tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שביתת סטודנטים מתבטאת בהיעדרות מאורגנת של סטודנטים מלימודיהם, כדרך של מאבק ומחאה.
אין זו שביתה במשמעות המקובלת של מושג זה, המתייחסת לשיבוש עבודה במסגרת סכסוך בין עובדים למעבידים.
עילה נפוצה לשביתת סטודנטים היא גובהו של שכר הלימוד.
עילות אחרות הקשורות בלימודים הן תנאי הלימוד, מאבק על יחס הממשלה למוסדות להשכלה גבוהה וכדומה.
שביתת סטודנטים עלולה לפרוץ גם בהקשר שאינו קשור ללימודים, אלא כדרך להבעת מחאה פוליטית או חברתית.
להבדיל משביתה הנערכת במסגרת יחסי העבודה, שנפגעים ממנה המעביד וציבור המשתמשים בשירותיו, הנפגעים הישירים משביתת סטודנטים הם הסטודנטים עצמם, הבטלים מלימודים.
בנסיבות אלה, הלחץ העיקרי הגלום בשביתת סטודנטים הוא לחץ מוסרי.
לעיתים יוצאים הסטודנטים השובתים להפגנות ונוקטים צעדי מחאה נוספים, להגברת הלחץ שהם מפעילים.
שביתת סטודנטים שזכתה לפרסום עולמי היא זו שהתקיימה בצרפת במאי 1968.
בישראל נערכו שביתות סטודנטים אחדות, בעיקר על רקע המחלוקת על גובה שכר הלימוד.
בשנת 1998 פתחה התאחדות הסטודנטים בישראל במאבק להפחתת שכר הלימוד לפחות ב-50% או לביטולו כליל.
המאבק כלל השבתה של כל מוסדות ההשכלה הגבוהה למשך יותר מחודש, הפגנות (שלוו במעצרים ובתלונות על אלימות משטרתית), שביתת רעב של חלק ממנהיגי הסטודנטים והקמת אוהל מחאה ברחבת אוניברסיטת תל אביב, בו התקיימו 'שיעורים אלטרנטיביים' עם אנשי רוח שבאו לתמוך בשובתים.
ועדה זו קמה כדי לבדוק את מצב ההשכלה הגבוהה ושכר הלימוד בישראל.
נציגי מרצים, סגל זוטר וסטודנטים הביעו התנגדות לעצם כינוס הוועדה והטילו ספק במנדט שניתן לה, בשל הרכבה, שייצג לטענתם בעיקר את משרד האוצר ולא כלל נציגים מטעמם, ומכיוון שלשיטתם מדובר במסמוס ההחלטה שנתקבלה כבר בוועדת וינוגרד.
לאחר הסכמי הבנות, שבהן גם הכנסת נציגי הסטודנטים לתת-הוועדה העוסקת בענייני שכר, המרצים קיבלו על עצמם את הוועדה וכך גם בתחילה הסטודנטים, אך האחרונים חזרו בהם כיוון שלטענתם לא היה בכוונת הממשלה לקיים את ההסכמים הללו.
לאחר חופשת הפסח, בסמסטר אביב 2007, פתחו ארגוני הסטודנטים בשביתה על מנת להשיג שלוש מטרות מוצהרות:
החזרת התקציבים שקוצצו ממערכת ההשכלה הגבוהה מאז שנת 2000,
שבלול הגינה (שם מדעי: Cornu aspersum, בעבר Helix aspersa), הידוע גם כ"חלזון הגינה", הוא חילזון ממשפחת הקדמומיים בסדרת שבלולי יבשה.
זהו שבלול בינוני-גדול בעל קונכייה כדורית למדי.
הוא ניזון מרקבובית וצמחים מתים, אך גם מצמחים ירוקים וטריים.
שבלול זה נפוץ בעיקר במשכנות האדם ובגינות מושקות, ומשמש גם למאכל.
מסיבות אלו זהו אחד החלזונות המוכרים ביותר לאדם.
שבלול זה נפוץ בטבע באגן הים התיכון ומערב אירופה, מצפון מערב אפריקה וחצי האי האיברי עד למזרח אסיה הקטנה וצפונית לאיים הבריטים, ובכלל זה גם בישראל.
מין זה התפשט לאזורים אחרים בעולם ונהפך לנפוץ גם בהם.
המין תואר לראשונה על ידי אוטו פרידריך מילר ב-1774 באיטליה.
שבלול הגינה הבוגר הוא בעל קונכייה דקה מסידן פחמתי בקוטר 25–40 מילימטר ובגובה 25–35 מילימטרים, עם 4–5 פיתולים, או דורים.
צבע הקונכייה משתנה ונע בין חום בינוני עד כהה לערמוני, ולעיתים אף חום-זהוב, ועליה פסים וכתמים בצבעי חום כהה מאוד עד שחור.
הדגם הכהה עם הפסים והכתמים של הקונכייה מסייע להסוואה בגינות, בין צמחים, על עלי השלכת, ברגבי עפר ובפינות מוצלות (כגון מאחורי אדניות).
בפרטים בוגרים שפת הקונכייה מסתיימת בחישוק לבן.
גוף השבלול רך ורירי, בצבע אפור-חום.
גוף החלזון יכול להתכנס כולו לתוך הקונכייה כאשר השבלול לא פעיל או מאוים.
בזמן שמזג האוויר יבש או קר, פתח הקונכייה נאטם בקרום דק של ריר מיובש - שידוע בשם "חתם" (אפיפרגם, epiphragm) - העוזר לשבלול לשמור על לחות.
בזמן שהשבלול פעיל, הראש והרגל יוצאים מהקונכייה.
על ראש השבלול 4 משושים, כאשר הזוג העליון מצויד בעיניים והזוג התחתון קטן יותר ומכיל איברי מישוש וריח.
שבלול הגינה יכול לכנס את המשושים שלו אל תוך ראשו.
פה השבלול ממוקם מתחת לבחנינים ומכיל משננת (radula), מעין לשון שרירית שעליה שיניים רבות מכיטין שמשמשת לגירוד, פירוק ובליעת מזון.
כמו כל שבלולי היבשה, שבלול הגינה נושם באמצעות ריאות הנמצאות בחלל הגלימה.
הרגל השרירית של שבלול הגינה מתכווצת כדי להניע את השבלול, ומפרישה ריר כדי להקל על התנועה בכך שהוא מפחית את החיכוך עם המצע עליו הולך השבלול.
מהירותו המקסימלית של שבלול הגינה היא 1.3 סנטימטר לשנייה (כ-47 מטר לשעה או 0.047 קמ"ש).
לשבלול חוש התבייתות חזק, והוא חוזר מדי שנה לאותו אתר בו הוא נם את שנתו.
שבלול הגינה צמחוני וניזון מחומר אורגני הנמצא באדמה, קליפות עצים וצמחייה.
הוא יכול לאכול כמעט כל צמח או פרח.
השבלול פעיל בדרך כלל בלילה, כאשר מזג האוויר לח והטמפרטורה היא 5–21 מעלות צלזיוס אך לעיתים ניתן לראות אותו גם ביום, בעיקר אחרי גשם.
מכיוון שחודשי הקיץ בישראל בדרך כלל חמים ויבשים, שבלול הגינה אינו פעיל בהם.
על מנת להתמודד עם תנאי החום והיובש, ולצורך הקטנת אובדן הנוזלים, השבלול לרוב נשאר במהלך הקיץ במקומות מסתור חשוכים, קרירים ולחים, למשל: מתחת לסלע, בבור קטן באדמה או בין שיחים.
במקומות אלו נשאר השבלול בתוך קונכייתו, שאת פתחה הוא אוטם באמצעות ריר מיוחד שגורם לבידוד מהסביבה ומצמיד את השבלול בחוזקה למשטח עליו הוא נמצא.
בשהייה במהלך הקיץ במקום שבו הטמפרטורה נמוכה יחסית, השבלול מונע כמעט לחלוטין את אובדן הנוזלים.
בנוסף, העובדה שהשבלול מחופר בתוך קונכייתו, מפחיתה אובדן נוזלים.
כמו כן במהלך תקופה זו נכנס לרוב השבלול למעין "שנת קיץ": קצב הלב, הנשימה וחילוף החומרים שלו יורדים למינימום.
השבלול מבצע את פעולות האכילה וההתרבות רק כשהתנאים בחוץ מתאימים לכך, יותר בתקופת הגשמים בחוץ הטמפרטורה היא לרוב בטווח הרצוי (מתחת ל-28 מעלות צלזיוס), והלחות היחסית גבוהה מ-75 אחוז.
בהינתן תנאים אלו, יכול השבלול לצאת ולחפש מזון.
הגשם גם מֵמֵס את החותם שעל פתח הקונכייה, וכך השבלול יודע שהוא יכול לצאת ולהיות פעיל שוב.
כמו שבלולי יבשה אחרים, הוא הרמאפרודיט, ובעל תאי רבייה (גמטות) הן של זכר והן של נקבה.
מין זה יוצר ומשתמש בחיצי אהבה.
ההזדווגות נמשכת מספר שעות (בדרך כלל 4–12) ובמהלכה שני השבלולים מחליפים זרעונים.
ההטלה מתרחשת כ-3 עד 6 ימים אחרי ההפריה.
בכל הטלה מטיל השבלול בממוצע כ-86 ביצים כדוריות לבנות בתוך גומה בעומק מספר סנטימטרים שהוא חופר באדמה.
הביצים מכוסות באדמה, ריר וצואה.
כעבור שבועיים בוקעים הצאצאים ותוך שנה-שנתיים מגיעים לבגרות.
תדירות ההטלות תלויה בתנאי מזג האוויר – טמפרטורה ולחות.
במזג אוויר נעים ולח השבלול יכול להטיל ביצים פעם בחודש.
שבלול הגינה הוא צמחוני וחי על מגוון רחב של צמחים המשמשים לו למגורים ולמזון.
הוא מזיק למספר סוגים של עצי פרי, ירקות, פרחי גינה ודגנים.
שבלול הגינה משמש כמזון למספר רב של בעלי חיים אחרים בהם יונקים קטנים, ציפורים, לטאות, צפרדעים, נדלים וחרקים טורפים.
שבלול הגינה נוקט במספר דרכי התגוננות: הקונכייה המפוספסת החומה שלו מסווה אותו מפני טורפים ובנוסף משמשת גם כשריון, ולבסוף אם הוא מותקף הוא מפריש ריר וקצף שאמורים לדחות את הטורפים.
