tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שידור פרק הבכורה נערך באפריל 2000 ברשת ORT (כיום – הערוץ הראשון).
סביב הסדרה ניטשה מחלוקת בדבר הבעלות על זכויות ההפקה והקרנה של הסדרה והסדרה הוקרנה פעם אחת בלבד מ-3 באפריל עד 21 באפריל 2000. לאחר מכן שודרו גרסאות מקוצרות יותר בשנים 2006, 2011 ומאז הסדרה נגנזה.
ארתור קונן דויל הוא סופר מצליח ורופא טוב.
הוא שמח לגור בבית הגדול שלו, עם אשתו וילדיו.
הדבר היחיד שמרגיז אותו הוא שספריו על שרלוק הולמס פופולריים יותר מכולם.
אך דויל רואה בשרלוק הולמס את העבודה הגרועה ביותר שלו.
בעבודה על הסיפורים הוא נעזר בסוכן הספרותי מר ווד, שמכין אוסף יום נישואין של סיפורים על שרלוק הולמס ערב המאה העשרים.
המשרתת הצעירה אנה קיו עוסקת בעבודות הבית ולא אוהבת את ווד בגלוי.
סר ארתור קונאן דויל מקבל דואר רב מדי יום, שלא מופנה אליו, אלא לשרלוק הולמס.
ואז יום אחד מכתב מגיע עם בקשה לעזרתו של ההודי הבריטי ג'ורג' אדאלג'י, שטוען כי הוא מואשם באופן לא הוגן ברצח אכזרי של פוני של מישהו אחר.
החיים מציגים לדויל הפתעות לא נעימות: אשתו חולה קשה, ובאופן בלתי צפוי לכולם נפטרת בייסורים נוראיים.
דויל שבור הלב מחליט להתמודד עם הולמס השנוא לנצח וכותב סיפור על מותו.
באופן לא צפוי לדויל, ווד עוזב מיד לאחר כתיבת הסיפור.
עד מהרה, בפגישה עם מלך בריטניה, דויל אומר שהוא יכתוב המשך לסיפור, שם הולמס חוזר בריא ושלם.
במקביל לכך, מעת לעת מוצגות הרפתקאותיו של שרלוק הולמס, המתרחשות כביכול בדמיונם של דויל, ווד וקיו.
אלכסיי פטרנקו – ארתור קונאן דויל, סופר
סרגיי בחטרב – אלפרד ווד, מזכירו של דויל
מרינה לבטובה – אנה קיו, משרתת בבית דויל
לריסה אודוביצ'נקו – לואיזה קונאן דויל, רעייתו של ארתור
ילנה סאפונובה – ליידי הילדה טרלוני הופ, רעיית השר הבריטי לענייני אירופה
איגור מסלניקוב, שביים את הרפתקאותיהם של שרלוק הולמס ודוקטור ווטסון אמר שהוא צילם את סדרת הטלוויזיה הזו מתוך כוונה לשווקה למערב.
אף אחת מהסצנות על שרלוק הולמס לא צולמה במהלך הכנת הסרט הזה, החומרים הישנים נערכו ושוחזרו מחדש.
החלקים היחידים שצולמו היו רק חייו של קונאן דויל.
מכיוון שרוב הסרט מורכב משחזור הסדרה "הרפתקאותיהם של שרלוק הולמס וד"ר ווטסון", מרבית השחקנים שהוזכרו בקרדיטים לא הופיעו בסרט החדש והשתתפו בו באופן רשמי בלבד.
עד שהסרט יצא לאקרנים, מרינה לבטובה ורינה זליונה כבר לא היו בחיים, ובוריסלב ברונדוקוב היה חולה מאוד.
הקרנת הבכורה התקיימה בשנת 2000 בערוץ ORT.
זיכרונותיו של דון ז'ואן הצעיר הוא רומן ארוטי שפורסם בעילום שם ב-1911. מחברו הוא גיום אפולינר.
הספר נקרא על שם דון ז'ואן, הפתיין המיתולוגי.
הספר הוקדש על ידי המחבר לפבלו פיקאסו.
הספר נכתב במקור בצרפתית, ותורגם לאנגלית, ליפנית לעברית לבסקית, לאיטלקית ולשפות נוספות.
המתרגם לטורקית נעצר על פרסום מגונה.
הספר עובד לקומיקס על ידי ג'ורג' פישאר ב-1991.
על בסיס אחת מרשומותיו ביומן משנת 1905, מספר חוקרים רואים בסיפור תרגום מגרמנית, אחרים רואים בו פרודיה על רומן מאת אנרי דה רגנייה שהופיע ב-1903.
הספר הוא הרומן השלישי של אפולינר.
רוג'ר בן ה-13 יצא לבלות את חופשת הקיץ עם אמו ושתי אחיותיו הגדולות בוילה באזור כפרי.
תוך כדי מקלחת על ידי המשרתות הוא חווה את הזקפה הראשונה שלו.
על ידי הצצה למשחקים של משרתות ומשרתות ביער, ועל ידי קריאת אנציקלופדיות וספרות אחרת בספריית האחוזה, הוא מבין את משמעות השינויים שהחלו להתרחש בגופו.
כתוצאה מה"לימוד" שלו בספרייה, הוא התחיל לאונן, ולאחר שאישר שאיבר המין שלו עובד, הוא החל לחפש אישה כדי לבצע את ההתנסות הראשונית שלו.
רוג'ר מוצא את אשתו של מנהל האחוזה - אישה בהריון, מכאן ואילך, האחוזה הופכת ל'הרמון' של האציל, והוא חולק מיטה עם משרתותיו, שתי אחיותיו הגדולות ואפילו דודתו, בזו אחר זו.
עד סוף הקיץ, רוג'ר הכניס להיריון את אחותו הגדולה, דודתו ומשרתת.
הוא דאג לחתנם עם מחזריהם, ואף אחד לא ידע שהוא האב האמיתי.
רוג'ר טען כי מילא את חובתו הפטריוטית להגדיל את אוכלוסיית מולדתו.
הספר עובד לסרט בשיתוף צרפת ואיטליה בשנת 1987 (הכותרת הצרפתית נותרה המקורית, אך הכותרת האיטלקית היא L'Iniziazione), ויצא ביפן בשנת 1988 תחת השם היפני 衝動.
הסרט שונה מהספר במספר פרטים.
"זיכרונות" הוא שיר שהקליט הזמר הישראלי קובי אוז.
הוא יצא לאור בפברואר 2004, בחברת התקליטים הליקון, כסינגל הראשון מתוך אלבום האולפן השני של הזמר, דמעות וים.
את "זיכרונות" כתב והלחין אוז.
במרכז מילותיו הזמר מספר על זוגיותו, שהייתה מעין מחסום להתמודדות עם נפשו.
ב־7 במרץ הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
בשבוע שלאחר מכן דורג במקום ה־13. ב־4 באפריל עלה לשיאו במקום השביעי, שם שהה שבוע אחד.
לבסוף, ב־16 במאי יצא מטבלת הדירוג לאחר שבעה שבועות צעידה רצופה.
זימוגן (zymogen) הוא אנזים בצורתו הבלתי פעילה.
כדי לזרז תהליכים ביולוגיים, משתמשים אורגניזמים באנזימים, אותם הם מפרישים מרקמות שונות.
פעולות אלה, כשאינן במקומן, עלולות לפגוע ולהזיק.
לכן, כדי למנוע פעילות בלתי רצויה של האנזימים נגד הרקמה ממנה הופרשו, (כמו למשל פעילות של אנזימי עיכול, העלולים לעכל את הרקמה ממנה באו), מופרשים אנזימים אלה בצורתם הבלתי פעילה.
צורה בלתי פעילה זו הופכת לאנזים הפעיל רק לאחר הפרשתה.
ברמה המולקולרית, כרוכה בדרך כלל הפיכתו של זימוגן לאנזים פעיל בהוספת מספר חומצות אמינו לזימוגן, או, לעיתים קרובות יותר, קטיעה של חומצות אמינו ממנו.
פעולה זו מוסיפה או גורעת אינטראקציות בין כלל חומצות האמינו המרכיבות את הזימוגן, ובכך משנה את המבנה המרחבי שלו, המשפיע ישירות על יכולתו לזרז תגובות כימיות.
לעיתים מזורזת הפעלת הזימוגן על ידי אנזימים אחרים.
לעיתים מתרחשת קטיעה של חומצות אמינו רק ברמות pH מסוימות, אשר משנות את המטען החשמלי של חומצות האמינו בזימוגן וגורמות לחלק מהן להתנתק.
לעיתים קרובות נקראים הזימוגנים על שם האנזימים המקבילים, בתוספת "-נוגן".
בקיבה הופך הזימוגן פפסינוגן לאנזים פפסין, המסייע בעיכול חלבונים.
הפעלת הפפסינוגן מתרחשת רק בסביבה החומצית מאוד שבקיבה.
בתריסריון הופך הזימוגן טריפסינוגן, המיוצר בלבלב, לאנזים טריפסין.
הפעלת הטריפסינוגן מתרחשת בעזרת אנזים המופרש בתריסריון - אנטרופפטידאז.
רפובליקת זימבבואה , לשעבר רודזיה הדרומית , היא מדינה ללא מוצא לים בחלקה הדרומי של יבשת אפריקה הגובלת במוזמביק במזרח, דרום אפריקה בדרום, בוטסואנה במערב וזמביה בצפון.
99% מתושבי זימבבואה הם אפריקאים מעמי הבנטו דוברי שפות ודיאלקטים ממשפחת שפות הבנטו.
זימבבואה היא המדינה היחידה בעולם הקרויה על שם אתר ארכאולוגי – זימבבואה הגדולה.
מעט ידוע על ימי השגשוג של אזור זימבבואה, שקדמו לעידן הקולוניאלי.
במוקד המחקר על ההיסטוריה של המקום נמצא המונומנט הלאומי של זימבבואה הגדולה, מרכז של הריסות עתיקות מהגדולים באפריקה הדרומית, שהוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1986. על פי ההשערות המקובלות, בוני האתר היו ככל הנראה היו אלה בני הקרנגה, קבוצה אתנית הדוברת את שפת השונה.
הראיות הארכאולוגיות שנחשפו בחפירות מצביעות על כך שזימבבואה הגדולה הייתה אחד ממרכזי הסחר החשובים ביבשת.
שבשיאה הגיעה רשת קשרי המסחר שלה עד מקומות כמו קילווה, מלינדי ומוגדישו, ואפילו לנמלים בהודו ובסין.
