tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל מודול ימני פרויקטיבי הוא אינג'קטיבי.
כל מודול ימני אינג'קטיבי הוא פרויקטיבי.
כל מודול שמאלי פרויקטיבי הוא אינג'קטיבי.
כל מודול שמאלי אינג'קטיבי הוא פרויקטיבי.
החוג אינג'קטיבי לעצמו מימין או משמאל וארטיני מימין או משמאל.
החוג אינג'קטיבי לעצמו מימין או משמאל ונתרי מימין או משמאל.
החוג אינג'קטיבי לעצמו מימין או משמאל ומקיים את תנאי השרשרת העולה על מאפסים ימניים או שמאליים.
בשלוש ההגדרות האחרונות בחירת הצדדים ימין ושמאל יוצרת ארבעה וריאנטים, שכל אחד מהם גורר את כולם.
לכל חוג R, אם L אידיאל שמאלי אז המאפס הימני הוא אידיאל ימני, ואם L אידיאל ימני אז המאפס השמאלי הוא אידיאל שמאלי.
שתי ההעתקות הופכות את סדר ההכלה.
באופן כללי, לכל אידיאל שמאלי L, ו- לכל אידיאל ימני L.
R נתרי מימין או משמאל, וההעתקות ו- הפוכות זו לזו.
כל חוג פרובניוס הוא קוואזי-פרובניוס.
חוג קוואזי-פרובניוס R הוא חוג פרובניוס אם התשתית (socle) של R איזומורפית, כמודול, למנה R/J כאשר J הוא רדיקל ג'ייקובסון.
חוג קוואזי-פרובניוס קומוטטיבי הוא תמיד פרובניוס.
חוג קומוטטיבי הוא חוג פרובניוס אם ורק אם הוא סכום ישר של מספר סופי של חוגים מקומיים ארטיניים עם אידיאל שמאלי מינימלי יחיד.
חוגגי שרובטייד הוא ציור מאת הצייר ההולנדי בן תור הזהב, פרנס הלס, שצויר ככל הנראה בין השנים 1616–1617. זוהי אחת היצירות המוקדמות ביותר ששרדו מאת הלס, והיא שמורה באוסף מוזיאון המטרופוליטן לאמנות שבניו יורק מאז שנת 1913.
הציור מתאר חוגגים בתקופת שרובטייד – תקופה של חגיגות, שמחה וסעודות הנערכת מדי שנה לפני תחילת עונת התענית בנצרות, ומקבילה לחג הקרנבל בארצות קתוליות.
הציור מציג אישה לבושה בהידור המחייכת ומרימה את אצבע ידה הימנית במחווה של הטעמה, בעוד גבר אוחז בכתפה ולוחש באוזנה.
על צווארו תלויים דגי הרינג, ביצים וצדפות, יחד עם רגל חזיר וזנב שועל – סמלים של זללנות וטיפשות, בהתאמה.
גבר נוסף, שנראה משועשע ותלוי על כתפו של הלוחש, מאזין לשיחתם ולראשו כובע שממנו משתלשל נקניק.
יש הסבורים כי מדובר בדמויות מתוך תיאטרון הבארוק, פיקלהרינג והנסוורסט , שגלמו טיפוסים עממיים שובבים.
ברקע נראים אנשים נוספים משוחחים וצוחקים.
על כד השתייה שבציור מופיעות האותיות "fh" – ראשי התיבות של פרנס הלס.
האישה בציור לבושה בבגדים ססגוניים הרבה יותר מכל דמות נשית אחרת שצייר הלס, והיא דומה מאוד לדמות האישה הצעירה המופיעה בציורו של הלס ראמפ הצעיר ואהובתו .
שני הציורים נחשבים כיום ליצירות ז'אנר, ולכן ייתכן כי המודלים שימשו מתוך סביבתו הקרובה של הצייר – כגון ילדיו או תלמידיו.
בקטלוג התערוכה הרטרוספקטיבית הבין־לאומית של פרנס הלס משנת 1989, כלל סיימור סלייו (Slive) תצלום צבע מלא של היצירה כדוגמה ל"אהבת החיים" של הלס, אף שהציור עצמו לא נכלל בתערוכה מפני שאין אפשרות להשאילו.
באותה שנה, בזמן שפרסם סלייו את הקטלוג, שלל קלאוס גרים (Claus Grimm) את הייחוס של הציור לפרנס הלס, אם כי הודה ככל הנראה שמדובר בהעתקה של יצירה אבודה מאת הלס עצמו.
אופן הצבת הדמויות בציור זה קשור לשתי יצירות נוספות המוכרות מפרי מכחולו של הלס:
האזכור המתועד הראשון של הציור מופיע בשנת 1883 על ידי וילהלם פון בודה , ומאז נכלל ברוב הקטלוגים של יצירותיו של הלס, ביניהם בידי ארנסט וילהלם מוס בשנת 1909, הופסטדה דה חרות (Hofstede de Groot) ב־1910, וו.ר.
Valentiner) בשנת 1923, וחריט דוד חראטאמה בשנת 1946.
מוזיאון המטרופוליטן לאמנות מציין רישום מכירה באמסטרדם משנת 1765, שבו נזכרת יצירת ז'אנר בשם Vasten-Avond – כינוי ליום שלישי שלפני התענית .
בנוסף, סיימור סלייו מזכיר רישום מתקופת הזמן מאת מתיס ואן דן ברך .
הציור נתרם למוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק בצוואתו של בנג'מין אלטמן לאחר מותו בשנת 1913. אלטמן רכש את היצירה בשנת 1907 ממוכר בשם מונסייה קוקרֶה (Monsieur Cocret) תמורת סכום של 89,102 דולר.
במהלך ניקוי שנערך בשנת 1951 נחשפו שישה ראשים ברקע שהוסתרו בעבר באמצעות שכבת צבע.
יצחק "חוגי" נחום (נולד ב-24 בספטמבר 1979) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, המשמש מפקד מרכז ההספקה המטכ"לי (מרה"ס).
בעבר כיהן כראש מחלקת תכנון ארגון ומשאבי אנוש של חיל הטכנולוגיה והאחזקה, וכמפקד טכנולוגיה ואחזקה פיקודי בפיקוד המרכז.
נחום גדל והתחנך בטירת כרמל, למד בתיכון שיפמן שבעיר.
נחום בעל תואר ראשון במדע המדינה, ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
נחום סיים פו"ם אפק כמצטיין קורס.
במלחמת חרבות ברזל הועבר למספר חודשים למטה אט"ל.
ב-2025 הועלה לדרגת תת-אלוף והחל לכהן כמפקד מרכז ההספקה המטכ"לי של צה"ל במקומו של שגיב שרביט.
נחום נשוי לענת ואב לארבעה ילדים.
חוגגים את הלידה הוא ציור ז'אנר מאת הצייר ההולנדי יאן סטיין, שהושלם בשנת 1664. היצירה מתארת לכאורה סצנה ביתית של חגיגת לידת תינוק, אך כבר במבט ראשון עולה כי מדובר בתיאור מורכב ורב־משמעי, האופייני ליצירתו של סטיין, המשלב הומור, סאטירה ומסר מוסרי.
הציור חוגגים את הלידה מתאר חדר יולדות ביתי שבו מתקיימת חגיגה לרגל לידת תינוק.
החדר משמש הן ללידה עצמה והן לקבלת מבקרים, בהתאם למנהגי המאה ה־17. במרכז החדר מתקבצות דמויות רבות, היוצרות סצנה צפופה ורבת פעילות.
רוב הנוכחות הן נשים, ובהן קרובות משפחה, משרתות ומיילדת.
האם נראית ברקע השמאלי של הקומפוזיציה, שוכבת במיטתה לאחר הלידה ומקבלת מזון.
בקדמת החדר יושבות וניצבות נשים אחדות העוסקות בשתייה ובשיחה.
האב מוצב במרכז הסצנה כשהוא עומד, אוחז בתינוק ומציגו בפני הנוכחים.
מאחוריו נראית דמות גברית נוספת, העומדת בסמוך לתינוק, כאשר ידו מורמת והוא מבצע תנועת אצבעות מעל ראשו של התינוק.
בחזית הציור נראים חפצים שונים המפוזרים על הרצפה, ובהם מחמם מיטה וקליפות ביצים שבורות.
בצד ימין של החדר, סמוך לאח, תלוי נקניק.
דמויות אחדות מושיטות ידיים לעבר האב, ובהן מיילדת ואישה היושבת על שרפרף, בעוד האב לבוש סינר ונושא מפתחות.
כלל הדמויות משולבות בסצנה פנימית סגורה, המתארת אירוע חברתי משפחתי המתרחש בתוך חלל מגורים.
בציור זה מציג יאן סטיין טיפול חריג בנושא של חגיגת לידה, בכך שהוא ממקד את תשומת הלב באב ולא באם.
האב מוצב במרכז הקומפוזיציה כשהוא מציג בגאווה את התינוק, בעוד האם נותרת ברקע הסצנה.
הצגה זו חורגת מן המסורת המקובלת של תיאורי לידה, שבהם האם היא בדרך כלל מוקד ההתרחשות.
במקביל, משתלבת בסצנה רמיזה לכך שהילד איננו בן־חוקי, רמיזה שהתגלתה רק לאחר ניקוי הציור בשנת 1983, אז נחשפה יד המבצעת מעל ראש התינוק את מחוות הבוגדנות.
האב נראה כמי שאינו מודע לכפילות המתרחשת סביבו וללעג הסמוי המופנה כלפיו.
הדמות הגברית שמאחורי התינוק, המזוהה כדיוקן עצמי של האמן, משולבת בסצנה כחלק מן המהלך הנרטיבי.
בנוסף לכך, מופיעים בציור חפצים ודימויים בעלי אופי מיני, ובהם מחמם המיטה, נקניק תלוי וקליפות ביצים שבורות, המשמשים להדגשת חוסר האונים המיני של האב.
מתחת להומור הגס וללעג החזותי, עומדת הדגשה של חשיבותם המוסרית של מוסדות הנישואים והמשפחה כיסודות לחברה הרמונית ומתורבתת.
חֹדֶשׁ הוא יחידת זמן שאורכה מבוסס על זמן ההקפה של הירח סביב כדור הארץ.