ישנו מגוון של אמצעים לבקרה על כמות החלזונות, שנמצאים בשימוש בידי גננים וחקלאים כדי להפחית את הנזק שהוא גורם.
קוטלי מזיקים מסורתיים עדיין נמצאים בשימוש, אך גם אמצעים פחות רעילים כגון תמיסות שום מרוכז או לענה (wormwood).
הנחושת משמשת כדי לדחות חלזונות, על ידי התקנת רצועת נחושת סביב גזע של עץ ניתן למנוע מהחלזונות להגיע לעלווה ולפירות של העץ.
חלזונות מהמין רומינה ערופה (Rumina decollata) צדים ואוכלים שבלולי גינה, ולעיתים מופצים על ידי חקלאים וגננים כמדבירים ביולוגיים.
היחסים בין שבלול הגינה לאדם הם אמביוולנטיים: מצד אחד, שבלול הגינה נחשב למזיק לחקלאות ולגינה; אך מצד שני, בתרבויות מסוימות הוא נחשב כמעדן אכיל ולעיתים אף כחיית מחמד, והוא חביב מאוד על ילדים (בישראל מכנים אותו ברל'ה).
במטבח הצרפתי הוא ידוע כ-petit gris ומוגש כאסקרגו.
שבלולים אלה מורבים ומגודלים בחוות או מורבים בתור תחביב, ומוגשים עם חמאת שום או רוטב קרם.
המנהג של גידול חלזונות עבור מזון ידוע באנגלית כ-Heliciculture.
לאחרונה צבר שבלול הגינה פופולריות כמרכיב העיקרי בקרמים וג'לים לעור, הנמכרים בקרב הקהילה הלטינית ומשמשים לטיפול בקמטים, צלקות, עור יבש ואקנה.
שבלול הגינה התפשט לעבר מקומות רבים בעולם, בהם אפריקה, אוסטרליה, ניו זילנד, אמריקה הצפונית ודרום אמריקה הדרומית.
השבלול הובא לקליפורניה כמאכל בשנות ה-50 של המאה ה-19 אך הפך שם למזיק לחקלאות, במיוחד להדרים.
בתגובה לכך הוטל הסגר על אזורים רבים המונעים את ייבוא השבלול בתוך חומר צמחי.
שבלול הגינה הוא שם דבר לאיטיות.
ב-2013 יצא סרט הנפשה קומי בשם "טורבו" שגיבורו הוא שבלול גינה החולם להיות מהיר ולהתחרות במרוץ האינדי 500.
בארץ ישראל קיים תת-המין megalostomum שהובא בעבר הרחוק לצורכי מאכל.
בחפירות ארכאולוגיות נמצא גם תת-המין הנומינלי שגם הוא הובא בעת העתיקה למאכל אך לא שרד בארץ בגלל האקלים החם והיבש.
תת-המין megalostomum הוא מין פולש ששורד רק במקומות שבהם יש אדם, כגון גינות ופרדסים, בזכות השקיה ולכן נקרא שבלול הגינה (בניגוד לשבלול השדה).
בשל כך, בישראל הוא אינו נחשב למזיק לחקלאות או לאיום על הפאונה המקומית, אם כי הוא דוחק את שבלול השדה בפאתי יישובים.
בישראל לשבלול הגינה ישנו כינוי חיבה (שמקורו ביידיש): ביחיד ו ברבים.
בתחילת המאה ה-21, בעקבות התפשטות שבלולי הגינה ברחבי הערים והיישובים בארץ וגידול באוכלוסייתם, אחרי הגשמים נראו שבלולים רבים על המדרכות והכבישים - דבר שהוביל למקרים בהם הם נרמסו על ידי הולכי רגל או כלי רכב שדרכו עליהם בטעות.
כתוצאה מכך, התפשט השימוש בפועל (בלשנות) שמשמעותו היא להרים בעדינות שבלול שנמצא במרכז דרך, מדרכה או כביש ולהניח אותו בצד במקום בטוח (ולעיתים גם בגינה או חלקת אדמה קרובה) כדי שלא יידרכו עליו בטעות.
הפועל הוא הלחם של "ל[שים ב]צד" ו"שבלול".
אף שמונח זה לא זכה לגושפנקא רשמית מהאקדמיה ללשון העברית היא התייחסה אליו בחיוב בפוסטים שלה ברשתות החברתיות.
במשך למעלה מ-200 שנה שויך שבלול הגינה לסוג Helix.
ברם, במספר מאמרים מדעים מ-1990 ואילך הוא שויך לסוגים אחרים, שבעבר נחשבו לתת-סוגים של Helix.
הסוג המוביל מבחינת הקונצנזוס המדעי הוא הסוג Cornu, במיוחד אם שבלול הגינה שייך לאותו סוג כמו Helix aperta ("שבלול גינה ירוק").
במקרה זה שמו המדעי של שבלול הגינה יתוקן ל-Cornu aspersum (מטעמי דקדוק בלטינית).
בעבר הייתה מחלוקת האם Cornu הוא שם סוג תקף, מאחר שהוא יושם לראשונה לגבי חלזונות חריגים בעלי מוטציות ואנומליות, אך ב-2015 נפסק שהוא שם סוג תקף.
עד אז, הוצעו גם מספר סוגים אחרים בהם Cantareus aspersus (על ידי חוקרים מאיטליה) ו-Cryptomphalus aspersus (על ידי צוות חוקרים מרוסיה ואוקראינה), אך הם לא התקבלו בקהילה המדעית.
למרות שכיום השם המדעי המקובל הוא Cornu aspersum, כלומר שיוך לסוג Cornu, הסיווג הישן והקלאסי כ-Helix aspersa עדיין נפוץ ונחשב לעמדה לגיטימית.
בעברית, הסוג Helix נקרא "שבלול" ולכן נקבע שם המין כ"שבלול הגינה", ושם זה עומד בעינו ללא תלות במעמד השם המדעי.
כאמור, שבלול הגינה שייך למשפחת הקדמומיים שבסדרת שבלולי יבשה במחלקת החלזונות.
שביתת פקחי הטיסה בארצות הברית ב-3 באוגוסט 1981 נחשבת לאחד הרגעים המכריעים בתקופת נשיאותו של רונלד רייגן ולאחת ההתרחשויות החשובות ביותר בתולדות יחסי העבודה בארצות הברית.
הפקחים, שאוגדו בארגון פקחי הטיסה המקצועיים (PATCO), הכריזו על שביתה בדרישה להעלאת שכרם, לאפשרות לפרישה מוקדמת ולשבוע עבודה מקוצר בן 32 שעות.
שביתתם שיתקה את התעופה בארצות הברית, והייתה מנוגדת לחוק שאסר שביתות של איגודי עובדים בארגונים ממשלתיים.
הנשיא רייגן טען כי השביתה מסכנת את הביטחון הלאומי, דרש מהשובתים לשוב לעמדותיהם, ואיים כי אם לא יעשו כן בתוך 48 שעות, יסולקו מתפקידם.
האיגוד, בראשות נשיאו רוברט פולי, סירב, והנשיא רייגן מימש את איומו: רובם הגדול של פקחי הטיסה בארצות הברית שסירבו לשוב לתפקידם, למעלה מ-11 אלף במספר, פוטרו מתפקידם.
לאחר מכן התאפשרה הפעלת התעופה בארצות הברית, גם אם בנפח מופחת, על ידי גיוס פקחים מהצבא, פקחים שלא היו בתפקיד, ופקחים שהועברו זמנית ממגדלי פיקוח פרטיים.
רייגן החליף את השובתים בפקחים צעירים ובכך נטל סיכון גדול, שכן חוסר ניסיונם של אלו עלול היה להוליד אסון.
פקחי הטיסה של קנדה גילו באותה תקופה סולידריות עם השובתים האמריקניים וסירבו לפקח על טיסות מארצות הברית.
הנשיא רייגן אף הפעיל את סעיף החוק שקבע שהשובתים לא יוכלו לשוב עוד לתפקיד ממשלתי.
מאוחר יותר הגמיש עמדתו ואיפשר להם לשוב לתפקידים ממשלתיים, אך לא לתפקיד של פקח טיסה.
רק בתקופת הנשיא ביל קלינטון, 12 שנה מאוחר יותר, התאפשר ל-800 מהמפוטרים לשוב לתפקידם.
ארגון פקחי הטיסה, שבתחילה קיים יחסים טובים עם רייגן ותמך בבחירתו לנשיאות, פורק אחרי השביתה בידי הממשלה, ונקנס ב-150 מיליוני דולרים שהביאו אותו לפשיטת רגל.
בעשורים שלאחר שבירת השביתה בידי הנשיא רייגן ירדה באופן דרמטי מידת השימוש בשביתה ככלי בסכסוכי עבודה בארצות הברית.
הפרשן הכלכלי נחמיה שטרסלר כתב על האירוע, מנקודת מבט היסטורית: "מאותו רגע הכל התייחסו אליו ברצינות.
לא עוד שחקן מהוליווד, אלא מנהיג.
פרשנים שניתחו לימים את צעדו זה אמרו, שזה היה גם הצעד הכי משמעותי מבחינת מדיניות החוץ.
כי מאותו רגע החלה גם ברית המועצות (ממלכת הרשע) להתייחס אליו ברצינות".
שביתת כלים הוא מונח הלכתי משיטת בית שמאי, המדבר על החלת איסורי המלאכה בשבת גם על כלים שפועלים מעצמם ללא התערבות אדם.
האיסור כולל כל כלי שעושה מלאכה בשבת, כגון שעון שבת המדליק ומכבה תאורה חשמלית באופן מתוכנן בשבת.
להלכה נפסק כדעת בית הלל שאין חיוב שביתה על כלים.
שביתת כלים הייתה נתונה במחלוקת בית שמאי ובית הלל, מחלוקת המובאת בכמה משניות בפרק א' במסכת שבת: (מסכת שבת פרק א' משנה ה').
דוגמה נוספת המובאת במשנה היא הצבת מלכודות קודם כניסת שבת ללכידת בעלי חיים בשבת, שגם בה נחלקו בית שמאי ובית הלל.
כבכל מחלוקות בית שמאי ובית הלל נפסקה הלכה כבית הלל, ולכן אין חיוב שביתת כלים, ומותר להשאיר קודם לשבת כלים שיעשו מלאכה בשבת ללא התערבות האדם.
מקורם של בית שמאי הוא מהפסוק הבא: .
משפט זה, המיותר לכאורה, בא להוסיף חיוב שביתת כלים, לפי פירוש בית שמאי.
