tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקביל לפרסומים הנוגעים בקשייו של וסט, החלו שחקנים פעילים נוספים לשתף בעצמם בכל הנוגע לקשיים הנפשיים אשר הם חווים במהלך הקריירה המקצועית שלהם ולאחריה, וזאת מתוך מטרה להעלות את המודעות לנושא הבריאות הנפשית בקרב שחקני הליגה ומנהלת הליגה.
כתוצאה מכך, ליגת הNBA החלה ברפורמה חדשה אשר שמה לה למטרה לדאוג לרווחתם ולבריאותם הנפשית של שחקניה.
וסט, בוגר אוניברסיטת סנט ג'וזף נבחר על ידי בוסטון סלטיקס במקום ה-24 בדראפט ה-NBA לשנת 2004. בעונת הרוקי שלו קלע 4.5 נקודות בממוצע ב-39 המשחקים בהם שותף וכבר בעונה שלאחר מכן הפך לרכז הפותח של הקבוצה ופתח בחמישייה בכל 71 המשחקים בהם שותף.
את העונה סיים עם ממוצעים של 11.8 נקודות, 4.1 ריבאונדים ו-4.6 אסיסטים בכ-34 דקות למשחק.
בעונה שלאחר מכן הועבר לעמדת הקלע הפותח, אך לא הצליח לשחזר את יכולתו מהעונה הקודמת ולכן הוחזר לעמדת הרכז.
לקראת סיום העונה נאלץ וסט לחלוק את דקותיו יחד עם ראז'ון רונדו.
במהלך דראפט 2007 הועבר וסט בעסקה לסיאטל סופרסוניקס, אך כבר כחצי שנה לאחר מכן שוב הועבר בעסקה, הפעם לקליבלנד קאבלירס.
לאחר שלברון ג'יימס עזב את הקאבלירס הועבר וסט בטרייד למינסוטה טימברוולבס; הקבוצה ניפתה אותו מעט לאחר שהגיע לקבוצה.
בשנת חזר לקדנציה שנייה בבוסטון סלטיקס.
בסיומה של אותה עונה חתם וסט בדאלאס מאבריקס.
לאחר עונה טובה, שבה קלע 9.6 נקודות למשחק, חתם שנית בקבוצה.
באוקטובר 2012 נופה מהקבוצה לאחר מספר חילוקי דעות עם אנשיה.
ב-2013 שיחק בקבוצת ליגת הפיתוח של ה-NBA טקסס לג'נדס, ובאוקטובר של אותה שנה חתם בפוג'יאן צ'נצ'ינג הסינית.
הוא המשיך בקבוצות הליגה הסינית כשחתם בשנגחאי שארקס בספטמבר 2014, ולאחר ארבעה משחקים עזב אותה, למרות הופעה מרשימה של 29 נקודות בהופעת הבכורה שלו בקבוצה.
ב-2015 חתם בגוארוס דה לארה מוונצואלה, אך עזב אותה לפני ששיחק משחק אחד במדיה.
ב-12 במרץ 2015 חתם בטקסס לג'נדס מליגת הפיתוח, אך עזב אותה לאחר שסבל מפציעה לאורך סיום העונה.
במרץ 2022, פורסם סרטון באינסטגרם של שחקן העבר וסט, בו הוא נראה מחיך ובמצב טוב.
בהמשך החודש דווח כי וסט נבחן לליגת הBIG 3 בניסיון לעשות קאמבק אל המגרשים.
דלוגושיודלו (בפולנית: Długosiodło), היא עיירה במחוז מזוביה שבפולין.
חרף מעמדה המינהלי ככפר, בראשית המאה ה-19, לאחר שהתיישבו בדלוגושיודלו יהודים רבים, היה הכפר למעין עיירה, שהתקיימו בה ירידים וימי-שוק מרכזיים שנתנו מרכזיות למקום.
בתקופה האחרונה שלפני מלחמת העולם השנייה היו היהודים רוב ניכר בין התושבים.
הכפר דלוגושיודלו נבנה על שטחה של אחוזת-אצולה שנשאה את אותו שם.
בסוף המאה ה-19, גדלה האוכלוסייה והיא הפכה לעיירה מרכזית.
אף על פי שמעמדה הקהילתי נותר ככפר, התקיימו בה ימי שוק שבועיים וימי יריד שנתיים, שבשלהם שימשה דלוגושיודלו מרכז מסחר ומלאכה לסביבה החקלאית.
לירידי דלוגושיודלו באו עם מרכולתם סוחרים מערי הסביבה והעמידו דוכנים זמניים ועליהם ערמו את סחורותיהם.
בנוסף, היערות שמסביבה ואקלימה הנוח, משכו אל דלוגושיודלו קייטנים מפורסמים בחודשי הקיץ, שבאו לשאוף מאווירה הזך, דבר שפיתח את ענף הקייטנות בעיירה והוסיף להכנסות התושבים.
מי שפיתחו את המקום והוציאו לו מוניטין, היו היהודים שהתיישבו במקום והיו לרוב מוחלט של אוכלוסיית הכפר.
בתחילה היו יהודי הקהילה, כפופים למרות קהילת אוסטרוב מזובייצקה, או לקהילת וישקוב.
אך לקראת סוף המאה ה-19 התארגנה במקום קהילה עצמאית.
על פי מרשם אוכלוסין שקיימה מנהלת הכפר, בין שתי מלחמות העולם ישבו בדלוגושיודלו 150–170 משפחות יהודיות.
כאשר בשנת 1921, נרשמו בדלוגושיודלו 801 יהודים מתוך 1,744 התושבים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 עסקו רוב היהודים במסחר זעיר וברוכלות בכפרים.
מלבדם מצאו במקום פרנסה עוד 20 חייטים, 30 סנדלרים, 4 נגרים, 5 נפחים ועוד בעלי מלאכה בעלי מקצועות אחרים.
החייטים והסנדלרים עסקו בעיקר בהכנת בגדים ומנעלים לשם מכירתם בימי השוק והירידים.
בין שתי מלחמות העולם נתקיימו בדלוגושיודלו סניפים וקינים של הציונים הכלליים, בית"ר, הבונד, המזרחי ואגודת ישראל, אולם בעת הבחירות לקונגרסים הציוניים, הצביעו רוב השוקלים בעד רשימת המזרחי.
בשנותיה האחרונות של הקהילה, התנהלו מלחמות קשות בין פעילי ה"בונד" שפתחו את סניפם ובין החסידים, ובין תומכי בית"ר.
בשנת 1931 היו בוועד הקהילה 8 חברים: מהם 6 שייצגו את הציונים, לעומת 2 שייצגו את השמרנים מזרם "אגודת ישראל".
הקהילה החרדית, הייתה דומיננטית, והתאפיינה באוכלוסייה חסידית, בעיקר מחסידי גור.
בשנת 1932 נפתח בית-ספר לבנות בית יעקב שבו למדו כמאה תלמידות.
במרכז הכפר גם עמד היה בית מדרש והתקיימו בו 5 מניינים מדי יום.
כך, בשנת 1937 נמסר על העסקת 3 שוחטים לצורכי הקהילה החרדית.
בראשות הקהילה, עמד הרב מנחם בנימין פומרנץ חתנו של הרב נפתלי יוסף פריינד מרוז'אן הסמוכה, שהנהיג את העיר והיה נאהב גם על הציונים המקומיים.
הקהילה המקומית קיבלה גם חיזוקים מיהודי פולין שביכרו לנפוש בה, וביניהם היו גם אדמו"רים ורבנים מפורסמים, כמו האדמו"ר רבי אברהם מרדכי אלתר מגור והאדמו"ר רבי יוסף מאמשינוב, האדמו"ר רבי אהרן מנחם מנדל מרדז'ימין והרב אלכסנדר זושא פרידמן.
כך גם התקיימה במקום קייטנה מטעם "אגודת ישראל" שבה הבריאו כ-150 ילדים, בעיקר מחוגי החרדים.
בשנים 1938-1939 הייתה הקייטנה לבית הבראה קבוע, והוקם עבורה בניין נוסף שבו 40 חדרים.
לבית ההבראה "יהודית" הופנו ילדים שנזקקו להבראה מכל האזור.
עם עלות הנאצים לשלטון, החלו יהודי דלוגושיודלו לסבול מגילויי אנטישמיות.
נבצר מהם לחזר על הכפרים עם מרכולתם ואף נמנע מהם לסחור ליד דוכניהם בכיכר השוק.
ביריד שנערך באוגוסט 1936, הגיע למקום קפיטן בדימוס מצבא פולין שהסית את האיכרים המקומיים נגד היהודים, אותם כינה "העלוקות המוצצות את הדם הפולני".
הקהל המוסת ערך במקום פוגרום קטן, הפך דוכני יהודים, השמיד סחורה, ניפץ שמשות בבתיהם ואף הכה ופצע חמישה יהודים.
כך במשך שעות עד שפלוגת שוטרים מאוסטרוב מזובייצק הסמוכה שמה קץ לדבר, כשעצרה 16 איש ובית הדין גזר על הקפיטן 10 חודשי מאסר.
אך הדבר לא הועיל, ובהמשך אף הורע מצב היהודים וליד חנויותיהם ודוכניהם הוצבו משמרות חרם.
בירידים, הוקצה מקום מיוחד, כעין גטו, לדוכני יהודים.
כאשר במקביל נפתחו חנויות חדשות של נוצרים, ורבים מיהודי המקום נותרו כמעט ללא מקור פרנסה.
בשנת 1938 שוב התפרעו האיכרים, שהוסתו בתעמולה אנטי-יהודית שהפיצו פעילי המפלגה הלאומית דמוקרטית (אנדקים).
היהודים ניסו להגן על עצמם ועל רכושם, אלא שהמשטרה חברה למתפרעים ואסרה את היהודים שניסו להגן על עצמם.
ימים ספורים אחרי שפרצה מלחמת העולם השנייה נכבש האזור בידי הצבא הגרמני.
לדלוגושיודלו עצמה, הגיעו חיילים גרמנים בא' דראש השנה ת"ש (14 בספטמבר 1939).
הם שהו במקום רק כמה ימים ולא השאירו בדלוגושיודלו חיל משמר.
למקום זרמו מאות פליטים יהודיים מאזור הגבול שבין פולין ופרוסיה המזרחית ובעיקר מפשאסניש.
יהודי דלוגושיודלו טיפלו בפליטים כמיטב יכולתם, דאגו להם לקורת גג והקימו עבורם מטבח עממי.
