tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבינדרנת טאגור שמע אותה מרצה והזמין אותה לבוא להודו וללמד ב בסנטיניקטן בשנת 1922. היא מונתה לפרופסור לאמנות הודית באוניברסיטת קלקוטה בשנת 1924. באותה שנה גילתה את מקדשי מערות בדאמי.
היא לימדה בקאלה בהאוואנה עד 1950.
בשנת 1924 פורסמה המונוגרפיה הראשונה שלה, "עקרונות האמנות ההודית" בגרמנית, אשר נסקרה בהרחבה בכתבי עת שונים ברחבי אירופה.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 קרמריש המשיכה לנסוע לווינה כדי לשאת הרצאות.
מאמרים שונים של עמיתיה בווינה מופיעים כתרגומים לאנגלית בכתב העת של שקרמריש ערכה משנת 1933 ואילך יחד עם אבאנינדארנת טאגור.
הספר המכונן שלה "פיסול הודי" (1933) היה ניתוח מעמיק של הפיסול ההודי, שהומשג בגודל ובפורמט כדי לתפקד כמדריך ממשי.
לאחר שהבריטים עזבו את הודו ב-1947, בעלה לאסלו נמני בחר לעבוד עבור הממשלה החדשה של פקיסטן ועבר לקראצ'י.
ב-1950 הוא התגלה ירוי למוות על חוף הים.
היא היגרה לאמריקה באותה שנה.
סטלה קרמריש עברה לארצות הברית ב-1950, לאחר שהוזמנה על ידי הסנסקריטיסט ו.
נורמן בראון ללמד במחלקה החדשה שהוקמה ללימודי אזור דרום אסיה באוניברסיטת פנסילבניה.
היא הייתה פרופסור לאמנות דרום אסיה עד פרישתה בשנת 1969. היא גם הייתה פרופסור משנה לאמנות הודית ב בין השנים 1964 ל-1982. היא שימשה כאוצרת לאמנות הודית במוזיאון פילדלפיה לאמנות מ-1954 עד 1979 והייתה אוצרת אמריטוס עד מותה.
במהלך כהונתה במוזיאון לאמנות בפילדלפיה, הרחיבה קרמריש את נכסיו באמנות הודית ואמנות ההימלאיה והעלתה סדרת תערוכות שאפתניות שליוו את הקטלוגים והמחקרים הנלווים שכתבה, והעניקו הכרה משמעותית למוזיאון ולתחום האמנות והתרבות ההודית.
תערוכה אחת כזו נפתחה ב-1968 בשם "הודו הלא נודעת: אמנות פולחנית בשבט ובכפר".
בתערוכה הוצגו כמעט 500 חפצים דתיים וחילוניים.
לאחר שתים עשרה שנים של תכנון, מחקר ומשא ומתן, נפתחה בשנת 1981 תערוכה פורצת דרך נוספת, "התגלמות שיווה".
זו הייתה התערוכה הגדולה הראשונה בארץ זו שבדקה את האלוהות הדתית וחקרה את הפרשנויות המרובות של משמעותה.
רבים מ-197 החפצים שהוצגו בתערוכה מעולם לא עזבו את הודו.
באשר לאוספי המוזיאון עצמו, קרמריש פיקחה על רכישות חשובות, כולל מסכת ברונזה מהמאה ה-6 של שיווה, דמות ברונזה של ראמה שנעשתה בתקופת שושלת צ'ולה בדרום הודו, ו"ראדהה וקרישנה", ציור של אמן מבית הספר קישנגאר.
1 & 2" ("המקדש ההינדי כרכים 1 ו-2" 1946; נדפס מחדש ובתפוצה עולמית), "The Art of India: Traditions of Indian Sculpture, Painting And Architecture" ("אמנות הודו: מסורות של פיסול, ציור וארכיטקטורה הודית", 1954), ו-"The Presence of Siva" ("הנוכחות של שיווה", 1981).
היא הייתה חברה של הבלרינה, המעצבת, השחקנית והאספנית .
בגלי ו היו בין תלמידיה.
את מקומה של פרופסור קרמריש ירש ב-1976 שהוא כיום פרופסור ו.
נורמן בראון ללימודי דרום אסיה ותולדות האמנות באוניברסיטת פנסילבניה.
קרמריש מתה ב-31 באוגוסט 1993, בביתה בפילדלפיה, פנסילבניה.
קרמריש קיבלה הכרה עולמית על הישגיה הרבים, כולל תוארי כבוד מאוניברסיטת ויסוואבהראטי (1974) ומאוניברסיטת פנסילבניה (1981).
בטקס שנערך במוזיאון פילדלפיה לאמנות בשנת 1979, קיבלה קרמריש את צלב הכבוד האוסטרי למדע ואמנות, ובשנת 1985 היא קיבלה את על תרומתה ל"הבנת הציוויליזציה המזרחית כפי שהיא משתקפת באומנויות שלה".
אולי ההצהרה המובהקת ביותר על מפעל חייה של קרמריש הגיעה ב-1982 כאשר ממשלת הודו העניקה לה את הכבוד האזרחי הגבוה ביותר שלה, .
קרמריש קיבלה את הכבוד על "גירוי עניין מחודש לא רק במורשת האמנותית של הודו אלא גם בפילוסופיות ובתפיסת העולם הבסיסיים שלה".
בזמן מותה, קרמריש הותירה ירושה של 25 יצירות למוזיאון פילדלפיה לאמנות.
היא גם תרמה את המסמכים שלה למוזיאון, המהווים במובנים רבים את ההיקף הגדול ביותר של מורשתה.
המסמכים של סטלה קרמריש מכילים את התכתבויותיה, כתביה וחומרי מחקר אחרים מ-1921 עד 1999, ומכילים מידע על חפצי האמנות באוסף האישי של קרמריש.
בנוסף, תפקיד האוצרת של קרמריש קיבל מחדש את התואר כ"אוצרת סטלה קרמריש"" במוזיאון פילדלפיה לאמנות, תפקיד שקיים עד היום.
כפי שצוין בהספד שפרסם מוזיאון פילדלפיה לאמנות, כתביה של קרמריש היו מרחיקי לכת אף יותר מכיוון שרבים מספריה ממשיכים לשמש באוניברסיטאות ברחבי העולם.
דיים סטלה רימינגטון הייתה סופרת בריטית ומנהלת כללית של MI5, תפקיד שמילאה בין השנים 1992 ל-1996. היא הייתה המנהלת הכללית הראשונה של MI5 והמנהלת הכללית הראשונה ששמה פורסם עם מינויה.
בשנת 1993, רימינגטון הפכה למנהלת הכללית הראשונה של MI5 שהצטלמה בגלוי לתמונות בהשקת חוברת המתארת את פעילויות הארגון.
רימינגטון נולדה בשם סטלה וייטהאוס ב-13 במאי 1935 בדרום לונדון, אנגליה; משפחתה עברה מדרום נורווד בשנת 1939, בגלל הסכנות שבמגורים בלונדון במהלך מלחמת העולם השנייה, לאסקס, שם אביה נשכר כשרטט ראשי במפעל פלדה ומאוחר יותר המשפחה עברה לבארו - אין-פרנס , קאמבריה.
היא תיארה את חייה בבליץ של בארו כילדה קטנה, ואת התפתחותה הקלסטרופובית בבגרות, כשהיא זקוקה לדרך מוצא מכל מצב.
היא התחנכה בבית הספר קרוסלנדס קונבנט לאחר שבילתה זמן מה בוואלאסי .
כאשר אביה מצא עבודה אחרת באילקסטון , דרבישייר, עברה המשפחה למידלנדס , שם סטלה למדה בבית הספר התיכון לבנות נוטינגהאם.
היא בילתה את הקיץ האחרון של בית הספר התיכון בעבודה כאו-פר בפריז, לפני שנרשמה לאוניברסיטת אדינבורו בשנת 1954 ללמוד אנגלית.
היא פגשה במקרה, את בעלה לעתיד, ג'ון רימינגטון, אותו הכירה מנוטינגהאם.
לאחר שסיימה את לימודי התואר בשנת 1958, למדה ניהול ארכיונים באוניברסיטת ליברפול לפני שהחלה לעבוד כארכיונאית במשרד הרישום המחוזי בווסטר בשנת 1959. בשנת 1963 היא נישאה לג'ון רימינגטון ועברה ללונדון, שם החלה לעבוד בספריית משרד הודו.
בשנת 1965, הוצעה לבעלה משרה מעבר לים כמזכיר ראשון (כלכלי) של הנציבות העליונה הבריטית בניו דלהי, הודו, והזוג הפליג להודו בספטמבר.
בשנת 1967, לאחר שנתיים בהודו, התבקשה רימינגטון לסייע לאחד המזכירים הראשונים בנציבות העליונה בעבודתו המשרדית.
היא הסכימה, וכשהחלה, גילתה שהוא נציג שירות הביטחון הבריטי (MI5) בהודו.
לאחר שקיבלה סיווג ביטחוני, עבדה רימינגטון במשרד ה-MI5 כמעט שנתיים, עד שהיא ובעלה חזרו ללונדון בשנת 1969, שם החליטה להגיש מועמדות למשרה קבועה ב-MI5.
בשנים 1969 ועד 1990, רימינגטון עבדה בכל שלושת ענפי שירות הביטחון: ריגול נגד, חתרנות נגד ומלחמה בטרור.
בעקבות שביתת מפעילי המחשבים של משרד הבריאות והביטוח הלאומי בשנת 1979, רימינגטון הפכה לעוזרת מנהל הקבוצה הבין-משרדית לחתרנות בחיים הציבוריים, שקמה מחדש כדי לזהות ולהגביל את פעולותיהם של חתרנים בשירות המדינה.
בשנת 1989 העידה רימינגטון בבית המשפט נגד המרגל הצ'כוסלובקי ואצלב ילנק (שהועמד לדין תחת שם בדוי "ארווין ואן הארלם"), תחת הכינוי "מיס ג'יי".
בשנת 1990 היא קודמה לאחד משני תפקידי סגן מנכ"ל השירות, שם פיקחה על מעבר ה-MI5 לבית התמזה.
בדצמבר 1991 היא ביקרה במוסקבה כדי ליצור את הקשר הידידותי הראשון בין שירותי הביון הבריטיים לאויביהם הוותיקים, הק.ג.ב.
עם שובה מרוסיה נאמר לה שקודמה לתפקיד המנהלת הכללית של הארגון.
בחודשיה הראשונים כמנכ"לית, העיתונות הבריטית הפעילה לחץ רב כדי לזהותה.
