tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פייר-מארי תאה היה בישוף בדיוקסיה של מונטובן במחוז טארן וגארון, וחסיד אומות העולם מצרפת.
תאה קיבל הסמכה לנזורה בשנת 1920 והסמכה לבישופות בשנת 1940. בשנת 1970 קיבל הסמכה בתור "בישוף חונך" של סן ז'רמן , תואר אותו נשא במשך רובה של שנת 1970.
לאחר תחילת גירוש היהודים מצרפת למחנות ההשמדה בקיץ 1942 פרסם תאה מכתב גלוי נגד גירוש היהודים מצרפת.
הוא נעצר על ידי הגסטפו מספר פעמים ונכלא לתקופות מספר, ובסך הכל היה במעצר במחנות ריכוז במשך למעלה מחודשיים.
הוא היה תומך בפקס כריסטי ובזרם הסוציאליסטי הקתולי.
בשנת 1981 הוכר תאה על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
פייר-מישל לאזוגה הוא כדורגלן גרמני המשחק בקבוצת המילואים של שאלקה 04 בעמדת החלוץ.
לאזוגה שיחק כנער במספר מועדונים כפ.צ.
גלדבק, שאלקה 04, רוט-וייס אסן, וטנשייד 09 ווולפסבורג.
בשנת 2009 החל לשחק בקבוצת הנוער של באייר לברקוזן, ומיצב את עצמו כשחקן הרכב קבוע, כאשר הבקיע 25 שערים בקבוצת הנוער בעונת 2009/10, אותה סיים כמלך השערים.
באותה עונה ערך לאזוגה חמש הופעות בקבוצת המילואים של באייר לברקוזן, אך לא שולב כלל בקבוצה הבכירה.
בתום עונה אחת בלבד בבאייר לברקוזן, חתם לאזוגה בקיץ 2010 על חוזה לשלוש שנים בהרטה ברלין, ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה.
לאזוגה הצטיין במשחקי ההכנה לעונת 2010/11, אך נפצע והחמיץ את חמשת המחזורים הראשונים של העונה.
בשלהי ספטמבר 2010 חזר לאזוגה לשחק, וערך את הבכורה במשחק ליגה מול אנרגי קוטבוס, שהסתיים בניצחון 1-0 להרטה.
שלושה שבועות מאוחר יותר, פתח לאזוגה לראשונה בהרכב, והבקיע צמד בניצחון 2-0 על בוכום.
שערים אלו היו הראשונים של לאזוגה במשחק רשמי בקבוצה.
לאזוגה החל לתפוס מקום קבוע בהרכב, והדיח ממנו את החלוץ הקנדי רוב פרנד.
בתום העונה העפיל לאזוגה עם הרטה ברלין לבונדסליגה מהמקום הראשון, כשהוא מבקיע 13 שערי ליגה ב-25 הופעות בלבד.
בעונת 2011/12 הבקיע לאזוגה שמונה שערי ליגה בבונדסליגה ושיתף פעולה בהתקפה עם רפאל ואדריאן ראמוס.
שער הבכורה של לאזוגה בבונדסליגה היה בתיקו 1-1 מול הנובר 96 במחזור השלישי של העונה.
הרטה ברלין הייתה באותה עונה בתחתית, ומאמנה מיכאל סקיבה פוטר עקב חוסר ההצלחה.
מחליפו אוטו רהאגל סמך פחות על לאזוגה, על אף תפוקתו הגבוהה יחסית, כאשר הבקיע שישה שערים במחצית השנייה של העונה.
בתום העונה נשרו לאזוגה והרטה ברלין בחזרה לבונדסליגה השנייה לאחר עונה אחת בלבד, לאחר שסיימו במקום ה-16 בבונדסליגה והפסידו במבחני ההישרדות לפורטונה דיסלדורף.
לאזוגה נפצע בשלהי עונת 2011/12, והחמיץ את כל החצי הראשון של עונת 2012/13. לאזוגה חזר לשחק בפברואר 2013 במשחק מול יאן רגנסבורג, ועד לתום העונה ערך רק שבע הופעות, והבקיע שער בודד בניצחון 1-0 על ס.ו.
בתום העונה העפילו לאזוגה והרטה ברלין בחזרה לבונדסליגה מהמקום הראשון.
בספטמבר 2013 הושאל לאזוגה לעונה אחת להמבורג, שם שיתף פעולה עם הקאן צ'להאנולו ורפאל ואן דר וארט.
באוקטובר 2013 הבקיע לאזוגה שלושער במשחק ליגה מול נירנברג, ועד לתום עונת 2013/14 הבקיע 13 שערי ליגה.
המבורג סיימה עונה זו במקום ה-16, וניצלה לאחר ששרדה את המבחנים מול גרויטר פירט, בזכות שער חוץ של לאזוגה במשחק הגומלין שהסתיים בתיקו 1-1, לאחר שהמשחק באימטק ארנה שבהמבורג הסתיים בתיקו 0-0. בתום העונה חתם לאזוגה על חוזה קבוע בהמבורג לחמש עונות.
בעונת 2014/15 הבקיע לאזוגה ארבעה שערי ליגה, וגם בעונה זו סיים לאזוגה עם המבורג במקום ה-16, וקבוצתו ניצלה מירידה לאחר שניצחה במבחנים את קרלסרוהה, לאחר גול בדקה ה-90 במשחק הגומלין שהוביל להארכה, בה הובקע שער ניצחון להמבורג על ידי ניקולאי מולר.
לאזוגה שיחק את מלוא הדקות בצמד משחקי המבחן.
את עונת 2015/16 פתח לאזוגה היטב, עם שלושה שערים בארבע ההופעות הראשונות, בהם צמד בניצחון 3-0 על בורוסיה מנשנגלדבך.
עד לתום העונה הבקיע לאזוגה שמונה שערים, והמבורג סיימה במקום העשירי.
בעונת 2016/17 לאזוגה והמבורג התמודדו בתחתית, אך נשארו בליגה לבסוף.
לאזוגה הבקיע שער אחד בלבד בעונה זו.
בקיץ 2017 הושאל לאזוגה ללידס יונייטד מהצ'מפיונשיפ לעונה אחת, ללא אופציית רכישה בסיום ההשאלה.
לאזוגה רשם עונה טובה בלידס, בה הבקיע עשרה שערי ליגה ב-31 הופעות, וסיים עם הקבוצה במקום ה-13 בצ'מפיונשיפ.
בתום תקופת ההשאלה ללידס, חזר להמבורג, שבלעדיו ירדה אל הבונדסליגה השנייה לראשונה בתולדותיה, במטרה לסייע לה להעפיל בחזרה לבונדסליגה.
בהופעת הבכורה המחודשת של לאזוגה בהמבורג, ספגה הקבוצה הפסד 3-0 מול הולשטיין קיל, במשחק בו החליף לאזוגה את חאירו סמפריו.
לאזוגה כבש 13 שערים עד לתום עונת 2018/19, אך סיים עם המבורג רק במקום הרביעי ולא הצליח להעפיל עמה בחזרה לבונדסליגה.
בקיץ 2019, לאחר שכשל לעלות ליגה עם המבורג, חתם לאזוגה לשנתיים באל-ערבי מליגת העל הקטרית, בה ערך 21 הופעות ליגה והבקיע שבעה שערים.
בפברואר 2021 חתם באל-חור הקטרית, בה ערך 7 הופעות והבקיע 3 שערים.
ביוני 2023, לאחר שנה שלא שיחק כדורגל, לאזוגה חתם בקבוצת המילואים של שאלקה 04 מהליגה האזורית המערבית, שהיא הרביעית בהייררכיית הליגות בגרמניה.
בעונת 2023/24 סיים לאזוגה עם הקבוצה במקום החמישי.
במחזור האחרון של עונת 2024/25 קיבל לאזוגה הזדמנות בקבוצה הבכירה של שאלקה 04, כשנכנס כמחליף במשחק מול אלוורסברג.
במרץ 2011 זומן לאזוגה לראשונה לסגל נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21, והשתתף במשחקי ידידות מול הנבחרות המקבילות של איטליה והולנד.
לאזוגה זומן לסגל הגרמני לאליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2013 שנערכה בישראל.
לאזוגה פתח בהפסד הגרמני להולנד בשלב הבתים בתוצאה 3-2 והוחלף במחצית.
במשחק השני של גרמניה בטורניר, בו הפסידה לספרד לאזוגה פתח בהרכב, והייתה זו הופעתו האחרונה בנבחרת הצעירה של גרמניה.
לאחר הטורניר, לאזוגה לא היה עוד יכול לשחק בנבחרת זו מפאת גילו.
בפברואר 2014 זומן לאזוגה לסגל נבחרת גרמניה הבוגרת על ידי המאמן יואכים לב, למשחק ידידות מול נבחרת צ'ילה, אך נעדר ממנו לבסוף בגין פציעה.
אביו החורג של לאזוגה הוא שוער העבר אוליבר רק, שהתחתן עם קרסטין לאזוגה כאשר פייר היה בן שבע.
קרסטין לאזוגה משמשת כיום כסוכנת של פייר לאזוגה.
שני אחיו של לאזוגה משחקים כיום בקבוצות הנוער של הרטה ברלין.
פייר דויד אוריולה גריגה הוא כדורסלן ספרדי, המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בקבוצת ברצלונה מליגת העל הספרדית והיורוליג, וכן בנבחרת ספרד.
אוריולה החל לשחק באופן מקצועני בהיותו בן 18, בקבוצת באסקט מנסרה מארץ הולדתו, ושיחק שם מ- עד .
בעונתו השנייה בקבוצה הועבר בהשאלה לקבוצת סנט ניקולאו מליגת הכדורסל הרביעית (Liga EBA).
אחרי שתי עונות במנרסה עבר אוריולה למועדון הספרדי פורסה לרידה שם שיחק במשך עונה אחת.
בעונת 2013-2014 חתם במועדון הכדורסל פניאס הואסקה.
שנת 2014 הייתה שנת פריצה עבורו, כאשר חתם לשנתיים בקבוצת הכדורסל סביליה, שהשתתפה בטורניר הכדורסל האירופי, יורוקאפ.
בעונת עבר לשחק בקבוצת ולנסיה עמה זכה באליפות ליגת העל הספרדית.
אחרי שתי עונות בוולנסיה עבר למועדון הספרדי המוביל ברצלונה, בו חתם על חוזה לארבע עונות לאחר שנרכש בסכום של מיליון אירו.
