tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כששוטרים נוספים מגיעים לקחת את ג'ושוע למעצר, הוא מצליח להשתחרר ולקחת את האקדח של אחד מהם ולנסות לירות בריגס ומורטאו, אך השניים יורים בו והורגים אותו.
לאחר שהוא מבקר בקברה של אשתו, ריגס מוזמן לבלות את חג המולד אצל משפחת מורטאו, והוא ורוג'ר הופכים לחברים טובים בעקבות המקרה.
ריגס נותן למורטאו מתנה סמלית- קליע הולופוינט שהוא שמר בעבר לעצמו כדי להתאבד, אך כעת הוא חש כי הוא לא צריך אותו יותר.
נשקי רמינגטון, באנגלית: Remington Arms, או בקיצור רמינגטון, הייתה חברה אמריקאית לייצור כלי נשק ותחמושת בדגש על כלי ירייה קלים (נק"ל) כגון רובים, רובי צלפים, רובי ציד ואקדחים.
החברה ידועה בישראל בעיקר בזכות רובי הצלפים שלה - המבוססים על מודל 700 - ורובי השוטגאן רמינגטון מודל 870.
החברה נוסדה ב-1816 בידי אליפלט רמינגטון באיליון, ניו יורק כ"E.
Remington and Sons", והייתה היצרן הפועל הכי הרבה זמן ברציפות בצפון אמריקה.
כמו כן, היא הייתה החברה האמריקאית היחידה שייצרה הן כלי נשק חם והן תחמושת, בתוך ארצות הברית.
חברת רמינגטון הייתה היצרן הגדול ביותר של רובים ורובי שוטגאן.
רמינגטון הייתה חלק מ-Freedom Group, שאיגדה מספר חברות ייצור נשק, שבבעלות Cerberus Capital Management.
ב-2018 דווח שהחברה מחפשת מימון במטרה להגיש הצהרה על פשיטת רגל.
במאי 2018 הצליחה החברה לצאת מפשיטת הרגל ונכנסה להליך הבראה, אך ביולי 2020 רמינגטון ביקשה שוב להצהיר על פשיטת רגל.
נכסי החברה פוצלו ונמכרו לרוכשים שונים, וחברת "Vista Outdoor" רכשה את שם המותג "רמינגטון" ומשתמשת בו כיום לשיווק מספר סוגי תחמושת.
את הזכויות על כלי הירייה רכשה חברת Roundhill Group, LLC ופתחה חברת-בת בשם RemArms שמייצרת מספר כלי ירייה של רמינגטון תחת המיתוג "Remington Firearms" (אחרי ששילמה ל-Vista Outdoor כדי לקבל אישור להשתמש בשם המותג "רמינגטון").
החברה החדשה סגרה את המפעל הוותיק של החברה באיליון ופתחה מפעל חדש בג'ורג'יה.
ב-1962 הציגה את הרובה רמינגטון מודל 700, רובה צלפים בריחי.
הרובה נהפך לאחד מכלי הירייה המוצלחים ביותר של החברה, ועל תכנונו הבסיסי פותחו מספר רב של דגמים, גרסאות ונגזרות, כולל רובי צלפים למשטרה ולצבא.
רובים מבוססי רמינגטון 700, בהם מודל 700 BDL ומודל 700P הם מרובי הצלפים המשטרתיים הנפוצים באמריקה ובעלי דיוק של כ-0.75 דקת קשת.
חיל הנחתים האמריקני, שהיה צריך רובה צלפים בריחי מדויק יותר מה-M14 וה-M21, קנה מספר גדול של רובי רמינגטון מודל 700 ונָשָקֵי המרינס הסבו אותם לרובי צלפים צבאיים, שזכו לציון רובה M40. במהלך השנים שופרו רובים אלו על ידי נשקי המרינס, המעצה המוחלף והם עודכנו בהתאם להתפתחות רובי הצליפה בעולם.
דגמים משופרים אלו נקראו M40A1, M40A3 והדגם הנוכחי M40A5. רובי ה-M40 הם בעלי דיוק של 1.0 עד 0.5 דקת קשת לטווח של 800 מטר.
צבא ארצות הברית התרשם מרובה ה-M40 של חיל הנחתים, והזמין מרמינגטון רובי צלפים בעלי "פעולה ארוכה" בקליבר .30-06 ספרינגפילד, אך מאוחר יותר שינה את דעתו ובחר בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו.
הרובה שפותח ב-1988 נקרא M24 Sniper Weapons System והיה בעל דיוק של 1.0 דקת קשת עם תחמושת רגילה ודיוק של 0.5 דקת קשת עם תחמושת צליפה, וטווח יעיל של בין 800 ל-915 מטר.
ביצועים אלו הציבו אותו בשורה הראשונה של רובי הצלפים הצבאיים בתקופתו.
ה-M24 היה רובה הצלפים התקני של צבא ארצות הברית בשנים 1988–2010 ועדיין משרת בתפקיד זה בצבאות אחרים בעולם, בהם צה"ל.
גם חברות אחרות פיתחו רובי צלפים על בסיס הפעולה האמינה והמדויקת של מודל 700, הידוע שבהם הוא טנגו 51 של טקטיקל אופריישנס בע"מ בעל התחייבות לדיוק של 0.25 דקת קשת.
בפברואר 2017 פורסם בתוכנית 60 דקות כי ביותר מ-200 מקרים שונים הרובה ירה מעצמו לאחר ששוחררה הנצרה, וגרם למוות ופציעות רבות ברחבי ארצות הברית, וכי למעלה מ-1,300,000 רובים עם הדק תקול עדיין נמצאים בשוק.
הרמינגטון MSR (ראשי תיבות של Modular Sniper Rifle) הוא רובה צלפים מודולרי שתכננה רמינגטון עבור מכרז USSOCOM Precision Sniper Rifle של צבא ארצות הברית לרובה צלפים הסטנדרטי שיחליף את הרובים הנמצאים כיום בשימוש, בעיקר M2010, שהוא בעצמו רמינגטון M24 מוסב.
הרובה זכה במכרז ב-2013 ורמינגטון החלה ליצרו עבור הצבא.
הרובה תומך במספר קליברים, בהם 7.62x51 מ"מ נאט"ו ו-0.338 לפואה מגנום.
הדיוק של הרובה הוא 0.7 דקת קשת וטווח הירי המרבי נע בין 800 ל-1500 מטר, כתלות בקליבר ובתחמושת.
רמינגטון 700P - גרסה של הרמינגטון מודל 700 עבור כוחות משטרה
רמינגטון M24 - גרסה צבאית של הרמינגטון מודל 700, בעקבות הצלחתו בצבא הוא משווק כעת גם לאזרחים
רובי שוטגאן עם פעולת משאבה
נשק שלל הוא כלי נשק ותחמושת שנתפסו ונלקחו מהאויב בזמן או אחרי מלחמה או מבצע צבאי.
נשק שלל יכול לשמש למספר מטרות:
מודיעין טכנולוגי - למידת מערכות הנשק של האויב על מנת למצוא את החולשות שלהן ולפתח יכולות הגנתיות מולן.
הנדסה לאחור - למידת מערכות הנשק על מנת ללמוד את הטכנולוגיה שלהם ולהשתמש בה כדי לפתח ולייצר מערכות נשק דומות.
שימוש על ידי כוחות מיוחדים שמבצעים פעולות חשאיות בעורף האויב, ולעיתים מתחזים לחיילי האויב.
שימוש כנשק תקני בידי כוחות הצבא, בעיקר כאשר הנשק של האויב עדיף על זה הנמצא בשימוש הצבא או כאשר יש מחסור בנשק.
תצוגה מוזיאלית במוזיאונים להיסטוריה צבאית ואתרי הנצחה
היחידה לפינוי שלל (יחפ"ש) היא יחידת מילואים של צה"ל שאחראית על איסוף וניתוח נשק שלל, לצד המכון הלאומי לחקר ופירוק תחמושת של יהל"ם, שמתמקד יותר במטעני חבלה, חומרי נפץ ותחמושת נפיצה (כגון פצצות וראשי קרב של טילים).
בשירות צה"ל שירתו כלים שונים אשר נלקחו מצבאות ערב.
המפורסם מביניהם הם טנקי הטירן, שמבוססים על טנקי ה-T-55 שנלקחו מצבאות מצרים וסוריה במהלך מלחמת ששת הימים.
מאוחר יותר, חלק מטנקי ה-T-55 הוסבו לנגמ"ש האכזרית, שהיה ממוגן יותר מנגמ"שי ה-M113 שהיו בשירות צה"ל.
גם רובי הסער מדגם AK-47 נלקחו פעמים רבות שלל, שכן אלה היו עדיפים על הנשק שהיה בשירות צה"ל באותה עת.
נשק שלל נוסף היה מטולים ורקטות נגד טנקים מדגם RPG-7 שנחשבים עד היום לכלי נשק פשוט, אמין ויעיל.
בנוסף למלחמות, ישראל השיגה נשק שלל סובייטי בפעולות חשאיות של המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים וצה"ל, ונשק זה שימש בעיקר למודיעין טכנולוגי, שסייע לצה"ל במלחמות ישראל נגד מדינות ערב.
נשק זה כלל מטוס קרב מיג-21 (מבצע יהלום) ומערכת מכ"ם סובייטית מדגם P-12 (מבצע תרנגול 53).
נשקיני קייט הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1953 בבימויו של ג'ורג' סידני, עם הווארד קיל, קתרין גרייסון ואן מילר בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על המחזמר "נשקיני קייט" מאת סם ובלה ספיבק (1948) עם שירים מאת קול פורטר המבוסס על המחזה אילוף הסוררת של ויליאם שייקספיר.
העלילה היא על שחקנים המעלים את הצגת המחזה אילוף הסוררת של ויליאם שקספיר וחייהם האמיתיים משפיעים על הופעתם בהצגה.
חלק מהשחקנים מופיע בתפקיד כפול של שחקנים בחיים האמיתיים ועל הבמה.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר (אנדרה פרבין וסול צ'פלין).
פרד גראהם (הווארד קיל) ולילי ואנסי (קתרין גרייסון) נפגשים בביתו של קול פורטר (רון רנדל) לקראת הפקת המחזמר "נשקי קייט" לפי אילוף הסוררת של ויליאם שקספיר.
פרד הוא השחקן הראשי, הבמאי והמפיק.
לילי ופרד היו נשואים והתגרשו.
פורטר נותן להם לשיר ביחד את "So in Love".
לחדר מתפרצת לואיז ליין (אן מילר) ושרה ורוקדת את שירו של פורטר "Too Darn Hot".
