tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מגארו נולד באקרון, אוהיו שבארצות הברית, בנם של ונדי וג'יימס מגארו, וגדל בפרבר של העיר מונרו פולס שבאוהיו.
אביו נוצרי ממוצא איטלקי ואמו יהודייה; הוא גדל כיהודי.
כתלמיד בבית הספר מונרו-פולס, החל לשחק גם בתיאטרון מקומי.
הוא הופיע בתיאטרון קליבלנד פליי האוס ובתיאטרון קנט סטייט במרכז המוזיקה שבבלוסום, ובפליירה ווטרוואן שבעיר הולדתו.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון סטו-מונרו פולס בשנת 2001, המשיך ג'ון ללמוד תיאטרון באוניברסיטת פוינט פארק שבפיטסבורג, פנסילבניה.
כנער, ג'ון מגארו הופיע בפרסומות בטלוויזיה, ושיחק בפרק בסדרה "Rescue 911".
מגארו שיחק בתפקיד ראשי בסרט "Not Fade Away" משנת 2012.
בין תפקידי המשחק שלו הם הסרט "מכונת הכסף" וסרט הדרמה "קרול" משנת 2015. עבודתו הקולנועית המוקדמת כללה את "The Brave One", סרט של HBO "לוקח סיכוי", ותפקיד ראשי בסרט האימה "My Soul to Take".
שיחק גם בסדרה של נטפליקס "כתום זה השחור החדש", מעונתה השלישית ועד החמישית.
ב-2019 שיחק בעונתה הראשונה של סדרת גיבורי-העל "אקדמיית המטרייה", בתפקיד קבוע בתור לאונרד פיבודי/הרולד ג'נקינס .
בפברואר 2020 פורסם כי מגארו ישחק לצדה של מינקה קלי ולצדו של אלון אבוטבול בסרט הביוגרפי "לנסקי" על אודות חייו של מאיר לנסקי המאפיונר היהודי אמריקני, שעלה לאקרנים ב-2021. הוא גילם את דמותו של לנסקי הצעיר.
צ'ו הוא במאי, מפיק ותסריטאי קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
הוא מוכר בזכותו היותו הבמאי של הסרט "עשיר בהפתעה" משנת 2018.
הסרטים שביים כוללים לעיתים קרובות אלמנטים מוזיקליים, כולל סרטי הריקודים "סטפ אפ 2: הרחובות" ו"סטפ אפ 3D", סרטי המחזמר "ג'ם וההולוגרמות" ו"שכונה על הגובה", וסרטי ההופעות החיות "ג'סטין ביבר: הסרט" ו"ג'סטין ביבר: Believe".
צ'ו הוא בוגר אוניברסיטת דרום קליפורניה.
בשנת 2024 ביים את הסרט "מרשעת", שהכניס מעל 700 מיליון דולר ברחבי העולם וזכה ל-10 מועמדויות לאוסקר.
באפריל 2025 נכלל ברשימת "טיים 100" לשנת 2025 בזכות עבודתו כבמאי קולנוע "המשלב חזון עם רגישות", ובמיוחד בזכות תרומתו לקידום ייצוג תרבותי והבאת סיפורים מגוונים לקהל רחב דרך יצירות כמו "עשיר בהפתעה" ו"מרשעת".
בנובמבר 2025 סרט ההמשך ל"מרשעת", "מרשעת: חלק 2", צפוי לצאת לאקרנים.
בנובמבר 2024, פורסם שצ'ו עובד על סרט על חייה והקריירה של כוכבת הפופ בריטני ספירס.
הסרט עוסק בעיקר ביחס לכוכבים צעירים, לנשים, ולאימהות, ובתפיסה ש"כוכבים שייכים לנו".
מרק פלאט ישמש כמפיק הסרט.
ביולי 2025 דווח שצ'ו עתיד לביים את גרסת הלייב אקשן של הסרט "Hot Wheels" עבור אולפני האחים וורנר ומאטל המבוסס על מותג הצעצועים הפופולרי של חברת מאטל, ויוגדר כסרט אקשן עתיר אדרנלין שיציג כלי רכב נחשקים ובולטים במיוחד.
שנהפרויקטבמאימפיקתסריטאיהערותסרטים2001Silent Beats2002When the Kids Are AwayGwai Lo: The Little Foreigner2008סטפ אפ 2: הרחובות2010סטפ אפ 3D2011ג'סטין ביבר: הסרט2012סטפ אפ 4: מהפכה2013ג'י איי ג'ו: סוגרים חשבוןDear Mr.
Wattersonג'סטין ביבר: Believe2014סטפ אפ 52015ג'ם וההולוגרמות2016האשליה 22018עשיר בהפתעה2019Step Up: Year of the DanceKen Jeong: You Complete Me, Ho2021שכונה על הגובה2024מרשעת2025מרשעת: חלק 2TBASplit FictionכןלאלאHot Wheelsסדרות2010–2011לגיון הרקדנים יוצאי הדופןיוצר; גם עורך2019–הווהצרות טובותפיילוט2020–הווההביתה לפני החשכה
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס המוזיקה במדיה של הוליווד2024סרט בנושא מוזיקה, ביוגרפיה או מחזמרמרשעת2025מרשעת: חלק 2
ג'ון מרמיון אדמונד היה פרופסור לגאוכימיה ימית ואוקיינוגרפיה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, אשר עשה עבודות חלוציות על חלקיקים אוקיאניים, מחזור הפחמן הדו-חמצני האוקיאני, יסודות קורט, ורדיואיזוטופים.
הוא חקר וניתח כימיה של מים מסביבות מגוונות כמו פתחי האוורור ההידרותרמיים של רכס האוקיינוס לאוקיינוסים הקוטביים עד לנהרות ואגמים מרוחקים באמריקה הדרומית, אפריקה, סיביר וטיבט.
הוא וסטודנטים ועמיתיו במעבדה שלו מדדו יותר אלמנטים כימיים בריכוזים נמוכים יותר במים מאשר היו בעבר.
אדמונד נולד ב־27 באפריל 1943 בגלאזגו, סקוטלנד.
למד באוניברסיטת גלאזגו (תואר במדעים, 1965) ובאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, שם קיבל את הדוקטורט בשנת 1970 במכון סקריפס לאוקיינוגרפיה.
הוא היה עמית של החברה המלכותית כמו גם של האיחוד הגיאופיזי האמריקני.
הוא קיבל את מדליית מקלוואן של AGU, ואת מדליית אורי.
הוא נפטר ב־10 באפריל 2001. פרנסיס אלברדה, נשיא האיגוד האירופאי לגאוכימיה בזמן מותו של אדמונד אמר כי "מדען יכול להיות גאה ביותר אם בסוף ימיו הוא תרם רעיון אחד ששינה את התפיסה האנושית של את העולם.
ג'ון אדמונד השאיר אותנו עם כמה כאלה.
ג'ון לנגנוס היה שופט כדורגל בלגי, ששפט בטורנירי גביע העולם בשנות ה-30. ידוע בעיקר כמי ששפט את גמר מונדיאל 1930.
הטורניר הגדול הראשון בו שפט היה אולימפיאדת 1928. הוא ניהל את משחק שמינית הגמר בו אורוגוואי ניצחה 2–0 את המארחת הולנד וקיבל את הכבוד במשחק על מדליית הארד בו איטליה הביסה 3–11 את מצרים.
גולת הכותרת בקריירה שלו הייתה במונדיאל 1930 שהיה לראשון ונערך באורוגוואי.
הוא שפט ארבעה משחקים כששניים מתוכם היו ה-1–6 של ארגנטינה נגד ארצות הברית בחצי הגמר והגמר בין היריבות אורוגוואי לארגנטינה.
לפני פתיחת הגמר לנגנוס התעקש על כך שכל 60,000 הצופים ייבדקו אם הם מחזיקים בנשק, ולאחריה נמצאו והוחרמו כ-1,600 אקדחים.
המארחת ניצחה בסיום בתוצאה 2–4 וזכתה בגביע.
שנתיים אחר כך בדצמבר 1932 ניהל גם את הניצחון 3–4 של אנגליה על "נבחרת הפלא" האוסטרית, ועליו אמר שחווה את קרב הכדורגל הטוב ביותר שנערך בסטמפורד ברידג'.
אף על פי שהיה אחד השופטים הבכירים באירופה הוא הורשה לשפוט רק משחק אחד במונדיאל 1934, בניצחון 1–2 של צ'כוסלובקיה על רומניה.
הופעתו האחרונה בטורניר גדול היה בתיקו 1–1 של גרמניה הנאצית ושווייץ במונדיאל 1938 ובמשחק על המקום השלישי בו ברזיל ניצחה 2–4 את שוודיה.
לנגנוס שפט את משחקו האחרון ביוני 1939 שהיה ל-64 שלו בסך הכל בין נבחרות.
עד 1944 עדיין היה פעיל בליגה הבלגית ולאחר הפרישה כתב שלושה ספרים.
אוטוביוגרפיה שנקראת "שורק בעולם" ושתי עבודות נוספות הקשורות לכדורגל.
ג'ון מאת'ר היה צייר ואמן הדפס סקוטי-אוסטרלי.
מאת'ר נולד ב שב, סקוטלנד, בנו של ג'ון מאת'ר, מודד, ורעייתו מרגרט לבית אלן.
מאת'ר למד אמנות ב והיגר לאוסטרליה בשנת 1878.
מאת'ר נפטר מסוכרת בביתו בקדזוב שב, ויקטוריה ב-18 בפברואר 1916. הוא נקבר בבית העלמין ב.
בשנת 1880 היה מאת'ר אחראי בחלקו על עיטור כיפת בניין התערוכה המלכותי במלבורן.
הוא מונה לחבר הנאמנים של הספרייה הציבורית, המוזיאונים והגלריה הלאומית של ויקטוריה בשנת 1892. והיה חבר מייסד ב, נשיא בשנים 1893–1900, 1906–1908 ו-1911. הוא תמך מאוד באמנות האוסטרלית.
כצייר, היה מאת'ר מעורב ב.
בשנת 1912, יחד עם פרדריק מק'קבין, וולטר ווית'רס, מאת'ר הקים את .
שלושה מציוריו של מאת'ר נרכשו על ידי הגלריה הלאומית של ויקטוריה: הציור בצבעי שמן "סתיו בגני פיצרוי", והציורים בצבעי מים "בוקר, אגם אומאו" ו"יארה גלן, במזג אוויר חורפי".
