tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1 בנובמבר 1942 מיור דיטריך הרבאק קיבל את הפיקוד על הכנף, באותה התקופה המצב סביב סטלינגרד היה קשה מאוד והקרב החל להגיע לשיאו.
להק I עזב את המערכה סביב סטלינגרד ובכך ניצל מהגורל העתיד לבוא על הארמייה השישית של פרידריך פאולוס, במקום טייסי הלהק השאירו את מטוסיהם לכנף קרב 3 והועברו לרוסטוב על הדון להתארגנות מחדש.
ב-9 בנובמבר להק II הועבר חזרה למפקדת הכנף במייקופ, לאחר שהות קצרה בטרק, כאן הם היו אמונים על אבטחת שדות הנפט שנכבשו באוגוסט.
בשלב זה סופחה ללהק II טייסת 13 (סלובקית) שכללה טייסים מתנדבים מסלובקיה בסיוע ללחימה בחזית המזרחית.
הנסיגה בדרום מזרח אירופה וקרים 1943–1944
ב-19 בנובמבר 1942 המצב סביב סטלינגרד הפך לקשה הרבה יותר עם מתקפה רחבה של הצבא האדום, אשר איימה לכתר את כוחות הארמייה הששית שנלחמו על השליטה בעיר.
כתוצאה מכך כוחות הכנף נשלחו בדחיפות לאזור דרום-מזרח סטלינגרד באזור הלחימה של הארמייה הרביעית (רומניה), אך היה זה מאוחר מדי והכוחות הגרמנים כבר כותרו סביב העיר.
טייסי הכנף המשיכו לסייע ללחימה סביב העיר, הם סייעו לניסיון של ארמיית הפאנצר הרביעית לפריצת הכיתור שהצליחה להגיע רק עד ל-48 ק"מ מהעיר עצמה.
ההתקדמות המהירה של כוחות הסובייטים בסביבת סטלינגרד ומדרום לה, הכריחו את כוחות הכנף לסגת לאחור מחשש לכיתור.
כך ב-27 בנובמבר, עם טנקים סובייטים כארבעה קילומטרים ממטוסי להק II, הלהק עזב את המנחת והועבר לקרבת העיר רוסטוב על הדון, כ-240 ק"מ משם.
עם תחילת 1943 המשימה העיקרית בגזרה הייתה חילוץ קבוצת ארמיות A, להק II ו-III מבסיסם ברוסטוב סייעו לכוחות הקרקעיים הנסוגים אל מול מתקפת הנגד הסובייטית.
בעת הזו להק I ביצע משימות סיוע דומות באזור חארקוב, במהלך ינואר טייסי הלהק השיגו ניצחונות רבים כנגד מטוסי חיל האוויר האדום ופעמיים מחנה הלהק כמעט נפל לידי הסובייטים.
מנחת רושוב סמוך לחארקוב כותר על ידי כוחות הצבא האדום, צוותי הקרקע הצליחו להימלט וסוללות הנ"מ במנחת הצליחו לבלום את חיל הרגלים והשריון הסובייטיים.
ארבעה ימים לאחר מכן סביב המנחת החדש באורסובו הופיעו פרשים סובייטים, חיילי הלהק הגנו על המחנה במהלך ארבעה ימים עד שהוחלט להימלט.
צוותי הקרקע החלו לצעוד כ-120 ק"מ בשלג עד שהגיעו ליחידה הגרמנית הקרובה ביותר, בעוד שהטייסים נמלטו עם מטוסי ה-BF-109G שלהם בסיוע מטוס תובלה יחיד, גם כאן סוללות הנ"מ איפשרו לחיילי הלהק להימלט.
בתחילת פברואר אוחדו מחדש חיילי הלהק ואורגנו מחדש במנחתים מצפון לחארקוב, שם נותר הלהק בלחימה קשה בשמי הגזרה עד למאי 1943.
באותה העת שאר הכנף פעלה בסיוע לארמייה ה-17, אשר החזיקה ראש גשר באזור שבין קרץ' בקצה המזרחי של חצי האי קרים ועד לנהר הקובאן.
להק II ולהק III הוצבו ביחד עם מפקדת הכנף בקרץ', במרץ הם הועברו לבסיס קדמי יותר בחצי האי טאמאן.
ב-16 במאי גם להק I הצטרף לשאר הכנף באנאפה בדרום חצי האי, שם נותרו כוחות הכנף בסיוע לארמייה ה-17 במהלך ששת השבועות הקרובים עד לתחילת יולי.
בתחילת יולי הועברה מפקדת הכנף יחד עם להק I ו-III צפון-מערבה לתוך אוקראינה בהכנה למתקפת אביב גרמנית "מבצע מצודה", שכלל תקיפה לאורך גזרה מצומצמת של כ-200 ק"מ בניסיון לדחוק את הצבא האדום מחוץ לבליטה באזור קורסק.
על אף שגזרת ההתקפה הייתה מצומצמת יחסית, כמות כוחות השריון שרוכזו באזור הובילו לאחד מקרבות השריון הגדולים והחשובים בהיסטוריה, הסיוע האווירי העיקרי התבסס משום כך על טייסות התקיפה הקרקעית.
משימת שמונה להקי הקרב שהוצבו בגזרה הייתה להגן על הטנקים הגרמנים מפני איום מטוסי האיליושין Il-2 הסובייטים.
ב-5 ביולי 1943 עם פתיחת המערכה, טייסי הלופטוואפה הפילו 432 מטוסי אויב, מה שהיה מבחינה מספרית ליום הקרב האווירי המשמעותי ביותר בכל המלחמה, מה שהוביל יממה לאחר מכן לכך שמספר ההפלות של הכנף כולה הגיע לכדי 6,000 הפלות.
אך למרות ההצלחה הרבה באוויר, הוורמאכט לא הצליח בכיתור הכוחות הסובייטים במבלט קורסק ובמקום ב-11 ביולי הצבא האדום יצא למתקפת נגד איתנה.
יומיים לאחר מכן עם הצורך הגובר בכוחות גרמניים בים התיכון (לאחר שבעלות הברית פלשו לסיציליה), מבצע מצודה הופסק מבלי שהצבא הגרמני הצליח להגשים הבקעה.
עם סיום הקרב נכנסו להקי הכנף לתקופה של כחודשיים בה הם הועברו מספר פעמים ממקום למקום בניסיון לסייע בבלימת הכוחות הסובייטים בגזרה המרכזית והדרומית.
במהלך יולי ספג הכנף 29 אבדות בקרב טייסיו, מעל לשליש ממספר הטייסים ששירתו בכנף בתקופה זו, אך עם זאת הטייסים המשיכו להשיג עשרות הפלות כנגד טייסי האויב.
אריך הרטמן הגיע ב-3 באוגוסט לכדי 50 הפלות ועד ה-20 באוגוסט הגיע לכדי 90 הפלות, באותו בוקר הוא הפיל מטוס איליושין Il-2 כשרסיסים מהמטוס פגעו במטוסו והוא נאלץ לבצע נחיתת חירום מאחורי קווי האויב, הוא נתפס על ידי הסובייטים אך הצליח לברוח חזרה.
ב-29 באוגוסט גינטר ראל המפקד הטרי של להק III היה לטייס השלישי בהיסטוריה להגיע ל-200 הפלות.
בעוד הארמייה הגיעה לחצי האי קרים, הצבא האדום הצליח לכבוש את המעבר היבשתי מצפון לחצי האי.
היטלר סירב לחלץ את הארמייה מקרים ושוב נשלחו טייסי כנף 52 לסייע לארמייה ה-17. בעוד להק III נותר בדניפר, מפקד הכנף יחד עם להק II הצטרפו ללהק I בסיוע לארמייה בקרים כנגד התקפות משלושה כיוונים.
למרות הלחץ שהוטל על הארמייה ה-17 בקרים, להק I נשלח ב-20 בנובמבר להצטרף ללהק III בסיוע כנגד מתקפה סובייטית בנהר הדניפר.
עם תחילת 1944 הצבא האדום יצא במתקפה נוספת במטרה לחצוץ בין קבוצת ארמיות מרכז ודרום באזור ז'יטומיר סמוך לנהר הדניפר (כ-120 ק"מ מערבית לקייב).
לאחר שהכוחות הסובייטים הצליחו להתקדם לעומק הגזרה, לפנות בוקר ה-9 בינואר יחידות שריון ורגלים הגיעו למחנה של להק I ו-III, בקרב שהתנהל במחנה נפגעו חיילי צוותי הקרקע של הכנף ונפגע ציוד רב.
מרכז המבצעים והקשר של הלהקים נפגע, להק III שאיבד רק שני מטוסים בחודשיים הקודמים דיווח על שבעה מטוסי Bf-109 שנפגעו מההתקפה (רובם נפגעו מהתנגשות הטנקים בהם).
עם אור ראשון מטוסי תקיפה קרקעית פוקה וולף 190 Fw ששהו באזור, בסיוע סוללות הנ"ט של המחנה, הצליחו לבסוף להדוף את ההתקפה.
בתחילת מרץ 1944 הצבא האדום החל במתקפת אביב רחבה, על אף שחיילי הכנף לא ספגו אבדות רבות בתקופה זו, ניתן להבין משהו על חוסר הסדר במערכה לאור זאת שלהק I ו-III עברו ממחנה למחנה 15 פעמים במהלך חודש מרץ (בממוצע כל להק נאלץ לעבור למיקום חדש פעם בארבעה ימים).
עם זאת, המשיכו הישגי הכנף לעלות, להק III שהוביל בניצחונות אוויריים הגיע לרף ה-3,500 הפלות ב-21 במרץ 1944, בשבועיים שלאחר מכן חולקו שבעה צלבי ברזל לטייסים מצטיינים בכנף עבור גבורה ומספר הפלות הולך וגדל.
בזמן שלהק I ו-III תמכו במאמצי ההגנה הגרמניים לאורך החזית האוקראינית המתפוררת, הלהק ה-II בפיקוד ברקהורן המשיך לסייע לארמייה ה-17 המכותרת בחצי האי קרים ובשבוע השני של אפריל להק III נשלח לתגבר את להק II באזור סבסטופול בדרום-מערב חצי האי קרים.
ב-8 במאי 1944 החל פינוי הכוחות הגרמניים, שכללו כ-150,000 חיילים של הארמייה ה-17, מחצי האי קרים לרומניה דרך הים השחור.
במהלך פינוי קרים נאלצו הגרמנים להותיר מאחור ציוד כבד ורק"ם רב.
בשבועות הלחימה האחרונים בקרים טייסי להק II ו-III טסו בממוצע 4 גיחות מבצעיות ביום בניסיון לסייע לכוחות הקרקעיים, טייסי להק II השיגו בממוצע 12 הפלות יומיות במהלך אפריל בלבד.
