tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החברה נשענה על המוניטין המעולה של הקטנוע מתוצרתה ושיווקה את הרכב החדש תחת המותג "מכונית-וספה".
הדגמים הראשונים הונעו באמצעות מגוון מנועים בנפח 50 ועד 150 סמ"ק ובדגמים הבאים גם 175 סמ"ק.
ביצועי המנוע הותאמו להשגת מומנט גבוה יחסית על חשבון המהירות הסופית של כלי הרכב כך שיתאים למטרות המסחריות שלשמן עוצב בתוך הסביבה העירונית.
בדגמים ששווקו החל משנת 1956 הוחלף מושב הנהג בתא סגור להגנה מפני פגעי מזג האוויר, בתחילה ללא דלתות שהוספו מאוחר יותר.
בשנת 1966 הוצג דגם MP אשר היווה קפיצת מדרגה טכנולוגית משמעותית.
המנוע הועבר לחלקו האחורי של הרכב והעברת הכוח לגלגלים נעשתה באמצעות ציריות.
בנוסף, הותקנו בולמי זעזועים הידראולים משולבים עם קפיץ גומי.
בשנת 1982 הציגה פיאג'ו גרסה חדשה ומשודרגת של אפה בעיצובו של מעצב העל, ג'יאוג'יארו, בעל מנוע בנפח 220 סמ"ק ובעל כושר הטענה של 700 ק"ג, ושנתיים לאחר מכן גרסה נוספת עם מנוע דיזל.
הדגם הגדול ביותר הוצג בשנת 1986 והיה בעל כושר העמסה של כ-900 ק"ג.
הפעלת פיאג'ו אפה נעשית באמצעות כידון ידיות בדומה לאלה של הקטנוע שעל בסיסו יוצר אם כי בדגמים המאוחרים ניתן להשיגו גם עם הגה עגול.
בנוסף קיימת ידית הפעלה המאפשרת שילוב להילוך אחורי שאינו קיים בקטנוע.
עיצוב סביבת הנהג בסיסית ביותר ורק מספר שנים לאחר ההשקה של הגרסאות עם תא נהג סגור נוספה לו מערכת חימום.
תא הנהג הותאם בתחילה לאדם אחד בלבד אך בדגמים מאוחרים יותר הורחב והותאם להסעת נוסע נוסף לצידו.
היציאה והכניסה לתא הנהג מתאפשרת משני צדדיו על מנת לספק נוחות והתאמה לפעילות הפריקה והטעינה משני צידי הדרך.
פיאג'ו אפה עוצב בגרסאות רבות במטרה להתאימו למגוון רחב במיוחד של שימושים מסחריים.
השימוש המקורי שלשמו עוצב כלי הרכב הוא לצורכי שינוע של מטענים מסחריים קלים וציוד לשימושם של בעלי מקצוע עצמאיים כגון חשמלאים, שרברבים וטכנאים, ולהובלת דואר וחבילות קטנות.
השימוש העיקרי כיום בדגמי פיאג'ו אפה הוא להסעת נוסעים בתצורת ריקשה בעיקר בהודו ובמדינות דרום מזרח אסיה.
מבנהו וצורתו הבלתי שגרתית של פיאג'ו אפה משמשים פעמים רבות כבסיס מתנייע לקידום מכירות ופרסום של מוצרים ואירועים.
פיאג'ו אפה כבר לא מיוצר כיום באיטליה אך עדיין משמש בה רבות בהיותו בעל יתרונות רבים וחסרי תחליף לתנועה בסימטאות הצפופות והצרות של מרכזי הערים העתיקות.
היצור מתבצע בהודו לשימוש מקומי ועבור שאר מדינות דרום מזרח אסיה.
בהודו מתבצע היצור על ידי בג'אג' אוטו לשימוש כרכב הסעה-ריקשה, במגוון גרסאות של מנועי בנזין ודיזל בנפחים שונים.
פי בטא קפא היא אחוות הסטודנטים הוותיקה ביותר בארצות הברית.
היא נוסדה בשנת 1776 בקולג' ויליאם ומרי, בוויליאמסבורג, וירג'יניה עבור תלמידים מצטיינים.
כ-10% מהסטודנטים לתואר בוגר במדעי הרוח, מדעי החברה ומדעים מדויקים במוסדות העילית של האקדמיה האמריקאית מוזמנים להיות חברים באחווה, ציון המהווה אות כבוד והערכה.
הבוגרים ממשיכים לקיים ביניהם קשר במסגרת האחווה לאורך כל חייהם.
נכון לשנת 2017 קיימים 286 סניפים (chapters) של האחווה המקבלים כ-19,000 חברים חדשים מדי שנה.
השם פי בטא קפא מורכב משלוש אותיות ביוונית: פי, בטא וקפא (ΦΒΚ).
אלו ראשי התיבות של המוטו "Φιλοσοφία Βίου Κυβερνήτης", כלומר: "אהבת החוכמה היא הקברניט לחיים".
האחווה נוסדה על ידי חמישה סטודנטים שנהגו להיפגש מחוץ לשעות הלימודים בפאב מחוץ לקמפוס קולג' ויליאם ומרי, בוויליאמסבורג, וירג'יניה ולדון באופן חופשי בנושאים שונים, חלקם קשורים ללימודיהם האקדמיים וחלקם לפוליטיקה, פילוסופיה וכדומה.
כל הדיונים נערכו Sub rosa (כלומר תוך הסכמה וכבוד הדדי שדברים שנאמרו בפגישה לא יודלפו לאוזניים זרות).
את התקנון הראשון של האחווה ערכו חמשת חבריה והמועמדים הראשונים מחוץ לקבוצה זו התקבלו אליה ב-1779. התקנון הדגיש את חירות הביטוי וחופשיות הדיון (בניגוד לסכולסטיקה האקדמית) בצד האיסור על הדלפת כל דבר שנאמר בפגישות.
המטרה העליונה של הדיונים הוגדרה, ברוח הנאורות כ-"to dispel the clouds of falsehood by the radiant sunshine of truth" (כלומר: "לפזר את ענני השקר על ידי אור השמש הקורן של האמת").
האחווה דחתה כל יסוד זר, בפרט יסודות שמקורם בבריטניה ובאירופה וקשרה עצמה עם ערש תרבות יוון העתיקה, אותה שאפה לכונן מחדש באמריקה.
לפיכך בחרה לעצמה, לראשונה, וצעד שישפיע על אחוות נוספות בהמשך, במוטו יווני ובשם יווני.
תקנון האחווה הדגיש את ערך החברות, השלוב עם מוסר, עזרה הדדית והפריה תרבותית ורוחנית, לדברי התקנון נבנה בניין האחווה כמקדש יווני עם ידידות כמסד וחסד וספרות כעמודים ("friendship as its basis and benevolence and literature as its pillars").
ב-1781, על רקע כיבוש ויליאמסבורג על ידי הבריטים במלחמת העצמאות של ארצות הברית, הוקמו שני סניפים של האחווה באוניברסיטת הרווארד ובאוניברסיטת ייל.
ב-1787 נוסד סניף רביעי בדארטמות' קולג'.
עד מהרה התפרסה האחווה ויצרה סניפים בקולג'ים נוספים.
על מנת לחבר את החברים לאגודה סולידרית, השתמשו מייסדי האחווה במאפיינים של אגודת סתרים כגון הצדעה מיוחדת שבאמצעותה יוכלו לזהות זה את זה, טקס קבלה למעמד חברות, שבועת נאמנות וסודיות וכדומה.
מאז ראשית המאה ה-19 והתפתחותן של אחוות נוספות, הפכה האחווה יותר לחברת-עילית, המקבלת את חבריה על סמך מצוינות אקדמית ואישית ושהחברות בה מהווה אות-הצטיינות.
ב-1875 קיבל סניף אוניברסיטת ורמונט לראשונה לשורותיו סטודנטית-אישה, שנתיים לאחר מכן קיבל אותו סניף לשורותיו את הסטודנט האפרו-אמריקאי הראשון.
ב-1883, כאשר היו לאחווה 25 סניפים, נוסד ארגון הגג United Chapters of Phi Beta Kappa, המאחד את כל סניפי האחווה תחת מסגרת ארגונית אחת.
הסניף הראשון בכל מדינה נקרא "אלפא של המדינה", השני נקרא בטא של המדינה וכן הלאה.
כך, סניף יוניון קולג' שהוקם ב-1817 נקרא "אלפא של ניו יורק", סניף אוניברסיטת ניו יורק (1858) נקרא "בטא של ניו יורק", סניף הסיטי קולג' של ניו יורק (1867) נקרא "גאמה של ניו יורק", סניף אוניברסיטת קולומביה (1869) נקרא "דלתא של ניו יורק" וכן הלאה.
לאחר אומגה (האות ה-24), נמנים הסניפים כ"אלפא-אלפא", "אלפא-בטא" וכן הלאה.
לחברות באחווה מוזמנים סטודנטים לתואר בוגר, לרוב בשנתם האחרונה לתואר, אם כי לפעמים גם סטודנטים בולטים במיוחד בסיום שנתם הראשונה, בכ-10% מהמוסדות האקדמיים המובילים בארצות הברית.
לכל סניף תקנון משלו, אולם על הסטודנט הנבחר להיות, בנוסף למצטיין בלימודים באופן בולט (בעשירון העליון של כיתתו), גם בעל מוסר גבוה.
לכל חבר אחווה מוענק סמל בצורת מפתח מוזהב.
בצידו האחד מופיעות אותיות שם האחווה ושלושה כוכבים המציינים את שלושת עקרונות האחווה: חברות, מוסר והצטיינות בלימודים.
בצידו השני מופיעות האותיות SP המציינות את המונח Societas Philosophiae ("חברה פילוסופית" בלטינית).
החברה מציעה לחבריה מלגות, תוכניות חילופי סטודנטים ופרסי הצטיינות אקדמיים.
בין הפרסים המחולקים, פרס ראלף וולדו אמרסון עבור מסה (חיבור עיוני) מצטיינת במדעי הרוח ופרס פי בתא קאפא למדעי הטבע.
האחווה מוציאה לאור את רבעון האקדמי The American Scholar (נוסד ב-1932)
פיאג'ו אפה קלסינו (באיטלקית: Piaggio Ape Calessino) הוא תלת-אופן מתוצרת יצרנית הרכב הדו-גלגלי פיאג'ו, אשר יוצר באיטליה בין השנים 1966–1948 ומיוצר משנת 2007.
