tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאו נינג (בסינית: 毛宁; נולדה בדצמבר 1972) היא דיפלומטית סינית המכהנת כדוברת משרד החוץ הסיני מטעם המפלגה הקומוניסטית הסינית מאז ספטמבר 2022.
לפני שנבחרה לתפקיד הדוברת הראשית של המשרד, עסקה נינג בדיפלומטיה למעלה מ-27 שנים, בעיקר בענייני אסיה.
מאו נינג נולדה בשיאנגטאן, חונאן, בשנת 1972, מהשבט הסיני של מאו דזה-דונג לפי ספר הגנאלוגיה שלה.
בשנת 1993, סיימה את לימודיה באוניברסיטת הונאן נורמל בצ'אנגשה עם תואר ראשון באמנויות, בהתמחות באנגלית.
בשנת 1995, סיימה את לימודיה באוניברסיטת סין לענייני חוץ בבייג'ינג עם תואר ראשון במשפטים, עם התמחות בדיפלומטיה.
בשנת 2006, סיימה את לימודיה באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בארצות הברית עם תואר שני במדיניות ופרקטיקה בינלאומית.
נינג הצטרפה לשירות החוץ של סין באוגוסט 1995 ושירתה בעיקר במחלקת אסיה של משרד החוץ.
היא מונתה לסגנית המזכירה הכללית של המזכירות לשיתוף פעולה משולש בין סין, יפן וקוריאה הדרומית במאי 2011 וכיהנה בתפקיד זה עד מאי 2013, אז מונתה כיועצת לשגרירות הרפובליקה העממית של סין בוושינגטון.
בנובמבר 2015 הוחזרה למחלקה וקודמה לסגנית מנהל בנובמבר 2017.
נינג נבחרה כסגנית ראש עיריית לשן ביוני 2020 ולאחר מכן התקבלה כחברה בוועדה המתמדת של הוועדה העירונית של המפלגה הקומוניסטית הסינית, הרשות העליונה של העיר.
ב-5 בספטמבר 2022 מונתה לדוברת משרד החוץ.
בינואר 2023, לאחר שכמה מדינות הטילו חובה על בדיקת קורונה לנוסעים מסין, הצהירה נינג כי יישום מדיניות כזו "חסרת בסיס מדעי וחלק מהפרקטיקות אינן מקובלות" וכי ממשלת סין יכולה "לנקוט צעדי נגד המבוססים על עקרון ההדדיות".
בינואר 2024, לאחר שנשיא הפיליפינים פרדיננד מרקוס ג'וניור בירך את לאי צ'ינגדה על ניצחונו בבחירות לנשיאות טייוואן ב-2024, אמרה נינג בתדרוך לעיתונאים כי זו "הפרה חמורה של עקרון סין האחת".
ו"התערבות גסה בענייניה הפנימיים של סין".
היא גם הצהירה כי כדאי ש"הנשיא מרקוס ילמד כראוי את עיקרי הסוגיה של טייוואן, כדי להסיק את המסקנות הנכונות".
בתגובה להערותיה של נינג, שר ההגנה של הפיליפינים , ג'ילברטו תאודורו , אמר כי נינג "ירדה לרמה נמוכה – ניסתה להעליב את הנשיא שלנו ואת האומה הפיליפינית, ובפועל השפילה עוד יותר את עצמה, את המשרד והמפלגה שהיא מייצגת".
מאהש בהופאטי טניסאי עבר הודי.
הוא זכה להצלחות בתחרויות זוגות גברים וזוגות מעורבים בהם זכה 12 פעמים בתחרויות גראנד סלאם לרבות זכייה ב"גראנד סלאם" בתחרות זוגות מעורבים על ניצחון בכול 4 התחרויות.
מאהש בהופאטי נולד בשנת 1974 בצ'נאי.
בשנת 1992 הוא הגיע לגמר אליפות וימבלדון לצעירים בתחרות זוגות גברים.
לאחר סיום בית ספר הוא למד באוניברסיטת מיסיסיפי.
בשנת 1995 הוא ניצח באליפות ארצות הברית לסטודנטים בתחרות זוגות גברים.
בשנת 1995 בהופאטי לראשונה שיחק בתחרויות גראנד סלאם ונכלל בנבחרת גביע דייוויס של הודו.
בספטמבר של אותה שנה הוא התחיל לשחק בתחרויות זוגות לצד לאנדר פאיס.
בשנת 1999 זוג בהופאטי/פאיס הגיעו לגמר אליפות צרפת הפתוחה 1999 וניצחו באליפות וימבלדון 1999. באותה שנה הם הפסידו בגמר של אליפות ארצות הברית הפתוחה 1999 ואליפות אוסטרליה הפתוחה 1999. בשנת 2001 הם ניצחו פעם נוספת באליפות צרפת הפתוחה.
בשנת 2002 בהופאטי ניצח באליפות ארצות הברית הפתוחה 2002 לצד מקס מירני.
בנוסף ל-4 ניצחונות הוא הפסיד 6 פעמים בגמרים לרבות הפסד באליפות אוסטרליה הפתוחה 2011 לצד פאיס.
בתחרויות זוגות מעורבים ההצלחה הראשונה הייתה ניצחון באליפות צרפת הפתוחה 1997. בסך הכול הוא ניצח 8 פעמים (פעמיים בכול תחרות גראנד סלאם) ועוד 4 פעמים הפסיד בגמר.
בהופאטי היה חבר נבחרת גביע דייוויס של הודו משנת 1995 ועד לשנת 2011. הוא שיחק 55 משחקים וניצח ב-27 משחקי זוגות.
בהופאטי השתתף 5 פעמים במשחקים האולימפיים.
באולימפיאדת 2004 הוא הגיע למקום הרביעי בתחרות זוגות גברים.
לאחר פרישה בהופאטי פנה לעסקים וארגן מספר תחרויות טניס בין-לאומיות.
בשנת 2001 לבהופאטי הוענק עיטור פאדמה שרי, העיטור האזרחי הגבוה ביותר בהודו.
בהופאטי התחתן לדוגמנית הודית בשנת 2002 והתגרש בשנת 2009. בשנת 2011 הוא התחתן עם דוגמנית אחרת שהייתה מיס יוניברס 2000. לזוג נולד ילד.
מאובן עקבות, המכונה גם איכנופוסיל , הוא מאובן של פעילות ביולוגית של צורות חיים אך לא של האורגניזם עצמו.
מאובני עקבות אינם מאובני גוף, שהם השרידים המאובנים של חלקי גופם של אורגניזמים, שהשתנו בדרך כלל על ידי פעילות כימית, מינרליזציה או פרמינרליזציה.
חקר מאובני עקבות הוא איכנולוגיה – עבודתם של איכנולוגים.
מאובני עקבות מורכבים לעיתים מהטבעות פיזיות שעשה אורגניזם.
אפשר למצוא אותם בין השאר במחילות, קידוחים (ביו-ארוזיה), אורוליטים (שחיקה הנגרמת מפינוי צואה ושתן של בעל החיים הקדום), טביעות רגליים, סימני הזנה ומאובני ריקבון שיניים.
כל אלה עשויים להיות מאובני עקבות.
המונח במובנו הרחב כולל גם שרידי חומר אורגני אחר המיוצר על ידי אורגניזם, למשל קופרוליטים, גללים מאובנים, סמנים כימיים ומשקעים המיוצרים באמצעים ביולוגיים, למשל סטרומטוליטים.
עם זאת, רוב המבנים המשקעיים, למשל אלה המיוצרים על ידי קונכיות ריקות המתגלגלות על קרקעית הים, אינם מיוצרים באמצעות התנהגות של אורגניזם ולכן אינם נחשבים למאובני עקבות.
חקר העקבות, איכנולוגיה, מתחלק לפליאו-איכנולוגיה, או חקר מאובני עקבות, ונאו-איכנולוגיה, חקר העקבות המודרניות.
האיכנולוגיה מציעה אתגרים רבים, שכן רוב העקבות משקפות את ההתנהגות של יוצריהן, לא את הזיקה הביולוגית של היוצרים.
בהתאם לכך, חוקרים מסווגים מאובני עקבות על סמך הצורה שלהם ועל פי ההתנהגות המרומזת, או האתולוגיה, של יוצריהם.
עקבות ידועות יותר בצורתן המאובנת מאשר במשקעים מודרניים.
לכן קשה יותר לפרש מאובנים מסוימים על ידי השוואתם לעקבות מודרניות, גם אם הם נפוצים.
קשה לגשת לעקבות בעיקר כי הן נמצאות במשקעים מרובדים וכי קשה לגשת לאלו שנוצרו במים עמוקים.
מאובני עקבות נשמרים בצורה הטובה ביותר באבני חול.
גרגירים גדולים וצואה מאובנת תורמים לשימור טוב יותר.
הם עשויים להימצא גם בפצלים ואבני גיר.
בדרך כלל קשה לשייך מאובני עקבות ליוצר ספציפי.
נדיר שהיוצרים נמצאים בצמוד לעקבותיהם.
אורגניזמים שונים עשויים לייצר עקבות זהות.
לכן הטקסונומיה הקונבנציונלית אינה ישימה, ונוצרה צורה מקיפה של טקסונומיה.
ברמה הגבוהה ביותר של הסיווג, מוכרים חמישה אופני התנהגות:
Domichnia, דומיכניה, מבני מגורים המשקפים את תנוחת האורגניזם שיצר אותם.
Fodinichnia, פודיניצ'ניה, מבנים תלת־ממדיים שהותירו בעלי חיים שאוכלים את דרכם דרך משקעים, למשל אלה שניזונים על משקעים.
Pascichnia, פסיכניה, עקבות אכילה שהותירו בעלי חיים רועיה על פני משקע רך או מצע מינרלי.
Cubichnia, קוביכניה, עקבות מנוחה, צורה שהותיר אורגניזם על משקע רך.
מאובנים מסווגים לצורות וחלקם מחולקים לרמת המין.
הסיווג מבוסס על צורה, מבנה ואופן התנהגות משוער.
כדי להבדיל בין מינים (טקסונומיה) של מאובני גוף ומאובני עקבות, מוכרזים מאובני עקבות שהם "איכנו-מינים".
איכנוטקסה (Ichnotaxa, איכנו-מינים) מסווגים באופן שונה במקצת במינוח הזואולוגי מאשר מינים (taxa) המבוססים על מאובני גוף .
מאובני עקבות מהקמבריון המאוחר, מאזורי גאות, כוללים פרוטיכניטים וקלימאקטיכניטים (Climactichnites).