בהצגה היא תשחק את אחותה הצעירה של קייט, ביאנקה.
ביל קלהון (טומי ראן) הוא חבר של לואיז ומהמר כבד.
הוא מזייף חתימה של פרד על שטר התחייבות של 2,000 דולר למאפיונר לאחר שהפסיד בקלפים.
לואיז כועסת על התנהגות ושרה "Why Can't You Behave?".
הוא משחק בהצגה את לוצ'נסיו, אחד המחזרים שלה.
פרד ישחק את "פטרוצ'יו" ולילי את "קייט".
היחסים בין פרד ללילי יודעים עליות ומורדות.
היא עומדת להינשא לאיש עסקים עשיר מטקסס.
הם נזכרים בימים הטובים שבילו בשווייץ ושרים ורודים "נפלא" ("Wunderbar") ומתנשקים.
פרד שולח פרחים ללואיז ובטעות הם מגיעים ללילי שכועסת מאוד וזה משפיע על משחקה בהצגה.
פטרוצ'יו מגיע לפדואה במטרה להתחתן עם אישה עשירה ושר ""I've Come To Wive It Wealthily In Padua"".
הוא נפגש עם בפטיסטה (קורט קסנר) אביהם של קייט וביאנקה.
קייט הבכירה היא אגרסיבית ושונאת גברים.
היא שרה בכעס "I Hate Men".
פטרוצ'יו מנסה לאלף אותה ולעיתים הם מחליפים סטירות ומכות.
ביאנקה לעומתה היא מחוזרת על ידי לוצ'נסיו, גרמיו והורטנסיו והיא שרה להם כי היא מוכנה להתחתן עם כל אחד בשם "Tom, Dick or Harry".
פטרוצ'יו מקונן על מר גורלו.
הוא מעיין בפנקס שמות של כל הנשים איתן ניהל יחסים ושר "Were Thine That Special Face".
להצגה נשלחים שני מאפיונרים, ליפי (קינן ווין) וסלאג (ג'יימס ויטמור) ומראים את שטר ההתחייבות של פרד לבוס שלהם.
לילי מאיימת לברוח באמצע ההצגה עם ארוסה.
פרד אומר למאפיורים כי אם היא תברח לא יהי לו כסף לשלם להם.
הם מתחייבים לשמור על לילי שלא תברח ואף נכנסים כשחקנים בהצגה כדי לפקוח עין עליה.
לבסוף מתברר שהבוס שלהם חוסל והחוב של פרד בוטל.
מאחר שהם התאהבו בשקספיר הם שרים ורוקדים את "Brush Up Your Shakespeare".
לילי מנצלת את הסתלקות המאפיונרים ועוזבת עם ארוסה אך לקראת סוף ההצגה הוא מתחרטת וחוזרת להצגה.
היא אומרת לו כי אישה צריכה להיכנע לבעלה.
הם מתנשקים וכולם שרים "Kiss Me Kate".
שם השחקן/ית שם הדמות הערותהווארד קילפרד גראהם/פטרוצ'יושחקןקתרין גרייסוןלילי ונאסי/קתרין (קייט)שחקניתאן מילרלואיז ליין/ביאנקהשחקנית ורקדניתטומי ראלביל קלאהן/לוצ'נטיושחקן/מהמרבוב פוסיהורטנסיושחקןבובי וואןגרמיושחקןקורט קרסנרבפטיסטהאבא של קיית וביאנקהקינן וויןליפימאפיונרג'יימס ויטמורסלאגמאפיונררון רנדלקול פורטרמלחין ומחבר
נשקני, טיפשון הוא סרט קומדיה אמריקאי בשחור-לבן משנת 1964 בהפקתו ובבימויו של בילי ויילדר, עם דין מרטין, קים נובק וריי וולסטון בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי בילי ויילדר ואי.
דיאמונד והוא מבוסס חלקית על המחזה האיטלקי "השעה המסנוורת" של אנה בונאצ'י שהיה גם השראה לסרט "אישה ללילה" בכיכובה של ג'ינה לולובריג'ידה (1952).
השירים בסרט נכתבו על ידי ג'ורג' גרשווין ואיירה גרשווין.
דינו (דין מרטין) הוא זמר נערץ בארצות הברית ורודף שמלות ידוע.
לאחר הופעה בלאס וגאס הוא נוסע להופיע בקולנוע וטלוויזיה בלוס אנג'לס עם גדולי הזמרים.
בדרך הוא נעצר לתדלוק בעיירה הקטנה קליימקס בנבדה אצל בארני (קליף אוסמונד).
בקליימקס גרים אורוויל ספונר (ריי וולסטון) ואשתו זלדה (פלישיה פאר).
אורוויל הוא מורה לפסנתר וגם נגן אורגן בכנסייה.
זלדה צעירה מאורוויל ויפהפייה וזה גורם לו להיות בעל קנאי.
הוא חושד בחלבן ואפילו בתלמיד שלו בן ה-15, שהם מחזרים אחרי זלדה.
בארני כותב תמלילים לשירים שאורוויל מלחין ומקווה שהם יתפרסמו אי פעם.
כשהוא מזהה את דינו, הוא יודע שזו ההזדמנות שלו.
הוא קורא מיד לאורוויל, גורם לתקלה במנוע מכוניתו של דינו ומציע לו להתארח צל אורוויל כי התיקון יארך עד הבוקר.
דינו מסכים בלית ברירה אבל אומר לאורוויל כי הוא מוכרח לשכב עם אישה אחרת יהיה לו "כאב ראש".
בארני אומר לאורוויל ליזום ריב עם זלדה כדי שתברח מהבית.
היא בורחת להוריה ובאותו זמן הוא נוסע בארני למועדון ההימורים "כפתור הבטן" ומביא משם את פולי "האקדח" (קים נובק) שהיא מלצרית ונערת ליווי במקום.
הוא משלם לה 25 דולר כדי שתתחזה כאשתו של אורוויל.
דינו מתחיל מיד עם פולי למרות שהיא מוצגת לפניו כאשתו של אורוויל.
הם אוכלים ושותים ואורוויל שר לו את השיר "סופיה" שדינו מסכים לקנות ולבצע.
אורוויל השיכור חושב שפולי היא אשתו וזורק את דינו החוצה.
בינתיים לא יכולה זלדה לשמוע את תוכחות אמה מדוע נישאה לאורוויל.
היא חוזרת הביתה ומבחינה באורוויל ופולי.
היא נוסעת למועדון ההימורים ומשתכרת.
בעלת המועדון משכיבה אותה בקרון של פולי.
באותו זמן מגיע דינו לקרון בו שוכבת זלדה והיא מתמסרת לו, מידה כנגד מידה.
זלדה רוצה להתגרש ובארני מארגן להם פגישה אצל עורך דין.
בחנות טלוויזיות מקרינים תוכנית עם דינו ששר את "סופיה" ומדבר על אורוויל ובארני שהופכים מיד למפורסמים.
אורוויל אומר לזלדה שהוא מבולבל ממה שקרה.
פולי עוברת במקום עם הקרון הנגרר שלה ומנופפת להם בדרכה למצוא את מזלה במקום אחר.
זלדה מחבקת את אורוויל ואומרת לו "נשקני, טיפשון".
שם השחקן/ית שם הדמות הערותדין מרטיןדינוזמרקים נובקפולי "האקדח"נערת ליוויריי וולסטוןאורוויל ספונרמורה לפסנתרפלישיה פארזלדה ספונראשתו של אורווילקליף אוסמונדבארניבעל תחנת דלק
נשקי אותי שלא לציטוט הוא סרט עלילתי רוסי, סרט הביכורים של אולגה ז'ולינה.
הסרט צולם בסוף שנת 2002, אך לא הגיע להקרנה, ויצא מיד ב-DVD רק בשנת 2008. הדמות הראשית של הסרט היא הדיילת לשעבר טטיאנה (בגילומה של דריה מיכאילובה), שבעלה (בגילומו של אנדריי פאנין) הופך לפקיד ממשלתי בכיר ואז לנשיא רוסיה.
עם זאת, יוצרי הסרט התעקשו כי דמות הגיבור נבחרה באקראי והסרט אינו עיבוד לביוגרפיה של הנשיא האמיתי.
הסרט מתחיל בסצנה שבה הדמות הראשית, טטיאנה פלאטובה, נוהגת דרך פטרבורג במכונית עם בתה בתיכון, דנה עמה במסה שלה על יבגני אונייגין ועוברת תאונה.
הבת לא נפגעת, אך טטיאנה נפצעת קשה, היא נלקחת לבית החולים ומכינים אותה לניתוח, בזמן שהרופאים מנסים למצוא את בעלה, שעובד כיועץ למושל.
במקביל, סיפור היכרותה של טטיאנה עם בעלה מוצג כפלשבקים.
טטיאנה, דיילת צעירה מקלינינגרד, במהלך אחת הטיסות ללנינגרד פוגשת את אלכסנדר פלאטוב הצנוע.
פהם מתאהבים זו בזה ובמשך שנתיים טטיאנה ואלכסנדר התראו במהלך הגעתה ללנינגרד.
טטיאנה לומדת שאלכסנדר סיים את הפקולטה למשפטים באוניברסיטת לנינגרד ועובד בחברה לידידות סובייטית-גרמנית, הוא דובר גרמנית שוטפת ובעל תואר בסמבו.
לבסוף, אלכסנדר מציע לה נישואין.
עד מהרה יש לזוג בת.
אלכסנדר נשלח לגרמניה והמשפחה עוברת דירה.
טטיאנה מכבידה על תפקיד עוזרת הבית והיא מקבלת עבודה כמורה לספרות רוסית בבית ספר בשגרירות הסובייטית.
שם היא מטמיעה בתלמידיה אהבה ל"יבגני אונייגין", שהיא עצמה מכירה בעל פה.
פלאטוב מגיע לבית החולים, שם עברה טטיאנה ניתוח.
מתברר שבאותו יום פוצצה המכונית בה היה אמורה לנסוע פלטוב.
המושל מעודד אותו להשתמש במעגל האבטחה כדי להגן על עצמו ועל משפחתו, אך פלטוב מסרב לרעיון זה.
לאחר הניתוח טטיאנה לא יכולה להתחיל ללכת זמן רב, ורק ההתמדה והטיפול של משפחתה והרופא מחזירים אותה לחיים מלאים.
הביקור בדאצ'ה של בני פלאטוב של חבריהם הוותיקים ואדים ונינה מוצל על ידי העובדה שמישהו מצית את הדאצ'ה.