ב־5 באוקטובר 1939 (שמיני עצרת ושמחת תורה), הופיעו בדלוגושיודלו אנשי האס אס ומפקדם ציווה על כל היהודים להתאסף בכיכר השוק.
לאחר שכונסו כל היהודים קרא הקצין פקודה, לפיה עליהם לעזוב את הכפר תוך שעתיים ולעבור אל "ידידיהם הקומוניסטים שבמזרח".
למגורשים לא הותר לקחת אתם דבר.
אחדים מהמגורשים שכרו להם בחיפזון עגלות, אבל הרוב הורצו ברגל לכיוון היער, אל הגבול שבין שטח הכיבוש הגרמני ובין שטח הכיבוש הסובייטי.
במשך יומיים צעדו המגורשים בדרך לזאמברוב ומשם הגיעו רבים גם לביאליסטוק.
בחלוף השעתיים פתחו הנאצים בטבח ביהודים שנותרו במקום וניסו להתחבא.
רובם נורו במקום, וחלקם נקברו בעודם בחיים.
בתחום הכיבוש הסובייטי היה גורלם של יהודי דלוגושיודלו כגורל שאר הפליטים שנמצאו שם; רבים מהם הוגלו לשטחים המרוחקים של ברית המועצות (אורל, סיביר ועוד).
רוב הנותרים במקום נספו יחד עם היהודים אנשי המקום.
רק בודדים שרדו מתקופת השואה.
דלווין נדינגה (נולד ב-14 במרץ 1988) הוא כדורגלן עבר קונגולזי ששיחק בעמדת הקשר.
נדינגה התחיל את הקריירה שלו במחלקות נוער מקומיות בקונגו.
ביולי עבר לאירופה כאשר חתם בקבוצת אוסר ושיחק עבור קבוצת המילואים של המועדון, בשנת הצטרף לקבוצה הראשונה.
בקיץ היה על סף חתימה באולימפיק ליון, אך המהלך לא יצא לפועל בסופו של דבר.
בסיום עונת ירדה אוסר לליגת המשנה ונדינגה חתם במונקו על מנת לעזור לה במאבקי העלייה חזרה לליגה הראשונה.
לאחר שעלה עם קבוצתו לליגת העל ואף שיחק שני משחקים בתחילת עונת , הוא הושאל ב-1 באוגוסט 2013 לאולימפיאקוס עד לסיום העונה עם אופציה לרכוש את כרטיס השחקן שלו ב-3 מיליון אירו.
לאחר שזכה עם המועדון באליפות בסיום העונה, חתם במועדון תמורת 3.2 מיליון אירו.
ב-16 בספטמבר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו באירופה בניצחון 2-3 נגד אתלטיקו מדריד במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות.
ב-10 ביולי 2015 הושאל ללוקומוטיב מוסקבה הרוסית.
ב-11 במאי 2016 קיבל את השחרור ממונקו וחתם בלוקומוטיב על חוזה חדש.
בינואר , חתם באנטליהספור עד לסיום העונה.
בפברואר , הצטרף לפאנטוליקוס מליגת העל היוונית.
ב-8 ביוני 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קונגו נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. נדינגה השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2015.
דלון ג'יימס וויקס הוא מוזיקאי, זמר וכותב שירים אמריקאי, הידוע בעיקר בשל היותו הבסיסט לשעבר של הלהקה פאניק!
וויקס הוא גם הסולן והבסיסט של הלהקה I Don't Know How But They Found Me.
וויקס נולד במיזורי שבארצות הברית למשפחה מורמונית.
וויקס גדל ביוטה ולמד בבית הספר של קלירפילד, שם הכיר את רוב חברי להקת "The Brobecks".
בשנת 1999, לאחר שסיים את לימודיו, הצטרף וויקס לתנועה המיסיונרית המורמונית באוקלהומה לשנתיים.
לאחר מכן החל וויקס ללמוד באוניברסיטת וובר סטייט, ממנה נשר זמן קצר לאחר מכן, והחל לעסוק במוזיקה.
בשנת 2009 הצטרף וויקס כחבר זמני ללהקה פאניק!
אט דה דיסקו כבסיסט וזמר רקע בהופעותיה.
באמצע שנת 2010 הצטרף וויקס ללהקה כחבר רשמי.
וויקס הודיע על הצטרפותו ללהקה בשנת 2012, והודיע כי הקלטת אלבומה הרביעי של הלהקה, בו לקח חלק, צפויה להסתיים בסוף שנת 2012. האלבום יצא לאור ב-8 באוקטובר 2013, ובנוסף לעבודתו כבסיסט הלהקה, השתתף וויקס בכתיבת חלק משירי האלבום.
בשנת 2016 הקים יחד עם חברו מהתיכון, המתופף ריאן סימן (שגם ניגן יחד עם וויקס ב-The Brobecks) את הפרויקט המוזיקלי "I Don't Know How But They Found Me" ("IDKHow" בקיצור).
במשך מעל לשנה, הופיעו השניים בברים מקומיים ללא רצון להשתמש במוניטין המוזיקלי שלהם כדי למשוך קהל ואף הכחישו שמדובר בהם כששאלו אותם על ההרכב ברשתות החברתיות.
מתוך רצון להתמקד בפרויקט החדש, עזב וויקס את פאניק!
אט דה דיסקו ב-28 בדצמבר 2017, ובכך הפך את ברנדון יורי לחבר היחיד שנותר בלהקה- באותה התקופה גם הכריז רשמית על קיום ההרכב החדש שלו ושל סימן.
לאחר יותר משלוש שנים החל מהקמת הפרויקט IDKHow, שבמהלכן וויקס וסימן הספיקו לצאת יחדיו למספר סיבובי הופעות ולהוציא שני תקליטים, הוציאו השניים את אלבום הבכורה שלהם, "RAZZMATAZZ", ב-23 באוקטובר 2020.
ב-18 במרץ 2006, נישא וויקס לבת זוגו מעל לשנה, הדוגמנית והשחקנית בריזי דאגלס.
ב-1 ביוני 2008, נולדה בתם הראשונה, אמלי אוליביה וויקס.
ב-23 ביוני 2010, נולד בנם השני, נוקס אוליבר וויקס.
במידלה ג'רמין "דלה" אלי הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקומו מהסרייה א'.
מגיל צעיר סומן דלה ככישרון והצטרף ב-2007 לאקדמיה של מילטון קינס דונס.
ב-2 בנובמבר 2012, בגיל 16, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשעלה כמחליף בתיקו 0-0 נגד קיימברידג' סיטי בגביע האנגלי.
ב-8 בנובמבר 2012 הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 1–6 על קיימברידג' סיטי במשחק החוזר בגביע האנגלי.
ב-29 בדצמבר 2012 ערך את הופעתו הבכורה בליגה נגד קובנטרי סיטי.
במשחק זה, פתח דלה בהרכב מילטון, הוחלף לאחר 72 דקות וקבוצתו גברה 2–3 על קובנטרי סיטי.
בעונת 2013/2014 הפך דלה לשחקן מפתח בהרכב של מילטון קינס דונס ובמדיה הוא רשם באותה עונה 32 הופעות, כבש 6 שערים ונתן עונה טובה מבחינתו.
ב-2 בפברואר 2015 חתם לחמש וחצי שנים בטוטנהאם הוטספר מהפרמייר ליג ומיד הוחלט להשאיר אותו בהשאלה במילטון קינס דונס עד סוף העונה.
במדי מילטון באותה עונה הבקיע 16 שערים ב-38 משחקי הליגה.
בקיץ 2015 נכלל דלה בסגל של טוטנהאם.
ב-8 באוגוסט 2015 ערך את הופעתו הבכורה בטוטנהאם ובפרמייר ליג בהפסד 0–1 למנצ'סטר יונייטד.
ב-22 באוגוסט הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בתיקו 1-1 נגד לסטר סיטי.
ב-31 בינואר 2022 חתם לשנתיים וחצי באברטון.
ב-25 באוגוסט 2022 הושאל לבשיקטש.
ב-29 באוגוסט ערך הופעת בכורה בניצחון 1–3 על סיוואספור.
ב-4 בספטמבר כבש שער בכורה בניצחון 2–3 על אנקרגוג'ו.
ב-19 בינואר 2025 חתם לשנה וחצי בקומו מהסרייה א'.
דלה השתתף בכל הנבחרות הצעירות של אנגליה.
ב-1 באוקטובר 2015 זומן לראשונה דלה לנבחרת הבוגרת לקראת משחקי מוקדמות יורו 2016. ב-9 באוקטובר ערך את הופעתו הבכורה בניצחון 0–2 על .
ב-17 בנובמבר 2015 הבקיע את שערו הראשון בנבחרת בניצחון 0–2 על .
לא נכלל בסגל הנבחרת לטורניר יורו 2020 וטורניר המונדיאל 2022 בקטר.
דלה, בן לדניז וקהינדה, אמו אנגליה שהייתה נשואה זמן קצר לאביו, מיליונר בן היורובה מניגריה.
לדלה שלשה אחים מאבות שונים הוא גדל בשכונת עוני במילטון קינס, ואמו האלכוהוליסטית התקשתה לגדלו.
בגיל צעיר עבר לביתם של הוריו של חברו לאקדמיה הארי היקפורד, לימים חבר זה הפך למנהלו וסוכנו של דלה .
ביולי 2023, במהלך ראיון לפודקאסט "The Overlap" בהנחיית גארי נוויל, חשף דלה כי עבר התעללות מינית בגיל שש, עבר להתגורר באפריקה למשך שנה, ולאחר מכן החל לסחור בסמים בגיל שמונה.
הוא גם חשף שבילה תקופה של שישה שבועות בגמילה לאחר סיום ההשאלה שלו בבשיקטש, לאחר שחווה התמכרות לכדורי שינה ובעיות נפשיות.
בנוסף דלה חשף שהסיבה ששינה את שמו על החולצה לדלה היא בגלל הסבל שהועבר על ידי ההורים הביולוגיים שלו וביקש לפנות אליו ולהתייחס אליו רק כדלה.
דלדול אגו היא תאוריה בפסיכולוגיה חברתית שמתייחסת לשליטה עצמית ומבוססת על הרעיון שלשליטה עצמית או לכוח רצון יש משאבים מנטליים מוגבלים שיכולים להיגמר, וכשהם נמוכים השליטה העצמית נפגמת.
שליטה עצמית משחקת תפקיד חשוב בתפקוד היום יומי ברמה אינדיבידואלית וחברתית.