טביעות רגל של דינוזאור מזוזואי כוללות טביעות של איכנוגנרה כגון גרלטור (Grallator), אטרייפוס (Atreipus) ואנומפוס (Anomoepus).
תלוליות טרמיטים מתקופת הטריאס עד לאחרונה מקיפות לעיתים קילומטרים רבועים של משקעים.
מאובני עקבות הם אינדיקטורים פליאו-אקולוגיים ופליאו-סביבתיים חשובים, מכיוון שהם נשמרים באתרם, או בתנוחת החיים של האורגניזם שיצר אותם.
מאובנים זהים יכולים להיווצר על ידי מגוון אורגניזמים, ולכן מאובני עקבות יכולים לתת לנו מידע מהימן רק בשני נושאים: העקביות של המשקע בזמן התרבדותו ורמת האנרגיה של סביבת המשקעים.
נעשו ניסיונות להסיק תכונות, כגון אם משקע הוא ימי או לא ימי, אך הדבר אינו אמין בשלב זה.
מאובני עקבות מספקים לנו עדויות עקיפות לחיים בעבר, כגון עקבות, מאורות, בורות וצואה שהותירו אחריהם בעלי חיים, ולא השרידים המשתמרים של הגוף של החיה עצמה.
בניגוד לרוב המאובנים האחרים, המיוצרים רק לאחר מותו של האורגניזם, מאובני עקבות מספקים לנו תיעוד של פעילותו של אורגניזם במהלך חייו.
בניגוד למאובני גוף, שניתן להעביר הרחק מהמקום שבו חי אורגניזם בודד (למשל על ידי סחיפה במים או עקב פעילות געשית), מאובני עקבות מתעדים את סוג הסביבה שבה החיה חיה באמת ובכך יכולים לספק דגימה פליאו-אקולוגית מדויקת יותר מאשר מאובני גוף.
מאובני עקבות נוצרים על ידי אורגניזמים המבצעים את פונקציות חיי היומיום שלהם, כגון הליכה, זחילה, נבירה, כרייה או אכילה.
טביעות רגל של טטרפודים, שבילי תולעים והמחילות שנעשו על ידי צדפות ופרוקי-רגליים, הם מאובני עקבות.
יש מאובני עקבות שהם טביעות רגל עצומות, שלוש אצבעות, שייצרו דינוזאורים וארכאוזאורים.
טביעות אלו נותנות למדענים רמזים כיצד חיו החיות הללו.
ניתן לשחזר את השלדים של הדינוזאורים, אך רק עקבותיהם המאובנות יכולות לקבוע כיצד עמדו והלכו.
מסלולים כאלה יכולים לספר הרבה על ההליכה של בעל החיים שיצר אותם, כיצד צעד והאם הגפיים הקדמיות נגעו בקרקע או לא.
עם זאת, רוב מאובני העקבות הם פחות בולטים, כמו השבילים שיצרו תולעים טבעתיות או נמטודות.
חלק מיציקות התולעים הללו הן תיעוד המאובנים היחיד שיש לנו של היצורים האלה.
קשה לשייך טביעות רגל מאובנות שנוצרו על ידי חולייתנים טטרפודים למין מסוים של בעל חיים, אך הן יכולות לספק מידע רב ערך, למשל מהירות, משקל והתנהגות של האורגניזם שיצר אותם.
מאובני עקבות כאלה נוצרים כאשר דו-חיים, זוחלים, יונקים או ציפורים הלכו על פני בוץ רך (כנראה רטוב) או חול, אשר מאוחר יותר התקשו במידה מספקת כדי לשמר את הרשמים לפני שהושקעה שכבת המשקעים הבאה.
מאובנים מסוימים יכולים אפילו לספק פרטים על מידת הרטיבות של החול בעת הפקתם, ולפיכך לאפשר הערכה של כיווני פליאו-רוח.
מכלול של מאובני עקבות נוצרים בעומקי מים מסוימים ויכולים לשקף גם את המליחות והעכירות של עמוד המים.
כמה מאובני עקבות יכולים לשמש כמאובני אינדקס מקומי, לתארך את הסלעים שבהם הם נמצאים, כגון השקע של המאובן ארניקוליטס פרנקוניקוס (Arenicolites franconicus) ממשפחת הארניקוליטים, המופיע רק בשכבה בעומק 4 ס"מ של תקופת מושלקאלק (Muschelkalk) מתקופת הטריאס, באזורים בדרום גרמניה.
בסיס תקופת הקמבריון מוגדר על ידי הופעתו הראשונה של מאובן העקבות Treptichnus pedum.
למאובני עקבות יש תועלת נוספת, שכן רבים מופיעים לפני שהאורגניזם חשב ליצור אותם, ומרחיבים את הטווח הסטרטיגרפי שלהם.
גאולוגים מסיקים את מצבה של מערכת משקע בזמן ההיווצרות, על ידי ציון מצבם של המאובנים זה ביחס לזה.
הפלאונטולוג אדולף זיילאכר (Seilacher) הגדיר את המושג איכנופאשים (Ichnofacies), מאובני עקבות בודדים המתרחשים שוב ושוב בזמן ובמרחב.
הם משקפים תנאים סביבתיים ספציפיים והתנהגויות של אורגניזמים בסביבות משקע.
הם מספקים תובנות לגבי עומק המים, המליחות, רמות החמצן והאנרגיה של סביבת השיקוע.
הם כמו טביעות אצבע מאובנות, החושפות רמזים על מערכות אקולוגיות קודמות ועל האופן שבו אורגניזמים קיימו אינטראקציה עם סביבתם.
המאפיינים העיקריים המוכרים הם סקוליתוס (Skolithos), קרוזיאנה (Cruziana), זואופיקוס (Zoophycos), נרייטים (Nereites), גלוסיפונגיטים (Glossifungites, דמויי פטריות), סקוייניה (Scoyenia), טריפניטים (Trypanites), טרדוליטים (Teredolites) ופסילוניכנוס (Psilonichnus).
המאובנים שנשמרו מוגבלים על ידי התנאים הסביבתיים שבהם חיו האורגניזמים יוצרי העקבות.
עומק מים, מליחות, קשיות המצע, חמצן מומס ותנאים סביבתיים רבים אחרים קובעים אילו אורגניזמים יכולים לאכלס אזורים מסוימים.
תיעוד ומחקר של שינויים באיכנופאשים מסייעים לפרש שינויים בסביבה.
לדוגמה, איכנופאשים נוצלו כדי לחקור גבולות הכחדה המונית, כגון הכחדת קרטיקון-פלאוגן, כדי לסייע בהבנת גורמים סביבתיים המעורבים באירועי הכחדה המונית.
רוב מאובני העקבות ידועים ממרבצים ימיים.
יש שני סוגים של עקבות: אקסוגניים, הנעשים על פני המשקע (כגון עקבות) ואנדוגניים, הנעשים בתוך שכבות המשקעים (כגון מחילות).
לנתיבי פני השטח על משקעים בסביבות ימיות רדודות יש פחות סיכוי להתאבן מכיוון שהם נתונים לפעולת גלים וזרם.
תנאים בסביבות שקטות של מים עמוקים נוטים להיות נוחים יותר לשימור מבני עקבות עדינים.
רוב מאובני העקבות מזוהים בדרך כלל בקלות על ידי התייחסות לתופעות דומות בסביבות מודרניות.
עם זאת, המבנים שנוצרו על ידי אורגניזמים במשקעים מאוחרים נחקרו רק במגוון מצומצם של סביבות, בעיקר באזורי חוף, כולל משטחי גאות ושפל.
גיל מאובני העקבות המורכבים המוקדמים ביותר, לא כולל עקבות חיידקים כגון סטרומטוליטים, מתוארך ל-2 עד 1.8 מיליארד שנה.
זה מוקדם מכדי שמוצאם יהיה מבעלי חיים, ונראה שהם נוצרו על ידי אמבות.
"מחילות" משוערות המתוארכות ל-1.1 מיליארד שנים, אולי נעשו על ידי בעלי חיים שניזונו מחלקן התחתון של מחצלות מיקרוביאליות, מה שהגן עליהם מפני אוקיינוס עוין מבחינה כימית; אולם רוחבם הלא אחיד וקצוותיהם המחודדים מקשים על קביעת מקור ביולוגי ואפילו המחבר המקורי כבר לא מאמין שהם אותנטיים.
העדות הראשונה המקובלת למחילות היא מתקופת האדיקר (ונדיאן), לפני כ-560 מיליון שנים.
בתקופה זו העקבות והמחילות הן אופקיות על פני קרקעית הים או ממש מתחתיה.
עקבות כאלה כנראה נוצרו על ידי אורגניזמים תנועתיים עם ראשים, שכנראה היו בעלי חיים בילטריים.
העקבות שנצפו מרמזות על התנהגות פשוטה ומצביעות על אורגניזמים הניזונים מעל פני השטח וחופרים להגנה מפני טורפים.
בניגוד לדעה הרווחת, לפיה מחילות אדיקר הן רק אופקיות, ידועות גם מחילות אנכיות (סקוליתוס).
יצרני המאורות סקוליטוס דקלינטוס (Skolithos declinatus) מהמצעים בני תקופת אדיקר (Vendian) ברוסיה מלפני 555.3 מיליוני שנים לא זוהו; ייתכן שאכלו אוכל מסונן והתקיימו על חומרי הזנה צפים.
הצפיפות של מחילות אלו היא עד 245 מחילות לדצימטר רבוע.
כמה מאובני עקבות מהאדיקר נמצאו קשורים למאובני גוף.
יורגיה (Yorgia) ודיקינסוניה נמצאות לעיתים קרובות בקצה מסלולים ארוכים של מאובני עקבות התואמים את צורתם.
האכילה בוצעה בצורה מכנית, ואולי הצד הגחוני של הגוף היה מכוסה ריסונים.
קימברלה (Kimberella) שאולי קשורה לרכיכות, קשורה לסימני שריטה, שאולי נוצרו על ידי רדולה.
עקבות נוספים מלפני 555 מיליון שנה מרמזים על פעילות זחילה או נבירה אקטיבית.
בתחילת הקמבריון הופיעו צורות חדשות של מאובני עקבות, כולל מאורות אנכיות (למשל Diplocraterion) ועקבות המיוחסים בדרך כלל לפרוקי-רגליים.
אלו מייצגים "הרחבה של הרפרטואר ההתנהגותי", הן מבחינת השפע והן מבחינת המורכבות.