אוריולה משתתף במשחקי נבחרת ספרד בכדורסל.
במוקדמות יורובאסקט 2017 זכה עם נבחרתו במדליית ארד.
פייר מוראד אומידיאר (בפרסית: پیر مراد امیدیار, ההגייה הפרסית: [piːjeɾ muɾɑːd umiːdjɑːɾ]; נולד ב-21 ביוני 1967) הוא יזם, מיליארדר, מדען מחשב ונדבן אמריקאי ממוצא צרפתי איראני.
הוא המייסד של אתר eBay שם שימש כיו"ר בשנים 1998–2015. הוא הפך למיליארדר בגיל 31 עם ההנפקה הראשונית של eBay בשנת 1998. אומידיאר ואשתו פמלה הם נדבנים ידועים, שהקימו את רשת אומדיאר בשנת 2004 במטרה להרחיב את מאמציהם מעבר לפעולות המלכ"רים.
אומידיאר נולד בפריז, בנם של הורים איראניים שהיגרו לצרפת לצורך רכישת השכלה גבוהה.
אביו, סיירוס אומידיאר (נולד בשנת 1934 בערך), הוא מנתח שעבד כאורולוג באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור.
נוכח עבודתו של אביו, המשפחה עברה לארצות הברית כשאומדיאר היה ילד.
אמו, שעשתה את הדוקטורט בבלשנות בסורבון, היא אקדמאית.
אומידיאר למד בבית ספר בהונולולו.
התעניינותו במחשבים החלה עוד כשהיה תלמיד כיתה ט' בבית הספר פוטומאק במקלן, וירג'יניה.
סיים את לימודיו בבית הספר האפיסקופלי בסנט אנדרו, פוטומק, מרילנד, בשנת 1984. סיים את לימודיו באוניברסיטת טאפטס במדפורד / סומרוויל, מסצ'וסטס, עם תואר ראשון במדעי המחשב בשנת 1988. הוא גם למד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי במהלך שנות הלימודים לתואר הראשון.
זמן קצר לאחר מכן הוא עבד אצל Claris, חברת בת של אפל, שם עבד בצוות ששדרג את MacDraw ל-MacDraw II.
בשנת 1991 הוא הקים סטארט-אפ מחשוב מבוסס עט, שלימים עשה מיתוג מחדש כחברת סחר אלקטרוני ושמה שונה ל-eShop Inc.
מיקרוסופט רכשה את eShop ב-11 ביוני 1996 בפחות מ-50 מיליון דולר ואומידיאר הרוויח מיליון דולר מהעסקה
בשנת 1995, עת היה בן 28, החל אומידיאר לכתוב את קוד המחשב המקורי עבור מקום מקוון כדי לאפשר רישום מכירה פומבית ישירה בין אנשים לפריטים הניתנים לאיסוף.
הוא יצר אב-טיפוס פשוט בדף האינטרנט האישי שלו, וביום העבודה, יום שני, 4 בספטמבר 1995, השיק שירות מקוון בשם Auction Web, שיהיה בסופו של דבר לאתר המכירות הפומביות eBay.
השירות היה במקור אחד מכמה פריטים באתר eBay.com של אומידיאר, בו היה גם קטע המוקדש לנגיף האבולה, בין שאר הנושאים.
הפריט הראשון שנמכר באתר היה מצביע לייזר שבור.
אומידיאר נדהם כי מישהו ישלם עבור המכשיר במצבו השבור, אך הקונה הבטיח לו שהוא אוסף בכוונה מצביעי לייזר שבורים.
הפתעות דומות באו לאחר מכן.
העסק פרץ כשנותני שירותים החלו לרשום סחורות ממגוון רחב של סוגים.
אומידיאר איגד את המיזם; העמלה הקטנה שגבה בכל מכירה מימנה את הרחבת האתר.
ההכנסות עקפו במהרה את משכורתו בג'נרל מג'יק, ותשעה חודשים לאחר מכן, החליט אומידיאר להקדיש את מלוא תשומת ליבו למיזם החדש שלו.
עד 1996, כאשר אומדיאר חתם על עסקת רישוי למכירת כרטיסי טיסה באופן מקוון, אירח האתר 250,000 מכירות פומביות.
בחודש הראשון של 1997 עלה המספר לכשני מיליון.
באמצע אותה שנה זינק המספר לכמעט 800,000 מכירות פומביות ביום.
בשנת 1997 שינה אומידיאר את שם החברה מ-AuctionWeb ל-eBay והחל לפרסם את השירות באגרסיביות.
השם "eBay" היה הבחירה השנייה שרצה אומידיאר לאתר.
הבחירה הראשונה שלו לאתר כבר נרשמה לחברת כרייה קנדית, Echo Bay Mines.
במקור הוא רצה את השם "מפרץ הד" בגלל אזור הבילוי ליד אגם מיד, נבדה מכיוון שזה "נשמע מגניב." כשגילה שצילום echobay.com הוא פשוט הפיל את "הצ'ו", ו-ebay.com נולד.
[25] הסיפור החוזר לעיתים קרובות, כי איביי הוקמה כדי לסייע לארוסתו של אומדיאר לסחור בין מפיצי סוכריות פז, הומצא על ידי מנהל יחסי ציבור בשנת 1997, כדי לעניין את התקשורת.
זה נחשף בספרו של אדם כהן משנת 2002, ואושר על ידי eBay.
ג'ף סקול הצטרף לחברה בשנת 1996. במרץ 1998 מונתה מג ויטמן לנשיאה ומנכ"לית, והמשיכה לנהל את החברה עד הודעתה על פרישה בינואר 2008. בספטמבר 1998 השיקה eBay הנפקה ראשונה לציבור בהצלחה, שהפכה את אומידיאר וגם את סקול למיליארדרים.
בשנת 2002 רכשה eBay, את חברת התשלומים המקוונת PayPal.
בשנת 2014, הם נפרדו מפייפאל וב-2017 החזיק אומידיאר בכ-6% ממנה.
נכון ליולי 2008, שווי 178 מיליון מניות eBay בהן החזיק אמידיאר נאמד בסביבות 4.45 מיליארד דולר.
כמו כן, הוא גם משקיע של Montage Resort and Spa בלגונה ביץ' שבקליפורניה.
בנוסף, הוא גם חבר במועצה של המכון ה-21 של מכון ברגרואן.
בשנת 2010 השיק אומידיאר שירות חדשות מקוון לחקירת דיווחים, Honolulu Civil Beat, המכסה עניינים אזרחיים בהוואי.
האתר הוכתר כאתר החדשות הטוב ביותר בהוואי במשך שלוש שנים ברציפות.
ב־4 בספטמבר 2013, החל השירות לשתוף פעולה עם "ההפינגטון פוסט", והשיק את התוספת האזורית האחרונה של הבלוג, HuffPost הוואי.
בשנת 2013, בעקבות ההדלפות של אדוארד סנודן, הודיע אומידיאר על הקמתה של "First Look Media", מיזם עיתונאות שהושק ב־10 בפברואר 2014 עם The Intercept וכלל עיתונאים כמו גלן גרינוולד, לורה פויטרס, ג'רמי סאהיל, דן פרומקין, ג'ון טמפל וג'יי רוזן.
אומידיאר ואשתו, פמלה, מחזיקים בנכסים בהנדרסון, נבדה, והונולולו, הוואי.
לפי פורבס, השווי הנקי שלו היה 13.1 מיליארד דולר נכון לינואר 2019.
אומידיאר הוא תורם מרכזי למועמדים וארגונים במפלגה הדמוקרטית.
פייר אוגוסט קוט היה צייר צרפתי, השייך לזרם "הציור האקדמי" הצרפתי.
למד בטולוז ואחר כך בפריז אצל: ליאון קוגניט, אלכסנדר קבנל, וויליאם אדולף בוגרו.
הציג לראשונה בסלון פאריס של האקדמיה לאמנויות היפות בשנת 1863.
זכה לתמיכתו של הפסל פרנסיסק דורט והתחתן עם ביתו יוליה, מורו של פייר וידיד המשפחה ויליאם אדולף בוגרו צייר פורטרייט של גבריאלה ביתם של פייר ויוליה.
בין תלמידותיו היו הציירת אלן דיי הייל (1855–1940), איירין פרמלי והציירת אנה אליזבת קלפמקה (1856–1942).
קבל את עיטור לגיון הכבוד.
נפטר בגיל 46 ונקבר בפר לשז.
פייר-לוק-שארל סיסרי היה מעצב תפאורות צרפתי מוביל בתקופתו.
פייר-לוק-שארל סיסרי נולד בסן קלו למשפחת סוחרים, שהגיעה לצרפת מאיטליה והתיישבה שם.
פייר-לוק עשה חייל בלימודי המוזיקה, בגיל ארבע-עשרה הוא ניגן בכינור בצורה מושלמת והתקבל לתיאטרון הצלליות של דומיניק סירפין, שם לבדו החזיק את כל החלק המוזיקלי.
בשנת 1802 למד רישום אצל האדריכל פרנסואה-ג'וזף בלנג'ה, ובשנת 1806 החל את דרכו בעיצוב במה בסדנאות האופרה של פריז.
בזכות הכישרון האמנותי שגילה התקבל בשנת 1810 לעבודה קבועה כצייר-מעצב באופרה.
ב-1818 מונה לתפקיד המעצב הראשי של האופרה בפריס, תפקיד שמילא במשך שלושים ושתיים שנה.
במהלך הקריירה שלו יצר את עיצובי התפאורה של למעלה מ-300 מופעי בלט ואופרות, גם מחוץ לצרפת.
בנוסף לעבודותיו באופרה של פריז, סיסרי עיצב תפאורות עבור רבים מהתיאטראות הגדולים בפריז, כולל אודיאון, תיאטרון פאלה רויאל , קומדי פראנסז, תיאטרון דה נוֹבוֹטֶס ותיאטרון דה לה-פורט סן מרטין .
כצייר של מלך צרפת פיקח על ההכנות להכתרתו של שארל העשירי בשנת 1825.
סיסרי עיצב את התפאורה להופעה הראשונה של "היפהפייה הנרדמת", שנפתחה ב־2 במרץ 1825 בתיאטרון האקדמיה המלכותית למוזיקה בפריז.
הוא יצר אפקט תנועה על הבמה תוך שימוש בתפאורה נעה.
הוא גם עיצב את הסטים לגרסת בלט של "ג'וקו הקוף מברזיל" של פרדריק אוגוסט בלאנש, עם מוזיקה של לואי אלכסנדר פיקצ'יני.
