tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יוהאן מת ב-1920. בינואר 1922 שלחה הרמינה את אחד מבניה אל העיר דורן שבהולנד כדי לברך את וילהלם השני, קיסר גרמניה, לשעבר לרגל יום הולדתו.
הקיסר לשעבר הזמין את הילד ואמו לביקור באחוזתו שבדורן.
וילהלם, שרק לפני תשעה חודשים התאלמן מאשתו הראשונה אוגוסטה ויקטוריה משלזוויג-הולשטיין, נהנה מאוד מחברתה של הרמינה, ולשניהם היה הרבה במשותף.
וילהלם חפץ להתחתן עם הרמינה, אולם הצעד ספג התנגדות מצד בניו כמו גם מצד מלוכנים גרמנים רבים.
חרף זאת, ב-5 בנובמבר של אותה שנה נערכו הנישואים בין וילהלם בן ה-63 והרמינה בת ה-33.
הרמינה ליוותה את וילהלם בנאמנות לכל מקום, וסייעה בטיפול בנכסי בית הוהנצולרן בגרמניה ובהולנד.
היא גם עמדה בקשר עם חוגים מלוכניים ולאומניים בגרמניה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, התעוררו בקרב המלוכנים הגרמנים תקוות להשבת הקיסרות, והרמינה שלחה להיטלר מכתב בנושא בשם בעלה, אולם לא זכתה לתגובה.
ב-1927 היא פרסמה את זיכרונותיה תחת השם "קיסרית בגלות".
ב-1940 התחתנה בתה הנרייטה עם נכדו של וילהלם, קרל פרנץ, נסיך פרוסיה (הם התגרשו ב-1946).
וילהלם נפטר ב-1941. לא היו להם ילדים.
לאחר מותו עזבה הרמינה את הולנד ועברה לגור באחת מהאחוזות של בעלה הראשון בסאבור שבשלזיה תחתית.
בתחילת 1945, בעקבות מבצע ויסלה-אודר, נמלטה הרמינה מאימת הצבא האדום אל אחוזתה של אחותה ברוסלה, בתורינגיה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה היא הוחזקה במעצר בית בפרנקפורט על האודר בידי כוחות הכיבוש הסובייטיים.
מאוחר יותר היא נכלאה במחנה מעצר, אולם לאחר מכן הוחזרה למעצר בית.
היא נפטרה בדירה קטנה בפרנקפורט על האודר ב-7 באוגוסט 1947 בגיל 59 כשהיא תחת שמירה קפדנית של חיילים סובייטים.
היא נקברה במקדש העתיקות בסנסוסי, פוטסדאם, היכן שגם אשתו הראשונה של וילהלם נקברה.
אזור זה הפך מאוחר יותר לחלק מגרמניה המזרחית.
מנישואיה ליוהאן גאורג לודוויג אוגוסט, נסיך שנאייך-קרולאט נולדו לה חמישה ילדים:
הנס גאורג היינריך לודוויג פרידריך הרמן פרדיננד, נסיך שנאייך-קרולאט (1907–1943), נהרג בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה
גאורג וילהלם, נסיך שנאייך-קרולאט (1909–1927)
הרמינה קרולינה ונדה אידה לואיזה פאודורה ויקטוריה אוגוסטה, נסיך שנאייך-קרולאט (1910-1959), התחתנה עם הוגו הרברט הרטונג
פרדיננד יוהאן גאורג הרמן היינריך לודוויג וילהלם פרידריך אוגוסט, נסיך שנאייך-קרולאט (1913–1973), התחתן עם רוזה ראוך ולאחר מכן עם הברונית מרגרט פון סקנדורף.
הנרייטה הרמינה ונדה אידה לואיזה, נסיכת שנאייך-קרולאט (1918–1972), התחתנה עם קרל פרנץ, נסיך פרוסיה.
הרמין נגהדליאן (בארמנית: Հերմինե Նաղդալյան; נולדה ב-28 ביולי 1960) היא כלכלנית ופוליטיקאית ארמנית, המחזיקה בתפקיד סגנית יו"ר האספה הלאומית.
יש לה דוקטורט בכלכלה מהמכון הלאומי לכלכלה של ירוואן.
נגהדליאן נבחרה לאספה הלאומית לייצג את מחוז 49 כנציגת המפלגה הרפובליקנית של ארמניה ב-1995. היא חברה בוועדת חוק ומשפט ובוועדת הכלכלה של הממשלה.
ב-31 במאי 2012 היא נבחרה לשמש כסגנית יו"ר האספה הלאומית.
בשנת 2014, היא הפכה לנשיאת ארמניה דה פקטו למשך שלושה ימים בזמן שהנשיא סרז' סרקזיאן ויו"ר האספה הלאומית הוביק אברהמיאן היו מחוץ למדינה.
נגהדליאן עמדה בראש קבוצת ידידות ארמניה-ארצות הברית הפרלמנטרית.
ב-2015, שגריר ארצות הברית ריצ'רד מ מילס קרא להתפטרותה מהקבוצה בשל חברותה במועדון "גריבויידוב" הרוסי, והיא הגישה את התפטרותה.
נגהדליאן עמדה בראש המשלחת הארמנית לאספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה (PACE).
ב-25 בפברואר 2011 היא נבחרה כיו"ר ועדת PACE הוועדה לענייני כלכלה ופיתוח, ובינואר 2016 היא הפכה לסגנית הנשיא של PACE, והנהיגה את המושב השני של הארגון.
נגהדליאן היא ראש מועצת הנשים של המפלגה הרפובליקנית הארמנית, אשר משמשת כחברה נבחרת במפלגת העם האירופית.
נגהדליאן נשואה לדאוויט בגלריאן, ויש להם חמישה ילדים.
ב-2016, החברה שלהם Sisian BUAT זכתה בחוזה ממשלתי לבניית כבישים השווה מעל ל-636 מיליון דרכמונים (1.3 מיליון דולר).
מדליית מכתר הארמנית לשנת 2011
עיתור הידידות של הפדרציה הרוסית, 2014
הרמזים של בלו היא סדרת טלוויזיה אמריקאית לילדים.
הסדרה שודרה לראשונה ב-8 בספטמבר 1996 בניקלודיאון.
בישראל הסדרה שודרה לראשונה בשנת 2006 בערוץ הופ!, בניקולודיאון ובניק ג'וניור.
בנובמבר 2019 עלה אתחול לסדרה בשם "הרמזים של בלו ואתם!" שמתרחש כמה שנים אחרי עלילת "הרמזים של בלו".
ובנוסף ישנה סדרת בת בשם "החדר של בלו".
בחלק מהמדינות שבהן שודרה הסדרה, התחלף השחקן בשחקן מקומי בתור הבעלים של בלו.
בכל פרק, בלו הכלבה שמה את כפותיה על שלושה רמזים, והמנחה צריך להסיק מהם כדי לדעת מה בלו רוצה לעשות.
במאית הדיבוב של הסדרה הייתה אפי בן ישראל, ומפיקת הדיבוב של הסדרה הייתה ענבר שטגר עזרא.
דמותשחקנ/ית באנגליתשם המדבב/ת בעבריתסטיב (בעברית נקרא ניב)סטיב ברנסגיל ססוברמר מלחניק בלבןאלי לולאיגברת פלפלפנלופי ג'וקס רונה בקרמןספנסר קיידן תיבת דוארמייקל רוביןמגירת צדאלישה אלןעדי בר לבילדיםאיטן גרינברגתימור שפיראמיר קראוטהמרעדי בר לב
הוא נולד באלכסנדריה בסביבות 410 לספירה, ונסע לאתונה, שם למד פילוסופיה תחת סיריאנוס.
הוא התחתן עם איידסיה, שהייתה קרובת משפחתו של סיריאנוס, ובמקור אורסה לפרוקלוס, אך פרוקלוס ביטל את האירוסין לאחר שקיבל אזהרה מאחד האלים.
הרמיאס החזיר את תורתו של סיריאנוס בחזרה לאלכסנדריה, שם הרצה בבית הספר של הורפולון , תוך קבלת הכנסה מהמדינה.
הוא נפטר בסביבות 450 לספירה, בתקופה בה ילדיו, אמוניוס והליודורוס, היו עדיין קטנים.
עם זאת, איידסיה המשיכה לקבל הכנסה מהמדינה, במטרה לגדל את הילדים, מה שאפשר להם להפוך לפילוסופים.
"פרשנות על פאידרוס", שכתב הרמיאס, שרדה.
היא מורכבת מהערות המבוססות על ההרצאות שערך סיריאנוס לגבי הדיאלוג "פיידרוס" של אפלטון.
היא סדרת טלוויזיה אמריקאית לילדים.
הסדרה היא אתחול לסדרה הרמזים של בלו, הסדרה שודרה לראשונה ב-11 בנובמבר 2019 בניקלודיאון.
בישראל הסדרה שודרה לראשונה ב-5 באפריל 2020 בניק ג'וניור.
הסדרה היא בת שתי עונות ו-38 פרקים באורך 23 דקות.
בכל פרק, בלו שמה את כפותיה על שלושה רמזים, והמנחה צריך להסיק אותם כדי לדעת מה בלו רוצה לעשות.
במאי הדיבוב של הסדרה הוא תומר שביט, ומפיקת הדיבוב של הסדרה היא ענבר שטגר עזרא.
שם הדמותשם המדבב/ת בעבריתג'ושגילן שחףתיבת דוארצביקה פורמןג'וצחי כהןסטיבגיא זיידמןילדיםזואי אלמוגאורה שולמןתומר נחוםדמויות שונותעדי ארדגדי לויצביקה פורמןהדר שחף-מעיין
שנהפרסקטגוריהמועמדיםתוצאהמקור2023פרסי אמי לתוכניות לילדים ולמשפחההסדרה הטובה ביותר לגיל הרךהרמזים של בלו ואתם!
הרמין רונאי (במקור הרמינה רוזנברג, (בהונגרית: Rónai Hermin; דיולה, 25 בנובמבר 1877 – בודפשט, יוני 1926) הייתה שחקנית יהודייה-הונגרייה.
אחותם של הצלם דינש רונאי והווטרינר מיהאי רונאי (1879–1945).
דודה של המשורר והסופר מיהאי אנדראש רונאי.
הרמין רונאי נולדה במשפחה יהודית כבתם של פיליפ רוזנברג ושל ליאונורה בלייר.