מאובני עקבות הם מקור משמעותי לנתונים מתקופה זו של הקמבריון, מכיוון שהם מייצגים מקור נתונים שאינו קשור ישירות לנוכחותם של חלקים קשים שמתאבנים בקלות, חלקים שהם נדירים בתקופת הקמבריון.
קשה לשייך מאובני עקבות ליוצריהם, אך תיעוד מאובני עקבות מצביע על כך שלכל הפחות, אורגניזמים ימיים גדולים, שוכני קרקעית, בעלי סימטריה דו-צדדית, התגוונו במהירות במהלך הקמבריון הקדום, כלומר לפני כ-600 מיליון שנה.
גיוון פחות מהיר התרחש מאז.
מכיוון שהמגוון כבר היה גדול, עקבות רבות נוצרו באופן עצמאי על ידי קבוצות לא קשורות של אורגניזמים.
מאובני עקבות מספקים גם את העדות המוקדמת ביותר לחיי בעלי חיים ביבשה.
עדויות לבעלי החיים הראשונים שנראים יבשתיים לחלוטין מתוארכות לתור האורדוביק והן נמצאות בצורת מסלולים.
נתיבי עקבות באבן חול מתור האורדוביק טומבלגודה (Tumblagooda Sandstone) מאפשרים לקבוע את התנהגותם של אורגניזמים יבשתיים אחרים.
נתיבי עקבות של חיות מסוג פרוטיכניטים (Protichnites) מייצגים עקבות של פרוקי רגליים אמפיביים או יבשתיים שמקורם בתור הקמבריון.
תהליך זה מתרחש בחיטחבים מתור האורדוביק.
הפתחים של אנגיומאיכנוס מוגבהים מעל משטחי הצמיחה של המארחים שלהם, ויוצרים מבנים קצרים דמויי ארובה.
אראכנוסטגה הן המחילות הבלתי סדירות המסועפות שנמצאות במילוי המשקעים של קונכיות.
הן נראות על פני השטח של מאובנים (steinkerns) שנוצרים ממשקעים שמילאו מבנה חלול, למשל קונכייה.
עקבותיהן נמצאו מתור הקמבריון ואילך.
אסטריאציטים (Asteriacites) הם מאובנים עם חמש קרניים שנמצאו בסלעים ומתעדים את מיקום כוכבי הים על קרקעית הים.
אסטריאציטים מצויים בסלעים באירופה ואמריקה, מהאורדוביק ואילך, ובעיקר בסלעים בגרמניה מתקופת היורה.
היא כוללת גדילה של הקליפה המשנית של הברכיופוד עם פנים חלול בחלל המעטפת של ברכיופוד.
כונדריטים (לא להתבלבל עם מטאוריטי אבנים באותו שם) הם מחילות מסועפות קטנות באותו קוטר, המזכירות באופן שטחי שורשי צמח.
סביר שאת המחילות האלו בנתה נמטודה (תולעת עגולה).
כונדריטים מצויים במשקעים ימיים מתקופת הקמבריון, מהפלאוזואיקון ואילך.
הם נפוצים במיוחד במשקעים ששקעו בסביבות מופחתות חמצן.
קלימאקטיכניטים (Climactichnites) הם שבילי שטח ומחילות המורכבים מסדרה של מוטות צולבים מוגבהים בצורת שברון (דמוי בומרנג), שבדרך כלל מוקפים משני צדדיהם ברכס מקביל.
הם דומים במקצת למסלולי צמיגים, והם גדולים יותר (בדרך כלל ברוחב של כ-10 ס"מ או 4) מרוב מאובני העקבות האחרים שנוצרו על ידי חסרי חוליות.
השבילים נוצרו על משטחי גאות חוליים בזמן הקמבריון.
זהות החיה עדיין משוערת, אך ייתכן שמדובר בחיה גדולה דמוית שבלול - עקבותיה נוצרו כשהיא זחלה על חול רטוב כדי להשיג מזון.
קרוזיאנה (Cruziana) הם סימני עקבות חפירה שנעשו על קרקעית הים ויש להם מבנה דו אונתי (של שתי אונות) עם חריץ מרכזי.
האונות מכוסות בסימני שריטה שנעשו על ידי רגליו של האורגניזם החופר, בדרך כלל טרילוביט או פרוקי-רגליים דומים.
קרוזיאנה נפוצות בעיקר במשקעים ימיים שנוצרו בתקופת הפליאוזואיקון, במיוחד בסלעים מתקופות הקמבריון והאורדוביק.
יותר מ-30 מינים של קרוזיאנה זוהו.
אנתוביה (Entobia) הוא חפירה שיוצרה על ידי ספוגי קליונאיד אנדוליתיים (endolithic clionaid sponges) המורכבים ממערכים שנחפרו במצע קרבונט; לעיתים קרובות יש חדרים תפוחים עם תעלות מקשרות.
גסטרוכאנוליטים (Gastrochaenolites) הם קידוחים קלאבטיים (בצורת מקלות) המיוצרים גם במצעים קשים גירניים, בדרך כלל על ידי צדפות דו קשוותיות.
אויקובסלון (Oikobesalon) הוא מחילה לא מסועפת ומוארכת עם כניסה יחידה וחתך רוחב עגול המיוצר על ידי רב-זיפיות מסדרת הטרבלידה (Terebellida).
הם מכוסים בטנה דקה בעלת עיטור רוחבי בצורה של גליל מעוך בקצוותיו (fusiform annulation).
פטרוקססטס (Petroxestes) הוא מחילה רדודה המיוצרת על ידי צדפה דו קשוותית ממשפחת המיטילידה (Mytilidae) במצעי קרבונט קשים.
פלנוליטים (Planolites) הם מאובני מחילה קטנים בגודל 1–5 מ"מ, מאורה מוארכת לא מרופדת ולעיתים רחוקות מסועפת, עם מילוי השונה מהסלע המארח, ונמצאת בכל האדיקר והפנרוזואיקון.
פרוטיכניטס (Protichnites) מורכב משתי שורות של מסלולים ושקע קווי (ליניארי) בין שתי השורות.
על פי ההערכות, המסלולים נוצרו על ידי איברי הליכה של פרוקי רגליים.
משערים שהשקע הקווי הוא תוצאה של גרירת זנב.
המבנים בשם זה נוצרו בדרך כלל על משטחי גאות ושפל של הים הפלאוזואיקאי, אך מבנים דומים משתרעים לתוך הקנוזואיקון.
ריזוקוראליום (Rhizocorallium) הוא סוג של מאורה, שהנטייה שלה היא בדרך כלל בטווח של 10° ממישורי המצע של המשקעים.
מחילות אלו יכולות להיות באורך של למעלה ממטר במשקעים שהשתמרו בסלעי היורה של חוף יורקשייר (מזרח בריטניה), ברוחב עד 2 סנטימטרים בדרך כלל, מוגבל על ידי גודל האורגניזמים המייצרים אותו.
הם כנראה מייצגים פודיניצ'ניה שנוצרו כאשר החיה (כנראה נמטודה) סרקה את המשקעים לאיתור מזון.
רוג'רלה (Rogerella) היא מאורה בצורת כיס קטן עם צמצם דמוי חריץ המיוצר כיום על ידי חבטות של אקרוטורקיסה (Acrothoracica; סוג של סרטנאים).
רוסופיקוס (Rusophycus) הם "עקבות מנוחה" דו-שכבתיים הקשורים לטרילוביטים ופרוקי רגליים אחרים כגון סרטני פרסה.
סקוליתוס (Skolithos): אירוע של מאובני עקבות קמבריון מתקופה זו הוא 'סלע הצינור' של צפון מערב סקוטלנד.
ה'צינורות' שנותנים לסלע את שמו הם צינורות ישרים צפופים שנעשו ככל הנראה על ידי סוג של אורגניזם דמוי תולעת.
השם שניתן לסוג זה של צינור או מאורה הוא סקוליתוס.
שאורכו עשוי להיות 30 ס"מ ובקוטר של בין 2 ל-4 ס"מ.
עקבות כאלה ידועים ברחבי העולם בחולות ואבני חול ששקעו בסביבות מים רדודים, מתקופת הקמבריון ואילך.
תלסינואידים (Thalassinoides) הם מאורות המתהוות במקביל למישור המצע של הסלע ונפוצות מאוד בסלעים מתקופת היורה ואילך.
הם מסועפים עם נפיחות קלה בצמתי הצינורות.
המחילות הן גליליות וקוטרן נע בין 2 ל-5 ס"מ.
התלסינואידים מכילים לפעמים סימני שריטה, גללים או שרידי גוף של סרטנים שיצרו אותם.
לטייכיכנוס (Teichichnus) יש צורה ייחודית שנוצרת על ידי ערימה של לשונות דקות של משקעים, זו על גבי זו.
אולי הם פודיניצ'ניה, שנוצרו כאשר האורגניזם אימץ את ההרגל לחזור על אותו מסלול דרך גבהים משתנים של המשקעים, מה שאיפשר לו להימנע מלעבור על אותו אזור.
ה"לשונות" הללו הן לעיתים קרובות מתפתלות למדי, ומשקפות אולי סביבה דלה יותר בחומרים מזינים שבה החיות נאלצו לכסות שטח גדול יותר של משקעים, כדי לרכוש מספיק הזנה.
טרמיכנוס (Tremichnus) הוא מבנה הטבעה (ביולוגית) שנוצר על ידי אורגניזם שעיכב את הצמיחה של סטריאום (שלד העשוי סידן פחמתי) של המארח, חבצלת ים.
טריפניטים (Trypanites) הם קידוחים גליליים מוארכים במצעים גירניים, למשל קונכיות, קרקע קשה קרבונטית ואבני גיר.
הם נוצרו בדרך כלל על ידי תולעים מסוגים שונים, בהן תולעים סיפוניות.
איכנוטקסון (ברבים ichnotaxa) הוא "טקסון המבוסס על מאובן של אורגניזם", כלומר המקבילה הלא אנושית של חפץ.
איכנוס - ἴχνος (íchnos) - פירושו "מסלול" וטקסון - τάξις (táxis) - פירושו "סדר".
בנוסף לאיכנוגנרה (עקבות) שלעיל, גם חסרי חוליות הותירו אחריהם עקבות, בהם היברטופטרוס, עקרב ים ענק או עקרבי מים של התקופה הפליאוזואיקונית המוקדמת.
פרוקי-רגליים ימיים אלה יצרו מסלול שנשמר בסקוטלנד.
ביו-ארוזיה (שחיקה) לאורך זמן יצרה תיעוד של מאורות, מחילות ושריטות על מצעים קשים.
