tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפירוש צורף למסכתות הש"ס במהדורת ש"ס וילנה.
תרגום חדש לפירוש הרמב"ם נכתב בימינו על ידי הרב יוסף קאפח, הנוסח הועתק מעצם כתב ידו של הרמב"ם (שקיים היום בספריות של האוניברסיטה העברית בירושלים ושל אוניברסיטת אוקספורד, למעט סדר טהרות שהאוטוגרף שלו אבד), תורגם מחדש ויצא לאור על ידי מוסד הרב קוק.
תרגום חדש ונאמן יותר נכתב על ידי הרב עזרא קורח, ויצא לאור על ידי מכון "המאו"ר" בשנת תשס"ג.
מטרתו בכתיבת הפירוש הייתה שהמשנה עם פירושו יהוו אלטרנטיבה ללומדי התלמוד.
מטרה שהביאה אותו מאוחר יותר לכתיבת ספרו הגדול "משנה תורה".
פרשנות המשנה בתקופת הרנסאנס ובעת החדשה
בתחילת תקופת הרנסאנס חל מפנה בייחס הלומדים למשנה, והחלו להתגבש חבורות שלמדו והתעמקו במשנה, ולכן נוצר הצורך לכתיבת פירושים מקיפים למשנה שייתרו את התלות המוחלטת של לומד המשנה בתלמוד.
ולכן החל מתקופה זו נכתבו פירושים רבים למשנה.
הפירוש הראשון המקיף שנכתב בתקופה זו הוא פירושו של רבי עובדיה מברטנורא (1450 - 1510), הידוע כפירוש הרע"ב (נקרא "פירוש הרב" או "ברטנורא" בשפת הלומדים).
זהו הפירוש היסודי ביותר על המשנה (בדומה לפירושו של רש"י לתורה ולתלמוד), והוא מבוסס בעיקר על פירושיהם של רש"י (על התלמוד) והרמב"ם (שנדפס בימיו).
על פירוש רע"ב חובר הספר "תוספות יום טוב" על ידי רבי יום-טוב ליפמן הלר (1579 - 1654).
החיבור נכתב כ"תוספת" לפירוש הרע"ב (בדומה ל"תוספות" על פירושו של רש"י לתלמוד) ונדפס בחיי המחבר.
מטרת המחבר הייתה לתת ללומד המשנה את היכולת ללמוד את המשנה בצורה מעמיקה, שלא יצטרך להסתפק בלימוד השטחי.
ובכך לחזק את תקנת רבו - המהר"ל מפראג שעודד להקים חבורות בכל קהילה יהודית שילמדו וישננו משניות.
כמו כן חוברו על המשנה פירושים נוספים, הנדפסים במהדורות הגדולות של המשנה.
הפירוש "מלאכת שלמה" לרבי שלמה עדני, שמופיע במהדורת וילנא ("משניות עם ע"ג פירושים") הוא פירוש מעמיק, ושונה מהאחרים בכך שהוא חותר לפשוטה של המשנה גם במקומות שזה אינו תואם את הגמרא.
הוא גם דן הרבה בנוסח המשנה על פי כתבי יד שהיו בהשג ידו.
יש בו הדים מוקדמים לדרכו של הניתוח האקדמי של המשנה בימינו.
הפירוש "תפארת ישראל" לרבי ישראל ליפשיץ (גרמניה, 1782 - 1860) הוא פירוש רצוף וקל יחסית.
יש בפירוש גם פלפולים ארוכים, שנפרדו מן הפירוש הבסיסי במהדורת וילנא ("משניות עם ע"ג פירושים"), ומאז לפירוש הבסיסי ניתנה הכותרת "יכין" ולפלפולים הכותרת "בועז" (על שם העמודים "יכין ובועז").
יש בו גם סיכום להלכות הנלמדות מהמשנה בשם "הלכתא גבירתא" המופיע בסופי הפרקים בסדרים זרעים, מועד וטהרות.
הפירוש "קב ונקי" [אמסטרדם תכ"ד עד תנ"ז] לרבי אלישע בן אברהם מהורדנה מצטיין בקיצורו, והודפס יותר משלושים פעמים מאז שיצא לאור.
לאחרונה [תשנ"ב-תשס"ז], שולב הפירוש בהוצאה חדשה "משנה סדורה".
הפירוש כף נחת הוא פירוש קצר שחיבר הרב יצחק גבאי, מחכמי אספי שבמרוקו.
הפירוש יצא לאור במספר מהדורות, אחת המפורסמות שבהן היא מהדורת ונציה שיצאה לאור בשנת שפ"ה.
הפירוש היה לעיניהם של פרשני משנה החל מתקופתו, כדוגמת תוספות יום טוב, מלאכת שלמה, הון עשיר, תפארת ישראל שהביאו מדבריו ולעיתים השיגו עליהם.
כיום פירוש זה אינו מופיע בדפוסים הרגילים של מפרשי המשנה.
הפירוש "עץ-החיים" מרבי ישראל יעקב חאגיז.
נדפס לראשונה בליוורנו בשנת ה'תי"ד, ומאז נדפס פעמים רבות במקומות שונים.
פירוש זה מרחיב בביאור השיטות השונות שבפירוש המשנה שנאמרו בתלמודים ובהבאת הפלפול שנאמר בו, וכן בביאור פסיקת ההלכה.
בתקופת ההשכלה והחזרה למקורות הקדומים, החלו חוקרי התלמוד להתעניין בנוסח המשנה ורצו לנתקה מפרשנות האמוראים והפרשנים הקלאסיים.
חיים נחמן ביאליק התחיל לכתוב פירוש למשנה כחלק מ"מפעל הכינוס" שיזם, אך הספיק לכתוב אותו רק על סדר זרעים (תל אביב, הוצאת דביר, 1932).
את הפירוש השלים חנוך אלבק, ראה בהמשך.
עם קום המדינה וקיבוץ הגלויות בארץ החלו כמה מפעלים בכתיבת פירושים עדכניים ובהירים בעברית.
הפירושים התבססו על ספרות הפרשנות הקלאסית, ומטרתם העיקרית הייתה לאסוף את הפירושים על המשנה, לסדרם ולערכם לחטיבה אחת וכתיבתם בעברית מדוברת ומובנת.
הרב אליעזר לוי הוציא לאור את "משנה מפורשת" בשישה כרכים (תל אביב, הוצאת סיני, 1952).
זהו פירוש בהיר המשלב את דברי המשנה במלואם ברציפות בתוך הפירוש.
פירושו של הרב לוי מופיע מתחת לפירוש הרב עובדיה מברטנורא.
הוא נדפס עם דברי פתיחה מאת הרבנים הראשיים לישראל דאז, הרב הרצוג והרב אונטרמן.
הפירוש הפופולרי ביותר נכתב על ידי פינחס קהתי והודפס לראשונה בתוך "קונטרסים ללימוד המשנה היומית וההלכה היומית" על ידי "היכל שלמה" בירושלים בסוף שנות החמישים ובתחילת שנות השישים למאה העשרים.
הרב שמעיה גרינבוים (מרבני קהילת סאטמר בארצות הברית) הוציא לאור משניות עם פירושו "סייעתא דשמיא".
פירושו התחבב מאוד בחוגים החרדיים.
בשנת 2013 החל מכון ארטסקרול מסורה להוציא לאור משניות מבוארות במתכונת דומה למהדורתם לפירוש התלמוד בבלי ש"ס שוטנשטיין.
המהדורה נקראת מהדורת רייזמן, ומבארת את המשנה בשפה עכשווית עם ציונים והערות לספרות הדנה בדברי המשנה.
נכון למאי 2018 יצאו הכרכים על הסדרים מועד, נשים, נזיקין וקדשים, וכן על מסכתות ברכות, שביעית (סדר זרעים) וכלים (סדר טהרות).
כעת למהדורת רייזמן יש פירושים לכל ששת סדרי המשנה.
שטיינזלץ - לאחר מותו של הרב עדין אבן ישראל (שטיינזלץ), הוציא מכון שטיינזלץ ביאור נרחב בשלושה עשר כרכים על כל ששת סדרי משנה.
הביאור נחלק להרחבה, העמקה, ותמונות צבעוניות מראות זיהוי של צמחים, כלים, מפות, על פי הפרשנות והמחקר.
על המשנה נכתבו גם כמה פירושים מודרניים ומחקריים, המתבססים על המסקנות העדכניות של מחקר התלמוד וההיסטוריה.
בסגנון זה נכתבו שני פירושים למשנה:
פרופ' חנוך אלבק כתב פירוש קצר וקל, בתוספת הערות ארוכות בסופי הכרכים.
הניקוד של המשנה במהדורה זו עבר הגהה קפדנית על ידי חנוך ילון, אך הטקסט הובא בעיקרו על פי נוסח הדפוסים המקובל, ואין במהדורת אלבק מהדורה מדעית מלאה של נוסח המשנה.
מהדורתו של אלבק נכתבה בתור השלמה למפעלו הקודם של ביאליק שלא הושלם.
בנוסף לששת כרכי המהדורה, יצאו לאור גם שני ספרי מבוא: מבוא למשנה מאת פרופ' אלבק, ומבוא לניקוד המשנה מאת פרופ' ילון.
"משנת ארץ ישראל": פירוש חברתי והיסטורי למשנה בדגש על ארץ ישראל כמקום חיבורה ועריכתה.
פירוש זה, שאת כתיבתו החל הפרופ' זאב ספראי יחד עם אביו ואחותו (הפרופסורים שמואל ספראי וחנה ספראי), משלב לימוד מסורתי עם שיטות מחקר חדישות, ומסתייע בממצאים ארכאולוגיים ובמחקרים היסטוריים וסוציולוגיים כדי לשפוך אור על המשניות.
עד כה יצאו 26 כרכים בדפוס.
וסדר קדשים וטהרות יצאו במהדורה דיגיטלית בלבד באתר "כותר".
הפירוש כולל מבואות, נספחים, הרחבות במהלך הפירוש וכן איורים רבים.
פרשנות חוזה הוא מושג משפטי, אשר משמעו כי חוזה הנכרת בין צדדים להסכם הוא טקסט משפטי, וככזה הוא נדרש פעמים רבות לפרשנות.
בדיני החוזים בישראל ובעולם, ישנן גישות שונות המציעות כיצד יש לפרש את החוזה במקרה של מחלוקת בין הצדדים שהבולטות ביניהן הן הגישה האובייקטיבית-סובייקטיבית, הגישה הסובייקטיבית והגישה התכליתית.
