tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שורה של פקטורים שונים (פיברובלסטים, כמוקינים, גורמי גדילה וכך הלאה) מנסים להביא לריפוי רקמת הריאה ושיפור תפקודה, כאשר לעיתים תהליך הריפוי הזה מתבצע באופן לקוי, בין אם כתוצאה מהפרעה אוטואימונית, מחלות נוספות או פגם גנטי מסוים.
מחלות המאופיינות ביצירה של גרנולומות כוללות הצטברות של לימפוציטים מסוג T, מקרופאגים ותאים אפיתליאולידיים.
תאים אלו יוצרים מבנה הקרוי "גרנולומה" אשר עשויה להפוך לפיברוזיס (רקמה לא מתפקדת), אם כי חולים רבים עם גרנולומות אינם מציגים בעיה תפקודית קשה של הריאות.
מחלות המאופיינות בתהליך דלקתי של הריאות ויצירת פיברוזיס נגרמות לאור פגיעה בתאי האפיתל עצמם, המביאה להתפתחות דלקת בנאדיות הריאה.
אם המחלה הופכת לכרונית, היא מתפשטת לאזורים נוספים ובסופו של דבר גורמת לפיברוזיס, כלומר הצטלקות לא הפיכה, של האינטרסטיציום (התווך).
תהליך זה גורם לבעיה תפקודית קשה של הריאות המתבטאת בחילוף הגזים התקין ובעיה בתהליך הוונטילציה בו מתפנה פחמן דו-חמצני מהריאות החוצה.
תסמינים קליניים של חולים במחלות אינטרסטיציאליות של הריאה כוללים, בין היתר קוצר נשימה, עייפות ואובדן משקל.
עם זאת, בחלק מן המחלות ניתן יהיה למצוא ממצאים המעידים על מחלה נרחבת של הריאה כפי שניתן לראות ב-CT, אולם ללא קוצר נשימה משמעותי, לפחות בשלבים ההתחלתיים של המחלה.
תסמינים נוספים, אם כי פחות נפוצים, הם: צפצופים בנשימה, כאב בחזה וגניחת דם (נדיר יחסית).
המחלה יכולה להתחיל באופן אקוטי אולם לרוב היא מסתמנת יותר כמחלה כרונית.
בצורתה האקוטית (חריפה), המחלה מתפתחת תוך ימים עד שבועות ודומה מאוד לדלקת ריאות.
בין הגורמים המביאים להתפתחות המחלה בצורה זו ניתן למצוא גורמים המובילים לתגובה אלרגנית או תגובת יתר רגישות של הריאה.
במרבית המקרים, עם זאת, המחלה מתפתחת באופן כרוני.
בבדיקה עצמה, ניתן להתרשם מנשימה מהירה, טכיפניאה (Tachypnea), לעיתים חרחורים יבשים בהאזנה לריאות, ועם התפתחות המחלה לעיתים יש מעורבות לבבית המתבטאת ביתר לחץ דם ריאתי והגדלת החדר הימני (cor pulmonale).
כיחלון והתאלות של האצבעות מתרחשת במצבים מתקדמים.
קיימות מספר בדיקות מעבדה והדמיה שיכולות לסייע בזיהוי המחלה.
עליה ב-LDH היא ממצא נפוץ בקרב החולים, אך אינה ספציפית ולכן אינה מספקת דיה.
עליה ברמות נוגדנים מסוימים יכולה לרמז על המחלה עצמה, כגון ANCA ונוגדנים אחרים.
אק"ג יעלה לרוב ממצאים נורמליים, אולם לעיתים יש סטיית ציר ימנית והגדלה של חדר ימין או עליה ימנית.
בנוסף ייתכנו ממצאים המעידים על יתר לחץ דם ריאתי ועומס המופעל על הלב הימני.
צילום חזה יכול להראות תמונה ריאתית עם דפוס רטיקולרי, נודולרי או מעורב.
אך בצילום החזה להעיד על קורלציה עם מידת המחלה מבחינה קלינית (או היסטולוגית).
זאת למעט ממצא רדיוגרפי הנקרא honeycombing, המדגים תהליך של פיברוזיס וקשור בפרוגנוזה שאינה טובה.
ביצוע CT נחשב כדרך הטובה ביותר לאיבחון מוקדם של מחלת ריאות אינטרסטיציאלית, וכן משמש לצורך נטילת ביופסיה ושלילת מחלות אחרות.
בדיקת תפקודי ריאות (ספירומטריה) היא בדיקה מהותית שכן היא מסייעת בהערכת מידת המעורבות הריאתית במחלה.
אצל מרבית החולים, המחלה מתאפיינת בצורה רסטריקטיבית, כלומר יש הגבלה ביכולת הריאה להתרחב.
ממצא זה בא לידי ביטוי בירידה בקיבולת הכללית של הריאות - מדד הנקרא total lung capacity (בראשי תיבות, TLC).
בנוסף לכך, הנפח השאריתי (residual volume) כלומר מידת הנפח הנותר בריאה לאחר הוצאת אוויר, והקיבולת השאריתית הפונקציונלית של הריאה, גם הם יורדים.
יכולת המטופלים לנשוף בכוח בשנייה הראשונה להוצאת האוויר, או ה-Forced expiratory volume in one second (בראשי תיבות, FEV1) היא נמוכה יותר, ככל הנראה לאור ירידה ב-TLC.
אולם כאשר מודדים את היחס FEV1/FVC (כלומר, היחס בין הוצאת האוויר בשנייה הראשונה לעומת הוצאת האוויר "עד הסוף") היחס הוא נורמלי ולעיתים מוגבר.
מדד זה משמש פעמים רבות לצורך השוואה אל מול מחלות חסימתיות, כגון COPD, המאופיינות ביחס FEV1/FVC שהוא נמוך.
ככל שהמחלה מתקדמת, כך נפח הריאות יורד כתוצאה מהפיברוזיס וההצטלקות של רקמת הריאה, שאינם מאפשרים את התרחבותה.
לסיכום, ספירומטריה מהווה מדד הערכה חשוב ובעל יכולת פרוגנוסטית בכל הקשור למחלות אינטרסטיציאליות מסוימות.
מדידת יכולת הדיפוזיה הריאתית - בחלק מן המחלות הללו, הדיפוזיה הריאתית יורדת.
במרבית המקרים, זה נובע מחוסר התאמה בין מידת הוונטילציה של אותה יחידת ריאה לעומת מידת הפרפוזיה (זילוח הדם) אליה.
במילים אחרות, ישנן יחידות תפקודיות של ריאה שהן מצולקות ולא מתפקדות כיחידות חילוף גזים, אולם זרימת הדם אליהן היא תקינה, מה שמוביל למצב הנקרא mismatching of ventilation and perfusion.
כתוצאה מכך, הדם הזורם ביחידות אלו דומה במהותו לדם ורידי מעורב לאור יכולת חילוף הגזים הנמוכה.
ניתן למדוד זאת באמצעות מבחן DlCO המודד את לחץ הפחמן החד-חמצני (CO) בשאיפת אוויר מול נשיפת אוויר.
מבחן זה מעריך את היכולת הדיפוזית של הריאה, וירידה בו מצביעה על ירידה ביכולת הדיפוזית של הריאה.
זאת בדומה למחלות שונות, ביניהן מחלת ריאות רסטריקטיבית.
עם זאת, מידת הירידה הנמדדת במבחן זה איננה מעידה בהכרח על מידת חומרת המחלה.
מבחן מאמץ לב-ריאה - זהו מבחן המשמש לצורך הערכת מידת הפעילות של המחלה וכן תגובה לטיפול, בעיקר אצל חולים עם פיברוזיס ריאתי אידיופתי (משמע, פיברוזיס ריאתי שמקורו אינו ידוע).
מבחן ספציפי הנקרא "הליכה ל-6 דקות" (6 min walk) משמש, נכון ל-2012, באופן גלובלי לצורך הערכה של מידת המחלה.
במבחן זה, מידת מרחק ההליכה ורמות הירידה בסטורציה של החמצן כתוצאה מהמאמץ נוטות להימצא בקורלציה עם המצב התפקודי של הריאות ומצבם הקליניים של המטופלים.
ברונכוסקופיה ובדיקת שטיפת ריאות (Bronchoalveolar Lavage, BAL) - במחלות מסוימות ניתן להשתמש ב-BAL לצורך ביצוע אבחנה מבדלת בין מחלות אינטרסטיציאליות שונות.
כך למשל, מחלת הסרקואידוזיס מאופיינת במספר רב של לימפוציטים, עם יחס של לימפוציטים מסוג CD4 שהוא גבוה יותר (פי 3.5 לפחות) מלימפוציטים מסוג CD8. במחלת ריאות אאוזינופילית, יש יותר מ-25% אאוזינופילים כפי שמתגלים בשטיפה.
מחלות כגון אזבסטוזיס ובריליוזיס מתאפיינות בממצאים הקשורים לחלקיקים אלו.
ביופסיה מהריאה מהווה את השיטה היעילה ביותר לאישוש האבחנה והערכת מידת המחלה.
את הביופסיה יש לבצע לפני שמתחילים בטיפול רפואי.
לרוב, ביופסיה נלקחת באמצעות ברונכוסקופיה ויש לקחת ביופסיות משתי הריאות.
במידת הצורך יש לקחת ביופסיה באמצעות תורקוסקופיה.
הטיפול למחלה ניתן בהתאם לגורם שהביא לה, כל עוד הוא ידוע וישנה יכולת להביא לסילוקו.
הטיפול חשוב עוד בשלב מוקדם, שכן איתור מהיר ומוקדם נחוץ מאחר שמחלה מאוחרת עם פיברוזיס אינה הפיכה.
דרכי הטיפול במחלות ריאה אינטרסטיציאליות יכולות לכלול:
היפוקסמיה (ירידה בלחץ החמצן בדם) - מטופלת על ידי מתן חמצן, כשמומלץ גם טיפול לשיקום הריאות כדרך להעלות איכות חיים.
סטרואידים מהווים את עיקר הטיפול לצורך דיכוי תהליך דלקתי (של הנאדיות - אלוואוליטיס) המתקיים במחלות אינטרסטיציאליות, אולם שיעור התגובה לטיפול זה הוא נמוך.
טיפול זה מותווה בחלק מן המחלות המאופיינות בסימפטומים וכן במחלות חריפות.
משך הטיפול והמינון האופטימלי אינו ידוע לרוב.
