tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1934 התיישב פדמור בלונדון, שם חבר לאיש סודאן הצרפתית הקומוניסט הגולה טיימוקו גרן-קויאטה (Tiemoko Garan Kouyaté), שפעל באופן דומה לפדמור במרחב הדובר צרפתית.
ב-1935, קצת אחרי שפאדמור השתקע בלונדון, פלשו האיטלקים לאתיופיה, מהלך שהביא להגברת המחאה השחורה באמצעים שונים.
ב-1936 פרסם פדמור בלונדון את ספרו "כיצד שולטת בריטניה באפריקה" (How Britain Rules Africa), מחקר מרקסיסטי על ההיסטוריה של הקולוניאליזם וקריאה לאחדות ולעצמאות עמי אפריקה.
פדמור ועמיתים אחרים ששהו בלונדון, ממדינות האיים הקריבים וממדינות אפריקה הבריטית (בהם מרקוס גארבי ואשתו איימי גארבי, טי.
ראס מקונן, ג'ומו קניאטה, קוואמה נקרומה ואחרים), יצרו מסגרות כגון "חברי אתיופיה האפריקאים" (African Friends of Ethiopia) ו-"הלשכה האפריקאית הבינלאומית" (International African Service Bureau) שפעלו להפצת מידע וגיוס דעת קהל נגד הכיבוש האיטלקי של אתיופיה והיוו מסגרות לגיבוש רעיונות פאן-אפריקאיים והצמחת מנהיגים.
פרסומיהם, שהגיעו למושבות הבריטיות באפריקה עודדו מנהיגות מקומית ומודעות לזכויות פוליטיות של עמי אפריקה.
בשנת 1945, כינסו פדמור, נקרומה ואחרים את הוועידה הפאן אפריקאית החמישית במנצ'סטר, שקראה ליישום רעיונותיו של גארבי ולכינון "ארצות הברית של אפריקה".
בנוסף לפעילותו בזירה הציבורית חיבר פדמור רשת של אינטלקטואלים ממוצא אפריקאי, בהם הסופרים ריצ'רד רייט ופטר אברהמס והוגה הדעות ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז, עמם קיים התכתבות ענפה.
עם קבלת עצמאותה של גאנה קיבל פדמור את הזמנתו של נקרומה ועבר להתגורר בגאנה, אולם מצב שחמת הכבד ממנה סבל החמיר והוא שב ללונדון על מנת לקבל טיפול זמן קצר לפני מותו.
פאדמור היה פעיל ומשפיע בקרב קהילות שחורים ברחבי העולם, אך לא הסתפק בכך.
הוא הביע את דעותיו בעניינים שונים, הנוגעים לאפריקאים או לעמים מדוכאים כמוהם (כמו ההודים, למשל, שיצא להגנתם ב-1942 בספרו the white man's duty (לונדון, 1942)), לא רק מול השחורים עצמם אלא גם מול האימפריות השולטות עליהם, בעיקר האימפריה הבריטית.
הוא פנה אל עמו הכבוש ואל הכובשים עצמם באמצעים שונים, ביניהם הקונגרסים והכנסים הפאן-אפריקניים ברחבי העולם, שהיה שותף לארגונם ולתוכנם ודרך כתביו הפוליטיים והאינטלקטואליים הכוללים מאמרים (שהתפרסמו בכתבי עת שונים דרך קבע), ראיונות, ספרים ומכתבים.
בתחילת דרכו ההגותית היה מושפע ופעיל במפלגה וברעיון הקומוניסטי, אך בהמשך זנח את התפיסה הקומוניסטית האוניברסלית והתמקד ברעיונות צרים יותר הנוגעים לעמו שלו ולשאיפת החופש שלו.
המחשבה והאסטרטגיות של פאדמור נקבעו בהקשר להיסטוריוגרפיה של האימפריאליזם ושל הקאריביים והתפוצות האפריקאיות.
ספרו הראשון היה "The Life and Struggles of Negro Toilers" (לונדון, 1931) והוא נכתב בעקבות מעורבותו בקומינטרן.
פלישתה של איטליה לאתיופיה זעזעה את החברה השחורה והובילה במידה רבה לאיחוד מנטלי של הפזורה האפריקאית בכלל ולמעורבות אינטנסיבית יותר של פאדמור בסוגיית האימפריאליזם באפריקה בפרט.
חלק מהשקפותיו ניתן ללמוד מעלון שפורסם בדצמבר 1942 ובו פאדמור נשאל ועונה על שאלות.
בשאלה בנושא מערב אפריקה הוא מצביע על התפתחות טבעית של צמיחת אינטלקטואלים שחורים דעתניים שישקיעו עצמם בסופו של דבר בפעילות לשחרור לאומי ועלולים לסכן את שלומה של האימפריה הבריטית.
בדבריו אלה הוא פונה דווקא לאנשי האימפריה ולא לעם הנכבש, ומנסה לדחוף לפירוק הקולוניות.
הוא מציע לאימפריאליזם הבריטי לעבור ממצב של שלטון המקשה על שני הצדדים לשותפות שווה שתסייע לרווחתם ושגשוגם של שני הצדדים.
גם בספרו "מהפכת חוף הזהב" (לונדון, 1953) הוא מדבר ישירות לבריטים וקורא לפרלמנט הבריטי להחזיר את אמונתו בעם האפריקאי על ידי נתינת סטטוס של שלטון עצמי לקולוניות שלו ולhהנות מהיתרונות במהפך שכזה.
ספרו החשוב ביותר, וגם המאוחר, הוא "פאן אפריקניזם או קומוניזם?
מאבק התקומה עבור אפריקה" (לונדון, 1956), בו פאדמור מבקר בין היתר את הכיוון הפוליטי של ה-ANC – African National Congress אחרי המלחמה, שבעיניו הושפע מדי מהסטאליניזם של אחרי הנאציזם.
ביקורת זו תרמה להתפצלותו שלוש שנים מאוחר יותר, ב-1959, של PAC – PAN AFRICAN CONGRESS מה-ANC על הרקע האידאולוגי שניסח פאדמור בספרו.
ברוח זו, ומסיבות דומות, הוא גם מבקר בספר את המפלגה הקומוניסטית הדרום-אפריקאית.
ג'ורג' סיגל היה צייר ופסל יהודי אמריקאי.
עבודותיו משויכות לזרמי האמנות של הפוֹפ ארט והפיסול הסביבתי.
סיגל החל את דרכו כצייר וחדל מכך כשהחל לפסל בתחילת שנות ה-60. הוא נודע בעיקר בפסלים ובמיצבים פיסוליים של דמויות אדם במלוא קומתם, כשהם מוצבים במרחב הציבורי ומערבים בהם את הצופים.
סיגל יצר את הפסלים באמצעות עטיפת דוגמנים חיים, רובם בני משפחתו וחבריו, על בגדיהם, בתחבושות ספוגות גבס עד להתקשוּתן.
התבניות הוצגו בתחילה כמות שהן, מאוחר יותר צבע כמה מהן ואף יצר באמצעותן פסלי מתכת.
לעיתים שילב במיצבים הפיסוליים פרטי רֶדי מֵייד המדגישים מציאות יומיומית.
מיעוט הפרטים והצבעים תורם להבעת התוּגה השורה על יצירותיו.
בסגנונו ובבחירת נושאי יצירותיו ניכרת חמלה אנושית עמוקה, ובכך ייחודו מיוצרים אחרים בתנועת הפופ ארט.
רוב שנותיו חי ויצר במשק התרנגולות שלו בניו ג'רזי.
ב-1997 הוענק לו פרס התרבות היפני פרמיום אימפריאלה, וב-1999 – אות האמנויות הלאומי של ארצות-הברית.
ג'ורג' סמוט היה אסטרופיזיקאי וקוסמולוג אמריקאי, שזכה בשנת 2006 בפרס נובל לפיזיקה יחד עם ג'ון מאתר על מיפוי קרינת הרקע הקוסמית.
סמוט כיהן כפרופסור לאסטרופיזיקה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי וכחוקר בכיר במעבדה הלאומית לורנס ברקלי, והתמקד בקוסמולוגיה תצפיתית ובחקר קרינת הרקע הקוסמית.
סמוט נולד בשנת 1945 ביוקון שבפלורידה.
אביו ג'ורג' סמוט השני היה הידרולוג ואמו הייתה מורה למדעים.
הוא למד מתמטיקה ופיזיקה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ובשנת 1970 קיבל תואר דוקטור בפיזיקת חלקיקים.
בשנת 1975 סמוט עזב את המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס אחרי שעבד כחוקר והצטרף לפיזיקאי לואיס אלוורז (חתן פרס נובל בשנת 1968) כדי לעבוד על מיזם של נאס"א שנקרא אז "HAPPE".
המטרה של הפרויקט הייתה לתכנן ניסוי שיכול למצוא הוכחה לתיאורית המפץ הגדול.
בהתחלה הם התחילו לחקור כדי לגלות את האנטי-חומר, שהיה אמור להיות שופע ביקום לפי כמה תאוריות, אבל הם לא מצאו כלום וסמוט החליט לחקור את קרינת הרקע הקוסמית.
