tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-7 במרץ 2023 נכתב ב־Nature Biomedical Engineering כי "לא ניתן עוד להבחין במדויק" בין טקסט שנכתב על ידי אדם לבין טקסט שנוצר על ידי מודלי שפה גדולים, וכי "זה כמעט בטוח מודל שפה גדול לשימוש כללי יצליח להתרבות...
המדינות חתמו על הכרזת שימוש בבינה מלאכותית בת קיימא.
הממלכה המאוחדת וארצות הברית סירבו לחתום על ההכרזה.במאי 2025, חברת הבינה המלאכותית סטארגייט הכריזה שתבנה את מרכז נתוני הבינה המלאכותית הגדול ביותר ביבשת אירופה.ביוני 2025, חברת המסחר האמריקאית אמזון החלה לאמן רובוטים מבוססי בינה מלאכותית לבצע עבודות משלוח.באוגוסט 2025, גוגל הכריזה על מודל Nano Banana, מודל המייצר תמונות פוטוריאליסטיות.
השם פלשתינה הוא טופונים עתיק המציין חבל ארץ בדרום הלבנט, שנוצר כתוצאה מגלגולי המונח "פלשת" בין שפות שונות.
המונח "פלשת" (מתעתיק כתב חרטומים) נמצא בחמישה כתבים המתייחסים לעם שכן, המזוהה עם הפלשתים או ארצם פלשת, החל משנת 1150 לפנה"ס בקירוב במהלך השושלת העשרים של מצרים.
האזכור הידוע הראשון למונח זה במצרית הוא במקדש מדינת האבו המתייחס לפלשת בין אלה שלחמו נגד מצרים העתיקה בתקופת שלטונו של רעמסס השלישי, והאחרון הידוע הוא 300 שנה מאוחר יותר על פסל Padiiset .
במקרא מוזכרים תמיד הפלשתים וארצם.
האשורים קראו לאותו אזור פִלִשְתֻ, החל באדד-ניררי השלישי בערך 800 לפנה"ס ועד לאסרחדון יותר ממאה שנה מאוחר יותר.
המקורות המצריים והאשוריים סיפקו אזור כללי אך לא גבולות ברורים למונח.
המונח היווני "פלשתינה" הופיע לראשונה במאה החמישית לפנה"ס כאשר ההיסטוריון היווני הקדום הרודוטוס כתב על "סוריה פלשתינה" בין פיניקיה למצרים בהיסטוריות.
הרודוטוס מספק את ההתייחסות ההיסטורית הראשונה המציינת בבירור אזור רחב יותר מאשר פלשת המקראית, שכן הוא יישם את המונח הן על אזורי החוף והן באזורים הפנימיים כגון הרי יהודה ובקעת הירדן.
בנג'מין סאליבן סבר שבתיאור חבל הארץ סוריה (הכולל את ארץ ישראל), הרודוטוס התייחס לסורים צפוניים - דוברי ארמית סורית, ולקבוצה שהרודוטוס מכונה סורים פלאיסטינים, אותם יש לזהות עם הפלשתים ועם נתיני ממלכות יהודה וישראל בתקופת הברזל (1000–586 לפנה"ס).
סופרים יווניים מאוחרים יותר כמו אריסטו, פולמון ופאוסניאס השתמשו גם הם במונח, ואחריה הגיעו סופרים רומיים כמו אובידיוס, טיבולוס, פומפוניוס מלה, פליניוס הזקן, דיו כריסוסטומוס, סטטיוס, פלוטארכוס וכן הסופרים היהודים (שכתבו ביוונית) פילון האלכסנדרוני ויוסף בן מתתיהו.
אין כרגע עדות לשם על שום מטבע (מטבעות מהאזור הנקרא אז פלאיסטינה נשאו לרוב כתובות עבריות) או כתובת הלניסטית.
בתחילת המאה ה-2 לספירה, המונח "סוריה פלשתינה" שויך רשמית לפרובינקיה רומית המשלבת את יהודה (פרובינקיה יודיאה) ושטחים אחרים, אחרי דיכוי מרד בר כוכבא בשנת 135. בסביבות שנת 390, במהלך התקופה הביזנטית, המחוז הקיסרי של סוריה פלשתינה חולק ל"פלשתינה פרימה", "פלשתינה סקונדה" ו"פלשתינה טרטיה".
לאחר הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, שמות מקומות שהיו בשימוש הממשל הביזנטי המשיכו בדרך כלל לשמש בערבית, וג'ונד (מחוז צבאי) פִלסטין היה לאחד המחוזות הצבאיים במחוז האומיים והעבאסיים בבלאד א-שאם.
באירופה, השם הלטיני Palaestina וגלגוליו בשפות אירופה שימש תדיר כשם נרדף לארץ הקודש.
השימוש בשם "פלשתינה" הפך נפוץ באנגלית המודרנית הקדומה, היה בשימוש באנגלית ובערבית במהלך התקופה העות'מאנית בארץ ישראל (המוטצאריף של ירושלים).
השם שימש את הכובשים הבריטים כדי להתייחס לארץ ישראל המנדטורית, שטח מהאימפריה העות'מאנית לשעבר שחולק בהסכם סייקס-פיקו והובטח על ידי בריטניה באמצעות כתב המנדט של פלשתינה שהתקבל מהליגה של אומות.
עד קום המדינה, שימש המונח "פלסטינים" באנגלית לתיאור יושבי הארץ, הערבים והיהודים; רק מקום המדינה, לאחר שהיהודים זנחו את השם, השם החל להיות מזוהה כערבי.
המונח האנגלי "פלשתינה" עצמו נובע מהמילה הלטינית Palaestīna, אשר, בתורה, נובעת מיוונית קוינה Παλαιστῑ́νη (פלאיסטינה), בשימוש הרודוטוס במאה ה-5 לפנה"ס, כשם תואר גזור מהשם "פלשתים" לחלק מסוריה: Συρία ἡ Παλαιστίνη, כלומר "סוריה הפלשתית".
המונח "פלשת" נמצא בשימוש מצרי ואשורי, חלקו עוד בטרם כתיבת התנ"ך, ומתייחס לפלשתים המקראיים (על גלגוליהם בתקופות השונות).
האטימולוגיה הנוספת אינה ודאית; לא ידוע אם המונח היה שם פנימי או חיצוני , לא נמצאה המילה "פלשתים" בעדויות הדלילות של השפה הפלשתית, ולא ידוע אם המונחים העבריים, המצריים והאשוריים נבעו ממקור משותף, או אם הם פשוט שאלו את השם אחד מהשני ושינו אותו כך שיתאים למנהגים הפונולוגיים שלהם.
לפי מרטין נות, השם מגיע כנראה ממילה פרוטו-שמית, אם כי יש דמיון חזק בין Palaistī́nē ל־palaistês, המילה היוונית ל"מתאבק/יריב", שיש לה משמעות אטימולוגית זהה למילה העברית "ישראל" בסיפור המקראי על מאבק יעקב והמלאך.
דבר זה הורחב על ידי דוד יעקובסון כדי לשלב את תאוריית השם של המילה "פלשתים" עם תרגום ישיר של המילה "ישראל" ליוונית (בהתאם לנטייה היוונית לניקוד על שמות מקומות.) לפי דבריו נראה שלדמיון בין Palaistī́nē ל־palaistês יש משמעות עמוקה יותר.
לפי ההסבר שניתן בבראשית ל"ב:24-28, השם ישראל נובע מהתקרית שבה יעקב נאבק עם המלאך.
נאמר לנו שיעקב קיבל את השם "ישראל" .
בתרגום השבעים הפועל היווני epalaien (הוא התאבק) נהג לתאר את מאבקו של יעקב עם המלאך.
זה מעלה את השאלה האם השם Palaistī́nē עשוי להיות מקושר ישירות לזה של ישראל באמצעות סיפור זה.
לפי דבריו, קשר זה אכן סביר שכן היוונים, כמו עמים עתיקים אחרים, צרפו משקל לתיאורים סמליים על מקורותיהם ולעיתים קרובות נקראים אנשים ומדינות בשמות אפונים.
השם "פלשתינה" הפך רשמי באימפריה הרומית רק במאה ה-2 לספירה, כשפרובינקיית יהודה בוטלה בידי הקיסר אדריאנוס, בעקבות מרד בר כוכבא, ותחתיה הוקמה הפרובינקיה של "סוריה הפלאיסטינית", או בקיצור "פלאיסטינה".
בספרי המשנה והתלמוד (שנערכו בתקופה הרומית-ביזנטית) לעומת זאת, הרבו להשתמש בשם "ארץ ישראל", לעומת מופעים אחדים של השם "פלסטיני" בספרות חז"ל לצד ערביא ופיניקיא.
בזמן תרגום השבעים המונח היווני "פלאיסטינה" כבר נכנס לאוצר המילים היווני.
עם זאת, היא לא שימשה בתרגום השבעים - במקום זאת נעשה שימוש במונח "ארץ הפליסטיים" (Γη των Φυλιστιειμ, בתעתיק של המלה העברית "פלשתים" כולל הריבוי העברי).
בספרי שופטים ושמואל תרגום השבעים השתמש במונח "אלופולואי" (Αλλόφυλοι, "עמים אחרים"), כך שהמונח "פלשתים" פורש כמשמעו "לא בני ישראל מהארץ המובטחת" כאשר משתמשים בה בהקשר של שמשון, שאול ודוד.
לפי מדרש תהילים עמים אלו היו שונים מהפלשתים של ספר בראשית.
אזכורים מצריים קדומים סוף תקופת הברונזה ותחילת תקופת הברזל
1150 לפנה"ס: מדינת האבו: מתעד עם שנקרא "פלשת" בין אלה שנלחמו נגד מצרים בתקופת שלטונו של רעמסס השלישי.
1150 לפנה"ס: פפירוס האריס הראשון: "הארכתי את כל גבולות מצרים; הפלתי את אלה שפלשו אליהם מארצותיהם.
הרגתי את הדניין באיים שלהם, הת'כר והפלשת נעשו לאפר."
1150 לפנה"ס: אסטלה לרעמסס השלישי, דיר אל מדינה.
1000 לפנה"ס: האונומסטיקון של אמנופה: "שרדן, ת'כר, פלשת, חֻֿרמה".
900 לפנה"ס: פסל פא־די־אסת, שעליו מונצח השליח ל"כנען, פלשת".
800 לפנה"ס: אדד-ניררי השלישי ב"לוח כלח" מתאר את כיבושיו, בהם פלשת.
