tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מורוזיני נבחר לתפקידו מאחר שהצליח ליישב בין שתי סיעות אשר פילגו את הפוליטיקה הוונציאנית במשך שנים רבות - המאבק בין תומכי ונציה כרפובליקה עצמאית בתמיכת האימפריה הרומית הקדושה לבין תומכי ההשארות כחלק מהאימפריה הביזנטית.
משפחתו של דומניקו קיבלה את תואר האצולה בשלהי המאה ה-10 לאחר שהצליחו לנצח, בתמיכת הקיסר אוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את משפחת קאלפוריני היריבה.
דומניקו היה זה שהביא את משפחתו לעמדה בעלת השפעה לפוליטיקה הוונציאנית.
בראשית כהונתו גישר דומניקו על הפערים בינו לבין מדינות האפיפיור (באותה עת אאוגניוס השלישי) בכך שבשנת 1152 הסכים להכיר בעצמאותה של הכנסייה בטריטוריות לה סרניסימה (צעד שהביא לביטול מיידי של החרם - ולפריחה מחודשת של המסחר הוונציאני).
שיפור נוסף ביחסים אירע בשנת 1554 עת העניק האפיפיור אנאסטאסיוס הרביעי תואר dominator Marchiæ לדוג'ה.
שיתוף הפעולה עם האפיפיור השפיע גם על יחסי הפוליטיקה הפנימיים בוונציה, מאחר שאיפשר גישור במחלוקת רבת הימים בין משפחת פולאני ומשפחת דאנדולו (שתים ממשפחות האצולה של ונציה).
אנריקו דאנדולו (דודו של אנריקה דאנדולו, לימים הדוג'ה) היה פטריארך גראדו, ומשפחת פולאני שתמכה באפיפיור עיינה את משפחת דאנדולו.
במטרה לסיים מחלוקת זו לחץ דומניקו מורוזיני על שתי המשפחות להתקשר בקשרי נישואין - והציע שאנדראה דאנדולו (נכדו של אנריקו) יישא לאישה את פרימרה פולאני (אחייניתו של הדוג'ה פייטרו פולאני).
נישואין אלה הביאו ל"שלום בית" במאבק שפילג את משפחות האצולה והקל על היציבות השלטונית ברפובליקה.
בתקופתו של מורוזיני הסתיימה בניית בזיליקת סן מרקו.
דומניטור (ברומנית: Domnitor), היה תוארו של שליט הנסיכויות הרומניות המאוחדות, שהפכו לרומניה, בין השנים 1859–1881.
את התואר דומניטור נשאו רק שני שליטים.
האחד, אלכסנדרו יואן קוזה, שנבחר בנפרד בנסיכות מולדובה ובנסיכות ולאכיה ובכך נוצרה אוניה פרסונלית שכונתה בשם "הנסיכויות הרומניות המאוחדות" ומאוחר יותר רומניה, והשני, קרול הראשון, מלך רומניה, שנשא בתואר עד להכתרתו כמלך ב-1881.
התואר דומניטור מיוחד לרומניה ונגזר מהמילה הרומנית Domn, שמשמעותה: "אדון".
השליטים הקודמים של הנסיכויות הרומניות כונו בתואר וויווד או חוספודר.
דומניקו מודוניו (באיטלקית: Domenico Modugno; 9 בינואר 1928 - 6 באוגוסט 1994) היה זמר-יוצר איטלקי ובסוף ימיו גם חבר פרלמנט.
הוא זכה ארבע פעמים בפסטיבל סן רמו (יותר מכל זמר אחר, פרט לקלאודיו וילה, שחולק עמו שיא זה), ייצג את איטליה שלוש פעמים בתחרות האירוויזיון, וזכה בשני פרסי גראמי (שיר השנה ואלבום השנה).
להיטו הגדול ביותר, "Nel blu dipinto di blu" ("אצבע את השמיים בכחול", מוכר יותר כ-Volare, "ווֹלָארֶה"), הוקלט מאות פעמים ברחבי העולם על ידי זמרים והרכבים שונים.
מודוניו נולד בעיירה פוליניאנו א מארה (Polignano a Mare) בנפת בארי.
מגיל צעיר רצה להיות שחקן קולנוע ולאחר שסיים שירות צבאי, ב-1951 נרשם ללימודי משחק.
במקביל כתב שירים ושירו Lazzarella זכה ב-1957 במקום השני בפסטיבל שירים נפוליטניים, דבר שהביאו לפסטיבל סן רמו ב-1958 עם השיר "וולארה".
השיר זכה בפסטיבל והפך ללהיט בקנה מידה עולמי.
הוא הגיע לראש מצעד הפזמונים בארצות הברית ושהה במקום הראשון חמישה שבועות, תוך שהוא גובר על שירים מאת ריקי נלסון ואלביס פרסלי, עובדה חסרת תקדים ששיר באיטלקית גובר על שירים באנגלית.
באותה שנה קיבל את שני פרסי גראמי לשיר השנה ולאלבום השנה.
השיר תורגם לאנגלית, צרפתית, רוסית וספרדית וייצג את איטליה בתחרות האירוויזיון של אותה שנה, אך הגיע רק למקום השלישי.
את השיר שרו גם פרנק סינטרה, דין מרטין, לואי ארמסטרונג, קליף ריצ'רד, דלידה, לוצ'אנו פאבארוטי, הפלאטרס ואחרים.
שנה לאחר מכן חזר מודוניו לסן רמו עם עוד להיט - "Piove" (הידוע יותר כ-Ciao, ciao bambina, "צ'או צ'או במבינה").
הוא זכה במקום הראשון ושב וייצג את איטליה באירוויזיון.
ב-1960 הגיע למקום השני בסן רמו עם "Libero" ("חופשי").
להתראות") יחד עם קלאודיו וילה, שגם ייצג את איטליה לבדו באירוויזיון של אותה שנה עם אותו שיר.
ב-1966 זכה בפסטיבל סן רמו עם השיר "Dio, come ti amo" ("אלוהים, אני אוהב/ת אותך כל-כך"), אותו שר בדואט עם ג'יליולה צ'ינקווטי.
הוא שב וייצג את איטליה באירוויזיון של אותה שנה עם שיר זה לבדו, זכה באפס נקודות והיה האחרון בתחרות.
בשנות השבעים התרכז במוזיקה קלאסית וקיבל תפקידים באופרה.
ב-1986 חבר למפלגה הרדיקלית האיטלקית וביוני 1987 נבחר לחבר פרלמנט מטעם טורינו.
הוא היה פעיל בסוגיות חברתיות שונות, בפרט פעל לשיפור תנאיהם של חולי בית החולים הפסיכיאטרי באגריג'נטו.
ב-6 באוגוסט 1994 נפטר מהתקף לב בבית הקיץ שלו באי למפדוזה.
דומניקו גאלו (באיטלקית: Domenico Gallo; 1730–1768 בקירוב) היה מלחין וכנר איטלקי.
הוא חיבר מוזיקה כנסייתית, סונאטות, סימפוניות ואולי גם קונצ'רטו לכינור.
הוא פרסם שני קבצים של שש סונאטות, האחד לשני כינורות וקונטינואו בוונציה והשני לשני חלילים וקונטינואו בלונדון, כנראה ב-1755. שמו מופיע בקבצים של יצירות מאת מלחינים שונים, האחד מ-1758 בפריז והשני מ-1761 באדינבורו באוסף באקזטר, אנגליה, שמור קובץ של 36 טריו סונאטות ודוגמאות למוזיקה הכנסייתית שלו נמצאות בנאפולי ובבולוניה.
יצירות משל גאלו יוחסו בטעות לג'ובאני פרגולזי, בהן הסונאטות שעליהן מבוסס הבלט "פולצ'ינלה" של איגור סטרווינסקי.
מבקרי מוזיקה, בהם הוקינס וצ'ארלס ברני, הטילו ספק בייחוס הטריו סונאטות לפרגולזי ובהמשך הוכח ייחוסן לגאלו בכתבי יד מן התקופה.
טעות הזיהוי גרמה לכך, שכמה עבודות מחקר מודרניות הציגו אותן כדוגמאות מוקדמות לצורת סונאטה, אבל גישה זו למועד כתיבתן מסתמכת על שנת מותו של מחברן המשוער, 1736.
אלסנדרו לונגו, שכתב קטלוג של יצירות דומניקו סקרלטי, ערך גם יצירות של דומניקו גאלו.
דומניקו ג'רוזלימיטנו (באיטלקית: Domenico Gerosolimitano, מילולית: דומניקו הירושלמי, שמו האיטלקי של היהודי המומר שמואל ויוואס; 1553 או 1555–1621), היה רופא וצנזור על ספרים עבריים, מחברו של המדריך לצנזור "ספר הזיקוק" ורב ומלומד יהודי לשעבר.
נולד בארץ ישראל בשם שמואל ויוואס (משפחת רבנים נכבדה שמקורה בקורפו).
למד תלמוד וקבלה בעיר צפת וכיהן כרב וכדיין.
בגיל 24 נסע לקהיר שם עבד כרופא והפך לרופא מפורסם ששמעו הגיע עד לחצר הסולטאן, שהזמין אותו לקושטא על מנת לשמש כרופא בחצר המלכות.
במשך 16 שנים עבד כרופא בחצר הסולטאן ואז עבר לאיטליה.
ב-6 באוגוסט 1593 המיר את דתו לנצרות, לדבריו עשה זאת ממניעים דתיים.
הוא החל לשמש כמורה לעברית והתקבל לעבודה כצנזור.
על פי עדותו צנזר ג'רוזלימיטנו עצמו למעלה מ-20,000 עותקים של ספרי דפוס וכתבי יד עבריים.
כיוון שהצנזור חתם באותם ימים על עבודתו ניתן למצוא עדות לפעילותו בכתבי יד וספרים עבריים רבים ששרדו מתקופה זו עד ימינו.
במקביל לעבודת הצנזורה חיבר מדריך בעברית למצנזר (שנקרא בעברית "מזקק", מן המילה הלטינית expurgatio, זיקוק) - ספר הזיקוק.
הוא שירת גם את הקרדינל פדריקו בורומאו כמלקט ספרים עבריים לספרייה האמברוזיאנית ובמסגרת זו נסע לקורפו בה אסף כתבי יד עתיקים ויקרי המציאות עבור אוסף הספרים העבריים של הספרייה.
בניגוד למלקטים אחרים, לא הפך עם שובו לדוקטור בקולג' הספרייה (אחראי על אוסף), אלא המשיך לעבוד כצנזור עד מותו ב-1621.
