tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באליפות אירופה בהתעמלות שנערכה בברן, שווייץ בשנת 1975 זכה אנדריאנוב ב-6 מדליות מהן 5 זהב ו-1 כסף, כולל בתחרות הקרב רב.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה אנדריאנוב ב-7 מדליות מהן 4 זהב, 2 כסף ו-1 ארד והיה לספורטאי המעוטר ביותר במשחקים אלו.
מדליות זהב בתחרות הקרב רב (116.650 נקודות), בתרגיל הקרקע, בתרגיל על סוס הקפיצות ובתרגיל על הטבעות.
מדליות כסף בתחרות הקבוצתית ובתרגיל על המקבילים ומדליית ארד בתרגיל על הסוס סמוכות.
בנוסף, הוא סיים במקום 11 בתרגיל על המתח.
המתחרים העיקריים שלו בתחרות הקרב רב היו האלוף האולימפי היוצא פעמיים ברציפות סוואו קאטו (מדליית כסף-115.650 נקודות), מיצו צוקהרה (מדליית ארד-115.575 נקודות) שניהם מיפן וחברו לנבחרת אלכסנדר דיטיאטין (מקום רביעי-115.525 נקודות).
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בשטרסבורג, צרפת בשנת 1978 זכה אנדריאנוב ב-5 מדליות מהן 2 זהב ו-3 כסף.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בפורט לודרדייל, ארצות הברית בשנת 1979 זכה אנדריאנוב ב-2 מדליות מהן 1 זהב ו-1 כסף.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) נשא אנדריאנוב את שבועת הספורטאים בטקס הפתיחה.
במשחקים עצמם הוא זכה ב-5 מדליות מהן 2 זהב, 2 כסף, ו-1 ארד.
בהיעדרה של נבחרת יפן האלופה האולימפית ב-5 האולימפיאדות הקודמות בגלל החרם שהוטל ביוזמת ארצות הברית, במחאה על פלישת ברית המועצות לאפגניסטן, זכתה נבחרת ברית המועצות במדליית הזהב בתחרות הקבוצתית, כך שהוא זכה במדליות זהב בתחרות הקבוצתית ובתרגיל על הסוס הקפיצות.
מדליות כסף בתחרות הקרב רב (118.225 נקודות) אחרי חברו לנבחרת דיטיאטין (118.650 נקודות) ולפני סטויאן דלצ'ב מבולגריה (118.000 נקודות) ובתרגיל הקרקע ומדליית ארד בתרגיל על המתח.
בנוסף, הוא סיים במקום שביעי בתרגיל על המקבילים ובתרגיל על הטבעות ובמקום תשיעי בתרגיל על סוס הסמוכות.
לאחר סיום המשחקים האולימפיים פרש אנדריאנוב מספורט תחרותי.
בין השנים 2002-1994 אימן אנדריאנוב, לבקשתו של מתחרהו מיצו צוקהרה, אלוף אולימפי (בעל 9 מדליות מהן 5 זהב), את נבחרת הגברים של יפן בהתעמלות ובה גם בנו של מיצואו, נאויה צוקהרה, אלוף אולימפי גם הוא.
אנדריאנוב היה נשוי ללובוב בורדה, אלופה אולימפית בהתעמלות בשתי אולימפיאדות (מקסיקו 1968 ומינכן 1972) ואלופת עולם.
בשנותיו האחרונות סבל אנדריאנוב מהפרעה ניוונית נוירולוגית חשוכת מרפא - MSA (Multiple system atrophy).
בחודשים האחרונים לחייו, בשלב הסופי של המחלה, הוא לא היה יכול להזיז את הידיים והרגליים ואף לא לדבר.
הוא נפטר בעיר הולדתו ולדימיר ב-21 במרץ 2011 בגיל 58.
בשנת 2001 זכה אנדריאנוב להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של ההתעמלות.
ניקולאוס מֶרְקָטוֹר (גרמנית: Nicolaus Mercator; סביבות 1620 – 14 בינואר 1687), שנודע גם בשמו הגרמני ניקולאס קַאוּפְמן, היה מתמטיקאי ומדען.
ניקלאוס קאופמן נולד בערך בשנת 1620 בדוכסות הולשטיין, בן למרטין קאופמן, מנהל בית ספר באולדנבורג.
בשנת 1632 החל ללמוד באוניברסיטת רוסטוק, סיים לימודיו בשנת 1641, ועבר לזמן קצר לליידן.
שינה את שם משפחתו למרקטור .
בשנים 1654-1648 לימד באוניברסיטת קופנהגן ופרסם ספרי לימוד לטריגונומטריה, גאוגרפיה ואסטרונומיה.
נאלץ לעזוב את האוניברסיטה לאחר שזו נסגרה מחמת מגפה.
בשנים 1682-1658 לימד מתמטיקה בלונדון וקיים קשרים עם ויליאם אוטרד, ג'ון פל וג'ון קולינס.
בשנת 1664 יצא לאור ספרו Hypothesis astronomica nova, שבו הציג את חוקי קפלר יחד עם רעיונות משלו.
תכנן כרונומטר ימי עבור צ'ארלס השני, מלך אנגליה, לשם איתור מדויק של קווי אורך בים.
בזכות זאת הצטרף בשנת 1666 לחברה המלכותית ופעל בשיתוף פעולה עם רוברט הוק, ולאחר מכן גם עם אייזק ניוטון.
בשנת 1682 עבר לפריז, לאחר שלא הצליח לקבל משרה נאותה באנגליה, ובשנים 1687-1682 תכנן והקים את המזרקות בארמון ורסאי.
במתמטיקה נודע בעיקר בזכות חיבורו Logarithmo-technica, על לוגריתמים, אותו פרסם בשנת 1668. בחיבור זה תיאר את טור מרקטור, שהתגלה באופן עצמאי גם על ידי גרגואר דה סן-וינסנט והוא למעשה טור מקלורן של לוגריתם טבעי:
חיבור זה הוא החיבור הידוע הראשון שבו נעשה שימוש במושג 'לוגריתם טבעי' (בצורה הלטינית: log naturalis).
השימוש שלו במושג זה מפתיע, משום שקדם לפיתוח החשבון האינפיניטסימלי, שבמסגרתו מופיעות מרבית תכונות הטבעיות של הלוגריתם.
לעולם המוזיקה תרם תיאור מדויק של כוונון מושוה ל-53, שהיה בעל חשיבות תאורטית, אך לא נכנס לשימוש.
ניקולאוס לֶנָאוּ, בשמו המקורי - ניקולאוס פרנץ נימבש, החל מ-1820 - אדלר (אביר) פון שטרהלנאו , באנאט, ממלכת הונגריה, האימפריה ההבסבורגית, כיום לנאוהיים, מחוז טימיש, רומניה – 22 באוגוסט 1850, אוברדבלינג (Oberdöbling), אוסטריה) היה משורר אוסטרי, יליד חבל באנאט.
הוא נולד בכפר צ'אטאד (היום היישוב קרוי על שמו לנאוהיים Lenauheim) רומניה.
אביו שהיה פקיד ממשלתי שהלך לעולמו ב-1807 בבודפשט וילדיו היו בהשגחת אמם שנישאה מחדש ב-1811. ב-1819 התחיל ניקולאוס ללמוד באוניברסיטת וינה.
לאחר מכן למד חוק הונגרי בפוז'וני (ברטיסלאבה ובארבע השנים אחרי כן התמחה ברפואה.
הוא לא היה יכול להתבסס בשום מקצוע וכדי להעסיק עצמו החל לכתוב שירה.
הנטייה למלנכוליה סנטימנטלית אותה ירש מאמו שהומרצה על ידי אכזבות באהבה ועל ידי האופנה השלטת של אסכולת הרומנטיקה בשירה, התדרדרה לדיכאון אחרי מות אמו ב-1829.
בכל אופן, זמן קצר אחרי כן אפשרה לו ירושה שקיבל מסבתו להקדיש את חייו רק לשירה.
שיריו הראשונים שהתפרסמו הופיעו ב-1827 בכתב העת Aurora של יוהאן גבריאל זיידל (Johann Gabriel Seidl).
בנובמבר 1831 הוא עבר להיידלברג כדי להיבחן לתואר דוקטור ברפואה.
שם הוא הכיר את גוסטב שוואב, לו הקדיש את ספר שיריו (Gedichte).
בהיידלברג היה לנאו אחד המייסדים של אחוות הסטודנטים פרנקוניה.
כמו כן הוא יצר היכרויות עם לודוויג אולנד, יוסטינוס קרנר, קרל מאייר ואחרים.
בשל אי השקט הטבוע בו ששאף לשינוי הוא החליט למצוא שלווה וחופש באמריקה.
באוקטובר 1932 הוא הגיע לבולטימור והתיישב באחוזה באוהיו.
כמו כן הוא חי שישה חודשים בניו הרמוני אינדיאנה עם קבוצה שנקראה חברת ניו הרמוני (New Harmony Society), אבל לצערו החיים ביער העד לא תאמו את האידיאל או תיאר לעצמו.
הוא תעב את האמריקאים עם שפתות הדולרים האנגלי שלהם (englisches Talergelispel) וב-1833 חזר לגרמניה.
ההערכה שקיבל על ספר השירים הראשון שפרסם רוממה את רוחו.
מאז ואילך התגורר חלק מן הזמן בשטוטגרט וחלק אחר בווינה.
ב-1836 הופיעה יצירתו פאוסט שבה חשף את נשמתו בפני העולם.
ב-1837 פרסם את סבונרולה (Savonarola) – אפוס שבו הוא מתעקש שחופש מעריצות פוליטית ואינטלקטואלית הן מהותיות לנצרות.
ב-1838 הופיע ספר שיריו Neuere Gedichte – שירים חדשים מהם רואים שסבונרולה היה תוצאה של התרוממות רוח חולפת.
כמה מן השירים הטובים יותר בקובץ החדש הושפעו מתשוקתו חסרת התקווה לסופי פון לוונטאל (Sophie von Löwenthal) – רעייתו של חבר.
ב-1842 הופיע ספרו Die Albigenser – האלביגנזי וב-1844 התחיל לכתוב את דון ז'ואן שקטע ממנו פורסם אחרי מותו.