היא סיימה את בית הספר לדרמה של תיאטרון הקומדיה של בודפשט.
בעשורים הראשונים של המאה ה-20, כשחקנית אופי וקומיקאית מצוינת, היא הייתה אחד האמנים הפופולריים והמצטיינים ביותר של משחק ההונגרי באזורי ערי השדה של הונגריה.
היא עבדה את הזמן הרב ביותר בתיאטרון הלאומי של מישקולץ בלהקתו של גזה שבשטין והייתה אחת מאושיות הלהקה.
היא סיימה את הקריירה הקצרה שלה עקב מותה כחברה לנצח של תיאטרון ורשמארטי בסקשפהרוואר.
ז'יגמונד מוריץ : השופט שארי - אשת השופט
אימרה פרקש: צריך לנסוע לדברצן
ויקטור ליאון: חדר בעליית הגג (אופרטה) - אלמנה.
הגבירה הרמיוני לי DBE, FBA, FRSL היא ביוגרפית ומבקרת ספרות בריטית.
היא נשיאה לשעבר של וולפסון קולג', אוקספורד, ובעבר החזיקה באותה אוניברסיטה בקתדרה על שם גולדסמית' לספרות אנגלית והייתה עמיתה בניו קולג'.
היא עמיתה באקדמיה הבריטית ובאגודה המלכותית לספרות.
לי נולדה בווינצ'סטר שבהמפשייר וגדלה בלונדון, שם היה אביה רופא משפחה.
היא התחנכה בתיכון הצרפתי על שם שארל דה גול, בבית הספר לבנות של לונדון ובקווינס קולג'.
בשנת 1968 השלימה תואר ראשון בספרות אנגלית בקולג' סנט הילדה שבאוקספורד, ובשנת 1970 תואר MPhil בסנט קרוס קולג' שבאוניברסיטה זו.
בשנת 2008 החליפה את סר גארת' רוברטס כנשיאה השישית של וולפסון קולג', אוקספורד, וכיהנה בתפקיד זה עד 2017. היא עמיתת כבוד לכל החיים של מכון רות'רמיר האמריקאי באוקספורד.
נוסף על כך, לי עמיתה באקדמיה הבריטית ובאגודה המלכותית לספרות, עמיתת כבוד של קולג' סנט הילדה ושל סנט קרוס קולג' באוקספורד והיא חברה במועדון אתנאום בלונדון.
בשנת 2003 קיבלה תואר אבירות בדרגת מפקדת מסדר האימפריה הבריטית (CBE) עבור תרומתה לספרות ובשנת 2013 הועלתה לדרגת גבירה מפקדת של מסדר של האימפריה הבריטית (DBE) עבור תרומתה לחקר הספרות.
בארצות הברית לימדה לי באוניברסיטת ייל, כיהנה במועצה למדעי הרוח בפרינסטון וכעמיתה אורחת באוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון, ובשנת 2004–2005 שימשה עמיתת מחקר במרכז קולמן לחוקרים וסופרים של הספרייה הציבורית בניו יורק.
בשנת 2003, הפכה לחברת כבוד זרה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים.
לי כתבה רבות על סופרות, על ספרות אמריקאית, על כתיבה ביוגרפית ועל סיפורת מודרנית.
בין ספריה חיבור עיוני בשם "הרומנים של וירג'יניה וולף" (1977); מחקר על הסופרת האנגלו־אירית אליזבת בואן (1981, מהדורה מחודשת 1999); ספר עיוני על פיליפ רות (1982) וביוגרפיה מחקרית של הסופרת האמריקאית וילה קאתר (1989, מהדורה מחודשת ב-2008).
לי פרסמה ביוגרפיה של וירג'יניה וולף (1996) שזכתה בפרס על שם רוז מרי קרושיי מטעם האקדמיה הבריטית, ושה-"The New York Times Book Review" הכתיר כאחד הספרים הטובים ביותר של שנת 1997.
לי פרסמה קובץ מאמרים על כתיבה ביוגרפית ואוטוביוגרפית בשם Body Parts: Essays on Life-Writing (2005) וכן ביוגרפיה של אדית וורטון (2007), שזכתה בביקורות מעורבות.
בשנת 2013 ביקש ממנה המחזאי טום סטופארד לכתוב את הביוגרפיה שלו.
הביוגרפיה ראתה אור בשנת 2020.
כמו כן, חיברה לי מספר רב של מבואות למהדורות ואנתולוגיות של קיפלינג, טרולופ, וירג'יניה וולף, סטיבי סמית', אליזבת בואן, וילה קאת'ר, יודורה ולטי, ופנלופי פיצג'רלד, ואף ערכה את חלקן.
היא הייתה אחת העורכים של סדרת "אנתולוגיות משוררי אוקספורד" בין השנים 1999 ו־2002.
לי מפרסמת ביקורות ספרים בגרדיאן, ב־"The New York Review of Books", ובכלי תקשורת שונים.
בין השנים 1982 ו־1986, הגישה את תוכנית הספרים הראשונה של ערוץ 4, "ספר 4", והיא משתתפת בקביעות בתוכנית הרדיו "Front Row" ובתוכניות רדיו אחרות.
בשנת 2006 כיהנה כיו"ר פרס מאן בוקר לספרות, ושפטה בפרסים ספרותיים רבים אחרים.
כמו כן כיהנה בוועדות ייעוץ לענייני ספרות של מועצת האמנויות ושל המועצה הבריטית.
לי נשואה לג'ון בַּרנרד, פרופסור אמריטוס לספרות אנגלית מאוניברסיטת לידס.
1997 – פרס רוז מרי קרושיי עבור הביוגרפיה של וירג'יניה וולף
2003 – תואר אבירות בדרגת מפקדת מסדר האימפריה הבריטית (CBE)
2013 – קידום לדרגת גבירה מפקדת של מסדר האימפריה הבריטית (DBE)
2013 – פרס ג'יימס טייט בלאק על הביוגרפיה של פנלופי פיצג'רלד
2015 – פרס פלוטארכוס על הביוגרפיה של פנלופי פיצג'רלד
הרמיוני היא דמות במיתולוגיה היוונית, בתם של מנלאוס, מלך ספרטה ואשתו, הלנה מטרויה.
לפני מלחמת טרויה, סבה של הרמיוני, טינדראוס, הבטיח אותה לבן דודה אורסטס, בנו של אגממנון.
היא הייתה בת תשע כשפאריס, בנו של המלך הטרויאני פריאמוס, הגיע לחטוף את אמה, הלנה.
במהלך המלחמה, מנלאוס הבטיח אותה לבנו של אכילס, נאופטולמוס.
לאחר סיום המלחמה, הוא שלח את הרמיוני לעיר פתיה (בתם של פלאוס ואכילס), שם שהה ניאופטולמוס.
השניים היו נשואים, אך זמן קצר לאחר מכן נסע נאופטולמוס לדלפי במטרה לבצע נקמה באפולו על שגרם למות אביו, רק כדי להיהרג שם.
כשמת נאופטולמוס, הרמיוני הייתה חופשית להינשא לאורסטס, ולאחר מכן ילדה לו בן, טיסמנוס.
משוררים עתיקים חלוקים בשאלה אם מנלאוס היה מעורב בשני הארוסים.
אוריפידס מצטט את אמרת אורסטס (אין סימוכין לדברי אוריפידס).
אובידיוס, לעומתו, אומר שמנלאוס אפילו לא ידע על ההבטחה שנתן טינדראוס:
לפי האודיסאה, הרמיוני נישאה לנאופטולמוס עשר שנים לאחר סיום מלחמת טרויה; כאשר טלמאכוס, בנו של אודיסאוס, ביקר את מנלאוס בספרטה, הוא פגש אותו לראשונה.
זמן קצר לאחר שהסתגלו לחיי הבית, התעורר סכסוך בין הרמיוני לאנדרומאכה (אלמנתו של הקטור, נסיך טרויה ואחיו הבכור של פאריס), הפילגש שניאופטולמוס השיג כפרס לאחר בזיזת טרויה.
הרמיוני האשימה את אנדרומאכה בחוסר יכולתה להיכנס להריון, וטענה שהיא מטילה עליה כישופים כדי לשמור על עקרותה.
היא ביקשה מאביה להרוג את אנדרומאכה ואת בנה בזמן שנאופטולמוס היה בדלפי, אך הם ניצלים על ידי התערבותו של פלאוס.
במקום זאת, בן דודה של הרמיוני אורסטס הגיע לדווח שנאופטולמוס נהרג.
בכמה דיווחים, הוא פתח בקטטה במקדש אפולו ונהרג על ידי כומר, על ידי משרתי המקדש או על ידי האל עצמו.
בדיווחים אחרים, אורסטס מצא אותו בדלפי והרג אותו.
בכל מקרה, לאחר מותו של ניאופטולמוס, אורסטס לקח את הרמיוני חזרה למיקנה כדי למלא את ההבטחה המקורית שהרמיוני תהיה כלתו.
הרמיוני ואורסטס היו נשואים, ונולד להם יורש, טיסמנוס.
נאמר שאורסטס התחתן גם עם אחותו למחצה אריגונה, בתם של קליטמנסטרה ואייגיסתוס, אם כי לא ברור אם זה קרה לאחר מותה של הרמיוני או שנישואיה לאורסטס הסתיימו מסיבה אחרת.
הרמיוני בסופו של דבר הצטרפה להוריה באליסיום.
לפי איביקוס, הרמיוני נישאה לדיומדס לאחר האפתיאוזה (הפיכה לאל) שלו וכי הוא חי כעת עם דודיה, קסטור ופולוקס, כאל בן אלמוות.
לפי מקורות אחרים, הוא מתגורר באיי המבורכים, ככל הנראה עם הרמיוני עצמה.
"הרמטכ"לים" הוא פסקול סדרת הטלוויזיה הנושאת את אותו השם.
זהו הפסקול הראשון והיחיד של זמרת הרוק תמר אייזנמן.
הוא פורסם בהוצאת חברת התקליטים NMC בשנת 2017.
כשהתראיינה לעיתון "מעריב" סיפרה: .
הרמיוני איסלה קוניגהאם קורפילד היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אנגלייה.
קורפילד נולדה בלונדון, בתו של ריצ'רד קוניגהם קורפילד, ממשפחת קורפילד מצ'טוול הול, שרופשייר, ומעצבת החולצות אמה וויליס.
