tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קרב פיונגיאנג סיים את הלחימה בקוריאה, והחיילים הסינים נסוגו לתוך סין, תוך שהיפנים בעקבותיהם.
הקרב נערך בנהר יאלו, המהווה גבול טבעי בין קוריאה לסין.
לאחר תבוסתו בקרב פיונגיאנג נסוג צבא בייאנג מקוריאה, חצה את נהר יאלו לתוך מנצ'וריה, והקים שם את מפקדתו בעיר ג'יוליאנצ'נג.
בנוסף, הורה מפקד הצבא, סונג צ'ינג, לבצר קטע באורך 16 קילומטרים על גדת הנהר, באזור המתאים לחצייה, כהכנה להגעת היפנים.
הארמייה היפנית הראשונה, תחת גנרל ימגטה אריטומו, הגיעה לאזור ב-23 באוקטובר.
בשעות הבוקר המוקדמות של ה-24 באוקטובר חצה כוח יפני שמנה שבע פלוגות מרגימנט חיל הרגלים ה-18 את נהר היאלו.
בתגובה, פתח עליהם המוצב הסיני באזור באש, ויחידה שמנתה 300 חיילים ו-60 פרשים נשלחה אחריהם, אך נהדפה.
הכוח היפני הצליח להשתלט על המוצב הסיני ולקח שלל שני תותחים, תחמושת וציוד חורף.
לאחר שקיבל את הידיעה על כיבוש המוצב, החליט אריטומו לפתוח במתקפה כללית ביום המחרת, ה-25 באוקטובר.
במהלך הלילה בנה חיל ההנדסה היפני בחשאי גשר מפרקים מעל הנהר, מול הביצורים הסיניים בהושאן, ובשעה 04:30 ב-25 באוקטובר, חצתה אותו הדיוויזיה השלישית.
בשעה 06:15 התפתח קרב בין הצדדים, ולאחר שעה וחצי של לחימה נסוגו הסינים מהביצורים, ונסו לכיוון ג'יוליאנצ'נג.
כשהבין המפקד הסיני שחייליו נטשו את עמדותיהם והותירו ליפנים לחצות את נהר היאלו, שלח לקראתם חיילים רעננים.
אך גם התקפה זו נהדפה על ידי היפנים, ובשעה 10:30 תם הקרב עם ניצחון יפני.
אריטומו תכנן לתקוף את ג'יוליאנצ'נג ב-26 באוקטובר, אך משהגיעו אליה גילו שהיא ננטשה במהלך הלילה.
הארמייה היפנית הראשונה רדפה אחרי הסינים הנסוגים, והתפצלה לשתי קבוצות בעושתה כן: קבוצה אחת דלקה אחרי חיל המצב של אנטונג צפונה ומערבה, ובדרכה כבשה את הערים פנגהְואנגצ'נג ושיויאן, דבר שתרם לבידודה של פורט ארתור.
הקבוצה השנייה צעדה אף היא צפונה, אך לכיוון מוקדן, בירת מנצ'וריה.
הכוחות הנותרים של גנרל סונג התמקמו בעיר ליאויאנג, בדרך למוקדן, על מנת לחסום את התקדמות היפנים.
בנוסף, מאחר שיפן כבשה שטחים בהם התגוררה אוכלוסייה אזרחית סינית, הוקם מנגנון הנהגה אזרחי זמני באזורים שנכבשו במנצ'וריה.
קרב ג'זין הוא קרב שריון שנערך במבצע שלום הגליל, במהלכו נכבשה העיירה ג'זין שבלבנון על ידי כוח צה"ל מידי כוח גדול של צבא סוריה, ששלט בה באותה עת.
ב-8 ביוני 1982, היום השלישי למבצע שלום הגליל, תקף כוח משוריין של צה"ל את הכוח הסורי שבמרחב העיירה ג'זין.
כוח צה"ל השמיד את הכוח הסורי, והשתלט על מרחב העיירה.
ג'זין היא עיירה נוצרית השוכנת באזור הררי, על צומת דרכים המובילות אל רמת אל-נבטיה בדרום, ג'בל ברוך מצפון, ובקעת הלבנון ממזרח.
העיירה שוכנת ברובה בתוך מעין מכתש, שאותו חוצה ערוץ נחל עמוק, נאהר אל-אראי, שהוא יובל של נהר האוואלי.
כוחות הצבא הסוריים העיקריים היו ערוכים בבקעת הלבנון.
באופן רשמי, ממשלת ישראל הורתה לצה"ל להימנע מלהילחם נגד צבא סוריה, אם זה לא יתקוף את צה"ל, וכך אף הצהיר ראש הממשלה, מנחם בגין, מעל במת הכנסת ביום שלישי, 8 ביוני.
בפועל, החל מ-7 ביוני, היום השני למלחמה, קיבלו כוחות צה"ל בגזרה זו פקודת התראה לקראת כניסה לקרב יזום נגד הצבא הסורי.
כמו כן הפקודה שהוריד מפקד גיס 446, אביגדור בן-גל, הייתה להיערך להשמדה של כל כוח השריון הסורי בבקעת הלבנון.
בצהרי 7 ביוני חצתה חטיבה 460 (חטיבת "בני אור") את נהר הליטני על גשר חרדלה, סמוך למבצר הבופור שנכבש בערב הקודם.
במשך הלילה עשתה החטיבה את דרכה אל עבר ג'זין, תוך שהיא משנה את ציר התנועה מספר פעמים, כדי לעקוף מכשולים בדרך.
במקביל קידמו הסורים באותו לילה אל מרחב העיירה 3 פלוגות שריון, 2 גדודי חי"ר ו-2 גדודי קומנדו.
עובדה זו הייתה ידועה למודיעין פיקוד הצפון, אך היא לא הועברה אל הכוחות הלוחמים.
לטענת דובר צה"ל, נוצר חשש לתקיפה של אוגדות געש (36) והפלדה (162) מן האגף, ועל כן התעורר צורך פתאומי לכבוש את העיירה.
המשימה הוטלה תחילה על גדוד טנקים מחטיבה 500, השייכת לאוגדת הפלדה.
הגדוד תקף את העיירה בבוקר 8 ביוני, נתקל באש טילי סאגר ונסוג.
ייתכן שפקודת הנסיגה קשורה לעובדה, שהפיקוד ביקש לשמור את הגדוד התוקף ביחד עם חטיבתו, שנועדה לנוע צפונה.
בנוסף לכך, חטיבה 460 הצטוותה להעביר גדוד טנקים משלה לסיוע לאוגדה 162, והקצתה לכך את גדוד "שלח" (532), שנפרד מהחטיבה למשך כל שאר הלחימה.
המשימה לכבוש את ג'זין וסביבתה הוטלה אפוא על שני הגדודים הנותרים של חטיבה 460.
בשעה 10:45 הגיעה הפקודה ממפקד הגיס לתפוס עמדות לכיוון העיירה, ולהיות מוכנים לתקיפה מאוחרת יותר.
לא הוקצו לחטיבה כוחות חי"ר לטיהור רגלי של העיירה, פרט לפלוגת הסיור של החטיבה; והסיוע הארטילרי לא הגיע בזמן.
גם המודיעין על האויב היה לקוי: כאמור, הידיעות על היערכות של חטיבה סורית מתוגברת מסביב לעיירה לא הגיעו לדרג הלוחם.
המפקדים ברמת הגדודים סברו שהעיירה הנוצרית "ידידותית" לצה"ל, ולכל היותר יש בה טנקים סוריים בודדים.
גם המידע על ניסיונה הכושל של חטיבה 500 לא הגיע לידיעתם.
בשעה 13:45, בעת שהחטיבה הייתה עדיין בתנועה להיערכות, שונתה הפקודה: מפקד הגיס בן-גל בעצמו פקד על מח"ט 460, חגי כהן, לתקוף מיד את העיירה.
על הסיבה לבהילות והצורך לתקוף את היעד ללא סיוע של ארטילריה, חיל אוויר וחי"ר – יש מחלוקת .
גדוד 198, בפיקוד בני לידור ששימש בשגרה יחידת קורס מפקדי טנקים, תקף ראשון.
פלוגה ל' המובילה נכנסה לעיירה כמעט ללא אש, על מנת לתפוס עמדות חיפוי לשאר הגדוד, ספגה מספר פגיעות של רקטות וטילי סאגר, ונעצרה.
פלוגה כ' עברה את פלוגה ל', השמידה מספר טנקים והצליחה להגיע אל היציאה הדרומית מהעיירה, יחד עם המג"ד והמח"ט.
פלוגה נוספת ניסתה להיכנס לעיירה, נתקלה באש נ"ט, השמידה מספר כלי אויב ונחלצה לאחור ללא נפגעים.
כעת פקד המח"ט על הגדוד השני, גדוד 196 ששימש כיחידת קורס הקצינים של חיל השריון, בפיקודו של ספי שאומן, להיכנס לעיירה.
משימתו הייתה להשמיד את שארית כוח האויב, ולהיערך להמשך טיהור הציר היוצא מדרום העיירה אל עבר בקעת הלבנון.
מג"ד 198 הספיק להזהיר את הכוח מפני זריקת רימוני-יד ממרפסות הבתים.
גדוד 196 הסתער באש כבדה מכל הכלים, והגיע לצומת המרכזי בעיירה.
מפקד פלוגה ח' המובילה, גידי אבן, פנה ימינה בדרך שעלתה אל רכס שולט, שנודע לאחר הקרב כ"רכס בית הקברות".
העלייה אל הרכס הייתה טעות, מפני שהמשימה הייתה להגיע אל היציאה הדרומית; עם זאת, בדיעבד התברר שהעמדות שתפסה פלוגה ח' על הרכס היו יעילות למדי לחיפוי על פלוגה ז', שהגיעה בהמשך הקרב ליציאה, ונתקלה שם במארב סורי.
בהיותם חשופים על הרכס, נפתחה עליהם אש טנקים מגבעה מיוערת ממול, שם הסתתרו טנקים סוריים באופן שלא ניתן היה לזהותם.
מהאש נהרגו הסמ"פ והתותחן שלו, .
טנק המג"ד נפגע אף הוא, וקולו לא נשמע ברשת הקשר.
המח"ט כהן, ממקומו ביציאה מהעיירה, הבחין בטעות של פלוגה ח'; לאחר שלא נענה על ידי המג"ד העביר את הפיקוד לסמג"ד, אבי אשכנזי.
האחרון פקד על שתי הפלוגות האחרות לחזור לצומת ולנוע ליציאה הדרומית.
כעת הובילה פלוגה ז' אל עבר היציאה מהעיר.
גדוד הטנקים הסורי המשיך לירות לעברם מדרום, סדרות ירי שהלכו והתקרבו.
הטור הישראלי נע עתה על ציר הררי, מתלול מעליו ותהום מתחתיו, כך שלא ניתן היה לתפוס עמדות אש ולתמרן.
