופמן חסרת הרקע הטלוויזיוני לנסות את מזלה בחברת החדשות שבערוץ.
שלום קיטל שמונה באותה עת לסמנכ"ל חברת החדשות, קיבל את הופמן לעבוד בחדשות הערוץ.
למרות מבטאה, עסקה בקריינות, והופקדה על חדשות החוץ, תפקיד שמילאה במשך יותר משני עשורים.
ב-2005 קיבלה תואר קונסול כבוד מטעם צ'כיה.
ב-14 בנובמבר 2016 נפטרה הופמן בת ה-69 מדום לב, בביתה שבירושלים.
למחרת נטמנה בהר המנוחות בירושלים.
הותירה אחריה שלושה ילדים מנישואיה הראשונים, ואת בן זוגה, הצייר אריה אזן (איזמן).
במלחמת הכוכבים, טַטוּאִין (Tatooine) הוא כוכב לכת מדברי וחולי, ועליו סופות חול הן דבר שכיח למדי.
למרות צחיחותו ההערכה היא כי טטואין מכיל כ-20,000 מיני יצורים.
הכוכב סובב סביב שתי שמשות ולו שני ירחים.
בטטואין קיימים כמה מינים חיים דמויי אדם, הנוטים לחוסר נימוס ופרימיטיביות, ביניהם ניתן למנות:
"ג'אוות": יצורים נמוכים בעלי גלימות חומות אשר רוב חייהם עוסקים בסחר בחלקי חילוף ובדרואידים (שהם גנבו או מצאו בחולות).
בסרט הרביעי ניתן לראות כלי רכב הנקרא "Sand Crawler" (סאנד קראולר), שבו חיים לרוב הג'אוות במסגרת של שבט, ומשמש אותם לחיים, לתנועה, ולאחסון ועיבוד הסחורה.
"אנשי החול" או "יצורי החול" (טסקן ראידרס): שבטים של יצורים דמויי-אדם אלימים ומרושעים הנוהגים לפצוע ולחבל בכל דבר הנכנס אל גבולות שטחם.
הם עוסקים גם בביזה ובסחר בעבדים.
הם התושבים המקוריים של הכוכב.
טאטואין הוא כוכב הבית של משפחת סקייווקר.
שם אנו פוגשים את אנאקין ואמו, שמי (מלחמת הכוכבים - פרק 1: אימת הפנטום), בתור עבדים השייכים למכונאי בשם ואטו.
עשר שנים לאחר ששוחרר בידי הג'די קווי-גון ג'ין, אנאקין חוזר לטטואין בעקבות סיוטים אודות אמו, אשר נותרה על הכוכב כאשר עזב.
הוא מגלה כי אמו נמכרה לחקלאי לחות, אשר שחרר אותה והתחתן עמה.
החקלאי, שמו קליג לארס, סיפר לאנאקין כי אימו נחטפה על ידי שבט אנשי חול, ולא חזרה.
אנאקין יצא לחיפוש אחריה, וכשמצא אותה, היא כבר גססה מעינויים.
מלא בזעם, אנאקין טבח בשבט אנשי החול בחרב האור שלו.
לאחר שאנאקין עבר לצד האפל והפך לדארת' ויידר, בנו - לוק סקייווקר - נשלח בסתר אל טטואין, שם גדל בבית דודיו - אוון לארס, בנו של קליאג, ואשתו, ברו וייטסן.
כל אותו הזמן, אובי ואן קנובי, מבודדי הג'דיי שניצלו מבגידת נשיא הרפובליקה וצבא המשובטים (פקודה 66) הסתתר בטטואין על מנת לדאוג לו ולפקח על ביטחונו.
טאטואיין לא נכלל כחלק מהרפובליקה, ובכוכב שולטת משפחת ההאטים ובראשה ג'אבה ההאט ואשתו גארדללה.
כתוצאה מכך, חוקי השוויון החלים ברפובליקה הליברלית אינם חלים שם, וכדוגמה לכך ניתן לראות את מנהג העבדות המקובל בפלנטה.
נוסף על כך, הכוכב נותן מחסה ליצורים המתועבים ביותר בגלקסיה.
רובם משתכנים בנמל החלל "מוס אייסלי", אחד האזורים המפוקפקים ביותר ביקום מלחמת הכוכבים כולו.
במוס אייסלי פגשו לוק סקייווקר ובן קנובי בהאן סולו ושכרו אותו להטיס אותם לכוכב אולדראן.
לאחר מכן בנמל החלל, צייד ראשים בשם גרידו מנסה ללכוד את האן, זאת בשם ג'אבה ההאט - ברון הפשע המושל בכוכב, אשר לו האן חייב כסף רב.
לאחר נפילת האימפריה, התרחשו חגיגות גם בכוכב טאטואין, כפי שאפשר לראות ב"שובו של הג'דיי".
השם "טטואין", מגיע משמו של מקום אמיתי בשם תטאווין (تطاوين) הנמצא בתוניסיה.
במקום זה צולמו הסצנות בסרטי מלחמת הכוכבים המתרחשות על אותו כוכב.
תטאווין כיום הוא אתר עליה לרגל של מעריצי הסדרה, ואתר תיירותי הומה.
טטיאנה זלנסקיה (14 בינואר 1920 - 12 באוגוסט 2003) הייתה ישראלית שהוכרה כחסידת אומות העולם בשל הצלת ילדה יהודייה מידי הנאצים בשנת 1941.
זלנסקיה, זמרת, ובעלה פאבל צ'ריוטה, הופיעו בתיאטרון בעיר הכבושה סימפרופול שבברית המועצות.
בדצמבר 1941 פנה אליה עובד התיאטרון שבו עבדה, שהיה קשור למחתרת המקומית, בבקשה שתחביא ילדה יהודייה בביתה, כי בימים הקרובים יאספו הגרמנים את יהודי העיר להשמדה.
אף שהוריה הזהירו אותה כי היא מסכנת את חייה, הסכימה זלנסקיה לקחת את הילדה היהודייה לובה קוגן.
מאז אותו היום גרה לובה בת הארבע בביתם של טטיאנה ופאבל.