בלוחות שנה אשר אינם מבוססים על מחזור הירח, חודש הוא חלוקת משנה שרירותית של השנה, אם כי לרוב הוא נמשך מספר ימים הדומה לשל חודש ירחי.
בחלק גדול מן התרבויות, מאחר שחודש נמשך כ-30 יום ואילו שנה נמשכת בערך 365.25 יום (קרוב ל-360 שהוא המכפלה של 30 ב-12), ישנם שנים עשר חודשים בשנה אחת.
תנועת הירח במסלולו מסובכת מאוד וסיומה אינו קבוע.
נוסף על כך, בתרבויות רבות, במיוחד הלוח העברי והלוח המוסלמי, מתחיל החודש מהרגע בו מופיע הירח באופק.
התאריך והזמן תלויים במספר גורמים, לרבות הנקודה הגאוגרפית של הצופה, מצבי האטמוספירה וכושר הראייה של הצופה.
לכן לאורך ההיסטוריה היו לוחות אלו בלתי ניתנים לחישוב מראש.
כיום היהודים מחשבים את ראשית החודש לפי כללים פשוטים קבועים מראש, אך הקראים עדיין משתמשים בשיטה הישנה ובחישובים אסטרונומיים מורכבים לקביעת החודש.
חודש כוכבים (חודש סידרלי) מוגדר כזמן ההקפה של הירח ביחס לכיפת השמיים.
שיטה זו לחישוב החודש התקיימה בקרב תרבויות במזרח התיכון, הודו וסין.
בתרבויות אלה חולקה כיפת השמיים ל-27 או 28 גזרות, עבור כל יום של החודש, כשבכל גזרה נמצא כוכב או כוכבים בולטים אשר זוהו עמה.
מסלול הירח ביחס לכוכב בכל גזרה נרשם, וכך חושב היום בחודש.
חודש סינודי מוגדר כפרק הזמן בין שני מופעים זהים רצופים של הירח, למשל מולד הירח או ירח במילואו.
מכיוון שבזמן שהירח מקיף את כדור הארץ, כדור הארץ ממשיך במסלולו סביב השמש, מופע הירח מאחר אחרי החודש הסידרלי.
כמו כן, בשל מסלולו האליפטי של כדור הארץ סביב השמש, קצב שינוי הזווית סביב הפריהליון מהיר יותר מסביב האפהליון.
כך, אורכו הממוצע של החודש הסינודי הוא 29.53059 ימים.
חודש טרופי הוא פרק הזמן הממוצע בין שני מעברים של הירח בנקודת השוויון של האביב.
פרק זמן זה קצר במעט מחודש כוכבים, ועומד על 27.32158 ימים.
חודש אנומליסטי הוא פרק הזמן הממוצע בין שני מעברים של הירח בפריגיאה, קרי, כאשר הירח הכי קרוב במסלולו לכדור הארץ.
חישוב זה לאורכו של החודש מתחשב בזה שצורת מסלול הירח אינה קבועה, אלא שהציר הראשי של מסלולו האליפטי של הירח סובב בקצב איטי (פרצסיה אפסידית) ומשלים הקפה מלאה אחת ל-3,233 ימים (8.85 שנים).
מכיוון שקו האפסידים סובב באותה מגמה כמו סיבוב הירח סביב כדור הארץ, הוא זז מעט קדימה עם כל הקפה של הירח ביחס לכיפת השמיים, כך שלוקח לירח מעט יותר זמן להדביק אותו.
חודש דרקוני הוא פרק הזמן בין שני מעברים של הירח באותו הצומת – אחת משתי הנקודות שבה מסלול הירח חוצה את מישור מסלולו של כדור הארץ.
אורכו של החודש הדרקוני הוא 27.21222 ימים בממוצע.
על פי הנוסחה שכל 100 שנה היממה מתארכת ב-1.7 אלפיות שנייה, יוצא שלפני כאלפיים שנה היממה הייתה קצרה יותר ב-0.034 שניות, ולכן מפחיתים מהמספרים שהם כתבו בזמנם 1.003 שניות לאורך החודש.
עד שיבת ציון החודשים היו ממוספרים, כאשר ניסן הוא החודש הראשון ותשרי השביעי.
מנהג זה התקיים בתקופת בית שני בלוח השנה במגילות קומראן והשתמר עד ימינו בלוח השנה השומרוני.
לפרטים נוספים על השמות - הלוח היוליאני.
שמות החודשים בלוח השנה ההינדי
3.ربيع الاول - רביע אל-אוול.
4.ربيع الثاني - רביע אל-ת'אני.
5.جمادي الاول - ג'ומאדי אל-אוול.
6.جمادي الثاني - ג'ומאדי אל-ת'אני.
11.ذو القعدة - זו אל-קיעדה.
חוגלת סלעים (שם מדעי: Alectoris chukar) היא מין של עוף ממשפחת הפסיוניים, בסוג חוגלה.
זהו מין החוגלה היחיד המצוי בטבע בארץ ישראל.
היא דומה בגודלה ליונה, אך נראית שמנה ממנה בשל היחס השונה בין הגוף והזנב.
צבע הגב אפור-תכול, מגוון בכתמים חומים.
על כנפיה קווים מאונכים, שחורים ולבנים.
גרונה מעוטר בכתם דמוי סינר בצבע לבן-קרם, מוקף במסגרת שחורה.
החוגלה שוכנת בנופים פתוחים, בעיקר במקומות הרריים וסלעיים.
היא שוהה רוב הזמן על הקרקע, ועפה רק כשנשקפת לה סכנה.
מזונה בא בעיקר מן הצומח – זרעים, פירות ועלים, אך גם מן החי – חרקים, תולעים וכיוצא בזה.
קן החוגלה הוא גומה מרופדת בעלים על הקרקע.
החוגלה מטילה 6–15 ביצים בכל הטלה, והדגירה עליהן נמשכת כ־24 ימים.
יש מקרים שבהם הנקבה מטילה שתי הטלות בזו אחר זו, על הראשונה דוגר הזכר, ועל השנייה היא דוגרת בעצמה.
כל אחד מבני הזוג דוגר ומגדל את האפרוחים בנפרד.
האפרוחים נשארים עם ההורים עד האביב הבא.
חוגלת הסלעים נפוצה ברחבי אסיה, ממערב הודו ופקיסטן במזרח ועד המזרח התיכון, כולל טורקיה, במערב.
חוקרים תיארו 14 תת-מינים שלה, הנבדלים בצבעי הנוצות ובמספר מאפיינים מורפולוגיים נוספים.
בארץ ישראל זוהו שני תת-מינים.
האחד, Alectoris chukar cypriotes נפוץ באזור הים תיכוני בצפון הארץ ובמרכזה, והשני, Alectoris chukar sinaica (המכונה גם "חוגלת סיני"), באזורים המדבריים בנגב, בדרום בקעת הירדן ובערבה.
בשל היותה עוף הציד העיקרי בישראל, ניצודו בעבר חוגלות בכמויות גדולות והדבר הביא לצמצום ניכר באוכלוסייתן, לכן נאסר ציד החוגלות מאז שנת 2000.
על שם החוגלה קרויה אחת מבנות צלפחד בתנ"ך (במדבר כ"ו ל"ג ועוד), וכן היישוב בית חגלה הנזכר בגבול נחלות שבטי יהודה (יהושע ט"ו ו') ובנימין (שם, י"ח י"ט).
שם המקום השתמר בשם המנזר דיר חג'לה ועין חג'לה שלידו, מדרום-מזרח ליריחו.
חוגלת הסלעים היא הציפור הלאומית של עיראק ופקיסטן.
חוגלות (שם מדעי: Perdicinae) היא קבוצה מבוטלת של פסיוניים מסדרת התרנגולאים, בה המינים הקטנים ביותר במשפחה.
כיום רואים בתת-משפחה זו קבוצה מבוטלת, מאחר שמיניה בעלי מאפיינים של מינים מתת-משפחות אחרות.
לפי מחקר מ-2021 רואים כיום בחוגלות קבוצה פוליפילטית והמינים שנכללו בה כלולים כיום בשלוש תת-משפחות אחרות: פסיונים, רולוליים וטווסים.
החוגלות כוללות עופות קטנים יחסית ופחות מקושטים מהפסיונים אך עדיין הזכרים בעלי נוצות מפוארות כדי למשוך נקבות בעונת הרבייה.
הם מצויים במגוון אזורי חיות, בעיקר בסוואנות ובערבות עשב, לאורך העולם הישן וכמה מינים חיים גם באוסטרליה.
מספר מינים כמו חוגלית אפורה הופצו גם בערבות אמריקה הצפונית.
סוג בו מין יחיד שליו הר השלג (Anurophasis monorthonyx)
סוג בו מין יחיד חוגלה חלודית (Caloperdix oculeus)
סוג בו מין יחיד פרנקולין מצויץ (Dendroperdix sephaena)
סוג בו מין יחיד חוגלת ראש-ארגמן (Haematortyx sanguiniceps)
סוג בו מין יחיד חוגלת שלג (Lerwa lerwa)
סוג בו מין יחיד חוגלה מדגסקרית (Margaroperdix madagarensis)
סוג בו מין יחיד חוגלה שחורה (Melanoperdix niger)
סוג בו מין יחיד שליו ההימלאיה (Ophrysia superciliosa)
סוג בו מין יחיד חוגלה מצויצת (Rollulus rouloul)
חוד עקב הוא הר משאר שנמצא במצוק הצינים.
צורת ההר חרוטית, וגובהו הוא כ-576 מטרים מעל פני הים.
ההר הוא חלק מרמת עבדת.
ההר קיבל את שמו מנחל עקב ומעין עקב הסמוכים, מקור השם במילה הערבית כּעבּ (كَعْب).
מראש ההר ישנה תצפית רחבה, על נחל עקב, רמת בוקר ובקעת צין.
העלייה אל ההר בצדו הצפוני דרך שביל ישראל תלולה ביותר, וכוללת טיפוס בעזרת יתדות ברזל.
בעבר נהרגו מספר מטיילים בטיפוס על המצוק.
חודש הכתיבה הלאומי (נודע גם כ-NaNoWriMo, קיצור של National Novel Writing Month, או "נאנו") הוא מיזם בינלאומי לכתיבה יוצרת שמקורו בארצות הברית (ומכאן המילה "הלאומי" בשמו).
כל משתתף במיזם מנסה לכתוב ספר שאורכו 50,000 מילים תוך חודש ימים.
