tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במשך תקופה קצרה למד בישיבת אוהל תורה בברנוביץ' אצל הרב אלחנן וסרמן ולאחר מכן חזר ללמוד בקוברין.
בקיץ תרצ"א (1931) עבר ללמוד בישיבת כנסת בית יצחק בקמניץ אצל הרב ברוך בר ליבוביץ, בישיבה זו נודע כמתמיד גדול בתורה, כשנהג ללמוד כל מסכת שנלמדה בישיבה על בוריה ורק לאחר מכן העמיק בסוגיות המסכת.
התקרב מאוד לרבו ראש הישיבה רבי ברוך בר ליבוביץ ודבק בדרך לימודו בהעמקה ועיון בדברי הראשונים והגדרת קושיות ותירוצים בסוגיות תלמודיות.
נחשב כבקי בתורת רבו ובספרי הברכת שמואל על סוגיות הש"ס שהוציא.
בשל בקיאות זו, כשלמד בישיבת לומז'ה בארץ ישראל דבק בו הכינוי "ר' ברוך בערניק" (תלמיד מובהק של רבי ברוך בער).
בסוף שנת תרצ"ה (1935) עזב אביו את הרבנות בז'אבינקה ועלה לארץ ישראל ומונה על ידי החזון איש לכהן כראש ישיבת תפארת ציון בבני ברק.
בתחילה עלה אביו לבדו לבדוק מספר מקומות מגורים ולאחר זמן קצר עלו שאר משפחתו, אך הוא ואחיו הרב דוד גרשנוביץ נותרו בעיירה, בתקופה זו אחיו התמנה לרבה של זא'בינקה במקום אביו.
במהלך השנה התעורר פולמוס בעיירה סביב הקמת בית הספר "תרבות" של התנועות הציוניות, והרב גרשנוביץ שהיה בחור בן 20 כינס את כל הורי התלמידים, נאם בפניהם ושיכנעם שלא לשלוח את ילדיהם לבית הספר.
בשנת תרצ"ז (1937), עלה אף הוא לארץ ישראל ונכנס ללמוד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה.
בתקופה זו התקרב לחזון איש ולהרב יעקב ישראל קניבסקי והיה נוהג לבקרם מדי שבוע ולהציע בפניהם מערכות תורניות שחידש.
בעצת הרב צבי שרגא גרוסברד שהיה משגיח ישיבת לומז'ה באותה עת, מונה הרב גרשנוביץ על ידי ראש הישיבה הרב ראובן כץ למסור חבורות מדי שבוע בפני הבחורים הצעירים בישיבה להדריכם בדרך לימודו.
בתש"ו (1946) נשא את פסיה, בתו של הרב צבי יהודה אדלשטיין רבה של רמת השרון, בשמחת האירוסין שלו השתתף החזון איש.
לאחר נישואיו המשיך בישיבת לומז'ה במסירת חבורות שבועיות לתלמידים הצעירים בישיבה, בתשי"א (1951) מונה לר"מ בישיבת לומז'ה והחל למסור שיעור יומי לבחורי הישיבה.
בתשכ"ה (1965) נקרא על ידי דודנו הרב שלמה נח קרול רבה של חמד לעמוד לצידו בראשות ישיבת חמדת שמואל שהקים במושב על שם אביו.
בתחילה כיהן בתפקיד זה במקביל למשרתו בישיבת לומז'ה אך לאחר סגירת ישיבת לומז'ה התמסר לתפקידו בישיבת חמדת שמואל ונהג לשהות במושב חמד במשך כל ימות השבוע כשבשבת הצטרפו אליו בני משפחתו.
בתשל"ו (1976) התבקש על ידי הרב יששכר מאיר לכהן לצידו כראש ישיבת הנגב, בתקופה זו עבר להתגורר בנתיבות ושהה במהלך כל היום בישיבה.
באותה תקופה נחשב למנהיגם הרוחני של הקהילות החרדיות בנתיבות ורבים הגיעו אליו לקבלת עצה וברכה.
נודע בחיבתו המיוחדת לכל יהודי באשר הוא ובמאור הפנים שקיבל כל אחד.
בשנות ה-80 היה ממתווי דרכה של תנועת "ישיבות לעם" לקירוב תלמידים בפריפריה למסורת ורישומם למוסדות תורניים, תנועה שהתמזגה לבסוף עם ארגון לב לאחים.
בעת הקמת דגל התורה בתשמ"ט (1988) היה מראשי הנואמים בקרב הקהילות החרדיות בארץ להסביר את דרכו של הרב שך בהקמת המפלגה ואת הצורך של בני התורה ללכת לאורו.
בסוף ימיו חלה והיה מאושפז רבות בבית החולים.
נפטר בניסן תשנ"ה (1995) ובהלוויתו השתתפו אלפים מבני הציבור החרדי בהם רבים מתלמידיו.
חיבורים ומערכות תורניות שלו פורסמו בכתבי עת תורניים כמו מוריה וישורון ועוד.
בנוסף, יצאו לאור סדרת ספרי שיעורי רבי ראובן יוסף – על מסכתות בבא קמא, בבא מציעא, בבא בתרא (ב' כרכים), ומכות.
משיעוריו בישיבות בהן כיהן כראש ישיבה.
היה נשוי לפסיה (לבית אדלשטיין).
הרב צבי יהודה – מראשי ישיבת שכר שכיר בנתיבות.
מרים - אשת הרב ירחמיאל אונגרישר, ראש ישיבת בית מדרש עליון בבני ברק.
אחיו: הרב שמואל דוד גרשונוביץ – אב"ד ז'אבינקה (חתן הרב יצחק אלחנן וולקין) שנספה בשואה, והרב משה אליעזר גרשנוביץ – מפלטבוש ניו יורק.
גיסיו: הרב מיכל יהודה ליפקוביץ – ראש ישיבת פוניבז' לצעירים וממנהיגי הציבור הליטאי, הרב שלמה הרשלר – מרבני כולל חזון איש, הרב גרשון אדלשטיין – ראש ישיבת פוניבז' וממנהיגי הציבור הליטאי והרב יעקב אדלשטיין – רבה של רמת השרון.
הרב ראובן דב דסלר (תרכ"ג, 1863 – טבת תרצ"ה, 1934) היה ממנהיגי תנועת המוסר ומנהל ישיבת תלמוד תורה בקלם.
דסלר נולד בליבאו, קורלנד, לטביה, אז בתחום האימפריה הרוסית, להינדה ולרב ישראל דוד דסלר, שהיה תומך תנועת המוסר ומקורב לשמחה זיסל זיו, ראש ישיבת תלמוד תורה בקלם.
בגיל 11 החל ללמוד בתלמוד תורה בקלם.
לאחר סגירת הישיבה ב-1876, סייע אביו בפתיחתה מחדש בעיירה גרובין הסמוכה.
ב-1891 נישא לפריידל גרודזינסקי, בתו של הרב אליהו אליעזר גרודזינסקי, חתנו של רבי ישראל מסלנט, ולזוג נולד בן אחד, הרב אליהו אליעזר דסלר, משגיח בישיבת פוניבז'.
אשתו נפטרה בצעירותה בשנת 1895. בתקופה זו התגורר בהומל, המשיך ללמד בקלם ועסק במסחר בעץ לפרנסת משפחתו.
מאוחר יותר נישא בשנית לרחל רבינוביץ, בתו של הרב יעקב רבינוביץ מטלז, שנפטרה בתאונת דרכים ב-1922. ב-1916, לאחר פטירת רבי נחום זאב זיו, מונה לראש תלמוד תורה קלם והעביר שיחות לצד הרב דניאל מובשוביץ עד 1931. לאחר מלחמת העולם הראשונה תרם כספים רבים ליהודים והציל רבנים מרוסיה הסובייטית.
בהמשך עבר לפריז ולבסוף ללונדון, שם התגורר ליד בנו, עד פטירתו ב-1934.
ראובן חברון (1932 – 6 במרץ 1998) היה ספורטאי ספורט נכים ישראלי.
מנציגי ישראל במשחקים הפאראלימפיים הראשונים.
ב וב היה חבר בנבחרת כדורסל כיסאות גלגלים ושותף לזכיות במדליות ארד.
ב השתתף בתחרויות האתלטיקה בתחרות הטלת כידון למטרה.
הוא סיים במקום ה-19 בשלב המוקדמות ולא העפיל לגמר.
חברון נפטר ב-1998 והוכר כחלל צה"ל בהיותו נכה צה"ל שנפטר לאחר השירות.
ראובן וירובניק (12 בינואר 1949 - 15 באפריל 2017) היה שופט כדורסל ישראלי, ששפט גם במשחקי כדורסל באירופה.
כיהן כיו"ר איגוד השופטים ויו"ר הוועדה המקצועית של איגוד השופטים.
במהלך קריירת השיפוט שפט במספר משחקי כדורסל בעלי חשיבות רבה, בהם:
ב-16 באפריל 1992 שפט בגמר גביע אירופה לאלופות בכדורסל, בין פרטיזן בלגרד לחובנטוד בדלונה באבדי איפקצ'י ארנה באיסטנבול לעיני 9,500 צופים.
שפט במשחק הגמר של הפיינל פור בפריז ב-1996, בין פנאתינייקוס לברצלונה.
שפט בגמר אליפות העולם ב-1998 בין רוסיה ליוגוסלביה.
במקביל לקריית השיפוט עבד בחברת אל על במשך 44 שנים.
בשנת 1999 מונה לסמנכ"ל משאבי אנוש, תפקיד ממנו פרש בפברואר 2014.
נפטר ב-15 באפריל 2017 בגיל 68 לאחר מאבק במחלה קשה.
הובא למנוחות בבית העלמין סגולה שבפתח תקווה.
בהלווייתו השתתפו חברת הכנסת איילת נחמיאס-ורבין, שעבדה עמו באל על, פיני גרשון, אריק שיבק, ארז אדלשטיין ועמיתים נוספים מעולם הכדורסל.
ראובן ירון (18 בספטמבר 1932, אוסייק, ממלכת יוגוסלביה – 3 בנובמבר 1956, סמוך לדהב במהלך מבצע סיני) היה מנצח, מוזיקאי ומלחין ישראלי ממייסדי מקהלת רינת.
נולד באוסייק כרוּבֶּן מִיכָאִיל פְרָיְיבֶּרְגֶר (בסרבו-קרואטית: Ruben Mihael Freiberger) לאירנה ושלום פרייברגר אשר כיהן בהמשך כרב הראשי ליהודי זאגרב.
אזור קרואטיה נמסר לחזקת ממשלת הבובות של האוסטאשה והוחל ברדיפות יהודים.
