tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת ה'תר"ז (1847) נפטר הרב יצחק כהן טנוג'י מאנדורה, שהיה הרב הראשי וראב"ד תוניסיה, ורבי ישועה בסיס מונה לכהן תחתיו.
בתפקיד זה החזיק שתים עשרה שנה, עד לפטירתו.
הרביץ תורה במשך שנים רבות, והעמיד תלמידים חשובים שהיו מגדולי הרבנים בתוניסיה בדורו ובדור שלאחריו.
נודע בשל דאגתו לצורכיהם החומריים של התלמידים ותלמידי החכמים שלמדו בישיבתו.
נודע בשל עיונו העמוק וחריפותו.
שני רבנים אשכנזים, הרב אפרים חיות מהונגריה (בעל "אפי רברבי") והרב אברהם זוסמן מפולין (בעל "ויוסף אברהם") מספרים כי התקשו להבין דבר-תורה, ולא מצאו לזה תשובה הולמת, אף ששאלו על כך את חכמי אשכנז ואיטליה, ובבואם לרבי ישועה בסיס, פירש להם את העניין כלאחר יד.
נודע גם כבקי גדול בתורת הקבלה וכמחולל נפלאות.
מעשים רבים מיוחסים אליו בקרב יהודי תוניסיה כפועל ישועות וכמבטל גזירות קשות על ידי מופתים שעשה.
עשרות סיפורי-פלא סופרו אודותיו, שמהם ניתן לראות, כי ידע לעמוד בפרץ, ולהגן על היהודים מפני מתנכלים ופורעים ערבים.
כן נודעה ידידותו הרבה עם הביי של תוניסיה.
ברחבי תוניסיה נקרא בשם "מורנו הרב" סתם, או "גאון עוזנו".
הערצת חכמי דורו אליו הייתה רבה, ושמו יצא בתוניסיה ומחוצה לה.
הרב אברהם אנקווה, מרבני מרוקו, כותב עליו:
מדי שנה נהג לערוך סעודת הודיה לתלמידי חכמים לאחר שחלף חודש טבת אשר על פי הקבלה נפטרים בו צדיקים.
רבני דורו המליצו עליו "נפטר בכתר פז", שכן נפטר בשנת "כתר" (תר"כ) בגיל "פז" (87).
בשל הערצת בני דורו אליו צמו העם יומיים ברציפות, ביום פטירתו ט' בטבת, ולמחרת בצום עשרה בטבת.
הרב אברהם הכהן יצחקי - מחבר ספר "משמרות כהונה".
הרב אברהם חג'אג' - ראב"ד תוניסיה ומחבר ספר "זרעו של אברהם"
אבני צדק חלק א, חלק ב – חיבור על שולחן ערוך אורח חיים ויורה דעה.
יצא לאור מכתב ידו בתוניס תרס"ג על ידי הרב משה שתרוג.
מלבד חיבורו זה כתב תשובות ופסקים רבים בהלכה, מהם נדפסו בספרים שונים, ביניהם: בספר "גנזי שלום" לרב שלום שמעוני (נדפס לראשונה בתוניס, תרע"ו) ובספר "מעשה בית דין" (תוניס, תרנ"ו).
הרב ישועה שמעון חיים עובדיה (מכונה ישמ"ח; כ"ז באייר ה'תרל"ב, 4 ביוני 1872 - ו' באלול ה'תשי"ב, 27 באוגוסט 1952) היה רבה של העיר צפרו שבמרוקו ומחבר השו"ת ישמח לבב (הרומז לשמו) וספרים נוספים.
נולד בצפרו שבמרוקו בשם שמעון חיים עובדיה, לג'מול ולרב מסעוד עובדיה ששימש כשליח ציבור בבית הכנסת של הקהילה היהודית בעיר.
למד תורה אצל אביו, ואצל הרבנים אבנר ויוסף אג'ייני.
בצעירותו למד בחברותא עם הרב רפאל עמרם מאמאן שהיה מרבני מרוקו.
בשנת ה'תר"ן (1890) נשא את אסתר בתו של מיימון עזראן.
לאחר נישואיו התגורר בצפרו והחל ללמוד בישיבת 'וזאת ליהודה' בעיר, שהוקמה ומומנה על ידי הרב משה מרציאנו.
בשנת ה'תרס"א (1901), לאחר פטירת אביו, נתמנה במקומו לשליח ציבור בבית הכנסת של קהילת צפרו.
במסגרת תפקידו היה מעביר דרשות מידי שבת בבית הכנסת.
בנוסף, הוא שימש גם כגבאי צדקה, ותפקידו היה לטפל בחלוקת כספי הצדקה של הקהילה היהודית.
כמו כן היה בקשר מתמיד עם שד"רים שונים, כדוגמת רבי ישועה ואעיש.
בשנת ה'תרס"ח, התחיל להתארגן קבוצות יהודים בתוך ערי מרוקו לאגודה ציונית.
הם ייסדו את חברת "חיבת ציון" שמטרתה הייתה להעלות צעירים לארץ ישראל בכדי שיעסקו בהפרחת השממה ושכלול היישוב היהודי בארץ ישראל.
החברה הורכבה משתי כיתות, כיתה אחת מנתה את האנשים המבוגרים בראשות הרב ישמ"ח עובדיה, וכיתה שנייה בה היו הצעירים, בראשותו של ידידו רבי שלום אזולאי.
חברי 'חיבת ציון' היו חברים בתנועת המזרחי, אך לאחר כשלוש שנים, בהשפעתה של ממשלת צרפת, התפרדה החבילה.
לאחר שחלה במחלה קשה הוסיפו לו את השם 'ישועה'.
בשנת ה'תרצ"ט (1939) החל לכהן ברבנות העיר צפרו.
שימש בתפקידו ארבע שנים עד סמוך לפטירתו בשנת תשי"ב.
בנו, הרב דוד עובדיה, מונה במקומו לרבה של צפרו.
הלך לעולמו בו' באלול ה'תשי"ב (1952) ונקבר בבית העלמין בצפרו.
חתנו, הרב יעקב בן נון (חותה), כיהן כרבה הראשי הראשון של העיר שדרות, עד לפטירתו.
נכדו (בן בתו) הוא הרב מאיר אלבאז, ראש ישיבת "שבות יהודה".
ישורת נהר היא מקטע ישר בלתי מקוטע לאורך מהלכו של נחל או של נהר, המאופיין לרוב בזרימה שקטה.
נקודת תחילתו ונקודת סיומו של המקטע נבחרים משיקולים גאוגרפיים, היסטוריים או אחרים (כך לדוגמה מקטע יכול להתחיל מתחנת מדידה, מנקודת ציון גאוגרפית, ממבנה כלשהו ולהסתיים באחד מאלה).
המונח "ישורת" יכול להתייחס גם למקטע ישר של נהר (מעיקול אחד לאחר) או לקטע ישר של תעלה (בין תא שיט אחד לאחר).
ישורון: 6 פרקי אבות הוא סרט תיעודי אודות המשורר אבות ישורון, בבימויו של המשורר ויוצר הקולנוע עמיחי חסון.
זהו הסרט התשיעי במסגרת פרויקט "הָעִבְרִים" בהפקתו של יאיר קדר.
הסרט מחולק לשישה פרקים, המתארים שלבים שונים בחייו של ישורון:
פרק א: ילדותו בעיירה, עלייתו לארץ ופרסום ספרו הראשון בשמו המקורי יחיאל פרלמוטר.
פרק ב: חוסר המענה למכתבי בני משפחתו בפולין בזמן מלחמת העולם השנייה וכתיבת הספר "שלושים עמ' של אבות ישורון".
פרק ג: מלחמת העצמאות, הפולמוס על שירו "פסח על כוכים" שהביא למעין נידוי של ישורון בקהילה הספרותית.
פרק ד: שבירת השפה של ישורון, הצלחתו המאוחרת והשתלבותו בכתב העת הספרותי "סימן קריאה".
פרק ה: חזרתו לבית הכנסת של חסידות מודז'יץ בת"א, מלחמת יום כיפור ופרסום הספר "השבר הסורי אפריקאי".
פרק ו: אחרית חייו הפורייה כמשורר, יחסו למוות וזכייתו בפרס ישראל לספרות.
הסרט עושה שימוש בקטעי וידאו ובהקלטות נדירות של ראיונות בהשתתפות אבות ישורון ובעיצוב גרפי מאת ארז גביש.
את שיריו של המשורר קורא השחקן שולי רנד.
הסרט הופק בתמיכת כאן 11, קרן אבי חי, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי ושירות הסרטים הישראלי, והוקרן לראשונה במסגרת התחרות הרשמית של פסטיבל דוקאביב, 2018. בשנת 2019 זכה הסרט כחלק מסדרת "העברים" בפרס לסדרה התיעודית הטובה ביותר, פרס עיצוב פסקול ופרס המוזיקה המקורית בתחרות פרס הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי.
המבקרת אריאנה מלמד כתבה כ"זהו סרט מצוין לאוהביו של משורר שלא הלך בשום תלם" והמבקרת שני ליטמן כתבה:
הרב ישועה ללום (18 בפברואר 1901, כ"ט בשבט ה'תרס"א–27 באפריל 1950, י' בניסן ה'תש"י) היה רב בקונסטנטין, ורבן של הערים קיראטה, גלמה ובטנה שבאלג'יריה.
נולד בקונסטנטין שבאלג'יריה לאסתר אטאלי ולמכלוף ביבי כנכד לרב ישועה ללום-אלחסיד.
לאחר שהתייתם בצעירותו מאביו, נאלצה אמו לגדלו לבדה.
כשבגר למד אצל הרב שמעון דוכן, הרב יוסף גנאסיא, הרב סידי פרג' חלימי והרב דוד הכהן.
לאחר שהוסמך לרבנות בשנת 1919 (ה'תרע"ט) מונה לכהן כרבה של קיראטה, שם גם הכיר את אשתו לעתיד, מונה אטלן, ונישא לה.
לאחר שש שנים בקיראטה, מונה בשנת 1925 (ה'תרפ"ה) לכהן כרבה של גלמה.
בין יתר תפקידיו שם שימש כחזן, כשוחט וכדרשן, ופעל לקיים פעילות חינוכית לנוער ולמבוגרים.
לאחר שהרב יעקב שושנה, מרבני קונסטנטין, מונה לרבה של בון, חזר הרב ללום בהוראת הרב סידי פרג' חלימי בשנת 1935 (ה'תרצ"ה) לקונסטנטין כדי למלא את מקומו של הרב שושנה כחזן, כשוחט וכדרשן.