זמן קצר אחרי כן הוא החל לגלות סימני ליקוי נפשי ובאוקטובר 1844 הוא הושם בבית חולים לחולי נפש ליד שטוטגרט (אחרי שקפץ מחלון ביתו, רץ ברחוב וצעק "מרד!, חירות!
הוא נפטר בבית החולים ונקבר בבית העלמין ויידלינג ליד קלוסטרנויבורג (Klosterneuburg)
פרסומו של לנאו בא בעיקר מהפואמות הקצרות שחיבר.
אפילו האפוסים שלו הם במהותם ליריים.
שירו סתיו (Herbst) מביע את העצב והמלנכוליה בהם חש אחרי נסיעתו לארצות הברית ונסיעתו המעייפת חזרה לאירופה.
הוא מתאבל בה על אבדן נעוריו, חלוף הזמן ותחושת חוסר הערך שלו.
הפואמה מסתיימת כשהדובר חולם על המוות כמפלט האחרון מן הריקנות.
לנאו הוא המשורר הלירי הגדול ביותר של אוסטריה במאה ה-19 ובספרות הגרמנית הוא הנציג האופייני של סגנון הולטשמרץ שהתחיל עם לורד ביירון ולשיא הגיע ביצירתו של ג'אקומו ליאופרדי.
לנאו הוא נציג חשוב של אסכולת בידרמאייר (Biedermeier) ומתאר של הטבע מן הרמה הגבוהה ביותר.
ללנאו יש קול מלנכולי ייחודי שעובר ברוב השירים אותם כתב.
רבים משיריו היו מיועדים להיות מנוגנים כולל על ידי רוברט שומאן, פליקס מנדלסון, פרנץ ליסט, הוגו וולף, ריכרד שטראוס ואחרים.
פאוסט של לנאו עורר את השראה אצל ליסט לכתיבת כמה פואמות סימפוניות (רכבת הלילה – Der nächtliche Zug, הריקוד בפונדק הכפר – Der Tanz in der Dorfschenke, ולס מפיסטו – Mephisto-Walzer).
לציון חשיבותו נקראו על שמו רחובות רבים בווינה, לייפציג, גראץ, זלצבורג, פרנקפורט, ברלין ובערים נוספות בגרמניה ואוסטריה.
בויננדן (Winnenden) שם היה לנאו מאושפז יש אתר הנצחה לזכרו.
יש כמה בתי ספר הקרויים על שמו כמו בית הספר המקיף בשפה הגרמנית "ניקולאוס לנאו" בטימישוארה רומניה, בית ספר בגמונדן (Gmunden), אוסטריה, ועוד בית ספר על שמו בברלין.
כמו כן יש בעיר פץ' בהונגריה מרכז תרבות גרמני הונגרי בשם בית לנאו (Lenau Haus).
עבור העיר שטוקראו (Stockerau) יש ללנאו חשיבות מיוחדת.
בשנים 1818–1821 בילה שם לנאו בעיקר בחגים אצל סבו וסבתו.
העיר נקראת היום, גם Lenau-Stadt.
הוקם בה מרכז למחקר יצירותיו של לנאו ובמוזיאון המקומי הוקמה פינה לזכרו.
הכבוד הגדול ביותר ניתן לו ב-1926 כששינו השלטונות הרומנים את שם הכפר בו נולד מצ'אטאד ללנאוהיים (Lenauheim).
ניקולאי אלכסייביץ' אוסטרובסקי היה סופר סובייטי.
הרומן ההיסטורי שכתב והתבסס על סיפור חייו, זכה לפופולריות רבה, תורגם למספר רב של שפות ונחשב לאחת הקלאסיקות בספרות הקומוניסטית.
ניקולאי אוסטרובסקי נולד בכפר בפלך ווהלין שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה).
הוא רכש השכלה יסודית בכפרו.
ב-1916 עברה המשפחה להתגורר בעיירה שפטובקה ואוסטרובסקי החל לעבוד בעבודות מזדמנות, תוך שהוא ממשיך בלימודיו.
ב-1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה, כאשר שפטובקה הייתה נתונה תחת כיבוש גרמני, התקרב אוסטרובסקי בדעותיו לבולשביקים והיה פעיל במחתרת המקומית.
ב-20 ביולי 1919 התקבל לקומסומול והתגייס לצבא אדום.
ניקולאי אוסטרובסקי לחם ביחידת פרשים וב-1920 נפצע בקרבות באזור העיר לבוב ושוחרר מהצבא.
ב-1921 עבר אוסטרובסקי לקייב ושם הועסק כעוזר חשמלאי, תוך שהוא מתקדם במנגנון הקומסומול.
ב-1922, השתתף אוסטרובסקי בניית מסילת רכבת וחלה בטיפוס הבטן.
שנה מאוחר יותר, נשלח לעיירה בגבול עם פולין וכיהן במנגנון הקומסומול המקומי.
בתקופה זו הוא חלה בדלקת חוליות מקשחת ובריאותו החלה להדרדר.
החל מ-1927 רותק למיטתו וב-1929 איבד את מאור עיניו.
ב-1936 נפטר ניקולאי אוסטרובסקי ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
במקום מגוריו במוסקבה, נובורוסיסק ושפטובקה הוקמו מוזיאונים לזכרו.
ב-1927 כתב אוסטרובסקי את ספרו הראשון, אך החומר אבד והספר לא פורסם.
בסוף 1930 בהיותו עיוור, החל אוסטרובסקי בכתיבת ספר חייו "כיצד נתחשלה הפלדה" (Как закалялась сталь) שהיה רומן היסטורי על מלחמת האזרחים ברוסיה.
הרומן התבסס על סיפור חייו, אך לא היה אוטוביוגרפי.
הוא שלח את הספר למערכת אחד הירחונים במוסקבה.
תגובת המערכת הייתה שלילית תוך ציון שהדמויות בספרו אינן ריאליות.
אוסטרובסקי הצליח לגרום למערכת הירחון לבדוק את ספרו מחדש תוך ביצוע עריכות ושינויים נרחבים.
במלל המקורי שנשמר בארכיון הספרותי במוסקבה ניתן להבחין בתיקונים שבוצעו על ידי 19 אנשים שונים (לפי הכתב יד), ככל הנראה בשל העובדה שאוסטרובסקי העיוור הכתיב את השינויים לעוזריו.
באפריל 1934 החל הירחון בפרסום פרקי הספר.
כבר בנובמבר באותה השנה, יצאה היצירה לאור כרומן.
הוא נכלל בתוכנית הלימודים של בתי הספר בברית המועצות, ותורגם לשפות רבות.
מהדורה עברית יצאה לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 1947. על בסיס העלילה צולמו בברית המועצות שלושה סרטים, בשנים 1942, 1956 ו-1975 (סדרת טלוויזיה ב-6 פרקים).
בסין צולמה סדרת טלוויזיה המבוססת על הספר בשנת 2000.
במהלך ביקורו של אנדרה ז'יד בברית המועצות, נועדו ז'יד וניקולאי אוסטרובסקי.
הספר שז'יד פרסם על ביקורו בברית המועצות כלל ביקורת נוקבת על המדינה, אך על אוסטרובסקי הוא כתב ביקורת חיובית ואוהדת.
ב-1935 זכה אוסטרובסקי בעיטור לנין על ספרו, קודם לדרגת קולונל והוענקה לו דצ'ה על שפת הים השחור.
אוסטרובסקי לא הצליח לסיים את ספרו השני ומתוך שלושה פרקים מתוכננים, כתב רק אחד.
הספר עסק בתולדות אוקראינה בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה.
הפסקה הבאה מהספר "כיצד נתחשלה הפלדה" זכתה לפרסום וצוטטה רבות.
ניקולאי רוברטרוביץ' ארדמן היה מחזאי ותסריטאי סובייטי, שזכור בעיקר בשל עבודתו עם וסבולוד מיירהולד בשנות ה-20 של המאה ה-20. מחזותיו, במיוחד "המתאבד" (1928), יצרו חיבור בהיסטוריה הספרותית הרוסית בין הדרמה הסאטירית של ניקולאי גוגול ותיאטרון האבסורד שצמח בתום מלחמת העולם השנייה.
ארדמן נולד להורים שהם צאצאים גרמנים-בלטים, וגדל במוסקבה.
אחיו - בוריס ארדמן (1960-1899), היה מעצב במה שהכיר לו את הקהילה הספרותית והתיאטרלית של מוסקבה.
ארדמן הצעיר התרשם במיוחד מהשירה הסאטירית של ולדימיר מאיאקובסקי, שנדמה היה שעומדת בניגוד לכל מוסכמה פואטית.
לאחר פריצתה של מלחמת האזרחים ברוסיה, הוא התנדב לצבא האדום.
ספר שיריו הקצר הראשון של שוורץ ראה אור ב-1919. עבודתו השירית הארוכה ביותר והמקורית ביותר הייתה "דיוקן עצמי" (1922).
כמשורר, ארדמן שייך עצמו ל"מסדר האימז'יסטים", תנועה בוהמית בהנהגתו של סרגיי יסנין.
הוא גם היה מחברם של מספר פרודיות שנונות שהוצגו בתיאטראות מוסקבה.
ב-1924 ארדמן הגיש למיירהולד את מחזהו הגדול הראשון, "המנדט", בסגנון טרגי-אבסורדי.
בעיבודו למחזה, מיירהולד בחר להדגיש את התנהגותן הבובתית של דמויותיו של ארדמן, בהציגו סיום טרגי שחשף את "היעלמה ההרסני והמוחלט של הזהות" אצל הגיבורים.
שיתוף הפעולה הבא שלו עם מיירהולד היה "המתאבד" (1928), "עירוב מרהיב של המגוחך והנעלה", המוכר בעולם כאחד מהמחזות המשובחים ביותר שנכתב בעידן הסובייטי.
המחזה קיבל השראה מהנושא של התאבדות מבוימת, שהכניס לספרות הרוסית אלכסנדר סוחוב-קובילין.
יצירתו של ארדמן סבלה מהיסטורית הפקה לא מוצלחת.
ניסיונותיו של מיירהולד להציג את המחזה סוכלו במהלך התקופה הסובייטית.
תיאטרון וכטנגוב כשל אף הוא בניסיון להתגבר על חסמי הצנזורה.
בסופו של דבר, קונסטנטין סטניסלבסקי שלח מכתב ליוסיף סטלין, בו הוא השווה את ארדמן לגוגול ואיזכר את התלהבותו של מקסים גורקי.
