tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במידה והעסק חושש מהכחשת עסקה כזו, הוא יכול לבקש מחברת האשראי לבצע אימות מקיף יותר בעלות נוספת, ובמקרה זה האחריות על הכחשות עסקה מתגלגלת אליה.
(העסק נותר חשוף לטענות מסוימות עם זאת, כדוגמת כשל תמורה)
בעת ביצוע עסקה בכרטיס חיוב, יש לתעד את פרטי העסקה כדוגמת: פרטי המוכר, הקונה, סכום ומועד העסקה.
בעסקאות פנים אל פנים היה נהוג רישום באחת מהשיטות הבאות:
גיהוץ השיטה המסורתית אשר השימוש בה דעך עם עליית השימוש בתקשורת מחשבים בעולם.
בשיטה זו מונח כרטיס האשראי עם טופס רישום העסקה במכשיר מיוחד, שמאפשר באמצעות לחיצה ("גיהוץ") העתקה מהירה של פרטי המוכר (הכתוב באותיות בולטות במכשיר) והקונה (הכתוב באותיות בולטות בכרטיס האשראי) אל טופס העסקה.
את פרטי העסקה היה צורך להשלים בטופס בכתב יד.
לטופס רישום העסקה שלושה עותקים: למוכר, לקונה, ולהעברה לחברת הסליקה לשם הקלדת פרטי העסקה.
שיטה זו כמעט שאינה בשימוש יותר בעולם המודרני.
כרטיסי אשראי מודרניים, בהם פרטי הלקוח אינם מובלטים, אינם מתאימים יותר לשיטה זו.
קריאה מגנטית בגבו של כרטיס האשראי ישנו פס מגנטי, אשר מכיל את פרטי הלקוח ומאפשר קריאה מהירה ואמינה שלהם.
זיהוי המוכר ותאריך ביצוע העסקה רשומים באופן אלקטרוני במכשיר עצמו, וכל שנותר להשלמת הרישום הוא הקלדת סכום העסקה (המגיע לעיתים ישירות מקופה רושמת).
כל הפרטים משודרים לחברת הסליקה בקו תקשורת, ומעובדים שם ללא צורך בהקלדה.
קריאה אלקטרונית במרבית כרטיסי האשראי היום מצוי שבב אלקטרוני בנוסף לפס המגנטי.
שיטות נוספות הקיימות היום הן סליקה מבוססת תוכנה (באתרי אינטרנט, או אפליקציות מתאימות לסלולרי), סליקה באמצעות קוד QR וסליקה בטכנולוגיית NFC.
(באמצעות סמיכות פיזית בין הכרטיס למתקן הסליקה)
השיטות המודרניות עדיפות בימינו הן כיוון שהן פשוטות, אמינות ומאובטחות יותר.
מקובל שחברות הסליקה מקבלת אחוזים מעסקת האשראי מבעל העסק, לפי חוזה שנחתם ביניהם.
חברת הסליקה משלמת בתורה עמלות לגופים האחרים בעסקה.
מבנה עלויות זה נבע ממבנה עלויות של אמצעי תשלום שקדמו לכרטיסי התשלום, בהם הייתה עלות הסליקה משמעותית.
למשל, בסליקת צ'קים היה צורך לגלם הן את עלות הסליקה עצמה (העברה פיזית של הצ'ק מבנק העסק המקבל ועד לבנק הלקוח, אשר עשוי להיות מרוחק מאד) והן את עלות הסיכון שהעסק לא יצליח לפדות את הצ'ק כשיגיש אותו.
(למשל כיוון שיתברר שהצ'ק חסר כיסוי או מזויף) למעשה בצ'קים ההפרש היה גדול כל כך שהוקמו בתי עסק שהתמחו בקניית צ'קים בניכיון ממחירם הנקוב, כאלטרנטיבה למנגנון הפקדת הצ'קים הקיים.
חברת סליקה עשויה לספק גם שירותים נוספים, כדוגמת המרת מטבע, מניעת שימוש לא מורשה, (כחלק מתהליך קבלת הרשאת החיוב) אימות זהות הלקוח למניעת חיובים חוזרים (Chargebacks), הונאות אשראי ועוד.
סליק רמת רחל היה הסליק המרכזי בו אחסנו חברי קיבוץ רמת רחל נשק מגן.
במאי 1948 שימש נשק זה את חברי הקיבוץ בקרב להגנת הקיבוץ.
המבנה מתחתיו שכן הסליק נפגע קשות בקרב והסליק נזנח לאחר המלחמה.
עם שיקום המבנה והקמת מלון בו נחשף הסליק ושוקם וניתן לצפות בו בביקור במלון.
קיבוץ רמת רחל הוקם, לראשונה, ב-1926, ננטש במהלך מאורעות תרפ"ט והוקם מחדש בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20. הקיבוץ הוקם בדרום ירושלים ובשכנות ליישובים ערביים והתמודד, לאורך שנות קיומו, עם אתגרים ביטחוניים שכללו התנכלות מצד .
בתקופת המנדט הבריטי הקצו השלטונות הבריטית נשק ליישובים היהודים ברחבי הארץ.
מאחר שהקצאה זו לא סיפקה את הצרכים הביטחוניים של היישובים החל, מייד עם תום מלחמת העולם הראשונה ותחילת המנדט, תהליך צבירת נשק לא חוקי.
תהליך זה בוצע הן על ידי היישובים עצמם והן על ידי ארגוני הביטחון היהודים הארציים כמו ההגנה, אצ"ל ולח"י.
מאמץ זה הקיף גם את חברי קיבוץ רמת רחל.
כדי להסתיר את כלי הנשק הלא חוקי שנצברו בקיבוץ החליטו אנשי הביטחון של הקיבוץ להקים סליק תת-קרקעי בקיבוץ.
הסליק נחפר תחת המבנה הראשי של הקיבוץ ששימש כחדר אוכל וכדי להסתיר את הכניסה לסליק הוצבה מעל הפתח שלו מיטת תינוק.
ב-29 ביוני 1946, במהלך השבת השחורה, פשטו שוטרים וחיילים בריטים על הקיבוץ ובמשך 18 שעות חיפשו את הסליק.
הסליק לא נמצא אך כ-70 מחברי המשק נעצרו ונשלחו למחנה המעצר ברפיח.
בהגנה על הקיבוץ השתתפו חברי הקיבוץ לצד חיילים מהגדוד החמישי של הפלמ"ח, גדוד מוריה (חטיבת אלכסנדרוני) ושתי מחלקות של האצ"ל.
הנשק שנאגר בסליק הוצא ושימש את חברי הקיבוץ לעמוד מול מתקפות משולבות של צבא מצרים, צבא ירדן וחברי כנופיות מהישובים השכנים.
בסיום הקרבות והדיפת הכוחות הערבים נמצאו מבני הקיבוץ בהרס מוחלט לאחר שספגו הפגזות כבדות במהלך ימי הקרבות.
הקיבוץ הוקם מחדש במרחק מה מהקיבוץ הישן ומבנה חדר האוכל שמעל הסליק ננטש לאחר שנמצא לא כשיר למגורים והסליק ננטש איתו.
ב-1986 שופץ מבנה חדר האוכל כדי להקים במקום אכסניית נוער.
במסגרת פרויקט זה נחשף הסליק.
בשלב מאוחר יותר נבנה במקום "בית מלון רמת רחל" והסליק שופץ ושולב ברצפת בית המלון.
בתחתית הסליק הותקנו אמצעי תאורה המאפשרים לאורחי המלון להציץ למעמקיו.
סליצין מיוצר בקליפת ערבה (Salix) ונקרא על שמה.
סליצין עובר הידרוליזה ל- β-d-גלוקוז ולאלכוהול סליציל (סליגנין).
אלכוהול סליציל יכול להתחמצן לסליצילאלדהיד וסליצילאט, הן ביולוגית והן מבחינה תעשייתית.
סליצין נמצא בקליפת ובעלים של ערבה, צפצפה ועוד.
סליצין מעוקצנית שימש בסינתזה של אספירין (חומצה אצטילסליצילית), בשנת 1899 על ידי מדענים בבאייר.
לסליצין טעם מר כמו כינין.
סליצין עלול לגרום לתגובת אלרגניות בעור.
תופעות לוואי קלות הן סטנדרטיות, עם מקרים נדירים של בחילות, הקאות, פריחה, סחרחורת ובעיות נשימה.
מינון יתר מכמויות גבוהות של סליצין יכול להיות רעיל, להזיק לכליות, לגרום לכיבים בקיבה, שלשולים, דימום או אי נוחות במערכת העיכול.
אנשים מסוימים עשויים להיות אלרגיים או רגישים לסליצילטים ולסבול מתגובות דומות לאלו המיוצרות על ידי אספירין.
לא מומלץ לצרוך סליצין אם יש אסתמה, סוכרת, גאוט, גסטריטיס, המופיליה, כיבי קיבה; כמו כן, אסור לילדים מתחת לגיל 16, ונשים הרות ומניקות.
סלכה היא עיר מקראית בחבל הבשן.
העיר סלכה נזכרת בספר דברים כעיר הממוקמת בחבל הבשן, עליו מלך עוג מלך הבשן: .
גם בספר יהושע נזכרת סלכה כעיר שעליה מושל עוג מלך הבשן.
שם היא נזכרת כקצה גבולו של חצי שבט המנשה שישב בעבר הירדן המזרחי.
בספר דברי הימים מתואר שהתיישבת שבט גד הגיעה עד סלכה, כך שסלכה הייתה הגבול שבין שבט גד לשבט מנשה.
מקובל לזהות את העיר סלכה עם העיר סלח'ד בנפת סלח'ד שבמחוז א-סווידא בדרום סוריה, מדרום להר הבשן.
סליפי הולו היא סדרת טלוויזיה אמריקאית ששודרה במקור ברשת פוקס מ-16 בספטמבר 2013 ועד 31 במרץ 2017. הסדרה מהווה עיבוד מודרני לסיפור הקצר הקלאסי "האגדה על סליפי הולו" משנת 1820, מאת וושינגטון אירווינג, והיא משלבת אלמנטים של פנטזיה, אימה, וכמו גם של דרמה משטרתית.
בשנת 1781 החייל איכבוד קריין (מגולם על ידי טום מיסון) הורג פרש מסתורי במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית וכורת את ראשו כאשר במקביל הפרש המסתורי גם הורג אותו.
למעלה מ-230 שנה לאחר מכן איכאבוד קם לתחייה בעיירה המודרנית סליפי הולו, והוא מגלה בהמשך שהפרש גם חזר לחיים וכי הוא אחד מארבעת פרשי האפוקליפסה.
