tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1973 הפיק צבי שיסל עם שמוליק בורנשטיין את אלבומו של אריק איינשטיין "ארץ ישראל הישנה והטובה".
כמו כן, מוזכר שיסל בשירו של אריק איינשטיין "סע לאט" מספר פעמים, וגם בשיר "סע לאט ב" (נוסעים במכונית הישנה הפעם לגליל...) בשירים אלו מתוארת נסיעתם של איינשטיין ושיסל להופעה, וכן מוזכר שיסל בשירו של איינשטיין לגרסה העברית לשיר "אובלדי אובלדה", ששרו הביטלס.
שיסל הפיק את המוזיקה שהלחין יאיר רוזנבלום לסרט "צ'רלי וחצי", בבימויו של בועז דוידזון.
היה נשוי לנועה (לבית דרום), עורכת ומורה למדיטציה, ואב לשניים.
צבי שיסל נפטר ב-28 ביולי 2021 בבית החולים איכילוב כתוצאה מקריסת מערכות, שהתפתחה מהרעלת מזון.
נטמן בבית העלמין מנוחה נכונה כפר סבא.
ב-28 באוקטובר 2022 נערך מופע הצדעה לאריק איינשטיין, אורי זוהר וצבי שיסל – חבורת לול, בו גם קבל אות גיבור תרבות הבימה (2022).
ד"ר הרי צבי תבור (7 במרץ 1917 – 15 בדצמבר 2015) היה חלוץ החוקרים של ניצול אנרגיה סולארית בישראל.
זכה להוקרה בינלאומית על מחקריו והיישומים שלהם.
בעל תואר ראשון בפיזיקה מאוניברסיטת לונדון, ותואר דוקטור בתחום האנרגיה המתחדשת מהאוניברסיטה העברית.
זוכה עיטור הנשיא לשנת 2013. תבור תרם לפיתוח של דוד השמש המודרני אשר חוסך חשמל רב ואנרגיה בישראל ובעולם כולו.
צבי תבור נולד בלונדון, אנגליה, בשנת 1917. בילדותו היה חבר בתנועת הנוער הציוני הבונים, שם השתלב כמדריך וכחבר הנהלה.
תבור למד פיזיקה באוניברסיטת לונדון וקיבל תואר ראשון בשנת 1937. במקביל ללימודיו עסק במחקר ופיתוח של מכשור אוטומציה.
בשנת 1947 עזב את עבודתו ועבר לצרפת על פי בקשת פעילי ההגנה, כדי להסב אוניות משא לאוניות נוסעים, לצורך ההעפלה, במסגרת המוסד לעלייה ב'.
על פועלו זה קיבל את עיטור לוחמי המדינה.
תבור עלה לישראל בשנת 1949, הצטרף למועצה למחקר ופיתוח שהוקמה על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון, והקים את המעבדה הלאומית לפיזיקה, שאותה ניהל במשך עשרים וארבע שנים.
בשנים הראשונות פעלה המעבדה במרתף של בניין ג'נרלי ושימשה מוסד מרכזי בישראל לעניין תקינה של יחידות מידה.
במקביל השלים לימודי תואר דוקטור באנרגיה מתחדשת באוניברסיטה העברית בירושלים.
תבור סבר כי מדינת ישראל שאינה משופעת במקורות אנרגיה, חייבת לפתח מקורות אנרגיה חלופיים, כדי לצמצם את יבוא מקורות האנרגיה שלה.
את משאבי המעבדה שהקים הוא הקדיש לחקר אנרגיית השמש והפקת חשמל מרוח.
כמו כן הותקנה במעבדה תחנה סייסמולוגית.
תבור פיתח בשנת 1955 ציפוי שחור לקליטת קרני השמש ומניעת פליטתן, במקום השימוש במראות שהיה מקובל עד אז.
בכך היה אחראי לפריצת הדרך הראשונה בישראל בטכנולוגיה הסולארית: פיתוח המשטח הסלקטיבי המוכר בכל העולם כ"משטח הסלקטיבי של תבור".
המשטח הסלקטיבי שיפר בצורה משמעותית את יעילות קליטת אנרגיית השמש ותבור השתמש בו להקמת מכונה נסיונית לייצור קיטור.
עד תחילת שנות ה-60 לא נמצא ניצול תעשייתי להמצאה של תבור, אך בראשית שנות ה-60 הוחל בשילוב משטחיו של תבור בדודי שמש, והפכו את דוד השמש למוצר המוכר כיום.
פריצת דרך מדעית זו הפכה את תבור ומדינת ישראל למובילים עולמיים בטכנולוגיה של אנרגיית השמש, ואפשרה התפשטות נרחבת ביותר של השימוש בדודי שמש.
על פיתוחו זה קיבל ביוני 1956 את פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים.
כהערכה לחשיבות הרבה של עבודתו, בחר ראש הממשלה דוד בן-גוריון להודות לתבור באופן אישי ולהעניק לו פרס.
בסוף שנות ה-50 עברה המעבדה לפיזיקה לקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית ותבור המשיך במחקריו במימון קרן רוקפלר וקרן פורד.
בשנת 1961 הציג בתערוכה בינלאומית מתקן קטן לייצור חשמל להצבה במקומות נידחים.
בסוף שנות ה-50 פנה תבור למחקר בייצור חשמל בבריכת שמש.
בשיתוף חברת אורמת, הצליח לייצר את המגה-וואט הראשון, בבריכות סולאריות שנבנו בעין בוקק, אך עלות ייצור החשמל היה גבוה בהרבה מהייצור בנפט והרעיון לא קודם.
בשנת 1974, עם עליית מחיר הנפט בעולם, קיווה תבור להחיות את הרעיון, אך לא נמצא מימון להמשך הפרויקט בישראל.
תבור המשיך ושיפר את הטכנולוגיה של חימום המים בדוד שמש בהמצאת ה"חמם", המאפשר חימום מהיר וחסכוני של כמות חלקית של מים, וחיסכון משמעותי בחשמל.
ברמה העולמית, אימוץ המודל הישראלי לדודי שמש באזור הים התיכון ובמדינות רבות אחרות, הביא לירידה בזיהום אוויר והפחתת התלות הפוליטית והכלכלית בנפט.
בעקבות הצלחת המשטח הסלקטיבי, הוקמו תחנות כוח קטנות המופעלות באנרגיית השמש, לשימוש באזורים מרוחקים שאינם מחוברים לרשת החשמל, בעיקר בארצות מתפתחות.
המצאת המשטח הסלקטיבי פרצה את הדרך לפיתוחם של קולטי שמש לטמפרטורות גבוהות, לשם הקמת תחנות כוח סולריות-תרמיות, כגון אלו שהוקמו על ידי חברת "לוז" הישראלית בשנות ה-80 ברחבי ארצות הברית, שייצרו מאות מגה-וואט חשמל, והיו הראשונות מסוגן בעולם.
תחומים נוספים של המחקר הסולארי: בשנת 1958 הציג קולט קבוע לייצור חשמל, בעל מראות מרכזות קרני שמש, שאינו חייב לעקוב אחר תנועת השמש בשמיים.
הייתה זו פריצת דרך חשובה בתחום האופטיקה הסולארית וקולטי שמש רבים בעולם נבנו על פי דגמיו.
תחנות כוח סולאריות מסוג "שוקת פראבולית", אשר מנצלות את הידע שנרכש ממחקריו של ד"ר תבור, נחשבות עד היום לטכנולוגיה הסולארית המפותחת והאמינה ביותר.
אלפי מגה-וואטים של תחנות כוח כאלו נמצאים ברחבי העולם כפתרון מוכח לייצור חשמל נקי וידידותי לסביבה.
תבור צירף לשורותיו מהנדס צעיר, עולה חדש מצרפת בשם יהודה ברוניצקי.
יחד הם פיתחו טורבינה (ORC) קטנה לייצור חשמל, הפועלת בטמפרטורה נמוכה יחסית של 100–150 מעלות, מכל מקור אנרגיה זמין.
טורבינה זאת היוותה את הבסיס לחברת "אורמת תעשיות", ונמכרו ממנה כ-500 יחידות.
אולם התקווה שהטורבינה תופעל בעזרת אנרגיית השמש נכזבה.
תבור היה חלוץ בתכנון בתים "ידידותיים לאקלים", בעיקר בזכות תכנון חלונות מבודדים להקטנת עומס חימום וקירור במבנים.
צבי תבור פיתח, בשנות השבעים, רכב חשמלי (שבהמשך ייקרא רכב היברידי חשמלי).
בזכות רעיון מקורי של הוספת גלגל תנופה קטן, המשפר את התאוצה, הצליח להביא את ביצועי הרכב החשמלי האיטי לרמת כלי רכב מוטורי.
הדגם שהוא ייצר עם צוותו הוצג בהצלחה בוועידה הבינלאומית של דיסלדורף ב-1976, אך כחלק מהמצאותיו האחרות, גם זו הקדימה את זמנה.
צבי תבור פרש מהשירות הממשלתי ב-1975, אך המשיך לעבוד במסגרת המכון למחקר מדעי (SRF) ארגון שלא למטרות רווח, שמומן בלעדית על ידי קרנות מחקר שהושגו במאמציו שלו לצורך זה.
גם כאשר פרש בגיל 80, לא חדל מתכנון והגייה של רעיונות בתחום התמחותו, ועד לשנים האחרונות תבור היה פעיל במחקר מדעי בתחום התחנות הסולאריות ולווה מקרוב את ההתפתחויות האחרונות בנושא.
עבודתו המתמשכת של תבור בתחום אנרגיית השמש התבטאה וצוטטה בפרסומים מרובים בספרות המדעית (מעל 100 מאמרים) ובוועידות בינלאומיות והביאה להאדרת שמה של מדינת ישראל ברחבי העולם כשחקנית מפתח עולמית במחקר לפיתוח אנרגיות חלופיות, כבר מימיה הראשונים של המדינה.
תבור הרצה בפני עשרות ארגונים ברחבי העולם כולל אונסק"ו, ארגון המזון והחקלאות וגופים אחרים של האו"ם, והאקדמיה האמריקנית למדע.
תבור זכה לאות כבוד מהחברה המלכותית ב-1975. גרמניה העניקה לו את "Krupps Foundation medal for energy" ואת ה-"German Diesel Society medal ב-1981. בשנת 1982 העניקה לו האגודה הבינלאומית לאנרגיית השמש את ה-"Farrington Daniels Award" על חלוציות בתחום המחקר באנרגיית השמש.