אביו נעזר בקשריו האישיים עם אלויזיה סטפינאץ הבישוף של זאגרב והצליח להבריח מהעיר 11 מילדי הקהילה ובכללם בנו רובן מיכאיל.
רובן הגיע ברכבת לאיסטנבול וממנה לארץ ישראל המנדטורית, שם נקלט בחברת הנוער של קיבוץ שער העמקים.
כל בני משפחת פרייברגר שנותרו בזאגרב נרצחו במחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר השירות הצבאי הוא עברת את שמו לראובן ירון והחל בלימודי מוזיקה בתל אביב אצל מרדכי סתר.
ירון נמנה עם הגרעין המייסד של מקהלת רינת.
ביוני 1956 זכתה המקהלה בפרס ראשון בתחרות מקהלות שנערכה בפריז, לביצוע קומפוזיציה של ראובן ירון ובניצוחו של גרי ברתיני.
בתחרות נטלו חלק מקהלות מ-16 מדינות והזכייה עוררה הדים תקשורתיים בארץ ובעולם.
ירון הלחין עשרה שירים ליחיד ולמקהלה ושני פרקי נגינה.
יצירתו "משיר השירים" זכתה בפרס נסימוב תשי"ז.
ירון נהרג ב-3 בנובמבר 1956 במלחמת סיני, כאשר לחם כחייל במילואים בקרב באזור דהב.
הוא הובא לקבורה זמנית באילת, ובהמשך נטמן בבית העלמין בשער העמקים.
האב עבד בחברת פיליפס, אשר ייצרה מכונות גלוח חשמליות, ומנורות, תחת הנהלתו של פריץ פיליפס, אשר מונה ב-1935 לסגן מנהל וחבר מועצת המנהלים של חברת פיליפס שהחלה לייצר גם מכשירי חשמל ביתיים.
במאי 1940 פלש הצבא הגרמני להולנד.
כאשר הנאצים פלשו לאיינדהובן ויסקופר היה בן שנתיים.
משפחת ויסקופר הועברה למחנה הריכוז פיכט.
באפריל 1944 אביו דוד הצליח לבקרו בביתן הילדים, לרגל יום הולדתו השישי.
ב-2 ביוני 1944 הוגלו ויסקופר ואמו רחל באמצעות רכבת שיעדה היה אושוויץ-בירקנאו.
בתוך הקרון היה ויסקופר ביחד עם 14 ילדים נוספים מאיינדהובן.
עם הירידה מהרכבת הופרדו בני משפחותיהם של עובדי פיליפס משאר היהודים.
על זרועו של ראובן נחרטו הספרות : 188934.
איינדהובן שוחררה מהכיבוש הנאצי בספטמבר 1944, אבל הנאציים עדיין שלטו במחנה הריכוז אושוויץ.
ויסקופר הועבר עם יתר הילדים לביתן של מלאך המוות יוסף מנגלה וכשחלה בדלקת ריאות הועבר לביתן של הצוענים.
ב-18 בינואר 1945 היה אמור להשתתף בצעדת המוות.
אמו הגיעה מביתן הנשים, לאחר ששכנעה את אחראית הביתן להצטרף אליו.
הוא ואמו נותרו בצריף וכך ניצלו חייהם.
ב-27 בינואר נכנס הצבא האדום ושחרר את אושוויץ.
ב-7 במאי 1945 נסעו לאודיסה, משם הפליגו למרסיי, משם לאנטוורפן ומשם לעיר מגוריהם איינדהובן.
לאחר שבועיים התאחדו עם האב דוד.
לבית הספר חזר ויסקופר בגיל 9, והתקבל לכתה ד', מאוחר יותר הצטיין במתמטיקה, פיזיקה וכימיה.
ויסקופר היה בין הממליצים לקבלת תואר חסיד אומות העולם למצילם פריץ פיליפס, ב-17 בינואר 1996.
ב-1956 התקבל ללימודי רפואה ב"בית ספר העירוני לרפואה של אמסטרדם".
במשך לימודיו הקליניים היה מדריך במחלקה לביוכימיה, כדי לממן את לימודיו.
בסוף שנת 1963 סיים את לימודי הרפואה.
בשנים 1964–1965 התמחה בביוכימיה וברפואה פנימית.
בין השנים 1958–1961 כיהן כיו"ר תנועת "הבונים" באמסטרדם.
ב-1964 התחתן עם מרים סלייפר (בת יעקב ומרגרטה), (1940–2014), ניצולת שואה, אשר הייתה סטודנטית להנדסה חקלאית.
הם נפגשו ב-1960, בכינוס של נציגי תנועת הנוער בשגרירות בהאג בהשתתפותו של דוד בן-גוריון.
מרים הוסמכה כמהנדסת חקלאית ובהמשך התמחתה במגמת "שיפור קרקעות".
בהמשך נולדו הבנות גלית ומיכל.
עבודתו הרפואית של ויסקופר במדינת ישראל
ב-1966 עלו בני הזוג ויסקופר לישראל.
ויסקופר המשיך התמחות ברפואה פנימית במרכז רפואי קפלן בניהולו של פרופ' פנחס אפרתי ולאחר מכן המשיך בהתמחותו בהדסה ירושלים אצל הפרופסורים יהודה גרון ומרסל אליקים.
בשנת 1968 סיים ויסקופר את התמחותו ברפואה פנימית.
בין השנים 1968–1970 התמחה בנפרולוגיה במחלקתו של פרופ' דוד תאודור אולמן, בבית החולים הדסה עין כרם.
בין השנים 1970–1972 שירת בחיל האוויר, בכנף 4 כרופא צבאי.
במלחמת יום הכיפורים היה רופא מוטס ביחידה 669.
ב-1972 לפי בקשתו של מנהל מרכז רפואי הדסה הפרופ' קלמן יעקב מן הקים ביחד עם הכירורג פרופ' אריה דורסט את היחידה להשתלת כליות.
במקביל מתמנה ויסקופר למנהל יחידה מטבולית, של מחלקה פנימית א', תפקיד אשר ביצע עד 1975.
בשנת 1972 תכנן ביחד עם האורולוג פרופ' צבי ברהב את "מרכז ההשתלות הארצי".
ב-1974 יצא להשתלמות בארצות הברית בנושא של יתר לחץ דם.
ב-1975 ויסקופר מקים את היחידה הנפרולוגית במרכז רפואי ברזילי באשקלון ומנהלה עד 1982.
ב-1977 הקים בקריית גת וב-1979 באשקלון את יחידות הדיאליזה הקהילתיות.
מ-1980 ועד 2003 ניהל ויסקופר את מחלקה פנימית ב' במרכז רפואי ברזילי, (36 מיטות) ואת מרפאות יתר לחץ דם ומניעת מחלות לב וכלי דם.
בשנות התשעים של המאה העשרים המרפאה קיבלה את ההכרה של "מרכז למניעת מחלות לב וכלי דם" מטעמו של ארגון הבריאות העולמי, אשר הוכר כמרכז ה-13 בעולם.
ויסקופר עסק במחקר מניעתי של מחלות קרדיו-וסקולריות.
ב-1988 התמנה לפרופסור חבר ברפואה פנימית, בבית הספר לרפואה ע"ש גולדמן באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ויסקופר כיהן כיו"ר הפורום הישראלי למניעת מחלות לב וכלי דם בין השנים 1982–2002
ב-1997 התמנה ויסקופר כמזכיר החברה הישראלית ליתר לחץ דם.
ויסקופר כיהן בתפקיד עד 1999. משנת 1999 עד 2001 כיהן כנשיא החברה הישראלית ליתר לחץ דם.
מ-2002 ועד 2015 כיהן ויסקופר כיו"ר של "הפורום הישראלי למניעת מחלות לב וכלי דם", מטעם משרד הבריאות, ההסתדרות הרפואית בישראל, וארבע קופות החולים.
ב-15 באוקטובר 2013 קיבל ויסקופר "פרס הענקת אותות מפעל חיים ופרסומים מצטיינים" מטעם "האיגוד הישראלי לרפואה פנימית".
כן זכו בפרס פרופ' תלמה רוזנטל ופרופ' ג'רלד ברוק.
ב-2013 קיבל ויסקופר "פרס הוקרה על מפעל חיים במחקר ובפעילות למען בריאות הקהילה" מהחברה לרפואה פנימית בישראל, ו-ההסתדרות הרפואית בישראל לרגל הענקת הפרס כינס מנהל המרכז הרפואי ברזילי הד"ר חזי לוי, את הצוות הבכיר.
לויסקופר 140 פרסומים מדעיים בספרות הארצית והעולמית.
בשנת 1977 ויסקופר ערך מחקר שבו השתתפו כ-12,000 תושבי אשקלון, אשר מתוכם 10% היו בעלי סיכון ללקות במחלות לב ויתר לחץ דם.
מסקנתו של ויסקופר הייתה חד משמעית : תוכנית התנהגותית לשינוי אורח חיים מובילה לירידה בתחלואה ובתמותה.
המחקר השתרע על פני 10 שנים.
בסיום המחקר נצפתה ירידה של תחלואה ותמותה ממחלות לב וכלי דם ב-24%.
בשנת 2016 פורסם מחקר בו השתתף ויסקופר בהרפואה.
נושא המחקר : "השפעת תוכנית התערבות קהילתית במפעלים בישראל על מידת הסיכון ללקות במחלות לב וכלי דם"
ראובן מוריס גרינברג היה קרימינולוג, מרצה, סופר, ואיש משטרה יהודי-אמריקאי, מפקד המשטרה השחור הראשון של צ'ארלסטון, דרום קרוליינה (מ-1982 עד פרישתו בשנת 2005), ידוע במיוחד על היותו קרימינולוג חדשני ויצירתי.
גרינברג נולד ביוסטון, טקסס, בן למהגר יהודי-רוסי ולאם ממוצא אפרו-אמריקאי.
התגייר (בעקבות אביו) בגיל 26.
קיבל את התואר הראשון שלו באנתרופולוגיה מאוניברסיטת המדינה של סן פרנסיסקו בשנת 1967, ואת התואר השני במינהל ציבורי ובתכנון ערים מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנים 1969 ו-1975 בהתאמה.
גרינבגר הוא גם בוגר של האקדמיה של ה-FBI
לימד סוציולוגיה באוניברסיטת קליפורניה, מדע המדינה באוניברסיטת צפון קרוליינה בצ'פל היל, ומשפט פלילי באוניברסיטה הבינלאומית של פלורידה.
גרינברג חיבר במשותף את "Let's Take Back Our Streets" (שראה אור ב-1989), יחד עם ארתור גורדון, יועץ עריכה של Guideposts.
בספר הוא מספר מה המהלכים שעשה כדי "לקחת בחזרה את הרחובות" בעיר שאימצה אותו מהפושעים, ומה הוא חושב שקציני חוק אחרים יכול לעשות כדי להשיג הישגים דומים.