בעיר זו העמיד תחתיו תלמידים בתחומי התמחותו - שוחטים, חזנים ודרשנים.
לאחר פטירת הרב יהודה זרביב, בשנת 1941 מונה לכהן כרבה הראשי של בטנה, ולצידו כיהנו כרבנים הרב רחמים גדג', הרב שלום ברמי, והרב חי דזירה אלבז.
בבטנה פעל למיסוד הכשרות, ולהרחבת החינוך היהודי, לאחר שבהשפעת הנאצים גורשו התלמידים היהודים ממוסדות החינוך המקומיים.
כן פעל לסייע ולטפל בפליטים יהודים מגאבס שבתוניסיה.
בקהילות שבהן פעל, נלחם נגד ההתבוללות, ונהג לקיים שיחות על פילוסופיה עם תלמידיו, כדי להרחיקם מהתרבות הלא-יהודית.
הלך לעולמו בבטנה ב-27 באפריל 1950 (י' בניסן ה'תש"י), והשאיר אחריו אלמנה ותשעה יתומים.
בהלווייתו השתתפו אלפים, יהודים, מוסלמים ונוצרים.
בחנוכה של שנת ה'תשנ"א הועלה ארונו מאלג'יריה ארצה ונקבר בבאר שבע.
בשנת 1986 (ה'תשמ"ו) הוקם על שמו בית כנסת בבאר שבע.
ליקוטי אהרון – דרשות ודרושים בערבית לכל עת, בנושאי אמונה, חסד, אחדות, גלגול נשמות, אבל, הספד, תפילה ועוד, יצא לאור לאחר פטירתו בתרגום לעברית
כתב מספר חיבורים נוספים, פירוש על התורה ופירוש לספר תהילים במספר חלקים, אולם החיבורים אבדו
ישועה אזולאי (1931–19 באוקטובר 2006, כ"ז בתשרי ה'תשס"ז) היה מוזיקאי, נגן קמנג'ה וכנר יהודי-מרוקאי, מגדולי המוזיקאים בז'אנר המוזיקה הצפון אפריקאית בישראל.
נולד במרקש שבמרוקו למסעודה זריהן וליהודה אזולאי, בן למשפחת מוזיקאים ונגנים.
בילדותו למד מוזיקה מאביו, ומגיל שמונה ניגן בהרכבים שונים.
בהמשך ניגן על טאר בתזמורת שליוותה את הזמרת זוהרה אלפסיה, ואף הופיע איתה אצל מוחמד החמישי.
בגיל 17 החל לנגן על עוד, ובגיל עשרים החל לנגן על כינור.
נשא את רבקה בוזגלו, בת למשפחת מוזיקאים שאביה ניגן עמו בהרכב מקומי במרקש.
אזולאי הקים יחד עם בני משפחתו תזמורת שהופיעה ברחבי מרוקו בפני יהודים ושאינם.
בזמנו הפנוי לימד גם תלמידים לנגן על כלי נגינה שונים.
בשנת 1956 עלה לישראל והשתכן בנתיבות, שם הטביע את חותמו בהפצת השירה הפולקלוריסטית, שימור מסורת הפיוטים ושירת הבקשות, בין היתר באמצעות יוזמה של מופעי שירת הבקשות בליווי נגינה.
בנתיבות הקים גם מקהלת פייטנים, ואיתה הופיע בארץ ובצרפת.
מאז שעלה ארצה הרבה להופיע עם זמרים שונים מהארץ ומחו"ל, בהם ג'ו עמר, אלברט סוויסה, חיים לוק, וועיש כהן ועוד.
בישראל גם ייסד הרכב נגנים שהתמחה במוזיקת ה"מאלוף" התוניסאית, והרכב שהתמחה במוזיקה אנדלוסית והופיע ברחבי הארץ והעולם.
כמומחה למוזיקה האנדלוסית הקלאסית והעממית, אזולאי עסק בהפצה ובהוראת נגינה, פיוט ומוזיקה אנדלוסית במסגרת קונסרבטוריונים, ורבים מתלמידיו הפכו למוזיקאים, נגנים ופייטנים.
לאור ידיעותיו, שיחרו לפתחו חוקרים מתחום הפיוט והמוזיקה.
בשנת 1995 סבב באירופה (בין היתר בגרמניה) וערך סבב קונצרטים עם פסנתרנית הג'אז ליז מגנס, בשילוב סגנונות מזרח ומערב.
בשנת 1994 נמנה עם מייסדי התזמורת האנדלוסית הישראלית, ועמד בשנותיה הראשונות בראש האנסמבל האנדלוסי שלה, כנגן ומנהלה המוזיקלי.
באותה שנה זכה בפרס הצילינדר הנודד של אמנות לעם, ונערך לכבודו ערב הצדעה בהיכל התרבות בתל אביב, שבו הופיעה התזמורת האנדלוסית הישראלית ותיאטרון ענבל.
בשנת 2001 זכה בתואר יקיר העיר נתיבות.
בשנותיו האחרונות הופיע וניגן יחד עם בניו.
הלך לעולמו ב-19 באוקטובר 2006 (כ"ז בתשרי ה'תשס"ז) ונקבר בנתיבות.
על שמו נוסדה תחרות הכינור והקמנג'ה, המתקיימת באשדוד.
בנו הוא יורם אזולאי, נגן טאר, יועץ מוזיקלי והנגן הראשי של התזמורת האנדלוסית הישראלית.
היסטוריית מסדר הישועים בסין הם חלק מתולדות היחסים בין סין לעולם המערבי.
קשרים בין אירופה לסין היו כבר מזמן בעת העתיקה.
המאמצים המיסיונריים ועבודה אחרת של מסדר הישועים, בין המאה ה-16 וה -17 שיחקו תפקיד משמעותי בהמשך העברת הידע, המדע והתרבות בין סין למערב, והשפיעו על התרבות הנוצרית בחברה הסינית.
הניסיון הראשון של הישועים להגיע לסין נעשה בשנת 1552 על ידי פרנסיסקו חאווייר, הכומר המיסיונר חבר המייסד של אגודת הישועים.
חאווייר מעולם לא הגיע ליבשת, ומת באי הסיני שאנגצ'ואן.
שלושה עשורים לאחר מכן, בשנת 1582, הישועים שבו ויזמו את עבודת המיסיון בסין, בהובלת מספר דמויות ובהן מטאו ריצ'י האיטלקי, שהציגו את המדע המערבי, המתמטיקה, האסטרונומיה והאמנות החזותית בפני חצר הקיסר הסיני, והמשיכו בפעילות בין-תרבותי.
הם ניהלו דיאלוג פילוסופי עם מלומדים סיניים, במיוחד עם נציגי הקונפוציאניזם.
בזמן השפעתם נחשבו חברי המשלחת הישועית לחלק מהיועצים המוערכים והאמינים ביותר של הקיסר, כשהם ממלאים תפקידים יוקרתיים בממשל הקיסרי.
סינים רבים, ביניהם מלומדים קונפוציאניים, אימצו את הנצרות והפכו לכמרים ולחברי מסדר הישועים.
על פי מחקריו של דייוויד א.
מונגלו, משנת 1552 ועד 1800, השתתפו בסך הכל 920 ישועים במיסיון בסין, מתוכם 314 פורטוגזים, ו-130 צרפתים.
[2] בשנת 1844 היו אולי בסין 240,000 קתולים רומיים, אך מספר זה צמח במהירות ובשנת 1901 הגיע המספר ל-720,490. [3] כמרים ישועיים רבים, ילידי המערב וגם הסינים, קבורים בבית הקברות בבייג'ינג.
מגעים בין אירופה למזרח נמשכו כבר מאות שנים, במיוחד בין האפיפיורות לאימפריה המונגולית במאה ה-13. סוחרים רבים - המפורסם ביותר מרקו פולו - נסעו בין אירופה לסין.
הנצרות לא הייתה חדשה בקרב המונגולים, מכיוון שרבים פגשו בנצרות בכנסיית המזרח מאז המאה ה-7. עם זאת, הפלת שושלת יואן המונגולית על ידי שושלת מינג בשנת 1368 הביאה ללחץ התבוללות חזק על הקהילות המוסלמיות, היהודיות והנוצריות של סין, והן נאלצו לצאת מסין.
עד המאה ה-16, אין מידע מהימן על נוצרים שנותרו בסין.
זמן קצר לאחר כינון הקשר הימי האירופי הישיר עם סין (1513) והקמת מסדר הישועים (1540), לפחות חלק מהסינים התערבו במאמץ הישועי.
כבר בשנת 1546 נרשמו שני נערים סינים למכללת סנט פול של הישועים בגואה, בירת הודו הפורטוגזית.
אחד משני הסינים הנוצרים האלה, המכונה אנטוניו, ליווה את פרנסיסקו חאוויר, כשהחליט להתחיל בעבודה מיסיונרית בסין.
עם זאת, חאווייר לא הצליח למצוא דרך להיכנס ליבשת סין, ומת בשנת 1552 באי שנגצ'ואן מול חופי גואנגדונג, המקום היחיד בסין בו הורשו האירופאים לשהות באותה תקופה, אך ורק לצורכי סחר עונתי.
שנים ספורות לאחר מותו של חאווייר, הורשו הפורטוגלים להקים את מקאו, יישוב חצי קבוע ביבשת שהיה קרוב לדלתת נהר הפנינה.
מספר ישועים ביקרו במקום (כמו גם את בנמל הסיני הראשי באזור, גואנגז'ואו) מדי פעם, ובשנת 1563 הקים המסדר את התיישבותו הקבועה במושבה הפורטוגזית הקטנה.
עם זאת, ישועי מקאו הראשונים לא למדו סינית, ועבודתם המיסיונרית הייתה יכולה להגיע רק למספר מצומצם ביותר של אנשים סינים במקאו שדיברו פורטוגזית.
מנהל אזורי חדש של המסדר, אלסנדרו וליניאנו, בביקורו במקאו בשנים 1578–1579, הבין כי הישועים לא יגיעו רחוק בסין בלי להתבסס על שפתה ותרבותה של המדינה.
הוא הקים את מכללת סנט פול הישועית (מקאו) וביקש מהממונים במסדר בגואה לשלוח למקאו אדם מוכשר כראוי כדי להתחיל את לימודי הסינים.
