tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הספרים מחולקים לפרקים וממופתחים, ומוגשים כקובצי PDF לעיון ולהורדה באופן חופשי.
כמו כן, הספרייה כוללת מגוון עבודות תזה ודוקטורט בנושאים תורניים.
הספרייה מכילה למעלה מ־22,000 פריטים (מאמרים, עבודות אקדמיות, וספרים שמפאת אופיים לא חולקו למאמרים), הממוינים במספר דרכים: עץ קטגוריות הכולל כ-2,000 קטגוריות, כ-25,000 תגיות נושאים, מחברים, מוסדות, ואף מקורות שבהם המאמרים עוסקים, כגון פרק בתנ"ך, דף בתלמוד הבבלי או נושא בהלכה או באגדה.
הספרייה אינה כוללת פרטים ביבליוגרפיים של ספרים ומאמרים שאינם נמצאים בה בפועל.
את הספרייה הקים הרב אייל רזניקוביץ' בשנת ה'תשע"ד (2014).
הספרייה נתמכת על ידי איגוד ישיבות ההסדר.
חלק מהספרים הועלו מתוך גרסה דיגיטלית שמקבילה לספר המודפס, וחלקם נסרקו במיוחד לצורך העלאתם לספרייה.
בין המחברים בולטים בספרייה: הרב יעקב אריאל, הרב יהודה זולדן, הרב זלמן נחמיה גולדברג, הרב יצחק שילת, הרב פרופ' נריה גוטל, הרב יעקב אפשטיין והרב אהרן ליכטנשטיין.
בספרייה מאמרים מתוך כתבי עת של כ-60 ישיבות ההסדר, שלרוב מובאים על כל גיליונותיהם.
בין כתבי עת הבולטים: בלכתך בדרך (ישיבת כרם ביבנה), עלון שבות (ישיבת הר עציון), קול ברמה (ישיבת הגולן), אורות עציון (ישיבת אור עציון), מעליות (ישיבת ברכת משה), כתלנו (ישיבת הכותל), מישרים (ישיבת ירוחם).
מלבד ישיבות הסדר, מצויים בספרייה גם כתבי עת ופרסומים של ישיבות גבוהות וכוללים, כגון: ניצני ארץ ומבית מדרשנו (ישיבת מרכז הרב), מאבני המקום (ישיבת בית אל), הכי אתמר (ישיבת איתמר), חמדת הארץ (כולל ארץ חמדה), מעלין בקודש (כולל בית הבחירה), מקדמי ארץ (ישיבת קדומים), ועוד.
הספרייה כוללת גם קובצי מאמרים של מדרשות תורניות לנשים: המדרשה בבר-אילן, ומדרשת מגדל עוז.
בספרייה מופיעים גם כתבי העת 'מגל' של המכון הגבוה לתורה באוניברסיטת בר-אילן, ו'קובץ חדושי תורה ופרפראות לחכמה' של המרכז האקדמי לב.
בנוסף, מופיעות בספרייה כ-200 עבודות אקדמיות בנושאים תורניים (בעיקר עבודות תזה ודוקטורט), שנכתבו על ידי סטודנטים באוניברסיטאות שונות בארץ.
בספרייה מצויים מאמרים מתוך כ-70 ספרים שאינם כתבי עת ואינם שייכים למכון או מוסד אקדמי.
חלק מהספרים הללו הם אסופות מאמרים של מחברים שונים (בעיקר ספרי זיכרון וספרי יובל), וחלקם מאת מחבר אחד.
ספריית Z היא ספריית צללים מקוונת המאפשרת גישה למאמרים מדעיים, טקסטים וספרים.
היא החלה כמראה של ספריית ג'נסיס, אך גדלה מאז דרמטית.
במדד התעבורה של אלקסה, האתר דורג במקום ה-8,182 במדד האתרים הפעילים ביותר באוקטובר 2021. הארגון ללא מטרת רווח, ומתבסס על תרומות.
מלבד שיתוף ספרים אלקטרוניים, הפרויקט הרחיב את פעילותו ומפעיל מספר מוקדים אותם הוא מכנה בשם "Z-Points" ברחבי העולם, בהם ניתן לשתף ספרים פיזיים.
הפרויקט הוכרז כלא חוקי במספר תחומי שיפוט, והסטטוס החוקי שלו נתון בוויכוח.
פעילות האתר ממומנת על ידי תרומות ממשתמשים, שנאספים פעמיים בשנה בחודשים ספטמבר ומרץ בקמפיין התרמה.
במהלך השנים, האתר השתמש במספר רב של כתובות כדי לחמוק מחסימה של האתר על ידי הרשויות.
בניגוד לספריות צללים אחרות כספריית ג'נסיס, ו-Sci-Hub, לא ידוע רבות על המפעילים, האופרציה או הסטטוס הפיננסי של ספריית Z, שלא פותחת את מסד נתונים שלה לציבור.
יחד עם זאת, ארכיונאים הצליחו להעתיק את מסד הנתונים שלה, מלבד הספרים שמקורם בספריית ג'נסיס.
במאמץ למנוע את הכנסת הדומיינים לרשימה השחורה על ידי ספקיות האינטרנט, המיזם השתמש בדומיין נח לזכירה שהכיל רק את דף הבית של האתר ובו רשימה של מספר דומיינים שעובדים בארצות שונות, שחלקם הכילו מספרים והשתנו פעמם רבות, אסטרטגיה שלבסוף לא סייעה לאתר, לאחר שגם אתר הבית בכתובת "z-lib.org" שלו נחסם.
ב-2023 יצרה הספרייה דומיין אישי לכל משתמש רשום, כדי להקשות על הרשויות לחסום את הגישה למיזם.
צוות האתר טען במרץ 2019 שבבעלותו שרתים בפינלנד, גרמניה, לוקסמבורג, מלזיה, פנמה, רוסיה, וארצות הברית, וכי גודל מסד הנתונים שלו גבוה מ-200 טרה בייט.
באוגוסט 2023, הספרייה השיקה תוסף לדפדפן כדי לסייע במעבר המהיר של האתר בין דומיינים שונים.
למיזם יישומון למערכת ההפעלה אנדרואיד, ובוט בטלגרם.
ספריית אוניברסיטת ייל היא מערכת הספריות של אוניברסיטת ייל בניו הייבן, קונטיקט שבארצות הברית.
הספרייה הוקמה ב-1701 עם מתנה של כמה עשרות ספרים לאוניברסיטה החדשה.
האוסף של הספרייה מכיל כעת כ-14.9 מיליון כרכים השוכנים בחמישה עשר בנייני אוניברסיטה והוא מערכת הספרייה האקדמית השלישית בגודלה בצפון אמריקה והשנייה בגודלה, בקמפוס יחיד .
בשנת 2016 עמד התקציב על כ-118.8 מיליון דולרים והועסקו בו כ-550 עובדים.
נכון ליולי 2024, מנהלת הספרייה היא ברברה רוקנבך.
החלק המרכזי של מערכת הספרייה הוא ספריית הזיכרון של סטרלינג, בניין גותי שנבנה ב-1931 ומכיל את משרדי הספרייה הראשיים, ארכיון האוניברסיטה, ספריית מוזיקה ו-3.5 מיליון כרכים.
הספרייה אחראית על מאות מאגרי מידע מחקריים.
יחד עם ספריית הרווארד וספריות קולומביה, היא הייתה חברה מייסדת בקונסורציום של ספריות המחקר.
ספריית הקונגרס היא ספריית המחקר של הקונגרס של ארצות הברית, אשר משמשת בפועל כספרייה הלאומית של ארצות הברית, ואחת מהספריות החשובות והגדולות ביותר בעולם.
רק הספרייה הבריטית גדולה ממנה.
ספריית הקונגרס נוסדה כספריית מחקר לשירותו של הקונגרס של ארצות הברית, בחוק עליו חתם הנשיא ג'ון אדמס ב-24 באפריל 1800. החוק הקצה 5,000 דולר אמריקני ל"רכישת ספרים העשויים להיות דרושים לקונגרס".
הספרים הראשונים הגיעו מבריטניה ב-1801, ושוכנו בבניין הקונגרס עצמו.
בתחילה היו באוסף 740 כרכים ושלוש מפות.
כחודש לאחר שאוסף הספרים המקורי, בן כ-3,000 כרכים באותה עת, נשרף יחד עם בניין הקונגרס ב-1814 בידי הצבא הבריטי במסגרת מלחמת 1812, הציע תומאס ג'פרסון את אוסף הספרים שלו לספריית הקונגרס.
אוסף הספרייה הפרטית שלו הכילה ספרים רבים במגוון תחומים רחב, כולל פילוסופיה, מדעים, ספרות, ספרים בשפות שונות, ספרים הקשורים להיסטוריה של אמריקה ועוד.
לאחר משא ומתן, ואל מול טענות שאין לקונגרס צורך בספרים שאינם משפטיים, נמכרו ב-1815 6,487 הספרים שבספרייתו תמורת 23,940 דולר, סכום גדול באותם ימים, והם מהווים את הבסיס לספרייה הנוכחית.
בשנת 1851 כילתה השרפה הגדולה בתולדות המבנה כ-35,000 ספרים, שהיו כשני שלישים מתכולתה, ובהם גם את מרבית האוסף המקורי של ג'פרסון.
מאוחר יותר ניתן לספרייה תפקיד במסגרת ההגנה על זכויות יוצרים: כל מחבר שביקש לזכות בהגנה של חוק זכויות יוצרים של ארצות הברית נדרש לשלוח שני עותקים מיצירתו לספריית הקונגרס.
לא כל הספרים המגיעים למשרד זכויות היוצרים שבבניין הספרייה נשארים בספריית הקונגרס.
חלקם מועברים לספריות הלאומיות האחרות של ארצות הברית (בהתאם לתוכנו של הספר) או נתרמים לספריות ציבוריות שונות.
הספרייה, שמבחינת גודל פיזי היא הגדולה בעולם, שוכנת בארבעה בניינים, שאורך המדפים הכולל בהם הוא כ-850 קילומטר (אורך המדפים הגדול בעולם):
בניין מרכז השימור האודיו-ויזואלי הלאומי (קמפוס פקארד)
כל הבניינים, למעט קמפוס פקארד (השוכן בווירג'יניה), מצויים בשכנות זה לזה בקומפלקס הקפיטול של ארצות הברית בוושינגטון די.
בספרייה אוספים חשובים וספרים נדירים, ובהם עותק של תנ"ך גוטנברג.
