tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמה עיצובים מאוחרים יותר ויתרו על חצי קשר של מהירות כדי לפנות כ-, מספיק כדי לעבות את חגורת השריון מ- והברבטות עד 14 אינץ'.
גם הבחירה בין צריחים כפולים או משולשים עדיין הייתה בעייתית, מכיוון שסדרת נבדה עדיין לא הושלמה.
משרד החימוש היה בעד המתנה לתוצאות הבדיקה, במקום להסתכן בחזרה לצריחים של 14 אינץ' עם שני תותחים או לעלות לצריחים של 16 אינץ' עם שני תותחים.
במרץ 1912, C&R הציעו את העיצוב השביעי, השמיני, התשיעי והעשירי שלהם למועצה הכללית לאישור.
העיצוב השמיני והתשיעי היו כאלו שוויתרו על חצי קשר של מהירות, בעוד העשירי היה עיצוב עם ארבעה צריחים משולשים ו- קלות יותר מאוניות הסדרה נבדה.
באפריל, המועצה הכללית בחרה בעיצוב השביעי, שענה על כל דרישותיהם, אם כי בנפח הגדול ביותר, .
האורך נקבע ל-, הרוחב ל-, והשוקע ל-.
טורבינות קיטור העניקו לתכנון 30,500 כוחות סוס (22,700 קילוואט) ו-21 קשרים, בעוד שחגורת השריון הראשית הייתה בעובי 13.5 אינץ' והצטמצמה ל- בקצוות.
עיצוב זה שוכלל עוד יותר והושלם בספטמבר.
העיכוב נבע בחלקו מבדיקות על השריון המוצע, שהושלמו ביוני 1912 והביאו לשינויים משמעותיים בהגנה התת-ימית של סדרת פנסילבניה.
אוניות הסדרה היו גדולות משמעותית מקודמותיהן, סדרת נבדה.
האוניות היו באורך של בקו המים, אורך כולל של 608 רגל (185 מטרים), רוחב של 97 רגל (30 מטרים) (בקו המים), ושוקע של 29 רגל 3 אינץ' (8.92 מטרים) במעמס מלא.
זה היה 25 רגל (7.6 מטרים) יותר ארוך מהאוניות הישנות.
הדחק האונייה היה 29,158 טונות ארוכות (29,626 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-31,917 טונות ארוכות (32,429 טונות) במעמס מלא, מעל 4,000 טונות ארוכות (4,060 טונות) יותר מהאוניות הישנות.
לאונייה היה גובה מטאצנטרי של 7.82 רגל (2.38 מטרים) במעמס מלא.
לאוניות היו ארבע מערכות טורבינות קיטור של פארסונס עם הנעה ישירה עם טורבינות שיוט עם הילוך, שכל אחת מהן הניעה מדחף בקוטר .
הם הופעלו על ידי שנים עשר דוודי צינור מים של Babcock & Wilcox.
הטורבינות תוכננו להפיק סך של 31,500 כוחות סוס (23,500 קילוואט), אך השיגו רק 29,366 כוחות סוס (21,898 קילוואט) במהלך ניסויי הים של פנסילבניה, כשהיא חרגה מעט מהמהירות המיועדת שלה של 21 קשרים (39 קמ"ש).
פנסילבניה הגיעה ל-21.75 קשרים (40.28 קמ"ש) במהלך ניסויים בהספק מלא בשנת 1916, ואריזונה הגיעה למהירות של 21.5 קשרים (39.8 קמ"ש) בספטמבר 1924. הסדרה תוכננה לשאת בדרך כלל של מזוט, אך הייתה בעלת קיבולת מקסימלית של .
בתפוקה מלאה, הם יכלו להפליג במהירות של 12 קשרים (22 קמ"ש) לטווח שיוט של 6,070 מיילים ימיים (11,240 ק"מ); ניתן היה להאריך את טווח השיוט ל-7,585 מיילים ימיים (14,050 ק"מ) עם תחתית נקייה.
היו להם ארבעה גנרטורים טורבו בהספק של .
אוניות הסדרה נשאו 12 תותחי 14 אינץ' (356 מ"מ)/ 45 קליבר בצריחי תותחים משולשים.
הצריחים היו ממוספרים מ-I עד IV מלפנים לאחור.
התותחים לא יכלו להתרומם באופן עצמאי והוגבלו להגבהה מקסימלית של +15° מה שהעניק להם טווח מרבי של 21,140 יארד (19,330 מטרים).
הגנה מפני סירות טורפדו סופקה על ידי 22 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)/ 51 קליבר המורכבים בקזמטים בודדים בצידי גוף האונייה.
מיקומם כפי שהם הוכיחו שהם פגיעים לרסס ים ולא ניתן היה לירות בהם בים סוער.
לכל תותח סופקו 230 פגזים.
האוניות הרכיבו ארבעה תותחי נ"מ 3 אינץ' (76 מ"מ)/ 50 קליבר, אם כי רק שניים הותקנו כאשר הושלמו האוניות.
הזוג השני התווסף זמן קצר לאחר מכן על גבי צריח III.
האוניות גם הרכיבו שני צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מילימטרים) שקועים, אחד בכל צד רוחב, ונשאו עבורם 24 טורפדות בליס-לאוויט Mark 3.
התכנונים של סדרת פנסילבניה המשיכו את עקרון הכל או כלום של שריון שבו מוגנו רק את האזורים החשובים ביותר של האונייה החל בסדרת נבדה.
חגורת השריון של קו המים של שריון קרופ הייתה בעובי 13.5 אינץ' (343 מילימטרים) וכיסתה רק את חללי המכונות ומחסני התחמושת של האונייה.
גובהה הכולל היה 17 רגל 6 אינץ' (5.3 מטרים), מתוכם 8 רגל 9.75 אינץ' (2.7 מטרים) היה מתחת לקו המים; בגובה 2 רגל 4 אינץ' (0.7 מטרים) מתחת לקו המים, החגורה הצטמצמה לעובי המינימלי שלה של 8 אינץ' (203 מילימטרים).
המחיצות הרוחביות בכל קצה של האונייה היו בעובי בין 13 ל-8 אינץ'.
המיגון בחזית צריחי התותחים היה בעובי 18 אינץ' (457 מילימטרים) בעוד הצדדים היו בעובי 9–10 אינץ' (229–254 מילימטרים) וגגות הצריח היו מוגנים בעובי 5 אינץ' (127 מילימטרים) של שריון.
מגדל הניווט היה מוגן בעובי 16 אינץ' (406 מילימטרים) של שריון והיה לו גג בעובי 8 אינץ'.
סיפון השריון הראשי כלל שלוש לוחות בעובי כולל של 3 אינץ' (76 מילימטרים); מעל גלגל ההיגוי השריון גדל ל-6.25 אינץ' (159 מילימטרים) בשתי לוחות.
מתחתיו היה סיפון הפיצול שהיה בעובי בין 1.5–2 אינץ' (38–51 מילימטרים).
קולטי הדוודים היו מוגנים על ידי מעטה חרוטי בעובי בין 9–15 אינץ' (230–380 מילימטרים).
מחיצת טורפדו בעובי 3 אינץ' הוצבה 9 רגל 6 אינץ' (2.9 מטרים) בתוך האונייה מצד האונייה ובנוסף הייתה לאונייה תחתית כפולה מלאה.
בדיקה באמצע 1914 גילתה שמערכת זו יכולה לעמוד בפגיעת ראש נפץ במשקל 300 ליברות (140 קילוגרם) TNT.
ההרשאה לשתי האוניות מסדרת פנסילבניה נתקלה בהתנגדות פוליטית בשל היותה חלשה ויקרה מדי.
הסנאטור בנג'מין טילמן האמין שיש צורך בספינת מלחמה בעלת יכולת הרבה יותר גבוהה בגלל הגידול המזעזע בגודל אוניות המערכה בשנים הקודמות - בין 1907 (סדרת דלאוור) ל-1912, ההדחק של אוניות מערכה אמריקאיות גדל בכחמישים אחוז, מכ-20,000 טונות עד 30,000 טונות.
טילמן הציע "אוניית מערכה מקסימלית" בהחלטת הסנאט ביולי 1912, שהתקבלה פה אחד:הוחלט: שהוועדה לענייני צי [מוטלת] לחקור ולדווח לסנאט...
הבה נשאיר קצת כסף באוצר להוצאות אחרות הכרחיות ומועילות יותר, כמו כבישים טובים, שליטה בשיטפונות במיסיסיפי, ניקוז אדמות ביצות בדרום והשקיית האדמה הצחיחה במערב.ההצעה של טילמן זכתה, במילותיו שלו, להתייחסות כאל "בדיחה"; Advocate of Peace קבע כי "כמעט בלתי אפשרי לקרוא את זה...
מבלי לקבל התקף צחוק בלתי ניתן לשליטה." ובכל זאת, C&R פרסמו מחקרים מרובים על אוניית מערכה ללא הגבלת עלות, למרות שאף אחד מהם לא התקרב לאידיאל של טילמן.
העיצוב הראשון שהוגש על ידי C&R היה נבדה שהוגדלה מאוד, או אונייה בהדחק של עם שנים עשר תותחים 14 אינץ', חגורת שריון בעובי , ומהירות מרבית של 23 קשרים (43 קמ"ש) במחיר של 19.5 מיליון דולר.
סקיצה מאוחרת יותר הורידה את המהירות ל-20 קשרים (37 קמ"ש) כדי לראות את ההשפעה על תפוסה ועלות, וזה ירד ל- ו-17 מיליון דולר, בהתאמה, והקיצור כתוצאה מכך של האונייה יאפשר לה להיכנס למבדוקים היבשים בניו יורק ובנורפוק.
טילמן היה מודאג מהמהירות הזו, ומחקר אחר העלה את המהירות ל-25 קשרים (46 קמ"ש), עם ארבעה תותחי בלבד, או שליש מהסוללה הראשית, וחלק גדול מהשריון.
גם לפוליטיקאים אחרים בקונגרס היו חששות מהתוכניות של הצי.
בית הנבחרים סירב לממן אוניות מערכה חדשות לשנת הכספים 1913, אם כי הסנאט יממן שתיים בהצעת החוק המקבילה שלו.