גם ריצ'י וגם רוגיירי היו נחושים בדעתם להסתגל לתכונותיהם הדתיות של הסינים: רוגיירי פנה לאנשים הפשוטים, בהם שלטו גורמים בודהיסטים וטאויסטיים, וריצ'י פנה למעמדות המשכילים, שבהם שלט הקונפוציאניזם.
ריצ'י, שהגיע בגיל 30 ובילה את שארית חייו בסין, כתב למסדרי הישועים באירופה וקרא לגיוס כמרים שלא רק יהיו "טובים", אלא גם "אנשי כישרון, מכיוון שאנחנו מתעסקים כאן עם עם אינטליגנטי ומלומד כאחד." הספרדי דייגו דה פנטוג'ה והסבאטינו דה אוריס האיטלקי היו שניים מאותם אנשים המוכשרים שהצטרפו לריצ'י במיזם שלו.
כמו שריצ'י בילה את חייו בסין, האחרים שבאו אחריו עשו את אותו דבר.
רמת מחויבות זו נדרשה מסיבות לוגיסטיות: נסיעות מאירופה לסין ארכו חודשים רבים, ולעיתים שנים.
למידת השפה והתרבות של המדינה לקחה זמן רב עוד יותר.
כאשר ישועי מסין אכן חזר לאירופה, הוא עשה זאת בדרך כלל כנציג ("המפקח") של המיסיון בסין, שהופקד על גיוס כמרים ישועיים נוספים שיגיעו לסין.
כמו כן ביקשו להבטיח תמיכה מתמשכת במיסיון מהרשויות המרכזיות של הכנסייה, ויצירת פרסום חיובי למיסיון ולמדיניותו, על ידי פרסום ספרות מדעית ופופולרית על סין והישועים.
באחת הפעמים כמעט הוסב קיסר צ'ונגז'ן לנצרות ושבר את כל פסלי אליליו.
נפילת שושלת מינג (1644) וכיבוש סין על ידי משטר מנצ'ו צ'ינג הביאו כמה שנים קשות לישועים בסין.
בעוד שאבות הישועיים הצליחו להרשים את קיסרי מנצ'ו עם תצוגה של מדע מערבי או חיזיון כנסייתי ולהזמינם בנימוס להצטרף אליהם, אחרים סבלו ממאסר כמו לודוביקו בוגליו וגבריאל דה מגאלאס בסצ'ואן בשנת 1647 או אלברו סמדו בקנטון בשנת 1649. מאוחר יותר היה יוהאן גרובר בבייג'ינג בין 1656 ו-1661.
במהלך כמה שנות המלחמה בין צ'ינג לבין נאמני מינג בדרום סין, לא היה זה נדיר שחלק מהישועים מצאו עצמם בצדדים שונים של קווי החזית: בעוד שאדם שלאל היה מלווה חשוב של קיסר צ'ינג שונצ'י בבייג'ינג.
הכומר מיכאל בוים נסע מהג'ונגלים של דרום מערב סין לרומא, כשהוא נושא את תחינת העזרה של הקיסר הדרומי האחרון של מינג ג'ו יוּלַנג (קיסר יונגלי), וחזר עם תגובת האפיפיור שהבטיח תפילה, לאחר שתנתן קצת עזרה צבאית ממקאו.
הישועים הצרפתים מילאו תפקיד מכריע בהפצת מידע מדויק על סין באירופה.
מסע של נוצרים סינים לאירופה
ראו גם: רבן בר צומה
לפני הישועים היו כבר עולי רגל סינים שעשו את המסע מערבה, כששתי דוגמאות הבולטות הן רבן בר צומה ובן זוגו הצעיר שהפך לפטריארך יבללה השלישי, במאה ה-13.
אמנם לא רבים הישועים מהמאה ה-17, שחזרו מסין לאירופה, אך לא היה נדיר שמי שעשה זאת היה מלווה בצעירים נוצרים סינים.
כמה שנים אחר כך, נוסע סיני אחר שכונה בשם Matthaeus Sina בלטינית עבד גם הוא על אותה כתובת נסטוריאנית.
תוצאת עבודתם פורסמה על ידי אתנאסיוס קירצ'ר בשנת 1667 ב-China Illustrata, והיה הטקסט הסיני המשמעותי הראשון שפורסם אי פעם באירופה.
ידוע יותר הוא המסע האירופי של שן פו-צונג בשנים 1684–1685, שהוצג בפני המלך לואי ה-14 בספטמבר 1684, ונפגש גם עם המלך ג'יימס השני, והפך למפגש הראשון שתועדה של אדם סיני בביקור בבריטניה.
המלך היה כל כך מרוצה מהביקור הזה, עד כי תלה את דיוקנו בחדר השינה שלו.
מאוחר יותר, ישועי סיני אחר ארקדיו הואנג יבקר גם בצרפת, ויהיה חלוץ מוקדם בהוראת השפה הסינית בצרפת, בשנת 1715.
הישועים הציגו בפני סין את המדע והמתמטיקה המערביים שעברו מהפכות בעצמן.
הישועים התקבלו יפה בחוגי החצר של מינג המאוחרים כי, נחשבו כאנשים מרשימים במיוחד בגלל ידיעתם באסטרונומיה, הכנת לוח שנה, מתמטיקה, הידראוליקה וגאוגרפיה." בשנת 1627 הפיק הישועי יוהאן שרק את הספר הראשון שהציג ידע מכני מערבי בפני קהל סיני, דיאגרמות והסברים על המכונות הנפלאות של המערב הרחוק.
השפעה זו פעלה בשני הכיוונים: [הישועים] התאמצו לתרגם יצירות מתמטיות ואסטרונומיות מערביות לסינית ועוררו את התעניינותם של מלומדים סינים במדעים אלה.
הם ערכו תצפית אסטרונומית נרחבת מאוד וביצעו את העבודה הקרטוגרפית המודרנית הראשונה בסין.
הם גם למדו להעריך את ההישגים המדעיים של תרבות עתיקה זו ופרסמו אותם באירופה.
באמצעות ההתכתבויות שלהם מדענים אירופאים למדו לראשונה על המדע והתרבות הסינית.
יוהאן אדם שאהל (1591 - 1666), מיסיונר ישועי גרמני בסין, ארגן עבודה מיסיונרית מצליחה והיה ליועץ הנאמן של הקיסר שונצ'י בשושלת צ'ינג.
הוא קיבל תואר מנדרין ומילא תפקיד חשוב בקשר עם בית הספר המתמטי, תרם למחקרים אסטרונומיים ולפיתוח לוח השנה הסיני.
הודות לשאהל, החלו לחשב את תנועותיהם של השמש וגם את הירח בעזרת סינוסואידים בלוח השנה.
עמדתו אפשרה לו לקבל מהקיסר אישור לישועים לבנות כנסיות ולהטיף ברחבי הארץ.
עם זאת, הקיסר שונצ'י נפטר בשנת 1661, תנאיו של שאהל השתנו מיד.
אבל לאחר שהייתה רעידת אדמה גזר הדין לא בוצע, אך הוא נפטר לאחר שחרורו.
אוסף של כתבי היד שלו נותר והופקד בספריית הוותיקן.
לאחר שהוא ופרדיננד פרביסט זכו במבחנים נגד חוקרי לוח השנה הסיני והאסלאמי, החצר המלכותית התאימה עצמה ללוח השנה המערבי בלבד.
הישועים גם השתדלו לבנות כנסיות ולהפגין סגנונות אדריכליים מערביים.
בשנת 1605 הקימו את הכנסייה בנאנטנג (הדרומית) ובשנת 1655 את הכנסייה דונטאנג (המזרחית).
בשנת 1703 הקימו את כנסיית ביתאנג (הצפונית) ליד ז'ונגננאהאי (מול ספריית בייג'ינג לשעבר), על אדמות שניתנו לישועים על ידי קיסר קנגקסי משושלת צ'ינג בשנת 1694, בעקבות התאוששותו ממחלה בזכות מומחיותו הרפואית של הישועים ז'אן- פרנסואה גרבילון ויואכים בובט.
הלטינית המדוברת על ידי הישועים שימשה לתיווך בין צ'ינג לרוסיה.
עותק לטיני של חוזה נרצ'ינסק נכתב על ידי הישועים.
הלטינית הייתה אחד הדברים שלימדו הישועים והם הקימו בית ספר למטרה זו.
הישועים היו פעילים מאוד גם בהעברת הידע הסיני לאירופה, כמו תרגום העבודות של קונפוציוס לשפות אירופיות.
ריצ'י בספרו החל כבר לדווח על מחשבותיו של קונפוציוס.
הוא (ולפני כן, מישל רוגיירי) עשה ניסיונות לתרגם את ארבעת הספרים, של המבוא הסטנדרטי לקאנון הקונפוציאני.
העבודה על הקלאסיקות הקונפוציאניות של כמה דורות של ישועים הגיעה לשיאה עם פיליפ קופלה , פרוספרו אינטורצטה, כריסטיאן הרדריך ופרנסואה-דה רוז'מונט בהוצאת הספר "קונפוציוס, הפילוסוף של הסינים" בפריז בשנת 1687. הספר הכיל את התרגום הלטיני עם הערות של שלושה מארבעת הספרים וביוגרפיה של קונפוציוס.
ליצירות כאלה נודעה השפעה על הוגים אירופאים של התקופה, ובמיוחד על אלה שהתעניינו בשילוב מערכת המוסר הקונפוציאנית עם הנצרות.
מאז אמצע המאה ה-17 הופיעו באירופה דיווחים ישועיים מפורטים על שמונה הטריגרמות ועל עקרונות היין והיאנג , ומשכו במהירות את תשומת לבם של פילוסופים אירופיים כמו לייבניץ.
מידע על בלשנות, מדעים וטכנולוגיות של הסינים הגיע למערב באמצעות הישועים.
מיכאל בוים הפולני כתב את המילונים הסינים שפורסמו לראשונה בשפות אירופיות.
אמיוט גם זיכרונות בני 15 כרכים על ההיסטוריה, המדעים והאמנות של הסינים, שפורסמו בפריז בשנים 1776–1791.
בשנים 1708–1716 נערך ברחבי סין סקר מקיף בהוראת הקיסר קאנגשי ובהשגחת כמרים ישועים.
בין היתר, הם ערכו תצפיות אסטרונומיות כדי לאמת או לקבוע את קווי הרוחב והאורך ביחס לבייג'ינג ממקומות שונים וציירו מפות על סמך ממצאיהם.
עבודותיהם סוכמו בארבעה כרכים שהפיק בפריז ב-1735 ההיסטוריון הישועי ז'אן-בטיסט דו האלדה , "תיאור גאוגרפי, היסטורי, כרונולוגי, מדיני ופיסי של האימפריה של סין ושל טרטריה הסינית (מנצ'וריה ומונגוליה)".