אולם פלטוב ו-ואדים מצליחים להציל את בנותיה וחמותה של פלטוב מהאש.
פלאטוב מונה לתפקיד פוליטי בכיר במוסקבה, לשם עבר עם משפחתו.
טטיאנה ובנותיה כמעט ולא רואות אותו, מכיוון שהוא לא חוזר מהעבודה עד חצות.
אולם פלטוב מסכים לקחת את טטיאנה איתו לטיול בצ'צ'ניה, שם המלחמה משתוללת.
הוא מבקר ביחידות צבאיות, ובאחד הביקורים טטיאנה מזהה את תלמידה אליושה.
מתברר כי אליושה למד בעל פה את "יבגני אונייגין" והתמכר לשירה.
בשל פגישה זו התעכבו פלטוב וטטיאנה, מה שמאפשר להם להימנע ממוות: בדרכם, חמושים תוקפים שיירה צבאית ישירות מולם.
עד מהרה הופך פלטוב לנשיא; לאשתו, הוא אומר שהוא עצמו לא יודע "אם הוא רוצה את כל זה", אלא "החיים הם כאלה".
בברלין מכינים את מסיבת העיתונאים הגדולה של פלטוב, אך הוא מאחר שטטיאנה עצמה מתחילה לענות על שאלות העיתונאים אודות החוב החיצוני של רוסיה, השחיתות וחופש הביטוי.
תשובותיה מעוררות תשואות; לבסוף הופיע בפתח האולם, מצטרף פלאטוב למחיאות הכפיים ואז מנשק את אשתו מול הקהל (מבטא את המילים שהפכו לשם הסרט).
בסצנת הסיום של הסרט, מראים את משפחת פלאטוב בפיקניק בשטח.
"סוף סוף אנחנו לבד!" – אומרת טטיאנה.
המצלמה נסוגה לאחור ומתברר שבמרחק מסוים כשהם יושבים סביב המדורה עם בנותיהם, הם מוקפים בטבעת מאבטחים צפופה.
אנדריי פאנין – אלכסנדר פלאטוב, יועץ למושל סנקט פטרבורג ולאחר מכן נשיא רוסיה
דריה מיכאילובה – טטיאנה פלאטובה
ראיסה ריאזאנובה – אמה של טטיאנה
אולג צבטאנוביץ' – אנטולי גברילוביץ'
ורה מאיורובה – אישה עם תפוחים
אלכסנדר לויה – אליושה אוספנסקי
יבגני באטוב – גנרל 1
ולדימיר וינוגראדוב – גנרל 2
אנטולי גוזנקו – מנהל בית הספר
יקטרינה קוניסביץ' – אירוצ'קה, אחות
אלכסנדר אנדריינקו – עוזרו של פלאטוב
ניקולאי מלאייב – מעצב אופנה
יורי אקולינין – סלבה יאקושב
הרעיון המקורי לסרט שייך לפאבל רומנוב ואנטולי וורופייב, האחרון היה שותף לכתיבת התסריט והמפיק הכללי (בכתוביות הפתיחה של הסרט הוא נקרא אנטולי ירגולסקי).
ההנחה הייתה שהבמאי יהיה אולג פומין, אך הוא היה שקוע בעבודה על הסדרה "נקסט" וכתוצאה מכך פומין הסתפק בתפקיד המנהל האמנותי ואולגה ז'ולינה שימשה כבמאית, במה שהיה לסרט הביכורים שלה.
הצילומים החלו בנובמבר 2002 והתקיימו במוסקבה, סנקט פטרבורג, ברלין ודרזדן.
כמה סצנות צולמו בקלינינגרד, אך הן לא נכללו בגרסה הסופית של הסרט.
הסרט צולם תוך 23 יום.
לדברי אולגה ז'ולינה, "רצינו לעשות סרט על אישה שקשה לה כי בעלה עסוק כל הזמן, לעיתים רחוקות הוא בבית והיא כל כך רוצה תקשורת ותשומת לב.
כמה קשה לחיות עם אדם כזה.
באופן כללי, על כל נשות אנשי העסקים".
איגור ליוואנוב, דמיטרי חראטיאן וקונסטנטין חבנסקי נבחנו לתפקיד הגברי הראשי, בעוד יקטרינה רדניקובה נבחנה לתפקיד הנשי.
התקציב היה קטן, פחות מחמישה מיליון דולר, כשהצילומים מומנו על ידי משקיעים פרטיים (באחד הראיונות הזכיר אנדריי פאנין כי "הסרט צולם בכסף של הקומוניסטים בטולה, הייתה איזושהי מעורבות פוליטית").
כבר בדיווחים הראשונים אודות הסרט כינו את הסרט "סרט על גורלה הקשה של אשתו של פוטין" ו"הסרט העלילתי הראשון על פוטין".
אנדריי פאנין תיאר את הסרט כ"סרט על הנשיא, שצולם מעיניה של אשתו", וציין שהוא לא הבין מיד ש"סרט על משפחת פוטין" מצולם, "שיחקתי מלודרמה משפחתית, דמות אחרת לגמרי, ואז ניחשתי: אותו!...".
בהמשך אמר השחקן כי הוא "התבקש לגלם אדם מסוים, דמות פוליטית מרכזית" ו"במהלך הצילומים נראה פתאום שזה נהיה כמו פוטין." כשסיפר על כך לבמאי, "היא הביטה בי בתדהמה.
היא אפילו לא חשבה על זה".
עם זאת, פאנין לא ניסה לתאר באופן ספציפי את גיבורו הדומה כלפי חוץ לפוטין והדמיון האפשרי הוא מקרי למדי.
בראיון בשנת 2003 הודה השחקן אלכסנדר בליאבסקי, ששיחק את תפקיד המושל, כי "מאירועי חייו ומציאות מסוימת, הצופה יכול לנחש כי אב הטיפוס של הגיבור שלי הוא אנטולי סובצ'אק", בעוד שפרטי הביוגרפיה של הגיבור של אנדריי פאנין "מעלים הנחה שולדימיר פוטין הצעיר שימש כאב הטיפוס שלו...
ניתן לומר על תנאי שמדובר בסרט – תוך התחשבות בטכניקה האמנותית – על שנותיו הצעירות של ולדימיר פוטין".
לאחר סיום הצילומים הסרט לא יצא לאקרנים ולמעשה "שכב על המדף" במשך חמש שנים.
המפיק אנטולי וורופייב הסביר את העיכוב בשחרורו של הסרט, במיוחד בכך שהוא מילא תפקידים ממשלתיים במשך מספר שנים (בשנים 2002–2004 שימש כסגן מושל, לאחר מכן כסגן מושל מחוז טולה, בשנים 2005–2007 מונה לסגן ראש ממשלת מחוז סטברופול) ורצה להימנע מ"ניגוד עניינים".
ה-DVD לסרט יצא ב-14 בפברואר 2008 ותוזמן לחפוף את חג האהבה.
המפיק הסביר את השחרור ב-DVD ברצונו "שהסרט יגיע לאנשים בכל רחבי הארץ המתגוררים במקום בו אין בתי קולנוע, ולא רק בערים" ותאריך ההפצה הוסבר בכך שזה היה "סרט על אהבה" ו"יכול להיות מתנה מצוינת לאישה אהובה"
לפני יציאת הסרט, התקיימו כמה הצגות פרטיות ובאחד מהם אנטולי וורופייב הודה ש"ולדימיר פוטין ואשתו היו אב הטיפוס של הדמויות הראשיות".
עם זאת, הוא הכחיש שמועות שהתסריט מבוסס על זיכרונותיה של לודמילה פוטינה: "התסריט נכתב בשנת 2001. זה תרחיש מקורי...
כמובן, בזמן שעושים סרט על פוליטיקה, על פוליטיקאים, בכלל לא היינו יכולים, כמו מאדים, לדבר על פוליטיקאים ממאדים.
רצינו קודם כל לעשות סרט על האופן בו אנו רואים ורוצים לראות פוליטיקאים".
לאחר מכן כינה אולג פומין בראיון את הסרט כ"יצירה על ולדימיר פוטין והיכרותו עם אשתו".
ב-5 בפברואר 2008 הוצג הסרט לנציגי התקשורת במלון נשיונל.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-11 בפברואר בקולנוע במוסקבה.
בתחילת ההקרנה תלו שני פעילים של המפלגה הלאומית הבולשביקית דגל מהמרפסת עם הכיתוב "פוטין הוא פושע!" ופיזרו עלונים נגד פוטין, מלווים בצעקות ושריקות.
עם זאת, הם נעצרו מיד על ידי קציני שירות האבטחה הפדרלי, לאחר מכן הואשמו בהשתתפות בפעילות של ארגון קיצוני ובאוקטובר אותה שנה נגזרו על אחד מהם מאסר על תנאי למשך שנה.
הסרט הוצג גם בירוסלבל ויקטרינבורג.
שחרור הסרט משך את תשומת לבם של כלי תקשורת זרים בעיקר Time וניו יורק טיימס.
הסרט התקבל בקור רוח על ידי המבקרים, שהיו בעיקר מבולבלים לגבי הסיבה שהסרט יצא ממש לפני הבחירות לנשיאות 2008, וערב מסיבת העיתונאים הגדולה של פוטין.
סבטלנה סטפנובה כינתה את הסרט "אגדה נשית טיפוסית" ו"סיפור נשי טיפוסי על חייו של בן ארצנו בסוף העשרים – תחילת המאה ה-21 ", אשר "בוודאי ישמח את מעריצי סדרות הטלוויזיה ורומני נשים בכריכה רכה, אך ישאיר את כל שאר הצופים אדישים".
היא ציינה כי הסרט "לא הפך ליצירת מופת קולנועית", כשהעלילה מתפתחת באופן דינמי ובשום מקום "אינה גולשת לרגשנות", הסרט "משחזר בחריצות פרטים שנשכחו למחצה מהחיים הסובייטים" ומובחן ב"עבודת משחק מעניינת".
לדברי יוליה יקושבה, הדמות הראשית של הסרט היא "לא הנשיא, אלא אשתו האוהבת והמבינה": "מבעד לעיניה הצופה רואה את פוטין הקולנועי, המופיע לפנינו בדמות בעל עדין, אוהב ואב אכפתי לשתי בנות".
עם זאת, למרות קרבתו של מפיק הסרט לחוגים פוליטיים, "יוצרי הסרט לא הציגו את גרסתם לאירועים במנגנונים הפנימיים של הפוליטיקה הרוסית המודרנית, והגבילו את עצמם רק לעובדות מחייו הפוליטיים של הגיבור, שנכתבו בקלות על היסטוריה של משפחה אחת".