מאובני עקבות אלו מחולקים בדרך כלל למקרו-מאורות ומיקרו-מאורות.
עוצמת הביו-ארוזיה והגיוון נקבעת בשני אירועים: מהפכת הביו-ארוזיוה באורדוביק (ראה Wilson & Palmer, 2006) ותקופת היורה.
לביבליוגרפיה של ספרות הביו-ארוזיה, עיינו בקישורים החיצוניים.
הסוגים העתיקים ביותר של זנב וטביעות רגל של טטרפודים מתוארכים לתקופת הדבון המאוחרת.
טביעות סלע של בעלי חוליות אלו נמצאו באירלנד, סקוטלנד, פנסילבניה ואוסטרליה.
לוח אבן חול המכיל את המסלול של טטרפוד, המתוארך ל-400 מיליון שנה, הוא בין העדויות העתיקות ביותר של חולייתן הולך על היבשה.
מאובני עקבות אנושיים חשובים הם טביעות הרגל של לאטולי (Laetoli) שבטנזניה, שהוטבעו באפר וולקני לפני 3.7 מיליון שנים, כנראה על ידי אוסטרלופיתקוס מוקדם.
בלבול עם סוגים אחרים של מאובנים
מאובני עקבות אינם יציקות גוף.
הביוטה של תקופת האדיקר, למשל, מורכבת בעיקר מיציקות של אורגניזמים במשקעים.
באופן דומה, טביעת רגל אינה העתק פשוט של סוליית כף הרגל, ולעקבות המנוחה של כוכב ים יש פרטים שונים מאשר רושם של כוכב ים.
פליאובוטנאים מוקדמים טעו בזיהוי מגוון רחב של מבנים שמצאו על מישורי המצע של סלעי משקע כפוקואידים, מעין אצות חומות או אצות ים).
עם זאת, אפילו במהלך העשורים המוקדמים ביותר של חקר האיכנולוגיה, כמה מאובנים הוכרו כטביעות רגל ומחילות של בעלי חיים.
מחקרים בשנות ה-80 של נאטהורסט (AG Nathorst) וג'וזף פ.
ג'יימס, שהשוו בין "פוקואידים" לעקבות מודרניות הבהירו יותר ויותר שרוב הדגימות שזוהו כפוקואידים מאובנים היו שבילים ומחילות של בעלי חיים.
פוקואידים מאובנים אמיתיים הם נדירים.
אין לבלבל פסאודו-פוסילים (דמויי מאובנים), שרידים מאובנים דמויי חומרים אורגניים, שעם זאת אינם מאובנים אמיתיים, עם איכנופוסילים, שהם אינדיקציות אמיתיות לחיים פרהיסטוריים.
"היווצרות עובש ירקות באמצעות פעולת תולעים" מאת צ'ארלס דרווין הוא דוגמה לעבודה מוקדמת על איכנולוגיה, המתארת עיבוד אדמה, ובמיוחד חפירה על ידי תולעי אדמה.
מאהר נשאת טאהר אל-מסרי הוא פוליטיקאי וכלכלן פלסטיני שכיהן כשר הכלכלה, המסחר והתעשייה בחמש ממשלות של הרשות הפלסטינית.
אל-מסרי קיבל תואר ראשון בכלכלה מהאוניברסיטה האמריקאית בביירות ב-1969, ותואר שני בכלכלה מאותה אוניברסיטה ב-1973.
בין השנים 1991 ל-1996 ניהל חברת מפעלי שמן צמחי בשכם.
הוא נבחר למועצה המחוקקת הפלסטינית לאחר הבחירות הכלליות ברשות הפלסטינית ב-1996, וקיבל 23,125 קולות במחוז נפת שכם, כשהוא מייצג את תנועת הפת"ח.
הוא כיהן בתפקיד שר הכלכלה הלאומית, המסחר והתעשייה בממשלות הפלסטיניות השנייה, השלישית, הרביעית, החמישית והשמינית.
ב-1997 התפטר זמנית כחלק ממאבק על מבנה הכלכלה הפלסטינית, אל-מסרי נמנה עם תומכי הכלכלה החופשית ברשות.
אל-מסרי גם הואשם בשחיתות בפרשה במסגרתה חברות פלסטיניות העבירו מלט לחברות ישראליות שעסקו בבניית גדר ההפרדה.
בשנת 2001 היה מעורב בהובלת חרם פלסטיני על סחורות ישראליות.
אל-מסרי היה חבר לשעבר במועצה של בורסת פלסטין, והראש לשעבר של .
ב-15 באפריל 2024 הוא מונה לחבר הדירקטוריון של קרן ההשקעות הפלסטינית.
כמו כן, הוא יו"ר מועצת המנהלים של הבנק האסלאמי הפלסטיני.
בתפקידו בבורסה הפלסטינית נאלץ להתמודד עם משבר הסאבפריים והשלכותיו.
בנוסף, פעל לשכנוע ערביי ישראל להעברת כספם מהבורסה לניירות ערך בתל אביב לבורסה הפלסטינית.
מאהר מוחמד ראתב גנאים הוא מהנדס פלסטיני שכיהן כשר העבודות הציבוריות והשיכון בממשלת פיאד השלישית, בממשלת חמדאללה הראשונה ובממשלת חמדאללה השנייה.
מאהר נולד באוגוסט 1960 בירושלים לאביו, מוחמד גנאים, פוליטיקאי בכיר בפת"ח, מאנשיו הקרובים של יאסר ערפאת שגם ליווה אותו ללבנון ולתוניסיה.
משפחתו של גנאים נחשבת בכיר במיוחד ברשות הפלסטינית, ומלבד אביו גם אחיו כיהן בשורה של תפקידים בממשלת הרשות הפלסטינית והוא מכהן כיום כשגריר של הרשות בסעודיה.
הוא למד הנדסה, ובמאי 2012 נכנס לתפקידו כשר העבודות הציבוריות והשיכון בממשלת הרשות הפלסטינית בראשות סלאם פיאד, ונותר בתפקיד זה גם בשתי ממשלותיו הראשונות של ראמי חמדאללה, עד חודש יוני 2014.
מאובני מאורות או מאובני מחילות הם שרידים של מחילות – חורים או מנהרות שנחפרו בקרקע או בקרקעית הים על ידי בעלי חיים כדי ליצור מרחב מתאים למגורים, מקלט זמני, או כתוצר לוואי של תנועה שנשמר בסלע.
מאובני מחילות מייצגים תוצרי לוואי משומרים של התנהגות, ולא שרידים פיזיים, ולכן הם נחשבים לסוג של מאובן עקבות.
סוג נפוץ אחד של מאובנים במאורה הוא סקוליתוס (Skolithos), ודומים להם טריפניטים (Trypanites), סוג של מחילה צרה בסלע, אופיומורפאה (Ophiomorpha), מאובן עקבות סמוך לחוף, ודיפלוקרטריון (Diplocraterion), מחילה בצורת פרסה מרושתת.
מחילות מאובנות של דגי ריאות נשמרות ברוקי פוינט (Rocky Point Member), חלק מתצורת צ'ינלה בפארק הלאומי קניונלנדס.
דוגמאות למחילות של חסרי חוליות הן Treptichnus pedum וארניקוליטים מסוג renicolites franconicus, גם הוא מחילה בצורת פרסה מרושתת, מתת-תור האדיקר.
מאוזר הוא השם הרווח לחברת כלי הנשק הגרמנית Mauser-Werke Oberndorf Waffensysteme GmbH, ולסדרה של רובים ואקדחים מתוצרתה.
החברה נוסדה ב-1834 על ידי האחים וילהלם ופאול מאוזר.
בשנת 1887 רכש תעשיין הנשק היהודי איזידור לאֶואֶ (Loewe) את השליטה במאוזר.
החברה תכננה וייצרה את רובי הצבא הגרמני מ-1871 ועד סוף מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1995 החברה נמכרה לתאגיד הגרמני ריינמטאל.
מאז שיתוף פעולה בין החברות הורחב ותוצרת מאוזר משולבת ממערכות נשק של ריינמטאל, למשל סקיישילד.
מאוזר C-78 - אקדח תופי.
מאוזר C-96 - אקדח חצי-אוטומטי שיוצר על ידי מאוזר משנת 1896 ועד סוף מלחמת העולם השנייה, אשר כונה "ידית מטאטא" בשל צורת הקת של האקדח.
מאוזר מודל 1871 - הרובה הבריחי הראשון של החברה.
מאוזר מודל 1889 - רובה בריחי.
מאוזר 41 - רובה מיטען (חצי-אוטומטי) שפותח ויוצר ב-1941 עבור גרמניה הנאצית.
מאוזר 98 (בגרמנית Mauser Gewehr 98) - רובה קרב בריחי בקליבר 7.92x57 מ"מ.
המספר 98 הוא על שם שנת הייצור: 1898. רובה זה נחשב לאחד הרובים הבריחיים המוצלחים ביותר שיוצרו אי-פעם ושימש כנשק העיקרי של חיילי הצבא הגרמני הקיסרי במלחמת העולם הראשונה, ושל הוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
הרובה היה בעל קיבולת של 5 כדורים בבית הבליעה.
מטענים מיוחדים לרובה, שהיו ברשותו של כל לוחם, אפשרו הכנה מראש של תחמושת במטענים בני 5 כדורים כל אחד, וטעינת הכדורים בבית הבליעה נעשתה בתנועה אחת.
כתוצאה מכך, ניחן הרובה בקצב אש מהיר יחסית לרובים בריחיים אחרים שהיו קיימים באותה עת.
מאוזר K98 - גרסת קרבין ל-מאוזר 98. הרובים שהגיעו לישראל היו מגרסת הקרבין (Mauser Karabiner 98K).
רובי הקרבין נבדלו מרובי מאוזר 98 הרגילים באורכם ובמשקלם.
גרסת הקרבין פותחה במהלך מלחמת העולם השנייה, יוצרה באופן סדיר, וזכתה לפופולריות רבה, ולשימוש נרחב ביותר בצבא הגרמני.
רובי המאוזר K98 נרכשו בצ'כוסלובקיה על ידי אנשי הרכש של "ההגנה", ואחר כך צה"ל והשתתפו במלחמת העצמאות.
כל הרובים נשאו סימני הטבעה של הצבא הגרמני, כולל סמל צלב הקרס המכונף, ולצידם הוטבעו גם סמל מגן דוד וסימון צה"ל.
מאוזר 98K מוסב - עם המעבר בצה"ל לשימוש נפוץ בתחמושת נאט"ו בקליבר 7.62x51 מ"מ, נערכה התעשייה הצבאית להסבה מאסיבית של רוב רובי מאוזר K98, שהיו בשימוש צה"ל לתחמושת זו.