כאמור, חיבורו החשוב ביותר בתחום הצנזורה הוא ספר הזיקוק, חיבור מקיף שנועד לשמש כמדריך למצנזר.
הספר מכיל כללים עקרוניים למצנזר ודיון בתוכנם של 426 ספרים עבריים, כיצד הם פוגעים באמונה הנוצרית וכיצד יש לתקנם, כך שיתאימו לדרישות הכנסייה.
הספר היה מיועד עבור מצנזרים יהודים מומרים, שאמונתם נוצרית אך שפתם עברית והשפעתו ניכרת גם (ואף במידה גדולה יותר) בקרב הצנזורה הפנימית.
בין הכללים למצנזר הנכללים בספר:
דומניקו מונטאניאנה (באיטלקית: Domenico Montagnana; 24 ביוני 1686 - 6 במרץ 1750) היה רב-אומן בבניית כינורות, איטלקי שמקום מושבו בוונציה, איטליה.
הוא נחשב לאחד מבוני הכינורות והצ'לו המעולים בעולם בתקופתו.
לכלים שבנה, בעיקר הצ'לי שלו, יש ביקוש עצום מצד תזמורות, נגנים ידועי-שם ואספנים, ורבים מהם נמצאים באוספים פרטיים או במוזיאונים.
המחירים הנדרשים תמורת כלים מקוריים יכולים להגיע למיליוני דולרים אמריקאיים במכירות פומביות.
מונטאניאנה נולד בלנדינארה שבאיטליה בשנת 1686. הוא החל לבנות כלי מיתר (כינורות, ויולות וצ'לי) בשנת 1701. במהלך הקריירה שלו כבונה כינורות מומחה הרבה לבקר כמה מבוני הצ'לי האיטלקים החשובים של זמנו, בהם פייטרו גוארנרי ומטאו גופרילר.
הסדנה שלו, שהייתה פעילה כבר בשנת 1711, שכנה בקאלה דלה סטאניירי בוונציה.
בשנת 1730 עיצב מונטאניאנה סוג מיוחד של כינור, אבל עיקר פרסומו בא לו מן הצ'לי שבנה, הנחשבים למצוינים בטיבם לביצוע קונצ'רטי.
למעשה, מונטאניאנה נודע בכינוי "איל סונורו ונציאנו" .
דומניקו מונטאניאנה מת בוונציה בשנת 1750.
רבים מן הכלים שבנה נמצאים עדיין בשימוש וירטואוזים מפורסמים או שמורים באוספים, אם ציבוריים ואם פרטיים.
בין המוזיקאים המנגנים או ניגנו בעבר בכלי מונטאניאנה סטיבן קייטס, ליונל טרטיס, לין הארל, מישה מייסקי, אלפרד ואלנשטיין, יוסף רויזמן, סטיבן איסרליס, יו-יו מה, מוריס אייזנברג, עמנואל פויירמן, דניאל זיידנברג, אורלנדו קול, נתניאל רוזן, גילהרמינה סוג'ה, לואיס פרסינג'ר וראלף קירשבאום.
"אסקווייר" (1723) - שייך לטרולס מרק
"אקס-סרוויי" (1738) - שייך לנתניאל רוזן
"הוונציאני האדיר" (1738) - שייך לנתניאל רוזן, לפני כן היה רכושו של אדריאן-פרנסואה סרוויי (1807-1866)
"היפהפייה הנמה" (1739) - שייך להיינריך שיף
"מונטאניאנה" (1710) - שייך לגילהרמינה סוג'ה
פסטיבל בינלאומי, שבקונצרטים המושמעים בו נעשה שימוש בכמה מכלי מונטאניאנה, מתקיים מדי שנה בעיר הולדתו, לנדינארה.
דומנטאס סאבוניס (בליטאית: Domantas Sabonis; נולד ב-3 במאי 1996) הוא כדורסלן ליטאי-אמריקאי-יהודי המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בקבוצת סקרמנטו קינגס מליגת ה-NBA ובנבחרת ליטא.
סאבוניס, בנו של כדורסלן נבחרות ברית המועצות וליטא ארווידאס סאבוניס, נולד בפורטלנד, בעת שאביו שיחק במדי פורטלנד טרייל בלייזרס.
כשהיה בן 16 בלבד הצטרף לקבוצת אוניקאחה מאלגה מליגת העל הספרדית, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק אימון מול ציבונה זאגרב ב-5 בספטמבר 2012. בהמשך העונה הושאל לקליניקאס רינקון אקסארקייה מהליגה השנייה.
ב-2013 שב למאלגה, וערך את משחק הבכורה שלו בליגה הספרדית במשחק מול אסטודיאנטס מדריד ב-13 באוקטובר 2013, בו היה שחקן חמישייה, וגם היה לשחקן הצעיר ביותר ששיחק במדי מאלגה במשחק רשמי.
ב-18 באוקטובר 2013 ערך את משחק הבכורה שלו ביורוליג, במשחק מול אולימפיאקוס.
במקביל, שיחק בקבוצת הנוער של מאלגה, שהעפילה לגמר ליגת הנוער הספרדית, והפסידה לריאל מדריד.
במהלך התקופה בה שיחק במאלגה, לא קיבל סאבוניס שכר, כדי שיוכל להצטרף לליגת המכללות.
בעונת הצטרף לקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת גונזגה, מאזור החוף המערבי של ליגת המכללות.
במהלך העונה הראשונה שלו במדי הקבוצה קלע 9.7 נקודות בממוצע למשחק (באחוזי קליעה של 66.8% מהשדה) וקלט 7.1 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בסיום העונה נבחר לחמישייה השנייה של אזור החוף המערבי ולחמישייה הראשונה של שחקני השנה הראשונה ("Freshmen").
סאבוניס נבחר בבחירה ה-11 של דראפט ה-NBA 2016 על ידי אורלנדו מג'יק, ומיד נשלח בטרייד לאוקלהומה סיטי ת'אנדר, יחד עם ויקטור אולדיפו וארסאן אילייסובה, תמורת סרז' איבקה.
בעונתו היחידה עם הת'אנדר פתח ב-66 משחקים, וקלע 5.9 נקודות בממוצע למשחק.
בסיום עונת הרוקי שלו נשלח סאבוניס בטרייד לאינדיאנה פייסרס, יחד עם ויקטור אולדיפו, בתמורה לפול ג'ורג'.
באוקטובר 2019 חתם על הארכת חוזה באינדיאנה ל-4 עונות נוספות, החל מעונת , עבור כ-77 מיליון דולר.
ב-19 בינואר 2020 השיג את הטריפל דאבל הראשון בקריירה שלו, כאשר קלע 22 נקודות, אסף 15 ריבאונדים ומסר 10 אסיסטים בניצחון מול דנוור נאגטס.
שבעה ימים לאחר מכן שחזר את ההישג, עם 27 נקודות, 14 ריבאונדים ו-11 אסיסטים בהפסד הפייסרס מול פורטלנד טרייל בלייזרס, ועד לסיום העונה רשם שני טריפל דאבלים נוספים.
באותה עונה נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA, ורשם ממוצעים של 18.5 נקודות, 12.4 ריבאונדים ו-5.0 אסיסטים למשחק.
בשל מחלת החיתולית הכפית בכף רגלו השמאלית, נאלץ להחמיץ את פלייאוף 2020, בו הודחה אינדיאנה בסיבוב הראשון, על ידי מיאמי היט.
בפברואר 2022 הועבר סאבוניס בטרייד לסקרמנטו קינגס תמורת טייריס האליברטון.
בתאריך 26 במרץ 2024 שבר את שיא הדאבל דאבלים הרצופים, כשהיה לשחקן הראשון ב-NBA שהגיע לדאבל דאבל ב-54 משחקים רצופים.
סאבוניס שיחק במדי נבחרת ליטא באליפות אירופה עד גיל 16 שנערכה בליטא ובלטביה ב-2012, בו סיימה הנבחרת במקום ה-11. סאבוניס היה הריבאונדר המצטיין של הטורניר, עם 14.4 ריבאונדים בממוצע למשחק, ואף רשם נתון יוצא דופן של 27 ריבאונדים במשחק בודד, מול נבחרת פולין.
בנוסף, דורג שני בטורניר באחוזי קליעה מהשדה (58.3%), שלישי בסחיטת עבירות (6.1) וחמישי בחסימות (1.4).
בארבעה משחקים מתוך שבעה סיים עם דאבל דאבל, ובשלושת הנותרים היו חסרים לו נקודה אחת או ריבאונד אחד כדי לרשום דאבל דאבל גם בהם.
ב-2013 היה השחקן היחיד יליד 1996 בנבחרת ליטא עד גיל 18, באליפות אירופה לגילאים אלו שנערכו בלטביה.
הנבחרת סיימה במקום החמישי, וגם בטורניר זה היה סאבוניס הריבאונדר המצטיין, עם 11.4 למשחק.
בנוסף, דורג במקום השלישי באחוזים מהשדה (55.4%) ושמיני בנקודות למשחק (14.0).
בשישה מתוך תשעה משחקים סיים עם דאבל דאבל, ובמשחק השיא שלו מול , קלע 22 נקודות וקלט 22 ריבאונדים.
ב-2014 שוב השתתף סאבוניס באליפות אירופה עד גיל 18, שנערכה באותה שנה בקוניה, ובה סיימה ליטא במקום השלישי.
הוא קלע בטורניר זה 15.9 נקודות בממוצע למשחק, וקלט 12 ריבאונדים, נתון שהספיק לו הפעם רק למקום השני בטורניר.
כן דורג במקום הרביעי באחוזים מהשדה (54.7%) ובסחיטת עבירות (5.4 בממוצע למשחק), אך גם באיבודי כדור (3.2).
גם בטורניר זה סיים שישה משחקים מתוך תשעה עם דאבל דאבל.
בשנת 2015 היה סאבוניס לצעיר השחקנים בנבחרת ליטא עד גיל 20 באליפות אירופה שנערכה באיטליה, בה סיימה במקום השביעי.
הוא קלע בטורניר זה 11.5 נקודות בממוצע למשחק, ודורג ראשון במספר הריבאונדים - 13.24 בממוצע למשחק.
במשחק השיא שלו, מול נבחרת אוקראינה, רשם שיא טורניר של 28 ריבאונדים, קלע 18 נקודות ומסר 6 אסיסטים.
הוא סיים חמישה משחקים מתוך עשרה עם דאבל דאבל.
מאז 2014, נכלל סאבוניס בסגל הרחב של נבחרת ליטא, אך רק ב-29 ביולי 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במדיה, במשחק אימון מול נבחרת אוסטרליה.