יום לפני השלמת הפינוי של מטוסי הכנף מקרים, ביצע חיל האוויר הסובייטי שש תקיפות על הבסיסים של להק II ו-III, כתוצאה מכך נפגעו מספר מטוסים על הקרקע, וטייסת 6 איבדה את כל המטוסים הכשירים שלה.
מטוסי הכנף פונו בטיסה לרומניה, כשכל מטוס לקח איתו עוד שני אנשי צוות (ציוד הקשר והשריון הכבד הוצאו מתא הטייס).
ביוני להק I ומפקדת הכנף נסוגו אף הם לרומניה וכך חזרו יחידות הכנף פחות או יותר לנקודת ההתחלה מלפני שלוש שנים, כאשר כל הכנף הוצבה במנחתים ברחבי רומניה.
בסוף מאי 1944 מצבת המטוסים בכף עמד על 52 מטוסים שמישים מתוך 81 מטוסים סך הכל, כאשר בלהק I נותרו 10 מטוסים, בלהק II 18 מטוסים, בלהק III 23 מטוסים ובמפקדה רק מטוסו של מפקד הלהק נותר כשיר ובמצב לחימה.
למרות הלחימה העיקשת עם מטוסי הקרב והמפציצים האמריקאים, האויב העיקרי של טייסי הכנף נותרו מטוסי חיל האוויר הסובייטי, עם מספרי הפלות שהמשיכו לעלות באופן נרחב, ב-1 ביוני אף נרשמה ההפלה ה-2,000 של להק I ושאר טייסי הכנף המשיכו לרשום הפלות אישיות מרובות.
למרות הלחץ במזרח מכוחות הצבא האדום, ב-6 ביולי החלה הפלישה לנורמנדי של בעלות הברית וכך בהדרגה נשלחו מספר טייסות של הכנף - ראשית טייסת 2 ובהמשך הטייסות 4, 7, 8 ולבסוף טייסת 12 - לתגבור כוחות האוויר במאמץ "הגנה על שמי הרייך".
שש הטייסות שנותרו ברומניה המשיכו במאמץ לחימה כנגד התקפות אוויר סובייטיות ומשימות הפצצה של חיל האוויר האמריקאי.
לקראת סוף יוני טייסת 6 (להק II) יצאה למשימת יירוט מוצלחת כנגד כוח של 134 מפציצי B-24 ליברייטור וכוח מטוסי קרב נכבד, מפקד הטייסת וסגנו הצליחו להפיל זוג מפציצים.
באותה עת להק I איבד שני טייסים גרמנים הרוגים ועוד שניים פצועים מה שצימצם את כוחו לכדי שבעה מטוסים בודדים במצב לחימה תקין.
בתחילת יולי, הועברו להקי הכנף לפולין כדי להתמודד עם התקפה סובייטית נרחבת "מבצע בגרטיון" ביום השנה למבצע ברברוסה (22 ביוני); להק I ו-II הוצבו סמוך ללבוב בעוד שלהק III הוצב צפונית משם סמוך למינסק.
אף על פי שטייסי הכנף עמדו חסרי אונים אל מול ההתקדמות הסובייטית, הם המשיכו להילחם ולרשום עוד ועוד הפלות.
ב-4 ביולי אריך הרטמן ששימש בשלב זה מפקד בפועל של להק III עוטר ב-'חרבות' שנוספו לצלב האבירים של צלב הברזל שלו, באותם ימים הוא הגיע לרף ה-250 הפלות, הוא היה הטייס הרביעי להגיע למספר זה, מתוך חמישה לאורך כל ההיסטוריה שהגיעו למספר זה.
אל מול המתקפה הסובייטית הנרחבת, יחידות הכנף הועברו פעמים רבות בין פולין, הונגריה, ליטה ואף רומניה.
ב-20 באוגוסט הצבא האדום פלש לרומניה, שלושה ימים לאחר מכן שלטונו של מנהיג רומניה ובעל הברית של גרמניה מרשל יון אנטונסקו הופל בהפיכת 23 באוגוסט 1944, 24 שעות לאחר מכן השלטון החדש ברומניה הכריז מלחמה על גרמניה.
להק II שנשלח לרומניה לסייע לכוחות הקרקע שם מצא את עצמו כעת בסכנת כיתור מפני הצבא האדום המתקרב.
עם זוג מטוסי יונקרס Ju 52, ו-19 מטוסי Bf 109 (גוסטב) שמישים החליט מפקד הלהק בפועל האופטמן ליפרט (ממלא מקומו של גרהרד ברקהורן) לבצע נסיגה מהירה אל מעבר הרי הקרפטים מהמחנה של הלהק סמוך לבקאו, לעבר אזור רגין בצפון רומניה.
מטוסי הקרב ליוו את זוג מטוסי התובלה, לאחר מכן מטוס יונקרס אחד הטיס שבעה טייסים מתנדבים כדי להביא את שאר המטוסים, תחת אש כבדה הצליחו הטייסים להמריא עם שבעת מטוסי הקרב שנותרו ומטוס היונקרס המריא עם צוותי הקרקע שנותרו בבקאו.
אף על פי שהפינוי הציל את חיילי הלהק ומטוסיהם, מספר ימים לאחר מכן ב-31 באוגוסט בתקיפה של מטוסי מוטטנג אמריקאיים (מחיל האוויר ה-15) על שטחי הכינוס ברגין נפגעו רוב מטוסי הלהק, כאשר רק שבעה מטוסים שמישים נותרו ללהק.
בתקיפה זו על ריכוז היחידות הגרמניות הנסוגות מרומניה נפגעו סך הכל 60 מטוסים על הקרקע (מתוכם 29 מטוסי קרב) ועוד תשעה מטוסים הופלו באוויר.
ביום למחר הפיל במספר משימות עוד שמונה מטוסי אויב, ב-24 באוגוסט הוא המריא עם טייס המשנה שלו למשימת בוקר בה הצליח להפיל שישה מטוסים נוספים הם חזרו למנחת הטייסת לתדלוק וחימוש, לאחר מכן המריאו שוב כדי לתקוף מבנה של מטוסי קרב סובייטים (P-39 איירקוברה תוצרת ארצות הברית).
בסיוע טייס המשנה שלו הצליח הרטמן להפיל ארבעה מטוסי קרב סובייטים, רשת הקשר של הטייסת פרצה בהתרגשות כשהיה ברור שהוא הטייס הראשון בהיסטוריה לעבור את רף ה-300 הפלות, בדרכו חזרה למנחת לחגוג נתקל צמד המטוסים במבנה מפציצים סובייטים קלים והרטמן הוסיף עוד הפלה אחת לזכותו.
מה שמרשים במיוחד בהישג זה הוא העובדה ש-1,000 ההפלות האחרונות הושגו בפרק הזמן הקשר של ארבעה חודשי לחימה בלבד, כאשר מצבת הכוח של הכנף כללה שש טייסות בלבד.
בנובמבר להק I הועבר לאזור קרקוב בפולין בעוד להק III נותר בפרוסיה חודש נוסף בסיוע מאמצי הבלימה שם.
ב-5 בינואר 1945 גרהרד ברקהורן הפך לטייס השני בהיסטוריה לעבור את רף ה-300 הפלות, אך מצבה העגום של הכנף בתקופה זו הנמיכה את רמת השמחה והחגיגות ברחבי הכנף.
שנת 1945 נפתחה עם רוב טייסות הכנף באזור צפון החזית המזרחית תחת פיקוד צי האוויר השישי, בעוד להק II נותר באזור רומניה תחת פיקוד צי האוויר הרביעי.
ב-10 בינואר הכנף כולו כלל 120 מטוסי קרב ומתוכם 105 בלבד היו כשירים ללחימה, ללהק I היו 30 מטוסים, ללהק II גם 30, ללהק III 40 ולמפקדה 5 מטוסים כשירים ללחימה.
באמצע ינואר לאחר תקופה ארוכה בפיקוד להק II, ברקהורן הועבר לפקד על כנף קרב 6 ווילהלם בץ החליף אותו בפיקוד הלהק, את בץ החליף בפיקוד להק III אדולף בורשרז ואת בורשרז החליף בפיקוד להק I אריך הרטמן - למעשה התחלפו כל מפקדי הלהקים האחד בשני.
ההתקפה הסובייטית האיתנה בשלזיה בשבועות הראשונים של 1945 דחפו את להק I ו-III אחורה תחילה לאזור ברסלב ובהמשך לוידנגות, סמוך לגבול עם צ'כוסלובקיה.
ב-15 בפברואר טייסת 6 בהונגריה התפצלה להקמה מחודשת של טייסת 7, כך הכנף חזרה למצבתה הראשונית של תשע טייסות (אם כי עם כוח אדם מצומצם ומעט מטוסים כשירים).
בתחילת מרץ הרטמן הוזמן על ידי אדולף גאלאנד להצטרף ליחידת העילית יאגדפרבנד 44 שהפעילה מטוסי מסרשמיט Me 262, הוא לא שמח לעזוב את כנף 52 ולקראת סוף מרץ הצליח לחזור לפיקוד להק I בצ'כוסלובקיה עקב מחסור חמור בקצינים בכנף.
בתקופה זו גם נסוג להק II מהונגריה לאוסטריה לאחר שירות של כחצי שנה שם, ב-1 באפריל התמקם הלהק במנחת אספרן מחוץ לווינה, תשעה ימים לאחר מכן הופל מטוסו של מפקד טייסת 4 פרידריך הס מעל העיר והוא נהרג לאחר שמצנחו לא נפתח.
כשבועיים לפני סוף המלחמה מצב כשירות הכנף נותר יחסית גבוה עם 103 מטוסים כשירים ללחימה (מתוך 125 סך הכל), רובם היו מהדגמים המתקדמים Bf 109K-4 ו-G-14. להק I כלל 37 מטוסים, להק II 29, להק III 30 והמפקדה כללה 7 מטוסים כשירים ללחימה.
בתקופה זו עסקו בין היתר טייסי הכנף בגיחות סיוע למטוסי תקיפה קרקעית כנגד התקדמות הצבא האדום כחלק מצי האוויר השישי.
הכנף התחלקה לשלושה להקים (Gruppe), כאשר כל להק כלל בין שלושה לארבעה טייסות קרב (Staffel).
כל טייסת כללה כ-12 מטוסי קרב עם כ-150 חיילי סיוע ומפקדה, כולל פלוגת תחזוקה לשירות המטוסים.
החל מאוגוסט 1944 הורכב הלהק משלוש טייסות (מס' 5-8).
להק III (III./JG52): הוקם במרץ 1940 בשטראוסברג.