בסופו של דבר הם התפשרו על אונייה אחת, ואוניית המערכה שתהפוך לפנסילבניה אושרה ב-22 באוגוסט 1912. תוכניות האונייה נמסרו לבונים פוטנציאליים ב-20 בדצמבר; ההצעות נפתחו ב-18 בפברואר 1913; והחוזה הוענק למציע הנמוך ביותר, ניופורט ניוז, ב-27 בפברואר 1913 במחיר הנקוב של $7,260,000 ללא שריון או חימוש.
תהליך ההגשה העצמאי הוביל את הצי לתבוע חיסכון של 750,000 דולר, אך העלות הסופית הגיעה למעשה ל-7,800,000 דולר (15,000,000 דולר עם שריון וחימוש).
אריזונה הייתה אוניית המערכה שאושרה לשנת הכספים 1914. מזכיר הצי ג'ורג' וון לנגרקה מאייר ביקש שלוש אוניות מערכה לאותה שנת כספים, תוך ציון המדיניות הקודמת של בניית שתיים בשנה, בתוספת אונייה נוספת כדי לפצות על הרשאת פנסילבניה בלבד בשנה הקודמת, אך בפשרות הקונגרס שוב אושרה רק אוניית מערכה אחת חדשה.
אריזונה קיבלה אישור ב-4 במרץ 1913, אך כדי למנוע עיכוב ממושך בין השתיים, האונייה הוזמנה הרבה יותר מהר, ב-24 ביוני, על ידי מתן החוזה למספנה בבעלות הצי.
פנסילבניה הונחה ב-27 באוקטובר 1913, עם יעדים של ארבעה עשר חודשים עד ההשקה, ושלושים ושניים חודשים עד להשלמתה.
הבונים לא הצליחו לעמוד ביעדים אלו.
פנסילבניה הושקה ב-16 במרץ 1915, שבעה עשר חודשים שלמים לאחר הנחת השדרית, כשהיא השלימה קצת יותר משני שלישים.
אריזונה הושקה ב-19 ביוני 1915, כחמישה עשר חודשים לאחר הנחת השדרית, כאשר היא שקלה כ-.
נעשה שימוש במצלמות קולנוע כדי לצלם את ההשקה כדי לספק נתונים להשקות עתידיות.
לאחר ההשקה שלהן, שתי האוניות עברו את תקופת האבזור הנדרשת וניסויים ימיים.
בניסויים של פנסילבניה, האונייה הגיעה למהירות מרבית של 21.75 קשרים (40.28 קמ"ש), ממוצע של 21.38 קשרים (39.60 קמ"ש), והייתה מסוגלס גם להפליג במשך שתים עשרה שעות במהירות של 21.05 קשרים (38.98 קמ"ש) ברוחות של .
תכונות אלו שימחו את מועצת הבדיקה של הצי, אך Scientific American קוננה על המהירות הנמוכה של האונייה בהשוואה לזו של סדרת אנדראה דוריה האיטלקית, גנגוט הרוסית וקווין אליזבת הבריטית, שלדבריהן (באופן קצת לא מדויק) היו להן מהירויות מרביות של 22.5, 23, ו-25 קשרים, בהתאמה.
פנסילבניה נכנסה לשירות ב-12 ביוני 1916, ואריזונה נכנסה בעקבותיה ב-17 באוקטובר 1916.
פנסילבניה ואריזונה נכנסו לשירות במהלך מלחמת העולם הראשונה, אך לפני כניסת ארצות הברית לצד מדינות ההסכמה.
במהלך השנה הראשונה, האוניות נוקו והוכנו לשירות פעיל מלא.
רק לאחר שביתת הנשק ב-1918 נשלחו שתי אוניות המערכה מסדרת פנסילבניה לאירופה.
אריזונה יצאה ראשונה, עזבה ב-18 בנובמבר והגיעה לפורטסמות' שבבריטניה ב-30. פנסילבניה ליוותה את האונייה ג'ורג' וושינגטון שנשאה את הנשיא האמריקני וודרו וילסון, מעבר לאוקיינוס האטלנטי לוועידת השלום בפריז ב-1919. בשנים 1921 ו-1922, במהלך התקופה שבין המלחמות, שתי האוניות השתתפו במשימה לפרו והועברו לצי האוקיינוס השקט.
פנסילבניה ואריזונה עברו מודרניזציות נרחבות מ-1929 עד 1931; ההוצאה הגיעה בשנת הכספים 1930. כחלק מהבנייה המחודשת, פנסילבניה, שתוכננה כאוניית דגל של צי, הורחב עבורה מגדל הניווט שלה.
תוספות שריון היו מינימליות יחסית מעבר לבליטות נגד טורפדו, שהיו תוספות סטנדרטיות בכל ספינות המלחמה הגדולות בתקופה זו: של שריון נוספו לסיפון המשוריין השני, ולחדר המכונות נוספה מחיצת טורפדו.
מערכת ההנעה של שתי האוניות קיבלה אולי את מרב תשומת הלב.
מערכת הדוודים הוחלפה במלואה בשישה דוודים עם צינורות קטנים וטורבינות חדשות, בחלקה מאוניית המערכה וושינגטון מסדרת קולורדו שבוטלה.
המכונות החדשות אפשרו לאוניות להתקרב למהירות המתוכננת הישנה שלהן של , אפילו עם תוספת הבליטות: פנסילבניה הגיעה למהירות של 20.89 קשרים ואריזונה למהירות של 20.7 קשרים בניסויים בעוצמה מלאה.
לאחר המודרניזציה שלהן, שתי האוניות השתתפו בפעילות הרגילה של הצי, כולל תרגילי בעיות בצי, ולאחר מכן הצטרפו לכל צי האוקיינוס השקט בבסיסם החדש בפרל הארבור, הוואי, לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה באירופה.
שנתיים לאחר מכן, ב-7 בדצמבר 1941, התקיפה היפנית על פרל הארבור הובילה לטביעת אריזונה עם פגיעה ישירה מפצצה במשקל 800 קילוגרם (1,757 ליברות) למחסני התחמושת הקדמיים שלה, מה שגרם לפיצוץ אדיר שהרג 1,177 קצינים ומלחים.
מתוך 1,512 שהיו עליה באותו בוקר.
המתקפה גם פגעה קלות בפנסילבניה, שהייתה במבדוק היבש באותה עת.
שרידיה של אריזונה נוצלו בחלקם מאוחר יותר, והיא כיום אנדרטת מלחמה.
פנסילבניה חזרה לשירות מהר יותר מרבות מאוניות המערכה האחרות שנכחו במהלך המתקפה; היא עזבה ב-20 בדצמבר והייתה בתיקון בסן פרנסיסקו עד 30 במרץ 1942. במשך החודשים הבאים, פנסילבניה הוצבה בחוף המערבי של ארצות הברית, לפני שהוקצתה מחדש לפרל הארבור כאוניית הדגל של הצי לזמן קצר (אוגוסט עד אוקטובר).
לאחר שיפוץ נוסף בסן פרנסיסקו, שנמשך עד פברואר 1943, נשלחה האונייה לסייע לכוחות אמריקאים שפעלו במערכת האיים האלאוטיים.
במהלך תקופה זו, פנסילבניה כמעט נפגעה מטורפדו מהצוללת היפנית I-31, שהוטבעה מאוחר יותר.
בשנה שלאחר מכן, פנסילבניה סיפקה הפגזות חוף במהלך קרבות מקין, קווג'לין, אניווטוק וסאיפאן, יחד עם המערכה באיי פלאו.
האונייה השתתפה גם בנחיתות על לייטה ובקרב מפרץ לייטה.
במהלך תקופה זו, פנסילבניה הייתה נוכחת בקרב האחרון אי פעם בין אוניות מערכה, קרב מצר סוריגאו.
האונייה לא ירתה שום מטח מכיוון שהאוניות היפניות נפגעו או הוטבעו בטווח ארוך, מעבר לשליטה המיושנת של פנסילבניה, אך בטווח של אוניות מערכה אחרות מוכוונות מכ"ם.
בשנת 1945 נשלחה פנסילבניה לשיפוץ נוסף בסן פרנסיסקו, והתותחים בסוללה הראשית שלה, שחוקים מהפגזות החוף התכופות, הוחלפו באלו מנבדה ואוקלהומה.
לאחר השלמת השיפוץ ביולי, הפגיזה האונייה את האי ווייק ב-1 באוגוסט בדרך לאוקינאווה, שם נפגעה על ידי טורפדו שהוטל מהאוויר.
הוא פגע ליד ציר המדחף הימני, הרג עשרים איש והפיל שלושה מארבעת צירי האונייה.
אזור זה היה חיוני, והאטמים שנפתחו סביב הצירים הובילו לכמויות גדולות של הצפות שכמעט הטביעו את אוניית המערכה.
פנסילבניה נגררה למים רדודים יותר, שם בוצעו תיקונים מקומיים.
הפעולה האחרונה של האונייה הייתה ירי לעבר קמיקזה ב-13 באוגוסט; לאחר מכן היא נגררה לגואם החל מ-18 באוגוסט, שם בוצעו תיקונים זמניים, לפני שנשלחה למספנת הצי בפיוג'ט סאונד לפתרון קבוע יותר.
פנסילבניה הגיעה לפיוג'ט סאונד ב-24 באוקטובר, אם כי לא בלי הרבה צרות שנגרמו מעבודות תיקון זמניות.
אוניות המערכה מסדרת לונדון הייתה קבוצה של חמש אוניות מערכה פרה-דרדנוט שנבנו עבור הצי המלכותי הבריטי בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 ותחילת העשור הראשון של המאה ה-20. הסדרה כללה את לונדון, באלוורק, ונראבל, קווין ופרינס אוף ויילס.
האוניות של סדרת לונדון היו דומות מאוד לסדרת פורמידבל הקודמת, כשההבדלים העיקריים היו פריסת השריון שלהן.
הן היו חמושות בסוללה של ארבעה תותחי והייתה להם מהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש).
לעיתים מתייחסים אליהן כאל חלק מסדרת פורמידבל בשל הדמיון ביניהן, או כסדרה של שלוש אוניות, כאשר השתיים האחרונות מהוות סדרה נפרדת, סדרת קווין.
חמש האוניות נבנו בין 1898 ל-1904 במספנות פורטסמות', דבונפורט וצ'טם.
כל חמש אוניות הסדרה שירתו עם צי הים התיכון בתחילת דרכן; שנות השלום שלהם היו חסרות אירועים, מלבד התנגשויות מקריות עם אוניות אחרות.