הבלט הוצג לראשונה בתיאטרון דה לה פורט סנט-מרטין בפריז ב־16 במרץ 1825.
סיסרי שלח ידו בציור מחוץ לעיסוקו בעיצוב תפאורות.
הוא שלט בציור בכל הטכניקות והסגנונות של זמנו.
בשנת 1843, במהלך שהותו באתר נופש בהרי הפירנאים, הכיר ציירים רומנטיים וצייר נופים רבים.
סיסרי צייר בהשראת ז'אן-בטיסט איזבה.
הוא צייר מבנים במבטים לא סימטריים, ובסגנון מופשט: הפרספקטיבה משתנה, אפקט העומק חזק יותר והמבט הנופי רחב.
נושאי הציור שלו היו רבים: היסטוריים, נופים רומנטיים, סצנות אינטימיות, איורים פנטסטיים.
פייר-לוק-שארל סיסרי הציג ציורי צבעי מים בסלונים של פריז בשנים 1827, 1831 ו-1839.
סיסרי התחתן עם בתו של חברו הצייר ז'אן-בטיסט איזבה והוליד שישה ילדים ובהם בן, אז'ן סיסרי, שהמשיך את דרכו כצייר תפאורות והתפרסם בציוריו בצבעי מים וביצירת ליתוגרפיות.
לסיסרי הוענק עיטור אביר לגיון הכבוד ועיטור מסדר הכתר של וסטפאליה .
הוא נשא בתפקיד מפקח התיאטראות הקיסריים של צרפת והיה חבר האקדמיה הדנית המלכותית לאמנויות היפות.
בזקנתו פרש לביתו בסנט-שֶרוֹן שמדרום לפריז, ולאחר מותו נטמן בבית-הקברות הישן שם.
פייר לואי דיטש היה מלחין ומנצח צרפתי, הזכור אולי בעיקר הודות לאווה מריה, המופיע בקבצים רבים, שהוא עיבוד חופשי למדי מן המדריגל בשלושה קולות של יאקוב ארקאדלט, Nous voyons que les hommes.
לדברי פרנסואה-ז'וזף פטי, דיטש היה נער מקהלה בקתדרלה של דיז'ון ומשנת 1822 למד במכון המלכותי למוזיקה קלאסית ודתית של אלכסנדר-אטיין שורון בפריז.
ב-1830 נכנס דיטש לקונסרבטואר של פריז ולמד אצל אנטון רייכה.
הוא למד נגינה בקונטרבס, שעליה קיבל פרס ראשון בוקנסרבטואר, וכן קונטרפונקט (אצל רייכה).
בהמשך, כשנוסד האקול נידרמאייר (ממשיכו של מכון שורון) ב-1853, דיטש לימד שם הרמוניה, קונטרפונקט ופוגה, במשרה שבה החזיק עד מותו.
דיטש הלחין מוזיקה כנסייתית ואף אופרה, "Le Vaisseau fantôme, ou Le Maudit des mers" ("ספינת הרפאים, או המקוללים של הים"), שהוצגה לראשונה ב-9 בנובמבר 1842 באופרה הלאומית של פריז.
הלברית מאת פול פושה וה.
רוואל התבססה על "שודד הים" מאת וולטר סקוט
וכן על "ספינת הרפאים" של קפטן מרייאט ומקורות אחרים, אם ריכרד וגנר חשב שהיא מבוססת על עלילת ההולנדי המעופף שלו, שהוא אך זה מכר לאופרה של פריז.
הדמיון בין האופרה שלו דיטש לזו של וגנר קלוש, אף כי טענתו של וגנר חוזרת ומושמעת לעיתים תכופות.
ברליוז סבר, ש"ספינת הרפאים" קודרת מדי, אבל מבקרים אחרים נטו יותר לצד החיוב.
בשנת 1840,התמנה דיטש למנצח מקהלה במקהלה הלאומית של פריז בהמלצת רוסיני.
דיטש מת בפריז בגיל 56.
יצירתו הנדעת ביותר של דיטש היא אולי ה"אווה מריה" שהציג בשנת 1842 וייחס למלחין תקופת הרנסאנס הפרנקו-פלמי יאקוב ארקאדלט.
דיטש הציג את היצירה כתגלית של "אווה מריה" לארבעה קולות מאת ארקאדלט, כשלמעשה היה זה עיבוד של דיטש עצמו לשאנסון בשלושה קולות של ארקאדלט, Nous" voyons que les hommes".
היצירה הייתה פופולרית, והובילה לעיבוד לפסנתר סולו בשם, שאנסון ד'ארקאדלט "אווה מריה"' מאת פרנץ ליסט, שיצא לאור ב-1865, והוא מקור ישיר לנושא הראשי של המאסטוזו בסימפוניה השלישית של קאמי סן-סאנס, "סימפוניית העוגב", שיצאה לאור ב-1886. הנושא הזה הוא מן הקלים ביותר לזיהוי באחת היצירות המוכרות ביותר של סן-סאנס במוזיקה פופולרית.
אף על פי כן, סן-סאנס מתח ביקורת על היצירה עצמה, במכתב שהודפס ב"מנצח המקהלה הקתולית".
"ספינת הרפאים" הוקלטה בביצוע "נגני הלובר", גרנובל, בניצוח מארק מינקובסקי.
פייר אייל הוא אי בצפון סקוטלנד, ונמצא במחצית הדרך בין מיינלנד ואורקני.
הוא נחשב כחלק מאיי שטלנד.
האי היה מיושב לראשונה לפני כ-6,000 שנה, וקיימות עדויות על התיישבות קדומה במקום בתקופה הנאוליתית, תקופת הברונזה ותקופת הברזל.
לאי הייתה חשיבות רבה למתיישבים הויקינגים והסקנדינבים; האי מוצג בהרחבה בסאגת אורקניינגה, שנכתבה סביב שנת 1200 לספירה.
פייר אייל הוא האי המיושב הכי מרוחק (מאיים אחרים) בממלכה המאוחדת.
שטחו 8 קמ"ר והוא האי העשירי בגודלו מבין איי שטלנד.
החל משנת 1954 האי שייך לקרן הלאומית של סקוטלנד.
באי אוכלוסייה גדולה של כבשים, שבעבר היוו גורם חשוב בפרנסתם של תושבי האי.
לאי חשיבות רבה כאתר קינון לעופות מים וכנקודת עצירה למינים רבים של ציפורים נודדות.
מצפה הציפורים במקום, שנפתח בשנת 1948, מושך תיירים וחובבי אורניתולוגיה רבים למקום, בעיקר בחודשי האביב והסתיו.
מיני ציפורי המים באי כוללים יסעור שחפי, קורמורן ימי, סולה צפונית, יסעורון קטן, יסעורון אטלנטי, שני מיני האוריות, אלקה חדת-מקור, גולמט שחור, תוכי ים אטלנטי, חמסן טפיל, חמסן גדול, ריסה שחורת-רגל, שחפית הקוטב, שחפית ים ושחף ימי.
האי הוא ביתו של גדרון פייר אייל, תת-מין של גדרון שטלנד, אחד מתת המינים הנדירים ביותר בבריטניה.
עיקר הפריחה מתרחשת בחודשים יוני ויולי.
סריגה היא תחום עיסוק מסורתי באי, וטכניקת הסריגה המורכבת אף זכתה לכינוי "סריגת פייר אייל".
המוטיבים המופיעים בסריגים כוללים צורות גאומטריות, אלמנטים מקומיים כמו קרני אייל ועוגנים, ואף פרחים וצמחים שונים.
בחפירות שנערכו במקום נמצאה מערת קבר בה גופת גבר צעיר ואיתו סריגים רבים: גרביים, כפפות, תיק ושני כובעים.
זו העדות הקדומה ביותר לסריגה באיי שטלנד.
באופן מסורתי, השתמשו הסורגים המקומיים בסוגים שונים של כבשים כדי לייצר חוטי צמר בצבעים שונים - שחור שטלנד, שאלה (אפור כהה), שולמיט (אפור בהיר), מוריט (חום), מוסקיט (חום כהה), איסיט (חום בהיר) ולבן טבעי.
בשנת 1923 התפרסמה יצירה של הצייר סטנלי קורסיטר בשם "הסוודר של פייר אייל", ועוררה עניין בפריט הלבוש ובאי בו הוא מיוצר.
תמונתו של אדוארד השמיני לובש אפודה מפייר אייל בעת משחק גולף, העלתה את הפופולריות של טכניקת הסריגה.
פייר איילנד הוא אי שנמצא בניו יורק, ארצות הברית.
לעיתים, השם משמש להתייחסות קולקטיבית לא רק לאי המרכזי, אלא גם לאי לונג ביץ' ברייר, לאי ג'ונס ביץ' ולאי ווסטהמפטון.
ב-2012, לאחר פגיעתה של הוריקן סנדי, האי חולק ל-2 איים.
שטח הקרקע של פייר איילנד הוא כ-.
במפקד אוכלוסין שנערך ב-2010, גרו 292 תושבים על האי.
הסרט פייר איילנד נקרא על שמו של האי.
הכפרים צ'רי גרוב ופייר איילנד פיינס יחדיו מהווים גיי וילג' מאז אמצע המאה ה-20. התרבות מלאת המסיבות של שנות ה-70 שלפני הופעת ה-HIV/איידס מתוארת ברומן של אנדרו הולראן מ-1978, Dancer from the Dance .
הבוטל (כיום מלון גרוב) היה מקום אירוח גיי פרנדלי שהפעיל ריקודי תה פופולריים בימי ראשון אחר הצהריים.
צ'רי גרוב מכנה את עצמה "העיירה ההומו-לסבית הראשונה של אמריקה".
לפייר איילנד יש "סצנת גיי איקונית", ומלון גרוב הוא המלון היחיד במדינת ניו יורק שאוסר על כניסה לאנשים מתחת לגיל 21 (בעיקר מפני שהכניסה למלון היא דרך בר).
פְּיֶיר-לוּאִי קוּפְּרֶן היה מלחין, נגן עוגב וצ'מבלו צרפתי משלהי תקופת הבארוק וראשית התקופות הקלאסיות.
כמו אחיו ז'רווה-פרנסואה, פייר-לואי קופרן למד אצל אביו ארמן-לואי קופרן.
ב-19 באפריל 1773 מינתה אותו מועצת המנהלים של ליורשו של אביו כנגן העוגב של הכנסייה.