לכן, דלדול אגו הוא נושא קריטי במחקר היות שמדובר במכניזם שתורם משמעותית להבנה של תהליכים של שליטה עצמית.
ישנם מחקרים שתומכים בדלדול האגו כתאוריה, אך גם כאלה הסותרים אותה ואף מטילים ספק בגודל ובקיום של אפקט דלדול האגו.
אין הסכמה האם האפקט קיים או לא.
הפסיכולוג החברתי רוי באומייסטר ושותפיו הציעו מודל שמתאר שליטה עצמית כשריר, שיכול להתחזק ולהתעייף.
השימוש ב"שריר" יכול להפחית הכוח של השליטה העצמית במטלות נוספות.
ב-1996, נמצאו עדויות ראשונות שנמצאו במצבים שונים של דלדול אגו.
הם הראו שאנשים שמנסים להימנע מאכילת שוקולד, התמידו פחות בניסיונם לפתור משימת פאזל מתסכלת.
החוקרים ייחסו את התופעה לדלדול אגו שנבע מהימנעות אכילת שוקולד.
בנוסף הדגימו שכשאנשים מתנדבים לנאום מול קהל על אמונות שהם לא מאמינים בהן פחות יתמידו במטלה של פזל קשה – מצב של דלדול אגו.
האפקט של דלדול אגו פחות חזק במקרים בהם לא נתנו אפשרות בחירה לאנשים (לבחור או להורות על נושא הנאום אותו הם צריכים לבצע).
לכן האקט של בחירה או התנהגות שלא תואמת את דעות האדם (בדומה לדיסוננס קוגניטיבי) מדלל את אותה בריכת משאבים מוגבלת.
ניסויים אלו מדגימים את האפקט של דלדול אגו במצבים שונים, וניסויים אלו מדגישים כי תופעת דלדול האגו אינה מוגבלת לתוכן ספציפי.
במחקרים אלו באומייסטר ושותפיו מספקים עדויות מחקריות לדלדול אגו והתחילו את המחקרים בנושא.
הביטוי הפיזיולוגי של דלדול אגו
הגוף משתמש בגלוקוז כמקור אנרגיה לשליטה עצמית, גלוקוז הוא סוכר שנמצא בכל מיני סוגי אוכל כדלק הכרחי לגוף ולמוח.
מספר מחקרים מצאו קשר בין דלדול השליטה העצמית להפחתה ברמת הסוכר בדם, מה שמצביע על כך שהביצועים בשליטה עצמית יכולים להשתפר או להתחדש על ידי צריכת גלוקוז (צריכה של מתוקים).
עם זאת, חלק מהממצאים של המחקרים מוטלים בספק.
בכמה מחקרים עדכניים נמצא שאפשר להפוך אפקטים של דלדול משאבים על ידי טעימה של משקאות מתוקים.
חוקרים הציעו כי יש לטעם הסוכר (לא סוכר מלאכותי) אפקט פסיכו-פיזיולוגי.
כמו כן רוב המחקרים על דלדול אגו התבססו על סטודנטים באוניברסיטאות, כלומר, קשה להכליל את הממצאים על שאר האוכלוסייה.
אין מידע על השפעת הגיל על דלדול אגו ויכול להיות שאנשים צעירים יותר רגישים להשפעות הדלדול.
נמצא כי אצל אנשים לאחר גיל 40 אין השפעה של דלדול אגו לאחר מטלה שנועדה לדלל משאבים.
נרמז כי דלדול אגו קיים במצבים של אשמה והתנהגות פרו חברתית (פעולה התנדבותית שמטרתה להועיל לאחר).
תחושת האשמה הכרחית לסיוע באינטראקציות חברתיות.
חוויית האשמה תלויה ביכולת של היחיד לשקף ולהרהר בפעולות והתנהגויות שביצע בעבר, כמו כן אשמה מובילה להתנהגות פרו חברתית.
נמצא כי דלדול אגו פוגע ביכולת להרהר בפעולות והתנהגויות העבר ולכן מקשה על חוויית אשמה.
לכן, דלדול אגו מפחית עשיית מעשים טובים הנגרמים מתחושת האשמה.
מחקרים מצאו כי תפיסת העייפות של היחיד משפיעה על ביצועיו במטלות של ויסות עצמי, ללא קשר למצבם הפיזי האמיתי, אפקט זה נקרא אפקט עייפות משלה (illusory fatigue).
האפקט נחווה רק במטלות של דלדול אגו ומטלות ביקורת שמראות את הרמות האמתיות של דלדול אגו.
כאשר המשתתפים מאמינים שרמת העייפות שלהם נמוכה ממצבם האמיתי (עייפים פחות ממה שהם חושבים) הביצועים שלהם במטלה קשה היו טובים יותר.
ממצאים אלו מצביעים על כך שתפיסה מוגברת של עייפות יכונה לפגוע בביצועים שדורשים יכולת ויסות עצמי, ללא קשר לרמת העייפות שלהם.
נמצא כי לדלדול אגו בעיקר פוגע בוויסות העצמי של האדם.
פגיעה זו, מתווכות על ידי מוטיבציות חיצוניות ואמונות חיצוניות על חוסר המגבלות של כוח הרצון.
נמצא כי כשהזכירו לאנשים כסף הם ביצעו את מטלת השליטה העצמית בצורה טובה יותר.
במחקר אחר נמצא כי האמונה בחוסר מגבלות כוח הרצון עזרה להפחית את דלדול האגו לזמן קצר.
דלדול אגו מאוד רלוונטי לאלו שנמצאים בדיאטות, אנשים אלו משתמשים בצורה תמידית במשאבי שליטה העצמית שלהם כאשר הם בוחרים מאכלים.
אנשים בדיאטה כרונית כל הזמן צריכים לעמוד בפני פיתויים ולהגביל את כמות האוכל שהם אוכלים.
במחקר נמצא כי היכולת של אנשים לעמוד בפני פיתוי של חטיפים נפגעת כאשר הם צריכים לווסת את כמות שהם אוכלים, בייחוד במצב של דלדול אגו.
נמצא כי הנחישות הנפשית של ספורטאים תחרותיים יכולה להיפגע לאחר ביצוע מטלה קוגניטיבית קשה, מה שמצביע על האפקט הפוגע שיכול להשפיע גם על ביצועים של מטלות פיזיות.
בעולם הצרכנות אנשים מתמודדים עם קבלת החלטות ובחירות שדורשות מהם להשתמש במאגרי אנרגיה יקרים כדי לבצע רכישה נכונה כשהם מתמודדים עם פיתויים או קניה אימפולסיבית ולא הכרחית.
צרכנים מתמודדים עם מגוון רחב של אפשרויות וכדי לבצע את הבחירה הטובה ביותר הם צריכים להשוות כל מיני אספקטים שונים של המוצר כדי לבצע את בחירתם.
המורכבות של תהליך בחירת הצרכנים יכול ליצור דלדול אגו וזה יכול להשפיע על קבלת החלטות שצרכן עושה, לרוב במצב של דלדול אגו הצרכן יעשה יותר בחירות אימפולסיביות.
מגוון המחירים ואיכות המוצרים בשוק, יכול לגרום לצרכן להרגיש המום, מה שגורם לדלדול אגו.
בנוסף פרסומות שאומרות לצרכנים שהם צריכים לקנות את המוצר גורמות לעייפות מנטלית ותסכול שמוביל לקניית המוצר.
עייפות ותסכול יכולים גם לנבוע מעסקאות עם דרישות ספציפיות על הדרכים שבהן יש לרכוש את המוצר, בנוסף לבחירת האופציה הזולה ביותר לקניית המוצר.
כל אלו גורמים לאנשים לקנות מוצרים זולים במחירים גבוהים.
אנשים בעלי שליטה עצמית נמוכה יותר רגישים למוצרי סטטוס גבוה (רולקס, מרסדס, לקוסט, לואי ויטון), צרכנים אלו הם לרוב, יהיו בעלי מוטיבציה לשלם יותר על המוצר, מה שגורם לתחושת העצמה ושליטה והם ירגישו שהם התגברו על מצב דלדול האגו.
פרטים שעברו דלדול קוגניטיבי נמצאו כנוטים, בממוצע, להעדפת הווה על פני עתיד, דהיינו, יעדיפו צריכה על פני חיסכון
נמצא כי אפשר לבלום את ההשפעות הפוגעות של דלדול אגו על ידי מצב רוח חיובי.
מצב רוח חיובי מאפשר לאנשים להחלים מהר יותר מדלדול אגו ומשפר את היכולת שלהם בוויסות עצמי.
לא נמצא קשר בין דלדול אגו לשינויים במצב הרוח, לכן מצב רוח חיובי הוא רק דרך בה אפשר לנטרל את השפעות דלדול האגו.
על אף מחקרים רבים שמספקים תמיכה לאפקט דלדול האגו, אין דרך למדוד את האפקט בצורה ישירה, ורוב המחקרים בודקים כמה זמן אנשים יתמידו במטלה שנייה אחרי מטלת שליטה עצמית שנועדה לדלל את משאבי היחיד.
חוסר היכולת למדוד את האפקט בצורה ישרה פוגע ביכולת שלנו להסיק על קיומו.
בעיה נוספת היא שדלדול אגו מושפע מכמה מצבים מנטליים של היחידים שעליהם מבצעים את הניסוי.
בעיה אחרת באפקט דלדול האגו היא בעיית שחזור המחקר.
ב-2016 חוקרים ניסוי לשחזר את ממצאי הניסוי של באומייסטר ללא הצלחה.
במטא אנליזה שנעשתה נמצא כי גודל האפקט של דלדול אגו קטן ולא מובהק.
דֶלָה רוֹבֶרֶה (באיטלקית: Della Róvere; מילולית: "של עץ האלון") היא משפחת אצולה איטלקית שהתקדמה בזכות שני אפיפיורים שיצאו משורותיה בסוף המאה ה-15 וראשית המאה ה-16 (פרנצ'סקו דלה רוברה שכיהן כסיקסטוס הרביעי ואחיינו ג'וליאנו דלה רוברה שכיהן כיוליוס השני) והעשירו את בני משפחתם.
נחלתם העיקרית של בני משפחת דלה רוברה הייתה דוכסות אורבינו (1508–1623).
בני המשפחה נודעו כפטרוני אמנות והעסיקו, בין היתר, את רפאל, טיציאן ואניולו ברונזינו.
פרנצ'סקו דלה רוברה נולד ב-21 ביולי 1414, בסביבת העיר סאבונה שבליגוריה (צפון-מערב איטליה) והיה בנו של סוחר בדים.
