tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שוטרים מגיעים למקום, ואוספים אותו לתחנת משטרה בצד הנגדי של העיר.
תחנת משטרה שדקארד אף פעם לא ראה - מה שמערער את תפיסתו של דקארד על עצמו, וגורם לו לתהות על מהותו של "האמיתי" "האנושי" ו"המדומה".
הוא מנסה לקבוע האם זה אפשרי שהוא בעצמו אנדרואיד, ומסיק שאין לו את היכולת להסיק את זה בעצמו.
דקארד מובל למנהל התחנה, גרלנד, שמזמין את צייד הראשים שלו ראש, כדי לקבוע האם דקארד הוא אנדרואיד או אדם.
בזמן שראש מביא את הציוד, גרלנד מתוודה בפני דקארד שכל התחנה היא זיוף אחד גדול ומאוכלסת בידי אנדרואידים שברחו.
בזמן הווידוי, ראש חוזר ומבין שגרלנד הוא אנדרואיד ולפיכך יורה לגרלנד בעורף.
דקארד וראש נמלטים מהתחנה, ביחד הם תופסים את זמרת האופרה לופט, וראש מוציא אותה להורג ללא היסוס.
דקארד אז מבצע את מבחן האמפתיה על עצמו ועל ראש והמבחן מאשר ששניהם בני אדם, אם כי מסתבר שלדקארד יש אמפתיה גבוהה לאנדרואידים.
נותרו רק עוד שלושה אנדרואידים מסוג נקסוס 6 חופשיים.
אחת מהן, פריס סטרטון, עוברת להתיישב בבניין דירות נטוש שהדייר היחיד שלו הוא ג'ון ר.
איזידור, אדם פגוע ומוגבל שכלית שמוגדר כ"מיוחד".
איזידור הבודד, מנסה לנצל את ההזדמנות כדי ליצור חברות עם פריס.
פריס נוהגת באדישות מסויגת כלפיו.
שני האנדרואידים הנותרים, רוי ואירמגרד בטי, מגיעים לדירה של פריס ומצטרפים אליה - וביחד הם מתכננים את הדרך שלהם לשרוד יחדיו.
במקביל להתרחשות זו, קונה דקארד עז אמיתית לאשתו, בזמן שהוא מקבל רמז חדש לגבי הימצאותה האפשרית של פריס סטרנטון.
דקארד אז מתקשר לרייצ'ל, בשביל שתייעץ לו כיצד לפעול.
רייצ'ל מסבירה לו שפריס והיא עשויות מאותו דגם, כך שכשדקארד יירה בפריס, הוא יירה באנדרואידית שנראית בדיוק כמו רייצ'ל.
השניים נפגשים, ורייצ'ל מפתה את דקארד לקיים יחסי מין, במהלכם הם מתוודים על אהבתם זה לזה.
אולם, רייצ'ל מתוודה בפני דקארד שהיא שכבה בעבר עם ציידי ראשים, כיוון שכך היא מתוכנתת, על מנת להסיט אותם ממטרתם.
דקארד מאיים להרוג אותה ואז עוזב את הדירה.
בבניין הדירות של איזידור, שלושת האנדרואידים מתיידדים איתו, וצופים יחדיו בתוכנית האירוח של "ידידכם בסטר", שנותנת הוכחות לכך שתורת מרסר היא זיוף.
במהלך הדיון שמתפתח בדירה, דקארד מגיע וחש במעין חיזיון של מרסר מופיע בפניו ובפני איזידור.
האנדרואידים תוקפים את דקארד, מה שמאפשר לו לירות בחזרה מבלי להעביר אותם במבחן האמפתיה.
איזידור שבור ממות חבריו, ודקארד מקבל פרס כספי גבוה על שיא תפיסת אנדרואידים מסוג נקסוס 6 ביום אחד.
כשדקארד חוזר הביתה, הוא מגלה את אשתו אירן בוכה לאחר שרייצ'ל הגיעה לביתם והרגה את העז האמיתית שדקארד קנה מוקדם יותר.
דקארד הולך לאזור נטוש ולא מיושב.
הוא עולה על גבעה כשאבן פוגעת בראשו, והוא מבין שהחוויה הזו דומה באופן חשוד לחוויית המרטיריות של מרסר.
דקארד ממהר בחזרה למכוניתו ומועד על קרפדה, בעל חיים שנחשב נכחד ונמנה עם בעלי החיים הקדושים לתורת מרסר.
מאושר מתגליתו, דקארד חוזר הביתה להראות את הקרפדה לאירן, שמגלה במהירות שהקרפדה היא למעשה רובוט.
אף על פי שהוא נעצב, דקארד מצהיר שהוא מעדיף לדעת את האמת ומציין כי "לדברים החשמליים יש את החיים שלהם גם, זניחים וחסרי ערך ככל שהם יהיו".
ב-1982 כתבו המפטון פנצ'ר ודייוויד פיפלס עיבוד קולנועי רופף שהפך לסרט "בלייד ראנר", שמציג חלק מהדמויות של הספר בכיכובם של האריסון פורד בתור צייד האנדרואידים ריק דקארד ורוטגר האוור בתור מנהיג חבורת האנדרואידים הסוררים, רוי באטי.
הסרט בוים על ידי רידלי סקוט.
בעקבות ההצלחה של הסרט בקרב הקהל הרחב, התווספה לכותרת הספר במהדורות הבאות הכותרת "בלייד ראנר: האם אנדרואידים חולמים על כבשים חשמליות?", אף על פי שהמושג מעולם לא היה בשימוש בספר עצמו.
ב-2017 הופק סרט המשך בשם "בלייד ראנר 2049", בבימויו של דני וילנב, ובכיכובם של ראיין גוסלינג והאריסון פורד שחזר לתפקידו הקודם כריק דקארד המבוגר.
בדומה לקודמו, גם סרט ההמשך זכה לשבחים וביקורות טובות, אך לא הצליח בקופות.
במהלך תוכנית של ערוץ הרדיו BBC RADIO 4 בשם "חזיונות מסוכנים", הופק משדר בן שני חלקים של הספר.
המשדר הופק ובוים בידי סשה יווטשנקו, והתבסס על עיבודו של ג'ונתן הולוויי.
במשדר כיכבו ג'יימס פיורפוי בתור ריק דקארד וג'סיקה ריין בתפקיד של רייצ'ל רוזן.
התסכית שודר במקור ביום ראשון ב-15 וב-22 ביוני 2014.
שלושה ספרים נכתבו על מנת לשלב את קווי העלילה שהוצגו הן בספר והן בסרט:
אלו הם המשכים רשמיים ומאושרים שנכתבו על ידי ק.
ג'טר, חברו של דיק וסופר מוכר בזכות עצמו בתחום הסטימפאנק.
הספרים עוקבים אחר המשך סיפורו של ריק דקארד ומנסים לגשר על הפערים העלילתיים בין הספר והסרט.
הביקורות על הספרים ברובן אינן אוהדות, ובעיקר מצביעות על חוסר המקוריות, וההעדפה הברורה של ג'טר את הגרסה הקולנועית על פני הגרסה המקורית של דיק.
האמבל בנדל הוא אתר אינטרנט להפצה דיגיטלית של חבילות של משחקי וידאו, במתכונת "שלם כפי יכולתך".
האתר ידוע בכך שהוא מאפשר ללקוח לחלק את הסכום בין מפתחי המשחק וארגוני צדקה בנושאים שונים.
האתר גם תומך במשחקים שמפותחים על ידי אנשים עצמאיים (משחקי אינדי) וללא DRM.
עד סוף יוני 2019 נתרם באתר סכום של כ-150 מיליון דולר אמריקאי לטובת מעל 50 ארגוני צדקה שונים, בהם קרן החזית האלקטרונית, הצלב האדום האמריקאי, Charity: Water ועוד.
האתר נוסד ב-2010 על ידי היזם והמפתח העצמאי האמריקאי ג'ף רוזן, ששם לב להצלחה של חבילות משחקים בסטים ומכירות גבוהות של משחקים במתוכנת "שלם כפי יכולתך".
רוזן רצה שהליך הקנייה יהיה כמה שיותר ידידותי למשתמש, ועל כן לא חייב את הקונים להרשם לאתר.
עוד הוא הוסיף את האפשרות לתת חלק מן הכסף לארגוני צדקה שונים, כמו Child's Play.
באוקטובר 2017 החברה נקנתה על ידי תאגיד IGN.
הוחלט כי המתכונת העסקית לא צפויה להשתנות.
זוהי החבילה הנפוצה ביותר באתר.
לכל חבילה יש מספר מאפיינים דומים:
כדאיות – כל חבילה נמכרת בהנחה של עשרות אחוזים ביחס למחיר הבסיסי.
זמינות – כל חבילה זמינה לאורך זמן של שבועיים בלבד.
לאחר מכן היא תוחלף באחרת.
שיטת התשלום – כל חבילה כולל 3 דירוגים:
שלם דולר 1 או יותר – בדירוג זה הלקוח יקבל מספר פריטים בסיסיים
שלם מעל הממוצע – בדירוג זה הלקוח יקבל בנוסף לפרטי הדירוג הנמוך יותר עוד מספר פריטים
שלם מעל X דולר – בדירוג זה הלקוח יקבל את כל מה שהחבילה מציעה
חלוקת התשלום – ניתן לחלק את התשלום בין שלוש קטגוריות: מפתחי התוכן של החבילה, ארגוני צדקה שונים ו-Humble Tip.
עד לשנת 2015 האתר הציע רק חבילות הקשורות משחקי וידאו למחשב, אך מאז ישנן גם הצעות לספרים דיגיטליים, קומיקס ותוכנות מחשב.
חנות לקניית משחקים נפרדים, לרוב עם הצעות הנחה על משחקי אינדי.
כ-10 אחוזים מכל קניה עוברים לארגוני צדקה.
חבילה חודשית מתחלפת בעלות 12 דולרים, שכוללת אחד או שני משחקי טריפל A, ובנוסף עוד 4–6 משחקי אינדי שנחשפים בתחילת החודש שלאחר מכן.
בדצמבר 2019, Humble Monthly שינה את מתכונתו ל-Humble Choice: מעתה כל המשחקים גלויים למשתמש, אבל המחירים עלו לכדי 15\20 דולרים לחודש.
בנוסף, בהתחברות ל humble choice תתקבל גישה ל humble trove: רשימה של משחקי אינדי ללא drm שכלולים בשירות.