בתום המלחמה החלו הזוג בחיפושים אחר הוריה של לובה, אך נודע להם שאמה ואחיה הוצאו להורג ואביה נהרג בחזית.
בשנת 1965, כשלובה בת ה-24 כבר הייתה נשואה ואם לילדים, התיידד בעלה, שעבד כנהג מונית, עם נהג אחר שסיפר לו את סיפור חייו.
הבעל קישר את הסיפור והבין שהאיש הוא אביה של לובה, אייזיק קוגן.
קוגן האב לא נהרג בחזית, אלא חזר בתום המלחמה לסימפרופול.
לאחר שנאמר לו כי אשתו ושני ילדיו נרצחו, התחתן בשנית, עבר לגור בקרסנודר והחל לעבוד כנהג מונית.
בשנת 1995 קיבלה טטיאנה זלנסקיה את תואר חסידת אומות העולם.
באותה השנה עלו לישראל זלנסקיה, לובה ומשפחתה.
לאחר שעלתה לישראל גרה בעיר נשר וקבורה בבית הקברות של נשר
טטיאנה רומנובנה לבדייבה היא אתלטית רוסיה, אלופה אולימפית (אתונה 2004) ואלופת העולם (אוסקה 2007) בקפיצה לרוחק, פעמיים אלופת העולם (אדמונטון 2001, פריז 2003) אלופת אירופה ושיאנית העולם לשעבר באולם (15.36 מטר) בקפיצה משולשת.
היא מדורגת שלישית בכל הזמנים בקפיצה משולשת (15.34 מטר) ומדורגת שמינית בכל הזמנים בקפיצה לרוחק (7.33 מטר).
לבדייבה נולדה בסטרליטאמק שברפובליקת בשקיריה.
באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בליסבון, פורטוגל בשנת 1994 זכתה לבדייבה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.62 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בגנט, בלגיה בפברואר 2000 זכתה לבדייבה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.68 מטר.
באולימפיאדת סידני 2000 זכתה לבדייבה במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.00 מטר, אחרי טרזה מרינובה מבולגריה (15.20 מטר) ולפני אולנה הובורובה מאוקראינה (14.96 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 זכתה לבדייבה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאת השנה בעולם של 15.25 מטר, לפני פרנסואז מבנגו אטון מקמרון (14.60 מטר) ותרזה מרינובה מבולגריה (14.58 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 הגנה לבדייבה על תוארה לאחר שזכתה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.18 מטר, לפני פרנסואז מבנגו אטוו שקבעה שיא אפרישה חדש של 15.05 מטר ומגדלין מרטינז מאיטליה שקבעה שיא איטליה חדש של 14.90 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בבודפשט, הונגריה במרץ 2004 זכתה לבדייבה בשתי מדליות זהב, בקפיצה משולשת בשיא עולם חדש של 15.36 מטר (השיא הנוכחי, 2017) ובקפיצה לרוחק בתוצאת השנה בעולם של 6.98 מטר.
באולימפיאדת אתונה 2004 זכתה לבדייבה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.07 מטר ובמדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.14 מטר.
בשנת 2005 החמיצה לבדייבה את אליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי בגלל פציעה, אבל זכתה לבדה בפרס מיליון הדולרים בליגת הזהב של התאחדות האתלטיקה הבינלאומית כאשר ניצחה בשש תחרויות שונות בקפיצת המשולשת.
באולימפיאדת בייג'ינג זכתה במדליית כסף בקפיצה לרוחק ובקפיצה משולשת, אך מדליות אלו נשללו ממנה בינואר 2017 לאחר שהורשעה באימרוץ.
טטיאנה היא קדושה בנצרות אשר מתה על אמונתה במהלך המאה ה-3 בזמן כהונתו של הקיסר הרומאי אלכסנדר סוורוס.
היא שימשה בתקופת הנצרות הקדומה כדיאקונית.
על פי האגדה, טטיאנה הייתה בתו של פקיד רומי בכיר שהמיר דתו לנצרות בחשאי וגידל את בתו ברוח האמונה הנוצרית, עד שהיא הפכה לדיאקונית.
השופט אולפיאנוס תפס אותה וניסה לכפות עליה להקריב קורבן לאל אפולו.
טטיאנה התפללה, ואירע נס: התרחשה רעידת אדמה והצלם נהרס.
טטיאנה נעצרה, עיניה נעקרו והיא הובאה לקירקוס, לקרב בגוב אריות נגד אריה רעב.
שוב אירע נס, והאריה לא נגע בה לרעה, אלא הניח כפותיו לרגליה.
בשלב זה הוחלט על הוצאתה להורג.
טטיאנה מתה ב-12 בינואר (על פי הלוח היוליאני, 25 בינואר על פי הלוח הגרגוריאני).
בנצרות האורתודוקסית נחשבת טטיאנה לקדושה המגנה של הסטודנטים.
"יום טטיאנה" ברוסיה ובמדינות אחרות הוא יום הסטודנט.
טטוון (בבולגרית: Тетевен) היא עיירה בצפון מרכז בולגריה, השלישית בגודלה מבחינת כמות אוכלוסין במחוז לובץ' ושוכנת 44 קילומטרים מבירת המחוז לובץ' ו-82 קילומטרים מסופיה.
טטוון ממוקמת על גדות הנהר ויט במורדות הרי הבלקן.
ראשית התיישבות אנושית מאורגנת באזור מתוארכת למאה ה-3 לפנה"ס עידן הממלכה התראקית.
במהלך המאה ה-1 לפנה"ס נכבש האזור על ידי צבא הרפובליקה הרומית ובמהלך המאה ה-4 עבר לחזקת האימפריה הרומית המזרחית שהפכה בהמשך לאימפריה הביזנטית.
במאה ה-6 היגרו למקום שבטים בולגארים וסלאבים שיצרו בהמשך את האימפריה הבולגרית הראשונה.
בחפירות ארכאולוגיות נמצאו באזור היישוב המודרני שרידי התיישבות מתקופת האימפריה הבולגרית השנייה.
במהלך המאה ה-14 נכבש האזור על ידי האימפריה העות'מאנית והפך חלק מפלך רומליה של העות'מאנים.
