tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-24 בינואר 2008, מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם פרסמה הצהרה המגנה את ישראל, קוראת להסיר את המצור על רצועת עזה, לאפשר המשך אספקת מזון, דלק ותרופות, ולפתוח מחדש את מעברי הגבול.
לדברי הג'רוזלם פוסט, זאת הייתה הפעם ה-15 בתוך פחות משנתיים שהמועצה גינתה את ישראל בהקשר של זכויות האדם בשטחים הפלסטיניים.
ישיבות המועצה מוחרמות על ידי ישראל וארצות הברית.
באפריל 2007, בהודעה שפורסמה מטעם מזכ"ל האו"ם, נאמר כי הסגר הוא כענישה קולקטיבית של אוכלוסיית עזה ומנוגד לחוק הבינלאומי.
במרץ 2008, מספר ארגונים בינלאומיים, בהם נציגי אמנסטי בבריטניה וארגון אוקספם, פרסמו דו"ח שלפיו המצב ההומניטרי ברצועת עזה הוא החמור ביותר מאז תחילת הכיבוש הישראלי ב-1967. הם דחקו בישראל להסיר את הסגר, וטענו כי הוא מהווה ענישה קולקטיבית נגד 1.5 מיליון תושבי רצועת עזה.
ריצ'רד פאלק, נציג מועצת האו"ם לזכויות האדם, פרסם מאמר שבו השווה את הסגר על עזה למחנות ריכוז במלחמת העולם השנייה, וטען שהסגר הוא פשע נגד האנושות.
בעקבות דברים אלה הכריזה מדינת ישראל על פאלק כאישיות בלתי רצויה.
ב-14 בדצמבר 2008 נחת פאלק בישראל על מנת לסייר בשטחי יהודה והשומרון וחבל עזה.
ישראל מנעה ממנו כניסה למדינה משום שהוגדר כאישיות בלתי רצויה וששליחותו מעוותת מכיוון שהוא מורשה לחקור רק הפרות זכויות אדם שנעשו על ידי מדינת ישראל, וכן כיוון שלא תאם עם ישראל את הביקור.
פאלק גורש לז'נבה; לטענתו, הוא הוחזק במעצר במשך 15 שעות טרם הגירוש, אך בעיתונות דווח כי האיש גורש מיד עם נחיתתו.
בין השנים 2007 – 2010 התירה ממשלת ישראל מדי יום כניסה של כ-100 משאיות עם מוצרי מזון בסיסיים לרצועת עזה.
עד עימות חמאס-פת"ח ברצועת עזה, ביוני 2007, עברו כ-475 כלי רכב עם סיוע הומניטרי במעברי הגבול מדי יום.
לאחר מבצע עופרת יצוקה, נמשך הסגר על רצועת עזה, ולא הייתה כמעט אפשרות להכניס לעזה סחורה, והאפשרות להוציא ממנה סחורה נמנעה לחלוטין.
ישראל שולטת על תחום המים הטריטוריאליים ומונעת פריקת סחורה מאניות ישירות ברצועה.
על פי דיווחי אונר"א, שרבים מבכיריו בעזה הם בכירים גם בחמאס, כתוצאה ממחסור בציוד רפואי ומעיכובי תשלומים לעובדי בתי החולים נפגעו שירותי הבריאות קשות.
מעבר קרני נפתח לעיתים רחוקות ולמשך פרקי זמן קצרים, דבר שגרם למחסור במוצרי מזון בסיסיים ברצועת עזה, ושיווק או ייצוא סחורות מהרצועה נאסר.
בשנת 2011 נסגר מעבר קרני, ומעבר כרם שלום נותר מעבר הסחורות היחיד הפתוח בין רצועת עזה לישראל.
רשימת הסחורות אותן ישראל מתירה להכניס לרצועה כללה כמאה מוצרים בשנות הסגר הראשונות והייתה חסויה.
טענת ישראל הייתה שחשיפתה עלולה לגרום "לפגיעה בביטחון המדינה ואף עלולה לפגוע ביחסי החוץ שלה".
בנוסף לכך, החרם הכלכלי של מדינות המערב על ממשלת חמאס פוגע בכלכלה המקומית.
רמת האבטלה ברצועת עזה גבוהה, ותושבי הרצועה שעבדו בישראל לפני הסגר מנועים מלעשות זאת מאז 2006. לפי נתונים פלסטיניים רשמיים, כמחצית מתושבי רצועת עזה חיים מתחת לקו העוני ולפחות 32.5% מכלל האוכלוסייה מובטלים (נכון לרבעון השלישי של 2013).
רוב התושבים חיים על פחות מ-$2 ליום.
ב-2012 58% מתושבי הרצועה נעזרו בארגוני הסיוע כדי להשיג מזון, ו-74% מכלל תושבי הרצועה קיבלו סיוע מארגונים הומניטריים מכל סוג שהוא, לעומת 80% ב-2010 ו-63% בשנת 2006.
ביולי 2013, נסגרו מנהרות רבות בין רצועת עזה למצרים בידי כוחות הביטחון המצריים, בשל הדחת הנשיא מורסי במצרים וההסלמה בסיני.
המדיניות המצרית ביחס לרצועת עזה השתנתה, ובעקבות סגירת המנהרות נרשמה ירידה משמעותית בכמות הסחורות שנכנסו לרצועה.
באותה תקופה נרשמה גם עלייה של 38 אחוזים בכניסת הסחורות לרצועה מישראל דרך מעבר כרם שלום.
הייצוא של סחורות מרצועת עזה נאסר לאחר השתלטות חמאס על הרצועה ב-2007. ב-2010, לאחר משט המרמרה, החלה ישראל לאפשר יצוא בהיקפים מצומצמים מרצועת עזה לעולם.
הסחורות מהרצועה עוברות מאז דרך ישראל (דרך נמל אשדוד או נתב"ג), והיקף היצוא השנתי הסתכם ב-2013 ב-182 משאיות סחורה – ממוצע של כ-15 משאיות בחודש.
באוקטובר 2014 החלה ישראל לאפשר שיווק סחורות מעזה ב בהיקפים קטנים, ובמרץ 2015 אפשרה גם שיווק בהיקפים דומים של תוצרת חקלאית בישראל.
מאז הוטל הסגר על הרצועה, מונעת ישראל תנועת אנשים לתוך הרצועה או אל מחוץ לה דרך מעברי הגבול עם ישראל.
פלסטינים המתגוררים ברצועה אינם רשאים לצאת ממנה לשטח ישראל ובני משפחתם (כולל בני זוג, הורים או ילדים) אינם רשאים לבקרם, אלא במקרים המוגדרים בידי ישראל כהומניטריים וחריגים (לוויות, מחלות קשות, אירועי אבל וכדומה).
בנוסף, ישראל מתירה יציאה מהרצועה דרך שטח ישראל לצורך טיפול רפואי מציל חיים.
כמו כן, אוסרת ישראל על פלסטינים המוגדרים על ידה כ"תושבי רצועת עזה" להימצא בשטחי הרשות הפלסטינית ביהודה ושומרון.
כאמור, ישראל אינה מתירה עוד למי שגורש לרצועה לצאת ממנה.
בשל מדיניות זו, מכונה רצועת עזה בידי מבקרי המדיניות הישראלית "בית הכלא הגדול בעולם".
בעוד שישראל הגמישה את מדיניות מעברי הסחורות בעקבות פרשת המשט לעזה, מדיניותה בנוגע לתנועת אנשים דרך המעברים בתחומי ישראל, וכן דרך הים והאוויר נותרה בעינה.
עד יישום תוכנית ההתנתקות, הייתה הכלכלה הפלסטינית בשליטה ישראלית מלאה.
ישראל לא פיתחה תשתיות עצמאיות לאוכלוסייה הפלסטינית ברצועה, ולכן כלכלת הפלסטינים ברצועה תלויה באופן בלעדי בכלכלה הישראלית.
מאחר שליישום תוכנית ההתנתקות לא קדמה יצירת תשתית חלופית לזו הישראלית, נותרה האוכלוסייה הפלסטינית תלויה באספקה חיצונית, למשל בתחום משק החשמל והדלק.
עם הטלת הסגר על הרצועה, צמצמה ישראל את אספקת הדלק והחשמל לרצועה, דבר אשר הקשה עוד יותר על החיים ברצועה, לאחר שמשבר בין החמאס לרשות הפלסטינית הוביל למשבר החשמל ברצועת עזה.
ארגוני זכויות אדם טוענים, כי בעקבות הירידה באספקת הדלק והחשמל נפגעה תשתית הביוב והמים ברצועה, נפגעה פעולתם של בתי חולים, וברוב שטחי הרצועה מתרחשות הפסקות חשמל יזומות לפרקי זמן ארוכים במהלך היום והפסקת הסיוע הישראלי הקשתה מאוד על שרידת משבר החשמל.
בשל העימות עם החמאס, הכריזה ישראל על סביבת גדר המערכת סביב רצועת עזה כאזור האסור לתנועת פלסטינים, וכל תנועה או נוכחות בהם עשויה להביא לירי מצד ישראל, עקב פעילות חבלנית שבוצעה בעבר.
במאי 2009 הפיץ צה"ל כרוזים שבהם הזהיר שלא להיכנס לאזורים שבמרחק עד 300 מטר מהגדר.
דו"ח של משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים העריך שבפועל בתקופה שבין נובמבר 2008 (עם קריסת הפסקת האש) ועד אוגוסט 2010 ההגבלות נאכפו באופן לא עקבי עד לטווח של 1,000 - 1,500 מטר מהגדר המהווים כ-17% משטחה של רצועת עזה.
לאחר הפסקת האש שלאחר מבצע "עמוד ענן" בנובמבר 2012 פרסם המתפ"ש (מתאם פעולות הממשלה בשטחים) שהשטח האסור בכניסה צומצם ל-100 מטר אך דובר צה"ל מסר לארגון "גישה" כי השטח האסור הוא 300 מטר.
באופן דומה, אוסרת ישראל על שיט מעבר למרחק מסוים מהחוף, בכך נפגע ענף הדיג של הרצועה, שכן הדיג מותר רק במים הרדודים יחסית, בהם אין הרבה דגה.
מרחב הדייג המותר משתנה לפרקים, כחלק ממדיניות ישראל כלפי עזה ויחסיה עם שלטון החמאס.
באפריל 2015 השיב צה"ל לפלסטינים 15 סירות דיג שהחרים לאחר שחרגו מתחום עשרת הקילומטרים המותרים.