החל משנת 1907, הצי המלכותי החל להעביר את האוניות חזרה למים הביתיים, שם שירתו בזמנים שונים עם צי הבית, צי התעלה והצי האטלנטי.
בשנים 1912–1913, לונדון שימשה לבדיקת השימוש ברמפת שיגור למטוסים מספינות.
עד 1912, כל חמש אוניות הסדרה הועברו לשייטת אוניות המערכה החמישית, צי הבית, שם הן נשארו במהלך פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914. לאחר כניסתה של בריטניה למלחמה באוגוסט, ליוו האוניות את חיל המשלוח הבריטי לצרפת.
ונראבל הפגיזה חיילים גרמנים באוקטובר ואילו באלוורק הושמדה בפיצוץ מקרי של מחסן תחמושת בנובמבר.
החל ממרץ 1915, החלו להעביר את אוניות הסדרה לונדון לים התיכון כדי להשתתף במערכת הדרדנלים; לונדון, קווין ופרינס אוף ויילס תמכו בנחיתה במפרץ אנזא"ק באפריל, אך הן הוסרו במאי כדי לחזק את הצי האיטלקי שחוסם את הצי הראשי של הצי האוסטרו-הונגרי בים האדריאטי.
במקביל, ונראבל הועברה לדרדנלים, שם תמכה בכוחות מדינות ההסכמה לחוף באוגוסט לפני שנשלחה גם לים האדריאטי בסוף השנה.
קווין הוסבה לספינת בסיס בסוף 1916 ולונדון וונראבל נסוגו לבריטניה, שם הוצאו משירות ולאחר מכן הוסבו למקשת וספינת מחסן, בהתאמה.
פרינס אוף ויילס הפכה לספינת בסיס ב-1917. כל ארבע האוניות נמכרו בסופו של דבר לגרוטאות ב-1920 והתפרקו בין 1920 ל-1922.
עבור תוכנית הבנייה של 1898, הצי המלכותי החליט לבנות שלוש אוניות מערכה נוספות כדי להתמודד עם בניית הצי הרוסי; אלה הפכו לאוניות הראשונות בסדרת לונדון.
שלוש האוניות הללו נבנו לפי תכנון המבוסס באופן הדוק על סדרת פורמידבל הקודמת, מתוך צורך להתחיל בבנייה מהר ככל האפשר בתגובה לאוניות הרוסיות החדשות.
עיצוב חדש שהיה אז בפיתוח, שיהפוך לסדרת דאנקן, עלול להתעכב כדי לאפשר לצוות העיצוב להמשיך בעבודתו.
הדמיון שלהן לסדרת פורמידבל הוביל כמה היסטוריונים, כמו טוני גיבונס, להתייחס אליהם כתת-סדרה פשוטה של סדרת פורמידבל, אם כי בדרך כלל מתייחסים אליהם כאל סדרה נפרדת.
כדי להוסיף לבלבול, כמה היסטוריונים כמו ר.
בארט מתייחסים לאוניות כאל סדרת באלוורק.
ההבדל העיקרי בין סדרת לונדון לסדרת פורמידבל היה שריון סיפון דק יותר, סידור הגנה צדדי מתוקן בחרטומים שלהן, ועוד כמה שינויים בפרטים בתוכנית השריון, וההדחק הנמוך יותר כתוצאה מכך.
נבנו שתי אוניות נוספות מסדרת לונדון, פרינס אוף ויילס וקווין, שהיו זהות לשאר אוניות הסדרה לונדון, פרט לכך שהיו להן סוללות פתוחות של תותחי 12 פאונד שהותקנו בשטח הפתוח על הסיפון העליון באמצע האונייה והן היו עם הדחק נמוך יותר.
שתי האוניות הללו הוזמנו להשלים קבוצה מלאה של שמונה אוניות דומות בין סדרות פורמידבל ללונדון.
קווין ופרינס אוף ויילס הונחו לאחר אוניות המערכה מסדרת דאנקן שנבנו לאחר הסדרות פורמידבל ולונדון, והושלמו גם לאחר אוניות הסדרה דאנקן.
הן נחשבות בדרך כלל לחלק מסדרת לונדון, אך ההבדל בהרכבת תותחי ה-12 פאונד שלהם, ההדחק הנמוך יותר, ובנייתן המאוחרת יותר מזו של סדרת דאנקן, הובילו כמה מחברים לראות בהם סדרה נפרדת מסדרות פורמידבל ולונדון.
האחרונה מבין האוניות שהוזמנה, פרינס אוף ויילס, הייתה אוניית המערכה האחרונה שמנהל הבנייה הימית, סר ויליאם הנרי וייט, החזיק באחריות התכנון הבלעדית עליה.
היא גם הייתה האחרונה מבין עשרים ותשע אוניות המערכה של הסדרות מג'סטיק, קאנופוס, פורמידבל, לונדון ודאנקן, שהוזמנו בין 1895 ל-1904, אשר התבססו כולן על העיצוב היחיד והסטנדרטי של מג'סטיק והגיעו לפיתוחם הסופי בקווין ופרינס אוף ויילס.
אוניות הסדרה היו באורך בין הניצבים ואורך כולל של .
הייתה להם רוחב של ושוקע של .
ההדחק של שלוש האוניות הראשונות היה בתפוסה סטנדרטית ועד במעמס מלא, בעוד ההדחק של קווין ופרינס אוף ויילס היה בתפוסה סטנדרטית ו במעמס מלא.
היו להן שני תרני מוט מצוידים בצמרות לחימה; כל חלק עליון נשא זרקור, וארבעה זרקורים נוספים הותקנו על הגשרים הקדמיים והאחוריים.
גופי האוניות חולקו עם מחיצות אורכיות שהיו אמורות לאפשר הצפה נגדית כדי לקזז נזקים תת-מימיים, אך הציוד הדרוש להצפה מהירה של תאים לא היה מספיק, כפי שהיה אופייני לתכנונים בריטיים רבים של פרה-דרדנוטים.
הצוות הסטנדרטי שלהם מנה 714 קצינים ומלחים, אם כי זה השתנה במהלך הקריירה שלהן.
במהלך הקריירה שלהן לפני המלחמה, הצוות הכולל שלהם נעה בין 724 ל-768, אם כי בזמן ששימשו כאוניית הדגל של צי הים התיכון ב-1908, הצוות של קווין מנה 803, כולל צוות הפיקוד; לאחר שהצטמצמה לספינת בסיס בשנת 1918, הצוות של ונראבל מנה 361 בלבד.
באוניות הותקנו מערכות טלגרפיה אלחוטיות מסוג 1, שהוחלפו במערכות מסוג 2 בשנים 1909–1910. האוניות נשאו מספר סירות קטנות שהשתנו במהלך הקריירה שלהן, כולל מגוון של סירות קיטור ומפרשים, סירות מנוע, קאטרים, סירות משוטים, ציידי לווייתנים ורפסודות.
קיטור למנועים סופק על ידי עשרים דוודי בלוויל, מלבד קווין, שקיבלה שלושה עשר דוודי Babcock & Wilcox.
התנסויות שליליות עם דוודי בלוויל על סיפון האוניות מסדרת פורמידבל הובילו להחלטה לנטוש את הטיפוס לטובת דוודי Babcock & Wilcox בזמן שקווין ופרינס אוף ויילס עדיין היו בבנייה.
הדוודים החדשים דרשו שינוי בחדרי הדוודים; פרינס אוף ויילס הייתה אמורה לקבל את הדוודים החדשים, אך בניית האונייה התקדמה רחוק מדי עד שהתקבלה ההחלטה להחליף את דוודי בלוויל.
תותחים אלו הוצבו בצריחי BVI בברבטות עגולות שאפשרו טעינה או הגבהה מסביב, למעט ונראבל, שהחזיקה במקום זאת צריחי BVII.
לשני סוגי הצריחים היה טווח גובה מ-5 מעלות עד 13.5 מעלות.
צריחי ה-BVI דרשו מהתותחים לחזור ל-4.5 מעלות לטעינה, בעוד צריחי BVII אפשרו טעינה בכל זווית.
האוניות נשאו גם סוללה משנית של שנים עשר תותחי / 45 קליבר Mark VII שהותקנו בקזמטים, שקיבלו 200 פגזים לכל תותח.
לתותחים הייתה מהירות לוע של והם יכלו לחדור 6 אינץ' של שריון קרופ בטווח של .
להגנה מטווח קרוב נגד ספינות טורפדו, שלוש האוניות הראשונות נשאו 16 תותחי 12 פאונד בצריחי ציר עם 300 פגזים לכל תותח.
לקווין ולפרינס אוף ויילס היו 14 מהתותחים.
לכל האוניות היו גם שישה תותחי 3 פאונד, שני תותחי שדה 12 פאונד ושני מקלעים.
כמקובל באוניות מערכה של התקופה, הן צוידו גם בארבע צינורות טורפדו 18 אינץ' (457.2 מ"מ) שקועים בגוף; אלה הונחו על צד הרוחב, שניים לצד כל ברבטה.
הייתה להם חגורת שריון בעובי בחלק העיקרי של החגורה; המחיצה הרוחבית בקצה האחורי של החגורה הייתה בעובי .
לפני הברבטה, החגורה צומצמה ל-, ואז הצטמצמה ל-, ואז ל-, ולבסוף ל- בקצה הקיצוני של החרטום.
דפנות צריחי הסוללה העיקרית שלהן היו בעובי , ובניגוד לסדרות אוניות מערכה קודמות שהיו להן צריחים מעוקלים, ללונדון היו צריחים שטוחי חזית.
גגות הצריח היו בעובי .
הצריחים ישבו על גבי ברבטות בעובי , וסוללת הקזמטים הייתה מוגנת בשריון בעובי 6 אינץ' מפלדת קרופ; לקזמטים היה שריון בעובי 2 אינץ' של פלדה בצדדים ובגבם.
למגדל הניווט הקדמי של האוניות היו דפנות בעובי , ואילו למגדל האחורי היו דפנות בעובי 3 אינץ'.
האוניות הותקנו בשני סיפוני שריון, בעובי , בהתאמה.
לאוניות הסדרה היו קריירות חסרות אירועים בזמן שלום.
