tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עובדיה ספורנו - אור עמים
שלמה אבן גבירול - מקור חיים, ספר תיקון מידות הנפש
ותרגומיהם של מבחר מתרגמים, כגון אברהם הלוי חסדאי, ומשה אבן תיבון שתרגם את ספר ההויה וההפסד של אריסטו.
אוצר המורֶה הייתה הוצאת ספרים של הסתדרות המורים בישראל, שפעלה להעשיר בפרסומיה את החינוך העברי בארץ ישראל.
ההוצאה נוסדה על ידי הסתדרות המורים על פי הצעתו של המחנך אהרן טורקניץ בוועידת המורים שהתקיימה בחול המועד סוכות בשנת תרפ"ו-1925 הוחלט על כינונה של הוצאת ספרים שבמסגרתה ייצאו ספרים למורים: ספרי פדגוגיה, פסיכולוגיה, דידקטיקה ומתודיקה להוראת מקצועות שונים.
המימון הושג באמצעות השתת מס על חברי ההסתדרות.
ההוצאה פעלה כמחלקה בהסתדרות המורים, ושכנה בירושלים.
הספר הראשון שראה אור ב"אוצר המורה" היה "כיצד מלמדת גרטרוד את בניה: ניסיון להדריך את האמהות ללמד בעצמן את בניהן: מכתבים" מאת יוהאן היינריך פֶּסטָלוֹצי, בתרגום אברהם יערי ובעריכת מרדכי ליפסון (תרפ"ז).
כעבור מספר שנים הופסקה פעילות ההוצאה, והיא חודשה ב-1944. בשנות ה-50 עברה המחלקה עם ההסתדרות לבית הוועד הפועל של ההסתדרות שברח' ארלוזורוב 93 בתל אביב, ומ-1961 פעלה ברח' בן סרוק 8. היא פעלה עד סוף שנות ה-90, בשיתוף עם הוצאת "קהלת" של הסתדרות המורים.
"הוראת החשבון בבית הספר היסודי" מאת עמנואל יפה (תשי"ד)
"כיצד פותרין?" – ספר מתודי להוראת המתמטיקה מאת ג'ורג' פוליה (תשכ"ב 1961)
ספריו של ברוך בן-יהודה, "הוראת ההנדסה בבית-הספר היסודי: בכיתות ה–ח" (תשכ"ד), "למהותה של המתמטיקה" (תשכ"ו) ו-"התפיסה המרחבית" (תשכ"ו)
"מדריך במתימטיקה אלמנטרית" מאת מארק יקובלביץ' ויגודסקי בתרגום משה נחשון (תשכ"ז)
נחום גבריאלי, "פה דובר ---" (תשכ"ו), על הוראת הדקדוק בתחום בית-הספר היסודי
"אורחות לשון: מדריך לתיקוני לשון ולשיפור הסגנון" מאת ניר שוחט (תשנ"א 1991)
"אסכולות פסיכולוגיות בימינו" מאת רוברט וודוורת (Woodworth) בעריכתו המדעית של חיים אורמיאן (תשי"ד)
"פסיכולוגיה בכיתה: ספר עזר למורים" מאת רודולף דרייקורס (Dreikurs) (1960)
יהודה רימרמן, "הילד ניכר בציוריו: הציור כאמצעי הבעה ואבחנה" (תשכ"ח 1968)
תרגום המהדורה הרביעית של "מבוא לפסיכולוגיה" מאת ארנסט הילגרד וריצ'רד ק' אטקינסון בתרגום נפתלי גינתון ובעריכה מדעית של חיים אורמיאן (2 כרכים, תשכ"ט-תשל"ב)
"הפסיכולוגיה ההתפתחותית של ז'אן פיאז'ה" מאת ג'ון פלאבל בתרגום עמשי לוין ובעריכה מדעית של חיים אורמיאן (תשל"א 1970)
גדעון לוין, "פעילות והתנהגות: פרקים בפסיכולוגיה של גיל הגן" (תשל"א)
"ההתבגרות: ילקוט פרקי עיון" בעריכת חיים אורמיאן (תשל"ה)
"אדם לעצמו: עיון בפסיכולוגיה של המוסר" לאריך פרום (תשל"ו 1976);
הקובץ "פסיכולוגיה בהוראה" שערכו אוריאל לסט, מרדכי ניסן, בעריכתו הכללית של חיים אורמיאן (תשל"ח).
"הילד ותכנית הלמודים: בית ספר והחברה" מאת ג'ון דיואי, בתרגום חיים ברוור (תש"ך)
צבי שארפשטיין, "אשיחה עם המורים: על חייהם ומלאכתם" (תשכ"ג 1962)
נחום גבריאלי, "אורחות חינוך" (תשכ"ב)
גרשון ברגסון ואברהם מלמד, "המנהל בבית ספרו: פרקי הדרכה למנהל בית הספר היסודי" (תשכ"ד 1963)
גרשון ברגסון, "מערכת השיעורים בבית הספר" (תש"ל)
דינה דז'טלובסקי, "תיאטרון-בובות בגן-הילדים", עם איוריו של הנריק הכטקופף (תש"ל)
שמעון אפשטיין, "כיתתי ותלמידיי: מניסיונם של מורים בשנת הוראתם הראשונה" (תשל"ג)
עדה אברהם, "עולמם הפנימי של המורים" (תשל"ה)
טובה ברלין-פפיש, "להיות מורה: פרקים בהוראת מוזיקה" (תשל"ח 1978)
שלום לוין, "המוסר ועיצוב האופי המוסרי" (תשל"ט 1979)
"החינוך הפתוח: חלופות בתחום המסורת החינוכית" מאת ג'וזף ד' הסט וארליין וייסברג, בתרגום צבי ארד (תשל"ט 1979)
עוד ראו אור ספרים על היסטוריה של החינוך העברי ופרויקטים חינוכיים בארץ:
"הניסיון הראשון: בית הספר העמלני בתל אביב (תרפ"ב-תרפ"ג)" מאת יהודה רון-פולני (תשכ"א)
יעקב בנאי, "סיפורו של בית ספר חופשי" (תשל"ו), על בית החינוך לילדי העובדים בתל אביב
"מלחמת השפות: המאבק לעברית, 1914" מאת יעקב בן יוסף (תשמ"ה 1984)
ראו אור בהוצאה מספר אנתולוגיות פדגוגיות כמו:
"פרקים בחינוך מקצועי: ילקוט מקורות" שערכו אורי בן-שלום ואריה פרלברג (תשכ"ח)
הסדרה "מקראות פדגוגיות", ובה הכותרים הבאים: אפרים שמואלי, "בעיות העם היהודי בזמן הזה: פרקי-קריאה לתלמידי כיתות של מורים וגננות, לקט, מבואות, הערות ודיונים" (תש"ך)
אריה סימון, "בעיות חינוך בבתי ספר לילדי עולים: פרקי קריאה לתלמידי כיתות של מורים וגננות" (תש"ך)
מרדכי אליאב ואהרן פריץ קליינברגר, "מקורות לתולדות החינוך בישראל ובעמים" (תש"ך)
משה כספי וצבי לם, "תורת החינוך": טכסטים נבחרים (תש"ך)
אסתר רבינוביץ ומרים רות, "תורת הגן" (תשכ"א)
מיכאל הנדל ואוריאל עקביא, "מקראה פדגוגית ספרותית: למכינות הפדגוגיות" (תשכ"א)
חיים אורמיאן, "כיצד להסתכל בילדים: דיונים והנחיות לגננות, למורים ולתלמידי בתי-המדרש למורים ולגננות" (תשכ"ו)
אוצר האכרים למשכנתאות היה גוף פיננסי שהיה קשור להתאחדות האיכרים.
כבר בראשית שנות ה-20 עלתה בהתאחדות האיכרים ההצעה להקים בנק, שיספק הלוואות בריבית נמוכה לאיכרים.
באמצע 1934 מונה עמנואל מול לתפקיד מנהל מייסד של בנק האיכרים ובאוקטובר 1934 התקיים כנס יסוד של בנק האכרים, בו השתתפו, בין השאר, חיים אריאב, צבי נחמיה בוטקובסקי, אברהם שפירא, שלמה יצחק שטמפפר.
הקמת הבנק מומנה ממכירת מניותיו לאיכרים, שנדרשו לקנות מניות בחצי לא"י לכל דונם.
בשנת 1940 שונה שם הבנק ל"אוצר האכרים למשכנתאות".
לאחר הקמת המדינה פעלו ראשי הבנק להרחיב את פעילותו בגיוס כספים בארצות הברית, בהרחבת האשראי ובהרחבת פעילויותיו לכלל הפעילויות הבנקאיות.
אולם אוצר האכרים היה רשום כחברה ולא כבנק, דבר שהביא לחיכוך עם הפיקוח על הבנקים.
בשנת 1962 הומר "אוצר האכרים למשכנתאות" ל"בנק אוצר האכרים למשכנתאות" והוקמה שותפות בינו ובין בנק זרובבל, שרכש 50% ממניות הבנק, אליו הועברו פעולות שלא נגעו למשכנתאות.
בשנת 1969 בעקבות מכירת בנק זרובבל לבנק הלוואה וחסכון, פורקה השותפות והבנק נסגר.
אוצלו רושו (ברומנית: Oţelu Roşu - "הפלדה האדומה", בעבר בגרמנית: Ferdinandsberg כלומר "ההר של פרדיננד", ברומנית Ferdinand, בהונגרית: Nándorhegy) היא עיר במחוז קאראש-סוורין בחבל באנאט ברומניה.
אוצלו רושו שוכנת על טראסת סחף, בגובה 268 מטר, לאורך העתק טקטוני שדרכו זורם הנהר ביסטרה אל עבר הנהר טימיש.
בשטח המנהלי של אוצלו רושו נמצאים היישובים צ'ירשה ומאל.
העיר נמצאת בחלק הצפון-מזרחי של המחוז קאראש-סוורין, על הדרך הלאומית האצג-קאראנסבש, כשהמרחק לקאראנסבש הוא 20 קילומטר ולהאצג -50 קילומטר.
העיר נמצאת בגובה 268 מטר, בעמק הביסטרה המחברת את בקעת קאראנסבש עם בקעת האצג.
היא מקוטעת צפונית-צפונית-מזרחית על ידי המדרונות המתונים של ההרים המיוערים פויאנה רוסקה או רוסקיי (Poiana Ruscăi) שגובהם אינו עובר מעל 500 מטר.
הפסגות העיקריות הן פרדיננד וקיצ'ורה.