להלכה נפסק בשולחן ערוך כדעת בית הלל שאין חיוב שביתת כלים, ולכן מותר להשאיר כלי או מכונה הפועלת מעצמה מלפני שבת, כך שתמשיך את פעולתה בשבת, אף שהיא עושה מלאכה שלאדם עצמו אסור לעשות בשבת, אך לכלל זה מספר הגבלות בודדות בתחומים שונים.
בניגוד לכלים המותרים בעשיית מלאכה בשבת כיוון שאין צורך בשביתת כלים, אך שביתת בהמה נאסרה ולכן בהמה שבבעלות יהודי אסורה בעשיית מלאכה בשבת אף אם התחילה בה לפני שבת, וכן עבדים גויים בבעלות יהודי אסורים בעשיית מלאכה בשבת לצורך אדוניהם.
מלאכות האסורות על ידי כלים
לכלל היסודי המתיר מלאכה על ידי כלי בשבת מהתורה ישנם מספר הגבלות מדרבנן בתחומים שונים מסיבות שונות:
השארת תבשיל בתהליכי בישול על גבי מקור חום בעת כניסת שבת (השהיה) - מדרבנן נאסר להשאיר תבשיל לא מבושל על גבי מקור חום בעת כניסת שבת כל זמן שישנה אפשרות תאורטית שיבואו להגביר את עוצמת החום ('שמא יחתה בגחלים') כדי לזרז את הבישול.
מלאכה המלווה ברעש - כאשר עשיית המלאכה מלווה ברעש חיצוני ניכר וחריג, נוהגים לכתחילה להימנע מהשארת הכלי לעשיית המלאכה, אך כאשר ההימנעות משמעה הפסד ניכר, הדבר מותר.
מסיבה זו אין להפעיל מוזיקה אלקטרונית או סרט וידאו (וכן רדיו או טלוויזיה) באמצעות שעון שבת לצורך האזנה או צפייה בשבת.
מותר להפעיל מכשיר שנמצא בשימוש רחב אף שגורם רעש, וזאת מאחר שהכל יודעים שהפעלתו היא באמצעות שעון שבת.
לדוגמה הפעלת מזגן באמצעות שעון שבת מותרת, אף שיש מזגנים שהפעלתם גורמת לרעש רב, וזאת מאחר שהמזגן בשימוש רחב, והכל יודעים שהופעל באמצעות שעון שבת.
שביתת פולמן הייתה שביתה שקיים איגוד פועלי הרכבת של ארצות הברית באביב ובקיץ 1894 בראשותו של יוג'ין דבס.
השביתה החלה כתוצאה מהרעת תנאיהם של הפועלים במפעל הרכבות של ג'ורג' פולמן, סמוך לשיקגו והתפרסה על פני הארץ כולה.
במסגרת ההשתלטות על השביתה נהרגו 13 פועלים ונפצעו 57.
בחורף של 1893–1894 שקעה ארצות הברית במיתון עמוק.
חברות רבות פיטרו עובדים ושכרם של הנותרים קוצץ.
מנהיג פועלי הרכבת, יוג'ין דבס, החל לארגן את איגוד פועלי הרכבת.
פועליו של בית החרושת פולמן לא היו מאוגדים.
רובם (כ-10,000 פועלים) התגוררו בעיר פולמן, עיר מיוחדת שהוקמה לצד המפעל ושהונהגה על ידי פולמן כמדינה פרטית.
עם זאת פנו פועליו של פולמן לדבס בקריאה להציל אותם מגורלם ולשבש את הטיפול בקרונות פולמן בכל הסדנאות במדינה.
ב-29 ביוני הפכה אספה באילינוי להתפרעות שבמסגרתה הסיטו עובדים שובתים קטר מהפסים.
בהמשך נחסמו מסילות רכבת על ידי שובתים וחברי איגודים אחרים שהביעו סימפתיה לשובתים.
אולני נענה, הוציא צווי מניעה באמצעות השופטים פטר גרוסקאפ (Peter S.
Grosscup) ויליאם וודס (William Allen Woods) ובהסכמת הנשיא שלח לאילינוי 12,000 מאנשי שירות המרשלים של ארצות הברית, אנשי מיליציה מאילינוי וחיילים.
ב-26 בינואר 1895 החל משפטם של דבס ושבעה מחבריו באולם המשפט של השופט פטר גרוסקאפ אל מול חבר מושבעים.
שמונת הנאשמים היו יוג'ין דבס, ג'ורג' ו.
הווארד וסילבסטר קליאר, פקידי עובדי איגוד הרכבות האמריקני; ל.ו.
רוג'רס, עורך עיתונו של האיגוד; ויליאם א.
גודווין וג'ימס הוגאן, ראשי האיגוד.
הפרקליט קלרנס דרו זיכה את שמונת הנאשמים מאשמת קשירת קשר לפגיעה בשירות פדרלי חיוני.
אך בכך לא תמה הסאגה המשפטית.
דבס ושבעת חבריו הועמדו למשפט בבית הדין הפדרלי בשיקגו, הממונה מטעם בית המשפט העליון, באשמת "בזיון בית הדין".
זאת בתואנה שסירבו להישמע לצו המניעה שהוצא בתחילה.
במקרה זה הנאשמים לא נהנו מיתרון של משפט על ידי חבר מושבעים.
השופט ויליאם וודס, השני מבין השופטים הפדרליים שהוציאו את הצו, שמע את העדויות וגזר עליהם שישה חודשים בכלא.
פועליו של פולמן אולצו לחתום על הסכם לפיו לא ישבתו ולא יחברו לעולם לאיגוד.
שביתת הרופאים היא שביתה שיזמה ההסתדרות הרפואית בישראל (הר"י) במרץ 2011, במהלך משא ומתן לקראת חתימת הסכם קיבוצי לרופאים במגזר הציבורי.
בנוסף לתביעות בנושאי שכר עלו במהלך השביתה תביעות בדבר תנאי עבודה ירודים, שעות עבודה רבות ורצופות ועומס רב על הרופאים.
להדגשת הטענה שלא מדובר רק בתביעות שכר, התנהלה השביתה בסיסמה: "להציל את הרפואה הציבורית בישראל".
השביתה החלה ב-5 באפריל 2011, והסתיימה בחתימתו של הסכם קיבוצי כעבור ארבעה וחצי חודשים, ב-25 באוגוסט.
עיסוקם של הרופאים בהצלת חיי אדם אינו מאפשר שביתה מלאה, ולכן הייתה זו שביתה חלקית שבמהלכה ננקטו דרכים שונות לשיבוש העבודה, כגון עבודה במתכונת שבת או השבתת שירותים באזור מסוים.
נלוו לשביתה צעדי מחאה נוספים, ובהם הפגנות, צעדת מחאה, שביתת רעב והתפטרות המונית.
סכסוך העבודה שבמסגרתו התקיימה השביתה הובא לדיון גם בבית הדין הארצי לעבודה ובבג"ץ, מתוך כוונה לזרז את סיום הסכסוך.
באוגוסט 2010, לאחר שפג הסכם הבוררות, החל, ביוזמת הר"י משא-ומתן בין הר"י למעסיקים לקראת גיבושו של הסכם קיבוצי חדש.
ב-20 במרץ 2011 הכריזה הר"י על סכסוך עבודה, לאחר שלטענתה מהלכי המשא-ומתן הגיעו למבוי סתום.
המשא-ומתן נמשך, אך ללא הצלחה, ובתום זמן ההמתנה הנדרש על פי חוק יישוב סכסוכי עבודה, ב-5 באפריל החלה הר"י בשיבושי עבודה ובעיצומים בבתי החולים הממשלתיים, בשירותי בריאות כללית ובהדסה.
גם הרופאים השכירים במכבי שירותי בריאות ובקופת חולים מאוחדת נכללו בשובתים, אף שמעסיקיהם לא היו צד למשא-ומתן.
בדרישות הרופאים נכללו דרישות העוסקות בשכרם ובתנאי עבודתם של הרופאים, וכן דרישות העוסקות בתפעולה ובעתידה של מערכת הבריאות בישראל, ובהן:
שמירה עתידית על השכר הריאלי של הרופאים.
מציאת פתרון לבעיית המחסור ברופאים, ובפרט הגדלת מספר התקנים.
מתן מענה למקצועות רפואיים שבהם יש מחסור במצטרפים חדשים.
שיפור תנאי עבודתם של הרופאים המתמחים, המהווים כ-22% מאוכלוסיית הרופאים בישראל.
קידום הרפואה בפריפריה, באמצעות הפניית משאבים נוספים לבתי החולים ולמרפאות בפריפריה.
מתחילת השביתה קיימו השובתים לסירוגין שיבושים שונים בפעולת בתי החולים והמרפאות, ובהם ביטול ניתוחים מתוכננים (פרט לניתוחים מצילי חיים, שהתקיימו כמתוכנן) ועבודה במתכונת שבת.
במקביל התקיים משא ומתן בין הצדדים לסכסוך, שבראשו עמדו יו"ר הר"י, ד"ר ליאוניד אידלמן, כנציג הרופאים, ואילן לוין, הממונה על השכר באוצר, כנציג המעסיקים.
ב-23 ביוני 2011 דחה בית הדין האזורי לעבודה את בקשותיהם של המעסיקים למתן צו מניעה שיאסור על הר"י לנקוט עיצומים, וקבע כי "העיצומים כפי שהרופאים קיבלו על עצמם בהצהרה לפרוטוקול עומדים באמות מידה של סבירות ומידתיות ואין ליתן לגביהם צו מניעה".
נדחתה גם עתירתם של המעסיקים להעביר את הסכסוך להכרעה בבוררות בהתאם לחוק יישוב סכסוכי עבודה, התשי"ז-1957.
ב-30 ביוני ביקשו הצדדים לסכסוך מבית הדין הארצי לעבודה שילווה את מהלכי המשא ומתן ביניהם, במטרה להביא בהקדם לגיבושו של הסכם קיבוצי.
נשיאת בית הדין, נילי ארד, נעתרה לבקשה והצדדים התכנסו מדי יום בבית הדין הארצי לעבודה, וניהלו משא-ומתן, במקביל לעיצומים במערכת הבריאות, ובהם "עבודה לפי הספר" וביטול תורנויות של רופאים מומחים.
המגעים בין הצדדים נמשכו ברציפות כשלושה שבועות, אך לא הביאו לסיום הסכסוך.
בשלב זה החלו הרופאים המתמחים בעיצומים משלהם, ללא אישורה של הר"י.