לונדון וקווין היו מעורבות בהתנגשויות עם ספינות סוחר בשנים 1912 ו-1909, בהתאמה, ופרינס אוף ויילס נפגעה בטעות על ידי הצוללת צה"מ C32, אך אף אחת מאוניות המערכה לא נפגעה באופן משמעותי.
במהלך הקריירה שלהן בזמן שלום, האוניות עברו שיפוץ שוב ושוב ובוצעו בהן שינויים קלים, כולל שינויים בחימוש הקל שלהן, הוספת זרקורים והתקנת בקרת אש ומערכות אלחוטיות משופרות.
לונדון שימשה בניסוי תעופה על האונייה בשנים 1912–1913.
כל חמש האוניות גויסו כחלק משייטת אוניות המערכה החמישית בכניסתה של בריטניה למלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914. הן התבססו בתחילה בתעלת למאנש, והן עזרו ללוות את חיל המשלוח הבריטי מעבר לתעלה באוגוסט.
ונראבל נשלחה להפגיז עמדות גרמניות לאורך חופי פלנדריה באוקטובר, בעוד קווין נותקה זמנית כדי להישמר מפני התקפת שייטת גרמנית שהיו עליה שמועות.
ב-26 בנובמבר, באלוורק הושמדה בטעות על ידי פיצוץ פנימי, כנראה תוצאה של נוהלי טיפול לא תקין בתחמושת.
ארבע אוניות הסדרה שנותרו בחיים נשארו בתעלה, ולא ראו פעולות נוספות עד תחילת 1915, כאשר בתחילת מרץ, הוחזרה ונראבל לחוף פלנדריה כדי להפגיז עמדות גרמניות, מה שעשתה עד מאי אותה שנה.
במקביל, לונדון, קווין ופרינס אוף ויילס נשלחו לדרדנלים, שם היו אמורים להצטרף למערכת גליפולי נגד האימפריה העות'מאנית.
שלוש אוניות המערכה הצטרפו לשייטת הבריטית והצרפתית לנחיתות בכף הלס ובמפרץ אנזא"ק, שנערכו ב-25 באפריל.
שלוש האוניות תמכו בנחיתה של הבריגדה האוסטרלית השלישית במפרץ אנזא"ק.
במהלך הנחיתה, לונדון, קווין ופרינס אוף ויילס סיפקו אש חיפוי כאשר חיילי האנזא"ק התקדמו פנימה וסייעו בדיכוי הארטילריה העות'מאנית.
במאי, הוקצו שלוש הספינות לשייטת המנותקת השנייה, שאורגנה ב-1915 כדי לתגבר את הצי האיטלקי מול הצי האוסטרו-הונגרי בים האדריאטי.
בחודש מאי הועברה ונראבל מהתעלה לדרדנלים; היא תמכה בנחיתת כוחות מדינות ההסכמה לחוף באוגוסט, לפני שהוחזרה באוקטובר והועברה לשייטת המנותקת השנייה בדצמבר.
בסוף 1916, קווין הוסבה לספינת מחסן כדי לתמוך במחסום אוטרנטו; היא פורקה בהדרגה במהלך השנה שלאחר מכן, כשהתותחים נשלחו לחוף כדי לחזק את הלחימה הארטילרית האיטלקית בצפון איטליה.
כמו כן, בסוף 1916, לונדון וונראבל חזרו לבריטניה, שם הוצאו משירות.
בפברואר 1917, פרינס אוף ויילס גם הוחזרה לבריטניה, שם היא הופחתה לספינת בסיס.
מפברואר עד אפריל 1918, לונדון הוסבה למקשת, והיא פעלה בתפקיד זה למשך שארית המלחמה.
במקביל, ונראבל הפכה לספינת בסיס התומכת במקשות בים הצפוני.
אף אחת מהאוניות ששרדו לא נשארה בשירות זמן רב לאחר תום המלחמה.
ונראבל הייתה הראשונה שהוצאה משירות, בדצמבר 1918 מיד לאחר המלחמה.
לונדון צומצמה לספינת בסיס בינואר 1919 והוקצתה לצי השלישי.
קווין חזרה לבריטניה באפריל 1919, שם הועמדה למכירה במאי יחד עם ונראבל.
קווין ופרינס אוף ויילס נמכרו בשנת 1920 ונגרטו בשנה שלאחר מכן בבריטניה.
לונדון נשארה בשירות עד ינואר 1920 ובמרץ גם הועמדה למכירה; היא וונראבל נמכרו ביוני אותה שנה, ובסופו של דבר נגרטו בגרמניה ב-1922.
אוניית המערכה היפנית מיקאסה נבנתה גם היא בעיצוב של סדרת פורמידבל ששונה, וההבדל העיקרי היה תוספת של עוד זוג תותחים 6 אינץ'.
אוניות המערכה מסדרת פורמידבל הייתה קבוצה של שלוש אוניות מערכה פרה-דרדנוט שתוכננו על ידי סר ויליאם וייט ונבנו עבור הצי המלכותי הבריטי בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19. הסדרה כללה את פורמידבל, אירזיסטיבל, ואימפלייסבל.
הן היו חמושות בסוללה של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) והייתה להם מהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש), והן סימנו את האימוץ של שריון קרופ בעיצובי אוניות מלחמה בריטיות.
הסדרה היוותה את הבסיס לסדרת לונדון הכמעט זהה של חמש אוניות, ואוניות אלו נכללות לעיתים בסדרת פורמידבל.
פורמידבל, אירזיסטיבל ואימפלייסבל נבנו בין 1898 ל-1901 במספנות פורטסמות', צ'טם ודבונפורט, בהתאמה.
כל שלוש האוניות שירתו בצי הים התיכון בתחילת הקריירה שלהן, לפני שחזרו למים הבריטים בסוף המאה ה-19 לתפקיד בצי הבית, צי התעלה והצי האטלנטי.
עד 1912, כל שלוש האוניות הוקצו לשייטת אוניות המערכה החמישית, צי הבית, שם הן שהו עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914. הן סיירו בתעלת למאנש בחודשים הראשונים של המלחמה וליוו ספינות חיילים שנשאו יחידות של חיל המשלוח הבריטי ויחידות אחרות של הצבא הבריטי מעבר לתעלה לצרפת.
בליל 31 בדצמבר 1914 - 1 בינואר 1915 בזמן סיור בתעלה, נתקלה השייטת החמישית בצוללת גרמנית שטרפדה והטביעה את פורמידבל.
אירזיסטיבל נשלחה למערכת הדרדנלים בפברואר 1915, ולאחר שהשתתפה בשורה של התקפות על ביצורי החוף העות'מאניים, היא פגעה במוקש ימי וטבעה.
אימפלייסבל, האונייה היחידה ששרדה מהסדרה, הצטרפה למבצעים בדרדנלים במרץ 1915 והשתתפה במהלך הנחיתות בכף הלס באפריל.
מאוחר יותר היא נסוגה, תחילה במאי 1915 כדי לתגבר את הצי האיטלקי ששמר על הים האדריאטי ולאחר מכן לסלוניקי בנובמבר אותה שנה.
לאחר שהוחזרה לבריטניה ביולי 1917, היא הוסבה לספינת בסיס ושימשה לתמיכה בפטרול הצפוני.
לאחר המלחמה היא נמכרה לגריטה ב-1921 ופורקה ב-1922.
עבודת התכנון על מה שהפך לסדרת פורמידבל החלה בפגישה של מועצת האדמירליות ב-3 במאי 1897, שבה נדונו הפרמטרים הכלליים של הסדרה החדשה.
צוות התכנון קבע שניתן לבנות אונייה חדשה שתשלב את ההתקדמות של סדרת קאנופוס - כלומר, שריון קרופ ומנועים משופרים ודוודי צינור מים - על גוף גדול יותר כמו סדרת מג'סטיק מבלי להגדיל את ההדחק ושמירה על אותה מהירות כמו סדרת קאנופוס.
מנהל הבנייה הימית, ויליאם הנרי וייט, סיפק שתי אפשרויות עיצוב, שתיהן גרסאות המבוססות על הצורה הבסיסית של סדרת מג'סטיק.
לשתי הגרסאות הייתה סוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ', חגורת שריון בעובי , ומהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש).
ההבדל העיקרי בין העיצובים היה מספר התותחים המשניים; לראשון היו 12 תותחי ובשני היו ארבעה עשר מהתותחים.
וייט העדיף את גרסת 14 התותחים, אם כי הקונצנזוס של הדירקטוריון היה ש-12 תותחים מספיקים, על בסיס ששני התותחים הנוספים יגדשו את הסיפון העליון, היכן שהם היו ממוקמים, והיו מגדילים את גודל הצוות יותר מדי.
בנוסף, סוללה משנית של שנים עשר תותחים נחשבה מספיקה בהשוואה לרוב אוניות המערכה הזרות האחרות.
ובעוד גידול בכוח ההתקפי היה מתקבל בברכה, חברי הדירקטוריון החליטו שהחיסכון במשקל שהושג מהשמטת שני התותחים יכול לשמש לחיזוק שריון האוניות, שאותו העדיפו בתקופה שבה התותחים הימיים הופכים לחזקים יותר ויותר.
הדירקטוריון אימץ את גרסת 12 התותחים, יחד עם בקשה להגדיל את חגורת השריון ל-.
השריון העבה יותר הגדיל את ההדחק ל-15,000 טונות.
הדירקטוריון ביקש מווייט להכין שרטוטים לעיצוב החדש הזה ב-19 ביוני.
דגם נוצר עד 17 באוגוסט, ואיפשר לצוות התכנון לחדד את צורת הגוף.
הצוות חתך את קורות המילוא מקדימה ומאחורה, מה שהפך את הכלים לשימושיים יותר.
בשל הדמיון בין הסדרות, כמה היסטוריונים, כמו טוני גיבונס, מהתייחסים לסדרת לונדון כתת-סדרה פשוטה של סדרת פורמידבל, אם כי בדרך כלל מתייחסים אליהם כאל סדרה נפרדת.
חמש האוניות מסדרת לונדון נבדלו מסדרת פורמידבל במערך ההגנה שלהן, אשר נטש את המחיצה המשוריינת הקדמית לטובת חגורת שריון שנמשכה עד לגבעול.