735 לפנה"ס: קורדי-אשור-למור לתגלת-פלאסר השלישי, מכתבי נמרוד ND 2715: "הורד עצים, עשה בו מלאכתך, (אבל) אל תמסור אותו למצרים או לפלשתים, אחרת לא אתן לך לעלות להרים."
סרגון השני הזכיר באחת מכתובותיו המלכותיות את מלכי הארצות pilištu (פלשת), יהודה, אדום, מואב, ואלה שחיים על החוף (של הלבנט), כמלכים שהוסתו נגדו.
סנחריב כתב שהוא ביצע חילופי אוכלוסייה לכלדים, לארמים, לאנשי ארץ , קוה, חֿילכּוּ, פלשת (pilištu) וצור, שלא נכנעו לעולו, וגרם להם לשאת סלים מלאים באדמה ולהכין לבנים.
כן הזכיר סנחריב בכתובת עזקה שהוא כבש "עיר מלכותית שלארץ פלשת (pilištu) שחזקיהו לקח וביצר".
675 לפנה"ס: בחוזה שנחתם בין אסרחדון עם בעל הראשון מלך צור: מוזכרת פעמיים ארץ פִלִשתֻ.
450 לפנה"ס: הרודוטוס, היסטוריות, התייחסות המציינת אזור רחב יותר מפלשת, בהתייחסו ל"מחוז של סוריה, הנקרא Palaistinê" (ספר 3): "מהעיר פּוֹסִידֵיאוֹן, אשר אַמְפִילוֹכוֹס בן אַמְפִיאַרָאוֹס יסדה על הגבול שבין קיליקיה וסוריה.
מעיר הזאת עד מצרים, מלבד חבל הערבים – כי זה היה חפשי ממס – היה המס שלש מאות וחמשים ככר.
במחוז זה נכללו כל פיניקיה וסוריה הנקרת פַלַישתינַאִית"; (ספר 3): "מפיניקיה עד גבולי העיר קדיטיס הארץ היא לסורים הנקראים פלשתינאים"; (ספר 7): "הפיניקים האלה ישבו לפנים, כפי שהם עצמם מספרים, על יד הים האדום, משם עברו ויושבים על שפת הים בסוריה.
חבל סוריה זה וכל זה המשתרע עד מצרים נקרא פלשתינא." התייחסות חשובה אחת מתייחסת לפרקטיקה של מילת גברים הקשורה לעם העברי: "הקולכים והמצרים והכושים המה היחידים המלים מימים קדמונים את ערותם.
הפניקים והסורים היושבים בפלשתינה, כפי שהם מודים, למדו מהמצרים, והסורים היושבים על יד הנהר תֶרְמוֹדוֹן ופַּרְתֶנִיוס (תרמה ופרתין באסיה הקטנה) והמַקְרוֹנִים (עם לא ידוע יותר, ישב קרוב לקפדוקיה) שכניהם אומרים, כי זה כבר למדו זאת מאת הקולכים.
הם לבדם בין כל בני־אדם מַלים את בשרם וכנראה מחקים הם בזה את המצרים."
340 לפנה"ס: אריסטו, מטאורולוגיה , "שוב, אם, כפי שמספרים, יש אגם בפלשתינה, כזה שאם אתה תקשור אדם או בהמה ותשליך אותם לתוכו הם יצופו ולא ישקעו, זה יוכיח את מה שאמרנו.
אומרים שהאגם הזה כל כך מר ומלוח שאין בו דגים ושאם משרים בו בגדים ומנערים אותם זה מנקה אותם".
זה מובן על ידי חוקרים כהתייחסות לים המלח.
150 לפנה"ס: פולמון מאיליון, היסטוריות יווניות, שצוטט על ידי אוסביוס מקיסריה ב-הכנה לבשורה: "בתקופתו [שלטונו] של אפיס בן פורוניאוס חלק מהצבא המצרי גורש ממצרים, אשר מצא את משכנו לא הרחק ממנה.
ערב בחלק של סוריה שנקרא פלשתינה".
130 לפנה"ס: אגאתרכידס (5.87, מצוטט בביבליותקה היסטוריקה של דיודורוס סיקולוס, בגאוגרפיקה של סטראבון, ופוטיוס בביבליותקה שלו): "ליד האי (טירן) נמצא צוק, המשתרע לעבר סלע הנבטים ופלשתינה."
סופרים בתקופה זו השתמשו גם במונח פלשתינה כדי להתייחס לכל האזור שבין סוריה למצרים, עם התייחסויות רבות לאזורים היהודיים בתוך פלשתינה.
נטען שכמה מסופרי המאה הראשונה קשרו את המונח לאזור החוף הדרומי.
30 לפנה"ס: טיבולוס, טיבולוס וסולפיסיה: השירים: "למה לספר כיצד היונה הלבנה המקודשת לסורים עפה ללא פגע דרך הערים הצפופות של פלשתינה?".
2 לספירה: אובידיוס, אמנות האהבה: "משתה היום השביעי שהסורי של פלשתינה מקיים."
8 לספירה: אובידיוס, מטמורפוזות: (1) "...דרציס מבבל, שכפי שהפלאיסטינים מאמינים, הפך לדג שכולו מכוסה קשקשים ושוחה בבריכה" ו-(2) "שם נפל גם מנדסיאן סלדון; גם אסטראוס, שאמו הייתה פלאיסטינית, ואביו לא ידוע."
17 לספירה: אובידיוס, פסטיבלים (שיר): "כשיופיטר נטל נשק כדי להגן על השמים, בא לפרת עם קופידון הקטן וישב על סף מימי פלשתינה."
40 לספירה: פילון האלכסנדרוני, (1) כל אדם טוב הוא חופשי: "יתר על כן, גם פלשתינה וסוריה אינן עקרים מחוכמה וסגולה למופת, שבהן מדינות שאף לא חלק קטן מהעם הנפוץ ביותר של היהודים מאכלס אותן.
יש חלק של אותם אנשים שנקראו איסיים."; (2) על חיי משה: "[משה] הוביל את עמו כמושבה לפיניקיה, ואל קוילה-סוריה ופלשתינה, שנקראה באותה תקופה ארץ הכנענים, שגבולותיה היו מרוחקים שלושה ימים ממצרים."; (3) על אברהם: "ארץ סדום הייתה מחוז ארץ כנען, אשר הסורים קראו אחר כך פלשתינה."
43 לספירה: פומפוניוס מלה, De situ orbis (תיאור העולם): "סוריה מחזיקה במרחב רחב של החוף, כמו גם אדמות המשתרעות בצורה רחבה למדי פנימה, והיא מסומנת בשמות שונים במקומות שונים.
לדוגמה, היא נקראת קוילה-סוריה, מסופוטמיה, יהודה, קומגנה וסופיה.
זוהי פלשתינה בנקודה שבה סוריה נושקת לערבים, אחר כך פיניקיה, ולאחר מכן - היכן שהיא מגיעה לקיליקיה - אנטיוכיה.
[...] בפלשתינה, לעומת זאת, היא עזה, עיר אדירה ומבוצרת."
78 לספירה: פליניוס הזקן, תולדות הטבע, ספר 5: פרק 13: "ליד המדינות הללו סוריה מיישבת את החוף, שהיה פעם הגדול ביותר בארצות, ומכובד בשמות רבים; שכן החלק שמצטרף לערב היה בעבר שנקראה פלשתינה, יהודה, קוילה-סוריה ופניקיה.
הארץ בפנים נקראה דמשקנה, וזה בהמשך ועוד דרומה, בבל."; פרק 14: "אחרי זה, בנקודה שבה הביצה הסרבונית (ימת ברדוויל) נגלית לעין, מתחילים אדום ופלשתינה.
הימה הזו, שכמה סופרים קבעו שהיקפה מגיע ל-150 מילין, והרודוטוס הציב למרגלות הר קסיוס; היא כעת ביצה קטנה.
הערים הן רינוקורורה ובפנים הארץ רפיח, עזה, ועוד יותר בפנים הארץ, אנתדון: יש גם הר ארגריס"; ספר 12, פרק 40: "לענפי המסחר הללו, הם פתחו את העיר חרן, המשמשת כנמל כניסה, וממנו נהגו בעבר להמשיך לגבא, במרחק של עשרים יום מסע, ומשם לפלשתינה שבסוריה."
80 לספירה: מרקוס ולריוס פרובוס , פרשנות על גאורגיקה: "דקלים אדומיים מאידומיאה, כלומר יהודה, אשר באזור סוריה פלשתינה."
85 לספירה: סיליוס איטליקוס, פוניקה: "בעודו צעיר, הוא (טיטוס) ישים קץ למלחמה עם העם העז של פלשתינה."
90 לספירה: דיון כריסוסטומוס, שצוטט על ידי סינסיוס, מתייחס לים המלח כמקום שנמצא בחלק הפנימי של פלשתינה, ממש בקרבת "סדומה".
94 לספירה: יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים: "...העתיקות הללו מכילות את מה שנמסר לנו מבריאת האדם המקורית, ועד לשנה השתים עשרה למלכות נירון, לגבי מה שקרה לנו היהודים, גם במצרים כמו בסוריה, ובפלשתינה."
94 לספירה: יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים: "ומצרים ילד שמונה בנים וכולם תפשו את האדמה מעזה עד מצרים, פִילִיסְטִינוֹס (Φυλιστινος = פלשת) הוא היחידי אשר הארץ שמרה על שמו, יען כי היוונים קוראים את חלקו פַּלַיסְטִינִי."
94 לספירה: יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים: "ומטעם זה לא נחה את העם בדרך המוליכה ישר לפלסטינה (פלסטינה = ארץ פלשתים (שמות י"ג י"ז)) אלא רצה להנחותם דרך המדבר בדרך ארוכה וקשה ולחדור ככה לתוך כנען;"
97 לספירה: יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון: "והנה אומר בזה, כי הסורים אשר בארץ פלשתים מַלים את בשר ערלתם, ומכל יושבי ארץ פלשתים היהודים לבדם עושים זאתי והרודוטוס ידע את זאת וספר עליהם את הדבר."
100 לספירה: סטאטיוס, סילוויי, מתייחס ל"ליקרים פלישתי" ו"איזיס, ...בעדינות במו ידך הוביל את הנוער חסר התחרות, אשר הנסיך הלטיני העניק לו את אמות המידה של המזרח והריסון של אנשי פלשתינה, (כלומר, פקודה על החזית הסורית) דרך שער ושמיים קדושים וערי ארצך."
בראש המופע הופיעו כותרות האומות הנכבשות; פונטוס ארמניה, קפדוקיה, פפלגוניה, מדיה, קולכיס, האיבריים, האלבנים, סוריה, קיליקיה, מסופוטמיה, פיניקיה, פלשתינה, יהודה, ערב, הפיראטים שהוכנעו הן בים והן ביבשה."