ג'ון לנארד היה מבקר ספרות, מבקר טלוויזיה, מבקר קולנוע ומבקר תרבות אמריקאי.
הוא כתב תחת שם העט קיקלופ (Cyclops) עבור הניו יורק טיימס ולייף.
לנארד גדל בוושינגטון הבירה, בקווינס, ובלונג ביץ', קליפורניה, שם סיים בית ספר תיכון.
אמו, רות סמית', גידלה אותו כאם חד הורית.
הוא התקבל לאוניברסיטת הרווארד וכתב בעיתון הקמפוס, הרווארד קרימסון.
נשר מהלימודים באמצע השנה השנייה ללימודיו.
לאחר מכן למד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
על אף שדעותיו הפוליטיות היו שמאליות העורך השמרני ויליאם פ' באקלי קיבל אותו ב־1959 למשרה ראשונה בעיתונאות, בכתב העת שערך באקלי, "נשיונל ריוויו".
שם עבד לצד אנשי ספר צעירים כמו ג'ואן דידיון, גארי וילס, רנטה אדלר וארלין קרוצ'ה.
משם התקדם לנארד לתפקיד מנהל תחום דרמה וספרות של תחנת הרדיו KPFA בברקלי, שם העסיק את פולין קייל שהייתה אז בלתי ידועה, ולימים הפכה מבקרת קולנוע ידועה ומשפיעה, בעוד שלנארד עצמו שימש המבקר הספרותי של התחנה, והתענג על שטף העותקים המוקדמים שנשלחו אליו על ידי מוציאים לאור.
בהמשך, עבד לנארד כמורה לאנגלית ברוקסברי, מסצ'וסטס, כמרכז איגודי עובדים של עובדי חקלאות מהגרים, וכמארגן קהילתי עבור תנועת המחאה נגד מלחמת וייטנאם, ובשנת 1967 הצטרף לסגל New York Times Book Review.
בשנת 1968, חתם לנארד על התחייבות של קבוצת סופרים ועורכים לסרב לשלם מיסים, במחאה נגד מלחמת וייטנאם.
העיתון קידם אותו למשרת מבקר ספרים יומי בשנת 1969 ובשנת 1971, בגיל 31, קידם אותו לתפקיד עורך האחראי.
ב־1975 הוא חזר לתפקיד מבקר ספרים יומי, ושיבח את יצירתן של סופרות כמו מקסין הונג קינגסטון ומרי גורדון.
הוא היה המבקר הראשון שכתב על טוני מוריסון (לימים זוכת פרס נובל לספרות) והמבקר האמריקאי הראשון שכתב על גבריאל גרסיה מארקס, זוכה פרס נובל אף הוא.
בין 1977 ל־1980, כתב לנארד טור שבועי בשם "חיים פרטיים", על משפחתו, חבריו וחוויותיו.
לנארד היה מבקר בעל תיאבון ביקורתי מקיף, וכתב על תרבות, פוליטיקה, טלוויזיה, ספרים ותקשורת גם בפרסומים רבים אחרים, ביניהם The Nation, The New York Review of Books, Harper's, The Atlantic Monthly, Esquire, פלייבוי, פנטהאוז, Vanity Fair, TV Guide, Ms.
הוא הגיש ביקורות ספרים בתוכנית Fresh Air של הרדיו הלאומי הציבורי (NPR) וכתב טור בשם "הלם תרבות" ב־New York Newsday.
במשך 16 שנים הגיש ביקורות ספרים, טלוויזיה וסרטים בתוכנית יום ראשון בבוקר של CBS.
לנארד לימד כתיבה יוצרת וביקורת באוניברסיטת פנסילבניה ובאוניברסיטת קולומביה.
לנארד כתב רבות על טלוויזיה לאורך הקריירה שלו – עבור Life וה־New York Times, בשניהם תחת שם העט Cyclops, עבור New York Magazine מ־1984 עד 2008, ובספרו Smoke and Mirrors משנת 1997. בנוסף, חיבר ארבעה רומנים וחמישה אוספי מאמרי ביקורת.
לנארד חלק את תפקיד העורך הספרותי של כתב העת The Nation עם אשתו, סו לנסארד מ־1995 עד 1998, ולאחר מכן המשיך לתרום מאמרים לכתב העת.
בכתב העת הארפרז כתב טור חודשי על ספרים חדשים, ולעיתים קרובות פרסם מאמרים ב־New York Times Book Review וב־The New York Review of Books.
בשנת 2006 דורג לנארד במקום הראשון בין מבקרי הספרות במשאל בקרב סופרים ומו"לים שערך כתב העת Time Out New York.
באותה שנה קיבל פרס על מפעל חיים מאת חוג מבקרי הספרות הלאומי.
לנארד הלך לעולמו ב־5 בנובמבר 2008 מסרטן ריאות, בגיל 69. הוא הותיר אחריו את אמו, רות, אשתו סו, שני ילדים מנישואיו הראשונים – בעל הטור ב־Salon.com אנדרו לנארד ואיימי לנארד, פרופסורית להיסטוריה באוניברסיטת ג'ורג'טאון - ובת חורגת, ג'ן נסל, שניהלה את מחלקת התקשורת במרכז לזכויות חוקתיות.
כתב העת Columbia Journalism Review כינה את לנארד "מבקר הספרות המתקדם ורחב האופקים החשוב ביותר שלנו." מבחינה סגנונית, הוא נטה לסגנון נלהב, שהתאפיין בשנינות ובמשחקי מילים, בשימוש נדיב בנקודה־פסיק, ובעיוניו הנלהבים במחברים וביצירותיהם.
הוא כתב מאמרים מקיפים ומסכמי־קריירה על עבודתם של סופרים בולטים, החל מתומס פינצ'ון וג'ואן דידיון ועד אדוארדו גליאנו, סלמן רושדי, דון דלילו, מרי גורדון, ג'ון צ'יבר, טוני מוריסון וריצ'רד פאוארס.
קורט וונגוט כתב עליו: "כשאני קורא משהו מאת ידידי משכבר הימים ג'ון לנארד, קולו נקרא כשל זר מוחלט.
בשיחות רגילות, איתי לפחות, הוא מנומס מכדי להצית את הזיקוקים של כל מה שהוא יודע ומרגיש לאחר שקרא והגיב והשווה, במהלך הקריירה הארוכה שלו כמבקר ספרות, פי אלף יותר ספרים מכמות הספרים שבהם אני אפילו נתקלתי.
רק בדפוס הוא מאיר את שמי הלילה של הבורות והעייפות האינטלקטואלית שלי עם רחשים ודפיקות, ועם תפרחת מרהיבה של אש.
כשאני מתחיל לקרוא את ג'ון לנארד, זה כאילו, בעודי פשוט מחפש את השירותים, נקלעתי בטעות להרצאה של האיש החכם ביותר שחי אי פעם".
העיתונאי סטאדס טרקל כינה אותו "מבקר שממנו למדתי על הספרים שלי עצמי".
טרקל אמר ל־NBCC: "הוא אומר אמת לבעלי שררה עם סגנון שהוא כולו שלו - לנארדי.
הוא היה מבקר ספרות במובן האצילי ביותר של המילה, שבו לא קבעת אם ספר הוא 'טוב או רע' אלא כתבת מתוך נקודת מבט של איך כדאי לקרוא את הספר."
קפטן ג'ון קטרל ליץ', DSO, MVO היה קצין צי בריטי.
הוא היה הקפטן היחיד של אוניית המערכה אה"מ פרינס אוף ויילס במהלך תקופת שירותה הקצרה.
ליץ' נולד ב-1 בספטמבר 1894 והיה בנו של צ'ארלס רות'וול ליץ', עורך דין.
ליץ' נכנס לקולג' הצי המלכותי, אוסבורן כצוער ב-1907 ושירת בצי המלכותי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
זמן קצר מאוד לאחר שפרינס אוף ויילס נכנסה לשירות פעיל ב-1941, האונייה נלחמה בפיקודו של ליץ' בקרב מצר דנמרק, וסבלה מנזק מהלחימה עם אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק.
עם זאת, נזק שנגרם על ידי פרינס אוף ויילס גרם לביסמרק לאבד דלק, ואילץ את האחרונה לנסות לחזור לבסיס בצרפת הכבושה.
למרות שנשפט בבית המשפט הצבאי על הפסקת הקרב עם הביסמרק לאחר טביעת הוד, הוא זכה בעיטור אות השירות המצוין מצדו.
בסרט משנת 1960 להטביע את ביסמרק!
את ליץ' גילם השחקן אסמונד נייט, שהיה על הגשר של פרינס אוף ויילס עם ליץ' במהלך קרב מצר דנמרק וסונוור חלקית כשהאונייה נפגעה מירי של ביסמרק.
בסוף 1941, פרינס אוף ויילס הייתה חלק מכוח Z שנשלח לסינגפור.
מול חופי מלאיה, היא הוטבעה על ידי היפנים ב-10 בדצמבר 1941. ליץ' מת בעת טביעת ספינתו.
בנו היה אדמירל הצי סר הנרי ליץ' (1923–2011), שהיה לורד הים הראשון במהלך מלחמת פוקלנד.
ג'ון לנדאו היה מפיק סרטים יהודי-אמריקאי, שזכה בפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר על הפקת סרטו של הבמאי ג'יימס קמרון "טיטניק".
הוא היה גם מועמד לפרס על הפקת סרטי המדע הבדיוני של קמרון, "אווטאר" (2009) ו"אווטאר: דרכם של המים" (2022).
נכון לשנת 2024, אלו שלושה מארבעת הסרטים הרווחיים ביותר בכל הזמנים.
הוריו היו אדי, מפיקה, ואלי א.
היו לו שני אחים-למחצה, ניל לנדאו ולס לנדאו, ושתי אחיות, טינה לנדאו וקתי לנדאו.
הוא למד בבית הספר לאומנויות הקולנוע של אוניברסיטת דרום קליפורניה (USC).
בתחילת דרכו, היה שותף בהפקת סרטים כמו "מותק, הילדים התכווצו" (1989), "דיק טרייסי" (1990) ו"מת לחיות 2" (1990), ובגיל 29 הוא מונה לתפקיד בכיר באולפני המאה ה-20 של פוקס.
הוא ידוע בעיקר בהפקת הסרט טיטניק שזכה בפרס אוסקר והפך לסרט בעל ההכנסות הגבוהות ביותר בכל הזמנים, הראשון שהגיע להכנסות של מיליארד דולר.