היישוב מוזכר בשמו המודרני בתעודות עות'מאניות מ-1421, שנה הנחשבת לשנת יסוד העיירה.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), ב-1 בנובמבר 1877 נכבשה טטוון על ידי צבא האימפריה הרוסית ושוחררה מעול העות'מאנים.
תאריך זה הוא יום חג רשמי בעיירה.
בתום המלחמה הפכה טטוון חלק מנסיכות בולגריה.
עיקר התוצר המקומי הגולמי מגיע מענף התיירות.
בתחילת המאה ה-21 ממצבת עצמה טטוון כיעד השקעה בתחום המקרקעין, בעיקר לרכישת דירות נופש.
באזור העיירה קיימים מפעלים ליצור רהיטים ומנועים חשמליים.
התחבורה הציבורית לעיירה וממנה נעשית באמצעות אוטובוסים ומוניות.
בעיירה קיימת ספרייה ובה ארכיון היסטורי וכן מוזיאון המציג ממצאים היסטוריים וארכאולוגיים מתולדות האזור.
בסמיכות לטטוון ממוקם מנזר גלוז'ן ומספר מערות התבודדות מימי הביניים המהווים יעד תיירותי.
מדי קיץ מתקיימת בעיירה תחרות שחמט גדולה, אחד מאירועי השחמט העיקריים בבולגריה.
טטבאניה (בהונגרית: Tatabánya) היא עיר בצפון-מערב הונגריה, במרכז טרנסדנוביה כ-55 ק"מ מערבית לבודפשט.
טטבאניה היא בירת מחוז קומארום-אסטרגום.
העיר שוכנת בדרומו של מחוז קומארום-אֶסטֶרגום בעמק שבין הרי גֶרֶצֶ'ה (Gerecse) מצפון וגבעות וֵרְטֶש (Vértes) מדרום.
היא יושבת על נתיב התחבורה הראשי שמחבר את בירת הונגריה למערב אירופה.
הכביש המהיר (M1), בין בודפשט לווינה עובר לידה.
גם מסילת הברזל בין שתי ערי הבירה עוברת דרכה.
האזור בו יושבת טטבאניה היה מיושב כבר בתקופת האבן אך העיר עצמה צעירה יחסית.
יישוב בשם טטבאניה נוסד רק בשנת 1902 כאשר הוחלט להפוך את מחנות כורי הפחם שהיו בסביבה ליישוב מסודר.
מרבצי הפחם שהתגלו באזור הפכו את היישוב למרכז מכרות החשוב בהונגריה.
ב-1947 הוכרזה טטבאניה כעיר לאחר שסופחו אליה עוד שלושה יישובים סמוכים: פלשגלה (Felsőgalla), אלשוגלה (Alsógalla) ובאנהידה (Bánhida).
ב-1950 היא קיבלה מעמד של בירת מחוז.
העיר, בעלת האופי התעשייתי, התפתחה בקצב מהיר בעידוד המשטר הסוציאליסטי ובשנת 1980 אוכלוסייתה הגיעה לכ-76,000 נפשות.
נפילת המשטר הסוציאליסטי והשינויים הפוליטיים החל מ-1990, הביאו להאטה בהתפתחות הכלכלית של העיר שהייתה מבוססת בעיקרה על מכרות ותעשייה כבדה.
העיר טטבאניה נוסדה ב-1947 מאיחודם של ארבעה יישובים נפרדים.
לכן אין אפשרות לתאר את תולדות היהודים בעיר כמקשה אחת אלא להתייחס לכל יישוב בנפרד.
הטבלה להלן מציגה את השינויים באוכלוסייה היהודית ביישובים האלה החל מ-1840.
טטבאניה: ביישוב שנוסד ב-1902 התפתחה קהילה קטנה של כמה עשרות יהודים שהיו שותפים פעילים בהתפתחות היישוב.
הקהילה שהשתייכה לזרם הנאולוגי, לא הייתה עצמאית לגמרי וקיבלה את שירותי הדת מקהילת טטה הסמוכה.
ב-1941 מנתה הקהילה 43 נפשות מתוך סך אוכלוסייה של 7312 איש.
בסוף מאי 1944 הועברו יהודי טטבאניה לגטו שהוקם בפלשגלה וב-8 ביוני הם הועברו עם כל יושבי הגטו לקומרום.
מקומרום נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
פלשגלה: על התיישבות יהודית במקום כבר בסוף המאה ה-18, מעידה מצבה משנת 1800 בבית העלמין המקומי.
גם בעיירה זו הקהילה השתייכה לזרם הנאולוגי.
ב-1885 היא הצטרפה לקהילה בטטה.
ב-1930 נבנו בית כנסת ובית תרבות שאירחו רבנים ומרצים ידועים לערבי תרבות שהפכו לפופולריים בקרב האוכלוסייה היהודית.
ב-1936 התארגן במקום סניף של מפלגת ה-פולקסבונד (Volksbund) הנאצית, וחבריו החלו בהתנכלויות כלפי היהודים - חנויות של יהודים נבזזו ונגרמו נזקים לבית הכסת.
החל מ-1940 החלו בגיוס צעירים יהודים לפלוגות העבודה.
ב-1942 החלו לשלוח את המגויסים לחזית המזרחית באוקראינה.
בסוף מאי 1944 הוקם גטו בפלשגלה.
בגטו רוכזו כל יהודי פלשגלה וכן היישובים הסמוכים - טטבאניה, אלשוגלה ובאנהידה.
ב-8 ביוני הועברו כל יושבי הגטו לגטו קומרום ומשם נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ.עם סיום המלחמה חזרו כ-60 ניצולים ליישוב והקימו את הקהילה מחדש.
ב-1948 עלו 17 מבני הקהילה לישראל והיתר היגרו למדינות אחרות או עזבו את העיר.
באנהידה: כבר במחצית השנייה של המאה ה-18 גרו יהודים ביישוב אך לא הוקמה קהילה עצמאית.
היהודים התפללו בבית הכנסת בטטה הסמוכה וב-1885 הצטרפו לקהילה שם.
ב-1900 היו ביישוב כ-30 יהודים בלבד.
בין השנים 1941 ו-1944 הוצבו ביישוב שלוש פלוגות של שירות העבודה, שעבדו בהקמת תחנת הכוח במקום.