הוא קיבל היתר להציג את המחזה, שבוטל מייד בידי הוועדה מטעם המפלגה של לזר קגנוביץ' בערב הצגת הבכורה.
הקריירה של ארדמן בתיאטרון נחסמה, לכן הוא הפנה את מרצו לקולנוע.
ארדמן כתב תסריטים למספר סרטים אילמים, הידוע בהם היה "הבית בטרובנאיה" (1928) בבימויו של בוריס בארנה.
אחרי שוואסילי קשאלוב, אחד משחקניו של סטניסלבסקי, ציטט את משליו הסאטיריים בפני סטלין בזמן מסיבת ערב בקרמלין, גורלו של הסופר נחתם.
הוא נעצר במהלך ניסיונו הראשון לצלם סרט מוזיקלי "החברה העליזים" ועמד בפני גירוש לעיר יניסייסק בסיביר (1933).
כעבור שנה הותר לו לעבור לטומסק, שם עלה בידו למצוא עבודה בתיאטרון מקומי.
למרות שהוא לא היה רשאי להראות את פניו במוסקבה, ארדמן ביקר בעיר באופן לא חוקי בשנות השלושים.
במהלך אחד מביקוריו, הוא קרא בפני מיכאיל בולגקוב את המערכה הראשונה של מחזהו "המהפנט" (אותו מעולם לא השלים).
בולגקוב כה התרשם מכישרונו, עד שהוא עתר לסטלין בבקשה לבטל את האיסור על ארדמן לשוב לבירה.
סטלין התעלם מהבקשה, אולם תסריטו של ארדמן לסרט הקומי "וולגה-וולגה" זכה בפרס סטלין לשנת 1941.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה, ארדמן היה בריאזן עם חברו ושותפו מיכאיל וולפין, אותו הכיר מאז עבודתו עם מאיאקובסקי.
מאחר שלשני הגברים הייתה היסטוריה של אסירים פוליטיים, הם לא היו יכולים להתגייס לצבא באופן המקובל.
במקום זאת, היה עליהם ללכת ברגל לטוליאטי, מרחק של 600 קילומטרים, על מנת להתגייס ליחידה מיוחדת, שהייתה פתוחה בפני אנשים מוגבלי זכויות ואסירים לשעבר.
ב-1942, אחרי שבריה פרש עליו את חסותו, עברו ארדמן ווולפין למוסקבה.
הם העבירו את שארית המלחמה בכתיבת חומרים לאנסמבל השירה והריקוד במועדון המרכזי של הנ.ק.ו.ד.
בתום המלחמה הוא נותר מוקצה בחוגי התיאטרון.
מאחר שלא היה לו שום אמצעי מחיה פרט לקולנוע, הוא פנה לפעילות הכי לא-פוליטית בה יכול היה לעסוק, ותרם תסריטים לסרטי ילדים כמו "ג'ק פרוסט" ו" It Was I Who Drew the Little Man", רבים מהם כתב בצוותא עם מיכאיל וולפין.
ארדמן חי באלמוניות, עד שב-1964 יורי ליובימוב הזמין אותו להצטרף לתיאטרון טגנקה, אותו ייסד באותה שנה.
אמנם ליובימוב וארדמן שיתפו פעולה במספר הפקות חדשות, מתוך שאיפה להחיות את מסורתו של מיירהולד, אבל רק ב-1990 עלה בידי ליובימוב להפיק את "המתאבד" בתיאטרון.
יצירתו החשובה של ארדמן נאסרה להצגה עד שהגיעה עידן הפרסטרויקה.
אפילו התיאטרון הסאטירי של מוסקבה, שהיה אורתודוקסי יחסית (נוסד ב-1924, עם הפקת מחזהו של ארדמן "מבט על מוסקבה") כשל בניסיון להשיג את אישורם של הצנזורים הסובייטים להפקת המתאבד.
ניקולאי ארדמן, המתאבד, עברית: אהוד מנור, רמת-גן : מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי", בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, תשמ"ה 1985
ניקולאי ארדמן, , נוסח עברי שמעון בוזגלו, 2010.
ניקולאי אוזרוב היה ספורטאי, שחקן ושדרן ספורט סובייטי.
במשך עשרות שנים הוא היה הפרשן הראשי של הטלוויזיה הסובייטית.
על פעילות זו הוא זכה לפופולריות כלל ארצית.
ניקולאי אוזרוב נולד במוסקבה למשפחת זמר אופרה בתיאטרון בולשוי.
המשפחה התגוררה בדירה שהייתה שייכת לתיאטרון.
ניקולאי היה ספורטאי מצטיין בשנת 1934 היה אלוף העיר בטניס לגילו.
בשנים 1944–1957 הוא זכה 24 פעמים בתואר אלוף ברית המועצות בטניס בתחרות אישית, תחרות זוגות גברים וזוגות מעורבים.
בשנת 1941 ניקולאי אוזרוב התחיל ללמוד באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון במוסקבה וסיים אותה שנת 1946. לאחר סיום הלימודים אוזרוב התקבל להרכב של התיאטרון האמנותי של מוסקבה ושיחק על הבמת התיאטרון מספר שנים.
ב-29 באוגוסט 1950 אוזרוב לראשונה שידר פרשנות ממשחק כדורגל ברדיו הסובייטי.
הוא עבר לתחום זה ובשנים 1950–1988 היה שדרן ספורט של רדיו וטלוויזיה.
במהלך הקריירה הוא שידר מ-15 משחקים אולימפיים, 30 אליפויות עולם בהוקי קרח, 8 אליפויות עולם בכדורגל ועשרות תחרויות נוספות.
בסך כול הוא שידר מ-49 מדינות בעולם.
בנוסף לכך אוזרוב הצטלם בסרטי קולנוע, בדרך כלל בתפקיד שדרן ספורט.
על פעילותו ושידוריו ברדיו ובטלוויזיה הוענקו לאוזרוב מספר עיטורים ובשנת 1982 הוא קיבל את פרס ברית המועצות.
בתחילת שנות ה-90 אוזרוב חלה ועבר מספר ניתוחים.
ניקולאי וסילייביץ' ארציבושב 1858 צארסקויה סלו - 15 באפריל 1937 פריז) היה משפטן חובב מוזיקה, מלחין, ומוציא לאור רוסי.
היה קשור לחוג החמישה והצטיין בעיקר בפעילותו כמקדם את המוזיקה הקלאסית הרוסית
ניקולאי ארציבושב סיים לימודי משפטים בבתי הספר הקיסרי למשפטים בסנט פטרסבורג.
עבד בהמשך כעורך דין בסנט פטרסבורג.
במקביל לעיסוקיו במשפטים ניסה כוחו גם בתחום המוזיקה הקלאסית.
קיבל שיעורים פרטיים להלחנה אצל רימסקי קורסקוב אחרי המלצות ממילי באלאקירב שהתרשם כי יש לו מידה של כישרון מבטיח.
הוא התחבר למו"ל המוזיקה מיטרופן בליאייב והשתתף במפגשים הקבועים שארגן תחת השם "ימי שישי" (בצרפתית - Vendredis).
לכבוד מפגשים אלה שיתפו פעולה קבוצה של עשרה מלחינים, כולל ארציבושב, בהלחנת סוויטה ב-16 חלקים לרביעיית מיתרים.
שם הסוויטה - "ימי שישי" (Les Vendredis).ארציבושב תרם לסוויטה זו סרנדה בסול בלה מז'ור.
ארציבושב השתתף יחד עם מלחינים נוספים גם ביצירה שנקראה "וריאציות על נושא רוסי, בגרסאות לרבייעת מיתרים ולתזמורת.
ניקולאי ארציבושב היה חבר במועצת העיר סנט פטרבורג.
אחרי מותו של בליאייב בשנת 1903 הפך ליושב ראש מועצת המנהלים של ההוצאה לאור על שם בליאייב.
בתוקף תפקיד זה פרסם מיצירותיו של אלכסנדר סקריאבין.
בשנים 1917-1908 הוא כיהן כיושב ראש הסניף בפטרסבורג של החברה המוזיקלית האימפריאלית הרוסית.
החל משנת 1907 החליף את רימסקי קורסקוב בתפקיד יושב ראש מועצת הנאמנים של החברה לעידוד המוזיקאים הרוסים.
אחרי מהפכת אוקטובר גלה ארציבושב בצרפת והיה למנהל ההוצאה לאור על שם בליאייב בפריז.
הוא נפטר בפריז בשנת 1937 בגיל 79. הובא לקבורה בבית הקברות בטיניול בפריז.
סרנדה בלה מז'ור - חלק מהסוויטה "ימי שישי" (les Vendredis), יצירה שיתופית של 10 מלחינים רוסים
וריאציה על נושא רוסי - חלק מיצירה משותפת (1901)
פרק אחד מתוך הקדריל "בדיחה" (שוטקה) לפסנתר לארבע ידיים
Polka caractéristique (פולקה אופיינית) אופוס 4 לתזמורת
סקרצו בדו לתזמורת - בוצע בבכורה יחד עם הקפריצ'ו הספרדי מאת רימסקי קורסקוב
14 שירים (רומאנסים) בליווי פסנתר
3 מלודיות על מילים מאת אפנאסי פט, לרמונטוב (ברוסית) וז'ול רל (בצרפתית)
שירים על מילים של היינריך היינה
Близость весны על מילים מאת וסילי ז'וקובסקי
קטעי פסנתר (3 מזורקות, ואלס, פרלודים וכו')
עיבודים (למשל לפסנתר לארבע ידיים) ותזמורים של יצירות מאת בורודין, גלאזונוב (סוויטה לרביעיית מיתרים אופוס 35),מוסורגסקי ("לילה על הר קירח"), רימסקי קורסקוב ("סינפונייטה על נושאים רוסים" אופוס 31, סויטת מיתרים מס.
35 עיבוד בשותפות עם גלזונוב).
ב-1882 השתתף בעיבוד לפסנתר של האופרה של מוסורגסקי, "חובנשצ'ינה".
ניקולאוס קארליס הוא כדורגלן יווני המשחק בעמדת החלוץ במומבאי סיטי.
קארליס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ארגוטליס, ב-20 באפריל 2008, ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0-2 נגד סקודה קסנתי, ובכך הפך לשחקן הצעיר ביותר שמשחק במועדון בליגה הבכירה.