נכון לתחילת פברואר 2008 מקוטלגים בספרייה כ-135 מיליון פריטים, ובכך היא שנייה בגודלה רק לספרייה הבריטית, שבה יש מעל 150 מיליון פריטים, אך היא ספריית המחקר והספרייה הפרלמנטרית הגדולה בעולם, ויש בה אוספים שהם הגדולים בעולם מסוגם.
בספרייה כלולים מעל 29 מיליון פריטים מודפסים ובהם מעל 20 מיליון ספרים ב-460 שפות וכ-5 מיליון מפות; מעל 58 מיליון כתבי יד; מעל 14 מיליון פריטים חזותיים ומהם 12 מיליון תצלומים, וכן מקוטלגים בה כ-3 מיליון הקלטות קוליות (כמו בספרייה הבריטית).
כל האוספים המוזכרים (למעט האחרון) הם הגדולים מסוגם בעולם, אף יותר מאשר בספרייה הבריטית.
שיטת המיון והקטלוג של ספרים בספרייה קרויה Library of Congress classification (בקיצור LC), והיא מקובלת בספריות אוניברסיטאיות רבות ותואמת את תקן RDA.
השיטה פותחה על ידי צ'ארלס קטר.
ספריות ציבוריות מעדיפות שיטת מיון וקטלוג אחרת, שיטת דיואי.
הספרייה מנהלת את הרישום הלאומי להקלטות.
הספרייה פתוחה לציבור הרחב למטרות עיון, וכן מתקיימים בה סיורים לתיירים, והיא מאתרי התיירות הפופולריים ביותר בוושינגטון הבירה.
הכניסה לאולם הקריאה מצריכה אישור, שאותו ניתן לקבל בבניין מדיסון כנגד הצגת תעודה מזהה ובה תמונה.
הספרייה הציבורית של העיר ניו יורק היא אחת הספריות המובילות בארצות הברית ובעולם.
הספרייה היא אחת משלוש מערכות הספריות הציבוריות של העיר ניו יורק.
בניינה הראשי של הספרייה נמצא בשדרה החמישית.
בסוף המאה ה-19 היו בעיר ניו יורק שתי ספריות הפתוחות לציבור הרחב:
ספריית אסטור שנוסדה בעקבות תרומה של 400,000 דולר מירושתו של ג'ון ג'ייקוב אסטור (1763–1848), ספרייה זו נפתחה בשנת 1849.
ספריית לנוקס שנוסדה על ידי ג'יימס לנוקס (1800–1880) שהיה אספן ספרים ידוע.
טילדן (1814–1886) תרומה של 2.4 מיליון דולרים על מנת שתוקם ספרייה ציבורית בעיר ניו יורק.
בעקבות התרומה הוקמה ב-23 במאי 1895 קרן משותפת שאיחדה את שתי הספריות הקיימות ואת קרן התרומה לקרן אחת.
ספריית המחקר המרכזית נבנתה בשדרה החמישית של האי מנהטן בין הרחוב ה-40 והרחוב ה-42. הספרייה נחנכה ב-23 במאי 1911. שני פסלי האריות המפורסמים המעטרים/ שומרים על הכניסה לספרייה פוסלו על ידי אדוארד קלרק פוטר.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 העניק להם ראש עיריית ניו יורק פיורלו לה גוארדיה את השמות "סבלנות" ו"עוצמה".
בשנת 1965 הוכרז המבנה ההיסטורי כאתר מורשת לאומית המיועד לשימור.
בשנות ה-80 נוסף אגף חדש לספרייה מתחת פארק בריינט הנמצא ממערב לספרייה.
הספרייה ממוקמת בשדרה החמישית במנהטן במיקום מרכזי והפכה למוקד משיכה לחוקרים, מבקרים ותיירים.
הספרייה כוללת אולמות קריאה רבים המוקדשים לנושאים מגוונים וכן אולם קריאה ראשי אחד.
רוב אוספי הספרייה מוסתרים מעיני הציבור.
הם משתרעים על ארבעים אחוז משטח הבניין ואורכם כ–120 קילומטרים בשבעה מפלסים מתחת לאולם הקריאה הראשי.
קוראים יכולים להזמין את הספרים הנמצאים במחסנים ולעיין בהם באולמות הקריאה.
ארבע קומות מתוך הספרייה פתוחות לקהל הרחב.
בספרייה נמצא תנ"ך גוטנברג מאמצע המאה ה-15 וכן ספרו של אייזק ניוטון, היסודות המתמטיים של פילוסופיית הטבע מהמאה ה-17. כמו כן בספרייה נבנה מיזם ספרי הזיכרון לקהילות שחרבו בשואה כדי להביא את זכרן של קהילות אלה לכל אדם, באמצעות האינטרנט.
במיזם נסרקו 650 מתוך 700 ספרי זיכרון כאלה שנמצאים בספרייה, ותוכנם המלא זמין לכל באתר הספרייה.
ב-2004 פול הולדנגרבר ייסד את התוכנית של "LIVE from the NYPL" בה ידוענים מנהלים שיחות בספריית בתחומים כגון ספרות, תרבות פופולרית ואמנות.
הספרייה הציבורית של ניו יורק הופיעה פעמים רבות בקולנוע, בין השאר בסרט ספיידרמן משנת 2002, וכן בסרט היום שאחרי מחר משנת 2004. בשנת 2008, הספרייה הייתה מקום היעד של חתונתה של קארי בראדשו בסרט סקס והעיר הגדולה.
בשנת 2017 יצר הבמאי פרדריק וייסמן סרט תיעודי על "ספריית העיר ניו יורק" בשם "אקס ליבריס".
זהו סרט טבע שהספרייה משמשת בו כשמורת טבע.
ספריית הפקדה (או ספריית פיקדון) היא ספרייה שיש חיוב על פי חוק להעביר אליה עותקים של פרסומים שונים, בעיקר של ספרים.
מטרת חוקי ההפקדה (או בשם אחר: "חוק עותקי חובה") היא לוודא את שימור ותיעוד התרבות, המסורת והשורשים של המדינה.
במדינות רבות ישנה דרישה חוקית כלפי הרשויות להפקיד עותקים של פרסומיהן בספריות הפקדה.
מטרת חוקים אלו היא לאפשר לכל אזרח גישה חופשית לפרסומים השונים של רשויות המדינה, ללא צורך בהליכים מסובכים.
מקרה קדום של חובת הפקדה היה באלכסנדריה בתקופת בית תלמי.
כל מבקר בעיר נדרש להפקיד את הכתבים שברשותו בספרייה הגדולה של אלכסנדריה, שם הועתקו הכתבים על ידי לבלרים מומחים, המקור נשמר בספרייה והעותק הועבר לבעלים המקוריים.
המדינה המודרנית הראשונה שבה הונהג חוק עותקי חובה הייתה צרפת.
בשנת 1537 פרסם פרנסואה הראשון מלך צרפת את "חוק מונפלייה", שחייב מסירת עותקים ממסמכים שנכתבו בצרפת, על מנת ליצור אוסף לאומי.
מאז נחקקו חוקים דומים ברבות ממדינות העולם, ובהן דרישה להעברת בין עותק אחד (למשל באוסטרליה) ועד 18 עותקים (בבולגריה).
לרוב משמשת הספרייה הלאומית ככתובת לחלק מעותקים אלו.
עם התפתחות הטכנולוגיה עדכנו מדינות רבות את החוקים, כך שיחולו גם על פרסומים לא-ספריים, כגון: סרטים, אלבומי מוזיקה ופרסומים על גבי תקליטור.
במסגרת החלטת האו"ם בשנת 1949 על נוהלי הקמת ספריית האו"ם נקבע כי הספרייה אחראית להפצת פרסומים של האו"ם ברחבי העולם.
במסגרת זו זכאית כל מדינה לקבלת עותק ללא תמורה של הפרסומים העיקריים של האו"ם.
לצורך כך הוקמו ספריות הפקדה של האו"ם, לרוב במסגרת הספריות הלאומיות של המדינות.
ספריות נוספות יכולות לפתוח ספריות הפקדה בתחומן, בתנאים מסוימים.
כיום ישנן מעל 400 ספריות הפקדה של האו"ם ביותר מ-140 מדינות.
אתר ספריות ההפקדה של האו"ם (אנגלית)
במסגרת חוק זכויות היוצרים של אוסטרליה מחויב כל מוציא לאור לשלוח עותק אחד של כל דבר דפוס (ספר, כתב עת, עיתון, מפה וכו') לספרייה הלאומית של אוסטרליה.
בארצות הברית אין חוק הפקדה.
עם זאת, מוציא לאור המעוניין בשמירת זכויות יוצרים על יצירתו מחויב לשלוח 2 עותקים של היצירה למשרד זכויות היוצרים (Copyright Office) שבתוך ספריית הקונגרס.
בנוסף, מחויב הממשל הפדרלי של ארצות הברית להפקיד עותקים של המידע שברשותו בספריות הפקדה פדרליות.
קיימות כיום מעל 1250 ספריות כאלה, בכל המדינות והטריטוריות של ארצות הברית.
בממלכה המאוחדת קיימת חובה חוקית לשלוח עותק אחד של כל ספר לספרייה הבריטית.
בנוסף, זכאיות עוד 5 ספריות לדרוש, תוך שנה, לקבל עותק ללא תשלום של כל ספר שלו הן נזקקות.
ספריות אלה הן הספרייה הבודליינית באוניברסיטת אוקספורד, ספריית אוניברסיטת קיימברידג', הספרייה הלאומית של סקוטלנד, הספרייה הלאומית של ויילס וספריית טריניטי קולג' (דבלין).
בישראל, מוגדרת חובת ההפקדה בחוק הספרים (חובת מסירה וציון הפרטים), התשס"א-2000, שמהווה המשך לפקודת העיתונות המנדטורית, ובפרט לתיקון שנערך לה ב-1953. החוק החדש הרחיב את הדרישה כך שתכלול גם חומרים לא-ספריים, אך ביטל את חובת מסירת עותק למשרד החינוך שהייתה קבועה בפקודה.
לפי החוק חובה להעביר שני עותקים של כל ספר שיוצא לאור בישראל לבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי (כיום הספרייה הלאומית) תוך 30 יום מהוצאתם לאור.
ישנה גם חובה למסור עותק אחד ללא תמורה לגנזך המדינה, וזאת על פי בקשת הגנזך.