100 לספירה: אכילס טטיוס , לאוקיפס וקליטופון וסיפורי אהבה אחרים בשמונה ספרים : "אביך לא חזר מהיעדרו בפלשתינה רק יומיים לאחר מכן; ואז הוא גילה שהגיע מכתב מאביו של לאוקיפס - זה הגיע באותו היום.
לאחר הבריחה שלנו - מארס את בתו אליך."
התקופה הרומית לאחר מרד בר כוכבא
129 או 135 לספירה: סוריה פלשתינה הייתה פרובינציה רומית בין השנים 135 ל-390 בערך.
היא הוקמה במיזוג סוריה הרומית ויהודה הרומית, זמן קצר אחרי מרד בר כוכבא.
יש רק ראיות נסיבתיות הקושרות את אדריאנוס עם שינוי השם והתאריך המדויק אינו בטוח.
הדעה הרווחת במחקר היא ששינוי השם נועד לנתק את הקשר של היהודים למולדתם ההיסטורית.
לואיס פלדמן טוען שלפני שינוי שם הפרובינציה המונח שימש להתייחסות לאזור החוף הקשור לפלשתים וכי מחברי המאה הראשונה הבדילו את יהודה פלשתינה.
יש אומרים שהיא הייתה בבלית, בעוד שאחרים קוראים לה סיבילה המצרית."
139 לספירה: דיפלומה צבאית רומית מאפיק מאזכרת יחידות צבאיות "בסוריה פלשתינה."
150 לספירה: אייליוס אריסטידס, לאפלטון: להגנת הארבעה: אין לסווג את האנשים האלה לבדם לא בין חנפנים ולא בין בני חורין.
כי הם מרמים כמו חנפנים, אבל הם חצופים כאילו היו בדרגה גבוהה יותר, שכן הם מעורבים בשתי הרעות הקיצוניות והמנוגדות ביותר, השפלות והרצונות, מתנהגים כמו אותם אנשים מרושעים של פלשתינה.
שכן ההוכחה לחוסר האדיקות של אותם אנשים היא שהם אינם מאמינים בכוחות העליונים.
והאנשים הללו ערקו באופן מסוים מהגזע היווני, או יותר נכון מכל מה שגבוה יותר.
150 לספירה: אפיאנוס, היסטוריה רומית: "בכוונתי לכתוב את ההיסטוריה של הרומאים, ראיתי צורך להתחיל בגבולות האומות שתחת שלטונם...
כאן אנו מפנים את מסלולנו ועוברים לאחור, אנו לוקחים את פלשתינה-סוריה, ומעבר לה חלק מערב.
הפיניקים מחזיקים את הארץ לצד פלשתינה על הים, ומעבר לשטח הפיניקי נמצאים קוילה-סוריה, והחלקים המשתרעים מהים עד לפנים הארץ עד נהר הפרת, דהיינו פלמירה והארץ החולית מסביב, המשתרעת אפילו עד הפרת עצמו."
150 לספירה: לוקיאנוס מסאמוסאטה, פטירתו של פרגרינוס: 11. "אז הוא למד את הידע המופלא של הנוצרים, על ידי התרועעות עם הכוהנים והסופרים שלהם בפלשתינה.
ו-איך זה יכול להיות אחרת?
כולם נראים כמו ילדים, כי הוא היה נביא, מנהיג כת, ראש בית הכנסת, והכל, לבדו.
הוא פירש והסביר כמה מספריהם ואף חיבר רבים, והם כיבדו אותו כאל, השתמשו בו כמחוקק, והציבו אותו כמגן, אחרי אותו אחר, ללא ספק, לו הם עדיין סוגדים, האיש שנצלב בפלשתינה משום שהביא לעולם את הכת החדשה הזו.
150 לספירה: אריאנוס, אנבסיס: "צור אז נכבשה, בארכיבישופ של אתונה אניקטוס ...
אלכסנדר נחוש כעת לצאת עם המשלחת שלו למצרים.
שאר פלשתינה הסורית (כפי שהיא נקראת) כבר באו אליו, אבל סריס פלוני, בטיס, שהיה אדון עזה, לא הצטרף לאלכסנדר."
150 לספירה: תלמי, גאוגרפיקה , כולל מפה.
155 לספירה: האפולוגטיקה הנוצרית הראשונה של יוסטינוס מרטיר, מתייחסת ל"פלביה ניפוליס (שכם) בפלשתינה" בפסקת המבוא.
159 לספירה: מטבעות ממטבעת נאפוליס מתקופת אנטונינוס פיוס: פלביה נאפוליס (?), בסוריה, בפלשתינה, שנה 88 (ביוונית).
200 לספירה: אולפיאנוס, על מיסים, ספר 1. יש לזכור שיש קולוניות מסוימות הכפופות לחוק האיטלקי.
...לקולוניית תלמי, השוכנת בין פיניקיה לפלשתינה, אין אלא שם של קולוניה.
...בפלשתינה יש שתי קולוניות, אלו של קיסריה ואיליה קפיטולינה; אך אף לא אחת מהן לא נהנית מפריבילגיות איטלקיות.
200 לספירה: טרטוליאנוס, יצירותיו של טרטוליאנוס: פלשתינה עדיין לא קיבלה ממצרים את נחיל המהגרים היהודים שלה, וגם לא גזע שממנו צמחו נוצרים אף התיישבו שם, כאשר שכנותיו סדום ועמורה כלו באש מן השמים.
200 לספירה: סקסטוס יוליוס אפריקנוס, איגרת לאריסטידס: כמה שודדים אדומיים תוקפים את אשקלון, עיר פלישתית, מלבד שלל אחר שלקחו ממקדש אפולו, שנבנה ליד החומות, נשאו בשבי אדם בשם אנטיפטרוס, בנו של פלוני, הורדוס, עבד בית המקדש.
וכיוון שהכוהן לא היה מסוגל לשלם את הכופר עבור בנו, חונך אנטיפטרוס במנהגי האדומים, ולאחר מכן נהנה מחברותו של הורקנוס, הכהן הגדול של יהודה.
ובהיותו נשלח בשגרירות לפומפיוס מטעם הורקנוס, ולאחר שהחזיר לו את הממלכה שהתבזבזה על ידי אריסטובולוס אחיו, התמזל מזלו לקבל את התואר פרוקורטור של פלשתינה.
225 לספירה: דיו קסיוס, היסטוריה רומית: מלחמות המזרח 70 לפנה"ס - "זה היה מהלך האירועים באותה תקופה בפלשתינה; כי זה השם שניתן מימי קדם לכל הארץ המשתרעת מפניקיה ועד מצרים לאורך הים הפנימי.
יש להם גם שם אחר שנרכש: הארץ נקראה יהודה, והעם עצמו יהודי." [...] חורבן ירושלים על ידי טיטוס בשנת 70 לספירה - "כך היה מהלך האירועים הללו; ובעקבותיהם הוכרז אספסיאנוס כקיסר גם על ידי הסנאט, וטיטוס ודומיטיאנוס קיבלו את התואר של קיסרים.
את המשרד הקונסולרי קיבלו אספסיאנוס וטיטוס בעוד שהראשון היה במצרים והשני בפלשתינה."
המאה ה-3: היסטוריה אוגוסטה (400 לספירה לערך).
"וזמן לא רב לאחר מכן פגש (ספטימיוס סוורוס) בפסקניוס ניגר ליד קיזיקוס, הרג אותו והצעיד את ראשו על כידון...
הוא שלל את כל זכויותיהם האזרחיות דל אנשי נאפוליס בפלשתינה, משום שצידדן זמן רב בניגר, ועל רבים, מלבד חברי המסדר הסנאטורי שהלכו בעקבות ניגר, גזר עונשים אכזריים." "אורליאנוס...
נפנה לעשות את דרכו אל רומא כמנצח...
בתהלוכת הטריומף התנהלו עשרים פילים, מאתיים חיות מאולפות שונות מלוב ופלייסטינה".
ציווה אפוא כי סטורנינוס לא יראה את מצרים...
שכן דבר ראשון שהמצרים עשו...
הם מיד התפרצו בקריאות: 'הו סטורנינוס אוגוסטוס, ישמרו עליך האלים'.
ואילו הוא, בהיותו איש נבון...
ברח מיד מאלכסנדריה וחזר אל פלייסטינה".
311 לספירה: הבישוף אוסביוס מקיסריה, תולדות האנוסים בפלשתינה.
בתור "אבי תולדות הכנסייה", השימוש של אוסביוס בשם פלשתינה השפיע על דורות מאוחרים יותר של סופרים נוצרים.
תקופת האימפריה הרומית המאוחרת (ביזנטית)
362: יוליאנוס הכופר, נגד הגליליים: "מדוע היית כל כך כפוי טובה לאלוהינו שנטשת אותם בשביל היהודים?" האם זה היה משום שהאלים העניקו את הכוח הריבוני לרומא, ואפשרו ליהודים להיות חופשיים לזמן קצר בלבד, ולאחר מכן לנצח להיות משועבדים וזרים?
תסתכל על אברהם: האם הוא לא היה זר בארץ זרה?
ויעקב: האם לא היה עבד תחילה בסוריה ואחר כך בפלשתינה ובזקנתו במצרים?
האם משה לא אומר שהוציא אותם מבית השעבוד ממצרים "בזרוע נטויה"?
ואחרי שהותם בפלשתינה לא שינו את מזלם בתדירות גבוהה יותר ממה שאומרים הצופים שהזיקית משנה את צבעה, כעת כפוף לשופטים, כעת משועבד לגזעים זרים?
365: אורליוס ויקטור, קיצור על הקיסרים: אספסיאנוס שלט עשר שנים.
[...] וולגס, מלך פרתיה, אולץ לשלום.
למחוזות נוספו סוריה ששמה פלשתינה, וקיליציה, וטרכיה וקומג'נה, שהיום אנו קוראים לה אוגוסטופרטנסיס.
370: אוטרופיוס, קיצור של ההיסטוריה הרומית: "אספסיאנוס, שנבחר לקיסר בפלשתינה, נסיך אמנם מלידה לא ברורה, אך ראוי להשוות אותו עם מיטב הקיסרים." "ותחתיו נוספה יהודה לאימפריה הרומית; וירושלים, שהייתה עיר מפורסמת מאוד של פלשתינה."