הרי פויאנה רוסקה מתרוממים צפונית מעמק הביסטרה, בעוד שמדרום יורדים הרי צארקו דרך "מונטלה מיק" ("ההר הקטן") אל העיר.
אוצלו רושו נתונה להשפעות האקלים הממוזג האירופי.
בחורף השלג יכול להישאר 2–3 חדשים, אך הטמפרטורות אינן נמוכות מאוד.
באביב, במיוחד בחודש מאי, קורים לפעמים שיטפונות בגלל הפשרת השלג בשטחים הרחבים של הרי צארקו ובגלל הגשמים.
השיטפון האחרון בשנת 2000 הרס מספר גשרים מעל נהר ביסטרה.
בשנת 1880 בימי האימפריה האוסטרו-הונגרית חיו בשטח העיר אוצלו רושו של ימינו 2,806 תושבים, מהם 1,195 בנאנדורהג' (פרדיננדסברג),770 באוהבה-ביסטרה, 397 בצ'ירשה ו-444 במאל.
בשלושת היישובים האחרונים חיו בעיקר רומנים.
בנאנדורהג' חיו 442 גרמנים, 400 סלובקים, 224 רומנים ו 18 הונגרים.
חיו אז ביישוב גם 5 יהודים.
בשנת 2011 מספר התושביה של אוצלו רושו היה 10,510, פחות מבמפקד הקודם.
במפקד זה רוב רובם של התושבים היו רומנים (82.24%) כשהמיעוטים העיקריים הם ההונגרים (1,99%) והגרמנים (1.43%).
70.15% מהתושבים הם נוצרים אורתודוקסים והמיעוטים הדתיים העיקריים הם הרומיים-קתולים (6.92%), הפנטקוסטלים (4.1%) והבפטיסטים.
לפי ההערכות לשנת 2012 חיו אז באוצלו רושו 12,517 תושבים.
העיר הנוכחית מורכבת מהיישובים לשעבר אוהאבה ביסטרה, צ'ירשה ומאל והיישוב "פרדיננדסברג".
כלי צור קדמונים שנתגלו מעידים כי המקום היה מיושב על ידי בני אדם עוד בתקופה הפלאוליטית העליונה
בסביבה נמצאו כמה שרידים גם מהתקופה הנאוליתית.
בימי מלחמות הדאקים עם הרומאים עמק הביסטרה היה המסלול בו השתמש הקיסר טראיאנוס במסעו הצבאי אל לבה של דאקיה.
בסמוך לבית הקברות של זבוי,(זוהה על ידי החוקר פמפיל פולוניק עם אגנאביה Agnaviae מימי הקדם) יישוב קרוב לאוצלו רושו, נמצאו שרידי קסטרום רומאי.
בימי הכיבוש הרומי באזור עמק הביסטרה שימש גם כדרך חשובה למסחר.
לפי מירצ'ה רוסו במאות 11–16 בעמק הביסטרה היו כ-32 מכרות זהב, לרבות במקומות שבהם הוקמה אוהבה ביסטרה.
"אוהבּה ביסטרה" היה החלק העתיק ביותר של אוצלו רושו והוא קיים לפי התעודות החל מן המאה ה-14. היא צוינה בשם ביסטרה Bisthere או Bistra.
בתעודה שנכתבה באראד ב 21 בדצמבר 1458 לגבי הסכם בין שני אצילים (ניקולאוס ביזרה ויאקוב רקוביצה, מוזכרת אחוזה בשם זובאד פאלו, אותה זיהה החוקר ק.
בתעודה של המלך ז'יגמונד לבית לוקסמבורג משנת 1430 מוענק יישוב דומה בשם נגוטשט לבניו של האציל פטר סטויאן.
האזור השתייך אז לממלכת הונגריה שנכבשה ברובה במאה ה-16 על ידי האימפריה העות'מאנית.
האזור קאראש סוורין עם אוצלו רושו של ימינו נשארו תחת שלטון הונגרי נוצרי של נסיכי טרנסילבניה.
במהלך המאה ה-16 קמו שני מרכיבים אחרים של אוצלו רושו, הכפרים מאל (ברומנית - "גדה") (שצוין לראשונה 1561 כאחוזה של משפחת ביזריה) וצ'ירשה (בהונגרית צ'רש-ביסטרה), שם קרוב למילה הרומנית והסלבית ל"דבדבן") (1580).
בשנת 1658 האזור נמסר לטורקים על ידי נסיך טרנסילבניה, אקוש ברצ'אי.
במפקד היישובים בבאנאט בשנים 1700-1699 מוזכרת גם אוהבה ביסטרה (מובן המילה "אוהבה" הוא "יישוב").
אחרי 20 שנה של שלטון עות'מאני, בשנת 1716 גורשו הכובשים הטורקים מחבל באנאט על ידי ההבסבורגים והשטח נכלל באימפריה ההבסבורגית.
אוהבה ביסטרה הפכה ליישוב ספר צבאי ונוהל על ידי ממשל צבאי האוסטרי עד שנת 1751. אחרי 1762 הוקמו גדודי איכרים ששירתו בגבול עם ולאכיה.
ב-1768 קם גם באוהבה ביסטרה גדוד שומרי גבול מסוג זה בשירות הצבא האוסטרי, שנקרא "גדוד ולאכי-אילירי" מס.
בשנת 1773 הגדוד באוהבה ביסטרה אירח את הקיסר יוזף השני.
החל מן המאה ה-18 המקום יושב בשוואבים - ממוצא גרמני וגרמני אוסטרי.
חלק מהמתיישבים הגרמנים באו מהיישובים הקרובים רשיצה ובוקשה.
הם הקימו בשנת 1807 על הגדה הימנית של נהר ביסטרה - ממול לאוהבה ביסטרה - מפעל לעיבוד הברזל ויישוב גרמני בשם "פרדיננדסברג", כלומר "ההר של פרדיננד", לפי שם הגבעה הקרובה.
במאה ה-18 התחילה להתפתח במקום תעשייה של כריית עפרות מתכת.
אחד ממייסדי פרדיננדסברג היה אדם בשם מרטינשיץ שהקים כור עם מנגנון הפעלה הידראולי.
אחרי 1827 בעל המושבה התעשייתית היה פרדיננד הופמן אך שם היישוב לא קשור לשמו.
בעת מהפכת 1848–1849 בהונגריה, נכבש המקום זמנית על ידי הצבא המהפכני ההונגרי בפיקודו של הגנרל יוזף בם.
פרדיננדסברג שינה אז את שמו ל"הר של בם", בהונגרית "בם-הג'" (Bemhegy).
אחרי הסכם הדואליזם האוסטרו-הונגרי בשנת 1867 האזור סופח לממלכת הונגריה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הופעלה אז מדיניות של הונגריזציה ושם המקום שונה מפרדיננדסברג ל"נאנדורהג'", תרגום של השם הגרמני.
התפתחות העיירה והביקוש המוגבר בכוח אדם מיומן הביא להתיישבות בה של מהגרים מרחבי האימפריה ההבסבורגית, פרט לגרמנים - גם סלובקים, הונגרים ואיטלקים מהאזור של טולמצו ופונטבה.
כשטרנסילבניה וגם החלק המזרחי של חבל באנאט אוחדו עם ממלכת רומניה אחרי מלחמת העולם הראשונה, היישוב נאנדורהג' נקרא שוב בשמו הגרמני המקורי "פרדיננדסברג והחל משנת 1924 בקיצור "פרדיננד" שהזכיר גם את המלך ששלט עד אז ברומניה, פרדיננד הראשון, "מאחד רומניה הגדולה".
בעוד שעד אז האוכלוסייה הייתה ברובה רומית-קתולית, התחיל לגדול בעיירה גם מספר התושבים הרומנים.
משום כך נבנתה בה בשנים 1936–1938 גם כנסייה אורתודוקסית רומנית.
בשנת 1943 היישובים אוהבה ביסטרה ופרדיננד אוחדו מבחינה מנהלית ל"פרדיננד-ביסטרה", אך בסוף מלחמת העולם השנייה, הופרדו שוב.
בשנת 1948 תחת השלטון הקומוניסטי הם אוחדו בשנית ולעיירה המאוחדת ניתן השם בעל משמעות אידאולוגית "אוצלו רושו", כלומר "הפלדה האדומה".
בשנת 1960 היא קיבלה מעמד של עיר.
אף על פי שאחרי נפילת השלטון הקומוניסטי במהפכת 1989 חלק מהמפעלים בעיר נסגרו עדיין תעשיית המתכות תופסת מקום חשוב בכלכלתה.
המפה הדמוגרפית בעיר השתנתה במהלך העשורים האחרונים של המאה ה-20 בעקבות הגירת התושבים הגרמנים לגרמניה המערבית, ובהמשך לגרמניה המאוחדת מחדש ואחרי 1989 גם הגירתם של הסלובקים והאיטלקים.
בימינו רוב התושבים הם רומנים.
בשנת 2007 הועלתה הצעה לשנות את השם מן התקופה הקומוניסטית ושהעיר תיקרא "אוהבה-פרדיננד".
ההצעה אושרה על ידי בית הנבחרים אך נדחה על ידי הסנאט הרומני.
למשך שנים רבות המשקל הרב ביותר בכלכלת העיר נתפס על ידי המפעל לפלדה הקרוי "אוצלו רושו", שהעסיק בין 3,500 ול- 5,500 עובדים.
עד שנת 2002. אחרי המהפכה הרומנית משנת 1989 שהדיחה את המשטר הקומוניסטי המפעל הופרט ונמכר למספר משקיעים זרים, ביניהם חברת "גאבאצי סטיל".
בשנת 2002 הוא פשט רגל ורוב רובם של 3,000 העובדים הפכו למובטלים.
בספטמבר 2012 פועלת במפעל רק המחלקה ליציקה רצופה של הפלדה, במפעל החשמלי, המעסיק בערך 500 עובדים.
בעיר שלושה בתי ספר ובית ספר תיכון מקצועי.
אוצר הספר העברי הוא מאגר ביבליוגרפי עברי דיגיטלי ממוחשב ומסחרי בו רשומים מעל ל-100 אלף ספרים ודפים בודדים שנדפסו באות עברית החל מראשית הדפוס בשנת ר"ד (1444) עד שנת תש"ח (1948) (למעט הגדות של פסח שרשומות עד שנת תש"ך (1960)).
המאגר נערך על ידי ישעיהו וינוגרד ומשה רוזנפלד.
בשנים תשנ"ד-תשנ"ה יצאו לאור שני כרכים ('מפתחות' ו'רשימת הספרים ומקומות הדפוס') של "אוצר הספר העברי" על ידי ישעיהו וינוגרד.