הטנקים המובילים פלטו עשן לבן כדי להסתיר את תנועת הטנקים שאחריהם, תוך סיכון עצמם - פעולה שהתגלתה כיעילה מאוד.
הכוח התייצב בצומת כבישים ביציאה מהעיירה, המג"ד עלה על נגמ"ש וחידש את הקשר עם מפקדו, ודיווח שהוא מוכן להמשיך.
המשימה הבאה הייתה להשמיד את כוח האויב ששלט על הכביש המוביל דרומה לעבר כפר חונה.
כעת כבר קיבל הגדוד סיוע של אש ארטילריה, שהייתה יעילה (כפי שהתברר אחר כך מפיו של שבוי סורי).
אחרי ההרעשה הארטילרית התחיל הגדוד לנוע על הדרך לכפר חונה, הציר המכונה במפת הקוד "צוק".
גם כביש זה היה ציר הררי, שבו לא התאפשרו פריסה וחיפוי הדדי בין טנקים, כפי שרגילים כוחות השריון.
התברר שפלוגת טנקים סורית עמדה על הציר במארב מתוכנן, כך שבכל אחד מחמשת העיקולים בכביש עמד טנק טי 62 שקנהו מכוון אל קצה העיקול, וממתין לכוח המתקדם (המידע על כך עלה מחקירתו של מפקד הפלוגה הסורי שנפצע ונפל בשבי, ומסר לחוקריו פרטים על היערכות פלוגתו לקראת הגעת הכוח התוקף).
מפקד פלוגה ז', צור מאור, שהוביל עם צוותו את הגדוד, היה כאמור היחיד שיכול היה לירות קדימה בציר ההררי.
צוות המ"פ השמיד את הטנקים האורבים לו, בזה אחר זה.
באחד העיקולים התגלה מולו טנק נוסף, אך הייתה תקלה בתותח.
הצוות נחלץ לאחור, טיפל בתקלה, חזר קדימה והשמיד את הטנק.
כשניסה המ"פ לעבור בין הטנק הפגוע למתלול, פרס זחל ולא יכול היה להתקדם.
המ"פ החליף טנק עם המט"ק שמאחוריו, והמשיך קדימה.
במעלה הציר היה מקום בו הדרך מתרחבת, ונחשפת לתצפית ולאש ממטע סמוך.
במסתור העצים המתינו במארב טנקים סוריים נוספים, ואחד מהם פגע בטנק המ"פ בצד הצריח, באזור היחיד שבו יכול פגז חודר שריון לחדור את שריון טנק המרכבה.
פגז נוסף פגע באחד הזחלים.
אנשי הצוות חילצו את הטנק לאחור על הזחל הנותר.
לאחר מכן יצאו מהטנק וניסו לפנות את גופת המ"פ, חשופים לאש האויב, אך גם לאש מטוסי חיל האוויר.
המטוסים תקפו את הציר בשעה שיועדה להם, שנקבעה על ידי גדוד אחר, שלא השכיל לבטל את התקיפה.
נסיבות מותם אינן ברורות לגמרי; קריו היה פצוע כבר כשירד מהטנק, אולם הוא הספיק לסייע בפינוי גופת המ"פ מאור, ולכן משערים שמת מפגיעה פנימית שלא ניכרה.
קוברינסקי נהרג ככל הנראה מאש מקלעי הטנקים הסורים.
התותחן ישי גדסי נפצע, ופונה לתאג"ד.
(ישי גדסי סיים את קורס הקצינים והתקדם עד לתפקיד מג"ד.
ב-1994 נרצח בפיגוע ירי בצומת אשדוד, ליד קיבוצו, קבוצת יבנה).
מטוסי חיל האוויר הטילו פצצות מצרר שיצרו אבק רב.
הדבר הקשה על הראות, אך גם איפשר לחדש את מלאי הפגזים בטנקים.
ההפצצה גרמה כנראה פגיעות נוספות לכוח הישראלי: עוד שני טנקיסטים וארבעה אנשי הנדסה נפצעו.
שאר טנקי פלוגה ז' והסמג"ד חלפו על פני טנק המ"פ, והשמידו את טנקי האויב שבמטע, בעזרת פלוגה ו' שהגיעה מאחור.
פלוגה ו' בפיקוד (שנהרג למחרת באירוע שנודע כקרב קמ"ט-קק"ש בכפר עין א-תינה) עקפה את הכוח, השמידה 8 טנקים סוריים, והגיעה לצומת דרכים שמדרום לג'זין.
פלוגה ז' נשארה באזור הרחבה, ואת מפקדהּ שנהרג החליף קצין המבצעים של הגדוד, יוסי סילמן.
בעת ההתארגנות לשהיית לילה, הבחין הסמג"ד אשכנזי במשאית סורית שנקלעה בטעות אל תוך שדרת הטנקים.
המשאית הושמדה ובערה, והאש האירה את הכוח.
על כן אחד הטנקים דחף אותה אל תחתית המתלול.
במשך כל הלילה תקפו את חניון הטנקים חיילי קומנדו סוריים, והטנקיסטים ירו לעברם ללא הרף.
כאמור, לא היה לאנשי השריון כוח חי"ר שיגן על חניון הלילה, כמקובל.
כשהאיר הבוקר נספרו עשרות גופות של סורים, מבלי שלכוח הישראלי היו נפגעים נוספים.
כך הסתיים למעשה הקרב על מתחם ג'זין, שבמהלכו הושמדו שתי פלוגות טנקים סוריות ורוב כוח הקומנדו.
לכוח הישראלי היו 6 הרוגים, 7 פצועים, וכשליש מהטנקים היו פגועים או בלתי כשירים.
הטנקים תודלקו מחביות שהונחתו במסוקי יסעור, והחטיבה התארגנה למשימתה הבאה: פתיחת הכביש המוביל לעין א-תינה, כפר השולט על הכביש הראשי המוביל צפונה, לכביש ביירות-דמשק.
קיימת טענה שקרב ג'זין, בהיותו ההתנגשות הראשונה במבצע שלום הגליל בין צה"ל לבין צבא הסורי, נולד בחטא.
המבקרים טוענים, שממשלת ישראל החליטה והנחתה במפורש את צה"ל להימנע ממגע עם הסורים, ואילו צה"ל התעלם מההנחיה, והתכוון מראש לתקוף ולהשמיד את הכוח הסורי בלבנון.
אביגדור בן-גל טען במאמר בכתב העת "מערכות" שחזקה עליו הפקודה להימנע מלתקוף את צבא סוריה, אולם במאמר יש אי דיוקים המעוררים ספקות באשר לכנות הטיעון שלו.
למשל, בן-גל מספר שהתקפת הגיס על הסורים החלה ב-10 ביוני, בעוד שבפועל תקפה החטיבה את ג'זין יומיים קודם לכן.
בן-גל אף טוען במאמר שהכוח הסורי תקף את צה"ל, דבר שאיננו נכון.
עוד טוענת הביקורת, שכתוצאה מאי הבהירות באשר להנחיה לצה"ל, בוצעו ההכנות לקרב באופן חפוז ולקוי.
תורת הלחימה של צה"ל מחייבת ריכוך ארטילרי לפני הקרב, סיוע אווירי במידת האפשר, וכן שימוש בכוחות חי"ר לכיבוש שטח בנוי.
בניגוד לכך, בוצע הכיבוש של העיירה על ידי כוחות שריון בלבד, בסיוע מועט של פלוגת הסיור החטיבתית במילואים, וכן של כוח הנדסה קטן.
המפקד שמונה לכוח העל-חטיבתי, דן ורדי, היה עדיין בדרכו לאזור בעת שהחטיבה כבר פתחה בהתקפה.
בגלל החיפזון לא בוצעה תצפית מפקדים על היעד, ולמפקדים היה זמן מועט ללמוד את הדרכים בעיירה.
ייתכן שכתוצאה מכך, טעו מובילי הגדוד ועלו על "רכס בית הקברות" במקום להגיע ליציאה הדרומית מהעיירה.
למרות כל אלה, העיירה וסביבותיה נכבשו, תוך לחימה נגד כוח עדיף במספרו ובעמדותיו, וכל זאת במספר מועט יחסית של אבדות.
ייתכן לייחס זאת למיומנות הגבוהה של לוחמי חטיבה 460, שכל אנשי הצוות שלה הם מפקדים לעתיד (ובגדוד 196 - כבר מוכשרים כמט"קים), הבקיאים בכל התפקידים בטנק, וכל מפקדי הטנקים בחטיבה הם מדריכי הקורסים השונים.
קרב גיאלו או קרב סאספנש (הונגרית: A Gyalu csata או A szászfenesi csata, בטורקית: Kaloșvar muharebesi, ברומנית ג'ילאו Bătălia de la Gilău ) התקיים ב-22 במאי 1660 בין נסיך טרנסילבניה ג'רג' ראקוצי השני ובין הביילרביי הטורקי מבודה, סיידי אהמט פאשה, שליווה את הנסיך החדש של טרנסילבניה, שמונה על ידי הסולטאן.
הצבא העו'תמאני כלל חילות מצב מן היישובים אינאו וטמשוואר (טימישוארה) וחיילים נוצרים שגויסו במחוזות ביהר, קרסנה וסולנוק.
העות'מאנים עלו בהרבה במספרם על הצבא של ראקוצי, שהתכוון לסגת לאוראדיה ולהמתין שם לתגבורות מהונגריה.
אולם קציניו ששו לקרב וביקשו להילחם.
על מנת להשיג עוד כוח לחימה העניק ראקוצי חנינה ל-600 פושעים מן המחוז קולוז' (קלוז') וארגן אותם ליחידה בפיקודו של הכומר הרומני גאורגה מן היישוב צ'ורילה.
הצבא הטרנסילבני חנה במישור שבין היישובים גיאלו וסאספנש (ברומנית - פלורשט).
באגף הימני עמדו אלף חיילים מקצועיים וסקלרים מאזורים צ'וק וגאורגיין בפיקודו של גרגיי קובאץ'.
באגף המרכזי עמדו משמרות הנסיך והיחידה של הכומר גאורגה.
באגף השמאלי התרכזו סקלרים מאזורי "שלשת הכיסאות", מארוש (מורש) ואודווארהיי (אודורהיי).
הנסיך הציב שמונת התותחים הכבדים שלו על גבעה בסביבה ומשם פיקח על שדה הקרב.
היה לו עוד כוח מילואים מורכב משכירי חרב מאונוד שאיבטחו אותו.
כדי להטעות את האויב לגבי העוצמה האמיתית של צבאו, הציב הנסיך מאחורי חייליו עוד משרתים ואנשי צוות לא חמושים כאילו עמדו נכונים לקרב.
העות'מאנים זרקו למתקפה את הלוחמים מטמשוואר בפיקודו של חוסיין פאשה.
הם חצו את הנחל לונה ותקפו חזיתית את הקווים הטרנסילבנים.