מגיל 9 היה חבר המסדר הפרנציסקני ועלה בדרגות הכהונה הכנסייתית עד שנבחר בשנת 1471 לאפיפיור בשם סיקסטוס הרביעי.
באותה עת עסק דלה רוברה בצבירת ממון ונחלות ובנפוטיזם, סידורי נישואין ומשרות עבור בני משפחתו.
בין היתר מינה את אחייניו לקרדינלים, ובהם ג'וליאנו דלה רוברה, שהפך מאוחר יותר לאפיפיור יוליוס השני ואיפשר את התעשרותם המהירה של בני משפחתו מהכנסות הכנסייה.
הוא הרבה למנות בני אצולה לקרדינלים, ובהם ילדים, תמורת בצע כסף.
נוסף על כך קשר קשרים משפחתיים לבני משפחת פאצי, הבנקאים מפירנצה.
כדי להאדיר את שמו שיקם סיקסטוס הרביעי את ספריית הוותיקן, פתח מחדש את האקדמיה של רומא והקים בית תפילה בארמון האפיפיור שבקרית הוותיקן שנקרא על שמו, הקפלה הסיסטינית.
קישוט הקפלה הביא לרומא את גדולי הציירים של תקופתו ובהם פייטרו פרוג'ינו, דומניקו גירלנדיו וסנדרו בוטיצ'לי.
הוא שיפץ את כנסיית סן פייטרו אין וינקולי ברומא, אשר שימשה ככנסיית המשפחה ובה נמצא פסלו של מיכלאנג'לו, "משה".
אחיינו, ג'וליאנו דלה רוברה, כיהן כארכיבישוף של אביניון ונבחר ב-1503 לאפיפיור יוליוס השני.
נודע כמדינאי מהשורה הראשונה וכפטרון של האמנויות, שגילה עניין מועט בהנהגת הכנסייה מבחינה רוחנית.
בין היתר העמיד בראש מעייניו את הרחבתה של מדינת האפיפיור באיטליה.
כדי לבלום את התפשטותה של ונציה הקים ב־1508 את הליגה של קמברה עם לואי השנים עשר, מלך צרפת, הקיסר מקסימיליאן ופרננדו השני מלך אראגון.
אולם, לאחר שהבחין כי לצרפתים תוכניות משלהם לגבי איטליה פרש שנתיים לאחר מכן מן הליגה של קמברה וכרת ברית עם ונציה, אך ברית זו הובסה שוב ושוב בידי הצרפתים.
כדי להרחיקם מאדמת איטליה, כרת יוליוס השני ברית עם ספרד.
לברית זו, שכונתה הליגה הקדושה, הצטרפו גם מקסימיליאן הראשון והנרי השמיני מלך אנגליה.
באותה תקופה כינס גם את ועידת לטראנו החמישית.
הברית השיגה אמנם את מטרתה, והצרפתים גורשו מאיטליה ב-1512. ליוליוס השני הייתה משיכה עזה לאמנות.
הוא הניח את אבן הפינה לבזיליקת סן פייטרו, והיה פטרונם וידידם האישי של אמנים כמו ברמנטה, רפאל ומיכלאנג'לו, שממנו הזמין את הפרסקאות של תקרת הקפלה הסיסטינית.
אחד משידוכיו של פרנצ'סקו דלה רוברה היה נישואי אחיינו ג'ובאני דלה רוברה (לו העניק כנחלה את סניגליה ואת דוכסות סורה) עם אחותו של דוכס אורבינו, גוידובלדו דה מונטפלטרו (Guidobaldo da Montefeltro).
כיוון שלגוידובלדו לא היו יורשים, אימץ את בן-אחותו, פרנצ'סקו מריה (1490 – 1538), שהפך עם מות דודו ב-1508 לדוכס אורבינו ולראש שושלת דלה רוברה כדוכסי אורבינו.
פרנצ'סקו מריה נשא לאישה את אלאונורה גונזגה, בתם של איזבלה ד'אסטה ופרנצ'סקו השני גונזאגה, דוכס מנטובה וחיזק בכך את הברית עם בתי אצולה חשובים אחרים, בית אסטה ובית גונזגה.
ב-1509 מונה פרנצ'סקו מריה למפקד העליון של צבא מדינת האפיפיור (capitano generale) וב-1513 צורפה פזארו לנחלתו, כך שהיה לאחד האצילים החשובים ביותר במדינת האפיפיור.
אולם עליית האפיפיור לאו העשירי מבית מדיצ'י באותה שנה שללה מפרצ'סקו מריה את כוחו הפוליטי ואת פטרונו.
הוא נודה מן הכנסייה ב-1516 ודוכסות אורבינו נשללה ממנו, באותה עת השכיר עצמו למפקד צבא הרפובליקה הוונציאנית.
מעמדו כדוכס הוחזר רק עם מותו של לאו העשירי ב-1521, אך מעמדה המרכזי של המשפחה בפוליטיקה של מדינת האפיפיור לא שוחזר.
פרנצ'סקו מריה היה פטרון אמנויות והעסיק בין היתר את רפאל וטיציאן.
בנו של פרנצ'סקו, גוידובלדו (1514–1574) ירש אותו כדוכס אורבינו ושירת כקונדוטיירי (מפקד) בצבא הרפובליקה הוונציאנית.
הוא המשיך בפיתוח חצר תרבותית והיה פטרונם של טיציאן ואניולו ברונזינו.
בין היתר רכש מטיציאן את היצירה המפורסמת כ"ונוס מאורבינו".
תחת שלטונו של האפיפיור פאולוס השלישי (דוד אשתו של גוידבלדו, ויטוריה פארנזה), שוקם מעמדה הפוליטי של משפחת דלה רוברה במדינת האפיפיור.
ב-1548 התמנה גוידובלדו למפקד צבא מדינת האפיפיור ולמושל רומא.
יורשו היה פרנצ'סקו מריה השני (1549–1631), בנה של ויטוריה פארנזה מפארמה.
בנו היחיד היה חולני ומת בהתקף אפילפסיה.
בתו הנותרת, ויטוריה דה רוברה, נישאה לפרדיננדו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה.
בשנת 1625, ללא תקווה ליורש, ויתר פרנצ'סקו מריה על הדוכסות והעבירה לרשותו של אורבנוס השמיני.
ב-1631 סופחה הדוכסות למדינת האפיפיור.
לאחר מות אביה העבירה ויטוריה את אוסף האמנות המשפחתי מאורבינו לגלריית אופיצי בפירנצה.
מספר בנים נוספים במשפחה כיהנו כקרדינלים.
פאלאצו דלה רוברה (Palazzo Della Rovere) היה ארמון מפואר ברומא (בשדרות המחברות את קריית הוותיקן עם גשר סנטאנג'לו) שנבנה על ידי הקרדינל דומניקו דלה רוברה ב-1480 בסגנון שחיקה את פאלאצו ונציה.
האולמות בפנים המבנה עוטרו בפרסקאות מעשה ידי פינטוריקיו.
דַלְדַל או דלדול עור הוא ספיח עור בשרני המצוי באזור הראש-צוואר במיני עופות רבים ובכמה מיני יונקים.
הדלדל מכיל רקמת חיבור, תאי עצב, כלי דם, רקמת שריר וסחוס.
בעופות הדלדל נפוץ מאוד מתחת למקור אך עשוי להופיע גם מעל המקור וסביבו, על האוזניים, בסמוך לעיניים, ולהשתלשל לעיתים עד החזה.
בעופות בעלי כרבולת, הדלדל עשוי להתמזג עם הכרבולת המצויה בקצה הראש, כך ששניהם נפגשים באזור המקור.
אצל כמה עופות הדלדל מכוסה בנוצות בחלקו.
דלדל בעל מאסה גדולה מכונה באנגלית בשם dewlap (קפל עור).
בין העופות ישנם מינים רבים בעלי דלדל בצורה, צבע ואורך משתנה.
הידועים ביותר הם מיני התרנגולאים ובמיוחד תרנגול הודו ותרנגול הבית שבעלי איבר מדולדל ארוך יותר ממקורם הגולש עד לחזה.
גם הקזוארים מגינאה החדשה בעלי איבר מרשים בצבעי אדום-כחול וצהוב וכמותם גם עופות כמו מרבו אפריקני ועגור כרבלתי.
כמה ציפורי שיר בעלי נוצות מפוארות הם בעלי דלדל הנוטף ממקורם כמו הפעמונית, בני משפחת הדבלולניים ודבלולי עיניים, כמה עדניים, זרזיר מדובלל ועוד זרזיריים, כמה חופמיים, יקאנות.
ישנם גם מספר זוחלים בעלי דלדל כמו האיגואנה או הכוחיים.
דלדל באזור הצוואר מצוי אף במיני יונקים מעטים, ואף בכמה זנים של חיות מבויתות כגון חזירים מגזע קוני-קוני ועזים.
בעופות רבים הדלדל הוא סמן מין משני - הוא תלוי זוויג, ובולט וגדול יותר בפרטים ממין זכר, וסירוס עשוי לעצור את התפתחותו.
בעופות הדלדל של הזכר משמש להרשמת הנקבות בעונת הרבייה - ככל שהדלדל צבעוני וגדול יותר כך הזכר אטרקטיבי יותר.
דלדל גדול הוא אינדיקציה לבריאות, כוח ופוריות, שכן הוא מעיד על רמות טסטוסטרון גבוהות, תזונה טובה ויכולת שרידות גבוהה.
גם לדלדל בנקבות עשוי להיות תפקיד במשיכת הזכר, ואף אצלן הוא עשוי להיות אינדיקציה לבריאות ופוריות.
דלון רג'ינלד רייט הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת ניו יורק ניקס מליגת ה-NBA, בעמדות הרכז והקלע.
אחיו הצעיר של כדורסלן העבר דורל רייט.
רייט נולד בלוס אנג'לס שבקליפורניה, ולמד בעיר לונדייל הסמוכה.
בשנתו האחרונה ב"תיכון לוזינגר" הוביל את קבוצת הכדורסל שלו לזכייה באליפות התיכונים של קליפורניה.
בשנת 2011 החל ללמוד במכללה העירונית של סן פרנסיסקו, ולאחר שנתיים עבר לאוניברסיטת יוטה.
בשתי עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה נבחר הן לחמישיית העונה והן לחמישיית ההגנה השנייה של העונה במחוז ה-"Pac 12", לאחר שרשם ממוצעים של 15.0 נקודות, 4.9 ריבאונדים, 5.2 אסיסטים ו-2.3 חטיפות למשחק.