בהמשך העניקה לו האגודה פרס מפעל חיים על תרומתו הרבה לתחום (1999).
בישראל קיבל ב-1992 תואר דוקטור לשם כבוד ממכון ויצמן "כהוקרה על חידושיו המדעיים הבולטים שהעמידו את ישראל בין חלוצי השימוש במקורות אנרגיה חלופיים".
בשנת 1995 זכה בפרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים "על תרומה ייחודית בקידום ופיתוח השימוש באנרגיה סולארית על כל גווניה, ועל כי פועל במסירות ללא קץ להפצת הידע והמודעות בארץ ובעולם, לצורך להשתמש באנרגיית השמש ולשמור את הסביבה".
הקונגרס היהודי האמריקאי, שהיה מיוזמי חוק למימון מחקרים משותפים בין ארצות הברית לישראל בתחום האנרגיה החלופית ה–USIECA, העניק לתבור ב-2009 פרס מפעל חיים על תרומתו רבת השנים לפיתוח מקורות אנרגיה חליפיים בארץ ובעולם.
צבי תבור היה ממקימי האגודה הבינלאומית לאנרגיה סולארית.
הוא היה חבר ועד נבחר מרבית חייו ושימש נשיא האגודה למשך שנתיים בשנים 1983-1982. בישראל שימש תבור נשיא האגודה הישראלית לאנרגיית שמש בשנים 1979–1990 ובשנים 1996–2000. לכבוד יום הולדתו ה-80 פרסמה האגודה הבינלאומית לאנרגיה סולארית אסופה של מאמריו העיקריים בספר.
בסקירה על הספר כתב פרופ' גוטסברגר: "תבור, לעניות דעתי וגם לדעתם של רבים אחרים, החלוץ המשמעותי של אנרגיית השמש...
מדהים כמה הרבה מהטכניקות הברורות של היום נוצרו למעשה על ידו."
על כל אלה נבחר לקבל את עיטור הנשיא 2013.
צבי (צביקה) שפירא (15 בדצמבר 1941 – 27 ביוני 2025) היה איש תקשורת בתחומי הטלוויזיה, הקולנוע, הרדיו והחינוך.
שפירא היה מפקד גלי צה"ל, ניהל את הטלוויזיה החינוכית, הפיק סרטים ותוכניות טלוויזיה וכן הקים וניהל את בית הספר "כותרת" לעיתונאות ולתקשורת.
ניהל את מיזם יד ושם לשותפות בהפקת סרטים.
שפירא נולד בבאר טוביה, ובהיותו בן שמונה עברה משפחתו לתל אביב.
את שירותו הצבאי עשה בנח"ל וסיים אותו כמפקד היאחזות כרם אבשלום.
לאחר שנישא לאסנת, הצטרף אליה לקיבוץ אילון.
ב-1966 עזב את הקיבוץ ולמד בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
ב-1969 הצטרף לגלי צה"ל כמפיק וכעורך תוכניות.
ב-1974, כשהתמנה מרדכי נאור למפקד גלי צה"ל הוא בחר בשפירא כסגנו.
ביולי 1978 התמנה למפקד גלי צה"ל, על ידי הרמטכ"ל רפאל איתן ושר הביטחון עזר ויצמן, וכיהן בתפקיד זה עד 1982. בתקופת כהונתו הוקמה מערכת החדשות הפועלת 24 שעות ביממה, וכן הוקמה רשת שידורי ה-FM, והתחנה זכתה לראשונה לבכורה בשיעורי ההאזנה.
לאחר שפרש התמנה שפירא ב־1983 למנהל התוכניות בטלוויזיה הישראלית, והחל מ-1986 פעל כמפיק סרטים עצמאי.
הפיק סרטי קולנוע, סרטי תעודה ודרמות טלוויזיה בישראל, באירופה ובאפריקה.
ב-1989 הקים וניהל את "כותרת", בית הספר לעיתונאות ולתקשורת.
ב-1996 הקים וניהל את תחנת הרדיו האזורי אמצע הדרך.
ב-2000 התמנה למנהל הטלוויזיה החינוכית, ועמד בראש המאבק למניעת סגירתה ולהמשך פעילותה.
כיהן בתפקיד עד שנת 2003.
החל מ-2008 ניהל שפירא את פרויקט יד ושם לשותפות בהפקת סרטים.
שפירא היה בעל תואר ראשון בפסיכולוגיה ובפילוסופיה, מרצה בתחומי התקשורת והעיתונאות, וכן פעל כמגשר בתחומי דיני המשפחה ודיני העבודה.
נפטר ב-27 ביוני 2025, והובא לקבורה בבית הקברות מנוחה נכונה כפר סבא.
אלטלנה – שותף להפקה, סדרת טלוויזיה בת 3 פרקים על פרשת אלטלנה, הופקה עבור שידורי קשת, ערוץ 2.
עכשיו או לעולם לא – שותף להפקה, סרט טלוויזיה בן 83 דקות, המתרחש בימים שלפני הקמת המדינה בין כ"ט בנובמבר ועד להכרזת המדינה במאי 1948. שודר בערוץ 2.
בסימן ונוס – שותף להפקה, מיני סדרה של שלושה פרקים בני 50 דקות ע"פ ספרו של אורי אדלמן.
קפה עם לימון – מפיק, סרט קולנוע העוסק בקליטת שחקן תיאטרון, עולה חדש, בישראל.
נקמה יהודית – שותף בהפקת סרט קולנוע, קופרודוקציה ישראלית-אוקראינית, המתרחש בישראל ובחצי האי קרים.
מהפכת הקטיפה – סרט תיעודי על המהפכה בצ'כוסלובקיה.
שותף להפקת סרט ישראלי ראשון שצולם בארץ זו.
הנספח הספרדי – קופרודוקציה ישראלית-איטלקית, סרט תיעודי שצולם בהונגריה, באיטליה ובישראל, על איטלקי שהציל אלפי יהודים בבודפשט בסוף מלחמת העולם השנייה.
שודר בטלוויזיה הישראלית, האיטלקית והגרמנית.
פרנץ קפקא – שותף להפקת דרמה דוקומנטרית, בקופרודוקציה ישראלית-צ'כית.
שודר בטלוויזיה הישראלית, הצ'כית, הצרפתית והגרמנית.
בית לבן – סרט תיעודי מוזיקלי – הזמר אבי טולדנו חוזר למרוקו בהפקה ישראלית ראשונה בארץ זו.
גדוד העבודה – סרט תיעודי על גדוד העבודה, בפרספקטיבה של 60 שנה.
יום השידורים הראשון של ערוץ 2, בעת השידורים הניסיוניים.
בראש אישה – סרט תעודה בערבית על וידא משעור מנצרת.
דרכים – סרט תיעודי על 10 שנים לעליית יהודי רוסיה.
הסרט צולם ברוסיה ובישראל ושודר בערוץ 1.
תופעה – סרט תעודה מוזיקלי על להקת רוק של נשים חרדיות המופיעות אך ורק לפני קהלי נשים במגזר החרדי.
פרשת נילי – דוקו-דרמה אשר הופקה עבור המרכז למורשת קהיליית המודיעין הישראלית.
צביה (ציקי) ולדן (נולדה ב-20 באוקטובר 1946) היא בלשנית התפתחותית ישראלית, פרופסור אמריטה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובעבר מרצה בכירה במכללת בית ברל.
היא עוסקת בעיקר בתחומים: שפה והבניה חברתית, שפה ומגדר, לשונם של ילדים ובני-נוער, אוריינות ושימושי מחשב וחקר טקסטים בתרבות ישראל.
היא בתם הבכורה של שמעון וסוניה פרס, אחות ליוני פרס ולחמי פרס.
היא סיימה לימודים להוראת צרפתית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1981 סיימה לימודי דוקטורט בפסיכו-בלשנות באוניברסיטת הרווארד.
היא מתמחה בתחומים שונים של בלשנות ושל אוריינות, בהם רכישת שפה, רכישת קריאה וכתיבה, אוריינות ושימושי מחשב וחקר טקסטים מן המקורות היהודים.
ולדן נשואה לפרופ' רפאל ולדן, רופא כירורג כלי דם ולשעבר סגן מנהל בית החולים שיבא, ולהם שלושה ילדים.
בתם הבכורה היא העיתונאית והשחקנית מיקה אלמוג.
לבני הזוג בת נוספת ששמה נועה.
בנם הצעיר אסף שם קץ לחייו ב-2019 בגיל 35.
ולדן ייסדה את כתב העת "מחשבות כתובות".
ב-1984 הקימה את המרכז לטיפוח הלשון במכללת בית ברל (מל"ל) וב-1996 את מיש"ם – מכון יזמות, שפה ומחשבים.
היא עסקה בפיתוח תוכנות לימודיות בחברת "לוגל".
כמו כן ייסדה את עמותת התקשוב לפיתוח משחקים ותוכנות לטיפוח האוריינות ושימשה מנהלת הפיתוח של העמותה.
בשנות ה-70 וה-80 שימשה ולדן יועצת לסדרות של הטלוויזיה החינוכית הישראלית, בהן "דגש קל", "זה לא עסק", "עברית בסימן טוב" ו"קשר משפחתי".
בשנת 2009 יזמה את הפקת הסדרה לונדון פינת בן יהודה על השפה העברית בערוץ 10 והייתה יועצת לסדרה.
ולדן כתבה והגישה את סדרת ההרצאות המצולמות "לוח ולדן" בנושא רכישת שפה.
ב-1999 כתבה ולדן את ספר הילדים "ציפורפוח" (לפי איורים שפרסם הכותב והמאייר בריאן וילדסמית ב-1983).
ב-2014 כתבה עם חנה צימרמן את "פרקי אבות על ברכי גננות".
כמו כן, היא עוסקת בתרגום ובעריכה של ספרי ילדים מצרפתית, מאיטלקית ומאנגלית.
ולדן הייתה בין המקדמים של גישת "השפה כמכלול" ללימוד קריאה וכתיבה בבתי-הספר היסודיים.
שיטת הלימוד שהתבססה על הגישה הזאת ספגה ביקורת עקב תוצאות נמוכות במבחני אוריינות שנערכו לתלמידים והוחלפה בשיטה אחרת.
במכתב ל"הארץ" בתגובה על הביקורת כתבה ולדן ש"'השפה כמכלול' היא פילוסופיה חינוכית ולא שיטה להוראת הקריאה" ולא נגזרת ממנה שיטת הוראה מסוימת.