במרבית המקרים ניתן פרדניזון במינון שנע בין 0.5-1 מ"ג לק"ג ליום, ולאחר כחודש עד שלושה חודשים מתבצעת הערכה מחודשת של החולה.
אם מצב החולה ממשיך להתדרדר, יש לתת טיפול בנוסף על הפרדניזון (תוך הפחתת מינונו של הפרדניזון).
טיפול זה יכול לכלול מתן ציקלופוספמיד או אימוראן, ולחלופין טיפול במתוטרקסט, קולכיצין ותרופות אחרות.
במרבית המקרים, המחלה היא כרונית ולא הפיכה למרות הטיפול התרופתי, ועל כן יש לשקול השתלת ריאות כמוצא אחרון.
סוגים שונים של מחלות ריאה אינטרסטיציאליות
פיברוזיס ריאתי אידיופתי - מחלה עם שאינה מגיבה היטב לטיפול, מה שמוביל לפרוגנוזה רעה.
תסמיני המחלה הם קוצר נשימה במאמץ ושיעול יבש עם חרחורים.
ממצא ה-CT יראה אזורים מעורפלים עמומים מתחת לפלאורה עם רשת רטיקולרית ולעיתים עם ברונכיאקטזיה ומראה של "חלת דבש".
אבחנה סופית של מחלה זו, תעשה באמצעות ביופסיה (לא באמצעות ברונסקופיה אלא על יד ניתוח) כאשר הממצאים הם אזורים הטרוגניים הכוללים רקמה בריאה של הריאה לצד רקמה המאופיינת בדלקת עם ריבוי של פיברובלסטים וקולגן, בעיקר באזורים פריפריים של הריאה.
ניתן לראות תאי דלקת מסוג לימפוציטים הפולשים לתוך נאדיות הריאה.
מידת התרבות הפיברובלסטים מצביעה על מידת התקדמות המחלה.
חולים שאינם מטופלים, יסבלו משיעור תמותה גבוה, אולם מנגד אין טיפול יעיל במחלה עצמה, נכון ל-2012. חולים אלו יכולים להתדרדר מאוד כתוצאה מזיהומים, תסחיף ריאתי, או חזה אוויר "המתלבשים" על מחלת הריאות הכרונית.
אי ספיקת לב ומחלת לב איסכמית אלו שני מצבים שכיחים אצל חולים אלו (האחראים לכמעט שליש ממקרי המוות).
אם מתקיימת החרפה של המחלה, תמצא הרעה משמעותית בפרוגנוזה.
החרפה במחלה יכולה למשל לבוא לידי ביטוי בהחרפה של קוצר הנשימה, ממצאים חדשים בהדמיות והרעה בהיפוקסמיה.
זאת ללא עדות לזיהום, דלקת ריאות או ממצא אחר שיסביר החרפה זו.
אין טיפול יעיל במצב שבו המחלה מחריפה והתמותה יכולה להגיע עד כ-75% מן המקרים.
אלו אשר ישרדו החרפה אחת לרוב צפויים לאפיזודה נוספת של החרפה במחלה ולמוות כתוצאה מכך.
אי לכך, יש לשקול השתלת ריאות אצל חולים המציגים התדרדרות מהירה למרות טיפול רפואי.
פנאומוניה אינטרסטיציאלית לא ספציפית - מצב זה מאפיין קבוצת מחלות שרובן כוללות בצורה זו או אחרת מחלת אוטואימונית ברקע, המביאה לתהליך הפתולוגי עצמו.
מחלה זו אופיינית יותר אצל נשים צעירות והיא מקושרת עם הופעה של חום.
ממצאים ב-CT המדגימים מראה של "חלת דבש" אינם שכיחים במחלה זו הגם שניתן לראות ירידה בנפח של אונות הריאה התחתונה עם מראה של ground-glass אופייני.
מבחינה היסטולוגית ישנה אחידות על פני כל דגימת הביופסיה של מעורבות המחלה (כלומר, פחות הטרוגניות, בשונה מפיברוזיס ריאתי אידיופתי).
הפרוגנוזה של מחלה זו טובה יחסית לפיברוזיס ריאתי אידיופתי (פחות מ-15% תמותה לאחר 5 שנים) והטיפול התרופתי כולל לרוב מתן פרדניזון בשילוב עם אימוראן.
תסמונת האמאן-ריץ' (Acute interstitial pneumonia, או Hamman-Rich Syndrome) - מצב זה הוא נדיר וסוער ומתבטא בפגיעה ריאתית המאופיינת על ידי נזק מפושט לנאדיות הריאה.
רוב המטופלים הם מעל גיל 40, והתמונה הקלינית של המחלה דומה לתמונה של ARDS (Acute respiratory distress syndrome).
בדרך כלל, מחלה זו מופיעה בפתאומיות ואצל אנשים בריאים, כאשר ברוב המקרים יש איזשהו "פרודרום" (תחושת חולי המקדימה את התפרצות המחלה) בשבוע עד שבועיים טרם פרוץ המחלה.
חום, שיעול וקוצר נשימה אלו התסמינים הקליניים העיקריים, וב-CT ניתן להבחין באזורים סימטריים הנראים כ-ground-glass, כשביופסיה נחוצה לצורך אבחנה וזיהוי המחלה.
מרבית החולים מפתחים אי-ספיקה נשימתית וסובלים מהיפוקסמיה בינונית עד קשה.
שיעור התמותה גבוה ועומד על מעל 60%, כשרוב החולים נפטרים בתוך חצי שנה ממועד האבחנה.
הטיפול הוא בעיקר טיפול תומך כאשר לא ברור אם סטרואידים יעילים במצב זה.
המחלה מופיעה בדרך כלל בעשור החמישי או השישי לחיים ומתחילה בדומה לשפעת עם חום, שיעול, עייפות ואובדן משקל.
יש עדות להיפוקסמיה ופגם בתפקוד הריאה.
בביופסיה ניתן לראות רקמת גרעון (גרנולציה) בדרכי האוויר הקטנות ובתעלות של נאדיות האוויר, עם דלקת כרונית העוטפת את הנאדיות.
טיפול בסטרואידים מביא לשיפור קליני אצל שני שלישים מן החולים, אולם חלק מן החולים מציגים התקדמות מהירה עם תוצאות פטאליות למרות הטיפול בסטרואידים.
פנאומוניה אינטרסטיציאלית דסקוומטית (Desquamative Interstitial Pneumonia, בראשי תיבות: DIP) - מחלה נדירה המאפיינת במידה ניכרת רק מעשני סיגריות.
במחלה זו ניתן למצוא הצטברות נרחבת של מקרופאגים בתוך נאדיות הריאה, עם פיברוזיס מינימלי יחסית.
מחלה זו פורצת בעיקר בין העשור הרביעי לשישי לחיים, כשרוב החולים מתלוננים על שיעול וקוצר נשימה.
יש חשיבות קלינית לאבחון מדויק של המחלה היות שהפסקת העישון מקושרת עם פרוגנוזה טובה יותר.
אין עדות לכך שסטרואידים יעילים בטיפול במחלה זו.
היסטיוציטוזיס של תאי לנגרהאנס ריאתית (Pulmonary Langerhans Cell Histiocytosis, בראשי תיבות: PLCH) - מחלה נדירה הקשורה לעישון ולרוב פוגעת בגברים צעירים יחסית (בשכבת הגיל שבין 20 ל-40).
מחלה זו יכולה להיות א-סימפטומטית (כלומר ללא סימפטומים) או לחלופין מחלה המתדרדרת במהירות.
מרבית המטופלים יתלוננו על שיעול, קוצר נשימה, ירידה במשקל, כאבים בחזה וחום.
אצל 25% מן החולים יש פנאומותורקס.
יש ירידה משמעותית ב-DlCO (מבחן המודד את לחץ הפחמן החד-חמצני בשאיפת אוויר מול נשיפת אוויר) אצל חולים אלו והממצא ההיסטולוגי המאפיין הוא נוכחות של נגעים נודולריים סקלרוטיים.
הפסקת העישון הכרחית לטיפול במחלה אולם מביאה לשיפור קליני רק אצל כשליש מן המטופלים, כשרובם מפתחים מחלה פרוגרסיבית.
מחלות סיסטמיות של רקמות חיבור המקושרות במחלות ריאה אינטרסטיציאליות - קיימות מחלות שונות של רקמות חיבור (זאבת, ראומטויד ארתריטיס, סקלרודרמה ועוד) המאופיינות גם בהיווצרות מחלת ריאות אינטרסטיציאלית.
אצל חולי סקלרודרמה, למשל, כמחצית מן החולים סובלים ממחלת ריאות אינטרסטיציאלית.
ראומטואיד ארתריטיס מקושרת בהופעה של מחלת ריאות, אולם שכיחותה גבוהה יותר בקרב גברים ובחמישית מן המקרים.
זאבת מקושרת בסיבוכים ריאתיים שונים כגון פלאוריטיס, אם כי מחלת ריאות אינטרסטיציאלית המתקדמת באופן פרוגרסיבי נמצאת בשכיחות נמוכה יותר בקרב חולים אלו.
מחלות אחרות נוספות כוללת תסמונת שרגן וכן פולמיוזיטיס ודרמטומיוזיטיס המביאות להתפתחות של מחלת ריאות אינטרסטיציאליות.
תרופות - שימוש בתרופות שונות עלול להביא למחלות ריאה אינטרסטיציאליות.
על כן חשוב לאבחן אילו תרופות עבר או הווה לוקחים המטופלים, כאשר לעיתים חולפות שנים מאז נטילת התרופה ועד להשפעה שיש לה על הריאה (כגון במקרה של נטילת אמיודארון).
לימפאנגיוליומיומטוזיס ריאתי (Pulmonary Lymphangioleiomyomatosis, בראשי תיבות LAM) - מחלה נדירה המשפיעה לרוב על נשים צעירות ויש לחשוד בה במקרים של הופעת אמפיזמה, פנאומותורקס חוזרים או תפליט פלאורלי לימפטי.
מחלה זו מאופיינת בגדילה מואצת של שריר חלק באינטרסטיציום של הריאות עם יצירה של ציסטות.
מחלה זו עלולה להחמיר בהריון, כשהופעת גניחת דם במחלה עלולה להוות מצד מסכן חיים.
בכ-50% מן המקרים יש פנאומותורקס ספונטני.