חיבר מספר מאמרים בנושאים משטרתיים, והיה כתב טור אורח במספר עיתונים, המפורסם שבהם הוא "Detroit News".
הוא היה נושא של מאמר ב"רידרס דייג'סט".
גרינברג הופיע ב"שלום לכם" (Shalom Y'all) בשנת 2002 – סרט תיעודי על יהודים באמריקה הדרומית, עם הסופר והזמר קינקי פרידמן.
ראובן הנרי טאקר ה-3 היה מייג'ור גנרל אמריקאי שהתפרסם בתפקידו כמפקד הרגימנט ה-504 של הדיוויזיה המוטסת ה-82 במלחמת העולם השנייה.
טאקר נולד וגדל בעיירה אנסוניה, שבקונטיקט.
בשנת 1935 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית והוסמך כקצין בחיל הרגלים של צבא ארצות הברית.
בהמשך התנדב לכוחות המוטסים ושובץ בגדוד הצנחנים ה-504 שבהמשך הפך לרגימנט הרגלים המוצנח ה-504 של הדיוויזיה המוטסת ה-82. טאקר מונה תחילה לקצין האג"ם של הרגימנט ובשנת 1942 ומנה למפקד מפקד הרגימנט ה-504 של הדיוויזיה המוטסת ה-82 ופיקד עליו בסיציליה, בסלרנו ואנציו בהן ביצעו הוא ואנשיו צניחות קרביות.
בשל האבידות הכבדות שספג הרגימנט לא השתתפו אנשיו, ובהם קוק, בפלישה לנורמנדי.
טאקר פיקד על הרגימנט במהלך מבצע מארקט גארדן במהלכו צנחו אנשיו בהולנד.
מפקד הגדוד ה-3 ברגימנט, ג'וליאן קוק, הוביל את הגדוד בצליחת סער באור היום של נהר הוואל ובקרב לכיבוש הקצה הצפוני של הגשר.
בהמשך פיקד על הרגימנט במהלך המערכה בארדנים.
לאחר המלחמה שימש במגוון תפקידי מטה ופיקוד ובין היתר שימש כעוזר מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-101 והועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
ראובן ינאי (יאנואר; 8 במרץ 1922 – 25 באוקטובר 1986) היה עיתונאי ישראלי.
היה המייסד והעורך הראשון של עיתון "מעריב לנוער" וחבר מערכת "מעריב".
למד בגימנסיה עברית "תרבות" בפולין עד גיל 13. ב-1935 עלה לארץ עם הוריו והשתקעו בתל אביב.
המשיך ללמוד בבית הספר העממי "הכרמל" ובבית הספר התיכון "גאולה", שם ערך את עיתון בית הספר עם חברו הטוב לספסל הלימודים שמעון פרס.
שירת ב"הגנה" ולאחר מכן לחם במלחמת העולם השנייה בבריגדה העברית.
עם חזרתו לארץ, התגייס לצה"ל, והקים את העיתון "במחנה גדנ"ע".
לאחר מכן, התבקש על ידי בעלי עיתון מעריב, להקים את עיתון הנוער הראשון בישראל - הוא "מעריב לנוער" במסגרת עבודתו נתן ינאי במה עיתונאית לכישרונות רבים, ביניהם דן אלמגור, הצייר יוסי שטרן, פוצ'ו, ואף לכתבי נוער מבטיחים כאבשלום קור, יוסי ביילין ואחרים.
לצד עבודתו ב"מעריב לנוער", ינאי גם כתב מעת לעת בעיתון מעריב, כחבר המערכת.
ידועה במיוחד ביקורת התיאטרון שכתב אודות ההצגה "מלכת אמבטיה" של חנוך לוין.
הביקורת השנונה אך החריפה ביותר של ינאי, הופיעה גם על עיצוב התקליט של שירי המחזה על ידי האמן דוד טרטקובר.
ינאי נישא לאביגיל לבית ורטהים בשנת 1949. לימים רעייתו אביגיל עבדה כעיתונאית אף היא, וחיברה את תשבצי ההגיון בשבועון "העולם הזה".
בנו איל, הוא המייסד והמנכ"ל המשותף של חברת BDI ישראל.
שחקן התיאטרון גלעד קלטר הוא נכדו של ראובן ינאי.
ראובן ינאי נפטר בשנת 1986 בתל אביב ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
ראובן מרדכי חזק (נולד ב-29 בינואר 1938) הוא איש מערכת הביטחון לשעבר, שכיהן כסגן ראש השב"כ ולאחר מכן כמנכ"ל עיריית ירושלים, ואשר נודע בשל חלקו בפרשת קו 300. כיום עוסק בפיסול.
נולד ביפו לצייר אברהם חזק ולפרידה לבית חילביץ, ילידי אסטוניה שעלו לארץ ב-1933. אחיו הבכור היה איש העסקים הישראלי-אמריקאי נחמיה חזק.
את לימודיו התיכוניים עשה בבית חינוך תיכון (לימים עירוני ד') והיה פעיל בתנועה המאוחדת.
עם סיום לימודיו הצטרף לגרעין נח"ל ושירותו הצבאי היה בחטיבת הצנחנים.
לאחר שירותו הצבאי למד סוציולוגיה וגאוגרפיה באוניברסיטה העברית, המשיך לתואר שני בגאוגרפיה עירונית, והיה למרצה זוטר.
התגייס לשב"כ בשנת 1964, החל את שירותו ביחידה למניעת ריגול סובייטי והתקדם בסולם הדרגות הארגוני, שימש ראש אגף המבצעים בשב"כ.
ב–1979 פרש מהשירות, ובשנים 1980–1981 כיהן כמנכ"ל עיריית ירושלים.
לאחר מכן שב לשב"כ, והתמנה לסגן ראש השירות וממלא מקומו.
בתקופה זו השתתף בלכידת המחתרת היהודית.
בנובמבר 1985, פנה חזק, יחד עם חבריו לשירות פלג רדי ורפי מלכא, לראש השירות אברהם שלום בדרישה לחשוף את פרטי פרשת קו 300 או להתפטר מתפקידו.
שלום סירב והשלושה הורחקו מהשירות.
בפברואר 1986 פנה חזק עם פרטי הפרשה למשנׇה לפרקליט המדינה, דורית ביניש, ולאחר מכן ליועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר – מה שהוביל, לאחר אי-אילו השתלשלויות, לפתיחת חקירה פלילית של הפרשה.
לאחר פרישתם של השלושה מהשב"כ, הקימו יחד את חברת האבטחה "שפרן".
בשנת 1988 מונה חזק לראש מטה הבחירות של רשימתו של טדי קולק, "ירושלים אחת", ואף הוזכר כמי שעשוי להחליף את קולק כראש העירייה בעתיד.
בשנת 1996 הושאל מחברת "שפרן" לחברת NDS שם עסק בתחום ההגנה האקטיבית, ולימים הפך לסגן נשיא החברה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החל חזק לעסוק בפיסול באבן והציג מעבודותיו בסימפוזיונים בינלאומיים לפיסול במעלות-תרשיחא ובאשדוד.
בדצמבר 2019 הציג את תערוכת הבכורה שלו, "ראש ולענה", במוזיאון "על התפר" בירושלים.
בעשור השני של המאה ה-21, התנדב חזק בעמותת "בדרך להחלמה", העוסקת בהעברת חולים פלסטינים לבתי חולים בארץ,
בשנת 2021 השתתף עם חבריו רדי ומלכא בסרט "הרעות" של הבמאי יונתן פז.
חזק היה נשוי לנירה עד לפטירתה ב-2025 ואב לשלושה.
מתגורר בשכונת צהלה בתל אביב.
ראובן יגיל (6 בספטמבר 1935 – 3 בפברואר 2020) היה וטרינר ופיזיולוג ישראלי, אבי המחקר העולמי בתחום הפיזיולוגיה של הגמל וחלוץ בחקר התכונות המיוחדות של חלב הנאקות.
ראובן יגיל נולד ביוהנסבורג שבדרום אפריקה בשם ריימונד, בנם של מרים ולואיס (אריה) לבית פופלק.
שנה אחריו נולדה אחותו היחידה, ובילדותו המוקדמת עברה המשפחה לעיר פרטוריה.
בבית הספר התיכון בלט ביכולותיו כשחקן כדורגל וראה את עתידו בכדורגל המקצועני.
בשנת 1955 השתנו תוכניותיו המקצועיות כאשר נכח בהרצאה של שליח הסוכנות היהודית אשר קרא לנוער היהודי לעלות לישראל.
חשיפתו למסרים אלה הפכו אותו לציוני נלהב.
הוא הצטרף מיד להכשרה החקלאית במטרה להצטרף לגרעין קיבוץ ולנח"ל המוצנח.
בתחילת 1956 עלה ארצה, הצטרף לקיבוץ גניגר והתגייס כמתוכנן לנח"ל המוצנח.
במהלך שירותו הצבאי הכיר את ברנדה (לימים ברכה), אשר הגיעה מקייפטאון לביקור בישראל, במסגרת תנועת הבונים.
ב-1958 נשא ראובן את ברכה לאישה.
בשנת 1959 עברתו את שם המשפחה ליגיל.
מנישואים אלו נולדו שלושה ילדים.
לאחר הנישואים, הזוג גר בקיבוץ יזרעאל.
לאחר תקופה קצרה עברו למושב הבונים, שם עבד יגיל כרפתן.
ב-1963 נסע יגיל ללמוד רפואה וטרינרית באוניברסיטת אוטרכט שבהולנד.
הוא סיים את לימודיו בהצטיינות יתרה, והמשפחה חזרה ארצה והתיישבה בבאר שבע.
יגיל היה בין ראשוני החוקרים במכון לחקר הנגב, וחקר הסתגלות בעלי חיים לתנאי החיים במדבר.
בהמשך החליט להתמקד בפיזיולוגיה של הגמל, לו נודעה חשיבות רבה כחיית משק בחברה הבדואית.
במסגרת המחקר, רכש את הגמל הראשון, ששימש במחקריו.
עם הקמתו של בית הספר לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בשנת 1978, היה בין ראשוני המרצים בפקולטה למדעי הבריאות ושימש כחבר בוועדות הקבלה.
במקביל לעבודתו כמרצה, הקים יגיל חווה של גמלים ונאקות, אשר אפשרה לו לקדם את מחקריו.
ב-1985 פרסם ספר על הפיזיולוגיה של הגמל.
הספר נחשב כפורץ דרך בתחום ותורגם לשפות רבות, ואף היה מוכר ומוערך במדינות ערב.