ה"ניו סטייטסמן" וה"אינדפנדנט" השיגו ופרסמו תמונות חשאיות שלה.
רימינגטון פעלה לשיפור השקיפות הציבורית של השירות ולהגברת השקיפות הציבורית.
ב-16 ביולי 1993, ה-MI5 (באישורה של ממשלת בריטניה) פרסם חוברת בת 36 עמודים בשם "שירות הביטחון", שחשפה בפומבי, לראשונה, פרטים על פעילויותיו ותפקידיו של ה-MI5, כמו גם את זהותה ואף תמונותיה של רימינגטון כמנכ"לית.
רימינגטון פרשה משירות ה-MI5 בשנת 1996. באותה שנה הוענק לה תואר "דיים מפקדת מסדר האמבט" (DCB) בטקס השנה החדשה.
תפקידה בשירות נחשב להשראה של ג'ודי דנץ כ-M בסדרת ג'יימס בונד, החל מ"גולדן איי".
עבודתה של רימינגטון לאחר שעזבה את MI5 הייתה כדירקטורית שאינה בכירה בחברות כמו מרקס אנד ספנסר וקבוצת BG.
בשנת 2001, רימינגטון פרסמה את ספר זיכרונותיה, בשם "סוד גלוי".
בשנת 2004 פורסם הרומן הראשון שכתבה, "בסיכון", על קצינת מודיעין בשם ליז קרלייל.
סדרה של רומנים נוספים עם אותה דמות, פורסמה בהמשך.
בשנת 2004 חזרה לעסוק בנושא הארכיונים, שטיפחה בתחילת הקריירה שלה.
באמצעות מעורבות בכוח המשימה לארכיונים, היא ביקרה במספר ארכיונים ברחבי המדינה ותרמה לדו"ח לאסטרטגיה העתידית של ארכיונים בבריטניה.
בשנת 2005 דיברה נגד תעודות זהות לאומיות.
היא גם תיארה את תגובת ארצות הברית לפיגועי 11 בספטמבר כ"תגובת יתר אדירה".
בשנת 2009, רימינגטון הביעה חשש מכך שממשלו של גורדון בראון, ראש ממשלת בריטניה באותה תקופה, "לא הכיר בכך שיש סיכונים, במקום להפחיד אנשים על מנת שיוכל לחוקק חוקים המגבילים את זכויות האזרח.
בדיוק אחת ממטרות הטרור: שננהל חיים בפחד ותחת מדינת משטרה".
רימינגטון טענה כי תיקי MI5 שנאספו על ידי קודמיה הושמדו, אך בלי להבהיר האם זה קרה במהלך מינויה למנכ"לית, או כחלק ממעורבותה המאוחרת יותר בכוח המשימה לארכיונים.
בשנת 2009, רימינגטון קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד במדעי החברה מאוניברסיטת נוטינגהאם טרנט כהוקרה על תמיכתה בשקיפות בנוגע לעבודת השירות החשאי.
רימינגטון הייתה יו"ר חבר השופטים בפרס מאן בוקר לשנת 2011. היא וחבריה השופטים ספגו ביקורת רבה על התמקדותם ב"קריאות" ולא באיכות ספרותית.
רימינגטון הגיבה במהלך נאומה בטקס פרס בוקר ב"נאום חריף" בו השוותה מבקרי ספרות בריטים לק.ג.ב.
בשנת 1963 נישאה לג'ון רימינגטון, אותו הכירה בתקופת בית הספר התיכון.
הם לא התגרשו כי לטענתה זה "נראה כמו שטות".
בהמשך חייהם הם התפייסו, וחיו יחד במהלך הסגר של 2021 שהוטל בעקבות נגיף הקורונה.
לדברי רימינגטון, "זה מתכון טוב לנישואין: להיפרד, לחיות בנפרד, ולחזור לזה מאוחר יותר".
רימינגטון נפטרה ב-3 באוגוסט 2025, בגיל 90.
הרומן הראשון של רימינגטון, "בסיכון", מביא את הידע שלה על פעולות ריגול לז'אנר המותחן.
הגיבורה שלה היא קצינת מודיעין של ה-MI5, ליז קרלייל בת ה-34, שמשימתה היא לצוד תא טרור.
הספר "בסיכון" זכה לביקורות חיוביות.
הטלגרף כתב כי "בסיכון" מסופר בקלילות, לעיתים רחוקות פומפוזי, והעלילה, אף על פי שהיא קצת מתחכמת כפי שניתן היה לצפות, משלבת את חוטיה בצורה מבדרת מאוד.
קטע התודות מציין כי הספר נכתב בעזרתו של לוק ג'נינגס: "תודה ענקית מגיעה גם ללוק ג'נינגס שעזרתו במחקר ובכתיבה אפשרה להכל לקרות".
היו שייחסו את השיפור באיכות הכתיבה מהאוטוביוגרפיה הקודמת שלה למעורבותו של ג'נינגס.
סוד גלוי: האוטוביוגרפיה של המנהלת הכללית לשעבר של ה-MI5. לונדון: האצ'ינסון.
סטלינגרד הוא ספר היסטורי־נרטיבי מאת אנטוני ביוור העוסק בקרב על סטלינגרד ובאירועים שקדמו לו, כחלק ממלחמת העולם השנייה.
הספר ראה אור לראשונה בהוצאת Viking Press ב־1998. בשנת 1999 זכה בפרס סמואל ג'ונסון הראשון, בפרס וולפסון להיסטוריה ובפרס הות'ורנדן.
הספר נפתח במבצע ברברוסה, פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ביוני 1941 והדחיפה לתוך שטחי המזרח, ומתמקד בעיקר בקרב על סטלינגרד, במיוחד מן המתקפה הגרמנית הראשונית ועד מבצע אורנוס וניצחון הסובייטים.
הוא מתאר את הקרבות שלאחר מכן וכן פשעי מלחמה שבוצעו משני הצדדים.
הספר מסתיים בתבוסה ובכניעה של הכוחות הגרמניים בפברואר 1943 ובתחילת המתקפה הסובייטית מערבה.
ביוור שב לנושא המלחמה בחיבור ההמשך שלו, נפילת ברלין 1945 (2002).
סטלינגרד יצא לאור בפיליפינים תחת הכותרת Stalingrad: The Fateful Siege 1942–43, ותורגם ל־18 שפות.
המהדורה האנגלית בכריכה רכה פורסמה ב־1999 בידי Penguin Books.
בישראל יצא הספר בהוצאת יבנה בשנת 2000 ותורגם על ידי כרמית גיא, ובהמשך בהוצאת ידיעות אחרונות בשנת 2019 ותורגם על ידי עמנואל לוטם.
קית' לאו, בהטלגרף, ציין כי סטלינגרד שינה הן את מעמדו של ביוור והן את דימויה של ההיסטוריה הצבאית, מנושא ל"אלופי־כורסה" למושא מושך ומוכר ברשימות רבי־המכר.
לדבריו, "המרענן בספר היה השילוב בין קפדנות מחקרית לבין חוש מספר סיפורים", כשהסיפור "מגובה מבט-על אך מצטיין במיוחד במבט מלמטה, מנקודת ראותם של החיילים הפשוטים".
ריצ'רד ברנשטיין, ב־The New York Times, כתב כי "קנה המידה הקולוסלי של סטלינגרד, המגלומניה, האבסורד המוחלט, ועוצמת הטבח בנקודת המפנה של המלחמה, כולם נלכדים להפליא".
הוא מסכם: "זהו סיפור מדהים ומפכח, שבספרו של ביוור סופר במלואו ובסמכותיות".
הספר זכה בפרס סמואל ג'ונסון הראשון, בפרס וולפסון להיסטוריה ובפרס הות'ורנדן (1999).
בשנת 2018 נאסרה באוקראינה יבוא גרסה רוסית של הספר, יחד עם ספרים נוספים, מכוח חוק (2016) האוסר ספרים מרוסיה בעלי תכנים "אנטי־אוקראיניים".
ביוור אמר כי "נדהם" מההחלטה לאסור יבוא של 30,000 עותקים.
הרשויות טענו כי קטעים מסוימים מציגים "לאומנים אוקראינים" כמבצעי פשעים; ביוור דחה את הדברים והפנה לעדויות גרמניות אנטי־נאציות כמקוריו.
ארגון זכויות האדם של חרקוב כינה את האיסור "בלתי־מובן".
דיווחים הצביעו על פערים משמעותיים בין תרגומים רוסים לגרסה האנגלית, למשל החלפת "שני גדודי משטרה" ב"שני גדודי לאומנים אוקראינים".
בעונה הראשונה של הקומדיה הבריטית פיפ שואו (2003) מחזיקה הדמות מארק קוריגן (דייוויד מיטשל) עותק של סטלינגרד ומשתמש בעובדות מן הספר כדי להרשים שכנה; לאורך הסדרה נראה כי הוא קורא בו שנים רבות.
בסדרת הטלוויזיה מנהל הלילה נראה עותק של סטלינגרד בביתו של סוחר הנשק ריצ'רד רופר.
סטנלי גייטסקי , המוכר בשם הבמה שלו סטן גץ (Stan Getz), היה מוזיקאי יהודי אמריקאי, אחד מנגני הסקסופון הבולטים בג'אז, במחצית השנייה של המאה ה-20. היה מחלוצי הבוסה נובה ונגן קול ג'אז מפורסם.
גץ נולד בפילדלפיה, אך גדל בניו יורק במשפחה יהודית שמוצאה מרוסיה.
הוא ניגן במספר כלי נגינה לפני שאביו קנה לו את הסקסופון הראשון שלו בגיל 13. בשנת 1943, כשהיה בן 16, הצטרף לתזמורתו של הטרומבוניסט ג'ק טיגרדן.
לאחר שניגן במספר תזמורות אחרות (זו של סטן קנטון ב-1944; זו של ג'ימי דורסי ב-1945; וזו של בני גודמן בשנים 1945–1946), הוא התפרסם כסולן בתזמורתו של וודי הרמן בשנים 1947–1949. הסולו המלודי והלירי שניגן בקטע "סתיו מוקדם" ("Early Autumn") שחיבר רלף ברנז הפך ללהיט.
כמעט בכל ההקלטות בהן השתתף החל משנת 1950, גץ היה המנהיג המוזיקלי.
בשנים 1953–1954 הוא ניגן ביחד עם ג'ימי רייני.
בשנות החמישים צבר גץ פופולריות כנגן קול ג'אז, כשניגן לצידם של הוראס סילבר הצעיר, אוסקר פיטרסון, ורבים אחרים.