"האם אתה מאושר" הוא סינגל ראשון מתוך האלבום "אהבה גדולה" של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, שיצא לאור ביולי 1994 ומלווה בווידאו קליפ.
השיר נכתב על ידי אריאנה הרן הכהן, הולחן על ידי שלמה ארצי ועובד על ידי נאור דיין ומשה לוי.
"האם היית" הוא סינגל חמישי מתוך האלבום רמזים של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, שיצא לאור במרץ 2008. השיר נכתב על ידי נועה גולנדסקי, הולחן על ידי רמי קלינשטיין ועובד על ידי עברי לידר, עילי בוטנר, יונתן פריג' ועדיאל גולדשטיין.
השיר זכה לביקורת חיובית מצד איתי שטרן: "בשיאה של מסיבת העיתונאים המצומצמת...התיישבה ריטה על מדרגות הבית היפואי כשלצידה גיטריסט בלבד, ובלי הקדמה מיותרת החלה לשיר את "האם היית".
זו הייתה הפעם השנייה שהצליחה לגרום לי לדמוע באותה שעה.
היו אלה קודם כל המילים.
הטקסט המצוין שכתבה נועה גולדנסקי, שהצליח לפרום את האהבה הגדולה לכדי רגעים קטנים של חסד...הבחירה הזו, בפריטת גיטרה אקוסטית ומעט קלידים, מצליחה להביא את ריטה למקומות הכי רכים.
משהו באותה פינה חמה מאפשר לה להפוך לאישה אחרת, ששואלת בכנות ובאינטימיות עד כמה נס הזוגיות ימשיך ויחזיק מעמד".
"הַאִם לִהְיוֹת בָּךְ מְאֹהָב" הוא פזמון שנכתב, הולחן ובוצע על ידי אביב גפן.
השיר יצא לאור כסינגל בשנת 1994 ונכלל באלבומו השלישי "אביב גפן III".
השיר צבר פופולריות רבה, והוכתר כ"שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי תשנ"ד של רשת ג'.
השיר נכתב על חברתו דאז, אילנה ברקוביץ', בטרם הם נישאו.
בסמוך ליציאת הסינגל המקורי לאור, הוציא גפן לאור סינגל הכולל גרסת הופעה של השיר בהשתתפות להקת התעויוט.
גרסה זו הופיעה מאוחר יותר באלבום האוסף "ירח מלא".
ב-1996 ביצע גפן את השיר בדואט עם גידי גוב בתוכניתו לילה גוב.
הביצוע נכלל באלבום האוסף משירי התוכנית.
בשנת 2018 ביצע אייל גולן גרסת כיסוי לשיר, כחלק מתוכנית המציאות אביב או אייל בעיבודו של יעקב למאי, השיר דורג במקום ה־21 במצעד השנתי תשע"ח (2018) של כאן גימל.
בהמשך נכלל באלבום של גולן "הפוך מהיקום".
נכון לאוגוסט 2025, לשיר יש למעלה מ-10 מיליון צפיות ביוטיוב.
בשנת 2020 יצאה לשיר גרסה באנגלית בשם "It's So Hard", שהקליט גפן במסגרת ההרכב בלקפילד, אשר נכללה באלבומו השישי של ההרכב, For the Music.
בשנת 2024, ביצעו מורן אהרוני ורד בנד את "It's So Hard" במהלך ההתמודדות שלהם בתוכנית הכישרונות הכוכב הבא לאירוויזיון.
מאוחר יותר הגרסה שלהם יצאה כסינגל לתחנות הרדיו הישראליות.
כיבוש הבירה הווייטנאמית הואה בידי הצרפתים בסוף שלטונו של הָאַם-נָגִי הוביל לנפילתה של הקיסרות הווייטנאמית תחת שלטון האימפריה הקולוניאלית הצרפתית.
נֵגוֹייְן פּוֹק אוּנְג לִיץ' היה אחיינו של הקיסר טוּ-דּוּקּ, שמותו בשנת 1883 הוביל למשבר ירושה בין בניו המאומצים.
שלושת בניו המאומצים נפטרו או נהרגו בטווח זמן קצר לאחר שירשו את הכס.
היה זה במצב פוליטי בעייתי זה שהאימפריה הקולוניאלית הצרפתית ייצבה את מעמדה בתור שלטת על דרום וייטנאם והשיגה השפעה על הצפון לאחר מלחמת סין–צרפת.
נֵגוֹייְן פּוֹק אוּנְג לִיץ' הועלה על כס המלוכה באמצעות תככים פוליטיים של שני יועצים יריבים בחצר המלוכה הקיסרית בהואה, שראו בקיסר הצעיר פשרה פוליטית שתאפשר לממשל הווייטנאמי להעניק את מרב תשומת הלב למאבק בצרפת, אשר איימה על ריבונותה של וייטנאם.
בהסכמת ממשלת הרפובליקה הצרפתית השלישית הוכתר נֵגוֹייְן פּוֹק אוּנְג לִיץ' בן ה-14 לקיסר "אנאם" (וייטנאם) בשנת 1884, תוך שהוא לוקח את השם הקיסרי הָאַם-נָגִי.
ביוזמת יועצים בחצר המלוכה הקיסרית וחברי משפחת המלוכה, הריבון הצעיר עמד בראש התקוממות נגד הצרפתים שהחלה ב-4 ביולי 1885. הקיסר הצעיר פרסם את צו צְ'אַן ווּאוֹנְג (Cần Vương); "עזרו לריבון", אשר החל מרידה כללית ברחבי הארץ נגד הסמכות השלטונית הצרפתית.
המטרה של המרידה הייתה להסדיר את מעמדה הבינלאומי הריבוני של וייטנאם בפני המעצמות האירופאיות.
המרד נכשל, והָאַם-נָגִי נמלט ביחד עם יועציו ומקורביו, מהעיר הקיסרית בהואה אל מקלט הררי.
הכוחות הצרפתים מצאו ועצרו את הָאַם-נָגִי והחליפו אותו רשמית עם אחיו דּוֹנְג קָ'אן, שהיה נאמן לשלטון הצרפתי.
הָאַם-נָגִי גורש לאלג'יריה הצרפתית, שם נפטר בשנת 1944. בשנת 1965, בהצעתו של נשיא צרפת, שארל דה גול, בתו של הָאַם-נָגִי העבירה את קבר אביה למעון אצולה שהיה ברשותו במערב צרפת, שם הוא קבור עד היום.
האם איני בן אדם ואח?
הוא סמל התנועה לביטול העבדות הנוצר בשנת 1787 בבריטניה.
הסמל מציג דימוי של עבד שחור כבול בשלשלאות השואל באופן רטורי 'האם איני בן אדם ואח?' וזאת כדי לעורר הזדהות עם המאבק לביטול העבדות.
שאלה רטורית זו הפכה למוטו התנועה לביטול העבדות.
הסמל נחשב למרכזי בתנועה לביטול העבדות ובתפישת הציבור את המאבק לביטול העבדות, וכן היה לדימוי המפורסם ביותר של האדם השחור באמנות המאה ה-18.
מקורו של הדימוי באוקטובר 1787, בו חברי האגודה לביטול סחר העבדים שבאנגליה נפגשו כדי לאשר את העיצוב עבור החותם שלהם.
העיצוב המקורי נעשה ככל הנראה על ידי הפסל האנגלי הנרי וובר , ובשיתוף עם ויליאם הקווד .
באותה השנה, איש העסקים והפעיל לביטול העבדות ג'וזאיה ודג'ווד, שהיה קדר במקצועו, יצר את הדימוי הזה על גבי מדליון במסגרת מסע פרסום של התנועה לביטול העבדות.
המוטו 'האם איני בן אדם ואח?' מיוחס במקור לודג'ווד, ומעורבותו הרבה בייצור המדליון עשויה להעיד כי הוא היה מעורב גם בעיצוב הסופי של המדליון.
היצירה מציגה גבר שחור משועבד הלובש בד לכיסוי החלציים בלבד , רוכן על ברכו הימנית כשידיו מורמות למעלה וצמודות זו לזו במחוות תחינה או תפילה, ושלשלאות כבדות כובלות אותו בקרסוליים ובמפרקי הידיים.
מעליו מתנוססת השאלה הרטורית 'האם איני בן אדם ואח?'.
דמותו של העבד ביקשה לעורר אצל הבריטים את הדימוי העצמי שלהם כעם רחום וחנון.
במאה ה-18, שחורים משועבדים ומשוחררים גם יחד לא נתפשו כבני אדם שווים או כאחים שווים ללבנים.
מטרת השאלה הייתה להבליט את חוסר הצדק בתפישה זו, והיא הזמינה את הקוראים לתפוש את האדם השחור כאדם וכאח ולא כחיה וכפראי.
כמו כן, בתקופת העבדות, לבנים נהגו לכנות גברים שחורים בתואר 'ילד' וזאת כדי לשמר באמצעות השפה את מעמדם הנחות של השחורים, וכן כדי לאיים על השחורים ו'להעמיד אותם במקומם' כאשר הם מסכנים את הסדר הקיים.
השאלה הרטורית מבקשת להציג את העבד כאדם, כגבר וכאח ולא כילד.
המדליון הציג את המאפיינים של העבד כפי שמתנגדי העבדות תפשו אותו: אדם שחירותו נשללה ממנו שלא בצדק, כלפיו יש להפגין הכרה ורחמים.
דמותו של העבד היא פסיבית המבקשת רחמים, מתחננת לחמלה וקוראת לעזרתם של הפעילים לביטול העבדות.
הדימוי לא מציג איום, מרידה או התנגדות, ועל כן ניתן לראות בו פניה לרגשות הפטרנליסטיים של האדם הלבן החורץ את גורלו של האדם השחור.
המדליון העשוי קרמיקה ייוצר במפעל כלי החרס של ודג'ווד Etruria Works בגדלים ובצבעים שונים, אולם המדליון הטיפוסי היה באורך של 3.5 ס"מ לערך ובצבעי שחור לבן.
המדליון הופץ בהרחבה על ידי ודג'ווד שככל הנראה נשא בעלויות הייצור וההפצה.
העתקים של המדליון הופצו על ידי קדרים נוספים באזור התעשייה של קדרי סטפורדשייר .
העובדה שבתי חרושת אחרים העתיקו וייצרו את המדליון הזה עשויה להעיד על התמיכה הציבורית הרבה לה זכה במסע הפרסום.
