tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נמייה הודית אפורה (שם מדעי: Herpestes edwardsii) היא טורף ממשפחת הנמייתיים השייכת לסוג נמייה והיא קרובה רחוקה של המין נמייה מצויה המצויה בישראל.
כפי שמשתמע משמה הנמייה חיה באזור תת-היבשת ההודית במדינות הודו, פקיסטן, נפאל, סרי לנקה,איראן, ערב הסעודית, בנגלדש, ובהוטן.
הפרווה של נמייה זו צהבהבה אפורה ומלמטה היא חומה.
זנבה שעיר וקצהו אדום כהה.
הנמיות הם יצורים אינטליגנטיים ובעלי חושים מחודדים.
בשונה מרוב היונקים, הנמייה אינה עיוורת צבעים.
היא משתמשת גם בחוש הריח הרגיש שלה לתפיסת דברים בסביבה.
בטבע, הנמיות חיות ביערות, סוואנות ואזורים הרריים שונים.
הם צדים בלילה לבדם וניזונים ממכרסמים קטנים, חרקים, עקרבים, צפרדעים, עופות, זוחלים (כולל נחשים ארסיים).
הם ניזונים גם מביצים אותם הם יודעים לשבור על ידי זריקת אבן מעליהם.
הנמייה נושכת את טרפה בצווארו באופן שהורג אותו במקום.
באזורים מסוימים הם גם למדו לדוג.
הנמייה ידועה בציד נחשים כולל נחשים ארסיים מרשימים כמו הקוברה והיא גם חסינה לארס שלהם.
בשל תפוצתה הרחבה היא אינה בסכנת הכחדה.
נמייה מלגשית (שם מדעי: Galidictis) היא בעל חיים דמוי נמייה שחי באי מדגסקר ושייך למשפחה עצמאית - טורפי מדגסקר.
נמיות אלה מפוספסות עם גוף לבן בעל פסים שחורים לאורכם עד לזנב עבה בקצה.
הן חיות ביערות של מדגסקר וצדות חרקים ויצורים קטנים אחרים.
נמייה מלגשית רחבת-פסים (Galidictis fasciata)
נמיות אלו עלולות להימצא בסכנת הכחדה עקב פגיעה באזור המחיה ועקב תחרות עם מינים שהובאו על ידי האדם כמו חתולים וכלבים.
נמיביה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער נמיבי לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
המשלחת הראשונה של נמיביה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
המשלחת כללה שישה ספורטאים שהתחרו בחמישה ענפי ספורט.
המשלחה הגיעה להישגים בענף ההיאבקות שסיימה במקום הרביעי בסגנון יווני-רומי נערים עד 58 ק"ג, בענף הטריאתלון שסיימה במקום החמישי בתחרות הנערים ועם העפלה בענף האתלטיקה לגמר בריצת 1000 מטר וריצת 3000 מטר נערות.
המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים התעמלות ושחייה.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג הייתה המשלחת הגדולה ביותר שנמיביה שלחה עד כה ומנתה 30 ספורטאים שהתחרו בשמונה ענפי ספורט.
בניגוד לאולימפיאדת הנוער סינגפור ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים בענפים אופניים, אתלטיקה, התעמלות, טניס, כדורגל, כדורעף חופים, קשתות ושחייה וסיימו במקומות האחרונים.
נמייה הודית קטנה (שם מדעי: Herpestes auropunctata) היא מין של טורף ממשפחת הנמייתיים החיה בטבע בדרום אסיה, אף שהיא הופצה בידי האדם גם לקריביים ולאיי האוקיינוס השקט.
נמייה זו הוגדרה למדע בידי החוקר הבריטי ההודי בריאן הוטון הודג'סון ב-1836 והיא קרובתה של נמייה אסייתית קטנה ובעבר נכללה כתת-מין שלה, אך מחקרים של דגימות פרווה ושיער מ-18 נמיות אסייתיות והודיות קטנות גילו שהם מתמיינים למינים נפרדים.
גופה של הנמייה דק וראשה מוארך עם חוטם מחודד ואוזניים דקות.
אצל הנמייה קיימת דו-צורתיות זוויגית, כאשר לזכרים הראש רחב יותר והגוף גדול יותר.
הנמייה מצויה בבתי גידול מיוערים ובשדות, מורדות הרים וביצות במדינות: עיראק, דרום איראן, אפגניסטן, פקיסטן, הודו (בחלק הצפוני), נפאל, בהוטן, בנגלדש ומיאנמר.
אנשים הביאו אותה כמין פולש מזיק גם לאיי הקריביים ולמספר איים באוקיינוס ההודי ואוקיינוס השקט כדי שתשלוט באוכלוסיית חולדות ונחשים, אף שהיא לא עזרה בכך, הרגה מינים אנדמיים שונים ואף הפיצה מחלות לאוכלוסיות האנושיות.
הנמייה כמו קרוביה היא אוכלת-כל הניזונה מהצומח ומהחי ויכולה להתמודד בהצלחה עם נחשים ארסיים.
נָמֵל הוא מעגן מעשה ידי אדם המשמש לטעינה ולפריקה של מטענים המובלים בכלי שיט, לרבות העלאה והורדה של נוסעים.
השם "נמל" בעברית הוא תולדה של המילה היוונית "לימֶנַס" (λιμένας), שקוצרה ל"לימן".
לנמל השפעה ניכרת על אופייה של העיר שבה הוא נמצא, ולכן עיר כזו קרויה עיר נמל.
מקור המילה העברית נמל במילה היוונית לימֶן (λιμήν) שמשמעותה מעגן, מחסה או מפרץ.
כניסת המילה לשפה העברית (וללשון חז"ל) לוותה בתהליך לשוני של שיכול עיצורים (מטאתזה): האות ל' שבראש המילה היוונית והאות נ' שבסופה התחלפו.
כך נוצרה הצורה "נמל", אשר נשמעה לדוברי העברית כמילה בעלת שורש שמי מקורי (נ־מ־ל).
בספרות חז"ל ניתן למצוא לעיתים את המילה בצורתה הקרובה יותר למקור, לימן (גם "לָמָן" או "למין"), אך הצורה המשוכלת "נמל" היא שהשתרשה בשפה.
בעקבות כך נוצר בעברית השורש התנייני נ־מ־ל, ממנו נגזרו פעלים מאוחרים יותר (כגון "לנמל" או "נמלי תעופה").
הגנה מפני זרמים, גלים, רוחות וסערות (באמצעות שובר גלים).
מתן אפשרות הצטיידות, טעינה ופריקה כולל גישה לדרכי תחבורה יבשתיות, שמאפשרות הובלת מטענים אל הנמל וממנו.
למיקום הנמלים אפשרויות אחדות, המשפיעות על תפקודם:
נמל השוכן לחוף ים, ומשמש לתובלה בין-לאומית.
זהו הסוג הנפוץ ביותר של נמלים.
נמל השוכן על גדת נהר, ומשמש לתובלה פנים-ארצית לאורך הנהר, וכן לתובלה בין-לאומית דרך מוצא הנהר אל הים.
נמל השוכן לחוף אגם, ולכן התובלה בו מוגבלת לתחומי האגם.
דוגמה לנמל כזה הוא נמל פורט בל לחוף אגם ויקטוריה שבמרכז אפריקה.
נמל מעבר, נותן לספינות שבדרך שירותים כמחסה בסערה (ובעת העתיקה גם בלילה), מים, מזון, דלק.
זהו גם מקום אליו מגיעות ספינות ונאספות לשיירות.
נמל שטעון, מקום בו ספינות טוענות ופורקות סחורות ונוסעים.
נמל צבאי, בסיס לספינת מלחמה
נמל עמוק-מים הוא נמל המאפשר גישה במים עמוקים (13 מטר לפחות).
רציפי טעינה ופריקה, תדלוק ותיקונים (Pier)
מזחים (mole, dock)- מבנים הבאים במגע עם הים לידם עוגנות האוניות ובהן מתבצעת פעילות פריקה וטעינה
כלי רכב להעברת מטענים מהאוניות ואליהן
מכולות סטנדרטיות הן בגודל 20 רגל ולכן מכונות Twenty-foot Equivalent Units) TEU) אולם ישנן גם מכולות בגודל 40 רגלים ו־45 רגלים.
אחת הבעיות שנמל צריך להתמודד מולה היא הרבדת חול שעלולה לגרום לסתימת הנמל.
דירוג נמלי העולם בשנת 2022 לפי היקף הסחורות:
סיכון בטיחותי ובריאותי לאוכלוסייה האזרחית
גם הימצאות בסיסים צבאיים של חיל ים בנמל בהם עוגנים כלי שיט מצוידים בנשק, תחמושת ופירוטכניקה, תורמים להיותו גורם סיכון לסובב אותו.
הנמייתיים (שם מדעי: Herpestidae) היא משפחה של יונקים בסדרת הטורפים.
במשפחה זו כלולים שתי תת-משפחות ובהם 14 סוגים.
רוב הסוגים נפוצים ביבשת אפריקה בלבד, אך הסוג נמייה התפשט גם למזרח התיכון, אסיה ודרום אירופה, והובא אף לאזורים אחרים בעולם.
מין נמייה אחד, נמייה מצויה (Herpestes ichneumon) נפוץ גם בישראל.
רוב מיני הנמיות בעלות גוף צר וארוך ורגליים קצרות, ראש פחוס ואף קצר ומחודד.
טפריהן אינם נמשכים, וכפותיהם קרחות.
משקלן נע בין קילוגרם אחד לשישה, ואורכן 23–75 ס"מ.
הגדולה מביניהם הוא נמייה לבנת-זנב שמגיעה לאורך של עד 71 ס"מ ולמשקל של עד 5.2 ק"ג.
בני המשפחה הם טורפים או אוכלי כל, הניזונים מחיות קטנות כמו: עופות וביציהן, חרקים, מכרסמים וזוחלים, ולעיתים אף אוכלים פירות.
הנמיות ידועות במיוחד עקב העובדה שהן ניזונות מנחשים שונים לרבות נחשים ארסיים, שהן מצליחות לצוד עקב זריזותן ועמידותן לארס של נחשים רבים (ובעיקר פתניים אך לא צפעיים).
בעבר נכללו בני המשפחה יחד עם בני משפחת הגחנים, אך הם פוצלו לשלוש משפחות נפרדות: טורפי מדגסקר החיים במדגסקר, נמייתיים וגחניים.