בתחילת המחקר של הקרינה הקוסמית, הם השתמשו ברדיומטר שהתקינו במטוס שמודד את התדירות של גלי הקרינה באזורים מסוימים של הקרינה הקוסמית.
בשנת 1974 שלחו בקשה לנאס"א לשלוח לוויין לחלל כדי להרחיב את המחקר.
את הלוויין שביקשו שלחה נאס"א בשנת 1989 בשם COBE.
הוא נמנה עם התומכים של השערת הסימולציה.
בהתחלה הם בדקו את הקרינה דרך רדיומטר המותקן במטוס לוקהיד U-2, הם מצאו שיש אפקט דופלר שנוצר בין הרדיומטר לבין הגלקסיות ביקום, שהוא תופעת שינוי בתדירות שמתרחשת אם המצופה בתנועה יחסית לצופה והם מצאו בעזרת האפקט הזה שהיקום מתפשט.
בשנת 1989 נאס"א שלחה את הלוויין באיחור בגלל אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר (ב-28 בינואר 1986 כשהתפוצצה המעבורת באוויר).
בשנת 1989 נשלח הלוויין COBE לחלל והתחילה העבודה של הצוות של סמוט כדי לחקור את קרינת הרקע הקוסמית מחוץ לכדור הארץ.
המחקר הסתיים בשנת 1992, צוות המחקר עבד בצורה אינטנסיבית, "לא פתחתי את הדואר שלי, אפילו הביטוח של הרכב שלי פקע, לא עשיתי כלום, רק הייתי מנסה לוודא שהכל היה נכון", אומר סמוט לדונלד גולדסמית.
לפני שסמוט עשה את המחקר שלו, הדעה הרווחת הייתה כי הקרינה הקוסמית היא הוכחה שהיקום מסתובב ולא מתפשט.
המחקר של סמוט גילה משהו אחר.סמוט וחבריו מצאו שיש במפה של הקרינה משהו שדומה לקמטים (מכאן השם שנתן סמוט לספרו "קמטים בזמן"), והם מצאו שהקמטים האלה נמצאים באזורים של גלקסיות וזה מתאים לתיאורית המפץ הגדול והם עוד מצאו את התבנית האידיאלית ואת אנאיזוטרופית קרינת הרקע הקוסמית.
"זה כמו להסתכל על אלוהים, אם אתה דתי" סמוט אמר
המחקר הזה נחשב לאחד החשובים בתחום הפיזיקה והיווה בסיס לעוד מחקרים עתידיים בתחום.
הודות למחקר הזה, סמוט קיבל את פרס נובל בשנת 2006 יחד עם ג'ון מיית'ר.
מדליית אלברט איינשטיין - 2003
ג'ורג' פאטולו (בסקוטית: George Pattullo, נולד ב-4 בנובמבר 1888 בגלאזגו שבסקוטלנד, נפטר ב-5 בספטמבר 1953 בלונדון שבאנגליה) היה כדורגלן סקוטי.
פאטולו שיחק כחלוץ בברצלונה בין 1910 ל-1912, ובפרק זמן זה כבש 43 שערים ב-23 משחקים.
פאטולו נולד וגדל בסקוטלנד ובצעירותו החל קריירה במסחר בפחם.
ב-1910 נסע לצורכי עסקים לברצלונה שבקטלוניה.
פאטולו לקח חלק במשחק בין קבוצה של בריטים לבין סטודנטים מאוניברסיטת ברצלונה, תחילה כשוער.
קבוצתו הייתה בפיגור 5-1 במחצית, ולכן הוא עבר לשחק כחלוץ.
פאטולו כבש 5 שערים ועזר לקבוצתו לנצח 6-5. כעבור מספר ימים קוים משחק חוזר בין הקבוצות.
פאטולו הבקיע את כל 4 שערי קבוצתו, במשחק שהסתיים בתיקו 4-4. ז'ואן גאמפר, נשיא ברצלונה שצפה במשחקים, התרשם מיכולותיו ושכנע את פאטולו להצטרף לקבוצתו.
אף על פי שבאספניול, יריבתה העירונית של ברצלונה, שיחקו מספר שחקנים בריטים, החליט פאטולו להסכים להצעתו של גאמפר והוא הפך לשחקנה של ברצלונה.
הופעת הבכורה שלו הייתה מול אותה אספניול, ב-24 בספטמבר 1910. השתיים נפרדו בתיקו 1-1, ופאטולו הבקיע את השער היחיד לזכות קבוצתו.
בעונת 1910/1911, בה שיחק לצד שחקנים כגון קרלס קוממלה, רומה פורנס ופאקו ברו, הבקיע פאטולו 41 שערים ב-20 משחקים ועזר לברצלונה לזכות באליפות קטלוניה.
בסוף העונה החליט לחזור לעבודתו בסקוטלנד במסחר בפחם.
במרץ 1912 שב פאטולו לברצלונה והוא השתתף במשחק חצי גמר גביע הפירנאים מול אספניול, בביתה של ברצלונה.
פאטולו סחט בעיטת עונשין לזכות קבוצתו והבקיע צמד, השני שבהם היה השער השלישי של קבוצתו בתוספת הזמן, שקבע ניצחון 3-2 לברצלונה.
פאטולו שב לסקוטלנד לאחר המשחק, וברצלונה זכתה בגביע הודות לניצחון 5-1 בגמר מול טולוז.
ב-1914, עת פרצה מלחמת העולם הראשונה, התגייס פאטולו לחטיבת מתנדבים סקוטית בצבא הבריטי.
במהלך המלחמה נפגע על ידי גז חרדל, ולאחר שהסתיימה, עבר לגור באיים הבלאריים במחשבה שהאקלים הנוח שם יטיב עם מצבו.
ב-17 באפריל 1928, בעט את בעיטת הפתיחה במשחק ברבע גמר גביע המלך בין ברצלונה לריאל אוביידו.
ב-1929 השתתף במשחק הוקרה לשוער העבר של ברצלונה לואיס ברו.
ב-1930 אימן לזמן קצר את הקבוצה קלוב בלארס, קבוצה מפלמה דה מיורקה.
ב-1934 נישא למרגרט פלנג', אך לזוג לא היו ילדים.
פאטולו שב והתמקם חזרה בבריטניה.
מצבו הרפואי הוסיף להידרדר והוא נפטר ב-5 בספטמבר 1953 בלונדון.
מידע על סיפורו וחייו של פאטולו היה לוט בערפל למשך זמן רב, עד שעיתונאים סקוטים חשפו את הסיפור של פאטולו ב-2011. בחלק ממקורות המידע בקטלוניה ניתן לראות התייחסות לפאטולו בשם השגוי ג'ון או בשם הספרדי חורחה, וכן שגיאת כתיב בשם משפחתו - Patullo במקום Pattullo.
ג'ורג' ויליאם סימס (; 12 בינואר 1896 - 26 באוגוסט 1980) היה מייג'ור גנרל בצבא בריטניה, אשר פיקד על הדיוויזיה ה-70 ולאחר מכן היה סגן מפקד הצ'ינדיטים במהלך המערכה על בורמה במלחמת העולם השנייה.
סימס נולד בדורסט לג'ורג' סימס, שהיה מייג'ור ברגימנט הארטילריה המלכותי, ואשתו אליזה לבית פאולי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, התגייס לצבא בריטניה ולמד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
ב-14 ביוני 1915 הוצב כלוטננט שני ברגימנט חיל הרגלים דורהאם.
ב-22 בפברואר 1916 הועבר לקורפוס המקלעים ונשלח כבר למחרת לחזית המערבית.
ב-1 בנובמבר של אותה שנה הוא קודם לדרגת לוטננט, ומאוחר יותר באותו החודש הוענק לו הצלב הצבאי "על גילוי גבורה בולט בפעולה".
בנובמבר 1917 הועבר לחזית האיטלקית, וב-1 בינואר 1918 הוסף אבזם (Medal bar) לצלב הצבאי שלו.
ב-3 באפריל של אותה שנה הועלה לדרגת קפטן, וב-8 בנובמבר הועלה לדרגת מייג'ור, שלושה ימים בלבד לפני סיום המלחמה.
עם סיום המלחמה, הוחזר סימס לדרגת לוטננט.
ב-16 בנובמבר 1923 הועלה שוב לדרגת קפטן, והחל מ-20 בינואר 1931 למד בקורס לפיקוד ומטה.
ב-15 בינואר 1933 הוחזר לדרגת מייג'ור, וב-1 בנובמבר 1934 מונה למפקד גדוד שהיה חלק מהבריגדה ה-14. ב-6 בספטמבר 1937 הועבר להודו, וב-1 בינואר 1939 הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
ב-11 בדצמבר של אותה שנה נישא בבומביי לאשה אוסטרלית בשם קתרין ברליס לוקאס.
באפריל 1940, שבעה חודשים לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוחזר לאנגליה והפך לראש אגף האפסנאות של הדיוויזיה ה-43. הוא נשלח לצרפת כחלק מחיל המשלוח הבריטי, והשתתף במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
בנובמבר של אותה שנה הועלה באופן זמני לדרגת בריגדיר ומונה למפקד הבריגדה ה-8 אשר הייתה חלק מהדיוויזיה ה-3. ב-27 ביוני 1941 הועבר למטה פיקוד המזרח.