הסרט הגיע להכנסות של 1.84 מיליארד דולר, יותר מכפול מ-914 מיליון הדולרים של שיאן ההכנסות הקודם, "פארק היורה".
"טיטניק" הצליח להרוויח עוד 300 מיליון דולר בשנת 2012, מה שהביא את סך ההכנסות העולמיות של הסרט ל-2.18 מיליארד דולר, והפך אותו לסרט השני שהגיע ל-2 מיליארד דולר.
בשנת 2009, לנדאו וג'יימס קמרון הפיקו את שובר הקופות "אווטאר", אשר מאז עקף את שיתוף הפעולה הקודם שלהם, "טיטניק", והפך לסרט בעל ההכנסות הגבוהות ביותר בכל הזמנים, עם הכנסות של 2.92 מיליארד דולר.
"אווטאר" הקנה ללנדאו את מועמדותו השנייה לפרס האוסקר.
לנדאו היה נשוי לג'ולי במשך כ-40 שנה ולהם שני בנים, ג'יימי וג'ודי.
נפטר ב-5 ביולי 2024 לאחר מאבק במחלת הסרטן.
זוכה פרס חוג מבקרי הקולנוע של פלורידה – "טיטניק" – (1997)
זוכה פרס גילדת המפיקים של אמריקה על שם דריל פ.
זאנוק למפיק השנה לסרט תיאטרון – "טיטניק" – (1998)
זוכה פרס בחירת הילדים של ניקלודיאון – "טיטניק" – (1998)
מועמדות לפרס גילדת המפיקים של אמריקה על שם דריל פ.
זאנוק למפיק השנה לסרט תיאטרון – "אווטאר" – (2010)
מועמדות לפרס גלובוס הזהב – "אווטאר: דרכם של המים" – (2023)
זאנוק למפיק השנה לסרט תיאטרון – "אווטאר: דרכם של המים" – (2023)
מועמדות לפרס אוסקר – "אווטאר: דרכם של המים" – (2023)
ג'ון קרסון לנוקס הוא פרופסור אמריטוס באוקספורד, קיימברידג' ואוניברסיטאות נוספות, מתמטיקאי, אך נודע בעיקר מספריו והרצאותיו בתחום חקר הדתות, כמתעמת עם אתאיזם, וטוען שהנצרות קבילה מהבחינה המדעית.
הוא הרבה להופיע בעימותים פומביים מפורסמים בתחום, כמו הוויכוחים מול ריצ'רד דוקינס וכריסטופר היצ'ינס.
לנוקס עמית מחקר בבית הספר לעסקים באוקספורד על שם ופיק סעיד, הוא בחבר המייסדים של פורום השילוש הקדוש (טריניטי פורום) בארצות הברית, ונודע כאפולוגיסט נוצרי.
ספריו עוסקים בהיבטים של מוסר ודת (נוצרית), הגות על מוסר טבעי ועל האמונה באל.
בין כותרות ספריו: "האם המדע יכול להסביר הכול?" (בריטניה, 2019), וגם "האם המדע קבר את האל" (בריטניה, 2009).
בין המוסדות בהן הרצה וקיבל תוארי כבוד הוא עמית הומבולדט באוניברסיטת וירצבורג ובאוניברסיטת פרייבורג, והרצה באקדמיות בווינה, מוסקבה, ומוסדות אקדמיים שונים בצפון אמריקה, על מקומם של כתבי הקודש הנוצריים, הגנה על הדת הנוצרית, פילוסופיה של המוסר והדת, ועל מתמטיקה.
בשנת 2012 שידר סדרת הרצאות לימי צום הלנט הנוצרי, בערוץ הדת של BBC.
לנוקס נולד בעיירה אראמךְ בצפון אירלנד ב-7 בנובמבר 1943. בשנת 1970 סיים בקיימברידג' לימודים לתואר שני ושלישי במתמטיקה, פילוסופיה, וחקר אמנות השירה.
מאז המשיך להשתלם ולהרצות בעולם.
הוא נשוי לסאלי, עם שלושה ילדים ומספר נכדים.
פייטנית התפילות הנוצריות הסקוטית קריסטין גטי היא בת אחיו.
לנוקס דובר אנגלית, רוסית, צרפתית, ספרדית וגרמנית.
ב-3 באוקטובר 2007, לנוקס התעמת עם ריצ'רד דוקינס באוניברסיטת אלבאמה בבירמינגהם, נגד הדעות המופיעים בספר של דוקינס "הזיית האל".
באפריל 2008 נפגשו השניים בטריניטי קולג' שבאוקספורד, לעימות נוסף על מנת ללבן נושאים שלא נידונו או שלא מוצו בעימות הקודם ביניהם.
ב-8 באוגוסט 2008 הוא התעמת עם קריסטופר היצ'ינס, במסגרת הפסטיבל הבינלאומי של אדינבורו, בבירת סקוטלנד, בשאלה אם על אירופה לשמר את זהות העבר הנוצרי שלה, או לקבל על עצמה את האתאיזם החדש.
ב-23 באוגוסט 2008 התעמת עם מיכאל שרמר, מרכז הכינוסים ווסלי, בסידני שבאוסטרליה, על קיום האל.
ב-21 באוקטובר 2008, לנוקס שוב התעמת עם דוקינס, הפעם במוזיאון לתולדות ההתפתחות הטבעית של אוניברסיטת אוקספורד, בנושא: האם המדע קבר את האל.
העימות התקיים ביום התאריך ובאותו המקום בו נערך בשנת 1860 העימות המקורי בנושא אבולוציה והתפתחות הטבע, בין תומאס הקסלי לבין סמואל ווילברפורס.
ב-3 במרץ 2009, באוניברסיטת סאמפורד בבירמינגהם אלבאמה, לנוקס התעמת שנית עם היצ'ינס, ובו תקף חלק מן הטיעונים של היצ'ינס בספרו: האל אינו כביר.
ב-20 ביולי 2011, לנוקס התעמת עם פטר סינגר, בבית העם במלבורן, בשאלה: היש אלוה.
באוגוסט 2021 לנוקס היה אורח הכבוד בפסטיבל מלהר, בקולג' סנט קסבייר שבמומבאי, הודו.
ספריו כולם באנגלית, אף שתרגם ספרות מתמטית מרוסית.
1997, "מושגי יסוד בביבליה", הוצאת דפוס גוספל
1997, "נצרות – אופיום או אמת?", הוצאת דפוס גוספל
2001, "הגדרת הנצרות", הוצאת דפוס גוספל
2001, "השערת אינסופיות הקבוצות הפתירות", הוצאת קלרנדון, אנגליה
2009, "הקברן של האל – האם המדע קבר את האל?", הוצאת ליאון, אנגליה
2011, "שבעה ימים המחלקים את העולם, ההתחלה על פי בראשית והמדע", הוצאת זונדרבן, אנגליה
2011, "אלוהים וסטפן הוקינג, של מי העיצוב הזה בכלל?", הוצאת ליאון, אנגליה
2011, "יריות עבור האל, ביקורת על האתאיזם החדש", הוצאת ליאון, אנגליה
2015, "הביבליה ואתיקה", מאמר בכרך 4 של מפגשי מירטלפילד, אונטריו, קנדה
2015, "נגד הזרם: השראה מספר דניאל בעידן היחסיות", ספרי מונרך, אנגליה
2017, "נחוש להאמין: שלטון האל, חופש, אמונה, ואחריות אנושית", הוצאת מונרך, אנגליה
2018, "להיות אנושי באמת, גבולות הערך שלנו.
כוח, חירות, וייעוד", מתוך "החיפוש אחר מציאות ומשמעות" כרך 1, הוצאת מירטלפלד, בלפסט, צפון אירלנד
2018, "מציאת המציאות האולטימטיבית, התשובות הטובות ביותר לשאלות הגדולות ביותר", מתוך "החיפוש אחר מציאות ומשמעות" כרך 2, הוצאת מירטלפלד, בלפסט, צפון אירלנד
2019, "בחינת ידיעותינו, האם אנו יכולים לדעת מה שאנו צריכים לדעת?", מתוך "החיפוש אחר מציאות ומשמעות" כרך 3, הוצאת מירטלפלד, בלפסט, צפון אירלנד
2019, "לעשות את מה שנכון לעשות", מתוך "החיפוש אחר מציאות ומשמעות" כרך 4, הוצאת מירטלפלד, בלפסט, צפון אירלנד
כיצד איש אחד הפך למענה לשאלותינו העמוקות ביותר", מתוך "החיפוש אחר מציאות ומשמעות" כרך 5, הוצאת מירטלפלד, בלפסט, צפון אירלנד
2020, "איפה האל בעולם של טורפים", הוצאת הספר הטוב, אנגליה
2020, "2084, בינה מלאכותית ועתיד האנושות", הוצאת ספרי קודש נוצריים זונדרבן, מישיגן, ארצות הברית
2021, "כימיה קוסמית – האם ניתן לערבב את המדע והאל יחד", ספרי ליאון, אנגליה
ג'ון לצ'ר היה עורך דין, עיתונאי ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1851–1859, כמושל וירג'יניה ה-34 בשנים 1860–1864, במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, וכחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1875–1877.
ג'ון לצ'ר נולד בעיירה לקסינגטון שבוירג'יניה.
הוא התחנך בבתי ספר פרטיים כפריים ולמד ברנדולף-מייקון קולג' בבוידטון, וירג'יניה (מאוחר יותר עברו לאשלנד, וירג'יניה).
ב-1833 הוא סיים את לימודיו באקדמיית וושינגטון (כיום אוניברסיטת וושינגטון ולי).
הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה, וב-1839 פתח משרד עורכי דין בלקסינגטון.
בשנים 1840–1850 היה לצ'ר עורך העיתון ואלי סטאר בשננדואה.
הוא היה פעיל במערכות הבחירות לנשיאות של 1840, 1844 ו-1848, ובזו האחרונה היה גם חבר בחבר האלקטורים.
אף על פי שמעולם לא היה מתנגד של ממש לעבדות, הוא חתם ב-1847 על הקונטרס של רפנר, שבו הוצע ביטול העבדות בחלק של וירג'יניה שממערב להרי בלו רידג'.
עם זאת, עד מהרה הוא התכחש לעמדתו נגד העבדות.
בוועידת החוקה של וירג'יניה שהתקיימה ב-1850 הוא היה נציג.
לצ'ר נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בו בשנים 1851–1859. בבית הנבחרים הוא נודע בכינוי "ג'ון ההגון" בשל התנגדותו לפזרנות של הממשלה.