בחטיבות הקצב שליוו אותו באותן השנים השתתפו גדולי הנגנים של התקופה, ביניהם נגני חטיבת הקצב של צ'ארלי פארקר - המתופף רוי היינס, הפסנתרן אל הייג, והבסיסט טומי פוטר.
בשנת 1958, במסגרת נסיונותיו להתמודד עם התמכרותו לסמים, עבר גץ לקופנהגן שבדנמרק (בשנת 1954 הוא בילה חצי שנה בכלא בלוס אנג'לס בעוון שוד של בית מרקחת, ממנו ניסה לשדוד מורפיום).
לאחר שחזר לארצות הברית ב-1961, היה גץ אחד מחלוצי סגנון הבוסה נובה.
יחד עם הגיטריסט צ'ארלי בירד הוא הקליט ב-1962 את התקליט "ג'אז סמבה", שזכה להצלחה מסחרית גדולה.
שיר הנושא של התקליט היה עיבוד ליצירה "Só Danço Samba" של המלחין והגיטריסט הברזילאי אנטוניו קרלוס ז'ובים.
גץ זכה בפרס גראמי לביצוע קטע ג'אז של שנת 1963 על נגינתו בקטע "Desafinado" בתקליט זה.
הצעד הבא של גץ בתחום הבוסה נובה היה מפגש עם הנגנים הברזילאיים עצמם - המלחין אנטוניו קרלוס ז'ובים, הגיטריסט ז'ואאו ז'ילברטו ואשתו הזמרת אסטרוד ז'ילברטו.
שיתוף הפעולה עם מוזיקאים אלה הוליד ב-1963 את התקליט "גץ/ז'ילברטו", שכלל את השיר "הנערה מאיפנימה" ("The Girl from Ipanema").
התקליט זכה להצלחה אדירה - הוא זכה בשני פרסי גראמי לשנת 1965 (התקליט הטוב ביותר והסינגל הטוב ביותר) - ודחק ממצעדי הפזמונים את "לילה של יום מפרך" ("A Hard Day's Night") של הביטלס.
באמצעות התקליט התוודעו מיליוני מאזינים למוזיקת הבוסה נובה והוא סלל את הדרך למוזיקה הברזילאית ולכלי הנגינה הברזילאיים לתוך מוזיקת הג'אז.
גץ הבין היטב את שפת הבוסה נובה ונגינתו נשמעת טבעית ובוטחת במחיצת נגנים ברזילאיים.
ב-1967 הוא החל להיות מושפע ממוזיקת פיוז'ן וכן מהתפתחויות אחרות בסגנון הבופ, והקליט מספר אלבומים עם צ'יק קוריאה וסטנלי קלארק.
סטנלי דוד "סטן" מארש הוא אחת מהדמויות המצוירות המרכזיות בסדרת ההנפשה האמריקאית סאות' פארק, סדרה העוסקת בחייהם של ארבעה ילדים בני עשר הגרים בעיירה קטנה בהרי מדינת קולורדו.
סטן מייצג את הסטראוטיפ של "הילד הנורמלי בחבורה" ומהווה מעיין אב טיפוס של הילד הרגיל, הגדל במשפחה ממוצעת, כן ונטול תסביכים מיותרים.
סטן מדובב על ידי אחד מיוצרי הסדרה, טריי פארקר ואף מבוסס עליו.
גם פארקר, בדומה לסטן, גדל בעיירה קטנה עם משפחה ממוצעת ואחות גדולה טורדנית.
סטן הוא הילד הנורמלי, והוא מעין אב טיפוס של הילד הרגיל.
לרוב הוא לובש כובע כחול-אדום, מעיל חום, מכנסיים כחולים וכפפות אדומות.
כמו יתר גיבורי הסדרה, סטן מוריד את כובעו לעיתים נדירות בלבד, אבל מתחתיו יש שיער שחור וחלק.
הוא נטול תסביכים מיותרים, בעל היגיון פשוט ובריא והבנה בסיסית ואינטואיטיבית ביחסי אנוש, וידע על החברה ודרך התנהלותה.
לעיתים קרובות, בסוף כל פרק, סטן הוא זה שיסכם את מוסר ההשכל העומד מאחוריו.
הוא מנהיג טבעי מלידה, אקטיבי ומוכן ליזום פעולות כדי לשנות כל דבר שבעולם – אם מספיק אכפת לו ממנו.
הוא סקרן ואוהב הרפתקאות, לעיתים רגיש (יותר משלושת חבריו) ואוהב בעלי-חיים.
הוא טוב בפוטבול, וכמו כל ילד רגיל אוהב לשחק ולראות טלוויזיה.
בעונה ה-22 של הסדרה צוין שסטן נורה באחד מתקריות הירי בבית ספרו.
סטן הוא ללא ספק חבר טוב.
בדרך כלל הוא מוכן לעזור לחבריו שבצרה וללכת לקראתם.
חברו הטוב ביותר הוא קייל ברופלובסקי והוא מתרועע דרך קבע גם עם קרטמן וקני.
עוד מראשית הסדרה סטן היה מאוהב בחברתו לכיתה, וונדי טסטבורגר.
בתחילה, מרוב התרגשות, היה סטן נוהג להקיא עליה בכל פעם שהתקרבה.
הרגל זה נפסק בהמשך הסדרה וסטן ווונדי הפכו לחברים רשמית.
מאוחר יותר, עם זאת, איבדו עניין זה בזה ובסוף העונה השביעית יזמה וונדי פרידה מסטן.
סטן לקח זאת באופן קשה, נכנס לדיכאון ואפילו התרחק מחבריו הרגילים והסתובב תקופה מסוימת עם הילדים הגותיים של סאות' פארק.
בסופו של דבר הוא נאלץ להשלים עם הפרידה, ולמראית עין הוא אף התגבר עליה.
למעשה יש לו עדיין רגשות עזים כלפי וונדי, אותם הוא מנסה להסתיר מפניה.
בסוף העונה ה-11, חזרו להיות חברים.
בעונה ה-20 הם נפרדו שוב, עקב תופעת הטרול שגרמה לבנות לעשות מעשה קיצוני במיוחד והוא פרידה המונית מכל הבנים בבית ספרם המשמשים כבני זוגם.
בנוסף, ע"פ העונה השישית וה-14 תאריך לידתו של סטן הוא 19 באוקטובר, לרוב תאריכי הלידה של הדמויות אינם מוצגים.
סטן הוא בנם של רנדי ושרון מארש, יש לו אחות גדולה בשם שלי, סבא בשם מרווין ודוד בשם ג'ימבו.
אביו של סטן, רנדי, הוא הגאולוג המאייש את תחנת חיזוי רעידות האדמה של סאות' פארק.
רנדי הוא אב אמריקאי טיפוסי, קצת היפוכנדר, נוטה להיסחף עם ההמון, ליצור ולהיסחף בפאניקה הציבורית, ולנאום בפאתוס לבנו.
עם זאת נראה כי היחסים ביניהם אינם כה טיפוסיים – לרוב סטן הוא קול ההיגיון והתבונה ורנדי הוא הרגשני והאי-רציונלי.
לא פעם סטן נאלץ להתמודד עם מגרעות אביו לבדו; כשהרגלי השתייה של רנדי התדרדרו לאלכוהוליזם היה זה סטן אשר הציל את אביו הן מנפילה אל הטיפה המרה והן לפניה לעזרה לא רציונלית בחיק הדת.
נראה כי סטן גאה באביו ויחד עם זאת הוא מתבייש בו, לאחר שהובך על ידיו לא מעט.
אמו של סטן, שרון, היא מזכירה במשרד המנתח הפלסטי של סאות' פארק.
יחסיהם של רנדי ושרון ידעו עליות ומורדות ובנקודה מסוימת השניים אף התגרשו ושרון עברה לגור עם גבר אחר.
עם זאת, השניים השלימו ואף חזרו זה לזה.
שלי, אחותו הגדולה של סטן, בת 13, מאובזרת בגשר לשיניים ורסן ולרוב בעלת מזג עצבני והפכפך.
שלי, נוהגת להתעלל בסטן ולהרביץ לו והיחסים ביניהם נוטים לשנאה הדדית בדרך כלל.
אולם כאשר סטן מבקש את עזרתה בפרק "Pre-School" בו הוא מפחד שילד אחר יכה אותו כי הלשין עליו למורה שלא בצדק, שלי מרגיעה אותו ומבטיחה לעזור לו אם יתוודה למורה על מעשיו.
סבו של סטן ואביו של רנדי, מרווין, הוא איש זקן, תשוש, סנילי ומתנייד על כסא גלגלים ממונע.
נוהג לרוב לכנות את סטן בשם "בילי", ככל הנראה עקב זכרונו המטושטש.
בעל משאלת מוות תמידית ומנסה לגרום לסטן להרוג אותו בהמתת חסד.
לרוב מרווין יופיע בפרקים העוסקים בנושאים הקשורים לגיל הזהב – המתות חסד, בתי אבות, שלילת רישיון למבוגרים וכו'.
ג'ימבו הוא אחיו למחצה של רנדי ודודו של סטן.
הוא תמיד מלווה בנד, חבר קרבות ותיק ממלחמת וייטנאם.
השניים נפגשו בווייטנאם כשג'ימבו שירת כטייס ונד היה חייל חי"ר שאיבד את ידו מרימון יד.
ג'ימבו ונד מהווים כעין דמויות סטריאוטיפיות של תושבי דרום-מרכז ארצות-הברית – אינם חכמים במיוחד, חובבי בירה, נשק והתיקון השני, שונאי דמוקרטים וליברלים (אף על פי שבניגוד לסטריאוטיפ, השניים מתעבים גזענות ואנטישמיות).
השניים יוצאים למסעות ציד רבים וצדים חיות בסכנת הכחדה באמצעות כלי נשק מגוונים – מאקדחים ועד משגרי טילים.
הפרקים בהם ג'ימבו ונד מופיעים עוסקים לרוב בטראומת וייטנאם על החברה האמריקאית או בסאטירה על הנגישות הרבה לכלי נשק.
לסטן כלב הומוסקסואל בשם ספארקי (מדובב על ידי ג'ורג' קלוני) ודג זהב מרושע שרוצח אנשים, שהופיע למעשה רק פעם אחת בעונה השנייה בפרק לליל כל הקדושים ששודר ב-28 באוקטובר 1998.
סטן לי היה כותב וקומיקסאי יהודי-אמריקאי.
שימש כיושב-ראש חברת מארוול קומיקס.
בין סדרות הקומיקס המוכרות שיצר ניתן למצוא את ספיידרמן, איירון מן, אקס-מן, הענק הירוק, דרדוויל, ארבעת המופלאים ותור.
