tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 1926–1927 שימש ככתב בווהאן ב-People's Tribune לצידו של מיכאיל בורודין תוך כדי שהוא מלווה את חיילי הקוומינטנג במשלחת הצפונית.
לאחר מכן, שב לגרמניה ופרסם את ספרו Von Kanton bis Schanghai 1926-27, תחת השם "אסיאתיקוס" שבו הראה לדבריו כיצד צ'יאנג קאי שק בגד במהפכה באמצעות סיוע של כוחות מערביים.
בשנת 1928 בשל חילוקי דעות הוא הורחק מעריכת עיתון המפלגה בקמניץ, .
הוא המשיך לכתוב בעיתון די ולטבינה לצידם של קרל פון אוסייצקי וקורט טוכולסקי ופרסם מאמרים על בעיות הכלכלה בסין, על סון יאט-סן, על פנג יו-שיאנג ועל היחסים בין ברית המועצות לסין.
בשנת 1932 חזר שיפה לסין ועם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה הצטרפה אליו אשתו, טרודה רוזנברג, לשאנגחאי.
בתחילה הוא עבד במפעל כימי ואשתו עבדה כאחות עבודות שהיו אופייניות ליהודי שאנגחאי.
הוא ארגן חוגים פוליטיים לקבוצה קטנה של מהפכנים זרים והציע הדרכה גם לסינים וגם לזרים במחקר תאוריות קומוניסטיות ממרקס ואנגלס עד ללנין וסטלין.
פגישה בלתי נשכחת הייתה בין שיפה לקרל אוגוסט ויטפוגל.
שיפה לא הסכים עם דעתו של ויטפוגל שהובעה בספרו Wirtschaft und Gesellschaft Chinas, Versuch der wissenschaftlichen Analyse einer großen asiatischen Agrargesellschaft (כלכלה וחברה של סין, ניסיון לניתוח מדעי של חברה חקלאית גדולה באסיה) על הכלכלה והחברה בסין.
את התובנות שלו על המצב ברחובות שאנגחאי, בהתאם לתאוריות הקומוניסטיות, הוא פרסם בתקשורת הבינלאומית כדוגמת: איזבסטיה, הניו יורקר, Voice of China, (ישראל אפשטיין), ועוד.
בשנים 1934 ו-1936 הוא נסע למוסקבה וניסה להתקבל, ללא הצלחה, למפלגה הקומוניסטית הסינית.
מאמריו על המצב במזרח הרחוק, ובמיוחד על סכנת המלחמה בברית המועצות, הופיעו בעיתונות הקומוניסטית באירופה ובעיתונים פרוגרסיבים.
ב-10 באפריל 1937 הוא פרסם מאמר בשאנגחאי על סכנת "ציר ברלין-טוקיו לריבונותה של סין".
שגריר גרמניה אוסקר טרוטמן הגדיר אותו כ"עוין לגרמניה".
ב-7 ביולי 1937 (7.7.7) כשפרצה מלחמת סין–יפן השנייה החל לסקר את תנועת השחרור הלאומי של סין; הוא היה נחוש לבקר את ין-אן, מרכז הפיקוד של המלחמה, כדי לדווח על מאמצי המלחמה של המפלגה הקומוניסטית נגד היפנים ובשנת 1938 אף נפגש עם מאו דזה-דונג.
ב-1939, היה למתנדב היהודי הראשון שהצטרף לכוחות הצבא הקומוניסטי במלחמה נגד הפלישה היפנית לאדמת סין.
בעזרתם של מהגרים יהודים אנטי-פשיסטים כמו אנייס סמדלי, ד"ר יעקב רוזנפלד ורעייתו הוא תמך במפלגה הקומוניסטית הסינית באמצעות קישור לרדיו מהנהגת שאנגחאי לארמייה הרביעית.
הוא חצה מספר פעמים את הקווים היפניים כשסיפק בדחיפות תרופות לאזורי הבסיס האנטי-יפניים.
על אף המצב הצבאי הקשה הצטרף שיפה לארמייה השמינית.
ב-30 בנובמבר 1941, שבוע לפני המתקפה על פרל הארבור נהרג שיפה בשדה הקרב במחוז שאנדונג, בהר יימנג לאחר שהיה ביחידה האחרונה שפרצה את המתחם היפני.
בשנת 1942 הוקמה אנדרטה לזכרו של הנס שיפה במקום שבו נהרג ועליה נחרטו דבריו של לואו רונגהואן, גנרל בצבא סין באותן השנים ואחר כך סגן יו"ר ועדת הקבע של הקונגרס הלאומי העממי:
גנרל הנס קרייזינג היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קרייזינג נולד ב-17 באוגוסט 1890 בגטינגן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1909 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט היגר ה-10. במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם קרייזינג בכל החזיתות, והועלה לדרגת האופטמן.
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה הצטרף קרייזינג לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 ביולי 1934 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, וב-1 באוגוסט 1936 הועלה לדרגת אוברסט, וב-6 באוקטובר 1936 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-16.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה קרייזינג מפקד רגימנט הרגלים ה-16, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-22 בעתודת הארמייה החמישית, ובמהלך המערכה על צרפת לחם עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה המוטסת ה-22 שפעלה כעתודת הOKH, ולחם עמה בפלישה המוטסת להולנד, ועל כך קיבל ב-18 במאי 1940 את צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 ביולי 1940 הועלה קרייזינג לדרגת גנרל מיור, וב-23 באוקטובר 1940 מונה למפקד הדיוויזיה ההררית ה-3. במהלך מבצע ברברוסה פיקד קרייזינג על הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ההררי נורווגיה, שפעלה מכיוון פינלנד יחד עם הכוחות הפיניים בגזרה הצפונית.
בדצמבר 1941 הוכפפה הדיוויזיה לארמיית נורווגיה, ובאוקטובר 1942 הוכפפה הדיוויזיה לארמייה ה-11 שפעלה כנגד לנינגרד.
בנובמבר הועברה הדיוויזיה לקבוצת ארמיות מרכז, שם פעלה כחלק מקורפוס הלופטוואפה ה-2 במסגרת הקורפוס ה-59, ובדצמבר הועברה הדיוויזיה לקבוצת ארמיות דון, ופעלה באזור סטלינגרד.
בינואר 1943 הוכפפה הדיוויזיה לפלגת הארמייה פרטר-פיקו כחלק מקבוצת ארמיות B, וב-20 בינואר קיבל על פעולותיו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
במרץ הוכפפה לקורפוס ה-30 כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה, ובאפריל הוכפפה להארמייה השישית, שבמסגרתה פעלה החל מיוני כחלק מהקורפוס ה-4.
ב-1 בנובמבר 1943 הועלה לדרגת גנרל הכוחות ההרריים, ומונה למפקד הקורפוס ה-17, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הראשונה, ולאחר מכן חלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות דרום, ולחם עמו במבצע דנייפר-קרפטי.
על פעולותיו בפינוי ראש הגשר בז'אפוריז'ייה קיבל קרייזינג ב-13 באפריל 1944 תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-28 בדצמבר 1944 מונה קרייזינג למפקד הארמייה השמינית, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות דרום, ופיקד עליה במהלך הקרבות בהונגריה, ולאחר מכן במהלך הקרבות בצ'כוסלובקיה ובפראג.
ב-11 במאי 1945 נכנע קרייזינג בראש כוחותיו, ונלקח בשבי האמריקני.
קרייזינג שוחרר מהשבי בשנת 1948. לאחר שחרורו התגורר בגטינגן, והתנדב בצלב האדום.
ב-14 באפריל 1969 מת קרייזינג במהלך חופשה באולדנבורג, והוא בן 79.
גנרל הנס רטיגר (בגרמנית Hans Röttiger; 16 באפריל 1896 – 15 באפריל 1960) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
רטיגר נולד ב-16 באפריל 1896 בהמבורג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס רטיגר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-45 (לאוונבורג), ונלחם עמו בחזית המזרחית.
ב-30 בספטמבר 1915 הועלה לדרגת לוטננט, והועבר לרגימנט הארטילריה ה-20 (לאוונבורג).
בשנת 1916 הועבר לחזית המערבית, וביוני 1918 מונה לקצין הארטילריה של קבוצת הארמיות וילהלם, נסיך הכתר.
לאחר המלחמה הצטרף רטיגר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
רטיגר מילא תפקידים שונים ביחידות ארטילריה וביחידות ממונעות, וב-1 באוקטובר 1931 הועלה לדרגת האופטמן.
ב-10 בנובמבר 1938 מונה לקצין מטה ב-OKH, וב-1 בפברואר 1939 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-15 באוקטובר 1939 מונה רטיגר לקצין אג"ם הקורפוס ה-6, וב-24 בפברואר 1940 מונה לראש מטה הקורפוס הממונע ה-41, ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת כחלק מקבוצת הפאנצר קלייסט במסגרת קבוצת ארמיות A.
ב-1 בינואר 1941 הועלה לדרגת אוברסט, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עם הקורפוס כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות צפון.
ב-1 בינואר 1942 מונה רטיגר לראש מטה ארמיית הפאנצר הרביעית, וב-26 בינואר קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-1 בפברואר 1942 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-28 באפריל 1942 מונה לראש מטה הארמייה הרביעית.
ב-16 ביולי 1943 מונה רטיגר לראש מטה קבוצת ארמיות A, וב-24 במרץ 1944 פרש מתפקידו.
ב-5 ביוני 1944 מונה רטיגר לראש מטה קבוצת ארמיות C, וב-30 בינואר 1945 הועלה לדרגת גנרל חיל השריון.
ב-1 במאי 1945 מונה רטיגר למפקד קבוצת הארמיות, ולמחרת נכנע בראש כוחותיו לבעלות הברית ונלקח בשבי.
בשנת 1948 שוחרר רטיגר מהשבי, ובשנת 1950 אובחן כחולה סרטן.
בשנת 1956 התגייס רטיגר לבונדסוור, ובשנת 1957 מונה למפקח הכללי הראשון של הבונדסוור.