בדראפט ה-NBA 2015 נלקח רייט בבחירה ה-20, על ידי טורונטו ראפטורס.
לאורך שתי עונותיו הראשונות שיחק לסירוגין גם בקבוצת הבת של טורונטו מליגת הפיתוח, ראפטורס 905, במדיה רשם ממוצעים של 16.5 נקודות, 4.5 ריבאונדים ו-6.2 אסיסטים למשחק.
בעונת סבל מפציעה בכתפו הימנית, אשר השביתה אותו מ-55 המשחקים הראשונים של העונה.
בעונת סייע לטורונטו לרשום את מאזן העונה הסדירה הטוב בתולדותיה, 59–23, כשקלע 8.0 נקודות למשחק כמחליפם מהספסל של קייל לאורי ודמאר דרוזן.
בפברואר 2019, לאחר כ-3 עונות וחצי בטורונטו, הועבר עם יונאס ולנצ'יונאס וסי.
מיילס בטרייד לממפיס גריזליס, בתמורה למארק גאסול.
בעשרת המשחקים האחרונים של עונת הציג יכולת מצוינת עם ממוצעים של 15.1 נקודות, 6.7 ריבאונדים, 7.6 אסיסטים ו-2.4 חטיפות למשחק, ובשלושה מתוך ארבעת המשחקים האחרונים של העונה אף השיג טריפל דאבל.
ביולי 2019 סיכם על חוזה בדאלאס מאבריקס, והועבר אליה במסגרת עסקת "חתימה והעברה" (sign and trade).
לקראת עונת הועבר לדטרויט פיסטונס, במסגרת טרייד משולש בו הייתה מעורבת גם אוקלהומה סיטי ת'אנדר.
במרץ 2021 הועבר בטרייד לסקרמנטו קינגס, תמורת קורי ג'וזף ושתי בחירות דראפט עתידיות.
לקראת עונת הועבר בטרייד לאטלנטה הוקס, כחלק מטרייד משולש ובתמורה לטריסטאן תומפסון.
ב־6 ביולי 2022 חתם רייט על חוזה לשנתיים בוושינגטון ויזארדס עבור 16 מיליון דולר.
ב-18 בפברואר 2024 חתם במיאמי היט.
דלה דלה (מעוצב: #דלהדלה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפר הישראלי רון נשר בשיתוף הזמר עידו ונה.
השיר יצא לאור ב-19 בפברואר 2017 כסינגל מתוך אלבום הבכורה של רון נשר ראש העיינשטיין / אינלונימוס, על ידי חברת התקליטים יוניסל.
השיר נכתב והולחן על ידי רון נשר, ויק אוחנה ואדיר נגר והופק על ידי אוחנה ונגר.
כמו כן, השיר משלב את סגנונות ההיפ-הופ והמזרחית.
את הוידאו קליפ המלא של השיר, העלה רון נשר לערוץ היוטיוב שלו ב-19 בפברואר 2017. בתחילת הווידאו קליפ מוצגת הקדשה של רון נשר לאביו שנפטר ביום הצילומים לקליפ.
נכון לאוגוסט 2023, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-13.1 מיליון צפיות.
דלוויר באנדארי (נולד ב-1 באוקטובר 1947) הוא משפטן הודי המכהן כשופט בבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ).
הוא כיהן כשופט בבית המשפט העליון של הודו, נשיא בית המשפט העליון של בומביי ושופט בבית המשפט העליון של דלהי .
דאלווייר קיבל תארים במדעי הרוח ומשפטים מאוניברסיטת ג'ודפור ועבד בבית המשפט העליון בראג'סטן בין השנים 1968 ל-1970. ביוני 1970, הוא הוזמן לסדנה בת שישה שבועות שאורגנה על ידי אוניברסיטת שיקגו על מחקר על המשפט ההודי, וקיבל תואר שני במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת נורת'ווסטרן.
ביוני 1973, במלגה בינלאומית, הוא ביקר בתאילנד, מלזיה, אינדונזיה, סינגפור וסרי לנקה.
לאחר שובו להודו, הוא חזר לעסוק בעריכת דין בבית המשפט העליון של רג'סטאן מ-1973 עד 1976. הוא עבר לדלהי ב-1977 והיה עורך דין בבית המשפט העליון ומונה לשופט בבית המשפט העליון של דלהי במרץ 1991.
כשופט בבית המשפט העליון של דלהי, בנדארי גם עמד בראש הוועדה לשירותים משפטיים של בבית המשפט העליון של דלהי, המועצה המייעצת של מדינת דלהי וסניף דלהי של איגוד המשפט הבינלאומי במשך מספר שנים.
הוא היה גם יושב ראש המועצה המייעצת של חוקי מדינת דלהי לשימור מט"ח ומניעת פעילויות הברחה, 1974 (COFEPOSA) וחוק הביטחון הלאומי (NSA).
ב-25 ביולי 2004 הוא מונה לשופט הראשי של בית המשפט העליון של בומביי .
פסקי הדין שלו הובילו להקצאה גדולה בהרבה של כספים לטובת הסובלים מתת תזונה בחמשת המחוזות הנחשלים ביותר של מהרשטרה.
על פי פסק דין 100 שלו, מונו קצינים שיפוטיים לטפל בתיקים הנוגעים לסעיף 138 לחוק הכלים הסחירים, 1881. הוא היה גורם מרכזי בהקמת מרכזי גישור ופיוס בכל רחבי מדינות מהראשטרה וגואה.
הוא גם ארגן ועידה בינלאומית לגישור ופיוס במומבאי.
הוא גם עסק במחשוב, סיוע משפטי ותוכניות אוריינות משפטית.
הוא היה גורם מרכזי בהקמת מרכז המידע לבעלי הדין בבית המשפט העליון של בומביי.
קצת יותר משנה לאחר מכן, ב-28 באוקטובר 2005, הוא מונה לשופט בבית המשפט העליון של הודו.
הוא נתן מספר רב של פסקי דין בנושאי משפט השוואתי, ליטיגציה באינטרס ציבורי, משפט חוקתי, משפט פלילי, סדר דין אזרחי, משפט מנהלי, דיני בוררות, ביטוח ודיני בנקאות ומשפחה.
פסקיו השונים בעניין דגני המזון הובילו לשחרור כמות גדולה יותר של אספקת דגני מזון לאוכלוסייה שחיה מתחת לקו העוני.
פסקיו שלו בעניין מקלט הלילה הובילו לכך שהממשלות הכינו מקלטי לילה להומלסים בכל רחבי הודו.
פסקיו בעניין הזכות לחינוך חינם וחובה לילדים הובילו לזמינות של שירותים בסיסיים בבתי ספר יסודיים ותיכוניים בכל רחבי הודו.
בנדארי הוצע על ידי ממשלת הודו בינואר 2012 לתפקיד שופט בבית הדין הבינלאומי.
התפקיד התפנה לאחר התפטרותו של השופט עון שווכת אל-ח'סאונה מירדן עם מינויו לראש הממשלה.
בבחירות שנערכו ב-27 באפריל 2012, קיבל בהנדארי 122 קולות בעצרת הכללית של האו"ם מול 58 ליריבו, פלורנטינו פליסיאנו , שמונה על ידי ממשלת הפיליפינים.
הוא הושבע לאחד משופטי בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) ב-19 ביוני 2012.
דַּלְגָנִית זוּטִית (שם מדעי: Crocothemis sanguinolenta) היא מין של שפירית ממשפחת הטיסניתיים.
היא מצויה בסביבות מים מתוקים במגוון רחב של בתי גידול, מאזורים צחיחים למחצה ועד ליערות טרופיים, במרבית אפריקה שמדרום לסהרה (כולל מדגסקר), בלבנט ובדרום חצי האי ערב.
בישראל ככל הנראה קיימת אוכלוסייה מקומית מאוד רק בנחל דוד שבשמורת עין גדי.
זוהי שפירית קטנה יחסית, באורך של עד 35–38 מ"מ; ומוטת הכנפיים המגיעה ל-63 מ"מ.
הזכר הבוגר מזוהה על ידי צבעו הכללי האדום עד ורדרד, הבטן החזקה והמחודדת עם כתמים צדדיים שחורים קלים ופטרוסטיגמות אדומות בהירות.
עוצמת הצבע האדום משתנה ונעה בין ורוד-אדום חיוור לאדום מבריק וחי.
הצבע של זכרים שאינם מתרבים השוהים תקופות הרחק ממים הופך לפחות עז מאדום חיוור עד ורדרד.
גם הצבע של הנקבות משתנה, החל מחום-צהבהב עד לחום-ורוד או אדום.
הדלגנית הזוטית נוהגת לשבת בעיקר על אדמה חשופה או על סלעים ומדי פעם יושבת על צמחיית צדי הנחל.
עפה מעמדתה כדי ללכוד טרף, ובדרך כלל חוזרת אליה או לעמדה אחרת בקרבת מקום.
היא ניזונה מחרקים מעופפים קטנים.
שפירית נפוצה מאוד באפריקה שמדרום לסהרה, עם אוכלוסיות נוספות בתימן, עומאן, איחוד האמירויות הערביות, וסביבות ים המלח.
הדלגנית הזוטית קשורה בעיקר למים זורמים בנחלים ובנהרות במגוון בתי גידול סביבם.
בדרך כלל היא מעדיפה אתרים פתוחים יותר עם קרקע סלעית.
היא פוקדת גם בריכות סלעיות באזורים הרריים.
פרטים שאינם מתרבים נמצאים לעיתים קרובות הרחק ממים, יושבים על סלעים ושבילים וכו'.
היא נצפית גם בגבהים הנעים בין פני הים עד ל-1,800 מטר.
דַּלְגָנִית אַסְיָתִית (שם מדעי: Crocothemis servilia) היא מין של שפירית ממשפחת הטיסניתיים.
מוצאה של הדלגנית האסייתית הוא מזרח ודרום-מזרח אסיה, אך היא הופצה בעקבות האדם בג'מייקה, פלורידה והוואי.
בישראל היא נדירה יותר ממקבילתה הדלגנית האדומה.
לתת-מין היפני אין את הפס השחור במרכז הגב.
זוהי שפירית אדומה ובינונית בגודלה (באורך כולל של 40–44 מ"מ), שהמאפיין הבולט בה הוא קו שחור לאורך הבטן במרכז הגב.
צבע עיניה אדום דם עם פסי רוחב סגולים.
בית החזה אדום-כתמתם בהיר, לעיתים קרובות אדום חם בגב.