ב-21 ביולי קבע בית הדין ששביתת הרופאים המתמחים היא בלתי חוקית ובלתי מוגנת, והורה להר"י לדאוג לחזרתם של הרופאים המתמחים לעבודה סדירה.
ב-25 ביולי ערערו המעסיקים על פסיקתו של בית הדין האזורי לעבודה ובקשו צו מניעה שיאסור על המשך העיצומים והוראה להפניית הצדדים לבוררות.
גם בערעור נדחו בקשות אלה.
עמותת מרשם, שבה חברים רופאים מתמחים, רופאים מומחים צעירים וסטודנטים לרפואה, ביקשה להצטרף כצד להליך, אך בקשתה נדחתה, בנימוק שהר"י היא הארגון היציג של הרופאים, כולל הרופאים המתמחים.
באותו יום פתח יו"ר הר"י, ד"ר ליאוניד אידלמן, בשביתת רעב, ויצא בצעדה לירושלים.
אל צעדתו הצטרפו רופאים נוספים.
ב-2 באוגוסט נפגש ראש הממשלה, בנימין נתניהו, עם ד"ר אידלמן וביקש ממנו להפסיק את שביתת הרעב.
למחרת הודיעו הצדדים לסכסוך על פריצת דרך משמעותית במשא-ומתן ביניהם, וד"ר אידלמן סיים את שביתת הרעב שלו, שנמשכה 11 ימים.
הצדדים הודיעו על הסכמה להוסיף אלף תקנים לבתי החולים הציבוריים.
בתחילת אוגוסט הגישו מאות רופאים מתמחים מכתבי התפטרות, שאמורים היו להיכנס לתוקף תוך חודש.
ב-15 באוגוסט הסכימו הצדדים על הליך של גישור ביניהם, בהנחייתו של פרופ' יצחק פטרבורג, סמנכ"ל בחברת "טבע", ובעבר מנכ"ל שירותי בריאות כללית ונשיא ומנכ"ל "סלקום".
במהלך הגישור העמיק הקרע בין הרופאים המתמחים ובין הר"י, ונציגי הרופאים המתמחים נפגשו בנפרד עם המגשר, לאחר שהודיעו שהר"י אינה מייצגת אותם יותר.
ב-25 באוגוסט 2011 נשא הליך הגישור פרי, ונחתם הסכם קיבוצי בין המעסיקים להר"י שעקרונותיו הם: העלאה משמעותית של השכר לרופאים העובדים בפריפריה ובמקצועות רפואה במצוקה (הרדמה, טיפול נמרץ כללי, לב וילדים, רפואת פגים וכירורגיה), תוספת 1000 תקנים חדשים והורדת מספר התורנויות של המתמחים לשש בחודש.
הרופאים הסכימו להנהגת שעון נוכחות.
ועדי הרופאים בבתי-החולים איכילוב, מאיר, רמב"ם ואברבנאל פנו לבית הדין לעבודה בדרישה שיוציא צו זמני שימנע את כניסתו לתוקף של ההסכם הקיבוצי.
בית הדין דחה דרישה זו.
בנובמבר 2011 חזר בית הדין לעבודה לדון בדרישה של ועדי עובדים אלה לבטל את ההסכם הקיבוצי, בנימוק שההסתדרות הרפואית הפרה את חובת הייצוג ההוגן בחתימתה עליו.
קבוצה של רופאים הקימה ארגון בשם ארב"ל - ארגון רופאי בתי החולים, שבראשו עומד פרופ' ערן דולב.
יו"ר הר"י, ד"ר לאוניד אידלמן, תקף את הארגון החדש, וקבע שחברות של רופא בו היא בגדר חברות כפולה נוגדת, וכן אין לאפשר חברות בשני הארגונים במקביל.
במסגרת ההסכם הוחלט על העלאה של מספר התקנים למתמחים בפריפריה.
לצד ההסכם המדינה החלה להעניק תמריצים נוספים למתמחים בפריפריה, שהתקיימה עד 2014, ולאחריה בכל שנה ועדת הכספים ערכה שינויים במענקים מדי שנה.
בסך הכל בין השנים 2011 ל-2019 הוצאו בפועל כ-910 מיליון ש"ח בגין מענקים אלו.
משנת 2011 ועד 2016 הייתה מגמת עלייה כללית באחוז איוש מהתקינה בבתי חולים במרכז ובפריפריה, אולם מ-2016 ישנה מגמת ירידה באחוז האיוש בבתי חולים בפריפריה.
הקרע שנתגלע במהלך השביתה בין הרופאים המתמחים ובין הר"י לא התאחה עם חתימת ההסכם (שחל גם על המתמחים, משום שהר"י היא הארגון היציג שלהם).
המתמחים הביעו התנגדות להסכם שנחתם, נקטו צעדי מחאה נגדו, ולא משכו חזרה את מכתבי ההתפטרות שלהם.
ב-4 בספטמבר, יום כניסתה לתוקף של התפטרות של 1,067 מתמחים, פסק בית הדין הארצי לעבודה שההתפטרות בטלה, משום שהיא מהלך מאורגן ולכן בלתי חוקי, וקרא למתמחים לשוב לעבודה סדירה.
המתמחים צייתו לפסק הדין, אך בעקבותיו הגישו בהדרגה 812 מתמחים מכתבי התפטרות אישיים, כדי שהתפטרותם לא תבוטל על ידי בית הדין.
ב-3 באוקטובר, עם התקרב מועד כניסתם לתוקף של מכתבי ההתפטרות, הושגה הסכמה, בדיון בבית הדין הארצי לעבודה, לדחות ביומיים את כניסתם לתוקף של מכתבי ההתפטרות, ולנצל זמן זה לדיונים בין הצדדים למציאת מוצא מהמשבר.
ב-10 באוקטובר, במקביל לדיונים בין המתמחים לאוצר, נכנסה לתוקף התפטרותם של מאות מתמחים, ואלה לא הגיעו לעבודתם, צעד שגרם לשיבוש פעילותם של בתי החולים.
כעבור יומיים פסק בית הדין הארצי לעבודה שגם התפטרות זו אינה צעד אישי אלא צעד ארגוני בלתי חוקי, והורה למאות המתפטרים לשוב לעבודתם.
ב-17 באוקטובר עתרו המתמחים לבג"ץ בבקשה לבטל את צווי המניעה שהוצאו נגדם.
ב-15 בנובמבר נעדרו מאות מתמחים מעבודתם, ויותר מ-200 רופאים מומחים, ובהם מנהלי מחלקות, הגישו גם הם את התפטרותם.
ב-17 בנובמבר, בדיון בבג"ץ, דחתה נשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש, את בקשת המתמחים לבטל את צווי המניעה שהוצאו נגדם.
היא דרשה מהם לשוב להידברות עם נציגי משרד האוצר, ואם לא כן יימשך ההליך בעניינם שבו הם נאשמים בביזיון בית המשפט.
בהמשך אותו חודש מונה פרופ' שלמה מור-יוסף כיועץ לסגן שר הבריאות לענייני משבר הרופאים (צעד שפורש כהדחתו של מנכ"ל המשרד, רוני גמזו, מניהול המשבר), והפרופסורים יצחק זמיר ומרדכי מירוני מונו למגשרים בסכסוך.
יו"ר הר"י, ד"ר לאוניד אידלמן, תקף את המתמחים ותומכיהם, וטען שהם חותרים להרס הרפואה הציבורית.
ב-7 בדצמבר 2011 הגיע המשבר לסיומו, עם חתימה על הסכם בין הרופאים המתמחים למשרד האוצר, שבו הובטחו למתמחים הטבות אחדות, ובהן מענק של 60,000 ש"ח לכל רופא מתמחה עד סוף תקופת ההתמחות והבטחה לבחון מחדש את ההסכם הקיבוצי לאחר שלוש שנים.
העסקתם של רופאים במשמרות של 26 שעות ברצף
במסגרת פסק הדין בעתירות שהוגשו לבג"ץ במהלך השביתה, הפנו שופטי בג"ץ את העותרים בבג"ץ 8382/11 ד"ר דניאל לנצברג ואח' נ' בית הדין הארצי לעבודה ואח', להמשך ברור טענותיהם נגד העסקתם של רופאים מתמחים במשמרות של 26 שעות ברצף בבית הדין לעבודה.
בדצמבר 2012, לאחר הגשתה של התביעה, וכשנה לאחר תום השביתה הסדיר שר התעשייה, המסחר והתעסוקה את שעות העבודה החריגות של הרופאים, ובפרט את מספר התורניות ומשך התורנויות שבהן ניתן להעסיק רופאים.
היתר זה, המאפשר העסקתם של רופאים מתמחים במשמרות של 26 שעות ברצף נועד, בין היתר, להתמודד עם הטענות המועלות בתביעה.
ביולי 2014 פסל בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב את ההיתר, ואסר על העסקת רופאים במתכונת זו.
שביתת השידורים הייתה שביתה שארגנה אגודת העיתונאים ירושלים בשידור הציבורי בישראל.
השביתה, שהייתה הארוכה מסוגה, נמשכה 52 ימים בין 7 באוקטובר ל-27 בנובמבר 1987. במסגרת השביתה לא פעלו תחנות הרדיו.
בטלוויזיה הוצגה בשעות אחר הצהריים והערב רק שקופית "עיצומים.
עמכם הסליחה" ולא שודרו תוכניות עיתונאיות.
השביתה פרצה עקב סכסוך על תביעות כספיות וארגוניות של העובדים ברשות השידור (שכלל את ערוץ הטלוויזיה הישראלית היחיד באותה תקופה ואת תחנות הרדיו של קול ישראל), בהנהגת סניף ירושלים של אגודת העיתונאים, שמרבית חבריו היו עובדי הרשות.
אגודת העיתונאים בתל אביב, התבקשה לצרף לשביתה את עובדי העיתונות הכתובה כאות הזדהות, אך היא סירבה להענות לדרישה.
הפעיל המרכזי מאחורי השביתה היה איש הרדיו אמנון נדב (שאחר כך היה מנהל "קול ישראל").
נדב היה באותה עת יו"ר "איגוד הארצי של עיתונאי ישראל" והוביל דיונים על השוואת תנאי עיתונאי רשות השידור לתנאים של עיתונאי העיתונות כתובה, שקיבלו שכר גבוהה ב-20%.
באותן השנים הייתה העיתונות הכתובה בישראל מבוססת כלכלית (בעיקר העיתונים הגדולים "ידיעות" ו"מעריב") ושילמה משכורת טובות בהרבה מרשות השידור.