קובאץ' יצא למתקפת-נגד ודחה אותם חזרה מעבר לנחל, תוך שגרם לטורקים אבדות רבות, לפי עדות כרוניקת קראוס.
בינתיים היניצ'רים והנוצרים הנספחים אליהם, בגיבוי מסיבי של פרשים ניסו לאגף את הטרנסילבנים מימין.
ביחידות הוולאכיות השתתף בקרב הקצין המנוסה קונסטנטין קנטמיר, לימים שליט מולדובה.
הסקלרים ואנשי הכומר גאורגה נבהלו ונסוגו.
אבל כשראו את השרתים מאחור, חשבו עצמם מוקפים באויב והתחילו להילחם בייאוש.
רק הכומר וכמה אנשיו ניצלו מן הטבח.
קובאץ' ואנשיו שהתקדמו עמוק לתוך עמדות העות'מאנים ראו עצמם מבודדים.
באותו רגע הנסיך ראקוצי נכנס אישית לקרב.
אבל לרוע מזלו, שכירי החרב מאונוד לא הסתערו אחריו ונסוגו.
הנסיך נפצע בראשו ובזמן שחבש את עצמו נפצע עוד שלוש פציעות.
כמה משרתים הצליחו להוציאו מן הקרב.
בזמן הזה קובאץ' ולוחמיו חוסלו אחרי מאבק עיקש.
רוב החיילים הטרנסילבנים נמלטו והעות'מאנים לקחו שלל את שמונת התותחים, את האספקה ואת המשרתים.
קרב גליציה נערך במלחמת העולם הראשונה בין 18 באוגוסט ל-26 בספטמבר 1914 בין צבאות האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה הרוסית, באזור גליציה (כיום בפולין ואוקראינה).
הקרב הסתיים בניצחון רוסי וכיבוש שטחים משמעותיים.
התוכנית הרוסית התבססה על מידע לגבי מצב הצבא האוסטרו-הונגרי שהתקבל מהמודיעין הרוסי.
רוב החומר התקבל בשנים 1910–1912 ולפיו הכוח העיקרי של הצבא האוסטרו-הונגרי היה צריך להיות ממוקם מזרחית לנהר סן באזור מזרחית ללבוב.
בהתאם לכך, תכננו הרוסים לכתר את העיר באמצעות 4 ארמיות שהיו צריכות לבצע את המתקפה מ-2 צדדים.
בפועל המטה האוסטרי שינה את מיקום הכוח העיקרי והעביר אותו מערבה.
האוסטרים תכננו לתקוף את הרוסים באזור שבין נהרות ויסלה והבוג המערבי לכיוון כללי צפונה.
רק יחידות של הארמייה השלישית האוסטרית מוקמו סביב לבוב.
האוסטרים תכננו לתקוף לכיוון הצבא הרוסי הממוקם בפולין תוך תאום מוקדם שמצפון הרוסים יותקפו על ידי הגרמנים.
לאור הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית לא יכלו הגרמנים לבצע את המהלך ובקרב גליציה הצבא האוסטרו-הונגרי לחם ללא עזרה מהגרמנים.
בראש הצבא עמד ניקולאי איוואנוב ותחתיו יחידות הבאות:
הארמייה הרביעית בפיקוד אנטון פון זלצה שתוך כדי הקרב הוחלף באלכסיי אברט
הארמייה החמישית בפיקוד פאבל פלווה
הארמייה השלישית בפיקוד ניקולאי רוזקי שהוחלף ברדקו דימיטרייב
הארמייה השמינית בפיקוד אלכסיי ברוסילוב
הארמייה התשיעית שהורכבה במהלך הקרב בפיקוד פלאטון לצ'יצקי
בראש הצבא עמד מפקד העליון הארכידוכס פרידריך.
מעשית הפיקוד היה בידי קונרד פון הצנדורף, ראש המטה.
הארמייה הראשונה בפיקוד ויקטור דנקל
הארמייה הרביעית בפיקוד מוריץ פון אופנברג
הארמייה השלישית בפיקוד רודולף פון ברודרמן
הארמייה השנייה שהורכבה במהלך הקרב בפיקוד אדוארד פון בהם-ארמולי
בתחילת הקרב המצב של הצבא הרוסי לא היה מזהיר.
ב-23 באוגוסט החלה הארמייה הרביעית בפיקוד אנטון פון זלצה לנוע דרומה מהעיר לובלין, בכיוון הנגדי התקדמה הארמייה הראשונה האוסטרית.
הכוחות התקרבו והחל קרב קרשניק.
לאחר הקרב שנמשך מספר ימים נאלצו הרוסים לסגת בחזרה לכיוון לובלין.
בשל תוצאות הקרב הוחלף מפקד הארמייה הרביעית הרוסית ולמפקד מונה אלכסיי אברט.
עד ל-2 בספטמבר ניסו האוסטרים לכבוש את העיר לובלין אך ללא הצלחה.
ב-25 באוגוסט הותקפו יחידות של הארמייה החמישית בפיקוד פאבל פלווה שהתמקמו באזור העיירה טומשוב (בפולין של היום), על ידי הארמייה הרביעית בפיקוד מוריץ פון אופנברג במסגרת קרב קומרוב.
לאחר מספר ימים של קרבות הרוסים ספגו אבדות קשות, כ-20 אלף חיילים רוסים נפלו בשבי.
הרוסים החלו לסגת ונסיגה מאורגנת נמשכה עד ל-2 בספטמבר.
למרות הכישלונות הראשונים בקרבות הצליחו הרוסים להתארגן ולייצב את החזית תוך העברת תגבורות למקומות הנדרשים.
ההצלחות של אוסטרים באזור יצרו הזדמנות לגרמנים לפתוח במתקפה כוללת מאזור פרוסיה דרומה במטרה לכתר את הצבא הרוסי בפולין.
הגרמנים החליטו להגביר לחץ על כוחות הרוסים במטרה להביא לנסיגה טוטלית משטח פרוסיה ולא ניצלו את ההזדמנות לכתר את הרוסים באזור פולין.
במקביל לקרבות בחלק הצפוני של החזית, יחידות של הארמייה השלישית והשמינית של הרוסים החלו במתקפה ב-19 באוגוסט.
רוב הכוח האוסטרי היה ממוקם בחלק הצפוני ולכן הרוסים יכלו להתקדם מהר ללא התנגדות של ממש.
תוך שבוע הארמיות התקדמו בכ-120 - 150 ק"מ פנימה בשטח שהיה בשליטה אוסטרית.
האוסטרים לא העריכו נכון את היקף הכוח הרוסי ובמקום לתגבר את הארמייה השלישית הם העבירו חלק מיחידותיה לכיוון צפון במטרה לתגבר את הארמייה הרביעית שהיו לה הצלחות מול הרוסים.
ב-26 באוגוסט החל קרב משמעותי על שפת נהר זולוטיה ליפה.
לאחר יומיים של קרבות האוסטרים החלו לסגת בחזית שאורכו כ-60 ק"מ.
ניסיון נוסף לארגן מתקפת נגד נכשל.
ב-31 באוגוסט החלה נסיגה כללית של הכוחות האוסטריות לכיוון לבוב.
האוסטרים לא הצליחו לייצב את החזית סביב העיר ובתחילת ספטמבר לבוב נכבשה על ידי הרוסים.
לאחר הצלחה באזור לבוב הועבר חלק מהכוחות הרוסים צפונה.
כתוצאה מכך, יכלו הארמיות הרוסיות לארגן בתחילת ספטמבר מתקפת נגד.
כמו כן הצטרפה לקרב הארמייה התשיעית שנבנתה בחלקה מחיילים חדשים שגויסו.
מתקפת הנגד הרוסית הייתה מוצלחת והאוסטרים החלו לסגת מעמדותיהם.
בחלק הדרומי של החזית ארגנו האוסטרים מתקפת נגד בכיוון העיר לבוב שכבר נכבשה על ידי הרוסים.
לצורך כך הועברה לאזור הארמייה הרביעית, ועל ידי כך הצליחו האוסטרים להגיע לעדיפות מספרית.
ב-10 בספטמבר נערך קרב רווה באזור רווה-רוסקה מערבית ללבוב.
האוסטרים הצליחו לפרוץ את קו ההגנה הרוסי רק לפרק זמן קצר.
מכיוון שהרוסים הצליחו לפרוץ את הקווים האוסטרים בחלק הצפוני של החזית, היה על האוסטרים להפסיק את המתקפות מחשש לכיתור כוחותיהם.
ב-30 באוגוסט החלו האוסטרים לסגת מהאזור.
בעקבות ההצלחה הרוסית הועבר מפקד הארמייה הרביעית האוסטרית מוריץ פון אופנברג מתפקידו.
לקראת סוף ספטמבר כבשו הרוסים את כל מזרח גליציה ובוקובינה כולל העיר צ'רנוביץ.
ב-10 בנובמבר עבר הצבא הרוסי את הרי הקרפטים והחל לפעול מערבה מההרים.
בנוסף לכך החל הצבא הרוסי במצור על פשמישל שנמשך כ-180 ימים.
הרוסים לא הצליחו להביס את הצבא האוסטרו-הונגרי אך הצלחותיהם איזנו במידה מסוימת את התבוסה שהם נחלו באזור פרוסיה המזרחית.
ההצלחה רוסית בקרב אפשרה לסרביה להמשיך בלחימה עד לשנת 1915.
הצבא האוסטרי לא הצליח לשקם את עצמו לאחר הקרב והיה צריך להסתמך על העזרה מבן בריתו העיקרי - האימפריה הגרמנית.
בשל כך לא יכלו הגרמנים להעביר כוחות נוספים משמעותיים לחזית המערבית.
בשנת 1915 הם אף נאלצו להעביר כוחות ממערב למזרח.
השליטה הרוסית בשטחים שנכבשו נמשכה כ-9 חודשים, עד לקיץ 1915.
קרב גראן קוּרוֹנֶה התרחש בספטמבר 1914, בין צרפת לגרמניה, בתחילת מלחמת העולם הראשונה, במסגרת המערכה על הגבולות.
באותו הזמן התנהל גם הקרב הראשון על המארן, אשר גם בו ניצחו הצרפתים.
כשבוע וחצי לאחר שנסוגה הארמייה הצרפתית השנייה בקרב לורן, היא הותקפה שוב על ידי הארמייה הגרמנית השישית.
הקרב החל ב-4 בספטמבר בהפצצה ארטילרית של הגרמנים, וכפרים רבים נהרסו.
הקרבות נמשכו כשבוע במהלכו היו אבדות רבות אולם לא הייתה הכרעה בקרב.
ב-9 וב-10 בספטמבר הופגזה גם נאנסי.
ב-12 בספטמבר החלה הנסיגה הגרמנית בחסות הארטילריה, וב-13 בספטמבר כבשו הצרפתים את מחוז מרת ומוזל ללא קרב.
בהמשך הצרפתים התקדמו כמעט עד נהר סאיל שבו יעצרו עד שנת 1918.
