tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא היה בנו הבכור של הקיסר הרומאי קונסטנטינוס "הגדול" מנישואיו לאשתו פאוסטה, הוא נולד בעיר ארל שבפרובינציית גאליה בפברואר 316. במרץ 317 הוא הוכרז כקיסר ובשנת 323 הוא השתתף במסע המלחמה עם אביו קונסטנטינוס כנגד שבטים גרמאניים.
בגיל 10 התמנה למפקד של צבא הפרובינציה ובשנת 332 הוא קיבל מאביו פיקוד על לגיונות במערכה מול שבטים גותיים.
עם מותו של קונסטנטינוס האב התפתח מאבק כוחות רצחני בחצר המלוכה.
קונסטנטיוס השני היה ככל הנראה היוזם והמנהל של מסע טיהורים ללא רחמים בקרב בני משפחתו ויורשיו הפוטנציאליים.
בטבח נרצחו שניים מדודיו ו 6 מבני דודיו ובהם חניבליאנוס (Hannibalianus) גיסו של קונסטנטיוס מנישואים לאחותו קונסטנטינה ובסופו נותרו בחיים אחיו הבכור של קונסטנטיוס - קונסטנטינוס השני ואחיהם הצעיר קונסטנס ו3 מבני דודיו קונסטנטיוס גאלוס (לטינית: Constantius Gallus), יוליאנוס הכופר ונפוטיאנוס (לטינית: Nepotianus).
למרות החלוקה הברורה של השלטון ולמרות הכוח היחסי שניתן לקונסטנטינוס השני הוא לא הסתפק בנכסים שבידיו, הוא ראה עצמו כשליט הבכיר בשלישייה ופעל לדחוק את רגליו של קונסטנס.
בשנת 340 יצא צבא בפיקודו של קונסטנטינוס השני ופלש מגאליה אל צפון איטליה במטרה לתפוס את השלטון על איטליה ואפריקה.
הצבאות של האחים נפגשו בסמוך לעיר אקוויליה, צבאו של קונסטנטינוס השני נכנס למארב ורובו הושמד, קונסטנטינוס עצמו נהרג וגופתו הושלכה לנהר.
קונסטנס ניצל את ההזדמנות ובמהלך מהיר וללא התנגדות נטל את השלטון על כל האימפריה המערבית.
כאשר הסופר הרומאי ליבאניוס רצה לכתוב שיר הלל לקיסרים לבית קונסטנטינוס הוא התקשה למצוא זכר לקונסטנטינוס השני ברשומות הרשמיות, כאילו מעולם לא היה קיים וזכרו נמחה כמעט לחלוטין.
קונסטנטינוס החמישי היה קיסר האימפריה הביזנטית בין השנים 741 עד 775.
קונסטנטינוס נחשב לאחד מהתומכים הגדולים של האיקונוקלאזם באימפריה הביזנטית (ניתוץ פסלים וצלמיות האל) בקרב הקיסרים באימפריה של המאה השמינית והתשיעית.
קונסטנטינוס החמישי נולד ביולי 718 בקונסטנטינופול להוריו לאון השלישי, קיסר האימפריה, ואשתו הראשונה מריה.
קונסטנטינוס הוכתר כקיסר משנה בגיל שנתיים בשנת 720. בשנת 732 נישא לצ'יצ'אק, הייתה בתו של הכגן הכוזרי ביחאר, כחלק מיחסי הבריתות שאביו רצה ליצור עם ממלכת הכוזרים.
לאחר שירש את לאון השלישי ב-741, יצא קונסטנטיוס בראש הכוחות להילחם בחליפות אומיה במזרח אנטוליה.
ארטאבסדוס, סטרטגוס (גנרל ביזנטי) ממוצא ארמני ובעלה של אחותו הגדולה של קונסטנטינוס, נפגש עם קונסטנטינוס בדרכו למערכה ושם תקף אותו.
בתקיפה נהרג הגנרל של קונסטנטינוס והוא עצמו נמלט.
בטענה שקונסטנטינוס מת, חזר ארטאבסדוס לקונסטנטנופול והכתר לקיסר על ידי הפטריארך אנסטסיוס.
קונסטנטינוס באותו זמן גייס כוח גדול של שתי "תימות" צבאיות ועשה דרכו לקונסטנטינופול.
לאחר מלחמת אזרחים של שנתיים מתוכם שנה אחת של מצור על קונסטנטינופול, תקף קונסטנטינוס ב-2 בנובמבר 743 בהפתעה את הבירה.
קונסטנטינוס כבש את העיר ועיוור את ארטאבסדוס ושני בניו.
בדומה לאביו לאון השלישי, קונסטנטינוס היה תומך נלהב של האיקונוקלאזם, תאוריה תאולוגית המתנגדת לשימוש דתי ופולחני בדמויות (איקונות) ושאיפה להרוס את אלו הקיימות.
בפברואר 754 קונסטנטינוס כינס את ועידת הכנסייה בהייריאה, שהייתה מורכבת בעיקר מבישופים התומכים באיקונוקלאזם.
כינוס זה לא נחשב ועידה אקומנית מכיוון שלא נכחו בו האפיפיור והבישוף של קונסטנטינופול, אשר תמכו באיקונות.
בוועידה הוכרז חרם על האיקונות וכל מי שתומך בהם הוא כופר.
מכיוון שאיקונות נאסרו כבר לפני הוועידה, תוצאותיה נתנו בעיקר את הלגיטמציה להחריף את הפעולות נגד האיקונות.
לאחר הוועידה החלו פעולות של הורדת האייקונות מקירות הכנסיות באימפריה וטיהור הכנסיות.
מכיוון שהנזירים נחשבו לתומכים הגדולים ביותר של האיקונות, קונסטנטינוס ריכז את התקפותיו נגדם, התקפות שלאחר מכן ביטאו את ההתנגדות של קונסטנטינוס לנזירות כמוסד.
את מסעות האיקונוקלאזם הוביל הגנרל מיכאל לכנודרקון.
במסעות אלה רכוש של נזירים נלקח לטובת הצבא והאימפריה ונזירים שמרדו הוגלו או עוורו.
חלקם הובאו להיפודרום בקונסטנטינופול, שם הוכרחו הנזירים והנזירות להתחתן בפומבי כדי לשים ללעג את נדרי הצניעות שלהם.
ניצחונותיו כנגד הערבים הוכיח לקונסטנטינוס את צידקת דרכו במלחמה באיקונות ושאלוהים לצידו.
לקראת סוף שלטונו של קונסטנטינוס החליט לרדוף גם את פולחן הקדושים ופולחן שרידי הקדושים, אף על פי שלא נקבע לגביהם דבר בוועידת הכנסייה בהייריאה.
תמיכתו של קונסטנטינוס באיקונוקלאזם והתקפותיו על המוסד הנזירי הובילו כותבים והיסטוריונים ביזנטיים מאוחרים יותר לקלל אותו ולכנות אותו בשמות כמו "איש גללים" (באנגלית "Kopronymos" ,"Dung-named") אשר נבעו מהשמועה שטימא את עצמו בצואה כשהוטבל.
טאופנס בכרונוגרפיה שלו מתאר את קונסטנטינוס מפלצת צמאת דם, חיה אכזרית, ואויב האלוהים.
מותו התקבל בברכה על ידי תומכי האיקונות.
במאה ה-9, לאחר הניצחון של תומכי האיקונות ובהוראת תאודורה הקיסרית, הוסרו עצמותיו של קונסטנטינוס מכנסיית נושאי הבשורה בקונסטנטינופול, נשרפו ופוזרו בים.
בשנת 740 היה גנרל בצבאו של אביו ונתגלה כמפקד מוכשר ביותר.
לאחר תקופה ארוכה בה הייתה במגננה, יצאה האימפריה תחת קונסטטינוס למתקפות רבות, גם נגד הערבים בחזית המזרחית וגם בחזית הצפונית נגד הבולגרים והסלאבים.
לאחר המרידה של ארטבאסדוס, החליט קונסטנטינוס להקים יחידה צבאית מיומנת נפרדת מהיחידות הצבאיות של התמות, אשר כונתה "טאגמטה".
לטאגמטה גויסו 8,000 חיילים, בעיקר מהצבא שאיתו התקיף ארטאבסדוס ופורק לאחר מכן, ותפקידה היה לרוב ללות את הקיסר למסעותיו הצבאיים.
בשנת 746, בעקבות היחלשותה של ח'ליפות בית אומיה, פלש קונסטנטינוס לסוריה וכבש את העיר גרמניקיה (בימינו קהרמאנמרש), עיר הולדתו של אביו.
כנראה במסע זה נלחמו לראשונה ה"טאגמטה".
ניצחון זה היה הניצחון הראשון על החליפות מאז 718. בהמשך כבש בחזרה את קפריסין ושנה לאחר מכן השמיד שם את הצי הערבי של קפריסין.
באותה שנה פרצה מגפה בקונסטנטינופול, שגרמה להפסקה בכיבושים הצבאיים של האימפריה.
ב-751 ניצל קונסטנטינוס את ההפיכה באימפריה הערבית ותקף את הח'ליפות העבאסית שעלתה לשלטון.
נראה שמטרתו העיקרית של המערכה במערב כנגד הערבים הייתה לכבוש ערים ולהעביר את התושבים ליישוב מחדש בתראקיה שבחבל הבלקן.
קונסטנטינוס שאף לחזק את החזית שלו עם הבולגרים ולכן בנה בתראקיה ערים מבוצרות רבות, שאוכלוסייתן הגיעה בעיקר ממזרח האימפריה.
ב-757, לאחר קרבות נוספים כנגד הערבים בקיליקיה, הסכים קונסטנטינוס על הפסקת אש ועל חילופי שבויים.
השקט בגזרה המזרחית אפשר לקונסטנטינוס להתרכז במערכות הבאות בבלקן.
בעקבות הצלחותיו במזרח, תקף קונסטנטינוס את הבולגרים במערכות רבות מ-755 עד 759. ב-759, תקף את השבטים הסלאביים בתראקיה וכבש שטחים רבים.
בשנה לאחר מכן תכנן להתקיף את הבולגרים בגבול תוך כדי איגוף עם הצי לדלתא של הדנובה.
בקרב הזה סבלו שני הצדדים מקורבנות רבים והוחלט על הפסקת אש.
ב-762 פתח במערכה נוספת כנגד השבטים הבולגרים באזור תרקיה ומקדוניה.