ב-30 במאי של אותה שנה הוחזר לדרגת לוטננט קולונל, ולאחר מכן הועלה לדרגת קולונל.
ב-1 בינואר 1942 הועלה באופן זמני לדרגת מייג'ור גנרל, וב-18 בפברואר קיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-70. הדיוויזיה שלו הוצבה בסוריה במטרה לקחת חלק במערכה בצפון אפריקה, אולם לאחר מכן הועברה להודו כדי להילחם באימפריה היפנית במסגרת המערכה על בורמה.
באוגוסט 1943, אורד צ'ארלס וינגייט שכנע את צ'רצ'יל להרחיב את כוח הצ'ינדיטים שלו לגודל של דיוויזיה, והציע לפיכך לפרק את הדיוויזיה ה-70. ויליאם סלים וקלוד אוקינלק התנגדו לפירוק הדיוויזיה, בטענה שהיא נצרכת לפעילות הסדירה בבורמה, אולם ב-24 בנובמבר פורקה הדיוויזיה רשמית, אם כי בפירוקה הוחל עוד באוקטובר.
על בסיס הדיוויזיה ה-70 הוקמה הדיוויזיה ההודית השלישית בפיקודו של וינגייט.
חרף העובדה שהיה מבוגר מווינגייט ב-7 שנים, מנוסה בהרבה ממנו ושווה לו בדרגה, קיבל סימס את ההצעה לשמש כסגנו, ומילא את תפקידו זה בנאמנות.
בפגישתם הראשונה שאל אותו וינגייט האם יש לו "אמון בשיטותיו".
סימס השיב לו: "אם לא היה לי, לא הייתי פוגש אותך היום".
ב-24 במרץ 1944 נהרג וינגייט בתאונת מטוס, ונראה היה שסימס הוא המועמד הטבעי להחליפו בתפקיד מפקד הדיוויזיה.
המתחרה המשמעותי היחיד שלו על התפקיד היה מייק קאלוורט.
עם זאת, למרבה ההפתעה, ויליאם סלים, מפקד הארמייה ה-14, דילג על שניהם ובחר במועמד הכי פחות צפוי וולטר לנטיין.
בעוד שקאלוורט נפסל ככל הנראה בשל היותו תוקפני מדי, לא הייתה סיבה ממשית לדחייתו של סימס, וסביר להניח שסלים בחר דווקא בלנטיין, מכיוון ששניהם היו קציני גורקה, והיו בעלי השקפה דומה.
סימס נפגע מאוד מהדחייה, והתלונן על כך בפני ג'ורג' גיפארד מפקד קבוצת הארמיות ה-11 שאליה הייתה כפופה הארמייה ה-14. גיפארד חשש לריב עם סלים, אולם כתב לראש המטה הכללי הקיסרי אלן ברוק, שדחייתו של סימס אינה מעידה על יכולותיו כמפקד.
סימס ביקש להתפטר מתפקידו כסגן מפקד, ועשה זאת מייד עם כניסתו של לנטיין לתפקיד מפקד הדיוויזיה.
עם עזיבתו את בורמה, הוחזר סימס לדרגת קולונל.
ב-21 במאי 1944 הוא הועלה לדרגת בריגדיר ומונה למפקד ערוצי התקשורת של קבוצת הארמיות ה-21 במהלך הפלישה לנורמנדי, שחרור פריז וכיבוש אזור הריין.
בנובמבר של אותה שנה חזר לבורמה, ומונה למפקד ערוצי התקשורת של פיקוד דרום-מזרח אסיה, ומילא תפקיד זה עד סוף המלחמה.
ב-17 בינואר 1946 הוא קיבל דרגת עמית במסדר האמבט.
לאחר המלחמה מילא תפקידי פיקוד ומטה שוליים והוחזר לדרגת קולונל.
ב-9 באפריל 1949 היגר לאוסטרליה והתיישב בעיר אדלייד.
החל מ-18 במרץ 1954 הוא שימש כאחד מהדירקטורים הראשונים של חברת סנטוס (ראשי תיבות של: South Australia-Northern Territory Oil Search) חברת נפט וגז אוסטרלית הפועלת עד ימינו.
הוא פרש בשנת 1978. מ-1956 עד 1964 הוא שימש כמזכירו האישי של מושל דרום אוסטרליה הראשון רוברט ג'ורג' ולאחר מכן של מחליפו אדריק בסטיאן.
הוא היה נשיא הסניף הדרומי של האגודה הגאוגרפית המלכותית של אוסטרליה (Royal Geographical Society of Australasia), וכתב מאמרים על ההיסטוריה של דרום אוסטרליה, כולל ארבע ביוגרפיות עבור מילון הביוגרפיה האוסטרלי (Australian Dictionary of Biography).
הוא החל בכתיבת ביוגרפיה על האסטרונום צ'ארלס טוד, אולם מעולם לא סיים אותה.
בשנת 1961 מתה קתרין, אשתו הראשונה, וב-30 במרץ 1967 הוא נישא פעם שנייה לקתלין קבינגה.
היו לו ילדים משני נישואיו.
הוא נפטר באדלייד ב-26 באוגוסט 1980 בגיל 80. בשנת 1982, אנדרטה לזכרו ולזכר אשתו הראשונה נחנכה בבית התפילה לזכר רגימנט יורק ולנקסטר בקתדרלת שפילד.
מסמכיו שמורים כיום בספרייה הלאומית של דרום אוסטרליה למעט יומני המלחמה שלו השמורים במוזיאון המלחמה האימפריאלי בלונדון.
ג'ורג' עזרא בארנט הוא מוזיקאי, זמר וכותב שירים אנגלי.
לאחר שפרסם שני מיני אלבומים, את Did You Hear the Rain?
באוקטובר 2013 ואת Cassy O' במרץ 2014, הוציא לאור כסינגל את השיר Budapest, שהגיע למקומות הראשונים במצעדים ברחבי העולם והקנה לו פרסום רב.
ביוני 2014 הוציא לאור את אלבום הבכורה שלו, Wanted on Voyage.
ג'ורג' עזרא בארנט נולד בהרטפורד, הרטפורדשייר שבאנגליה, כבן לשני מורים.
למד בבית הספר היסודי בבנגאו, ולאחר מכן בבית הספר "סימון בלה".
הוא עבר לבריסטול בשנת 2011 כדי ללמוד בתיכון למוזיקה.
אחיו, אית'ן ברנט, הוא גם זמר וכותב שירים, וידוע בשם 'Ten Tonnes'.
עזרא אומר שההשפעות המוזיקליות שלו הן בוב דילן ו-וודי גאת'רי.
זאיין לואו, תקליטן לשעבר ב-BBC אמר שהוא "אחד הזמרים החזקים והעוצמתיים שיש בסביבה." האובססיה לבוב דילן הניעה את עזרא למצוא עוד אמנים אמריקאים.
"מתוך סקרנות," הוא אומר, "הלכתי לחפש לאיזה אמנים הוא היה פעם מקשיב.
וכך מצאתי את לדבלי, וודי גאת'רי והאולין וולף".
עזרא שמע תקליט של לדבלי וניסה לשיר כמוהו.
"בצד האחורי של התקליט היה כתוב שהקול שלו היה כל כך גדול, שהיית צריך להוריד את העוצמה בפטיפון שלך", הוא אומר.
"אהבתי את הרעיון של לשיר בקול גדול, אז ניסיתי את זה."
ביוני 2013 עזרא ניגן על הבמה של BBC בפסטיבל גלסטונבורי.
באוקטובר 2013 הוציא את המיני אלבום '?Did You Hear The Rain'.
השיר 'בודפשט' שמתוך האלבום הגיע למקום השישי באיטליה.
עזרא היה נגן תומך של סאם סמית', באסטיל ועוד.
במרץ 2014 הוציא את המיני אלבום השני שלו, Cassy O'.
ביוני 2014 הוציא לאור את האלבום הראשון שלו, Wanted on Voyage.
האלבום נכנס לטבלת האלבומים של בריטניה והגיע למקום השלישי.
האלבום הצליח גם באוסטרליה, אוסטריה, בלגיה, דנמרק, גרמניה, הולנד, אירלנד וניו זילנד.
14 שבועות אחרי ששוחרר, הגיע האלבום למקום הראשון.
בדצמבר 2014 האלבום מכר מעל לחצי מיליון עותקים בבריטניה.
בינואר 2015 הוא הוכתר לאלבום השלישי הכי נמכר בבריטניה.
ב-28 במרץ 2015, התארח עזרא בסאטרדיי נייט לייב.
הוא הופיע שוב בטלוויזיה כמה שבועות לאחר מכן, בתוכנית של ג'יימס קורדן, שם ביצע את "בודפשט".
בפברואר 2018, עזרא שחרר את הפרק הראשון בפודקאסט שלו, 'ג'ורג' עזרא וחברים'.
שם, במשך 45 דקות, הוא משוחח עם אמנים אחרים.
הסדרה החלה עם אד שירן, שהתארח ב-12 בפברואר 2018. ההשראה של עזרא לפודקאסט הייתה מתוך האזנה לפודקאסטים של קומיקאים שמארחים קומיקאים.