לאחר מבצע צוק איתן הופיעו דיווחים בתקשורת הישראלית על שינויים צפויים במדיניות הסגר: דווח על הסרת האיסור על העברת סחורות מעזה לגדה, איסור שהיה בתוקף מ-2007. עם זאת, טרם הותר להעביר במשאיות סחורה תוצרת רצועת עזה ליהודה ושומרון.
באוקטובר 2014, לראשונה אחרי 7 שנים, התירה ישראל ל-500 עזתים (מעל גיל 60) להגיע לתפילות במסגד אל-אקצא.
אישים וגופים שונים, הציעו לישראל לפתור את הסתירה בין הסכנה הביטחונית למצוקה ההומניטרית, או בין שני אינטרסים ישראליים מנוגדים: מחד, רצונה של ישראל להשתחרר מכל אחריות או זיקה לרצועת עזה, ומאידך הסכנה הביטחונית המכריחה את ישראל לשמור על שליטה חיצונית הרמטית על גבולות הרצועה.
הצעות שונות שהועלו, מתמקדות ביוזמות תעבורה ספציפיות, דוגמת שדה תעופה או נמל ים מבוקר ביטחונית בידי ישראל.
בכך תשתחרר ישראל מהאחריות למצבה האזרחי של עזה.
יוזמה ישראלית היא של שר הביטחון אביגדור ליברמן לפיה יוקם בקפריסין רציף מיוחד עבור סחורות הנשלחות לעזה, האמורות לעבור בדיקה מצד גורמים ישראליים אשר יוודאו כי לא מוברחים כלי נשק לחמאס.
לאחר מכן, תועבר הסחורה לעזה במעבורת, מאחר שברצועה אין נמל גדול מספיק לעגינתן של ספינות מטען.
בסוף מאי 2010 התקיים משט של כמה ספינות שיצאו מטורקיה לעבר עזה.
מטרת המשט על פי דברי מארגניו הייתה הבאת ציוד הומניטרי לתושבי רצועת עזה.
ב-31 במאי 2010 פשט חיל הים הישראלי על הספינות שהיו בדרכן לעזה.
במהלך ההשתלטות על אחת האוניות התרחש עימות אלים במסגרתו נהרגו תשעה מנוסעי האוניה.
כמעט כל ההרוגים על הספינה, היו חברים בארגונים אסלאמיים קיצונים בטורקיה, וכמחציתם אף הכריזו על תקוותם למות כשאהידים.
מספר חיילים נפצעו ועשרות נוסעים.
בשל הפעולה ספגה ישראל גינויים ממדינות רבות ובמועצת הביטחון של האו"ם.
באוקטובר 2012 השתלטו לוחמי השייטת על הספינה הפינית "אסטל" שהייתה בדרכה לרצועת עזה.
בסוף יוני 2015 יצא משט נוסף לכיוון רצועת עזה, אך לא הגיע ליעדו.
הסגנון הארץ-ישראלי הוא סגנון ארכיטקטוני שנוצר בארץ ישראל על ידי ראשוני האדריכלים הציוניים שפעלו בה – אלכסנדר ברוואלד, יוסף ברסקי, עקיבא אריה ויס, ברוך פפירמייסטר ואחרים.
סגנונם הארכיטקטוני, שהתפתח בעיקר בשני העשורים הראשונים של המאה העשרים, מתאפיין במאמץ לייצר סינתזה בין האדריכלות המערבית-אירופית לבין האדריכלות הערבית-מקומית.
מאמץ זה ביטא את אמונתם של אנשי העלייה השנייה ביכולתם להתערות בארץ ישראל ולהפוך לחלק אורגני מהתרבות המקומית – אמונה שבאה לביטוי גם בלבושם הכמו-ערבי; באימוץ מקצועות "מקומיים" כמו שמירה, רעייה וחקלאות מקומית; בשאיפתם ללמוד את השפה ואת המנהגים; וכדומה.
שני המבנים הבולטים ביותר של התקופה (והסגנון) הם מבנה הטכניון בחיפה (ברוואלד) וגימנסיה הרצליה בתל אביב (ברסקי).
הקומה הראשונה בביתו של עקיבא אריה ויס בפינת הרחובות הרצל ואחד העם בתל אביב מהווה דוגמה נוספת, וכן מבנים נוספים של ברסקי ושל ברוואלד: חצר מרחביה, בית הספר הריאלי וביתו הפרטי של ברוואלד; בית "הרצל" ביער חולדה ובתי התימנים בכרם בן שמן של ברסקי.
מאפייני האדריכלות של הסגנון הארץ-ישראלי הם:
שימוש רב באלמנטים מזרחיים כגון קשתות מחודדות, שיני חומה, כיפות אבן ועוד
לאחר הכיבוש הבריטי של ארץ ישראל והפרעות ב-1921 חלה התרחקות מודעת מהסגנון הערבי המקומי, ונוצר "הסגנון האקלקטי", המלקט משלל מקורות השראה.
מעטים בלבד מבין אדריכלי הסגנון האקלקטי המשיכו לשאוב השראה דווקא מהסגנון המקומי, והבולטים מבין אלה היו יוסף מינור (מתכנן בית ביאליק, שאיננו סימטרי) ויהודה מגידוביץ' בחלק מעבודותיו.
הסגר הוא מהלך מלחמתי, שבו מנסה אחד הצדדים למנוע מעבר מזון, אספקה, ציוד מלחמתי וכדומה אל הצד השני.
הסגר יכול לכלול גם ניתוק מזרימת מידע ותקשורת.
הסגר הוא בדרך כלל הסגר ימי, ובמסגרתו מנסה צד אחד בעימות לנתק את כל התעבורה הימית המובילה אל הצד השני.
עם זאת, גם ניסיון לנתק את כל דרכי התעבורה היבשתית למדינה כלשהי מהווה גם הוא הסגר; ייתכן גם הסגר המשלב הסגר יבשתי וימי.
במאה העשרים הופעל גם כוח אווירי כדי להגביר את יעילות ההסגר, ולמנוע מן הצד השני את השימוש בתעבורה אווירית בכל רחבי האזור שבו הוטל הסגר.
אמצעי מודרני נוסף להעמקת יעילות ההסגר הוא ניתוק דרכי התקשורת האלקטרוניקה על ידי ניתוק קווי התקשורת וחסימת שידורים.
כדי להטיל את ההסגר עשוי הצד התוקף לחסום את היציאה מנמלי הים של האויב, לחסום נתיבים יבשתיים, ועוד.
ההסגר יכול להיות חלקי או מלא.
יש להבדיל בין הסגר לבין אמברגו, מחד, ומצור, מאידך.
הסגר הוא צעד מלחמתי, הכולל בדרך כלל הפעלת צבא, ואילו אמברגו אינו צעד מלחמתי אלא צעד משפטי.
הסגר שונה ממצור בכך שמצור מכוון בדרך כלל ליעד בודד ומוגדר, כמו עיר או מבצר, ואילו הסגר מוטל על מדינה שלמה או חבל ארץ נרחב.
הסגר יכול להיות בכמה דרכים:
הסגר קרוב (Close Blockade) – הסגר זה דורש מהצד המטיל אותו להציב יחידות צבא קרוב מאוד לנקודות המפתח של האויב.
כך למשל, אוניות מלחמה ימוקמו סמוך מאוד לנמלי האויב, וכך תחסומנה את היציאה.
סוג זה של הסגר מטיל עומס כבד על מטיל הסגר: היחידות מטילות ההסגר צריכות לשהות למשך פרק זמן ארוך ליד נקודות המפתח של האויב, כשהן רחוקות בדרך כלל מבסיסן, חשופות לפגעי הטבע וגם מתקפות של האויב.
המרחק מן הבסיס יוצר אתגרים לוגיסטיים ותחזוקתיים לא פשוטים.
האויב, לעומת זאת, שוהה בבסיסו בנוחות יחסית.
מצד שני, ההסגר המוטל על האויב מונע ממנו לקבל אספקה וציוד נדרשים, דבר היוצר בהכרח מחסור וקושי, הפוגעים בכוחו לאורך זמן.
יתרונו של הסגר קרוב הוא המניעה מוחלטת של תנועה ימית ויבשתית מן הצד השני.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות, בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19, הטיל הצי המלכותי הבריטי הסגר ימי קרוב על צרפת; אוניות הצי הבריטי סיירו סמוך מאוד לפתחי הנמלים הצרפתיים, ומנעו את יציאת הצי הצרפתי ותנועת אוניות סוחר.
הסגר רחוק (Distant Blockade) – הסגר זה מתמקד בחסימת הנתיבים אל מדינת האויב ממרחק רב יותר.
נמלי האויב ונתיבי הכניסה אינם נחסמים מקרוב, והדבר מאפשר תנועה מצומצמת של האויב לאורך החופים או בטווח קצר בנתיבי היבשה.
לעומת זאת, זרימת סחורות וציוד בנתיבי הים או היבשה העיקריים נחסמים.
יתרונו של ההסגר הרחוק הוא בכך שהיחידות המטילות את ההסגר יכולות להיות קרובות הרבה יותר לבסיסן, ולהיות מוגנות מפשיטות ותקיפות של האויב.
במלחמת העולם הראשונה הטיל הצי הבריטי הסגר ימי מרוחק על הצי הגרמני הקיסרי: ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול") הבריטי התבסס במעגן סקפה פלו, באיי אורקני, וכך מנע מן הגרמנים את היציאה מן הים הצפוני.
היציאה הדרומית יותר, דרך תעלת למאנש, הייתה גם היא בלתי אפשרית מבחינת הגרמנים, בהיותה קרובה מאוד לחופי בריטניה וצרפת.
הסגר זה מנע תנועת סחורות וציוד לגרמניה, והביא את האוכלוסייה הגרמנית עד כדי רעב לקראת תום המלחמה.
מאידך, העובדה שהצי הבריטי לא מנע באופן הרמטי את יציאת הצי הגרמני, אפשרה לגרמנים לבצע כמה פשיטות על החוף הבריטי.
הסגר לא מלחמתי (Pacific blockade) – עד 1827 היו מהלכים של הסגר חלק ממלחמות.
ב-1827 הטילו צרפת, בריטניה ורוסיה הסגר ימי על האימפריה העות'מאנית.
זאת, כחלק מתמיכתם ביוונים במלחמת העצמאות היוונית.
היה זה ההסגר הראשון שהוטל ללא הכרזת מלחמה.