סלבים רבים ברחו או הועתקו מאזור תרקיה למזרח האימפריה על מנת שלא ילחמו שוב בצבא האימפריה בבלקן.
באביב 763 יצא קונסטנטינוס להתקפה נוספת מהים והיבשה נגד הבולגרים, והביס אותם בקרב.
בשנת 774, לאחר תקיפות נוספות של הערבים, רצה קונסטנטינוס להוכיח את עצמו והוציא התקפות נוספות נגד הבולגרים החלשים.
לאחר שורה של מסעות צבאיים לבולגריה שהשתבשו, במסעו האחרון סבל קונסטנטינוס מכיב בעור באזור הרגל.
קונסטנטינוס מת בדרכו חזרה לקונסטנטינופול ב-14 בספטמבר 775.
בזמן שהיה טרוד בחזית המזרחית נמנע קונסטנטינוס מעימות באיטליה.
בשנת 751 כבש המלך הלומברדי אייסטולף את רוונה ואת השטחים שנותרו לאימפריה מסביבה.
קונסטנטינוס ניסה לשלוח נציגים למלך הלומברדי שישחרר את העיר אך זה ידע שאין לו ממה לפחד מהאימפריה הביזנטית.
קונסטנטינוס נמנע משליחת צבא להחזרת השטחים באיטליה בעיקר כי רצה להתרכז בחזיתות בבלקן ובמזרח ובשל היחסים עם האפיפיור אשר ניזוקו.
אביו היה לאון השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית, ואימו הייתה הקיסרית מריה.
אשתו הראשונה איירין, ביתו של חאן הכוזרים ביהאר, הולידה לו בן אחד:
אשתו השנייה מריה מתה סמוך לנישואין בשנת 750 ולא הותירה צאצאים לקוסטנטינוס, ככל שידוע לחוקרים.
אשתו השלישית אידוקיה, אחותו החורגת של מיכאל מליסנוס סטרטגוס התמה של אנאטוקליון, הולידה שישה בנים לקוסטנטינוס:
קונסטנטינוס כריסטומנוס היה מחזאי, סופר ומשורר יווני.
מוצאה של משפחת כריסטומנוס במקדוניה, באזור שנמצא כיום בגבול בין בולגריה ליוון.
אביו נולד בווינה, עבר לאתונה בשנת 1862 ולימד כימיה באוניברסיטה.
קונסטנטינוס כריסטומנוס נולד באתונה, בגיל 4 בעקבות רשלנות של המטפלת הוא נפל ועמוד השידרה שלו נפגע.
כתוצאה מכך הוא סבל מכאבים ועקשת כל חייו.
בגיל 17 הוא כבר דיבר מספר שפות ובשנת 1884 החל ללמוד רפואה.
בשנת 1988 הוא עזב את לימודי הרפואה ועבר לאוניברסיטת וינה בה למד פילוסופיה.
בשנת 1891 הוא קיבל תואר דוקטור.
באותה תקופה כריסטומנוס החל ללמד יוונית לאליזבת, נסיכת בוואריה.
בקיץ 1892 הוא עבר לקתוליות.
בשנת 1895 קונסטנטינוס כריסטומנוס קיבל אזרחות האימפריה האוסטרו-הונגרית ותואר אצולה.
באותה שנה הוא מונה לפרופסור ללימודי יוונית באוניברסיטת וינה.
בשנת 1896 קונסטנטינוס כריסטומנוס לראשונה פרסם את שיריו בגרמנית ובשנת 1898 פרסם ספרי שירה נוספים.
בשנת 1898 הוא פרסם בווינה ספר על רגשותיו כלפי אליזבת, נסיכת בוואריה (שכבר לא הייתה בחיים).
בעקבות החלטת השלטונות הפצת הספר נאסרה והומלץ לו לעזוב את גבולות האימפריה.
בשנת 1901 קונסטנטינוס כריסטומנוס התיישב באתונה.
תוך זמן קצר הוא פתח "תיאטרון החדש" והקדיש לו כל חייו.
למרות שתיאטרון היה במה לשחקנים צעירים מוכשרים שזכו לפופולריות, העסק לא היה כלכלי ובשנת 1906 הוא נאלץ לסגור אותו.
מאז סגירת התיאטרון כריסטומנוס כתב מספר ספרים ומחזות.
אחד המחזות שהועלה על הבמה בשנת 1909 קיבלה ביקורות שליליות ביותר ונחשב בשעתו לפורנוגרפיה.
לאחר האירוע, קונסטנטינוס כריסטומנוס נכנס לדיכאון ונפטר ממחלת לב בשנת 1911.
בשנת 1916 על בסיס ספרו צולם סרט ובשנת 1987 על בסיס אותו ספר צולמה סדרת טלוויזיה.
בשנת 1999 אנדריאס סטאיקוס כתב מחזה על חייו.
קונסטנטינוב (בפולנית: Konstantynów, ב-IPA: [kɔnstanˈtɨnuf]) הוא כפר במחוז פלוצק ברפבוינציית מזוביה בפולין עם אוכלוסייה של 38 נפשות.
הוא שוכן כ-6 קילומטרים דרום-מזרחית לגומבין, 22 קילומטרים דרומית לפלוצק, ו84 קילומטרים מערבית לוורשה.
בין השנים 1974-1991 עמד בכפר זה המבנה הגבוה ביותר שיוצר מעולם עד אז, תוצרת האדם (ולמעשה עד בניית מגדל בורג' חליפה)- אנטנת הרדיו של ורשה.
האנטנה הזאת הייתה תורן רדיו נתמך בבניית מסגרת פלדה עם חתך משולש באורך צד של 4.8 מטר, משקל של 420 טון וגובה של 646.38 מטרים.
התורן שימש למשדר גלים באורך 2,000 קילוואט של רשות השידור הפולנית כאנטנה ולכן היה מבודד כנגד הקרקע במתח של 120 קילו-וולט.
הוא קרס במהלך עבודות השיפוצים ב-8 באוגוסט 1991. לא דווח על איש שנהרג בתאונה.
הרקליוס נובוס קונסטנטינוס היה קיסר האימפריה הביזנטית במשך 4 חודשים בשנת 641, ובכך הוא נושא בתואר של הקיסר הביזנטי בעל הכהונה הקצרה ביותר.
קונסטנטינוס היה בנו הבכור של הרקליוס, קיסר האימפריה הביזנטית מנישואיו לפאביה אודוקיה הוא הוכתר לקיסר על ידי אביו בינואר 613, ובשנת 629 נישא לבת-דודתו מדרגה שנייה גרגוריה.
לזוג נולדו קונסטנס וו, תאודוסיוס ובת בשם מניאן (Manyanh) שבבגרותה הייתה אשתו של השליט האחרון של האימפריה הסאסאנית יזדגרד השלישי.
עם מותו של הרקליוס בשנת 641 הפך קונסטנטינוס לקיסר האימפריה הביזנטית בשם קונסטנטינוס השלישי, לצידו ישב אחיו למחצה הירקלונס בנה של מרטינה.
הוא נפטר ממחלתו באפריל או במאי 641, על פי המקורות ההיסטוריים בני התקופה בחצר המלוכה האשימו את מרטינה שפעלה על מנת להרעיל את קונסטנטינוס השלישי על מנת להבטיח את שלטון בנה, אישומים אלו הביאו לכך שמרטינה ובניה הוגלו, ולאחר מכן ככל הנראה הוצאו להורג.
על כיסא המלוכה עלה קונסטנס השני.
היה קיסר האימפריה הביזנטית משנת 780 לשנת 797.
קונסטנטינוס היה בנם היחיד של לאון הרביעי הכוזרי, קיסר האימפריה הביזנטית, ואשתו, אירנה האתונאית.
הוא נולד ב- 14 בינואר 771. באוגוסט 775 נפטר סבו הקיסר קונסטנטינוס החמישי, ולאון הרביעי עלה לשלטון.
ב-14 באפריל 776, הכתיר לאון את בנו הקטין לקיסר בשם קונסטנטינוס השישי - תופעה נפוצה בביזנטיון, בה הוכתר יורש העצר בעודו ילד לקיסר, כדי להבטיח שאכן הוא יעלה לשלטון בבוא העת.
שלטונם המשותף של האב והבן נמשך עד לפטירתו של לאון בשנת 780, אז התמנתה אירנה, המלכה האם, להיות העוצרת בשמו של קונסטנטינוס הקטן, שהיה בן תשע בלבד.
מיד לאחר מותו של לאון התרחש ניסיון הפיכה מצד אחיו למחצה, אך הוא סוכל, הקושרים נענשו והוגלו, והאימפריה נותרה בניהולה של אירנה, בעוד בנה הקיסר לא מעורב בשלטון.
שלטונה דה פקטו של אירנה יצר קרע בין הכנסייה הביזנטית לכס הקדוש, שהתנגד לשלטון של נשים, והאפיפיור לאו השלישי הכתיר את קרל הגדול לקיסר "הכתרה בחסד האל" (gratia dei rex); זה היה היסוד להקמת הקיסרות הגרמנית של ימי הביניים, שכונתה האימפריה הרומית הקדושה.
הכתרתו כקיסר קראה תיגר על מעמדה של האימפריה הביזנטית כיורשת רומא החוקית.
בשנת 787 כינסה אירנה, בחסות הפטריארך של קונסטנטינופול, את ועידת ניקיאה השנייה בעיר ניקאה.
הוועידה החזירה את מנהג כיבוד האיקונין, אשר בוטל וגונה בוועידת האיקונוקלסטים בשנת 754, וסיימה את מלחמת האיקונין (איקונוקלאזמוס) הראשונה.
במקביל, חל שינוי לרעה ביחסים בין האימפריה הביזנטית לאימפריה הקרולינגית, בעקבות כיבושיו של קרל הגדול בדרום איטליה.
עקב כך ביטלה אירנה את אירוסי קונסטנטינוס עם בתו של קרל הגדול, רוטרודיס , ובנובמבר 788 נישא קונסטנטינוס למריה מאמניה.
אירנה יזמה גם מהלך צבאי על מנת להגן על האינטרסים הביזנטיים באיטליה, ושלחה כוחות צבאיים לדרום איטליה; אך המערכה נסתיימה בתבוסה, שהחלישה את מעמדה של אירנה.
בשנת 784 התארס קונסטנטינוס עם רוטרודיס, בתו בת ה-6 של קרל הגדול.
