tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באוקטובר 2020 חזר תא"ל מיל' יחיאל גוזל לארגון ידידי צה"ל FIDF לנהל את שלוחת הארגון בישראל, תפקיד אותו מילא עד סוף יוני 2024.
למד והתחנך בפנימייה הצבאית בתל אביב בשילוב עם הגימנסיה העברית הרצליה.
אימו מזל (פורטונה) גוזל, ילידת אלכסנדריה שבמצריים, עלתה ארצה בשנת 1952 דרך צרפת ועסקה במלאכת יד ואביו דוד גוזל, יליד מרוקו הספרדית, התנדב בשנת 1948 (במסגרת מח"ל) במלחמת העצמאות, לאחריה עלה עם משפחתו ארצה ושימש כחשמלאי מוסמך.
בשנת 1976 התגייס לצה"ל, ולאחר שנשר מקורס טיס התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. גוזל עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עם סיום קורס הקצינים בהצטיינות, שב גוזל לגדוד 890 כמפקד מחלקה, ולקח חלק במבצע מנורה, שם לחם ביעד מחבלים מבוצר שבו גם בסוללת המרגמות שירתה לישראל.
בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד 890 והשתתף במבצעים רבים, ובהם מבצע איש דמים ומבצע מוביל.
לאחר מכן השתחרר מצה"ל והתגייס לשב"כ.
לאחר פציעתו של מפקד פלחה"ן צנחנים, אהרון זיו, במבצע צלצל, נקרא לשוב לצה"ל ולשמש מפקד הפלחה"ן.
עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה ביצעה חטיבת הצנחנים, בפיקודו של יורם יאיר, נחיתת סער אמפיבית בשפך נהר האוואלי והובילה את אוגדות צה"ל עד מבואות ביירות.
במהלך הלחימה פינה גוזל שדה מוקשים שחסם את נתיב ההתקדמות החטיבתי.
על כך הוענק לו מאוחר יותר צל"ש אלוף.
בהמשך המלחמה נפצע בקרב נגד לוחמי הקומנדו הסורי בעיירה קברשמון, אולם המשיך בלחימה עד תום הקרב ולאחר מכן פונה לקבלת טיפול בישראל.
שבוע לאחר מכן חזר גוזל ליחידה ופיקד עליה בכיבוש מערב ביירות.
בגמר תפקידו יצא ללימודי BA באוניברסיטת בר-אילן 1983–1985.
בהמשך הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד בבה"ד 1. בהמשך מונה למפקד בא"ח צנחנים בשנים 1986–1987. לאחר מכן מונה למפקד גדוד הנח"ל המוצנח (גדוד 50) בשנים 1988–1989. בגמר תפקידו, המשיך ללימודי תואר שני במדעי המדינה וביטחון לאומי.
בשנת 1998 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לראש מטה פיקוד הדרום.
לאחר מכן מונה לנספח צה"ל בצרפת, ספרד ופורטוגל.
בשנת 2003 השתחרר גוזל משירותו בצה"ל בדרגת תא"ל.
יושב ראש העמותה להנחלת מורשת הצנחנים
בשנת 2011, מונה ליו"ר העמותה להנחלת מורשת הצנחנים, את תפקידו ממלא גוזל בהתנדבות מלאה.
העמותה, מטפלת בהנצחת חללי חטיבת הצנחנים שנפלו בשירות סדיר ובמילואים וכן בהנחלת מורשת הצנחנים למשרתים בסדיר, במילואים, לתלמידי תיכון ולכלל הציבור.
המשימה העיקרית העומדת בפני העמותה בהנהגתו של גוזל, הייתה הקמת מרכז מורשת הצנחנים בשטח שהוקצה להם בגבעת התחמושת בירושלים.
מנכ"ל הקרן 'יחד למען החייל'
עם שחרורו מצה"ל, החל להשתלב בפעילויות חברתיות והתנדבותיות.
בין השנים 2003–2008 שימש מנכ"ל ארגון ידידי צה"ל בארצות הברית.
בנובמבר 2014, מונה תא"ל מיל' יחיאל גוזל לתפקיד מנכ"ל קרן לב"י, ביולי 2015, מונה למנכ"ל קרן 'יחד למען החייל', והוביל את איחוד האגודה למען החייל עם קרן לב"י.
במהלך כהונתו, שמה הקרן את "הלוחם במרכז" ויזמה פרויקטים רבים ומגוונים לטובת הלוחמים, ביניהם הקצאת דירות לחיילים בודדים במסגרת פרויקט בית חם ופרויקט "ממדים ללימודים" המעניק מלגות לימודים ללוחמים משוחררים.
הארגון בהנהגתו של גוזל, עושה את מאמציו על מנת להגיע לכל אחד מלוחמי צה"ל בנקודות הקצה ולסייע לרווחתו.
בשנת 2020 עזב את התפקיד ובמקומו מונתה שרון הרמון.
גוזל מתגורר ברעות, נשוי לאיילת, הידרותרפיסטית ומורה.
חכם יחיאל בכר (נפטר ב-1866), יליד חברון, איש היישוב הוותיק, ומחלוצי היישוב היהודי ביפו.
היה בין רוכשי הפרדס ביפו שלימים נמכר למשה מונטיפיורי ונודע בשם פרדס מונטיפיורי.
בשנת 1842 רכש חכם יחיאל יחד עם הרב יהודה הלוי מרגוזה, רבה של העיר יפו, וחכם אברהם פנסו, חלקת אדמה בגודל של 103 דונם על גדות נחל איילון (ואדי מוסררה), צפונית-מזרחית ליפו.
בבאר בפרדס הותקנה אנטיליה ונבנה בו מבנה שנועד לשמש כמחסן.
חכם יחיאל בכר, עבר מחברון והתיישב ביפו בשנת 1855. בביתו הקים תלמוד תורה בו היה המלמד.
נפטר בשנת ה'תרכ"ו ונטמן בבית העלמין היהודי ביפו.
יחיאל צבי אקשטיין היה רב, סופר ופעיל ציבור אמריקאי-ישראלי.
הקים בשנת 1983 את הקרן לידידות וכיהן מאז כנשיאה.
היקף הכספים שהקרן בנשיאותו מגייסת למען מדינת ישראל ומטרות יהודיות שונות הגיע לכחצי מיליארד ש"ח לשנה, נכון לשנת 2013.
אקשטיין היה חבר בחבר הנאמנים של הג'וינט, של קרן היסוד ושל הסוכנות היהודית.
כתב שבעה ספרים, בעיקר בנושאי יחסי נוצרים-יהודים.
אקשטיין נולד ב-1951 באוטווה, קנדה, אחד מארבעת ילדיהם של בל והרב ד"ר סיימון לייבלה אקשטיין.
האב היה רב קהילה, אשר נולד בארץ ישראל המנדטורית ומשפחתו היגרה לקנדה לאחר פרעות תרפ"ט.
הוריו של אקשטיין עלו מפלורידה לישראל ב-2011.
בגיל 13 נשלח אקשטיין על ידי הוריו לניו יורק, ללמוד ב-MTA, הישיבה התיכונית של "ישיבה יוניברסיטי".
לאחר מכן למד בישיבת ההסדר "כרם ביבנה".
הוא חזר לישיבה יוניברסיטי, שם הוסמך לרבנות בידי הרב יוסף דב סולובייצ'יק והשלים תואר ראשון ושני.
קיבל תואר דוקטור בפילוסופיה של הדת באוניברסיטת קולומביה.
הוא שימש מרצה באוניברסיטת קולומביה.
במקביל הצטרף אל הליגה נגד השמצה.
ב-1976 ארגן את הכנס האוונגליסטי-יהודי הראשון.
ב-1977, כשנאו-נאצים ארגנו הפגנה בפרבר יהודי של שיקגו, סקוקי, שלחה אותו הליגה לגייס תמיכה נוצרית כנגדם ומאז הוא נשאר בשיקגו.
ב-1980 הכריז אחד מראשי הכנסייה הבפטיסטית הדרומית בארצות הברית (הגוף הפרוטסטנטי הגדול ביותר במדינה זו), ביילי סמית' (כיהן כנשיא הקהילה בשנים 1981–1982) ש"אלוהים איננו שומע לתפילותיהם של היהודים".
הליגה נגד השמצה שלחה את אקשטיין אל סמית'.
הוא שכנע אותו לבוא עמו לישראל והפגיש אותו עם ראש הממשלה מנחם בגין.
כשחזר סמית' לארצות הברית, הוא היה לתומך ישראל.
אקשטיין עזב בהמשך את הליגה נגד השמצה והיה למרצה בשני גופים נוצריים, "הסמינר התאולוגי של שיקגו" (Chicago Theological Seminary) ו"הסמינר הצפון בפטיסטי" (Northern Baptist Theological Seminary).
ב-1983 הקים את הקרן לידידות, שהייתה עיקר עיסוקו מאז.
אקשטיין היה חבר בכמה להקות חסידיות והוציא שלושה תקליטים עם שירים בביצועו.
ב-1973 שהה כמה חודשים לישראל בעקבות מלחמת יום הכיפורים, והופיע כזמר בפני חיילי צה"ל.
בהזדמנות אחת הוא שר בבנייני האומה בירושלים לפני הופעה של הרב שלמה קרליבך, שהשפיע עליו רבות.
ב-2002 נפרד מאשתו הראשונה, בוני, אם שלוש בנותיו, עלה לישראל וקיבל אזרחות ישראלית, בנוסף לאזרחותו האמריקאית.
אשתו השנייה, ג'ואל, נולדה בברצלונה, עלתה לבדה לישראל בגיל 17 ונישואיה לאקשטיין היו גם הם נישואין שניים.
יש לה שני ילדים מנישואיה הראשונים.
לאקשטיין הייתה תוכנית רדיו יומית הקרויה "שאל את הרב" המשודרת בספרדית באמריקה הלטינית ובארצות הברית.
הוא ענה לשאלות מאזינים באמצעות קריין דובר ספרדית.
אקשטיין זכה בפרסים בגין פעילותו, בהם פרס הג'וינט על שם ראול ולנברג, ב-20 במאי 2014, כחלק מציון 100 שנים להיווסדו של הג'וינט.
נפטר ב-6 בפברואר 2019 מדום לב בביתו, ונקבר למחרת בבית העלמין "ארץ החיים" בבית שמש .
אקשטיין הקים את הקרן לידידות ב-1983 וזמן רב הייתה זו קרן קטנה יחסית שהתמקדה בעיקר בהסברה לטובת ישראל ובעידוד תיירות אוונגלית בישראל.