380: אמיאנוס מרקלינוס, ההיסטוריה הרומית של אמיאנוס מרקלינוס: "המחוז האחרון של סוריה הוא פלשתינה, מחוז רחב, שופע אדמה מעובדת ויפה, ו שיש בו כמה ערים מפוארות, כולן בעלות חשיבות שווה, ומתחרות זו בזו כביכול, בקווים מקבילים.
למשל, קיסריה, שהורדוס בנה לכבוד הנסיך אוקטביאנוס, ואליוטרופוליס, וניאפוליס, וגם אשקלון, ועזה, ערים שנבנו בתקופות עברו."
384: הירונימוס, איגרת 33: "הוא (אוריגנס) נידון על ידי הבישוף שלו, דמטריוס, רק הבישופים של פלשתינה, ערב, פיניקיה ואכאיה מתנגדים."
385: אגריה, יומן המסע של אגריה: "החלק הגדול ביותר של פלשתינה, ארץ ההבטחה, היה באופק, יחד עם כל ארץ ירדן, עד כמה שניתן היה לראותה בעינינו."
390: אוקסנטיוס מדורוסטורום; (הידוע כמקסימינוס האריאני), תגובות על לוב: "באזור ערב ופלשתינה יש חמורים שהם מהירים כסוסים."
390: יוחנן כריסוסטומוס, על עושר ועוני: "מה עם אברהם?" אומר מישהו.
האם לא נפרד מכל ביתו?
האם לא סבל רעב בארץ זרה?
האם, כמו נודד, אינו נע ללא הרף?
מבבל למסופוטמיה, משם לפלשתינה, ומשם למצרים?" נגד היהודים: "האם אינך רואה שפסח שלהם הוא הטיפוס, בעוד הפסח שלנו הוא האמת?
תראו את ההבדל האדיר ביניהם: הפסח מנע מוות גופני: בעוד שהפסח השתיק את כעסו של אלוהים על העולם כולו; פסח של פעם שחרר את היהודים ממצרים, בעוד הפסח שחרר אותנו מעבודת אלילים; הפסח הטביע את פרעה, אבל הפסח הטביע את השטן; אחרי הפסח באה פלשתינה, אבל אחרי הפסח יבואו השמים."
390: פלשתינה אורגנה בשלוש יחידות אדמיניסטרטיביות: פלשתינה פרימה, סקונדה וטרטיה (פלשתינה הראשונה, השנייה והשלישית), בחלק מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל.
פלשתינה פרימה הייתה מורכבת מיהודה, שומרון, מדינת הים ופראיה, כשהמושל מתגורר בקיסריה.
פלשתינה סקונדה כללה את הגליל, עמק יזרעאל התחתון, האזורים שממזרח לגליל, והחלק המערבי של דקאפוליס לשעבר עם מושב הממשלה בבית שאן.
פלשתינה טרטיה כללה את הנגב, דרום ירדן - פעם חלק מסיני - ואת רוב סיני עם פטרה כמעונו הרגיל של המושל.
פלשתינה טרטיה הייתה ידועה גם בשם פלשתינה סלוטאריס.
קודקס תאודוסיאנוס, שפורסם בשנת 438, ומכיל חוקים קודמים, כולל אזכור ראשון בשנת 409.
סינקדמוס של הירוקלס (530 לערך)
תיאור העולם הרומי של ג'ורג' הקפריסאי (בערך 600)
392: אפיפניוס מסלמיס, על משקלים ומידות : "אז עבר [אדריאנוס] דרך העיר אנטיוכיה ועבר דרך [קוילה-סוריה] ופניקיה והגיע לפלשתינה - הנקראת גם יהודה - ארבעים ושבע שנים לאחר החורבן של ירושלים."
400: בראשית רבה (90.6), מדרש, מציע שהמילה "ארץ" בבראשית 41:54 מתייחסת לשלוש ארצות באזור - פיניקיה, ערב ופלשתינה.
(ויהי רעב בכל הארצות: בשלש ארצות בפנקיא ובערביא ובפלסטיני)
400: איכה רבה (1.5), מדרש, מציע כי הדוכסים של ערב, אפריקה, אלכסנדריה ופלשתינה, חברו לקיסר הרומיאספסיאנוס.
(שלש שנים ומחצה הקיף אספסיאנוס את ירושלם והיו עמו ארבעה דוכסים, דוכס דרביא, דוכס דאפריקא, דוכס דאלכסנדריא, דוכס דפלסטיני)
400: ויקרא רבה (פרשה ה, פסוק 3) מציע שגת הפלשתית זהה ל"(הגבעות או המבצרים) של פלשתינה" (תלוליא דפלסטיני).
400: שירות הבלדרים, מפת פויטינגר: מפה: רשת דרכים רומיות, מפתח מפות.
411: הירונימוס על יחזקאל: "יהודה ופלשתינה הם מגדלי הביכורים שלך.
הם הציעו מזור ודבש ושמן ושרף בשווקיכם.
(לקס: יהודה ובני ישראל, אלו סוחריכם במסחר תבואה ומשחות, תחילה נתנו דבש ושמן ושרף בשווקיכם).
נשר, סימכוס ותיאודוטיוס תרגמו את המילה העברית 'פנאג' כפי שהייתה בעברית, שעבורה שבעים 'משחה' אנו מתרגמים 'מזור'.
ונאמר כי ארץ יהודה, הנקראת כיום פלשתינה, שופעת חיילים עם תירס, בלסם, דבש, שמן ושרף, הנישאים להרי יהודה וישראל."
שוב הוא שינה לדימוי אחר, ללמד את היתרון של הרמוניה; הוא אמר שזה כמו הטל שהורד מהחרמון לציון.
יש כל כך הרבה מזה שהצנצנות משחררות טיפות.
החרמון הוא הר בפלשתינה, למעשה - ובמרחק מה מארץ ישראל.
450: התאולוג תיאודורוס, היסטוריה כנסייתית: "הכסית של קיסריה, בירת פלשתינה, הנשלטת כעת על ידי אקסיוס, שירש את אוזביוס."
450: פרוקלוס מקונסטנטינופול: "הוא מייחס את כוח השליטה במהלכי השמש והירח לחוקר יהושע מפלשתינה."
550: מפת מידבא, "οροι Αιγυπτου και Παλαιστινης" ("הגבול של מצרים ופלשתינה").
555: קירילוס מסקיתופוליס, חיי סבאס הקדוש.
555: פרוקופיוס, על מבני יוסטיניאנוס: "בפלשתינה יש עיר בשם שכם, שמעליה מתנשא הר גבוה, הנקרא הר גריזים.
השומרונים החזיקו בהר זה במקור; והם נהגו לעלות אל ההר.
לפסגת ההר להתפלל בכל הזדמנויות, לא משום שאי פעם בנו שם מקדש כלשהו, אלא משום שסגדו לפסגה עצמה ביראת כבוד רבה."
560: פרוקופיוס, מלחמות יוסטיניאנוס: "גבולות פלשתינה משתרעים לכיוון מזרח עד הים הנקרא ים סוף." פרוקופיוס כתב גם כי "ח'וסרו הראשון, מלך פרס, היה רצון גדול להפוך את עצמו לאדון פלשתינה, בשל פוריותה יוצאת הדופן, עושרה ומספרם הרב של תושביה."
תקופת ראשידון, אומיה וח'ליפות עבאסית
629: הרקליוס, בשנת 629 החזיר הרקליוס את הצלב האמיתי לירושלים בטקס מלכותי: כלומר מה שנקרא צום הרקליוס, שמיד לפני התענית, מהווה את השבוע הראשון של הצום הגדול.
מקורו של צום זה נאמר כדלקמן: שהקיסר הרקליוס, בדרכו לירושלים, הבטיח את הגנתו ליהודי פלשתינה, אך עם הגעתו לעיר הקודש, התפללו הפטריארך והנוצרים הפלגנים שיטיל את כל היהודים בחרב, כי הם הצטרפו לפרסים זמן קצר קודם לכן בבזיזת העיר ובאכזריותם כלפי הנוצרים.
670: מסעות ארקולף: "חברון זו, נאמר, נוסדה לפני כל הערים, לא רק של פלשתינה, אלא גם קדמה ביסודה לכל ערי מצרים, אף על פי שהיא נחרבה עתה בצורה עלובה כל כך".
700: הקוסמוגרפיה של רוונה .
770: הייגברג, חייו של ויליבלד הקדוש: "ואז, לאחר שביקר בכנסיית גאורגיוס הקדוש [הוא עבר] דרך יפו, עיירת חוף של פלשתינה, שם הקים פיטר לחיים את האלמנה דורקס, והלך לאורך החוף של הים האדריאטי, והעריץ את צעדיו של אדוננו בצור ובצידון.
ואז, בחציית הר הלבנון, ועבר דרך עיירת החוף טריפולי, ביקר שוב בדמשק, והגיע לאמאוס, כפר בפלשתינה, שהרומאים לאחר חורבן ירושלים קרא, לאחר אירוע הניצחון, ניקופוליס".
810–815: תיאופנס המוודה, דברי הימים: מכיוון שמוחמד היה יתום חסר אונים, הוא חשב שטוב ללכת לאישה עשירה בשם חדיג'ה ...
לנהל את הגמלים שלה ולנהל את עסקיה במצרים ובפלשתינה...
כשהוא [מוחמד] נסע לפלשתינה הוא חי עם יהודים ונוצרים כאחד, וצד אחר כתבים מסוימים ביניהם.
870: אבן ח'ורדאדבה, ספר הדרכים והממלכות: "מחוז פילסטין 500,000 דינרים של מיסים" (864 לערך)
870: אל-בלדהורי, כיבושי הארצות כתב כי הערים העיקריות של המחוז, לאחר כיבושו על ידי ח'ליפות ראשידון, היו עזה, סבסטיה, שכם, קיסריה, לוד, יבנה, איוואס, יפו ורפיח, בית ג'יברין.
874: מוסא בן סאהל אל-רמלי, מאן נזאלה פילסטין מין אל-סהבה [על החברים הנביאים שהתיישבו בפלשתינה], ההיסטוריה האסלאמית הידועה הראשונה של סוריה כולה או חלקה.
891: אחמד אל-יעקובי, ספר הארצות: "של ג'ונד פילסטין, הבירה הקדומה הייתה לוד.
לאחר מכן הקים הח'ליף סולימאן את העיר רמלה, אותה הפך לבירה...
אוכלוסיית פלשתינה מורכבת מערבים שבטי לחם, ג'דהם, אמילה, קינדה, קאיס וקיננה".
900: גבולות חמש הפטריארכיות: "הראה הראשונה והפטריארכיה הראשונה היא של ירושלים, יעקב, ושליח ועד ראייה, ושר המילה וסודות הסודות והתעלומות הנסתרות, מכיל את כל פלשתינה המדינה עד ערב".