סוג ומין יחיד נמיית מרש (Atilax paludinosus)
מין נמייה שחורת-כפות (Bdeogale nigripes)
סוג ומין יחיד נמייה צהובה (Cynictis penicillata)
סוג ומין יחיד דולוגל הסוואנה (Dologale dybowskii)
מין נמייה דקה סומאלית (Galerella ochracea)
מין נמייה דקה שחורת-זנב (Galerella sanguinea)
מין נמייה ננסית אתיופית (Helogale hirtula)
מין נמייה ננסית מצויה (Helogale parvula)
מין נמייה הודית אפורה (Herpestes edwardsi)
מין נמייה הודית חומה (Herpestes fuscus)
מין נמייה אסייתית קטנה (Herpestes javanicus)
מין נמייה מפוספסת-צוואר (Herpestes vitticollis)
מין נמיית הסרטנים (Herpestes urva)
סוג ומין יחיד נמייה ארוכת-אף (xenogale naso)
סוג ומין יחיד נמייה לבנת-זנב (Ichneumia albicauda)
סוג ומין יחיד נמייה ליבראית (Liberiictis kuhni)
מין מונגוס מפוספס (Mungos mungo)
סוג ומין יחיד נמיית סלווס (Paracynictis selousi)
סוג ומין יחיד נמיית מלר (Rhynchogale melleri)
סוג ומין יחיד סוריקאטה (Suricata suricatta)
נמל ביירות הוא הנמל העיקרי של לבנון.
הוא נמצא בעיר ביירות ומנוהל על ידי מנהלת "רשת הנמל של ביירות" ).
בנמל עוגנות כ-3,000 אוניות בשנה.
נמל ביירות הוא נמל הכניסה העיקרי לסחורות בלבנון, עם 70% מהיקף הסחר במדינה.
ב-2018 נכנסו דרך הנמל 7.05 מיליון טונות של סחורות, ויצאו כמיליון טונות.
הכנסותיו באותה שנה היו 313 מיליון דולר, אך הן ירדו ל-200 מיליון דולר ב-2019. בפיצוץ שאירע בנמל ב-4 באוגוסט 2020 נגרם נזק כבד למתקני הנמל.
בביירות פעל נמל עוד מהעת העתיקה.
את מבנהו הנוכחי קיבל הנמל בסוף המאה ה-19. בשנת 1887 העניקה האימפריה העות'מאנית זיכיון לניהול הנמל לחברה בשם Compagnie du Port, des Quais et des Entrepôts de Beyrouth.
החברה בנתה שובר גלים שנחנך ב-1894. הזיכיון שניתן לחברה זו וממשיכותיה פקע בסוף 1990.
מאז תום מלחמת האזרחים בלבנון, עבר הנמל שיקום.
נבנו בו תשתיות חדשות כמו מסוף מכולות ושודרגו תשתיות קיימות.
שטחו הכולל הוא ויש בו ארבעה מבדוקים, 16 רציפים ומסוף המכולות החדש לצד רציף 16 אשר מסוגל לטפל בנפח של 700,000 TEU מטען בשנה.
בנמל יש אזור סחר חופשי בשטח של שזכה להצלחה מאז תום מלחמת האזרחים.
באזור המטען הכללי יש 12 מחסנים וסילו לגרעינים שיכול להכיל 120,000 טון.
נמל ביירות נבחר להיות מרכז אזורי של חברות התובלה במכולות השנייה והשלישית בעולם.
החברה הצרפתית בונה מטה אזורי ליד הנמל.
המסוף פתח את שעריו בדצמבר 2004. במסוף המכולות ארבעה עגורני מכולות רציף ושמונה עגורני פיגום עם צמיגי גומי.
רציף 16 הוא הרציף הארוך ביותר והעמוק ביותר בנמל – אורכו 600 מטרים ועומקו 15.5 מטרים, ועל כן יכולות לעגון בו אוניות המכולות הגדולות ביותר בעולם.
הנמל אינו מחובר למערכת רכבות, אבל הוא אמור להתחבר למערכת הרכבות הלבנונית כאשר זו תופעל מחדש.
ב-4 באוגוסט 2020 התפוצץ בנמל מחסן שבו אוחסנו כ-2,750 טונות של אמוניום חנקתי.
הפיצוץ זרע הרס ברדיוס גדול בנמל ובסביבתו וגרם ליותר ממאה וחמישים הרוגים, אלפי פצועים ומאות נעדרים.
בתים רבים סביב הנמל נפגעו, ביניהם משרדים ממשלתיים, ומשרדי חברת החשמל הלבנונית שנהרסו כליל.
נמל אשדוד, בהגדרתו, הוא המרחב המשתרע לאורך החוף מצפון לעיר אשדוד וגבולותיו מוגדרים בצו נמל אשדוד (הכרזת נמל), תשכ"א-1960. הנמל פועל לצד שני מרחבי הנמלים המסחריים האחרים בישראל – נמל חיפה ונמל אילת.
נמל אשדוד שוכן בצפון-מערב העיר אשדוד, לחוף הים התיכון, במישור החוף הדרומי של ישראל, ומשמש גם למעבר סחורות עבור ממלכת ירדן וכן עבור הרשות הפלסטינית.
מספר תאגידים מורשים פועלים במרחב נמל אשדוד וביניהם: "חברת נמלי ישראל", "חברת נמל אשדוד", "נמל הדרום", חברת "לוגיסטיקר ממגורות בע"מ" וחברת "תעבורה ימית אשדוד"".
כלל שטחי הנמל וקרקעותיו שייכים למדינת ישראל באמצעות חברת נמלי ישראל.
בשטח הנמל פועלת "חברת נמל אשדוד" לצידו של "נמל הדרום".
כלל התעבורה הימית בשטחו הימי של מרחב הנמל ובעיקר הכנסת והוצאת אוניות, מתבצע על ידי חברת "תעבורה ימית אשדוד"
אשדוד העתיקה, אחת מחמש ערי פלשתים, הייתה עיר נמל כבר מתקופת הברונזה המאוחרת.
נמלה היה ממוקם בתל מור, תל ארכאולוגי קדום שנמצא סמוך לשפכו של נחל לכיש שהיה חלק מממלכת אשדוד הפלשתית, ותושביו התפרנסו מהנמל הסמוך.
הנמל בתל מור הוחרב ביחד עם אשדוד במהלך המאה ה-10 לפנה"ס ולא שוקם.
ב-732 לפנה"ס נכבשה העיר על ידי סרגון השני, מלך אשור, שהחריבה והגלה את תושביה לאחר שמרדו בו ב-712 לפנה"ס.
סרגון בנה וביצר את העיר אשדוד-ים והפך אותה לעיר נמל חדשה לאשדוד.
בין שתי הערים אשדוד ואשדוד-ים, היה קיים קשר של עיר יבשתית ועיר הנמל שלה, בדומה לקשרים בין הערים יבנה ויבנה-ים.
עם דעיכתה של אשדוד היבשתית במאה ה-4, צמחה ושגשגה העיר הסמוכה לה אשדוד ים, שהפכה לעיר נמל מסחרית חשובה שנקראה אזוֹטוּס פאראליוּס, שפירושה "אשדוד-חוף".
אשדוד ים מופיעה במפת מידבא, כעיר גדולה עם מזח ורציף, מדרגות שהוליכו לבתים וביניהן היו מזרקות, כנסיות ומבני ציבור רבים.
במהלך המאה ה-10, בשלטון השושלת הפאטמית, נבנתה המצודה וכונתה קלעת אל-מינה, שפירושה "מצודת הנמל".
היא הוקמה במטרה להגן על העיר מפני פלישת אוניות האימפריה הביזנטית.
המצודה נפגעה ב-1033 מרעידת אדמה, ולאחר מכן, ב-1099, במסע הצלב הראשון, יושבה מחדש על ידי צלבנים, בוצרה ונקראה קסטל ברואר.
המצודה ננטשה סופית ב-1260, ונשמרה במצבה עד היום.
החלטה על מיקומו של נמל חדש למדינת ישראל, על אדמות הכפר הערבי הנטוש ערב סוכריר, התקבלה כבר בשנת 1951, על פי תוכנית אב ארצית שהכין האדריכל אריה שרון, אך בנייתו של הנמל החלה רק באפריל 1961. בשלב הראשון נבנו שוברי הגלים, ואחר כך נבנו הרציפים הימיים.
הנמל נחנך בנובמבר 1963. כדי לבנות את שובר הגלים, שאורכו 2,200 מטר, הובאו 2.5 מיליון טונות של גושי סלעים ברכבות ובמשאיות מהמחצבות בטירת יהודה ובבנימינה.
40,000 טטראפודים ענקיים הונחו בזה אחר זה.
כלונסאות נקבעו, קירות בטון נוצקו, ואצבעות הרציפים נשלחו אל הים, מזמינות את האוניות להיכנס.
באוגוסט 1964 נבחר סמל הנמל, המציג עוגן, מגדלור וספינה פלשתית, בעיצובם של האחים שמיר.
ב-25 באוקטובר 1965 נכנסו האוניות האחרונות לנמל יפו ולנמל תל אביב, וב-3 בנובמבר הופסקה הטעינה והפריקה בהם.
חלק גדול מעובדי נמלים אלה, שהם מוותיקי היישוב העברי, עברו להתגורר באשדוד, עיר העולים החדשה, כדי להפעיל את נמל אשדוד החדש אשר היווה יחידה בתוך רשות הנמלים.
ב-21 בנובמבר הופעל לראשונה הנמל לפריקה וטעינה, עם כניסתה של האונייה השוודית "וינגלאנד" שהביאה 1,621 טונות של סוכר.
האונייה "מלטיאן" הייתה הראשונה שהטעינה בנמל, מטען של 55,000 תיבות פרי הדר.
ב-1966 הושלמה סופית בניית שוברי הגלים.
אורכו של השובר הצפוני 900 מטרים, ושל הדרומי 2,200 מטרים.
בינואר 1967, הופעל לראשונה רציף הצובר (תפזורת), הכולל מערכות פריקת קרונות רכבת וטעינת אוניות.
בשנה זו החל לפעול בסיס חיל הים באשדוד שאחראי על הזירה הימית באזור זה ועל אבטחת הנמל.
ב-23 בנובמבר 1973 טבעה האונייה הקפריסאית "אנט", שנסחפה בסערה אל שובר הגלים.
באוקטובר 1975, עם חתימת הסכם הביניים עם מצרים, החל בנמל אשדוד עידן התיירות הימית, עם בואה של אוניית התיירים הגדולה "סטלה סולריס" מנמל אלכסנדריה.
בנובמבר 1975 הסתיימה בנייתו של רציף 5 באורך של 380 מטרים והוא הוכנס לעבודה שוטפת.