סאבוניס נשוי לשושנה רוזן, יהודיה-אמריקאית, ולהם בן ובת.
חתונתם של הזוג נערכה על ידי רב והמשפחה שומרת שבת ומקפידה על אוכל כשר.
סאבוניס עצמו אף עובר הליך גיור.
ב-31 בינואר 2024, בזמן מלחמת חרבות ברזל, נפגש סאבוניס עם ילדים מעוטף עזה וחילק להם מתנות ומזכרות, לדבריו, עשה זאת כחלק מהיותו יהודי.
דּוֹמְמִיִּים (שם מדעי: Elopidae) היא משפחה של דגי גרם מסדרת הטרפוניים בתוכה סוג יחיד - דּוֹמֵם (Elops; ביוונית: ellops - סוג של נחש) ובו 7 מינים.
הדוממים הם דגים גדולים הקרובים למשפחה גדולי עין, אך קטנים מהם ומגיעים רק לאורך מטר' ושוקלים עד 10 קילוגרם.
בצורתם הם מזכירים סרדינים ענקיים, אף שאינם קרובים אליהם והם בעלי סנפירים רחבים המיועדים לתנועה מהירה, גוף דמוי-אליפסה ועיניים גדולות המצויות בטבעות גדולות.
דגים אלה הם טורפים מהירים של דגים קטנים וסרטנים.
מחזור חייהם דומה למחזור חיי הצלופחים: הם מתפתחים בים כלרוות מסוג Leptocephalus, דמויי סרט הצפים בזרם ולאחר שהם מתבגרים יותר הם מתכווצים ונראים כמו הבוגרים.
הם יכולים לחיות בנוסף לים ולאוקיינוס, בקרבת החוף גם במים מליחים.
כמו כן הם יכולים להימצא בימים ממוזגים וקרירים.
דגים אלה בעלי עצמות רבות ולכן הם לא נחשבים לדגים מסחריים, אך עדיין יכולים לשמש כפיתיון.
"דומם" או "טבע דומם" (1987) הוא תצריב מאת הצייר הישראלי עופר ללוש.
תיאור הטבע הדומם של עופר ללוש נוצר בשנת 1987, תקופה בה יצר האמן כמה תצריבים גדולים בסדנת ההדפס ירושלים.
ללוש יצר את התיאור כטריפטיכון, שהורכב משלוש פלטות תחריט שונות, ואשר הודפסו על ידי מרים שניצר על גבי גיליונות נייר בגובה של 106.5 ס"מ וברוחב כולל של 147 ס"מ במהדורה בת 35 עותקים.
במרכז העבודה שולחן עץ ועליו מונחים עציצים וצמחים שונים.
השולחן מתואר על רקע מרחב ריק ובהיר.
למרות זאת, צבר העציצים המתוארים אינם יוצרים סדר והרמוניה, כי אם מרחב כאוטי שבו מופיעים הצמחים במצבים של בין לבלוב ושפע לקמילה.
גם צורת הדיפטיכון, הקשורה בתולדות האמנות אל תיאורי סדר אלוהי, עשויה להעצים מתח זה.
העבודה הוצגה בתערוכות שונות כגון "חותם הדפס" (1994) במוזיאון ישראל ובתערוכה "תחריט" (2006) במוזיאון הנגב לאמנות.
בנוסף תקטלוגים של תערוכות אלו תצלום העבודה מופיע גם בספר "100 שנות אמנות הדפס בישראל" (2015).
דומניקו טדסקו (באיטלקית: Domenico Tedesco; נולד ב-12 בספטמבר 1985) הוא מאמן כדורגל גרמני ממוצא איטלקי, המאמן את קבוצת פנרבחצ'ה.
כאשר טדסקו היה בן שנתיים, משפחתו עברה מנפת קוזנצה באיטליה לחבל אסלינגן שבגרמניה.
לאביו הייתה מערכת עיתון משלו,שם עבד טדסקו באריזת עיתונים כדי להרוויח כסף.
כנער ניסה את מזלו כעיתונאי ספורט.
לאחר שסיים הכשרה מקצועית כסוחר בסחר סיטוני וחוץ, טדסקו השלים תואר ראשון בהנדסת תעשייה ותואר שני בניהול חדשנות.
הוא התחתן ונולדה לו בת.
טדסקו לא היה כדורגלן מקצועי, אך שיחק ברמה חובבנית בקרייסליג (הליגה התשיעית בגרמניה) עבור מועדון אייכוולד.
מועדון זה, בו עבד דומניקו גם עם ילדים מתחת לגיל תשע, היה הראשון בקריירת האימון שלו.
בשנת 2013 טדסקו הפך למאמן קבוצת הנוער של שטוטגרט עד גיל 17, שם עבד שנתיים.
בשנת 2015 הוא הדריך את קבוצת הנוער הופנהיים עד גיל 17. שנה לאחר מכן, טדסקו הועלה למאמן קבוצת הופנהיים עד גיל 19. בשנת 2016 עבר טדסקו את קורסי האימון של איחוד הכדורגל הגרמני באקדמיה של הנס ויסווילר וקיבל ציון גבוה ביותר של 1.0.
ב-8 במרץ 2017, מונה טדסקו למאמן הראשי של ארצבירגה, שבאותה עת הייתה במקום האחרון בבונדסליגה השנייה.
החוזה נחתם עד קיץ 2018 ונשאר בתוקף גם כאשר המועדון ירד לליגה השלישית.
בהדרכת טדסקו המועדון צבר 13 נקודות בחמשת המשחקים הראשונים וניצל מירידה.
ב-5 במאי נקנס דומניקו ב-1,500 אירו בגין התנהלות בלתי ספורטיבית נגד שופט במשחק נגד סנט פאולי (1-0).
ב-11 משחקים עם טדסקו, המועדון רשם שישה ניצחונות, פעמיים סיים בשוויון, תפס את המקום ה-14 ונחלץ סופית מירידת ליגה.
ביוני 2017, טדסקו הפך למאמן הראשי של שאלקה 04 והחליף את מרקוס ויינצירל וחתם על חוזה עד 2019. בעונת 2017/18 שאלקה סיימה במקום השני ועברה ישירות לשלב הבתים של ליגת האלופות.
בבונדסליגה הקבוצה רשמה 63 נקודות ב-34 משחקים (18 ניצחונות, 9 תיקו ו-7 הפסדים).
אחד המשחקים המתוחים ביותר של העונה בגרמניה היה משחק החוץ של שאלקה מול בורוסיה דורטמונד ב-25 בנובמבר 2017, אז הקבוצה מגלזנקירכן הייתה בדרך להפסד 0–4 בדקה ה-25, אך כבשו 4 שערים במחצית השנייה.
שאלקה לא זכתה בניצחון אחד גדול במשך כל העונה.
במקביל, השוער הראשי של שאלקה 04 ראלף פאהרמן הפך לאחד מארבעת השוערים הטובים של העונה עם 12 משחקים ללא ספיגות שער.
באוגוסט 2018 האריכה שאלקה את החוזה עם טדסקו עד 2022.
בליגת האלופות 2018/19, סיימה שאלקה 04 במקום השני בקבוצה ד' (אחרי פורטו, אך לפני גלאטסראיי ולוקומוטיב) ורשמה שלושה ניצחונות עם שני תיקו ותבוסה אחת (יחס שערים 6:4) והעפילה לפלייאוף.
ב-14 במרץ 2019 פוטר טדסקו לאחר שהפסיד שהקבוצה הפסידה בשמינית גמר ליגת האלופות כאשר מנצ'סטר סיטי מנצחת בתוצאה 0:7, אך בעיקר פוטר בגלל תוצאות לא מספקות בבונדסליגה, שם הקבוצה באותה עת ניצבה במקום 14.
ב-14 באוקטובר 2019, בתיווכו של תומאס צורן, מונה למאמן הראשי של ספרטק מליגת העל הרוסית בכדורגל והפך למאמן הגרמני הראשון שעומד בראש מועדון זה.
החוזה עמו נחתם עד קיץ 2021. יחד עם טדסקו נכנסו אנדראס הינקל ומקס אורוואנצ'קי למטה האימון שלו בקבוצה המוסקבאית.
בפתח עונת 2020/2021 בליגת העל הרוסית בכדורגל הצליח להוביל את קבוצתו לצמרת הטבלה עם מאזן של 4 ניצחונות ושתי תוצאות תיקו ובספטמבר 2020 הוכתר בשל כך למאמן החודש בליגת העל הרוסית בכדורגל.
במאי 2021 הסתיים חוזהו והוא חזר לגרמניה.
ב-9 בדצמבר 2021 מונה למאמנה של ר.ב.
לאחר שעזר לקבוצה להשתפר בליגה וסיימה במקום הרביעי המעניק כרטיס לליגת האלופות, זכתה הקבוצה בגביע הגרמני בפעם הראשונה בתולדותיה לאחר שגברה על פרייבורג בדו-קרב פנדלים.
ב-8 בפברואר 2023 מונה למאמנה של נבחרת בלגיה.
בינואר 2025, עקב הכישלונות האחרונים של נבחרת בלגיה וסכסוכיו עם השחקנים ביניהם השוער טיבו קורטואה, פוטר טדסקו מאימון נבחרת בלגיה.
ב-9 בספטמבר 2025 מונה למאמנה של פנרבחצ'ה.
דומניקו פוצוביבו (באיטלקית: Domenico Pozzovivo; נולד ב-30 בנובמבר 1982) הוא רוכב אופני כביש איטלקי מקצועי לשעבר.
פוצוביבו ניצח קטע בג'ירו ד'איטליה 2012 ואת מרוץ ג'ירו דל טרנטינו באותה השנה.
הוא סיים שבע פעמים בין עשרת הרוכבים הראשונים בדירוג הכללי בג'ירו ד'איטליה.
פוצוביבו הוא רוכב נמוך וקטן מידות, ההתמחות שלו היא במרוצי קטעים בעלי אופי הררי.
פוצוביבו נולד ב-30 בנובמבר 1982 בפוליקורו שבבזיליקטה,
ב-2004 סיים במקום הרביעי באליפות העולם עד גיל 23 שהתקיימה במדינתו.
פוצוביבו החל לרכוב באופן מקצועי בקבוצת "קרמיקה פאנאריה נאוויגייר" האיטלקית ב-2005. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בג'ירו ד'איטליה באותה שנה אך פרש בקטע ה-19.
ב-2007 הוא סיים במקום ה-17 בג'ירו ד'איטליה, כשהוא שלישי בקטגוריית הרוכב הצעיר.