במקביל מנכ"ל רשות השידור אורי פורת ביקש לבצע שינוי מבני מקיף ברשות, להכניס לפעולה ציוד מודרני שדרש פחות כוח-אדם, ולפעול נגד אבטלה סמויה.
גורם נוסף לשביתה הייתה התערבות פוליטית בעבודה העיתונאית ברשות, שהחלה להיות נפוצה בשנות ה-80, עם מינוי ועד מנהל על בסיס פוליטי מפלגתי.
שבועיים לאחר פרוץ השביתה הגיש אורי פורת תוכנית "הצלה" לרשות השידור.
מצב שיחליף את 14 ועדים סקטוריאליים ברשות, המשתייכים לשלושה איגודים, שהיו במעגל מתמיד של סכסוכי עבודה.
שר החינוך יצחק נבון שהיה ממונה על רשות השידור, איים לסגור אותה.
במשך ימי השביתה, הציבור בישראל מילא את החסך בעיקר בשידורי חדשות ברדיו על ידי האזנה לתחנות רדיו זרות, לתחנת "קול השלום" ובפרט לגלי צה"ל.
בטלוויזיה מילאו את החלל תחנות הטלוויזיה של ירדן ולבנון ושידורי ערוץ 2 הניסיוני.
משהתארכה השביתה קיבל הערוץ הניסיוני אישור לשדר בתדרים של רשות השידור, דבר שנתפס בעיני השובתים כניסיון מצד הממשלה לשבור את השביתה.
הערוץ הניסיוני מיהר להשיג חומרי שידור ולגייס עובדים ובכך תרמה השביתה להתפתחותו.
במהלך השביתה הגיעה לישראל אסירת ציון אידה נודל, אירוע חדשותי בולט, שבשל השביתה לא סוקר בערוץ הטלוויזיה הישראלית.
בערוץ 2 הניסיוני עטו על ההזדמנות, קיבלו אישור ממשרד ראש הממשלה ויזמו את השידור החי הראשון בערוץ.
בשיא השביתה ניסו עיתונאי ישראל לרתום גם עיתונות זרה בעולם לבל תסקר ביקורים של ראש הממשלה יצחק שמיר ושל שר החוץ שמעון פרס, אך נענו בשלילה.
השבלול (שם מדעי: Cochlea) הוא חלק מהאוזן הפנימית.
חלק חשוב מהשבלול הוא איבר קורטי - איבר החישה של השמיעה.
השבלול הוא חלל ספיראלי בתוך עצם הגולגולת.
קירות השבלול מצופים רקמת אפיתל דקה.
בתוך השבלול כמה קרומים היוצרים כמה חללים: מעלת הפרוזדור, מעלת האמצע ומעלת התוף.
מבנה תוך השבלול הוא שתי תעלות גדולות ובניהם תעלה אחת יותר קטנה, שמלאות בנוזל.
בין שתי התעלות הגדולות, מעלת הפוזדור ומעלת התוף, נמצאת תעלה קטנה יחסית בשם תעלת האמצע, שעל דופנה נמצא איבר קורטי בו מתבצעת התמרת האות הקולי לאות חשמלי.
בתוך איבר זה נמצאים תאים בעלי מבנים דקים היוצאים מגוף התא, הנראים כמו שערות קטנות.
תנודת שערות אלו ביחס לרטט נוזל השבלול, גורמות לפתיחת תעלות יוניות על גוף, לשינוי פוטנציאל הממברנה של תאי השערה וכתוצאה מכך לשליחת אות חשמלי למערכת העצבים המרכזית.
עצמות השמע מרעידות את החלון הסגלגל בפתח השבלול.
רעידות החלון הסגלגל מרעידות את הנוזל הממלא את השבלול.
תנודת הנוזל מניעה את השעריות שעל תאי השערה.
תאי השערה יוצרים פוטנציאל חשמלי המפעיל את תאי העצב של השמיעה ואותם תאי עצב עוברים דרך העצב השמיני ישירות למוח.
מבנה השבלול מסייע לפרק את צלילי הסביבה לתדרים: ככל שמתרחקים מהחלון הסגלגל לאורך השבלול, תנודות הממברנה הבזילרית מתאימות לתדרי שמיעה נמוכים יותר ויותר.
שבלול הוא כינוי לרכיכה מקבוצות השבלולים, רובם בעלי קונכייה מלופפת שאפשר להסתגר בה לגמרי.
השם שבלול משמש לרוב לתיאור שבלולים יבשתיים ריאתיים, אך הוא מתייחס גם למינים של שבלולים ימיים ושבלולי מים מתוקים בעלי קונכייה, ולעיתים רחוקות גם לחלזונות שדומים שטחית במראם לשבלולים.
חלזונות שאין להם קונכייה, או שיש להם קונכייה פנימית בלבד, נקראים בדרך כלל חשופיות, ושבלולים יבשתיים בעלי קונכייה קטנה שאינם יכולים להסתגר בה נקראים לעיתים חצי-חשופיות.
מבחינה תקנית המונח אינו כולל חלזונות שאינם שייכים לענפים שבלולי יבשה, שבלולי מים מתוקים ושבלולי ים.
לשבלולים יש חשיבות רבה לאדם, הם משמשים כמזון, מזיקים, נשאים של מחלות, וקונכיותיהם משמשות כקישוטים ואף בתכשיטים.
בנוסף, לשבלול יש משמעות תרבותית מסוימת, לעיתים מתקשר לעצלות.
השבלול שימש גם כאמצעי דימוי לדברים הנעים לאט.
שבלולים הנושמים באמצעות ריאה שייכים לקבוצת השבלולים.
כפי שהוגדרו באופן מסורתי, נמצאו השבלולים כקבוצה פוליפילטית במחקר מולקולרי על פי יורגר ואחרים, משנת 2010. שבלולים עם זימים מהווים גם הם קבוצה פוליפילטיות.
במילים אחרות, שבלולים עם ריאות ושבלולים עם זימים יוצרים מספר קבוצות טקסונומיות שאינן בהכרח קשורות זו לזו יותר מאשר לקבוצות אחרות.
גם שבלולים בעלי ריאות וגם שבלולים בעלי זימים התפשטו בצורה נרחבת במשך הזמן הגאולוגי כך שמינים מעטים עם זימים נמצאים על היבשה ומינים רבים בעלי ריאות נמצאים במים מתוקים.
קיימים אף מינים ימיים מסוימים בעלי ריאות.
ניתן למצוא חלזונות במגוון רחב מאוד של סביבות, כולל תעלות, מדבריות, ועומקים של תהום הים.
למרות ששבלולי יבשה עשויים להיות מוכרים יותר לציבור הרחב, חלזונות ימיים מהווים את הרוב המכריע של מיני השבלולים, ויש להם מגוון רב יותר וביומסה גדולה יותר.
סוגי שבלולים רבים נמצאים גם במים מתוקים.
לרוב השבלולים יש אלפי מבנים זעירים דמויי שיניים הממוקמים על לשון רצועתית דמוית קובץ הנקראת רדולה.
הראדולה פועלת כמו פצירה, חותכת את המזון לחתיכות קטנות.
שבלולים רבים הם צמחוניים, אוכלים צמחים או מגרדים אצות משטחים באמצעות הראדולה שלהם, אם כי מיני יבשה מסוימים ומינים ימיים רבים הם אוכלי כול או טורפים קרניבורים.
שבלולים אינם יכולים לספוג פיגמנטים צבעוניים כשהם אוכלים נייר או קרטון כך שהצואה שלהם גם כן צבעונית.
השבלול היבשתי הגדול ביותר הידוע הוא שבלול אפריקאי טיגריסי Achatina achatina, הדגימה הגדולה ביותר שנמדדה הייתה באורך של 39.3 ס"מ מאף לזנב כשהיא מתוחה לגמרי, עם אורך קונכייה של 27.3 ס"מ בדצמבר 1978. היא שקלה בדיוק 900 גרם.
השבלול נקרא Gee Geronimo, והיה בבעלות כריסטופר הדסון (1955–1979) מהוב, מזרח סאסקס, בריטניה, ונאסף בסיירה לאון ביוני 1976.
כלומר, במהלך ההתפתחות, בשלב הגסטרולציה, הבלסטופור יוצר את הפה ראשון.
הפיצול בשבלולים הוא בתבנית הולובלסטית ספירלית.
בפיצול הולובלסטי ספירלי, מישור הפיצול מסתובב בכל חלוקה והחלוקות התאים שלמות.
שבלולים אינם עוברים מטמורפוזה לאחר הבקיעה.
שבלולים בוקעים בצורת מבוגרים קטנים.
ההתפתחות היחידה הנוספת שתעבור היא צריכת סידן לחיזוק הקונכייה שלהם.
שבלולים יכולים להיות זכרים, נקבות, הרמאפרודיטיים או פרתנוגנטיים כך שישנן מערכות רבות ושונות של קביעת מין.
הרגלי האכילה של שבלולים משתנים בצורה רחבה, כאשר חלקם הם אוכלוסי כול וחלקם אוכלים מזון מסוים.
הם ניזונים בעיקר מחומר אורגני מתפורר.
תזונתם כוללת גם פטריות, חזזיות, עלים ירוקים, תולעים, רימות, חרקים, צואת בעלי חיים, פגרים וחשופיות אחרות.
שבלולים מסוימים ניזונים משבלולים אחרים.
שבלולי יבשה ידועים כמזיקים חקלאיים וגינתיים אך מינים מסוימים הם מעדן אכיל ולפעמים חיות מחמד ביתיות.
בנוסף, הריר שלהם יכול לשמש למוצרי טיפוח עור.
קיימים מגוון אמצעים לשליטה על שבלולים בהם משתמשים גננים וחקלאים במטרה להפחית נזקים לצמחים יקרי ערך.
חומרי הדברה מסורתיים עדיין בשימוש, כמו גם אפשרויות פחות רעילות לשליטה כגון פתרונות מרוכזים של שום או לענה.
נחושת היא גם דוחה שבלולים, וכך רצועת נחושת סביב גזע העץ תימנע משבלולים לטפס ולהגיע לעלווה ולפירות.
שכבה של חומר יבש, טחון דק ושריטתי כמו אדמת חרסית יכולה גם להרתיע שבלולים.
שבלול החזה (Rumina decollata) יתפוס ויאכל שבלולי גינה, ובשל כך הוא הוכנס לעיתים כחומר להדברה ביולוגית במזיקים.
עם זאת, יש בזה בעייתיות, מכיוון שחילזון החזה עשוי לתקוף ולטרוף גם רכיכות אחרות העשויות לייצג חלק חשוב מהפאונה הילידית של האזור.