פייר-לואי קופרן מילא את תפקידי המשפחה המסורתיים: הוא היה נגן עוגב בקתדרלת נוטרדאם, שם ירש אותו אחיו, אך גם בסן-ז'רווה, סן ז'אן-אן-גרב (St Jean-en-Grève), מנזר הקרמה-בייט (Carmes-Billettes), ו.
פייר-לואי קופרן מת זמן קצר לאחר אביו ונקבר עמו בכנסיית סן ז'רווה בקפלה דה לה פרובידנס.
פייר אגוסטיני הוא פיזיקאי צרפתי-אמריקאי שזכה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 2023 יחד עם פרנץ קראוס ואן ל'ווילייה.
מונה לפרופסור לפיזיקה באוניברסיטת המדינה של אוהיו בשנת 2005.
ב-3 באוקטובר 2023 הוכרז על זכייתו של אגוסטיני בפרס נובל לפיזיקה בזכות פיתוח שיטות לייצור הבזקי אור קצרים במיוחד.
פְּיֶיר-פּוֹל רוּאַיֶה-קוֹלַר היה מדינאי ופילוסוף צרפתי, מנהיג קבוצת הדוקטרינרים במהלך הרסטורציה הצרפתית (1814–1830).
הוא נולד ב, ליד ויטרי-לה-פרנסואה (במחוז של ימינו), בנו של אנתוני רואייה, איש עסקים קטן.
לאימו, אנז'ליק פרפטו קולר (Angélique Perpétue Collard), היה מוניטין של אופי חזק ואדיקות רבה.
אחיו הצעיר, , היה רופא ופורץ דרך בתחום הפסיכיאטריה, בשלב מסוים שימש כרופא ראשי בבית החולים הפסיכיאטרי .
רואייה-קולר נשלח בגיל 12 לקולג' של שאומון שדודו, האב פול קולר, היה מנהלו.
לאחר מכן הלך בעקבות דודו ל, שם למד מתמטיקה.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית, שאותה אהד בלהט, הוא עבד כחבר בלשכת עורכי הדין של פריז.
הוא נבחר לקומונה של פריז, שבה היה מזכירה מ-1790 עד 1792. לאחר המהפכה ב-10 באוגוסט באותה שנה הוחלף ב.
אהדתו הייתה כעת עם הז'ירונדינים, ולאחר ההפיכה של 31 במאי 1793 נשקפה סכנה לחייו.
הוא חזר לסומפיי, וניצל ממעצר, אולי משום שז'ורז' דנטון הגן עליו ובמידה מסוימת על ידי השפעתה של אימו על הקומיסר המקומי של הוועידה הלאומית.
בשנת 1797 הוחזר על ידי המחוז שלו (מארן) למועצת החמש מאות, שם התחבר במיוחד עם .
הוא נשא נאום נחשב במועצה להגנה על עקרונות חופש הדת, אך (4 בספטמבר 1797) החזירה אותו לחיים הפרטיים.
בתקופה זו הוא פיתח את דעותיו הלגיטימיסטיות ונקשר עם הרוזן דה פרובאנס (לואי השמונה עשר, מלך צרפת).
הוא היה הרוח השלטת בוועדה הקטנה שהוקמה בפריז כדי לעזור לקדם רסטורציה בלתי תלויה של הרוזן ד'ארטואה (בעתיד שארל העשירי, מלך צרפת) ומפלגתו; אך עם הקמת שלטון הקונסולים ראה שסיכויי המלוכה חסרי תקווה זמנית, וחברי הוועדה התפטרו.
מאז ועד הרסטורציה התמסר רואייה-קולר אך ורק ללימודי הפילוסופיה.
את התנגדותו לפילוסופיה של אטיין בונו דה קונדיאק שאב בעיקר מחקר רנה דקארט וחסידיו, ומהערצה המוקדמת שלו לאבות של פור רויאל.
הוא היה עסוק בפיתוח מערכת שתספק חינוך מוסרי ופוליטי העולה בקנה אחד עם השקפתו על צורכי צרפת.
הוא הושפע רבות מהפילוסוף הסקוטי תומאס ריד, ובשנים 1811–1812 הרצה על ריד באקול נורמל סופרייר.
מתקופת זמן זו נוצר הקשר הארוך שלו עם פרנסואה גיזו.
רואייה-קולר עצמו היה המפקח על העיתונות תחת הרסטורציה הראשונה.
משנת 1815 ואילך ישב כנציג מארן בבית התחתון של הפרלמנט הצרפתי.
כנשיא הוועדה להוראה ציבורית בין השנים 1815–1820 הוא בדק את היומרות של המפלגה הקלריקלית, הסיבה המיידית לפרישתו הייתה ניסיון להפר את זכויותיה של אוניברסיטת פריז על ידי הענקת דיפלומות, ללא תלות בבחינות של האוניברסיטה, לאחוות ההוראה של .
העובדה שרואייה-קולר קיבל את העיקרון הלגיטימיסטי לא מנעה דבקות נאמנה במהפכה החברתית שבוצעה ב-1789, והוא מחה נגד חוקי מצב החירום ב-1815, ב-1820, ושוב תחת המונרכיה של יולי.
הוא היה הרוח החיה של ה"דוקטרינרים", כפי שהם כונו, שנפגשו בביתו של הרוזן דה סט אוליר ובסלון של בתה של מאדאם דה סטאל, הדוכסית דה ברוי.
מנהיגי המפלגה, לצד רואייה-קולר, היו גיזו, קאמי ז'ורדן, ו.
בשנת 1820 הוצא רואייה-קולר ממועצת המדינה על ידי צו שנחתם על ידי בעל בריתו לשעבר דה סר.
ב-1827 הוא נבחר לשבעה אזורי בחירה, אך נשאר נאמן למחוז הולדתו.
שנה אחר כך הוא הפך לנשיא הבית התחתון של הפרלמנט, ונלחם נגד המדיניות הריאקציונית שקידמה את מהפכת יולי 1830. היה זה רואייה-קולר שבמארס 1830 הציג את .
מאז הוא לא לקח חלק פעיל בפוליטיקה, אף על פי שהוא שמר על מושבו בפרלמנט עד 1839.
בעוד שבמחצית הראשונה של המאה התשע-עשרה המילה " ליברל" היה בדרך כלל שם נרדף לוולטריזם ועוינות לישועים, נאומים מסוימים של רואייה-קולר שצוטטו על ידי מראים שהוא הצהיר על יחס כבוד לכנסייה.
"אם הנצרות", הוא כתב, "הייתה השפלה, שחיתות, וולטר בתקיפה שלה תרם למין האנושי; אבל אם ההפך הוא הנכון, הרי שהמעבר של וולטר על פני כדור הארץ הנוצרי היה פורענות גדולה".
במכתב לאב ראוויניו (Père de Ravignan) הוא מתאר את מוסד הישועים כ"יצירה נפלאה".
רואייה-קולר היה פרופסור באקול נורמל סופרייר, הוא היה דקאן, מנהל בית הדפוס והספרייה שם, ונשיא המועצה המלכותית של האוניברסיטה.
ב-19 באפריל 1827, הוא נבחר לאקדמיה הצרפתית במקום פייר-סימון לפלס והתקבל על ידי ב-13 בנובמבר 1827. בחירה זו סימנה את הצעד הראשון של האקדמיה לקראת רעיונות ליברליים.
רואייה-קולר הצביע בעד צירופם של גיזו וויקטור הוגו, אף על פי שהוא התייחס אליו רע כשהציג אותו: הוא התנהג כאילו אינו מכיר לא אותו ולא את מה שנכתב עליו ב-30 השנים הקודמות.
רואייה-קולר התחתן עם אוגיסטן מארי רוזלי דה פורז' דה שטוברין (Augustine Marie Rosalie de Forges de Chãtaeubrun) ב-20 באוקטובר 1800. נולדו להם ארבעה ילדים, שניים מהם מתו לפניהם.
הוא מת באחוזתו Châteauvieux ב, דרומית לבלואה.
פייר (באלבנית: Fieri, בלטינית: Fierum) היא העיר השביעית המאוכלסת ביותר באלבניה.
העיר ממוקמת על גדת נהר גיאניקה במישור מיזקה בין הסמאן בצפון, ויוזה בדרום ולמרגלות הרי מלאקסטרה בדרום מזרח.
בפייר אקלים ים תיכוני עונתי המושפע מקרבתו לים האדריאטי במערב.
פייר נוסדה במאה ה-19 על ידי משפחת וריוני ובאופן רשמי בשנת 1864 על ידי עומר פאשה וריוני השני, אביו של קהרמן פאשה וריוני (1889–1955).
העיר נמצאת במרחק של 7 ק"מ מהריסות היישוב העתיק אפולוניה שנוסד בשנת 588 לפנה"ס על ידי קולוניסטים יוונים עתיקים מקורפו וקורינתוס, באתר שנכבש על ידי שבטים איליריים.
ג'וזף פיליפ פייר איב אליוט טרוּדוֹ היה פוליטיקאי קנדי שכיהן כראש ממשלת קנדה מאפריל 1969 ועד פברואר 1984, להוציא תקופה קצרה מיוני 1979 עד מרץ 1980 בה כיהן ג'ו קלארק בתפקיד זה.
בין הישגיו הבולטים כראש ממשלה נמנים הגדרתה הפורמלית של קנדה כמדינה הפועלת לקידום הרב-תרבותיות, המדינה הראשונה בעולם שעשתה זאת בשנת 1971, וכן קידום זכויות האדם וחיבור החוקה הקנדית, שאושרה בשנת 1982. בנו הבכור, ג'סטין טרודו, נבחר באוקטובר 2015 לראשות ממשלת קנדה, ולכהונה שנייה ב-2019.
טרודו נולד במונטריאול בשנת 1919 לאב ממוצא צרפתי ולאם ממוצא אנגלי וצרפתי.
הוא למד באוניברסיטת מונטריאול וקיבל תואר במשפטים בשנת 1943, מאוחר יותר השתלם באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית, באוניברסיטת סורבון בפריז ובבית הספר לכלכלה בלונדון.
בשנים 1947 - 1949 ערך מסע ברחבי העולם, וביקר במדינות שונות באירופה ובאסיה.
טרודו המשיך בקריירה אקדמית והפך למרצה למשפטים באוניברסיטה בה למד, בשנים 1961–1965. באותה תקופה נחשב לאחד מהאינטלקטואלים הבולטים בקוויבק.
בשנת 1965 החליט להצטרף לחיים הפוליטיים ונבחר לחבר פרלמנט מטעם המפלגה הליברלית.