ב-16 באפריל 1960 מת רטיגר בבון, יום לפני יום הולדתו ה-64.
הנס שפר היה כדורגלן גרמני, ששיחק לאורך כל הקריירה בפ.צ.
קלן בתפקיד הקשר השמאלי, ושימש כקפטן נבחרת גרמניה המערבית, במדיה שיחק בשלושה טורנירי גביע העולם ואף זכה באחד מהם, במונדיאל 1954.
קלן במשך 17 עונות ברציפות, החל משנת 1948, עד לפרישתו בשנת 1965. שפר זכה עם הקבוצה באליפות גרמניה בשנת 1962, טרם הקמת הבונדסליגה, וכעבור שנתיים, בעונת הבכורה של הבונדסליגה, זכה שפר באליפות השנייה שלו עם הקבוצה.
בשנת 1965 פרש שפר ממשחק פעיל, לאחר שכבש 254 שערים ב-394 הופעות, והפך לסמל בפ.צ.
בשנת 1963 זכה שפר בתואר כדורגלן השנה בגרמניה.
שפר החל לשחק בנבחרת גרמניה המערבית בשנת 1952. במונדיאל 1954 שפר סייע לנבחרת מערב גרמניה לזכות בטורניר, לראשונה בתולדותיה, כאשר הוא כובש ארבעה שערים.
במונדיאל 1958, בו סיימה גרמניה המערבית במקום הרביעי, ובמונדיאל 1962, בו הודחה גרמניה המערבית ברבע הגמר, שימש שפר כקפטן הנבחרת.
לאחר מונדיאל זה, פרש מהנבחרת.
סך הכל צבר שפר 39 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, 16 מתוכן כקפטן, וכבש 15 שערים.
טרם פטירתו בנובמבר 2017, בגיל 90, היה שפר הכדורגלן החי המבוגר ביותר שזכה במונדיאל כלשהו.
גנרל הנס שמידט היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
שמידט נולד ב-28 באפריל 1877 באולם, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1895 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-121 (וירטמברג ה-3 - וירטמברג הישנה), וב-1 באוקטובר 1912 הועלה לדרגת האופטמן.
ב-22 באפריל 1914 מונה שמידט לקצין מטה במטה הכללי, ושם שירת בפרוץ המלחמה.
ב-15 בפברואר 1915 הוצב שמידט במטה של הדיוויזיה ה-36, ובאותה שנה מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט ה-121. ב-18 באפריל 1917 הועלה לדרגת מיור, וב-30 באוקטובר 1917 מונה לקצין מטה בקורפוס המילואים ה-25. בסוף אוגוסט 1918 הוצב שמידט במטה הדיוויזיה ה-9, ושירת שם עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה הצטרף שמידט לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-20 במרץ 1922 הועלה שמידט לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 בדצמבר 1926 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 במרץ 1928 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-13 (וירטמברג), וב-1 באוקטובר 1929 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1 במרץ 1930 מונה למפקד אגד הרגלים ה-6 בהנובר, ב-31 בינואר 1931 הועלה שמידט לדרגת גנרל לוטננט, ופרש משירות פעיל.
עם פרוץ המלחמה גויס שמידט, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-260, שהייתה חלק מהקורפוס ה-25 במסגרת הארמייה השביעית.
במהלך המערכה על צרפת פיקד שמידט על הדיוויזיה בתחילה כעתודת ה-OKH, ולאחר מכן כחלק מהקורפוס ה-13 במסגרת הארמייה ה-12. במהלך מבצע ברברוסה פיקד שמידט על הדיוויזיה בתחילה כחלק מהקורפוס הממונע ה-40 במסגרת הארמייה השנייה, ולאחר מכן כחלק מהקורפוס ה-13 במסגרת הארמייה הרביעית, עמו לחם אף במהלך הקרב על מוסקבה.
ב-22 בספטמבר 1941 קיבל שמידט את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 בינואר 1942 מונה למפקד הקורפוס ה-9, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז.
ב-1 בפברואר 1942 הועלה שמידט לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-6 בדצמבר 1942 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-31 באוקטובר 1943 פרש שמידט משירות פעיל, וב-24 בנובמבר 1943 קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-17 באוקטובר 1944 הוקמה על בסיס המחוז הצבאי ה-5 הארמייה ה-24, והנס שמידט מונה למפקדה.
שמידט שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר בעיר שטוטגרט, עד למותו ב-5 ביוני 1948, והוא בן 71 שנים.
גנרל הנס קלנר היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ונהרג לקראת סוף המלחמה.
קלנר נולד ב-9 באוקטובר 1898 בקטוביץ, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1915 באמצע מלחמת העולם הראשונה התגייס קלנר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט היגר ה-11, ולחם בשורותיו במהלך המלחמה.
לאחר המלחמה פרש קלנר מהצבא, והצטרף למשטרה בפוטסדאם.
בשנת 1935 הצטרף קלנר לוורמאכט, והצטרף לרגימנט הפרשים ה-4. בשנת 1937 מונה קלנר למפקד הגדוד השני ברגימנט הפרשים ה-4, ובקיץ 1939 מונה למפקד גדוד הסיור ה-11.
ב-1 ביולי 1942 מונה למפקד חטיבת הרובאים ה-19, שהפכה זמן קצר לאחר מכן לחטיבת הפאנצרגרנדיר ה-19. ב-7 באוגוסט 1943 מונה קלנר למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-19, וב-1 בנובמבר 1943 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-10 בפברואר 1944 קיבל קלנר תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 ביוני אותה שנה הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-23 באוקטובר 1944 קיבל קלנר תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-18 באפריל 1945 נהרג קלנר בשעת ביקורו בחזית.
הנס קראסה (בצ'כית: Hans Krása; 30 בנובמבר 1899 – 17 באוקטובר 1944) היה מלחין צ'כי שנרצח באושוויץ-בירקנאו.
הוא היה ממארגני חיי התרבות במחנה טרזין.
הנס קראסה נולד בפראג לאב צ'כי שהיה עורך דין ולאם יהודיה-גרמניה.
הוא למד לנגן הן בפסנתר והן בכינור בילדותו ובהמשך למד הלחנה באקדמיה למוזיקה בפראג.
אחרי סיום לימודיו, התקבל לעבודה כסגן-מנצח בתיאטרון הגרמני החדש, שם התוודע אל המלחין והמנצח אלכסנדר זמלינסקי, שהשפיע רבות על הקריירה של קראסה.
בשנת 1927 נסע בעקבות זמלינסקי לברלין, שם התוודע אל המלחין הצרפתי אלבר רוסל.
קראסה, שמקורות ההשפעה העיקריים שלו היו מאהלר, שנברג וזמלינסקי, חש קרבה גם למוזיקה צרפתית, בייחוד לחבורת המלחינים שנודעה כקבוצת השישה, ונסע פעמים רבות לצרפת ללמוד אצל רוסל בתקופה שבה חי בברלין.
הגעגועים הביתה השיבו את קראסה לבסוף לפראג, שם חזר למשרתו הקודמת כסגן-מנצח בתיאטרון הגרמני החדש.
יציאתו הראשונה לעולם כמלחין הייתה ביצירה ב"ארבעה שירים תזמורתיים" אופוס 1, שהתבססה על "שירי גרדום" (Galgenlieder) של כריסטיאן מורגנשטרן.
היצירה בוצעה לראשונה בניצוחו של זמלינסקי בפראג, במאי 1921, וזכתה לשבחים רבים.
אחריה נכתבו רביעיית מיתרים, קובץ של חמישה שירים לקול ופסנתר וה"סימפוניה לתזמורת קטנה", שבוצעה בפסטיבל ציריך, פריז ובוסטון.
הישגו המשמעותי ביותר, מכל מקום, הייתה האופרה "אירוסין בחלום" (Verlobung im Traum) על פי הרומן "חלום הדוֹד" מאת דוסטויבסקי.
יצירה זו בוצעה לראשונה בתיאטרון הגרמני החדש בפראג בשנת 1933, בניצוחו של גאורג סל וזכתה בפרס מדינת צ'כוסלובקיה.
בשנת 1927 נלווה אל זמלינסקי בנסיעתו לקרולאופר בברלין.
הוא קיבל הצעות ניצוח מברלין, פריז ושיקגו, אך התקשה להיענות למשרה בארץ נוכריה וחזר לפראג לפני תום השנה.
אופרת ילדים בשם ברונדיבר, המבוססת על מחזה מאת אריסטופאנס, הייתה היצירה האחרונה שקראסה השלים לפני שנאסר על ידי הנאצים ב-10 באוגוסט 1942. קראסה נשלח לגטו טרזין, שם עיבד את "ברונדיבר" להתאימה למבצעים שעמדו לרשותו.
האופרה בוצעה 56 פעמים במחנה ומונצחת גם בסרט התעמולה הידוע לשימצה שהנאצים הפיקו בשביל הצלב האדום בשנת 1944. בתקופת מאסרו בגטו, היה קראסה בשיא יצירתו.
הוא הרבה לחבר מוזיקה קאמרית, אך מחמת הנסיבות, חלק מן היצירות לא שרדו.
קראסה נלקח למחנה ההשמדה אושוויץ יחד עם עמיתיו המלחינים, ויקטור אולמן, פאבל האס וגדעון קליין.
הוא נרצח ב-17 באוקטובר 1944; עוד לא מלאו לו אז 45 שנים.
"4 שירים סימפוניים" (Orchesterlieder) - אופוס 1 (1920) לטקסט מאת כריסטיאן מורגנשטרן
5 שירים - אופוס 4 לקול ופסנתר (1925) לטקסט מאת ריינר מריה רילקה, גאיוס ולריוס קאטולוס וכריסטיאן מורגנשטרן
"אירוסין בחלום" (Verlobung im Traum) (1930-1928) - אופרה בשתי מערכות על פי הרומן "חלום הדוד" מאת פיודור דוסטויבסקי
"לאדון היא הארץ" (Die Erde ist des Herrn) (1931) - קנטטה לסולנים, מקהלה ותזמורת
"מוזיקה קאמרית" (Kammermusik) - לצ'מבלו ושבעה כלים (1936)
"נושא ווריאציות" - לרביעיית מיתרים (1936)
ברונדיבר, אופרה סימבולית אנטי-נאצית - (1943-1938)
שלושה שירים - לבריטון, קלרינט, ויולה וצ'לו (1943), לטקסט מאת ארתור רימבו
"טאנק" - מחול לשלישיית מיתרים (1944)
"פסקאליה ופוגה" לשלישיית מיתרים (1944).