903: אבן אל-פאקיח, ספר ארצות מתומצת.
לאחר 904: מחבר לא ידוע, אולי אל-מסודי, אח'באר אל-זמאן (תולדות הזמן), "בין ילדיו [של] כנען נמנים פלסטין וצידון, שנתנו את שמם לשתי מדינות".
930: הפטריארך אוטיכיוס מאלכסנדריה, Eutychii Annales: פרק ב': מצוקות הכנסייה: 1 רדיפות הנוצרים: ...
הנוצרים סבלו בכך פחות מאשר במאות הקודמות.
במזרח, בייחוד בסוריה ובפלשתינה, היהודים קמו לפעמים על הנוצרים באלימות רבה אך ללא הצלחה עד כדי כך שהם סובלים קשות על תעוזתם.
לפני 942: סעדיה גאון (892-942) עורך את התרגום היהודי הקלאסי לערבית של התורה, מתרגם את המילה העברית פלשת (באמצעות ערבית יהודית) Filasṭīn פילסטין, למשל שמות 15:14: סכאן פילסטין - תושבי פלשתינה.
943: אל-מסודי, כרי דשא מזהב.
950: אלקביסי, מבוא לאמנות שיפוט הכוכבים.
951–978: אסטכרי, מסורות המדינות ואיבן חקואל, פני כדור הארץ: "המחוזות של סוריה הם ג'ונד פילסטין, וג'ונד אל אורדון, ג'ונד דמשק, ג'ונד חומס וג'ונד קנשרין...
אורכו הגדול ביותר מרפיח ועד גבול לג'ון ...
רוחבו מיפו עד יריחו ...
פילסטין הוא הפורה ביותר במחוזות סוריה....
עציו ואדמותיו החרושות אינם זקוקים להשקיה מלאכותית...
במחוז פילסטין, למרות היקפו הקטן, ישנם כ-20 מסגדים...
בירתה והעיירה הגדולה ביותר ברמלה, אך עיר הקודש (ירושלים) מתקרבת מאוד לזה האחרון בגודל"
985: אל-מוקדסי, תיאור סוריה, כולל פלשתינה: "וחוץ מזה, דע כי בתוך מחוז פלשתינה ניתן למצוא אסופים יחד 36 מוצרים שאינם מצויים כך מאוחדים באף ארץ אחרת...
מפלשתינה מגיעים זיתים, תאנים מיובשות, צימוקים, פרי החרובים, מצרכים של משי וכותנה מעורבים, סבון וכרכיפים"
1000: לקסיקון הסודא: "פלשתינה: שם של טריטוריה".
כמו כן נכתב: פלסטיני, איש פלשתינה.
1029: רבי שלמה בן יהודה מירושלים, מכתב בגניזת קהיר, מתייחס למחוז פילסטין.
1047: נאסיר חורסו, ספרנאמה, יומן מסע דרך סוריה פלשתינה: "העיר הזו של רמלה, ברחבי סוריה והמערב, ידועה בשם פילסטין."
1050: ביאטוס מליבנה, מפת ביאטוס, ממחיש את הפזורה הפרימיטיבית של השליחים והיא אחת היצירות הקרטוגרפיות המשמעותיות ביותר של ימי הביניים האירופיים הגבוהים.
1101: נתן בן יחיאל, ערוך: לקסיקו ערוך הוא לקסיקון תלמודי שחיבר רבי נתן בן יחיאל, מרומא.
מצוינת הופעה של "פלסטיני" במדרש בראשית רבה.
1100–1127: פולקו משארטר, "ההיסטוריה הירושלמית": "כי אנחנו שהיינו מערביים הפכנו כעת למזרחים.
מי שהיה רומאי או פרנקי הפך בארץ זו לגלילי או לפלשתינאי."
1130, פרטולוס, "העיר ירושלים נמצאת בגבעות יהודה, במחוז פלשתינה."
1154: מוחמד אל-אידריסי, טבולה רוג'ריאנה או ספר המסעות הנעימים לארצות רחוקות.
1173: עלי מהראט, ספר האינדיקציות להכרת מקומות הביקורים.
1177: יואנס פוקאס, תיאור קצר של הטירות והערים, מהעיר אנטיוכיה ועד לירושלים; גם של סוריה ופניקיה, ושל המקומות הקדושים בפלשתינה.
1180: ויליאם מצור, היסטוריה של ירושלים.
1185: איבן ג'ובייר, מסעותיו של איבן ג'ובייר.
1220: ז'אק דה ויטרי, היסטוריה של ירושלים: "ויש שלוש פלסטינות, שהן חלקים של סוריה השלמה.
הראשונה היא זו שבירתה היא ירושלים, והחלק הזה נקרא במיוחד יהודה.
השני הוא זה שבירתה היא קיסריה, הכוללת את כל ארץ הפלשתים.
השלישית היא שבירתה סקיתופוליס, שביום זה נקראת בית שאן.
יתרה מכך, שתי הערבים הן חלקים של סוריה: הראשונה היא זו שבירתה בוסטרום; השנייה היא זו שבירתה היא פטרה במדבר."
1225: יאקות אל-חמאווי, מילון המדינות "פילסטין היא האחרונה במחוזות סוריה לכיוון מצרים.
מבין העיירות העיקריות הן אשקלון, רמלה, עזה, ארסוף, קיסריה, שכם, יריחו, עמאן, יפו.
1250: בר הבראוס: "(השפה הסורית) מחולקת לשלושה ניבים, אחד המהודרים ביותר הוא הארמית, שפת אדסה, חרן וסוריה החיצונית; לצדה צמודה הפלסטינית, הנהוגה בדמשק, הר הלבנון וסוריה הפנימית; והנבטי הכלדי הוולגרי, שהוא ניב של הרי אשור ושל מחוזות עיראק."
1266: אבו אל-מכרים, "הכנסיות והמנזרים של מצרים", חלק 7 של אנקדוטה אוקסונינסיה: סדרה שמית אנקדוטה אוקסונינסיה: בתחילת הח'ליפות [של עומר] מונה ג'ורג' לפטריארך של אלכסנדריה.
הוא נשאר ארבע שנים ברשותו של הכס.
ואז כאשר שמע כי המוסלמים כבשו את הרומאים, וכבשו את פלשתינה והתקדמו אל מצרים, לקח את הספינה וברח מאלכסנדריה לקונסטנטינופול; ואחרי זמנו נשאר כס אלכסנדריה ללא פטריארך מליכי במשך תשעים ושבע שנים.
1320: מרינו סנודו הזקן, ספר הסודות של נאמני הצלב: "כמו כן, שלושת [חלקי] פלשתינה נקראים סוריה, אשר סוריה קווינטה היא אותה פלשתינה המכונה כהלכה פלשתים.
העיר הראשית שלה היא קיסריה, החל ממבצר עתלית ומשתרע דרומה לאורך חוף הים התיכון עד עזה בדרום.
סוריה סקסטה היא פלשתינה השנייה שהעיר הראשית שלה היא ירושלים כולל ארץ הגבעות עד ים המלח ומדבר קדש ברנע.
למהדרין מדינה זו נקראת יהודה, שמו של חלק ניתן לכלל.
סוריה ספטימה היא פלשתינה השלישית שהעיר הראשית שלה היא בית שאן שנמצאת מתחת להר גלבוע שליד הירדן ואשר [מכילה] את הגליל ואת מישור עמק יזרעאל הגדול."
1321: אבו אל-פידאא, סקיצה של הארצות: "נהר האבי פוטרוס הוא הנהר העובר ליד רמלה בפילסטין."
1322: אשתורי הפרחי, ספר כפתור ופרח, מזכיר פעמיים כי רמלה ידועה גם בשם פילסטין.
1338: רוברט מאנינג (Mannyng), הכרוניקה
1350: המדריך לפלשתינה (כתב יד המבוסס בעיקרו על הדיווח מהשנים 1285–1291 של הנוצרי פיליפוס ברוסריו סבוננסיס ב"ספר הצליינות לעיר הקודש ירושלים"): "היא [ירושלים] בנויה על הר גבוה, עם גבעות מכל צד, באותו חלק של סוריה שנקרא יהודה ופלשתינה, שופעות חלב ודבש, תירס, יין ושמן, וכל סחורה בת הזמן."
1351: ג'מאל ד-דין אחמד, מותיר אל ג'יראם (מעורר התשוקה) לביקור בעיר הקודש ובסוריה: "סוריה מחולקת לחמישה מחוזות, דהיינו: א.
פילסטין, שבירתה היא איליה (ירושלים), במרחק של שמונה עשר מילין ממקום האירוח.
רמלה, שהיא עיר הקודש, מטרופולין דוד ושלמה.
מבין עיירותיה אשקלון, חברון, סבסטיה ושכם."
1355: אבן בטוטה, ריהלה אבן בטוטה כתב שרמלה ידועה גם בשם פילסטין
1355: ג'יימס מוורונה: ספר מסעות: "ראשית, אם כן, עלינו לדעת.
שברחבי אשור ופלשתינה ומצרים וארץ הקודש יש הרבה נוצרים הכפופים לכוחו של הסולטאן, ומשלמים הרבה ואלפים רבים של הוקרה שנתית לסולטן."
1377: אבן ח'לדון, אקדמות למדע ההיסטוריה: "מיסים במחוז פילסטין - 310,000 דינר ועוד 300,000 רטל של שמן זית"
1421: ג'ון פולונר "הארץ שאנו מכנים ארץ הקודש באה להתחלק בהגרלה בין שנים עשר שבטי ישראל, ולגבי חלק אחד נקראה ממלכת יהודה...
לגבי החלק השני היא נקראה.
שתי הממלכות הללו, יחד עם ארץ פלשתים, נקראו פלשתינה, שהייתה רק חלק ממנה, כמו שסקסוניה ולוריין הן חלקים מגרמניה, ולומברדיה וטוסקנה הן חלקים מאיטליה.
בראשונה עיר הבירה היא ירושלים, על כל גבעותיה עד ים המלח ומדבר קדש ברנע.
השנייה, שעיר הבירה שלה היא קיסריה ליד הים, עם כל פלשתינה.
פלשתים החלו בפטרה אינצ'יסה, והגיעו עד עזה, הייתה ארץ הקודש לכיוון דרום.
השלישית היא עיר הבירה בית שאן, למרגלות הגלבוע.
פעם קראו לה סקיתופוליס, והוא המקום שבו נתלו גופות חיילי שאול.