ב-2008 הוא אף נכנס לעשירייה הראשונה במרוץ, כשהוא מסיים במקום התשיעי, 7:35 דקות אחרי אלברטו קונטדור המנצח.
פוצוביבו אף סיים שני בקטע ה-15. באותה העונה סיים חמישי בטור בריקסיה.
ב-2009 פוצוביבו סיים שישי במרוץ לזכר מרקו פנטאני וג'ינו ברטלי, וניצח את הקטע החמישי במרוץ לומבארדה ביי ברגה .
פוצוביבו סיים חמישי גם בג'ירו דל טרנטינו, תשיעי בטור של לוקסמבורג ושלישי בטור של סלובניה.
לקראת סוף העונה, סיים חמישי במרוץ גראן פרמיו קיטה די פצ'יולי.
ב-2010 פוצוביבו סיים שביעי בטירנו–אדריאטיקו, ואף ניצח את הקטע הרביעי וסיים שלישי בג'ירו דל טרנטינו.
הוא סיים שני בג'ירו ד'אפנינו והתחרה שוב בג'ירו ד'איטליה, אך פרש בקטע ה-13. פוצוביבו ניצח את טור בריקסיה, לאחר שניצח בשני קטעים במרוץ.
הוא סיים שלישי בטרופאו מאטוטטי, שני בטרה ואלי וארסינה, חמישי בטרופאו מלינדה ושני בג'ירו דל רומגנה.
פוצוביבו המשיך להצטיין במרוצים חד יומיים, אך לא הצליח לתרגם את זה לידי ניצחון, כשסיים שישי בגראן פימונטה, שישי בג'ירו דל'אמיליה וחמישי בגראן פרמיו קיטה די פצ'יולי.
ב-2011, פוצוביבו סיים רביעי בג'ירו דל טרנטינו ובוואלטה של ליאון.
הוא נבחר שוב לג'ירו ד'איטליה אך פרש בקטע ה-15. הוא סיים במקום החמישי באליפות איטליה, ואף סיים שני בטור בריקסיה, לאחר שניצח את הקטע החמישי.
הוא סיים שני בטרה ואלי וארסינה, ושישי בג'ירו די לומברדיה.
בעונת 2012, ניצח פוצוביבו את הג'ירו דל טרנטינו, את קטגוריית מלך ההר במרוץ ואת הקטע ה-3. בג'ירו ד'איטליה רשם פוצוביבו את הישג שיאו, כשהוא מנצח את הקטע השמיני ומסיים במקום השמיני הכללי, 6:28 דקות אחרי ריידר הייסדל המנצח.
הוא ניצח את הקטע השלישי בטור של סלובניה, ואף סיים שני כללי במרוץ.
פוצוביבו סיים רביעי בג'ירו די פאדאניה, וגם בג'ירו דל'אמיליה.
פוצוביבו הצטרף לקבוצת AG2R La Mondiale הצרפתית בעונת 2013. הוא סיים תשיעי בטור של עומאן, ושביעי באשבורן–פרנקפורט.
בג'ירו ד'איטליה פוצוביבו סיים תשיעי, לאחר פסילתו של מאורו סאנטאמבורג'יו.
הוא סיים שביעי ב וערך את הופעת הבכורה שלו בוואלטה אספנייה ואף סיים במקום השישי, 8:00 דקות אחרי כריס הורנר המנצח.
הוא סיים רביעי במילאנו–טורינו ושביעי בג'ירו דל'אמיליה.
את עונת 2014 פתח פוצוביבו בארגנטינה, כשהתחרה בטור דה סאן לואיס וסיים במקום ה-10. לאחר מכן סיים במקום השישי בטור של עומאן ובטירנו–אדריאטיקו.
פוצוביבו סיים שמיני בוולטה אה קטלוניה ושני בג'ירו דל טרנטינו, הוא סיים חמישי במונומנט לייז'–בסטון–לייז'.
הוא התחרה בג'ירו ד'איטליה ורשם את התוצאה הכללית הטובה ביותר שלו במרוץ, כשהוא מסיים במקום החמישי, 6:32 דקות אחרי נאירו קינטנה המנצח.
ב-2015 סיים שישי בטור דאון אנדר ושמיני בטירנו-אדריאטיקו.
פוצוביבו ניצח את הקטע השלישי בוולטה אה קטלוניה ואף סיים במקום השלישי הכללי.
הוא ניצח את הקטע השלישי גם בג'ירו דל טרנטינו, וסיים שמיני בלייז'–בסטון–לייז'.
פוצוביבו פרש מהג'ירו ד'איטליה במהלך הקטע השלישי, וסיים חמישי בטור דה סוויס, באליפות איטליה, סיים במקום השישי.
הוא סיים במקום ה-11 בוואלטה אספנייה, וסיים שביעי במילאנו–טורינו.
את 2016 פתח פוצוביבו באוסטרליה, וסיים במקום השביעי בטור דאון אנדר ושמיני בטור של עומאן.
הוא סיים במקום השמיני בג'ירו דל טרנטינו ובמקום ה-20 בג'ירו ד'איטליה.
למרות השנים הרבות כמקצוען, הופעת הבכורה שלו פוצוביבו בטור דה פראנס הגיעה רק בשנת 2016, הוא שימש כפועל של רומן בארדה וסייע לו לסיים שני.
ב-2017 סיים תשיעי בטור של אבו דאבי, עשירי בטירנו–אדריאטיקו ושלישי בטור של האלפים.
פוצוביבו סיים במקום ה-6 בג'ירו ד'איטליה, 3:11 דקות אחרי טום דימולן המנצח.
פוצוביבו אף סיים חמש פעמים בתוך העשירייה הראשונה.
הוא סיים רביעי בטור דה סוויס וניצח את הקטע השישי.
פוצוביבו סיים שישי ב ובג'ירו די לומברדיה.
הוא התחרה בוואלטה אספנייה, אך פרש במהלך הקטע ה-11.
פוצוביבו עבר לקבוצת בחריין מרידה בעונת 2018, הוא סיים שני בטור של האלפים, 15 שניות אחרי טיבו פינו.
הוא סיים חמישי בלייז'–בסטון–לייז' ובג'ירו ד'איטליה, 8:03 דקות אחרי כריס פרום המנצח.
במהלך הג'ירו פוצוביבו רשם את אחת ההופעות הבולטות שלו במרוץ כשהוא מתבלט במאבקי הדירוג הכללי, עד הקטע ה-19 היה ממוקם במקום השלישי.
הוא סיים שלישי באליפות איטליה, ובמקום ה-18 בטור דה פראנס.
הוא סיים שלישי בג'ירו דל טוסקנה, תשיעי בג'ירו דל'אמיליה, שביעי במילאנו–טורינו ושמיני בג'ירו די לומברדיה.
ב-2019 סיים שני בטור של עומאן, ובמקום ה-19 בג'ירו ד'איטליה, כשהוא משמש כפועל של וינצ'נצו ניבאלי ומסייע לו לסיים שני.
הוא סיים שביעי בטור דה סוויס.
באוגוסט, בעת שהתכונן לוואלטה אספנייה, פוצוביבו עבר תאונת דרכים קשה לאחר שהתנגש במכונית.
פוצוביבו סבל משברים בידיו, ברגליו, בצלעותיו, ובעצם הבריח ואף נפגע בראש, לאור חומרת התאונה וגילו, לא היה ברור אם פוצוביבו יחזור להתחרות.
למרות התאונה הלא פשוטה, פוצוביבו חתם בקבוצה הדרום אפריקאית NTT Pro Cycling.
דומנינוס מלאריסה היה מתמטיקאי סורי הלניסטי.
דומנינוס מלאריסה שבסוריה, היה, יחד עם פרוקלוס, תלמידו של סיריאנוס.
הוא חי כנראה גם זמן מה בעיר לאודיקיאה.
בסודא נאמר על דומינינוס שהיה בעל יכולת במתמטיקה, אך פילוסוף "שטחי למדי" בתחומים אחרים.
עוד נאמר שם, כי הוא השחית את תורות אפלטון בכך שהוא עירב בהן את השקפותיו הפרטיות.
הדבר גרם לכתיבת מסה של פרוקלוס, שנועדה להצהיר על העקרונות האמיתיים של האפלטוניזם.
מרינוס כותב על יריבות בין דומנינוס לפרוקלוס על השאלה כיצד יש לפרש את יצירתו של אפלטון: "[סיריאנוס] הציע להרצות להם על התיאוריות האורפיות או על האורקלים; אבל דומנינוס רצה אורפיזם, פרוקלוס את האורקלים, והם עדיין לא הסכימו כאשר סיריאנוס מת...".
האקדמיה האתונאית בחרה בסופו של דבר בפרשנות של פרוקלוס על פני זו של דומינינוס.
דומנינוס עמד בראש האקדמיה אחרי סיריאנוס ולפני פרוקלוס.
פרוקלוס נעשה מאוחר יותר לראש האקדמיה.
לאחר קידומו של פרוקלוס, דומנינוס עזב את אתונה וחזר ללאריסה.
בסודא מצוטט סיפור מתוך חיבורו של דמאסקיוס "חיי איסודורוס", שדן בשאלת דבקותו של אדם במנהג אבותיו: "דומנינוס נהג לירוק דם לעיתים קרובות", וכמו פלוטרכוס מאתונה, גם לו נקבעה בחלום במקדש אסקלפיוס (אל הרפואה) אותה התרופה: "לאכול לשובעה בשר חזיר".
אולם "פלוטרכוס, למרות שמנהגי אבותיו לא אסרו עליו את הדבר, לא יכול היה לשאת תרופה כזאת", ולכן קרא אל הפסל של אסקלפיוס: "אלי, מה היית פוקד על יהודי לו לקה במחלה זו?
הרי ברור שלא היית דוחק בו למלא כרסו בבשר חזיר?".
בתגובה לקריאתו, "מיד בקעה מן הפסל בת־קול ערבה מאת אסקלפיוס, שהציע מזור אחר למחלה".
אלא ש"דומנינוס, בניגוד למה שהותר לסורים על פי המסורת, השתכנע מן החלום ולא לקח דוגמה מפלוטרכוס, אלא אכל מן הבשר הזה אז וכל שארית ימיו.
נאמר שאם עבר ולו יום אחד בלבד מבלי שאכל ממזון זה, הייתה המחלה שבה לתקוף אותו בוודאות עד שהתמלא לשובעה בשר חזיר".
ההנחה הרווחת היא שדומנינוס היה יהודי במוצאו, אך נראה כי קטע זה מתוך הסודא הוא היחיד שתומך בה.