הבטן בגוון אדום עז, עם פס שחור בולט במרכז הגב.
הנקבה דומה לזכר; אבל עם בית חזה ובטן בצבע חום זית.
הדוגמה השחורה במרכז הגב רחבה למדי.
פרטים צעירים דומים למדי לנקבות, ולתת-בוגרים יש גוון כתמתם יותר מלבוגרים.
קל לטעות בזיהויה בשל דמיונה למיני הדלגנית, ובפרט הדלגנית האדומה.
נוספת לכך שונות מסוימת הקיימת בין הפרטים, וזיהוי בוגרים בתנאי שדה נעשה קשה למדי.
כאמור, הפס השחור הבולט במרכז הגב הוא מאפיין הזיהוי הבולט, אך אצל פרטים בוגרים לגמרי הוא עשוי לדהות.
סימן נוסף אצל צעירים ותת-בוגרים הוא כתמי צבע כתומים בשפת ההתקפה ובקצות הכנפיים, אך גם הם דוהים עם התבגרותם.
הזכר שומר על הטריטוריה שלו על ידי עמידה בקצה צמח בולט ורודף אחרי שפיריות אחרות מאותו מין או ממינים אחרים.
היא מתרבה בבריכות, תעלות, ביצות, ביצות פתוחות ושדות אורז.
De'Longhi SpA (באיטלקית: DēLonghi) היא חברה איטלקית לייצור מכשירי חשמל קטנים שבסיסה בטרוויזו, איטליה.
החברה נוסדה על ידי משפחת דלונגי בשנת 1902 כבית מלאכה קטן לייצור חלקים תעשייתיים.
החברה התאגדה בשנת 1950. באופן היסטורי, החברה הייתה יצרנית מרכזית של תנורי חימום ניידים ומזגנים, והתרחבה לכלול כמעט כל קטגוריה של מכשירי חשמל ביתיים קטנים בגזרת הכנת המזון והבישול, כמו גם ניקיון וגיהוץ ביתי.
דלונגי ידועה במיוחד במכונות האספרסו מסדרת Artista, מכונה ליצירת ג'לאטו ומזגן נייד Pinguino.
קו מכשירי המטבח שלה Esclusivo זכה בפרס העיצוב Red Dot בשנת 2007. "חדשות רהיטי הבית" הכירו במנהל העיצוב של המשרד ג'וקומו בורין כאחד מ-50 המעצבים המשפיעים ביותר בעולם בשנת 2006.
הרכישה של דלונגי בשנת 2000 של Climaveneta SpA ו-DLRadiators אפשרה לדלונגי להיכנס לשוק החימום אוורור ומיזוג אוויר המסחרי.
רכישתה של יצרנית מוצרי החשמל הבריטית קנווד תמורת 45.9 מיליון ליש"ט (כ-66.7 מיליון דולר) בשנת 2001 העניקה לה גישה למפעל הסיני של קנווד.
כתוצאה מכך, רבים מהמוצרים של דלונגי מיובאים כעת מסין, בעוד שהעיצוב וההנדסה נשארים בעיקר באיטליה.
רכישת רוב חברת RC Group, שחקנית מובילה בקירור מרכזי נתונים, ב-2006 חיזקה את הנוכחות שלה בשוק.
בסך הכול, החברה מפעילה 13 מתקני ייצור ו-30 חברות בנות בין-לאומיות התומכות במכירות מוצרי חשמל ל-75 מדינות ברחבי העולם.
המכירות הבין-לאומיות מהוות כמעט 75% מסך ההכנסות של הקבוצה, שהגיעו ל-1.63 מיליארד אירו בשנת 2010.
ב-2 בינואר 2012 הוקמה קבוצת DeLclima כחברה נפרדת מדלונגי.
ב-16 באפריל 2012, דלונגי קנתה את הזכויות לייצור מוצרים ממותגים של חברת בראון מ- פרוקטר אנד גמבל בגזרת המכשירים הקטנים.
פרוקטר אנד גמבל ממשיכה להחזיק במותג "בראון".
50 מיליון יורו שולמו באופן מיידי ו-90 מיליון יורו משולמים במהלך 15 שנים מחתימת ההסכם.
בשנת 2018, אוריינט אלקטריק מהודו שיתפה פעולה עם דלונגי לשיווק מכשירי מטבח קטנים בהודו.
בנובמבר 2020 הודיעה דלונגי על רכישת Capital Brands, שהתמחתה במיקסרים תמורת 420 מיליון יורו.
מניות החברה נסחרות בבורסה של מילאנו תחת הסמל DLG.
ההכנסות עלו בהתמדה וכמעט הכפילו את ההכנסות מ-2014.
דלה היא קנקן קפה ערבי מסורתי המשמשת במשך מאות שנים להכנה והגשה של קהווה, קפה ערבי, קפה מתובל ומר המוגש באופן מסורתי במהלך חגים כמו עיד אל-פיטר המוכן באמצעות טקס רב-שלבי.
היא נפוצה במסורת הקפה של חצי האי ערב ושל הבדואים.
בדואים קדומים השתמשו בטקס הכנת הקפה, ההגשה והשתייה כסימן לאירוח, נדיבות ועושר.
בחלקים גדולים של המזרח התיכון, היא עדיין קשורה למפגשים חברתיים עם חברים, משפחה ושותפים עסקיים, ולכן היא נוכחת בדרך כלל בטקסי מעבר עיקריים, כגון לידות, נישואין והלוויות ובחלק מפגישות עסקיות.
לדלה צורה ייחודית, הכוללת גוף בולבוסי המתחדד ל"קו מותניים" באמצע ומתרחב בחלקו העליון, מכוסה במכסה בצורת צריח שמעליו פיניאל גבוה ומוחזק בידית מתפתלת.
המאפיין הבולט ביותר הוא זרבובית ארוכה עם מקור בצורת סהר.
מקור זה עשוי להיות מכוסה בכיסוי מתכת כדי לשמור על חום הקפה, אך באופן מסורתי הוא פתוח כדי לראות את הקפה בזמן שהוא נמזג.
מקורותיה של הדלה אינם ברורים.
בין ההתייחסויות המוקדמות ביותר לדאללה כקדירה לקפה בצורתה המודרנית מתוארכות לאמצע המאה ה-17.
דלה בדרך כלל מעוטרת בעושר רב, בדרך כלל חרוטה בדוגמאות גאומטריות, צמחים ופרחים מסוגננים, סצנות אהבה משירת המפרץ הפרסית או קישוטים אחרים, כולל אבני חן חצי יקרות ושנהב.
דלה מודרנית היא בדרך כלל כלי עבודה פרקטיים, ואפילו דאללה אוטומטית ותרמוס דלה זמינים לשותי קפה מודרניים.
דלדולה של הרוח באמריקה: כיצד ההשכלה הגבוהה כשלה בדמוקרטיה ורוששה את נשמותיהם של הסטודנטים של ימינו הוא ספר משנת 1987 מאת הפילוסוף אלן בלום.
בספרו מותח בלום ביקורת על הפתיחות של הרלטיביזם– באקדמיה ובחברה בכלל – שלדעתו מובילה באופן פרדוקסלי ל"סגירה הגדולה" (באנגלית Closing) המוזכרת בכותרת.
לשיטתו, פתיחות זו מחלישה את החשיבה הביקורתית ומחסלת את נקודת המבט שמגדירה תרבויות.
הספר הפך לרב־מכר מפתיע, ומכר כמעט חצי מיליון עותקים בכריכה קשה.
בלום מותח ביקורת על ההשכלה הגבוהה בארצות הברית ועל הדרך בה, לטענתו, היא נכשלת כלפי הסטודנטים.
הוא תוקף את זרמי הפילוסופיה ומדעי הרוח המודרניים, ובעיקר את הרלטיביזם המוסרי שהשתלטה, לטענתו, על האוניברסיטאות האמריקאיות.
יחסיות זו יוצרת מחסום בפני מושגי אמת, חשיבה ביקורתית וידע ממשי.
בלום טוען כי סטודנטים בשנות השמונים נוטים להשליך דעות קדומות מתוך אינסטינקט עיוור, במקום לעקור אותן באמצעות לוגיקה וביקורת, ובכך למעשה "סוגרים את מוחותיהם" ואינם שואלים עוד את השאלות הנכונות.
בחלק הראשון של הספר, סטודנטים, בלום מתאר כיצד התרבות הפופולרית – ספרים, מוזיקה, מערכות יחסים ועוד – תרמה, לשיטתו, לקיבוע מוחות עצלים ודלים באוניברסיטאות.
בעבר, "הלוח החלק" עמו הגיעו סטודנטים לאוניברסיטה הפך אותם פגיעים יותר לרעיונות הפילוסופיה והלוגיקה.
אך עם הזמן, חינוך טוב יותר של המעמד הבינוני הרחב החליש את סמכות המשפחה, והשתיקות ההדרגתיות של ההדים הפוליטיים והדתיים הפכו את חוויית הקולג' לשטוחה ודלה.
בלום מתמקד גם בבעיית "הספרים הגדולים": הוא סבור כי ספרי המופת של המחשבה המערבית איבדו מערכם כמקור לחכמה, ובעיקר – הסטודנטים איבדו את "הטעם והתרגול של הקריאה".
בהיעדרם, אינם שואבים את אמונותיהם מטקסטים מרכזיים או ממקורות כתובים, אלא נשארים עם רעיונות עמומים של "טוב" ו"רע".
עוד הוא מצביע על "התמכרות למוזיקה", ובעיקר לרוק כגורם מרכזי לסגירת המוחות הצעירים, משום שהיא מציגה מיניות ו"מרד" מזויף שהופך את הסטודנטים נשלטים בידי מנהלי הכספים של תעשיית הבידור.
בלום מסיק כי התרבות המוזיקלית המינית של שנות השמונים חוסמת את היכולת לפתח יחס נלהב לאמנות ולמחשבה, שהם ליבת ההשכלה הליברלית.
בחלק השני, ניהיליזם – בגרסה אמריקאית, מציג בלום בהרחבה את רעיון "רלטיביזם הערכים".
לדבריו, יחסיות זו שוררת במוסדות ההשכלה הגבוהה והופכת לניהיליזם: ערכים אינם מתגלים באמצעות התבונה, ולכן הסטודנטים אינם מחפשים אמת או חיים טובים.
במקום זאת, הם נגררים לאימוץ עמדות פשטניות ופנאטיות.