ב-1859 נבחר לצ'ר כמושל וירג'יניה, לאחר שהביס את מועד המפלגה הוויגית ויליאם ל.
לצ'ר היה דמות בולטת בארגון ועידת השלום של 1861 שהתכנסה בוושינגטון די.
ב-8 בפברואר כדי למצוא דרכים למניעת פריצתה של מלחמת האזרחים האמריקאית.
הוא לא עודד את פרישת מדינות הדרום, אך באופן פעיל קידם את החלטת הפרישה של וירג'יניה שהתקבלה ב-14 באפריל.
על אף העמדת החלטת הפרישה למשאל עם, בסופו של דבר החלטות ועידת הפרישה וממשלת המדינה, במיוחד לצ'ר, הובילו באופן מעשי להכרזת הפרישה של וירג'יניה מהאיחוד.
משאל העם התקיים ב-23 במאי, וברוב סוחף אישרו מצביעי וירג'יניה את הפרישה.
ב-22 באפריל מינה לצ'ר את רוברט אדוארד לי, שבאותו זמן התפטר מתפקידו כקולונל בצבא ארצות הברית, כמפקד כוחות הצבא והצי של וירג'יניה בדרגת מייג'ור גנרל.
ב-24 באפריל הסכימו וירג'יניה ומדינות הקונפדרציה שהכוחות של וירג'יניה יוכפפו לפיקודו של נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס, בתלות בהשלמת הצטרפותה של וירג'יניה לקונפדרציה.
במאי 1863 התמודד לצ'ר מול קולונל ג'ון בראון בולודוין על מושב בקונגרס השני של הקונפדרציה, והובס.
ב-1864 עלה ביתו בלקסינגטון באש במהלך הפשיטה של כוחות צבא האיחוד בפיקודו של גנרל .
לאחר המלחמה חידש לצ'ר את פעילותו בעריכת דין בלקסינגטון.
בשנים 1875–1877 הוא כיהן בבית הנבחרים של וירג'יניה.
בשנים 1866–1880 הוא היה חבר במועצת המבקרים של המכון הצבאי של וירג'יניה , ובמשך עשר שנים כיהן כנשיא המועצה.
בנו של לצ'ר, ג'ון דייווידסון לצ'ר , היה פרופסור באוניברסיטת המדינה של אורגון, ושימש כנשיא האוניברסיטה בפועל מינואר ועד יוני 1892. בנו גרינלי ד.
לצ'ר כיהן שתי תקופות כהונה בבית הנבחרים של וירג'יניה.
בתו ליזי, נישאה לג'יימס הריסון, פרופסור לשפות באוניברסיטת וושינגטון ולי, שלאחר 1895 היה ראש המחלקה לשפות רומאניות וטווטוניות באוניברסיטת וירג'יניה.
ג'ון לצ'ר נפטר בלקסינגטון ב-26 בינואר 1864, בגיל 70. הוא נטמן בבית הקברות הפרסביטריאני (כיום בית הקברות אוק גרוב) שבעיר.
סר ג'ון לסלי היה מתמטיקאי ופיזיקאי סקוטי הזכור בעיקר בזכות מחקריו בתחום החום.
לסלי כתב את התיאור המודרני הראשון של תופעת הנימיות ב-1802 והקפיא מים באמצעות משאבת אוויר ב-1810, היה זה הייצור המלאכותי הראשון של קרח.
בשנת 1804 ערך ניסוי בקרינה תרמית באמצעות קובייה מלאה במים רותחים כשצדדיה מצופים בציפויים שונים, והוכיח שיש פער בין הקרינה המגיעה מכל צד.
לסלי נולד לרוברט לסלי, יצרן ארונות, ולאשתו אן, ב ב.
בילדותו למד בעיירת מגוריו ובעיירה הסמוכה .
בהיותו בן שלוש עשרה, בעידוד ידידים שגילו את כישרונו למתמטיקה ופיזיקה, עבר ללמוד באוניברסיטת סנט אנדרוז.
עם סיום לימודיו ב-1784, למד גם תאולוגיה באוניברסיטת אדינבורו.
מ-1788 עד 1789 הוא בילה יותר משנה כמורה פרטי, ומ-1791 ועד סוף 1792 עבד בתפקיד דומה עם משפחתו של ג'וזאיה ודג'ווד.
בזמנו הפנוי עסק במחקר ניסיוני ובתרגום ספרים לפרנסתו.
במשך שתים עשרה השנים הבאות המשיך את לימודי הפיזיקה שלו, שהניבו מאמרים רבים אותם פרסם בבמות שונות.
בשנת 1805, לאחר שנדחה בניסיונותיו להשיג קתדרה באוניברסיטה סקוטית, לסלי נבחר לרשת את בקתדרה למתמטיקה באדינבורו, למרות התנגדות אלימה והאשמות שהועלו נגדו בעוון כפירה.
בתקופת כהונתו בתפקיד זה, פרסם שני כרכים על מתמטיקה והתחיל את כתיבתו של כרך שלישי.
כמו כן, המשיך לפרסם מאמרים בנושאי פיזיקה.
עם מותו של פלייפייר ב-1819, לסלי התקדם לקתדרה לפילוסופיה של הטבע, בה החזיק עד מותו.
שנה לאחר מכן פרסם ספר על לוח הכפל, ובשנת 1823 פרסם כרך ראשון של ספרו על פיזיקה, שלא הושלם.
תרומתו העיקרית של לסלי לפיזיקה נעשתה בעזרת מד החום הדיפרנציאלי, מכשיר שיריבו בנג'מין תומפסון טען כי הוא שהמציא אותו.
על ידי התאמת המכשיר הזה בהקשרים שונים, לסלי הצליח להפעיל אותו במגוון גדול של מחקרים, בעיקר בנושאים של פוטומטריה, היגרוסקופיה וטמפרטורת החלל.
לסלי מת ממחלת הטיפוס בנובמבר 1832 (במהלך המגפה שהתחוללה באותה שנה), בגיל 66. הוא קבור בעיירת מולדתו.
הוא לא התחתן, ולא היו לו ילדים.
ג'ון מונטוגומרי דלטון היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה־45 של מדינת מיזורי בין השנים 1961–1965. דלטון, חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן כתובע הכללי של מיזורי בין השנים 1953–1961.
דלטון נולד באזורים הכפריים של מחוז ורנון שבמיזורי, בנם של פרדריק אלפרד דלטון ואידה ג'יין לבית פייג'.
היו לו שלושה אחים ושתי אחיות, ואחיו סידנה פי.
דלטון כיהן כנשיא בית המשפט העליון של מיזורי.
את לימודיו התיכוניים השלים בבית הספר התיכון של קולומביה, ולאחר מכן למד באוניברסיטת מיזורי, שם השלים לימודי תואר ראשון במשפטים בשנת 1923.
לאחר שעבר את בחינות לשכת עורכי הדין של מיזורי, שב דלטון לדרום המדינה וייסד משרד עורכי דין בעיר קנט.
בשנים 1944–1953 כיהן כתובע העירוני של העיר.
בשנת 1952 נכנס דלטון לפוליטיקה המדינתית, כשנבחר לתפקיד התובע הכללי של מיזורי.
הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה ברציפות.
ב-8 בנובמבר 1960 נבחר דלטון למושל מיזורי, וניצח את מועמד המפלגה הרפובליקנית אדוארד ג.
פארמר, עם 58.03% מקולות הבוחרים.
הוא הושבע לתפקידו ב־9 בינואר 1961.
במהלך כהונתו כמושל, חתם דלטון על חקיקה שחייבה התקנת חגורות בטיחות בכלי רכב פרטיים במדינה, והקים מערכת נקודות לעבירות תנועה ברישיונות נהיגה.
הישגים נוספים כללו גיוס תקציב לבניית מטה חדש למשטרת הכבישים של מיזורי, ייסוד אזור השימור הלאומי של נהרות האוזרק, וקידום המשך תהליך ביטול ההפרדה הגזעית בבתי הספר של מיזורי.
כהונתו תמתה ב־11 בינואר 1965, לאחר כהונה אחת בלבד.
לג'ון דלטון ואשתו ג'רלדין נולדו שני ילדים.
הוא נפטר ב־7 ביולי 1972 בג'פרסון סיטי, בירת מיזורי, ונטמן בבית העלמין אוק רידג' בקנט.
ג'ון לנגדון היידון דאון היה רופא בריטי שנודע בעיקר בשל תיאורו את המצב הגנטי תסמונת דאון, הקרויה על שמו.
הוא ידוע גם בעבודתו ברפואה חברתית וכחלוץ בטיפול בחולים עם מוגבלות נפשית.
דאון נולד ב, קורנוול, והיה הצעיר מבין שבעת ילדיו של הסוחר תומאס ג'וזף דאון.
אביו היה במקור מדרי בצפון אירלנד, צאצא לבישוף מקומי, ואמו, האנה היידון, מצפון דבון.
ג'ון דאון למד בבתי ספר מקומיים, כולל בית הספר הקלאסי והמתמטי של דבונפורט.
בגיל 14 הוא התלמד אצל אביו, רוקח הכפר באנתוני סנט ג'ייקוב.
ספר מתנה שקיבל מהכומר גרמם לו להיות נחוש בדעתו לפתוח בקריירה מדעית.
ב-1846 היה לו מפגש מקרי עם נערה שהציגה את מה שלימים ייקרא תסמונת דאון, והמקרה שלה הצית את העניין שלו בלימודי רפואה.
בגיל 18 הוא נסע ללונדון, שם קיבל משרה אצל מנתח.
מאוחר יותר הוא נכנס לעבודה במעבדת תרופות ב וזכה בפרס לכימיה אורגנית.
הוא גם פגש את מייקל פאראדיי ועזר לו בעבודתו על גזים.
יותר מפעם אחת הוא נקרא בחזרה לטורפוינט כדי לעזור לאביו בעסק, עד מות אביו ב-1853.
דאון נכנס ל כסטודנט ב-1853. אחד ממוריו היה .
הוא התקדם בלימודיו בהצטיינות, קיבל מדליות זהב והוסמך ב-1856 על ידי אגודת הרוקחים ועל ידי .
כדי לחסוך כסף בזמן לימודי הרפואה, הוא התגורר עם אחותו ובעלה, שם פגש את גיסתה, מרי קרלין, לה נישא ב-1860. ב-1858 הוא מונה למפקח הרפואי של בית המחסה ארלסווד בסארי, שם עבד במשך 10 שנים.
