tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיקש תרגם טקסטים מצרפתית בששת אלפים דפים בכתב יד, מתוכם שנים עשר ספרים תורגמו בין השנים 1720–1754. מדובר בספרים שדנו בעיקר בנושאי דת ותולדות הכנסייה ושמיקש הכיר אותם מקריאה קודמת או שאל אותם בספרייתו של הנסיך ראקוצי.
הוא היה קפדן מאוד בעבודת התרגום מן הטקסטים הקלאסיים הצרפתיים ובעיניו ערכם עלה על זה של המכתבים, שזיכו אותו בהערכת הדורות הבאים.
דאג לחזור עת התרגומים ולשפר את סגנונם ואת בחירת המלים.
יוצא מן הכלל מבחינה זו היה אוסף הסיפורים הקצרים של מאדאם דה גומז Journées amusantes, (ימים משעשעים) אותם עיבד תוך העברת עלילתם לנופי טרנסילבניה
פרנסואה פרדו (François Perdoulx) - האגרות והאוונגליונים עם הסברים על ידי שאלות ותשובות לכל ימי ראשון ולחגים הראשיים של השנה....
פרנסואה-אמה פוז'ה - דברי לימוד רגילים בצורת קתכיזם - בשני קתכיזמים מקוצרים, לפי כתבי הקודש
Mulatságos napok - עיבוד לפי שמונה כרכי סיפורים קצרים (1745)
אטיין-פרנסואה ורנאז' - הגיגים נוצריים, שהופקו מכתבי הקודש ומכתבי האבות הקדושים - לכל ימי השנה
ניקולא דה מליק - אופיים של הנוצרים האמיתיים ..
אנטואן דה קורטן - ספר לימוד על אמנות השימוש בזמן בצורה טובה
1904 - לפי צו של הקיסר אוסטרו-הונגריה, פרנץ יוזף החליט הפרלמנט של הונגריה להחזיר את שיירות ראקוצי ומלוויו מטורקיה להונגריה לשם טקס קבורה ממלכתי.
מיקש היה היחיד מביניהם שמקום קבורתו לא נמצא.
חוג סופרים הונגרים גולים בהולנד כונה על שמו - החוג קלמן מיקש.
הרב קלמן טבצ'ניק (1872–1951) היה רבה של קמיאנקה שבאוקראינה, ולאחר עלייתו לארץ ישראל עמד בראשות ישיבת אור זורח ביפו, וניהל את מלון אשל החדש בתל אביב.
נולד בטולנה שבאוקראינה, בנם של דוד טבצ'ניק ורחל לבית פקר.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 נשא את חוה ברדיצ'בסקי בתו של רב בעיירה דובובה במחוז אומן שבאוקראינה הרב משה אהרן ברדיצ'בסקי ואחותו של הסופר מיכה יוסף ברדיצ'בסקי.
בשנת 1899, לאחר עזיבת הרב משה נחום ירושלמסקי את הרבנות בעיר קמיאנקה, התמנה הרב טבצ'ניק תחתיו כרב העיר.
לאחר כמה שנים, עבר להתגורר באודסה.
בשנת 1920 עלה לארץ ישראל והתיישב תחילה בירושלים.
לאחר מכן, עבר להתגורר בתל אביב.
במשך שנתיים כיהן כראש ישיבת אור זורח ביפו ובהמשך ניהל את מלון "אשל החדש" ששכן ברחוב אלנבי פינת רחוב הירקון בתל אביב.
נפטר בשנת 1951, בגיל 79, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
בנו הוא האדריכל יהושע צבי (גרישה) טבצ'ניק, שבשנת 1921 תכנן את שכונת נורדיה בתל אביב.
בשנת 1924, לאחר שהפסיד ליהודה מגידוביץ במכרז על משרת אדריכל עיריית תל אביב, ירד לארצות הברית.
בתו נעמי נישאה לאלכסנדר פלאי, מנהל הוצאת מסדה.
קלמן לאטאבר (בהונגרית: Latabár Kálmán; קצ'קמט, 24 בנובמבר 1902 – בודפשט, 10 בינואר 1970) היה שחקן יהודי-הונגרי (רק לאמא יהודייה) זוכה פרס האמן המצטיין, פרס האמן הדגול ופרס קושוט (המקביל בהונגריה לפרס ישראל).
כונה בשם חיבה על ידי מעריציו - במיוחד הילדים הצופים: לאטי-Latyi.
הוא היה שחקן נערץ ואחד הקומיקאים ההונגרים הפופולריים ביותר במאה ה-20. צאצא של שושלת שחקנים מפורסמת.
הוריו של קלמן לטאבאר היו השחקן ארפאד לטאבאר והשחקנית (היהודייה) אילונה דויטש.
הוא סיים את בית הספר למשחק של סידי ראקושי ב-1922 והופיע לראשונה בציבור בתיאטרון הטירה (Várszínház) כקומיקאי רקדן.
בתחילה היה לו חוזה בתיאטרון האופרטה של בודפשט, ולאחר מכן בין 1927 לבין 1933 סייר בחו"ל יחד עם אחיו הצעיר ארפאד ועם אמנים רקדנים נוספים.
הם הופיעו גם בברלין בתיאטרון של הבמאי בעל השם העולמי מקס ריינהרדט (ב"שני האייקס", ובהלנה היפה של אופנבך.
ריינהרדט החשיב את זוג האחים כטובים ביותר בדור השחקנים הצעירים של אירופה.
המבקרים השוו אותם לבאסטר קיטון ולצ'פלין.
לאחר שובו חתם חוזים בתיאטראות המוזיקליים השונים בבירת הונגריה.
סרטו הראשון צולם ב-1936. הוא נשא את קטלין וולטר (בתם של אישטוואן וולטר ושל ארז'בט ברנדייס) ב-28 באוגוסט 1937 בבודפשט.
בנו קלמן, יליד 1938, שבחר גם הוא את מקצוע המשחק, הוטבל לקתולי לאחר שהוריו הסכימו ביניהם שילדיהם העתידיים ילכו לפי דת אמם.
קלמן לטאבאר שיחק בתיאטרון האופרטה של בודפשט מ-1945 ואילך.
עד היום הוא בלתי נשכח בתפקידים של מנלאוס (אופנבך: הלנה היפה), הרוזן בוניפציוס (בוני) (אמריך קלמן: נסיכת הצ'רדש), פרוש (שטראוס: העטלף) ונייגוס (להאר: האלמנה העליזה).
הוא היה קומיקאי בעל כישורי ריקוד מצוינים, שכישורי האלתור ויצירת דמויות הקריקטורה שלו השתלבו יחד עם מצבי הרוח הקומיים חסר המעצורים שלו.
קולו המתרעם-מתלונן, תנועותיו שנראו מסויגות, כאחד אין לו תרגולת ביחסים בין אישיים ולכן מתנהג בצורה מביכה, חסרת אונים בחברה, הוא שיחק "מגושם" וירטואוזי, בעל הומור אינדיבידואלי מיוחד, בזכות כל אלה זכה לפופולריות עצומה.
הוא יכול היה לחצות את הבמה מצד לצד, מבלי להוציא הגה מפיו, והקהל לא היה יכול להפסיק לצחוק.
קלמן עם ארפאד אחיו הופיעו לעיתים קרובות בדואטים גרוטסקיים.
כל תפקידיו הוכנו בזהירות ובדאגה בלתי רגילים.
הסוד להצלחת "אלתורי הבמה" שלו היה החזרות המרובות, התרגול המדויק.
במשחקו לא שם אף פעם, אף אחד על "עמוד הקלון", כלומר לא הביך אף אחד.
הוא אהב אנשים ואת הצחוק המשוחרר שלהם.
יצירתו זכתה להכרה בפרס קושוט בשנת 1950, הוא הפך לאמן מצטיין באותה השנה ובשנת 1953 קיבל את פרס האמן הדגול.
לטאבאר סבל מהחמרה במחלת הסוכרת שלו, שהטיפול בו נפגע עקב הדחק והלחץ המתמידים של מקצוע המשחק שלו ואורח חייו הלא מסודר.
חודשיו האחרונים חלפו בין דירתו לבין בית החולים והשבועות האחרונים שלו רק בבית החולים.
מצבו הפך לקריטי בתחילת 1970 והמצחיקן הגדול עצם את עיניו לנצח ב-11 בינואר.
"המסלול נסגר", דיווחה הטלוויזיה על מותו באותו הלילה.
מדינה שלמה התאבלה על מותו של השחקן הדגול, הקומיקאי, הליצן, ההומוריסטן, הרקדן הווירטואוזי.
העיתונות וחבריו השחקנים ספדו לו וביכו את מותו.
הדמויות הבלתי נשכחות שעיצב עדיין שמורות לדורות הבאים.
במלאת 75 שנה להולדתו, בשנת 1977, הציבה מועצת העיר קצ'קמט שלט זיכרון על בניין בית הולדתו.
הרוזן בוני (אמריך קלמן:נסיכת הצ'רדש)
מויקו (אימרה שארקזי: הנשים של סלישטיה)
פריץ (ויקטור יעקובי : יריד הבנות)
קלמן ז'ופאן (אמריך קלמן:הרוזנת מאריצה)
גנרל בום (אופנבך:הדוכסית הגדולה מגרולשטיין)
בוגדאן סוסיק (דימיטרי מיליוטין:קרן הרים)
דניאל (ברבש – גאדור – קרקש:בית הכלבו הממלכתי)
ארוס הדוכסית הגדולה (פאל אברהם:סיפור בגרנד הוטל)
מסדר ההצטיינות של הרפובליקה העממית ההונגרית IV.
מסדר ההצטיינות של העבודה (1962)
מסדר ההצטיינות ההונגרי דרג זהב (1969)
קלמן שטורם (בסלובנית: Klemen Šturm; נולד ב-27 ביוני 1994 בסלובניה) הוא כדורגלן סלובני המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת ולז' מוסטאר מליגת העל הבוסנית.
שטורם גדל במחלקת הנוער של טריגלב קראן.
ב-12 במאי 2012 ערך שטורם את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 4-3 על נ.ק צליה במסגרת ליגת העל הסלובנית.
הוא שיחק במועדון במשך חמש עונות במסגרת ליגת העל הסלובנית והליגה הסלובנית השנייה, וערך 110 הופעות ליגה.
ב-16 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד רודאר ולניה במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת .
ב-17 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, שערו היחיד במועדון, בהפסד 2-1 למריבור במסגרת המחזור התשיעי באותה עונה.