בעת ההסבה הוחלפו כליל קנה הרובה ובית הבליעה.
הרובים המוסבים, סומנו בכיתוב 7.62, כדי להבדיל אותם מן הרובים בקליבר 7.92 על 57 מ"מ שהמשיכו לשמש בשירות צה"ל, עד תחילת שנות ה-70 של המאה ה-20.
אורכו מטר אחד ומשקלו 2.9 ק"ג.
הטווח היעיל של רובה זה הוא כ-200 מטר.
מבנהו הייחודי של רובה זה הוא כזה שאין בו הרבה חלקים שניתן לפרק (החלק היחיד הוא הבריח), כוונותיו מדייקות להפליא, אך מגרעתו היא בכך שהכדורים שהוא יכול לירות הם מאוד קטנים (0.22 אינץ').
לכן, רובה זה שימש בעיקר לאימוני קליעה, במסגרות הגדנ"ע ותנועות הנוער.
רובה זה שימש כנשק צלפים במשמר אזרחי.
מאוזר SP66 - רובה צלפים בריחי.
תוכנן במקור לתחרויות קליעה ספורטיביות, אך צה"ל השתמש בו גם לצרכים מבצעיים, כגון קליעה כירורגית במחבלים חמושים בתוך קהל.
מאוזר 86SR - רובה צלפים בריחי.
הרובה מדויק מאוד ובעל ארגונומיה מצוינת.
נמצא בשימוש כוחות הביטחון של ישראל (בעיקר היחידות המובחרות של צה"ל) ומשמש בעיקר ללוחמה בטרור וצליפות כירורגיות.
מאוזר SR93 - רובה צלפים מודרני.
רובה ה-Gewehr 1888 הוא רובה בריחי קליבר 7.92 מ"מ, שפותח בשנת 1888 ויוצר על ידי מאוזר.
זה הרובה הגרמני הראשון שהשתמש באבק שרפה מודרני נטול עשן עם תכונות דחף משופרות.
אבק שרפה זה אפשר את השימוש בקליבר קטן יותר, 7.92 מ"מ במקום 11 מ"מ.
מודל 1888 שירת בצבא הגרמני עד מלחמת העולם הראשונה ובצבא הטורקי עד מלחמת העולם השנייה.
רובה זה היה "האבא" של המאוזר K98 הידוע בארץ בשם "הרובה הצ'כי" ששימש את צה"ל במלחמת העצמאות.
בשנת 1887 רכש תעשיין הנשק היהודי איזידור לאֶואֶ (Loewe) את בית החרושת לנשק מאוזר.
איזידור לאֶואֶ ניהל את "חברת לודוויג לאֶואֶ" - Ludwig Loewe Company על שם אחיו לודוויג שייסד את בית החרושת לנשק (לודוויג נפטר בשנת 1886).
מאוחר יותר אוחדה מאוזר עם "חברת לודוויג לאֶואֶ" לחברה בשם "מפעלים גרמניים לנשק ותחמושת" (Deutsche Waffen- und Munitionsfabriken AG).
בייצור הראשוני של רובי Gewehr 88 היו כמה תקלות.
בפרסום אנטישמי משנת 1892 עם הכותרת: "Judenflinten" - "רובי היהודים" שחיבר הרמן אלווארדט הואשמו היצרנים היהודיים של הרובים ושל אבק השרפה שהם מייצרים בכוונה תחילה מוצרים פגומים.
זאת כדי שהצבא הצרפתי יוכל בשעת מלחמה לנצח את הצבא הגרמני.
מאז רובה זה ידוע בשם "הרובה היהודי".
בפרסום זה נטען שמעשי החבלה ברובים נעשו בפקודת הארגון היהודי כל ישראל חברים שהוקם בצרפת.
מאומון עבדול גיום (בדיבהי: މައުމޫން އަބްދުލް ގައްޔޫމް; נולד ב-29 בדצמבר 1937) היה הנשיא השלישי של האיים המלדיביים שבאוקיינוס ההודי.
עבדול גאיום החל לכהן בתפקיד ב-11 בנובמבר 1978. הוא נבחר לכהונתו בפעם השישית לתקופה בת 5 שנים באוקטובר 2003, עם יותר מ-90% מהקולות.
נגד עבדול גאיום הועלו טענות רבות בדבר דיכוי הדמוקרטיה במדינה, ואי-מתן אפשרות ליריביו הפוליטיים להתמודד בבחירות.
בבחירות לנשיאות באוקטובר 2008 הוא הפסיד למוחמד נשיד, ובזאת תמה תקופת כהונה של 30 שנה כנשיא המלדיביים.
מחנה הריכוז מַאוּטהַאוּזֶן היה מחנה ריכוז גדול באוסטריה עילית (שנקראה אז "הרייכסגאו של הדנובה העילית") שהוקם ב-1938 סמוך לעיירה מאוטהאוזן, כ-20 ק"מ ממזרח ללינץ (צפונית מזרחית לזלצבורג), ובהמשך התרחב והפך למרכיב מרכזי בתשלובת המחנות מאוטהאוזן-גוּזֶן.
מחנה הריכוז שימש בעיקר לכליאת מתנגדי הנאציזם ובני קבוצות "לא רצויות" ממדינות שונות באירופה.
בין אסירי המחנה היו מתנגדי המשטר הנאצי, האינטליגנציה הפולנית, הומוסקסואלים, צוענים, ספרדים תומכי המשטר הרפובליקני ועוד.
מספר היהודים שנכלאו בו בתחילה היה קטן באופן יחסי.
החל מ-1944 החלו הנאצים לכלוא בו יהודים רבים, בעיקר מקהילות הונגריה והולנד.
למחנה הובאו גם יהודים מאושוויץ ומברגן-בלזן.
מספר הנרצחים הכולל במחנות מאוטהאוזן-גוזן מוערך במאות אלפים (בין 120 ל-320 אלף, על פי הערכות שונות), מתוכם כ-38,000 יהודים.
מרבית הנרצחים מתו בעבודות כפייה.
מחנות מאוטהאוזן-גוזן שוחררו על ידי צבא ארצות הברית במאי 1945.
ב-8 באוגוסט 1938 נשלחו אסירים ממחנה הריכוז דכאו לעיירה האוסטרית מאוטהאוזן, שעל גדות הדנובה כ-20 ק"מ ממזרח ללינץ, כדי להתחיל בבניית מחנה חדש.
המקום נבחר עקב קרבתו למרכז התחבורה של לינץ, אך גם משום שהאזור היה מאוכלס בדלילות על אף שכבר מתחילת קיומו נשלט המחנה על ידי גרמניה, הוא הוקם כיוזמה כלכלית פרטית בידי החברה הגרמנית DEST, שהחזיקה בבעלותה את מחצבת וִינֶר-גְרָאבֶּן ששכנה במאוטהאוזן ובסביבתה.
החברה, שבראשה עמד אוסוואלד פוהל, שהיה גם בכיר באס אס, חכרה את המחצבה מהעיר וינה והחלה בבניית מחנה מאוטהאוזן.
שנה לאחר מכן ניהלה החברה את בנייתו של המחנה הראשון בגוזן.
אבן הגרניט שנחצבה שימשה קודם לכן לריצוף בווינה, אולם הרשויות הנאציות קיוו להשתמש בה גם לשיקומן של ערים גרמניות גדולותבהתאם לתוכניותיו של אלברט שפר ושל אדריכלים נאצים אחרים, שדרשו כמות רבה של גרניט.
הכסף שנדרש להקמת מחנה מאוטהאוזן הושג ממגוון מקורות, בהם הלוואות מסחריות מדרזדנר בנק ומאסקונט בנק שבסיסו בפראג, מקרן רינהרדט (כלומר מכסף שנגנב מאסירי מחנות הריכוז עצמם) ומהצלב האדום הגרמני.
מאוטהאוזן שימש בתחילה ככלא מנוהל בקפדנות לפושעים פליליים, זונות, ול"עברייני חוק ללא תקנה" מקטגוריות שונות.
ב-8 במאי 1939 הפך למחנה עבודה בכפייה ששימש בעיקר לכליאת אסירים פוליטיים.
בסוף שנת 1939 מחנה מאוטהאוזן, כולל מחצבת הגרניט וינר-גראבן, התמלא מעבר לכושר קיבולו.
בערך בזמן זה החלה בנייתו של מחנה חדש בגוזן, במרחק כ-4.5 ק"מ ממאוטהאוזן.
המחנה החדש, שמאוחר יותר נקרא גוזן I, הושלם במאי 1940. האסירים הראשונים נכלאו בו בשני צריפים כבר ב-17 באפריל 1940, ומשלוח של אסירים - בעיקר ממחנות דכאו וזקסנהאוזן - הגיע ב-25 במאי באותה שנה.
כמו במחנה מאוטהאוזן השכן, גם במחנה גוזן נעשה שימוש באסירים כעובדי כפייה במחצבות הגרניט, אך האסירים הועבדו גם בעסקים מקומיים שונים.
באוקטובר 1941 הופרדו מספר בקתות ממחנה החוץ של גוזן באמצעות תיל דוקרני, והפכו למחנה עבודה נפרד לשבויי מלחמה .
המחנה כלל מספר גדול של שבויי מלחמה שהוחזקו במאסר, בעיקר קצינים סובייטים.
ב-1942 הגיעה תפוקת הייצור של מאוטהאוזן וגוזן לשיאה.
גוזן הורחב כך שהכיל מחסן מרכזי של האס אס, שבו אוחסנו הסחורות שנבזזו מהשטחים הכבושים ונשלחו לגרמניה.
לעסקים ולמחצבות המקומיות היה צורך מתמיד במקור חדש של כוח עבודה כשיותר ויותר גרמנים גויסו לוורמאכט.
במרץ 1944 הפך מחסן האס אס למחנה חוץ חדש שנקרא גוזן II, ששימש עד לתום המלחמה כמחנה ריכוז מאולתר.
המחנה כלל כ-12,000 עד 17,000 אסירים שנמנעו מהם אפילו השירותים הבסיסיים ביותר.
בדצמבר 1944 נפתח חלק נוסף של גוזן באזור לונגיץ (Lungitz).
כאן הפכו חלקים של תשתית מפעל למחנה חוץ שלישי של גוזן - גוזן III.