יעילות ההסגר תלויה בארבעה גורמים:
החשיבות של מטרת ההסגר: הסגר המוטל כדי למנוע מעבר סחורה בעלת חשיבות פחותה מחטיא את מטרתו; הסגר יעיל נועד למנוע העברת ציוד או סחורה בעלת חשיבות רבה.
נשיא ארצות הברית קנדי הטיל הסגר ימי על קובה במהלך משבר הטילים עם ברית המועצות.
הטילים שניסו הסובייטים להעביר היו עלולים לסכן את ארצות הברית, ולפיכך היה ההסגר בעל חשיבות רבה (אם כי קנדי כינה את ההסגר "בידוד", Quarantine, מכיוון שהסגר הוא פעולה מלחמתית).
עוצמת הכוח המטיל את ההסגר: על הכוח המטיל את ההסגר להיות בעל עוצמה השווה לפחות לכוח שעליו מוטל ההסגר; ללא תנאי זה יוכל הצד השני לפרוץ בנקל דרכו.
ניצול תוואי קרקע מתאים: הטלת הסגר יבשתי תלויה בניצול הטופוגרפיה, כמו תפיסת מצרי יבשה או מעברים הכרחיים שהאויב אינו יכול לעקפם; גם יחידה צבאית קטנה יחסית תוכל לשלוט בתוואי כזה לאורך זמן.
רצון: הטלת הסגר וקיומו לאורך זמן דורשים יכולת עמידה לאורך זמן במשימה אפורה, מונוטונית ושוחקת.
רק שמירה לאורך זמן על הסגר תביא את התוצאות הרצויות.
הטלת הסגר מהווה צעד מלחמתי, ועשויה (או עלולה) לספק למדינה אחרת עילה למלחמה (קאזוס בלי).
ישראל הכריזה בשנות ה-60 של המאה ה-20 כי חסימת מצרי טיראן לשיט אליה תהווה עילה למלחמה מבחינתה, וחסימת המצרים בפועל במאי 1967 על ידי מצרים הייתה אחת העילות המרכזיות לפריצת מלחמת ששת הימים.
הסגר הוגדר לראשונה בחוק הבינלאומי בקונגרס פריז שהתקיים ב-1856, כדי לסיים את מלחמת קרים.
בקונגרס זה הוסכם כי הסגר חוקי חייב להיות הסגר מעשי, ואילו "הסגר של נייר" (Paper Blockade) אסור.
"הסגר של נייר" היה הסגר שלא נאכף, אך אפשר למדינה שהטילה אותו להחרים אוניות וסחורות של הצד היריב או של צד שלישי הסוחר עם היריב.
בוועידה הימית בלונדון ב-1909, שעסקה בהסדרה חוקית של הלוחמה הימית, הוצעו כמה כללים נוספים כדי להסדיר את מעמדם של צדדים נייטרליים, אך רק מדינות ספורות אשררו את ההצעה ולכן לא היה לה תוקף.
עם זאת, חלק מכלליה יושמו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
מאז 1945 נקבעת חוקיותם של הסגרים על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
על פי סעיף 42 (פרק VII) במגילת האומות המאוחדות, רשאית המועצה להחליט על הטלת הסגר מטעמה כדי להשיב שלום ויציבות באזור כלשהו.
אמנת סן רמו, שהיא קובץ החוקים העוסקים בלוחמה ימית, קובעת כי מותר להטיל הסגר ימי ולעצור גם אוניות נייטרליות הנושאות מטען המפר את ההסגר.
האמנה קובעת כי הטלת הסגר אינה חוקית אם מטרתו הרעבת אוכלוסייה אזרחית או מניעת מטען החיוני לקיומה, ואם פגיעתו של ההסגר באזרחים מופרזת ביחס למטרה הצבאית.
סעיף נוסף קובע כי אם האוכלוסייה סובלת ממחסור במזון וציוד חיוני אחר, חובתו של מטיל המצור לאפשר מעבר חופשי של מזון וציוד חיוני.
אמנת סן רמו אינה מסמך משפטי מחייב, אלא אוסף החוקים הקיימים בנושא, מעין מהלך של קודיפיקציה בנושא.
כאמור לעיל, הטלת הסגר היא מעשה שיכול להיחשב כעילה למלחמה.
הצד שעליו הוטל ההסגר יעשה מאמץ רב כדי לפרוץ את ההסגר שהוטל, אם בניסיון להביס את הצי או הכוח היבשתי המקיים את ההסגר, ואם על ידי הברחת סחורות וציוד דרך טבעת ההסגר.
מבריחים שניסו לפרוץ הסגר ימי במאות הקודמות עשו שימוש בדרך כלל בספינות מהירות וקלות, שהיו בעלות חימוש ומיגון קלים בלבד.
מבריחים כאלה נודעו בשם "מבריחי הסגר" (Blockade Runner).
הם היו חשופים, מחד, לסכנות רבות בניסיונם להתחמק מן הצי שהטיל את ההסגר, ומאידך היו צפויים לרווחים עצומים אם ההברחה הצליחה, שכן הסחורות שהביאו היו בעלות ביקוש רב.
בעת מלחמת האזרחים של ארצות הברית, 1861–1865, הטיל צי האיחוד הסגר ימי על קונפדרציית המדינות של אמריקה.
אחד הכלים המרכזיים של מדינות הקונפדרציה היו מבריחי ההסגר, שעשו שימוש בספינות מהירות וקלות, ובתעוזה רבה פרצו שוב ושוב את ההסגר.
עם זאת, עד תום המלחמה הצליח צי האיחוד לכפות את ההסגר באופן מלא, והביא את הקונפדרציה לסף רעב.
דוגמה נוספת לפריצת הסגר הייתה בעת ההסגר על ברלין, מיוני 1948 עד מאי 1949. ברית המועצות חסמה את דרכי הגישה אל מערב ברלין, כדי למנוע מארצות הברית ובעלות בריתה לתספק את הרבעים שהיו בשליטתן ולערער את השליטה האמריקנית.
כדי לפרוץ את הסגר קיימה ארצות הברית רכבת אווירית ממושכת, בה הוטסו מיליוני טונות של אספקה אל העיר במשך חודשים ארוכים.
המאמץ האמריקני הצליח, והסובייטים ויתרו על ההסגר לאחר 11 חודשים.
457 – 458 לפנה"ס – אתונה מטילה הסגר ימי על אגינה, כחלק מהמלחמה הפלופונסית הראשונה
431 – 404 לפנה"ס – במהלך המלחמה הפלופונסית הטיל צבא ספרטה הסגר יבשתי על אתונה.
זו האחרונה עמדה במצור לאחר שקיבלה אספקה מן הים.
לאחר קרב אייגוספוטמוי הטילה ספרטה גם הסגר ימי על אתונה, וזו נאלצה להיכנע.
31 לפנה"ס – הצי של אוקטביאנוס מטיל הסגר ימי על אלכסנדריה, בה נמצא הצי של מרקוס אנטוניוס, במהלך מלחמות הטריאומווירט השני.
1068 – 1071 – האימפריה הביזנטית מטילה הסגר ימי על דרום איטליה, בעיקר במהלך המצור על בארי שהוטל על ידי רוברט גיסקר.
1102 – הכליפות הפטימית מטילה הסגר ימי על ממלכת ירושלים.
1104 – הרפובליקה של ג'נובה מטילה הסגר ימי על חופי לבנון, כחלק מהמלחמות בין הצלבנים למוסלמים
1104 – צי ביזנטי – ונציאני משולב מטיל מצור ימי על קורפו, חלק מן המלחמה הביזנטית-נורמנית הראשונה.
1337 – אצילים צרפתיים ופלמים מטילים הסגר על האי קדזאנד, בזיילנד, אירוע המצית את מלחמת מאה השנים.
1379 – 1380 – הרפובליקה של ג'נובה מטילה הסגר ימי על הרפובליקה של ונציה במהלך מלחמת צ'יוגיה.
1394 – 1402 – הסגר ימי על קונסטנטינופול, המוטל על ידי העות'מאנים
העת החדשה עד לאחר המלחמות הנפוליאוניות
1585 – 1792 – הולנד כובשת את חבל פלנדריה של זיילנד, וכך יוצרת הסגר החוסם את המעבר בנהר סכלדה לנמל אנטוורפן הנמצא בשליטת האימפריה הספרדית.
1601 – פורטוגל מטילה הסגר ימית על מושבות של חברת הודו המזרחית ההולנדית באי יאווה, במהלך המלחמות הקולוניאליות בין הולנד לפורטוגל.
1639 – 1646 – צי של שבעה-עשר המחוזות, בפיקוד אדמירל מרטן טרומפ מטיל הסגר על ארצות השפלה הספרדיות במהלך מלחמת שלושים השנים.
1653 – הרפובליקה של בריטניה מטילה הסגר ימי על חופי הולנד, כחלק ממלחמת הולנד-אנגליה הראשונה.
1656 – 1657 – הרפובליקה של ונציה מטילה הסגר ימי על מצר הדרדנלים במהלך מלחמתה עם האימפריה העות'מאנית.
1775 – 1783 – האימפריה הבריטית מטילה הסגר ימי על החוף המזרחי של אמריקה הצפונית, במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית.
1788 – 1790 – האימפריה הרוסית מטילה הסגר על ממלכת שוודיה, במהלך המלחמה ביניהן.
1793 – 1802 – האימפריה הבריטית מטילה הסגר על הרפובליקה הצרפתית הראשונה של צרפת כחלק מהקואליציה האנטי צרפתית הראשונה.
1802 – 1814 – האימפריה הבריטית מטילה הסגר על האימפריה הצרפתית במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
1812 – 1814 – האימפריה הבריטית מטילה הסגר על ארצות הברית במהלך מלחמת 1812.
1825 – 1828 – האימפריה הברזילאית מטילה הסגר ימי (לא רצוף) על הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה, במהלך מלחמת ארגנטינה–ברזיל.
1848 – 1851 – ממלכת דנמרק מטילה הסגר ימי על האימפריה הגרמנית, במהלך מלחמת שלזוויג הראשונה.
1854 – 1856 – האימפריה הבריטית, האימפריה הצרפתית השנייה והאימפריה העות'מאנית מטילות הסגר ימי על חופי האימפריה הרוסית בים השחור, במהלך מלחמת קרים.
1861 – 1865 – צי האיחוד מטיל הסגר ימי על קונפדרציית המדינות של אמריקה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
1894 – 1895 – יפן מטילה הסגר ימי על סין של שושלת צ'ינג, במהלך מלחמת סין–יפן הראשונה.