ב-1866 הוא כתב את המאמר "תצפיות על סיווג אתני של אידיוטים", בו הוא הציג את התיאוריה שאפשר לסווג סוגים שונים של מצבים לפי מאפיינים אתניים.
בעיקר, המאמר עוסק במה שמכונה תסמונת דאון, הקרויה על שמו, אותה הוא סיווג כטיפוס המונגולי של אידיוטים.
כתוצאה מכך, תסמונת דאון הייתה ידועה גם בשם "מונגולואיזם" ואנשים עם תסמונת דאון כונו "מונגולואידים".
דאון השתמש בנימוק זה כדי לטעון כנגד נטייה פופולרית בתקופתו להתייחס לגזעים שונים כאל מינים נפרדים.
דאון תמך בהשכלה גבוהה לנשים ולא הסכים עם הרעיון שזה יגרום לנשים ללדת ילדים "חלשי שכל".
הוא גם האמין שיש לאפשר לנשים להצטרף לשוק התעסוקה.
אמונה זו הובילה אותו לדרוש תשלום לאשתו מרי עבור תרומתה לניהול ארלסווד.
בקשה זו נדחתה מכיוון שבאותה תקופה תרומתן של נשים נחשבה לעבודה התנדבותית.
דאון פרש בסופו של דבר מארלסווד ב-1868 לאחר שהלורדים סירבו לתת לו את הכסף הדרוש לו כדי להציג את יצירות האמנות של כמה ממטופליו בתערוכה.
לאחר התפטרותו, דאון הקים עבור אנשים עם מוגבלות התפתחותית ואינטלקטואלית את .
הדיירים הראשונים של הבית היו 18 ילדים עם מוגבלות נפשית מהמעמד הגבוה.
דאון ואשתו עשו כמיטב יכולתם לחנך את הילדים וחשפו אותם למגוון רחב של פעילויות מעוררות נפשית.
נורמנספילד זכתה להצלחה ובסופו של דבר היה צורך להרחיב אותה כדי לאכלס את המספר ההולך וגדל של דייריה.
ב-1876 גדל מספר התושבים בנורמנספילד ל-160.
דאון גם תרם לרפואה באמצעות מחקריו והיה האדם הראשון שפרסם תיאור של תסמונת פראדר וילי, אותה כינה "פוליסרציה".
ב-1887 הוא כתב את הספר "רגשות נפשיים של ילדות ונעורים".
הוא פורסם לבקשת האגודה הרפואית של לונדון והיה תמליל של שלוש הרצאות בצירוף חמישה עשר מאמרים שפורסמו על פגמים נפשיים.
הספר מפרט את רעיונותיו וממצאיו על מספר הפרעות נפשיות כגון תסמונת דאון, מיקרוצפליה ותסמונת סוואנט.
הוא מכיל גם את השקפתו על המחשבות המובילות והספרות הזמינה בנושא.
בהרצאות ובחלק מהמאמרים, הוא גם שקל את מה שלדעתו היו הגורמים הפוטנציאליים להפרעות נפשיות שונות.
נושא שחזר על עצמו היה השפעת הבריאות הפיזית והנפשית של ההורים על סיכויי ילדיהם להיוולד עם הפרעה נפשית.
הוא גם חקר כיצד שיטות המיילדות של אותה תקופה יכלו להשפיע על הבריאות לאחר הלידה.
דאון היה גם חבר נבחר במועצת מחוז מידלסקס.
הוא נפטר בסתיו 1896 בגיל 67. גופתו נשרפה ונשמרה בנורמנספילד.
לאחר מותו, אנשים עמדו ברחובות לכבוד כשמסע הלווייתו חלף על פניהם.
שני בניו ששרדו, רג'ינלד ופרסיבל, הוסמכו לרפואה בבית החולים של לונדון, הצטרפו לאביהם והפכו לאחראים על בית החולים לאחר מותו ב-1896. נכדו, בנו של רג'ינלד, נולד ב-1905 עם תסמונת דאון.
המוסד של דאון סופח מאוחר יותר לשירות הבריאות הלאומי ב-1952.
מאה שנה לאחר מותו של דאון, תרומתו לרפואה צוינה בסימפוזיון מנסל בחברה הרפואית של לונדון, והחברה המלכותית לרפואה פרסמה ביוגרפיה עליו.
בחלק החדש ביותר של עיר הולדתו, טורפוינט, נקרא רחוב על שמו: Langdon Down Way.
ג'ון לנדרום מיטשל היה פוליטיקאי ופילנתרופ אמריקאי מוויסקונסין.
כחבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן קדנציה אחת בבית הנבחרים של ארצות הברית (1891–1893) וכהונה נוספת בסנאט (1893–1899).
קודם לכן היה חבר הסנאט של ויסקונסין וקצין בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
הוא היה בנו של אלכסנדר מיטשל, איל מסילות ברזל ובנקאי רב השפעה ממילווקי.
חלק גדול מהונו הקדיש לפעילות פילנתרופית בעיר, ובין היתר היה מיוזמי הקמת חממת "מיטשל פארק" הנושאת את שמו.
בנו, ויליאם לנדרום "בילי" מיטשל, הגיע לדרגת מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית ונחשב ל"אבי חיל האוויר האמריקאי".
שדה התעופה הבינלאומי של מילווקי קרוי גם הוא על שמו.
מיטשל נולד ב-19 באוקטובר 1842 במילווקי שבטריטוריית ויסקונסין, לאלכסנדר ומרתה מיטשל.
אביו היה בנקאי עשיר, פוליטיקאי מהגר מסקוטלנד, ודמות משפיעה בעיר.
ג'ון הצעיר למד באקדמיה צבאית בקונטיקט, ולאחר מכן שהה תקופה בלימודים במינכן ובז'נבה.
הוא שב לארצות הברית בשנת 1860, ערב פרוץ מלחמת האזרחים.
בשנת 1862 התגייס לרגימנט הרגלים ה־24 של ויסקונסין והוסמך כלוטננט משנה.
הוא השתתף במסעות הצבא במערב, כולל בקרבות פריוויל (1862) וסטונס ריבר (1863).
במהלך הקרב האחרון נפל מפקדו, בריגדיר גנרל ג'ושוע סיל, ומיטשל היה זה שנשא את הבשורה למפקד הבא בתור.
דיווחו שיבח את אומץ לבו ועמידתו בלחץ.
במהלך 1863 אובחן אצלו לקות ראייה חמורה והוא שוחרר מן השירות ושב לביתו בוויסקונסין.
לאחר המלחמה פנה לחקלאות באזור מערב מילווקי.
בשנות ה־70 נבחר פעמיים לסנאט של ויסקונסין מטעם המפלגה הדמוקרטית, ולאחר מכן היה פעיל במפלגה המקומית ואף שימש יושב ראש המפלגה במחוז מילווקי.
בשנות ה־80 תרם בנדיבות למוסדות חינוך וצדקה בעיר, כיהן כיו"ר מועצת החינוך של מילווקי ונבחר לוועד הלאומי הדמוקרטי.
לאחר מות אביו ירש נכסים גדולים והפך לדמות מפתח בעסקים מקומיים, במיוחד בתחומי הביטוח והבנקאות.
ב־1890 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, וב־1893 נבחר לסנאט, שם כיהן עד 1899. הוא נודע כתומך ותיקי צבא, כמתנגד לאימפריאליזם האמריקאי, וכמי שיצא בגלוי נגד סיפוח הוואי ומלחמת ארצות הברית–ספרד.
ב־1896 הוזכר כמועמד אפשרי לתפקיד סגן הנשיא, אך מועמדותו לא הוגשה באופן רשמי.
לאחר סיום כהונתו חזר עם משפחתו לאירופה ללימודים, ולאחר מכן שב לחוותו בוויסקונסין.
הוא נפטר ב-29 ביוני 1904 בביתו ונקבר בחלקת המשפחה במילווקי.
מיצ'ל היה נשוי פעמיים, לביאנקה קוגסוול ולאחר מכן להארייט דנפורט בקר, ממנהיגות "".
נולדו לו לפחות 12 ילדים, מתוכם שבעה הגיעו לבגרות.
בנו הבכור, בילי מיטשל, נודע כאבי חיל האוויר האמריקאי.
בנו האחר, ג'ון מיטשל, היה טייס קרב שנהרג בצרפת בשנת 1917. בתו, רות מיטשל, הפכה לסופרת והתפרסמה כלוחמת מתנדבת לצד צ'טניקים ביוגוסלביה במלחמת העולם השנייה.
מיטשל תרם רבות לתרבות, לאמנות ולחינוך: החזיק באוסף ציורים נרחב, תמך בגלריות ובמוסדות לימוד, ותרם קרקע להקמת פארק "מיטשל".
מסמכיו האישיים, לצד אלו של אביו, שמורים כיום בארכיון ההיסטורי של ויסקונסין.
ג'ון למברט היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת ניו ג'רזי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, כסנאטור וכמושל ניו ג'רזי בפועל.
למברט נולד ב-24 בפברואר 1746 בעיירה אמוואל שבפרובינציית ניו ג'רזי (באזור המוכר כיום כעיר למברטוויל, ניו ג'רזי).
הוא רכש השכלה כללית ועסק בחקלאות.
למברט היה חבר האספה הכללית של ניו ג'רזי בשנים 1780–1785 וכן בשנת 1788. לאחר מכן כיהן כחבר המועצה המחוקקת של ניו ג'רזי בין השנים 1790–1804, ושימש כסגן נשיא המועצה בשנים 1801–1804.
בשנים 1802 ו־1803 כיהן כמושל ניו ג'רזי בפועל.
בשנת 1802 מילא את התפקיד בעקבות תיקו בהצבעה בבחירות למושל.
למברט נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לקונגרסים התשיעי והעשירי, וכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מ־4 במרץ 1805 ועד 3 במרץ 1809. לאחר מכן נבחר לסנאט של ארצות הברית וכיהן בו כהונה אחת, מ־4 במרץ 1809 ועד 3 במרץ 1815. ב־17 ביוני 1812 הצביע נגד הכרזת מלחמה על בריטניה.
העיר למברטוויל שבניו ג'רזי נקראה על שמו בשנת 1814, עם הקמת סניף הדואר הראשון של היישוב.
למברט היה בעל מטעים וניהל אותו בעצמו.
הוא היה חובב קריאה מושבע, ונודע כבעל אחת הספריות המכובדות ביותר במחוז האנטרדון.
