tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2016 בחנה התכנית "המערכת" זליגה של פתלטים ממכילי מזון מפלסטיק אל מזון חם שנארז במכלים אלה.
כמות משמעותית של פתלטים זלגו מהמכלים אל תוך המזון ונמצאו בבדיקות מעבדה.
קבוצת ביקורת של אותם מאכלים שנארזה במכלי זכוכית הכילו כמות קטנה מאוד של פתלטים.
הכמות היו גבוהות במיוחד במאכלים שומניים כמו עוף שכן הפתלטים מסיסים בשמן.
כמות גבוהה של פתלטים נמצאה גם במזון שחומם בצלחת פלסטיק חד פעמית.
אחד הסימנים לזליגת פתלטים אל המזון הוא עיוות של הפלסטיק - שכן הפתלטים שנותנים לפלסטיק את תכונת הגמישות שלו גורמים לעיוות של הפלסטיק כאשר הם נודדים ממנו החוצה אל המזון.
פתלטים חשודים כחומר טרטוגני - חומר שגורם למומים ובעיות אצל ילדים שנחשפו אליו כעוברים בזמן ההריון.
ההשפעה יכולה להיות לידה מוקדמת או הפרעות בהתפתחות של מערכות שונות של העובר או הילד.
פתלטים הם סוג נפוץ של משבש אנדוקריני - חומרים חוץ-גופיים המשבשים את פעולות המערכת האנדוקרינית, ומפריעים לתפקוד הפיזיולוגי של ההורמונים בגוף.
ד"ר חגי לוין מבית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטה העברית, טוען שפתלטים הם בין החומרים המשפעים ביותר הגורמים לשיבוש אנדוקריני, וכי הן משפעים על מערכות גוף רבות.
לטענתו בתחום המחקר שלו, פוריות גברים ונשים, רואים השפעה דרמטית של פתלטים.
האנדוקרינולוגית פרופסור קרן תורג'מן טוענת כי פתלטים גורמים לירידה באיכות הזרע, ירידה בפוריות האישה, שינוי בגיל ההתבגרות, סרטנים תלויי הורמונים כמו סרטן השד, סרטן הערמונית, הפרעות בבלוטת התריס שגורמת בין היתר לפגיעה במנת המשכל.
מזון שמאוחסן בתוך עטיפות פלסטיק כמו ניילון נצמד עלול לספוג ממנו חומרים רעילים שנועדו לשמור על גמישותו.
תהליך נדידת החומר הרעיל למזון חמורה יותר כאשר המזון שומני כגון גבינה או בשר ובזמן חימום בטמפרטורה גבוה, למשל במיקרוגל, לכן יש להקפיד על הוראות היצרן ולהשתדל לא לחמם מזון בכלי פלסטיק גמיש או, עטיפות פלסטיק או פלסטיק חד פעמים ולא לעטוף אוכל חם בפלסטיק לפני שהתקרר.
מחקר במימון המכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית (NIH) פורסם באפריל 2016 בכתב העת שלהם EHP, מצא כי קיים קשר בין אכילת מזון מהיר לבין חשיפה מוגברת לפתלטים.
חומרי ריח הם תרכובות כימיות בעלות ריח.
רוב חומרי הריח הידועים הן תרכובות אורגניות קטנות עם מסה מולקולרית של עד 300 גרם למול.
חומרי הריח עשויים להיווצר באופן טבעי על ידי אורגניזמים שונים (צמחים, בעלי חיים, פטריות וחיידקיים), והם עשויים להתקבל באופן מלאכותי (סינתטי) או מלאכותי-למחצה (חצי סינתטי) בתהליכי ייצור המבוססים על עקרונות של הכימיה האורגנית.
חלק מחומרי הריח עשויים להיות נעימים לאדם, וחלקם עשויים להיות מצחינים ומעוררי בחילה.
חומרי ריח משמשים כתוספים בתעשיית המזון והמשקאות, בייצור של חומרי ניקוי והיגיינה (בייצור של סבונים, בשמים, קרמים ומשחות).
כמו כן, הם משמשים גם כחומרי מילוי בהתקנים המשמשים להרחקת בעלי חיים מסוימים או למשיכתם (פרומונים), ובייצור של כלי נשק מסוג אל הרג המשמשים לצורכי פיזור הפגנות (כגון בואש - משאית המפזרת סילוני מים עם חומרי ריח מבחילים).
חומרי ריח מוספים למכלי גז בישול לצורך זיהוי בעת דליפה (כגון מתאנתיול).
+מבחר תרכובות אורגניות בעלות ריח נעיםשם התרכובתניחוחמקור טבעימבנה החומרמתיל אצטטלק ציפורנייםמתיל פרופיונאטרום פירותמתיל בוטיראטאננס ותפוחאננסאתיל אצטטיין מתוקמיץ ענבים שעבר תסיסהאיזואמיל אצטטאגס ובננהבננהפנתיל פנטנואטתפוחאוקטיל אצטטתפוזבנזיל אצטטתות שדהתות שדהגרניולורדיםגרניון ולימוןלימונללימוןעשב לימוןלימונןתפוזלימונים ותפוזיםקמפורקמפורמנתולמנטהמנטהבנזאלדהידשקדיםשקד מצויאוגינולציפורןציפורןסינאמאלדהידקינמוןקינמוןוניליןונילונילאניסולאניסכַּמְנוֹן האניסאסטרגולטרגוןטרגון (לענה דרקונית)תימולתימולקורניתמתיל אנטרנילטענביםענבי קונקורד
תרכובות אורגניות המבוססות על חנקן, גופרית וזרחן עשויות להיות בעלות ריח רע מאוד ואף להוות סכנה של ממש במקרה של שאיפה.
תרכובות האורגנו-גופרית בעלות הריח הרע, הן אלו שבהן הגופרית נמצאת במצב חמצון נמוך, כגון תיולים (תרכובות המקבילות לכהלים - אלא שבהן אטום גופרית מחליף את אטום החמצן), הן בעלות ריח מבחיל של ביצים רקובות, מזון מקולקל וגומי שרוף.
לעומתן, התרכובות המבוססות על חנקן, עשויות להיות בעלות ריח רע של דגים מקולקלים (פירידין) או בשר רקוב.
יש קבוצה פונקציונלית אורגנו-חנקנית נוספת בשם איזוציאניד ולתרכובות שלה ריחות מבחילים
נטרול של חומרי ריח המבוססים על גופרית יכול להיעשות על ידי חמצון של התרכובת בנוכחות מחמצנים חזקים כגון: אקונומיקה ומי חמצן.
נטרול של תרכובות אורגניות המבוססות על חנקן, יכולות להתבצע גם על ידי הוספה של חומצה לקבלת מלחים שאינם נדיפים - מלחי אמוניום (לדוגמה, הוספה של מיץ לימון לדג מנטרלת במקצת את ריחו).
+מבחר תרכובות אורגניות בעלות ריח רע מאודשם התרכובתניחוחמקור טבעימבנה החומרטרימתיל אמיןאמוניהדו-אמין בוטאןבשר מרקיבבשר מרקיבפירידיןדג רקובאתאנתיולביצים רקובותתיואצטוןמימן גופרי2-בוטן-1-תיאולבואש3-מתיל-1-בוטאנתיאולקינולין-2-מתאנותיאול
חוֹמֶשׁ הוא תשלום המתוסף על פי ההלכה לחיובי תשלום מסוימים.
במקרים שבהם חייבים להוסיף חומש, יש להוסיף על תשלום הקרן עוד רבע משוויו, כך שהתוספת היא חמישית מן התשלום הכולל.
המקרים בהם יש להוסיף חומש על הקרן
את החומש מוסיפים על הקרן במקרים הבאים:
האוכל בשוגג תרומה, חלה או ביכורים, עליו להביא לכהנים פירות בשווי המאכל, ולהוסיף עליהם חומש.
הפודה מעשר שני או נטע רבעי השייך לו, מוסיף חומש על סכום שוויו.
הפודה הקדש השייך לו מוסיף חומש על סכום הפדיון.
המועל בהקדש – חייב לשלם את הנזק להקדש בתוספת חומש.
גזלן הנשבע שבועת שקר כדי להיפטר מחיוב ממון, ואחר כך חזר בו מיזמתו והודה על השקר, מוסיף חומש על שווי הגזלה.
גנב שנתפס לאחר שגנב פרה או כבש ונשבע שאינו גנב והוכיחו אחר כך שהוא גנב – משלם תשלומי ארבעה וחמישה ועליהם מוסיף חומש על שווי הגנבה
אופן חישוב החומש תלוי במחלוקת תנאים: רבי יאשיה סבור שיש להוסיף 25% מסכום הקרן, ונקרא חומש, מפני שהתוספת מהווה חמישית מהסכום הכולל.
שיטת חישוב זו קרויה בטרמינולוגיה הלמדנית "חומש ".
רבי יונתן חולק וסובר שיש להוסיף רק 20% מסכום הקרן, כלומר, חמישית מן הסכום.
שיטת חישוב זו קרויה "חומש ".
להלכה, נפסק כרבי יאשיה שיש להוסיף חומש מלבר.
לפי ההלכה שייך החומש למקבל הקרן, למרות שהוא אינו חלק מסכום התשלום העיקרי.
ולכן, במקרה שמועל בהקדש הפריש חומש ומעל בו, דינו כמי שמעל בהקדש עצמו וחייב לשלם חומש על סכום החומש.
וכן אם אכל תרומה בשוגג והפריש פירות בשווי הקרן והחומש ואכל את פירות החומש, חייב להוסיף לכהן חומש על החומש המקורי.
וכן אם ירצה המקבל למחול את החומש, נמחל תשלום החוב ולא צריכים לשלם את החומש.
חומרא דאתי לידי קולא (חומרה המביאה לידי הקלה) הוא ביטוי שמקורו בתלמוד הבבלי שמשמעותו היא שהקפדה מוגברת בנושא אחד מביאה לידי הקפדה פחותה בנושא אחר.
השימוש בביטוי מגיע על מנת להטיל קושיא על עמדה מחמירה בנושא הנידון.
בתלמוד הבבלי הביטוי נזכר בארבעה מקורות שונים.
במסכת יבמות הביטוי מופיע פעמיים בדיון לגבי ספקות בקידושין וגירושין:
בספק קידושין: אח אחד נשא אישה, אח שני קידש בקידושי ספק את אחת מקרובותיה של האישה הראשונה, ולאחר מכן האח הראשון (בעלה של האישה הראשונה) מת ללא בנים.