המידע שנאסף שימש בסיס לעשרות המפות של מחוזות סין שיצר ז'אן-בטיסט בורגיניון ד'אנוויל.
בראשית המאה ה-18 התגלעה מחלוקת בתוך הכנסייה הקתולית האם טקסים דתיים סיניים עממיים מהווים פגאניזם או עבודה זרה.
מתח זה הוביל למה שכונה "מחלוקת הטקסים", מאבק מר שפרץ לאחר מותו של ריצ'י ונמשך למעלה ממאה שנה.
תחילה נקודת המוצא של ההתנגדות הייתה טענתו של ישועי ריצ'י כי הטקסים של הקונפוציאניזם היו בעיקרם חברתיים ופוליטיים והם יכולים להיערך על ידי המתנצרים.
עם זאת, הדומיניקנים טענו כי הנוהגים האלה היו עבודה זרה, כלומר כל מעשי הכבוד לחכם ולאבותיו היו לא פחות מאשר עבודת אלילים.
דומיניקני הביא את הוויכוח לרומא ושם הוא נמשך, בעיקר משום שאיש בוותיקן לא הכיר די את התרבות הסינית כדי לספק לאפיפיור פסק דין.
באופן טבעי, הישועים פנו לקיסר הסיני, שאישר את עמדתו של ריצ'י.
מובן, שהקיסר היה מבולבל מדוע מיסיונרים תוקפים מיסיונרים בבירתו ומבקשים ממנו לבחור צד אחד על פני הצד השני, כאשר ייתכן מאוד שהיה פשוט יותר לגרש את כולם.
הגילוי המתוזמן של האנדרטה הנסטוריאנית בשנת 1623 אפשרה לישועים לחזק את עמדתם מול החצר הקיסרית.
הישועים יכלו כעת להצביע על ראיות קונקרטיות לכך שאלף שנה קודם לכן הוכרזה הבשורה הנוצרית בסין, והנצרות היא דת עתיקה, אמונה ישנה.
הקיסר אז החליט לגרש את כל המיסיונרים שלא הצליחו לתמוך בעמדתו של ריצ'י.
בין הישועים האחרונים שעבדו בחצר הסינית היו לואי אנטואן דה פוירוט (1735–1813) וג'וזפה פאנזי (1734 - 1812) שעבדו בחצר קיסר קיאנלונג כציירים ומתרגמים.
החל מהמאה ה-19, תפקידם של הישועים בסין השתלט לרוב על ידי האגודה למשימות חוץ בפריז.
רבי ישועה שבאבו (ידוע גם כמהר"י זֵיין) (מצרים, בערך ה'ת"ל, 1670 – צפת, בערך ה'ת"ק, 1740) היה מרבני מצרים וצפת תלמידו של רבי אברהם הלוי בעל הגינת ורדים, ומחבר ספר השו"ת שערי ישועה ועוד.
נולד לרבי אברהם במצרים בערך בשנת ת"ל.
קיימות השערות שונות על מוצא משפחתו.
היה תלמיד מובהק של בעל שו"ת גינת ורדים, רבי אברהם הלוי.
כמו כן היה מקורב לגדולי מצרים האחרים, ביניהם לרבי אברהם יצחקי ולחותנו, רבי יוסף הלוי נזיר (בעל שו"ת מטה יוסף).
שימש תחילה כסופר הכותב שטרות.
בשנת ה'תס"א התמנה לתפקיד רבני בקהילת סיליינוס שבקהיר.
מאז שנתמנה לדיין במצרים הפסיק לעסוק בכתיבת שטרות משום חשש לאיסור שוחד.
עלה לארץ בערך בשנת ה'תפ"ו והתיישב בצפת.
הוא מכונה לעיתים בפוסקים "מרבני הגליל העליון".
נפטר בצפת סביב שנת ה'ת"ק.
רבי אברהם ישראל זאבי אמר עליו שלרוב מכוין בפסקיו אל האמת והלכה כמותו.
דבריו מובאים פעמים רבות בספרות האחרונים שלאחריו (כגון הרב חיד"א בברכי יוסף, רבי עקיבא איגר בהגהותיו לשולחן ערוך, ועוד) כמקור חשוב.
תשובות ממנו מופיעות בספרו של רבו גינת ורדים.
פרח שושן – הערות לשו"ת גינת ורדים של רבו.
שו"ת שערי ישועה, מכון ירושלים ה'תשמ"ח
שני ספרי דרשות שלו שערי אורה ושערי תורה מצויים בכתב יד.
הערות מגיליון השולחן ערוך שלו הודפסו בקובץ "בית אהרן וישראל" כרך כ"ב עמוד ז ואילך.
יְשׁוּעַת ה' כְּהֶרֶף עַיִן הוא ביטוי שמשמעותו שה' מושיע במהירות גדולה.
רעיון הביטוי מופיע כבר אצל הנביא ישעיהו, בנוסחו המוכר הוא מופיע (ככל הנראה) לראשונה אצל רבי ניסים גאון.
רעיון הביטוי מופיע כבר אצל הנביא ישעיהו באומרו "ותשועתם לא תאחר".
הצירוף "כהרף עין" (בהקשר אחר) מופיע בברייתות שמובאות בתלמוד הירושלמי ובבבלי.
רס"ג כתב "וכהרף עין תושיע את כולם", וכך גם הנוסח בברכה שנייה בתפילת העמידה בנוסח ארץ ישראל "כהרף עין ישועה לנו תצמיח".
בספר דברי גד החוזה מיוחסת לדוד המלך האמירה "תשועתו כהרף עין".
הביטוי בנוסח המוכר מופיע (ככל הנראה) לראשונה אצל רבי ניסים גאון, שכותב "ולא נתן על דעתו שישועת ה' כהרף עין, כמו שנאמר ישועתו כהרף עין".
כמאה שנה אחריו הביטוי מוזכר במדרש לקח טוב.
רבי שמואל ברבי הושענא כתב "ישועה מתוך יאוש תוחש כהרף שעה.
הביטוי מופיע בשירים ישראלים רבים, כך בשיר "ישועתו" של רבע לאפריקה, בשיר "רבי נחמן" של אלעד שער, בשיר "ישועת ה' כהרף עין" של יוני רועה, ובשירים אחרים.
ישות דמוית מדינה היא ישות פוליטית שאינה מייצגת מדינה ריבונית ממוסדת או לחלופין טריטוריה שאינה אוטונומית לחלוטין.
ההגדרה המדויקת של ישות דמוית מדינה בספרות מדע המדינה משתנה בהתאם להקשר שבו היא משמשת.
מונח זה שימש כמה חוקרים מודרניים כדי לתאר את הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים בהן פעל מעין שלטון עצמי, אך חלקים מכריעים בהחלטות המדיניות נותרו בידי האימפריה הבריטית.
באופן דומה, רפובליקות ברית המועצות, שייצגו יחידות אדמיניסטרטיביות עם הבחנות לאומיות משלהן, תוארו גם הן כדמויות מדינות.
החל מן המאה ה-20, המונח "ישות דמוית מדינה" הועלה לרוב בהתייחסות לקבוצות בדלניות מיליטנטיות הטוענות, ומפעילות צורה כלשהי של שליטה טריטוריאלית על אזור מסוים, אך חסרות לכידות ממסדית.
ישויות דמויות מדינה אלה כוללות את הרפובליקה סרפסקה והקהילה הקרואטית של הרצג-בוסניה במהלך מלחמת בוסניה ואת אזוואד במהלך מרד הטוארג ב-2012. המדינה האסלאמית נחשבת גם היא דוגמה לישות דמוית מדינה מודרנית.
המונח "ישות דמוית מדינה" שימש, עוד ביוון העתיקה, בהתייחסות לתופעה שקודם להתגבשות של אומה גדולה נמצא לעיתים קרובות \צורות קטנות מאוד ורופפות של מדינה.
רוב הישויות דמויות מדינה בעידן העתיק היו תוצר של חברות שבטיות, שהורכבו מקונפדרציות קצרות-מועד באופן יחסי של קהילות שהתאחדו תחת מצביא בודד, או מנהיג שבטים, שניחנו בסמכות סמלית ובדרגה צבאית.
אלה לא נחשבו למדינות ריבוניות מכיוון שלעיתים רחוקות הם השיגו מידה כלשהי של קביעות מוסדית והסמכות הופעלה לעיתים קרובות על בני עמים נוודים ולא על טריטוריה יציבה.
קונפדרציות רופפות כאלה היו האמצעי העיקרי לאימוץ מדינה משותפת על ידי אנשים באזורים רבים, כגון ערבות מרכז אסיה, לאורך העת העתיקה.
ישויות דמויות מדינה התרבו במערב אירופה במהלך ימי הביניים, ככל הנראה כתוצאה ממגמה של ביזור פוליטי בעקבות קריסת האימפריה הרומית המערבית ואימוץ הפיאודליזם.
בעוד שבאופן תאורטי הן חבו נאמנות למלך יחיד, תחת השיטה הפיאודלית, אצילים בדרגים נמוכים יותר ניהלו את האחוזות שלהם כ"מדינות בתוך מדינה", ישויות זעירות שהיו בלתי תלויות זו בזו.
נוהג זה היה בולט במיוחד ביחס לישויות פוליטיות גדולות ומבוזרות כמו האימפריה הרומית הקדושה, ששילבו ישויות דמויות מדינה רבות, בעלות מעמד אוטונומי, או אוטונומי למחצה.
בעקבות עידן התגליות, הופעת הקולוניאליזם האירופי הביאה להיווצרותן של ישויות דמויות מדינה קולוניאליות באסיה, אפריקה ואמריקה.
כמה מושבות קיבלו מעמד ייחודי של מדינות חסות, אשר נשלטו למעשה על ידי השלטון המרכזי אך שמרו על יכולת מוגבלת לנהל את עצמן, מושבות בשלטון עצמי וטריטוריות תלויות.
אלו היו יחידות מנהליות מובחנות שבכל אחת ניתן היה לזהות רבים מתפקידיה של מדינה, מבלי שבמציאות הייתה לה היכולת להפגין ריבונות, או עצמאות מלאה.
מנגד, מושבות ללא שלטון מקומי, תת-לאומי, נחשבו ליחידות מינהליות של השלטון הקולוניאליסטי ולא כישויות דמויות מדינה.