סטן לי נחשב לאחד מיוצרי הקומיקס הידועים והמשפיעים ביותר, ולמי שהפך את חברת מארוול לאימפריה כלכלית ובידורית.
לי שיתף פעולה עם מספר אומנים נוספים כגון ג'ק קירבי וסטיב דיטקו בפיתוח הדמויות, וכן הוביל את צמיחתה של מארוול קומיקס מחטיבת-בת קטנה של הוצאת ספרים לתאגיד מולטימדיה ענק.
קיימת סדרה מוגבלת של חוברות קומיקס בהוצאת מארוול בשם "Stan Lee Meets Superheroes" ("סטן לי פוגש גיבורי-על") שבה פוגש סטן לי בכל חוברת דמות פרי עטו.
בנוסף לכך הוא הופיע בסרטים המבוססים על ספרי קומיקס פרי עטו.
סטן לי נולד בשם סטנלי מרטין ליבר (Stanley Martin Lieber) בעיר ניו יורק שבמדינת ניו יורק למשפחה יהודית ממוצא רומני.
בגיל העשרה החל לעבוד אצל המוציא לאור ג'ורג' גודמן, שהיה נשוי לבת דודו של לי, בחטיבת "Timely Comics", שהתפתחה מאוחר יותר למארוול קומיקס.
עבודתו הראשונה של לי הייתה עמוד השלמת טקסט תחת שם העט "סטן לי" בחוברת קומיקס של קפטן אמריקה בשנת 1941. זמן קצר לאחר מכן הוא עלה מדרגת סופר משלים לכותב בזכות עצמו, והפך לעורך הצעיר ביותר בתחום בגיל 17.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התגייס לי לצבא האמריקני ושירת בחיל הקשר.
במסגרת שירותו ככתב מדריכים התאמן בכתיבת סלוגנים, ביצירת סרטים ובציור קריקטורות.
הגדרת תפקידו הצבאי הייתה "מחזאי".
לאחר מלחמת העולם השנייה חזר לי לעבודתו במארוול קומיקס
ובמהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 נשאר בחברת מארוול שנקראה גם טיימלי ואטלס, וכתב חוברות קומיקס מגוונות.
עד סוף העשור כבר מאס לי בקריירה זו, ושקל לעזוב את התחום.
בסוף שנות ה-50 חברת DC קומיקס החייתה את סוגת גיבורי העל וזכתה להצלחה ניכרת עם הקומיקס ליגת הצדק של אמריקה.
בתגובה, מרטין גודמן, המוציא לאור של חברת מארוול, מינה את לי ליצור קבוצת גיבורי־על חדשה.
בהשראת אשתו, אשר הפצירה בו לדבוק בעקרונותיו האומנותיים, בלא להתחשב בהשלכות האפשריות על מקום עבודתו, הוא יצר את משפחת גיבורי העל "ארבעת המופלאים".
לי יצר גיבורי על ריאליסטים יותר מהדמויות האידיאליות שכיכבו עד אז ביצירות הקומיקס שקהל היעד שלהן היה ילדים.
הגיבורים שלו לא היו מושלמים: הם לקו במצבי רוח רעים ובהתקפי מלנכוליה, היו קנאים וחמדנים, התקוטטו זה עם זה, שילמו חשבונות וניסו להרשים את החברים שלהם, ואפילו היו חולים פה ושם.
לפני כן לגיבורי העל לא היו חולשות אנושיות.
קבוצת הסופר־גיבורים, שאותה הפיק לי יחד עם המאייר ג'ק קירבי, שבתה את דמיונם של מתבגרים ומבוגרים כאחד מדור הבייבי-בומרס שלאחר מלחמת העולם השנייה.
הפופולריות המיידית של החוברות הובילה את לי והמאיירים של מארוול להפיק שורה של כותרים חדשים.
לי יצר את הענק הירוק, איירון מן, ת'ור והאקס-מן.
יחד עם קירבי יצר את דרדוויל, עם ביל אוורט ואת דוקטור סטריינג'.
כמו כן יצר עם סטיב דיטקו את הדמות המצליחה ביותר של מארוול - ספיידרמן.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 לי תיסרט, הנחה אומנותית וערך את רוב הסדרות של מארוול.
בנוסף לכך, ערך את עמודי המכתבים, כתב טור חודשי ואינספור דפי פרסום לחברה.
על מנת לעמוד בעומס השתמש לי בשיטה בה השתמשו בעבר חברות קומיקס שונות, בזכות הצלחתו עם אותה שיטה, היא ידועה כיום בשם "שיטת מארוול" או "סגנון מארוול" ליצירת חוברות קומיקס.
לי נהג לחלוק רעיונות עלילתיים עם המאייר ואז להכין תקציר במקום לכתוב תסריט מלא.
בהסתמך על התקציר, המאייר ממלא את מספר העמודים הרצוי על ידי ציור העלילה מרצועה לרצועה.
לאחר שהגיש המאייר את העמודים המצוירים בעיפרון, כתב לי את בלוני המלל והכותרות, ולאחר מכן השגיח על האיות והצביעה.
בגלל השיטה, חלוקת הקרדיט היצירתי בחוברות הקומיקס של לי עדיין שנויה במחלוקת, בייחוד בחוברות שאוירו על ידי קירבי ודיטקו.
אף על פי שלי תמיד שיבח את המאיירים האלו, ישנם אנשים הטוענים כי תרומתם ליצירה גדולה מהקרדיט שניתן להם.
המחלוקת עם דיטקו על ספיידרמן הגיעה לפעמים לדרגות חריפות במיוחד.
בשנת 1971 שינה לי באופן לא מכוון את הקוד שהיה נהוג בתעשייה.
מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית פנתה ללי בבקשה לכתוב סיפור על הסכנות שבלקיחת סמים ולי כתב סיפור בו חברו הטוב ביותר של ספיידרמן מתמכר לכדורים.
הסיפור אמור היה להתפרסם בחוברת "Amazing Spider-Man" מספר 96, אך רשות האתיקה של הקומיקס מנעה את פרסומו משום שהציג שימוש בסמים (ההקשר של הסיפור לא נחשב לרלוונטי).
עם הסכמת המוציא לאור, מארוול הוציאו את הקומיקס ללא אישורה של הרשות.
חוברת הקומיקס נמכרה בכמויות משביעות רצון ומארוול זכתה לשבחים על מודעותה החברתית.
רשות האתיקה של הקומיקס השתכנעה בעקבות המקרה והגמישה מעט את החוק במקרה של הצגת סמים באור שלילי ומספר חוקים נוספים.
עם השנים שחלפו הפך לי לדמות מפתח בחברת מארוול.
הוא הופיע במפגשי קומיקס ברחבי המדינה, הרצה והשתתף בדיונים.
בשנת 1981 עבר לקליפורניה על מנת לפתח את מארוול בתחום הקולנוע והטלוויזיה.
בשנת 1985 הבמאי והמפיק הישראלי מנחם גולן, באמצעות חברת קנון גרופ רכש את הזכויות להפקת סרטים למספר דמויות של חברת "מארוול", ביניהם "ספיידרמן".
חברת קנון קרסה לאחר מספר שנים, לפני שהספיקה להפיק את הסרטים.
ולאחר מכן התחולל מאבק משפטי ממושך על הזכויות וב-1991 פשטה חברת "מארוול" את הרגל והמיליארדרים היהודים רונלד פרלמן וקרל אייקן רכשו אותה.
רק לקראת סוף שנות ה-90 הצליחה "מארוול" להתחיל להפיק שוב סרטים המבוססים על הדמויות שלה.
ובשנת 2002 תבע סטן לי את ארד ופרלמן על תשלומי תמלוגים שלא שולמו לו.
בשנת 1998, הקים חברת הפקות חדשה "סטן לי מדיה", אך היא פשטה את הרגל ב-2002, והוא נקלע שוב לסדרה של סכסוכים משפטיים.
בסרט הנוקמים בתפקיד עצמו בתוך סרטון לקראת סוף הסרט.
התפקיד כלל קטע דיבור קצר.
לי הופיע בסרטו של קווין סמית', "עכברי הקניון".
הוא הקליט ריאיון עם סמית' והופיע בתפקיד עצמו בשני פרקים בסדרה משפחת סימפסון.
כמו כן, הוא דובב דמות בסדרת האנימציה "ספיידרמן" שהופקה על ידי MTV בשנת 2003. בשנת 2008 הופיע לי בסרט "איירון מן" בתפקיד אורח כיו הפנר במסיבה.
בתקופת האינטרנט, לי אישר את השימוש בשמו לאתר בשם StanLee.Net.
האתר ניסה לשלב בין אנימציית אינטרנט לרצועות קומיקס מסורתיות, אך נקלע לבעיות שנבעו מניהול לקוי.
בעשור הראשון של המאה ה-21 עבד לי לראשונה בשיתוף עם DC קומיקס שהשיקו את הסדרה "Just Imagine..." (רק תדמיינו).
הפעם לי "הציג מחדש" מספר גיבורי-על של יקום DC, ביניהם סופרמן, באטמן, וונדר וומן, גרין לנטרן והפלאש.
לי יצר את סדרת האנימציה "סטריפרלה" עבור Spike TV, ובשנת 2004 הכריז על תוכנית שיתוף פעולה עם יו הפנר.
בשנת 2003 היה שותף לכתיבת התסריט לסרט "הענק".
באוגוסט 2004 השיק לי את "קומיקס יום ראשון מאת סטן לי" באתר Komicwerks.com, בו מנויים חודשיים יכולים לקרוא קומיקס חדש ומעודכן כל יום ראשון.
בסוף יולי 2006 הציג לי לעולם את תוכנית המציאות "מי רוצה להיות גיבור על".
בסדרה זו מתמודדים 11 אנשים מחופשים לדמויות גיבורי על שהמציאו.
הפרס בתוכנית הוא ספר קומיקס שיתבסס על דמותם וייכתב על ידי לי וסרט טלוויזיה בהשתתפותם.
העונה השנייה של הסדרה התחילה את שידורה ב-26 ביולי 2007.
בשנת 2010 הודיעו סטן לי ורשת MTV כי ישתפו פעולה בהפקת סדרת קומיקס חדש בשם "The Seekers".
אך הפרויקט לא יצא לפועל לבסוף.
באותה שנה גם הודיע כי ישלב את עצמו בספר קומיקס חדש פרי עטו.