אין כיום תרופה למחלה, אבל בעקבות מחקרים שנעשו בארצות הברית בחולות LAM נמצא כי רפאמיצין (Sirolimus) או סרטיקן (Everolimus), תרופות שניתנות בדרך כלל למושתלים ותפקידם לדכא את המערכת החיסונית, עוצרות את המחלה אצל מרבית חולות ה-LAM ולאחרונה התרופות נמצאות בשימוש בקרב מרבית החולות בעולם.
התרופה ניתנת תוך פיקוח רופא ריאות ובדיקות דם לבדיקת הרמת בדם.
השתלת ריאה מהווה את האופציה היחידה לריפוי.
תסמונות של מחלות ריאה אינטרסטיציאליות יחד עם דימום נרחב מנאדיות הריאה (Diffuse alveolar Hemorrhage) - אלו מצבים בהם כתוצאה מפגיעה בכלי דם בריאות יש דימום לתוך חללי הנאדיות עצמן.
תסמונות אלו הן לרוב פתאומיות, ומקושרות בשיעול, חום וקוצר נשימה, כאשר לעיתים אין מנוס מהנשמה מלאכותית כבר מתחילת הטיפול.
התקפים חוזרים של דימום מובילים בסופו של דבר לפיברוזיס (הצטלקות) של הריאה.
מצבי דימום מסוג זה יכולים לנבוע ממחלות כגון ואסקוליטיס, ולעיתים יש מעורבות גם של הכליה.
הטיפול העיקרי הוא מתן סטרואידים במינון גבוה (מתילפרדניזולון) עד ל-5 ימים, ולאחר מכן טיפול אחזקה על ידי מתן סטרואידים דרך הפה.
תסמונת גודפסטר (Goodpasture's Syndrome) היא תסמונת המאופיינת בדימום ריאתי וגלומרולונפריטיס כלייתי, כאשר ניתן למצוא נוגדנים כנגד ממברנת הבסיס של הגלומרולוס ונאדיות הריאה.
טיפול במצב זה הוא פלזמפרזיס.
מחלות מולדות - מחלות מולדות הקשורות בהתפתחות של מחלות ריאה אינטרסטיציאליות כוללות מחלות אגירה (נימן פיק, מחלת גושה ומחלות אגירה ליזוזומליות).
מחלות נוספות יכולות להיות טוברוס סקלרוזיס ונוירופיברומטוזיס, כשגם תסמונת הרמנסקי פודלק (Hermansky-Pudlak syndrome) המקושרת עם קוליטיס גרלונומטוטי יכולה להשפיע.
מחלות ריאה אינטרסטיציאליות המקושרות עם הופעה של גרנולומות - מחלות אלו כוללות מחלות תעסוקתיות שונות (סיליקוזיס למשל) וכן סרקואידוזיס.
בנוסף, ייתכנו מחלות ווסקוליטיות שונות המביאות ליצירת גרנולומות כוגן, מחלת וגנר, תסמונת צ'רג שטראוס ועוד.
מחליקי הקרח הוא בלט במערכה אחת שיצר הכוריאוגרף פרדריק אשטון ללחנו של המלחין היהודי ג'אקומו מאיירבר.
הופעת הבכורה הועלתה על ידי הבלט המלכותי בתיאטרון Sadler's Wells בלונדון, ב-16 בפברואר 1937. על הבלט נכתב שהוא "פרדיגמה אופיינית לבלט של אשטון – בנוי באופן מושלם במבנה מורכב ותוסס מתחת לפני השטח".
הבלט מתאר מסיבת החלקה ויקטוריאנית המתרחשת על אגם קפוא בערב חורפי.
קשתות רשת צבועות לבן מפרידות בין האגם הקפוא ובין עצי היער המושלג מאחור.
פנסים סיניים משרים אור עמום על כיסוי הבמה הלבן המדמה קרח, ומצלילים את עצי היער על רקע שמי הלילה זרועי הכוכבים.
המחליקים הראשונים להופיע הם ארבעה זוגות רקדנים לבושים חליפות חומות תואמות, ומלווים מיד אחר כך בחברים שונים: שתי נערות בלבוש ומצנפת כחולים, שתיים נוספות בלבוש ומצנפת אדומים, זוג לבוש לבן ונער בודד בכחול.
חבורה צעירה ושמחה זו רוקדת יחד בווריאציות שונות – ביניהן פה דה דה רומנטי של הזוג בלבן ופה דה טרואה של הנער בכחול עם זוג בנות – החבורה מחליקה, עגה במעגלים וקופצת עד ששלג לפתע מתחיל לרדת, מותיר את הנער בכחול לבדו, סובב סחור סחור כסביבון במרכז האגם הקפוא.
"מחליקי הקרח", שמכיל חמישה עשר רקדנים בלבד, הוא בלט בידורי יותר מאשר עלילתי.
חלקי הריקוד השונים רצופים מתחילה ועד סוף, ללא התפתחות עלילתית.
בהופעת הבכורה, הזוג בלבן היו הרקדנים הראשיים מרגוט פונטיין ורוברט הלפמן.
הנערות בכחול היו מרי הונר ואליזבת מילר; הנערות באדום היו ג'ון בריי ופמלה מאי ואת הנער בכחול גילם הרולד טורנר – הסולן הווירטואוזי של החבורה.
הזוגות בחום היו הרקדניות גווינת' מת'יוז, ג'וי ניוטון, פגי מילוז ווונדה הורסבורג, שלוו על ידי הרקדנים ריצ'רד אליס, ליזלי אדווארדס, מייקל סומז ופאול ריימונד.
למרות הופעתם של פונטיין והלפמן כ"זוג בלבן" בפה דה דה הרומנטי, הכוכב הראשי של הבלט היה טורנר שגילם את "הנער בכחול".
מטרתו העיקרית של אשטון כשיצר את "מחליקי הקרח" הייתה ליצור יצירה נוצצת שתגבר על הפופולריות לה זכו היצירות של Colonel de Basil's Ballets Russes שהוצגו בלונדון בסוף הקיץ באותו זמן.
בהקשר לטורניר, אשטון זכה לרקדן יוצא מן הכלל והשתמש ביתרון הרמה הטכנית הגבוהה שלו.
הנער בכחול היא דמות קשה לגילום באופן יוצא דופן, ותפקיד הנערות בכחול קשה כמעט כמוהו.
בנוסף, תפקיד הנערים בחום על פי הכוריאוגרפיה, בדרך כלל יגולם על ידי סולנים ולא על ידי רקדני הקור דה בלט שכן ביצוע הריקודים שלהם כרוך בקפיצות וסיבולת ברמה ניכרת.
בשנת 2011 בחידוש היצירה שהופקה על ידי הבלט המלכותי בלונדון, הרקדן האוסטרלי סטיבן מקריי גילם את "הנער בכחול" ואת "הזוג בלבן" גילמו שרה לם ורופרט פנפאד'ר.
הבלט שאורכו כ-25 דקות, רצוף ריקודים שונים:
entrée ופה דה וויט (זוגות חומים)
pas de patineurs (זוגות חומים והנערות בכחול)
פה דה דה (הזוג בלבן)
פה דה טרואה (הנער בכחול והנערות בכחול)
פה דה דה לרקדניות (הנערות באדום)
פה דה סיז (נערים חומים ונערות באדום)
פה דה דה לרקדניות (הנערות בכחול)
מחליקים עם כוכבים היא תוכנית אירוח ישראלית לילדים משנת 2018, אשר הונחתה על ידי היוטיוברית מעיין רובין ובוימה על ידי רועי שלם.
התוכנית צולמה בהיכל הקרח "Ice Peaks" בחולון במאי 2018, ועלתה לשידור בערוץ KIDZ ב-1 ביולי באותה שנה, כאשר היא הסתיימה לאחר עונה אחת הכוללת חמישה פרקים באורך שמונה דקות.
בגלל החום של הקיץ מחליטה מעיין רובין לגור בהיכל הקרח "Ice Peaks" בחולון, ובשביל שהיא לא תרגיש שם לבד היא מארחת שם בכל פרק כוכב אחר מערוץ KIDZ.
עם האורחים היא מחליקה בקרח ובו זמנית מראיינת אותם, בנוסף היא מעבירה אותם אתגר.
מספר הפרקתאריך שידורשם האורח/תהאתגר שעבר האורח/ת11 ביולי 2018נועה קירלאתגר נסו לא לשיר22 ביולי 2018ריף נאמןאתגר נסו לא לצחוק33 ביולי 2018עמית מורשתאתגר הבקבוק44 ביולי 2018דין הפנראתגר שבע שניות55 ביולי 2018ספיר בן רוביאתגר מה בקופסה
מחליקיים של כסף הוא סרט רוסי מסוגת הדרמה ההיסטורית, בבימויו של מיכאיל לוקשין ובכיכובם של פיודור פדוטוב, סופיה פריס (Sophia Priss) ואלכסיי גוסקוב.
בהשראת רומיאו ויוליה והרומן המפורסם באותו שם מאת הסופרת ההולנדית מרי מייפס דודג'.
הסיפור מתרחש בסנקט פטרבורג החורפית, האימפריה הרוסית בשנת 1899, בשלהי סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, בין נהרות מכוסים קרח ובתעלות בירת רוסיה נערכות פעילויות חגיגיות.
מאטוויי הוא בחור צעיר, שליח אופה ובן למדליק פנסים, המחזיק ברשותו מחליקיים מכסף הפוגש את אליסה, נערה מורדת אריסטוקרטית ואינטלקטואלית ממשפחת אצילים מבני המעמד הגבוה, הנמשכת לעולם המדע.
השניים יסייעו זה לזה להגשים את חלומותיהם.
הקרנת הבכורה של הסרט תוכננה תחילה ל־13 בפברואר 2020 אך בהמשך הסרט נבחר לסרט הפתיחה של פסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה ואירוע הקרנת הבכורה של הסרט נערכה ב-4 בדצמבר 2020, לאחר שנדחה בעקבות התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה.
הסרט הכניס למעלה ממאה מיליון רובל בסוף השבוע הראשון להקרנתו ובסך הכל הכניס 489,796,403 מיליון רובל בבתי הקולנוע שבהם הוקרן, חרף מגפת הקורונה ברוסיה.
הסרט היה מועמד לקטגוריית הסרט הטוב ביותר לשנת 2020 בטקס פרס התאחדות מפיקי הקולנוע והטלוויזיה והוא מועמד ל־12 קטגוריות שונות בטקס פרסי נשר הזהב הרוסי ה-20, כולל הסרט הטוב ביותר, הבמאי, תסריט, תפקיד המשנה הנשי ותפקיד המשנה הגברי.