בשנת 1989 נוסדה באוניברסיטת בן-גוריון קתדרה ע"ש בני סלום לחקר יישומי של גידול בעלי חיים לשיפור מקורות מזון בארצות צחיחות, ובראשה הועמד ראובן יגיל.
פרופסור יגיל הקדיש הרבה מזמנו לקירוב ילדים לפן המדעי של עולם החי, והרבה להרצות בפני תלמידים בכל הגילאים.
הוא היה בין מקימי הגן הזואולוגי בבאר שבע והיה שותף לתכנונו, כחבר בוועד המנהל.
ראובן יגיל פרש מאוניברסיטת בן-גוריון כפרופסור אמריטוס.
עבודתו של יגיל הקנתה לו הכרה עולמית כמומחה לנאקות.
בשנת 1976 הוענק לו פרס בן-גוריון על מחקריו.
הוא היה מרצה מבוקש ברחבי העולם וייעץ לממשלות במדינות צחיחות שבהן חיים גמלים, בעיקר באפריקה ובאסיה.
בשל מומחיותו, קיבל הזמנות מרחבי העולם, בין היתר ממדינות שלא היו להן יחסים דיפלומטיים עם מדינת ישראל.
גם משרד החוץ הכיר בחשיבות עבודתו עם משתלמים שהגיעו ממדינות אחרות.
פרופסור יגיל התמקד בתרומת חלב הנאקה כפתרון למחלות מעיים בארצות מתפתחות, כטיפול בבעיות אוטואימוניות, כטיפול בסוכרת ואף להכנת מוצרים קוסמטיים.
כמו כן, פעל מטעם האומות המאוחדות במדינות רבות, בין היתר בירדן, ניגריה, אתיופיה, סודאן, קניה, מאוריטניה, הודו, מונגוליה הפנימית, קזאחסטן וכן במדינות דרום אמריקה: צ'ילה וקוסטה ריקה.
ברבות השנים ראובן יגיל פרסם שורה של תגליות בתחום הגמל והנאקה, בדגש על תכונותיו המיוחדות של חלב הנאקות.
הוא הציג בפני ארגוני האו"ם את אפשרויות ניצול החלב כפתרון לבעיית תמותת ילדים ברעב בעתות בצורת במדינות העולם השלישי.
בנוסף, פתח יגיל צוהר לאפשרות של שיפור במצבם של חולים הסובלים ממחלות חריפות של מערכת העיכול, ממחלות עור קשות וכן לטיפול בילדים אוטיסטים, כתוצאה משתית חלב נאקות.
כפועל יוצא ממחקריו וקשריו של פרופסור יגיל, הוקמו חוות גמלים ותעשיות למוצרים על בסיס חלב נאקות במקומות שונים בעולם.
בישראל, שימש כיועץ מקצועי לחוות הנאקות "כמלה", השוכנת בסמוך למושב עין הבשור.
נפטר ב-3 בפברואר 2020 בגיל 84, והובא למנוחות בבית העלמין החדש בבאר שבע .
ראובן (רוּבֵן) עטר (נולד ב-3 בינואר 1969) הוא כדורגלן ומאמן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי ונחשב לאחד הכדורגלנים הגדולים בהיסטוריה של הכדורגל הישראלי.
עטר מזוהה עם מכבי חיפה, בה שיחק רוב הקריירה, ונחשב לאחד מסמלי המועדון בו הבקיע 61 שערי ליגה ב-282 הופעות.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל החל בקריירת אימון.
בגיל 8 החל עטר לשחק בקבוצת הילדים של מכבי חיפה, לאחר מכן עבר לקבוצת הנערים והוביל את הקבוצה לזכייה באליפות הצפון והיה השחקן המצטיין.
עטר עלה לקבוצה הבוגרת של מכבי חיפה בגיל 17 וזומן לנבחרת הנוער של ישראל, ובהמשך זומן גם לנבחרת הבוגרת.
במכבי חיפה התגלה עטר כשחקן בעל שליטה מצוינת בכדור, טכניקה אישית וירטואוזית ובעיטות רבות עוצמה.
בעונת 1988/1989 זכה עטר בתואר ראשון במדי מכבי חיפה, כאשר היה שותף לזכייתה של הקבוצה באליפות המדינה עם 8 שערים.
בעונת 1990/1991 זכה עם הקבוצה בדאבל הראשון בתולדותיה.
בעונת 1992/1993 כבש עטר לזכות הקבוצה את שער הניצחון בגמר גביע המדינה מול מכבי תל אביב.
בעונת 1993/1994 הגיע עטר עם הקבוצה לשיא כאשר הקבוצה זכתה באליפות ללא הפסד.
בשנת 1993 כבש עטר לזכות נבחרת ישראל שער בתוספת הזמן מול נבחרת צרפת בפארק דה פראנס שהעניק לנבחרת ניצחון 3–2 במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994.
באופן מפתיע ולתדהמת אוהדי מכבי חיפה, ביקש עטר בשנת 1994 לעבור ליריבה העירונית, הפועל חיפה.
נשיא הקבוצה לא רצה להשאיר את עטר בניגוד לרצונו ומכר אותו להפועל חיפה תמורת 550,000 דולר – סכום שיא באותה תקופה.
עטר הצטיין במדי הפועל חיפה, אך לא הצליח לזכות עימה בתארים קבוצתיים.
בעונת 1995/1996 כבש עטר 21 שערי ליגה במדי הקבוצה, שיא אישי עבורו.
מאוחר יותר נדד עטר בין הפועל חיפה, מכבי חיפה ובית"ר ירושלים – שם נפצע באופן קשה, שהשבית אותו לעונה שלמה.
בעונה שלאחר מכן הצטרף להפועל פתח תקווה, ובתחילה התקשה לשחק היטב בגלל פציעתו.
שני שעריו הראשונים הובקעו בניצחון 7–0 על הפועל בית שאן, ושערו ה-100 בליגה במשחק מול הפועל כפר סבא.
בסך הכל הבקיע עטר במדי הפועל פתח תקווה חמישה שערים, ובישל ארבעה נוספים.
בעונת 1999/2000 הצטרף עטר להפועל חיפה, ממנה עבר לבית"ר ירושלים עוד בתחילת העונה.
בחלון ההעברות חזר עטר למכבי חיפה אותה אימן אלי כהן.
טרם סיום העונה פוטר כהן, ואת מקומו מילא רוני לוי עד לסיומה.
לקראת עונת 2000/2001 מונה אברהם גרנט למאמן הקבוצה.
גרנט רצה לנצל את ניסיונו וכישרונו של עטר, אחרי 7 שנים בהן חיפה לא זכתה באליפות.
בתקופתו של גרנט עלה עטר בעיקר כמחליף מהספסל וסייע למכבי חיפה לנצח מספר משחקים חשובים.
יחד עם הקבוצה שכללה שחקנים דוגמת יוסי בניון, יעקובו איגביני, ריימונדאס ז'וטאוטאס, ג'ובאני רוסו, אריק בנדו, אלון חרזי ואדורם קייסי זכה עטר ב-2 אליפויות נוספות.
בסיום עונת 2001/2002, כאשר יצחק שום מונה למאמן הקבוצה, הוחלט לשחרר את עטר מאחר ששום חשב שלא ראוי שהוא יהיה שחקן ספסל.
בעונת 2002/2003 עבר עטר למכבי נתניה וסייע לה להשתלב בצמרת הליגה.
במהלך העונה הציג יכולת טובה, כבש תשעה שערים ובישל שבעה, אך בעקבות פציעה שעבר במהלך משחקה של נתניה נגד הפועל כפר סבא ב-28 בפברואר 2003 במסגרת המחזור ה-22, וגרמה לו לקרע ברצועות הברך, נאלץ לפרוש ממשחק פעיל.
ב-5 במרץ 2003 הודיע רשמית על פרישתו.
לאחר שפרש מהמשחק, החל עטר קריירת אימון.
עטר אימן את מכבי נתניה בעונת 2005/2006, אך בעקבות רכישת הקבוצה על ידי דניאל יאמר ומינוי אייל ברקוביץ' למנג'ר-על, הוא התפטר מתפקידו.
לאחר התפטרותו מאימון מכבי נתניה, ועזיבתו של מאמן מכבי הרצליה פרדי דוד, מונה עטר למאמן מכבי הרצליה בעונת 2006/2007 אך פוטר אחרי תקופה קצרה.
ב-3 בינואר 2007 פוטר מאמן מכבי נתניה אלי גוטמן, ועטר שב לאמן את הקבוצה.
עם עטר הגיעה נתניה למקום השני, דבר שהקנה לה כרטיס לגביע אופ"א, שם התמודדה נתניה מול לייריה הפורטוגלית, אך שער מאוחר במשחק הוציא את נתניה מהמפעל.
בעונת 2007/2008 הוביל עטר את מכבי נתניה שוב אל המקום השני בליגת העל, אך למרות ההישג, הועברה ביקורת על סגנון משחקה של הקבוצה.
בסיום העונה החליט בעלי הקבוצה, דניאל יאמר, לא להמשיך עם המאמן לעונה נוספת, והחתים במקומו את לותר מתאוס, שחקן העבר הגרמני.
ב-3 בספטמבר 2008, מספר ימים לאחר המחזור הראשון של עונת 2008/2009, מונה עטר למאמן בית"ר ירושלים במקומו של יצחק שום שפוטר.
בסוף העונה זכה עטר עם בית"ר בגביע המדינה, לאחר ניצחון בתוצאה 2-1 על מכבי חיפה במשחק הגמר, אך לא המשיך לאמן את הקבוצה בעונה הבאה.
ב-29 בספטמבר 2009, בעקבות פתיחת עונה חלשה של מכבי נתניה, חזר עטר לאמן את הקבוצה כאשר הוחתם במקומו של נתי עזריה, בתום עונת 2011/2012 הוביל את הקבוצה שוב למוקדמות הליגה האירופית.
ב-23 באפריל 2012 מונה עטר למאמן מכבי חיפה החל מעונת 2012/2013. ב-13 בנובמבר 2012, כשמכבי חיפה דורגה במקום ה-13 בליגה מתוך 14 קבוצות, עם ניצחון אחד ו-7 נקודות בתשעה מחזורים, פוטר עטר מתפקידו, וקיבל פיצוי של מיליון דולר.
ב-19 במרץ 2013 חזר עטר למכבי נתניה, בעקבות פיטורי המאמן הקודם, טל בנין, לאחר שהקבוצה נקלעה לתחתית הטבלה.
עטר לא הצליח להציל את הקבוצה מירידה לליגה הלאומית, ובתום העונה סיים את תפקידו.
ב-12 במאי 2014 מונה עטר למאמן הפועל חיפה.
ב-16 בפברואר 2015, לאחר שהקבוצה התדרדרה לתחתית הטבלה, פוטר עטר מתפקידו.
