tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מקסימיליאן מריה נולד בדישינגן ב-24 ביוני 1862, והיה בנם הבכור של מקסימיליאן אנטון, נסיך הכתר של טורן וטקסיס והלנה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה ולודוביקה, נסיכת בוואריה.
לאחר מותו של אביו ב-26 ביוני 1867, הוא הפך לנסיך הכתר של נסיכות טורן וטקסיס.
עם מותו של סבו מקסימיליאן קרל, נסיך טורן וטקסיס השישי ב-10 בנובמבר 1871, הוא ירש את נחלותיו ותאריו בגיל תשע.
כדי להתכונן לקראת תפקידיו בעתיד, מקסימיליאן מריה קיבל את חינוכו מהברון קרל פון גייר-שלפנבורג.
הוא לא למד בבית ספר ציבורי, אך קיבל שיעורים פרטיים.
בתחילת הסתיו של 1880, הוא למד פילוסופיה, משפטים, וכלכלה באוניברסיטאות בון, שטרסבורג, וגטינגן.
מאז ילדותו הוא היה מרותק לא רק לרכיבה ולציד, אלא גם לקידום אמנות ומדעים.
הוא הפציר בארכיונאי שלו לארגן ולכתוב היסטוריה מבוססת מדעית של בית טורן וטקסיס.
כדי לחגוג את ההישגים ואת השתלטותו הרשמית על ניהול הנסיכות, הקים מקסימיליאן מריה קרן נדבנות לעניי העיר רגנסבורג וכפרי הסביבה, ולשיקום מנזר סנט אמראם.
מקסימיליאן מריה נפטר ב-2 ביוני 1885 בגיל מאוד צעיר מתסחיף ריאתי, מאחר שהלב שלו נחלש בילדותו בעקבות מחלת השנית, והוא סבל מהתכווצויות חמורות של הלב.
מקסימיליאן אלברט יוזף ליבנוויין היה צייר, גרפיקאי ומאייר ספרים אוסטרי-גרמני, בסגנון האימפרסיוניסטי והאר נובו.
הוא בילה זמן משמעותי בווינה, במינכן ובורגאוזן, ולקח חלק פעיל בקהילה האמנותית במקומות אלה.
הוא היה חבר חשוב בתנועת "הזצסיון הווינאי", הפך לסגן נשיא שלה והציג עם הקבוצה פעמים רבות.
ליבנוויין נולד בווינה, בנם השני של יוזף קלזנץ ליבנוויין (1835–1906) ומגדלנה (לבית קונדראט).
אביו היה סוחר, ניהל מכבסה ומכר בגדים בווינה ולילינפלד.
כילד, ליבנוויין בילה בשתי הערים.
אמו הייתה בתו של יוזף קונדראט, המשרת האישי ושומר והיערות של הקיסר פרנץ יוזף, ודודו היה הפתולוג הנס קונדרט.
סבו החזיק בספריה גדולה ובאוסף מדעי הטבע, ועזר להגביר את התעניינותו של ליבנוויין הצעיר בשירה, אגדות וטבע.
בהתחלה אביו של ליבנוויין לא תמך בשאיפותיו האמנותיות, אך דודו עזר לו לפלס את דרכו.
בשנת 1887 נכנס לאקדמיה לאמנויות יפות בווינה, אך הוא לא נהנה מלימודיו שם.
הוא פנה לחקר חיות בטירגארטן שנברון ובחקר גופות בפיקוחו של דודו.
יוליוס ויקטור ברגר, המורה של ליבנוויין, גילה כלפיו חמלה, אך הוא עזב את האקדמיה בשנת 1891.
בסתיו 1892 השתתף בבית ספר מיוחד לציור היסטורי, בהדרכת מתיאס פון טרנקוואלד.
אביו של ליבנוויין שבר את רגלו ונזקק לעזרה בעסק המשפחתי, ולכן ליבנוויין לא יכול היה להשתתף בשיעורים באופן קבוע.
זו הייתה נקודת מחלוקת בין פון טרנקוואלד וליבנוויין, והוא עזב את בית הספר המיוחד במרץ 1893, ובילה כמה חודשים כ"רוכב וצייד "באחוזת לילינפלד.
בשנת 1894 הוא נסע בעקבות חברו פרדיננד אנדרי ונרשם לאקדמיה לאמנויות יפות בקרלסרוהה והשתתף בשיעורי הציור של קספר ריטר.
הוא עדיין לא היה מרוצה מלימודיו, אבל פגש את היינריך פון ציגל בתחילת 1895 והחל להשתתף בשיעורים שלו בנושא ציור בעלי חיים.
ליבנוויין לקח את ציגל כמורה, ועימו עבר למינכן.
ליבנוויין בילה ארבעה סמסטרים באקדמיה לאמנויות יפות במינכן, ונשאר שם עד 1897.
משנת 1897, חי ליבנוויין כצייר עצמאי במינכן, וכן ניהל שיעורי ציור.
במהלך ביקור אצל חברו הצייר, ולטר זיגלר, הם ראו את בורגהאוזן ואת טירת בורגהאוזן מימי הביניים.
העיירה בורגאוזן מימי הביניים וטירתה הרשימו אותם, והפכו למסגרת רעיונית מתאימה לנושאים הרומנטיים-אבירים של רבים מיצירותיו של ליבנוויין.
במהלך הקיץ 1897 ו-1898 שהה ליבנוויין בטירה.
בשנת 1899 הקים ליבנוויין את מגוריו ואת הסטודיו שלו במגדל הגדול ביותר של הטירה, שאותו ארגן מחדש.
בתוך שלושה ימים בשנת 1899 ציירו ליבנוויין וחברו אפריז בתוך המגדל, כדי שהכלה לעתיד של ליבנוויין תראה אותו בביקורה הראשון.
היצירה מכסה שלושה צדדים של חדר ומשקפת נושאים מימי הביניים.
בתקופה זו גילה ליבנוויין את זיקתו לארט נובו.
בשנת 1896, כמה מהאיורים שלו הופיעו במגזין "אר נובו"
בשנת 1900 הוא זכה בתחרות שערך לודוויג סטולוורק על עיצובים לאלבום מסחרי של חברת סטולוורק.
ליבנוויין הציג עם קבוצת הזצסיון בווינה באביב 1900. עבודותיו שהוצגו כללו את פרסיבל (1899) וכמה ציורי בעלי חיים.
בעקבות התערוכה הוא הפך לחבר מלא בקבוצה, והיה לסגן נשיא שלה עד 1912. הוא היה חבר פעיל עד מותו.
ליבנוויין המשיך לחיות במגדל של טירת בורגאוזן, והתחתן עם אנה אסיגמן מווינה, במאי 1901. שם נולד בנו הראשון הנס גיאורג בשנת 1902 (נפטר 1977).
המשפחה התיידדה עם קולומן מוזר, שהיה בוועדה שהזמינה את ליבנוויין להציג עם הזצסיון בווינה.
תמציות מיומני המסע שלו מטיולו בשנת 1900 לבוסניה, יחד עם איורים שלו, פורסמו במגזין וור סקרום בשנת 1902. ליבנוויין לא הצטרף לגוסטב קלימט כשזה התנתק מהזצסיון ב-1905, אף שהוזמן להצטרף.
ליבנוויין הצטרף לאגודת האמנים הגרמנים בויימאר בשנת 1904. לאחר מות אביו בשנת 1906, בילה זמן מה בווינה, ובאותה שנה ערך נסיעות לבריסל ולונדון.
ליבנוויין חזר לווינה בשנים 09–1908, וניהל בית ספר לציור עד 1913, אם כי הוא עדיין בילה בקיץ בבורגאוזן.
בשנת 1910 עיטר אולם של תערוכת הצייד הבינלאומית הראשונה בווינה בציורים מונומנטליים, והוצג לקיסר פרנץ יוזף הראשון בתערוכה.
בנו השני, וולפגנג פרדיננד, נולד בשנת 1911. ליבנוויין התנדב לשירות צבאי בשנת 1914 והוא גויס ביוני 1915. אשתו אנה נפטרה מסרטן השד באותה שנה, בבית מרפא בגומדן, בזמן שהיה בחזית המזרחית.
ליבנוויין שימש כקצין חימוש בגייס השמיני.
הוא היה עם הצבא בפולין, רוסיה, ובוקובינה, והפיק ציורים רבים ב עשרות ספרי שרטוטים.
הוא לקה בשבץ מוחי בדצמבר 1917, ועזב את הצבא בדצמבר 1918.
וינה שלאחר המלחמה לא הציעה הזדמנויות רבות לאמנים, וליבנוויין חזר לבורגאוזן.
בשנים 1919–1925 יצר מחזור ארוך המתאר את חייה של מריה הבתולה במנזר האחיות הפרנציסקניות בוקלברוק.
בשנת 1924 קיבל ליבנוויין את מדליית הכסף של העיר זלצבורג על ציוריו.
בפברואר 1926 לקה ליבנוויין בשבץ נוסף בבורגאוזן, ונפטר ביולי 1926 במינכן.
ליבנוויין עבד בעיקר בצבעי שמן ובטמפרה.
הוא צייר מחזורי אגדות, במיוחד מהמיתולוגיה היוונית וסיפורי ימי הביניים של רומנטיקה אבירית, כמו גם תמונות דתיות, כולל תמונות מריה וחיי הקדושים.
מורו ציגל התפרסם במוטיבים החייתיים ובאימפרסיוניזם שלו.
ליבנוויין קיבל את השפעתו אבל התעלה עליה, ועבר מציורי שמן אימפרסיוניסטיים בעיקר לטמפוה לאחר שהציג עם הזצסיון בווינה.
כן שמר על התעניינותו באמנות גרפית.
למרות זאת הוא צייר בעלי חיים רבים והפגין חיבה מיוחדת לחתולים ולסוסים.
ליבנוויין יצר מספר עיצובים של איורים לספרים.
הוא שמר על הומור בעבודתו, כמו גם יכולת טכנית מצוינת וידע מעמיק בנושאים שלו.
מקסימיליאן וולושין , היה משורר רוסי.
הוא היה אחד הנציגים המשמעותיים של התנועה הסימבוליסטית בתרבות ובספרות הרוסית.
הוא התפרסם כמשורר ומבקר ספרות ואמנויות.
הוא פרסם במגזינים רבים בתחילת המאה ה-20. הוא נודע בזכות תרגומיו למספר יצירות פואטיות ופרוזה צרפתיות לרוסית.