תנאי השירות שלהם היו טובים יחסית והם היו פעילים בחיי הקהילה המקומית ושל קהילת פלשגלה הסמוכה, וגם יחסיהם אם האוכלוסייה הנוצרית היו טובים.
במאי 1944 העבירה המשטרה המקומית את יהודי המקום לגטו שהוקם בפלשגלה וב-8 ביוני הם הועברו עם כל יושבי הגטו לקומרום.
ב-1947 חיו בבאנהידה 2 יהודים.
טטואבה (Tatoeba; ביפנית: たとえば – "לדוגמה") הוא פרויקט של שיתוף פעולה בינלאומי שמטרתו לאסוף ולרכז מספר רב של משפטים, המתורגמים ממספר רב של שפות למגוון שפות אחרות.
שם הפרויקט הוא המילה היפנית שפירושה "לדוגמה", כלומר, דוגמה לשימושי לשון שונים במילים ובביטויים.
בסיס הנתונים של טטואבה מכיל מספר רב של משפטים לדוגמה, שתורגמו ועדיין מתורגמים למכלול רחב של שפות.
מכלול התרגומים משמש מעין מילון תרגום רב-לשוני; כאשר מחפשים בו תרגום למילה כלשהי, האתר מציג משפטים לדוגמה שבהם משולבת המילה המבוקשת.
האתר ממשיך להתעדכן ולהתרחב מדי יום, כאשר הגולשים באתר ממשיכים להעלות משפטים משלהם, בשפת האם שלהם או בשפות אחרות, או לתרגם משפטים קיימים לשפתם או לשפות אחרות.
אוסף הטקסטים של טטואבה מבוסס על קורפוס "טאנאקה" (אוסף גדול של משפטים מקבילים ביפנית ובאנגלית), שנוספו אליו שפות רבות אחרות החל משנת 2006, תחת ניהולה של טראנג הו (Trang Ho).
אתר פרויקט טטואבה מכיל מגוון כלים ואמצעים המאפשרים חיפוש ועריכה של המשפטים.
בפרויקט משתתפת קהילה רחבה של תורמים דוברי שפות רבות, העוסקים בהזנה, בתרגום ובעריכה של המשפטים בשפות השונות, ואף בהגהה ובתיקון של משפטים קיימים, כל אחד בשפתו הוא.
שבע השפות המכילות את המספר הרב ביותר של משפטים בפרויקט נכון לנקודת הזמן האמורה הן אנגלית, אספרנטו, איטלקית, טורקית, רוסית, גרמנית, וצרפתית.
נכון לנובמבר 2026 כלל המיזם למעלה מ-13.15 מיליון משפטים ב-429 שפות כשהשפות שהכילו את המספר הרב ביותר של משפטים היו אנגלית, רוסית, איטלקית, אספרנטו, ברברית של אזור קביליה, טורקית וגרמנית.
טָטָה (בהונגרית: Tata, בלטינית: Dotis) היא עיר בצפון מערב הונגריה במחוז קומארום-אסטרגום.
העיר ממוקמת בעמק בין הרי גרצ'ה (Gerecse) לבין הרי ורטש (Vértes) במרחק כ-70 ק"מ מערבה מהבירה בודפשט.
היא מהווה צומת תחבורה: מסילת הברזל בין בודפשט לווינה עוברת דרכה והכביש המהיר M1 עובר לידה.
האזור היה מיושב עוד בתקופות פרה היסטוריות, במכרה בסביבה נמצאו שרידים מלפני 100,000 שנה.
מתקופה מאוחרת יותר נמצאו באזור שרידי התיישבות של שבטים גרמאניים ואווארים.
טָטָה מוזכרת בכתובים לראשונה בשנת 1221. במהלך המאה ה-13 ועד שנת 1326 שלט בית צ'אק בטָטָה, בתקופתם אף החלה בניית המצודה.
בסוף המאה ה-14 המלך זיגמונד הסב את המצודה לארמון מלכותי.
בארמון זה אירח את מלך דנמרק אריק מפומרניה ואת מלך פולין ולדיסלאב השני יגיילו (Władysław II Jagiełło).
העיר הגיעה לשיא פריחתה במחצית השנייה של המאה ה-15 בימי המלך מתיאש הראשון.
בשנת 1457 הוא החזיר את הטירה לבעלות בית המלוכה ושיפץ אותה בסגנון הגותי המאוחר.
בשנת 1526, לאחר ניצחון העות'מאנים בקרב מוהאץ', נשארה טָטָה בשטח שלא נכבש על ידי העות'מאנים.
במאבק שהתפתח בין האצילים ההונגרים תומכי בית הבסבורג לבין תומכי מלך הונגריה יאנוש סאפויאי נמנה מפקד טירת טָטָה בין תומכי בית הבסבורג, אולם הוא נכנע לכוחות העדיפים של תומכי יאנוש זפוליה לאחר שאלו הטילו מצור על הטירה.
בשנת 1543 העות'מאנים כבשו את טטה.
במשך 145 שנות השלטון העות'מאני בהונגריה טָטָה החליפה ידיים 9 פעמים, ובסך הכל הייתה תחת שלטון עות'מאני רק 16 שנים.
לאחר השחרור הסופי העיר השתקמה במהירות.
כל תקופת הכיבוש העות'מאני של הונגריה שימשה טירת טָטָה מצודה חשובה של השלטון ההבסבורגי.
הטירה נשרפה בתחילת המאה ה-18על ידי הכוחות ההבסבורגיים במהלך דיכוי מרידת פרנץ ראקוצי.
בשנת 1727 רכש הרוזן יוז'ף אסטרהאזי את טָטָה והעיירות שבסביבתה.
בהמשך, עד למחצית השנייה של המאה ה-18, שימשה טָטָה כמרכז של האחוזות הנרחבות של בית אסטרהאזי.
בתקופה זו עוצבה טָטָה בסגנון הבארוק השולט עד היום במבנים המרכזיים של העיר.
בשלב האחרון של המרד ההונגרי של 1848 היוותה המצודה של טָטָה בסיס של הכוחות ההונגריים.