חלקו הראשון של הרציף באורך 180 מטרים הוכן עוד באפריל 1973 לעגינה היסטורית חד-פעמית של אוניית התיירים הגדולה בעולם "קווין אליזבת' 2" .
ב-7 ביולי 1977 נפתח רציף מספר 7 – רציף המכולות, עת נקשרה "צ'לסי-סטרים" הבריטית לרציף, והפעילה אותו לראשונה.
הרחבת נמל אשדוד לכיוון צפון - נמל היובל
תוכנית הפיתוח לנמל "היובל" אושרה עקרונית על ידי ממשלת ישראל בישיבתה מיום 16 ביולי 1995. הממשלה קיבלה את החלטתה לאחר שהוצגו בפניה תוכניות מפורטות שהוכנו על ידי צוות ההיגוי להקמת הנמל הצפוני שמונה על ידי שר התחבורה.
להכיר בצורך החיוני לפתח ולהרחיב את נמלי הים התיכון, חיפה ואשדוד, כדי לענות על גידול בתנועת המטענים והנוסעים, וכן עקב השינויים המדיניים שהושגו עם מדינות האזור.
לפתח את שני הנמלים לרמת השירות הנאותה, להכינם לתנאי תחרות, להבטיח רמות תעריפים תחרותיים, ולהגדיל את פעילותם העסקית.
ב-6 בספטמבר 1998, הונחה אבן הפינה לנמל היובל.
לשם הקמת נמל זה היה צורך להאריך את שובר הגלים לצד צפון.
ב-23 בנובמבר 2004, בעת שסערה קשה פקדה את הנמל, טבע למוות רפאל איתן, שניהל את פרויקט ההקמה של שובר הגלים.
ב-2 באוגוסט 2005 נחנכו רציפיו החדשים של הנמל אשר זכו לשם נמל היובל אשר הסב את שמו בהמשך לנמל איתן, על שמו.
תוספת הרציפים הוקמה בהשקעה של 3 מיליארד ש"ח וביססו את מעמד הנמל כשער כלכלי חשוב לישראל.
ב-14 במרץ 2004 נרצחו 8 מעובדי הנמל, שני אזרחים ו-16 נפצעו בפיגוע התאבדות כפול שביצעו החמאס וגדודי חללי אל-אקצא.
למרות האבטחה הכבדה, הצליחו שני המחבלים לחדור לשטח הנמל בתוך מכולה בעלת דופן כפולה שלא התגלתה במעבר קרני, ובשעה 14:20 פוצצו עצמם.
המחבל הראשון התפוצץ בתוך מתחם הנמל, בבניין משרדים אחורי, והשני על הגדר.
לאחר האירוע נבנו שתי אנדרטאות זיכרון לנרצחים בפיגוע; האחת בשדרות בן-גוריון פינת שדרות הרצל בעיר אשדוד, אנדרטה עשויה דבלטי שבור ומעליו שחפים מרחפים.
ב-17 בפברואר 2005 יושמה "הרפורמה בנמלי הים בישראל"; נכנס לתוקף חוק רשות הספנות והנמלים התשס"ד–2004, אשר פירק את רשות הנמלים כאשר פעילותה חולקה לארבע חברות ממשלתיות ובהן "חברת נמל אשדוד בע"מ", אשר הוסמכה לפעול בנמל אשדוד ולספק בו שירותי נמל.
למרות התוכניות הכפולות, הכוללות חפירה ימית ובניית רציפים שיאפשרו כניסת אוניות ענק, התוכנית להרחבת הנמל באשדוד כוללת רציף ראשי באורך 1,050 מטרים וכן הארכת שובר גלים קיים יחד עם שוברי גלים משניים בעוד 2,800 מטרים.
הנמל החדש מתוכנן לקלוט קיבולת של כ-1.1–1.4 מיליון מכולות בשנה.
בשנת 2025 פורסם שבנמל אשדוד מתקיימים בשעות הלילה מרוצי מכוניות ואופנועים לא חוקיים.
משטרת ישראל מבצעת מפעם לפעם מבצעי אכיפה, אך לעיתים קרובות מסתיימים אירועים אלה בפציעות קשות.
מיקום הנמל וממשקיו עם העיר אשדוד
נמל אשדוד שוכן כארבעים ק"מ דרומית לתל אביב, ליד שפך נחל לכיש.
הצורך בהקמת נמל עמוק מים התעורר כבר בימיה הראשונים של המדינה, לאחר שהתברר, שאין אפשרות להרחיב את הנמלים הקיימים כדי להבטיח שינוע וטיפול יעיל במטעני היצוא והיבוא, שהיקפם הלך וגדל.
ההחלטה להקים את הנמל הנוסף באשדוד, התבססה על מספר שיקולים:
הקמת הנמל עולה בקנה אחד עם מגמת ב-102 ק"מ מהמרחק מרחובות לנמל חיפה.
דוגמה נוספת – הובלת אשלג מסדום לנמל אשדוד מקצרת את הנסיעה ב-120 ק"מ.
מיקום הנמל מבטיח כמה יתרונות חשובים נוספים והם: הנמל קרוב לעורקי התחבורה הקיימים, ובנוסף לכך הוא קרוב למרכזי התעשייה והייצור של ישראל, ולתל אביב – מרכז המסחר של המדינה.
הנמל מקושר לקו מסילת לוד–אשקלון בשלוחה מיוחדת בת 7 ק"מ היוצאת מצומת פלשת, המייעלת ומקצרת את תהליכי העבודה למינימום.
התוכנית מבטיחה את חיבור הנמל לשלושה עורקי תחבורה, מצפון, ממזרח, ומדרום, המסוגלים לשאת מטענים בהיקף גדול אל הנמל וממנו.
כמו כן קיים תכנון לחבר את המחלף לכניסה צפונית לכביש 4, "דרך הרצל ג'" שתחבר בין הנמל למחלף אשדוד צפון ואזור התעשייה הצפוני של העיר.
הנמל ממוקם צפונית לאשדוד, באופן שמנתק אותו משטחי המגורים שבה, על ידי נחל לכיש שחוצץ ביניהם.
בניגוד לעיר חיפה, שבה הנמל נבנה כחלק מהעיר, בניית הנמל באשדוד לא השפיעה בעבר על התפתחותה של העיר, שכן היא תוכננה מראש והוא נבנה בנפרד ממנה אולם ללא מחשבה על התפתחות העיר צפונה.
כיום, עם התרחבותה של העיר אשדוד צפונה עד לגדותיו הדרומיות של נחל לכיש התעוררו בעיות סביבתיות בשל שכנות נמל אשדוד וגבולות "חברת נמל אשדוד" לשכונותיה הצפוניות המתפתחות של העיר (קריית פארק לכיש)..
הנמל נמצא בסמוך ליבנה, לבני דרום ולניר גלים.
הנהלת נמל אשדוד (עד שנת 2005)
מאז הקמתו ועד לשנת 2005, שנת הקמתה של "חברת נמל אשדוד", היו נמל אשדוד ופעילותו יחידה אורגנית ומוגדרת ברשות הנמלים והרכבות.
עם הקמת חברות הנמל וחברת נמלי ישראל נמסר תפעול הנמל בשטחו דאז לאחריותה וסמכותה של "חברת נמל אשדוד בע"מ" שהוסמכה לפעול בשטח בו התנהלה פעילותו של נמל אשדוד.
12 מנהלים עמדו בראשות נמל אשדוד ו"חברת נמל אשדוד" מאז החל לפעול באמצע שנות ה-60 ו-7 מנכ"לים ל"חברת נמל אשדוד" מהקמתה ב-2005:
בשנת 2024 למנכ"ל הנמל מונה ניסן לוי.
מבנה ותפקוד חברת נמל אשדוד
שוברי הגלים והרציפים שבהם פועלת "חברת נמל אשדוד"
נמל אשדוד הוא אחד הנמלים עמוקי המים הבודדים בעולם שנבנו בים הפתוח, ובנייתו הייתה כרוכה בקשיים הנדסיים רבים.
נמל אשדוד מוגן על ידי שובר גלים ראשי שאורכו 3,350 מטרים, אשר יוצא סמוך לקצה הדרומי של קו החוף, חודר לים, ונמשך לכיוון צפון.
רציף 28: 4 עגורני גשר בעלי כושר הרמה עד 60 טון.
ערוגות נמל הדרום: מספר מנופי שער על מסילות
עורף הנמל כולל את משרדי לקוחות "חברת נמל אשדוד" ו"נמל הדרום", ובהם: סוכני אוניות, עמילי מכס, חברות תובלה, חברות לתיקוני אניות ועוד, תחנת רכבת, מחסני ערובה ומטענים שונים, מחסנים לריקון ומילוי מכולות, מחסנים לאחסון מכולות, תבואות ותפזורות למיניהם, בתי קירור ומאגרי דלק לאספקה לאוניות.
הכניסה לתחום "חברת נמל אשדוד" מתבצעת דרך שלושה שערים:
בעורף נמל אשדוד נמצא מסוף הפחם.
ההקמה של המסוף החלה ב-1987 והסתיימה ב-1989. שטחו של מסוף הפחם הוא 420 דונם, מתוכם 380 דונם הם שטחים תפעוליים, ו-40 דונם הם שטחים המיועדים לשימוש אדמיניסטרטיבי.
ביחד עם המסוף נבנה גם מזח לפריקת הפחם.
החזון של רשות הנמלים היה שהמתקן ישמש כמסוף בין-לאומי לאחסון ואספקת פחם למדינות נוספות באגן הים-התיכון, ולא רק לישראל, באמצעות שטעון והעמסה על אוניות-צובר קטנות.
עלות הקמתו הייתה כ-80 מיליון דולר.
עם זאת, הסיבה המידית להקמתו הייתה לפריקת פחם לשימוש בתחנת הכוח רוטנברג הפחמית שבאשקלון, שנבנתה באותה עת.
זאת למרות התנגדות חברת החשמל, שביקשה להקים מזח לפריקת פחם ליד התחנה.
לשם אספקת הפחם לתחנה נסללה שלוחה ממסילת הרכבת אשקלון-עזה באזור מושב מבקיעים אל התחנה ורכבות משא הובילו פחם שנפרק מאוניות בנמל אשדוד אל התחנה.
זמן קצר לאחר הקמת המסילה הודיעה חברת החשמל שתקים מזח ליד התחנה לפריקה ישירה, עקב העלות הגבוהה של השינוע דרך נמל אשדוד והרכבת.