באפריל 2018 הגיש תביעה נגד מי שהיה המנהל העסקי שלו, ג'רי אוליברז, בטענה להונאה ומרמה, וגניבת דמו לצורך בצע כסף.
לי נפטר ב-12 בנובמבר 2018, בגיל 95, בבית החולים סדרס-סיני שבלוס אנג'לס, קליפורניה.
לאחר מותו משפחתו האשימה את מנהלו לשעבר, קייה מורגן, כי התעלל בו לפני מותו.
משפחתו של לי גם טענה כי גנב ממייסד מארוול חמישה מיליון דולר, גרם לו "נזק פיזי ורגשי" ופעל לבודד אותו ממשפחתו.
השני – "Carnival of Killers" (מילולית: "קרנבל הרוצחים"), שבמרכזו ילדה בעלת יכולות על-חושיות, אשר בעיצומן של סערות אגן האבק בשנות ה-30 של המאה ה-20, חשה שהקרנבל הנודד שבו היא ואמה מצאו מקלט, מהווה מוקד לפלישת חוצנים.
לפרויקט שותפות החברות "Bazelevs" של טימור בקממבטוב, "ZQ Entertainment" של ארא קשישיאן, ו-"POW!
Entertainment" , שלי היה שותף להקמתה בשנת 2001.
לי התגאה במוצאו היהודי, מה שנרמז מספר פעמים ביצירותיו שיצר יחד עם שותפו היהודי ג'ק קירבי.
לדוגמה: השער של הקומיקס הראשון של קפטן אמריקה בו הוא נראה מכה את אדולף היטלר.
כמו כן לגיבורי העל בקומיקסים ישנה זהות שנייה כדי שלא יעלו עליהם (בדומה ליהודים ששינו את שמותיהם על מנת לא לחוות אנטישמיות).
הרמז הכי גדול ליהודים שיש הוא האקס-מן, גזע שלם שסובל מאפליה ושנאה (ואף נשלח למחנות ריכוז במספר קומיקסים בדומה לתוכנית הפתרון הסופי) וצריך להסתיר את מי שהוא באמת כדי להימנע מלינץ' או מיחס מפלה.
בהמשך הפכה הסדרה למטאפורה גם להומוסקסואליות ולגזענות באופן כללי.
הדמות המוכרת ביותר באקס מן, מגנטו, היא דמות שהיהדות שלה הוא חלק מרכזי בסיפור שלה והוא ניצול שואה.
נטען כי גם בן גרים מארבעת המופלאים יהודי, כאשר הוא קורא שמע ישראל כאשר הוא סבור כי אחד ממכריו נפטר, ונושא בקביעות בכיסו שרשרת ועליה מגן דוד.
סברה (רות בת-שרף), היא גיבורת על ישראלית-יהודית שבנה נרצח בפיגוע והיא עובדת עבור המוסד על מנת להביא את רוצחי בנה לדין יחד עם האקס-מן.
סטן לי נהג להופיע בהופעות קמע, בדרך כלל כניצב שאומר משפט קצר, או משפט קומי.
הוא שיחק כשומר במוזיאון, דוור וכו'.
ברבים מסרטי מארוול ובפרט בכל סרטי היקום הקולנועי של מארוול.
בנוסף הוא הופיע במספר סרטים בתפקיד עצמו.
נחל סטמפורד הוא אחד הנהרות התת-קרקעיים של לונדון באנגליה.
הנחל מקורו בשלושה נחלים קטנים יותר המתאחדים יחדיו, במערב לונדון, הנחל זורם דרך עמק המרסמית' ונשפך אל נהר התמזה.
הנחל כוסה בהדרגה, והחל משנת 1900 הנחל מכוסה בכל מהלכו, וכיום זורם כולו בתוך צינורות הביוב שמתחת העיר לונדון.
סטמפורד ברידג' הוא אצטדיון כדורגל ברובע האמרסמית' ופולהאם שבלונדון, ומשמש כמגרשה הביתי של צ'לסי.
האצטדיון מכיל 41,663 מקומות והוא אצטדיון הכדורגל החמישי בגודלו בלונדון (אחרי אצטדיון ומבלי, האצטדיון האולימפי, אצטדיון האמירויות ואצטדיון טוטנהאם הוטספר).
האצטדיון נפתח בשנת 1877, והיה בשימוש בעיקר לאתלטיקה עד 1904 כאשר נרכש על ידי בעלים חדשים שרצו למשוך אליו קבוצת כדורגל מקצועי, וצ'לסי החלה לעשות בו שימוש ב-1905 עם הקמתה.
בתחילה תכולת האצטדיון הייתה כ-100,000 צופים, והיה האצטדיון השני בגודלו באנגליה עד אשר נבנה אצטדיון ומבלי.
עם השנים, ולאחר שעוצב מחדש, קטנה תכולתו של האצטדיון עד שהגיע לתכולתו כיום.
ממפות מהמאה ה-18 ניתן לראות את מסלולו של "ערוץ סטנפורד", יובל של נהר התמזה, הזורם לאורך נתיב שכיום הוא מסילת הברזל העוברת צמוד לגב היציע המזרחי של האצטדיון.
מעל יובל זה היו שני גשרים: גשר סנפורד בדרך פולהאם (לעיתים מכונה גשר צ'לסי הקטן) וסטנברידג' בדרך קינג, כיום ידוע כגשר סטנלי.
ערוץ סטנפורד, גשר סנפורד וסטנברידג' תרמו בדרך כלשהי לשם האצטדיון, ואף על פי שלשם יש גם קשר לקרב הידוע כקרב גשר סטמפורד ביורקשייר, שבו ניצח המלך הרולד גודווינסון את הויקינגים ב-1066 זמן קצר לפני שהובס על ידי הנורמנים בקרב הייסטינגס.
צ'לסי היא הקבוצה היחידה ששיחקה באצטדיון אחד, הסטמפורד ברידג'.
הסטמפורד ברידג' נפתח ב-1877 כבית לקבוצת האתלטיקה של לונדון, והיה רק בשביל המטרה הזאת.
ב-1904 האחים גאס וג'וסף מירס קנו את האצטדיון במטרה שהאצטדיון יארח משחקי כדורגל.
האצטדיון הוצע לפולהאם אבל הם סירבו.
האחים מירס חשבו למכור את האצטדיון לחברת רכבות.
האדריכל ארצ'יבלד לייטץ' שעיצב את האצטדיונים האייברוקס, הסלטיק פארק והאמפדן פארק הושכר במטרה לבנות את האצטדיון.
אצטדיון הסטמפורד ברידג' עוצב כמו קערה, והיה בעל תכולה של 100 אלף צופים.
בשנות ה-30 נבנתה מדרגה בצד הדרומי של האצטדיון וגג שכיסה חמישית מהיציע.
בסופו של דבר זה נודע בשם "Shed End", הבית של אוהדי צ'לסי הכי נאמנים וקולניים, בעיקר בשנות ה-60, ה-70 וה-80.
במהלך שנות ה-60 וה-70, צ'לסי תכננה לבנות אצטדיון בעל 50 אלף מקומות ישיבה.
העבודה החלה ביציע המזרחי בתחילת שנות ה-70, אך העלויות הגבוהות שכמעט גרמו לצ'לסי לפשוט את הרגל הובילו להפסקת העבודות ולמכירת הבעלות על השטח.
אחרי מאבק משפטי ארוך, רק באמצע שנות ה-90 העתיד של האצטדיון היה מובטח והעבודות התחדשו.
החלקים הצפוניים, המערביים והדרומיים הפכו למקומות ישיבה והובאו יותר קרוב למגרש.
הבעלות על הסטמפורד ברידג' ועל זכויות השם צ'לסי שייכות לארגון ה-"Chelsea Pitch Owners" שבו האוהדים מחזיקים במניות.
ה-CPO נוצר כדי שהאצטדיון לא ימכר בשנית.
משמעות הדבר היא שלא ניתן להעביר את הקבוצה למקום אחר ולהמשיך להשתמש בשם Chelsea FC.
סְטֵן הוא תת-מקלע בריטי, שיצורו החל במלחמת העולם השנייה.
בנוסף לבריטניה הוא יוצר בכמויות גדולות גם בקנדה ובישראל.
הסטן הצטיין בפשטות ייצור ותפעול חסרת תקדים לזמנו.
הסטן נוצר כנשק קל, שאפשר לייצר אותו במהירות ובזול בתנאי החירום של מלחמת העולם השנייה.
הבריטים היו זקוקים נואשות לנשק כזה, שניתן לצייד בו יחידות תומכות לחימה, יחידות מוצנחות וקצינים.
בנוסף רצו הבריטים שהנשק יירה תחמושת בקוטר 9 מילימטר, על מנת לעשות שימוש בתחמושת שנלקחה שלל מהגרמנים.
הסטן היה תת-מקלע פשוט וזול.
נאמר עליו שכדי לייצרו נדרשים רק צינור מתכת וקפיץ.
פשטות זו הייתה היתרון והחיסרון הגדול ביותר של הסטן.
הסטן היה קטן וקל משקל יחסית לתקופה ונראה כמו קנה עם הדק וקת, ללא חלקי עץ או פלסטיק וללא עזרים כלשהם.
פשטות הייצור והמחיר הזול (ארבע לירות שטרלינג ליחידה) אפשרו לבריטים לייצר מיליוני סטנים.
דגם סימן שלוש של הסטן היה ניתן לייצור ב-5 שעות עבודה בלבד.
הדבר איפשר תיקונים בשדה, אלתורים, ואף ייצור מחתרתי על ידי הפרטיזנים במזרח אירופה.
יתרון נוסף של הסטן היה ממדיו הקטנים, שחיבבו אותו על יחידות מיוחדות ומוצנחות.
על צד השלילה, הסטן היה נשק גרוע מבחינה טכנית: הוא נטה למעצורים רבים, בעיקר בשל מחסניות גרועות, לפליטת כדורים כאשר ספג חבטה, ולו הקלה ביותר ולאי דיוק ניכר.
יוצרו 5 דגמים של סטן, כאשר הראשון מורכב יחסית, השני יוצר בכמויות הגדולות ביותר, השלישי היה הפשוט ביותר, הרביעי היה דגם נסיוני, והחמישי כלל שינוי מזערי של החלפת קת המתכת לעץ.
לאורך שנות השימוש הבריטי, שנמשך עד שנות השישים, תוקנו חלק מהמגרעות.
התכנון הבסיסי נותר פשוט, עדות לתקופת החירום שבה יוצר הנשק.
הסטן הוחלף בסטרלינג, שהיה שילוב של פשטות וייצור איכותי ואמין.