בהודו דגמי תלת-אופן ברישיון "פיא'גו" מיוצרים משנת 1955 על ידי בג'אג' אוטו ("Bajaj Auto Limited").
דגם "Apé City" עם מנוע דיזל 395 סמ"ק המפיק 8 כ"ס, דגם "Apé Xtra Passenger" עם מנוע דיזל 395 סמ"ק המפיק 8 כ"ס, דגם "Apé mini " עם מנוע דיזל 441 סמ"ק המפיק 9 כ"ס.
חלק לא מבוטל מהדגמים משרתים כמוניות בתצורת ריקשה (ריקשה ממונעת) המורשות להסיע 3 נוסעים מלבד לנהג.
פיאג'ו בוס (באיטלקית: Piaggio Boss) הוא טוסטוס מתוצרת יצרנית הרכב הדו-גלגלי פיאג'ו, אשר יוצר באיטליה בין השנים 1996–1989.
שלדה - קורת יחיד פתוחה במתכת לוחית ולחוצה.
מנוע - 1 צילינדרים, מנוע שתי פעימות.
תמסורת אוטומטית מסוג Variomatic .
הנעה באמצעות דוושה או "Kick starter".
כיבוי מידי של המנוע באמצעות כפתור הפועל על הצתה.
מצמד - מסוג צנטריפוגה (הפרדת המנוע מהאביזר שהוא מניע).
מערכת חשמל - 6 וואט כולל מתאם מתח חשמלי.
קיבולת מכל דלק - 3.3 ליטר.
מד מהירות מכני עם זיהוי על הגלגל הקדמי באמצעות כבל.
גלגלי סגסוגת קליל עם 4 חיבורים יצוקים, בגודל 16 אינץ'.
הצגת בלוקי הבקרה בכידון להפעלת האור, בנוסף לכפתור הכיבוי.
מחזיק קסדה אחורי (בין האוכף לידית).
פיאג'ו בוורלי (באיטלקית: Piaggio Beverly) הוא קטנוע שנבנה במספר נפחי מנוע, מתוצרת יצרנית הרכב הדו-גלגלי פיאג'ו, אשר מיוצר באיטליה משנת 2001.
בדגמים המוקדמים של "בוורלי 125" ו-"בוורלי 200" הורכבו מנועי "פיאג'ו" מסדרת "L.E.A.D.E.R".
בשנת 2004 דגמי "בוורלי" עוצבו מחדש.
בשנת 2009 עבר הדגם עיצוב מחדש בפעם השנייה.
דגמי "בוורלי" משתמשים גם בתאורת LED ובאותות פנייה.
תא האחסון שמתחת למושב מחזיק שתי קסדות פתוחות.
מאז 2013 "פיאג'ו" ממליץ על החלפת הצילינדר הראשי כל 15,000 ק"מ בדגם "בוורלי 350" בגלל לחצי הבלמים הגבוהים בבלמי ABS.
החלפת הצילינדר הראשי עולה כ-500 אירו.
דגם "בוורלי" בשירות משטרת העיר ניו יורק.
פיאג'ו X8 (באיטלקית: Piaggio X8) הוא קטנוע שנבנה במספר נפחי מנוע, מתוצרת יצרנית הרכב הדו-גלגלי פיאג'ו, אשר יוצר באיטליה בין השנים 2012 – 2006.
לדגמי "פיאג'ו X8" יש קיבולת עומס של 56 ליטר וגישה כפולה לאזור האחסון.
אזור האחסון מתחת למושב מחזיק פריטים שאורכם עד 80 ס"מ (31 אינץ').
אזור האחסון מכיל גם כיסוי מושב מתקפל.
המגן הקדמי מספק מקום נוסף להצבת פריטים קטנים או מסמכים בהישג יד והוא מצויד גם בתקע 12 וולט להטענת טלפון נייד.
יש לציין כי אזור האחסון מואר.
פי גלילות מסופי נפט וצינורות בע"מ הייתה חברה ממשלתית, שניהלה מסופי נפט וצינורות נפט, כחלק ממשק האנרגיה של מדינת ישראל.
החברה נקראת על שם עמק גלילות, שם הוקם המסוף הראשון שלה.
החברה נוסדה בשנת 1959 במטרה להקים ולהפעיל את מסוף הדלק בעמק גלילות, בשטח השיפוט של רמת השרון.
מדינת ישראל החזיקה 50% ממניות החברה, והיתר הוחזק בידי חברות הדלק, פז (22%), דלק (15%) סונול (13%) וחברת "סונפקו" (3%), חברה מארצות הברית שהייתה חברת האם של חברת סונול.
בנוסף החזיקה בחברת בת בשם "מגל מפעלי גז לישראל בע"מ".
בהמשך נוספו לחברה 3 מסופי דלק: באשדוד, ירושלים ובאר שבע.
שחברו ביניהם בצינורות דלק ולקו הדלק הראשי מבתי הזיקוק בחיפה.
113 דונם משטחו של המתחם בעמק גלילות הוחכרו גם לחברות הגז פזגז ואמישראגז, שהקימו בו מתקנים לאחסון גז, ומתקנים למילוי בלוני גז להפצה באזור המרכז.
בסך הכל אוחסנו בפי גלילות כ-2,000 טון גז פחמימני מעובה ("גז בישול").
בשנים הראשונות היה מגיע הגז למתקן מבתי הזיקוק בחיפה בקרונות רכבת מיוחדים שנרכשו לצורך כך, על גבי שלוחת רכבת שנסללה ממסילת החוף.
המאבק לפינוי מסוף פי גלילות
בעת הקמתו סמוך לרמת השרון היה מסוף פי גלילות מרוחק יחסית משכונות מגורים.
עם השנים התפתחה תל אביב במהירות צפונה ורמת השרון דרומה.
כמו כן, באותן שנים התחיל להגיע הגז למתקן מבתי הזיקוק בחיפה בהובלה בידי מכליות כביש גדולות, את המקום פקדו גם מדי יום מכליות דלק ומשאיות לחלוקת גז.
באוגוסט 1967 נחנך כביש 5 וקושר לכביש 2, סמוך למסוף והמקום היה גם לצומת מרכזי.
בשנת 1987, קבע לראשונה דו"ח הנדסי שמאגרי הדלק והגז במסוף פי גלילות הם מפגע משמעותי וסיכון בטיחותי בלב גוש דן.
הדו"ח המליץ על הגבלת הבנייה באזורים הסמוכים.
בשנת 1992 הכין המשרד לאיכות הסביבה תוכנית להעתקת חוות מכלי הגז לאזור רמלה.
וב-1994 הכין משרד האנרגיה והתשתיות תוכנית להעברת מתקני הגז והדלק לאתרים חלופיים.
בשנת 1998, לאחר שהנושא לא קודם פנו תושבי רמת השרון לבג"ץ, בראשות עורך דין שמואל סעדיה, שהורה לממשלה לקדם את ההחלטה על העתקת חוות הגז.
בשנת 1999, החלה השרה לאיכות הסביבה דליה איציק לפעול לסגירת המסוף באופן מידי, אך השר לתשתיות לאומיות, אליהו סוויסה, התנגד.
בינואר 2000, השרה לאיכות הסביבה הוציאה צו המחייב את חברות הגז להפחית ב-30% את כמות הגז המאוחסנת באתר.
במקביל עיריית תל אביב, שביקשה לקדם את תוכניות הבנייה מדרום לאתר, שכרה מומחה בינלאומי לאתרים מסוכנים.
המומחה הציע לכסות את המכלים בבידוד דוחה אש, כמקובל באירופה, וכך שיירד טווח הסכנה מ-800 ל-200 מטר, טווח הסכנה המקובל על פי התקנים האירופיים.
פעולת הכיסוי הייתה אמורה להימשך כשלושה חודשים ועלותה המקסימלית הוערכה בכ-40 מיליון שקל בלבד.
ביולי 2001, שר התשתיות, אביגדור ליברמן, הגיש תוכנית לפינוי המסוף בפי גלילות.
על פי התוכנית, יועתקו המאגרים ל-10 אתרים במרכז ובשפלה, כדי להקטין את הסיכון.
באותה עת התוכנית שגובשה הייתה להעביר את המתקן לאתר השפד"ן, השוכן ממערב לראשון לציון, ונמצא בשטח גלילי (ששטח שאינו שייך לשום רשות מוניציפלית).
אך חברת פזגז, השרה איציק ותושבי הסביבה התנגדו למיקום זה.
במאי 2002 אירע הפיגוע בחוות הדלק והגז פי גלילות.
בחודש דצמבר אותה שנה, נחתם הסכם לפינוי מתקני הדלק והגז ממתחם פי גלילות.
לפי ההסכם, זכויות הבנייה העתידיות בשטח יימסרו לידי החברה, היא תשלם כ-60 מיליון דולר עבור 167 דונם שהיא חוכרת ממינהל מקרקעי ישראל, זאת לעומת הערכת שווי של 200 מיליון דולר לקרקע.
בפברואר 2003, פינתה חברת פי גלילות את מאגרי הדלק במקום לאשדוד, אך מתקני אחסון הגז עוד המשיכו לפעול באתר.
בינואר 2003, הסכים מינהל מקרקעי ישראל לשלם לחברת פזגז 10 מיליון דולר, כפיצוי על העתקת מתקניה.
המתחם פונה ונסגר סופית ביוני 2004. מאז המשיכה חברת פי גלילות להחזיק בשטח.
על פי ההסדר שנקבע בהתאם להחלטה 933 של מינהל מקרקעי ישראל, קיבלה חברת "פי גלילות" זכות לחכירת הקרקע לפי ייעוד של מגורים משרדים ומסחר, תמורת 31% מהפרשי שווי הקרקע בין הייעוד החדש, לבין הייעוד הקודם.
לאחר שמתקני האחסון במקום פונו, 85 דונם השכרו לחברת יפנאוטו, יבואנית סובארו, שהקימה במקום מתקן אחסנה ולוגיסטיקה, שנחנך במרץ 2009. שטח נוסף הושכר לחברת בטר פלייס, שתכננה להקים תשתיות תפעול ותמיכה עבור כלי רכב חשמליים.
בטר פלייס הקימה במקום מרכז תצוגה והדרכה שנפתח בפברואר 2010, ופעל עד סגירת החברה בתחילת 2013. בהמשך מספר חברות נוספות הקימו מגרשים למכירת מכוניות משומשות במתחם, ביניהם: קל אוטו קבוצת שלמה ואלדן תחבורה, גם מספר משתלות הוקמו באזור: משתלת גלילות ומשתלת אוצר הטבע.