1898 – ארצות הברית מטילה הסגר ימי על פוארטו ריקו וקובה, במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד.
1914 – 1919 – מלחמת העולם הראשונה: מדינות ההסכמה מטילות הסגר ימי על אירופה; ה"גרנד פליט" הבריטי מטיל הסגר רחוק על צי הים הפתוח הגרמני; הצי הגרמני הקיסרי מפעיל לוחמת צוללות כנגד בריטניה, כדי ליצור הסגר ימי.
1936 – 1938 – מלחמת האזרחים בספרד: הלאומנים מטילים הסגר ימי על דרום מזרח ספרד, הרפובליקנים מטילים הסגר ימי על מרוקו הספרדית.
1937 – 1941 – האימפריה היפנית מטילה הסגר ימי על סין, במהלך מלחמת סין–יפן השנייה.
1939 – 1945 – מלחמת העולם השנייה: בריטניה מטילה הסגר ימי על גרמניה הנאצית; הצי הגרמני מפעיל לוחמת צוללות כנגד בריטניה, כדי ליצור הסגר ימי; הצי האמריקני מפעיל לוחמת צוללות כנגד האימפריה היפנית, כדי ליצור הסגר ימי.
1948 – 1949 – ברית המועצות מטילה הסגר יבשתי על ברלין.
1949 – 1958 – הרפובליקה העממית של סין מטילה הסגר על טאיוואן.
1950 – 1953 – ארצות הברית ובעלות בריתה מטילות הסגר ימי על קוריאה הצפונית, במהלך מלחמת קוריאה.
1956 – מצרים חוסמת את מצרי טיראן, בשל כך פורצת מלחמת סיני
1962 – ארצות הברית מטילה הסגר ימי חלקי על קובה, במהלך משבר הטילים.
1965 – 1975 – ארצות הברית ובעלות בריתה מטילות הסגר ימי על אזורים שונים בווייטנאם, במהלך מלחמת וייטנאם.
1966 – 1975 – הממלכה המאוחדת מטילה הסגר ימי על מוזמביק הפורטוגזית, כתגובה על הקמת רודזיה.
1971 – הודו מטילה הסגר על מזרח פקיסטן, במהלך מלחמת השחרור של בנגלדש.
1982 – 2000 ישראל מטילה הסגר במהלך מלחמת לבנון הראשונה וממשיכה אותו לאורך כל המערכה ברצועת הביטחון.
ההסגר הוסר עם נסיגת צה"ל מרצועת הביטחון.
1982 – הממלכה המאוחדת מטילה הסגר ימי על איי פוקלנד, במהלך מלחמת פוקלנד.
1988 – 1994 – טורקיה ואזרבייג'ן מטילות הסגר על ארמניה, במהלך המלחמה על חבל נגורנו קרבאך.
1990 – 2003 – פעולות הסגר ימי שונות כנגד עיראק, על ידי ארצות הברית ובעלות בריתה.
1991 – 1992 – הצי הסרבי מטיל הסגר ימי על החוף הקרואטיה, במהלך מלחמת העצמאות הקרואטית.
1993 – 1996 – כוחות ברית נאט"ו מטילים הסגר ימי על הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה, במהלך מלחמות יוגוסלביה.
פעולות הסגר של ישראל ועליה
ישראל תלויה בתעבורה ימית, מכיוון שגבולות היבשה שלה הם ברובם עם מדינות עוינות לה.
נתיבי הים אל ישראל עוברים בים התיכון, ממערב, ודרך הים האדום, מדרום.
חסימת נתיבי הים התיכון מורכבת יחסית, הן בשל רוחבם והן בשל נוכחותן של מדינות ידידותיות בחלקו הצפוני.
החסימה הראשונה של נתיבי הים ממערב לישראל נעשתה לפני קום המדינה על ידי הצי המלכותי הבריטי, ונועדה לחסום את נתיבי ההעפלה.
למעשה לא היה זה הסגר, שכן ארץ ישראל הייתה תחת שלטון המנדט הבריטי והצי הבריטי לא הטיל הסגר על מדינת אויב.
עם זאת, השיטה שבה נקטו הבריטים והתייחסות היישוב לפעולות היו כאל הסגר לכל דבר.
במהלך מלחמת יום הכיפורים ואחריה ניסתה מצרים לאיים על נתיבי הים לישראל מול סיציליה ובמצר מסינה.
קרבות הטילים שהתקיימו בימי המלחמה הראשונים הוכיחו עליונות של חיל הים הישראלי.
בהמשך המלחמה סיירו ספינות סער באזור תנועת האוניות בדרכן לישראל.
הצי המצרי החזיר משחתות וההסגר המצרי על ישראל לא הצליח.
חסימת נתיבי הים לישראל מדרום קלה בהרבה.
התעבורה הימית עוברת דרך שני מצרי ים, שקל לחסום אותם: באב אל מנדב, שחסימתו מונעת כניסה מן האוקיינוס ההודי לים סוף, ומצרי טיראן, שחסימתם מונעת כניסה מים סוף למפרץ אילת.
מעבר ליתרון הטופוגרפי שיש למדינות העוינות את ישראל בנתיבי ים אלה, קיים גם יתרון גאופוליטי: חופי ים סוף נשלטים בידי מדינות עוינות לישראל, והמרחק בין נמל אילת למצרי באב אל מנדב הוא כ-2,000 ק"מ, מרחק משמעותי המכביד על ניסיונות לפריצת הסגר.
ואכן, מצרים ניצלה את היתרונות הטופוגרפיים והגאופוליטיים, והטילה הסגר ימי על ישראל כמה פעמים: לפני מבצע קדש, ב-1956, הציבה מצרים תותחי חוף בראס נצרני, דבר שהיה אחד מהגורמים המרכזיים שהניעו את ישראל לצאת למבצע.
נסיגת ישראל מחצי האי סיני ומהאי טיראן נעשתה רק לאחר קבלת ערבויות בכתב בדבר חופש השיט במפרץ אילת מנשיא ארצות הברית דאז, דווייט אייזנהאואר, לראש הממשלה הישראלי דוד בן-גוריון, ב-20 בפברואר 1957.
הסגר ימי שני הוטל על ידי מצרים ב-23 במאי 1967. גם הפעם נחסמו מצרי טיראן, פעולה שבה ראתה ישראל עילה למלחמה (קאזוס בלי).
גם הפעם הייתה החסימה אחד מהגורמים העיקריים לפרוץ מלחמת ששת הימים.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים הכריזה מצרים על הטלת הסגר ימי על ישראל.
הפעם נחסמו מצרי באב אל מנדב בפני ספינות ישראליות.
המרחק הגדול של המצר מישראל מנע ממנה ייזום פעולות להסרת ההסגר, וזה נותר על כנו עד לחתימת הסכמי הפסקת האש, ב-11 בנובמבר 1973.
סוריה הכריזה אף היא על הסגר ימי בכל האזור ממערב קפריסין ועד לחוף הסורי.
פעולות הסגר בהן נקטה ישראל
ישראל נוהגת להטיל סגר על שטחי יהודה ושומרון.
משמעות הסגר היא מניעת כניסתם של תושבים פלסטיניים לשטחי מדינת ישראל בעת הסגר, כולל תושבים שיש בידיהם היתרי כניסה.
הסגר אינו מונע מעבר חופשי בין הערים הפלסטיניות ובתוך השטחים הפלסטינים עצמם.
הסיבות להטלת הסגר יכולות להיות ביטחוניות, כגון ניסיון למניעת פיגוע או חדירת מחבלים, וכן בשל חשש מהתלקחות הנובע מאירועים שונים.
במהלך מלחמת לבנון השנייה הטילה ישראל הסגר מלא על לבנון.
ספינות חיל הים הישראלי הטילו הסגר ימי, ואילו מטוסי חיל האוויר הישראלי מנעו תנועה אווירית ואף הפציצו את נמל התעופה הבינלאומי של ביירות והביאו לסגירתו.
ההסגר הוסר עם סיום המלחמה.
לאחר תפיסת השלטון ברצועת עזה בידי חמאס ביוני 2007 (זאת לאחר סגירות תכופות שהוטלו בשל חשש לאירועים ביטחוניים אך בוטלו תוך זמן קצר), הודיעה ישראל על הטלת הסגר על הרצועה.
ההסגר כולל הסגר ימי ויבשתי, ומותרת העברת סחורות מצומצמת לצרכים הומניטריים בלבד.
הסדנא לידע ציבורי היא עמותה רשומה העוסקת בהגברת השקיפות של השלטון בישראל, קידום ממשל פתוח על ידי הנגשת מידע ממשלתי באמצעות כלים טכנולוגיים באינטרנט ועידוד דיון ציבורי אזרחי באמצעות ידע פתוח.
הסדנא נוצרה כחממה טכנולוגית למיזמי קוד פתוח, מתוך שאיפה לשכפל את הצלחת מיזם "כנסת פתוחה", שנבנה על מנת להנגיש לציבור את פעילות הכנסת.
העמותה נוסדה בשנת 2011 לאחר שכנסת פתוחה (2009) והתקציב הפתוח (2010) כבר עלו לאוויר, על מנת לתמוך בכלים נוספים.
לאחר "כנסת פתוחה", הסדנא עסקה ועודנה עוסקת במיזמים נוספים, בהם התקציב הפתוח, המפקח הכללי – מעקב טרכטנברג, התקציב המקומי הפתוח, אזרחים פותחים את ועדת הכספים ועוד.
לסדנא כ־20 אנשים הפועלים במספר פרויקטים.
חלקם מתנדבים וחלקם שכירים או פרילנסרים.
כנסת פתוחה הוא אתר אינטרנט מבוסס קוד פתוח שמטרתו לשפר את השקיפות השלטונית בישראל, לחשוף את פעילות הכנסת לציבור ולהפוך את המידע לנגיש יותר.
האתר אוסף מידע גולמי ממקורות שונים (בעיקר אתר הכנסת וכן מקורות מידע רשמיים אחרים) ומציג אותו בדרכים מועילות לנוחות המשתמש.
המטרה העיקרית של יוצרי האתר היא להקים אתר חלופי עצמאי לאתר הכנסת, כיוון שלטענתם אתר הכנסת אינו נוח לחיפוש ולא עובד עם דפדפנים פופולריים, ואין בו מידע מספק על פעילותם הפרלמנטרית של חברי הכנסת, באופן שיאפשר לציבור להעריך את פעילותם.