נקודת מפנה אירעה ב-1993, כשהקרן הקרינה לראשונה תשדיר פרסומת בטלוויזיה האמריקאית, אשר קרא לתרומות לעזרה ליהודי ברית המועצות לשעבר, המבקשים להגר לישראל.
הקריין (פרו בונו) בתשדיר זה היה פאט בון והתשדיר הניב תרומות רבות של אוונגליסטים.
עם זאת, בסביבות 2000 בערך, היו בקרן לידידות שלושה עובדים בלבד, כולל אקשטיין עצמו.
אקשטיין והאוונגליסטים מימנו בין השאר את עמותת הצדקה "יהודה יעלה" של יפה דרעי, את מוסדות מגדל אור של הרב יצחק דוד גרוסמן, את בתי התמחוי של דודי זילברשלג ועוד.
זילברשלג נזקק לפסק הלכה שהתיר את שיתוף הפעולה החרדי-נוצרי לצורכי סעד וסיוע לנזקקים, אך לא לצורך בתי מדרש, לימוד ותפילה.
נכון ל-2014, הקרן לידידות מעסיקה מעל 100 עובדים, רובם במשרדה בשיקגו ומיעוטם בישראל, והיקף התרומות שהיא מגייסת מגיע לכחצי מיליארד ש"ח בשנה, רובן מנוצרים אוונגליסטים בארצות הברית ובקנדה.
הכסף נתרם ברובו הגדול למטרות סעד, בריאות, רווחה, עלייה וקליטה וביטחון, בישראל ובחלקו הקטן למטרות דומות בקהילות יהודיות ברחבי העולם.
הקרן טוענת שיש לה מעל למיליון תורמים רשומים בארצות הברית לבדה.
מאז נכנסה הקרן לידידות לפעולה נרחבת בישראל החל משנת 2000, נשמעו טענות על ידי גורמים דתיים שונים, בנוגע לכוונותיו האמיתיות של הרב אקשטיין בפועלו לקרב בין היהדות והנצרות ולהדגיש את המשותף בין הדתות.
חלק מהרבנים האשימו אותו בהשתייכות לתנועת "יהודים למען ישוע", ואף נטען שהוא מקדם "מיסיון כפוי" דרך יצירת תלות ומחויבות של יהודים בנוצרים.
כדי להוכיח זאת נעשה שימוש בציטוטים של אקשטיין אודות מקומה של הנצרות ביחס ליהדות, על מקומו החיובי של ישו בעולם כמי שקירב אחוזים נכבדים מאוכלוסיית העולם למונותיאיזם ועל הדרך שבה יש להפיץ את האמת הנוצרית.
ב-2011 סיפר אקשטיין כי העדה החרדית תלתה פשקווילים על דלת ביתו המודיעים לו כי ירדפו אותו עד חורמה.
לדברי אקשטיין, הטענות הללו אינן נכונות .
עם השנים, הוצאו פסקי הלכה האוסרים לקבל את תרומות הקרן לידידות, על ידי רבנים כמו אברהם שפירא, שהיה הראשון שפסק איסור בשנת תשס"א, בנו יעקב שפירא, שמחה הכהן קוק, דב ליאור, צפניה דרורי, שמואל אוירבך, שלמה אבינר וניסים קרליץ.
זאת בשל האיסור לקחת כסף מנוצרים, שכן מדובר ב"סיוע לעובדי אלילים" ובחילול ה'.
חלקם הביעו את חששם כי בעתיד הקרן תעשה שימוש בקרבה שנוצרה בין יהודים ונוצרים כדי להעבירם על דתם ולנצרם.
אורי לופוליאנסקי ראש עיריית ירושלים לשעבר, סירב בשל כך, לקבל סיוע מהקרן לידידות במהלך כהונתו כראש עיר.
לעומתו, אהוד אולמרט וניר ברקת שיתפו פעולה באופן נרחב עם הקרן לידידות אלי ישי סירב לתרומה של כבאיות אש מהקרן לידידות בתקופת היותו שר הפנים.
ביקורת מסוג אחר טוענת כי בפרסומיו בעולם הנוצרי מראה אקשטיין תמונה מעוותת ומציג את ישראל כמדינה מסכנה ומוכת עוני, שיש לעזור לה.
אברהם פוקסמן, נשיא הליגה נגד השמצה בארצות הברית, האשים את אקשטיין בכך שהוא .
אקשטיין בתגובה טען כי גיוס התרומות מעצם טבען מצריך להציג את מי שחסר לו, שהרי זו בדיוק המטרה: לעזור למי שנזקק לעזרה.
ארגונים נוצריים מתחו ביקורת על התנגדותו של אקשטיין ליהדות משיחית ולהפצת הבשורה הנוצרית, בעוד שזו לטענתם מטרת התורמים.
בנוסף, הם ביקרו את עלות שכרו של אקשטיין, שלפי הצהרות המיסים לשנת 2013, כפי שפורסמו באתר "משמר הצדקה" (Charity Watch) הגיעה ל-1.2 מיליון דולר (כמחציתם הפרשה למענק פרישה עתידי).
לפי ארגון "משמר הכמורה" (Ministry Watch) יותר מ-40% מהתרומות לקרן מופנים לגיוס כספים ולשכר.
לעומת זאת, לפי אתר "הקרן לידידות" עצמה, רק 12% מהתרומות משמשים לגיוס כספים, ועוד 11% מושקעים בניהול הקרן ומנגנונה.
הרב עובדיה יוסף פסק שמותר לקבל כספים מהקרן לידידות, דבר שבא לידי ביטוי במוסדות ההשכלה הגבוהה שהקימה בתו, עדינה בר-שלום גם אקשטיין עצמו טען שהרב עובדיה יוסף תמך בו עם זאת, בהמשך (2006) הורה הרב יוסף למקורביו, להשעות את קבלת תרומות הקרן לידידות עד לבירור הדברים.
שאלת ההסתייגות של הרב יוסף שלום אלישיב מקבלת ושימוש בתרומות הקרן לידידות עומדת במחלוקת גרסאות.
עמדה מעורפלת הציג גם הרב מרדכי אליהו: בתחילה התיר ליהנות מתרומות הקרן, אך שנתיים מאוחר יותר חתם על איסור לקיחת כספים מהקרן.
מכל מקום, מול הרבנים שהתנגדו לשימוש בתרומות שגייס אקשטיין, ומול אלה שהדעות לגבי פסיקתם בעניין, חלוקות, קמו רבנים אחרים שפסקו בגלוי כי מותר לפי ההלכה לקבל כספים מהקרן לידידות.
בין השאר מדובר ברבנים נחום אליעזר רבינוביץ', דוד סתיו, ישראל רוזן, אמנון בזק, שמואל אליהו,חיים אמסלם, שאר-ישוב הכהן ואליעזר מלמד.
אלו קבעו כי מדובר .
הרב רבינוביץ אף טען כי .
יחיאל בורוכוף (נולד ב-17 באפריל 1945) הוא רואה חשבון ישראלי.
כיהן כיו"ר דירקטוריון בנק טפחות ומשמש כמנהל אקדמי ומרצה בכיר בהכשרת דירקטורים במסגרת לימודי חוץ בטכניון.
נולד בירושלים באפריל 1945. את שנות בית הספר עשה בבית הספר הריאלי העברי בחיפה.
הוא בוגר המסלול לחשבונאות באוניברסיטת חיפה.
בנוסף למד לימודי שמאות מקרקעין במדור ללימודי חוץ של הטכניון, ודיני חוזים, דיני חברות ודיני קניין באוניברסיטת תל אביב.
את הפעילות המקצועית שלו החל כשכיר באגף החשבונאות של חברת הדלק "פז" ולאחר מכן כרואה חשבון במשרד "הטיס-גרינבאום ושות' רואי חשבון".
בשנת 1974 פתח משרד לראיית חשבון עצמאי.
המשרד מוזג בשנת 1992 עם משרד שלמה זיו ושות', שלימים נקרא "זיו-האפט BDO" (אחד מחמשת המשרדים הגדולים בישראל).
מאז המיזוג ועד 1995 היה בורוכוף שותף בכיר במשרד שלמה זיו ושות' ומנהל השלוחה הצפונית של המשרד.
במשך 25 שנה (1974–2001) היה בורוכוף היועץ הכלכלי והפיננסי לקבוצת האחים עופר ורואה החשבון של הקבוצה (כ-40 חברות).
הוא ליווה את ההתנהלות הכלכלית של כל החברות בקבוצה, כולל רכישת חברות, מכירת חברות והנפקת חברות בבורסה.
בין היתר, השתתף כנציג הקבוצה ברכישת בנק המזרחי, רכישת חברת סונול, רכישת החברה לכבלים ולחוטי חשמל, רכישת מרכזי קניות וקניונים, הקמת המרינה בהרצליה, מכירתן של חברות רבות והנפקת חברות בבורסה לצורך גיוס הון.
בורוכוף שימש כדירקטור בקבוצת בנק המזרחי, במזרחי חברה להשקעות בע"מ, בנק טפחות, חברת הדלק סונול, חברת סופרגז, גרנית הכרמל.
עם פרישתו משותפות במשרד רואי החשבון "זיו-האפט", מונה לחבר דירקטוריון בנק המזרחי, שם כיהן כנציג גרעין השליטה והשתתף כחבר בוועדות המשנה מטעם הדירקטוריון: ועדת אשראי, ועדת מינהל, ועדת השקעות ויו"ר ועדת מאזן של הבנק.
כן שימש חבר דירקטוריון ב"מזרחי חברה להשקעות בע"מ" ובבנק טפחות.
שימש יו"ר דירקטוריון פעיל בבנק טפחות (בין השנים 1998–2001).
במסגרת תפקידו כיו"ר דירקטוריון פעיל בבנק טפחות ויו"ר ועדת אשראי דירקטורית של הבנק, עיצב יחד עם מנכ"ל הבנק תוכניות עבודה שנתיות ייחודיות, פיקוח על עבודת הביקורת הפנימית, ניהל משא ומתן עם ההסתדרות להשגת תוכנית פרישה מרצון והשגת הסכם עבודה ייחודי עם העובדים בענף הבנקאות, לתקופה של שלוש שנים.
באוגוסט 2002 מינה רשם האגודות השיתופיות את בורוכוף לפקח על תהליך פידיון מניות החברים של קו-אופ צפון.
ובמרץ 2003 מינה בית המשפט המחוזי בחיפה את בורוכוף גם כאחד מכונסי הנכסים של האגודה, במסגרת הליך הפירוק שלה.
במסגרת תפקידו היה אחראי על מימוש נכסים בהיקף של כ-200 מיליון ש"ח ולחלוקת דיבידנדים ל-28 אלף בעלי המניות.