החל מאוגוסט 1944 הורכב הלהק מארבע טייסות (מס' 9-12).
מפקדת הכנף: הוקמה באוקטובר 1939.
טייסת 13 (סלובקית) (JG52/(Slow) .13): טייסת של טייסים מתנדבים מסלובקיה תחת פיקוד מפקדת הכנף, התקיימה בין 1942–1944.
טייסת 15 (קרואטית) (JG52/(Kroat) .15): טייסת של טייסים מתנדבים מקרואטיה תחת פיקוד מפקדת הכנף, התקיימה בין 1941–1944.
| || אוברסט-לויטננט הרמן גרף''' אוקטובר 1944 - מאי 1945 תקופת הנסיגה אל עבר גרמניה והכניעה הסופית
סמל הכנף כולל חרב בעלת כנפיים המוצג על צורת מגן בצבעי אדום ושחור.
הצבעים שנבחרו מייצגים את אזור וירטמברג בגרמניה, היכן שהכנף נוסדה במקור.
מוטו הכנף מבוסס על סמל החרב המכונפת: "החרב המעופפת הנלחמת" .
בדומה לכנפות לופטוואפה אחרות, הסמל נועד לעטר את מטוסי הכנף (לרוב מטוסי מפקדת הכנף) ונצבע בקדמת המטוס על המנוע.
על פי דוגמאות וצילומים של מטוסי הכנף, ניתן למצוא מספר וריאציות לחרב המכונפת כאשר במקרים מסוימים היא מוצגת עם כנפיים ולפעמים עם שלושה פסים מכל צד המזכירים כנפיים, גם צורת החרב נראית שונה ממקום למקום.
אלו מעידים על חופש מסוים בשימוש בסמל וחופש אומנותי של המשרתים בשטח לשינויים קלים בעיצוב.
מלבד סמל הכנף, כל להק פיתח סמל משלו שנהג לעטר את מתקני הלהק וחלק ממטוסי הלהק (לרוב מטוסי המפקדה).
חלק מהטייסות כללו גם סמלים משלהם, אך בכל מקרה הסמלים עוצבו על ידי המשרתים בלהקים ובטייסות והיו רשמיים למחצה, במקרים מסוימים גם עברו שינויים לאורך המלחמה עם שלל אינטרפטציות מקומיות.
כנף תקיפה קרקעית 2 "אימלמן" הייתה כנף של מטוסי תקיפה קרקעית ומפציצי צלילה בלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה.
הכנף זכתה מעט לאחר הקמתה לשאת את הכינוי "אימלמאן", על שם מקס אימלמן אלוף ההפלות הראשון של הלופטוואפה במלחמת העולם הראשונה.
הכנף הוקמה במאי 1939 ככנף מפציצי צלילה בשם "Sturzkampfgeschwader 2" ("StG 2") והיא הורכבה מחדש בתור "SG 2" ב-18 באוקטובר 1943 ככנף תקיפה קרקעית אשר המשיכה לכלול מפציצי צלילה, אך כללה גם מטוסי פוקה וולף 190 Fw, Bf 109 ומטוסים נוספים בעלי יכולות תקיפה של מטרות קרקעיות.
עם סיום המלחמה באירופה ותבוסת גרמניה הנאצית פורקה הכנף.
במהלך שנות המלחמה והשנים שקדמו לה, עברה הכנף מספר גלגולים לשמה.
היא החלה את דרכה באפריל 1934 ככנף תקיפה קרקעית בעלת שלוש טייסות בשם; כנף הטיסה שוורין (על שם בסיס האם שלה).
באפריל 1935 קיבלה הכנף את הכינוי "אימלמאן" כינוי שהכנף נשאה עד לסוף המלחמה.
בתקופה זו שונתה שיטת המספור ושמות יחידות האוויר לכדי מספר תלת-ספרתיים; מספר המייצג את מיקום הכנף באזור הפיקוד, מספר מייצג את ייעוד הכנף (מפציצי צלילה סומנו במס' 6) ומספר המייצג את אזור הפיקוד.
כנף הטיסה שוורין הפכה כך לכנף 162 (הכנף הראשונה באזור פיקוד 2 (ברלין) של מפציצי צלילה), בשלב זה הכנף כללה להק יחיד עם שלוש טייסות.
במרץ 1937 הוקמו שני להקים נוספים בכנף 162 והחלו להיקלט מטוסי היונקרס Ju 87 החדשים על פני ה-Hs 123, ההיינקל He 51 וה-Ar 65 המיושנים.
שני הלהקים התפצלו מהכנף במהלך השנה והועברו להקמת כנפות חדשות (כנף 163 וכנף 168, בהתבסס על מעבר לאזורי פיקוד חדשים).
במאי 1939, ארבעה חודשים לפני פרוץ המלחמה, שונתה שוב שיטת המספור תוך איחוד ובניה מחדש של הרבה מיחידות הלופטוואפה.
כל צי אווירי של הלופטוואפה כלל ספקטרום של מספרי יחידות שהוענקו לפי סדר בכירות, כך הוקמה כנף תקיפה קרקעית 2 בתור הכנף השנייה של צי האוויר הראשון.
היא הורכבה מלהק I (לשעבר להק I מכנף 163), להק II (לשעבר להק I מכנף 162) ולהק III (לשעבר להק II מכנף 163).
עם תחילת המלחמה בספטמבר 1939, לחמו טייסות הכנף במשימות תקיפה קרקעית במהלך המערכה בפולין ולאחר מכן במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה והקרב על בריטניה.
בשנת 1941 עם תחילת המערכה כנגד ברית המועצות הועברה הכנף לחזית המזרחית, שם פעלו טייסות הכנף בהצלחה מרובה כנגד כוחות קרקעיים של הצבא האדום ומטרות אויב נייחות.
במהלך 1943 הלופטוואפה החל בהדרגה להגביר את יכולות התקיפה הקרקעית שלו, מטוסי קרב כגון ה-Bf 109 וה-Fw 190 החלו לכלול דגמים בעלי פצצות או תותחים כנגד מטרות קרקעיות.
גם מטוסי השטוקה (Ju 87) התפתחו לכיוון זה עם דגמי ה-D וה-G שכללו תותחי 20 מ"מ ו-37 מ"מ לירי במטרות קרקעיות משוריינות, כגון טורי רכבי אויב או טנקים.
עם שינוי זה כנפות התקיפה הקרקעית לא היו עוד מבוססות על מפציצי צלילה בלבד ולכן עברו יחידות אלו שינוי מבני ושמות הכנפות השתנה, כך שכנפי מפציצי צלילה (Sturzkampfgeschwader) השתנו לכנפי תקיפה קרקעית (Schlachtgeschwader).
מי שעתיד היה לקבל את הפיקוד על הכנף, הנס אולריך רודל, קיבל ביולי 1943 את הפיקוד על להק III.
רודל היה כוכב עולה מבין טייסי הכנף, הוא עזר לפתח טקטיקות תקיפה כנגד מטרות משוריינות והוא עצמו הצליח להשמיד מאות מטרות במהלך שירות הכנף בחזית המזרחית.
בחודשי המלחמה האחרונים הצבא הגרמני היה במנוסה אל מול התקדמות הצבא האדום, יחידות הכנף התקדמו גם הם בהדרגה לכיוון מערב כשהם מסייעים לכוחות הקרקעיים בקרבות הנסיגה.
באפריל 1945 עם כניעת גרמניה בפתח, להק I הוצב באוסטריה, להק II במערב צ'כיה ולהק III הוצב בסמוך לפראג.
שרידי הכנף תחת פיקודו של רודל העדיפו ליפול לידי צבא ארצות הברית ולא הצבא האדום ולכן יצאו החיילים ברכבים לכיוון מערב בעוד שרודל ומספר טייסים טסו מערבה עם מטוסיהם והסגירו את עצמם לידי האמריקאים בקיטסינגן ב-8 במאי 1945.
אוברסט-לויטננט אוסקר דינורט (אוקטובר 1939 - אוקטובר 1941).
אוברסט-לויטננט פול-ורנר הוסל (אוקטובר 1941 - פברואר 1943).
אוברסט ארנסט קופפר (פברואר - ספטמבר 1943).
אוברסט-לויטננט הנס קרל סטפ (ספטמבר 1943 - יולי 1944).
אוברסט-לויטננט הנס אולריך רודל (אוגוסט 1944 - פברואר 1945).
מיור פרידריך לאנג (פברואר - מרץ 1945) (פיקד בפועל בהיעדרו של רודל).
אוברסט-לויטננט קורט קהומלי (מרץ - אפריל 1945) (פיקד בפועל בהיעדרו של רודל).
אוברסט-לויטננט הנס אולריך רודל (אפריל - מאי 1945).
כנף 7 היא כנף כוחות האוויר המיוחדים של חיל האוויר הישראלי.
בראש הכנף עומד קצין בדרגת אלוף-משנה הכפוף ישירות למפקד חיל האוויר.
בסיס הקבע של הכנף הוא בבסיס פלמחים (בח"א 30).
עם הקמת הכנף ביולי 2020, בוטלה מפקדת כוחות האוויר המיוחדים (מכא"מ) שפעלה במפקדת חיל האוויר, והוקמו ענף כא"ם במחלקת התקפה ומדור אימוני כא"ם בענף אימונים משולבים במטה החיל.
הפעלת מנחתים ושדות תעופה קדמיים
עד להקמת כנף 7 היו יחידות הכנף כפופות פיקודית לבסיסי חיל האוויר השונים וההכוונה המקצועית הייתה באחריות מפקדת כוחות אוויר מיוחדים (מכא"ם) (למעט יחידת שלדג שהייתה כפופה גם פיקודית וגם מקצועית למפקדת כוחות האוויר המיוחדים).
עם הקמת הכנף, עברו כל היחידות לכפיפות פיקודית מלאה של הכנף.
+יחידות לוחמותסמלסיכת לוחםיחידהיעודדרגת המפקדהיחידה הטקטית לחילוץ מיוחד
בחילוץ קרבי ביבשה, באוויר וביםסגן אלוףיחידת שלדג
(יחידה 5101)יחידת קומנדו וסיור מיוחד לאיסוף מודיעין בעומק שטח אויבסגן אלוףיחידת הנחתה קדמית
(יחידה 5700)יחידה להפעלת שדות תעופה קדמיים ומנחתי עפררב-סרןיחידות הדרכהבית ספר לכא"מבית ספר אחוד להכשרת לוחמי הכוחות המיוחדיםסגן אלוףיחידות מטהיחידת מודיעין לכא"םיחידת מודיעין ייעודית לכוחות המיוחדים של חיל האווירעוברים הכשרה בבית ספר לכא"מקציני אוויר סופ"ה (קא"ס)עוברים הכשרה בבית ספר לכא"מ+יחידות עבריחידת תצ"מ
(יחידה 5707)יחידת תצפיות מודיעיניות מעבר לקווי האויב
הייתה כפופה למכא"ם ונסגרה ב-2003סגן אלוף
כנף המודיעין ה-9 היא כנף איסוף מודיעין של חיל האוויר של ארצות הברית.