פלשתינה זו נקראה כהלכה גליל"
1430: אבו ל פידא אישאק, מותיר אל ג'יראם (מעורר התשוקה)
1470: ג'לאל א-דין א-סויוטי: "סוריה מחולקת לחמישה מחוזות, או חלקים: ראשית, פלשתינה, שנקראה כך משום שאוכלסה לראשונה על ידי פלשתי בן קוסין, בן מוטי, בן יומן, בן יאסית, בן נח.
עיירת הגבול הראשונה שלה נמצאת על כביש מצרים רפיח, או אל עריש: ליד זה עזה, ואז רמולה, או רמלת פלשתינה.
מבין הערים הגדולות בפלסטין ניתן למצוא, אליה, שהיא באיטו-ל-מוקאדס, שמונה עשר מייל מרמלה (העיר הקדושה הזו הייתה מקום מגוריהם של דוד ושלמה), ומאשקלון, והעיר של אברהם, וסבסטה וניאפוליס.
כל היקף פלשתינה הוא, באורך, מסע של יומיים למי שרוכב ברחוב.
שיעור של בהמה הנעה לאט; ורוחב, מיפא ועד יריחו, בערך באותה מידה."
1480: פליקס פברי "ג'ופה [יפו] היא הנמל העתיק ביותר והעיר העתיקה ביותר במחוז פלשתינה"
1482: פרנצ'סקו ברלינגיירי (Berlinghieri), גאוגרפיה, חיבור המבוסס על הגאוגרפיה של תלמי: מפה: פלשתינה של ימינו וארץ הקודש
1492: הגלובוס "ארדאפפל" של מרטין בהיים
1496: מוג'יר א-דין אל-עולימי, ההיסטוריה המפוארת של ירושלים וחברון: על פי חיים גרבר: "בין היתר ספרו של מוג'יר אלדין בולט בשימוש הנרחב שלו במונח "פלשתינה".
עובדה פשוטה היא שמוג'יר אלדין קורא לארץ בה הוא חי פלשתינה (פילסטין), מונח שהוא חוזר עליו 22 פעמים.
שם נוסף שהוא משתמש בו למדינה הוא ארץ הקודש, המשמשת לעיתים קרובות כמו פלשתינה.
אין שמות אחרים, כגון כמו דרום סוריה, מוזכרים אי פעם...
איזה אזור חשב עליו כשדיבר על פלשתינה?
הוא השתרע מאנאג', נקודה ליד אל-עריש, ועד לג'ון, מדרום לעמק אסדראלון.
לפיכך הוא היה שווה ערך בבירור ל - ג'ונד פילסטין מהאסלאם הקלאסי."
1536: יעקב זיגלר, [תרגום מלטינית] תיאור מלומד ביותר של הארץ הקדושה, אותה הם מכנים פלשתינה, סוריה, ערב, מצרים...
1540: גיום פוסטל: תיאור סוריה
1553: פייר בלון, אבחנות, "של כמה עצים, ציפורים ודברים מיוחדים אחרים, שהופקו בפלשתינה"
1560: תנ"ך ז'נבה, התנ"ך הראשון בשפה האנגלית שהופק בהמוניו, מתרגם את המילה העברית פלשת ל"פלשתינה" (למשל דוגמה 15:14; ישעיהו 14:29, 31)
1560: אבוסוד אפנדי: אבוסוד נשאל בפתווה, "מהי משמעות המונח ארץ הקודש?" תשובתו היא שקיימות הגדרות שונות של המונח, ביניהן כל סוריה, עד חלב ואריה בצפון.
אחרים משווים אותו לאזור ירושלים (אל-קודס); אחרים עדיין משווים אותו למונח "פלשתינה".
1563: חוזה ואן לום, רופאו של פליפה השני, מלך ספרד: מאמר על קדחת מתמשכת: "לכן הסקוטים, האנגלים, הליבוניים, הדנים, הפולנים, ההולנדים והגרמנים, צריכים להוציא פחות דם בחורף מאשר בקיץ; להפך, הפורטוגלים, המורים, המצרים, הפלסטינים, הערבים והפרסים, יותר בחורף מאשר בקיץ"
1563: ג'ון פוקס, ספר הקדושים של פוקס: "רומנוס, יליד פלשתינה, היה דיאקון של כנסיית קיסריה בתחילת הרדיפה של דיוקלטיאנוס."
1565: טילמן סטלה, מפה: ארץ הקודש, הארץ המובטחת, שהיא חלק מסוריה, החלקים שנקראים פלשתינה בספריית הקונגרס
1565: איגנזיו דנטי, מפה: חצי האי האנטולי והמזרח התיכון בפאלאצו וקיו (בית העירייה של פירנצה)
1570: אברהם אורטליוס, תיאטרון הארצות של העולם (תיאטרון העולם), מפה: פלשתינה
1570: תיאטרון הארצות של העולם (תיאטרון העולם), פוליו 51
1577: דברי הימים מאת הולינשד: "הסיבה העיקרית שאני מניח וחושב שהיא, כי בעוד שהפטריארך של ירושלים בשם הרקליוס בא כשגריר אליו, בשמה ובשם כל פלשתינה הנקראת ארץ הקודש, בבקשה שייקח עליו להיות עזרתם, ומגן על כך מפני צלאח א-דין אז מלך מצרים ודמשק"
1583: ליאונרד ראוולף, מסלול טיול של לאוניס פלמיני בפלשתינה
1591: יוהנס לאונקלוויוס: היסטוריה של טורקים מוסלמים (מתורגם מלטינית): כ-קודס בריס, המכונה גם עיר הפלסטינית הירוסולימה, בעברית, ירושלים.
פירוש השם הוא הקדוש או המפואר"
1594: אורי בן שמעון ויעקב כריסטמן (עורכים): הלוח הפלסטיני והיהודי האוניברסלי...
"בכתב רבי אורי בן שמעון, יהודי פלסטיני"
1596: ג'ובאני אנטוניו מג'יני, גאוגרפיה, קוסמוגראפיה או גאוגרפיה אוניברסלית: אטלס של עולמו של קלאודיוס תלמי מהמאה ה-2, עם מפות מאת ג'ובאני אנטוניו מג'יני מפדובה, מפה: פלשתינה, או ארץ הקודש
1600: שייקספיר: המלך ג'ון: סצנה II.1 "ריצ'רד, שגזל את אריה לבו, ונלחם במלחמות הקדושות בפלשתינה" / אותלו סצנה IV.3: "אני יודע גברת בוונציה הייתה הולכת יחפה לפלשתינה כדי לגעת בשפתו התחתונה [של לודוביקו]."
1610: תנ"ך דואי-ריימס, משתמש בשם פלשתינה (למשל ירמיה 47:1; יחזקאל 16:1 "ודבר ה' בא אלי לאמר: 2 בן אדם, הכר לירושלים את תועבותיה.
3 ואתה יאמר: כה אמר ה' אלהים לירושלים:...56 כפי שהוא בזמן הזה, עושה אותך חרפה על בנות ארם ועל כל בנות פלשתים מסביבך המקיפות אותך מכל עבר.")
1613: סלומון שוויגר, תיאור חדש של המסע מגרמניה לקונסטנטינופול ולירושלים
1616: פייטרו דלה ואלה: מסעותיו של פייטרו דלה ואלה הצליין
1624: פרנסיס בייקון, אטלנטיס החדשה, "לפיניקים, ובמיוחד לצורים, היו ציים גדולים; כך גם לקרתגים המושבה שלהם, שהיא עוד יותר מערבה.
לכיוון מזרח, הספנות של מצרים ושל פלשתינה הייתה גדולה גם כן."
1625: סמיואל פרצ'ס, האקלויטוס פוסטהומוס, "ולבסוף, בחלקים המזרחיים והדרומיים יותר, כמו בחלק ההוא של קיליקיה, שנמצא מעבר לנהר פירמוס, בסוריה, פלשתינה, מצרים וליביה, הלשון הערבית ביטלה אותו.
1637: פיליפ קליוור, מבוא לגאוגרפיה העולמית, מפה: פלשתינה ופיניקיה עם חלק מסוריה
1639: תומאס פולר, ההיסטוריה של המלחמה הקדושה וגם, מראה פסגה של פלשתינה
1642: וינסנזו ברדיני, היסטוריה של פלשתינה העתיקה והמודרנית, מתוארת בשלושה חלקים.
1647: סאדיק עוספיאני, יצירותיו הגאוגרפיות של סדיק עוספחאני: "פיליסטין, חבל ארץ של סוריה, דמשק ומצרים, הכולל את רמלה, אשקלון, בית אל מוקדס (ירושלים), כנען, בילכה, מסישה וערים נוספות; ומזה הפרובינציה נקראת מדבר פלשתינה (פיליסטין), המכונה גם "טיאה בני-ישראל""
1649: אווליה צ'לבי, מסעות בפלשתינה: "כל דברי הימים קוראים לארץ זו ארץ פלשתינה"
1649: יוהאן היינריך אלסטד, אנציקלופדיית כל המדעים: 11. לפלשתינה יש שלושה אגמים, לשניים המאוחרים מהם אני מתייחס להיסטוריה המקראית
1655: כריסטוף היידמן, פלשתינה: [תרגום מלטינית] מהערים הימיות של הפלשתים, ואחרות על גבול מצרים.
פלשתינה נקראת כראוי אותו חלק של הארץ הקדושה, אשר, השוכן על הים התיכון, היו בעבר כמה ערים מפוארות ומלכים רבי עוצמה: כפי שצוין קודם.
העם הפלשתי, או פלשתים, או שנקראו פלשתים, השחיתו את פלשתינה, יוונים, כגון סולפיציוס סוורוס,???, כלומר זרים.
2. הירונימוס אומר שהפלשתים נקראו בעבר חסלוים, צאצאיו של חם, שלדבריו אנו קוראים להם פלסטינים מושחתים, כי כלומר, הענקים היו החזקים ביותר.
1660: מנואל דה אלמיידה, היסטוריה של אתיופיה עד אלטה או עבסיה (הודפס מחדש ב-1710): "אותו שם [אתיופיה] מציין גם את המדינות השוכנות לאורך הים האדום, בצד ערב, עד פלשתינה, שבקודש כתבים נקראים אתיופיה."
1664: ז'אן דה תבנו, דיווח על טיול ללבן: עכו היא עיר בפלשתינה השוכנת ליד הים, נקראה בעבר עכו.
1670: ח'יר א-דין אל-רמלי, אל-פתאווה אל-חיריה: על פי חיים גרבר "בכמה הזדמנויות קורא ח'יר אל-דין אל-רמלי לארץ בה הוא חי בפלשתינה, ומניח ללא עוררין שקוראיו נוהגים כך."