וולושין נולד בקייב בשנת 1877. את ילדותו המוקדמת בילה בסבסטופול ובטאגאנרוג כנראה למד כמה שנים בבית ספר בחצי האי קרים, שם קנתה אמו ב-1893 חלקת אדמה זולה בקוקטבל.
לאחר בית הספר התיכון, וולושין נכנס לאוניברסיטת מוסקבה בזמן צמיחתה של תנועת הסטודנטים הרדיקלית ברוסיה, ועקב השתתפותו בה גורש מהאוניברסיטה ב-1899.
וולושין חידש את מסעותיו לאורכה ולרוחבה של רוסיה, לעיתים קרובות ברגל.
בשנת 1900, הוא עבד עם משלחת שסקרה את תוואי מסילת הרכבת אורנבורג-טשקנט.
עם שובו למוסקבה, וולושין לא ביקש לחזור לאוניברסיטה, אלא המשיך במסעותיו למקומות במערב אירופה, יוון, טורקיה ומצרים.
שהייתו בפריז ומסעותיו בצרפת השפיעו עליו עמוקות.
כאשר "משוגע" קרע את הבד המפורסם של רפין, "איוון האיום הורג את בנו בסכין", רוסיה האינטלקטואלית הזדעזעה, וולושין היה האדם היחיד שהגן על האיש.
הטיעון של וולושין היה שמדובר באמירה אסתטית המתאימה לציור, אשר הפגין עוגמת נפש וטעם רע.
בהדרגה, וולושין נמשך בחזרה לקוקטבל בחצי האי קרים, שם בילה חלק ניכר מילדותו.
אוסף השירה הראשון שלו הופיע ב-1910, ואחריו התפרסמו קבצים אחרים.
מאמריו שנאספו פורסמו בשנת 1914.
במהלך שנות מלחמת העולם הראשונה, וולושין היה בשווייץ, והוכיח את עצמו כמחבר של שירים בעלי תובנות עמוקות, העוסקים בחקר פילוסופי והיסטורי של האירועים הטרגיים של רוסיה בת זמנו.
בסופו של דבר וולושין חזר לצרפת, שם שהה עד 1916. שנה לפני מהפכת פברואר ברוסיה, חזר וולושין והתיישב בקוקטבל.
הוא חי שם עד סוף ימיו.
מלחמת האזרחים הרוסית הניעה את וולושין לכתוב שירים ארוכים הקושרים את המתרחש ברוסיה לעברה הרחוק והמיתולוגי.
מאוחר יותר, הוא הואשם בפשע על ידי אידאולוגים סובייטים - התרחקות מהמאבק הפוליטי בין האדומים והלבנים .
למעשה, הוא ניסה להגן על הלבנים מפני האדומים והאדומים מפני הלבנים.
באורח פלא, וולושין שרד את מלחמת האזרחים, ובשנות ה-20 הקים בית נופש לסופרים בביתו, בהתאם להשקפתו על דחיית הרכוש הפרטי.
עם זאת הוא המשיך לשאוב את רוב השראתו מהבדידות וההתבוננות בטבע.
במהלך השנים האחרונות לחייו, הוא זכה להכרה נוספת כצייר צבעי מים עדין.
רבות מיצירות האמנות שלו שייכות למוזיאונים ברחבי העולם, בעוד שאחרות נשמרות באוספים פרטיים ברוסיה ומחוצה לה.
שירתו מכילה תובנות פילוסופיות עמוקות ומספרת יותר על ההיסטוריה הרוסית מאשר יצירות של כל משורר אחר.
נראה שרבות מההערות של וולושין הן נבואיות, והוא יצא נגד השחיתות והכוח השלטוני.
היושרה והרעיונות המעמיקים של וולושין הביאו להחרמתו בברית המועצות, ואף שיר שלו לא פורסם בברית המועצות מ-1928 עד 1961.
בכפר הקטן של וולושין קוקטבל בדרום-מזרח קרים, שהיווה השראה לשירתו, עדיין נשמר זכרו של המשורר, שנקבר שם על הר הנושא כעת את שמו.
הוא נחשב לאחד המשוררים הבולטים של העידן הרוסי.
שיריו הולחנו ובוצעו לעיתים קרובות על ידי זמרים-יוצרים.
להקת רוק רוסית Little Tragedies הקליטה מוזיקה לשלושה משיריו של וולושין.
מקסימיליאן מונדט הוא שחקן, צלם ויוצר קולנוע גרמני-הונגרי.
מונדט נולד בהמבורג לאם אחות ממזרח גרמניה ולאב מכונאי רכב הונגרי.
בשנת 2014 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בונדנוולד (Bondenwald).
משנת 2013 הוא חבר קבוצת הנוער בתיאטרון תאליה שבהמבורג.
מאז 2015 הוא משמש כיועץ דרמטורגי לתיאטרון הצעיר.
בשנת 2016, מונדט שיחק בתפקיד הראשי בסרט הקומדיה "Radio Heimat" בבימויו של מתיאס קוטשמן.
בשנת 2017 מונדט הופיע בסרט "Tigermilch" של אוטה וילנד.
מאז 2019 הוא מגלם את דמותו של מוריץ בסדרת המקור של נטפליקס "איך למכור סמים באינטרנט (במהירות)" .
בנוסף למשחק, מונדט עוסק בצילום ובקולנוע.
לאחר מספר הופעות של יצירותיו בדפוס ובטלוויזיה, הוא זכה בפרס הצילום הגרמני לנוער בשנת 2015. בנוסף, כצלם ובמאי הוא יצר מספר סרטים קצרים, וכן מאז 2016 הוא לומד קולנוע באוניברסיטה לאמנויות בהמבורג.
בפברואר 2021, הוא יצא מהארון יחד עם עוד 185 שחקנים ושחקניות לסביות, הומוסקסואלים, ביסקסואלים, קווירים, א-בינאריים וטרנסים (להט"ב), כחלק מיוזמת של מגזין SZ.
2015: פרס הצילום הגרמני לנוער
2020: פרס רומי – השחקן הצעיר הטוב ביותר (עבור "איך למכור סמים באינטרנט (במהירות)")
מקסימיליאן ספל (שפיגל) (נובמבר 1916 - מאי 2006) היה אדריכל ומתכנן עירוני ישראלי ממוצא צ'כוסלובקי.
פעילותו האדריכלית של ספל נמשכה כארבעים שנה, ונפרשה בין פעילות מוקדמת בצ'כוסלובקיה, שהייה קצרה בישראל, עבודה במספר משרדי אדריכלים בצפון אמריקה במסגרתם תכנן עשרות מבני ומתחמי מגורים, מסחר ומלונאות, ופעילות אדריכלית בסניף ירושלים של חברת שיכון עובדים ההסתדרותית.
בשנות השישים והשבעים, שימש ספל כמרצה בחוג לאדריכלות במכון הטכנולוגי של ניו יורק וב-Pratt Institute.
מקסימיליאן ספל נולד בנובמבר 1916 בעיר הומנא שבצ'כוסלובקיה, תחת השם מקסימיליאן שפיגל, ולמד בבית ספר מקצועי בעיר.
בין השנים 1938–1940 למד ספל עיצוב פנים בבית הספר למגורים בפראג, אך לימודיו נפסקו עם פרוץ השואה.
עם כניסת הגרמנים לצ'כוסלובקיה, החל ספל לעבוד במחלקה היהודית של פראג.
שם, בין היתר, תכנן מצבות עבור בית הקברות היהודי בפראג.
בהמשך נשלח ספל לגטו טרזיינשטט, ועיצב את השטרות ששומשו בגטו והונפקו על ידי השלטון הנאצי על מנת להטעות מבקרים בינלאומיים שהגיעו לגטו כדי לבדוק את תנאי החיים בו.
משם, נשלח ספל למחנה הריכוז וולוקוב-זוסן.
לאחר סוף המלחמה חזר ספל לפראג, וסיים לימודי אדריכלות באקדמיה לאומנות בפראג.
במהלך לימודיו, עבד ספל במשרדי אדריכלות שונים ועסק בתכנון תשתיות תחבורה בפראג, בתכנון אנדרטה לשואה בקולין וכן בתכנון בתי ספר ומבני מגורים.
ספל סיים את לימודיו בשנת 1948, ובשנת 1949 עלה לישראל.
עם עלייתו החל ספל לעבוד במחלקה הטכנית של משרד הבריאות, שם תכנן מספר מוסדות רפואיים, וכן תכנן מפעל חבלים בתל אביב.
בשנת 1950 נסע ספל לארצות הברית, ולמד תואר שני באדריכלות ותכנון עירוני באוניברסיטת פנסילבניה.
עם סיום לימודיו החל ספל לעבוד ברכבת הלאומית הקנדית, שם היה שותף בתכנון בתי מלון שהרשות הקימה בקרבת התחנות עבור נוסעי הרכבת.
באמצע שנות החמישים עבד ספל במשרד האדריכלים Eliasoph & Berkowitz, והיה שותף בתכנון מרכזי קניות במונטריאול וסביבתה, וכן בתכנון מבני מגורים ומבני משרדים במשרד Townley & Matteson.
בסוף שנות החמישים עבר ספל לניו יורק, שם עבד במשרד האדריכלים Harrison & Abramovitz.
בניו יורק, היה ספל שותף לתכנון גורד השחקים Corning Glass Works, בתכנון תאורת הלובי של בניין Daily News Building, וכן בתכנון פרויקט המגורים Morningside Gardens.
כמו כן תכנן ספל בניין משרדים ממשלתי עבור שירותי המכס בארצות הברית.
בראשית שנות השישים השתתף ספל בתכנון מלון במנילה ובתכנון מרכז הקניות וולט וויטמן בלונג איילנד, ומרכזי קניות נוספים בלונג איילנד ובריצ'מונד.
בהמשך אותו עשור היה ספל מעורב בתכנון דירות בדאלאס.
בשנת 1963, לאחר סיום העבודה בדאלאס, יצא ספל לסבב השתלמות בנושא ארכיטקטורה מסביב לעולם, במהלכו עשה מספר עבודות תכנון עצמאיות, ביניהן תכנון מבנה משרדים בטריפולי.
בשנים 1964–1965 לימד ספל במכון הטכנולוגי של ניו יורק קורסים בנושאי אדריכלות, תכנון עירוני, שרטוט ופרספקטיבה.
בשנת 1966 החל ספל לעבוד בחברת הדיור הציבורי United Housing Foundation, והשתתף בפרויקט הדיור הציבורי "קו אופ סיטי" בברונקס, עבורו תכנן את תחנת הכוח וביצע תחקיר טופוגרפי.