קורפילד הופיעה לראשונה בסרט הקולנוע Colton's Big Night ב-2014 סצנה בסרט "50 נשיקות", בבימויו של סבסטיאן סולברג, שם היא מגלמת דמות בשם אנה.
בשנת 2015, היא שיחקה לצד איאן מקלן ולורה ליני בסרט הקולנוע מר הולמס, והופיעה בסרט "משימה בלתי אפשרית: אומת הנוכלים" עם טום קרוז.
קורפילד הופיעה עם פנלופה קרוז במסע פרסום עבור שוופס.
בשנת 2014, היא לוהקה לתפקיד בסרט "נפילה" בתור גבריאל גיבנס.
בשנת 2016, היא הופיעה בסרט "גאווה ודעה קדומה וזומבים" בתור קסנדרה פת'רסטון.
בשנת 2017 היא הופיעה בסרטים "XXX: הילוך גבוה" לצד וין דיזל, "קינג ארתור: אגדת החרב" בבימויו של גאי ריצ'י, "מלחמת הכוכבים - פרק 8: אחרוני הג'דיי" בתפקיד טלי לינטרה, מפקדת הטייסת ובדרמת הטלוויזיה "The Halcyon" בתור אמה גרלנד.
בשנת 2018 היא שיחקה בסרט הקומדיה הבריטי "בית המטבחיים רולז" לצד אייסה באטרפילד, פין קול, מייקל שין, ניק פרוסט וסיימון פג.
קורפילד זכתה לשבחים מהמבקרים על הופעתה בסרט "Rust Creek", שיצא לאקרנים בבתי הקולנוע ב-4 בינואר 2019. בשנת 2020 שיחקה בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "We Hunt Together".
שנהסדרהתפקידהערות2016Endeavourקאסי ווטקינספרק אחד2017The Halcyonאמה גרלנד8 פרקים2020We Hunt Togetherפרדי לייןתפקיד ראשי2025זרה: דם מדמיג'וליה מוריסטוןתפקיד ראשי; 10 פרקים
שנהכותרתתפקידהערות2022לגו מלחמת הכוכבים: סאגת הסקייווקרטאליסאן "טלי" לינטרה (קול)
שנהפרסקטגוריהעבודהתוצעההערות 2016פרסי הסרטים הלאומיים בבריטניהפרס השחקנ/ית החדשה משימה בלתי אפשרית: אומת הנוכלים 2018 פסטיבל הסרטים של ברקנידג' השחקנית הטובה ביותרRust Creek 2018פסטיבל ג'פרסון סטייט פליקסהשחקנית הטובה ביותרRust Creek
הרמין ריס (22 אוגוסט 1903 - 5 דצמבר 1980; בגרמנית: Hermine Riss) הייתה אוסטרית ילידת וינה חסידת אומות העולם שהצילה יהודים בתקופת השואה .
הרמין התגוררה בווינה והתפרנסה בעיקר כציירת.
הרמין הייתה חברה של אליזבת היינריך, יהודיה אוסטרית, שניצלה בזכות אזרחות סינית שקיבלה מבעלה לשעבר.
כשהחלו לרדוף אחר היהודים, פנתה אליזבת להרמין וביקשה שתחביא בביתה את אמה רגינה היינריך.
הרמין נענתה לבקשתה של אליזבת והחביאה את רגינה בביתה.
חוץ מרגינה, הרמין החביאה בביתה עוד שני יהודים, סטפני זק ואוטו ברייכנשטיין, אותם הכירה דרך קהילת המחתרת המקומית או באמצעות פניות ישירות לעזרה.
היא הסתכנה בעונשים כבדים ואף במוות אם הייתה נתפסת, אך המשיכה במאמציה להציל חיים.
הרמין פעלה ללא תמורה, חלקה איתם את מזונה, והוציאה סכומי כסף רבים על ביגוד ואוכל עבורם.
הרמין המשיכה להתגורר עם בעלה באוסטריה.
היא חייתה בצניעות והתפרנסה בעיקר מציור, במשך שנים רבות לא סיפרה על מעשיה.
ב-15 במאי 2005,הרמין ריס הוכרה כחסידת אומות העולם על ידי יד ושם.
פליקס לי, נכדה של רגינה היינריך המליץ עליה במכתב ליד ושם.
בטקס שהתקיים ביד ושם בירושלים בנוכחות פליקס לי, ניטע עץ על שמה בגן חסידי אומות העולם.
הרמן פאול מקסימיליאן אבנדרות היה מנצח גרמני.
אבנדרות, יליד פרנקפורט, למד בשנים 1900–1903 תאוריה של המוזיקה וקומפוזיציה במינכן אצל לודוויג תויל, פסנתר אצל אנה הירצל-לנגנהם וניצוח אצל פליקס מוטל.
כיהן כמנצח על תזמורות במינכן, ליבק ואסן.
משנת 1915 עד 1934 היה המנצח של תזמורת גירצניך בקלן ומנהל הקונסרבטוריון של קלן (בשנים 1925 -1934 בית הספר הגבוה למוזיקה של קלן).
הוא התמנה למנהל המוזיקלי של תזמורת קלן בשנת 1918. בשנים 1925, 1927 ו-1928 ביקר בברית המועצות וניצח שם על התזמורת הסימפונית הממלכתית.
בשנת 1934 החליף את ברונו ולטר (שפוטר, עקב יהדותו, בהוראת השלטון הנאצי החדש) כמנצח תזמורת הגוונדהאוס של לייפציג.
משנת 1934 עד 1945 היה פרופסור בקונסרבטוריון של לייפציג (בית הספר הגבוה למוזיקה בשנים 1941–1945).
לאחר מלחמת העולם השנייה התמנה למנהל מוזיקלי כללי של ויימאר, משנת 1945 עד 1956).
באותה תקופה, משנת 1949 עד 1956, ניצח על התזמורת הסימפונית של רדיו לייפציג ומשנת 1953 עד 1956 על תזמורת רדיו ברלין (המזרחית).
בשנת 1951 ניצח בפסטיבל האביב הבינלאומי למוזיקה בפראג.
הרמן אמיל לואי פישר היה כימאי גרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1902, "על עבודתו בסינתזת סוכר ופורין".
פישר נודע בעיקר על עבודתו על סוכרים, גלוקוז וקפאין.
ערך מחקרים ראשונים לצורך פענוח הרכב החלבונים.
ב-1875 השתמש בהידרזין על מנת להפריד ולזהות את הסוגים השונים של פחמימות בתערובות לא טהורות.
הוא הבהיר בפרוטרוט את מבנה הפורינים.
פישר הראה שהפורינים הם מולקולות בעלות חשיבות עליונה בתאים חיים, בהיותם מרכיבים של ATP, חומצות גרעין (DNA, RNA) ותרכובות אחרות..
פישר נולד באויסקירכן (Euskirchen), בסמוך לקלן ללאורנץ פישר, איש עסקים וליוליה, בת לבית פנסגן.
לאחר שסיים את לימודיו בבית ספר בבון בהצטיינות יתרה, ביקש ללמוד את מדעי הטבע, אך אביו כפה עליו לעבוד בעסק המשפחתי, עד שקבע כי בנו אינו מתאים לעבודה זו.
על פי האוטוביוגרפיה שלו, אביו אמר עליו שהוא טיפש מדי מכדי להיות איש עסקים, ועל כן עליו להיות סטודנט.
לאחר מכן החל פישר את לימודיו באוניברסיטת בון בשנת 1871, ושנה לאחר מכן עבר לאוניברסיטת שטרסבורג בהשפעת בן דודו אוטו פישר.
בשנת 1874 הוענק לפישר תואר דוקטורט עבור מחקרו בפתלאין (תרכובת) והוא התמנה למשרת הוראה באוניברסיטה.
שנה לאחר מכן, ב-1875, עזב פישר את האוניברסיטה ועבר בעקבות אחד ממוריו לאוניברסיטת מינכן, שם התמנה למרצה לכימיה.
בשנת 1881 הפך פישר למרצה באוניברסיטת אויסקירכן, עיר הולדתו.
בשנת 1888 הוזמן פישר להורות כימיה באוניברסיטת וירצבורג (Würzburg), שם נשאר עד לשנת 1892, עת הוצע לו לרשת את א.
הופמן (Hofmann) בקתדרה לכימיה באוניברסיטת ברלין.
פישר כיהן במשרה זו עד למותו בשנת 1919.
הוא גילה מספר תגובות כימיות הנקראות על שמו.
הוא הציע את התאוריה של "מנעול-מפתח" כמנגנון הפעולה של אנזימים כמו כן, הוא פיתח שיטה נוחה לרישום דו־ממדי של מולקולות תלת-ממדיות, שיטה אשר קרויה כיום היטל פישר.
השיטה שימושית מאוד לרישום מולקולות כיראליות.
על-שמו נקראת גם מדליה המחולקת על ידי האגודה הכימית הגרמנית.
הרמן אבינגהאוס היה פסיכולוג גרמני, מחלוצי הפסיכולוגיה הניסויית.
הוא כיהן כפרופסור באוניברסיטת ברלין ואחר כך באוניברסיטת ברסלאו.
אבינגהאוס נולד ב-1850 למשפחה מבוססת בממלכת פרוסיה, חבל ריינלנד, בעיר בארמן, לימים חלק מן העיר וופרטל.
אביו, קרל אבינגהאוס היה סוחר אמיד.
התחנך בדת הלותרנית וסיים גימנסיה בעיר הולדתו.
בגיל 17 נרשם לאוניברסיטת בון, בה התחיל ללמוד היסטוריה ופילולוגיה, אם כי באותה תקופה התעניין במיוחד בפילוסופיה.
בשנת 1870 נאלץ להפסיק את לימודיו עקב גיוסו לצבא הפרוסי והשתתף במלחמת צרפת–פרוסיה.
בשובו לחיים האזרחיים סיים אבינגהאוס את עבודת הדוקטורט שלו על פילוסופיית הלא מודע של אדוארד פון הרטמן.
הוא קיבל את ההסמכה ב-16 באוגוסט 1873, כשהוא רק בן 23. בשנות לימודיו פעל אבינגהאוס באגודת הסטודנטים "קורפס גואסטפליה בון".
בשלוש השנים הבאות עבד באוניברסיטאות האלה וברלין.