הקמת המזח באשקלון החלה ב-1997, בידי קונצרן יונדאי שזכה במכרז להקמתו, והוא הושלם בפברואר 1999. עקב כך נסגר מסוף הפחם באשדוד, ועורר הדים בנוגע לבזבוז הכסף המיותר על בנייתו, מאחר שהיה בשימוש פחות מעשר שנים.
במאי 2023, שוב החלו לפרוק פחם בחברת נמל אשדוד, עבור תחנת הכוח רוטנברג, לאחר שעגורן קרס והשבית את המזח של התחנה.
בעורף נמל אשדוד ממוקמות ממגורות גרעיני תבואה מיובאים שהוקמו בשנת 1984, המופעלות על ידי חברת חברת "לוגיסטיקר ממגורות בע"מ" הפועלת בנמל אשדוד כתאגיד מורשה.
לממגורות כושר אחסון של כ-60,000 טון תבואה (לשם השוואה, לממגורות מילניום ממגורות דגון בחיפה כושר אחסון של 85,000 טון).
על מנת להתגבר על בעיית הריחוק של הממגורות מקו המים, הושלמה באפריל 2022 בניית מסוע הגרעינים בשטח "חברת נמל אשדוד" באורך של כ-2.5 ק"מ, לצורך שינוע התבואה מרציף 21 לממגורות.
ברציפי נמל אשדוד רבתי יכולות לעגון כ-30 אוניות בו זמנית.
היקף פעילות המכולות בנמל אשדוד (כולל פעילות נמל הדרום החל משנת 2021) הוא:
מספר הנוסעים (באניות נוסעים) בנמל אשדוד באמצעות "חברת נמל אשדוד" לפי שנים:
חברת "תעבורה ימית אשדוד" היא ממשיכת פעילותה של מחלקת ים אשר עד לשנת 2019 הייתה יחידה אורגנית ב"חברת נמל אשדוד".
בהמשך לתהליכי הרפורמה בנמלי הים בישראל, נסגרה מחלקת הים ב"חברת נמל אשדוד" וכאמור הוקמה במקומה חברת בת לחברת נמלי ישראל בשם "תעבורה ימית אשדוד" אשר אחראית ומנהלת את כלל פעילות התעבורה הימית בנמל אשדוד ומעניקה שירות לכלל הגופים הפועלים בו לרבות "נמל הדרום".
חברת התעבורה הימית" כאמור אחראית ומוסמכת על מתן השירותים הימיים, בהם ניתוב האוניות, גרירתן, קשירתן, עיתוקן ושחרורן, אספקת מים ודלק לאוניות, פינוי מי שיפולים, פינוי אשפה וכדומה.
הצי של חברת "תעבורה ימית אשדוד" ב"חברת נמל אשדוד" כלל 11 כלי שיט, ביניהם חמש ספינות נתב, שלוש ספינות פיילוט ושלוש ספינות שירות.
סמוך למרכז חברת "תעבורה ימית אשדוד" במרכז הנמל, נמצאת תצפית הנמל, ובה מגדל הפיקוח של נמל אשדוד.
מגדל תצפית נוסף ממוקם גם סמוך למסוף המכולות בנמל היובל.
מגדלור אשדוד ניצב על גבעת יונה (דרום מזרחית לנמל), בגובה 68 מטרים מעל פני הים, ואורו נראה למרחק 27 ק"מ.
סימן ההיכר של המגדלור הוא שלושה הבהובים קצרים, מדי 20 שניות.
בנמל אשדוד הופעלו עם תחילת המאה ה-21, מספר פרויקטים שמטרתם הגנה על הסביבה, שיפור איכות האוויר והמים.
פרויקט הזנת החופים בחול – ייבוש ים, או הקמת שובר גלים חדש, גורמים להצטברות של חול הנלכד מדרום לו ולחוסר באספקת חול מצפון לו, מה שעלול לגרום לנסיגת קו החוף.
פרויקט מיוחד בנמל אשדוד, מתמודד עם התופעה, באמצעות העברת כ-180,000 מטרים מעוקבים של חול בכל שנה, מדרום לשובר הגלים, אל החופים שמצפון לו.
מניעת זיהום אוויר בטעינת אוניות צובר – בנמל אשדוד מיוצאים מדי שנה מיליוני טונות של דשנים מסוג פוספט ואשלג.
בעבר, הוטענו אוניות הצובר באמצעות מטען צינור אשר בדרך פעולתו גרם לפליטה מוגברת של אבק פוספטים, אשלג ולזיהום ים ואוויר.
בתוכנית השקעות שנמשכה על פני ארבע שנים, הוחלפו כל המטענים הישנים במטענים אקולוגיים מדכאי אבק.
כמו כן, מופעלים ב"חברת נמל נמל אשדוד" מדלים פניאומטיים לפריקה נקייה של גרעינים ישירות מהאנייה למשאית.
חרף האמור, בכל הנוגע למניעת זיהום האוויר מכלי השיט המגיעים לנמל, לא מתבצעת כלל אכיפה שכן הנספח השישי לאמנת מרפול שאושר בשנת 2005 טרם סיים את הליכי החקיקה הנדרשים, ומשכך לא אושר בהיעדר חקיקה מתאימה.
מניעת זיהום ים בעת פריקת מטענים – לפתרון הבעיה, תוכננו כל רציפי צובר ומטען כללי בפרויקט היובל בנמל אשדוד עם מערכת ניקוז אחורית, בשילוב בורות שיקוע, המבטיחים שכל שארית מטען שתוותר על הרציף תיקלט על ידי בורות שיקוע ולא תגלוש לים.
רפאל איתן, "בונים פה נמל: מכתבים מסבא נודניק", הוצאת תמוז, 2004
"מחייטים וסנדלרים בנינו פה נמל: פועליות, לאומיות ואתניות בקרב פועלי נמל אשדוד, 1961-1967, חיבור לקבלת תואר דוקטור, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2004
מבקר המדינה, חברת נמל אשדוד בע"מ, עמ' 45, דוח ביקורת שנתי 58א, 2007
מבקר המדינה, חברת נמל אשדוד בע"מ, עמ' 427, דוח ביקורת שנתי 60א, 2009
מבקר המדינה, חברת נמל אשדוד בע"מ, עמ' 419, דוח ביקורת שנתי 63א, 2012
מבקר המדינה, חברת נמל אשדוד בע"מ, עמ' 303, דוח ביקורת שנתי 63ג, 2012
עֲבוֹדַת נְמֵלִים - תהליכי עבודה, תנועת מטענים וסחר ימי בנמל אשדוד, בהוצאת חברת נמל אשדוד, 2017
עבודת נמלים - זירת הקרבות בין הממשלה לוועד העובדים החזק בישראל, יואב צוקרמן, בהוצאת מטר, 2018
נמל אשדוד - סיור במרכז המבקרים
נמל אילת הוא נמל במרחב החוף והים בצפון מערב מפרץ אילת, בים סוף.
במרחב זה פועלות כיום "חברת נמל אילת" ומסוף הנפט של חברת קצא"א (קו צינור הדלק אילת–אשקלון).
הנמל משמש כשערה הדרומי של ישראל למדינות המזרח הרחוק, אוקיאניה, מזרח אפריקה ודרומה והודו.
הנמל מעוגן בצו הנמלים (הכרזת נמל אילת), תשע"ב-2012.
מרבית פעילות הנמל מקורה בייבוא כלי רכב מהמזרח הרחוק וכן מפעילות ייצוא של מפעלי כימיקלים לישראל אך גם פריקת מטעני דלק גולמי (בעיקר) במסוף הדלק של קצצ"א.
מתחילת שנות ה-50 הגיעו לאילת אוניות בודדות בשנה, שפרקו את סחורותיהן בלב ים, עד בניית המזח הראשון בשנת 1955. בעקבות מבצע קדש הפסיק הנמל את פעילותו לכחמישה חודשים, והפעילות חודשה ב-22 במרץ 1957.
בעקבות הגדלת נפח התעבורה בנמל וחתימת הסכמי סחר עם מדינות המזרח הרחוק הוחלט לבנות נמל חדש דרומית לנמל הנוכחי.
הבנייה החלה בשנת 1962 והנמל החדש נחנך ב-1965 והופעל כנמל מטען כללי, ובהמשך גם למכולות וזאת כיחידה ברשות הנמלים.
ב-25 באוקטובר 1966 נחנך בנמל אילת מסוף לפריקת דלק גומי ממכליות נפט לצורך העברתו בצינור הנפט צפונה.
בהמשך הוא פותח לשני מזחים שאפשרו פריקה או טעינת 2 מכליות נפט בו זמנית.
בעקבות סגירת תעלת סואץ במלחמת ששת הימים גדלה חשיבותה של ישראל כגשר בין ארצות אפריקה והמזרח הרחוק ובין ארצות אירופה ואזור הים התיכון ומטענים רבים החלו לעבור מנמל אילת לנמלי אשדוד וחיפה.
מתוקף צו ממשלתי מראשית שנות ה-90 ועד לינואר 2016 הייתה חובה על יבואני מכוניות ממזרח אסיה להשתמש אך ורק בנמל אילת לצורך כך.
בעקבות בלעדיות זאת, ייבוא מכוניות היווה 70% מהפעילות הכללית של נמל אילת.
ב-2005, בעקבות הרפורמה בנמלי הים בישראל, הוקמה חברה ממשלתית בשם "חברת נמל אילת בע"מ" הפועלת במרחב נמל אילת.
בדצמבר 2010 אישרה ועדת שרים לעניין הפרטה את הפרטת הנמל, בהליך בו הרוכש יקבל את הזכות להפעיל את הנמל במשך 15 שנים, עם אופציה להארכה למשך כ-10 שנים נוספות.
בתחילת 2013 הועברו זכויות תפעול נמל אילת לחברת "פפו ספנות", שבבעלות האחים נקש, תמורת 120 מיליון ש"ח.
בספטמבר 2020, לאחר חתימת הסכם איחוד האמירויות הערביות–ישראל, הוסכם שחברת מספנות ישראל של איש העסקים שלומי פוגל ו-DP WORLD של איש העסקים סולטן אחמד בן סוליים ישתפו פעולה בהקמת שירות ספנות שיהיה בעזרת נתיב ישיר מנמל ג'בל עלי שבדובאי לנמל אילת.
ב-19 באוקטובר 2023 החלו החות'ים לתקוף יעדים בישראל באמצעות טילים רקטות וכטב"מים.
ב-19 בנובמבר 2023 השתלטו החות'ים באמצעות מסוק על אניית המכוניות "Galaxy Leader" בבעלות איש העסקים הישראלי רמי אונגר, שהייתה בדרכה מטורקיה להודו.