במשנה הוכרע שבמצב כזה צריכה להתקיים חליצה ולא ייבום.
בגמרא אביי מעלה את השאלה מדוע האישה צריכה לעבור חליצה?
הרי לפני שהתרחשו קידושי הספק הייתה לה חזקה - שבמקרה שבעלה ימות, היא תוכל להתייבם, ואיך ספק הקידושין יבטל את החזקה?
התירוץ שמסביר את הדרישה של המשנה לקיום חליצה הוא שבכל אפשרות אחרת סביר שאחד מהמעורבים בסיפור יגיע לידי איסור.
במסכת בבא קמא נחלקו לגבי טומאת יולדת ופסילת טהרות, במקרה של הפלת עובר שהתחילה ביום אחד והסתיימה ביום הבא, מאיזה יום צריך להתחיל לספור את ימי טומאת הלידה.
הדעה המחמירה הייתה שיש לספור מהיום הראשון, ולכן אם האישה נגעה בטהרות לאחר התחלת ההפלה הן נטמאו.
השימוש בביטוי מציג שגישה מחמירה כזו מביאה לידי הקלה בטומאת הלידה, מפני שהטומאה תסתיים יום קודם.
במסכת נידה נזכר שבני רבי חייא סיפרו לאביהם שהם פסקו לאישה שהפילה עובר שפניו 'טוחות' (שטוחות) שהיא טמאה בטומאת לידה.
רבי חייא השיב להם שהם צריכים לתקן את טעותם ולטהר את אותה אישה מטומאת לידה.
טענתו של רבי חייא היא שהחומרא שבניו הטילו על האישה מביאה גם לידי קולא - מפני שדם שיצא מהאישה לאחר ימי טומאת הלידה ייחשב לדם טוהר, ולא לדם נידה או זבה.
חומריו האפלים היא סדרת טלוויזיה בריטית המבוססת על סדרת ספרים באותו השם מאת הסופר פיליפ פולמן.
הסדרה הופקה עבור רשת BBC, שהזמינה לסדרה שתי עונות בהיקף של שמונה פרקים לכל עונה, ועבור רשת HBO, המפיצה את הסדרה מחוץ לבריטניה.
עונתה הראשונה של הסדרה עלתה לשידור ב-3 בנובמבר 2019 בבריטניה וב-4 בנובמבר ב-HBO.
עונה שנייה, בת שבעה פרקים, עלתה לשידור ב-8 בנובמבר 2020 בבריטניה.
העונה השלישית והאחרונה, בת שמונה פרקים, עלתה לשידור ב-5 בדצמבר 2022.
בעולם מקביל שבו לכל בני האדם יש דמונים, בעלי חיים המלווים אותם ומהווים השתקפות לנשמתם, נערה צעירה בשם ליירה, החושבת שהיא יתומה, נמסרת בינקותה לקולג ג'ורדון באוקספורד בשל חשש לחייה למטרת מקלט.
ליירה מגלה סוד מסוכן שמעורב בה מי שבהמשך מתגלה כאביה, הלורד עזריאל.
בחיפושיה אחר ידידה האבוד שנחטף, ליירה מגלה סדרה של חטיפות וקשר לחומר מסתורי המכונה "אבק".
בריאן פישר – הקוף הזהוב
ג'ו טנדברג – יוריק בירניסון
בנובמבר 2015 הכריזה רשת BBC One כי הזמינה עיבוד טלוויזיוני לטרילוגיית הספרים "חומריו האפלים", שתופק על ידי החברות "Bad Wolf" ו"ניו ליין סינמה".
העיבוד הטלוויזיוני, בן שמונה פרקים, עתיד היה לעלות לבכורה בשנת 2017, אך באפריל 2017 אמר התסריטאי ג'ק תורן ל"רדיו טיימס" שהסדרה עדיין נמצאת בתהליכי הפקה.
תורן אמר שהם נמצאים בנקודה שבה הם פשוט זורקים דברים לתסריט ומנסים להבין מה עובד ומה לא, ושהוא רצה לוודא שהם נאמנים לספרים.
ב-8 במרץ 2018 הוכרז שדפני קין לוהקה לגלם את דמותה של ליירה בלאקווה ושהבמאי טום הופר נשכר למלאכת הבימוי, ובמקביל, לין-מנואל מירנדה לוהק לגילום דמותו של לי סקורסבי.
ב-8 ביוני 2018, נודע שג'יימס מקאבוי, קלארק פיטרס, ורות וילסון הצטרפו לצוות השחקנים.
ב-10 באוקטובר 2018 דיווח מירנדה שסיים את הצילומים עבור הסצנות שדמותו מופיעה בהן.
ב-14 בדצמבר 2018 הוכרז בטוויטר שצילומי העונה הראשונה הסתיימו.
ב-24 בפברואר 2019 אושר שהסדרה תעלה לשידור בהמשך השנה.
ב-17 במאי 2019 שוחרר קדימון רשמי ראשון.
חומרים מזינים הם חומרים חיוניים לחקלאות הנמצאים באופן טבעי בקרקע או מוספים על ידי דישון.
לגידול צמחים נדרשים תהליכים שבאמצעותם הצמח יכול לחיות לגדול ולהתפתח, חלק מהחומרים מתקבלים מהאור והאויר, ובתהליך פוטוסינתזה משתמש בהם הצמח כמקור אנרגיה.
רוב הפחמן והחמצן מתקבלים ישירות מהאוויר, באמצעות פוטוסינתזה, ואילו המימן מופק מאדי מים הנמצאים באוויר, ומהמים שבקרקע.
עם זאת, צמחים אינם יכולים להתפתח באופן בלעדי עם מים ואוויר, שכן הם דורשים מספר יסודות כימיים נוספים, הנספגים בדרך כלל מהקרקע.
למרות שאלמנטים אלו מהווים חלק קטן בלבד ממשקל הצמח ללא המים שבו, (בין 0.6–6%), הם עדיין חיוניים לצמחים, שכן הם אלה המגבילים בדרך כלל את התפתחות הגידולים.
לאחר הקציר, הקרקע מאבדת הרבה מהחומרים המזינים שלה, ויש צורך להעשיר את הקרקע מחדש באמצעות דשנים.
על פי קביעת ארנון וסטאוט (D.
STOUT), ב-1934, כדי שיסוד ייחשב כחומר מזין צמחי חיוני, עליו לעמוד בשלושת הקריטריטנים הבאים:
המחסור ביסוד זה אינו מאפשר לצמח להשלים את מחזור חייו.
החסר הוא ספציפי ליסוד המסוים הזה, ואפשר לטפל בחסר רק על ידי הוספת יסוד זה.
החומר מעורב ישירות בתזונת הצמח ואין לו תחליף אחר.
הדשן אמור להכיל את חומרי ההזנה החסרים בקרקע, כדי לספק לגידולים את ההזנה החסרה.
בעבר שימרו את חומרי ההזנה בקרקע, על ידי סבבי יבולים ארוכי טווח, ושימוש במחזורים הטבעיים המציפים מדי שנה אדמות מעובדות (ומחזירים חומרים מזינים חסרים) כגון הצפת הנילוס.
גם כיום ניתן לשמר חומרי הזנה על ידי שימוש ארוך טווח ב, או שימוש בזנים מסורתיים של יבולים ובעלי חיים המותאמים לתנאים פחות אידיאליים, כמו בצורת או מחסור בחומרים מזינים.
אך גידולים הדורשים רמות גבוהות של חומרים מזינים בקרקע, או סבבי יבולים קצרים, יכולים להיות מעובדים באופן בר קיימא רק בהתערבות של דשן מתאים.
פירוט החומרים המזינים הנדרשים לחקלאות
בשנת 1840, הוכיח יוסטוס פון ליביג שצמחים זקוקים לחנקן, אשלגן וזרחן.
חוק המינימום של ליביג קובע כי הצמח לא מתפתח כשיש מחסור בחומרים מזינים.
ניסיונות גידול צמחים במצעים מנותקים מאדמה, שימש את ארנון וסטאוט בשנת 1939 כדי להוכיח כי מוליבדן חיוני לגידול עגבניות וצמחים גבוהים נוספים.
ניטראט (בעברית נקרא חַנְקָה) נמצאות בשימוש נרחב בדשן חקלאי.
למרבה הצער, כתוצאה מכך נוצרת בעיה סביבתית של זליגת חנקה לסביבה.
המקורות לחנקה זמינים מאד, והם כוללים:
מיחזור פסולת יבולים ובעלי חיים, או זבל אנושי מטופל
גידול קטניות ומספוא כגון בוטנים או אספסת, היוצרים סימביוזות עם חיידקים מקבעי חנקן הנקראים ריזוביום
ייצור תעשייתי של חנקן בתהליך הבר-בוש תוך שימוש במימן, המופק כיום בעיקר מגז טבעי (או כתחליף, אפשר לייצר את המימן על ידי אלקטרוליזה של מים באמצעות חשמל מתחדש).
חומר זה עלול להיות בשימוש מסוכן, ומשמש בהכנת חומר נפץ מסוימים.
הנדסה גנטית של גידולים (שאינם קטניות) ליצירת סימביוזות מקבעות חנקן או (בפיתוח) קיבוע חנקן ללא סימביוטים מיקרוביאליים.
פוספט (בעברית נקרא זַרְחָה) הוא מרכיב עיקרי בדשן.
זהו חומר המזון השני בחשיבותו לצמחים אחרי החנקן,, וחסרונו גורם לירידה בכמות ואיכות היבול.
פוספט חשוב לחקלאות בת קיימא מכיוון שהוא משפר את פוריות הקרקע ואת איכות וכמות היבולים, דבר המסייע לתמיכה בפרנסת חקלאים ובסופו של דבר לביטחון תזונתי.
זרחן מעורב בכל התהליכים המטבוליים העיקריים כולל פוטוסינתזה, העברת אנרגיה, העברת אותות, מקרומולקולרית ונשימה.
הוא נחוץ להתפתחות וחיזוק השורשים והיווצרות זרעים, ויכול להגביר את העמידות למחלות.
זרחן נמצא בקרקע הן בצורה אנאורגנית והן בצורה אורגנית ומהווה כ-0.05% מהביומסה של הקרקע, אך רובו אינו ממיס, ולכן אינו יכול להיספג כראוי בצמחים, לצורך כך מוסיפים את הפוספט בדישון הקרקע.
החסרון הוא, ששימוש ארוך טווח בדשנים כימיים המכילים פוספט גורם לאטרופיקציה ולדלדול החיים המיקרוביאליים בקרקע, ולכן נבדקים דרכים אחרות לצורך מיסוס הזרחן שבטבע.