לפי הערכה אחת, 200,000 מדליונים הופצו בתקופה בה אוכלוסיית אנגליה עמדה על פחות משמונה מיליון תושבים.
המדליון היה לרכיב מרכזי בקמפיין של האגודה למען ביטול סחר העבדים.
מתנגדי עבדות בכל העולם עשו שימוש במוטו שלו כדי לעורר הזדהות עם העבדים ומאבקם, וכן כדי לעורר בקרב הציבור תחושת אחריות לגורלם.
המדליון, שיוצר במקור עבור הפעילים בתנועה לביטול העבדות כדרך להזדהות עם המאבק, הפך לפריט אופנה פופולרי בקרב הציבור המתנגד לעבדות, והוא עזר לגייס תומכים בתנועה לביטול העבדות.
בבריטניה ובארצות הברית הדימוי הופיע על מדליונים, מטבעות, עלונים, חוברות, ציורים, הדפסים, תכשיטים, כלי חרסינה, כלי אוכל, כדים, פסלונים, חפתים וקישוטים לבית.
אזרחים שתמכו במאבק לביטול העבדות רכשו מוצרים שונים המציגים את הסמל כדי שיוכלו להפגין את ההזדהות שלהם עם המאבק ועם ערכיו.
לפי הפעיל לביטול העבדות, תומאס קלארקסון, גברים החזיקו בקופסאות הרחה עם הדימוי הזה, בעוד נשים ענדו צמידים וסיכות שיער המציגים את הדימוי.
לדבריו, הדימוי עורר את תשומת ליבם של האזרחים למצבם של העבדים והטה את עמדתם לטובת העבדים.
במסגרת הקמפיין, ודג'ווד שלח באופן אישי את המדליון לאישים בולטים התומכים בתנועה לביטול העבדות, ביניהם בנג'מין פרנקלין שכיהן באותה העת כנשיא התנועה לביטול העבדות בפנסילבניה .
פרנקלין אמר על המדליון: 'ייתכן שיש לו השפעה זהה לזו של העלון הכתוב בצורה הטובה ביותר המבקש חסד לאנשים המדוכאים'.
בשנת 1837, התנועה לביטול העבודה באמריקה פרסמה את השיר Our Countrymen in Chains שכתב המשורר ג'ון גרינליף וויטייר , ומעליו הסמל של העבד המתחנן.
בשנת 1848, פעיל בתנועה לביטול העבדות והעבד לשעבר, ויליאם וולס בראון , פרסם את שירו 'האם איני בן אדם ואח?'.
בשנות השלושים של המאה ה-19, נשים בתנועה לביטול העבדות בבריטניה יצרו את הגרסה הנשית "האם איני אישה ואחות?'.
סמל זה שימש נשים בתנועה לביטול העבדות בבריטניה ובארצות הברית.
המטרה בשאלה הרטורית הייתה לאחד בין נשים לבנות לנשים שחורות ולקדם את התפישה לפיה גם לבנות וגם שחורות הן בנות אדם.
כמו כן, הסמל בגרסה הנשית קישר בין התנועה לביטול העבדות ובין התנועה לשחרור האישה.
בשנת 1851, הפעילה לביטול העבדות, סוג'ורנר טרות', נאמה נאום שזכה לשם 'האם איני אישה?' .
במסגרת מחלוקת ההיפוקרטוס הגדולה , המגזין הסאטירי פאנץ' פרסם ב-18 במאי 1861 איור של גורילה עומדת על שתי רגליה ועל גופה תלוי שלט "האם איני אדם ואח?".
סמל העבד המתחנן הפך לסמליל הלא רשמי של התנועה לביטול העבדות במאה ה-21.
בשנת 2010, האמן קן קינג (Ken King) יצר מדליון שכל הכנסותיו הוקדשו לתנועה נגד סחר בילדים וילדות.
על המדליון מופיעה דמות של ילדה עם שאלה רטורית "האם איני בת ואחות?".
במדליון זה, דמות הילדה חצי עירומה, יחפה וקוברת את ראשה בין ברכיה.
בשנת 2012, האמן ניקולס למפרט (Nicolas Lampert) יצר את היצירה 'Am I Not a Man and a Brother REDUX' בה מופיע דימוי של עבד שחור עם שלשלאות קרועות, האוחז במקל ומכה את האדון השכוב על הארץ, כשהשוט שלו לצידו.
רגלו של העבד דורכת על החזה של האדון.
דימוי זה מציג נרטיב אקטיבי המתנגד לנרטיב המקורי הפסיבי והמתרפס.
האמאקו מורי (ביפנית: 森 浜子; נולדה ב-18 בפברואר 1930) הידועה יותר בכינויה המקוון "Gamer Grandma" (סבתא גיימרית), היא יוטיוברית משחקי וידאו יפנית ושחקנית ספורט אלקטרוני.
מורי החלה להתעניין במשחקים ב-1981 בגיל 51, לאחר שנודע לה שילדיה ונכדיה משחקים במשחקי וידאו במשך שעות.
קונסולת המשחק הראשונה שלה הייתה Cassette Vision (קסט ויז'ן) שיצאה ביפן באותה השנה.
לאחר מכן היא עברה לשחק במערכת הבידור של נינטנדו היפנית גם היא ובשנות ה-90 היא כבר שיחקה בסוני פלייסטיישן.
בתחילה, מורי שיחקה במשחקי וידאו לבד.
בשנת 2014 היא השיקה ערוץ גיימינג ביוטיוב תחת השם "Gamer Grandma" על מנת להתחבר לגיימרים שונים מרחבי העולם.
במאי 2020 מורי שברה שיא גינס על היותה יוטיוברית הגיימינג המבוגרת בעולם, בגיל 90. היא זכתה לשבחים והפכה לסנסציית אינטרנט בגלל כישורי המשחק שלה למרות גילה המופלג.
השיא שלה הקנה לה הכרה בינלאומית רחבה.
(או – 60 שעות לסואץ) הוא סרט קולנוע ישראלי בשחור-לבן שיצא לאקרנים זמן קצר לאחר מלחמת ששת הימים בבימויו של קובי ייגר, עם אלכס פלג, גאולה נוני ומוטי ברכאן בתפקידים הראשיים.
התסריט הוא ארבעה סיפורים המתרחשים סביב מלחמת ששת הימים.
בסרט משובצים קטעים דוקומנטריים מהאירועים הקשורים במלחמה זו – גמאל עבד אל נאצר נואם, צבא מצרי נכנס לסיני, קטעי עיתונות, אזרחים חופרים שוחות בערים, מטוסי אויב מופלים ועוד.
צה"ל תמך בהפקת הסרט בו השתתפו חיילים, טנקים, זחל"מים ומטוסים.
זה הסרט העלילתי הראשון על מלחמת ששת הימים שיצא לאקרנים בתקופת האופוריה שלאחר המלחמה וזכה לפיכך להצלחה מסחרית גדולה.
את פסקול המוזיקה הלחין יוחנן זראי ומשובצים בו שני שירים: – "מנדלבאום" בביצועה של עדנה גורן ו"שיבוא, שיבוא" בביצוע הדודאים (המלווה באקורדיון על ידי אלכס וייס).
שני השירים הם למילותיו של יורם טהר לב.
נחום (אלכס פלג) צופה בחזרה למחזה האנטי-מלחמתי "ליסיסטרטה" בו משתתפת חברתו רחל (גאולה נוני).
אווירת מלחמה שוררת סביב והם מטיילים אחר כך בירושלים ועוברים ליד העמדות המאוישות בקו הגבול.
נחום הוא סטודנט ממשפחה אשכנזית עשירה ורחל היא בת להורים תימנים עניים ממוסררה.
הם שוכבים בחדרו של נחום ומופרעים על ידי שליח שמוסר לנחום צו גיוס.
בתחילת המלחמה מונחתת יחידתו של נחום במסוקים בעורף מתחם אום כתף, שם מתחולל קרב קשה עם נפגעים.
הפצועים מועברים להדסה עין כרם, שם עובדת רחל כאחות במיון.
אחד הפצועים אומר לה שנחום נהרג והיא יושבת באבל עם הוריה.
נחום מנסה להתקשר איתה כאשר הוא עובר דרך בירושלים בדרך לרמת הגולן, אך לשווא.
הוא שורד קרב קשה בגולן וחוזר לרחל.
הם מטיילים בעיר העתיקה, בכותל המערבי ובהר הבית.
סרן יונתן אלמוג (גדעון שמר) הוא טייס בחיל האוויר הישראלי.
הוא גר עם אשתו דניאלה (עליזה רוזן) וילדיהם בקיבוץ דפנה.
לאחר פגיעה בגב כתוצאה מנחיתת אונס הוא מקורקע.
אלמוג מגיע לבסיס חיל האוויר ומתווכח עם מפקד בטייסת שלו (עזריה רפפורט) המסרב לשבצו לתפקיד קרבי אלא לקצין מבצעים במשרד.
יונתן המתוסכל מגיע בלילה לדיסקוטק, שם נמצאת עמדה להתרמת דם.
הוא פוגש שם עם עיתונאית יפה בשם אן ג'ונסון (אביבה מרקס), מתרשם מיופייה והיא מנסה לדלות ממנו ידיעות, אך לשווא.
במהלך המלחמה היא נפגשת אתו שוב ומתרשמת שהוא אכן טייס קרב פעיל.
היא נוסעת לקיבוץ דפנה המופגז, נפגשת עם דניאלה שמספרת לה את האמת על יונתן.
יונתן מועבר לביר חסנה, שם הוא מתנדב להטיס מ"פ (רפי טיילור) בפייפר לפלוגתו הנמצאת בשטח אש והוא עושה זאת בהצלחה.
דוד ליפשיץ (מישה אשרוב) יושב במרפסת עם אשתו (נאוה שאן) וחברו אהרון (אברהם רונאי).
הם משוחחים על האפשרות למלחמה.
אורי (מוטי ברכאן) מתקלח ואומר שהולך לדיסקוטק ואביו מוכיח אותו על חוסר התייחסותו למצב הביטחון המורכב.
בדיסקוטק אורי רוקד עם בחורות (אביבה פז וגבי אלדור) והזמרת עדנה גורן שרה את השיר "מנדלבאום".
עם פרוץ המלחמה שומע אורי את סיסמת יחידתו ברדיו ומתגייס.
לפני היציאה לקרב מופיעים בפניהם הדודאים ששרים עם החיילים את השיר "שיבוא, שיבוא".