קארליס יצא להתרשמות במדי ארסנל ועזר לה לזכות בטורניר בו השתתפה, אך בסופו של דבר לא הצטרף לתותחנים.
בארגוטליס הרבה לשחק בעיקר במחלקת הנוער, ובקיץ הוא חתם באמקאר פרם הרוסית.
ב-20 ביולי 2013 חתם בפנאתינאיקוס על חוזה לשלוש אחרי שלא זכה לדקות משחק ברוסיה.
ב-18 באוגוסט 2013 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0-2 נגד פאנטוליקוס וב-24 בנובמבר 2013, הוא הבקיע את צמד הבכורה שלו בניצחון 1-3 נגד פאס יואנינה.
ב-26 באפריל 2014, הוא הבקיע את השער השלישי בניצחון 1-4 נגד פאוק סלוניקי בגמר הגביע היווני.
בינואר 2016 עבר לגנק מליגת העל הבלגית וכבר בהופעת הבכורה בליגה נגד זולטה ורכם כבש שער ניצחון דקות ספורות לפני סוף המשחק.
בקיץ , קארליס הושאל לפאוק סלוניקי.
ב-22 באוגוסט 2019 חתם בברנטפורד.
ב-8 באוקטובר 2020, חתם בדן האג מליגת העל ההולנדית.
ב-31 בינואר 2021, קארליס חתם בפאנטוליקוס מליגת העל היוונית.
ב-11 ביולי 2024 חתם לשנה במומבאי סיטי מליגת העל ההודית.
קארליס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הצעירה של יוון ב-14 בנובמבר 2011 בהפסד 1-0 נגד בוסניה והרצגובינה.
ב-11 באוקטובר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בתיקו 1-1 נגד כאשר הוא כבש את שער השוויון שהיה גם שער הבכורה שלו בנבחרת.
ניקולאוס פון פאלקנהורסט היה גנרל גרמני במלחמת העולם השנייה שהתפרסם בחלקו במערכה בנורווגיה במלחמת העולם השנייה.
פון פאלקנהורסט נולד ב-17 בינואר 1885 בברסלאו שבשלזיה למשפחת האצולה יאסטז'מבסקי, וב-1911 גירמן את שם משפחתו לפאלקנהורסט - "קן הבז".
ב-1903 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי והצטרף לרגימנט הגרנדירים ה-7 "המלך וילהלם ה-1" (המערב פרוסי ה-2), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה, שבה הועלה לדרגת האופטמן (מקביל לסרן).
לאחר המלחמה הצטרף לפרייקור, ולאחר מכן שירת ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1925 הועלה לדרגת מיור, וב-1 בפברואר 1928 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-1 (הפרוסי).
ב-1 בינואר 1930 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוקטובר 1932 הועלה לדרגת אוברסט.
בין 1933 ל-1935 שירת כנספח צבאי בצ'כוסלובקיה, הונגריה ורומניה, ולאחר מכן הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה לראש מטה קבוצת הארמייה השלישית (שהפכה מאוחר יותר לארמייה השמינית).
ב-1 באוקטובר 1936 מונה למפקד הדיוויזיה ה-32, וב-1937 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה פון פאלקנהורסט מפקד הקורפוס ה-21, שהיה חלק מהארמייה השלישית, ופיקד עליו במהלך המערכה בפולין, וב-1 באוקטובר 1939 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-20 בפברואר 1940 מינה היטלר את פון פאלקנהורסט לאחראי על תכנון הפלישה לנורווגיה, וזה הגיש להיטלר את תוכנית הפלישה ב-21 בפברואר.
ב-9 באפריל 1940 החלו הכוחות הגרמניים בפלישתם לנורווגיה.
הפלישה נחלה הצלחה גדולה, ונורווגיה נכבשה על אף לחימה עזה של הצבא הנורווגי וחיל המשלוח הבריטי-צרפתי, אולם הקריגסמרינה ספג אבדות כבדות במהלך הלחימה.
ב-30 באפריל 1940 קיבל פון פאלקנהורסט על פעולותיו בנורווגיה את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-19 ביולי הועלה לדרגת גנרל אוברסט.
ב-19 בדצמבר 1940 מונה פון פאלקנהורסט למפקד ארמיית נורווגיה, ובהמשך מונה למושל הצבאי של נורווגיה.
בתפקידו זה הורה לחייליו להתייחס לאזרחים בכבוד.
בדצמבר 1942 תכנן את מבצע "השועל הארקטי" לכיבוש שוודיה עם 10 דיוויזיות, שלבסוף לא יצא אל הפועל.
בדצמבר 1944 הודח פון פאלקנהורסט מתפקידו עקב חילוקי דעות עם יוזף טרבובן - הרייכסקומיסר של נציבות הרייך נורווגיה .
פון פאלקנהורסט קיבל ב-20 בינואר 1945 את עיטור הצלב הגרמני בכסף, ונשאר בעתודת המילואים עד סוף המלחמה, ואז נפל בשבי הבריטים.
לאחר המלחמה נשפט פון פאלקנהורסט בבית דין צבאי בריטי-נורווגי משותף על פשעי מלחמה ונידון למוות ב-2 באוגוסט 1946. עונש המוות הומר מאוחר יותר ל-20 שנות מאסר ב-4 בדצמבר 1946, אך לבסוף שוחרר פון פאלקנהורסט ב-13 ביולי 1953 עקב בריאות לקויה.
לאחר שחרורו התיישב פון פאלקנהורסט בהולצמינדן - לשם ברחה משפחתו משלזיה בסוף המלחמה.
הוא התגורר שם עד מותו ב-18 ביוני 1968 מהתקף לב.
גנרל ניקולאוס פון פורמן היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון פורמן נולד ב-24 בדצמבר 1895 בנוימארק, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס פון פורמן לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-26 (מגדבורג ה-2 - לאופולד, נסיך אנהלט-דסאו), ולחם עמו במהלך המלחמה.
פון פורמן נפצע כמה פעמים במהלך המלחמה, וב-29 בינואר 1915 הועלה לדרגת לויטננט.
לאחר המלחמה הצטרף פון פורמן לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-15 באוקטובר 1935 מונה פון פורמן לקצין אג"ם הדיוויזיה ה-20, וב-1 ביוני 1938 מונה לקצין אג"ם הקורפוס ה-10. ב-1 באוגוסט 1938 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ובקיץ 1939 מונה לקצין הקישור של הצבא במפקדתו של היטלר.
ב-1 באוקטובר 1939 מונה פון פורמן לראש מטה הקורפוס ה-3, וכיהן בתפקידו עד ה-7 במאי 1940. ב-1 ביוני 1940 מונה פון פורמן לראש מטה הקורפוס ה-28, וב-1 בספטמבר 1940 הועלה לדרגת אוברסט.
במהלך מבצע ברברוסה השתתף פון פורמן בלחימה עם הקורפוס ה-28 כחלק מהארמייה ה-16, ולאחר מכן כחלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, וב-26 בפברואר 1942 פרש פון פורמן מתפקידו.
ב-12 במרץ 1942 קיבל פון פורמן את עיטור הצלב הגרמני בזהב, ובאמצע נובמבר מונה לסגן מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-7, וב-26 בדצמבר 1942 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-23, שהייתה חלק מקורפוס הפאנצר ה-57 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית, ולחם עימה במהלך מבצע סופת חורף.
ב-1 בינואר 1943 הועלה פון פורמן לדרגת גנרל מיור, ובמרץ הוכפפה הדיוויזיה לארמייה השישית.
ב-1 ביולי 1943 הועלה פון פורמן לדרגת גנרל לוטננט, והדיוויזיה שבפיקודו הועברה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הראשונה.
באוגוסט הועברה הדיוויזיה שוב תחת פיקוד הארמייה השישית כחלק מקורפוס הפאנצר ה-24, ובספטמבר הועברה הדיוויזיה שוב לארמיית הפאנצר הראשונה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-40. ב-22 באוגוסט 1943 קיבל פון פורמן על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 באוקטובר 1943 פרש פון פורמן מתפקידו.
ב-31 בדצמבר 1943 מונה פון פורמן למפקד קורפוס הפאנצר ה-47, שהיה חלק מהארמייה השמינית במסגרת קבוצת ארמיות דרום, וב-20 בפברואר 1944 נשלח לסייע עם הקורפוס שבפיקודו בקרב קורסון-צ'רקאסי.
ב-4 במרץ 1944 פרש פון פורמן מתפקידו, וביוני 1944 הועלה לדרגת גנרל חיל השריון.
ב-27 ביוני 1944 מונה פון פורמן למפקד הארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, במקום הנס יורדן שהודח עקב כישלונו בבלימת המתקפה הרוסית.
ב-21 בספטמבר 1944 פרש פון פורמן מתפקידו, ובתחילת אוקטובר 1944 מונה למפקד האזור המבוצר הדרום-המזרחי.
ב-4 במאי 1945 מונה פון פורמן למפקד האזור המבוצר בהרי האלפים, ובסוף המלחמה נפל בשבי בעלות הברית.
פון פורמן שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו כתב פון פורמן ספר על המערכה בפולין ("Der Feldzug 1939 in Polen"), וספר על קרב קורסון-צ'רקאסי ("Tscherkassy").
פון פורמן התגורר בברכטסגאדן עד למותו ב-26 באוקטובר 1959.
ניקולאי אלכסנדרוביץ', הצארביץ' של רוסיה (רוסית: Николай Александрович Романов) (20 בספטמבר 1843 - 24 באפריל 1865), היה בנו של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, והיה אמור לרשת אחריו את הכתר, אולם מת בצעירותו כתוצאה מדלקת קרום המוח.
ניקולאי נולד ב-20 בספטמבר 1843 בארמון אלכסנדר בצארסקויה סלו, לאלכסנדר, נסיך הכתר של רוסיה ומריה, נסיכת הסן, בתם של לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן ווילהלמינה, נסיכת באדן.
בשנת 1855 בהיותו בן 12 מת סבו ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, ואביו עלה לשלטון כאלכסנדר השני, קיסר רוסיה.
בשנת 1864 התארס ניקולאי עם דאגמאר, נסיכת דנמרק, בתם של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ולואיזה, נסיכת הסן-קאסל, אחותה של אלכסנדרה, נסיכת דנמרק אשתו של אלברט אדוארד, נסיך ויילס.