הסרט מתרחש בסוף שנת 1899 בסנקט פטרבורג, שם נפגשים אנשים שונים לחלוטין, לכאורה, שאינם קשורים: בנו של מדליק פנסים רגיל, מאטוויי, בעל מחליקיים בציפוי כסף, ובתו של אציל מכובד בשם אליסה, החובבת את עולם המדע.
מאטוויי מאבד את עבודתו כשליח בחנות ממתקים ויוצר קשר עם חבורת כייסים שאוהבים את רעיונות המרקסיזם לגבי רכוש.
קצין מחלקת האוכרנה, הנסיך ארקדי טרובצקוי, נלחם בפשע בסנקט פטרבורג ורוצה להתחתן עם אליסה.
האינטרסים של כל הגיבורים מצטלבים ללא הפסקה, כאשר טרובצקוי משתוקק להתחתן עם אליסה מתוך אינטרס אישי, מכיוון שזה עשוי להוביל לקידומו המקצועי.
אלא שלבה של הנערה שייך למאטוויי, שנאלץ לעבוד בעבודות לא ישרות כדי להציל את אביו החולה קשה.
בהתעקשותו של אביה, אליסה נאלצת להתארס לטרובצקוי, אך בכל רגע היא מוכנה לברוח לפריז עם מאטוויי.
צילומי הסרט נערכו מסוף ינואר עד מאי 2019 וכללו מיקומים בסנקט פטרבורג (בארמונות הדוכסים הגדולים, בטירת מיכאילובסקי, וכן בנהרות קפואים ובתעלות העיר) ובמחוז לנינגרד (בקרונשטאדט, גטצ'ינה, וסבולוז'סק).
בין האתרים הבולטים היו גם מבצר פטרופבלובסקיה, תחנת הרכבת ויטבסק, המוזיאון לאמנויות יישומיות של העיר סנקט פטרבורג, ארמון גטצ'ינה הגדול, כאשר סצנות הפנים צולמו בארמון יוסופוב, ארמון השיש ובבית המדענים ששימש כארמונו של הדוכס הגדול ולדימיר אלכסנדרוביץ'.
חלק מהסצנות צולמו על מימיו הקפואים של נהר נייבה על הקרח הטבעי בתעלות פונטנקה, מויקה וקריוקוב.
כל הסצנות בביתן זה צולמו על רקע מסך כחול עבור אולפני האפקטים CGF, כאשר האחראי הראשי על האפקטים, אלכסנדר גורוחוב, הדביק את הסצנות שבעבודת פוסט פרודקשן לסנקט פטרבורג האמיתית.
סצנות ההחלקה של מאטוויי נוצרו על ידי האומן והמקשט הבלארוסי אולג סדלובסקי.
מחלות טרופיות מוזנחות (NTDs) הן קבוצה מגוונת של זיהומים של מחלות טרופיות הנפוצים באוכלוסיות בעלות הכנסה נמוכה באזורים מתפתחים באפריקה, אסיה ואמריקה.
הן נגרמות על ידי מגוון פתוגנים, כגון נגיפים, חיידקים, פרוטוזואה ותולעים טפיליות מחלות אלו בניגוד לשלוש המחלות הזיהומיות הגדולות- HIV-איידס, שחפת וקדחת הזוכות למימון לטיפול ולמחקר רב יותר.
באפריקה שמדרום לסהרה השפעתן של מחלות אלו דומה להשפעתן של מלריה ושחפת.
זיהום ממספר מחלות טרופיות מוזנחות עלול לגרום לכך ש-HIV / איידס ושחפת יהיו קטלניים יותר.
ב- 30 בינואר 2012 ארגונים לא ממשלתיים, קרנות נדבנות, חברות תרופות ומדינות בהן נפוצות המחלות חתמו על הצהרת לונדון למחלות טרופיות מוזנחות .
הן התחייבו לשלוט, לחסל או למגר 10 מחלות עד שנת 2020 ולשפר את חייהם של יותר ממיליארד בני אדם.
הם הסכימו לספק תרופות יעילות לחלוקה המונית למיגור אלפנטיאזיס טרופית וטרכומה ולהגיע לשליטה על תולעים המועברות על ידי אדמה, בילהרציה ועיוורון הנהרות.
בשנת 2014 הכריז ארגון הבריאות העולמי 17 מחלות טרופיות מוזנחות שיש לטפל בהן בדחיפות.
מחלות אלו שכיחות ב-149 מדינות ומשפיעות על יותר מ-1.4 מיליארד אנשים, מתוכם יותר מ-500 מיליון ילדים, ופוגעות בכלכלות מתפתחות במיליארדי דולרים בשנה.
בשנת 2017 נוספו לרשימת ארגון הבריאות העולמי מחלות נוספות: כרומובלסטומיקוזיס ופטריות עמוקות אחרות, גרדת וטפילים חיצוניים - אקטופרזיטים אחרים, והטיפול בארס כתוצאה מנשיכת נחשים מחלות אלו נפוצות ב-149 מדינות, ומשפיעות על יותר מ-1.4 מיליארד אנשים (כולל יותר מ-500 מיליון ילדים) ועולים לכלכלות מתפתחות מיליארדי דולרים מדי שנה.
ועידת הבריאות העולמית ה-66 של ארגון הבריאות העולמי החליטה להגביר ולשלב מאמצים במטרה למגר מחלות טרופיות מוזנחות ולתכנן השקעות לשיפור הבריאות והרווחה של האוכלוסיות הנגועות.
הארגון פרסם מפת דרכים מקיפה לבקרה, חיסול ומיגור של 17 מחלות טרופיות מוזנחות עד 2020. 20 מחלות טרופיות מוזנחות מקבלות עדיפות על ידי ארגון הבריאות העולמי (WHO), אם כי ארגונים אחרים מגדירים מחלות מסוג NTD בצורה שונה.
חשיבותן של מחלות טרופיות מוזנחות לא הוערכה כראוי, שכן רבות מהן הן אסימפטומטיות ובעלות תקופות דגירה ארוכות.
הקשר בין מוות למחלה טרופית מוזנחת שהייתה סמויה במשך תקופה ארוכה לרוב אינו מובן.
אזורים בעלי אנדמיות גבוהה הם אזורים מבודדים לעיתים קרובות מבחינה גאוגרפית, דבר המקשה במידה ניכרת על הטיפול והמניעה.
ישנן שלוש סיבות עיקריות נוספות לכך שמחלות אלו הוזנחו: הן משפיעות בעיקר על המדינות העניות ביותר בעולם המתפתח.
בשנים האחרונות מאמצי בריאות הציבור התמקדו במידה רבה בהפחתת שכיחות נגיף ה-HIV/איידס, שחפת ומלריה והרבה יותר משאבים מועונקים לשלוש המחלות הללו בגלל שיעורי התמותה הגבוהים יותר ומודעות ציבורית גבוהה יותר.
למחלות טרופיות מוזנחות חסרה דמות תרבותית וחברתית בולטת שתתמוך במיגורן.
מחלות טרופיות מוזנחות קשורות לעיתים קרובות לסטיגמה חברתית, ההופכת את הטיפול בהן למורכב יותר.
סטיגמה משפיעה רבות על בקרת המחלות על ידי הפחתת חיפוש עזרה והיענות לטיפול.
תוכניות לבקרת מחלות החלו לשלב הפחתת סטיגמה בהיצע שלהן מאז שנות ה-80. בהודו, תוכנית לצרעת שמה דגש על המסר ש"צרעת ניתנת לריפוי, היא לא תורשתית" במטרה לעורר אופטימיות בקהילות שנפגעו קשות ממחלה זו.
המטרה הייתה להפוך את הצרעת למחלה "כמו כל מחלה אחרת", כדי להפחית את הסטיגמה.
במקביל, משאבים רפואיים עברו אופטימיזציה כדי למלא את ההבטחה שניתן לרפא את המחלה.
מאז 2008, פותח ונחקר המושג "מחלות עוני מוזנחות".
קבוצת מחלות זו, אשר חופפת למחלות טרופיות מוזנחות, מהווה איום גם על בריאות האדם במדינות מפותחות.
בארצות הברית לבדה, יש לפחות 12 מיליון בני אדם עם זיהומים טפיליים מוזנחים.
הם מהווים נטל תחלואה נסתר בקרב העניים ביותר בחברות עשירות .
במדינות מפותחות, חוסר ידע בתעשיית הבריאות וחוסר בבדיקות אבחון חד משמעיות מנציחים את ההזנחה של קבוצת מחלות זו.
ב-2014 ארגון הבריאות העולמי הגדיר 17 "מחלות טרופיות מוזנחות":
בשש מהמחלות ניתן להגיע לשליטה מלאה ואף לחסלן באמצעות ניהול מערך תרופתי רחב בשילוב עם התערבויות חינוכיות, הסברתיות והתנהגותיות והן: תולעת גינאה; פילאריאזיס לימפטית; עיוורון הנהרות; בילהרציה; , וטרכומה.
מחלות טרופיות מוזנחות ניתנות למניעה במידה משמעותית ללא חיסונים, באמצעות שיפור תנאים תברואתיים: הבטחת אספקת מים נקיים, טיפול תברואתי נכון במזון והקפדה על היגיינה.
כמו כן, ניתן למנוע את התפשטותן של המחלות הנישאות על ידי תולעים, זבובים, יתושים וחרקים אחרים על ידי ריסוס של קוטלי חרקים באזורים בהם הם מתרבים או מתאספים, ולקטול אותם לפני שהם הופכים לנשאי הטפיל.
העלאת המודעות והנגשת ידע לאוכלוסייה הנמצאת בסיכון ולמטיילים באזורים המועדים להדבקה: ייבוש מים עומדים בהם יתושים מתרבים, לינה תחת כילות או רשתות להגנה מפני זבובים, ביגוד מתאים, שימוש בדוחה חרקים.
מערכת החינוך באזוריים כפריים יכולה למלא תפקיד מרכזי להגברת המודעות על ידי פנייה לקבוצות פגיעות, לילדים ואימהות.
בתי הספר הם מרחב ציבורי בו ניתן להגביר את המודעות הקהילתית למניעה ובקרה של מחלות טרופיות מוזנחות, המאפשרות להגביר את המודעות לנכויות שהן תוצאה של מחלות השונות ולהפחית את הסטיגמה הנלווית אליהן.
מומחיות למחלות זיהומיות (מוכרת באנגלית כ־infectology), היא התמחות רפואית, להתמודדות עם אבחון, בקרה וטיפול בזיהומים.