בנוסף, יש למסור עותק של ספר בתחום המוגדר כ"נחוץ לעבודתה של הכנסת" על ידי יושב ראש הכנסת ושל כל עיתון לספריית הכנסת.
התיקון בפקודת העיתונות משנת 1953, שבוטל עם קבלת חוק הספרים, חייב מסירה של ספרים בכל התחומים, ללא הגבלת נושא.
עד 1 ביולי 2005 נמסר העותק לכנסת ללא תמורה, ומאז תיקון החוק ניתנת תמורה של 25% מהמחיר הקטלוגי של הספר או העיתון.
בנוסף, לפי תקנות חוק חופש המידע מחויבת כל רשות ציבורית (כהגדרתה בחוק זה), למעט רשות מקומית והתאגידים שבשליטתה, לשלוח עותק של הדו"ח השנתי על פעילותה לספריית הכנסת, גנזך המדינה, הספרייה הלאומית (שני עותקים) ולספרייה הציבורית של כל רשות מקומית בת 5,000 תושבים או יותר.
רשות מקומית (והתאגידים שבשליטתה) מחויבת להפקיד בספרייה הציבורית שבתחומה, בנוסף לדו"ח השנתי, גם את חוקי העזר שלה בנוסחם המעודכן.
מדור עותקי חובה, באתר הספרייה הלאומית של ישראל
נתונים סטטיסטיים של פרסומים ישראלים, באתר הספרייה הלאומית
בנסיכות מונקו חובת ההפקדה מבוססת כיום על צו נסיכותי מס' 816 שהוציא הנסיך אלבר השני, נסיך מונקו ב-21 בנובמבר 2006, בעקבות חוק מס' 1,313 מ-29 ביוני 2006 שעוסק בדיני זכויות יוצרים.
לפי הצו, חובה להפקיד ארבעה עותקים של יצירות על גבי נייר (ספרים, כתבי עת וכו'), הדפסים של איורים וציורים, תוכנות מחשב, מאגרי מידע, הקלטות קול, סרטים ומולטימדיה.
פריט שנוצרו ממנו פחות מ-100 עותקים חייב בהפקדת שני עותקים בלבד.
העותקים מופקדים בספריית לואיס נוטארי (Bibliothèque Louis Notari), הספרייה העירונית והלאומית של מונקו.
חובת ההפקדה בניו זילנד קיימת משנת 1903, ונקבעה חובה לשלוח שלושה עותקים של כל דבר דפוס שהודפס בניו זילנד.
בשנת 2003 נחקק חוק הספרייה הלאומית ולפיו החל מ-1 ביולי 2004 יש צורך לשלוח רק שני עותקים של כל דבר דפוס.
החל מ-13 באוגוסט 2006 ישנה חובה לשלוח גם עותקים של פרסומים דיגיטליים, כולל מסמכים מקוונים באינטרנט.
במקרה שהודפסו פחות ממאה עותקים או שהמסמך יקר (1,000 דולר או במקרה של כתב עת 3,000 דולר למנוי שנתי) יש חובה לשלוח רק עותק אחד.
עותק אחד מועבר לספרייה הלאומית של ניו זילנד בולינגטון שם הוא נגיש לקהל הרחב.
עותק נוסף נשמר בספריית אלכסנדר טרנבול הסמוכה, שאינה פתוחה לקהל הרחב.
משרד חובת ההפקדה באתר הספרייה הלאומית של ניו זילנד
כבר בשנת 1661 נחקק חוק המחייב לשלוח שני עותקים של כל דבר דפוס לשלטונות.
עותק אחד יועד לספרייה המלכותית השוודית ועותק נוסף לארכיון הלאומי השוודי.
במקור נועד חוק זה כדי לאפשר פיקוח על תוכן הספרים.
ספריית הוותיקן , היא הספרייה של הכס הקדוש הממוקמת בקריית הוותיקן.
זו אחת מהספריות העתיקות בעולם, המכילה את אחד האוספים המשמעותיים של טקסטים היסטוריים.
מומחים מחלקים את היסטוריית הספרייה האפיפיורית לחמישה חלקים:
לפני ארמון לטארן - ימי ראשית הספרייה, המתחיל מימי הכנסייה הקדומים ביותר, ונגמר בהעברת הספרייה לארמון הלטארן, ארמון האפיפיורים באימפריה הרומית.
רק מספר זעום של כתבי יד שרדו מתקופה זו.
ארמון לטארן - כאשר כתבי יד אוחסנו בארמון לטארן.
תקופה זו נמשכה עד המאה ה-13, בתקופת האפיפיור בוניפקיוס השמיני.
אביניון - בתקופה זו הייתה צמיחה אדירה באוסף כתבי היד והתיעודים, שנשמרו על ידי האפיפיורים שגרו בדרום צרפת בעיר אביניון, בין תקופת בוניפקיוס השמיני ל-1370, אז שבו האפיפיורים לרומא.
לפני הוותיקן - משנת 1370 עד שנת 1447, הספרייה הייתה מפוזרת ברחבי רומא, אביניון ומקומות אחרים.
הוותיקן - תקופה המתחילה בשנת 1448 כאשר הספרייה הועברה לקריית הוותיקן ועד לימינו.
האפיפיור ניקולאוס החמישי ייסד את הספרייה בוותיקן בשנת 1448, על ידי שילוב של 350 קודקסים יווניים, לטינים ועבריים, אותם ירש מאבותיו, עם האוסף הפרטי שלו ורכישות גדולות נוספות, ביניהם של כתבי יד מהספרייה הקיסרית של קונסטנטינופול.
כאשר הספרן הראשון של ספריית הוותיקן עשה רשימה של הספרים בשנת 1481, הספרייה החזיקה בערך 3,500 פריטים, מספר שמשמעותו היא שהספרייה הייתה הגדולה ביותר בעולם המערבי באותה תקופה.
בערך בשנת 1587, הפקיד האפיפיור סיקטוס החמישי בידי האדריכל דומיניקו פונטנה, תכנון של מבנה חדש לספרייה, אשר נמצא בשימוש עד היום.
הספרים הוצגו על מדפים, אליהם היו כבולים.
ספריית הוותיקן הועשרה בכמה רכישות וירושות במהלך השנים.
ב-1601 הוריש אוטאוויו בנו של המומר חננאל דה פוליניו את ספרי אביו לספריית הוותיקן.
ב-1623, ספריית רוזנות היידלברג (ספריית פאלאטינה), שהכילה כ-3,500 כתבי יד, נתרמה לספריית הוותיקן על ידי מקסימילייס הראשון, דוכס בוואריה, בתודה לתמרון הפוליטי החכם שעשה האפיפיור גרגורי החמש עשרה, שתמך בו בהתמודדותו מול מועמדים פרוטסטנטים על מושב בבית הנבחרים.
39 מתוך כתבי היד של היידלברג נשלחו לפריז ב-1797, והוחזרו להיידלברג ב-1815. בנוסף ניתנה על ידי האפיפיור פיאוס השביעי מתנה של 852 כתבי יד נוספים בשנת 1816. מלבד אלה, כל שאר 2,609 כתבי היד של הרוזנות נמצאים בספריית הוותיקן עד היום.
ב-1657, כתבי יד של דוכסות אובינו שבאיטליה נרכשו על ידי הספרייה.
כריסטינה מלכת שוודיה הסכימה לכך שספרייתה, שהייתה בעצם הספרייה השוודית המלכותית דאז, תהיה לחלק מספריית הוותיקן במותה ב-1689.
כיום, הספרייה מונה 75,000 כתבי יד לערך, ומעל ל-1.1 מיליון ספרים מודפסים, הכוללים בתוכם גם כ-8,500 אינקונבולה.
ניתן גם לציין שלספריית הוותיקן יש כיום 803 כתבי יד עבריים עתיקים.
הארכיונים הסודיים של הוותיקן הופרדו מהספרייה בתחילת המאה ה-17 וכוללים 1500 כותרים.
בין הפריטים המפורסמים ביותר של ספריית הוותיקן נמנה הקודקס ותיקנוס (Codex Vaticanus, תרגום חופשי - מצחף הוותיקן), התנ"ך העתיק ביותר המוכר לנו כיום.
הספר ההיסטוריה הסודית של פרוקופיוס נמצא בספרייה ופורסם בשנת 1623.
מיתוס נפוץ הוא שספריית הוותיקן מחזיקה באוסף הפורנוגרפיה הגדול בעולם.
לספרייה יש מעט מאוד חומרים פורנוגרפיים, רובם בתיקיית העתקים של העבודה על רשימת הספרים האסורים.
ישנם גם מעט מאוד יצירות אומנות ארוטיות, אך פחות אף מזה מאז תקופת הרנסאנס.
ספריית הוותיקן היא ספרייה עיונית בנושאים כמו היסטוריה, חוק, פילוסופיה ותאולוגיה.
הספרייה פתוחה לכל אחד המסוגל להראות את סגולותיו ולהסביר את הצורך המחקרי שלו להשתמש באוסף.
בספרית הוותיקן נמצא כנראה האוסף הגדול בעולם של כתבי יד עבריים מתקופת הרנסאנס וימי הביניים.
הוא מכיל אוסף של מעל 600 כתבי יד עבריים.
כתבי היד מתפרסים על פני כל הספרות היהודית – תנ"ך, תרגום ופרשנות התנ"ך, תלמוד בבלי, תלמוד ירושלמי, מדרשי הלכה, מדרשי אגדה, מחזורים, קבלה ועוד.
כתב היד הקדום ביותר הוא מסוף המאה התשיעית או מתחילת המאה העשירית – זהו כתב היד של הספרא (כתב יד ותיקן 66) הנחשב לבכיר כתבי היד של הספרא.
כתבי יד חשובים אחרים –
כתב יד של התלמוד הירושלמי – ותיקן 133, המכיל את מסכת סוטה וכמעט כל סדר זרעים.
נחשב לכתב היד השני בחשיבותו של הירושלמי (אחרי כתב יד ליידן).
כתב יד של הספרי – ותיקן 32 – בכיר כתבי היד של הספרי.
כתבי יד לכמעט כל מסכתות התלמוד הבבלי.
סקירה מקיפה של כתבי היד העבריים בספרייה בוצעה בשנת 2008 על ידי בנימין ריצ'לר ופרופ' מלאכי בית אריה.
קיימות שיטות מולקולארית שונות בהן ניתן לחפש שינויים גנטיים כתגובה לגירוי חיצוני או פנימי.