המבקר גם ציין כמחדל את העובדה ששמו של הגיבור עולה בקנה אחד עם שמו של המושל לשעבר של מחוז טבר, ולדימיר פלאטוב, שנידון בשנת 2005 לחמש שנים בגין פגיעה בתקציב בגובה 460 מיליון רובל.
אף ש-15 שנה לאחר סיום הצילומים ו-10 שנים לאחר צאת הסרט, התברר שהשם "פלטוב" הוא שם בדוי מבצעי של פוטין במהלך שירותו במודיעין.
פסימית יותר הייתה ביקורתה של אולגה שרווד, לפיה "איכות הצילומים...
דעה דומה הביעה דריה גוריצ'בה: "הסרט נעשה כמיטב המסורות של הקולנוע הרוסי הגרוע ביותר: פסקול משעמם, בימוי סדרתי חסר צבע, המזכיר את "שוטרים "או"כוח קטלני", משחק חסר אונים ופוטנציאל המשחק של פאנין שירד לטמיון".
לדברי המבקר, הסרט "אינו צו ממשלתי, אין ספק בכך.
זו יוזמה אישית, דרך של סימביוזה עם כוח " והצפייה בה מעלה רק שאלה אחת: "איפה קוני הלברדור?" [כלבתו לשעבר של פוטין].
נצפו גם חסרונות כמו "חוסר נכונותו של הבמאי 'להצעיר' את דמויותיו, מה שמאלץ אנשים מבוגרים להתחזות לבני 25".
הטלגרף הבריטי ציין כי אף על פי ששמו של פוטין נעדר מהסרט, אין ספק למי הכוונה, ובכלל הסרט מכוון "להראות לרוסים את הנשיא שהם מכבדים ביחסים עם אשתו לודמילה ובנותיו האוהבות, כמו גם בחדר השינה".
תפקידו של המושל, הבוס של פלטוב, היה האחרון בקריירה הקולנועית של אלכסנדר בלייבסקי, שלא גילם תפקידים לאחר שבץ מוחי בסוף שנת 2003.
על הכרזה הרשמית של הסרט, מוצגים מאחוריהם פלטוב ואשתו ופלטוב נראה יותר כמו פוטין מאשר פאנין.
אנדריי פאנין ודריה מיכאילובה שיחקו בני זוג גם בסרטה השני של אולגה ז'ולינה – "נידון למלחמה", על פי סיפורו של וסילי ביקוב.
נשק לייזר הוא לייזר המשמש למטרות צבאיות.
הוא יכול להיות נשק אל-הרג המשמש לסינוור או עיוור של אנשים או חיישנים, או נשק קטלני שמטרתו הרג אנשים או הרס כלי אויב.
באוקטובר 2024 בוצע היירוט המבצעי הראשון בעולם של איום אווירי באמצעות לייזר שורף, כאשר "להב ברזל" – דגם מוקטן של מגן אור הישראלית – הפיל כלי טיס בלתי מאוישים של חזבאללה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
לייזר הוא מקור אור בעל יכולת סינוור גבוהה מכמה סיבות.
אור לייזר הוא קוהרנטי כך שניתן למקד אותו לנקודה קטנה יותר מאור לא קוהרנטי כמו לד.
הוא בעל אורך גל (צבע) יחיד כך שניתן לבחור את אורך הגל שחודר לעין וגורם לתגובה מרבית ברשתית.
האמנה בדבר כלי נשק קונבנציונליים מסוימים מגבילה את השימוש בנשק לייזר לגרימת עיוורון.
הוועד הבין־לאומי של הצלב האדום מחשיב שימוש בנשק לייזר למטרות גרימת עיוורון קבוע לעין בלתי־מזוינת כהפרה של החוק האנושתני הבין־לאומי המנהגי.
בנוסף קיים נשק לייזר מסנוור כמערכת הגנה אקטיבית שנועד לסנוור חיישנים של גלאים תרמיים שמותקנים בראשי טילים נגד מטוסים.
מערכת כזו בשם "מגן רקיע" פותחה על ידי חברת אלביט מערכות ומותקנת על מטוסי נוסעים.
לייזר משמש בתעשייה לחיתוך מתכות, באמצעות התכת המתכת בפולס לייזר מהיר רב-עוצמה.
למעשה מערכות לייזר קטלני סובלות מכמה בעיות בסיסיות, בעיקר בעיית התחממות האוויר ביציאה מהלייזר (thermal blooming), ומקור האנרגיה ללייזר.
כאשר מפעילים את הנשק מהחלל, או מגובה רב שבו האוויר דליל, תופעת ההתחממות האטמוספירית לא מהווה מכשול לפעולת הלייזר, אך בתרחישים כאלו משקל המערכת והאנרגיה שניתן לספק מוגבלים יותר מאשר במערכת הפועלת מהקרקע.
נשקי לייזר קטלני נמצאים בפיתוח מזה שנים רבות, כאשר נבנו אבות טיפוס רבים שהמחישו את היתכנות הרעיון ובשנת 2024 החלו להיפרש מערכות שהוכרזו כמבצעיות.
נאוטילוס - מבוססת על לייזר כימי של קרינה אינפרה-אדומה בינונית מסוג דאוטריום-פלואוריד.
HELLADS - בפיתוח במימון ממשלתי
LaWS - בפיתוח לחיל הים של ארצות הברית
Dragonfire - בפיתוח מספר חברות בריטיות
אור איתן (נקראה בעבר "קרן ברזל" ו"מגן אור") – מבוססת על לייזר מצב מוצק, מפותחת על ידי רפאל.
הספק הלייזר הוא 100 קילוואט והטווח עומד על כ-10 ק"מ.
מערכת זו נפרשה במהלך מלחמת חרבות ברזל אך לא נעשה בה שימוש ליירוט.
עם זאת, דגם קטן יותר של המערכת - "להב ברזל" - רשם יירוט בכורה מבצעי באוקטובר 2024 כאשר הפיל כטב"ם של חזבאללה ומאז ביצע עשרות יירוטים.
זוהי ככל הידוע ההפלה המבצעית הראשונה בעולם שבוצעה עם נשק לייזר שורף.
להב אור – מערכת ניידת קטנה מבוססת לייזר ליירוט רחפנים ובלוני תבערה ונפץ שפותחה ב-2020 שפותחה ומיוצרת בישראל על ידי חברת אופטידיפנס.
בלוק I – הוכרזה כמבצעית ב-2024 ובעלת הספק של 20 קילוואט וטווח של 3 ק"מ.
מערכת אפולו של חברת EOS - לייזר בהספק של עד 100 קילוואט.
מערכת נמכרה ב-2025 למדינה שחברה בברית נאט"ו.
עלות כל יירוט כשלעצמו זולה מאוד ומוערכת בדולרים בודדים.
הצורך לטעון טילים מיירטים הוחלף בצורך לתדלק גנרטורים, אם כי גם צורך זה לא קיים במקומות בהם המערכת מחוברת לרשת החשמל הארצית.
מוגבלת ליירוט בודד בכל רגע; נדרשות מספר שניות של לזירה על המטרה כדי להשמיד אותה, לעומת מערכות הגנה טילאיות שבה המטרה מושמדת ברגע שהטיל פוגע בה, ובעלת יכולת ליירט כמה מטרות בו זמנית ממשגר אחד היורה מספר טילים במקביל.
טווח מוגבל של הקרן (עשרה קילומטר לעומת טווחים שבין עשרות קילומטרים למאות קילומטרים של מערכות טילאיות)
יכולת התגוננות של המטרות באמצעות עיבוי המעטפת או ציפוי מבריק של המעטפת.
נשקייה (Armory או Armoury וגם Arsenal) היא סדנה בה יוצרים, מתקנים, מתחזקים ומאחסנים אמצעי לחימה שונים ובכלל זה, תחמושת, כלי נשק ושריון.
נשקיות קיימות בגופים ביטחוניים כגון צבא ומשטרה, שם הן בעיקר מתעסקות בנשק חם מודרני ותחמושת, אך גם במוזיאונים ובקרב היסטוריונים, שם הן בעיקר מתעסקות בנשק קר היסטורי ושריונות, אותם הן גם מציגות לראווה בתערוכות ומוזיאונים.
נשקיות פועלות גם במסגרת אגודות העוסקות בשחזור היסטורי וכן בהפקות של סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה בהם יש סצנות לחימה רבות ושימוש בכלי נשק (כגון חרבות ורובים).
הנשקייה המלכותית (הממלכה המאוחדת) היא אחת הנשקיות העתיקות ביותר שעדיין פעילות והראשונה להציג את אמצעי הלחימה שלה בתערוכה לציבור הרחב, דבר שהפך אותה למוזיאון הראשון בבריטניה.
הנשקייה המלכותית היא בעלת אחד האוספים הגדולים ביותר של נשק ושריון, שכולל נשק קר מרחבי העולם, שריונות מימי הביניים והרנסאנס, שריונות של משפחת המלוכה הבריטית ואוסף כלי ארטילריה.
כיום מרוכזים אוספי הנשקייה במצודת לונדון (שריונות משפחת המלוכה), מוזיאון הנשקייה המלכותית בלידס (נשק היסטורי ושריונות מימי הביניים והרנסאנס) ופורט נלסון (ארטילריה ונשק מהעת החדשה).
בארמון הופבורג שבווינה, אוסטריה, ישנו אוסף גדול מאוד של כלי נשק ושריונות מימי הביניים והרנסאנס, הנמצא בתצוגה באגף החדש של הארמון.
נשקיית הקרמלין ייצרה בעבר כלי נשק, שריון ותכשיטים לשליטי רוסיה וכיום היא מוזיאון נשק ותכשיטים בקרמלין במוסקבה.
נשקיית ספרינגפילד בארצות הברית הייתה יצרן של נשק חם ותחמושת עבור הכוחות המזוינים של ארצות הברית בשנים 1777–1968.
בצה"ל הגוף האחראי על הנשקיות הוא אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה.
הנשקיות בסיסי צה"ל משמשות בעיקר לאחסנה, ניפוק ותחזוקה שוטפת של נשק ותחמושת.
לצידן קיימים מרכזי שיקום ואחזקה (מש"א) העוסקים בתיקונים ושדרוגים של האמל"ח.
למשל, ניסור קנים של רובי M16A1 ארוכים על מנת לקצרם והחלפת קת על מנת ליצור רובי שירות דמויי M4A1 קרבין.