ולדן מעורבת בנושאים חברתיים כמו קידום זכויות אדם ותהליך השלום.
בבחירות לכנסת ה-20 הוצבה במקום ה-99 ברשימת מרצ.
בבחירות לכנסת ה-21 הוצבה במקום ה-93 ברשימת מרצ.
בבחירות לכנסת ה-22 הוצבה במקום ה-97 ברשימת המחנה הדמוקרטי.
בבחירות לכנסת ה-24 הוצבה במקום ה-102 ברשימת מרצ.
כמו כן גם בבחירות לכנסת ה-25 הוצבה במקום ה-102 ברשימת מרצ.
הוצבה היא מכהנת (או כיהנה בעבר) כחברה בוועד המנהל של העמותות: בינ"ה (בית מדרש חילוני פלורליסטי), המכון למורשת בן-גוריון, יד בן-גוריון, ידידי בית חם (לנוער מוּדר במצבי סיכון), יוזמת ז'נבה, מרכז פרס לשלום, פרלמנט נשים ו"קולות" (בית מדרש פלורליסטי).
על "האני מאמין" של ולדן בזהות יהודית פלורליסטית, שתתקיים ביחד לצד הזהות היהודית הדתית המבקשת לנכס לעצמה בלבד את היהדות, כתבה ולדן מאמר שנתנה לו את הכותרת "שתיים אוחזות - הטלית והחופה"; היא מסבירה את הכותרת המשונה הזו כך: " במקום לריב על הטלית, אני מעוניינת לפרוש חופה מעל לראשינו.
החופה - ובמקור (בגמרא) הטלית - משולה ליהדות, והיא של כולנו.
ההבדל העיקרי בין שני חלקי היהדות הוא בכך שיש הבוחרים להתעכב על מילוי המצוות ביהדות, בעוד שאחרים מקדשים את הערכים האוניברסליים שלה".
ולדן ובן זוגה הם חברי התנועה ליהדות מתקדמת, פעילים ב"בית דניאל" בתל אביב, וחברי המועצה הציבורית של התנועה.
בטקס הלוויית שמעון פרס אמרה ולדן תפילת קדיש על אביה ביחד עם אחיה, בנוסח הרפורמי.
היא חברה במועצה הציבורית של הקרן החדשה לישראל.
כל קורא: לקרוא, להגיב, להבין: חידושים בשדה המחקר בעולם, הוצאת משרד החינוך והתרבות, 1991
מלילות (עם בלהה ארצי) ירושלים: משרד החינוך, 1991
לקט מחשבות ומאמרים על ניצני אוריינות ועל השפה כמכלול (עורכת), הוצאת מל"ל, 1994
(עם אנה סנדבנק ואילנה זילר), בית ברל, המרכז לטפוח הלשון, ירושלים: משרד החינוך, 1995
מדיבור לכתיבה (עם נורית פלד אלחנן), הוצאת כרמל, 1996
שפה ומחשבים כמכלול, (מכלול מאמרים), מערכת - צביה ולדן, קרן לוי, נדיה שריקי, (בית ברל.
מכון יזמות, שפה ומחשבים מכללה אזורית תל חי.
משרד החינוך והתרבות מינהלת "מחר 98", מחוז דרום, מרכז מורים), מוציא לאור: תל חי : מרכז מורים אזורי - מכללת תל חי, תשנ"ח, 1999
דבר המעשה: שפה כמכלול באצבע הגליל ובדרום, הוצאת יסוד, 2000
(התלקיט - כתיבה בצוותא : הנחיות למעקב), (כתיבה - צביה ולדן ואחרים, עריכה - צביה ולדן ועמליה מזור), ירושלים: משרד החינוך והתרבות, האגף לחינוך יסודי, המחלקה למימניות יסוד, מוציא לאור: מחלקת הפרסומים - משרד החינוך, תש"ט, 2000
תורת ההגה (והצורות): הצעה לתוכנית הוראה, הוצאת מכון מופ"ת
בראעם אלתנור אללע'וי : פעאליאת מע כתב, (כותר נוסף : براعم التنور اللغوي - فعاليات مع كتب) ((א.
22 כרטיסיות עבודה לגן הילדים), / ורד גינזבורג, צביה ולדן, אנה סנדבנק, חנה צימרמן, מוציא לאור: משרד החינוך, התרבות והספורט, ישראל, 2004
מוקי צור, (עריכה), עד פנה היום : ברל כצנלסון על עצמו, אחרית דבר - צביה ולדן, מוציא לאור : עם עובד, תל אביב, תשס"ו, 2006, (בשיתוף עם קרן ברל כצנלסון)
תמר קלנר-בוקי, בן מכשפה עריכה - צביה ולדן, מוציא לאור : אגם, תל אביב, 2008
אנשים גדולים התחלות קטנות : פורצי דרך, גאונים, ממציאים ומופלאים אחרים שהתחילו בקטן / ז'אן-ברנאר פואי וסרז' בלוך, בהשראתה ובניהולה של אן בלאנשאר, מצרפתית - דורית דליות ;עריכה: צביה ולדן, מוציא לאור : אגם, תל אביב, 2009
על גב המורות: כוח ומגדר בחינוך, (עם אסתר הרצוג) הוצאת כרמל, 2010
התנערות - עבודה עם נוער מודר במצבי סיכון, (עורכת), הוצאת כרמל, 2016
בראין וילדסמית', אילו הייתי במקומך, מאנגלית - צביה ולדן, מוציא לאור : נגה, תל אביב, (נגה-קט : סדרה גדולה לילדים קטנים), 1999.
אלדד מתלבש לבד : כלומר בעצמו, איורים - פול ג'ורג', תרגום ועריכה - צביה ולדן, מוציא לאור : נגה, תל אביב, (נגה-קט : סדרה גדולה לילדים קטנים), 1999.
בראין וילסמית', החלום שלי, מאנגלית -צביה ולדן, מוציא לאור : נגה, תל אביב, (נגה קט : סדרה גדולה לילדים קטנים), 1999.
בראין וילסמית', צפורפוח, תרגום : צביה ולדן, מוציא לאור : נגה, תל אביב, (נגה-קט : סדרה גדולה לילדים קטנים), 1999.
בריאן וילדסמית, חגיגה בג'ונגל, גרסה עברית - צביה ולדן, מוציא לאור : אגם, תל אביב, 2006.
אנה אוביולס-סובי, דאלי הקטן והמסע שלו בחלומות, איורים - חואן סובירנה "סובי", תרגום - אוסולדו רבינוביץ', צביה ולדן, מוציא לאור : אגם, תל אביב, 2006, (ספר זה נוצר בשתוף פעולה עם קרן גאלה - סלבדור דאלי).
אן מיק, אני זה אני!
ואני מיחד!, שרה מסיני, עברית - צביה ולדן, מוציא לאור : אגם, תל אביב, 2007.
ברנר ויליו, מיוריאל קרבה, המוניטין הלא יאמן של פבלו פיקסוני, נסח עברי - צביה ולדן, מוציא לאור : אגם, תל אביב, 2007.
ז'נט לולר, אלו נשיקות היו צבעים, איורים - אליסון ג'י, נסח עברי (מאנגלית) - צביה ולדן, מוציא לאור : אגם, תל אביב, 2008.
קרולין קרטיס, לקחתי את הלבנה לטיול בשכונה, אירה אליסון ג'י, נסח עברי - צביה ולדן, מוציא לאור : אגם, תל אביב, 2008.
אלסנדרו סנה, אציר לך לב, גרסה עברית : צביה ולדן, מוציא לאור : אגם, תל אביב, 2008.
גקיאני רודארי, מה צריך בשביל, איורים - סילביה בונאני, עברית - צביה ולדן, אגם הוצאה לאור, 2014.
צבי שמעוני (27 בספטמבר 1936, חיפה - 25 באוגוסט 2010, ירושלים) היה פיזיקאי בתחום פיזיקה של פלזמה , ובולאי.
את עבודת הגמר בפיזיקה בנושא "מחקרים בספקטרוסקופיה אטומית" עשה בהדרכת פרופ' יואל רקח.
לאחר שירותו הצבאי במסגרת העתודה האקדמית, עשה דוקטורט בסטטיסטיקה על "פיתוחים תאורטיים בתחום הסדרות הסטטיסטיות-גאוגרפיות" בהדרכת פרופ' רוברטו בקי.
השתלם בארצות הברית בנושא פיזיקת הפלזמה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, והיה מרצה באוניברסיטה העברית בירושלים, בעיקר בנושא "פרקים בתאוריה של פיזיקת הפלזמה".
יחד עם זאת לא זנח את תחביב הבולאות.
אסף תחומי בולאות שונים, השתתף בתערוכות בולים רבות, וכן היה מייסד ויו"ר האגודה לתולדות הדואר של ארץ-ישראל בשנת 1979. הוא ערך את ביטאון האגודה לתולדות הדואר במשך למעלה מ-25 שנה.
ה"אגודה לתולדות הדואר של ארץ-ישראל" מפרסמת רבעון מקצועי בשפה האנגלית, אשר שם דגש על גילויים חדשים, ומוציאה לאור ספרי מחקר בולאי בתחום.
היה נשוי לכרמלה שמעוני, ד"ר לבוטניקה, ואב לשני בנים ובת.
כתב שני ספרים על הדואר בארץ בתקופת המצור:
"תולדות הדואר בירושלים ובצפת בתקופת המעבר בזמן מלחמת השחרור (1948)", המחברים: ד"ר צבי שמעוני, ד"ר ירמיהו רימון ואיתמר קרפובסקי.
הספר, בשפה האנגלית, בן 440 עמודים, כולל כ-200 תמונות היסטוריות ופילטליות, מתוכן 30 עמודי צבע.
הספר הוצא לאור על ידי האגודה לתולדות הדואר של ארץ ישראל (מלכ"ר).
מאת: צבי שמעוני, ירמיהו רימון, ואיתמר קרפובסקי.
מאת: צבי שמעוני, איתמר קרפובסקי וצבי אלוני.
צביה אגור היא ביו-מתמטיקאית ישראלית, לשעבר פרופסור בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב.
מחקריה עוסקים בתאוריה של מחלות וייעול כימותרפיה וקביעת מדיניות חיסון.
כיום משמשת כמדענית ראשית בחברת אופטימטה וכנשיאה של מכון מחקר עצמאי אותו היא ייסדה.
אגור סיימה תואר שני בגנטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים וקיבלה את הדוקטורט שלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים ומהאוניברסיטה החופשית של בריסל (ULB).