בתוכנית הוא אירח עוד אמנים כגון Rag'n'Bone Man, סם סמית', אלטון ג'ון ועוד.
ג'וֹרְג' סֶפֶּּשִי (במקור פרידלנדר, בהונגרית: Szepesi György; בודפשט, 5 בפברואר 1922 – בודפשט, 25 ביולי 2018) היה קריין ופרשן ספורט יהודי-הונגרי מפורסם, במיוחד בתחום הכדורגל.
הוא כונה ה"שחקן ה-12" של "נבחרת הזהב", הנבחרת ההונגרית בכדורגל, היה חבר מועצת המנהלים של פיפ"א בין השנים 1982 ו-1994, וקיבל את תואר המצוינות של פיפ"א , תואר הכבוד הגבוה ביותר שמוענק על ידי פיפ"א.
התואר מוענק על פי רוב במהלך הקונגרס השנתי, אך לא מוענק בכל שנה.
התואר הוענק לספשי בקונגרס פיפ"א בבודפשט בשנת 2012.
נולד בשנת 1922 בבודפשט למיקלוש פרידלנדר ולאירן רייקוביץ' כג'ורג' פרידלנדר (Friedländer).
אביו נולד בכפר ספישסקה פודהרדייה , כיום בסלובקיה, לכן הבן ג'ורג' אימץ לעצמו את השם סֶפֶּשִי.
כיהודי גויס בשנת 1944 לשרות עבודה ונדד במחנות באוקראינה ובמזרח הונגריה.
אביו הוצב בבודפשט במסגרת שירות העבודה, גורש ומת במחנה הריכוז בוכנוואלד.
כילד, ספשי רצה להיות כדורגלן גדול, אך הבין במהירה שכישרונו נופל מאחרים בני גילו כמו פרנץ פושקש ועוד.
משנת 1945 היה חבר צוות הרדיו ההונגרי.
משנת 1946 החל לפרסם גם בעיתונים.
בין 1951 לבין 1954 למד במכללה לחינוך גופני.
בשנת 1960 מונה לחבר במועצה ההונגרית לחינוך גופני ולספורט (MTST).
בין 1979 ל-1986 הוא היה נשיא ההתאחדות ההונגרית לכדורגל.
בין השנים 1981 ל-1992 היה ראש מחלקת בידור וספורט ברדיו.
ספשי הכיר בכישרונם של ספורטאים אחרים והחליט לקדם את הספורט ההונגרי מקצה המסלול ולא מן המסלול.
מעבר לאהבתו הראשונה, הכדורגל, הוא אהב גם ענפי ספורט אחרים והספורט התקיים כמעט בכל תחום בחייו.
שידוריו האגדיים הביאו שמחה עצומה למיליוני מאזינים.
הוא נכח בכל מקום שבו הופיעו אלופי ספורט הונגרים.
התלהבותו המיוחדת, סגנון הגשתו יוצא הדופן הבדילו אותו מיתר השדרים.
במהלך שיחה, כשנשאל בזקנתו, מדוע לא קיים יותר סגנון השידור שלו שנבע ישירות מהלב, השיב: "היום, רוב השדרים עושים את עבודתם לפרנסתם ולא כייעוד, וזה מורגש.
הרגע הבלתי נשכח ביותר של שידורי הרדיו שלו היה ללא ספק שידור "משחק המאה" בשנת 1953 מאצטדיון ומבלי נגד נבחרת אנגליה, שמעולם לא נוצחה בביתה.
לפני המשחק האנגלים די זלזלו בנבחרת ההונגרית שלבסוף הביסה אותם בביתם, בוומבלי, תבוסה מוחצת של 6:3. אנחנו יכולים לומר בבטחה כי בזמן המשחק אנגליה-הונגריה באותה תקופה, ספשי היה אכן השחקן ה -12 של הנבחרת ההונגרית, כי דיווחו הנלהב תרם לניצחון היסטורי זה של "נבחרת הזהב" על נבחרת אנגליה.
הוא היה תמיד קרוב לקבוצה, חגג את הניצחונות, ובכה עם החברה של פושקש בהפסדים.
Sportmikrofon (1982) המיקרופון של הספורט.
Die FIFA Story (1989) הסיפור של פיפ"א.
ג'וֹרג' פַאלוּדִי (בהונגריה ג'רג' פאלודי במקור לַיימְדוֹרְפֶר - Leimdörfer, בהונגרית: Faludi György; בודפשט, 22 בספטמבר 1910 –בודפשט, 1 בספטמבר 2006) היה משורר יהודי-הונגרי, מתרגם, סופר.
ג'ורג' פאלודי נולד בבודפשט במשפחה בורגנית יהודית.
אביו יואכים (חיים) ליימדורפר היה כימאי ואמו אליזבת קטלין בירינגר.
בשנים 1933-1933 נאלץ להתגייס לצבא ההונגרי בדרגת קצין זוטר, דרגה שנשללה ממנו מאוחר יותר בשל יהדותו.
בשנת 1937, הוא פרסם את תרגום הבלדות של המשורר הצרפתי פרנסואה ויון שביסס את מעמדו.
בשנת 1938 עזב את הונגריה.
הוא נמלט לפריז, שם פגש את קהילת המהגרים של האמנים ההונגרים.
מאוחר יותר נאלץ לעזוב גם את עיר האורות בגלל הכיבוש הגרמני.
הוא נמלט שוב, הפעם למרוקו ולאחר מכן לארצות הברית, שם עבד כמזכיר ועורך התנועה ההונגרית החופשית ושירת בצבא.
אחותו, שנשארה בבודפשט נרצחה על ידי אנשי צלב החץ.
הוא חזר להונגריה בשנת 1946, והתחיל לעבוד בעיתון יומי.
ב-1947 פרסם את קובץ שיריו בשם "אחרי נפילת הסתיו".
הגזענות הייתה בזויה בעיניו לכן, בהנהגתו הופל פסלו של אוטוקאר פרוהאסקה הבישוף הקתולי האנטישמי של העיר סקשפהרוואר בליל 26 באפריל 1947 שהיה מוצב בגן קארולי בבודפשט.
המשטר הקומוניסטי שתפס את השלטון בשנת 1949 היה עוין כלפיו מלכתחילה ועבודותיו לא יכלו להופיע.
בשנת 1949 (על פי מקורות אחרים באמצע 1950) נעצר על בסיס האשמות שווא.
תחילה הוגלה ולאחר מכן נכלא במחנה עבודות כפייה.
בבתי הכלא ובמחנות העבודה כתב שירים רבים שפורסמו לראשונה רק בשנת 1983 במינכן תחת הכותרת "שירי בית הכלא 1950–1953".
לאחר שחרורו מצא פרנסה בתרגומים ולאחר מכן ניצל את המרד ההונגרי וברח שוב בשנת 1956. בשנת 1957 התיישב בלונדון, שם היה עורך "עיתון הספרות" בשפה ההונגרית.
בשנת 1961 כתב את זיכרונותיו האוטוביוגרפיים במקור באנגלית ("ימי המאושרים בגיהנום", 1962).
הספר פורסם לראשונה ב-1987 בהונגרית על ידי הוצאת הספרים העצמאית תוך עקיפת הצנזורה הקומוניסטית.
בין השנים 1963 ו-1967 הוא חי בפירנצה ומלטה.
בשנת 1967 עבר לטורונטו והרצה באוניברסיטאות שונות בקנדה ובארצות הברית.
הוא נאסר לפרסום בהונגריה, ובספריות נמחק שמו אפילו מהקטלוגים.
בשנת 1988 חזר להונגריה, שם חי עד מותו בשנת 2006.
בשנת 1953 נשא לאישה את העיתונאית סוזאנה סגו, איתה היה כבר בקשר לפני מעצרו.
הם נפגשו לראשונה במערכת העיתון בה עבדה.
בשנת 1966 הכיר פאלודי בחור אמריקני בן 28, בשם אריק ג'ונסון.
הם הפכו לזוג במשך 36 שנה.
אף על פי שמעולם לא הסתיר את הדו-מיניות שלו, הראיון הטלוויזיוני בשנת 2002 שבו סיפר על כך, שודר רק לאחר מותו בשנת 2006. ביולי 2002 הוא נשא לאישה את פאני קובאץ', שהייתה צעירה ממנו ב-65 שנה.
פאלודי לא לבש גרביים אחרי שאלברט איינשטיין הפנה את תשומת לבו בשנת 1947 להשפעותיו המזיקות על מחזור הדם של פריט לבוש זה.
היינריך היינה: גרמניה (תרגום להונגרית).
הבלדות של פרנסואה ויון (תרגום).
פרסים ואותות הוקרה (רשימה חלקית)
פרס על מפעל חיים של קרן סורוס (1993)
אזרחות כבוד של בודפשט (1996)
המסדר ההונגרי של צלב מריט עם הכוכב (2002)
המסדר ההונגרי של הצלב הגדול (2006)
ג'ורג' לורנס סנסקי היה כדורסלן ומאמן כדורסל אמריקאי, אשר שיחק עבור פילדלפיה ווריורס מליגת ה-NBA בין השנים 1946–1954, ואימן אותה בין השנים 1955–1958. בעונת זכה באליפות ה-BAA כשחקן פילדלפיה, ובעונת זכה באליפות ה-NBA כמאמנה.