חברת McMillan Firearms (בתרגום חופשי: "נשקי מקמילן", בעבר חברת האחים מקמילן) היא חברה אמריקאית המייצרת כלי ירייה ונשק קל ומתמחה ברובי צלפים.
הרובה הידוע ביותר שלה הוא המקמילן TAC-50, רובה צלפים כבד וארוך טווח בקליבר 0.5 BMG שמשמש גם כרובה נגד ציוד ומחזיק בשיא הצליפה הארוכה ביותר.
בנוסף היא מייצרת את רובי הצלפים מקמילן TAC-300, מקמילן TAC-308 ומקמילן TAC-338, כולם בעלי דיוק של 0.5 דקת קשת.
היא גם מייצרת את משפחת רובי ה-ALIAS, בהם המקמילן ALIAS CS5 ורובי ציד.
החברה הוקמה כחברת האחים מקמילן בשנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי האחים מקמילן.
המפעל הראשי שלה והמטה נמצאים בפיניקס, אריזונה.
רובי החברה נמצאים בשירות כוחות מיוחדים ברחבי העולם, בהם של ארצות הברית, ישראל וקנדה.
נשקה אגנס גולדפרב (בהונגרית: Neshka Goldfarb; 9 בינואר 1921–1 בפברואר 2000) הייתה פעילה מרכזית במחתרת תנועות הנוער החלוציות במסגרת התנועה הציונית דרור (תנועה) בבודפשט במלחמת העולם השנייה.
קיבלה את "אות הגבורה" מממשלת הונגריה ונושאת אות המציל היהודי בארץ.
השתתפה כציר בקונגרס הציוני בבזל ב-1946, לאחר מלחמת העולם השנייה.
הייתה ממקימות קיבוץ פרוד בגליל העליון.
נשקה גולדפרב לבית סנדל נולדה בשנת 1921 בטיסבוגדאן , קרפטורוס, צ'כוסלובקיה.
נשקה הייתה בתם של פייגה לבית רוזנטל ושמואל סנדל, והיו לה חמישה אחים.
בגיל 15 הצטרפה לתנועת הנוער "החלוץ הצעיר"שהקימו בכפר הולדתה מרדכי כספי ושלמה ליפסקי שהגיעו מישראל.
התנועה הפכה בהמשך לתנועת "דרור הבונים".
בעת שהשתתפה בפלוגות הכשרה כהכנה לעלייתה לארץ ישראל בשנת 1939, הופתעו היא וחבריה על ידי שוטרים הונגריים שהובילו אותה לכלא בבודפשט למספר ימים ולאחר מכן גורשה חזרה לכפרה בקרפטורוסיה, שהיה בשליטת ההונגרים.
ב־1940 עזבה את ביתה פעם נוספת, והגיעה לבודפשט שבה תנועות הנוער הציוניות כבר לא היו חוקיות.
הוריה של נשקה נפטרו בצעירותה.
אחיה ואחיותיה נלקחו לגטו ולמחנה ההשמדה אושוויץ.
נשקה נישאה לאחר המלחמה לצבי גולדפרב שהיה פליט מפולין שהגיע לבודפשט לאחר שהות בסלובקיה.
יחד פעלו בהנהגת פעילויות ההצלה של המחתרת החלוצית בהונגריה בתקופת השואה ונולד בנם הבכור אורי.
הזוג עלה ארצה במסגרת עליה ד' ב-1947. הם היו ממקימי קיבוץ פרוד על שם יוסף גרדוש, חברם במחתרת.
בנם אורי היה הילד הראשון בקיבוץנהרג במלחמת יום הכיפורים ברמת הגולן.
בשנת 1940 התגוררה נשקה בבודפשט עם חבריה לתנועת הנוער במסגרת קומונה.
כבר ב־1941 החלו חברי הקומונה להיפגש עם פליטים יהודים שבאו מפולין ושמעו מפיהם על גירוש היהודים ועל הרג של גברים, נשים וטף וקבורתם בקברים המוניים.
חלק מהפליטים הופנו אל נשקה ואל חבריה דרך אנשי כפרה בוגדאן בקרפטים, שציידו את הפליטים במידע על אמצעי תחבורה והגעה, בצידה לדרך ובתעודות, והפנו אותם אל נשקה ואל חבריה שנמצאו בבודפשט.
כשהגיעו הפליטים לבודפשט, נשקה וחבריה שחלקם היו מאותו הכפר או מחבל הקרפטים סייעו להם.
אחת המשימות החשובות הייתה האכלתם והלבשתם של כל הפליטים היהודים שהוסתרו ברחבי בודפשט מפני השלטונות שחיפשו אזרחים זרים על מנת לגרש אותם לארץ מוצאם.
לרוב היו אלה צעירים חברי תנועות הנוער הציוניות בארצותיהם, שמצאו מקלט ומקומות מסתור אצל חבריהם לתנועה בבודפשט.
בשל שפתם הזרה ועד שהוסדרו להם תעודות, הם חיו בחסות חברי התנועות בבודפשט.
ב־1943 הכירה נשקה את צבי גולדפרב שהגיע מפולין להונגריה לאחר שהות של אחד־עשר חודשים בסלובקיה.
חברי תנועות הנוער שבמסגרתה פעלה נשקה נערכו למקרה של כיבוש הונגריה על ידי הגרמנים באמצעות הקמת בונקרים, אגירת מזון, רכישת נשק ודאגה לתעודות מזויפות.
נשקה הסתובבה במדים והמראה הארי שלה אפשר לה להסתובב בין אתרי הפעילות השונים.
השליחויות להצלת יהודים אחרים בהונגריה היו ייחודיות לחברי תנועות הנוער.
נשקה הייתה מבין השליחים שנשלחו להזהיר יהודים בפלוגות העבודה ובערים ובישובים המרוחקים.
מתווה הצלה הנוסף היה הברחת הנוער היהודי אל מעבר לגבול הרומני – בכיוון ארץ ישראל.
הייתה זו דרך ההצלה היחידה ממחנות הריכוז, ממחנות השמדה ומהמוות הבטוח - בריחה מעבר לגבול רומניה, לכיוון ארץ ישראל.
כך החלה ההברחה המאורגנת של הנוער היהודי.
שם צופן של הברחה זו היה "הטיול", שם עברי גם בפי המבריחים המקצועיים.
שר החקלאות בנאומו בכנסת בישיבה לציון 50 שנה לשואת יהדות הונגריה אמר: "ובצד אלה ראוי שנזכיר כאן במעמד זה את המחתרת החלוצית, שחבריה היו נערים ונערות, חניכי תנועות הנוער, בלא הכשרה צבאית, בלא הנהגה, בלא תוכנית להתנגשות חזיתית עם הגרמנים או עם ההונגרים.
התנאים של בודפשט ב-1944 היו שונים מאלה של ורשה.
גרמנים כיוונו את ההמון מכל החצרות אל בית-החרושת ללבנים, מבנה שכולו פרוץ, למחרת עם שחר התחילה הצעדה.
גוויות קפואות לא מכוסות היו מוטלות בצדי הכביש".
נשקה עסקה במגוון רחב של פעילויות ושליחויות מסוכנות.
באחת הפעולות נתפסה, יחד עם צבי ועם חברים אחרים, נחקרה ועונתה קשות, אך לא גילתה את סודותיה.
נשקה נכלאה בבית הכלא בשדרות מרגיט (Margit körút), שהיה בית הכלא המרכזי של הצבא ההונגרי בבודפשט, ובבית הסוהר בשופרונקהידה (Sopronkohida).
היא שוחררה בפעולה של המחתרת החלוצית.
אחרי השחרור, בינואר 1945, עסקו צבי ונשקה בשיקום התנועה, בטיפול בשארית הפליטה ובבתי היתומים שבהם מצאו מחסה מאות ילדים יהודים.
על כל פועלה זכתה לקבל את "אות המציל היהודי" ב-2014. בנוסף, העניקה ממשלת הונגריה לנשקה את אות הגבורה על פעולות ההצלה במחתרת.
ב-1949 עלתה לישראל ביחד עם צבי בעלה, והייתה בין מקימי קיבוץ פרוד.
בנם, אורי גולדפרב, נפל במלחמת יום הכיפורים בקרבות ברמת הגולן.
בשנת 1994 זכתה נשקה להדליק את המשואה בטקס יום הזיכרון לשואה ולגבורה, ביד ושם בירושלים יחד עם פעילים לשעבר של המחתרת .
בתאריך 31.5.2002, בתקופת הקדנציה של ד"ר יאנוש הווארי dr.
Hóvári János שגריר הונגריה בישראל הוענקו ל-42 אנשי מחתרת אותות ה-"עוז" בבית עינב, רח' אבן גבירול 71, ת"א.
על התעודות חתם ד"ר שאנדור פינטר dr.
Pintér Sándor שר הפנים של הונגריה.
באיסוף העדויות מחברי המחתרת סייעו פרץ רבס, פרופ.
מנחם צבי קדרי, ישעיהו רוזנבלום, נשקה גולדפרב, מאיר פרידמן.
נשק תקיפה כיתתי או נשק כיתתי אוטומטי המוכר גם בשם נשק סיוע קל (LSW), הוא נשק אוטומטי המופעל ברמת הכיתה או החוליה למתן סיוע אש רציף בכינון ישיר.
נשקים הממלאים ייעוד זה הם לרוב מקלעים קלים, או רובי סער המותאים לקצב אש גבוה ובטווח רב יותר, לרוב אלו כוללים שימוש בדורגל, קנה מעובה ומוזנים בשרשיר תחמושת.
נשק התקיפה הכיתתי משתלב בדוקטרינה של צבאות רבים בידי חייל אחד בחוליה שתפקידו סיוע אש ישיר לצד עוד 2–3 התפקידים בחוליה, כך לדוגמה חוליית חיל רגלים בצבא ארצות הברית מורכבת ממפקד, רובאי, מטולאי (גרנדיר) ורובאי אוטומטי הנושא נשק תקיפה כיתתי.
נשקי התקיפה הכיתתי הנפוצים ביותר כיום מתבססים על משפחת ה-RPK (המבוססת על משפחת ה-AK) ומשפחת המקלע הקל FN Minimi (עליו מבוסס גם הנגב הצה"לי).
"נשקי אותי" הוא שיר בביצוע הזמרת הישראלית סיון שביט.
שביט כתבה את השיר, ואמיר צורף הלחין אותו בשיתוף שביט.
השיר התפרסם בינואר 1996 כסינגל מתוך אלבום הבכורה של שביט, "הכחול האפור הזה" (1996).
השיר נכלל באלבום הבכורה של הזמרת, "הכחול האפור הזה", אף על פי שבזמן העבודה על התקליט שביט לא נטתה להכניס אליו את השיר.