עד לשנת 1865 נחשב ניקולאי לבחור חזק, אולם במהלך סיור בדרום אירופה נדבק ניקולאי במחלה שזוהתה בתחילה כשיגרון.
בתחילה לא התייחס ניקולאי למחלתו והמשיך בסיורו באיטליה, אולם עד מהרה החמיר מצבו הבריאותי והוא נשלח לדרום צרפת.
עד מהרה התברר שניקולאי סובל מדלקת קרום המוח, וב-24 באפריל 1865 מת ניקולאי בניס שבצרפת.
בשוכבו על ערש דווי הביע ניקולאי את רצונו שארוסתו תתחתן עם אחיו אלכסנדר, ואכן בשנת 1866 התחתנו השניים.
מותו של ניקולאי הכה באבל כבד את אמו, והיא לא התאוששה מכך עד מותה.
בשנת 1867 התחילה בנייתה של קפלה הנושאת את שמו בניס, במקום המדויק שבו ניקולאי מת, ובשנת 1868 נחנכה הקפלה בנוכחות אחיו אלכסנדר ואשתו.
ניקולאוס צֶלֶמנדֶס היה שף יווני שפעל במחצית הראשונה של המאה ה-20 והטביע חותם על המטבח היווני המודרני.
צלמנדס, בן למשפחה מן הכפר אקסאמבלה באי סיפנוס שבהאיים הקיקלאדיים, נולד וגדל באתונה, ובה סיים לימודי תיכון.
בהתחלה עבד כפקיד במשרד של נוטריון ולאחר מכן הקדיש את חייו לאמנות הבישול.
הוא עבד תחילה במסעדה ובמלון "אקטאון" של דודו בנאו פאלירו, רובע של פיראוס.
אחרי השתלמות בטבחות למשך שנה בווינה התחיל לעבוד עבור שגרירויות זרות באתונה.
התפרסם במיוחד אחרי שהוציא לאור החל משנת 1910 את המגזין "אודיגוס מאגיריקיס" ("מדריך לבישול").
הוא פרסם בו, בנוסף למתכונים, ידיעות על המטבח הבינלאומי, חדשות גסטרונומיות, ייעוץ לתזונה נכונה וכו'.
בשנת 1919 הפך צלמנדס למנהל המלון "הרמס" (ארמיס) אולם כעבור שנה נסע לארצות הברית, בה עבד במסעדות יוקרתיות ובמקביל השתלם בתחום הבישול, הקונדיטוריה והדיאטנות.
באפריל 1926 הוא פרסם את ספרו הידוע, העטיפה אדומה ואותיות זהב, "המדריך לבישול ולקונדיטוריה" (Οδηγός Μαγειρικής και Ζαχαροπλαστικής).
ב-1932 שב צלמנדס ליוון, הקים בית ספר קטן לטבחות ולקונדיטוריה והוציא לאור ביוונית את ספר המתכונים המפורסם שלו, ספר הבישול המקיף הראשון בשפה היוונית, שהפך למזוהה עם שמו והופיע במשך העשורים ב-15 מהדורות רשמיות.
ב-1950 פרסם באנגלית את הספר "Greek Cookery", ספר קלאסי בתחום המטבח היווני בעולם.
צלמנדס הושפע מהמטבח הצרפתי ותרם למודרניזציה של המטבח היווני.
לטעמו המטבח היווני הפך במאות השנים האחרונות למזרחי מדי, בהשפעת המטבח הטורקי ועל כן חשב לנכון להעשיר אותו עם יסודות אירופאים.
הודות לספריו אימצו עקרות הבית ביוון מאכלים בינלאומיים כמו הרוטב בשמל, הפירוז'קי והבויאבז.
צלמנדס הרבה להשתמש בחמאת בקר ובג'לטין.
נהג להשתמש יותר בחמאת בקר מאשר בשמן זית והירבה להשתמש בג'לטין לצורך הכנת רגל קרושה ומאכלי בשר אחרים, קינוחי ג'לי וסלטי פירות.
גישה קוסמופוליטית זו של צלמנדס עוררה גם תגובות ביקורתיות חריפות נגדו כשהוא הואשם על ידי שפים יוונים כי "עיוות" את המטבח היווני.
צלמנדס הלך לעולמו ב-1958 באתונה.
ניקולאי יודוביץ' איוואנוב (; 22 ביולי 1851 - 21 בינואר 1919) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר פיקד על חזית במלחמת העולם הראשונה.
איוואנוב נולד ב-22 ביולי 1851 בעיר מוסלסק שהשתייכה אז לאימפריה הרוסית.
בשנת 1869 התגייס לצבא האימפריה הרוסית, והוצב ברגימנט ארטילריה של המשמר.
באוגוסט 1877 הוא נשלח להילחם במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), כמפקד הרגימנט ה-3 של ארטילריית הגרנדירים של המשמר, ולאחר מכן הוא נשאר ברומניה כדי לשמש כמדריך בצבא רומניה.
בסוף יולי 1884 הוא מונה למפקד הגדוד ה-2 של הארטילריה הקיסרית, ובתחילת אפריל 1890 הוא מונה למפקד הארטילריה של קרונשטאדט.
באמצע דצמבר 1899 הוא נבחר לשמש כעוזרו של מיכאיל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ולאחר מכן הוא גם השתתף בדיכוי מרד הבוקסרים בסין בתחילת המאה ה-20, ולאחר מכן הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל בתחילת דצמבר 1901.
הגנרל איוואנוב השתתף במלחמת רוסיה–יפן ב-1904, והוא מונה למפקד בארמייה המנצ'ורית הראשונה.
באמצע יולי 1904 הוא מונה למפקד המחוז המזרחי, לאחר שמפקדו, לוטננט גנרל פיודור קלר, נהרג בקרב מוטיאן פאס, ולאחר מכן מונה למפקד הקורפוס הסיבירי ה-3, ופיקד על הקורפוס בעת נסיגתו מליאו-יאנג לאחר שהסתיים הקרב.
מאוחר יותר במהלך קרב נהר שאה, הוא הצטווה לעקוף את האגף השמאלי של הצבא היפני ולדחוף אותם בחזרה לקוריאה, ובהמשך היפנים נסוגו בגלל התנגדות עזה מצד הרוסים.
לאחר מכן בקרב מוקדן, הוא התבלט בהגנה מפני היפנים.
לאחר ההצלחה הקצרה שלו, הוא קיבל את עיטור מסדר גאורגיוס הקדוש מדרגה שלישית ורביעית.
לאחר המלחמה הוא הפך למפקד הצבא המנצורי.
בתחילת נובמבר 1907, הוא מונה למפקד הקורפוס ה-1, ולאחר מכן הוא התמנה לרמטכ"ל העיר קרונשטאדט באמצע אפריל של אותה שנה, ולמושל הכללי בנובמבר.
מאוחר יותר באותה שנה הוא הועלה לדרגת אדיוטאנט גנרל, ובאמצע אפריל 1908 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים.
לאחר מכן הוא גם מונה למפקד העליון של המחוז הצבאי של קייב מאוחר יותר בתחילת דצמבר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, מונה איוואנוב למפקד החזית הדרום-מערבית.
איוואנוב פיקד על כוחותיו במהלך קרב גליציה ובמהלך מתקפת הקרפטים, אולם ספג תבוסה קשה במהלך מתקפת גורליצה-טרנוב, שהביאה לתחילת הנסיגה הגדולה של צבא האימפריה הרוסית.
במרץ 1916 הוחלף איוואנוב על ידי אלכסיי ברוסילוב, ומונה לחבר המועצה המדינית ולשלישו של ניקולאי השני, קיסר רוסיה.
במהלך תפקידו זכה לתמיכה גדולה של הצארינה אלכסנדרה פיודורובנה, שאף רצתה למנות אותו לתפקיד שר המלחמה.
ב-27 בפברואר (12 במרץ) 1917 פרצה מהפכת פברואר ברוסיה, והיא התרכזה בפטרוגרד, הבירה.
הגנרל אלכסייב הציע לשלוח כוח כדי להחזיר את הסדר בבירה, והצאר מינה את איוואנוב למפקד הראשי של המחוז הצבאי של פטרוגרד במקום סרגיי חבאלוב.
מאוחר יותר, הצאר הורה לו לקחת פיקוד על כוח של המשמר בצארסקויה סלו כדי להבטיח את שלומם של משפחת המלוכה.
ב-2 במרץ (15 במרץ) התפטר הצאר, ואיוואנוב נעצר על ידי הסובייט המקומי, אולם שוחרר בהמשך בעקבות הוראתו של אלכסנדר קרנסקי.
לאחר מהפכת אוקטובר הצטרף איוואנוב לתנועה הלבנה בדרום רוסיה, ובאוקטובר 1918 הוא הסכים להזמנתו של פיוטר קרסנוב לתפוס את הפיקוד על הצבא הדרומי, אשר בסתיו 1918 מנה יותר מ-20,000 חיילים, מתוכם כ-3,000 בחזית.
חלקים מהצבא שפעלו באזורי וורונז' וצאריצין נפגעו קשות.
בחודשים פברואר-מרץ 1919 הם שוקמו והפכו לחלק מהדיוויזיה ה-6 של הכוחות המזוינים של דרום רוסיה.
ניקולאי איוואנוב מת מטיפוס ב-27 בינואר 1919 בנובוצ'רקסק.
סר ניקולאוס ברנהרד לאון פבזנר (Nikolaus Bernhard Leon Pevsner, CBE, FBA; 30 בינואר 1902 – 18 באוגוסט 1983) היה היסטוריון אמנות יהודי-גרמני-בריטי, שהתנצר.
היסטוריון אדריכלי, שנודע בעיקר בזכות סדרת המדריכים המונומנטלית של כל מחוזות אנגליה, בת 46 כרכים, בנייני אנגליה (1951–1974).
ניקולאוס פבזנר נולד בלייפציג, סקסוניה, בנם של הוגו ואנה פבזנר, סוחר פרוות יהודי-רוסי.
הוא למד בבית ספר סנט תומאס בלייפציג, והמשיך בלימודיו באוניברסיטת מינכן, אוניברסיטת ברלין ואוניברסיטת פרנקפורט אם מיין.