לדברי מנחם שטרן, הקטע אינו מספק את ההוכחה לכך, אלא רק מציין שדומנינוס היה סורי.
גם הקביעה כי אכילת חזיר הייתה אסורה לסורים, אינה מצדיקה את ההנחה שיש כאן רמיזה ליהודים.
גם אזכור היהודי בדברי פלוטרכוס נעשה באופן היפותטי וההקשר אינו מרמז על כך שהדובר מתייחס לדומנינוס.
לטענת שטרן, אם דומנינוס אכן היה יהודי, דמאסקיוס ללא ספק היה מציין זאת במפורש ולא היה מכנה אותו "סורי", משום שבניגוד לתקופה ההלניסטית המוקדמת, בתקופה הנידונה הסופרים הפגניים לא כללו את היהודים בין הסורים.
וזאת בעוד הוא מתייחס להימנעות היהודית מבשר חזיר רק מספר משפטים קודם לכן.
בסודא מסופר גם שדומנינוס לימד את אסקלפיודוטוס מאלכסנדריה , עד שאסקלפיודוטוס נעשה כל כך וכחני שדומינינוס כבר לא התיר לו לשהות בחברתו.
דומנינוס זכור עבור כתיבת "מדריך למבוא לאריתמטיקה" (Ἐγχειρίδιον ἀριθμητικῆς εἰσαγωγῆς), סקירה תמציתית ומסודרת של תורת המספרים.
הוא כיסה מספרים, פרופורציות ואמצעים.
הוא חשוב מכיוון שהוא מהווה תגובה כנגד המבוא לאריתמטיקה (Introductio arithmetica) של ניקומכוס ומהווה חזרה לתורתו של אוקלידס.
כמו כן, מאמינים כי דומנינוס חיבר מאמר שכותרתו "כיצד ניתן להוציא יחס (פרופורציה) מתוך יחס" (Πῶς ἔστι λόγον ἐκ λόγου ἀφελεῖν), החוקר את השימוש ביחסים לצורות אחרות.
איבור בולמר-תומאס מאמין שהוא נכתב, לפחות בחלקו, על ידי דומנינוס, אבל תומאס הית' מטיל ספק כלשהו בכך על ידי קביעתו שאם הוא לא נכתב על ידי דומנינוס, אז הוא לפחות בא מתקופתו.
ייתכן שדומנינוס כתב גם חיבור שכותרתו יסודות האריתמטיקה" כפי שנזכר לקראת סוף חיבורו "מדריך למבוא לאריתמטיקה", אם כי לא ידוע אם הוא אכן כתב ספר זה.
דומניקו זיפולי (Domenico Zipoli) (נולד ב-15 באוקטובר 1688 בפראטו, איטליה.
נפטר ב-2 בינואר 1726 בקורדובה, ארגנטינה) היה מלחין ונגן עוגב ארגנטינאי ממוצא איטלקי.
השאלה מה גרם למלחין האירופאי המבוסס ובעל השם לנטוש את מעמדו המובטח ברומא לטובת השיממון הארגנטינאי של התקופה, הטרידה רבים עוד במאה ה-20, וחלקם אף דחו בתחילה את התזה שבכלל מדובר באותו אדם: זיפולי המלחין וזיפולי המפליג לארגנטינה.
אולם מחקרים שנעשו מאז הראו שאכן מדובר באותו אדם.
ה Diccionario de la música Labor מתאר אותו כמלחין האירופאי הגדול ביותר שהיגר לאמריקה הקולוניאלית, שם חי את תשע השנים האחרונות לחייו.
זיפולי נולד חמישי מבין שבעה ילדים להורים שלא היו מוזיקאים במקצועם.
בעיר הולדתו פראטו הייתה מסורת מוזיקלית עשירה כבר מהמאה ה-15 ועד Giovanni Francesco Beccatelli (מלחין פלורנטיני שנעשה לקאפלמייסטר ונגן העוגב של קתדרלת פראטו ב-1715), שככל הנראה אימן את זיפולי הצעיר בקתדרלה של פראטו.
בהיותו כבן 19 ניכר כישרונו והדוכס של טוסקנה, קוזימו השלישי אישר עבורו מלגה להמשך לימודים בפירנצה.
מאוחר יותר הוא עזב את פירנצה לטובת מנזר san barbazino בבולוניה ללמוד עם התאורטיקן Lavinio Felice Vanucci.
אחרי זמן לא ידוע עבר לרומא ללמוד עם ברנרדו פאסקוויני, ובשלב זה החלה התקופה היצירתית שלו כשביסס עצמו בין אליטות המוזיקאים של רומא.
לא כל עבודותיו מאז נמצאו.
שתיים מעבודותיו הידועות מרומא הן Sant' Antonio di Padova.
בשיא תקופה יצירתית זו, החליט זיפולי להצטרף לשורות הישועים, בהיותו כבן 28. לא ידוע מה הביא אותו להחלטה גורלית זו.
ניתן לשער, למשל, שהוא הושפע משניים מאחיו שהצטרפו גם הם לכמורה.
אולי גם לעוני של שנותיו המוקדמות הייתה השפעה על מהלכיו, ועם זאת ייתכן גם שמדובר בנטייה דתית או עניין אמיתי במיסיון בעולם החדש, או שמדובר בשילוב של גורמים אלה.
מכל מקום זיפולי עזב לסביליה מיד לאחר שהצטרף למסדר.
שנה לאחר מכן הפליג עם מסדרו לעבר העולם החדש''.
הוא הגיע לבואנוס איירס ומשם עשה את הדרך לקורדובה עם חבריו על עגלת שוורים.
בהגיעו לקורדובה, נרשם זיפולי ללימודי כמורה בקולג' הישועי (Colegio Maximo): שלוש שנים של לימודי פילוסופיה וארבע שנות תאולוגיה.
מלבד זאת זיפולי היה נגן העוגב, הקאפלמייסטר ומורה המוזיקה בכנסייה הישועית של קורדובה.
הוא כנראה השלים שם את לימודיו ב-1725, ונפטר משחפת בעודו ממתין לסמיכה בתחילת 1726.
החוקרים חלוקים לגבי התפוקה המוזיקלית של זיפולי בעולם החדש.
מצד אחד לא נמצאו די אזכורים של זיפולי ברשומות של הColegio Maximo, כך לפי פרופסור Lange מ-1955, אך מאז התגלה עוד על היקף יצירתו המוזיקלית מאותה תקופה.
ברור שלגירוש הישועים ב-1767 הייתה השפעה הרסנית על תיעוד היצירות, אך עם זאת הדרישה לשימור עבודותיו מצד המיסיון ומצד המלוכה תרמה להגנתן מפני הכחדה מוחלטת.
למשל, חלקים וקאליים ואינסטרומנטליים של מיסה של זיפולי התגלו בבוליביה ב-1959, כשהם נושאים את הכיתוב Se copid en Potossi el Afio de 1784 (ספרדית: הועתק בפוטוסי בשנת 1784), מעידים על תהילתו המתמשכת באזור החדש גם עשרות שנים לאחר מותו.
דומניקו גווידי (באיטלקית: Domenico Guidi; 6 ביוני 1625, קרארה – 28 במרץ 1701, רומא) היה פסל בארוק איטלקי.
גווידי אחיינו של הפסל ג'וליאנו פינלי, יוצא בית המלאכה של ברניני.
גווידי עבר בשנת 1639 לנאפולי ובשנת 1648 עבר לרומא והשתלב בסטודיו של אלסנדרו אלגארדי עד למותו של אלגארדי שם עבד ביחד עם ארקולה פראטה.
כתומך גדול של אקדמיית צרפת ברומא פיסל עבור ארמון ורסאי לכבודו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
זכה בתחרות מטעם ג'ובאני לורנצו ברניני לפסל את פסל המלאך נושא החנית בגשר סנטאנג'לו.
דומניקו די מיקלינו (באיטלקית: Domenico di Michelino; 1417, פירנצה – 1491, פירנצה) היה צייר מתקופת הרנסאנס, תלמיד של פרה אנג'ליקו.
די מיקלינו הצטרף בשנת 1442 לאחוות הציירים הפלורנטינים - חבורת סן לוקה, ושנתיים אחר כך לאמנות מדיצ'י ורוקחות - גילדת הציירים.
היה בעל סדנה בפירנצה אותה חלק עם דומניקו די זנובי.
ציורו משנת 1465: דנטה עם הקומדיה האלוהית בין הר כור המצרף לפירנצה, נמצא על הקיר הצפוני של קתדרלת סנטה מריה דל פיורה.
דומנטאס שימקוס (בליטאית: Domantas Šimkus; נולד ב-10 בפברואר 1996) הוא כדורגלן ליטאי, המשחק בעמדת הקשר בקבוצת פ.א.
שימקוס התחיל את הקריירה שלו באקדמיה לכדורגל של ליטא ובגיל 17 הצטרף לקבוצת הנוער של אולבורג מליגת העל הדנית.
לקראת עונת חזר לליטא וחתם באטלאנטאס.
ב-5 במרץ 2016, שימקוס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–2 נגד שטומבראס.
ב-12 ביולי, הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 0–2 נגד אוטניס אוטנה.
באוקטובר , שימקוס חתם בז'לגיריס וילנה.
ב-7 באוקטובר, שימקוס ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 1–5 נגד אטלאנטאס.
באותה עונה, זכה עם הקבוצה בגביע.
ב-17 בינואר 2021, שימקוס חתם בהפועל כפר סבא מליגת העל.
ב-29 ביולי 2021, שימקוס חתם בסבאיל מליגת העל האזרית.
בקיץ חתם בחמרון ספרטנס מליגת העל המלטזית.
בצעירותו, שימקוס שיחק בנבחרות הצעירות של ליטא.
ב-17 בנובמבר 2018, שימקוס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד 0–3 ל במסגרת ליגת האומות.
דומנובקה (באוקראינית: Доманівка, דומניבקה; ברומנית: Domanovca; ברוסית: Доманёвка, דומניובקה) היא עיירה במחוז מיקולאייב באוקראינה.
לאחר כיבוש טרנסניסטריה ב-5 באוגוסט 1941 על ידי הגרמנים והרומנים במלחמת העולם השנייה, הוקם באוקטובר 1941 בדומנובקה מחנה השמדה בו נרצחו אלפי יהודים.
המחנה שוחרר ב-28 במרץ 1944 על ידי הצבא האדום.
לפני המלחמה התגוררו בדומנובקה כ-1,191 יהודים אשר היוו 41% מכלל האוכלוסייה המקומית.