בקרב פוגע אורי בבזוקה בטנק מצרי אך נפגע קשות.
חברו (חיים בנאי) מפנה אותו אך אורי מת.
דוד לפשיץ ממשיך במלחמה כמחלק מים.
הם עוברים ליד שבויים מצרים ודוד מורה לנהג (רולף ברין) לעצור כדי לתת להם מים.
ז'ק (ראלף סווין), מתנדב משווייץ, מגיע לישראל אך לא מוצא היכן להתגייס.
בקפה אלדין ביפו הוא פוגש את בק (פול מקניל), מתנדב מאירלנד, שעובד כעת בחלוקת דואר לאחר שרוב הדוורים גויסו.
הם מנסים להגיע בטרמפים ליחידות צה"ל.
הם מבחינים בטנק פגוע וז'ק עולה עליו עם הגיטרה ומתחיל לשיר.
בק מצלם אותו, אך דורך בטעות על מוקש ונהרג.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאלכס פלגנחוםגאולה נונירחלמישה אשרובדוד ליפשיץ נאוה שאןגב' ליפשיץמוטי ברכאןאורי ליפשיץאברהם רונאיאהרוןגדעון שמריונתן אלמוגטייס בחיל האוויראביבה מרקסאן ג'ונסוןעיתונאיתעליזה רוזןדניאלהאשתו של יונתןעזריה רפפורטסא"ל חייםמפקד טייסתעמוס מוקדיפול מקנילבקמתנדבראלף סוויןז'קמתנדבחיים בנאילוחםאביבה פזנערה בדיסקוטקגבי אלדורבחורה בדיסקוטקעדנה גורןזמרתהדודאיםבתפקיד עצמםרולף בריןנהג
הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2014 בבימויו של דני מנקין, עם אלון אבוטבול ונרונה קפלן דה מאסדו בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי דני מנקין ואשכול נבו והוא סרט מסע של גבר ישראלי בן 60, מקרין בקולנוע, שמפוטר מעבודתו ויוצא למסע בעקבות אהובת נעוריו.
הסרט היה מועמד לפרס פרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר במסלול פרינג' בטקס פרסי אופיר לשנת 2014. הוא הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה ובפסטיבל הסרטים העולמי במונטריאול ב-2014.
רוני בראון (אלון אבוטבול) הוא בן 60 העובד שנים רבות כמקרין סרטים בבית קולנוע.
הוא מקבל הודעה על הפסקת עבודתו ובצדה פרס ניחומים – כרטיס טיסה לארצות הברית.
רוני מגיע לביתו של אחיו ג'ייקוב (רני בלייר) שהיגר מישראל לפני הרבה שנים וכיום יש לו מגרש למכירת מכוניות.
הם לא התראו שנים רבות ורוני מאשים אותו שלא הגיע אפילו להלוויית אמם.
לרוני הייתה בצעירותו חברה בשם רייצ'ל שהגיעה לישראל כתיירת וחזרה לארצות הברית.
זאת הייתה אהבת נעוריו של רוני.
הוא לא התחתן ולא הקים משפחה אלא חושב כל הזמן על רייצ'ל.
ג'ייקוב אומר לו שרייצ'ל הייתה אצלו לאחרונה כדי לקנות רכב והתעניינה בשלומו של רוני.
שמה כיום הוא רייצ'ל גולן.
בנו של רני, מייקל, (פטריק קלי) רוצה לעשות עלייה ולהתגייס לגולני.
הוא "פריק" מחשבים ומוצא את כתבתה של רייצ'ל גולן.
ג'ייקוב משאיל לו מכונית ורוני יוצא למסע לפגוש את רייצ'ל שלו.
המכונית שלו מתקלקלת והוא אובד עצות עד שנעצרת לידו מכונית וממנה יוצאת צעירה בשם מיילה (נרונה קפלן דה מאסדו) עם מצלמת וידאו.
היא מספרת לו שהיא מכינה סרט תיעודי על חרטות של אנשים.
הוא מצטלם לסרט ומספר על רייצ'ל והיא מחליטה להמשיך אתו עד שימצא אותה.
בדרך עוצר אותם שוטר ששוכח מהכל כאשר הם כוללים אותו בסרט והוא מתחיל לשיר את "לה דונה מובילה" מריגולטו.
מיילה עוזרת לרוני להתכונן למפגש עם רייצ'ל ובין השניים נרקמת מערכת יחסים קרובה במיוחד.
הם עוברים כתובות שונות שבכולן התגוררה רייצ'ל עד שמתברר שהיא כעת בקנדה.
כאן הם נפרדים כי אין למיילה דרכון.
היא ממשיכה להוריה כדי לראיין אותם על חרטה שלהם בקשר אליה.
רוני ממשיך אל תוך קנדה, פוגש את רייצ'ל (סוזן סדלר) ומראיין אותה על החרטות שלה.
כעבור שנה מציגה מיילה את הסרט שהכינה.
בסוף דבריה של רייצ'ל נכללת כתובית שמספרת על פטירתה ועל כך שרוני היה לצדה עד מותה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאלון אבוטבולרוני בראוןנרונה קפלן דה מאסדומיילהסטודנטית לקולנוערני בליירג'ייקוב בראוןפטריק קלימייקל בראוןסוזן סדלררייצ'ל גולן
הוא סרט קולנוע אמריקאי-צרפתי משנת 1966, מסוגת דרמה היסטורית, אשר בוים על ידי רנה קלמנט.
הסרט עוסק בשחרור פריז בסוף מלחמת העולם השנייה.
הסרט עוסק בימיו האחרונים של הכיבוש הגרמני בפריז במלחמת העולם השנייה.
בעלות הברית מתקדמות במהירות מחזית המערב, אולם הן מתכוונות לדלג על פריז ולהסתפק בהטלת מצור עליה.
היטלר ממנה את הגנרל דיטריך פון קולטיץ למושל פריז, ומורה לו כי במקרה שלא יצליח להגן על העיר, עליו להחריב אותה לחלוטין.
במקביל, מתפתח מאבק בין המחתרת הצרפתית - הרזיסטנס, לבין אנשי צרפת החופשית.
הרזיסטנס מעוניינים לפתוח במרד כנגד הגרמנים ולשחרר את פריז, בעוד נציגי צרפת החופשית דורשים לשמור על השקט עד שיגיעו בעלות הברית.
בסופו של דבר שני הגופים פותחים בהתקוממות, והעיר הופכת לזירת קרבות בין המורדים הצרפתים לחיל המצב הגרמני.
הצרפתים מצליחים לשלוח שליח אל מפקדת בעלות הברית, שמשכנע את הגנרל פיליפ לקלרק לנוע עם כוחותיו אל פריז.
כאשר מתקרבים הכוחות של לקלרק, קולטיץ מבין שהוא עומד להפסיד את העיר.
במקום למלא את פקודתו של היטלר להחריב את העיר, קולטיץ מחליט להיכנע ולהגן על העיר ועל אתריה ההיסטוריים.
הסרט מסתיים כאשר קולטיץ נלקח למאסר, ומשפופרת הטלפון במשרדו בוקע קולו של היטלר שדורש לדעת בצרחות: "האם פריז בוערת?"
"האם זו אהבה" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל.
הוא יצא לאור ב-2 בספטמבר 2008, בהוצאת חברת התקליטים דנה מיוזיק, כסינגל שלא מתוך אלבום.
הוא נכתב על ידי גבעון שניר והולחן על ידי חיים צינוביץ' ונועם ינקלביץ'.
את השיר הוציאה אינטרנשיונל כשיר הנושא הרשמי של תוכנית המציאות הישראלית "מפרץ האהבה".
השיר נכתב על ידי גבעון שניר והולחן והופק על ידי חיים צינוביץ' ונועם ינקלביץ'.
באוגוסט 2008 פורסם שדנה נבחרה להקליט את שיר הנושא הרשמי של התוכנית "מפרץ האהבה", לאחר שסירבה להצעות דומות בעבר, ביניהן שיר הנושא הרשמי של הטלנובלה הישראלית "האלופה".
צינוביץ' טען שהוא ראה "את הדיווה (דנה) כזו שתקליט את השיר".
את "מפרץ האהבה" שידרו לראשונה ב-2 בספטמבר 2008 ובסמוך לכך, הושמע השיר גם כן בתחילת כל פרק.
לשיר צולם וידאו קליפ בסט הצילומים של התוכנית עצמה.
בקליפ שולבו סצנות שונות מתוך התוכנית (בהשתתפות המתמודדים עצמם).
במאי הקליפ היה תומר בהט.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם2 בספטמבר 2008תקליטורדנה
הוא סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 2018 בבימויה של מריאל הלר ועם תסריט מאת ניקול הולפסנר וג'ף וויטי, המבוסס על ספר זיכרונות מ-2008 באותו שם מאת לי ישראל.
מליסה מקארתי מככבת בתור ישראל, והסיפור עוקב אחר ניסיונותיה להחיות את קריירת הכתיבה הכושלת שלה על ידי זיוף מכתבים של סופרים וממחזאים שנפטרו.
בסרט מופיעים גם ריצ'רד אי גרנט, דולי וולס, ג'יין קרטין, אנה דיוור סמית', סטיבן ספינלה ובן פלקון בתפקידי משנה.
השם לקוח משורת התנצלות במכתב שבו התחזתה לי ישראל לדורותי פרקר.
הסרט הוצג בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים Telluride ב-1 בספטמבר 2018, ויצא לאקרנים בארצות הברית ב-19 באוקטובר 2018, על ידי Fox Searchlight Pictures .
הסרט הכניס 12 מיליון דולר בתקציב של 10 מיליון דולר וזכה לשבחים על ההופעות של מקארתי וגרנט.
ב-1991, בעקבות הכישלון הביקורתי והמסחרי של הביוגרפיה שלה על אסתי לאודר, הסופרת לי ישראל נאבקת בצרות כלכליות, מחסום כתיבה ואלכוהוליזם.
אף על פי שהיא מקווה לכתוב ביוגרפיה על הקומיקאית פאני ברייס, הסוכנת שלה, מרג'ורי, דוחה בחריפות את הרעיון ומסבירה לה שהיא, עם אישיותה הבעייתית, אחראית לשפל בקריירה שלה.
מכיוון שהסוכנת לא מצליחה להבטיח לה מקדמה עבור ספר חדש, ללא קשר לנושא, לי פונה למכור את רכושה כדי לכסות את הוצאות המחיה.