הוא שיחק במועדון במשך שתי עונות, בהן ערך 61 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-21 ביולי הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד טריגלב קראן במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת .
בעונתו הראשונה במועדון ערך 30 הופעות ליגה.
ב-10 באוגוסט 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-1 על טריגלב קראן במסגרת המחזור החמישי בליגה לעונת .
ב-24 ביוני 2020 זכה שטורם בגביע הסלובני יחד עם נ.ש.
מורה לאחר ניצחון 2-0 בגמר על נ.ק.
נפטה, בו שיחק 90 דקות.
בעונת הוא ערך 23 הופעות ליגה במדי המועדון, והבקיע שער אחד, ובעונת , שהסתיימה בזכייה של נ.ש.
מורה באליפות סלובניה, ערך 27 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-16 בספטמבר 2021 שיחק שטורם לראשונה בשלב בתים של מפעל אירופאי, בהפסד 2-0 לוויטסה ארנהם במסגרת שלב הבתים של הקונפרנס ליג לעונת עונת 2021/2022 בקונפרנס ליג.
בסך הכל שיחק שטורם במועדון במשך ארבע עונות, בהן ערך 107 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים.
ב-26 במאי 2022 חתם שטורם על חוזה בהפועל חדרה מליגת העל הישראלית, שיחל ב-1 ביולי 2022. ב-31 ביולי ערך את הופעתו הבכורה בניצחון 1-0 על עירוני קריית שמונה.
קלמן מאיר רוטשילד (מכונה קרל, ובפי הענף האנגלי במשפחת רוטשילד: צ'ארלס; 24 באפריל 1788 – 10 במרץ 1855, אדר ה'תרט"ו), איל הון ובנקאי יהודי בנאפולי ובפרנקפורט, מייסד , שהיה לבנק הדומיננטי ביותר בתקופתו.
יצר קשרים קרובים עם מלכי בית בורבון, וסייע למלך פרננדו הראשון בדיכוי המרד בדרום איטליה בשנת 1821 באמצעות הלוואה.
קשריו עם הוותיקן, ועם האפיפיור גרגוריוס השישה עשר עוררו סערה בעולם הקתולי.
נחשב לפחות מוכשר בענייני כספים מאחיו האחרים.
בנו היה הפילנתרופ האורתודוקסי שמעון זאב רוטשילד.
נולד למאיר אנשל רוטשילד ול לבית שנאפר, בבית הינטרפפן בפרנקפורט דמיין, בגיל 22 הצטרף כשותף לבנק מאיר אנשל רוטשילד ובניו.
יחד עם אחיו ג'יימס מאיר רוטשילד הוא היה מעורב בהברחות זהב בין אנגליה לצרפת בשנת 1810, ומילא תפקיד חשוב בשנת 1814 בהעברת כספים לצבאו של הדוכס מוולינגטון בפורטוגל, ובהעברת מזומנים לקואליציה האנטי-צרפתית הששית .
בגיל 29 רכש בית מגורים צנוע ברחוב 33 בפרנקפורט, לקראת נישואיו ב-16 בספטמבר 1818 עם אדלהייד הרץ (1800–1853) נכדתו של מרכוס הרץ, ממנה נולדו לו ארבעה בנים ובת.
פעילותו הבולטת הראשונה בבנק רוטשילד, הייתה בוועידה כלכלית שנערכה באאכן בשנת 1818 סמוך לנישואיו, בה דובר על השגת הלוואה לממשלת צרפת עבור תשלום חובותיה לאחר המלחמות הנפוליאוניות.
בוועידה השתתפו קרל ואחיו סלומון מאיר רוטשילד כנציגי בנק רוטשילד ובניו.
בעזרתה של אשתו הצעירה אדלהייד, שכבת למשפחת הרץ היו לה קשרים עם חברי האצולה הגבוהה באירופה, יותר מבני משפחת רוטשילד שגדלו בגטו של פרנקפורט, יצרו השניים קשר עם פרידריך פון גנץ מזכירו האישי של קנצלר אוסטריה, מטרניך, שנזקק לעזרה כספית אותה העניקו לו.
במהלך ועידה זו - הצליחו האחים להוציא הבטחה מפון גנץ להשפיע על מטרניך לתמוך במתן זכויות שוות ליהודים.
לאחר כיבוש נאפולי על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית וההחלטה על הקמת ממלכת שתי הסיציליות בקונגרס וינה, ייסד קלמן בנאפולי בשנת 1821 את בנק שהיה לסניף החמישי של בנק רוטשילד אחרי הסניפים בפרנקפורט, לונדון, פריז, ווינה.
בעקבותיו של קרל ותחת חסותו באו לנאפולי יהודים נוספים ובעיר התפתחה קהילה יהודית לראשונה מאז גירוש היהודים מנאפולי בשנת ה'רצ"ב.
באותה שנה העניק רוטשילד בשיתוף פעולה עם אחיו סלומון מימון לפרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות בן חסותה של האימפריה האוסטרו-הונגרית לדיכוי המרד של התנועה הליברלית בדרום איטליה.
קלמן נתפס לעיתים כמחונן פחות מבין חמשת האחים.
והוא התגורר בנקודה רחוקה ממרכז אירופה לעומת אחיו ששמרו על קשר רציף ביניהם בזכות היותם בערים מרכזיות יותר.
למרות זאת, הוא הוכיח את עצמו בנאפולי כמנהל פיננסי מוצלח ובעל כישרון לפתח קשרים עסקיים חשובים.
הוא יצר יחסי עבודה טובים עם שר האוצר של נאפולי - , ועם מלכי בית בורבון בנאפולי – פרננדו הראשון, פרנצ'סקו הראשון, ופרננדו השני.
בין לקוחותיו היו: הוותיקן, הדוכס מפארמה והדוכס מטוסקנה לו מימן הבנק את ניקוז הביצות בטוסקנה.
סניף הבנק שבניהולו של קלמן היה לבנק הדומיננטי בנאפולי.
הצלחתו בנאפולי יחד עם הצלחותיהם של אחיו בלונדון וינה ופריז, העניקה לבנק רוטשילד השפעה רבה ויתרונות משמעותיים על פני המתחרים.
בשנת 1822, קיבל קרל יחד עם ארבעת אחיו תואר ברון - פרייהר, מאת פרנץ הראשון.
בשנת 1829 מונה לקונסול הכללי של סיציליה בפרנקפורט, ובינואר 1832 הוענק לו עיטור בטקס שנערך עם האפיפיור גרגוריוס השישה עשר, הדיווחים לפיהם הורשה קלמן לנשק את ידו של האפיפיור ולא את כף רגלו כפי שהיה נהוג ליהודים באותה תקופה, הובילו לסערת רוחות בעולם הקתולי בטענה ש"האפיפיור מכר את רומא ליהודי".
בשנים מאוחרות יותר עבר קלמן לפרנקפורט משם ניהל את הבנק בנאפולי, ורוב בניו התגוררו גם הם בפרנקפורט, שניים מהם, מאיר קרל ווילהלם קרל, הופקדו על ניהול הסניף בפרנקפורט לאחר מותו של דודם אנשל מאיר ערירי בשנת 1855.
קלמן התגורר בחלק מהשנה בפרנקפורט והחלק השני בנאפולי.
ביתו – המשקיפה על הר הגעש וזוב שרכש בנאפולי בשנת 1841, היה אחד הבתים היוקרתיים בעיר ומשך אליו מבקרים מכל רחבי אירופה.
בבית זה התגוררה משפחת רוטשילד עד שנת 1860.
בשנת 1839 קנה קרל את אחוזת הטירה ב שבמחוז בבאדן וירטמברג והיה לאזרח כבוד של עיריית אמסבך.
אחוזת הטירה כללה את "וילת בלזן", שנבנתה בשנת 1764 בסגנון בית כפרי איטלקי.
בסביבות 1850 הרחיב קלמן את הווילה בשני אגפים ושתי קומות נוספות, וסביבו פארק גדול.
שהעניקו לבניין המכונה כיום "טירת אמסבך החדשה" מראה ים תיכוני.
בשנת 1925 רכשה עיריית אמסבך את הבניין מהבעלים הפרטי האחרון.
ולאחר שיפוץ יסודי הפכה אותו לבניין העירייה של אמסבאך מאז שנת 1928. בשנת 2009, הבניין שופץ מחדש.
בשנת 1837 בנה קלמן את "בית גינתרסבורג" בשטח כפרי גדול מחוץ לפרנקפורט במחוז שהיה בבעלות אביו – כיום פארק .
הווילה תוכננה על ידי האדריכל הגרמני , וסביבה ניטע גן אנגלי אותו תכנן .
הווילה עברה לבעלותו של בנו מאיר קרל שהוריש אותו בצוואתו לעיריית פרנקפורט על מנת לתפעל אותו כגן ציבורי.
בשנת 1853 בנה לכבודו בנו הבכור מאיר קרל את ברובע שבעיירה בדרום הסן.
בשנת 1889 - לאחר מותו של מאיר נמכר הארמון למשפחת האצולה , והחל משנת 1954 פועל בבניין בית ספר תיכון.
ב-10 במרץ – שנתיים לאחר שפטירת אשתו בשנת 1853, ושנה לאחר שנפטר בנם אנסלם אלכסנדר קרל בגיל שמונה עשרה, נפטר קרל בנאפולי.
גופתו הועברה לקבורה בבית העלמין היהודי בפרנפקורט ברח' ביל-שטראסה לצד אשתו ובנם הצעיר אנסלם אלכסנדר קרל.
וליד אחיו הבכור אנשל מאיר שנפטר כשלושה חדשים קודם לכן.
מעל קברו נבנתה מצבה שתוכנן על ידי .
שלושה חדשים אחריו נפטר גם אחיו סלומון עמו היה לקרל קשר קרוב מאוד.
שביעית מנכסיו הוריש לבתו שרלוט, והשאר חולקו באופן שווה בין שלושת בניו.
בנו אדולף המשיך לנהל את הסניף בנאפולי עד שנסגר בשנת 1863 לאחר איחודה של איטליה, אז עבר לפריז ונכסי הבנק הועברו לפרנקפורט.
שני האחים האחרים מאיר קרל ווילהלם קרל ירשו עוד קודם לכן את ניהול הסניף בפרנפורט, מדודם אנשל מאיר שנפטר ללא ילדים.
על אף רצונו של האב שמאיר יהיה זה שימשיך בניהל הסניף בנאפולי.