דשני זרחן מיוצרים מסלע פוספט.
עם זאת, פוספט סלעים הוא משאב שאינו מתחדש, והוא מתרוקן על ידי כרייה לשימוש חקלאי ולכן מחפשים החוקרים מקורות נוספים לזרחן, ביולוגיים, ומיחזור זבל..
אשלגן הוא אב מזון עיקרי חשוב מאוד להתפתחות הצמח והוא מבוקש בדרך כלל בדשנים.
חומר מזין זה חיוני לחקלאות מכיוון שהוא משפר את אגירת המים, תנועת החומרים המזינים האחרים, התשואה, הטעם, הצבע, המרקם והעמידות למחלות של יבולים.
הוא משמש לעיתים קרובות בטיפוח דגנים, פירות, ירקות, אורז, חיטה, דוחן, סוכר, תירס, פולי סויה, שמן דקלים וקפה.
אשלגן כלורי (KCl) מייצג את המקור הנפוץ והזול ביותר של אשלגן המשמש בחקלאות, ומהווה 90% מכלל האשלגן המיוצר לשימוש חקלאי.
החיסרון בשימוש באשלגן כלורי, שהוא גורם לריכוזים גבוהים של כלוריד בקרקע ופוגע בבריאותה בשל העלייה במליחות הקרקע.
כמו כן יוצר חוסר איזון בזמינות חומרי ההזנה בקרקע, ויש לכך השפעה על התפתחות צמחים ואורגניזמים בקרקע, מה שמסכן את המגוון הביולוגי של הקרקע ואת הפרודוקטיביות החקלאית.
אפשרות בת קיימא להחלפת האשלגן הכלורי הם דשנים נטולי כלוריד.
השימוש בו צריך לקחת בחשבון את צורכי התזונה של הצמחים, ואת קידום בריאות הקרקע.
האפשרויות בנות קיימא להחלפת תשומות תזונתיות אחרות, כגון זרחן ואשלגן, מוגבלות יותר.
יסוד קורט הנקראים גם מיקרונוטרינטים הם יסודות שצריך מהם כמות קטנה ביותר, אך הם חיוניים בהזנת הצמחים.
היסודות החשובים הם כלור, ברזל, בורון, מנגן, אבץ, נחושת ומוליבדן.
בתעשיית הקוסמטיקה משתמשים בשלוש קבוצות עיקריות של חומרים וכן בקבוצה מעורבת:
מקור המינרלים הוא מהים ומהאדמה והם משמשים בתעשיית הקוסמטיקה במשך מאות שנים.
תעשיית הקוסמטיקה צורכת את המינרלים לניקוי, להגנה, לספיחת שומנים, לצביעה וגם לטיפול רפואי לעור.
המוצרים הנפוצים בשימוש הם קרם הגנה, מסכות פנים, סרומים, מים מינרלים, מי פנים תרמיים, צלליות ופודרות.
ישנן כמה קבוצות של מינרלים:
מינרלים כמרכיבים פעילים המשפיעים ישירות על העור
אבץ: החומר מרגיע גירויים, אנטי בקטריאלי ומונע פצעונים.
ניתן למצוא אותו בקרמי פנים, משחות נגד אקנה, דאודורנטים טבעיים ומשחות לתינוקות.
ברזל: פיגמנט המשמש לצביעה במייק-אפ, סומקים וצלליות.
מגנזיום: סופג לחות ושומן מהעור.
נחושת: מעודדת ייצור קולגן ואלסטין ומשמשת במוצרים לאנטי-אייג'ינג.
סיליקה (צורן דו-חמצני): נמצאת בקרמים ובפודרות.
סופגת שומן ומשפרת את מרקם העור.
קלציום (סידן): משתמשים בייצור קרמים ופודרות.
סופג לחות, מעניק נפח לעור ומשפר מרקם.
טיטניום דו-חמצני: מסנן קרינה פיזיקלי, נמרח על העור ואינו נספג וחודר פנימה, מפזר את קרני העל-סגול וכך מונע נזקי כוויות, כתמי פיגמנטציה והזדקנות מוקדמת של העור.
הוא נמצא בקרמי הגנה, מייק-אפ עם מקדמי הגנה מהשמש, משחות טיפול לגירוי בעור ומשחות לתינוקות.
אבץ דו-חמצני: מסנן קרינה פיזיקלי טבעי, מתאים לעור עדין ורגיש.
תחמוצות ברזל: משתמשים במוצרים כמו מייק-אפ, שפתונים וצלליות.
מוסיפים תחמוצות ברזל בצבעים אדום, צהוב, שחור, חום וכתום.
מיקה (נציץ): מינרל זה נותן ברק בצלליות, מייק-אפ ושפתונים, גם משפר מרקם של העור ונותן יציבות לפיגמנטים שבמוצרים.
במוצרים יוקרתיים משתמשים במיקה סינתטית.
פיגמנט אולטראמרין כחול (יש גם בירוק וסגול) המופק מתרכובת גופרית ואלומיניום וכן פיגמנט מתחמוצת של כרום.
משתמשים בפיגמנטים אלה לצלליות עיניים, אייליינרים, קונסילרים ולהענקת גוון כחלחל למייק-אפ כמתקן גוון.
מינרלים לשיפור מרקם ולייצוב תכשירים
חרסית לבנה וחמר בנטוניט: תפקידם בתכשירים הוא לספוח רעלים, לאזן את השומן.
משתמשים בהם במסכות לפנים ובקרמים מטהרים.
כמו כן מוסיפים אותם לאמבטיות ניקוי רעלים הסופחות רעלנים מהעור.
החמר הבטוניט עשיר במונטמורילוניט וכאשר הוא נרטב הוא יוצר מרקם שיכול לספוג שומנים, רעלים, לכלוך ומתכות כבדות.
מים חמים המגיעים ממעיינות במעמקי האדמה ועשירים במינרליים כמו סידן, מגנזיום, אבץ, סלניום, גופרית ונתרן.
משתמשים במים אלה להרגעת עור מגורה, נוגדי חמצון טבעיים ומאזנים pH.
פיטוכימיקלים הם חומרים פעילים ממקור צמחי וניתן לחלק אותם לפי תפקידם ותועלתם בתכשירי הקוסמטיקה.
תפקידם להגן על העור מנזקי רדיקלים חופשיים ולעכב הזדקנות מוקדמת של העור, הגנה מנזקי קרינת השמש העל-סגולית.
החומרים הפעילים מבהירים את העור, משפרים את אחידות גוון העור ונוגדי קרינה על-סגול.
תפקידם של החומרים להוסיף לחות והזנה וכן להחזיר לעור את היכולת להגן על עצמו על ידי מניעת איבוד מים בשכבות הפנימיות של העור, הגנה מפני מזהמים חיצוניים, שמירה על איזון שומנים ושמירה על רמת ה-pH.
החומרים הפעילים הם נוגדי חיידקים ואנטיספטיים ומטפלים באקנה, ריח גוף ושומרים על היגיינת הגוף.
הסרת השכבה החיצונית של העור על-ידי שימוש בחומרים כימיים.
מבוסס על אנזימים מפרקי חלבון, פילינג עדין ומתאים לעור רגיש.
ההגנה נעשית על-ידי לכידת הקרן והפיכתה ללא מזיקה, או נטרול הרדיקלים החופשיים שלפני שגורמים נזק, או חיזוק שכבת ההגנה של העור.
חומרים הנותנים חיוניות לעור, מרככים ומשקמים את העור.
טבלת פיטוכימיקלים הפעילים במוצרי קוסמטיקה
הלופהלופה (ליפה)פולי קפה טחוניםקפהאבקת אורז מלאאורזקטכיניםתה ירוקפילטולכלורופיל בצמחיםחומצה קפאיתקפה, בזיליקום, תפוחיםשמן זרעי פטלפטל אדוםטאניניםתה וקליפת עץ אלוןשמן מרולהעץ מרולהחומצות שומן (אומגה 9,6,3)שמן מרולה, שמן המפ וזרעי צ'יהקלנדולהמפרחי ציפרני חתולפקטיןתפוחי עץפוליפנול משמן רוז היפרוז היפ (ורד הבר)
פחם פעיל (אורגני ומינרלי) המיוצר מחימום צמחים (במבוק, קליפות אגוזים) ולא ממכרה.
הוא סופח שומנים עודפים, לכלוך ורעלנים מהעור.
מנקה את הנקבוביות ומשפר את מרקם העור.
הפחם משמש כמסכות ניקוי, פילינג עדין ומשחות שיניים.
אבקת פנינים (ביו-מינרלית) משמשת לספיחת שומן, הבהרה וחידוש העור.
אבקת אצות ים (ביו-מינרלית) המשמשת לניקוי העור ואיזון נוגדי חמצון.
חומרים אלה מיוצרים או משוכפלים באמצעות טכנולוגיות של מיקרואורגניזמים, חיידקים, שמרים או תסיסה ולא תמיד מופקים ישירות מהצמח או המינרל.
הם מאפשרים יצירת מולקולות פעילות שקשה או יקר להשיג בטבע, עם יציבות ובטיחות גבוהה.
חומרים להענקת לחות, שיפור גמישות וחיזוק מחסום העור:
חומצה היאלורונית מופקת מתסיסה של חיידקי סטרפטוקוקוס.
חומצה פוליגלוטמית מופקת מתסיסת חיידקי בצילוס סבטיליס.
חומרים לאנטי אייג'ינג המגבירים ייצור קולגן, הפחתת קמטים ושיפור מוצקות העור:
קולגן המופק מחיידקים מהונדסים אי-קולי או משמרים.
אלסטין המיוצר בהנדסה גנטית של חיידקים.
פפטידים סינתטיים המחקים את הפפטידים הטבעיים שבגוף ומעודדים את הגוף לייצר קולגן.
למשל פפטידים של נחושת שהם שילוב שרשרת חומצות אמינו טבעיות עם נחושת.
חומרים נוגדי חמצון והגנה מפני רדיקלים חופשיים, נזקי השמש וחיזוק העור:
פוליפנולים (כמו פולירן) הנוצרים מתסיסה, בונים ומחזקים קרומי תאים.
ויטמין B5 (ניאצינאמיד) מיוצר בתהליך ביו-סינתטי.
אסטרקסנטין המופק מאצות מיקרוסקופיות בתסיסה.