ענפי היצוא העיקריים של מעצמת סחר זו היו בקר וזהב.
הסיבות לשקיעתה של זימבבואה הגדולה נותרו מסתוריות בדיוק כמו הופעתה, וישנן מספר השערות לכך.
השערה מקובלת גורסת שאנשי זימבבואה הגדולה ניצלו את משאבי הסביבה יתר על המידה, דבר שהוביל לרעב ולשקיעה.
כך או כך, בתחילת המאה ה-15 זימבבואה הגדולה ננטשה.
בשנת 1889 הבטיח המתיישב הבריטי ססיל רודס זכויות כרייה מן המלך לובנגולו משבט הנדבלה.
הזיכיון אפשר לחברה הדרום אפריקנית הבריטית British South Africa Company (BSAC) לכרות זהב ומינרלים אחרים, ולנהל את השטח שברבות הימים עתיד היה להפוך לרודזיה.
בשנת 1895 קבוצת מתיישבים לבנים מדרום אפריקה, תחת הנהגת ה-BSAC, החלו בהתיישבות במחוז משולנד (Mashonaland) ובכריית מחצבים.
בשנים 1896–1897 פרצו מרידות בקרב שבטי השונה והנדבלה, שדוכאו ביד קשה ובכוח רב.
מרידות אלו נודעו בהמשך כמלחמת העצמאות הראשונה (הצ'ימורנגה הראשונה).
המרידה הונהגה על ידי שאמאנים וצ'יפים מקומיים, שהוצאו להורג עם תבוסתם.
רודזיה נוהלה על ידי חברת BSAC בראשותו של רודס עד שנת 1922. במשאל שנערך באותה שנה בקרב המתיישבים הלבנים נדחתה ההצעה לספח את האזור לדרום לאפריקה, ובמקום זאת קיבלה רודזיה בשנת 1923 מעמד של קולוניה בריטית עצמאית.
בניגוד למושבות האחרות באפריקה, נהנתה רודזיה מעצמאות רבה יחסית והיא נוהלה על ידי משרד הדומיניון שניהל את הקשרים עם ארצות כמו אוסטרליה וקנדה ולא על ידי משרד המושבות הבריטי.
הבחירות ברודזיה היו כלליות, אולם זכות ההצבעה ניתנה רק לאנשים בעלי הכנסה והשכלה.
תנאים אלה מנעו כמעט מכל השחורים להצביע.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 חוקקו ברודזיה חוקי הפרדה גזעית שקבעו אזורים נפרדים ללבנים ולשחורים.
חוקי ההפרדה היו פחות דכאניים מחוקי האפרטהייד של דרום אפריקה.
בשנת 1952 החל ראש ממשלת רודזיה, גודפריד היגינס, לדבר על "שותפות" בין הגזעים, אך נטען שכוונתו הייתה ל"שותפות של הרוכב עם סוסו".
בשנת 1953 התאחדה רודזיה עם צפון רודזיה (היום זמביה) ועם ניאזאלנד ליצירת הפדרציה של רודזיה וניאזאלנד.
הפדרציה התמוטטה בשנה 1963, אז דרשה דרום רודזיה (שבהמשך נקראה רודזיה) מבריטניה עצמאות, אך הדרישה נדחתה כל עוד לא הועבר השלטון לאוכלוסייה המקומית.
בתגובה לכך הכריזה ממשלתו של איאן סמית' באופן חד-צדדי על עצמאות מבריטניה ב-11 בנובמבר 1965. אף על פי שבריטניה ראתה בהכרזה מרד, לא נעשו ניסיונות לפזר את ממשלתה העצמאית של רודזיה.
עם כישלון המשא ומתן ב-1968 הובאה רודזיה בפני מועצת הביטחון של האומות המאוחדות, שם הטילה בריטניה וטו נגד החלטה להטיל עליה עיצומים כלכליים.
בשנת 1970 הכריז סמית על היותה של רודזיה רפובליקה, כך ביקש לנתק כל קשר עם הממלכה הבריטית, אך למרות זאת נותרה רודזיה מבודדת מבחינה בינלאומית בגלל מדיניותה המפלה נגד הרוב השחור, מדיניות המושפעת מן האפרטהייד הדרום אפריקני.
המאבק לעצמאות התנהל על ידי שתי תנועות מחתרת, כנגד המשטר הלבן של רודזיה.
המחתרת הראשונה, "האיחוד העממי של זימבבואה האפריקנית" – ZAPU – בראשות ג'ושוע נקומו והמחתרת השנייה, "האיחוד הלאומי של זימבבואה האפריקנית" – ZANU – בראשות רוברט מוגאבה.
המחתרות ניהלו מלחמת גרילה ואילצו את משטרו הלבן של איאן סמית' לנהל עימן משא ומתן.
בעקבות ועידה בלונדון בשנים 1979–1980, הוחלט על בחירות כלליות ברודזיה.
בפברואר 1980 נערכו לראשונה בחירות חופשיות כלליות במדינה ומפלגת "האיחוד הלאומי של זימבבואה האפריקנית" בראשות מוגאבה זכתה בבחירות.
לאחר הבחירות שונה שמה של המדינה לזימבבואה והוחלפו הדגל והסמל הלאומיים.
כנשיא המדינה מונה איש הציבור כנען בננה.
השליט במדינה מאז עצמאותה באפריל 1980 ועד ההפיכה הצבאית בנובמבר 2017, היה רוברט מוגאבה, אשר היה פעיל במאבק בשלטון הלבן ברודזיה ואף נאסר עקב כך.
מוגאבה הנהיג במדינה שלטון יחיד נוקשה, תוך הגבלת חופש העיתונות וזכויות האדם.
על פי נציבות האו"ם לזכויות אדם, הנהיג מוגאבה מדיניות של השתלטות ברוטאלית על אדמות חוואים לבנים במדינה.
כמו כן נמתחה ביקורת בינלאומית קשה על מוגאבה, אשר ביצע גירוש המוני של רבבות אזרחים מפרברי הארארה, מחשש להפיכה שלטונית נגדו.
עקב מדיניות זו סולקה זימבבואה מחבר העמים הבריטי בשנת 2004 והוטלו עליה עיצומים בנושא תרבות וספורט.
האיחוד האירופי אסר על מתן ויזות למוגאבה ולשותפיו, בעוד ארצות הברית כוללת את זימבבואה תחת הכותרת "עמדת עריצות" ("Outpost of Tyranny"), לצד איראן וקוריאה הצפונית.
זיוף תוצאות הבחירות ב-2006 וב-2008 וכן רדיפתו הרצחנית של שלטון מוגאבה את חברי האופוזיציה ואף מצביעים שנחשד כי תמכו בה, הביאו לגינוי חריף ולבידודה של זימבבואה.
בנובמבר 2017 התחוללה במדינה הפיכה צבאית במסגרתה מפקד צבא זימבבואה קונסטנטינו צ'יוונגה השתלט על השלטון והורה לעצור את הנשיא רוברט מוגאבה ואת חברי ממשלתו, אחרי שמוגאבה פיטר את סגנו והיה חשש שהוא מבקש למנות את אשתו כסגניתו על מנת שתמונה בבא העת לנשיאה.
רשמית זימבבואה היא רפובליקה נשיאותית הכוללת שני בתי נבחרים וחוקה שחודשה בשנת 2005. בפועל שלט בזימבבואה רוברט מוגאבה שלטון יחיד, מאז בחירתו בשנת 1980 ועד להדחתו על ידי הצבא בשנת 2017. בשבע השנים הראשונות לשלטונו כיהן כראש ממשלה תחת הנשיא כנען בננה, שאיחד את פלגי המורדים וייסד בפועל את זימבבואה.
בשנת 1987 הודח בננה מתפקידו ומוגאבה מינה את עצמו גם לנשיא.
בזימבבואה קיימת גם אופוזיציה – "התנועה לשינוי דמוקרטי", ה-MDC.
התנועה השתתפה בבחירות ב-2006, אך טענות רבות נשמעו כלפי טוהר הבחירות והחשש כי התקיימו בהן זיופים רבים.
לאור המצב הכלכלי המידרדר בזימבבואה, החלה האופוזיציה, בראשות מורגן צ'נגיראי, לקיים הפגנות נגד משטרו של מוגאבה.
במרץ 2007 צואנגיראי נעצר על ידי משטרו של מוגאבה ונלקח לחקירה, יחד עם עוד עשרות מחברי מפלגת ה-MDC.
מעצרם הברוטאלי של אנשי האופוזיציה עורר גינויים חריפים ברחבי העולם.
מזכירת המדינה האמריקאית קונדוליזה רייס, קראה לשחרורו המיידי של צ'נגיראי ולהפלת משטרו הרודני של מוגאבה.
בבחירות שהתקיימו במאי 2008 הסתמן ניצחון למפלגת האופוזיציה, ה-MDC, בראשות צ'נגיראי, אולם בלחץ שלטון מוגאבה התמהמהה ועדת הבחירות המרכזית במדינה בפרסום תוצאת הבחירות ולבסוף הכריזה כי יתקיים סיבוב בחירות שני, כיוון שלכאורה לא זכה אף מועמד ברוב מוחלט.
בתקופת ההמתנה לסיבוב הבחירות השני ערך שלטון מוגאבה מסע רדיפה רצחני כלפי חברי מפלגת ה-MDC, אשר כלל עינויים של מתנגדים פוליטיים ושל אזרחים שנחשדו בהצבעה ל-MDC, והוצאתם להורג ואף אונס ושריפת אנשים, דוגמת אשת ראש העיר הארארה, שזוהה עם תומכי צ'נגיראי.
צ'נגיראי עצמו, מחשש לחייו ומהידרדרות המדינה למלחמת אזרחים עקובה מדם, ביקש מקלט בשגרירות הולנד והודיע לבסוף על פרישתו המאולצת מהמירוץ.
האופוזיציה בזימבבואה קראה לעזרתן של מעצמות המערב וכן של דרום אפריקה השכנה.
מועצת הביטחון גינתה את הנעשה במדינה וראשי מדינות כגון נשיא צרפת ניקולא סרקוזי וראש ממשלת בריטניה גורדון בראון הודיעו כי לא יכירו במשטרו של מוגאבה.
אולם, סירובה של דרום אפריקה להתערב בנעשה בזימבבואה, כמו גם של מעצמות המערב שהודיעו כי רק יטילו עיצומים כלכליים על זימבבואה, הקטין את הסיכוי לשלטון פוליטי אמיתי במדינה בעתיד, מה גם שרוסיה וסין הטילו וטו על הצעה להטלת עיצומים על המדינה.