באוקטובר 2004 מונה למנכ"ל קבוצת "זאבי אחזקות" שבשליטת גד זאבי ויועץ כלכלי להנהלה.
במסגרת תפקידו בקבוצת זאבי הוציא להנפקה בבורסה את חברת יפנאוטו, יבואנית מכוניות סובארו, ארגן מחדש את ההתחייבויות הכספיות של הקבוצה, ערך הסדרי מימון עם בנקים ומוסדות אשראי, כך שהקבוצה התאוששה מהותית ממצבה הפיננסי הקשה.
אחר כך עבד כיועץ לתאגידים בנושאי מימון, השקעות, בקרה פנימית, הערכות שווי ובדיקת נאותות.
שימש כ־5 שנים בתפקיד ראש המגמה לפיננסים ולהכשרת מנכ"לים ודירקטורים באוניברסיטת חיפה, במסגרת לימודי המשך ולימודי חוץ.
משנת 2018 ועד היום משמש כיועץ אקדמי ומרצה בהכשרת מנכ"לים ודירקטורים בלימודי חוץ בטכניון בחיפה.
מרצה בנושאי דיני תאגידים, שוק ההון, כלכלת ישראל, רגולציה וניתוח דוחות כספיים.
משמש כמומחה בדיני חברות ובהערכות שווי.
מתמנה כמומחה על ידי בתי משפט הנעזרים בניסיונו לצורך מתן חוות דעת של מומחה בנושאים מסחריים.
בשנת 2019 הצטרף לחבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה.
חיבר את הספר המקצועי "הדירקטור והמנכ"ל בממשל התאגידי" הנמצא בספריות כל בתי המשפט בארץ, את הרומן "נקמת המלאך", ספר פרוזה ושירים "היא והוא והקורונה", המחזות "הצוואה", "משפחת ברונו", "המעגל שלא נסגר", "הבית ברחוב צפרירים", ספר שירים "שירים שחוברו יחדיו" וספר הילדים "חכמת החמור והסוס".
יו"ר דירקטוריון פעיל בבנק טפחות (בין השנים 1998–2001).
דירקטור בקבוצת בנק המזרחי במשרה מלאה וחבר מטעם הדירקטוריון בוועדות המשנה: ועדת אשראי, ועדת מינהל, ועדת השקעות ויו"ר ועדת מאזן של הבנק.
חבר דירקטוריון במזרחי חברה להשקעות בע"מ.
חבר דירקטוריון בחברת הדלק סונול ישראל בע"מ ויו"ר ועדת הכספים מטעם הדירקטוריון.
חבר דירקטוריון בגרנית הכרמל השקעות בע"מ.
חבר ועדת הכספים והשקעות, יו"ר ועדת הביקורת ויועץ מיוחד לדירקטוריון.
במסגרת תפקידו בגרנית הכרמל ניהל את הנפקת החברה בבורסה.
רבי יחיאל ב"ר יקותיאל ב"ר בנימין ב"ר יחיאל הרופא ממשפחת הענוים (נולד במחצית הראשונה של המאה ה-13) היה רב מן הראשונים, מרבני רומא במחצית השנייה של המאה ה-13.
למד תורה מפי דודו רבי יהודה בן בנימין.
היה רופא, ונודע כחכם וסופר, פייטן, משורר, ומעתיק ספרים נכבדים, ביניהם "כתב יד ליידן", כתב היד הקדום והשלם ביותר של התלמוד הירושלמי.
חיבר חיבורים בהלכה, ומקובל לייחס לו את חיבור ספר ההלכות והמנהגים "תניא רבתי".
גולת הכותרת של יצירתו: ספר המוסר "מעלות המידות", שנדפס במהדורות רבות, נתקבל בכל תפוצות ישראל, והיה חביב על גדולי תורה לדורותיהם, ביניהם רבי יעקב עמדין והחיד"א.
כאמור רבי יחיאל הוא מחברו של ספר התניא, חיבור הכולל דינים ומנהגים לכל השנה, שנתפשט בכל ישראל, והתקבל באיטליה.
בספרו הוא מביא פעמים רבות פירושים והלכות כפי הנראה מבני משפחתו - בשם 'מורי הרב חביבי 'רבי יהודה ברבי בנימין הרופא', וכן בשם 'החבר רבי בנימין בן אברהם הרופא'.
בסוף ספרו אף מביא מזכיר את אחיו 'רבי בנימין' ומביא הלכה בשמו.
הספר נדפס לראשונה בשם "בית מידות" בקושטא ה'רע"ב (1512).
ומאוחר יותר הדפיסוהו בשמו המקורי והמוכר "מעלות המידות".
הספר כולל עשרים וארבעה פרקים העוסקים במעלות המידות, מסודר מהמושכלות למידות טובות, מבוסס על מאמרי חז"ל ועל פסוקים מהמקרא ועל ספרי מוסר קודמים; תוך הסבר כל מידה, מעלתה, צדדיה ופרטיה, וגנות המידה ההפוכה לה; והכל בלשון קצרה ופשוטה.
יחיאל (חיליק) בורשטיין (נולד ב-25 במרץ 1934) הוא אלוף-משנה בדימוס בצה"ל.
פיקד על מבצע רמון לפינוי בסיסי חיל המודיעין מחצי האי סיני, כיהן כראש מחלקת ציוד ותקציבים בחמ"ן, נציג חמ"ן במשלחת משרד הביטחון בניו יורק והקים את מערך הרכש ומערך הלוגיסטיקה ביחידה 8200 .
נולד בתל אביב, בנם של יהודית ויששכר בורשטיין, אחיו הגדול הוא האלוף שלמה ענבר.
בהמשך עברה משפחתו לנתניה בה גדל.
בשנת 1946 התנדב לתנועת הנוער העובד, ובהמשך לארגון "ההגנה" ולפלוגה הימית של הפועל, בהיותו בן 14.
בשנת 1948, עם פרוץ מלחמת העצמאות, התגייס לחטיבת אלכסנדרוני לגדוד 132. לאחר שהתגלה גילו הצעיר שוחרר משירות.
בשנת 1953 החל את שירותו בחיל הקשר והאלקטרוניקה כמכונאי קשר כאזרח עובד צה"ל והמשיך לשרת כבח"ק (בחזקת קצין) במגוון תפקידים.
ב-1966 גויס לצבא הקבע וסיים קורס קציני קשר בדרגת סגן.
לאחר מלחמת ששת הימים עבר לפיקוד המרכז ושימש כמפקד בסיס.
לאחר מכן פיקד כקצין ציוד פיקודי ולאחר מכן מפקד בסיס הציוד בצריפין, בו קידם את נושאי הניהול הלוגיסטי והתקציבים.
בשנת 1973, ערב מלחמת יום הכיפורים, עבר לתפקיד סגן-אלוף ביחידה 8200 של חיל המודיעין.
דרגה זו הוענקה לו במהלך המלחמה בקיצור פז"מ.
מעבר זה בוצע על בסיס הכשרתו בחיל הקשר והאלקטרוניקה, החל מהיותו סמכות מרכזית בבסיס אחסנה 399 דרך היותו מפקד בסיס ציוד 382, קצין ציוד פיקודי בפיקוד המרכז 372 ובהמשך - מפקד בסיס מקשר"ר.
לאחר מכן הקים בורשטיין את מערך הרכש והלוגיסטיקה בחיל המודיעין.
בשנת 1978 מונה למפקד מבצע "רמון" לפינוי בסיסי אגף המודיעין מסיני לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים.
במסגרת יישום הסכם השלום נדרש צה"ל לפנות את כלל בסיסיו משטח חצי האי סיני, כולל פירוק מתקנים מודיעיניים רגישים, הוצאת תשתיות חיוניות, השמדת מתקנים צבאיים בסיני והקמת מתקנים חדשים בתוך גבולות המדינה.
לאחר סיום המבצע קיבל את תפקיד ראש מחלקת ציוד ותקציבים בחיל המודיעין.
בשנת 1990 נשלח כנספח חיל המודיעין למשלחת משרד הביטחון בניו יורק.
בסוף שנת 1994 חזר לישראל ובשנת 1996 פרש מצה"ל לאחר 43 וחצי שנות שרות.
עם שחרורו, המשיך לשרת במילואים והוענקה לו תעודת הוקרה "קצין מילואים מצטיין חילי" על ידי ראש אמ"ן.
על פעולות אלו ואחרות, הוענק לו ציון לשבח ממפקד יחידה 8200.
בשנת 2012 הוענק לו תואר "יקיר העיר רמת גן".
רבי יחיאל בן הרא"ש היה רב ופוסק מתקופת הראשונים.
נולד בעיר קולוניה שבאשכנז (כיום בגרמניה) בשנת ה'כ"ז (1267), בן בכור לאביו רבי אשר בן יחיאל (הרא"ש) וקרוי ככל הנראה על שם סבו.
אחָיו הם רבי יהודה בן הרא"ש (מחבר שו"ת זיכרון יהודה) ורבי יעקב בעל הטורים.
למד תורה בבית מדרשו של אביו שהעריכו מאוד.
מסורת בשם כתב יד ישן המובאת אצל החיד"א אומרת כי: "הרא"ש נהג לקום לפני רבינו יחיאל בנו מפני שהיה חכם גדול".
בשנת ס"ג (1303), כשהחמיר מצבם של היהודים בגרמניה, לאחר פרעות רינדפלייש, ברח יחד עם אביו ומשפחתו לעיר טוליטולה (טולדו) שבספרד, שם חי עד פטירתו.
תקופה מסוימת שהה מחוץ לטולדו וניהל חלופת מכתבים הלכתית עם אביו.
נפטר בחיי אביו לפני שנת ע"ד (1314).
בתו הייתה נשואה לאחיו רבי יהודה, אך זו נפטרה בחייו.
רבי יחיאל חיבר ספר פסקים על התלמוד שהיה דומה בצורתו לחיבור "פסקי הרא"ש" של אביו, בתוספת סברות ופסקים מעצמו ומחכמי דורו.
החיבור אבד אך דברי תורה בשמו מובאים פעמים רבות בחיבור ארבעה טורים של רבי יעקב אחיו, ובספר זיכרון יהודה של אחיו רבי יהודה.
יש שסברו כי רבי יחיאל הוא מחבר הספר הקדמון "תניא רבתי" (להבדיל מספר התניא של רבי שניאור זלמן מלאדי), וכך הוא יוחס מאז דפוס קרמונה משנת שכ"ה, אך אין לכך כל ראיה.
החיד"א בשם הגדולים דוחה אף הוא דעה זו וטוען שלא ייתכן שרבי יחיאל הוא מחברו של הספר, שכן אביו הרא"ש לא מוזכר בו כלל.