בלי קשר, העיצוב של סדרת פורמידבל סיפק את הבסיס לחמש האוניות מסדרת לונדון שהוזמנו במסגרת תוכנית 1898. הפרה-דרדנוט הבריטית היחידה שנותרה, אוניית המערכה היפנית מיקאסה נבנתה גם היא בעיצוב מעט שונה, ההבדל העיקרי הוא תוספת של עוד זוג תותחי 6 אינץ'.
אוניות הסדרה היו באורך 400 רגל (122 מטרים) בין הניצבים, אורך של בקו המים, ואורך כולל של .
רוחב האוניות היה והשוקע היה בְּרֵיק ו- בְּטָעוּן.
ההדחק הסטנדרטי של האוניות היה וההדחק המרבי היה .
הבולט של האוניות היה מקדימה, באמצע האונייה, ו- מאחור.
היו להם שני תרני מוט מצוידים בדוכניות ירי; כל חלק עליון נשא זרקור, וארבעה זרקורים נוספים הותקנו על הגשרים הקדמיים והאחוריים.
גודל הצוות שלהם השתנה במהלך הקריירה שלהם; לאירזיסטיבל היה צוות של 788 קצינים ומלחים בשנת 1901, ובשנת 1910, לפורמידבל היה צוות של 711. לאחר שהוצאה משירות פעיל ב-1917, לאימפלייסבל היה צוות של 361 בלבד.
האוניות נשאו מספר סירות קטנות שהשתנו במהלך הקריירה שלהן, כולל מגוון של סירות קיטור ומפרשים, סירות מנוע, קאטרים, סירות משוטים, ציידי לווייתנים ורפסודות.
הדוודים של כל אונייה חולקו לשלושה חדרי דוודים והם פלטו את העשן לשתי ארובות הממוקמות באמצע האונייה.
הדוודים התגלו כבעייתיים בשירות, כאשר כל שלוש אוניות הסדרה חוו איתם בעיות, במיוחד כשהאוניות התיישנו, בין 1909 ל-1914. לאוניות הסדרה הייתה מהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש) מ-15,000 כוחות סוס (11,000 קילוואט).
האוניות נשאו בדרך כלל 900 טונות של פחם עבור הדוודים, אך היו בעלות קיבולת כוללת של 1,920–2,000 טונות, שהעניקו להן טווח שיוט של 5,100 מיילים ימיים (9,400 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
אוניות הסדרה נשאו ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)/ 40 קליברים Mark IX מותקנים בצריחי תותחים לפני ומאחורי המבנה העילי.
אוניות סדרת פורמידבל היו הראשונות לשאת את התותחים הללו, שהציגו מספר שיפורים בהשוואה לתותחי Mk VIII הקודמים ששימשו באוניות מערכה ישנות יותר, כולל עיצוב קנה חזק יותר ומהירות לוע גבוהה יותר.
תותחים אלו הוצבו בצריחי BVI בברבטות עגולות שאפשרו טעינה או צידוד ב-360 מעלות, למעט אירזיסטיבל, שהחזיקה במקום זאת צריחי BVII.
לשני סוגי הצריחים היה טווח הגבהה מ-5 מעלות עד 13.5 מעלות.
צריחי ה-BVI דרשו מהתותחים לחזור לזווית של 4.5 מעלות לטעינה, בעוד צריחי BVII אפשרו טעינה בכל זווית.
בזווית ההגבהה המקסימלית שלהם, לתותחים היה טווח של 15,300 יארד (14,000 מטרים).
לתותחים היה קצב אש של ירייה אחת כל שמונים שניות.
האוניות נשאו גם סוללה משנית של שנים עשר תותחי 6 אינץ' (152 מילימטרים)/ 45 קליברים Mark VII שהותקנו בבתי תותחים, שקיבלו 200 פגזים לכל תותח.
לתותחים הייתה מהירות לוע של 2,536 רגל לשנייה (773 מטר לשנייה) והם יכלו לחדור 6 אינץ' של שריון קרופ בטווח של 2,500 יארד (2,300 מטרים).
זווית ההגבהה המקסימלית הייתה 14 מעלות, מה שאפשר לתותחים לירות למטרות עד 12,000 יארד (11,000 מטרים).
להגנה מטווח קרוב נגד ספינות טורפדו הן נשאו עשרה תותחי 12 פאונד עם 300 פגזים לכל תותח ושישה תותחי 3 פאונד עם 500 פגזים לכל תותח.
כמקובל באוניות מערכה של התקופה, הן צוידו גם בארבע צינורות טורפדו 18 אינץ' (457 מ"מ) שקועים בגוף.
אוניות הסדרה עשו שימוש נרחב יותר בפלדת קרופ בהשוואה לסדרת קאנופוס הקודמת, כאשר רוב שריון הצד שלהן מורכב מהפלדה החזקה יותר.
הייתה להם חגורת שריון בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים) שנפרסה מהברבטה הראשית של הסוללה הקדמיה אל הברבטת האחוריה; המחיצות הרוחביות בשני קצות החגורה היו בעובי 9 אינץ' מקדימה ובעובי מאחורה.
החגורה נמשכה ממפלס הסיפון הראשי ( מעל קו המים) עד מתחת לקו המים.
ציפוי הצד של האוניות לפני החגורה היה בעובי , בעוד שמאחורי החגורה הוא היה רק בעובי .
האוניות הותקנו עם שני סיפוני שריון; הראשון היה סיפון שטוח שהיה בעובי , מעל הסיפון הראשי, שהיה בעובי 2 אינץ' בחלק השטוח ועלה מעט ל-3 אינץ' בצדדים המשופעים, שם הוא התחבר לחגורת השריון.
החזיתות והדפנות של צריחי הסוללה הראשיים של האוניות היו בעובי - מופחת מעט בהשוואה לאוניות קודמות כדי להכיל את חגורת השריון הכבדה יותר - מאחור.
גגות הצריח היו בעובי 3 אינץ'.
הצריחים ישבו על גבי ברבטות בעובי 12 אינץ', אם כי שריון הברבטות של אירזיסטיבל הצטמצם בעובי ל-10 אינץ' מאחורי החגורה.
מעל החגורה הראשית הייתה רצועת שריון שהגנה על בתי התותחים, בעובי 6 אינץ'; מאחורי בתי התותחים, מחיצה פנימית בעובי הגנה על פנים האונייה.
לצריח הניתוב הקדמי של האוניות היו דפנות בעובי 10–14 אינץ' (254–356 מילימטרים), עם צינור תקשורת מתחת למגדל בעל הגנת שריון של עבה.
לצריח הניתוב האחורי היו דפנות בעובי 3 אינץ' עם צינור תקשורת בעל הגנת שריון בעובי 3 אינץ'.
+נתוני בנייה שם האונייה המספנה הונחה הושקה כניסתה לשירות פורמידבל מספנת פורטסמות' 21 במרץ 1898 17 בנובמבר 1898 ספטמבר 1901 אירזיסטיבל מספנת צ'טם 11 באפריל 1898 15 בדצמבר 1898 אוקטובר 1901 אימפלייסבל מספנת דבונפורט 13 ביולי 1898 11 במרץ 1899 יולי 1901
לאוניות הסדרה היו תקופות שירות חסרות אירועים בזמן שלום.
כל שלוש אוניות הסדרה שירתו עם צי הים התיכון כתחנה ראשונה; ב-1908, פורמידבל ואירזיסטיבל הוחזרו לצי התעלה, אם כי הראשונה נשארה שם רק שנה, עברה לצי הבית וזמן קצר לאחר מכן לצי האטלנטי ב-1909. באותה שנה הצטרפה אימפלייסבל לאוניית האחות שלה בצי האטלנטי.
בין 1911 ל-1912, כל שלוש האוניות הוקצו לשייטת אוניות המערכה החמישית של צי הבית, שם הן נשארו עד סוף השירות שלהן בזמן שלום.
במהלך השירות שלהן בזמן שלום, האוניות עברו שיפוץ שוב ושוב ובוצעו בהן שינויים קלים, כולל שינויים בחימוש הקל שלהן, הוספת זרקורים והתקנת בקרת אש ומערכות אלחוטיות משופרות.
כל שלוש האוניות גויסו כחלק משייטת אוניות המערכה החמישית בכניסתה של בריטניה למלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914. הן התבססו בתחילה בתעלת למאנש, ועזרו ללוות את חיל המשלוח הבריטי ולאחר מכן את גדוד הנחתים של פורטסמות' מעבר לתעלה באוגוסט.
באוקטובר נותקה אימפלייסבל באופן זמני כדי להגן מפני התקפת שייטת גרמנית.
מעט אחרי חצות ב-1 בינואר 1915, פורמידבל טורפדה והוטבעה על ידי הצוללת U-24 הגרמנית ליד פורטלנד ביל בזמן סיור בתעלה.
רוב צוות האונייה — 35 קצינים ו-512 מלחים - נהרגו בטביעה.
בחודש שלאחר מכן, נשלחה אירזיסטיבל למזרח הים התיכון כדי להצטרף למערכת הדרדנלים נגד האימפריה העות'מאנית.
היא השתתפה בהתקפות חוזרות ונשנות כושלות על ההגנות העות'מאניות השומרות על הכניסה לדרדנלים במהלך פברואר ומרץ.
במהלך התקפה אנגלו-צרפתית גדולה על ביצורי החוף ב-18 במרץ, אירזיסטיבל פגעה במוקש ימי וטבעה, אם כי רוב הצוות שלה פונה; בערך 150 אנשי צוות נהרגו בקרב האחרון שלה.
אימפלייסבל הצטוותה להצטרף למערכת הדרדנלים במרץ 1915, והיא הגיעה זמן קצר לאחר אובדן אירזיסטיבל.
היא תמכה בנחיתות בכף הלס ובמפרץ אנזא"ק, תחילת החלק היבשתי של מערכת גליפולי.
ביום ההתקפה, 25 באפריל, האונייה יצאה אל חוף X בכף הלס, והפגיזה את ההגנות העות'מאניות כשהחיילים עלו לחוף.
מתוך הכרה בתמיכה הקריטית שהיא סיפקה לכוחות בזמן שהם תקפו עמדות עות'מאניות, הם כינו את אתר הנחיתה "חוף אימפלייסבל".
היא המשיכה לתמוך בכוחות הקרקע עד חודש מאי, כולל במהלך הקרבות הראשון והשני על קריתיה.