במאי 2005, החליטה ועדת השרים לענייני הפרטה להפריט את חברת "פי גלילות" בהליך של מכרז.
הוחלט על מכירת שלושת מסופי החברה באשדוד, באר שבע ובירושלים לגורם פרטי כאשר קרקע החברה בשטח רמת השרון תיוותר בתוך החברה.
זאת מאחר ששווייה של חטיבת קרקע זו, בלב גוש דן, עתיד לשמש לטובת פיתוח נדל"ני, שיימכר בנפרד לטובת כיסוי חובות החברה.
באוקטובר 2006, הגישו הבנקים - הבינלאומי, מזרחי-טפחות ולאומי, בקשה לבית המשפט לפירוק פי גלילות, לאחר שבמשך השנים צברה החברה חובות לבנקים בגובה 300 מיליון שקל.
הבקשה נדחתה מאחר שהיו לחברה נכסים בשווי גדול פי כ-5 מהיקף החובות.
חובות אלו נצברו בשל הירידה החדה שחלה החל משנת 2003 בהיקף ניפוק מוצרי הדלק לחברות הדלק, עקב סגירת המסוף ברמת השרון, ובשל ההשקעות הכבדות שהשקיעה, 85 מיליון שקל, בהרחבת מכלי אכסון לדלק באתר החברה באשדוד כתחליף לרמת השרון.
חברת דור אלון עתרה לבג"ץ כנגד הסכם העברת מתחם הדלקים עליו חתמו מינהל מקרקעי ישראל ופי גלילות בדצמבר 2002, במטרה לקדם את פרויקט הנדל"ן המתוכנן על הקרקע.
שווי הקרקע נאמד אז במיליארד שקל.
על פי ההסכם, פי גלילות אמורה לממן את הוצאות טיהור הקרקע וכן בעלות הפינוי.
ההסכם גם הסדיר את מעמדה של פי גלילות כחוכרת הקרקע.
בעתירה בקשה דור אלון לבטל את ההסכם בטענה, כי הוא מעניק לפי גלילות טובות הנאה בשווי של מיליארד שקל על חשבון הציבור, ויתרון תחרותי לא הוגן לשלוש חברות הדלק השותפות במתחם (דור אלון לא הייתה שותפה בחברת "פי גלילות").
ביולי 2007 זכתה קבוצת דלק במכרז לרכישת מתקני חברת "פי גלילות" באשדוד, ירושלים ובאר שבע, תמורת 800 מיליון שקל.
לאחר רכישתם הם הוחזקו תחת חברה חדשה בשם "דלק פי גלילות".
ביולי 2020, מכרה קבוצת דלק את המתקנים לקבלן האשדודי יחיאל אבו, תמורת כ-720 מיליון שקל.
במאי 2021, רכשה חברת גדות כימיקלים, שבשליטת קרן טנא, את חברת התפעול של "פי גלילות" מידי יחיאל אבו, תמורת 165 מיליון שקל.
הקרקעות של המסופים באשדוד, ירושלים ובאר שבע נותרו בידי קבוצת אבו והושכרו בהסכם ארוך טווח לחברת גדות.
לאחר הפרטת הפעילות חילקה החברה דיבידנד של 150 מיליון שקל, ובעקבות סגירת מסוף רמת השרון החלה החברה לפעול כחברת נדל"ן שעיסוקה קידום תוכניות הבנייה בשטח שפונה וסביבתו.
האזור קיבל את השם "רובע גלילות".
הפיתוח יביא ליצירת רצף בנוי בין תל אביב לרמת השרון בשטח הכלוא בין רמת אביב בדרום, כביש 5 בצפון, כביש 2 ממערב וכביש 20 ממזרח.
הצעת תוכנית המתאר לאזור הוגשה כבר באפריל 1997 לוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה תל אביב, אך ב-2001 חברת "פי גלילות" פנתה לבית המשפט העליון בעתירה, שנדחתה, לעכב את הפקדת תוכנית.
באוקטובר 2015, מכרה חברת פז לחברת הנדל"ן ישראל קנדה, את החזקתה במניות פי גלילות.
בנוסף מכרה 34 דונם במתחם, בשתי חלקות נפרדות, שבהם היא החזיקה ישירות וששימשו למחסן לוגיסטי של החברה וכמרכז הפצה ללקוחות חברת הבת, יצרנית חומרי האיטום לשוק הבנייה פזקר, תמורת 237 מיליון שקל בסך הכל.
במאי 2016, דיווחה קבוצת עזריאלי על מכירת החזקותיה בפי גלילות לידי חברת טריגו נדל"ן, כחלק ממהלך שכלל גם את מכירת חברת הדלק סונול לידי קבוצת משקיעים בראשות דודי ויסמן.
במסגרת המכירה לטריגו מימשה עזריאלי את מניותיה בחברת פי גלילות, וכן קרקע בשטח של כ-6.4 דונם באותו במתחם, תמורת כ-130 מיליון שקל.
אך בפועל העסקה הושלמה במרץ 2018.
ביולי 2017, הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה מחוז תל אביב, אישרה את הפקדתה של תוכנית המתאר "רובע דרום גלילות" שקידמה רשות מקרקעי ישראל.
היקף זכויות הבנייה שקובעת התוכנית כולל 9,800 דירות, מהן 800 עבור דיור מוגן, 700,000 מ"ר שטח עיקרי לתעסוקה ומסחר ועד 454,000 מ"ר שטח עיקרי למבנים ולמוסדות ציבור.
למרות זאת הגישה חברת "פי גלילות" ובעלי קרקע תביעה נגד רשות מקרקעי ישראל, בטענה שבניגוד למובטח לא שיתפו אותם בהליכי התכנון, ועל כך שהתוכנית משאירה בשטח המתוכנן של החברה את עיקר זכויות הבנייה למגורים בסביבה, ומעבירה את זכויות הבנייה לשטחי תעסוקה ומסחר למגרשים אחרים.
ב-8 באפריל 2019 אישרה האספה הכללית של בעלי המניות את פירוקה מרצון ואת מינויו של עורך הדין שאול ברגרזון למפרק החברה.
ההחלטה התקבלה לאחר שבדצמבר 2018, אישרה מועצת מקרקעי ישראל את המהלך, והאישור הסופי המתין להכרעת האספה הכללית.
מטרת ההחלטה הייתה הסרת החסם לפיתוח קרקעות החברה.
בספטמבר 2020 הורה בית משפט השלום בתל אביב להפסיק את העסקתו של עו"ד יוסי שגב כמנהל המיוחד של קרקעות "פי גלילות", מכיוון שבעלי הזכויות בקרקעות הביעו חוסר אמון בשגב וחלקו על יושרו ובקיאותו בנושא התכנון והחלוקה.
פעילותה העיקרית של פי-גלילות הייתה, אחסון אסטרטגי ומסחרי של מוצרי דלק, וניהול שרשרת אספקת הדלקים של מדינת ישראל.
חברות הדלק היו מזמינות מלאי תזקיקים מבתי הזיקוק או מיבוא והם היו מוזרמים בתיאום בין פי-גלילות וחברת קו מוצרי דלק בע"מ (קמ"ד) (חברת בת של החברה הממשלתית תשתיות נפט ואנרגיה), בצנרת תת-קרקעית השייכת לקמ"ד, אל מכלי האחסון והניפוק שבמסופי החברה.
שם היו התזקיקים עוברים בדיקות איכות, כולל הזרקת תוספים, טרם אספקתם ללקוחות לניפוק באמצעות מכליות.
מסוף הדלק אשדוד ממוקם באזור התעשייה הצפוני של אשדוד במתחם הקרקע מול בתי הזיקוק באשדוד.
המסוף הוקם בתחילת שנות השבעים במטרה לאפשר אחסון וניפוק תזקיקי נפט למכליות כביש באזור.
שטח המסוף הוא כ-300 דונם ויש בו 26 מכלים עם נפח מיכול כולל של 500,000 קילוליטר.
הוא משמש גם לאחסון אסטרטגי של מוצרי דלק, אחסון מלאי במעבר ולהזרמת דלקים לבסיס חצור.
חברת "פי גלילות" ניהלה גם את טרמינל הדלק בנמל אשדוד, ולצורך כך רכשה שני דובורת ממספנות ישראל ב-1968.
מסוף הדלק בבאר שבע ממוקם במערב העיר סמוך לכביש המוביל לחצרים.
המסוף הוקם בתחילת שנות השבעים במטרה לאפשר אחסון וניפוק תזקיקי נפט למכליות כביש באזור הדרום.
שטח המסוף כ-70 דונם ויש בו 10 מכלים בנפח מיכול כולל של 70,000 ק"ל.
הוא משמש גם להזרמת דלקים לבסיס חצרים.
מסוף הדלק ירושלים נמצא במורדות הדרומיים של שכונת הר נוף על הדרך המובילה למושב בית זית.
המסוף נחנך בינואר 1969 במטרה לאפשר אחסון וניפוק תזקיקים למכליות כביש לירושלים והסביבה.
המסוף נבנה על צלע הר כאשר מכלי הדלק ממוקמים במפלס גבוה מעמדות מילוי המכליות.
מילוי המכליות מתבצע על ידי כוח הכבידה ומושפע מהפרש הגובה בין מכלי הדלק לעמדת המילוי.
שטח המסוף הוא כ-55 דונם ויש בו 8 מכלים עם נפח מיכול כולל של 30,000 קילוליטר.
הדלק זורם למתקן בצינור תת-קרקעי ממתקן פי גלילות ברמת השרון.
במשך השנים נוספו למתחם בירושלים מכלי אחסון נוספים ויש בו שמונה בסך הכל.
במסגרת הליך ההפרטה של חברת "פי גלילות", אישר מינהל מקרקעי ישראל כי יתיר בנייה למגורים בשטח מסוף פי גלילות ירושלים.
על המתחם וסביבתו, בסך הכל 150 דונם, מתוכננת שכונה בת 1,000 יחידות דיור.
תכנון הבנייה למגורים בשטח החלה כבר בשנת 1998, על ידי העתקת מתקני חברת פי גלילות ובנייה בשטח זה ובשטח יער ירושלים.
בשנת 2009, ביקשה "קבוצת דלק", לאחר שזכתה במכרז לרכישת המסוף, לפנות את המסוף למכור את הקרקע תמורת 200 מיליון שקל, אך המסוף לא פונה.