היחידה מוצבת בבסיס בייל (Beale Air Force Base), בקליפורניה ונמצאת תחת חיל האוויר ה-16 של פיקוד הקרב.
היחידה מפעילה נכון להיום מטוסי U-2R דראגון ליידי, RQ-4 גלובל הוק, ביצ'קראפט MC-12 הרון לאיסוף מודיעין חזותי ואלקטרוני בזמני שלום, חירום ומלחמה.
המטוס מפעיל גם מטוסי אימון T-38 טאלון בשל הזמינות הנמוכה של מטוסי U-2 לאימון.
הכנף מפורסמת בהפעלה המבצעית של מטוסי SR-71 במשך 22 שנים במגוון זירות, מלחמות ותקריות.
היחידה כוללת כ-6,500 אנשים בארבע להקים בבסיס ביל ובנקודות פריסה שונות ברחבי העולם:
טייסת המודיעין ה-1, מפעילה מטוסי U-2S, T-38, RQ-4.
טייסת המודיעין ה-5, מפעילה מטוסי U-2S בבסיס אוסאן, קוריאה הדרומית.
טייסת המודיעין ה-99, מפעילה מטוסי U-2S.
טייסת המודיעין ה-427, מפעילה מטוסי MC-12W.
טייסת המודיעין ה-489, מפעילה מטוסי MC-12W.
להק המודיעין ה-69, מוצבת בבסיס גראנד פורקס, דקוטה הצפונית.
טייסת המודיעין ה-12, מפעילה מטוסי RQ-4.
טייסת המודיעין ה-348, מפעילה מטוסי RQ-4.
הכנף הוקמה ב-1 במאי 1949 כ-כנף המודיעין האסטרטגי ה-9 בבסיס פארפילד-סויסאן בקליפורניה (שמו של הבסיס השתנה ב-1951 לבסיס טראוויס) והיא הפעילה את טייסות המודיעין האסטרטגי ה-1, ה-99 וה-5 ולהק המודיעין ה-9. הטייסת הפעילה מטוסי בואינג RB-29 סופרפורטרס ו-קונבייר RB-36 פיסמייקר כמטוסי צילום מגביהי טוס.
הבסיס החדש עבר שיפוץ והתאמה מקיפים שכן בשנת 1954 הכנף תוכננה להפעיל את ה-בואינג B-47 סטרטוג'ט, כאשר ב-15 בספטמבר נחת מטוס הסטרטוג'ט הראשון בבסיס.
ביוני 1955 הכנף ביצעה את בחינת הניידות שלה בפריסה של 60 ימים בבריטניה ובספטמבר פריסה שנייה בניו זילנד תוך טיסה רציפה עם תמיכה של מטוסי תדלוק, זאת הייתה הטיסה הארוכה בין היחידות של הפיקוד האוויר האסטרטגי עד אז.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה עם פיתוח מטוסים מהירים יותר ויותר פיקוד האוויר האסטרטגי מצא את עצמו עם דרישות לתגובה מאסיבית ומיידית.
המטה החל בארגון מחדש של היחידות שלו תחת תפיסה חדשה שכונתה FRESH APPROACH שדרשה מהיחידות יכולת תגובה של 15 דקות בלבד.
ב-1 ביולי 1957 כנף ההפצצה ה-9 הייתה לאחת משלוש היחידות שבחנו את תפיסת ההפעלה החדשה.
כאשר בדצמבר 1957 היחידה השלימה את ההתאמה שלה לצורת הארגון החדשה.
הכנף הייתה היחידה מבין היחידות שביצעו פריסות אימונים באותה תקופה שישמה את צורת הארגון החדשה.
ב-1 באוקטובר צורת הארגון החדשה אומצה רשמית על ידי חיל האוויר וכנף ההפצצה ה-9 הייתה הראשונה שהוסמכה למסגרת זאת, על התקופה הזאת הכנף קיבלה את פרס היחידה המצטיינת של חיל האוויר.
בשנת 1962 הכנף הפכה לכנף האוויר והחלל ה-9 לאחר שקלטה את הטילים הבליסטיים מדגם טיטן 1. בין השנים 1962-1965 הכנף הפעילה מספר מטוסי EB-47E שהם דגמי לוחמה אלקטרונית של ה-B-47. ב-8 בנובמבר בסיס מאונטיין הום החל לעבור לרשות פיקוד האוויר הטקטי, עקב כך הכנף פיזרה את מטוסיה והפסיקה את הפעילות.
היחידה לא פורקה ופרשה סופית אלא הפכה לארגון מצומצם.
לקליטת מטוס ה-SR-71 מטה ה-SAC יצר את כנף המודיעין האסטרטגי ה-4200 בשנת 1964, מאוחר יותר עקב ההצעה של החזרה של כנף ההפצצה ה-9 לשורשיה במודיעין שהתקבלה במטה, הכנף ה-4200 פורקה והכנף הוותיקה עברה לבסיס בייל והפכה חזרה לכנף מודיעין האסטרטגי ה-9 והחלה בקליטת מטוס המודיעין המתקדם.
במרץ 1967 נערכה בחינת אחזקה מקיפה והיחידה קיבלה את הציון הגבוהה ביותר מבין היחידות של הפיקוד האסטרטגי.
ב-8 במרץ מטוסי ה-SR-71 הראשונים נחתו בבסיס קאדינה שבאוקינאווה, יפן והחליפו את מטוסי ה-לוקהיד A-12 של הסי איי איי.
טייסי הכנף טסו במזרח התיכון לראשונה במהלך מלחמת יום הכיפורים בה הם אספו מודיעין רב שהשפיע על שיחות הפסקת האש מאוחר יותר.
בראשון בינואר 1990 ה-SR-71 פרש משירות בחיל האוויר וטייסת המודיעין האסטרטגי ה-1 הסבה ל-U-2. במהלך מלחמת המפרץ הראשונה מטוסי ה-U-2 של הכנף אספו כמויות נכבדות של מודיעין על מוקדי התאספות של כוחות האייב, תוצאות הפצצה, שיגורי הסקאד ואף כתם הנפט הגדול במפרץ.
בעוד מטוסי התדלוק של הכנף תמכו נרחבות במטוסי ה-F-117.
בזמן הזה מטוסי ה-U-2 היו מבצעים טיסות באזור קרואטיה והרצגובינה לבחינת המשבר באזור, כאשר המצב הסלים לכדי טיהור אתני בבוסניה ולמבצע מבצע כוח מאוחד, מטוסי הכנף היו אחראים על כ-80 אחוז מכלל המודיעין שנאסף, ולזכות הכנף נרשמו הרס של 39 סוללות טילי קרקע אוויר ו-28 מטוסים של הכוחות הסרבים.
עם התפרקות ברית המועצות חיל האוויר עבר שינוי ארגוני בשנת 1991 שבעקבותיו כנף המודיעין האסטרטגי ה-9 הפכה לכנף ה-9, בשנת 1994 טייסות התדלוק האווירי של הכנף עברו לפיקוד הניידות האווירי הכנף הפכה לכנף המודיעין ה-9 בשל ההתמקצעות שלה במודיעין.
ב-2006 הכנף קלטה את מטוסי ה-RQ-4 הראשונים והיא המפעילה הבלעדית שלהם.
Det 1 (OL-8, OL-KA ו-OL-RK)- בבסיס קאדינה באוקינאווה, יפן.
Det 2 (OL-A)- בסיס אוסאן בקוריאה הדרומית.
Det 3 (OL-OH)- במקור זה היה אתר פריסה של הסי איי איי (Det G) שהופעל עקב מלחמת ההתשה וסקר את מהלך מלחמת יום כיפור.
האתר עבר לידי כנף המודיעין האסטרטגי ה-100 כ-OL-OH (OH הם ר"ת של Olive Harvest) בשנת 1974 וב-1976 עבר לידי הכנף ה-9, משמש לבחינת ההיענות של מצרים וישראל להסכם השלום ומשמש כבסיס ביניים למטוסי U-2 שבאים או חוזרים מאזור המפרץ.
Det 4 - נקודת פריסה בבסיס מילדנהול בסופוק, אנגליה.
Det 5 (OL-LF)- בבסיס פאטריק, פלורידה.
שימש לטיסות מעל ניקרגואה, אל סלוודור, והאיטי פעל בשנים 1972-1974.
Det 6- מפעל 42 של חיל האוויר - זה היה קומפלקס ששימש לייצור ולהשבחה של מטוסים שונים.
אתר הפריסה שימש את הכנף בלוגיסטיקה ובאחזקה כבדה בביקורות תקופתיות של מטוסי SR-71.
OL-UK- אתר הפריסה של מטוסי U-2 בבריטניה בבסיס פיירפורד במהלך פעילות בבוסניה הייתה פעילה מינואר ועד אוקטובר 1995, אחרי זה מוקד הפריסה עבר לצרפת.
OL-FR- אתר הפריסה של מטוסי U-2 בצרפת בבסיס איסטרס במהלך מלחמת בוסניה פעלה עד סוף שנות ה-90.
OL-CH- אתר הפריסה של מטוסי U-2 בערב הסעודית בחלק הצבאי של נמל התעופה הבינלאומי המלך פהד במהלך מלחמת המפרץ.
כנף קרב 50 הייתה כנף מטוסי קרב של הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה, אשר הייתה מיועדת ליירוט מטוסי הפצצה תקיפה וסיור של בעלות הברית ובמיוחד מטוסי דה הבילנד מוסקיטו של חיל האוויר המלכותי.
היחידה נחשבה לכישלון, ופורקה שלושה חודשים בלבד לאחר הקמתה.
מרבית המטוסים בכנף היו מסרשמיט Bf 109, ויועדה בעתיד לעשות שימוש במטוסי מסרשמיט Me 163. אולם בהדרגה כאשר בעלות הברית החלו להפציץ את אירופה התברר שהמסרשמיטים לא שקולים למוסקיטו, והיו מוצלחים יותר נגד המפציצים הכבדים שהפעיל חיל האוויר של ארצות הברית.
גרף הורשה לבחור בעצמו את מפקדי הכנף, והוא בחר שלושה מבין ידידיו הוותיקים אלפרד גריסלאבסקי, ארנסט סוב והיינריך פילגראבה.
הכנף התחלקה לשלושה להקים (Gruppe), שכל אחד מהם חולק לטייסות.