גישה זו נהוגה בעיקר באנגליה.
לפי גישה זו, אמנם עיקרון חופש החוזים מחייב את הפרשן להתחקות אחר אומד דעתם של הצדדים, ובכל זאת, אין להתייחס לכוונת הצדדים כפי שהייתה בעת כריתת החוזה, כיון שדעתם היא נסתרת וקשה לקבוע מהי.
עדיף אפוא להתחקות אחרי אומד דעתם של הצדדים, כפי שעולה מלשונו של החוזה, שהרי הטקסט החוזי הוא הכלי השקוף והמהימן ביותר לצורך הזה.
דרך פרשנות זו היא אפוא אובייקטיבית, משום שהיא מתייחסת לא לכוונת הצדדים כשלעצמה, אלא להשתקפותה בחוזה, לפי הבנתו של אדם סביר המתבונן בחוזה מן הצד.
הגישה הפרשנית האובייקטיבית-סובייקטיבית מוסיפה וגורסת שבמהלך מלאכת הפרשנות אין לעשות שימוש בנסיבות שבהן נכרת החוזה, כל עוד ניתן לפרשו באופן מילולי.
כמו כן, ראוי להימנע מפרשנות המתבססת על תכליתם העסקית של חוזים מאותו סוג.
יתרונה של הגישה האובייקטיבית הוא בכך שהיא מגבירה את הוודאות משפטית ואת היכולת של צדדים לחוזה להסתמך עליו.
גישה זו סבורה שיש לבחון את כוונתם האקטואלית של הצדדים ואומד דעתם, כפי שהיו בעת כריתת החוזה.
לפי שיטה זו, אין להתנות את פרשנות החוזה על לשונו הדווקני.
אם נסיבות כריתת החוזה או ראיות חיצוניות אחרות מעידות על כוונתם האמיתית של הצדדים, יש לפרש את לשון החוזה על פי כוונה זו, על אף שייתכנו לה משמעויות אחרות.
גם לפי גישה זו לשון החוזה חשובה למלאכת הפרשנות, אך במידה פחותה בהרבה מן הגישה הפרשנית האובייקטיבית.
אם בגישה האובייקטיבית הפרשן דבק בלשון החוזה בצורה דווקנית, גם על חשבון כוונתם האמיתית של הצדדים בשעת כריתת החוזה, הרי שבגישה הסובייקטיבית ניתן המשקל העיקרי להקשר ולנסיבות שבהן נכרת החוזה, גם אם כתוצאה מכך פרשנות המילה הכתובה תהיה שונה ממשמעותה הרגילה.
גישה זו מכירה בכך שבאופן ראשוני ראוי לפרש את החוזה לפי אומד דעתם הסובייקטיבי של הצדדים לחוזה.
עם זאת, אם פרשנות כזו אינה עולה יפה, יש לפרש את החוזה לפי התכלית האובייקטיבית שלו, דהיינו, על-פי כוונת הצדדים הראויה בעיני מערכת המשפט.
לפי גישה זו, מלאכת הפרשנות לוקחת בחשבון ערכים כמו: תקנת הציבור, תום לב, שוויון, הגינות, וכיוצא באלה.
על הפרשן לבחון את החוזה לאו דווקא באמצעות ה'משקפיים' של הצדדים המסוימים לחוזה, אלא בעיניהם של צדדים סבירים כלשהם, אשר נוהגים בהגינות ובתום לב זה כלפי זה.
עם זאת, כשמתגלה סתירה בין כוונתם הסובייקטיבית של הצדדים לבין פירוש החוזה לפי התכלית האובייקטיבית, יש להעדיף את הפירוש הסובייקטיבי, משום שהפרשנות התכליתית אינה גורם פרשני ראשוני כי אם משני ומשלים, שנועד למלא את החסר, אם דעתם של הצדדים איננה ידועה.
סעיף 25 לחוק החוזים (חלק כללי) קבע בעבר כי .
סעיף זה פורש על ידי בית המשפט כקובע תורת פרשנות דו-שלבית: תחילה מתפרש החוזה לפי לשונו, ולאחר מכן על פי נסיבות חיצוניות.
אולם בשנת 1995, במסגרת הלכת 'אפרופים', הציע נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, תורת פרשנות חד-שלבית, לפיה יש לבחון את החוזה לפי כלל הנסיבות.
מטרת הפרשנות היא לעמוד על כוונת הצדדים בלי להיות מוגבלים לשפה ולביטויים שהצדדים השתמשו בהם בעצמם.
פרשנות זו נסמכת על עקרונות הגישה התכליתית לפרשנות החוזה, בהם תום לב ועוד.
המאבק על הגישה הפרשנית כלפי חוזים הוביל לתיקון סעיף 25 לחוק החוזים בניסיון להטות את הכף כלפי הגישה השמרנית: .
הדעות חלוקות בשאלה האם התיקון לחוק אכן שינה את ההלכה אם לאו.
בפסק דין שניתן בסוף 2019 הביעו השופטים אלכס שטיין ועופר גרוסקופף את העמדה שכללי פרשנות שונים חלים על חוזים שונים.
השופט עופר גרוסקופף טען שיש לשים דגש על אופי השחקנים המתקשרים בחוזה.
כך, יש להבחין בין שחקנים מיוצגים שמנהלים עסקים בקצה האחד, לבין שחקנים פרטיים בקצה האחר.
לעניין סוג החוזה, זהות השחקנים מעצבת שלושה סוגי חוזים: חוזה עסקי (בו שני הצדדים מיוצגים ומנהלים עסקים), חוזה צרכני (בו צד אחד עסקי ומיוצג ואילו השני פרטי) וחוזה פרטי (בו שני הצדדים אינם מנהלים עסקים ואינם מיוצגים על ידי עורך דין).
באשר לחוזה הראשון, אין מקום להכניס שיקולים של פרשנות תכליתית אובייקטיבית ופרשנות החוזה תוגבל לפרשנות תכליתית סובייקטיבית (דהיינו, התחקות אחר רצונם של הצדדים) ויושם דגש רב על לשון החוזה.
בשני החוזים האחרונים לעומת זאת, יש להביא בחשבון שיקולים של פרשנות תכליתית אובייקטיבית.
למשפט העברי מסורת ארוכה של שימוש בשטרות במהלך עסקאות לצורך העברת קניין וכן מתן תוקף להתחייבויות הדדיות כדוגמת המקרה המובא במשנה: "הנושא את האשה, ופסקה עמו כדי שיזון את בתה חמש שנים - חייב לזונה חמש שנים".
במהלך הדורות התוו חכמים דרך לפרשנות התחייבויות במקרי מחלוקת שהגיעו לפתחם.
חז"ל, הן במשנה והן בתלמוד, נוטים לגישה הפרשנית האובייקטיבית.
לדידם, הפרשנות הראויה היא לשונית, צמודה למשמעות הלקסיקאלית של החוזה.
לצורך פרשנות כזו חז"ל יצרו לקסיקון, הקובע משמעויות למגוון מינוחים שעשויים לעורר בעיות פרשניות.
משנת בבא בתרא מקדישה ארבעה פרקים ליצירת מילון כזה.
שתי דוגמאות לערכים מתוך הלקסיקון החז"לי:
חוזה למכירת בשר בהמה: "המוכר ראש בהמה גסה לא מכר את הרגליים; מכר את הרגליים לא מכר את הראש; מכר את הקָנֶה לא מכר את הכבד; מכר את הכבד לא מכר את הקנה".
קביעת משמעותם של המינוחים, באה במקום בו הצדדים לא הסכימו מפורשות ובאופן מדויק על תוכן הממכר.
בנסיבות אלו נוצר ספק, ויש צורך לפרש את החוזה כדי לקבוע את משמעותו המילולית.
לכן, חז"ל קבעו אפריורית את הפרשנות שיש לתת למונח.
כך ניתן ללמוד מן הדוגמה שבמשנה הבאה: "המוכר את השדה מכר את האבנים שהם לצורכה ואת הקנים שבכרם שהם לצורכו ואת התבואה שהיא מחוברת לקרקע וכו'".
לפי התלמוד, התבואה כלולה במכירה, אף על פי שהיא עומדת להיקצר.
קביעה זו אינה משקפת בהכרח את אומד דעת הצדדים, אלא היא מחילה את הפרשנות הלקסיקאלית של חז"ל על החוזה הספציפי.
פרשנות על פי המשמעות המקובלת
במקרה של מחלוקת בין הצדדים על פירוש לשון החוזה, חכמים סבורים שיש לתת משקל מכריע גם למשמעות המקובלת של המונח.
גישה זו באה לידי ביטוי בעיקר בתלמוד (בהשוואה ללקסיקון שגובש, בעיקר, במשנה), והיא אינה סותרת את גישת הפרשנות הלשונית האובייקטיבית של החוזה.
המשמעות המקובלת משמשת כאמצעי לקבוע את המשמעות המילולית של החוזה ואת גבולות השפה, ואינה מתיימרת לקבוע שזו כוונת הצדדים.
כך, לדוגמה, המשנה מגדירה את משמעותם של המונחים "בקר" ו"צמד" (העול הניתן על הבקר), בהתאם ללקסיקון החז"לי, אולם הגמרא מקשה על כך, ומפנה למשמעות המקובלת של המושגים בפי אנשי המקום.
אם באותו המקום נוהגים להבחין בין שני מושגים אלה, יש לפרש 'צמד' כמתייחס לצמד בלבד, אולם אם נוהגים לכלול גם את הבקר במונח 'צמד', תפורש לשון החוזה ככוללת גם אותו.
במקרים של קושי פרשני המשפט העברי עשוי להעניק משקל מסוים גם לנסיבות כריתת החוזה.
דוגמה לכך היא גובה התמורה ששולמה עבור הממכר.
זהו אמצעי פרשני טריוויאלי בשיטות משפט בנות זמננו, ואף המשפט הישראלי משתמש בו.
ברם, במשפט העברי נחלקו התנאים בדבר:
"מכר את הצמד לא מכר את הבקר, מכר את הבקר לא מכר את הצמד.
רבי יהודה אומר: הדמים מודיעין.
אמר לו מכור לי את צמדך במאתיים זוז, הדבר ידוע שאין הצמד במאתיים זוז.
וחכמים אומרים: אין הדמים ראיה".
לפי רבי יהודה, ניתן להשליך מהנסיבות על אומד דעת הצדדים, ועל כן גובה התמורה (='הדמים') יכול לשמש אינדיקציה ראויה לפרשנות החוזה.