בעקבות הפשרה של 1867 החלה בטָטָה (כמו בהונגריה כולה) תקופת פריחה מואצת, הוקמו בה מפעלי תעשייה, אורוות סוסים והיפודרום.
בשנת 1884 הושלם החיבור למסילת הברזל המובילה לבודפשט.
במלחמת העולם השנייה, באביב 1945 התחוללו קרבות באזור טָטָה, שנכבשה על ידי הצבא האדום ב-19 במרץ.
קהילה יהודית התקיימה בטָטָה כבר בימי הביניים.
יהודי העיר גורשו באמצע המאה ה-15 בתקופתו של מלך הונגריה לאיוש הגדול.
יהודים התיישבו מחדש בטָטָה החל מתחילת המאה ה-18, הם הגיעו בעיקר מבוהמיה ומוראביה.
בית הקברות היהודי הוקם ב-1740, ובית כנסת הוקם כנראה עוד קודם לכן.
השגשוג של יהדות הונגריה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 לא פסח על טָטָה.
יהודים היו הבעלים של מפעלים חשובים בעיר, ביניהם שני מפעלי התעשייה הכי חשובים: היקב ומפעל שטיחים, וגם בית דפוס בו הודפס העיתון המקומי החשוב ביותר.
במפקד האוכלוסין של 1941 היו בטָטָה 527 יהודים.
הם השתייכו לזרם הנאולוגי של היהדות ההונגרית.
בעיר התקיים בית ספר יסודי יהודי.
איזידור גולדברגר כיהן כרב הקהילה.
שואת יהודי הונגריה לא פסחה על הקהילה היהודית בטָטָה.
650 יהודי העיירה והסביבה רוכזו בגטו שהוקם במבנה של רפת.
ב-6 ביוני 1944 הובלו על ידי שוטרים הונגריים לרכבת שהובילה אותם למרכז איסוף בעיר קומארום, משם נשלחו להשמדה באושוויץ.
במרכז העיר, ליד מבנה בית הכנסת, הוקמה אנדרטה מרשימה לזכר יהודי טטה שהושמדו בשואה.
בית הכנסת עצמו משמש כמוזיאון אמנות.
בית הקברות היהודי, הנמצא בפאתי העיר, פעיל גם כיום (2007), אמנם אין שם כיום תושבים יהודיים, אולם צאצאים של יוצאי העיר מבקשים עדיין להיקבר שם.
מוריץ פישר 1799 – 1880) היה תעשיין הונגרי-יהודי, יצרן חרסינה אביר מסדר פרנץ יוזף.
ייסד למעשה את תעשיית החרסינה של הרנד בהונגריה
דיולה באואר, שמו העברי יעקב בן צבי (1862 – 1940) היה גנרל שני כוכבים יהודי-הונגרי, אחד ממפקדי שדה הקרב המצטיינים במלחמת העולם הראשונה.
איוב פאל, במקור אישטוואן מרקוס פוסל (1888 – 1962) עיתונאי, כתב יהודי-הונגרי.
אנדור דארדאי (1914 – 1986) מזכירו האמנותי של בית האופרה הממלכתי של בודפשט, יהודי-הונגרי, דמות מכרעת ומגדירה בהנהלת בית האופרה.
דיולה בקה במקור בק (1832 – 1918) היה רופא יהודי-הונגרי, חבר באקדמיה ההונגרית למדעים.
ארנולד דניאל במקור שנוולד (1878 – 1968) היה כלכלן יהודי-הונגרי, עיתונאי וסופר.
יוהנה בישיץ לפני נישואיה פישר (1827 – 1898) הייתה יהודייה-הונגרייה מפורסמת בזכות מתן הצדקה שלה.
לילי וספרמי במקור אליס רוטהאוזר (1901 – 1982) הייתה מורה לפסנתר, מומחית למוזיקה, יהודייה-הונגרייה אשתו של האדריכל ג'רג' אלמאר.
טטיאנה אלכסייבנה גוליקובה היא מדינאית רוסייה, הייתה שרת הבריאות והרווחה של רוסיה מ-24 בספטמבר 2007 עד ל-21 במאי 2012. מכהנת כסגנית ראש הממשלה לענייני חברה, מאז 18 במאי 2018.
ב־27 בינואר 2020, במהלך מגפת הקורונה ברוסיה, מונתה לעמוד בראש המטה המבצעי לתיאום הרשויות המבצעות במאבק בנגיף הקורונה.
גוליקובה היא כלכלנית במקצועה וחברה בנשיאות האקדמיה הרוסית למדעי הרפואה.
גוליקובה היא בוגרת המכון לכלכלת המשק ע"ש פלכאנוב במוסקבה והחל מ-1987 עבדה בשורת מכוני מחקר במוסקבה.
ב-1990 עברה במשרד האוצר הרוסי והחלה לעבוד במחלקת תקציב המדינה והייתה סגנית ראש מחלקת התקציב עד שנת 1998 כשמונתה לראש מחלקת התקציב במשרד האוצר.
ב-1999 קודמה לסגנית שר האוצר ואחר כך לסגנית ראשונה של שר האוצר, עד שנת 2004.
בספטמבר 2007 מונתה לשרת הבריאות והרווחה של רוסיה, ואחר כך מונתה גם לסגנית ראש הוועדה הלאומית למלחמה בסמים.
בינואר 2010 נכנסה כחברה לוועדה הממשלתית לפיתוח כלכלי.
ב-21 במאי 2012 סיימה את הכהונה כשרה וקיבלה מינוי כעוזרת נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
משנת 2013 כיהנה כיושבת ראש לשכת החשבון של הפדרציה הרוסית.
במאי 2018 ראש ממשלת רוסיה דמיטרי מדבדב הציע למנותה לתפקיד סגנית ראש הממשלה לענייני בריאות.
במהלך מגפת הקורונה ברוסיה, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין מינה אותה לאחראית מטעמו לטיפול בנגיף ובריכוז המאבק בנגיף זה ובתיאומו מול כל גופי הממשל הפדרלי ובמסגרת אחריות זו מונתה לראש המטה המבצעי לתיאום הרשויות המבצעות במאבק בנגיף הקורונה.