לדבריו: "אם הרב המחבר היה בן הרא"ש אין ספק שבכל עניין היה מביא סברת אביו".
ראיה נוספת שהוא מביא היא מדברי המחבר שכותב כי זקנו (סבו) הוא רבי בנימין, בעוד שאביו של הרא"ש נקרא רבי יחיאל.
יחיאל רפאל אלישר (20 באוקטובר 1898 – 29 במרץ 1989) היה מהנדס בניין, יזם נדל"ן ונדבן שתרם למטרות באמריקה ובישראל.
בזמן מלחמת העולם השנייה הוא הגיע לדרגת קולונל כשפיקד בהצטיינות על המודיעין בצבא ארצות הברית, ובשל כך זכה בעיטורים הצבאיים כוכב הארד ולגיון ההצטיינות.
הוא גם זכה בלגיון הכבוד, עיטור מסדר הכבוד החשוב ביותר בצרפת.
על שמו קרויות קתדרה בבית הספר ללימודי יהדות ספרד בישיבה יוניברסיטי והספרייה המרכזית בטכניון, לאחר שתרם להקמתן.
אלישר נולד בשנת 1898 בירושלים בתקופת האימפריה העות'מאנית לרפאל יאושע (או יהושע) אלישר ולרחל שרה לבית אופלטקה.
סבו מצד אביו היה הרב נסים בנימין מרדכי אלישר – בנו של הרב יעקב שאול אלישר.
אמו הייתה בתו של הרב רחמים יוסף חיים אופלטקה – בנו של הרב יצחק פראג אופלטקה.
אלישר הוא נצר למשפחת אלישר.
אלישר למד הנדסה בפריז לפני שהיגר לארצות הברית בשנת 1929. הוא ייסד את ה"סטרייט קונסטרקשן קורפוריישן" (Straight Construction Corporation) והקים את עסקיו על ידי ניהול נכסים מעוקלים שהוא קנה מבנקים בזמן השפל הגדול.
אלישר התגייס לצבא ארצות הברית בתחילת מלחמת העולם השנייה כטוראי והתקדם עד לדרגת קולונל בשנת 1944. הוא היה האחראי על המודיעין תחת פיקודו של גנרל דווייט אייזנהאואר.
כשרונותיו של אלישר באו לידי ביטוי בבניית גשרים שעזרו לטנקים של הארמייה השלישית של ארצות הברית בהנהגת הגנרל ג'ורג' פטון להגיע לגרמניה הנאצית.
בשל כך אלישר זכה בעיטורים הצבאיים כוכב הארד ולגיון ההצטיינות כהוקרה על הקמת "היסוד המודרני של מודיעין צבאי" בזמן המלחמה.
בנוסף הוענק לו עיטור לגיון הכבוד מהממשל הצרפתי.
לאחר מכן הוא שימש כיועץ לנשיא דווייט אייזנהאואר.
לאחר שירותו הצבאי אלישר חידש את עסקיו בתחום הנדל"ן בקנייה ובנייה של בניינים למטרות מסחר ומגורים, עד שהשקעותיו הגיעו לכדי שווי של 100 מיליון דולר.
בניין מגורים בן חמש קומות ברחוב 36 מערב, מספר 33, שנבנה בשנות ה-90 של המאה ה-19 במנהטן, שהיה בבעלותו של אלישר, היה אחד המבנים שיזם הנדל"ן פול מילשטיין רצה להפוך למתחם בשם "1 לינקולן פלאזה", מתחם בין 43 קומות שישמש גם למגורים וגם למשרדים.
לאחר משא ומתן ארוך וכושל בין אלישר למילשטיין המבנים שמסביב לבניין בבעלותו של אלישר נהרסו ובמקומם נבנה הפרויקט "1 לינקולן פלאזה" של מילשטיין לצד הבניין של אלישר.
אחד הדיירים בבניין אמר שהמבנה החדש "בולט כמו אגודל או אצבע כואבת – שזאת כנראה הייתה כוונת הקולונל".
החל מאמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 אלישר החל לתרום למטרות בארצות הברית ובישראל.
הוא היה המייסד והנשיא של אגודת דורשי הטכניון בארצות הברית, ארגון שמטרתו תמיכה בטכניון.
בשנת 1953 הוא נבחר על ידי הקורטוריון בטכניון לשמש כנשיא כבוד של האגודה לאחר סיום כהונתו השלישית בתפקיד כנשיא.
הוא תרם כספים לטובת מלגות לסטודנטים בטכניון ולטובת הקמת בניין הספרייה המרכזית בטכניון, שהושלם בשנת 1965 כאשר הספרייה עברה מהבניין ההיסטורי של הטכניון בהדר הכרמל למשכנה החדש בקמפוס נווה שאנן בחיפה.
על כן הספרייה קרויה על שמו.
אלישר הקים קתדרה בבית הספר ללימודי יהדות ספרד בישיבה יוניברסיטי, אף היא קרויה על שמו.
הוא תרם לבית הספר את אוסף היודאיקה שלו בשפה הספרדית ובלדינו, אוסף היודאיקה הספרדי הגדול ביותר שהיה אז בארצות הברית.
כיום ישנה בבית הספר קרן מלגות ללימודי יהדות ספרד שבנו ראלף הקים להוקרת שמו.
קרן מלגות נוספת על שמו של אלישר שנועדה למחקרים בתחום לימודי היהדות קיימת גם באוניברסיטת ייל
אלישר היה גם אחד המייסדים של הקולג' לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין , חלק מישיבה יוניברסיטי, ושל בית אבות יהודי ספרדי בברוקלין.
על שמו קרוי גם "מרכז אליישר לחקר מורשת יהדות ספרד והמזרח" באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אלישר היה חבר עמותת ידידי המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין, ובשנת 1986 הוענקה לו תעודת הוקרה מהמכללה.
לאלישר היו שני בנים תאומים, ראלף ודניאל, ובת, רות, מאשתו הראשונה, ג'ין, אשר נפטרה בשנת 1972. אלישר התחתן בשנית לאנה טולין.
בשנת 1987 אלישר ובניו התאומים היו מנותקים עקב סכסוך שהיה ביניהם בנוגע להסדר על ארבעה נכסים שהיו בבעלותו במנהטן, מאחר שאלישר נתן ולקח בעלות חלקית על הנכסים לבניו ולבתו קודם לכן.
הוא התכוון לתרום את הנכסים למטרות צדקה שבהן הוא תמך, בעוד שבניו טענו שהם היו בעלים חלקיים של הנכסים.
באותה תקופה הנכסים הפיקו תשואה של יותר משלושה מיליון דולר, עם רווחים שנתיים של לפחות מיליון דולר וחצי, לפי מסמכים בבתי משפט בארצות הברית.
אלישר נפטר מהתקף לב בגיל 90 ב-29 במרץ 1989 בבית החולים בלוויו במנהטן, מקום מגוריו.
הוא הותיר אחריו את אשתו השנייה, אנה טולין, בתו ובניו התאומים.
שלושה נכסים בבעלותו של אלישר משנת 1929 מנוהלים על ידי "אלישר פרופרטיז" (Elyachar Properties LLC), חברה שבה לנכדיו של אלישר תפקיד מרכזי.
הנכסים הם: "גרל" (Gerel) ברחוב מדיסון אבניו 1100, "רורדן" (Ruradan) ברחוב 48 מזרח, מספר 8, ו"טימסטון" (Timston) ברחוב 39 מזרח, מספר 250.
רבי יחיאל ברבי אורי (ד'תתק"ע, 1210 - כ"א בתשרי ה'כ"ד, 26 בספטמבר 1263) היה רב מגדולי יהדות אשכנז, פוסק הלכה ומקובל בסגנון חסידי אשכנז, שנודע במיוחד כאביו של הרא"ש.
לא נותרו אודותיו פרטים רבים, אך ידוע שהיה רבו הראשון של בנו רבי אשר בן יחיאל (הרא"ש), שנודע לימים כאחד מגדולי פרשני התלמוד והפוסקים וכבעל השפעה מכרעת על עיצוב ההלכה היהודית.
הרא"ש מספר כי הוא צאצא של הראב"ן.
בשל כך, כתב החיד"א כי ייתכן שרבי יחיאל היה חתנו של הראב"ן למרות פער השנים ביניהם, אך הדעה המקובלת היא שהיה חתן של אחד מצאצאיו.
לדעת אביגדור אפטוביצר כלל אין מדובר בראב"ן זה.
בשמו נקשרו אגדות מופת, חלקן לוקטו בידי חיד"א בספרו "שם הגדולים".
על שמו נקרא נכדו רבי יחיאל בן הרא"ש.
שלושת בניו של רבי יחיאל, היו רבנים גדולי תורה:
רבי חיים בן יחיאל חפץ זהב - רבו של אחיו הרא"ש, וחברו של מהר"ם מרוטנבורג
רבי אשר בן יחיאל - הרא"ש
חתנו הוא רבי אלעזר הכהן אביו של רבי משה מחבר 'ספר חסידים - המשכיל'
בן נוסף נפטר בחיי אביו, בהיותו ילד.
כתב ספר "על עסק התורה".
יחיאל אמסלם ("אמסה"; 21 באוקטובר 1939 – 5 ביוני 1967) היה קצין צה"ל בדרגת רב-סרן, מפקד הצוות הראשון בסיירת מטכ"ל, שבו שירת גם אהוד ברק.
בהמשך שימש כקצין מודיעין של חטיבת הצנחנים, ובמלחמת ששת הימים פיקד על פלוגה ב' בגדוד 202, שם נהרג ביום הראשון למלחמה.
דמותו שימשה השראה לגיבור הספר "אהבת שאול" מאת אלי עמיר.
אמסלם נולד, גדל והתחנך בחיפה.
בנם של יעל ושמעון אמסלם, הורים למשפחה בת עשרה ילדים.
הוא למד ב"חדר" "תורת האמת" ובבית הספר הדתי "שערי תורה".
בנעוריו בהמלצת המורים נשלח עם מלגה ללמוד בבית הספר הריאלי בחיפה במסגרת הפנימייה הצבאית, אותה סיים בהצטיינות.
אמסלם גויס באוגוסט 1958 כמ"כ לגולני.
אברהם ארנן, מקים סיירת מטכ"ל, משך אותו לסיירת בינואר 1959. אמסלם עמד בהצלחה גם במבדקים שנערכו על ידי מאיר הר-ציון.
לאחר מכן איתר וגייס מועמדים נוספים ל"יחידה" ועמד בראש "הצוות הראשון" של סיירת מטכ"ל כשהיה בדרגת סמל.