המיזם הוקם על ידי כריס בייטי ביולי 1999, ומנה 21 משתתפים באזור סן פרנסיסקו.
מאז הועבר המאורע לחודש נובמבר, "כדי לנצל בצורה טובה יותר את מזג האוויר האומלל".
שנת 2000 הייתה השנה הראשונה בה למיזם היה אתר אינטרנט – קבוצה באתר יאהו!
בשנה זו גם נחקקו לראשונה חלק מחוקי הבסיס למיזם, כגון איסור על המשך יצירה קיימת או כתיבה משותפת של יצירה.
בשנת 2001 הודיע כריס בייטי כי הוא מצפה ל-150 משתתפים, אך נרשמו 5,000. בזמן זה, ההרשמה לא הייתה אוטומטית, ולכן בייטי וקומץ מתנדבים בילו את אוקטובר ותחילת נובמבר בהרשמה ידנית של הנרשמים הלא צפויים.
בעיות נוספות כללו פריצה לאתר הפרויקט ושימוש יתר בתעבורה שהכריחו את בייטי לוותר על אימות אוטומטי של ספירת המילים.
700 כותבים הגיעו לקו הסיום באותה השנה.
שנת 2002 הביאה עמה שיפורים טכניים ואוטומציה לאתר, וכן מה שכינה בייטי כ-"הרפתקאות-כושלות-מצחיקות-כי-אחרת-נבכה" בהדפסת חולצות.
תשומת לב מכיוון תחנת הרדיו National Public Radio וכן כתבה בחדשות הערב של רשת CBS הביאה את מספר המשתתפים ל-14,000. בשנה שלאחר מכן הופיעו ניצני תוכנית אנשי הקשר האזוריים, וכן נשלח המקבץ הראשון של דוא"לי-עידוד.
בייטי החל את כתיבת "אין עלילה?
No Problem!") במקביל לכתיבת הספר שלו לאותה השנה.
מאז המשיך האתר לגדול מדי שנה.
ב-2004 נוספו עיצוב חדש, מנוע חדש, דפי משתמש בצורת ספר ו-42,000 משתתפים.
אז התווסף גם פרויקט הסופרים הצעירים והוקלט פודקאסט רשמי.
ב-2006 הצטרפו משתתפים נוספים, והמיזם קיבל תשומת לב מאתרים כגון יאהו!
ו-BoingBoing.net ונוספו לו גם קומיקס מקוון ותוכנית חסות.
בשנה זו נערך אירוע גיוס הכספים הראשון של הפרויקט, "לילה של כתיבה מסוכנת".
כל משתתף שתרם $200 או יותר קיבל הזמנה לאירוע בן 6 שעות בסן פרנסיסקו שכלל אוכל, פרסים והפתעות.
בשנת 2007 נוספו גם מכתבי עידוד שבועיים מסופרים ידועים, בהם ניל גיימן.
ספריהם של המשתתפים יכולים להיות בכל נושא, בכל ז'אנר ובכל שפה - מספרות חובבים שעושה שימוש בדמויות עליהן חלות זכויות יוצרים ועד ספרי שירה במבנה קלאסי, או כפי שהדבר נוסח בשאלות הנפוצות (FAQ) באתר הפרויקט - "אם אתה מאמין כי אתה כותב ספר, גם אנחנו מאמינים."
יש להשלים את הספרים עד 23:59:59 ב-30 בנובמבר, זמן מקומי.
תכנון מראש ורשימות מותרים, אבל אין לכלול בספר חומר שנכתב מראש.
כמו כן, אין להתחיל מוקדם ולסיים מוקדם ממועדי הפתיחה והסגירה הרשמיים.
המשתתפים כותבים ספר שאורכו חמישים אלף מילים, או את חמישים אלף המילים הראשונות של ספר שכתיבתו עשויה להימשך גם אחרי סוף החודש.
רומן שאורכו 50,000 מילים נחשב אמנם לרומן קצר, אך זו כמות מילים גדולה משמעותית מארבעים אלף המילים שהן הגבול בין נובלה לנובלטה.
נובלות ידועות שאורכן כ-50,000 מילים הן "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה", "עולם חדש מופלא" ו"גטסבי הגדול".
חלק מהמשתתפים מציבים לעצמם רף גבוה יותר, כגון כתיבת 100,000 מילים או סיום שתי נובלות ויותר.
במסגרת המיזם לא ניתנים פרסים עבור איכות הנובלה, אורכה או מהירות הכתיבה, וכזוכה מוכרז כל מי שמגיע לרף חמישים אלף המילים או עובר אותו.
החל מ-25 בנובמבר, המשתתפים יכולים להזין את הנובלות שלהם לאתר לאימות אוטומטי של אורכן.
הזוכים מקבלים תעודה ניתנת להדפסה, צלמית להצגה בדפי רשת וצירוף לרשימת הזוכים.
לא ננקטות פעולות שמטרתן למנוע רמאות - הפרס המשמעותי היחיד הוא הנובלה הגמורה עצמה והסיפוק שבכתיבתה, ולכן המניעים לרמאות זניחים.
באתר יש אפשרות לערבול אותיות הנובלה, כך שניתן לנצח במיזם גם מבלי שאיש יקרא את היצירה בפועל.
ניצחון במיזם דורש כתיבה של לפחות 1,667 מילים בממוצע ביום.
לטענת המארגנים, המטרה היא פשוט לגרום לאנשים להתחיל לכתוב, והשימוש בדד ליין מזרז את המשתתפים להניע את הסיפור ולהפוך את הרעיונות למילים כתובות.
את הגישה הזו, "כמות לפני איכות", מבטאת גם סיסמת האתר: "אין עלילה?
אין בעיה" וזהו גם שמו של ספר העצות של כריס בייטי למשתתפי הנאנו שיצא ב-2004.
ההשתתפות בנאנו היא ללא תשלום וההרשמה נחוצה רק לשם אישור אוטומטי של אורך הנובלה.
הפורומים הקשורים מספקים עצה, מידע, ביקורת, תמיכה ואפשרות ל-"Collective procrastination".
הפורומים זמינים מתחילת אוקטובר, כאשר נפתחת ההרשמה לאותה השנה, ועד סוף ספטמבר, עת הם מועברים לארכיון ונמחקים כהכנה לשנה הבאה.
קיים גם ערוץ IRC רשמי #NaNoWriMo, בשרת GoodChatting, בו יכולים המשתתפים לדבר, להכיר, לבצע סיעור מוחות או להשתתף במלחמת מילים: תחרות ידידותית שאורכת בין 5 ל-20 דקות שבמהלכה המשתתפים מנסים לכתוב כמה שיותר מילים בפרק הזמן הנתון.
ברוב האזורים בעולם ישנו "מארגן אזורי" אחד או יותר.
מנהלים אזוריים הם מתנדבים המסייעים בארגון האירועים.
מארגני אזור מעודדים לתאם לפחות שני סוגי מפגשים: מסיבת פתיחה (Kickoff) ומסיבת "תודה לאל שזה נגמר", שבה חולקים הצלחות ונובלות.
מסיבות פתיחה נערכות בדרך כלל בסוף השבוע שלפני נובמבר כדי לתת לכותבים המקומיים אפשרות להיפגש והיכנס לכוננות כתיבה.
חלק ממסיבות הפתיחה נערכות בליל כל הקדושים אחרי חצות כדי לאפשר לכותבים להתחיל לכתוב באווירה קהילתית.
אירועים נוספים שיכולים להתקיים הם מפגשי כתיבה בסופי שבוע או מרתונים ליליים.
קהילת הנאנו הישראלית מונה מעל למאה כותבים מכל רחבי ישראל.
ב-2005 יזם NaNoWriMo תוכנית לכותבים צעירים המכוונת בעיקר לתלמידי כיתות א' עד יב', למרות שיחידים וקבוצות אשר לומדים במסגרת החינוך הביתי מוזמנים גם הם.
בשנה הראשונה שלה התוכנית יושמה ב-159 כיתות והשתתפו בה 400 תלמידים.
מורים יכולים לרשום את הכיתות שלהם להשתתפות ומקבלים ערכת הדרכה ומידע לשימוש בכיתה, הכוללת אמצעי תגמול כגון מדבקות ועפרונות, תוכניות שיעור ורעיונות לכתיבה וכן משאבים למורה.
התלמידים יכולים לקבל סיוע גם במערכת הפורומים.
בספטמבר 2006 הפך NaNoWriMo רשמית לארגון שלא למטרות רווח בשם "משרד האותיות והאור".
כל התרומות לארגון פטורות ממס בארצות הברית, ויכולות להיתרם ישירות או על ידי קניית מוצרים שונים כגון חולצות מאתר הנאנו.
ב-2004 חבר NaNoWriMo לעמותת האוריינות לילדים "מקום לקרוא".
חמישים אחוזים מהכנסות בשנים 2004–2006 שימשו לבניית ספריות בדרום אסיה.
שלוש נבנו בקמבודיה, שבע בלאוס ושבע בווייטנאם.
התוכנית הופסקה ב-2007 כדי למקד משאבים ב-NaNoWriMo ובתוכנית לכותבים צעירים.
במסגרת NaNoWriMo קיימת גם תוכנית להשאלת מחשבים ניידים למשתתפים נטולי גישה שוטפת למחשבים או למעבד תמלילים, כשכל המחשבים הניידים נתרמים על ידי משתתפי הנאנו.
ב-2006 חברת AlphaSmart תרמה עשרים וחמישה מחשבים ניידים חדשים כדי להרחיב את ספריית השאלת המחשבים והבטיחה לתרום עוד עשרים וחמישה במהלך השנתיים הבאות.
ביוני 2007, "משרד האותיות והאור" נתן חסות לאירוע "Script Frenzy" שנמשך חודש והוקדש לכתיבת תסריטים.
חודרן קינטי או חודר שריון קינטי (מכונה בעברית גם ח"ש, חודר שריון וגם חץ, על שום צורתו.
שם רשמי בצה"ל: ח"ש-חץ) הוא פגז שאינו מכיל חומר נפץ ומשתמש באנרגיה קינטית על מנת לחדור שריון של רכב קרבי משוריין ולהסב נזק לחללו הפנימי.
מאחר שחודרנים קינטיים נעדרי חומר נפץ ומנגנון החדירה והסבת הנזק שלהם מתבסס על מהירותם הרי שיש צורך בכלי ירי המסוגל להעניק להם מהירות גבוהה.