מדיניות הרומנים כלפי יהודי טרנסניסטריה
אחרי כיבוש טרנסניסטריה, רומניה סיפחה את השטח ושלטה בו.
רבים מיהודי טרנסניסטריה היו מגורשים ופליטים ממקומות שונים באירופה.
בין מבצעי הפשע העיקריים בטרנסניסטריה היו הצבא והמשטרה הרומנים.
הפעולות שביצעו נבעו מתמיכתם הפוליטית בגרמניה ובנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה, מה שהוביל לעליית האנטישמיות הלאומית בקרב הרומנים.
יון אנטונסקו, שליט רומניה, האמין כי הדבר יאפשר לממש את חלום "רומניה הגדולה החדשה" ושאין מקום ליהודים שם.
היחס כלפי היהודים בטרנסניסטריה נבע ממניעים שונים שמטרתם הייתה סילוק היהודים ורציחתם.
אולם המדיניות הרומנית בטרנסניסטריה לא דמתה למחנות ההשמדה בחלקים אחרים של מזרח אירופה בהן ההשמדה הייתה באמצעות תאי גזים ומפעלי מוות, בטרנסניסטריה מעשי ההריגה היו מכוונים באמצעות הרעבה, מחנות כפייה, רציחות המוניות ביריות ועוד.
לאחר שנכבשה טריטוריית טרנסניסטריה על ידי הגרמנים באוקטובר 1941, הוקמו שלושה מחנות במחוז גולטה כאשר אחד מהם היה מחנה ההשמדה דומנובקה.
לפי פקודת ממונה המחוז, הקולונל מודסט איסופסקו, רוכזו במחנה כ-20,000 יהודים אשר גורשו מדרום טרנסניסטריה, אודסה, דרום סרביה, אוצ'יאקוב ובורזובקה - שרידי מסע ההשמדה ההמוני שנערך במקומות אלה.
ביניהם היו גם יהודים רבים שנמלטו מבאסבראביה לדרום טראנסניסטריה מפני הגרמנים והרומנים.
תנאי המחיה במחנה היו קשים ביותר, האנשים סבלו מרעב, מחלות, זוהמה וקור.
היהודים במחנה גרו ברפתות, אורוות, דירי חזירים, לולים פרוצים ובתים הרוסים בעוד הם צמאים, חולים, רעבים, קפואים, ערומים, רזים ומכורסמים על ידי תולעים ועכברים.
הם לא הורשו לצאת מן המבנים בהם טבעו בזוהמה הם ולא קיבלו עזרה רפואית, מחלות שונות קצרו בהם בהמוניהם.
איש לא טיפל בגוססים שרבצו על גבי קש.
לאורך שהייתם במחנה חל איסור על מכירת מזון, העובר על החוק היה נענש.
המעטים שעדיין היו כשרים לעבודה נשלחו לעבודות כפייה, ותמורתה ניתן להם מעט אוכל.
שאר האנשים גוועו ברעב, עשרות בכל יום.
מספר גברים קיבלו עבודה אצל איכרים וכך הצליחו להישאר בחיים עוד זמן מה.
נשים אחדות הועסקו בחקלאות, ותמורת עבודתן ניתנו להן כמה תפוחי אדמה.
עם ריכוזם של מפוני דרום טראנסניסטריה במחנה דומנובקה, החל בו מסע ההשמדה שבמהלכו נרצחו כ-18,000 יהודים תוך חודשיים (דצמבר 1941- ינואר 1942).
לאחר שכל חפציהם נלקחו, הם הוצאו קבוצות קבוצות, בנות 400–500 איש כל אחת מהן, ונרצחו ביריות.
הגופות נשארו בשדה כטרף לכלבים.
הפקודה להוצאה להורג ניתנה מטעם מודסט איסופסקו לפי הוראות ה"יועץ" הגרמני, קצין הס.ס- פליישר שמושבו היה במרכז שלטונות המחוז, בגולטה.
בביצוע הפקודה השתתפו יחידות קומנדו של הס.ס.
יחידות אלו היו מורכבות מן המתיישבים הגרמניים- אנשי "פומי" מן הכפרים הסמוכים, מן הז'נדרמים הרומניים ואנשי המיליציה האוקראינית תחת פיקודו של המיליציה האוקראינית שבאזור, קאזאקיאוויץ'.
הז'נדרמים הבטיחו לעצמם שליטה מלאה על החיים הפנימיים במחנה על ידי מינוי ועד שהיה מורכב מאנשים שהיו מוכנים לשמש כמכשיר בידי השלטונות המקומיים נגד המגורשים, כמעין יודנראט.
בפברואר 1942 הסתיים מסע ההריגות בדומנובקה והועבר למחוז ברזובקה.
לאחר מכן עדיין הגיעו לדומנובקה שיירות אחרונות של יהודים מאודסה וממקומות קרובים לעיר, לכן ניצלו מהשמדה מיידית.
אולם למעשה ההפסקה בהשמדות ההמוניות היה מפני שינוי השיטה בלבד.
ההשמדה נמשכה, אך בצורה אטית יותר, ומעתה נספו היהודים מחמת רעב, מצוקה ומחלות.
עם הפשרת השלגים באביב 1942 ניתנה האפשרות, וגבר הצורך להסיר את הגופות הנרקבות מן השדות ומשולי הדרכים.
לשם כך הוקמה קבוצת קברנים בת 50–60 מגורשים חסונים, שאף הורשו לעבוד אצל האיכרים על מנת להרוויח קצת מזון.
תחילה ניסו לשרוף את הגוויות, נערמו שכבות שכבות: שכבת גופות על גבי שכבת עצים עליהם נשפך נפט.
לאחר מכן הוצתה הערמה, הסתבר כי שיטת קבורה זו אטית מדי.
על כן הוצאו הגופות אל קצה העיירה והושלכו יחד עם הגופות הקפואות שהצטברו בתוך בורות, שנכרו בידי הקברנים.
בין הגופות מצאו הקברנים טליתות, סידורים ואף גווילים של ספרי תורה שנקברו יחד עם גופות הנרצחים.
קבורת הגופות לפי שיטה זו נמשכה למעלה מחודשיים.
לאחר סיום פעולה זו לא פורקה קבוצת הקברנים, אלא הוסיפה לקבור את עשרות המתים שנפטרו יום יום במחנה, הן בשל תנאי החיים בו והן עקב מבצעי יחידות הס.ס.
שפקדו את המחנה מדי פעם בפעם.
הגיעו למקום ודרשו מן השלטונות הרומניים למסור לידיהם יהודים.
בדרך כלל התנהל מיקוח ממושך שהסתיים בפשרה.
לגרמנים לא נמסרו כל היהודים שנדרשו.
הוציאו יהודים אלה מן המחנה באורח פתאומי, הובילו אותם אל מחוץ לכפר ושם הוציאם להורג.
הגוויות נלקחו מן המקום בידי הקברנים ונקברו.
וכך נוצרו קברים המוניים בדומנובקה המכילים כ-18 אלף יהודים.
למרות העבודה הרבה של הקברנים וחשיבותם גם עליהם ריחפה סכנת השמדה, משנעצרו עקב תלונת אנשי המפקדה הגרמנית שהועסקו בתפקידים מנהליים בקרבת המקום.
הם האשימו את הקברנים, לדעתם העבודה שלהם הייתה מטרידה.
לבסוף אנשי הקבוצה ניצלו הודות להתערבות של קצין אוסטרי צעיר מוינה ששכנע את אנשי המפקדה כי אותה ההטרדה לא הייתה באשמת הקברנים.
אותו הקצין אף הביא בסתר מזון למקום מעצרם של האנשים, ומצבם השתפר במקצת.
עד סוף שנת 1942 לא נותרו בדומנובקה יותר מ-1,000 מגורשים.
רובם נשים, מספר קטן של גברים ומעט ילדים.
באותם הימים ניתנה פקודה לשלוח 1,000 יהודים מדומנובקה לאקמצ'טקה.
אמנם רובם נשלחו אך במחנה נותרו 150 בעלי מלאכה מיציאתם עוכבה מטעם השלטונות, וכן כ-200 מבוגרים וכ-50 ילדים שעלה בידם לחמוק מן המשלוח.
ב-1 ביולי 1942 הגיע לדומנובקה הכומר הרומני מיהאיל מלניק.
הוא ביקר בקברי ההמוניים היהודים במקום והחל במלאכת שיקום החיים הדתיים הנוצרים, הפעילות נחשבה כהצלחה ביחס למחנות האחרים באזור כמו אקמצ'טקה, אשר סבלו מהתנגדות עזה לחיים הנוצריים בעיקר מצד יהודים.
לאחר הטבח והקבורה ההמונית העיר נהרסה בחלקה, והחל תהליך שיקום.
באותה שנה נקברו ערמת הגוויות ברחבי העיירה, לאחר הפשרת השלגים.
הגטו הורחק לשולי העיר, ושריפת הגופות נעשתה ביער, כך שהריח לא הגיע לשם.
מלניק השקיע זמן, כסף ומאמץ רבים בתהליך שיקום הכנסייה הגדולה בעיר.
דומנובקה וערי נפת גולטה נוספות פרחו דתית עוד במהלך תהליך השמדת היהודים.
הקולונל איסופסקו סיפק תרומות ומשאבים על מנת לשקם את הכנסיות, זו במטרה להחזיר את הנצרות לתושבים.
בראשית 1943 חל שינוי לטובה במצב יהודי דומנובקה עקב חילוף בשלטונות הנפה.
ביקא, שגילה יחס הוגן אל היהודים, כך נהג גם מנהל לשכתו מהנדס-אגרונום גאראבט ואשקנט.
הוועד היהודי, שנכפה על המגורשים מצד השליטים המקומיים לשעבר, הוחלף בוועד חדש בראשו הועמד פרופסור ישראל אדסמאן.
הוא נעזר בחמשה נציגים, ממפוני באסאראביה, ובשלושה יוצאי אוקראינה.
ואשקנט אף סייע לוועד המקומי להקים קשר עם ועדת העזרה בבוקרשט.
נשלחו דינים וחשבונות מפורטים על מצבם המבעית של המגורשים ברחבי המחוז, וללא השהייה הגיעה עזרה הכללה בגדים, תרופות וכסף.
בדומנובקה עצמה הותר לוועד להקים מספר בתי מלאכה בענפים שונים, כגון סנדלרות, חייטות וספרות שבהם הועסקו בעלי מקצוע יהודיים.
בסדנאות מצאו עבודה גם קשישים ונשים בהנהלות החשבונות ובשירותים.