ספריית הפחתה היא אחת משיטות אלו, והיא מבוססת על היברידיזציה בין מולקולות ה-RNA לפני הטיפול לבין מולקולות ה-RNA אחרי הטיפול, כך שרק אלו שלא עברו הכלאה (עקב אי נוכחות ביטוי הגנים לפני הטיפול) יוגברו ב-PCR.
ישנן שיטות מולקולריות מדויקות יותר לבחינת עלייה או ירידה של גנים, כמו למשל microarray.
אולם עבור שיטה זו ודומות לה, יש לדעת את רצף הגנום כולו של הייצור הנבדק, מידע שלא קיים עבור רוב היצורים.
מבצעים ספריית הפחתה כאשר אין ידע רב על הגנום של הייצור הנבדק, ובכל זאת מעוניינים לגלות אילו גנים קשורים לתופעה מסוימת על ידי כך שבוחנים את עלייתם/ירידתם כתגובה לתופעה זו.
כדי לבחון אילו גנים חדשים עלו יש להפיק mRNA משני סוגי רקמות - כזו שעברה טיפול וכזו שלא עברה.
זו שלא עברה טיפול תיקרא Driver וזו שעברה תיקרא Tester.
את ה-Tester מחלקים לשתי דוגמאות.
הופכים את ה-mRNA של שתי הדוגמאות ל-cDNA יחד עם פרוב שונה לכל אחת.
בנוסף עושים הגברה ל-Driver עם RTPCR.
אחרי הכנות אלו מתחילים בהיברידיזציות והגברות: תחילה עושים היברידיזאציות בין ה-Driver לשני ה-Testers ואחר כך בין ה-Tester ל-Tester.
בסופו של דבר תתקבלנה מולקולות cDNA המכילות את שני הפרובים השונים משני הצדדים על אותו הגדיל, והן היחידות שיוגברו (עם תחלים ספציפיים לפרובים) בעת עשיית PCR מחודש.
המולקולות האלו יהיו רק אלו שלא עברו היברידיזציה עם ה-Driver משום שלא היו להן התאמות עם מולקולות מקבילות שלו, מה שמעיד על עלייתן כתוצאה מהטיפול.
אם עושים את ה-Driver וה-Tester הפוך ניתן לדעת אילו גנים 'ירדו' כתגובה לטיפול.
ספריית המדינה בברלין היא ספרייה הנמצאת בעיר ברלין, בירת גרמניה.
הספרייה מוגדרת כספרייה הרשמית של ברלין (ברלין היא אחת מ-16 מדינות גרמניה בנוסף להיותה עיר הבירה).
בספרייה למעלה מ-10 מיליון ספרים, מהם 250,000 ספרים חתומים, 450,000 דפי תווים, 960,000 מפות ואטלסים, 38,000 כתבי עת ו-180,000 עיתונים, 2.3 מיליון צילומי מיקרופישים ומיקרופילמים ולמעלה מ-13.5 מיליון תמונות.
ספריית המדינה בברלין נוסדה בשנת 1661 על ידי פרידריך וילהלם, האלקטור של ברנדנבורג.
באותה עת נמצאה הספרייה בקלן על השפרה ונקראה "Churfürstliche Bibliothek" (קורפירסטליכה ביבליותק ־ ספרייה של הנסיך הבוחר.
בשנת 1701, תחת פרידריך הראשון, מלך פרוסיה, שונה שם הספרייה ל"ספרייה המלכותית שבברלין".
שם זה נותר שמה של הספרייה עד ביטול המונרכיה בשנת 1918. בין השנים 1884-1873 עמד בראש הספרייה האגיפטולוג הגרמני קארל ריכרד לפסיוס.
ארנסט פון אינה פיתח את התוכנית למבנה באונטר דן לינדן ואלכסנדר ברוולד, שעבד בשירות הפרוסית לבניות הציבוריות, הוציא אותה בין 1903 ו-1913. בשנות 1913 ו-1914 הספרייה שנה מהמבנה הקודם בכיכר בבל לבנין החדש.
בשנה 1918 שונה שם הספרייה ל"ספריית מדינת פרוסיה".
ב-10 במאי 1933 הוצאו מהספרייה כ-20 אלף ספרים, כולל עבודות של תומאס מאן, היינריך היינה, קרל מרקס ועוד סופרים רבים, ונשרפו בכיכר בבל הסמוכה.
טקס שריפת הספרים התרחש בעקבות יוזמת שר התעמולה בגרמניה הנאצית, יוזף גבלס, בהשתתפות סטודנטים ופרופסורים, בליווי מוזיקלי של מקהלות אס אס ו-אס אה.
עזריאל קרליבך התבונן בעילום שם וכתב על שריפת הספרים בעיתונים האידישים הײַנט בורשה ופֿאָרווערטס בניו יורק.ּ לזכר אירוע זה הוקם במקום מיצג ספרייה מעשה ידי האמן הישראלי מיכה אולמן.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוחבאו אוספי הספרייה ב-30 מנזרים, טירות ומכרות נטושים ברחבי גרמניה.
לאחר חלוקת גרמניה הושבו חלק מהאוספים לבניין הספרייה בשדרת אונטר דן לינדן וחלק לברלין המערבית, אשר הקימה בסוף שנות ה-70 בניין ספרייה חדש ברחוב פוטסדאם (Potsdamer Straße) במערב ברלין.
חלק מהספרים נלקחו על ידי הצבא הסובייטי לפולין ולברית המועצות בתום מלחמת העולם השנייה כפיצוי על הנזקים שגרמו נאצים ליצירות ספרותיות ואמנותיות במדינות אלה.
בשנת 1992, לאחר איחוד ברלין, אוחדה הספרייה וכיום היא פועלת משני המבנים.
ספריית התבניות התקנית היא חלק מהספרייה התקנית של C++.
ספרייה זו אינה חלק מובנה בשפה, והיא מכילה כלי עזר שניתן לכתוב בשפת C++ עצמה; הספרייה חוסכת מהמתכנת את הטרחה שבכתיבתם.
כל שירותי STL הם תבניות שתואמות את עקרונות התכנות הגנרי, ומכאן שם הספרייה.
את יצירת ה-STL אפשר לזקוף בעיקר לאלכסנדר סטפנוב שב-1979 החל לעבוד על הרעיון של אלגוריתמים גנריים.
ב-1987 כתבו סטפנוב ושותפו דוד מוסר קודים גנריים לשפת עדה.
הם שמו לב שעדה יוצאת לאט לאט מהשוק והחליטו לכתוב ספריות גנריות עבור ++C.
סטפנוב החל לעבוד במעבדות AT&T ולאחר מכן במעבדות HP על אלגוריתמים גנריים ל-++C.
לאחר זמן מה הציג סטפנוב את מחקרו בפני איגוד התקינה של שפת ++C.
האיגוד התלהב מהמחקר וביקש מסטפנוב שימשיך לעבוד ויראה להם את התקדמותו.
לאחר עבודה רבה על הקוד הם הציגו גרסה סופית שאושרה ביולי 1994. עוד החלטה שתרמה להתפשטות של ה-STL היא ההחלטה של HP לא לקחת תמלוגים על הקוד ולהפיץ אותו בחינם.
כל שירותי STL מובאים בצורת תבניות של מחלקות או פונקציות הנמצאות תחת מרחב שם של הספרייה התקנית: std.
הספרייה מגדירה מחלקות עבור מבני נתונים נפוצים (כגון וקטור, עץ חיפוש בינארי, רשימה מקושרת, תור, מחסנית), טיפוסי איטרטורים עבור מחלקות אלה (מצביעים מופשטים) ואלגוריתמים נפוצים (אלגוריתמי חיפוש, מיון, פעולות על קבוצות וכדומה).
STL מכילה תבניות של מחלקות שמממשות מבני נתונים נפוצים.
טיפוס הנתונים שיכיל כל מבנה נתונים מוגדר בפרמטר הראשון של התבנית (או השני עבור מחלקות map), משמע הדבר שלא ניתן לערבב אובייקטים מטיפוסים שונים בתוך מבנה נתונים אחד.
על מנת ליצור מבנה נתונים הטרוגני יש לשמור מצביעים למחלקת אם משותפת.
מבני הנתונים המובאים ב-STL מתחלקים לשני סוגים:
רצפים – במבני נתונים אלה האובייקטים מסודרים לפי סדר שיש לו משמעות.
אוספים אסוציאטיביים – במבני נתונים אלה האובייקטים מסודרים בתוך עץ חיפוש מאוזן או בתוך טבלת גיבוב ועל כן אין משמעות לסדרם.
כמו כן, חלק ממבני הנתונים מבוססים על מבני נתונים בסיסיים אחרים.
מבני נתונים אלה נקראים אדפטורים (adaptors).
למשל תור חד-כיווני הוא גרסה מוגבלת של תור דו-כיווני.
כל מבני הנתונים הבסיסיים המוגדרים ב-STL מגדירים ממשק דומה.
דבר זה מאפשר לכתוב אלגוריתמים גנריים שיעבדו עם כל מבני הנתונים התומכים בפעולות אלה או אחרות.
כמו כן הממשק הדומה מאפשר למתכנת לכתוב מחלקות עבור מבני נתונים משלו שישתלבו יחד עם כל שאר כלי הספרייה.
דבר זה הופך את STL לספרייה הניתנת להרחבה, לדוגמה ספריית boost היא הרחבה ל-STL.
להלן טבלה המסכמת את מבני הנתונים הקיימים:
שם המחלקה הסבררצפים (סדרות) vector מערך בטוח חד-ממדי.
לעומת המערך המובנה שבשפה הוא שומר את גודלו ואחראי על הקצאת הזיכרון ופינויו.
מחלקה זו מכילה שיטות לשינוי גודל המערך, כמו כן היא עשויה לפעולות מחסנית (הוספה ומחיקה מהסוף).
מחלקה זו מאפשרת להקצות יותר מקום עבור השימוש העתידי על מנת לחסוך העתקות.
פעולות ההוספה והמחיקה מכל קצה של הרשימה או נקודה המוצבעת על ידי איטרטור תתבצענה תוך זמן קבוע.
אין אפשרות פנייה לפי אינדקס.
מציאת איבר לפי אינדקס באמצעות ספרייה יתבצע תוך זמן .
ניתן להכניס לתור ולהוציא ממנו משני הקצוות תוך זמן קבוע.