כלי ירי שכזה יתאפיין בבית-בליעה גדול שיוכל להכיל כמות נכבדת של חומר-נפץ הודף ולעמוד בלחצים ובחום כתוצאה מהפעלתו כמו-גם בקנה ארוך מספיק כדי לאפשר לקליע הקינטי לצבור מהירות גבוהה כתוצאה מדחיפת גזי הבעירה.
לכן, כיום, חודרנים קינטיים נמצאים בשימוש בעיקר כתחמושת של טנקים, שבהם התותח הראשי מסוגל לספק את התנאים הללו ולא כחימוש עבור תותחים קטנים או נשק אישי.
אמצעי ירי נוסף, העושה שימוש בקליעים קינטיים, הוא התותח האלקטרומגנטי, אולם הקליעים אותם הוא יורה אינם פגזי "חודרן קינטי" שבהם עוסק ערך זה.
החודרן עשוי ממתכת כבדה, לרוב טונגסטן או אורניום מדולדל, והוא מעוצב כמוט מחודד שבחלקו האחורי, בגרסאות הנורות מקנה חלק קדח, סנפירי יצוב.
מכיוון שקוטר החודרן קטן בהרבה מקוטר התותח היורה אותו עטוף החודרן ב"מנעל" (), שתפקידו לייצב את החודרן בקנה התותח ולהתאימו לקוטר התותח בשלב האצת החודרן בקנה בזמן הירי.
לאחר יציאת החודרן מהקנה, נפרדים ממנו חלקי ה"מנעל" ונושרים במרחק קצר מהתותח לאחר שסיימו את תפקידם, והחודרן ממשיך במעופו אל המטרה.
האנרגיה הקינטית של החודרן תלויה במסה ובריבוע המהירות.
כלומר, הגורם המשמעותי הוא המהירות.
מכאן שכדי לספק לחודרן יכולת חדירה טובה יותר למטרה ויכולת לגרום בה לנזק רב יותר חשוב לשמר את מהירות החודרן בזמן מעופו אל המטרה, כדי לשמר לרגע הפגיעה כמה שיותר מהאנרגיה הקינטית שהוענקה לו בירי (עיקרון שאיננו חשוב בעיצוב פגז בעל מטען חלול לדוגמה).
לכן, מעוצב החודרן כגוף צר כדי להקטין את הגרר הנוצר כתוצאה מחיכוך החודרן באוויר לאחר יציאתו מהקנה.
הקטנת הגרר מאפשרת לחודרן לשמר כמה שיותר ממהירותו בזמן המעוף וכן כתופעת לוואי רצויה גם משפרת את דיוקו.
בנוסף, ככל שהחודרן צר יותר כך קטן שטח המגע שלו עם מיגון המטרה במהלך ניסיון החדירה אליה.
שטח המגע בין קצה החודרן ובין מיגון המטרה הוא האזור שבו מתנגד המיגון לתנועת החודרן ו"מנסה" לעוצרו.
מכאן שבאזור זה מתהווים לחצים וכוחות חיכוך אדירים, הבאים לידי ביטוי בטמפרטורות גבוהות ביותר ובלחצים מכניים עצומים.
תנאים קיצוניים אלו שוחקים ומפוררים את קצהו הקדמי של החודרן ככל שהוא מעמיק לחדור לתוך המיגון, מאטים אותו וגורמים לפיזור גדול יותר של כוח החדירה שלו.
מכאן שעיצוב החודרן כגוף צר יותר והקטנת שטח המגע כאמור גם מסייעות לחודרן להעמיק ולחדור לתוך מיגון המטרה.
מהטעמים הללו נדמה, אם-כן, כי ככל שיעוצב החודרן כגוף צר וארוך יותר כך ישתפר תפקודו.
אולם, לא כך היא: ככל שהחודרן צר וארוך יותר כך נפגעת יציבותו בזמן המעוף ו'ציר הגוף' שלו (ציר האורך העובר במרכזו) נוטה לסטות מ'ציר התנועה' שלו.
סטייה זו, ההולכת ומחריפה במהלך המעוף, פוגעת בדיוק הפגיעה במטרה, מאטה אותו משמעותית (בגלל הגדלת הגרר באוויר) ומביאה גם למצב בו פגיעת החודרן במיגון המטרה מתרחשת בזווית שאינה אופטימלית למישור המיגון.
שתי תופעות המפחיתות משמעותית את יכולת החדירה שלו.
מסיבה זו במהלך תכנון מבנהו של החודרן יש לשמור על מבנה צר וארוך, כדי לשפר את סיכוי החדירה למטרה, אך להימנע ממבנה ארוך וצר מדי, כדי שלא לפגוע ביציבות המעוף.
לחץ הגזים מהקנה מאיץ את החודרן, ולרוב מהירות הלוע, המהירות בה עוזב החודרן את הקנה היא בסביבות 970 מטרים לשנייה.
הירי מעניק לחודרן אנרגיה קינטית גבוהה מאוד (סדר גודל של 6-7 מגה-ג'אול אחרי הפרדת המנעלים), ולרוב הלחץ בו פוגע החודרן במטרה הוא בסביבות 3,500 קילוגרם לסנטימטר רבוע.
ככל שהמרחק גדול יותר מהירות החץ והאנרגיה הקינטית שלו יורדות, אך מרבית החודרנים יעילים עד לטווח של 6 קילומטרים.
קוטרם של חודרנים מודרניים הוא 2–3 סנטימטרים ואורכם 40–60 סנטימטרים.
למעשה, ככל שהטכנולוגיה מתפתחת, החודרים מעוצבים כך שיהיו צרים יותר וארוכים יותר, כדי להשיג גם מסה מרבית וגם גרר מינימלי, אך ככל שהיחס אורך\קוטר גדל, כך קשה יותר לייצב את החץ מבחינה אווירודינמית.
באופן מסורתי, ראשי קרב מיוצבים באוויר על ידי סחרור, ולכן מרבית התותחים עד לשנות ה-90 של המאה ה-20 עשו שימוש בקנה מחורק.
אולם כאשר אורכו של ראש הקרב גדול פי 6 מקוטרו, הסחרור אינו יעיל, ראש הקרב מאבד מיציבותו והעדר היציבות פוגעת בדיוק.
מסיבה זו, מיוצב החודרן על ידי סנפירים.
כדי לאפשר ירי חודרנים באמצעות תותחים בעלי קנה מחורק, מתווספת טבעת מסתחררת, שמטרתה מניעת בריחת גזים מהקנה והסתחררות במגע עם הסלילים, במקום החודרן והמנעלים.
החודרן עשוי לרוב ממתכת כבדה או מתרכובות, ובכל מקרה מחומרים בעלי צפיפות גבוהה.
לכן, משתמשים בטונגסטן, טונגסטן קרביד או אורניום מדולדל במסג עם ניקל, אבץ או שניהם.
לחודרנים קינטים העשויים מאורניום מדולדל יש אפקט נוסף, כיוון שהשברים מתלקחים במגע עם האוויר לאחר הפגיעה וגורמים להצתה של תחמושת ודלק.
יתרון נוסף של חודרנים קינטיים העשויים אורניום מדולדל הוא תכונת החידוד העצמי של חומר זה.
חידוד עצמי משמעו שהקצה החודר של מוט האורניום נשחק במהלך החדירה בצורה השומרת על מבנה חד בקצהו וכך גדל עומק החדירה המקסימלי.
גם חודרנים רגילים, כאשר פוגעים וחודרים דרך שריון ממירים חלק מהאנרגיה הקינטית שלהם לחום ומחדירים שברי פגז ושברי שריון בטמפרטורות של בין 500 ל-1,500 מעלות צלזיוס אל תוך חלל המטרה ובכך פוגעים במערכות ובצוות, לעיתים קרובות עד כדי השבתה מלאה.
חוד המחט , הוא ספר מאת הסופר הבריטי קן פולט.
עלילת הספר עוסקת במרדף ובקרב המתנהל בין "מרגל הדגל" של היטלר בבריטניה ובין סוכני המודיעין הבריטי, על רקע יום הפלישה המתקרב של בעלות הברית לנורמנדיה.
בעוד שחלק מן הדמויות והאירועים המדויקים עשויים להיות דמיוניים, הספר מבוסס על אירועים אמיתיים מאוד.
עלילת הספר נפתחת בעת שסוכן ביון גרמני בכיר השתול בבריטניה בעת מלחמת העולם השנייה בזהות בדויה, אשר שם הצופן שלו "מחט", מגלה את מועד יום הפלישה המדויק.
תוכניתו היא להימלט חזרה לגרמניה עם המידע הרגיש.
בעוד שירותי הביון הנגדי הבריטי דולקים על עקבותיו נקלע המרגל הגרמני לאי בריטי זעיר ובו נכה ואשתו הצעירה, לוסי.
בעוד אנשי הביון הבריטי חושפים אט אט את נתיב הבריחה של "מחט", נאלצת לוסי להתמודד עמו בכוחות עצמה ולמנוע ממנו לשוב לגרמניה ולחשוף את סוד מועד הפלישה.
הספר עובד גם לסרט קולנוע משנת 1981 ומככב בו דונלד סאת'רלנד כ"מחט", המרגל הגרמני.
חודל (פולנית: Chodel) הוא כפר באזור ההיסטורי של פולין קטן וכיום במחוז אופולה לובלסקיה בפרובינציית לובלין בדרום מזרח פולין, כ-35 ק"מ מדרום מערב לבירת הפרובינציה לובלין.
בכפר הריסות של כנסייה ישועית שהתקיימה בכפר במאה ה-18 וכן שרידי בית קברות יהודי.
בין השנים 1517–1824 החזיק הכפר בזכויות עיר, ושוב בין השנים 1838–1870. במהלך מלחמת העולם הראשונה התנהלו סביב היישוב ובתוכו קרבות כבדים בין צבא האימפריה הרוסית לבין צבאות האימפריה האוסטרו-הונגרית והקיסרות הגרמנית.
על גבעה ממערב לעיר קיים בית קברות ובו טמונים חלליהן של קרבות אלה.
לפני הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה חיו בחודל כ-770 יהודים, כמחצית מתושבי המקום.
בספטמבר 1939 כבשו הגרמנים את חודל.