הוא מבקר גם את עמיתיו הפילוסופים – בעיקר את העוסקים באנליזה לשונית ובפוזיטיביזם לוגי – על שוויתרו על סוגיות מוסריות ופוליטיות ועל כן אינם מצליחים לעורר את עניין הסטודנטים.
גם חוקרי הספרות, לדבריו, מטפחים ספקנות והרס של אמת אובייקטיבית.
בהשוואה היסטורית, בלום קושר את אמריקה לרפובליקת ויימאר ומצטט את ניטשה שתיאר את נפילת האדם המודרני לתהום הניהיליזם.
בחלק השלישי, האוניברסיטה, בלום טוען כי ההשכלה הליברלית המודרנית נכשלה: היא יצרה סטודנטים עם הרגלים מיניים וחברתיים עקרים, חסרי יכולת לעצב חייהם מעבר לרדיפה אחרי קריירה וממון.
אהבה, חיפוש אחר אמת וכבוד אזרחי, כולם נדחקו מפני הצלחה מסחרית.
לטענתו, האוניברסיטאות איבדו את היכולת לטפח חשיבה חופשית והפכו לכלי ביד דעת הקהל והפוליטיקה.
החירות האקדמית הפכה לסיסמה ריקה; המוסדות מחפים על חוסר אומץ בשם "פתיחות" ו"חופש מסמכות", במקום לעמוד על ערכי אמת וביקורת.
בלום חותם בקריאה לשוב לאהבת החכמה והאמת באוניברסיטאות, במיוחד בשעה היסטורית זו.
הספר יצא לאור במרץ 1987, חמש שנים לאחר שבלום פרסם מאמר ב־National Review בנושא.
בעידודו של הסופר סול בלו, עמיתו מאוניברסיטת שיקגו, הפך המאמר לספר שלם.
להפתעת מחברו ומבקריו, דלדולה של הרוח באמריקה הפך לרב-מכר גדול, שהחזיק במשך ארבעה חודשים במקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
עם פרסומו, הספר התקבל בביקורות מעורבות מצד האקדמיה והציבור הרחב כאחד.
מבקר האמנות רוג'ר קימבל כתב בניו יורק טיימס כי אין להמעיט בערכו של הספר רק משום שאינו אופטימי.
לדבריו, דלדולה של הרוח באמריקה הוא ספר קריאה חיוני לכל מי שדואג למצב ההשכלה הליברלית בחברה.
"הפאתוס, המלומדות ותובנותיו החודרות הופכות אותו להרהור שאין שני לו על השאלה כולה – מה פירוש להיות סטודנט באקלים האינטלקטואלי והמוסרי של היום".
הוא מסכם: "בלום מצייר תמונה מפוכחת, גם אם לא זרה לנו לגמרי...
אחד הדברים החשובים להעריך בספר הוא שעמדתו המרכזית היא שואלת ולא מטיפה.
כל מה שבעייתי במה שמכונה מודרניות – הספקות לגבי משמעות המסורת, הלגיטימיות של ערכים מורשים, הטעם בשימור התרבות הגבוהה – כל אלה מצויים בתודעתו המלאה של בלום".
מאט פיני כתב בהניו יורקר בשנת 2012 כי גם אם טענותיו של בלום דוללו עם השנים להערות שמרניות שגרתיות נגד חינוך ליברלי, ליבת טיעוניו נותרה תקפה.
לדבריו, בלום מציע בספרו הבטחה למסע פילוסופי נועז ומסוכן, המרחיק את הסטודנט מן הדעות המוכרות של חבריו, משפחתו ומוריו על מהו הטוב והראוי.
פיני מוסיף כי סגנונו הקל והנמרץ של בלום גורם לשכוח עד כמה העמיק בחשיבה, ועד כמה הגן בעוז על ההשכלה הליברלית.
הסופר הנאו-שמרן נורמן פודהורץ אימץ את טיעוניו של בלום, וטען כי ה"סגירות" שבכותרת מתייחסת לפרדוקס שבו "הראש הפתוח" של המחשבה הליברלית מוביל דווקא לדוגמטיות צרה ואי־סובלנית.
בלום, הוסיף פודהורץ, מאשים את הליברליזם בכך שהפך לגס והמוני את האידיאלים הנשגבים של חירות ושוויון, ומעניק תיאורים עוקצניים של המהפכה המינית והתנועה הפמיניסטית כתוצרים של תהליך זה.
ב־2005 כתב ג'ים סליפר בניו יורק טיימס כי הצלחת הספר הכתה את התנועה השמרנית ואת עולם האקדמיה וההוצאה לאור בהפתעה מוחלטת.
לדבריו, השמרנים היללו את בלום אז, וממשיכים להעלות את שמו גם שנים לאחר מכן.
אנ קלארק פן פרסמה ב־1989 מאמר שבו הדגישה כי הספר האפיל על כותרים אחרים בנושא ההשכלה הגבוהה באותה שנה (כמו College מאת ארנסט בויר ו־Cultural Literacy מאת א"ד הירש), וכינתה אותו "רב־מכר שנולד מהביקורות".
המשורר פרדריק טרנר תיאר את הספר כ"הניתוח השמרני המעמיק ביותר למחלתה התרבותית של האומה".
החוקרת קמיל פאגליה כינתה את דלדולה של הרוח באמריקה "הירייה הראשונה במלחמות התרבות", והביעה ביטחון כי בסופו של דבר בלום יצא מן המחלוקת כמנצח ומבקריו יישכחו.
לעומת זאת, הפילוסופית מרתה נוסבאום שאלה האם בלום בכלל ראוי להיחשב פילוסוף.
ביקורות חריפות נוספות הופיעו במאמרים של בנג'מין ברבר ב־Harper's, של אלכסנדר נהמאס ב־London Review of Books, ושל דייוויד ריף ב־Times Literary Supplement.
ריף השווה את בלום ל"גרסה אקדמית של קולונל אוליבר נורת' – נקמני, ריאקציונר, אנטי־דמוקרטי".
הוא הוסיף כי זהו ספר ש"אנשים הגונים היו מתביישים לכתוב".
ג'יימס אטלס סיכם בניו יורק טיימס מגזין כי התגובות לספר היו "גדושות בעוינות שהלכה מעבר לרגילות".
ויליאם גריידר כתב ב־Rolling Stone כי הצלחתו המסחרית של הספר נובעת משני דברים: ראשית, מהלהט ברטוריקה של בלום, שגדושה בהפניות לחכמי העבר ולרשימת אויביו – מה שמחמיא לקוראים ומעניק להם תחושת עליונות אינטלקטואלית.
שנית, מתזמון הופעתו, על רקע דאגה לאומית גוברת לגבי היעלמות החינוך המסורתי.
גריידר טען בסופו של דבר כי סדר היום האמיתי של בלום אפל בהרבה: התקפה ריאקציונרית מרירה על ערכיהם של צעירי אמריקה.
לדבריו, "בלום שונא את הצעירים".
השופט ריצ'רד פוזנר השווה את ספרו של בלום ל־Personae Sexual של פאגליה, וראה בשניהם דוגמאות ליצירות אקדמיות קשות שהצליחו, באופן מסתורי, לגעת בקהל רחב.
כתגובה פרסם ההיסטוריון לורנס לוין את פתיחתה של הרוח באמריקה (1997), שניסה להלל את מה שבלום גינה.
אדוארד רות'שטיין מניו יורק טיימס כתב כי עשור לאחר מכן הקווים בין שמרנים לליברלים כבר אינם ברורים: רבים מן השמרנים אינם מתנגדים לגיוון כל עוד מלווה בקפדנות, ורבים מן הליברלים אינם מתנגדים לקפדנות כל עוד מלווה בגיוון.
הספר של בלום, סיכם רות'שטיין, כבר אינו קשור לחלוקות הפוליטיות המקובלות.
מנגד, ג'רי אהרון סניידר מ־The New Republic טען כי מלחמות התרבות, שהספר של בלום תרם להצית, יישארו רלוונטיות תמיד.
לדבריו, ספרים כאלה עוררו מחלוקות מתמשכות על הוראת ההיסטוריה בבתי ספר, על מדיניות של אפליה מתקנת ועל פוליטיקת זהויות.
"נשמתה של אמריקה", כתב סניידר, "היא באר ללא תחתית.
לטוב או לרע, היא לעולם לא תתייבש".
דָּלִיָּה הוא קיבוץ מזרם הקיבוץ הארצי השומר הצעיר השוכן ברמת מנשה, בתחום השיפוט של מועצה אזורית מגידו.
בצד הכביש ממחלף אליקים לקיבוץ גלעד.
שם היישוב נבחר בהשפעת הכפר הערבי השכן - דאלית א-רוחא (دالية الروحا).
פירוש המילה העברית "דליה", הוא ענף של גפן.
הקיבוץ הוקם על ידי איחוד של שני גרעיני השומר הצעיר, "במעלה" מרומניה ו"במפנה" מגרמניה שרוכזו יחד כקבוצת עלייה.
הקיבוץ עלה על הקרקע ב-1 במאי 1939 במסגרת יישובי "חומה ומגדל", על קרקע שרכשה חברת "צור".
לאחר שפונו אריסים ערבים מהכפר אום א-דפוף שעיבדו את הקרקע במקום הוקם יישוב הקבע של הקיבוץ.
עזרה זהר תיאר את ההתרגשות שעוררה הקמת דליה: .
ראשוני העולים של גרעין "במעלה" עברו הכשרה חקלאית ברומניה, הגיעו לארץ ישראל ב-1933 ושהו בכפר מל"ל, ברמתיים ובמגדיאל.
הגרעין השני, קיבוץ "במפנה", היה מורכב מחברים יוצאי גרמניה.
לפני עלייתם ארצה עברו הכשרה חקלאית בדנמרק ומיעוטם בגרמניה, בצרפת ובאנגליה.
ראשוני החברים עלו ב-1933 וכעבור זמן הגיעו למושבה כרכור.
בכרכור עבדו החברים בחקלאות, בעיקר בגן הירק על שטח של כ-40 דונם, בעבודת בניין, ובסבלות בנמל חיפה.
ההחלטה על איחוד שני הקיבוצים נפלה במזכירות הקיבוץ הארצי ב-26 באפריל 1939.
בין שנת 1944 ושנת 1968 הוקם תיאטרון פתוח בטבע ליד הקיבוץ בו התקיים "כנס המחולות של דליה" שהתפרסם בכל הארץ.
שביל סובב דליה הוא שביל הליכה המקיף את הקיבוץ ומשקיף על נופי האזור.