"מגל" – מפעלי גז לישראל
חברת "מגל" – מפעלי גז לישראל בע"מ, נוסדה בשנת 1961 על ידי מדינת ישראל, חברות לחיפוש נפט, משווקי מוצרי נפט ומשקיעים פרטיים, במטרה לעסוק בשיווק והולכה של גז טבעי.
חברת "פי גלילות" החזיקה ב-50% ממניות החברה.
החברה הניחה תשתית צינורות להולכת גז טבעי באורך של כ-300 ק"מ, ממאגר הגז "ראש זוהר", שמדרום לערד, אל לקוחות החברה.
הגז, שהופק בידי חברת הנפט לישראל (חנ"ל), נמכר באמצעות חברת מגל למפעלי ים המלח, למפעלי הפוספטים באורון, ולמפעלי תעשייה במישור רותם, בדימונה ובירוחם.
בשנת 1969, נוסדה חברת הבת של חברת "מגל" - "גזטיב" – החברה להפצת גז טבעי בע"מ, במטרה לעסוק בשיווק והולכה של גז טבעי לצריכה ביתית ליישובים ערד, ירוחם ודימונה בשיטת "מהבאר למבער".
אך למעשה חוברה לרשת רק העיר ערד ומספר שכונות בדימונה.
הגז שימש לבישול ולחימום בתיהם של 7,500 מתושבי ערד.
מבקר המדינה כתב דו"ח על פעילות החברה בשנת 1985, בו העביר ביקורת על מבנה וניהול החברה.
למרות החלטת ממשלה לרכז את פעילות אספקת הדלק במדינה בחברה.
היא פעלה במקביל לחברת האם "שירותי נפט" (ששמה שונה אחר כך לתשתיות נפט ואנרגיה), שבעצמה החזיקה בחברות בת נוספות.
בנוסף העביר ביקורת על תנאי השכר הגבוהים בחברה, אף על פי שפעלה בהפסד, ועל ניגוד עניינים כאשר ראש מינהל הדלק שימש גם כיו"ר פי גלילות.
בדוח נוסף שפורסם ב-1992 העביר המבקר ביקורת על כך שהחברה לא פעלה למנוע זיהום של מקורות מים על ידי דלקים הדולפים ממתקניה, וכי כמות הדלק המאוחסן באחד מארבעת המסופים שלה אינה מספיקה לצורכי חירום.
בשנת 2002, משרד רואי חשבון חיצוני, שבדק עבור משרד התשתיות את תעריפי חברת פי גלילות, מצא כי הוצאות ההנהלה וכלליות בחברה גדלו מ-9 מיליון שקל בשנת 1996, ל-17 מיליון שקל במהלך 2001, וכי הוצאות השכר הריאליות של העובדים גדלו ב-70% במהלך אותן השנים.
בדו"ח ביקורת לשנת 2004, קבע המבקר כי המדינה לא אכפה במשך שנים את חוק ההגבלים העסקיים על החברה בשל מעורבותה העסקית בה והיא פעלה כמונופול בתחום ניפוק הדלק בישראל.
פי.פי.ג'י פיינטס ארנה , היא זירה מקורה רב תכליתית בפיטסבורג המשמשת כביתם של קבוצת פיטסבורג פינגווינס מה-NHL.
שימשה בעבר בתור הבית של פיטסבורג פאוור מה-AFL בין השנים 2011 ל-2014.
הבנייה הושלמה ב-1 באוגוסט 2010 והזירה נפתחה בזמן לעונת 2010/11 ב-NHL.
החליפה את הזירה הקודמת של הפינגווינס, סיוויק ארנה, שהושלמה ב-1961. פריצת דרך טקסית התקיימה ב-14 באוגוסט 2008.
הזירה היא המובילה הראשונה בהתקן האמריקאי לבנייה ירוקה LEED.
זירה עם אישור זהב הן ב-NHL והן ב-AFL.
זמן קצר לאחר פתיחתה בשנת 2010 הוכתרה הזירה כ"מקום הקונצרטים הגדול החדש הטוב ביותר" בפרסי תעשיית הקונצרטים של פולסטאר ו"זירת ה-NHL הטובה ביותר" בסקר הקוראים של Sports Business Journal.
הזירה נקראה במקור Consol Energy Center (CEC) לאחר שקונסול אנרג'י רכשה את זכויות השיום בדצמבר 2008. השם הנוכחי מגיע מפי.פי.ג'י אינדסטריס שבסיסה בפיטסבורג, שרכשה את זכויות השיום באוקטובר 2016.
זמן קצר לאחר רכישת הפינגווינס ב-1999, החל מריו למיה לחפש תחליף לסיוויק ארנה, הזירה הוותיקה ביותר ב-NHL (נבנתה ב-1961).
בניסיון שלא להשתמש במימון ציבורי, הפינגווינס הגישו בקשה לרישיון משבצות תחת מועצת בקרת המשחקים של פנסילבניה.
הפינגווינס קיבלו את הרישיון, אם כי ההחלטה לאיזו חברת קזינו תקבל אישור, הוחלטה על ידי מועצת בקרת המשחקים.
קבוצת למיה הגיעה להסכם עם קזינו באי קאפרי, שהציעה לממן את הזירה במלוא הסכום, 290 מיליון דולר, אם קאפרי תוכל להקים גם קזינו בשווי 500 מיליון דולר בקרבת מקום.
בתי קזינו אחרים, כולל קזינו מג'סטיק סטאר ופורסט סיטי אנטרפרייסס, הסכימו אף הם לתרום חלקית למימון הזירה.
ב-20 בדצמבר 2006, מועצת בקרת המשחקים העניקה את הרישיון לקזינו מג'סטיק סטאר, שהסכימה לשלם 7.5 מיליון דולר עבור 30 השנים הראשונות, בנוסף לכך שהפינגווינס ישלמו 4 מיליון דולר בשנה.
הקזינו חווה קושי כלכלי, שיכול היה להוביל למשלמי המיסים לממן את כל הפרויקט.
עם זאת, ב-14 באוגוסט 2008, מועצת בקרת המשחקים של פנסילבניה בחרה בניל בלאם לקחת בעלות על בתי הקזינו, מה שהוציא את בתי הקזינו מסיכון של פשיטת רגל.
הקזינו, המכונה כיום קזינו ריברס, נפתח בסופו של דבר ב-9 באוגוסט 2009, בשכונה הצפונית שאטו.
תוכנית המימון של הזירה סוכמה על ידי למיה, ראש עיריית פיטסבורג, לוק רייוונסטול ומושל פנסילבניה אד רנדל ב-13 במרץ 2007, לאחר משא ומתן רב.
במהלך המשא ומתן, הפינגווינס חשבו האם להעביר את הזיכיון לקנזס סיטי או ללאס וגאס (שהאחרונה קיבלה זיכיון מטעם ה-NHL ב-2017); לאחר ביצוע העסקה הסכימו הפינגווינס להישאר בפיטסבורג לפחות ל-30 שנים נוספות.
מאוחר יותר הצהיר למיה שהעברה של הזיכיון מעולם לא הייתה בגדר אפשרות, אבל במקום זאת הייתה זו טקטיקה של משא ומתן כדי לעזור לצוות לקבל מימון לזירה מרשויות המדינה והמקומיות כאחד.
הזירה הייתה אמורה להיפתח במקור לעונת 2009/10; עם זאת, הזירה נפתחה מאוחר יותר בעונת 2010/11.
עלות הזירה הייתה צפויה לעלות כ-290 מיליון דולר, אך עלתה 321 מיליון דולר עקב עלייה בעלות הפלדה והביטוח.
הפינגווינס הסכימו לשלם 3.8 מיליון דולר בשנה עבור בנייה, עם תוספת של 400,000 דולר בשנה עבור שיפורי הון.
לאחר עליית עלות של 31 מיליון דולר, הפינגווינס התחייבו לתוספת של 15.5 מיליון דולר, בעוד שהמדינה ורשות הספורט והתערוכות פיצלו את ההפרש.
בספטמבר 2009, תרמה המדינה 5.08 מיליון דולר נוספים מ"פנסילבניה משחקים לפיתוח ותיירות כלכלית" כדי לכסות על עליית "ריבית על איגרות חוב בריבית משתנה".
פופולוס, מעצבי פי.אן.סי פארק ואצטדיון אקרישור, תכננו את הבניין עם האדריכל המקומי אסטורינו לפיתוח מסמכי הבנייה, בעוד שקבוצת ICON Venue ו-Oxford Development פיקחו על בניית הזירה.
יותר מתריסר מבנים נהרסו על מנת ליצור מקום לזירה החדשה.
ב-8 באפריל 2008, הציגה פופולוס עיבודי עיצוב לוועדה לתכנון העיר של פיטסבורג וקיבלה תשובה שלילית.
האדריכל המקומי רוב פאפמן הרחיק לכת ואמר, "אם אני שם שלט של הום דיפו על זה, זה נראה כמו הום דיפו." פופולוס חזרה ב-6 במאי עם תוכניות חדשות, שאושרו פה אחד על ידי ועדת תכנון העיר.
הפינגווינס יצרו קשר עם המועצה הטכנולוגית של פיטסבורג הכוללת 1,400 עסקים, על מנת למצוא טכנולוגיות חדשות ליישום בעיצוב הזירה.
שידורים חוזרים לפי דרישה במסכי מגע יהיו זמינים בסוויטות יוקרתיות, בעוד ש"Yinz Cam" - מערכת שפותחה על ידי סטודנטים מאוניברסיטת קרנגי מלון - תאפשר לכל מעריץ לצפות בשידורים חוזרים מידיים ממספר זוויות בטלפונים הסלולריים שלהם.
קיבולת הארנה תהיה 18,087 מקומות עבור הוקי, לכבוד המספר 87 של סידני קרוסבי ו-19,000 עבור משחקי כדורסל.
המקום יכיל 14,536 עד 19,758 מקומות לקונצרטים, בהתאם לפריסה.
המקום יכלול גם 1,950 מושבי מועדון ו-66 סוויטות, לכבוד המספר 66 של מריו למיה.
מחירי הכרטיסים ינועו בין 115,000 ל-150,000 דולר לעונה עבור קופסאות יוקרה ועד כרטיסים בודדים למשחק ב-22 דולר.
קן סוייר, מנכ"ל הפינגווינס, ביקש ששטח הפנים יעוצב על פי דגם של המקום הידוע אז כ-Jobing.com Arena בגלנדייל.
"פשוט הופתעתי מהמושבים שלהם," אמר סוייר, "אפילו כשהייתי ברמה גבוהה, היה לי נוף נהדר."
נציב ה-NHL גארי בטמן, כינה את הבניין "מעוצב היטב."