שימשה כמרצה אורחת באוניברסיטת אוקספורד.
אגור היא המייסדת של המכון לביו-מתמטיקה רפואית (IMBM), וכיהנה כנשיאת החברה הישראלית לביולוגיה תאורטית ומתמטית.
היא חברה בחבר הנאמנים של החברה האירופית לביולוגיה מתמטית, ומשמשת כעורכת של עיתונים מדעיים רבים.
בשנת 2000 הקימה את חברת הביו-טכנולוגיה אופטימטה (Optimata) והיא משמשת כיו"ר והמדענית הראשית של החברה.
בשנת 2010 היא הקימה מכון לביומתמטיקה רפואית
ב-2023 נבחרה פרופסור אגור כעמיתה באגודה האמריקאית לקידום המדע (AAAS)
הרב צבי (הרשל) שכטר (Hershel Schachter; נולד בד' באב ה'תש"א, 28 ביולי 1941) הוא ראש ישיבה בישיבת רבנו יצחק אלחנן בניו יורק, ויועץ הלכתי למחלקת הכשרות ב-OU.
נחשב אחד הפוסקים הבולטים של זרם האורתודוקסיה המודרנית ביהדות ארצות הברית.
הרב שכטר היה תלמידו של הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק ובגיל 22 התמנה לעוזרו האישי.
הוא הוסמך לרבנות בגיל 26 ובמקביל סיים תואר ראשון ושני בישיבה יוניברסיטי בספרות עברית.
בשנת תשכ"ז (1967) הוא מונה להיות ראש ישיבה (מקביל לתפקיד ר"מ בישיבות אחרות), הצעיר ביותר עד אז בישיבת רבנו יצחק אלחנן, וב-1971, עם עלייתו לארץ של ראש הכולל הקודם הרב אהרן ליכטנשטיין, הפך לראש הכולל.
הרב שכטר נשוי לשושנה (בתו של הרב אהרון ישעיה שפירא), ולהם תשעה ילדים, ועשרות נכדים ונינים.
בשנת 2025 הוקם מכון תורני להוצאת כתבי הרב צבי שכטר במושב בית מאיר.
הרב שכטר אוסר לתלמידי רפואה לעבוד בשבת אלא לצורך הצלת חיים.
הוא סובר שמיתת מוח נחשבת כספק מיתה, ולכן יש להחמיר במקרה זה לעניין תרומת איברים.
הוא סובר שמערכת המיסים המודרנית בכלל דינא דמלכותא דינא, ולכן יש חובה הלכתית לשלם מיסים.
הרב שכטר פוסק שיש לשים תכלת בציצית בשיטת התוספות (שני חוטים לבנים ושני חוטים של תכלת) ואף הכין קשירה בעצמו שרבים קושרים כמוהו.
בנו, הרב שי שכטר - רב בקהילה בוודמיר .
חתנו, הרב תנחום כהן - רב בקהילה בברגנפילד .
הרב אריה ליבוביץ - רב קהילה בצפון וודמיר ורב בישיבה יוניברסיטי
הרב צבי סובולובסקי - רב קהילה בברגנפילד וראש ישיבה בישיבה יוניברסיטי
הרב אפרם גולדברג - רב קהילה בבוקה רטון
ד"ר אלן וייסמן, רופא המתגורר בארצות הברית המוציא לאור את תורת הרב שכטר באנגלית בסדרת הספרים "Rav Schachter On" (ט' כרכים- על פרשיות השבוע [ג' כרכים], על המועדים, על התפילה, על ההגדה של פסח, על פרקי אבות, ועל שו"ע חלק או"ח [ב' כרכים]).
נפש הרב - מתורתו של הרב יוסף דוב סולובייצ'יק, 1994
מפניני הרב - מתורתו של הרב יוסף דוב סולובייצ'יק, 2001
דברי הרב - מתורתו של הרב יוסף דוב סולובייצ'יק, 2010
סיכומי שיעורים של רבו, בשם שיעורי הרב הגאון רבי יוסף דב הלוי סולוביצ'יק, נכתבו על מסכת גיטין, פרקים א-ד, (1999; מבוסס על שיעורים מהשנים 1954-1963); על מסכת קידושין (2001); על ציצית, תפילין וקריאת התורה (2002); על יום הכיפורים ומגילה (2002); ועל מסכת שבת (2004)
ספרים שנכתבו על תורתו (באנגלית):
הרב שכטר על פרקי אבות
הרב שכטר על הפרשה (3 חלקים)
הרב שכטר על אורח חיים (חלק א', הנהגות הבוקר, ציצית ותפילין)
הרב שכטר על אורח חיים (חלק ב', ברכות השחר, קריאת שמע, ותפילה)
דברי סופרים - שיעורים שנתנו מאת הרב על מבנה התורה שבעל פה
הרב שכטר כתב כ-200 מאמרים, בעברית ובאנגלית, שפורסמו בין היתר בכתבי העת "הפרדס", "הדרום", "בית יצחק" ו"אור המזרח".
צבי שרייבר (נולד ב-9 ביוני 1969) הוא יזם היי-טק ישראלי־בריטי, מנכ"ל חברת התוכנה הירושלמית FreightOS.
בהיותו בן שמונה עלתה משפחתו לישראל, במהלך תקופה זו למד בתיכון הימלפרב בירושלים ולאחר שבע שנים שבה המשפחה לבריטניה.
לשרייבר תואר ראשון במתמטיקה מאוניברסיטת קיימברידג'.
הוא המשיך לתואר שני בפיזיקה באימפריאל קולג', שם גם קיבל תואר דוקטור במדעי המחשב.
לאחר לימודיו החל לעבוד כמהנדס תוכנה.
מאז שנת 1994 מתגורר שרייבר בישראל.
בשנת 1994, בעת שעבר לישראל, הקים שרייבר חברת ייעוץ לתוכנה בשם "ישראטק" הפעילה עד היום.
בשנת 1999 הקים בירושלים את חברת "טריידיום" (Tradeum) וגייס 3 מיליון דולר למימון החברה מקרנות הון סיכון.
"טריידיום" עסקה בפיתוח תוכנה לזירות מסחר בין עסקים (B2B).
בהמשך צורף לחברה זאב לדרמן כמנכ"ל.
בתחילת מרץ 2000 נמכרה טריידיום לחברת ורטיקל-נט לפי שווי של 474 מיליון דולר במניות.
באמצע 2001 סגרה ורטיקל-נט את שלוחת טריידיום בירושלים ופיטרה את עובדיה.
בינואר 2001 ייסד שרייבר את חברת יוניקורן (Unicorn) שעסקה בפיתוח תוכנה לניהול מידע ארגוני.
בשנת 2006 נרכשה החברה על ידי IBM.
בשנת 2006 ייסד את חברת G.ho.st – הסטרט-אפ הישראלי-פלסטיני הראשון – לפיתוח תחליף מבוסס אינטרנט לשולחן העבודה של מערכת ההפעלה "חלונות".
בשנת 2010 הפסיקה החברה את פעילותה והטכנולוגיה נמכרה לקרן Infinity.
בעקבות התקדים של G.ho.st החלו חברות ישראליות נוספות לעסוק במחקר ופיתוח ברמאללה.
בשנים 2010–2011 ניהל שרייבר את חברת לייטק (Lightech) המייצרת שנאים לנורות LED והלוגן, ומכר אותה לחברת ג'נרל אלקטריק.
בתחילת 2012 ייסד את חברת Tradeos, ומאז הוא מנהל אותה.
החברה נקראת כיום Freightos, ומפתחת פלטפורמה מקוונת לניהול מסחר בתעשיית הלוגיסטיקה.
שרייבר חיבר רומן מדע פופולרי בשם "Fizz: Nothing is as it seems".
הספר יצא לאור בשנת 2011, ומתאר את ההיסטוריה של הפיזיקה מנקודת מבטה של נערה הנוסעת במכונת זמן ונפגשת עם אנשי מפתח בתולדות הפיזיקה.
ספר צילומים שלו יצא לאור בשנת 2007.
צבי תומסון (שם מדעי: Eudorcas thomsonii) הוא אחד המינים הידועים ביותר בתת-משפחת הצבאיים.
הוא קרוי על שם החוקר ג'וזף תומסון.
ככל הנראה קיימים כ-650,000 צביי תומסון בעולם והוא נחשב לצבי הנפוץ ביותר במזרח אפריקה.
צבעו של צבי תומסון הוא חום בהיר (בעיקר על גבו וצווארו), בטנו לבנה ומעליה פס שחור.
תוחלת החיים שלו בטבע היא כ-10.5 שנים.
צבאי תומסון חיים בערבות הסוואנה של אפריקה, בעיקר במחוז סרנגטי בקניה וטנזניה.
הם מעדיפים ערבות בעלות עשב קצר בתור בית גידול, אך בעת נדידה שוהים גם בערבות בעלות עשב גבוה ובחורשות עצים סבוכות.
צבי תומסון יכול להגיע למהירות של עד 80 קמ"ש.
הטורף העיקרי שלו, הברדלס, מגיע למהירות של עד 110 קמ"ש.
יתרונו של הצבי הוא ביכולתו לרוץ במהירותו המקסימלית לאורך זמן ממושך יותר, בעוד שהברדלס יכול לשמר על מהירותו רק לאורך מאות מטרים.
יתרון נוסף שיש לצבי הוא יכולתו לבצע פניות חדות מהר יותר מהברדלס, ואף לרוץ בצורת זיגזג.
לעיתים מבחינים הצבאים בברדלס כשהוא אורב להם, ועורכים מעין תצוגת דילוגים המסמנת לטורף שהוא כבר התגלה.
טורפים נוספים של צבי תומסון הם האריות והצבועים, אשר משתמשים בכוח הלהקה על מנת לגבור על מגבלת המהירות שלהם, ולעיתים גם נמרים, זאבים טלואים, פיתוני סלעים ותנינים.
הצעירים נטרפים גם על ידי תן שחור-גב, קרקל, בבון זית ואף עיטים.
נקבות הצבאים נלחמות בבבונים ובעיטים בקרניהן ולעיתים מצליחות להבריחם.
העופרים הרכים נוהגים לשכב ולהיצמד לקרקע בעת סכנה, כיוון שהם קטנים יותר, צבעם מוסווה יותר והם מתקשים לרוץ במהירות.
העופרים נשארים עם אמותיהם עד לגיל ההתבגרות, ולאחר מכן הנקבות נכנסות לנחלת זכר חזק ודומיננטי, והעופרים הצעירים מתחילים לחיות בשבטי רווקים עד שהם חזקים מספיק להילחם על נחלה.