חכמים החולקים על כך סבורים, שבכל מקרה אין לעשות שימוש בנסיבות כריתת החוזה.
ההלכה כדעת הרוב – חכמים, ולכן אין מביאין ראיה לפרשנות החוזה מנסיבות כריתתו.
לשון אחרת: פרשנות החוזים התלמודית היא אובייקטיבית, ולא סובייקטיבית.
התלמוד מצמצם את המחלוקת בין רבי יהודה לחכמים למקרה בו הפרשנות הלשונית האובייקטיבית אינה ברורה.
דהיינו, במקום בו רוב האנשים משתמשים במונחים נפרדים לצמד ולבקר, אך ישנו מיעוט שקורא גם לבקר – צמד.
במקרה זה סבור רבי יהודה שהנסיבות (גובה התמורה) יכריעו את הספק.
לעומתו חכמים סבורים, שגם במקרה זה יש להיצמד למשמעות האובייקטיבית של המונח "צמד", ואין להוכיח מגובה התמורה על כוונה אחרת.
לפי גישה פרשנית זו המטרה היא להגיע לאומד דעת אובייקטיבית, ולאו דווקא לכוונת הצדדים בעת הכריתה.
דוגמה תלמודית נוספת להסתייגות מפרשנות חוזה על-פי הנסיבות היא ממכר של חמור והכלים שעליו.
לדעת הרוב, אם דובר בין הצדדים על חמור, העסקה אינה כוללת את כליו, ואפילו אם החמור עומד לפני הצדדים וכליו עליו.
בהקשר אחר משתמע שניתן לפרש חוזה על-פי נסיבות כריתתו.
מדובר במכר של שור כאשר לאחר זמן התברר לרוכש שהשור נגחן.
בין הצדדים מתנהל ויכוח בשאלה אם השור נועד לשחיטה או לבשר, והגמרא מעלה את האפשרות לבחון את כוונת הצדדים, באמצעות גובה דמי המכירה.
כלומר, הדרך לאיתור תכלית העסקה היא על ידי בדיקה כמה היה המוכר מוכן לשלם עליה.
יש אכן שראו בסוגיה זו עמדה סותרת לזו שהובאה לעיל, וקבעו שלא נפסק כסוגיה זו ו'אין הדמים ראיה' באופן גורף ובכל מקרה.
יש שיישבו את הסתירה לכאורה בין הסוגיות באומרם כי חכמים אמנם מודים שגובה התמורה יכול לשמש כלי פרשני, אך רק במקרים מסוימים.
פרשנות סובייקטיבית בפסיקתם של ראשונים ואחרונים
בניגוד להעדפת הגישה הפרשנית האובייקטיבית-הלשונית בתלמוד, הספרות הרבנית (ראשונים ואחרונים) מעדיפה את גישת הפרשנות הסובייקטיבית (כוונת הצדדים).
כך לדוגמה כותב רבינו ירוחם: "כלל גדול בידינו בכל תנאי, שאדם מתנה עם חברו שאין להלך אחר הלשון הכתוב אלא אחר הכוונה לבד".
ספרות הפוסקים מציגה שלושה מבחנים לבירור כוונת הצדדים: לשון בני אדם, מנהג המקום ואומדנא דמוכח.
במבחן זה האמצעי הפרשני הוא המשמעות המקובלת של לשון החוזה בלשונם של בני אדם.
כך כותב הרמב"ם: "וזה עיקר גדול: בכל דברי משא ומתן הולכים אחרי לשון בני אדם באותו המקום...".
תנאי לכך הוא שהצדדים היו מודעים לפירוש הנכון של המילה בה השתמשו בחוזה.
לפי עיקרון זה נפסק שלא ניתן להשתמש בכספי צדקה לפדיון שבויים: "ובלשון בני אדם אין רגילות להיקרא צדקה סתם אלא מה שמחלקים לעניים סתם, ולא כופר נפשות, כי לזה ייקרא פדיון שבויים ולא צדקה".
נוסף ללשון בני אדם, ניתן להתחשב, לצורך פרשנות חוזה, גם במנהג המקום כפי שקובע הרמב"ם בהמשך דבריו: "וזה עיקר גדול בכל משא ומתן הולכים אחרי לשון בני אדם...
על פי כלל זה ניתן גם למלא חללים בחוזה, בעניינים שלא נקבעו מפורשות על ידי הצדדים, על פי הנוהג המקובל במקום החוזה.
דוגמה לכך, היא המשנה הקובעת את תנאי ההעסקה של עובדים : "השוכר את הפועלים ואמר להם להשכים ולהעריב, מקום שנהגו שלא להשכים ושלא להעריב אינו רשאי לכופן".
בגדר "מנהג" כאן, נכללים לא רק מנהגי המקום או המדינה, אלא גם התנהגות מקובלת של בני אדם.
כלל נוסף בפרשנות חוזה עושה שימוש גם בנסיבות חיצוניות כדי לקבוע את כוונת הצדדים.
זאת, כאשר הפרשנות העולה מנסיבות אלו היא מוכחת וברורה.
דוגמה לכך היא בקידושין בהם התנה האיש המקדש: 'הרי את מקודשת לי על מנת שאראיך מאתיים זוז".
בנסיבות אלו, אם החתן הראה לכלה מאתיים זוז שאינם שלו, היא אינה מקודשת, שכן ברור ('אומדנא דמוכח') שדעתו הייתה להראות לה מאתיים זוז שהם שלו.
דוקטרינת 'אומדנא דמוכח' מכריעה אף כנגד לשונו המפורשת של השטר.
לכן, אם פועלים התחייבו לבצע עבודה בכל תנאי, וקיבלו אחריות ל'כל אונס שיתרחש' יהיו פטורים אם לא ביצעו את עבודתם מחמת אונס נדיר ('אונסא דלא שכיח'): "לא עלה על לב המוכר דבר זה ועל אונס שאינו מצוי אינו בכלל תנאי זה".
גישת הפרשנות התכליתית לחוזה איננה נפוצה בספרות חז"ל.
כך, למשל, על אף חובתם של הצדדים לנהוג בהגינות אחד כלפי השני, לא ניתן לפרש הסכם שלא לפי תוכנו ושלא לפי כוונת הצדדים, רק כדי להתאימו לעקרון תום הלב.
לדוגמה, בשאלה האם ניתן לפרש הסכם מכר במקרקעין כך שיאפשר למוכר לממש את זכויותיו בממכר באופן ראוי ("מוכר בעין יפה מוכר").
בהקשר זה נחלקו תנאים בנסיבות בהן אדם מכר לחברו בור מים המצוי בחצרו: האם על המוכר לאפשר לקונה דרכי גישה ראויות לבור אף שלא הוגדרו בהסכם בין הצדדים, כך שיתאפשר לו שימוש סביר בבור.
לדעת רבי עקיבא הרוכש את הבור, רכש לו גם זכות מעבר לבור שקנה, ואילו חכמים סוברים שלא כך, ואם הוא מעוניין בזכות מעבר, עליו לרכוש אותה בנפרד.
עם זאת, בדברי הרא"ש ניתן למצוא פתח לפרשנות חוזה על פי גישה תכליתית.
לדבריו יש לעמוד על כוונתם המשוערת של הצדדים באופן שאינו מתנגש עם מצוות התורה.
כך לדוגמה הוא פסק: "אף על פי שכותבין בשטרות שיש רשות למלוה לירד לנכסי לוה, אין לעבור על דברי תורה.
מכאן הוא מסיק כי הרשות שיש למלווה לעקל את כספי הלווה אינה כוללת פנייה לערכאות, אלא אם כן בעל הדין אלים, והוא מסכם כי "יש לפרש הלשון בעניין שלא יהיה עבירה".
הסיפור "הרפתקאותיו של פינוקיו" של העיתונאי והסופר קרלו לורנציני המוכר בשם העט קרלו קולודי, התפרסם לראשונה כסיפור בהמשכים בעיתון הילדים "ג'ורנלה פר אי במביני" בליווי איוריו של אוגו פלרס .
פלרס, יליד מסינה, היה מאייר ועיתונאי, מבקר ספרות ומשורר.
הוא היה חייב להמציא את הדימויים החזותיים של גיבורי הסיפור, כי קרלו קולודי לא טרח לתארם בפרוטרוט.
פלרס עיצב את הספר לפי דמיונו ולא התחשב אף בפרטים שתיאר הסופר, כמו "בגד מנייר צבעוני" ו"כובע מבצקו הרך של לחם".
הוא צייר פינוקיו כבובת עץ דומה לנער חבוש כובע עשוי ממכפלת נייר.
הוא הוסיף לעיתים צל שליווה את דמות הבובה, ולצל היה אופי משלו.
לפעמים הוא מעין קריקטורה של הדמות ולפעמים היא יצור המאיים עליה.
כבר בשלב זה אפשר היה לראות שהמאייר אינו רק בבחינת ממחיש הסיפור, אלא גם פרשנו.
הפרק הראשון של סיפורי פינוקיו התפרסם ביולי 1881 והסיפור המשיך להופיע במשך שנתיים במועדים לא קבועים והוא התחבב מאוד על קהל הקוראים הצעירים וגם על הוריהם.
הספר "הרפתקאותיו של פינוקיו" ובית הדפוס פאג'י–בומפורד
ב-1883, כאשר הצטברו כ־15 פרקים על עלילות בובת העץ, הוחלט להוציא את סדרת הסיפורים כספר המיועד לילדים.
באותה העת, בסוף המאה ה-19, עדיין לא הייתה קיימת "ספרות ילדים".
ספרים שנכתבו במיוחד לילדים היו מעטים מאוד.
אליס בארץ הפלאות, חיבורו של לואיס קרול היה אחד הספרים הראשונים שנכתבו בשביל ילדה ב-1865.
הספר "הרפתקאותיו של פינוקיו", שיצא בבית ההוצאה של האחים היהודים פליצ'ה ואלסנדרו פאג'י ב-1883, היה ספר ראשון באיטליה שנכתב במיוחד לילדים.
בית הדפוס של פאג'י היה מוסד מפורסם בפירנצה.
סופרים, פוליטיקאים ואנשי רוח משכילים היו באים בשעריו, כדי לשוחח ולהחליף דעות.
לורנציני, היה מבקר שם בקביעות.
פליצ'ה פאג'י הוא ששכנע את לורנציני לעבוד למען ההוצאה, ראשית כמתרגם של ספרות ילדים אנגלית למשל: "סיפורי אמא אווזה", ואחר כך ככותב עצמאי.