לאחר משא ומתן שנערך בין ה-MDC לבין מוגאבה הוסכם בסופו של דבר על מינויו של צ'נגיראי לראש ממשלה במקביל להמשך כהונתו של מוגאבה, ועל חלוקה של משרדי הממשלה ומוקדי הכוח בין המפלגות.
מינויו של צ'נגיראי התממש ב-11 בפברואר 2009. במרץ 2009 נהרגה אשתו של צ'נגיראי בתאונת דרכים מסתורית.
בבחירות לנשיאות שנערכו ביולי 2013, נבחר מוגאבה לכהונה נוספת, כאשר האופוזיציה וגורמים בינלאומיים מטילים דופי בכשרות הבחירות, בין השאר, בשל היעדר שקיפות.
בנובמבר 2017 מפקד צבא זימבבואה קונסטנטינו צ'יוונגה השתלט על השלטון והדיח את ממשלתו של מוגאבה.
בקיץ שנת 2023 התרחשו בחירות דמוקרטיות לנשיאות ולפרלמנט במדינה.
ארגוני זכויות האדם מדווחים שגם תחת הממשלה הדמוקרטית נמשכת הפרת זכויות האדם.
בין מדינת ישראל וזימבבואה קיימים יחסים דיפלומטיים חלקיים נכון לשנת 2013, כאשר לצד הכרה הדדית של כל מדינה ברעותה, וכן שיתוף פעולה מצומצם בנושאים כלכליים, אף אחת מהמדינות לא מחזיקה בשגרירות רשמית במדינה השנייה.
נכון ל-2022, תיירים מישראל המבקשים לנסוע לזימבבואה, יכולים להוציא ויזה עם נחיתתם תמורת תשלום בשדה התעופה (Visa on Arrival).
ביולי 2020 מינה נשיא זימבבואה, אמרסון מננגאגווה, את רוני לוי מוסן ואת משה יצחק אוסדיטשר לקונסולי הכבוד של זימבבואה בישראל.
בפברואר 2021, הודיע משרד החוץ של זימבבואה למקבילו הישראלי על ביטול מינויו של עורך הדין משה יצחק אוסדיטשר כקונסול כבוד של זימבבואה בישראל.
מאז ביטול המנוי, לוי מוסן הוא ראש המשימה של זימבבואה בישראל.
משנות השמונים של המאה העשרים, תחת ממשלתו רוברט מוגאבה, הידרדרה כלכלת זימבבואה והפכה מכלכלה בצמיחה של 4.5 אחוזים לכלכלה המתכווצת במהירות הגדולה ביותר באפריקה ובעולם.
שלושה רבעים מאוכלוסיית המדינה חיים מתחת לקו העוני ותוחלת החיים צנחה מ-61 שנה ל-39.
הדולר הזימבבואני בוטל בגלל היפר-אינפלציה וכעת הדולר הזימבבואי החדש סובל מהיפר-אינפלציה.
המדינה המושחתת סובלת מסנקציות בינלואמיות שמונעות הלוואות והכנסת מט"ח.
על אף המשבר הכלכלי החריף, נערכו ב-2006 חגיגות נרחבות ומפוארות לכבוד יום הולדתו ה-80 של מנהיג המדינה רוברט מוגאבה.
מצבה הכלכלי של המדינה הידרדר עוד יותר עם העיצומים המוגברים כנגד שלטונו הרודני של מוגאבה ועם החשש ממלחמת אזרחים במדינה לאחר הבחירות ביוני 2008.
תוכנית ההלוואות של הבנק העולמי אינה פעילה בשל פיגורים בתשלום.
תורמים מערביים הקפיאו את הסיוע הכלכלי לזימבבואה.
באוגוסט 2008 שיעור האינפלציה במדינה עמד על כ-11.2 מיליון אחוז - האינפלציה הגבוהה בעולם, והדולר הזימבבואי איבד מערכו במהירות.
האינפלציה הגבוהה גרמה לייקור חד במחירים של מוצרי יסוד.
עדויות של תושבים בהארארה הבירה הצביעו על כך שרק מעטים מתושבי המדינה יכלו להרשות לעצמם לקנות כיכר לחם והיה מחסור בכל מוצרי היסוד במדינה.
בעקבות ההיפר-אינפלציה הגבוהה בעולם, הודפס שטר בעריך של 100 מיליארד דולר זימבבואי (כ-1$) בניסיון להציל את בעיית המזומנים בעקבות ההיפר-אינפלציה ההולכת וגוברת.
ב-12 באפריל 2009 בוטל סופית המטבע המקומי, זאת לאחר שצעדים לייצוב המטבע לא צלחו.
משרד האוצר המקומי החליט לעבור באופן רשמי לשימוש במטבע זר במדינה דוגמת הדולר האמריקאי, האירו והלירה שטרלינג, זאת מכיוון שלא נותר כמעט אף אחד שהמשיך להשתמש במטבע וכן בשל הירידה בערך המטבע המקומי הייתה גבוהה מקצב הדפסתו על ידי הבנק המרכזי המקומי.
ב-24 ביוני 2019, הבנק המרכזי של זימבבואה (RBZ) ביטל את שיטת ריבוי המטבעות והחליף אותה בדולר זימבבואני חדש (דולר RTGS), שהפך למטבע הרשמי היחיד במדינה בין יוני 2019 למרץ 2020. לאחר מכן הותר שוב השימוש במספר מטבעות זרים.
עקב הפיחות המהיר והמתמשך בשער החליפין של המטבע המקומי, כתוצאה מהאינפלציה הגבוהה (מעל 120% בשנה), הפך בשנים האחרונות השימוש בשטרות פיזיים של דולר זימבבואני חדש ללא פרקטי, ועל כן נפוץ יותר השימוש באפליקציות לביצוע תשלומים והעברות בצורה דיגיטלית.
מדינות רבות ממליצות לאזרחיהן להתרחק מהאזורים האורבניים של זימבבואה בגלל פשיעה ובגלל הפגנות אלימות.
עיקר התיירות בזימבבואה היא באזור מפלי ויקטוריה.
רוב התיירים מגיעים ישירות לשדה התעופה הבינלאומי מפלי ויקטוריה הנמצא בסמוך לעיירה או דרך שדה התעופה הבינלאומי לוינגסטון זמביה אשר נמצא מעברם השני של מפלי ויקטוריה.
מהעיירה ויקטוריה פולס אפשר לצאת למגוון פעילויות כגון: טיול בספארי, טיסה במסוק מעל המפלים, רכיבה על פילים, שיט, רפטינג, באנג'י ועוד.
הכלכלה במדינה בשנים האחרונות נשענת בעיקר על אוצרות טבע כגון זהב, יהלומים, פלטינה ומינרלים.
בשנת 2018 הודיע שר המכרות של המדינה, וינסטון צ'יטנדו, כי זימבבואה עומדת בפני זינוק חד בתפוקות היהלומים והזהב: אם בשנת 2017 ההכנסות ממשאבים אלה היו 2.6 מיליארד דולרים, הרי שהן צפויות לעלות ל-3.5 מיליארד דולרים בשנה הקרובה ועד 12 מיליארד דולרים עד שנת 2023.
תנועת כלי הרכב בכבישי המדינה מועטה כיוון שזימבבואה סובלת ממחסור חמור בדלק.
זימבבואה, מלאווי, זמביה ומדינות אחרות הנמצאות במרכז יבשת אפריקה, שאין להם חופים ימיים, בדרום אפריקה, משתמשות בנמל ביירה שבמוזמביק לייצוא וייבוא סחורות.
חשיבות נמל ביירה באה לידי ביטוי במהלך מלחמת האזרחים במוזמביק, כאשר כוחות מזימבבואה הגנו על מסילת הרכבת בין ביירה ובולאוואיו ועל כביש מהיר מספר 9 ביירה-לוביטו שבאנגולה וזאת כדי להבטיח את רציפות המסחר של המדינות שבפנים היבשת.
זימבבואה שוכנת בחלקה הדרומי של יבשת אפריקה.
היא גובלת במוזמביק במזרח, דרום אפריקה בדרום, בוטסואנה במערב וזמביה בצפון.
נהר הזמבזי מהווה את הגבול בין זימבבואה לזמביה.
מפלי ויקטוריה נמצאים בנהר זה.
אוכלוסיית זימבבואה מונה כ-15 מיליון בני אדם.
תוחלת החיים עומדת על כ-62 שנים בממוצע.
שיעור הפריון עומד על 3.3 ילדים לאישה.
אנגלית היא השפה העיקרית המשמשת את מערכת החינוך והמשפט.
אליה מתווספות עוד כ-16 שפות מקומיות שגם הן במעמד רשמי.
שיעור נשאי וחולי האיידס עומד על יותר מ-13% מהאוכלוסייה.
99% מהאוכלוסייה במדינה היא מעמי הבנטו.
מיעוטים אשר מהווים 1% מהאוכלוסייה כוללים: פורטוגזים, אפריקאנרים, הולנדים, יוונים וצרפתים.
מאז עצמאותה של זימבבואה נטשו רבבות אזרחים לבנים את המדינה, חלקם ברצון וחלקם בכפייה.
בשנת 2012 מנתה האוכלוסייה הלבנה בכ-28,782 תושבים (כ-0.22% מהאוכלוסייה), עשירית מגודלה המשוער ב-1975. רוב ההגירה הייתה לממלכה המאוחדת, דרום אפריקה, בוטסואנה, זמביה, קנדה, אוסטרליה וניו זילנד.
צבעונים מהווים 0.5% מהאוכלוסייה, וקבוצות אתניות ממוצא אסייתי (בעיקר ממוצא הודי וסיני) מהוות גם הן 0.5%.
84% מאוכלוסיית המדינה היא נוצרית, כאשר הזרמים הדומיננטיים הן הכנסייה האנגליקנית, נצרות קתולית, הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי ומתודיזם.
כמו מדינות אפריקאיות נוספות, גם בזימבבואה הנצרות משולבת עם אמונות מקומיות.
10% אינם משייכים עצמם לאף דת, 4.5% מאמיני דתות מקומיות וכ-0.7% מהאוכלוסייה מוסלמית.
62% מתושבי זימבבואה משתתפים באירועים דתיים בתדירות שבועית.
ההתיישבות היהודית ברודזיה החלה עוד בסוף המאה ה-19, כאשר יהודים אשכנזים החלו מהגרים למושבה בעיקר מבריטניה ומליטא.