"שלושה שירים" של קראסה לפואמות של ארתור רימבו, Čtyřverší, Vzrušení and Přátelé, בביצועי כריסטיאן גרהאהר, מופיעים על התקליטור "טרזין - טרזיינשטאדט" ביוזמת אן סופי פון אוטר, דויטשה גרמופון, 2007
רביעיית המיתרים שלו מופיעה בהקלטה "פאבל האס והנס קראסה: רביעיות מיתרים", בביצוע רביעיית המיתרים הותורן כחלק מסדרה של דקה, Entartete Musik, label: Decca 440 853-2. כחלק מאותה סדרה מופיעות האופרה "אירוסין בחלום" ו|סימפוניה" בהקלטות של תזמורת הקונצרטהאוס של ברלין בניצוח לותאר צגרוסק וולדימיר אשכנזי בהתאמה, label: Decca 455 587-2
גנרל חיל השריון הנס קרמר היה מפקד בכיר בורמאכט במלחמת העולם השנייה.
קרמר נולד ב-13 ביולי 1896 בעיר מינדן שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית והוצב ברגימנט הרגלים ה-15 (הווסטפאלי ה-2 - פרדריק, נסיך הולנד).
הוא לחם בחזית המערבית, וב-25 בדצמבר של אותה שנה הועלה לדרגת לויטננט.
הוא מילא תפקידי מטה שונים ברגימנט שלו, לפני שב-1918 הועבר לרגימנט הרגלים ה-55 (הווסטפאלי ה-6 - פרידריך וילהלם פון בילוב).
באוגוסט של אותה שנה נשבה על ידי הצבא הבריטי, ושוחרר לאחר המלחמה.
על חלקו במלחמה הוענקו אות צלב הברזל ואות הפציעה.
הוא הצטרף לרייכסווהר ונותר בו אף לאחר צימצומו לצבא של 100,000 איש במסגרתו סולקו קצינים זוטרים רבים.
ב-1 באפריל 1925 הועלה לדרגת אובר-לויטננט, ומילא תפקידי מטה ברגימנטים שונים.
ב-1 בפברואר 1931 הועבר לחיל הפרשים והוענקה לו דרגת ריטמייסטר (סרן).
ב-1 ביולי 1933 הוצב במטה דיוויזיית הפרשים ה-1. בקיץ 1934 החל ללמוד בבית הספר לפרשים, וב-1 בינואר 1936 הועלה לדרגת מיור (רב-סרן).
ב-1 בפברואר 1939 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט (סגן אלוף) ומונה למפקד גדוד פרשים.
עם גדוד הפרשים שלו, השתתף קרמר במערכה בפולין אשר החלה את מלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן לחם במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, וב-1 בנובמבר 1940 עזב את הפרשים לטובת חיל השריון.
הוא אימן יחידות טנקים במסגרת דיוויזיית הפאנצר ה-10, וב-25 במרץ 1941 מונה למפקד רגימנט הפאנצר ה-8 של דיוויזיית הפאנצר ה-15. באפריל של אותה שנה נשלח למערכה בצפון אפריקה.
ב-16 ביוני הוא נאלץ לוותר על תפקידו כמפקד הרגימנט, כיוון שנפצע במהלך מבצע בטלאקס.
על חלקו במבצע הוענק לו צלב האבירים של צלב הברזל.
באמצע ספטמבר 1941 הוא הוחזר לפקד על רגימנט הפאנצר ה-8, וב-1 באוקטובר של אותה שנה הועלה לדרגת אוברסט.
ב-5 במרץ 1942 הוענק לו הצלב הגרמני המוזהב.
ב-1 במרץ של אותה שנה הוא הועבר למפקדה הצבאית OKH.
ב-1 בנובמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל מיור וב-19 בנובמבר מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-48. הוא החזיק בתפקיד רק עד 26 בנובמבר.
ב-10 בפברואר 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-5 במרץ של אותה שנה מונה למפקד קורפוס אפריקה.
ב-1 במאי הוא הועלה לדרגת גנרל חיל השריון, ולחם במסגרת המערכה בתוניסיה.
הוא נפל שוב בשבי הבריטי, אולם שנה לאחר מכן שוחרר במסגרת עסקת חילופי שבויים.
הוא נחשד בשותפות בקשר העשרים ביולי, ולפיכך נאסר בכלא של הגסטאפו בפרינץ אלברכט שטראסה.
הוא שוחרר בספטמבר, אולם סולק מהצבא.
למרות זאת, במאי 1945 הוא נלקח בשבי בעלות הברית ושוחרר רק בתחילת 1946.
לאחר המלחמה חי קרמר בעיר הולדתו מינדן, ומת ב-28 באוקטובר 1968 בגיל 72.
הנס קרוך היה בנקאי יהודי-גרמני ניצול השואה.
הקים את מלון הולילנד בשכונת בית וגן בירושלים ויזם את הקמת דגם ירושלים בסוף ימי בית שני.
למד בגימנסיית המלך אלברט בלייפציג.
בשנת 1922 הצטרף לבנק "קרוך" שנוסד בשנת 1877 על ידי אביו מרטין סמואל קרוך (1853–1926), ותוך זמן קצר הפך שותף ומנהל הבנק.
הנס קרוך נישא לאלה קרוך לבית ברוך (נולדה ב-16 ביולי 1896 בקרלסרוהה), ב 1919, רופאה בהשכלתה, ופעילה חברתית.
משפחת קרוך תמכה ביד רחבה בפעילויות חברתיות, דתיות ותרבותיות בקהילה היהודית של לייפציג.
בשנת 1923 ייסד את חברת הירידים והתערוכות של לייפציג.
יזם את הקמתו של גורד השחקים הגבוה ביותר בגרמניה בשעתו, בכיכר המרכזית של לייפציג, אַוּגוסטוס-פלאץ (Augustusplatz).
הבניין תוכנן על ידי האדריכל בסטלמאייר ונחנך ב-1928. הבניין שמש כמשכנו הקבוע של בנק קרוך והיה ידוע כ-"הבית הגבוה של קרוך" (Krochhochhaus).
יזם ומימן בשנים 1929–1930 דיור חברתי קהילתי בסגנון באוהאוס בשכונת גוהליס (Gohlis), בלייפציג, וידועה כ"התיישבות קרוך"- Krochsiedlung.
בשנת 2012 הנציחה העיר לייפציג את זכרו של הנס קרוך, וקראה על שמו בית ספר יסודי בשכונת גוהליס.
קורות משפחת קרוך מתוארות בספר Kroch: Der Name bleibt (מילולית: "קרוך: השם נשאר") שיצא (בגרמנית) בשנת 2018.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, התפרסם בעיתון "לייפציגר טאגסצייטונג" (Leipziger Tageszeitung) שיר שטנה אנטישמי בשם "Der Judenturm" ("המגדל של היהודי") שהכפיש את הנס קרוך.
ב-27 באוקטובר 1938 החל הגסטפו בגירוש יהודים בעלי אזרחות פולנית מתחומי הרייך לפולין.
הנס קרוך ואשתו אלה קרוך הקימו עבורם קרן עזרה שפעלה בחסות השגרירות הפולנית.
לאחר הפוגרום ב"ליל הבדולח", ב-10 בנובמבר 1938, נעצר קרוך במחנה הריכוז בוכנוואלד, ומשם הועבר למחנה בזקסנהאוזן.
הוא שוחרר לאחר שנאלץ לוותר, בשם כל בני המשפחה, על רכושו ועסקיו כולל בנק קרוך.
בעקבות חוקי האריזציה סיפח בנק התעשייה והמסחר את בנק קרוך.
הנס קרוך, בנו ושלוש בנותיו מצאו מקלט זמני באמסטרדם.
אשתו, אלה קרוך נשארה בליפציג, כיוון שהדרכון שלה הופקע, כנראה כדי להפעיל לחץ על הנס קרוך.
ב-21 במרץ 1940 נעצרה במהלך ניסיון בריחה להולנד להצטרף למשפחתה, גורשה למחנה הריכוז ראוונסבריק ב-10 במאי 1940 ונרצחה שנתיים לאחר מכן ב-12 במאי 1942במרכז האותנסיה של ברנבורג.
כשנודע להנס קרוך על הרצחה, יצא יחד עם ארבעת ילדיו מהולנד לארגנטינה.
בנו, , עלה לארץ ישראל בשנת 1945, במסגרת תנועת הנוער הציוני והצטרף לקיבוץ ניצנים.
במלחמת העצמאות נפל בקרב על ניצנים בנגב.
בתחילת שנות ה-50, נכנס קרוך לעסקי התיירות בארצות הברית, והחליט להקים גם רשת של בתי מלון בישראל עבור תיירות צליינית.
בשנת 1952 רכש מרשות הפיתוח שטח בדרום ירושלים.
בשנת 1953 מימן את סלילת הכביש למקום בקצה שכונת בית וגן.
הקמת המלון בפועל החלה ב-1955, והוא נחנך ב-1958. בשנת 1956 יזם את הקמתו של מלון גם בחיפה.
ב-1959 תרם להקמתו של "המוזיאון לבולאות בירושלים".
קרוך ובנותיו, אלזה צ'רני והדה מילמן, עברו לגור לישראל בתחילת שנות ה-60. הוא הקים וילה בה התגורר בסמוך למלון הולילנד.
ב-1962 יזם את הקמת דגם ירושלים בסוף ימי בית שני עם בית המקדש של הורודוס, שנבנה תחת הפיקוח הארכאולוגי של פרופסור מיכאל אבי-יונה.