1670: סאלח אחמד אל-תימורטאשי, הידע המלא על גבולות ארץ הקודש ופלשתינה וסוריה (שאם).
1677: אולפרט דאפר, תיאור מדויק של סוריה כולה, ופלשתינה או ארץ הקודש
1681: אולפרט דאפר, אסיה, או תיאור מדויק ויסודי של כל סוריה ופלשתינה, או הארץ המובטחת.
(טקסט גרמני; אמסטרדם 1681 ונירנברג 1688): תיאור מסוים ויסודי של הארץ המובטחת / המכונה אחרת פלשתינה
1683: אליין מנסון מאלט, מפה של סוריה (1683) מתוך תיאור העולם
1688: ג'ון מילנר, אוסף של תולדות הכנסייה של פלשתינה: התיאור של האנשים הנוגעים בהיסטוריה של הכנסייה של פלשתינה.
1688: אדמונד בוהון, מילון גאוגרפי, המייצג את השמות הנוכחיים והעתיקים של כל המדינות: ירושלים, הירושולימה, עיר הבירה של פלשתינה, ובמשך זמן רב של כדור הארץ כולו; לתשומת לבם של פליניוס, סטרבו ורבים מהקדמונים.
1693: פטריק גורדון, גאוגרפיה אנטומיה: מדינה זו ...
נקראת על ידי האיטלקים והספרדים, פלשתינה; על ידי הצרפתים, פלשתינה; על ידי הגרמנים פלשתינה, או הארץ המובטחת; על ידי האנגלים, פלשתחנה או ארץ הקודש.
1696: מתאוס הילר, גלות פלשתים, על מוצאם, האלים והארץ של הפלסטינים.
1703: הנרי מונדרל, מסע מחלב לירושלים בחג הפסחא, 1697 לספירה: דרכו של ההרים הללו הייתה לאסוף את האבנים ולהציב אותן בכמה שורות, לאורך צדי הגבעות, בצורה של קיר.
על ידי גבולות כאלה, הם תמכו את התבנית מלהתדרדר או להישטף למטה; ויצרו ערוגות רבות של אדמה מצוינת, העולות בהדרגה זו מעל זו, מלמטה ועד לראש ההרים.
מצורת תרבות זו אתה רואה צעדים ברורים, בכל מקום שאתה הולך בכל הרי פלשתינה.
כך נוצרו עצם הסלעים פוריים ואולי אין כל נקודה של אדמה בכל הארץ הזאת, שלא שופרה בעבר, לייצור של משהו או אחר, המשרתת את פרנסת חיי האדם.
1704: מרטין באומגרטן, מסעות דרך מצרים, ערב, פלשתינה וסוריה, 'אוסף של מסעות ומסעות: חלקם נדפסו כעת לראשונה מכתבי יד מקוריים': עזה, הייתה פעם עיר גדולה וחזקה, ואחת מחמש הערים העיקריות בפלשתינה, וכך נקראה על ידי הפרסים.
1709: מתאוס סוטר, מפה: המדבריות של מצרים, ערב, סוריה וכו'.
שם מצוינים המקומות המדויקים שבהם עגנו האבות הקדושים
1714: יוהאן לודוויג הנמן, נבו הכימאי מראה את הדרך לפלשתינה הזהובה
1714: אדריאן ריילנט, פלשתינה מאת אדריאנוס רילנט מאוירת מאנדרטאות עתיקות.
[i.]הארץ שבה ישבו היהודים נקראה פלשתינה.
[ii.]הכתבים העבריים, פילון, יוסף בן מתתיהו, וכו' אשר השתמשו בשם זה.
[iii.] פלסטיני בכתבים יהודיים עתיקים.
[...] פרק 8. סוריה-פלשתינה, סוריה וקואלסוריה.
הגבול הדרומי של הפלסטינים הוא אגם סרבוני.
ג'ניסוס וירושלים הן ערי פלשתינה, כמו גם אשדוד ואשקלון.
1717: לורן ד'ארבייה, מסע אל פלשתינה
1718: אייזק דה בוזובר, דייוויד לנפאנט, הברית החדשה של אדוננו ישוע המשיח: מוקדם יותר דיברנו על השמות השונים לארץ ישראל, ...כעת נתייחס לארץ ישראל בשם פלשתינה שהוא הנפוץ ביותר
הייתי רוצה שתשקול, אם אין זה האינטרס והחובה של הנוצרים לסייע להם להחזיר את ארצם.
אני בכבוד רב כמו ידידות (אדוני היקר) שלך, [חתום] J.T.
1720: ריצ'רד קמברלנד, ההיסטוריה הפיניקית של סַכֻּניַתֹן (ביוונית "סנכוניאתון"): שהפלשתים שהיו ממשפחתו של מזרחים, היו הנוטעים הראשונים של כרתים.
השם מסמל קשתים, גברים שבמלחמה נודעו במיומנות בשימוש בחצים וקשתות.
...[אני] מאמין שגם העם וגם הדת, (שבדרך כלל הולכים יחד) התיישבו בכרתים, הגיעו מהפלשתים האלה שהם במקורם בני הגזע המצרי
1730: יהושע אוטנס, מפה: פרס (איראן, עיראק, טורקיה)
1736: הרמן מול, מפה: טורקיה באסיה
1737: אייזק ניוטון, פרשנות של נבואות דניאל: "הנבואה על חזרתם של בני ישראל לארץ המובטחת - לא לפלשתינה, אלא לאותו שטח גדול יותר של ארץ המשתרע מנהר הפרת ועד הים התיכון, שנכבש כיום על ידי חיילים בריטיים ומסוגל לתמוך, פי כמה, מספר היהודים הפזורים ברחבי העולם כיום."
שאליו מתווספים כעת קו הרוחב והאורך של הערים והעיירות הנכבדות ביותר, וכו', בעולם: ירושלים, פלשתינה, אסיה – [קו רוחב "44'32 צפ'] – [קו אורך "15'35 מז']
1741: ויליאם קייב, ההיסטוריה הספרותית של הכתבים הכנסייתיים
1741: מגזין לונדון: "[...] אולם מטיילים, אשר שתי המדינות מוכרות להם היטב, מעדיפים את שווצריה על פני פלשתינה.
זה אכן סביר שיהודה הייתה מעובדת טוב יותר מאשרבהווה כאשר הייתה בשליטת היהודים.
1744: צ'ארלס תומפסון (שם בדוי), מסעותיו של צ'ארלס תומפסון המנוח: מעתה ואילך, בלי להתייחס לנעימות ולביקורות גאוגרפיות, אראה את עצמי בארץ הקודש, בפלשתינה או ביהודה; בשמות שאני מוצא בהם משתמשים באדישות, אם כי אולי באי-תקינות מסוימת, כדי לסמן את אותה מדינה.
1744: יוהאן כריסטוף הרנברג, פלשתינה או ארץ הקודש: מפה: פלשתינה, או הארץ, חולקה פעם בין שנים עשר השבטים, הן על ידי דוד ושלמה, והן על ידי ארץ גושן.
1746: היסטוריה מודרנית, או המצב הנוכחי של כל העמים: "פלשתינה, או ארץ הקודש, הנקראת לפעמים גם יהודה, קשורה להר ליבנוס בצפון; על ידי מדבר ערבה במזרח; על ידי ערב פטריא בדרום; ועל ידי הים התיכון ממערב"
1750: וינסנטו לודוביקו גוטי, האמת של הדת הנוצרית נגד אתאיסטים, פוליתאיסטים, עובדי אלילים, מוחמדים, [ו]יהודים ...
[...] מלבד שלוש הכתות הללו, יש בפלשתינה סוג רביעי של יהודים, אבל אויבים מושבעים לאחרים, אני מתכוון לשומרונים; אלה ניסו לעיתים קרובות באמנויות השוחד להשיג את הפריבילגיה לחיות בירושלים, וכדי להגשים את התכנון הזה, הוציאו מעל חמש מאות ארנקים.
1763: וולטר, כתבי פרנסואה-מארי דה וולטר: תוספות לחיבור על היסטוריה כללית: אותו הדבר ניתן לומר על איסור אכילת חזיר, דם או בשר של בהמות שמתות מכל מחלה; אלו מצוות בריאות.
בשר החזירים בפרט הוא מזון מאוד לא בריא באותן מדינות חמות, כמו גם בפלשתינה, השוכנת בסביבתן.
כשהדת המהומנית התפשטה לאקלים קרים יותר, התנזרות זו הפסיקה להיות סבירה; אך בכל זאת לא חדל להיות בתוקף.
1765: כריסטוף שרדר, תאודור מאיר, טבלאות כרונולוגיות מהמקור הראשון של הדברים ומשם לימינו, שנת 225: יהודים הורשו לחיות בפלשתינה.
1778: דני דידרו, האנציקלופדיה הגדולה, "פלשתינה".
1779: ג'ורג' סייל, חלק קדום מההיסטוריה האוניברסלית: "איך יהודה נקראה גם פיניקיה, או פיניקיה, כבר הראינו בהיסטוריה של אותה אומה.
נכון לעכשיו, שמה של פלשתינה הוא זה שרווח ביותר בקרב רופאים נוצרים, מוסלמים וסופרים אחרים.
1782: יוהאן גיאורג מיוזל, ספרייה היסטורית:
הגאוגרפים העדכניים יותר של פלשתינה, שלא חקרו את הארץ הזאת בעצמם, אלא שאבו מהמסלולים שהוזכרו זה עתה וממקורות אחרים.
סופרים על האוויר והפוריות של פלשתינה.
1788: קונסטנטין דה וולני, מסעות דרך סוריה ומצרים, בשנים 1783, 1784 ו-1785: פלשתינה שופעת שומשום שממנו נרכש שמן ודורה טובה כמו זו של מצרים.
האינדיגו גדל ללא טיפוח על גדות הירדן, בארץ ביסאן.
באשר לעצים, עץ הזית של פרובנס גדל באנטיוכיה וברמלה, עד לגובה האשור.
היו בגנים של יפה שני צמחים של עץ הכותנה ההודי שגדלים במהירות, וגם העיר הזאת לא איבדה את הלימונים שלה, אתרוגים העצומים שלה או מלוני המים שלה.
עזה מייצרת תמרים כמו מכה, ורימונים כמו אלג'יר.
1791: ג'ובאני מריטי, מסעות דרך קפריסין, סוריה ופלשתינה; עם היסטוריה כללית של הלבנט.
שני סוגים של יהודים נמצאים בסוריה ובפלשתינה; אחד מהם במקור ממדינות אלו, והשני זרים.