אירוסים אלו, שאורגנו על ידי אירנה, נועדו לשמור את האינטרסים הביזנטיים באיטליה מול הכוח העולה של האימפריה הקרולינגית.
הידרדרות היחסים בין שתי האימפריות עקב ההשתלטות של קרל הגדול על חלקים מאיטליה וההתרחקות של הכנסייה הביזנטית מהכס הקדוש הביאו לביטול האירוסים בשנת 788.
באותה שנה הכריזה אירנה על תחרות בין שלוש-עשרה מועמדות, שנבחרו מבתי-אצולה שונים לשמש כאשתו של קונסטנטינוס.
בתחרות זכתה מריה מאמניה, שנבחרה על ידי אירנה, והזוג נישא כדת וכדין בנובמבר 788. לבני הזוג נולדו שתי בנות, אך לאחר שש שנים עלו הנישואים על שרטון.
ככל הנראה הסיבה העיקרית הייתה כישלונה של מריה ללדת יורש עצר, אבל היסטוריונים ביזנטיים בני התקופה טוענים כי אירנה הייתה הגורם העיקרי והכוח מאחרי הקלעים שהביא לפרוד.
את שארית חייה העבירה מריה כנזירה.
בתמיכת הצבא הוא תפס את השלטון, ובאוקטובר 790 הוכר כשליט היחיד של ביזנטיון.
הוא הוציא לגלות את סריסי החצר, ואת אימו הוא כלא בארמון אלתריוס (Ελευθέριος).
קונסטנטינוס לא הצליח לבסס את מעמד האימפריה הביזנטית מול אויביה.
לאחר כישלון צבאי להדוף את כוחות בית-אומיה, הובס הצבא הביזנטי בשנת 792 בקרב מָרְקָלַה מול השבטים הבולגריים, תבוסה שחייבה אותו לשלם מס שנתי לבולגרים ולהכיר דה-פקטו בשליטתם במזרח הבלקן.
כישלונות אלו הביאו לתסיסה בצבא, שניסה לקדם את ניקופורוס, דודו של קונסטנטינוס, כשליט.
קונסטנטינוס הגיב באכזריות, וציווה שעיני דודו ומשפחתו ייעקרו ולשונם תכרת.
גזר דין דומה ציפה לגנרל ארמני שהוביל מרד כנגד קונסטנטינוס.
בשנת 795 התחתן קונסטנטינוס בפעם השנייה עם תיאודוטה, מנשות הלוויה של אירנה, והעניק לה את התואר אוגוסטה.
הנישואים לא היו מקובלים על הכנסייה, בגלל הגירושים ממריה שלא קיבלו את ברכת הכנסייה ונעשו למרות התנגדות אנשי הדת; הנישואים לתיאודוטה התקבלו כניסיון לתת מעטה של כשרות למעשה ניאוף.
ההתנגדות הייתה כל כך עזה, שהפטריארך של קונסטנטינופול, שנאלץ לתת את הסכמתו בדיעבד לגירושים, סירב לערוך את טקס הנישואים, ובסופו של דבר הטקס בוצע על ידי אחד הכמרים של כנסית איה סופיה.
האירוע הרחיק מקונסטנטינוס את מעט התמיכה שנותרה.
ב-796 הצליחה אירנה לקרב אליה את מתנגדיו של קונסטנטינוס, והיא גייסה לצידה קציני צבא על ידי שוחד.
קונסטנטינוס, שהבין כי נותר ללא בני ברית וללא תמיכת מוקדי הכוח, החליט לברוח מקונסטנטינופול, אך נתפס, נאסר ועיניו נעקרו בפקודת אימו, השליטה החדשה של האימפריה, והוא נעלם מעל דפי ההיסטוריה.
ההשערה היא שהוא נפטר, ככל הנראה, זמן קצר לאחר שהתעוור, ולא מאוחר משנת 805.
קונסטנטינוס השמיני פורפירוגנטוס (ביוונית ביזנטית: Κωνσταντῖνος Η΄ Πορφυρογέννητος; 960 – 11 בנובמבר 1028) היה קיסר האימפריה הביזנטית בין השנים 1025–1028. קונסטנטינוס היה בנו של רומנוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית, אחיו של בסיליוס השני בולגרוקטונוס, קיסר האימפריה הביזנטית ואבי זואי, קיסרית האימפריה הביזנטית ותאודורה, קיסרית האימפריה הביזנטית.
קונסטנטינוס השמיני היה בן לשושלת המקדונית.
הוריו היו רומנוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית ואשתו, הקיסרית תיאופנו.
אחיו הבכור, בסיליוס השני, היה יליד 958 והיה מבוגר ממנו בשנתיים.
בעוד היה קונסטנטינוס השמיני בן 3, אביו, הקיסר רומנוס השני, נפטר בנסיבות חשודות.
יורש הכתר היה גנרל רב השפעה בשורות הצבא הביזנטי, שהוכתר בתור ניקפורוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית.
ניקפורוס השני התחתן עם הקיסרית האלמנה תיאופנון ואימץ את בסיליוס השני וקונסטנטינוס השמיני בתור בניו שלו, בכך נתן להם את הגנתו.
קונסטנטינוס השמיני, בסיליוס השני וניקפורוס השני הוכתרו יחדיו בתור קיסרים שותפים של האימפריה הביזנטית אך בפועל היה ניקפורוס בעל סמכויות השלטון המלאות והיה שליט יחיד בראשה של מונרכיה אבסולוטית בכל מלבד שם.
לאחר רציחתו של ניקפורוס השני בשנת 969, הקיסרית תיאופנון אפשרה לרוצחו לרשת את הכתר בתור יוחנן הראשון צימיסקס, קיסר האימפריה הביזנטית.
יוחנן הראשון היה כניקפורוס השני ממקור צבאי ולאורך שלטונו הוא כקודמו שמר על מעמדם של בסיליוס השני וקונסטנטינוס השמיני.
לאחר מותו של יוחנן הראשון, בסיליוס וקונסטנטינוס נותרו בשלטון על האימפריה.
הודות למדיניותו הפעלתנית, היה זה בסיליוס השני שהפך לקול המרכזי בשלטון המשותף של השניים.
קונסטנטינוס לא היה מעורב כמעט ובכלל בממשל האימפריה הביזנטית עד למותו של אחיו, בסיליוס השני, ב-15 בדצמבר 1025. לקונסטנטינוס לא היה ניסיון פוליטי ומנהלי רב והותיר את רוב מעשיות השלטון בידי יועציו ומקורביו.
קונסטנטינסו נפטר בשנת 1028. במותו לא היו לו בנים לרשת את הכס ולכן הכתר עבר לבתו, זואי, קיסרית האימפריה הביזנטית, ששלטה במקביל עם בעלה, רומנוס השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית.
קונסטנטינוס היה גבוה וחינני, לעומת בסיליוס שהיה נמוך ומוצק.
קונסטנטינוס נודע בתור פרש מעולה.
עד שהפך לקיסר כבר הזדקן וחלה ובקושי היה יכול ללכת.
עם עלייתו לשלטון המשיך קונסטנטינוס השמיני המשיך באורח חיים הדומה לזה שהיה לו לפני עלייתו במהלכו הוא עסק בעיקר חיי מותרות - ונמנע ככל האפשר מעסקי מדינה.
תוך מספר חודשים, לחץ של האצולה הובילה לביטול חוקי חלוקת האדמה שקבע בסיליוס השני, דבר שהוביל לחיזוק האצולה של בעלי הנחלות באסיה הקטנה.
קונסטנטינוס העשירי דוקס (ביוונית ביזנטית: Κωνσταντῖνος Ι΄ Δούκας; 1006 – 23 במאי 1067) היה קיסר האימפריה הביזנטית בשנים 1059–1067. קונסטנטינוס העשירי היה אבי שושלת דוקס.
קרבתו אל איסאאקיוס הראשון קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית הביאה לכך שהאחרון מינה אותו ליורשו.
לאחר מותו של קונסטנטינוס נישאה בשנית אשתו, הקיסרית אודוקיה, לרומנוס הרביעי דיוגנס, קיסר האימפריה הביזנטית.
קונסטנטינוס היה אביו של מיכאל השביעי דוקס.
קונסטנטינוס היה יליד שנת 1006 ובן למשפחת בעלי אדמות עשירה מאסיה הקטנה, האימפריה הביזנטית.
קשרי משפחתו עם האריסטוקרטיה והאצולה של קונסטנטינופול הביא לכך שקונסטנטינוס חותן עם אודוקיה מקרמבוליטיסה אחייניתו של הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול, מנהיג הכנסייה האורתודוקסית.
קונסטנטינוס עלה בדרגות הצבא הביזנטי לאורך חייו אך נאסר לזמן מה בידי יוחנן אורפנוטרופוס, יועץ קיסרי שהיה הכוח האמיתי מאחורי שלטונו של מיכאל הרביעי, קיסר האימפריה הביזנטית.
עם נפילת השושלת המקדונית ועלייתו של מיכאל השישי סטרטיוטיכוס, קיסר האימפריה הביזנטית, הצטרף קונסטנטינוס לגנרל איסאאקיוס קומננוס, אשר החל לארגן הפיכה נגד הקיסר מיכאל השישי.
בשנת 1057 יצאה ההפיכה לפועל ונסתיימה בהצלחה שהובילה להדחתו של מיכאל השישי ולהכתרת איסאאקיוס הראשון קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית.
איסאאקיוס הראשון קומננוס חלה קשות בשנת 1059 ובעצתו של מיכאל פסלוס החליט לוותר על הכתר.
בצוואתו מינה הקיסר איסאאקיוס הראשון קומננוס את קונסטנטינוס להיות לו ליורש, וזה הוכתר בתור קונסטנטינוס העשירי, השליט הביזנטי הראשון לבית שושלת דוקס.
בשנת 1060, קבוצה הכוללת את מושל מחוז הבירה קונסטנטינופול ופקידים קיסריים אחרים בחצר המלוכה החלו לארגן מזימת קשר נרחבת להתנקש בחייו של הקיסר קונסטנטינוס.
הקיסר קונסטנטינוס בקושי הצליח להימלט מהניסיון להתנקש בחייו, אך אחיו יוחנן הצליח להחזיר את הסדר והסמכות הקיסרית לאחר כישלונו של הקשר.