בשנת 1967 נבחר לתפקיד שר המשפטים בממשלה.
הוא יזם שורה של רפורמות בתחום המשפט וטען כי חשוב לעדכן את החוקים בהתאם לנורמות החברתיות המשתנות.
ב-1969 החליט לרוץ לראשות המפלגה הליברלית.
הוא זכה בתפקיד והתמנה לראש הממשלה במקומו של לסטר פירסון, אף הוא איש המפלגה הליברלית.
טרודו זכה לפופולריות רבה בציבור בתפקידו כראש ממשלה.
בני נוער וצעירים רבים היו כרוכים אחריו בתופעה שזכתה לכינוי "טרודומאניה".
בשנת 1970 הוא היה ראש ממשלת קנדה הראשון שביקר בסינגפור ובכך גרם להידוק יחסים.
גם לאחר פרישתו מתפקיד ראש הממשלה בשנת 1984 נהנה טרודו מהשפעה ציבורית רבה בזכות מעמדו.
הוא נפטר בשנת 2000 והלוויה ממלכתית רבת משתתפים נערכה לזכרו במונטריאול.
נמל התעופה הבינלאומי של העיר נקרא על שמו.
בנו הצעיר מישל נהרג במפולת שלגים.
בנו הבכור, ג'סטין טרודו, הוא ראש ממשלת קנדה החל מאוקטובר 2015, ובנו אלכסנדר הוא עיתונאי.
בתו שרה נולדה מאישה אחרת ב-1991.
רב-תרבותיות - טרודו ביקש לכונן זהות לאומית קנדית רב-תרבותית.
לדעתו, זהות כזו תיתן ביטוי לצרפתים-הקנדים, לאנגלים-הקנדים, לאבורג'נלים ולקבוצות אתניות נוספות לבטא את תרבותם בתוך מסגרת פוליטית מאחדת.
עקרון הרב-תרבותיות התקבל בחוק בשנת 1971 ושולב גם בחוקה הקנדית שנקבעה בשנת 1982.
חוקה וזכויות אדם – טרודו היה בעל השקפת עולם ליברלית והעמיד את נושא זכויות האדם במרכז.
פעל נמרצות לכינונה של חוקה קנדית שתקנה הגנה על זכויות אדם, וכן תאפשר לבית המשפט העליון לבטל חוקים של הפרלמנט שעלולים לפגוע בזכויות הפרט.
בטקס חגיגי שהתקיים באוטווה בשנת 1982, בנוכחותה של המלכה אליזבת השנייה, חתם טרודו על החוקה החדשה שכללה את כתב הזכויות והחירויות הקנדי.
מדיניות חוץ וביטחון – טרודו האמין שקנדה צריכה לשאוף לתפקיד דיפלומטי במדיניות החוץ שלה, בניסיון לתרום להשקטת סכסוכים במקומות שונים בעולם.
הוא הנהיג מדיניות חוץ עצמאית של קנדה ביחס לארצות הברית.
בתחום מדיניות הביטחון הנהיג קיצוצים רחבים בתקציב הצבא.
שאלת קוויבק – טרודו, איש קוויבק, שאביו היה צאצא לראשוני המתיישבים הצרפתים בצפון-אמריקה, היה פטריוט קנדי נאמן ויצא נגד מגמות בדלניות בקרב חלק מהצרפתים-הקנדים.
הוא תמך בלאומיות אזרחית, וראה בלאומיות הקוויבקית ביטוי של לאומיות אתנית.
הוא הסכים למתן מעמד שווה לצרפתית ולאנגלית בחוקי המדינה, ויצא באופן חריף נגד השוליים הקיצוניים של התנועה הבדלנית שפעלו באופן אלים במשבר אוקטובר 1970. טרודו הורה על מתן צוי חירום ואסר מאות חשודים.
טרודו כיהן כראש-הממשלה של קנדה בזמן משאל העם שנערך בשנת 1980 בקוויבק בשאלת ההיפרדות מקנדה.
בזמן משאל העם פנה טרודו בצרפתית לתושבי קוויבק בניסיון לשכנעם לדחות את הרעיון.
בסופו של דבר גברו תומכי הלאו על תומכי ההן והצעת הפילוג נדחתה ברוב קטנטן.
פייר בל היה פילוסוף וסופר צרפתי.
בל היה בנו של כומר פרוטסטנטי בעיירה קרלה שבמחוז פואה בצרפת, קרוב להרי הפירנאים הצרפתיים.
בעיירה זו שבה נולד, בילה את עשרים השנים הראשונות לחייו, למד יוונית ולטינית וספג לתוכו את תורתו של קלווין.
ב-1669 נשלח לקולג' הישועי בעיר טולוז (בדרום מערב צרפת), כדי להתמחות בלימודים קלאסיים, אך הפך שם לקתולי.
כעבור שבעה עשר חודשים בלבד הוא חזר לקלוויניזם.
כדי להימנע מן הרדיפה הדתית בצרפת, אביו שלח אותו ללמוד באוניברסיטה הקלוויניסטית שבעיר ז'נבה, אך שם גילה את כתביו של הפילוסוף רנה דקארט והתחיל להטיל ספק בנצרות.
ב-1675 פייר בל נתמנה לפרופסור לפילוסופיה באוניברסיטה ההוגנוטית של העיר סדן, שבצפון מזרח צרפת.
ב-1681 נסגרה האוניברסיטה של סדאן על פי צו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
בל מצא משרה באקדמיה המפורסמת שבעיר רוטרדם שבהולנד, שבה שימש כפרופסור להיסטוריה ופילוסופיה.
ב-1682 פרסם בל מכתבים שבהם ביקר את ספרו של הכומר לואי מיימבורג, "היסטוריה של הקלוויניזם".
באותה שנה הופיע גם ספרו "הרהורים על כוכב השביט" (Lettre sur la comète) (שביט היילי שגרם לבהלה באירופה).
ב-1684 החל לפרסם בעילום שם כתב עת לביקורת ספרותית.
זה היה הניסיון הראשון להפוך את הספרות לפופולרית.
ב-1693 פוטר ממשרתו ברוטרדם בגלל ויכוחים עם אחד מאנשי הסגל האקדמי, אך מצב זה הותיר לו פנאי כדי לכתוב את "המילון ההיסטורי והביקורתי" המהווה את יצירתו העיקרית.
שנות חייו הנותרות הוקדשו כדי להשיב לאלה שביקרו את "המילון".
בל, שחלה בשחפת, נפטר ברוטרדם ב-1706.
ב-1906, הוקמה בעיר פמייה בצרפת, באזור שבו נולד, אנדרטה לזכרו שעליה נכתב: "פיצוי עבור שכחה ארוכה".
לבל נודעה השפעה על הפילוסופים של תקופת ההשכלה: מונטסקייה, וולטר, דני דידרו, לייבניץ, גוטהולד אפרים לסינג, לוק.
וולטר ביסס על דמותו של בל את הדמות מרטין, חוקר מניכאי בספרו "קנדיד", על דמות של בל.
האסכולה של הספקנות בפילוסופיה מצאה בו שוב את ביטויה: "אופי האדם אינו משתנה; הוא אינו לומד מן ההיסטוריה", "ההיגיון יכול ללמדנו להטיל ספק בכל, אך לעיתים רחוקות הוא מובילנו לפעול".
פייר בל העמיד אתגר לכל רציונליזם דתי ולכל ניסיון להגן באמצעים רציונליים על הדת בכלל ועל האמונה והדוגמה הנוצריות בפרט.
במוקד הביקורת שלו עומדת שאלת הרע: האם ניתן להסביר את קיומו של הרע בעולם שברא אל כל-יכול, כל-יודע וטוב בתכלית, והאם ניתן להגן על מושג זה של האל לנוכח קיומו של הרע בעולם?
גוטפריד וילהלם לייבניץ הקדיש את ספרו תאודיציאה לניסוחה של תשובה לאתגר זה של פייר בל.
פייר בורדייה היה סוציולוג צרפתי מרכזי במחצית השנייה של המאה ה-20. תחומי מחקרו וחשיבתו המרכזיים התרכזו בניתוח של העשייה האמנותית בהקשר חברתי של יחסי כוח ותועלתנות חברתית.
בורדייה הפך לשחקן מרכזי בחיים האינטלקטואליים בצרפת לקראת סוף חייו, בשל פעילותו ומעורבותו הציבורית.
בורדייה נולד בדנגן (Denguin) בפרובינציית בֵּאַרן (Béarn) (כיום במחוז הפירנאים האטלנטיים) בדרום צרפת.
אמו באה ממשפחת איכרים "מיוחסת", יחסית לאביו, שהיה עובד אדמה שהפך לדוור ובהמשך התמנה למנהל משרד הדואר.
בורדייה למד בפנימייה בעיר פו שבמחוז ילדותו והיה תלמיד מצטיין.
הישגיו משכו את תשומת לבו של אחד ממוריו, שהיה בוגר האקול נורמל סופרייר.
הוא המליץ לבורדייה להרשם למכינה (khâgne) בפריז לקראת קבלה לאחד מ"בתי הספר הגדולים" של צרפת.
בפנימייה למד לדבוק בחומרה בכללי בית הספר כדי להצליח ולהצטיין.
מאידך, בית הספר היה "המקום שבו הוא [בורדייה] למד על בשרו שהחזית השלווה והמסודרת לכאורה של העולם נשענת על יסודות מוסתרים של עולם רווי מאבקים ומעשי אלימות.
כאן נוצר ההאביטוס הלוחמני שלו, לרבות ספקנותו, חשדנותו וביקורתיותו כלפי מראית העין של המוסדות הרשמיים, לרבות התנגדותו ומרדנותו הכרונית כלפי כל מה שקשור לאליטות ולמשרתים אותן".
בזכות הישגיו בבית הספר, הצליח בורדייה להתקבל למוסד הפריזאי היוקרתי, האקול נורמל סופרייר שברחוב אוּלְם, שם למד פילוסופיה.
יחד עמו למדו גם הפילוסופים ז'אק דרידה ומישל סר, וההיסטוריון עמנואל לֵה רוּאָה לאדוּרי, ושם הכיר והתיידד עם הפילוסוף מישל פוקו.
בעוד האקלים האינטלקטואלי נשלט באותה תקופה על ידי הפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית ודמות "האינטלקטואל הטוטאלי" שהשליט ז'אן-פול סארטר, פנה בורדייה ללימודי לוגיקה והיסטוריה של הפילוסופיה והמדע, אותם למד אצל גסטון בשלאר (Bachelard) וז'ורז' קנגילם (Canguilhem).