אחרי סיום הדוקטורט, ביקר אבינגהאוס באנגליה ובצרפת כשמצא את מחייתו במתן שיעורים פרטיים לתלמידים.
באנגליה לימד בשני בתי ספר קטנים בדרום המדינה.
בלונדון בחנות לספרים משומשים גילה את ספרו של גוסטב פכנר "יסודות הפסיכופיזיקה", ובהשראתו יזם את ניסויי הזיכרון המפורסמים שלו.
אחרי התחלת לימודיו באוניברסיטת ברלין הקים אבינגהאוס את מעבדת המבחנים הפסיכולוגיים השלישית בגרמניה, אחרי אלו של וילהלם וונדט ושל גאורג אליאס מילר.
במעבדה זו החל את ניסוייו על הזיכרון בשנת 1878. בעקבות מחקרים אלה התמנה לפרופסור באוניברסיטת ברלין, שם הדריך, בין השאר, את הפסיכולוג לעתיד ויליאם לואיס שטרן לקראת קבלת הדוקטורט בשנת 1893.
בשנת 1894 לא קודם לראשות החוג לפילוסופיה באוניברסיטת ברלין, אולי בגלל מספר מצומצם מדי של פרסומים.
כתוצאה מכך עבר אבינגהאוס לאוניברסיטת וורוצלב, אז ברסלאו.
שם ירש את מקומו של תאודור ליפס (שהחליף את שטומפף אחרי שזה עבר לברלין).
בברסלאו כיהן אבינגהאוס בוועדה שחקרה את השינויים ביכולת הלמידה של הילדים במהלך יום לימודים.
ממצאים של אותה ועדה שימשו מאוחר יותר כתשתית לפיתוחם של מבחני משכל.
בברסלאו הקים אבינגהאוס מחדש את המעבדה הפסיכולוגית שלו.
ב-1902 פרסם את ספרו "Die Grundzüge der Psychologie ("יסודות הפסיכולוגיה") שזכו להערכה רבה.
ב-1904 עבר לאוניברסיטת האלה, בה עבד עד יום מותו.
בשנת 1908 פרסם את ספרו האחרון Abriss der Psychologie (סינופסיס לפסיכולוגיה) שפורסם בהמשך בשש מהדורות.
זמן קצר אחרי יציאתו לאור, נפטר אבינגהאוס בעיר האלה בגיל 59 עקב סיבוכים של דלקת ריאות.
בנו, יוליוס אבינגהאוס, היה פילוסוף ונכדו, ארנסט אלברכט אבינגהאוס, היה פילולוג.
בשנת 1878 החל לבצע ניסויים שיטתיים בתחום הזיכרון, תרומתו הגדולה ביותר לפסיכולוגיה.
הניסויים שלו היו הניסויים השיטתיים הראשונים שחקרו תהליכים פסיכולוגיים גבוהים (כמו זיכרון, למידה, רגשות מורכבים) שעד לאותה תקופה נחשבו בלתי ניתנים לבחינה אמפירית (אובייקטיבית, נטולת פניות ומדעית).
הוא ביצע ניסויים (בעיקר על עצמו) בצורה מבוקרת ואמפירית.
שיטת העבודה שלו הייתה הצגה של סדרות הברות תפלות, הברות חסרות משמעות (כדי למנוע השפעה בלתי רצויה של הקשר ומשמעות המילה על הזכירה) במטרה לשננן.
המשתנה התלוי אותו מדד היה מספר החזרות הדרוש על מנת לזכור סדרת הברות כזו בשלמותה.
שיטה זו לבחינת הזיכרון נמצאת בשימוש מדעי עד היום.
תגלית חשובה נוספת של אבינגהאוס הייתה תיאור עקומת הזכירה: תהליך השכחה של פריטים שנלמדו מושפע מהזמן שחלף, בפרק הזמן הסמוך ללמידה יש שכחה נרחבת יותר של פריטים אשר דועכת עם הזמן עד להגעה לרמת זכירה בסיסית אשר ממנה סביר להניח שלא ניתן לסגת עוד.
יתר על כן, תהליך הלמידה אורך זמן רב יותר ככל שהיקף החומר הנלמד גדול יותר.
אבינגהאוס הקים מעבדה לפסיכולוגיה בברסלאו בשנת 1894. בשנת 1890 יחד עם ארתור קניג ייסד אבינגהאוס את כתב העת המדעי "Zeitschrift für Physiologie und Psychologie der Sinnesorgane"
(הפסיכולוגיה והפיזיולוגיה של אברי החושים).
מחקריו וממצאיו על הזיכרון השפיעו רבות על תחום החינוך והלמידה.
אבינגהאוס התעניין גם בתפיסת הצבעים.
השתמש במחקריו בפירמידת הצבעים של לאונרדו דה וינצ'
בשנת 1893 פרסם בכתב העת לפסיכולוגיה "תאוריה של הראייה".
הרמן בְּרוֹך (Hermann Broch; 1886–1951) היה סופר יהודי-אוסטרי, הנחשב לאחד מגדולי המודרניזם ספרותי.
בצעירותו המיר את דתו לנצרות קתולית, אך לעת זקנתו התחרט על כך.
ברוך נולד ב-1 בנובמבר 1886 ליוהנה ויוזף ברוך, משפחה וינאית יהודייה אמידה.
בתחילה התחנך ברוך באופן פרטי ולאחר מכן למד במספר בתי ספר, כשבמקביל עבד במפעל הטקסטיל המשפחתי ואף ניהל אותו במשך 20 שנה, בין השנים 1907 ו-1927. בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת בצלב האדום האוסטרי.
בשנת 1927 החליט לנטוש את עבודתו הישנה, ולהתמסר לכתיבה.
ברוך מכר את המפעל, למד במשך 4 שנים מתמטיקה, פילוסופיה ופסיכולוגיה באוניברסיטת וינה ואף התנצר.
במשך שנות לימודיו התוודע לסופרים אוסטרים מהשורה הראשונה, ביניהם רוברט מוזיל, ריינר מריה רילקה, אליאס קאנטי ופרנץ בליי, ואלה השפיעו עמוקות על כתיבתו.
בווינה פגש גם בעיתונאית אה פון אלש (Ea von Allesch), ולטובתה התגרש מאשתו הראשונה.
הודות לסיוע של פון אלש זכה ברוך במשרת מבקר בעיתון "מודרנה ולט" ("עולם מודרני").
בשנת 1932, בהיותו בן 45, פרסם את ספרו הראשון, "הסהרורים".
באותה שנה בה פרסם את ספרו הראשון, עם התפשטות הפשיזם באוסטריה (האוסטרופשיזם), עצר ברוך את עבודתו הספרותית ולחם נגד הפשיזם.
עם סיפוח אוסטריה לגרמניה על ידי הנאצים בשנת 1938 נעצר ברוך, אך הודות לסיועם של ידידיו, ובהם ג'יימס ג'ויס, השתחרר והיגר לבריטניה, משם לסקוטלנד ולאחר מכן לארצות הברית.
ברוך נפטר ב-30 במאי 1951 מהתקף לב בניו הייבן, קונטיקט, ארצות הברית, מעט לפני שתכנן לבקר באירופה.
על אף שבצעירותו המיר את דתו, תכנן לפני מותו לשוב ליהדותו.
הסהרורים (Die Schlafwandler) - יצא לאור בשנת 1932
מותו של ורגיליוס (Der Tod des Vergil) - יצא בשנת 1945
"מות וירגיל", תרגמו עזריאל אוכמני ויעקב גוטשלק, תל אביב 1984.
"הסהרורים", תרגם גבריאל צורן, תל אביב 1988.
הרמן באואר היה מפקד שייטת הצוללות של הצי הגרמני הקיסרי במלחמת העולם הראשונה.
באואר נולד ב-22 ביולי 1875 בקניגסברג, והצטרף לצי הקיסרי הגרמני כצוער באפריל 1892. הוא השלים את הכשרתו הבסיסית על סיפון הפריגטה-סיירת שטוש, לפני שלמד באקדמיה הימית בשנים 1892–1893. הוא המשיך את האימונים שלו על הספינה מולטקה והסיירת דויטשלנד.
לאחר תקופה שנייה של לימודים באקדמיה הימית בשנים 1894–1895 הועלה באוור לדרגת אונטר-לויטננט צור זי ב-15 בספטמבר 1895 ולאחר מכן שירת על אוניית המערכה קורפירסט פרידריך וילהלם.
בשנת 1897 שירת באואר על הפריגטה פרוסן לפני שהועבר לסיירת הקלה פרינצס וילהלם כקצין סיפון.
ב-12 באפריל 1899 הוא הועלה לדרגת לויטננט צור זי ולאחר מכן שירת כקצין שמירה על ספינת האימונים לטורפדו בליכר.
מאוקטובר 1900 עד ספטמבר 1903 שירת כקצין פלוגה, קצין סיפון, קצין ראשון ולאחר מכן מפקד ה-II.
באואר שירת במשך יותר משנה כמפקד ה-II.
Torpedobootsflottile, וסגן דגל ומפקד סירת הטורפדו S125. ב-1 באפריל 1904 הוא הועלה לדרגת קפיטן-לויטננט.
בין אוקטובר 1906 לספטמבר 1908 שירת באואר במחלקת בניית הספינות של משרד הצי הקיסרי, ולאחר מכן שירת כקצין ניווט על סיפון הסיירת "גנייזנאו".
הוא הועלה לדרגת קורבטנקפיטן ב-16 באוקטובר 1909. הוא שירת כקצין ראשון של אוניית המערכה שלזיין במשך שנה, ולאחר מכן בילה שנתיים וחצי כשליש של המספנה הקיסרית בווילהלמסהאפן.
בין נובמבר 1913 למרץ 1914 פיקד באואר על הסיירת הקלה SMS המבורג.
לאחר מכן הוא הועבר לזרוע הצוללות, שם שימש כמפקד I.
Unterseebootsflottille, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בתור Führer der Unterseeboote ("מפקד צי הצוללות") עד ה-4 ביוני 1917, וככזה הועלה לדרגת פריגטנקפיטן ב-16 באפריל 1915. ב-24 ביולי 1917 מונה למפקד אוניית המערכה וסטפאלן וב-14 באוקטובר 1917 הועלה לדרגת קפיטן צור זי.