במאי, היא שובצה לשייטת המנותקת השנייה, שאורגנה ב-1915 כדי לתגבר את הצי האיטלקי מול הצי האוסטרו-הונגרי בים האדריאטי.
בנובמבר היא הועברה שוב, הפעם לשייטת המנותקת השלישית, שבסיסה בסלוניקי, יוון.
האונייה הוחזרה לבריטניה ביולי 1917, לאחר מכן הוסבה לספינת בסיס עבור הסיורים הצפוניים.
אימפלייסבל נמכרה בסופו של דבר לגרוטאות ב-1921 ונגרטה בשנה שלאחר מכן בגרמניה.
אוניות המערכה מסדרת קאנופוס הייתה קבוצה של שש אוניות מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי שנבנו בשנות ה-90 של המאה ה-19 המאוחרות.
האוניות תוכננו על ידי מנהל הבנייה הימית, ויליאם וייט, לשימוש בתחנת סין.
הסדרה כללה את קאנופוס, האונייה המובילה, גלורי, אלביון, אושן, גוליית וונג'נס.
הסדרה הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחים נטעני מכנס 12 אינץ' Mk VIII וסוללה משנית של שנים עשר תותחים מהירי ירי 6 אינץ'.
בהשוואה לסדרת מג'סטיק, סדרת קאנופוס הייתה קטנה יותר, מהירה יותר ומשוריינת פחות, אם כי הסדרה נבנתה עם שריון קרופ חדש וחזק יותר, שהיה יעיל יותר מפלדת הארווי ששימשה בסדרת מג'סטיק.
בנוסף לפלדת קרופ, האוניות אימצו גם מספר שינויים אחרים, כולל דוודי צינור מים, ארובות בשורה, וחגורת שריון באורך מלא.
שש האוניות מסדרת קאנופוס שירתו בחו"ל במשך רוב הקריירה המוקדמת שלהן, וכל שש האוניות שירתו בתחנת סין בתחילת המאה ה-20. בנוסף, קאנופוס שירתה בתקופה זו גם בצי הים התיכון.
בשנת 1905, לאחר חתימת הברית האנגלו-יפנית, הוציא הצי המלכותי את רוב יחידותיו הכבדות מהמזרח הרחוק, ושש אוניות הסדרה חזרו לבריטניה, ושירתו תקופה בציי הבית, התעלה והאטלנטי עד 1908. מאז ועד 1910, רוב האוניות שירתו בצי הים התיכון, ולאחר מכן הועברו למילואים או לתפקידים משניים אחרים.
עם כניסתה של בריטניה למלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, האוניות גויסו כשייטת אוניות המערכה השמינית, אך הן פוזרו במהירות לתחנות אחרות, ושימשו כספינות שמירה וליווי שיירות.
קאנופוס השתתפה במצוד אחר שייטת מזרח אסיה הגרמנית, שהגיע לשיאו בקרב איי פוקלנד בדצמבר 1914. בתחילת 1915, רוב האוניות נשלחו למזרח הים התיכון כדי להשתתף במערכת הדרדנלים נגד האימפריה העות'מאנית.
במהלך פעולות אלו, אושן וגוליית הוטבעו, במרץ ובמאי 1915, בהתאמה.
קאנופוס ואלביון הוצאו משירות פעיל ב-1916, ולאחר מכן שימשו כספינות בסיס.
גלורי שירתה כאוניית הדגל של שייטת צפון רוסיה הבריטית, בעוד שוונג'נס נטלה חלק בפעולות מול מזרח אפריקה הגרמנית ב-1916. לאחר המלחמה, כל ארבע אוניות הסדרה ששרדו נגרטו במהירות בתחילת שנות ה-20.
עבודת התכנון על סדרת קאנופוס החלה במרץ 1895, כאשר ויליאם הנרי וייט, מנהל הבנייה הימית, הציג בפני מועצת האדמירליות את העיצוב של סדרת פוג'י היפנית שנבנו אז בבריטניה.
אוניות אלו, שהתבססו על סדרת רויאל סובריין הבריטית, ייצגו עלייה ניכרת בכוח הימי היפני במזרח אסיה, ווייט טען כי יידרשו אוניות מערכה חזקות יותר בתחנת סין כדי להתמודד מולן.
הוא גם הציע שהעיצוב החדש יוכל לעבור בתעלת סואץ כדי לצמצם את זמן ההפלגה בין אירופה לאסיה.
מועצת המנהלים הסכימה, וב-13 במאי פגשה שוב את וייט כדי לספק את דרישותיהם עבור האוניות החדשות.
יומיים לאחר מכן, וייט העביר את הפרמטרים של האוניות לצוות שלו, יחד עם הנחיות להכין עיצוב מתאים במהירות האפשרית.
לאוניות החדשות היה בולט שווה לזה של אוניית המערכה אה"מ סנטוריון, אותה סוללה ראשית כמו סדרת מג'סטיק, סוללה משנית של עשרה תותחי , מהירות וקיבולת דלק כמו אוניית המערכה מדרג ב' רינואון, וחגורת שריון בעובי 6 אינץ'.
וייט וצוותו הכינו סקיצה עיצובית ראשונית ב-23 במאי, אותה הגישו לאדמירליות.
כלי שיט זה היה אמור לשאת את הסוללה שצוינה של ארבעה תותחי ועשרה תותחי 6 אינץ' בהדחק של .
המהירות הייתה אמורה להיות מ-.
עבודה נוספת לשיפור העיצוב נמשכה, ונוצרו שלוש גרסאות: "A", "B" ו-"C".
"A" הפחית מעט את ההדחק ל-, אבל שמר על אותו חימוש ומהירות.
"B" היה דומה בגדול לעיצוב המקורי, אך הוסיף שני תותחי 6 אינץ', ו-"C" היה מעט יותר קטן, בנוסח "A", אך הסוללה המשנית שלו כללה שמונה תותחי 6 אינץ' ושמונה תותחי .
שלוש הגרסאות הוגשו לאדמירליות בתחילת אוקטובר; ב-9 באוקטובר, המועצה שלחה את תשובתה לווייט והורתה לו להכין עיצוב חדש המשלב את פריסת השריון של "A" ו-"B" עם הסוללה המשנית של "B".
עבודת התכנון נמשכה כמעט שנה לפני שהגרסה הסופית אושרה ב-2 בספטמבר 1896. בשלב זה, המועצה החליטה לאמץ דוודים חדשים עם צינורות מים לאחר שהם נבחנו בהצלחה על סיפון ספינת התותחים נושאת הטורפדות שארפשוטר.
פריסת השריון עודנה עוד יותר, כאשר הגרסה הסופית ביטלה את שריון הצד הדק יותר מעל החגורה, יחד עם רצועת השריון האחורית; כמו כן, הופחתה הגנת השריון של התותחים הראשיים והמשניי.
הפחתות אלו שימשו להגדלת עובי חגורת השריון הקדמית ושריון הסיפון הראשי ולהצבת ארבעה מהתותחים המשניים בבתי תותחים.
למרות שעובי פריסת השריון הצטמצם בהרבה בהשוואה לסדרת מג'סטיק הקודמת, האימוץ של פלדת קרופ החדשה במקום פלדת הארווי אפשרה רק הפחתה מתונה בהגנה.
שש אוניות, שדורגו כאוניות מערכה מדרג א', אושרו לבנייה לפי התכנון החדש בהערכות של 1896 ו-1897. למרות שתוכנית השריון לא הייתה חלשה כפי שנראתה על הנייר, הצי המלכותי לא היה מרוצה מההפחתה בהגנת האוניות.
המחלקה של וייט ראתה בהן אוניות מערכה מדרג ב', והן אכן סווגו כ"אוניות רינואון משופרות" בהערכות משנת 1896. אף על פי כן, הן יכלו להתמודד עם סדרת פוג'י נגדן נועדו להתמודד, וייצגו את היכולות ההתקפיות וההגנתיות המקסימליות האפשריות על מגבלות ההדחק והשוקע שהוטלו על ידי האדמירליות.
הן הוכיחו שהן יותר ממסוגלות לבצע את המשימה שלשמה הם נבנו בתחנת סין.
אוניות הסדרה היו באורך של בין הניצבים ואורך כולל של , עם רוחב של .
היה להן שוקע של בריק ועד בטעון.
הדחק האוניות היה בריק ועד בטעון.
האוניות היו מצוידות בשני תרנים, שלכל אחד מהם צמרת לחימה אחת הנושאת כמה מהתותחים הקלים וזרקור אחד.
ארבעה זרקורים נוספים הותקנו על הגשרים.
הצוות שלהן מנה 682 קצינים ומלחים עם כניסתן לשירות, אבל המספר השתנה לאורך תקופת השירות של האוניות.
לדוגמה, עד 1904, הצוות של גוליית גדל ל-737 ולאלביון היה צוות של 752, שכלל מטה אדמירל.
אוניות הסדרה הונעו על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים עם 3 צילינדרים שהניעו זוג מדחפים הפונים פנימה, עם קיטור שסופק על ידי עשרים דוודי בלוויל.
הדוודים החדשים הובילו לאימוץ של שתי ארובות קדמית ואחורית, במקום סידור הארובות זו לצד זו ששימש באוניות מערכה בריטיות רבות קודמות.
אוניות הסדרה התגלו כספינות עם יכולת הפלגה טובה, עם מהירות גבוהה עבור אוניות מערכה של זמנן, 18 קשרים (33 קמ"ש) מ-13,500 כוחות סוס (10,100 קילוואט) - שני קשרים מלאים מהר יותר מאוניות הסדרה מג'סטיק.
העלייה במהירות הגיעה בעיקר מדוודי צינורות המים, שייצרו תוספת של 1,500 כוחות סוס (1,100 קילוואט) בהשוואה לדוודי צינורות האש הישנים של הסדרה מג'סטיק.
המדחפים הפונים פנימה גם סיפקו עלייה במהירות, שכן ניתן היה להפעיל אותם בסיבובים גבוהים יותר מהמדחפים הפונים כלפי חוץ ששימשו באוניות קודמות.
לכל אונייה הייתה קיבולת דלק של של פחם בתנאים רגילים, אך היה ניתן להשתמש בחללים נוספים להכפלת הקיבולת, עבור בזמן מלחמה.
האוניות שרפו של פחם בהפלגה במהירות 8 קשרים (15 קמ"ש) עבור 24 שעות ועד במהירות מלאה כל 24 שעות.