גטו הוקם בכפר, ככל הנראה בסוף 1940 או בתחילת 1941, ובו רוכזו יהודי חודל ופליטים שהגיעו מיישובים סמוכים - בסך הכל כ-1,600 יהודים.
במאי 1942 נרצחו מאות מיהודי הגטו והיתר הועברו לגטו אופולה לובלסקיה ומשם גורשו לסוביבור.
יהודים גרמנים שהובאו לחודל ביוני 1942 גורשו משם בספטמבר 1942 לבלז'ץ.
חוגת עצים (שם מדעי: Lullula arborea) הוא מין יחיד בסוגו של ציפור שיר ממשפחת העפרוניים.
חוגת העצים דומה בגודלה ובמראה לדרור, ובעלת גוף עגלגל ומוצק.
תפוצה: נפוצה על פני מרבית אירופה, מערב אסיה וצפון אפריקה.
אוכלוסיית החוגות השוכנת בחלק המערבי של טווח התפוצה ממעטת לנדוד, בעוד שהחלק השוכן במזרח טווח התפוצה, נודד בחורף דרומה.
קינונים בודדים נמצאו בצפון הארץ, בגובה 1700 ומעלה.
בקיץ, בעונת גידול הגוזלים, מזינה אותם גם בחרקים ועכבישים.
קינון: למרות שמה, חוגת העצים היא דוגרת קרקע, כמו כל משפחת העפרוניים.
חודורוב (באוקראינית: Ходорів, חודוריב; בפולנית: Chodorów; ביידיש: כאדאראוו או חאדאראוו) היא עיירה במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, שבה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
חודורוב נזכרת לראשונה בשנת 1394, עת הוענקו לה זכויות עיר.
בחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכללה העיירה בתחום גליציה האוסטרית, והפכה למוקד תעשייה אזורי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכבשה העיירה על ידי הרפובליקה הפולנית השנייה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,200 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית, לצד פעילות של אגודת ישראל.
ב-20 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו מיד במעשי שוד של היהודים בה, בסיוע אוקראינים מקומיים.
בד בבד, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת תשלום סכומי כופר, חובת מסירת דברי ערך וחובת ביצוע עבודות כפייה, במהלכן נרצחו חלק מהיהודים.
בהמשך, הועברו לעיירה יהודים מכפרי הסביבה.
ב-4 וב-5 בספטמבר 1942 פשטו על בתי היהודים בעיירה שוטרים גרמנים ואוקראינים, ובין 1,100 ל-1,500 מיהודיה שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
בשעת האקציה רצחו הגרמנים והאוקראינים מאות יהודים בעיר, בעיקר חולים וילדים.
כשבועיים לאחר מכן, גורשו כ-250 יהודים נוספים מהעיר לבלז'ץ.
מאות היהודים שנותרו בעיר רוכזו בגטו שהוקם בה.
ב-5 בפברואר 1943 נרצחו כולם מחוץ לעיירה.
יותר מעשרה יהודים מחודורוב שרדו את השואה כשהתחבאו בסביבות העיירה, בין השאר בעזרת נוצרים.
חודץ' (בפולנית: Chodecz) היא עיירה במחוז ולוצלאווק שבפרובינציית קויאוויה-פומרניה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
חודץ' נזכרת לראשונה במאה ה-14, עת הייתה בבעלות משפחות אצולה.
בשנת 1442 הוענקו ליישוב זכויות עיר, ובהמשך נקבעו בו ירידים שנתיים.
בשנת 1815 נכלל היישוב בתחום פולין הקונגרסאית.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 459 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית, לצד פעילות של אגודת ישראל.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בתחילת ספטמבר 1939, שרפו אלו את בית הכנסת המקומי, והחלו בחטיפת יהודים לעבודות כפייה ובשוד רכושם.
מספר יהודים שניסו להימלט מהעיירה נרצחו בדרכים.
בהמשך, חויבו יהודי העיירה לענוד טלאי צהוב, ובשנת 1940 שולחו הגברים היהודים מהעיירה למחנות עבודה באזור פוזנן, שם רובם נספו.
בסוף ספטמבר 1941 הועברו הנשים והילדים היהודים שנותרו בעיירה לגטו לודז', מבלי שהותר להם לקחת רכוש כלשהו, ושם רובם נספו מרעב וממחלות.
חוגלת שלג (שם מדעי: Lerwa lerwa) היא מין יחיד בסוג של חוגלה החיה בהרי ההימלאיה.
הגוף והראש אפור מפוספס עם מקור אדום, כנפיים וחזה חומים וצידיים מפוספסים בלבן.
הבטן בהירה והרגליים אדומות ולחלק מהפרטים ישנו "כתר" שחור קטן.
האפרוחים והצעירים נראים דומים מאוד לפסיון הדם החי באותם אזורים.
הזכרים והנקבות דומים במראם אך לזכרים יש טופר על שורש הרגל שלהם.
הם חיים בטבע בטונדרה אלפינית בגובה של 3,000-5,000 מטר בהרי ההימלאיה בהודו, פקיסטן, נפאל וסין.
עם זאת הם אינם מקננים על השלג החשוף אלא יורדים יותר למטה למטרות רבייה.
הם חיות בחבורות קטנות של 6-8 פרטים אם כי נצפו כבר יותר מ30 יחדיו.
החוגלה היא מעופפת החוצה את ההרים בקריאות רועשות.
בעונת הרבייה הם יורדים עד ליערות ההר.
הם מזכירים מאוד את הפרנקולין האפור (Francolinus pondicerianus) החי באותו אזור וקל להתבלבל ביניהם.
הם ניזונים מטחבים, חזזיות, זרעים ופירות יער שונים.
כמו כן הם בולעים חצץ המסייע בעיכול המזון.
חוגלית אפורה, קוֹרֵא אֵירוֹפִּי או חוגלה אנגלית (שם מדעי: Perdix perdix) היא עוף קרקע ממשפחת הפסיוניים החי בכרי דשא וערבות ברחבי אירופה ואסיה וכן נפוצה לאזורים רחוקים כמו לאמריקה הצפונית.
החוגלית אפורה באורך 28-32 ס"מ.
הראש והכנפיים חומים, ועל הראש כרבולת חומה עד כתומה, ושאר הגוף אפור עם מקור קצר ובטן לבנה עם סימן עגול על הבטן אצל זכרים.
ההבדל העיקרי בין המינים הוא רצועת פסים על נוצות כנפי הנקבות החסרים בזכרים.
הצעירים בעלי נוצות חומות-צהובות ואין להם סימונים על הפנים.
כמו רוב התרנגולים הם מעופפים חלשים ואיטיים העפים רק בשעת הצורך.
החוגלית נפוצה ברחבי אירופה ואסיה בערבות ושדות מרעה ומחפשים זרעים קטנים וחרקים.
הצעירים ניזונים בעיקר מחרקים המכילים חלבונים רבים.
על אף שהיום מספרם יציב, בעבר הם היו בסכנה גדולה בבריטניה וניצודו עד ש85% מהאוכלוסייה התמעטו עד 1995. כיום הם ניצלו ומספרם יותר יציב בעיקר עקב הפסקת הציד והפגיעה בשדות בה הם ניזונים ומקננים.
הם הופצו על ידי האדם למקומות לא טבעיים כמו לארצות הברית, קנדה, דרום אפריקה, אוסטרליה וניו זילנד.
חוגלת ראש-ארגמן (שם מדעי: Haematortyx sanguiniceps) היא מין יחיד בסוגו בתת-משפחת החוגלות החיה אך ורק ביערות הררים וכן ביערות שפילה סובטרופיים בצפון בורנאו שבאינדונזיה.
לחוגלה זו גוף שחור עם ראש וצוואר אדמוני שנתן לה את שמה וכמו כן קצה הזנב אדום.
המקור צהוב ומעל העין ישנה גבה שחורה.
הזכרים גדולים מעט מהנקבות ומגיעים למשקל של 330 גרם.
החוגלה חיה בעיקר במורדות הרים ולה טריטוריה של 1,000–1,500 מטר.
תפוצתן מוגבלת וייתכן שנפגעה מכריתת היערות.
הן אוכלות חרקים ופירות יער ומסתתרות בין הסבכים.
חוגלית (שם מדעי: Perdix) היא סוג עוף קרקע ממשפחת הפסיוניים הקרובה לחוגלה החיה בכרי דשא וערבות ברחבי אירופה ואסיה וכן נפוצה לאזורים רחוקים כמו לאמריקה הצפונית.
החוגלית אפורה ובעלת ראש וכנפיים חומים, מעל הראש כרבולת חומה עד כתומה, ושאר הגוף אפור או כהה עם סימנים לבנים.
מיני החוגלית מותאמים לחיים בערבות הפתוחות וחלק מהמינים יכולים לשרוד גם ברמות גבוהות.
הם ניזונים בעיקר מחזזיות ומזרעים אך האפרוחים ניזונים בעיקר מחרקים.
הם חיים בלהקות קטנות ולעיתים מצויים עם מיני פסיוניים אחרים.
מיני החוגלית אינם מגיעים לישראל.
חוגלת הרים (שם מדעי: Arborophila) הוא סוג ממשפחת הפסיוניים הקרובים למיני הפרנקולין.
הם חיים ברחבי ההרים של מזרח אסיה ודרומה.
מינים אלה קטנים יחסית ובעלי עיניים גדולות אדומות וסימני פסים לאורך הגוף.
הגוף עגלגל והם בעלי כנפיים קטנות וזנב קצר אך רגליים ארוכות.
הם מעופפות חלשות ויעדיפו לברוח לבין השיחים כשטורף מאיים עליהם.
מינים אלה חיים באזורי יערות הרריים וחלקם נמצאים בסכנה עקב כריתת היערות וכן עקב ציד.
chloropus הועברו ב-2021 לסוג נפרד חוגלית אסיה (Tropicoperdix).
חוגלת טנזניה (שם מדעי: Xenoperdix) היא סוג של חוגלות החיות בהרים טרופיים בטנזניה.
סוג זה התגלה ב-1994, אך בתחילה נחשב המין חוגלת אודזונגווה (Xenoperdix udzungwensis) למין היחידי.
המשך התגלה ע"פ בדיקות מולקולריות עוד מין - חוגלת יער רובהו Xenoperdix obscuratus), החיה כמה קילומטרים ליד החוגלה הראשונה.