לאחר כישלון המתקפה הצרפתית בקרב לוריין ב-20 באוגוסט 1914, הארמייה הצרפתית השנייה (גנרל נואל דה קסטלנו) קיבלה פקודות מהמפקד העליון הצרפתי, ג'וזף ז'ופר, ב-22 באוגוסט, לסגת לגראנד קורונה, ולהגן על העמדה בכל מחיר.
ב-24 באוגוסט ניסתה הארמייה ה-6 (גנרל רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה) לפרוץ את הקווים הצרפתיים על המוזל מטול לאפינל ולהקיף את ננסי.
לאחר קרב המורטן, ניסיון של הגרמנים להתקדם בצומת הצבאות הראשונה והשנייה הצרפתית .
הפוגה החלה בין ה-28 באוגוסט ל-3 בספטמבר; לאחר מכן, הגרמנים תקפו בו-זמנית את סן-דיה וננסי בקרב גראנד קורונה.
לאחר כישלון קרב מורטן, לכידת ננסי הייתה ניצחון פסיכולוגי גרמני חשוב והקיסר הגרמני וילהלם השני בא לפקח על המתקפה.
המתקפה הגרמנית הייתה חלק ממתקפה של כל הצבאות הגרמניים בצרפת בתחילת ספטמבר; הצלחה גרמנית הייתה מקיפה את הצבאות הצרפתיים ממזרח.
קסטלנו נאלץ לשלוח מספר דיוויזיות מערבה כדי לתגבר את הארמייה השלישית .
קרב גינגאט ידוע גם בשם "קרב הדורבנות" או "יום הדורבנות" התרחש ב-16 באוגוסט 1513. במסגרת מלחמת ליגת קמברה, בתקופת המלחמות האיטלקיות המתמשכות.
כוחות אנגליים וקיסריים תחת הנרי השמיני ומקסימיליאן הראשון הפתיעו והביסו גוף של חיל פרשים צרפתי.
לאחר מכן הנרי ומקסימיליאן צרו על העיר ת'רואן בארטואה (Artois) (כיום פה-דה-קאלה).
המחנה של הנרי היה בגינגייט (Guinegate), שכיום נקראת אנגווינגאט (Enguinegatte) לאחר שתרואן נפלה, הנרי השמיני צר על טורנה וכבש אותה.
קרב גרבלוט הידוע גם כקרב סנט פריבט או קרב גרבלוט-סנט פריבט, היה קרב שנערך במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה.
הקרב נערך ב-18 באוגוסט 1870 בין כוח צרפתי בפיקודו של פרנסואה אשיל בזן לכוח פרוסי בפיקודו של הלמוט פון מולטקה הזקן.
הקרב הסתיים בניצחון טקטי לצרפתים, ובניצחון אסטרטגי לפרוסים.
ב-2 באוגוסט חדרה הארמייה הצרפתית הראשונה - "ארמיית הריין", אשר הייתה בפיקודו של נפוליאון עצמו, לפרוסיה, ואף כבשה את זארבריקן.
תוכנית הקרב הפרוסית הייתה לאגף את הארמייה הראשונה הצרפתית באזור הגבול הצרפתי-פרוסי, ורק אז להתקדם לעומק צרפת.
הארמייה הצרפתית הראשונה בפיקודו של בזן, חנתה כ-10 ק"מ מהעיר מץ.
בעת הקרב היא כללה את הכוחות הבאים:
הכוח הפרוסי בזירה כלל שתי ארמיות.
הארמייה הראשונה הייתה בפיקוד קרל פרידריך פון שטיינמץ.
הארמייה הייתה אמורה לתקוף מדרום.
בערב הקרב היא כללה את הכוחות הבאים:
סדר כוחות הארמייה הפרוסית ה-1 קורפוס מפקד דיוויזיות הקורפוס ה-7 היינריך אדולף פון זסטרו 2 דיוויזיות הקורפוס ה-8 אוגוסט קרל פון גייבן 2 דיוויזיות
הארמייה השנייה הייתה בפיקוד פרידריך קרל, נסיך פרוסיה.
הארמייה הייתה אמורה לתקוף מצפון.
סדר כוחות הארמייה הפרוסית ה-2 קורפוס מפקד דיוויזיות הקורפוס ה-9 אלברכט גוסטב פון מאנשטיין 2 דיוויזיות הקורפוס ה-3 קונסטנטין פון אלבנסלבן 2 דיוויזיות הקורפוס ה-10 קונסטנטין ברנהרד פון וויגץ-רץ 2 דיוויזיות הקורפוס ה-2 אדוארד פון פרנסקי הקורפוס ה-12 אלברט, נסיך סקסוניה קורפוס המשמר אוגוסט, נסיך וירטמברג
ב-18 באוגוסט בשעה 08:00 בבוקר הורה מולטקה לארמיות הראשונה והשנייה לתקוף את הכוחות הצרפתיים.
בשעה 12:00 בצהריים פתח מפקד הקורפוס ה-9 גנרל מנשטיין בהפגזה כבדה על אמוילר.
הצרפתים בילו את הלילה האחרון ותחילת הבוקר בחפירת שוחות ובורות, והציבו את הארטילריה שלהם בעמדות נסתרות.
כך שבתחילת הקרב ספגו התוקפים אבדות כבדות.
הצרפתים השתמשו ברובים מצוינים מדגם שספו, אשר קצב האש שלהם היה גבוה בהרבה מאשר זה של רובי הפרוסים.
עם זאת, לפרוסים הייתה עדיפות בארטילריה.
הפרוסים צוידו בתותחים הכבדים אשר יוצרו במפעל של משפחת קרופ, והצליחו לרכך את העמדות הצרפתיות.
(אלה היו אותם תותחים שהוצגו מספר שנים קודם לכן בתערוכה העולמית בפריז, 1867).
הקורפוס ה-9 לכד את אמוילר, ובמקביל לכד הקורפוס ה-8 של הגנרל גייבן את הכפר גרבלוט.
בשעה 14:30 הורה שטיינמץ לקורפוס ה-8 לתקוף את העמדות הצרפתים במזרח במטרה לאגף את הכפר סנט פריבט אשר בו החזיק הקורפוס הצרפתי ה-6 בפיקודו של גנרל קנרובר.
ב-16:50 הצטרף למתקפה קורפוס המשמר הפרוסי.
המתקפה של המשמר הייתה בתחילה בסדר גודל של שלוש חטיבות, אולם לנוכח התנגדותם העיקשת של הצרפתים, שלחו הפרוסים בריגדה נוספת למתקפה.
בשעה 18:30 נאלץ שטיינמץ להורות לעתודה האחרונה שלו - הקורפוס ה-7, להצטרף גם כן למתקפה בגזרת סנט פריבט.
הן הקורפוס ה-7 והן קורפוס המשמר ספגו אבדות כבדות, ומתקפותיהם נבלמו לנוכח ההתנגדות הצרפתית.
לנוכח הכישלונות בגזרת הארמייה הראשונה, בשעה 19:00 הורה הנסיך פרידריך קרל לתותחי הארמייה השנייה להפציץ את סנט פריבט.
לאחר מכן שיגר את הקורפוסים ה-12 וה-2 לסייע לקורפוס המשמר בסילוק הכוחות הצרפתיים מהריסות הכפר.
קנרובר ביקש מבזן עזרה, אולם בזן חשש להפנות את כוחותיו כנגד הארמייה השנייה.
הקורפוס ה-6 נאלץ לפתוח בנסיגה, ובעקבותיו גם הקורפוס ה-4. עם זאת, הכוחות הפרוסיים היו מותשים מאוד.
בזן פקד על קורפוס המשמר הצרפתי בפיקוד הגנרל בורבאקי לצאת למתקפה ולהדוף את הפרוסים.
עם זאת, בורבאקי החליט על דעת עצמו שהקרב אבוד ולא הצטרף למתקפה.
בזן מצדו לא התעקש, והורה על נסיגה.
אבדות הפרוסים בקרב היו כבדות מאבדות הצרפתים.
עם זאת, בזן העדיף שלא לפתוח במתקפת נגד כנגד הכוח הפרוסי העדיף.
למחרת ב-19 באוגוסט חסם הצבא הפרוסי את דרך הנסיגה לכיוון ורדן, ועם התחדשות הקרבות העדיף בזן להיכנס עם 150,000 חייליו לבין חומותיה הבצורות של מץ.
בכך למעשה לכד בזן את הארמייה שלו במצור, בעוד הפרוסים ממשיכים הלאה אל תוככי צרפת.
מולטקה הפריש 3 קורפוסים מכוחותיו לצורך הקמת הארמייה הרביעית - "ארמיית המז", והעמידה תחת פיקוד אלברט, נסיך הכתר הסקסוני, ועליהם הוטל לקיים את המצור על העיר.
קרב גנילה-ליפה התרחש בין 29 ל-30 באוגוסט 1914 בתחילת מלחמת העולם הראשונה, כחלק מקרב גליציה.
בקרב נלחמו כוחות מהאימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה הרוסית, באזור נהר גנילה-ליפה (נהר הינילה-ליפה, באוקראינה).
בתחילת קרב גליציה, ספגו הרוסים תבוסות בקרב קרשניק וקרב קומרוב מהצבא האוסטרו-הונגרי.
הסיבה העיקרית לכך הייתה שרוב הצבא הרוסי היה ערוך דרומית לעיר למברג, בעוד שלמעשה התקיפו האוסטרים מצפון לה.
הארמייה השלישית האוסטרית תחת פיקודם של גנרל רודולף פון-ברודמן וגנרל הרמן קבש, המשיכה להתקדם לכיוון נהר הזלוטה-ליפה.
אך ב-26 באוגוסט נתקלו האוסטרים בארמיות הרוסיות, תחת פיקודו של גנרל רוזקי, שהגיעו כתגבורת לצבא הרוסי הדליל.
הרוסים הביסו את האוסטרים, ואלה האחרונים החליטו לסגת, תוך שכוחותיו של קבש כמעט מכותרים על ידי הרוסים.
ראש המטה הכללי האוסטרי, קונרד פון הוצנדורף, החליט להקים קו הגנה בנהר הגנילה ליפה, ממנו גם יצאו האוסטרים להתקפה כנגד הארמיות הרוסיות.
המתקפה האוסטרית נכשלה לחלוטין, בשל עדיפותם המספרית המוחלטת של הרוסים.
ב-29 באוגוסט, הבקיעו הרוסים את הקו, תוך כדי גרימת אבדות כבדות לאוסטרים, שהחליטו על נסיגה כללית.
האוסטרים נסוגו עד מעבר ללמברג (למברג עצמה נפלה לידי הרוסים ב-3 בספטמבר), ורק תגבורת בהולה מהחזית הסרבית הצליחה לבלום את ההתקדמות הרוסית ולמנוע התמוטטות כללית.