הספרים כללו את הספרים שנדפסו בדפוס העברי משנת רכ"ט (1469) עד שנת תרכ"ג (1863).
המהדורה הממוחשבת, שיצאה לאור בשנת 2006, היא עדכון והרחבה של הספרים המודפסים.
מאז הוצאתה ממשיכה התוכנה להתעדכן בהוספת ספרים שעדיין אינם רשומים ועדכון פרטים ברשומות הקיימות, הוספת צילומי שערים, ותיקונים.
הרשימה כוללת גם ספרים בכל לשונות היהודים: יידיש, לאדינו, ערבית יהודית, טטרית ועוד.
כמו כן נכללו בו ספרים לועזיים בעלי כותר עברי.
לטענת העורכים כלולים במאגר מעל ל 90 אחוז מכלל הספרים שנדפסו.
שמות הספרים והפרטים הביבליוגרפיים נעתקו ונרשמו על פי ספרי הביבליוגרפיה הנוגעים לספר העברי.
האוצר מסכם בקצרה את המחקר הביבליוגרפי הקיים ומפנה את הקורא למקורות מרחיבים.
תיאור הספרים באוצר הספר העברי כולל: שם הספר, שם המחבר, נושא, מקום הדפוס, שנת הדפוס, שם המדפיס, מספר הדפים והתבנית, שפה, אזכורים ביבליוגרפיים והערות שונות.
בגרסה הדיגיטלית נוספו על המהדורה המודפסת:
צילומי שערים של כ-43,000 ספרים.
ביוגרפיות קצרות של רבנים (גם כאלה שלא חיברו ספרים) ומחברים.
במאגר כלולים כ-50,000 שמות רבנים.
כתבי יד: דוגמאות של כתבי יד וחתימות של כ-4,000 רבנים ומחברים.
נתוני מכירות עדכניים של ספרים על פי תוצאות של מכירות פומביות.
המחיר שהספר השיג במכירה, או, במקרה שהפריט לא נמכר - המחיר שבית המכירות העריך אותו.
האתר מאפשר כניסה למאגר, למנויים, בתחילת שנת 2021.
אוצ'קיב (באוקראינית: Очаків) היא עיר במחוז מיקולאייב, אוקראינה.
אוצ'קיב הוקמה ב-1492 על ידי חאן מחצי האי קרים במקום שבו עמד פעם מבצר ליטאי שהוקם ב-1415. ב-1493 היישוב נכבש על ידי הקוזאקים.
ב-1526 אוצ'קיב עברה לידיה של האימפריה העות'מאנית.
ב-1737 הרוסים כבשו את אוצ'קיב, אך שנה מאוחר יותר היא חזרה לידיהם של העות'מאנים.
ב-1788 הרוסים שוב השתלטו שוב על העיר.
ב-1855 העיר נכבשה על ידי כוחות משותפים של בריטים וצרפתים בזמן מלחמת קרים, אך תוך זמן קצר הוחזרה לאימפריה הרוסית.
העיר נכבשה ב-21 באוגוסט 1941 על ידי הגרמנים ושוחררה על ידי הצבא האדום ב-30 במרץ 1944.
אוצר החכמה הוא מאגר תורני המכיל כמאה ארבעים ושמונה אלף ספרים תורניים וספרי מחקר סרוקים בפורמט זהה לצורת עמודי הדפוס המקורי.
רוב הסריקות עברו זיהוי תווים אופטי, המאפשר אחזור מידע באמצעות מנוע חיפוש שמוטמע במערכת.
המאגר מאפשר חלוקה של הספרים לפי קטגוריות, כמו: תנ"ך ופרשניו; משנה ומפרשיה; תלמוד בבלי ומפרשיו; תלמוד ירושלמי ומפרשיו; קבלה; מוסר; חסידות; היסטוריה; פולמוסים; כתבי עת; ספרי קהילות, ספרי יובל וספרי זיכרון.
המאגר נמכר במחיר מלא על גבי דיסק קשיח לשימוש לא מקוון, או בתשלום מנוי חודשי דרך אתר המאגר המקוון.
המאגר מציע גם מנויים יומיים ודרכים שונות לשימוש בו.
החיפוש באתר וכל הספרים זמינים לעיון חופשי במגבלת עמודים (למשתמשים רשומים עד עמוד 150, לכלל הגולשים ובספרי מכונים מסוימים עד עמוד 40), כך שחלק מן הספרים המופיעים במאגר זמינים לעיון חופשי בשלמותם בצורה זו.
לצד המהדורה הכללית, מופצת מהדורת "בני תורה", שבה הושמטו כ-8,000 ספרים שאינם תואמים את רוח הישיבות החרדיות.
בנוסף לכך, המאגר פועל בשיתוף פעולה עם כמה מכוני הוצאה לאור תורניים, כדוגמת יד הרב נסים, מוסד הרב קוק, מכון ירושלים, עוז והדר, ועוד.
מרבית המכונים אינם מכניסים את ספריהם לגרסה הכללית, וניתן לרכוש את ספריהם כחבילה בתוך המאגר, בתשלום נפרד.
בצירוף החבילות, כולל המאגר כ-147,700 ספרים.
המאגר קיים בכמה ספריות וירטואליות, כמו בספריה המקוונת של האוניברסיטה הפתוחה ובמרבית הספריות האוניברסיטאיות.
יוצר המאגר הוא ארז סלע, בעלי המאגר הם ארז ובשמת סלע.
לצד המאגר מפעילה מערכת אוצר החכמה פורום אינטרנט שבו מתנהלים דיונים בענייני ספרות תורנית, הלכה, היסטוריה יהודית וביוגרפיות של אישים רבניים.
באדר ה'תש"ף השיק האתר את מיזם "מפרשי האוצר".
על כל דף מדפי הש"ס ועל כל הלכה ברמב"ם לוקטו המפרשים העוסקים בגמרא ברש"י ובתוספות, ובהקלקה על סוגיה התוכנה מראה את הפרשנים העוסקים באותה הסוגיה.
אוצונומיה (ביפנית: 宇都宮市) היא עיר הבירה של מחוז טוצ'יגי שבחבל קאנטו שביפן.
אוכלוסיית העיר מונה 518,200 תושבים, נכון לשנת 2015.
באזור אוצונומיה נמצאו עדויות ארכאולוגיות להתיישבות אנושית החל מהתקופה הפלאוליתית.
כמו כן, בסביבות העיר שוכנים מספר תלי קבורה מתקופת קופון.
העיירה אוצונומיה התפתחה סביב מקדש אוצונומיה, והאזור כולו היה בשליטת שבט אוצונומיה, נצר של בית פוג'יווארה ששלט ביפן מתקופת הייאן ועד תקופת סנגוקו.
בתקופת אדו נשלט אזור אוצונומיה על ידי מספר דאימיו שונים תחת האן אוצונומיה, ושגשג הודות למיקומו על צומת דרכים מרכזית.
במלחמת בושין, שסימנה את סיום שלטונו של השוגון, נערך בטירת אוצונומיה אחד הקרבות המרכזיים שנערכו בחבל קאנטו.
אחרי רסטורציית מייג'י הפכה העיר לחלק ממחוז אוצונומיה, אך זמן קצר לאחר מכן התמזג המחוז למחוז החדש טוצ'יגי, וב-1884 הפכה אוצונומיה לבירת המחוז.
ב-1 באפריל 1889, לאחר ביטול שיטת ההאן, נוסדה העיירה אוצונומיה מחדש, וב-1896 הפכה לעיר באופן רשמי.
בשל הימצאותו של בסיס גדול של הצבא היפני הקיסרי בסביבות העיר הפציצו אותה בעלות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה, ומרביתה נהרסה.
לאחר המלחמה שוקמה העיר, ובשנות ה-50 התרחב שטחה עם סיפוח עיירות וכפרים בסביבתה.
ב-1996 קיבלה אוצונומיה מעמד עיר מיוחדת, המעניק לה רמה גבוהה יותר של אוטונומיה.
ב-2007 סופחו שתי עיירות נוספות לשטחה של העיר, ובכך העלו את מספר התושבים בעיר ליותר מ-500,000.
אוצונומיה היא המרכז המסחרי של מחוז טוצ'יגי, ובין השאר שוכנים בה מפעל אופטיקה של קנון ומרכז תכנון של הונדה.
באוצונומיה שורר אקלים סובטרופי גשום.
חודשי החורף קרים אך יחסית יבשים, וחודשי הקיץ חמימים ולחים.
המשקעים האטמוספיריים באוצונומיה מרובים, בעיקר במחצית השנייה של השנה.
לאוצונומיה יחסי ערים תאומות עם:
אוצמברסיה (שם מדעי: Euchambersia) הוא סוג של זוחל נכחד מקבוצת התראפסידה שהיה קרוב ליונקים המודרניים.
הוא חי בסוף תקופת הפרם לפני 255–256 מיליון שנה.
יצור זה נמצא באפריקה הדרומית בעצמות גולגולת שאורכה היה 116 מילימטרים אך פרטים אחרים היו עם גולגולת באורך 80 מילימטרים.
אורך היצור הגיע למטר אחד.
הוא היה יצור שרירי עם עצמות כתפיים חזקות, ראש גדול בעל ניבי חרב ושיניים חותכות.
החוקרים מתלבטים האם היו לו שיני ארס בדומה לנחשים, מאחר שהכילו מזרקים חלולים.
יצור זה חי בתקופת הפרם, ואולי היה פעיל בלילות.
הוא ניזון מזוחלים שונים, בעיקר מתראפסידים אחרים אותם הוא נשך וחיכה שימותו מהארס.
היצור מופיע בסדרה ללכת עם מפלצות בפרק האחרון כיצור שתוקף עדר של ליסטרוזאורוסים נודדים, אך החוקרים משערים שהיצור חי רק עד סוף תקופת הפרם כשהפרק חל בתקופת הטריאס.
אוצר המלך () הוא הספר השני בסדרת הספרים קהילים נגד וספרים, סדרת ההמשך ל-"39 הרמזים".
הספר נכתב על ידי ג'וד ווטסון ויצא לאור ב-6 בדצמבר 2011 בארצות הברית ותורגם לעברית בשנת 2013 על ידי הוצאת צלנטר מודן.
הסיפור ממשיך מיד אחרי אירועי הספר הקודם כאשר דן ואיימי קהיל מנסים להחזיר את בני משפחתם שנחטפו על ידי הווספרים.
שבעה מבני משפחת קהיל נחטפו בידי ארגון הווספרים המסתורי והזדוני, ודן ואיימי קהיל מוכנים לעשות הכול כדי להביא לשחרורם – גם כשדרישותיהם של הווספרים נעשות בלתי־אפשריות.