מינים אלה מזכירים במראה ובהתנהגות את חוגלת ההרים מדרום-מזרח אסיה ובעיקר למין Arborophila torqueola.
כמותם הם חיים ביערות הגשם של הרי טנזניה והם בעלי מקור אדום, ראשים צבועים, חזה מפוספס וגוף אפרפר.
הם מסתתרים בסבכי היער ומסווים את עצמם מטורפים.
הם חפשים מזון קטן הכולל נמלים, חיפושיות, זרעים ופירות.
שני המינים מצויים בסכנת הכחדה עקב תחום מחייתם הקטן והפגיעה ביערות.
חוגלת עצים (שם מדעי: Dendrortyx) הוא סוג של עופות קרקע מסדרת התרנגולאים.
למרות שהם מכונים חוגלות הם דווקא שייכים למשפחה שלווים אמריקניים ונפוצים רק במקסיקו ובאמריקה המרכזית.
לחוגלת העצים ישנו גוף כתום-אפור וראש חשוף ואדמוני עם ציצת ראש זקורה אחורה.
הגבות צהובות והעיניים כחולות, המקור קצר ומעוקל ויש להם גם "זקן" קטן.
לחוגלה זו זנב ורגליים אדמדמים וארוכים העוזרים לה לנוע מהר על אדמות היער.
חוגלות אלה הן עופות החיות ביערות הרריים ברחבי מקסיקו ואמריקה הלטינית.
חלק מהמינים נפגעו עקב כריתת היערות.
חודש המודעות לאנדומטריוזיס חל בחודש מרץ.
בחודש זה נהוג בכל המדינות בעולם לפעול נמרצות למען העלאת מודעות למחלה על מנת לתרום לאבחון מוקדם של אנדומטריוזיס בקרב נשים שסובלות מהמחלה ועדיין לא אובחנו, להשיג זכויות במוסדות ממשלתיים וגופים ציבוריים כגון ביטוח לאומי, קופות החולים, ושיפור תנאים במוסדות כמו צבא ומוסדות השכלה.
אחד המנהגים הנפוצים בחודש זה הוא הצעדה לאנדומטריוזיס.
הצעדה הבינלאומית הראשונה התקיימה ב-13 במרץ 2014 ב-43 מדינות שונות בעולם, ואורגנה על ידי ה-WorldWide EndoMarc-יוזמה של אקטיביסטיות החוות באנדומטריוזיס ושל ד"ר קאמראן נזהאט, מומחה בעל שם עולמי.
הצעדה השנייה התקיימה ב-28 במרץ 2015 ומאז הצעדה השנייה, 28 במרץ הוא התאריך הקבוע לצעדה זו בכל רחבי העולם.
הצעדה הישראלית הראשונה להעלאת מודעות לאנדומטריוזיס אורגנה על ידי הדר אדוי, עדי מזור וניצן ברנשטיין והתקיימה ב-23 במרץ 2018 בשד' רוטשילד ובכיכר הבימה.
מאחר שבשנה זאת התאריך הבינלאומי המקובל חל ביום שבת, שינו את המועד על מנת שגם יהודים דתיים יוכלו להשתתף בצעדה.
חוד התער הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1946 עם טיירון פאואר, ג'ין טירני, אן בקסטר וקליפטון וב בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "חוד התער" מאת סומרסט מוהם משנת 1943. ב-1984 הופק רימייק לסרט.
אן בקסטר זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע.
קליפטון וב היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר וזכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע.
כן היה הסרט מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ולפרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר.
בסרט כמו בספר, משתתף הסופר סומרסט מוהם (הרברט מרשל) שנפגש מדי פעם עם המשתתפים בסיפור.
בקיץ 1919 נפגשים, במסיבה בשיקגו, אליוט טמפלטון (קליפטון וב), אמריקאי עשיר שחי בצרפת והגיע לאחר מלחמת העולם הראשונה לפגוש את אחותו לואיזה (לוסיל ווטסון) ובתה איזבל (ג'ין טירני).
למקום מגיע לארי דארל (טיירון פאואר), חברה של איזבל.
כן נמצאת במסיבה סופי (אן בקסטר), חברתה של איזבל העומדת להינשא לבוב (פרנק לטימור).
איזבל מאוהבת בלארי ורוצה להינשא לו.
הוא שירת במלחמה כטייס, וביום האחרון חברו הקרוב נהרג והציל את חייו.
לארי מחפש משמעות לחיים וסיבה לכך שהוא נשאר בחיים וחברו לא.
הוא רוצה לחיות חיים פשוטים תוך חיפוש משמעות לחיים.
הוא דוחה הצעות עבודה ולכן אליוט לא סובל אותו.
לארי נוסע לפריז, חי בדירה עלובה, מטייל ופוגש באנשים פשוטים.
איזבל מגיעה לפריז ומפצירה בו להינשא לה, לחזור לארצות הברית, ולהקים משפחה.
הוא מבקש ממנה להינשא ולחיות מקצבת ירושה עלובה אך היא מסרבת.
היא חוזרת לארצות הברית, ומתחתנת עם גריי (ג'ון פיין) שעובד אצל אביו, סוחר ניירות ערך עשיר.
לארי עובד במכרה פחם ונפגש עם פועלים פשוטים, ביניהם קוסי (פריץ קורטנר), שממליץ לו לנסוע להודו כדי לגלות משמעות לחיים.
הוא מגיע לשם, נפגש עם נזיר ועולה להתבודד במנזר בהימלאיה במשך שבע שנים.
בינתיים סופי ובוב מתחתנים ונולדת להם ילדה.
בוב והילדה נהרגים בתאונת דרכים, וסופי מידרדרת לשתייה.
היא נוסעת לפריז ועוסקת שם בזנות.
בינתיים קורסת הבורסה בוול סטריט, וגריי מאבד את כל כספו.
אליוט נשאר עשיר כי יצא מהבורסה בזמן, ואיזבל וגריי מגיעים אליו לפריז כדי שייתמוך בהם.
לארי חוזר לפריז, ופוגש את איזבל שעודנה מאוהבת בו.
גריי סובל ממתח נפשי ומכאבי ראש בלתי פוסקים, ולארי מרפא אותו בהיפנוזה שלמד בהודו.
הם פוגשים במקרה בסופי, ש"עובדת" בבר מפוקפק.
לארי מתחיל להתראות אתה ואף שוקל להתחתן אתה למורת רוחה של איזבל.
סופי מחליטה להפסיק לשתות, אך איזבל מפתה אותה וסופי מידרדרת, בורחת ולבסוף נרצחת.
אליוט הסנוב שוכב על ערש דווי, ומה שמדאיג אותו הוא שלא הוזמן לנשף של "נסיכה אמריקאית".
לארי "מסדר" לו הזמנה בעזרת מזכירתה של הנסיכה (אלזה לנצ'סטר), מגיש אותה לאליוט, וזה מכתיב הודעה כי לצערו לא יוכל להגיע בשל התחייבות קודמת לאלוהים.
לארי עומד לחזור לארצות הברית ולעבוד שם כנהג מונית.
איזבל עדיין מאוהבת בו ומבקשת ממנו שיעבוד עם גריי ויסייע לו, אך לארי מסרב ומאשים אותה במותה של סופי.
חודש המודעות לזומבים חל בכל שנה בחודש מאי.
במהלך החודש מתפרסמים קמפיינים להעלאת המודעות לזומבים ולאפוקליפסת זומבים אפשרית עתידית.
הקמפיינים ממומנים בעיקר על ידי ארגון "The Zombie Research Society", שהוקם בשנת 2007 כארגון שהוקדש למחקר היסטורי, תרבותי ומדעי על זומבים.
על פי הארגון, הקמפיינים נועדו כדי לגרום לציבור להיות מוכן וערוך למתקפת זומבים אפשרית.
הקמפיין נערך מ-1 עד 31 במאי.
הסיבה שחודש מאי נבחר להיות חודש המודעות לזומבים היא משום שבו מתרחשים מספר סרטי זומבים מפורסמים, כמו הסרט "ליל המתים החיים" משנת 1968. בנוסף, תחושות התקווה, ההתחדשות והאופטימיות שעונת האביב מביאה איתה משמשות כניגודיות מאזנת לאפלה שבאפוקליפסת זומבים.
למרות טעויות ומגמות תרבותיות נפוצות, זומבים אינם קשורים למסורות פגאניות של ליל כל הקדושים, הכוללות מכשפות, ע'ולים, שדים וערפדים, ולכן חודש המודעות לזומבים אינו מתקיים באוקטובר.
למרות זאת, בשנת 2012 קידמה סוכנות המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן האמריקאית חודש מודעות לזומבים בחודש אוקטובר.
במהלך החודש עונדים תומכי התנועה סרט אפור כדי להפיץ את המודעות.
הסרט האפור מסמל את הצללים האורבים מאחורי אור היום.
רבים מנצלים את החודש לעריכת צעדת זומבים.
חודש המודעות ופעילויותיו זוכים לסיקור ברחבי העולם.
חוגלית אסיה (שם מדעי: Tropicoperdix) הוא סוג של שלווים ממשפחת הפסיוניים החיים רק בדרום-מזרח אסיה.
סוג זה מכיל 2 מינים והוא תואר ב- בידי החוקר האנגלי אדוארד בליית .
בעבר מיני הסוג נכללו בתת-משפחת החוגלות (בעבר שויכו לסוג חוגלת הרים) אך כיום הם נחשבים לקרובי הטווסים, לאחר שבדיקות פילוגנטיות מ-2021 הראו שהם קרובים יחסית לסוגים טווס, ארגוס גדול וארגוס מצויץ והם כנראה אבותיהם ה"צנועים" של הטווסים.
חודש הגאווה הוא חודש בשנה, בדרך כלל יוני, המוקדש לחגיגה ולציון גאוותם של לסביות, הומוסקסואלים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב).
חודש הגאווה צוין לראשונה בעקבות מהומות סטונוול, סדרת הפגנות של התנועה לשחרור הגייז (Gay liberation) שנערכה בשנת 1969 ומאז התפשט גם אל מחוץ לארצות הברית.
כיום, חודש הגאווה נועד להוקרה של התנועה למען זכויות הלהט"ב וכן לחגיגה של התרבות הלהט"בית.