בשנת 1924 הוענק לו דוקטורט מטעם אוניברסיטת לייפציג בגין עבודת הגמר שכתב בנושא האדריכלות הבארוקית של לייפציג.
בשנת 1923 הוא התחתן עם קרולה ("לולה") קורלבאום, בתו של עורך הדין הנכבד של לייפציג, אלפרד קורלבאום.
הוא עבד כעוזר שומר במוזיאון הציירים הגדולים בדרזדן (1924–1928).
בצעירותו המיר את דתו מיהדות ללותרניזם.
במהלך תקופה זו הוא החל להתעניין בביסוס עליונותה של האדריכלות המודרניסטית הגרמנית לאחר שהתוודע לפאביליון הרוח החדשה (Pavillon de l'Esprit Nouveau) של לה קורבוזיה בתערוכת פריז ב-1925.
בשנת 1928 הוא כתב את הכרך על ציור הבארוק האיטלקי לסדרת ספרי הלימוד של מדעי האמנות ("Handbuch der Kunstwissenschaft"), סדרה מרובת כרכים המספקת סקירה כללית של תולדות האמנות האירופית.
הוא לימד באוניברסיטת גטינן (1929-1933) קורס התמחות בנושא אמנות אנגלית ואדריכלות.
לפי הביוגרף סטיבן גיימס, פבזנר ראה בברכה חלקים רבים במדיניות הכלכלית והתרבותית של משטר היטלר המוקדם.
עם זאת, בשל חוקי הגזע הנאצים הוא נאלץ לפרוש מתפקידו כמרצה בשנת 1933.
מאוחר יותר באותה שנה, פבזנר עבר להתגורר באנגליה והשתקע בהמפסטד, בשכונת ווילווד טראס, שכנו בדלת ממול היה המשורר ג'ופרי גריגסון.
המשרה הראשונה של פבזנר הייתה במסגרת מלגת מחקר ל־18 חודשים באוניברסיטת ברמינגהאם, שאותרה עבורו על ידי חברים בברמינגהאם, ומומנה במימון חלקי של המועצה לסיוע אקדמי.
במחקר שערך על תפקיד המעצב בתהליך התעשייתי, הציג פבזנר תיאור ביקורתי על תקני העיצוב בבריטניה שפורסם כ"חקר האמנות התעשייתית באנגליה" (הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 1937).
בהמשך לכך הועסק כקנין של טקסטיל מודרני, זכוכית וקרמיקה לאולמות תצוגת הרהיטים גורדון ראסל בלונדון.
בשלב זה השלים פבזנר גם את ספרו "חלוצי התנועה המודרנית: מוויליאם מוריס ועד ולטר גרופיוס", שעסק במה שהוא ראה כדומיננטיות של ולטר גרופיוס בעיצוב עכשווי.
למרות זאת, הספר התקבל כנקודת התייחסות חשובה בהוראת תולדות העיצוב המודרני, והניח את היסודות להתפתחות הקריירה של פבזנר באנגליה בתור היסטוריון האדריכלות.
מאז פרסומו הראשון על ידי הוצאת פאבר & פאבר בשנת 1936, הוא פורסם במספר מהדורות ותורגם לשפות רבות.
שם המהדורה בשפה האנגלית עודכן ל"חלוצי העיצוב המודרני".
פבזנר היה "יותר גרמני מהגרמנים" עד כדי כך שהוא תמך בשאיפתו של גבלס לאמנות גרמנית 'טהורה' לא-דקדנטית ".
דווח לגביו כי אמר על הנאצים (בשנת 1933): "אני רוצה שהתנועה הזו תצליח.
אין חלופה אחרת אלא כאוס [...] יש דברים גרועים יותר מההיטלריזם".
למרות זאת, שמו נכלל ברשימה השחורה של הנאצים "הספר השחור", שהכילה אלפי אנשים שחיו בבריטניה ונועדו להיאסר לאחר סיום מוצלח של מבצע ארי-הים.
בשנת 1940 נלקח פבזנר למחנה המעצר בהויטון, ליברפול, כזר אויב.
ג'פרי גריגסון כתב מאוחר יותר בספרו "זכרונות" (1984)(Recollections): "משהגיעו לבסוף שני רצי קשת קשוחי פנים בשעות המוקדמות של הבוקר לקחת (אותו).
הצלחתי, תוך שלפתתי את מכנסי הפיג'מה שלי, להשיג אותם עם מתנת הפרידה הטובה ביותר שיכולתי לחשוב עליה במהירות, שהייתה מהדורה קטנה ואלגנטית, מהדורה חדשה, של הסונטות של שייקספיר." פבזנר שוחרר לאחר שלושה חודשים, בין היתר בהתערבותו של פרנק פיק, אז מנכ"ל משרד המידע.
בחודשים שלאחר שחרור הבליץ הוא עסק בניקוי פסולת פצצות, וכתב סקירות וביקורות אמנות עבור "די צייטונג" של משרד המידע, פרסום אנטי-נאצי שיועד לגרמנים המתגוררים באנגליה.
כמו כן, הוא השלים עבור הוצאת פינגווין את כתיבתו של ספר בכריכה רכה "מתווה לאדריכלות האירופאית", אותו החל לפתח בזמן שהותו במחנה המעצר.
ספר זה יזכה בסופו של דבר לשבע מהדורות, יתורגם לשש עשרה שפות וימכר ביותר מחצי מיליון עותקים.
בשנת 1942 הצליח פבזנר להבטיח לעצמו סוף סוף שתי משרות קבועות.
משנת 1936 ואילך החל לתרום באופן תדיר לירחון האדריכלות הבינלאומי - הביקורת האדריכלית (The Architectural Review) ומשנת 1943 עד 1945 הוא שימש כעורכו בפועל בזמן שהעורך הקבוע ג'.מ.
בהשפעת ירחון זה, הפכה גישתו של פבזנר לאדריכלות מודרנית מורכבת יותר ומתונה יותר.
סימנים מוקדמים להתעניינותו ארוכת שנים בארכיטקטורה הוויקטוריאנית, שהושפעו גם מירחון הביקורת האדריכלית, הופיעו בסדרה שנכתבה בשם הבדוי "פיטר פ.ר.
דונר": אוסף המאמרים של פבזנר - "ציידי האוצרות" - הוליך את הקוראים ברחובות נבחרים של לונדון, והסב את תשומת לבם לאוצרות הארכיטקטורה של המאה ה-19. הוא גם היה מעורב מאוד, יחד עם הבעלים של הירחון ה.
הסטינגס, בפיתוח התאוריות של כתב העת בנושא תכנון ססגוני.
בשנת 1942 מונה פבזנר גם למרצה במשרה חלקית בבירקבק, אוניברסיטת לונדון; בסופו של דבר הוא יפרוש מהמכללה בשנת 1969 כפרופסור הראשון להיסטוריה של האמנות במוסד זה.
הוא הרצה באוניברסיטת קיימברידג' כמעט 30 שנה, והגיע לדרגת 'פרופסור סלייד' - (משרת הפרופסורה לאומנות הוותיקה ביותר באוניברסיטאות קיימברידג' ואוקספורד) במשך שש שנים משנת 1949 עד 1955, והפך בהמשך גם לפרופסור סלייד באוקספורד בשנת 1968.
לאחר שעבר לאנגליה, פבזנר גילה שלחקר ההיסטוריה האדריכלית יש מעמד זוטר בקרב החוגים אקדמיים, וכמות המידע הזמין, במיוחד עבור מטיילים שרוצים לדעת על הארכיטקטורה של מחוז מסוים, היא מוגבלת.
בהמשך להזמנתו של אלן ליין, מייסד ספרי פינגווין, עבורו כתב את המתווה שלו וגם ערך את סדרת המונוגרפיות מלך פינגווין, הוא הציע רעיונות לפרסומים עתידיים, ובהם סדרה של מדריכי מחוז מקיפים על מנת לתקן את החוסר הזה.
העבודה על סדרת בנייני אנגליה החלה בשנת 1945, והכרך הראשון פורסם בשנת 1951. פבזנר כתב 32 מהספרים בעצמו, 10 בשיתוף פעולה עם כותבים נוספים, ו-4 כרכים נוספים נכתבו על ידי אחרים.
לאחר מותו נמשכה העבודה על הסדרה, שהורחבה לכיסוי שאר מחוזות בריטניה, תחת הכותרת "מדריכי האדריכלות של פבזנר" (Pevsner Architectural Guides) המתפרסמים על ידי הוצאת אוניברסיטת ייל.
כשם שיזם את סדרת המדריכים על בנייני אנגליה, הציע פבזנר גם את סדרת תולדות האמנות של הוצאת פליקן (החל משנת 1953), מחקר מרובה כרכים שנבנה על פי המודל הגרמני (Handbuch der Kunstwissenschaft), שהוא עצמו היה עורכו.
כרכים רבים בסדרה זו נחשבים כקלאסיקה.
בשנת 1946 ערך פבזנר את הראשון מבין כמה שידורי רדיו בתוכנית השלישית של ה-BBC, ושידר בסופו של דבר תשע שיחות עד 1950, בהן בחן ציירים ותקופות אמנות אירופאיות.
בשנת 1977 הוא שידר 78 שיחות עבור ה-BBC, כולל הרצאות רית'.
בשנת 1955 – שידר סדרה של שישה שידורים, תחת הכותרת - "האנגליות של האמנות האנגלית", שעבורם הוא חקר את תכונות האמנות שאותן ראה כאנגליות במיוחד, ומה הן אומרות על הדמות הלאומית האנגלית.
סדרת הרצאותיו ב-AW מלאון בנושא אמנות יפה בגלריה הלאומית לאמנות, בוושינגטון בירת ארצות הברית, פורסמה בשנת 1976 כ"היסטוריה של טיפוסי מבנים" (A History of Building Types).
פבזנר היה חבר מייסד בשנת 1957 של האגודה הוויקטוריאנית, קרן הצדקה הלאומית לחקר והגנה של האדריכלות הוויקטוריאנית, האדוארדית ואומנויות אחרות.
בשנת 1964 הוזמן להיות יושב ראש האגודה, ונווט אותה לאורך שנותיה המעצבות.
הוא נלחם לצד ג'ון בטג'מן, יו קסון ואחרים להצלת בתים, כנסיות, תחנות רכבת ואנדרטאות אחרות מהתקופה הוויקטוריאנית.