באואר קיבל את הפיקוד על אוניית המערכה קייזר ב-5 באוגוסט 1918, וקצת לפני סיום המלחמה פיקד גם על אוניות המערכה אולדנבורג ונסאו.
בין דצמבר 1918 למרץ 1919 חזר באואר לפקד על ה-II.
Torpedo-Abteilung, לפני שעבר למספנה הימית בווילהלמסהאפן, בתחילה שימש כמנהל ציוד, לאחר מכן מאוקטובר 1919 כמנהל, וככזה הועלה לדרגת קונטר-אדמירל ב-1 באפריל 1922. מיוני עד ספטמבר 1923 היה באואר ראש הלשכה הכללית של חיל הים בפיקוד העליון הימי.
ב-1 באוקטובר 1923 הוא הועלה לפיקוד על ה-Marinestation der Nordsee ובתפקיד זה הועלה לדרגת ויצה-אדמירל ב-1 בפברואר 1925. ב-5 באוקטובר 1928 מונה באואר לראש הפיקוד הימי, אך ב-30 בנובמבר 1928, עם קידומו לדרגת אדמירל, הוא פרש.
בזמן מלחמת העולם השנייה רצה להתנדב לשירות מילואים, אך הצבא לא גייס אותו בזמן המלחמה.
באואר נתפרסם בזכות חיבור הספר Das Unterseeboot ("הצוללת"), מסה על המבנה וההפעלה של הצוללות הגרמניות, שתורגם מאוחר יותר לאנגלית על ידי היימן ריקובר.
הספר בתרגומו לאנגלית היה ספר הלימוד היסודי של צי הצוללות האמריקני.
באואר מת בביתו באסן ב-11 בפברואר 1958.
התפרסם בהשתתפותו, כנציג רשמי של ממשלת גרמניה הויימארית, בטיסת הצפלין שחלפה בפורים 1929 מעל שמי ארץ ישראל, ובה קרא את מגילת אסתר.
הוא היה שילוב של אזרח גרמני נאמן, יהודי דתי גאה וגם ציוני.
נולד ב-1887 בעיר ברסלאו (אז חלק מגרמניה, כיום ורוצלב שבפולין) בבית דתי, משכיל וציוני.
הוא השתייך לשושלת יוחסין המקושרת למהר"ל מפראג וגאוני הפרובאנס.
אביו, בנימין באדט, היה פרופסור לפילולוגיה והיסטוריה קלאסית, וביתו היה ידוע כ"בית ועד יהודי ציוני שגרו בו בכפיפה אחת היהדות המסורתית וההשכלה הגרמנית".
למד משפטים, ובגיל 21 נתמנה לעוזר בית המשפט בברסלאו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 גויס לצבא הקיסרי, שם קיבל אות גבורה, אך היה מאוכזב מכך, שכיהודי לא הצליח לקבל תואר קצונה.
לאחר תום המלחמה, כאשר מנהיגי גרמניה החדשים חיפשו פקידים שלא היו מזוהים עם שלטון הקיסר המודח, נתקבל ד"ר באדט לשירות בממשלה, והיה היהודי הראשון במשרד הפנים הפרוסי.
ב-1926 התמנה למנהל אגף במשרד הפנים של פרוסיה, והיה אחד משלושת הנציגים הקבועים של המדינה במועצת הרייך.
ב-1928 השתתף ד"ר באדט, כנציג ממשלת גרמניה בטיסתו הטראנס-אטלנטית הראשונה, מגרמניה לארצות הברית, של הצפלין, טיסה שהלהיבה את העולם.
אך מכיוון שהשבת כבר נכנסה עם הגעת הצפלין לארצות הברית, סירב ד"ר באדט לצאת מן הצפלין ולשאת נאום בפני ההמונים הממתינים, עד צאת השבת.
האירוע זכה לכינוי "שערוריית הצפלין".
ב-1929 הצליח ד"ר באדט לשכנע את ד"ר אקנר, המתכנן והבונה של ספינת האוויר – הצפלין – לכוון את אחת מטיסותיו לארץ ישראל במקום לאיים הקנאריים.
בטיסה זו, שהתרחשה בחג פורים, השתתפו כ-20 איש ובהם נציגים בכירים של ממשלת גרמניה.
הטיסה חלפה מעל תל אביב, פוזר קונפטי צבעוני מעל ראשי החוגגים כ"משלוח מנות", וד"ר באדט קרא את המגילה ביחד עם ד"ר בנימין זאב פון וייזל.
ד"ר באדט שלח הזמנה להשתתפות בטיסה זו לד"ר חיים ויצמן, אך לא ידוע מה הייתה תשובתו.
ד"ר באדט ובני משפחתו, אשתו ו-3 ילדיהם, הגיעו לארץ באפריל (ערב פסח) 1933. העקירה מגרמניה הייתה פתאומית, ובמהלכה סיכן באדט את נפשו בהסעת ראש ממשלת פרוסיה, אוטו בראון, שהיה מבוקש על ידי השלטון הנאצי החדש, אל מעבר לגבול שווייצריה.
רק אחר כך הצטרף אל אשתו וילדיו שנמלטו לצ'כוסלובקיה.
בארץ - פרשת "קדמת כנרת"
כציוני, ד"ר באדט האמין כי יש להביא למהפכה רוחנית ונפשית בחיי היהודים מגרמניה, על ידי יצירת זיקה לאדמה בעבודה יום יומית.
לשם כך פעל כדי לרכוש קרקעות לשם התיישבות חקלאית של העלייה מגרמניה.
בתחילה ניסה, כראש קבוצה לרכוש אדמה בסמוך לסמארה שליד נחל אלכסנדר, ובהמשך הוקמה ביוזמתו חברת "קדמת כנרת" אשר רכשה למטרה זו ב-1934 את אדמות הכפר נקיב שממזרח לכנרת, ממשפחת בעלי קרקעות פרסית-בהאית בסיועה של הכשרת היישוב.
בנקיב תוכנן יישוב שאמור היה להתבסס על משקים פרטיים שיעסקו בגידולי ירקות שונים, עופות וצאן, באזור שנחשב רוב השנה לבעל אקלים נוח.
ההתיישבות יועדה ל-400 משפחות מן המעמד הבינוני, שלכל אחת מהן אמורים היו להיות מוקצים 10 דונם ואמצעי משק בסיסיים כשלב התחלתי, מתוך כוונה לחזק את היישוב על בסיס הון פרטי ורכישת מניות.
מכיוון שלא היה ניסיון בהתיישבות באזור, נשכר חלק מחוות ביתניה בעמק הירדן מידי יק"א, כדי לערוך שם ניסיונות בגידולים שונים, בהנהלת האגרונום יהודה ברייר, לקראת עליית הקבע לנקיב, ושם נעשו ניסיונות שונים במשך שנתיים.
אולם רכישת המניות וההתיישבות לא התקדמה בקצב הרצוי, והחברה נכנסה לחובות.
ב-1936, כשפרצו מאורעות המרד הערבי, הפך אזור רחוק זה למסוכן וקשה לגישה, העלייה מגרמניה פחתה, וכתוצאה מחירי המניות צנחו וחלומותיו של באדט על התיישבות הפרטית של עולי גרמניה ירדו לטמיון.
חברת 'קדמת כנרת' פורקה, ואדמותיה נמסרו לידי קבוצת 'בתלם' שחלק מחבריה הוכשרו בחווה הניסיונית בביתניה.
הם ייסדו במקום בשנת 1937 את קיבוץ עין גב.
ד"ר הרמן צבי באדט נפטר בתל אביב ב-1946, ראש השנה תש"ז.
הרמן (נפתלי) בונדי היה פיזיקאי, קוסמולוג ומתמטיקאי יהודי-אוסטרי אשר חי באוסטריה ובאנגליה.
הוא מוכר בזכות פיתוח תאוריית המצב היציב יחד עם פרד הויל ותומאס גולד כאלטרנטיבה למודל המפץ הגדול.
בנוסף ביצע תרומות חשובות לתורת היחסות הכללית.
כבר בנעוריו הראה יכולות יוצאות דופן במתמטיקה.
המתמטיקאי אברהם הלוי פרנקל, קרוב משפחה רחוק של בונדי (שניהם צאצאים למשפחת אוירבך), נפגש עמו בהמלצת אימו של הרמן, והוא הפגיש בינו לאסטרופיזיקאי ארתור אדינגטון.
אדינגטון המליץ לבונדי ללמוד בטריניטי קולג' בקיימברידג', לונדון.
בונדי החל את לימודיו שם בשנת 1937. הוריו הצליחו להימלט מהנאצים בכך שברחו לשווייץ לפני האנשלוס ואחר כך התיישבו בניו יורק.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הוא הוחזק באי מאן, ואחר כך בקנדה, כאזרח של מדינת אויב.
הוא שוחרר לקראת סוף שנת 1941 יחד עם תומאס גולד שהוחזק גם הוא והם החלו לעבוד עם פרד הויל על פיתוחי ראדר.
בשנת 1946 קיבל אזרחות בריטית.
בין השנים 8–1945 שימש כמרצה למתמטיקה באוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1948 ניסח יחד עם פרד הויל ותומאס גולד את תאוריית המצב היציב כאלטרנטיבה למודל המפץ הגדול.
לפי התאוריה שלהם, היקום מתרחב באופן תמידי, אולם כל הזמן נוצר חומר חדש מכוכבים וגלקסיות כך שצפיפות הממוצעת ביקום נשארת.
התאוריה הייתה אחת משתי ההשערות המקובלות עד לגילויה של קרינת הרקע הקוסמית אשר היטתה את הכף לטובת מודל המפץ הגדול.
בונדי תורם רבות להבנת נושא גלי הכבידה, והציג מושגים כמו קואורדינטות הכבידה של בונדי, חשבון חדו"א-K של בונדי (Bondi k-calculus), ואת מסת בונדי.
בשנת 1977 מונה כמדען הראשי למשרד האנרגיה האנגלי ושימש בתפקיד כשלוש שנים.
בשנים 7–1971 שימש כיועץ מדעי למשרד הביטחון.
על עבודתו זכה במדליית אלברט איינשטיין.
בונדי נפטר בשנת 2005 בקיימברידג'.
בונדי, שנולד למשפחה יהודית, היה אתאיסט והומניסט חילוני בדעותיו.
הוא שימש כנשיא אגודת ההומניסטים הבריטית בין השנים 1982 ל-1999 והיה נשיא ההוצאה לאור Rationalist Press Association.