קרב ג'זין (13 ביוני 1941) היה חלק ממבצעי הדיוויזיה השביעית האוסטרלית לביירות במהלך תמרון בן ארבעה שבועות של המערכה בסוריה ולבנון בין בעלות הברית נגד כוחות צרפת של וישי בסוריה ובלבנון.
ג'זין, לבנון, שוכנת על הדרך הראשית מעיר הנמל צידון לבקעת הלבנון (הבקאע שבמזרח), בין גבול ארץ ישראל בדרום לבין ביירות.
קרב זה היה אחד ממספר קרבות קשים במהלך ההתקדמות האוסטרלית לביירות משטחי המנדט.
כוחות אוסטרלים מחטיבה 25 (בלי גדוד 2/33) תקפו את ג'זין ב-1 ביוני 1941, לאחר כיבוש של מרג' עיון, שאותה כבשו בעלות הברית באופן זמני ב-11 ביוני 1941, ואיפשר למפקד הדיוויזיה האוסטרלית השביעית.
מיג'ור ג'נרל ג'ון לאווראק, להחליף את משימת חטיבה 25 והורה לה לנוע צפונה לעבר ג'זין, חטיבה 25 השאירה כוח קטן שהחזיק את מרג' עיון וספג התקפה נגדית קשה.
במהלך הלחימה על ג'זין, כשפלוגתו נפגעה מאש מקלעים עזה, טוראי ג'ים גורדון , מגדוד 2/31, זחל קדימה וניטרל את עמדת אויב ברובה ובכידון.
לגורדון, במקור מרוקינגהם שבאוסטרליה המערבית, הוענק צלב ויקטוריה על מעשיו ליד ג'זין.
בסיס הצבא ג'זין בטאונסוויל, קווינסלנד, נקרא על שם הקרב הזה.
מערבה משם, על החוף, תקפה החטיבה ה-21 האוסטרלית את צידון בין 13 ל-15 ביוני, כחלק מהמערכה על דאמור.
יום לאחר נפילת צידון חסמו האוסטרלים את הדרך בין צידון לג'זין.
קרב ברזינה נערך בין 26 ל-29 בנובמבר 1812 במסגרת מלחמת רוסיה–צרפת.
במהלך הקרב נכשל הצבא הרוסי בניסיונותיו לכתר את שרידי הגרנד ארמה בפיקוד נפוליאון בונפרטה, בגדה המזרחית של נהר ברזינה ולהשמיד אותו.
צבאו של נפוליאון הצליח לצלוח את הנהר ולהמשיך בנסיגתו ממוסקבה לכיוון דוכסות ורשה, אך ספג אבדות כבדות מאוד במהלך הקרב, וכוחו נחלש באופן משמעותי.
פלישת נפוליאון בראש צבאו אל האימפריה הרוסית הייתה אומנם הפתעה לפיקוד הרוסי העליון ולאלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, שעבר תהפוכות נפש בשומעו על הפלישה, אבל הקדימה אותה תקופה של התקררות ביחסי צרפת–רוסיה.
הממשל הרוסי חשש מניסיון התפשטות של דוכסות ורשה (מדינת חסות צרפתית) אל עבר השטחים הרוסיים שסופחו מידי האיחוד הפולני-ליטאי במהלך חלוקת פולין, והעביר כוחות אל עבר הגבול.
יתרה מזאת, "המערכת היבשתית" שהקים משטר נפוליאון, שיצרה סגר כלכלי בין אירופה היבשתית לאימפריה הבריטית, פגעה קשות בכלכלתה של רוסיה, והביא אותה לצאת מן המעורבות במערכת הכלכלית.
ב-24 ביוני 1812 חצו 437,000 חיילים צרפתים בפיקודו של נפוליאון את נהר ניימן לתוך שטחה של האימפריה הרוסית.
ההנהגה הרוסית הצבאית לא הצליחה להגיע להסכמה על אסטרטגיית הפעולה נגד הכוחות הצרפתיים המתקדמים, ועם התקדמותם של האחרונים נסוגו הרוסים מזרחה.
לאחר כניעת וילנה ללא קרב היה נפוליאון יכול להתקדם לעבר סנקט פטרבורג, בירת האימפריה הרוסית ומושב הצאר, או למוסקבה, "רומא השלישית" בכינויה והבירה המסורתית של האימפריה הרוסית.
לפני שהיה בידו של הגנרליסימו מיכאיל קוטוזוב לייצב את החזית ולגבש אסטרטגיית פעולה, היה עליו להתמודד עם הצרפתים לאחר קרב בורודינו ונסיגת הצבא הרוסי לכיוון מוסקבה ומעבר לה.
נפוליאון לא הפגין טקטיקת לוחמה גאונית במהלך הקרב: הכוחות הצרפתיים יצאו בסדרת התקפות חזיתיות שפירקו את קו החזית הרוסית אך במחיר של אבדות קשות.
לאחר הקרב הציתו הכוחות הרוסיים את מוסקבה באש והאצילים הרוסים קיבלו את פטרבורג בתור בירתם החדשה.
עקב האבדות הקשות, התחזקות הצבא הרוסי ותחילת הכפור של החורף הרוסי, הבין נפוליאון כי המערכה אבודה, לפחות לעת עתה, וצבאו החל לסגת מערבה לעבר דוכסות ורשה.
במהלך נסיגתו הארוכה מערבה בתנאי מזג אוויר קשים, היה הצבא הצרפתי חשוף להתקפות הצבא הרוסי ולפשיטות של הפרשים הקוזקים שלו, וכוחו נחלש יותר ויותר.
תוכנית הפיקוד הרוסי הייתה להקדים את הצבא הצרפתי הנסוג, לתפוס את הגדה המערבית של נהר ברזינה, ולאחר מכן לכתר ולהשמיד את צבאו של נפוליאון בגדה המזרחית של הנהר.
מן הצד הרוסי רוכזו באזור זה כ-64,000 חיילים של שני צבאות – האחד בפיקודו של פאבל צ'יצ'אגוב (34,000 חיילים) והשני בפיקודו של לואיס אדולף-פטר, נסיך ויטגנשטיין (30,000 חיילים).
שניהם פעלו תחת הפיקוד העליון של מיכאיל קוטוזוב.
הצבא הצרפתי הנסוג, שתוגבר בכוח שהושאר באזור ברזינה במהלך התקדמותו לכיוון מוסקבה בקיץ 1812, היה כמעט שווה בעוצמתו לצבא הרוסי.
הגנרל הפולני יאן הנריק דומברובסקי השיג שליטה על גשר למעבר הכוחות הצרפתיים מעל הנהר בבוריסוב, אך כוחותיו של צ'יצ'אגוב נעו במהירות לעבר הגשר ומספרם העדיף אילץ את דמברובסקי לסגת.
כאשר הקורפוס הצרפתי השני הגיע לתקוף כדי לכבוש מחדש את הגשר, הרוסים חזרו לגדה המערבית והרסו את הגשר.
כשהבין נפוליאון את חומרת המצב, הוא הורה לשרוף את מסמכיו (מכתבים, רישומים וצווי ממשלה) כדי למנוע את נפילתם לידיים רוסיות.
בד בבד גילה הגנרל הצרפתי קורבינו מעבר לנהר בסטיאנקה מצפון לבוריסוב.
האדמירל הרוסי צ'יצ'אגוב, שתפס את הגשר בבוריסוב מדומברובסקי, קרא לכוחותיו להתפרס לאורך הצד הנגדי של הנהר.
הצעד הראשון של הצרפתים היה להסיח את דעתם של הרוסים כדי שיוכלו לבנות את הגשרים ולעבור ללא יותר מדי קושי.
ב-25 בנובמבר קבוצה גדולה של חיילים צרפתים מן הארמייה השנייה עברו דרומית לבוריסוב וניסו ליצור רעש רב כדי לשכנע את הרוסים שהמאמץ העיקרי של פעילות הצרפתים יתרחש מדרום.
קצינים צרפתים הביאו בכוונה גם איכרים רוסים לחקירה על אודות המעברים דרומה ואז שחררו אותם, וכמה איכרים דיווחו כדין לחיילים הרוסים על הראיונות.
לא עבר זמן רב ורבים מכוחותיו של צ'יצ'אגוב החלו לנוע דרומה.
הצרפתים שצפו בתנועות אלה היו מרוממים ברוחם, וקורבינו חצה במהירות את הנהר בסטיאנקה והכניע את הכוח המשני של צ'יצ'אגוב שנותר להגן באותו קטע של הנהר.
הצרפתים החלו להקים במהירות גשר חדש בעבר הצפוני למעבר הכוחות הצרפתיים הגדולים.
בשעה אחת אחר הצהריים ב-26 לחודש הושלם הגשר הראשון.
הגנרלים אודינות, דומברובסקי ודומרק חצו את הנהר והקימו כוח גיבוי בגדת הנהר המערבית.
כעבור שעתיים הושלם הגשר השני והחלה העברת ארטילריה דרכו לגדה המערבית.
בערב 26 בנובמבר נשבר אחד מן הגשרים וחיילים צרפתים רבים נפלו למי הנהר.
עד 27 לחודש הבינו הרוסים מה קורה, וצ'יצ'אגוב תקף בצד המערבי של הנהר, אך אודינות הצליח לבלום את התקפות חיל הרגלים שלו.
במקביל הגנרל הרוסי ויטגנשטיין ו-30,000 אנשיו תקפו בצד המזרחי של הנהר, אך כוחותיו של קלוד ויקטור-פרין הצליחו לבלום את ההתקפה הרוסית.
לאורך כל אחד מן הימים הללו נמשך מעבר הצבא הצרפתי במהירות האפשרית.
ב-28 לחודש הקימה אחת הדיוויזיות של קלוד ויקטור-פרין, תחת פיקודו של הגנרל פרטונו, מערך בלימה מפני התקרבות רוסית והסדירה את החזית בבוריסוב.
פרטונו קיבל הוראה לנוע חזרה למעבר בסטיאנקה כדי להגן על מעבר הכוחות, אך הוא עוכב מסיבות לא ידועות.
כאשר כוחותיו החלו סוף סוף בצעדתם, הם היו נתונים בסכנת ניתוק מן הצבא הראשי בידי כוחותיו של ויטגנשטיין.
כוחותיו של פרטונו תעו בדרכם בשל צומת לא מסומן, ובסופו של דבר התקדמו הכוחות לעבר מוצב של הרוסים.
כשהגנרל הבין שהוא בדרך הלא נכונה, הוא הורה על עצירת הכוחות והמשיך עם הצוות שלו בניסיון להבין את מיקומם.
אלא שבינתיים הופיע כוח פרשים רוסי ולקח את כולם בשבי.
שרידי הדויוויזיה נכנעו בהבינם את מצבם חסר התקווה.
בגלל אובדן הכוחות בחיל ויקטור-פרין, החל האחרון להתקשות לעצור את ההתקפה הרוסית המתמשכת, במיוחד באגף השמאלי של המערך הצרפתי.