לדן ולאיימי יש רק ימים ספורים כדי להתחקות אחר מפה עתיקה ולגנוב אותה עבור הווספרים.
הבעיה היחידה היא שאיש לא ראה את המפה הזו למעלה מחצי מאה.
החיפוש הנואש משליך את דן ואיימי אל מערבולת של נאצים ומרגלים, אל ארמונו של מלך מטורף ואל סודות שהיו קבורים עמוק בתוך ההיסטוריה.
אולם מה שמטריד אותם באמת אלה הסודות החבויים במשפחתם שלהם: מידע חדש על אביהם מתגלה להם, ואם יתברר כנכון, הוא מאיים לערער את כל היסודות של חייהם.
הספר מתחיל עם דן ועם איימי קהיל, שתי הדמויות המרכזיות, בתחנת רכבת בפירנצה.
כשהם מבינים כי אין דרך לעלות על הרכבת לבד הם מתיידדים עם בחורה בשם ונסה מלורי כדי לעלות על הרכבת.
ברכבת איימי מקבלת מידע שהם צריכים לגנוב את מפת העולם דה וירגה.
מפת העולם, אשר אבדה מאז 1932, היא הייתה האחרונה ונמצאה בבית מכירות פומביות בלוצרן.
בעודם מדברים, האחים מבינים שונסה היא מתחזה, ומתחבאים בתא המטען.
השניים מסתתרים שם עד שהם מגיעים לתחנה הבאה באנגלברג, שם הם בורחים וקוראים לאטלבורו (מרכז הפיקוד של הקהילים).
בטלפון, דן ואיימי נדהמים לגלות כי ונסה היא למעשה וספר 6, שאיין וויומינג.
כשהבינו שהם צריכים להתחיל במכירה הפומבית שבה דה וירגה נראתה לאחרונה, איאן קברה מסביר להם כיצד להתלבש כדי שיצליחו להשתלב במכירה הפומבית.
לאחר ההלבשה, דן ואיימי הולכים למכרז, שם הם מתגנבים לחדר התקליטים ומתחילים לחפש רמזים.
כאשר הם מחפשים את מפת העולם הם רואים שמגיע פקס ועל הנייר מודפס הפנים שלהם ומתחת רשום שהם מבוקשים על ידי האינטרפול.
הבלש שמחפש אותם הוא מילוש ואנק.
לאחר שנתפסו, איימי מדפיסה שני עותקים ומשאירה אחד שם.
הם שולחים עותק של התמונה לאיאן, שאומר להם שהתמונה היא רשימה של קונים פוטנציאליים.
לאחר התגנבות מחוץ לבית המכירות הפומביות, דן ואיימי נפגשים עם עורך דינם מקינטייר, שאומר להם כי זה לא בטוח להישאר בלוצרן.
הוא לוקח אותם לבזל שבו האחים מסכימים על שני שמות לחקור, ג'יין ספרלינג והאמל.
אחרי קצת מחקר איימי מגלה כי הם צריכים ללכת לטירת נוישוונשטיין.
בינתיים הם קוראים לבני דודם המילטון הולט וג'ונה ויזרד לעזר.
בדרך לטירה, ג'ונה ויזרד והמילטון הולט פוגשים את שאיין, המחופשת לתטרנית.
הם נותנים לה טרמפ עד שהמילטון מבין מי היא, והשניים זורקים אותה מהרכב.
המילטון לוקח את הטלפון שלה מחשש כי הם עלולים להיות מותקפים.
במהלך הזמן הזה דן ואיימי יוצאים לחקור את הטירה בשביל למצוא עוד רמזים.
בעודם מחפשים אחר הרמז קספר ויומינג מוצא אותם ורודף אחריהם.
איימי ודן מצליחים לברוח בעזרת ג'ונה וויזרד שמושך אילו את ההמון.
בינתיים, המילטון שמוביל את הקבוצה מציע ללכת לספרייה של פילוסופיה וקוסמולוגיה בפראג.
בספרייה, דן ואיימי מנסים להיכנס באמצעות אישורים של ד"ר רוזנבלום אבל נכשלים.
עם זאת איימי מקבלת הודעה משינייד סטרלינג, שאומרת להם שהודעת הטקסט האחרונה שקיבלו מן הטלפון של שאיין היה מקונטה הורה, מקום לא רחוק מפראג.
בינתיים, ג'ייק ואטיקוס רוזנבלום נדהמים לגלות כי דן ואיימי ניסו להיכנס לספרייה עם אישורים של אביהם.
אטיקוס זוכר את היום שבו מתה אמו וכיצד היא אמרה לאטיקוס להישאר עם דן, כי אטיקוס הוא "גונן".
אטיקוס מנסה לשכנע את ג'ייק ללכת איתו לפראג ובסופו של דבר הוא נכנע לו ושניהם נוסעים.
דן ואיימי מגיעים לגלוסקמה של סדלק.
ברגע שמגיעים, שינייד אומרת להם את הטקסט כי לשאיין יש מחשב.
האחים הולכים למצוא את המחשב ולנסות להסתכל על הקבצים.
הם יכולים רק להסתכל על אחד לפני שהוא מתחיל להשמיד את עצמו.
כאשר הם חשים בסכנה, דן ואיימי עוזבים את המקום, אבל לפני שהם עוזבים הם רואים את ראשי התיבות של אביהם אג"ט.
כבר במלון איימי מגלה שהם קיבלו גישה לספריה.
בספרייה דן ואיימי נפגשים אטיקוס וג'ייק, שבו ארבעתם מסכימים לעבוד יחד.
דן ואיימי מספרים לג'ייק ולאטיקוס על המצב וכיצד נחטפו בני משפחתם.
בתוך הספרייה הם מתחילים להסתכל דרך יצירותיהם של ברהה וקפלר.
בתוך אחד הספרים, מיסטריום קוסמוגראגום, הם מוצאים את מפת דה-וירגה.
במקביל קספר ושאיין נמצאים בספרייה.
השניים מתחילים באש כדי להוציא את דן ואת איימי באמצעות גז ההלוגן של הספרייה, אשר מסיר את החמצן מהאוויר.
עם זאת, דן ואיימי נשמרים ומצליחים לקחת את המפה.
אטיקוס נחטף ונלקח על ידי האחים ויומינג.
בינתיים, ויליאם מקינטייר נהרג על ידי הוספרים במלון באיטליה.
בעוד הם מדברים, הקבוצה מגלה כי מקום המצוין במפה הוא סמרקנד, אוזבקיסטן.
אוֹצֵר בירה , או "טועם בירה", הוא מומחה לטעימות בירה (איש המקצוע המקביל ל"טועם יין") בעל השכלה בתחום טעימה ובדיקת בירה, המתמחה בשירות ובידע של בירה.
הידע הנדרש להסמכה כולל הבנה של סגנונות, בישול בירה, מרכיבים, היסטוריה של בירה והבישול שלה, כלי זכוכית, הגשת בירה, בירה מחביות, טעימות בירה ושילובה עם סוגי מזון שונים.
מקצוע זה לא מוכר עדיין בישראל וגם די חדש בעולם, יחסית, אך מתפשט במהירות עקב פתיחתן של מבשלות בירה פרטיות, חלקן בתוך מסעדות.
במקור הוגדרה אוצְרוּת כאחריות על שמירה, סידור והצגה של אוספים במוזיאונים וגלריות.
כיום אוצרות מובנת כמגוון רחב של פרקטיקות לרבות יזמות, הפקה, עיצוב ותיווך של תערוכות או פעולות אמנות שונות.
שמו של המקצוע נובע משם העצם אוצָר.
בימי קדם היה האוצר מופקד על אוצרות המלך.
המילה המקבילה ל"אוצֵר" בלועזית "Curator" נובעת מהפועל הלטיני "Curare" אשר פירושו "לטפל / לשמור".
תפקידו של האוצר העכשווי כולל איסוף חפצים, בחירתם וסידורם בחלל לפי רעיון מרכזי בו עוסקת תערוכה.
האוצר מחליט כיצד למקם חפצי אמנות בדרך שתציג את הנושא על הצד הטוב והראוי ביותר בעיניו ומתוך ניסיון להפוך את חוויית הצפייה לנרטיבית.
בהחלטתו על אופן התצוגה והתלייה נלקחים בחשבון פרמטרים רבים, כגון: הקשרים היסטוריים, מקום, תאורה וכדומה.
בראשיתה, ההיסטוריה של האוצרות מקבילה להיסטוריה של המוזיאונים.
החזקתם של אוספים בעלי ערך יוחסה לשליטים עוד מהעת העתיקה אך מקורם של המוזיאונים המודרניים מיוחס ל"חדרי הפלאות" של המאה השש עשרה והשבע עשרה, בהם הציגו שליטים ואצילים לראווה את אוספיהם אשר כללו ממצאים גאולוגיים, אתנוגרפיים וארכאולוגיים, שרידי קודש דתיים והיסטוריים, עבודות אמנות ועתיקות.
במאה השמונה עשרה והתשע עשרה, על בסיס חדרי הפלאות, החלו לקום מוזיאונים אשר בשונה מחדרי הפלאות שיועדו לקהל מצומצם, היו מיועדים לציבור רחב.
בחלק מחדרי הפלאות היו האוצרים גם הבעלים של האוסף ובחלק מהמקרים נשכרו על ידם.
מאז שנות העשרים של המאה העשרים תפקיד האוצר החל להשתנות בהדרגה מתפקיד מנהלתי לתפקיד יותר עצמאי ויצירתי.
שינוי זה התלווה לשינויים באופייה של האמנות עצמה, להתפתחותם של זרמי אוונגרד אשר אתגרו את ממסד האמנות, ולנטייה גוברת של אמנים לפרוץ גבולות מדיומליים וליצור חוויות צפייה כוללות, בהן הקשרי ואופני תצוגה החלו להלקח בחשבון כחלק מאמצעי המבע האומנותיים.
נוצרה מודעות חדשה לאחריות של האוצר על בניית הקשר ההצגה של האמנות ועל ההצבה של יצירות אמנות בחלל המוזיאלי.
בחירה וסידור של יצירות אמנות והצבתם בחלל חדלה מלהתפס כפעולה נייטרלית.
כמו כן, התפתחותה של אמנות קונספטואלית בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים הפכה את דמות האוצר לנחוצה יותר כמתווך וכפרשן של אמנות, ומאחר והחומר האמנותי הפך במקרים רבים לרעיון, הפכה עבודתו של האוצר כמפרש ומתווך דומה יותר לעבודתו של האמן והמשקל שלה גדל.