הוא נישא לאשתו כריסטינה בשנת 1947, אותה הכיר כשהייתה חוקרת אצלו.
לזוג היו שני בנים ושלוש בנות.
הרמן בונדי, במרחבי תבל, הוצאת דביר, 1966. תרגום מאנגלית מ-The Universe at large.
בפרק הראשון כתב בין השאר: "במדע, לרוב דרוש אדם חכם יותר לשאול את השאלה הנכונה מאשר לענות עליה".
הרמן בונדי, תורת היחסות והשכל הישר: גישה חדשה לאיינשטיין, הוצאת דביר, 1971. תרגום מאנגלית מ-: Relativity and common sense: a new approach to Einstein (Doubleday, 1964).
הרמן אובריסט היה פסל גרמני-שווייצרי עם שורשים סקוטיים, נציג של תנועת האמנות יוגנדשטיל (אר נובו).
אובריסט נולד ב-1863 בקילכברג, על יד ציריך.
בנם של הרופא קספר אובריסט ושל האצילה אליס גיין גראנט דאף מאידן, סקוטלנד.
ב-1867 עברה המשפחה לסן רמו וב-1870 לפריז; באותה שנה חזרה לשווייץ.
אחרי גירושי הוריו, נסע הרמן עם אמו בשנת 1876 לויימאר שבגרמניה.
בשנים 1885-1886 למד מדעי הטבע, לרבות בוטניקה ורפואה, באוניברסיטת היידלברג, מה שהשפיע מאוחר יותר על תפיסתו לגבי האמנויות היישומיות.
בהמשך למד אמנות בבית הספר Kunstgewerbeschule בקרלסרוהה.
אחר כך חי זמן מה בפריז, שם זכה ב-1889 במדליית זהב על יצירה שהציג בתערוכה העולמית.
ב-1892 הקים בפירנצה סדנה ליצירות רקמה שהעביר למינכן כעבור שלוש שנים (1895), תחת השם "הסדנאות המאוחדות לאמנות ומלאכה" (Vereinigte Werkstätten für Kunst im Handwerk).
כמורה הייתה לאובריסט השפעה חשובה על עלייתה והתפתחותה של אמנות ה"אר נובו" בגרמניה.
בשנת 1902 יחד עם וילהלם פון דבשיץ (1948-1871) הקים בית ספר לעיצוב במינכן, "הסדנה הלימודית - מחקרית לאמנות חופשית וישומית".
ניהל שם כשנתיים את המחלקה למודלציה ופיסול.
עם תלמידיו נמנה לודוויג הירשפלד מאק, שלימד מאוחר יותר בבית הספר באוהאוס.
לפי הזמנתו, עיצב ידידו, אוגוסט אנדל, את הסטודיו שלו במינכן בשנת 1897. הסטודיו של אובריסט נהרס בימי מלחמת העולם השנייה בשנת 1944.
אובריסט עיצב מגוון יצירות הכוללות גובלנים, קרמיקה, עיצובי רהיטים, עבודות במתכת, פסלים, אנדרטאות ובארות.
העיצוב המפורסם ביותר שלו הוא "ציקלמן", קישוט קיר בצורת "עקומות שוט" (Peitschenhieb) שהפך
לדגם ייצוגי של תנועת ה"אר נובו".
יצירה חשובה נוספת היא Bewegung (תנועה) שנוצרה בגבס ב-1914.
הרמן ארהארדט היה מפקד גרמני בצי הקיסרי הגרמני בדרגת סרן (Korvettenkapitän) במהלך מלחמת העולם הראשונה ומפקד בריגדת ארהארדט של הפרייקור, לאחר המלחמה.
נולד בדירסבורג (Diersburg) שבמדינת באדן-וירטמברג והצטרף לצי הקיסרי עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
עם תום המלחמה הוצב בבסיס קיל.
במהלך דיכוי מרד הספרטקיסטים הקומוניסטי מיד לאחר המלחמה גיבש תחת פיקודו הכריזמטי 6,000 חיילים לאומנים במסגרת שנקראה של שמו "בריגדת ארהארדט".
כמתנגד חריף לחתימת ראשי רפובליקת ויימאר על חוזה ורסאי ועקב פקודת הממשלה לפרק את היחידה, הוביל את הפוטש של קאפ במרץ 1920. ניסיון ההפיכה הסתיים כאשר חייליו הנסוגים מברלין טובחים בקהל שליווה את יציאתם מן העיר בשער ברנדנבורג.
ארהארדט נמלט מגרמניה, אך שב אליה ב-1922 מבלי שהועמד לדין ועמד בראש ארגון הטרור "קונסול" שחבריו ביצעו את רצח ולטר רתנאו, שר החוץ היהודי של רפובליקת ויימאר.
ב-1923 עבר לבוואריה שהייתה תחת שלטונו של גוסטב פון קאהר והקים בה ארגון צבאי מחתרתי (Viking Bund).
במהלך הפוטש במרתף הבירה סירב ארהארדט להגיש סיוע לאדולף היטלר.
אף על פי שרבים מחייליו לשעבר השתלבו במפלגה הנאצית, לא היה ארהארדט עצמו חלק ממנה.
שמו היה רשום כמועמד לחיסול ב"ליל הסכינים הארוכות" (30 ביוני 1934), בו חיסל היטלר את בכירי האס אה, אך הוא נמלט לאוסטריה לפני כן.
ב-27 בספטמבר 1971 הוא מת בביתו בקרמס שבאוסטריה, בגיל 89.
הרמן יוליוס אוברט היה פיזיקאי ומהנדס אוסטרו-הונגרי, מחלוצי תחום הנדסת האווירונאוטיקה והאסטרונאוטיקה.
אוברט נולד למשפחה סקסונית טרנסילבנית בסיביו באימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום ברומניה).
בגיל 11 אוברט התלהב מספריו של ז'ול ורן מהארץ לירח וגיבורי הירח, ושינן אותם בעל-פה.
בגיל 14 בנה את רקטת המודל הראשונה שלו, וכבר אז ייסד את שיטת הרקטה הרב-שלבית שלו.
מפני גילו הצעיר, נבצר ממנו לממש את רעיונותיו, והם לא עברו את שלב התכנון.
בגיל 21 החל ללמוד רפואה במינכן, גרמניה אבל עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלח לחזית המזרחית כנגד רוסיה.
לאחר מכן נשלח כחלק מיחידה רפואית לסיגישוארה (כיום ברומניה), שם התאפשר לו לשוב ולעסוק בתחביבו מכבר - רקטות.
ב-1917 הציג בפני הרמן פון שטיין, שר המלחמה הגרמני אב טיפוס לרקטה המונעת על דלק נוזלי.
ב-1918 נישא למתילדה ולזוג נולדו ארבעה ילדים.
אוברט החל ללמוד פיזיקה במינכן ובגוטינגן.
הדוקטורט שהציג ב-1923 נדחה כ"דמיוני", והוא נאלץ להדפיס אותו באופן פרטי, בשם "Die Rakete zu den Planetenräumen" ("הרקטה אל החלל הבין-כוכבי").
ספר זה מאוחר יותר יצית את דמיונו של ורנר פון בראון הצעיר, מנהלה הראשון של מרכז טיסות החלל מרשל ומתכנן טיל הסטורן 5 ותוכנית החלל האמריקאית כולה.
אוברט תכנן לראשונה טיל למסע בין-כוכבי עבור הסרט "האישה על הירח" (Frau im Mond) של פריץ לאנג בשנת 1928. משימתו של אוברט הייתה שיגור טיל קודם הקרנת הסרט, כחלק ממסע הפרסום עבור הסרט.
סרט זה נחשב לאבי סרטי המדע הבדיוני "הרציניים".
משפחתו של אוברט עזבה את אירופה במשך מלחמת העולם השנייה, ולא חזרה אליה עד לסיומה.
אוברט עצמו החל ללמד באוניברסיטה בווינה בשנת 1938, ואחר כך בדרזדן ולבסוף בפנמינדה שבגרמניה בשנת 1941. הוא עבד עבור המשטר הנאצי בפיתוח רקטת ה-V-2 ועוטר בשל כך בעיטור "צלב גיבור מלחמה".
לאחר המלחמה עזב אוברט לשווייץ ומשם לאיטליה, שם עבד עבור חיל הים האיטלקי.
בשנת 1950 חזר והתיישב בגרמניה, שם הוציא לאור את ספרו "Menschen im Weltraum" ("האדם בחלל") בו העלה את רעיונותיו על האדם בחלל, כולל: טלסקופ מחזיר אור בחלל, חליפת חלל, תחנת חלל וחללית מונעת חשמל.
אוברט התפרסם בשנות החמישים כתומך בקיומם של חוצנים ובטענה כי מספר תצפיות של עב"מים הם למעשה חלליות של חוצנים.
מאוחר יותר החל לפעול אצל תלמידו פון בראון בנאס"א ומאוחר יותר בפרויקט אטלס של חברת ג'נרל דיינמיקס.
אפקט אוברט הקובע כי מנוע רקטי צורך פחות אנרגיה כאשר נע במהירות גבוהה מאשר במהירות נמוכה, נקבע על ידו ונקרא על שמו.
אוברט היה חבר עד סוף ימיו במפלגת הימין הקיצוני המפלגה הנציונל-דמוקרטית של גרמניה המזוהה עם ערכים נאו-נאצים.
הרמן בקר-פרייזנג היה רופא גרמני שייעץ ללופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא זוהה כאיש מפתח ברפואה האווירית, היה אחד מן הנאשמים במשפט הרופאים בגרמניה ונמצא אשם.
בקר-פרייזנג סיים את לימודיו באוניברסיטת ברלין בשנת 1935 כרופא, ושלוש שנים לאחר מכן החל לעבוד עם האנס-גאורג קלאמן על ניסויים בחמצן טהור.
בקר-פרייזנג גויס לתוכנית הניסויים הרפואיים של הנאצים על ידי הוברטוס שטרוגהולד.
תחום התמחותו של בקר-פרייזנג היה עריכת ניסויים בתאי לחץ.
המחלקה לרפואה אווירית הוקמה בשנת 1936 מיד עם גיוסו של בקר-פרייזנג, וזמן קצר לאחר מכן נהפך למתאם.