היא מוכרת מכתב אישי שקיבלה לפני זמן רב מקתרין הפבורן לסוחר בחנות ספרים משומשים ולסוחרת חתימות בשם אנה.
לי מתחיל לבלות עם חברה הוותיק ג'ק הוק.
בביקור במחלקת האוספים המיוחדים של ספריית מנהטן כדי להצע תחקיר על פאני ברייס, לי מגלה שני מכתבים שנכתבו על ידי ברייס.
היא לוקחת אחד מהם בגניבה ומראה אותו לאנה.
אנה מציעה ללי הצעה נמוכה ממה שציפתה בגלל התוכן התפל של המכתב.
לי חוזרת הביתה ומשתמשת במכונת כתיבה כדי להוסיף עוד מילים למכתב.
לי חוזרת לחנות של אנה, שם אנה, משועשעת ממה ש"פאני ברייס" כתבה "לפני כמה עשורים", מציעה ללי 350 דולר.
לאחר מכן לי מתחילה לזייף ולמכור מכתבים "מאת" מפורסמים שנפטרו, תוך שילוב פרטים אינטימיים כדי להציע מחירים גבוהים.
אנה, מעריצה של הביוגרפיות של לי, מנסה ליזום מערכת יחסים רומנטית, אבל יכול להיות שיש לה מניע אחר שכן בדייט שלהם לארוחת ערב היא נותנת ללי סיפור קצר שכתבה בתקווה שלי תכתוב עליו ביקורת.
רגעים ספורים אחרי שהם עוזבים את המסעדה, תוקפת את לי חרדה חברתית והיא דוחה את הקשר עם אנה.
בחלק ממכתביה של לי, היא גורמת לנואל קווארד להתייחס לגברים צעירים, שככל הנראה, עימם הוא נהנה להתרועע.
סוחר ספרים משומשים בשם פול קונה אחד מהם מלי ואז שולח אותו לחבר שלו שהכיר את קווארד, שמת לפני פחות מ-20 שנה.
חברו של קווארד מתחיל לחשוד, אם כי המכתב אינו מתייחס לאקט מיני או לאנטומיה של גבר.
פול מזדעק שמובילה לכך שהלקוחות של לי מכניסים אותה לרשימה השחורה.
היא לא מסוגלת למכור זיופים נוספים, אז היא מזמינה את ג'ק הוק למכור את המכתבים בשמה.
הלקוחות שלו לא יודעים שיש לו קשר ללי.
היא גם מתחילה לגנוב מכתבים אותנטיים מספריות ומארכיונים כדי שג'ק ימכור אותם, ומחליפה אותם במכתבים מזויפים.
בעוד לי מחוץ לעיר במהלך גניבה של מכתב, החתול שלה נפטר תחת השגחתו של ג'ק.
היא מסיימת את ידידותם אך ממשיכה את השותפות שלהם מכורח המציאות.
ה- FBI עוצר את ג'ק בזמן שהוא מנסה למכור אחד המכתבים.
הוא משתף איתם פעולה, וכתוצאה מכך נמסר ללי זימון לבית המשפט.
היא מחזיקה בעורך דין, שמייעץ לה להפגין חרטה על ידי קבלת עבודה, שירות לקהילה והצטרפות לאלכוהוליסטים אנונימיים.
בבית המשפט, לי מודה שהיא נהנתה ליצור את הזיופים ואינה מתחרטת על מעשיה אך מבינה שפשעיה לא היו שווים את זה כי הם לא הראו את האני האמיתי שלה כסופרת.
השופט דן את לי לחמש שנות מאסר על תנאי ושישה חודשי מעצר בית .
זמן מה לאחר מכן, לי מארגנת מפגש במסעדה קטנה עם ג'ק ומתפייס איתו.
ג'ק, גוסס מאיידס, נותן לה רשות לכתוב ספר זיכרונות על הזיופים שלהם.
מאוחר יותר, בזמן שלי עוברת בחנות ספרים, היא רואה מכתב של דורותי פרקר שהיא זייפה, שמוצע כעת למכירה ב-1,900 דולר.
נגעלת, היא כותבת לבעל החנות הערה סרקסטית בקולה של פרקר.
עם קבלת הפתק כאשר הוא מבין שהמכתב בחלון הראווה מזויף, הבעלים מסיר אותו תחילה מהחלון, אך לאחר מכן מחליט להשאיר אותו בתצוגה.
מליסה מקראתי בתור לי ישראל
ריצ'רד אי גרנט בתור ג'ק הוק
בן פלקון בתור אלן שמידט
אנה דיבר סמית בתור איליין
אריק לה ריי הארווי - הסוכן סולונאס
ברמדון סקוט ג'ונס בתור גלן
מארק איוון ג'קסון בתור ללויד
קווין קרולן בתור טום קלנסי
בשנת 2011, כאשר הפרויקט הוגה לראשונה, סם רוקוול היה אמור לגלם את דמותו של ג'ק הוק.
באפריל 2015, הוכרז שג'וליאן מור תגלם את ישראל, כשניקול הולופצנר אמורה לביים.
ב-14 במאי 2015, כריס או'דאוד הצטרף לצוות השחקנים.
ביולי 2015, מור והולופצנר נשרו מהפרויקט עקב "קונפליקטים יצירתיים".
במאי 2016, מליסה מקארתי - שבעלה, בן פלקון, לוהק לתפקיד משנה בסרטו של הולופצנר - אושרה שלוהקה לתפקיד ישראל, כאשר מריאל הלר ביימה מהתסריט של הולופצנר.
בינואר 2017, ריצ'רד אי גרנט, ג'יין קרטין, דולי וולס, אנה דיוור סמית' וג'ניפר ווסטפלד הצטרפו לצוות השחקנים.
ווסטפלדט לא מופיע בסרט המוגמר.
הצילומים, שהתקיימו בעיר ניו יורק, החלו בינואר 2017 והסתיימו ב-2 במרץ 2017.
האם אי פעם תוכלי לסלוח לי?
הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים טלורייד ב-1 בספטמבר 2018. הוא גם הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו באותו חודש.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-19 באוקטובר 2018. הסרט הוקדש לסופרת גיבורת הסרט ליאונור קרול ישראל (3 בדצמבר 1939 - 24 בדצמבר 2014).
פרס תאריך הטקס קטגוריה המועמדים תוצאה מקור פרסי גות'הם 26 בנובמבר 2018 השחקן הטוב ביותר ריצ'רד אי גרנט National Board of Review 27 בנובמבר 2018 10 הסרטים הטובים ביותר האם אי פעם תסלחי לי?
חוג מבקרי הקולנוע של ניו יורק 29 בנובמבר 2018 שחקן המשנה הטוב ביותר ריצ'רד אי גרנט Detroit Film Critics Society 3 בדצמבר 2018 השחקנית הטובה ביותר מליסה מקארתי שחקן המשנה הטוב ביותר ריצ'רד אי גרנט Washington D.C.
השחקנית הטובה ביותר מליסה מקארתי שחקן המשנה הטוב ביותר ריצ'רד אי גרנט Seattle Film Critics Awards 17 בדצמבר 2018 שחקן המשנה הטוב ביותר ריצ'רד אי גרנט St.
האמברגו על צפון קפריסין הוא אמברגו כלכלי וחברתי המוטל על צפון קפריסין.
האמברגו נתמך על ידי מדיניות האומות המאוחדות ויישומו על ידי האיחוד האירופי הוא על פי החלטת בית הדין לצדק של האיחוד מ-1994.
צפון קפריסין, המוכרת דיפלומטית רק על ידי טורקיה, נמצאת תחת החרמות חמורות מאז הכרזת עצמאותה החד-צדדית ב-1983, והן מקודמות באופן פעיל על ידי קמפיינים קפריסאים-יוונים.
בין הארגונים המסרבים להתקשר עם הקהילה הקפריסאית הטורקית נמצאים איגוד הדואר העולמי, הארגון הבין-לאומי לתעופה אזרחית ויאט"א.
האמברגו הכלכלי החריף מאוד עם פסיקתו של בית הדין לצדק של האיחוד האירופי ב-1994, כאשר תעודות המזון שהונפקו על ידי צפון קפריסין נחשבו בלתי מקובלות עבור האיחוד האירופי.
ייצוא וטיסות מצפון קפריסין מורשות לצאת רק דרך טורקיה, כיוון שטיסות ישירות נאסרו בינלאומית.
קפריסאים-טורקים נתקלים בהחרמות גם בתחומים של ספורט ותרבות; קבוצות ספורט לא מורשות להשתתף בטורנירים בינלאומיים, ספורטאים לא מורשים להתחרות בינלאומית אלא אם כן הם מייצגים מדינות אחרות והופעות של אמנים ולהקות בינלאומיים נאסרו.
לאחר הנזק הכלכלי הרב שנגרם לאחר פלישת טורקיה לקפריסין ב-1974, חלקו הדרומי של האי קיבל תמיכה רבה מהקהילה הבינלאומית על מנת לפתח את כלכלתו.
לעומת זאת, צפון קפריסין קיבל סיוע רק מטורקיה וסיוע בינלאומי קטן ביותר.
מצב זה גרם להתפתחות כלכלית פחותה בהשוואה לדרום ותלות כלכלית בטורקיה.
האמברגו גם הגביל את תחום התיירות.
עד 1994, הממלכה המאוחדת, גרמניה ומדינות אירופאיות נוספות הסכימו לייבא מצפון קפריסין מוצרי מזון, כולל פירות הדר שיובאו ישירות.
אמנם היה הסכם משנת 1972 אשר אישר לייבא לשוק האירופי רק סחורות שפוקחו על ידי הרפובליקה של קפריסין, אך הוא פורש כמתייחס לאי כולו ולשכת המסחר הקפריסאית הטורקית נתנה תעודות שנשאו את הבולים הישנים של קפריסין ולא את שלה.
ב-1983, לאחר הכרזת עצמאותה של צפון קפריסין, רפובליקת קפריסין שינתה את הבולים שלה והודיעה לאיחוד האירופי ולמדינות החברות בו כי יש לקבל רק מוצרים עם תעודות הנושאות את הבולים החדשים.
עם זאת המועצה האירופית חזרה על כך ששני הצדדים צריכים להפיק תועלת שווה מהסכם כזה, וסחורות קפריסין הטורקית המשיכו להיות מיובאים ישירות.