בטמן אהב את גודל המתחמים ואת הנוף של קו הרקיע של פיטסבורג.
מריו למיה, יחד עם פקידים מהמדינה והממשלות המקומיות, פרצו לזירת ההוקי החדשה בטקס שנערך ב-14 באוגוסט 2008. אתים, עם פירים עשויים ממקלות הוקי משומשים של קפטן הקבוצה סידני קרוסבי, שימשו לטקס הפריצה.
הקמת הפלדה המבנית התרחשה החל מינואר 2009 ועד אוגוסט 2009. בזמן שהארנה הייתה בתהליך בנייה, זכו הפינגווינס בגביע סטנלי והביאו את הגביע לאתר הבנייה של הארנה ב-9 ביולי 2009, בסיום הפלייאוף.
הזירה נקראה במקור על שם קונסול אנרג'י, היצרנית הגדולה ביותר של פחם ביטומני בארצות הברית, אשר חתמה על הסכם ל-21 שנים עם הפינגווינס בדצמבר 2008. נותני החסות המשניים של הזירה הם PNC, UPMC, ורייזון, אמריקן איגל אאוטפיטרס, ודיקס ספורטינג גודס, שלושת האחרונים הם ספונסרים ותיקים עוד מהסיוויק ארנה.
ב-4 באוקטובר 2016, פי.פי.ג'י אינדסטריס רכשה את זכויות השיום מקונסול, כתוצאה מכך שקונסול רצתה לצאת מעסקת זכויות השיום עקב קשיים כלכליים כתוצאה ממחירי אנרגיה נמוכים.
קונסול, שגם מתכננת לתת לעסקת זכויות השיום שלה עבור קונסול אנרג'י פארק, תישאר נותנת חסות תאגידית עם הפינגווינס בתפקיד קטן יותר.
פי.פי.ג'י פיינטס ארנה הוא אחד ממקומות הספורט הגדולים והיחידים שחוזה המשקאות הקלים שלהם אינו עם חברת קוקה-קולה או פפסיקו.
במקום זאת, Dr Pepper Snapple Group מחזיקה בחוזה, ומגישה מוצרים משלה כגון RC קולה, דיאט רייט, צ'ריקי רד וסאנקיסט אורנג' סודה, בנוסף לפופולריות שלה כמו המותגים ד"ר פפר, סבן אפ ו-A&W Root Beer הנמכרים בדרך כלל לצד מוצרי קוקה קולה או פפסי במקומות אחרים.
עם פתיחת הזירה, אצטדיון אקרישור מכר מוצרי קוקה קולה ופי.אן.סי פארק מכר מוצרי פפסי, מה שגרם לשלושת אולמות הספורט הגדולים של פיטסבורג למכור משקאות קלים שונים.
בשנת 2012, הצטרף אצטדיון אקרישור לפי.אן.סי פארק במכירת מוצרי פפסי, תוך שבירת התחייבות של 50 שנה עם קוקה-קולה, בעוד פי.אן.סי פארק עבר למוצרי קוקה-קולה בשנת 2014. בשנים האחרונות של הסיוויק ארנה, האולם נותר ללא חוזה זכויות יציקה עקב הריסתו הקרובה.
בתקופה זו, שמרה קוקה-קולה על זכויות המזיגה במזרקות ומוצרי סבן אפ\ד"ר פפר נמכרו אך ורק בבקבוקים.
זו אחת הפעמים הבודדות שבהן מקום גדול כל כך מכר מוצרים מחברות משקאות קלים מתחרות.
בעלי הקבוצה מריו למיה והקפטן סידני קרוסבי פתחו רשמית את זירת הקרח החדשה ב-27 ביולי 2010, באותו יום שבמסיבת העיתונאים הרשמית הוכרז על וינטר קלאסיק 2011 באצטדיון אקרישור.
השניים החליקו במשך כחמש דקות לפני שהצטרפו על הקרח קבוצה של אוהדי הוקי צעירים, כולם לובשים חולצות עם המספר 66 של למיה או המספר 87 של קרוסבי.
הפינגווינס פתחו את הזירה עם משחק טרום עונה ב-22 בספטמבר 2010, עם ניצחון 5:1 על היריבה דטרויט רד וינגס.
חלוץ הפינגווינס מייק קומרי כבש את השער הראשון בזירה החדשה, 81 שניות לסיום המשחק.
הקבוצה גם הוסיפה משחק קדם עונה ביתי שלישי ללוח הזמנים.
נשיא הקבוצה דייוויד מורהאוס אמר, "התחושה שלנו היא שיותר אוהדים ירצו את ההזדמנות לראות ולחוות את מרכז קונסול אנרג'י, אז חשבנו שיהיה זה הגיוני להוסיף את משחק הבית השלישי של קדם העונה".
הפינגווינס פתחו את הבניין באופן רשמי ב-7 באוקטובר 2010, מול יריבתם; קבוצת דרבי המדינה פילדלפיה פליירס, עם הפסד 3:2. את השער הראשון הבקיע חלוץ הפליירס דניאל ברייר ב-2:51 דקות לשליש השני, בפאוורפליי.
השער הראשון של הפינגווינס הובקע על ידי החלוץ טיילר קנדי, 44 שניות לסיום השליש השלישי.
כוכבי המשחק היו קנדי, קלוד ז'ירו ושוער הפליירס סרגיי בוברובסקי, שעשה 29 מתוך 31 הצלות בהופעת הבכורה שלו ב-NHL.
הפינגווינס הרוויחו את הניצחון הראשון שלהם בזירה ב-15 באוקטובר 2010, מול ניו יורק איילנדרס, בשער הארכה של המגן אלכס גוליגוסקי.
היה זה גם משחק ההארכה הראשון בזירה החדשה.
השוער ברנט ג'ונסון זיכה את הפינגווינס בניצחון, עם 22 הצלות.
משחק הפלייאוף הראשון בפי.פי.ג'י פיינטס ארנה היה נגד טמפה ביי לייטנינג ב-13 באפריל 2011. שער הפלייאוף הראשון בבניין הובקע על ידי אלכסיי קובלב.
הפינגווינס ניצחו במשחק 3:0, בעוד למרק-אנדרה פלרי היו 32 הצלות.
לאחר מכן הפסידו הפינגווינס בשאר המשחקים בסדרה.
באולם התקיים גמר גביע סטנלי 2016, שאז ניצחו הפינגווינס את סן חוזה שארקס בשישה משחקים וזכו בגביע הרביעי בתולדות הקבוצה.
למרות שהפינגווינס זכו בגביע ב-SAP סנטר (הבית של השארקס), באולם התקיימה מסיבת צפייה והתברר שהיה זה המשחק המכריע של הסדרה.
עלות הצפייה 10 דולר עבור כניסה, כאשר כל ההכנסות הועברו לקרן פיטסבורג פינגווינס.
חנות הקבוצה הייתה פתוחה וצופר השער נדלק לאחר כל שער של הפינגווינס בדיוק כמו במשחקי הבית.
הזירה אירחה מסיבת צפייה דומה בשנה שלאחר מכן במשחק השישי, בעוד הפינגווינס שיחקו מול נאשוויל פרדטורס בברידג'סטון ארנה.
האירוע חזר על עצמו - התברר שהמשחק שהוקרן היה המשחק המכריע בסדרה והקבוצה זכתה בפעם החמישית בגביע.
פי השאול (Hellmouth) הוא דימוי חזותי של הפתח לשאול בצורת פה פעור של מפלצת אימתנית.
הדימוי הופיע לראשונה במאה התשיעית באנגליה, התפשט ברחבי אירופה בימי הביניים והיה נפוץ מאוד בכתבי יד, ובציורי קיר, ויטראז'ים ותבליטים בכנסיות.
בימי הביניים המאוחרים פי השאול היה חלק מאביזרי הבימה בהצגות דתיות ובמחזות מוסר.
תיאורי השאול נועדו להפחיד את המאמינים כדי שלא יחטאו או כדי שיחזרו בתשובה.
הפה הפעור כל הזמן ממחיש שהשאול מוכן תמיד לקבל חוטאים חדשים אך אין דרך להיחלץ ממנו.
המלתעות האדירות, האש הבוערת, השדים וכלי העינויים, נועדו להמחיש את העונש הנצחי שנגזר עליהם.
דימוי פי השאול היה אמצעי איקונוגרפי חשוב לתיאור מאורעות מכתבי הקודש.
הוא מופיע בתיאורי יום הדין האחרון שיתרחש לאחר תחיית המתים שבהם נראה ישו יושב על כס המשפט ומכוון את הצדיקים לגן העדן ואת הרשעים לעונשם בשאול.
הם נופלים או מובלים, עירומים, מוכים ומושפלים על ידי שדים אל פי השאול, שנמצא בתחתית התמונה כלוע פעור הפולט להבות אש.
פי השאול מופיע גם בתיאורים חזותיים של סיפור ירידתו של ישו אל עולם המתים – השאול.
ישו נראה בהם כשהוא עומד לפני הפה הפעור של השאול ומושך מתוכו את אדם וחווה, כשבעקבותיהם באים צדיקים כמו אברהם ודוד שהגיעו לשאול לפני הופעתו של ישו.
באיקונוגרפיה הנוצרית בימי הביניים השאול הוא מקום - הוא עולם המתים, הממוקם מתחת לעולם החיים.
אך השאול הוא גם יצור חי, מפלצת.
מקורותיו של דימוי פי השאול נמצאים גם בכתבי הקודש וגם במיתולוגיה הנורדית.
במקרא השאול הוא עולם המתים והוא נמצא מתחת לארץ.
אך השאול עשויה גם להיפתח, כמו בסיפור על קורח ועדתו.
כך גם במספר מקומות במקרא בהם השאול מתוארת כישות בולענית ורצחנית בעלת פה אדיר, שמנסה לבלוע את החיים
חוקרים מצאו קשר בין דימוי השאול כמפלצת טורפת ובין מיתולוגיות קדומות.
במיתולוגיה האוגריתית האל מות מתואר כמי שגרונו משתוקק לנפשות של בני אדם, והוא לא יכול לבוא על סיפוקו ולהשביע את רעבונו.
התפוצה הרחבה של דימוי השאול כמפלצת טורפת מקורה בפחד האנושי הקדום מחיות טורפות.
פי השאול מדומה לפה פעור של חיה שאין מנוס ממנה.
היא מבתרת את הטרף בשיניים חדות, בולעת אותו וסוגרת עליו את לסתותיה האדירות.