אמסלם הצטיין גם בתפקידו זה והיה החייל הראשון מהסיירת שנשלח לקורס קצינים.
הוא שב ליחידה כקצין לצוותו, "צוות אמסה".
בשנת 1964 נשלח אמסלם מטעם צה"ל ללמוד באוניברסיטה העברית לתואר B.A במדעי המזרח והמדינה.
על תקופה זו כתב הסופר אלי עמיר את הספר "אהבת שאול".
לאחר הלימודים נשלח כמדריך טירוני צנחנים וכמדריך צניחה בתל נוף, ובמקביל שימש כקצין מודיעין.
על אף משיכתו של אמסלם למסגרת הצבאית הקרבית, האמין כי יבוא היום וישרור שלום בין העם הערבי והיהודי ואמונה זו קיבלה ביטוי בהתנהגותו בפעולות צה"ל האחרונות לפני מלחמת ששת הימים.
כך לדוגמה, דאג בנקודות יישוב ערביות להרגיע את האוכלוסייה המקומית שלצה"ל אין כוונות לפגוע בהם ואף היה אוסף את הילדים ומחלק להם סוכריות עד שזכה לכינוי בקרב חבריו "מחלק הסוכריות".
אמסלם נשלח להשתלמות שריון ולאחר מכן קיבל את פלוגה ב' בגדוד 202, כשהוא מחליף את מתן וילנאי, שנפצע קשה בפעולת סמוע (מ"פ נוסף היה בפלוגה חודשיים והודח).
אמסלם אימן את הפלוגה, ויצא למלחמת ששת הימים.
ביום הראשון למלחמה, בקרב רפיח, נכנסה חטיבת המילואים 11 לרצועת עזה.
משימת החטיבה הייתה לכבוש את הרצועה ואת צפון סיני, והיא תוגברה, בין היתר, גם בגדוד 202 בפיקוד סא"ל צבי בר.
החטיבה לחמה בקרבות על מבואותיה המזרחיים של העיר עזה ובקרבות הקשים לכיבוש מבואותיה הדרומיים של העיר (קרב עלי מונטר).
מולה עמדה הדיוויזיה ה-20 (הפלסטינית) של הצבא המצרי.
במהלך ה-5 ביוני, לאחר כיבוש מספר מוצבים, הגיעה פלוגה ב' למוצב בצומת "חירבת דרג'".
הלחימה על המוצב הייתה עיקשת ואמסלם נפצע בידו, אך המשיך בטיהור המוצב.
כאשר הסתער בראש לוחמיו אל התעלה המרכזית, פגע כדור בראשו והוא נהרג במקום.
לאחר מותו, קיבל את הפיקוד על הפלוגה סגנו, סרן נחמיה כהן.
כהן הוביל את הפלוגה לקרב שנערך ליד חירבת זיתון ברצועת עזה ובמהלך הקרב נהרג גם הוא, זמן קצר לאחר אמסלם.
לאחר מותו הועלה אמסלם לדרגת רב-סרן.
הוא הובא לקבורה בבית הקברות הצבאי לשעת חירום בקיבוץ בארי ולאחר זמן הועבר למנוחת עולמים בבית הקברות הצבאי בחיפה.
פקודו אהוד ברק אמר בכנס לזכר נופלי הפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה:
האנדרטה על שמו במעלה סיירים
לאחר מלחמת ששת הימים חיפשו פקודיו מ"צוות אמסה" דרך להנציחו ותרו את הנגב בחיפוש אחר מקום סמלי להנצחתו של "מי שהוליכנו בהרים ובשבילים אלו".
ב-1968 הוקמה לזכרו אנדרטה ותצפית בראש המעלה על ידי חבריו.
האנדרטה נפגעה ברעידת אדמה ושופצה.
ב-1996 חוללה על ידי זרים וב-2008 שופצה שוב על ידי לוחמים וחבריו של יחיאל מסיירת מטכ"ל.
בשנת 1998 יצא לאור הרומן "אהבת שאול" מאת אלי עמיר, בו מתוארים ימיה הראשונים של סיירת מטכ"ל בשנים 1961–1959. דמותו של אבשלום (אבשי) קהתי, גיבור הספר, מבוססת, על פי עדותו של עמיר, על דמותו של רס"ן יחיאל אמסלם.
קהתי מתואר כבחור שגדל באזור עוני ברחוב הרצל בחיפה, וסיים בהצטיינות את הפנימייה הצבאית שם.
ישנה הקבלה נוספת לגבי האנדרטה במעלה סיירים:
בהתייחסו לספרו, סיפר אלי עמיר: "כשהרומן התפרסם החלו אנשי צבא למיניהם, מראשוני סיירת מטכ"ל, לומר לי שהם מזהים שאבשי הוא למעשה יחיאל אמסלם ז"ל.
היה זה לפני כעשר שנים ד"ר רון לוי, אל"ם בדימוס ואחד מראשוני סיירת מטכ"ל, לקח את עמיר לבקר באנדרטה שבהרי אילת.
עמיר סיפר: "האנדרטה והאיש מאד סקרנו אותי.
יחיאל אבן צור (נולד ב-5 בפברואר 1962) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
אבן צור מזוהה בעיקר עם קבוצת בית"ר תל אביב, בה שיחק במשך רוב הקריירה שלו.
אבן-צור נולד בעיר מקנס שבמרוקו.
כשהיה בן שנתיים עלה עם משפחתו לישראל, והם השתכנו בעיר רמלה.
הוא החל את קריירת הכדורגל בקבוצת הנוער של נוה-דוד רמלה.
לאחר מכן שיחק בבוגרים בהפועל מרמורק ובבית"ר רמלה.
ב-1984 לאחר פרשת קובלנץ שגרמה למכבי תל אביב לאבד את השחקנים, מאיר חנוכה שירד מישראל וחי קרייס שהורחק לתקופה ארוכה, החליט מאמנה יצחק שניאור להביא לקבוצה את המגן אבן-צור מבית"ר רמלה, שהיה אז שחקן לא מוכר.
במכבי תל אביב התפרסם אבן-צור עקב משחקו האגרסיבי, שגרם לו לצבור כרטיסים צהובים רבים יחסית לכמות משחקיו, ובשל כך כונה "אבן".
במכבי תל אביב ספג אבן צור כרטיס אדום אחד אחרי ביצוע עבירה קשה ויוצאת דופן הזכורה לאוהדי הכדורגל ותקשורת הכדורגל שנים רבות לאחר מכן, שביצע נגד שחקנה של מכבי נתניה, יגאל מנחם במהלך משחק הליגה נגדם.
לאחר מכן החליט מאמנה של בית"ר תל אביב דוד לויאן, להביא אותו לקבוצה ששחקה בליגה הארצית בעונת 1985/1986. איתה הצליח אבן-צור לעלות לליגה הלאומית, ושם שיחק עד 1991. לאחר מכן שיחק עוד עונה בהפועל באר יעקב, עד שפרש מכדורגל בשנת 1992 בגיל 29 בלבד, עקב בעיות בגב.
אבן צור מתגורר בבאר יעקב.
הוא גרוש ואב לשני ילדים.
לאחר פרישתו מהכדורגל, נהיה אבן-צור נהג מונית.
כיום עובד כפקח בעיריית תל אביב.
יחיאל יצחק גרנטשטיין (6 ביוני 1913 - 6 בפברואר 2008) היה פרטיזן וסופר חרדי-ישראלי.
יחיאל יצחק גרנטשטיין בנם של רבקה ושלום זאב.
נולד בעיר לובלין, פולין בא' בסיון תרע"ג, 6 ביוני 1913.
כאשר הגיע לגיל גיוס, גויס לשנת שירות קרבי בצבא הפולני, לאחריה שוחרר והקים משפחה.
עם הפלישה הגרמנית לפולין, גויס לצבא לשירות מילואים ונשלח לחזית.
לאחר קריסת הצבא הפולני, נסוג ללודז' שם נודע לו כי משפחתו נמצאת בעיר סלונים, שהייתה נתונה בתחילה בשליטה סובייטית.
הוא חבר שם אל אשתו ובנו, ועבר יחד איתם לגטו, לאחר כיבוש העיר על ידי הגרמנים.
לאחר שניצל מן הטבח הגדול בגטו, נלקח לעבודת פרך יחד עם ה-120 גברים שניצלו.
כאשר חוסלה קבוצת העבודה, הוא ברח וחבר אל הפרטיזנים הרוסים שפעלו ביערות פולסיה שבבלארוס.
הידע הצבאי שרכש בצבא הפולני סייע לו כאשר הצטרף ל'בריגדה הפרטיזנית הרוסית על שם המרשל רוקוסובסקי', בה לחם כשנתיים וחצי עד לסיום המלחמה.
במהלך הלחימה ביערות לחם נגד הנאצים, על ידי פיצוץ מסילות רכבת, פגיעה ברכבות ובחיילים נאצים שלחמו בסביבת פולסיה.
אך הוא נאלץ גם להילחם על יהדותו וחייו מול הפרטיזנים הרוסים שלחמו 'לצדו'.
לאחר המלחמה הגיע לעיר לודז', אליה הגיעו יהודים רבים לאחר המלחמה.
בלודז' שימש כמזכיר של ועד פועלי אגודת ישראל, שפעלו למציאה וחילוץ של ילדים יהודים שנמסרו למסגרות ומשפחות נוצריות והשבתם ליהדות.
הילדים רוכזו במספר בתי יתומים והוכנו בקבוצות לקראת עלייתם ארצה
ב-1946 עבר להתגורר בפריז, וב-1950 עלה לישראל.
בתשמ"ט (1989) זכה בפרס על שם השר חיים משה שפירא.
נפטר בירושלים ב-6 בפברואר 2008.
ב-1936 פרסם סיפורים ביידיש בעיתון פועלי אגודת ישראל ולאחר מכן פרסם גם בעיתונים "שערים", "המודיע", "הצופה", "דבר", "דאס יודישע טאגבלאט" ועוד.
פרעמדע וועלדער - אייגענע ערד (1979)
יחיאל אוֹרגָל (נולד ב-1939) הוא מעצב תאורת תיאטרון ישראלי.
שימש כמעצב תאורה במספר תיאטרות, ביניהם תיאטרון חיפה, בית ליסין, האופרה הישראלית, פסטיבל עכו, תיאטרון יידישפיל, התיאטרון הלאומי הפלמי בבלגיה, ועוד.
אורגל עבד בתיאטרון חיפה החל מהקמתו ב־1961 עד שנת 2001, והיה אחראי על התאורה במרבית הצגות התיאטרון.