למברט נפטר ב-4 בפברואר 1823 סמוך ללמברטוויל שבניו ג'רזי ונקבר בבית העלמין Barber's Burying Ground שבדלאוור טאונשיפ, מחוז האנטרדון, ניו ג'רזי.
ג'ון מיינרד קיינס היה כלכלן ופילוסוף בריטי מודרני, אבי אסכולת הכלכלה הקיינסיאנית.
משנתו הכלכלית הוצגה בספר "התאוריה הכללית של תעסוקה, ריבית וכסף" ב-1936, שנכתב בהשפעת המשבר הכלכלי העולמי (השפל הגדול) שפרץ בשנת 1929.
רבים רואים בתורתו של קיינס מהפכה במחשבה הכלכלית של הקפיטליזם.
שלא ככלכלנים ליברליים, כמו אדם סמית (מפתח עקרון "היד הנעלמה"), קיינס טען כי כדי להבטיח צמיחה כלכלית יש צורך בהתערבות ממשלתית פעילה בשוק.
קיינס נולד בקיימברידג' שבאנגליה למשפחה אמידה.
אביו, ג'ון נוויל קיינס, היה כלכלן חשוב בזכות עצמו.
קיינס הבן למד מתמטיקה, לקח קורסים בכלכלה בקיימברידג', והורה בקינגס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'.
מלבד היותו איש אקדמיה בולט, קיינס צבר הון בעסקיו הפרטיים במסחר במטבע חוץ ובסחורות.
קיינס היה אדם רב-גוני ובמשך תקופה ארוכה הוא נמנה עם חוג האינטלקטואלים והאמנים הלונדוני שנודע בשם "קבוצת בלומסברי".
הוא היה ביסקסואל, וניהל פרשות אהבים הן עם גברים (בהם הצייר מארק גרטלר והסופר ליטון סטרייצ'י) הן עם נשים, ולאחת מהן – הבלרינה הרוסיה הנודעת לידיה לופוקובה – היה נשוי.
קיינס חזה את מלחמת העולם השנייה שנים לפני פריצתה.
מעורבותו בענייני ממשל הובילה אותו להיות חבר במשלחת הכלכלית של בריטניה במשא ומתן לשלום בוורסאי בתום מלחמת העולם הראשונה.
ואולם הוא התפטר מתפקידו זה לאחר שהרגיש כי הסכם הפיצויים שנכפה על גרמניה היה בלתי סביר ודרקוני.
מיד עם פרישתו מהמשלחת כתב את ספרו רב-המכר "ההשלכות הכלכליות של השלום", ובו התריע על כך שתנאי הכניעה שנכפו על גרמניה בחוזה ורסאי יתרמו ליצירת משבר כלכלי חמור במדינה זו, מה שיוביל לדעתו למלחמה נוספת באירופה, כפי שאכן קרה.
ראשי מדינות כצ'רצ'יל וכרוזוולט הסתייעו בו רבות, ומעורבותו בניסוח הסכם ברטון וודס לאחר מלחמת העולם השנייה הניחה את התשתית להקמת קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי.
באותה ועידה ביקש להסדיר את יחסי הסחר הבינלאומי בעולם ואת שערי המטבע באמצעות מנגנון חלופי לסטנדרט הזהב – יצירת מטבע על לאומי, בנקור, ומוסדות שיאזנו את הסחר הלאומי למניעת מצב בו מדינות חזקות מרוששות מדינות חלשות.
קיינס בחן את התאוריה המוניטריסטית שלפיה כוחות הביקוש וההיצע של שוק חופשי מאזנים זה את זה ויוצרים משק יציב במצב צמיחה (לאורך זמן).
קיינס טען, באופן תקדימי, שלמקרו-כלכלה חוקיות שונה מלמיקרו-כלכלה.
קיינס טען שהשיעור היחסי של החיסכון במשק עולה עם עליית רמת ההכנסה, ואילו הגידול בהשקעות קָטָן מהגידול בחיסכון.
הכספים הנשמרים כחיסכון מקטינים את כוח הקנייה הכללי במשק, ולפיכך נוצר פיגור יחסי בביקוש לסחורות ולשירותים, אם כי במספרים מוחלטים ביקוש זה נמצא בעלייה.
עודפי ההיצע על הביקוש יוצרים עודפים, ועמם אבטלה גדלה והולכת.
לטענתו, הדרך היחידה לצאת ממצבי משבר, בהם שיווי המשקל בין ההיצע לביקוש אינו מצב של תעסוקה מלאה, היא מעורבות ממשלתית.
קיינס טען שהממשלה צריכה ליצור גירעון, ובאמצעותו להשקיע במשק כדי ליצור צמיחה מחודשת.
לפי קיינס, חיסכון ממשלתי מגביר את המיתון, והדרך הנכונה ליציאה מחובות היא על ידי השקעת כסף רב אף יותר.
הנחות המודל הקיינסיאני שימשו בתקופות מאוחרות יותר לפיתוחה של עקומת פיליפס, הגורסת שיש יחס הפוך בין שיעור האבטלה לשיעור האינפלציה.
בעיקרה האסכולה הקיינסיאנית מנחה ממשלות להתערב בכלכלה כדי ליצור מצב של שיווי משקל בין הפרמטרים השונים במשק.
לפיכך, אמנם קיינס קרא לגירעון ממשלתי בשנות מיתון כלכלי, אבל באותו זמן קרא גם לממשלות ליצור עודף תקציבי בעתות של גאות כלכלית (אם כי הנחיה זו של תורתו מיושמת בימינו באופן נדיר למדי).
מטרת דפוס התערבות ממשלתית זה (גירעון ממשלתי בעיתות שפל ועודף בעיתות גאות) הוא החלקת התנודתיות של המחזור הכלכלי ובכך ליצור תנאים נוחים לעידוד צמיחה כלכלית עקבית לאורך זמן.
התאוריה הכללית של תעסוקה, ריבית וכסף, הוצאת מאגנס, תרגום: יצחק טישלר, מוסד ביאליק וידיעות אחרונות, נובמבר 2006
ג'ון רו מיונג , בסיסט אמריקאי ממוצא קוריאני, ואחד ממייסדי להקת הפרוגרסיב מטאל Dream Theater.
מיונג נולד ב-24 בינואר 1967 בשיקגו, אילינוי, וגדל בלונג איילנד, ניו יורק.
בגיל חמש החל לנגן בכינור, עד שבגיל 15 עבר לנגן בגיטרת בס בעקבות בקשה של להקה מקומית.
בסיום התיכון נרשם מיונג, יחד עם חברו מהתיכון- הגיטריסט ג'ון פטרוצ'י, לקולג' ברקלי שבבוסטון.
שם הם חברו למתופף מייק פורטנוי, ושלושתם הקימו את להקת Majesty, שאליה הצטרפו גם הקלידן קווין מור והסולן כריס קולינס.
בשלב מאוחר יותר שונה שם הלהקה ל־Dream Theater.
מיונג השתתף בכל אלבומי דרים ת'יאטר מן ההתחלה, ובהם ניגן בגיטרה בס, כתב והלחין.
באלבומם הראשון When Dream and Day Unite, ניגן מיונג בגיטרת בס בת ארבעה מיתרים, ומאז הוא עבר לגיטרת שישה מיתרים.
הוא ניגן עם Jelly Jam באותו הרכב כמו Platypus רק בלי הקלידן דרק.
הוא גם ניגן באלבום השני של Explorer's Club (פרויקט של Trent Gardner).
ג'ון מילטון היה משורר, מלומד, ומדינאי אנגלי.
בתקופתו הוא נודע בעיקר כפולמוסן, מחבר מסות בעד חירות דתית, ביתית, ואזרחית; וכמזכירו של אוליבר קרומוול.
"גן העדן האבוד", אפוס בן שנים-עשר ספרים המבוסס על ספר בראשית ועוסק בנפילת האדם, אותו חיבר לקראת זקנתו, הוכר בדורות הבאים כיצירת-מופת של השירה האנגלית והעולמית.
מילטון נחשב לאחד מגדולי המשוררים האנגלים; ולמשורר השלם ביותר בסגנונו, המוזיקלי ביותר בשירו, והנשגב ביותר במחשבותיו, מבין המשוררים האנגלים.
לשירתו הייתה השפעה גדולה על השירה האנגלית הרומנטית.
ג'ון מילטון נולד בצ'יפסייד, לונדון.
אביו היה מלחין שהתפרנס ברווחה כלבלר, מלווה ומתווך, בן למשפחה קתולית אדוקה שנידתה אותו משאימץ את הדת האנגליקנית.
מילטון למד בבית הספר היוקרתי "סנט פול" בלונדון וחונך באופן פרטי שם.
לאחר מכן למד ב"כרייסט קולג'" בקיימברידג'.
בתחילה רצה להיות כומר, אך זנח את שאיפתו זו והעדיף להקדיש זמנו לשירה.
בקיימברידג' כתב מסות ושירים שזכו לשבחים.
הוא למד שפות עתיקות (לטינית, יוונית, עברית, ארמית, סורית) ושפות מודרניות (איטלקית, ספרדית, פורטוגזית, צרפתית, גרמנית, הולנדית), ושלט בהן היטב.
ככל הנראה, בהיותו בקיימברידג כתב חלק מיצירותיו הנודעות הקצרות כמו "בבוקרו של לידת המשיח", "אלגרו" ו"פנסרוסו".
אחרי כן המשיך את לימודיו בבית אביו, במשך שבע שנים.
אז גם כתב את שיריו "ליסידאס" ו"קומוס".
ב-1638 יצא לטיול ארוך בצרפת ובאיטליה, שם פגש אנשי שם, כמו גלילאו והפילוסוף ההולנדי הוגו גרוטיוס, שהשפיעו על כתיבתו.
באיטליה שהה בפירנצה, ברומא, בסיינה, ובנאפולי.
בעת שהותו שם כתב שירה באנגלית ובלטינית.
עם פרוץ מלחמת האזרחים באנגליה בשנת 1639, אף על פי שתכנן להמשיך ליוון, מילטון הרגיש מחויב לחזור לאנגליה.
כשחזר לאנגליה ניהל בית ספר פרטי.
ב-1640 חיבר טיוטת תוכנית של יצירתו הגדולה.
ב-1641, מתוך עמידה על חופש הביטוי והמחשבה, החל לחבר קונטרסים שנויים במחלוקת בהם הביע את דעותיו הפוליטיות והדתיות.