לאחר שמקרי מוות מסתוריים רבים מתרחשים בעיירה קריין והשוטרת אבי מילס (מגולמת על ידי ניקול ביהארי) מחליטים לשתף פעולה על מנת לסכל את כוחות האופל שפועלים בעיירה, כולל מכשפות, שדים, ויצורים מיתולוגיים שונים.
טום מיסון בתפקיד איכבוד קריין.
ניקול ביהארי בתפקיד אבי מילס (עונות 1–3)
לינדי גרינווד בתפקיד ג'ני מילס (עונות 2–4)
אורלנדו ג'ונס בתפקיד פרנק אירווינג (עונות 1–2)
קטיה וינטר בתפקיד קתרינה קריין (בעונות 1–2)
ג'ון נובל בתפקיד הנרי פאריש/ג'רמי קריין (עונה 2)
ג'רמי דייוויס בתפקיד מלקולם דרייפוס (עונה 4)
כל ארבע העונות יצאו לשווקים לאורך השנים במהדורת DVD.
סליפ טוקן היא להקת רוק בריטית שנוסדה בלונדון בשנת 2016. הלהקה ידועה בסגנונה המוזיקלי המשלב מטאל אלטרנטיבי, אינדי פופ, רית'ם אנד בלוז, ג'אז והיפ-הופ, ובאסתטיקה המסתורית שלה, הכוללת הופעות עם מסכות וזהותם הנסתרת של חברי הלהקה.
הלהקה הוקמה בשנת 2016 בלונדון.
חברי הלהקה טוענים כי התאחדו כדי לסגוד לישות בשם סליפ, שהתגלתה לסולן בחלום והם מופיעים עם מסכות, גלימות וצובעים בשחור כל פיסת עור חשופה.
הלהקה פרסמה את הסינגל הראשון שלה, "Thread the Needle", בספטמבר 2016, ואחריו יצא המיני-אלבום הראשון, One, בדצמבר אותה שנה.
בשנת 2017 חתמה הלהקה עם חברת התקליטים בסיק רקורדס והוציאה את המיני-אלבום השני, Two, ביולי 2017, שכלל את הסינגלים "Calcutta" ו-"Nazareth".
בשנת 2019 חתמה הלהקה עם ספיינפארם רקורדס, חברת בת של יוניברסל מיוזיק גרופ, והוציאה את אלבום הבכורה המלא שלה, Sundowning, בנובמבר 2019. האלבום זכה לביקורות חיוביות והציג את הסגנון הייחודי של הלהקה, המשלב אלמנטים של מטאל, פופ, ואלקטרוניקה.
בשנת 2021 הוציאה הלהקה את אלבומה השני, This Place Will Become Your Tomb.
בשנת 2023 יצא האלבום השלישי, Take Me Back to Eden, שהביא לפריצה מסחרית משמעותית, כולל הופעות בפסטיבלים גדולים ומכירת הופעות באולמות גדולים.
במאי 2025 הוציאה הלהקה את אלבומה הרביעי, Even in Arcadia, תחת חברת RCA רקורדס.
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים של בילבורד 200 בארצות הברית ומצעד האלבומים הבריטי, הישג ראשון ללהקה.
בארצות הברית נמכרו 127,000 יחידות בשבוע הראשון, כ-73,500 מכירות פיזיות וכ-53,000 יחידות שקולות בסטרימינג.
כל עשרת השירים מהאלבום נכנסו למצעד הבילבורד הוט 100. ההצלחה נחשבה להפתעה בעולם הרוק, במיוחד כשמדובר בלהקה שאינה "מיתולוגית" כמו מטאליקה.
חברי הלהקה שומרים על אנונימיות, מופיעים עם מסכות ואינם חושפים את זהותם.
הם מזוהים באמצעות כינויים בלבד:
ואסל – סולן ראשי, גיטרות, קלידים, בס והפקה מוזיקלית.
II – תופים וכלי הקשה.
III – בסיסט בהופעות חיות.
IV – גיטריסט ראשי וזמר ליווי בהופעות חיות.
אספרה – שלישיית זמרות ליווי בהופעות חיות.
למרות האנונימיות, ישנם דיווחים המזהים את ואסל כליאו ג'ורג' פולקנר, את II כאדם פדר, את III כדייב בול, ואת IV בתור כריס גריפית'ס.
חברות Espera כוללות את מתילדה ריילי, לינדסי וורד, ופייג' לוסי.
הלהקה משלבת מגוון רחב של סגנונות מוזיקליים, כולל מטאלקור, נו-מטאל, פוסט-רוק, בלוז וסינת'-פופ.
הלהקה ידועה בשימוש באלמנטים של מטאל מתקדם (פרוגרסיבי) ובשילוב של סאונד אלקטרוני עם קטעים מלודיים ואטמוספיריים.
הסגנון שלה זכה לשבחים ממבקרים ומעריצים כאחד.
הלהקה כמעט ואינה מתראיינת, וטוענת כי זהות החברים אינה חשובה, רק המוזיקה חשובה.
הלהקה ידועה בהופעותיה המיוחדות, המכונות "טקסים", שבהן חברי הלהקה מופיעים עם מסכות ובגדים אחידים, תוך שמירה על אווירה מסתורית וטקסית.
הם אינם מדברים עם הקהל במהלך ההופעות.
סליצה (בסלובקית: Selice; בהונגרית: Szelőce או Sókszelőce) היא עיירה בנפת שַלַה, מחוז ניטרה, בדרום-מערב סלובקיה.
העיירה שוכנת במישור הפאנוני, על ערוץ ישן של נהר ואה, כ-14 ק"מ מדרום-מזרח לשלה וכ-26 ק"מ מצפון-מערב לנובה זאמקי.
עדות כתובה מוקדמת לקיומה של סליצה מופיעה כבר בשנת 1078, אז נזכר היישוב בשם Seleuch כחלק מנחלות האצולה באזור ניטרה.
בהמאה ה-16 חרבה העיירה במהלך הפלישות העות'מאניות, אך התאוששה במאות ה-17–18 תחת חסות משפחות Hunyady ו-Károlyi, שהשקיעו בשיקום החקלאות והקמת טחנות קמח על זרועות נהר ואה.
ב-1787 נבנתה כנסיית מיכאל הקדוש בסגנון קלאסיציסטי, ומגדלה קיבל את צורתו הנוכחית בשנת 1882.
לאחר התמוטטות האימפריה האוסטרו-הונגרית (1918) נכללה סליצה בצ'כוסלובקיה.
בין 1938 ל-1945 הועברה לחסות הונגרית בעקבות בוררות וינה הראשונה, ומ-1945 ועד פירוק צ'כוסלובקיה (1993) חזרה לשלטון צ'כוסלובקי.
בשנת 1946 אוחד הכפר הסמוך Šok בתחום המוניציפלי של סליצה, וכך נקבעו גבולותיה הנוכחיים של סליצה.
סליצה שוכנת בגובה 113 מ' מעל פני הים ושטחה 38.36 קמ"ר.
האקלים יבשתי: הטמפרטורה הממוצעת בינואר −1.7 °C וביולי 21.4 °C; כ-570 מ"מ משקעים בממוצע שנתי.
הכלכלה המקומית נשענת על חקלאות (תירס, סלק סוכר, גידול בקר) ועל תעשיית מזון קטנה.
מלאכת יד מסורתית - קליעת סלי ערבה - נשמרת בקרב תושבי הכפר שוק.
מדי אוגוסט נערך בעיירה פסטיבל "ימי סליצה" הכולל מופעי פולקלור ומרוץ דיג על הנהר.
קהילה יהודית מתועדת בסליצה כבר בראשית המאה ה-19. ב-"המילון הגאוגרפי של ממלכת הונגריה" (1851) שחיבר נמנו בעיירה 103 יהודים, ובכפר הסמוך שוק - 124 יהודים ובית כנסת פעיל.
בית-הכנסת האורתודוקסי של סליצה עצמה נבנה בשנת 1802 והיה מן המבנים הציבוריים הראשונים שהוקמו מעבר לגדות ואה.
בתחילת אותה מאה כיהן בעיירה הרב יוסף הירש וייס (1800–1881), לימים רבה של אגר וממנהיגי האורתודוקסיה בהונגריה.
ב-1939 מנתה הקהילה 63 נפשות בלבד, ורובן גורשו והושמדו בתקופת השואה.
בית-הקברות היהודי, שבו כ-70 מצבות מהמאה ה-19 וה-20, שוקם ביוזמת מתנדבים בינלאומיים באוגוסט 2024.
כנסיית מיכאל הקדוש (1787) – כנסייה קלאסיציסטית עם מגדל כיפתי.
קפלת הקבורה של משפחת Hunyady (סוף המאה ה-18).
מצפור עתיק על גדת נהר ואה.
סלם ותעלם הייתה סדרת טלוויזיה ללימוד ערבית בהנחייתו של שייקה אופיר, אשר שודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית והופקה בשנת 1980. הסדרה כללה 15 פרקים, כשרובם צולמו בשחור-לבן, וכל פרק ארך 25 דקות.
בין קטעי הקישור שולבו פרקים מתוך הסדרה "ג'ארכ קריבכ".
תוכנית ללימוד השפה הערבית לפי נושאים שונים, שנוצרה בעקבות הסכמי השלום עם מצרים.
בכל פרק ליווה שייקה אופיר את הצופים במסע סביב מנהגי האירוח של הערבים.
בנוסף לשייקה אופיר שהנחה השתתפו בתוכנית גם השחקים מכרם ח'ורי, מרלן בג'אלי, יוסף באשי, לואיס רוזנברג, ותומר שרון שהופיע בתפקיד אורח באחד הפרקים.
עונהפרקיםשודרה לראשונה (ישראל)הפרק הראשוןהפרק האחרון11519801980
מספר הפרקשם הפרק1וליד מש הון2בית אבו ג'מיל3בדי ח'דרה4וין וליד5הדיה6שו האדא7אלחלם8יום עסל יום בסל9וין-א-לסאלה1011כרם אל זיתון12כיף חאלכ13אלכנדרה14למין אלענזה15אלענזה דאיעה
בעקבות הצלחת הסדרה בשנת 1982 משרד החינוך והתרבות והמרכז לטלוויזיה לימודית הוציאו ספר ללימוד ערבית מדוברת באותו השם, הספר מבוסס על הסדרה.
סר אחמד סלמאן רושדי הוא מסאי וסופר בריטי-אמריקאי יליד הודו.
עבודתו משלבת לעיתים קרובות ריאליזם פנטסטי עם רומן היסטורי ועוסקת בעיקר בקשרים בין תרבויות המזרח והמערב.
עלילות ספריו מתרחשות לרוב בתת-היבשת ההודית.