דימוי פי השאול מופיע תמיד כפה פעור בראש ובין החוקרים יש השערות שונות באשר לזהות החיה או המפלצת שמייצג הראש.
מאחר שהדימוי הופיע לראשונה באנגליה בתקופה האנגלו סקסונית, שבה האמונה במיתולוגיה הגרמאנית-הנורדית הייתה עדיין מושרשת, מוצאים חוקרים קשר בין הדימוי לבין ישויות מהמיתולוגיה הנורדית.
חוקרים טוענים שצורת פי השאול הושפעה מדמות פנריר, הזאב המפלצתי מהמיתולוגיה הנורדית.
פנריר, הוא בנם של האל לוקי והענקית אנגרבודה.
גודלו הרב איים על האלים והם ניסו לכבול אותו.
במאבק איתם נשך פנריר את ידו של טיר, אשר נותר מאז עם יד אחת בלבד.
בזמן הראגנארוק פנריר אמור להשתחרר מכבליו, לטרוף את האל אודין, ואז וידאר, בנו של אודין, ינקום את מות אביו ויהרוג אותו.
דימוי הפה הפעור של פנריר מופיע על הGosforth Cross, ובו נראה וידאר מונע מפנריר לסגור את מלתעותיו.
ישות אחרת שאולי השפיעה על דימוי פי השאול כמפלצת טורפת הוא הדרקוון "נידהוג", שעל פי המיתולוגיה הנורדית שוכן מתחת לעץ תשעת העולמות היגדראסיל, ומכרסם את שורשיו.
הוא קשור גם לעולם המתים שאליו מגיעים אלה שביצעו פשעים קשים ומתואר באדה הפואטית כמי שזולל את קורבנותיו ושותה את דמם.
Schmidt טוען שדימוי פי השאול הושפע מדימוי האריה, המופיע בתנ"ך כטורף-על שתמיד אורב לטרף.
בברית החדשה האריה מדומה לשטן האורב תמיד לאדם ומפתה אותו לדבר חטא.
לדעתו אפשר לזהות בבירור בויזואליה של פי השאול מאפיינים מובהקים של דמות האריה כמו הרעמה, צורת הנחיריים והאזניים.
אין מחלוקת בין החוקרים על הקשר בין דימוי פי השאול ובין דמותו של הלוויתן, שמגיע במקרים מסוימים עד לזיהוי מוחלט.
פי השאול והמפלצת הימית המתוארת במקרא ובעיקר בספר איוב חולקים תכונות דומות: מלתעות אדירות שנועדו לשסע את הטרף, עיניים פקוחות לחפש את הטרף, ואש יוקדת בעמקי הלוע.
פי השאול והלוויתן נקשרים בנצרות עם השטן.
ברבים מהדימויים של פי השאול מופיעים השדים המענים את הנידונים כשהשטן מפקד עליהם.
יש דימויים שבהם השטן הוא פי השאול.
דימוי זה הושפע גם מספר יונה, ולפיו הלוויתן הוא דג ענק הפוער את פיו ומפתה את כל הדגים באמצעות הפצת ריח טוב.
הוא בולע אותם ונועל את לסתותיו כך שלא יוכלו לצאת, כמו השטן שמפתה את החוטאים במנעמי החטא ונועל אותם בגיהנום.
הקישור בין השטן, הלוויתן, השהות של יונה בבטן הדג והצלתו לאחר שלשה ימים והירידה של ישו אל השאול בא לידי ביטוי גם באיקונוגרפיה.
במאה ה-13 צורפו לדימויים של פי השאול אלמנטים נוספים.
פי השאול נראה בהם כחלק מטירה או ארמון, והכניסה אליו עוברת דרך שער, ייתכן שבהשפעת הדימוי של שער מלכות השמים שפטרוס מחזיק את המפתחות להם.
דימוי אחר, הקלחת הרותחת שלתוכה מושלכים הנדונים, צורף אף הוא כאחד האמצעים לעורר פחד ויראה מהעינויים המצפים בשאול.
אך במיוחד נפוץ תיאור פי השאול כחלק ממערכת דו-ראשית ותלת-ראשית ואפילו דימוי של ארבעה ראשים שהלסתות הפעורות שלהם נפגשות ויוצרות מסגרת ללוע – השאול – שבתוכו בוערת אש ושדים מענים בו את הנדונים.
החוקרים התקשו למצוא הסבר בעיקרי האמונה הנוצרית או בתכנים של הברית החדשה לשכלול זה של דימוי פי השאול.
גם הקישור לדמות של קרברוס – הכלב התלת ראשי השומר על השאול במיתולוגיה היוונית נתון במחלוקת.
Gary D.schmidt טוען כי המוטיבים שנוספו לדימוי פי השאול, בעיקר בכתבי יד מושקעים ומהודרים, נועדו לחזק את האלמנט המפלצתי המעוות של פי השאול, ובכך לחזק את השפעתו, אך במידה רבה הם נובעים גם מהדמיון העשיר ומהיצירתיות של האמנים המאיירים.
בימי הביניים המאוחרים מופיע פי השאול כחלק מהתפאורה בהצגות של מחזות על מאורעות מתוך הברית הישנה או הברית החדשה ומחיי הקדושים.
מחזות אלה הועלו על ידי גילדות של שחקנים נודדים בימי חג ובימי שוק, והוצגו, בדרך כלל, בחצר הכנסייה.
העגלות שבהן הגיעו השחקנים שימשו כבמה שעליה או לידה הוקמה התפאורה.
ציור של פי השאול, שנועד לחוטאים, הוצב על קוליסה בצד אחד של הבמה כשנגדו הוצב ציור של שער, שסימל את השער לשמים שאליו יגיעו הצדיקים.
פי השאול תיפקד גם כאביזר אקטיבי והוסיף פירוטכניקה להצגה.
הקהל הופתע ונחרד כשבקעו מהלוע להבות אש ועשן שלוו בקולות רעם ופיצוצי זיקוקים.
במתקן משוכלל במיוחד הלסתות של פי השאול נפתחו ונסגרו חליפות, ואפילו פוזרו בחלל חומרים שגרמו לריחות מצחינים המייצגים את התופת שבשאול.
פי סבילי אל-מג'ד הוא ההמנון דה פקטו של סוריה מאז הפלת משטר אסד.
לאחר נפילת משטר אסד בשנת 2024, פי סבילי אל-מג'ר חווה עלייה מחודשת בפופולריות.
בינואר 2025, התאחדות הכדורגל הסורית הודיעה רשמית לפיפ"א על החלטתה ליישם סדרה של שינויים בנוגע להופעות הנבחרת הלאומית במשחקים בינלאומיים.
בין השינויים הללו היה אימוץ פי סבילי אל-מג'ד כהמנון לאומי זמני עד לקביעת החלטה קבועה בנוגע להמנון הרשמי.
המונח פיאודליזם או המשטר הפיאודלי משמש בשני מובנים שונים: במובן הרחב הוא מציין שיטה חברתית-פוליטית-דתית, שהתבססה באירופה במהלך ימי הביניים.
במובן הצר, הפיאודליזם מציין מערך של קשרי תלות וחסות אישיים בקרב אליטה השולטת במערב אירופה.
מקור המונח פיאודום – מענק קרקע שנתנו אדונים לנאמניהם (לווסאלים שלהם).
המונח "פיאודליזם" נטבע בדיעבד, בהכרזת האספה המכוננת הלאומית מ-11 באוגוסט 1789 בהכרזה כי "הרסנו לחלוטין את השיטה הפיאודלית".
המונח פיאודליזם מתייחס למערכת החברתית-כלכלית שהתפתחה במערב אירופה במאה ה-10 בשטחים שהיו תחת שלטון השושלת הקרולינגית, כלומר צרפת, גרמניה, איטליה וארצות השפלה, וכן באנגליה שהושפעה מהן ובספרד.
המונח הוחל גם על מערכות חברתיות-פוליטיות דומות במקומות אחרים, בהם מצרים העתיקה, רוסיה, הודו, ואתיופיה.
בחלק מהמקומות ההקבלה רחוקה ומאולצת ואילו בחלקם, כמו ביפן ובאתיופיה, הדמיון רב מאוד.
בקיסרות הרומית כבר היו יחסי תלות הדדית בין פטרון לבין קליינט, עם שקיעת האימפריה הרומית והחלשות השלטון המרכזי, הקימו הסנאטורים שלטון עצמאי בנחלותיהם (בעיקר בנחלות הרחוקות).
הם היו השופטים של העבדים, שופטים של האנשים החופשיים בדרגים הנמוכים, אחראים על השיטור והיו בעלי שליטה על אלו שעיבדו את אדמתם, בין אם היו אלו עבדים ובין אם היו אלו אנשים חופשיים.
במהלך המאות החמישית והשישית התמזגה האריסטוקרטיה הגאלו-רומית עם האריסטוקרטיה הפרנקית.
עקב השירות הצבאי המשותף בצבא הרומי, הייתה למשפחות האריסטוקרטיה השונות תרבות משותפת עוד קודם למיזוג ביניהן.
ב-486, אחרי קרב סואסון, כבש כלוביס הראשון את ממלכת סיאגריוס, כיבוש זה השלים את השתלטות הפרנקים על גאליה בלגיקה.
לא הייתה יותר טריטוריה גאלו-רומית עצמאית ועובדה זו הייתה זרז למיזוג בין האריסטוקרטיות השונות.
האריסטוקרטיה (הממוזגת, אבל בעיקר הגאלו-רומית) שלחה נציגים הן לשירות הציבורי והן לשירות הדתי.
כלומר היו פקידי ממשל בכירים ונושאי תפקידים במדרג הכנסייתי.
לפי מקורות בני אותה תקופה, הייתה ירידה באיכות הקרקע שנבעה מניצול יתר שלה בלי טיוב מתאים וכן מעזיבת איכרים את אדמותיהם בשל נטל המס.
חלק מהאדמות שהופסק עיבודן הפכו לשדות מרעה.
בשטחים שמצפון לאיטליה התרחש שינוי באופיים של אלו שעיבדו את הקרקעות.
במקום עבדים (שהתייקרו) באו איכרים, איכרים אלו באו במעמד של קולוני, כלומר היו קשורים לווילה מסוימת והיו חייבים במס תוצרת לבעל הווילה וכן בימי עבודה לטובת נחלותיו, בתמורה היו פטורים מעול מיסים ועבודות (אנגריה וליטורגיה).
מעמד של קולונאט עבר בירושה, וכך בן של קולונאט נאלץ גם הוא להפוך לחקלאי שמעבד את השדות המשפחתיים.