אמנם הפלתו המוצלחת של ניסיון ההפיכה עזר לחזק את שלטונו, אך הוכיח גם את שבריריותו של שלטונו המוקדם של קונסטנטין.
הקיסר החדש קונסטנטינוס הוריד את עלויות הצבא הביזנטי וחתך את התקציב של הצבא בשנת 1059, עם עלייתו לשלטון, בדיוק בזמן שיריבים על הגבולות התנפלו על הקיסרות הביזנטית.
הפצ'נגים ביצעו פשיטות לתוך שטחי האימפריה בחבל הבלקן והאימפריה הסלג'וקית הגדולה הפכה לכוח המרכזי במזרח התיכון.
תחת שלטונו של אלפ ארסלאן החלו הסלג'וקים להתחקות אחרי הביזנטים במטרה להוכיח את עצמם ראויים לתואר של יורשי האימפריה הרומית.
אלפ ארסלאן לכך על עצמו את התואר 'קיזר אל-רום' (קיסר רומא) ודגל האימפריה הסלג'וקית שונה לדגל של עיט דו-ראשי, כדגל האימפריה הביזנטית.
במטרה להוכיח לחצר המלוכה הסלג'וקית את מעמדו כדוגמת דודו, טוגריל בכ, ארסלאן יצא ישר עם הכתרתו למערכה צבאית נגד הממלכות הנוצריות של עבר הקווקז (האימפריה הביזנטית, ממלכת ארמניה וממלכת גאורגיה).
הכוחות הסלג'וקים הפולשים כבשו את אני, בירת ממלכת ארמניה.
לאחר מכן דחקו את הצבא הגאורגי והכריחו את בגרט הרביעי, מלך גאורגיה להכיר בעליונותה של המדינה הסלג'וקית על גאורגיה.
ממלכת ארמניה הייתה מדינת חסות ביזנטית אך ההנהגה המחוזית לא הייתה מוכנה לקראת הפלישה הסלג'וקית וחומות אני נפלו במהרה בעוד תושבי העיר נסו על נפשם לנוכח הביזה הסלג'וקית של העיר.
לאחר סיפוח אני לתוך האימפריה הסלג'וקית, נסיכות קארס הארמנית נכנעה גם היא לידי הכוחות הסלג'וקים ואיתה גם מספר נסיכויות ארמניות קטנות נוספות אשר לא היה ביכולתם לפעול לעומת הסלג'וקים.
באותו הזמן בוצעה פשיטה נרחבת של פצ'נגים לתוך הבלקן שבזזה סדרת ערים בבולגריה הביזנטית ואיימה על השטחים ביוון המודרנית.
רוב הכוחות הביזנטים הנותרים נאבקו נגד פשיטות של הנורמנים על הנחלות הביזנטיות בדרום חצי האי האפניני.
לבסוף חולקו הכוחות הביזנטיים בין יחידות צבאיות עצמאיות ואלו הצליחו לחסום את ההתקדמות של הכוחות הנורמנים.
הנורמנים נחלשו לאחר מאבק סמכות שלטוני פנימי ומשלחת צבאית כושלת לכיבוש סיציליה מידי האמירות המוסלמית אשר שלטה בה עד אותה העת.
ההיחלשות הצבאית של הביזנטים אפשרה את כיבושה של העיר בלגרד בידי צבאה של ממלכת הונגריה המאבק בין הביזנטים לסלג'וקים המשיך גם לאחר מותו של קונסטנטינוס העשירי והגיע לשיאו עם הניצחון הסלג'וקי בפיקודו של אלפ ארסלאן במהלך קרב מנזיקרט, שהוביל לכיבוש הסלג'וקי של אסיה הקטנה כולה.
בשונה משלושת הקיסרים שקדמו לו, קונסטנטינוס פעל בניסיון להקים שושלת קיסרית שתחזיק שנים רבות אחרי ימיו.
לאחר מותו בשנת 1067, אשתו, הקיסרית אודוקיה התחתנה בשנית ובעלה מונה לקיסר החדש: רומנוס הרביעי דיוגנס, קיסר האימפריה הביזנטית.
לאחר רומנוס עלה לשלטון בנו של קונסטנטינוס, מיכאל השביעי דוקס.
בסופו של דבר נפלה שושלת דוקס זמן קצר לאחר עלייתה ומשבר הירושה הממושך באימפריה הביזנטית הגיע לסופו עם ירושת הכתר של אלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, שהיה אחיינו של איסאאקיוס הראשון קומננוס.
שלטונה של שושלת קומננוס על האימפריה הביזנטית נמשך למשך מספר מאות של שנים עד לאירועי מסע הצלב הרביעי בתחילת המאה ה-13.
קונסטנטינוס פלורוס הוא גנרל יווני שכיהן כראש המטה הכללי של ההגנה הלאומית (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים של יוון בשנים 2020–2024.
פלורוס נולד בכלקיס ב-24 ביוני 1961. הוא למד באקדמיית הצבא היווני והוכשר כמש"ק וכמפקד פלוגה.
ב-1986 הוא החל לעבור קורסים של הכוחות המיוחדים של הצבא היווני.
ב-1992 הוא נסע לארצות הברית ועבר קורסים מיוחדים בקרוליינה הצפונית.
ב-1994 החל לשרת בכוחות המיוחדים היווניים.
ב-1999 החל למלא תפקידי מטה שונים, וב-2011 מונה לראש מטה הדיוויזיה הממוכנת ה-16 ושנה לאחר מכן הועבר לפקד על פיקוד המבצעים המיוחדים ה-13. ב-2014 מונה מונה למנהל מבצעי היבשה במטה הכללי.
שנה לאחר מכן מונה לראש זרוע המבצעים.
ב-14 בינואר 2019 מונה לממלא מקום ראש המטה הכללי של ההגנה הלאומית (מקביל לרמטכ"ל) במקום אוונגלוס אפוסטולקיס.
ב-25 בינואר הוא הוחלף בכריסטוס כריסטודולו.
פלורוס הועבר לפקד על הארמייה הראשונה.
ב-17 בינואר 2020 הועלה פלורוס לדרגת סטרטגוס (מקביל לגנרל) ומונה באופן קבוע לתפקיד ראש המטה הכללי.
ב-12 בינואר 2024 הוחלף בגנרל דימיטריוס חופיס, לשעבר ראש פיקוד הלוחמה המיוחדת שהוקם בפיקודו של פלורוס.
קונסטנטינוס או קונסטנדינוס "קוסטס" טריאנטאפילופולוס הוא כדורגלן יווני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אסטרס טריפוליס מליגת העל היוונית.
טריאנדאפילופולוס גדל במחלקת הנוער של פנאתינאיקוס מליגת העל היוונית.
בשנת 2012 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון, ובסך הכל ערך 73 הופעות ליגה, בהן הבקיע שני שערים.
ב-22 בינואר 2016 חתם טריאנדאפילופולוס על חוזה לשלוש עונות וחצי באסטרס טריפוליס מליגת העל היוונית.
ב-13 ביוני 2019 חתם טריאנדאפילופולוס על חוזה לשתי עונות בפוגון שצ'צ'ין מליגת העל הפולנית.
ב-19 ביולי 2023 חתם לשנתיים בגורניק זאבז'ה.
ביולי 2024 חזר לאסטרס טריפוליס.
קונסטנטינוס סוטריו הוא כדורגלן קפריסאי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת קורונה קיילצה ובנבחרת קפריסין.
סוטריו החל את הקריירה המקצוענית שלו באולימפיאקוס ניקוסיה.
ב-15 בינואר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 6-0 לדוקסה קאטוקופיה במסגרת הסיבוב השני של הגביע הקפריסאי.
ב-21 באוגוסט 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הקפריסאית, בתיקו 0-0 נגד דוקסה קאטוקופיה במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת .
ב-20 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-2 על אתניקוס אחנס במסגרת המחזור ה-17 בעונה זו.
בסך הכל ערך סוטריו 34 הופעות ליגה בעונת , בהן הבקיע שני שערים.
ב-1 ביולי 2018 חתם באנורתוסיס פמגוסטה מליגת העל הקפריסאית.
ב-12 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על לאצ'י במסגרת הסיבוב הראשון של מוקדמות הליגה האירופית לעונת 2018/2019. שבוע לאחר מכן ערך את הופעתו השנייה והאחרונה במדי המועדון, בהפסד 1-0 במשחק הגומלין, שהביא להדחתה של אנורתוסיס פמגוסטה.
ב-3 בינואר 2019 הושאל למשך חצי עונה לדוקסה קאטוקופיה מליגת העל הקפריסאית.
ב-5 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-1 לאפואל ניקוסיה במסגרת המחזור ה-15 בליגה לעונת .
ב-30 באוגוסט 2019 חזר סוטריו לאולימפיאקוס ניקוסיה.
הוא שיחק במועדון במשך שתי עונות, בהן ערך 36 הופעות ליגה והבקיע שני שערים.
ב-29 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על ולזניה שקודרה במסגרת הסיבוב השני של מוקדמות הקונפרנס ליג לעונת 2021/2022. ב-26 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון במסגרת הליגה, בהפסד 1-0 לאפולון לימסול במסגרת המחזור הרביעי בליגה לעונת .
ב-2 באוגוסט 2022 הושאל להפועל חיפה מליגת העל הישראלית.
ב-24 במרץ 2021 ערך סוטריו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קפריסין, בתיקו 0-0 נגד נבחרת סלובקיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
קונסטנטינוס מאנאסס היה כרוניקן ביזנטי שפרח במאה ה-12 בתקופת שלטונו של הקיסר הביזנטי מנואל הראשון קומננוס (1143–1180).
הוא היה מחברה של כרוניקה או תקציר היסטורי של אירועים מבריאת העולם ועד סוף שלטונו של הקיסר הביזנטי ניקפורוס השלישי בוטניאטס (1081), שנכתבה בחסותה של אירנה קומננה, גיסתו של הקיסר.
היא מורכבת מכ־7000 שורות במה שמכונה משקל "פוליטי" .
לדברי רבקה פישמן־דוקר, בחיבורו זה, מאנאסס "מסכם את הידוע ומוסיף ציוריות משלו".
הכרוניקה זכתה לפופולריות רבה והופיעה בתרגום פרוזה חופשי; היא תורגמה גם לבולגרית במאה ה-14.
מאנאסס כתב גם את הרומן השירי "אהבות אריסטאנדר וקליתיאה", גם הוא במשקל "פוליטי".