ב-6 בנובמבר 2015 מונה בפעם החמישית למאמן מכבי נתניה לאחר פיטוריו של שלומי דורה, אך כבר לאחר 8 מחזורים פוטר גם הוא מאימון הקבוצה.
ב-20 בינואר 2017 מונה עטר למאמן של הפועל עפולה.
לקראת עונת 2017/2018 מונה עטר למאמן מועדון ספורט אשדוד.
ב-3 באוקטובר 2017 פוטר מתפקידו.
במאי 2020 מונה למאמנה של הפועל בני לוד עד לסוף העונה.
הוריו של עטר עלו ממרוקו לטירת כרמל, שם הוא נולד.
לעטר יש 2 אחים ו-3 אחיות.
שני אחיו שיחקו כדורגל בעירוני טירת כרמל.
עטר גרוש מנעמי ואב לשני בנים ובת, בניו רועי ונדב הם שחקני כדורגל.
בחודש אוגוסט 2023, הצטרף ראובן עטר לצוות הפאנל של רדיו חיפה כפרשן מרכזי, במשחקי מכבי חיפה בסמי עופר.
הרב ראובן מרגליות (ז' בכסלו תר"ן, 30 בנובמבר 1889 – ז' באלול תשל"א, 28 באוגוסט 1971) היה רב, חוקר תורני, וספרן, מחברם של ספרים רבים במגוון נושאים תורניים.
מנהל ספריית הרמב"ם, חתן פרס ישראל ופרס הרב קוק לספרות תורנית.
נולד בלמברג (לבוב) שבגליציה למשה ולמרים לבית לוטבק.
בצעירותו למד אצל הרב משה זאב מזוזה והרב דוד טוניס אך עיקר לימודו היה עצמאי.
בהיותו בגיל אחת עשרה כתב את חיבורו הראשון קונטרס על חושן משפט.
לאחר שיצא מרשות המלמדים למד באופן עצמאי בקלויז של חסידות זידיטשוב.
בגיל ארבע עשרה התייתם מאביו ונאלץ להיכנס לעסקי אביו וניהל את חנותו.
בתקופה זו החל לפרסם לעיתים מאמרים בעיתוני התקופה, מחזיקי הדת, ו"המצפה", בגיל שמונה עשרה נישא לחיה גנדיל לבית שיין.
בגיל 22 הופיע ספרו הראשון תולדות אדם – תולדות המהרש"א.
את הספר כתב לזכר אביו משה, והקדישו לאמו וחותניו.
לאחר מכן הוציא את ספרו קב בשמים – הערות בדברי בעלי התוספות.
בשנים אלו כתב גם את חיבורו תולדות רבי חיים בן עטר אך עקב מלחמת העולם הראשונה נאלץ להדפיסו בתרפ"ו.
הספר נדפס לזכר הוריו ומחותניו.
בתרע"ד, בהיותו בן עשרים וארבע, הוסמך לרבנות על ידי רבי מאיר אריק מבוצ'אץ', ורבי משה באב"ד.
למרות קבלת הסמיכה לא קיבל עליו משרה רבנית ופתח בית עסק לספרים, החנות היוותה בית ועד לדיונים על ספרים חדשים ומקום מפגש לידיעות בנושאי הספר התורני.
במלחמת העולם הראשונה נמלט לווינה, קיבל צו גיוס לצבא האוסטרו-הונגרי והסתתר שנתיים בביתו.
בתקופה זו כתב את ספרו נפש חיה.
לאחר מכן קיבל פטור מהצבא בשל סמיכתו לרב, בהקדמתו לספר נפש חיה מתאר את ימיו אלה: .
אחד הדברים שסייעו לשחרורו מהצבא היה הדרשה שהדפיס לכבוד הקיסר קרל הראשון, קיסר אוסטריה.
בתקופה זו אשתו חלתה ובכ"ז סיוון תר"ץ נפטרה, לא השאירה ילדים אחריה.
עד תאריך זה (תרצ"א) הדפיס הרב מרגליות עשרים ספרים.
באותו זמן עסק גם בפעילות ציבורית בתנועת המזרחי וההיסתדרות הציונית בגליציה, במסגרתה שימש בתפקידים שונים: נשיא התנועה בגליציה המזרחית, חבר ההנהלה הראשית של קק"ל, וייסד בתי ספר דתיים לאומיים.
בטבת תרצ"ה (1934) עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
טרם עלייתו הציעו לו מהר"ם שפירא, הראי"ה קוק, והרב בן ציון מאיר חי עוזיאל לכהן כרב באחת המושבות אך הוא סירב, ככל הנראה מפני שהעדיף שלא לקבל שכר על משרה תורנית.
בהיותו בארץ נישא בשנית לאסתר בת הרב מאיר הכהן טויבה, גם ממנה לא נולדו לו ילדים.
משנת עלייתו לארץ שימש מנהל ספריית הרמב"ם בתל אביב.
בתקופת כהונתו כמנהל הספרייה צמחה הספרייה מחמישים ספרים לחמישים וארבעה אלף ספרים, ב-1967 יצא לפנסיה, את מקומו מילא הרב עזריאל הילדסיימר.
הרב מרגליות שימש כחבר מועצת המכון לעריכת התלמוד הישראלי השלם, חבר במועצת המנהלים של מוסד הרב קוק, חבר הנהלה של אגודת בתי היתומים והיתומות בתל אביב, חבר הוועד של ישיבת בית זבול וחבר הנהלת יד ושם והיכל שלמה.
בבחירות לכנסת השישית הוצב בצורה סמלית במקום ה-118 של רשימת המפד"ל.
נפטר בבית החולים איכילוב בז' באלול תשל"א בגיל שמונים ואחד.
הלווייתו יצאה מביתו ברחוב יבנה 3 בתל אביב, נקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
סגנון כתיבתו של מרגליות הוא בעיקר בקיאותי, בספריו הרבים מציין לאלפי מראי מקומות ומגלה בקיאות רבה בכל מרחבי הספר התורני.
אפיק נוסף בכתיבתו של מרגליות הוא חידושיו הבולטים, לדוגמה: הסברו על ארבע מאות בניו של דוד המלך שלטענתו היא טעות בגרסה, הסברו ששנים עשר נשותיו של בר קפרא נגרמו מייבום, וחידושים רבים אחרים.
תחומי כתיבתו של מרגליות רבים.
ניתן לחלק את כתיבתו למספר דרכים, הלכה ותלמוד, דרוש, ביוגרפיה, מחקר, וקבלה.
בתחום ההלכה כתב מספר ספרים: טל תחיה העוסק במשפט עברי ובמדינה המתחדשת, נפש חיה הערות וביאורים קצרים על סדר שולחן ערוך אורח חיים, מקור הברכה על ענייני ברכות, ניצוצי אור – הערות קצרות על סדר הש"ס, מרגליות הים - מאות הערות וביאורים על מסכת סנהדרין המהווה ספר יסוד במסכת סנהדרין.
כמו כן ההדיר את ספר חסידים ושו"ת מן השמים.
בתחום הדרוש כתב את הספרים ילקוט פנינים, ילקוט מרגליות, ודברים בעתם ואחרים, בספרים אלו ליקט ואסף עשרות מאמרים ופנינים העוסקים בדרוש.
בתחום הביוגרפיה כתב את תולדותם של מספר ראשונים אשר עסקו בפולמוס - רמב"ן, רבי יחיאל מפריז ורבי אברהם בן הרמב"ם, ותולדותם של רבים מגדולי החסידות - רבי מאיר מפרמישלאן, רבי לייב שרה'ס, רבי ברוך ממז'יבוז' ואחרים.
בתחום הקבלה ההדיר את הספרים העיקריים של תורת הקבלה ספר הזוהר, תיקוני הזהר, זוהר חדש, וספר הבהיר.
את ספרים אלו ההדיר בצירוף אלפי הערות (לספר הזהר כתב מעל ששים אלף הערות) אשר עסקו בבירורי גרסאות, מקבילות לספרי חז"ל אחרים, בירור ההלכה למעשה, ועוד.
להערותיו אלו קרא ניצוצי זהר.
כמו כן כתב את הספר שערי זהר אשר עוסק בהבאת דברי הזהר על סדר התלמוד.
בתחום המחקר עסק רבות בחקר תורת ההלכה של הרמב"ם וכתב על נושא זה כעשרה מאמרים, למהותן של השגות הראב"ד, השוואת דברי הרמב"ם לזוהר, ועוד.
בתשנ"ח הוציא נחום שטיין ארבעה כרכים של אסופה מכתביו.
בשנת תשס"ד הוקם על ידי אחיינו הרב חנניה ויינברגר והרב איל בן דוד בבאר שבע מכון להוצאת כתבי הרב מרגליות.
עד כה הוהדרו על ידי המכון שמונה מספריו.
הרב שמואל אשכנזי ואחרים האשימו את מרגליות שבכתביו לא הקפיד על הבאת דברים בשם אומרם.
ואכן הרב מרגליות עצמו בפתח ספרו "מקור הברכה" (מהדורת לבוב תרצ"ד) העתיק את דברי רמב"ן בהקדמתו לקונטרס דינא דגרמי אשר מתנצל שבספריו יש לעיתים הבאות דברים שלא בשם אומרם.
גרשם שלום כתב ביקורת על הספר Jacob Emden: a man of controversy, מאת מורטימר ג' כהן (Mortimer J.
Cohen), בביקורת טען שרבי יהונתן אייבשיץ אכן היה שבתאי וכדברי רבי יעקב עמדין.
הרב מרגליות תקף את דבריו בחריפות ופרסם שני מאמרים בעניין: סיבת התנגדותו של רבינו יעקב עמדין לרבינו יהונתן אייבשיץ, להקטגוריה שנתחדשה, בהם הציג סיבות אחרות להתנגדותו של רבי יעקב עמדין על רבי יהונתן אייבשיץ, גרשום שלום בתגובה למאמרים פרסם חוברת בשם "לקט מרגליות" בה ענה להשגות מרגליות.
בחוברת מכנהו "מר מרגליות" ולא "רב" כמקובל.
מרגליות בתגובה הכין טיוטה לפרסום בה גינה בצורה נחרצת את דברי שלום ומחקר הקבלה החילוני בכלל, והאשימו באי אובייקטיביות.
במיוחד לעג מרגליות על חוסר הידע שלו בספרות היהודית ועל שמושו בספרות עזר.
מרגליות לא פרסם את דבריו, יצחק רפאל פרסם חלק מהדברים, לאחר שנים אבישי אלבוים פרסם את הטיוטה בשלמותה.
אגב ויכוח זה התעוררה מחלוקת שנייה בין השניים בקשר לדרוש התנינים לנתן העזתי.