בית הכנסת הראשון בסולסברי (כיום הארארה) נוסד ב-1894.
יהודים ספרדים מהאי רודוס היגרו למושבה ב-1920 ויסדו בבירה בית כנסת ספרדי מקביל.
היהודים שהתיישבו בסולסברי ובבולאביו ייסדו תנועות נוער ציוניות ואף הוקם בית ספר יהודי בשם "שרון" בבירה ובית ספר בשם "כרמל" בבולאביו.
עם תחילת המאבק השחור וההידרדרות במצב הביטחוני בשנות השבעים, עזבו יהודים רבים את רודזיה, בעיקר לדרום אפריקה, ישראל, אוסטרליה ובריטניה.
בערב יום כיפור 2003 ספגה הקהילה מכה נוספת כאשר בית הכנסת המרכזי בבולאביו נשרף, כנראה על רקע אנטישמי.
נכון ל-2014, חיים בזימבבואה כ-120 יהודים, בהארארה ובבולאביו.
בית הספר היהודי כולל שני תלמידים יהודים בלבד בהארארה והקהילה מזדקנת.
בעבר היו שליחי סוכנות במדינה (פרויקט "ערבים" של הסוכנות היהודית) אך כיום השליח לדרום אפריקה של הסוכנות היהודית מטפל ביהודי זימבבואה.
זימוּנִית (באנגלית אמריקאית: Pager; באנגלית בריטית: Bleeper; מכונה גם: איתורית או בִּיפֶּר) היא מכשיר תקשורת אלחוטי לקבלת מסרים קצרים שמרכז תקשורת משדר בגלי רדיו למנוייו.
מכשירי הזימונית פותחו בשנות ה-50 ובשנות ה-60 של המאה ה-20, ונהיו נפוצים בשנות ה-80. ב הקטינה הזמינות הנרחבת של טלפונים סלולריים מאוד את תעשיית שירותי הזימונית ברחבי העולם.
עם זאת, מכשירי זימונית ממשיכים לשמש חלק משירותי החירום בעולם, מכיוון שהכיסוי של מערכות הזימונית המודרניות, בשילוב עם שימוש בתקשורת לוויינית, יכולה להפוך את מערכות אלו לאמינות יותר מרשתות סלולריות במקרים מסוימים, כולל בזמן חירום ואסונות טבע.
אמינות זו הובילה ארגוני שירותי החירום בעולם להמשיך להשתמש במכשיר, על פני שירותים סלולריים ומסחריים אחרים, להעברת הודעות חירום.
בישראל קבוצת ביפר ממשיכה לספק שירותי תקשורת לגופי החירום, ההצלה והביטחון של ישראל ושירותי תקשורת עסקיים, על בסיס טכנולוגיה שפותחה במקור למכשירי זימונית.
בשנת 1949 רשם הממציא היהודי אמריקני אלפרד ג'יי גרוס, שהיה מעורב קודם בפיתוח מכשירי ווקי טוקי, פטנט על תקשורת רדיו חד כיוונית.
אחד משירותי הזימונית הראשונים הושק בשנת 1950, עבור רופאים באזור ניו יורק.
הרופאים שילמו 12 דולר לחודש עבור השירות ונשאו מכשיר במשקל 200 גרם, שקיבל הודעות טלפון בטווח של 40 ק"מ ממגדל בו משדר בודד.
המערכת יוצרה על ידי חברת Reevesound והופעלה על ידי חברת Telanswerphone.
בשנת 1960 שילב ג'ון פרנסיס מיטשל אלמנטים של מכשירי הקשר והרדיו לרכב של חברת מוטורולה, כדי ליצור את מכשיר הזימונית הראשון שעשה שימוש בטרנזיסטורים.
ומאותו זמן, טכנולוגיית הזימונית השתפרה במהירות והמכשיר הפך פופולרי לתקשורת עם עובדי שירותי חירום.
בשנת 1962 השיק מונופול התקשורת של ארצות הברית חברת "בל" (Bell) את מערכת הרדיו "Bellboy".
זו הייתה המערכת המסחרית הראשונה לזימון אישי.
המערכת הייתה גם אחד היישומים הצרכניים הראשונים של הטרנזיסטור (שהומצא על ידי Bell Labs ב-1947), שעליו קיבלו שלושה ממציאי Bell Labs פרס נובל לפיזיקה בשנת 1956. המכשיר היה בערך בגודל של מכשיר שלט קטן לטלוויזיה, שהיה יכול להיכנס לכיס או לארנק של הלקוח, הישג לא קטן באותה תקופה.
ה-"Bellboy" היה מסוף שהודיע למשתמש כאשר מישהו ניסה להתקשר אליו.
כאשר האדם קיבל אות קולי (זמזום) במכשיר, המשתמש מצא טלפון והתקשר למוקד השירות, שהודיע למשתמש על הודעת המתקשר.
החל מאמצע שנות השמונים של המאה ה-20 הפכו שירותים מסוג זה לפופולרים בקרב גורמי חירום ואנשי מקצוע.
שירותי התקשורת הופעלו או על ידי תחנת בסיס מקומית, או באמצעות מספר טלפון שהוקצה לכל מכשיר בנפרד.
בשנת 1983 אישרה רשות התקשורת הפדרלית בארצות הברית שימוש גם בתקשורת לוויינים כחלק מרשת הזימונית, כך שהפריסה של השירות התרחבה באופן משמעותי.
תעשיית הזימונית הגיעה לשיא בשנות ה-90 של המאה ה-20, עם עשרות מיליוני משתמשים ברחבי העולם.
בתקופה זו גם פותחו יישומים חדשים לטכנולוגיה והיא הפכה להיות דו-כיוונית, ולא רק חד-כיוונית (בה רק ניתן לקבל הודעות אך לא לשלוח אותם ישירות מהמכשיר).
כך לדוגמה חברת פוינטר טלוקיישן הישראלית (במקור "נקסוס מערכות תקשורת"), פיתחה מערכת לאיתור כלי רכב ולקריאת נתונים מרחוק, באמצעות זימונית דו-כיוונית.
בנוסף הושקו מכשירים שגם קיבלו הודעות קוליות מהמוקד ושימשו כמכשיר הקלטה.
עם הרחבת הפריסה של שירותי תקשורת סלולרית וטלפונים חכמים דעך השימוש בזימונית.
חברת מוטורולה, שהייתה היצרנית המובילה בעולם של מכשירי זימונית, הודיעה על סיום היצור שלהם ב-2001.
בשנת 2008 הניבו שירותי זימונית בארצות הברית הכנסות של 2.1 מיליארד דולר, ירידה חדה מהכנסות של כ-6.2 מיליארד דולר ב-2003.
ביפן היו יותר מעשרה מיליון משתמשים בשירותי זימונית ב-1996. ב-1 באוקטובר 2019, ספק שירותי הזימונית האחרון הפסיק את השירות שלו.
בספטמבר 2024 התפוצצו זימוניות חזבאללה בעקבות מתקפה מתוחכמת במכשירים, נהרגו לפחות 13 מחבלים מארגון הטרור חזבאללה ונפצעו כ-4,000.
הזימוניות הראשונות סיפקו רק צפצוף, או סדרה של צפצופים (ומכאן השם "ביפר") שבישרו לנושא המכשיר כי עליו להתקשר למרכז השירות כדי לקבל הודעה שהושארה לו שם.
כדי לשלוח הודעה, ניתן היה להתקשר למרכז השירות, לציין את מספר המנוי ואת ההודעה הרצויה.
מכשירים מאוחרים יותר אפשרו העברת קוד מספרי למנוי, והמנויים היו יכולים להתקשר למרכז כדי לקבל הודעה מפורטת, או, אם הקוד המספרי היה מספר טלפון, להתקשר לטלפון זה כדי ליצור קשר באופן ישיר עם מי שהשאיר את ההודעה.
מכשירים מאוחרים יותר כללו צג טקסט קטן (בדרך כלל בן שורה אחת), עליו הופיעה ההודעה שנשלחה למנוי.
מכשירים מודרניים כוללים צג בן כמה שורות.
בשונה ממסרונים (SMS) המשוגרים לטלפונים ניידים, להם יש קשר אינטראקטיבי עם המקור ממנו משודרת ההודעה, לזימוניות אין יכולת כזו, ומשום כך היא לא יכולה לקבל הודעות לאחר ששודרו.
אם הזימונית הייתה כבויה או מחוץ לאזור הקליטה בעת שליחת ההודעה, ההודעה לא תוצג, כל עוד לא תשודר מחדש.
למכשירי הזימונית המודרניים יכולת לקלוט בעת ובעונה אחת מספר תדרים, ובכך לקבל גם הודעות קבוצתיות המשוגרות לקבוצות בעלי עניין שמכשירם 'נצרב' על המנוי הקבוצתי.
בישראל למשל פועלות קבוצות אזוריות או כלל ארציות של בעלי עניין המקבלים בבת אחת הודעות רלוונטיות כגון: עיתונאים, צוותי מד"א, זק"א, הצלה, משטרה וצה"ל.
הודעה לקבוצות אלה משודרת למנוי אחד, אך כל אלו שנצרבו על המנוי יקבלו את ההודעה באותו רגע.
ברבות הימים אף הוקמו קבוצות מסחריות שגייסו לעצמן מנויים ותמורת תשלום סמלי הנגבה באמצעות החברה המפעילה את השירות, הם מעבירים להם הודעות בעלי תכנים שונים.
עם עליית הפופולריות של הטלפון הסלולרי, דעכה הפופולריות של מכשירי הזימונית, אם כי עדיין נעשה בהם שימוש בעיקר כדי לשרת את המנויים הקבוצתיים, המזעיקים ומדווחים לכוחות רפואה, הצלה, וביטחון, ואף לעיתונאים, על אירועים בעלי עניין.
יתרונה הגדול של הזימונית טמון ביכולת להעביר מסרים מהירים, לכמות משתמשים בלתי מוגבלת ובמחיר הודעה בודדת.
בשנת 1989 השקיה חברת מוטורולה מכשיר זימונית משולב בשעון יד, בעל תצוגה ספרתית.
הוא הושק בישראל ב-1991 בשם "ביפר שעון".
זהו ביפר המקושר למספר מערכות התראה, כגון חיישן לטלפון, חיישן לדלת ולאינטרקום, חיישן התראה לתינוק ועוד.
שירות מסוג זה הושק בישראל לראשונה בשנת 1989, בשם "בקרית", מערכת שפותחה על ידי חברת "ויסוניק" הישראלית.