הרעיון של חודש הגאווה עלה לראשונה בתקופת מהומות סטונוול, סדרת הפגנות למען הפסקת הדיכוי נגד להט"בים (מטרה שזכתה לכינוי "שחרור הגייז"), אשר החלו ב-28 ביוני 1969. המהומות החלו בתגובה לפשיטה משטרתית על הסטונוול אין, גיי בר הממוקם בשכונת גריניץ' וילג' במנהטן, ניו יורק.
הצתת המהומות מיוחסת לזכות פעילי זכויות הלהט"ב מרשה פ.
ג'ונסון, סילביה ריברה וסטורמה דלארברי , אם כי ג'ונסון חלקה על מעורבותה בדבר.
בשנה הראשונה לאחר המהומות, נערכו צעדות גאווה ראשונות במספר ערים בארצות הברית.
הצעדה בעיר ניו יורק נערכה במטרה לחגוג את "יום השחרור של רחוב כריסטופר", מקום מושבו של בר הסטונוול אין, אשר היה לסמל עבור הקהילה הלהט"בית בעיר.
צעדה זו, יחד עם צעדות נוספות שנערכו במקביל ברחבי ארצות הברית, נחשבות לקו פרשת המים בקשר לזכויות להט"ב.
הפעיל פרד סרג'נט , אשר השתתף בארגון כמה מהצעדות הראשונות, אמר כי מטרתם הייתה להנציח את מהומות סטונוול ולהמשיך לדחוף לעבר שחרור.
הוא ציין כי אמנם הצעדות הראשונות דמו יותר להפגנה מאשר לחגיגה, אך הדבר עזר להזכיר לאנשים על קיומה של קהילת הלהט"ב, ועל כך שייתכן שמי מבני המשפחה או מהחברים שלהם משתייך אליה.
עם זאת, במקומות שונים צוין כי נשים טרנסג'נדריות ואנשים שאינם לבנים הודרו או הושתקו בצעדות הראשונות, על אף חלקם המשמעותי בהתחלת המהומות.
בעקבות מהומות סטונוול ומצעדי הגאווה הראשונים, הופיעו בעולם יותר ויותר קבוצות של אנשים מקהילת הלהט"ב, ותנועת הגאווה בארצות הברית הפכה לרחבה יותר כעבור מספר שנים.
נכון לשנת 2023, מרבית חגיגות הגאווה המתקיימות באזורים עירוניים מרכזיים ברחבי העולם נערכות בחודש יוני, אם כי בערים מסוימות הן נערכות בתקופות שונות של השנה, בין היתר בגלל שמזג האוויר ביוני אינו אופטימלי לאירועים כאלה בהן.
ביוני 1999 הכריז נשיא ארצות הברית ביל קלינטון על "אירועי השנה ל[מהומות] סטונוול מדי חודש יוני כחודש הגאווה ההומוסקסואלית והלסבית של אמריקה".
בשנת 2011 הנשיא ברק אובמה הרחיב רשמית את חודש הגאווה כך שיכלול את כלל קהילת הלהט"ב.
עם זאת, בשנת 2017 דונלד טראמפ סירב לשמור על ההכרה הפדרלית של חודש הגאווה בארצות הברית, אם כי ב-2019 הוא הכיר בו בציוץ בטוויטר ששימש מאוחר יותר כהצהרה נשיאותית.
לאחר שנכנס לתפקידו ב-2021, ג'ו ביידן הכיר בחודש הגאווה ונשבע לקדם זכויות להט"ב בארצות הברית, על אף שבעברו נהג להצביע נגד הצעות שונות בנושא בסנאט, כדוגמת נישואים חד-מיניים וחינוך בנושאי להט"ב בבתי ספר.
קיימת ביקורת על חברות מסחריות אשר משחררות מוצרים שונים בקשר לחודש הגאווה, המשווה נוהג זה לרעיון של "סלקטיביזם", שכן החברות נתפסות כמשתמשות בנושא זכויות הלהט"ב כאמצעי לייצור רווח, מבלי לתרום למאבק באופן משמעותי.
אחרים מתחו ביקורת על האופי הצבוע לכאורה של חברות וארגונים אשר מחליפים את תמונות הפרופיל שלהם ברשתות החברתיות לתמונות בצבעי דגל הגאווה (לדוגמה, לוגו של חברה בצבעי הדגל), בעוד הם לא משנים אותה בפרופילים שלהם הפונים למדינות או ציבורים שונים בהם הקבלה של קהילת הלהט"ב נמוכה יותר.
בשנת 2018 התפרסם מם אינטרנט סביב הרעיון של "חודש הזעם" , משחק מילים על גאווה וזעם, שניהם חלק משבעת חטאי המוות בנצרות, שיתרחש ביולי לאחר סוף חודש הגאווה.
חוה אלברשטיין (נולדה ב-8 בדצמבר 1946) היא זמרת-יוצרת, פזמונאית, מלחינה, מוזיקאית, סופרת ושחקנית ישראלית, הפעילה מאז שנות ה-60 של המאה ה-20.
באמתחתה של אלברשטיין מעל לשבעים אלבומים, יותר מכל זמר או זמרת אחרים בישראל, כאשר שמונה מהם על טהרת היידיש ואחד מהם באנגלית.
אלבומיה כוללים בין השאר שירים שהפכו לקלאסיקות בזמר העברי ("מרדף", "משירי ארץ אהבתי", "פרח הלילך", "שיר תשרי"), שירי ילדים ("אליק בליק בום", "מקהלה עליזה", "עץ הכוכבים", "חנות הצעצועים", "דלת הקסמים"), שירי מחאה חברתית ("לונדון", "צל") ופוליטית ("חד גדיא", "הקוסם", "שחמט"), וכן שירים אישיים.
יצירתה זוכה להערכה מתמשכת ולהצלחה בישראל, וכן להצלחה בין-לאומית גדולה החל מראשית המאה ה-21.
אלברשטיין נולדה בדצמבר 1946, בשצ'צ'ין שבפולין בשם אווה אלברשטָיין כבת זקונים והיה לה אח גדול בשם אלכס.
ב-7 בפברואר 1950 עלתה לישראל למעברת "שער העלייה" שבחיפה.
את אנשי המקום, אשר רובם פליטים ניצולי שואה מאירופה, היא תתאר לאחר שנים בשיר "שרליה" כ"אנשים מקצה הזמן, מקצה האור והחיים".
הוריה דיברו פולנית, יידיש ומעט עברית.
אלברשטיין גדלה בתחילה בקריית ביאליק ובנעוריה עברה להתגורר בקריית חיים ולמדה בבית הספר תיכון קריית חיים.
בספרה הראשון "שיר במתנה" שיצא ב-1979 סיפרה אלברשטיין כי את שמה העברי חוה נתנה לה הגננת בגן הילדים.
בשנות ילדותה החלה לשיר ולנגן בגיטרה, ואף למדה פיתוח קול, לאחר שזכתה במלגה מיוחדת של כישרונות צעירים בתחרות של מרכז ההסברה.
בשנת 1964 הופיעה לראשונה במועדון החמאם ביפו, כשהיא שרה ומלווה את עצמה בגיטרה, כלי נגינה שעתיד ללוות אותה בכל הופעותיה בתחילת הקריירה.
היא הצטרפה ל"מועדון זמר" של מאיר הרניק, ושם התגלתה על ידי המלחין נחום היימן, שפתח לה דלתות בשוק המוזיקה בארץ.
היימן המליץ על חוה אלברשטיין לסיימון שמידט, שפתח שנה קודם לכן סניף ישראלי של חברת התקליטים CBS.
בהיותה רק בת 18, בשנת 1965, יצא לאלברשטיין תקליטון ראשון בחברת CBS (לימים NMC), שבה הוחתמה.
לאחר שירותה בצה"ל, שבו שירתה בתחילה ב"צוות הווי גולני" וב"שלישיית פיקוד צפון" ואחר כך כזמרת סולו, הוציאה אלברשטיין בשנת 1967 את תקליטה השני (והראשון בעברית), "חוה אלברשטיין בשירים עבריים".
זמן מה לאחר מכן, יצא תקליט זה בהוצאה מחודשת בשם "פרח הלילך".
האלבום כלל את השירים "פרח הלילך", "מקהלה עליזה" ו"פנס בודד", שהפכו לנכסי צאן ברזל בזמר העברי.
באותה שנה אף הוציאה אלבום ביידיש ואלבום שירי ילדים: "בשירי ילדים: צעצועיה של אסנת" (אוקטובר 1967).
ב-1969 הקליטה אלברשטיין עם דני גרנות את התקליט "שירי רחל", שכלל משירי רחל המשוררת, בעיבוד אוונגרדי יחסית לאותם ימים, כאשר חלק מהשירים (בפרט "אשתו") מלווים בכלי הקשה בלבד.
שירי התקליט היו מתוך מופע ערב שירי רחל המשוררת שהועלה לאורך אותה שנה.
הלחנים נכתבו על ידי דרורה חבקין, דני ליטני, אלברט פיאמנטה ומוני אמריליו.
על העיבוד המוזיקלי היה אחראי זהר לוי.
אלברשטיין מכנה את האלבום "הדבר הכי אוונגרדי שעשיתי בחיים".
בשנות ה-60 וה-70 נעה אלברשטיין בשני מסלולים: שירי ארץ ישראל והקלטת אלבומים עם שירים מוכרים ביידיש מאת מיטב יוצרי היידיש בעבר.
לכאורה, היה זה צעד מפתיע לזמרת צעירה שגדלה בארץ לשיר שירים ביידיש.
בראיונות שנערכו עמה סיפרה שבילדותה שמעה יידיש בבית, כאשר נהגה להאזין להוריה ולחבריהם.
כך התחברה לשפת היידיש, שאותה תיארה כעושר תרבותי קסום ובלתי נדלה.
שירים כמו "אליעזר בן-יהודה" "חיוכים", "ויויו גם", "את חירותי", "שיר ארץ", "שיר סיום", "כמו עשב בניסן", "את תלכי בשדה", "נחל התנינים", "כפל", "שיר משמר" (שכתב נתן אלתרמן לבתו תרצה אתר) ועוד רבים היו ללהיטים גדולים, והפכו את אלברשטיין לזמרת מצליחה.
כמה מהבלדות הידועות ביותר שהקליטה בתקופה זו קשורות להיסטוריה של מדינת ישראל, חלקם למלחמות ולשכול.