מושבות קולוניאליות שימשו מאוחר יותר כבסיס למספר מדינות לאום מודרניות, במיוחד ביבשת אסיה ואפריקה.
במהלך המאה העשרים, כמה ישויות דמויות מדינה התקיימו לא רק כיחידות אדמיניסטרטיביות, אלא שגם אלה בעלות שלטון עצמי תאורטי חברו זו לזו באיחוד פוליטי כמו המערכות הפדרליות הסוציאליסטיות שנצפו ביוגוסלביה, צ'כוסלובקיה וברית המועצות.
צורה נוספת של ישות דמוית מדינה שהפכה נפוצה במיוחד מאז תום מלחמת העולם השנייה נוצרה באמצעות השתלטות בלתי חוקתית של טריטוריה על ידי קבוצה מתקוממת, או מיליטנטית, שנוטלת תפקיד של ממשלה דה פקטו.
אף על פי שנשללה ממנה הכרה והיא נעדרת מוסדות אזרחיים, ישות דמוית מדינה מורדת עשויה לעסוק בסחר חיצוני, לספק שירותים חברתיים, ואף לבצע פעילות דיפלומטית מוגבלת.
ישויות דמויות מדינה כאלה נוצרות בדרך כלל על ידי תנועות המורכבות ממיעוטים אתניים או דתיים מרוכזים גאוגרפית, ולכן הן מאפיין נפוץ של סכסוכים אזרחיים בין-אתניים.
לעיתים קרובות הדבר נובע מנטיותיה של קבוצת זהות תרבותית פנימית המבקשת לבטל את הלגיטימיות של הסדר הפוליטי של מדינה ריבונית, וליצור מובלעת משלה שבה היא חופשית לחיות תחת חוקיה, מערכת ערכיה והעיגונים החברתיים שלה.
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 נוצר סוג מיוחד של מדינה מתקוממת, "ישות דמוית מדינה ג'יהאדית", שכן התפיסה האיסלאמיסטית של מדינה גמישה ביותר.
לדוגמה, אמירות ג'יהאדית יכולה להיות מובנת כטריטוריה, או קבוצה, הנשלטת על ידי אמיר; משכך, הוא עשוי לשלוט בשטח משמעותי, או רק בשכונה.
ללא קשר להיקף שלה, ההנחה כי הם פועלים במדינה מספקת ללוחמים הג'יהאדים לגיטימציה פנימית חשובה ומחזקת את זיהוים העצמי כחברה המתייצבת חזיתית מול אויבים מסוימים.
צבירת שטח על ידי כוח מתקומם כדי ליצור מערכת גאו-פוליטית תת-לאומית ובסופו של דבר, ישות דמוית מדינה, היה תהליך מחושב בסין במהלך מלחמת האזרחים הסינית שיצר תקדים לניסיונות דומים רבים במהלך המאה העשרים והמאה העשרים ואחת.
ישויות דמויות מדינה שהוקמו כתוצאה מסכסוך אזרחי קיימות בדרך כלל במצב לוחמה מתמשך ומשכך רווחתן הכלכלית ואוכלוסייתן עשויות להיות מוגבלות בהתאם.
אחת הדוגמאות הבולטות לישות דמוית מדינה הנתונה במצב מלחמה במאה העשרים ואחת היא המדינה האסלאמית של עיראק והלבנט, ששמרה על מערכת מנהלית משלה והטילה מיסים.
ההגדרה של ישות דמוית מדינה אינה מדויקת, והיא טושטשה על ידי השימוש הדו-משמעי במונחים "מדינה", "ארץ" ו"אומה" כדי לתאר טריטוריה נתונה.
עם זאת, המונח ישות דמוית מדינה מועדף על "ישות דמוית אומה" בהקשר אקדמי, מכיוון שרשויות מסוימות משתמשות במונח "לאום" כדי לציין קבוצה חברתית, אתנית או תרבותית המסוגלת להקים מדינה משלה.
ישות דמוית מדינה אינה עומדת בארבעת הקריטריונים החיוניים למדינה כפי שפורטו בעניין מדינה ריבונית באמנת מונטווידאו משנת 1933: אוכלוסייה קבועה, טריטוריה מוגדרת, ממשלה עם מוסדותיה ובעלת מעמד המאפשר לה לקשור יחסים עם מדינות אחרות.
ישות דמוית מדינה אינה בהכרח שם נרדף למדינה בעלת הכרה מוגבלת, שלמעט היבט ההכרה, יש לה את כל הסממנים של מדינה ריבונית מתפקדת במלואה, כמו רודזיה או הרפובליקה של סין, הידועה גם בשם טאיוואן.
עם זאת, ישויות דמויות מדינה אינן מוכרות לעיתים קרובות מאחר שמדינה המכירה בישות דמוית מדינה עושה זאת תוך הפרת ההכרה בריבונות של מדינה אחרת.
אם מורחבת הכרה דיפלומטית בישות דמוית מדינה ומתבצעים חילופי שגרירים, היא מוגדרת כמדינה ריבונית בפני עצמה ולא ניתן עוד לסווגה כישות דמוית מדינה.
לאורך ההיסטוריה המודרנית, אזורים אוטונומיים חלקית של מדינות מוכרות גדולות יותר, במיוחד אלה המבוססים על תקדים היסטורי או ייחוד אתני ותרבותי המבדיל אותם מאלה השולטים במדינה כולה, נחשבו לישויות דמויות מדינה.
שלטון מקומי מייצר מבנה מוסדי תת-לאומי שניתן להגדירו כישות דמוית מדינה.
כאשר תנועת מרד או התקוממות תופסת שליטה ומתחילים לבסס מראית עין של ממשל יעיל באזורים בתוך טריטוריה לאומית, יש בכך תהליך המוביל לישות דמוית מדינה.
בעת מלחמה, ישויות דמויות מדינה אלה, המכונות לפעמים "מדינות מורדות", עשויות בסופו של דבר לשנות לחלוטין את מבנה המדינה, או לקבוע מרחבים מדיניים אוטונומיים משלהן.
אמנם לא מדובר בתופעה חדשה, אך היווצרותם המודרנית של ישויות דמויות מדינות בשטח המוחזק על ידי ישות מיליטנטית לא-מדינתית זכתה לפופולריות על ידי מאו דזה-דונג במהלך מלחמת האזרחים הסינית, ותנועות השחרור הלאומיות ברחבי העולם שאימצו את הפילוסופיות הצבאיות שלו.
עלייתה של ישות דמוית מדינה מתקוממת הייתה לפעמים גם תוצאה עקיפה של תנועה שאימצה את תאוריית הפוקו של צ'ה גווארה על מלחמת גרילה.
קיים סיכוי גבוה יותר שישויות דמויות מדינה פורשות ייווצרו במדינות קיימות, שלהן אין גבולות בטוחים, ציבור מוגדר היטב של אזרחים, או מעצמה ריבונית אחת עם מונופול על שימוש לגיטימי בכוח צבאי.
הן עלולות להיווצר כתוצאה מהפיכות, מרידות, קמפיינים פוליטיים בדלנים, התערבות זרה, אלימות עדתית, מלחמת אזרחים ואפילו פירוק או חלוקה לא אלימים של המדינה.
ישויות דמויות מדינות יכולות לשחק תפקיד אזורי חשוב, שכן קיומן משפיע על האפשרויות העומדות לרשותן של מדינות, בין אם כבעלות ברית פוטנציאליות או כמכשול ליישום המדיניות הפוליטית או הכלכלית שלהם.
הרב ישועה ואעיש (ה'תרי"א, 1851 - י"ח באדר ה'תרפ"ז, 1927) היה שד"ר, אב בית הדין ורבה של צפת בראשית המאה העשרים.
נולד במקנס שבמרוקו, ובגיל צעיר עלה עם הוריו לטבריה.
בשנת תר"ן היה שד"ר במרוקו, ובחודש אייר של אותה השנה, שהה בצפרו וחווה את אירוע השיטפון שהתרחש בעיר באותה העת, ונשאר ללא קורת גג.
בשנת תרס"ג הוזמן לכהן כחבר בית הדין בצפת.
ולאחר שנדד קודמו רבי ישמעאל הכהן, התמנה להיות אב בית הדין ורבה של צפת, שם תיקן תקנות יחד עם חברי בית דינו.
יחד עם חבריו, ראשי ורבני קהל צפת, כתבו מכתבי תמיכה לשד"רים, ביניהם לרב חיים שמואל הכהן סקלי, רבי שמעון שבתי, ורבי אברהם חיים מזרחי.
עמד בקשרי ידידות עם הרב ישמ"ח עובדיה.
בשנת תרע"ט, כשנחשפה פרשת המורה פ"ן, שהתעלל בתלמידותיו הקטנות, פרסם כרוז יחד עם יתר רבני צפת, לפיו מורים ילמדו בנים בלבד, ומורות ילמדו בנות בלבד.
נפטר ביום י"ח אדר תרפ"ז, ונקבר בעיר צפת.
ישי בֵּר (נולד בשנת 1956) הוא משפטן ואיש צבא ישראלי.
שירת כאלוף בצה"ל והיה מפקד גיס ונשיא בית הדין הצבאי לערעורים.
רוב קידומו הצבאי היה במסגרת שרות המילואים.
ישי בר נולד בשנת 1956 בירושלים כבן זקונים לפרופסור משה בֵּר, ניצול השואה יליד סלובקיה שהפך לימים לראש המחלקה לתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
סיים את לימודיו התיכוניים בישיבה התיכונית נתיב מאיר בירושלים (נמנה עם "כיתת האלופים", כינוי לכיתה שממנה יצאו שלושה אלופים בצה"ל: אלעזר שטרן, יאיר נוה וישי בר, וכן הרב הצבאי הראשי תא"ל רפי פרץ).
התגייס לצה"ל באוגוסט 1974, התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר ויצא לקורס קציני חי"ר, אותו סיים בהצטיינות.
שב לצנחנים ושימש כמפקד מחלקה בגדוד 890. בשנת 1976 השתתף במבצע אנטבה.
בשנת 1978 השתתף במבצע ליטני כמפקד פלוגה ובאותה שנה השתחרר מצה"ל.
בשנת 1983 קיבל תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
התמחה אצל השופט דב לוין בבית המשפט העליון, והוא חבר בלשכת עורכי הדין בישראל משנת 1985. בשנת 1986 קיבל תואר שני מבית הספר לכלכלה של לונדון ובשנת 1990 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1992 מונה למרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, ולימד דיני מיסים.
בשנת 1994 מונה למרצה בכיר, ובשנת 1999 מונה לפרופסור חבר.