מערכת בקרה ממוחשבת הקולטת נתונים מחיישנים שונים: חיישני אזעקה, חיישני טמפרטורה, בקרים מתוכנתים ואחרים, ומשגרת, על פי הנתונים שקיבלה, הודעה דרך מערכת הכריזה האלחוטית של החברה המפעילה.
כאשר אחד החיישנים מדווח על נתון חריג, נקלט המידע ב"בקרית", והיא מחייגת מיד למוקד חברת הזימונית.
הקשר נעשה ישירות אל מחשב חברת הזימונית, שם נמסר קוד התקלה, והמחשב הופך אותו להודעה כתובה, כפי שנוסחה מראש.
בישראל הושק שירות זימונית בתחילת שנת 1979 על יד חברת "פייג' קול בע"מ", תחת השם "איתורון".
החברה רכשה ציוד מחברת מוטורולה והחלה לספק שירות בסיסי באזור תל אביב.
"פייג' קול" נתקלה תחילה בקשיים בקבלת רישיון להפעלת ציוד תקשורת אלחוטי וקבלת תדרים ממשרד התקשורת, אך שר התקשורת מאיר עמית החליט לאפשר לכל חברה שתבקש אישור הפעלה לשירות זימונית.
החברה השנייה שהחלה לפעול הייתה חברת "איתורית", ושלישית הייתה חברת "ביפר בע"מ", שהקימה גם מוקד אנושי לניהול השירות.
"ביפר" הצליחה לגייס תוך זמן קצר שורה של לקוחות גדולים, דוגמת חברת החשמל וקופת חולים הכללית.
בנוסף השיקה שירות של הזנת נתונים פיננסים מרחוק עבר סניפי בנקים.
בשנת 1980 כבר פעלו 5 חברות בתחום שהיו להם כ-3,000 לקוחות.
אחר כך תוך זמן קצר נכנסו לתחום חמש חברות נוספות, ובסך הכל עשר חברות בישראל הציעו שירות זימונית, עם זאת חלקם הקימו מוקד שירות משותף.
בנוסף הושקו מכשירי זימונית עם תקשורת דו-כיוונית, המאפשרים להזעיק אוטומטית את שירותי החירום.
חברת "איתורית" רכשה ציוד מחברת "ג'ונסון טכנולוגיות" ("EF Johnson Technologies") והשיקה גם שירות של רדיו-טלפון באמצעות מכשירי קשר.
בנוסף עסקה בהתאמה של הטכנולוגיה לשוק הישראלי והייתה ראשונה להשיק מכשיר עם הודעות טקסט בעברית.
בשנת 1987 השיקה גם שירות של עדכוני בורסה ומטבע חוץ בשותפות עם חברת רויטרס.
במהלך בשנות ה-80 מוזגו מספר חברות בתחום, כולל "פייג' קול" ו"ביפר" ליצירת חברת "ביפר-פייג'-קול", ובסוף שנת 1987 פעלו ארבע חברות בתחום.
באפריל 1988 נכנסה חברת מוטורלה לשותפות עם "ביפר-פייג'-קול" והוקמה חברה חדשה בשם "ביפר תקשורת".
לחברה צורפה יחידה של "מוטורולה ישראל" בשם "מטרופון" ששיווקה שירותי איתור לכ-9,000 מנויים.
מטרת המיזוג הייתה להתחרות בצורה יעילה יותר ב"איתורית", ולשווק בישראל את מוצרי מוטורלה עם תמיכה בעברית (חלקם אף יוצרו בישראל במפעל החברה בערד).
בשלב זה פעלו בישראל שלוש חברות עיקריות, שהשלישית הייתה "ביפ א-קול", חברה שהוקמה בשותפות בין החברות ח.מר תעשיות ותדיראן תקשורת והשתמשה בטכנולוגיה של חברת NEC היפנית.
"ביפ א-קול" נמכרה בשנת 1995 לקבוצת יורוקום, וב-1998 נמכרה לחברת "שידורית" ואחרי מספר שנים חדלה לפעול.
בינואר 1991, לקראת מלחמת המפרץ, הושקה לראשונה תשתית התרעה ואזעקה על בסיס מערכת הזימונית, שאחר כך קיבלה את השם "דיווחית".
לקויי השמיעה קיבלו מכשירי זימוניות רוטטות, שפעלו עם הפעלת האזעקה באזור.
בשנות ה-2000 הותקנה המערכת, על ידי פיקוד העורף,
במוסדות ציבור, בעסקים, ומפעלים, כמכשיר זימונית גדול המותקן על הקיר, שבאופן אוטומטי משוגרת אליו הודעה בכל פעם שמערכות הצבא מזהות ירי תלול מסלול לעבר היישובים הישראליים.
המערכת הופכת את קבלת ההודעה להתרעה קולית שמכריזה בקול רם 'צבע אדום' והנוכחים במקום ממהרים להיכנס למרחבים מוגנים.
בשנת 2008 לקויי השמיעה קיבלו זימוניות, שמאפשרות להם לדעת על אזעקת צבע-אדום על ידי רטט.
בשנת 1993 רכשה חברת ההשקעות "אדאקום" את חברת "איתורית" תמורת 87 מיליון שקל.
"איתורית" שלטה אז על כ-45% משוק הזימונית בישראל וכ-30% משוק שירותי התקשורת באמצעות מכשירי קשר.
בשנת 1996 חברת "אדאקום" פשטה את הרגל, וחברת "איתורית" נמכרה ל"ביפר" ומוזגה עימה.
בשנת 2000 הואשם יהודה משי-זהב ואנשי זק"א בהאזנת סתר להודעות של המשטרה ומד"א, לאחר שקיבל מכשיר זימונית עם גישה להודעות של ארגונים אלו.
במרץ 2001 נגזר מאסר על תנאי והוטלו קנסות על שלושה מתנדבי זק"א שהשתמשו במכשיר, בדצמבר 2001 קבע השופטת יהודית אמסטרדם, במקרה אחר, שקריאת הודעות זימונית ללא הסכמה אכן תיחשב כהאזנת סתר.
בתחילת המאה ה-21 נותרה חברת "ביפר" הספקית היחידה בישראל של שירותי זימונית, אותם סיפקה בעיקר לגורמים ממשלתיים, דוגמת שירותי החירום, משרד העבודה והרווחה, ופיקוד העורף.
החברה המשיכה לפתח את הטכנולוגיה של הזימונית, כולל השקת מערכת זימון מוצפנת.
והשיקה שירות המאפשר לתרגם הודעות קוליות שמושארות במענה הקולי של הטלפון הסלולרי להודעת SMS.
בנוסף החלה לספק שירותי מוקד מידע ושירות לקוחות לחברות שונות.
בזמן מלחמת לבנון השנייה סיפקה חברת ביפר לגורמי הביטחון וההצלה 5,000 מכשירי זימונית.
בשנת 2011 רכש אלישע ינאי, שהיה קודם נשיא ומנכ"ל מוטורולה ישראל את הבעלות על קבוצת "ביפר תקשורת".
החברה המשיכה לספק שירותי תקשורת חירום לגופי ממשלה עד 2022. בסביבות אוגוסט 2022 החברה נרכשה על ידי חברת תקשוב, ושירות הזימונית הופסק..
על פי רישומי רשם החברות החברה מספקת למשרד החוץ שרותי הפעלה ותחזוקה של מערכת המספקת התרעות של פיקוד העורף מפני "צבע אדום", צונאמי ורעידות אדמה.
זימים (ביחיד: זים, נקרא גם "אגיד") הם אברי הנשימה של הדגים וייצורים אחרים החיים במים.
הדגים נחשבים לקדומים יותר מבחינה אבולוציונית ולפיכך פרימיטיביים יותר מאשר היונקים.
משום כך, תאי הדם האדומים שלהם, בניגוד לתאי הדם של היונקים, מכילים גרעין אשר גורע משטח המגע שלהם עם החמצן ומגדיל באופן ניכר את גודל התא.
בנוסף לכך,רמת ריווי החמצן במים עומדת על 0.6%, על כן התפתח מנגנון המגדיל את שטח המגע של תאי הדם האדומים עם המים .
הזימים בנויים מקרומים דקים ועדינים ביותר העשויים משכבות תאים בודדים ועשירים מאוד בנימי דם, המובילים תאי דם הפולטים פחמן דו-חמצני וקולטים את החמצן מהמים.
הם עוברים דרך הקרומיות, בהן מתבצע חילוף הגזים בין נימי הדם לסביבה המימית החיצונית בתהליך דיפוזיה (מפל ריכוזים).
ברוב הזימים יעילות הספיגה מוגברת על ידי מנגנון זרם נגדי (Counter-current Exchange).
הנימים המביאים דם עני בחמצן נמצאים במקביל עם הנימים אשר הדם בתוכם כבר הועשר בחמצן, ומאפשרים מעבר חמצן בנקודות החיבור לאורכן.
הזרימה בנימים המובילים דם עשיר בחמצן הפוכה לכיוון הזרימה בנימים המובילים דם עני בחמצן, ובכך נשמר מפל ריכוזי חמצן קטן אך אחיד לכל אורך הנימים.
כדי שדג יוכל לקלוט כמות מרבית של חמצן, עליו להניע את המים סביבו כל העת.
מיני דגים מסוימים עושים זאת על ידי פתיחה וסגירה של מכסי הזימים.
מדובר בעיקר בדגי גרם, שהם הנפוצים ביותר; אצלם מכוסים הזימים בלוחית גרמית ניידת הנקראת "מכסה הזימים".
לפיכך אי אפשר לראות את הזימים אלא לאחר שמרימים את מכסה הזימים שנמצא יחד עם מערכת הזימים על ראשו של הדג כדי להיות קרובים למוחו, וראשיתו של צינור העיכול בדפנות הלוע.
הדג בולע את המים דרך פיו על ידי תנועה קדימה ופתיחת הלוע ולאחר מכן סגירת פיו ודחיסת המים על פני הזימים; מינים אחרים של דגים, כגון כרישים, עושים זאת על ידי הישארות בתנועה מתמדת גם תוך כדי שינה (הדבר קשור גם לפעילות החשמלית שבגוף הכריש).
זימון בהלכה היהודית היא ברכה מיוחדת שמברכים לפחות שלושה סועדים יהודים שאכלו יחדיו לפני ברכת המזון.
במשנה, בתלמוד ובספרי ההלכה ישנם נידונים שונים בנושאים הקשורים לברכת הזימון, כגון בהגדרתה, מקורה או חובתה של הברכה.