חומרים לתיקון ושיקום העור, התחדשות תאים ושיקום מחסום העור:
שימוש בתאי גזע צמחיים כמו תפוח, תרד ורד ואצות או שימוש בתסיסה של חיידקים או שמרים.
שימוש בגורמי גדילה אפידרמליים (EGF) ביוטכנולוגיים, כמו שמרים, חיידקים, תרביות תאים לא אנושיות, והם מעודדים חידוש תאי עור וייצור אלסטין וקולגן.
חומרים המאזנים את המיקרוביום של העור:
פוסט-ביוטיקה: תרכובות ביולוגיות המיוצרות מחיידקי פרוביוטיקה שכבר התפרקו.
חומרים להבהרה ואחידות צבע העור:
טרנס-רסברטרול מותסס שהוא חומר הנוצר משילוב של רסברטרול טהור עם תהליך תסיסה ביוטכנולוגי..
פפטידים מעכבי מלנין: הרצף הגנטי של הפפטידים מוכנס למיקרואורגניזם והם מייצרים את הפפטידים אשר מפחיתים את כתמי השמש והפיגמנטציה.
אנזימים של פפאין וברומלין המופקים ביוטכנולוגית מתרבית ולא מהצמחים ישירות.
ליזטים של לקטובצילוס (חידקיים שהתפרקו ורק הרכיב הפעיל נשאר לשימוש) שמווסתים חֵלֶב.
ליפאזות, פרוטאזות המופקים מתסיסה של חיידקים ושמרים.
ביו-סוכר - סוכר טבעי המיוצר בתסיסה על ידי מיקרואורגניזם.
הביו-סוכרים שומרים על לחות העור ומשפרים מרקם.
ליפידים הם שומנים טבעיים הנמצאים בעור ובמחסומי העור והם חיוניים לשמירה על לחות, גמישות, הגנה והפחתת רגישות של העור.
עיקר הליפידים הם סרמידים, כולסטרול, חומצות שומן, פוספוליפידים, גליצרידים, סטרולים ושעווה.
חלק מהליפידים מקורם בצמחים כמו שמן זית, שמן חוחובה, שמן ארגן, חמאתשיאה, חמאת קקאו ועוד.
חלק אחר של הליפידים מיוצרים בביו-טכנולוגיה והם יציבים יותר מהשמנים הטבעיים.
ויטמינים בייצור מעבדה הם ויטמין A (רטינול) סינתטי, ויטמין C, וניאצינאמיד (ויטמין B3) סינתטי.
שורשי החומה בחלוקתה של ברלין בתום מלחמת העולם השנייה לארבעה רבעים, אחד מהם בשליטת ברית המועצות והאחרים בשליטת בעלות הברית המערביות: ארצות הברית, בריטניה וצרפת.
כבר מההתחלה הקשו הסובייטים על מעבר של כוחות ואספקה בין שטחי גרמניה שהיו בשליטת מדינות המערב לבין המובלעת של ברלין, שהייתה מוקפת כולה בשטח בשליטה סובייטית.
ב-1949 הקימו בעלות הברית המערביות את גרמניה המערבית בשטחי שליטתן, וכתגובת נגד הוקמה גרמניה המזרחית בשטח שבשליטת הסובייטים.
ב-1952, לנוכח נטישה המונית של תושבי מדינתם אל גרמניה המערבית, סגרו המזרח גרמנים, בהוראתו של יוסיף סטלין, את הגבול בין שתי הגרמניות, על ידי בניית גדר מבוצרת לאורכו.
הסגירה ההרמטית של הגבול לא הייתה אפקטיבית, מאחר שהתנועה בתוך ברלין עצמה המשיכה להתנהל באין מפריע, ובריחת תושבים אל המערב, לא רק ממזרח גרמניה אלא גם משכנותיה הקומוניסטיות, נמשכה כל העת וכמעט באין מפריע.
ההנהגה במזרח גרמניה, בראשות ולטר אולבריכט, הביעה באוזני הסובייטים חשש עמוק מהמשך הבריחה למערב, וקיבלה אישור לתוכניותיה לסגור הרמטית גם את מובלעת ברלין המערבית.
ב-13 באוגוסט 1961 החלה מזרח גרמניה בבניית החומה, שניתקה כמעט לחלוטין את הקשר בין מזרח למערב, והשפיעה בצורה דרמטית על חייהם של תושבי ברלין משני צדדיה.
החומה, שנקראה על ידי השלטונות המזרח-גרמניים "חומת-הגנה אנטי-פשיסטית" (antifaschistischer Schutzwall) ו"גבול מבוצר" (befestigte Staatsgrenze), נחשבה לאחד מסמליה העיקריים של המלחמה הקרה לאורך יותר מ-28 שנים.
בפי מתנגדיה נקראה החומה לעיתים "חומת הבושה" (Schandmauer).
החומה הפכה בן לילה למחסום שמנע מתושבי ברלין המזרחית לממש את חופש התנועה בעירם, ואלה מהם שניסו לחצותה מצאו עצמם חשופים לסיכון גבוה להיהרג מכדורי שומרי הגבול המזרח-גרמנים.
עם השנים בוצרה החומה ותוגברה באמצעים נוספים, עד שהפכה למחסום כמעט בלתי עביר, ובשל כך נעשו ניסיונות הבריחה נדירים בשנים האחרונות לקיומה.
נפילת החומה, ב-9 בנובמבר 1989, הייתה אירוע מכונן, שסימל יותר מכול את נפילת המשטרים הקומוניסטיים באותן שנים ואת קץ המלחמה הקרה.
בעקבות הפלתה אוחדה גרמניה בשנת 1990, וברלין המאוחדת חזרה להיות בירתה של גרמניה.
בוועידת פוטסדאם, ביולי 1945, מספר שבועות לפני תום מלחמת העולם השנייה, וכחודשיים לאחר כניעת גרמניה הנאצית, החליטו ארבע המעצמות המנצחות: ברית המועצות, צרפת, בריטניה וארצות הברית לחלק את גרמניה לארבעה אזורי כיבוש.
האזור הסובייטי כלל כשליש מהשטחים שנותרו בגרמניה ונכללו בו מדינות תורינגיה, סקסוניה, סקסוניה-אנהלט, ברנדנבורג ומקלנבורג-מערב פומרניה, כשבמרכזו הבירה ברלין.
עוד קודם לוועידת פוטסדאם התריע ראש ממשלת הממלכה המאוחדת וינסטון צ'רצ'יל, שטבע מאוחר יותר את המונח "מסך הברזל", בפני עמיתו האמריקאי, נשיא ארצות הברית הארי טרומן, על הסכנה שבנוכחות הסובייטית בלב אירופה.
כאשר נכנעה גרמניה, במאי 1945, נמצאו הכוחות האמריקאיים הרבה מעבר לקווים שנקבעו כקווי הפרדה; הם הגיעו ללייפציג, האלה וערים נוספות, והבריטים כבשו חלק ממקלנבורג.
צ'רצ'יל חתר לכיבוש שטחים נוספים בגרמניה על ידי המערב ולהימנעות מנסיגה משטחים שכבר נכבשו.
אך טרומן, שאך זה נכנס לתפקידו, נטה להתפשר עם הסובייטים, וביוני נסוגו הכוחות המערביים לגבול שנקבע, על גדת האלבה, ופינו את מקומם לסובייטים.
ברלין, שנכבשה על ידי הצבא האדום באפריל 1945 והייתה בלב אזור הכיבוש הסובייטי, חולקה באופן דומה לארבעה רבעים, כשהאזור שבשליטת הסובייטים גדול בהרבה מהאחרים.
במסגרת ההסכם לא נקבעו בכתב סידורי גישה הולמים לכוחות ארצות הברית, בריטניה וצרפת, משטחיהן שבמערב לשטחי ברלין שבאחריותן, מרחק של כמאה ושישים קילומטר בעומק השטח שבשליטת ברית המועצות.
כבר מהרגע הראשון הקשו הסובייטים על המעבר החופשי של הכוחות המערביים מהאזורים שבשליטת בנות הברית במערב, דרך השטחים שבשליטתם, לברלין.
משלחת אמריקאית ובה שיירה של מאה כלי רכב ומאות חיילים, שהגיעה אל נהר האלבה, ליד דסאו, מייד לאחר ועידת פוטסדאם וניסתה לממש את זכותה למעבר אל העיר המחולקת, נעצרה.
רק לחלק ממנה ניתן אישור מעבר, וגם אותו חלק שאושר המשיך בליווי צבאי סובייטי כמעט עד ברלין, אך נאלץ לבסוף לחזור על עקבותיו.
ברלין שלאחר המלחמה הייתה הרוסה כמעט לחלוטין, ואוכלוסייתה, שמנתה יותר מארבעה ורבע מיליון בני אדם טרם המלחמה, פחתה בעשרות אחוזים.
לאחר המלחמה החלו לזרום אל העיר ההרוסה מיליוני פליטים והמערכות העירוניות התקשו לתפקד.
בשנת 1945, מייד לאחר ועידת פוטסדאם, הייתה ההפרדה בין חלקי העיר סמלית בלבד – עמודי עץ בצבעי צהוב ולבן, שהוצבו בגבולות בין ארבעת חלקי העיר, בלא שהיה צורך אפילו ברישיון מעבר כדי לחצותם.
ב-1946 החלו שלטונות הכיבוש הסובייטי להגביל את התנועה בין החלק המזרחי שבשליטתם ליתר החלקים, ממש כפי שעשו עוד קודם לכן לגבי המעבר משטחי המעצמות האחרות בגרמניה כולה אל השטח שבשליטתם, לרבות המעבר מהשטחים שבמערב אל ברלין.
ביוני אותה שנה הוצא הרייכסמארק מהמחזור בחלק המערבי, ושטרות חדשים של מארק גרמני נופקו כנגד הישנים.
בברלין הוחלפו השטרות הישנים בשטרות חדשים שעליהם הוטבעה האות B, לציון ברלין.
ב-24 ביוני נקטו הסובייטים צעד חסר תקדים וסגרו במחאה את דרכי הגישה לברלין המערבית, ששכנה עמוק בתוך השטח הסובייטי.
הפתרון האמריקני למשבר היה העברה באמצעות רכבת אווירית של ציוד, מזון ודלק ליותר מ-2 מיליון התושבים הנצורים.
לבסוף, כעבור אחד עשר חודשים, הבין סטלין כי לא ירוויח דבר ממצור זה, והסיר אותו מעל העיר ב-12 במאי 1949.
ב-1949 הכריזו שלוש המעצמות המערביות על הקמת הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, היא גרמניה המערבית, בשטחם של אזורי הכיבוש שבשליטתן.