בשנות הארבעים המאוחרות, כחלק מהכנות ההגנה לקראת לחימה כוללת בערביי ארץ ישראל, החלו היישוב היהודי וההגנה בהקמת תעשייה מחתרתית של ייצור נשק קל תחת אפו של המנדט הבריטי.
הנשק שנבחר לייצור בהיקף רחב היה הסטן.
הסיבה הייתה ברורה למדי - פשטות וקלות ייצור.
בנוסף, קל היה "להסליק" את הסטן בגלל גודלו הקטן והפשטות שבפירוקו למספר חלקים.
הסטן יוצר תחת השם תמ"ת - "תת מקלע תוצרת עבודה עברית".
נשק זה גם יוצר ביוזמת מחתרת האצ"ל.
כמה אלפי יחידות יוצרו בבתי מלאכה עבור הארגון משנת 1947 ועד ששולב הארגון בצה"ל.
לוחמי תש"ח מאוד לא אהבו את הסטן עקב מספר סיבות:
הכלי לא היה אמין, לא תמיד פעל.
לפעמים גרם לתאונות עקב פליטות כדורים.
היה מאוד לא נוח לנשיאה על הגוף.
הסטנים יוצרו במספרים גדולים יחסית, ויוצרה במחתרת גם תחמושת 9 מ"מ עבורם, בעיקר במפעל סודי שנבנה בעומק של כ-8 מטרים מתחת לאדמה והופעל על ידי חברי קיבוץ מעגן מיכאל שישבו כהכשרה ליד העיר רחובות.
אז נקרא המפעל "מכון איילון".
כיום נקרא המקום "גבעת הקיבוצים".
הסטן שימש את ההגנה ואת צה"ל עד אמצע שנות החמישים (כולל במלחמת העצמאות) עת הוחלף על ידי תת-מקלע העוזי] שפיתח עוזיאל גל.
תחמושת - 9 מ"מ פרבלום
אורך כולל - 762 מילימטר
אורך הקנה - 196 מילימטר
הזנה - מחסנית חיצונית מתנתקת של 32 כדורים
טווח מעשי מקסימלי - 70 מטר
סְטֵן סְטוּרֶה הזקן (שוודית: Sten Gustavsson Sture den äldre; 1440 - 14 בדצמבר 1503) היה מדינאי שוודי ועוצר שוודיה במהלך איחוד קאלמאר (כהונה ראשונה: 1470-1497; כהונה שנייה: 1501-1503).
הוא נולד בערך בשנת 1440, בנם של גוסטאב אנונדסון מבית סטורה ושל בירגיטה סטנסדוטר ביילק, אחות חורגת של קרל השמיני, מלך שוודיה.
הוא התחתן עם אינגבורג טוט ב-1476, אולם לזוג לא היו ילדים.
לפי מחקרים גנאלוגיים, אביו של סטן סטורה היה צאצא של סוורקר השני.
בקרב ברונקברג ב-1471 הוא ניצח את הצבאות השוודיים והדניים בעזרתו של כריסטיאן הראשון, מלך דנמרק.
בעקבות הניצחון הפך סטן סטורה למושיע לאומי.
סטורה הגיע לשלטון לאחר מותו של קרל השמיני, וחיזק את מעמדו אחרי הניצחון בקרב ברונקברג.
למשך רבע מאה הוא שלט בשוודיה, והפך את מוסד כהונת העוצר למוסד כמעט עצמאי.
הוא נתמך על ידי האיכרים והאצולה הנמוכה, והשתמש בהם בחוכמה נגד האצולה הגבוהה, ובעזרת תמיכתם יצר פעולה של איזון נגד הדרישות הדניות לאיחוד.
הוא הוכרח לפרוש אחרי כיבושה המהיר של שוודיה על ידי הנס, מלך דנמרק ב-1497. עם זאת, לאחר התקוממות נגד הדנים בשנת 1501, חזר סטן סטורה לשלטון, והוביל את המאבק השוודי לעצמאות עד למותו ב-1503.
הקודם:קרל השמיניעוצר שוודיה ופינלנד1470-1497הבא:יוהאן השני
הקודם:יוהאן השניעוצר שוודיה ופינלנד1501-1503הבא:סבנטה נילסון
ארתור סטנלי ג'פרסון הידוע כסטן לורל , היה שחקן ראינוע אנגלי-אמריקאי, מהצמד "השמן והרזה".
לורל נולד בשנת 1890, בעיר אולוורטון שבלנקשייר, אנגליה, והיגר לארצות הברית ב-1910. ב-1917 השתתף בסרט הראשון שלו - "משוגעים במאי" ("Nuts in May").
ב-1920 התחיל את הקריירה שלו ב-Scottish music hall.
בהמשך הפך לורל למחליף של צ'ארלי צ'פלין ב-Fred Karno's comedy company, כאשר זה עזב את התיאטרון.
ב-1921 הופיע לראשונה בסרט קצר עם אוליבר הארדי.
לאחר מכן בשנים 1927 עד 1945 הופיע עמו בסרטים רבים, קצרים ובאורך מלא כחלק מהצמד לורל והארדי.
ב-23 בפברואר 1965 נפטר לורל מדום לב, בביתו בלוס אנג'לס.
לורל היה נשוי במהלך חייו לארבע נשים.
עם הראשונה התחתן פעם אחת, עם השנייה התחתן שלוש פעמים (מתוכם חתונה אחת לא הייתה תקפה מכיוון שעדיין היה נשוי לאשתו הראשונה), עם השלישית התחתן בשלושה טקסים שונים ועם הרביעית פעם אחת, כך שלמעשה התחתן שמונה פעמים.
ללורל הייתה ילדה אחת וילד שנפטר בגיל תשעה ימים.
סְטָמְבּוֹלִיסְקִי (בבולגרית Стамболийски) היא עיר בדרום בולגריה, במחוז פלובדיב, המנציחה בשמה את ראש ממשלת ממלכת בולגריה אלכסנדר סטמבוליסקי, שנרצח באכזריות בהפיכה צבאית ב-1923. העיר שוכנת 117 ק"מ מהבירה סופיה, במישור תראקיה העילי הסמוך לתוואי הנהר מריצה.
היישוב נוסד ב-1873 כמחנה פועלים שעסקו בהקמת מסילת הרכבת מאיסטנבול לבלובו אשר מצויה בימינו במחוז פאזארדז'יק.
בולגריה נתונה הייתה לשליטת האימפריה העות'מאנית אשר הייתה בתהליך הטנזימאט שהביא לרפורמות ובכלל זה בניית תשתיות תחבורתיות מודרניות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הגיעו לכפר הקטן, שעד אז מנה כ-200 נפשות, פליטים בולגרים אשר נטשו את חבלי תראקיה ומקדוניה בעקבות חוזה ניי, וב-1934 גדלה אוכלוסייתו לכדי 554 נפשות.
בעת ההיא שמו של הכפר היה גארה קריצ'ים ובהמשך כונה נובי קריצ'ים.
ב-1964 זכה היישוב למעמד של העיר.
ב-1979 שונה שמה של העיר על ידי השלטון הקומוניסטי בבולגריה לשם סטמבוליסקי, לזכרו של מנהיג מפלגת האיכרים של בולגריה וראש הממשלה הבולגרי אלכסנדר סטמבוליסקי, שנרצח בהפיכה צבאית.
אוכלוסיית העיר מונה כ-12,000 נפשות, במגמת קיטון (ילודה לעומת תמותה) ובמגמת הגירה מאוזנת.
83.5% הם ממוצא בולגרי, 3.9% הם בני רומה ו-2.3% הם טורקים.95% מהאוכלוסייה הם בני הדת הנוצרית אורתודוקסית.
22% מכוח העבודה מועסק במגזר השירותים.
באזור העיר קיים מפעל לייצור נייר ובשטח השיפוט של העיר מגדלים פירות וירקות.
בעיר קיימת תחנת רכבת המשמשת גם לצורכי הובלת מטענים.
סטן ברגמן נולד בכפר רנסטר שבשוודיה ליוהאן, מתרגם ופרופ' לשירה קלאסית וקרסטין הנריקסון, מורה.
כשהיה סטן בן 13 עברה המשפחה לרונינגה, פרבר של סטוקהולם.
בשנת 1914 נרשם ברגמן ללימודי זואולוגיה, בוטניקה והוראה באוניברסיטת סטוקהולם.
הוא נישא לדגני (לינדה) ברגמן ב-1920 ויחד הם יצאו למסעות החקר במזרח הרחוק.
ברגמן סיים את לימודי הדוקטורט כשנתיים לאחר שובו ממסעו הראשון בקמצ'טקה בשנת 1925.
ברגמן החל את קריירת המסעות שלו במסע לקמצ'טקה (1920–1923) שברוסיה.
חלק ניכר מהציוד שאסף לקראת מסע זה, אבד עוד בתחילת המסע כאשר ספינתו טבעה.
במסע זה אפיין ברגמן את הדוב המסתורי שנקרא מאוחר יותר על שמו.
בין השנים 1925 ל-1929 ערך מספר מסעות חקר בשוודיה בהם אסף ציפורים עבור מוזיאון הטבע הלאומי של שוודיה.
במסעותיו הבאים הגיע לאיים הקוריליים בצפון מזרח רוסיה (1929–1930).
בין 1936 ל-1937 הוא ביקר בקוריאה וחקר שם את חיי הטבע עבור מוזיאונים שונים בשוודיה.
קורותיו בסיור בקוריאה מתועדים בספר שכתב ב-1938.
בזמן מלחמת העולם השנייה הוא נאלץ לקטוע את סיוריו וניצל את הזמן לכתיבת ספרים ומתן הרצאות.
עם תום המלחמה, ברגמן חזר למסעותיו במזרח הרחוק.
במסעות אלו, מלבד החשיפה לעושר בעלי החיים בג'ונגלים של דרום מזרח אסיה, נחשף ברגמן למנהגי בני המקום ובספרו הוא תיאר אף את הקניבליזם שהיה נהוג שם ולא רק לצורכי פולחן.
בעקבות תאונת דרכים ב-1964 הוא ירד בכושרו וחדל ממסעותיו.
ב-1920 הבחין ברגמן באזור קמצ'טקה בעורו של דוב בעל פרווה שחורה, וציין כי דוב זה שונה משאר דובי הסביבה בגודלו הניכר ובשערו הקצר .
כמו כן הוא זיהה עקבות דוב גדולות מהאופייני לשאר דובי האזור – 36 ס"מ רוחבם ו-25 ס"מ אורכם.
הדוב כונה על ידי ברגמן Ursus Arctos Piscator אולם הוא ידוע כיום כדוב ברגמן.