אתר כנסת פתוחה נכתב במקור על ידי עפרי רביב ובני דאון וחברים אחרים בקבוצת PyWeb-IL, קבוצת מפתחי פייתון ישראליים.
סביב כתיבתו התגבשה הסדנא לידע ציבורי.
האתר כתוב בשפת פייתון ועל גבי ג'אנגו.
אחד האתגרים המשמעותיים בפרויקט הוא העדר ממשק סטנדרטי לשליפת מידע מאתר הכנסת, והיעדר אוטומציה במנגנוני העלאת המידע החקיקתי לאתר הכנסת.
מסיבות אלה, נאלץ אתר כנסת פתוחה להיעזר באמצעים היוריסטיים, ובמיקור המונים לשליפת נתוני החקיקה והצגתם באתר.
מפתח התקציב (ידוע גם כ"התקציב הפתוח") פותח כאתר אינטרנט שמטרתו להנגיש את נתוני תקציב מדינת ישראל.
הוא נכתב על ידי אדם קריב, מושון זר-אביב ואחרים.
האתר מאפשר לקבל נתונים מלאים של תכנון וביצוע בכל סעיפי התקציב השונים החל משנת 1992 בהסתמך על נתונים שמספק משרד האוצר, וכן מספק ממשק נוח להשוואת הנתונים הללו.
הוא נחשף לציבור במרץ 2011. היוזמה לחשיפת הנתונים היא של השר מיקי איתן.
מיזם זה כתוב בשפת פייתון וב-GWT ומפותח באתר GitHub.
עם הזמן התפתח הקוד והוא משקף לא רק את תקציב המדינה אלא גם נתוני ביצוע, נתונים מרשם החברות, ממנהל הרכש הממשלתי, מרשם האגודות העות'מאניות ועוד.
האתר משמש אזרחים, אקטיביסטים, חוקרים וכן את ממשלת ישראל.
הקורס המסביר כיצד להשתמש בקוד נקרא "תקציביזם".
מפתח הרכש החברתי פותח בהובלת משרד רוה"מ וגוינט אלכא, ומבוסס על תשתיות מפתח התקציב.
האתר מספק תמונה מקיפה של השירותים החברתיים הניתנים במיקור חוץ ומפרט את השירותים השונים תוך אפשרות לפילוחים שונים, וכן ניתן למצוא בו מידע ופירוט לגבי התקציב, הגופים המפעילים והליכי הרכש של כל שירות.
האתר נועד לתת תמונת מאקרו על השירותים החברתיים וגם מידע מיקרו על כל שירות בפני עצמו.
האתר מיועד לספק מידע למשרדי הממשלה המנהלים את השירותים החברתיים, למפעילי שירותים חברתיים קיימים ופוטנציאלים אשר יוכלו ללמוד על השוק ועל ההליכים המכרזיים שעשויים להיות רלוונטיים עבורם, ולציבור הרחב המתעניין בנושא, ובפרט לחוקרים ומומחים העוסקים בתחום.
האתר מציג את אפיקי ההשקעות של קופות הפנסיה והגמל ואת הכסף של החברים בהן.
באתר ניתן לשלוף מידע על הקצאת הנכסים של הקופות, להשוות ביניהן ולנתח את הנתונים על ציר זמן.
הנתונים שמוצגים בפנסיה פתוחה לקוחים מהדו"חות המפורסמים על ידי הגופים המנהלים של קרנות הפנסיה.
הדו"חות מתפרסמים בסוף כל רבעון, ופנסיה פתוחה מעדכנת את מאגר הנתונים שלה לאחר מכן.
נכון ל-2017, מקיף האתר רק את הנתונים של חברת מגדל.
בעתיד הקרוב, פנסיה פתוחה תקיף את כל שוק הפנסיה: קרנות פנסיה, קופות גמל וביטוחי מנהלים.
ספר החוקים הפתוח הוא אוסף החוקים מתוך נוסחים רשמיים של משרדי הממשלה או מנוסחי 'רשומות', שנאספים ומרוכזים יחדיו בספר בוויקיטקסט.
פלטפורמת ויקי מאפשרת להוסיף בקלות קישורים בין החוקים השונים.
כך, יכולים הקוראים לעיין בנוסח החוק, ובלחיצת עכבר לעבור לחוקים המוזכרים בנוסח.
פרויקט דאטאבוס הוא פלטפורמה פתוחה לנתוני זמן אמת על איכות קווי התחבורה הציבורית בישראל.
האתר אוגר ומנתח נתוני זמן אמת של נסיעות אוטובוסים, ומנגיש אותם כדי לבדוק איחורים, עומסים ורמת דיוק של קווים.
יע"ד - יער עירוני דיגיטלי
פרויקט יע"ד עוסק בבניית תשתית הנתונים הלאומית של עצי הרחוב בישראל, כבסיס לקידום החלטת ממשלה 1022 בפרט ובמטרה לקדם החלטות מבוססות נתונים והנגשת המידע לרשויות ולציבור בכלל.
בסוף 2024 כלל ממשק הצפייה של האתר נתונים עבור קרוב ל-3 מיליון עצי רחוב בישראל.
פרויקט מוניציפלי שמטרת קידום טרנספורמציה דיגיטלית ברשויות המקומיות על ידי פתיחת מידע לציבור באופן נגיש ויעיל, מה שמאפשר איגום משאבים בין רשויות שונות על מנת למנוע מצב בו כל רשות צריכה לפתח תשתית נפרדת בעצמה, וניצול יתרונות של אזוריות
מרכז ידע לאומי בנושא נשים ומגדר בישראל שפותח במימון משרד המדע, בהובלת מרכז שוות במכון ון ליר, ובשותפות עם מרכז שמואל נאמן ומנגיש לציבור את מדד המגדר, וכן ספריית מקורות, סטטיסטיקה מגדרית ומיפוי ארגונים הפועלים בתחום.
במרץ 2020, עם ההתפרצות הראשונה של מגפת הקורונה, חברה הסדנא לידע ציבורי לפרופ' ערן סגל ממכון ויצמן, לפיתוח צ'אטבוט שאפשר איסוף יעיל של מידע מהציבור אודות תסמיני נגיף הקורונה כדי לנבא עבור הרשויות המקומיות ומשרד הבריאות את מוקדי ההתפרצות הבאים.
הבוט זכה לפופולריות רבה וסייע להכלת התפרצויות קורונה בשלבים מוקדמים, למשל באילת, עד שהתייתר בשל שיפור ביכולת הדיגום.
האתר מאפשר גישה קלה לנתוני תוכניות בנין עיר של רשויות עירוניות שונות.
האתר נועד לקהל הרחב, ולא דורש הכרת מספרי גושים או התמצאות במונחי בנייה ותכנון.
בלחיצה על המפה או הכנסת כתובת המשתמש יכול למצוא בקלות תוכניות באזור מסוים, להוריד מסמכי תכנון או להגיע ישירות לדפי התוכנית באתר מינהל מקרקעי ישראל לקבלת פרטים נוספים.
אתר כיכר המדינה מרכז את פעילות חברי הכנסת ברשתות החברתיות.
בכיכר המדינה הפעילות מוצגת לפי מפלגות, נושאי השיחה, ואפשרויות נוספות.
מטרת האתר היא לחזק את הקשר בין הנבחרים לציבור, וכן לוודא כי חברי הכנסת מקיימים את הבטחותיהם לאזרחים.
אתר רכבת פתוחה מנתח את המידע אודות שעות יציאה והגעה לתחנות של רכבות, על מנת לשתף את הציבור בתפקוד של רכבת ישראל ולגרום לה לשפר אותו.
אתר שמציג על גבי מפה אינטראקטיבית נקודות מיקום ומידע (שמקורו בנתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה) על תאונות דרכים עם נפגעים, ומאפשר לגולשים להגיב ולפתח דיון בפתרונות אפשריים באזור המגורים או הנסיעה שלהם.
זאת במטרה להציף פתרונות מהשטח על ידי נהגים והולכי רגל, ברמה המקומית והארצית.
המפקח הכללי - מעקב טרכטנברג
אתר זה עלה לרגל שנה לפרסום דו"ח ועדת טרכטנברג, ולראשונה הציג לציבור את כלל ההמלצות השונות של הוועדה ואת הסטטוס הנוכחי של כל המלצה.
ייחודו של האתר הוא בייצור רב שיח בין עמדת הממשלה לגבי סטטוס היישום, לבין עמדת ארגונים אזרחיים (התאחדות הסטודנטים וצוות ספיבק-יונה).
האתר הוקם בשיתוף עם השר מיכאל איתן וצוות המשרד לשיפור השירות לציבור.
צוות הפרויקט כלל את אדם קריב, מושון זר אביב ומור רובינשטיין.
אזרחים פותחים את ועדת הכספים
לאחר שהתקציב ה (דו-)שנתי מאושר על ידי הכנסת, ועדת הכספים של הכנסת אחראית על הקצאות התקציבים בפועל.
המיזם אזרחים פותחים את ועדת הכספים נועד להציג את המידע על החלטות הוועדה.
המסמכים לא היו זמינים לציבור.
במסגרת המיזם סרקו מתנדבים מסמכים של החלטות הוועדה מארכיון הכנסת.
מטרת המיזם כעת היא לקרוא את תוכנם ולשלב את המידע בתוך אתר כנסת פתוחה.
הסגת גבול במשפט האזרחי היא פגיעה בקניינו של אדם אחר על ידי שימוש במקרקעין השייכים או מוחזקים על ידיו, ללא קבלת רשותו.
בניגוד להסגת גבול בהיבטה הפלילי, במקרה של הסגת גבול בהיבט האזרחי, מתיר חוק המקרקעין, במקרים מסוימים, עשיית דין עצמי כנגד מסיג הגבול.
בנוסף, עומדת למחזיק המקרקעין הזכות להגיש תביעה נזיקית, אם נגרם לו נזק כספי בעקבות הסגת הגבול.
סעיף 18 לחוק המקרקעין קובע כי מחזיק המקרקעין רשאי להפעיל כוח במידה סבירה כנגד מסיג הגבול (עשיית דין עצמי) באחד משלושת המקרים הבאים:
על מנת למנוע הסגת גבול בשטחו.
על מנת למנוע מעשה שיוביל לשלילת השליטה של המחזיק בקרקע.
לשם הוצאת מסיג גבול משטחו של מחזיק המקרקעין, תוך 30 יום מיום תפיסת השטח.