הנס קרוך נפטר בירושלים בשנת 1970 ונקבר בבית הקברות סנהדריה.
בנה של בתו אלזה צ'רני-ויינברג, הוא הלל צ'רני.
מאז איחוד גרמניה ב-1990 ניהלו יורשיו של קרוך, עשרות תיקי תביעות לפיצויים בגין נכסים שונים, שהיו בבעלותו.
לפי הערכות, הם קיבלו פיצויים בהיקף עשרות מיליוני אירו בגין הרכוש.
ב-2006, קבע בית משפט בלייפציג כי בניין התיאטרון העירוני היה שייך לקרוך, והעירייה הציעה ליורשיו 3.8 מיליון אירו תמורת ויתור על תביעתם לבעלות בנכס.
הנס קריסטן מָאמְן (בנורווגית: Hans Christen Mamen; 20 באפריל 1919 – 14 באוקטובר 2009) היה תאולוג, כומר והיסטוריון נורווגי מחסידי אומות העולם.
הוא ומשפחתו ניהלו את חוות ווגלונד שבעיירה.
הוא החל ללמוד תאולוגיה בבית הספר הנורווגי בשנת 1939, והיה מתנדב במלחמת החורף.
במהלך כיבוש נורווגיה על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, נאלץ מאמן לנוס לשוודיה.
הוא היה מחבריה הראשונים של תנועת המחתרת הנורווגית.
במהלך המלחמה המשיך את לימודיו באוניברסיטת אופסלה שבשוודיה.
בין השנים 1942–1945 שירת מאמן כטייס, והעביר יהודים מנורווגיה אל מעבר לגבול השוודי, ובכך סיכן את חייו, והציל את חייהם של עשרות יהודים שנכלאו במחנות ריכוז במזרח נורווגיה.
בשנת 1946, שנה לאחר תום מלחמת העולם השנייה, סיים את לימודי התאולוגיה בנורווגיה.
הוא שב לטפל בחווה של משפחתו באסקר, והצליח לתקן את הנזקים שנגרמו לה במהלך המלחמה.
הוא עבד ככומר בבית החולים דיקמארק באוסלו בין השנים 1948–1969.
מאמן הוכר בשנת 1979 כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
בשנת 1983 הוא זכה בפרס התרבות של מחוז אקרסהוס, וב-1995 בפרס התרבות של עיריית אסקר.
כשהיה בן 86, בשנת 2005, הוא הוכר כאזרח כבוד של מדינת ישראל.
בשנת 2009, נפטר בשיבה טובה והוא בן 90.
קְלוּגֶה (בהולנדית: Hans Henri Kluge; נולד ב-28 בנובמבר 1968, רוסלארה , בלגיה) הוא רופא ומנתח בלגי, אשר מונה למנהל אזורי של אירופה מטעם ארגון הבריאות העולמי ב-1 בפברואר 2020.
הוא למד רפואה, כירורגיה וילודה ב בלוון, בשנת 1994. לאחר מכן הוא ביסס את עצמו כרופא כללי בבלגיה.
היה לו ניסיון של 25 שנה בפרקטיקה רפואית ובבריאות הציבור באזורים רבים בעולם, טרם מינויו לראש ארגון הבריאות העולמי באירופה.
המנהל האירופי של ארגון הבריאות העולמי
קלוגה היה היחיד מבין שישה מועמדים שבנוסף לשפת האם ההולנדית שלו, הוא דובר את ארבע השפות הרשמיות של ארגון הבריאות העולמי: צרפתית, גרמנית, אנגלית ורוסית.
הוא גם היה המועמד הטוב ביותר במבחני הבחירה, עם ציון "מצוין".
עם מינויו למנהל האירופי של ארגון הבריאות העולמי בפברואר 2020 נדרש לתאם את מאמצי המאבק במגפת הקורונה והוא במסגרת תפקידו הוא אחראי לפיקוח על בריאות האירופאים, בשיתוף פעולה עם שרי הבריאות של 53 המדינות האירופיות החברות בארגון הבריאות העולמי.
במסגרת תפקידו הוא מטפל במספר ההולך וגדל של אנשים עם מחלות כרוניות ונפשיות ומחלות הנגרמות על ידי זיהום אוויר, מאבק בעובדה שפחות אנשים מתחסנים ומשתמשים לרעה באנטיביוטיקה הגורמת לעמידות לאנטיביוטיקה, טיפול במחסור בעובדי רפואה ועלויות הולכות וגדלות של תרופות.
הנס תומה היה צייר וגרפיקאי גרמני.
הנס תומה הגיע מרקע צנוע.
אביו פרנץ יוזף תומה (1794–1855) היה טוחן מיומן ועבד גם ביער השחור.
אמו רוזה תומה (1804–1897), לבית מאייר, באה ממשפחה של אומנים.
הוא הפסיק את החניכות שהתחיל, כליתוגרף וצייר בבזל.
הוא למד ציור ורישום באופן עצמאי לפני שהתקבל לבית הספר לאומנות בקרלסרוהה בשנת 1859. שם היה תלמידו של יוהאן וילהלם שירמר ושל לודוויג דס קודרה.
תומה סיים את לימודיו בשנת 1866.
לאחר שהות בבזל ודיסלדורף (1867–1868) הוא נסע לפריז עם אוטו שולדרר בשנת 1868, שם התרשם במיוחד מעבודותיהם של גוסטב קורבה ובית הספר ברביזון.
תומה נסע לבסוף למינכן, בירת האמנות של גרמניה.
הוא התגורר בעיר בשנים 1870 ל־1876. בשנת 1874 נסע לראשונה לאיטליה.
בשנת 1877 נישא תומה לציירת הפרחים וטבע הדומם סלה ברטנדר.
נסיעה שנייה לאיטליה החלה בשנת 1880, לאחר שסייר באנגליה שנה קודם והציג שם בשנת 1884 במועדון האמנות בליברפול.
הוא התיידד עם ארנולד בקלין והיה מקורב לקבוצת וילהלם לייבל.
משנת 1878 גר תומה בפרנקפורט, ליד חברו הצייר וילהלם שטיינהאוזן.
שם הוא פגש את הפוליטיקאי והחוקר הפרטי סמואל ספייר ואת אשתו, הסופרת ומבקרת האמנות אנה ספייר.
אנה ספייר כתבה עליו מאמרים והכניסה את דמותו בספר, ותומה יצר עבודות עבורה וצייר את דיוקנה, שנמצא כעת במוזיאון הלאומי הגרמני בנירנברג.
תומה היה מקורב לציירי מושבת האמנים קרונברג.
בשנת 1899 עברה המשפחה לדירה עם סטודיו בקרונברג ותומה ראה בכך ביטוי גלוי להכרה בו כצייר.
בשנת 1899 מונה הנס תומה לפרופסור בבית הספר לאמנות בקרלסרוהה ובגלריה לאמנות של העיר.
הוא מילא תפקיד זה עד 1920. הוא הרחיב את המוזיאון לאמנות, שנפתח ביום הולדתו ה-70. התקופה בקרלסרוהה מתייחדת במותה של אשתו בשנת 1901, מה שהכניס את תומה לדיכאון במשך שנים.
לאחר מותה תומה גר עם אחותו בקרלסרוהה.
מאז תערוכתו במינכן, בשנת 1890, הוא זכה להכרה רחבה בגרמניה.
עד 1910 תומה התפרסם כאחד הציירים הנחשבים בגרמניה.
לקסיקון האמנים של מילר, כתב בשנת 1909 שתומה הפך ל"אחד הציירים האהובים על העם הגרמני", ביטוי שהעניק בשנת 2013 מוזיאון סטדל בפרנקפורט כשם לתערוכה של הנס תומה.
בין השנים 1905 עד 1918 היה תומה חבר בפרלמנט של מדינת באדן שמונה על ידי הדוכס הגדול.
באוקטובר 1914 הוא היה אחד מחותמי המניפסט שהטקסט שלו ניסה להגן על המיליטריזם הגרמני בראשית מלחמת העולם הראשונה והכחיש שהתרחשו זוועות בבלגיה.
בשנת 1919 ארנסט אופפלר ולוביס קורינת ארגנו מסיבת יום הולדת לרגל שנות ה-80 שלו.
בתקופה שהיה במינכן צייר תומה בעיקר נופים.
בפרנקפורט, עבודותיו היו בעלות תוכן סיפורי או אלגורי.
בגיל מבוגר עבד באופן אינטנסיבי על "קפלת תומה" שלו, אותה קישט בסצנות מחייו ומחיי ישוע המשיח.
ציורי נופיו (מהיער השחור, מישור הריין העליון וטאונוס) ודיוקנאות חבריו וקרובי משפחתו כמו גם דיוקנאותיו העצמיים נחשבים עדיין ליצירותיו הטובות והאותנטיות ביותר.
פחות משכנעים הם ייצוגים מיתולוגיים-דתיים מוגזמים בצורה גרוטסקית, שהושפעו מאוד על ידי ארנולד בקלין.
היסטוריוני האמנות אפיינו את עבודתו של תומה כהתגלמות הזהות הלאומית, שסללה את הדרך לניכוס על ידי התנועה הלאומית-סוציאליסטית.
קבוצות חברתיות בעלות אופי עממי לאומני פיתחו את אסכולת תומה בקרלסרוהה, כמרכז לזרמים של רעיונות גרמניים (אנטישמיות, אנטי-קפיטליזם ואמנות מקומית).
הנס אוגוסטו ריי לבית ריירסבאך היה מאייר וסופר יהודי-אמריקאי יליד גרמניה, שנודע בעיקר בשל סדרת ספרי הילדים "ג'ורג' הסקרן" שיצר עם אשתו מרגרט ריי בין השנים 1939–1966.
הנס אוגוסטו ריירסבאך נולד בהמבורג, הקיסרות הגרמנית ב-16 בספטמבר 1898. הנס פגש לראשונה במרגרט, יהודייה-גרמנייה בהמבורג במסיבת יום ההולדת ה-16 של אחותה.