השטח שבשליטת הסובייטים הפך במקביל לרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (גרמניה המזרחית).
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה הייתה התנועה בין אזורי הכיבוש טבעית לגרמנים, שארצם לא הייתה מחולקת קודם לכן.
רוב האזרחים לא חשבו לעזוב את מקום מגוריהם.
אך התגבשותה של גרמניה המערבית יצרה מציאות חדשה, וסביב שנת 1950 החל גל של הגירה המונית שלא על מנת לחזור.
ההגירה הייתה תהליך פשוט יחסית, שכן מצידו השני של הגבול מצאו המהגרים את אותן התרבות והשפה שהשאירו מאחוריהם.
ב-1952 הציע סטלין לשלוש מעצמות המערב לאחד את גרמניה, ובלבד שהמדינה המאוחדת לא תוכל לחבור לברית צבאית שתופנה כלפי אחת מהמעצמות, בכלל זה ברית המועצות.
ההצעה נדחתה על ידי הקנצלר קונראד אדנאואר שבעיניו נראה טבעי כי גרמניה תהיה חלק מגוש מערב-אירופי.
בנוסף על כך, קבלת ההצעה הייתה מחייבת את הגרמנים לוותר סופית על השטחים שנלקחו מהם בפולין, שלזיה ופומרניה.
בתגובה הורה סטלין למנהיגי מזרח גרמניה לפעול להקמת מדינה עצמאית.
הגבול בין שתי הגרמניות נסגר ב-26 במאי 1952. במבצע שכונה "מבצע שרצים" (Aktion Ungeziefer) פונו אלפי תושבים לאורך הגבול, שגודר בגדר תיל דוקרני שלצידה רצועה מפורזת שרוחבה מספר קילומטרים.
בריחת המוחות לאחר סגירת הגבול
בינואר 1953, משהבינו מנהיגי גרמניה המזרחית שהגישה החופשית מברלין המזרחית למערבית שמה לצחוק את גדר הגבול, החליטו, בעצה אחת עם הסובייטים, להציב שומרים לאורך תוואי הגבול בין שני חלקי ברלין ולהחמיר את הגבלות התנועה ביניהם; סטלין אף נתן לכך את אישורו.
ההנהגה החדשה של ברית המועצות החליטה להימנע מצעדים שיגררו אחריהם תגובה מערבית חריפה: שר החוץ ויאצ'סלב מולוטוב אמר כי יישום התוכנית עלול להביא "להפרה של הסדר הקיים".
הגבול עם ברלין המערבית נשאר אפוא אזור החיץ היחיד בין שני הצדדים שלא גודר, והיה האזור היחיד בגרמניה המזרחית שדרכו ניתן היה לעבור לגרמניה המערבית כמעט ללא כל קושי.
ב-16 ביוני 1953 פרצה בברלין המזרחית, בעקבות התקוממות דומה בצ'כוסלובקיה, התקוממות של פועלי בניין, שהפכה עד מהרה להתקוממות של כלל פועלי התעשייה, בתגובה למכסות ייצור מוגזמות שהוטלו עליהם.
תושבי מערב ברלין חצו את קווי החיץ והצטרפו להפגנות; חנויות בבעלות ממשלתית הוצתו.
קבוצה של מפגינים צעירים טיפסה על שער ברנדנבורג ותלשה ממנו את דגל ברית המועצות.
בתגובה הכניסו הסובייטים טנקים לתוך העיר, ירו לעבר מפגינים והכריזו על תקנות חירום.
לאחר מותו של סטלין חשבו הסובייטים שהפתרון לבעיית הבריחה הוא מתן הקלוֹת בתנאי חייהם של תושבי גרמניה המזרחית, ועל ידי כך הפחתת התמריץ להגר.
עם זאת, לא עלה בידם להביא לשיפור המקוּוה.
בזמן שגרמניה המערבית, בתמיכת מדינות המערב, הפכה למדינה משגשגת (הנס הכלכלי של גרמניה), שכנתה הקומוניסטית, בהנהגת מפלגת האיחוד הסוציאליסטי, נשרכה מאחור.
רמת החיים הלכה וירדה, והדיבורים על "בניית סוציאליזם" בצד מעשים שכללו הפקעת רכוש פרטי ואיסור על מסחר פרטי, הובילו לגל הגירה חסר תקדים: בשנת 1953 ערקו למערב קרוב ל-350 אלף איש, ובשנים הבאות התייצב מספרם על בין 200,000 ל-250,000 בשנה.
משנת הקמת גרמניה המזרחית, 1949, ועד לבניית החומה ב-1961, ערקו על פי הערכות שונות, בין 2.7 ליותר מ-3 מיליון מזרח-גרמנים מהמזרח אל המערב – כשישית מתושביה.
הייתה זו בריחת מוחות ממשית – רובם היו אקדמאים, מורים, רופאים, מהנדסים או בעלי מקצוע מיומנים; לא רק גרמנים ערקו, אלא גם אזרחים צ'כים ופולנים, שהזדמנו לברלין המזרחית.
ב-1958 התבטאו מנהיג ברית המועצות, ניקיטה חרושצ'וב, ועושה דברו המזרח-גרמני ולטר אולבריכט בחריפות בשאלת ברלין.
אולבריכט, מנהיג גרמניה המזרחית, קבע שברלין על כל גזרותיה היא חלק מגרמניה המזרחית.
חרושצ'וב התבטא כי "ברלין היא האשכים של המערב.
בכל פעם שאני רוצה לגרום למערב לצרוח, אני לוחץ על ברלין".
מועד האולטימטום פג, ודבר לא קרה.
בסוף 1960 נבחר ג'ון פיצג'רלד קנדי לנשיא ארצות הברית.
כבר בראשית דרכו כנשיא נקלע לעימות עם הסובייטים – הפלישה הכושלת למפרץ החזירים בקובה באפריל 1961. ברית המועצות, נשענת על הישגיה בחלל ופיתוחיה בתחום הטילים והנשק הגרעיני, חשה ביטחון רב להגיע לסף עימות עם המערב.
ב-25 ביולי 1961 נשא קנדי נאום לאומה בו ציין את הנחישות של ארצות הברית להילחם על הזכויות של מעצמות המערב בברלין ועל החופש של אוכלוסיית מערב ברלין:
קנדי נרתע, ככל הנראה, מעימות נוסף.
ליועצו, וולט רוסטו, אמר כי "אם (חרושצ'וב) יאבד את גרמניה המזרחית, יאבד גם את פולין ואת יתר מזרח אירופה...
יהיה עליו לעשות משהו כדי לעצור את זרם הפליטים – אולי חומה, ואנו לא נוכל למנוע זאת".
המזרח-גרמנים לא חדלו מלהעלות בפני הסובייטים את עניין הנהירה של תושבי המזרח למערב.
שגריר ברית המועצות בברלין מיכאיל פרווחין דיווח במאי 1961 לממונים עליו כי:
בחודשים האחרונים שלפני בניית החומה החלו השלטונות להתנכל ל"חוצי הגבול" – תושבי העיר המזרחית שעבדו בחלק המערבי של העיר וחצו את הגבול מדי יום.
צעד נוסף נגד "חוצי הגבול" היה דרישה לשלם מראש ובמרקים מערב-גרמניים עבור שכר דירה, חשמל ומים.
תושבי המזרח שניסו לעבור למערב באופן בלתי חוקי (אף על פי שלא עבדו שם) ונתפסו, הוחזרו לבתיהם.
עם זאת, השטאזי העריך כי בתקופה שמתחילת אפריל ועד 13 באוגוסט 1961, רק 15 אחוז מניסיונות אלה סוכלו וגם אלה שנתפסו - חזרו וחצו את הגבול.
במאי 1961 היגרו כ-18,000 איש, ביוני 19,200. הלחץ הגובר הפך את זרם הבורחים לשיטפון: ביולי 1961 הגיע מספר העוזבים ליותר מ-30,000, מספר שיא מאז יוני 1953, ובשבוע הראשון של אוגוסט ערקו כמעט 10,000 מזרח-גרמנים אל המערב – כ-1,500 ביום, ויותר מ-40,000 בקצב חודשי.
ב-12 באוגוסט לבדו הגיע מספר הבורחים ל-2,400. רוב הפליטים שוכנו במחנה המעבר מריינפלדה (Marienfelde) עד לקליטתם במערב.
מפעלים ומשרדים שלמים התרוקנו, וברור היה כי ללא צעד דרסטי לסגירת המעברים, גרמניה המזרחית כולה בסכנה.
המזרח-גרמנים החלו במסע תעמולה, במסגרתו הציגו את ההגירה למערב כקונספירציה קפיטליסטית, שמשלבת גם חטיפות של אזרחים ופיתוים לערוק בתשלום.
התוכנית לבניית חומה נחשבה בגרמניה המזרחית לסוד מדינה.
ב-15 ביוני 1961 התקיימה מסיבת עיתונאים, במהלכה נשאל ולטר אולבריכט, מנהיג גרמניה המזרחית, שהיה היוזם העיקרי לבניית החומה, שאלה שלא התייחסה כלל לחומה: "האם לדעתך הקמתה של עיר חופשית משמעה שהגבול המדיני יוקם בשער ברנדנבורג?".
בתשובתו לשאלה זו, שהופנתה אליו מטעם כתבת העיתון המערב גרמני פרנקפורטר רונדשאו, נכשל אולבריכט בפליטת פה כשענה: "לאף אחד אין כוונה לבנות חומה".
האזהרות התכופות של אולבריכט נפלו על אוזניים קשובות.
הסובייטים הסכימו עקרונית להקמת החומה, ואף גילו מעורבות עמוקה בתכנונה.
עם זאת דחו הסובייטים את הצעתו של אולבריכט לסגור את המסדרונות האוויריים משדות התעופה של ברלין המערבית, דרכם הוטסו הבורחים מערבה.
אריך הונקר מונה לאחראי על הפרויקט.
בתחילת יולי 1961 מינה הונקר מטה, בו שותפו בין היתר אריך מילקה, השר לביטחון המדינה והממונה על השטאזי, וכן שרי הפנים, ההגנה והתחבורה.
מתחילת יולי עבד המטה בקדחתנות על התוכניות להקמת הגדר.
שיתוף הפעולה של הסובייטים התבטא גם בהזרמת כוחות של הצבא האדום לגרמניה המזרחית לאבטחת המבצע.
בסוף יולי נקבע במפה תוואי החיץ בין שני חלקי העיר, ושר הפנים הוציא הוראות לתכנון ולביצוע הפרויקט.