שלום ראה באזכור של הרב אייבשיץ לדרוש התנינים הוכחה לשבתאותו.
ואילו הרב מרגליות יצא כנגד קביעה זו, בטענה שזהו שם של מאמר בזוהר וכמו שכינוהו מספר מקובלים.
בנוסף, הרב מרגליות פרסם מאמר בשם "שאלות ביקורת הזוהר מתוך ידיעותיו על ארץ ישראל" בו חולק על מספר טענות של שלום.
כשהרב מרגליות פרסם את ספרו ניצוצי זהר על ספר הזהר שלום כתב מאמר ביקורת בהארץ.
יש שסיפרו שהשניים השלימו ושלום אף התארח בביתו של מרגליות למטרות פיוס.
לאחר מעל 10 שנים, במכתב לאברהם מאיר הברמן כינה שלום את מרגליות "אלופנו ומיודענו".
הרב ראובן מרגליות זכה למספר פרסים:
פרס ישראל לספרות תורנית תשי"ז, על ספריו על הזוהר.
בנימוקי ועדת השופטים נאמר: , את כספי הזכייה תרם הרב מרגליות למוסד הרב קוק.
עם קבלת הפרס נערך אירוע לכבודו.
פרס הרב קוק לספרות תורנית בקטגוריה ספרות מחקר וספרי עזר תורניים לשנת תש"ג-תש"ד, ופרס כבוד על מהדורת ספר הזוהר לשנת תשי"ג-תשי"ד.
מפתח העיר תל אביב ב-1967 ביציאתו לגמלאות.
, הספר נדפס מחדש על ידי אהבת שלום, בירושלים תשפ"ג כולל מכתבים על הספר.
מילואים לספר נדפסו בחוברת ; הספר נדפס מחדש על ידי מכון התורה והארץ תשע"ח.
; מוסד הרב קוק ירושלים תשי"ט.
; בתוך "קהל חסידים החדש", תש"ך; בתוך "ספרים קדושים" חלק ג, ברוקלין תשמ"א.
; בית מוריה תשס"ט יחד עם דברים בעתם.
; תל אביב בין תרצ"ה לתרצ"ט; "ספרייתי" תל אביב תשכ"א.
אור המאיר תולדות רבי מאיר מפרמישלן וזקניו, לבוב תרפ"ו (בעילום שם); תל אביב תשכ"ד; ברוקלין תשמ"ה; באר שבע תשס"ז.
, לבוב תר"ץ; ברוקלין תשמ"ז.
, כולל הספרים בוצינא דנהורא, אמרות טהורות ומגדל דוד; ושוב תחת השם , במהדורה זו השמיט את שאר החיבורים.
; הוצאת מינצר תש"י; פרי הארץ תשמ"ה; ספריית בית אל ירושלים תשס"ד.
.; בית מוריה, באר שבע תשס"ט.
, ירושלים מוסד הרב קוק, תש"ה; תשכ"ד; תשמ"ח.
, ספר זה הוא מאמר מתוך ספרו קוי אור.
לבוב תרפ"ג; לבוב תרצ"ג; מוסד הרב קוק ירושלים תשט"ז; מוסד הרב קוק ירושלים תש"ן.
קובץ מחקרים, מוסד הרב קוק, ירושלים תשכ"ד; תשכ"ה; תשמ"ט.
; מוסד הרב קוק, ירושלים תשמ"ט (יחד עם מחקרים בדרכי התלמוד וחידותיו).
שמות וכינויים בתלמוד, נספח למבוא התלמוד למהר"ץ חיות, לבוב תרפ"ח, הספר יצא כספר נרחב תחת השם: ; תשמ"ט.
; מוסד הרב קוק תשכ"ב.
ספרי הלכה ותלמודמרגליות הים, מוסד הרב קוק, ירושלים תשי"ח, כשמונה מהדורות יצא מאז.
; הוצאת "זוהר" תל אביב תשי"ד; ברוקלין תשמ"ג; בית מוריה תשס"ז.
נכתב לכבוד הרברט סמואל, הספר יצא בהרחבה תחת השם , ונדפס שוב על ידי בית מוריה בתשס"ח.
רבי שאול לוין מזייף הספר בשמים ראש, ירושלים תש"ד, תדפיס מארשת (ספר שנה של אגוד סופרים דתיים) תש"ד.
תפקיד המופלא בבית הדין הגדול, תדפיס מחוברת היובל לרב הרצוג של כתב העת קול תורה שנה ג חוברות א-ד תש"ט.
הרמב"ם והזוהר, תדפיס מסיני חוברת לב-לד, השוואת שיטת הזוהר עם שיטת הרמב"ם, ושוב בספר פנינים ומרגליות עמ' ט.
לתולדות רבי יהודה הנשיא, תדפיס מסיני חוברות רלג-רלח, - תשט"ז-תשי"ז, נדפס שוב בספר פנינים ומרגליות עמ' ריז.
לחקר המספרים בתלמוד, תדפיס מסיני כרך מד.
מפרשי התלמוד הנמצאים בספריית הרמב"ם, תדפיס מ"הספר", חמש חלקים, תשי"ד תשכ"א, מסכתות ברכות עד יומא.
ציונים ביבליוגרפיים, תדפיס מ"ארשת" (ספר שנה לחקר הספר העברי), כרכים א, ב, ד.
ציונים והארות לסדר הדורות, תדפיס מסיני כרך מו תש"ך, עמ' כב-לג שב-שי, נדפס שוב בספר סדר הדורות מהדורת יריד הספרים 2002 בעריכת יהודה אדרי.
נחום שטיין (עורך), ים מרגליות, אסופת מאמרים מכתביו, ברוקלין תשנ"ט.
נתן דוד רבינוביץ (עורך), נפש חיה השלם, הגהות על ד' חלקי השולחן ערוך, מוסדות אהבת תורה, נ"י-ירושלים, תשפ"ד.
ראובן מירן (נולד ב-3 בספטמבר 1944) הוא סופר עברי, מתרגם, עיתונאי, עורך ומו"ל הוצאת נהר ספרים.
מירן נולד, גדל ולמד בכפר סבא.
בשנים 1970–1995 שימש בתפקידים שונים בשירות החוץ הישראלי.
החל לפרסם מסיפוריו הקצרים בגיל מאוד צעיר.
סיפורו הראשון נדפס כשהיה כבן 17.
היה עובד מבצעי בשירות החוץ הישראלי, ועל כך כתב: "חייתי לא מעט שנים בארצות רחוקות מן הארץ הזאת ...
הסתובבתי בשליחויות המוכרות כממלכתיות כאלה ואחרות ברחבי היבשת והעולם כולו".
מירן החל לתרגם לאחר שובו ארצה.
קודם מצרפתית, ואחר כך גם מאנגלית.
לאחר שבנה את ביתו בבנימינה, בשנת 2003, החל גם בקריירה של מוציא לאור, והקים, יחד עם רעייתו שושי מירן, שנפטרה ב-11 בפברואר 2018, את הוצאת הספרים הקטנה נהר ספרים, המתמחה בתרגום ספרים ייחודיים, בצד ספרים מקוריים מאת מירן עצמו.
מירן הוא גם מבקר ספרים ומפרסם ביקורות ספרים וסקירות בעיתונות הארצית בישראל.
מירן כתב שני שירים שהולחנו ובוצעו על ידי יזהר אשדות ונכללו בתקליט רדיו חזק של להקת תיסלם.
בשנת 2003 זכה בתואר אבירות מטעם ממשלת צרפת - "אביר במסדר הדקלים האקדמי".
בשנת 2011 זכה בפרס אוסטנה האיטלקי על מפעל תרגום של ספרי מופת וטקסטים מכוננים משפות אירופיות לעברית.
בנובמבר 2025 ראה אור בפריז הספר "זיכרונות מעונה מתה" של ראובן מירן בתרגום לצרפתית.
הגבעות המערביות, סיפורים, הוצאת מסדה, רמת גן, 1970.
ציפור העופרת, סיפורים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1978.
בהרים, בפנים הארץ, סיפורים, הוצאת משרד הביטחון, 1980.
הדחליל של דוקטור גבעולי, לילדים, צייר גיורא כרמי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1980.
כוכב הלכת של יאירי, לילדים, צייר גיורא כרמי, הקיבוץ המאוחד, 1980.
לילה על העיר, סיפורים, משרד הביטחון, 1987.
התוכי שתק פעמיים, הוצאת זמורה ביתן, 1987.
דרומית לאנטארקטיקה, הוצאת כתר, ירושלים, 1990.
דרומית לאנטארקטיקה, הוצאת נהר ספרים, הוצאה מחודשת.
אחרית דבר: יגאל שוורץ, 2016.
הגמדים האחרונים בגבעתים, לילדים, ציורים ועיצוב העטיפה - הלה חבקין, כתר, ירושלים, 1995.
מרק צבים לארוחת בוקר, סיפורים, כתר, 1995. זוכה פרס השופטים של אקו"ם לספר המקור הטוב ביותר לשנת 1995.
זכרונות מעונה מתה, צילומים - יונתן מירן, תל אביב, 1996. "זיכרונות מעונה מתה" בעריכת ד"ר שחר ברם, נהר ספרים, 2006. (סיפורים מתוך הספר נלמדים בבתי ספר תיכוניים והופיעו בבחינות בגרות בספרות בחלק המוקדש ל"סיפור שלא נלמד" (Unseen).
הספר תורגם לאיטלקית וזכה בפרס "אוסטנה" לשנת 2011 (Premio Ostana), ויצא לאור בפריז בתרגום לצרפתית ב-2025.
שלוש סיגריות במאפרה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2001. (לקריאת הפרק הראשון ברשת)
שלדגים, סיפורים קצרים, הקיבוץ המאוחד, 2006
אנה והציידים, הוצאת נהר ספרים, 2009.
הגזענות כפי שהסברתי לבתי, מאת טאהר בן ג'לון, תל אביב, 1998
אושוויץ כפי שהסברתי לבתי, מאת אנט וייוויורקה, הוצאת חמד, 2000
בוקר חום, מאת פרנק פבלוף, בנימינה, 2003
בחזרה לגטו ורשה, התקוממות האיגוד הצבאי היהודי, מאת מריאן אפלבאום, יד ושם, 2004
הכידון והמחט, מבחר טקסטים צרפתים נגד הימין הקיצוני, הוצאת נהר ספרים, 2004
פרספוליס, סיפורה של ילדות, מאת מרג'אן סטראפי, מצרפתית - ראובן מירן, מו"לית ועורכת ראשית - שרי גוטמן, תל אביב, 2005
פרא מתורבת, אוטוביוגרפיה פראית ודעות מרדניות, מאת פול גוגן, נהר ספרים, בנימינה, 2005
משלים פילוסופיים לילדים, מישל פיקמל, מאייר - פיליפ לגוטריר, תל אביב, 2006
על ההשתעבדות מרצון, אטיין דה לה בואסי, מצרפתית, הוצאת נהר ספרים, 2007 עיון, 103 עמ'
ללא מחר, מאת ויוואן דנון, הוצאת נהר ספרים, 2011
פריז סיפור אהבה, הוצאת נהר ספרים, 2014
ונציה ספור אהבה, הוצאת נהר ספרים, 2015
רומא סיפור אהבה, הוצאת נהר ספרים, 2018
כמו כן הוציא לאור ספרים שונים בהוצאת "נהר ספרים", בנימינה.