הדוב לא נצפה באופן ישיר על יד איש מלבד ברגמן ומאז המחצית השנייה של המאה ה-20 נחשב לזן נכחד.
בזמן המלחמה הקרה אזור קמצ'טקה היה ברובו שטח צבאי סגור ולכן לא התאפשרה כניסת אזרחים לבחון את אמיתות קיומו של דוב ברגמן.
סטֶמפֶּניוּ (ביידיש: סטעמפעניו) הוא רומן קצר של שלום עליכם.
שלום עליכם כתב אותו ב-1888 ושלח אותו בצירוף מכתב למנדלי מוכר ספרים אותו העריץ.
הוא הודיע לו שזה הרומן היהודי הראשון שלו והוא שונה מהרומנים של עמים אחרים בכך שהוא מתאר את החיים היהודים השונים בתנאים, מנהגים והרגלים משאר אומות העולם.
הרומן מסתמך על דמותו של הכליזמר יוסל'ה דרזנר (1822–1879) שסיפורים רבים סופרו עליו בקשר לנגינתו המהפנטת ויכולתו לכבוש את ליבן של נשים חסודות, בתולות ונשואות.
לפי שלום עליכם, כוונתו הייתה ליצור ברומן שלושה טיפוסים או גיבורים ראשיים: סטמפניו וכינורו, רוחל'ה - בת ישראל תמימה המתאהבת בו ופריידל - אשתו התגרנית של סטמפניו.
סטמפניו - בן ממשיך לשושלת כליזמרים מהכפר סטמפני, שסבו הכיר אישית את הכנר הגדול פגניני.
בגיל חמש עשרה עזב את הבית והקים להקה (קאפעליע) שנסעה וניגנה בחתונות ובחגיגות בערים ובעיירות ושימעה יצא למרחוק בעיקר בגלל נגינתו של סטמפניו.
נשים חסודות נמשכו אליו בזכות נגינתו ולשונו החלקלקה וכמעט בכל מקום השאיר אחריו אהבות אומללות עד שנתקל בפריידל.
סטמפניו חתם לה על תנאי אירוסים והבטיח לה לחזור לאחר שבועיים.
היא לא ויתרה, מצאה אותו באחת העיירות והכריחה אותו להתחתן אתה.
את הכסף שהוא מרוויח היא אוגרת אצלה, פותחת בנק פרטי להלוואות וסוחרת בתכשיטי אלמוגים.
רוחל'ה - נישאה בשידוך למוישה-מנדל, בנם היחיד של אייזיק-נפתלי ודְבוֹסי-מלכה.
ממש בור שומן, חלום שנתממש.
בעלה מבלה את רוב זמנו בישיבה ואינו מתייחס אליה.
אין פלא לפיכך שהיא נופלת בקסמו של סטמפניו.
שלום עליכם לא הקצין את הרומן.
לאחר שרוחל'ה נפגשת באופן אסור עם סטמפניו ועומדת ליפול ברשתו, היא רואה בדמיונה את חברתה חיה-אטל שארוסה בניומין זנח אותה ונישא לאחרת.
רוחל'ה בורחת לבעלה ומשכנעת אותו להפסיק לגור עם הוריו.
הזוג עובר ליהופץ (קייב) שם הם מתחילים חיים חדשים ונולד להם בן.
הרומן תורגם על ידי יצחק דב ברקוביץ וב-1997 הופיע תרגום עדכני יותר של אריה אהרוני והוא עובד לסדרה של ליטוגרפיות אצל אמנים רבים, בהם אנטולי קפלן ומאנה כץ.
סטמפניו הועלה בתיאטרון הבימה ב-1972 בעיבודו ובבימוי של שמואל בונים עם מוזיקה של דובי זלצר.
בתפקידים הראשיים שיחקו נסים עזיקרי בתפקיד סטמפניו ולבנה פינקלשטיין בתפקיד רוחל'ה.
ההצגה הועלתה 37 פעם בלבד.
בשנת 1989 הוקרן בערוץ הראשון סרט בשם "סטמפניו", בבימויו של דן וולמן, ובכיכובם של אביטל קורמן, עמוס שוב, טל קרסלניק ורות פרחי.
התיאטרון הקאמרי העלה את ההצגה ב-2012 בצורת עיבוד חפשי לרומן על ידי עדנה מזי"א ובבימויה (בשיתוף יחזקאל לזרוב שיצר גם את הכוריאוגרפיה למחזה).
בתפקידים הראשיים השתתפו יחזקאל לזרוב בתפקיד סטמפניו ורונה לי שמעון בתפקיד רוחל'ה.
בינואר 2024 העלה תיאטרון בית ליסין את ההצגה בעיבודה של עדנה מזי"א ובבימוי רוני ברודצקי.
בהפקה זו שיחק אסף יונש את סטמפניו ודניאל גל את רוחל'ה.
סטנלי אלן "סטן" ואן גנדי (באנגלית Stanley Alan "Stan" Van Gundy: נולד ב-26 באוגוסט 1959) הוא מאמן כדורסל אמריקאי.
אימן בעברו את קבוצות ליגת ה-NBA מיאמי היט, אורלנדו מג'יק, דטרויט פיסטונס וניו אורלינס פליקנס.
בעונת הוביל את אורלנדו למעמד גמר ה-NBA.
סטן ואן גנדי נולד באינדיו שבקליפורניה.
אביו ביל ואן גנדי היה מאמן כדורסל שאימן את נבחרת אוניברסיטת המדינה של ניו יורק (SUNY).
סטן שיחק כרכז תחת שרביטו של אביו ולאחר מכן במסגרת בית ספר תיכון באלהמברה שבקליפורניה.
אחיו הצעיר הוא הפרשן ג'ף ואן גנדי, שהיה אף הוא מאמן ב-NBA.
את קריירת האימון החל כעוזר מאמן באוניברסיטת ורמונט, שם אימן שלוש שנים, לאחר מכן היה עוזר מאמן ומאמן ראשי בליגת המכללות כחמש שנים באוניברסיטאות נוספות.
את דרכו ב-NBA החל ואן גנדי במיאמי היט בשנת 1995, בתחילה כעוזר לפט ריילי, ומעונת 2003-2004 כמאמן ראשי.
כמאמן ראשי הוביל את ההיט למאזן הטוב במזרח ומשום כך היה למאמן הראשון של ההיט שמאמן באולסטאר.
הוביל את ההיט לגמר המזרח שם הפסידו לדטרויט פיסטונס, בדצמבר 2005 התפטר מתפקידו כמאמן ראשי, ריילי חזר לאמן וההיט זכו באליפות הראשונה שלהם.
ב-2007 החל לאמן את אורלנדו מג'יק, כבר בעונתו הראשונה הוביל את המג'יק לאליפות הליגה (המאזן הטוב ביותר במסגרת הליגה הסדירה) עם 56 ניצחונות.
בעונת 2008-2009 שיפר את ההישג ל-58 ניצחונות בעונה והוביל את המג'יק לגמר ה-NBA בו הפסידו ללוס אנג'לס לייקרס.
ב-2010 אימן בפעם השלישית את נבחרת המזרח באולסטאר והובילה לניצחון.
באפריל 2012 במסגרת מסיבת עיתונאים מסר ואן גנדי הצהרה יוצאת דופן ואמר כי הוא יודע שדווייט הווארד (כוכבה הגדול של הקבוצה) רוצה בפיטוריו.
האוורד נכנס לחדר, חיבקו והכחיש את הדברים, אך בחודש מאי של אותה שנה סיים ואן גנדי את דרכו באורלנדו.
ב-14 במאי 2014 החל לאמן בקבוצת דטרויט פיסטונס, בנוסף להיותו המאמן הוא גם הג'נרל מנג'ר (או נשיא פעולות הכדורסל).
ואן גנדי דרש סמכויות נרחבות וחתם על חוזה לחמש שנים.
במאי 2018 פוטר ואן גנדי מתפקידיו בדטרויט, לאחר 4 שנים בקבוצה.
ב-21 באוקטובר 2020 החל לאמן בקבוצת ניו אורלינס פליקנס, עימה חתם על חוזה לחמש שנים.
ב-16 ביוני 2021 סיים ואן גנדי את תפקידו כמאמן הקבוצה.
סטמפורד היא עיר במדינת קונטיקט בארצות הברית.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2020, בעיר מתגוררים 135,470 תושבים, מה שהופך אותה לשנייה בגודלה במדינת קונטיקט והשישית בגודלה באזור ניו אינגלנד.
היא ממוקמת במרחק של 48 קילומטרים ממנהטן, ניו יורק, ונחשבת לחלק מהמטרופולין הגדולה של ניו יורק.
סטן סטורה הצעיר (בשוודית: Sten Sture den yngre; 1493 – 3 בפברואר 1520), היה מדינאי שוודי ועוצר שוודיה במהלך תקופת איחוד קאלמאר.
סטן סטורה נולד ב-1493 כבנם של העוצר סבנטה נילסון, צאצא של משפחת סטורה ושל ליליאנה גסלדוטר גדה.
בעת מותו של אביו, היה סטן הצעיר בן 18. חבר המועצה המלכותית הבכיר, אריק טרול נבחר להיות עוצר על ידי המועצה והוא תמך באיחוד עם דנמרק.
למרות זאת, סטן הצעיר עשה שימוש במצודות ובכוחות שעמדו לרשותו מתוקף ירושת אביו וביצע הפיכה.
לאחר שהוא הבטיח להמשיך במשא ומתן עם דנמרק, הסכימה המועצה למנותו כעוצר במקום טרול.
למעשה, הייתה מטרתו של סטן לשמור על עצמאותה של שוודיה מדנמרק.
הוא לקח על עצמו את השם סטורה, מורשת מסבתא רבתא שלו, בשל העובדה ששם זה סימל את עצמאות שוודיה כתזכורת לסטן סטורה הזקן, בן הדוד מדרגה שלישית של אביו.
כעוצר ידע סטן כי במוקדם או במאוחר תהיה מלחמה נגד הנס, מלך דנמרק ובנו ויורשו, כריסטיאן השני, תהיה בלתי נמנעת.
לפיכך, ב-1513 הוא הביע את הסכמתו לשביתת נשק עם רוסיה.
עימות פרץ בין סטן לבין הארכיבישוף גוסטב טרול, בנון של אריק טרול.
הארכיבישוף תבע יותר חופש פעולה עבור הכנסייה.
סטן הדיח את הארכיבישוף וכלא אותו.
בסופו של דבר, פתח כריסטיאן השני בפלישה לשוודיה.