פעולות עם אמצע התור (הוצאה והכנסה למרכז) תתבצענה תוך .
מאפשרת מיעון תוך זמן קבוע.אדפטורים (adaptors) queue תור חד-כיווני.
מבוסס כברירת מחדל על deque.
ממשקו מאפשר אך ורק עבודה עם קצוות.
ממומש על ידי ערימה (heap) שנשמרת בתוך vector, כברירת מחדל.
הממשק זהה לזה של queue מלבד שתבנית מחלקה זו כוללת פרמטר נוסף, והוא פונקציית ההשוואה בין הערכים שתגדיר את העדיפויות.
מבוססת על deque כברירת מחדל.
פעולות הממשק כוללות אך ורק את ממשק המחסנית.אוספים אסוציאטיביים map מילון הממומש על ידי עץ-חיפוש מאוזן שכל צומת בו שומר מפתח וערך.
set מימוש של קבוצה כעץ חיפוש בינארי מאוזן ששומר רק את המפתחות.
multiset רב-קבוצה - מבנה נתונים שמהווה מימוש של המושג מולטי קבוצה.
זהה ל-map ול-set בהתאמה מלבד העובדה שהוא יכול להכיל להיות מספר הופעות של אותו מפתח.
מחלקות אלה משתמשות בטבלת גיבוב ולכן זמן חיפוש, הוספה ומחיקה הוא בקירוב קבוע.
כאשר טבלת הגיבוב מתמלאת, מחלקות אלה מגדילים אותה אוטומטית.אחרים bitsetדומה למערך של ערכים בינאריים, אך יעיל יותר לצורך זה.
valarrayדומה למערך של ערכים מספריים, אך יעיל יותר לצורך זה.
stringדומה למערך של תווים, ובעל פעולות מיוחדות למחרוזות.
איטרטור (iterator) הוא מצביע מופשט.
בניגוד למצביע רגיל שהוא טיפוס מובנה אשר מכיל כתובת בזיכרון, מימושו של איטרטור לא מוגדר.
האיטרטורים עשויים לעבודה עם רצפים של אובייקטים הנמצאים בתוך מבני נתונים שפורטו למעלה או שהוגדרו על ידי המתכנת.
STL מגדירה חמש מחלקות בסיס עבור חמישה סוגי איטרטורים:
איטרטור קלט (input iterator) – איטרטור זה מאפשר רק קריאת האיבר עליו הוא מצביע וקידום לאיבר הבא ברצף.
איטרטור פלט (output iterator) – איטרטור זה מאפשר רק כתיבה (השמה) לתוך האיבר אליו הוא מצביע וקידום לאיבר הבא ברצף.
איטרטור חד-כיווני (forward iterator) – איטרטור זה מאפשר קריאה וכתיבה לאיבר שאליו הוא מצביע וקידום לאיבר הבא ברצף.
לדוגמה: רשימה מקושרת חד-כיוונית מאפשרת אך ורק פעולות אלה.
מחלקה זו נגזרת ממחלקת איטרטור הקלט ואיטרטור הפלט.
איטרטור דו-כיווני (bidirectional iterator) – נגזר מאיטרטור חד-כיווני.
מאפשר גם מעבר לאיבר הקודם ולא רק לאיבר העוקב.
לדוגמה: רשימה מקושרת דו-כיוונית מאפשרת אך ורק פעולות אלה.
איטרטור גישה אקראית (random access iterator) – נגזר מאיטרטור דו-כיווני.
מאפשר גישה אקראית לאיברים שברצף, כלומר ניתן לגשת באמצעות אינדקס לכל אחד מהאיברים הבאים או הקודמים תוך זמן קבוע.
ניתן לקבל את האיטרטור למבנה נתונים מסוים באמצעות קריאה לפונקציית begin() או end().
האיטרטורים, וחלוקתם לסוגים אלה, מאפשרים להגדיר אלגוריתמים גנריים.
למשל מיון מהיר הממומש ב-STL יכול לקבל אך ורק איטרטור גישה אקראית ואילו אלגוריתם הסיכום יכול לקבל כל איטרטור קלט שהוא (והנגזרים ממנו).
STL מגדירה אלגוריתמים נפוצים לשימוש המתכנת.
על אף שרובם פשוטים, הם מאפשרים להימנע מכתיבת לולאות רבות.
האלגוריתמים שעובדים עם רצפים מקבלים איטרטורים לתחילת הרצף ולסוף הרצף.
בין האלגוריתמים האלה קיימים אלגוריתמים:
שלא משנים את הרצף – בודקים שני רצפים לשוויון, מחפשים איבר בתוך הרצף (חיפוש בינארי וחיפוש ליניארי), סופרים את הופעת האובייקט בתוך הרצף, מחפשים תת-רצף בתוך הרצף הנתון.
משנים את הרצפים – מעתיקים רצף, מאתחלים רצף, מוחקים מהרצף את הופעות האובייקט, מערבבים את האיברים.
ממיינים את הרצף – במיון מהיר, מיון השומר על הסדר של איברים שווים, מיון חלקי.
עובדים עם רצפים ממויינים – מיזוג רצפים, פעולות על קבוצות.
מממשים ערימה – הוספה, מיון ומחיקה מערימה.
ספריית הדיאט הלאומית (ביפנית: 国立国会図書館; "קוֹקוּריצוּ קוֹקאי טוֹשוֹקאן") הוקמה ב-1948 במטרה לסייע לחברי הדיאט של יפן במחקר של נושאים הקשורים למדיניות ציבורית.
ספריית הדיאט הלאומית היא הספרייה הלאומית היחידה ביפן.
הספרייה דומה במטרותיה ובהיקפה לספריית הקונגרס האמריקאית.
ספריית הדיאט הלאומית, שוכנת בשני אתרים מרכזיים, בטוקיו ובקיוטו, ובעוד מספר סניפים.
ספריית הדיאט הלאומית (NDL על פי ראשי תיבות שמה באנגלית) היא המשך של שלוש ספריות שונות: ספריית בית האצילים (הבית העליון), ספריית בית הנבחרים, ששתיהן הוקמו כשהוקם הדיאט הקיסרי של יפן ב-1890; והספרייה הקיסרית, שהוקמה ב-1872 תחת סמכות משרד החינוך.
סמכותו של הדיאט בתקופת שלפני מלחמת העולם השנייה הייתה מוגבלת; והצורך של חבריו במידע היה "קטן בהתאם".
"...ספריות הדיאט המקוריות מעולם לא פיתחו את האוספים או השירותים שהיו הופכות אותן לנספח חיוני לפעילותה של רשות מחוקקת אחראית אמיתית.".
יותר מכך, עד תבוסתה של יפן פיקחה הרשות המבצעת על כל המסמכים הפוליטיים, כשהיא מונעת מהעם ומהדיאט גישה למידע חיוני.
הממשל הצבאי ביפן בתקופת הכיבוש האמריקאי בראשות הגנרל דאגלס מקארתור העריך שרפורמה במערכת הספרייה של הדיאט היא חלק חשוב בדמוקרטיזציה של יפן לאחר תבוסתה במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1946 ייסד כל בית בדיאט ועדת ספריית דיאט לאומית משלו.
האני גורו (Hani Gorō), היסטוריון מרקסיסט שנכלא בתקופת המלחמה באשמת פשעי מחשבה ונבחר לבית היועצים (הגוף שהחליף את בית האצילים שבוטל) לאחר המלחמה, פעל כחוד החנית במאמצי הרפורמה.
האני חזה בעיני רוחו את הגוף החדש גם כ"מבצר של הריבונות העממית" וכאמצעי להגשים "מהפכה באמצעי שלום".
הקצינים של צבא הכיבוש שהיו אחראיים לרפורמות בספרייה דיווחו שאומנם הכיבוש היה זרז בשינוי, אבל היוזמה המקומית הייתה קיימת כבר לפני הכיבוש, והרפורמות המוצלחות היו פרי עבודתם של יפנים מסורים כדוגמת האני.
ספריית הדיאט הלאומית נפתחה ביוני 1948 בארמון אקאסקה (כיום בית ההארחה הלאומי של יפן) כשהיא מכילה אוסף ראשוני של 100,000 כרכים.
ב-1949 אוחדה ספריית הדיאט הלאומית עם הספרייה הלאומית (לשעבר הספרייה הקיסרית) על מנת ליצור את הספרייה הלאומית היחידה ביפן.
עקב מיזוג זה זכתה ספריית הדיאט הלאומית בעוד כמיליון כרכים שקודם לכן אוחסנו בספרייה הלאומית לשעבר ברובע אואנו בטוקיו.
ב-1961 נחנך המבנה הנוכחי בנגאטאצ'ו, בסמוך לדיאט הלאומי.
ב-1986 הושלם אגף נוסף על מנת לאחסן את האוסף שכלל אז 12 מיליון ספרים וכתבי עת.
באוקטובר 2002 נפתחה ספריית קאנסי בעיר המדע קאנסי שבמחוז קיוטו בו יש אוסף של 6 מיליון פריטים.
במאי 2002 פתחה ספריית הדיאט הלאומית סניף חדש, "הספרייה הבינלאומית לספרות ילדים", בבניין ששימש קודם את הספרייה הקיסרית באואנו.
בניין זה מאחסן כ-400,000 פריטים של ספרות ילדים מכל רחבי העולם.
אף על פי שהמנדט המקורי של ספריית הדיאט הלאומית היה לשמש כספריית מחקר עבור הדיאט הלאומי, בפועל הציבור הרחב הוא הצרכן הראשי של שירותי הספרייה.
בשנת הכספים שהסתיימה במרץ 2004, לדוגמה, דיווחה הספרייה על כ-250,000 פניות כלליות רק על 32,000 בקשות למחקר עבור הדיאט הלאומי.
בתוקף תפקידה כספרייה הלאומית של יפן היא אוספת עותקים של כל הפרסומים המודפסים ביפן.
יותר מכך, מכיוון שספריית הדיאט הלאומית משמשת כספריית מחקר עבור חברי הדיאט, צוותיהם, והציבור הרחב, היא שומרת אוסף נרחב של חומרים שהודפסו בשפות זרות בתחום נושאים רחב.
בספריית הדיאט הלאומית יש שמונה אוספים ייחודים עיקריים: היסטוריה חוקתית ופוליטית מודרנית, מסמכים הקשורים לתקופת הכיבוש של יפן אחרי המלחמה, חוקים ופרוטוקולים של דיונים מקדימים, מדע וטכנולוגיה, מפות, מוזיקה, ספרים על יפן בשפות זרות וספרים נדירים.