בנו (1820–1886), נשא את לואיז בת דודו נתן מאיר רוטשילד, חבר לשכת המסחר של פרנקפורט, וחבר הרייכסטאג של הקונפדרציה הגרמנית.
בנו וילהלם קרל (שמעון וולף, או וילי), כונה גם "הברון הצדיק".
קַלְמָן רייזן (יק"ר; ברוסית: Калман Рэйзен; 1848, קוידנוב, פלך מינסק, האימפריה הרוסית – יולי 1921, מינסק) היה סוחר משכיל, מתרגם וסופר שכתב ביידיש ובעברית.
רייזן למד ספרות עברית וגם ספרות גרמנית, פולנית ורוסית ולאחר מכן כתב מאמרים ושירים לכתבי עת שונים בעברית וביידיש.
הוא תרגם, בין היתר, יצירות נבחרות של פרידריך שילר, אלכסנדר פושקין ואחרים ליידיש.
אוסף מפיוטיו הופיע בשנת 1893 תחת הכותרת "יונה הומיה".
אחד מפיוטיו הידועים ביותר הוא "המבדיל בין קודש לחול".
קלמן רייזן היה אביהם של אברהם, זלמן ושרה רייזן.
קְלֶמֶן סְלַקוֹנְיַה (בסלובנית: Klemen Slakonja; נולד ב-3 ביוני 1985), המוכר בשם הבמה שלו "קלמן", הוא שחקן, קומיקאי, זמר, מנחה טלוויזיה ומוזיקאי סלובני; נציג סלובניה באירוויזיון 2025 עם השיר "How Much Time Do We Have Left".
הוא למד באקדמיה לתיאטרון, רדיו, קולנוע וטלוויזיה.
סלקוניה ידוע בשל מערכוני הקומדיה שלו שנעשו בצורה של קליפים וכן בתוכניות טלוויזיה.
הוא עשה חיקויים רבים של מוזיקאים סלובניים, ושל הפילוסוף הסלובני סלבוי ז'יז'ק, האפיפיור פרנציסקוס, ולדימיר פוטין, דונלד טראמפ, אנגלה מרקל ואחרים.
הוא נולד בעיירה על גבול סלובניה–קרואטיה בשם ברז'יצה.
סביב השנה השנייה ללימודיו התיכוניים החל בפיתוח הקריירה שלו כחקיין.
הוא נהפך אושיית רדיו והופיע באירועים מקומיים מסוגים רבים.
בשלהי קיץ 2007 הופיע בטקס קבלת הפנים של אלוף סלובניה ליידוי פטיש העולמי פרימוז' קוזמוס בברז'יצה.
הטקס נערך לחגוג את מדליית הכסף שקיבל מאליפות העולם באתלטיקה 2007 באוסקה.
סלקוניה תרגם את שיר חג המולד הסלובני "Bela snežinka" ל-"Sivo kladivo" וחיקה קולות של מוזיקאים פופולריים סלובניים שונים.
ב-5 באוקטובר 2007 הזמין איש התקשורת סאשו חריבר את סלקוניה למופע הראשון שלו ברמה הלאומית בתוכנית הרדיו הסאטירית שהופקה עבורו בשם רדיו גא גא.
הוא חיקה את זמר הבלדות הסלובני רוק קוסמאץ', במה שהייתה נקודת הפריצה של הקריירה שלו ולאחר הופעה זו נודע לפתע לקהל סלובני רחב.
ב-17 בפברואר 2008 החל להנחות את התוכנית "NLP", ששודרה ב-RTV Slovenija.
הוא הפך לשותף להנחיה של טיאשה ז'לזניק, שהנחתה את התוכנית לבדה במשך שנתיים קודם לכן.
ב-27 בפברואר 2011 הגיש לראשונה EMA, הקדם הסלובני לתחרות הזמר של האירוויזיון.
לכבוד המאורע, כתב את "", רמיקס לכל שישה-עשר השירים האחרונים שזכו בקדם עד אז.
בנוסף, הוא היה מגיש הנקודות מטעם סלובניה בגמר אירוויזיון 2011. כמו כן, הוא הגיש שלוש מהדורות נוספות של האירוויזיון: ב-2012, ב-2016 וב-2020.
ב-15 בפברואר 2013 החל להנחות את תוכנית הקומדיה הראשונה שלו "Zadetek v petek", ששודרה ב-TV3 Medias.
הפרקים צולמו בבלגרד, בירת סרביה.
אולם התוכנית בוטלה כמה חודשים לאחר מכן עם סיום העונה הראשונה.
בשנת 2014 כתב את "Zadžuskaj".
הג'ינגל הושמע בשתי פרסומות של חברה לביטוח בריאות, והפך לאחד מהלהיטים הגדולים ביותר בסלובניה לשנת 2015.
בשנת 2025 הוכרז כאחד המשתתפים בקדם הסלובני לאירוויזיון 2025. שירו לתחרות היה "How Much Time Do We Have Left", והוא הגיע למקום הראשון עם 8,895 קולות.
הוא התחרה בחצי הגמר הראשון של התחרות אך לא הצליח להעפיל לשלב הגמר.
זמן קצר לאחר זכייתו ב-EMA בשנת 2025, סלקוניה העלה סרטון לערוץ היוטיוב שלו בו הוא מחקה כל זוכה אירוויזיון משנת 2000 עד 2024, וספג ביקורת קשה לאחר שהשחיר את פניו עבור החיקוי שלו לדייב בנטון.
בנטון הגן על סלקוניה, אך הוא הסיר את הקטע מהסרטון ופרסם התנצלות.
קלמן נשוי לאשתו מויצה, שחקנית מפורסמת בסלובניה, עליה גם כתב את שירו "How Much Time Do We Have Left"; השיר עוסק בתקופה שבה אשתו אובחנה כחולה בתסמונת המיאלודיספלסטית, סוג נדיר של סרטן שממנו היא הצליחה להחלים מאוחר יותר.
קלמנט גרינברג היה מבקר אמנות, תאורטיקן של האמנות ועורך עיתונות יהודי-אמריקאי נאו-קונסרבטיבי, מהמשפיעים ביותר על עולם האמנות האמריקאי של שנות החמישים עד שנות השבעים של המאה העשרים.
גרינברג נולד ברובע הברונקס שבניו יורק, בן בכור (מתוך שלושה בנים) להורים יהודים שהגיעו לארצות הברית מליטא.
בהיותו בן חמש עברו הוריו לנורפוק שבווירג'יניה, ושם נולד אחיו מרטין גרינברג, משורר וסופר ובעיקר מתרגם גרמנית–אנגלית, ידוע בזכות עצמו.
בן 11 חזר עם משפחתו לברוקלין שבניו יורק.
בוגר אוניברסיטת סירקיוז בספרות אנגלית (1930).
ב-1934 התחתן עם ספרנית גרושה וגר עִמה אצל אימה בכרמל שבקליפורניה.
ב-1935 נולד להם בנו היחיד, דני.
ב-1936 הם התגרשו וגרינברג חזר לניו יורק לבדו.
ב-1937 היה גרינברג בין מייסדיו ואחד מעורכיו של כתב העת המחודש "פרטיזן רוויו" של קבוצת האינטלקטואלים של ניו יורק הטרוצקיסטית.
מובילי העיתון אותה עת היו פיליפ ראב, ויליאם פיליפס ואחרים.
העיתון נוסד בשעתו ב-1934 כעיתון קומוניסטי, אך הפסיק להופיע וב-1937, בעקבות הטיהורים הגדולים של סטלין בברית המועצות הוא חזר כאמור והפעם כעיתון טרוצקיסטי אנטי סטליניסטי.
במקביל, גרינברג המשיך לשמש כמבקר אמנותי של העיתון The Nation, עד 1951, למרות שכפי שהוא עצמו האשים עיתון זה לאחר מכן, הקו המערכתי שלו היה צמוד לקו התעמולתי הסובייטי (לאחר שפרש ממנו הוא אף ניהל כנגד העיתון משפט דיבה בהקשר זה).
בנוסף לכתיבה זו חיבר גרינברג מאמרים על נושאים יהודיים בכתבי עת שונים, ובעיקר ב"קומנטרי", אותו הוא אף ערך לתקופה קצרה בשנים 1956–1957, יחד עם אחיו מרטין גרינברג, כממלאי מקומו של העורך דאז והמייסד של הירחון אליוט כהן.
מי שהחליף אותו ב"קומנטרי", תחילה כאחד מצוות ממלאי מקום ומ-1960 כעורך ראשי יחיד היה נורמן פודהורץ, אשר היה בשעתו, אף הוא, אמנם הרבה אחרי גרינברג, בקבוצת האינטלקטואלים של ניו יורק.
קבוצת האינטלקטואלים של ניו יורק, לרבות גרינברג עצמו, הימינה ברובה עם השנים והפכה למרכזו של הזרם הנאו-קונסרבטיבי בארצות הברית.
בשנות השמונים אף היו שטענו כנגד גרינברג כי הוא תומך באמנות האמריקאית ככלי במסגרת המלחמה הקרה כנגד ברית המועצות ולמען השגת הגמוניה אמריקאית גם בתחום זה (Hilton Kramer, "Greenberg and the Cold War," New Criterion, March 1993).
ב"פרטיזן רוויו" החל גרינברג לכתוב ביקורת אמנות, וכאן הוא פרסם רבים ממאמריו הנודעים.
תרומתו של גרינברג הייתה בניסוח המודרניזם האירופי והאמריקאי כפי שהוא תפס אותם - כתנועה אמנותית השואפת לבדוק את גבולות המדיום, את יחסי הצורה, הצבע והרקם שבאמנות.
זו היא "אמנות לשם אמנות".
בכתיבתו זו הוא עיצב את מה שניתן לתאר כ"מצע התאורטי של המודרניזם".
במאמר "אוונגרד וקיטש" (1939) מניח גרינברג תשתית תאורטית לפסילתו של הקיטש האמנותי.
גרינברג תפס את האמנות המודרנית כאוונגרד אמנותי נע, ואילו הקיטש נתפס כחיקוי אשר לוקח את הישגי האוונגרד ומדרדר אותם.
דרדור זה אינו רק שאלה של טעם אמנותי כי אם ניסיון לתפיסה מוסרית: "הקיטש הוא התגלמות כל המלאכותי בחיים העכשוויים.
הקיטש מתיימר לא לתבוע דבר מצרכניו מלבד כספם - אפילו לא את זמנם" (אוונגרד וקיטש, תרגום: אלינור ברגר).