כמו כן, עבד אורגל במשך 25 שנה כמנהל טכני באותו תיאטרון, וביים תאורה למעל 700 מופעים בתיאטראות בארץ ובאירופה.
מגיל צעיר התעניין אורגל בתיאטרון, כאשר עוד בתנועת הצופים ביים וכתב מספר הצגות חובבים, וכן פקד מספר רב של ההצגות שהגיעו לחיפה, עיר מגוריו.
בשנת 1958 סיים אורגל לימודי חשמלאות בבסמ"ת, אותם התחיל, לטענתו, בשל אהבתו לתיאטרון בלבד.
בהמשך עסק אורגל בתיאטרון בובות ובבניית תפאורה, וכן ביים מיצג אור קולי עבור בית הספר הריאלי, ובמהלך הכנתו פגש את אברהם טוכהנדלר, החשמלאי הראשי של קולנוע ארמון בחיפה, שהכניסו אל עולם התיאטרון.
דרכו, ודרך התאורן אריה שטייניץ, פגש אורגל את יוסף מילוא, שייסד באותם ימים את תיאטרון חיפה, והציע לו לתכנן את התאורה בהצגה "מעגל הגיר הקווקזי".
בהמשך, ביים אורגל את התאורה בהצגות רבות בחיפה, כאשר תפקודו בהצגות "ימים של זהב" (1965) ו-"נער הקסמים" (1962) זכה לשבחי הביקורות.
בשנת 1967 ביים אורגל את התאורה בעיבוד של תיאטרון אהל לריצ'רד השלישי.
כמו כן ביים אורגל את התאורה באירועים רשמיים שונים של צה"ל, עיריית חיפה והממשלה.
בשנת 1970 ביים תאורה בתיאטרון בימות, עבור ההצגה "עולמו של ז'אק ברל".
כמו כן, החל אורגל לעסוק בתאורה להצגות ילדים, וגם עבור הקאמרי, תיאטרון באר שבע, להקת מחול בת דור, להקת ענבל, פסטיבל ישראל ועוד.
באותה תקופה, נסע אורגל ל"סטייט יוניברסיטי" בניו יורק, על מנת להשתלם בעיצוב תאורה לתיאטרון.
במהלך שנות השבעים, ניהל את תיאטרון חיפה עודד קוטלר, בתחילה כמנהל אמנותי ולאחר מכן כמנהל כללי.
אורגל לא הסכים עם דרכו הניהולית של קוטלר, אשר לטענתו שמה דגש גדול מדי על סניף התיאטרון בתל אביב, תוך התרחקות ממרכזו בחיפה.
בשנת 1980 פוטר אורגל מן התיאטרון.
תגובתו הייתה פנייה להסתדרות, שהכריזה סכסוך עבודה בתיאטרון בטענה כי פיטוריו היו ללא כל סיבה.
עם זאת, הפיטורים בוטלו זמן קצר לאחר מכן, עם התפטרותו של קוטלר בסוף 1980, כאשר אורגל חזר לביים תאורה עבור תיאטרון חיפה כבר באוקטובר של אותה שנה.
בשנות השמונים עיצב אורגל את התאורה בכמה עשרות הצגות של תיאטרון חיפה.
כמו כן השתתף אורגל במספר הפקות של תיאטרון באר שבע.
כמו כן עיצב את התאורה להצגה "מזמור לדוד", עליה זכה בפרס לעיצוב התאורה בפסטיבל עכו, בו זכתה בשנת 1990 גם ההצגה "רעולים" של הקאמרי, אף היא עם תאורה בבימוי אורגל.
בשנות התשעים המאוחרות ביים אורגל תאורת מספר הצגות עבור בית ליסין, וכן בהצגה "לילות הקציר" בתיאטרון בית הגפן, זוכת פרס פסטיבל עכו 1996, ועבד לסירוגין עבור תיאטרון הבימה.
בשנת 2001 עזב אורגל את תיאטרון חיפה, ולאחר מכן ביים מספר פעמים תאורה עבור האופרה הישראלית והמשיך לעצב עבור הקאמרי, בית ליסין ופסטיבל תיאטרונטו.
בנוסף, השתתף אורגל בהצגות " קנדיד" ו־"שבת ראשון ושני" של התיאטרון הלאומי הפלמי, וכן במספר הצגות של תיאטרון "ראם" באנטוורפן, ובתיאטרון יידישפיל.
בנוסף מעצב אורגל את תאורת ה"מדעטק" בחיפה.
הרב יחיאל בוחבוט (ז' באייר ה'תר"ץ, מאי 1930 - ט' בניסן ה'תשפ"ב, 10 באפריל 2022) היה רבה הספרדי של קריית שמונה וראש מכון "אוצרות הגאונים".
נולד בבני מלאל שבמרוקו למשה וצלטנה.
למד כשנתיים בישיבה בעיר מולדתו מפי הרב שלמה מלול.
בשנים ה'תש"ה - ה'תש"ו עבר ללמוד בישיבה במקנס אצל הרבנים שמואל חליווה ויצחק אוחנה, ובשנים ה'תש"ז-ה'תש"ח בישיבתו של הרב רפאל ברוך טולידאנו בראשות הרב שמעון ואנונו.
בהמשך למד בישיבת אוצר התורה בקזבלנקה.
בשנת ה'תש"ח נסע לצרפת ללמוד בישיבת חכמי צרפת באקס לה בן אצל הרב חיים יצחק חייקין.
לאחר גמר לימודיו שב למרוקו, ושימש כראש השוחטים ורב קהילת "חסד לאברהם" בקזבלנקה.
בשנת ה'תשכ"ו (1965/1966) עלה לישראל, והתיישב בקריית גת, שם היה אחראי על הכשרות ומוהל.
באלול ה'תשמ"ג (ספטמבר 1983) הוכתר לרבה הספרדי של קריית שמונה לצד הרב האשכנזי צפניה דרורי, במקומו של רבו הרב יצחק אוחנה.
לאחר צאתו לגמלאות עבר לירושלים והתגורר בשכונת הר נוף.
הוא לימד בכולל "יחוה דעת" של הרב דוד יוסף.
היה חבר מחלקת הכשרות של הרבנות הראשית לישראל.
עמד בראש מכון "אוצרות הגאונים" להוצאת כתבי יד, במסגרתו הוציא את "דרשות רבי בצלאל אשכנזי" ועוד.
התכתב עם חכמי דורו, בהם הרבנים עובדיה יוסף, יהושע מאמאן, אליהו אברז'ל, שמואל פנחסי, שלמה משה עמאר ועוד.
נפטר ב-10 באפריל 2022 (ט' בניסן ה'תשפ"ב), כשבועיים לאחר פטירת בנו הרב משה צבי.
נישא לפנינה בת אברהם ואקנין, ונולדו להם שני בנים ושתי בנות.
בנו הרב משה צבי בוחבוט כיהן כרבה של טבריה ומהדיר שו"ת רבי בצלאל אשכנזי.
בן נוסף, הרב אברהם בוחבוט, הוא מנהל מחלקת שחיטה ויבוא בשר ברבנות הראשית לישראל.
גיסו היה הרב יצחק פחימא, ראש ישיבה ושוחט בקולמר שבצרפת.
על פי עדותו, ארגז מלא כתבי יד אבד במהלך השנים.
ריח בני - פירושים על התורה ומדרשי חז"ל.
קול תחינה החדש והמדויק לתשעה באב - סדר התפילות והקינות.
נוסח מוגה ומתוקן, בתוספת הלכות ומנהגים וביאור להפטרת תשעה באב על פי התרגום הערבי.
כולל מגילת איכה וספר איוב.
הוציא לאור מכתב יד קובץ דרשות רבני מצרים הקדמונים מאת ר' ישראל תלמיד רבי בצלאל אשכנזי וחכמים נוספים.
עם הערות וביאורים שם "יוסף ברכה".
ישא ברכה דרשות על התורה והמועדים.
נספח לספר "דרשות רבני מצרים הקדמונים".
ספר "ארחות חיים" לרא"ש, עם ביאור יורה בינה.
הוציא מכתב יד דרשות ומאמרים מאת רבי בצלאל אשכנזי, בתוספת הערות וביאורים בשם "ישא ברכה", ותולדות חיי ר' בצלאל אשכנזי מאת בנו הרב משה צבי.
יחיאל דב בר וולקוביסקי (יחד"ו; 1819 – י' בשבט ה'תרס"ג, 20 בינואר 1903) היה איש עסקים ופילנתרופ יהודי פולני, חבר מועצת העיר ביאליסטוק ומנהיג קהילת יהודי ביאליסטוק במשך יובל שנים (משנת 1850 ועד סמוך לפטירתו ב-1903).
נולד בוולקוביסק שעל שמה כונה למשפחה של סוחרים מהמעמד הבינוני.
מסחרו בשוקי אוקראינה צלח והקנה לו הון רב.
הוא זכה לאותות כבוד ממשלתיים רבים, התמנה כחבר מועצת העיר ביאליסטוק והחזיק במשרה זו במשך 32 שנים.
כן היה חבר דירקטוריון ברבים מהבנקים המקומיים כולל בבנק הממשלתי.
וולקוביסקי ניהל שלטון יחיד בכל מוסדות הקהילה המקומית.
הוא היה מתנגד לציונות והדבר גרם לחיכוכים בינו ובין רב העיר בתקופתו, הרב שמואל מוהליבר שהיה בעצמו ממייסדי "חובבי ציון".
הוא נפטר בצהרי יום שבת, י' בשבט תרס"ג, 20 בינואר 1903 ונקבר בביאליסטוק.
יחיאל אדמוני (17 ביוני 1926 – 6 באוקטובר 2024) היה איש ציבור ומנהל ישראלי שכיהן בין היתר כמנכ"ל המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית וכמנהל התוכנית לשיקום שכונות.
שירת בצעירותו כלוחם הפלמ"ח, היה פעיל במוסד לעלייה ב', ונמנה עם מייסדי קיבוץ חצרים.
לאחר פרישתו מהשירות הציבורי היה לפעיל בולט בקידום פיתוח הנגב והגליל וההשכלה הגבוהה באזורי הפריפריה.
יחיאל אדמוני נולד במושבה הגרמנית ביפו, בנם הבכור של סימה (לבית שרייבר) ואלימלך אדמוני (רוטבאום).
בהיותו כבן שנתיים עברה המשפחה לירושלים, שם היה האב לאדריכל נוף ולגנן הראשי של העיר.
בירושלים נולד אחיו, נחום אדמוני, לימים ראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
בגיל 6 היה צעיר המשתתפים בטקס פתיחת המכביה הראשונה.