החל מתחילת אוגוסט החלו גורמי הביטחון לרכז את הציוד להקמת החומה, ובכלל זה מעל 18,000 עמודי בטון ו-150 טון של תיל דוקרני.
כ-400 משאיות שימשו להובלת הציוד, החומרים והעובדים שיועדו לעבוד בסגירת הגבול ובהנחת הגדר.
המשאיות נשלחו בנתיבים מפותלים ולא ישירות לברלין כדי לא לעורר חשד.
עד הרגע האחרון לא הבינו בשירותי הביון של נאט"ו את גודל האירועים הקרבים.
ב-3 באוגוסט 1961 טס אולבריכט לברית המועצות על מנת להשתתף בוועידה של מדינות ברית ורשה במוסקבה.
בוועידה קיבל את ברכת הדרך הסופית להקמת החומה, תוך אזהרה שאל לו לנסות ולחדור לתחומי ברלין המערבית במהלך הבנייה.
ב-7 באוגוסט הודיע אולבריכט לפוליטביורו של גרמניה המזרחית על האישור שניתן להקמת החומה, ועדכן אותם בתאריך היעד.
המועד לביצוע "מבצע ורד", כפי שכונה בפי המזרח-גרמנים, היה הלילה שבין 12 ל-13 באוגוסט.
ביום ראשון, 13 באוגוסט 1961, החלו המזרח-גרמנים בהקמת גדר, שהפכה אחר כך לחומה.
החל משעה אחת בלילה סגרו כוחות צבא ומשטרה מזרח-גרמניים, שמנו כ-15,000 איש, ובהם אנשי קבוצות המאבק של מעמד הפועלים, את הגבולות והמעברים בין החלק המערבי למזרחי, והחלו בהקמת מחסומים לאורך הרחובות.
לוחות בטון שעליהם לבנים ותיל דוקרני הונחו לאורך קו הגבול, לאורך 43 קילומטר בקו החיץ בין הרבעים המערביים לבין ברלין המזרחית, ועוד 112 קילומטר מסביב לרבעים המערביים לאורך הגבול עם מזרח גרמניה עצמה.
הפעולה כולה בוצעה בפיקוח צמוד של משקיפים צבאיים סובייטיים, אם כי הסובייטים שמרו את הכלים הצבאיים הכבדים במרחק, ולא היו מעורבים במלאכת הקמת הגדר עצמה.
המבצע נתקל בהתנגדות מעטה בצד המזרחי, ובהפגנות בצד המערבי שכללו יידוי אבנים וצעקות נגד המשטר הקומוניסטי.
קווי הרכבת והתחתית שקישרו בין המערב למזרח פוצלו לשניים, ולא התאפשר עוד לנוסעים מהמערב לרדת בתחנות שבחלק המזרחי של העיר.
ברחובות מסוימים שבאזור החיץ, כמו רחוב ברנאואר, עמדו המבנים בצד המזרחי בעוד הרחוב עצמו נכלל בצד המערבי.
תושבי רחובות אלה חויבו להיכנס לבתיהם מהכניסה האחורית, כדי לא לעבור דרך הצד המערבי, והמרווחים בין הבניינים נאטמו בקירות של לבנים.
חלק מהדיירים ניצלו את קרבתם למערב והצליחו להימלט דרך החלונות הקדמיים.
אזרח שניסה לקפוץ מהקומה השנייה של בית ברחוב ברנאואר אל הקהל שעמד מצידו המערבי של אזור הגבול, נאחז בידיו על ידי שוטרים מזרח-גרמנים.
צופים מהמערב אחזו ברגליו, ובכוח הכובד הצליחו לחלצו אל החופש.
האירוע צולם בידי צלמים שעמדו מול החלון.
מזלם של אחרים שניסו להימלט דרך חלונות הבניינים לא שפר עליהם, והם נהרגו במהלך הבריחה .
עד אוקטובר 1961 פונו תושביהם של בניינים אלה, וחלונותיהם נאטמו.
שנים לאחר מכן הם נהרסו ושטחם הפך לחלק מ"רצועת המוות".
הקורבן הראשון של החומה הייתה אידה סיקמן, בת 59, שב-22 באוגוסט 1961 ניסתה לקפוץ מחלון דירתה בקומה השלישית ברחוב ברנאואר אל השטח המערבי, ונהרגה.
ב-24 באוגוסט נורה ונהרג גינתר ליטפין, בן 24, במהלך ניסיון בריחה, ובכך היה לאדם הראשון שנורה ונהרג בעת ניסיון לחצות את החומה.
מקרי המוות לא הרתיעו את שלטונות המזרח.
הממשלה המזרח-גרמנית הודיעה על צמצום מספר מעברי הגבול מ-12 לשבעה, החל מ-23 באוגוסט.
בנוסף, נדרש כל אזרח מערב גרמני להחזיק אשרת כניסה.
בשבועות הראשונים של בניית החומה הונחה בעיקר גדר תיל בסיסית, שתוגברה בלוחות בטון בגובה של כשני מטרים ובעמודי עץ.
לנוכח הגינויים הפושרים שקיבלו מהמערב, עברו המזרח-גרמנים לשלב הבא – הפיכת הגדר לחומה לאורך התוואי שנקבע.
ב-20 בספטמבר 1961 דנו הונקר ומטהו בליקויים שנמצאו בגדר הגבול.
בישיבה התגלעו חילוקי דעות בשאלה האם יש לעבור מגדר תיל לחומה מבוצרת.
תמיכתו של אולבריכט בעמדתו של הונקר הכריעה את הכף לטובת החומה.
ההצעות שעלו בישיבה - להקים חומת גבול משולבת בתעלות נגד כלי רכב, ליצור "דרך טשטוש" שתקל על איתור נמלטים, ולחסום את מערכות הביוב שגם דרכן עברו הבורחים – כל אלה התקבלו גם כן ויושמו בהדרגה.
עוד הוחלט בישיבה על פינוי מוחלט של תושבי הבתים שגבלו בתוואי הגדר, ואלה אכן פונו בשבועות שלאחר מכן.
עוד נקבע בישיבה כי ניתן לירות בחוצי הגבול.
הוראות הפתיחה באש, שהגבילו את הירי רק לכיוון רגליו של הנמלט, וגם זאת רק לאחר אזהרה מפורשת וירי באוויר, לא יושמו.
באוקטובר 1961 עוד הצליחו צעירים ממערב העיר לגזור ולפנות קטע של גדר התיל, ו-22 ברלינאים מהמזרח הצליחו לחמוק מערבה.
בסוף 1961 ובתחילת 1962 נעשו מספר ניסיונות לפוצץ את החומה באמצעות TNT, אך הם לא גרמו לנזק ממשי.
ב-1962 הוחל בהקמתה של גדר נוספת, משופרת, מקבילה לראשונה, בעומק של כ-80 מטר לתוך הצד המזרח גרמני ("החומה האחורית"), כשהבתים בין שתי הגדרות נהרסו ותושביהם הועברו למקומות אחרים.
התווך בין שתי הגדרות הוכרז כשטח סטרילי, שלימים נודע בשם "רצועת המוות".
אזור חיץ זה כוסה בשכבת חצץ מגורפת, שנועדה להקל על מציאת עקבות.
לאורך הגדר הוצבו מגדלי שמירה שמספרם הגיע בשיאו ל-302. בין השנים 1965 ל-1975 נבנה "הדור השלישי" של החומה, שכלל את הגבהתה והפיכתה למכשול מבוצר, כמעט בלתי חדיר.
הדור הרביעי של החומה: מ-1975 ועד נפילתה
ב-1975 החל השלב הרביעי בבניית החומה, שהסתיים ב-1980. על תוואי החומה הונחו לוחות בטון מזוין ענקיים, בגובה של 3.6 מטרים וברוחב של 1.20 מטר, שכל אחד מהם שקל 2.75 טונות.
חלקם העליון כוסה בצינור מעוגל, שהקשה עוד יותר על הטיפוס.
הלוחות לבדם עלו לממשלת מזרח גרמניה יותר מ-16 מיליון מארק מזרח גרמני.
לוחות אלה הם החומה המוכרת מהצד של ברלין המערבית.
ואולם החומה כללה עוד מספר אלמנטים בצד המזרחי, ברצועה שרוחבה היה עשרות מטרים (במקומות מסוימים, כמו בכיכר פוטסדאם, רוחבה היה מאות מטרים) שטח סטרילי שהיה סגור לאזרחים, ושנקרא בשם "רצועת המוות".
"החומה האחורית" (Hinterlandmauer) – חומת בטון בגובה של כשני מטרים שחסמה את הגישה לרצועת החיץ.
העובר אותה היה בגדר נמלט.
גדר התרעה (Signalzaun או Kontaktzaun) – גדר רשת ותיל דוקרני משופע, באורך כולל של 127.5 קילומטר, שנועדה למנוע את המשך הבריחה ולהתריע לשומרים, על ידי אזעקה או הפעלת זרקורים, על ניסיון בריחה.
גדר זו הייתה מחוזקת בחלקה התחתון כדי למנוע מעבר בזחילה.
רצועה בת מספר מטרים שכללה מכשולים שונים, כמו מחסומי מתכת מחודדים (בזנ"טים) שנקראו Hockersperre.
מכשול נוסף נקרא רשמית "מחסום פני השטח" ("Flächensperren"), או "מיטת אספרגוס" כפי שקראו לו השומרים, או "המדשאה של סטלין" כפי שנקרא במערב.
היה זה משטח שהיה מצויד במסמרי מתכת, שנועדו לפצוע את הנמלטים שקפצו מגדר ההתרעה אל הקרקע, מעין מיטת מסמרים.
רצועה שבה עמדו מגדלי שמירה ועמודי תאורה (רצועת "פס האור")
דרך טשטוש ("Kontrolstreife") לגילוי עקבות נמלטים ברוחב של שבעה מטרים ובאורך כולל של 124.3 קילומטר.
בצמוד לדרך הטשטוש נעו לעיתים כלבי רועה גרמני לאורך כבל שנמתח בגובה של מטר וחצי מעל הקרקע.
תעלות נגד מעבר כלי רכב ("Fahrzeugsperren") באורך כולל של 105.5 קילומטר.
החומה עצמה – לוחות בטון מזוין בגובה של 3.6 מטר – החומה המוכרת במערב.
לאורך החומה הוצבו מגדלי שמירה ובונקרים.