לראות אותה היום, לחן: יזהר אשדות - כתב את הגרסה של השיר באנגלית
יש רגעים, לחן: יזהר אשדות
ו' בסיון ה'תרנ"ד, 10 ביוני 1894 – ו' בסיון ה'תשל"ט, 2 ביוני 1979) היה מוציא לאור ומייסד בית ההוצאה לאור שעל שמו, "הוצאת ראובן מס".
חתן פרס יקיר ירושלים לשנת ה'תשל"ג (1973).
נולד בחג השבועות תרנ"ד בווישטינֶץ (Vištytis) שבליטא, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית.
בן לשרה (לבית ברקובסקי) ולרב נחמיה מס, אשר עסק בכתיבת ספרים ובהפצת תרבות עברית.
דודו, יוסף המבר, היה תעשיין ואיש עסקים אשר עסק בפיתוח כלכלי בוינה.
בימי מלחמת העולם הראשונה עבר עם משפחתו לגרמניה, ושם עבד בהוצאת "מנורה" ובהוצאת "ילקוט".
בשנת 1927 רכש בברלין את הוצאת "ילקוט".
בשנת 1933 עלה עם משפחתו לארץ ישראל, והתיישב בירושלים, בשכונה הערבית טלביה, שבהּ היה מראשוני המתיישבים היהודים.
שכר את ביתו בשכונה מבעלי הבית הערביים, הזוג לולו ג'מאל ויוּסף רג'אר.
שימש כמוכתר היהודי של השכונה לצד עמיתו המוכתר הערבי.
עד לסתיו 1948, ובין היתר, מנע ככל יכולתו השתלטות פרועה על בתים לאחר בריחת תושביה הערבים.
עם עלייתו, העביר מס את הוצאת הספרים שלו לישראל והמשיך בפעילות ההוצאה לאור.
בין היתר הוציא לאור מחקרים, סיפורים ופרסומים רבים, אשר זכו להכרה רבה.
אשתו של ראובן, חנה, התפרסמה כציירת.
בנם, יונתן מס היה מדען וחתן פרס ביטחון ישראל.
בן נוסף, דני מס, היה מפקד מחלקת ההר (מחלקת הל"ה), ונפל בקרב בדרך לגוש עציון טרם הקמת מדינת ישראל.
ראובן מס כיהן תקופה ארוכה כיו"ר ארגון יד לבנים.
ראובן (רוברט) מנינג הוא חבר הליגה להגנה יהודית שהוסגר מישראל לארצות הברית ב-1993, הורשע ברצח, ונדון שם למאסר עולם.
ראובן מנינג ואשתו רחל היו חברים בליגה להגנה יהודית וידידים של המולטי-מיליונר ויליאם רוס, תומך של הליגה.
בני הזוג מנינג עלו לישראל ב-1981, והתיישבו בקריית ארבע.
בשנת 1977 הגישה אישה בשם ברנדה קרותמול תובענה כנגד ויליאם רוס, סוחר בנדל"ן וחבר ותורם חשוב של הליגה להגנה יהודית, על הפרת התחייבות למכור לה בית.
ב-30 ביוני 1980 שוחחו קרותמול ורוס בניסיון להגיע להסדר, אך ללא הצלחה.
ב-17 ביולי 1980 הגיעה למשרדי חברת מחשבים בלוס אנג'לס חבילת דואר שמוענה לקרותמול.
החבילה הכילה, על פי מסמכי המשלוח, "מכשיר המהווה פיתוח המצאתי בתחום המחשבים".
במכתב נלווה לחבילה צורפו הוראות להפעלת המכשיר על ידי חיבורו לחשמל.
מזכירה בחברה, פטרישה וילקרסון, פתחה את החבילה ופעלה על פי ההוראות המצורפות.
ברגע שהפעילה את המכשיר הוא התפוצץ והיא נהרגה במקום.
סמוך לאחר חטיפת אקילה לאורו, הופיע אלכס עודה בתוכנית טלוויזיה והגן על יאסר ערפאת.
למוחרת, בעת שפתח את דלת המשרד שלו בלוס אנג'לס, התפוצץ מטען נפץ והוא נהרג.
ה-FBI חשדה שמנינג היה מעורב ברצח, אולם על אף הסגרתו לארצות הברית והעמדתו לדין בפרשת הרצח של וילקרסון, הוא לא הועמד לדין בגין הרצח של עודה.
שמונה שנים לאחר רצח וילקרסון, זיהו חוקרי ה-FBI כי טביעת אצבעות שנמצאו על החבילה שייכות למנינג.
על המכתב הנלווה נמצאו טביעות אצבעותיה של אשתו רחל.
ויליאם רוס הועמד לדין באשמת רצח, אבל חבר המושבעים לא הגיע להסכמה ומשפטו בוטל בינואר 1989. ביוני 1988 הגיעה רחל מנינג עם בנותיה לביקור בלוס אנג'לס, ונעצרה שם.
השופט סירב לשחררה בערבות מחשש שתימלט לישראל, אשר לטענת התביעה אינה מסגירה חשודים לארצות הברית.
מנינג הועמדה למשפט באשמת רצח.
במשפט, שנערך ב-1989, לא הגיע חבר המושבעים לכלל הסכמה פה אחד בדבר אשמתה, והמשפט הסתיים ללא תוצאה.
לאחר המשפט שבה מנינג לישראל, בינואר 1989. מייד לאחר המשפט הודיעו בארצות הברית שידרשו את הסגרתו של מנינג.
בקשת ההסגרה של בני הזוג מנינג הוגשה לאחר שלטענת ה-FBI הצטברו ראיות נוספות.
החוקרים שיערו שרוס שכר את בני הזוג מנינג לחסל את קרותמול.
ההסגרה התעכבה מכיוון שבארצות הברית דרשו שישראל לא תעצור את מנינג בשטחים שמעבר לקו הירוק.
בני הזוג נעצרו במרץ 1991 ושהו במעצר 22 חודשים, שבהם התקיימו בערכאות השונות דיונים על הליכי ההסגרה וחוקיותה.
דיונים אלו עוררו הד ציבורי נרחב, ופעילי ימין בישראל פעלו למניעת הסגרתו של הזוג.
עורכי דינם טענו כי ה-FBI פיברק ראיות וכי טביעות האצבעות אינן של ראובן מנינג.
לטענתם, אנשי השירות החשאי רדפו את מנינג מפני שלדעתם היה לו קשר לסדרת חיסולים במסגרת פעילותו בליגה להגנה יהודית.
בית המשפט העליון דחה את טענותיו של מנינג, וקבע כי גם אם יש בהן ממש אין הוא יכול לדון בהן, ומקומן להידון בבית המשפט בארצות הברית.
בפסקי הדין בעניין מנינג באה לידי ביטוי הפרשנות לחוק שאינה מאפשרת לבית המשפט להתעמק בענייני ראיות אשר יש לקבלן או לדחותן, ואין הוא מוסמך לבוא במקום בית המשפט של המדינה הדורשת את ההסגרה, אלא אם כן ברור לגמרי כי מדובר בראיה מופרכת מעיקרה.
במקרה מנינג לא היה ניתן לעמוד במדויק על טיבן של הראיות, ועל כן נקבע כי בני הזוג בני הסגרה.
בינואר 1993 הוסגר ראובן מנינג לארצות הברית, וב-14 באוקטובר אותה שנה הוא הורשע ברצח המזכירה וילקרסון.
הוא נדון בינואר 1994 למאסר עולם, שלימים נקצב, והועבר לכלא פדרלי לשאת את עונשו.
ניסיון להעבירו בחזרה לישראל כדי שיישא בה את העונש נדחה, מאחר שהרצח בוצע בהיותו אזרח ארצות הברית והוא לא היה זכאי ליהנות מהחוק הקובע כי ישראלים שהוסגרו יחזרו לישראל לשאת את עונשם.
מנינג שוחרר מהכלא הפדרלי בשלהי 2023.
ההחלטה לגבי הסגרת רחל מנינג התמהמהה לאחר הסגרת בעלה, בשל העובדה שהיא כבר עמדה לדין בארצות הברית.
בסביבות הזמן שבו נדון בעלה למאסר עולם קבע בית המשפט בישראל כי גם היא בת הסגרה.
ב-18 במרץ 1994, ימים אחדים לפני שהייתה אמורה לעלות על מטוס בדרך לארצות הברית, היא נפטרה מהתקף לב בבית הסוהר נווה תרצה.
חברי הליגה להגנה יהודית ליוו את המשפט ואת הליכי ההסגרה.
מנינג זכה לתמיכת חבריו וארגוני ימין קיצוני גם לאחר הרשעתו.
אלה טוענים כי הוא חף מפשע, וכי הוא נרדף רק בגלל יהדותו.
שמו של מנינג עלה במאבקים לשחרר אסירים יהודיים כמו ג'ונתן פולארד, והוא נחשב בעיני קבוצות אלה לקדוש מעונה הראוי להערצה.
ראובן סרוסי (נולד ב-1 בינואר 1959) הוא מלחין וגיטריסט ישראלי.
ראש המחלקה לקומפוזיציה של בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב.
סרוסי נולד ב-1959 במונטווידאו, אורוגוואי.
הוא החל את חינוכו המוזיקלי בנגינה ותאוריה.
עלה לישראל ב-1974. בוגר האקדמיה למוזיקה ע"ש רובין באוניברסיטת תל אביב בהדרכתו של לאון שידלובסקי.
עם מוריו נמנו מרדכי סתר, אבל ארליך, יצחק סדאי וסרג'יו נטרא.
ב-1994 החל ללמד באקדמיה ע"ש רובין (קומפוזיציה, מקצועות תאורטיים וגיטרה קלאסית).
מאז 2004 ועם הפיכתה לבית הספר ע"ש בוכמן-מהטה הוא מרכז את לימודי הקומפוזיציה במוסד.