אוניות הסדרה הצליחו להגיע לטווח שיוט של 5,320 מיילים ימיים (9,850 ק"מ) במהירות שיוט חסכונית של 10 קשרים (19 קמ"ש) עם מטען מלא של פחם.
למרות שדוודי צינור המים הגדילו משמעותית את הביצועים, הם סבלו מבעיות לאורך השירות של האוניות.
צינורות המעבים של הדוודים של אושן דלפו בצורה קשה עד ששיפוץ בשנים 1902–1903 תיקן את הבעיה.
ונג'נס סבלה באופן דומה לאורך תקופת השירות שלה, מה שהפחית את יעילות המנועים שלה.
גם המדחפים הפונים פנימה גרמו לבעיות בשירות, שכן הם הקשו על ההיגוי במהירות נמוכה או בעת הפלגה לאחור; כתוצאה מכך, ההסדר התברר כלא פופולרי בקרב הצוותים.
ללא קשר, הצי המלכותי שמר על מדחפים הפונים פנימה בכל אוניות המערכה העתידיות לפני דרדנוט, לפני שחזר למדחפים הפונים כלפי חוץ עבור דרדנוט ב-1906.
לאוניות הסדרה היו ארבעה תותחי 12 אינץ'/ קליבר 35 שהותקנו בבצריחים דו-קניים מלפנים ומאחור; תותחים אלו היו מותקנים בברבטות עגולות שאפשרו טעינה מסביב, אם כי בזווית קבועה.
קאנופוס נשאה את התותחים שלה בצריחי BIII, כמו שתי האוניות האחרונות מסדרת מג'סטיק, בעוד ארבע האוניות הבאות השתמשו בצריחי BIV החדשים יותר, וונג'נס השתמשה בצריחי BV חדשים יותר.
צריחי ה-BIII כללו סיפון שהפריד את הפגזים ואת המטענים ההודפים כדי למנוע מאש רשף מפיצוץ בצריח להגיע בקלות אל מחסני התחמושת, מה שעלול ליצור פיצוץ קטסטרופלי.
צריחי ה-BIV ביטלו את הסיפון הזה כדי לאפשר טיפול מהיר יותר בתחמושת, אבל המתכננים הבינו את הסיכון המוגבר מאוד הכרוך בכך, ולכן החזירו את הסיפון בצריחי BV.
כדי לשפר את מהירות הטיפול בפגזים, פותח צריח חדש על ידי Vickers לוונג'נס שאיפשר לטעון מחדש את התותחים בכל הזוויות, מה שביטל את הצורך לחזור לזווית הטעינה הקבועה, ושיפר משמעותית את קצב האש שלה.
האוניות גם הרכיבו סוללה משנית של שנים עשר תותחי 6 אינץ'/ 40 קליבר שהותקנו בבתי תותחים.
שמונה מתותחי ה-6 אינץ' הורכבו בסיפון הראשי, מה שהציב אותם נמוך מכדי להעניק להם שדה אש טוב, אולם ארבעת התותחים האחרים, המורכבים בסיפון גבוה יותר, לא סבלו מהבעיה הזו.
להגנה מטווח קרוב מפני ספינות טורפדו, נשאו האוניות סוללה שלישונית של עשרה תותחי 12 פאונד ושישה תותחי 3 פאונד במקבעים בודדים, מפוזרות לכל אורך האוניות, לרבות בבתי תותחים בחרטום ובירכתיים ובמקבעי ציר במבנה העילי.
כמקובל באוניות מערכה של התקופה, היא צוידה גם בארבע צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ) שקועים בגוף, שניים בכל צד רוחב ליד הברבטות הקדמית והאחורית.
צינור חמישי תוכנן בירכתי האונייה, מעל המים, אך הוא בוטל במהלך הבנייה.
ככל הנראה הוא בוטל מכיוון שלא ניתן היה להגן בצורה מספקת על הצינורות מעל המים, ואם טורפדו התפוצץ כשהוא עדיין בצינור, היה עלול להיגרם נזק רציני לאונייה.
למרות שהשריון היה דק יותר, הוא היה מקיף יותר; סדרת קאנופוס הייתה סדרת אוניות הראשה הבריטית הראשונה שחזרה לחגורת שריון באורך מלא מאז אה"מ דרדנוט, שהושקה ב-1875. כדי לחסוך במשקל, החגורה צומצמה ל- בשני קצות האונייה.
כמו בחגורת השריון, גם השריון הנוסף ששיממש להגנה על האונייה היה ידק יותר; המחיצות בשני קצות החגורה היו בעובי .
הן היו מצוידות בשני סיפונים משוריינים, בעובי , בהתאמה, שניהם היו מפלדת הארווי.
זו הייתה הפעם הראשונה שסיפון שריון שני הותקן בספינת מלחמה בריטית.
בזמן התכנון, נפוצו שמועות כי הצרפתים מתכוונים לצייד את אוניות המערכה החדשות ביותר שלהם עם הוביצרים, אשר יירו פגזים בזוויות גבוהות; זה יאפשר להם לפגוע בספינות בריטיות באש צוללת, ולעקוף את חגורת השריון הכבדה של האוניות.
הצרפתים לא הציבו הוביצרים על אף אחת מהאוניות החדשות שלהם, אך האימוץ של שני סיפוני שריון נמשך בפרקטיקה הבריטית עד סדרת נלסון של שנות ה-20.
צריחי הסוללה העיקריים היו בעובי עם גגות בעובי 2 אינץ', מעל ברבטות בעובי 10–12 אינץ'.
שריון הברבטות הצטמצם ל-6 אינץ' מאחורי חגורת השריון.
לא כל השריון באוניות היה מפלדת קרופ; סוללת בתי התותחים הייתה מוגנת בשריון בעובי 6 אינץ' מפלדת הארווי בחזיתות, ובעובי 2 אינץ' בצדדים ובחלקים האחוריים.
צריחי הניתוב הקדמיים שלהם הוגנו בפלדת הארווי בדפנות שלהם בעובי 12 אינץ', בעוד שבצריחי הנתוב האחוריים היו רק דפנות בעובי .
פריסת השריון הדקה יותר של האוניות ספגה ביקורת חריפה בזמן בנייתן, במיוחד בעיתונות.
וייט הגן בפומבי על התכנון, והצביע על כך שהניסיון האחרון בין ספינות מלחמה סיניות ויפניות בקרב נהר יאלו הוכיח שהשריון הוכיח את עצמו כיעיל יותר בהגנה על ספינות ממה שהוכיחו בדיקות קרקע, וההתקדמות בטכנולוגיית השריון הצדיקה את ההפחתה עבור חיסכון במשקל לנשק טוב יותר.
אוניות הסדרה הוצבו ברוב תקופת השירות שלהן בזמן שלום בחו"ל.
קאנופוס הוצבה בראשית שירותה בצי הים התיכון, בעוד שגוליית הפליגה לתחנת סין בשנת 1900. גלורי, אלביון ואושן הצטרפו לגוליית מ-1901 עד 1905, וונג'נס וקאנופוס נשלחו להצטרף אליהם ב-1902 וב-1905, בהתאמה.
בספטמבר 1902, אושן ניזוקה מטייפון.
הברית האנגלו-יפנית שנחתמה ב-1905 אפשרה לבריטניה להסיג חלק ניכר מכוחה הימי במזרח אסיה, ואוניות הסדרה הוחזרו למימי אירופה.
בשובן לבריטניה, רובן שירתו קדנציות קצרות בצי התעלה ולאחר מכן בצי הבית והצי האטלנטי בין השנים 1905 ל-1907. במהלך תקופה זו עברו האוניות שיפוץ גדול לאחר תקופות שירותן הממושכות מעבר לים.
במקום זאת, גוליית נשלחה לצי הים התיכון מ-1903 עד 1906, ולאחר מכן שירתה תקופות בצי התעלה ובצי הבית ב-1906 וב-1907, בהתאמה.
קאנופוס, גלורי, אוקיינוס וגוליית נשלחו לצי הים התיכון ב-1908, שם שהו עד סוף העשור.
ב-13 ביוני 1908, ונג'נס ניזוקה בהתנגשות עם אוניית הסוחר SS בגור הד בפורטסמות'; היא הייתה מעורבת בהתנגשות נוספת ב-29 בנובמבר 1910 עם ספינת הסוחר SS ביטר.
כמה מהאוניות, ביניהן קאנופוס וגלורי, הועברו למילואים בשובן לבריטניה, שם שהו עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914. אושן, בינתיים, שוב שירתה עם צי הבית, אך השתתפה בפעילות מועטה עד פרוץ המלחמה.
ונג'נס, מצידה, שירתה בתפקידים משניים משנת 1908, כולל כספינת אימונים וספינת תותחים.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה גויסו אוניות הסדרה לשירות עם שייטת אוניות המערכה השמינית.
קאנופוס נשלחה במהירות לתחנת דרום אמריקה, שם סיירה אחר פושטות סחר גרמניות.
תוך שהיא עוגנת בפורט סטנלי כסוללת הגנה, היא ירתה את היריות הראשונות של קרב פוקלנד בדצמבר, מה שהוביל את שפה לבטל את ההתקפה לפני שכוחו נרדף והושמד על ידי סיירות המערכה של אדמירל דובטון סטורדי.
בתחילת הסכסוך, אושן הוצבה באירלנד כדי לתמוך בשייטת סיירות, אך באוקטובר היא הועברה לתחנת הודו המזרחית כדי להגן על שיירות כוחות מהודו.
גוליית שירתה בתחילה כספינת שמירה בלוך אווה, אחד הנמלים ששימשו את ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול"), לפני שליוותה את חציית הכוחות הבריטיים לבלגיה בסוף אוגוסט.
לאחר מכן היא השתתפה בפעולות נגד מזרח אפריקה הגרמנית, והשתתפה במצור על הסיירת הקלה הגרמנית SMS קניגסברג בנהר רופיג'י.
בסוף 1914, אושן השתתפה בהתקפה על בצרה לפני שהועברה למצרים כדי להגן על תעלת סואץ, שם הצטרפה לוונג'נס, שהייתה שם מאז נובמבר.
אלביון נשלחה לאוקיינוס האטלנטי כדי לסייע להגן מפני האפשרות שספינות מלחמה גרמניות יפרצו מהים הצפוני.