מאז תקפו החות'ים עשרות אניות נוספות בקרבת מצרי באב אל-מנדב.
בעקבות זאת חברות ספנות רבות ובעיקר העוסקות בהובלת מכולות והובלת גאז טבעי, שינו את נתיב הפלגת אוניותיהן במסלול עוקף סביב אפריקה, ונפח המטען שעובר בים האדום צנח ב-85%.
מצב זה גרם להשבתת הפעילות בנמל אילת כמעט לחלוטין.
במרץ 2024 הזמינה הנהלת הנמל 60 מתוך כ-120 העובדים לשימוע לפני פיטורים.
לאחר שוועדת הכלכלה של הכנסת קראה להלאים את הנמל מחדש, בוטלו הפיטורים.
ביולי 2025 פורסם שהנמל ייסגר לאחר ששקע בחובות.
הגישה לנמל אילת אפשרית כיום אך ורק בתנועה ממונעת בכבישים.
לכן כיום ישנו שימוש נרחב במשאיות לצורך הובלת סחורות אל וממרכז הארץ, מייבוא ולייצוא.
עם סלילת מסוף המטענים הר צין של רכבת ישראל המרוחק כ-180 ק"מ מאילת, נוצר פתח לשימוש ברכבת משא לצורך הובלת מכולות בחלק מהדרך.
הקמתו המתוכננת של קו הרכבת לאילת, כוללת את הקמת תחנת הרכבת נמל אילת בסמוך לנמל.
במרוץ השנים הוצעו מספר הצעות חלופיות לנמל אילת, עקב בעיות שונות כמו: תעבורה יבשתית אליו, רצועת החוף שהוא גוזל מהציבור ועוד.
בין הפתרונות שהוצעו נמצא נמל התעלה.
במסגרת פתרון זה, נמל אילת ייסגר ובמקומו יוקם נמל התעלה מצפון לאילת, בערבה, והוא יתחבר לים דרך תעלה ימית.
נמל בית הוא הנמל בו רשום כלי שיט וממנו קיבל מספר, אותיות או צירוף של שניהם כזיהוי שיוצג על דופן הכלי וכמו כן יקבל קוד זיהוי בינלאומי לזיהוי בקשר ובתקשורת הימית.
נמל הבית הוא מקור כלי השיט, שם יעבור בדיקות כשרותו לשיט ושם ייערכו רישומיו בספר רישום.
כל כלי שיט מחויב להניף דגל של המדינה בה נמצא נמל הבית שלו.
קיים נוהג לשימוש בנמלי בית לצורך הנפת דגל נוחות.
כלי שיט חייב רישום בנמל בית.
אין חובה לבקר בנמל הבית (הדבר נכון במיוחד בדגל נוחות), אך קיימת חובה לציין מאין הכלי מקבל שירותים מנהלתיים.
בישראל מקובל כי נמל הבית הוא חיפה ובמקרים אחדים ירשמו נמל אשדוד או נמל אילת כנמלי בית.
כלי שיט קטן יכול לקבוע מעגן כנמל בית שלו.
נמירוב (באוקראינית: Немирів, ברוסית: Немиров) היא עיר באוקראינה במחוז ויניצה המהווה את מרכז נפת נמירוב.
העיר נמירוב ידועה לשימצה בהיסטוריה היהודית, בשל הטבח של היהודים שבוצע על ידי קוזאקים של חמלניצקי.
מזקקת הוודקה האוקראינית נמירוף ממוקמת בנמירוב.
בעת הקדומה, התקיים במקום בו נמצאת נמירוב, יישוב סקיתי.
בחפירות ארכאולוגיות, שנערכו באזור התגלו שרידי מבצר סקיתי מהמאה ה-5 לפני הספירה.
במאות 10–11 התקיים במקום יישוב סלאבי בשם "מירוב", אשר נהרס במהלך פלישת הטטרים לרוס של קייב.
העיר בשם נמירוב מוזכרת לראשונה בכתבים פולנים משנת 1506. בשנת 1581 העיר קיבלה את זכויות מגדבורג.
בשנת 1595 נכבשה העיר על ידי הקוזקים בפיקודו של סברין נליבייקו, אשר מרד בשלטון הפולני.
ב-10 ביוני (31 במאי לפי הלוח היוליאני שהיה נהוג שם אז) 1648, כ' בסיון ה'ת"ח, נכבשה נמירוב ללא קרב על ידי קוזקים, שטבחו ביהודיה (גזירות ת"ח ת"ט).
כעבור שנה הצליחו הפולנים לכבוש את העיר מחדש.
בשנת 1672 עברה נמירוב עם שאר ערי חבל פודוליה לשליטת האימפריה העות'מאנית.
בתקופת השלטון הטורקי הייתה נמירוב מקום מושבו של מושל האזור.
בשנת 1699, לפי הסכם קרלוביץ, הוחזרה נמירוב לידי הפולנים.
בשנת 1793, בחלוקה השנייה של פולין, עברה נמירוב לשליטת האימפריה הרוסית.
יהודים החלו להתיישב בנמירוב בתחילת המאה ה-17, ובאמצע מאה זו נרצחו בידי הקוזקים.
סמוך לגזרות ת"ח–ת"ט כיהן ברבנות העיר חתנו של רבי מרדכי בעל הלבושים הרב יחיאל מיכל מנמירוב, שאף נרצח בפרעות.
בסביבות השנים ה'ת"ף–ה'תק"ם, היה המגיד מישרים בעיר רבי שכנא צבי מנמירוב, תלמידו של רבי מנחם נחום מצ'רנוביל בעל המאור עיניים, ומחבר ספר "הרי בשמים" על חמשה חומשי תורה ועל חידושי הלכות ואגדות (מצאצאיו - הרב בן ציון לִכטמן).
העיר ידועה גם כמקום הולדתו ומגוריו של נתן מנמירוב, תלמידו של נחמן מברסלב.
נכון לשנת 1847 התגוררו בנמירוב כ-4386 יהודים, בשנת 1897 עלה מספר היהודים ל-5287 (כ-60% מאוכלוסיית העיר).
בנמירוב פעלו 7 בתי כנסת, עשרות חיידרים.
כל החנויות בעיר, מחסני עצים ובתי מלון היו בבעלות יהודית.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה ניצלו יהודי נמירוב מפרעות של כנופיות מקומיות בשל יחסים טובים עם האוכלוסייה הנוצרית של העיר.
בתום המלחמה וכינון המשטר הקומוניסטי, נסגרו כל בתי הכנסת בעיר בפקודת השלטונות.
בעיר נפתח בית ספר תיכון, בו שפת הלימוד הייתה יידיש.
נכון לשנת 1926 התגוררו בנמירוב 4167 יהודים (57% מהאוכלוסייה).
ב-22 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו ריכזו את יהודיה כעבור כחודש בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, בו חויבו בענידת סרט זרוע, בביצוע עבודות כפייה ובתשלום סכומי כופר לגרמנים.
בנובמבר 1941 נרצחו כ-2,680 מיהודי הגטו בבית חרושת ללבנים בעיר, ונקברו בקברי אחים.
בסוף יוני 1942 נערכה בגטו שבעיר סלקציה, והיהודים שנמצאו בלתי כשירים לעבודה נרצחו בבור ירי.
כ-250 יהודים שהושארו בעיר שוכנו במתחם בית הכנסת הגדול בעיר, ונלקחו ממנו מדי יום לעבודות כפייה.
בהמשך צורפו למתחם זה יהודים נוספים שנתפסו בסביבת העיר, והוא נשמר בידי שוטרים מקומיים, והוקף בגדר.
באוגוסט 1942 הועברו למתחם זה כ-360 יהודים שגורשו מבסרביה ומבוקובינה, ורבים מהם נספו במקום בשל תנאי המחיה הקשים בו.
ב-3 בספטמבר 1942 נרצחו כ-160 הילדים והקשישים היהודים ששהו במתחם.
בדצמבר 1942 ובפברואר 1943 נרצחו יהודים נוספים במתחם, אשר נמצאו כלא כשירים לעבודה.
כ-250 היהודים האחרונים במקום נרצחו ב-8 במאי 1943. בתקופה זו פעל בעיר חסיד אומות העולם וילי ארם.
בתום המלחמה חזרו כמה עשרות יהודים לעיר.
נוכחות יהודית בעיר פסקה לגמרי בתחילת שנות ה-90.
בשנת 2018 חוללו בנמירוב קברי יהודים על ידי שודדי קברים
רבי הרב נתן שטרנהרץ - תלמידו המובהק של רבי נחמן מברסלב ומפיץ תורתו המרכזי
מרדכי נמיר - שר בממשלות ישראל וראש עיריית תל אביב-יפו (במקור נמירובסקי).
דרך נמיר נקראת אם כך בעקיפין על שם נמירוב.
ניקולאי נקרסוב - משורר וסופר רוסי.
נמיית זנב-טבעת (שם מדעי: Galidia elegans) היא מין ממשפחת טורפי מדגסקר בתת-משפחת Galidiinae, והמין היחיד בסוג Galidia.
השם נמייה מבלבל מעט משום שאין היא קרובה למשפחת הנמייתיים, אך דומה מאוד לנמייה אמיתית.
הנמייה היא המין הגדול ביותר בתת-משפחת Galidiinae והיא מגיעה לגודל 32–38 ס"מ ולמשקל 700–900 גרם.
יש לנמייה גוף אדמדם ומוארך מעט וראשה בעל חוטם קצר ואוזניים גדולות.
הרגליים קצרות וכמו ששמה מרמז, על זנבה טבעות אדמדמות ושחורות.
אלו נמיות פעילות יום, אתלטיות היכולות לרוץ מהר, לטפס ולקפוץ החיות ביערות הגשם של מזרח מדגסקר.
הם בעיקר טורפים שאוכלים עכברים, ציפורים קטנות, ביצים וזוחלים כמו זיקיות, אך יאכלו לעיתים גם פירות וחרקים.
נמיית מרש הקרויה גם נמיית ביצות או נמייה מיימית וגם אטליקס הביצות (שם מדעי: Atilax paludinosus) היא מין של נמייה גדולה החיה באפריקה הטרופית ומהווה מין יחידי בסוגו.
כפי שמשתמע משמה היא חיה בעיקר באזורי ביצות ואזורים מוצפים והיא מותאמת לחיי מים.
היא בעלת פרווה גסה חומה-שחורה וזנב עבה.
כפות רגליה מכוסות בקרומי שחייה והציפרוניים שטוחות מעט.
יש לה שיניים חזקות מהרגיל כדי לפצח שריונות של יצורי מים כמו סרטנים וחלזונות.