לא היו בחומה שני אלמנטים שהיו קיימים בגדר הגבול בין שתי הגרמניות – מוקשים נגד אדם ומקלעים מופעלים אוטומטית (ללא מגע יד אדם).
התגובות הבין-לאומיות לבניית החומה היו פושרות.
מזכיר המדינה האמריקאי דין ראסק הגיב ב-13 באוגוסט בהצהרה רפה, בתיאום עם הנשיא קנדי, כי "הצעדים שננקטו עד כה מכוונים כלפי תושבי ברלין המזרחית וגרמניה המזרחית, ולא כלפי מעמדן של בעלות הברית בברלין המערבית או דרכי הגישה אליה".
ראשי המעצמות האחרות, הרולד מקמילן בבריטניה והגנרל דה גול בצרפת, נמנעו מתגובה פומבית מיידית.
בריטניה הייתה טרודה בבעיות כלכליות מבית, וצבאה היה עדיין מעורב בסכסוך עם עיראק בשאלת כווית; צרפת הייתה שקועה עד צוואר באלג'יריה.
לפיכך, כל עוד לא נפגע מעמדן, העדיפו להתעלם מסוגיית החומה.
מפקדי הכוחות המערביים בברלין נפגשו עם ראש עיריית ברלין המערבית וילי ברנדט.
הם ביקשו להוציא הודעה שתביע מחאה על הצעד הסובייטי החד-צדדי, וסולידריות עם תושבי ברלין המערבית, ואולם בשיחת טלפון עם עוזרו של מזכיר המדינה בוושינגטון קיבל המפקד האמריקאי הוראה ברורה לא לפרסם שום הודעה.
תושבי ברלין נאלצו להסתפק בהודעת מחלקת המדינה.
תגובתו של קנצלר גרמניה המערבית קונראד אדנאואר הייתה מאופקת להפליא: "יחד עם בעלי בריתנו, אמצעי הנגד הדרושים מיושמים.
ממשלת מערב גרמניה קוראת לכל הגרמנים לתת אמון באמצעים אלה.
יש חשיבות עליונה להגיב בתקיפות אך בשלווה על הפרובוקציה של המזרח ולא לעשות דבר שיכול להפוך את המצב לקשה יותר מבלי לשפרו".
לעומתו, יריבו הפוליטי וילי ברנדט, שסייר לאורך תוואי הגדר ביום הראשון להקמתה, נאם מאוחר יותר לפני הסנאט של ברלין המערבית, שפרסם הודעה המגנה את הפעולה בחריפות:
ההודעה והנאום שנשא ברנדט עוררו את רוגזו של הנשיא קנדי, ששאל: "מי הוא חושב שהוא?".
היו שפירשו את התגובה המתונה של ארצות הברית כהשלמה עם ההשתלטות הסובייטית על מזרח ברלין, וכראייה מפוכחת של המציאות: אם הסובייטים בונים חומה בברלין, משמע שאין להם תוכניות להשתלט על העיר כולה, מעין גרסה של ריאלפוליטיק.
בפועל, הסתכמה התגובה האמריקאית במשלוח תגבורת מינורית של 1,500 חיילים לכוחותיהם בברלין.
בגרמניה המערבית החליטו האיגודים המקצועיים (Gewerkschaftsbundes) על השבתת מחאה של התנועה ושל העבודה למשך רבע שעה ביום שלמחרת, 14 באוגוסט.
הגדר גרמה לפיצול ברלין לשני חלקים, ולמניעת יכולת המעבר של אזרחים ממזרח העיר למערבה, ולהפך.
תושבים גילו לפתע כי אינם יכולים להיפגש עם קרוביהם וחבריהם שגרו רק מספר רחובות מהם.
"חוצי הגבול" (ה-Grenzgänger, מזרח גרמנים שבחרו לעבוד במערב), גילו שמקום עבודתם נמנע מהם.
לחלקם נמצא מקום עבודה חלופי, אך הם סומנו כאויבי המפלגה, והוגבלו בסוגי המשרות שבהם יכלו לעבוד.
חלקם נשלחו לעבוד בפסי ייצור של מפעלים ברחבי המדינה, ללא קשר להשכלתם ולרקע התעסוקתי שלהם.
תלמידים שלמדו בכיתות גבוהות במערב הופלו גם הם לרעה, מחשש שישפיעו על חבריהם, ולא יכלו להמשיך ללמוד כרצונם.
לאחר הקמת החומה החל במזרח גל מעצרים של מתנגדי המשטר, ששכך עד סתיו 1962. השטאזי, המשטרה החשאית המזרח גרמנית, גדלה מאוד לאחר בניית החומה.
בשנות השבעים עבדו בה יותר מ-50,000 איש במשרה מלאה, שהפעילו מאות אלפי מלשינים.
המתנגדים למשטר היו חשופים להלשנה אף מצד עמיתים לעבודה, ולעיתים אף מצד קרובי משפחה.
כלכלית, הצליח המשטר לאפשר רמת חיים נאותה, בהסתמכו על תמיכות שקיבל ממדינות אחרות בגוש הקומוניסטי, ומשנות השמונים – על הלוואות שנטל מבנקים במערב.
רמת החיים הייתה נמוכה במושגים מערביים, אך סבירה באופן יחסי למדינות מזרח אירופיות אחרות.
רוב התושבים החזיקו במכשירי חשמל בסיסיים, כמקרר ומכונת כביסה, ומיעוטם אף במכוניות, ברובן טראבנט או מתוצרת רוסית.
חינוך ניתן בחינם, וכך גם טיפול רפואי ושירותים אחרים.
הדור החדש שנולד בסמוך למועד בניית החומה לא הכיר מציאות שונה מזו שאליה הורגל.
כאשר חדרה תרבות הפאנק למדינה בסוף שנות השבעים, בני נוער שלא הלכו בתלם, ובחרו בהתנהגות אנטי-חברתית לטעמו של המשטר, כמו היעדרות מבית הספר, גידול שיער ארוך, או כל סטייה אחרת מהנורמות שהוכתבו, היו מטרה להצקות בלתי פוסקות של חוקרי השטאזי ולעיתים קרובות מצאו את עצמם במוסדות לחינוך מחדש בתנאים מחמירים.
על תושבי העיר המזרחית נאסר לעבור למערב, למעט מקרים מיוחדים, ובהם גמלאים (מ-1964), ביקור קרובי משפחה בעניינים משפחתיים דחופים, ואנשי מקצוע בתחומים מסוימים, שהורשו לבקר במערב העיר.
תושבי ברלין המערבית לא הורשו להיכנס לחלק המזרחי עד 1972, למעט במקרים מיוחדים.
תושבי גרמניה המערבית שאינם תושבי ברלין, וכן תיירים ממדינות המערב, הורשו להיכנס לתחומי העיר המזרחית.
לשם כך היה צורך להצטייד באשרה מתאימה מספר שבועות מראש.
ב-1963 ביקר בעיר נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי.
הוא הפתיע את תושבי מערב העיר בנאום שנשא מול מאות אלפים מהם, ובו קרא בגרמנית את הקריאה המפורסמת: "אני ברלינאי".
הוא תקף את החומה בחריפות שהדהימה את שומעיו, ובמיוחד את ראש העיר ברנדט, ששנתיים קודם לכן כמעט והתעמת עם קנדי באותו נושא, אלא שהפעם השניים התחלפו בגישתם.
ברנדט נעשה פרגמטי הרבה יותר וקיבל את החומה בהשלמה.
בשנים אלה הגה את "המדיניות המזרחית" – האוסטפוליטיק – שגרסה גישה של הפשרת יחסים עם המזרח.
ב-1964 כבר לא היו שלושה מהמנהיגים בתפקידם: קנדי נרצח, אדנאואר פרש וחרושצ'וב הודח.
וילי ברנדט, ראש עיריית ברלין המערבית במועד תחילת הבנייה, ומנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית שצברה תאוצה, נבחר ב-1966 לשר החוץ של גרמניה.
כשר חוץ יכול היה להתחיל ליישם את מדיניות האוסטפוליטיק, תחילה בזהירות, והחל מ-1969, משנבחר לקנצלר מערב גרמניה, ביתר שאת.
וכך, מאמצע שנות השישים החלה גרמניה המזרחית לנוע בנתיב של הכרה כלל עולמית כמדינה גרמנית נפרדת.
זליגת האוכלוסייה למערב פחתה לממדים אפסיים.
ב-1971 נחתם בין המעצמות הסכם ברלין, שבמסגרתו נחתמו מאוחר יותר הסכמים נוספים (ובהם הסכם המעבר – Transit Agreement) בין שתי הגרמניות, ויושמו הקלות שונות על המעבר בין חלקי העיר.
גרמניה המזרחית נהייתה, יחד עם שכנתה המערבית, לחברה מלאה ב ב-1973, ושתי המדינות הקימו נציגויות דיפלומטיות זו אצל זו.
ההסכם התיר לתושבי ברלין המערבית להיכנס לתחומי המזרח כתיירים, ולהיפגש עם בני משפחותיהם, אך נאסר עליהם ללון בעיר, והם נדרשו לעזוב עד חצות.
במעברים הייתה חלוקה ל"תושבי מערב ברלין", "תושבי הרפובליקה הפדרלית" (גרמניה המערבית) ו"מדינות אחרות".
ב-1971 הודח אולבריכט על ידי הסובייטים.
את מקומו תפס יורשו, אריך הונקר, האיש שהיה אחראי על ביצוע בניית החומה מתחילתה.
בזמן כהונתו כמנהיג נבנה הדור הרביעי של החומה (החל מ-1975), מבוצר יותר מאי פעם, וגדר הגבול בין שתי הגרמניות תוגברה במקלעים אוטומטיים, ללא מגע יד אדם, ובשדות מוקשים.
בעוד שבמהלך שנות השבעים הפכה החומה למחסום בלתי חדיר ומילאה את ייעודה היטב, בשנות השמונים חל פיחות במעמדה.
הסיבה לכך הייתה כלכלית: בשל משבר הנפט והפסקת אספקה של סחורות מסובסדות מברית המועצות, נאלצה גרמניה המזרחית לקחת אשראי מבנקים מערב גרמניים, והגיעה במהלך שנים אלו לרמת חוב של יותר מ-40 מיליארד מארק גרמני (מערבי; רמת החוב הכוללת הייתה גדולה בהרבה).
בתמורה נאלצו השלטונות להגמיש את מדיניות ההגירה ולהתיר את הגירתם של כ-30,000 תושבים למערב ב-1984, ורבים יותר בשנים שלאחר מכן.