רופא מומחה למחלות זיהומיות מתעסק במתן ייעוץ לאנשי הצוות הרפואי באבחון ובטיפול למגוון מחלות זיהומיות , במסגרת בית חולים עשוי המומחה להתעסק בעיקר במחלות הנובעות מזיהום נוזוקומי ומתן ייעוץ לצוות הרפואי בהתמודדות מולן.
רופא מומחה למחלות זיהומיות מכונה גם זיהומולוג או זִהוּמַאי.
לצורך התמחות במחלות זיהומיות בישראל, נדרשת התמחות קודמת ברפואה פנימית או ברפואת ילדים.
החל משנת 1999 ניתנת אפשרות גם למומחים ברפואת משפחה להתמחות במחלות זיהומיות.
מחלף , הוא ציור שמן על בד של הצייר האקספרסיוניסטי המופשט ההולנדי-אמריקאי וילם דה קונינג.
רוחבו כשני מטר וגובהו כ-175 סנטימטר.
הציור הושלם בשנת 1955. זה היה אחד מציורי הנוף המופשטים הראשונים של דה קונינג, והוא סימן שינוי בסגנון שלו, בהשפעתו של עמיתו האמן פרנץ קלין.
בספטמבר 2015 הציור נמכר על ידי קרן דייוויד גפן לקנת סי גריפין תמורת 300 מיליון דולר (שווה ערך לכ-326 מיליון דולר במחירי שנת 2019), המחיר הגבוה ביותר לציור, עד אותו הזמן.
השיא נשבר על ידי הציור "מושיע העולם" של לאונרדו דה וינצ'י בנובמבר 2017. הציור הושאל להצגה במכון האמנות של שיקגו.
השלמת ציור השמן שכותרתו "מחלף" התרחשה בשנת 1955, בעשור בו דה קונינג התרכז חלק ניכר משנות ה-50 המוקדמות, בעיבוד מחדש של עבודות לימוד דמויות מופשטות של הדמות הנשית שהחל בשנת 1948. אלה היו קשורים לתערוכת היחיד שלו בשנת 1953 שכונתה "ציורים על נושא האישה" שנפתחה בעיר ניו יורק באותה שנה.
חלק מהכותרות ליצירות אלה נקשרו במצבים שונים של "אישה I", "אישה III" ו"אישה", וכן "שתי נשים עומדות".
בשנת 1955, דה קונינג התרחק מהצורה האנושית, והמשיך עם העיבוד המופשט של האדריכלות והקהילות בסביבתו במרכז העיר ניו יורק.
הכותרות של כמה מציורי השמן של דה קונינג משנת 1955 הבולטים באותה תקופה היו "עיתון המשטרה", "קומפוזיציה", "חדשות גוטהאם", "מוצאי שבת" ויום "הפסחא".
במהלך שנת 1956 צייר דה קונינג "את זמן האש" בשנה לאחר סיום הציור "מחלף".
כפי שדה קונינג הצהיר בנוגע לנטייתו לתת שמות לעבודות השמן שלו בתקופה זו, "אני מרגיש יותר בבית (בעיר) במרכז העיר ניו יורק, כי הייתי מרגיש ...
אין לכך שום התייחסות חברתית.
זה רק שהרחובות כל כך שקטים לעזאזל.
כלומר אתה לא יכול למצוא כלום.
אולי זה קשור לחינוך שלי, אני לא יודע, אבל אני נמצא בעיני האדם הממוצע.
אני (לא ארצה) לעלות לאולפן שלי בקדילק." העדפותיו לבחירת שמות לציורי השמן שלו כנראה התייחסו להתייחסויות לשכונה בה התגורר באותה תקופה במרכז העיר ניו יורק, למשל "מחלף".
דה קונינג מכר את הציור זמן קצר לאחר השלמתו.
הוא נרכש תמורת 4,000 דולר על ידי האדריכל אדגר קאופמן הבן, שאביו אדגר ג'יי קאופמן היה הבעלים של חנות הכלבו של קאופמן בפיטסבורג.
מנהלי העיזבון של קאופמן מכרו את הציור, לצד יצירות אחרות מאוסף האמנות שלו, בסות'ביס בניו יורק בנובמבר 1989, שם הציור נקנה על ידי סוחר האמנות היפני שיגקי קמיאמה, הבעלים של גלריית ההרים בהר בטוקיו, תמורת 20.7 מיליון דולר, וכך קבע מחיר שיא עבור אמן חי (מאז השיא נשבר).
קמיאמה טען שהקונה המיועד נסוג מהרכישה, והוא נאלץ למכור ציורים אחרים כדי לשלם את המחיר שעליו התחייב.
היצירה נמכרה לדייוויד גפן לאחר 1990 בהפסד ניכר.
בספטמבר 2015 גפן מכר את "מחלף" תמורת 300 מיליון דולר למיליארדר קרנות הגידור קן גריפין.
גריפין שילם 500 מיליון דולר עבור שתי יצירות אמנות, והשנייה "מספר 17A" של ג'קסון פולוק, שיוחסו אליה 200 מיליון דולר.
נכון לשנת 2017 זהו המחיר השני בגובהו ששולם עבור ציור, אפילו כשלוקחים בחשבון את האינפלציה, כמעט זהה למכירת מכירת הציור "מתי תינשאי?" של פול גוגן, בפברואר 2015 תמורת קרוב ל-300 מיליון דולר, ורק על ידי "מושיע העולם" של לאונרדו דה וינצ'י, שנמכר ב -450.3 מיליון דולר בנובמבר 2017.
"מחלף", יחד עם כמה דוגמאות נוספות לציוריו של דה קונינג, נמכרו במאה ה-21 במחירי שיא כמעט.
בנובמבר 2006 מכר דייוויד גפן את ציור השמן שלו "אישה III" לסטיבן א.
כהן תמורת 137.5 מיליון דולר, מעט מתחת לשיא באותה עת של 140 מיליון דולר, שכלל אותם אנשים באותו חודש עבור "מספר 5" של ג'קסון פולוק.
חודש קודם לכן כהן כבר שילם לגפן 63.5 מיליון דולר עבור "רשות המשטרה" על ידי דה קונינג.
מחליק בטון או הליקופטר הוא כלי עבודה המשמש לרידוד והחלקה של משטחי בטון.
השימוש בהליקופטר מיועד להחלקת משטחי בטון לשימושים מגוונים ובהם: אולמות ספורט, מפעלים ורצפות ייצור, חניונים ועוד.
לאחר ביצוע היציקה ולקראת התקשות הבטון עובר ההליקופטר על המשטח המיועד להחלקה ויוצר את הגימור החלק של הבטון.
להליקופטר מנוע המופעל בבנזין או על ידי חשמל.
המנוע מסובב את כנפי ההחלקה ויוצר רעידות המסייעות בהחלקת הבטון (בדומה לפעולת ויברטור).
ידית אחיזה / מושב מפעיל
לכלי ידית אחיזה באורך המותאם לקוטר הכלי.
המפעיל אוחז בידית ומפעיל את המנוע בעזרת מתג הפעלה הממוקם בידית.
ישנם כלים המיועדים להחלקה של משטחים גדולים מאוד, בכלים אלו קיים מושב המיועד למפעיל שנוהג על הכלי באופן הדומה למכסחת דשא בעלת מושב מפעיל.
לכלי מסגרת עגולה או אליפטית שמטרתה כפולה: הגנה מפני פגיעת הכנפיים במפעיל או באלמנטים אחרים הנמצאים בסמוך למשטח ההחלקה, וכן אפשרות להניח את הכלי על משטח ההחלקה מבלי שהוא ישקע בתוך הבטון הטרי.
כנפי ההחלקה נמצאות בחלקו התחתון של הכלי והן מסתובבות במהירות ויחד עם הרעידות של המכשיר מחליקות את הבטון על ידי רידוד ושיוף של חלקה העליון של היציקה.
מחלות ניווניות עצביות עלולות לשבש את ההומאוסטזיס הרגיל של האדם ולגרום לרמות אסטרוגן חריגות.לדוגמה, מחלות ניווניות נוירו-דגנרטיביות יכולות לגרום להשפעות פיזיולוגיות שונות אצל גברים ונשים.
מחקרי אסטרוגן חשפו אינטראקציות מורכבות עם מחלות נוירו-דגנרטיביות.
בתחילה, אסטרוגן הוצע כטיפול אפשרי לסוגים מסוימים של מחלות ניווניות, אך מספר תופעות לוואי מזיקות כמו רגישות מוגברת לסרטן השד ומחלות לב האפילו על כל היתרונות הפוטנציאלים.
מנגד, טיפול תחליפי אסטרוגן הראה השפעות חיוביות על נשים לאחר גיל המעבר.
מולקולות אסטרוגן ומולקולות דמויות אסטרוגן יוצרות קבוצה גדולה של חלופות מועילות שעשויות להיות להן השפעות נרחבות על מחלות המין האנושי ועל הומאוסטזיס.
לאחר מכן, החלו מאמצים בקנה מידה גדול לסנן מולקולות שימושיות ממשפחת האסטרוגן.
יתר על כן, מדענים גילו דרכים חדשות ליצירת תרכובות דמויות אסטרוגן שיכולות למנוע תופעות לוואי רבות.
אֶסְטְרוֹגֶן (estrogen) הוא שם כולל לקבוצת הורמונים המעורבים בהתפתחות ובתפקוד מערכת הרבייה, וכן מערכות נוספות כגון מערכת השלד, המערכת הקרדיווסקולרית (מערכת כלי הדם והלב), והמערכת הנוירואנדוקרינית.
תפקודו הביולוגי מתווך על ידי קישור לשני קולטנים: אסטרוגן קולטן אלפא (ERα) ואסטרוגן קולטן בטא (ERβ).
שני הקולטנים האלה הם ספציפיים לרקמות מסוימות ויש להם השפעות שונות המסווגות לפי גנים.ירידה ברמות האסטרוגן יכולה להוביל לאוסטאופורוזיס, הפרעות קוגניטיביות, ואף יכולה להשפיע על גנים חשובים רבים הקשורים לתפקוד פיזיולוגי תקין.
ניתן לחלק אסטרוגן לארבע מחלקות:
1) אסטרוגנים מהחי הכוללים אסטרון (E1), אסטרדיול (E2) ואסטריול (E3)
קסנוסטרוגנים מכילים מספר רב של תרכובות המסונתזות או קיימות באופן טבעי.