ב"לקראת לאוקון חדש" (1940) מציג גרינברג את תפיסתו לגבי הציור המודרניסטי.
גישתו דוגלת בטהרנות של כל מדיום אמנותי.
לכל מדיום כזה מאפיינים ייחודיים שאותם הוא צריך לחקור ולבחון.
לדוגמה הנראטיב בספורת, הקומפוזיציה והנחת הצבע בציור, ועוד.
האמנות המופשטת נתפסת בעיני גרינברג כשיא של הישגי האמנות.
את הביטוי לאמונתו מצא גרינברג באמנות של אסכולת ניו יורק ובציור של ג'קסון פולוק בפרט.
תרגומים לעברית של מבחר ממאמרי גרינברג ניתן למצוא בכתב העת "המדרשה", חוברת מס' 3, 2000.
קלמנטינה (שם מדעי: Citrus × clementina) היא פרי הדר קטן ומתוק, הדומה לתפוז קטן או למנדרינה.
מבחינה בוטנית, יש המגדירים את הקלמנטינה כמין נפרד תחת השם Citrus x clementina, כזן או כקבוצת זנים של מנדרינה, או כשם נרדף לתפוז חושחש Citrus x aurantium.
רוב הפירות אשר נקראים קלמנטינה בפי צרכנים ומשווקים בישראל הם למעשה מנדרינות.
על פי יוסי יניב, אחראי פרויקט השבחת הדרים במרכז וולקני, הקלמנטינה לא מגודלת בישראל קרוב ל-50 שנה.
הקלמנטינה נוצרה לראשונה מהכלאה שביצע במאה ה-19 הכומר הצרפתי-אלג'יראי קלמאן רודייה .
הפרי שהתקבל נקרא על שמו: קלמנטינה.
כמו כל פירות ההדר גם הקלמנטינה מכילה ויטמין C.
בפרי 9 - 20 פלחים, המכילים בקבוקוני מיץ ועטופים בקליפה דקה.
עונת הבשלות של הקלמנטינה היא בחודשים אוקטובר-נובמבר.
ערכה התזונתי של הקלמנטינה (ל-100 גרם) הוא 45 קלוריות, 10 גרם סוכר, 175 מיליגרם אשלגן, 45 מיליגרם ויטמין C, וסיבים תזונתיים 2.3 גרם.
במכון וולקני פותחו זנים אחדים של מנדרינות, המוכרים לצרכנים הישראליים כקלמנטינות, בידי צוות בראשות ד"ר עליזה ורדי.
על פי קטלוג זני ההדרים בישראל, קלמנטינה הוא זן מסוים של מנדרינה, אשר היווה את הבסיס לפיתוח הזן "מיכל".
הזן "אורה" נוצר במכלוא זני המנדרינות טמפל וקינו.
מאורה פותחו הזנים "אור" ו"אודם".
מהזן "אור" פותח במכון וולקני בסיוע ענף ההדרים במועצת הצמחים הזן "אורי" המצטיין במתיקותו, והוא חסר גרעינים, מתקלף בקלות ובעל חיי מדף ארוכים.
מפתחי הזן רשמו עליו זכויות בארצות שונות, כולל ספרד.
בספרד ניתנות זכויות שתילה לחקלאים המקומיים תמורת תשלום לפי עץ, תוך חישוב של שלושים שנות חיים לעץ.
נכון ל-2013 הצטברו בספרד כחמישים מיליון יורו, שצריכים לעבור לידי הישראלים, אך סכסוך בין בעלי הזכויות, מכון וולקני ומועצת הצמחים, מעכב העברת הכספים לישראל.
בישראל נטעו 46,000 דונם בעצים מהזן "אורי", נכון ל-2013, והם מהווים 24% מענף הקלמנטינות.
קלמניה הוא מתחם באזור השרון, ששימש בראשיתו כחווה חקלאית שהוקמה בשנת 1927. מאז שנת 1995, משמש כמקום משכנה של המדרשה לאמנות של מכללת בית ברל.
חוות קלמניה הוקמה בשנת 1927 על ידי משה גרָדינגר ונקראה על שמו של אביו, קלמן.
החווה הוקמה על שטח קרקע שבין קלקיליה, טירה והכפר מיסקי.
החזון היה להקים משק חקלאי גדול שישמש בעתיד עורף לאספקת תוצרת חקלאית ליישוב העירוני המתפתח.
משה גרדינגר פנה אל ישראל רוקח, מראשי היישוב, ובקשו למצוא לו אדם מתאים שינהל את האחוזה.
רוקח המליץ על ברוך בן עזר (ראב), בנו של יהודה ראב ממקימי פתח תקווה.
ברוך בן עזר שהיה תלמידו של אהרן אהרנסון ומנהל עבודה בתחנת הניסיונות של אהרונסון הגיש תוכנית סדורה להקמת החווה ולניהולה על פי תורתו של אהרונסון.
בתוך שנתיים נטעו מטעים, הוקמה בריכת מים המתמלאת ממי באר שנחפרה במקום, הוקמו מבנים המשמשים כבית מכונות, רפת ובניין מגורים בין שתי קומות.
כן הוקמו מטבח וחדר אוכל כדי למלא את צורכיהם של הפועלים.
היה זה המשק החקלאי הגדול והמצליח ביותר בארץ במחצית הראשונה של המאה ה-20 והוא פעל כעשור שנים.
ההכנסות העיקריות של החווה, באמצע שנות השלושים, היו בעיקר ממשק החלב, וזאת בשל הקושי לשווק את ההדרים בגלל המרד הערבי בשנות 1936–1939. כעשר שנים נוהל המשק בידי ברוך ובהמשך, משנת 1944 ועד מכירתו נוהל על ידי בנימין ראב, אחיו של ברוך.
במשק זה נערכו ניסויים חקלאיים אשר קידמו את פיתוח הענף בארץ ישראל, ובכך היווה מרכז מחקר ופיתוח חקלאי באותה העת, ואף שימש כמרכז לימודי חקלאות ליהודי הארץ, ובהם תלמידי מקוה ישראל.
החל משנות ה-30 פעלה במקום מפקדה של פלוגות השדה של תנועת ההגנה, אשר עליהם פיקד יצחק שדה.
בסוף שנות השלושים, חלה גרדינגר והוא החל לחפש קונים לחווה.
בשל המצב הכלכלי בארץ, לא נמצא קונה יהודי שכיסו מאפשר לו את רכישת החווה הגדולה.
כחלק ממאבק היישוב היהודי לרכישת קרקעות גרדינגר תר אחר קונה יהודי, אך משנוכח במצב עלתה על הפרק אפשרות המכירה לידיים ערביות ונוהל משא ומתן על המכירה.
משה בוכלצב, מנהלה האדמיניסטרטיבי של החווה מראשית ימיה עמד על חשיבות הקרקע כרכוש יהודי ופנה אל אברהם הרצפלד.
בזכות פניה זו ולאחר מאמצים מצדו של הרצפלד השיג את הסכמתו של גרדינגר, ובשנת 1945 עברה חוות קלמניה לידי מוסדות ההתיישבות העובדת.
חלק מהקרקעות עברו לידי הקרן הקיימת לישראל.
הקרן הקיימת מסרה חלק מהקרקעות להשלמת המשבצת הקרקעית של מושב צופית.
גם מושב שדה ורבורג קיבל קרקעות וכן כמה ממתקני הפרדס ובתי הפועלים.
משה גרדינגר נפטר ב-9 ביוני 1946. בניין החווה שימש במשך שנים כמרכז הכשרה וסמינרים של תנועת העבודה.
בהדרגה הפך המקום למוסד חינוכי ללימודי חקלאות ובשנת 1952 צורף למוסד החינוכי בית ברל הסמוך, והפך למרכז חינוכי תרבותי ורעיוני לפועלי ארץ ישראל, ובכך הפך לבית הספר הארצי להכשרת מדריכי נוער של אגף הנוער במשרד החינוך והתרבות.
אחרי ויכוחים רבים האם למכור את הבניין למשקיעים פרטיים, החליט המוסד להשאירו בידיו, לשפצו ולמסור אותו לבית הספר לאמנויות ברמת השרון.
בשנת 1995 הפך המקום למשכנה של המדרשה לאמנות של בית ברל.
הקדוש קלמנט מאוחריד (בבולגרית: Свети Климент Охридски; 840 – 17 ביולי 916) היה מלומד וסופר בולגרי שחי בימי הביניים, וכן היה הארכיבישוף הבולגרי הראשון.
העדויות על חייו לפני שחזר ממורביה הגדולה לבולגריה הן קלושות, אולם לפי ההגיוגרפיה של תאופילוס מבולגריה, קלמנט נולד בחלק הדרום מערבי של האימפריה הבולגרית, באזור מקדוניה.
כיוון שהיה תלמידם של הקדושים קירילוס ומתודיוס, קלמנט השתתף במשלחת שלהם למורביה הגדולה.
לאחר מותו של קירילוס, ליווה קלמנט את מתודיוס מרומא לפאנוניה ומורביה הגדולה.
לאחר מותו של מתודיוס עצמו ב-885, קלמנט עמד בראש המאבק נגד הכמורה הגרמנית במורביה הגדולה לצידו של גוראזד.
לאחר ששהה זמן מה בכלא, הוא גורש ממורביה הגדולה ובשנת 885 או 886 הגיע לגבולותיה של בולגריה ביחד עם נאום מפרסלב, אנגלריוס וייתכן שגם גוראזד (לפי מספר מקורות, גוראזד כבר היה מת באותה תקופה).
לאחר מכן, ארבעתם נשלחו לעיר הבירה הבולגרית פליסקה, היכן שהם מונו על ידי בוריס הראשון מבולגריה ללמד ולהדריך את הכמרים בשפה הסלאבית הכנסייתית העתיקה.
לאחר קבלת הנצרות ב-865, טקסי הדת בבולגריה נוהלו ביוונית על ידי כמרים שנשלחו מהאימפריה הביזנטית.
בעקבות חששו מגדילת ההשפעה הביזנטית והיחלשות המדינה ועל מנת לשמר את העצמאות והיציבות הפוליטיות של בולגריה, בוריס תמך באימוץ השפה הסלאבית הכנסייתית העתיקה בטקסים הדתיים.
כאשר השקפתו בנושא גובשה, בוריס פעל לייסודם של שני בתי ספר לספרות (אקדמיות), בהם ילמדו את השפה הסלאבית הכנסייתית.