שלא כמו יתר עמיתיו שעסקו במחקר רפואי צבאי, הוא היה חבר במפלגה הנאצית.
הייתה לו דרגת קפטן בשירותי הרפואה.
הניסויים המגוונים שנערכו על ידי בקר-פרייזנג או על ידי פקודיו הובילו למספר מקרי מוות.
הניסויים שגבו את מספר הקורבנות הגבוה ביותר היו אלה שדימו גובה טיסה רב ומחסור בחמצן, ונערכו על אסירי מחנה דכאו.
בקר-פרייזנג ערך גם ניסויים בצימאון ובשתיית מי מלח.
לצורך הניסויים, הרופאים פנו להיינריך הימלר וביקשו את אישורו לקבל לידיהם 40 אסירים בריאים.
אסירים אלה אולצו לשתות מי מלח, ולחלקם הוחדר הנוזל בזריקה לוורידים.
למחצית מהנבדקים ניתנו "מי ברקה" (ברקטיט), מי ים שטעמם שופר, ובגופם של כל הנבדקים נערכו ניתוחי כבד ללא חומר מרדים.
כל הנבדקים מתו כתוצאה מהניסויים.
הרמן בקר-פרייזנג היה בין הנאשמים במשפט הרופאים בנירנברג, נמצא אשם בסעיפי האשמה 2 ו-3 (פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות) ונידון לעשרים שנות מאסר.
עם זאת, שמו עלה בגורל במסגרת מבצע פייפרקליפ, והוא הובא לארצות הברית כדי לסייע בהקמת צוות רפואת החלל על מנת לקדם את המרוץ לחלל.
ניתנה לו האחריות ללקט ולהוציא לאור את נתוני המחקר שלו ושל עמיתיו, והספר "רפואה אווירית גרמנית: מלחמת העולם השנייה" יצא לאור זמן קצר לאחר שהחל בקר-פרייזנג לרצות את תקופת מאסרו.
בשנות השישים אובחן כחולה בטרשת נפוצה, והוא מת מהמחלה בשנה שלאחר מכן.
הרמן ברנהרד לוּנדבּוֹרג (בשוודית: Herman Bernhard Lundborg; 7 באפריל 1868 – 9 במאי 1943) היה רופא שוודי שעסק בעיקר באאוגניקה וביישום דרכים "להשבחת" המין האנושי.
הוא סיים את לימודיו ברפואה במכון קרולינסקה בשנת 1895, וקיבל את הדוקטורט שלו באוניברסיטת אופסלה בשנת 1903. בשנה זו גם הוּכר שם כמומחה בתחומים פסיכיאטריה ונוירולוגיה, ובשנת 1915 גם כמומחה לביולוגיה גזעית.
לעבודת הדוקטורט שלו, חקר לונדבורג מקרה גנטי של אפילפסיה מיוקלונית מתקדמת שתוּארה לראשונה על ידי היינריך אונפריכט (Heinrich Unverricht) בשנת 1891. מלבד מתן דיווח על המחלה, הוא ביצע מעקב אחרי משפחה נשאית של המחלה, אחורה עד למאה ה-18, וזו נחשבה אנליזה ייחודית לאותה תקופה.
הוא הסיק שהמשפחה הידרדרה מבחינה גנטית בגלל "נישואים לא חכמים".
המחקר תואר כ"עניין היסטורי רב חשיבות בתחום הגנטיקה של האדם".
בחלוף השנים, נודע סוג זה של אפילפסיה כמחלת אונפריכט-לונדבורג.
לונדבורג היה מאוד שלילי בדעותיו כלפי העם היהודי, ומעורב מאוד באידאולוגיית ההיגיינה הגזעית.
בתחילת המאה ה-20, התפתח מאוד הרעיון לפיו אאוגניקה יכולה איכשהו לשפר את החברה בכללותה.
בשנת 1922, הייתה שוודיה למדינה הראשונה בעולם שייסדה סוכנות ממשלתית לאאוגניקה – "מכון המדינה לביולוגיית הגזע", שלונדבורג מוּנה להיות בראשו.
תחת הנהגתו, החל המכון לאסוף שפע של נתונים סטטיסטיים ותצלומים כדי למפות את הרכב הגזע והמוצא של כ-100,000 שוודים.
מחקר זה הפך מאוחר יותר לאחד מיסודות תוכנית השבחת הגזע של הממשלה השוודית, שבמסגרתה בוצעו עיקור מרצון ועיקור כפוי של אנשים עם מאפיינים גנטיים שליליים.
התוכנית פעלה בשוודיה משנת 1935 ועד 1975.
הרמן ברנשטיין היה עיתונאי, סופר, משורר ומחזאי, דיפלומט יהודי-אמריקאי, ופעיל ציוני בארצות הברית.
נולד למשפחה יהודית דתית בעיירה ולדיסלבוב שבמחוז שאקי בליטא, ובהיותו בן 6 עבר עם משפחתו למוהילב.
בשנת 1893 היגר עם משפחתו לארצות הברית, ונאלץ לעבוד בנעוריו בסדנאות היזע בניו יורק כדי לפרנס את משפחתו.
בשנת 1901 נישא לסופי פרידמן, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים.
הוא ייסד בניו-יורק את כתב העת ביידיש Der Tog.
משנת 1900 החל לפעול כעיתונאי, ופרסם ידיעות בעיתונים שונים בניו יורק, ובהדרגה, נעשה העורך של מספר עיתונים יומיים, כגון "The New London Day", "The Jewish Tribune" ו- "Jewish Daily Bulletin".
נעשה כתב של עיתון הניו יורק טיימס, ולשם כך נסע באופן תדיר לאירופה.
בשנת 1915 נסע לסקר את מצב היהודים הנמצאים באזורי הקרבות של מלחמת העולם הראשונה.
כמו כן, דיווח לעיתון ניו יורק הרלד על אודות המפכה הבולשיביקית בשנת 1917, ובמסגרת זו חשף תכתובת טלגרמות סודית שהתנהלה בין הצאר ניקולאי השני והקיסר הגרמני וילהלם השני.
ברנשטיין כיסה גם את ועידת השלום בפריז בשנת 1919, וערך ראיונות עיתונאיים לאישים רבים, ובהם לב טולסטוי, ברנרד שו, אנרי ברגסון, אוגוסט רודין, ליאון טרוצקי, וודרו וילסון, חיים ויצמן ואלברט איינשטיין.
עסק בתרגום ספרות מרוסית לאנגלית, ובין היתר, תרגם יצירות של לב טולסטוי, מקסים גורקי ואיוון טורגנייב.
כמו כן, כתב שני מחזות שהופקו והוצגו בתיאטראות ברודוויי, וחיבר שירים וסיפורים קצרים, שחלקם נאספו עוד בספר משנת 1902 בשם "In the Gates of Israel: Stories of the Jews".
בשנת 1903 גם פרסם רומן שחיבר ("Contrite Hearts").
פעל למען בחירתו של וודרו וילסון לנשיאות ארצות הברית בשנת 1912, וצידד במדיניות הגירה קלה לארצות הברית.
מונה על ידי הרברט הובר כאחראי מטעם הממשל ליחסים עם אלבניה, ובמסגרת זו פעל לכריתת אמנות בין המדינות, אשר זיכו אותו בפרס מטעם זוגו הראשון, מלך אלבניה.
הוא כיהן כשגריר ארצות הברית באלבניה מפברואר 1930 עד ספטמבר 1933.
בעקבות פרסום כחצי מיליון עותקים של הפרוטוקולים של זקני ציון בארצות הברית בשנת 1921 על ידי הנרי פורד, פרסם ברנשטיין ספר בשם "ההיסטוריה של השקר".
כמו כן, פתח בהליכים משפטיים בייצוגו של סמואל אונטרמאייר נגד פורד, אשר בסופו של דבר פרסם התנצלות על מעשהו ב-1927.
ברנשטיין היה פעיל במספר ארגונים יהודיים וציוניים בארצות הברית, כגון אורט עולמי וג'וינט, וכיהן כמזכיר הוועד היהודי-אמריקני וכמנהל ארגון ציוני אמריקה.
גנרל חיל השריון הרמן באלק , היה מפקד בכיר בוורמאכט במלחמת העולם השנייה, ואחד מקציני השריון הנועזים שהיו בו, ואחד מ-27 היחידים שקיבלו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים.
באלק נולד ב-7 בדצמבר 1893 בדנציג שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
אביו, וילהלם באלק, היה גנרל לויטננט בצבא הפרוסי ומפקד דיוויזיה במלחמת העולם הראשונה, שקיבל את עיטור הפור לה מריט, סבו היה קצין בצבא הבריטי ברגימנט ארגייל וסאטרלנד, ואילו אב-סבו היה קצין בלגיון הגרמני של המלך ושירת תחת פיקוד הדוכס מוולינגטון.
בשנת 1913 התגייס באלק לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לגדוד הרובאים ההנוברי ה-10. באלק לחם במלחמת העולם הראשונה בחזיתות השונות, והיה מועמד לקבלת עיטור הפור לה מריט, אך עקב סיום המלחמה לא קיבל את העיטור.
לאחר המלחמה נשאר באלק ברייכסווהר, וב-1922 הועבר לרגימנט הפרשים ה-18 ושירת בו במהלך 12 השנים הבאות.
בשנת 1935 הוא מונה למפקד גדוד רוכבי האופניים ה-1 בטילזיט, אשר הפך בסתיו 1937 לגונדת רוכבי האופניים ה-1, וב-1 בפברואר 1938 הוא הועלה לדרגת אוברסט לויטננט.
בפרוץ המלחמה שירת באלק כקצין מטה במפקדת המפקח הכללי על היחידות הממונעות, ובאוקטובר 1939 מונה למפקד רגימנט הרובאים הממונע ה-1, שהיה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-1, ופיקד עליו במהלך המערכה על צרפת.
על הצלחתו בקרבות קיבל באלק ב-3 ביוני את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל ב-1 באוגוסט הועלה באלק לדרגת אוברסט, ובסוף 1940 מונה באלק למפקד רגימנט הפאנצר ה-3, ופיקד עליו במהלך המערכה על יוון.
ב-15 במאי 1941 מונה באלק למפקד חטיבת הפאנצר ה-2 שהייתה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-2, וביולי 1941 מונה באלק לקצין במטה המפקח הכללי של כוחות השריון.