קצב הרחבת מחנות החוץ לא הדביק את המספר העולה של האסירים, והדבר הוביל לצפיפות יתר בבקתות בכל מחנות החוץ של מאוטהאוזן-גוזן: מסוף 1940 עד 1944 עלה מספר האסירים משני אסירים לארבעה אסירים לכל מיטה.
עם העלייה המתמדת בייצור בכל מחנות החוץ של מאוטהאוזן-גוזן, גדל גם מספר העצורים ומספר מחנות החוץ עצמם.
אף שבתחילה שירתו מחנות מאוטהאוזן וגוזן בעיקר את המחצבות המקומיות, מ-1942 ואילך הם החלו לשמש גם את מכונת המלחמה הנאצית.
כדי להכיל את עובדי הכפייה, שמספרם הלך וגדל, נבנו מחנות חוץ רבים נוספים של מאוטהאוזן בכל חלקי אוסטריה.
בסוף המלחמה נמנו 101 מחנות (בהם 49 מחנות חוץ גדולים) בכל רחבי אוסטריה (בגבולותיה הנוכחיים), ממיטרזיל שמדרום לזלצבורג לשווכאט שממזרח לווינה, ומפאסאו, שלפני המלחמה הייתה על גבול אוסטריה-גרמניה, ועד ללויבל פאס על הגבול עם יוגוסלביה.
מחנות החוץ חולקו למספר קטגוריות, על פי שימושם העיקרי: Produktionslager לעובדי מפעל, Baulager לבנייה, Aufräumlager לפינוי הריסות בערים שהופצצו על ידי בעלות הברית, ו-Kleinlager (מחנות קטנים) שבהם עבדו האסירים במיוחד עבור האס אס.
התפוקה של מאוטהאוזן-גוזן עלתה על זו של כל אחד מחמשת מרכזי עבודת הכפייה הגדולים האחרים: אושוויץ-בירקנאו, פלוסנבירג, גרוס-רוזן, מרבורג ונאצוויילר-שטרוטהוף במונחים של מכסת תפוקה ושל הכנסות.
רשימת החברות שהשתמשו בעבודת כפייה ממערכת מחנות מאוטהאוזן-גוזן ארוכה וכוללת הן תאגידים ציבוריים והן מפעלים ועסקים מקומיים קטנים.
חלקים מהמחצבות הפכו למפעלי הרכבה של אקדחי מאוזר.
ב-1943 נבנה בגוזן מפעל תת-קרקעי עבור חברת שטייר דיימלר פוך.
מפעל דומה הוקם עבור יצרנית המטוסים מסרשמיט סמוך לכפר סנקט גאורגן.
בסך הכל, 45 חברות נטלו חלק בהפיכתו של מחנה הריכוז מאוטהאוזן-גוזן לאחד ממחנות הריכוז הרווחיים ביותר של גרמניה הנאצית, עם רווחים של יותר מ-11,000,000 רייכסמארק בשנת 1944 בלבד.
Accumulatoren-Fabrik AFA (יצרן מערכות עבור הצוללות הגרמניות)
Bayer (יצרן התרופות העיקרי בגרמניה)
Eisenwerke Oberdonau שבסיסה בלינץ (ספק פלדה חשוב במהלך מלחמת העולם השנייה לטנקי הפנצר הגרמניים)
היינקל ומסרשמיט (מפעלי מטוסים, כמו גם מפעל מרכב של טיל V-2)
תאגיד שטייר דיימלר פוך (נשק וכלי רכב)
האסירים גם הועבדו מחוץ למחנה כעובדי כפייה, ונוצלו בדרכים שונות, כגון בעבודה בחוות מקומיות, בהקמת דרכים, בחיזוק ובייצוב גדות הדנובה, בהקמת אזורי מגורים גדולים בסנקט גאורגן, ובעבודות כפייה באתרי חפירות ארכאולוגיים בשפילברג.
כאשר מבצע ההפצצות האסטרטגיות של בעלות הברית החל לפגוע בתעשיית המלחמה הגרמנית, החליטו מתכננים גרמנים להעביר את הייצור למתקנים תת-קרקעיים שיהיו מוגנים מפני הפצצות האוויר של בעלות הברית.
בגוזן I הוטל על האסירים להקים מספר מנהרות גדולות מתחת לגבעות שהקיפו את המחנה.
עד סוף המלחמה חפרו האסירים שטח תת-קרקעי בגודל של 29,400 מ"ר לצורך מפעל נשק קטן.
לאחר 1944 הוקמו מנהרות דומות גם תחת הכפר סנקט גאורגן על ידי אסירים ממחנה החוץ גוזן II.
הם חפרו כ-50,000 מ"ר, כך שחברת מסרשמיט תוכל להקים בו מפעל להרכבת מטוסי מסרשמיט Me-262 וטילי V-2. נוסף להרכבת מטוסים שימשו 7,000 מ"ר ממנהרות גוזן II כמפעלים לייצור חומרי מלחמה שונים.
בסוף 1944 עבדו כ-11,000 מאסירי גוזן I וגוזן II במתקנים תת-קרקעיים.
6,500 אסירים נוספים עבדו בחפירות להרחבת הרשת התת-קרקעית של המנהרות והאולמות.
ב-1945 הושלמה העבודה על מטוס Me 262, והגרמנים היו יכולים להרכיב 1,250 מטוסים בחודש.
היה זה מפעל המטוסים השני בגודלו בגרמניה, אחרי מחנה הריכוז מיטלבאו-דורה, שהיה גם הוא תת-קרקעי.
התפלגות הניצולים ממחנות גוזן I, II ו-III על פי אזרחותלחצו על התמונה לפרטים נוספים
במהלך החודשים האחרונים לפני שחרור המחנה, נערך מפקד המחנה פרנץ ציראייס להגנה נגד מתקפה סובייטית אפשרית.
רוב האסירים האוסטרים והגרמנים "התנדבו" ל-SS-Freiwillige Häftlingsdivision ("יחידת אסירים מתנדבים") - יחידת אס אס שהורכבה בעיקר מאסירים לשעבר במחנות הריכוז, ושבראשה עמד אוסקר דירלוואנגר.
האסירים הנותרים נשלחו בחיפזון לבנות קו מכשולי גרניט נגד טנקים ממזרח למאוטהאוזן.
אסירים שלא עמדו בעבודה הקשה וסבלו מתת תזונה ומחלות חוסלו, כדי לפנות מקום לאסירים חדשים שהגיעו במשלוחי הפינוי של מחנות ריכוז אחרים, בהם רוב מחנות החוץ של מאוטהאוזן-גוזן במזרח אוסטריה.
בחודשיה האחרונים של המלחמה פסקה אספקת המקור העיקרי לקלוריות, חבילות המזון שנשלחו באמצעות הצלב האדום הבינלאומי, והקצבות המזון לאסירים התדלדלו.
האסירים שהועברו ל"מחנה בית החולים" קיבלו חתיכת לחם אחת לכל 20 אסירים וכחצי ליטר מרק מדי יום.
כתוצאה מכך, החלו חלק מהאסירים להתחיל להכין תוכניות להגנת המחנה למקרה שהאס אס ינסה להשמיד את כל האסירים הנותרים.
לא ברור מדוע האסירים של גוזן I ו-II לא הושמדו חרף הוראה ישירה מהיינריך הימלר.
תוכניתו של ציראייס התבססה על כך שהאסירים יועברו במהירות למנהרות המפעלים התת-קרקעיים של קלרבאו, והכניסות יפוצצו.
התוכנית נודעה לאחד מארגוני ההתנגדות הפולנים, ובעקבות כך החלו בתוכנית שאפתנית להשיג כלים שיאפשרו לחפור פתחי אוויר בכניסות.
ב-28 באפריל, תחת מסווה של התראה בדיונית על הפצצה אווירית, הועברו כ-22,000 אסירים ממחנה גוזן למנהרות.
לאחר מספר שעות של שהייה במנהרות, הרשו לכל האסירים לצאת מהן ולשוב למחנה.
סטניסלב דובוסייביץ', מחבר המונוגרפיה המונומנטלית על קומפלקס מאוטהאוזן-גוזן, מסביר שאחד הגורמים האפשריים לכישלון התוכנית הגרמנית היה שאסירים פולנים הצליחו לחתוך את פתיל המרעום של הפצצות.
ציראייס עצמו כתב ב-25 במאי שהייתה זו אשתו ששכנעה אותו לא לבצע את ההוראות מלמעלה.
על אף שהתוכנית ננטשה, חששו האסירים שהאס אס ינסה לטבוח בהם בדרכים אחרות.
כיוון שכך תכננו אסירים פולנים, סובייטים וצרפתים לתקוף את קסקרטין שומרי האס אס על מנת שיוכלו להשיג את הנשק הדרוש ללחימה.
תוכנית דומה תוכננה על ידי אסירים ספרדים.
ב-3 במאי החלו שומרי האס אס ושומרים אחרים להיערך לפינוי המחנה.
ביום שלמחרת הוחלפו שומרי האס אס בחיילים לא-מזוינים של "צבא העם" (Volkssturm) ויחידה מאולתרת שהורכבה מקציני משטרה קשישים וכבאים שפונו מווינה.
קצין המשטרה שהיה אחראי על היחידה הסכים ל"ממשל עצמאי של האסירים" כרשות העליונה במחנה, ומרטין גרקן, שהיה עד אז הקאפו בעל הדרגה הגבוהה ביותר במנהל של גוזן (בדרגת Lagerälteste, "זקן המחנה"), הפך למפקד החדש דה פקטו.
הוא ניסה לתמרן את האסירים ליצירת ועדת אסירים בינלאומית שתהיה הגוף שישלוט זמנית על המחנה עד שישוחרר על ידי אחד מצבאות בעלות הברית, אך הואשם בגלוי בשיתוף פעולה עם האס אס, והתוכנית נגנזה.
כל העבודה במחנות החוץ של מאוטהאוזן פסקה, והאסירים התמקדו בהכנות לשחרורם או בהגנה על המחנות נגד התקפה אפשרית של דיוויזיות אס אס שהתרכזו באזור.
שרידים פעילים שנותרו מתוך כמה דיוויזיות גרמניות אכן תקפו את מחנה החוץ של מאוטהאוזן, אך נהדפו על ידי אסירים שהשתלטו על המחנה.
מתוך כל מחנות החוץ של מאוטהאוזן-גוזן רק גוזן III פונה.
ב-1 במאי נלקחו האסירים לצעדת מוות לכיוון סט.
גאורגן, אך קיבלו הוראה לשוב למחנה לאחר מספר שעות.
פעולה זו חזרה על עצמה ביום שלמחרת, אך בוטלה זמן קצר לאחר מכן.