בית הספר הראשון נוסד בעיר הבירה, פליסקה, והשני באזור קוטמיצ'ביצה (כיום במערב רפובליקת מקדוניה ומזרח אלבניה).
בעוד שנאום מפרסלב נשאר בפליסקה ועבד על ייסודו של בית הספר לספרות של פליסקה, קלמנט נשלח על ידי בוריס לאוחריד שבקוטמיצ'ביצה ביחד עם משלחת, על מנת לארגן שם את לימודי הסלאבית הכנסייתית העתיקה.
במשך תקופה של שבע שנים – מ-886 ועד 893 – קלמנט לימד 3,500 תלמידים את השפה ואת האלפבית הגלגוליטי.
ב-893 הוא התמנה לתפקיד הארכיבישוף של דרמביקה (וליקה), שהייתה גם כן בקוטמיצ'ביצה.
לאחר מותו בשנת 916 הוא נקבר במנזר שלו, סנט פנטלימון, באוחריד.
קלמנט היה אחד הסופרים הפורים והחשובים שכתבו בבולגרית עתיקה (הגרסה הבולגרית של סלאבית כנסייתית עתיקה).
קלמנט נחשב לכותב ההגיוגרפיה של קירילוס הקדוש ושל מתודיוס הקדוש.
כמו כן, קלמנט תרגם את טריודת הפרחים, המכילה מזמורים כנסייתיים המבוצעים בין חג הפסחא לפנטקוסט, והדעה הרווחת היא שהוא הסופר שכתב את הטקס הקדוש ואת הספר חייו של האפיפיור קלמנס הראשון, כמו גם את הטקסים העתיקים המוקדשים לקירילוס הקדוש ולמתודיוס הקדוש.
המצאתו של האלפבית הקירילי מיוחסת אף היא לקלמנט, אף על פי שישנה דעה האומרת שהאלפבית התפתח תחת השפעה ביזנטית חזקה בבית הספר לספרות של פרסלב בתחילת המאה ה-10.
האוניברסיטה הבולגרית המודרנית הראשונה, אוניברסיטת סופיה, שנוסדה ב-1888, נקראה על שמו של קלמנט.
האוניברסיטה שבעיר ביטולה (רפובליקת מקדוניה), שנוסדה ב-1979, נקראת גם כן על שם קלמנט.
בסיס המחקר המדעי הבולגרי סנט קלמנט אוחרידסקי הנמצא באי ליווינגסטון שבאיי שטלנד הדרומיים, אנטארקטיקה, נקרא גם כן על שם קלמנט.
האפיפיור קלמנס האחד עשר נולד כג'ובאני פרנצ'סקו אלבני (באיטלקית: Giovanni Francesco Albani) היה אפיפיור מ-23 בנובמבר 1700 עד מותו.
אלבני נולד בעיר אורבינו שבמחוז אומבריה (כיום באיטליה, אז חלק ממדינת האפיפיור) למשפחת אצילים שהיגרה לאיטליה מצפון אלבניה במאה ה-15, לאחר שבני המשפחה לחמו בצבא סקנדרבג כנגד האימפריה העות'מאנית.
לאחר שנבחר כאפיפיור הזמין את כתיבת ההיסטוריה הנוצרית של חבל הארץ ממנו הגיעה משפחתו.
סבו היה סנטור ברומא בזמנו של האפיפיור אורבנוס השמיני, ודודו היה אחראי על ספריית הוותיקן.
בגיל 11 נשלח ג'ובאני אלבני ללימודים בקולג' הרומאי.
הוא הצטיין בלימודיו, ובגיל 18 תרגם ספרים מיוונית ללטינית.
אלבני למד תאולוגיה ומשפט קאנוני וקיבל תואר דוקטור במשפטים.
הוא התקדם במהירות בהיררכיה הכנסייתית ובגיל 28 הוסמך כבישוף, ומונה תחילה למושל העיר ריאטי, ואחר כך למושל העיר סבינה ולבסוף למושל העיר אורבייטו.
הוא הוחזר לרומא ומונה לכומר האחראי על בזיליקת פטרוס הקדוש.
עם מותו של הקרדינל סלוזיו (Slusio), קיבל את תפקידו כאחראי על המסמכים האפיפיורים המכונים בריפים (brevis), אותו מילא במשך 13 שנים.
ב-13 בפברואר 1690 הסמיך אותו האפיפיור אלכסנדר השמיני כקרדינל-דיאקון ואחר כך כקרדינל-כומר בתואר "סן סילבסטרו", וב-23 בנובמבר 1700 נבחר כאפיפיור במקומו.
קלמנס האחד עשר היה אחד האפיפיורים הבודדים בתקופתו שנמנע מנפוטיזם כלומר שלא ניצל את מעמדו לחלוקת משרות לבני משפחתו.
אומנם אחיינו אניבלה אלבני (Annibale Albani) נבחר כחשמן, אך היה זה על בסיס כישוריו בלבד.
סמוך לעלייתו לכס הכהונה פרצה מלחמת הירושה הספרדית.
ההחלטה של קלמנס לתמוך בפליפה החמישי, שהיה נכדו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, כמלך ספרד הייתה הרת אסון.
הוא נאלץ מאוחר יותר להכתיר את קרל, ארכידוכס אוסטריה כמלך ספרד, מכיוון שצבא האימפריה הרומית הקדושה כבש את רובה של צפון איטליה ואיים על רומא עצמה (ינואר 1709).
עד לחתימת הסכם אוטרכט, שסיים את מלחמת הירושה הספרדית, איבדה מדינת האפיפיור את ריבונותה על דוכסות פארמה ופיאצ'נצה לטובת אוסטריה ואיבדה גם את קומצ'יו.
ממהלומות אלו לא הצליחה היוקרה ההולכת ונחלשת של מדינת האפיפיור להתאושש.
ב-1713 יצאה לאור הבולה Unigenitus.
הבולה גרמה למהומה בכנסייה העצמאית למחצה של צרפת (המכונה הכנסייה הגליקנית).
התנגדותם של רבים מאנשי הכמורה הצרפתיים וסירובם של ה"פרלמנטים" לאשרר את הבולה הובילו לחילוקי דעות שנמשכו לאורך המאה ה-18. כיוון שהממשלות המקומיות לא קיבלו את הבולה באופן רשמי, טכנית לא היה לבולה תוקף באזורים אלו.
בתגובה על מחאתם של ארבעה בישופים צרפתיים כנגד הבולה, הודיע קלמנס על נידויים של הבישופים מהכנסייה.
להחלטה זו לא הייתה משמעות מעשית, משום שהבישופים זכו לתמיכה עממית ותמיכה של מלך צרפת.
פרשה זו היא דוגמה בולטת להתערבות המדינות בענייני הדת לפני המאה ה-20.
החלטה חשובה נוספת של קלמנס האחד עשר הייתה בנוגע למחלוקת על הטקסים הסיניים.
קלמנס תמך במסדרים הנוצריים (בייחוד הדומיניקני) שהתנגדו נמרצות לשילוב מסורות מקומיות בפולחן הדתי הקתולי בסין.
ב-1704 הוציא קלמנס צו (decrees) בנושא.
ב-1715 הוא פרסם את הבולה "אקס אילה דיאה" (Ex Illa Die – "החל מיום זה") שבה אסר על המיסיונרים הישועים לקחת חלק בטקסים בהם הופגן כבוד לקונפוציוס או לאבותיהם של קיסרי סין, נוהג שקלמנס האחד עשר הגדיר כ"עבודת אלים וברבריות".
כמו כן קלמנס אסר לכלול במינוח הנוצרי רעיונות פגניים תחת המסווה של ריצוי עובדי האלילים.
החלטה זו הייתה הרת אסון למיסיון בסין.
בתגובה הורה קָאנְגשִׂי, קיסר סין, על גירוש כל המיסיונרים מסין, והקהילות של המתנצרים הסינים נרדפו.
החלטה זו עמדה בעינה עד 1939, אז ביטל האפיפיור פיוס השנים עשר חלקית את ההחלטות בבולה.
קלמנס האחד עשר מת ברומא ב-1721 ונקבר מתחת לרצפת בזיליקת פטרוס הקדוש.
יוזמות הבנייה של קלמנס האחד עשר כללו שעון שמש, אותו הוסיף לכנסייה סנטה מריה דגלי אנג'לי אי דאי מרטירי, אובליסק שהוקם בכיכר שלפני הפנתאון ברומא (פיאצה דל פנתאון), ונמל שנבנה על נהר הטיבר.
הוא הקים ועדה בראשות האמנים החביבים עליו, קרלו מרטה וקרלו פונטנה, שתפקידה להזמין את פסלי השליחים על מנת להשלים את קישוט בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו.
הוא יסד אקדמיה לציור ופיסול בגבעה הקפיטולינית.
הוא העשיר את ספריית הוותיקן בקודקסים, ונתן חסותו לחפירות הארכאלוגיות הראשונות בקטקומבות ברומא.
באורבינו, עיר הולדתו, שיפץ מספר מבני ציבור וייסד ספרייה ציבורית.
במהלך כהונתו כאפיפיור הוזמנה כתיבת ה"איליריקום סקרום" (Illyricum Sacrum), מחקר היסטורי מקיף בן 8 כרכים ו-5,000 עמודים על הנצרות באיליריה (החוף המזרחי של הים האדריאטי, כולל אלבניה).
המחקר נכתב בעיקר על ידי דניאלה פרלטי (Daniele Farlati), וכיום הוא אחד המקורות הראשיים בחקר ההיסטוריה של אלבניה.
האפיפיור קלמנס הארבעה עשר נולד כג'וֹבַאנִי וִינְצֶ'נְצוֹ אַנְטוֹניוֹ גַנְגַנֶלֶי (באיטלקית: Giovanni Vincenzo Antonio Ganganelli) היה אפיפיור מ-19 במאי 1769 עד מותו.
ג'ובאני גנגנלי נולד ב-1705 בעיירה סנטארכאנג'לו די רומאניה (Santarcangelo di Romagna) שליד העיר רימיני שבמחוז אמיליה-רומאניה (כיום באיטליה, אז במדינת האפיפיור).
את השכלתו רכש בבית הספר של הישועים ברימיני ובבית הספר של הפיאריסטים באורבינו.
ב-1724, בגיל 19, התקבל למסדר הפרנציסקנים תחת השם לורנצו פרנצ'סקו (Lorenzo Francesco).
ב-1741 מונה לתפקיד definitor generalis של המסדר.
גנגנלי התיידד עם האפיפיור בנדיקטוס הארבעה עשר (1758-1740).