עבור פעילותה הציבורית היא קיבלה עיטור הכבוד (2006) עיטור הידידות (2006) ומדליית עיטור ההצטיינות למען המולדת (2001, 2004, 2008)
לא פעם הופיעו בתקשורת הרוסית ידיעות על כך שהיא פועלת בשתדלנות עבור התרופה "ארבידול", שלטענת מספר רופאים טרם הוכחה יעילותה נגד שפעת בכלל ונגד שפעת החזירים בפרט.
בלקובסקי האשים את גוליקובה בשחיתות בשל פעילותה למען חברת "פארם סטנדרט".
בפורום של עובדי מערכת הבריאות הרוסית, באפריל 2011, משתתפי הפורום ביקרו את שרת הבריאות והאשימו אותה בחוסר יעילות של המשרד.
גוליקובה נישאה ב-2003 לויקטור כריסטנקו, שר המסחר והתעשייה של רוסיה לשעבר.
טטאמי (ביפנית: 畳) הוא משטח מחצלת קש המכסה את הרצפה בחדרים בעיצוב יפני מסורתי.
באופן מסורתי ממלאים את ליבת המשטח בקש האורז, וכיום גם בשבבי עץ או בפוליסטירן.
את הליבה עוטפים במארג עשב סוף.
גודל הטטאמי כמעט אחיד, האורך כפליים מהרוחב.
צדי הטטאמי האורכיים עטופים ברצועות בד רקומות.
המונח טטאמי מגיע מהפועל טַטָאמוּ, שפירושו "לקפל" או "לערום", ומבהיר שבראשית השימוש בהם היו הטטאמי מקופלים או נערמים.
בתקופת הייאן נבנו החדרים המפוארים של בתי האצילים עם רצפת עץ, ואלה נהגו לשבת על טטאמי.
המנהג חלחל גם למעמד הסמוראים בתקופת קמקורה, והגיע לשיאו בתקופת אשיקאגה, אז נהגו לכסות את רצפת כל החדרים בטטאמי.
חדרים אלה קיבלו את השם זאשיקי (座敷; מילולית: "חדר ישיבה").
לקראת המאה ה-17 החלו הטטאמי להיות פופולריים בקרב בני המעמדות הנמוכים יותר, עד שהפכו לכיסוי הרצפה המקובל בכל הבתים ביפן.
בימינו, חדרים מרוצפי טטאמי מצויים בבתי העץ המסורתיים שהם מרבית הבתים ביפן שמחוץ לערים הגדולות, וגם ברבות מהן.
בבתים יפניים מודרניים הנבנים בסגנון מערבי, כוללים לעיתים קרובות מעט "חדרי טטאמי", בדרך כלל רק אחד לשמירה על המסורת.
חדרים אלה מכונים ואשיצו (和室: "חדר בסגנון יפני").
עם זאת, נהוג ביפן למדוד את גודלו של כל חדר לפי מספר הטטאמי שניתן לפרוש בו.
גודלו של הטטאמי משתנה בין חלקי יפן.
באזור קיוטו גודלו של הטטאמי הוא לרוב 95.5×191 סנטימטר, והוא מכונה קיוֹמָה.
באזור נגויה הגודל הוא לרוב 91×182 סנטימטר, ונקרא אָאינוֹמָה (מילולית: "באמצע").
באזור טוקיו גודל הטטאמי הוא לרוב 88×176 סנטימטר, ונקרא אדומה או קאנטומה.
מבחינת עובי, השוני בין הסוגים השונים נע בין 5.5 סנטימטר בקיוטו ל-6 סנטימטר בטוקיו.
חדרי שינה מסורתיים הם של 4.5–6 טטאמי וחדרי מסחר (חנויות) 5.5–8 טטאמי.
חצי טטאמי נקרא האנג'ו, וטטאמי באורך שלושה רבעים מהתקן, המשמש בחדרי טקס התה היפני, נקרא דאימֶדטאמי.
חדרים נבנים במידות התואמות למספר הטטאמי המרצפים אותן.
ישנם חוקים בנוגע למספר הטטאמי בחדר ולסידורם בו.
בתקופת אדו היו סידורים שנחשבו מביאי מזל, וכאלה שנחשבו מביאי מזל רע.
הסידורים מביאי המזל הם אלה שנמצאים כיום בשימוש ביפן.
בסידורים אלה יוצרים המפגשים בין הטטאמי צורת T, בעוד שבסוג השני יוצרים המפגשים צורת +.
בחדר 4 וחצי טטאמי פורשים 4 טטאמי כך שרוחב האחד בקצה אורך השני המאונך לו וכך נותר במרכז הריבוע מקום לחצי טטאמי ריבועי.
בחדר 6 טטאמי פורשים שני מערכים של 3 טטאמי, כך שבשלישייה אחת השטיח הרוחבי מונח בראש ובשנייה הוא מונח בתחתית השלישייה.
בחדר 8 טטאמי פורשים 2 טטאמי לאורך, לראשיהם פורשים 2 טטאמי לרוחב, ובכל צד פורשים 2 טטאמי לרוחב.
ניתן לדמיין ספירלה, צורה בעלת משמעות במסורת היפנית, העוברת דרך כל הטטאמי מלבד הראשון.
סידור זה גם יצר מצב בו הטטאמי מוקפים ברצועות הבד שלאורכם.
הסידורים האלה הם חלק מהגישה האסתטית היפנית המופיעה שוב בעיצובים שונים.
דגמים אלה המתוחמים בפסים כהים נחרתו בדמיון כל יפני מינקותו.
הטטאמי הוא משטח רצפה טבעי מצמח האיגוסה (ממשפחת הסמריים שבסדרת הדגנאים) הצומח בדומה לאורז בשדות מוצפי מים.
לאחר ייבושו, גבעולים ועלים באורך המתאים משמשים לאריגה, וחוטי השתי המשובחים הם מקנבוס (אך יש גם מכותנה), באריגה צפופה היוצרת מרקם נעים למגע, נוח ורך לכפות הרגליים ולכל חלק גוף הבא עמו במגע.
הטטאמי מבודד ושומר על טמפרטורה נוחה בכל עונות השנה.
הטטאמי מבשם בעדינות את אוויר החדר בריח צמחי עדין הנחשב ביפן למביא שלווה.