ביום שלמחרת נטשו שומרי האס אס את המחנה והשאירו את האסירים לגורלם.
כניסת כוחות בעלות הברית: מאי 1945
מחנות מאוטהאוזן-גוזן שוחררו אחרונים במלחמת העולם השנייה.
ב-5 במאי 1945 הגיעו אל המחנה במאוטהאוזן חיילים אמריקאים מיחידת איסוף המידע ה-41 של הדיוויזיה המשוריינת האמריקאית ה-11. יחידת איסוף המידע הובלה על ידי אלברט ג'י.
כוחותיו פרקו מנשק את השוטרים ועזבו את המחנה.
בזמן השחרור, רוב אנשי האס אס של מאוטהאוזן ברחו כבר.
אסירים מהמחנה חיסלו כ-30 אנשי אס אס שנותרו; לינץ' במספר דומה של אנשי אס אס נעשה בגוזן II.
עד 6 במאי שוחררו כל מחנות החוץ הנותרים של קומפלקס מחנה מאוטהאוזן-גוזן על ידי כוחות אמריקאים, למעט שני מחנות בלויבל פאס.
עד תחילת 1940 רוב האסירים היו גרמנים, אוסטרים, סוציאליסטים צ'כוסלובקים, קומוניסטים, אנרכיסטים, הומוסקסואלים ואנשים ממוצא צועני.
קבוצות אחרות שנרדפו אך ורק מטעמים דתיים היו "כיתתיים", הכינוי הנאצי לקבוצות כמו עדי יהוה או "פרשני המקרא" (גרמנית: Bibelforscher).
הסיבה למאסרם הייתה סירובם המוחלט לשבועת נאמנות להיטלר ולשירות צבאי כלשהו.
בתחילת 1940 הועברו מספר גדול של פולנים לקומפלקס מאוטהאוזן-גוזן.
הקבוצות הראשונות הורכבו בעיקר מאמנים, מדענים, חברי תנועת הצופים, מורים ופרופסורים, שנעצרו במסגרת מבצע אה בה.
בהמשך המלחמה השתייכו כל האסירים החדשים לקטגוריות שונות של "לא רצויים", בדגש על המשכילים והאינטלקטואלים, ואסירים פוליטיים היוו את הקבוצה הגדולה ביותר מבין כל האסירים עד סוף המלחמה.
בהמשך הועברו גם רפובליקנים ספרדים למאוטהאוזן ולמחנות החוץ שלו.
רובם היו פעילים או חיילים רפובליקנים לשעבר שנמלטו לצרפת לאחר ניצחונו של פרנקו ואז נתפסו על ידי כוחות גרמנים אחרי כניעת צרפת ב-1940 או נמסרו לגרמנים על ידי ממשלת וישי.
הגדולה שבקבוצות אלו הגיעה לגוזן בינואר 1941.
בתחילת 1941 הועברו כמעט כל הפולנים והספרדים, למעט קבוצה קטנה של מומחים במפעל האבן של המחצבה, ממאוטהאוזן לגוזן.
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-1941 התחילו להגיע למחנות מספר גדול של שבויי מלחמה סובייטים.
רובם הוחזקו בבקתות נפרדות משאר המחנה.
האסירים הסובייטים היו חלק גדול מן הקבוצות הראשונות שהומתו בתא הגז החדש שהוקם בתחילת 1942.
ב-1944 נשלחה למחנה קבוצה גדולה של יהודים הולנדים והונגרים.
בדומה לכל קבוצות האסירים האחרות שהועברו למחנה מאוטהאוזן-גוזן, רובם מתו כתוצאה מהעבודה ומהתנאים הקשים, או הושלכו לתחתית מחצבת מאוטהאוזן (שומרי האס אס והקאפואים כינו את דופן המחצבה "חומת הצנחנים" - אלו שהושלכו למחצבה כונו בלגלוג "צנחנים ללא מצנח").
במהלך המלחמה קיבלו מחנות מאוטהאוזן-גוזן אסירים חדשים במשלוחים קטנים על בסיס יומי, בעיקר ממחנות ריכוז אחרים באירופה הכבושה.
רוב האסירים במחנות החוץ הוחזקו באתרי מעצר שונים לפני שילוחם ליעדם הסופי.
הבולטים במרכזים אלו שבהם הוחזקו האסירים באופן זמני עד שנשלחו למאוטהאוזן-גוזן היו המחנות הידועים לשמצה בדכאו ובאושוויץ.
המשלוח הראשון מאושוויץ הגיע בפברואר 1942. המשלוח השני שהגיע ביוני אותה שנה היה גדול בהרבה וכלל כ-1,200 אסירים.
קבוצות דומות נשלחו מאושוויץ לגוזן-מאוטהאוזן באפריל ונובמבר 1943 ובינואר ופברואר 1944. בסופו של דבר, לאחר שאדולף אייכמן ביקר במאוטהאוזן במאי אותה שנה, מחנה הריכוז מאוטהאוזן-גוזן קיבל את הקבוצה הראשונה של כ-8,000 יהודים הונגרים מאושוויץ, הקבוצה הראשונה שפונתה ממחנה זה לפני ההתקדמות הסובייטית.
בתחילה, הקבוצות שפונו מאושוויץ הורכבו מעובדים שנועדו לעבוד במפעל ההולך וגדל של קומפלקס מחנה מאוטהאוזן-גוזן, אך עם הימשכות הפינוי קבוצות אנשים אחרות הועברו גם למאוטהאוזן, גוזן, וינה ומלק.
עם הזמן הפסיק כמעט מחנה אושוויץ לקבל אסירים חדשים והרוב הופנו למאוטהאוזן במקום זאת.
הקבוצה האחרונה, שמנתה כ-10,000 אסירים, פונתה בגל האחרון בינואר 1945, מספר שבועות לפני שתפסו הסובייטים את קומפלקס אושוויץ-בירקנאו.
ביניהם הייתה קבוצה גדולה של אזרחים שעצרו הגרמנים לאחר כישלון מרד ורשה, אולם לא יותר מ-500 נותרו בחיים בעת השחרור.
בסך הכול הגיעו במהלך החודשים האחרונים של המלחמה, 23,364 אסירים ממחנות ריכוז אחרים לקומפלקס מאוטהאוזן-גוזן.
רבים נוספים מתו במהלך צעדות המוות, שבהן אסירים צנחו תחתיהם ומתו מתשישות, או בקרונות רכבת שבהם הוחזקו האסירים בטמפרטורות מתחת לאפס - ללא מספיק מזון ומים - במשך מספר ימים לפני ההגעה.
משלוחי אסירים נחשבו חשובים פחות משירותים אחרים.
רבים מאלו ששרדו את המסע מתו לפני שהספיקו להירשם, בעוד שאחרים קיבלו את מספרי האסיר של אסירים שכבר מתו.
הרוב שוכנו אז במחנות או במחנה אוהלים שהוקם זה לא כבר סמוך למחנה חוץ של מאוטהאוזן, שם אולצו כאלפיים איש להידחס לאוהלים שיועדו ללא יותר מ-800 אסירים, ובהמשך רעבו למוות.
כבשאר מחנות הריכוז הגרמנים, לא כל האסירים היו שווים.
הטיפול בהם היה תלוי במידה רבה בקטגוריה אליה שויך כל אסיר, כמו גם בהתאם ללאום ולדירוג במערכת.
הקאפואים, או אסירים שגויסו על ידי שוביהם כדי לפקד על האסירים האחרים, קיבלו יותר מזון ושכר גדול יותר בדמות תלושי מחנה ריכוז שניתן היה להמיר בסיגריות ובסכו"ם.
כמו כן, בעקבות הוראת הימלר ביוני 1941 נפתח בית בושת עבורם ב-1942 במחנות מאוטהאוזן וגוזן I (כחלק ממערך בתי בושת במחנות הריכוז של גרמניה הנאצית) רוב הפרומיננטים (גרמנית: Prominenz), אסירים שזכו לטיפול מועדף מזה של אסיר ממוצע, היו הקאפואים.
קומפלקס מחנה מאוטהאוזן-גוזן היה בעיקרו מחנה עבודה לגברים, אולם בספטמבר 1944 הוקם בו מחנה-נשים עם המשלוח הראשון של אסירות מאושוויץ.
בהמשך הגיעו למאוטהאוזן עוד נשים וילדים ממחנות הריכוז וההשמדה: ראוונסבריק, ברגן-בלזן, גרוס-רוזן ובוכנוואלד.
עם האסירות באו שומרות נאציות אחדות.
ידוע על עשרים ששירתו במחנה מאוטהאוזן ושישים בקומפלקס המחנות.
שומרות שירתו גם במחנות החוץ של מאוטהאוזן בהירטנברג, לנצינג (מחנה החוץ אשר היווה את מחנה הנשים העיקרי באוסטריה) וסט.
המפקחת הראשית הראשונה במאוטהאוזן הייתה מרגרטה פריינברגר ולאחר-מכן יאנה ברניגאו.
כמעט כל המפקחות אשר שירתו במאוטהאוזן גויסו בין ספטמבר 1944 לנובמבר 1944 מערים אוסטריות.
בתחילת אפריל 1945 התווספו למעלה מ-2,500 אסירות ממחנות חוץ של נשים באמשטטן, סט.
למברכט, הירטנברג, וממחנה החוץ של פלוסנבירג בפרייברג.
סטטיסטיקת האסירים הזמינה של מאוטהאוזן מאביב 1943 מראה 2,400 אסירים מתחת לגיל 20, אשר היוו 12.8 אחוז מהאוכלוסייה שמספרה היה 18,655 נפש.
בסוף מרץ 1945 מספר האסירים הצעירים במאוטהאוזן זינק ל-15,048, אשר היוו 19.1 אחוז מאוכלוסיית האסירים שנאמדה ב-78,547 נפש.
מספר הילדים-אסירים גדל פי 6.2 בעוד שמספר האסירים המבוגרים, במהלך אותה התקופה, גדל רק פי ארבעה.
מספרים אלו משקפים את השימוש הגובר בצעירים פולנים, צ'כים, רוסים וילידי הבלקן לעבודת כפייה, עם המשך הלחימה בחזיתות השונות.
נתונים סטטיסטיים, המציגים את הרכב האסירים הצעירים, זמן קצר לפני שחרורם, מצביעים על הקבוצות העיקריות של ילדים-אסירים: 5,809 אזרחים זרים, 5,055 אסירים פוליטיים, 3,654 יהודים ו-330 שבויי מלחמה רוסים.