חובת הזימון חלה רק כאשר שלושה אנשים לפחות קבעו לאכול בצוותא, כגון שאמרו זה לזה בואו נאכל יחד, או בואו ונאכל במקום מסוים.
וגם אם לא אמרו זה לזה דבר, אלא שברור להם שהם אוכלים יחד, כמו למשל, בני משפחה שאוכלים ארוחת ערב יחד, או חברים שאוכלים יחד, הרי הם כמי שקבעו עצמם לאכול יחד, וחובה עליהם לזמן.
והסימן לכך שקבעו עצמם לאכול יחד, שאם אחד מהם יחליט ללכת באמצע הסעודה ללא סיבה מיוחדת, ייחשב כהתנהגות בלי מנומסת.
גם כאשר שניים בלבד התחילו בסעודה, אם אחר כך הצטרף אליהם עוד אחד לאכול עמהם, מתוך כוונה להישאר עמהם עד סוף הסעודה, הרי הם מתחייבים בזימון.
ואפילו אם הגיע בסוף סעודתם, אך בתנאי שעדיין יכולים לאכול דבר נוסף, כגון קינוח, ולא הסיחו דעתם מהאכילה, וגם לא נטלו ידיהם למים אחרונים.
במקרה שאין שום קשר בין הסועדים, כמו למשל האוכלים במסעדה בשולחנות נפרדים, אינם מצטרפים לזימון.
במקרה ששלושה אנשים אוכלים יחד וקצת מדברים ביניהם, אבל לא קבעו עצמם לאכול יחד, ואם אחד מהם יפרוש באמצע לא ייראה הדבר כלא מנומס.
לדעת הרמ"א, רשאים ואף מצווה שיזמנו.
אך לדעת המגן אברהם (קצג, ח), ועוד מאחר שלא התחייבו בזימון, הם אינם רשאים לזמן.
למעשה כתב במשנה ברורה, שבמקום שיש ספק האם חייבים בזימון, נכון שיזמנו.
אבל אם הם עשרה, מחמת הספק לא יזכירו את השם.
מצטרפים לזימון שלושה גברים שהם בני מצווה שאכלו ביחד, או שלוש נשים שהן בנות מצווה שאכלו ביחד.
באשר לנשים, השולחן ערוך פסק שהזימון שלהן הוא רשות, וכך נהוג, אולם הרא"ש והגר"א פסקו שהן חייבות בזימון.
לפי המשנה ברורה טעם הפטור לנשים הוא שברכת הזימון היא מדרבנן, וחלק מהנשים אינן בקיאות בה ולכן חכמים לא רצו לחייבן.
במקרה שאוכלים שלוש נשים ואיש אחד, כתב רבי משה שטרנבוך שלא יזמנו מחמת ש"איכא פריצותא".
מאידך הרב אליעזר מלמד כתב שלא יפסידו את המצווה והגבר או שני הגברים יענו אחרי המזמנת.
כאשר ישנם שלושה גברים הם מחייבים גם את הנשים בזימון.
וביאור הלכה (אורח חיים סימן קצט' סעיף ז' ד"ה "ויוצאות בזימון שלנו") הביא מי שכתב שאין הנשים יכולות להוציא את הגברים ידי חובת ברכת הזימון.
על פי מנהג הספרדים, ו'קטן היודע למי מברכים' יכול להצטרף לשני גדולים.
אמנם למנהג האשכנזים, אינו מצטרף לזימון.
חרש שאינו שומע ואינו מדבר (חרש גמור), וכן שוטה שאינו בר דעת כלל, אינם מצטרפים לזימון.
אך שוטה שיש בו מעט דעת, וכן חרש שאינו שומע אך מדבר, מצטרפים לזימון.
שיכור וכן הישן, אפילו שסעד יחד עם שאר המזמנים, אינם מצטרפים.
אילם מצטרף לזימון בעשרה אך לא לזימון בשלושה.
שנים שאכלו בשר והשלישי חלב, מצטרפים לזימון כיוון שמעיקר הדין יכול האוכל חלבי לקנח את פיו ולאכול עמם בשר, אולם אם אכל גבינה קשה, שיש להמתין אחריה שש שעות, יש אומרים שמכיוון שאין באפשרותם לאכול יחד, אין מצטרפים.
וכן האוכל חלבי בתשעת הימים, ונוהג שלא לאכול בשר אפילו בסעודת מצווה, אינו מצטרף לאלו האוכלים בשר.
בתקופת התלמוד גזרו שאין לחברים (יהודים המקפידים על שמירת תורה ומצוות) לצרף עמי הארץ לזימון, והייתה בזה מחאה כנגד עמי הארץ שלא למדו ולא שימשו תלמידי חכמים, שלא להצטרף עמהם לסעודה.
אמנם עמי הארץ עצמם, אם אכלו שלושה יחד, חייבים בזימון.
אולם בימי הראשונים, יצאה הוראה שאין להרחיק את עמי הארץ, שאם ירחיקום יבנו במה לעצמם ויתרחקו יותר מדרך התורה והמצוות.
לפיכך, מצטרפין לזימון כשם שמצטרפים למניין.
אמנם כתב במגן אברהם, שאין לצרף לזימון עוברי עבירות בפרהסיא (רשע).
לדעת רבי שלמה זלמן אוירבך ועוד חילוני הוא בגדר 'תינוק שנשבה' ויש לצרף כיום לזימון, ויש שהחמירו בזה.
חיוב הברכה מפורש במשנה בפרק שביעי של מסכת ברכות: .
ויש אומרים שהיא מתקנת חכמים, הנסמכת על הפסוק הנ"ל או על הפסוק "כִּי שֵׁם ה' אֶקְרָא הָבוּ גֹדֶל לֵאלֹהֵינוּ" ().
הזימון הוא להזדמן יחד לצירוף ברכה בלשון רבים כגון "נברך".
הלשון זימון הוא הזמנה כאזהרה והתראה להתעורר לברך ברכת המזון מתוך כוונת שבח והודיה לאלהים על שפע טובתו.
בזוהר נאמר שההזמנה היא כדי להמשיך הקדושה ולסלק את כחות הרע.
בניגוד לתרבויות שונות בהן האכילה מוצגת כדבר נחות שיש להתבייש בו (כמו כל ענייני הגוף) היהדות רואה בענייני הגוף פלטפורמה לתיקון עולם, כל עוד הם מחוברים לקודש.
לכן, כאשר אוכלים שלושה אנשים יחד, והאכילה הופכת להיות עניין של ציבור, יש לקדשו ולהרבות בכבוד שמיים.
מאותה סיבה בזימון של עשרה אנשים מוסיפים עוד מדרגה של קדושה (ברוך אלהינו שאכלנו משלו).
עיקר הנוסח הוא, המזמן אומר נברך (במניין גברים ויותר מוסיף - לאלהינו) שאכלנו משלו, והציבור עונים ברוך (במניין גברים ויותר מוסיף - אלהינו) שאכלנו משלו ובטובו חיינו.
יש הרבה מנהגים שונים להוספות על נוסח זה - הנוסחים כולם הם למעשה קריאה של "המזמן" לסועדים האחרים להצטרף אליו לברכה ומענה של הסועדים.
לקריאה עשרות נוסחים שונים, ומבחינה הלכתית אין מניעה לומר אותה בכל צורה או שפה שהיא.
כאשר סועדים לשולחן עשרה אנשים משתנים במקצת הדינים ונוסח הברכה.
מכיוון שעשרה הם מניין מזכיר המזמן בקריאתו והסועדים בתשובתם את המילה "אלהים".
המזמן משנה בשלב בקשת הרשות ואומר "ברשות מרנן ורבנן ורבותי נברך אלהינו שאכלנו משלו", גם בתשובת הסועדים חל שינוי דומה - "ברוך אלהינו שאכלנו משלו ובטובו חיינו" ומכאן ממשיך הזימון כרגיל.
שוני נוסף בזימון של עשרה הוא בכך שמי שחפץ להמשיך ולאכול לאחר הזימון יכול לעשות זאת כשנגמר הזימון עצמו והוא לא צריך לחכות לכך שהמזמן יאמר את מילותיה האחרונות של ברכת הזן.
במשנה מובאת דעתו של רבי יוסי הגלילי שנוסח הזימון מתארך לפי ריבוי הנמצאים, לדעתו בזימון של מאה איש יש לומר "נברך לה' אלהינו", ובאלף יש לומר "נברך לה' אלהינו אלהי ישראל", ובעשרת אלפים "נברך לה' אלהינו אלהי ישראל אלהי הצבאות יושב הכרובים על המזון שאכלנו.
אך להלכה לא נתקבלה דעה זו והחל מעשרה ומעלה, אין חילוק כמה סעדו.
בנוסח אשכנז מתחיל המזמן באמירת "רבותי נברך" (ביידיש: "רבותי, מיר וועלן בענטשן").
על קריאה זו עונים כל הסועדים (נשים, גברים וילדים) "יהי שם ה' מבורך מעתה ועד עולם".
לאחר מכן ניגש המזמן לזמן תוך שהוא מבקש את רשותם של הסועדים לזמן ומכריז "ברשות מרנן ורבנן ורבותי נברך שאכלנו משלו", דהיינו המזמן מברך בשם הסועדים את ה' מפני שהסעודה שנסעדה זה עתה היא משלו.
שאר הסועדים עונים על כך "ברוך שאכלנו משלו ובטובו חיינו" ומזכירים שלא רק הסעודה היא משל האל אלא גם החיים עצמם.
המזמן חוזר על אותו הנוסח ומי שיושב אל השולחן אבל לא סעד אומר "ברוך ומבורך שמו תמיד לעולם ועד".
בסיום יש שנוהגים שהמזמן אומר ברוך הוא וברוך שמו.
ישנם כמה נוסחי זימון אצל הספרדים.
הנוסח הנפוץ כיום (נוסח עדות המזרח) הוא כדלקמן: בשלב הראשון ישנו תרגום של הברכה הנהוגה בעברית לארמית כשהמזמן מכריז- "הַב לָן וְנִבְרִיךְ לְמַלְכָּא עִלָּאָה קַדִּישָׁא" (בואו ונברך למלך העילאי והקדוש).
על הכרזה זו הסועדים עונים "שמים", כלומר הרשות ניתנת מן ה' השוכן בשמים.
כעת עובר המזמן לשלב קבלת הרשות ולזימון - "ברשות מַלְכָּא עִלָּאָה קַדִּישָׁא, וברשות מורי ורבותי וברשותכם נברך שאכלנו משלו" ועל כך עונים הסועדים כמו בנוסח העברי - "ברוך שאכלנו משלו ובטובו חיינו".