צבי שַרְפְשטיין (נכתב גם שארפשטיין) היה מחנך וסופר עברי, מחבר ספרי לימוד למקצועות היהדות וספרי הדרכה למורים, מילונאי ומו"ל יליד פודוליה שפעל רוב ימיו בארצות הברית.
פרופסור בבית המדרש למורים בניו יורק שעל יד בית המדרש לרבנים באמריקה במשך ארבעה עשורים, מייסד ועורך הוצאת הספרים "שילֹה".
בהוראתו בבית המדרש למורים ובעבודתו הספרותית הרים תרומה ניכרת להכשרת מורים עבריים ביהדות התפוצות.
שרפשטיין נולד בדונוביץ שבפלך פודוליה, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), בנם של חנה לבית בוקסיר ודב שרפשטיין.
בילדותו למד בעזרת מורים פרטיים תנ"ך, תלמוד וספרות.
כבר בגיל 17 החל לפרסם מאמרים בעיתונים "המליץ" ו"הצופה".
בגיל 21 עבר לגליציה, שם לימד וניהל בתי הספר העבריים "שפה ברורה" בבז'ז'ני (1906) ובטרנוב (1909), ונבחר כמנהל הלשכה הפדגוגית של הסתדרות המורים העבריים באוסטריה עד לשנת 1914. שרפשטיין המשיך לפרסם מאמרים בשבועון "המצפה", שיצא בקרקוב.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, היגר לארצות הברית.
שם נתמנה כעורך ספרי לימוד בלשכת החינוך של הקהילה היהודית בניו יורק.
בנוסף, ערך ירחון לילדים בשם "שחרות".
בשנת 1926 ביקר בארץ ישראל ופקד את הילולת רבי שמעון בר יוחאי.
במכתב לאשתו, כתב דברי ביקורת על מה שבעיניו היו אמונות תפלות ותפילות והשתטחויות נלהבות עד כדי אקסטזה של נשים וגברים.
שרפשטיין היה מחנך ופרופסור בבית המדרש למורים שעל יד בית המדרש לרבנים באמריקה, וכיהן בתפקיד זה במשך ארבעים שנה.
בניו-יורק ייסד שרפשטיין את הוצאת "שילה", שיוחדה לספרי לימוד.
על הישגיו זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מבית המדרש לרבנים והמדרשה ללימודי יהדות בשיקגו.
היה יושב ראש ועד התעודות למורים ולמנהלים עברים מטעם ועד החינוך הניו-יורקי, וערך את ביטאון מועצת המחנכים באמריקה "שבילי החינוך".
שרפשטיין זכה במספר פרסים, עבור האוטוביוגרפיה "היה אביב בארץ" זכה ב"פרס לואיס למד" בארצות הברית, עבור "גדולי חינוך בעמנו", זכה ב"פרס קסל" ממקסיקו.
משנת 1950 כיהן כנשיא כבוד של "מסד" - המחנות העבריים.
משנת 1952 כיהן כנשיא אגודת פא"ן העברי.
שרפשטיין ביקר מספר פעמים בישראל.
ספרו הגדול (בן חמשת הכרכים) "תולדות החינוך בישראל" זיכה אותו בשנת 1965 בפרס החינוך של עיריית תל אביב.
בשנת 1967 תרם את ספרייתו לבית הסתדרות המורים בתל אביב.
נישא לשושנה (בת מנדל גולדפרב), והיה אב לשולמית ולבן-עמי שרפשטיין, פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב וחתן פרס ישראל (תשס"ה).
שרפשטיין נפטר בשנת 1972, בשיבה טובה, בגיל 88.
שפתנו: ספר למוד השפה העברית על פי השטה הטבעית, רפאל סופרמן, וצבי שרפשטיין, פשמישל: השרון, תר"ע 1910
מנדלי מוכר ספרים : חרקטריסטיקה, פשמישל (גליציה): אמקרוט ופריינד, תר"ע 1910
אליהו הנביא: קבץ אגדות, ורשה: ספרות, תרע"ב 1912
ספר התלמיד, ניו יורק: לשכת החנוך העברי, 13 כרכים, תרע"ג-תרע"ט 1913–1919
כתב ולשון: שעורים בכתיבה ובדקדוק מעשי, ניו יורק: שילה, 1917
היסטוריה לילדים, ניו יורק: שילה, תרע"ו-תרע"ח 1917
הבית העברי, ניו יארק: ההסתדרות העברית באמריקה, תרע"ט 1919
קריאה מובנת, ניו יורק: שילה, תר"פ 1920
משלוח מנות: חזיון לילדים בשלש מערכות, ניו יורק: שילה, תר"פ 1920
מראשית: מקרא לילדים לאחר אלף בית, ניו יורק: שילה, תר"פ 1920
מעשיות לתינוקות: קבץ ספורים ואגדות, ניו יורק: שילה, תר"פ 1920
אמנים עברים: תולדותיהם ויצירותיהם, ניו יורק: שילה, תר"פ 1920
הוראת הלשון העברית, ניו יורק: הוצ' בית המדרש למורים, 1924
שער הלשון: עברית למתחילים על פי השיטה הטבעית, ניו יורק: שילה, תר"פ 1927
אוצרי: ספריה לילדים, ניו יורק: לשכת החנוך העברי, 1927
ספר השנה ליהודי אמריקה, יחד עם מנחם ריבולוב, ניו יורק: ההסתדרות העברית באמריקה, תרצ"א-תש"ט 1931
ספר המלים והתרגילים לספר המכין למקרא, אמסטרדם: א.
מעשה בתינוקות שאבדו: ספור, ניו יורק: שילה, תרצ"ג 1933.
דקדוק על פי תרגילים, ניו יורק: שילה, 1934
דרכי למוד התנ"ך, [ניו יורק]: בית המדרש למורים, מיסודו של בית המדרש לרבנים באמריקה וההסתדרות העברית באמריקה, (1934
מלות היסוד בלשוננו, ניו-יורק: [חמו"ל], תרצ"ח 1938
עמנו: ספר מקרא לשנת הלימוד השלישית או הרביעית.
פרוזדור לתורה: ספורים, אגדות ומשלים המכילים רב המלים המצויות בספר בראשית, נויורק: שילה, 194-?
מקורות חיי: היה אביב בארץ, הוצאת מסדה, 1942.
ספר הבטויים: כולל ניבים ומליצות ומלים נרדפות <עם מפתח אנגלי> לשפור הסגנון בחבור ובדבור, ניו יורק: שילה, 1944.
מלון שילה עברי אנגלי: כולל יותר מעשרת אלפים מלים ובטויים מלשון המקרא, המשנה, המדרש והספרות העברית החדשה, יחד עם שושנה שרפשטיין, ניו יורק: שילה, 1957.
תולדות החנוך בישראל בדורות האחרונים, 3 כרכים, ניו יורק: עוגן, תש"ה–תש"ט:
ב: "בארצות הקדם וים התיכון ובארצות התרבות האנגלית", תש"ז.
ג: "בין שתי מלחמות העולם", תש"ט.
תולדות החנוך בישראל בדורות האחרונים, מהדורה ב מתוקנת ומשוכללת, 5 כרכים, ירושלים: ר' מס, תש"ך–תשכ"ו:
ב: "ברוסיה, פולין וארצות מזרח אירופה, ארצות בלקן, אמריקה הדרומית ועוד – במאה העשרים" תש"ך.
ג: "בארצות הברית, קאנאדה, אנגליה, דרום אפריקה, אוסטרליה, זילנד החדשה", תשכ"ב.
ד: "תולדות החינוך העברי בארץ ישראל: מראשית היישוב החדש עד תקומת המדינה", תשכ"ה 1964.
ה: "בארצות הים התיכון, הבלקאנים והמזרח", תשכ"ו.
אוצר המלים והניבים: לכסיקון של מלים נרדפות וקרובות משמעות, בצירוף ניבים ובטויים, משלים ומליצות, מלוקטים מכל מקורות הספרות העתיקה והחדשה עם מפתח מפורט, תל אביב: מ' ניומן, תשי"ד-1954
חנוך וקיום: מסות ומחקרים, ניו יורק: שילה, תשי"ז 1957
גדולי חינוך בעמנו: דמותם ופעלם מימי המהר"ל מפראג עד זמננו, ירושלים: ר' מס, תשכ"ד 1964.
ארבעים שנה באמריקה, תל אביב: מסדה, תשט"ז 1956
דונוביץ עיר מולדתי; בצירוף דברי זכרונות מאת שלמה רוזן, ניו יורק – תל אביב: חברת העזרה של בני דונוביץ (פודוליה) באמריקה, תשי"ז.
הספרות: מאסף ספרותי ומדעי, פייטרקוב: דפוס ש' בעלכאטאווסקי, תרס"א 1900.
ספר המועדים: מקרא לילדים, ברוקלין ניו יורק: שילה, 1928.
מקרא ענג: ספרי מקרא לילדים, ניו יורק: חמו"ל, תר"ץ
סדור שילה: סדור תפילה לכל השנה - לבתי כנסיות ולבתי ספר, בהוצאת שילה (פובלישינג האוס), 1932.
החנוך והתרבות העברית באירופה בין שתי מלחמות העולם, ניו יורק: עוגן, תשי"ז.
הלל בבלי, שמואל ברנהולץ (עורכים), ספר היובל לכבוד צבי שארפשטיין: למלאת לו שבעים שנה, ניו יורק: המועצה הארצית למען החנוך היהודי באמריקה, תשט"ו.
זבולון רביד (עורך), ספר שרפשטיין: מאסף לדברי חינוך, מחקר וספרות יפה, מוגש לפרופיסור צבי שרפשטיין למלאת לו שמונים וחמש שנים, תל אביב: ועד היובל בניו יורק והסתדרות המורים בישראל, תש"ל.
צביה גרנות (נולדה ב-19 בינואר 1940) היא מטפלת זוגית, סופרת ועיתונאית ישראלית.
גרנות נולדה בקיבוץ כפר סאלד שבגליל העליון, ובשנת 1948 עברה עם משפחה לחיפה.
את שירותה בצה"ל עשתה כמדריכה בחיל הרפואה.
בשנת 1970 הצטרפה לעיתון מעריב והייתה עיתונאית וחברת מערכת העיתון, ובהמשך עורכת במדורים שונים: חדשות, המגזינים "סגנון" ו"סופשבוע", והמדור הספרותי.