חיבור זה ידוע רק מהקטעים שהשתמרו בגן הוורדים (Ῥοδωνία) של מקאריוס כריסוצפלוס (המאה ה-14).
מאנאסס כתב גם ביוגרפיה קצרה של אופיאנוס, וכמה קטעים תיאוריים (כולם מלבד אחד לא פורסמו) בנושאים אמנותיים ואחרים.
קוֹנְסְטַנְטִינוֹס הָאַפְרִיקָאִי היה רופא שחי במאה ה-11. בחלק הראשון של חייו שהה באיפריקיה והשאר באיטליה.
הוא הגיע לראשונה לאיטליה לעיירת החוף סלרנו, משכנה של אסכולת סלרנו, שם עבודתו משכה תשומת לב מצד השליטים הלומברדים והנורמנים המקומיים.
קונסטנטינוס הפך אז לנזיר בנדיקטיני, שחי את העשורים האחרונים לחייו במנזר מונטה קאסינו.
באיטליה חיבר קונסטנטינוס את האופוס העצום שלו, המורכב ברובו מתרגומים ממקורות ערביים.
הוא תרגם ללטינית ספרים של המומחים הגדולים של הרפואה הערבית: אל ראזי, , יצחק בן שלמה הישראלי ו; תרגומים אלו נמצאים היום בספריות באיטליה, גרמניה, צרפת, בלגיה ואנגליה.
הם שימשו כספרי לימוד מימי הביניים ועד המאה השבע עשרה.
הנזיר בן המאה ה-12 הוא ההיסטוריון הראשון שכתב ביוגרפיה של קונסטנטינוס.
הוא ציין כי קונסטנטינוס היה סרצני, המונח הצרפתי-איטלקי של ימי הביניים למוסלמי מצפון אפריקה.
לפי פטרוס, קונסטנטינוס עבר דרך בבל, הודו ואתיופיה, שם התוודע למדעים, לפני שהגיע למונטה קאסינו כפליט מעמיתים בקרתגו שקנאו בידע שלו.
עם זאת, כמה היסטוריונים מטילים ספק בתיאור האגדי של פטרוס של קונסטנטינוס.
ובכל זאת, היסטוריונים מאוחרים יותר כמו ו, אוצר הספרייה הלאומית של צרפת בפריז, ו, מחבר ההיסטוריה של הרפואה הערבית, הסתמכו על תיאור זה.
הגרמני מוריץ שטיינשיידר (Moritz Steinscheider) כתב ספר המוקדש לקונסטנטינוס, אשר הודפס בברלין ב-1865. היסטוריון הרפואה הגרמני יצר את התזה הברברית-אסלאמית שלו לאחר שגילה מסמכים חדשים וחשובים הנוגעים לחייו ודתו של קונסטנטינוס בכפר , אותם פרסם בכתב העת Archeion ב-1922.
לפי קרל זודהוף, קונסטנטינוס היגר תחילה לאיטליה כסוחר (mercator) בסיציליה, עבר לסלרנו, שם נקרא קונסטנטינוס סיקולוס.
מכיוון שקונסטנטינוס לא דיבר איטלקית, רופא צפון אפריקאי בשם עבאס מקוריאט, מאי השוכן ליד העיר מהדיה באיפריקיה (תוניסיה של ימינו), הפך למתורגמן שלו.
כשהוא סובל ממחלה, מצא מקלט אצל גוסולף, אחיו של המלך, שם ציין כי עבאס לא ביקש את בקבוק השתן הרגיל, והרופא שבא לבדוק אותו היה חסר ניסיון.
לאחר שביקש לשווא לראות ספרים איטלקיים טובים על רפואה, הוא הגיע למסקנה שהרפואה באיטליה מוגבלת לידע מעשי פשוט.
כבר עם ידע כללי נרחב, קונסטנטינוס גילה את מטרתו בחיים.
לאחר שהחלים, חזר קונסטנטינוס לקרתגו באיפריקיה, ועסק ברפואה במשך שלוש שנים, אסף ספרי רפואה רבים, ואז חזר לדרום איטליה עם אוצרו.
בדרך לסלרנו הוא עבר בחוף לוקאניה בספינה, שם צפונית ל גרמה סערה לנזק לכמה מכתבי היד, כולל שלושת החלקים הראשונים של ספריו של , שאבדו.
בהגיעו לסלרנו עם מה שנשאר מהספרים, התנצר קונסטנטינוס, ולאחר מכן עבר למונטה קאסינו, שם עבד כמתורגמן.
התיאור של זודהוף מסתיים באירוע הזה.
אלו הם החלקים שהושאלו ותורגמו מילה במילה ממחקרו של קרל זודהוף, מדען שהיה לו ידע מעמיק בהיסטוריה והיה ידוע במחקר אמין.
אף על פי שהיה סוחר, קונסטנטינוס למד, וזה לא מפתיע כי החינוך ב בתוניס ובבתים של מדענים היה פתוח לכל.
הסחר בין צפון אפריקה לאיטליה שגשג, ולא פסק בזמנים קשים.
לצפון אפריקה היו משרדים במקומות שונים בסיציליה הנוצרית ובדרום איטליה עצמה, כולל בארי, טאראנטו, אגריפוליס ובזיליקטה.
צפון אפריקה ייצאה שמן זית, שעווה, עור, צמר ונגזרות, וייבאה חיטה בשנות רעב, והאסלאם לא אסר על סחר עם מדינות נוצריות.
קונסטנטינוס הגיע למונטה קאסינו והביא איתו את כתבי היד של הרפואה שלקח מתוניס.
הם כוללים יצירות של אל בגדדי איש קירואן:
ספר משטר הדופק, השתן והמזון של יצחק בן שלמה הישראלי.
הספר "זאד אל מוסאפיר" (ויאטיקום) של .
הספר "אל הווי" של אבו בכר אל ראזי
הספר "אל קמיל" של , לפחות בחלקו.
קונסטנטינוס תרגם את עשרת הספרים הראשונים (על תורת הרפואה), אך התרגום שלו לעשרת הספרים השניים (על פרקטיקה) לא שרד לחלוטין.
(אותו ספר תורגם מחדש במאה השתים עשרה על ידי , שביטל במחי יד את תרגומו של קונסטנטינוס.)
מהדורות של הספרים של קונסטנטינוס
יצירותיו של קונסטנטינוס זמינות ביותר בשתי מהדורות מודפסות מהמאה השש עשרה, מהדורת ליון מ-1515 ומהדורת בזל מ-1536. (שתי המהדורות זמינות באופן מקוון).
במהדורת בזל חסרים חלק מהחומרים המוקדמים של קונסטנטין, אך מארק ג'ורדן מציין שאף שהמהדורות של בזל וליון הן בעייתיות, ועברו ריטוש הומניסטי כלשהו, ייתכן שהמהדורה של בזל אמינה יותר.
חוקרים מודרניים של תולדות הרפואה, לעומת זאת, נטו להתייחס למהדורת ליון.
ה-Isagoge of Johannitius, שאולי תרגם קונסטנטינוס (הייחוס שנוי במחלוקת), נערך על ידי גרגור מוראך (Gregor Maurach) (1978).
מהדורה זו מעולם לא נועדה להיות סופית, והיא זכתה לכמה ביקורת ותיקונים, בעיקר מאת אורסולה וייסר (Ursula Weisser).
בהקדמתו לעבודות המלאות של אמברואז פרה, כתב דוקטור : "קונסטנטינוס נולד בקרתגו ונשבה ברצון נלהב ללמוד את כל המדעים הוא נסע לבבל, למד דקדוק, לוגיקה, פיזיקה (רפואה), גאומטריה, חשבון, מתמטיקה, אסטרונומיה, ניקוד ומוזיקה.
לאחר שמיצה את כל מדעי הכשדים, הערבים והפרסים נסע להודו, חקר את מדעני ארץ זו, חזר ממצרים שם השלים את לימודיו הארוכים ואחרי ארבעה עשורים של נסיעות ועבודה, הוא חזר לעיר הולדתו.
אבל הנדירות ורוחב הידע שלו הפחידו את בני ארצו, הוא נחשב בעיניהם כמכשף והם גירשו אותו.
לקונסטנטינוס נודע בזמן, והוא ברח ושט לסלרנו שם נשאר זמן מה חבוי מתחת מלבושים של קבצן.
אחיו של מלך בבל שעבר בעיר זו, זיהה אותו והציג אותו בפני רובר גיסקאר המפורסם, שהפך אותו למזכירו הראשון.
אבל יותר מלהוט לנוח מאשר לקבל כיבודים הוא עזב את חצר המלוכה ופרש למונטה קאסינו, שם בילה את שארית חייו בתרגום ספרי רפואה שונים מערבית ללטינית".
קונסטנטינוס קוליאראקיס הוא כדורגלן יווני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת וולפסבורג מהבונדסליגה ובנבחרת יוון.
קוליאראקיס גדל במחלקת הנוער של פאוק סלוניקי.
בעונת החל לשחק באופן קבוע בקבוצה הראשונה של המועדון, ובסך הכל ערך 25 הופעות ליגה בעונה זו, בהן הבקיע שני שערים.
ב-17 בנובמבר 2022 ערך קוליאראקיס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יוון, בתיקו 2-2 נגד נבחרת מלטה במשחק ידידות.
קונסטנטינוס "קוסטאס" ציקליטירס היה אתלט יווני, אלוף אולימפי (סטוקהולם 1912) בקפיצה לרוחק מהמקום, וסגן אלוף אולימפי (לונדון 1908) בקפיצה לגובה מהמקום.
מחזיק בארבע מדליות אולימפיות: אחת מזהב, שתיים מכסף ואחת מארד.
ציקליטירס נולד בפילוס, ובשנת 1905 עבר לאתונה על-מנת ללמוד רפואה.
הוא שיחק כדורגל בפנאתינאיקוס, והיה השוער הראשון של המועדון.
סגן אלוף אולימפי בקפיצה לרוחק מהמקום ובקפיצה לגובה מהמקום
באולימפיאדת לונדון שנערכה ביולי זכה במדליית כסף בקפיצה לרוחק מהמקום בתוצאה של 3.235 מטר, אחרי ריי יורי (3.33 מטר) ולפני מרטין שרידן (3.23 מטר), שניהם מארצות הברית.