שביל דליה הוקם ומתוחזק לאורך כל השנה על ידי משפחות הקיבוץ.
השביל מחולק ל 15 מקטעים, כאשר כל מקטע מתוחזק ומטופח על ידי משפחה מהקיבוץ.
מסלול השביל הוא מעגלי ואורכו הוא כ 5 ק"מ.
בקיבוץ נמצאים מפעלי התעשייה "זהר דליה" לסבונים ודטרגנטים ו"ארד" לייצור מדי מים, שהיו מחלוצי פיתוח התעשייה הקיבוצית.
כן נמצאים בבעלות הקיבוץ בית ההוצאה לאור "מערכת", שהקים המשורר אלי נצר חבר הקיבוץ.
לצד התעשייה קיימים בקיבוץ ענפי חקלאות - פלחה, מטעים, צאן ותבלינים - וכן אתר האירוח "זהר בדשא".
מפעל "זהר דליה" הוקם בשנת 1936 כמסבנה (מפעל לייצור סבון) שראשיתה עוד במגדיאל לפני שהקיבוץ עלה על הקרקע, אחד החברים ידע לייצר סבון ויזם את הקמתו.
בשנת 1954 החל בייצור חומרי גלם וחומרי ביניים לתעשיית הדטרגנטים ומוצרי ניקוי למשק הבית ולשוק המוסדי.
החל מסוף שנות ה-60 היה ליצואן הגדול ביותר בישראל של דטרגנטים.
מפעל "ארד" הוקם בשנת 1941 על בסיס מסגריה שהפעילו הגרעינים המיסדים של הקיבוץ עוד לפני שעבר ליישוב הקבע, ועל בסיס מפעל קטן בחיפה למכניקה עדינה ולייצור חלקי מודדי מים, בבעלותו של מר רקוביצקי, מורה בטכניון (שלימים שינה את שם משפחתו לרכבי).
דליה איציק (נולדה ב-20 באוקטובר 1952) היא פוליטיקאית ישראלית המשמשת יו"ר הדירקטוריון של המרכז הרפואי הדסה.
כיהנה כיושבת הראש ה-15 של הכנסת, כשרה בממשלות ישראל וכחברת הכנסת מטעם הסיעות "קדימה" ו"העבודה".
במהלך 2007 כיהנה כנשיאת מדינת ישראל בפועל, במשך כחצי שנה, לאחר שהנשיא המכהן משה קצב יצא לנבצרות.
דליה איציק נולדה בירושלים, למרסל וגרשון בלאס, יוצאי עיראק.
למדה בתיכון הדתי "אוולינה דה רוטשילד" בירושלים.
בתום לימודיה פנתה ללימודים בסמינר למורות אפרתה.
היא בעלת תואר ראשון בספרות והיסטוריה מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים ובנוסף, תואר ראשון במשפטים מהמרכז הבינתחומי הרצליה.
עסקה בהוראה, והייתה יושבת ראש הסתדרות המורים בירושלים.
במקביל לכהונתה בהסתדרות המורים שימשה כחברה בוועד המנהל של רשות השידור.
ב-26 באוקטובר 1988 התנגש רכב בו נסע חבר הכנסת מיכאל רייסר מהליכוד ברכבה של איציק.
רייסר נפצע אנושות ולמחרת ב-27 באוקטובר מת מפצעיו ואיציק נפצעה קשה.
לאחר שכיהנה כיו"ר הסתדרות המורים בירושלים הצטרפה למפלגת "העבודה" ונבחרה מטעם רשימת "ירושלים אחת" למועצת העיר בירושלים ובהמשך כיהנה כסגנית ראש עיריית ירושלים טדי קולק והממונה על תחום החינוך בעירייה.
הפריצה שלה לפוליטיקה הארצית התרחשה בשנת 1992 כאשר נבחרה בפריימריס למקום ה-25 ברשימת מפלגת העבודה לכנסת ה-13, כחברת כנסת מטעם מפלגת העבודה.
במהלך כהונתה לאורך השנים בכנסת שימשה כיו"ר ועדת החינוך והתרבות (בכנסת ה-13) ויו"ר ועדת המדע והטכנולוגיה (בכנסת ה-14).
בשנת 1996 נבחרה לעשירייה הראשונה (מקום 6).
חברה בממשלת ברק ובממשלת שרון
לקראת הבחירות לכנסת ולראשות הממשלה ב־1999 נבחרה למקום השישי בבחירות המקדימות לרשימת המפלגה.
לאחר ניצחון המפלגה בבחירות מונתה איציק לשרה להגנת הסביבה בממשלת אהוד ברק, אף שחפצה בתיק החינוך.
בשנת 2001 בעקבות התפטרותו של ברק מראשות הממשלה התקיימו בחירות מיוחדות לראשות הממשלה בהן הפסיד ברק לאריאל שרון.
איציק מונתה ב-13 במרץ 2001 לשרת התעשייה והמסחר בממשלת שרון (האשה הראשונה שנבחרה לתפקיד).
בהתמודדותה בבחירות המקדימות של מפלגת העבודה לכנסת ה-16 קבלה מספיק קולות כדי להיבחר לכנסת ללא שריון לנשים והגיעה למקום הרביעי ברשימה.
איציק שימשה במערכת הבחירות כיו"ר צוות התגובות של מפלגת העבודה.
הכנסת ה-16 ומעברה למפלגת קדימה
בשנת 2003 עם כינון הכנסת ה-16 לא הצטרפה סיעת העבודה לממשלת שרון ונשארה בשורות האופוזיציה.
איציק נבחרה כיו"ר סיעת העבודה-מימד בכנסת והובילה את סיעות האופוזיציה נגד ממשלת שרון השנייה תחת יו"ר האופוזיציה שמעון פרס.
בתקופה זו שימשה כחברת הוועדה לבחירת שופטים.
בשנת 2005 עמדה בראש צוות המשא ומתן של העבודה מול הליכוד ועם כניסת מפלגת העבודה לממשלה, שימשה כשרת התקשורת (עד פרישת מפלגת העבודה מן הממשלה, ב-23 בנובמבר 2005).
ב-28 בנובמבר 2005 הכריזה על פרישתה ממפלגת העבודה ועל מעברה למפלגת קדימה, יחד עם חיים רמון ושמעון פרס, שהפסיד בבחירות על ראשות מפלגת העבודה לטובת עמיר פרץ.
שתי העתירות נדחו ואיציק הוצבה במקום ה-14 ברשימת קדימה ונבחרה לכנסת ה-17.
ב-4 במאי 2006, לאחר הבחירות לכנסת ה-17, נבחרה איציק ליושבת ראש הכנסת, והייתה לאישה הראשונה והיחידה לכהן בתפקיד.
היא נבחרה פה אחד בהצבעה גלויה שתמכו בה 107 חברי הכנסת.
בעקבות חקירת חשדות לעבירות מין של נשיא המדינה משה קצב הכריזה ועדת הכנסת, לבקשת הנשיא קצב, על נבצרותו מלשמש כנשיא בזמן השבעת נשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש.
על פי החוק, יו"ר הכנסת משמש כממלא מקום נשיא המדינה, כך שבתקופת נבצרותו של קצב (שארכה 16 שעות ב-14 בספטמבר 2006) הייתה איציק נשיאה בפועל והשביעה את ביניש לנשיאת בית המשפט העליון.
ב-25 בינואר 2007 אישרה ועדת הכנסת את הודעת הנשיא משה קצב, כי נבצר ממנו למלא את תפקידו כנשיא המדינה, לנוכח הודעת היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, כי יש כוונה להגיש כנגדו כתב אישום.
בעקבות הודעה זו החלה איציק לכהן בתור נשיאה בפועל של מדינת ישראל, ובזמן זה חננה אסירים, השביעה שגרירים והשתתפה בטקסים ואירועים בארץ ובעולם.
ב-1 ביולי 2007 נכנסה לתוקף התפטרותו של משה קצב, ואיציק כיהנה כנשיאה בפועל עד השבעתו של שמעון פרס לנשיא ב-15 ביולי.
בבחירות המקדימות של מפלגת קדימה בדצמבר 2008, הגיעה למקום הראשון מבין המתמודדים.
בהתאם לכך, מוקמה במקום השלישי ברשימת המפלגה לכנסת ה-18, לאחר יושבת הראש, ציפי לבני ושאול מופז, אשר שוריין למקום השני ברשימה, עם כישלונו בהתמודדות על ראשות התנועה ומונתה ליו"ר מטה הבחירות (הרשימה השיגה 28 מנדטים בבחירות).
בכנסת ה-18 שימשה יושבת ראש סיעת קדימה, והייתה חברה בוועדת הכנסת.
במהלך כהונתה בכנסת ה-18 יזמה את חקיקתם של מספר חוקים, בהם חוקים אלה:
תיקון לחוק גיל פרישה שדחה את ההעלאה המדורגת לגיל הפרישה לנשים מגיל 62 לגיל 64 עד לשנת 2017 (יחד עם חברי כנסת רבים נוספים)
הארכת חופשת הלידה ללא תשלום מ-14 שבועות ל-26 שבועות (יחד עם ציפי חוטובלי)
תיקון חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה, המשווה את תנאיהם של יתומים משני הוריהם לתנאיהם של אלמנים ואלמנות (יחד עם זבולון אורלב)
חוק הקובע חובת ייצוג הולם לנשים בוועדות בדיקה ממשלתיות ובוועדות חקירה
תיקון לחוק הבחירות לכנסת המאפשר לחברי ועדות קלפי להצביע בקלפי שבה הוצבו (יחד עם זאב אלקין ויריב לוין)
תיקון לחוק הגנת הצרכן המחייב עסקים הנותנים תעודות אחריות להדביק על המוצר מדבקת אחריות שעליה מוטבע תאריך תום תקופת האחריות, או לקבוע מספר סידורי שישמש בעת מתן שירות (יחד עם כרמל שאמה הכהן).
ב-5 בדצמבר 2012 הודיעה כי היא פורשת מן החיים הפוליטיים ולא תתמודד בבחירות לכנסת ה-19.
לאחר הפרישה מהחיים הפוליטיים, מונתה ב-10 באפריל 2013 לחברת דירקטוריון ברשת רמי לוי שיווק השקמה.
לדירקטורית בתאגיד המיחזור אל"ה ושמשה כחברת ועדת ההיגוי העליונה של מיזם "סיסמה לכל תלמיד", שמטרתו צמצום הפערים החברתיים בחינוך על ידי קידום, פיתוח והטמעת תחום התקשוב במוסדות חינוך בפריפריה.