מסמכים הקשורים לתקופת הכיבוש של יפן אחרי המלחמה
בספריית הדיאט הלאומית יש אוסף מיקרופילמים נרחב הכולל כ-30 מיליון דפים של מסמכים הקשורים לכיבוש יפן אחרי מלחמת העולם השנייה.
אוסף זה כולל את המסמכים שהוכנו על ידי "המפקדה הכללית" (GHQ), המפקד העליון של כוחות הברית (SCAP), "ועדת המזרח הרחוק" (FEC), ו"צוות סקר המפציצים האסטרטגיים של ארצות הברית" (המקור של מסמכים אלו מצוי בבעלות הגנזך הלאומי של ארצות הברית.
חוקים ופרוטוקולים של דיונים מקדימים
אוסף החוקים והפרוטוקולים של הדיונים המקדימים כולל כ-170,000 מסמכים ביפנית וכ-200,000 מסמכים בשפות זרות הקשורים לדיונים בדיאט הלאומי ובבתי מחוקקים של כ-70 ארצות אחרות, והפרסומים הרשמיים, התקנות, חוות הדעת המשפטיות, והסכמים בינלאומיים הנוגעים לכ-150 ארצות זרות.
בספריית הדיאט הלאומית יש כ-530,000 ספרים וחוברות וכ-2 מיליון מיקרופילמים הקשורים למדעים.
חומרים אלו כוללים, בין השאר, עבודות דוקטורט במדעים ממדינות אחרות, כתבי עת מדעיים, הדיונים והסיכומים של איגודי מדע אקדמאיים, קטלוגים של תקני טכנולוגיה, וכו'.
לספריית הדיאט הלאומית יש אוסף של כ-440,000 מפות של יפן ושל ארצות אחרות, כולל מפות טופוגרפיות, גאולוגיות, הידרולוגיות ושרטוטים המתוארכים לתחילת תקופת מייג'י (1912-1868).
ומפות טופוגרפיות של ארצות זרות.
ספריית הדיאט הלאומית אוגרת את כל התקליטים שהוקלטו ביפן, ונכון ל-2008 יש בה אוסף של כ-300,000 תקליטי ויניל וכ-200,000 תקליטורים.
ספרים בשפות זרות על יפן
בעקבות המסורת שנקבעה בספרייה הקיסרית אוספת ספריית הדיאט הלאומית חומרים בשפות זרות על יפן, כולל מסמכים עתיקים ונדירים כמו דיווחים של מיסיונרים אירופיים שביקרו ביפן במאה ה-16.
ספריית הדיאט הלאומית מהווה משכן לאוסף מסמכים ביפנית מתקופת אדו (1867-1603) ואף עתיקים יותר שהיו שייכים לספרייה הקיסרית לשעבר.
הקבצים העיקריים באוסף זה כוללים:
כ-6,000 מסמכים הקשורים לשוגונות טוקוגאווה (1867-1603), כמו הרישומים של שופטים עירוניים, והחצר העליונה של השוגנות, כמו גם מסמכים הקשורים לנושא הירושה של השוגונים.
ה"איטו בונקו" וה"שיראי בונקו", הכוללים כ-8,000 ספרים בכתב יד או שהודפסו בהדפס עץ מתקופות אדו ומייג'י ועוסקים ברפואה יפנית.
ה"שינג'ו בונקו" הכולל כ-11,000 דוגמאות של מאמרים על אסטרונומיה ולוחות שנה, בנוסף לעבודות סיניות עתיקות על הגנאלוגיה של שושלת צ'ינג, והיסטוריה מקומית.
ספריית הקאנסי (קאנסי-קאן), שנפתחה במחוז קיוטו ב-2002 היא האתר השני של ספריית הדיאט הלאומית.
מקורות מקוונים של ספריית הדיאט הלאומית
ספריית הדיאט הלאומית הקימה אתר אינטרנט מפורט הן ביפנית והן באנגלית .
מאגרי המידע המקוונים של הספרייה מכילים את הקטלוג הציבורי המקוון של ספריית הדיאט הלאומית (NDL-OPAC), הספרייה הדיגיטלית של תקופת מייג'י, מאגר הנתונים של צילומי הספרים הנדירים, ופרוטוקול הדיונים של הדיאט הקיסרי והדיאט הלאומי.
הקטלוג הציבורי המקוון של ספריית הדיאט הלאומית (NDL-OPAC)
באמצעות הקטלוג המקוון (Online Public Access Catalog - OPAC) מספקת ספריית הדיאט הלאומית כלי לחיפוש בכל האוסף של הספרייה באנגלית או ביפנית .
תוך שימוש ב-OPAC, על מנת לזהות מקורות באמצעות מספר קטלוגי, יכולים משתמשים מחוץ ליפן לקבל חומרים מסוימים מספריית הדיאט הלאומית דרך השאלה בין ספרייתית.
בנוסף, ספריית הדיאט הלאומית מספקת שירות צילום בתשלום עבור חוקרים הגרים מעבר לים.
הספרייה הדיגיטלית של תקופת מייג'י
אחד משירותי אתר האינטרנט של ספריית הדיאט הלאומית הוא הספרייה הדיגיטלית של תקופת מייג'י (תרגום מאנגלית שאינו תרגום ישיר מיפנית, השם ביפנית הוא 近代デジタルライブラリ – קינדאי דג'יטארו ראיבורארי) .
הספרייה הדיגיטלית היא הצאצא הדיגיטלי של "מיקרופילם מארוזן מייג'י"; תוצר של מיזם שאפתני לצלם במיקרופילם את כל האוסף של ספרי תקופת מייג'י, אוסף של כ-60,000 ספרים.
הספרייה הדיגיטלית מכילה צילומים בפועל של עבודות אלו, המחלוקות לעשר קטגוריות עיקריות על בסיס שיטת מיון הספרים העשרונית היפנית (המבוססת על שיטת דיואי):
(3) מדעי החברה (社会科学 – "שאקאי קאגאקוּ")
(7) אמנות ואתלטיקה (芸術・体育 – "גאיג'וּטסוּ/טאי-איקוּ")
מכיוון שמדובר בצילומים לא ניתן לבצע חיפוש על פי טקסט, אבל ניתן לבצע חיפוש ביפנית על פי כותרת הספר, המחבר, המוציא לאור, הנושא ותוכן העניינים.
כתבי עת מתקופת מייג'י אינם כלולים באוסף זה.
מאגר המידע של צילומי ספרים נדירים
אתר האינטרנט של ספריית הדיאט הלאומית כולל מאגר של צילומי ספרים נדירים (貴重書画像データベース – קיצ'הושו גזו דטאבסו), אוסף של צילומים דיגיטליים מכ-37,000 ספרים מאוירים שהודפסו לפני תקופת אדו.
במאגר זה ניתן לבצע חיפוש ביפנית על פי הכותרת, המחבר ומספר-קריאה.
פרוטוקול הדיונים של הדיאט הקיסרי והדיאט הלאומי
ספריית הדיאט הלאומית מספקת מאגר מידע על הפרוטוקולים של הדיונים הן בדיאט הקיסרי והן בדיאט הלאומי.
זהו מאגר המידע היחיד באתר המאפשר חיפוש על פי טקסט.
כל הפרוטוקולים מהקמת הדיאט הלאומי במאי 1947 ועד היום ניתנים לחיפוש מקוון .
נכון ל-2008 רק הפרוטוקולים משתי הישיבות האחרונות (הישיבה ה-91 וה-92) של הדיאט הקיסרי (נובמבר 1946 עד מאי 1947) זמינים באתר.
ספריית הפרלמנט הלאומית של גאורגיה על שם איליה צ'בצ'בדזה (בגאורגית: საქართველოს პარლამენტის ილია ჭავჭავაძის სახელობის ეროვნული ბიბლიოთეკა, סָכַּרתווֶלוֹס פָּרלַמֶנטיס איליה צָ'בצַ'בדזיס סאחֶלוֹבּיס אֵרוֹבנוּלי בּיבּליוֹתֶקָה) היא הספריה הלאומית של גאורגיה, שנוסדה בטביליסי בשנת 1846 בשם הספרייה הצבאית של טפיליסי (ტფილისის საჯარო ბიბლიოთეკა), והספרייה הראשונה בגאורגיה.
על פי החלטת השלטונות הרוסיים הייתה הספרייה על טהרת השפות הקווקזיות והייתה פתוחה לכל.
מאפריל 1997 משמשת הספרייה כספריית הפקדה של פרסומי הבנק העולמי, שאר פרסומי האו"ם הם בספריות אחרות בגאורגיה.
הספרייה מכילה כיום שש מחלקות: מורשת לאומית, פיתוח, שרותי מקראה, אינפורמציה, חינוך עירוני וניהול כלכלי.
המנכ"ל נתמך בשני מנהלים שמפקחים על העבודה ומתאמים בין היחידות השונות.
שש המחלקות כוללות 16 תת-מחלקות, שישה מרכזים וארבע קבוצות עבודה.
הספרייה החלה במחשוב אוספי הספרייה וכוללת ספרייה דיגיטלית חופשית בתחילת דרכה (כולל חיפוש בטקסט מלא).
היא מארחת כ-14,000 קוראים מדי שנה עם 630 מקומות ישיבה בעשרה אולמות קריאה.
בשנת 2000 הכילה הספרייה כ-3.7 מיליון ספרים ו-1.6 מיליון כתבים אחרים.
אוספי הספרייה מקוטלגים לפי סדר אלפביתי וסיסטמטי על פי נושא וכתבי העת ניתנים לאיתור גם על פי קטלוגים גאוגרפיים וכרונולוגיים.
הספרייה משתמשת בשיטת מיקום קבוע: הספרים מחולקים לפי גודל לתוך שש קבוצות תבנית, לאחר מכן מקבל כל מספר מצאי לפי השפה וקבוצת התבנית.
לכל קבוצת תבנית יש רשימת מספרי מצאי משלה.
מבין כתבי העת ישנו אוספים גדולים בגאורגית, רוסית, ארמנית, אזרית, אבחזית, אוסטית ושפות אירופאיות אחרות.
הספרייה מחזיקה גם באוסף גדול של חומר מוזיקלי, הקלטות אורקולי, עבודות קרטוגרפיות, מיקרופילמים ומיקרופישים.