משרד החלקאות הבריטי פרסם הודעה לפיה "התעודות הטורקיות-קפריסאיות טובות בדיוק כמו התעודות ביווניות-קפריסאיות".
בעקבות ההצהרה, תבעה קבוצה של יצרני הדרים קפריסאים-יוונים את משרד החקלאות הבריטי והמקרה הועבר לבית הדין האירופאי לצדק.
בית הדין פסק נגד אישורן של התעודות הקפריסאיות-טורקיות, מה שגרם לאמברגו נגד צפון קפריסין.
החלטה זו גררה ביקורת נגד בין הדין בטענה שהוא חורג מסמכותו ושההחלטה על הטלת אמברגו היא סמכות בלעדית של גופי הממשל.
בנוסף, ההחלטה גרמה למכס של 14% על הסחורה שמקורה מצפון קפריסין ומטענים הוחזרו ממדינות אירופה, מה שהביא לנזק קשה לכלכלת צפון קפריסין.
לאחר לאיחוד קפריסין (על שמו של קופי אנאן), היו הבטחות מהאיחוד האירופי להקלתן של הסנקציות על צפון קפריסין שיכללו פתיחה מחדש של הנמלים, אך אלו נחסמו על ידי הרפובליקה של קפריסין.
טכנית, קפריסאים טורקים יכולים לייצא לעולם דרך הקו הירוק, אבל זה מחייב הסכמה מהרפובליקה של קפריסין ובירוקרטיה כבדה, שנחשבת בלתי אפשרית על ידי אנשי העסקים מצפון קפריסין.
בשנות האלפיים וה-2010, ארגונים וחברות עולמיים נפתחו לצפון קפריסין דרך טורקיה, דבר שנתפס כסוג של נורמליזציה על ידי הקפריסאים הטורקים.
עם זאת, לקפריסאים טורקים יש גישה לשוק העולמי רק כצרכנים ולא כיצרנים, וגישה זו עדיין תלויה בטורקיה.
האם אתה חכם יותר מתלמיד כיתה ו'?
היה שעשועון טלוויזיה שהגיש איל קיציס בשנת 2007.
התכנית מבוססת על הפורמט האמריקאי "Are You Smarter than a 5th Grader?" בו נבחן המתחרה בשאלות ידע בהשוואה לתלמידי בית ספר יסודי.
לצד המשתתף נמצאים "חבריו לכיתה", 5 תלמידי בית ספר בגיל 11–12 המסייעים לו במענה על השאלות שאינם יודעים את התשובות הנכונות ועונים עימו יחדיו על השאלה.
במהלך התכנית עונה המשתתף על 10 שאלות במגוון תחומים הנלמדים בכיתה ו' בהם תנ"ך, גאוגרפיה, מדעים ומולדת.
כל תשובה נכונה מעניקה לו פרס כספי.
במידה והמשתתף השיב נכונה על כל 10 השאלות, הוא יכול להתמודד על "שאלת המיליון", שאלת בונוס שתשובה נכונה עליה תעניק לו מיליון שקלים.
בדומה לשעשעונים אחרים, ישנן 3 עזרות:
"הצצה" - אפשרות חד פעמית לראות את התשובה של התלמיד.
"העתקה" - העתקת התשובה שענה התלמיד, בין אם נכונה או לא.
"הצלה" - העתקת תשובה נכונה של התלמיד.
את הפורמט פיתח מארק ברנט, שעלה בארצות הברית ברשת פוקס ולאחר ברשת הילדים ניקולדאון.
הפורמט שודר בגרסאות מקומיות ברחבי העולם במדינות רבות בהן גרמניה, אוסטרליה, ברזיל ובריטניה.
לתוכנית הופק משחק רשת בו יכלו לשחק הצופים מהבית.
האמארקאמארטנה (בנורווגית: Hamarkameratene), ידוע גם בשם האם-קאם (HamKam), הוא מועדון כדורגל מהעיר האמאר שבנורווגיה, המשחק בליגת העל הנורווגית.
המועדון נוסד בשנת 1918, ושמו המקורי היה פריידיג (Freidig).
והוא מארח את משחקיו באצטדיון בריסקבי, הממוקם בהאמאר ומכיל כ-7,600 מקומות.
האמארקאמארטנה נוסדה בשנת 1918 בשם פריידיג על ידי קבוצת נערים משכונת בריקסבי.
בשנת 1927 הצטרף המועדון לליגה האזורית אך נאלץ לשנות את שמו למועדון כדורגל בריסקביין (בנורווגית: Briskebyen Fotballag) בשל קיומו של מועדון בשם דומה.
ללא מגרש קבוע, המועדון שכר מגרשים ממועדונים אחרים עד לרכישת קרקע והקמת אצטדיון בריסקבי בשנת 1936, שנותר ביתו מאז.
בשנת 1946, כחלק מניסיון לאחד את כלל מועדוני הספורט בעיר, התאחד המועדון עם מועדון כדורגל נוסף בהאמאר מועדון הספורט של פועלי האמאר (בנורווגית: Hamar Arbeideridrettslag) ושינה את שמו לשמו הנוכחי האמארקאמארטנה (מילולית: חברי האמאר; בנורווגית: Hamarkameratene), או בקיצור האם-קאם.
בסיום עונת 1969 העפילה האם-קאם לראשונה בתולדותיה לליגה הנורווגית הבכירה ואת עונת הבכורה שלה בליגה הבכירה, עונת 1970, סיימה במקום ה-3 וכן הגיעה לחצי גמר הגביע הנורווגי.
האם-קאם שיחקה 4 עונות בליגה הבכירה לפני שירדה חזרה לליגת המשנה בסיום עונת 1974. בשנים הבאות הקבוצה נעה בין הליגה הבכירה לליגת המשנה בתדירות רבה.
בשנת 1984 נבנה יציע חדש באצטדיון בריסקבי, ולשם כך נלקחה הלוואה שהכניסה את המועדון לחובות ולהתמודדות עם קשיים כלכליים.
עד שבשנת 1994, העירייה רכשה את האצטדיון כדי להציל את המועדון מפשיטת רגל.
אך אחרי ירידת ליגה נוספת ב-1995 וכישלון בשתי העונות הבאות, התגברו הבעיות הכספיות של הקבוצה והיא ירדה לליגה השלישית בסיום עונת 1998. המועדון התאושש בתחילת שנות ה-2000, כאשר מינויו של סטאלה סולבאקן למאמן ב-2003 הביא לזכייה בליגה השנייה וחזרה לליגה הבכירה לאחר 8 שנות היעדרות.
בעשור הבא לא הצליחה האם-קאם להעפיל לליגה הבכירה, עד שבסיום עונת 2021 סיימה במקום הראשון בליגת המשנה הנורווגית ושבה לליגה הבכירה לאחר היעדרות של 13 שנים.
המועדון מארח את משחקיו באצטדיון בריסקבי שבהאמאר.
בנייתו החלה ב-1934 והוא נפתח ב-28 ביוני 1936. בשנת 1984 נבנה יציע חדש באצטדיון שהכניס את המועדון לחובות וקשיים כלכליים עד שעיריית האמאר רכשה אותו בשנת 1994. בשנת 2001 האצטדיון נפסל לשימוש בליגה הבכירה בשל חוסר עמידה בתקנות החדשות של הליגה הנורווגית.
ועל כן הוא שופץ בשנת 2007.
האמבון או בימת הכנסייה (Greek, שפירושו "דוכן"; סלאבית: amvón) בשימוש מודרני הוא בליטה היוצאת מהסוליאס (השביל שלפני האיקונוסטזיס) בכנסייה אורתודוקסית מזרחית, אורתודוקסית מזרחית וקתולית מזרחית.
האמבון עומד ממש מול הדלתות הקדושות.
הוא יכול להיות מעוגל או מרובע ויש לו מדרגה אחת, שתיים או שלוש המובילות אליו.
מדובר בבמה בה הכומר מעביר מסרים שאינם תפילה כגון: אורך חיים, הבנת השונה וכו'.
במקור האמבון היה במה מוגבהת, משתנה במיקומה בתוך הכנסייה (אך בדרך כלל נמצאה לכיוון מרכז הספינה המרכזית, או מעט קדימה משם), שם נקראו כתבי הקודש במהלך הליטורגיה האלוהית.
הוא עדיין משמש לחגיגות הליטורגיה של סנט יעקב.
זוהי התפתחות מהבימה בבית הכנסת היהודי.
בכנסייה האורתודוקסית הרוסית, במהלך שירותים היררכיים, הבישוף יעמוד על במה מוגבהת (כפרה) במרכז הרחבה המרכזית, בדומה לבימה של פעם.
במקור, המבנה שימש הן במזרח והן במערב, אך כמעט ונעלם בטקסים המערביים.
בכנסיות המערביות המוקדמות האמבון היה ידוע גם כגראדוס, לקטוריום או לקטריקיום, וממנו התפתחו הדוכן והבמה.
הוא לבש צורה של מעמד מוגבה, אליו ניגשים במדרגות, לצורך דרשה ולעיתים קרובות לקריאות.
במערב, היו לעיתים קרובות שני אמבונים, אחד בצד הצפוני (לקריאת או שירת הבשורה) ואחד בצד הדרומי (לקריאת האיגרת) של המקהלה או הפרסביטריום.
שרידים של האמבו ניתן למצוא בבזיליקת סנט קלמנט ברומא ובבזיליקת סן מרקו בוונציה.
בכנסייה הקתולית, המעמד שממנו קוראים את הבשורה נקרא רשמית "אמבון" (ולא "עמבון").
בדרך כלל הוא בצורת דוכן או דוכן, והוא ממוקם בסמוך לחזית בית המקהלה.
האמבון הוא הבמה שממנה הדיאקון קורא את הבשורה ואומר את הליטאניות, והכומר נותן את התפילה במהלך התפילה.
הבימה הליטורגית נתפסת כמרכיב אינטגרלי של מרחב הקודש, ולכן באופן מסורתי רק אנשי כמורה מורשים לעלות עליה.
חריג משמעותי מתרחש כאשר קהל המאמינים מתקדם לקבלת הסעודה הקדושה, ובאותו רגע חולקים הם את המרחב המקודש ועולים אל הבימה.
במהלך טקס הכנסת האישה לאחר לידה, הכומר נושא את הרך הנולד אל ראש הבימה (בתנאי שהתינוק כבר עבר טבילה נוצרית; אחרת, הטקס יידחה עד לאחר הטבילה).