במאי 1942 מונה באלק למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-11 עימה לחם במהלך מתקפת הקיץ ב-1942. לאחר כיתור הארמייה השישית בסטלינגרד הוכפף באלק והדיוויזיה שבפיקודו לקורפוס הפאנצר ה-48 ולחם עמו במבצע סערת חורף.
על הצלחתו בקרבות קיבל ב-20 בדצמבר 1942 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, וב-4 במרץ 1943 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות.
ב-3 באפריל 1943 מונה באלק למפקד דיוויזיית גרוסדויטשלנד, וב-2 בספטמבר 1943 מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-14 בחזית האיטלקית, ולחם עמו בקרב סלרנו.
ב-1 בנובמבר 1943 הועלה באלק לדרגת גנרל חיל השריון, וב-15 בנובמבר חזר באלק לחזית המזרחית ומונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-48 עמו לחם בבלימת מתקפת החורף הסובייטית.
ב-31 באוגוסט 1944 קיבל באלק את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים, ולמחרת מונה למפקד ארמיית הפאנצר הרביעית, והצליח להדוף עימה כמה מהמתקפות הסובייטיות.
ב-21 בספטמבר 1944 מונה באלק למפקד קבוצת ארמיות G בחזית המערבית, אולם לאחר שהורה על נסיגת הארמייה ה-19 אל מעבר לנהר הריין הועבר מתפקידו, ומונה למפקד הארמייה השישית בהונגריה.
במהלך הקרבות בבודפשט פיקד באלק על קבוצת הארמיות באלק שכללה בנוסף לארמייה השישית את הארמיות ההונגריות הראשונה והשלישית.
לאחר קרבות עזים בהונגריה נסוג באלק לשטיריה שבאוסטריה, וב-8 במאי נכנע באלק בראש כוחותיו לגנרל הוראס מק'ברייד מפקד הקורפוס ה-20 האמריקאי, שהיה חלק מהארמייה האמריקנית השלישית.
באלק שוחרר מהשבי ב-1947. ב-1948 נשפט באלק על חלקו ברצח יוהאן שוטקה שהוצא להורג ללא משפט בתקופת פיקודו על קבוצת ארמיות G, לאחר שנמצא שיכור בשעת קרב ומשום כך לא סיפק ירי ארטילרי לסיוע.
באלק נמצא אשם ונגזר עליו 3 שנות מאסר, שהופחתו לאחר מכן לשנה וחצי.
לאחר שחרורו השתתף בכמה סמינריונים על המלחמה, וב-29 בנובמבר 1982 מת באלק באשפרג והוא בן 89 שנים.
הרמיפה (ידוע גם בשם Jupiter XXX, S/2001 J 3) הוא אחד מירחי כוכב הלכת צדק.
הרמיפה התגלה בשנת 2001 על ידי קבוצת אסטרונומים מאוניברסיטת הוואי ובינם יאן קלנה בהדרכת סקוט שפרד ודייוויד ג'וויט וקוטלג בשם S/2001 J 3. נקרא על שם הרמיפה, שהייתה אהובתו של זאוס על פי המיתולוגיה היוונית.
רדיוס מסלולו של הרמיפה סביב צדק הוא 21,131,000 ק"מ ומשך זמן הקפתו סביב צדק הוא 633.9 ימים.
קוטרו של הרמיפה הוא 4 קילומטרים ומהירותו במסלולו סביב צדק היא 2.42 ק"מ לשנייה.
הרמיפה משתייך לקבוצת הירחים אננקה, לה שייכים ירחים המקיפים את צדק במרחק של 19.3 עד 22.7 מיליון ק"מ.
(שמה של קבוצת הירחים ניתן לה על שם הירח אננקה שהוא הגדול מבין ירחי הקבוצה).
גנרל הרמן בריית (; 7 במאי 1892 – 3 בספטמבר 1964) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
בריית נולד ב-7 במאי 1892 בפירמאזנס, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1910 התגייס בריית לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-60 (ברנדנבורג ה-7 - מארקגראף קרל), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה נשאר בריית ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 במרץ 1924 הועלה בריית לדרגת האופטמן, וב-1 בדצמבר 1933 הועלה לדרגת מיור.
ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הפאנצר ה-5, ובשנת 1936 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-10 בנובמבר 1938 מונה בריית למפקד רגימנט הפאנצר ה-36, וב-1 בינואר 1939 הועלה לדרגת אוברסט.
עם פרוץ המלחמה היה בריית מפקד רגימנט הפאנצר ה-36, שהיה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-4 במסגרת הקורפוס הממונע ה-16, ולחם עמו במהלך הפלישה לפולין.
ב-15 בפברואר 1940 מונה בריית למפקד חטיבת הפאנצר ה-5, ולחם עימה במהלך המערכה על צרפת, כחלק מחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-4 במסגרת הקורפוס הממונע ה-16, ועל פעולותיו בקרבות הוענק לו ב-3 ביוני 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 באוגוסט 1941 הועלה בריית לדרגת גנרל מיור, וב-2 באוקטובר 1941 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-3. בריית לחם עם הדיוויזיה במהלך הקרב על מוסקבה כחלק מהקורפוס הממונע ה-24 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, ועל פעולותיו בקרבות הוענק לו ב-31 בינואר 1942 תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 בנובמבר 1942 הועלה בריית לדרגת גנרל לוטננט, וב-2 בינואר 1943 מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-3. ב-1 במרץ 1943 הועלה לדרגת בריית גנרל חיל השריון, ובקיץ 1943 לחם עם הקורפוס שבפיקודו בקרב קורסק כחלק מפלגת הארמייה קמפף.
בחורף 1944 לחם בריית עם הקורפוס שבפיקודו בקרב קורסון-צ'רקאסי, ועל כך קיבל תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
באוקטובר 1944 פיקד בריית על הקורפוס במהלך קרב דברצן, ובינואר 1945 לחם עמו במהלך המצור על בודפשט.
בריית המשיך לפקד על הקורפוס עד סוף המלחמה, ובסוף המלחמה נפל בשבי בעלות הברית.
בריית שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר בריית בואכטברג, עד למותו ב-3 בספטמבר 1964.
גנרל הרמן-ברנהרד ראמקה היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ואחד מהבודדים שקיבלו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים.
ראמקה נולד ב-24 בינואר 1889 בשלזוויג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1905 התגייס ראמקה לצי הקיסרי הגרמני, ושירת בו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה נשאר ראמקה ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1934 הועלה לדרגת מיור, ובשנת 1937 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-19 ביולי 1940 הועבר ראמקה לדיוויזיה האווירית ה-7, ובאביב 1941 לחם עמה בקרב על כרתים כשהוא משמש כמפקד רגימנט הצנחנים ה-1. לאחר הניצחון בכרתים מונה ראמקה למפקד חטיבת צנחנים מאולתרת, וב-22 ביולי 1941 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-21 באוגוסט 1941 קיבל ראמקה על פעולותיו בכרתים את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובשנת 1942 נשלח עם חטיבתו לצפון אפריקה.
ב-21 בדצמבר 1942 הועלה ראמקה לדרגת גנרל לוטננט, וב-12 בפברואר 1943 מונה למפקד דיוויזיית הצנחנים ה-2. לאחר פלישת בעלות הברית לאיטליה נשלח ראמקה לאיטליה והשתתף בכיבוש רומא, וכוח שלו השתתף בחילוץ מוסוליני מכלאו.
לאחר הפלישה לנורמנדי נשלח ראמקה לצרפת, שם השתתף במערכה בנורמנדי.
לאחר שכוחות בעלות הברית הצליחו לפרוץ החוצה מחצי האי נורמנדי, במסגרת מבצע קוברה, מונה ראמקה למפקד נמל ברסט, שבחבל ברטאן, כשתחת פיקודו כ-35,000 חיילים, וקיבל פקודה מהיטלר להפוך אותה למבצר ולהגן עליה עד הסוף (כמו ערי נמל נוספות בצפון צרפת, שנותרו מאחורי הקווים של בעלות הברית).
ב-1 בספטמבר 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הצנחנים, וב-19 בספטמבר 1944 קיבל תוספת חרבות ויהלומים לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
זמן קצר לאחר מכן נכנע ראמקה בראש כוחותיו לצבא האמריקני.
בשנת 1951 הוסגר ראמקה לצרפת, שם רצו לדונו על פשעי מלחמה, אולם ראמקה הצליח לברוח לגרמניה.
לאחר מכן הסגיר ראמקה את עצמו מרצון, ונשפט ל-5 שנות מאסר, אולם לאחר שטרוי מידלטון העיד לטובתו שוחרר ראמקה מהכלא.
לאחר שחרורו התגורר ראמקה בקאפלן והיה חבר בתנועת אנשי האס אס לשעבר HIAG , וב-4 ביולי 1968 מת בגיל 79.
הרמן, נסיך ויד , היה אביה של אליסאבטה, מלכת רומניה.
הרמן נולד ב-22 במאי 1814 בנויוויד, דוכסות נסאו, ליוהאן אוגוסט קרל, נסיך ויד ולסופיה אוגוסטה, נסיכת זולמס-בראונפלס, בתם של וילהלם, נסיך זולמס-בראונפלס ואוגוסטה פרנציסקה, נסיכת זאלם-גרומבאך.
בשנת 1834 התגייס הרמן לצבא הפרוסי, והצטרף לרגימנט משמר הקירסירים.
בשנת 1836 מת אביו יוהאן אוגוסט קרל, נסיך ויד, והרמן ירש את תאריו.
בשנת 1839 הועלה הרמן לדרגת האופטמן, ובשנת 1845 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הלנדווהר ה-29 (נויוויד ה-1).
בשנת 1842, ייסדו 20 אצילים גרמנים, את Adelsverein - החברה להגנה על מהגרים גרמניים בטקסס, ולאחר שהתארס הרמן עם מריה, נסיכת נסאו, בתו של וילהלם, דוכס נסאו, שעמד בראשות החברה, הצטרף אף הוא לחברה.
החברה הקימה את ניו ויד, טקסס, כמה קילומטרים מצפון לניו בראונפלס על נהר גואדלופה הממוקם בצד המזרחי של מחוז קומאל, וכן הקימה את ויד, טקסס במחוז לאבאקה, אולם בשנת 1846 יותר מ-300 מתיישבים גרמניים מתו באזור ניו בראונפלס ממגפה.