קאנופוס, אלביון, אוקיינוס וונג'נס הועברו לים התיכון בתחילת 1915 עבור מערכת הדרדנלים.
הן השתתפו בהתקפות גדולות על ביצורי החוף העות'מאניים שהגנו על הדרדנלים במרץ 1915, אך הצי הבריטי והצרפתי הוכיחו שהם לא מסוגלים לפרוץ את המצרים.
אלה כללו התקפות גדולות ב-18 במרץ שבהן אבדו אוניית מערכה צרפתית ושתי אוניות מערכה בריטיות - אחת מהן הייתה אושן - ממוקשים ימיים עות'מאניים.
אושן ניסתה לחלץ את הצוות מאוניית המערכה אה"מ אירזיסטיבל, שפגעה במוקש, אולם גם היא פגעה במוקש וטבעה.
רוב הצוות שלה הצליח להתפנות למשחתות הסמוכות.
האוניות ששרדו נפגעו שוב ושוב על ידי תותחי חוף עות'מאניים במהלך פעולות אלו, אך אף אחת מהן לא ספגה פגיעה רצינית.
כוחות הרגלים של בעלות הברית נחתו באפריל, והחלו את המערכה בגליפולי, וקאנופוס המשיכה להפגיז עמדות עות'מאניות כדי לתמוך בהן.
פעולות אלו כללו את הקרב הראשון על קריתיה וסיוע להביס התקפות נגד עות'מאניות.
ביוני 1915, גלורי הועברה מחדש לים התיכון כדי להצטרף לאחיותיה במערכה, אם כי היא השתתפה בפעולות מועטות במהלך אותה תקופה, שכן הצוות שלה היה נחוץ על החוף כדי לתמוך בכוחות הלוחמים בחצי האי.
באוקטובר 1915, אלביון הועברה לסלוניקי כדי לתמוך בפעולות מדינות ההסכמה נגד בולגריה דרך יוון הנייטרלית באותה העת, אך לא השתתפה בשום פעולה נוספת.
לאחר שהמערכה בגליפולי הסתיימה עם נסיגת כוחות מדינות ההסכמה בינואר 1916, קאנופוס סיירה במזרח הים התיכון, אך לא השתתפה בשום פעולה נוספת.
היא הוצאה משירות באפריל 1916 והוסבה לאוניית בסיס בתחילת 1918. באוגוסט 1916, גלורי נשלחה למורמנסק, רוסיה, כדי לתמוך בבת בריתה של בריטניה על ידי השארת הנמל החיוני פתוח לאספקה שנשלחה לחזית המזרחית.
שם שירתה כאוניית הדגל של שייטת צפון רוסיה הבריטית.
שחוקה מהפעולות מול גליפולי, ונג'נס חזרה לבריטניה לשיפוץ.
היא נכנסה לשירות מחדש בדצמבר 1915 לפעילות במזרח אפריקה, במהלכו תמכה בכיבוש דאר א-סלאם במזרח אפריקה הגרמנית.
היא חזרה לבריטניה שוב ב-1917 והוצאה משירות קרבי, ולאחר מכן כיהנה בתפקידים משניים עד 1921.
לאחר המלחמה החל הצי המלכותי להוציא משירות את האוניות.
אלביון נמכרה לגרוטאות בדצמבר 1919 ונגרטה בשנה שלאחר מכן, וכך גם קאנופוס.
גלורי חזרה לבריטניה ב-1919, הושבתה, ושמה שונה לאה"מ קרסנט ב-1920, לפני שבסופו של דבר נמכרה לגריטת ספינות בדצמבר 1922. ונג'נס נמכרה לגרוטאות ב-1921 ונגרטה בשנה שלאחר מכן.
אוניות המערכה מסדרת מג'סטיק כללה תשע אוניות מערכה פרה-דרדנוט שנבנו עבור הצי המלכותי באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19 במסגרת תוכנית ספנסר, שנקראה על שם הלורד הראשון של האדמירליות, ג'ון פוינץ ספנסר.
עם תשע אוניות שהוזמנו, הן היו הסדרה הגדולה ביותר של אוניות מערכה.
תשע האוניות, מג'סטיק, סיזאר, הניבאל, אילוסטריוס, ג'ופיטר, מגניפיסנט, מארס, פרינס ג'ורג' וויקטוריוס, נבנו בין השנים 1894 ו-1898 כחלק מתוכנית לחיזוק הצי המלכותי מול שתי יריבותיו המסורתיות, צרפת ורוסיה.
זה המשיך את יוזמות החימוש הימי מחדש שהחלו בחוק ההגנה הימית משנת 1889.
אוניות הסדרה הציגו מספר שיפורים משמעותיים בעיצוב אוניות המערכה הבריטיות, כולל מגני תותחים משוריינים עבור תותחי הסוללה הראשיים המורכבים על הברבטות.
האוניות היו חמושות בסוללה ראשית של ארבעה תותחי BL 12 אינץ' Mark VIII, הנשק הגדול הראשון בצי המלכותי שעשה שימוש באבק שרפה נטול עשן, מה שהפך אותו לעדיף כמעט בכל המובנים על תותחים גדולים יותר.
הן גם היו האוניות הבריטיות הראשונות ששילבו שריון הארווי, מה שאפשר להן לשאת רמת הגנה הרבה יותר מקיפה.
האוניות התגלו כאחד מהעיצובים המוצלחים ביותר של התקופה, והן זכו להעתקה נרחבת בציים זרים, כולל סדרת שיקישימה היפנית ואוניית המערכה מיקאסה, ששניהם היו גרסאות מתוקנות של סדרת מג'סטיק.
תשע האוניות שירתו במגוון תפקידים לאורך הקריירה שלהן.
הן שירתו בעיקר בצי התעלה, אם כי כמה מהן עברו סבב בצי הים התיכון, וויקטוריוס שירתה בתחנת סין בשנים 1900–1902. הן לא פעלו כאוניות חזית עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914, כלי השיט שימשו להגנה על המעבר של חיל המשלוח הבריטי ונקודות שונות בחוף הבריטי.
בשנת 1915, כמה מהאוניות פורקו מנשקן, תותחיהן נועדו לצייד את המוניטורים מסדרת הלורד קלייב.
אוניות המערכה המפורקות שימשו כספינות תובלת חיילים במהלך מערכת הדרדנלים, ופרינס ג'ורג' ומג'סטיק שימשו להפגזת עמדות אויב לפני שמג'סטיק טורפדה על ידי צוללת גרמנית.
האוניות ששרדו הועסקו בתפקידים משניים משנת 1915 ואילך, ולאחר המלחמה נמכרו כולן לגריטה בשנים 1920–1922.
בשנת 1891, אדמירל משנה ג'קי פישר, אז המפקח של הצי המלכותי, פרסם בקשה לעיצוב אוניית מערכה חדשה המבוססת על סדרת רויאל סובריין, אך שילבה תותחי שתוכננו לאחרונה ושריון הארווי, שהיה חזק משמעותית משריון מורכב.
מנהל הבנייה הימית, ויליאם הנרי וייט, הכין תכנון ראשוני עבור אונייה בהדחק של חמושה בארבעה תותחי 12 אינץ' ומוגנת בחגורת שריון בעובי .
וייט הגיש את העיצוב ב-27 בינואר 1892 למועצה.
בשל המיגון הגדול יותר ששריון הארווי סיפק, ניתן היה להשתמש בפחות ממנו לאותה רמת הגנה, מה שאיפשר הפחתת משקל משמעותית.
כתוצאה מכך, תוכנית ההגנה נעשתה חזקה ומקיפה יותר מאשר בסדרת רויאל סובריין, תוך צמצום ההדחק המוגבר.
זה כלל התקנת מגני תותחים משוריינים סגורים במלואם עבור תותחי הסוללה הראשיים.
ג'ון ספנסר, הלורד הראשון של האדמירליות, הציע תוכנית הרחבה ימית גדולה המכונה תוכנית ספנסר שכללה שבע אוניות מערכה נוספות מסדרת מג'סטיק כדי להרגיע את דעת הקהל.
אוניות הסדרה היו אמורות להוות אמת מידה לכל אוניות הפרה-דרדנוט הבאות.
סדרת מג'סטיק, הסדרה הגדולה ביותר של אוניות מערכה שנבנו אי פעם, היו מאוניות המערכה המצליחות ביותר בזמנן, והן זכו להעתקה נרחבת.
ואכן, סדרת שיקישימה היפנית ואוניית המערכה מיקאסה התבססו ישירות על סדרת מג'סטיק.
אוניות הסדרה היו באורך של בין הניצבים ובאורך כולל של .
היה להן רוחב של ושוקע של .
הדחק האוניות היה עד במעמס קרבי מלא.
לאוניות היה לוח חופשי של מקדימה, באמצע האונייה, ו- מאחור.
גופי האוניות חולקו למספר רב של תאים אטומים למים, עם 72 תאים בתוך המצודה המשוריינת ו-78 מחוצה לה.
תחתית כפולה נמשכה לאורך חלק ניכר מאורכו של גוף האונייה.
הם הותקנו עם שני תרני מוט, שבכל אחד מהם שני צמרות לחימה.
פרט לסיזאר, הניבאל ואילוסטריוס, היה להם עיצוב חדש שבו הגשר הותקן סביב בסיס התורן הקדמי מאחורי מגדל הניווט כדי למנוע קריסת גשר שנפגע בקרב סביב המגדל.
אוניות הסדרה נחשבו לסירות ים טובות, בעיקר בשל הלוח החופשי הגבוה שלהן, עם גלגול קל וספינות קיטור טובות, למרות שסבלו מצריכת דלק גבוהה.
למרות זאת, הן היו מאוד ניתנות לתמרון.
היה להם גובה מטאצנטרי רוחבי של במעמס מלא.
על האוניות היה צוות של 672 – 794 קצינים ומלחים, ומספר זה השתנה בין האוניות ובמהלך הקריירה שלהן.
כל ספינה נשאה מגוון של סירות קטנות יותר, בדרך כלל כולל שלוש סירות הצלה עם קיטור, סירת מנוע אחת באורך , שני קאטרים באורך , שתי לווייתניות באורך , שלוש גיגים באורך בין , דוגית אחת באורך , ורפסודה אחת באורך .
האוניות היו מצוידות בשישה זרקורים , עם ארבעה על הגשר ואחד על כל תורן.