ביולי 1968 החל ספל לעבוד במשרד האדריכלים Francisco & Jacobus, בו השתתף בתכנון סניף הפדרל ריזרב בריצ'מונד ובתכנון מספר מרכזי אחסון ולוגיסטיקה.
בשנת 1970 לימד ספל בPratt Institute מספר קורסים בנושא תולדות האדריכלות.
בשנת 1974 עלה ספל לישראל בשנית, ובהמלצת ראש עיריית ירושלים טדי קולק החל לעבוד כאדריכל הסניף בסניף ירושלים של חברת שיכון עובדים.
במסגרת זו, תכנן ספל את הפביליון שסביב העתק פעמון הדרור שבגן הפעמון בירושלים, היה מעורב בתכנון מועדון נעמת שברחוב שלום עליכם בטלביה, תכנן פרויקטי דיור ציבורי בשכונות תלפיות מזרח, גילה ופת בירושלים ובשכונת גבעת שרת בבית שמש.
בנוסף היה מעורב בתכנון שיכונים בבית הכרם וקריית מנחם.
מקסימיליאן מיטלשטאדט הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת המגן השמאלי בשטוטגרט מהבונדסליגה ובנבחרת גרמניה.
מיטלשטאדט החל לשחק בנוער של הרטה ברלין בשנת 2012, וערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת של הרטה ברלין ב-2 במרץ 2016 במשחק בונדסליגה נגד איינטרכט פרנקפורט.
בשתי העונות הבאות מיטלשטאדט עלה בעיקר מהספסל וצבר הופעות מעטות, אך בעונת 2018/19 הפך לשחקן הרכב קבוע.
מיטלשטאדט הפך לעוגן חשוב בהגנת הקבוצה, וסיים איתה לרוב במרכז הטבלה.
בעונת 2021/22 מיטלשטאדט והרטה ברלין ניצלו מירידה לאחר שסיימו במקום ה-16 בבונדסליגה וניצחו בפלייאוף ההישרדות את המבורג.
בעונת 2022/23 מיטלשטאדט והרטה ברלין נשרו לבונדסליגה השנייה, ובסיומה עזב מיטלשטאדט את המועדון לאחר 11 שנים.
בקיץ 2023 חתם מיטלשטאדט בשטוטגרט על חוזה לשלוש שנים.
בעונת הבכורה שלו במועדון, 2023/24, הצטיין מיטלשטאדט בהגנה, וסייע לשטוטגרט לסיים בצמרת הטבלה, לאחר שנים של התמודדות במאבקי תחתית.
מיטלשטאדט שיחק בכל נבחרות הנוער של גרמניה.
במרץ 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גרמניה הבוגרת, כשפתח בהרכב בניצחון 2-0 על צרפת במשחק ידידות.
את שער הבכורה שלו במדים הלאומיים הבקיע מיטלשטאדט בניצחון 2-1 על הולנד כעבור שלושה ימים, במשחק ידידות נוסף.
נכלל בסגל נבחרת גרמניה ליורו 2024.
מקסימיליאן גומפלוביץ' (בפולנית: Maksymilian Gumplowicz; 1 בפברואר 1894–1942), היה אתלט יהודי-פולני.
זוכה מדליית ארד באליפות פולין (1926) בריצות ל-100 ול-200 מטר.
נוסף לכך, היה שחקן ושופט כדורגל.
שיחק כדורגל ביוטצ'נקה קרקוב בשנים 1925–1927. מ-1930 עד 1935 ניהל משחקי ליגה כשופט כדורגל.
באליפות פולין שנערכה בוורשה באוגוסט 1926 זכה בשתי מדליות ארד, בריצת 100 מטר, אחרי ולדיסלב דוברובולסקי (11.0 שניות) וסטניסלב רוטרט ובריצת 200 מטר בתוצאה של 23.6 שניות, אחרי ולדיסלב דוברובולסקי (23.0 שניות) וסטניסלב רוטרט (23.0 שניות).
הוא נרצח בהוצאה להורג המונית של יהודים במחנה פלאשוב ב-1942.
מקסימיליאן ג'וליאני הוא שחיין אוסטרלי, זוכה מדליית ארד אולימפית (פריז 2024) במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ואלוף העולם (סינגפור 2025) במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי.
במבחנים האולימפיים האוסטרליים בשחייה זכה במשחה ל-200 מטר חופשי, ונכנס לנבחרת האוסטרלית לאולימפיאדת פריז.
במשחקים עצמם הוא זכה במדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:01.98 דקות, יחד עם פלין סאות'הם, אלייג'ה וינינגטון ותומאס ניל, אחרי נבחרות השליחים של הממלכה המאוחדת (6:59.43 דקות) וארצות הברית (7:00.78 דקות).
בנוסף, סיים במקום שביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:45.57 דקות.
מקסימיליאן לנץ היה צייר, אמן גרפי ופסל אוסטרי.
לנץ היה חבר מייסד של הזצסיון הווינאי; בתקופה המשמעותית ביותר בקריירה שלו היה סימבוליסט, אך מאוחר יותר עבודתו הפכה יותר ויותר נטורליסטית.
הוא עבד במגוון מדיומים, כולל שמן, צבעי מים, ליתוגרפיה ותבליטי מתכת.
הוא למד בקונסטגוורבשולה בווינה, ולאחר מכן באקדמיה לאמנויות יפות בווינה אצל קרל וורצינגר וכריסטיאן גריפנקרל.
כחבר בית האמנים הווינאי (קינסטלרהאוס), בילה את ראשית שנות ה-90 של המאה ה-19 באמריקה הדרומית, שם עיצב שטרות כסף בבואנוס איירס.
בשנת 1897 עזב לנץ את הקונסטלרהאוס כדי להיות חבר מייסד של הזצסיון הווינאי, ועבודתו בתערוכה הראשונה של הקבוצה זכתה לשבחים כ"יוצאת דופן".
ציורו משנת 1899, "עולם" (Eine Welt, מתורגם גם כ"חלום בהקיץ"), מושפע מהזרמים הרווחים באותה תקופה, כולל דימויים חלומיים ופנטסטיים המצוירים בצבעים עזים.
הוא הוצג בתערוכה הרביעית של הזצסיון הווינאי באביב 1899, וזכה לשבחים מהמבקרים על "קסמו החינני ויופיו החלומי אך הנוצץ" ועל האווירה של "חן טהור והרמוניה מוזיקלית".
הציור הוצג גם בחורף 12–1911 עם הזצסיון במינכן.
לאחר שהציג את ציורו "בדרך לארץ הפלאות" בתערוכה העשירית של הזצסיון הווינאי ב-1901 ובתערוכה השלוש-עשרה באביב 1902, בתערוכה הארבע-עשרה של הזצסיון בקיץ אותה שנה (תערוכת בטהובן) הוא הציג מספר תבליטים במתכות שונות, שזכו לציון לשבח על יופיים וחדשנותם.
חלק מלוחות הנחושת שלו הוצגו גם ביריד העולמי בסנט לואיס ב-1904.
יחד עם גוסטב קלימט, לנץ ביקר ברוונה בחורף 04–1903, שם הם ראו והושפעו מהפסיפסים המוזהבים.
בתערוכה העשרים ב-1904, ציורו של לנץ "תפוחי אידונה", נחשב לאחד משיאי התערוכה, לצד עבודותיהם של קלימט ורודולף פון אלט.
הציור הגדול, בסגנון דומה לזה של אוברי בירדסלי, יצר אפקט "מפואר" של זהב ושחור: אישה שחורת שיער יושבת בנוף עשיר, לובשת רק כתר זהב ויושבת על גלימת זהב, מחזיקה בידיה את תפוח אידונה – גם הוא מוזהב.
בתוך הזצסיון, במשך העשור הראשון לנץ היה השפעה אמנות פרה-רפאליטית; אחרי 1910, עבודתו הפגינה יותר נטורליזם, והוא התרחק מהקדמה אחרי 1918.
לנץ כיהן בוועד הרשמי של הזצסיון ב-1905 ושוב ב-1906. הוא גם הציג עם הזצסיון באביב 1906, כשהציג את "מלך היער והעלמה המקוננת"; ב-1907;.
ב-1908 בתערוכה העשרים ותשע; ב-1909 ו-1910, כשהציג את הציור המשועשע "בובות מריונטה"; ב-1911, כשהציג את "קונצרט"; ב-1913; וכחלק מתערוכה קולקטיבית בשנת 1941.
ציורו משנת 1913 "שיר של אביב" הושפע משהותה של הרקדנית איזדורה דאנקן בווינה ב-1904, חולק את הנושאים הסימבוליים שלה של התחדשות ולידה מחדש מחזורית ומציג תלבושות מימי הביניים.
רעיונות אלה והקשר עם המחול בולטים גם בעבודתו של קלימט ובתנועה הסימבוליסטית בכללותה.
לנץ צייר גם נושאים דתיים, כולל "טבילת האתיופים".
במהלך מלחמת העולם הראשונה, לנץ יצר כמה כרזות המפרסמות איגרות חוב של מלחמה אוסטרו-הונגרית.
ב-1926 נישא לציירת אידה קופלוויזר (1870–1927), בתו של המשפטן קרל קופלוויזר.
המוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון (מספר רכישה: 1991.847).
מוזיאון לאמנויות יפות, בודפשט (מספר רכישה: 20.B).
"אישה בלבן מתחת לעץ עם פרי" ו"אישה בצהוב מתחת לעץ חשוף-ענפים".
עיצובי עט, דיו וגואש לחלונות ויטראז', ג.
מוזיאון לאמנויות יפות, בודפשט (מספר רכישה: 39.B).
המוזיאון הלאומי בוויילס (מספר גישה: NMW A 589).
מקסיקו (בכתיב ארכאי: ; בספרדית: México; הגייה: מחיקו ), או בשמה הרשמי המדינות המקסיקניות המאוחדות (בספרדית: Estados Unidos Mexicanos, - אֶסְטָדוֹס אוּנִידוֹס מֶחִיקָנוֹס), היא פדרציה בצפון אמריקה הגובלת בארצות הברית מצפון, בגואטמלה ובבליז בדרום-מזרח, באוקיינוס השקט במערב ובמפרץ מקסיקו ובים הקריבי במזרח.
מבחינה תרבותית ולשונית שייכת מקסיקו לאמריקה הלטינית.
היא מדורגת במקום ה- בעולם מבחינת גודל האוכלוסייה ובמקום ה- מבחינת שטחה.
עיר בירתה היא מקסיקו סיטי.