הוא זכה במדליית כסף גם בקפיצה לגובה מהמקום בתוצאה של 1.55 מטר, יחד עם ג'ון בילר מארצות הברית ואחרי ריי יורי (1.57 מטר).
אלוף אולימפי בקפיצה לרוחק מהמקום ומדליית ארד בקפיצה לגובה מהמקום
באולימפיאדת סטוקהולם שנערכה ביולי בסטוקהולם שבשוודיה זכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק מהמקום בתוצאה של 3.37 מטר, לפני האחים האמריקאים פלאט (3.36 מטר) ובן (3.28 מטר) אדמס.
בנוסף, זכה במדליית ארד בקפיצה לגובה מהמקום בתוצאה של 1.55 מטר, אחרי האחים אדמס (פלאט עם 1.63 מטר ובן עם 1.60 מטר).
הקריירה של ציקליטירס הסתיימה בשנת 1913, כאשר התנדב להילחם במלחמות הבלקן.
הוא חלה בדלקת קרום המוח, וב-10 בפברואר 1913 מת באתונה בגיל 24.
קונסטנטינוס צולאקיס הוא כדורגלן יווני המשחק בעמדת השוער בקבוצת אולימפיאקוס מליגת העל היוונית ובנבחרת יוון.
צולאקיס גדל במחלקות הנוער של פלטניאס ואולימפיאקוס.
בשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של אולימפיאקוס במסגרת ליגת העל היוונית.
ב-11 ביוני 2024 ערך צולאקיס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יוון, בניצחון 0–2 על נבחרת מלטה במשחק ידידות.
קוֹנְסְטַנְטִינוֹפּוֹל היא עיר עתיקה, שהתקיימה במקום שבו נמצאת איסטנבול.
עם פיצול האימפריה הרומית לחלק מזרחי ומערבי, הייתה קונסטנטינופול לבירת האימפריה הרומית המזרחית (האימפריה הביזנטית) משנת 395 עד שנת 1453 (להוציא השנים 1204–1261).
מ-1453 עד 1922 הייתה קונסטנטינופול בירת האיפריה העותמאנית.
לאחר מכן עברה בירת טורקיה לאנקרה, ובשנת 1930 שונה שמה של קונסטנטינופול באופן רשמי לאיסטנבול.
העיר הייתה ידועה בעושרה הרב ויופיה.
משמעותו של השם קונסטנטינופוליס (ובקיצור קונסטנטינופול) הוא "עירו של קונסטנטינוס", קיסר האימפריה הרומית שייסד את העיר כבירתה.
במקורות ובדפוסים העבריים נקראה בווריאנט קושטנדינא (נכתב גם: קושטאנדינא, קושטנטינא, קושטאנטינא, קושטנדינה, קושטנטינה, קושטאנטינה, קוסטנטינה), ובקיצור קושטא או קוסטא.
בכתיב העברי של אותה התקופה ציינה הגרפמה ש הן את הצליל שׁ הן את הצליל שׂ, כך שאת השם קושטא יש להגות קושׂטא.
שמה נותר קונסטנטינופול עד 1453 עם כיבוש העיר על ידי הכוחות העות'מאנים שהסבו את שמה ל"איסטנבול".
קונסטנטינופול נשאר הכינוי הנפוץ בשפה המדוברת עד 1923, עם כינון הרפובליקה הטורקית.
ראשיתה של העיר הייתה בתור התיישבות שנוסדה על ידי מתיישבים יוונים מן העיר מגארה סביב 657 לפנה"ס.
לפי מסורת עתיקה היא נקראה ביזנטיון על שם מנהיגם של המתיישבים, ביזאס.
בשנים 478 עד 512 לפנה"ס נשלטה ביזנטיון בידי ממלכת פרס, ומאוחר יותר הצטרפה לליגה האטית-דלית כבת חסותה של אתונה.
פעמיים מרדה בה, בשנת 440 ובשנים 411-408 לפנה"ס, אך שתי המרידות דוכאו.
ב-405 לפנה"ס נכבשה על ידי ספרטה, אך חזרה לידי אתונה בשנת 390 לפנה"ס.
היא הצליחה לעמוד במצור שהטיל עליה פיליפוס מלך מוקדון בשנים 340-339 לפנה"ס, אך שנים מספר לאחר מכן הכירה בשלטון בנו, אלכסנדר הגדול, עליה.
הקיסר הרומי ספטימיוס סוורוס צר על העיר בשנים 193–196 לספירה והרס אותה, כנקמה על שתמכה ביריבו פסקניוס ניגר.
ב-324 העביר הקיסר הרומי קונסטנטינוס הגדול את בירת האימפריה הרומית מרומא לביזנטיון, הרחיבה ופיארה וחנך אותה מחדש בשנת 330 לספירה, כבירתה החדשה של האימפריה הרומית, או כ"רומא החדשה" (Nova Roma), כפי שביקש לכנותה.
העיר קמה על העיר היוונית ביזנטיון והוקדשה ב-11 במאי 330. יצירת הבירה הייתה חלק ממעבר למערך השלטון של הטטררכיה הרומית.
מאז חנוכתה המחודשת נודעה בשם קונסטנטינופוליס.
על מנת להשוות את מעמדה של קונסטנטינופוליס לזה של רומא נקט קונסטנטינוס בצעדים הבאים:
טביעת מטבע זהב (נוֹמיסמָה) הדומה למטבעות הרומיים.
מהמאה ה-6 נוספו על מטבעות אלו סמלים נוצרים כמו צלב ודיוקן של ישו.
הענקת אדמות ופריבילגיות למשפחות סנטוריות
הבאת אומנים, ארכיטקטים וסוחרים מרומא
מתן לחם לבנאים, על פי מורשת רומית
בניית היפודרום קונסטנטינופול (קירקוס) שבו התבצעה חלוקת לחם יומית (במאה ה-6 הוחלף הלחם במרק)
בניית העיר על שבע גבעות בדומה לשבע הגבעות של רומא
הקפת העיר בחומה (שהורחבה בימי תאודוסיוס)
מינוי פרפקט (נציב, פרומגיסטראט) כאחראי על העיר
בניית האגוסטיאום (Augusteum) שנחרב במרידת ניקה.
בקצה האגוסטיאום בנה קונסטנטינוס כנסייה שנחרבה ברעידת אדמה.
קונסטנטינוס השני בנה באותו מקום ב-360 כנסייה שעל חורבותיה נבנתה האיה סופיה.
הקיסר קבע את 11 במאי כיום חגיגת ייסוד העיר.
בקונסטנטינופול, בשונה מרומא, הייתה ניעות (מוביליות) חברתית.
כתוצאה ממיעוט הרומאים מהמעמד הגבוה שהיגרו לעיר, נוצרה הזדמנות למוביליות למי שהתעשר או הצטיין בצבא או במלאכה.
אנשים אלו יכלו להגיע למעמד סנטור.
כך גם החלוקה בהיפודרום הייתה לשני צבעים בלבד (כחול לאצולה וירוק לעם) להבדיל מארבעה צבעים שהיו ברומא (התבטלו האדום והלבן).
בגדי הקיסר כללו גם זהב בנוסף על המשי האדום, הצבוע בצבע ארגמן המופק מארגמון חד קוצים, סמלם של שליטי רומא.
הקיסר אימץ מאלכסנדריה את המצאתו של הירו לשימוש בכוח המים למזרקות שהוצבו בגנים ובמרחצאות בקונסטנטינופול.
ב-337 נפטר קונסטנטינוס בקונסטנטינופול עירו.
הוא נקבר בכנסיית השליחים הקדושים שבנייתה הושלמה לאחר מותו.
בין אמצע המאה ה-5 והמאה ה-13, קונסטנטינופול הייתה העיר הגדולה והעשירה ביותר באירופה.
מיקומה האסטרטגי - בין יבשות אירופה ואסיה, היותה בקצה דרך המשי המוליכה דרך אסיה עד לסין, וכן שליטתה על נתיבי המסחר ימיים המוליכים מן הים השחור לים התיכון הפכו את העיר למרכז עולמי של תרבות ומסחר.
במאות ה-4–5 אוכלוסיית העיר גדלה מאוד - דבר שהשתקף בהרחבת התפוקה מהנמל ובמערכת המים שגדלה.
תאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית, יסד את אוניברסיטת קונסטנטינופול.
בשנת 373 הורחבה ושופצה אמת המים של ואלנס.
ב-378 פלשו הגותים לשטחי האימפריה והביסו את צבא הקיסר ואלנס.
לאחר כישלונם במצור על אדריאנפול הם פנו לעבר קונסטנטינופול אך נהדפו למול חומות העיר.
למרות זו, הפלישה שיקפה את הפגיעות של העיר והובילה להבנה שיש ליצור מערכת הגנה חדשה שתגן על העיר ובמיוחד על מערכת המים.
בשנת 413, בימי הקיסר תיאודוסיוס השני, חומות העיר הורחבו וחגורת ההגנה של העיר גדלה בקילומטר וחצי מערבה.
באזור המורחב היו שלושה בורות מים פתוחים עם קיבולת של כמיליון קוב.
כחלק מחיזוק מערך ההגנה של העיר נבנה קו הגנה קדמי מסלימבריה לים השחור, מרחק של 65 ק"מ מהעיר.
קו הגנה זה נקרא "החומה הארוכה" (long wall) או אנאסטאסיאן (anastasian), ואורכו היה 45 ק"מ.
קו הגנה זה היה שימושי ויעיל מאוד ושימש עד המאה השביעית, אז ננטש בגלל חוסר יכולת לשמר ולאייש אותו.
במהלך המאה ה-5 סבלה העיר מרעידות אדמה, שריפות ואסונות רבים ששינו את פניה.
עד אותם ימים העיר הכילה אוסף של יצירות קבועות ועתיקות שקישטו אותה, אך בעקבות אותם אסונות המצב השתנה.
בשנת 404 נשרף סנאט אוגוסטיון על פסלי המוזות שבתוכו וב-476 שרפה אחרת הובילה לכיליון של אוסף לאוסוס (Lausos collection) ושל מקדשים רבים.
אסונות אלה ואובדן היצירות ההיסטוריות שינו את אופייה של העיר.
בימי יוסטיניאנוס היו לעיר שלושה שערים ממערב (מדרום לצפון): שער הזהב (Golden Gate), שער הרישון (Rhesion Gate) ושער קריסוס (Gate of Charisius).