מבנה הספרייה הלאומית, שנמצא ברחוב גודיאשווילי בטביליסי, היה שייך לבנק האצילים של גאורגיה (נקרא גם הבנק הגאורגי), שאת עיצובו האכרטקטוני הגה אנטולי קלגיני והצייר הנריק הרינייבסקי, דקורציית חזית המבנה (הפסדה) על ידי נאופיטה אגלדזה, ולדימיר אגלדזה ולוורנטי אגלדזה, בשנים 1913-1916. המבנה עצמו הוא עם מאפיינים של ארכיטקטורה גאורגית עתיקה ומודרנית.
הספרייה הלאומית של גאורגיה היא צאצא של ספרייה ציבורית שנוסדה בשנת 1846, שנוצר מ-6,100 יחידות מודפסות שעברה בירושה משגרירות מלכות המשנה של הקווקז.
בשנת 1848 קיבלה הספרייה הפומבית 510 ספרים מספרייה פרטית, שנוסדה בשנת 1842, על ידי קבוצה של גאורגים בולטים (דימיטרי קיפיאני, זכריה אריסתווי וחטנג אורבליאני, גריגול אורבליאני, ניקולוז ברתשווילי ומיכאיל טומאנישווילי).
כוונתם המקורית של מפעילי הספרייה הציבורית הייתה להשתמש במקורותיה המוגבלים לרכישת ספרים הקשורים בקווקז.
בתחילה הייתה הספרייה ממוקמת בבית הנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז אולם בשנת 1852 הועברה הספרייה למבנה חדש.
באותה שנה עמדה כמות הכותרים בספרייה על 13,000 שהקיטלוג שלהם היה כפול: השיטה האלפביתית והסיסטמטית.
מאותו זמן החלה הספרייה לקבל בקביעות שני העתקים של כל הוצאה מקומית מהוועדת הצנזורה הקווקזית, שנוסדה זמן קצר לפני כן בשנת 1848 על ידי שלטונות האימפריה הרוסית.
בשנת 1868 צורפה הספרייה למוזיאון הקווקזי (כיום מוזיאון סימון ג'נשיה) ושמה שונה למוזיאון הקווקזי והספרייה הציבורית של טביליסי והחלה בתוכניות להחלפת ספרים לא רק ברחבי האימפריה הרוסית אלא גם מדינות אירופאיות אחרות.
בשנת 1871, עבר, המוזיאון הקווקזי והספרייה הציבורית של טביליסי, למבנה חדש הגדול מקודמו.
בשנת 1911, נסגרה הספרייה לציבור עקב עבודות בנייה על המוזיאון אבל המשיכה להתפתח על ידי רכישת ספרים חדשים ותרומות ספרים.
בין התרומות היו 11,000 ספרים שנתקבלו ממשפחת מנשיקוב ואווגנה ואידנבאום, ראש המחלקה הארכאולוגית.
משפחת טאמאנשב תרמה אוסף גדול של ספרים על תיאטרון ודרמה.
האוספים הנוספים שנתקבלו כתרומה כללו גם ספרים בשפות אירופאיות.
בשנת 1923, החליטה הוועדה הממלכתית של גאורגיה, לייסד ספרייה ציבורית בטביליסי המבוססת על המוזיאון הקווקזי והספרייה הציבורית של טביליסי, שתאפשר כניסה לספרות סובייטית.
מספר שנים לאחר מכן התווספו סיפרי האגודה להפצת אוריינות בקרב הגאורגים שנסגרה.
בשנת 1952, שונה שם הספרייה לספרייה הממלכתית הגאורגית על שם קרל מרקס.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, שונה שמה שוב והיה הספרייה הלאומית הגאורגית.
בסופו של דבר, ב-25 בדצמבר 1996, שונה שם הספרייה לשמה הנוכחי ספריית הפרלמנט הלאומית של גאורגיה.
כיום ממוקמת הספרייה בארבעה בניינים גדולים שהמוקדם מביניהם מתוארך לתחילת המאה ה-20 והמבנה האחרון משנת 1987. משנת 1991, חברה הספרייה ב־IFLA .
ב-5 ביולי 2007, הוענק, הארכיב המיוחד במינו של תאימורז בגרטיוני, הוענק לספריית הפרלמנט, על ידי אשתו, הנסיכה אירינה.
בסוף אותה שנה החליט UNDP, במסגרת הסיוע לגאורגיה, לתמוך כספית במודרניזציה של הספרייה הלאומית
אוסף הספרים הנדירים של הספרייה כולל את הספר הגאורגי המודפס הראשון, "מילון גאורגי-איטלקי", שהודפס באיטליה על ידי בית הדפוס הגאורגי הראשון שנוסד בשנת 1629 על ידי ניקולוז צ'ולוקשווילי.
ספר הדקדוק הגאורגי של פרנציסקו מריה מאגיו, שביקר בגאורגיה בשנים 1637 ו-1642, שהודפס אף הוא באיטליה בשנת 1670.
הספר הראשון שהודפס בטביליסי, שהודפס על ידי המלך וחטנג השישי בתחילת 1709, נמצא בספרייה, ולמעשה, 14 הספרים הראשונים מאותה תקופה נמצאים בספרייה, בכללם: ספרי בשורות, איגרות, ספר תהילים, ספר תפילה, ספר הזמנים וספרי תפילה אחרים.
הספרייה כוללת גם את האפוס הלאומי הגאורגי, עוטה עור הנמר, שנכתב בידי שותא רוסתוולי במאות ה-12 - ה-13, ותרגום מפרסית של הספר "קסם הכוכבים" שתורגם על ידי וחטנג השישי בשנת 1721. ספרים נוספים הם מן המאה ה-18 שנדפסו במוסקבה וברומא.
מספר ספרים גאורגיים נדפסו במאה ה-19 בסנקט פטרבורג.
מבין הספרים הל-גאורגים שראויים לציון נכללים: "תמצית הנצרות" בארמנית שנדפס באמסטרדם בשנת 1667 וספר הדקדוק הארמני של יובאנס אקופיאן שנדפס ברומא בשנת 1675.
מהדורות זרות שיצאו לאור באותה תקופה כוללים חומר מעניין על גאורגיה והקווקז, כמו "לטייל בקולחתי", שנכתב בידי המיסיונר האיטלקי, ארצ'אנגלו למברטי (נאפולי, 1654); "לטייל לקווקז" שנכתב ידי ג.
צ'רדין (לונדון, 1686; אמסטרדם 1711); "אינפורמציה לגבי גאורגיה" של פייטרו דלאוואלה (רומא, 1627) וכן סיפרו "מסעות" (פריז; 1663); שלושה עשר כרכים של "רישומי מסע במזרח" של ט.
הספר הראשון בספרייה הוא "הטרגדיות של סנקה", שיצא לאור בפירנצה בשנת 1506. מבין כתבי היד החשובים כוללים מסמך פולחני מהמאה ה-9, "קובץ דרשות מלגורקה", ספר בשורות מהמאה ה-13 שתורגם על ידי אותימיוס.
משנות ה-30 של המאה ה-20 מובילה הספרייה מחקר אקדמי.
בין השנים 1934-1940 חמישה ספרים בהוצאת הספרייה הציבורית שהתייחסה לעבודה הפרקטית בספרייה, ביבליוגרפיה, ספרנות וההיסטוריה של הדפוס בגאורגיה.
הספרים הציגו מחקרים ביבליוגרפיים ואנליטיים רבים מאוד על כתבי עת בגאורגית ואחרים, שנערכו תחת פיקוחה של תמר מאצ'אוואריאני.
עבודה זו עזרה לספק הבנה בהירה יותר על ההיסטוריה של גאורגיה במאה ה-19, כמו גם עזרה בזיהוי הפסבדונים והכותבים האנונימיים של רבים מהעבודות הגאורגיות, ובכללם 40 מאמרים המיוחסים כיום לאיליה צ'בצ'בדזה ואחרים המיוחסים לוז'ה פשבלה.
בשנת 1954 ו-1964 פרסמה הספרייה שני ספרים בשם "הקטלוג של ארכיבי ניקולוז ניוקולודזה" המציגים חומר רב על השנים 1829-1928. קטלוגים אלה מוחזקים כיום בספרייה.
אלכסנדרה קבקסידזה (האישה הראשונה בתפקיד)
דייוויד סטאם (2001), מילון בינלאומי להיסטוריה של ספריות, עמ' 331-332, ,
אוסף הספרים, באתר הרשמי של הספרייה הלאומית,
ספריית הכנסת היא ספריית מחקר המשרתת את הכנסת, חבריה ועובדיה.
הספרייה נוסדה בנובמבר 1950 כספרייה פרלמנטרית קלאסית, במטרה לספק לחברי הכנסת ועובדיה את המידע הדרוש להם לעבודתם הפרלמנטרית.
בשנת 1953 תוקנה פקודת העיתונות ונקבעה בה, בין השאר, חובת מסירת עותק מכל ספר לספריית הכנסת ללא תמורה.
בשנת 2001 בוטל סעיף זה (סעיף 24) ובמקומו נכנס לתוקף חוק הספרים (חובת מסירה וציון הפרטים), התשס"א-2000, ובו נקבעה חובה מצומצמת יותר, לפיה ספריית הכנסת רשאית לדרוש ללא תמורה עותק מכל ספר או עיתון בכל תחום המוגדר כ"נחוץ לעבודתה של הכנסת" כפי שקבע יושב ראש הכנסת באישור ועדת הכנסת.
בהמשך תוקן החוק, ונקבע שהכנסת תשלם עבור העותק 25% ממחירו הקטלוגי.
בנוסף, לפי מחויבת כל רשות ציבורית (כהגדרתה בחוק זה), למעט רשות מקומית והתאגידים שבשליטתה, לשלוח עותק של הדו"ח השנתי על פעילותה לספריית הכנסת.
אוסף הספרייה מתרחב גם באמצעות מתנות וחליפין עם ספריות, בין השאר ספריות של פרלמנטים אחרים.
הספרייה מיועדת בראש ובראשונה לחברי הכנסת ועובדיה, אך בימים ראשון וחמישי, בהם מליאת הכנסת אינה פעילה, פתוחה הספרייה לציבור הרחב לצורך עיון בפרסומים שאינם נגישים במקומות אחרים.
בין השאר, ניתן לעיין במקום בפרוטוקולים שאינם חסויים של ועדות הכנסת.
זכות זו נקבעה בנוהל שפרסם יושב ראש הכנסת בהתאם לתקנון הכנסת.