מקור השם מקסיקו הוא בשפת הנאוואטל, ששימשה כשפה המרכזית של האימפריה האצטקית.
במקור, השם "מקסיקו" בוטא "משיקו" והיה שמו של עמק בדרום המדינה שקרוי היום "עמק מקסיקו", בו שוכנת הבירה מקסיקו סיטי.
ישנן מספר תאוריות אטימולוגיות למקור השם, ואין קונצנזוס בקרב החוקרים.
אחת התיאוריות היא שמקור שמו של העמק הוא "מקומו של משיטל"; משיטל (מנאוואטל: Mexitl) הוא אחד משמותיו של ויצילופוצ'טלי, האלוהות המרכזית באימפריה האצטקית.
גם הקבוצה האתנית המרכזית והשלטת באימפריה האצטקית קיבלה את שמה משם העמק, שבט המשיקה.
השם המודרני "מקסיקו" מקורו בשינוי שעברה הספרדית במאה ה-16, לפני השינוי האות X בוטאה כ-"ש" כפי שהיא מבוטאת בפורטוגזית ובקטלאנית עד היום.
החל מהמאה ה-16 השתנתה ההגייה של האות X בספרדית לצליל "ח" (ששייך כיום לאות הספרדית J), ולאחר מכן לצליל "קס" המוכר לנו כיום.
עם זאת, הצליל "ח" השתמר במספר שמות מאותה תקופה, וביניהם "México", שנהגית בניב המקומי של ספרדית כ"מחיקו".
העדות הראשונה להתיישבות האדם במקסיקו מתוארכת ל-13,000-17,000 שנה לפני זמננו לערך.
במשך כ-3,000 שנים התקיימו במקסיקו כמה מן התרבויות האינדיאניות המפותחות ביותר.
בין התרבויות שהתקיימו בחבל ארץ זה אפשר למנות את האולמקים, הטולטקים, המאיה והאצטקים.
הספרדים, שהגיעו בתחילת המאה ה-16 ותבוסת האימפריה האצטקית בשנת 1521, סימנו את תחילת התקופה הקולוניאלית, שנמשכה כ-300 שנה.
בתקופה זו הייתה מקסיקו חלק ממלכות המשנה של ספרד החדשה.
בשיא התרחבותה התפרשה מלכות המשנה על שטחים נרחבים בצפון ומרכז אמריקה שכללו גם את מרכז, מערב, וחלק מדרום ארצות הברית של היום בצפון, ואמריקה המרכזית עד קוסטה ריקה בדרום.
בנוסף לאלו, כללה הקולוניה גם את האיים הקריביים הגדולים וצפון ונצואלה (בעוד שחלקים אחרים של דרום ומרכז אמריקה נשלטו תחת מלכויות משנה אחרות של ספרד).
בירתה של ספרד החדשה הייתה מקסיקו סיטי.
השתלטות הספרדים על מקסיקו במסגרת הקולוניזציה האירופית של אמריקה הובילה לחורבן תרבויות האינדיאנים ולמותם של מרבית הילידים המקומיים, חלקם במלחמות ומרביתם ממחלות אירופאיות ואפריקאיות שהכובשים הספרדים נשאו עימם מהעולם הישן, נגדן לא הייתה לאינדיאנים חסינות טבעית.
לאחר פלישתו של נפוליאון לספרד (1808) והיחלשות הקולוניות הספרדיות, הכריזה מקסיקו בשנת 1810 על עצמאותה.
ההכרזה הביאה לפרוץ מלחמת העצמאות של מקסיקו שנמשכה עד 1821. לאחר הניצחון המקסיקני במלחמה הוכרזה "האימפריה הראשונה של מקסיקו".
לאחר קבלת העצמאות, החליטו מדינות מרכז אמריקה, פרט לצ'יאפס, שלא להצטרף לאימפריה.
לאחר נפילת האימפריה והקמת הרפובליקה המקסיקנית, החליטה רפובליקת טקסס ב-1835 להתנתק חד צדדית ממקסיקו.
דבר זה גרר מלחמה בת כ-6 חודשים שכונתה בשם "המהפכה הטקסנית" ובסיומה הכריזה טקסס על עצמאותה.
בעקבות סכסוכי גבולות עם ארצות הברית, פרצה ב-1846 מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
ארצות הברית פלשה למקסיקו, והביסה אותה.
בסיום המלחמה ב-1848 נחתם הסכם גואדלופה אידלגו, ומקסיקו איבדה כשליש משטחה: את הטריטוריות (לפי הגבולות של היום) של קליפורניה, נבדה, יוטה, אריזונה, חלקים מוויומינג, קולורדו וניו מקסיקו.
הגנרל אנטוניו לופס דה סנטה אנה, שהיה נשיא מקסיקו בין השנים 1853–1855 המשיך למכור לארצות הברית טריטוריות נוספות בצפון המדינה.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 סבלה המדינה מפלישה צבאית נוספת, הפעם מצרפת.
הסיבה לפלישה הייתה הרצון להקים אימפריה צרפתית בראשותו של הארכי-דוכס פרדיננד מקסימיליאן מאוסטריה באמריקה הצפונית.
הפולשים הסתמכו על תמיכת הכנסייה והשמרנים (בעיקר מקרב הקריאולים - צאצאי צרפתים וספרדים באמריקה).
אימפריה שנייה זו קרסה לאחר מלחמה שניהל נגדה העם המקסיקני בראשותו של בניטו חוארס, בן שבט הזאפוטק.
את התמיכה הלוגיסטית והדיפלומטית למקסיקו העניקה ארצות הברית, בשל דוקטרינת מונרו (התנגדות לפלישה אירופאית לאמריקה).
המנהיג הצבאי היה הגנרל פורפיריו דיאס, גם הוא אינדיאני במוצאו.
אחרי מותו של חוארס, הייתה מקסיקו נתונה לדיקטטורה צבאית של הגנרל דיאז במשך 30 שנה.
בין השנים 1910 ו-1921 התחוללה "המהפכה המקסיקנית" שהפילה את הדיקטטורה הצבאית, וההערכות הן שכ-900,000 אנשים קיפחו את חייהם במהלכה.
למרות הניצחון על הכוחות הפדרליים, הייתה המדינה נתונה במשברים במשך שני עשורים בשל מאבקים פנימיים בקרב הכוחות הדמוקרטיים, שהתבטאו בין השאר במלחמת הקריסטרוס בין השנים 1926 ו-1929.
במלחמת העולם הראשונה הייתה מקסיקו נייטרלית, אבל קיבלה הצעה מגרמניה להצטרף לצידן של מעצמות המרכז במברק צימרמן.
מקסיקו דחתה את ההצעה ולא הצטרפה למלחמה.
בסופו של דבר נוסדו כמה מפלגות, אבל המפלגה המהפכנית הממוסדת (Partido Revolucionario Institucional - PRI), שנוסדה בשנת 1929, שלטה במשך 71 שנה.
רק בשנת 2000 הסתיים השלטון של מפלגה זו, כאשר עלו לשלטון ויסנטה פוקס ולאחריו הנשיא פליפה קלדרון, ממפלגת ה-PAN.
בדצמבר 2012 עלתה שוב ה-PRI לשלטון ולנשיא המדינה נבחר אנריקה פניה נייטו.
בחצייה השני של מלחמת העולם השנייה לקחה מקסיקו חלק פעיל לצידה של ארצות הברית.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה נהנתה מקסיקו מצמיחה כלכלית מואצת, שכונתה "הנס הכלכלי המקסיקני" (El Milagro Mexicano), אך בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 חלה הידרדרות פוליטית במדינה.
ב-1 בינואר 1994 הצטרפה מקסיקו לברית NAFTA, שבעקבותיו החל "המרד בצ'יאפס".
בשנת 1994 התרחש במדינה משבר פיננסי.
החל משנת 2006 מתקיים סכסוך מזוין מתמשך בין קרטלי הסמים אשר נלחמים בגורמי אכיפת החוק במקסיקו - "המלחמה בסחר בסמים במקסיקו".
מדצמבר 2006 ועד יוני 2011 נהרגו מעל 40,000 אנשים כתוצאה מסכסוך אלים זה.
בפברואר 2020 הגיעה מגפת הקורונה למקסיקו והשפיעה באופן נרחב על הכלכלה והחברה.
חוקת מקסיקו משנת 1917 מפרידה בין הרשות השופטת, הרשות המבצעת והרשות המחוקקת.
באופן מסורתי, הרשות המבצעת היא הדומיננטית במקסיקו.
סמכויותיה מופקדות אצל הנשיא, אשר אחראי לבצע את חוקי הקונגרס הפדרלי.
חשיבות הקונגרס עלתה בהתמדה מאז שנת 1997, כאשר מפלגת האופוזיציה זכתה בהישגים משמעותיים, לראשונה זה זמן רב.
הנשיא נבחר בבחירות כלליות לכהונה בת 6 שנים ואיננו יכול להיבחר לכהונה שנייה.
במקרה שהנשיא איננו יכול להמשיך בתפקידו, נשיא חדש נבחר על ידי הקונגרס.
הקונגרס מורכב משני בתים - הסנאט ובית הנבחרים.
בדומה לנשיא, הנבחרים אינם יכולים להיבחר יותר מפעם אחת.
הסנאטורים נבחרים לשש שנים וחברי בית הנבחרים לשלוש.
בסנאט 128 מקומות, הבחירות לסנאט הם על בסיס של בחירה ישירה ובחירה יחסית.
בבית הנבחרים 500 מקומות - מתוכם 300 נבחרים מייצגים מחוזות, ו-200 הנותרים נבחרים בבחירות יחסיות מ-5 אזורי בחירה.
הבחירה היחסית נועדה לעזור למפלגות קטנות להיכנס לבית הנבחרים.
הפוליטיקה של מקסיקו שזורה בעל כורחה גם בעולם הפשע המקומי.
במהלך קמפיין הבחירות של שנת 2018 - נרצחו 48 מועמדים לקונגרס ו-86 בעלי תפקידים במפלגות השונות, על רקע הצהרות למלחמה בפשיעה ובקרטלי הסמים המקומיים - אליהם נקשרו בתקשורת מרבית הרציחות.
בשנת 2018 נבחר אנדרס מנואל לופס אוברדור לנשיאות מקסיקו.
בבחירות שהתקיימו ב-2024 זכתה בתפקיד הנשיא ד"ר קלאודיה שיינבאום, בהשכלתה פיזיקאית וחוקרת אקלים.