אם לא עשה זאת בפרק הזמן הקצוב, לא יוכל המחזיק להרחיק את מסיג הגבול בעצמו, אלא יידרש לפנות לבית המשפט לשם קבלת צו פינוי.
לפי הגדרת סעיף 15 לחוק המקרקעין, מחזיק הוא אדם השולט באופן פיזי במקרקעין או אם אדם אחר שולט מטעמו על המקרקעין.
בנוסף לזכותו של מחזיק המקרקעין בהפעלת דין עצמי (במקרים מסוימים) כנגד מסיג הגבול, עומדת לו הזכות להגיש תביעה לפיצויים, אם נגרם לו נזק ממוני כתוצאה מהסגת הגבול.
לפי סעיף 29 לפקודת הנזיקין, על מנת שיוכל מחזיק המקרקעין להגיש תביעה נזיקית כנגד מסיג הגבול, צריכים להתקיים שני תנאים:
נגרם נזק ממוני למקרקעין או לדבר אחר הנמצא בשטח המקרקעין.
מסיג הגבול נכנס לשטח המקרקעין שלא כדין.
ככלל, קיים צורך באישור מטעם בעל המקרקעין או מי מטעמו אשר יאפשר כניסה למקרקעין, אך קיימות נסיבות בהם תתאפשר כניסה כדין לשטח אף ללא אישור המחזיק.
עבירת הסגת גבול היא פגיעה במימוש זכויותיו הקנייניות של אדם במרחבו הפרטי, בדרך של כניסה או המשך שהייה בנכס מקרקעין (דירה לדוגמה) או מיטלטלין (כלי רכב לדוגמה) השייך לו במטרה להפחידו, להעליבו, להקניטו או לעבור עבירה כלשהי.
ככלל, כניסה לנכס תיחשב כהסגת גבול רק אם נלווית לה מטרה בלתי חוקית
מישור פלילי מול מישור אזרחי
יש להבדיל בין הסגת גבול במישור האזרחי, בין היתר כפי שהיא באה לידי ביטוי בסעיף 18 לחוק המקרקעין המאפשר עשיית דין עצמית בנסיבות מסוימות, לבין הסגת הגבול במישור הפלילי הקבועה בסעיף 447 לחוק העונשין אשר מגדיר את הפעולה כעבירה בת ענישה.
סעיף 447 לחוק העונשין קובע כי אדם יוגדר כמסיג גבול רק במקרה שפעל באחת מהדרכים הבאות על מנת להפחיד, להעליב, להקניט מחזיק בנכס או לעבור עבירה.
נכנס לנכס (לתוכו או על פניו).
לאחר שנכנס לנכס, נשאר שם שלא כדין.
מהו נכס ומהי כניסה לנכס?
ההגדרה של נכס כוללת הן נכסי מקרקעין (דירה או בית עסק, לדוגמה) והן נכסי מיטלטלין (כלי רכב, לדוגמה).
כניסה לנכס יכולה להיות גם הכנסת חלק מגופו של מסיג הגבול (לדוגמה: בעיטה על דלת דירה, הכנסת ראש או יד, צלצול בפעמון דירה באופן ממושך ועוד).
החלופה השנייה של עבירת הסגת גבול היא הישארות מסיג הגבול לאחר כניסה (אליו או על פניו) כדין.
משמעות חלופה זו היא כי אדם נכנס לנכס באופן חוקי, אך הישארותו לאחר מכן אינה כדין, כלומר בניגוד לרצונו של מחזיק הנכס ולאחר דרישה שלא נענתה, כי יעזוב את הנכס.
אדם שנכנס לנכס בהסכמה אך בהמשך, מחזיק הנכס דורש ממנו לעזוב והוא מסרב לבקשה, הרי המעשה ייחשב כהסגת גבול.
המחזיק בנכס אינו בהכרח הבעלים הרשומים של הנכס.
לפי הגדרת החוק, החזקה זמנית של אדם בנכס היא מספקת על מנת שיוגדר כמחזיק בנכס.
על מנת להרשיע אדם בעבירה זו, הכניסה לנכס צריכה להיעשות לשם הפחדת מחזיק הנכס, העלבתו, הקנטתו או לשם ביצוע עבירה, על כן כניסה כשלעצמה אינה מספקת.
יחד עם זאת, לא נדרש כי מחזיק הנכס יוקנט, יופחד הלכה למעשה או שתבוצע עבירה בפועל.
מספיק כי עניין זה יהווה בגדר מטרה של מסיג הגבול או במקרה וידע (בהסתברות גבוהה) כי התנהגותו תביא לתוצאה האסורה של הפחדת מחזיק הנכס, העלבתו וכו'.
בנוסף, אין חובה כי מחזיק הנכס יהיה נוכח פיזית בנכס.
די בכך כי ברגע ששמע שנכנסו לנכס שבבעלותו, גרם לו הדבר לתחושה כי הוא מוקנט או מאוים (גם בדיעבד).
במידה ואדם יוגדר כמסיג גבול, בית המשפט יהיה רשאי לקבוע לו עונש של עד שנתיים מאסר.
עם זאת, במידה ואדם שהסיג גבול עשה זאת כאשר הוא נושא נשק חם או קר, ניתן יהיה להחמיר בעונשו ולקבוע לו עונש של עד ארבע שנות מאסר.
הֶסְגֵּר או קָרָנְטִינָה (מאיטלקית: Quarantena) הוא סוג של בידוד רפואי מוחלט בין אדם, קבוצה או תושבי אזור גאוגרפי מסוים לבין שאר האוכלוסייה.
ההסגר מוגבל בזמן והוא חל רק על פרטים או קבוצות שזוהו כנשאים פוטנציאליים של זיהום המהווה סכנה לציבור.
המונח "קרנטינה" נגזר מהמילה האיטלקית "קוורנטה", שפירושה ארבעים – ארבעים ימי ההסגר שהוטלו בעבר על כלי שיט שהגיעו לחופי איטליה ממקומות שבהם היו מגפות.
ארבעים הימים נספרו מהעת בה הפסיקו אנשים להידבק במחלה על כלי השיט.
אורכה של התקופה נגזר מאורך תקופת הדגירה של המגפות הנוראות שהגיעו לאירופה – כולרה, דבר, אבעבועות שחורות ועוד.
בתום ארבעים הימים היה עולה על כלי השיט רופא ובודק אם יש חולים, ואם לא היו, ניתן אישור למלחים לבוא בקשר עם תושבי המקום.
למשל, במגפת הכולרה הראשונה והשניה הוטלו הסגרים.
במגפת הקורונה הוטל הסגר על העיר ווהאן שבסין.
עם התפשטות הנגיף בעולם הוטל הסגר במקומות נוספים והוחמרו ההגבלות על תנועה חופשית, בייחוד במוקדי ההידבקות הפעילים ביותר.
מאות אלפי ישראלים נשלחו לבידוד בית ל-14 ימים, כדי לוודא שלא חלו.
נוסף על סגר ימי, יש גם הסגר על היבשה, מתחם המוקצה לבידוד מי שמקרוב באו, עד שיובהר שאינם חולים.
לעיתים המתחמים האלה סגורים ושמורים.
לעיתים מקומות ששימשו כקרנטינות נשארים עם השם גם לאחר שההסגר כבר בוטל, לכן יש במקומות שונים שכונות הנושאות את השם "קרנטינה".
יש גם הסגר לבעלי חיים, מאותן סיבות ולאותה תכלית.
הסגר אינו מהווה מענה מלא, שכן יש מחלות כגון צרעת שתקופת הדגירה שלהן ארוכה ואף משתנה.
הסגר ביירה המכונה גם פטרול ביירה , היה הסגר אשר כפתה בריטניה על נמלי מוזמביק הפורטוגזית, במטרה לנתק את אספקת הנפט לרודזיה (זימבבואה של ימינו) דרך נמלים אלו.
ההסגר הוטל בהוראת ראש ממשלת בריטניה הרולד וילסון כתגובה להכרזת העצמאות של רודזיה.
רודזיה הייתה מדינה בדרומו של חבל רודזיה, אשר נשלטה על ידי מיעוט לבן לצד רוב שחור אשר היה בעיקרו של דבר משולל זכויות פוליטיות.
קודם עצמאותה, ברודזיה התקיימה מושבה בריטית ארוכת שנים בשם רודזיה הדרומית.
בשנות קיום המושבה פקדו אותה בריטים רבים אשר התיישבו בה וקבעו בה את מקום מגוריהם.
בשנת 1964, עם עלייתו של הפוליטיקאי הרודזי איאן סמית' לראשות ממשלת רודזיה הדרומית, המתח בין הלבנים ברודזיה להנהגת האימפריה הבריטית בלונדון הגיע לשיאו.
בסופו של תהליך זה, בחרו הלבנים ברודזיה הדרומית לצאת לדרך עצמאית ולהתנתק מחסותה של האימפריה.
למרות שבתחילה היו מי ששקלו בבריטניה לדכא את המרד באמצעים צבאיים, עד מהרה הוחלט בשני הצדדים כי יש להימנע ממלחמת אחים בין בריטים לבריטים.
ברם פנתה בריטניה להטלת סנקציות כלכליות ופוליטיות.
בראשית שנת 1966, על מנת להגביר את הלחץ הכלכלי על רודזיה, החלו כוחות הצי וחיל האוויר המלכותיים להטיל את הסגר הימי על נמלי הים של מוזמביק.
באותה התקופה נשלטה מוזמביק על ידי האימפריה הפורטוגזית, אשר תמכה במשטר המיעוט הלבן ברודזיה.
דרך נמלים אלו רודזיה ייצאה וייבאה סחורות אליה וממנה.
הסגר נותר על כנו במשך כעשר שנים עד לשנת 1975, אז נפל המשטר הרודני בפורטוגל, מוזמביק זכתה בעצמאות, ומייד לאחר מכן הצטרפה למאבק המלחמתי ברודזיה.
בשנת 1979, לאחר התארכות המלחמה, ויתר המיעוט הלבן ברודזיה על שלטונו, והעבירו לרוב השחור בראשות רוברט מוגאבה.
הסגנון הכף-הולנדי (בהולנדית: Kaaps-Hollandse stijl ובאנגלית: Cape Dutch architecture) היה סגנון באדריכלות שהתפתח במושבת הכף ההולנדית במאות ה-17 וה-18 ובא לידי ביטוי בעיקר במבני מגורים.