העבדים והאיכרים בני החורין היו נישאים בינם לבין עצמם ותוך דור-שניים נוצר טשטוש בין מעמד העבדים (שהשופט היחיד שלהם הוא בעל האחוזה) לבין מעמד בני החורין הזכאים להגיע למערכת המשפט של בני החורין.
עבדים שקיבלו נחלות קטנות (בתוך הווילות) עיבדו אותן בחריצות רבה יותר מאשר כשהיו עבדים והרחיבו את שטחי העיבוד ליערות שבוראו ולשטחים שלא עובדו עד אז.
בנוסף לצמיתים שחיו במנסוס בתחומי האחוזה, היו גם איכרים חופשיים (Liber homo או Potentes) שגרו בכפרים ונחלות מחוץ לאחוזות.
במהלך ימי הביניים, אחרי התפוררות האימפריה הרומית, ובהמשך לתהליך נדידת השבטים הגרמאניים והשתלטותם על חלקים גדולים ממערב אירופה, התפתחה מערכת יחסי תלות וחסות בין אנשים חזקים לבין בני-לווייתם.
להתפוררות השלטון המרכזי והצורך בביטחון אישי היו מספר סיבות, אחת החשובות בהן הייתה המלחמות בין בני השושלת המרובינגית שגרמו לכך שלא היה שלטון מרכזי שהיה יכול לקיים סדר ציבורי ולהבטיח את ביטחונם של התושבים.
הרצון בביטחון גרם לאנשים לבקש חסות אצל מי שהיה יכול לספק הגנה.
בתמורה העניק מבקש החסות שירות או מוצרים.
מבקש החסות שמר על מעמדו כאדם חופשי, אולם היה Ingenui in obsequio (אדם חופשי במערכת תלות).
השליטים הקרולינגים ניסו להבטיח את נאמנות גדולי הממלכה אליהם בעזרת הפיכתם לווסאלים שלהם והענקת פיאודה (ריבוי של פיאודום) לווסאלים; כך הפכו יחסים וסאליים למרכיב מרכזי בשיטה הפוליטית במערב אירופה והטביעו עליה את חותמם.
אחת הסיבות להיווצרות דגם זה של שלטון, ונכונות השליטים לוותר על חלק מכוחם לטובת הווסאלים היה הבידוד היחסי של חלקים שונים של הממלכה.
בידוד שנבע מכך שאירופה של אותה תקופה הייתה מיוערת ביערות-עד שהקשו על התחבורה, התקשורת והשליטה המרכזית.
הווסאל ששלט על נחלה קטנה, שלט על שטח בר-שליטה ובעל דרכים פנימיות.
את נאמנותו נתן למלך מרוחק שלעיתים היה צריך לנסוע ימים ארוכים על מנת להגיע לחצרו.
קרל הגדול כבש מרחבים גדולים, מטיפי הנצרות הגיעו לשטחים אלו והפיצו את הנצרות אבל לא היו בשטחים החדשים תשתיות שלטוניות, לא מנגנון גביית מיסים ולא הייתה תקשורת סבירה בינם לבין אאכן, מושב המלך.
לכן החליט קרל לתת כבנפיקיום לאריסטוקרטיה הגבוהה ולאצילים נאמנים חלקות מתוך ממלכתו וזאת תמורת הבטחת נאמנות.
קרל העניק לאציליו "הונור" (מלטינית: Honoris) במשמעותו המקורית – משרה גבוהה, משרה שצמודה אליה נחלת אדמה שעליה יוכל האציל להפעיל את סמכותו.
נכסי דלא-ניידי שהיו צמודים למשרה נקראו רס-דה-קומיטטו (Res de comitatu) או בקיצור קומיטטוס (Comitatus) או מיניסטריום (Ministerium).
בהדרגה התחזקו הווסאלים לעומת האדונים שנזקקו לעזרתם.
קשה היה לקחת פיאודום מידי וסאל שהפר את חובותיו, הן משום שהפיאודום הזה לא היה פיסת רכוש נייד אלא לרוב אחוזה אגררית, והן משום שהווסאלים חיזקו זה את זה נגד תביעות אדוניהם.
הם הלכו והמעיטו את חובות השירות הצבאי שהוטלו עליהם למספר ימי שירות מוגבל בשנה, ואילצו את האדונים ברוב אזורי אירופה להתחייב להפקיד בידי היורש את הפיאודום שהוענק לאביו; כך הונהגה ירושה בפועל של הפיאודה.
היסוד הרכושי והחומרי במערכת היחסים הפיאודו-וסאלית הלך והתחזק על חשבון הזיקה האישית שבין אדון לאדם הנאמן לו.
אנשים הפכו לווסאלים של אחרים כדי לקבל פיאודה, ולרבים מן הווסאלים היו אדונים רבים.
במקום פירמידה מסודרת של יחסי נאמנות אישיים התפתח סבך של יחסי נאמנות סותרים שהלכו ונחלשו.
היו וסאלים שהיו חזקים מאדוניהם, וגם בכירים שהפכו פורמלית לווסאלים של פחותים מהם כדי לקבל פיאודה.
השאלה באיזו מידה שימשה המערכת הפיאודו-וסאלית לביסוס שלטון מרכזי וייצובו ובאילו דרכים החלישה אותו נתונה במחלוקת במחקר.
בהדרגה עברו יחסי החסות והתלות שבין אדונים ווסאלים גיבוש וקיבלו לבוש משפטי.
בסכסוכים שבין אדונים לווסאלים שלהם אמורים היו אדונים לקבל הכרעות בצוותא עם הווסאלים שלהם, שנחשבו לשווים אליהם מבחינת הסטטוס שלהם.
מתוך הכרעות אלה ניסחו משפטנים למן המאה השתים-עשרה את המשפט הפיאודלי.
הטקסים, הסמלים והמשפט הפיאודלי שרדו והאריכו ימים גם כאשר נדחקה השיטה הפיאודו-וסאלית ממעמדה המרכזי נוכח עלייתם של צבאות שכירים, משק כספים עירוני ומדינות ריכוזיות יותר.
ככינוי לשיטה חברתית שלמה, מציין הפיאודליזם סוג אחד של חברת איכרים (חברה שרוב חבריה הם איכרים, אך אלה כפופים בדרכים שונות לאליטה מצומצמת החיה מפרי עמלם), שהתפתח באירופה במהלך המאות הראשונות לספירה.
רוב החברות האגרריות בעולם היו חברות איכרים.
איכרי אירופה היו ברובם המכריע אריסים, שחיו באחוזות, וחלקם היו נתונים לשעבוד מחמיר יותר ונחשבו לצמיתים.
פיאודליזם במובן המצומצם מציין את מערכת יחסי החסות הייחודית, שהתפתחה בקרב האליטה המערב-אירופית, אשר הפכה במהלך ימי הביניים בהדרגה לאצולה יציבה ומובחנת; כדי למנוע בלבול עם פיאודליזם ככינוי לשיטה חברתית שלמה, משתמשים היסטוריונים במונח מערכת היחסים הפיאודו-וסאלית.
יחסי האדון והווסאל היו סוג של יחסי פטרון-קליינט אישיים, המבוססים על הדדיות: כוחו של האדון היה מותנה בנאמנותם ובתמיכתם של הווסאלים שלו, ואילו מעמדם של הווסאלים היה כרוך במידה רבה בעוצמתו של אדונם.
פוליטיקה של רגשות בתקופה הפיאודלית
להבעת רגשות הייתה חשיבות רבה בפוליטיקה של
תקשורת בחיים הציבוריים בימי הביניים הייתה גדושה במעשים
אנשים השתמשו בסימנים וסמלים על פי חוקים נוקשים,
בדרכים רבות, על מנת להביע את מעמדם, דרגתם ויחסם אחד כלפי השני.
לפעולות אלה, שנראו לעיתים כטקסים או אף הופעות של ממש היו מטרה של שידור מסר ברור.
הופגנה בארוחות משותפות, עוינות באמצעות קללות ואף השלכת טינופת.
את נכונותו לצאת למלחמה באמצעות זעם, או את רכותו באמצעות דמעות בכי.
גינונים רבים מתקופה זו עשויים להיראות כרגשנות יתר, אך שירתו מטרה חשובה, כאמור, של העברת מסרים ברורים בין בעלי התפקידים והדרגות הקשורים אחד לשני.
כך למשל, קורבן מתאבל או כועס הזקוק לעזרה מאדונו בהשגת נקמה ייגש אליו בעצב, בבכי וביראת כבוד מתוך ניסיון לגרום לאדון
המטרות הרגשיות והפוליטיות הטמונות במחוות כאלה נועדו לעורר בשומע רחמים
כלפי הקורבן ולגרום לכעס כלפי תוקפיו.
בנוסף, הן נועדו לעורר את כבודו של האדון
ולעיתים לגרום לו בושה על מנת שיפנה את כעסו כלפי אויבי הקורבן.
על אף שאנשים בוכים לא בהכרח הרגישו צער כפי שאנו מכירים אותו היום, הצגתו של עצב נחשבה כמעשה פוליטי וכחלק מתהליך של הבעת דרישה פוליטית.
דוגמה לכך ניתן לראות בכרוניקה מאת סוגריוס
ניתן לראות כי נזירים וראשי כנסיות משליכים את
עצמם בבכי לרגליו של המלך בבקשת עזרה מפני אציל ששודד את אדמתם.
לא רק זאת, אלא הם
גם מנסים לבייש את המלך בשני אופנים; ראשית, הם מזכירים את נדיבותם של המלכים
הקודמים שנתנו אדמות אלו לכנסיות.
בכך הם רומזים שהוא פחות מן המלכים הקודמים שכן
הוא אינו מגן על אדמות אלו.
שנית, הם רומזים כי הוא אינו מבצע את תפקידו כנציג
אלוהים, כיוון שאינו מגן על האדמות השייכות לאלוהים.
המניע מאחורי הבעת הרגשות והניסיון לעורר רגש של חרפה או כעס באדם אחר, כרוך במושג הכבוד שהיה בעל חשיבות רבה בקרב אנשי התקופה.
בקרב אנשי קבוצת הכבוד, במקרה זה האצילים, הכבוד היה הבסיס לתביעות לגיטימיות במסגרת הקבוצה, והחברים בקבוצת הכבוד דאגו כל הזמן לבסס את כבודם ולשמור עליו.
כל פרט בקבוצה היה תלוי באופן שבו העריכו אותו עמיתיו.