הם נפגשו שוב בברזיל, לשם ברחה מרגרט בשל עליית הנאציזם בגרמניה ושם עבד הנס כאיש מכירות של אמבטיות.
הם התחתנו בשנת 1935 ועברו יחד לפריז, צרפת באוגוסט של אותה שנה.
בפריז, איורי החיות של הנס הסבו את תשומת ליבו של מוציא לאור צרפתי, שהזמין אותו לכתוב ספר ילדים.
הספר, "צילה (ססילי) ג'י ותשעת הקופים" , לא זכור במיוחד, אך אחת מדמויותיו, קוף שובב להפליא בשם ג'ורג' הסקרן, זכתה להצלחה כה רבה עד שבני הזוג שקלו לכתוב ספר שיתמקד כולו בו.
מלחמת העולם השנייה קטעה את עבודתם.
בשל יהדותם, החליטו הזוג ריי לברוח מפריז בטרם יגיעו הנאצים העירה.
ביוני 1940 שעות ספורות לפני נפילת פריז לכוחות גרמניה הנאצית ברחו על אופניים מתוצרת עצמית שהרכיב הנס, כשהם נושאים עמם את כתב היד המאויר של "ג'ורג' הסקרן".
משם שבו לברזיל, המקום בו נפגשו חמש שנים קודם לכן, אך הפעם הם המשיכו לניו יורק.
הזוג ריי נמלט מאירופה כשהוא נושא את כתב היד לספר "ג'ורג' הסקרן" הראשון, שיצא לאור בשנת 1941 בניו יורק על ידי הוצאת הוטן מיפלין (Houghton Mifflin).
"ג'ורג' הסקרן" זכה להצלחה מיידית, והזוג ריי הוזמן לכתוב על הרפתקאות נוספות של הקוף השובב ושל חברו, האיש בכובע הצהוב.
הם כתבו כשבעה סיפורים, כאשר הנס היה אחראי בעיקר על האיורים ומרגרט על הסיפורים, אם כי שניהם הודו כי שיתפו ביניהם את העבודה ושיתפו פעולה באופן מלא בכל שלב בהתפתחות הספרים.
בהתחלה שמה של מרגרט הושמט מן כריכות הספרים אך במהדורות מאוחרות יותר זה שונה, ומרגרט זוכה כעת לקרדיט מלא על תפקידה בפיתוח וכתיבת הסיפורים.
הספר "Curious George Takes a Job" נבחר לרשימת "פרס מדף לואיס קרול" בשנת 1960.
הזוג ריי עבר להתגורר בקיימברידג', מסצ'וסטס בשנת 1963. הנס נפטר שלושה שבועות לפני יום הולדתו ה-79 ב-26 באוגוסט 1977 בביתם קיימברידג', מסצ'וסטס.
ג'ורג' הסקרן מעיף עפיפון (Curious George Flies a Kite), מרגרט ריי (1958)
הנס ריכטר (גרמנית: Hans Richter; 6 באפריל 1888 – 1 בפברואר 1976) היה צייר, גרפיקאי, אוונגרדיסט, נסיין קולנוע ומפיק אמריקאיי ילידי גרמניה.
ריכטר, יליד ברלין, החל ב-1912 במגעים ראשונים עם האמנות המודרנית באמצעות הפרש הכחול ובשנת 1913 דרך גלריית סלון הסתיו הגרמני הראשון וכתב העת "דר שטורם" בברלין.
הוא תרם לכתב העת 'Die Aktion ("הפעולה" בגרמנית) בברלין, ובמסגרת תערוכתו הראשונה הייתה במינכן בשנת 1916, פורסמה מהדורה מיוחדת של המגזין אודותיו.
באותה שנה הוא נפצע והשתחרר מהצבא, נסע לציריך והצטרף לתנועת הדאדא.
ריכטר האמין שחובתו של האמן היא להיות פוליטי בעבודתו, להתנגד למלחמה ולתמוך במהפכה.
בשנת 1917 עשה את עבודותיו המופשטות הראשונות.
בשנת 1918, הוא התיידד עם ויקינג אגלינג, והשניים התנסו יחד בקולנוע.
ריכטר היה מייסד שותף לאיגוד אמני המהפכה ("Artistes Radicaux") בציריך, 1919. באותה שנה כתב את ה "Prelude" הראשון שלו (תזמור של נושא המתפתח בסדרה של אחד עשר רישומים).
בשנת 1920 היה חבר בקבוצת נובמבר בברלין ותרם לכתב העת ההולנדי דה סטייל.
לאורך הקריירה שלו, הוא טען שסרטו, Rhythmus 21, משנת 1921 הוא הסרט המופשט הראשון שנוצר אי פעם.
ריכטר עבר משווייץ לארצות הברית בשנת 1940 והפך לאזרח אמריקאי.
הוא לימד במכון לטכניקות בקולנוע במכללת הסיטי קולג' של ניו יורק.
בזמן שחי בניו יורק, ביים ריכטר שני סרטים עלילתיים, חלומות שכסף יכול לקנות (1947) ו-8x8: סונטת שחמט בשמונה תנועות (1957) בשיתוף מקס ארנסט, ז'אן קוקטו, פול בולס, פרנאן לז'ה, אלכסנדר קלדר, מרסל דושאן ואחרים, אשר צולמו חלקית על כר הדשא של בית הקיץ שלו בסאות'בורי, קונטיקט.
בשנת 1957 סיים לעבוד על סרט בשם Dadascope''' ובו שירים ופרוזות שנאמרו על ידי כותביהם: ז'אן ארפ, מרסל דושאן, ראול האוסמן, ריכרד הילזנבק וקורט שוויטרס.
לאחר 1958 בילה ריכטר חלקים מהשנה באסקונה, חלקים בקונטיקט וחזר לצייר.
בשנת 1963 ביים את הסרט הקצר "מהקרקס לירח" על האמן האמריקאי אלכסנדר קלדר.
בשנת 1965, ריכטר כתב ספר על תנועת הדאדא בשם Dada: Art and Anti-Art, שכלל גם את הרהוריו על יצירות האמנות בסגנון הנאו דאדא החדש.
ריכטר הלך לעולמו ב-1976 במינוסיו, ליד לוקרנו, שווייץ.
Filmstudie (1926) (פסקול מאת הנס הינץ שטוקנשמידט)
Vormittagsspuk ("רוחות רפאים לפני ארוחת הבוקר", מלווה פסקול מאת פאול הינדמית ) (1928)
The Storming of La Sarraz (תסריט בלבד, בבימויו של סרגיי אייזנשטיין, אבודה) (1929)
חלומות שכסף יכול לקנות (1947)
8x8: סונטת שחמט בשמונה תנועות (1957)
גנרל הנס שמידט היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
שמידט נולד ב-14 במרץ 1895 בביירוית, שהשתייכה לקיסרות הגרמנית.
בשנת 1914 התגייס שמידט לצבא הקיסרות הגרמנית והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-7 (הנסיך לאופולד), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1935 הועלה לדרגת מיור ומונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-41 בדיוויזיה ה-10, וב-1 בינואר 1938 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט ומונה למפקד רגימנט התחלופה ה-46.
בתחילת אפריל 1940 מונה שמידט למפקד רגימנט הרגלים ה-245 בדיוויזיה ה-88, ופיקד עליו במהלך מבצע מקרה אדום, וב-1 בנובמבר 1940 הועלה לדרגת אוברסט.
במהלך מבצע ברברוסה הוא הוביל את הרגימנט שלו, ופיקד עליו בקרבות השונים בזירה הדרומית.
ב-27 בינואר 1943 להוביל את הדיוויזיה ה-68 באזור וורונז', והוביל אותה בלחימה הקשה בגזרה הדרומית של החזית המזרחית.
ב-1 באפריל 1943 הועלה לדרגת גנרל-מיור וכעבור 6 חודשים לדרגת גנרל-לויטננט.
בתחילת נובמבר 1943 מונה למפקד הדיוויזיה ה-275 שזה עתה הוקמה במערב צרפת.
בתחילת הפלישה לנורמנדי, נשלחו לאזור נורמנדי שני גדודי חי"ר, גדוד פוסילייר, גדוד ארטילריה אחד ופלוגת הנדסה מהדיוויזיה, ואילו שאר הדיוויזיה הגיעה באמצע יולי.
עם רענון הדיוויזיה באוקטובר 1944, הוא הועבר לעתודת המפקדים וחזר בנובמבר 1944 שוב כמפקד דיוויזיית הרגלים ה-275. הוא לחם איתה בחזית המזרחית עד שהושמדה בכיס האלבה, ואילו הוא נלקח בשבי על ידי צבא ארצות הברית.
שמידט שוחרר מהשבי ב-1947, הוא התגורר בויידן בפפאלץ העילית.
עד 1970 עבד בהצלחה כסוחר בביטוח ובפיננסים.
בעיר הולדתו ביירוית היה יושב ראש אגודת החיילים הבוואריים במשך שנים רבות.
הוא מת בבית החולים ויידן ב-28 בנובמבר 1971 בגיל 76. הוא נקבר בבית הקברות בעיר ביירוית.
הנס קרוה היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קרוה נולד ב-13 במאי 1907 בהיידלברג, שהשתייכה לקיסרות הגרמנית.
קרוה נכנס לאקדמיה לשוטרים ברנדנבורג-האוול ב-8 באפריל 1926 כשוטר.
כחבר ב-Berlin SA, הוא השתתף ב-1933 במבצע האכזרי נגד תאים קומוניסטיים.
ב-1 באפריל 1933 הועלה לדרגת לויטננט, וב-1 באוגוסט 1933 לדרגת אובר-לויטננט.
ב-1 באפריל 1935 הוא עבר ללופטוואפה והפך למפקד פלוגה ומנהל הדרכה בבית הספר לצניחה בשטנדאל.