במטבח הצרפתי שבלולים אכילים מוגשים לדוגמה באסקרגו.
תהליך גידול שבלולים למאכל נקרא היליקולטורה.
לצורכי גידול, השבלולים נשמרים במקום חשוך בכלוב מרושת עם קש יבש או עץ יבש.
גפנים גזומים של ענבי יין משמשים לעיתים קרובות למטרה זו.
במהלך תקופת הגשם, השבלולים יוצאים מתרדמת החורף ומשחררים את רוב הריר שלהם על העץ/קש היבש.
לאחר מכן מכינים את השבלולים לבישול.
המרקם שלהם כשהם מבושלים הוא מעט לעיס ורך.
כמו כן, כפריט מזון גורמה, מספר מיני שבלולי יבשה מספקים מקור חלבון קל לאיסוף לאנשים רבים בקהילות עניות ברחבי העולם.
שבלולי יבשה רבים הם בעלי ערך מכיוון שהם ניזונים ממגוון רחב של פסולת חקלאית, כגון עלים שנשרו במטעי בננות.
במדינות מסוימות, שבלולי יבשה ענקיים מיוצרים באופן מסחרי למאכל.
שבלולי יבשה, שבלולי מים מתוקים ושבלולי ים נאכלים כולם במדינות רבות.
באזורים מסוימים בעולם מטגנים שבלולים.
לדוגמה, באינדונזיה הם מטוגנים כסאטה, מנה המכונה סאטה קאקל.
ביצי שבלולים מסוימים נאכלות באופן דומה לאופן שבו אוכלים קוויאר.
בבולגריה, שבלולים מבושלים באופן מסורתי בתנור עם אורז או מטוגנים במחבת עם שמן ירקות ואבקת פפריקה אדומה.
לפני השימוש במנות אלו, הם מבושלים היטב במים חמים (עד 90 דקות) ומוצאים ידנית מהקונכיות שלהם.
מיני שבלולים וחשופיות שאינם נאכלים בדרך כלל באזורים מסוימים, שימשו לעיתים כמזון רעב בתקופות היסטוריות.
ההיסטוריה של סקוטלנד שנכתבה במאה ה-19 מתארת תיאור של שבלולים שונים ושימושם כפריטי מזון בתקופות מגפה.
איטיותו של השבלול הפכה אותו לסמל מסורתי לעצלנות.
בתרבות הנוצרית, הוא מייצג את חטא העצלות מתוך שבעת החטאים.
בתהילים נח:ח מתייחסים לריר השבלול כעונש מטפורי, ובמיתולוגיה של המאיה השבלול נקשר עם תשוקה מינית.
השבלול צוין ושימש בניבוי בצורה נרחבת.
המשורר היווני הסיודוס כתב כי שבלולים מסמלים את הזמן לקציר על ידי טיפוס על הגבעולים, בעוד שלאל הירח האצטקי Tecciztecatl הייתה קונכייה של חילזון על גבו.
הדבר סימל לידה מחדש; הנטייה של החילזון להופיע ולהיעלם הושוותה לירח.
שביתת עובדי הפלדה למכוניות הייתה שביתה של כ-8,000 פועלים מהגרים בעיירה מקי רוקס, פנסילבניה ב-1909 אשר נוהלה על ידי ארגון הפועלים ה-IWW (פועלי התעשייה של העולם).
השביתה זכתה לתשומת לב לאומית בעקבות הידרדרות דרמטית שארעה ביום ראשון 22 באוגוסט 1909. מאבק פרץ בין השובתים לבין משטרת פנסילבניה וכוח שמירה פרטי שהגיע למקום אשר הסתיים במותם של לפחות 12 אנשים, רובם מקרב השובתים.
השביתה נודעה כסכסוך העבודה המשמעותי ביותר באזור פיטסבורג עד לאותו הזמן.
הרקע לשביתה היה סביב תנאי מחיה ושכר קשים לעובדים.
רובם מהגרים מלפחות 16 מוצאים שונים.
החברה העסיקה את העובדים וגבתה מהם תשלום עבור מגורים דחוקים שניתנו להם במקום.
רבים מהעובדים התלוננו על רעב, וקושי פיזי.
הערכות היו שעובד מת כל שבוע בעקבות נוהלי עבודה רופפים.
כמו כן היו תלונות רבות מצד עובדים על הטרדות מיניות של נשות וילדות העובדים מידי מנהלי העבודה.
בנוסף שיטת השכר הייתה של עבודה קבלנית בזמן קבוע מראש.
איחורים גררו קנסות, ויצרו מצב בו עובדים נאלצו לשלם למנהלי העבודה על איחורים כדי לשמור את מקום עבודתם.
השיטה גרמה לירידה בשכר ליום עבודה מ 5$-3$ בממוצע לשכר של 1$ ומטה בממוצע.
השליטה הכלכלית של החברה המעסיקה היה כה רב, עד כדי שהחנויות מסביב למגורי הפועלים, אשר סיפקו לפועלים אוכל וכלי עבודה, היו אף הן בבעלות החברה וגבו מחירים מופקעים.
השביתה התחילה ב 10 ביולי, יום משכורות שבו גילו רבים מהעובדים כי משכורתם קוצצה.
הפועלים ביקשו הסברים, אולם ההנהלה סירבה לשוחח עם נציגי הפועלים.
בתגובה ספונטנית, הפסיקו הפועלים את עבודתם בדרישה שההנהלה תגיע לדון עם נציגיהם.
ג'יימס ריידר, מנהל מטעם חברת הפלדה למכוניות הגיב למעשי הפועלים בשכירתו של פרל ברגוף, הבעלים הידוע של חברת שבירת שביתות להשכרה.
לאחר 4 ימי שביתה, ברגוף ניסה להביא למפעל 500 מאנשיו, ושלוש מהומות פרצו.
המהומה הראשונה התחילה כאשר הפועלים גילו שברכבת מלאה במכוניות שהגיעו למפעל, היו מוסתרים פועלים מפירי שביתה.
במהומה היו עימותים בין השובתים אשר זרקו אבנים וככל הנראה השתמשו באופן מוגבל בנשק כדי לעצור את הכניסה של מפירי השביתה למפעל, לבין השוטרים אשר השתמשו באלות ובנשק כדי לפנות את השובתים מהמקום.
מהומה נוספת פרצה שעתיים לאחר מכן, כאשר חלק ממפירי השביתה הביעו מורת רוח מהעבודה והמצב וביקשו לצאת מהמפעל.
עם צאתם, החלו השובתים בשנית את ההתפרעויות.
המהומה השלישית, והמשמעותית ביותר ארעה עם הגעתה של ספינת קיטור בבעלות החברה לפלדה למכוניות אשר נשאה 300 פועלים נוספים ניסתה להגיע למפעל דרך נהר אוהיו.
הספינה הופנתה לגדה השנייה של הנהר על ידי השובתים, אשר ירו יריית אזהרה כלפי הספינה על החוף.
לאחר הירייה, השיבו אנשי החברה על הסיפון בירי מסיבי לכיוון השובתים, אשר פגע ברבים.
אולם השובתים לא עזבו את הגדה, ולבסוף הספינה נאלצה לעגון בגדה השנייה.
ביום למחרת, 200 שוטרים מפנסילבניה ו-300 סגני שריף אבטחו את כניסתם החופשית של מפירי השביתה ובמקביל התחילו לפנות חלק מהשובתים מבתי החברה.
הדיווחים בעיתונות התמקדו בהאשמת השובתים הזרים בעידוד אלימות
השביתה הסתיימה בניצחון של הפועלים.
ההנהלה קיבלה באופן מוגבל את דרישותיהם להעלאת השכר, על ידי פשרה שהחוזים הנוכחיים לעבודות פלדה במפעל יושלמו לפי התעריף שנקבע עם פרוץ השביתה (חוזים אשר השלמתם תיקח 5 ימי עבודה), ולאחר יוחזרו תנאי השכר של 1907, אשר היוו למעשה עלייה של 15% בשכר הממוצע.
כמו כן, התקבלו דרישותיהם של העובדים כי יונהגו תעריפים קבועים עבור מוצרים בחנויות המפעל ויוצב שלט עם המחירים המוצהרים בכל עת, השוטר של המפעל מטעם החברה יפוטר/יפסיק לעבוד במפעל, לא תהיה כל עבודה בימי ראשון, ובימי שבת יונהג חצי יום חופש והבטחה לשיפור התנאים במפעל (הן במגורים והן במפעל עצמו).
שבלול השדה (או חלזון השדה; שם מדעי: Helix engaddensis) הוא חילזון ממשפחת הקדמומיים וסדרת שבלולי יבשה בעל ריאות החי ביבשה.
שבלול השדה הוא מין אנדמי ללבנט.
לשבלול השדה קונכייה גדולה יחסית, גובהה נע בין 30 ל-40 מ"מ וקוטרה 30–40 מ"מ, כך שצורתה די כדורית.
יש בה כ-4 וקצת פיתולים.
צבעה גוני צהוב, חום, חאקי וקרם.
לעיתים על הקונכייה יש דוגמה מפוספסת בצבע כהה יותר.
מראהו דומה באופן כללי לשבלול הגינה.
צבע הגוף של שבלול השדה הוא חום-צהבהב-אפור עד אפור כהה.
הרגל רחבה בעלת שוליים בולטים.
בראשו של שבלול השדה זוג משושים ארוכים ועליהם העיניים, שעיקר תפקודן הוא להבחין בין אור לחושך.
המשושים הקדמיים קצרים יותר ונקראים "בחנינים" ובהם איברים הרגישים לריח, מישוש וטעם.
שני זוגות המשושים אלה מהווים את איברי החושים של השבלול.
פה השבלול נפתח בלסתות שבאמצעותן הוא אוסף את המזון, בפיו ישנה מגרדת או משננת (radula), איבר בעל מספר רב של שיניים קטנות, שבאמצעותה הוא טוחן וחותך את המזון לפני העברתו למערכת העיכול.
כמו מרבית החלזונות בארץ ישראל, שבלול השדה פעיל בחורף, בעיקר בלילות לחים או מוקדם בבוקר, ובקיץ נמצא בתרדמת קיץ ומבצע קיוט (הפסקת פעילות וצמצום משמעותי של חילוף חומרים פנימי) כאשר הוא מתחפר בתוך האדמה, נסוג כולו אל תוך הקונכייה וסוגר אותה בחתם גירני.
בחורף הוא אוכל, מזדווג ומתרבה.