את לימודיו מכיתה ב' ועד י"ב עשה בגימנסיה העברית רחביה.
מגיל 9 היה חניך בתנועת הצופים, בשבט "קהילה" ולאחר מכן בשבט מצדה - צופי ירושלים כחניך, מדריך וראש גדוד.
ב-1944 התגייס לפלמ"ח, בהכשרה המגויסת של הצופים בקיבוצים אלומות ואפיקים, שנמנתה עם פלוגה ג' של הגדוד השלישי.
ב-1946 עבר קורס אלחוט בשפיים ולאחר מכן שימש מזכיר הגדוד השלישי, לרבות בעת השבת השחורה, עד יולי 1947. באותה עת נמנה עם הגרעין של מייסדי קיבוץ קלטה, לימים חצרים, שעלו להתיישבות בנגב במסגרת 11 היישובים שהוקמו במוצאי יום הכיפורים 1946.
בשירותו בפלמ"ח הוצב כגדעוני במפקדות של המוסד לעלייה ב' בתנועת הבריחה בגבול איטליה-אוסטריה, במסגרתה ליווה, בין השאר כגדעוני, את אוניית המעפילים "ל"ה גיבורי גוש עציון" שנתפסה על ידי הבריטים, ושהה במחנה מעצר בקפריסין.
לאחר שהות בת מספר חודשים בקיבוץ חצרים, הוצא ב-13 במאי 1948 מהנגב בפקודת המוסד לעלייה ב' וזכה לעמוד על מדרגות מוזיאון תל אביב בעת הכרזת העצמאות.
למחרת, עלה על אוניית הרכש "ההר", שהביאה לישראל חומר נפץ תקני ראשון לצה"ל.
בהפלגה נוספת שלו, שוב באונייה "ההר", יובאו תותחים, ובהפלגה על אוניית "היונה" הובאו פצצות למטוסים.
במסע האחרון ממסעות הרכש בהם השתתף, נעצר יחיאל אדמוני ושהה במעצר ממושך באיטליה, בין היתר בבית כלא שנוהל על ידי אנשי אס-אס לשעבר.
עם שובו לישראל שירת כאלחוטן בפיקוד הדרום וכמדריך בבה"ד 7, והשתחרר ב-1949.
ב-1952 החל לבצע את תפקידו הציבורי הראשון כמנהל אזור "שמשון" (פרוזדור ירושלים) במחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית.
לאחר מכן, שימש כעוזר למנהל המחלקה ד"ר רענן ויץ, במהלכה פיתח ומימש את תוכנית "קיבוצים מודרכים".
ב-1961 מונה למנהל מינהל ההדרכה המשותף לסוכנות היהודית ולממשלה, פיתח שיטות הדרכה מתקדמות והשתתף בבדיקות ההיתכנות הראשונות לייצוא ירקות מישראל.
במסגרת זו היה אחראי לקשרים בנושאי חקלאות עם מדינות מתפתחות.
בהמשך שימש כסגן מנהל המחלקה להתיישבות.
לאחר שתי שנות לימוד באוניברסיטת פרדו בארצות הברית וקבלת תואר שני בכלכלה חקלאית, חזר לישראל וב-1969 מונה לסמנכ"ל המחלקה להתיישבות, ולאחר מכן למנכ"ל המחלקה.
במסגרת זו, הנחה את הקמת היישובים הראשונים ברמת הגולן והבקעה, ושם דגש על הקמת יישובים בערבה ובנגב ועל הבטחת קיומם של יישובי ההר בגליל וביהודה.
בתקופת כהונתו, שנמשכה עד 1977, הוקמו כ-110 יישובים חקלאיים בתוך הקו הירוק ומחוצה לו.
בין היתר נשלח בזהות בדויה לאינדונזיה, לעיראק ולחבל כורדיסטן.
ב-1983 מונה למנהל מחלקה של הסוכנות היהודית שעסקה בתוכנית שיקום השכונות המשותפת עם ממשלת ישראל, וכיהן בתפקיד זה כשנתיים.
זכה להכרה מיוחדת מצד הקהילות היהודיות השותפות לתוכנית ועדי השכונות.
ב-1987 מונה למנהל קרן ג'נסיס לפיתוח הנגב וכיהן בתפקיד זה מעל לעשור.
במסגרת זו הוכנו עשרות תוכניות פיתוח לנגב (אשר כיום מצויות למשמורת בספריית אוניברסיטת בן-גוריון), וביניהן הסכם עם היזם דייוויד לואיס על הקמת המלונות במצפה רמון, הקמת חברה לקליטה ותעסוקה של מתמטיקאים עולים בניהולו של פרופ' אדיר פרידור, הקמת שלוש חממות טכנולוגיות, פיתוח פרויקטים של תיירות מדברית ועוד.
במקביל לתפקידיו הציבוריים כיהן יחיאל אדמוני במשך כ-35 שנה במועצת המנהלים של קרן יק"א ואף שימש כסגן הנשיא שלה.
במסגרת זו יזם את החלטת החברה להעביר את כל פעולותיה לישראל ולרכזן באזורי הגליל והנגב.
בהמשך הפעילות הציבורית, כיהן כחבר בוועדים המנהלים של המכללה האקדמית תל-חי ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
יזם תרומה מיוחדת למכללת תל-חי, והיא הבטחת מימון הקמת הקמפוס החדש של המכללה.
תרומתו המרכזית לאוניברסיטת בן-גוריון היא קידום ההלוואה הגרמנית לפיתוח המכונים בשדה בוקר והקמת שלוחת האוניברסיטה באילת.
במשך עשר שנים (1977–1987) היה יו"ר מועצת המנהלים של בית הספר החקלאי "מקוה ישראל".
נוסף על אלה היה פעיל במועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ובאגודת הידידים של קשת אילון.
שימש כמסייע לפרופ' אביגד וונשק בעזרה למימוש יזמויות חקלאיות ביישובי רמת הנגב והערבה במימון קרן "בונה-טרה".
לדבריו של פרופ' אבישי ברוורמן, לשעבר נשיא אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, .
משנת 1949 עד לפטירתו, אדמוני היה נשוי לצפרירה לבית שור, אחות במקצועה ואף היא לוחמת פלמ"ח.
שנים רבות התגורר הזוג אדמוני בשכונת רחביה בירושלים, ולאחר מכן עבר לרעננה.
פרס ראש הממשלה על מפעל חיים (1996)
ד"ר לשם כבוד, מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1998)
כתב הוקרה על השתתפות בשיקום שכונות, מטעם נשיא המדינה (2005)
פרס בן-גוריון, מטעם יד דוד בן-גוריון (2006)
יחיאל אדמוני, עשור של שיקול דעת, יד טבנקין, 1992.
יחיאל (חיליק) בקר (29 ביוני 1931 – 9 במרץ 2014) היה חוקר בתחומי המיקרוביולוגיה והווירולוגיה ופרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית בירושלים.
בקר נולד בבית חולים הדסה (תל אביב) לאסתר לבית תנעזר, ילידת בוברויסק בבלארוס, שעלתה לארץ ב-1924 עם הוריה, ולאלימלך בקר, יליד פרושקוב בפולין, שעלה ארצה ב-1925. כשהיה בקר בן שלוש, עבר עם משפחתו מתל אביב לרמת גן.
למד בבית הספר התיכון אהל שם ובשנת לימודיו האחרונה, עם פרוץ מלחמת העצמאות, גויס לצבא ושירת בחיל התותחנים.
ב-1949, לאחר החתימה על הסכמי שביתת הנשק, שוחרר מהצבא זמנית לשישה חודשים כדי לסיים את לימודיו התיכוניים.
בשנת 1951 עם תום שירותו הצבאי, כחייל וכקצין תותחנים, החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
למד לתואר שני במיקרוביולוגיה וביוכימיה.
הוא סיים את התואר השני בשנת 1955 ואת עבודת המוסמך שעסקה בחד-תאיים ממשפחת הטריפנוסומים כתב בהנחיית פרופ' שאול אדלר.
את עבודת הדוקטור בווירולוגיה, שעסקה בהשפעת נגיף שיתוק ילדים על חילוף החומרים של תרביות תאי אמניון, כתב בהנחיית פרופ' הנס ברנקופף ופרופ' נתן גרוסוביץ' וסיים אותה בשנת 1960.
לאחר סיום הדוקטורט נסע בשנים 1962–1964 לארצות הברית ושהה תחילה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ובהמשך בקולג' לרפואה ע"ש איינשטיין בישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
עם שובו ארצה התמנה למרצה באוניברסיטה העברית.
הוא הקים, במסגרת המחלקה לווירולוגיה, את המעבדה לווירולוגיה מולקולרית, ולאחר מספר שנים הקים את המחלקה לווירולוגיה מולקולרית כמחלקה נפרדת מן המחלקה לווירולוגיה.
במשך השנים התמנה לפרופסור חבר ואחר כך לפרופסור מן המניין.
בשנת 1999 פרש מעבודתו באוניברסיטה, אך המשיך לחקור ולפרסם.
במהלך שנות עבודתו הדריך בקר עשרות סטודנטים לתואר שני ולתואר שלישי, ביניהם: תמיר בן-חור, יוסף שילה ואלי שפרכר.
היה נשוי למרים (מיריק) לבית רֵכַבִי, מורה בעיסוקה, משנת 1955 ועד למותו.
התגורר שנים רבות ברחוב שמריהו לוין בשכונת קריית היובל בירושלים, ובסוף ימיו בשכונת המושבה היוונית.
בקר נמנה עם הדור השני של חוקרי האוניברסיטה העברית, שפעלו במחצית השנייה של המאה העשרים.
בתקופה זו הועמקו הקשרים בין החוקרים בישראל לבין חוקרים במרכזי המחקר העולמיים, ומרכזי המחקר המעטים והקטנים שהיו בישראל נעשו לחלק לגיטימי ומרכזי במחקר העולמי.
בתקופה זו גם עלתה חשיבות המחקר המולקולרי, שארצות הברית שלטה בו, ובקר היה מחלוצי שיתוף הפעולה הבינלאומי הזה, החל בשנים 1962–1964, כשנסע לבוסטון וניו יורק (עם סיום לימודיו לתואר שלישי).
בקר השתתף במחקרים עם מדענים, שהיו אז בראשית דרכם, מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) ומבית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין בישיבה יוניברסיטי, וכמו בקר עצמו, הפכו בהמשך למובילים בתחומי מחקרם האקדמי העולמי.
בשובו מארצות הברית החל בקר לקדם מחקרים נוספים באוניברסיטה העברית ויצר שיתופי פעולה רבים בארצות אירופה ובכנסים בינלאומיים רבים.