במהלך עבודתה זכתה בפרס לעיתונות על שם שלמה מרץ.
באותה תקופה כתבה ספרים לבני נוער בנושאים מגוונים: היסטוריה, דמויות היסטוריות, ודילמות חברתיות מעולמם של הצעירים.
היא עסקה גם בעריכה ובתרגום ספרים.
גרנות עזבה את העיתון משום שנמשכה לתחום החברתי, והחלה לעסוק בתחום הטיפול הזוגי ולהדריך זוגות ויחידים לשיפור איכות חייהם ומערכות היחסים שלהם.
גרנות מתמקדת בטיפול בגישה הקוגניטיבית, לשיפור השליטה של המטופל בחייו על ידי שינוי בתפיסת המציאות שלו ותבניות החשיבה להן הוא רגיל.
גרנות מרצה ומעבירה סדנאות וקורסים בארגונים ובמכללות, וכותבת בנושאי טיפול זוגי וזוגיות.
היא מפרסמת ספרים וטורים קבועים בעיתונים, ומנהלת פורומים באינטרנט.
בשנת 2017 הועלו בתקשורת טענות כלפי גרנות, כי בניגוד לפרסומיה, היא "רכשה" את כל השכלתה – תואר ראשון שני ושלישי במדעי ההתנהגות ממוסד אקדמי שאינו מוכר.
לסדר את המיטה הזוגית - שביל הזהב לאהבה אינטליגנטית, הוצאת זמורה ביתן (2001).
לחשוב חכם - דרך אחרת לשימוש באינטליגנציה, הוצאת גל (2004) (בהוצאה עצמית).
אישה מפסידה אישה מרוויחה, על מעבר האישה לצד הנכון של החיים, מהדורה אלקטרונית בהוצאת מנדלי (2011) (בהוצאה עצמית).
האגו: מאויב לידיד, על דרך להתיידד עם החלק בתוכנו שאי אפשר לחיות איתו ואי אפשר להרוג אותו, מהדורה אלקטרונית בהוצאת מנדלי (2011) (בהוצאה עצמית).
נקודה למחשבה, החיים במבט אחר, מהדורה אלקטרונית בהוצאת מנדלי (2012) (בהוצאה עצמית).
גבורה באדום, על עמידת הגבורה של עולה הגרדום דב גרונר במלחמת המחתרת נגד הכובש הבריטי, הוצאת יוסף שרברק (1972).
ילדי השכונה והבקתה על שפת הים, על התבגרותם המוקדמת של ילדים שנפלטו לרחוב, הוצאת עם עובד (1970).
הכל התחיל בנשיקה, קומדיה של טעויות על ילדים שלגמרי במקרה לומדים את עובדות החיים, הוצאת קרני (1973).
תעלומת המטמון במצדה, סיפור הגבורה של נצורי מצדה ממבט של נערים בני ימינו, הוצאת "הדר" (1977).
בחבלי אהבה ראשונה, התמודדותה של ילדה עם טלטלת גירושין בבית, הוצאת קרני (1977).
סדרת המתח חבורת נחשון, הוצאת קרני (1975).
צביה שוויג (נכתב גם שויג, כ"ז בטבת תרס"ה, 4 בינואר 1905 – תשנ"ו, 1996) הייתה מורה ישראלית להתעמלות, ריתמיקה, התעמלות יוצרת וריקודי עם, מלחינה ומשוררת שכתבה שירי משחק לילדים.
שוויג נולדה בשם ציובה (צביה) דיקשטיין בעיירה פָּריץ' (פריצ'י ; ביידיש: פּאריטש) שלגדות נהר בֶּרֶזינה, כ-100 ק"מ מבוברויסק, בפלך מינסק של רוסיה (רוסיה הלבנה), בתם של חיה פסיה ומאיר דיקשטיין.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נדדה המשפחה מזרחה עד העיר יקטרינבורג, בירת מחוז סברדלובסק שבחבל אורל.
שם סיימה את לימודיה בסמינר למורים ומכון לכוראוגרפיה.
ב-1922 עלתה לארץ ישראל עם הוריה ואחיה והשתקעה בירושלים.
בארץ הוסיפה להשתלם בקורסים למחול, הייתה רקדנית ובהמשך מורה להתעמלות וריתמיקה בגני ילדים ובכיתות הנמוכות בבתי ספר יסודיים והדריכה בחוגי התעמלות יוצרת וריקודי עם.
היא לימדה במשך עשרות שנים, ועד יומה האחרון, בגיל 90, המשיכה לקבל תלמידים בסטודיו שבביתה.
באפריל 1928 נישאה לצלם שמואל יוסף שוויג.
ב-1929 נולדה בתם, גְדוּלָה, וכעבור שלוש שנים נולד בנם, חנוך.
תוך כדי עבודתה הכוראוגרפית והמוזיקלית עם ילדים ואנשי חינוך חיברה עשרות שירי תנועה ומשחק ומערכונים, שאת רובם גם הלחינה.
שיריה זכו לפופולריות, והיא פרסמה בכמה ספרים אותם, בלוויית תווים והדרכה בהתעמלות וריתמיקה.
בתה גְדוּלָה עוֹגֶן היא פסלת ואמנית קרמיקה, שבשנים 1965–1980 כיהנה כראש המחלקה לקדרות ב"בצלאל".
אחיה מרדכי אבניאל (דיקשטיין) היה אמן ועורך דין.
אחותה רוזה הייתה אשתו של נגן כלי הקשה בתזמורת הפילהרמונית הישראלית ואספן הבולים ישראל סגל.
שירי משחק ומחול: לגני הילדים ולכתות א-ד; עורך: אוריאל אופק; המנגינות: פנינה לנדנר (בן-ארצי), צביה שויג; עורך המנגינות: יוסף הדר; ציורים: אריה קמחי, ירושלים: קריית ספר, 1966. (תווים) (כולל הנחיות לביצוע הריקודים)
ארבע עונות השנה: לגני הילדים וכתות א-ד; עורך מוזיקלי: צבי בן-פורת; איורים: בני עדן; שרטט תווים: יוסף מרטון, תל אביב: אור תו, 1976. (תווים) (קול ללא ליווי) (כולל הנחיות לביצוע)
התעמלות וריתמיקה: בשיר תנועה ומשחק לגני הילדים ולכיתות א-ד; איורים: הדס בר-יוסף; כתיבה גרפית של התווים: י' מרטון; עריכת הספר: ברונו ריינהרדט, תל אביב: אור-תו, 1977. (תווים) (קול ללא ליווי) (כולל מערכי שיעור)
לגן לגנון: לילד הגדול והקטן; כתיבה גרפית של התווים: י' מרטון; ציורים: הדס בר-יוסף; עריכת הספר: ברונו ריינהרדט, תל אביב: אור תו, 1979. (תווים) (קול ללא ליווי) (שירים ומשחקי תנועה לגילאים הרכים של ילדי הגן) (התוכן: א: משחקי תנועה ומשחקי חקוי לעופות וחיות; ב: שירים לכל עת)
12 רקודי ילדים: לגני הילדים ולכתות א-ד; ...
עריכת הספר: ברונו ריינהרדט, תל אביב: אור-תו, 1982. (תווים) (קול ללא ליווי) (כולל מערכי שיעור והנחיות לביצוע הריקודים)
צביה שוויג, חתונה בגן החיות: פנטומימה בסיפור שיר ומשחק; מוזיקה עיבודים וניצוח: צבי בן-פורת; מספר ושר: אברהם פררה עם קבוצת ילדים, [ח"מ]: [צ.
שפילמן נולד בפולין בשנת 1925, ובגיל 8 עלה לארץ ישראל.
את הכשרתו המקצועית קיבל כמורה לביולוגיה, אך עם נישואיו למרים רוזנר, בתה של מייסדת אולפני הרצליה מרגוט קלאוזנר, הצטרף בשנת 1952 להנהלת האולפנים.
תחת ניהולו הוקם והופעל "אולפן 1" - האולפן הגדול והמרכזי.
ב-1961 ניהל את צילומי משפט אייכמן.
ב-1965 פרש שפילמן מהעסק המשפחתי והקים את חברת ההפקות "ישראפילם", שהתמחתה במתן שירותי הפקה לסרטים זרים, אותו ניהל יחד עם אלכס מסיס.
תוך זמן קצר הצטרף כשותף לחברה שלמה מוגרבי.
במקביל הפיקה החברה סרטים ישראלים.
בשנת 2000, האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה העניקה למפיק צבי שפילמן, פרס על מפעל חיים.
בתם של בני הזוג שפילמן, מולי (נולדה ב-1970), היא במאית ותסריטאית.
למרים וצבי ארבעה ילדים: ורד נאור, נעה ונציאן, יעקב שפילמן ומולי לנדסמן שפילמן.
שפילמן נפטר ב-2013. נקבר בקיבוץ חורשים.
בין הסרטים שהפיק שפילמן ניתן למצוא את "מותו של יהודי" (1969), "השמלה" של ג'אד נאמן, אורח בעונה מתה (1970), "אחד משלנו" של אורי ובני ברבש ו"אלף נשיקות קטנות" של מירה רקנאטי.
ב-2008 הפיקה החברה את הסרט "סוף שבוע בתל אביב" וב-2011 את הסרט "סלסה תל אביב" ואף שיחק בו בתור שופט.
שפילמן לקח חלק בצילומי סצנת הסיום של הסרט "רשימת שינדלר" זוכה האוסקר, בה הניצולים והשחקנים שמגלמים אותם בסרט, מגיעים יחד אל קברו של אוסקר שינדלר בירושלים.
ישראפילם של צבי שפילמן לקחה חלק גם חלק בהפקת צילומי סצנת הפתיחה של "אל תתעסקו עם הזוהן" של אדם סנדלר שצולמה בישראל.
שפילמן הפיק סרט בשם "בן-גוריון זוכר", המלווה את דוד בן-גוריון בתחנות שונות בחייו.
הקרנת הבכורה הייתה ב-6 באוקטובר 1973, היום בו פרצה מלחמת יום הכיפורים, ובעקבות כך הסרט נגנז.
שפילמן ניסה להפיץ את הסרט אך ללא הצלחה.
ב-2011 שודרו חלקים מהסרט בתוכנית צינור לילה בערוץ 10. וב 2015 שודר הסרט לראשונה בערוץ 1
את התסריט לסרט "סוף שבוע בתל אביב", בחר צבי שפילמן, אחרי שהיה נוכח בפיצ'ינג השנתי של סטודנטים לקולנוע באוניברסיטת תל אביב, גם בגיל 80, הוא היה מחובר ליוצרים צעירים, הסרט זכה בפרס "חביב הקהל" בפסטיבל מוסקבה 2008 והתמודד בתחרות הרשמית של פסטיבל הסרטים בירושלים והיה מועמד לשישה פרסי אופיר.