שביט כתבה את פזמון השיר מנקודת מבטו של גבר, כפי שעשתה בשירים נוספים שכתבה לאורך השנים.
השיר הוצג כמועמד למצעד הפזמונים הישראלי השבועי של רשת ג' ב־14 בינואר 1996, זכה להצלחה גדולה וצעד 12 שבועות עד 5 במאי 1996, אז יצא מהמצעד.
בשיאו הגיע למקום הראשון למשך שבועיים, החל מ־18 בפברואר 1996.
במצעד השנתי לשנת תשנ"ו של התחנה השיר זכה להצלחה גדולה ודורג במקום השישי.
"נשקי אותי" נכלל ברשימת "1001 השירים הישראליים האהובים בכל הזמנים" שהרכיבו מוזיקאים ואנשי תעשייה בכירים ב־2015 לכבוד יום העצמאות.
אמיר צורף – גיטרה אקוסטית
התזמורת הסימפונית תל אביב – כלי קשת
מפיק מוזיקלי – אמיר צורף
מנהלת הפקה – נעמה קרן
הקלטה, מיקס, עריכה דיגיטלית – גיל תורן
נשק משני (ידוע גם כנשק נלווה, נשק עזר או נשק גיבוי) הוא כלי נשק המשמש כתוספת לנשק הראשי או ראשי במקרה שלא ניתן להשתמש בנשק הראשי או שהוא לא יעיל ביישום או מצב מסוים.
דוגמאות לכלי נשק נלווים לכלי נשק ראשיים כוללים נשק תגרה לנשק מטווחים, נשק צד לנשק שירות, או אקדח קל לתותח כבד.
נשק משני הוא נשק המיועד לתמוך בנשק העיקרי, ויכול לשמש כאשר הנשק העיקרי הופך להיות לא פעיל זמנית (למשל גמר תחמושת) או לחלוטין (למשל הרס), או כאשר הנשק העיקרי אינו מתאים למצב הנוכחי (למשל רובה ארוך בקרב מקרוב).
נשק משני בדרך כלל מציג כוח אש נמוך יותר או טווחים יעילים קצרים יותר מאשר הנשק העיקרי, מכיוון שהם מיועדים לשימוש במצבי חירום או כשנדרש ולא לשירות קבע.
הם עשויים להיות נשקים שבעבר נחשבו לנשקים עיקריים אך אינם יעילים עוד בתפקידים אלה, כמו חרבות כאשר נשקי ירי הפכו לנשק הרגלי העיקרי בלחימה.
נשק משני אינו חייב להיות נשק במובן המסורתי ויכול לכלול באופן טכני גם נשק מאולתר, במיוחד כאשר אין נשק משני אחר שניתן או שהוא יעיל.
לדוגמה, במהלך מלחמת העולם הראשונה, סכינים יפנים ואתי חפירה הוסבו לנשק משני במהלך קרבות פנים מול פנים בתעלות, שם רובים ודוקרנים היו ארוכים מדי כדי לשמש באופן יעיל.
עד שנת 1915, חיילים משני הצדדים באופן שגרתי חידדו את קצוות האתים על מנת להשתמש בהן כנשק.
דוגמה פשוטה לנשק משני היא כידון רובה, נשק בעל להב המותקן על חזית נשק ירי.
כידונים היו בשימוש נרחב כאשר הנשקים העיקריים היו רובים ארוכים שלא התאימו לקרב קרוב, כמו מוסקטים ורובי בריחי.
באופן מסורתי, קציני צבא נושאים נשק צדדי.
מבחינה היסטורית זו הייתה צורה כלשהי של חרב או פגיון עד המאה ה-19, כאשר כלי נשק מסוג זה הפכו לבלתי יעילים והוחלפו באקדח תופי או אקדח.
מאז מלחמת העולם השנייה, כאשר כלי נשק עם שיעורי אש נמוכים הפכו ליותר ויותר יעילים בלחימה, רוב הקצינים הצבאיים מקבלים אקדח חצי אוטומטי כנשק צד.
רבים מכלי הרכב והמטוסים הקרביים הצבאיים מצוידים בנשק משני.
טנקים חמושים בתותח טנק בקליבר גדול כנשק עיקרי, אך רוב הטנקים כוללים גם מקלע קו-צירי או טורט מכונה מותקן בראש הטנק לשימוש נגד נגד חיל רגלים או כלי רכב לא משוריינים, שם שימוש בקליע טנק ייחשב מיותר או בזבזני.
מסוק נושאים חימוש כגון טילים, ופצצות אוויריות כנשקים עיקריים, ולרוב הקרביים כוללים גם תותח אוטומטי או מקלע בקליבר גבוה כנשק משני.
מפציצים נושאים מאות פצצות אוויריות כנשקים עיקריים, אך מפציצים ישנים כללו גם טורטות טילים זנביים להגנה נגד מטוסי אויב.
כלי שיט עם נשקים עיקריים מסוימים עשויים גם להיות מצוידים בנשק משני לשימוש נגד מטרות ספציפיות; לדוגמה, כלי שיט עם תותחי ים כנשקים עיקריים עשויים גם להכיל טורפדו ופצצות עומק לשימוש נגד צוללות, או מערכות שיגור אנכיות לשיגור טילים נגד מטרות אוויריות או קרקעיות.
שוטרים ומאבטחים שכבר חמושים בנשק עיקרי (לרוב אקדח) עשויים לנשוא אקדח גיבוי קטן יותר, לעיתים בקליבר נמוך יותר או עם קיבולת תחמושת נמוכה יותר מאשר האקדח העיקרי שלהם, במקרה הנדיר שהאקדח העיקרי שלהם אינו זמין (נגנב על ידי חשוד, מעצור).
הם עשויים גם להשתמש באקדח העיקרי שניתן להם כנשק משני אם הם מורשים להשתמש בנשק ארוך, כמו רובה או שוטגון.
בנוסף, רבים מאנשי המשטרה נושאים נשקים משניים שאינם לטל חיים, כגון טייזר, גז פלפל, או אלות.
נשק קטלני 3 הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 1992, בבימויו של ריצ'רד דונר.
זהו הסרט השלישי בסדרת סרטי נשק קטלני, בכיכובם של מל גיבסון ודני גלובר, הממשיכים לגלם את השוטרים מרטין ריגס ורוג'ר מורטאו.
הסרט משלב אלמנטים של אקשן והומור ומציג את הדמויות כשהן מתמודדות עם פושעים מושחתים ומבצעים קרב נוסף לצד האתגרים האישיים שלהן.
הסרט זכה להצלחה קופתית, והכניס למעלה מ-320 מיליון דולר ברחבי העולם.
זה היה הסרט החמישי עם הרווחים הגבוהים ביותר של 1992 והסרט המרוויח ביותר בסדרה בסך הכל.
אחרי הסרט הגיע נשק קטלני 4 ב-1998.
הסרט ממשיך לעקוב אחרי שני השוטרים מרטין ריגס (מל גיבסון) ורוג'ר מורטאו (דני גלובר), הפועלים יחד ב-LAPD.
הפעם, הצמד מתמודד עם סוחר נשק לשעבר במשטרת לוס אנג'לס שמוכר נשק כבד ופגזים לשוק השחור.
בנוסף למאבקם בפשע, רוג'ר נאלץ להתמודד עם פרישתו הקרבה מהמשטרה, ואילו ריגס מתקרב למפקחת הפנים, לורנה קול (רנה רוסו), שמצטרפת לצוות החוקרים.
מל גיבסון בתפקיד מרטין ריגס
דני גלובר בתפקיד רוג'ר מורטאו
ג'ו פשי בתפקיד ליאו גץ, דמות קומית שממשיכה ללוות את השוטרים
רנה רוסו בתפקיד לורנה קול, קצינת מח"ש
סטיוארט וילסון בתפקיד ג'ק טראוויס, הפושע הראשי
נשק קטלני 3 זכה לביקורות חיוביות, עם דגש על סצנות האקשן וההומור, כמו גם הכימיה בין גיבסון וגלובר.
עם זאת, חלק מהמבקרים טענו שהעלילה חזרה על עצמה ושלא היה הרבה חידוש בהשוואה לשני הסרטים הקודמים בסדרה.
הסרט היה להצלחה מסחרית משמעותית, כשהכניס כ-320 מיליון דולר ברחבי העולם.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 60% מצד המבקרים, המבוסס על 40 ביקורות, עם ציון קהל גבוה יותר של 64%.
באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון של 40 מתוך 100, המבוסס על ביקורות מעורבות.
נשק קטלני 4 הוא סרט פעולה משנת 1998, בבימויו של ריצ'רד דונר.
זהו הסרט הרביעי בסדרת סרטי נשק קטלני, בו מככבים מל גיבסון ודני גלובר בתפקידים המרכזיים.
הסרט ממשיך את סיפורי השוטרים מרטין ריגס ורוג'ר מורטאו, כשהפעם הם מתמודדים עם מאפיה סינית המאיימת על עירם.
זהו הסרט האחרון בסדרה שביים דונר לפני מותו, והאחרון שיצא לאקרנים בקולנוע.
הסרט יצא לאקרנים ב-10 ביולי 1998 על ידי אולפני האחים וורנר וזכה לביקורות מעורבות מהמבקרים.
הוא הכניס 285 מיליון דולר ברחבי העולם, והפך לסרט העשירי עם הרווחים ביותר של 1998.
רוג'ר מורטאו (דני גלובר) ומרטין ריגס (מל גיבסון) שוב מוצאים עצמם במרכזה של פרשת פשע גדולה, הפעם נגד ארגון פשע סיני שמבריח אנשים לארצות הברית ומשתמש בהם כעבדים.
לאורך הדרך, הם נעזרים בליאו גץ (ג'ו פשי) ובלורנה קול (רנה רוסו), חברתו של ריגס.
בנוסף לאקשן הרגיל, הסרט עוסק גם בשינויי החיים האישיים של ריגס ומורטאו, שמתמודדים עם משפחות גדלות ואחריות חדשה.
ג'ו פשי בתפקיד ליאו גץ
רנה רוסו בתפקיד לורנה קול
כריס רוק בתפקיד לי בוטרס, שוטר צעיר המתחתן עם בתו של מורטאו
ג'ט לי בתפקיד וו סינג קו, הפושע הראשי בסרט
נשק קטלני 4 זכה לביקורות מעורבות עם יציאתו לאקרנים.
המבקרים שיבחו את הכימיה בין הדמויות המרכזיות, במיוחד בין גיבסון וגלובר, וכן את תוספת האקשן שג'ט לי הביא לסרט.