על מורים אלו כתב בורדייה: "מחברים אלו, שהיו שוליים ולזמן-מה נשלטים ומוסתרים מעין הכלל על ידי ברק השולטים, הציעו מפלט עבור מי שמסיבות שונות ביקשו להסתייג מן הדימוי הקוסם, אך גם מעורר ההתנגדות, של האינטלקטואל הטוטאלי הנוכח בכל חזיתות החשיבה."
לאחר שהשלים את בחינת ההסמכה בפילוסופיה וסיים את לימודיו ב"אקול נורמל סופרייר" ב-1954, עבד בורדייה כמורה בתיכון במשך שנה.
בשנת 1955 זומן לשירות צבאי, ובזמן מלחמת העצמאות האלג'יראית, בשנים 1958 - 1960, נשלח לשרת באלג'יר.
תוך כדי שירותו בצבא הצרפתי, לימד פילוסופיה בפקולטה למדעי הרוח באלג'יר, והחל במקביל לערוך מחקר על ההוויה האלג'יראית.
בורדייה נטש במהרה את העמדה הפילוסופית שאליה הוכשר ב"אקול נורמל", ועבר למחקר אמפירי - סטטיסטי - אתנוגרפי.
הפניית הגב לפילוסופיה הצרפתית נבעה מתחושתו של בורדייה שהפילוסופים פועלים ביהירות בלתי נסבלת מתוך עולם של עצמם, מוגנים ומשוחררים מכל ידע ממשי על אודות המציאויות החברתיות שבעניינן הם כה שמחים לחרוץ משפט.
זאת אף על פי שבציבוריות הצרפתית הם נהנים ממעמד רם ומיחס של חרדת קודש.
לאחר שובו לפריז מאלג'יריה, נשכר בורדייה על ידי רמון ארון לשמש כעוזר הוראה לשיעורו בסורבון על הקלאסיקות של התאוריה הסוציולוגית.
למרות עבודת השטח האנתרופולוגית התובענית, רבת השנים ורבת הסכנות שערך באלג'ריה, בחר בורדייה להפנות עורף לאנתרופולוגיה, הפעם בשל הרתיעה שעוררו בו האינטלקטואליזם המופשט והסגנון הספרותי של האנתרופולוגיה נוסח לוי שטראוס, שהיה אז האנתרופולוג הדומיננטי של צרפת.
משנת 1964 קיבל בורדייה משרת ניהול ב"בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה" (École des Hautes Études en Sciences Sociales).
באותה שנה החלה שותפותו עם החוקר ז'אן-קלוד פאסרון (Passeron), ויחד הם פרסמו את ספרם היורשים (1964, Les Héritiers: les étudiants et la culture).
החל משנת 1965, עם פרסום ספרו על השימוש החברתי בצילום - אמנות ביניים (Un Art Moyen: Essais sur les usages sociaux de la photographie), שאחריו פרסם את אהבת האמנות (L'amour de l'Art) ערך בורדייה סדרת מחקרים אודות הפרקטיקות התרבותיות החדשות.
בניגוד למחקרים בסוציולוגיה של האמנות שראו באמנות מתחם אוטונומי בעל מימד אמנציפטורי, עבור בורדייה האמנות אינה אלא "שדה", אחד מני המוסדות החברתיים הרבים שבהם מתארגן הידע.
עבורו, האמנות אינה צופנת בחובה כל יסוד אוטופי, אלא מהווה שדה חברתי אשר מכונן על ידי מניפולציות דכאניות מוסתרות היטב.
בורדייה גורס, בהשפעת העמדה המרקסיסטית, כי המוסדות התרבותיים המובהקים כדוגמת הדת, המדע והאמנות, באשר הם מתיימרים לייצג תובנות וערכים אוניברסליים, משרתים בפועל אינטרסים פרטיקולאריים-מעמדיים; הם ממלאים פונקציה אידאולוגית, הווה אומר, הם עשויים למסך את התודעה, לשקף את המציאות הכלכלית השוררת באורח מסולף.
בניסוחו של מרקס, ביכולתם לעצב 'תודעה כוזבת' ביחס להוויה החברתית הקיימת.
עם זאת, כבר בחיבוריו המוקדמים של בורדייה בולט אופייה הכפול של הגותו ביחסה למרקסיזם.
מצד אחד, אמנם ניכרים היטב מקורותיה המרקסיסטיים, שעה שהוא חושף את ממדה האידאולוגי של הבנת האמנות ואת היבטה המעמדי של האידאולוגיה.
מצד אחר, נראה כי מה שמכונה אצלו 'הון סימבולי' או 'הון תרבותי' מעקר למעשה את פונקציית 'מבנה העל' ממעמדה הקלאסי כתלויה במבנה החברתי-כלכלי הקיים, ומקנה לה יתר עצמאות.
משמעותי לא פחות הוא ערעור ההבחנה בין ה'גבוה' וה'נמוך' בתרבות, שממנו משתמע כי בורדייה מעתיק את הערכתה של היצירה מתחום מרכיביה וארגונה הפנימיים אל תחום הלגיטימציה החברתית שלה.
ב-1968 ייסד בורדייה את "המרכז לסוציולוגיה אירופאית" (Centre de Sociologie Européenne), מרכז מחקר שניהל עד מותו.
ב-1975 הוא ייסד את כתב העת הבין תחומי "מחקרים במדעי החברה" (Actes de la recherche en sciences sociales), בעזרתו הוא ביקש לשנות את הקנונים המקובלים של הסוציולוגיה תוך הדגשת המדעיות שלה.
מ-1981 ועד מותו החזיק בקתדרה לסוציולוגיה בקולז' דה פראנס היוקרתי, המשרה הגבוהה ביותר במערכת האוניברסיטאות הצרפתית.
בשנת 1993 היה לסוציולוג הראשון לו הוענקה מדליית הזהב של המרכז הלאומי למחקר מדעי (CNRS).
בשנת 1997 זכה בפרס ארנסט בלוך.
בורדייה ביקש תמיד לחבר את הרעיונות התאורטיים שלו עם מחקר אמפירי אשר מבוסס בחיים היומיומיים, וניתן לראות את עבודתו גם כסוציולוגיה תרבותית.
בהספד שנכתב עליו ב"גארדיאן" נאמר ש"הוא היה, לדעת רבים, האינטלקטואל המוביל בצרפת של היום [...] הוגה ברמה של פוקו, בארת ולאקאן".
יצירתו תורגמה ליותר מעשרים שפות והשפיעה על תחומים רבים במדעי הרוח והחברה.
כמה מספריו נחשבים כקלאסיקות בסוציולוגיה אך גם באנתרופולוגיה, חינוך ולימודי תרבות.
ספרו "ביקורת חברתית על שיפוטי טעם" נבחר כאחד מעשרת הספרים החשובים ביותר בסוציולוגיה במאה ה-20 על ידי האגודה הבינלאומית לסוציולוגיה.
בצרפת, בורדייה לא נחשב כאקדמאי היושב במגדל השן או כפרופסור מנותק, אלא כאקטיביסט שפעל למען אלה שחשב שהחברה פוגעת בהם.
ציטוט נוסף מ"הגארדיאן": "סרט דוקומנטרי על פייר בורדייה - "סוציולוגיה היא ספורט מלחמתי" - היה לשובר קופות מפתיע בפריז.
אפילו שם הסרט הדגיש את האקטיביזם הפוליטי של בורדייה, שהלך בדרכם של אמיל זולא וז'אן-פול סארטר בחיי הציבור הצרפתיים, ונלחם בפוליטיקאים כי הוא חשב שזה תפקידו של אדם כמוהו".
מ-1962 ועד מותו הוא היה נשוי למרי-קלייר בריזרד, ולהם שלושה ילדים, ג'רום, לורן ועמנואל - ד"ר לפילוסופיה ובמאי סרטים.
בורדייה הלך לעולמו בפריז בשנת 2002.
תחומי מחקרו וחשיבתו המרכזיים של בורדייה התרכזו כאמור בניתוח של העשייה האמנותית בהקשר חברתי של יחסי כוח ותועלתנות חברתית.
בניגוד לעיסוק האקדמי באמנות, בורדייה רואה את הן את עבודתם היצירתית של יוצרים ואמנים הן את הצריכה האמנותית והתרבותית של תוצרי עבודה זו, כבעלות משמעות חברתית וקשורות לאינטרסים, לכוח, מאבקים להכרה וללגיטימציה ולסטטוס ויוקרה.
ניתן לחלק את עבודתו של בורדייה לשתי חטיבות - הראשונה עוסקת בדפוסים היררכיים של צריכה תרבותית ומאורגנת סביב המושג הון תרבותי, והשנייה בוחנת את תחום הייצור התרבותי אותו בורדייה מגדיר כשדה הייצור התרבותי.
המושגים שבהם משתמש בורדייה בתחום זה של עבודתו לקוחים לרוב מהעולם הכלכלי –
הון תרבותי – צורה של ידע ויכולת קוגניטיבית נרכשת, אשר מאפשרים לאדם לאהוד, להעריך ולפענח יצירות אמנות ומוצרי תרבות המזוהים באופן ממוסד כבעלי ערך "גבוה".
ידע ויכולת קוגניטיבית אלה מקנים טעמים, בקיאות, מיומנות וכישורים המאפשרים היכרות והנאה מיצירות ומוצרים אלה.
הון חברתי – קשרים חברתיים, שייכות טבעית לכאורה ומובנת מאליה לשכבות חברתיות שנהנות מלגיטימיות, מיתרונות חברתיים ומדומיננטיות בחברה או בחלק ממנה.
הון סימבולי - יוקרה חברתית.
הון כלכלי - משאבים חומריים (כסף, נכסים; הון במובן השגור).
בעבודות מוקדמות שבהן חקר את תחום החינוך, בורדייה מצא כי ההון התרבותי, שיסודותיו נרכשים כבר בשלב מוקדם של החִברות, מהווה גורם מרכזי בתהליכי השעתוק החברתי ושימור ההיררכיה המעמדית, ובכך ערער על ההנחה המונחת בבסיס מערכות החינוך המודרניות לגבי יכולתן להעניק שוויון הזדמנויות לכל.
טענה נוספת היא קיומו של מתאם גבוה בין הון תרבותי להון כלכלי, כאשר ההון התרבותי נוטה להסתיר את מקורות ההון הכלכלי מהם צמח.