ב-1758 מינה אותו אפיפיור זה לחקור את נושא עלילות הדם ההיסטוריות שכוונו כנגד יהודים, והוא מצא כי הן שקריות.
ב-1759 מינה אותו האפיפיור קלמנס השלושה עשר (1769-1758) לקרדינל, על פי דרישתו של לורנצו ריצ'י, ראש מסדר הישועים.
כאשר האפיפיור קלמנס השלושה עשר מת ב-2 בפברואר 1769 נמנה גנגנלי בן ה-63 עם המועמדים לרשת אותו.
הקונקלווה, המועצה שבה חברים כל הקרדינלים, שנועדה לבחור את היורש, התכנסה ב-15 בפברואר, אם כי מתוך 57 הקרדינלים השתתפו רק 46 קרדינלים, בהם גם גנגנלי, שהיה הקרדינל היחיד שהשתייך למסדר הפרנציסקנים.
הקונקלווה לא הצליחה להגיע להחלטה במשך ארבעה חודשים.
במאי הצטרפו אליה שאר הקרדינלים.
בתהליך קבלת ההחלטה הפעילו שגרירים של מלכים קתולים לחצים על הקרדינלים.
במהלך כהונתו של האפיפיור הקודם הגיעה התנגדות מלכי אירופה לפעילות מסדר הישועים לשיאה.
וחלקם, כדוגמת פורטוגל וצרפת, אף אסר על פעילות המסדר בשטח ממלכתם או במושבות בשלטונם מעבר לים.
השגרירים לחצו למנות אפיפיור שיפעל לפירוק מוחלט של המסדר.
הקיסר יוזף השני (1790-1765) ואחיו, הדוכס הגדול של טוסקנה, הגיעו לביקור פתאומי חסר תקדים בקונקלווה, לכאורה "בעילום שם".
על מנת להכניס את האורחים המכובדים היה צריך לשבור את החותמות של הדלתות, והאוסטרים סקרו את האולם ואת תהליכי הבחירה בעניין רב וארגנו לקרדינלים סעודה מפוארת.
סיעה אחת שכונתה "קרדינלים של חצר המלכות" תמכה בפירוק מסדר הישועים והתעמתה עם הסיעה המצטמקת של תומכי הישועים שכונתה "קנאים" (באיטלקית Zelanti), שהתאפיינה בהתנגדות לחילוניות המתפשטת של עידן האורות.
לאטיין פרנסואה דה שואזל, השר לענייני חוץ של לואי החמישה עשר, מלך צרפת, היה ניסיון קודם ברומא כשגריר צרפת בשנים 1753–1757. דה שואזל נחשב אחד הדיפלומטים המוכשרים באירופה בתקופה זו.
"כאשר אתה רוצה לבקש טובה מהאפיפיור", כך כתב, "ואתה נחוש לקבלה, יש לבקש שתי טובות".
ההצעה של דה שואזל, אותה הציע לשאר השגרירים הייתה שהם ידרשו, בנוסף לנושא הישועים, תביעות טריטוריאליות על שטחים המוגדרים כנחלת פטרוס הקדוש (Patrimonium Sancti Petri), כלומר שטחים ממדינת האפיפיור.
צרפת תבעה את השליטה על אביניון ועל קונטה ונסן (Comtat Venaissin, כיום חלק ממחוז ווקלוז) ספרד תבעה ריבונות על הדוכסויות של בנוונטו ופונטקורבו, ממלכת נאפולי על הרחבת השטחים הקרובים למדינת האפיפיור, ואוסטריה דרשה פתרון לבעיית פארמה ופיאצ'נזה, שגרמה למחלוקת דיפלומטית קשה עם האפיפיור קלמנס השלושה עשר.
הרעיון מאחורי הבקשה הכפולה היה לאלץ את האפיפיור הנבחר לבחור בין פירוק מסדר הישועים לבין איבוד שטחים נרחבים מממלכתו.
ההנחה של דה שואזל הייתה שבמצב זה יעדיף האפיפיור לפרק את מסדר הישועים, אבל גם במקרה שהאפיפיור היה בוחר באופציה השנייה היו המדינות שפעלו לפירוק המסדר זוכות לכל הפחות בהרחבת שטחן.
הקרדינל גנגנלי נבחר לאפיפיור ב-19 במאי 1769 בעיקר הודות לתמיכתם של המלכים מבית בורבון, שציפו שיפעל לפרק את מסדר הישועים.
הוא בחר בשם "קלמנס הארבעה עשר".
מתחילת כהונתו פעל קלמנס הארבעה עשר ליישר את ההדורים עם המלכים הקתולים, לאחר המחלוקות הקשות שנתגלעו בינם לבין הכס הקדוש בתקופת כהונתו של האפיפיור הקודם.
כך, למשל, הוא מינה מחדש שגריר מטעמו בפורטוגל ומינה פורטוגזי לקרדינל.
הוא אומנם ויתר על התביעה הטריטוריאלית על פארמה, אבל קיבל בחזרה לשלטונו את אזור אביניון בצרפת ואת דוכסות בנוונטו.
ככלל, הצליח קלמנס הארבעה עשר להשתית את היחסים בין השלטונות החילוניים (קרי, המלכים הקתולים האבסולוטיים) והשלטונות הרוחניים (קרי, הכנסייה הקתולית) במדינות הקתוליות על פסים ידידותיים יותר.
כפי שציפו ממנו פעל קלמנס הארבעה עשר לפירוק מסדר הישועים.
הצו לפירוק המסדר נכתב בנובמבר 1772, ונחתם ביולי שנה אחר כך.
ב-21 ביולי 1773 פרסם קלמנס את הבריף (איגרת אפיפיורית קצרה) "Dominus ac Redemptor Noster" ובה הורה על ביטול מסדר הישועים.
עם פרסום הבריף, התפרקו קהילות הישועים, הספריות שלהם הוחרמו, רכושם נבזז ומנהיגם, לורנצו ריצ'י, הושם בכלא ומת שם.
ארבעים ואחת שנים אחר כך, ב-7 באוגוסט 1814, פרסם האפיפיור פיוס השביעי את הבולה "Sollicitudo Omnium Ecclesiarum" ("דאגת כל הכנסיות") שבה החזיר את מסדר הישועים לפעולה.
ההחלטה על פירוק מסדר הישועים השחירה את דמותו של קלמנס הארבעה עשר בעיני המאמינים הקתולים של סוף המאה ה-19, תקופה שבה חזר המסדר לפעול.
עם זאת, לא כל הקתולים מגנים פעולה זו.
כך למשל האנציקלופדיה הקתולית תמכה בפעולה זו כ"מוצדקת ביותר".
גם קלמנס הארבעה עשר עצמו חשש מתוצאות החלטתו.
מסופר כי בעת שבא הרוזן פלורידה בלנקה לברך אותו על החלטתו לפרק את המסדר ענה קלמנס הארבעה עשר בחיוך עצוב "חתמתי על גזר דין המוות שלי, אך נשמעתי לצו מצפוני".
זמן קצר לאחר פרסום הבריף, חלה קלמנס בן ה-69 שנהנה עד אז מבריאות טובה יחסית במחלה קשה שגרמה לו קשיי נשימה והוא סבל מייסורים קשים.
החשד המיידי היה כי קלמנס הארבע העשר הורעל, אך מעולם לא הוכחה האשמה זו.
מצבו הבריאותי הלך והתדרדר עד שמת בייסורים ב-22 בספטמבר 1774.
קיימות הערכות שונות מאוד לגבי תקופת שלטונו.
ההחלטה לפרק את מסדר הישועים עוררה שנים אחר כך ביקורת עזה כלפיו.
מעבר לכך, יש המשבחים את מאמציו לפייס את הממלכות הקתוליות, ואת הדרך בה ניהל את מדינת האפיפיור, ולעומתם הסיעה בכנסייה הקתולית המכונה אולטרה-מונטניזם המאמינה בעליונותו של האפיפיור על כל אדם אחר (חילוני או דתי) ביקרה את פייסנותו כלפי השלטון החילוני.
המטרופוליט קלמנט טרנובסקי (בבולגרית: Климент Търновски; 1840, שומן, האימפריה העות'מאנית – 23 ביולי 1901, סופיה, נסיכות בולגריה), היה סופר, איש דת ופוליטיקאי בולגרי, אשר כיהן פעמיים כראש ממשלת בולגריה וייסד את האקדמיה הבולגרית למדעים.
טרנובסקי נולד בעיר שומן בשם וסיל ניקולוב דרומב (בבולגרית:Васил Николов Друмев), למשפחת אומנים.
ב-1858 יצא דרומב ללימודים באודסה ועם שובו לבולגריה הצטרף לתנועת המחתרת הבולגרית שפעלה נגד השלטון העות'מאני בבולגריה.
ב-1860 פרסם סיפור קצר ראשון מפרי עטו בשם "משפחה לא מאושרת", אשר תורגם בהמשך גם לרוסית.
ב-1862 נאלץ להגר לאימפריה הרוסית בשל פעילותו המחתרתית, שם למד בסמינר לכמרים בקייב.
ב-1864 פרסם נובלה בשם "הסטודנט ומטיביו".
ב-1869 עבר לבראילה וכיהן ככומר בכנסייה מקומית.
בהמשך מונה לסגן הבישוף בעיר טולצ'אה.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) והקמת הנסיכות הבולגרית שב למדינה, ב-1884 מונה לבישוף העיר וליקו טרנובו וזכה לשם המטרופוליט קלמנט טרנובסקי.
טרנובסקי בחר להשתלב גם במערכת הפוליטית הצעירה בנסיכות ונודע כתומך נלהב במדיניותה של האימפריה הרוסית ובחיזוק מעמדה בבולגריה.
ב-1885 מונה לנשיא ארגון הצלב האדום הבולגרי.
ב-1879 נבחר טרנובסקי לאספה הלאומית הבולגרית.
לאחר נפילת ממשלתו של טודור בורמוב נאות טרנובסקי לבקשתו של אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה לכהן כראש ממשלת הנסיכות עד לפתרון המשבר הפוליטי.
ממשלתו המשיכה בקווי מדיניותו של בורמוב ובאפריל 1880 מונה דראגן צאנקוב לתפקיד.
באוגוסט 1886 לאחר הדחת הנסיך בטנברג במהלך הפיכה צבאית כיהן טרנובסקי לתקופה קצרה כראש ממשלת הנסיכות בפעם השנייה.