יצירותיו של סרוסי הושמעו בקונצרטים, הוצאו לאור משלב מוקדם מאוד (פרטיטה ל-2 גיטרות, 1975) וזיכוהו בפרסים: פרסי האקדמיה למוסיקה ב-1982, 1984 ו-1985, 2 פרסי אקו"ם ב-1992, ייצוג ישראל ב-ISCM באותה שנה (דיפרנסיאס II לגיטרה ואנסמבל עם אנסמבל מודרן), פרס שלישי עבור נוקטורן בתחרות התזמורת הפילהרמונית, 1993 ופרס ראש הממשלה, 1994.
יצירותיו בוצעו בפסטיבלים ברחבי העולם (שיקגו 1984, קלן 1990, ברלין 1992, דרזדן 1995, סלוניקי 1997, ניו יורק 1998, ברן 2001 ועוד רבים) ובקונצרטים בלונדון, בודפשט, הלסינקי, שטוטגרט, המבורג, מונטריאול, מוסקבה ועוד.
בין מבצעיו נמנים אנסמבל אוריול, מודרן, ניו ג'וליארד, קונטיניום, קוארטטו לטינואמריקנו, האולפן למוזיקה בת זמננו במוסקבה, אנסמבל מוזאיק, סינפונייטה טוקיו ועוד.
בארץ יצירותיו בוצעו על ידי אנסמבל המאה ה-21, אנסמבל מוזיקה נובה, אנסמבל ניקל, אנסמבל מיתר, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים ותזמורות נוספות.
כמו כן סולנים והרכבים קאמריים רבים מנגנים את יצירותיו בישראל ומחוצה לה.
הוזמן להציג את יצירותיו בלונדון (האקדמיה המלכותית למוזיקה), בבתי הספר הגבוהים למוזיקה של ברלין, המבורג, ברן, וינה, לייז', בואנוס איירס, מונטווידאו, פורטו אלגרה, ברצלונה, סרגוסה, אוניברסיטאות נורתווסטרן, הארוורד וסטוני ברוק ועוד.
בשנת 2012 זכה סרוסי בפרס מפעל חיים מטעם אקו"ם.
סרוסי פועל גם כנגן סולן בארץ ובעולם: יצירות רבות של מלחינים ישראלים וזרים הוקדשו לו והוא משלבן ברסיטלים עם מיטב הרפרטואר המסורתי לגיטרה.
הקלטותיו הופקו בחברות אירופאיות ('נואובה ארה','מרידיאן רקורדס').
בשנת 2017 יצא לאור תקליטור עם יצירות קאמריות מפרי עטו (ג'אז בעקבות מטיס, מבעד הקלידים, סוד הקסם..., נגד הוא בעד וגעגועי ברווז) בנגינת 'אנסמבל מיתר', בנו של ראובן, דניאל סרוסי בפסנתר וראובן סרוסי עצמו בגיטרה.
הדיסק יצא בחברה הגרמנית NEOS.
שירת השמש הקמאית לשני אבובים, מרימבה, טימפני, נבל וקונטרבס (1982)
שני מדריגלים ניו-מודאליים (1984) ע"פי טקסטים של ש.
שני שירי אנטוניו מצ'דו (1985) למצו סופרן, חליל וגיטרה
נשף מסכות (1985) "Mascarada" לפסנתר ע"פי קטע מאוחר של ליסט לפסנתר ו-incipit מאת חואן קרלוס אונטי
ההד (1986) למקהלת ילדים (טקסט מתוך "הנסיך הקטן" של א.
רונדו לחמישיית כלי עץ (1987)
מחווה ללואיס בוניואל (1989) לקלרינט, ויולה ופסנתר
דיפרנסיאס (1989) לחמישיות כלי מיתר ומתכת
דיפרנסיאס II"...שאלה שעודנה ללא מענה" (1990) לגיטרה ואנסמבל
ג'אז...בעקבות מאטיס (1991) לכינור, צ'לו ופסנתר
(Ea judios) קנטטה קאמרית ע"פי שירי יהדות ספרד למקהלת קולות שווים, כינור, פסנתר, גיטרה וכלי הקשה (1992)
Walking Around (פבלו נרודה) לאלט ו-9 כלים (1993)
אור לזכרו של מרדכי סתר (1995) לתזמורת
עדות מטרזין (1995) לזמר/קריין ואנסמבל
(Ea judios) קנטטה קאמרית ע"פי שירי יהדות ספרד ל-5 זמרים סולנים, רביעיית מיתרים, צ'מבלו, גיטרה וכלי הקשה (1997)
שעת משחק ("פגישה מחודשת עם מר הולו") (1997) לטרומבון ואנסמבל
שיר ומחול, מחווה למומפואו [שיר ערש מגליסיה ונעימה יהודית מטטואן] (1997) לגיטרה
שיבות והפיכות (1999) לגיטרה ורביעיית מיתרים
תהומות (2006) לגיטרה, סקסופון ואנסמבל
ניקל על פי ציור של לאה ניקל (2007) לסקסופון, גיטרה חשמלית, פסנתר וכלי הקשה
לזכרו של אבל ארליך (2007) לסקסופון, כינור וצ'לו
געגועי ברווז ...לזכרו של דודו גבע, (2008) לחליל, קלרינט, בסון, כינור, צ'לו ופסנתר
בזמנו של פליסברטו ארננדס (2008) לאנסמבל
נגד הוא בעד (2013) לחליל, קלרינט בס, גיטרה, כינור וצ'לו
מונומנט קוסמי מחווה לחואקין טורס גרסיה (2014) לחלילית, חליל, קלרינט, סקסופון, מנדולינה, גיטרה, כינור וצ'לו
לוטראמון [L'autre-à-Mont]..לאחר קריאה במלדורור (2016) לרביעיית סקסופונים
Re: Percussion לנקשן סולן ואנסמבל (2017)
קפריצ'ו קנוניקו (2017) לכינור סולו
פוליה (2019) לנגינת יחיד בחליליות (גרקליין, סופרנינו, סופרן, אלט, טנור ובס)
כילמה, كلمة (2019) לששייה כלית ואלקטרוניקה חיה
המפה והטריטוריה, הרהור בן 60 שניות לפסנתר (2020)
הכל חולף והכל נשאר, שאקון לאקורדיון סולו (2021)
קאראקולה, לסופרן, חלילית סופרן, ויולה וצ'מבלו ע"פי שיר של פ.
הכל חולף והכל נשאר...II לאבוב, חצוצרה, קרן, טרומבון, טובה וכלי הקשה (2022)
Adieux ליובל ח"י ויובל לפיקולו ובסון (2023)
מיתר פמפלט מיקרופוני נגד אלימות, לזכר אריק שפירא לחליל, קלרינט בס, בסון, כינור, צ'לו מוגבר ופסנתר (2024)
ראובן עובד (נולד ב-28 בנובמבר 1983) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
עובד שיחק במספר קבוצות בליגת העל, ונחשב לשחקן מוכשר המתקשה לבטא יכולתו בשל בעיות משמעת, אשר גרמו לו למעברים רבים בין קבוצות בקריירה.
בצעירותו שיחק עובד בנבחרת הנערים של ישראל (איתה הגיע לרבע גמר אליפות אירופה בשנת 2000), נבחרת הנוער ובנבחרת הצעירה, במדיה השתתף בשבעה משחקים והבקיע שער אחד.
את הקריירה המקצוענית שלו החל עובד במכבי תל אביב.
כישרונו משך תשומת לב רבה ואף נעשה ניסיון מצד קבוצת הכדורגל של פנרבחצ'ה לרכוש אותו, אך מחלוקת עם מכבי תל אביב גרמה להם לאבד עניין.
עובד עלה לקבוצת הבוגרים של מכבי תל אביב וזכה עימה בגביע בעונת , תחת הדרכתו של ניר לוין, וכן באליפות בעונת תחת הדרכתו של ניר קלינגר.
עונה לאחר מכן, לאחר מחלוקת עם קלינגר, נזרק עובד ממכבי תל אביב ועבר לשחק בהפועל חיפה.
בשנת 2005 עבר לבני יהודה, ובשתי עונותיו במועדון כבש 5 שערים ובישל 7 שערים, כשנדמה היה שהוא מתחיל להציג את הפוטנציאל הגדול הטמון בו, תחת הדרכתו של ניצן שירזי.
בקיץ 2007, בעקבות מינויו של לוזון למאמן הפועל תל אביב, רכשה הקבוצה את כרטיסו של עובד, שהצטרף לליאור אסולין ווינסנט אניימה שעברו אף הם מבני יהודה להפועל תל אביב.
בתחילת העונה כבש עובד את שער הניצחון מול א.י.ק סולנה והעלה את הפועל תל אביב לשלב הבתים של גביע אופ"א.
בעקבות פתיחת עונה חלשה סיים לוזון את תפקידו והוחלף על ידי אלי גוטמן.
בתום העונה הגיע עובד עם הקבוצה לגמר גביע המדינה מול בית"ר ירושלים, אך החטיא את הפנדל המכריע, ובית"ר ירושלים זכתה בגביע.
בקיץ 2008 החליט גוטמן שעובד אינו בתוכניותיו לעונה הבאה, וכתוצאה מכך הוא לא שותף במשחקי הפועל תל אביב בעונת .
ב-5 בינואר 2009, בזמן חלון ההעברות, הושאל עובד למכבי נתניה לאחר משא ומתן ארוך, אך שוחרר מהקבוצה לאחר כחודשיים ללא דקות משחק רבות, זאת בעקבות מתחים ששררו בינו לבין מאמן הקבוצה באותה עת - לותר מתאוס.
בתחילת עונת חתם עובד לעונה אחת בקבוצת בני סכנין, תחת המאמן ערן קוליק, אשר פוטר והוחלף על ידי מרקו בלבול.
האחרון לא הסתדר עם עובד והחליט לשחררו ב-29 בדצמבר 2009. ב-25 בינואר 2010 חתם עובד עד תום עונת בהפועל פתח תקווה.
בחוזהו הוכנס סעיף לפיו אם יעבור על הקוד האתי של המועדון הוא ישוחרר ללא כל פיצוי.
בהמשך שוחרר עובד מהפועל פתח תקווה עקב בעיות משמעת, ובמשך מספר חודשים היה שחקן חופשי.
ב-14 בדצמבר 2010 חתם עובד בקבוצת הפועל רמת השרון ושיחק משחק ליגה אחד.
ב-17 בינואר 2011, עבר עובד לשחק בהכח רמת גן מהליגה הלאומית.
עובד שיחק חצי שנה במועדון, ושם רשם 14 הופעות וכבש שער אחד.
בסוף אותה עונה עובד עזב את הכח רמת גן, וחיפש במשך מספר חודשים קבוצה באירופה.
לאחר שהתקשה למצוא קבוצה בליגה בכירה, חתם בסופו של דבר בקבוצת גראצר א.ק.