בראשונים שכתב צידד בעמדה הפוריטנית-פרסביטריאנית נגד קיום משרת הבישוף בכנסייה האנגליקנית, ונגד הארכיבישוף מקנטרברי ויליאם לואד בפרט, שנחשד בנטייה לקתוליות ולטקסיות.
ב-1642 נשא לאישה את מרי פאוול, שהייתה אז בת 16, אבל היא חזרה לבית אביה אחרי חודש.
בתגובה לכך מילטון כתב סדרה של פמפלטים, באחד מהם קרא להקלה בחוקי הגירושין של הכנסייה.
טענותיו אלה הביאו לפרסומו כפולמוסן, וגם לביקורת מהממסד הדתי.
כתגובה לביקורת מילטון כתב את המאמר "אראופגיטיקה", בו קרא לביטול (חלקי) של הצנזורה.
מרי פאוול חזרה אליו ב-1646 ונולדו להם שלוש בנות (אן, מרי, דבורה) ובן (ג'ון).
בסיומה של מלחמת האזרחים השנייה, שבה המלך צ'ארלס הראשון הודח והוצא להורג, כתב מילטון פמפלטים התומכים בשלטון הפרלמנטרי החדש.
ב-1649 מילטון התמנה למזכיר ללשונות זרות של מועצת הקהילייה, אחראי על התכתובת בלטינית של המדינה, ובפועל גם שימש כמזכירו המדיני של קרומוול, תפקיד ציבורי בו החזיק עד לשנת 1660. מילטון חלה כנראה במחלת גלאוקומה, וב-1652 היה עיוור לחלוטין.
הוא המשיך לעבוד בסיועם של עוזריו, כולל המשורר המפורסם לימים, אנדרו מרוול.
בשנה זו פקדו אותו אסונות קשים – תחילה מתה אשתו אחרי לידת בתו הצעירה דבורה, ואחר כך מת בנו ג'ון בגיל 15 חודש.
ב-1656 נשא לאישה את קתרין וודקוק, שמתה שנתיים לאחר מכן, פחות מארבעה חודשים אחרי שילדה את בתם קטרינה.
מילטון הקדיש סונטה מרגשת לאשתו – "על אשתו המנוחה".
אחרי מותו של קרומוול ב-1658, צ'ארלס השני שב לכס המלכות.
בתקופה של חילופי הממשל בשנת 1660 מילטון איבד את משרתו, נאלץ להתחבא מהשלטונות, ואף נעצר ונכלא.
הוא שוחרר כשניתנה חנינה כללית, נעצר שנית, ושוחרר רק אחרי התערבותם של חברים בעלי השפעה, כולל אנדרו מרוול שנבחר בינתיים כחבר בפרלמנט.
בשנת 1663 מילטון נשא לאישה את אליזבת' מינשול, שהייתה בת 24, והיא טיפלה בו בערוב ימיו.
בתקופה זו יצר את האפוס שהעניק לו את עיקר פרסומו – "גן העדן האבוד", שנכתב בשנים 1658–1664 ופורסם ב-1667. היצירה, שנכתבה בחרוז לבן (בלי חריזה), עוסקת בתאולוגיה ובמוסר, אך גם משקפת את אכזבתו מכישלון המהפכה וביטחונו בפוטנציאל האנושי.
עם פרסומה, היצירה זכתה לשבחים מופלגים מדריידן, ולקיתונות של בוז מוולר.
בהדרגה "גן העדן האבוד" הלך והתקבל כיצירת מופת.
ב-1671 פרסם מילטון את "גן העדן המוּשב" וגם את "שמשון המתאבק" (המבוסס על הסיפור התנכ"י של שמשון).
הוא המשיך לכתוב בשנותיו האחרונות עד למותו מאי-ספיקת כליות, ב-1674.
שירי מילטון מתחלקים לשלוש קבוצות: שיריו המוקדמים, הסונטות, ויצירותיו המאוחרות הגדולות.
השירים המוקדמים מתאפיינים בליריקה קלאסית ובחן ספנסרי, הסונטות במבע אישי או פוליטי, היצירות האחרונות בכובד-ראש ובנשגבות.
במשך שנים רבות שיריו הקצרים לא היו מוכרים כלל לציבור הרחב.
רק לאחר ש"גן העדן האבוד" נודע לתהילה כיצירת מופת, הלך וגבר העניין בשאר שיריו.
במהלך חופשה מלימודיו באוניברסיטת קיימברידג', או לאחר שעזב את קיימברידג' ושב להורטון, מילטון חיבר את השירים הלירים הארוכים: אלגרו (האיש העלץ) ופנסרוסו (האיש ההוגה).
שני השירים דומים זה לזה במבנם, מתייחסים זה לזה בתוכנם, עשירים בציורי נוף אידיאלים התואמים את האופי והרגשות של המתבונן, ומשקפים שתי דרכי חיים יסודיות של השירה הקלאסית או שני מצבי-רוח יסודיים, המנוגדים זה לזה, של המשורר הצעיר.
כל שיר מתאר יום אידיאלי בן עשרים וארבע שעות, ומורכב מעשרה חלקים.
אלגרו עוסק במנעמי חיי כפר פסטורלים שהעליצות יכולה לתת, פנסרוסו בהנאות מחיי פרישות הגותיים שנותנת המלנכוליה.
די ברור שהשיר "פנסרוסו" קרוב יותר ללבו של מילטון.
אלו שיריו הפשוטים הידידותיים והשלווים ביותר, הקריאים ביותר והכי נקראים.
כעבור יותר ממאתיים שנה מזמן חיבורם, פאלגרייב כללם באוסף אוצר הזהב של השירה הלירית האנגלית, והעיר: "זו הוכחה מהממת לכוחו המדהים של מילטון, ששירים אלו, ליריקת הנוף הגדולה המוקדמת ביותר בשפתנו, עדיין נשארו נעלים בסגנונם בעבור היקף, מבחר, ויופי מלודי".
כתב מקולי: "באף אחת מצירותיו, האופן המיוחד של מילטון לא מוצג טוב יותר מאשר באלגרו ובפנסרוסו.
אי אפשר להעלות על הדעת שניתן להביא את מנגנון השפה לדרגה נבחרת יותר של שלמות.
השירים האלו נבדלים מאחרים, כהבדל בין שמן ורדים לסתם מי ורדים, בין מהות הדוקה לבין תערובת מהולה ודלילה.
באמת, הם אינם שירים, אלא אוסף של רמזים, שמכל אחד מהם הקורא יכול ליצור לעצמו שיר."
"אלגרו" ו"פנסרוסו" השפיעו על השיר התיאורי "גבעת גרונגר" מאת ג'ון דייר; ועל שירים מאת המשוררים הרומנטיים שלי, קמפבל, וקיטס.
בשנת 1634 מילטון חיבר את יצירתו הגדולה הראשונה.
היצירה נסמכת על יצירות קודמות ובמיוחד על "מלכת הפיות" של ספנסר, על המחזה "הרועה הנאמנה" מאת ג'ון פלטשר ועל המחזה "הסערה" מאת שייקספיר.
היא כתובה בלשון פיוטית נשגבת, ובחרוז לבן – המנגנון שעתיד לשמש את מילטון ב"גן העדן האבוד" כבר נמצא כאן במלוא שכלולו.
אף על פי שביחס ליצירה הרעננה והחיננית של פלטשר, "קומוס" סובלת ממלאכותיות, בכל זאת מבחינה שירית היא נחשבת לאחת מפסגות היצירה של מילטון.
כתב האלאם: "די היה בקומוס כדי לשכנע כל בעל טעם ורגש שמשורר גדול קם באנגליה, כזה שבאופן חלקי מיוסד על אסכולה אחרת משל עמיתיו.
רבים מהם יצרו פסקאות דמיוניות מאוד יפות, אבל אף אחד מהם לא הפגין אמת-מידה קלאסית, לא התעלה לשלמות כה סדירה...
בתולה אצילית ואחיה הצעירים, המיוצגים במסכה, דרשו התעלות, טהרה, איזו בהירות רגשית, שאף משורר באותה תקופה לא יכל לתת מלבד מילטון".
בשנת 1637, אדוארד קינג, חבר מוערך של מילטון ללימודיו בקיימברידג', טבע עם ספינתו בים.
חבריו של קינג הוציאו קובץ שירים לזכרו, לו מילטון תרם את הקינה האלגורית הפסטורלית "ליסידאס".
מילטון מביע את צערו על פטירתו בטרם עת של חברו, באופן המחבר בין רוח דתית לעולם דימויים קלאסי, תוך ציור אידיאלי של חיי כפר פסטורלים (כמשל לחיי האוניברסיטה), המצטרפים לשיר מלא פאתוס הדר ונחמה.
זה שירו היפה והמוזיקלי ביותר של מילטון מבין שיריו המוקדמים, ומילטון המשיך לשפרו במהלך חייו.
עיקר השיר איננו הבעת רגש של מילטון, אלא לימוד אמנותי, בדרך מסורת השירה הפסטורלית, כזה היאה לחברו שהיה מלומד ומשורר מבטיח.
אגב השיר, מילטון ביקר באחד הקטעים את השחיתות של הכנסייה האנגליקנית, שבתגובה החרימה את השיר.
מילטון חיבר בשנים 1630–1658 עשרים ושלוש סונטות, מהן חמש בלשון איטלקית.
עשר סונטות יצאו לאור לראשונה באוסף שיריו המוקדמים בשנת 1645, ותשע סונטות אחרות באוסף שיריו שיצא לאור בשנת 1673. מפאת תוכנן הפוליטי השנוי במחלוקת, ארבע סונטות נוספות לא יצאו לאור אלא בשנת 1694. במשך שנים רבות הסונטות של מילטון לא הוערכו כראוי.
כולן חוברו בצורת הסונטה הפטררקית, המורכבת משני חלקים, אחד בן שמונה שורות ואחד בן שש שורות, ודורשת איזון של מחשבה ומשקל על מנת להגיע לאחדות.
כתב פאלגרייב: "זו צורה, שבשפה כמו שלנו, שאינה עתירה בחרוזים, מעמידה קשיים גדולים; החרוזים נוטים להיות מאולצים, או התוכן שגרתי.
אולם, בטיפול מוצלח, יש לה אחדות ויופי של השפעה המציב את הסונטה המוקפדת מעל שיטות, פחות הדוקות ופחות ליריות, שאומצו על ידי שייקספיר, סידני, ספנסר, ומשוררים אליזבתנים אחרים."