עם זאת, היו גם ביקורות שטענו שהסרט חזר על מוטיבים שכבר נראו בסרטים הקודמים בסדרה.
מבחינה מסחרית, הסרט היה להצלחה גדולה, כשהכניס כ-285 מיליון דולר ברחבי העולם.
הוא הפך לסרט האקשן הפופולרי ביותר בזמנו.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 52% מצד המבקרים, המבוסס על 63 ביקורות, עם ציון קהל של 64%.
באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון של 37 מתוך 100, המבוסס על 21 ביקורות.
נשר מקראי (שם מדעי: Gyps fulvus; על פי האקדמיה ללשון העברית: נֶשֶׁר קֵרֵחַ) הוא מין בסוג נשר.
זהו עוף דורס הניזון מפגרים ונפוץ בארצות אגן הים התיכון, לרבות ישראל.
בימינו נפוץ הבלבול בין "נשר" ל"עיט".
הסוג עיט כולל עופות גדולים בעלי כנפיים ארוכות ורחבות.
בני הסוג ניזונים בעיקר מבעלי חיים אותם הם קוטלים על ידי דריסה אך לעיתים גם מפגרים.
ההחלפה בין הנשר והעיט איננה רק בת זמננו ושורשה עתיק יומין.
שם העצם השמי נ.ש.ר מופיע במבחר שפות שמיות: našru – נשר.
זיהוי הנשר במשמעותו בשפה העברית עם הנשר הרומאי מוטעה משום שהסמל הרומאי הוא של עיט זהוב (סלעים) (Golden Eagle) ולא של נשר (Vulture).
החייל שנשא את פסלון ה"נשר" בראש הלגיון נקרא אקוויליפר (Aquilifer) שם שמקורו בשם הלטיני של העיט – Aquila.
בערוך השלם (ערך נשר) מפרש "שם עוף ידוע והושאל למלכות רומי שסימן בדגליהם היה נשר Aquila".
בעבר השם Aquila התייחס באופן ספציפי למין עיט זהוב.
השם הלטיני Aquila התגלגל לשם Eagle באנגלית המודרנית.
מקור השם הלטיני הוא אולי במונח הלטיני aquilus שמשמעותו בעל גוון כהה, שחרחר או חום המתאר את ניצוי העיט.
השם נשר הושאל גם לחיה המיתולוגית גריפון "Griffin" (חציה אריה וחציה עיט).
האבחנה בין שני המינים, הנשר (Vulture) והעיט (Eagle), חד־משמעית ולו רק על פי נוכחותן של נוצות על צוואר העיט לעומת הצוואר הקרח של הנשר.
אמנם שני מינים אלו הם דורסים גדולים אך הם שונים מאוד באורח חייהם.
בעוד שהנשר אוכל נבלות אובליגטורי (הכרחי) הרי שהעיט הוא דורס הצד את רוב טרפו בעזרת דריסה.
הנשר הוא עוף גדול, אורך גופו כ־93–122 ס"מ, בעל מוטת כנפיים של עד כ־ ומשקלו עד שמונה קילוגרם.
בתעופתו מסוגל להגיע הנשר למהירות של עד 140 קמ"ש.
צבע נוצותיו חום־אפור (לגוזלי הנשר צבעים כהים יותר).
ראשו וחלק צווארו העליון מכוסים פלומת נוצות דקה מאוד.
בהמשך הצוואר מצויה פלומה לבנה.
רגליו קצרות וחזקות, בעלות טפרים מעוקלים.
בשעת הליכתו על הקרקע צעידתו כבדה וכשהוא נמלט, פורש הוא את כנפיו ורץ בדילוגים.
מקורו של הנשר חזק, ארוך, רחב ומאונקל בקצהו העליון.
חלק מהוושט משמש כזפק, לאגירת מזון מזדמן.
ראייתו חדה מאוד ובעלת כושר הפרדה מעולה והוא מסוגל להבחין במזון מגובה של מאות מטרים וממרחק של קילומטרים רבים.
נקבת הנשר מטילה לרוב ביצה בודדת ודוגרת עליה כ־54 ימים.
הנשר שוכן במגוון סוגי נוף, החל ממדבריות וכלה בנופים הרריים.
הוא מקים את קינו לרוב על צוקים.
את טרפו הוא מוצא לרוב בשטחים פתוחים לצורך איתור מהיר של מזון מן האוויר.
נכון לאפריל 2019 מנתה אוכלוסיית הנשרים בארץ ישראל כ־147 פרטים – 110 בנגב, ו־37 בכרמל ובגולן.
המספר אינו כולל את הגוזלים שבקינים.
בשנים האחרונות סבלה אוכלוסיית הנשרים מצמצום ניכר, עקב הרעלות, צמצום מקורות המזון, התחשמלות מקווי מתח והפרעה במקומות הקינון.
יש ירידה עקבית של כ־7% בשנה באוכלוסיית הנשרים.
על פי "הספר האדום של החולייתנים בישראל" הנשר נמצא בסיכון אזורי ועתידו בישראל בסכנה.
בשנת 1998 הרעיל בוקר ברמת הגולן פגר פרה כדי לפגוע בזאבים שטרפו את עדרו, וגרם למותם של כ־29 נשרים – כרבע מאוכלוסיית הנשרים בגולן באותה עת.
במאי 2004 נמצאו כ־17 נשרים מתים בגליל העליון וברמת הגולן כשבגופם שרידי רעל.
בשנת 2007 מתו שבעה נשרים, ארבעה נשרים בוגרים ושלושה גוזלים, בעקבות הרעלה.
במאי 2019 הורעלו למוות שמונה נשרים ברמת הגולן ועוד שניים נפגעו מההרעלה ושרדו.
באוקטובר 2021 נמצאו במדבר יהודה 12 נשרים מתים לאחר שהורעלו.
תחילה נמצאו תשעה נשרים מתים באזור נחל קינה ונחל כמריר, לאחר שהורעלו, ולאחר כשבוע נמצאו עוד שלושה נשרים מתים שנפגעו מאותה ההרעלה, כך שמספר הנשרים הנפגעים מההרעלה עלה ל־12. אירוע ההרעלה זה הוא הגדול ביותר שנרשם זה 14 שנים.
באוקטובר 2022 נמצאו שלושה נשרים מתים מתחת למצוקי הלינה בנחל עקב.
במרץ 2024, בשיא עונת הקינון, נמצאו שמונה נשרים, שני רחמים ודיה שחורה מתים באזור עבדת בנגב.
על מנת לשמור על אוכלוסיית הנשרים בישראל מפעילה רשות הטבע והגנים, בשיתוף החברה להגנת הטבע וחברת החשמל, את פרויקט "פורשים כנף - אימוץ הנשרים והדורסים בישראל", זאת באמצעות מיגון עמודי חשמל למניעת התחשמלויות, ניטור ומחקר, הקמה וטיפוח של גרעיני רבייה, ממשק נגד הרעלות וכן פעולות חינוך והסברה.
כמו כן, על מנת להעלות מודעות לבעיית היכחדות הנשרים בישראל, מציינת רשות הטבע והגנים את יום הנשר הבינלאומי, בין היתר בחי-בר כרמל.
ב־2020 הובאו לישראל ושוחררו לטבע ארבעה נשרים שהובאו מספרד.
ב־2021 שוחררו לטבע שישה נשרים מגרעיני רבייה בישראל.
בין הכלים להרחבת המידע בנוגע למספר הנשרים בישראל החלו לבצע ספירת נשרים ברחבי הארץ פעמיים בשנה.
תוצאות ספירת הנשרים בשנים האחרונות:
את האזכור הראשון בדבר אלוהויות מכונפות או דמויות נשר ניתן לזקוף לזכותן של כתובות בשפה השבאית שנתגלו בקרבת מאריב בתימן המתוארכות לתחילת המאה השביעית לפנה"ס, בכתובת מופיע שמו של האל 'נוּסוּר', אל זה נערץ בקרב תושבי חצי האי ערב.
דמות הנשר ולעיתים גם עוזניית הנגב נראית על כתרה של נחבת, שהייתה אלה מצרית ומתוארת לעיתים כחוה המצרית.
היא נחשבה לפטרונית ומגינה של הפרעונים של מצרים עילית.
בממלכה החדשה ואילך היא הגנה גם על האנשים הפשוטים.
לרוב, כנפיה הארוכות היו פרוסות לשם הגנה.
עבור הפרעונים עוף קדוש זה נחשב לנצחי.
בשל זהות מראה הזוויגים בקרב הרחמים והנשרים בכלל, הם נחשבו לנקבות בלבד, ומכאן על פי אמונתם היה מסתורין בבקיעת צאצאיהן.
הרחם, המכונה באנגלית "הנשר המצרי", נחשב גם לעוף קדוש כשאר הנשרים, ודמותו מוצגת בציורי קיר ועל חנוטים רבים.
דמות נשר הייתה לעיתים סמלו של ארס, אל המלחמה השנוא על ידי שני הוריו, זאוס והרה.
בספר החיצוני "חזון ברוך הסורי" מאופיין הנשר בדימויי-מלאך עקב היותו השליח האלוהי של ברוך בן נריה הכהן, הנושא איגרת עבור הישראלים היושבים בפרת: "ואקרא לנשר ואדבר אליו כדברים האלה: אותך עשה עליון אשר תהיה גבוה מכל־עוף".
הכינוי "נשר" שכוון לאנשי הצבא הרומאי מקורו בסמלי לגיונותיו שנשאו דגלים וניסי יחידה טקסיים שעליהם צוירה או נחקקה דמותו של דורס גדול.
על מעמדו של ה"נשר" כסמל רומאי אנו קוראים גם בספרו של יוסף בן מתתיהו, "קדמוניות היהודים", שבו הוא מתאר קביעת "נשר" זהב מעל שער הר הבית על ידי הורדוס.
מחברים רבים שהתייחסו לזיהוי הנשר והעיט טענו שההחלפה בין שמותיהם מקורה כבר במקרא.
הם מבססים את טענתם על כך שמתוך כמה מההקשרים שבהם הוזכר שמו של אחד מהמינים משתמע שהכוונה היא למין השני.
באופן כללי המגמה המסתמנת היא שהשימוש בשם "נשר" ביחס לנשר המקראי נפוץ יותר.
לעומת זאת בספרות חז"ל, בדרך כלל ה"נשר" הוא העיט הזהוב אלא אם כן מדובר בציטוטים מתוך המקרא.