הוא הקים את 'המעבדה לווירולוגיה מולקולרית' במסגרת 'המחלקה לווירולוגיה' באוניברסיטה העברית, צירף למעבדה קבוצה של תלמידי מחקר ובקורסים חדשים בביולוגיה מולקולרית שהוכנו בה, השתלמו סטודנטים מאוניברסיטאות בארץ ומחו"ל, והוא הוזמן למוקדי מחקר ולכינוסים רבים בעולם, להרצות על מחקריו החדשניים.
בעזרת תלמידיו פיתח בקר מחקרים בנושאים שונים והם פורסמו בכתבי עת מדעיים בארצות רבות בעולם וזכו להערכה עולמית.
המחלקה הפכה למרכז מחקר בינלאומי ומדענים רבים ביקשו ללמוד את השיטות המחקריות ואת השיטות הממוחשבות שפותחו בירושלים.
בנוסף, בקר יזם והקים בשנת 1987 כתב עת מדעי בינלאומי חשוב - Virus Genes - שהוא היה אחד משני עורכיו הראשיים (יחד עם גוֹלַמֶרְזָה דַרַאי), מהקמתו ועד תום העשור הראשון של המאה ה-21.
בין פעולותיו הבינלאומיות יש לציין גם את הקמת בית הספר הבינלאומי "מדע למען שלום" בשיתוף אונסק"ו והאוניברסיטה העברית.
בקר פרסם במהלך השנים עשרות מאמרים מדעיים בתחום עיסוקו וכתב 6 ספרים מדעיים.
יחיאל בקר, פרקי חיי: וירולוגיה כדרך חיים, ירושלים, נור, 2010.
יחיאל בקר, "התפתחות המכון למיקרוביולוגיה באוניברסיטה העברית - 1924-1948", בקובץ: חגית לבסקי (עורכת), תולדות האוניברסיטה העברית בירושלים: התעצמות אקדמית תוך מאבק לאומי, ירושלים, הוצאת מאגנס, תשס"ט, עמ' 188–216.
יחיאל בקר, נגיפים כמולקולות: תהליכים מולקולריים בהתרבות נגיפים בתאי בעלי חיים, ירושלים, אקדמון, 1968 (הספר הראשון שיצא לאור בעברית בנושא וירולוגיה מולקולרית).
יחיאל בקר, פרקים בתורת הנגיפים, האוניברסיטה המשודרת/גלי צה"ל, 1981
יחיאל בקר, מדע הנגיפים בעידן האיידס, האוניברסיטה המשודרת/גלי צה"ל, 1991
שני הספרים בהוצאת האוניברסיטה המשודרת היו במשך שנים רבות חומר לימוד לתלמידי תיכון במגמה הביולוגית ולסטודנטים במיקרוביולוגיה בתחילת דרכם.
הרב יחיאל באסאן (ידוע בכינוי: מהר"י באסאן; 1550, ה'ש"י בקירוב, רודוס – 1625, ה'שפ"ה בקירוב, קונסטנטינופול) היה ראש רבני טורקיה בתחילת המאה ה-17. פעל בקונסטנטינופול שבאימפריה העות'מאנית (טורקיה של ימינו).
נולד באי רודוס בסביבות שנת ש"י (1550) לאביו הרב חיים באסאן שהיה ראש רבני האי, והוא למד בישיבתו ואצל רבי חיים אלפואל.
בהיותו כבן שלושים וחמש עבר עם אביו לקונסטנטינופול שבטורקיה, שם החל להתפרסם כגדול בתורה.
בערך בשנת ש"ע (1610) נבחר כראש הרבנים לקהילות טורקיה, תפקיד בו כיהן כארבע עשרה שנים, עד פטירתו.
הוא התכתב בהלכה עם רבני דורו שהתייחסו אליו בהערכה רבה, ביניהם הרב אברהם אליגרי, הרב משה הכהן, הרב חיים שבתי והרב יוסף מטראני.
רוב תשובותיו ופסקיו אבדו, וחלקן הובאו בשו"ת מהרי"ט.
128 תשובות נוספות נדפסו על ידי נכדו תחת השם שו"ת מהר"י באסן.
בפסקיו ותשובותיו נטה להקל ולכתוב בקיצור.
בין תלמידיו ידועים הרב זרחיה גוטה והרב יהודה לירמה.
גם הרב שלמה אלגאזי קיבל ממנו בהיותו בקונסטנטינופול.
יחיאל גאוני (1 בספטמבר 1928 – 14 במאי 2017) היה כימאי ישראלי, פרופסור במחלקה לכימיה מולקולרית ומדע חומרים שבפקולטה לכימיה של מכון ויצמן למדע, מגלה החומר הפעיל בקנאביס, ה-THC, יחד עם פרופסור רפאל משולם.
יחיאל גאוני נולד בירושלים ב-1928. כילד, הוא גדל בטבריה.
אמו נפטרה כשהיה בן 12, ויחיאל נשלח לחיות במשך שנתיים עם דודיו בירושלים, עד שאביו התחתן בשנית והמשפחה עברה לפתח-תקווה.
למד בבית הספר היסודי פיק"א בפתח-תקווה, ולאחר מכן ב עד לסיום לימודיו ב-1946. התנדב לארגון הנוטרים ובמהלך האימונים הצבאיים נפצע קשה בגבו והיה נתון בתחבושת גבס במשך 6 חודשים.
לאחר שהבריא מפצעיו, נסע לפריז כדי ללמוד באוניברסיטת הסורבון.
ב-1954 התחתן עם אשתו הראשונה, ברכה גאוני, ובנם הבכור נולד ב-1955. סיים את הדוקטורט בכימיה באוניברסיטת הסורבון ב-1958. המשפחה חזרה לישראל, וגאוני הצטרף למכון ויצמן.
ב-1961 עברו לשנה לשיקגו, שם השלים את הפוסט-דוקטורט שלו באוניברסיטת שיקגו, ושם נולדה בתו השנייה.
מאז חזרתו ועד לפרישתו לגמלאות ב־1987, עבד קרוב ל-40 שנים במחלקה לכימיה מולקולרית ומדע החומרים במכון ויצמן.
ב-1970 הועלה לדרגת חוקר בכיר וב-1988 הפך לפרופסור מן המניין.
ב-1976 התגרש מאשתו הראשונה וב-1987 התחתן עם מריקה, לה היה נשוי עד לפטירתו במאי 2017.
גאוני עבד קרוב ל-40 שנים כחוקר במחלקה לכימיה מולקולרית ומדע החומרים (לשעבר המחלקה לכימיה אורגנית) במכון ויצמן למדע, כדוקטור וכפרופסור מן המניין.
ב-1964 הוא פרסם, ביחד עם רפאל משולם, את הבידוד הראשון של המרכיב הפסיכואקטיבי הטהור של הקנאביס, Δ9-tetrahydrocannabinol (Δ9-THC), ואת מבנהו.
את החשיש למחקרם קיבלו גאוני ומשולם ממשטרת ישראל, שהחרימה אותו ממבריחים.
מאוחר יותר זיהו גאוני ומשולם קנבינואידים טבעיים נוספים רבים, והבהירו את הקונפיגורציה של Δ9-THC.
תוך שנים מועטות השלימו גאוני ומשולם את הסינתזה הראשונה של ה-THC ושל קנבינואידים נוספים המצויים בצמח הקנאביס, ביניהם CBD, מרכיב ראשי לא-פסיכואקטיבי של קנאביס.
מחקרים אלה פתחו את הדלת למחקרים נרחבים יותר על הקנאביס, ומהווים בסיס לאלפים רבים של פרסומים בכימיה, פרמקולוגיה, ביוכימיה, פיזיולוגיה, פסיכולוגיה ורפואה.
בנוסף לעבודתו על קנאביס, נודע גם בזכות מאמציו לפתח תהליכים כימיים יעילים יותר.
הוא פיתח מספר תהליכים כימיים חדשניים שעזרו לקצר את זמני התגובה ולהפחית את כמות הפסולת המיוצרת בתגובות כימיות.
עבודתו על קיצור תהליכים כימיים השפיעה באופן משמעותי על תחום הכימיה האורגנית ועזרה להפוך את הסינתזה הכימית ליעילה וידידותית יותר לסביבה.
מרכז פרס לשלום בחר בגילוי הרכיבים הפעילים בקנאביס, THC ו-CBD, כאחד ממאה הרגעים החשובים בהיסטוריה של החדשנות הישראלית, תוך ציון כי "הפרופסורים רפאל משולם ויחיאל גאוני ממכון ויצמן היו הראשונים שבודדו את שני החומרים הפעילים העיקריים של צמח הקנאביס, ה-CBD האנטי דלקתי וה-THC הפסיכו-אקטיבי".
יחיאל בוהדנה (נולד ב-28 בספטמבר 1971) הוא קצין משטרה ישראלי בדרגת ניצב המכהן כמפקד מחוז חוף.
נולד באשקלון, בנם של אברהם ועליזה בוהדנה.
בשנת 1989 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם בחטיבת גבעתי.
לאחר גיוסו למשטרה שירת כסגן מפקד תחנת אשקלון.
ב-2009 מונה למפקד תחנת נתיבות.
ב-2010 מונה למפקד תחנת שדרות.
ב-2016 קודם לדרגת ניצב משנה ומונה לתפקיד מפקד הכשרות קצונה במכללה הלאומית לשוטרים.
ב-2021 מונה לממלא מקום מפקד מרחב דן עד ליוני 2021. ב-2022 מונה לסגן מפקד מרחב ירקון.
ב-2023 מונה לקצין אגף מבצעים מחוז תל אביב.
במאי 2024 מונה למפקד מרחב ירקון.
בספטמבר 2024 מונה למפקד מחוז חוף והועלה לדרגת ניצב.
בוגר תואר ראשון במזרחנות ותואר שני במדעי החברה.
יחיאל (חיליק) גוטמן (1944 – 1 ביולי 2025) היה סופר, איש תקשורת ומשפטן ישראלי.
נולד בירושלים בשנת 1944 ליצחק ועדה גוטמן.
אביו היה יו"ר התאחדות הסוחרים בעיר ו"יקיר ירושלים".
למד משפטים, היסטוריה וסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1973–1977 כיהן כיועץ של שרי המשפטים יעקב שמשון שפירא וחיים יוסף צדוק, ובין היתר עבד עם היועצים המשפטיים לממשלה מאיר שמגר ואהרן ברק.
לאחר פרישתו מהשירות הציבורי הקים משרד עורכי דין בירושלים.
בשנת 2023 סגר את המשרד, ופרש מעריכת דין פעילה.