בית ההוצאה של פאג'י המשיך לפרסם את כתביו של לורנציני גם אחרי שבית הדפוס נמכר לבעלה של אחת מבנות פאג'י, רוברטו במפורד, שניהל את בית הדפוס ואת החנות שנים רבות.
הספר של לורנציני התקבל על ידי קהל הקוראים בהתלהבות לא רק בגלל הטקסט שדיבר ללב הקוראים המבוגרים והצעירים כאחד, אלא גם בזכות האיורים המשעשעים של המאייר אנריקו מזנטי, כי המוציאים לאור לבית פאג'י הבינו כבר אז, שאין להשוות ספר ללא תמונות לספר מאויר.
כמוהם כמו לואיס קרול, סברו, ש"מה טעם יש בספר שאין בו תמונות ושיחות?"
כחלוצי ספרות הילדים, הבינו שהפרשנות החזותית של הסיפור חשובה לילד הקורא לא פחות מן הסיפור עצמו.
לימים יצאו בהוצאת בומפורד מהדורות נוספות של פינוקיו עם איוריהם הקלסיים של קרלו קיוסטרי (1890), ועם איוריו הצבעוניים של אטיליו מוסינו (1911).
ספריו של לואיס קרול, " אליס בארץ הפלאות" (1865) ו"מבעד המראה" (1871) וכן ספרו של קרלו קולודי: "הרפתקאותיו של פינוקיו" (1883), הם בין ספרי הילדים הראשונים באירופה ומן הספרים שהשפיעו על עולם הספרות בכלל וספרות הילדים בפרט.
שני הספרים למרות אופיים הלוקלי המושרש בתרבות דתית, חברתית ופוליטית האופיינית לארצות מוצאם של סופריהם, עוסקים בנושא קיומי משותף – נושא ההתבגרות.
מסיבה זו כנראה הם הפכו לקלסיקה המתפרשת מחדש בכל תקופה.
הפרשנות המחודשת באה לידי ביטוי בייחוד במדיום החזותי, באיורי הספרים הללו ובסרטים שנעשו על פי שתי היצירות, עולה נושא ההתבגרות והצטרפותו של הילד לחברת המבוגרים - בכל פעם באור חדש.
הספר "הרפתקאותיו של פינוקיו" עם איוריו של אנריקו מזנטי (1850–1910)
אנריקו מזנטי היה במקצועו מהנדס בניין, אך היה לו כישרון ציור מובהק ועיסוקו העיקרי היה בתחום ציור קריקטורות ואיור ספרים.
הוא עבד בבית ההוצאה של האחים פאג'י ושם הכיר את לורנציני והתיידד אתו.
כאשר הוחלט בבית ההוצאה פאג'י, להוציא את קובץ הסיפורים על בובת העץ פינוקיו כספר, נבחר מזנטי כמאייר.
הוא יצר למעשה את אב הטיפוס של הדמות פינוקיו המוכרת לנו, תוך שיתוף פעולה עם לורנצינו ורוב מאירי הספר הלכו בעקבותיו.
פינוקיו של קולודי, הוא בובה שגולפה מבול עץ.
פינוקיו של מזנטי נראה כמריונטה.
מריונטה היא בובה המונעת באמצעות פיסות עץ וחבלים על ידי בובאי, אך הבובה המצוירת של מזנטי אינה קשורה לחוטים המונעים על ידי מפעיל חיצוני, אלא היא מתנועעת על פי רצונה החופשי.
פינוקיו בעיצובו של אנריקו מזנטי 1883
זהו רעיונו המקורי של המאייר ועיצוב זה ממחיש לקורא את טיבו האמיתי של גיבור הסיפור, ואת אופיו האמביוולנטי.
מצד אחד פינוקיו איננו אלא בול עץ, חומר היולי האמור להיות מונע על ידי כוח חיצוני, אך מאידך כאשר הוא מקבל צורה דמוית ילד, יש לו רצון והוא פועל באופן עצמאי על פי דחפיו ורצונותיו.
היכולת של בובון העץ לפעול לפי רצונו, מעניקה לו חופש בחירה ובזכות סקרנותו ואופיו ההרפתקני, פינוקיו מגיע למקומות מעניינים ביותר, פוגש טיפוסים צבעוניים מאוד ורוכש ניסיון חיים חשוב.
לא כל בחירותיו של פינוקיו נבונות, לא כולן נעשות מתוך שיקול דעת.
אפשר לומר שרובן נעשות מתוך רצון לסיפוק דחף או יצר וצורך להנאה קלה ומידית, אך במשך הזמן הוא לומד מטעויותיו.
לא רק הצורה שמזנטי העניק לדמותו של קולודי מלמדות על אופיו וטיבו, גם הלבוש בו הלביש את גיבורו הוא בעל משמעות.
לבושו של פינוקיו מזכיר לקורא את הדמויות של התיאטרון העממי החביב והמוכר "קומדיה דל ארטה" שגם הן דומות באופיין לדמותו של פינוקיו ובאופן לא מפתיע גם לקורא עצמו.
כי הרי גם הקורא המבוגר וגם הילד מכירים היטב את אופיינו האנושי, האמביוולנטי, את רצוננו לעשות את הטוב והיפה ואת נהייתנו אחרי המהנה והקל להשגה, דבר שלא תמיד מזכה אותנו בהנאה המצופה.
הדמות המצוירת שהמציא מזנטי היא הדימוי העולה במוחנו כאשר השם פינוקיו מוזכר והיא ממחישה לקורא את אופיו המורכב של הבובון.
אפו הארוך מבטא אולי יותר מכל אבר אחר שבגופו את סקרנותו, את רצונו "לדחוף את אפו" לכל מקום המעורר עניין ואת התוצאות האומללות לעיתים, של סקרנות זאת.
אדם סקרן פוגש בדרכו יצורים רעים, קשים ומסוכנים.
הוא נקלע למצבים מסוכנים וסובל לא מעט.
הציורים של מזנטי אינם חוסכים מן הקורא מראות קשים ומפחידים, אך כך גם סיפורו של קולודי, שאיננו מסתיר מן הקוראים את האמת המרה שחיים אמתיים אינם חגיגה אחת מתמשכת.
הסיפור מלמדנו שאי אפשר לכסות ולטשטש את מעשי השטות שאנו עושים, כי הם מזדקרים לכל עין כמו אפו של פינוקיו.
הצייר כמו הסופר פורש בפנינו את הקושי הקיים בתהליך ההתבגרות.
הוא מראה לנו שרק על ידי ניסיון וטעיה אדם לומד ומתבגר.
דמות פינוקיו בעיצובו של מזנטי קסמה לקהל הקוראים לא פחות מן הדמות שעיצב קולודי והתקבעה כדימוי בדמיון הקוראים.
מה שהקל על תהליך זה היא העובדה שבפינוקיו של מזנטי היו מרכיבים של דמות מוכרת, משעשעת, שאובה מן התרבות העממית של תיאטרון הבובות ומהצגות בסגנון "קומדיה דל ארטה" דמות החביבה על כולם.
עם דמות כזאת היה קל להזדהות ממבט ראשון ובמשך הזמן היה קל להבין לא רק את הצד המשעשע של הרפתקנותה, אלא גם את המשמעות הטרגית שלה, את מצוקותיה וסופה המר על עץ התליה.
התמונה של מזנטי בה מתואר פינוקיו הקטן והעלוב תלוי על עץ ונע ברוח, העציבה כל כך את קוראי הספר שהם פנו בהמוניהם לבית ההוצאה ודרשו המשך להרפתקאות פינוקיו.
סיפורו של קרלו קולודי משך את לב הקהל, אבל איוריו של מזנטי העניקו לסיפור מוחשיות וחיות כה משכנעת, עד שכל המאיירים והאנימטורים (מלבד וולט דיסניי) שפעלו אחריו, אימצו לעצמם את רוב ה"טיפוסים" שהמציא מזנטי ורק פיתחו אותם לכיוונים חדשים.
הספר "הרפתקאותיו של פינוקיו" עם איוריו של קרלו קיוסטרי 1901
קרלו קיוסטרי , יליד פירנצה היה אוטודידקט.
הוא עבד כמאייר על בית ההוצאה בומפורד ובניו, ונודע בעיקר בזכות איוריו לספרו של קרלו קולודי "הרפתקאותיו של פינוקיו" שיצא מחדש ב-1901.
קיוסטרי צייר את ציוריו בצבעי מים, אך הפכם לגילופי עץ והם נדפסו ללא צבע, בשחור לבן.
קיוסטרי אימץ אמנם את דמותה של בובת העץ של מאירו הקודם של פינוקיו, אנריקו מזנטי, אך הוסיף הרבה דמויות ריאליסטיות, כמו דמויות השוטרים, דמותו של הסבא וגם כמה דמויות מפחידות של רוחות רפאים המדגישות את הצדדים האפלים של החיים.
קיוסטרי המציא גם את דמותה של הפיה כחולת השער, שהצטרפה לחלקו השני של סיפור פינוקיו.
הופעת הדמויות הריאליסטיות והפנטסטיות זו לצד זו יצרו אוירה מיוחדת ומוזרה, בה נעים קוראי הסיפור בעולם בו המציאות והפנטזיה מעורבים זה בזה.
לפעמים ערוב התחומים מביא את הגיבור למצב מעציב ביותר, אך לפעמים הפיה הדומה לדמות של קדושה בציורי הכנסייה, מצילה את גיבור הסיפור ומשמחת את קוראיו.
הודות לאהבת אב ולעזרתה הטובה של "פיה כחולת שיער", שהיא ספק אם ספק אחות, ואולי פרסוניפיקציה של החסד הנוצרי או יצור נשי פלאי אחר, שברי מזל זוכים לפגוש בחייהם, עולה פינוקיו על דרך הישר ומצליח להתבגר.
הוא משיל מעליו את צורת הבובה והופך לילד אמיתי לא רק בצורתו החיצונית, אלא בהתנהגותו.
האיורים של קיוסטרי הופך את סיפורו המדומיין של קולודי לעולם ממשי, לא רק של פינוקיו, אלא של האנושות כולה.
האיור הופך את הפנטסטי למוחשי ואת המוחשי כביכול, להעמדת פנים חמקמקה, שאין להאמין בה ובאמתותה.
בציור, יותר מאשר בסיפור, גבולות האמיתי והשקרי מטשטשים, וקל להבין את פינוקיו ואת שאר ילדי העולם, שהם טועים ותועים בדרכי החיים וזקוקים לנס או לפיה בעלת שער כחול כדי לשרוד בו.