שיינבאום היא האישה הראשונה בתפקיד, וכן הראשונה ממוצא יהודי.
מקסיקו מחולקת ל-31 מדינות (estados) ומחוז פדרלי אחד.
דורנגו המחוז הפדרלי של מקסיקו
מקסיקו הכירה במדינת ישראל בשנת 1950. משנת 1952 קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים בין המדינות.
שגרירות מקסיקו בישראל נמצאת בתל אביב.
כלכלת מקסיקו מתבססת על שוק חופשי, עם תערובת של תעשייה מודרנית ומסורתית.
נכון ל-2015, כלכלתה היא ה-11 בעולם מבחינת תמ"ג.
החקלאות מהווה חלק חשוב בכלכלה המקסיקנית, ורובה נמצאת בידיים פרטיות.
עקב החלת מדיניות של הפרטה, מספר העסקים השייכים למדינה צנח מ-1,000 ב-1982 ל-200 ב-1999. תהליך ההפרטה החל בימיהם של מיגל דה לה מדריד וקרלוס סלינס והמשיך בתקופת כהונתו של ארנסטו סדייו, תוך הגדלת התחרות בנמלי ים רכבות, תקשורת, חשמל, הפקת גז טבעי ושדות התעופה.
לאחר צמיחה בשיעור של 6.9% בשנת 2000, נכנס המשק המקסיקני למיתון בשנת 2001, בעקבות המיתון העולמי.
למרות המיתון הצריכה הפרטית הייתה הקטר המניע את המשק עם הגדלת הדרישה לשירותים ומתן מקומות עבודה, והכלכלה חזרה לצמוח בקצב של כ-4% בשנה.
פעילות המדינה בתחום החלל מרוכזת על ידי סוכנות החלל המקסיקנית.
כלכלת מקסיקו נהנית מהכנסות גבוהות מתיירות נכנסת.
מקסיקו היא המדינה השביעית הכי מתוירת בעולם, בשנת 2012 ביקרו בה כ-23.4 מיליון תיירים זרים, ובשנת 2019 ביקרו בה 45 מיליון תיירים זרים.
מרבית התיירים מגיעים מארצות הברית השכנה.
ניתן לחלק את אזורי יעדי התיירות העיקריים של מקסיקו כדלהלן:
תיירות עסקית לערים הגדולות ובעיקר לעיר הבירה מקסיקו
תיירות לאמריקנים בעלויות נמוכות ממדינות דרום מערב ארצות הברית אל אזורי צפון מקסיקו
תיירות חופים לאתרי שלאורך חופי חצי האי יוקטן, בעיקר סביבות העיר קנקון
תיירות באתרי המאיה הארכאולוגיים בחצי האי יוקטן
תיירות באתרי תרבויות רמת מקסיקו בעיר הבירה ומצפון לה
מקסיקו היא אחת המדינות המתוכננות להיות חלק מהסכם ה-TPP, אשר יפתח בפניה יעדי יצוא חדשים במדינות החוף המזרחי של אסיה.
כלכלת המדינה נהנית מהסכמי סחר עם קנדה וארצות הברית שמקילים על היצוא שלה אליהן.
מקסיקו מייצאת נפט לשכנותיה ובעיקר לארצות הברית.
באמצע המאה התשע עשרה החלה בנייה של רשת מסילות ברזל.
במאה העשרים ואחת הגיע אורכה של רשת המסילות לכ-28,000 קילומטר וכ-12,000 קילומטר מתוכם מנוהלות על ידי חברת Ferromex.
בספטמבר 2023 נכנסו יקטרינה/קטיה פבלובה ואדריאן בלטראן דימאס נכנסו למערת טלאיוקוק (Tlayócoc), הנמצאת בגובה של כ-2,380 מ' במדינת גררו המקסיקנית, מערה ששימשה לאיסוף גללי עטלפים לדשן, וראו ערימה שנראתה כמו ערימת אשפה.
בערימה נמצאו חפצים שונים מחומרים שונים ששימשו לצורכי פולחן.
החפצים היו בשימוש של הקבוצה האתנית טלאקוטפואה (Tlacotepehua ), קבוצה אתנית שחיה באזור מדינת גררו בתקופה שלפני הקולוניאליזם הספרדי ודיברה בדיאלקט של נאוואטל.
עד מציאת החפצים לא היה ידוע כי המערה שימשה את הטלאקוטפואה לצורכי פולחן.
מקסיקו נמצאת בצד הדרום מערבי של צפון אמריקה.
אורך המדינה מצפון מערב עד דרום מזרח הוא יותר מ-3,000 ק"מ.
רוחבה משתנה מיותר מ-2,000 ק"מ בצפון עד ל-200 ק"מ בלבד במצר טהואנטפק בדרום.
מקסיקו גובלת במערב באוקיינוס השקט (הכולל את ים קורטס בין היבשת למפרץ קליפורניה.
במזרח היא גובלת במפרץ מקסיקו והים הקריבי, שהם חלקים מהאוקיינוס האטלנטי.
החופים מישוריים, כאשר החלקים המרכזיים של מקסיקו הן רמות והרים הכוללים הרי געש.
הנקודה הגבוהה ביותר היא פיקו דה אוריסבה (5,610 מ').
האקלים משתנה ממדברי בצפון ליערות גשם טרופיים בדרום.
הנהרות הגדולים של מקסיקו הם: ריו גראנדה, ריו גריחאלווה, ריו באלסאס, ריו פאנוקו וריו יאקי.
מקסיקו היא מדינה דוברת ספרדית המאוכלסת ביותר בעולם ושנייה במספר תושביה באמריקה הלטינית (אחרי ברזיל דוברת הפורטוגזית).
כ-60% מהאוכלוסייה הם מסטיסים – ממוצא מעורב של אירופאים ואינדיאנים מקומיים.
30% הם אינדיאנים, וכ־9% הם ממוצא אירופי.
ישנם כמיליון ערבים שמוצאם בלבנון, סוריה, עיראק ופלסטינים.
אין למקסיקו שפה רשמית ברמה הפדרלית, אך הספרדית היא השפה השלטת, ו-97 אחוז מהאוכלוסייה דוברים אותה.
למרות זאת, "החוק הכללי לזכויות לשוניות של העמים האינדיאניים" (Ley General De Derechos Lingüisticos De Los Pueblos Indigenas) של מקסיקו מקנה תוקף זהה לספרדית ל-68 שפות, מהן 63 ילידיות, ואלו מדוברות בחלקים שונים של מקסיקו.
מספר הדוברים בשפות השונות נע מיותר ממיליון (נאוואטל) ועד פחות ממאה.
כולן, בנוסף לספרדית, מוגדרות כשפות לאומיות של מקסיקו.
אוכלוסיית דוברי הספרדית במקסיקו היא הגדולה ביותר בעולם - 106 מיליון איש שספרדית היא שפת אמם או שפה זרה ראשונה שלהם.
הממשל המקסיקני מעודד לימוד דו-לשוני בבתי ספר יסודיים ותיכוניים בקהילות ילידיות מרוחקות.
כשישה אחוזים מהאוכלוסייה דוברים שפה ילידית מסוימת, וחציים (כלומר כשלושה אחוזים מהאוכלוסייה) אינם דוברים ספרדית כלל.
חלק מהשפות הילידיות הן שפות בסכנת הכחדה - פחות ממאה איש דוברים את שפת לקנדון, למשל.
מקסיקנים רבים מדברים אנגלית, שפה שנמצאת בשימוש במיוחד בעסקים ובאזורים הקרובים לגבול ארצות הברית-מקסיקו.
שפות אירופיות נוספות הנמצאות בשימוש בקהילות מסוימות במקסיקו הן צרפתית, גרמנית וונטית.
מקסיקו היא מדינה חילונית ואין בה דת רשמית.
עם זאת, הדת הנפוצה ביותר היא הנצרות הקתולית (83%).
הדתות האחרות מהוות 0.2% מהאוכלוסייה ו-5% מגדירים עצמם חסרי דת.
היהודים הגיעו למקסיקו ב-1521. כיום יש במקסיקו כ-50,000 יהודים, רובם מתרכזים בעיר הבירה מקסיקו סיטי.
הקהילה מאוד מאורגנת, עם למעלה מ-20 בתי כנסת, 15 בתי ספר יהודים, כ-10 תנועות נוער יהודיות, מוזיאון היסטוריה יהודית, מרכז ספורט יהודי ואפילו אוניברסיטה להכשרת מורים יהודים.
כ-10 כתבי עת יהודיים יוצאים לאור באופן קבוע.
מקסיקו היא חלק מארגון המדינות האיברו-אמריקניות, בו משתפות מדינות איברו-אמריקאיות פעולה בנושאי חינוך, מדע ותרבות.
הוא ידוע כקיסר של מחנה, כלומר קיסר שהוכתר על ידי חייליו (ולא על ידי הסנאט) ולאחר תקופת שלטון קצרה וסוערת, מת בידי חיילי המשמר הפרטוריאני, לאחר שכשל בניסיון לכפות את שלטונו על הסנאט.
על פי המקורות ההיסטוריים וכפי שמשתקף בשמו, שורשי משפחתו של מקסימינוס נעוצים בפרובינקיה הרומית של תראקיה.
הוא עצמו נולד ככל הנראה בתראקיה בשנת 172 או 173. על פי ההיסטוריה הרומית הוא היה בן לאב גותי בשם מיקא, ואם מהשבטים האלאנים בשם אבּבּה.
עם זאת היסטוריונים מודרניים מטילים ספק בגרסה זו, ההיסטוריון רונלד סיים טוען כי ככל הנראה נולד מקסימינוס בפרובינקיה רומית מואסיה שהוא שמו הקדום של חבל ארץ בבלקן, לאורך הגדה הדרומית של הדנובה, למשפחה ממעמד נמוך וכתוצאה מכך ראה בו הסנאט הרומי - כאשר עמד מולו - כברברי.
מקורות היסטוריים ראשוניים, שנכתבו זמן רב לאחר תקופת שלטונו של מקסימינוס ובראשם היסטוריה אוגוסטה מתארים את מקסימינוס בצבעים עזים אך ככל הנראה לוקים בדיוק ונוטים להגזמה ספרותית.
הוא מתואר כענק בעל ממדים על אנושיים, ובגובה 2.5 מטרים.
כך למשל מסופר כי הוא יכול היה לחבוש את הצמיד של אשתו כטבעת על אגודלו.
לפי תיאורים אלו פניו היו מאופיינים על ידי מצח רחב ובולט אף ולסת גדולים.