אם הילוד היא נקבה, הכומר מניח אותה בעדינות למרגלות איקונת התיאוטוקוס, המשרה אווירה של קדושה אימהית; אם מדובר בזכר, הכומר מקיף עמו את שולחן הקודש המרכזי בתנועה טקסית עמוקה.
מספר קהילות יווניות אורתודוקסיות, קיימת בימה צדדית (בדרך כלל בצד הליטורגי הצפוני, מול כס הבישוף) של האיקונוסטאזיס.
בימה זו משמרת רק חלק מתפקידיה של הבימה העתיקה, בעוד שהסולאה ממלאת את יתר התפקידים.
הקריאה האפיסטולרית והדרשה נשמעות מבימה זו (בדומה לדוכן מערבי), בעוד שהבשורה נקראת מהסולאה.
הנוהג להלביש את הבישוף במרכז החלל המרכזי נשמר בקהילות חסרות מושבים קבועים.
בקהילות בהן קיימים מושבים, טקס ההלבשה של הבישוף מתרחש בסמוך לאיקונוסטאזיס, לעיתים על הבימה עצמה או על הסולאה.
התפילה הציבורית האחרונה בליטורגיה האלוהית היא "תפילה לפני האמבון במקור תפילת הודיה הנאמרת כאשר אנשי הדת יורדים מהאמבון בסוף התפילה.
בימי קדם, היה אוסף גדול של תפילות לפני האמבון, שנכתבו לימי החגים השונים של שנת הכנסייה ולאותם שירותים מזדמנים (חתונות, הלוויות וכו') שקראו לחגוג את הליטורגיה האלוהית.
בכמה כנסיות אורתודוקסיות משתמשים באוסף תפילות נרחב יותר זה.
האמזונה הפצועה הוא פסל שיש יווני של הפסל פוליקליטוס .
הפסל מציג דמות נשית של אמזונה הניצבת על רגל שמאל.
היא לובשת בד פפלוס קצר.
ידה הימנית מורמת ומציגה פצע מעל השד הימני.
ראשה של האמזונה מורכן מעט ושיערה גושי ומסודר, אולם היא אינה מבטאת את הכאב שאותו חשה הדמות.
האיפוק, האופייני לפיסול היווני הקלאסי ואי ביטוי הכאב מתבטא ומודגש כאן על רקע הסיטואציה המתוארת.
האמיני יום יבוא הוא פזמון עברי שחובר במקור על ידי בשם: "לאהובה ביום מלחמה", ונערך על ידי רפאל קלצ'קין ב-1948, בזמן מלחמת העצמאות.
הפזמון הפך אחד מסמלי המלחמה והתקופה, כיוון שביטא תקווה ואופטימיות לימים שיבואו אחרי שוך הקרבות במדינת ישראל החדשה.
הפזמון הולחן על ידי מנשה בהרב (לפי גרסה אחרת הלחן לשיר הוא עממי), ובוצע על ידי "זמרת המלחמות" יפה ירקוני.
במקביל, ביצעה את הפזמון גם מקבילתה המפורסמת בעת ההיא, שושנה דמארי.
הפזמון נבחר לפתוח את האלבום המשולש לרגל שנת החמישים לישראל, "גדלנו יחד" בעריכת יואב קוטנר, בגלל היותו "השיר הישראלי הראשון" שהתפרסם מיד לאחר קום המדינה.
לחן הפזמון משמש לעיתים כלחן אלטרנטיבי לירושלים של זהב, שחיברה נעמי שמר.
השיר מופיע כ"סימפול" גם בשיר מה לעשות?
בפברואר 2016 הושק אלבום דיגיטלי ברשת ג' בשם "לשיר איתה" - אוסף מחווה לשושנה דמארי במלאת עשור למותה, בו השתתף אלי גורנשטיין בביצוע השיר.
האמונה הבוגומילית הייתה זרם בנצרות המזרחית ובתקופה מסוימת דת המדינה של בוסניה והרצגובינה.
האמונה הבוגומילית קרויה כך על שמו של מייסד הזרם במאה ה-10, הכומר הבולגרי בוגומיל (אהוב האל או רחום האל) , שעל קיומו העיד אחד מחשובי תלמידיו, הכומר ירמיה שחי אף הוא במאה ה-10. יש היסטוריונים הסבורים שירמיה ובוגומיל הם אותה דמות.
הכומר קוסמה , בספרו "נאום נגד המינים" מהמאה ה-11 יוצא בחריפות רבה נגד עקרונות הבוגומילים, אך גם מתאר בהרחבה את אמונתם ומנהגיהם.
ספר חשוב נוסף הוא ספרו של הכומר בוריל שנכתב במאה ה-13 ומתאר את הבוגומילים בתקופת השיא שלהם.
האמונה הבוגומילית הופיעה והחלה להתפשט בקרב איכרים ברחבי האימפריה הבולגרית, בזמן שלטונו של הצאר פטר הראשון מבולגריה (927–969), קרוב לוודאי על רקע השנאה לאימפריה הביזנטית השכנה עם נסיונותיה החוזרים להשתלט על בולגריה.
נוספה לכך הביקורת ההולכת וגדלה, בייחוד בשכבות הנמוכות של האוכלוסייה, על השחיתות והניתוק של הכנסייה המזרחית.
תחושות אלו גרמו לרבים מנתיני האימפריה להתרחק מהכנסייה הרשמית ולחפש דרכים אחרית לעבודת האל.
באותה תקופה, הגיעו לתוך האימפריה הבולגרית, השפעות מתנועות דואליסטיות מהמזרח.
אנשי האמונה הדואליסטית הפאוליקיאנים גורשו מארמניה, לאחר שאמונתם הוגדרה כמינות, ורובם מצאו מקלט בבולגריה.
לפליטים אלו הייתה השפעה רבה במוקדי ההיתהוות של הבוגומיליות, בייחוד בכפרים ובישובים הקטנים של בולגריה.
כאשר השמועה על התפשטות אמונה זו הגיע לחצר הקיסר הביזנטי, הוא הזהיר את הצאר הבולגרי ודרש ממנו לפעול נגד מינות זו.
הצאר פטר הראשון רדף את הבוגומילים ורובם נאלצו להמלט מבולגריה לסרביה.
שם הם כונו על ידי המקומיים "בבוני" (babuni) כלומר "מאמינים באמונה תפלה".
בסוף המאה ה-12 הם גורשו גם מסרביה והתפזרו בבוסניה ובדלמטיה, שם הם כונו "פטארני" (patareni), ובוסניה הפכה למרכז הגדול של הבוגומילים באותה תקופה.
בעידוד הותיקן תקפו מלכי הונגריה הקתולית את בוסניה ואת סרביה ואף ארגנו שני מסעי צלב נגד הבוגומילים, הראשון ב-1203 והשני ב-1225. כתוצאה מתקיפות אלו ומההחלטה של האפיפיור למנות בישוף הונגרי בבוסניה, הכנסייה הבוסנית מרדה, התנתקה מהכנסייה הקתולית והפכה לכנסייה עצמאית.
בעקבות זאת, במשך מאות שנים, הכנסייה הבוסנית זוהתה כ-"כנסייה בוגומילית" ונחשבה ככנסייה כופרת הן על ידי הוותיקן והן על ידי קונסטנטינופול.
בשנת 1291 האפיפיור ניקולאוס הרביעי שלח לבוסניה נציגות של האינקוויזיציה במטרה לחקור את "המינות הבוגומילית".
בהדרגה, גורשו הבוגומילים מבוסניה ומסרביה ורק מיעוט מהם נשאר במחוז הום (Hum), הוא הרצגובינה של היום.
עם כיבוש בוסניה על ידי העות'מאנים ב-1463 גם שארית בוגומילית זו נעלמה כאשר רובם התאסלמו וכונו בשם פומאקים או "מוסלמים דוברי בולגרית".
צאצאים מעטים של הבוגומילים חיים היום במספר יישובים קטנים בדרום מערב רומניה, אך דתם היא קתולית.
המקורות העיקריים לאמונות הבוגומיליים הם כתביהם של אויביהם האורתודוקסים, ויש לקחתם בעירובן מוגבל.
האמונה הבוגומילית היא אמונה דואליסטית.
לפי אמונה זו לאל האב היו שני בנים, הבכור שטנאל והצעיר מיכאל.
שטנאל מרד באביו והופל מהשמים אך לא יכל לנחות מכיוון שהארץ הייתה תוהו ובוהו.
מכיוון שעדיין היו לו היכולות של אל הוא ברא שמים וארץ חדשים, וזהו מעשה בראשית המתואר בספר בראשית, כשהשטן הוא האל הבורא.
לאחר שברא את העולם, הוא ברא את האדם אך לא הצליח להפיח בו נשמה.
קיימות שתי גרסאות לסיפור זה: לפי האחת, בנופלו מהשמים גנב שטנאל נשמה אנושית ואת השמש.
הוא ניסה להכניס את הנשמה באדם, אך היא ברחה דרך פיו ופי טבעת.
לפי גרסה אחרת, לאחר שיצר את האדם ועמידו, נשפך נוזל מבוהן רגלו ונהיה לנחש, וכאשר ניסה להפיח באדם רוח חיים אף היא ברחה דרך בוהנו לנחש שנהיה יצור חי.
לפי שתי הגרסאות, לא יכל השטן ליצור אדם בכוחות עצמו.
לפי הגרסה שהשטן גנב את הנשמה מהשמים, הוא נטש את גוף האדם במשך 300 שנה, בהן אכל כל מיני בעלי חיים טמאים.
לאחר מכן הוא הכניס את הנשמה דרך פה האדם, חסם את פי הטבעת בידו, והאביס את האדם בכל מה שאכל מעל הנשמה על מנת שלא תצא.
לפי הגרסה האחרת, שטן פנה לאל האב בבקשה שיתן באדם רוח חיים, תוך שהוא מבטיח בתמורה שהאדם יחלק בין האל האב לשטן ושצאצאיו של האדם ימלאו את המקומות בשמים שהתרוקנו עקב נפילתו.
האל הסכים ונתן באדם רוח חיים.
לפי גרסה נוספת, בעקבות הבקשה שלך האל האב שני מלאכים שהיו לנשמות אדם וחוה.
כל הגרסאות הללו מדגישות את היות האדם תערובת של טוב ורע, ואת השטן כבורא העולם כולו ושליטו.