במספר מחקרים שנעשו על התפתחותה של אוצרות עכשווית, שנות השישים של המאה העשרים נחשבות כנקודת מפנה.
בתקופה זו פעולת האוצרות הפכה לנראית ומודגשת, אוצרים החלו לפעול כסוכנים עצמאיים וכמו כן החלו להיווצר תערוכות אמנות בחללי תצוגה אלטרנטיביים וזמניים.
מאז החל להתקבע המנגנון האוצרותי של הקמת תערוכה סביב מושג או עיקרון שנהגה על ידי האוצר, כאשר האוצר בוחר את האמנים השותפים ולא בהכרח לפי אובייקטים אומנותיים קיימים.
מהעת הזו הורחב החופש להציג יצירות מתקופות שונות, מדיומים שונים וסגנונות שונים, זה ליד זה, תחת תמה אוצרותית מקשרת.
הנראות הגוברת של האוצרים והמודעות לתפקידם התעצמה גם בעקבות פעולותיהם של אמני זרם הביקורת המוסדית של שנות ה-80,אשר ביקשו לחשוף את המנגנונים של עולם האמנות שנטו עד אז להישאר "מאחורי הקלעים".
בעקבות אותה אוטונומיה חדשה לה זכו האוצרים, בשנות השמונים, נוצרה הטיה באנגלית ובעקבותיה בעברית של המילה אוצרות לפועל והמונח "נאצר על ידי" החל להופיע בתיאור של כל תערוכה.
התערוכה אשר נתפסת כיום כביטוי הראשון וכסמל להיווצרותה של אוצרות עכשווית היא "חיה בראשך: כשעמדות הופכות לצורה", שנאצרה על ידי הרלד זימן בשנת 1969 בקונסטהאלה של ברן, שווייץ.
כותרת המשנה של התערוכה הייתה "עבודות, מושגים, תהליכים, מצבים, מידע" ובהתאם, היא הייתה בין התערוכות הראשונות בהיקף גדול אשר שמה דגש על פעולות אמנותיות על פני תוצרים חומריים ואשר הפנתה את תשומת הלב של הצופה לחווית הצפייה ולסביבת האמנות כמכלול.
היצירה של האמן לורנס וויינר, למשל, הייתה הסרה של שכבה מהקיר בצורת ריבוע של מטר על מטר.
מייקל הייזר ריסק חלק מרחבת הכניסה של הקונסטהאלה וריצ'רד לונג הציג תיעוד של הליכה בת שלושה ימים בהרים.
העבודה האוצרותית של זימן השפיעה לא רק על מבנה התערוכה אלא גם על היצירות עצמן, אשר רובן נבנו באופן ייחודי עבור התערוכה.
הרעיון העיקרי שהנחה את התערוכה היה הדגשת הארעיות והשבריריות שטמונה בהבעה צורנית של כוונות ורעיונות.
התקדימיות של האוצרות בתערוכה זו נבעה גם מחשיפתו של התהליך האוצרותי באמצעות טקסט שנכתב בפורמט של יומן אישי.
טקסט זה כלל תיעודים של שיחות עם אמנים בביקורי סטודיו, תהליכי ייבוא והצבה של יצירות ועוד.
תערוכה זו הייתה האחרונה שזימן אצר כחלק ממסד מוזיאלי, אחריה התחיל לאצור תערוכות באופן עצמאי וכך סלל את הדרך להיווצרותה של אוצרות עצמאית כפרקטיקה מקובלת.
ב-1972 זימן אצר את הדוקומנטה החמישית והיה הראשון "להוציא" אחוז גדול מהיצירות שהוצגו בה למרחב הציבורי.
דבר זה הווה תקדים נוסף לאוצרות עכשווית מאחר שהוסיף על ערעור התלות בחלל המוזיאלי לקיומה של תערוכה.
שנות ה-90 של המאה העשרים נתפסות כנקודת מפנה נוספת, מאחר שבהן נוצרה מודעות והתקבעות של האוצרות כדיסציפלינה, אשר באה לידי ביטוי בכתיבה ומחקר על אוצרות, בניתוח תערוכות ופקטיקות אוצרותיות שונות ובהקמתן של תוכניות ללימודי אוצרות.
האוצר המזוהה ביותר עם השינויים שחלו באוצרות מאז שנות התשעים הוא הנס אולריך אובריסט .
כאוצר שזכה להכרה בינלאומית וכסופר של שני ספרים חשובים על אוצרות עכשווית, אובריסט מזוהה עם הניסוח וההבנייה של המקצוע בתצורתו העכשווית ועם המגמות הגוברות של העיסוק התאורטי במהותו.
כמו כן, אובריסט מייצג את הצעד הבא של הפיכת האוצרות לנראית והוא הפיכת האוצרות לנושא מרכזי שמקביל בחשיבותו ליצירת אמנות, תפיסת האוצר כיוצר.
דוגמה לפעולה אוצרותית פורצת דרך של אובריסט היא הפרויקט המתמשך "Do it".
פרויקט שהחל ב-1994 והוצג במקומות רבים בעולם.
מאז סוף העשור הראשון של המאה ה-21 התפרסמו מספר מחקרים חשובים ששפכו אור נוסף על התפתחותה של האוצרות העכשווית.
ב-2008 בוריס גרויס פרסם ספר חשוב בשם "כח אמנות" בו הצביע על המשקל הכבד של האוצרות כחלק ממערכת של יחסי כוחות פוליטיים שמבנים את עולם האמנות.
ב-2012 התפרסמו שני ספרים חשובים: "לחשוב אוצרות עכשווית" מאת טרי סמית ו"התרבות של האוצרות והאוצרות של התרבות" מאת פול אוניל.אוניל תיאר את תהליך ה"דה מיסטיפיקציה" של האוצרות, כלומר את הבאתה לקדמת הבמה, וערך סקירה היסטורית שיטתית של התפתחותה.
ואילו סמית ערך ניתוח תאורטי על מהותה של אוצרות עכשווית והדגיש את מושג "העכשוויות" כמחויבות אה היסטורית שנמצאת במרכזה.
ב-2016 אובריסט פרסם ספר נוסף בשם "דרכי אוצרות" ובו הוא מתאר את התפתחות האוצרות העכשווית מתוך ניסיונו האישי כאוצר שהחל לפעול ב-1991.
מוזיאונים וגלריות לאמנות החלו להיפתח בישראל כבר בשנות השלושים, מוזיאון תל אביב לאמנות הוקם ב-1932 והגלריה הראשונה לאמנות שנקראה גלריה לאמנות כ"ץ הוקמה ב-1928. עם זאת, עד שלהי שנות השבעים כלל לא היה נהוג לכנות את פעולת ארגון תערוכה "אצירה".
המונחים ששומשו לתיאור פעולות האוצרות היו "מארגן" "קומיסר" "ממונה" או "מורשה".
מוזיאון ישראל השתמש במונח "אוצר" מימיו הראשונים, אך בעיקר כהגדרה מנהלית, עד לשנת 1973 בה המנכ"ל החדש, מרטין וייל, החליט להעביר את תפקידי הניהול של המוזיאון לפורום של אוצרים, מומחים לאמנות, במקום מנהלים תפעוליים.
מוזיאון תל אביב החל להשתמש במונח "אוצר" עם כניסתו של מארק שפס לתפקיד המנהל בינואר 1977.
בספר "אוצרות עכשווית בישראל" טוענת ד"ר אסנת צוקרמן רכטר שהאוצרות העכשווית בישראל התפתחה במקביל להתפתחויות דומות בעולם המערבי.
לטענת צוקרמן רכטר, יונה פישר, ששימש במוזיאון ישראל כאוצר לאמנות ישראלית, לאמנות בת זמננו ולאמנות מודרנית, ושהיה מזוהה בעיקר עם אמנות מושגית וצעירה היה זה שהניח יסודות לאוצרות עצמאית וזאת אף על פי שפעל בתוך מוסד המוזיאון.
האירוע השני היה הקמתה של "קבוצת +10" בהנהגת רפי לביא.
הקבוצה פעלה לאורך חמש שנים (1970-1965) ועשר התערוכות הקבוצתיות שקיימה סביב נושאים שונים ("עבודות גדולות", "עבודות קטנות", "תערוכת העירום", "תערוכה באדום" ועוד) הדגישו את התערוכה כהיגד.
צוקרמן רכטר מגדירה את שלהי שנות ה-60 עד שלהי שנות ה-70 של המאה ה-20 כפרק זמן שבו הפעולה של ארגון תערוכה זכתה לנראוּת, נפרצו מסגרות התצוגה המקובלות והחלה לצמוח בישראל אוצרות חוץ מוזיאלית עצמאית.
בספרה בחרה להתמקד בשבע ביוגרפיות של אוצרים ואוצרות חשובים ופורצי דרך בישראל והם אלישבע כהן, יונה פישר, גדעון עפרת, שרה בריטברג-סמל, גליה בר אור, מרדכי עומר ואריאלה אזולאי.
תוכנית הלימודים הראשונה לאוצרות קמה באוניברסיטת תל אביב ב-1985, בשנת 1995 נפתח "הסמינר החדש לתרבות חזותית, ביקורת בתיאוריה" כשיתוף פעולה בין מוזיאון תפן ובית הספר לאמנות קמרה אובסקורה אשר פעלה למשך כמה שנים.
משנת 2008 נפתחו מסלולי הכשרה רבים מסוגים שונים במוסדות כגון בצלאל, אוניברסיטת בן-גוריון, אוניברסיטת חיפה, סמינר הקיבוצים, שנקר, בית לאמנות ישראלית במכללת תל אביב יפו ועוד.
אחד מהאוצרים אשר תרמו רבות לניסוח תפקיד האוצר בישראל הוא גדעון עפרת.
תוויו של האוצר הם יצירות האמנות, אשר בגיבושן המסוים יחד ובאופן הצגתן מצטרפות לכלל אמירה משמעותית, שהיא אמירתו של האוצר.
תערוכה היא אמירת אוצר אודות אמירות של יצירות אמנות.
בדומה לכל אמן מבצע, גם האוצר מפרש בעשייתו/אמירתו יצירה (או יצירות) נתונה או נתונות.
פרשנותו היא ההוצאה אל הפועל (בתערוכה) של חלק מפוטנציאל המשמעויות הגלום ביצירות.
המרחק הקצר בין אקט הפרשנות לאקט ה"ביצוע" האמנותי, די בו כדי לצמצם את המרווח בין האוצר (וכל אוצר הוא פרשן) לבין האמן המבצע." כמו כן, עפרת הדגיש במספר מאמרים וראיונות את התנגדותו לריבוי תוכניות הלימוד לאוצרות בטענה שאוצרות היא תחום שאין ללמוד דרך הכשרה פורמלית אלא דרך יוזמה עצמאית והתנסות.