ב-1 באוקטובר 1937 הוא הועלה לדרגת האופטמן, וב-1 בינואר 1939 מונה לקצין מטה בדיוויזיית האוויר ה-7.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא השתתף לראשונה בכיבוש הולנד ומונה למפקד הגדוד ה-1 של רגימנט הצנחנים ה-2 ב-1 באוגוסט 1940. ב-1 במרץ 1941 הועלה לדרגת מיור.
לאחר מכן השתתף במבצע מרקור ובמבצע ברברוסה, וב-21 באוגוסט 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
לאחר מכן הועבר לצפון אפריקה ולאחר מכן לרוסיה בפעם השנייה, וב-24 בדצמבר 1942 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-16 בדצמבר 1943 מונה קרוה למפקד רגימנט הצנחנים ה-2, ובתחילת 1944 הוא נשלח לצרפת.
ב-6 באפריל 1944 הועלה לדרגת אוברסט וקיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 ביוני 1944 מונה למפקד דיוויזיית הצנחנים ה-2.
ב-1 בספטמבר 1944 הועלה לדרגת גנרל-מיור, וב-12 בספטמבר קיבל את תוספת החרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
בעזרת יחידתו הצליח קרוה להחזיק את מחוז סנט פייר בברסט מצפון לבסיס הצוללות עד ל-18 בספטמבר 1944, ולאחר מכן נפל בשבי צבא ארצות הברית, ממנו שוחרר באמצע 1948.
ב-1 ביוני 1956, התקבל קרוה לבונדסוור שזה עתה נוסד ושימש כמפקד הדיוויזיה המוטסת הראשונה בברוכסל.
ב-1 בספטמבר 1957 הוא הועלה לדרגת בריגדה-גנרל, וב-1 ביולי 1959 הועלה לדרגת גנרל-מיור.
לאחר שקיבל את הצלב הגדול של עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית ב-12 בספטמבר 1962, הוא פרש לגמלאות ב-1 באוקטובר 1962. לאחר פרישתו הוא התגורר בבראונשווייג, עד מותו ב-18 ביולי 1967.
הנס שלמר היה גנרל גרמני במהלך מלחמת העולם השנייה.
שלמר נולד בנסלוואנג בבוואריה ב-18 בינואר 1893, שהשתייכה לקיסרות הגרמנית, והיה בנו של קצין מכס ראשי.
אחיו ארנסט פתח אף הוא בקריירה צבאית והגיע לדרגת גנרל-לויטננט.
שלמר עצמו התחתן עם אגנס הופמן ב-1920. בשנת 1913 הוא הצטרף לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לגדוד ההנדסה הבווארי ה-2. עם תחילת מלחמת העולם הראשונה עבר שלמר לרגימנט הארטילריה הבווארי ה-5, ושירת בו כמפקד מחלקה וסוללה במהלך המלחמה.
על פעולותיו במלחמה הוענקו לו עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, מסדר ההצטיינות הצבאי של בוואריה עם חרבות וכתר ואות הפציעה בשחור.
לאחר המלחמה הצטרף שלמר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1934 הועלה שלמר לדרגת מיור, ובשנת 1935 הוא הוצב במשרד המלחמה של הרייך כראש אגף במשרד הנשק של הצבא.
ב-16 במרץ 1937 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, ולאחר פרשת בלומברג-פריטש ב-1938, הוא מונה לקצין מטה בפיקוד העליון של הצבא.
ב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הארטילריה ההררית ה-111 באינסברוק, וב-27 באוגוסט 1939 הועלה לדרגת אוברסט.
שלמר פיקד על גדודו במהלך הפלישה לפולין, וב-25 בספטמבר 1939 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-7, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-7, אותו הוביל במהלך המערכה על צרפת.
במרץ 1941 הוא מונה למפקד פיקוד הארטילריה ה-148, אותו הוביל במהלך מבצע ברברוסה.
מאמצע דצמבר 1941 פיקד על דיוויזיית הרגלים ה-134 בחזית המזרחית באזור מוסקבה וב-23 בינואר 1942 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
בפברואר 1942 הועלה לדרגת גנרל-מיור, וב-21 באפריל 1942 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
בתחילת 1943, שלמר הועלה לדרגת גנרל-לויטננט, וב-18 בינואר 1944 הוא קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
באפריל 1944 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-75 באיטליה, אשר לחם לצד מרשל רודולפו גרציאני כחלק מפלגת הארמייה פון צנגן.
בנובמבר אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל הכוחות ההרריים, בתום המלחמה הוא נפל בשבי צבא ארצות הברית.
שלמר שוחרר מהשבי ב-17 ביוני 1947, וב-3 באפריל 1950 התגרש מאשתו.
לאחר מכן התגורר בבאד קרויצנאך, עד מותו ב-26 ביוני 1973.
הַנְס אֶנְסְט שִינְק (בנורווגית: Hans Ernst Kinck; 11 באוקטובר 1865 – 13 באוקטובר 1926) היה סופר ופילולוג נורווגי שכתב רומנים, סיפורים קצרים, מחזות ומסות.
שינק נולד ב ב, בפינמרק, שם אביו, תאודור שינק (Theodor Kinck; 1832–1903), היה מפקח בריאות מקומי ואימו, הנה גוליינטה יוהנסן (Hanna Guliante Johannesen; 1840–1923), הייתה בתו של איכר.
הוא למד פילולוגיה וקלאסיקה באוניברסיטת המלך פרדריק בכריסטיאניה (כיום אוסלו).
גם טורה שינק וגם מינדה ראם כתבו זיכרונות על שינק "מלאים בפרטים ביוגרפיים" לאחר מותו.
שינק מת באוסלו, יומיים לאחר יום הולדתו ה-61.
שינק כתב רומנים, סיפורים קצרים ומחזות וכן מספר מסות היסטוריים ופוליטיים.
הוא נסע רבות וחי באיטליה למשך תקופות ארוכות.
מחצית מתפוקתו הספרותית קשורה לנושאים איטלקיים.
לעיתים קרובות הוא חקר את פעולתן של אהבה ורוך, ואת ההבדל בין המסה האנושית ליחידים.
ביצירותיו הפוליטיות יותר הוא מזהיר מפני הפשיזם, מגמה שמתעצמת בכתביו המאוחרים.
שינק כתב גם על אמנים הנאבקים על דרכם, אי ההבנות שבהן נתקלו והתגובות שלהם כלפיהן.
מחזותיו של שינק ארוכים מאוד, ולעיתים קרובות נחשבים כיצירות לקריאה, לא לביצוע.
כשהם משוחקים במלואם, חלק מההצגות שלו נמשכות שבע שעות או יותר.
לעיתים קרובות הם קשורים קשר הדוק למאמריו; מרחיבים וממחיזים את הרעיונות שבהם.
המחזה ההיסטורי הגדול שלו Mot Karneval (לקראת הקרנבל), המבוסס על חייו של ניקולו מקיאוולי הוא דוגמה בולטת; כמו כן, מחזה המבוסס על חייו של בשם Den Sidste Gjæst (האורח האחרון).
יצירותיו האיטלקיות האחרות מבוססות על סיפורים מאת ג'ובאני בוקאצ'ו, ומושרשות במסורת מימי הביניים, בוחנת את דרכי האהבה והתשוקה.
שינק כתב גם ארבעה מחזות "נורווגיים", על רקע בן זמנו של שינק.
הם מתרחשים בעמקים מערביים קטנים, בוחנים את מלחמת המעמדות ואת הגעת המודרניות.
המחזה הגדול ביותר שלו נחשב בדרך כלל ל-Driftekaren ("הרועה", עם אזכורים לפר גינט).
הוא מספר על אדם שהוא "סוחר ומשורר", וכיצד "צומחת בו האנושיות" בו, כדברי שינק.
המחזה האחרון שלו, שנכתב ב-1925, היה המשך למחזה זה.
רבים ממחזותיו הוצגו בתיאטרון שיצרה , שהייתה מוכנה להעלות אפילו את הצגות המרתון הארוכות ביותר; חלקן נמשכו עשר שעות.
שינק כתב אוספים רבים של סיפורים קצרים, העוסקים הן באיטליה והן בנורווגיה.
בהם הוא סיפר על חקלאים נורווגים ותיירים נורווגים באיטליה, לפעמים מנקודת מבט קומית.
רבים מהיצירות הקצרות יותר עדיין פופולריות מאוד.
אוסף הסיפורים הראשון שלו, Flaggermusvinger {כנפי עטלף), הוא יצירה סימבוליסטית טיפוסית.
הוא חוקר את הקשר בין האדם לטבע ואת הקונפליקט בין כוחות הטבע לכוחות הנפש האנושית, במיוחד אשמה, תשוקה ופחד.
חלק מהסיפורים מזכירים בסגנונם את הסגנון של אדגר אלן פו.
הספר מכונה "סיפורים מהמערב", שכן כולם מתרחשים במערב נורווגיה.
הרומנים של שינק ממוקמים ברובם בסביבה נורווגית.
הם כרוכים בדרך כלל בההגעה של מודרניות והיעדר דיאלוג בין חקלאים לבעלי השלטון.
המסות של שינק הן בעיקר היסטוריות.
הוא כתב הרבה על נושאים איטלקיים, וניתח את הרנסאנס ואת ההגעה של הפשיזם.
הוא גם כתב על המאפיה הסיציליאנית.
המסות הנורווגיות ניתחו את הפיצול בין הסאגה לבלדה מימי הביניים, תוך התמקדות בשינויים במצב הרוח ובסגנונות הסיפור מהתקופה הפגאנית ועד התקופה הנוצרית בנורווגיה.
ארבעה מלחינים כתבו מוזיקה ליצירות של שינק.
כתב מספר שירים המבוססים על טקסטים ממחזותיו של שינק.
הסימפוניה הראשונה שלו נוצרה בהשראת המחזה Driftekaren ("הרועה").
ו גם הלחינו מוזיקה המבוססת על נושאים מהרומנים שלו.
כתב מוזיקה לסרט Flaggermusvinger ("כנפי עטלף", 1992), המבוסס על שלושה מסיפוריו הקצרים של שינק.