ספרו השני של רושדי "ילדי חצות" זכה בפרס בוקר הבריטי ב-1981, ונחשב כ"הרומן הטוב מכל הזוכים" בשתי הזדמנויות, לציון 25 ו-40 שנה לפרס.
בעקבות פרסום הרומן הרביעי שלו, "פסוקי השטן" (1988), הפך רושדי למושא של מספר ניסיונות התנקשות ואיומי מוות, כולל פתווה הקוראת למותו שהוציא רוחאללה ח'ומייני, המנהיג העליון של איראן.
מספר מקרי רצח ופיגועים בוצעו על ידי קיצוניים שציינו את ספרו כמניע למעשיהם, דבר שעורר הד תקשורתי על צנזורה ואלימות על רקע דת.
ב-12 באוגוסט 2022, נדקר רושדי באירוע ספרותי במכון צ'וטקווה שבמדינת ניו יורק, לאחר שהתוקף הסתער על הבמה, דקר אותו מספר פעמים ופצעו באורח קשה.
רושדי נולד וגדל בבומביי (כיום מומבאי) שבהודו הבריטית, למשפחה מוסלמית דוברת-אורדו ממוצא קשמירי.
אביו לא היה מרוצה מצורת הלימוד בהודו ושלח את רושדי בן ה-13 ללמוד באנגליה למרות התנגדות האם.
בינואר 1961 החל ללמוד בבית הספר רוגבי וסיים בהצטיינות.
לאחר מלחמת הודו–פקיסטן השנייה ב-1965 עברה משפחתו לפקיסטן ורושדי חזר לבית הוריו.
לאחר זמן קצר חזר שוב לאנגליה, לדבריו לאחר שהרגיש לא שייך בפקיסטן.
באנגליה, התקבל לקינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג' וסיים בהצטיינות בשנת 1969. באותה השנה הכיר את מי שהייתה אשתו הראשונה קלריסה לוארד.
למרות המעמד הגבוה של לוארד, עבד רושדי במשרד פרסום ולטענתו שנא את עבודתו.
מצבם הכלכלי של הזוג הצעיר היה עגום והם נאלצו להשכיר חדר בדירתם.
לחדר הצטרפו מי שעתידה להיות המו"לית של בלומסברי פרס, ליז קולדר.
את ספרו הראשון, ספר פנטזיה בשם "גריימוס", סיים לכתוב בשנת 1975. הספר לא זכה באהדת המבקרים, שחלקם מחו על היעדר הרלוונטיות שלו לעם הבריטי.
בשנת 1979 נולד בנו הבכור זאפאר.
שנה לאחר מכן כתב את הרומן "ילדי חצות" וזכה בפרס בוקר היוקרתי באנגליה.
בהמשך אותה שנה התגרש מאשתו קלריסה.
סגנונו הנרטיבי, המשלב מיתוס ופנטזיה יחד עם החיים האמיתיים, תואר כקשור לז'אנר הריאליזם המאגי.
בספטמבר 1988 פרסם רושדי את ספרו "פסוקי השטן", שזכה בפרס ויטברד.
הספר עורר את זעמם של מוסלמים רבים בשל הדרך שבה מוצגת בו דמותו של הנביא מוחמד.
בעת יציאתו נאסר הספר לפרסום בהודו, בעיקר בשל לחצו של סייד שאהבודין, חבר מפלגת הג'נטה.
בפברואר 1989 נאסר הספר לפרסום ולהפצה בכל מדינה מוסלמית.
ב-14 בפברואר 1989 הוציא המנהיג העליון של איראן, האייתוללה רוחאללה ח'ומייני, פתווה הקוראת לרצח רושדי, בעקבות דמות בעל ביוגרפיה המזכירה את הביוגרפיה שלו־עצמו המוצגת בספר באופן שלילי.
רושדי נכנס לעשור בו חי במחתרת והסתובב עם מאבטח צמוד.
לפי דברי רדיו טהראן הובטח פרס של ארבעה מיליון דולר למי שירצח את רושדי.
בפקיסטן ובהודו התנהלו הפגנות נגד הספר בהן השתתפו אלפים, ונהרגו שישה אנשים.
במרץ 1989 הגיע הספר לראש רשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
ב-1998 שוקמו יחסי ממשלות איראן ואנגליה בין השאר בתנאי שהפתווה לא תיאכף (מאחר שלא הסכימו לבטלה).
עם זאת, מוסדות מוסלמיים לא ממשלתיים קבעו פרס כספי גבוה למי שיפגע בסופר, כך למשל ב-2012 קבעה קרן דתית איראנית פרס של 3.3 מיליוני דולר למי שיהרוג את רושדי.
ב-2005 הודיע המנהיג הדתי של איראן עלי ח'אמנאי על החזרת אכיפת הפתווה מטעמו ומשמרות המהפכה האסלאמית אישרו זאת.
ב-6 באוקטובר 2006 רושדי הצטרף למחלקה לספרות אנגלית של אוניברסיטת אמורי.
רושדי חבר באגודה המלכותית לספרות, ובעל עיטור מפקד מסדר האמנויות והספרות של צרפת.
בשנת 2015, הוציא רושדי ספר חדש העוסק בדמויות מהאסלאם בשם: "שנתיים, שמונה חודשים ועשרים ושמונה לילות".
כחודש אחרי הוצאת הספר, הוא נאם בפתיחת יריד ספרים בפרנקפורט, ואמר שם, בין היתר: .
בשנת 2017 השתתף רושדי בעונה התשיעית של הסדרה "תרגיע", בתפקיד עצמו.
בעונה זו לארי דייוויד נכשל בניסיונו להעלות מחזמר ביוגרפי על אודות חייו של רושדי בשם "פתווה".
בשנת 2008 זכה לרגל לציון 40 שנות הפרס.
בשנת 1995 זכה ספרו "האנחה האחרונה של המורי" בפרס ויטברד, וב-1996 זכה גם בפרס אריסטיון של האיחוד האירופי.
בשנת 2007 הוענק לרושדי תואר האצולה הבריטי "סר".
בעקבות זאת פרצה סערה בעולם המוסלמי.
איראן ופקיסטן ייחסו את ההחלטה לגישה אסלאמופובית בבריטניה ושל ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר.
התקיפה על במת מכון צ'וטקווה
ב-12 באוגוסט 2022 הגיע רושדי למכון צ'וטקווה בניו יורק כדי לשאת דברים במסגרת כנס שעסק במקלט שמעניקה ארצות הברית לאומנים שנמלטו מארצם, ועל היותה "בית לחופש ביטוי יצירתי".
בעת שהיה על הבמה, הותקף רושדי ונדקר בצווארו.
הוא הובהל במסוק לבית חולים במדינת פנסילבניה.
הוא סבל מדקירות שגרמו נזקים לעצבים בידו, לכבד שלו ולאחת מעיניו.
לפי הודעת סוכנו אנדרו ווילי, רושדי היה מחובר למכונת הנשמה וככל הנראה יאבד את אחת מעיניו.
התוקף זוהה כהאדי מטר, צעיר ממוצא לבנוני שהתגורר בניו ג'רזי, שהביע תמיכה ברשתות החברתיות בממשלת איראן ובמשמרות המהפכה.
הוא נתפס עם רישיון נהיגה מזויף על שם חסן מורנייה, שילוב בין שמו הפרטי של מנהיג חזבאללה, חסן נסראללה, לבין שם משפחתו של סגנו לשעבר, עימאד מורנייה.
להערכת משטרת ניו יורק, התוקף פעל לבדו.
ב-14 באוגוסט 2022 נותק רושדי ממכונת ההנשמה וחזר לדבר.
בעקבות התקיפה איבד רושדי את הראייה בעין אחת ונזקק לשיקום ממושך.
לאחר חזרתו לחיים פעילים והתחלת כתיבת ספר זיכרונות על האירוע, פנו רושדי ואשתו לאלכס גיבני בבקשה להפוך את החומרים לסרט תיעודי.
בינואר 2026 סרט התעודה "Knife: The Attempted Murder of Salman Rushdie" שעוסק בניסיון הרצח של רושדי הוקרן במסגרת פסטיבל הסרטים סאנדנס ובוים על ידי גיבני.
הסרט כולל תיעוד וידאו שלא הוצג בעבר מן האירוע עצמו, וכן חומרים אישיים שצולמו בימים שלאחר התקיפה.
קטעים מהאשפוז צולמו על ידי אשתו של רושדי, רייצ'ל אלייזה גריפית'ס , כחלק מתיעוד אישי של תהליך ההתאוששות.
ילדי חצות (1981), תרגם אהרן אמיר, הוצאת זמורה-ביתן, 1987. תרגום נוסף: ארז אשרוב, הוצאת זמורה-ביתן, 2011.
בושה (1983), תרגם אהרן אמיר, הוצאת זמורה-ביתן, 1987. תרגום נוסף: ארז אשרוב, הוצאת זמורה-ביתן, 2011.
הרון וים הסיפורים (1990), תרגמו גדעון בן-ישראל ודינה בן ישראל, הוצאת כתר, 1993.
האנחה האחרונה של המורי (1995), תרגם יורם מלצר, הוצאת כתר, 1999.
האדמה מתחת לרגליה (1999), תרגמו אמנון כץ ושהם סמיט, הוצאת משכל, 2002.
שאלימר הליצן (2005), תרגם ארז אשרוב, הוצאת זמורה-ביתן, 2007.
הקוסמת מפירנצה (2008), תרגם ארז אשרוב, הוצאת זמורה-ביתן, 2009.
שנתיים, שמונה חודשים ועשרים ושמונה לילות (2015), תרגמה קטיה בנוביץ', הוצאת זמורה-ביתן, 2015.
הקוסם מארץ עוץ (1992), תרגם יניב פרקש, הוצאת רסלינג, 2008.
סֶלמָה אוטיליה לובִיסה לָגֶרְלֶף (; 20 בנובמבר 1858 – 16 במרץ 1940) הייתה סופרת שוודית והאישה הראשונה שזכתה בפרס נובל לספרות.
לגרלף נולדה וגדלה בחווה בדרום שוודיה.
במהלך חייה התמודדה עם נכות ואובדן.
כשהייתה בת שלוש חלתה בשיתוק ילדים, ובמשך רוב שנות ילדותה לא הלכה לבית הספר כילדים אחרים.
בהיותה בת 20 נפטר אביה, שהיה קצין בצבא קבע.
המשפחה התרוששה ונאלצה למכור את החווה.
היא נסעה לסטוקהולם ושם למדה הוראה.
בשנת 1889 חיברה כמה פרקים ראשונים ל"אגדת יסטה ברלינג", על פי אגדה נודעת שמקום התרחשותה הוא באזור שבו נולדה וגדלה.