במאמר "האפשרות הפואטית של האוצרות" תיארה נעמי אביב את פעולת האוצרות כמקבילה לכתיבת שירה וכמו כן, הדגישה את פוטנציאל הביקורתי הטמון בה ואת המחויבות של האוצר/ת לפעול ביחס להקשר פוליטי ותרבותי.
ובמילותיה "מכיוון שאמנים נוטים לתפקד מתוך רגישות מיוחדת לרוח הזמן יהיה זה לא הוגן וגם לא כדאי לנתק את פעולת התיווך של אמנותם מעמדותיהם התרבותיות-פוליטיות.
לרוב, גם לאוצר יש עמדות תרבותיות-פוליטיות השזורות ביחסים ובהיכרות הטובה עם האמנות.
למרבית התערוכות העכשוויות העצמאיות יש תמה או רעיון, שנולד מתוך חוויית ההתבוננות באמנות ומסתמן כמגמה או תופעה עליה מבקש האוצר להצביע ואותה הוא מקווה לאסוף, לפרוש, לתלות או להציב לנגד עיניהם של הצופים."
מאז שנת 2004 משרד התרבות והספורט בשיתוף המועצה הישראלית לתרבות ולאמנות מעניקים בכל שנה את פרס "האוצר/ת".
הפרס נועד להביע הערכה והוקרה לעבודתם של אוצרות ואוצרים, לקדם מחקר אוצרותי ולעודד חשיפה והצגה של יצירה בציבור.
מטרת הפרס לסייע ולעודד את האוצרים להתמקד ולהעמיק בתחום מחקרם.
2008: טל בן צבי, עדנה מושנזון
2012: דרורית גור אריה, גיא רז
2013: אסתר מוצ'בסקי-שנפר, תמר מנור פרידמן
בנובמבר 2020 החלו מספר אוצרים ואוצרות להקים את "איגוד האוצרים.ות" שמטרתו להגן ולהסדיר את זכויותיהם של אוצרים עצמאיים בישראל.
אוצר אישי התנ"ך הוא ספר תורני, שכתב הרב ישראל יצחק חסידה (יש"י חסידה).
הספר יצא לאור בשנת ה'תשנ"ה, 1995 דרך הוצאת ראובן מס.
הספר הוא מעין אנציקלופדיה, המאגדת בתוכה לפי האלפבית העברי את מדרשי חז"ל ומדרשים אחרים על דמויות מהתנ"ך.
חסידה נולד בוורשה שבפולין בשנת ה'תר"ע (1910).
בגיל 14 עלה לארץ עם משפחתו והתגורר בחיפה.
לאחר שהוסמך לשחיטה, החל לנסוע ברחבי הגליל כדי למצוא משרה קבועה.
אוצר אגם קאבאן הוא סרט קומדיה והרפתקאות העוסק בחיפוש אחר אוצר החאן בקאזאן במאה ה-21. הסרט צולם בשנת 2012 על ידי הבמאי דמיטרי קורובקין ומככבים בו אלכסיי וורוביוב, מריה קוז'בניקובה ואלווירה איברגימובה.
הצילומים התקיימו במוסקבה, קאזאן, קרים, ובוולדיווסטוק.
הסרט הוקרן לראשונה ב-1 במאי 2013.
במהלך המצור של קאזאן על ידי איוואן האיום, סיימביקה היפהפייה פוקדת להסתיר את עושרה העצום באגם קאבאן ולשמור על סוד האגם.
האוצר נותר מוחבא במשך 500 שנה.
האוצר מתגלה בימינו בפני המוזיקאי המקסים וכובש הנשים קיריל, הוא ממהר לחפש אחר האוצר היקר.
בנוסף לו, אנשים בלתי צפויים לגמרי ממהרים למצוא את האוצר עם מטרות שונות.
בדרך למציאת האוצר, קיריל פוגשת את גוליה הטטארית היפהפייה, שבכלל לא נופלת בקסמו של ההרפתקן.
אבל הרפתקאות משותפות והסכנה הרודפת כל הזמן מאלצות את צעירים להסתכל אחד על השני בצורה חדשה.
ועכשיו רק האוצר יכול להפוך לגמול העיקרי להרפתקאות מסוכנות...
אוצר הארפול הוא כינויו של אוסף ממצאים אנגלו-סקסונים נדירים שהתגלו בעת חפירות באביב 2022 בהארפול, נורת'המפטונשייר שבאנגליה.
האוסף כולל שרשרת המתוארת "התכשיט המעוטר ביותר שנמצא אי פעם".
האוסף מתוארך לשנים בין 630 ל-670 ונמצא בקברה של אישה אמידה מהמעמד הגבוה של תקופת הכנסייה הנוצרית המוקדמת.
האתר הארכאולוגי תואר כאתר קבורה.
החפירות באתר נערכו במקור לצורך פיתוח פרויקט דיור על ידי חברת Vistry Group.
את החפירות הארכאולוגיות ביצעו אנשי המוזיאון לארכאולוגיה של לונדון, בתמיכת RPS Group.
הגילוי נמצא בשבוע השמיני של החפירות והוא צולם עבור סדרת הטלוויזיה של BBC, "Digging for Britain", שיועד לשידור בינואר 2023. בחפירות נמצאה כמות משמעותית של יהלומים ומתכות יקרות, כולל מחרוזות יקרות ערך.
אוצר הגאונים הוא חיבור המכיל ליקוט מתורת הגאונים מספרים וכתבי יד על סדר התלמוד הבבלי.
החיבור חובר בידי הרב ד"ר בנימין מנשה לוין, שחיבר 13 כרכים של החיבור ממסכת ברכות עד אמצע מסכת בבא מציעא.
כרכים נוספים על מסכתות שלוין לא הגיע אליהם חוברו על ידי אישים אחרים.
הכרכים הראשונים של החיבור יצאו לאור בשנות ה-30 של המאה ה-20, והמשיכו לצאת בשנים הראשונות של שנות ה-40 של המאה ה-20. לאחר יותר משני עשורים לאחר פטירת בנימין מנשה לוין יצא כרך נוסף בסדרה, ובמאה ה-21 זכתה הסדרה לעדנה חדשה, עם צאת מספר כרכים נוספים.
החיבור זיכה את לוין בפרס ביאליק לספרות יפה ולחכמת ישראל לשנת ה'תרצ"ה.
לאחר חתימת התלמוד הבבלי כמעט ולא נכתבו ספרים מסודרים.
הספרות התורנית בצורת ספרים ערוכים החלה להתפתח בעיקר בחציה השני של תקופת הגאונים.
עם זאת, עם ראשית תקופת הגאונים החלה ספרות השו"ת להתפתח.
ספרות זו הייתה סוגה ספרותית חדשה בספרות התורנית, ומשם והלאה ליוותה סוגה זו את כל היסטוריית הספרות התורנית.
תשובות הגאונים נכתבו ונשלחו בדרך ארעית.
לפעמים השו"ת מכיל התכתבות בנושא מסוים, ולפעמים במספר נושאים שנכתבו באותה התשובה.
קיבוץ השו"תים השונים לא סייע במציאת המבוקש למעיין, ומשכך ציטוט מתוך ספרות הגאונים הייתה באופן יחסי מעוטה בתקופת הראשונים וגם בתקופת האחרונים.
רבי בנימין מנשה לוין, למדן וחוקר בן תחום המושב של האימפריה הרוסית החל לעסוק בסביבות גיל 30 בספרות הגאונים.
במקביל ללימודיו באוניברסיטת ברן, הוא עסק בשעותיו הפנויות בחקר כתבי יד של אגרת רב שרירא גאון מספריות ברלין, פריז, וינה, פארמה, רומא, לונדון, אוקספורד ועוד.
את תוצאות מחקרו זה פרסם יחד עם תולדותיו של רב שרירא גאון בספר השנה של האגודה למדעי היהדות בפרנקפורט (כרך שביעי ושמיני).
בעקבות מחקר זה נשאב מאז לעולם מחקר התלמוד בכלל ומחקר ספרות הגאונים בפרט.
לאחר שלוש שנות לימודים בברן, עם השלמת התואר, נסע לפרנקפורט והדפיס מחדש את אגרת רב שרירא גאון.
בהמשך ההדיר והדפיס חיבורים נוספים מספרות הגאונים, כמו "ארץ-ישראל בתשובות הגאונים ופירושיהם" (ירושלים תרפ"ו), "מעשים לבני ארץ ישראל" וקטעי פירקוי בן באבוי (בתוך תרביץ שנה א', ספר א', ושנה ב', ספר ד'), "אשא משלי" מרב סעדיה גאון (בתוך תרביץ שנה ג', וכספר נפרד בירושלים תרצ"ב), ועוד.
לפי דברי המחבר בהקדמתו לכרך הראשון, החיבור נועד לכנס את תורתם של גאוני ישיבת סורא וישיבת פומבדיתא ולאסוף את כל תשובותיהם ופירושיהם מכל המקומות אשר נפוצו שם בין בספרי הראשונים, בין בקובצי אחרונים ובין בכתבי-יד שונים, ולסדרם על סדר התלמוד.
לוין חילק את כל החומר של התשובות והפירושים לשני חלקים נפרדים: תשובות ופירושים (פרט למסכת נזיר וסוטה, שהודפסו שם יחד).
ובכרכים א', ז'–י"ג, נוסף פירוש רבינו חננאל שליקט ואסף מספרי הראשונים ומכתבי-יד שונים.
המחבר כותב שמחמת קוצר הזמן לא יכול להאריך כראוי בהערות, ועיקרן הוא אפוא רק מראה מקום ומקור ראשון של כל דבר קטן או גדול שבא בפנים.
לעיתים הוא העיר גם על היחס המסופק של התשובה או הפירוש לגאון מסוים וכדומה.
בכרכים א'–ב' נוספו הערות של פרופ' יעקב נחום אפשטיין, ובכרכים י'–י"ב נוספו הערות (לספר הערוך) של פרופ' שרגא אברמסון.
הכרך הראשון של החיבור, על מסכת ברכות, הופיע בחיפה בשנת ה'תרפ"ח (1928).
לוין פרסם כרך מהחיבור מדי שנה או שנתיים עד מותו ב־1944. 12 כרכים יצאו לאור במשך תקופה זו, הכוללים את מסכתות סדר מועד וסדר נשים, וכן מסכת בבא קמא.