המצב החמיר עד כדי כך שנפוליאון הורה לבריגדה שלמה, בריגדת באדן, לעבור את הגשר חזרה מזרחה כדי לתמוך בוויקטור.
מן הצד השני ההתקפה הגדולה של צ'יצ'אגוב דחפה את כוחותיו של אודינות בהתמדה, אך הוא הצליח לגייס את מורל אנשיו ולהחזיק בקו אש יציב.
מרשל אודינות נפצע קשה זמן קצר לאחר מכן, אך מרשל מישל נה היה בקרבת מקום ומייד קיבל את הפיקוד והמשיך להחזיק בקו.
בגדה המזרחית ויקטור-פרין נדחק עוד ועוד לאחור עד שנפוליאון הורה על הצבתה של סוללת תותחים מסיבית בגדה המערבית כדי לכוון את הרוסים בגדה המזרחית לשחרר את האגף השמאלי של ויקטור.
פעולה זו בלמה את תנופת ההתקפה הרוסית, והכוחות האחרונים נדחקו לאחור, אל עבר דרום-מזרח.
הרוסים הפסיקו את פעולתם ההתקפית ולא יצאו עוד בפשיטות נוספות על הצרפתים בהמשך היום.
במקום זאת העדיפו לחדש את ההתקפה למוחרת בבוקר.
לאורך כל הלילה חצה שאר הצבא הצרפתי את הנהר, והכוחות האחרונים עברו עם שחר ב-29 לחודש.
באי-רצון הורה אבלה, מפקד כוחות המהנדסים הצרפתים, על צריבת הגשרים כדי למנוע מן הרוסים לרדוף אחרי הכוחות הצרפתים.
הקרב על ברזינה הייתה הצלחה אסטרטגית עבור הצרפתים, שכן הם התחמקו בהצלחה מניסיון האיגוף הרוסי ושימרו לפחות חלק מכוחות צבאם.
עם זאת הקרב פגע קשות בכוחות הצרפתיים.
כך למשל מתוך ארבע מאות מהנדסים רק 40 נותרו בחיים לאחר הקרב.
הביצועים וההקרבה יוצאי הדופן של רבים כל כך בצבא הצרפתי אפשרו לו להמשיך להתקיים ולבנות כוחות מחודשים בחודשים הקרובים שבאו.
קרב ג'באליה היה קרב בין צה"ל לחמאס וארגוני הטרור הפלסטינים האחרים בעיר ג'באליה ובנפה הצפונית של רצועת עזה, הכוללת גם את בית לאהיא ואל-עטאטרה, כחלק מהתמרון הקרקעי ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל.
במקביל התרחש קרב בבית חאנון שגם היא בצפון הרצועה.
הסבב הראשון של הקרב החל ב-26 באוקטובר 2023 והסתיים ב-6 בינואר 2024, וכלל שני שלבים מרכזיים:
הלחימה בצפון הרצועה בתחילת התמרון הקרקעי ברצועת עזה, לצורך הגעה לעיר עזה וכיתורה.
שלב זה כלל חיכוך עצים של צה"ל עם חטיבת צפון הרצועה של חמאס.
הכניסה למרכז מחנה הפליטים ג'באליה בעת חידוש הלחימה, לאחר שהסתיימה ההפוגה במלחמת חרבות ברזל ועסקת החטופים.
את הקרב הובילה אוגדה 162 של צה"ל, שתחת פיקודה עברו חטיבות רבות מעבר לחטיבות הבסיסיות שלה.
לאחר כמה חודשים, ב-11 במאי 2024, נערך קרב ג'באליה השני, לאחר שחמאס ניסה לשקם תשתיות טרור באזור.
השבוע הראשון, תחילת הקרב: 26 באוקטובר – 1 בנובמבר
ב-26 באוקטובר כוח משולב של צה"ל בפיקוד חטיבת גבעתי שכלל לוחמי חי"ר על נמ"רים, טנקי מרכבה סימן 4מ ודחפורי D9 משוריינים ולוחמים מגדודי ההנדסה ביצע פשיטה לילית ממוקדת בצפון רצועת עזה.
במסגרת הפשיטה הכוחות ביצעו עבודות הנדסיות להכנת מרחב הלחימה, תקפו והשמידו מחבלים ותשתיות טרור, בהן עמדות נ"ט של ארגוני הטרור.
הכוחות הכינו את השטח לכניסה קרקעית גדולה.
ב-28 באוקטובר הפעילות הקרקעית של צה"ל ברצועת עזה הורחבה במהלך הלילה, ונמשכה גם בבוקר.
הכוח הצבאי שנכנס קרקעית לרצועה, התחיל לפעול בשטח צפון הרצועה, ופעל במקביל לתקיפות של צה"ל מהאוויר ומהים.
בתחילת הצהריים, לפי פרסומים פלסטיניים ובתקשורת הערבית, צה"ל היה בשכונות החיצוניות של צפון הרצועה ובפרוורי העיר עזה.
ב-29 באוקטובר לוחמי שריון במילואים שפעלו בסמוך למעבר ארז זיהו מספר מחבלים ששייכים לכוח הנוח'בה של חמאס שיצאו מפיר מנהרת טרור בשטח הרצועה, חיסלו ארבעה מחבלים ופצעו נוספים.
במקביל, התחוללו קרבות נוספים בהם חוסלו מחבלים.
בנוסף, תקפו כלי טיס בהכוונת לוחמי הקרקע שני מבני כינוס של חמאס והרגו מספר מחבלים.
ב-31 באוקטובר במקביל לכוחות שפעלו מדרום העיר עזה, כוחות היבשה העמיקו את הכניסה מהצפון לעומק הרצועה, במהלכה ניהלו קרבות עזים עם מחבלי חמאס וחיסלו עשרות מהם, בנוסף להשמדת עמדות נ"ט ומרגמות, ותפיסת אמצעי לחימה.
בקרבות נהרגו שני לוחמי סיירת גבעתי מפגיעת רקטת RPG במבנה בו שהו..
כוחות צה"ל הרגו את מפקד גדוד בית לאהיא בחטיבה הצפונית של חמאס, נסים אבו עג'ינה, שהיה אחראי על הטבח בנתיב העשרה והמתקפה על קיבוץ ארז.
בעבר פיקד על המערך האווירי של חמאס, ולקח חלק בפיתוח יכולות הכטב"מים ומצנחי הרחיפה של הארגון.
בערב פרסם דובר צה"ל שמטוסי קרב, בהכוונה מודיעינית של שב"כ, חיסלו בסיכול ממוקד את מפקד גדוד מרכז ג'באליה בחמאס, אברהים ביארי, שהיה ממובילי מתקפת הטרור הרצחנית ב-7 באוקטובר.
בסך הכל, בלחימה באותו יום הרגו כוחות צה"ל כ-300 מחבלים.
במהלך ליל 1 בנובמבר תקפו כוחות צה"ל והרגו מספר גדול של מחבלים שהתבצרו בבניין רב קומות בסמוך למבנה בית ספר ומשרדי ממשל של החמאס בג'באליה שבצפון רצועת עזה.
במהלך הפעולה נהרגו 11 לוחמי גדוד צבר של חטיבת גבעתי מפגיעת רקטת RPG-7 שפגעה בנגמ"ש נמ"ר, שני לוחמי שריון נהרגו לאחר שהטנק שלהם עלה על מטען, ולוחם חטיבת הראל נהרג בקרב בצפון רצועת עזה.
ב-2 בנובמבר כוחות חיל ההנדסה הקרבית פתחו במבצע הנדסי גדול בצפון רצועת עזה, במטרה לטהר את השטח שאליו נכנס צה"ל ולפוצץ את הפירים והמנהרות באזורים אלו.
לצד המבצע ההנדסי, נמשכו קרבות עזים בין כוחות צה"ל למחבלי חמאס, בהם נהרגו כ-130 מחבלים.
בנוסף הושמדו תשתיות טרור לצד מתחמים צבאיים של חמאס, בסיוע תקיפות מהיבשה, האוויר והים.
בנוסף במהלך הקרבות במרחב צפון הרצועה נהרגו מספר לוחמים.
בקרבות נהרגו מפקד פלוגה ושני לוחמי סיירת גבעתי ופרמדיק לוחם ביחידת שלדג.
ב-4 בנובמבר לכל אורך היום הכוחות המשיכו בלחימה בצפון הרצועה על מנת להתקדם לכיוון העיר עזה.
הכוחות נתקלו במחבלי חמאס והרגו רבים מהם.
במהלך אחד ההיתקלויות נהרג לוחם סיירת הנח"ל.
בליל 5 בנובמבר החל צה"ל בתקיפות מסיביות מהאוויר והיבשה שתוארו כ"תקיפות חסרות תקדים בעזה".
במהלך הקרבות בפאתי ג'באליה נהרג לוחם שריון מגדוד 9 של חטיבה 401.
ב-7 בנובמבר אחר הצהריים, פשטו לוחמי חטיבה 401 על בית ספר ששימש כבסיס לשיגורים ולפעילות טרור, הלוחמים הרגו מספר מחבלים ומצאו בורות שיגור רקטות ואמצעי חבלה בשטח בית הספר.
לדברי צה"ל, כל אלה מהווים עדות נוספת לשימוש הציני של ארגון הטרור חמאס במתקנים ובאוכלוסייה אזרחית כמגן אנושי לצורכי ארגון הטרור.
במהלך היום פתח צה"ל ציר הומניטרי שאפשר לתושבי צפון עזה להתפנות לחלקה הדרומי.
הציר אובטח על ידי טנקים.
פלסטינים רבים עברו דרך הציר כשהם נושאים דגלים לבנים.
חמאס פתח לעברם באש במטרה למנוע מהם להתפנות.
מחבלים ביצעו ירי לעבר כוחות צה"ל מבית החולים הקטרי במטרה שצה"ל יגיב באש ויפגע בבית החולים.
בערב במהלך קרב בצפון רצועת עזה, נהרגו לוחם יחידת שלדג, וכן לוחם גדוד 931 של חטיבת הנח"ל.
ב-9 בנובמבר במהלך הלילה לאחר קרב של 10 שעות, לוחמי צוות הקרב של חטיבת הנח"ל המורכב מגדוד 931, גדוד 50, סיירת נח"ל, טנקים מגדוד 198 של חטיבה 460, ולוחמי הנדסה וצמ"ה מגדוד 7107, השלימו מבצע השתלטות על מוצב 17, מעוז צבאי של ארגון הטרור חמאס במערב ג'באליה שבצפון הרצועה.
במהלך ההשתלטות הלוחמים הרגו 20 מחבלים ללא אבדות לצה"ל, תפסו אמצעי לחימה, חשפו פירי מנהרות טרור לרבות פיר שנמצא סמוך לגן ילדים ומוביל לתוואי תת-קרקעי נרחב.
עוד במהלך ההשתלטות על המוצב לוחמי הנח"ל איתרו ואספו חומרים מבצעיים משמעותיים אודות התוכניות המבצעיות של האויב.