מגוון מערכות דתיות מפריד ביניהם, כמו גם את כל האומות האחרות על פני כדור הארץ, המעניקים חשיבות רבה מדי לרוח המחלוקת התאולוגית.
הם נבדלים לתלמודים, ולקראים, או לאויבי התלמוד: וכזאת היא השנאה הבלתי פוסקת של האחרונים כלפי שאר אחיהם, שלא יסבלו אותם לקבורה באותו שטחי קבורה, שבהם כל האנושות.
באופן דומה חייב להיווצר לאבק.
1794: ז'אן-בטיסט בורגיניון ד'אנוויל, מפה: מפה חדשה של טורקיה באסיה
1799: פייר ז'אקוטן, מנהל מדידות של נפוליאון, מתחיל לעבוד על "מפת ג'קוטין": האזור מסומן "פלשתינה" בצרפתית ו־فلسطين أو أرض قدس ("פלסטין או ארץ הקודש") בערבית
1801: תומאס רוברטס (טוקסופיליט), הקשת האנגלי, או מסכתות על חץ וקשת: "הפלשתים, אכן, נצפים לעיתים קרובות בהיסטוריה הקדושה, כאנשים מיומנים מאוד בשימוש בקשת.
ולעם העתיק הזה, שנראה כאילו היו אומה מלחמתית מאוד, יוחסה המצאת החץ והקשת."
1803: אטלס ג'דיד, מציג את המונח ارض فلاستان ("ארץ פלאסתאן")
1805: נוסדה אגודת ארץ ישראל (פלשתינה באנגלית)
1806: לאנט קרפנטר, מבוא לגאוגרפיה של הברית החדשה: הוא הוציא בשנת 1806 מדריך פופולרי לגאוגרפיה של הברית החדשה.
1809: רג'ינלד הבר, פלשתינה: שיר
1811: פרנסואה-רנה דה שאטובריאן, מסלול נסיעה מפריז לירושלים, מסעות ביוון, פלשתינה, מצרים וברבריה, בשנים 1806 ו-1807 [תרגום 1812]): "באשר לנוסעים מתאריכים מאוד מאוחרים כמו מולר, ואנזוב, בראון ואחרים, הם שותקים כמעט לחלוטין בכבוד למקומות הקדושים.
הנרטיב של דשייס (1621), שנשלח לפלשתינה על ידי לואי ה-13, נראה לי אפוא הכי מתאים לעקוב אחריו."
1812: ויליאם קרוטש, פלשתינה (אורטוריה)
1819: ג'ורג' פקסטון, איורים של כתבי הקודש: בשלושה חלקים.
2. מתוך תולדות הטבע של המזרח.
3. מהמנהגים של עמים עתיקים ומודרניים.
"נשים בולטות בפלשתינה, ואפילו במסופוטמיה, אינן רק יפות וחטובות, אלא, כתוצאה מההישמרות התמידית מקרני השמש, הן יפות מאוד."
1819: אברהם ריס, פלשתינה וסוריה, האנציקלופדיה: או, מילון אוניברסלי לאמנויות, מדעים וספרות: פלשתינה, "אומר וולני, היא מחוז בלתי תלוי בכל פאשה.
לפעמים יש לה מושלים משלה, המתגוררים בעזה תחת התואר פאשה; אבל זה בדרך כלל, כמו כיום, מחולק לשלושה אפאנגים, או מלקנה, כלומר.
הראשון שייך לאם וולדה או סולטנה.
הקפטן פאשה קיבל את שני האחרים כתגמול על שירותיו, ותגמול לראש דאהר.
הוא חווה אותם לאגה, המתגורר ברמלה, ומשלם לו עבורם מאתיים וחמישה עשר ארנקים, דהיינו.
מאה שמונים לעזה ורמלה, ושלושים וחמש ללוד." "[...] האדמה מעובדת על ידי חמורים או פרות, לעיתים רחוקות על ידי שוורים.
במחוזות כמו פלשתינה, החשופים לערבים, על בן הארץ לזרוע עם מוסקט בידו.
התירס לפני שהוא משנה את צבעו, נקצר, אך מוסתר במערות.
כל התעשייה של האיכר מוגבלת לאספקה של צרכיו המיידיים; וכדי להשיג מעט לחם, מעט בצלים, חולצה כחולה עלובה, ומעט צמר, אין צורך בעמל רב."
1822: קונרד מלטה-ברון , גאוגרפיה אוניברסלית, או, תיאור של כל חלקי העולם, על תוכנית חדשה: ספר 27: "טורקיה באסיה.
כולל ארמניה מסופוטמיה ואירק ערבי.
המחוזות המזרחיים של האימפריה הטורקית באסיה יוצרים שלוש חטיבות טבעיות: אזור אורונטס וליבנוס, או סוריה ופלשתינה; זה של מקורות הפרת והחידקל, או ארמניה עם קוורדיסטאן; לבסוף, אזור הפרת התחתון, או אל-ג'סירה עם איראק-ערבי, אחרת מסופוטמיה ובבל.
נחבר כאן את שתי המחלקות על הפרת, מבלי לבלבל ביניהן.
של הברית החדשה, ושל רמלה של ימינו.
הגאוגרפים המזרחיים מדברים על זה כעל המטרופולין של פלשתינה, וכל הופעה של חורבותיה גם עכשיו מאשרת את הדעה שפעם הייתה עיר ניכרת.
מצבה, כשהוא שוכן מיד בכביש הגבוה מיפו לירושלים, הפך אותו בהכרח למקום נופש גדול; ומפוריות הארץ הסובבת אותה, היא בוודאי הייתה חשובה באותה מידה כמו תחנה צבאית או מאגר אספקה, וככתב עת לאיסוף פריטי מסחר כאלה שיוצאו מהחוף."
1822: רוברט ריצ'רדסון, מסעות לאורך הים התיכון וחלקים סמוכים: "בחברת הרוזן מבלמור, במהלך השנים 1816-17-18: הצעיף הלבן המכסה את הראש והפנים, ונופל על הכתפיים, נלבש על ידי כל הנשים בסוריה ובפלשתינה, מלבד היהודיות.
[...] מעולם לא ראיתי אף אחד מהם עם רעלות; והודיעו לו שנוהגים היהודים בירושלים ללכת בגלויות פניהם; הן הנשים היחידות שם שעושות זאת."
1823: ארנסט פרידריך קרל רוזנמולר, "גאוגרפיה של פלשתינה".
מדריך לעתיקות המקרא: גאוגרפיה מקראית
1827: אנציקלופדיית ברוקהאוס: "פלשתינה, המכונה "הארץ המובטחת" מההבטחה שניתנה לצאצאי אברהם, משתרעת מאזור הביניים ועד החוף, מסוריה ולבנון דרומה ועד לגבולות מצרים."
1827: פיליפה ואנדרמאלן, אטלס אוניברסלי של גאוגרפיה פיזיקלית: מפה: סוריה ופלשתינה
1833: היינריך פרידריך פאנקוצ'ה: "בכתבי היוונים והרומאים, אין צורך לחפש סימנים להיכרות מוכרת מאוד עם ההיסטוריה והשפה של היהודים הפלסטינים, מכיוון שהם אפילו לא ערבו את תשומת לבם לשפה ולאומית.
כתבי האומות היותר מתורבתות של העת העתיקה, כמו הקרתגים, הפיניקים וסטראבון, שמהם ציטטנו לעיל את הקטעים הנוגעים לנושא שלנו, הוא אולי היחיד שמעביר מידע כללי זה על הסורים, (אליו גם הפלסטינים השתייכו), שהם ושכניהם דיברו שפה מוכרת, אבל הוא לא מוסיף הסבר נוסף לגבי ההבדל בין הניבים שלהם."
1834: ניאופיטוס, נזיר בכנסיית הקבר: "כיבוש פטולמאיס נחגג בירושלים עם הארות, ריקודים ומוזיקה, בכל רחוב ומקום בעיר...
המוסלמים לבדם לא יכלו להסתיר את צערם וזועפתם (אם כי הם רקדו עם השאר), כי הייתה להם מצג שמצרים תשתמש בכוחה נגדם.
הם הרגישו שהם לא יכולים להמשיך לפעול כרצונם, וכי מכאן, ירושלים וכל פלשתינה יעברו רפורמה".
1835: קארל גאורג פון ראומר, פלשתינה
1835: היינריך ברגהאוס, אסיה, אוסף תזכירים הנוגעים לגאוגרפיה ולהידרוגרפיה של חלק זה של העולם; חובר כדי להסביר ולהסביר את אטלס המפה שלו: מפת סוריה (מס' 5 של אטלס אסיה של ברגהאוס): מפת סוריה בספרייה הלאומית של ישראל.
1837: לורד לינדזי, מכתבים על מצרים, אדום וארץ הקודש: "...אמרנו שלום לירושלים...
זו הייתה כוונתנו, לאחר שחקרנו את פלשתינה (שנקראת כך), לחצות את הירדן ולבקר בג'רש."
1838: האמפרי דייווי, היצירות שנאספו של סר האמפרי דייווי: "פלשתינה, שם שאמור להיות נגזר מהחוף הפלשתי העתיק, הוחל, מהמוקדמות של העידן המודרני, על השטח שהוקצה בעבר כחלק של שנים עשר השבטים.
ממדי המדינה הזו אינם תואמים לתהילתה: אורכה עשוי להיות 150 מילין מצפון לדרום, וכמעט באותה מידה ברוחבה המרבי.
היא תחומה ממערב על ידי הים התיכון; בצפון היא משתרעת לאורך השוליים הדרומיים של הלבנון; בעוד שבמזרח ובדרום מגיעה עד המדבר הערבי, בין רכסים ארוכים של גבעות סלעיות.
יהודה היא ארץ גבוהה, המתנשאת בטרסות עוקבות מחוף שהוא במקומות רבים רחב.
ההרים העיקריים שלה, כרמל, בשן, תבור, אינם עולים לגבהים קודרים ופראיים: הם מכוסים בכפרים, שטחי מרעה עשירים וחורשות שופעות; על מדרונותיהם כרמים בשפע, ובבקעי הסלעים דבורים רבות, הניזונות מצמחיהן הבשומים, מפיקות את הדבש שלהן.
נמצאו אפילו עקבות של גידול,על גבי טרסות מלאכותיות, השווה לזה השורר בחלקים המשופרים ביותר של המזרח."
1838: צ'ארלס ג' אדיסון, דמשק ותדמור: מסע למזרח: "בתחילת 1834 פרצו מרידות בהרי שכם, על ג'בל חליל ובחלקים שונים של פלשתינה.