אסטרוגנים אלו מחקים את מבנה האסטרוגן וניתן לעצב אותם כך שיספקו את הצורך בתרופות חדשות.
עשויה להיות להם השפעה משמעותית על הטיפול במחלות נוירודגנרטיביות בשל קלות הסינתזה והאופי הספציפי הממוקד שלהם.
מחלות נוירודגנרטיביות הן קטגוריה רחבה של מחלות הפוגעות בעיקר בנוירונים שבמוחנו.
מיליונים רבים של אנשים מושפעים ממחלות ניורודגנרטיביות כגון פרקינסון, אלצהיימר והנטינגטון.
הנוירונים הם אבני הבניין של מערכת העצבים שלנו, הכוללת את המוח וחוט השדרה.
הגורמים למחלות אלו יכולים להיות שונים, אך ניתן לחלק אותם לארבעה היבטים: מוטציה גנטית, קיפול חלבון שגוי, מנגנונים תוך-תאיים ומוות תאי מתוכנת.
למחלות ניווניות שונות יש סיבות שונות והן אינן נחקרו היטב עד כה.
אין תרופות ממוקדות למחלות אלו, אך נעשו כמה מאמצים לחקור אותן לעומק.
הכנס השנתי ה-10 של המכללה העולמית להגנה עצבית ונוירו-גנרציה יחד עם האיגוד הבינלאומי לנוירוסטרטולוגיה (VI) התקיים כדי לדון בנושאי שיקום עצבי, הגנה עצבית והתחדשות עצבית במחלות ניווניות קליניות שונות כמו אלצהיימר, פרקינסון, מחלת הנטינגטון, שבץ מוחי או פגיעות מוח וחוט השדרה.
המטרה העיקרית הייתה לשפר את הטיפול על ידי שימוש בתאי גזע, אספקת ננו-תרופות ותאי גזע, שימוש בתרופות מולטי-מודאליות וכן שילוב של גישות שונות.
בסופו של דבר, הם הגיעו למסקנה שניתן לשפר את ההגנה העצבית על ידי שימוש בתאי גזע ואספקת ננו-תרופות בהפרעות נוירולוגיות כרוניות.
אף על פי שהאסטרוגן ידוע בעיקר בהשפעותיו על הבשלה והתמיינות של איברי המין הראשוניים והמשניים, יותר ויותר עדויות מצביעות על כך שהשפעתו משתרעת מעבר למערכת הרבייה, ופעילותו במערכת העצבים המרכזית (CNS) עשויה להשפיע על הרגישות שלנו לירידה נוירודגנרטיבית.
הוצע שהאסטרוגן פועל כמגן עצבי בכמה רמות, וסביר להניח שחוסר באסטרוגן כתוצאה מגיל המעבר חושף את המוח המזדקן או החולה לפגיעה.
בנוסף, חוסר באסטרוגן צפוי להגביר שינויים קיימים ניווניים הנגרמים על ידי מתח חמצוני, ולהפחית את יכולתו של המוח לשמור על קישוריות סינפטית ושלמות כולינרגית המובילה לירידה הקוגניטיבית הנראית אצל אנשים מבוגרים וכאלו אשר סובלים ממחלות.
קיימות ראיות מספיקות לכך שאסטרדיול הוא חומר הגנה עצבי רב עוצמה שעשוי להיות שימושי נגד אלצהיימר, שבץ ומחלת פרקינסון הן בנשים והן בגברים.
חלבוני עמילואיד הנוצרים על ידי שקיעת עמילואיד-β (Aβ) וסבכים נוירו-פיבריריים הנוצרים על ידי זרחון חלבון טאו הם מאפיינים פיזיולוגיים דומיננטיים של מחלת אלצהיימר.
הפרוטאוליזה של חלבון מבשר עמילואיד (APP) היא היסוד לייצירת פפטידים Aβ המעורבים בפתולוגיה של מחלת אלצהיימר.
על ידי שימוש בתאים המכילים רמות גבוהות של קולטני אסטרוגן, מדענים מצאו שטיפול בריכוזים פיזיולוגיים של 17 בטא-אסטרדיול קשור להצטברות המותנית של תוצר חשוף אמינו-טרמינלי של APP (מסיס APP או פרוטאז נקסין-2), ומעיד על עיבוד לא-עמילואידגני.
ישנן המלצות על שימוש בטיפול הורמונלי חלופי לאחר גיל המעבר בנשים עם מחלת פרקינסון או כאלו בסיכון גנטי לכך.
קבוצה אחרת של מדענים מצאה קשר חיובי בין שימוש באסטרוגן לבין חומרת סימפטומים נמוכה יותר אצל נשים עם פרקינסון מוקדם שעדיין לא נטלו לבודופה.
מחלת הנטיגטון תוארה לראשונה ב-1872 על-ידי הנוירולוג ג'ורג' הנטינגטון כמחלה המאופיינת על-ידי תנועות לא רצוניות, המכונות כוריאה ("ריקוד", ביוונית "Chorea").
היום אנו יודעים שמדובר במחלה גנטית דומינטטית אוטוזומלית (כלומר, במצב בו אחד ההורים חולה לכל ילד סיכון של 50% לרשת את הגן הפגום ולחלות), הפוגעת בתפקודים מוטוריים, קוגניטיביים והתנהגותיים.
המחלה נגרמת עקב שינוי בגן הנטינגטין (HTT) המאופיין בחזרות מרובות של שלושת הנוקליאוטידים (CAG) המקודדים לחומצה האמינית גלוטמין.
אסטרוגן ומחלת טרשת אמיוטרופית צידית
מחלת טרשת אמיוטרופית צידית (ALS) פוגעת בתאי העצב המוטוריים שבאמצעותם מפקח המוח על הפעלתם של מרבית השרירים הרצוניים בגוף.
השרירים בגוף זקוקים לגירוי קבוע של העצבים כדי לשמור על יכולתם לפעול.
כך, למשל, אצל אנשים שנפגעו בילדותם משיתוק ילדים התנוונו שרירי הגפיים עקב היעדר גירוי חשמלי קבוע מהעצבים שנפגעו.
מחלת הטרשת האמיוטרופית הצידית גורמת להרס הדרגתי של תאי העצב המוטוריים, וכתוצאה מכך הם אינם יכולים להפעיל את השרירים - מה שגורם להיחלשותם עד לשיתוקם המוחלט.
במהלך המחלה נפגעים בהדרגה השרירים האחראים להפעלת הגפיים, הבליעה, הדיבור והנשימה - בסדר שאינו קבוע.
מחלת הטרשת האמיוטרופית הצידית מופיעה בשכיחות גבוהה יותר בקרב גברים מאשר בנשים, ונשים חולות במחלה בשלב מאוחר יותר בחיים בהשוואה לגברים.
עובדה זו העלתה את ההשערה שלאסטרוגן תפקיד כמגן מפני המחלה.
על ידי ביצוע טיפול ב-(17β-estradiol) לעכברים שטופלו בכריתת שחלות, מדענים מצאו עיכוב משמעותי בהתקדמות המחלה.
טיפול בתחליפי אסטרוגן (HRT) הוא סוג של טיפול הורמונלי חלופי.
מטרתו היא להפחית אי נוחות הנגרמת על ידי ירידה באסטרוגן במחזור הדם לאחר גיל המעבר.
כתוצאה מממצאים אלו, מספר הנשים הנוטלות טיפול הורמונלי ירד באופן חד.
יוזמת בריאות הנשים המליצה לנשים בגיל המעבר שלא נצרכו לעבור תהליך ניתוחי, לקחת את המינון הנמוך ביותר האפשרי של HRT למשך הזמן הקצר ביותר האפשרי כדי למזער את הסיכונים הנלווים.
תפקידם של האסטרוגנים מתבצע בעיקר על ידי שני קולטנים גרעיניים (ER alpha ו-ER beta) וחלבון G הקשור לממברנה (GPR30 או GPER), והוא אינו מוגבל לרבייה, אלא הוא משתרע על השלד, הלב ומערכת העצבים המרכזית.
פתולוגיות שונות כגון סרטן, מחלות דלקתיות, מחלות ניווניות עצביות ומחלות מטבוליות קשורות לעיתים קרובות לבעיות בתפקוד של מערכת האסטרוגן בגוף.
התערבויות טיפוליות על ידי גורמים המשפיעים על מסלול איתות האסטרוגן עשויות להיות שימושיות בטיפול במחלות רבות.טיפולים אלו הראו גם השפעה רבה על מחלות ניווניות.
הקולטנים של האסטרוגן מופצים בעיקר ברקמות מסוימות.
להפעלת שני קולטני אסטרוגן שונים יש השפעות שונות על האדם.
ERα ו-ERβ גורמים להפעלתן של מולקולות שמאפננות את תפקודי קולטני האסטרוגן (SERMs), אבל ERα עלול לגרום לתופעות לוואי מסוימות כגון סרטן השד או היפרפלזיה של רירית הרחם, בעוד ש ERβ עשוי לסייע באופן פעיל לאנשים החולים במחלות אלו.
כלומר, ל-ERβ יש ערך קליני גדול יותר לסיוע במחלות ניווניות.
בנשים לאחר גיל המעבר, רמות גבוהות של הורמונוי הטסטוסטרון והאסטרוגן מעלות את הסיכון פי 2–3 מאשר רמות נמוכות של הורמונים אלו.
לנשים שאינן נוטלות טיפול הורמונלי חלופי (HRT) יש סיכון נמוך יותר לסרטן השד בגלל העלייה ברמת האינסולין.
אסטרוגנים א-סטרואידים כוללים קסנוסטרוגנים, פיטואסטרוגנים ומיקואסטרוגנים.
הם שימושיים מאוד בטיפול במחלות נוירו-דגנרטיביות כאשר בוחנים את תופעות הלוואי הנגרמות על ידי אסטרדיול.
עם התפתחות הסינתזה הכימית, החל להיות אפשרי למדע ליצור מולקולות חדשות.
חברות תרופות יכולות לנצל תרכובות קיימות באופן טבעי ותרכובות סינתטיות בעלות פעילות דמוית אסטרוגן כדי לייצר תרופות קנייניות מוגנות בפטנט, במיוחד אמצעי מניעה.
אולם, פיטואסטרוגנים הם אסטרוגנים מצמחים ובעלי מבנים דומים ל-17beta-estradiol ולכן עלולים לגרום להשפעות אסטרוגניות או אנטי-אסטרוגניות.