מהכנסות בתי המלאכה נוסדו מטבח ציבורי ובתי יתומים, בהם שכנו כל היתומים במחוז, שמספרם הגיע ל-98. כמו כן נפתחה מרפאה ובית מרקחת במחנה.
עקב הסיוע השתפר מצבם של היהודים בכל הנפה, מאחר שהוועד בדומנובקה הורשה לפרוש את חסותו על המחנות הסמוכים.
הוועד קיבל רשות להעסיק 40 רופאים יהודיים בכפרים ובחוות ממשלתיות בנפה שהיו עד כה ללא עזרה רפואית.
רופאים אלה היו רשאים לטפל גם באוכלוסייה הנוצרית, כך הצליחו להרוויח כסף.
לאחד מחברי הוועד הוענקה רשות לסייר בריכוזי היהודים באזור.
באחת מן החוות גילה כ-20 יהודים, ביניהם 4 רופאים, מהנדס ורוקח שכולם גרו באותה אורווה וישנו על גבי קש.
בידי כולם היה בגד משותף אחד ויחיד שהיה תלוי במסמר בדלת הכניסה, וכשיצא אחד מהם מן האורווה הוא השתמש בו.
הם לא יכלו לצאת לעבודה, ועל כן היו צפויים להישלח לאקמצ'טקה, ששם דינם היה מוות.
עקב הביקור של חבר הוועד נשלחו להם בגדים, שיאפשרו להם לצאת לעבודה, וכך ניצלו.
בשל יחסו הטוב של ביקא אל היהודים הוא הועמד לדין לפי פקודתו של איסופסקו שהושפע מן הגרמני פליישר, בפני בית הדין הצבאי בטיראספול.
במאי 1943 ניתנה פקודה לשלוח את כל המגורשים במחוז גולטה לעבודה חקלאית.
נשלחו כ-350 יהודים ממחנה דומנובקה לעבודה בחוות סמוכות, ביניהן זאבאנה, ספארצוה, קאזארינו.
היהודים שעבדו בחוות אלה, או הועסקו בבתי מלאכה בדומנובקה קיבלו מצרכי מזון שמהם הפרישו (לפי יוזמת הוועד) 25% לטובת תושבי מחנה אקצ'טקה.
בתחילת 1944 מצב היהודים שוב החמיר עקב השפעת הגרמנים.
בראשית מרץ 1944 חצתה שוב יחידת ס.ס.
את הבוג והוציאה מדומנובקה מספר יהודים אוקראיניים והוליכה אותם למקום בלתי ידוע.
המפקד המקומי של הז'אנדראמים בדומנובקה התייחס בהגינות אל היהודים.
בראשית מרץ, הוא הרשה להם לעבוד אצל האיכרים.
עם התקרבות החזית, הזהיר את היהודים, כי השלטונות הרומניים עומדים לסגת.
אף ייעץ להם להימלט מן האזור, כדי שלא ליפול בידי הגרמנים בעת נסיגתם.
בהמשך הורשו המגורשים לצאת מטרנסניסטריה.
31 מן היהודים יצאו מיד לעבר טיראספול וחצו את הדנייסטר בעזרת שליחי ועדת העזרה.
כ-100 מן היהודים הנותרים נשארו במקום יחד עם היהודים המקומיים עד לבוא הצבא הסובייטי.
הצבא האדום כבש את דומנובקה ב-2 במרץ 1944. באותו יום נותרו בעיר כ-500 יהודים, מגורשים מרומניה, ובעיקר המגורשים מן הכפרים שהתקבצו בדומנובקה.
מצב רוחם היה ירוד ביותר, כולם היו רזים ורעבים במצב של אפיסת כוחות.
בית הדין העממי בבוקרשט דן את איסופסקו למוות אולם גזר הדין לא בוצע והוחלף למאסר עולם.
דוֹמַאנוֹבְקָה, אודות ארגון עולמי של יהודי בוקובינה
דליה עופר, השואה בטרנסניסטריה: הרצח והתגובה היהודית, באתר יד ושם
ז'אן אנצ'ל, תולדות השואה רומניה, ירושלים: הוצאת יד ושם, תשס"ב, 2001
תיאודור לביא (עורך), פנקס הקהילות: רומניה, כרך ראשון, הוצאת יד ושם, 1969
דומיצינו ארקאנג'לי (באיטלקית: Domiziano Arcangeli; 10 ביוני 1966, ונציה – 13 ביולי 2020, בוורלי הילס) היה שחקן, מפיק, ותסריטאי איטלקי שעבר לארצות הברית.
הוא ידע בעיקר בסרטים בעלי תקציב נמוך במיוחד סרטי ניצול.
בסך הכל הוא היה שותף ליצירת כ-150 סרטים וסדרות טלוויזיה.
דומיצינו ארקאנג'לי נולד בוונציה והחל את הקריירה שלו כדוגמן.
ארקאנג'לי התגלה על ידי הצלם הלמוט ניוטון בוונציה ב-1979, ולאחר כמה צילומים עם ניוטון עצמו הוא הפך לדוגמן מבוקש בינלאומי.
בשנות ה-80 הוא התחיל להופיע בסרטים.
בשנת 1987 הוא שיחק בסרט "אינטרוויסטה" של פדריקו פליני.
בשנים 1988–1991 הוא היה נשוי לרפאלה בראצ'י שזכתה בתואר "מיס איטליה" בשנת 1983.
בתחילת המאה ה-21 הוא עבר לארצות הברית והחל לשחק בסרטי הוליווד.
בשנת 2009 ארקאנג'לי הקים את חברת ההפקה Empire Films והפיק במסגרתה מספר סרטים.
בשנת 2013 הוא שיחק והפיק את סדרת הטלוויזיה The Bathroom Diaries.
בשנת 2016 דומיצינו ארקאנג'לי זכה בפרס "השחקן הטוב ביותר" ב-United International Film Festival.
דומיציאנו ארקאנג'לי נפטר בשנת 2020 בבברלי הילס.
דומניקו סטרנונה (נולד ב-15 בפברואר 1943) הוא סופר, תסריטאי ועיתונאי איטלקי.
יצירותיו תורגמו לאנגלית, גרמנית ועוד מספר שפות, וחלקן עובדו לקולנוע.
הרומן שלו "ויה ג'מיטו" זכה בפרס הספרותי הגבוה ביותר באיטליה, פרס סטרגה, וכן בפרס נאפולי לספרות בשנת 2001, והופיע ברשימת המועמדים לפרס קמפילו היוקרתי באותה שנה.
הרומן, שנחשב ליצירת המופת שלו, מתרכז במוביל רכבת נפוליטני, פדרי, המתמודד עם חיים מלאי תסכול, אשר פורק את זעמו על אשתו ובנו הבכור.
הרומן היה ברשימת המועמדים הארוכה לפרס בוקר הבין-לאומי בשנת 2024.
יצירתו הבדיונית ה-13, Ties ("קשרים"), הייתה השנייה שתורגמה לאנגלית וזכתה בפרס ברידג' בשנת 2017. פרויקט Bridge Book Award שואף לאחד את התרבות האיטלקית והאמריקאית ולחזק את ההבנה ההדדית בין שתי התרבויות.
בדיווחים מ-2006 (מאת לואיג'י גאללה), ובכתבות עדכניות יותר ב-2017 הועלתה טענה שסטרנונה הוא מחבר הכותב תחת שם העט אלנה פרנטה.
בראיונות שפורסמו לאחר מכן דחו שניהם האשמות אלה.
דומניקו סטרנונה נולד ב-15 בפברואר 1943 בסביאנו שבקמפניה, כ-25 קילומטרים צפונית-מזרחית לנאפולי.
אביו, פדריקו סטרנונה, היה צייר נאפוליטני ואוטודידקט שלמד ציור בכוחות עצמו ולאמו קראו רוזה.
סטרנונה נשוי למתרגמת הספרות אניטה ראג'ה, ויש להם בת אחת.
במאי 2024 הוענקה לו אזרחות כבוד של סביאנו שבה נולד, כחלק מיוזמה תרבותית להוקרת סופרים.
"דומניקו סטרנונה גורם לנו להיות גאים ונרגשים" אמר ראש העיר, וינצ'נזו סימונלי.
סטרנונה הוא סופר פורה, שכתב לפחות 24 יצירות מאז 1987. הוא צוטט בראיון מקוון שבו אמר: "כתיבה היא לא רק כיף...
הספרים הטובים ביותר הם אלה שמכאיבים לנו."
הרומנים הראשונים שלו שתורגמו לאנגלית כוללים את Prima esecuzione (2007) (ההוצאה להורג הראשונה), Lacci (2014) (קשרים), Scherzetto (2016) (תעלול) ו-Confidenza (2019) (שבועת אמונים).
הרומן שלו ויה ג'מיטו זכה בפרס Premio Strega בשנת 2001.
יצירותיו שתורגמו לעברית: ויה ג'מיטו, שרוכים, תעלול, שבועת אמונים, החיים בני התמותה ובני האלמוות של הילדה ממילאנו.
סטרנונה לימד ספרות בבית הספר התיכון מרקוני בקולפרו ברומא ובמכללה הטכנית ליביה בוטארדיב במשך מספר שנים בתחילת הקריירה שלו.
בשנת 2017 לימד את יצירותיו של איטלו קלווינו באוניברסיטת ג'ורג'טאון ארצות הברית.
כעיתונאי, תרם באופן קבוע לעמודי התרבות של Il Manifesto, ועבד עבור מספר עיתונים ומגזינים סאטיריים, כולל L'Unità, Corriere della Sera, Tango, La Repubblica ועד 2023 היה עורך הטור השבועי Parole במגזין Internazionale.
ב-Cuore פרסם באופן קבוע פרקים מחייו כמורה.
סטרנונה (אין לבלבל בינו לבין התסריטאי האיטלקי פדריקו סטרנונה) הוא גם תסריטאי קולנוע וטלוויזיה.
סרטים עלילתיים המבוססים על ספריו בוימו על ידי גבריאלה סלבטורס, ריקרדו מילאני ודניאל לוצ'טי והוא כתב בעצמו תסריטים רבים למסך הגדול והקטן.
בשנת 2003 זכה בפרס סרג'יו אמידאי לתסריט המעובד הטוב ביותר שכתב עם ריקרדו מילאני עבור Il posto dell'anima, והיה מועמד לשלושה פרסי Golden Ciak.