הספר "הרפתקאותיו של פינוקיו" על איוריו, הוא אחד הספרים המתורגמים ביותר בעולם והזוכים עד היום לפרשנות מחודשת, ולא בכדי טען הוגה הדעות האיטלקי בנדטו קרוצ'ה, ש"העץ ממנו גולף פינוקיו, הוא אותו העץ ממנו גולפה האנושות כולה."
הספר "הרפתקאותיו של פינוקיו" עם איוריו הצבעוניים של אטיליו מוסינו, 1911
אטיליו מוסינו היה קריקטוריסט, מאייר וצייר.
אליו פנה אנריקה בומפורד בבקשה שיאייר מחדש את יצירתו הקלאסית של קולודי והפעם במהדורה צבעונית.
ואז, אם בדרכי נועם ואם בדרכים שנוהגים לנקוט לגבי נערים קשי –עורף, עלה בידו להביא את ליצן העץ לביתי.
בתחילה, מספר הצייר, הביט פינוקיו ברישומים בפרצוף סר וזעף, אך כאשר ראה את רישומי אביו ג'פטו, התרגש - "ומאז היינו לידידים טובים.
פינוקיו קבע את מושבו בסטודיו שלי.
הוא אינו מניח לי, הולך בעקבותיי ברחוב...לעיתים הוא שלו ומרוכז בעבודתי...לעיתים הוא עצבני ונוטה לכעוס, דוחף את אפו – ואיזה אף!
– בתוך גיליונות הנייר ובמתוות, רוצה לראות הכול כדי שיוכל לבקר..."
המהדורה שיצאה ב-1911 עם איוריו הצבעוניים של מוסינו זכתה להצלחה רבה.
איוריו הצבעונים היו לא רק יותר בולטים בזכות צבעוניותם, אלא גם הרבה יותר דינמיים מאלה של קודמיו.
הבעות הגוף של הדמויות נעשו מוגזמות יותר, הבעות הפנים מודגשות ואף גרוטסקיות, הנערים נעשו שובבים יותר והשוטרים, ה"רוחות" והמפלצות, מפחידים ממש.
הקוראים הצעירים נהנו מן האיור החדש.
הם אהבו את שובבותו המודגשת של הבובון, את מרדנותו וגם את כל המצבים המביכים והמסוכנים שתוארו בכל אכזריותם.
מוסינו הוסיף משהו מרוח התקופה המודרנית הצבעונית, האגרסיבית והמסוכנת לסיפורו הקלסי של קולודי.
למרות מקוריותם וערכם האמנותי של מאיוריו הראשונים של "פינוקיו" קנו לעצמם איוריו של מוסינו את הבכורה ונדפסו המהדורות חדשות במשך שנים רבות.
הספר "הרפתקאותיו של פינוקיו" עם איוריו של רוברטו אינוצנטי (1988)
רוברטו אינוצנטי נולד ב-1940 בטוסקנה.
את השכלתו כצייר ומאייר רכש בעצמו.
כאוטודידקט פיתח לעצמו סגנון ייחודי המצטיין בציור פרטי פרטים של נוף, דומם ושל הדמויות.
אינוצנטי זכה בפרסים רבים והחשוב שבהם פרס הנס קריסטיאן אנדרסן.
למרות הריאליזם של המתואר, אין ציוריו של אינוצנטי ריאליסטיים וזאת מפני זווית הסתכלותו של האמן על הסצנה המתוארת.
הפרספקטיבה ממנה מתאר האמן את נופי העיר פירנצה, את המתרחש ביער או על שפת הים, היא פרספקטיבה דומה לזאת בה אלוהים רואה את ברואיו.
איורים של רוברטו אינוצנטי לפינוקיו
הצייר רואה את כיכרות העיר מגובה רב, מעל לגגותיה, וברחובות העיר נראות הדמיות קטנות כנמלים.
למרות היותן קטנות, אנו מבחינים היטב בטיפוסים השונים ומזהים ביניהם את גיבורי הסיפור: את פינקיו ואביו ג'פטו, את השוטרים המוליכים אותו לבית האסורים, את הנשים המבשלות, את האם המנענעת את עריסת התינוק ואפילו את החתול האורב ליונים שעל גג הבית.
ראליות תיאור העיר עומדת בסתירה לפרספקטיבה המרוחקת ובלתי טבעית, בה מוצגת כל סצנה.
כך גם בתמונות התקריב אנו מגלים פרטים הגורמים לנו לחשוב, שלא הכול הוא באמת כפי שהוא נראה במבט ראשון.
למשל באחת התמונות נראית דמותו של פינוקיו כילד הניצב על יד מורו, אך מאחוריו על גבי הקיר אפשר להבחין בצלו, והצל איננו של הילד המצויר, אלא הוא עדיין צילה של המריונטה ארוכת האף.
אופיים הסוריאליסטי של איורי אינוצנטי מזמינים אותנו לחפש בטקסט משמעויות רבות פנים.
פרשנות קולנועית לספרו של קרלו קולודי "הרפתקאות פינוקיו"
במחצית המאה ה-20 התחילו להופיע סרטים שנעשו על פי ספרו של קרלו קולודי, "הרפתקאות פינוקיו".
זה היה מהלך טבעי משום שגם הספר וגם הסרט מספרים סיפור בעל רצף, שניהם נגישים מאוד לציבור, שניהם פופולריים וניתנים לעיבודים רבים.
סיפורו המקורי של קולודי מאפשר פרשנויות שונות ואנו נמנה כאן אחדות מהן.
סרטו של וולט דיסני "פינוקיו" (1940)
פינוקיו הקסים את קוראי הספר המבוגרים והילדים במשך מאה שנים ותורגם לשפות רבות, כמעט כמו ספרי המקרא, אך פרסומו הגדול ביותר בא אחרי שעובד לסרט באולפני דיסני בהוליווד.
בסרטו של דיסני פינוקיו הופך מילד סקרן ומרדני, לילד היודע להסתגל למציאות ואפילו רוכש לעצמו כמה תכונות מוסריות.
בשנות ה-40 ואחר כך בשנות ה-50 של המאה הקודמת נעשית תכונת ההסתגלות למטרה חשובה בחינוך הילדים.
במבוא לקטלוג "פינוקיו" של ריצ'רד וונדליך, טוען החוקר, שתרגומי הספר והאדפטציות שלו לסרטים הם בבחינת דין וחשבון ארכאולוגי של השינויים שחלו בערכי החברה המערבית ובחברה האמריקאית במיוחד.
פינוקיו בסרטו של דיסני, מספר לא רק את סיפורו של נער מתבגר, אלא את סיפורה של החברה, במיוחד החברה האמריקאים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, אמריקה אינה מתפעלת מילדים סקרנים ומרדנים, היא מעדיפה ילדים ממושמעים המקבלים את הוראות ההורים, המורים והמנהיגים.
אף אחד אינו רוצה לשמוע על חוסר עבודה ועל משפחה ענייה "שהעשיר בהם היה מקבץ נדבות".
דווקא בתקופה בה מתחילה החברה המערבית להבין את קשיי ההתבגרות של הילד, קשה לה יותר להתמודד עם הקשיים הללו.
הטקסט של קולודי נראה לאמריקאים בני מחצית המאה ה-20 "אכזרי" ו"מפחיד" מדי לילדים.
הסיפור המקורי מתאים אולי להבנתם של מבוגרים, אך לילדים, כך מקובל אז לחשוב, מתאימים עיבודים יותר "מתוקים" המאפיינים את סרטו של וולט דיסני וכן ספרים המאוירים בציורים הלקוחים מן הסרט.
הדמויות המצוירות בסרטו של דיסני שונות מאלו שהכרנו בספר המאויר.
פינוקיו עצמו נעשה ילדון טירולי עליז, ורוב הדמויות המפחידות נעשות יותר מצחיקות מאשר מאיימות.
פינוקיו של דיסני איננו מתמודד עם האגוצנטריות האופיינית לגילו, ועם אכזריותו.
אצל דיסני פינוקיו איננו הורג את הצרצר.
הוא איננו מתמרד כנגד האוטוריטה של המבוגרים ואינו מבטא את מזגו הרגזני והנמהר.
בסרטו של דיסני ובספרים שנכתבו בעקבותיו פינוקיו נשאר פסיבי, לא רפלקטיבי, מריונטה צרכנית ולא ביקורתית – כלל לא דומה לפינוקיו של קולודי, וקהל הקוראים עד היום, מעדיף את הדמות הזאת על דמותו המורכבת של קולודי ומאיריו הראשונים.
"מפתח זהב - הרפתקאות בורטינו", עיבוד הספר של קולודי על ידי אלכסיי ניקולייביץ' טולסטוי
על פי העיבוד הרוסי של פינוקיו הוסרט הסרט "מפתח הזהב" בבימויו של דמיטרי בביצ'נקו 1959.
אחד העיבודים המעניינים לסיפורו של קולודי הוא העיבוד של אלכסיי ניקולאייביץ' טולסטוי, סופר רוסי מפורסם.
זהו סרט מצויר והעיבוד זה מעניק פרשנות קומוניסטית לסיפורו של פינוקיו.
וכך כותב עליו לוי צירולניקוב:
"יש להודות, כי בהתאם לתזה המפורסמת של לנין, כי הספרות לא יכולה להיות אל-מפלגתית, גם סיפור הילדים הזה כולל מסרים אידאולוגיים סובייטיים, כגון: "עשירים – רעים, עניים – טובים", "עשירים והשלטון הבורגני מנצלים את העניים", "לעמלים אין ברירה אלא להתאחד" וכד'.
בעיניי המסרים האלה לא מזיקים לסיפור.
כמו כן, בניגוד לנהוג בספרות הסובייטית, יש בסיפור על בורטינו וחבריו כמה נקודות מסתוריות, שנשארות ברקע ללא פתרון, ומוסיפות לסיפור קסם מיוחד"
"הרפתקאות פינוקיו", סרטו של לואיג'י קומנסיני מ-1972
סרטו של קומנסיני הוא סרט עם שחקנים חיים, בסגנון האיטלקי של שנות - 50 ו – 70. הוא מדגיש את תנאי העוני בהם גדלים ומתבגרים ילדים.
את קשי לבם של המבוגרים ואף של הילדים ואת המאמץ שילד צריך לעשות כדי להתבגר כאדם ראוי
"פינוקיו", סרטו של רוברטו בניני מ-2002
סרטו של רוברטו בניני ובבימויו, בניני משחק גם את התפקיד הראשי.