אסטרוגנים א-סטרואידים קיימים בדרך כלל בסביבתנו ויש להם השפעות חיוביות ושליליות על חיי היומיום שלנו.
אולם, על מנת לקבל גישה לטיפול במחלות נוירו-דגנרטיביות, מדענים פיתחו דרכים מרובות לברור את האסטרוגנים הללו ולבחור את אלו שיש להם פחות תופעות לוואי.
מערכת שמרים רקומביננטית דו-צדדית ומערכת דוחות פלואורסצנטיות כפולה נועדו לסנן את הכימיקלים הפוטנציאליים הללו.
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20, הגורם המרכזי לדאגה בתעשייה הפורנוגרפית הוא העברתם של מחלות מין בין שחקנים פורנוגרפיים.
מפני שיצירת סרטים פורנוגרפיים כרוכה במין ללא סימולציה, לעיתים קרובות ללא קונדומים (ברבק), שחקנים פורנוגרפיים פגיעים במיוחד למחלות מין, במיוחד לנגיף הפפילומה האנושי, לנגיף הזיקה, לכלמידיה, לזיבה, לעגבת ול-HIV/איידס.
לפי השחקנית הפורנוגרפית האמריקאית, שלי לובן, התפרצות של HIV/איידס בשנות ה-80 הובילה למותם של 27 כוכבי פורנו ב-1985–1992.
ב-2004–2009, דווחו על 22 מקרי איידס/HIV בתעשייה הפורנוגרפית בארצות הברית.
בעקבות הגילויים של מקרי HIV/איידס, הוקמה הקרן לבריאות רפואית לתעשיית המבוגרים ב-1998. הקרן סייעה בהקמת מערכת ניטור בתעשיית הסרטים הפורנוגרפיים בארצות הברית, ושחקנים פורנוגרפיים נדרשו לבצע בדיקת HIV/איידס כל 30 יום.
הקרן דורשת רישום של כל מגע מיני, כאשר תוצאות בדיקה חיובית של בדיקת HIV/איידס הובילה לבדיקה מחודשת של שחקנים פורנוגרפיים שביצעו מגע מיני עם החולה בשלושת עד ששת החודשים האחרונים.
סירוב לבדיקה עלול לגרום לכך שהשחקן לא ילוהק לתפקיד.
עם זאת, הבדיקה היא וולונטרית בלבד, ואין בדיקה או מעקב אחר תעשיית הסרטים הפורנוגרפיים במדינות אחרות.
לאחר שהקרן סגרה את כל פעילותה במאי 2011, היא אילצה את התעשייה הפורנוגרפית לחפש מנגנונים אחרים לתמיכה ואכיפת בדיקות HIV/איידס.
כיום, המנגנון מנוהל על ידי Free Speech Coalition .
מפני שהמרכזים לבקרת מחלות ומניעתן ממליץ על בדיקת הרפס רק במקרים סימפטומטיים, אין בדיקה ספציפית על הנגיפים HSV-1 או HSV-2, אלא אם הוזמן ספציפי על ידי הרופא.
בנוסף, שחקנים פורנוגרפיים אינם נבדקים עבור נגיף הפפילומה האנושי.
מחלף גהה הוא מפגשם של כביש 4 ושל כביש 481 (ציר ז'בוטינסקי).
המחלף נקרא על שם המרכז לבריאות הנפש גהה, שעמד בעבר בסמוך לצומת זה ופונה לטובת בניית המחלף שנפתח לתנועה ב-30 במרץ 1981.
בשנת 1967 הותקנה בצומת מערכת רמזורים.
בשנת 1970 הוחל בעבודות ליצירת המחלף.
במסגרת העבודות נחסמה דרך עפר שחיברה את שכונת גני גד בבני ברק עם כביש 481 והתושבים החילונים נותרו ללא מוצא משכונתם בשבת.
בדצמבר 1970 הושגה פשרה זמנית, על פיה העבודות במחלף גהה הוקפאו עד לדיון ומתן היתר של רשויות התכנון.
המחלף מאפשר נסיעה רצופה ללא רמזורים או צמתים בכביש 4 בלבד, העובר בגשר מעל ציר ז'בוטינסקי.
כמו כן מאפשר המחלף את כל שמונת כיווני המעבר האפשריים בין הדרכים.
המחלף מהווה את הגבול בין פתח תקווה לבני ברק ומשמש כאחת הכניסות העיקריות של שתי ערים אלו.
טרם בניית המחלף היה במקום צומת, ולכן המחלף נקרא בפי רבים עד היום "צומת גהה" וכן "גשר גהה".
ב-25 בדצמבר 2003 התרחש במקום פיגוע התאבדות של החזית העממית לשחרור פלסטין בו נרצחו 4 אנשים ועשרות נפצעו.
מֶחְלַף אַלּוּף שָׂדֶה הוא מחלף המחבר את כביש 4, דרך אלוף שדה ודרך שיבא.
הוא נמצא במזרחה של רמת גן, כאשר ממערב לו השכונות שיכון הצנחנים ונוה יהושע וממזרח לו רמת אפעל וכפר אז"ר.
בשנת 1965 הודיע שר התחבורה ישראל בר יהודה שבקרוב תותקן בצומת אלוף שדה תאורה ותתבצע ספירה של כמות הרכבים העוברים בצומת כדי לברר האם יש צורך בהתקנת רמזור בצומת.
שר התחבורה טען שהסיבה היחידה לריבוי תאונות בצומת היא "אי שימת לב לחוקי התנועה מצד נהגים".
בסוף שנת 1966 הותקן בצומת רמזור חדיש, הראשון שהותקן בישראל, הלוקח בחשבון את עומסי התנועה.
המחלף נפתח לתנועה ביוני 1994, ובדומה לדרך אלוף שדה המתחברת אליו, המחלף נקרא על שמו של אלוף יצחק שדה.
המחלף נבנה כחלק מתוכנית רב-שנתית להפיכת חלקו העיקרי של כביש 4 לכביש שמתאפשרת בו נסיעה ללא רמזורים.
המחלף מאפשר את כל שמונת כיווני המעבר האפשריים בין הדרכים הנפגשות בו.
חלק ממעברים אלה מוכוונים על ידי רמזורים.
מרכיב עיקרי במחלף הוא גשר המאפשר לדרך אלוף שדה ולדרך שיבא הנמצאת בהמשכה לעבור מעל לכביש 4, כך שהתנועה בכביש 4 תזרום ללא רמזורים.
סמוך למחלף נמצא מסוף אלוף שדה, ובמקום אף נבנתה מערכת כבישים המאפשרת לאוטובוסים העוברים במחלף לרדת למסוף על מנת להעלות ולהוריד נוסעים, ולאחר מכן לחזור למחלף בלא להפריע לשאר כלי הרכב הנוסעים במחלף.
מחלף אלוף שדה מחובר למחלף בר-אילן הנמצא מעט צפונית לו: הנוסעים בכביש 4 מצפון לדרום וחפצים לפנות ימינה או שמאלה במחלף אלוף שדה, חייבים להיכנס כבר במחלף בר-אילן לנתיב מיוחד שיאפשר להם פנייה זו.
גם מי שנוסעים בדרך אלוף שדה או בדרך שיבא, ופונים צפונה, ישתלבו בכביש 4 רק במחלף בר-אילן.
מסוף האוטובוסים לא נגיש להורדת נוסעים מרכב פרטי, ומשמש בעיקר כתחנה להחלפת קו אוטובוס.
גשר זה יורחב במפלס העליון על מנת שיעבור בו הקו הסגול של הרכבת הקלה, בשנת 2027 לפי הצפי.
יוקם גשר נפרד צפונית לקיים עבור הרכבת וביניהם יוקם גשר מעבר להולכי רגל.
מחלף ארלוזורוב הוא מחלף בתל אביב-יפו הסמוך לרחוב ארלוזורוב ומכונה גם מחלף הרכבת משום קרבתו לתחנת הרכבת תל אביב מרכז.
הוא מהווה את צומת הכניסה העיקרי למרכז תל אביב מכיוון פתח תקווה, רמת גן וגבעתיים.
במחלף שני גשרים העוברים מעל לנתיבי איילון.
גשר דרומי, על שם דוד שיפמן וגשר צפוני, שמתחיל בגשר שיפמן, ניצב לו, וקצהו הצפוני עובר מעל גשר שרונה ההיסטורי.
נחשב לאחד המחלפים העמוסים ביותר בישראל.
גשר שרונה היה גשר ברזל שהוליך את כביש יפו-שכם מעל נחל איילון (אז - ואדי מוסררה), במקום בו נמצא כיום הגשר הצפוני של מחלף ארלוזורוב.
הגשר הונח על ידי העות'מאנים ב-1898, לקראת מסע וילהלם השני לארץ ישראל.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, מסוף שנת 1917 חצתה מסילת הברזל הצבאית הצרה הבריטית מנמל יפו ל'גבעת ג'נקינס' את גשר שרונה והמשיכה בדרך אבא הלל של ימינו עד לגדה הדרומית של הירקון.
המחלף מקשר בין נתיבי איילון, ציר ז'בוטינסקי, דרך בגין בתל אביב, רחוב ארלוזורוב ועל פרשת דרכים, רחוב ערבי נחל ורחוב אריאל שרון (לשעבר רחוב שפע טל) בגבעתיים, ורחוב מנחם בגין ברמת גן.
באפריל 1982 נפתח המקטע הראשון של נתיבי איילון בין מחלף השלום למחלף ההלכה.
מחלף ארלוזורוב הוא מחלף חלקי בלבד.
רק שני כבישים מחברים במחלף זה בין נתיבי איילון ובין הכבישים שמעליהם: יציאה מאיילון צפון לכיוון גבעתיים, רמת גן ותל אביב דרך רחוב אריאל שרון בגבעתיים, וכניסה מאזור תחנת הרכבת תל אביב מרכז לאיילון דרום.
כך מאפשר המחלף חיבור מ/אל כיוון דרום בלבד, שלא כמו יתר המחלפים בנתיבי איילון.
על הגשר הצפוני עובר ציר ז'בוטינסקי מעל נתיבי איילון דרום, פסי הרכבת, תעלת האיילון, נתיבי איילון צפון ולבסוף מעל מעבר מוסררה/גשר שרונה ההיסטוריים, המחבר כיום את רחוב מנחם בגין ברמת גן ורחוב אריאל שרון בגבעתיים.