נוסח קצר יותר שהיה נפוץ בעבר ועודנו קיים בקהילות שונות (למשל בקהילות מערב אירופה, גאורגיה ובעוד מספר קהילות) הוא כדלקמן: המזמן אומר: "ברשותכם!" המסובים עונים: ברשות שמים.
מסובים: ברוך שאכלנו משלו ובטובו חיינו.
בימים טובים בקהילות גאורגיה הנוסח הוא: ברוך שאכלנו משלו, ובטובו הגדול חיינו.
ובשבתות הנוסח: ברוך שאכלנו משלו ובטובו הגדול והקדוש חיינו.
ולאחר מכן, אומר המזמן והסועדים ביחד: "ברוך הוא וברוך שמו, וברוך זכרו לעולמי עד".
אצל עולי תימן נהגו שהמזמן אומר "ברכו" ועונים לו הקהל "ברך" וממשיך המזמן "נברך שאכלנו משלו" ועונים "ברוך שאכלנו משלו ובטובו חיינו" והמזמן מברך את כל ברכת המזון בקול רם.
בנוסח איטליה, נוהגים שהמזמן מתחיל "נברך (אלהינו) שאכלנו משלו", ועונים "ברוך (אלהינו) שאכלנו משלו ובטובו חיינו", וחוזר המברך על משפט הנ"ל.
המזמן אומר "נברך (אלהינו) שאכלנו משלו", ועונים "ברוך שאכלנו משלו ובטובו הגדול חיינו, ברוך זכרו ברוך כחו, ברוכה לעד מתנתו".
המזמן אומר "(ברשות אבא מרי ו)ברשות מורי ורבותי" או "ברשות המסובים", ומוסיף "נברך (אלהינו) שאכלנו משלו", ועונים "ברוך (אלהינו) שאכלנו משלו ובטובו הגדול חיינו", וחוזר המברך על המשפט הנ"ל.
המזמן אומר "ברוך הוא וברוך שמו, וברוך זכרו לעולמי עד".
התלמוד בפרק ראשון של מסכת כתובות קובע כי יש להוסיף לברכת הזימון בשבעת ימי המשתה של החתונה (המכונה "ברכת חתנים"), ולהבדיל, בשבעת ימי האבלות (המכונה "ברכת אבלים").
בנוסח אשכנז מוסיפים אחרי "יהי שם ה' מבורך מעתה ועד עולם" את פיוט דוי הסר, עיין לקמן.
המזמן קורא "נברך אלהינו שהשמחה במעונו, ושאכלנו משלו".
על קריאה זו משיבים הסועדים: "ברוך אלהינו שהשמחה במעונו, ושאכלנו משלו, ובטובו חיינו", ואז המברך חוזר על נוסח זה.
לאחר ברכת המזון וברכה על היין מתחילים במעמד שבע ברכות החתונה.
על פי דינא דגמרא, אפשר לומר "שהשמחה במעונו" למשך שלושים יום, ואפילו למשך שנה אם עושים את הסעודה לכבוד הנישואין, אבל בשולחן ערוך נפסק שבזמן הזה "ערבה כל שמחה" ואין לברך חוץ משבעת ימי המשתה, או בג' ימים הראשון באלמן שנשא אלמנה (שיש רק יום אחד של שבע ברכות).
במסכת כתובות מובא מעשה ברב חביבא שבירך ברכה זו בעת סעודת ברית מילה, ונפסק שאין הלכה כמותו - שכן לא ניתן לברך "שהשמחה במעונו" כאשר ישנו צער לתינוק הנימול.
יש נוהגים שהמזמן קורא "נברך (בעשרה: אלהינו) מנחם אבלים".
הסועדים משיבים "ברוך (בעשרה: אלהינו) מנחם אבלים שאכלנו משלו ובטובו חיינו" והמברך חוזר על נוסח זה.
יש גם מנהגים שונים לגבי נוסח ברכה רביעית של ברכת המזון בבית האבל.
מנהג רווח בקרב קהילות הספרדים וקצת קהילות האשכנזים לומר פיוט זה לפני ברכת המזון, לפי שעוסק בברכת המזון.
הוא נאמר לפני ברכת המזון, ואינו באמת מפייט את הזימון.
בקהילות אשכנז נהוג לשלב פיוטים בהקדמה לזימון בסעודת נישואים והשבע ברכות ובסעודת הברית מילה.
בסעודת נישואים ושבע ברכות אומרים את הפיוט "דוי הסר" אשר חיברו דונש בן לברט (שמו חתום בראשי החרוזים) וכך הוא נוסח הפיוט:
המזמן מתחיל ב"דְּוַי הָסֵר וְגַם חָרוֹן, וְאָז אֵלֵּם בְּשִׁיר יָרוֹן" - הקטע פותח בהכרזה על השמחה ומדבר אל הקהל - הסר עצב וצער ואז גם אילם יפצח בשיר.
המשכו של המשפט הוא "נְחֵנוּ מַעְגְּלֵי צֶדֶק, שְׁעֵה בִּרְכַּת בְּנֵי יְשׁוּרוּן, בְּנֵי אָהֲרֹן" - בקשה מהאל שינחה את הסועדים ובעיקר את החתן והכלה הטריים במעגלי צדק וישרה עליהם את ברכת בני ישורון ובני אהרון.
לאחר מכן ממשיכים את הזימון כרגיל וכפי שפורט לעיל.
ברית מילה - נודה לשמך
בסעודת ברית מילה נוהגים בקהילות אשכנז המזרחי להקדים לברכת המזון את הפיוט 'נודה לשמך' הבנוי מכמה בתים ופזמון חוזר.
בתלמוד, ישנו דיון בשאלה האם ברכת הזימון היא ברכה נפרדת בפני עצמה או שמא היא כוללת גם את ברכת הזן המגיעה אחריה.
הוויכוח נוגע למקרה בו אדם עונה לזימון כשעדיין לא סיים לאכול, והוא רוצה להמשיך לאכול לאחריו (בשעת הזימון עצמו האכילה אסורה).
בהקשר זה עולות כמה שאלות: האם כשיברך את ברכת המזון, עליו להמשיך ולברך את ברכת הזן לאחר שענה לקריאת המזמן, והאם מותר לו לחזור לאכול כבר לאחר שהמזמן אמר "שאכלנו משלו ובטובו חיינו" או שעליו להמתין עד שהמזמן יגיע לסוף ברכת הזן.
למסקנת התלמוד הדין שנוי במחלוקת אמוראים ואף פסק ההלכה נתון במחלוקת: לדעת הרמ"א אותו אדם שרוצה לשוב ולאכול לאחר הזימון ממתין ושב לאכול רק כאשר המזמן קורא בקול את המילים האחרונות של ברכת הזן (וזהו מנהג האשכנזים), ולדעת השולחן ערוך רשאים לאכול לאחר המילים "שאכלנו משלו ובטובו חיינו".
כאמור את ברכת הזימון מוביל מזמן הדומה בתפקידו לחזן.
הענקת תפקיד המזמן לאדם כלשהו נחשבת לאות כבוד כלפיו.
על פי ההיררכיה המקובלת בהלכה, אם יושב בקרב הסועדים כהן הוא שצריך לזמן.
אם לא נמצא כהן אבל נמצא לוי לדעת מהר"ם מרוטנבורג ורוב הפוסקים אין צריך להקדים, ויש אומרים שטוב להקדים.
אם לא נמצא לא כהן ולא לוי, מזמן אדם מישראל.
כמו כן ישנה היררכיה רבנית: אם ישב לשולחן אדם המוסמך לרבנות או אדם הידוע כתלמיד חכם מוצע לו תפקיד המזמן וכך לגבי כל אדם מכובד.
אם סועדת יחדיו משפחה, האב הוא הראשון שלו הזכות לזמן, ולאחר מכן לבניו על פי הגיל, לגדול ביותר הזכות החזקה ביותר.
כאשר אדם מתארח בבית מסוים נתונה לבעל הבית הזכות הראשונית לזמן.
סדר העדיפויות שצוין לעיל אינו מונע ממי שקודם לזמן למחול על כבודו ולהרשות לאחר לזמן במקומו.
כך לדוגמה יכול לזמן בן בפני אביו או תלמיד בפני רבו.
כאשר נוצר מצב שבו בין הסועדים מצוי אדם שלו זכות קודמת לזמן מהמזמן שנבחר, נהוג שהמזמן מזכיר אותו בשלב בקשת הרשות, כך שהוא אומר "ברשות", מוסיף את מי שהיה יכול לזמן במקומו - כהן/ לוי/ הרב/ בעל הבית - ומסיים בפנייה לכלל הסועדים להשתתף בזימון: "נברך (אלהינו) שאכלנו משלו".
רבים נתנו לאורח לזמן, שכך אומר את "ברכת האורח" בקול.
תפקיד המזמן היה בעבר ארוך ומשמעותי יותר - הוא קרא את הברכה כולה עבור כל הסועדים.
מצב זה נבע מכך שבעבר לא היו קיימים "ברכונים" - ספרונים המכילים את ברכת המזון שכן הדפוס טרם הומצא, כמו כן ברכת המזון לא הייתה שגורה על לשונם של כל הסועדים.
על כן המזמן היה מברך בקול גם עבור אלו שלא ידעו את הברכה ובכך מוציאם מידי חובת ברכת המזון.
בתקופה המודרנית נוהג המזמן לקרוא בקול עד לסוף נוסח הזימון שהובא לעיל על פי דעה אחת, ועד סוף ברכת הזן על פי דעה אחרת , ובכל מקרה אומר בקול את מילותיה האחרונות של ברכת הזן.
כל אחד מן הסועדים ממשיך את ברכתו בשקט.
רבותי - ליפא שמלצר באלבום בלי עין הרע.
מועדון הכדורגל זימברו קישינב (במולדובנית: FC Zimbru Chișinău) הוא מועדון כדורגל מולדובני מבירת מולדובה, קישינב.
המועדון זכה באליפות המקומית שמונה פעמים והוא אחד משני המועדונים המעוטרים במדינה יחד עם שריף טירספול.
אחרי היווסדותה שיחקה הקבוצה בליגות המשניות בליגות הסובייטיות.
תחת השם בורבסטניק, זכתה הקבוצה לעלות לליגה הבכירה בשנת 1955. שנה אחר-כך, 1956, המועדון זכה בהישגו הטוב ביותר בהיסטוריה שלו, מקום שישי בליגה הבכירה.