עיקר המבנים בסגנון זה הוקמו בשטחי הכף המערבי שבדרום אפריקה של ימינו, ורבים מהם השתמרו עד ימינו ומהווים שריד לתקופתה קולוניאלית זאת.
בנוסף לאלו, במאה השנים האחרונות חלה תחייה בסגנון אדריכלי זה ובתוך כך קמו מבנים רבים המחדשים סגנון זה.
מקורותיו של הסגנון האדריכלי ההולנדי במושבת הכף הוא בהתיישבות ההולנדית בדרום אפריקה אשר ראשיתה בשנת 1652. שורשיו של סגנון זה נעוצים באדריכלות בת התקופה של הולנד, צרפת וגרמניה – ארצות המוצא העיקריות של המתיישבים האירופאים.
הסגנון הושפע גם מאדריכלות טיפוסית שהתפתחה עוד קודם לכן באיי הודו המזרחיים ההולנדיים, מושבה הולנדית שקמה באינדונזיה עשרות שנים קודם לכן.
הסממן הבולט ביותר של הבית הכף-הולנדי הוא ראשית כל קירותיו הלבנים והעבים.
אלו היו עשויים גבס וחימר מכוסים טיח, והצבע הלבן שלהם ועוביים נועד לשמור על הבית מפני הקיץ הדרום אפריקאי: לבודד מהחום שבחוץ ובכך לשמור על מזג אוויר קריר וצונן בפנים.
את הקירות נהגו לסייד מדי שנה, בדרך כלל בחג המולד.
מסיבה דומה ועל מנת למנוע כניסת אור שמש מיותר לפנים הבית, למבנה כף-הולנדי היו בדרך כלל חלונות קטנים עם תריסים מוגפים.
מסגרות החלונות כמו גם הקורות והדלתות היו עשויים מעץ מקומי, לעיתים צבוע בירוק.
גג הבית היה מבוסס על קש כהה.
האלמנט הבולט והייחודי ביותר של האדריכלות הכף-הולנדית הוא הגמלון.
זה בדרך כלל נישא מעוגל ועמד יחיד במרכז המבנה, מעל הדלת בצורה מוגבהת המפרה את הגג.
הגמלונים קיבלו לאורך השנים שורה של עיצובים שונים לרבות צורה משולשת, ובמרכזם היה בדרך כלל חלון או סמל של המשפחה.
מאפיין בולט נוסף של הבתים הכף-הולנדים הוא הסימטריה המוחלטת.
הדלת והגמלון במרכז ולצידם שניים או ארבעה חלונות אחידים, מחציתם מימין לדלת ומחציתם משמאל לה.
בראשיתם היו המבנים חד-קומתיים ובעלי מידות קטנות יחסית.
צורתם הייתה מלבנית והיו בהם בדרך כלל לצד חדר כניסה שני חדרים בלבד: סלון מהצד האחד וחדר שינה מהצד האחר.
גודלם הקטן של הבתים הבטיח מספר גדול של כיווני אוויר וחלונות לכל חדר.
בשלבים מאוחרים יותר, עם העלייה ברמת החיים והצטרפות ילדים נוספים למשפחה, נהגו משפחות רבות להרחיב את ביתם.
זה נעשה בדרך כלל על ידי הוספת אגפים בצידי הבית, באופן אשר דימה לו צורת "H" או "U".
לחלופין היה מדובר בצורת "T" במקרה ואגף נוסף רק באחד מצידי הבית.
שיטה זאת הבטיחה שמירה על מספר כיווני אוויר רב לחדרי הבית.
באגפים החדשים בבית היו בדרך כלל חדרי שינה, מטבח גדול, חדר עבודה וגם סלון נוסף לאירוח.
במצב זה הסלון הישן לצד הכניסה לרוב כונה "פוּרְקָאמֶר" (voorkamer; חדר קדמי) לעומת ה"אָכְטְֶרְקָאמֶר" (agterkamer; חדר אחורי) – הסלון החדש והגדול יותר שבפנים הבית.
בהמשך, ובעיקר באזורים כפריים, היה אפשר לחזות בהרחבה ובעבודות בנייה מסביב, בחצר שמחוץ לבית.
בתי מגורים קטנים נבנו לבן הבכור ולעבדים, אורווה הוקמה לסוסים ומרתף נחפר לאחסון יינות.
לעיתים נבנתה גם חומת אבן נמוכה אשר תחמה את הבית והחצר.
החומה הקרינה כלפי פנים וכלפי חוץ יציבות וביטחון.
במהלך אמצע המאה ה-19 כבר שקעה אדריכלות הכף ההולנדית.
מבנים חדשים כבר לא נבנו בסגנון זה ואלו הקיימים הידרדרו לריקבון.
בסוף אותה המאה, בשנת 1893, רכש המדינאי ואיש העסקים הבריטי ססיל רודס אחוזה מחוץ לקייפטאון.
רודז שכר את האדריכל האנגלי הרברט בייקר (Herbert Baker) וביקש לעצב את הבית בסגנון כף-הולנדי.
התוצאה הייתה בית חווה אנגלי בסגנון ג'ורג'יאני ונאו קלאסי אך כזה הכולל מאפיינים מובהקים של סגנון כף-הולנדי, לרבות גמלונים בולטים.
הבנייה מחדש של אחוזת רודז סימנה ובישרה גל של תחייה ושיבה אל האדריכלות המוקדמת של מושבת הכף, אשר נתפסה כקלאסית ומסתורתית.
במאה השנים הבאות ולמעשה עד ימינו הוקמו בדרום אפריקה מבנים רבים בעלי מאפיינים מסגנון זה.
הסדר האיאולי הוא אחד מראשוני הסדרים הקלאסיים.
הוא דומה במאפייניו לסדר האיוני, אך נבדל ממנו בצורת הכותרת, שכן הוא כולל בין הוולוטות מוטיב נוסף בצורת עץ הדקל.
כותרות פרוטו־איאוליות הן כותרות עמודים המורכבות ממשולש מרכזי, שתי וולוטות מתעגלות כלפי חוץ (הגובלות לרוב בעלים מלמעלה ומלטה) ולעיתים גם ועיגולים קטנים, ומסמלות עץ תמר.
הכותרות היו נפוצות באדריכלות של ממלכות ישראל ויהודה החל מהמאה ה־10 לפנה"ס.
עץ התמר המסוגנן (הן הכותרות הפרוטו־איאוליות, והן עיטורים אחרים כגון ) מקושר לאלה אשרה ומסמל אותה.
כותרות מסוג זה התגלו במבנים מלכותיים ובשערי ערים מבוצרות מימי בית ראשון.
במחקר מקובל לכנותן "כותרות פרוטו-איאוליות" או "כותרות פרוטו-איוניות".
הן מכונות לעיתים גם "כותרות תימורה" על בסיס הטענה שהן מדמות כפות תמרים.
היו שהציעו לכנותן בשם "כותרות וולוטיביות מתקופת הברזל בלבנט הדרומי", או פשוט "כותרות וולוטות".
עשרים ושבע כותרות אבן פרוטו-איאוליות התגלו בעריה המרכזיות של ממלכת ישראל: חצור, מגידו, דן ושומרון, וכן נתגלו מספר כותרות בהר גריזים.
אחת עשרה כותרות נוספות התגלו באתרים המזוהים עם ממלכת יהודה, ובהם עיר דוד, רמת רחל ובמעיין עין א-ג'וויזה בסמוך לאל-ולג'ה.
כותרות פרוטו-איאוליות נמצאו גם באתרים ארכאולוגיים בעבר הירדן המזרחי: שישה פריטים נמצאו באתרים המזוהים עם ממלכת מואב.
במצודת רבת עמון, בירת ממלכתם של בני עמון, נמצאו רסיסים מכותרת נוספת.
הכותרות שמקורן בממלכת ישראל מתוארכות לימי מלכות עמרי במאה ה-9 לפנה"ס, בעוד הכותרות שנמצאו באזור יהודה ובעבר הירדן מתוארכות לשלהי המאה ה-8 או לראשית המאה ה-7 לפנה"ס.
הקשר בין הכותרות הפרוטו-איאוליות לכותרות האיאוליות הוא מורכב, ונראה שהראשונות הן גלגול מאוחר של מוטיב עץ הדקל שהיה שכיח בעיטורים בכל רחבי המזרח הקדום עוד קודם לכן.
כיוון שהסגנון הפרוטו-איאולי מזוהה עם ממלכות ישראל ויהודה, הוא אומץ כמוטיב רשמי גם במדינת ישראל של ימינו.
כותרת פרוטו-איולית מופיעה לצד סמל המדינה על מטבע חמישה שקלים חדשים.
כותרת פרוטו־איאולית מופיעה גם בסמל .
הסדר האיאולי פותח בצפון-מערב אסיה הקטנה בהשראת כותרות פיניקיות.
כותרות אלה התגלו גם באתרים בסיציליה.
מקור שמן באיולים, אחד משבטי יוון העתיקה.
הדוגמות העתיקות ביותר ששרדו של הסדר האיאולי בעולם היווני הן מהמאה ה-6 לפנה"ס, התקופה בה התפתחו גם הסדר האיוני והסדר הדורי.
היו חוקרים שהציעו שהסדר האיוני התפתח מן הסדר האיאולי, אך חוקרים רבים חולקים על דעה זאת.
הסגרת הבלטים (בשוודית: Baltutlämningen) הייתה אירוע שנוי במחלוקת שהתרחש בשוודיה לאחר מלחמת העולם השנייה.
במרכז המחלוקת עמדה הסגרתם של 167 פליטים לטבים ואסטונים אשר לחמו בשירות הוואפן אס אס במהלך המלחמה, לידי ברית המועצות.
בנוסף על כך, הסגירה שוודיה לידי הסובייטים תשעה חיילים ליטאים אשר לחמו כנגד כיבוש המדינות הבלטיות.
במהלך שנת 1941 כבשה ברית המועצות את הארצות הבלטיות - אסטוניה, ליטא ולטביה.
השלטון הסובייטי לא היה אהוד בארצות אלו, ובמהלך מלחמת העולם השנייה.
אזרחים רבים מהארצות הבלטיות התגייסו להילחם לצד גרמניה הנאצית במגוון מסגרות.
לאחר סיום המלחמה, ידעו אנשים אלו כי מצפה להם גורל מר מידי הסובייטים, ולפיכך ניסו להימלט למערב.
קבוצה קטנה יחסית נמלטה לשוודיה שנשארה נייטרלית לכל אורך המלחמה.
לשוודיה נמלטו גם חיילים גרמנים שלא רצו ליפול בשבי.