ב-2014 נחנך בספרייה אוסף כתבי חברי הכנסת המכיל ספרים שפרסמו חברי הכנסת לדורותיהם במגוון שפות.
עם חנוכת האוסף הוא הכיל כ-1,600 ספרים.
קטלוג הספרייה פועל באמצעות תוכנת אל"ף 500. הקטלוג איננו נגיש לציבור הרחב.
בסוף העשור השני של המאה ה-21 החל תהליך של דילול אוסף הספרייה מתוך כוונה להישאר בספרייה רק את דברי הכנסת, אוסף ספרי קודש, אוסף הספרים שכתבו חברי הכנסת ואוסף העיתונים.
פריטים נדירים הועברו למוזיאון הכנסת, ספרים אחרים עברו לספריית הלשכה המשפטית של הכנסת, ספרי אמנות לידי אוצרת הכנסת ועשרות אלפי הספרים במחסן צפויים להימסר לעמותות וספריות המעוניינות בהם.
הספרייה התורנית-מדעית על שם הרמב"ם (בקיצור: ספריית הרמב"ם) היא ספרייה תורנית ציבורית המכילה ספרים וכתבי עת בכל תחומי הספרות התורנית.
הספרייה, שנוסדה ב-1935, שייכת לרשת הספריות של עיריית תל אביב-יפו וממוקמת כיום בבניין ספריית בית אריאלה שבשדרות שאול המלך בתל אביב.
שנת ה'תרצ"ה (1935) הוכרזה ברחבי העולם היהודי כשנת הרמב"ם, לכבוד שנת ה-800 להולדת הרמב"ם (לפי אחת השיטות הרמב"ם נולד בי"ד בניסן ד'תתצ"ה).
ועד הקהילה של תל אביב החליט, בהסכמת הרבנות הראשית של תל אביב ויפו, להקים ספרייה תורנית-מדעית על שם הרמב"ם.
"ועד יובל הרמב"ם ז"ל" הוציא כרוז בו הוחלט, בין השאר, להכריז על שבת חול המועד פסח כ"שבת הרמב"ם" והרבנות הראשית של תל אביב קבעה באותו כרוז שכל עולה לתורה באותה שבת ינדב ספרים למען ספרייה שנוסדה לכבוד הרמב"ם.
הגרעין הראשוני של הספרייה, שמקורו בתרומות אלו, נאסף בידי הספרן הראשון, רבי שבתאי סגל, ומנה כמה מאות ספרים.
תרומת ספרים היוותה במשך שנים רבות מקור חשוב להעשרת הספרייה, שתקציבה היה מצומצם, שכן בניגוד לספריות רבות, ספרייה זו לא הוקמה מתחילתה על בסיס אוספים פרטיים של אספני ספרים.
כיום השתנה המצב, ורוב הספרים החדשים באים מרכישות שמבצעת הספרייה.
מנהל הספרייה הראשון היה הרב ראובן מרגליות, מחברם של עשרות ספרים תורניים, עליהם זכה בהמשך בפרס ישראל לספרות תורנית.
הספרייה שכנה עד 1938 ברחוב קלישר 50, אז היא עברה לדירת שלושה חדרים ברחוב יבנה 16. ב-1939 הצטרף כסגנו הרב ד"ר עזריאל הילדסהיימר.
הרב הילדסהיימר, נכדו של הרב עזריאל הילדסהיימר מייסד בית המדרש לרבנים בברלין, שימש קודם לכן כספרן בבית המדרש שהקים סבו.
לאחר סגירת בית המדרש למחרת ליל הבדולח (10 בנובמבר 1938) נהג להתגנב לספרייה, להוציא ממנה ספרים ישנים וכתבי יד נדירים ולהחליפם בספרים חדשים על מנת שלא יורגש בחסרונם.
את הספרים הביא ארצה עם עלייתו בקיץ 1939, והעביר אותם לספריית הרמב"ם.
הוא מונה כסגנו של הרב מרגליות, ולאחר פרישתו לגמלאות של הרב מרגליות מונה למנהל הספרייה.
ב-1944 העביר ועד הקהילה את הספרייה לרשות עיריית תל אביב.
ב-1961 עברה הספרייה לרחוב מזא"ה 22 וב-1977 עברה למשכנה הנוכחי בספריית בית אריאלה.
מנהלה של הספרייה בעת המעבר לבית אריאלה, הרב ראובן אליצור, יצר שיטת מיון ספרים המותאמת לקורא התורני ומשלבת אותיות עבריות וספרות.
האוסף כולל ספרים וכתבי עת תורניים ומדעיים רבים.
בין הספרים הנדירים באוסף ניתן למנות חלקים מהמהדורה המלאה הראשונה של התלמוד הבבלי (ונציה, דפוס דניאל בומברג, ר"פ-רפ"ג), ספר מצוות גדול (שונצינו, רמ"ט) ועוד.
בספרייה גם אוסף דיוקנאות של רבנים ואישים יהודים, מאגרי מידע תורניים ועוד.
אחד מכתבי היד בספרייה, ספר "עבודות הלוי", נגנב ב-1998 והתגלגל לבסוף לספריית המדינה בברלין שקנתה אותו מסוחר יודאיקה.
לאחר משא ומתן הוחזר הספר לספרייה ב-2008. גנבה נוספת ורחבת היקף התבצעה בתחילת 2010.
הספרייה משמשת כספריית עיון בלבד, ללא אפשרות השאלה.
חלק גדול מהספרים נגיש לציבור באופן חופשי באולם הקריאה, וחלקם נגישים לעיון רק בתנאים מגבילים.
הספרייה משרתת מגוון רחב של קוראים, בהם רבנים, תלמידי חכמים, אברכים, חוקרים ואנשי מדע.
סמיכות היכל המשפט, מתחם הכולל את בית המשפט המחוזי ובית משפט השלום של תל אביב, מאפשרת גישה נוחה לספרייה למשפטנים המעוניינים להתייעץ במקורות המשפט העברי.
הספרייה מציעה גם שרות יעץ מרחוק והיא סורקת ושולחת מקורות נדרשים לכל העולם באמצעות דואר אלקטרוני ללא תשלום.
הספרייה מציגה באולם הקריאה תערוכות מתחלפות מבין אוספיה.
בין התערוכות: "הקדשות ספרים", "תמונות גדולי ישראל" ו"נס שחרור ירושלים בעין יהודית".
תערוכות אלו מוצגות בהמשך באתר האינטרנט של הספרייה.
בשנת 2009 מנה אוסף הספרייה כתשעים אלף פריטים.
בשנת 2018, במסגרת שיפוץ כללי שבוצע בספריית בית אריאלה, שודרג גם מבנה ספריית הרמב"ם.
צוות אדריכלים שקד על תוכנית השיפוץ ועיצוב הספרייה החדשה.
הוספו חללי פעילות ולמידה על חשבון מדפי ספרים פיזיים (שירדו למחסנים), הוחלפו תשתיות מחשוב ומיזוג אוויר, הותקן ריהוט חדש, הוקמה מערכת תאורה מודרנית, והאולם חובר לרשת האינטרנט באמצעות wi-fi.
לאחר השיפוץ מנה אוסף הספרייה 100,000 פריטים.
שיטת הקיטלוג של הספרייה נקבעה על ידי הרב מרגליות, אשר העמיד לרשות הקוראים כרטסת לפי מחברים, כרטסת לפי שמות ספרים וכרטסת לפי נושאים, בה קוטלגו גם מאמרים תורניים מכתבי עת, קבצים, ספרי זיכרון וספרי יובל.
כיום קטלוג הספרייה ממוחשב ומקוון ומשולב בקטלוג בית אריאלה, הנגיש גם באמצעות הקטלוג המאוחד של הספריות בישראל.
בעת העברת הספרייה מוועד הקהילה לעיריית תל אביב נקבע בפרוטוקול בין היתר כי:
הרב ראובן מרגליות (מנהל הספרייה הראשון)
ד"ר יהושע הורוביץ, "הספרייה התורנית-מדעית על שם הרמב"ם", בתוך אורה אחימאיר (עורכת), עיר וספר : ספריית שער ציון-בית אריאלה, עמ' 139–143. ירושלים : כתר, 1987.
[אברהם] כהנא (אבר"ך), "ספרית הרמב"ם בתל אביב (רח' יבנה 16)", בית הכנסת : גליונות בית הכנסת הגדול תל אביב, ער"ה תש"ט, שנה ג' חוברת י"א (כ"ח), עמ' 388.
ספריית המטכ"ל ע"ש רא"ל חיים לסקוב היא הספרייה הראשית והמרכזית של צבא הגנה לישראל (צה"ל).
הספרייה שוכנת במחנה רבין שבתל אביב-יפו וכפופה למחלקת ההיסטוריה של חטיבת תורה והדרכה של המטה הכללי של צה"ל (המטכ"ל).
ברשות הספרייה כ-30,000 כותרים בשפות שונות, בהם אוסף ספריו של רב-אלוף חיים לסקוב אשר נתרם לספרייה על ידי אלמנתו, כ-100 כתבי עת עליהם מנויה הספרייה וכן ספרים נדירים מהמאה ה-19.
ספריית המטכ"ל נחשבת למאגר המשמעותי ביותר בישראל לספרות צבאית מקצועית.
הנושאים העיקריים אותם מאגדת הספרייה:
אומנות המלחמה, פילוסופיה צבאית, ארגון צבאות, טקטיקה ואסטרטגיה.
היסטוריה צבאית, היסטוריה של מלחמות, עימותים וסכסוכים בינלאומיים, ביוגרפיות של מצביאים.
טכנולוגיה של כלי נשק ואמצעי לחימה.
מדעי המדינה, יחסים בינלאומיים, חוזי שלום והסכמים בינלאומיים לשלום.
את הספרייה מנהלת כיום (2011) הספרנית אביבה צוויג אשר עובדת בספרייה משנת 1983. שירותי עיון והשאלה ניתנים לחיילים בסדיר, במילואים ובדימוס, ולעובדי מערכת הביטחון, וכן ניתנים שירותי עיון בלבד לעובדי משרדי הממשלה ולסטודנטים.
הספרייה הוקמה בשנת 1964 ברחוב דוד אלעזר באזור דרום הקריה, ובמהלך השנים שונה מיקומה מספר פעמים.
ב-2004 הועברה הספרייה מחוץ לבסיס ומספר המבקרים בה הצטמצם מאוד.