שינק קיבל קרדיט ככותב מחזה הטלוויזיה Når eplene modnes ("כשהתפוחים מבשילים") משנת 1981.
1897: Fra Hav til Hei (סיפורים קצרים)
1918–19: Sneskavlen Brast (מפולת השלגים פרצה, 3 כרכים, רומן על האיכרים נגד המעמדות הגבוהים הכפריים והעירוניים)
הַנְס קַרוֹסָה היה סופר ומשורר גרמני, שנודע בעיקר ברומנים האוטוביוגרפיים שלו, וב"innere Emigration" שלו (הגירה פנימית) בתקופת גרמניה הנאצית.
משפחת קרוסה הייתה במקור ממוצא צפון איטלקי; אבל ב-1878, כשהנס נולד, הם כבר לא דיברו איטלקית ונחשבו פשוט לגרמנים מבוואריה עילית.
אביו של הנס היה מומחה ריאות ידוע, שפרסם כמה מחקרים משמעותיים בתחומו.
הייתה לו השקפה הומניטרית רגועה, אשר חיבבה אותו על האוכלוסייה הקתולית המקומית למרות יחסיו הקרירים עם הכנסייה.
קרוסה מסביר בכרך הראשון של האוטוביוגרפיה שלו, Eine Kindheit ("ילדות"):
אימו של קרוסה, לעומת זאת, הייתה קתולית אדוקה ורגישה למדי.
הזוג הצעיר התיישב זה עתה בעיירת הנופש בדרום בוואריה באד טלץ כאשר הנס נולד.
אז הם גרו בכמה כפרים קטנים בבוואריה.
מהלכים אלו הותירו תחושת חוסר ביטחון במוחו של בנם הרגיש והמופנם.
אף על פי שלהנס הייתה אחות צעירה יותר, שטפני (Stephanie), אין עדויות למערכת יחסים קרובה איתה.
הוא למד בבית ספר יסודי ב, ב ב ובמוסד להשכלה גבוהה במינכן.
העניין של הנס קרוסה בשירה החל כשהיה צעיר למדי, אך עד מהרה התחרתה בה מסורת הרפואה המשפחתית.
השוני הרב בין התחום הבלתי-מעשי והבלתי מציאותי של חייו של המשורר ובין חייו הארציים של הרופא טרד את רוחו במשך רוב חייו.
הוא למד רפואה בשלוש אוניברסיטאות, מינכן, וירצבורג ולייפציג.
עם זאת, כמעט כל זמנו הפנוי בילה בחוגים ספרותיים.
מיד לאחר תחילת המאה החל קרוסה בן ה-24 לעסוק ברפואה בעיר הגבול הדרום-מזרחית של בוואריה פסאו.
ב-1907 נשא הרופא הצעיר והמצליח מטופלת, ולרי אנדליכר (Valerie Endlicher), ועבר להתגורר בכפר.
הפרסום הראשון של הנס קרוסה, השיר Stella Mystica , הופיע בשנת 1907. יצירה זו, המזכירה קלות את מהמאה השלוש-עשרה, מכילה נושא קלאסי הנמשך לאורך שאר כתביו של קרוסה: אמונה בלתי מעורערת בניצחונם האולטימטיבי של כוחות האור על החושך.
אבל, כפי שניתן לצפות מפרסום ראשון, השיר חסר את הליטוש והבשלות האופייניים כל כך ליצירתו המאוחרת של המשורר.
שנת 1907 הייתה שנה מכרעת עבור צעיר קתולי שהשתוקק להיות סופר, במיוחד אחד שאליליו היו משוררים כמו ופרנק ודקינד; שכן בשנת 1907 כתב האפיפיור פיוס העשירי את האנציקליקה "" המגנה בחריפות את המודרניזם באומנויות.
כמו באיומים חמורים יותר מאוחר יותר על חופש הביטוי שלו, קרוסה לא התרגש מאוד מההוראה הזו מהכנסייה שלו.
דמויות ספרותיות ופוליטיות אחרות נאבקו באנציקליקה במרץ; קרוסה לא הצטרף ולא התלונן.
ניכר מהתכתובת הופמנסתאל-קרוסה מהתקופה שבשנה שלאחר מכן, 1908, שקרוסה נטש כמעט לגמרי את הרפואה לטובת הכתיבה.
למעשה, הקריירה הספרותית של דוקטור קרוסה הצעיר החלה רק שלוש שנים מאוחר יותר עם אוסף שירים קטן של ארבעים ושמונה עמודים בשם פשוט "Gedichte" ("שירים").
פרסום ספר זה סימן גם את חנוכת הקשר לכל החיים של קרוסה עם הוצאת אינסל (Insel).
בעיית היחסים בין הרופא למטופל שלו, בעיקר עם החולה הגוסס, קרעה את נפשו של הרופא הצעיר.
טבעי היה שקרוסה ינסה, כפי שעשה האליל הספרותי שלו גתה בייסורי ורתר הצעיר, לכתוב על דרכו לצאת מבעיותיו המבלבלות ביותר.
למעשה, ל"Doktor Bürgers Ende" ("סופו של דוקטור בירגר") של קרוסה מ-1913 היה יותר מדי במשותף עם ורתר, לא רק במוטיבציה שלו, אלא גם בצורה ובעלילה, מכדי להיות יצירה אמנותית מקורית.
היא מייצגת את שיאה של תקופת החיקוי של המחבר, שהחלה עם החיקוי של המודרניסטים בני תקופתו, ואחר כך לאחור בזמן, עד שבהעתקת גתה, קרוסה גילה את עצמו.
בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה, תחומי העניין הספרותיים היו העניין העיקרי בחייו של הרופא הצעיר.
הוא רשם הערות, תכנן יצירות וחיפש חברות וביקורת על דמויות ספרותיות כמו רילקה והופמנסתאל.
ב-1914 התנדב קרוסה, שהיה קצת מבוגר מכדי להיות מגויס מיד, כרופא צבאי.
קרוסה שירת כקצין רפואה גדודית בשתי החזיתות: תחילה תקופה קצרה בצרפת, ולאחר מכן שהות ממושכת בזירה הדרום-מזרחית (Rumänisches Tagebuch), שם הייתה יחידתו מעורבת ב.
בשנת 1918 הועברה יחידתו של קרוסה חזרה לצפון צרפת שם סבל מפצע בכתף שסיים את הקריירה הצבאית שלו.
מינכן העליזה, שקרוסה זכר מלפני המלחמה, קיבלה את פניו של החייל המשוחרר המחלים עם נשים קודרות, עטיות רעלות שחורות, גברים צולעים וחלונות ראווה ריקים.
זה לא היה זמן למשוררים בעלי יכולת מוגבלת, כפי שקרוסה החשיב את עצמו.
אבל גורלו שלו היה בעיקרו להיות רופא.
הוא ראה כאות משמיים את העובדה שבזמן רכישת מכשירים רפואיים חדשים במהלך החלמתו במינכן, הוא פגש את רילקה, שהיה המטופל הראשון במרפאתו המחודשת.
לאחר החלמתו הוא חזר למשרדו בפסאו.
במסירות מחודשת הוא קרא כתבי עת רפואיים והלך להרצאות בקליניקה כדי לשפר את יכולותיו.
הפרקטיקה בפסאו גדלה והעסיקה אותו למדי.
אף על פי כן, בתוספת מאוחרת יותר לאוטוביוגרפיה שלו, שפורסמה לאחר מותו, הוא מודה שכאשר עבר למינכן, זמן לא רב לאחר שהקים מחדש את הפרקטיקה שלו בפסאו, הוא התכוון לחלוטין לוותר על רפואה עבור חייו של 'freier Schriftsteller' ('סופר עצמאי'): משאלה שלא הייתה יכולה אז להפוך למציאות.
עם זאת, דוקטור קרוסה מצא מעט זמן ל-"Heilgifte" ("רעלים מרפאים") של הספרות.
ב-1922 פרסם המחברו דוקטור בירגר, שעוצב בצורה כל כך בוטה על ורתר של גתה, את הכרך הראשון של האוטוביוגרפיה שלו, "Eine Kindheit".
היחס בין האוטוביוגרפיה של קרוסה בארבעה חלקים ("Eine Kindheit", "Verwandlung einer Jugend", "Das Jahr der schönen Täuschungen" ו-"Der Tag des jungen Arztes") לבין "" ("שירה ואמת") האוטוביוגרפי של גתה מעודן הרבה יותר מזה שבין ורתר ודוקטור בירגר.
דוקטור קרוסה כבר פרסם בשלב זה שלוש יצירות נוספות: "Stella Mystica", "Gedichte" וחוברת לירית בת חמישה עשר עמודים בשם "Ostern" ("חג הפסחא").
ההצלחה של "Eine Kindheit" הציתה מחדש את ההתלהבות של דוקטור קרוסה.
שוב, כמו ב-1908, הוא ראה לנגד עיניו קריירה מפתה ספרותית לחלוטין.
כתביו עדיין הניבו רק הכנסה זעומה, אבל כל מילת שבח חדשה של חברים ומבקרים הפכה את המעבר בהדגשה מקריירה של דוקטור-משורר לקריירה של משורר-דוקטור לקצת יותר אפשרית.
ב-1923 הוא פרסם מהדורה שלישית של Gedichte, גדולה פי שניים מהמהדורה המקורית של 1910. התעודד עוד יותר מהתגובה לשיריו החדשים יותר, קרוסה הוציא מאוחר יותר באותה שנה את יצירת הפרוזה השלישית שלו, "Rumänisches Tagebuch".
ספר זה התקבל היטב והכניס מספיק כדי שבאמצע שנות העשרים השתחרר קרוסה מהתלות הכלכלית בפרקטיקה הרפואית שלו.
הסימן המובהק ביותר להצלחתו הכלכלית ולפנייתו המוחלטת של קרוסה לספרות היה יכולתו להגשים את רצונו לעלות לרגל בסגנון גתה לאיטליה הקלאסית.