כקיסרים אחרים שבאו אחריו מרקע חברתי דומה, עלה מקסימינוס תראקס ממעמדו הנחות על ידי טיפוס בסולם הדרגות הצבאי מחייל פשוט בלגיון רומאי לשליט של האימפריה.
הוא הצטרף לשורות הצבא הרומי בשנת 193/4 כאשר ספטימיוס סוורוס היה קיסר.
הוא הוצב בחיל הפרשים (militia equestris) והתקדם לאט, עד שמונה למפקד הלגיון הרביעי איטליקה (Legio IV Italica).
בשנים 211–217, בימי הקיסר קרקלה, החזיק בדרגת קנטוריו (centurio).
בשנת 217–218 פרש מן הצבא וחזר לכפרו ולעסקיו.
בקיץ 218 זכה מידי הקיסר אלכסנדר סוורוס בפס הארגמן הרחב ובתפקיד של ממונה על חיילים מן האומות (praefectus gentium).
מאוחר יותר החזיק בדרגה של נציג הלגאט של הפרובינקיה הטינגיטנית (praeses pro legato provinciae Mauretaniae Tingitaneae) כיום בצפון מרוקו.
מאוחר יותר שימש הממונה על מסופוטמיה (praefectus Mesopotamiae).
בשנת 230–231, במסע של הקיסר אלכסנדר סוורוס לפרס, שימש בשלב מוקדם מפקד של פלוגות צבא מקובצות ליחידות פעולה משימתיות (preapositus vexillationum).
בשנת 234 החזיק בתפקיד הממונה על הטירונים בגזרת הגבול של נהר הריין (praefectus tironibus in limite Rhenano).
בעת התקוממות הלגיונות כנגד הקיסר אלכסנדר סוורוס בחרו החיילים במקסימינוס כקיסר על רקע המוניטין שלו כלוחם קשוח וחסר פשרות.
המשמר הפרטוריאני תמך במינוי ובחירת הלגיונות והסנאט נאלץ לאשרר את המינוי.
ב-25 במרס 235 כונה "פונטיפקס מקסימוס", הכוהן העליון.
בנוסף על כך, הוא צורף (cooptatio) למסדרי כל אגודות הפולחנים לאלים של רומא.
מקסימינוס גילה חשדנות ועוינות כלפי האליטה הרומאית, הצבאית והאזרחית.
גישה זו נבעה ממוצאו הצנוע ומעמדו החברתי הנמוך.
גישה זו הדריכה את דרכו בעת שתפס את מושכות השלטון ומאידך מנעה ממנו מלבסס את שלטונו באופן מוחלט.
שנות שלטונו הקצרות עמדו בצל ניסיונות הסנאט והאצולה הרומית להורידו מכסאו ולהמליך קיסרים במקביל למקסימינוס.
על רקע זה, ומתוך חשש מבוסס לחתרנות החל מקסימינוס לבסס את כוחו את תהליך על ידי הוצאה להורג של יועציו ומקורביו של הקיסר אלכסנדר סוורוס.
בין המזימות שנקשרו נגדו הייתה מזימה לבודד את מקסימינוס והחיילים הנאמנים לו בלב טריטוריה עוינת מעבר לנהר הריין, המזימה נחשפה והקושרים, קצינים וסנאטורים, הוצאו להורג.
מזימה אחרת הונהגה על ידי יחידות צבא שנותרו נאמנות לקיסר הקודם, אחד הקושרים החליט לשנות את נאמנותו ולגלות את דבר הקשר למקסימינוס, גם הוא וגם מנהיג הקושרים הוצאו להורג.
במקביל פעל מקסימינוס כנגד האיומים על גבולות האימפריה הרומית בעיקר מצד שבטים גרמאניים מצפון.
בשנת 235 ניהל מסע מלחמה גדול בגרמאניה, שהתנהל עד לעומק של כ-250 ק"מ מזרחית לנהר הריין וכ-150 ק"מ ממערב לנהר אלבה.
בסמוך לכך נפגש הצבא הרומי בפיקודו של מקסימינוס עם שבטים גרמאניים אחרים בסדרת קרבות הידועים היום בשם המדעי קרב הרי הארץ (גרמנית: Harzhornereignis).
ממצאים ארכאולוגיים שנחשפו בשנת 2008 בסביבת הרצהורן (Harzhorn), כ-40 ק"מ מצפון לגטינגן, מלמדים שבאתר התנהל אחד הקרבות המכריעים במסע זה.
שדה הקרב נחשף על ידי ארכאולוגים גרמנים.
מדובר בשטח של מספר קילומטרים רבועים שעדיין נמצא בחפירה ומחקר ונחשפו בו שרידי כלי נשק מטבעות וחפצים אחרים התורמים לידע על ההיסטוריה והתפקוד של הלגיונות הרומאים.
בעקבות ניצחונותיו ניתן לו התואר "אימפרטור", ונוסף לו גם התואר "גרמניקוס מקסימוס" (Germanicus Maximus), שמשמעותו "מנצח הגרמנים הגדול מכולם".
הוא הצליח להדוף בסדרת קרבות בין השנים 235 ו-236 איום של שבטים אלמאנים על אזורי הספר של האימפריה תוך אבדות כבדות לצבא הרומי.
לקראת חורף 235–236 עשה את בסיסו בסירמיום על נהר סאווס (Savus), משם יצא למסעות מלחמה במשך רוב שנת 236 נגד הסרמטים ונגד הדקים.
בשנת 236 שימש כאחד משני הקונסולים של אותה שנה.
באביב 236 הכריז על מקסימוס, בנו, כעל "קיסר" ו"ראש הנוער שוחר האימפריום" (Princpes Iuventutis).
את אשתו המנוחה קייקיליה פאולינה העלה לדרגת אלה (Diva).
בסתיו 236 ניתן לו פעמיים התואר "אימפרטור", בפעם השלישית והרביעית.
בשנת 238 פרץ מרד בפרובינקיית אפריקה לאחר שאצולת הממון המקומית נסחטה על ידי נציגי הקיסרות.
ההתקוממות הפכה לעממית והמון מוסת שצויד על ידי האצילים המקומיים עלה על העיר תיסדרוס (Thysdrus) והרג את הפקידים הרומאיים.
בשלב הבא פנו בני האצולה המקומית ודרשו ממַרְקוּס אַנְטוֹנְיוּס גוֹרְדִיָאנוּס, אציל רומאי שהיה בעבר מושל הפרובינקיה שייקח על עצמו את משרת הקיסר.
בתחילת ינואר 238 הם הכריזו עליו כעל קיסר האימפריה, ובהמשך אותו חודש הכריז הסנאט ברומא על מקסימינוס כעל אויב.
גורדיאנוס סירב תחילה למשרת הקיסר, בטענה שהוא זקן מדי, אך ב-22 במרץ הוא נטל על עצמו את המשרה המסוכנת תחת השם גורדיאנוס הראשון בתנאי שבנו ימשול לצידו בשם גורדיאנוס השני.
גורדיאנוס שלח משלחת בראשות פובליוס ליקיניוס ולריאנוס (לימים הקיסר ולריאנוס) לסנאט ברומא וב-2 באפריל הוא ובנו הוכרזו כקיסרים וזכו לתואר אַוּגוּסְטוּס ("Augustus" בלטינית: "הנשגב" או "הנעלה").
מקסימינוס שהה באותה עת עם הלגיונות הנאמנים לו בסִירְמִיוּם, אסף את עצמו והחל לעלות על רומא במטרה להחזיר לידיו את השלטון.
המרד באפריקה כבה באותה מהירות ופתאומיות בה פרץ.
גורדיאנוס היה חסר צבא מקצועי שיתמוך בו ונשען על כוחן של מיליציות מקומיות.
הלגיון היחיד באפריקה הלגיון השלישי אוגוסטה, היה תחת פיקודו של מושל נומידיה שתמך במקסימינוס בעיקר בגלל עוינות ארוכת שנים לגורדיאנוס, ובחר לנצל את ההזדמנות ולהתעמת עם הקיסרים לבית גורדיאנוס.
על מנת לקדם את פני מקסימינוס שעתה עלה על רומא עם הלגיונות הנאמנים לו מינה הסנאט את פופיאנוס ובלבינוס לקיסרים משותפים ב-22 באפריל 238, ההחלטה לא עברה ללא התנגדות ונאמני הקיסרים הקודמים דרשו כי יורשם החוקי גורדיאנוס השלישי יוכתר.
לאחר מהומות ברחובות רומא הסכימו פופיאנוס ובלבינוס לפשרה לפיה יתמנה גורדיאנוס השלישי לתפקיד "קיסר" שבתקופה זו היה תואר כבוד חסר סמכויות.
צבאו של מקסימינוס נכנס לאיטליה מהצפון ובהגיעו אל מול חומות העיר אקוויליה ציפה כי שערי העיר יפתחו לפניו ללא התנגדות.
להפתעתו הוא גילה כי תחת הנהגת סנטורים המתנגדים לו העיר התכוננה למצור וסירבה לאפשר לצבאו להצטייד להמשך דרכם.
צבאו של מקסימינוס נאלץ להיכנס למלחמת מצור אך נכשל בניסיונות לעלות על החומות או לשכנע את התושבים להיכנע.
הצבא שלא היה מצויד למלחמת מצור והתשה החל לסבול ממחסור באספקה והכישלון לכיבוש העיר פגע במורל הגייסות.
את הכף הכריעו השמועות כי צבא הנאמן לסנאט נאסף וצועד צפונה על מנת להתעמת עם חיילות הקיסר ולהכריעם.
במהלך חודש מאי, בעת הפוגה בקרבות, הוכה מקסימינוס למוות באוהלו בידי חייליו ועימו נרצחו בניו והקצינים הנאמנים לו.
בעת שירותו בצבא הרומי הוא התבלט בזכות כישרונותיו ובזכות קשריו המשפחתיים עם גלריוס, דודו.
ביום 11 בנובמבר 308 נפגשו גלריוס ומקסימיאנוס עם דיוקלטיאנוס בעיר קרנונטום (כיום: פטרונל-קרנונטום, אוסטריה) שם כפו המשתתפים על מקסימיאנוס לוותר על תארו המחודש כאוגוסטוס וקונסטנטינוס הורד לדרגת קיסר.
מקסימינוס דאיה מונה לקיסר במזרח ולִיקִינְיוּס (Licinius) נאמנו של גלאריוס התמנה לתפקיד אוגוסטוס של המערב.
בשנת 308 הוכתר דאיה באופן סמלי על ידי גלריוס כ"אוגוסטוס המזרח".