בשל רגישות החומר ועדינותו, על הטטאמי הולכים יחפים, בגרביים או בנעלי בד מיוחדות בלבד.
הטטאמי כבסיס הבנייה היפנית והשפעתו על העולם
הטטאמי הוא מודול הבנייה היפני, כלומר מידה קבועה לפיה נקבעות מידות הקירות, המחיצות ושאר חלקי המבנה.
המידות הן כפולות של כ-90 ס"מ, הדבר מאפשר מעבר לאדם, וקובע רוחב פתח דלת או חלון.
הגישה המודולרית בבנייה חודשה במאה ה-20 על ידי האדריכל הצרפתי לה קורבוזיה, באופן אחר אומנם, אך עם זיקה בסיסית לגישה המודולרית היפנית המתבססת על מידות גוף האדם.
היום כל מערכת הבנייה והאדריכלות העולמית נוטה לפעול בגישה המודולרית המפשטת ומוזילה את ייצור מרכיבי הבניין: מוטות ברזל, מרכיבים טרומיים שונים, אביזרים סניטריים, דלתות, חלונות וכדומה.
הגישה המודולרית מקלה מאוד על חישוב חוזק הבניין על ידי מהנדסי הבניין, יוצרת סדר בתוכניות הבנייה של האדריכל ומביאה להרמוניה בפנים המבנה ובחזותו החיצונית.
עצם היות מחצלת הטטאמי חומר צמחי, שמרה במשך מאות השנים עם כל העיור על זיקת האדם לטבע.
בתרבות יפן הודגשה חשיבות המראה, המרקם, הרכות, הגמישות והריח של הטטאמי להרמוניה ולשלווה האנושית, אותם סופגים תינוקות יפניים כבר משלב הזחילה על הרצפה המכוסה בטטאמי רך, נעים וריחני.
המידות הצנועות של הטטאמי יצרו גישה של הסתפקות במועט גם אצל עשירים, ויעידו על כך הפתגמים היפניים המחנכים כי האדם צריך רק את השטח שתופס גופו.
הטטאמי הוביל לסדרים מיוחדים באלמנטים ובטקסים המסורתיים היפניים כמו "טקס התה" בו מבנה החדר קובע את מיקום המשתתפים ואת תנועותיהם.
גם סידור הפרחים היפני הושפע ממבנה חדר האורחים הכולל גומחה במקום קבוע מראש בין הטטאמי ובה מניחים אגרטל פרחים ותולים מגילת ציור.
נהוג לא לדרוך על רצועות הבד הצדדיות שלאורך הטטאמי, מה שמרגיל לתפיסת עולם של סדר ובו גבולות עליהם אין לדרוך.
הסדר במישור הוביל גם לאורח מחשבה של סדר חברתי קבוע והיררכי, כפי ששרר ביפן מאות ואף אלפי שנים.
גם מבנה העיר מבוסס על גישה זו, כתובת בית ביפן איננו מספר ברחוב אלא משבצת בתוך משבצות האזור והשכונה.
הצניעות שבממדים וההכרח להלך יחפים במרחב המגורים הביאה לגישה של הביטול העצמי והשליטה הרגשית העזה שהייתה אופיינית ליפן המסורתית, ויש לה עדיין השפעה על החיים היפניים.
פתגמים יפניים על טטאמי המחנכים להסתפק במועט:
תרגום: "אדם צריך חצי טטאמי כשהוא ער וטטאמי שלם כשהוא ישן".
תרגום: "גם אם חדר מכיל אלף טטאמי, אדם צריך רק אחד כדי לישון עליו".
טטיאנה ויקטורובנה בלובורודובה-ליסנקו היא אתלטית רוסיה.
היא פעמיים ברציפות אלופת העולם (טגו 2011 ומוסקבה 2013), אלופת אירופה (גטבורג 2006) ושיאנית עולם בעבר ביידוי פטיש.
ליסנקו זכתה במדליית זהב באולימפיאדת לונדון 2012 אך זו נשללה ממנה לאחר הרשעה באימרוץ.
ליסנקו נולדה בבטאייסק שבמחוז רוסטוב, רוסיה.
באולימפיאדת אתונה (2004) סיימה ליסנקו במקום 19 ביידוי פטיש בתוצאה של 66.82 מטר.
בתחרות שנערכה במוסקבה, ב-15 ביולי 2005, שיפרה ליסנקו ביידוי פטיט את שיא העולם של הרומנייה מיכאלה מלינטה ב-99 ס"מ והעמידה אותו על 77.06 מטר.
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכתה ליסנקו במדליית ארד ביידוי פטיש בתוצאה של 72.46 מטר.
המדליה הומרה למדליית כסף בשנת 2013, לאחר שבת ארצה אולגה קוזנקובה שזכתה במדליית זהב (75.10 מטר) נפסלה בשל אימרוץ.
במדליית הזהב זכתה לבסוף ייפסי מורנו מקובה (73.08 מטר) ובמדליית הארד זכתה מנואלה מונטברון (71.41 מטר).
בתחרות שנערכה בז'וקובסקי שבמחוז מוסקבה ב-24 ביוני שבה ליסנקו ושברה את השיא העולמי, שנילקח ממנה והעמידה אותו על 77.41 מטר.
חודש וחצי לאחר מכן, בתחרות שנערכה בטאלין, אסטוניה ב-15 באוגוסט שיפרה אותו בשלישית והעמידה אותו על 77.80 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 2006 זכתה ליסנקו במדליית זהב עם תוצאה של 76.67 מטר, לפני בת ארצה גולפיה חנפייבה (74.50 מטר) וקמילה סקולימווסקה הפולניה (72.58 מטר).
ביולי 2007 כשלה ליסנקו בבדיקת סמים לאחר שנמצאו בדמה חומרים אסורים (6α-methylandrostendione).
היא הושעתה לשנתיים ושיאה העולמי שנקבע בסוצ'י ב-26 במאי אותה שנה, 78.61 מטר, נפסל.