הסרט זכה לביקורות רעות ביותר, אך הוא יכול לשמש כדוגמה לפרשנות נוצרית ליצירתו של קולודי.
יש בו ביקורת נוקבת על המטריאליזם של התקופה, על הנהנתנות המאפיינת אותה, על הנהייה אחרי חיים קלים ומחוצנים.
בניני מנסה ללמדנו להבחין בין טוב ורע, ואיך להתגבר על יצר האדם - הרע מנעוריו.
הוא משבח את החמלה ואת אהבת הזולת.
הסרט מדבר אל קהל נוצרי ובניגוד לארצות אחרות, זכה להצלחה אדירה באיטליה הקתולית.
פרשנות חזותית מחודשת לספרו של קולודי
לאחרונה מתפרסמות ברשת כתבות על סרטו המתוכנן של הבמאי ותסריטאי זוכה פרסי אוסקר גיירמו דל טורו - על נושא פינוקיו.
דל טורו טוען שיצירתו של קולודי השפיעה על יצירתו הקולנועית יותר מכל יצירה ספרותית, ולסרטי האנימציה שנעשו על פי סיפורו של קולודי, הייתה השפעה מיוחדת על כל יצירתו.
ספרו של קולודי זוכה לפרשנויות מחודשות מדי עשור.
יצירתו נשארת רעננה ורלוונטית כבר למעלה ממאה שנים, ופירושיה החזותיים תורמים לכך יותר ככל שחולף הזמן.
פרשיית התחתונית הייתה שערורייה שהתרחשה בארצות הברית בשנים 1829 – 1831 שבה היו מעורבים חברי הקבינט בממשלו של נשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון ונשותיהם.
בהובלתה של פלוריד קלהון, רעייתו של סגן הנשיא ג'ון קלהון, נידו נשים אלו ("התחתוניות", "petticoats") נידוי חברתי את מזכיר המלחמה ג'ון איטון ואת רעייתו פגי איטון, על רקע הנסיבות שנגעו לנישואיהם ועל רקע מה שהן ראו ככישלון שלה לעמוד באמות המידה המוסריות הראויות לאשת חבר קבינט.
הפרשייה טלטלה את ממשל ג'קסון והובילה להתפטרותם של כל חברי הקבינט למעט אחד.
היא גם הובילה לעלייתו לנשיאות של מרטין ואן ביורן ובין השאר הייתה הגורם למעבר של ג'ון קלהון מדמות פוליטית לאומית עם שאיפות לנשיאות לאישיות מפלגת ממדינות דרום ארצות הברית.
פגי (מרגרט) איטון הייתה בתו של ויליאם או'ניל, בעליו של בית פרנקלין, בית מלון ובר בוושינגטון די.
שניצב במרחק קצר מהבית הלבן והיה מוקד חברתי פופולרי לפוליטיקאים וקציני צבא.
היא למדה צרפתית והייתה ידועה בכישרונה לנגן בפסנתר.
ויליאם ברי, שמאוחר יותר כיהן כמנהל הכללי של הדואר, כתב "על נערה קטנה מקסימה...
שלעיתים קרובות ניגנה על הפסנתר ושעשעה אותנו בשירים נעימים".
כנערה צעירה, כבר אז גרם המוניטין שלה להרמת גבות, בשל העובדה שהיא עבדה בבר שלעיתים קרובות פקדו אותו גברים והיא התחברה באופן תכוף עם לקוחות המקום.
בבגרותה היא העלתה זיכרונות ש"עוד כשלבשתי מכנסונים ושיחקתי בחישוק עם ילדות אחרות, משכתי את תשומת ליבם של גברים, צעירים ומבוגרים, באופן שהספיק כדי לגרום לסיבוב הראש".
לאחר שאביה מנע את בריחתה עם קצין צבא, נישאה פגי בת ה-17 ב-1816 לג'ון ב.
טימברלייק, כלכל בצי ארצות הברית.
לטימברלייק, אז בן 39, יצא מוניטין של שתיין ובעת נישואיהם הוא היה שקוע בחובות.
ב-1818 התיידדו בני הזוג עם ג'ון איטון.
איטון היה אלמן אמיד בן 28, שזה עתה נבחר לסנאט ארצות הברית מטעם מדינת טנסי (אף על פי שהוא טרם הגיע לגיל 30 הנדרש בחוקת ארצות הברית לבחירה לסנאט), וידיד משכבר הימים של מי שיבחר בהמשך כנשיא ארצות הברית, אנדרו ג'קסון.
לאחר שטימברלייק סיפר לאיטון על בעיותיו הכספיות, ניסה איטון ללא הצלחה לגרום לסנאט להעביר חקיקה שתאפשר תשלום חובות שצבר טימברלייק בעת שירותו בצי.
בסופו של דבר שילם איטון את החובות ודאג לטימברלייק לתפקיד שהכנסה טובה בצדו בפלגת הים התיכון של הצי.
השמועות אמרו שאיטון סייע לטימברלייק כדרך להרחיקו מוושינגטון כך שהוא יוכל להתחבר עם פגי.
ב-1828, בעת ששירת בים התיכון, מת טימברלייק.
השמועות בוושינגטון רמזו שהוא התאבד כתוצאה מחשד שהיה לו על רומן בין איטון לבין רעייתו.
תוצאות חקירת מקרה המוות של טימברלייק היו שהוא נפטר מדלקת ריאות.
בעידודו של הנשיא ג'קסון, שחיבב את השניים, נישאו פגי וג'ון איטון ב-1 בינואר 1829, זמן קצר לאחר מותו של ג'ון טימברלייק, אף על פי שעל פי המנהג המקובל, היה זה ראוי שהם ימתינו תקופת אבלות ארוכה יותר.
מרסלק הסביר את דעתו על הסיבות האמתיות לאי קבלתה של פגי בחברה הוושינגטונית:
אמילי דונלסון, אחייניתה של אשתו המנוחה של הנשיא ג'קסון, רייצ'ל דונלסון רוברדס, ורעייתו של איש סודו של הנשיא, אנדרו ג'קסון דונלסון, שימשה כמארחת בבית הנשיא, הגברת הראשונה.
אמילי צידדה בעמדתה של קלהון, וזו הייתה הסיבה שהובילה את הנשיא להטיל את תפקיד המארחת הרשמית של הבית הלבן על כלתו שרה יורק ג'קסון, זאת בנוסף למחלתה של אמילי.
מזכיר המדינה מרטין ואן ביורן, היה אלמן וחבר הקבינט היחידי שלא היה נשוי.
הוא זכה להערכתו של הנשיא לאחר שנעשה בעל בריתם של בני הזוג איטון.
הנשיא ג'קסון חש סימפתיה כלפי בני הזוג איטון, בין השאר, בשל העובדה שרעייתו המנוחה רייצ'ל הייתה גם היא מטרה לרמיזות מזלזלות כאשר עלו שאלות במהלך מסע הבחירות של ג'קסון בנוגע לאופן בו הסתיימו נישואיה הראשונים לפני שהיא נישאה לג'קסון.
ג'קסון האמין שמתקפות אלו היו הגורם למותה של רעייתו ב-22 בדצמבר 1828, שבועות ספורים לפני שנבחר לנשיאות.
ג'קסון מינה את איטון כמזכיר המלחמה וכניסתו של איטון לתפקיד בכיר בקבינט הגבירה את עוינותן של פלוריד קלהון וחברותיה.
בנוסף, ג'ון קלהון היה לאיש המפתח באופוזיציה לג'קסון.
תומכיו התנגדו לבחירתו של ג'קסון לכהונה שנייה, שכן הם שאפו שקלהון ייבחר במקומו.
בנוסף, הייתה מחלוקת בין ג'קסון לבין קלהון על סוגיית מכסי המגן שנודעו בכינוי "מכס התועבות".
המכסים בארצות הברית על מוצרים מיובאים יצרו בדרך כלל הגנה על התעשיות במדינות הצפון על ידי הגבלת התחרות, אך מדינות הדרום התנגדו להם בשל העובדה שהם גרמו להעלאת מחירי המוצרים המוגמרים, אך לא להעלאת מחירי חומרי הגלם שהופקו בדרום.
הוויכוח על המכסים הוביל ל"משבר הביטול" של 1832, כשנציגי הדרום, כולל קלהון, טענו שלמדינות עומדת הזכות לסרב לציית לחוקים פדרליים שלהם הן התנגדו, גם במחיר של פרישה מן האיחוד, בעוד שג'קסון היה נחוש בדעתו למנוע פרישה ולשמור על אחדותה של ארצות הברית בכל מחיר.
בשל העובדה שקלהון היה המתנגד הבולט ביותר של ממשל ג'קסון, חש הנשיא שסגנו ופקידי ממשל אחרים שהתנגדו לו ליבו את האש במחלוקת שנגעה לפגי איטון בניסיון לצבור השפעה פוליטית.
דאף גרין, בן חסותו של קלהון ועורך העיתון United States Telegraph, האשים את איטון בפעילות חשאית להדחתם ממשרותיהם של סמואל אינגהם, מזכיר האוצר וג'ון בראנץ', מזכיר הצי.
המשבר נפתר בסופו של דבר כאשר מזכיר המדינה ואן ביורן הציע להגיש את התפטרותו, ובכך לאפשר לנשיא ג'קסון לרענן את שורות הקבינט שלו כשיבקש את התפטרותם של החברים שהיו עוינים את איטון.
היחידי מבין חברי הקבינט שנותר במשרתו היה המנהל הכללי של הדואר, ויליאם ברי, ואיטון מונה בסופו של דבר לתפקידים שהרחיקו אותו מוושינגטון.
התפקיד הראשון היה משרת מושל טריטוריית פלורידה והשני שגריר בספרד.
אף על פי שאמילי דונלסון תמכה בעמדתה של פלוריד קלהון, לאחר סיום הפרשה ביקש ממנה הנשיא ג'קסון לשוב ולשמש כמארחת הרשמית.
היא חידשה את פעילותה זו במקביל לשרה יורק ג'קסון עד לשובה לטנסי לאחר שלקתה בדלקת ריאות והותירה את שרה כמארחת היחידה בבית הלבן.
ג'ון קלהון התפטר מתפקידו כסגן הנשיא זמן קצר לאחר תום תקופת כהונתו ושב לרעייתו בקרוליינה הצפונית.
עד מהרה הוא נבחר לסנאט ושב לוושינגטון לא כמנהיג ברמה לאומית עם שאיפות לנשיאות, אלא כמנהיג ברמה המקומית שקידם את זכויותיהן של המדינות ואת הרחבת העבדות.