היא הגישה פרקים אלה לתחרות כתיבת סיפורים קצרים, וזכתה.
זכייה זו עודדה אותה להמשיך בכתיבה.
בסיום לימודיה, נסעה ללמד כמורה בצפון שוודיה.
במקביל לעבודת ההוראה, החלה מפרסמת יצירות פרי עטה בכתבי עת, ובהמשך קיבלה מלגה מן האקדמיה השוודית, הודות לבקשתו של המלך אוסקר, שהתרשם מספר סיפוריה "קשרים סמויים".
מלגה זו אפשרה לה להשתחרר מעבודת ההוראה ולהתמסר לכתיבה.
בהמשך כתבה ספרים למבוגרים שזכו להצלחה רבה.
בין הספרים שפרסמו אותה יותר מכל ואף זיכו אותה בפרס נובל לספרות (1909) היו "מסע הפלאים של נילס הולגרסון" ו"ירושלים".
האפוס "ירושלים" מספר על הגירתם של קבוצת איכרים, תושבי חבל דלרנה, לארץ ישראל, וחייהם בירושלים.
הספר נכתב בעקבות ביקור שערכה לגרלף בארץ בשנת 1900, בחברת הסופרת היהודייה-השוודית סופי אֶלקַן (1853–1921), שהייתה חברתה לחיים.
השתיים התארחו בגרנד ניו הוטל, שבניינו מצוי עד היום בעיר העתיקה סמוך לשער יפו.
במהלך הביקור התיידדה לגרלף עם אנה ספאפורד (Spafford) , ממייסדות המושבה האמריקאית והקומונה הפרוטסטנטית האמריקאית-שוודית בירושלים.
את ספר הילדים "מסע הפלאים של נילס הולגרסון" כתבה כחומר קריאה לתלמידים בבתי הספר היסודיים, לפי הזמנתו של המורה הראשי דאלין, לסייע ללימוד הגאוגרפיה והאגדות של ארצם.
דרך כתיבתה עוררה עליה את זעמם של השמרנים והקפדנים מבין המורים, ופה ושם היא אף נאלצה לערוך בטקסט תיקונים כדי להתאימו לדרישותיהם, שלא תמיד עלו בקנה אחד עם אלה של הילדים.
לגרלף התעניינה באגדות עם ישראל והתכוננה לכתוב חיבור מקיף על חיי רבי עקיבא.
היא הביעה אהדה לעם היהודי וחיברה אגדה למען הפליטים היהודים שמצאו מקלט בשוודיה.
ספריה עובדו למחזות, לאופרות ולסרטים.
הסרטים הראשונים שהופקו בראינוע השוודי, בבימוייהם של ויקטור שיוסטרום ומוריץ סטילר, יוחדו ליצירותיה.
אחד הנודעים בהם היה הסרט האילם מ-1924, "אגדת יסטה ברלינג" , בכיכובה של גרטה גרבו בראשית דרכה.
סלמה לגרלף הייתה האישה הראשונה שקיבלה פרס נובל לספרות.
הפרס ניתן לה בשנת 1909 על ה"אידיאליזם האצילי שלה, עושר הדמיון ונדיבות ויופי הצורה שאפיינו את עבודתה".
חמש שנים לאחר זכייתה בפרס, נבחרה הסופרת כחברה באקדמיה השוודית ובמשך 25 שנה השתתפה בקביעת זוכי פרס נובל לספרות.
בשנת 1940 סייעה להציל את חייה של הסופרת היהודייה נלי זק"ש ואמה מידי הנאצים, בהבאתן לסטוקהולם.
תמונתה של לגרלף הופיעה על שטר של 20 קרונות שוודיות, ובצדו השני של השטר מופיע איור של נילס הולגרסון רכוב על אווז בר.
אגדת יסטה ברלינג (Gösta Berlings saga, 1891) – קורותיו של כומר מודח, הבוחר בשל כפרתו בחיי איכר קשים ושלווים
גֶאסטא ברלינר, תרגם אמנון סופרמן, ערך צבי רודי, תל אביב: כתבים, תשי"ד.
אחוזה אחת (En herrgårdssägen, 1899) – חיי נערה חולמנית, המגלה כי האגדה והמציאות מתאחדים באהבה
קורות אחוזה אחת, תרגם מ"ז ולפובסקי, תל אביב: אמנות ("ספרית לכֹּל"), תרצ"ב.
ירושלים (Jerusalem, 1901–1902) איכרים שוודים מוכרים את חוותיהם ועולים להתיישב בארץ הקודש
ירושלים, תרגם יעקב רבינוביץ, 2 כרכים, יפו: ספריה חקלאית, תרפ"א 1921–תרפ"ח (כרך א: ספרייה "בכפר", יג; כרך ב: הסתדרות העובדים העברים הכללית בארץ-ישראל – ועדת התרבות)
ירושלים, תרגם יעקב רבינוביץ, הביא לבית הדפוס שמשון מלצר, תל אביב: מ' ניומן, תשי"ז.
הדפסה נוספת: ירושלים: אריאל (סדרת "ספרי איכות: סדרת ספרים נבחרים בנושא ארץ ישראל"), 1999.
אגדות המשיח (Kristuslegender, 1904) – שמונה סיפורי אגדה פיוטיים על אמנים, פשוטי-עם ויצורים מיתיים
אגדות וספורים, עברית: י[וסף] ליכטנבום, תל אביב: יבנה, תשי"ב.
מסע הפלאים של נילס הולגרסן על פני שוודיה עם אווזי הבר (Nils Holgerssons underbara resa genom Sverige, 1906–1907) – מסעו של נילס הקונדס, שנענש על תעלוליו והפך לננס, בחברת אווזי הבר מביתו שבדרום שוודיה אל הצפון הרחוק ובחזרה.
במסעו זה לומד נילס להיאבק, לסבול ולהקריב עצמו, עד שנמצא ראוי לשוב לדמותו הראשונה
מסע-הפלאים של נילס הולגרסן הקטן עם אוזי-הבר, תרגם ח"ש בן-אברם, ציורים מאת ק.
שולץ, 3 כרכים, תל אביב: עם עובד ("ספריית שחרות"), תש"ב–תש"ג.
מסע הפלאים של נילס בחברת אוזי-הבר, עברית: שלמה יורם, תל אביב: מסדה ("זהר: ספריה לתלמידים"), תשכ"א.
עיבוד מאת שפרירה זכאי בעקבות סדרת האנימה: נילס הולגרסן ואוזי הבר, 5 כרכים, תל אביב: ענבל, תשמ"ה 1985.
מורבקה (Mårbacka, 1922) – זיכרונות (מורבקה היא האחוזה שבה גדלה לגרלף)
זיכרונותיה של ילדה (Ett barns memoarer: Mårbacka, 1930) – זיכרונות
יומנה של סלמה אוטיליה לוביסה לגרלף (Dagbok för Selma Ottilia Lovisa Lagerlöf, 1932) – זיכרונות
סלמאן מצאלחה הוא משורר, מסאי, מתרגם ופובליציסט דרוזי-ישראלי, הכותב בערבית ובעברית.
מצאלחה נולד בכפר מע'אר (כפר מר'אר), ישראל, למשפחה דרוזית.
בשנת 1972 עם תחילת לימודיו באוניברסיטה העברית עבר להתגורר בירושלים.
עבודת הדוקטור שלו, שעסקה באספקטים מיתולוגיים בשירה הערבית הקדומה, נכתבה בהדרכת אלברט ארזי.
מצאלחה מתמחה בקלאסיקות השירה הערבית.
הוא לימד ספרות ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים והשתתף בעריכת הקונקורדנציה לשירה ערבית קדומה.
הוא חבר מערכת כתב העת "משארף".
מצאלחה פרסם שישה ספרי שירה בשפה הערבית וספר שירה אחד שנכתב בעברית, "אחד מכאן".
הספר יצא בהוצאת עם עובד בשנת 2004. השיר "בחיפה מול הים", המופיע בקובץ זה, הולחן ומבוצע בידי מיכה שטרית; השיר "חלום" הולחן ומבוצע בידי יאיר דלאל; השיר "כל מה שהיה" הולחן ומבוצע בידי איל סלע ולהקת דארמה.
השיר "על חופש היצירה בעידן הלאומי" מופיע באלבום "פולק ישראלי" של להקת הפולק-רוק, בציר 76.
בספטמבר 2006 זכה בפרס נשיא המדינה לספרות, על ספרו "אחד מכאן".
מצאלחה תרגם מערבית לעברית את "זכר לשכחה", ספרו של מחמוד דרוויש על קורותיו בזמן המצור הישראלי על ביירות בשנת 1982, את הרומן "הצבר" מאת סחר ח'ליפה, וכן ספרים מאת יוצרים ויוצרות פלסטיניים אחרים.
בשנים האחרונות כותב מאמרי פובליציסטיקה בעיתון "הארץ".
בשנת 2022 השתתף בהקמת הוצאת סשת לתרגום דו-לשוני מקביל של ספרי ילדים לעברית ולערבית.
פי אלת'רא, פי אלחג'ר - בעפר, באבן , הוצאת ראיה, חיפה 2013.
בין השורות (ערבית: فهم المنطوق), דיון בסוגיות מסורתיות עם השלכות אקטואליות, הוצאה דיגיטלית, ספריית אילאף 2010.
אספקטים מיתולוגיים בשירה הערבית הקדומה, ירושלים, 1998.
ח'אנה פארע'ה - משבצת ריקה , זמאן, ירושלים 2002.
מע'נאת טאאר אלחצ'ר - שירת הציפור הירוקה , אלכאתב, ירושלים 1979.
ריש אלבחר - נוצות הים , זמאן, ירושלים 1999.
כאלענכבות בלא ח'יוט - כעכביש ללא קורים , ירושלים 1988.
מקאמאת שרקיה - סולמות מזרחיים , ירושלים 1991.