אחרי ההזדווגות הוא חופר גומה בעומק 6 ס"מ בתוך האדמה ובה מטיל את הביצים, ואחר כך מכסה אותה.
שבלול השדה הוא הרמאפרודיט, כלומר: בעל מערכת רבייה הן של זכר והן של נקבה, כך שבסיום ההזדווגות שני השבלולים מופרים ומטילים ביצים.
שבלול השדה ניזון בעיקר מחומרים צמחיים מתים, בעיקר צמחים ירודים, רקב צמחי, פטריות, עובש וחומרים אורגניים על האדמה, אך גם מצמחים ירוקים כגון עלים או נבטים.
שבלול השדה מתקדם באמצעות כיווץ והרפיה של שרירי הרגל, כאשר הוא מחליק על גבי ריר אותו הוא מפריש מהסולייה.
הריר נועד להגן על רגל השבלול מחפצים חדים, להקל עליו את ה"החלקה" בעת תנועתו ואף להידבק למשטחים חלקים או אנכיים.
שבלול השדה משמש מזון למספר מינים של מכרסמים, עופות, זוחלים, דו-חיים ופרוקי-רגליים.
לשבלול השדה מספר מנגנוני הגנה מפני טורפים:
הסוואה: צבעי החום-קרם של קונכייתו בצירוף דוגמאות הפסים עליה מסייעת לו להתמזג ברקע במקום חיותו ובכך מקשה על טורפים להבחין בו.
התבצרות: שימוש בקונכייה כשריון או מגן קשיח מפני טורפים.
הגנה כימית: הפרשת קצף רירי.
בארץ ישראל נפוץ שבלול השדה בצפון ובמרכז: בגליל, בבקעת הירדן, בעמקים, במישור החוף, בשומרון, השפלה והרי ירושלים ועד הנגב הצפוני בדרום.
מעבר לבאר שבע האקלים יבש מידי בשביל שבלול השדה.
שביתת הפועלים הכללית בארגנטינה ב-1921 פרצה לאחר המשבר החברתי-הכלכלי החקלאי חסר התקדים של 1912-1920. כאשר אלפי חקלאים מאורגנים החלו בשביתה ואף חיבלו בייצור החקלאי.
כשלאחר שנת 1919 השביתה רכשה מורכבות נוספת כאשר אלפי עובדים חסרי אדמה, המועסקים על ידי אריסים החלו בתנועות שביתה עצמאיות.
השביתה הייתה רחבת היקף והתפשטה לכל רחבי ארגנטינה.
עד שנת 1921 לא היה חוק בארגנטינה שהגן על החקלאים מפני ניצול מופרז של האריסים או בעלי הקרקעות.
כך שהיו מצבים בהם החקלאים, עם תום מועד החוזה, נאלצו לארוז את חפציהם מבלי לדעת להיכן פניהם מועדות או מתי תזדמן להם העבודה הבאה.
דמי השכירות היו מופרזים וגרמו לאריסים לפרוס את תשלומיהם באשראי, כך כאשר הכה המשבר הכלכלי העולמי של שנת 1920 הדבר הביא להרעה במצב החקלאים ועובדי האדמה בארגנטינה, שגם הם שקעו בחובות.
בנוסף, דמי השכירות הגבוהים גרמו לחקלאים להרחיב את נטיעותיהם, דבר שהביא לעליה בהיצע הסחורות ולירידת מחירים.
דבר שהיווה כמרכיב נוסף לסיבה לכך שחלק מהחקלאים לא יכלו לעמוד בעלויות האשראי והשכירות והוביל לקיצוץ במתן האשראי ופינוי אריסים מאדמותיהם.
בעקבות המשבר וגירוש האריסים מאדמותיהם, החקלאים החליטו להילחם בבעלי הקרקעות ולארגן שביתה כפרית בקנה מידה רחב, אשר נתמך על ידי אנשי העסקים המקומיים הקטנים והעיתונים הכפריים.
השביתה החלה בסנטה-פה ומשם התפשטה לכל רחבי ארגנטינה.
באותה העת, רבים מהאדמות והכפרים היו שייכים לאליטות המקומיות או שנשלטו על ידי אינטרסנטים בריטיים.
לכן מכשהתחילו השביתות להחמיר, נציגים דיפלומטים בריטיים ואמריקאים ייצרו לחצים על-מנת לדכא את השביתה.
למרות שלחצים אלו החלו עוד לפני כן, רק בשנת 1921 החלו בדיכוי השובתים באמצעים אלימים ואף בחיסולים פוליטיים.
תחילה הממשלה הארגנטינאית ראתה בשביתה כמעשה מרדנות וביקשה מהחקלאים לחזור לעבודה.
משהדיפלומטיה לא עבדה עברה הממשלה לשימוש בדיכוי משטרתי, בטענה כי הסיבה לשביתה הייתה שהמסיתים "זוממים נגד שלוות הציבור והסדר העולמי".
הממשלה עצרה כל מי מעורב בשביתה ואף הגלתה אנשים.
שבלול החרמון (שם מדעי: Helix pachya, בעבר Helix texta) הוא חילזון ממשפחת הקדמומיים וסדרת שבלולי יבשה בעל ריאות החי ביבשה.
שבלול החרמון הוא מין אנדמי לארץ ישראל ונמצא רק במורדות החרמון, בעיקר בשמורת נחל חרמון.
בעבר המין שבלול החרמון הוגדר תחת המין Helix texta אך אחרי בחינה מחודשת התברר שמדובר באותו מין כמו Helix pachya ולכן הוא סווג מחדש בשם זה, שכן המין Helix pachya הוגדר קודם.
שבלול החרמון הוא הגדול שבשבלולי ישראל.
הקונכייה גדולה יחסית, גובהה נע בין 40 ל-50 מ"מ וקוטרה 35–45 מ"מ, כך שצורתה די כדורית.
צבעה גוני צהוב, חום בהיר, חאקי וקרם.
הטבור מוסתר לחלוטין על ידי שפת העמודית.
מראהו של שבלול החרמון דומה באופן כללי לשבלול השדה.
צבע הגוף של שבלול החרמון הוא חום-צהבהב-קרם בהיר.
בראשו של שבלול החרמון זוג משושים ארוכים ועליהם העיניים, שעיקר תפקודן הוא להבחין בין אור לחושך.
פה השבלול נפתח בלסתות שבאמצעותן הוא אוסף את המזון, בפיו ישנה משננת (radula), איבר בעל מספר רב של שיניים קטנות, שבאמצעותה הוא טוחן וחותך את המזון לפני העברתו למערכת העיכול.
שבלול החרמון הוא שוכן קרקע ומצוי על מרבד השלכת.
הוא ניזון בעיקר מחומרים צמחיים מתים, בעיקר צמחים ירודים, רקב צמחי, פטריות, עובש וחומרים אורגניים על האדמה, אך גם מצמחים ירוקים כגון עלים או נבטים שמתחילים לנבוט בסוף הסתיו.
שבלול החרמון פעיל בסתיו, בחודשיים שאחרי היורה (גשם).
הן בשיא החורף והן בקיץ נמצא שבלול החרמון בתרדמת קיץ ומבצע קיוט (הפסקת פעילות וצמצום משמעותי של חילוף חומרים פנימי) כאשר הוא מתחפר בתוך האדמה, נסוג כולו אל תוך הקונכייה וסוגר אותה בחתם גירני.
שבלול החרמון מתקדם באמצעות כיווץ והרפיה של שרירי הרגל, כאשר הוא מחליק על גבי ריר שהוא מפריש מהסולייה.
שבלול החרמון ממעט לנדוד, מרחק הנדידה הממוצע שלו הוא 10 מטר, ורק בודדים נודדים למרחק כפול מזה.
בסתיו הוא אוכל, מזדווג ומתרבה.
שבלול החרמון הוא הרמאפרודיט, כלומר: בעל מערכת רבייה הן של זכר והן של נקבה, כך שבסיום ההזדווגות שני השבלולים מופרים ומטילים ביצים.
אחרי ההזדווגות הוא חופר גומה בתוך האדמה ובה מטיל את הביצים, כ-60 בממוצע לתטולה, ואחר כך מכסה אותה.
משקל ביצה הוא 70 מיליגרם וקוטרה 4.5 מ"מ.
הצעירים בוקעים כעבור 3 שבועות, ובשנתם הראשונה הם בעיקר אוכלים.
בימים הם מסתתרים מתחת למרבד השלכת ובלילות מטפסים על הצמחייה הירוקה וניזונים ממנה (לפרטים הבוגרים קשה לטפס על הצמחים בשל קונכייתם הכבדה ומבנה הרגל שלהם).
כחודשיים אחריו היורה, וכאשר החורף מתחיל להיות קר יותר, מתחפרים הצעירים בתוך האדמה ונכנסים לתרדמה.
רובם לא שורדים את תרדמת החורף ואת תרדמת הקיץ שאחריה.
אלה שכן, מתעוררים בסתיו שלאחר מכן, ממשיכים לאכול ולגדול, וגם מזדווגים.
האוכלוסייה של שבלול החרמון מורכבת בעיקר מבוגרים ויש לה דרך כימית לווסת את גודלה.
בריר שמפרישים השבלולים הבוגרים לאורך מסלול תנועתם יש חומר כימי המעכב את גידולם של הצעירים.
יוצא שכאשר האוכלוסייה רוויה וגדולה, הצעירים לא מצליחים לגדול כראוי עקב ריבוי שבילי הריר ולכן האוכלוסייה גדלה במעט.
אך כאשר האוכלוסייה דלילה (למשל עקב אסון) צפיפות שבילי הריר קטנה באופן ניכר ויותר צעירים יכולים לגדול ולהתרבות, וכך להגדיל את האוכלוסייה.
בעקבות מחקר על הביולוגיה והאקולוגיה של שמורת נחל חרמון שנערך בשנות ה-80 של המאה ה-20 ותוצאותיו פורסמו באופן פומבי, באו חובבים רבים לאסוף פרטים של שבלול החרמון מתוך רצון לגדלם, הן באופן פרטי והן באופי מסחרי.
איסוף מסיבי זה הביא לכמעט הכחדה של שבלול החרמון מן השמורה.
בשל כך החליטה רשות הטבע והגנים על מבצע שימור והשבה לטבע של שבלול החרמון, ובמסגרת מבצע זה הקימה בחורף 1997 שתי חלקות השבה מגודרות (הגדר נועדה להגן עליהם בעיקר מפני חזירי בר שטורפים שבלולים בכמויות גדולות, אך גם מפני מטיילים).