צבי אוטו תורן (אוטו טרייכלינגר; 28 באפריל 1913, קלטובי, בוהמיה – 6 ביולי 1999, ירושלים) היה אדריכל ישראלי.
תורן נולד בשם אוטו טרייכלינגר (Otto Treichlinger) בעיר קלָטוֹבי שבדרום בוהמיה, אוסטרו-הונגריה (לאחר המלחמה בצ'כוסלובקיה; כיום בשטח צ'כיה).
גדל והתחנך בבירה פראג, שם גם קיבל את הכשרתו כאדריכל באוניברסיטה הטכנית (1931-36).
לאחר לימודיו שירת שירות חובה בצבא הצ'כוסלובקי (1936-38) ועבר קורס קצינים.
לאחר שחרורו מהצבא החל לעבוד כאדריכל במשרד בפראג, עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
עם כניסת הגרמנים לפראג בשנת 1939 היגר לאנגליה בסיוע חברי המועדון הציוני.
באנגליה הצטרף לצבא הצ'כי החופשי ושירת כקצין הממונה על תערוכות והפקת חומר הסברתי (1939-45).
במסגרת זו עסק בעיצוב התערוכות והחומרים הפרסומיים.
ביוני 1945, לאחר הניצחון על גרמניה הנאצית, חזר לצ'כוסלובקיה וכיהן כאדריכל במשרד העבודה הצ'כי.
במקביל, נתן שירותי תכנון לשגרירויות ישראל ובריטניה.
ב-1949, לאחר עלות הקומוניסטים לשלטון, כשהיה בן 36, עלה לישראל עם אשתו דבורה ובתם לאה (נולדה ב-1944) והתיישב בהרצליה.
תחילה התגורר במעברה, ולאחר מכן בדירה בדמי מפתח עד לשנת 1962, אז עבר לתל אביב.
בפברואר אותה השנה נולדה בתו השנייה נעמי ברבורה, הקרויה על שם אימו שנספתה בשואה.
בישראל עבד כשנה כשכיר במשרדו של האדריכל זאב רכטר, וב-1950 פתח משרד עצמאי.
במסגרת זו תכנן פרויקטים רבים בכל רחבי הארץ.
בשנת 1985 הצטרפו למשרדו כשותפים בתו לאה ובן-זוגה שמואל רוזנבאום, שניהם אדריכלים בוגרי הטכניון.
נעמי בחרה שלא לפנות לתחום האדריכלות וכיום היא מכהנת כסמנכ"לית בחברת הייטק.
תורן זכה בפרס קפלן והיה מהאדריכלים הפעילים בתחום פרסום כתבי העת והספרים בישראל, כשתרומתו המרכזית הייתה לכתב העת "תוי" שבעריכתו השתתף.
תורן פרש מעבודה בשנת 1987. נפטר בירושלים ב-6 ביולי 1999, בגיל 86. הותיר את אשתו דבורה ובנותיהם לאה תורן-רוזנבאום ונעמי תורן-עמר.
מעונות דובנוב (בית שני), רחוב דובנוב, תל אביב, 1950
בית הספר ע"ש ברנר, הרצליה, 1951
בניין מגן דוד אדום, הרצליה, 1959
בית חרושת לודז'יה, חולון, 1959
בית "יד לבנים", תל אביב, 1960 (פרס ראשון בשותפות עם ישראל לוטן)
בית הרב הרברט פרדימן, קיסריה, שנות ה-60
ספרייה עירונית, קריית מלאכי, 1968
בית חולים אייזנברג, יפו, בשותפות עם אברהם יסקי ויעקב גיל, 1969 (הבניין לא הושלם)
בית ספר מקיף, אור יהודה, 1973
היכל שלמה, מרכז היהדות הקראית העולמית, רמלה, 1978
צבי (הרולד) שיפרין (26 בספטמבר 1922 – 25 ביולי 2024) היה פרופסור ללימודי מזרח אסיה ולסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים ואבי לימודי מזרח אסיה בישראל, חתן פרס ישראל למדעי המזרח הרחוק.
צבי שיפרין נולד ב-1922 ברוצ'סטר שבמדינת ניו יורק, בארצות הברית.
בשנת 1943, בעודו סטודנט בקולג', התגייס לצבא ארצות הברית ונשלח לחזית האוקיינוס השקט.
בעקבות צורכי המלחמה נשלח ללמוד סינית ותרבות סין באוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1943–1944), ועם סיום לימודיו הוצב במנילה, שבה הייתה אז קהילת מהגרים סינית גדולה.
בשנת 1948 עלה לישראל במסגרת מח"ל.
בשנים 1955–1957, לאחר שקיבל מלגה, חזר לברקלי, שם עבד עם פרופסור רוברט סקאלאפינו, מגדולי חוקרי אסיה וסין.
לאחר שהשלים תואר שני שב לישראל כדי לסיים בה את לימודי הדוקטורט (בהנחייתו של ש"נ אייזנשטדט).
בשנת 1961 קיבל תואר דוקטור מהמחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטה העברית, ונסע למחקר פוסט דוקטורט באוניברסיטת הרווארד, ולאחריו השתלב בסגל ההוראה של האוניברסיטה העברית.
ב-1958 החל שיפרין להציע באוניברסיטה העברית קורסים בהיסטוריה של סין.
עוד בשנות ה-60, כשלימוד ההיסטוריה והשפות של סין ויפן נחשב עיסוק אזוטרי לחלוטין, עמד שיפרין על חשיבותו של אזור מזרח אסיה בכלל וסין בפרט לזירה הבינלאומית הפוליטית והכלכלית.
בשנת 1968 הקים את החוג ללימודי מזרח אסיה באוניברסיטה העברית (שנקרא אז החוג ללימודי סין ויפן; את יפן ייצג פרופ' אברהם אלטמן).
הוא לימד בחוג זה עד לפרישתו מהאוניברסיטה העברית בשנת 1990, וגם אחר כך המשיך לחקור ולהיות מעורב בחיי החוג, האקדמיה והחברה.
שיפרין הניח את תשתית המחקר וההוראה בתחום הסינולוגיה בישראל, והוא ותלמידיו הכשירו את מרבית הסינולוגים הישראלים הפעילים כיום בישראל ובעולם.
כמו כן הכשיר רבים מאנשי משרד החוץ, לרבות שגרירים, וכן אנשים משירותי הביטחון ומעולם העסקים בישראל.
שיפרין מילא שורה של תפקידים ציבוריים באוניברסיטה ומחוץ לה.
בין היתר עמד בראש בית הספר לתלמידי חו"ל באוניברסיטה העברית (1968–1970), כיהן כראש מכון טרומן (1979–1987); והיה ראש קרן החינוך ארצות הברית-ישראל (קרן פולברייט, 1980–1987).
כן התפרסם בפעילותו - במישור המקומי והבינלאומי - בנושא העלייה מברית המועצות ושחרור אסירי ציון.
שיפרין היה עמית מחקר באוניברסיטת הרווארד (1962–1963) ובאוניברסיטת ברקלי (1988–1989), והוזמן להיות פרופסור אורח של האקדמיה הסינית למדעי החברה בבייג'ינג עוד בשנת 1982, עשור לפני כינונם של יחסים דיפלומטיים בין סין וישראל.
בשנת 2010 בחרה בו הספרייה הלאומית הסינית לאחד מ"מאה הסינולוגים הגדולים ביותר בכל הזמנים."
בשנת 2015 הוכרז שיפרין כחתן פרס ישראל למדעי המזרח הרחוק.
שיפרין היה נשוי לרות עד למותה ב-2022, ואב לשתי בנות.
שיפרין היה מומחה בעל שם עולמי למהפכת שינהאי ששמה קץ לקיסרות הסינית ולסון יאט-סן (1866–1925 Sun Yat-sen 孙中山), אבי הרפובליקה הסינית ומייסדה של סין המודרנית.
שיפרין התמחה בהיסטוריה חברתית ואינטלקטואלית של סין המודרנית, במיוחד בתקופת המעבר שבין שלהי הקיסרות לרפובליקה וממנה לסין העממית (1840–1949).
סון יאט-סן ומקורותיה של המהפכה הסינית: במחקר זה שיחזר שיפרין את חייו של סון (1866–1925) אבי המהפכה הסינית עד שנת 1905 בה הקים את מפלגת ה-טונג מן הוי וחיבר את מצעה הידוע כ"שלושת העקרונות של העם".
שיפרין מציג את סון - בן איכרים שקיבל חינוך מערבי ולא חינוך סיני קלאסי - כמנהיג אינסטרומנטלי, שבכוח פעילותו המהפכנית המתמשכת והעובדה שמצעו טען שבאמצעות אימוץ ממשל רפובליקני מתקדם תצליח סין לא רק להדביק את פיגורה מול המערב אלא גם להשיגו - הצליח לזכות גם באהדת האינטלקטואלים הסינים.
הספר משחזר את העולם המורכב של סין של שלהי המאה התשע עשרה וראשית המאה העשרים, על השושלת השוקעת, הכוחות הסיניים המקומיים וההשפעה הזרה בדרום סין, ומציג את פעילותו של סון (בסין, באירופה, ביפן, ובקרב "הסינים שמעבר לים") בהקשרה הפוליטי, החברתי והאינטלקטואלי.
שיפרין היה החוקר המערבי הראשון שעשה שימוש בעיתונות שפרסמו הגולים הסינים ביפן, דבר שתרם רבות למחקרו.
הספר זכה בפרס ע"ש גוהן קינג פיירבנק ללימודי מזרח אסיה מטעם החברה ההיסטורית האמריקאית לשנת 1969; יצא בסינית בסין ובטאיוואן והודפס מחדש - בארצות הברית ובסין - בשנת 2010.
סון יאט-סן - מהפכן בעל כורחו: ספר ההמשך מהווה ביוגרפיה מלאה של סון יאט-סן, מנתח את תפקידו במהפכת 1911 ולאחריה כמקים מפלגת העם (הגואו-מין-דאנג Guomindang 国民党) ובוחן את מורשתו בסין העממית ובטאיוואן.
גם כאן מנתח שיפרין את פעילותו של סון בהקשרה הרחב, ובוחן באמצעותה את עיקרי המאורעות בסין של ראשית המאה העשרים.