בשנת 2010 פרש מהאוניברסיטה העברית.
היה חוקר אורח באוניברסיטת הרווארד בשנת 1990–1992 ובבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק בין השנים 2009–2010. מאוגוסט 2010 ועד אפריל 2012 כיהן כדיקן בית ספר הארי רדזינר למשפטים באוניברסיטת רייכמן.
בר ממשיך להיות חבר סגל בית הספר.
מילא מגוון תפקידים כקצין מילואים.
משנת 1979 שירת כקצין בעוצבת שועלי מרום, חטיבת הצנחנים במילואים של פיקוד הדרום, ולחם כמפקד פלוגה מסייעת בחטיבה במלחמת לבנון הראשונה.
בהמשך שימש כמפקד גדוד ובאפריל 1995 מונה למפקד החטיבה ושירת בתפקיד עד מרץ 2000. במרץ 2000 מונה למפקד עוצבת אדום, בדרגת תת-אלוף, וביוני 2001 מונה במקביל כמפקד קורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים.
במאי 2002 חזר לשירות קבע, ומונה לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים, בדרגת אלוף.
בשנים 2002–2004 פיקד במקביל על קורס מפקדי חטיבות.
בכינוס של פורום המטה הכללי ב-11 ביולי 2006, זמן קצר לפני פרוץ מלחמת לבנון השנייה, נמנה בר עם האלופים המעטים שטענו שצה"ל אינו מתאמן ושומר על כשירות כנדרש, ושיהיה לדבר ביטוי בולט במלחמה הבאה.
בתום המלחמה עמד בראש הצוות שבחן את ההמלצות לצל"שים ועיטורים ללוחמי צה"ל.
באוגוסט 2007 סיים את תפקידו כנשיא בית הדין הצבאי לערעורים לאחר חמש שנים בתפקיד.
במקביל לתפקידו כנשיא בית הדין הצבאי לערעורים, המשיך בעבודתו כפרופסור למשפטים באוניברסיטה העברית.
מונה למפקד גיס 479, וכמפקד על ההכשרות והקורסים הבכירים בצה"ל.
ב-2009 השתחרר משירות הקבע אך המשיך למלא את תפקידו במילואים.
ביוני 2011 מונה על ידי הרמטכ"ל בני גנץ לעמוד בראש ועדה לבחינת ה"יזכור" לחללי צה"ל.
באוגוסט 2011 המליצה הוועדה כי יש לשנות את פקודת המטכ"ל ולפתוח את נוסח התפילה בקריאה הממלכתית: "יזכור עם ישראל את בניו ובנותיו." הרמטכ"ל גנץ אימץ את החלטת הוועדה.
בראיון שהעניק ל"הארץ" הביע את הסתייגותו מתקיפה באיראן והתערבות רבנים בצה"ל.
בר פרש משירות המילואים בינואר 2012.
בר נמנה עם רשימת המייסדים של מפלגת 'ישר!
ישי שמואל מנוחין (נולד ברחובות ב-7 באפריל 1958) הוא פעיל זכויות אדם, מרצה, פעיל שמאל רדיקלי והוגה פוליטי ישראלי, היה מנכ"ל הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל, יו"ר הסניף הישראלי של אמנסטי אינטרנשיונל ופעיל בתנועת יש גבול.
מנוחין מנהל את התוכנית בישראל של מזון - תגובה יהודית לרעב.
היה מועמד ברשימת מפלגת חד"ש בבחירות לכנסת שנערכו בשנת 2006.
נולד ברחובות כבן הבכור מבין חמישה ילדים לנזר מנוחין, יליד ארגנטינה, ולרחל לבית פייקס, ילידת הארץ.
אחיה של אמו הוא סגן-אלוף , שנהרג במלחמת ששת הימים, ובן דודו הוא שנהרג במלחמת יום הכיפורים.
בנוסף מצד אמו הוא צאצא של בתיה מקוב, ממקימות רחובות, ושל בנה יהונתן מפרשת מקוב, כמו גם של פייבל כהנוב, מראשוני העלייה הראשונה ונכדו של הרב משה נחמיה כהניו.
מנוחין שירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים והגיע במהלך שירותו הצבאי לדרגת רב-סרן.
מנוחין שימש משנת 1982 ועד 2007 כדובר תנועת יש גבול.
משנת 1994 עד 1998 מנוחין ריכז את פעולתה של "הקואליציה לחופש המידע", קואליציה של עשרות ארגוני חברה אזרחית שיזמו, ניסחו ונאבקו יחדיו לשם חקיקת חוק חופש מידע בישראל.
פעולות ארגוני הקואליציה הובילו לכך שבשנת 1998 נחקק החוק אותו יזמו, חוק חופש המידע.
חוק זה הגדיר מחדש את המידע הציבורי, כרכוש הכלל שנמצא בידי מוסדות השלטון כנאמנים, ושינה באופן מהותי את מערכת היחסים שבין מוסדות השלטון והאזרחים.
מאז תחילת האינתיפאדה השנייה, החל מנוחין לפעול נגד הפרות של זכויות אדם, לתפישתו, בשטחים.
בין היתר, אספה תנועת "יש גבול" ראיות לכאורה נגד פוליטיקאים וקציני צה"ל שלקחו חלק בתכנון הריגתו של סאלח שחאדה בעזה ביולי 2002, שבוצע באמצעות הפצצת ביתו, פעולה בה נהרגו 15 אזרחים ועשרות נפצעו.
מטרת איסוף הראיות הייתה להביא לחקירת הפגיעה באזרחים, ואם תתברר אי-חוקיות הפעולה, להביא להעמדתם לדין בלקיחת חלק בתכנון וביצוע פשעי מלחמה בבתי משפט בארץ.
כישלון המאבק המשפטי בארץ הביא ארגוני זכויות אדם בעולם, ובעיקר ארגונים פלסטיניים, לטעון כי במדינת ישראל לא ניתן לחקור ולשפוט מי שנחשבים לדעתם כפושעי מלחמה, ולהגשת תביעה וצו מעצר בבריטניה נגד האלוף במילואים דורון אלמוג, ששימש כאלוף פיקוד הדרום בעת הריגתו של שחאדה.
כך גם הוגשו תביעות דומות נגד הרמטכ"ל לשעבר משה יעלון, וראש השב"כ לשעבר אבי דיכטר.
בין השנים 2004 ל-2007 מנוחין יזם וקידם את פרויקט הסחר ההוגן שאוקספם בריטניה הביאו לארץ.
פרויקט זה היה הקמפיין המאורגן הראשון לקידום סחר הוגן בישראל.
בין השנים 2008 ל-2015 מנוחין היה מנהל הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל.
במסגרת תפקידו הוביל מנוחין את הוועד לקדם את העבודה בנושא אלימות משטרתית כנגד מפגינים, וכן יזם בשנת 2009 את "נשף היועץ המשפטי והסוכן החשאי", אירוע הוועד לרגל יום זכויות האדם.
בין השנים 2011 ל-2016 מנוחין היה ראש הדירקטוריון בישראל של ארגון אמנסטי אינטרנשיונל.
מאז שנת 2016 מנוחין מנהל את התוכנית בישראל של MAZON - A Jewish Response To Hunger.
כמו כן, מאז שנת 2005 משמש מנוחין כעורך הראשי של הוצאת ספרי נובמבר.
מנוחין לימד מחשבה מדינית במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים וכיום מלמד במחלקה לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בן-גוריון.
מנוחין קיבל פרס על שם אוסקר רומרו בשנת 2003 על מחויבותו לאמת ולצדק ופרס על שם ישעיהו ליבוביץ בשנת 2020 על פעילותו לשינוי חברתי.
מנוחין הוא חתן פרס ליבוביץ של תנועת יש גבול לשנת 2021, יחד עם יונתן פולק.
גבול הציות (1985) (יחד עם דינה מנוחין), הוצאת תנועת "יש גבול".
על דמוקרטיה וציות (1990), הוצאת תנועת "יש גבול".
- חינוך מוסרי בעולם מגוון (2005) (יחד עם פרופ' ירמיהו יובל), הוצאת מאגנס.
כיבוש וסירוב (2006), ספרי נובמבר.
אקטיביזם ושינוי חברתי (2010), ספרי נובמבר.
50 מושגים, עדויות וייצוגים של כיבוש (2017), ספרי נובמבר.
אי-ציות אזרחי כחובה דמוקרטית (2025), ספרי נובמבר.
ישי שוּר (ישעיהו, בגרמנית: Issai Schur; ד' בשבט ה'תרל"ה, 10 בינואר 1875 במוגילב – י"ב בטבת ה'תש"א, 10 בינואר 1941 תל אביב), היה מתמטיקאי יהודי שפעל מרבית חייו בגרמניה.
שור למד בברלין, קיבל תואר דוקטור בשנת 1901, והיה שם פרופסור מן המניין מ-1919 עד שהודח על ידי הנאצים, ב-1935. ב-1939 עלה לארץ ישראל, ובה חי בשנותיו האחרונות.
בין התוצאות המתמטיות הרבות שבגללן הוא זכור, בולטת בעיקר תרומתו לתורת ההצגות של חבורות סופיות, שהיה ממייסדיה.
שור נולד במוהילב, אז חלק מן אימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) למשה, סוחר סיטונאי, ולגולדה לבית לנדאו, ועבר בגיל 13 ללמוד בגימנסיה הגרמנית בלייפאיה שבלטביה, שם התגוררו אחותו וגיסו.
את לימודיו בלייפאיה סיים בציונים טובים מאוד ואף זכה במדליית זהב על הישגיו.
ב-1894 הוא החל ללמוד מתמטיקה ופיזיקה בברלין, וכתב את עבודת הדוקטורט שלו בהנחייתם של פרדיננד גאורג פרובניוס ולזרוס פוקס , ב-1901. הוא נשאר בברלין עוד מספר שנים.
שור נישא לרגינה לבית פרומקין ב-1906. לבני הזוג נולדו בן ובת.
בין השנים 1911 ו-1916 החזיק שור במשרת פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת בון, ואז חזר לברלין.
ב-1919 מונה שם לפרופסור מן המניין, ובמשך השנים הנחה למעלה משני תריסרי תלמידים לדוקטורט.
כבר ב-1922 נבחר כחבר האקדמיה הפרוסית.
שור היה מרצה מבוקש, והסמינרים שהנחה ריכזו סביבו את אחת מקבוצות המחקר החשובות ביותר במתמטיקה בגרמניה, ובעולם כולו, עד שהוכרח לעזוב את משרתו.