ב-19 בינואר 1520, בקרב בוגסונד, שהיה החלק האחרון של פלישתו של כריסטיאן, נפצע סטן פצעי מוות.
בדרכו חזרה לסטוקהולם, על פני האגם הקפוא מלארן, הוא מת.
כריסטיאן השני הומלך כמלך שוודיה והארכיבישוף גוסטב נקם את נקמתו בתומכיו של סטורה ובאלה שהדיחו אותו מכס הארכיבישוף והאשים אותם בכפירה.
בנובמבר 1520, במסגרת מה שכונה טבח סטוקהולם, הוצאו מעל 80 איש להורג.
בנוסף, הוצאה גופתו של סטן סטורה מקברה והועלתה על המוקד.
ב-1511 נישא סטן סטורה לכריסטינה גילנסטירנה, נינתו של קרל השמיני.
בנו היחיד היה סבנטה סטנסון סטורה.
במאה העשרים, נישאה צאצאית שלו, סיביליה מסקסה-קובורג-גותה, לנסיך גוסטב אדולף.
בנם, מלך שוודיה הנוכחי, קרל השישה עשר גוסטב, הוא לפיכך צאצא של סטן סוטרה הצעיר.
סטן "סטנלי" למפרט היה אתלט יהודי-אמריקאי, שיאן עולם (1954), אלוף המכביה השלישית (1950) וסגן אלוף ארצות הברית (1949) בהדיפת כדור ברזל ואלוף המכביות (השלישית 1950 והרביעית 1953) בזריקת דיסקוס.
בשנים 1949 ו-1954 קבע למפרט את התוצאה השנייה בטיבה בעולם בהדיפת כדור ברזל.
למפרט נולד וגדל בברוקלין, ניו יורק.
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1947 זכה למפרט במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 15.91 מטר.
בתחרות שנערכה בסולט לייק סיטי ב-21 ביוני הוא קבע שיא איש חדש של 15.97 מטר.
בתחרות שנערכה בניו יורק ב- 29 במאי 1948 קבע למפרט בהדיפת כדור ברזל שיא אישי חדש של 15.99 מטר.
כחודש ושבוע לאחר מכן, במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת לונדון (1948) שנערכו באוונסטון, אילינוי ב-9 ביולי הוא סיים במקום שמיני בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 15.57 מטר ולא נכלל במשלחת האמריקאית למשחקים.
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1949 זכה למפרט במדליית כסף בתוצאה של 16.32 מטר, אחרי ג'ים פוקס היהודי שקבע שיא אליפות חדש של 17.49 מטר.
בתחרות שנערכה בניו יורק ב-11 ביוני אותה שנה הוא קבע בהדיפת כדור ברזל שיא איש חדש של 17.24 מטר התוצאה השנייה בטיבה בעולם.
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1950 סיים למפרט במקום שישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 16.18 מטר.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השלישית שנערכו בסוף ספטמבר 1950 זכה למפרט בשתי מדליות זהב, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 36.59 מטר, לפני מרקוס מדרום אפריקה (36.23 מטר) ורפאל מאירון מישראל (34.78 מטר) ובהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 15.54 מטר.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת הלסינקי (1952) שנערכו בלוס אנג'לס, קליפורניה ב-27 ביוני 1952 סיים למפרט במקום שמיני בהדיפת כדור ברזל של 16.06 מטר.
באליפות ארצות הברית שנערכה בדייטון אוהיו בשנת 1953 סיים למפרט במקום חמישי בתוצאה של 15.90 מטר.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה הרביעית שנערכו בסוף ספטמבר אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 43.64 מטר, לפני אורי גלין מישראל (41.13 מטר) וברנרד מאייר מארצות הברית (40.50 מטר).
מדליית כסף, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 15.92 מטר, אחרי ברנרד מאייר (16.36 מטר) ולפני מרטין אנגל מארצות הברית (14.22 מטר), שניהם מארצות הברית.
בתחרות שנערכה באסבורי פארק ב-1 במאי 1954 קבע למפרט בהדיפת כדור ברזל תוצאה טובה משיא העולם - 18.13 מטר.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת מלבורן (1956) שנערכו בלוס אנג'לס ב-29 ביוני 1956 סיים למפרט במקום חמישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.31 מטר.
באליפות ארצות הברית אותה שנה הוא זכה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.41 מטר.
בשנת 2011 זכה למפרט להיכלל בהיכל התהילה של אוניברסיטת ניו יורק.
סְטַמְפֶּרִיָה וַלְדוֹנְגָה (באיטלקית: Stamperia Valdonega) הוא בית דפוס בנפת ורונה שבאיטליה המתמחה בהפקות דברי דפוס באיכות גבוהה מאוד ובגימור מיוחד.
בית הדפוס שהוקם ב-1948, עומד מאז 2007 בבעלות קבוצת SIZ האיטלקית.
החברה הוקמה בידי המדפיס ואמן הטיפוגרפיה הגרמני-איטלקי ג'ובאני מרדרשטייג ב-1922 בלוגאנו, ב-1948 הקים מרדרשטייג את בית הדפוס ברובע ולדונגה שבוורונה, וניהל אותו עד מותו ב-1977. מאז מוביל את בית הדפוס בנו, מרטינו מרדרשטייג.
בית הדפוס נועד בעיקר עבור הדפסות ייחודיות לביבליופילים, וחתם במשך השנים חוזים לעבודות מיוחדות עם הוצאות ספרים נודעות באירופה ובארצות הברית.
בשנת 1984 הקדיש המטרופוליטן בניו יורק תערוכה מיוחדת לעבודות של בית הדפוס בוולדונגה כמחווה לפעלו האמנותי של מרדרשטייג המנוח.
לאב היה כדורסלן אמריקאי, אביו של שחקן הכדורסל קווין לאב ואחיו של אחד ממייסדי הביץ' בויז מייק לאב .
לאב, פורוורד בגובה 2 מטרים ו-6 סנטימטרים, למד בתיכון מורנינגסייד באינגלווד שבקליפורניה, ולאחר מכן שיחק כשחקן מכללות עבור אורגון מ-1968 עד 1971. בשלוש עונות בקבוצה קלע בממוצע 21.1 נקודות והוסיף 10.5 ריבאונדים למשחק.
לאב נבחר במקום התשיעי בסיבובו הראשון של דראפט ה-NBA בשנת 1971 על ידי בולטימור בולטס.
הוא נבחר גם על ידי דאלאס צ'פראלס בדראפט ה-ABA לשנת 1971. הוא נבחר גם בדראפט ה-ABA לשנת 1970 על ידי טקסס צ'פראלס.
לאב שיחק במשך ארבע שנים באופן מקצועני בבולטימור ובלוס אנג'לס לייקרס מה-NBA, ובסן אנטוניו ספרס, שאז עוד שיחקה ב-ABA.
הוא פרש מהספורט ב-1975, עם ממוצעים של 6.6 נקודות (44 אחוז מהשדה ו-75.1 אחוז בזריקות עונשין), 3.9 ריבאונדים ו-2.5 עבירות ב-14.7 דקות למשחק, במהלך 239 משחקים.
לאב נבחר להיכל התהילה האתלטי של אוניברסיטת אורגון ב-1994.
חיים אישיים וחייו לאחר קריירת הכדורסל
לאב הוא אביו של שחקן ה-NBA קווין לאב, המשחק ביוטה ג'אז ואשר נבחר פעמיים לחמישיית העונה השנייה ב-NBA וזכה באליפות ה-NBA בשנת 2016. הוא אחיו הצעיר של סולן הביץ' בויז מייק לאב.
הוא בן דודם של חברי הביץ' בויז בריאן וילסון, קארל וילסון ודניס וילסון.
באמצע שנות ה-70 ובשנות ה-80, הועסק לאב במשרה מלאה כשומר הראש, כמאמנו וכעוזרו של בריאן וילסון, ועבד כדי לעזור למוזיקאי המתוסבך לחזור לחיי יום-יום פשוטים, ולשמור אותו נקי מסמים.
ב-1982, נקנס לאב ב-750 דולרים ונשפט לשישה חודשי מאסר על תנאי על פריצה לביתו ועל תקיפתו של דניס וילסון (אחיו של בריאן) עם עמיתו, שומר הראש רוקי פאמפלין.
ב-1990, הגיש לאב עתירה למינוי ליורשו של בריאן וילסון, וכתוצאה הורה בית המשפט על ניתוק הקשרים בין וילסון לבין המטפל יוג'ין לאנדי ב-1991.
לאב התגורר בעיר לייק אוסווגו שבאורגון.
הסיומת סתאן (בפרסית: ستان, בארמנית: ստան סטאן, בארמית: ܣܛܐܢ, בכתב קירילי: Стан או Стон) היא מילה פרסית עבור "מקום" או "מדינה".
הסיומת מופיעה בשמות של אזורים רבים, בעיקר במרכז ובדרום אסיה, אך גם בקווקז וברוסיה; אזורים שבהם התרבות הפרסית הייתה רווחת או השאירה חותם.
הסיומת גם משמשת באופן כללי יותר, כמו בפרסית: "ריגסתאן" (ریگستان) הוא "מדבר" (מקום שיש בו חול), "הינדוסתאן" היא "ארץ נהר אינדוס", "גולסתאן" (گلستان) "גינה" או "גן פרחים", בוסתן הוא "גן" (מקום המדיף ריח), וכן "קַבְּרֵסתאן" (قبرستان) הוא "בית קברות".
ראג'סטן (מדינה הודית) חבל בלוצ'יסטן:
סטנלי וולס , שכונה על ידי חבריו "סטן", היה חסיד אומות העולם בריטי, אשר השתתף בהצלתה של יהודייה בשם חנה שרה ריגלר במהלך השואה.
בזכות מעשה ההצלה, זכה לקבל את אות גיבור השואה הבריטי ואת אות חסיד אומות העולם, מיד ושם.
סטן וולס השתייך לקבוצה של שבויי מלחמה בריטים, אשר נשבו בשנת 1940 בצרפת, והוגלו מזרחה למחנה שבויים גרמני סמוך לחוף הים הבלטי.
באסם של החווה אשר בו עבד וולס, מצא באחד הימים את שרה מטוסון, יהודיה ילידת שאולאי שבליטא, אשר חמקה מצעדת מוות ומצאה מסתור באסם זה.
תחילה הוא נתן לה מזון, ואחר כך הביא אותה לפני האסירים האחרים כשהיא עטופה במעיל צבאי ישן.
האסירים האחרים נדהמו ממצבה הרפואי הקשה והתגייסו לעזור לה.