לימים העיר ג'קסון בנוגע לפרשיית התחתונית, "הייתי מעדיף שרצים חיים על גבי מאשר את לשונותיהן של נשות וושינגטון הללו שישפיעו על שמי הטוב".
מבחינתו של ג'קסון, פגי איטון הייתה רק אחת מהנשים הרבות שנגרם להן עוול שאותן הוא הכיר ועליהן הוא הגן במהלך חייו.
הוא האמין שכל אישה שעליה הוא הגן במהלך חייו, כולל פגי איטון, הייתה קורבן למניעים כמוסים, שנבעו מרצונם של אויביו הפוליטיים להפילו.
לדבריו של ההיסטוריון דניאל ווקר האו, הפרשה השפיעה על עליית הפמיניזם.
הסרט האמריקאי משנת 1936 "החוצפנית המדהימה" (The Gorgeous Hussy) הוא תיאור בדיוני של פרשיית התחתונית.
בתפקידים הראשיים כיכבו ג'ואן קרופורד כפגי איטון, רוברט טיילור כג'ון טימברלייק, ליונל ברימור כאנדרו ג'קסון ופרנצ'וט טון כג'ון איטון.
פרשמרקט בע"מ היא רשת מרכולים ישראלית שהוקמה ב-2004 ובבעלות פז.
הרשת מונה נכון ל-2021 כ-43 סניפים בפריסה ארצית.
הרשת קנתה מספר מותגים לאורך השנים ונכון ל-2022 פועלים 7 סניפים תחת המותג "פרשמרקט", 11 תחת "מחסני להב", 8 סניפים של המותג "מחסני מזון, 5 סניפים של "טיפ טוב", 5 של "סופר דוש" ו-6 סניפים של "היפר דודו".
ב-4 באוגוסט 2021 נחתם הסכם למכירת החברה לחברת "פז" תמורת 2.147 מיליארד ש"ח.
האחים יוסי ושלומי עמר (כיום: אמיר) גדלו בעיר נשר.
אביהם דוד עמר היה ראש המועצה המקומית נשר וראש עיריית נשר במשך 24 שנים מטעם מפלגת הליכוד.
כילדים עזרו לסבם במכולת השכונתית "מכולת שמעון".
לאחר שחרורם מהצבא הקימו האחים מסעדת פועלים בשם "מסעדת אופיר" בחוף שמן, שאותה מכרו אחרי 4 שנים.
בשנת 1995 בזמן ששיחק יוסי בקבוצת הכדורגל הפועל חיפה, רכשו האחים סופרמרקט קטן במרכז קריית ביאליק בשם "קריות זול", ועוד סופרמרקט בכרמל שנמכר בהמשך.
ביוני 2004 רכשו האחים את רשת פרשמרקט שהפעילה 2 סניפים נוספים בגליל ים ובהרצליה.
בשנת 2007 ניסו האחים לרכוש את רשת ויקטורי אך המשא ומתן לא הבשיל לבסוף.
בין השנים 2008 ל-2016 רכשו האחים 17 סניפים נוספים: ב-2008 רכשו האחים סניף נוסף, ב-2010 רכשה פרשמרקט את "מחסני מזון" שמנתה 2 סניפים בקריית אליעזר ובטירת כרמל מידי משפחת שטרית, ורכשה עוד סניף באזורי חן בתל אביב וגדלה ל-7 סניפים.
בשנת 2016 רכשה פרשמרקט את רשת "מחסני להב" - רשת של 13 סניפים שאותה רכשו מקואופורטיב דן תמורת כ-100 מיליון שקלים ולמעשה הכפילה את עצמה.
ביולי 2015 התבצעו מגעים בין פרשמרקט לרשת "סופר דוש" על רכישת הרשת והמכירה סוכמה אך במהלך חודש אוגוסט בוטלה עסקת המכירה בהסכמה.
ביולי 2019 הוסכם שוב על מכירת "סופר דוש" ל"פרשמרקט", תמורת 138 מיליון ש"ח, הפעם באופן סופי.
ביולי 2018 התכוונו האחים להנפיק את הרשת בבורסה אך לא הסכימו להתפשר על שווי חברה של 700 מיליון שקל שהוצע להם בהנפקה, ובאפריל 2019 הונפקה הרשת בבורסה, הפעם באופן מוצלח לפי שווי של 750 מיליון ש"ח ל-25% מהחברה.
לאחר חודשיים דווח כי האחים שמחזיקים ב-75% ממניות החברה הרוויחו 220 מיליון שקל מההנפקה.
בספטמבר 2019 רכשה פרשמרקט 3 סניפים בגוש דן מיינות ביתן שנקלעה לקשיים תזרימיים (בשכונת בבלי, בשכונת מרום נווה וברחוב רבין בחולון) תמורת כ-43 מיליון שקל.
בדצמבר 2020 רכשה פרשמרקט 3 סניפים נוספים מיינות ביתן, בהם סניף בפתח תקווה ושני סניפים באשדוד.
במרץ 2021 דיווחה החברה על כוונתה לרכוש 10 סניפים נוספים מיינות ביתן וזאת בתמורה לכ-210 מיליוני ש"ח.
מחזור המכירות הכולל של החברה לשנת 2020 עמד על כ-1.6 מיליארד שקלים חדשים.
ב-4 באוגוסט 2021 נחתם הסכם למכירת החברה, בדרך של מיזוג משולש הופכי, לחברת "פז", תמורת 2.147 מיליארד ש"ח, שמתוכם 1.7 מיליארד ש"ח ישולמו במזומן, והיתרה תינתן במניות "פז".
כתוצאה מכך יקבלו האחים יוסי ושלומי אמיר 7.2% ממניות "פז" ויהפכו לבעלי עניין בולטים בה.
יואב שיזף, מנכ"ל חטיבת מכירות וסחר קמעונאי בחברת ניאופרם, מונה למנכ"ל פרשמרקט ב-2022.
פרשים, שמוכר גם בתור אל נוה, היא התנחלות וחווה חקלאית בצפון השומרון, על כביש 596 בין חרמש לריחן.
אל נוה שוכנת בתוך יער אורנים, על רכס המשקיף על השרון ועל הים התיכון.
כלכלת היישוב מתבססת בעיקר על רעיית צאן ועל אולם אירועים מקומי.
בנוסף קיימים ביישוב אורוות סוסים, מעיין רחצה ומצפה על שם מתן אברג'יל, בן היישוב חרמש הסמוך שלחם בגדוד 13 של חטיבת גולני ונפל בניר עם במהלך טבח שבעה באוקטובר, לאחר שקפץ על רימון כדי להציל את חבריו.
החווה קרויה על שם נוה נדב, אחיין של אחת המייסדים, שנפטר בגיל שבעה חודשים.
החווה נמצאת על רכס בשומרון, שצופה על השרון ועל הים התיכון, סמוך לחרמש.
היא נמצאת בגובה 251 מטרים מעל גובה פני הים.
החווה מוקפת יער אורנים, והגישה אליה היא דרך כביש 596 מגוש שקד, מכיוון ריחן.
עיר האם של החווה היא חריש, והיא גם העיר הקרובה ביותר אליה.
אל נוה הוקמה לאחר שבחטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית העולמית חיפשו במשך שנתיים זוג שיעלה למקום.
הזוג שנמצא לבסוף, בת אל ונדב שוורץ, החליטו לקרוא לנקודה על שם אחיינה של בת אל שנפטר בגיל שבעה חודשים.
השניים עלו לנקודה ביום האזכרה שלו, י"ח בשבט ה'תשע"ט, חורף 2019, ובכך הקימו את המקום בתור חוות בודדים שעיסוקה המרכזי רעיית צאן.
בבניית ופיתוח החווה משתתפים מתנדבים ובני נוער, בין היתר מארגון השומר יו"ש.
בנוסף החווה מגייסת תרומות על מנת לאפשר את המשך פיתוחה.
במהלך מבצע שומר החומות במאי 2021 הציתו ערבים תושבי הסביבה את היער שבו שוכנת אל נוה.
החווה הוקפה בלהבות, ובית המגורים של המשפחה המייסדת כמעט עלה באש.
בסופו של דבר מתנדבים, כבאיות ומטוסי כיבוי הצליחו להשתלט על האש.
ב-2022 מנה עדר הכבשים של החווה 220 ראש, ובאמצעותו החווה שמרה על 4,000 דונם שהוחכרו לה על ידי המנהל האזרחי.
בנובמבר אותה שנה קיבל היישוב מעמד רשמי, תחת השם "פרשים".
כמו כן היו ספרים שנכתבו על פירוש אחר (בדרך כלל רש"י), אך בפועל ביארו כפי הנראה להם תוך השוואה לפירוש רש"י.
יצירת הפרשנות היהודית לתנ"ך התחדשה בתחילת המאה ה-18 בעקבות תנועת ההשכלה והתגובות השונות לה.
מאז הקמת מדינת ישראל התגבר מאוד העיסוק בתנ"ך, יצאו לאור מספר כתבי עת על התנ"ך (למשל, מגדים) ונכתבו פירושים רבים על התנ"ך ועיונים בו ובפרשניו, כמו פירוש דעת סופרים, עיוניה של נחמה ליבוביץ והמפעל הגדול של "דעת מקרא".
פילון האלכסנדרוני, מצרים, (המאה ה-1)
ספרות המדרש (החל מהמאה ה-3, וכלה בילקוטים ב)
מדרשי הלכה (תנאים) (המאה ה-3)
מדרשי אגדה (אמוראים) (החל מ)
תרגומים – אונקלוס, ירושלמי, ויונתן
רעואל - ביזנטיון, אזור המאה ה-10
יהודה אבן קריש (המאה ה-10)
רבי יונה אבן ג'נאח, (המחצית הראשונה של המאה ה-11)
רבי משה אבן ג'יקטילה, (אמצע המאה ה-11)
רבי יהודה אבן בלעם, (אמצע המאה ה-11)
רבי תנחום הירושלמי (אמצע המאה ה-13)
רבי שלמה בן אברהם בן פרחון, 1161
רבי חזקיה בן מנוח ("חזקוני")
רבי יצחק בן יהודה הלוי ("פענח רזא") נכדו של רבי שמואל מפלייזא
רבי משה קמחי, מת ב-1190 בערך
רבי מנחם בן שמעון, בסביבות 1190 בערך
רבי מנחם בן שלמה (חיבורו – מדרש שכל טוב)
רבי ישעיה די טראני (רי"ד – חיבורו: "נימוקי החומש"), 1190?