בנוסף היו 23 ילדים צוענים, 20 ילדים שהשתייכו ל"אלמנטים אנטי חברתיים", שישה ספרדים ושלושה המשתייכים לעדי יהוה.
אף שלא היה זה המחנה היחיד שבו יישמו הגרמנים את רעיון ההשמדה באמצעות עבודה (Vernichtung durch Arbeit), מאוטהאוזן-גוזן היה אחד מהמחנות האכזריים והקשים ביותר.
התנאים במחנה נחשבו לקשים במיוחד, אפילו בהשוואה לסטנדרטים הרגילים של מחנות ריכוז.
האסירים סבלו לא רק מתת תזונה, צפיפות בבקתות, התעללויות והתנכלויות קבועות מצד השומרים והקאפואים, אלא גם מעבודה קשה באופן חריג.
משום שהיו יותר מדי אסירים במאוטהאוזן מכדי שכולם יעבדו במחצבה באותה העת, רבים הועבדו בבתי מלאכה או בעבודות כפיים אחרות, בעוד שחסרי המזל שנבחרו לעבוד במחצבה היו שם רק כעונש על "פשעיהם" במחנה.
הסיבות להשמה בעבודה ב"יחידת הענשה" היו פעוטות, וכללו "פשעים" כדוגמת אי-הצדעה לגרמני.
העבודה במחצבות - לעיתים תכופות בחום בלתי נסבל או בטמפרטורות נמוכות עד כדי 30 מעלות צלזיוס מתחת לאפס - הובילה לשיעורי תמותה גבוהים במיוחד.
הקצבות המזון היו מוגבלות, ובתקופה שבין השנים 1940–1942 אסיר ממוצע שקל 40 ק"ג.
ההערכה היא כי תכולת האנרגיה הממוצעת בהקצבות המזון ירדה מכ-1,750 קלוריות ביום במהלך התקופה שבין 1940–1942 לתחום של בין 1,150 ל-1,460 קלוריות בתקופת ההמשך.
ב-1945 תכולת האנרגיה הייתה נמוכה אף יותר ולא עלתה על 600 עד 1,000 קלוריות ליום; זוהי כמות הפחותה משליש מהנדרש על ידי עובד ממוצע בתעשייה כבדה.
התוצאה הייתה הרעבתם של אלפי אסירים.
האסירים במחנות אוטהאוזן, גוזן I וגוזן II היו בעלי גישה למחנה חוץ נפרד לחולים (Krankenlager).
על אף העובדה שכ-100 רופאים מתוך האסירים עבדו שם, הם לא קיבלו תרופות ויכולים היו לספק רק עזרה ראשונה.
מחנה בית החולים - כפי שנקרא על ידי הרשויות הגרמניות - היה, לאמיתו של דבר, התחנה האחרונה לפני המוות לאלפי אסירים, ורק למתי מעט היה סיכוי להחלים.
מחצבת האבן של מאוטהאוזן הייתה בתחתית "מדרגות המוות" הידועות לשמצה.
האסירים אולצו לשאת גושי אבן מסותתים סיתות גס, ששקלו לעיתים קרובות למעלה מ-50 ק"ג, במעלה 186 מדרגות, בזה אחר זה.
כתוצאה מכך, אסירים רבים שהגיעו לאפיסת כוחות קרסו ונפלו על האסירים שמאחוריהם בשורה, ואלה בתורם נפלו על אסירים אחרים, כך שנוצר אפקט דומינו מחריד; לעיתים קרובות נפלה כל שורת האסירים אל תחתית המחצבה.
אכזריות שכזו לא הייתה מקרית.
שומרי האס אס כפו לעיתים קרובות על אסירים - מותשים משעות של עבודה קשה ללא מזון ושתייה מספיקים - להתחרות מעלה במדרגות בנשיאת גושי אבן.
אלו ששרדו את החוויה הוצבו לעיתים קרובות במסדר בקצה צוק שנודע כ"קיר הצנחן" (גרמנית: Fallschirmspringerwand).
תחת איומי אקדח אולץ כל אסיר להכריע בין האפשרות שיירו בו, או לדחוף אסיר שמולו מן הצוק.
שיטות נוספות שהיו מקובלות להשמדת אסירים שהיו חולים או לא כשירים לעבודה, או כאמצעי עונש קולקטיבי או לאחר ניסיונות בריחה, כללו:
השלכת אסירים על גדר תיל מחושמלת במתח 380 וולט.
אילוץ אסירים לצאת ממתחם המחנה ואז ירי בהם בטענה שהם מנסים לברוח.
באופן פרדוקסלי, עם גדילת תעשיית עבודת הכפייה במחנות חוץ שונים של מאוטהאוזן-גוזן, מצבם של חלק מהאסירים השתפר באופן משמעותי.
בעוד הקצבות המזון הוגבלו יותר ויותר כל חודש, התעשייה הכבדה הצריכה מומחים מיומנים ולא עובדים ללא הכשרה, והוטלו מגבלות על אכזריותם של שומרי האס אס והקאפואים.
בעוד שאסירים עדיין הוכו על בסיס יומי והאסירים שעל סף רעב עדיין הושמדו, מתחילת 1943 הורשו חלק מעובדי המפעל לקבל חבילות מזון ממשפחותיהם (בעיקר פולנים וצרפתים).
זה הציל רבים מהם מסכנת מוות ברעב, ואף איפשר להם לסייע לאסירים אחרים שלא היו להם קרובים מחוץ למחנות או שלא היו מורשים לקבל חבילות.
ניסויים בגז שנערכו במטהאוזן הגיעו לידיעת בעלות הברית ודובר עליהם בתקשורת.
אריברט היים, שנודע בקרב האסירים בכינוי "דוקטור מוות", שהה שם במשך שבעה שבועות, שהספיקו כדי לבצע את ניסוייו.
קרל גרוס הדביק במתכוון מאות אסירים בכולרה ובטיפוס במטרה לבדוק על גוף האסירים את יעילות החיסונים שפיתח.
בין 5 בפברואר 1942 לאמצע אפריל 1944, יותר מ-1,500 אנשים מתו כתוצאה מניסוייו.
הזרקת פנול (קבוצה של 2,000 אסירים שנרשמו להעברה לסנטוריום הוכרזו כחולי-נפש והומתו על ידי ד"ר רמזואר בהתאם לתוכנית T4 - אותנסיה)
הטבעה בחביות מים גדולות (בגוזן II).
מקלחות קרח - כשלושת אלפים אסירים מתו מהיפותרמיה - לאחר שאולצו להיכנס למקלחת קרח - ושהותרו לאחר מכן ללא מחסה במזג אוויר קר.
ה"תפקוד הפוליטי" של המחנה נמשך במקביל לתפקודו הכלכלי.
לפחות עד 1942 שימש המחנה למאסר ולהרג של האויבים הפוליטיים והאידאולוגיים של גרמניה, הן אמיתיים והן מדומים.
המחנה שימש את דרישות מכונת המלחמה הגרמנית וביצע גם "השמדה באמצעות עבודה", אחד מעקרונות שיטת המחנות הנאצית.
כשהגיעו האסירים לכדי אפיסת כוחות מוחלטת, לאחר שעבדו בחציבות 12 שעות ביום, או כשהיו חולים או חלשים מדי מכדי לעבוד, הם הועברו ל-Krankenrevier ("מחנה החולים") או לאתרי השמדה אחרים.
בתחילה לא היו במחנה תאי גזים משלו, והמוזלמנים, או האסירים שהיו חולים מכדי לעבוד לאחר שהתעללו בהם, הועברו למחנות ריכוז אחרים לצורך השמדה (בעיקר לטירת הרטהיים הידועה לשמצה, שהייתה במרחק של 40.7 ק"מ), או הומתו בזריקת רעל ונשרפו במשרפה שהייתה במקום.
המספר הגדל של אסירים הפך את השיטה ליקרה מדי, והחל מ-1940 היה מאוטהאוזן לאחד המחנות הבודדים במערב שהשתמשו בתאי גזים באופן קבוע.
בתחילה הייתה משאית גז מאולתרת, שצינור המפלט שלה חובר פנימה, נעה הלוך ושוב בין מאוטהאוזן וגוזן.
תא גזים קבוע, שיכול היה להרוג 120 אסירים בפעם אחת, הושלם בדצמבר 1941.
לאחר המלחמה דיווח אחד הניצולים, ד"ר אנטוני גושינסקי, על 62 דרכים לרציחת אנשים במחנות גוזן I ובמאוטהאוזן.
הנס מרשאלק העריך שתוחלת החיים הממוצעת של אסירים חדשים שהגיעו לגוזן נעה בין 6 חודשים בשנים 1940 עד 1942, לבין פחות משלושה חודשים בתחילת 1945.
משום שהגרמנים השמידו רבים ממסמכי המחנה ומהראיות, ולעיתים קרובות העניקו לאסירים החדשים שהגיעו את מספרי המחנה של אלו שכבר מתו, מספר המתים המדויק בקומפלקס של מאוטהאוזן-גוזן אינו ידוע בוודאות.
הנושא מסובך אף יותר, מאחר שחלק מאסירי גוזן נרצחו במאוטהאוזן, ולפחות 3,423 אסירים נשלחו לטירת הרטהיים, 40.7 ק"מ משם.
בנוסף, כמה אלפים נרצחו בתאי גזים ניידים, ללא כל אזכור של המספר המדויק של הקורבנות במסמכים ששרדו.
בטרם בריחתם מן המחנות ב-4 במאי 1945 ניסו אנשי האס אס להשמיד ראיות כך שהתאפשר לזהות רק כ-40,000 קורבנות.
גנזכי המחנה ששרדו כוללים מסמכים אישיים של 37,411 אסירים שנרצחו, בהם 22,092 פולנים, 5,024 ספרדים, 2,843 שבויי מלחמה סובייטים ו-7,452 מ-24 לאומים אחרים.
החלקים ששרדו מרישום המתים של מחנה הריכוז גוזן מונים עוד 30,536 שמות נוספים.
חוץ ממסמכי מחנות החוץ של מאוטהאוזן ששרדו, המסמכים העיקריים ששימשו להערכת מספר הקורבנות של קומפלקס המחנה כוללים את:
דיווח של יוזף זְ'מי, ניצול שעבד במפקדת המחנה של גוזן I.
דיווחו מבוסס על העתקים אישיים שייצר מהדיווחים השנתיים בתקופה שבין 1940 לבין 1944 והדיווחים היומיים של מפקדי המחנה בתקופה שבין 1 בינואר 1945 ועד יום השחרור.