היחידה נודעה לשמצה בחוסר המשמעת הצבאית שלה, גראסליבסקי כותב ביומנו: "היחידה שאינה צבאית ביותר בכל הוורמאכט".
כאמור היחידה לא הפגינה ביצועים מרשימים, נחשבה לכישלון מוחלט, ופורקה באוקטובר שלושה חודשים בלבד לאחר הקמתה.
בסה"כ נהרגו שישה מבין אנשיה, ו-13 ממטוסיה הופלו.
הכנף חולקה על פי המבנה הבא:
כנף ציון (מכונה גם: מטוס ראשי המדינה או מטוס ראש הממשלה) הוא מטוס נשיאותי מדגם בואינג 767-338ER, המשמש את ראש ממשלת ישראל ואת נשיא מדינת ישראל, לטיסות הרשמיות מחוץ לגבולות המדינה.
טיסה מבצעית ראשונה של ראש הממשלה נתניהו ורעייתו, לארצות הברית, התקיימה ב-22 ביולי 2024. טיסה ראשונה של נשיא המדינה הרצוג, לסרביה ואלבניה, התקיימה ב-11 בספטמבר 2024.
רקע – טיסות ראשי המדינה
מאז קום המדינה נהגו ראשי ממשלת ישראל לטוס לביקורים רשמיים באמצעות טיסות סדירות, או במטוס מוחכר, לרוב מחברת אל על.
הטיסה הראשונה של ראש ממשלת ישראל מחוץ למדינה הייתה בסוף 1950, בטיסה שנשמרה בחשאיות והוגדרה כפרטית, ובמהלכה נפגש דוד בן-גוריון עם ראש ממשלת יוון סופוקלס וניזלוס .
הטיסה הטראנס-אטלנטית הראשונה של ראש ממשלת ישראל, ביקורו של דוד בן-גוריון בארצות הברית, בוצעה במטוס לוקהיד קונסטליישן של חברת "אל על" שהמריאה ב-2 במאי 1951.
לאורך שנים טסו ראשי מדינת ישראל לביקורים רשמיים מחוץ לישראל באמצעות מטוסי בואינג 707 של חיל האוויר וכן במטוס ביון מסוג גאלפסטרים 5 של החיל.
בנוסף, השתמשו לעיתים במטוס חכור, של חברת אל על, או במטוס של חברת ארקיע.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 השתמשו ראשי הממשלה ושרי החוץ גם במטוס וסטווינד תוצרת התעשייה האווירית לישראל.
בטיסות פנים טסים ראשי המדינה באמצעות כלי טיס של צה"ל, בהם מטוס מנהלים מסוג גאלפסטרים 5 ("נחשון") ומסוקים.
הדרישה למטוס מיוחד עלתה בשל דרישות בטיחותיות, וניהול שוטף של המדינה גם בזמן הטיסה.
מטוס כזה מוסיף גמישות בקביעת טיסות, חשאיות במיעוט שותפי סוד, ואף ייצוגיות.
ועדת גולדברג הוקמה ב-15 בדצמבר 2013 במטרה לבחון את ההיתכנות הכלכלית לרכישת מטוס, את הבעיות במצב הקיים ואת הדרכים לתיקונן.
הוועדה בראשותו של השופט בדימוס אליעזר גולדברג.
וחבריה היו מפקד חיל האוויר לשעבר, אלוף (מיל') עידו נחושתן, וסגנית נשיא לשכת רואי חשבון בישראל, רו"ח איריס שטרק.
בפני הוועדה הופיעו 23 אישים, ובהם ראש הממשלה, מנכ"לית בית הנשיא, ראשי המוסד, השב"כ, המטה לביטחון לאומי (מל"ל) והחשבת הכללית במשרד האוצר.
הוועדה ציינה כי "עמדת השב"כ, הרואה חשיבות יתרה בכך שהמטוס ישמש לנסיעות הנשיא וראש הממשלה בלבד, ולא ייעשה בו שימוש לביצוע משימות שוטפות אחרות, מקובלת על הוועדה".
ב-4 במאי 2014 אימצה ממשלת ישראל ה-33, בראשות בנימין נתניהו, את דו"ח ועדת גולדברג.
מנגד, ההחלטה ספגה ביקורת ציבורית על העלות.
דווח גם כי נשיא המדינה באותה העת, ראובן ריבלין, אמר כי הוא מעדיף לטוס בטיסות מסחריות שבהן ישנו מגע עם הציבור.
באוגוסט 2020 הורה משרד ראש הממשלה לתעשייה האווירית לקרקע את המטוס.
עם תחילת כהונתה של ממשלת ישראל ה-36 הציע שר החוץ וראש הממשלה החלופי יאיר לפיד למכור את המטוס, אולם מערכת הביטחון התנגדה לכך.
בדצמבר 2021, באיחור של שלוש שנים בהשוואה לתכנון הראשוני, קיבל המטוס תעודת כושר טיסה, אך לא נעשה בו שימוש.
בתחילת ינואר 2023, עם שובו לכהונת ראש ממשלת ישראל, הורה בנימין נתניהו להכין את המטוס לפעילות.
במשרד האוצר תחמו את הכדאיות הכלכלית של שלב הקמת הפרויקט (רכישת מטוס והסבתו ללא תפעול שוטף) ברף של 40 מיליון דולר (כ-152 מיליון ש"ח ב-2010).
במשרד הביטחון הוערכה באוקטובר 2012 עלות ההקמה של הפרויקט ב-77.5 מיליון דולר ועלות תפעול שנתית של 12.9 מיליון דולר הערכה זו הועברה למל"ל.
באפריל 2013 הערכת ההקמה של משרד הביטחון ירדה ל-70 מיליון דולר (כ-266 מיליון ש"ח ב-2012).
הערכה זו שלא כללה מע"מ ועלות ההקמה על ידי חיל האוויר, הוצגה בפני ועדת גולדברג.
ועדת גולדברג המליצה בשנת 2014 על רכישת מטוס ייעודי להטסת ראש הממשלה והנשיא, ותחמה את עלות הפרויקט בכ-592 מיליון ש"ח (עלות שהוצגה לפני הוועדה על ידי משרד הביטחון), תוך שהיא ממליצה לצמצם אותו.
על פי סגן החשב הכללי במשרד האוצר יובל רז, באוגוסט 2015 אישר הקבינט המדיני-ביטחוני למטוס תקציב של 729 מיליון ש"ח, מתוכם 393 מיליון ש"ח לרכישה והקמה ו-336 מיליון ש"ח לתפעול ותחזוקה במשך חמש שנים.
ההקצאות עד דצמבר 2018 היו לפי רף 580 מיליון שקל לפי החלוקה הבאה: 277 מיליון שקל לרכישה והסבה, 223 מיליון שקל תפעול ואחזקה לחמש שנים, 60 מיליון שקל לתשתיות ואמצעים, 14 מיליון שקל לבניית כשירות מבצעית ו־6 מיליון שקל לתקורות ניהוליות.
על פי דוח מבקר המדינה, ב-30 ביוני 2016 התכנסה במנהל ההרכשה והייצור ועדת המכרזים לפתיחת הצעות המחיר במסגרת המכרז בפרויקט.
הצעת המחיר של התעשייה האווירית הייתה נמוכה בכ-42% מהאומדן למכרז שהתבסס על הערכת העלויות שאישר הקבינט המדיני-ביטחוני, בעוד שהצעת המחיר של אלביט מערכות הייתה נמוכה בכ-29% ממנו.
ב-10 ביולי 2016 קבעה ועדת המכרזים שהתעשייה האווירית היא הזוכה במכרז.
יומיים לאחר קביעה זו קיים ראש הממשלה דיון בהשתתפות מנכ"ל משרדו וראש אגף התקציבים במשרד ובכירים מהמל"ל ומשרד הביטחון.
בדיון הוצגו תוצאות ההליך המכרזי בתוספת נתח חיל האוויר בפרויקט שהסתכמו בסכום של 451 מיליון ש"ח, וכן המלצה לשריין לפרויקט עד 100 מיליון ש"ח להשלמות (כגון עלויות עבור ביטוח תעופתי, עדכוני ספרות, שעות אבטחה ותכולות בלתי מתוכננות).
לקראת אישור תקציב המדינה בדצמבר 2016, ביקש ראש הממשלה תוספת של 178 מיליון ש"ח שחלקו מוקצה לענייני המטוס.
העלות המשוערת של המטוס לפני מיגונו היא 50 מיליון דולר אמריקני.
ב-1 ביולי 2016 ראש הממשלה אישר את עלות הפרויקט שהסתכמה ב-550 מיליון ש"ח.
באוגוסט 2016, בעקבות תוצאות המכרז והחלטת ממשלה, נקבע בפועל תקציב הפרויקט ל-590 מיליון ש"ח.
בנובמבר 2018 אושרה תוספת נוספת של 60 מיליון ש"ח, בתוך מסגרת התקציב שאושר, שנומקה ב"גידול בעלויות הטיסות, לעומת שנים קודמות שנובע, ממספר רב של טיסות ליעדים מורכבים כמו ארצות הברית, רוסיה והודו, וכן מנסיעות שכללו מספר יעדים כמו: גרמניה, צרפת ובריטניה".
בתחילת 2020 ביקש ראש הממשלה להוסיף מינוי של מנהל למטוס, בעלות של מאות אלפי ש"ח בשנה.
כמו כן, נבנה בבסיס נבטים מתחם ייעודי למטוס.
פירוט ההוצאות לפי חברות הם: התעשייה האווירית – 500.4 מיליון ש"ח, חיל האוויר – 68.4 מיליוני ש"ח, ספקים אחרים – 18.8 מיליוני ש"ח.
על פי אומדן של מבקר המדינה עלות ממוצעת של טיסה במטוס חכור היא כ-2.5 מיליון ש"ח ואילו עלות ממוצעת של טיסה במטוס ראשי המדינה (בשקלול כל ההוצאות שכבר הוצאו) עומדת על 5.2 מיליון ש"ח.
תקציב הפרויקט – התכנון מול הביצוע (במיליוני ש"ח) אבני דרך בתיקצוב המטוס.
העתק גרף שמופיע בדוח מבקר המדינה (עמ' 505)
אבני דרך של הפרויקט על פי נתוני מבקר המדינה
בחודש מרץ 2022 פרסם מבקר המדינה, מתניהו אנגלמן, דו"ח ביקורת על פרויקט "כנף ציון".
הדו"ח הציג חריגה ניכרת בתקציב הפרויקט ועיכוב של כשלוש שנים בלוח הזמנים שלו.