רבי עובדיה המון (חיבורו: "עמר נקא")
רבי מנחם רקנאטי (המחצית השנייה של המאה ה-13)
רבי טוביה בן אליעזר (חיבורו - מדרש לקח טוב), המאה ה-11–המאה ה-12
רבי נתנאל בן ישעיה (חיבורו:"מאור האפלה"), 1329
רבי אברהם בן שלמה (חיבר פירוש מקיף ויסודי על כל הנביאים והכתובים), 1422
רבי זכריה הרופא (חיבורו:"מדרש החפץ"),סביבות שנת 1430.
רבי סעדיה עדני (חיבורו:"חמדת ישראל" על כל התנ"ך נחשב לעת עתה כאבוד עם עוד למעלה מ־25 חיבורים בתורה מדע ורפואה שמיעוטם נמצא, כמו פירושו על הרמב"ם),בחיבוריו מוזכרות השנים 1446–1485.
רבי דוד בן ישע הלוי חמדי (חיבורו "אלוגיז אלמוגני" – הקצר המספיק), 1487.
רבי יהודה החסיד (סוף המאה ה-12, תחילת המאה ה-13)
רבי שמואל מסנות, (המאה ה-12)
רבי שלמה אפרים מלונטשיץ (חיבורו: "כלי יקר"), פולין, 1550?
רבי ידידיה שלמה רפאל מנורצי (חיבורו: "מנחת שי"), (תחילת המאה ה-17)
רבי דוד אלטשולר ובנו רבי הלל אלטשולר (חיבוריהם: "מצודת דוד" ו"מצודת ציון", המכונים "המצודות"), (המאה ה-17 – ה-18)
רבי חיים בן עטר (חיבורו: "אור החיים"), מרוקו, 1703?
רבי מאיר שמחה הכהן מדווינסק (חיבורו: משך חכמה), 1843–1926
סדרת דעת מקרא, עם פירושיהם של עמוס חכם, יהודה קיל ועוד, בהוצאת מוסד הרב קוק.
סדרת עולם התנ"ך, פירוש מדעי חדשני, בהוצאת דוידזון - עתי.
הרב עדין אבן ישראל שטיינזלץ (התנ"ך המבואר), 1937–2020
סדרת מקרא לישראל, פירוש מדעי חדשני, בהוצאת מאגנס.
סדרת פירוש ישראלי חדש, על ידי יאיר זקוביץ ואביגדור שנאן
פרשנות קופנהגן היא אחת הפרשנויות של מכניקת הקוונטים אשר נוסחה בין השנים 1925–1927. היא מיוחסת לפיזיקאי נילס בוהר ותלמידיו, ונקראת פרשנות קופנהגן על שם עיר מושבם, קופנהגן שבדנמרק.
על פי פרשנות זו, גדלים פיזיקליים קיימים ומוגדרים היטב רק לאחר שנמדדו בפועל על ידי מערכת מדידה מוגדרת היטב (בוהר השתמש במונח "מערכת מדידה" במקום המונח "צופה" כדי לחסוך הסתבכות בשאלות תאולוגיות בנוגע לתודעה ולנפש).
עצם ביצוע המדידה הוא הגורם להופעת הגודל הנמדד, שערכו נקבע באופן הסתברותי מתוך כלל הערכים האפשריים.
עוד גורסת הפרשנות כי להתנהגות הצופה ישנה משמעות מכרעת בקביעת תוצאת הניסוי.
הצופה יכול באורח שרירותי להחליט עבור אלקטרון, לדוגמה, האם הוא גל או חלקיק, לפי אופי הניסוי שאותו הוא בוחר לבצע (דואליות גל-חלקיק).
לפני המדידה האלקטרון נמצא במצב קוונטי המהווה סופרפוזיציה קוונטית של כל המצבים האפשריים, בצירוף ההסתברות למדוד כל מצב.
אחריה, האלקטרון נמצא במצב מוגדר (המצב בו הוא נמדד) ונשאר במצב זה.
אף בין בוהר לתלמידיו לא שררה אחידות-דעות מוחלטת, כך למשל נחלקו הוא וורנר הייזנברג בשאלת ממשותה של פונקציית הגל.
פרשנות זו, הגם שהיא הנפוצה ביותר כיום, מעלה תמיהות רבות.
הגדולות שבהן עוסקות בקריסת פונקציית הגל, באי-הדטרמיניזם הטבוע בתאוריה (לכן פרשנות זו נקראת "הפירוש ההסתברותי למכניקת הקוונטים"), בבעיית המדידה וכן בפרדוקסים הנוגעים לקיומם של דברים וגדלים פיזיקליים בממשות, בהם: החתול של שרדינגר והפרדוקס של איינשטיין-פודולסקי-רוזן.
על פי פרשנות זו, שמקורה באקטואליזם החריף שהחזיק בו נילס בוהר, גדלים פיזיקליים קיימים ומוגדרים היטב רק אחרי שנמדדו בפועל על ידי מערכת מדידה מוגדרת היטב.
כלומר, גודל פיזיקלי כלשהו נקבע רק בעת ביצוע המדידה.
לדוגמה: בניסוי שני הסדקים, לאלקטרון אין מיקום מוגדר אלא ברגע שהצופה מחליט לבצע מדידה על ידי סגירת אחד הסדקים (או כאשר האלקטרון פוגע במסך).
באופן חד יותר, לפי פרשנות זו בניסוחו הנחרץ של בוהר, לא ניתן להתייחס למהירות של אלקטרון לפני שהתבצע ניסוי למדוד אותה, כי רק אחרי המדידה לאלקטרון יש מהירות.
הפרשנות גורסת כי לפני המדידה לחלקיק אין מצב מוגדר אלא פונקציית גל - מצב קוונטי שמתאר את התוצאות האפשריות במדידה בצירוף ההסתברות לקבל אותן.
רק בעת המדידה עצמה - מתרחשת "קריסה" ובה החלקיק קובע לעצמו מצב פיזיקלי מוגדר (אחת מהתוצאות האפשריות).
בוהר קבע ש"קריסה" זו וקביעת המצב שאליו קורסת פונקציית הגל מתרחשת באופן אקראי לחלוטין, כאשר ההסתברות לקרוס למצב מסוים עומדת ביחס ישר לריבוע הערך המוחלט של האמפליטודה שלו בפונקציית הגל.
כך מפורשים הפורמליזם של שרדינגר וסימון דיראק ("ברה-קט").
לדוגמה, אם פונקציית הגל של החלקיק היא
אזי בעת מדידת מיקום החלקיק נקבל שההסתברות למצוא את האלקטרון בצד ימין היא ואילו ההסתברות למצוא אותו בצד שמאל היא .
מסיבה זו ידועה פרשנות קופנהגן כ"פירוש ההסתברותי למכניקת הקוונטים".
קריסת פונקציית הגל שמתרחשת בעת מדידה - חלק חשוב בהתאמת פרשנות קופנהגן למציאות כפי שהיא נצפית בניסוי - לא קיים בפורמליזם של מכניקת הקוונטים מאחר שמשוואת שרדינגר היא דטרמיניסטית לחלוטין.
עובדה זו תהווה את אחד המקורות העיקריים לבעייתיות של פרשנות קופנהגן ולהיותה שנויה במחלוקת.
פרשנות קופנהגן הולידה פרשנויות פילוסופיות רבות שהולידו בתורן מאמרים רבים, ספרים ואפילו סרטים.
כל הפרשנויות הללו אינן תורות מדעיות משום שהן אינן ניתנות להפרכה, בהיותן מבוססות, בהגדרתן, על הנחות בלתי מדידות.
אין גם כל הכרח להגיע למסקנות פילוסופיות מעין אלה עקב התמיהות שמעלה פרשנות קופנהגן.
נילס בוהר עצמו לא דגל באף אחת מהן וטען כי עלינו פשוט להשלים עם אי יכולתנו לדעת הכל.
יש שגזרו מפרשנות קופנהגן משמעות פילוסופית, כי עלינו לזנוח את ראיית העולם התומכת בהיות ההכרה כלי המספק שיקוף של המציאות ועלינו להתחיל לחשוב על ההכרה ככלי מכונן מציאות (בדומה לאידיאליזם הקיצוני של ג'ורג' ברקלי ודייוויד יום).
כך שהשאלה מהו האלקטרון כשלעצמו, ללא צופה, אין לה פשר של ממש.
כך, ניתן להסיק כי תודעת האדם קובעת את המציאות - את הנחלים, העצים, בעלי החיים ואף בני אדם אחרים.
העולם בעיני המתבונן היא פרשנות אידיאליסטית קיצונית, או כפי שאלברט איינשטיין התבטא פעם בלעג (משום ששלל את פרשנות קופנהגן), "האם כשאני עוצם את עיני, הירח נעלם?".
ראייה זו מעמידה את פרשנות קופנהגן כהמשכה הפיזיקלי של תורת קאנט, שטען כי משמעותם היחידה של החלל והזמן הוא האספקט התודעתי שלהם (ב"עולם התופעות"), כאשר לא ניתן לדבר על עולם ה"דברים כשהם לעצמם", ובעצם תודעת האדם היא הקובעת את המציאות הרלוונטית.
דרך שונה במקצת להסתכל על פרשנות קופנהגן היא לומר שבמקום לחשוב על היקום כעשוי מעצמים המקיימים ביניהם אינטראקציות, אפשר לחשוב עליו כאינטראקציה מאוד מורכבת שלפעמים מתנהגת בצורה מדידה (כלומר בצורה שמתאימה לחוקי הפיזיקה היחסותית).
הסתכלות כזו אינה מקדמת אותנו יותר מהאחרות מבחינת ההבנה המדעית, אולם יתרונה הוא שהיא אינה מכפיפה את החוקיות הפיזיקלית לתודעת הצופה.
ההתערבות של הצופה בהתאם להסתכלות זו מתבטאת בבחירת המתווה של הניסוי ולא בהשפעה מסתורית כלשהי של תודעתו על התוצאות.
משמעות פילוסופית אחרת מעבירה את הפרשנות לשדה התאולוגיה.
"האם כשאני עוצם את עיני, הירח נעלם?", שאל איינשטיין.
ברור לנו שלא, וברור לנו שלא יהיה זה המצב גם אם כולנו נעצום את עינינו.
ואולם, כיצד אנו בטוחים שהוא קיים, למרות שאין צופה?
התשובה התאולוגית היא שעדיין קיים צופה, והרי הוא אלוהים, שבזכות צפייתו בכול, העולם קיים.