כתב מקולי: "השירים יוצאי הדופן האלו, המבקרים המעיטו בערכם כי לא הבינו את טיבם.
אין בהם לא מהפיקחות של פיליקיה במחשבה, ולא מהזיגוג הקשה והמבריק של פטרארקה בסגנון.
אלו רישומים פשוטים אך מפוארים של רגשות המשורר, לא מקושטים בעבור עיני הציבור, כמו היו יומנו...
אחדות הרגש וחומרת הסגנון המאפיינים את היצירות הקטנות הללו מזכירים לנו אנתולוגיה יוונית, או אולי אפילו יותר: תפילות אנגליות...
הסונטות, פחות או יותר, מרשימות בהתאם לעד כמה מעניינים האירועים שחוללו אותן.
אך כולן, כמעט בלי יוצא מן הכלל, נכבדות ביישוב הדעת וגדולה שכלית שאיננו יודעים היכן למצוא כמוהם".
להלן פירוט הסונטות של מילטון:
סונטה I – שיר לזמיר
סונטה II – על הגיעו לגיל עשרים ושלוש
סונטות III-VII – שירי אהבה נעלה, בסגנון של דנטה ופטררקה, חוברו בלשון איטלקית, ככל הנראה במהלך מסעו באיטליה
סונטה VIII – כשהתקפה הייתה מכוונת על העיר (בשנת 1642 כשצ'ארלס הראשון וצבאו התקרבו ללונדון)
סונטה IX – לעלמה צעירה חסודה
סונטה X – לגברת מרגרט ליי (מילטון נהג להתארח אצלה ואצל בעלה בשנת 1643)
סונטות XI-XII – שירי תגובה כנגד הביקורות המתלהמות על ספרו "טטרקורדון" בו תמך בלגיטימיות של גירושין
סונטה XIII – למר לאוז על נעימותיו (חבר מוזיקאי של מילטון)
סונטה XIV – על הזיכרון הדתי של מרת קתרין תומסון (קינה)
סונטות XV-XVII – סונטות פוליטיות הפונות בהתאמה לפיירפקס, לקרומוול, ולוויין
סונטה XVIII – זעקה דתית על הטבח בפרוטסטנטים בפיימונטה (שהתרחש בשנת 1655)
סונטה XIX – על עיוורנו
סונטה XX – למר לורנס
סונטות XXI-XXII – שירים לתלמידו וידידו סיריאק סקינר
סונטה XXIII – על אשתו המנוחה (אשתו השנייה אותה מעולם לא ראה)
וורדסוורת', שסבר שצורת הסונטה מגוחכת, והחל להעריכה ולחבר סונטות רק לאחר שאחותו הקריאה לו את הסונטות של מילטון, חיבר סונטה בשבח צורת הסונטה, בה כתב על הסונטות של מילטון:
נפלה על שבילו של מילטון, בידו
של ניגוני נשמה, אבוי – כה מעטות!
סונטה 19מאת ג'ון מילטוןמאנגלית: אברהם עוז
כבר בנערותו מילטון התכוון לחבר בעתו יצירה גדולה שתעסוק בנושא נעלה.
מאחר שכל אוצרות השירה והמחשבה של המערב היו מוכרים לו היטב, הוא התלבט האם צורת היצירה תהיה אפוס או טרגדיה, דרמה פסטורלית או דיאלוג; והתלבט מה יהיה נושאה, עד שלבסוף בחר שתעסוק בנפילת האדם.
בשנת 1640 מילטון החל לתכנן בפועל את יצירתו, ובשנת 1642 חיבר כמה שורות מיצירתו, אולם במהירה עזב אותה בגלל לחץ פוליטי, ושב לחברה, או התחיל לחברה כפי שהיא מוכרת לנו, רק בשנת 1658, אז היה לו פנאי להקדיש את עצמו לשירה.
למרות עיוורונו, מילטון הצליח להשלים את חיבור האפוס בשנת 1663. המהדורה הראשונה של "גן העדן האבוד", המחולקת לעשרה ספרים, וללא טיעונים בפרוזה, יצאה לאור בשנת 1667 ונמכרה ב-1,300 עותקים.
מהדורה שנייה, מחולקת לשנים-עשר ספרים, עם טיעונים בפרוזה המקדימים כל פרק, תוך שינויי טקסט קטנים, יצאה לאור בשנת 1674. מהדורה שלישית ורביעית יצאו לאור בהתאמה בשנים 1678 ו-1688.
מילטון חיבר יצירה אוניברסלית, מתוך כוונה להצדיק את דרכי א-להים לבני האדם.
"גן העדן האבוד" נסמך על ספר בראשית ומלא במאות אזכורים והתייחסויות לפסוקים מן המקרא.
כמו כן יש קוי דמיון עלילתיים, מבניים, צורניים וסגנוניים בין "גן העדן האבוד" לבין "האיליאדה" וה"אודיסיאה" של הומרוס, ה"אינאיס" של ורגיליוס, ו"ירושלים המשוחררת" של טאסו; וניכרת גם השפעה של סופוקלס ושל אוריפידס, של ספנסר ושל אסכולת השיר הספנסרית, על אמנותו.
לטענת מבקרים איטלקים, "גן העדן האבוד" מבוסס ברעיונו על המחזה "אדם" של המחזאי האיטלקי ג'מבטיסטה אנדריני.
מילטון ואנדריני התמודדו עם אותם קשיים בעיבוד סיפורו של האדם הראשון ליצירה שירית.
כתב דייוויד מייסון: "גן העדן האבוד הוא אפוס.
אך הוא איננו, כמו האיליאדה או האינאיס, אפוס לאומי; גם איננו אפוס לפי כל סוג אחר ידוע.
זהו אפוס של כלל המין האנושי, אפוס של עולמנו כולו, או באמת של היקום האסטרונומי בכללותו.
שם השיר, גם אם הוא הטוב ביותר שאפשר היה לבחור, כמעט שלא מצביע מראש על היקפו המלא של הנושא...
בקיצור, זהו ייצוג פיוטי, המסתמך על רמזים מספר בראשית ומחלקים אחרים של התנ"ך, של הקשר ההיסטורי בין הזמן האנושי לבין האינסוף הראשוני והנצחי, או בין עולמנו הנברא לבין היקום הבלתי מוגבל והבלתי נתפס של מציאות קדם אנושית".
אך על פי שבתחילה "גן העדן האבוד" התקבל באנגליה בקרירות, הרי שבתחילת המאה ה-18 כבר נחשב ליצירה הגדולה של הפרוטסטנטיות, או לאפוס השירי הגדול ביותר אי פעם.
בין השנים 1705 ל-1800 יצאו באנגליה יותר ממאה מהדורות של "גן העדן האבוד", הרבה יותר מכל יצירה אחרת.
הפירוש הראשון ל"גן העדן האבוד" נכתב על ידי פטריק יום, מורה סקוטי, ויצא לאור בשנת 1695. בשנת 1734 יצא לאור פירוש של הצייר והתאורטיקן ג'ונתן ריצ'רדסון ושל בנו, מלומד קלאסי, בדגש על הסברים תאולוגים ואסתטים.
בשנת 1749 יצאה המהדורה המפוארת של תומאס ניוטון הכוללת הערות של מלומדים רבים.
מהדורות חשובות שיצאו לאור מהמאה ה-19 ואילך הן אלו של טוד, קייטלי, ברידג'ס, מייסון, וריטי, ופאולר.
כתב ארתור וילסון וריטי: "יש לתפוס היכן מונחת הגדולה של 'גן העדן האבוד', ולהבין שכל ההשאלות שבעולם לא יכלו לתרום מאומה לאיכויות שעשו את האפוס ל'קניין נצחי'.
כתב ג'ונתן ריצ'רדסון: "אם אי-פעם היה שיר באמת פיוטי, אם אי-פעם היה שיר מלא על גדותיו בשירה, זה "גן העדן האבוד".
איזו הרחבת דברים מזרע קטן של תולדות!
אלו מילים מומצאות, איזה עיטורי טבע על גבי מה שחושינו מציגים לנו!
דברים שמיימיים מוצגים לדמיוננו באופן נאצל יותר, נשגב יותר, מאשר בכל שיר אחר; רעיון יפה יותר ניתן לטבע מאשר כל משורר אחר ניסה לעשות...
השיר פותח את מעיינות הידע, האדיקות, ומידות נעלות, ויוצק עמם יובלים של שלום, נחמה ושמחה, לאלו שיכולים לרדת לסוף דעתו של הכותב, לשמוע להאזין לשירו".
בפרקים האחרונים של "גן העדן האבוד" ניכרת השפעה של המחזאים היוונים הקלאסים.
בצעירותו מילטון רשם שורה של מחזות העוסקים בנושאים תנכיים, אותם התכוון לחבר.
המחזה כתוב בצורה קלאסית תוך שמירה על אחדות העלילה, המקום והזמן; אך בסגנון לא סדיר התואם את הנושא.
מילטון אף משתמש, כבמחזות הקלאסים, במקהלה המביעה אמרי חכמה ורגשי צדק.
דמותו של שמשון מצוירת בצביון עברי קדום, אך במידת-מה גם מזכירה את העזות של פרומתאוס, ואת הטרגיות של אדיפוס.
"שמשון המתאבק", גדוש ברעיונות נשגבים וברגשות עזים, לא נופל ממיטב המחזות של שייקספיר, וכתוב בפשטות שלא מאפיינת את קודמו.
כתב תומאס ניוטון: "שמשון המתאבק הוא הטרגדיה היחידה שמילטון השלים, אף על פי שרשם תוכניות לכמה מחזות.
ואנו מניחים שהוא היה נחוש לבחור בנושא המיוחד הזה בגלל הדמיון בין נסיבותיו לבין אלו של שמשון, עיוור בינות לפלשתים.
לדעתי, זוהי האחרונה שביצירותיו השיריות; והיא כתובה ממש ברוח הקדמונים, ומשתווה, ואולי אף מתעלה, לכל אחת מהטרגדיות המושלמות ביותר שהוצגו אי פעם על במת אתונה כשיוון הייתה בשיא תפארתה".
(זו הייתה גם דעתם של קולרידג' ושל גתה).
כתב ארתור וילסון וריטי: "ככל שבוחנים את היצירה יותר מקרוב, כן נעשים מודעים יותר למעלותיה – הסימטריה, האחדות העדינה של גדולה וחן, האיפוק והבהירות של האמנות...