הדוח קובע שהיוזמה לרכישת מטוס ייעודי עבור ראשי המדינה החלה להתגלגל ב-2010 ומפרט ציר זמן של התנהלות הפרויקט בין השנים 2010 ל-2021.
2010 – מינוי צוות במשרד האוצר לבחינת חלופות להטסת ראשי מדינה.
מאי 2011 – הגשת עבודה של חברת ייעוץ שנשכרה על ידי החשבת הכללית.
הצוות קובע כדאיות כלכלית של רכש והסבה ב-40 מיליון דולר, ועלות תפעול שנתית כ-5 מיליון דולר ל-20 טיסות שנתיות (25 מיליון דולר ל-5 שנים; הסכום כלל מע"מ).
אחרת, מוטב לדעת החברה לחכור מטוס מחברת תעופה ישראלית לתקופת התקשרות ממושכת, או לרכוש מטוס דואלי – כזה שיוכל לשמש טיסות מטען בזמן מנוחה.
מאי 2012 – הגשת המלצת צוות השרים בראשות שר התחבורה עם שר האוצר ושר המשפטים על בחירה בחלופה של רכש מטוס מיוחד להטסת ראשי מדינה.
המזכיר הצבאי של ראש הממשלה המליץ שלנוכח האתגר הביטחוני כי משרד הביטחון יוביל את הרכש.
נובמבר 2012 – ניתוח שעשה צוות משרד הביטחון, שמונה על ידי מנכ"ל המשרד, שהתבסס על תוצאות ה-RFI, הצביע על פער בהערכת העלויות בתפעול מטוס ייעודי לעומת המחיר שייצג כדאיות כלכלית על פי צוות משרד האוצר.
על פי הערכות צוות משרד הביטחון עלות הרכש וההסבה היא 77.5 מיליון דולר ועלות תפעול שנתית 12.9 מיליון דולר (64.5 מיליון דולר ל-5 שנים) ל-20 טיסות שנתיות.
דצמבר 2013 – ממשלת ישראל החליטה על הקמתה של ועדה ציבורית שתעסוק בבחינת מכלול ההיבטים הנוגעים לרכישת מטוס להטסת ראשי המדינה במסגרת תפקידיהם.
אפריל 2014 – ועדת גולדברג המליצה על רכש מטוס, לנוכח הצרכים שמטוס זה ממלא.
ההערכה שהוצגה לוועדה עלות רכש + תפעול 5 שנים כ-592 מיליון ש"ח.
יולי 2015 – לקראת הדיון בקבינט המדיני-ביטחוני, עדכן צוות משרד הביטחון את אומדן התקציב למחירי 2015. האומדן שצוין במצגת האמורה לראש מנהל ההרכשה והייצור הסתכם ב-598 מיליון ש"ח (לא כולל מע"מ).
אוגוסט 2015 – הקבינט המדיני-ביטחוני החליט כי משרד רה"מ ירכוש, באמצעות משרד הביטחון ובדרך של מכרז שיאופיין על ידי משרד ראש הממשלה, מטוס ייעודי לצורך הטסת ראשי המדינה.
הוקצו 729 מיליון ש"ח לפרויקט.
נובמבר 2015 – משרד הביטחון פרסם מכרז לרכש מטוס מסוג בואינג 767-300ER, הסבתו ותחזוקתו ולהפעלת שירותי הטסת ראשי המדינה שנוהל על ידי מנהל ההרכשה והייצור – גוף הרכש של משרד הביטחון.
אוגוסט 2016 – התעשייה האווירית לישראל נבחרה לניהול הפרויקט בעלות של 450 מיליוני ש"ח.
בעקבות תוצאות המכרז והחלטת ממשלה, נקבע בפועל תקציב הפרויקט ל-590 מיליון ש"ח.
ספטמבר 2016 – משרד הביטחון חתם עם התעשייה האווירית על הסכם לרכש המטוס, ביצוע התקנות בו, תפעולו ותחזוקתו.
ספטמבר 2016 – התעשייה האווירית החלה לבצע את שלב ההקמה בפרויקט שכלל על פי ההסכם: רכש של מטוס, הסבתו בהתאם לדרישות משרד רה"מ בכל הנוגע לתצורת הפנים שלו וליכולותיו בהיבטי ביטחון, אוויוניקה ותקשורת, וכן הקמת תשתיות באתר חניית המטוס בבסיס חיל האוויר.
ספטמבר 2018 – המועד שבו התעשייה האווירית הייתה צריכה למסור את המטוס לפי ההסכם.
יוני-יולי 2021 – הערכת המבקר למועד מסירת המטוס למשרד ראש הממשלה.
הדוח מציין כי רכש מטוס ייעודי להטסת ראשי המדינה הוא פרויקט ייחודי, מורכב וראשון מסוגו בארץ, ולו היבטים ביטחוניים, היבטי פיתוח וטכנולוגיה, היבטים ממלכתיים והיבטי אסדרה.
עבור חלק מהשותפים בפרויקט זהו העיסוק הראשון בעולמות התעופה.
הדוח מציין שהפער הגדול בעלות הפרויקט בין הערכת האוצר לבין הערכת משרד הביטחון נבע בשל השינוי במתודולוגיות שנעשו.
בעוד שמשרד האוצר נקט בגישה של Design To Cost (אפיון לפי סכום מוגבל שנקבע מראש), משרד הביטחון נקט בגישה של Bottom-Up (אפיון לפי דרישות הנצרכות כמו אבטחה, תקשורת, רישיון צבאי וכו').
הביקורת העלתה ליקויים בעבודות המטה שנעשו לצורך תמיכה בקבלת ההחלטות משנת 2010 ועד אישור הקבינט.
זאת בעיקר בכל הנוגע להערכת עלויות (שקפצה מהערכה שהוצגה בוועדת גולדברג בשנת 2014 בחישוב לחמש שנות הפעלה מכ-592 מיליון ש"ח; להחלטת הקבינט באוגוסט 2015 לעלות של כ-729 מיליון ש"ח), וכן בנוגע לקביעת מאפייני המטוס ודרישות מרכזיות בפרויקט, באפיון הדרישות הביטחוניות ובתיאום הביטחוני בין הגופים המעורבים בשלבים הראשונים של מימוש הפרויקט.
בהחלטת הממשלה מאוגוסט 2016 אושרה עלות של 590 מיליון ש"ח (שכללה 140 מיליון ש"ח עבור שינויים, שיפורים ותכולות בלתי צפויות) בהתבסס בין היתר על תוצאות המכרז.
לאחר סיום המכרז נעשו בפרויקט שינויים (בהיקף של כ-60 מיליון ש"ח) שהביאו לחוסר יעילות ולעיכוב בלוח הזמנים, בין היתר בשל הצורך בתכנון מחדש ובתהליכי משא ומתן נוספים.
ולא נותר תקציב עבור הוצאות בלתי צפויות להפעלת המטוס.
המבקר מצא כי צוות משרד הביטחון נקב בעלות ללא מע"מ, אך לא ציין זאת.
כמו כן, המל"ל, אשר השווה בין שתי העבודות של הצוותים והציג לוועדה את ממצאי ההשוואה בין שתי העבודות, לא התייחס לעניין המע"מ.
הדוח מציין כי לא נמצא תיעוד לעבודת המטה ונימוקים לדרישות המרכזיות בבחירת המטוס (טווח הטיסה הישירה, מספר הנוסעים במטוס ותצורת הפנים שלו) שקבע משרד ראש הממשלה בשנת 2010, והם גם לא נבחנו במסגרת תהליך קבלת ההחלטות שבוצע בשנים שלאחר מכן.
הדו"ח מציין שהמל"ל לא הדגיש בפני שרי הקבינט כי החלטתם להגדיל את תקציב "כנף ציון" ל-729 מיליון שקל תחרוג ב-20% מהעלויות שהוצגו בעבר.
הדו"ח מציין שהיו שני בלוקי שינויים.
הראשון עלותו 46.9 מיליון ש"ח.
והשני עלותו 12.9 מיליוני ש"ח.
ושהחריגה בתקציב של 40 מיליון וחצי שנה בלוחות הזמנים, נגרמה בשל דרישות לשינויים בתצורת המטוס ובעיצוב הפנים, דבר ש"לא נעשה בתהליך מובנה וסדור" וכי "משרד רה"מ לא הגדיר באופן מפורט את השינויים בתצורת המטוס ובעיצוב הפנים ולא בחן את עלותם לעומת תועלתם ונחיצותם".
הדוח קובע כי אי שילוב בלוקי השינויים אחד בשני, הביאה לחוסר יעילות ועיכוב בלוחות הזמנים וממליץ "לשב"כ ומשרד ראש הממשלה לפעול לתכנון מיטבי של מכרזי פרויקטים לרבות בהיבטי תצורה ועיצוב".
הדו"ח אינו נוקב בשמם של מובילי הפרויקט.
עוד המליץ המבקר בפרויקטים לאומיים שעלותם מאות מיליוני ש"ח, ובייחוד בפרויקטים ראשוניים ומורכבים, על משרד ראש הממשלה להקפיד לקיים עבודת מטה בשיתוף הגורמים המקצועיים הרלוונטיים לצורך קיומם של תהליכי קבלת החלטות סדורים ואפיון של דרישות הנותנות מענה לצרכים קיימים.
על משרד ראש הממשלה והמטה לביטחון לאומי להקפיד על תיעוד החלטות בפרויקט ותהליך קבלתן (עמ' 453 בדוח המלא).
עוד המליץ על משרד הביטחון והמל"ל להקפיד על הצגת נתונים מלאה, מעודכנת ועל בסיס השוואתי בכל שלביו של פרויקט, תוך התייחסות להמלצות קודמות של ועדות ציבוריות, אם מונו, שהתקבלו לגבי הפרויקט.
זאת כדי שוועדות ציבוריות יוכלו להמליץ על דרכי פעולה, ומקבלי ההחלטות לרבות הממשלה והקבינט יוכל לקבל החלטות על בסיס תשתית עובדתית מלאה.
כמו כן מומלץ כי המל"ל יבצע ניתוח חלופות בסוגיות מהותיות הכולל בחינה של משמעויותיהן לרבות בהיבטים כלכליים ותפעוליים, ויביא את ניתוח החלופות לידיעת הקבינט לצורך תמיכה בקבלת ההחלטה.
על גופי הביטחון להקפיד על אפיון מלא של הדרישות הביטחוניות ועל תיאום מלא ביניהם בחלוקת האחריות ותהליכי העבודה.
מומלץ כי החטיבה הטכנולוגית בשב"כ תשולב בעתיד בפרויקטים דומים מהשלבים הראשונים.
מומלץ כי משרד ראש הממשלה יקפיד בפרויקטים עתידיים כי התוספות התקציביות עבור שינויים מהותיים יתואמו מול משרד האוצר בכדי שתתאפשר קבלת עובדות מבוססות.