ייתכן שההבדל בין התקופות קשור לכך שבתקופת המקרא הנשר נחשב לעוף קדוש וסמל מלכותי בארצות כמו מצרים, פרס ואשור ולא היה מקום לבלבול.
מאוחר יותר לאחר שאלכסנדר הגדול (356–323 לפנה"ס) החליף את הנשר וקבע את העיט הזהוב כסמל מלכותי התחיל בלבול בינו לבין הנשר.
מקור הטעות הוא בכך שהעיט הזהוב נפוץ באירופה ואילו הנשר נדיר יחסית.
השם נשר שהיה מוכר באירופה איבד את משמעותו לטובת המין שהיה נפוץ יותר.
השם המקראי מבטא את המשמעות שהייתה מקובלת במרחב השמי שבו הנשר המקראי היה נפוץ.
לכן הנשר מוזכר בשם זה בכל השפות השמיות: אכדית, אוגריתית, ארמית, ערבית, אתיופית ועוד.
לעומת זאת בספרות חז"ל, שהושפעה מהשפות היוונית והרומית-לטינית, ובתרגומים הלועזיים של התנ"ך תורגם הנשר ל-Aquila כלומר לעיט.
הדמיון הרב הקיים בין הנשר ועיט הסלעים בתכונות רבות תרם הן לבחירת עיט הסלעים כסמל על ידי אלכסנדר הגדול והן להחלפה בין המינים.
בקוראן מוזכר שמו של נַסְר כאחד מאלילי הישמעלים לפני בואו של מוחמד.
"ויאמרו איש אל אחיו: אל נא תעזבו את אלהיכם: את וד ואת סואע, את ועוש, את יעוק, ואת נַסְר".
בערבית הקלאסית קבוצת הכוכבים נשר נקראת אנסאר (א-תאיר).
פעמים רבות הנשר מתואר כ"מלך העופות".
כך למשל במשלו של קרילוב "הנשר והקוקיה": .
בגלל מעופו הגבוה והמהיר הנשר משמש גם כסמל המעוף והגובה.
במובן זה משמש הנשר (יחד עם האריה, הצבי והנמר) כאחת מ"ארבע החיות" המופיעות כמוטיב חוזר בעיטור בתי כנסת ותשמשי קדושה.
הביטוי "על כנפי נשרים" שימש כשמו של מבצע העלאת יהודי תימן, וכך גם בשיר "כנפי רוח":
הביטוי "עיני נשר" מתאר יכולת ראייה והבחנה למרחוק.
כמו בשירה של לאה גולדברג "בארץ אהבתי השקד פורח":
בגלל גודלו, אורך כנפיו וגובה מעופו הנשר מהווה סמל לכוח אדיר ממדים.
הנביא יחזקאל ממשיל את מלך בבל האדיר, נבוכנדצאר, לנשר: .
ראשו וצווארו של הנשר קרחים מנוצות, ולכן הוא נראה כאילו מרט את נוצותיו לאות אֵבֶל, כפי שאנשים נהגו בעבר למרוט את שערות ראשם: .
הנשר משמש סמל של כוח, קלות מעוף, מהירות ורעבתנות: .
הנשר נמצא בתורה בראש רשימת העופות הטמאים: .
לפני מתן תורה אלוהים דימה את יציאת מצרים למשא על כנפי נשרים: .
הנשר מוזכר כעוף הדואג ומסור לגוזליו, כפי שנאמר: "כְּנֶשֶׁר יָעִיר קִנּוֹ".
רש"י מסביר כי הקב"ה מתייחס לבניו כאותו נשר הנוהג בחמלה ורחמים כלפי גוזליו ואינו נכנס בבת אחת אל הקן, אלא קודם מנענע את ענפי העץ ועף ביניהם עד שבניו יתעוררו ויהיו מוכנים לקבלו.
ביטוי לבלבול הקיים בזיהוי בן נשר לעיט אנו מוצאים בתוספות בתלמוד הבבלי:
"נץ - פירש בקונטרס אשפרוי"ר ואי אפשר לומר כן דהא נץ הוא מי"ט עופות ואינן דורסין כדפירש לעיל וחזינן ליה דאשפרוי"ר דריס בין לפירוש הקונטרס בין לפירוש רבינו תם שלוכד העוף ואוכלו מחיים.
וכמו כן טועין גבי נשר שקורין אייגל"א, ואינו, דנשר יש לו ד' סימני טומאה ואייגל"א יש לו אצבע יתירה".
את העיט "על תקן" נשר אנו מוצאים מאוחר יותר באיורים על גבי תשמישי קדושה, ארונות קודש, פרוכות, קירות בתי כנסת, שערי ספרים ועוד.
הרקע לאיורים אלו הוא במשנה: .
בעלי החיים המופיעים במשנה זו ייצגו מודל מועדף באמנות היהודית וכאמור ניתן לפוגשם בהקשרים רבים.
נשר דרומי הקרוי גם נשר רופל (שם מדעי: Gyps ruppellii) הוא מין בסוג נשר.
הנשר הדרומי נפוץ במרכז אפריקה, כולל אתיופיה, סודאן, טנזניה וגינאה.
שמו המדעי של הנשר הוא על שמו של אדוארד רופל, זואולוג וחוקר גרמני בן המאה ה-19.
הם מסוגלים לעוף במהירות של עד 35 קמ"ש ועשויים לעוף עד 150 ק"מ מאתר הקינון כדי למצוא מזון.
הנשר הדרומי יכול לעוף לגובה רב, כשגובה של 6,000 מטר (20,000 רגל) הוא גובה רגיל למדי בעבורו, ובאירוע יוצא דופן שאירע ב-29 בנובמבר 1973 אף התנגש נשר דרומי במטוס מסחרי שטס מעל חוף השנהב ברום של 11,300 מטרים (37,000 רגל).
נשר זה נמצא בסכנת הכחדה חמורה עקב אובדן בתי גידול והרעלה כתוצאה מתרופה שניתנת לבעלי החיים שאת נבלותיהם אוכלים הנשרים.
ב-5 במאי 2014 נצפה בפעם הראשונה הנשר הדרומי בישראל, בגבעות גד.
חודשיים וחצי לאחר מכן נצפה פרט שני.
ב-19 במאי 2021 נצפה בפעם השלישית בישראל הנשר הדרומי, בקומה ה-43 במגדל בתל אביב הנמצא בשיפוץ.
פקחי רשות הטבע והגנים הגיעו למקום והבחינו שהוא נמצא במצב לא טוב וכן זקוק לטיפול.
הפקחים אספו אותו לבדיקה וטיפול בבית חולים לחיות בר, אך הנשר מת באותו היום.
השערת המטפלים הייתה שמותו נגרם בשל תשישות או כתוצאה מהתנגשות במגדל, ונבדק גם חשד להרעלה.
נשר אפריקני (שם מדעי: Gyps africanus), הידוע גם בשם נשר לבן-גב, הוא מין של נשר של העולם הישן במשפחת הנציים, הכוללת גם עיט, נץ, עקב ודיות.
הוא חי במערבה ובמזרחה של אפריקה.
בישראל הוא מזדמן נדיר ביותר עם שתי תצפיות, שתיהן מ-2021: בתחילה הוא אותר בנחל אוג שבצפון מדבר יהודה, בהמשך הוא נצפה בסמוך לקיבוץ שדה אליהו בעמק בית שאן, והתצפיות האחרונות בו היו סמוך לעמיעד במזרח הגליל העליון.
הפרט השני נצפה ב-24 ביוני דרך מצלמות מעקב של רשות הטבע והגנים בתחנת האכלה של נשרים ברמת מדבר יהודה.
מין זה הוא הנשר הנפוץ ביותר באפריקה, אם כי כעת הוא נמצא בירידה מהירה.
תפוצתו היא מסנגל, גמביה ומאלי במערב, ברחבי אזור הסאהל לאתיופיה וסומליה במזרח, דרך מזרח אפריקה למוזמביק, זימבבואה, בוטסואנה, נמיביה ודרום אפריקה בדרום.
האוכלוסייה העולמית נאמדת בכ-270 אלף פרטים.
ראשו וצווארו מכוסים בנוצות פלומה.
גודלם של הנשרים האפריקנים בינוני, ומשקלם הממוצע הוא 5.4 ק"ג.
כמו נשרים אחרים, גם הנשרים האפריקנים הם אוכלי נבלות, שכן הם ניזונים בעיקר מפגרים של בעלי חיים שהם מוצאים בזמן מעופם מעל סוואנות אפריקה או אזורים מיוערים ואפילו אזורי מגורים.
לדוגמה הם עוקבים אחרי זרמי המים במהלך העונה הרטובה, מקום אידיאלי למצוא בו מזון, כמו למשל בעלי חיים אחרים הנאספים כדי לשתות מהמים.
נשרים אלו הם בסכנת הכחדה החיים בסביבה שמצטמצמת וגורמים אלו מביאים לירידה בכמות המזון הזמין.
כל אלו מגבירים את התחרות על המזון, בין הנשרים ובין עצמם, ובינם ובין מינים אחרים.
מספר דוגמאות למזונו של הנשר האפריקני: זברות, צבאים, חזירי יבלות או יענים, אך הנשר יאכל פגר של כל חיה שהוא ימצא.
לעיתים קרובות נעים הנשרים בלהקות.
הם מתרבים על גבי עצים אך נרשם גם קינון על עמודי חשמל בדרום אפריקה (2013).
מחזורי הקינון שלהם ארוכים מאוד ולכן הם מבלים חלק גדול מהשנה בסמוך לקן שלהם.
הנשרים הם מונוגמיים ובעלי צורת טיפול דו-הורית בצאצאים, כלומר שני ההורים חולקים באחריות לדגירה על הביצה ולהאכלת הצאצא.
צורת רבייה זו אפקטיבית לנשר האפריקני מכיוון שהנקבה מטילה ביצה אחת בכל הטלה, הדגירה על כל ביצה נמשכת כ-56 ימים עד לבקיעתה, והטיפול בגוזלים נמשך כ-120–125 ימים.
לאחר מכן הגוזל עדיין תלוי באופן חלקי בהוריו לעוד כ-5–6 חודשים נוספים.
בסך הכל כשנה של אחריות לדגור ולהאכיל את הצאצא.
מרבית הנשרים אינם מבצעים נדידה עונתית (כלומר, הם "מאכלסים").
המינים ניצבים בפני איומים כמו רגישות למעבר של בתי הגידול למערכות אגרו-פסטורליות ואיבוד הבר הפראי, דבר המוביל לירידה בזמינות של נבלות, ציד למסחר, רדיפות והרעלות.