השער המרכזי במזרח, לבאים מהים, היה שער הצ'לקה (Chlkce Gate).
המבנה המרכזי בעיר היה ההיפודרום שהיה מחובר במעבר מיוחד לארמון הקיסר יוסטיניאנוס.
הרחוב המרכזי של העיר נקרא הרחוב התיכון (mese), הוא חצה את העיר ממערב למזרח והגיע מהחומות המערביות עד הים דרך הפורומים וההיפודרום.
הרחוב נבנה ברוחב של שתי מרכבות על מנת לאפשר תנועה מקבילה לשני הכיוונים.
מהדרך התיכונה היו יציאות לשני הפורומים המרכזיים:
פורום תיאודוסיוס- נבנה כדי להנציח את הניצחון של תיאודוסיוס על הגותים ב-380. בכניסה לפורום הוצב שער ניצחון.
קשת השער תמכה בפסליהם של הונוריוס וארקדיוס הפונים למזרח ולמערב.
בפורום זה התרחשו כינוסים של שגרירים זרים ודרכו עברו צעדות ניצחון (טריומפים).
פורום קונסטנטיניוס- בימי יוסטיניאנוס פורום זה נקרא פשוט "הפורום", הוא היה הפורום המרכזי בו עברו התהלוכות הקיסריות.
בפורום ישב בית הסנאט ושם נערכה ביקורת כוחות לצבא.
הוצבו בו פסלים רבים, המרכזי ביניהם הוא האנדרטה לאפולו מטרויה.
בפורום הוצב גם פסל קונסטנטין שמאוחר יותר הוחלף בצלב.
המבנה המרכזי ביותר בעיר היה ההיפודרום.
המשחקים שהתרחשו בו משכו את צעירי העיר והיו מוקד פוליטי וחברתי הנתון לחסות הקיסר.
בהיפודרום היה מושב מיוחד לקיסר ששופץ בימי יוסטיניאנוס, כדי להרחיב את תצפית הקיסר על המשחקים.
ארמון יוטיניאנוס התפתח במהלך השנים והיה אוסף של מבנים וגנים מפוארים.
בארמון התגוררו בנוסף ליוסטיניאנוס ומשפחתו גם קציניו הבכירים עם משפחותיהם.
האוגוסטיון – רחבת הכניסה לארמון המלך – נבנה בימי קונסטנטיניוס בתור מרחב טקסי אך השתנה עם השנים.
ב-532, במהלך מרידת ניקה, נהרסה הרחבה לגמרי היא נבנתה מחדש על ידי יוסטיניאנוס שהפך את הרחבה לקטנה הרבה יותר והחל מימיו שימשה בעיקר ככניסה לכנסיית איה סופיה.
המוטיב המרכזי ברחבה היה פסל של יוסטיניאנוס רוכב על סוס, שהוצב על גבי עמוד גבוה שנבנה בשנת 543.
בתקופות יוסטיניאנוס ספגה קונסטנטינופול אסונות רבים שהובילו לחורבן של מבנים רבים.
אך אסונות אלה גם הובילו את יוסטיניאנוס לפעילות מסיבית של בנייה, פעילות שבטווח הארוך פיתחה מאוד את העיר.
הפריחה של העיר באותם ימים הייתה גם בהתחדשות פנים עירונית וגם בהרחבת העיר לאזורי הפרוורים, הקרובים יותר לחומות.
מפעלי הבנייה המרכזיים של יוסטיניאנוס: שחזור כנסיית איה סופיה, הקמה של כנסיות ומקדשים רבים ברחבי העיר, שחזור האוגוסטיון והסנאט, בניית מרחצאות ובור מים עצום, והקמת הוסטלים וארמונות גם בפרוורים, בנוסף לאלה שנבנו באזורים מרכזיים של העיר.
ב-532 התחוללה בעיר מרידת ניקה כמחאה על המיסוי הכבד.
האימפריה הסאסאנית הגיעה לפאתי הבירה וכבשה את חלקה המזרחי של האימפריה.
מצד המערבי פלשו אווארים (עם קדום) ועמים אחרים.
הרקליוס, קיסר האימפריה הביזנטית מיגר סופית את הכובשים הפרסים עד לגבולות ארצם.
הוא החליט גם לקבוע את היוונית כשפה הרשמית של האימפריה במקום הלטינית.
האימפריה המוסלמית השתלטה על אותם שטחים במזרח האימפריה במאה ה-7 ואף צרה על קונסטנטינופול.
בעקבות כישלון המצור הערבי השני על קונסטנטינופול, הח'ליפות נטשה את רעיון כיבושה של העיר.
איום נוסף היה של הבולגרים ממערב.
במאות ה-9 וה-10 כשלו שלוש ניסיונות של הבולגרים לכיבוש העיר.
ניסיונות המצור של רוס של קייב כשלו אך נבזז ההינטרלאנד של העיר.
באותן מאות החל מאבק האיקונוקלאזם באימפריה.
בעקבות המאבק, לא שרדו בעיר איקוניות מהתקופה שקדמה למאבק אם הן סתרו את אמונת תומכי האיקונוקלאזם.
המאבק נגמר בניצחון תומכי האיקונין.
בעקבות ההחלטה של תאודורה, העוצרת של הקיסר מיכאל השלישי, לשחזר את האיקונות בשנת 843, כנסיות רבות ומבנים ביזנטיים בולטים אחרים בעיר קושטו באיקונות חדשות, אך חלקן, כמו האיה אירנה , נושאים את סימני התקופה האיקונוקלסטית גם בימינו.
ב-12 באפריל 1204 כבשו הצלבנים את קונסטנטינופול, והעיר שימשה בירה לאימפריה הלטינית (1204–1261).
הצלבנים בזזו את העיר מרובת הארמונות והכנסיות.
לאחר שהקיסרות הביזנטית הוקמה מחדש, העיר שבה להיות בירתה.
היא סבלה עדיין מההרס שהוסב לה במסע הצלב הרביעי.
אירועים כמו רעידת אדמה בגליפולי והמוות השחור הזיקו לעיר ולקיסרות.
ב-29 במאי 1453 כבשו את קונסטנטינופול כוחות עות'מאניים בראשות הסולטאן מהמט השני והביאו לקיצה של האימפריה הביזנטית.
בין השנים 1453–1922 שימשה העיר כבירת האימפריה העות'מאנית.
העיר ממוקמת בנקודה אסטרטגית, שלוחת יבשה בפתח מצר הבוספורוס.
היא חולשת לפיכך על נתיב מים חשוב המוליך מן הים התיכון אל הים השחור, וגם על דרך בין-יבשתית גדולה, זו המוליכה מאירופה לאסיה (ויה איגנטיה כפי שנקראה בעת העתיקה).
לנתיב מים זה משמעות רבה מבחינת מסחר עולמי.
בצידה הצפוני עובר מפרץ צר המכונה "קרן הזהב" והוא מהווה נמל טבעי מושלם.
היות העיר מוקפת ים היא חרב פיפיות, המספקת לעיר הגנה מחד, אך חושפת אותה לסכנות רבות מהים, מאידך.
במאה החמישית נבניתה חומה גם בצד המזרחי של העיר, החשוף לים.
מעבר לקרן הזהב, ברבעים המכונים "פרה" ו"גלאטה", היו בימי הביניים רובעי הזרים (סוחרים ונציאנים, פיזאנים ואחרים).
העיר המודרנית התפתחה לכיוון זה, וכיכר טקסים, הכיכר הראשית של איסטנבול המודרנית, נמצאת מצד זה של קרן הזהב.
מן העיר אפשר לצפות אל יבשת אסיה המתחילה מן העבר השני של הבוספורוס.
קונסטרוקטיביזם חברתי היא אסכולה בפילוסופיה ובמדעי החברה, בייחוד הסוציולוגיה של הידע, שרואה בתהליך הפקת הידע האנושי תהליך של יצירת או הבנית מציאות חדשה ולא שיקוף או גילוי של מציאות קיימת.
פילוסופיה, היסטוריה וסוציולוגיה של המדע
עובדות מדעיות הן תוצאה של משא ומתן (negotiation) בין מדענים: לרוב, נתונים ומידע המופקים מניסויים אינם חד משמעיים, וניתנים לפרשנויות שונות.
הוא ייטה לטעון שמספר הפרשנויות האפשרי של נתונים אמפיריים הוא רחב מאוד, ושאינטרסים חברתיים של המדענים ממלאים תפקיד מכריע בבחירת הפרשנות שתזכה למעמד של עובדה.
המתנגד לקוסטרוקטיביזם חברתי ייטה לטעון שמספר הפרשנויות האפשרי של הנתונים הוא מצומצם, ושהטבע ממלא תפקיד מכריע בבחירת הפרשנות הנכונה.
בעשורים האחרונים של המאה העשרים החלו פילוסופים וסוציולוגים של המדע, המשתייכים לזרם הקונסטרוקטיביזם חברתי, לערער על התפישה שלפיה מדענים מגלים דברים הקיימים בעולם באופן אובייקטיבי.
כאלטרנטיבה, הם טוענים שמדענים עוסקים בהבניה חברתית של תגליות, שלהן הם נותנים מעמד של עובדות.
תפישה זו מערערת על ההבחנה בין הקשר הגילוי להקשר הצידוק.
בנוסף, גישה זו מעמידה בסימן שאלה את מעמדן של תגליות שונות, ובו בזמן מסבירה מדוע תגליות מסוימות זכו בהכרה או לא זכו בה.
הגישה הקונסטרוקטיביסטית דוחה הסברים שלפיהם תגלית מסוימת זכתה להכרה משום שהיא אמיתית, ואילו תגלית אחרת לא זכתה להכרה משום שהיא שקרית.
במקום זאת, הגישה הקונסטרוקטיביסטית מנסה להסביר מדוע קריטריונים מסוימים התקבלו על ידי הקהילה המדעית בזמן ובמקום מסוימים כקריטריונים לקביעת אמיתותן או שקריותן של טענות תגלית.
הסברים מסוג זה לוקחים בחשבון אינטרסים ונורמות חברתיות שהיו נפוצים בקהילה באותו זמן.
הגישה הקונסטרוקטיביסטית לא מנסה להסביר זאת רק באמצעות גורמים חברתיים.
טענות ספקניות מסוג זה מועלות במספר פרסומים חשובים.
הם השתמשו לשם כך בכמות אדירה של מוחות מפרות.