לחלקות אלה הובאו שבלולים מנחל סער ונחל הבניאס, שסומנו והונחו בחלקות המגודרות.
תוכנית ההשבה הצליחה וכיום יש בחלקות אלה אוכלוסיות יציבות.
שביתת מין או חרם מין היא צעד של מחאה לא אלימה, שבה אדם או קבוצת אנשים נמנעים מקיום יחסי מין.
הדוגמה הידועה ביותר לשביתת מין באמנות היא המחזה "ליסיסטרטה" שכתב המחזאי האתונאי אריסטופאנס בשנת 411 לפנה"ס, ובו נשות יוון העתיקה נמנעות מקיום יחסי מין עם אהוביהן, אלא אם יסכימו לשים קץ למלחמה הפלופונסית שבין אתונה לספרטה.
בתקופה שקדמה לקולוניאליזם הבריטי נהגו נשות שבט האיגבו שבניגריה להתכנס מפעם לפעם ולהחליט על מחאה נגד התנהגות לא נאותה של הגברים בשבט.
המחאה כללה הימנעות מקיום חובות משפחתיות, ובכלל זה הימנעות מיחסי מין.
באוקטובר 1997 קרא רמטכ"ל צבא קולומביה, מנואל בונט, לשביתת מין בקרב נשותיהם וחברותיהם של לוחמי הגרילה וסוחרי הסמים, לשם השגת הפסקת אש בלחימה במדינה.
לוחמי הגרילה לעגו ליוזמה זו, ואמרו שפועלות בקרבם גם אלפיים נשים.
הפסקת האש שהושגה החזיקה מעמד זמן קצר בלבד.
בספטמבר 2006 פתחו עשרות נשים בעיר פריירה בשביתת מין שנקראה La huelga de las piernas cruzadas ("שביתת הרגליים המשׂוכלות"), במחאה על אלימות הכנופיות, שהובילה ל-480 הרוגים.
בשנת 2011 הכריזו נשים על שביתת מין בעיר ברבקואס , בדרישה שהממשלה תשפר את מערכת הכבישים המחברת את העיר לערים השכנות.
לאחר 112 ימי שביתה נענתה הממשלה לדרישת השובתות.
באפריל 2009 הכריזה קבוצת נשים בקניה על שביתת מין למשך שבוע, במחאה על היחסים המעורערים שבין נשיא קניה, מוואי קיבאקי לבין ראש ממשלתה, ראילה אודינגה.
המארגנות קראו גם לנשות שני המנהיגים להשתתף בשביתה.
השביתה הסתיימה בתפילה משותפת, שבה הסכימו המנהיגים היריבים לשוחח זה עם זה.
באפריל 2003 ארגנה לימה בואי, פעילת שלום ליברית, מחאה לא אלימה בהשראת אסתר המלכה, שלבשה שק ואפר - אלפי נשים אספו את שערן, לבשו בגדים לבנים, התיישבו בשוק הדגים והניפו את הסיסמה "נשות ליבריה רוצות שלום עכשיו".
בהשראת ליסיסטרטה, הנשים ארגנו שביתת מין, במהלכה מנעו מין מבעליהן בדרישה שישימו קץ למלחמת האזרחים הממושכת במדינה.
המחאה הביאה להפסקת מלחמת האזרחים ולהפלתו של הרודן צ'ארלס טיילור.
על חתירתה לשלום קיבלה בואי את פרס נובל לשלום לשנת 2011.
בקיץ 2011 קיימו נשים בשני כפרים שבאי מינדנאו שבפיליפינים שביתת מין במשך שבועות אחדים, על מנת לסיים את העימות האלים שבין שני הכפרים.
בשנת 2012, בהשראת המחאה בליבריה, איחוד של מפלגות האופוזיציה בטוגו קרא לנשים לשביתת מין במשך שבוע, במחאה נגד הנשיא פור ניאסנגבה.
השביתה נועדה להניע גברים שאין להם עניין בפוליטיקה להכיר את מטרות האופוזיציה.
בהלכה, אישה המסרבת לקיים יחסי מין עם בעלה נחשבת למורדת על בעלה.
חכמים תיקנו, שאישה המורדת על בעלה, מקצצים מסכום כתובתה שבעה דינרים לשבוע (שווי של 33.6 גרם כסף, מעט יותר מאונקיה) ובינתיים מנסים לשכנע אותה להפסיק למרוד בבעלה ולקיים את חיובי האישות המוטלים עליה.
כאשר גבר מורד על אשתו, חלה עליו סנקציה דומה, בדמות תוספת של שלושה דינרים לשבוע לכתובתה של האישה.
סכום הקנס של המורד קטן מזה של המורדת שכן לפי השערת חז"ל, צערו של האיש באי-קיום יחסי אישות גדול יותר משל האישה.
אם האישה מנמקת את הסיבה למרידתה - כיוון שהיא מואסת בבעלה ורוצה להתגרש ממנו, לא קנסו חכמים את האישה, שכן אנוסה היא, שאין אישה יכולה לדור עם אדם שאינה חפצה בו (ולפי שיטת רש"י אף כופין את הבעל לתת גט, אך רבנו תם חלוק על כך).
שביתת פברואר הוא הכינוי שניתן לשביתה כללית שהתקיימה בהולנד הכבושה במהלך מלחמת העולם השנייה, ואורגנה על ידי המפלגה הקומוניסטית ההולנדית (CPN) שהייתה אז מחוץ לחוק, נגד רדיפת היהודים ופעולותיהם האנטישמיות של הנאצים ועוזריהם.
המניע לפרוץ השביתה היה סדרת מעצרים ופוגרומים שביצעו הגרמנים בשכונות היהודיות של אמסטרדם.
במהלך יומה השני נטלו בה חלק 300 אלף איש.
שביתת פברואר 1941 נחשבת לאחת מפעולות המחאה הראשונות נגד הנאצים באירופה הכבושה, והיא המחאה ההמונית היחידה שהתקיימה נגד שילוחי היהודים, אשר אורגנה על ידי לא-יהודים.
בכל שנה נערך טקס זיכרון באמסטרדם בכיכר יונאס דניאל מאייר, שבה נאספו היהודים למשלוח למחנות.
הולנד נכנעה לכיבוש הנאצי במאי 1940, וצעדי הנישול הראשונים שבוצעו כלפי יהודים, האיסור עליהם לקחת חלק במערך ההגנה מפני הפצצות אוויריות, החל ביוני אותה שנה.
בנובמבר, סולקו היהודים מכלל המשרות והתפקידים הציבוריים, ובכללם האוניברסיטאות - דבר שהוביל למחאות סטודנטים בליידן ובמקומות נוספים.
התסיסה התעוררה גם בקרב מעמד העובדים באמסטרדם, ובייחוד בקרב עובדי המספנות באמסטרדם נורד, שחלק מעובדיהן נשלח לעבודות כפייה בגרמניה.
התנועה ההולנדית הפרו-נאצית NSB והמיליציה שלה WA (הסקציה החמושה - Weerbaarheidsafdeling) יזמו פרובוקציות בשכונותיה היהודיות של העיר, אשר הובילו לסדרה של קרבות רחוב בין אנשי ה-WA לקבוצות הגנה-עצמית יהודיות ותומכיהן.
המתח הגיע לשיאו בתגרה גדולה בין הצדדים ב-11 בפברואר 1941 בכיכר וטרלופליין, שבה נפצע קשה הנדריק קוט, חבר WA, אשר מת מפצעיו ב-14 בפברואר.
ב-12 בפברואר כיתרו חיילים גרמנים, בסיוע המשטרה ההולנדית, את השכונה היהודית הישנה, הפרידו אותה מיתר חלקי העיר באמצעות גדר תיל, הציבו שוטרים בנקודות מעבר וגשרים, ואסרו ומנעו כניסת לא-יהודים.
ב-19 בפברואר משטרת הסדר הגרמנית פשטה על חנות גלידות בשם קוקו ברחוב וואן ווסטראט.
במקום התפתחה תגרה, וכמה שוטרים גרמנים נפצעו.
בתגובה, ערכו הגרמנים פוגרום גדול בסוף השבוע של ה-22–23 בפברואר, ו-425 יהודים בגילאי 20–35 נחטפו ונאסרו במחנה סכורל בצפון הולנד, ולאחר מכן נשלחו למחנות הריכוז בוכנוואלד ומטהאוזן, שם נרצחו רובם בתוך שנה.
רק שניים מהאסירים שרדו את המלחמה.
חברי ה-CPN ביקשו לקיים שביתת סולידריות כללית עם עובדי האמסטרדם נורד השובתים בעקבות שליחת חבריהם לעבודות כפייה, כבר ב-18 בפברואר, אולם שביתה זו בוטלה לאחר שהכובשים הנאצים נעתרו לדרישותיהם ושחררו את העובדים.
עם זאת, בעקבות הפוגרום והמאסרים, והאיומים בעבודות כפייה, ב-CPN ראו הזדמנות לצאת בכל זאת לשביתה, כיוון שציבור רחב התנגד לפעולות האנטישמיות.
ב-24 בפברואר התכנסה פגישה גלויה של כ-400 מתנגדים לנאציזם בכיכר נורדרמארקט במטרה להתארגן לשביתת מחאה.
את הפגישה הובילו מנקה הרחובות ופעיל המפלגה פיטר פרדריק וילם (פיט) נק, ועובד העירייה (בונה מדרכות) וילהלם יוהנס (וילם) קראן (אשר קיבלו לימים שניהם אותות 'חסידי אומות העולם' מיד ושם).
ה-CPN, אשר הוצאה מחוץ לחוק, הדפיסה והפיצה כרוזים הקוראים לשבות בכל רחבי העיר בבוקר המחרת.
הראשונים לשבות היו נהגי החשמליות, ובעקבותיהם הושבתו גם השירותים העירוניים, בתי הספר וחברות גדולות דוגמת רשת החנויות דה ביינקורף.
מארגני השביתה ציפו להשבתה הדרגתית של העיר, אולם בסביבות השעה 12:00 הייתה כבר השביתה הכללית לעובדה, והעיר שותקה מוקדם מכפי שציפו.
הגרמנים הופתעו מעצמת המחאה, ומיד החלו בפעולות לדיכוי המחאה, אך המחאה המשיכה לגדול והתרחבה אל מעבר לעיר למוקדים נוספים: זאנסטד וקנמרלנד במערב; בוסום, הילברסום ואוטרכט במזרח ובדרום.
היא הגיעה בשיאה לכ-300 אלף שובתים.