מותו של גלריוס בשנת 311 הפך את מקסימינוס לשליט העליון של חלקה המזרחי של האימפריה.
בשנת 313 החליט מקסימינוס דאיה לסלק את ליקיניוס מדרכו מאחר שראה בו סיכון עיקרי למעמדו הוא יצא לכוון הבלקן עם צבא של כ-70000 חיילים, באפריל הוא חצה את הבוספורוס עם צבא שהוחלש על ידי תנאי מזג אוויר קשים.
בלווית שרידי צבאו הוא נסוג לעיר ניקומדיה, שם ניסה לארגן מחדש את הלגיונות הנאמנים לו.
מקסימיליאן פרנסואה מארי איזידור דה רובספייר היה עורך דין ופוליטיקאי צרפתי, ואחד ממנהיגי המהפכה הצרפתית הידועים ביותר.
מזוהה עם שלטון הטרור בצרפת של המאה ה-18.
כחבר אספת המעמדות של 1789, ולאחר מכן של האספה המכוננת הלאומית מטעם הקבוצה היעקובינית הרדיקלית, רובספייר תמך בעניים וברפורמות דמוקרטיות.
בתחילת המהפכה הוא התנגד למלחמה מול אוסטריה והזהיר מפני הפיכה צבאית של המרקיז דה לה פאייט.
אף על פי שהתנגד לעונש המוות, רובספייר היה התומך הבולט של הוצאת לואי השישה עשר להורג, ויצירת הרפובליקה הצרפתית הראשונה.
הוא תמך בשוויון זכויות ובזכות הצבעה לכל הגברים בצרפת, בשליטת מחירים על מוצרי יסוד, וביטל את העבדות במושבות הצרפתיות.
בזמן משברים מבית ומחוץ, רובספייר הפך לדמות הבולטת במהלך שלטון הטרור.
הוא היה חבר בוועד לשלום הציבור, שהוקם בידי ז'ורז' דנטון, והשתמש ביכולתו כדי לפגוע בפלגים קיצוניים.
לאחר מכן רובספייר פנה כנגד דנטון המתון, שהואשם בשחיתות.
הטרור הסתיים כמה חודשים לאחר שרובספייר נעצר והוצא להורג ביולי 1794. הפוליטיקאים שעלו לשלטון לאחר רובספייר האשימו אותו בכיוון הטרור.
אחריותו של רובספייר למאורעות נותרה שנויה במחלוקת.
רובספייר הושפע מתנועת ההשכלה, ממונטסקייה ומז'אן-ז'אק רוסו.
הוא התנגד לחילון צרפת והביע דעות שמאליות.
יושרתו הובילה לכך שנודע בכינויו "הבלתי-מושחת" (incorruptible) בזכות התנהגותו המוסרית.
למרות זאת, המוניטין שלו נפגע בגלל הטיהורים שהוציא לפועל.
רובספייר נולד למשפחה מן המעמד הבינוני ממחוז אראס והיה עורך דין במקצועו.
אביו נטש את ביתו לאחר מות אשתו, ומקסימיליאן גדל בבית סבו.
שמו המקורי היה "דה רובספייר", אך בשנת 1791 השמיט את הקידומת "דה", שמעידה על השתייכות למעמד האצולה השנוא.
למד משפטים בפריז וסיים את לימודיו בהצטיינות.
בשובו לעיר הולדתו מינה אותו בישוף מחוז אראס לשופט פלילי, אך במהרה הוא התפטר בגלל התנגדותו לעונש המוות.
רובספייר החל לייצג אנשים בבית המשפט כעורך דין, ופעמים רבות ייצג אנשים מהמעמד הנמוך וזכה, וכך החל להתפרסם.
בשנת 1783 צורף לאקדמיה לקידום האומנויות והמדע שבאראס ולאחר מכן הפך גם לנשיאה.
רובספייר הושפע מז'אן-ז'אק רוסו, ותמך בדמוקרטיה ישירה.
ברדיפתו אחר האידיאלים הללו, רובספייר נודע כ"הבלתי-מושחת".
הוא האמין שאנשי צרפת הם טובים מיסודם ויכולים לתרום לביטחון האומה.
בשנת 1789 נבחר לייצג את "המעמד השלישי" במחוז שלו באספת המעמדות הצרפתית.
הוא נשא למעלה מ-500 נאומים, שעוררו התנגדות עזה בעיתונות הפרו-מלוכנית.
עד מהרה התפרסם כדמוקרט וליברל קיצוני (לתקופתו).
הוא תמך בהענקת זכות בחירה לכל, ללא מגבלת רכוש, והמליץ על הענקת זכות זו גם ליהודים.
בספטמבר 1790 נבחר בבחירות כלליות ל"קונבנט" הצרפתי שעסק בכינון חוקה חדשה.
מאז 1790 היה רובספייר לאחד מראשי "המועדון היעקוביני" (מפלגת השמאל הקיצונית).
רובספייר נאבק באותם ימים על זכות בחירה כללית, על הסרת ההגבלות להצטרפות למשמר הלאומי, ועל אי אפליה במילוי משרות ציבוריות ותפקידי פיקוד בצבא.
הוא התנגד לזכות הווטו של המלך, הוקיע את השחיתות של הפקידות הממשלתית, והתנגד בתוקף לאפליה על רקע דתי או גזעי.
מאבקיו התקיפים עוררו את חמתם של אויבים רבים, אשר פקפקו בכוונותיו וכינוהו מרגל.
רובספייר היה אחד ממנהיגיה של סיעת המונטניארדים שייצגה את השמאל הרדיקלי.
באספה הלאומית יצא בתביעה לשפוט את מלך צרפת ולהוציאו להורג.
בנאומו באספת הקונבנט הלאומי, ב-3 בנובמבר 1792, טען רובספייר כי אף שאין בו שנאה כלפי המלך, הרי שקיומו של המלך בחיים הוא שוט כנגד המהפכה ויכול להביא לקיצה, ועל כן "מוטב שלואי ימות משימותו 100,000 אזרחים תמימי דרך.
לואי חייב למות כי המולדת חייבת לחיות".
מחלוקת רבה הייתה בין המונטניארדים לז'ירונדינים האם להעמיד את המלך לואי ה-16 למשפט.
המונטניארדים ניצחו במאבק והמלך הוצא להורג בינואר 1793.
ביולי 1793 נבחר רובספייר כחבר "הוועד לשלום הציבור" - הגוף המרכזי של השלטון המהפכני באותה עת - והאידאולוג של הוועד.
בתפקידו זה קבע רובספייר מדיניות של פיקוח כלכלי נוקשה, והתייחסות בחומרה לכל סטייה מדרך המהפכה.
הוועד לביטחון הציבור הנהיג את שלטון הטרור במדינה, שהיה מנוגד לחלוטין לאידיאלים העיקריים של המהפכה: צדק ושוויון.
כל מתנגדי הוועד הוצאו להורג.
בשל קיצוניותו של השלטון, רבו הקריאות להחליש את הטרור.
אך רובספייר התנגד לכך בתוקף ותבע להמשיך בהוצאות להורג.
כדי למצוא חן בעיני העם, החרים את רכושם של אלה שנחשדו כאויבי המהפכה וחילק אותו לעניים.
למדיניות זו התנגדו תומכי סיעת דנטון שבקרב היעקובינים.
רובספייר, בתגובה קיצונית לכך, הוציא את דנטון וחבריו להורג.
שלטון הטרור לא הצליח לפתור את בעיות הכלכלה הקשות והקרע בעם העמיק.
בקיץ 1793 הוגשה לאישור משאל עם חוקה חדשה ומתקדמת, שהכילה זכויות רבות וחופש רב יותר, מתן סמכויות לפרלמנט ולרשות המבצעת שתבחר מתוכו, שוויון חברתי ומדיניות סעד.
החוקה אושרה ברוב גדול, אך עקב מצב החירום במדינה הושעה יישומה בפועל.
מוסדות השלטון נשארו בידי רובספייר וחבריו בוועד לביטחון הציבור, הוסמכו אחראים למחוזות מקרב היעקובינים, פשטה תופעה של הלשנות וחיסול חשבונות אישיים.
איש לא היה בטוח עוד בחייו.
באותם ימים של פחד וחוסר וודאות שאחרי בחירת החוקה החדשה בצרפת, נתגבשו שתי אסכולות עיקריות.
מצד אחד עמדו ז'ורז' דנטון וקאמי דמולן, שדגלו בהפחתת הטרור ובהגשמת החוקה החדשה, ומצד שני עמדו ז'ק אבר (Hébert) ואנשיו, קיצוניים שדגלו במלחמת חורמה בעשירים והנהגת רפורמות מרחיקות לכת כמו ביטול הפולחן הנוצרי, והנהגת פולחן "התבונה הטהורה", הנהגת שבוע בן עשרה ימים, לוח שנה ובו עשרה חודשים והשיטה המטרית.
בתווך בין שתי האסכולות עמד רובספייר, שחשש מחד גיסא מהתעמולה הקיצונית והרפורמות המהירות מדי שעלולים לקומם את המוני העם, ומאידך גיסא חשש ממדיניות ליברלית מדי ומהיחלשות המהפכה עקב פלגנות יתר.
בשיתוף פעולה בין רובספייר לדנטון וחבריו נעצרו אבר ואנשיו (1794) והוצאו להורג בגין שימוש מופרז בטרור להשגת מטרות לא רצויות.
לאחר זמן קצר הוצאו להורג דנטון ודמולן בגין מעשים נגד המהפכה, מאחר שלדעת רובספייר שללו לחלוטין את השימוש בכח.
ימים של טרור ופחד באו על צרפת, בעיקר עקב החשש מהתקדמות כוחות הקואליציה.
עם זאת, הוקם צבא חדש, חדור מוטיבציה להגן על המולדת, שהצליח להדוף את האויב מצרפת ולכבוש חזרה את בלגיה וחלקים מהולנד.
הוועד לשלום הציבור התחיל להשתמש במשטרה החשאית במדינה.
הטרור אושר בידי האספה ב-5 בספטמבר 1793. באותו החורף, רוב הוועד החליט לחסל את תומכי אבר.
רובספייר קישר אותם לאריסטוקרטיה הישנה, לאתאיזם ולרצון להרג.
ב-1794, רובספייר פנה גם נגד דנטון, שהיה מתון והתנגד לטרור.
רובספייר הצדיק את הטרור בטענה שאם יסלח לאויבי המהפכה, יתנהג באופן ברברי.