לפי הדרישות העיקריות של משרד ראש הממשלה ומסגרת התקציב שאושרה הוחלט כי יש להתבסס על מטוס בואינג מדגם 767 או 777. מטוס בואינג 737 נפסל בשל קוצר הטווח שלו ומספר הנוסעים המצומצם שהוא יכול לשאת.
גם מטוסי איירבוס נפסלו, אף על פי ששניים מהם, איירבוס 321 ניאו, מצויים בצי ארקיע, ואירבוס אחרים בצי ישראיר.
נטען לכאורה כי בשימוש בישראל צפויות "משמעויות כבדות להקמת היכולת".
מטוס חדש של חברת בואינג מהדגמים שצוינו נפסל בשל עלויותיו הגבוהות, שנאמדו בידי חיל האוויר ב-180 עד 200 מיליון דולר לפני הסבה.
בסופו של דבר נבחר מטוס מדגם 767 משומש.
המטוס נבחר למרות יציאת מטוסי נוסעים מדגם זה משירות, כיוון שמטוסים מדגם זה עוברים הסבה למטוסי מטען, ולכן תחזוקתם וזמינותם עדיין אפשרית גם בראייה עתידית.
במטוס הורכבו מערכות שליטה ובקרה מתקדמות שיאפשרו תקשורת מוצפנת עם הקרקע, לצד מערכות הגנה מפני טילים כדוגמת מערכת "מגן רקיע" של חברת "אלביט מערכות" ומערכות הגנה מפני תקיפת סייבר.
מטוסים מדגם בואינג 767 אינם משמשים יותר חברות תעופה ישראליות, למעט "צ'אלנג' איירלינס" שמפעילה אותם בתצורת מטען, כך שנדרשים אימון ותחזוקת כשירות מבצעית של טייסי מטוס ראשי המדינה לשם הטסת מטוס זה בלבד.
המטוס מופעל על ידי טייסת 120 של חיל האוויר, שצפויה להפעיל בעתיד מטוסי תדלוק מסוג KC-46, המבוססים על בואינג 767.
בתחילת דצמבר 2021 קיבל המטוס תעודת כושר טיסה מרשות התעופה האזרחית, אך הוא נותר בחניון בתעשייה האווירית.
בסוף מאי 2022 הועבר המטוס בטיסה לבסיס חיל האוויר נבטים לאחסונו בהאנגר ייעודי.
ב-24 בנובמבר 2022 המריא המטוס לטיסת כשירות ותחזוקה.
ב-21 בפברואר 2024 טס לראשונה לאתונה לצורך תרגול מבצעי.
ב-13 באפריל 2024 המריא המטוס מבסיס חיל האוויר נבטים למקום שנשמר בסוד בכדי למנוע את פגיעתו במהלך המתקפה האיראנית על ישראל.
ב-16 ביולי 2024 המריא המטוס לוושינגטון, כהכנה לביקורו של ראש הממשלה נתניהו שם.
ב-22 ביולי 2024 המריא המטוס לטיסתו הרשמית הראשונה, עם ראש הממשלה בנימין נתניהו לוושינגטון, ארצות הברית לקראת נאומו בקונגרס.
ב-26 ביולי 2024 המריא המטוס מוושינגטון לפאלם ביץ' פלורידה, לקראת פגישתו של ראש הממשלה בנימין נתניהו עם המועמד הרפובליקני לנשיאות והנשיא לשעבר דונלד טראמפ.
ב-11 בספטמבר 2024 טס לראשונה המטוס עם נשיא המדינה יצחק הרצוג לביקורו בסרביה ואלבניה.
ב-13 ביוני 2025 טס המטוס לאתונה, בעקבות מבצע עם כלביא ושהה שם עד לסיום המבצע.
מאז שבית הדין הפלילי הבין-לאומי הוציא צו מעצר נגד בנימין נתניהו, בטיסות שבהן הוא משתתף טס "כנף ציון" במסלול מיוחד, שמונע מעבר מעל מדינות שעלולות לממש צו זה במקרה של נחיתת חירום בשטחן.
כנף היערכות 168 היא כנף הפועלת במסגרת מערך ההגנה האווירית של חיל האוויר הישראלי.
הכנף הוקמה ב־1975 כאגד נ"מ צפון 168 והוסבה באפריל 2011 לכנף הגנת שמים 168. את שמה והמבנה הנוכחי ככנף היערכות מערכית קיבלה הכנף בנובמבר 2016.
לאחר מלחמת ההתשה הוקם מנ"מ (מרכז נ"מ) 168, כיחידה שהייתה אחראית על ריכוז רשתות המילואים של גדודי הנ"מ בצפון, והופקדה על מחסני החירום, שלישות ואפנסאות של גדודים אלו.
באוקטובר 1975 הוקם על בסיס מנ"מ 168 אגד נ"מ צפון 168, שקיבל אחריות שחפפה לאחריות פיקוד צפון.
מפקדת האגד הוקמה בסטלה מאריס שבכרמל.
אישור פתיחה באש ליחידות האגד הוענק על ידי יב"א 506. גדוד הנ"מ הנייח 881 שישב בבסיס רמת דוד הוכפף פיקודית גם למפקד הכנף, ויחידות הנ"מ הניידות היו גם תחת פיקוד האוגדות המרחביות והחטיבות בהן ביצעו תעסוקה מבצעית.
אגד צפון 168 כלל בעבר את גדוד 947 "גולן" וגדוד 66 "רם" ממערך נ"מ מתנייע (גנמ"מ).
גדוד 947 הוקם במאי 1974, בעקבות לקחי מלחמת יום כיפור, והיה מורכב מ-3 סוללות: 2 סוללות תותחי נ"מ וולקן M61 וסוללה אחת של טילי כתף נגד מטוסים מסוג FIM-92 סטינגר (שנקרא בחיל האוויר "ברקן").
ב־1979 הוקם גדמ"מ 5962 שהועבר לאחריות האגד לאחר סיום הקמת בסיס הקבע שלו בנעורה.
ב־1984 אוחדו גדודי המילואים 852 ו־853 לגדוד 853 ומערכות הנשק שלו הוספו מתותחי 37 מ"מ לתסוללות 23 מ"מ.
גדוד 913 הועבר באותה שנה מאגד דרום 170 לאגד וביצע הסבה דומה.
ב־1985 הוסב גם גדוד 5703 לתותחי 23 מ"מ, והוקם עבורו מחנה קבע ברמות נפתלי, שישמש את גנמ"מ 66 לאחר העברתו לאגד.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הפעילו הגדודים את מערכת M163 VADS, תותח וולקן שהותקן על נגמ"ש M-113, שכונה בצה"ל "חובט".
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 החלו הגדודים להפעיל את מערכות מחבט, נגמ"ש M-113 שעליו הותקנו תותח וולקן ומערכת טילי סטינגר.
בסוף 1990 הוקמו באגד טייסת תעופה, טייסת מנהלה וטייסת אחזקה כמקובל בחיל האוויר.
במקביל בוטל תפקיד סגן מפקד האגד.
בסוף 1994 הפך גדוד 881 שהפך לגדוד מילואים.
הגדוד נסגר כחלק מסגירת מערך תותחי 40 מ"מ והוקם כגדוד מילואים החמוש בברקנית (מערכת ברקן – FIM-92 סטינגר – כפו"ז (כוונת פשוטה וזולה)).
בסוף ספטמבר 2009 נסגר גדוד 947. עם סגירתו הסתיימה תקופת הפעלתם של טילי הכתף מסוג סטינגר בחיל האוויר.
באוקטובר אותה שנה נפתח הגדוד מחדש כגדוד 947 תחת אגד 167, המפעילה מערכת כיפת ברזל.
ב־2010 נפתח בטייסת תעופה באגד מנת"ב (מרכז ניהול תמונה בליסטית).
גדוד 66 הוסב לגדוד של פיקוד העורף ב-9 באוגוסט 2012 וקיבל את המספר 668.
ב־2016 גדוד 66 הוקם מחדש כגדוד מבצעי ראשון המפעיל את המערכת קלע דוד ובאותה שנה, בעקבות שינוי ארגוני הגדוד הוכפף ישירות למפקדת המערך ההגנה האווירית בחיל האוויר.
באפריל 2011 הוסב האגד לכנף הגנת שמים 168.
הכנף הייתה אחראית על מניעת איומי מטוסים והפעילה את מערך טילי הנ"מ של החיל: טילי MIM-104 פטריוט ("יהלום") ומערך טילי ה"הוק" עד לסגירתו.
ביטחון שוטף – כוננות מתמדת למקרה של חדירת כלי טיס עוינים למרחב האווירי של ישראל על בסיס מערך טילי ה"יהלום" ומערך הבקרה והשליטה "שנהב".
בניין הכוח – פיתוח תורת לחימה, קליטת שדרוגים לאמצעי הלחימה של הכנף ושיתוף פעולה עם מפתחי אמצעים אלה.
בנובמבר 2016, לאחר ארגון מחדש של מערך ההגנה האווירית, הכפפת הגדודים המבצעיים ישירות למפקד המערך וסגירת כנף 167 המקבילה.
הוסבה הכנף לכנף היערכות 168, האחראית על התמיכה הטכנית בפריסה ארצית של מערך ההגנה האווירית, בעוד הפיקוד על יחידות השדה הועבר ישירות למפקדת מערך ההגנה האווירית.
כנף היערכות 168 כוללת בתוכה טייסות תעופה ותחזוקה.
תחת הכנף פועלים גדודי ההגנה הקרקעית 203, 968 ו־5729. במהלך נגיף הקורונה בישראל השתתפו הגדודים בשינוע בדיקות קורונה מנקודות בדיקה למעבדות.
האגד אימץ לעצמו סמל רק ב־1998. הסמל כלל רקע בצבעי כחול ושחור, עטלף שהוא שמה של מערכת כינון של תותחי 40 מ"מ, ושני טילי הוק המייצרים במסלולם אות צ (צפון).
כיהן בתפקיד במהלך מבצע שומר החומות אל"ם נ' 2022–2024במקביל סגן מפקד מערך ההגנה האוויריתאל"ם ג'2024-כיוםמפקד הכנף במקביל סגן מפקד מערך ההגנה האווירית
כנף קרב 27 הייתה כנף מטוסי קרב של הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה, אשר מוכרת במיוחד עבור שירותה בסיוע אווירי לקורפוס אפריקה לאורך המערכה בצפון אפריקה.
מלבד תקופת השירות בצפון אפריקה, הוצבו יחידות הכנף בעיקר בחזית המערבית כשהם נלחמים במטוסי חיל האוויר המלכותי ובהמשך חיל האוויר של ארצות הברית.