ההישג הגדול ביותר של הקבוצה בגביע הסובייטי הוא העפלה לרבע הגמר בשנת 1963. אחרי מספר עונות בתחתית הטבלה ירדה הקבוצה לליגת המשנה ב-1964.
הקבוצה שיחקה זמן ממושך בליגה השנייה, ובתקופה זו נקלעה למאבקי ירידה ב-1971 והעפילה לליגה הבכירה ב-1973 וב-1982. בשני המקרים הקבוצה ירדה בחזרה לליגת המשנה לאחר עונה אחת.
אחרי ירידת ליגה ב-1986, שיחקה הקבוצה שנתיים בליגה השלישית, וזכתה בטורנירים אזוריים פעמיים.
בשנת 1988 העפילה הקבוצה בחזרה לליגת המשנה ושיחקה בה עד לפירוק ברית המועצות.
עם פירוק ברית המועצות והקמת ליגת העל המולדובית בשנת 1992, היה זימברו המועדון הדומיננטי והחזק ביותר בכדורגל המולדובי של שנות ה-90, כאשר זכה בשמונה אליפויות בתוך תשע עונות.
בתחילת המאה ה-21 נחלש כוחו של המועדון, ושריף טירספול הפכה לקבוצה הבכירה במולדובה.
זימברו זכתה חמש פעמים בגביע המולדובי שש פעמים, ופעמיים נוספות העפילה למשחק הגמר.
ההופעה המוצלחת ביותר של זימברו בגביע אופ"א הייתה בעונת 1995/1996, כאשר הגיעה עד לסיבוב השני.
זימברו הגיע פעמיים לסיבוב המוקדמות השלישי של ליגת האלופות, בעונת 1999/2000 ובעונת 2000/2001
המונומנט הלאומי של זימבבואה הגדולה הוא מרכז של הריסות עתיקות מהגדולים באפריקה הדרומית, אשר משערים ששימשו בעבר כמקום התיישבותן של אחת התרבויות המפותחות באפריקה ואשר העניקו לזימבבואה המודרנית את שמה.
מיקומן של ההריסות בדרום-מרכזה של זימבבואה של היום.
משערים שהמקום היה מיושב החל מהמחצית הראשונה של המאה ה-11 ועד למחצית הראשונה של המאה ה-15, אך לא ידוע בדיוק מי בנה אותן.
ההשערה המקובלת כיום היא שהאתר הוקם על ידי עם הקרנגה.
זימבבואה הגדולה מוכרזת כאתר מורשת עולמית מאז 1986.
כאשר הגיעו סוחרים פורטוגזים לזימבבואה לראשונה במאה ה־15, כבר היה האתר נטוש ובמצב של הרס.
מראה החורבות הדהים את הפורטוגזים והובילם לנסות ולנחש מי בנה את המבנים.
האפשרות שהילידים בני המקום עשו זאת נדחתה על הסף.
תחת זאת שיערו הפורטוגזים שמצאו את הבירה האגדית של מלכת שבא.
מאוחר יותר העלו מטיילים אירופיים שעברו במקום השערות שונות שכללו את המצרים הקדומים, הפיניקים, הערבים (או מוסלמים אחרים), הרומאים, היהודים, גזע לבן מסתורי, ואפילו הממלכה הנוצרית האגדית של הכומר יוחנן.
השערות כאלו ואחרות הועלו משך קרוב לארבע מאות שנה עד שב־1932 הוכיחו הארכאולוגים הבריטים גרטרוד קאטון תומפסון ודייוויד ראנדל מקלבר שבוני האתר היו בני הסביבה ושככל הנראה היו אלה בני הקרנגה, קבוצה אתנית הדוברת את שפת השונה.
זימבבואה הגדולה כמעצמה אזורית ושקיעתה
הראיות הארכאולוגיות שנחשפו בחפירות מצביעות על כך שזימבבואה הגדולה הייתה אחד ממרכזי הסחר החשובים ביבשת, ושבשיאה הגיעה רשת קשרי המסחר שלה עד מקומות כמו קילווה, מלינדי ומוגדישו, ואפילו לנמלים בהודו ובסין.
כמו כן במכרות שנתגלו ממערב לזימבבואה הגדולה נמצאו סימנים שהצביעו על פעילות ענפה של כריית אבנים יקרות ומינרלים שונים.
תגליות אלה הובילו חוקרים מסוימים להניח שמלכי זימבבואה הגדולה לא שלטו ישירות על המכרות אלא על דרכי הסחר.
השערה אחת גורסת שכדי לפתח את זימבבואה הגדולה ולהגדיל את כמות המסחר נדדו חלק ניכר מתושביה לארצות אחרות.
תאוריה מקובלת יותר גורסת שאנשי זימבבואה הגדולה ניצלו את משאבי הסביבה יתר על המידה, דבר שהוביל לרעב ולשקיעה.
שטח האתר מתפרס על פני כ־7.3 קמ"ר ומחולק למספר אזורים - בכל אזור נמצא חלק אחר של החורבות.
ראשון הוא אזור הגבעה, שני הוא אזור גבעת הגרניט, שלישי הוא אזור העמק השוכן מתחת לגבעה ובו ממוקמים מתחם העמק והמתחם הגדול, שנחשב לאחד המבנים העתיקים והגדולים ביותר מדרום לסהרה.
קירות האבן של זימבבואה הגדולה, עליהם נאמר שהם המבנים המרשימים באתר, עשויים מלבני גרניט.
אלה נלקחו מהסלעים הגדולים של הגבעות שבאופן טבעי מתבקעים ללוחות, דבר שאיפשר להעבירם ממקום אחד למשנהו וסיפק לבוני האתר חומר נגיש וקל לבניה.
הלבנים הונחו אחת על גבי השנייה ללא צורך בטיוח, וכל שורה נוטה פנימה ביחס לקודמתה על מנת לייצב את הקירות בצורת שיפוע פנימי.
המבנים הראשונים שנבנו עוצבו בצורה גסה יחסית כאשר סלעים הוכנסו לתוך הקירות.
בחלוף הזמן השתכללה השיטה והמבנים נבנו בצורה מתואמת וטובה יותר אשר יצרה מראה עקלקל ואחיד.
עובי המבנה הוא 6 מטר וגובהו 12 מטר.
כמו כן יש שני קירות גבוהים באורך 60 מטר המוליכים לעבר מגדל בצורת חרוט.
עקב העדר עדויות כתובות לא ניתן לדעת הרבה על דתם של בוני האתר או על תרבותם בכלל, ולכן רוב הידע הקיים כיום מתבסס על השערות בלבד.
מספר שרידים זכו לפרסום רב, ובין אלה פסל הנץ והקרוקודיל ופסלי שמונה הציפורים שעשויים מסטיאטיט.
חוקרים מסוימים משערים שבנוסף לתפקידה כצומת דרכי סחר חשוב, שימשה זימבבואה הגדולה גם כמרכז דתי לדת המווארי, דתם של בני השונה.
לדת המווארי הקרויה על שם האל העליון של בני השונה, נלוותה גם הסגידה לרוחותיהן של בני השושלת השלטת ופולחן זה נוהל על ידי כת המונדורו.
השפעתה התרבותית האומנותית ובעיקר האדריכלית של זימבבואה הגדולה ניכרה מאז נפילתה, ואולי אפילו קודם לכן, במבנים שסגנונם הושפע ממנה בבירור.
כך למשל ידוע ששליטיה של ממלכת מוטאפה שהייתה אחת משתי הממלכות שהוקמו על ידי גולי זימבבואה הגדולה ונוסדה לאחר היעלמותה המשיכו לבנות מבנים המזכירים מאוד את החורבות של זימבבואה הגדולה, אם כי קטנים יותר.
ממלכות נוספות שהושפעו מזימבבואה הגדולה היו ממלכת טורווה, אימפריית רוזבי שהייתה החשובה מבין המדינות האלה ונמיביה.
כמו כן קיים עוד מספר לא מבוטל של מבנים דומים ברחבי האזור, כ־150 מבנים בתוך זימבבואה, קרוב למאה מבנים בבוצואנה, ומספר לא ידוע של מבנים במוזמביק.
עם זאת, נראה שההשפעה החשובה ביותר של זימבבואה הגדולה היא על זימבבואה המודרנית.
ב־1960 כאשר תושבי זימבבואה, שנקראה אז "רודזיה", דרשו עצמאות, שילם השלטון הלבן של איאן סמית' להיסטוריונים כדי שיכתבו מחדש את ההיסטוריה של זימבבואה כך שתתאים לאידאולוגיה של השלטון הלבן.
דבר זה התאים לאידאולוגיה של השלטונות הקולוניאליים, אשר גרסו כי לפני בואם לא הייתה תרבות באפריקה.
לאחר הכרזת העצמאות ב־1985 חיפשו תושבי המדינה החדשה שם שייצג את מקורותיהם בצורה הולמת ובה בעת יהווה הוכחה לעוצמתה של זימבבואה לפני העידן הקולוניאליסטי.
השם "זימבבואה" התאים בדיוק למטרה זו.
זימבבואה, אשר משמעותה בבנטו "בית מקודש" או "מושבו הפולחני של המלך", הייתה ההוכחה המרשימה ביותר לעבר כזה, ולכן נקראה המדינה על שם החורבות, שהיו לאתר הלאומי ולאתר הארכאולוגי היחיד שעל שמו נקראת מדינה.
זילות השואה הוא מושג שמשמעותו המעטה בערכה של השואה ועד זלזול מופגן בה, או אף הכחשתה.
למושג אין הגדרה אחידה והוא נמצא בשימוש מזדמן בשיח, באופן בו לעיתים מואשם בו צד מסוים, המכחיש האשמה זו.
המושג עולה מדי פעם בשיח הציבורי בישראל בהקשר של ניצולן של הרגשות שמעוררת השואה לשם קידומן של מטרות שאינן בהכרח קשורות אליה ישירות.
מאז תחילת המאה ה-21 נהפכה זילות השואה לאמצעי נפוץ במסגרת גל האנטישמיות החדשה והפולמוס בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
במסגרת זו נפוצה השוואה של ישראל ומעשיה ביהודה, שומרון ועזה לנאצים במטרה לעשות לה דה-לגיטימציה ודמוניזציה.
השוואה זו נעשית בידי ארגונים פרו-פלסטינים ואנשי שמאל רדיקלי, כולל פעילי שמאל ישראליים.
זילות השואה היא עילה לתביעה משפטית במדינות רבות.