מחמוד דרוויש, זכר לשכחה, תרגום, הערות ואחרית דבר, הוצאת שוקן, 1989
סחר ח'ליפה, הצבר, גליליאו, ירושלים 1978
עדות, עדויות על פגיעות בזכויות האדם בגדה המערבית, הוצאת מפרש, ירושלים 1986
רוני סומק, "חלב אריות"' (ערבית: حليب سباع), הוצאת אבן לוקמאן, מצרים 2010
חיים גורי, "אצעדה המבקשת את קרסולה"' (ערבית: خلخال ينتظر الكاحل), מבחר שירים עם הקדמה, משארף 30, 2007 עמ' 231-204
אהרן שבתאי, "מולדת שכיזופרנית" (ערבית: شيزوفرينيا الوطن), מבחר שירים עם הקדמה, משארף 23, 2004 עמ' 118-94
אפרים סידון, אוזו ומוזו מכפר קאקארוזו (ערבית: أوزو وموزو من كفر كاكاروزو), נצרת 2000
דרור גרין, אגדות האינתפאדה (ערבית: حكايا الانتفاضة), ירושלים 1990
ירושלים, מחקרים על תולדות העיר (ערבית: القدس، دراسات في تاريخ المدينة), הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים 1990
עווד ג'ואמיס, ספרות אזורית: ספרות ערבית בעברית בגליל התחתון: אנטון שמאס, נעים עריידי, סלמאן מצאלחה ועטאללה מנצור (עבודת מ.א.
בהנחיית לילך נתנאל), אוניברסיטת בר-אילן, 2023.
סלמאן ח'אן (Salman Khan; נולד ב-27 בדצמבר 1965) הוא שחקן קולנוע הודי, זוכה שני פרסי פילמפייר (האוסקר ההודי).
ואחד השחקנים המצליחים בקולנוע ההודי.
יחד, הם כיכבו בעשרות סרטי בוליווד הרווחיים ביותר.
ח'אן נולד בעיר אינדור שבהודו בשם עבד א-רשיד סלים סלמאן ח'אן.
אביו הוא הסופר והתסריטאי סלים ח'אן ואימו היא סושילה צ'אראק.
שני אחיו, ארבאז ח'אן וסוהאיל ח'אן, גם הם שחקנים, ואחותו אלווירה ח'אן אניהוטרי היא מעצבת אופנה אשר נשואה לשחקן אטול אניהוטרי ועוד אחות מאומצת בשם ארפיטה ח'אן.
אביו ממוצא מוסלמי ואילו אימו ממוצא הינדואיזם.
במשפחתו של סלמאן אהדו את הקולנוע ההודי, ומגיל צעיר הוא החל לשחק בסרטים.
בשנת 1989 שיחק בסרט "מיין פיאר קיה", עליו זכה בפרס פילמפייר להופעת הבכורה הטובה ביותר לשחקן וקיבל מועמדות לשחקן הטוב ביותר.
משהו זז בלב עם שאה-רוח' ח'אן
תאומים - עם קריסמה קאפור
Mujhes Shaadi Karogi-הצעת נישואין עם אקשאיי קומאר (2004)
No Entry-אין כניסה עם אניל קאפור (2005)
Jaan E Mann-שבויים באהבה עם אקשאיי קומאר (2006)
מריגולד - Marigold עם אלי לרטר (2007)
שומר ראש עם קארינה קאפור (2011)
Tiger-טייגר עם קתרינה קייף (2012)
סלמה הייתה עיירה כפרית ערבית בצפונו של מישור חוף יהודה (היום גוש דן), כ-5 קילומטרים מזרחית ליפו, מזרחית וסמוך לשכונת התקווה, שתושביה נמלטו במהלך מלחמת העצמאות.
השטח עליו שכנה העיירה מצוי היום בתחומן של שלוש ערים שונות - שכונת התקווה ושכונת כפר שלם בתל אביב-יפו, שכונת גבעת גאולה והפארק הלאומי ברמת גן ודרום גבעתיים.
מרכז הכפר והגרעין ההיסטורי שלו שכן כ-500 מ' מצפון לכביש תל אביב–יהודיה, אך מתצלומי אוויר עולה שהשטח הבנוי הרציף הגיע עד לכביש ואף חצה אותו.
ממרכז הכפר יצאו שש דרכים עיקריות: מערבה, צפונה-מערבה, צפונה-מזרחה, מזרחה, דרומה, דרומה-מערבה.
בתים נבנו לאורך הדרכים שיצאו מן הכפר, כך שהשטח הבנוי קיבל צורה של כוכב.
מעבר לשטח הבנוי הרציף היו פזורים בתים בפרדסים ברדיוס נרחב.
ריכוזי בתים היו קיימים בחלק המזרחי של הכפר (באזור דרך הטייסים של היום ואף מעבר לו).
ספיר, הכפר סלמה שוכן במקום בו שכן "כפר שַׂלמה" הנזכר בספר מקבים א', כמקום בו לחם יהודה המכבי בניקנור בקרב כפר שלמא.
לפי מסורת ערבית, קרוי המקום על שם השיח' סלמה אבו האשם, שנהרג יחד עם ארבעה נוספים בשנת 13 להג'רה (שנת 634) בקרב אג'נאדין (קרב בין הצבא המוסלמי וצבא ביזנטיון) שהתרחש מדרום-מזרח לרמלה וסימן את תחילת התקופה הערבית הקדומה בארץ ישראל.
הכפר נזכר בספרו של הגאוגרף הירושלמי-מוסלמי אל-מוקדסי "תיאור הלבנט" (صفة الشام) משנת 985 לספירה בשם "כפר סַלַם".
הכפר נזכר במפקד האוכלוסין העות'מאני של 1596, אז גרו שם 94 תושבים.
נראה שרבים מתושביו היו צאצאי פלאחים מצרים, מהגרים שהובאו לארץ ישראל בשני גלים, האחד בשנות ה-30 של המאה ה-19 על ידי מוחמד עלי ובנו אבראהים פאשא ויושבו ב'סכנאות' (שכונות) בסביבת יפו, והשני, בתקופת המנדט הבריטי עת אוכלוסיית סלמה גדלה ב-476%.
ב-1913 רכשה חברת חברה חדשה לקניית ומכירת קרקעות 2150 דונם מהשייח' של סלמה, סלים.
650 דונם נמכרו לאיכרי פתח תקווה והיתרה לחברת אחוזת קורסק שחזרה בה, מאוחר יותר, מן ה.
בשנת 1920 הוקם בית ספר יסודי לבנים בו למדו בשנת 1941 504 תלמידים ובשנת 1936 נפתח בית ספר יסודי לבנות בו למדו ב-1941 121 תלמידות.
כלכלת הכפר התבססה על גידול הדרים, בננות ודגנים וכן על מסחר.
חברת ההסעות "סלמה־אל־עבאסיה אוטומוביל קומפני", שהפעילה מספר אוטובוסים הוקמה בשותפות של תושבים מסלמה ואל עבאסיה
בקיץ 1914 החל משא ומתן על רכישת קרקעות מתושבי סלמה, שיוצגו על ידי מחמוד אדיב במיה, עבור הקמת עיר גנים (לימים, חלק מרמת גן).
בשנות ה-20 של המאה ה-20 נבנו מצפון לסלמה על האדמות שנרכשו, שכונה של רמת גן ושכונות נוספות שמאוחר יותר צורפו לעיר גבעתיים.
בשנות ה-40 הוקמה שכונת התקווה על אדמות שנרכשו ממערב לסלמה, שמאוחר יותר צורפה לעיר תל אביב.
בשנת 1931 התגוררו בעיירה 3,691 תושבים ובשנת 1945 כבר עלה מניין התושבים ל-6,730 נפש, ושטח העיירה שנותר בבעלות ערבית היה 5,633 דונם.
בקרבת הכפר הייתה גם שכונה אפגנית, מרכזם של מהגרים מוסלמים מאפגניסטן שישבו בסביבת העיר יפו.
מסוף 1947, לאחר החלטת החלוקה של האו"ם, השתתפו חלק מתושבי סלמה בפעילות נגד היישובים היהודיים הסמוכים, וכוחות צבא ההצלה בפיקודו של חסן סלאמה השתמשו בעיירה כבסיס לפעולותיהם כנגד תושבי תל אביב ורמת גן.
לאור המצב הביטחוני הרעוע החלו תושבים מסלמה להימלט לכיוון הערים יפו, לוד ורמלה.
בשכונות היהודיות הסמוכות הוצבו כוחות מחטיבת גבעתי של "ההגנה".
ב-8 בדצמבר 1947 תקפו לוחמיו של חסן סלאמה את שכונת התקווה.
מתקפה זו הצליחה בשלב הראשון, אך לבסוף נהדפה.
בתים רבים בשכונת התקווה הועלו באש, ובתים נוספים של תושבי השכונה שברחו, נבזזו.
בסוף אותו החודש ביצעו כוחות שכללו יחידות של חטיבת גבעתי והפלמ"ח תקיפה כושלת שכונתה "מבצע יהושע", על חלקה הצפוני של העיירה.
ב-28 באפריל 1948, במסגרת מבצע חמץ של "ההגנה" שמטרתו המקורית הייתה כיתור העיר יפו על ידי כיבוש הכפרים הערביים סביבה, טיהור השטח שסביב לה וקידום כניעתה, החלה חטיבת "קרייתי" של ההגנה להטריד את סלמה מכיוון מערב.
בליל 29 באפריל תקפו יחידות של חטיבת אלכסנדרוני את העיירה משני כיוונים שונים ומצאוה ריקה מבני אדם.
לאחר הכרזת העצמאות של ישראל יושבו מבני העיירה בפליטים יהודיים מהאזור, ובהמשך הוקמו גם צריפים ומבנים ארעיים לקליטת עולים נוספים.
שטח הכפר חולק לשלושה אזורים - סלמה א', ב' וג'.
כ-500 דונם הוחכרו לחברת "הזרע", שהקימה במקום חווה חקלאית (כיום "חוות שלם").
שטח הכפר כולו הועבר לבעלות הקרן הקיימת לישראל.
בבתים נטושים בפאתי הכפר בתחום רמת גן התיישבו עולים מתימן, בשטח שהפך מאוחר יותר ל"גבעת גאולה".
על שטחים חקלאיים של סלמה הוקמו ברמת גן השכונות רמת השקמה, רמת חן והפארק הלאומי.
בשנת 1974 הוקם על חלק משטח הפארק הלאומי הספארי.
בתל אביב הוקמו השכונות הבאות על שטחי סלמה: נווה אליעזר, ניר אביב, נווה חן, נווה בארבור, נווה צה"ל, נווה כפיר, לבנה וחלק מיד אליהו.
רחוב "דרך שׂלְמה", העובר בדרום תל אביב, חיבר בעבר את יפו וסלמה ומשמר את שמה של העיירה.
כיום נותרו כמה ממבני העיירה כבתים בשכונת "גבעת גאולה" ברמת גן ובכפר שלם בתל אביב.
ברמת השקמה, בפינת דרך הטייסים והרב פרדס ניצב מתחם מגודר ובתוכו עץ שיזף עתיק.
בסמוך לעץ עמד עד שנות ה-70 קבר שייח.
הקבר עמד בפאתי בית קברות מוסלמי, שעליו נבנו חלק מדירות השכונה.