לאורך המלחמה מוערך כי טייסי הכנף הפילו מעל 3,100 מטוסי אויב במחיר 1,400 מטוסים שנפגעו ו-827 טייסים אבדו, נהרגו או נשבו במהלך הלחימה.
הכנף הוקמה ב-1 באוקטובר 1939 חודש לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה.
בינואר 1940 נוסף למפקדה וללהק I הלהק השני וביולי הוקם להק III מתוך להק I של כנף קרב 1.
במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה יחידות הכנף נלחמו תחת פיקוד קורפוס האוויר VIII במאות המפציצים ומטוסי הקרב של בעלות הברית עם 285 הפלות סך הכל.
במהלך הקרב על בריטניה הוצבו טייסות הכנף באזור שרבור, עד לדצמבר 1940 טייסי הכנף הפילו 146 מטוסי בעלות הברית במחיר 83 מטוסי הכנף עם 58 טייסים שנפלו, נשבו או נעלמו.
לאחר תקופת מנוחה והתאוששות בגרמניה בנובמבר 1940, באפריל 1941 יחידות הכנף למעט להק I נשלחו לסייע ללחימה בגזרה המרכזית של החזית המזרחית, כאשר עד סוף אוקטובר טסו טייסי הכנף בחזית המזרחית סך הכל 460 טיסות מבצעיות עם 10 הפלות של מטוסי אויב.
באפריל 1941 להק I נשלח לצפון אפריקה בסיוע לכוחות קורפוס אפריקה, בספטמבר להק II הצטרף למערכה ולהק I חזר לגרמניה לפרק מנוחה בו הוחלפו מטוסי ה-BF 109E המיושנים בדגם F החדיש.
בסוף אוקטובר הגיע להק III אף הוא לאפריקה ועד לחודש דצמבר כל יחידות הכנף היו בצפון אפריקה.
טייסות הכנף לקחו חלק חשוב בסיוע ללחימת הכוחות הגרמניים בצפון אפריקה והצליחו לבלום את הצלחות חיל האוויר המדברי, שעד הגעת הכנף נהנה מעליונות אווירית כמעט מוחלטת.
כנף בעלת גאומטריה משתנה היא סוג של כנף מטוס המתוכננת לשנות את התכונות הגאומטריות דוגמת מוטת כנף, זווית המשיכה, זווית הטיה וכדומה בשביל לשפר את תכונות הכנף בתנאי טיסה שונים ללא התפשרות בעיצובה האווירודינמי.
סוגי כנף גאומטריה משתנה הם כנף בעלת משיכה משתנה, כנף מתלכסנת, כנף הכוונה משתנה, כנף טלסקופית, כנף נפרשת, כנף מתקפלת וכנף התמרת צורה.
כנף גאומטריה משתנה הנפוץ ביותר והיחיד הנמצא בשימוש סדרתי נכון להיום היא כנף משיכה משתנה המתאפיינת בסיבוב הכנף ועל ידי כך שינוי זווית המשיכה של הכנף.
פתרון זה הוא כה נפוץ עד כי לעיתים משתמשים במושג כנף גאומטריה משתנה כמושג נרדף לכנף משיכה משתנה.
הרעיון של כנף גאומטריה משתנה עלה לימים המוקדמים ביותר של התעופה בהם התבטאה הגישה של תכנון כלי טיס המדמים ציפורים כגון האורניטופטר – כלי טיס בעל כנפיים מנפנפות וקונספטים נוספים של כנפיים גמישות וכדומה.
כנפיים בעלי משיכה משתנה תוכננו במקור כאמצעי קיזוז אורכי.
כמו כן משיכת כנף אסימטרית נראתה כאמצעי ניהוג בגלגול.
בעשורים הראשונים לאחר הטיסה הראשונה של האחים רייט כנפיים של כלי טיס עוצבו לתנאי טיסה מצומצמים מאוד.
המטוס תוכנן להמריא, לטפס, לשייט, להנמיך ולנחות בטווח מהירויות כמעט זהה ובטווח גבהים מצומצם, זאת תודות ליכולות המוגבלות של המנועים באותה תקופה.
בשל כך הכנפיים שעוצבו למטוסים אלה עוצבו להתאים למהירות ההמראה בלבד ולכן כללו רק את המאזנות כאמצעי ניהוג.
עם התקדמות הטכנולוגיה שבמהלכה השתפרו ביצועי המנועים ואפשרו לכלי הטיס לטוס גבוה ומהר יותר, הכנפיים התחילו להיות הגורם המגביל בביצועי כלי הטיס.
בשנות ה-20 המאוחרות התחילו לעצב כנפיים שיכלו להקנות סייג רום ומהירות גבוהים יותר, אך אלה התקשו לספק ביצועים מספקים במהירויות נמוכות ובטיפוס.
על כן החלו להתנסות באמצעים שונים בשביל לשפר את ביצועי הכנף בתנאים אלה, פתרונות אלה ברובם שינו באמצעים שונים את הגאומטריה של הכנף בצורה כל שהיא.
הפתרון שנוסה והפך לסטנדרטי מאז היה הוספת משטחי עזר בשפת הזרימה של הכנף שיורדים לתוך זרימת האוויר, משנים את קמרון הכנף ומקנים לה ביצועי עילוי טובים יותר במהירות נמוכה.
סוג מדפים נוסף שנוסה היה מדפי שפת התקפה שמקלים על זרימת האוויר להיצמד לכנף בזויות התקפה גבוהה ועל ידי כך מקנים לכנף מעטפת ביצועים רחבה יותר.
אף על פי שפתרונות אלו הפכו לסטנדרטיים, בהמשך היו עוד מספר קונספטים לעיצובי כנף ששינו את ביצועי הכנף בצורה משמעותית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הגרמנים התנסו בכלי טיס סילוניים בעלי כנף משוכה, שכן סוג כנף זאת אפשרה מהירויות טיסה גבוהות יותר.
עם זאת, משיכת הכנף נטתה לבוא יד ביד עם מנת־ממדים קטנה יותר וביצועי מהירות נמוכה ירודים ודרשו מסלולי המראה ונחיתה ארוכים.
על כן עלה כי בשביל לייצר כנף שתקנה ביצועים מספקים בכל הטווחים הללו, היה נדרש לעצב כנפיים מורכבות שאיזנו והתפשרו על ביצועים מסוימים בשביל לאפשר המראה ונחיתה במתקנים קיימים.
בשביל להתגבר על בעיה זאת הוצע פתרון של כנף בעלת משיכה משתנה, שעל ידי סיבוב הכנף על גבי ציר בשורשה יאפשר לשנות את זווית המשיכה של הכנף בזמן הטיסה.
כנף כזאת תוכל להקנות ביצועים מיטביים בטווח מהירויות רחב מאוד.
המסרשמיט P.1101 שלא הספיק לטוס טרם סיום מלחמת העולם השנייה ונפילתו בידי האמריקאים כלל מנגנון שינוי זווית משיכה לפני טיסה.
פתרון זה נוסה מאוחר יותר במטוס הניסוי ה-X-5 שטס לראשונה בשנת 1950.
מטוסי הפצצה סילוניים מוקדמים סבלו ממרחקי המראה ארוכים ולכן בתכנונם לרוב השתמשו באמצעים לא שגרתיים, כגון רקטות האצה.
המרטין XB-51 שטס לראשונה בשנת 1949 השתמש בכנפי הכוונה משתנה בשביל לשפר ביצועי כנף במהירות נמוכה, כאשר הכנף הסתובבה בשורשה מעט מעלה ומטה.
אך מטוס זה הפסיד במכרז למטוס תקיפה סילוני ולכן לא נכנס ליצור סדרתי.
צי ארצות הברית היה מעוניין מאוד הכנף משיכה משתנה, שכן בתקופה זאת מטוסי הקרב גדלו במשקלם וממדיהם וביצועיהם על גבי הסיפון היו הופכים ליותר ויותר בעייתיים מבחינת מהירות המראה, גישה וקצב הנמכה.
בשנת 1955 המריא לראשונה ה-ווט F-8 קרוסיידר שכלל כנף הכוונה משתנה.
הכנף שלו הותקנה גבוה בגוף וכל תיבת הכנף יכלה לנטות מעלה.
זה היה משפר משמעותית ביצועי כנף במהירות נמוכה, וגם שיפר את הראות קדימה במהלך נחיתה על גבי נושאות מטוסים.
מטוס זה הוא היחיד בעל כנף הכוונה משתנה שנכנס לייצור סדרתי ולשירות פעיל.
בבריטניה עיצוב כנף משיכה משתנה נלקח לכיוון חדש לגמרי כאשר המהנדס בארנס וואליס שעבד בחברת ויקרס התנסה בכנפיים בעלי משיכה משתנה כאמצעי ניהוג עיקרי בציר האורכי.
השינוי הזה בהיגוי כלי טיס היה כה משמעותי עד שהוצע לשנות את הקטגוריה של כלי הטיס החדש ל-אארודיין – מנוהג כנפיים.
העיצוב נוסה בתוכנית הכטמ"מ ויקרס ווילד גוס אבל הדגם לא נכנס לשירות.
תוכנית נוספת שנקראה ויקרס סוואלו שהוצעה כתחלופה על קולית למפציץ ויקרס וליאנט אבל לא משכה עניין מספיק בבריטניה ולכן בוטלה בשנת 1957.
עידן הזהב של כנף משיכה משתנה
בשנת 1962 ג'נרל דינמיקס וגראמן זכו בהצעתם המשותפת במכרז TFX של משרד ההגנה האמריקאי לייצור מטוס תקיפה וקרב בעל כנף משיכה משתנה.
המטוס שסומן כ-F-111 המריא לראשונה בדצמבר 1964 והיה למטוס כנף משיכה משתנה הסדרתי הראשון.
בספטמבר 1964 המריא לראשונה ה-XB-70 ולקרי שהיה מיועד להיות מפציץ אסטרטגי ויכל לטוס במהירות של מאך 3 ומעלה.
המטוס כלל כנפיים שחציין החיצוני היה יכול לנטות מטה עד 65 מעלות במהירות גבוהה.
כנף מתקפלת זאת אפשרה לכידת גלי ההלם שנוצרו במפגש האוויר עם חרטום המטוס במהירות גבוהה, וכך היה מגדיל את העילוי.
פתרון זה לא שימש באף מטוס מאז.
ברית המועצות גם מצאה את עצמה מחפשת פתרונות לביצועי ההמראה והנחיתה של מטוסי הקרב התקיפה וההפצצה המתקדמים שלה.
לכן ברית המועצות התנסתה בהרבה טכנולוגיות כמו יכולת המראה ונחיתה אנכית.