לאחר מכן, הם סינתזו באופן מלאכותי כמות נוספת של החומר ובדקו את השפעתו על עכברים בניסויי מעבדה.
לטענת וולגר ולאטור, לא קיים מבחן עצמאי היכול לאשש את הטענה שהחומר שהופק הוא אכן TRH.
בניגוד לחומרים מוכרים, כגון זהב, שקיימות דגימות שלהם שביחס אליהן ניתן לבדוק אם חומרים החשודים כזהב הם אכן זהב, לא קיימת דגימה עצמאית של TRH בכמות מספקת שאליה ניתן להשוות את החומר המסונתז.
לטענתם, ההכרזה "זהו TRH" ו"זוהי בדיקה קבילה לזיהוי TRH" תלויות זו בזו, ועל כן הן קמות ונופלות יחדיו.
לפי וולגר ולאטור, השיקולים שהובילו את החוקרים למסקנה שהם גילו TRH הם שיקולים תאורטיים, והטענה שהחומר המסונתז הוא TRH היא תוצאה של דיון ושל משא ומתן חברתי בין המדענים, בעוד שהניסויים עצמם לא היו חד-משמעיים.
הבעיה הכללית שעולה מתיאור זה היא בעיית "רגרסיית הנסיין" (experimenter's regress), כלומר המעגליות שבתגלית: כדי לאשש את הגילוי של תופעה מסוימת דרוש קריטריון לזיהויה.
אולם לפני שהתופעה התגלתה, כיצד ניתן לקבוע קריטריון כזה?
(נעיר שהוויכוח נסב לא רק על הכרזת התגלית).
אומנם, במקרים כגון ה-TRH, התפתחות טכנולוגית מאפשרת קביעה ודאית יותר, וכיום ניתן לאשש את התגלית המקורית בקלות רבה.
אולם, במקרים רבים, האישוש המאוחר יותר מסתמך על הקונצנזוס שנוצר בקהילה המדעית לגבי הקריטריונים לבדיקה האם חומר מסוים הוא TRH או לא, כאשר המחלוקת היא בדיוק לגבי תקפותם ומעמדם העצמאי של קריטריונים אלה.
בנוסף, הבניה של תגליות מסוימות, גורמת לקביעת כיווני המחקר העתידיים, תוך כדי זניחת כיווני מחקר אחרים.
מנגד, פילוסופים של המדע מערערים על קביעה זו או על המסקנות שניתן להכליל ממנה על המדע כולו.
יש הטוענים כי הכמות המזערית של TRH שהופקה אינה מייצגת את המצב הטיפוסי במדע.
אחרים טוענים שאין בתיאור זה לבטל את ההבחנה בין הקשר הגילוי והצידוק.
לטענתם, השיקולים שמובילים למסקנה שהבדיקה לזיהוי TRH תקפה הם אומנם תאורטיים, אך הם שיקולים עצמאיים מהתאוריה שהנחתה את תהליך הגילוי.
בעיית רגרסיית הנסיין נידונה בהרחבה על ידי הסוציולוג הארי קולינס.
קולינס עקב במשך שנים אחר המחקר בנושא גלי כבידה.
תורת היחסות הכללית מנבאת את קיומן של תנודות מזעריות בצורת גלים בעקמומיות של המרחב-זמן, כתוצאה מתנועת גופים בעלי מסה.
עוצמתם של גלי הכבידה נמוכה, ועל מנת לגלות אותם דרוש מכשור רגיש ביותר שידע להפריד בין גלי הכבידה לרעש הרקע.
בסוף שנות השישים של המאה העשרים ובתחילת שנות השבעים בנה הפיזיקאי בעל המוניטין ג'וזף ובר (Joseph Weber) מכשור מתוחכם לגילוי גלי כבידה.
הוא טען שגילה גלי כבידה, אולם הקהילה המדעית קיבלה את טענתו בספקנות, וסירבה להכיר בתגלית ובתקפות הגלאי שבנה.
בנוסף, תוצאותיו של ובר לא חזרו על עצמן בניסויים מקבילים שבהם השתמשו בגלאים אחרים, ובמהלך השנים התערער המוניטין המדעי של ובר.
קולינס טוען שבהיעדר קריטריון ברור ומוכן מראש לשאלה "כיצד אמורים להֵרָאות גלי כבידה" או "איזה מכשיר הוא גלאי כבידה ואיזה לא", ההכרה בטענה מסוימת כתגלית היא תוצאה של תהליכים חברתיים, ומושפעת בהתאם מאינטרסים חברתיים של המדענים המעורבים, כגון אינטרסים קוגניטיביים, לאומיים ואישיים.
רק בשנת 2016 התגלו שוב גלי כבידה על ידי צוות פרויקט LIGO, זאת על אף שלאורך השנים הושקעו סכומי כסף אדירים בבניית גלאים גדולי ממדים ורגישים ביותר, שבמידה רבה מבוססים על רעיונותיו המקוריים של ובר.
המבקרים את טענותיו של קולינס טוענים שהתהליכים החברתיים שהוא מתאר הם למעשה דיון ביקורתי ורציונלי על אופן פעולתם של הגלאים.
לחלופין, הם טוענים שמצב עניינים מסוג זה אינו טיפוסי במדע, וברוב המקרים יש הסכמה לגבי תקפות המכשור המדעי.
השפעתם של אינטרסים חברתיים על תגליות נדונה גם בעבודתו של הסוציולוג אנדרו פיקרינג.
פיקרינג עקב אחרי פעילותם של הפיזיקאים שעסקו בפיתוח מודל החלקיקים האלמנטריים.
הוא צפה מקרוב אחר הדיונים בקהילת הפיזיקאים שנסובו סביב בחירה בין תאוריות אלטרנטיביות, כפי שהם באו לידי ביטוי במאמרים מדעיים ובכנסים.
לטענתו, היה למדענים "מרחב תמרון" בפרשנות של תוצאות הניסויים שבוצעו במאיצי חלקיקים.
מדענים נטו לפרש את התוצאות לאור התאוריות שבהן תמכו ושבהן כבר צברו מומחיות, וכן לאור ההעדפות התאורטיות הכלליות של חברי הקהילה.
מתיאורו עולה כי במידה רבה, גילויים לכאורה של חלקיקים אלמנטריים היו בבחינת נבואה המגשימה את עצמה: המדענים מצאו את החלקיקים שציפו למצוא.
מנגד, טוענים המתנגדים לתיאורו של פיקרינג, כי הוא מייחס מרחב תמרון רב מדי למדענים בפירושיהם.
בפרט, הרטוריקה הקונסטרוקטיביסטית שלו אינה עולה בקנה אחד עם העדויות ההיסטוריות שהוא עצמו מביא לתמיכה בטענותיו.
לטענת המתנגדים, בסופו של דבר העדויות המצטברות אינן מאפשרות יותר ממספר מצומצם של פרשנויות (בעיה זו ידועה בשם underdetermination או תת ההיקבעות של תאוריה על ידי הנתונים), והעולם ממלא תפקיד מכריע בבחירת הפרשנות הנכונה, גם אם בחירת התאוריה עצמה היא תהליך חברתי.
הביקורת על תקפות מושג התגלית העולה מתוך המחקרים
התמונה העולה ממחקרים אלה מערערת מושגים כגון תגלית, ניסוי, חזרה על ניסויים, תחזית, אישוש והפרכה, הנפוצים בפילוסופיה המסורתית של המדע ובתפישה המקובלת של הציבור את המדע.
הערעור הוא קודם כל ברמה העקרונית, כלומר: המעגליות האינהרנטית הכרוכה בקביעת קריטריונים לשאלות כגון "מה נחשב לחזרה על ניסוי", "כיצד יודעים שתחזית מתממשת", העולה מבעיית רגרסיית הנסיין.
הערעור הוא גם ברמה המעשית: החוקרים מצביעים על כך שבעידן הנוכחי של "מדע גדול", שבו נדרש ציוד יקר ורגיש מאוד כדי לבצע ניסויים, למרבית המדענים אין מספיק משאבים לבצע ניסויים בעצמם או לחזור על ניסויים.
על כן, ההחלטות המתקבלות בקהילה המדעית לגבי תקפותן של תגליות נעשות בעיקר בתהליכים של משא ומתן חברתי, שבו לקבוצות מצומצמות קטנות של מדענים יש בעלות על הנתונים האמפיריים ועל הגישה להפקתם.
במשא ומתן זה משמשים בערבוביה אינטרסים קוגניטיביים (אינטרסים הנובעים מהעדפות תאורטיות), אינטרסים כלכליים ואינטרסים אישיים כבדי משקל.
התמודדות הקהילה המדעית עם הביקורת
הקהילה המדעית מנסה להתמודד עם אספקט מסוים של הביקורת הנוגע להטיה לא מודעת בעבודתה.
לאור זאת, ננקטים אמצעים שאמורים לשפר את האובייקטיביות של עבודת המדענים ולמנוע הטיות כאלה.
כיום מתרחבת ההכרה בקרב המדענים בדבר קיומן של שגיאות מדידה סיסטמטיות (שגיאות מדידה שיטתיות, הנובעות מהמכשור) שלא ניתן לשער מראש את גודלן, ולקיומה של תופעת הטיית הנסיין.
בעיות מובְנות אלה עלולות לגרום לתוצאות מסוימות להיחשב כגילויים.
דוגמה לכך היא שאלת קיומו של הפנטאקווארק שהתגלה במספר ניסויים, אך לא שוחזר בניסויים אחרים, וכיום (2007) קיומו מוטל בספק.
במקרה זה, ביצוע ניסויים נוספים אמור להכריע בשאלת התגלית.
טקטיקה נוספת להתמודדות עם הטיות שונות שעלולות להשפיע על הכרזה שגויה של גילוי חלקיק חדש היא ניתוח עיוור של תוצאות, שבו החוקרים שמבצעים את האנליזה ניגשים לתוצאות ניסוי מקודדות ולא יכולים לדעת את משמעות מסקנותיהם.
שיטה נוספת היא עבודה במקביל של מספר קבוצות על אותן תוצאות ניסוי על מנת לוודא את תקפות המסקנות.
אספקטים אחרים של הביקורת, כמו המחסור בקריטריונים ברורים לתקפותם של ניסויים ושל מכשירי מדידה, והריכוזיות בהקשר של התהליכים הנוגעים להחלטות על תקפות התוצאות, לא זכו עדיין להתייחסות נרחבת מצד המדענים.