הנמייה חיה בטבע בערבות אפריקה ובביצות והשטחים המוצפים לידם ולעיתים גם בצמחייה צפופה כמו בשטחי גומא.
היא טורפת ואוכלת דגים, סרטנים, זחלי חרקים, חלזונות ויונקים קטנים.
היא נפוצה בטבע ואינה בסכנת הכחדה ולעיתים כמה שבטים מקומיים מאלפים אותה.
היא יכולה לחיות עד 17 שנים בטבע.
נמיית סלווס (שם מדעי: Paracynictis selousi) היא מין יחידי בסוגו השייך למשפחת הנמייתיים.
נמייה זו חיה בטבע בעיקר בדרומה של אפריקה.
זוהי נמייה בינונית שאורכה של הנמייה 63-90 ס"מ ומשקלה 1.4-2 ק"ג.
היא בעלת פרווה אפורה בהירה או צהבהבה והרגליים והזנב חומים או שחורים.
הזנב לבן בקצה, הטפרים חדים והיא בעלת ראש בינוני עם אף ואוזניים גדולים וכן לסתות עם שיניים חדות.
הנמייה חיה בערבות בדרום אפריקה ומתחבאת במשך היום במאורתה.
היא יוצאת בעיקר בלילות וצדה יצורים קטנים כמו עכברים, חרקים ועופות או ביצים והיא מסוגלת לצוד אפילו נחשים ארסיים.
היא חיה בעיקר לבדה אף שנקבות עם צאצאים יכולים לחיות בקבוצות קטנות העוזרות לטפל בקטנים.
ישנם 4 תת-מינים של הנמייה:
נמיית מלר (שם מדעי: Rhynchogale melleri) היא מין יחיד בסוגו של טורף ממשפחת הנמייתיים החיה בטבע בערבות עשב בדרומה של אפריקה: ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מלאווי, מוזמביק, דרום אפריקה, סווזילנד, טנזניה, זמביה וזימבבואה.
זוהי נמייה גדולה שאורכה 44-49 ס"מ ומשקלה 1.7-3 ק"ג, בעלת פרווה חומה-אדמדמה ורגליים ארוכות מעט.
נמייה זו חיה בערבות עשב וגם באזורי יערות ובגדות נהר.
היא חיה ליילית בעיקרון שישנה בסדקים ובמחילות ובלילות יוצאת לצוד.
היא ניזונה מבשר של חרקים, עקרבים, נחשים, לטאות, יונקים קטנים ועופות.
בשל תפוצתה מצב השימור שלה הוא ללא חשש.
נמיית רודי (שם מדעי: Herpestes smithii) היא מין של נמייה גדולה ממשפחת הנמייתיים, החיה בטבע ביערות ומישורים פתוחים ברחבי הודו וגם בסרי לנקה.
הנמייה בעלת פרווה חומה-אדמדמה וזנב ארוך.
היא מזכירה את הנמייה ההודית האפורה, אך גדולה ממנה ופרוותה אדמדמה ולא חומה וכן הזנב בקצה שלה שחור, ולמרות זאת הם חיים בכמעט אותם סביבות ברחבי הודו.
אלו הם חיות יער החיות בבדידות יחסית, אך נפוצים גם בשדות אורז ומישורים גבוהים שונים.
כמו רוב הנמיות הם צדות ביום ובלילה.
הנמייה אוכלת בשר של חיות קטנות יותר ולא מפחדת לתקוף גם נחשים ארסיים, אותם היא מהפנטת בריקודה המהיר וכשהנחש מתעייף היא נושכת אותו בצווארו והורגת אותו.
בנוסף לנחשים היא אוכלת חרקים, עכבישים, עקרבים, מכרסמים קטנים, לטאות ואף דגים.
הם אוכלים גם פירות וירקות שהם מוצאים.
לעיתים המקומיים צדים אותם עקב מנהגם לטרוף תרנגולות שהם מוצאים.
עם זאת לא נשקפת להם סכנת הכחדה.
נמל בית הוא אלבומה ה-26 של הזמרת חוה אלברשטיין, שיצא בשנת 1983.
ניהול מוזיקלי ועיבודים: מנחם ויזנברג.
טכנאי הקלטה: יעקב מורנו ודוד לוריא.
עוזרי טכנאי: מרק רוטוול וסיריל.
עיצוב העטיפה: איריס שילר, מיכאל לוין.
נמל גוואדאר (אורדו: گوادر بندرگاه) הוא נמל מים עמוקים הממוקם על שפת הים הערבי בגוואדאר, שבמחוז בלוצ'יסטן בפקיסטן.
לנמל תפקיד מכריע בברית הכלכלית הסינו-פקיסטנית (CPEC) והוא מהווה קישור הכרחי בין מיזמי הענק השאפתניים של סין, חגורה אחת, דרך אחת, ודרך המשי הימית.
נמל גאלאץ (ברומנית: Portul Galați) הוא נמל הממוקם בעיר גאלאץ, על הגדה השמאלית של הדנובה.
נמל גאלאץ הוא הנמל הגדול ביותר על הדנובה והשני בגודלו ברומניה.
הנמל נמצא ממזרח לעיר, בין הדנובה ובין הדרך האירופית E87, תוך ניצול המפרצונים המצוים בחוף הדנובה.
ב-1484 האימפריה העות'מאנית כבשה מידי נסיכות מולדובה את הנמלים קיליה ואקרמן והנסיכות נשארה עם גאלאץ כנמל יחיד.
פעילות הנמל של גאלאץ מוזכרת במסמכים מ-1520. ב-1565 מוזכרים באזור שודדי ים וחימוש כלי השיט, כדי להתמודד איתם.
המיקום בהצטלבותן של דרכי מסחר הפך את גאלאץ לשוק של דגים, מוצרי עץ, בשר, גבינות, דבש, שעווה ומוצרים נוספים, שמקורם בשלוש הנסיכויות הרומניות, מולדובה, ולאכיה וטרנסילבניה.
בנוסף לכך, האימפריה העות'מאנית השתמשה במקום לבניית אוניות מסחר ומלחמה.
ב-1829 בוטל המונופול העות'מאני על המסחר בנסיכויות הרומניות וזה פתח את הדרך לפיתוח הנמל והמסחר, דרך הדנובה, עם ארצות אירופה.
ב-1937 נמל גאלאץ הוכרז נמל חופשי, מה שתרם לחיזוק המסחר דרכו, אך ב-1882 בוטל המעמד.
השטח הכללי של הנמל הוא 864,131 מטרי רבועים.
הגישה לנמל אפשרית דרך מי הדנובה, דרך כבישים ודרך מסילות ברזל.
בתוך הנמל יש 2,619 מטרים של מסילת ברזל ותמרון הקרונות מתבצע בעזרת קטר מקומי.
בגאלאץ יש למעשה ארבעה נמלים, נמל מפליגים ושלושה נמלי סחורות.
אפשר לראות בנמל חלוקה לשלושה מתחמים, נמל המספנה גאלאץ, נמל האגן החדש גאלאץ ונמל המינרלים.
נמיית כיס נמרית או נמיית כיס מנוקדת (שם מדעי: Dasyurus maculatus) היא מין של יונק כיס מהמשפחה נמיות כיס שבקבוצת הכיסאים החיה במזרח אוסטרליה.
היא המין הגדול ביותר בסדרה טורפי כיס לאחר המין שד טסמני (ובעבר גם זאב הכיס) והגדולה ביותר מטורפי הכיס של היבשת.
למעשה נמיית הכיס ארוכה מעט יותר מהשד הטסמני.
אורכה של הנמייה 35–75 סנטימטרים עם זנב באורך 50 סנטימטרים.
מבנה גופם מזכיר גוף של נמייה ומכאן שמם.
היא בעלת גפיים גדולות בעלות אצבעות חזקות, ראשים גדולים עם שיניים חדות ועוצמת נשיכה חזקה מאוד יחסית לגודל הגוף ובעלת זנב ארוך.
צבעה חום-אדמדם עם בטן בהירה וכתמים לבנים לאורך הגוף.
היא חיה ביערות ויערות הגשם של מזרח אוסטרליה ובאי טסמניה, והיא מבלה את רוב חיה על העצים.
נמיית הכיס היא אוכלת בשר הניזונה מחרקים, דגים, סרטנים, לטאות, נחשים, עופות קטנים לרבות תרנגולי בית, ארנבים, ויונקי כיס קטנים.
היא יכולה לאכול גם נבלות, אך זה לא מזון עיקרי שלה.
הנמייה צדה את הטרף במרדפים, קופצת על צווארו והורגת אותו בנשיכה בצוואר בדומה לחתולים.
היא עצמה נטרפת בידי השד הטסמני, נחשים, תנשמות, כלבי דינגו והמין עיט מחודד-זנב.
maculatus - תת-מין החי מדרום קווינסלנד עד לטסמניה.
gracilis - תת-מין שחי בצפונה של קווינסלנד ומצוי בסכנת הכחדה.
נמיית כיס או קוואל (שם מדעי: Dasyurus) היא סוג של חיות כיס מהמשפחה נמיות כיס.
יונקי כיס אלה חיים ברחבי אוסטרליה, גינאה החדשה וטסמניה ביערות גשם וסוואנות של אוסטרליה והם חיים בסדקים בסלעים ובנקיקים.
אורכם 25–75 סנטימטרים ומשקלם 300 גרם עד 7 קילוגרם.
נמיית הכיס הגדולה ביותר ביניהם היא נמיית כיס נמרית שהיא הגדולה שבטורפי הכיס של היבשת, והשנייה בגודלה לאחר המין שד טסמני.
בעלי חיים אלה הם אוכלי בשר הצדים יצורים קטנים כולל יונקים ועופות במרדפים בעצים ובקרקע.
הם הורגים את טרפם עם שיניהם ולסתותיהם הגדולות שהם בעלי עוצמת נשיכה חזקה מאוד.
בסוג זה ישנם 6 מינים:
נמיית כיס מזרחית (שם מדעי: Dasyurus viverrinus) היא מין של יונק כיס מהמשפחה נמיות כיס.
נמיית כיס חיה בחופי דרום אוסטרליה ובאי טסמניה.
היא נמצאת בסכנת הכחדה בטבע.
נמיית הכיס קטנה מעט מחתול בית והיא מגיעה לאורך 53–66 ס"מ בזכרים ו-48–58 ס"מ בנקבות (לא כולל הזנב).
הנמיות בעלות פרווה אפורה-בהירה עם טלאים לבנים עליהם ובטן לבנה.