המקורות האורתודקסים טוענים כי הבוגמילים עבדו את השטן וכשהן התפללו את תפילת האדון הם כיוונו עליו.
טיעון זה נראה סותר לראיה הכללית של השטן כמקור הרע בתיאורי אמונתויהם, וייתכן שמדובר בעלילה של אויביהם.
לפי אגדה בוגמילית אחת, שטן פיתה את חוה בדמות הנחש והמכוח כך נולד קין, ובעקבות כך איבד את מראהו ולבושו האלוהי ונהיה אפלולי ומכוער.
הדבר מתאים עם האמונה הבוגמילית כי חתונה, יחסי מין ולידה נוצרו על ידי השטן ויש להימנע מהם בגלל שהם יוצרים חומר.
הם התנגדו גם לאכילת בשר ושתית יין.
למרות האמונה המוצהרת הזו, רק קבוצת מיעוט אליסטית ("perfecti") קיימה את הכללים הללו, בעוד המאזינים הפשוטים האמינו באמונתיהם של הבגמילים אך לא קיימו את כל הכללים הללו.
הבוגומיליים האמינו כי השטן שלח את משה להוציא את עם ישראל ממצרים והוא זה שנתן את התורה על הר סיני.
בעקבות כך הם דחו את כל התנ"ך, אך חלקם כן קיבלו את ספר תהילים ותרי עשר.
על פי האמונה הבוגומילית, בראות האל את סבל האדם החליט לשלוח את בנו ישו לגאול את האדם וזה חדר אל מרים דרך אוזנה הימנית, כדי להיוולד בגוף מדומה הוא ישו ורוח הקודש.
מרוח הקודש נולדו המלאכים והשליחים (תלמידיו של ישו, כולל יהודה איש קריות).
המלאכים נישאו לנשים ונולדו הנפילים.
רוח הקודש שוכנת במאמינים הבוגומילים ולאחר מותם הם לובשים את דמותו של ישו.
לפי האמונה הבוגומילית ישו נצלב לפי יוזמתו של שטנאל.
היות שישו היה רק רוח וגופו היה מדומה, הוא לא סבל על הצלב ולאחר שקם לתחיה ירד אל השאול, נלחם בשטנאל ונטל ממנו, כאמור, את הסיומת "אל" וכבל אותו באזיקים.
השדים והרוחות שלוו את שטנאל על פני האדמה המשיכו להישאר שם, בהוראת האל האב.
הבוגמילים לא האמינו בניסים, כולל הניסים המיוחסים לישו וראו את הסיפורים כמטפורות.
הבוגומילים לא קיבלו את סמכות האפיפיורים או הסינודים.
הם האמינו שביום הדין, באחרית הימים, השופט יהיה האל ולא ישו.
הם גם דחו את עניין השילוש הקדוש.
היות שהצלב הוא הכלי שעליו הועיד שטנאל את ישו למיתה, אין הבוגומילים מכבדים את סמל הצלב.
הם מתנגדים גם לאיקונות ופסלים קדושים ורואים בהם מעשי תרמית ועבודה זרה של השדים.
הם דחו את לחם הקודש והאוכריסטיה מכיוון שחומר לא יכול להתקדש.
הם התנגדו לפולחן הקדושים וכן לתפילות.
התפילה היחידה הנהוגה אצלם הייתה "אבינו שבשמיים".
הם טענו שעקב השחיתות הנוראה במוסדות הכנסייה והמדינה אין להישמע לשני גופים אלו ויש להתנגד להם.
הם גם לא קיימו את מנהג הטבילה היות שלדעתם לטבילה במים פשוטים אין שום משמעות (על כן גם לא הכירו ביוחנן המטביל) והטבילה האמיתית היא טבילה ברוח הקודש על ידי סיגופים, הימנעות מלאה מעבודה וקבלת חיי עוני מוחלט מרצון.
הבוגמילים דחו את המכלול הכנסייתי על מנהגיו, סמליו וכתביו, והאמינו שהברית החדשה לבדה היא מקור האמונה.
הבוגמילים האמינו כי קיימים שמונה רקיעים: שבעה רקיעים בהם יושב האל האב, והשמיני, הרקיע הנראה, בו שוכן השטן.
לאמונתם הרקיע והשמים הנראים מלאים שדים, הם המלאכים הנופלים, ושבכל אדם שוכן שד משלו.
הדבר הוביל לחשיבותם של לחשים וגירוש שדים, בחלק מהמקרים בדומה לאמונות פאגניות.
היו שלוש דרגות של בוגומיליות, המאזינים, המאמינים והמושלמים (הקדושים) שהם למעשה הכמרים.
המאזינים היו המתחילים להתקרב לדת.
המאמינים היו אלה שעברו את טקס הכניסה שהתבטא בהנחת ספר הבשורה על-פי יוחנן על ראש המאמין.
המושלמים (perfecta) היו המטיפים והם היו מחויבים לוותר על אכילת הבשר לחלוטין ולהתפלל 7 פעמים ביום.
גם יתר המאמינים נמנעו מאכילת בשר שלוש פעמים בשבוע, בימי שני, רביעי ושישי.
הם נמנעו גם משתיית יין היות שראו בגפן את עץ הדעת של ספר בראשית שנשתל, לדעתם, על ידי השטן.
הבוגומילים לא הטבילו, לא שמרו את יום המנוחה השבועי או חגים ולא קידשו איקונינים.
גם הצלב ומריה, אם ישו, לא זכו לכבוד אצל הבוגומילים, אך התפילה האישית הייתה בעלת חשיבות.
הם דחו את כל הסקרמנטים, כולל הנישואים.
לדעת הבוגומיליים הכנסיות מהוות משכן לשטן ולדמונים שלו.
בתי התפילה הבוגומילים פשוטים ובמרכזם יש שולחן שעליו מונחת הברית החדשה.
בראש הבוגומילים עמד בישוף שנעזר ב"הבן הגדול" ו"הבן הקטן" ובאפוסטולים (מבשרים).
חשוב מאוד לציין שהבוגומילים השאירו מעט מאוד מסמכים כתובים אודות עצמם.
על כן, רוב המידע על עקרונות אמונתם, טכסיהם וארגונם הפנימי, הגיע אלינו ממסמכים היסטוריים שנכתבו על ידי מתנגדי ורודפי הבוגומילים - הכנסייה האורתודוקסית, הכנסייה הקתולית והאינוויזיציה.
מכאן, שיש להתייחס בחשדנות לכתוב במסמכים אלו.
לפי תוכנה, האמונה הבוגומילית ינקה מהמניכאיזם, כנראה דרך האמונות הנוצריות הגנוסטיות העתיקות.
המרכז הקדום של הבוגומילים היה במקדוניה ולאחר שזו הפכה לחלק מביזנטיון, התפשטו לחלקים רבים של הממלכה.
בהדרגה החלו גם הרדיפות נגד הבוגומילים שנחשדו במינות.
בשנת 1110 העלה הקיסר אלכסיוס הראשון את מנהיג הבוגומילים, בזיל, על המוקד לאחר שזה סירב להכיר בנצרות האורתודוקסית.
זה המקרה היחיד הידוע של עונש מסוג זה בכנסייה האורתודוקסית.
הבוגומילים הגיעו לשיאם במאה ה-12 בבולגריה ובארצות הסלבים הדרומיים.
המטיפים הבוגומיליים הפיצו את אמונתם מערבה, לאורך רכסי ההרים של אירופה.
יש הסבורים שהבוגומילים שימשו בדעותיהם מקור לקתרים של דרום צרפת וצפון איטליה.
עם כיבוש בולגריה על ידי הטורקים ב-1393, הבוגומילים המירו בהדרגה את דתם לאסלאם ורובם הפכו לפומאקים , כינוי למוסלמים דוברי בולגרית, והעדויות האחרונות עליהם הן מהמאה ה-15.
הבוגומילים תרמו תרומה תרבותית חשובה: היות שהם האמינו גם בחלק מהספרים החיצוניים היהודיים כגון "ספר אדם וחוה", "ספר חנוך ב'", "חזון ברוך" ועוד, נשתמרו ספרים אלו בתרגומיהם הסלביים הקדומים.
הרבה מאגדות העם ושירי העם הסלביים מבוססים על מסורות בוגומיליות.
לזרם הבוגומילים הייתה גם השפעה על התפתחות התנועות הדואליסטיות והגנוסטיות המודרניות.
אנשי כנסייה ואנשי אינקוויזיציה בעבר והיסטוריונים רבים בימינו, ראו באמונה הבוגומילית את אחד המקורות העיקריים של האמונה הקתרית.
היסטוריונים אחרים ראו בבוגומילים, חוליה מקשרת בין האמונות הדואליסטיות במזרח הקדום ובין כתות המינות שהתפתחו במערב אירופה ובייחוד הקתרים.
קיימים מספר קריטריונים משותפים בין הבוגומילים והקתרים, שיכולים להוכיח על השפעה מהבוגמילים על הקתרים
הבוגומילים והקתרים התפללו תפילה אחת בלבד, תפילת "אבינו שבשמים", וחזרו על תפילה זו פעמים רבות במשך היממה.
התייחסות למבני הכנסיות כמקומות פולחן של עבודה זרה, עם החרמה ואף חילול של כנסיות.
ראיה מוחלטת בחומריות ובעולם הארצי כולו כממלכת שליטתו של השטן, לעומת עולם הרוח בו שולט האל הטוב.
ספרות בוגומילית כמו "חזון ישעיהו" ו"הסעודה הסודית", תורגמה מסלובנית ללטינית והייתה בשימוש הקתרים.
היסטוריונים אחרים מתנגדים לדעה שיש קשר בין הבוגומילים והקתרים.
הם טוענים שמקור התנועה הדתית הקתרית הוא המצב שהתפתח באירופה המערבית במאות ה-11 וה-12 בעקבות ובהשפעת הרפורמה הגרגוריאנית.
לדעתם, ההבדלים בין המציאות הדתית במזרח הביזנטי ובמערב הקתולי שלאחר תקופתו של האפיפיור גרגוריוס ה-7, היה גדול מכדי ליצור תנועת מינות משותפת.
יש גם המשלבים בין שתי דעות אלו ורואים בקתרים תנועה הנובעת מהשפעות הדואליזם המזרחי ומתסכולם של מאמינים רבים במערב מהסתאבות הכנסייה הקתולית, לאחר הציפיות והתקוות שהביאה הרפורמה הגרגוריאנית.