ב"יום החרם", ב-1 באפריל 1933, נאסר על מרצים יהודים להיכנס לאוניברסיטה.
לודוויג ביברבך, שהיה אחר-כך הנאצי הנלהב ביותר בקהילה המתמטית הגרמנית והמתמטיקאי הבכיר במפלגה הנאצית, נשא דברים בזכות החרם, וציין כי הוא חש מעט חרטה בשל צערו של ידידו, ישי שור.
מעט אחר-כך עבר בפרלמנט הגרמני חוק לפיטורי כל עובדי המדינה שאינם ממוצא ארי, למעט אלו שהחזיקו במשרתם לפני מלחמת העולם הראשונה.
אף על פי ששור עמד בתנאי זה, ולמרות מחאתם של סטודנטים ועמיתים, ותמיכתו של ביברבך עצמו, הרצאותיו בוטלו והוא אולץ "לצאת לפנסיה".
מאוחר יותר אפשרו לו לחזור לכמה מתפקידיו הקודמים, ובנובמבר 1933 הוא ישב כבוחן באוניברסיטה, לצדו של ביברבך, שהיה לבוש מדי קצין נאצי.
שור, שדיבר גרמנית שוטפת, ראה עצמו כגרמני יותר מאשר כיהודי.
זוהי כנראה הסיבה לכך שדחה את ההצעות שהונחו בפניו, ב-1934, לעקור לארצות הברית או לבריטניה.
זמן מה אחרי יום הולדתו השישים של שור, ב-1935, הוא סיפר למנחם שיפר, שעבד אתו, שהיחיד מכל המרצים שנשארו חברותיים כלפיו הוא צעיר בשם הלמוט גרונסקי, שהיה אז בשנות העשרים לחייו.
על כך כתב שיפר: "שנים מספר אחרי המלחמה, כשסיפרתי לגרונסקי על הערתו של שור, הוא פרץ בבכי.
שלחתי לו גלוית ברכה ליום הולדתו.
הערצתי אותו כל-כך, והבעתי את הכבוד שחשתי לו באותו כרטיס.
כמה בודד הוא היה, אם הוא זוכר דבר פעוט כל-כך'".
באותה שנה סולק שור באופן סופי ממשרתו.
ב-29 במרץ 1938 הוסיף ביברבך בשולי מסמך של האקדמיה הפרוסית, שעליו חתם שור - "אני מופתע לגלות שיהודים עדיין חברים בוועדות האקדמיה".
שבוע אחר-כך התפטר שור מכל חברויותיו בוועדות, ובסוף אותה שנה סולק מן האקדמיה.
בתחילת 1939 עזב את גרמניה בליווי מטפלת, מפאת בריאותו הרופפת, לברן שבשוויץ, שם התגוררה בתו.
רעייתו הצטרפה אליו לאחר מספר ימים.
לאחר מספר שבועות עלו בני הזוג לארץ ישראל.
שנותיו האחרונות עברו עליו בתל אביב, בעוני משפיל, אחרי שמכר את ספרי המתמטיקה האהובים עבור דמי מחיה.
כמה חודשים לפני מותו מונה לחבר כבוד של המכון למתמטיקה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
ישי שור נפטר מהתקף לב ביום הולדתו ה-66 ונטמן בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
הותיר אחריו את רעייתו ושני ילדים.
רעייתו, רגינה, נפטרה ב-1965 ונטמנה לצידו.
בעבודת הדוקטורט שלו, ב-1901, בנה שור אלגברה מדורגת שאבריה מתאימים להצגות הפולינומיות של .
המרכיבים ההומוגניים של האלגברה הזו, , מתאימים להצגות ההומוגניות, ויש אידמפוטנט e כך ש- היא אלגברת החבורה של החבורה הסימטרית.
זהו קשר יסודי ומפתיע בין ההצגות של החבורה הסימטרית לבין ההצגות של החבורה הליניארית.
לאחר סיום הדוקטורט שלו, בברלין, עסק שור בהצגות פרויקטיביות, והוכיח תוצאה קלה אך רבת חשיבות שנודעה בשם "הלמה של שור".
הוא גם פיתח את כופל שור, שהוכר מאוחר יותר כהופעה הראשונה של חבורת הקוהומולוגיה השנייה במתמטיקה.
כתלמידו של פרובניוס, עסק שור בתורת ההצגות של חבורות, תחום שהוא תרם תרומה חשובה להקמתו.
עסק גם בקומבינטוריקה ואף בפיזיקה תאורטית.
עם התוצאות המתמטיות הידועות ביותר של שור, נמנות הלמה של שור (חוג האנדומורפיזמים של מודול פשוט הוא חוג עם חילוק), את גילויו של כופל שור בתורת החבורות, ואת המשפט שהוכיח באלגברה ליניארית (כל מטריצה מרוכבת שקולה אורתוגונלית למטריצה משולשית עליונה) הוא פירוק שור.
שור הנחה 26 תלמידים בעבודת הדוקטורט, כמעט כולם בברלין.
בין הנודעים שבהם: ריכרד בראואר, היינץ פרופר, רוזה פלטסון, אברהרד הופף, וילהלם שפכט, ברנרד נאומן והלמוט וילנד.
ישי לוי (נולד ב-20 בינואר 1963) הוא זמר ישראלי, מהבולטים והמשפיעים במוזיקה המזרחית בישראל.
לוי נולד בראש העין כבן בכור למשפחה דתית יוצאת תימן, לאב סופר סת"ם ולאם עקרת בית.
אחיו הוא הזמר נתי לוי.
בגיל 13 עזב את הבית ושר במועדונים ובחפלות.
בצה"ל שירת בחיל התותחנים שנה וחצי.
לאחר הצבא היה חבר קרוב של זוהר ארגוב.
את דרכו המוזיקלית החל אצל המפיק המוזיקלי ונגן הגיטרה בן-מוש, כחלק מהרכב שהפיק מוזיקה לאירועים ושירי "חאפלה".
בתקופה זו התפרסמו שירו "ילדונת" והקאברים שביצע לשירים "ליסה ליסה", שביצע אלי עידן, ו"אלוהים נתן לך במתנה" שהלחין וביצע איתן מסורי.
האלבום הראשון: "חפלה עם בן-מוש" (1984)
בסוף 1984 יצא אלבום הבכורה שלו, שכונה "חפלה עם בן-מוש עם הסולן ישי לוי".
האלבום הוקלט בעקבות דרישת הקהל, שראה את לוי בהופעות.
מכיוון שללוי לא היה עדיין שירים ולחנים משלו, הוא הקליט ביצועים שלו ללהיטים של זמרים אחרים במוזיקה המזרחית (חלקם הגדול, שירים חדשים שיצאו זמן קצר לפני כן).
כך לדוגמה, השיר שפתח את האלבום, "ילדונת", הופיע במקור באלבומו של חיים משה "תן לזמן ללכת", שיצא באותה שנה.
בין השירים הנוספים שביצע, היו מאלבומו של זוהר ארגוב - "כך עוברים חיי": "מרלן", "כמו שיכור" ו"כוכבי לילה יזהירו"; מחרוזת שירים מאלבומו של אבנר גדסי "דף חדש", שכללה את: "חלפו ימיי" "בין קשת לענן", "יום רודף יום" ו"בתשובה לתפילתי"; שיר של אהובה עוזרי, "קול קורא", וכן שיר במרוקאית "עין אזרקא".
האלבום היה אחד הראשונים שהופק והופץ על ידי חברת תקליטים חדשה שהוקמה אז על ידי האחים משה ואביגדור בן מוש.
את העיבודים באלבום, ביצע בן מוש לבדו כאשר הוא מנגן בגיטרה חשמלית, כאשר הוא משתמש במכונת תופים במקום במתופף (דבר שהיה אופייני בזכות זאת במהלך שנות ה-80 עד שלהי שנות ה-90) ויחד איתו ניגנו חיים חדד-הדר על קלידים וסינטיסייזר, ואריה ברקוביץ' על גיטרה בס.
בתחילת שנות ה-90 יצאה גרסת הדיסק של האלבום ואליה צורפו 4 שירים נוספים, שלא הופיעו באלבום המקורי, והוקלטו בתקופה מאוחרת יותר: חידושים לשיר "אלוהים נתן לך במתנה" (במקור של איתן מסורי) ו"ליסה ליסה" (במקור על ידי אלי עידן), וכמו-כן עוד שני שירים בערבית: "יא אמירה" ו"יא סלט א זיין".
על אף שהאלבום הורכב מגרסאות כיסוי בלבד, הוא נחל הצלחה מסחרית עצומה ונמכר במאות אלפי עותקים (מוערך למעלה מ-300,000).
ב-1986 יצא אלבומו השני, "הנה בא היום".
כמעט כל שירי האלבום הפכו לקלאסיקות במוזיקה הישראלית, וביניהם שיר הנושא, "חלום", "רעיה", "אחת ויחידה", "נשים וחופשיות", "צליל ענבלים" וכן מחרוזת "זה לא חלום" ו"שוב רוקדת".
האלבום זכה גם להצלחה מסחרית רבה, כאשר ההערכות מדברות על כ-120,000 עותקים שנמכרו מתוכו.
עיבודי האלבום הופקו בידי יגאל חרד ומשה בן מוש, שניגן בגיטרות, יחד עם להקת ברוש (איקי לוי, שמוליק בודגוב, יוסי מנחם ודריו מלכי) שניגנו במרבית ההפקות הגדולות של הז'אנר המזרחי בשנות ה-80, כגון "נכון להיום" של זוהר ארגוב.
עקב קושי להתמודד עם ההצלחה והפרסום המהירים, התמכר לוי לסמים קשים, ואף חבר לזוהר ארגוב לבילויים משותפים שכללו בעיקר צריכת סמים.
בעקבות ההתמכרות נפגעה מקצועיותו של לוי, והוא התקשה להגיע להופעות.
בסוף 1987, באחד ממפגשיהם המשותפים, יצא ישי מדירתו בחולון בה שהה יחד עם חברתו, איריס גבאי (לימים אשתו) ועם ארגוב.
בזמן ששהה מחוץ לדירה, נסעה איריס עם ארגוב לבית אמו בראשון לציון, שם, לטענת איריס, ארגוב ניסה לכפות את עצמו בכוח עליה.
בעקבות המקרה, היא הגישה תלונה במשטרה וארגוב נעצר שוב.