סנסקי נולד בעיר מהנוי שבפנסילבניה, ובין השנים 1939–1943 למד באוניברסיטת סנט ג'וזף אשר בפילדלפיה הסמוכה.
בעונתו האחרונה בקבוצת הכדורסל של סנט ג'וזף היה הקלעי המצטיין של כל ליגת המכללות הבכירה, עם ממוצע של 23.4 נקודות למשחק.
עם סיום לימודיו התגייס לחיל האוויר של ארצות הברית, ולאחר שנה אחת פתח את קריירת המשחק המקצועית שלו בקבוצת "פילדלפיה ספאס" מ"ליגת הכדורסל האמריקאית".
בשנת 1946 הצטרף לפילדלפיה ווריורס, לקראת עונת הבכורה של ליגת ה-BAA (אשר הפכה בהמשך לליגת ה-NBA).
באותה עונה קלע סנסקי 6.3 נקודות בממוצע למשחק, וסייע לקבוצתו לזכות באליפות הליגה.
לאורך סדרת הגמר מול שיקגו סטאגס היה הקלעי השני של הווריורס (אחרי ג'ו פולקס) עם 11.4 נקודות למשחק, כולל שיא קריירה של 24 נקודות במשחק הרביעי.
בסיום עונת , לאחר 8 עונות בפילדלפיה, פרש סנסקי ממשחק עם ממוצעים של 7.2 נקודות, 3.5 ריבאונדים ו-3.2 אסיסטים למשחק.
בשנת 1955 מונה סנסקי למאמן הראשי של הווריורס, במקומו של אדי גוטליב.
את עונת סיימה פילדלפיה עם המאזן הטוב בליגה, הודות ליכולת טובה של שחקניה פול אריזין וניל ג'ונסטון, ובפלייאוף גברה על סירקיוז נשיונלס ופורט ויין פיסטונס בדרך לזכייתה השנייה בתואר האליפות.
בשתי העונות הבאות רשמו הווריורס מאזן ניצחונות חיובי, אך לא הצליחו להעפיל שוב לגמר ה-NBA.
בסיום עונת עזב סנסקי את הקבוצה, ומאז לא שב לאמן.
ב-25 ביוני 2001 נפטר סנסקי כתוצאה ממחלת הסרטן, בגיל 79.
ג'ורג' סיואל באוטוול באנגלית: George Sewall Boutwell; 28 בינואר 1818 – 27 בפברואר 1905) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי ממסצ'וסטס.
הוא כיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא יוליסס ס.
גרנט, כמושל מסצ'וסטס ה-20, כסנאטור וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מסצ'וסטס, וכנציב הראשון של שירות הכנסות הפנים בממשלו של הנשיא אברהם לינקולן.
הוא היה זה שהנהיג את משפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון.
באוטוול, שהיה מתנגד העבדות, ידוע בעיקר בשל מנהיגותו בתהליך הקמתה של המפלגה הרפובליקנית ובשל התפקיד המוביל שמילא בתהליך הענקת האזרחות וזכות הבחירה לאפרו-אמריקאים בתקופת השיקום.
כחבר בית הנבחרים הוא היה פעיל מאוד בניסוחם ובאישורם של התיקון ה-14 וה-15 לחוקת ארצות הברית.
כמזכיר האוצר הוא הוביל רפורמות נחוצות במחלקת האוצר לאחר התוהו ובוהו שנוצר בעקבות מלחמת האזרחים ואת משפט ההדחה של הנשיא אנדרו ג'ונסון.
באופן שנוי במחלוקת הוא הוריד את שיעור החוב הלאומי באמצעות מכירת זהב של האוצר ושימוש בשטרות הדולרים לרכוש איגרות חוב של האוצר, תהליך שיצר מחסור במזומנים.
באוטוול והנשיא גרנט סיכלו ניסיון להשתלט על שוק הזהב בספטמבר 1869 באמצעות הזרמת 4 מיליון דולר בזהב אל הכלכלה.
כסנאטור תמך באוטוול בחוק זכויות האזרח של 1875.
ב-1877 מינה הנשיא רתרפורד הייז את באוטוול כחבר הוועדה שעסקה בהגהת ספר החוקים של ארצות הברית וב-1880 הוא שימש כיועץ בדיונים של ארצות הברית בתביעות מול צרפת.
הוא גם עסק בחוק הבינלאומי בפורומים דיפלומטיים אחרים.
עם תחילת המאה ה-20 הוא פרש מהמפלגה הרפובליקנית, התנגד לרכישת הפיליפינים, ותמך במועמדותו של ויליאם ג'נינגס ברייאן לנשיאות.
ג'ורג' באוטוול נולד בברוקליין, מסצ'וסטס.
על פי האוטוביוגרפיה שלו הוא גדל בבית החווה של המשפחה בלוננבורג ולמד בבתי ספר ציבוריים עד שמלאו לו 17 שנים.
בחודשי הקיץ הוא עבד כשהוא יחף, בפיקוח על שוורים וקטיף ערמונים.
באוטוול למד אריתמטיקה אלגברה, גאומטריה ודקדוק לטיני.
בשנים 1830–1835 הוא עבד כשוליה וכפקיד עבור סימאון היווד, שהיה בעליה של חנות לכובעים עשויים מעצי דקלים.
תוך כדי שהוא השלים את השכלתו, עבד באוטוול לזמן קצר כמורה בפאונד היל.
בפברואר 1835 סיים באוטוול את לימודיו בבית הספר.
מסיום לימודיו ועד 1838 עבד באוטוול כפקיד וכמוכר בחנות בגורטון, מסצ'וסטס.
ב-1836 הוא החל ללמוד משפטים בהדרכתו של עורך הדין ברדפורד ראסל, שמשרדו שכן מעל החנות בה עבד באוטוול.
באוטוול לא ניגש למבחני לשכת עורכי הדין או עסק בעריכת דין באופן פעיל אלא רק שנים רבות לאחר מכן.
ב-1838 הציע בעל החנות לבאוטוול להיכנס כשותף בעסק.
כאשר הוא ניהל את החנות, הוא החל במשטר של קריאה וכתיבה במאמץ לפצות את עצמו על כך שבחר לא ללמוד בקולג'.
פעילותו הציבורית הראשונה של באוטוול הייתה ב-1839, כאשר הוא שימש כסוכן פנסיה עבור אלמנות המהפכה האמריקאית.
ומאוד התרשם לאחר שראה את דניאל ובסטר.
לאחר ששוחח עם שפחה שחורה שבנה הצעיר נמכר ללואיזיאנה, הקדיש באוטוול את עצמו למאבק בעבדות.
ב-8 ביולי 1841 נשא באוטוול לאישה את שרה אדליה תייאר.
שרה הייתה בתו של ניתן היילר מהוליס, ניו המפשייר.
לזוג נולדו בת בשם ג'ורג'ינה ובן בשם פרנסיס.
באוטוול נכנס לפוליטיקה כחבר המפלגה הדמוקרטית ותומך של מרטין ואן ביורן.
הוא מונה כמנהל סניף הדואר של גורטון על ידי שותפו לעסקים שמונה כמנהל בכיר בדואר.
כניסתו הראשונה למשרה פוליטית כנבחר ציבור הייתה במרוץ בחירות מוצלח לוועד של בית הספר של גורטון כנציג של מפלגת המתנזרים משתייה.
בוועד זה הוא ישב במשך שנים רבות.
הצלחה זו עודדה אותו להתמודד על מושב בבית המחוקקים של המדינה מטעם אותה מפלגה.
בשל העובדה שהמפלגה הייתה מפלגה שלישית קטנה, הוא נחל הפסד קשה.
ב-1840 עלה בידו להשיג את מועמדות המפלגה הדמוקרטית, על אף דעותיו בעד ההתנזרות משתייה שהיוו "איום עבור רבים מדי", אך הוא הפסיד לנציג המפלגה הוויגית.
בניסיונו השלישי ב-1841 עלה בידו של באוטוול להיבחר לבית הנבחרים של מסצ'וסטס.
הוא היה חבר ועדת המשפט וועדת הכספים של בית הנבחרים, שם הוא רכש מוניטין כמי שביצע עבודות מחקר מעמיקות במסגרת תהליכי החקיקה, ותמך בעמדות שצידדו בסחר חופשי, הגבלת הנפקת הכסף, והרחבת המיסוי לטובת הוצאה על חינוך ורפורמות נוספות.
הוא תמך במלחמת ארצות הברית-מקסיקו, שלא כמו רבים אחרים, הוא לא ראה בה כנושא שקשור באופן הדוק לסוגיית העבדות.
בתקופת כהונתו בבית הנבחרים של מסצ'וסטס, התמודד באוטוול שלוש פעמים על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית ונוצח בהפרש משמעותי ליריביו הוויגים.
ב-1848 הוא שקל להתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל מסצ'וסטס ובסופו של דבר השיג את המקום השלישי בוועידה שבחרה את המועמדים.
ב-1849 הוא מונה על ידי המושל ג'ורג' בריגס כנציב הבנקאות של המדינה, תפקיד בו הוא פיקח על הזיכיונות של הבנקים שחודשו מעת לעת.