בורדייה משתמש במילה אלכימיה כדי להסביר את המעבר מהון כלכלי לתרבותי – התהליכים מסתוריים, מעורפלים אך הקשר ברור ומובהק.
במחקריו מפתח בורדייה את מושג ההביטוס ומשתמש בו על מנת לנתח את הזיקה בין מבנים חברתיים לפעולתו של האדם הפרטי.
הנחת היסוד שלו היא שהפעולה האנושית אינה מקרית אלא היא תוצר של הבנייה חברתית, וכי היא מהווה חלק ממודל פעולה תרבותי שלם.
ההביטוס הוא מכלול ההרגלים והפרקטיקות התרבותיות של אדם בחיי היומיום, כאשר אלו ממקמים אותו ב"שדות" החברתיים השונים שבהם הוא מהווה "שחקן".
ההביטוס הוא סוג של חוקיות מופנמת, הטמעת מערכת התיווך התרבותית באדם מרגע לידתו ובמהלך חייו, עד שהיא הופכת לבסיס הכרת המציאות שלו ומחוללת בכך את כל פעולותיו.
מערכת זו היא מערכת כללים המוטבעת באדם באופן גופני, דרך מצבים ספציפיים, ולעולם אינה מערכת חוקים אובייקטיבית של מבנה המתקיים במנותק מהאנשים הפועלים לפיו.
אין משמעות לחוקיות כללית ואובייקטיבית ללא הפעולה הממשית עצמה, טוען בורדייה, כשם שאין משמעות לפעולה בודדת המנותקת מהמערכת הסובבת אותה.
מושג מחקרי מרכזי נוסף בהגותו הוא שדה: "שדה הנו מרחב מתובנת, זירה של כוח – יש בו שולטים ונשלטים, יש בו יחסים מתמידים, מתמשכים, של חוסר שוויון ששוררים בתוך המרחב הזה – שהוא גם שדה קרב לשימור או לשינוי יחסי הכוחות הללו".
כל גורם בשדה מוגדר ביחס למיקום שלו במרחב, ומתחרה באחרים תוך שימוש בכוח היחסי שיש בידו, ואשר מגדיר את מעמדו בתוך השדה, וכפועל יוצא את האסטרטגיות שינקוט.
"כל שדה", מוסיף בורדייה, "מגדיר את עצמו בין השאר באמצעות מושאי-מאבק ואינטרסים ייחודיים לו [...] כדי ששדה יפעל, צריך שיהיו בו מושאי-מאבק ואנשים המוכנים לשחק את המשחק ובעלי הביטוס, הכולל הן הכרה של כללי המשחק האימננטיים, של מושאי-המאבק וכדומה, והן הכרה בתוקפם".
פיתוח תורת השדות של בורדייה היא פרי השראתם הן של קרל מרקס והן של מקס ובר.
ובר תפס את המציאות החברתית כמכלול של תת-ספירות – הספירה הכלכלית, הדתית וכו'.
לכל ספירה יש אוטונומיה והגיון פנימי משלה.
גם על פי בורדייה, המרחב החברתי כולל שדות רבים, לכל שדה יש אוטונומיה אך זו אינה טוטלית.
קיימים קשרים בין השדות - קשרים הניתנים לשינוי.
כל השדות שייכים לשדה גדול יותר שנקרא "שדה הכח" – שדה זה נשלט על ידי המדינה (שלטון פוליטי).
אמירה זו מתאימה לצרפת שהיא מדינה ריכוזית והשלטון בה מקרין על כל מה שמתרחש במדינה.
לשדות שונים יש חוקי תפקוד בלתי משתנים, שהמשמעותיים שבהם הם:
שדה מוגדר בין השאר באמצעות הגדרת הפרסים והאינטרסים הספציפיים, שלא ניתנים להמרה על ידי פרסים ואינטרסים של שדות אחרים.
מבנה השדה הוא מצב יחס הכוחות בין הסוכנים או המוסדות המעורבים במאבק.
הון ספציפי הוא הון בעל ערך רק ביחס לשדה מסוים.
לכל שדה יש נטייה להציב ערך עליון שקובע את ההיררכיה בשדה – ערך שהוא אשליה, אילוזיו (ן).
במצב מוגדר של יחסי הכוחות, אלה שיש להם מונופול על ההון הספציפי לשדה נוטים לאסטרטגיות של שימור, אלה שבבעלותם הון מועט יותר, בדרך כלל החדשים בשדה שהם לעיתים קרובות גם הצעירים יותר - לאסטרטגיות של ערעור על הקיים.
אחד המאבקים העיקריים בתחום הוא הגדרת גבולות השדה, לגיטימציה להשתתפות במאבקים ("זו איננה שירה" "זו איננה ספרות").
לכל האנשים המעורבים בשדה מסוים ישנם מספר אינטרסים בסיסיים משותפים ההכרחיים לקיום השדה.
אסטרטגיות הפעולה של המצטרפים החדשים מוגבלות לגבולות הזירה.
כתוצאה מכך, המהפכות שהם יכולים לחולל הן מהפכות חלקיות בלבד, מהפכות שלא יסכנו את עצם הזירה, את האקסיומות שעליהן היא מושתתת ואת מסד האמונות האולטימטיביות שלה.
לפיכך, פעמים רבות יציגו אלה המנסים להצטרף לשדה את פעולתם כשיבה אל המקורות, אל הראשית, אל רוח הדברים של אותו שדה.
כל מאבק על מיקום בשדה דורש הכרה של עקרונות הפעולה של השדה ושל ההיסטוריה שלו.
אחד הסממנים המובהקים לשדה הוא הופעת גוף של משמרי חיים (ביוגרפים) ומשמרי יצירות.
להיות פילוסוף פירושו לשלוט בכל מה שיש לשלוט בו בהיסטוריה של הפילוסופיה כדי לדעת איך לנהוג כפילוסוף בשדה פילוסופי.
בורדייה מיישם את מושג השדה לתחום הייצור התרבותי - שדה הייצור התרבותי הוא המרחב החברתי שבו מתקיימת עשיית תרבותית ואמנותית.
במסגרת זו ניתן להתייחס לתת-שדות, כגון שדה הציור, שדה המוזיקה, הספרות ועוד.
המאבק בשדה הייצור התרבותי הוא על הגדרת יצירות האמנות כיצירות מופת, הכנסתן ל"קאנון" והכרה בסטטוס של יוצריהם כטובים בתחומם, כגאונים יצירתיים.
בורדייה מציין את המאבק המתמיד בשדה הייצור התרבותי בין אוטונומיה להטרונומיה.
בתחום האוטונומי ההכרה ניתנת על בסיס עקרונות וחוקים ייחודיים לעולם התרבות והאמנות ("אמנות לשם אמנות"), בעוד בתחום ההטרונומי משולבים גם שיקולים חיצוניים מתחומים אחרים של הפעילות החברתית, כגון תפוצה, מסחריות וכדומה.
תרגום מצרפתית: אבנר להב וניצה בן-ארי, תל אביב: הוצאת רסלינג.
תרגום מצרפתית: נרי גבריאל-סבניה, תל אביב: הוצאת בבל.
תרגום מצרפתית: אבנר להב, תל אביב: הוצאת רסלינג.
תרגום מצרפתית: נעם ברוך, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, ספריית קו אדום.
הבית הקבילי או העולם במהופך, 2018. תרגום מצרפתית: אבנר להב, תל אביב: הוצאת רסלינג.
"הבית הקבילי", בתוך: תרבות אדריכלית: מקום, ייצוג, גוף, עורכות: רחל קלוש וטלי חתוקה, תל אביב: רסלינג, 2005, עמ' 267–285.
פייר לואי ז'וזף בולז היה מלחין, מנצח, מחבר ומייסד צרפתי של כמה מוסדות מוזיקליים.
נחשב לאחד מהמלחינים הבולטים ופורצי הדרך במאה ה־20. היה חבר בקולז' דה פראנס.
תחילה למד מתמטיקה בליון, בטרם פנה ללימודי מוזיקה בקונסרבטואר של פריז, אצל אוליבייה מסייאן ואנדריאה ווראבור (פסנתרנית, אשתו של ארתור הונגר).
הוא למד את שיטת שנים־עשר הטונים אצל רנה לייבוביץ והמשיך לכתיבת מוזיקה א־טונאלית בסגנון סריאלי פוסט־וברניאני.
הפירות הראשונים של כתיבה זו היו הקנטטות שלו, « Le visage nuptial » ו־« Le soleil des eaux » לקולות נשים ולתזמורת (שתי הקנטטות חוברו בסוף שנות ה־40 ומאז שונו פעמים אחדות), וכן הסונאטה השנייה לפסנתר משנת 1948, יצירה באורך 32 דקות שהלחין בולז בגיל 23, ושהתקבלה בקהל בעין יפה.
מכאן ואילך הרחיב בולז, בהשפעת מחקריו של מסייאן, את טכניקת שנים־עשר הטונים מעבר לתחום של הסדרת גובה, משכי זמן, דינמיקה, הדגשים וכן הלאה.
טכניקה זו נודעה עם הזמן בשם "סריאליזם אינטגרלי".
בולז היה בתוך זמן קצר לאחד ממנהיגיה הפילוסופיים של התנועה הפוסט־מלחמתית ליתר הפשטה וניסיוניות באמנויות.
מלחינים רבים בני דורו לימדו בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטדט, גרמניה.
למלחינים של אסכולת דרמשטאדט היה חלק נכבד בהופעתו של סגנון ששימש נוגדן, למשך זמן מה, למוזיקה של להט לאומני; סגנון בינלאומי, קוסמופוליטי אפילו, שאי אפשר לגייסו לצורכי תעמולה כפי שעשו הנאצים במוזיקה של לודוויג ואן בטהובן, למשל.
בולז היה בקשר עם מלחינים צעירים רבים שהשפעתם הייתה עתידה לגדול בשנים הבאות, בהם ג'ון קייג'.
ביצירות הסריאליות כליל של בולז נכללות « Poliphonie X » משנת 1951 ל־18 כלים, והספר הראשון של « Structures » ("מבנים") לשני פסנתרים.
היצירה השנייה זכתה להצלחה של ממש, ונראה כי היא מסכמת את תחושת שעת האפס באירופה של ראשית שנות ה־50. "מבנים" הייתה גם נקודת מפנה לבולז.
בשל היותה אחת היצירות הסריאליות השלמות ביותר בעליל, משכה אליה כאבן שואבת ביקורות מכל הסוגים.