במוצב נחשף פיר מרכזי, שפוצץ בהמשך על ידי לוחמי יהל"ם.
באותו שבוע, גדוד 50 של הנח"ל עם טנקים מגדוד 532 של חטיבה 460 עם לוחמי הנדסה ודחפורי D9 השתלטו על מעוז חמאס בבית חאנון.
לאחר קרב של כ-5 שעות באור יום, הלוחמים חיסלו 20 מחבלים ללא אבדות לצה"ל, תפסו אמצעי לחימה, חשפו פירי מנהרות טרור לרבות פיר שנמצא סמוך לגן ילדים ומוביל לתוואי תת-קרקעי נרחב.
במהלך פעילות מבצעית בצפון רצועת עזה נהרג חובש קרבי בגדוד 52, של חטיבה 401.
ב-10 בנובמבר במהלך הלילה כוחות צה"ל, בהכוונת אמ"ן, חיסלו מספר מחבלי נוח'בה של חמאס שהשתתפו בטבח הרצחני בעוטף עזה.
בין המחבלים שנהרגו נמנים אחמד מוסא, מפקד פלוגת נוח'בה ועמר אלהנדי, מפקד מחלקה שהתבצרו במערב ג'באליה.
בנוסף, נהרג בהכוונת שב"כ ואמ"ן ראש מערך הצליפה של ארגון הטרור חמאס בחטיבת הצפון, מוחמד כחלות.
במהלך הבוקר, כוחות שריון כיתרו את בתי החולים האינדונזי ואלעודה בצפון הרצועה, ובתי חולים נוספים במרכז העיר עזה, וקראו לשוהים במקום להתפנות.
בלילה של 11 בנובמבר, תקפו כוחות זרוע הים מבנים המשמשים את ארגון הטרור חמאס כנגד כוחות צה"ל באזור צפון הרצועה.
בבוקר יום שבת הודיע דובר צה"ל לתושבי עזה כי רחוב צלאח א-דין יהיה בטוח למעבר הומניטרי מצפון לדרום בין השעות 09:00–16:00. בנוסף עוד הודיע דובר צה"ל כי ייפתח ציר נוסף למעבר הומניטרי, רחוב ראשיד – הכביש שנמצא לאורך החוף בעזה.
כמו כן, במקביל לפתיחת הצירים צה"ל מסר כי תהיה הפוגה בלחימה בג'באליה בשעות 10:00–14:00 כדי לאפשר את פינוי התושבים.
מתחילת הלחימה ועד סיום היום, התפנו 978 אלף בני אדם מצפון הרצועה.
ב-13 בנובמבר במהלך הקרבות בצפון רצועת עזה נהרגו קצין מיחידת מגלן ולוחם יחידת אגוז של חטיבת הקומנדו.
בנוסף, לוחם יחידת עוקץ נפצע באורח קשה.
ב-14 בנובמבר צוות קרב חטיבתי של חטיבת הנח"ל וחטיבה 261 (בה"ד 1) פשטו על בסיס הכשרות של חמאס, בו איתרו פירי מנהרות, אמל"ח, וחומרי מודיעין.
בנוסף כטמ"מ זיהה חוליית מחבלים שהטמינה מטענים בציר התנועה של כוחות צה"ל.
הכלי עקב אחרי החולייה וחיסל אותה.
במהלך הקרבות בצפון רצועת עזה, נהרגו קצין מגדוד שקד של חטיבת גבעתי, וקצין מגדוד 9217 של חטיבת הנגב.
כמו כן, לוחם בגדוד שקד של חטיבת גבעתי, לוחם מגדוד 932 של חטיבת הנח"ל ולוחם ומפקד בבית ספר להנדסה צבאית, נפצעו באורח קשה בקרבות.
ביום זה מטוסי קרב ביצעו סיכול ממוקד שכלל תקיפת שתי מנהרות טרור בהן הסתתרו מחבלים בכירים בחמאס.
ב-26 בנובמבר אישר חמאס שבתקיפות נהרגו לפחות 5 בכירים, בהם אחמד ע'נדור (מפקד הזרוע הצבאית של חמאס בצפון הרצועה) ואיימן סיאם (ראש המערך הרקטי של חמאס).
בליל 17 בנובמבר צוותי הקרב של חטיבת הנח"ל, חטיבת הצנחנים וחטיבה 460 פשטו על מספר יעדים ואיתרו אמצעים טכנולוגיים ואמצעי לחימה.
כמו כן, לוחמי צה"ל מצוות הקרב של חטיבת ביסלמ"ח ויהל"ם, פשטו על מוצב של מפקד מרחב הצפון בארגון הטרור הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני ובו משרדים של בכירים בארגון הטרור ומפעל לייצור אמל"ח.
במהלך פשיטה זו, איתרו הלוחמים רקטות, כולל מדגם בדר 3, כטמ"מים ואמצעי לחימה נוספים.
ב-18 בנובמבר יחידת דובדבן פעלה בג'באליה.
לוחמי דובדבן ביצעו פשיטות על תשתיות טרור במהלכן חיסלו מחבלי חמאס.
בנוסף, במהלך הפשיטות נמצאה כמות גדולה של אמל"ח וציוד צבאי בבית ספר תיכון.
כמו כן, לוחמי דובדבן פשטו על ביתו של מפקד פלוגת ההנדסה בגדודים הצפוניים של חמאס.
בפשיטה אותרו אמצעי לחימה, וחוברות הכשרה של הזרוע הצבאית של חמאס.
בנוסף כוחות אוגדה 162 פשטו בפאתי ג'באליה, שם ממוקם מרכז הפיקוד והשליטה של חטיבת צפון רצועת עזה ובו נמצאים ארבעה גדודי חמאס.
לוחמי חטיבת הנח"ל יחד עם כוחות לוחמי שריון ולוחמי הנדסה נלחמו בג'באליה, הכוחות נתקלו וחיסלו עשרות מחבלי חמאס.
באחד מהקרבות, שבהם סייעו לחטיבה טנקים ומטוסי חיל האוויר, צוות הקרב החטיבתי של הנח"ל זיהה חוליית מחבלים שעמדה לירות על הכוחות מגג בניין מגורים.
במהלך חילופי אש מול מחבלי חמאס נהרגו לוחם סיירת הנח"ל, קצין שריון מגדוד 52, ולוחם שריון מגדוד 46 של חטיבה 401.
ב-19 בנובמבר העמיקו כוחות צה"ל את הפעילות והאחיזה במרחב צפון מזרח הרצועה.
הכוחות החלו לפעול באזורים חדשים שבהם צה"ל לא פעל עד כה.
כוחות אוגדה 162 בהובלת חטיבת גבעתי המשיכו לאורך היום להעמיק את התקיפות בצפון רצועת עזה.
במהלך הקרבות נהרגו קצין בגדוד שקד ולוחם בגדוד צבר של חטיבת גבעתי.
ב-20 בנובמבר לאורך הלילה, המשיכו כוחות צה"ל בפעילות בצפון רצועת עזה במרחב ג'באליה.
במהלך הקרבות בצפון הרצועה נהרגו שני לוחמי גדוד 890 של חטיבת הצנחנים ולוחם סיירת גבעתי.
עוצבת חצי האש, שהועברה מקרב בית חאנון לפעול תחת עוצבת הפלדה, לחמה בבית לאהיא, פגעה בפעילי חמאס ואיתרה והשמידה תשתיות ואמצעי לחימה של החמאס.
בנוסף, לוחמי גדוד איסוף 414 מחיל הגנת הגבולות פעלו בצפון שטח רצועת עזה והשתלבו בתמרון הקרקעי במרחב ג'באליה.
הלוחמים איתרו באמצעות אמצעי תצפית מתקדמים תשתיות טרור, פירי מנהרות ועמדות נ"ט ותצפית של חמאס.
בפעילות במרחב צפון רצועת עזה זיהו לוחמי 414 עמדות שיגור נ"ט ורקטות שהקימו מחבלי חמאס, הכוחות הכווינו אש והובילו לסגירת מעגל מהירה ומדויקת.
ב-21 בנובמבר לפנות בוקר השלימו כוחות אוגדה 162 את כיתור ג'באליה במרחב צפון רצועת עזה.
צוות קרב חטיבתי 401 ושל חטיבת הנח"ל ניהלו חילופי אש מול מחבלים, איתרו והשמידו מנהרות.
לוחמי חטיבה 551 בשילוב חטיבת הקומנדו פעלו מצפון לג'באליה לחיסול חוליות מחבלים וטיהור הצירים לתנועה לכוחות צה"ל.
במהלך הקרבות בצפון הרצועה נהרגו קצין מסיירת גבעתי ולוחם מגדוד רותם של חטיבת גבעתי.
ב-22 בנובמבר לוחמי צוות הקרב של חטיבת גבעתי פשטו על מפקדת החטיבה הצפונית של ארגון הטרור חמאס, אשר נמצאת במרחב שייח' זאיד בצפון מערב ג'באליה.
במהלך הקרבות בשייח' זאיד בצפון הרצועה נהרג קצין מגדוד שקד של חטיבת גבעתי.
השבוע החמישי, כניסת ההפוגה: 23–24 בנובמבר
ב-24 בנובמבר בשעה 7:00 בבוקר נכנסה לתוקפה הפסקת האש במהלכה שוחררו עשרות מן האזרחים החטופים אשר נחטפו במתקפת הפתע.
בבוקר 1 בדצמבר, עוד בטרם הגיע המועד הרשמי לסיום הפסקת האש ב-7:00 בבוקר, שיגרו מחבלי חמאס רקטות לעבר יישובי הדרום.
מייד לאחר השעה 07:00 חזרה ישראל להמשך הלחימה ברצועת עזה מהאוויר ובתמרון הקרקעי.
באותו הלילה נכנסו הכוחות לח'אן יונס ולשכונת שג'אעייה בעיר עזה, במקביל לכניסה לעיר ג'באליה, כולל למחנה הפליטים הצפוף שבה.
ב-5 בדצמבר בלילה אוגדה 162 פעלה במרחב ג'באליה והשלימה את כיתור העיירה.
לפנות בוקר בפעילות משותפת של שירות הביטחון הכללי יחד עם שייטת 13 פשטו לוחמי חטיבה 551 על מבנה חמ"ל בג'באליה בו אותרו אמצעי תצפית וחומרי מודיעין.
במהלך הבוקר, בפעילות בצפון הרצועה, נהרג לוחם מילואים מפקד כיתה בפלוגת הסיור של חטיבת האש 215 שנהרג מפגיעת ירי מרגמות, ולוחם מילואים בגדוד 7008 של חטיבה 551.
ב-6 בדצמבר, צק"ח חטיבת הנח"ל פשט על מסגד בג'באליה ותפס בו אמצעי לחימה, לרבות רקטות ארטילריות, רקטות נ"ט, מטולי RPG-7, רובים ומטעני חבלה.
במסגד היו מספר פירי לחימה ועל קירותיו היו מצוירים צלבי קרס.