הספר שמש במשך עשורים כביוגרפיה הסטנדרטית של סון, ונדפס מחדש בסין בשנת 2010.
מהפכת 1911: בשני ספרים, שערך יחד עם המלומד היפני הנודע (Eto Shinkichi (2007–1923 כינסו השניים את מיטב החוקרים ממזרח וממערב והאירו פנים חדשות של תקופת המעבר שבין סין הקיסרית לרפובליקה, כולל התייחסות לאספקטים אידאולוגיים, חוקתיים, אתניים, כלכליים, פוליטיים וביוגרפיים, כמו גם להשפעת המהפכה ומנהיגה באזורים אחרים בעולם.
מדינה וצבא באסיה המודרנית - קובץ מאמרים זה שערך שפרין ב-1976 בוחן את תפקיד הצבא במדינות הלאום שקמו באסיה במהלך המאה העשרים, ממזרח אסיה ועד למזרח התיכון, כשהוא מציג מקרי בוחן מאינדונזיה, יפן, סין, בורמה, מצריים וסוריה, וכן דיון השוואתי תאורטי.
הספר משלב חיבורים של היסטוריונים וסוציולוגים מובילים מישראל ומהעולם.
מאמרו של שיפרין עוסק באלי המלחמה בתקופת הרפובליקה הסינית (1911–1949).
נוסף על אלה פרסם שיפרין מאמרים רבים העוסקים בהיסטוריה הפוליטית והאינטלקטואלית של סין בראשית המאה העשרים, וכן מאמרים הדנים בסוגיות שונות בתולדות סין המודרנית, כגון יחסי חוץ, התפתחות הלאומיות הסינית, המדיניות הצבאית והכלכלית של סין, התפיסה הסינית את המערב, חיי האינטלקטואלים בסין העכשווית ועוד.
וכן היה עורך תחום סין באנציקלופדיה העברית, וכתב 50 ערכים לאנציקלופדיה זו.
הרב צבי שרגא גרוסברד (תרע"ז 1917 – י"ג בחשון תשנ"ד, 28 באוקטובר 1993) היה ראש ישיבת פוניבז' לצעירים ומנהל החינוך העצמאי.
נולד בוויזן שבליטא לאהרון זאב.
בשנת תש"א (1941) עלה לישראל ולמד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה.
נישא לצפורה, בתו של הרב הלל ויטקינד ראש ישיבת בית יוסף בבני ברק.
שימש כר"מ בישיבת נובהרדוק בתל אביב והקים שם ישיבה קטנה.
הוא עמד בראשות ישיבת פוניבז' לצעירים בשנותיה הראשונות, לצד הרב שטיינמן.
הוא מסר בישיבה שיחת מוסר מדי שבוע.
בשנת תשכ"ז (1967) מונה על ידי הרב שך לנהל את החינוך העצמאי.
על שמו רחוב בבני ברק.
בחשון תשס"ד הודפס ספרו דעת שרגא (5 כרכים), "שיחות ומאמרים פרקי מחשבה והגות" על התורה, מועדים ומאמרי חינוך.
אחיו היו הרב שמואל יהודה, ר"מ בישיבת היישוב החדש והרב נחום אבא גרוסברד משגיח בישיבת פוניבז'.
דודו הוא הרב אבא גרוסברד, המנהל הרוחני הראשון של ישיבת פוניבז'.
בנו, הרב שלמה גרוסברד, היה חתנו של הרב בן ציון פלמן.
חתנו, הרב יהושע ווייס דיין בבית דינו של הרב אברהם דוב לוין והרב מאיר יהודה פישר, משמש כמרא דאתרא של הר יונה ג' בנוף הגליל.
צבי תירוש (12 באוקטובר 1928 - 6 במרץ 2012) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, שירת כסגן מפקד חיל הים וראש מטה החיל במהלך מלחמת יום הכיפורים.
תירוש נולד בצרפת בשם הרשל וינברג.
היה פעיל במוסד לעלייה ב'.
ב-1947 העפיל לארץ ישראל באוניית המעפילים אקסודוס, הוא הצליח לחמוק מחיילי המנדט בעת העברת המעפילים לספינות הגירוש.
הצטרף לפלי"ם ושירת בפלמ"ח במסגרת פלוגה י' של הגדוד הרביעי, במהלך מלחמת העצמאות עסק עם הפלוגה בשמירה על קו המים, וליווי אספקה ליישובי הנגב, ואבטחת היישובים בית אשל ונבטים, שם נפצע.
הוא השתתף בקרב אלטלנה ובכיבוש יפו.
הוא סיים את קורס חובלים א' של חיל הים ב-1949 וקורס קציני ים של הצי המלכותי הבריטי ב-1952. בתקופת ההכנות למבצע קדש שירת כסגן מפקד בה"ד חיל הים, הוא היה חבר המשלחת הישראלית למפקדת הכוחות הצרפתיים ששכנה בקפריסין במהלך מבצע מוסקטר.
ב-1960 היה סגן מפקד המבצע למסירת הפריגטה אח"י מזנק (ק-32) לציילון.
כיהן כראש ענף אמצעי לחימה במטה חיל הים והיה אמון על פרויקט פיתוח הטיל גבריאל ועל רכש ספינות הטילים.
במלחמת ששת הימים שירת כסגן ראש מחלקת ים.
ב-1969 פיקד על מבצע הרכישה, ההכנה וההבאה לישראל מקניה של הנחתת "אח"י בת שבע" ושל שלוש נחתות "שקמה" מדרום אמריקה.
הוא נשלח לסינגפור וסייע בהקמת חיל הים המקומי.
ב-1970 מונה למפקד בסיס חיפה.
במלחמת יום הכיפורים שירת כראש מספן הים.
נפטר ב-2012 ונטמן בבית העלמין מנוחה נכונה כפר סבא.
צביה גולן (נולדה בינואר 1957) היא סופרת ישראלית.
צביה גולן נולדה בתל אביב, בת ליעקב ולמרים, ניצולת שואה.
גולן למדה לתואר ראשון בחינוך מיוחד בסמינר הקיבוצים, שלוחת אוניברסיטת תל אביב, בשנים 1994–1995 וכן למדה אבחון דידקטי במכללת לווינסקי לחינוך בשנים 1995–1996. היא המשיכה את לימודיה בשנים 1998–1999 באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שם קיבלה את התואר השני במנהל חינוכי.
משנת 2007 מנהלת גולן את המרכז הטיפולי לילדים בעלי צרכים מיוחדים בקריית ים, השייך למשרד החינוך.
לניהול מרכז זה הגיעה עם ותק של 14 שנים בניהול מרכז טיפולי של עיריית גבעת שמואל ושנים רבות כמרצה לחינוך מיוחד במחלקה להשתלמויות באוניברסיטת בר-אילן, בסמינר לווינסקי לחינוך ובמרכזים פדגוגיים ברחבי הארץ, בתחום אבחון וטיפול בלקויות למידה בתחום החשבון אצל ילדים מגיל הגן ועד סוף בית הספר היסודי.
חברה באגודת הסופרים העבריים ובאיגוד הסופרים הבינלאומי.
בשנת 2012 זכתה בפרס ראשון בתחרות הסיפור הקצר של כתב הוצאה לאור.
צביה גולן מתגוררת בנהריה עם בן-זוגה יאיר מלמד, עובד משרד הביטחון ומוזיקאי, המלחין את שיריה.
לצביה גולן שלושה בנים ובת ונכדים רבים.
"כביסה מלוכלכת", 2008 הוצאת אופיר ביכורים
"קולות מן החדר", 2010, הוצאת קוראים, היה מועמד לפרס ברנשטיין לספרות.
"חטאים קטנים", 2011, הוצאת קוראים
"דממת הספק", 2017, הוצאת קוראים
"מרשמלו כחול ומסטיק ורוד", 2022, ספר ילדים, הצאת ניב
צבי שכטרמן (1887 סטארה סיניאווה, אוקראינה - 16 ביולי 1947 תל אביב) פעיל ציוני מטעם תנועת המזרחי.
שכטרמן נולד ב-1887, בעיירה סטארה סיניאווה בחבל פודוליה שבאוקראינה, כבן יחיד להוריו שרה מלכה ויחיאל שכטרמן.
ב-1905 התקבל ללימודים בישיבה האודסאית בראשות חיים טשרנוביץ אך עוד לפני שנפתחו הלימודים אירעו פרעות בעיר, שכטרמן נפצע בראשו והלימודים נדחו בשנה.
ב-1906 התחדשו הלימודים ושכטרמן סיים והוסמך ב-1909. על אף שלא למד אדריכלות התקבל לעבודה במשרד אדריכלים באודיסה שם עבד כ-3 שנים במהלכן למד את התחום.
ב-1914 החל לעבוד בחברת בניין שם החל את דרכו כמחסנאי וסיים כמנהל החברה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב-1918 נתקל שכטרמן בגילויי אנטישמיות מצד חבריו לעבודה והחליט לעזוב את החברה.
לאחר שעזב את חברת הבניה נבחר שכטרמן על ידי הקהילה היהודית באודסה לעמוד בראש ועד הקהילה ומתוקף תפקידו פעל להכניס סדר בפעולות הנהגת הקהילה.
עקב חוסר היציבות ברוסיה שנגרמה עקב המהפכה הבולשביקית ב-1917 החליט שכטרמן לעזוב את רוסיה ועבר עם משפחתו לקישינב שם התקבל לעבודה כמורה לתנ"ך בגימנסיה העברית "מגן דוד" מייסודו של יהודה לייב צירלסון.
לאחר 4 חודשי הוראה התבקש לעמוד בראש "הוועד לעזרת ילדי רוסיה" שפעל להעביר סיוע לרעבי רוסיה דרך נהר הדנייסטר שהיווה את הגבול בין רוסיה ורומניה.
לאחר שביקר בארץ ב-1923 החליט שכטרמן לעלות ומימש את החלטתו ב-1924 והגיע עם משפחתו ארצה.
כחבר מרכז בתנועת המזרחי מילא מספר רב של תפקידים מטעמה:
חבר ועד קהילת יפו-תל אביב.
המשיך את פעילותו העירונית גם לאחר מיזוגו של הוועד עם עיריית תל אביב.
חבר הנהלת הסתדרות המזרחי וחבר המרכז העולמי של התנועה.
נבחר לגזבר המרכז העולמי של המזרחי.
ממלא מקום יו"ר אשראי וחסכון של המזרחי בא"י.