רוב בתי סלמה נהרסו במסגרת מבצע "פינוי-בינוי" עם הריסת חלקים נרחבים מכפר שלם ושכונת הארגזים בתל אביב.
בנוסף נותרו על תילם מבנה קבר השיח', בית קברות אחד ומסגד העיירה.
הרב סלמאן אליהו (ה'תרל"ב, 1872 – ב' בתשרי ה'תש"א, 4 באוקטובר 1940) היה מקובל יהודי עיראקי מתלמידי ה"בן איש חי".
עלה לירושלים ולמד קבלה מהרב חיים שאול דוויק הכהן.
מחבר הספר "כרם שלמה" על "עץ חיים" של רבי חיים ויטאל.
אביו של הרב מרדכי אליהו.
נולד בבגדאד שבעיראק ליוסף אליהו ותופחה, משפחה יהודית אמידה וקיבל חינוך תורני מצומצם.
מסופר כי בשל כשרונותיו ייעדה אותו משפחתו ללמוד באוניברסיטת אוקספורד, והוא כבר התקבל לשם, אולם עוד קודם שנסע נכנס פעם במקרה לבית המדרש בית זילכה והחליט שהוא מעדיף ללמוד תורה, בניגוד לרצון משפחתו.
לאחר שלחץ משפחתו גבר, יעץ לו רבי יוסף חיים לעלות ארצה.
ואכן, כמה שנים לאחר פטירת הבן איש חי, עלה ארצה, בחנוכה של שנת תרע"ח (1919).
כאשר עלה ארצה התמנה לזמן קצר למזכירו היהודי של הנציב העליון סר הרברט סמואל, וזאת בשל העובדה ששלט היטב באנגלית.
בירושלים למד בישיבת המקובלים ישיבת רחובות הנהר שבשכונת הבוכרים.
הרב סלמאן אליהו נמנה עם בכירי תלמידיו של ראש הישיבה רבי חיים שאול הכהן דוויק, וזה העיד עליו לפני מותו שהסמכות הגבוהה בהוראת תורת הנסתר בישיבה מעתה ואילך, תהיה בידיו.
הרב כתב את הספר כרם שלמה המפרש את ספר עץ חיים של הרב חיים ויטאל.
רבי יעקב חיים סופר למד עם רבי סלמאן בישיבת המקובלים רחובות הנהר, תחת הנהגתו של רבי חיים שאול הכהן דוויק, ולאחר פטירתו החליפו בהנהגת הישיבה.
בין תלמידיו היה רבי יצחק כדורי.
נישא למזל, אחותו של רבי יהודה צדקה.
הוא אביהם של ד"ר אפרים בן אליהו, הראשון לציון והרב הראשי לישראל הרב מרדכי אליהו, הרב שמעון בן אליהו והרב נעים בן אליהו, רב שכונת הבוכרים וראש ישיבה בירושלים.
סלמה הייק-פינו (בספרדית: Salma Hayek-Pinault, תעתיק מדויק: [ˈsalma ˈxaʝek] - סָלְמָא חָאיֵכּ; נולדה ב-2 בספטמבר 1966) היא שחקנית קולנוע, במאית ומפיקה מקסיקנית-אמריקאית.
הייק החלה את קריירת המשחק שלה במקסיקו עם תפקידים בטלנובלות "Nuevo amanecer" (1988–1989) ו-"Teresa" (1989–1990), וכן בדרמה הרומנטית "סמטה בקהיר" (1995), עליה קיבלה מועמדות לפרס אריאל.
באותה שנה הייתה כבר שחקנית מבוקשת בהוליווד עם הופעות בסרטים כמו "דספרדו" (1995), "מצאת החמה עד צאת הנשמה" (1996) ו"דוגמה" (1999).
בשנת 2002 גילמה את הציירת פרידה קאלו בסרט הביוגרפי "פרידה", שאותו גם הפיקה, מה שהפך אותה לשחקנית המקסיקנית הראשונה שהייתה מועמדת לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר, ובנוסף הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב, לפרס גילדת שחקני המסך ולפרס הבאפט"א.
בשנים שלאחר מכן, היא השיגה הצלחה מסחרית נוספת עם הקומדיות "מגודלים" (2010), "מגודלים 2" (2013) ו"שומר הראש והמתנקש" (2017); וזכתה לשבחי המבקרים על הופעותיה בדרמות "אגדת האגדות" (2015), "Beatriz at Dinner" (2017) ו"בית גוצ'י" (2021).
נולדה בשם סָלְמָא ולגרמה חָאיֵכּ חימנס (Salma Valgarma Hayek Jiménez) בעיר הנמל קואצקואלקוס, במדינת וראקרוס שבמקסיקו, למשפחה קתולית.
אמה מקסיקנית ממוצא ספרדי, בעוד שאביה מקסיקני ממוצא ערבי-לבנוני.
אמה של הייק דיאנה חימנז הייתה זמרת אופרה וסוכנת כישרונות מקומית, אביה, סמי הייק, היה מנהל חברת נפט מקומית.
יש לה אח בשם סמי.
הייק החלה ללמוד בגיל 12 במוסד הקתולי אקדמיית הלב הקדוש, גראנד קוטיאו שבלואיזיאנה שבארצות הברית, שם אובחנה אצלה דיסלקסיה.
בעקבות קשיי הסתגלות הייק שבה לחיק משפחתה במקסיקו.
כנערה, שאפה הייק לייצג את נבחרת מקסיקו במשחקים האולימפיים בתחום ההתעמלות בו עסקה, אך אביה מנע ממנה מלהצטרף לסגל.
לאחר מכן, נשלחה לחיות אצל דודתה שביוסטון, טקסס שבדרומה של ארצות הברית, שם למדה הייק עד גיל 17. מאוחר יותר, הייק התחילה ללמוד במקסיקו סיטי (עיר הבירה של ארץ-מולדתה המקסיקנית) באוניברסיטה הפרטית איברואמריקנה תואר ביחסים בינלאומיים, אך נשרה מלימודיה בטרם עת, בשל רצונה להפוך לשחקנית קולנוע.
בשנת 1989, כשהייתה הייק בת 23, החלה לשחק בטלנובלה מקומית מצליחה בשם "תרזה".
תפקידה בסדרה הפך את הייק לכוכבת מקומית ומעמדה צבר תאוצה בשנת 1994 בעקבות הופעתה בסרט המקסיקני המצליח "סמטה בקהיר" המבוסס על הרומן באותו שם מאת נגיב מחפוז, שעליה קיבלה מועמדות ל"פרס אריאל" (פרס האקדמיה המקסיקנית).
הייק קיבלה את הכרתה העולמית הראשונה בסרט האקשן של רוברט רודריגז "דספרדו" בשנת 1995, בסרט גילמה הייק את קרולינה אהובתו של גיבור הסרט אל מריאצ'י (אנטוניו בנדרס), על תפקידה בסרט קיבלה הייק את פרס סאטורן לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
שנה לאחר מכן השתתפה בסרט נוסף של רודריגז שנקרא "מצאת החמה ועד צאת הנשמה" בכיכובם של ג'ורג' קלוני וקוונטין טרנטינו.
ב-1997 שיחקה הייק בסרט שהיה מועמד לארבעה פרסי אמי, "הגיבן", המבוסס על הנובלה "הגיבן מנוטרדאם", בסרט גילמה הייק את דמותה של אזמרלדה, כמו כן שיחקה הייק לצידו של כוכב הסדרה הקומית "חברים", מת'יו פרי, בקומדיה הרומנטית "נישואים חפוזים".
לאחר מכן שיחקה בתפקידים קטנים בסרטים "סיוט בחדר המורים", "דוגמה" שם גילמה את דמותה של המוזה, ובמערבון הבדיוני "פרוע על המערב", שם גילמה הייק את דמותה של ריטה אסקובר.
בשנת 2002 הגיעה לפסגת הקריירה שלה כשכיכבה בדרמה הביוגרפית זוכת שני פרסי האוסקר "פרידה".
בסרט גילמה הייק את דמותה של הציירת המקסיקנית פרידה קאלו וגברה על ג'ניפר לופז ועל מדונה שהתחרו גם הן על התפקיד.
על תפקידה קיבלה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, מועמדת לפרס גלובוס הזהב ומועמדות לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי.
הייק הפכה לשחקנית המקסיקנית הראשונה בהיסטוריה המועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר והשנייה בהיסטוריה שמועמדת לפרס האוסקר אחרי קייטי ג'וראדו שקיבלה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 1954.
ב-2003 שבה לשתף פעולה עם רוברט רודריגז הפעם בחלק השלישי ב"טרילוגיית סרטי ספיי קידס", ובחלקה השלישי של "טרילוגיית מקסיקו", הסרט "היו זמנים במקסיקו".
בדצמבר 2005 ביימה את הווידאו קליפ לשירו של המוזיקאי פרינס "Te Amo Corazón", בכיכובה של חברתה השחקנית מיה מאסטרו.
בריאיון למגזין "W" סיפרה הייק שפרינס עודד אותה ואף דחק בה במשך תקופה לחזור לתפקיד הבמאית ולביים את הקליפ, לאחר התנסות יחידה שהייתה לה עד אז בבימוי "תפקיד קטן בטלוויזיה" (פרינס אף כתב את השיר "Valentina" על שם בתה הפעוטה של הייק, ולנטינה פלומה פינו.
אף על פי שהשיר מופנה אל הבת, הוא עתיר במחמאות לאם, ועוסק רובו ככולו בה).
בהמשך השתתפה בעיקר בסרטים בינוניים מבחינת הכנסות וביקורות, הבולטים מביניהם היו קומדיית הפשע "רישיון לגנוב", המערבון הקומי "בנדיטס" והדרמה המוזיקלית "מעבר ליקום".
בשנת 2012 שיחקה בקומדיה "הנה בא הבוקס" בכיכובו של קווין ג'יימס.
בשנת 2014 שיחקה בסרט הפעולה של ג'ו לינץ "אברלי".
בשנת 2015 שיחקה בסרט "כמו מאהב אנגלי" עם פירס ברוסנן.
בשנת 2019 שיחקה בקומדיה "הורים תחת השפעה" עם אלק בולדווין.
בשנת 2020 שיחקה בסרט הקומדיה "שחקי אותה בוסית" לצדן של רוז ביירן וטיפאני האדיש.
בשנת 2021 שיחקה בתפקיד משני בסרט הביוגרפי "בית גוצ'י" בבימויו של רידלי סקוט, בתפקיד של מגדת העתידות, פינה אוריימה.
הייק המקסיקנית התאזרחה בארצות הברית.