הוא כיהן במשך עשר שנים (1960–1970) כחבר המועצה המייעצת הלאומית לחינוך לאמנות (או ועדת קולדסטרים), תוך שנאבק בהפיכת תולדות האמנות מרכיב חובה בתוכנית הלימודים בבתי ספר לאמנות.
הוא נבחר לעמית האקדמיה הבריטית בשנת 1965 והוענקה לו מדליית הזהב של המכון המלכותי לאדריכלים בריטים בשנת 1967.
לאחר שקיבל אזרחות בריטית בשנת 1946, מונה פבזנר למסדר האימפריה הבריטית (CBE) בשנת 1953, והוענק לו תואר אביר בשנת 1969 "בגין שרות למען האמנות והאדריכלות".
פבזנר קיבל גם דוקטורט לשם כבוד מאוניברסיטת הריוט-ואט בשנת 1975.
פבזנר נפטר בביתו בווילדווד טאוור, המפסטד, לונדון, באוגוסט 1983. אשתו נפטרה עשרים שנה קודם לכן.
טקס האזכרה לכבודו נערך בכנסיית ישו המלך, בלומסברי, בדצמבר שלאחר מכן, כאשר את נאום האזכרה נשא אלק קליפטון-טיילור, חברו במשך 50 שנה.
הוא קבור בחצר הכנסייה של סנט פיטר, קלייד פייפרד, בווילטשייר.
בנו הגדול, דיטר, היה עורך ההוצאה לאור פינגווין ספרים ומייסד משותף עם אוליבר קלדקוט של ההוצאה לאור בית ווילווד בשנות השבעים.
בנו הצעיר, טום, היה מפיק ובמאי סרטים שעבד על הפקת מספר סרטי ג'יימס בונד.
בשנת 2007 הוצב לוח זיכרון מטעם המורשת האנגלית בבית שהיה ביתו של פבזנר מאז שנת 1936.
אף על פי שפבזנר פיקח על פרסום הכרכים הראשונים של "בנייני אנגליה" מטעם עמיתיו הסקוטיים, הוולשים והאירים (ובכל אחד מהם כונה "עורך ראשי", "עורך מייסד ו"יועץ עריכה" בהתאמה), הוא לא כתב אף אחד מהם.
בדומה לעדכוני הכתבים הקודמים שלו, רבים מכרכים אלה היו פרי יצירתם של כמה תורמים.
הכיסוי של בריטניה כולה הושלם בשנת 2016, כשהסדרה האירית עדיין בעיצומו של המהלך.
דמות בדיונית של פבזנר מופיעה ברומן "הכישוף" של אלן הולינגרסט מ-1998.
"סככת אופניים היא בניין; קתדרלת לינקולן היא יצירה ארכיטקטונית.
כמעט כל מה שתוחם שטח בקנה מידה המספיק לאדם לנוע בו הוא בניין; המונח ארכיטקטורה חל רק על מבנים שתוכננו במטרה אסתטית", מתוך "מתווה לאדריכלות אירופאית", (1943).
פבזנר תיאר גם את שלוש הדרכים בהן האסתטיקה יכולה לבוא לידי ביטוי באדריכלות: בחזית הבניין, בנפחי החומר או בפנים.
"חלוצי התנועה המודרנית" (פאבר, 1936)
"בירור באמנות תעשייתית באנגליה" (1937)
"אקדמיות לאמנות, עבר והווה" (1940)
"העלים של סאות'וול" (סדרת קינג פינגווין), פינגווין, 1945
"חלוצי העיצוב המודרני" (פורסם במקור "כחלוצי התנועה המודרנית" בשנת 1936; מהדורה שנייה, ניו יורק: מוזיאון לאמנות מודרנית, 1949; מתוקן ושכתב מחדש חלקית, ספרי פינגווין, 1960)
"האנגליות של האמנות האנגלית" (1956, מהדורה מודפסת)
"מקורות האדריכלות והעיצוב המודרניים" (1968)
"היסטוריה של סוגי בניינים" (1976)
"פבזנר: שיחות השידור" השלמות (Ashgate, 2014; פורסם לאחר מכן)
ניקולאי אבידגור (בדנית: Nicolai Abildgaard; 11 בספטמבר 1743 – 4 ביוני 1809) היה צייר, פסל, אדריכל ופרופסור לציור, מיתולוגיה ואנטומיה הנאו-קלאסית בקופנהגן, דנמרק.
רבות מיצירותיו היו בארמון כריסטינסבורג המלכותי.
ניקולאי אברהם אבידגור נולד בקופנהגן, דנמרק, כבנם של אן מרגרטה (לבית בסטהולם) וסורן אבידגור, שרטט.
אבידגור הוכשר על ידי אמן ציור לפני שהצטרף לאקדמיה המלכותית הדנית לאמנות בקופנהגן, שם למד בהנחייתם של יוהאן אדוארד מנדלברג ויוהנס וידוולט.
הוא זכה בשורה של מדליונים באקדמיה בשנים 1764–1767. מדליית הזהב הגדולה מהאקדמיה זכה בשנת 1767 כללה מלגת נסיעות והוא חיכה חמש שנים לממשה.
הוא סייע לפרופסור יוהאן מנדלברג מהאקדמיה כחניך בסביבות 1769 לציור עיטורים לארמון המלוכה בפרדנסבורג.
ציורים אלה הם קלסיים, מושפעים מאמנים קלסיים צרפתיים כמו קלוד לוריין וניקולא פוסן.
אף על פי שאמנים בתקופה ההיא בדרך כלל נסעו לפריז ללימודים נוספים, אבידגור בחר לנסוע לרומא, שם שהה בשנים 1772–1777. הוא יצא לנסיעה לנאפולי בשנת 1776 עם ינס יול.
שאיפותיו התמקדו בז'אנר ציור ההיסטוריה.
בהיותו ברומא למד את ציורי הקיר וציוריהם של רפאל, טיציאן ומיכלאנג'לו.
בנוסף למד תחומים אמנותיים אחרים (פיסול, אדריכלות, קישוט, ציורי קיר) ופיתח את הידע שלו במיתולוגיה, עתיקות, אנטומיה ופרספקטיבה.
בחברת הפסל השוודי יוהאן טוביאס סארגל והצייר הנרי פוסלי, הוא החל להתרחק מהקלסיקה שלמד באקדמיה.
הוא פיתח הערכה לספרות של שייקספיר, הומרוס ואוסיאן (המשורר הגאלי המשוער).
הוא עבד עם נושאים מהמיתולוגיה היוונית והנורדית, שהציבו אותו בחזית הרומנטיקה הנורדית.
הוא עזב את רומא ביוני 1777 בתקווה להיות פרופסור באקדמיה בקופנהגן.
הוא עצר לשהייה בפריז והגיע לדנמרק בדצמבר של אותה שנה.
בשנת 1778, זמן קצר לאחר שהצטרף לאקדמיה, מונה לפרופסור.
הוא לימד מיתולוגיה ואנטומיה בנוסף לציור הסגנון הנאו-קלאסי.
ינס פטר מלר היה בין תלמידיו.
מעבר לתפקידו באקדמיה, הוא היה פרודוקטיבי מאוד כאמן בשנים 1777–1794. הוא הפיק לא רק יצירות מונומנטליות, אלא גם יצירות קטנות יותר כגון איורים.
הוא עיצב תלבושות נורדיות ישנות.
הוא אייר את יצירותיהם של סוקרטס ואוסיאן.
בנוסף הוא עשה קצת פיסול ותחריטים הוא התעניין במיתולוגיה, המקראית והספרותית.
כצייר היסטורי מלכותי, הוזמן אבידגור בסביבות 1780 על ידי ממשלת דנמרק לצייר יצירות מונומנטליות גדולות, על ההיסטוריה של דנמרק, לקשט את חדר האבירים (רידרסאל) בארמון כריסטינסבורג.
זו הייתה משימה יוקרתית ורווחית.
הציורים שילבו תיאורים היסטוריים עם אלמנטים אלגוריים ומיתולוגיים שהיללו והחמיאו לשלטון.
חלקי הדלתות תיארו, באלגוריה, ארבע תקופות היסטוריות בהיסטוריה של אירופה.
אבידגור השתמש באלגוריה ציורית, כדי להעביר רעיונות ולהעביר מסרים באמצעות סמלים לציבור מעודן שהבין צורת סימבולית זו.
הוא עשה ניסיון כושל להיבחר לתפקיד מנהל האקדמיה בשנת 1787 ונבחר פה אחד לתפקיד כעבור שנתיים, כיהן כמנהל בתקופה 1789–1791. היה לו המוניטין של עריץ ולקיחת לעצמו כמה שיותר משימות מונומנטליות של האקדמיה.
אבידגור נודע גם כאדם חילוני ודוגל ברפורמה פוליטית.
אף שירותו לממשלה (וביצירות האמנות שלו), הוא כמעט ולא תמך במלוכה או בכנסיית המדינה.
הוא נקלע למחלוקות בסוף המאה ה-18 בגלל אמירותיו הקשות וציוריו הסאטיריים.
הוא קיבל השראה מהמהפכה הצרפתית, ובשנים 1789–1790 הוא ניסה לשלב את האידיאלים המהפכניים הללו בחדר האבירים בארמון כריסטינסבורג.
עם זאת, המלך דחה את עיצוביו.
העימותים שלו עם הממסד הגיעו לשיאם בשנת 1794, כאשר הציג את הציור האלגורי שלו "צדק שוקל את גורל האנושות", והיה מבודד פוליטית ומנותק מהדיון הציבורי על ידי צנזורה.
השריפה בארמון כריסטינסבורג, בפברואר 1794, השפיעה גם היא על הקריירה שלו, שכן שבעה מתוך עשרת הציורים המונומנטליים של הפרויקט הגרנדיוזי נהרסו בשריפה.
הפרויקט הופסק וכך גם ההכנסות שלו.
עם זאת, לאחר אותה שריפה הרסנית, הוא התחיל לקבל משימות דקורטיביות וגם קיבל את ההזדמנות לעבוד כאדריכל.
הוא עיטר את ארמון לבצאו (הידוע כארמון כריסטיאן השמיני) באמלינבורג (1794–1798).
הוא גם תכנן לבנות מחדש את ארמון כריסטינסבורג, אך הוא לא הצליח להשיג את המשימה.