הם בעלי אוזניים ואפים ורודים, חוטם מוארך וכפות רגליים חשופות בדומה לעכברים.
נמיות אלה הם ציידי לילה החיים בין עצי אקליפטוס אך גם בחורשות פתוחות יותר ושדות מרעה.
כמה נמיות חיות במורדות ההרים.
הן ציידות של טרף קטן כמו חרקים, זוחלים, יונקים מקומיים, עופות וביצים.
יש להם נשיכה חזקה מאוד העוזרת להם להרוג את טרפם ולנתח את בשרו.
הטורפים של הנמיות הם בעיקר קרוביהם השדים הטסמנים ותנשמות מסכה אוסטרליות אך הם הפכו למטרה גם לחתולי בית מתפראים ולשועלים שהובאו בידי האדם לאוסטרליה.
כנראה על היבשת עצמה הנמיות נכחדו עקב טריפות, מחלות חדשות וכן ממזג אוויר קשה ובלתי צפוי.
כיום הם קיימים בטבע רק באי טסמניה.
נמיקולופטרוס (שם מדעי: Nemicolopterus; משמעות השם: "כנף של תושב יער") הוא סוג של זוחל מעופף מהסדרה הקדומה פטרוזאורים.
הוא חי לפני 120 מיליון שנה לערך, בתקופת הקרטיקון של סין.
מאובני הפטרוזאור התגלו ב-2008 בתצורת ג'יופוטאנג, מחוז ליאונינג שבצפון סין כחלק מאוסף של "המכון לחולייתנים פלאונתולוגים ופלאואנתרופולוגים" של בייג'ינג.
המאובנים השתייכו למין יחיד - Nemicolopterus crypticus.
הנמיקולופטרוס היה הקטן שבכל מיני הפטרוזאורים מעולם והוא היה בעל מוטת כנפיים של 25 ס"מ בלבד, כמו של דרור הבית.
ממצאים של עצמות החזה מוכיחים שמדובר היה בפרטים בוגרים לגמרי, אם כי כמה החוקר דארן נאיש סובר שהפרט רק החל לעוף ואולי היה קרוב בגודלו לסינופטרוס (Sinopterus).
למרות גודלו הקטן הוא דווקא היה שייך לקבוצת הפטרודקטיליים, מאבותיהם של המעופפים הגדולים ביותר בעולם.
הוא היה מקרוביהם של הטפג'ריים וקרוב רחוק של האורניתוכיריים.
בדומה למיני הטפג'ריים והאזדרקיים העצומים הוא היה חסר שיניים בלסתותיו החלולות.
פטרוזאור זה היה שוכן יבשה שצד חרקים במהירות וכנראה קינן על עצים.
דבר זה מבוסס על התאמות באצבעותיו ובזרועותיו לטיפוס על עצים כמו מינים של טפג'ריים ובניגוד לשאר הפטרוזאורים שחיו בקרבת הים.
נמיית כיס צפונית (שם מדעי: Dasyurus hallucatus; מוכרת גם בשמה הרשמי האוסטרלי: קוואל צפוני) היא מין של טורפת כיס בסוג נמיית כיס האנדמית לצפון יבשת אוסטרליה.
נמיית הכיס הצפונית היא הקטנה מבין מיני נמיות הכיס, ויש המכירים בה כטקסון מונוטיפי בסוג satanellus.
נמיית הכיס הצפונית מסווגת בסוג נמיית הכיס שבתת-משפחת הדסיורים, לצד 5 מינים נוספים והיא נחשבת לבעלת מאפיינים אנטומיים ייחודיים.
היא תוארה מדעית לראשונה בשנת 1842 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון גולד, וקיבלה את השם המדעי Dasyurus hallucatus, שמשמעותו בלטינית: "שעירת הזנב, ארוכת הבוהן".
לעיתים, מסווגת כטקסון מונוטיפי בשם המדעי Satanellus.
מלבד שמה הרשמי האוסטרלי – קוואל צפוני, היא מוכרת גם בשמות שועל אוסטרלי צפוני, חתול אוסטרלי צפוני, ובכינויים האבוריג'ינים: דיגול, סאטנלוס, וימינג'י או נינג'מק.
ביחס למרבית הדסיורים, נמיית הכיס הצפונית נחשבת לבינונית בגודלה, אולם היא הקטנה מבין ארבע נמיות הכיס האוסטרליות (לא כולל את נמיות הכיס הגינאיות).
הדו צורתיות הזוויגית ניכרת אצל מין זה במידות הגוף, כאשר הזכרים גדולים וארוכים במעט מהנקבות: אורך הראש והגוף של הזכר: 27–37 ס"מ, ואורך ראשה וגופה של הנקבה: 24–31 ס"מ; משקלם של הזכרים בין חצי קילוגרם לקילוגרם ורבע (540–1,120 גרם), בעוד שמשקל הנקבות נע בין שליש לחצי קילו (300–500 גרם).
הזנב של שני הזוגיים ארוך למדי, כאשר אצל הזכרים אורכו עד 30.8 ס"מ, ואצל הנקבות 20–30 ס"מ.
מבנה גופה של נמיית הכיס עגלגל, מקושת וגוצי, והיא מזכירה במעט את האופוסום.
יש לה ראש גדול ומחודד, צוואר ורגליים קצרים ואוזניים רחבות ומחודדות.
העיניים גדולות ושחורות, והאף ורדרד ובגודל בינוני; סביב האף, יש לה זיפים ארוכים כשל חתול.
כפות רגליה רחבות, ובעלות חמש אצבעות עם טפרים חדים.
הבוהן האחורית גדולה ועבה במיוחד.
זנבה הארוך של נמיית הכיס שעיר במיוחד ודמוי מברשת.
הפרווה של נמיית הכיס קצרה, גסה וצפופה.
צבעה של הפרווה, משתנה בין חום אפרפר כהה עד שחרחר בפלג הגוף האחורי, בצלעות, בשדרה, ובמרבית הזנב, לחום זהוב דהוי במותניים, ברגליים ובשורש הזנב.
הגחון, הסנטר, ופנים הרגליים בצבע לבן קרם.
בדומה לקרובותיה, גם פרוותה של נמיית הכיס הצפונית בעלת נקודות וכתמים לבנים גדולים, אשר בולטים וניכרים בעיקר באזורים הכהים.
ראשה של הנמייה בצבע חום זהוב בהיר, עם משטח שחרחר על המצח המשתרע לעיתים עד לחוטם.
קצות האצבעות והאוזניים – ורודים, בעוד שהאף עשוי להיות אדמדם, ורדרד או שחור.
חרף היותה הקטנה מביניהן, נמיית הכיס הצפונית נחשבת לתוקפנית והאגרסיבית מבין נמיות הכיס.
נמיית הכיס הצפונית אנדמית לאוסטרליה.
בעבר, טווח התפוצה ההיסטורי שלה השתרע בצורה רציפה על מרבית האזור הצפוני של היבשת – מפילבארה וקימברלי ועד בריסביין שבקווינסלנד; מאז הגעת האדם הלבן ליבשת, טווח התפוצה ירד משמעותית, והיא אף נכחדה במספר איים אוסטרליים שבהם הייתה נפוצה.
נמיית הכיס הצפונית מאכלסת מגוון בתי גידול, אך היא נמצאת בעיקר על מדרונות סלעיים החופפים ליערות אקליפטוס דלילים; בתי הגידול שלה כוללים יערות גשם, יערות הרריים, מדרונות אבן חול ותילי טרמיטים, שטחי סוואנה מישורית (דוגמת שפלת עשב-מיטשל), בתה, פסיפס של סבך נמוך ודליל עם דיונות חוליות בחופים ואפילו מדבריות צחיחים.
כאמור, טווח התפוצה שלה הצטמצם משמעותית, אולם הירידה הדרסטית ביותר התרחשה בשטחי הסוואנה הצפוניים ובמדבריות בהם היא כמעט ואינה מצויה כיום.
נמיית הכיס הצפונית היא פעילת לילה.
בשאר היום, היא מבלה את זמנה במנוחה במקלט מוגן כדוגמת: חללי עצים, נקיקי סלעים או סדקים באדמה.
אצל פרטים בודדים נצפתה תופעה של תרדמת זמנית (קהיון) בשעות הבוקר המוקדמות, אשר אופיינית בעיקר לטורפי הכיס הזעירים החיים במדבריות האוסטרליים.
להוציא את עונת הרבייה, הזכרים והנקבות חיים רוב הזמן בגפם.
אין מדרג חברתי בין הזכרים, והם נמנעים מלכתחילה להיפגש זה עם זה באמצעות זיהוי מוקדם עם חוש הריח.
הנקבות טריטוריאליות בעיקר כלפי נקבות אחרות, ויש הימנעות הדדית מחפיפה בשטחים – במטרה לא להתחרות על מקורות מזון; גודל שטחה של הנקבה כ-35 דונם.
באזורים עם צפיפות נמוכה אין כלל חפיפה בשטחי הנקבות, ובאזורים עם צפיפות גבוהה יותר, תיתכן חפיפה בגבולות.
הזכרים אינם טריטוריאליים, אך פעילים בתוך סביבת מחיה קבועה שלתוכה זכרים אחרים נמנעים מלהיכנס; סביבת המחיה של הזכר גדולה משמעותית משל הנקבה, במיוחד בעונת הרבייה שאז היא עשויה להגיע ל-99 דונם.
נמיות כיס צעירות תופסות בתחילה שטח מחיה באיכות נמוכה ליד השטחים הסלעיים המבוקשים, והן יתפסו שטח סלעי מייד לאחר שבעליו ימות; הצאצא האחרון שנותר לצד האם עשוי לרשת את שטחה לאחר מותה.
נמיות הכיס הצפוניות מתקשרות ביניהן באמצעות שריקות וריח.
הגורים מסוגלים להשמיע קולות החל מגיל 35 יום שנועדו להפנות את תשומת לב האם, אולם הם מסוגלים לשמוע רק לאחר חודשיים.
התקשורת בין הגורים לאם עוסקת בעיקר במיקום שלהם.
חוש הריח משמש תפקיד חשוב אצל נמיית הכיס הצפונית, במיוחד על מנת למנוע כניסה לטריטוריה או לאתר את בן הזוג בעונת הרבייה.
הן הזכרים והן הנקבות נוהגים לשפשף את גחונם על אובייקטים בסביבתם, ובאמצעות כך ליצור חותמי ריח באזור; כן נעשה שימוש גם בשתן וצואה.
כאשר נמיית כיס מאתרת חותם ריח או צואה של נמייה אחרת, היא מרחרחת אותם ארוכות.