הייק משתמשת בטכניקת שיטת המשחק בתפקידיה, וכשגילמה את הציירת פרידה קאלו בסרט הביוגרפי "פרידה" נאלצה לעשן סיגריות בכמויות גדולות, עקב כך טענה הייק שהפכה למעשנת.
ב-9 במרץ 2007, היא אישרה את אירוסיה למיליארדר הצרפתי ומנכ"ל חברת קרינג פרנסואה-הנרי פינו, וכן את הריונה.
היא ילדה את בתם, ולנטינה פלומה פינו ב-21 בספטמבר 2007 בלוס אנג'לס, קליפורניה.
הם נישאו ב-14 בפברואר (ולנטיין דיי) 2009 בפריז.
ב-25 באפריל 2009 הם נישאו בשנית בוונציה, איטליה.
הייק הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 2002, מועמדת פרס גלובוס הזהב, ומועמדת לפרס אמי לבידור בפריים טיים.
זכתה בפרס אמי לבידור בשעות היום על ספיישל טלוויזיוני לילדים שביימה, Maldonado Miracle" (2004)".
בשנת 2007 קיבלה מועמדות לפרס אמי על משחקה בהופעת אורח, וכן מועמדות לפרס אמי-משותף ביחד עם שאר צוות ההפקה של הטלנובלה המצליחה בעולם בגרסתה האמריקאית "בטי".
בשנת 2023 הופיעה ברשימה השנתית טיים 100 של מגזין "טיים".
מועמדת פרס פטל הזהב לשילוב הגרוע ביותר על המסך (עם צ'נינג טייטום; 2024)TBAQuiero Tu Vidaגם מפיקהSacrifice
גם מפיקה2003The Maldonado Miracleסרט טלוויזיה; במאית2006–2007בטיסופיה רייס8 פרקים
גם מפיקה בפועל2009–2013רוק 30אליסה פדררה7 פרקים2023מראה שחורהעצמהפרק: "Joan Is Awful"
סלמה בלייר בייטנר היא שחקנית קולנוע וסופרת יהודייה-אמריקאית.
בלייר נולדה ב-23 ביוני 1972 בסאות'פילד , מישיגן.
היא הצעירה מבין ארבע בנותיהם של השופטת מולי אן (לבית קוק) ואליוט אי.
אביה היה עורך דין, פעיל במפלגה הדמוקרטית של ארצות הברית, ובורר בדיני עבודה עד מותו ב-2012 בגיל 82. הוריה התגרשו כשבלייר הייתה בת 23; לאחר מכן שינתה את שם המשפחה שלה באופן חוקי.
יש לה שלוש אחיות גדולות יותר, קתרין, אליזבת ומארי בייטנר.
אביה וסבה מצד אמה היו ממשפחות יהודיות, בעוד שסבתה מצד אמה, הייתה אנגליקנית ממוצא סקוטי.
בלייר התגיירה רשמית בילדותה, וגדלה עם חינוך יהודי; שמה העברי הוא בת-שבע.
בלייר למדה בבית הספר הלל , בית הספר יסודי-יהודי בפארמינגטון הילס , מישיגן ולאחר מכן למדה בבית הספר קראנברוק , בית ספר תיכון ומכינה קדם אקדמית בבלומפילד הילס , מישיגן.
בלייר למדה תחילה במכללת קלמזו , ובשנת הלימודים הראשונה שלה (1990–1991) למדה צילום ושיחקה במחזה "התיאטרון הקטן של האווז הירוק".
בגיל 20 היא עברה לניו יורק, למדה באוניברסיטת ניו יורק (NYU), כמו גם לקחה שיעורי משחק בסטודיו של סטלה אדלר.
מאוחר יותר, היא חזרה למישיגן כדי לסיים את לימודיה בהצטיינות באוניברסיטת מישיגן ב-1994 עם התמחות משולשת בצילום, פסיכולוגיה ואנגלית.
לאחר מכן חזרה שוב לניו יורק כדי להמשיך בקריירת משחק.
לאחר שלמדה בבית ספר למשחק על שם סטלה אדלר הופיעה בלייר בסרטה הראשון ב-1997 "בפנים ובחוץ".
פריצתה של בלייר התרחשה בשנת 1999, בסרט הדרמה הרומנטי "משחקי פיתוי".
בסרט גילמה בלייר את ססיל קאלדוול, נערה נאיבית ובתולית שנופלת קורבן למזימה של שני אחים חורגים, קתרין וסבסטיאן, מהמעמד הגבוה ממנהטן.
על סצנת הנשיקה שלה עם שרה מישל גלר קיבלה בלייר פרס בטקס של MTV בקטגוריית הנשיקה הטובה ביותר.
על תפקידה בסרט הייתה מועמדת באותו טקס לפרס בקטגוריית תפקיד הפריצה הטוב ביותר.
בשנת 2001 שיחקה בלייר בסרט הקומדיה "לא רק בלונדינית", שבה גילמה את ויוויאן קנזינגטון, ארוסתו של וורנר האנטיגטון, בן זוגה לשעבר של אל וודס (גולמה על ידי ריס ויתרספון).
בשנת 2002 כיכבה בסרט הקומדיה הרומנטית "הכי מתוק שיש" לצד קמרון דיאז.
ב-2003 גילמה בסרט הקומדיה "קטע של בנים" את קרן קופר, בחורה בעלת לוח זמנים לחוץ שמאורסת לפול קולמן (גולם על ידי ג'ייסון לי).
בנוסף הופיעה בתפקיד אורח בפרק העשירי בעונה התשיעית של הסדרה "חברים".
בשנת 2012 התארחה בשני פרקים בסדרה הקומית "טיפול אונליין" ברשת שואוטיים בכיכובה של ליסה קודרו.
בשנים 2012–2014 שיחקה בסיטקום "סדנה לעצבים" לצד צ'ארלי שין.
בשנת 2022 השתתפה בעונה ה־31 של תוכנית המציאות האמריקאית "רוקדים עם כוכבים" ופרשה בתוכנית החמישית עקב טרשת נפוצה בה אובחנה בשנת 2018.
בשנת 2024 החלה להצטלם לסרט "תהיה חזק" של הבמאי הישראלי דורון ערן ועוסק בהריגת שלושת החטופים הישראלים בשג'אעייה שם תגלם בלייר חטופה ישראלית-אמריקאית.
בפברואר 2025, פורסם כי בלייר תככב בתפקיד הראשי בסרט המתח העל-טבעי "Silent", שיבוים על ידי האחים דורון ויואב פז, הידועים בעבודותיהם על הסרטים "ג'רוזלם" ו"הגולם".
בלייר תגלם את סקיילר, מעצבת סאונד שנשכרת באופן אנונימי ליצירת פסקול עבור סרט אילם נדיר.
ככל שסקיילר מתעמקת בעבודתה, היא הופכת אובססיבית לתוכן הסרט, ומבלי להבין זאת, נשאבת לטקס אפל שמשחרר רוע קדום המאיים עליה ועל בתה הצעירה.
האחים פז הצהירו כי הם שמחים לשתף פעולה עם בלייר, מכיוון שהם מאמינים שאימה מוצלחת מבוססת על דמויות בנויות היטב, וכי האיכויות שלה יעמיקו את הפחד והמתח בסרט.
בשנת 2004 התחתנה בלייר עם המוזיקאי האמריקאי אהמט זאפה (בנו של פרנק זאפה).
השניים התגרשו שנתיים לאחר מכן.
בין 2010–2012 הייתה בזוגיות עם מעצב האופנה ג'ייסון בלייק.
ביולי 2011 נולד להם בן בכור.
באוקטובר 2018 חשפה בלייר כי היא אובחנה כחולה בטרשת נפוצה כחודשיים לפני כן.
בין 2015 ל־2022 הייתה בזוגיות עם רונלד קרלסון.
ב-2022 הוציאה צו הרחקה נגדו מכיוון שתקף אותה באלימות והשאיר אותה מחוסרת הכרה מיד לאחר שקיבלה טיפולים נגד הטרשת הנפוצה ממנה היא סובלת.
ב-17 במאי 2022 פורסם ספר הזיכרונות שלה "Mean Baby: A Memoir of Growing Up", בו פירטה את שלבי גילוי המחלה וההתלבטויות המקצועיות שנילוו לכך.
סימפסון: סיפור פשע אמריקאיקריס ג'נר3 פרקיםFuture-Worm!אנגריטסדיבוב; פרק: "Steak Starmom/Lemonade's Last Stand"2018Heathersג'ייד דיוק4 פרקיםLiverspots and Astronotsרוזי / ד"ר פישדיבוב; 2 פרקים2018–2019אבודים בחללג'סיקה האריס2 פרקים2019חיים אחריםהרפר גלאסתפקיד ראשי (עונה 1); 9 פרקים2020סיפורים של ברווזיםהמכשפה הייזלדיבוב; פרק: "The Trickening!"2022רוקדים עם כוכביםמתמודדתעונה 31; פרשה באמצע העונה
סלמאן הפרסי היה אחד מחברי הנביא מוחמד ועלי לפי המסורת המוסלמית.
בכתות קיצוניות של השיעה, הוא נתפש כאחד מהתגלמויות האל באדם.
סלמאן נולד בכפר ג'יאן בקרבת אספהאן שבאימפריה הסאסאנית.
בילדותו נקרא בשם "רוזבה" (פרסית: روزبه, כלומר "יום טוב").
אביו של סלמאן היה אדם אמיד ומנהיג הכפר, אך הייתה לו חרדה מתמדת לשלומו של בנו והוא שמר עליו כאסיר בביתו.
בדרך כלל היה זה אביו שנהג לטפל בעסקי האחוזה, אך יום אחד ביקש מסלמאן להשגיח על ענייניה בעודו יוצא למסע.
לפי המסופר סלמאן עבר בדרכו אל שדותיו ליד כנסייה נוצרית, והוא הוקסם מקולות השירה והתפילה שבה.
הוא מצא את עצמו נכנס אל הכנסייה, ומבלה בה את שעות האור במקום ללכת לעיסוקיו בשדות.
הוא שאל את הכמרים באשר למקום מוצאה של הדת ונאמר לו שמקורה בסוריה.
לעת ערב חזר לביתו, וסיפר לאביו על הדת החדשה אליה נחשף, אך אביו פסל את דבריו באומרו ש"דת אבותיך טובה לך מכל אלה".
סלמאן הסתכסך עם אביו והוא נאסר בנחושתיים בביתו.
סלמאן הצליח להעביר מסר לנוצרים בבקשו מהם לספר לו על השיירה הקרובה שיוצאת מפרס לסוריה.
כשהתקרב המועד המיועד פרץ את האזיקים שכבלו אותו למיטתו ונמלט לעבר סוריה.