ג'ורג' ליגטי, למשל, פרסם מאמר ב־Die Reihe ('הסדרה'), ובו בחן את דפוסי המשכים, הדינמיקה והגובה שביצירה, ומצא שבמקרה אחד אין גובה הצליל תואם לדפוס, ממצא שחקר וניתח בפרטי פרטים עד לעייפה.
הביקורת הזאת, וכן מה שהיה, להרגשתו של בולז, היעדר גמישות ביטוי בשפה, כפי שתיאר בחיבורו "אל גבולותיה הקיצוניים של הארץ הפוריה", הניעוהו לעדן את שפתו המוזיקלית.
בולז זיקק את תחושת הסריאליות הטוטאלית והפכהּ למוזיקה גמישה יותר ותנועתית במודגש.
וכן שמר על סודיות שיטות החיבור שלו, כדי שאנשים כמו ליגטי לא יוכלו לדון בטכניקה שלו אלא רק בתוכן המוזיקלי שהוציא תחת ידיו.
הישגו החשוב ביותר של בולז בשיטה זו הוא יצירת המופת שלו, « Le marteau sans maître » ("הפטיש בלא בעלים"), להרכב אינסטרומנטלי ולקול, מן השנים 1953–1957, אחת היצירות המעטות של מוזיקה מתקדמת משנות החמישים שהיו לקלאסיקה ומנוגנות גם כיום.
זוהי סינתזה מפתיעה ומהפכנית של זרמים רבים ומגוונים במוזיקה המודרנית, שמקיפה גם, ככל הנראה, את עולמות הצליל של ג'אז מודרני, גאמלן מבאלי, מוזיקה אפריקאית מסורתית לסוגיה, ומוזיקה יפנית מסורתית.
הרלוונטיות והקוסמופוליטיות שלה היו עזות להדהים, והיא התקבלה בברכה בקרב מוזיקאים שונים ונבדלים, ובהם גם איגור סטרווינסקי.
בתקופה זו נראה שבולז חלש על השיח המוזיקלי המודרני.
אחרי « Le marteau sans maître » החל בולז לבצר את מעמדם של מלחיני המוזיקה המודרנית בתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה, על ידי ניצוח ולימוד זכות.
כמו כן החל לבחון אפיקים חדשים ביצירתו הוא.
ביצירתו « Pli selon pli », לתזמורת וסופרן סולו, החל לפעול בכיוון של אלתור ושל הימנעות מגבולות מוגדרים.
הוא שקל את אפשרויות המנצח "לאלתר" על תיווי עמום, כמו פרמטה, ואת יכולת הנגנים "לאלתר" על משכי זמן לא רציונליים, כמו תווי קישוט.
נוסף על כך הרהר בולז ברעיון להשאיר את הגדרת סדר הפרקים או קטעי המוזיקה פתוחה לבחירה בערב קונצרט מסוים, רעיון קרוב לתבנית הניידת של קרלהיינץ שטוקהאוזן.
מעניין אפוא שאף על פי ששתי היצירות נשמעות דומות כיום, ובוודאי שתיהן מייצגות יחדיו מלאכת מחשבת בלא דופי, הרי « Pli selon pli » לא התקבלה במידת ההצלחה של Le marteau (סטרווינסקי, למשל, לא אהב את הראשונה אבל אהב את השנייה).
מצב זה אפשר שהוא מעין ברומטר תרבותי, יותר ממה שהוא משליך על היצירה עצמה בפועל.
בזמן שבחן בולז את הרעיונות החדשים הללו, מי מעמיתיו שמעולם לא הרגישו בנוח לגמרי עם המעמד הרם שקיבלה השפה המוזיקלית הקשיחה (כמו ליגטי), העלו טיעון־נגד מוזיקלי משכנע לעומת האידיאלים המוזיקליים של בולז.
במעין תפנית פיוטית, עבר בולז מכבוד שאין לו אח ורע ב־« Le marteau sans maître » לכישלון לכאורה ב־« Pli selon pli » ("קפל על קפל"), שנכתב לשיר של סטפן מאלארמה על מצב האין־אונים המתסכל של ברבור שאינו מצליח להיחלץ ולעוף מתוך אגם קפוא.
משנות ה־50, ותחילה בהלחנת הסונאטה השלישית לפסנתר (משנת 1955, אך לא גמורה במותו), עשה בולז ניסויים במה שכינה "מקריות מבוקרת", ופיתח את השקפותיו על מוזיקה אליאטורית במאמריו « Aléa » ו־« ?
השימוש במקריות, שבהמשך החיל ביצירות כמו « Domaines », « Éclat », וה־Rituel לזכר ברונו מאדרנה, שונה מאוד מהמקריות שנקט ג'ון קייג', למשל.
אם במוזיקה של קייג' הנגנים מקבלים, במקרים רבים, חופש לאלתר וליצור צלילים חדשים לגמרי, הרי ביצירותיו של בולז מותר להם רק לבחור בין אפשרויות שהמלחין פירט מראש – שיטה שתוארה לא־פעם בשם "תבנית ניידת".
אי־אלו מבקרים האשימו את בולז בבדיקת שיגעונות האופנה המוזיקליים של שנות ה־70, לדוגמה, ה־Rituel לתזמורת, המחולק לשמונה קבוצות, נתפס כמושפע מן המינימליזם האמריקאי.
שום חידוש מחידושי האופנה האלה לא התאים לבולז, והוא סתם בהדרגה את הגולל על ניסיונות מסוג זה.
היו מי שראו בשינויים שנעשו לאחר זמן ביצירותיו, כגון קביעת סדר מחייב לפרקי « Pli selon pli » (שעד אז אפשר היה לנגנם בכל סדר שהוא), מעין תגובת נגד לביקורת מסוג זה (בולז הסביר שלאחר עבודה על היצירה במשך זמן־מה, התברר לו שיש סדר פרקים טוב מכולם: הסדר שהוא בחר).
עם זאת הייתה לבולז נטייה מובהקת לראות בכל יצירותיו יצירות הנתונות במהלך עבודה ושינוי מתמיד.
תפוקתו מאז שנות ה־70 הואטה במידה ניכרת; הוא נטה לעיין ביצירות, לשקול ולחשב אותן במשך שנים רבות, ויש מהן שנשארו לא גמורות, כמו הסונאטה השלישית לפסנתר.
עם זאת שניים מפרקיה פורסמו והוקלטו.
היצירה « …explosante-fixe… », שהחלה את דרכה בשנות ה־70, קיבלה במהלך השנים ארבע גרסאות שונות, עד שמצאה את ביטויה האחרון בתור יצירה לסולו חליל אלקטרוני (MIDI) ואנסמבל משולב באלקטרוניקה חיה.
בולז החל להגביר את מעורבותו במוזיקה אלקטרונית בשנות ה־70. הוא ועמיתיו (אפילו אוליבייה מסייאן) הלכו בדרכם של פייר שאפר ואדגר וארז ועשו ניסיונות באלקטרוניקה בשנות ה־50, אך הפסיקו לאחר ניסיון מאכזב (אף שקרלהיינץ שטוקהאוזן נחל הצלחה יוצאת מן הכלל בתחום, והמשיך בכיוון זה בין שנות ה־50 לשנות ה־70).
בשנת 1970 פנה ז'ורז' פומפידו נשיא צרפת אל בולז והציע לו להקים ולנהל מכון לחקר ולפיתוח מוזיקה מודרנית.
יוזמה זו הולידה את המכון למחקר ולתיאום אקוסטי מוזיקלי (IRCAM).
בניסיונותיו החלוציים קידם בולז במכון את המוזיקה האלקטרונית והממוחשבת ועודד את הרעיון שעל מלחינים לעבוד בעזרת סייעים טכנולוגיים, שינסו להביא לכלל מימוש את כוונותיו המוזיקליות של היוצר.
דוגמה לקשר כזה אפשר למצוא ביצירתו האלקטרונית הגדולה « Répons », שנכתבה לתזמורת ולכלים אלקטרוניים.
בולז המשיך לנהל את IRCAM עד לשנת 1992, והחזיק שם במשרד גם אחרי כן.
בולז היה אחד ממנהיגי המודרניזם המוזיקלי שלאחר מלחמת העולם השנייה, יצירותיו מעשירות את התרבות המוזיקלית ותמיכתו במוזיקה מודרנית ופוסט־מודרנית הייתה מכרעת בעיני רבים.
בין השנים 1976 ל־1995 היה גם מרצה בקולז' דה פראנס היוקרתי, בתחום "המצאה, טכניקה ושפה במוזיקה".
בשנת 2000 זכה בפרס וולף באמנות, ובשנת 2002 קיבל את פרס גלן גולד היוקרתי על תרומותיו.
בולז נודע בעיקר בפרשנויותיו המלוטשות לקלאסיקה של המאה העשרים – קלוד דביסי, מוריס ראוול, גוסטב מאהלר, ארנולד שנברג, איגור סטרווינסקי, בלה בארטוק, אנטון וברן ואדגר וארז – וכן העלה פעמים רבות מספור יצירות חדשות, בנות זמננו.
צלילות, דיוק, קלות תנועה מקצבית וכבוד לכוונות המלחינים, כפי שהן מופיעות בפרטיטורה, מציינים את סגנון הניצוח שלו.
בולז מעולם לא השתמש בשרביט לניצוח, אלא בידיו בלבד.
רפרטואר המאה ה־19 שלו מתמקד בלודוויג ואן בטהובן, הקטור ברליוז, אנטון ברוקנר ובייחוד ריכרד וגנר.
בולז היה גם מחבר רהוט, דק־תפישה ומקיף בנושאי מוזיקה.
כמה מאמרים שכתב – הבולט שבהם הוא "שנברג מת" (1951) – היו פרובוקטיביים במתכוון, ונטו לפולמוסי.
אחרים עסקו בסוגיות של טכניקה ואסתטיקה בכתיבה מעמיקה ומעוררת מחשבה, אף כי נגועה לעיתים בהשמטות.
כתבים אלו פורסמו ברובם מחדש תחת הכותרות "Notes of an Apprenticeship", "Orientations: Collected Writings", "Boulez on Music Today", וכן במסגרת הוצאות מחודשות לכתב העת של מלחיני דרמשטאדט מן התקופה, Die Reihe.
בדצמבר 2016 נחנך באופרה של ברלין אולם הקונצרטים על שם פייר בולז, אולמה המרכזי של אקדמיית ברנבוים־סעיד.