בתפקיד זה הוא רכש ניסיון בנושאי בנקאות ופיננסים.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 הייתה סוגיית ביטול העבדות לכוח מניע בפוליטיקה של מסצ'וסטס.
הזעם על הרחבת העבדות לטריטוריות שצורפו לארצות הברית במהלך מלחמת ארצות הברית-מקסיקו הגביר את האהדה ל, אך מפלגה זו והמפלגה הדמוקרטית לא הצליחו לאחד כוחות כדי לתפוס את מקומותיהם של הוויגים ששלטו בפוליטיקה עד 1850. ב-1849 זכה באוטוול במועמדות המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל מסצ'וסטס.
בשל העובדה שאף מועמד לא זכה ברוב, עברה ההצבעה על תפקיד המושל למועצה המחוקקת שבה היה רוב וויגי, והם בחרו במושל המכהן ג'ורג' בריגס.
מסע הבחירות קירב בין באוטוול לבין צ'ארלס סמנר והנרי וילסון, מנהיגי מפלגת הארץ החופשית.
המפלגות שקלו את הרעיון של קואליציה, והדמוקרטים אימצו את המצע נגד העבדות.
קבלתה של פשרת 1850 (בדגש על חוק העבד הנמלט), הציתה מחלוקת נוספת, ואנשי המפלגה הדמוקרטית ומפלגת הארץ החופשית יכלו להסכים על הקמתה של קואליציה.
מהצד הדמוקרטי, באוטוול ונתניאל בנקס הסכימו עם סמנר ווילסון ממפלגת הארץ החופשית על חלוקה של משרדי הממשל במקרה שהקואליציה תנצח.
המפתח להצלחתן היה השליטה בבית המחוקקים של המדינה, שהיה אמור לבחור במושל במקרה שאף אחד מהמועמדים לא יזכה ברוב של קולות המצביעים.
שתי המפלגות פעלו להשיג את קולותיהם של המצביעים באזורים הכפריים.
אף על פי שהמושל בריגס זכה במספר הרב של קולות המצביעים (57,000 מתוך 120,000) הוא לא זכה ברוב, והמועצה המחוקקת נשלטה על ידי הקואליציה.
בהתאם לתנאי העסקה, נבחר באוטוול כמושל, בנקס נבחר כיושב ראש בית הנבחרים, ווילסון נבחר כנשיא הסנאט.
בחירתו של סמנר לסנאט של ארצות הברית, גם חלק מהעסקה, זכתה להתנגדות מצד הדמוקרטים השמרנים, אך בסופו של דבר עלה בידי הקואליציה להביא לבחירתו.
על באוטוול נמתחה ביקורת מצד אנשי מפלגת הארץ החופשית על כך שנקט בגישה של עידוד ההתמודדות על בחירתו של סמנר המעוררת מחלוקת, ולא תמך ולא התנגד לו במהלך ההצבעה בסנאט.
מאוחר יותר האשים סמנר את באוטוול במניעת מיזוג קבוע יותר של שתי המפלגות.
בבחירות של 1851 היו התוצאות זהות, על אף המאמצים של הוויגים לתקוע טריזים בין חברי הקואליציה, ובאוטוול נבחר שוב על ידי בית המחוקקים לאחר שנציג הוויגים זכה במספר הקולות הרב ביותר.
בחירות אלו חשפו סדקים בקואליציה, בעיקר בשאלת העבדות, כך שבאוטוול החליט לא להתמודד בבחירות של 1852. הוויגים השיגו שליטה על בית הנבחרים ועלה בידם לבחור כמושל את ג'ון קליפורד.
בתקופת הכהונה של באוטוול כמושל, שני בתי המחוקקים של מסצ'וסטס היו בשליטת הקואליציה והועברה רפורמה משמעותית.
לראשונה הונהגה הצבעה חשאית, אם כי לא על פי כל הכללים שלה.
חלוקת המושבים בבית הנבחרים שונתה מייצוג המבוסס על ייצוג של היישובים לייצוג על פי מחוזות בחירה, שלא היו מבוססים על תחומי השיפוט של הערים והעיירות.
החוקים שנגעו למתן זיכיונות לבנקים יועלו, וניתנה הכרה במועצת הפיקוח של אוניברסיטת הרווארד.
באוטוול גם עסק בשינוי כללי של משרות החסות במדינה, שכולן אוישו בוויגים.
בתקופת כהונתו השנייה שלטו הוויגים בבית הנבחרים וכך עלה בידם לסכל את רוב הרפורמות.
קריאתו של באוטוול להעלאת מיסים למימון בית הספר, בתי הסוהר ובתי החולים לחולי נפש נפלו על אוזניים ערלות, אך בית הנבחרים הוציא קריאה לכינוס ועידה חוקתית כדי לדון על הדרישות ארוכות הטווח לשינויים בחוקת המדינה.
חוק לאיסור מכירת משקאות משכרים אושר, אך על באוטוול נמתחה ביקורת על ידי הוויגים על כך שהטיל וטו על גרסתו הראשונה ולאחר מכן חתם על הגרסה השנייה, לכאורה תחת לחץ מאנשי מפלגת הארץ החופשית.
בואטוול נבחר כנציג לוועידה החוקתית של מסצ'וסטס של 1853. הוא התנגד לבחירתם של שופטים ולביטול המועצה המייעצת למושל ותמך בביטולו של מס גולגולת כתנאי לזכות ההצבעה.
הוא שימש כחבר בוועדה שהייתה האחראית לניסוח ההצעות שהוגשו לאישור המצביעים והתאכזב כאשר כל ההצעות נדחו במשאל העם המדינתי שנערך לאחר הוועידה.
לאחר הוועידה למד בוטאוול משפטים במשרדו של ג'ואל גילס, עורך דין לפטנטים מגורטון.
הוא הועסק על ידי מחוז מידלסקס שבמסצ'וסטס כדי לנהל את ההתנגדות להקמתו של מחוז חדש בחלק משטחיהם של מחוז זה ומחוז ווסטר.
הוא סייע בהקמתה של הספרייה הציבורית של גורטון והמשיך להיות פעיל בוועדת החינוך של העיר.
ב-1855 הוא מונה כמזכיר מועצת החינוך של מסצ'וסטס, משרה בה שימש במשך חמש שנים.
לימודי המשפטים של באוטוול הסתיימו ב-1862 כאשר הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של מסצ'וסטס.
לאחר פירוק הקואליציה ב-1852 וכישלון הוועידה של 1853, התפצלו המפלגות הפוליטיות של מסצ'וסטס על פי האינטרסים המפלגתיים שלהן.
באוגוסט 1855 ניהלו ארבע הסיעות העיקריות פגישות במלון בבוסטון, בניסיון למצוא מכנה משותף לקראת הבחירות המתקרבות.
בואטוול שכנע את הסיעות לקיים מפגש גדול, שבו הוא טען שעליהם להקים "איחוד נגד העבדות".
מתוך פעילות זו, ופעילויות אחרות, נוסדה המפלגה הרפובליקנית במסצ'וסטס.
על אף חלקו בשלבים הראשונים של הקמת המפלגה, נותר בואטוול מחוץ למנגנון שלה בשל עבודתו במועצת החינוך.
עם זאת, המשיך לפעול נגד העבדות, בציינו שהאומה יצאה ל"תקופת מבחן אינסטנסיבית" וש"האנשים יצאו למלחמה" נגד העבדות.
ב-1860 הוא היה יושב הראש של הוועידה המדינתית הרפובליקנית, ותמך במועמדי המפלגה.
באוטוול השתתף בוועידת השלום שהתקיימה ב-1861 בוושינגטון די.
סי., ושבה נעשה ניסיון למנוע את פרוץ מלחמת האזרחים, ובאפריל אותה שנה הוא שימש כאיש הקשר בין הממשלה הפדרלית לבין מושל מסצ'וסטס ג'ון אלביון אנדרו.
בוועידה הוא דחה בכעס את הצעות הדרומיים שהעדיפו את הרחבת העבדות ואת אכיפתה במדינות הצפון, בטענה ש"אין כל טעם לקיים את האיחוד" אם יש לנקוט בצעדים כאלה.
ביוני וביולי 1862 שימש באוטוול כחבר בוועדה הצבאית במחלקת המלחמה שחקרה את אי-הסדרים במחלקת האספקה של גנרל ג'ון פרימונט, שפיקד על מחלקת המערב של צבא האיחוד.
עוזר קצין האספקה, רובן הטץ', שאחיו היה תומך פוליטי של הנשיא אברהם לינקולן, הונה את מחלקת המלחמה, והוועדה הוקמה על ידי הנשיא כצעד מקדים לפני כינוס בית דין צבאי.
בשל כך בילה באוטוול חודשיים במחנה הצבא בקהיר, אילינוי, בתנאים שהוא תיאר אותם כ"בלתי מתקבלים על הדעת במידה שלא ניתן להבין", זאת בשל ההצפות והתנאים הסניטריים.
בחקירת הוועדה יצא הטץ' נקי מאשמה.
ביולי 1862, כאשר היה עדיין בקהיר, מונה באוטוול על ידי הנשיא לינקולן כנציב הראשון של שירות הכנסות הפנים.