הנמייה הצפונית מבלה את רוב זמנה על האדמה, אך היא בעלת יכולת טיפוס מעולה תודות לטפריה ולרפידות הדביקיות בכף הרגל.
אף שבפועל היא ניזונת בעיקר מחרקים בכל הגדלים, נמיית הכיס הצפונית נחשבת לטורפת: היא לעיתים קרובות טורפת יונקים קטנים (חולדות, עכברים ובנדיקוטיים למשל), עופות קטנים, זוחלים וצפרדעים; היא נוהגת להשלים את תזונתה בביצים ובצומח, בעיקר פירות בשרניים ואף צוף.
בנוסף, היא נצפתה גם אוכלת נבלות או מחטטת בפחים.
קרפדת הקנים הרעילה נחשבת לאיום חמור במיוחד על נמיית הכיס, שכן כל ניסיון לטרוף אותה מוביל למותה של הנמייה.
בהתאם לתזונתה, נמיית הכיס משחקת תפקיד אקולוגי חשוב, והיא נחשבת למועילה לחקלאות; עם זאת, היא עשויה להוות איום על לולים.
טורפיה של הנמייה כוללים את הדינגו, חתול הבית, נחש מולגה, פיתון זית, וככל הנראה גם דורסי לילה.
מערכת הרבייה של נמיית הכיס היא פוליגמית.
עונת הרבייה מקבילה לעונה היבשה האוסטרלית המתרחשת בחודשי מאי ויוני.
שימוש בצואה לסימון הטריטוריה נפוץ במיוחד בעונת הרבייה, ומטרתה של הנקבה לאותת לנקבות להתרחק מאזור זה ומאידך לגרום לזכרים להיכנס לתוכו.
כל נקבה באה במגע עם זכרים רבים במהלך עונת הרבייה, וההזדווגות הקצרה נעשית במאורה שלה.
בהתחשב בכך, זה נדיר במיוחד שנקבה לא תתרבה כל שנה.
הזכרים אינם טריטוריאליים זה כלפי זה, והם מנסים להתרבות עם נקבות רבות ככל האפשר במהלך העונה; הם עשויים לגמוע מרחקים ארוכים בתקווה למצוא סימוני ריח של נקבות.
תהליך ההזדווגות של המין טרם נצפה, אולם נראה כי הוא אגרסיבי למדי ובמהלכו הזכרים מותירים על הנקבות צלקות ניכרות על הצוואר והצלעות.
כשבועיים לאחר תום עונת הרבייה, זכרי נמיית הכיס מתים ברובם, כתוצאה משינויים פיזיולוגים (אובדן משקל ואנרגיה, נשירת שיער, וריבוי טפילים).
תופעה זאת נפוצה בעיקר אצל טורפי הכיס הזעירים, ונמיית הכיס הצפונית היא היונק הגדול ביותר מביניהם שמתרחשת אצלו תופעה זאת.
התופעה פחות נפוצה בבתי גידול מתאימים.
ההריון של נמיית הכיס נמשך 21–25 ימים, והגורים נולדים לרוב בין סוף מאי לסוף אוגוסט בהתאם למיקום הגאוגרפי; בכל אחת מהאוכלוסיות, תוך כחודש בלבד מתרחשות כל הלידות.
לקראת ההמלטה, הנקבה מלקקת את אזור הסינוס האורוגניטלי, ובסמוך ללידה מופרש ממנו נוזל דמוי ריר.
הוולדות שעטופים בנוזל דמוי ג'לטין נופלים לרוב לאדמה, אך לעיתים מצליחים לאחוז מייד בקפל העור שמתהווה במקביל להמלטה ולהיכנס לתוך הכיס המדומה המקיף את הפטמות.
הנקבה עשויה להמליט עד כ-17 צאצאים, אולם הממוצע הוא בין 5 ל-8. מאחר שיש לנמיית הכיס שמונה פטמות בלבד, כל וולד שייכשל לתפוס פטמה ימות תוך זמן קצר.
בעת הלידה, הוולד הזעיר הוא באורך 5 מילימטר ובמשקל 18 מיליגרם.
הנקבה היא המטפלת הבלעדית בצאצאים.
אין מידע רב אודות הטיפול האימהי, אך מחקרים מצביעים על כך שעם הגעת הצאצאים לגיל חודשיים, הנקבה עוזבת את האזורים הסלעיים לתוך יערות וגדות הנחלים, על מנת לאפשר להם לצאת לפרקים קצרים מהכיס ולהסתובב באזור שעשיר ברמשים.
הנקבה גם עשויה להשאיר את הגורים במקלט מוגן בעודה תרה אחר מזון במהלך הלילה.
לאחר הגמילה, הנקבה חוזרת עם הגורים לאזור הסלעי והמוגן יותר.
הגורים נגמלים סופית בגיל 4 חודשים; הזכרים והנקבות הופכים לבוגרים בגיל 11 חודשים, אף שהזכרים מגיעים לגודלם המקסימלי כבר בגיל 7 חודשים.
תוחלת החיים של נמיית הכיס הצפונית נמוכה למדי; הזכרים מתים לרוב בגיל שנה לאחר עונת הרבייה הראשונה, בעוד שהנקבות עשויות לשרוד עד כ-3 שנים.
בשבי, תוחלת החיים עשויה להגיע ל-5 שנים.
נמיית הכיס הצפונית מסווגת על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), בשל ירידה חדה בשיעור של 50% בגודל האוכלוסייה, ובהתחשב בכך שהירידה צפויה להמשיך עקב מספר איומים.
האיומים על נמיית הכיס הצפונית הם רבים; במרבית הטווח הצפון-מזרחי, אוכלוסייתה צנחה באופן ניכר כתוצאה מהבאת קרפדת הקנים הרעילה ליבשת על ידי האדם שהפכה למין פולש.
הנמייה הצפונית רגישה יותר ממינים אחרים לרעל הקרפדה (ייתכן שגם בגלל גודלה הקטן), ומאות פרטים מתו לאחר שהרגו או ניסו להרוג את הקרפדות הרעילות.
באזורי השפלה ובחופים, הנמייה נעלמה כתוצאה מחקלאות ופיתוח עירוני.
הנמייה הצפונית פגיעה למחלות המופצות על ידי חתולים, והיא מאוימת מטריפה על ידי חתולים וכלבים – אף שהללו לא אוהבים את בשרה.
באזורים מסוימים, הפגיעוּת לטריפה על ידי דינגואים, שועלים וחתולים גוברת בעקבות שריפות בר עונתיות שמשמידות אזורי מקלט של הנמייה.
הנמיות גם נהרגות לעיתים מפגיעת כלי רכב בעת חציית כבישים – במיוחד בעונת הרבייה שאז הם גומאים מרחקים.
נמיית הכיס הצפונית מצויה במספר אזורים מוגנים.
נמל אשקלון - קצא"א הוא נמל וחוות מכלים לאחסון מוצרי נפט, השוכן דרומית לעיר אשקלון.
הנמל הוא חלק ממיזם קו צינור אילת-אשקלון שנועד להזרמת נפט ומוצריו מנמל אילת לים התיכון.
בכך נועד הצינור לשמש גשר יבשתי בין הימים הללו תוך עקיפת תעלת סואץ ולייצא נפט שמקורו באיראן למדינות אירופה.
הנמל הופעל משנת 1970, ועד 2019 על ידי חברת קו צינור אילת אשקלון ומאז על ידי ממשיכתה - "חברת קו צינור אירופה אסיה".
החל משנת 2003 משמש הנמל גם ל"הזרמה הפוכה", כלומר הזרמת מוצרי נפט שנפרקים בים התיכון ומובלים לים סוף.
מתקני הנמל כוללים מקשרים למכליות דלק וגז, מזח לפריקת פחם מאוניות תפזורת, מעגן לגוררות המסייעות להתקשרויות השונות וחוות מכלים לאחסון דלק מסוגים שונים.
הנמל מורכב ממִקְשָרִי מכליות הממוקמים 3.2 ק"מ מהחוף בעומק מים של 31 מטר ולהם קצב פריקה וטעינה של 7,500 מטרים מעוקבים בשעה.
מיקשרים אלה יכולים לקלוט מכליות במעמס של עד 250,000 טון.
מיקשר מס' 1 למוצרי דלק (רב מצופי).
מיקשר מס' 2 למוצרי דלק ולמזוט ב-2 קווים ימיים נפרדים (רב מצופי).
שני מיקשרים חד מצופיים, מס' 3 ומס' 4, לנפט גולמי
המכלית נקשרת למצוף בעזרת חבל התקשרות שיוצא מצריח המצוף ומתחבר לחרטום האוניה.
במצב זה חרטום האוניה פונה כל הזמן לכיוון הרוח והגלים, מה שמאפשר פריקה וטעינה של המכלית בתנאי ים גבוה.
ישנם מצופים המאפשרים פעולות פריקה וטעינה עד גלים בגובה של 4 מטר.
מקשר רב מצופי - או מקשר קונבנציונלי- (CBM) CONVENTIONAL BOUY MOORING בנוי ממספר מצופים בין 4 ל-9 כתלות בעומק המים, גודל האוניות וחשיפתו לתנאי מזג האוויר.
בסיום האוניה, חרטום האוניה יפנה לכוון שנקבע שממנו מגיעים מרבית הגלים והרוח במשך השנה.
צנרת הולכת הדלקים מונחת על קרקעית הים ומחוברת לאוניה בסיום פעולות הרתיקה.
מאחר שהאוניה לא זזה ממקומה בכול זמן הפריקה/ טעינה מקשר זה מוגבל בגובה גלי הים שבו ניתן להמשיך ולפעול בביטחה.
מדרום למקשרי הנפט נבנה מזח המיועד לפריקת פחם לתחנת הכוח רוטנברג.
אורך המזח העגינה הוא כ-300 מטר ומאפשר קשירת אוניית תפזורת אחת מצדו הצפוני.
אל מזח העגינה מוביל גשר באורך כ-2,100 מטר המאפשר תנועת רכב עליו.
בצידו הדרומי מסוע המוביל את הפחם הנפרק מהאנייה אל מכלי האחסון בחוף.
עומק המים באזור הפריקה נע בין 22 ל-27 מטר, והוא מסוגל לטפל באוניות במעמס של עד 170,000 טון.
מזח הפחם החליף הובלה של פחם ברכבת מנמל אשדוד, עקב העלות הגבוהה של הפקריה השינוע שלו מאשדוד.
הקמת המזח החלה ב-1997, בידי קונצרן יונדאי שזכה במכרז להקמתו, בשיתוף החברות א.