השיר "מרדף" (מילים: ירון לונדון), שנכתב על המרדפים בבקעה בזמן מלחמת ההתשה, "בשביל אל הבריכות" (מילים: יורם טהרלב) המדבר על אהבה של זוג צעירים הנגדעת במלחמה, והשיר "לו יהי" של נעמי שמר, שנכתב ובוצע בעת מלחמת יום הכיפורים והפך לשיר המזוהה ביותר עם המלחמה.
השיר "החיטה צומחת שוב" נכתב על חללי אותה מלחמה מקיבוץ בית השיטה והוקלט על ידי אלברשטיין לאלבומה "נמל בית" בשנת 1983, תקופת מלחמת לבנון הראשונה.
הביצוע של אלברשטיין לשיר "לכל איש יש שם" של זלדה (מתוך האלבום "כמו צמח בר", שיצא בשנת 1975) מזוהה עם טקס קריאת שמות הנספים בשואה.
עוד משיריה המפורסמים הם "החול יזכור" של נתן יונתן, המבכה את "הנעורים שבאו פתע אל סופם" והפך עם השנים להיות מזוהה עם שכול.
לצד שירי המולדת, ביצעה אלברשטיין גם שירים אישיים יותר המבטאים את נפש האדם ובעיקר את נפש האישה.
הדבר בא לידי ביטוי בולט בתוכנית היחיד הראשונה שלה בשנת 1971, וכן באלבום "כמו צמח בר" משנת 1975, ששיקף את הלך הרוח במדינה אחרי מלחמת יום הכיפורים.
זה אחד האלבומים החשובים בקריירה שלה והמצליח ביותר מביניהם, עם השירים "כמו צמח בר" המדבר על כאב בעקבות דחייה חברתית והשיר "אדבר איתך" ("כשאתה חיוור מצער, מתחפר בשתיקתך...") המבטא אהבה של אישה לגבר (שניהם למילותיה של רחל שפירא).
בשנת 1978 הקליטה אלברשטיין אלבום משיריה של שפירא בשם "התבהרות", שכלל את השירים "שיר תשרי", "התבהרות חלקית", "סינדרלה מקומית", "לפעמים זו אהבה", וכן את "פרח משוגע" בלחנו של מוני אמריליו.
אלברשטיין הוציאה במהלך שנים אלה גם אלבומים של שירי ילדים, ובכך הייתה לאחת הזמרות הראשונות שהקליטה שירים לילדים.
היא החלה זאת כבר באלבומה הראשון, שבו נכלל השיר "מקהלה עליזה" (נאור - הירש) שהפך ללהיט ילדים גדול.
אלבומה השני, "צעצועיה של אסנת", כבר הוקדש כולו לשירי ילדים וכך גם אלבומים נוספים שהוציאה.
באמצע שנות השבעים השתתפה אלברשטיין בתוכנית הטלוויזיה לילדים "קרוסלה", בעקבותיה הוציאה שלושה אלבומי ילדים עם שירים מהתוכנית.
בשנות ה-80 המשיכה אלברשטיין להקליט ברציפות ולהוציא מדי שנה אלבום ואף שניים.
ב-1980 הוציאה את האלבומים "אני הולכת אלי" ו"שיר במתנה", כשהראשון הורכב כולו מלחניו של נחום היימן.
אלברשטיין נסעה ללונדון ושם הקליטה בהפקתו של היימן ומוזיקאים מקומיים את האלבום הכולל שירים שכתבו נתן יונתן, נתן אלתרמן, אהוד מנור, רחל ולאה גולדברג.
בהמשך העשור החלה אלברשטיין לבצע יותר שירים שכתבה והלחינה בעצמה ופחות של יוצרים אחרים.
היא עברה משירי ארץ ישראל היפה לשירי מחאה אישיים, כיוון שהרחיק אותה מחלק מקהלה הישן, שהסתייג מביטויים של מחאה חברתית ופוליטית.
השינוי חל גם בסגנון המוזיקלי: מבלדות לשירים בגוון מחוספס יותר של רוק רך ופופ.
בשנת 1981 גילמה את לאה בסרטו של נדב לויתן, "סיפור אינטימי" בתפקיד הראשי.
במהלך צילומי הסרט הכירו אלברשטיין ונדב לויתן, ונישאו לאחר זמן קצר.
כמו כן, שיחקה בתפקיד אורח בסרט נוסף של לויתן, "אין שמות על הדלתות" (1997).
בשנת 1982 השתתפה בערב הוקרה למלחין משה וילנסקי שנקרא "זר כלניות למשה וילנסקי" (ויצא כאלבום לאחר מכן).
אלברשטיין שרה באירוע את השיר "תפילת יום הולדת" (מילים: תרצה אתר).
בספטמבר 1983 הוציאה את האלבום "נמל בית", שמרבית שיריו והופקו מוזיקלית על ידי מנחם ויזנברג ואלברט פיאמנטה.
שיר אחד אחד עובד על ידי משה וילנסקי.
בין שירי האלבום בלטו: "החיטה צומחת שוב" (שהפך לשיר זיכרון בולט), "בגלל הלילה" והדואט "שוב" עם אריק סיני (שיר שבוצע במקור על ידי שמוליק קראוס וג'וזי כץ).
בסוף שנת 1983 הנחתה אלברשטיין לצד יהורם גאון את פסטיבל שירי הילדים והתחרתה בו עם השיר "עולם קטן".
בספטמבר 1984 הוציאה את האלבום "אבק של כוכבים", בו דואט נוסף עם אריק סיני, השיר "תן לי יד" (מילים: עלי מוהר, לחן: יוני רכטר).
התקליט "מהגרים" משנת 1986, שבו כתבה לראשונה את מרבית השירים, עסק בתחושות ורגשות של מהגרים לארץ מתקופות שונות, כפי שהיא והוריה היו בעבר.
שירי האלבום הופקו מוזיקלית על ידי יהודה עדר.
האלבום כלל את השיר "שרליה", העוסק בשוכני מעברת שער העלייה, שבה גרה אלברשטיין כשעלתה לארץ.
בזכות הצלחת השיר המנציח את המעברות, נבחרה אלברשטיין להדליק משואה בטקס יום העצמאות.
באותה שנה ביצעה יחד עם ריימונד אבקסיס את השיר "מה שלומך אחות" שכתבה עבורן נעמי שמר.
שיר זה, המתאר מחזור דמים כפרפרזה על השיר הידוע מההגדה של פסח, נפסל לשידור בתחנות הרדיו וגרר תגובות סוערות נגדה.
ירוסלב יעקובוביץ' הפיק מוזיקלית את שירי האלבום.
ביוני 1991 הוציאה את האלבום "האהבה מאלתרת", שהופק מוזיקלית על ידי עובד אפרת.
בין שירי האלבום בלטו "שיר מגרש את החושך" (מילים של אלברשטיין ללחן גאורגי) שעוסק בהעצמה נשית ושיר הנושא.
עוד בשנת 1991 כתבה ליהודית תמיר את "שיר ערש".
בשנת 1992 כתבה לאורנה ומשה דץ את "חללית".
בשנת 1992 השתתפה אלברשטיין במחזמר "יוסף וכתונת הפסים המשגעת" בתפקיד המספרת.
מפיק המחזמר היה אברהם דשא (פשנל) והבמאי היה צדי צרפתי.
במחזמר השתתפו גם שי זורניצר בתפקיד יוסף ומקסים לאונידוב בתפקיד פרעה.
באותה שנה כתבה לדורון מזר את השיר "טוב שצלצלת הבוקר", שהלחין מיקיאגי.
השיר זכה להצלחה והופיע באלבומו של מזר "קול".
עוד באותה תקופה שירה "נוסע סמוי", אשר הולחן במקור על ידי גדעון כפן למילותיה, הולחן מחדש על ידי יהודית רביץ ויצא בשנת 1993 באלבומה של רביץ "ומאוד לא פשוט לחכות".
בשנת 1994 כתבה אלברשטיין ספר ילדים בשם "אני לא מושלם!", אותו אייר איקו אביטל.
באפריל 1995 הוציאה את האלבום "דרך אחת", שהפיק מוזיקלית אילן וירצברג.
בין שירי האלבום בלטו "יש לי זמן" או "כמעט שנתיים", שעסקו בחייה האישיים.
עוד בשנת 1995 צילמה אלברשטיין עם בן זוגה הבמאי נדב לויתן את סרט התיעודי "מוקדם מדי לשתוק, מאוחר מדי לשיר".
השניים התחקו אחר משוררי היידיש האחרונים שחיו בארץ.
רבים מן היוצרים שהופיעו בסרט נפטרו זמן מה לאחר הצילומים, והסרט מהווה מעין מחווה של הנצחה לדור שלם של יוצרי יידיש.
בסרט שרה אלברשטיין בביצוע חי כמה שירים ביידיש.
הדסה קסטין, אשתו של אחד המשוררים המופיעים בסרט, בינעם הלר, מקריאה את שירו "מיין שוועסטער חיה", בשנת 1998 הלחינה והקליטה חוה את השיר באלבומה "די קרעניצע - הבאר" עם להקת הקלזמטיקס.
באפריל 1999 הוציאה את האלבום "תיכף אשוב", שכלל שירי מחאה חברתית ופוליטית כמו "שלום רב" שכוון כנגד הכפייה הדתית, "הקוסם" שביקר את ראש הממשלה בנימין נתניהו וגרר שיח ציבורי, ו"רבקה" למילותיה של רחל שפירא שביקר את יחס החברה הישראלית לעובדים הזרים (אף על פי שבו מתוארת הגיבורה דווקא כרבקה מהתנ"ך).
החל ממחצית שנות התשעים ועד לשנת 2007 הופיעה אלברשטיין מחוץ לישראל, אף על פי שהמשיכה לגור בה.
הופעותיה הראשונות לאחר ההפסקה הארוכה זכו לתשומת לב רבה ולהד תקשורתי רחב.
בסוף שנות התשעים ובתחילת המאה ה-21 היא הוציאה אלבום יידי בשם "The Well" ("הבאר") עם להקת הקלזמטיקס, איתה גם הופיעה בארצות הברית, את האלבום "Foreign Letters" ("אותיות זרות") שכלל שירים חדשים בעברית וביידיש, ואוסף משיריה העבריים עבור הקהל הבינלאומי בשם "Crazy Flower: A Collection" ("פרח משוגע: אוסף").