הוא שימש בתפקיד שמונה חודשים כדי לארגן את השירות החדש.
מזכיר האוצר סלמון צ'ייס תיאר אותו כמי שניחן ב"יושרה והכשרון הרם ביותר", ופיקח על צמיחת המשרד לכ-4,000 עובדים.
היה זה המשרד הגדול ביותר במחלקת האוצר.
באותה שנה החליט באוטוול להתמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית.
מערכת הבחירות עמדה בעיקר בסימן של האמנציפציה, שלקיומה דחף באוטוול בכל כוחו.
הוא זכה בניצחון קל של 55% מקולות המצביעים מול 40% של יריבו צ'ארלס טריין, רפובליקני שמרן לשעבר.
בראשית 1863 עם בחירתו לקונגרס, התפטר באוטוול מתקידו כנציב שירות הכנסות הפנים.
באוטוול הגיע לבית הנבחרים כשמאחוריו היה כבר ניסיון בתחום הפיננסי, ועד מהרה הוא רכש מוניטין לאומי כרפובליקני רדיקלי.
אחד העיתונאים ציין שביום הראשון לחברותו בוועדה כלשהי הוא זוהה כאחד הטירונים המבטיחים.
"פשוט אדם מעשי", כתב העיתונאי.
"גבר בעל עור כהה, עיניים כהות, שיער כהה, בעל כתפיים רזות, ערני, בלתי תלוי באף אחד ושקט.
הוא נתן את הרושם של אדם נמרץ.
נאום מפיו רצוף מארג מתוכנן של עובדות ודמויות, נישא בשטף ממגנט שזורם אל עצביו של כל אדם בקהל, ללא קשר לגודלו, וחודר אל כולו.
בלתי אפשרי לברוח מהרושם שנוצר מוויכוח שבאוטוול מנהל.
כבר פלוגתא הוא יהיה הרה אסון לכל מטרה בלתי ראויה, ואדיר לכל מטרה ראויה.
כבעל ברית הוא מגדל עוז".
ביולי 1862, כשהסלידה של הצפוניים כלפי סיכויי ההגירה של העבדים המשוחררים צפונה הייתה בשיאה, נשא באוטוול נאום בקפיטול שבו הוא תמך בחופש לעבדים האפרו-אמריקאים, מתוך מטרה להרחיקם מהצפון.
הוא גם האיץ בנשיא לינקולן לייחד את המדינות קרוליינה הדרומית ופלורידה עבור השחורים:
ב-4 ביולי 1865, לאחר סיום המלחמה, נשא באוטוול נאום שדחף למתן זכות בחירה לשחורים, כשהוא מתייחס לעקרון של תומאס ג'פרסון שנכתב בהכרזת העצמאות של ארצות הברית "שכל בני האדם נבראו שווים".
בחזונו הוא ראה את ארצות הברית כאומה שוויונית בה הן לבנים והן שחורים יוכלו להצביע זה לצד זה, והאמין שזכות הבחירה של השחורים תבטיח את שלומה של האומה וכן תגן עליהם.
באוטוול שימש כחבר בוועדה המשותפת של הקונגרס לשיקום, שיצרה את המסגרת לתיקון ה-14 לחוקה, שהעניק אזרחות לעבדים המשוחררים.
הוא דחף לחקיקתו של התיקון ה-15 שנתן זכות הצבעה מלאה לגברים האפרו-אמריקאים.
"מר באוטוול הוא אחרון הפוריטנים של העידן שחלף", יידע העיתונאי הצרפתי ז'ורז' קלמנסו (לימים ראש ממשלת צרפת) את קוראיו, "אדם שליבו הולך אחר דעותיו של , פנאטי מדי כדי למשוך את תשומת הלב של הסנאט, אך ישר וכנה מדי כדי שמפלגתו תתעלם מדעותיו".
באוטוול התנגד למדינות השיקום של הנשיא אנדרו ג'ונסון כבר בשבועות הראשונים של תחילת נשיאותו.
בטענה שכל שינוי שיתבצע בממשלת הקונפדרציה לשעבר חייב להתחיל בצעדים לפתיחת זכות הבחירה לשחורים וללבנים כאחד, הוא הזהיר שזכויות השחורים וביטחונם של תומכי האיחוד הנאמנים צריכים לזכות להגנה בדרך זו בלבד.
כאשר החל משפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון הוא היה לאחר האישים הבולטים שדחפו להדחתו של הנשיא.
שלא כמו עמיתיו, כתב משקיף שלא חיבב את באוטוול, הוא גייס לטובת המטרה "את היתרון של דעה תרבותית, קריאה נרחבת, והיכרות מלומדת עם כל ההיסטוריה שניתן היה לגייס לצורך כך".
בדצמבר 1867 הוא הגיש את בקשת ההדחה מבלי לתבוע את הנשיא על ביצוע פשע כלשהו, ובכך טען שתהליך ההדחה היה פוליטי ולא תהליך משפטי.
הוא לא ציפה שההדחה תעבור ולא חזה שהסנאט ירשיע את ג'ונסון.
תחת זאת הוא קיווה שהבית יוציא הכרזה שהנשיא ביצע פשעים חמורים ומעשי עוולה, למעשה הודעת גינוי.
בית הנבחרים לא אישר זאת, אך חודשיים לאחר מכן, בינואר 1868, פיטוריו של מזכיר המלחמה אדווין סטנטון על ידי ג'ונסון, בניגוד ל"חוק הקביעות במשרה" שנוסח על ידי סטנטון ובאוטוול, שעל פיו נדרש הסנאט לאשר צעדים כאלו, הובילו לחזית מאוחדת של רפובליקנים להחלטה על הדחה.
באוטוול ישב בראש הוועדה שניסחה את סעיפי ההדחה, והגיש אותם לבית הנבחרים לדיון.
הוא נבחר לאחד מחברי הבית שניהלו את תהליך הדחה.
רובו של משפט ההדחה נוהל על ידי בנג'מין באטלר, אף על פי שכל שבעת חברי הבית שהתמנו לנהל את התהליך היו מעורבים בבניית ההליך נגד ג'ונסון.
על באוטוול הוטל לשאת את נאום הסיכום הראשון (כל שבעת מנהלי ההליך וחמשת פרקליטי ההגנה נשאו נאומי סיכום).
נאומו לא בלט במיוחד בשל הרטוריקה שלו, אך פרקליט ההגנה, ויליאם אברטס, ניצל את האנלוגיה המאולצת של באוטוול שבה עשה שימוש בנאומו וזכה לרעמי צחוק ומחיאות כפיים.
ההחלטה על ההדחה נפלה על חודו של קול אחד.
באוטוול היה מועמד רציני לתפקיד בקבינט של הנשיא הנבחר יוליסס ס.
גרנט, ודווח שהוא דחה הצעה לכהן כמזכיר הפנים.
שבוע לאחר השבעתו של גרנט במרץ 1869, בחירתו הראשונה לתפקיד מזכיר האוצר, אלכסנדר ט.
סטיוארט, התבררה כלא מתאימה והנשיא חיפש מחליף.
הרפובליקנים בקונגרס, מתוך תחושה שבקבינט בכללו לא היה שילוב של חברים בעלי ניסיון בעבודה בממשל עם בעלי עבר עשיר במפלגה, דחקו בגרנט לקבל את האפשרות למנות את באוטוול, וכשהוצע לו תיק האוצר, הוא הסכים.
בחירתו של באוטוול גרמה למבוכה לתובע הכללי, אבנעזר רוקווד הואר, גם הוא ממסצ'וסטס.
על פי המקובל, לא אוישו שני תיקים בקבינט על ידי שני אישים מאותה מדינה, והואר הציע לפרוש.
גרנט דחה את ההצעה, אך שנה לאחר מכן, ללא אזהרה מוקדמת או הסבר, ביקש ממנו להתפטר.
הקהילה העסקית שיבחה את בחירתו של באוטוול.
החדשות על מינויו גרמו לעליית שערי איגרות החוב הממשלתיות בשוקי ההון.
"אין זה פלא", העיר העיתון Commercial and Financial Chronicle, "שכן מר באוטוול ידוע היטב כתומך הרציני ביותר של הרפורמה הפיננסית השמרנית.
הוא פקיד ממשל כשיר שסיפק הוכחות בולטות לעין כאשר ב-1862 הופקד בידיו הארגון של שירות הכנסות הפנים".
מינויו של באוטוול, שזכה אז לאהדה ציבורית בשל חלקו במשפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון, אושר בקלות על ידי הסנאט שנשלט על ידי הרפובליקנים.
כמזכיר האוצר הוא פעל לעיתים באופן עצמאי מהנשיא גרנט ונקט בגישה שחצנית כלפי שאר חברי הקבינט.
מזכיר המדינה המילטון פיש ציין שבאוטוול היה לעיתים קרובות חמקני ובלתי מחויב, ו"לא נימק את צעדי מדיניותו".
לאחר התוהו ובוהו שחוללה מלחמת האזרחים סבלה מחלקת האוצר מחוסר ארגון והיא הייתה זקוקה לרפורמות.
המחלוקת עם הנשיא ג'ונסון על השיקום ומשפט ההדחה בסנאט מנעו את ביצוען של רפורמות כלשהן במחלקה.