לגשר הצפוני, המשכה של דרך פתח תקווה, הידועה גם בשמה הנוכחי דרך מנחם בגין בתל אביב, ובכינוייה המנדטורי "ציר הביטחון", קדם גשר מהתקופה העות'מאנית ('גשר שרונה') עליו עברה דרך יפו-שכם שחצתה בנקודה זו את ואדי מוסררה, והתפצלה במזלג דרכים ישר לכיוון פתח תקווה ושמאלה בכיוון רחוב אבא הלל.
קודם לבניית הגשר נקרא המקום "מעבר מוסררה".
במהלך מלחמת העולם הראשונה, בזמן שקו החזית עבר בסמוך לשפיים (קו שתי העוג'ות, 1918), נסללה במקום מסילה רכבת צרה שקישרה בין יפו וקו החזית, וסייעת לוגיסטית לכוחות הבריטיים.
המסילה פורקה בראשית תקופת המנדט הבריטי.
עד אמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 היה הגשר ברוחב שאפשר תנועה בנתיב חד-סיטרי אחד בלבד, ששימש לסירוגין בשני כיווני הנסיעה.
בתקופת המרד הערבי הגדול היה אזור הגשר מוקד לפיגועי ירי כנגד תחבורה יהודית בין תל אביב לרמת גן ופתח תקווה.
הגשר המקורי היה בגובה נמוך מעל נחל האיילון, ובעת שיטפונות בנחל נחסם הגשר לתנועה.
הגשר הורחב לכביש בעל 3 נתיבי נסיעה בשני הכיוונים באמצע שנות ה־60. מאוחר יותר נוסף נתיב נוסף לכל כיוון נסיעה, המשמש כיום כנת"צ.
הגשר הדרומי הוקם בסוף שנות ה־60 עוד לפני סלילתם של נתיבי איילון, לצורך חיבור גבעתיים עם תל אביב, וכתשתית שתאפשר את סלילתם של נתיבי איילון מתחתיו.
שמו הרשמי של הגשר הדרומי הוא "גשר שיפמן" (על-שם דוד שיפמן).
כיום ניצב הגשר הדרומי על רחוב פרשת דרכים מעל נתיבי איילון דרום, פסי הרכבת, תעלת האיילון, נתיבי איילון צפון ומחבר את רחוב ארלוזורוב ורחוב ערבי נחל בשכונת נחלת יצחק בתל אביב.
סביב גשרי המחלף שלושה צמתים עיקריים - צומת עלית מצפון מזרח, צומת הרחובות אריאל שרון / ערבי נחל / יגאל אלון ממזרח, וצומת ממערב במקום המפגש של שני הגשרים עם דרך פתח תקווה ורחוב על פרשת דרכים.
עקב נפח התנועה הכבד במקום, אין מתאפשרת בצומת זו פנייה שמאלה מדרך מנחם בגין לרחוב על פרשת דרכים, ומרחוב ז'בוטינסקי לרחוב ערבי נחל (גשר שיפמן).
בסמוך למחלף נבנה החל מיוני 2013 מעבר תת-קרקעי המכונה "לולאת וולובלסקי".
המעבר, שבנייתו צפויה להימשך שנתיים, יאפשר לכלי רכב והולכי רגל מעבר בין דרך בגין בכיוון דרום אל המתחם הנמצא בין רחוב בגין לנתיבי איילון צפון.
צמוד לאתר עבודות זה, החלה בספטמבר 2015 העבודה על תחנת ארלוזורוב של הקו האדום ברכבת הקלה, במסגרתה נסגר רחוב על פרשת דרכים לתנועה ונבנה מעקף דרך גן וולובלסקי.
סמוך לצומת, בסמוך לרחוב ז'בוטינסקי פינת רחוב ערבי נחל בגבעתיים, נבנה שלט חוצות ברוחב 60 מטרים ובגובה 10 מטרים (בשטח כולל של 600 מטר רבוע) במטרה להסתיר את אזור התעשייה שמאחוריו.
שלט זה הוגדר בספר השיאים של גינס כשלט הפרסומת הגדול בעולם.
מחלף בן שמן הוא אחד המחלפים הגדולים בישראל, והוא נמצא צפון מערבית למודיעין-מכבים-רעות ומזרחית ללוד.
ייחודו של המחלף הוא בכך שהוא אינו בנוי כיחידה אחת, אלא כקומפלקס גדול של כבישים, גשרים ומנהרות המשתרע על שטח גדול.
המחלף מפגיש ארבעה כבישים: כביש 1, כביש 6, כביש 443 וכביש 444. בחלקו הדרומי מנתב המחלף את התנועה בשלושה מפלסים: הנמוך ביותר הוא כביש 1, מעליו עובר כביש 6 ומעליהם כביש 443.
המחלף המקורי שנפתח לתנועה ב-1981 נבנה על ידי החברה הלאומית לדרכים וכלל גשר בודד בתוואי כביש 443. עם התחלת ההכנות לבניית כביש 6 בשנת 1996 עברה האחריות לבניית המחלף והרחבתו לחברת חוצה ישראל ובהמשך לזכייניתה, חברת דרך ארץ.
קודם הרחבת המחלף עקב סלילת כביש 6 נערכו במקום חפירת הצלה במשך ארבע עונות.
עקב עבודות עפר שבוצעו בידי קק"ל במהלך נטיעת יער בן שמן נהרסו פני השטח כליל והעבודות התמקדו בחללים תת-קרקעיים.
בחפירה נחשף יישוב כפרי שנוסד בתקופה החשמונאית והמשיך להתקיים עד מרד בר כוכבא.
באתר התקיים יישוב מאוחר יותר בתקופות הביזנטיות והאומית.
מחלף גבעת שמואל (נקרא גם "מחלף קוקה קולה") הוא מחלף בכביש 4 שנפתח לתנועה במרץ 1990. הוא משמש ככניסה הראשית לגבעת שמואל וככניסה דרום־מזרחית לבני ברק.
המחלף בנוי מגשר העובר מעל כביש 4 שבשני קצותיו צמתים מרומזרים.
הנוסעים דרומה בכביש 4 אל גבעת שמואל נכנסים לתוך העיר בני ברק לשם עלייה על הגשר.
גשר זה סגור בשבתות וחגים.
ליד המחלף עתיד להיפתח מסוף גבעת שמואל.
מחלף בת שלמה הוא מחלף בכביש 67 הבנוי בתצורת מחלף יהלום.
הוא חוצה את המושב בת שלמה במרכזו וממוקם סמוך למזכירות היישוב ולמוזיאון בת שלמה.
המחלף הוא מפגשם של כביש 67 וכביש הגישה לבת שלמה.
המחלף נקרא על שם היישוב.
המחלף נפתח לתנועה בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21.
מחלף בן-גוריון (נקרא מחלף נתב"ג) הוא מחלף הממוקם בסמוך לנמל התעופה הבין-לאומי בן-גוריון, ומחבר בין כביש 1 וכביש הגישה לנמל התעופה כביש 4503.
המחלף נפתח לתנועה בשנת 1979 כחלק מסלילתו של כביש 1. עם פתיחתו כלל המחלף גשר אחד ששירת את הנוסעים בכביש 1 לכיוון מזרח אל כביש 4503 ולא כלל קישור בין כביש 4503 אל כביש 1 בכיוון מזרח.
ב-28 בדצמבר 1999 נחנך גשר נוסף, המאפשר את הגישה לכביש 1 בכיוון מזרח מכביש 4503. מעל לקצהו של גשר זה עובר גשר מסילת רכבת ארוך שהושלם בשנת 2006 כחלק מקו הרכבת למודיעין.
בהמשכו חולף גשר הרכבת גם מעל לכביש 1.
ממערב למחלף בן-גוריון נמצאת הכניסה לנתיב המהיר בכביש 1 שהוקם בין 2008 ל-2010. עם הקמת הנתיב שופצה רמפת היציאה מהמחלף לכביש 1 בכיוון מערב, ואף התווספה לה גדר הפרדה כדי למנוע מסיבות בטיחותיות מעבר כלי רכב לנתיב המהיר.
בעתיד מתכונן המחלף להתחבר לכביש 200 ולחבר את שכונות צפון לוד ומערב רמלה לצירי התחבורה - כביש 1, כביש 44 וכביש 431.
מחלף בר-אילן הוא מחלף הנמצא על כביש 4, ומהווה את קצהו המערבי של כביש 471. המחלף נמצא סמוך לאוניברסיטת בר-אילן, ומכאן שמו.
הכניסות והיציאות ממחלף זה משותפות גם למחלף אלוף שדה.
המחלף כולו נמצא בשטחה המוניציפלי של רמת גן.
המחלף נפתח לתנועה בשנת 1994, במסגרת מחלוף חלקו המרכזי של כביש 4, המכונה "כביש גהה".
עד אז היה במקום צומת, שבו שררו באופן קבוע עומסי תנועה רבים.
בתחילה חיבר המחלף לכיוון מזרח את כביש 4 עם "דרך בר-אילן", דרך מקומית העוברת בין גבעת שמואל וקריית אונו.
ב-10 באוקטובר 2002 אירע פיגוע סמוך למחלף.
באוקטובר 2007 התווסף למחלף קישור לכביש 471 עם פתיחת חלקו המערבי של הכביש.
לשם כך שופץ המחלף והורחב, על מנת להגדיל את קיבולת כלי התחבורה העוברים בו.
המחלף מורכב משני גשרים גדולים המאפשרים פניות שמאלה.
האחד, מכביש 4 בכיוון דרום לעבר כביש 471 בכיוון מזרח, והשני מכביש 471 בכיוון מערב לעבר כביש 4 בכיוון דרום.
בניגוד למקובל ברוב המחלפים, הנוסעים בכביש 471 לכיוון מערב והרוצים להגיע צפונה צריכים לנסוע בשני הנתיבים השמאליים, בעוד הנוסעים דרומה צריכים לנסוע בשני הנתיבים הימניים.
מחלף אשדוד הוא אחד המחלפים הגדולים והמורכבים בישראל, הנמצא מזרחית לאשדוד.
הוא מאפשר מעבר בין כביש 4, כביש 7, כביש 41, וכביש 42. המחלף המקורי נפתח לתנועה באפריל 1974 כחלק מפתיחת קטע כביש 4 בין אשדוד לראשון לציון.
החל משנת 2001 בוצעו במחלף מספר שיפורים והרחבות באופן הדרגתי וכמו כן בוצע שדרוג נוסף שהסתיים בשנת 2009.
החלק הדרומי ביותר הוא התפצלות של כביש 42 מתוך כביש 4 לכיוון צפון.