בתחילת המאה ה-19, העניין שלו בציור הוחזר כאשר צייר ארבע סצנות מהקומדיה של טרנס אנדריה.
בשנת 1804 קיבל משימה בסדרת ציורים לחדר הכס בארמון החדש, אך חילוקי דעות בין האמן לנסיך הכתר עצרו את הפרויקט הזה.
עם זאת, הוא המשיך לספק לחצר המלכות עיצובים לרהיטים ועיטורי חדרים.
הוא נבחר שוב לכהן כמנהל האקדמיה משנת 1801 ועד מותו.
היו לו שני בנים ובת מהנישואים.
הוא מת בשנת 1809. ניקולאי אברהם אבידגור קבור בבית הקברות בקופנהגן.
ניקולאי אלכסנדרוביץ' אלכסייב הוא פעיל זכויות להט"ב, עורך דין, מפיק ועיתונאי רוסי.
ב-21 באוקטובר 2010 אלכסייב זכה בתיק הראשון אי פעם בבית הדין האירופי לזכויות אדם על הפרת זכויות אדם של חברי קהילת הלהט"ב ברוסיה.
בית המשפט שבסיסו בשטרסבורג קבע פה אחד כי באיסור על שלושת ציוני מצעד הגאווה במוסקבה בשנים: 2006, 2007 ו-2008, המדינה הפרה שלושה סעיפים של האמנה האירופית לזכויות אדם.
בינואר 2011 ביקשה ממשלת רוסיה מבית המשפט להעביר את התיק לדיון מחדש ללשכה הגדולה אם כי ב-11 באפריל 2011 חמישה שופטים בבית המשפט דחו את ערעורה של רוסיה בעוד פסק הדין על אי חוקיות איסור קיומי הפגנות למען זכויות הלהט"ב בבירה נכנס לתוקף באותו היום.
מאז 2005 אלכסייב ידוע כמייסד ומארגן ראשי של מצעד הגאווה במוסקבה ומינסק, שנאסר רשמית מדי שנה על ידי רשויות העיר.
יחד עם פעילי ארגון הלהט"ב הרוסי "Gayrussia.ru", אותו ייסד בשנת 2005, אלכסייב ניסה לארגן מספר רב של פעולות ציבוריות להגנה על זכויות מיעוטים מיניים ברוסיה בהן בערים טמבוב וריאזאן.
בשנת 2007 הפיק אלכסייב את סרטו התיעודי, Moscow Pride '06, המציג את האירועים וההכנות סביב ציון מצעד הגאווה הראשון במוסקבה בין 25 ל-28 במאי 2006. סרטו התיעודי השני, "East/West - Sex & Politics" אשר יצא לאור בשנת 2008, עוקב אחר ניסיונותיו לארגן את מהדורת המצעד השנייה בעיר שנה לאחר מכן.
סרטו התיעודי עטור הפרסים מאת בוב כריסטי, "Beyond Gay: The Politics of Pride", מציג את ארגון המצעד השלישי בעיר ב-2008 על ידי אלכסייב ועמיתיו הפעילים אשר הכיל קטעים של מעצרו במהלך ציון המצעד הראשון ב-27 במאי 2006.
נולד ב-23 בדצמבר 1977 וגדל במוסקבה.
בשנת 1995 סיים אלכסייב את לימודיו התיכוניים עם ציונים מתקדמים בשפה האנגלית.
בשנת 2000 סיים בהצטיינות את לימודיו באוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה לומונוסוב עם תואר במנהל ציבורי אשר נודע בעבר כ-"מכון למנהל ציבורי ומדעי החברה".
במהלך לימודיו החל אלכסייב להתעניין בחוק החוקתי ברוסיה.
בחודשי הקיץ של השנים: 1996, 1997 ו-1998 עבד כמתמחה במזכירות בית המשפט החוקתי של רוסיה במוסקבה.
כעוזר לשופט, הכין חומרי תיק וריתוק להחלטות בית המשפט.
בשנת 1998, בהיותו סטודנט שנה שלישית באוניברסיטת לומונוסוב, הוציא אלכסייב את ספרו הראשון "תלונות האזרח לבית המשפט החוקתי".
בין נובמבר 2000 לפברואר 2001 עבד ככתב מיוחד בעיתון היומי הרוסי "Sevodnya".
העיתון, אשר היה שייך לאוליגרך הרוסי ולדימיר גוסינסקי נסגר באפריל 2001 לאחר שהחברה גזפרום-מדיה בבעלות המדינה השתלטה עליו במלואה.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה, נשאר אלכסייב במחלקה שלו כדי להמשיך בלימודי תואר שני במשפט חוקתי, עירוני ומנהלי.
בנובמבר 2001 נאלץ לעזוב את התוכנית לתארים מתקדמים של האוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה, המחלקה למינהל ציבורי (המחלקה לענייני יסודות משפטיים של תקנות המדינה) עקב אי קבלת מחקריו על המעמד המשפטי של מיעוטים מיניים כעבודת התזה שלו.
מחקרו פורסם בספרו משנת 2002 "רגולציה משפטית של מעמדם של מיעוטים מיניים: רוסיה לאור הנוהג והחקיקה של ארגונים בינלאומיים במדינות אחרות".
ביוני 2002 פרסם אלכסייב את ספרו השני "נישואים הומוסקסואלים: מעמד משפחתי של זוגות חד מיניים במשפט בינלאומי, לאומי ומקומי" אשר סיכם את המצב המשפטי במונחים של הכרה באיחודים עבור זוגות חד מיניים ברחבי העולם.
לאחר שעבודת המחקר שלו נדחתה על ידי האוניברסיטה, אלכסייב ערער לבית המשפט בטענה כי היה קורבן לאפליה על רקע נטייה מינית.
באוקטובר 2002, אלכסייב חיבר דו"ח שכותרתו "בלימת זנות: ניסיון מערבי ומשפט בינלאומי" שהוזמן על ידי סגן הדומה הממלכתית לשעבר, אלכסנדר ברניקוב.
הדו"ח היה אמור לסייע ליוזמת הסגן להפוך זנות לחוקית ברוסיה.
עם זאת, עמדת ברניקוב הייתה דעת המיעוט במפלגתו והצעת חוק בנושא לא הוגשה בפרלמנט.
בשנת 2003, אלכסייב חיבר מחקר מקיף המוקדש להיסטוריה ולרפורמה העכשווית של הבית העליון של הפרלמנט הבריטי "בית הלורדים: מחצר המלך אגברט ועד למהפכה של ראש הממשלה ט.
בפברואר 2005 החליט אלכסייב להתמסר במלואו לפעילות למען זכויות קהילת הלהט"ב ברוסיה.
ב-17 במאי 2005, ביום הבינלאומי הראשון נגד הומופוביה (IDAHO), השיק את ארגון זכויות הלהט"ב הרוסי, "Gayrussia.ru".
השקת הארגון עמדה בראש מסיבת עיתונאים בעוד התקשורת הרוסית התעלמה ממנה לחלוטין.
בראיונו לכתב העת, In These Times, שפורסם ב-30 בנובמבר 2007, הסביר אלכסייב באומרו כי,
מחאות ציבוריות למען זכויות להט"ב ברוסיה ובלארוס
ביולי 2005 ניתן לראות את תאריך נקודת ההתחלה של פעילותו של אלכסייב למען חופש ההתאגדות של קהילת הלהט"ב ברוסיה.
התוכניות לקיום מצעד הגאווה הראשון במוסקבה במאי 2006 נחשפו לראשונה על ידי אלכסייב במהלך מסיבת עיתונאים משותפת עם יבגניה דבריאנסקאיה (אשתו לשעבר של אלכסנדר דוגין), אשר הוקדש לגינוי הוצאתם להורג של קטינים הומוסקסואלים באיראן.
החשיפה התרחשה ב-28 ביולי 2005 במוסקבה במרכז העיתונות של קבוצת המידע הלאומית "NewsInfo" לאחר שאלכסייב ענה על שאלותו של עיתונאי מסוכנות הידיעות הרוסית אינטרפקס, "ומה הקהילה הגאה מתכננת ברוסיה?" בעודו חשף את תוכניות המצעד הראשון בבירה.
לאחר מכן, תוך שעה הופצה הידיעה באופן נרחב בתקשורת הרוסית והזרה.
למחרת מסיבת העיתונאים, ב-29 ביולי 2005, יצרה אינטרפקס קשר עם ראש עיריית מוסקבה, יורי לוז'קוב אותו שאלה יאפשר את קיומו.
בעוד לוז'קוב לא מדד את ההשלכות שתיצור תשובתו באומרו כי "לא קיבל שום בקשה" אבל אם יקבל - ידחה אותה, בעודו הוסיף כי הוא "עומד על ההגנה על האינטרסים של המוסקבאים" אשר "באופן מוחלט לא יתמכו ביוזמה כזו".
מאז ההכרזה על יוזמת קיום המצעד, אלכסייב הביע את נכונותו לערער על כל האיסורים האפשריים על קיום מחאות מסוג זה על ידי ראש העיר בבית הדין האירופי לזכויות אדם.
מאבקו הבלתי מתפשר למען התנהלות המצעד של מוסקבה באמצעות גילויים ציבוריים אסורים ועבודה משפטית קפדנית המבוססת על ערעורים בבית המשפט נגד כל האיסורים על מחאות ציבוריות בקרב חברי קהילת הלהט"ב, הפכו את אלכסייב לתפקיד ה-"מנהיג הבלתי רשמי של קהילת הלהט"ב הרוסית", כינוי בו מיוצג לעיתים קרובות בתקשורת הרוסית והזרה.
במשך חמש שנות קיומו הבלתי חוקי של המצעד, אלכסייב היה למארגו הראשי לצד מחאות למען זכויות להט"ב בערים מחוץ לבירה, בהן בריאזאן וטמבוב.
אלכסייב הוא אחד המתנגדים העיקריים של ראש עיריית מוסקבה לשעבר, יורי לוז'קוב, אשר כינה את קיום המצעד כ-"התכנסויות שטניות" ואת המשתתפים באירוע כ-"מתרוממים" (כינוי גנאי להומוסקסואלים) לצד האשמותיו את חברי קהילת הלהט"ב כ-"אחראים למגפת מחלת ה-"HIV" במוסקבה.