בהמשך, נודע טרנובסקי כאחד ממתנגדיו החריפים של סטפן סטאמבולוב בשל עמדותיו האנטי רוסיות והתנגד גם למינויו של פרדיננד הראשון, מלך בולגריה בשל עמדותיו הפרו גרמניות.
טרנובסקי ותומכיו נעצרו מספר פעמים על ידי משטרת הביטחון הבולגרית בחשד לחתרנות, אך שוחררו ללא העמדה לדין.
ב-1893 הוגלה מסופיה למנזר רוז'ן שליד העיר מלניק וב-1894 לאחר התפטרותו של סטאמבולוב, הורשה לחזור לבירה, ייסד ועמד בראש האקדמיה הבולגרית למדעים.
בתקופה זו חלה התקרבות ביחסי טרנובסקי והנסיך פרדיננד הראשון וטרנובסקי אף עמד בראש משלחת בולגרית לסנקט פטרבורג שפעלה לנירמול היחסים הדיפלומטיים בין המדינות, אשר נותקו לאחר מלחמת בולגריה–סרביה (1885).
בעקבות מאמציו וההערכה הרבה לה זכה בקרב הממשל הרוסי, נשאו מאמצי המשלחת פרי ובנובמבר 1896 חודשו היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
ב-1898 פרש מכהונת ראש האקדמיה הבולגרית למדעים.
קלמנט טרנובסקי הלך לעולמו בסופיה ב-1901 והוא בן 61 שנים.
קלמנטיין או בשמה הרשמי DSPSE (קיצור ל-Deep Space Program Science Experiment) הייתה גשושית שנבנתה ופעלה כפרויקט משותף לארגון ההגנה נגד טילים בליסטיים (BMDO) ולנאס"א.
החללית שוגרה ב-25 בינואר 1994 ומטרתה הייתה לבחון את רכיביה בתנאי חשיפה לחלל ולבצע תצפיות מדעיות של הירח ושל הגוף קרוב-הארץ 1620 גאוגרפוס.
התצפיות על גאוגרפוס לא בוצעו בעקבות תקלה במחשב הגשושית.
תצפיות הירח שנעשו כללו תצפיות באורכי גל שונים בספקטרום האור הנראה כמו גם תצפיות בספקטרום העל-סגול והתת-אדום, מדידת גבהים באמצעות לייזר, מדידת עוצמת שדה הכבידה של הירח, ובחינת חלקיקים טעונים.
מטרת התצפיות היו להשיג צילומים בספקטרומים שונים של כל פני הירח, לבצע ניתוח מינרלוגי של הירח ולהשיג מידע על אודות שדה הכבידה של הירח בצידו הקרוב.
הגשושית גם תוכננה לצלם ולבצע מדידות שונות על האסטרואיד גאוגרפוס, אך תכנונים אלו לא יצאו אל הפועל.
הגשושית נשאה על גביה שבע מערכות מדעיות: מצלמה בספקטרום האור הנראה והעל-סגול, מצלמה בספקטרום התת-אדום קרוב, מצלמה לקרניים תת-אדומות ארוכות, מצלמה ברזולוציה גבוהה, שני גלאי כוכבים, מד גובה בלייזר וטלסקופ חלקיקים טעונים.
משדר S-band שימש לתקשורת, למעקב ולביצוע ניסויים כבידתיים.
שם הפרויקט, "קלמנטיין" (Clementine), הוא על שם השיר "Oh My Darling, Clementine", מכיוון שעל פי התכנון הגשושית הייתה אובדת לעד בתום משימתה (כמו בשורה מתוך השיר "lost and gone forever").
קלמנטיין נבנתה בצורת מנסרה מתומנת בגובה 1.88 מטרים וברוחב 1.14 מטרים עם שני לוחות סולאריים אחד מכל צד במקביל לבסיסי המנסרה.
אנטנת צלחת לטווח רחוק בקוטר 1.1 מטרים מוקמה על אחד מבסיסי המנסרה ומנוע רקטי בעל דחף של 489 ניוטון מוקם על הבסיס השני.
גלאי החיישנים מוקמו כולם על אחת מדפנות המנסרה ביחס של 90° ללוחות הסולאריים ומוגנו על ידי מכסה יחיד.
מערכות ההנעה של הגשושית כללו מנועי הידרזין לשליטה בזווית הגישה של הגשושית ומנוע דלק נוזלי שהונע בחנקן ארבע-חמצני (Dinitrogen tetroxide) יחד עם מערכת Monomethyl hydrazine לביצוע תמרונים בחלל.
מנועי הדלק הנוזלי יכלו להביא את הגשושית למהירות של עד 1,900 מטרים לשנייה כאשר לכניסה למסלול סביב הירח נדרשו רק 500 מטרים לשנייה וליציאה מהמסלול נדרשו 540 מטרים לשנייה.
לתמרון השתמשה הגשושית ב-12 מנועים, שני גלאי כוכבים ושני מודדי אינרציה.
לייצוב השתמשה הגשושית בגלגלי תגובה.
אנרגיה חשמלית סופקה באמצעות שני לוחות סולאריים שהטעינו סוללה חשמלית בעלת קיבולת של 15 אמפר-שעה (Ah).
הגשושית נשאה מחשב MIL-STD-1750A ששימש לשמירת מידע, שליטה ותפעול, מעבד RISC לעיבוד תמונות וביצוע פעולות אוטומטיות, ומערכת לדחיסת מידע שסופקה על ידי סוכנות החלל הצרפתית CNES.
יחידה לטיפול במידע הפעילה את המצלמות, הפעילה את מערכת דחיסת המידע וניהלה את שידורו.
מידע אוחסן במקלט דינמי בעל קיבולת של 2 Gbit.
קלמנטיין שוגרה ב-25 בינואר 1994 בשעה 16:34:00 UTC על גבי משגר טיטן 23G מבסיס חיל האוויר ונדנברג שבקליפורניה.
אחרי ביצוע שני יעפים על פני כדור הארץ נכנסה הגשושית למסלול סביב הירח ב-21 בפברואר 1994. מיפוי הירח ארך שני חודשים ובוצע בשני שלבים.
בשלב הראשון הייתה הגשושית במסלול קוטבי אליפטי עם פריאפסיד של כ-400 ק"מ בקו רוחב 30° דרום ואפואפסיד של 8,300 ק"מ, בשלב זה כל הקפה נמשכה כ-5 שעות.
בכל פעם שהגיעה הגשושית לפריאפסיד הופעלו למשך 80 דקות במהלכם בוצע מיפוי של הירח וכאשר הגיעה לאפואפסיד היא שידרה את המידע שאספה אל כדור הארץ.
שלב המיפוי הראשון החל ב-26 בפברואר 1994 והסתיים ב-26 במרץ 1994. ב-26 במרץ 1994 סובב מסלול הגשושית כך שהפריאפסיד היה בקו רוחב 30° צפון.
שלב זה נמשך עד ל-21 באפריל 1994. שני שלבי המיפוי אפשרו ביצוע מיפוי גלובלי של הירח מקו רוחב 60° דרום עד לקו רוחב 60° צפון תוך ביצוע 300 הקפות.
קלמנטיין הוצאה ממסלול סביב הירח ב-5 במאי 1994 והייתה אמורה לבצע שני יעפים נוספים על פני כדור הארץ והירח, אחריהם הייתה אמורה להמשיך אל עבר הגוף קרוב-הארץ 1620 גאוגרפוס, אליו הייתה מגיעה כעבור כשלושה חודשים ומבצעת יעף על פניו במרחק של פחות מ-100 ק"מ.
אך ב-7 במאי ארעה תקלה במחשב הגשושית והיא הפעילה את אחד ממנועי הגישה שלה למשך 11 דקות ובכך סיימה כמעט את כל מלאי הדלק שלה והכניסה את עצמה לסחרור של 80 סל"ד.
במצב זה ביצוע היעף על גאוגרפוס לא היה מניב תוצאות שימושיות ולכן במקום זאת הוכנסה הגשושית למסלול גאוסטציונרי כאשר תוך כדי כך היא עברה דרך חגורות ואן אלן וסייעה לבחינת השפעות הקרינה על המכשירים המדעיים שהיו על גביה.
המשימה הסתיימה ביוני 1994 כאשר הכוח החשמלי שהפיקה החללית כבר לא הספיק לשליחת מידע הניתן לפענוח.
ב-5 במרץ 1998 הודיעה נאס"א כי מהמידע שהופק מהגשושית הצביע על כך שבמכתשים שבקטבי הירח יש מספיק מים היכולים לספק את צרכיה של מושבה מאוישת על הירח.
אף על פי שמאז הוטל ספק רב באותם תגליות, הגשושית ההודית צ'אנדריאן 1 ששוגרה לחקור את הירח ב-2008 והגשושית האמריקאית LCROSS ששוגרה ב-2009 אכן מצאו הוכחות לקיום מים על הירח (אך הן לא הוכיחו כי המים יספיקו לקיום מושבה מאוישת).
קלמנט גוטוולד (בצ'כית: Klement Gottwald; 23 בפברואר 1896, וישקוב, מוראביה, האימפריה האוסטרו-הונגרית - 14 במרץ 1953, פראג, צ'כוסלובקיה) היה ממקימי ומנהיג המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה, נשיא וראש ממשלת צ'כוסלובקיה.
קלמנט גוטוולד נולד בעיירה וישקוב בדרום מוראביה שהייתה בעת ההיא בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית, למשפחה מעורבת (אב ממוצא גרמני ואם צ'כית).
מגיל 14 החל לעבוד כשוליית נגר.
ב-1912 הצטרף אל המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הצ'כית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא האוסטרו-הונגרי וממנו ערק בקיץ 1918. לאחר כינון הרפובליקה הצ'כוסלובקית התגייס לצבא הצ'כוסלובקי ושירת בו במשך שנתיים.
לאחר סיום השירות הצבאי התיישב בברטיסלאבה ועבד כנגר.
ב-1921 פרש מן המפלגה הסוציאל-דמוקרטית יחד עם מספר חברים והקים את המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית.
הוא היה חבר הוועד המרכזי של המפלגה והעורך הראשי של ביטאונה.
ב-1929 נבחר להיות המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית.
ב-1938, בעקבות הסכם מינכן עזב את צ'כוסלובקיה והיגר לברית המועצות ובה התגורר עד לתום מלחמת העולם השנייה.
במאי 1945 הוקמה בצ'כוסלובקיה ממשלת אחדות לאומית בה נטלו חלק גם הקומוניסטים.