מספר האישורים שהונפקו עלה משנה לשנה, וב-1987 הגיע מספר הבקשות לצאת ל-112,000.
בינואר 1989 הגיעה קבוצה של 20 תושבים ממזרח ברלין לנציגות הדיפלומטית של גרמניה המערבית, לאחר שבקשתם לצאת סורבה, וביקשו מקלט מדיני.
הם הורשו לצאת את גבולות גרמניה המזרחית ללא כל סנקציה.
בחומה היו שמונה מעברי גבול בין מערב העיר למזרחה, כשהמפורסם שבהם היה מעבר צ'ק פוינט צ'ארלי, ברחוב פרידריכשטראסה.
במעבר זה הורשו לעבור צוותי בעלות הברית ואזרחים שאינם גרמנים.
בנוסף למעברים אלה היו מעברים בין מערב ברלין לשטחי מזרח גרמניה שלא דרך ברלין המזרחית, בין היתר להוצאת אשפה מתחומי המובלעת על פי ההסכמים שנחתמו ב-1972.
קווי הרכבת (ה-U-Bahn וה-S-Bahn) שחיברו בין שני חלקי העיר פוצלו לשניים.
קווים מסוימים של הרכבת התחתית שקישרו בין יעדים במערב העיר, אשר עברו גם במזרח העיר וכללו עצירה גם בתחנות במזרח, הורשו לעבור תמורת תשלום שנתי.
התחנות באזור המזרחי לא היו בשימוש בקווים אלה, כך שהרכבות יכלו רק לחלוף דרכן מבלי לעצור.
הנוסעים מהמערב, שחלפו על פני תחנות ריקות אלו במהירות, כינו אותן "תחנות רפאים".
התחנות הושמו תחת משמר משטרת התחבורה, כדי למנוע אפשרות בריחה דרכן.
תחנת הרכבת ברחוב פרידריכשטראסה, ששימשה את שני חלקי העיר, פוצלה לשתי תחנות שלא היה קשר ביניהן.
התחנה שימשה שניים מקווי ה-S-Bahn שעברו במערב העיר, וגם את קו הרכבת התחתית U6. בתחנת פרידריכשטראסה הותר לנוסעים ממערב ברלין לעבור מרציף אחד למשנהו, אך לא הותר להם לצאת מהתחנה לרחוב ללא המסמכים המתאימים.
חלק זה של התחנה היה נתון תחת אבטחה כבדה, והיה מנותק לחלוטין מהחלק הקטן יותר של התחנה ששימש את קווי האס-באהן של מזרח העיר.
גלריית תמונות: החיים בצל החומה
לאחר הקמת הגדר, ובעקבותיה החומה, ניסו תושבי מזרח העיר לחצות אותה למערב, לא תמיד בהצלחה.
ראשון החוצים ומהמפורסמים שבהם היה רב"ט קונרד שומן, חייל בן 19 מסקסוניה.
ב-15 באוגוסט עמד שומן לבדו מול הפגנה של מערב ברלינאים, שהחלו לצעוק לעברו ולעודד אותו לעבור לצד המערבי.
הוא החל לרוץ לעבר הגדר, השליך את כלי נשקו ודילג מעל התיל, כל זאת כאשר קפיצתו מתועדת בידי פטר לייבינג, צלם עיתונות צעיר.
התמונה פורסמה למחרת בעיתון בילד, ומייד זכתה לפרסום עולמי.
חציית הגבול נחשבה לעבירה פלילית שגררה סנקציות נגד מבצעיה (החל מ-1968 היה העונש בגינה בין שתיים לחמש שנות מאסר, לפי סעיף 213 לחוק הפלילי המזרח-גרמני, ובהמשך אף יותר).
החשש העיקרי של הבורחים היה מתגובתם של השומרים המזרח גרמנים, שהצטוו לירות בבורחים.
למרות זאת לא פסקו ניסיונות הבריחה.
כ-5,000 ניסיונות בריחה הסתיימו בהצלחה, ומאות אחרים נכשלו.
מעריכים שלפחות 136 איש נהרגו בניסיון לחצות את החומה, ויש הנוקבים במספרים גבוהים יותר, אף מעל 200. מתוך 136, 98 היו כאלה שניסו לברוח, 30 נהרגו ללא כוונת בריחה, ו-8 היו שומרים שנהרגו מאש חבריהם, מירי של נמלטים, או מירי שוטרי ברלין המערבית.
ב-1964 הצליחה קבוצה בת 57 איש לברוח דרך מנהרה באורך 145 מטרים שנחפרה תחת החומה בידי תושבים ממערב העיר.
ב-6 בפברואר 1989, כחצי שנה לפני נפילת החומה, נהרג האדם האחרון בניסיון לחצותה.
חלק מדיירי הבתים ברחובות ששכנו באזור החיץ נמלטו דרך חלונות בתיהם.
חלקם הצליחו, וארבעה מהם נהרגו במהלך הבריחה.
עד אוקטובר 1961 סיימו השלטונות לפנות את הדיירים מבניינים אלה, ואטמו את חלונותיהם בלבנים.
ב-22 באוגוסט ניסתה אידה סיקמן, בת 59, לקפוץ מחלון דירתה בקומה השלישית ברחוב ברנאואר, ונהרגה.
זיקמן נחשבת לקורבן הראשון של החומה.
ברנד לינזר בן 22, שניסה ב-4 באוקטובר להשתלשל באמצעות חבל כביסה מגג בניין ברחוב ברנאואר 44, התגלה על ידי שוטרים שדלקו אחריו על גגות הבתים ופתחו לעברו באש.
שוטרי מערב ברלין שניסו לחפות על הבורח, פתחו אף הם באש, ומהירי נפצע שוטר מזרח גרמני.
כמוצא אחרון, קפץ לינזר מגג בגובה 5 קומות אל יריעת הצלה שמתחו עבורו כבאים, אך החטיא את היריעה ונהרג במקום.
גינתר ליטפין, בן 24, שוליית חייטים שעבד בבית אופנה בברלין המערבית, נורה ונהרג בעת ניסיון בריחה ב-24 באוגוסט, ובכך היה לקורבן החומה הראשון שנורה.
ליטפין תכנן לברוח עוד לפני ההכרזה על בניית החומה, ואף שכר לעצמו דירה במערב.
הוא הגיע לנמל הומבולדט, ליד גשר הרכבת שעבר מעל התעלה המתחברת לנהר שפרה, וקפץ למי התעלה, בהתעלמו מקריאות השוטרים לעצור.
אחד השוטרים רץ אחריו לאורך הגשר וירה לעברו צרור ממקלעו.
ליטפין נפגע בצווארו, וגופתו נמשתה מהמים מאוחר יותר.עיתונה של מפלגת השלטון, "נויס דויטשלנד", הצדיק את הירי בליטפין.
בידיעה שכותרתה "פושע מבקש לברוח" כתב העיתון כי ליטפין לא ציית להוראות לעצור וליריות האזהרה, ולכן נורה.
המקרה המפורסם ביותר של אדם שנורה ונהרג בעת ניסיון בריחה, היה זה של פטר פכטר.
ב-17 באוגוסט 1962 ניסה פכטר, נער מזרח גרמני, להימלט אל הצד המערבי.
הוא נורה ונפצע באגן הירכיים בידי שומרים מזרח-גרמנים.
גופו הסתבך בתיל הדוקרני והוא החל לדמם למוות, אל מול עדשות המצלמה של התקשורת העולמית.
לא היה ביכולתם של חיילים אמריקאים לחלץ אותו מכיוון שעדיין נותר מטרים אחדים בתוך האזור הסובייטי, והשומרים המזרח-גרמנים לא רצו להתקרב אליו כדי לא להתגרות בחיילים בצד המערבי, שאחד מהם ירה בשומר גבול מזרח-גרמני רק ימים ספורים קודם לכן.
רק לאחר שעה חילצו המזרח-גרמנים את גופתו של פכטר.
מותו של פכטר, לאחר שגסס שעה ארוכה ללא מושיע, הביא לגלי מחאה נגד שלטונות מזרח גרמניה.
עוד מראשית בניית הגדר הורה המרשל איבן קונייב, מפקד הכוחות הסובייטיים בברלין, לשר ההגנה של מזרח גרמניה כי על תוואי החומה להיות אזור צבאי סגור, וכי נגד "בוגדים ומפרי גבול" יש להשתמש בנשק חם.
הוראות פתיחה באש ("Schießbefehl") שעל פיהם פעלו כוחות הביטחון של מזרח גרמניה עוד לפני הקמת החומה (בעיקר לצורך יישום בגבול בין שתי הגרמניות), קבעו:
תחילה יש לצעוק לעבר הנמלט "עצור או שאני יורה" ("Halt, stehenbleiben, oder ich schieße")
אם הנמלט לא עצר, לירות יריית אזהרה
לבסוף, יש לירות על מנת לפגוע, עדיף ברגלי הבורח
בפועל הייתה היד על ההדק קלה הרבה יותר.
שומרים שהצליחו לסכל ניסיונות בריחה צוינו לשבח.
אף אחד מהם לא הועמד לדין על הריגה או על שימוש בלתי חוקי בנשק.
דווקא במקרים בהם הצליחו ניסיונות בריחה נפתחה חקירה נגד האחראים.
ולטר אולבריכט עצמו הבהיר בנאום שנשא לפני פקידים של הנוער הגרמני החופשי, כי "אנו נירה בכל מי שמתגרה בנו...
רבים אומרים שגרמנים פשוט אינם מסוגלים לירות בגרמנים...
גרמנים שמייצגים את האימפריאליזם, ונעשים חצופים, אנו נירה בהם".
בשנים הראשונות להקמת החומה היו ניסיונות רבים לחצותה, וכמחצית ממקרי המוות קרו בחמש השנים הראשונות.
השיא היה ב-1962 – 22 מקרים, בכללם 4 שומרים שנורו על ידי נמלטים או על ידי משטרת מערב ברלין.
בשל הפיכת החומה למכשול כמעט בלתי עביר, פחתו מאוד ניסיונות הבריחה דרכה, ומ-1967 ירד מספרם השנתי של הקורבנות למספר חד-ספרתי.
מ-1976, בעקבות חתימת הסכמי הלסינקי והשיפורים הנוספים שהוכנסו בחומה, ירד המספר למקרה אחד או שניים בשנה.
גלריית תמונות: ניסיונות בריחה וקורבנות החומה
ב-18 בינואר 1989 אמר אריך הונקר כי "החומה תעמוד חמישים ואפילו מאה שנה אם יהיה צורך בכך".