ב-6 בנובמבר 1987 הוא נמצא תלוי על סדין שכרך סביב צווארו כשהיה במעצר.
באותה תקופה, במקביל להידרדרות האישית והמקצועית של ישי לוי, דרך כוכבו של האח הצעיר ממנו בשבע שנים נתי לוי הוא הוציא את אלבום הבכורה שלו "שלום נערתי", שזכה להצלחה רבה.
האלבום השלישי: "להתחיל מבראשית" (1989)
במאי 1989 לאחר ניסיונות גמילה מסמים, יצא אלבומו השלישי של ישי לוי, "להתחיל מבראשית", כששיר הנושא מדבר על חייו ומצב הקריירה הנוכחי שלו.
השיר שפתח את האלבום, "רקדי" (מילים: אברהם לוי, לחן: יואב ארבלי), הפך ללהיט בתחילת שנות ה-90 ונחשב לקלאסיקה (וזאת לאחר שלמעשה השיר הגיע, לפני לוי, לזמרים דקלון ואהרון ירימי, כאשר הם סירבו לבצע אותו) האלבום הפך גם הוא לרב מכר, ונמכר בכ-60,000 עותקים רשמיים.
מלבד "רקדי", כלל האלבום גם את "אימרי לי אהובה", "ילדונת" ו"רק חיוכים", וכן את שיר הנושא.
באלבום ביצע לוי גם מחרוזת שכללה שתי קלאסיקות ישראליות משנות ה-70: "אני אוהב אותך לאה" (במקור של צביקה פיק), ו"מי ידע שכך יהיה" (במקור של בועז שרעבי).
האלבום הופק כולו ע"י ניסים בן חיים (מבולטי המפיקים בז'אנר בסוף שנות ה-80), ואת עיבודי האלבום ביצע יעקב למאי (מהמפיקים הבולטים בז'אנר, שאז היה מעבד צעיר בתחילת דרכו).
למרות ההצלחה המפתיעה, והביקוש המחודש והגובר להופעותיו, לא הצליח לוי לעלות על דרך המלך.
ניסיונות גמילה חוזרים ונישנים לא צלחו, והוא חזר לצרוך סמים.
האלבום הרביעי: "מביט מהצד" (1991)
בסוף שנת 1991 יצא אלבומו הרביעי של לוי, "מביט מהצד".
בין שירי האלבום בלטו: "מונה מונה" (מילים: אלי 'קפה' לוי, לחן ועיבוד: נחום עושרי), שנכתב לזכרה של שחקנית הקולנוע ונערת הזוהר של הבוהמה התל אביבית בשנות ה-60 וה-70, מונה זילברשטיין, וכן 3 דואטים של ישי עם האח נתי: "אחי הטוב", "כמה כמה", ו"עשה לה ילד".
בין הביצועים המחודשים נמנו: גרסת דיסקו ללהיט הגדול מהאלבום הקודם - "ריקדי", ו"עדיין כאן" (במקור של שושנה דמארי).
האלבום החמישי: "עלם חמודות" (1992)
במאי 1992 יצא אלבומו החמישי, "עלם חמודות".
מלבד שיר הנושא שלימים הפך לאחד השירים המזוהים ביותר עם לוי, בלטו גם "כמו נהר", "לקח אותה ממני" ו"מי לי תאמר".
יעקב למאי עיבד את שירי האלבום, בו ניגנו בין היתר אבי סינגולדה על הגיטרות, אלברט אליאס על חליל וכן משה בן מוש בגיטרה סולו, זאת לאחר שלא שיתפו פעולה מס' שנים.
לאחר האלבום "עלם חמודות" נכנס ישי לוי לתהליך גמילה נוסף שצלח לפחות זמנית.
את האלבום הבא הוא הקליט לראשונה זה תקופה ארוכה, כאשר הוא 'נקי' מסמים.
ביוני 1993 הוציא לוי את אלבומו השישי "בת אלמוות", שחציו כלל שירים חדשים, וחציו חידושים לשירים של אחרים.
בין השירים המקוריים באלבום: שיר הנושא אשר הוקדש לרעייתו, "אל תעצבי" ו"הייתה לי פעם אשליה".
בין השירים המחודשים בלטו: "לתת" (במקור של בועז שרעבי), "אני העבד" (איציק קלה), "עדיין כאן" (שושנה דמארי), "הגברים בוכים בלילה" (אבנר גדסי), ו"חלון משקיף לים התיכון" (יהודה פוליקר).
כמו כן, הקליט לוי ביצוע מחודש לשיר שלו עצמו, שהופיע כבר באלבומו "מביט מהצד" – "מינה".
האלבום הוקלט באולפני מיכאלי ואת העיבודים באלבום ביצעו המעבדים אייבי קזס ורובי בן שמעון, ששמו הושמט מרשימת הקרדיטים באלבום מסיבה לא ידועה.
בסוף 1993, עם חתימת ההסכמי השלום בין ישראל לארגון אש"ף וההסכמה על יציאת כוחות צה"ל מהעיר עזה, נכתב עבור לוי שיר מיוחד לרגל המאורע ההיסטורי – "שלום לך עזה".
השיר זכה להשמעות מרובות, והוא אף הופיע עמו בתוכנית הטלוויזיה "פופוליטיקה" של דן מרגלית בערוץ 2 החדש, ובעצרת "כן לשלום לא אלימות" שבסיומה נרצח יצחק רבין.
ב-1994 חזר לוי שוב לצרוך סמים, כאשר הוא עובד על אלבומו הבא.
בדצמבר 1994 הוציא לוי את הסינגל "תלתלים שחורים" (מילים ולחן: מייק לוק, עיבוד: אייבי קזס), שהפך ללהיט גדול והחזיר את לוי לתודעה.
השיר ניתן במקור לזמר אלמוני בשם איציק עמר.
לוי נתקל בשיר כשעבד על האלבום, וביקש מעמר רשות לבצע את השיר.
האחרון אישר זאת בתנאי שלוי יוציא את השיר אחריו.
לוי קיים את הבטחתו והשיר נחל הצלחה כבירה.
בשלהי 1995 יצא האלבום "האמונה" ובו נכללו, מלבד "תלתלים שחורים", השירים "לבד על אם הדרך" ו"לילות קסומים" (מילים ולחן: רוני אחיאל, גרסת כיסוי לשיר של זמר אלמוני בשם יואל עזאני).
האלבום כלל גם שתי מחרוזות: האחת כללה את "יצאנו אט" ו"שיר אהבה ישן" ('אניטה וחואן'), והשנייה את "שיח ורדים" (שבוצע גם באלבום "עלם חמודות") וכן שיר מקורי "אבישג השונמית" - שתי המחרוזות בעיבודו של רפי טלבי.
עוד שירים מחודשים היו: "שירי לי אחותי" (במקור של צדוק צוברי), וכן "ברצלונה" – אחת מאבני היסוד של המוזיקה המזרחית, שנכתב ובוצע במקור על ידי ג'ו עמר.
ביולי 1997 הופיעו האחים ישי ונתי לוי יחדיו במופע משותף בפסטיבל הזמר העברי בערד.
בנובמבר 1997 יצא אלבומו השמיני של ישי לוי, "זירת חיי".
בין שירי האלבום בלטו במיוחד בלדות הרוק: שיר הנושא, "איפה את היום" ו"רגעים של נחת".
ישי לוי סיפר כי השיר "איפה את היום" נכתב בעקבות מריבה בינו לבין רעייתו איריס, שבסופה עזבה את הבית.
אלמנטים ספרדיים וערביים בלטו בשירים: "בכיוון הזרימה", "שבע", ו"גל אהבה".
כמו כן, האלבום כלל את השיר "עד מתי" - גרסת כיסוי לשיר של זמר אלמוני בשם משה מזוז.
האלבום זכה להערכה ולשבחים מצד מבקרי המוזיקה הים התיכונית, אך נחל הצלחה פחותה בצד ההשמעות והמכירות בחנויות.
חברי להקת "אתניקס", ששיתפו פעולה בהצלחה עם איל גולן, סירבו לשתף גם עמו פעולה.
לוי הקליט גרסה משלו ל"אין כמו אמא", שיר שלהקת "אתניקס" הוציאה זמן קצר לפני כן כתקליט שדרים, מתוך אלבומם "ברוכים הבאים לישראל".
חברי "אתניקס" פנו בעניין לבית המשפט בתביעה לאסור את השמעת הגרסה של ישי לוי.
השיר "אין כמו אמא" יצא ב-1998 באלבום "ישי לוי מארח", שלא היה בעצם אלבום אולפן, אלא אוסף שירים בביצועים של זמרים שונים.
באלבום נכללו גם "שבע" (שהופיע באלבום "זירת חיי") וכן הגרסה בערבית ל"אמרי לי אהובה" (שהוקלטה לאלבום "להתחיל מבראשית" ב-1989).
עוד באותה שנה הקליט לוי דואט ביחד עם גאולה מדיאל (אחותו של הזמר חיים משה), "שבועות אוהבים..
השיר זכה לכמות השמעות נאה ונכלל באלבומה היחיד של מדיאל.
עוד ב-1998 חידש לוי בפרויקט "חברים שרים זוהר" את השיר "בדד".
בתחילת 1999 השתתף לוי באלבום "דרבוקה ישראלית" (פרויקט שהופק על ידי גלי צה"ל ובו חידושים לקלאסיקות ישראליות על ידי זמרים ים תיכוניים שונים), ובו ביצע את "חדר משלי" (במקור של ארקדי דוכין) ואת "עוד תראי את הדרך" (במקור של מתי כספי).
ב-1999 התפרסם גם האלבום פנים לעתיד שכולו גרסאות טראנס לשיריו של ישי לוי מהאלבומים "בת אלמוות" ו"האמונה".
ב-1999 רכשה חברת התקליטים של האחים "בן-מוש" את הזכויות על אלבומיו של לוי, "להתחיל מבראשית","עלם חמודות", "בת אלמוות" ו"האמונה", והוציאה אותם במהדורה מחודשת עם מילות השירים.
בהוצאה המחודשת של האלבום "להתחיל מבראשית" נכללו שתי רצועות חדשות שלא הופיעו באלבום המקורי - "מונה מונה" (גרסה מחודשת לשירו של לוי מאלבומו "מביט מהצד") ו"זה הזמן לסלוח" (במקור של יואב יצחק), שניהם בעיבודים של אייבי קזס, שהיו אמורים במקור להכלל באלבום "בת אלמוות".
באותה שנה חידש לוי את הקשר עם חברת התקליטים של האחים "בן מוש".