שם, פנה אל הבישוף המקומי, "מנהיג דתם" של הנוצרים וביקש ללמוד ממנו את ערכי הדת ולהתנצר.
לעוגמת נפשו של סלמאן, הוא גילה לתדהמתו שהבישוף היה מושחת.
הוא היה נוהג לצוות על מאמיניו לתרום כסף לצדקה, אך במקום לחלקו לנזקקים הבישוף החמדן אגר אותו לעצמו.
כשנפטר הבישוף והנוצרים התאספו לקבור אותו, חשף סלמאן את סודו והראה למאמינים את מקום המחבוא שהכיל כדים גדולים של זהב וכסף.
במקום לקבור את הבישוף, צלבו אותו המאמינים וסקלו את גופתו באבנים.
לאחר מכן שירת סלמאן כומר נוצרי שנהג להתבודד ולהתנזר בתפילה.
לאחר מותו של הכומר החל לעבוד בשירותם של נזירים מתבודדים במדבר.
סלמאן נדד בין נציבין, מוסול ואסיה הקטנה עד שהכומר האחרון שבשירותו עבד הכריז ש"לא נותר על פני האדמה אדם ההולך בדרך המישרים, ובקרוב יופיע בערב נביא שיהיה בעל מוניטין של אדם ישר ולא יצרוך צדקה לשימושו הפרטי".
משלחת מנהיגים ערביים משבט "כַלְב" עברה בקרבת מקום וסלמאן ביקש מהם להובילו לערב בתמורה למעט הכסף שהיה ברשותו.
הם הסכימו ולקחו אותו עימם למסע, אך בקרבת מכה הם בגדו בו, הפכוהו לעבד ומכרו אותו ליהודי משבט בנו קורייזה (תעתיק מדויק: קריט'ה).
בתחילה עבד סלמאן בשירותו ואז נמכר לבן דודו של היהודי והועבר לית'ריב, היא מדינה, ועמל במטעי התמרים.
היהודי סיפר לסלמאן על בואו של "נביא" ממכה ושהיהודים הכריזו מלחמה על הערבים משבטי האוס והח'זרג' שקיבלו עליהם את מרותו.
למשמע הדבר חדל סלמאן מעבודתו, קפץ מעץ התמר שאת פירותיו קטף והחל לצהול ולכרכר.
היהודי הכה את סלמאן וציווה עליו לשוב לעבודתו.
אך באותו הערב, לקח סלמאן מספר תמרים, הלך לביתו של מוחמד ואמר לו שהוא שמע שהוא אדם ישר ושהוא וחבריו נמצאים במצוקה.
סלמאן בחן אותו ונתן לו צדקה ממנה לא לקח לצרכיו ואז העניק לו כדורון מנחת תמרים ממנה סעדו הוא וחבריו.
סלמאן קיבל עליו את האסלאם ושוחרר מעבדותו בידי הנביא אשר שילם ליהודי, לפי המסורת, כופר לפידיונו.
סלמאן היה בעל ידע והכשרה מקצועית מתקופת התבגרותו בפרס, והוא העלה את רעיון חפירת השוחה הגדולה מסביב למדינה כאמצעי לבלום את התקפתם של עובדי האלילים המכאיים ובני בריתם על העיר.
בקרב שהתרחש לאחר מכן, המכונה בהיסטוריוגרפיה האסלאמית קרב השוחה, נחלו עובדי האלילים תבוסה מוחצת.
סלמאן לא נחשב למוהג'יר (מהמוסלמים הראשונים שהיגרו למדינה ממכה) ואף לא לאנצרי (מבני מדינה שתמכו בנביא).
מסורת שיעית קובעת שהוא היה חלק ממשפחת הנביא, וזאת במטרה להאדיר את שמו.
הסונים מכנים אותו "בן האסלאם מילדי אדם" ובכך רומזים לנוכריותו הקודמת ולהיותו אחד מה"אחים" ל"אומה המוסלמית".
השיעים מונים אותו בין הצחאבה, חברי הנביא, שלא בגדו בעלי ונשארו נאמנים אליו לאחר מות הנביא.
לפי המסופר, הוא שמר על נאמנותו לעלי והיה ממלוויו הקרובים ביותר.
סלמאן נפטר בימי עות'מאן בן עפאן ונקבר בקטסיפון.
השיעים מחשיבים אותו דוגמה למאמין המושלם המקבל עליו את עולה של משפחת הנביא.
הכת השיעית האזוטרית של העלווים מחשיבה אותו כ"שער" (באב) דרכו נגלה עלי לעולם וכאחת משלוש הישויות המרכיבות את המהות האלוהית.
גם בדת הדרוזית זוכה סלמאן אלפארסי במעמד חשוב כאחד ממבשרי המונותאיזם.
בדת הבהאית הוא מוכר בספר כתאב-י איקאן כמי שבישר את הופעתו של מוחמד.
הרב סלמאן מוצפי (27 בינואר 1900, כ"ז בשבט ה'תר"ס – 31 בדצמבר 1974, י"ז בטבת, ה'תשל"ה) היה מקובל, פוסק וראש ישיבת "בני ציון" בירושלים.
נולד בבגדאד שבעיראק, להוריו חכם ציון מאיר ופרחא, בן למשפחה שקודם לכן היה שמה מוספיא.
למד בישיבת מדרש בית זלכה, אצל רבו המובהק, הרב יהודה פתיה.
עמד בקשר עם הרב יעקב חיים, בנו של יוסף חיים (הבן איש חי).
שימש כעוזרו ושליחו של ציר הסנאט היהודי-עיראקי מנחם דניאל וניהל את עסקיו מעבר לים.
ב-7 בספטמבר 1935 עלה עם משפחתו לארץ ישראל והשתקע בשכונת הבוכרים.
ב-1942 ייסד את ישיבת "בני ציון" סמוך לקבר רחל, שבה עסקו בעיקר בלימוד הזוהר והקבלה.
בעקבות פרוץ מלחמת העצמאות עברה הישיבה לשכונת מקור ברוך.
נפטר ב-31 בדצמבר 1974, י"ז בטבת, ה'תשל"ה, ונקבר בחלקת הרבנים הספרדים בהר המנוחות בירושלים.
על שמו רחובות בשכונת בית וגן בירושלים ובביתר עילית.
בתו הרבנית שולמית צדקה - אשת הגאון הרב משה צדקה - נפטרה ט אדר תשפ"ג
בנו, הרב בן-ציון מוצפי - ראש ישיבת בני ציון
בנו, הרב יהודה מוצפי ראש ישיבת מנחת יהודה ועוזרו של הרב מרדכי אליהו
בתו, ציפורה (נפטרה ה'תש"ף), נישאה לרב דוד בצרי, ראש ישיבת השלום
בתו, שרה פנירי עסקה רבות בפעילות חסד
בתו, הרבנית לאה כהן אשתו של הרב רפאל כהן, אחיו של הרב שלום כהן ובנו של רבי אפרים כהן.
שפתי צדיקים - ספר תפילות: לימוד על קברי הצדיקים, דברי התעוררות ללילות ההילולות ותפילות לעניינים שונים.
פירוש על מסכת אבות ומגילת קהלת
אורח צדיקים - תפילות ובקשות, ייחודים ותיקונים, בהוצאת בנו, ירושלים תשנ"ב
האלף לך שלמה - הגהות וביאורים על ספר עץ חיים וספר 'נהר שלום', בעריכת בנו הרב בן ציון, ירושלים תשע"ז
סלמאן נָאטוּר היה סופר, עיתונאי ומחזאי דרוזי ישראלי.
סלמאן נאטור נולד בדלית אל-כרמל.
סיים תואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטת חיפה בשנת 1976. שימש כעורך התרבות של עיתון "אל אתיחאד" וערך את הירחון "אל-ג'דיד" לספרות ואומנות בין השנים 1977 ועד 1990.
בשנת 1982 היה מזכיר ועד הסולידריות עם תושבי רמת הגולן הסורים, בני העדה הדרוזית, בעת שביתתם הגדולה נגד סיפוח הגולן לישראל ועקב כך הוטל עליו מעצר בית לשישה חודשים.
בשנת 1986 היה ממייסדי ועד היוצרים הישראלים והפלסטינים נגד הכיבוש.
חבר הנהלה בעמותות רבות ביניהן: מדרשת "אדם", "איגוד כללי של סופרים בישראל", העמותה לפיתוח המוזיקה הערבית, יו"ר ארגון "אעלאם" לתקשורת ערבית, ובארגון "עדאלה".
ניהל בין השנים 2011–2015 את פרויקט "מרחבים תרבותיים" במרכז מוסאוא, לזכויות האזרחים הערבים בישראל.
כתב את הפרק על התרבות הערבית במסמכי החזון של האוכלוסייה הערבית בישראל.
היה מנהל מכון אמיל תומא לעיונים פלסטיניים וישראליים בחיפה, וערך את כתב העת "סוגיות ישראליות", היוצא לאור ברמאללה.
נאטור פרסם כעשרים ושמונה ספרים, שכוללים סיפורת, סיפורים קצרים, רומן וביקורת תרבות וחברה.
בין ספריו: "מאמרים בהגות ופילוסופיה" (1971), "מאחורי המלים" (סיפורים קצרים 1972), "אתה הרוצח, שייך" (רומאן 1976) "מסבאת הכפר" (סיפורים 1986) "סופר זעם – מונולוג ישראלי" (סאטירה 1985) 4 ספרי ילדים, 5 ספרי מסות וביקורת.
את ספרו "הולכים על הרוח" כתב בערבית ובעברית בשנת 1992. ספרו "זיכרון" ראה אור בבית לחם בשנת 2006. "מסע מדברי, טרילוגיה" ראה אור בעמאן ורמאללה בשנת 2009. הרומן האחרון שכתב, "היא, אני והסתיו," ראה אור בחיפה בשנת 2011 ופורסם בתרגום עברי של יהודה שנהב, בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
נאטור היה גם מתרגם פורה ותרגם את "הזמן הצהוב" מאת דויד גרוסמן, "שיחות על מדע וערכים" מאת ישעיהו ליבוביץ, "איזה מלחמה נהדרת", מאת דן יהב, "חינוך לגלותיות" מאת אילן גור זאב, "על התיאטרון הישראלי" מאת שמעון לוי.
כמו כן תרגם וערך 4 אנתולוגיות שירה וסיפורת עברית שראו אור ברמאללה ועוד תרגם 4 מחזות לילדים מעברית לערבית שהוצגו בתיאטרון בית הגפן וכן את המחזות "ויה דולורוזה" של דייוויד הר עבור תיאטרון הקאמרי ו"אב הבית" של הרולד פינטר עבור התיאטרון העירוני בחיפה.