בנוסף היה מועמד יחד עם מספר שותפים שלו לכתיבה לפרסי סרט הכסף של Nastro d'Argento עבור התסריט המקורי הטוב ביותר והתסריט המעובד הטוב ביותר ל-La febbre (החום), L'amore ritorna (אהבה חוזרת), L'anima gemella (ידיד נפש), Del perduto amore (1999) (על אהבה אבודה) ו-La scuola).
סטרנונה והתסריטאי שעבד יחד אתו, פרנצ'סקו פיקולו, היו מועמדים לפרס התסריט המעובד הטוב ביותר לשנת 2021 עבור עיבוד לרומן שלו Lacci ("קשרים") בטקס פרסי דוד די דונטלו שהעניקה האקדמיה דל סינמה איטליאנו.
סדרת טלוויזיה ב-Rai 1 בשם Fuoriclasse (הליגה של עצמם) שודרה במשך שלוש עונות בשנים 2011–2015. היא נכתבה על ידי סטרנונה ומבוססת על אחדים מהרומנים שלו.
ב-2006 טען לואיג'י גאללה שניתוח ממוחשב של סגנון טקסטואלי תמך במסקנה שסטרנונה הוא למעשה אלנה פרנטה.
תחקיר עיתונאי של גאטי הוזמן על ידי Il Sole 24 Ore והיה אמור להופיע ב-2 באוקטובר 2016 בעיתון הגרמני Frankfurter Allgemeine Zeitung ובאתר הצרפתי Mediapart.
ב-2017 פורסמו בנושא זה כתבות נוספות בעיתונות ובכתבי עת, בין היתר של החוקרים ארג'ונה טוצי ומישל א' קורטלצו מאוניברסיטת פדובה.
בראיונות שפורסמו לאחר מכן התייחסה פרנטה להשערות אלה, ודחתה אותן לחלוטין: "ניתן למצוא בכתיבה שלי את הזהות שלי, את המגדר שלי".
לדבריה, נמאס לה ולסטרנונה שכולם שואלים אם הוא פרנטה.
גם סטרנונה מכחיש בתוקף שהוא אלנה פרנטה.
במספר ראיונות טען שאשתו, הוא עצמו ורוב מיליוני הקוראים של הרומנים הנאפוליטניים מוצאים את החקירות האלה משעממות, לא מכבדות ולא רלוונטיות.
דוֹמֶנִיקוֹ פוֹנְטַנָה (באיטלקית: Domenico Fontana; ) היה אדריכל איטלקי משלהי הרנסאנס, שנולד בטיצ'ינו של ימינו.
הוא פעל בעיקר באיטליה, ברומא ובנאפולי.
הוא נולד ב, כפר על גדות אגם לוגאנו, שבאותה עת היה ב של מספר קנטונים שווייצריים של הקונפדרציה השווייצרית הישנה, וכיום הוא חלק מטיצ'ינו, שווייץ, ומת בנאפולי.
הוא הגיע לרומא ב-1563 כדי להצטרף לאחיו הבכור.
הוא החל את הקריירה שלו כטייח, ולאחר מכן כבנאי ורב-בנאים, עם מומחיות מיוחדת במדידות ומיומנויות טכניות.
הפרויקט האדריכלי הראשון של פונטנה היה וילה בפיאצה פאסקווינו (Piazza Pasquino) עבור הקרדינל מונטלטו, שנבנתה בין 1577 ל-1578. מונטלטו הפקיד בידיו מאוחר יותר, ב-1584, את הקמת הקפלה דל פרזפיו (Cappella del Presepio - קפלת האבוס) בבזיליקת סנטה מריה מג'ורה, מבנה כיפתי עוצמתי מעל תוכנית של צלב יווני.
זהו מבנה מאוזן להפליא, למרות שפע הפרטים והעומס של עיטורים עשירים, שבשום אופן אינם מפריעים לתוכנית האדריכלית העיקרית.
הוא מוכתר בכיפה בסגנון המוקדם של סן מריו במונטפולצ'אנו.
עבור אותו פטרון, הוא בנה את ארמון מונטלטו (Palazzo Montalto) ליד בזיליקת סנטה מריה מג'ורה, עם חלוקת הנפחים המיומנת וסכמת העיטורים המשולבת של תבליטים ומקלעות פרחים, המרשימים בזכות המיומנות שבה האמן התאים את התוכנית לאתר שעמד לרשותו.
לאחר עלייתו של הקרדינל לכס האפיפיורות כסיקסטוס החמישי, הוא מינה את פונטנה ל"אדריכל ראשי" (Architettore principale), והעניק לו, בין שאר התארים, את התואר אביר .
בתפקידו זה ביצע פונטנה מפעלי בנייה גדולים ברומא.
כולל פריצת עורקי תחבורה ארוכים וישרים דרך רובעיה הישנים של העיר שקישרו בין הכנסיות הראשיות.
פונטנה הוסיף את פנס הגג לכיפה שמעל בזיליקת פטרוס הקדוש, והציע את הארכת החלל הפנימי לספינה מוגדרת היטב.
בעלי חשיבות רבה יותר היו השינויים שערך בבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו (סביב 1586), שם שילב בלוג'יה של החזית הצפונית ארקדה כפולה מרשימה בעלת מפתח רחב ופרישׂה רחבת-ידיים, וכנראה הוסיף את הפורטיקו הדו-קומתי של הסקלה סנטה (המדרגות הקדושות).
נטייה זו לארקדות כמאפיינים חיוניים של תוכנית אדריכלית באה לידי ביטוי במזרקות שתוכננו על ידי דומניקו ואחיו ג'ובאני, למשל מזרקת מי פאולוס, או פונטנה די טרמיני שתוכננה על פי אותם קווים.
הוא הפך לחבר באקדמיה של סן לוקא ב-1585.
מבין המבנים החילוניים, סגנונו המאופק והחזק, המזכיר את ג'אקומו בארוצי דה ויניולה, מודגם בצורה הטובה ביותר בארמון הלטראנו (שבנייתו החלה ב-1586), שבו היישום הנמרץ של עקרונות מבניים איתנים וכוח התיאום אינם מוטלים בספק, אך כך גם היעדר הדמיון המוחלט והמונוטוניות העקרה של הסגנון.
היה זה אופייני לו להסתפק בפתרון יחיד לבעיה אדריכלית, כפי שמוכח בעובדה שמאוחר יותר יישם שוב את המוטיב של ארמון הלאטרנו בארמון האפיפיור, ובתוספות לארמון הקווירינאלה.
פונטנה תכנן גם את הזרועות הרוחביות המפרידות בין חצרות הוותיקן.
ב-1586 הוא הקים את , השוקל 320 טון, בכיכר פטרוס הקדוש.
הישג הנדסי זה דרש את המאמץ המרוכז של 800 איש, 160 סוסים ואינספור גלגלות ומטרים של חבל.
ידוע כי האסטרונום סייע לפונטנה בעבודה זו.
פונטנה השתמש בידע שלו בסטטיקה, שעורר השתאות אוניברסלית באותה תקופה, גם בהקמתם של שלושה אובליסקים עתיקים אחרים בפיאצה דל פופולו, בכיכר סנטה מריה מג'ורה ובכיכר סן ג'ובאני בלטראנו.
לאחר מות פטרונו, הוא המשיך זמן מה בשירותו של יורשו, האפיפיור קלמנס השמיני.
אולם במהרה, חוסר שביעות רצון מסגנונו, קנאה וההאשמה כי מעל בכספי ציבור, גרמו לפיטוריו מתפקידו, והוא גורש לנאפולי.
שם קיבל את המינוי של אדריכל המשנה למלך, .
צוות שעבד עבורו בבניית תעלה במהלך תקופה זו היה הראשון לאמת את מיקומה של העיר העתיקה פומפיי.
בנוסף לתכנון תעלות, הוא הקים את .
אחיו של דומניקו, , היה גם הוא אדריכל, ובנו ג'וליו צ'זארה ירש אותו כאדריכל המלכותי בנאפולי.
דומיסייד (מלטינית: domus – בית מגורים; caedo – להרוג/להשמיד, בשימוש מטאפורי) הוא מונח המתאר את ההריסה המכוונת של מקום המגורים והסביבה המיידית של אנשים, על ידי בני אדם, לצורך השגת מטרות מסוימות, מה שמוביל לסבל עבור התושבים ולאילוץ שלהם דה-פקטו לעזוב את מקום מגוריהם.
התוצאה גורמת למצבי עקירה או פליטות.
המושג כולל גם את ההרס הנרחב של סביבת מחיה – שכונות ותשתיות אזרחיות המאפשרות חיים קהילתיים תקינים.
ההגדרה הבסיסית של דומיסייד היא הרס מכוון ומתוכנן של בתי מגורים או סביבת מגורים של אוכלוסייה מסוימת על ידי סוכנות אנושית (לדוגמה: גוף מדיני, צבא, ממשלה או גוף אחר בעל סמכות) לצורך השגת מטרות כמו גירוש אוכלוסייה, שינוי דמוגרפי או השגת יעדים צבאיים או פוליטיים.
המונח נטבע לראשונה בשנות ה-70 של המאה ה-20, אך בעיקר מאז 2022 קיבל משמעות רחבה יותר לאחר הדו"ח המיוחד של האו"ם בדבר הזכות לדיור הולם, שסיפק לו פרשנות יחד עם הצעה לשקול לכלול אותו כעבירה במסגרת המשפט הבין-לאומי והגדרתו כפשע מלחמה.
דוגמאות היסטוריות בולטות לדומיסייד כוללת את הפצצת טוקיו בידי ארצות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה, שנחשבת להפצצה הלא-גרעינית ההרסנית והקטלנית ביותר בהיסטוריה האנושית; את הפצצות ורשה, דרזדן וקניגסברג באותה מלחמה, וכן את ההרס שביצע משטר קמר רוז' בקמבודיה.
ההפצצות הישראליות ברצועת עזה נחשבות לאחת ממערכות ההפצצה ההרסניות ביותר בעת האחרונה.
המדווח המיוחד של האו"ם לזכות לדיור הולם בלאקרישנן רג'אגופל האשים את ישראל בביצוע דומיסייד ברצועת עזה.
דוֹמֶנִיקוֹ וִינְצֶ'נְצוֹ מַרִיָּה פּוּצִ'ינִי (באיטלקית: Domenico Vincenzo Maria Puccini; 5 באפריל 1772 – 25 במאי 1815) היה מלחין איטלקי בן התקופה הקלאסית שפעל בלוקה.
הוא מייצג את הדור השלישי בשושלת המוזיקלית של משפחת פוצ'יני וסבו של מחבר האופרות המפורסם ג'אקומו פוצ'יני.