גוטוולד מונה על ידי הנשיא אדווארד בנש לתפקיד סגן ראש הממשלה.
לאחר כניסתו לממשלה הוא עזב את תפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית ומונה ליושב ראש המפלגה.
לתפקיד המזכיר הכללי מונה רודולף סלנסקי.
במרץ 1946 נערכו בחירות כלליות לאספה הלאומית של צ'כוסלובקיה ובהן זכו הקומוניסטים בכ-38 אחוזים מקולות הבוחרים, והיה זה הישגם הטוב ביותר מאז הקמתה של המפלגה.
בעקבות הבחירות הוקמה ממשלת קואליציה וגוטוולד מונה לראש הממשלה.
מרגע זה הפך גוטוולד דה פקטו לשליט צ'כוסלובקיה.
ב-14 ביוני 1948 הוא נבחר רשמית לנשיא צ'כוסלובקיה.
קלמנט גוטוולד מת ב-1953, 5 ימים בלבד לאחר שהשתתף בהלווייתו של סטלין במוסקבה.
גופתו נחנטה והוצגה לציבור הרחב במאוזוליאום שנבנה לשם כך באחת השכונות של פראג.מספר מקומות ואתרים נקראו על שמו:
שמה של העיר ז'ילין במוראביה הוחלף לגוטוולדוב
ב-1976, הוחלף שמה של העיירה זמייב במחוז חרקוב שבברית המועצות (כיום באוקראינה) לגוטוולד.
בבראטיסלבה נקראה על שמו הכיכר מרכזית בעיר.
אחד הגשרים של פראג ותחנת הרכבת התחתית שצמודה אליו נקראו על שמו של גוטוולד.
כמו כן ב-1953 הונהג בצ'כוסלובקיה "עיטור קלמנט גוטוולד" ומוצב כעיטור הגבוה ביותר של המדינה.
בתחילת שנות ה-60 שינתה המפלגה הקומוניסטית את יחסה כלפי גוטוולד ופועלו.
בעקבות כך הוצאה גופתו מהמאוזולאום, נשרפה והאפר נטמן באחד מבתי העלמין של פראג.
עם זאת שמות של כל האתרים שנקראו על שמו של גוטוולד לא הוחלפו וזאת עד למהפכת הקטיפה ב-1989.
גוטוולד היה נשוי למרתה הולובובה.
לזוג הייתה בת אחת, אף היא קרויה מרתה.
היא הייתה נשואה לפוליטיקאי אלכסיי צ'פיצ'קה.
קלמנס ברנטנו (גרמנית: Clemens Brentano או Klemens Brentano; 9 בספטמבר 1778, אהרנברייטשטיין, קובלנץ, האימפריה הרומית הקדושה - 28 ביולי 1842, אשפנבורג, הקונפדרציה הגרמנית) היה משורר וסופר גרמני, דמות מפתח בתנועת הרומנטיקה הגרמנית.
קלמנס ברנטנו נולד ב-9 בספטמבר 1778 למשפחת סוחרים אמידה מפרנקפורט.
מוצאו של אביו היה מאיטליה.
אחותו היא הסופרת והמלחינה בטינה פון ארנים, שהייתה חברה קרובה של גתה ובטהובן.
ברנטנו למד בהאלה וביינה, ולאחר מכן התגורר בהיידלברג, וינה וברלין.
בחוג חבריו נמנו כריסטוף מרטין וילנד, יוהאן גוטפריד הרדר, יוהאן וולפגנג פון גתה, פרידריך שלגל, יוהאן גוטליב פיכטה ולודוויג טיק.
בין השנים 1798 ו-1800 התגורר ברנטנו בעיר יינה, המוקד הראשון של תנועת הרומנטיקה הגרמנית.
ב-1801 עבר לגטינגן והתחבר עם מי שעתיד להפוך לגיסו, המשורר והסופר אכים פון ארנים.
ב-29 באוקטובר 1803 נשא ברנטנו לאישה את הסופרת סופי מרו.
שנה לאחר מכן עבר להיידלברג וסייע לפון ארנים בעריכת הביטאון של התנועה הרומנטית "Zeitungen für Einsiedler" ("העיתון לנזיר"), וכן של "קרן הפלא של הנער", אסופה של שירה עממית גרמנית.
לאחר פטירת אשתו ב-1806, נשא ברנטנו לאישה את אוגוסטה בוזמאן.
בין השנים 1808 ו-1818 התגורר בעיקר בברלין, ובין 1819 ל-1824 בעיר דילמן בווסטפאליה, שם התחבר לאמונה הקתולית ופרש לחיי נזירות לאחר שמאס באורח חייו חסר המנוח.
במנזר של דילמן הפך לעוזרה של הנזירה המבורכת אנה קתרינה אמריך והעלה על כתב רבים מדבריה.
לאחר מותה של אמריך פרסם ברנטנו את רשימותיה וכתביה.
אחד מכתבים אלה סייע בסוף המאה ה-19 לזהות בוודאות את מיקומו של בית האם מרים, בקרבת חורבות העיר אפסוס בטורקיה.
במאה ה-20 החלו החוקרים להטיל ספק כמה מהרשימות שייחס ברנטנו לנזירה אמריך היו אכן שלה, ועלה החשד שרבים מהפרסומים הם מפרי עטו.
בהמשך חייו, התגורר ברנטנו ברגנסבורג, פרנקפורט ומינכן ועסק בהפצת האמונה הנוצרית.
נפטר בעיר אָשָאפֶנְבּוּרג (כיום בבוואריה).
ברנטנו, אשר כתביו המוקדמים פורסמו תחת שם העט "מריה", משתייך לאסכולת היידלברג של הסופרים הרומנטיים הגרמנים, ויצירותיו ידועות בעודף התיאורים הדמיוניים וצורות ביטוי ביזאריות ובלתי צפויות.
בין עבודותיו הידועות ניתן למנות את אוסף הנובלות הרומנטיות הקצרות Romanzen vom Rosenkranz, אשר פורסמו ב-1852, לאחר מותו; את סיפוריו הקצרים ובמיוחד את "הסיפור של קספר הצדיק ואנה היפה" (Geschichte vom braven Kasperl und dem schönen Annerl).
סיפורים נוספים שאסף במהלך חייו פורסמו לאחר מותו על ידי עורכים שונים.
שירו "הוורד הלבן" שימש, בין השאר, השראה לשמה של מחתרת "הוורד הלבן" שהתנגדה לשלטון המפלגה הנאצית בגרמניה.
עבודותיו של ברנטנו מוזכרות בנובלה דוקטור פאוסטוס מאת תומאס מאן.
13 שירים המתוארים כעבודותיו המוקדמות של המלחין גיבור הנובלה מבוססים על שירים אמיתיים מפרי עטו של ברנטנו.
קלמנטה קרלוס פינקני היה איש דת וסנאטור מדינתי אמריקאי מטעם המפלגה הדמוקרטית, שנרצח בפיגוע הירי בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית בשנת 2015.
נולד בבופור שבקרוליינה הדרומית לתאופיה לבית ברומס וג'ון פינקניי.
בני המשפחה היו חברי הכנסייה האפריקנית מתודיסטית אפיסקופלית , וקלמנטה נשא את דרשתו הכנסייתית הראשונה כבר בגיל 13; בגיל 18 השלים את לימודיו הדתיים והתמנה לשמש ככומר.
ב-1995 סיים תואר ראשון באוניברסיטת אלן , ובשנת 1999 קיבל תואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת קרוליינה הדרומית.
הוא הצטרף למפלגה הדמוקרטית של ארצות הברית ונבחר ב-1997 לכהן בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית, בו כיהן עד שנת 2000. החל משנה זו ייצג את המחוז ה-45 בסנאט של קרוליינה הדרומית 15 שנה רצופות עד הירצחו.
בערבו של ה-17 ביוני 2015, נכנס צעיר בשם דילן רוף לכנסייה האפריקאית מתודיסטית אפיסקופאלית "עמנואל" בעת שיעור בתנ"ך ורצח את פינקי ותשעה חברי קהילה נוספים.
הרצח נחשד כפשע שנאה ואף הועלתה סברה לפיה היה פינקני יעד לרצח כהתנקשות פוליטית.
פינקני, בן 41 במותו, הותיר אחריו את אשתו ושתי בנותיו.
סר קלמנטס רוברט מרקהם היה גאוגרף, חוקר ארצות וסופר.
היה מזכיר החברה הגאוגרפית המלכותית (RGS) בשנים 1888-1863, ובשנים 1893-1905 כיהן כנשיא החברה.
בתפקידו זה היה אחראי בעיקר לארגון המשלחת הלאומית לאנטארקטיקה בשנים 1904-1901 ולמתן הדחיפה לקריירת הקוטב של רוברט פלקון סקוט.
מרקהם נולד בסטילינגפליט, יורקשייר, אביו היה כהן דת.
קלמנטס מרקהם היה תלמיד מוכשר בבית הספר וסטמינסטר, וכבר בגיל צעיר גילה עניין בגאולוגיה ואסטרונומיה והרבה לכתוב, עיסוק שמילא את רוב שעות הפנאי שלו.
בווסטמינסטר, שהיה "מקום נפלא ומרנין" בעיניו, פיתח עניין מיוחד בחתירה והרבה להשתתף בתחרויות על נהר התמזה.
מרקהם החל את הקריירה שלו כצוער וכקצין זוטר בצי המלכותי.
ב-27 ביוני 1844 יצא לפורטסמות' ושם עלה על ה"קולינגווד", אוניית הדגל של האדמירל ג'ורג' סימור, שיצאה למסע ימי ממושך אל אוקיינוס השקט.
המסע נמשך קרוב לארבע שנים, והיה נוח למדי למרקהם, הודות לקשריו החברתיים עם ג'ורג' סימור, שאשתו ובנותיו נלוו אליו להפלגה.
האונייה הגיעה לנמל ולפראיסו בצ'ילה, שם היה מטה הפעולה של תחנת האוקיינוס השקט, ב-15 בדצמבר, אחרי מסע שכלל ביקורים בריו דה ז'ניירו ואיי פוקלנד והפלגה סוערת באוקיינוס הדרומי.
לאחר מנוחה של שבועות אחדים יצאה "קולינגווד" שוב, הפעם אל קאייאו, הנמל העיקרי על חופי פרו, שם התוודע מרקהם לראשונה לארץ שתתפוס מקום חשוב בקריירה שלו בשנים הבאות.