לוין החל לחבר כרך על מסכת בבא מציעא אולם פטירתו (ניסן ה'תש"ד) קטעה את עבודתו והחיבור הודפס לאחר מותו, כשהוא מגיע עד דף מג: בחלק התשובות ודף כד: בחלק הפירושים.
ב־1966 פרסם הרב ד"ר חיים צבי טויבש כרך על מסכת סנהדרין.
צוות חוקרים מהאוניברסיטה העברית, שכלל את פרופ' ירחמיאל ברודי, הרב ד"ר כרמיאל כהן והרב ד"ר יהודה צבי שטמפפר, פרסמו מהדורה בשם "אוצר הגאונים החדש" על מסכת בבא מציעא (הוצאת מכון אופק, תשע"ב) ומסכת בבא בתרא (הוצאת יד הרב נסים, תשע"ח).
הרב ד"ר אליהו רחמים זייני חיבר כרכים של "אוצר הגאונים" על מסכת עבודה זרה, חולין ונדה (הוצאת אור וישועה).
חיפה, בסיוע האוניברסיטה העברית, תרפ"ח.
ירושלים, בסיוע האוניברסיטה העברית, תר"ץ.
חברה להוצאת ספרים על יד האוניברסיטה העברית, תרצ"א.
חברה להוצאת ספרים על יד האוניברסיטה העברית, תרצ"ב.
חברה להוצאת ספרים על יד האוניברסיטה העברית, תרצ"ג.
הכרך מכיל גם פירוש קדמון למסכת יומא.
הוצאת מוסד הרב קוק ירושלים תרצ"ט.
הכרך מכיל גם הערות לאוצר הפירושים, מאת שאול חנא קוק.
הוצאת מוסד הרב קוק ירושלים ת"ש.
הוצאת מוסד הרב קוק ירושלים תש"א.
כרך יא: מסכת נדרים, נזיר וסוטה.
הוצאת מוסד הרב קוק ירושלים תש"ב.
כולל גם ספר המפתח להר"ן על מסכת נדרים ולקוטי פירושי הערוך לרבי נתן מרומי למסכת נדרים ונזיר וסוטה.
כרך יב: מסכת בבא קמא.
הוצאת מוסד הרב קוק ירושלים תש"ג.
לא נגמר בדפוס, כיוון שהמחבר נפטר תוך כדי עבודתו.
כרך על מסכת בבא מציעא יצא לאור בסדרת "אוצר הגאונים החדש", הוצאת מכון אופק, תשע"ב
כרך י"ד - על מסכת סנהדרין נערך על ידי הרב ד"ר חיים צבי טויבש והודפס בשנת 1966.
כרך על מסכת עבודה זרה, בהוצאת הרב ד"ר אליהו רחמים זייני, חיפה תשע"ו
כרך על מסכת בבא בתרא, בסדרת "אוצר הגאונים החדש", הוצאת יד הרב ניסים, תשע"ח
שני כרכים על מסכת חולין, בהוצאת הרב ד"ר אליהו רחמים זייני, חיפה תשפ"א, תשפ"ג.
כרך על מסכת נדה, בהוצאת הרב ד"ר אליהו רחמים זייני, חיפה תשפ"ג
בשנת תשמ"ו פרסם אריה קימלמן 'לוח עזר לפירושים מתקופת הגאונים' הכולל הוספות לכרכי אוצר הגאונים שנדפסו עד לאותה עת ורשימות ראשוניות של דברי הגאונים על יתר המסכתות.
קימלמן נעזר בין השאר ברשימות מעיזבונו של לוין שלדבריו היו מצויות באותה עת ב'היכל שלמה'.
מפעל זה נמשך על ידי צוות חוקרים בתמיכת הקרן הלאומית למדעים: פרופ' ירחמיאל ברודי, הרב ד"ר כרמיאל כהן והרב ד"ר יהודה צבי שטמפפר.
עד כה הוציאו לאור בסדרת "אוצר הגאונים החדש" כרך על מסכת בבא מציעא (הוצאת מכון אופק, תשע"ב), כרך על מסכת בבא בתרא (הוצאת יד הרב נסים, תשע"ח) וכרך על מסכתות עבודה זרה, שבועות, מכות, הוריות, עדיות ואבות (הוצאת יד הרב נסים, תשפ"ג).
הרב ד"ר אליהו רחמים זייני הוציא כרך של "אוצר הגאונים" על מסכת 'עבודה זרה' (תשע"ו) על מסכת חולין (ח"א - תשפ"א, ח"ב - תשפ"ג) ועל מסכת נדה (תשפ"ג) בהוצאת אור וישועה - חיפה.
על חיבורו זה זכה לוין בפרס ביאליק לספרות יפה ולחכמת ישראל לשנת תרצ"ה.
הודות לחיבור זה, תיאר אותו הרב יואל קטן כ"אדם שלא נמצא לו תחליף".
אוצר הוד מלכותו הוא משרד האוצר של ממשלת בריטניה האחראי על ניהול ההוצאות הציבוריות, תקציב המדינה, וקביעת המדיניות הכלכלית של בריטניה.
תפקיד שר האוצר בבריטניה נחשב לאחד מארבעת התפקידים הבכירים המכונים המשרות הרמות בשירות המדינה , וכיום נושא משרה זה נחשב שני לראש ממשלת בריטניה בחשיבותו הפוליטית.
משרה זו היא השלישית מבין המשרות העתיקות ביותר בהיסטוריה של אנגליה, ומקורה בתפקיד השר האחראי על הכנסות בית המלוכה בימי הביניים.
שרת האוצר הנוכחית הוא רייצ'ל ריבס שנכנסה לתפקידה ב-5 ביולי 2024.
ניהול ההוצאות הציבוריות – ניהול הוצאות משרדי הממשלה, השכר והפנסיה במגזר הציבורי, ניהולם השוטף של נכסי המדינה, של הוצאותיה ושל חובה, מדיניות רווחה, והשקעות הון.
ניהול מדיניות השירותים הפיננסיים – לרבות רגולציה של בנקאות ושירותים פיננסיים, יציבות פיננסית והבטחת התחרותיות.
פיקוח על מערכת המס – כולל מס ישיר, עקיף, עסקי, רכוש, מס אישי ומס החברות.
קידום תשתיות והשקעות פיננסיות – סיפוק תשתיות למגזר הציבורי והקלת השקעות במגזר הפרטי בתשתיות בבריטניה.
משרהתמונהשרתיאור משרההלורד הראשון של האוצרסר קיר סטארמרראש הממשלה; מפקח על תפקוד שירות המדינה והסוכנויות הממשלתיות;
לאוצר הוד מלכותו מספר סוכנויות בת הכפופות לו ותומכות בתפקודו ומוציאות לפועל את מדיניותו:
מחלקת האקטואריה הממשלתי – אמונה על ניתוח סיכונים פיננסיים, והכנת מודלים וייעוץ לתמיכה במגזר הציבורי בבריטניה.
בנק NSַ&I – בנק חיסכון בבעלות ממשלתית בבריטניה, המציע איגרות חוב ומגוון אפשרויות של חסכונות והשקעות אחרים.
הסוכנות הממשלתית לביקורת פנימית – אחראית לספק ייעוץ אובייקטיבי לממשלה להשגת תוצאות ומטרות טובות יותר עבור הוצאות הכסף הציבורי.
הוועדה הלאומית לתשתיות – מספקת לממשלה ייעוץ מומחים לגבי פרויקטים של תשתיות לאומיות אסטרטגיות ארוכות טווח.
משרד ניהול החוב של בריטניה – מנהלת את מדיניות ניהול החוב הממשלתית לצמצום עלויות המימון הממשלתי בטווח הארוך.
המשרד לאחריות תקציבית – אחראי לספק ניתוח עצמאי של הכספים הציבוריים, חיזוי כלכלי ופיסקאלי, הערכת ביצועים מול יעדים, הערכת סיכונים פיסקאליים ובחינת תעריפי מס ומדיניות רווחה.
בנק התשתיות – מספק 22 מיליארד ליש"ט שנתיים למימון שותפויות עם המגזר הפרטי והממשל המקומי כדי לממן תעשייה ירוקה ולהניע צמיחה ברחבי המדינה.
הוועדה המייעצת של המטבעה המלכותית – בודקת עיצובים חדשים של מטבעות, מדליות, חותמות ועיטורים ולאחר מכן ממליצה על עיצובים מועדפים לממשלה.
הרשות להתנהלות פיננסית – מסדירה את תעשיית השירותים הפיננסיים בבריטניה.
תפקידה כולל הגנה על הצרכנים, שמירה על יציבות התעשייה וקידום תחרות בין נותני שירותים פיננסיים.
הרשות לפרויקטים של תשתיות לאומיות – מקדמת, ומוציאה לפועל פרויקטים של תשתיות ברחבי בריטניה כוללים בין היתר: סלילת מסילות רכבת, בניית בתי ספר, בתי חולים ודיור, להגנה, IT ותוכניות טרנספורמציה גדולות.
רגולטור מערכות התשלום הלאומי – אחראי להבטיח את הסדרת פעילותם של מערכות התשלום הפיננסיות ותפקודם במדינה.
המטבעה המלכותית – המטבעה הלאומית של הממלכה המאוחדת אחראית על ייצור המטבעות, השטרות והמדליות של המדינה.
הממונה על הנכסים – אחראית לעמוד בהתחייבויות החוזיות וניהול יתר ההתחייבויות של הממשלה.
אוצר הנילוס הוא סרט קומדיה-הרפתקאות אמריקאי משנת 1985, בבימויו של לואיס טיג ותסריט מאת מרק רוזנטל ולורנס קונר.
הסרט מככבים בו מייקל דאגלס, קתלין טרנר ודני דה ויטו בתפקידים הראשיים.
העלילה עוקבת אחר הזוג המוכר מסרט קודמו כשהם יוצאים למסע לאתר אוצר מיסטי במצרים.
הסרט הופק בתקציב של 25 מיליון דולר והכניס כ-96.7 מיליון דולר בקופות ברחבי העולם.
השיר בביצוע של בילי אושן " When the Going Gets Tough, the Tough Get Going " הפך ללהיט בינלאומי גדול, והגיע למקום הראשון בבריטניה ולמקום השני בארצות הברית.
לאחר הרפתקאותיהם בסרט הקודם, ג'ק קולטון וג'ואן וילדר נופשים על גבי יאכטה.
בעוד ג'ואן נאבקת בבלוק כתיבה, היא מקבלת הצעת עבודה מאוֹמַר ח'ליפה, מושל מרושע במזרח התיכון, לכתוב את הביוגרפיה שלו.