במהלך ההשתלטות על המסגד נהרגו 25 מחבלים, 9 מהם בתקיפות אוויריות והשאר בקרבות פנים אל פנים בידי הלוחמים.
ב-7 בדצמבר במרחב מחנה הפליטים ג'באליה צוות קרב של חטיבה 460 פשט על "מוצב בוסאן" של גדוד מרכז ג'באליה של הזרוע הצבאית של חמאס.
כמו כן, לוחמי גדוד 931 של צוות הקרב של חטיבת הנח"ל נתקלו בג'באליה במחבלים שירו טילי נ"ט לעבר הכוחות.
מהלך סריקות בפאתי ג'באליה באזור שייח' זאיד, כוח של עוצבת חצי האש שביצע סריקות זיהה פיר פתוח.
הם התקרבו אליו ביחד עם כוח של יהל"ם - ואז אירע פיצוץ עז של מטען חבלה.
באירוע נהרג לוחם מילואים מגדוד 699 של עוצבת חצי האש רס"ר גל איזנקוט, בנו של השר והרמטכ"ל לשעבר גדי איזנקוט.
ב-9 בדצמבר בצהריים, בג'באליה לוחמי גדוד 931 של הנח"ל קיבלו מידע על הימצאות מחבלי חמאס ואמל"ח במבנים הסמוכים אליהם, הלוחמים יצאו להתקפה ממוקדת על אותם מבנים.
לוחמי 931 הפתיעו אותם וירו לעבר המחבלים.
ב-10 בדצמבר הותר לפרסום, כי נתנאל מנחם איתן בן 22 מירושלים, צוער בגדוד גפן של בה"ד 1, אשר שירת כלוחם ביחידה 669 נפטר מפצעיו לאחר שנפצע באורח קשה ביום שישי 08.12.23 בקרב בצפון רצועת עזה.
ב-11 בדצמבר חטיבה 460 פעלה בעיירה ג'באליה בצפון הרצועה.
במהלך הפעילות איתרו הלוחמים מגוון אמצעי לחימה וכן משאית נשק ירי תלול מסלול.
עוד במרחב ג'באליה, לוחמי חטיבת המילואים 551 איתרו והשמידו מחרטה לייצור אמצעי לחימה.
במהלך הקרבות בצפון הרצועה נהרג לוחם בגדוד 2855 של חטיבה 55. בנוסף לוחמי יחידת אגוז, בחיפוי חיל התותחנים וחיל האוויר הישראלי, כבשו את מוצב אל-כתיבה, בסיס ההדרכה של חמאס בג'באליה.
במקום נתפס חומר מודיעיני רב.
ב-16 בדצמבר השתלטו כוחות צה"ל על בית החולים כמאל עדואן ועצרו כ-90 מחבלים.
בבית החולים נתפסו אמצעי לחימה, כולל כלי נשק שהוסתרו בתוך אינקובטורים לפגים.
בנוסף מצאו הכוחות חומר מודיעיני רב.
ב-19 בדצמבר הכריז תא"ל איציק כהן, מפקד אוגדה 162, שצה"ל שולט מבצעית על ג'באליה.
בשל הכמות הרבה של אמל"ח, תחמושת ומטעני חבלה שנתפסו בשטח ובבתים, לא היה ניתן לפנות את כולם ולכן השתמשו בדחפורי D9 לדרוס ולמעוך את האמל"ח ובכך הוציאו אותו מכלל שימוש באופן בלתי הפיך.
לפי עדויות המחבלים שנתפסו והסריקות של צה"ל בשטח, השיטה של החמאס כללה הנחת אמצעי לחימה (רובים, רימונים, מטענים, וטילי נ"ט) בכל בית של פעיל, וכך למעשה במעבר מבית לבית תוך הליכה ברחובות היו מסתובבים הפעילים במנוסה ללא אמל"ח, כי ידעו לחפש אותו במבנים אליהם הגיעו.
ב-25 בדצמבר לוחמי חטיבה 261 נתקלו בחוליית מחבלים חמושה בג'באליה שניסתה להניח מטען נפץ סמוך לטנק צה"ל בו שהו חלק מהלוחמים.
הכוחות תקפו בתגובה את המחבלים ובמהלך הקרב שניהלו עם החולייה, הכווינו הלוחמים כלי טיס של חיל האוויר ובסיוע מכלול האש של החטיבה, חוסלו המחבלים והושמד המבנה הצבאי בו פעלו.
ב-2 בינואר בקרבות בצפון הרצועה, כתוצאה מפיצוץ מטען, נהרג רס"ל (מיל') עמיחי ישראל יהושע אוסטר, לוחם בגדוד 7020, עוצבת השרון.
בקרב שהתפתח ובו נפל רס"ל אוסטר ז"ל נפצעו 11 לוחמים בדרגות פציעה שונות, בהם שני לוחמי מילואים בגדוד 7020 שנפצעו באורח קשה.
ב-6 בינואר 2024 הודיע דובר צה"ל כי הושלם פירוק המסגרת הצבאית של חמאס בצפון רצועת עזה.
גם לאחר מכן נשארו כוחות בשטח לצורך טיהורו, השמדת משגרים ותשתיות נוספות.
לצורך הלחימה במרחב צפון הרצועה, הקימה אוגדה 162 ציר שנשא את שמה, "ציר הפלדה", ובסיס מל"ק, שפירושו מרכז לוגיסטי קדמי רב תכליתי.
הבסיס הוקם בתוך שטח רצועת עזה על חוף הים, ממערב לפאתי ג'באליה ומצפון לשכונת שאטי שבעיר עזה, במרחק 7 ק"מ מהגבול עם ישראל.
הבסיס הקדמי איפשר לכוחות הלוגיסטיקה והאחזקה של האוגדה לפעול ביעילות גבוהה יותר, לצורך תיקון רכבים משוריינים שנפגעו, כמו טנקים ונגמ"שים, לצורכי אספקה, ולצורכי שהיית כוחות במנוחה.
הבסיס גם סייע באחזקת השטח בצפון הרצועה ובשליטה בכל מרחב החוף, וקבע גבול חדש לצורכי המלחמה.
מנגד הבסיס גם ספג אש, ונפלו בו פצמ"רים.
בסיס כזה לא הוקם מחוץ לשטח ישראל מאז מלחמת לבנון הראשונה.
בין היתר הוקמו קווי אספקה של דלק ומזון מתוך שטח ישראל, וקירבו אותם אל הלוחמים שבשטח.
במל"ק שהו גם לוחמי הגדוד של חטיבת החילוץ וההדרכה, שנלחמו לראשונה ברצועה.
הציר שנפרס לאורך צפון הרצועה ובסמוך לאל-עטאטרה שימש גם את הכוחות שלחמו בעיר עזה הדרומית יותר, למשל בשאטי.
ב-11 במאי 2024, לאחר שזוהו אינדיקציות כי חמאס מנסה לשקם את תשתיות הטרור שלו באזור ג'באליה, נכנסו כוחות אוגדה 98 אל מחנה הפליטים בעיר ג'באליה.
לוחמי צוותי הקרב של חטיבות 7, הצנחנים ו-460 החלו לנהל קרבות עצימים מול עשרות חוליות חמושות וחיסלו מספר רב של מחבלים בג'באליה.
באחת התקיפות, כלי טיס של חיל האוויר חיסלו את חוליית המחבלים שביצעה ירי למרחב שדרות.
בנוסף, וכן נפצעו 13 לוחמי פלוגת חץ נוספים.
בנוסף כוחות אוגדה 98 המשיכו בלחימה בלב מחנה ג'באליה, עד כה הכוחות בשיתוף חיל האוויר חיסלו למעלה מ-150 מחבלים, תקפו מספר משגרים ואיתרו עשרות רקטות, חלקן ארוכות טווח.
לוחמי חטיבת הצנחנים פשטו על תשתיות טרור במחנה, חיסלו ועצרו עשרות מחבלים.
ב-17 במאי, במהלך הקרבות נהרג סמל בן אבישי, חייל בפלוגת התקשוב (פלחי"ק) של חטיבת הצנחנים.
בן אבישי נפגע מאש צלף במהלך היתקלות עם מחבלים בעת תיקון אנטנת תקשורת במסגרת תפקידו במחנה הפליטים בג'באליה.
ב-17 במאי במהלך מבצע צבאי משותף של שירות הביטחון הכללי וצה"ל, וכלל לוחמי יהל"ם, אמ"ן 504 וגדוד 202, חולצו ממנהרות תת-קרקעיות בג'באליה 4 גופות של החטופים ישראלים שני לוק, עמית בוסקילה, רון בנימין ויצחק גלרנטר.
ב-19 במאי הותר לפרסום כי מ"פ חץ בגדוד 202, נפטר מפצעיו לאחר שנפצע באורח קשה בתאריך 15 במאי 2024 בהיתקלות עם מחבלים בצפון רצועת עזה.
מ-11 במאי ועד 20 במאי נהרגו מעל 200 מחבלים בפשיטה על ג'באליה.
ב-31 במאי הושלם המבצע ולאחר פירוק מסגרות החמאס נסוגו הכוחות מאוגדה 98 מג'באליה.
במהלך 20 ימי הפעולה כוחות הנדסה של צה"ל השמידו תוואי מנהרות שביחד מגיעים ל-12 קילומטרים.
צה"ל פרסם הערכה שבמהלך הלחימה נהרגו כ-600 מחבלים.
קרב גונדר או כיבוש גונדר היה אירוע הסיום של המאמץ הלחימתי של הכוחות האיטלקיים במזרח אפריקה האיטלקית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הקרב החל ב-13 בנובמבר 1941, כחלק מהמערכה במזרח אפריקה.
גונדר, העיר העיקרית של אזור אמהרה, שוכנת בהרים מצפון לאגם טאנה באתיופיה, בגובה של כ-2,100 מטרים, בעיר התמקם חיל מצב איטלקי של 40,000 חיילים, בפיקודו של הגנרל גוליילמו נאסי.
לאחר הפסדם בקרב קרן (1 באפריל 1941) נסוגו רבים מהאיטלקים שנותרו למבצרים באמבה אלגי, ג'ימה וגונדר.
אמבה אלגי נפלה במאי וג'ימה נפלה ביולי.
במעבר וולצ'פיט ישב חיל מצב איטלקי, כ־110 קילומטרים מאמהרה, הדרך לשם הייתה על מדרון בגובה 1,200 מטר, חלקים ממנו חצובים בצוק תיל.
ממעבר וולצ'פיט לגונדר, הדרך הייתה סלולה לאורך המצוק.
החזקת מעבר וולצ'פיט וקולקאבר הייתה מכרעת לתקיפת גונדר.
מעבר וולצ'פיט הוגן על ידי חיל מצב של כ-4,000 איש בפיקודו של קולונל מריו גונלה.
כוחות אתיופיים לא סדירים הטילו מצור על הכוח בראשות המייג'ור הבריטי רינגרוז.