קיצוניותו של רובספייר, אשר עבר ליישם את רעיונותיו של אבר, גרמה לבידודו אף בקרב אנשי הוועד עצמו.
המצב הכלכלי החמיר, קשיי האספקה החריפו עקב החלשת הפיקוח על האיכרים וגבר הפער בין המחירים לשכר העבודה.
נסיונותיו של רובספייר לשפר את המצב על ידי הלאמת רכוש העשירים גרמו לו לאבד עוד יותר את תמיכתם של אלו.
המוני העם לא ראו בעין יפה את חיסול ראשי המהפכה האחרים וכן את הנהגת פולחן "הישות העליונה" שרובספייר שימש לו ככהן גדול, ורובספייר נחשד בשאיפות ובנטיות דיקטטוריות.
בשלהי חודש יולי 1794 הביא רובספייר רשימת מועמדים נוספת להוצאה להורג לקונוונט, מה שחולל סערה גדולה והביא למעצרו יחד עם קומץ תומכים (הפיכת התשעה בתרמידור).
ב-27 ביולי 1794 נתפס רובספייר עם 21 מתומכיו הבולטים, ביניהם עוזרו הראשי סן-ז'וסט.
כוחות הקומונה של פריז התנגדו למאסר והביאו לשחרורו.
אך בלילה זה, מתנגדיו של רובספייר צבאו על העירייה והשתלטו עליה.
לאחר שנגזר עליו גזר דין מוות, נמצא רובספייר פצוע מירי בלסתו, אחר כשככל הנראה ניסה להתאבד בעזרת אקדח.
רובספייר הוטל בבית העירייה על שולחן כשהוא מדמם מלסתו המרוסקת וללא יכולת דיבור והיה מושא להקנטות וללעג של הנוכחים.
בחלוף שעות אחדות הובל מבית העירייה אל כיכר העירייה של פריז ולעיני קהל צופים נערף ראשו בגיליוטינה.
לאחר מותו, הפך רובספייר שעיר לעזאזל נוח לתלות בו את האלימות של השנה והחצי הקודמות, ושמו הפך לנרדף לשלטון הטרור.
טיהור הרובספייריסטים סלל את הדרך להפסקת האלימות השרירותית, והוועידה הלאומית המוכה והמשותקת התעשתה וצמצמה את סמכויות הוועד לשלום הציבור.
מקסיקו סיטי (בספרדית: Ciudad de México, סְיוּדָד דֶה מֵחִיקוֹ) היא בירתה של פדרציית מקסיקו ואחת ממדינות מקסיקו.
העיר מהווה את מרכזה המסחרי, התעשייתי, החברתי והתרבותי של מקסיקו, והיא העיר הגדולה והמאוכלסת ביותר במדינה ובכל צפון אמריקה.
המטרופולין של מקסיקו סיטי היא השלישית בעולם בגודל אוכלוסייתה אחרי טוקיו (מקום 1) וסיאול (מקום 2).
מקסיקו סיטי ופרווריה מנוהלים על ידי אגד עיריות שהוא גוף בעל סמכויות שלטון מוניציפלי וגם בעל סמכויות שלטון של מחוז בפדרציה של מקסיקו (Distrito Federal בספרדית).
החל משנת 2016 מקסיקו סיטי מוגדרת בפני עצמה כמחוז אוטונומי במקסיקו (מחוז CDMX).
לכן, למוסדות אגד הערים של מקסיקו סיטי יש גם מעמד של עירייה וגם מעמד של ממשלת מדינת-משנה.
ב-1928 כל הערים שהרכיבו את המחוז הפדרלי בוטלו מעשית.
ב-1993 נכנס התיקון ה-44 לחוקה המקסיקנית, שהגדיר את מקסיקו סיטי כמקום מושבן של רשויות השלטון ועיר הבירה של מקסיקו.
כמחוז, מקסיקו סיטי היא המחוז הקטן ביותר בפדרציה של מקסיקו, והיא מוקפת כמעט כולה על ידי מדינת מקסיקו, מלבד חלק קטן הגובל במדינת מורלוס.
על פי האגדה האצטקית, כדי לבנות את העיר גדולה ומשגשגת, הנחו האלים את בני האדם למצוא עיט יושב על שיח צבר, שבמקורו הוא מחזיק נחש (סמל אצטקי זה מעטר את דגל מקסיקו כיום).
ואכן, במאה ה-14 נדדו האצטקים לתוך הרמה בה שוכנת כיום בירת מקסיקו בתורם אחר הסימן הזה.
בהגיעם לעמק מקסיקו, רמה מישורית שנמצאת במרכז מקסיקו ובגובה של כ-2,240 מעל פני הים, אכן נראה עיט יושב על צמח צבר.
האצטקים קבעו במקום הזה את בירתם, וכינו אותה בשם טנוצ'טיטלאן.
העיר נבנתה על אי בלב אגם טשקוקו הרדוד, שהיה מאגר מים גדול בשטח שהיום בנויה עליו מקסיקו סיטי.
העיר החדשה הייתה מחוברת לחוף באמצעות גשרים מלאכותיים, ובמשך השנים נבנו חלקים נוספים לעיר על איים אחרים וקטנים יותר באגם טשקוקו.
העיר, שהייתה בירת האימפריה האצטקית, הייתה, על פי הערכות שונות, בעלת אוכלוסייה של בין 200 אלף ל-300 אלף איש, והייתה אחת הערים הגדולות ביותר בעולם באותה תקופה.
לאחר הכיבוש הספרדי, טנוצ'טיטלאן נהרסה כמעט לחלוטין, לאחר שהסתיים המצור של הקונקיסטאדורים הספרדים בפיקודו של הרנאן קורטס.
ב-13 באוגוסט 1521 נכנע הקיסר האצטקי האחרון, קואוטמוק, להרנאן קורטס.
ב-1524 העיר תוכננה ונבנתה מחדש בסטנדרטיים אורבניים שהיו מקובלים אז בספרד, וב-1585 כבר כונתה בשם "סיודד דה מחיקו", כלומר, "מקסיקו סיטי".
ב-8 בנובמבר 1519 הגיע לחופי חצי האי יוקטן הקונקיסטאדור הספרדי הרנאן קורטס, בלוויית צבא של כמה מאות רגלים וכששה-עשר פרשים לערך ויסד את העיר וראקרוס ("הצלב האמיתי"), משם צעד אל עבר הבירה האצטקית טנוצ'טיטלאן.
בתחילה, הכתיר עצמו קורטס לשליט האצטקים, כאשר המלך האמיתי - מוקטזומה השני - היה לשליט בובה.
ב-1521 נפלה העיר לידי קורטס באופן מוחלט, כשזה החריב ושרף את טנוצ'טיטלאן כמעט לחלוטין.
ב-1524 שוחזרה העיר ונבנתה למעשה מחדש, בהתאם לדרישות הספרדים, ושימשה כבירתה של מלכות המשנה החדשה של ספרד מעבר לים, שכונתה מלכות המשנה של ספרד החדשה.
על מקומו המקורי של מקדש האצטקים הגדול, הוקמה קתדרלת סוקלו הגדולה הבנויה בסגנון הבארוק.
מקסיקו העיר הפכה למרכז שלטוני חשוב של הספרדים ובה ישבו מושלים ששלטו על שטח נרחב במרכז וצפון אמריקה.
פרוץ מלחמת העצמאות של מקסיקו ב-1810 ובסופו של דבר קבלת העצמאות מידי הספרדים ב-1821, לא הצליחו לעצור את התפתחותה המטאורית של מקסיקו סיטי.
הקיסר הראשון של האימפריה המקסיקנית הראשונה, אגוסטין הראשון (Agustín Cosme Damián de Iturbide y Arámburu), קבע את מקסיקו סיטי באופן טבעי כמקום מושבו, עד התפטרותו במרץ 1823, לשם הפיכת מקסיקו לרפובליקה.
ב-1824 הוקם המחוז הפדרלי של מקסיקו סיטי ונוסחה חוקה למקסיקו - המבוססת על עקרונות ליברליים ודמוקרטיים ברוח חוקת ארצות הברית.
עד אז, שימשה מקסיקו סיטי הן כבירתה של מדינת מקסיקו והן כבירת המדינה.
עם הקמתו של המחוז הפדרלי, הועתקה בירת מדינת מקסיקו לעיר טולוקה, בעוד המחוז הפדרלי של מקסיקו סיטי הפך לבירה הרשמית של מקסיקו.
עד שנת יצירתו של המחוז הפדרלי, 1824, מקסיקו סיטי הייתה מורכבת ממספר ישויות מוניציפליות נפרדות.
כשהערים גדלו הן אוגדו כולן תחת אגד ערים אחד וגוף שלטוני יחיד שכונה "המחוז הפדרלי של מקסיקו סיטי" - והוא זה שמשמש כעירייה לכל דבר.
במלחמת ארצות הברית–מקסיקו ב-1847, כבש הגנרל האמריקני וינפילד סקוט את מקסיקו סיטי, וקבע את מושבו בטירת צ'פולטפק, המרכז הצבאי של מקסיקו.
הוא אילץ את הממשלה הכבושה במקסיקו סיטי להעביר לידי ארצות הברית את המדינות קליפורניה, נבדה, ניו מקסיקו, אריזונה, קולורדו וחלקים ממדינות יוטה וויומינג.
כמו כן, הממשלה המקסיקנית אולצה להכיר בטקסס כעצמאית - לאחר שזו הכריזה על עצמאותה ב-1838.
לפי האגדה, 13 טירונים ניסו בגבורה לעצור את כוחותיו של הגנרל סקוט בניסיון לכבוש את הטירה, שהייתה סמל של מקסיקו סיטי.
מאחר שהם היו בודדים מול יחידה צבאית גדולה ומיומנת, לא נותר להם כל סיכוי.
בטירה ישנם מספר עמודי אבן המנציחים את האירוע ואת שמות המשתתפים בו.
תקופת שלטונו הקצרה של מקסימיליאן הראשון הותירה את חותמה על העיר בשיפוץ נרחב שביצע השליט בטירת צ'פולטפק.
כמו כן, הוא דאג לתכנן את העיר מחדש לפי המודל הפריזאי, כדי שאשתו, קרלוטה, תוכל להסתגל ביתר קלות לארץ החדשה עליה הומלך בעלה.
לאחר הוצאתו להורג של מקסימיליאן הראשון ב-1867 בסיום המלחמה הפרנקו-מקסיקנית, שלט במקסיקו הדיקטטור פורפיריו דיאס במשך כשלושה עשורים.