ג'ק וג'ואן נפרדים, וכל אחד יוצא למסעו שלו.
ג'ואן מגלה במהרה שאוֹמַר אינו כפי שהוא נראה, והוא שואף להשתלט על העולם בעזרת אוצר מיסטי המוכר כ'אבן הנילוס'.
בינתיים, ג'ק מתאחד עם דני דה ויטו, המשחק את ראלף, ושני הגברים יוצאים להציל את ג'ואן.
המסע עובר דרך מדבריות, כפרים ותככים פוליטיים, כאשר החבורה חייבת למצוא את האוצר ראשון ולמנוע מאוֹמַר להשיג אותו למטרותיו המרושעות.
מייקל דאגלס בתפקיד ג'ק קולטון - הרפתקן נועז ומיומן
קת'לין טרנר בתפקיד ג'ואן וילדר קולטון - סופרת ידועה ומלאת תושייה
דני דה ויטו בתפקיד ראלף - יריב לשעבר שהפך לבעל ברית
ספירוס פוקאס בתפקיד אוֹמַר ח'ליפה - מושל מרושע עם שאיפות פוליטיות
אבנר אייזנברג בתפקיד אל-ג'ולרה - אוצר מיסטי
באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 36% בהתבסס על 28 ביקורות.
הקונצנזוס באתר: "סרט הרפתקאות שמתאמץ לחקות את קודמו אך אינו מגיע לאותה הרמה." כמו כן, באתר Metacritic הסרט קיבל ציון 45 מתוך 100, בהתבסס על 15 ביקורות.
בנוסף, הסרט קיבל תגובות מעורבות עם ביקורות על חוסר מקוריות יחסית לסרט הראשון, אך שחקנים מוכשרים וקטעים קומיים טובים השאירו חותם חיובי בעיני חלק מהמבקרים.
אוצר התיישבות היהודים (בראשי התיבות: אוה"ה, באנגלית: Jewish Colonial Trust או JCT/יק"ט) היא חברת החזקות בענף הבנקאות שנסחרה ב עד ינואר 2017. בראשית המאה העשרים נמכרו מניות החברה ליהודי התפוצות, שחלק מהם נפטרו או נספו בשנות השואה.
כיום החברה היא חברה פרטית.
על פי דוחותיה הכספיים האחרונה שהוגשו לבורסה במרץ 2017, החברה עוסקת בשני תחומי עיסוק: השקעות פיננסיות בניירות ערך הנסחרים בבורסה וייזום, פיתוח, הקמה וניהול של מתקנים ופרויקטים לייצור חשמל סולארי.
בעלי השליטה בחברה הם ההסתדרות הציונית, קרן היסוד.
הקונגרס הציוני שהתכנס בשנת 1898 בבזל החליט לייסד בנק עברי, "בנק אוצר התיישבות היהודים", בהון רשום של 2 מיליון ליש"ט, סכום גדול באותם הימים.
ייתכן שהרצל וחבריו לדרך ביקשו לחקות את הברון מוריס הירש שהקים חברה בשם דומה, "החברה להתיישבות יהודית" (יק"א), שנועדה לממן התיישבות יהודים בארגנטינה.
הייתה בכך גם תשובה לנדיבותו של הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד הצרפתי.
הרצל טען: "המתיישב בארץ ישראל זקוק לאשראי ולא לנדבה".
בסיכומו של דבר, הבנק נועד להיות כלי שרת לעבודה פוליטית ומעשית בארץ ישראל ובהגדרתו של מנהלו הראשון, זלמן דוד ליבונטין:
מכל מקום, מייסדי הבנק, בהם דוד וולפסון והבנקאי ההולנדי יעקובוס קאן, סברו כי בסכום זה ניתן יהיה לרכוש את ארץ ישראל מאת הסולטן הטורקי.
הסכום שראשי הציונות הצליחו לגייס בסופו של דבר היה 250,000 ליש"ט והוא הספיק להם על מנת לצאת לדרך.
אחד הרעיונות היסודיים היה שהחברה תרכוש מהיהודים, מאזור מסוים, העומדים לעלות לארץ ישראל, את נכסי דלא ניידי שלהם.
זאת, על מנת למנוע מהעולים הפוטנציאליים מכירה בהולה של נכסיהם לשאר תושבי האזור בהפסדים.
בזמן הביניים, עד למכירה הסופית של הנכסים בארצות המגורים הישנות, החברה תממן לעולים החדשים את העלייה לארץ ישראל ואת בניית בתיהם החדשים בארץ.
כך החברה תספק לעולים הגנה מפני איבוד רכושם ותעודד את העלייה לארץ ישראל.
רעיון דומה הוצע ליהודי פולין, וכן בוצע בשנת 1933 בקשר ליהודי גרמניה על ידי הקמת חברת העברה על ידי בנק אנגלו-פלשתינה.
אחרי האישור נשלחו כרוזים ומודעות ליהודי העולם, בהצעה להשתתף ביסוד המוסד הכספי על ידי קניית מניותיו.
את המניות קנו רבים בסכומים קטנים.
היו שסברו כי בעת קיבוץ הגלויות יינתן משפט הבכורה לבעלי המניות.
מניה אחת נמכרה ב-80 תשלומים, וכך יכלו גם יהודים דלי אמצעים לרכוש מניות.
מניות כאלה, נמצאו סחירות גם בשנת 2021, לאחר שנמצאו במכירה פומבית בישראל והועברו לבעליהן החוקי.
ב-1898 השקיעו ציוני רוסיה במניות החברה כ-3 מיליון רובל, מה שהפך אותם לבעלי שלוש מניות מכל ארבע של החברה.
היה זה ביטוי למשקלם הכלכלי המכריע של יהודי רוסיה בתנועה הציונית, שתורגם מאוחר יותר גם לדומיננטיות הפוליטית והתרבותית שלהם בהסתדרות הציונית.
זלמן דוד ליבונטין, שהיה אז מנהל בנק רוסי ("הבנק המינסקאי למסחר"), אחרי ש-17 שנים קודם ייסד את ראשון לציון, הוזמן על ידי בנימין זאב הרצל לנהל את הבנק החדש.
הוא קיבל את הניהול בתנאי שכאשר יוקם הסניף הראשון בארץ ישראל הוא יוצב להיות מנהלו, וכך היה.
היות שבכוונת בנימין זאב הרצל היה למכור את המניות בקרב יהודי העולם, עלתה השאלה בידי מי תהיה השליטה בפועל.
שכן, לא ניתן היה לכנס אספה של בעלי מניות, בוודאי לא באותם הימים, ומי שיבוא לאספה עלול היה להשתלט על ארץ ישראל.
נקבע כי מאה מניות המייסדים יהיו בידי "המועצה" ובה 23 נגידים מנציגי ההסתדרות הציונית.
בפועל, מספר החברים היה נמוך בהרבה.
במקרה של פטירת אחד מחבריה, שאר החברים בחרו חברים נוספים.
"המועצה" בחרה מתוכה שני "גוברנורים" אשר נכחו בישיבות מועצת המנהלים של הבנק והייתה להם זכות וטו.
בפועל, בסוף תקופת קיומה של ה"מועצה", היא מנתה חברים בודדים, מבוגרים מאוד.
באורח מעשי, השליטה עברה להנהלת הבנק.
ה"מועצה" התכנסה רק במקרים שהיה הכרח לכנסה ופעלה לפי המלצות מנהלי הבנק.
בשנת 2007, לאחר סכסוך משפטי, הועברו מניות המייסדים שמחזיקים בשליטה בחברה מהמועצה ל"רשות ההסתדרות הציונית", והיא שולטת כיום בחברה.
בסכום שהחברה גייסה נפתח עסק בנקאי בלונדון.
העסק לא נחל הצלחה רבה.
השקעתו החשובה נעשתה בשנת 1902 כאשר הוחלט להקים את "חברת אנגלו-פלשתינה" (Anglo-Palestine Company) אשר תהפוך למוסד כספי, בנק אנגלו-פלשתינה, הוא בנק אפ"ק.
בראשה הועמד זלמן דוד ליבונטין, מראשי המתיישבים בארץ ישראל.
ליבונטין הגיע לארץ ישראל וביום ב' באב תרס"ו, 21 ביולי 1903, נפתח הסניף הראשון של הבנק בעיר הנמל יפו, שהייתה העיר המסחרית החשובה ליישוב היהודי בארץ ישראל (המבנה נמצא עד היום ברחוב יפת 14 ונושא עליו שלט בהתאם).
בעת ייסודה התאגדה החברה בבריטניה בשם Jewish Colonial Trust ונרשמה כמוסד כספי.
ב-1 בינואר 1934 חדל אוצר התיישבות היהודים לפעול כמוסד כספי בבריטניה והפך לחברת החזקות בעלת שליטה בבנק אנגלו-פלשתינה ואחר כך בבנק לאומי לישראל עד שנת 1983. ב-1936 החלו להיסחר מניות החברה בלשכת החליפין לניירות ערך, קודמתה של הבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנות החמישים הועברו נכסי החברה ופעילותה לחברה ישראלית שנקראה אוצר התיישבות היהודים, ובעלי המניות פדו את מניותיהם במניות החברה החדשה.
מכיוון שנותרו מניות רבות שלא נפדו, רובן של יהודים שנספו בשואה, הוקמה בסוף שנות החמישים "חברת יקט לנאמנות בע"מ" (תרגום של JCT), ואליה הועברו כל המניות שלא נפדו, שהגיעו ל-40.5% מסך מניותיה של חברת אוה"ה.
בשנת 2007, בעקבות ועדת החקירה הפרלמנטרית בנושא איתור והשבת נכסים של נספי השואה, הועברו רוב המניות שהיו בידי יקט לרשות החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה, כאשר בידי יקט נותרו 15.8% ממניות אוה"ה שהועברו גם הם בהמשך לרשות האפוטרופוס הכללי.
לאחר משבר מניות הבנקים בשנת 1983, התברר לציבור שהחברה נוהלה בפועל על ידי הנהלת בל"ל.
הנהלת הבנק בראשות המנכ"ל, ארנסט ישראל יפת, נהגה, כמקובל באותם הימים, לווסת את המסחר במניות הבנק, כדי שמחירן יעלה בהדרגה והציבור יתייחס למניות כהשקעה בטוחה.
עקב תנועת מכירות חריגה במיוחד לא עלה בידי הבנקים לייצב את מחירי המניות והבנקים פנו לממשלת ישראל לסיוע.
נקבע הסדר מניות הבנקים, בעקבות המשבר, כדי להבטיח את אינטרס בעלי המניות מהציבור.