השוודים כלאו את כל לובשי המדים שהגיעו לגבולותיהם עד להחלטה בעניינם.
ב-2 ביוני 1945 דרשו הסובייטים מהשוודים להסגיר לידיהם את כל חיילי מדינות הציר שנמצאים בתחומי המדינה.
ממחקרים מאוחרים על הפרשה, עולה שהסובייטים לא באמת ציפו שהשוודים יסכימו להסגיר את הפליטים, ובקשתם הייתה סמלית בלבד.
עם זאת, ממשלת שוודיה התייחסה לעניין ברצינות רבה.
ב-15 ביוני התכנסה הממשלה כדי לדון בבקשה.
הממשלה החליטה לאשר את הבקשה הסובייטית.
ההצעה עברה ברוב קולות גם בריקסדאג.
המפלגה הקומוניסטית השוודית אף דרשה להסגיר לידי הסובייטים את כל הפליטים הבלטים שנמצאים בתחומי שוודיה.
הסגרתם של 3,000 החיילים הגרמנים שנמצאו בתחומי שוודיה, עברה ללא ביקורת רבה.
עם זאת, הסגרתם של החיילים ממוצא בלטי הייתה שנויה במחלוקת.
הבלטים נחשבו לאזרחים סובייטיים לכל דבר, ולפיכך היו עתידים לעמוד בפני משפט בעוון בגידה.
עם זאת, ממשלת שוודיה החליטה להסגיר גם את הבלטים.
בסך הכל הוסגרו 167 חיילים בלטים.
149 מתוכם היו לטבים, והשאר אסטונים.
כמו כן, השוודים החליטו להסגיר לידי הסובייטים גם תשעה ליטאים אשר לחמו כנגד הכיבוש הסובייטי ב-1941.
ב-25 בינואר 1946 הועברו הבלטים מטרלבורג ללייפאיה שם הוסגרו לידי הסובייטים.
מבין האסירים, לוטננט קולונל קרליס גייליטיס וקפטן ארנסטס קסליס נידונו למוות אך גזר דינם שונה ל-17 שנות עבודת פרך בגולאגים.
שלושה אחרים מדרגים נמוכים יותר נידונו למוות והוצאו להורג ב-1946. רבים אחרים נידונו לעונשי מאסר ארוכים בגולאגים.
ב-1970 יצא לאקרנים הסרט "טרגדיה בלטית" המספר את סיפורם של המוסגרים.
ב-20 ביוני 1994, 40 מבין המוסגרים (35 לטבים, 4 אסטונים וליטאי אחד) נענו להזמנה לבקר בשוודיה.
הם התקבלו בארמון סטוקהולם בידי קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה.
שרת החוץ השוודית מרגרטה אף אוגלס אמרה בתגובה כי ממשלת שוודיה מבינה את הביקורת ההחלטה ומצרה על הסבל שנגרם למוסגרים, אך סרבה להתנצל.
בשנת 2000 הושקה בטרלבורג אנדרטה לזכרם של המוסגרים, מעשה ידיו של כריסטר בודינג.
הסדק הוא מותחן ריגול רב-מכר מאת הסופר יריב ענבר (שם עט), איש קהיליית המודיעין הישראלית, שיצא לאור בשנת 2018 בהוצאת ידיעות ספרים.
הספר הוא ספרו השני של הסופר (הספר הראשון נקרא "המטרה מקדשת"), אשר זהותו האמיתית נאסרה לפרסום לאחר דיון שנערך בוועדת השרים למתן היתר לפרסומים.
בשנת 2023 ראה הספר אור באנגלית תחת השם Operation Bethlehem וזכה בפרס הלאומי לספרים יהודיים בקטגוריית ספרות עברית מתורגמת לשנת 2023.
הספר מתאר את עולמם של הלוחמים החשאיים, החיים ופועלים בכיסוי עמוק בשטח עוין ועוסק בין היתר בשאלה האם ועד כמה נכון שהמדינה תקדיש משאבים ותסכן לוחמים למטרות שאינן ביטחוניות מובהקות.
גיבור הספר הוא גואל בן עטר, צעיר יהודי שעלה מצרפת, שירת בצה"ל ביחידת דובדבן, ובהמשך גויס למוסד כלוחם.
פעם אחת ויחידה לא עמדה אישיותו הסוערת של גואל במבחן והוא פעל בהתאם לאנושיותו ובניגוד מוחלט למשמעת המבצעית שבה היה מחויב, ושילם על כך מחיר יקר.
הוא נזרק מהמוסד וחזר לצרפת.
מתוך חתירה לחזור ולמצוא משמעות לחייו חוזר גואל לישראל כ"לוחם" במבצע פרטי ללא ידיעתו של איש.
הוא בונה לעצמו כיסוי של צרפתי מוסלמי ממוצא צפון אפריקאי, ומתנדב לעבוד בבית חולים פסיכיאטרי בבית לחם.
הגעתו דווקא למקום זה מונעת על ידי שאיפתו לחשוף במקום אוצר לאומי עתיק.
הסדר הטוסקני הוא אחד הסדרים הקלאסיים שפותחו על ידי הרומאים לצד הסדר המשולב.
הסדר הטוסקני מושפע מהסדר הדורי אך עם עמודים לא חרוצים ועם אנטבלטורה פשוטה יותר ללא טריגליפים.
בעוד שעמודים פשוטים יחסית עם כותרות עגולות היו חלק מהאדריכלות העממית של איטליה וחלק גדול מאירופה מאז האדריכלות האטרוסקית (אנ') לפחות, הרומאים לא ראו בסגנון זה סדר אדריכלי מובהק.
לדוגמה, האדריכל הרומי ויטרוביוס לא כלל את זה לצד תיאוריו של הסדרים היווניים הדוריים, היוניים והקורינתיים.
סיווגו כסדר פורמלי נפרד מוזכר לראשונה באטימולוגיות של איזידורוס מסביליה.
עיקר התבססותו כסדר לגיטימי בין הסדרים הקלאסיים נעשה בתקופת הרנסאנס האיטלקי על ידי אנדראה פלאדיו וסבסטיאנו סרליו.
בספרו הרביעי של סרליו "Regole generali di architettura" הוא מונה חמישה סדרים ובהם את המסדר הטוסקני אותו הוא מתאר "המוצק והפחות מקושט".
מנקודת מבטו הסדר הטוסקני היה צורה ארכיטקטונית פרימיטיבית קדומה יותר, קודמת לצורות היווניות.
הוא מקשר את הסדר עם הפרקטיקה האדריכלית של טוסקנה ושיטת הבנייה "הכפרית" שבה השתמשו באבנים בולטות עם גימור מחוספס ולא מסותת.
בשל חוזקו ופשטותו היחסי, סדר זה נחשב למתאים ביותר עבור אדריכלות צבאית ותעשייתית.
סרליו מצא שהוא "מתאים למקומות מבוצרים, כגון שערי עיר, מבצרים, טירות, אוצרות, או היכן ששמורים ארטילריה ותחמושת, בתי כלא, נמלי ים ומבנים דומים אחרים המשמשים במלחמה".
הסדר הטוסקני משמש לעיתים קרובות לפתחים וכניסות אחרות בהן נדרשים רק זוג עמודים, ושימוש בסדר אחר עשוי להיראות יומרני.
כנסייה נדירה יחסית הבנויה על פי הסדר הטוסקני היא St Paul's, Covent Garden בתכנונו של האדריכל האנגלי איניגו ג'ונס.
על פי סיפורו של הוראס וולפול, לורד בדפורד הקציב לג'ונס תקציב נמוך מאוד וביקש ממנו כנסייה פשוטה "לא הרבה יותר טובה מאסם", והאדריכל השיב לו "אז יהיה לך את האסם הכי יפה באנגליה".
תיאור זה מתיישב עם פרשנותו של פלאדיו למקדש הרומי הקדום המבוסס על אדריכלות אטרוסקית על פי ויטרוביוס, ולאמירתו של פלאדיו כי המסדר הטוסקני מתאים למבנים חקלאיים.
מבנה מפורסם נוסף שנעשה בו שימוש בסדר הטוסקני הוא West Wycombe Park באנגליה, שנבנה במאה ה-18. למבנה חזית כפולה בעלת 2 קומות, בקומה התחתונה נעשה שימוש בסדר הטוסקני ובקומה העליונה נעשה שימוש בסדר הקורינתי.
ייתכן שהדבר נעשה בהשראת פאלצו (ארמון) קיארקטי של פלאדיו בו השתמש בסדר הדורי עבור הקומה התחתונה והיוני עבור הקומה העליונה.
הסגת גבול הוא סרט פשע רומנטי משנת 2006 בכתיבה ובימויו של אנתוני מינגלה (סרטו האחרון), עם ג'וד לאו, ז'ולייט בינוש, רפי גברון ורובין רייט בתפקידים הראשיים.
מינגלה ביים מקודם את ג'וד לאו בקולד מאונטן ובהכישרון של מר ריפלי ואת ז'ולייט ביינוש בהפצוע האנגלי.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו ב-13 בספטמבר 2006.
ויל פרנסיס (ג'וד לאו) וסנדי הופמן (מרטין הופמן) הם אדריכלים שמנהלים מיזם גדול של התחדשות עירונית בשכונת קינגס קרוס בלונדון.
זו שכונה מוזנחת עם פשע וזנות.
יש להם משרד גדול בלב השכונה.
המשרד נפרץ על ידי שני נערים פליטים מבוסניה שמצטיינים בפרקור.
- מירו (רפי גברון) וזורן (אד ווסטוויק).
שניהם עובדים בעסק לשטיפת מכוניות תחת בוס ששולח אותם לגנוב.
מירו מתצפת מגג הזכוכית, מבחין בקוד, וכשהעובדים עוזבים הוא מנפץ את הזכוכית, קופץ למשרד, מנטרל את האזעקה, פותח את הדלת לחברו ושניהם גונבים ממה שבא ליד, בעיקר מחשבים.
ויל גר עם חברתו השוודית ליב (רובין רייט) שיש לה בת על הרצף האוטיסטי בשם ביאטריס "בי" (פופי רוג'ר).
הטיפול בה והמפגשים עם הפסיכולוגית רוזמרי (ג'ולייט סטיבנסון) משפיעים לרעה על הזוגיות שלהם.
לאחר שהמשרד נפרץ שוב הוא אורב שם בלילה בלווית זונה מזדמנת בשם אואנה (ורה פרמיגה).