למוניטין בעייתי הייתה משמעות פוליטית, מי שלא עמד על זכויותיו עלול היה למצוא את עצמו מחוץ למשחק, כלומר מחוץ לקבוצת הכבוד והמשחק הפוליטי.
מכיוון שחרפה שהומטה על הווסאל עשויה הייתה לדבוק גם באדונו, העדיף הווסאל להדגיש את החרפה הכרוכה בהימנעות מהתגייסות של האדון על פני פנייה לחסדיו.
לכן כאמור, הניסיון לעורר כעס או בושה באדון.
כך למשל, פנה הנרי השני מלך אנגליה לאציליו, על פי הכרוניקה של ג'ורדן פנטום, בניסיון לגייס אותם נגד בנו:
ניתן לראות כי לשימוש ברגשות ולפנייה אל הרגש היו חשיבות רבה בפוליטיקה של התקופה הפיאודלית.
הפנייה הייתה בעיקרה מתוך ניסיון לעורר רגשות של כבוד וחרפה אצל שומעיה, ולגרום לפעולה.
זאת בשל החשיבות הגדולה שנתנו בני התקופה לכבוד, ובשל הרצון להימנע מהחרפה שעלולה להיות מוטלת עליהם.
יחסים פיאודו-וסאליים מבוססים על חובות הדדיות, מתנות ומענקים.
הווסאל התחייב להיות נאמן לאדונו, לא להתייצב נגדו, להגיש לו עזרה (צבאית למשל) ועצה (להשתתף בקבלת החלטות ולסייע לו בשיפוט).
בנוסף לכך ציפו מווסאלים להגיש לאדוניהם מתנות וסיוע מיוחד בשעת הצורך (פדיון משבי, חיתון הבת וכן הלאה).
כוחו הפוליטי של אדון התבסס על יכולתו לגייס סיוע צבאי ופוליטי מן הווסאלים שלו הסמוכים לשולחן אדוניהם שהחזיקו אותם בחצרם.
שיטה זו נדחקה לטובת הפקדת מתנה בידיו של הווסאל, לרוב נחלה קרקעית המניבה הכנסות או משרה שלה צמודות הכנסות כאלה.
מענק מותנה זה נקרא בשם פיאודום.
הפיאודום לא היה רכושו של הווסאל אלא מענק, שאותו 'החזיק' מטעמו של האדון, כל עוד מילא את חובותיו כלפיו; כמענק אישי היה צריך גם לחזור לרשות האדון עם מותו של הווסאל או כאשר זה הפר את חובותיו כלפי האדון.
אדם הפך לווסאל של אדם אחר במהלך טקס ההומגיום (או הומאז' בלטינית: Homagium), שבמהלכו כרע הווסאל ברך בפני אדונו, הניח את ידיו בין ידי אדונו ונשבע לו את שבועת האמונים; בצד מרכיב זה של כפיפות הודגשה גם הקרבה שבין האדון לווסאל בחתימת הטקס בנשיקה.
בנפרד מטקס זה נערך טקס נוסף, האינווסטיטורה (Investitura) שבו הפקיד האדון מענק משמעותי בידיו של הווסאל.
המעניק נתן לרוב בידי המקבל חפץ כלשהו (רגב אדמה, שטר, חרב), שסימל את הנכסים המופקדים בידיו.
על פי רוב העניקו אדונים כפיאודום לווסאלים שלהם נחלות מניבות הכנסות, אחוזות המאוכלסות באיכרים אריסים.
מכאן הקשר בין מערכת היחסים שבין אדונים ווסאלים במסגרת האליטה לבין מערכת היחסים שבין כלל האדונים לבין האיכרים (המערכת הסניוריאלית או המנוריאלית).
האחוזה תפקדה כמערכת כלכלית עצמאית בכך שהיא ייצרה לעצמה את רוב צרכיה.
כמו כן, נוצרה באחוזה מערכת חברתית מסודרת וברורה שלכל אחד יש בה זכויות וחובות מוגדרים.
הכנסייה נתנה חסות לאיכרים שיעבדו את האדמות והקרקע שלה.
מאמינים רבים מסרו לכנסיות ולמנזרים אדמה וקרקעות בתמורה לגאולת נשמותיהם, כך הרחיבה הכנסייה את שטחה והשיגה קרקעות ועושר רב.
לאט לאט השתלבה הכנסייה במערכת הפאודלית.
אנשי הכנסייה הפכו לוואסאלים ואפילו לסניורים, והיו לה צמיתים שעיבדו את אדמותיה בתמורה לחסות.
האחוזה הפאודלית פעלה כיחידה עצמאית שסיפקה לעצמה את רוב צרכיה.
בטירה חיו האדון ובני משפחתו עם האבירים.
נלקחו בגיל צעיר לגור ולהתחנך בטירה של האדון.
הם טיפלו בסוסים, בכלי הציד ובכלי הנשק.
במלחמות שימשו כנושאי כליו של האדון.
האדון היה יוצא עם האבירים לצוד.
האבירים נהגו לערוך משחקים ותחרויות בהם ניסו להפיל זה את זה.
הצמיתים היו משועבדים לאדון לנצח.
הצמיתים קיבלו מהאדון קרקע לעבד.
הצמיתים שילמו מס לאדון מחלק ניכר מיבוליהם.
באביב ובקיץ שיפצו את הטירה.
האדון שפט אותם והם קיבלו ממנו הגנה.
פִּיאַט (נכתב גם פיא"ט או PIAT) הוא מטול חי"ר נגד טנקים (ראשי תיבות של Projector, Infantry, Anti Tank).
הפיא"ט הוא נשק נגד טנקים (נ"ט) שפותח על ידי הבריטים במלחמת העולם השנייה.
הפיא"ט שימש בשירות הצבא הבריטי בשנים 1942–1950 כנשק מחלקתי, ובין השאר בזירה האירופית (הפלישה לאיטליה, הפלישה לנורמנדי).
הפיא"ט היה הנשק העיקרי נגד טנקים של צה"ל במלחמת העצמאות.
בתחילה, עוד מלפני הקמת המדינה ועד לסוף חודש מאי 1948, יוצר בארץ על ידי "תע"ש חוץ" (תעשיית נשק של ההגנה שמחוץ לתעשייה הצבאית), בידי צוות בניהולו של המהנדס שמחה בלאס, על פי דגם בריטי (כלי בריטי שפורק ועל פי חלקיו שורטטו תוכניות הייצור).
עד לאותה עת סופקו כ-250 יחידות מוגמרות ועוד כ-750 יחידות נמצאו בתהליכי ייצור.
החל מחודש מרץ 1948 סופקו כלי נשק אלה, מתוצרת "תע"ש חוץ", לכוחות היהודים הלוחמים.
הפיאט שימש, בין השאר, בהגנת קיבוץ נגבה (שש פגיעות בטנקים שעמדו להיכנס לשערי הקיבוץ מתוך שבעה פגזים) וכן נעשה בו שימוש בכיבוש צפת.
היה זה מטול פיא"ט שפגע והשמיד את הטנק הסורי בשער קיבוץ דגניה א'.
כמו כן, החייל רון פלר זכה באות גיבור ישראל על הפעלת מטול הפיאט שהביאה לסיום ההתקפה המצרית על כרתיה (מבצע מוות לפולש):
הפיא"ט היה מעין "מרגמה" אופקית שירתה פצצות בעלות מטען חלול.
המטען החלול – HEAT (ראשי תיבות של High Explosive Anti Tank) פותח במיוחד על מנת לחדור שריון של רק"ם ובפרט טנקים.
מטול הפיא"ט הוא גרסה מוקטנת של מרגמה שפיתחו הבריטים בשם Black Bombard.
מטול הפיא"ט שקל ללא הפצצה 15 ק"ג וירה את הפצצה באמצעות מנגנון המורכב מקפיץ ונוקר, בדומה למרגמה.
על המטול עצמו מותקן נוקר ארוך בשם spigot, המחובר לקפיץ שנשען על פלטת הבסיס (החלק האחורי) של המטול.
הפצצה נדחפת לאורך הקנה ואז הקפיץ דוחף את הנוקר אל תוך צינור חלול בפצצה, שם נמצא התחל (primer) הגורם לפיצוץ אבק השרפה בפצצה ושחרור גזים היורים את הפצצה.
הקפיץ ששימש לדחוף את הנוקר סופג את הרתע ומתכווץ, וכתוצאה מכך נדרך מחדש.
בפועל, לא תמיד הרתע הספיק לדריכת הקפיץ, ואז על המפעיל היה לדרוך את הנשק מחדש ידנית – פרוצדורה מסובכת ומסורבלת למדי.
למנגנון ירי זה היה יתרון גדול על מטולי נ"ט דוגמת הבזוקה והפאנצרפאוסט: היעדר גזי פליטה ורשף, וירי שקט יחסית.
דבר זה אפשר את השימוש בפיא"ט גם מתוך מבנים סגורים.
חסרונותיו הגדולים של הפיא"ט הם משקלו הרב (15 ק"ג ריק) והסרבול בביצוע הדריכה הראשונית של הנשק.
הפיא"ט ירה פצצות בעלות רש"ק חלול ששקלו כ-1.4 ק"ג כל אחת, שיכלו לחדור כ-100 מ"מ שריון פלדה בטווח 100 מטר.
לפי הנתונים הרשמיים, טווח הירי האפקטיבי המקסימלי של הפיא"ט היה 100 מטר.
בפועל, הפיא"ט שימש בטווחים קצרים בהרבה (כ-40 מטר).
כאשר הפיא"ט שימש כמרגמה והוצב בזווית ביחס לפני הקרקע, כך שירה בקשת בליסטית, הייתה הפצצה יכולה להגיע לטווח של 350 מטר.
יצרן: אימפריאל כמיקל אינדסטריז (ICI) וחברות אחרות.
צבאות שבהם שירת: צבא בריטניה, צבא קנדה, צבאות חבר העמים הבריטי, ההגנה, צבא הגנה לישראל.
מהירות לוע: 137 מטר לשנייה (450 רגל לשנייה)
טווח אפקטיבי מרבי: 100 מטר כנגד רק"מ, 320 מטר כנגד מבנים.
חדירת שריון: 102 מ"מ שריון פלדה בטווח 105 מטר
פיאט (באיטלקית: Fiat S.p.A) הוא תאגיד תעשייה, ייצור כלי רכב ושירותים פיננסיים שבסיסו בטורינו, איטליה.
שם החברה הוא ראשי תיבות באיטלקית של Fabbrica Italiana Automobili Torino ("המפעל האיטלקי למכוניות בטורינו").