ליסנקו חזרה להתחרות לאחר ההשעיה ביולי 2009. באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה אותה שנה היא סיימה במקום שישי עם תוצאה של 72.22 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2010 זכתה ליסנקו במדליית כסף עם תוצאה של 75.65 מטר, אחרי בטי היידלר (76.38 מטר) ולפני אניטה ולודרצ'יק (73.56 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכתה ליסנקו במדליית זהב בתוצאה של 77.13 מטר, לפני בטי היידלר (76.06 מטר) וז'אנג וונשיו המסין (75.03 מטר).
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה ליסנקו במדליית זהב לאחר שקבעה שיא אולימפי של 78.18 מטר.
מדליה זו נשללה ממנה ב-2016 לאחר הרשעה באימרוץ.
באליפות העולם שנערכה במוסקבה, שברוסיה בשנת 2013 זכתה ליסנקו בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בשיא רוסיה ובשיא אליפות חדש של 78.80 מטר, לפני אניטה ולודרצ'יק שקבעה שיא פולין חדש של 78.46 מטר וז'אנג וונשיו (75.58 מטר).
באפריל 2016 התפרסם שבדיקה חוזרת של דגימת דם שנילקחה מליסנקו בשנת 2005 נמצאה חיובית לשימוש בסמים אסורים והיא הושעתה מידית.
טטיאנה איוונובנה טומשובה היא אתלטית מרוסיה.
היא סגנית אלופה אולימפית (אתונה 2004), פעמיים ברציפות אלופת עולם (פריז 2003 והלסינקי 2005) ואלופת אירופה (גטבורג 2006) בריצת 1500 מטר.
באולימפיאדת סידני (2000) סיימה טומשובה במקום 13 בריצת 5000 מטר בתוצאה של 15:01.28 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באדמונטון, קנדה סיימה טומשובה במקום עשירי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 15:23.83 דקות.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה במינכן, גרמניה זכתה טומשובה במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:01.28 דקות, אחרי סורייה אייהן קופ מטורקיה (3:58.79 דקות) וגבריאלה סאבו מרומניה (3:58.81 דקות).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת זכתה טומשובה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בשיא תחרות חדש של 3:58.52 דקות, לפני סורייה אייהן קופ (3:59.04 דקות) והיילי טאלט מבריטניה בשיא אישי חדש של 3:59.95 דקות.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה טומשובה במדליית כסף בריצת 1500 מטר בשיא אישי חדש של 3:58.12 דקות, אחרי קלי הולמס מבריטניה (3:57.90 דקות) ולפני מריה צ'יונקן מרומניה (3:58.39 דקות).
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכתה טומשובה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:00.35 דקות, לפני בת ארצה אולגה יגורובה (4:01.46 דקות) ובושרה אל ע'זאל מצרפת (4:02.45 דקות).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה זכתה טומשובה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בשיא אישי ושיא תחרות חדש של 3:56.91 דקות, לפני בת ארצה יוליה צ'יז'נקו (3:57.61 דקות) ודניאלה יורדנובה מבולגריה (3:59.37 דקות).
ב-31 ביולי 2008 הושעתה טומשובה ביחד עם עוד שישה אתלטים מרוסיה לאחר שהחליפו את דגימות השתן שלהם.
ב-20 באוקטובר אותה שנה היא וששת הספורטאים קיבלו עונש של הרחקה לשנתיים מהשתתפות בתחרויות בשל המניפולציה בבדיקת הסמים שעשו.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה טומשובה במקום רביעי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:10.90 דקות, 16 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד.
בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 4:02.10 דקות.
באוגוסט 2015 היא קיבלה את מדליית הארד לאחר שאסלי צ'קיר אלפטקין שזכתה במדליית הזהב ניכשלה בבדיקת סמים והמדליה נשללה ממנה.
ב-2018 שודרגה למדליית כסף, אך בנובמבר 2024 נשללה ממנה המדליה בעקבות הרשעתה באימרוץ.
טטום (גם טטון) היא שפה ממשפחת השפות האוסטרונזיות, שמדוברת באי טימור.
היא מדוברת בבלו ריג'נסי (אנ), במערב טימור האינדונזית, ומעבר לגבול במזרח טימור, שבו היא אחת משתי השפות הרשמיות.
השפה במזרח טימור עברה קריאוליזציה עם פורטוגזית, השפה הרשמית השנייה באי, כך שדוברי השפה ממזרח טימור וממערב טימור יתקשו להבין זה את זה.
הגרסה הקריאולית נקראת גם טטון-דילי, על שם עיר הבירה דילי בה היא מדוברת.
השפה משתמשת בגרסה מותאמת של אלפבית לטיני, בת 28 אותיות (ללא האותיות Q, C, ו-Y ועם מספר אותיות בעלות סימנים דיאקריטיים).
טטיאנה פליקסיבנה ליסנקו (באוקראינית: Тетяна Фелiксiвна Лисенко; נולדה ב-23 ביוני 1975) היא מתעמלת בעבר סובייטית ואוקראינית ממוצא יהודי.
היא אלופה אולימפית, בעלת 3 מדליות מהן 2 זהב, בתרגיל על קורה ובתחרות הקבוצתית (ברצלונה 1992) ואלופת עולם (אינדיאנפוליס 1991), בעלת 3 מדליות מהן 1 זהב.
היא החלה להתאמן בהתעמלות מכשירים בגיל 5 ב"דינמו" חרסון.
בגיל 9 החלה להתאמן בהדרכתו של אולג אוסטפנקו.
את הופעת הבכורה שלה ערכה ליסנקו בגמר גביע העולם, שנערך בבריסל שבבלגיה בשנת 1990, וזכתה ב-3 מדליות, מהן 2 זהב ו-1 ארד.
מדליות זהב, בתחרות קרב-רב אישי (39.599 נק') לפני בת ארצה סבטלנה בוגינסקאיה (39.586 נק') והנרייטה אונודי מהונגריה (39.574 נק') ובתרגיל מקבילים מדורגים.
נוסף לכך, היא סיימה פעמיים במקום רביעי בתרגיל על סוס קפיצות ובתרגיל על קורה.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה באינדיאנפוליס שבארצות הברית בשנת 1991 זכתה ליסנקו במדליית זהב בתחרות הקבוצתית.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שמיני בתרגיל על מקבילים מדורגים ובמקום 13 בתחרות קרב-רב אישי.