עלייה לרגל כזו הייתה בעלת משמעות רבה להתפתחותו הקלאסית של גתה ואולי הייתה יכולה לעשות את אותו הדבר עבור קרוסה, אבל קרוסה נאלץ לחכות זמן רב מדי ל"" שלו.
העולם של 1925 היה כמרקחה עקב התרחשויות פוליטיות מבשרות רעות שעד מהרה עצרו כל אפשרות לקרוסה להשיג את מידת הניתוק הקלאסי שגתה היה מסוגל ליהנות ממנו.
ב-1922, שלוש שנים לפני נסיעתו של קרוסה באיטליה, הפכה איטליה למדינה הטוטליטרית השנייה באירופה.
היא כינתה את עצמה פשיסטית, בעוד שהראשונה כינתה את עצמה קומוניסטית; אבל מבחינת חופש הביטוי לאזרח הבודד, קומוניזם ופשיזם היו מילים נרדפות.
גרמניה, אז, הייתה עדיין רפובליקה דמוקרטית, אבל כבר ב-1924 זכתה מפלגה לא מוכרת עם השם הכוללני של מפלגת הפועלים הגרמנית הלאומית-סוציאליסטית ב-6.5% מהקולות בבחירות לרייכסטאג.
נראה שקרוסה בעל האוריינטציה הקלאסית לא התרשם כלל מהאירועים הללו.
בכך שעזב את הפרקטיקה שלו במינכן שלו בדרכו לאיטליה, הוא הפסיק למשך זמן רב להיות רופא; כאשר חזר רק חברים ותיקים, אלה שרצה לטפל בהם, היו מבקרים במשרדו, והוא יכול היה לבלות את רוב ימיו בכתיבה ספרותית.
זמן קצר לאחר שחזר מהארץ הקלאסית, הוא פרסם את השני בסדרה האוטוביוגרפית שלו, "Verwandlung einer Jugend" ("טרספורמציה של הנוער", 1926).
אותה שנה גם הביאה עצב לחייו של קרוסה כאשר ב-29 בדצמבר מת חברו היקר רילקה.
חומר אוטוביוגרפי מקרוסה העוסק בתקופה מאמצע שנות העשרים ועד תחילת שנות השלושים דל; ומכיוון שכתביו של קרוסה עצמו הם במידה מוגזמת המקור היחיד למידע על האיש, מעט מאוד ידוע על השנים ההן.
ממכתבים למשפחת אשתו עולה כי הוא היה מודאג מאוד ממחלתה של אשתו, שגרמה לתלותה במורפיום.
במהלך שנות ה-20 הוא החל מערכת יחסים עם אשתו השנייה לעתיד לבוא, הדוויג קרבר (Hedwig Kerber), יחסים שמהם נולד בנו ב-1930. היעדר תפוקה ספרותית עשוי להצביע על כך שבעיות הכלכלה הגרמנית, בעיקר האינפלציה הרת האסון, גרמו לקרוסה לחזור לרפואה.
הוא עשה עיבוד מחדש של "דוקטור בירגר" ופרסם אותו מחדש ב-1929 בשם "Schicksal Doktor Bürgers" ("גורלו של דוקטור בירגר"), ושנה אחת קודם לכן כיבדה אותו עיר הולדתו מינכן ב-"Dichterpreis" ("פרס המשורר") שלה.
אולי שנות השקט היחסי הללו היו מלאות בהכנה לשתי היצירות המשובחות שבפתח, שהראשונה שבהן הייתה אמורה להופיע ב-1931.
ב-25 במאי 1931 שקל קלאוס מאן, בנו של תומאס מאן, לראשונה להגר מארץ הולדתו בגלל המצב הפוליטי.
שנתיים לאחר מכן, הוא, שאר משפחת מאן ורבים אחרים ממיטב המוחות של גרמניה אכן יצאו לגלות.
בשנת 1931 פרסם קרוסה, כלפי חוץ לפחות, לא מוטרד מ"חשרת הסופה" את "Der Arzt Gion" ("הרופא גיון").
אף על פי שהיא עדיין אוטוביוגרפית מאוד, יצירה זו הייתה יצירתו הראשונה והיחידה שנכתבה בגוף שלישי (היצירה האחרת היחידה היה סיפורו הקצר "Ein Tag im Spätsommer" ("יום בסוף הקיץ") 1947).
"הרופא גיון" משקפת בגרות ואופטימיות שהתגלו יותר ויותר ביצירותיו של קרוסה, אך נראה שלא היו במקום באופן מוזר באירופה של 1931, המצולקת, השרויה בדיכאון, והמאוימת על ידי דיקטטור.
מעתה ואילך, למעט תקופה קצרה לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, ויתר המשורר-דוקטור קרוסה לחלוטין על הפרקטיקה הרפואית.
ספרו האחרון של קרוסה לפני תחילת המשטר הנאצי היה "Führung und Geleit" ("מנהיגות וליווי", 1932), סקירה פנימית ולא אוטוביוגרפיה אמיתית של חייו מגיל צעיר ועד 1920.
לאחר תפיסת השלטון הנאצי ב-1933, בחר קרוסה בהגירה פנימית ודחה את מינויו לאקדמיה הגרמנית לשירה, אך ב-1938 קיבל את פרס גתה של העיר פרנקפורט, וב-1941 ב"כנס משוררים האירופים"הוא מונה לנשיא "ליגת הסופרים האירופית", אשר נוסדה על ידי יוזף גבלס ב-1941/42, סגן הנשיא היה .
קרוסה תרם שיר לאנתולוגיה שיצאה לאור על ידי אוגוסט פרידריך ולמדה (August Friedrich Velmede) ונקראה "Dem Führer.
שנה אחר-כך הוא התרחק מהאירוע המביך.
למרות ריחוקו מהמשטר הנאצי, קרוסה היה אחד הסופרים המקודמים ביותר.
ב-1944, בשלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה, נכלל קרוסה על ידי היטלר ברשימת המבורכים, רשימת ששת הסופרים הגרמנים החשובים ביותר.
ההצלחה והכבוד במדינות הזרות הנייטרליות והידידותיות (הפשיסטיות) (Premio San Remo 1939) וההכנסה הכספית – הכנסתו גדלה פי ארבעה ב-1941 - פגשו את קרוסה מרוחק מבפנים, שידע גם לנצל את מעמדו.
אז ב-1941 הוא התייצב למען הסופר , שהיה בסכנת חיים בגלל מורשתו היהודית, כך שמומברט הורשה לעזוב את גרמניה לשווייץ.
זמן קצר לפני הכניעה ב-1945, התחנן קרוסה במכתב לראש עיריית פסאו למסור את העיר ללא קרב ונידון למוות שלא בפניו.
ההתקרבות המהירה של צבא ארצות הברית הצילה אותו.
לאחר המלחמה עיבד קרוסה את תפקידו בעידן הנאצי.
עם זאת, ספרו "Ungleiche Welten" ("עולמות לא שווים") מ-1951 ספג ביקורת, הוא הסתיר ודלג מעל פרטים מביכים, הציג את המשורר כא-פוליטי ואת הנאצים ככוח גורל שהתנגדות לא הייתה אפשרית נגדו.
בגרמניה המערבית הוא זכה שוב לפופולריות שלו כמו בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. הנשיא הפדרלי של גרמניה תיאודור היוס ביקר אותו בביתו ב-1954.
הנס קרוסה הוא שמו של בית הספר שלו לשעבר הנס-קרוסה-גימנזיום לנדסהוט (Hans-Carossa-Gymnasium Landshut ) והנס-קרוסה-גימנזיום בברלין-שפנדאו (Hans-Carossa-Gymnasium in Berlin-Spandau).
על שמו של הנס קרוסה קרויים בית הספר היסודי בפילסטינג (בוואריה התחתונה), בית הספר היסודי פסאו-היינינג - ליד מקום מגוריו האחרון ובסמוך לקברו – בית החולים הנס-קרוסה בשטיהלינגן (Stühlingen) וכן שפע של רחובות בכל רחבי גרמניה, בין היתר בפסאו, מינסטר, נירנברג וברלין.
הַנְס רַייכֶנְבַּאךְ היה פילוסוף של המדע, מחנך, ומקדם אמפיריציזם לוגי מוביל, גרמני ממוצא יהודי.
הוא היה בעל השפעה בתחומי מדע, חינוך, ושל אמפיריציזם לוגי.
הוא ייסד את "Gesellschaft für empirische Philosophie" ("אגודה לפילוסופיה אמפירית") בברלין ב-1928, הידועה גם בשם .
קרל המפל, ריכרד פון מיזס, דויד הילברט ו כולם הפכו לחברים בחוג ברלין.
בשנת 1930 הפכו רייכנבאך ורודולף קרנפ לעורכי כתב העת .
הוא גם תרם תרומה מתמשכת לחקר אמפיריציזם המבוסס על תורת ההסתברות; הלוגיקה והפילוסופיה של המתמטיקה; מרחב, זמן, ותורת היחסות; ניתוח של הסתברות הגיונית; ומכניקת הקוונטים.
ב-1951 הוא חיבר את The Rise of Scientific Philosophy ("עלייתה של הפילוסופיה המדעית"), ספרו הפופולרי ביותר.
הנס היה בנו השני של סוחר יהודי, ברונו רייכנבאך, שהמיר את דתו לנצרות פרוטסטנטית.
הוא התחתן עם סלמה מנצל, מנהלת בבית הספר, בת לשורה ארוכה של אנשי מקצוע פרוטסטנטיים עוד מהרפורמציה הפרוטסטנטית.
אחיו הבכור שיחק תפקיד משמעותי ב.
אחיו הצעיר, הרמן היה מחנך למוזיקה.
לאחר שסיים את בית הספר התיכון בהמבורג למד הנס רייכנבאך הנדסה אזרחית ב ופיזיקה, מתמטיקה ופילוסופיה באוניברסיטאות שונות, כולל ברלין, , גטינגן ומינכן.
בין מוריו היו ארנסט קסירר, דויד הילברט, מקס פלאנק, מקס בורן וארנולד זומרפלד.
רייכנבאך היה פעיל ב ובארגוני סטודנטים.