כמזכיר האוצר, ההישגים העיקריים של באוטווול היו רפורמות וארגון מחדש של המחלקה, שיפור מערכת ניהול הספרים של המכס, מיזוג מטבעת ארצות הברית אל מחלקת האוצר והפחתת החוב הציבורי.
בקנה אחד עם מצע המפלגה הרפובליקנית של 1868, דחף באוטוול לצמצום החוב הציבורי ולהחזרת הכלכלה הלאומית לכזו המבוססת על תקן הזהב.
באוטוול האמין שייצוב המטבע והפחתת החוב הציבורי היו חשובים יותר מהסתכנות במיתון בעקבות הוצאתם של שטרות הכסף מהמחזור.
ללא אישורם או ידיעתם של הנשיא גרנט או חברי הקבינט האחרים, הוא החל לשחרר זהב מהאוצר ומכר איגרות חוב ממשלתיות כדי להפחית את אספקת שטרות הכסף אל הכלכלה.
תוצאות מדיניות זו היו ששערי הזהב זינקו והחוב הציבורי הצטמצם.
עם זאת, צעדים אלו גם יצרו כלכלה דפלציונית, שבה לחוואים הייתה בעיה להשיג מזומנים כדי לשלם על פעולותיהם החקלאיות.
בקיץ 1869 זממו שני ספסרי זהב, ג'יי גולד וג'יימס פיסק להשתלט על שוק הזהב, באמצעות קנייתו והשפעה על הנשיא גרנט לעצור את שחרור הזהב של באוטוול.
גולד ופיסק אמרו בתחילה לנשיא ששער גבוה של הזהב יסייע לחוואים לייצא יותר תוצרת, אך הנשיא לא שוכנע.
בכל אופן, כאשר דווח על יבולים טובים, שינה גרנט את טעמו, ובספטמבר אותה שנה הורה לבאוטוול להפסיק את הפצת הזהב.
גולד תמרן בהצלחה את מינויו של איש מטעמו, דניאל בטרפילד, כעוזרו של באוטוול, והחל לרכוש זהב בהיקף רב, וכך זינק שער הזהב כלפי מעלה.
גרנט הוזהר על הניסיון להשתלט על שוק הזהב במכתב שהגיע אליו באמצעות שליח מגיסו, אייבל קורבין, שהיה מצוי בנושא, והאיץ בו שהממשלה תמנע ממכירת זהב.
ב-22 בספטמבר, יום חמישי, נפגש גרנט עם באוטוול, והם החליטו שהממשלה תיכנס לעובי הקורה.
למחרת, ה-23 בספטמבר, הגיעה פאניקת הזהב לשיאה.
באוטוול הורה לשחרר 4 מיליון דולר מהזהב של האוצר, אך לא לפני שג'יי גולד, שהוזהר על ידי הגברת הראשונה ג'וליה גרנט וקורבין, הצליח למכור כמה מהחזקותיו.
עד מהרה ירד שער הזהב מ-160 דולר ל-135 דולר, וכך נוצרה פאניקה בקרב ספסרי הזהב.
פירמות הברוקראז' נכנסו לפשיטת רגל והון אישי הלך לאבדון.
שוק המניות סבל מתנודות קשות במשך שנה לאחר מכן.
חקירה של הקונגרס בהובלתו של חבר בית הנבחרים ג'יימס גרפילד (לימים נשיא ארצות הברית) טיהרה ב-1870 הן את גרנט והן את באוטוול.
עוזרו של באוטוול, דניאל בטרפילד, פוטר על ידי הנשיא גרנט על חשיפת מידע פנימי לגולד הנוגע לפעולות של מחלקת האוצר.
באוטוול התנגד להפחתה מהירה של המיסים והעדיף שימוש בעודפי ההכנסות לצמצום החוב הציבורי.
בהמלצתו, העביר הקונגרס ב-1870 חוק שאפשר את מימון החוב הציבורי והתיר את מכירתן של איגרות חוב מסוימות, אך לא אישר את הגדלת החוב.
כדי ליישם את החוק המגביל, הקים באוטוול התאגדות בנקאית שתרכוש את איגרות החוב החדשות בריבית של 4% או 5% כדי לשלם את איגרות החוב של מלחמת האזרחים שמלכתחילה נמכרו בריבית של 6%, כדי להקל על החוב הציבורי.
כדי לאפשר את הפעלתה של ההתאגדות הבנקאית, היה על באוטווול להעלות באופן זמני את החוב הציבורי ביותר מ-1.5%, ובשל כך הוא הואשם בהפרת החוק.
לאחר מכן פטרה ועדת המיסוי והתקצוב של בית הנבחרים את באוטוול מאשמה.
באוטווול שאף לממן את צמצום החוב באמצעות הלוואות מאירופה.
הרעיון הסתרבל בשל התביעות נגד הממלכה המאוחדת על רקע מלחמת האזרחים (שנקראו תביעות אלבמה שנבעו בשל הסיוע הבריטי לספינה "אלבמה" וספינות פריבטירים נוספות של הקונפדרציה), ולאחר מכן בשל פריצתה של מלחמת צרפת–פרוסיה, זמן קצר לאחר אישור חוק המימון.
מלחמת צרפת-פרוסיה מנעה השגת הלוואות בשווקים הפנינסיים במרכז אירופה ותביעת אלבמה הבלתי פתורה מנעה את השגת ההלוואות בלונדון.
לחץ פוליטי משני צדי האוקיינוס האטלנטי הוביל ב-1871 לחתימת הסכם וושינגטון, זאת לאחר שבאוטוול השיג הלוואה בלונדון.
הצעת ההלוואה הראשונה לא יצאה אל הפועל בשל העובדה שבאוטוול הגיש אותה ליותר מדי בנקים, אך ההצעה השנייה, שהייתה ניסיון מאורגן מחדש בהובלתו של בעל ההון ג'יי קוק, עלתה יפה ובאמצעותה גויסו יותר מ-100 מיליון דולר.
הייתה זו הפעם הראשונה בה בנק אמריקאי היה מעורב בהצלחה בהעברה בינלאומית בסדר גודל כזה.
באוטוול לא שכח את מצבם של האפרו-אמריקאים בדרום שהיו נתונים לאלימות מצדם של שכניהם הלבנים, במיוחד ארגון הקו קלוקס קלאן.
אפרו-אמריקאים ולבנים נאמני המפלגה הרפובליקנית היו נתונים להתקפות של הקו קלוקס קלאן בכמה מדינות שבהן התקיים משטר השיקום.
הקונגרס הגיב, ובהנהגתו של בנג'מין באטלר בבית הנבחרים, הועבר ב-1871 חוק שנודע כחוק הקו קלוקס קלאן .
הנשיא גרנט כבר חתם על שני חוקים דומים קודם לכן כדי להגן על האפרו-אמריקאים וכאשר נמצא שהאלימות בדרום המשיכה להשתולל, הוחלט להעביר חוק שלישי שהעניק לנשיא סמכויות להשעות את חוק הביאס קורפוס.
בתחילה היסס גרנט אם לחתום על החוק, מתוך חשש שהוא יזכה בדרום לתדמית של רודן צבאי.
בכל אופן, באוטוול, כאשר נסע עם גרנט אל הקפיטול, עודד אותו לחתום על החוק.
לאחר מכן הוא עשה שימוש בחוק כדי להשעות את חוק הביאס קורפוס בתשעה מחוזות של קרוליינה הדרומית, והורה על מעצרם והעמדתם לדין של חברי הקו קלוקס קלאן.
ב-1873, כאשר נבחר הסנאטור ממסצ'וסטס הנרי וילסון כסגן נשיא ארצות הברית, הודיע באוטוול על כוונתו להתפטר מתפקידו כמזכיר האוצר והציג את מועמדותו למושב בסנאט שהתפנה בעקבות בחירתו של וילסון.
בתמיכתם של בנג'מין באטלר והמנגנון שסביבו, הביס באוטוול את המועמד ממערב המדינה, חבר בית הנבחרים הנרי דוז.
הנושאים העיקריים בהתמודדות בין השניים היו שערוריית קרדיט מובילייר , שבה הואשמו הן באוטוול והן דוז בקבלת מניות בהערכת חסר מחבר הקונגרס ואיל ההון אוקס איימס.
שני האישים אכן קיבלו מניות, אך דוז השיב אותן יחד עם רוב הרווחים שהן הפיקו.
הממסד הרפובליקני במסצ'וסטס סלד מהתמיכה של באטלר בבאוטוול, שכן הם בזו לטקטיקות ולמדיניות של באטלר.
בסופו של דבר נבחר באוטוול לסנאט.
באטלר, שקיווה להתמודד על משרת המושל בסתיו אותה שנה, הניח שהוא יכול לסמוך על תמיכתו של באוטוול.
עם זאת באוטוול סירב להיות מעורב בבחירות למשרת המושל ולאחר מערכת בחירות קשה לא עלה בידו של באטלר לזכות במועמדות המפלגה הרפובליקנית.
בחורף הבא מינה הנשיא גרנט את בעל בריתו של באטלר, ויליאם סימונס, לתפקיד גובה המיסים של נמל בוסטון, המשרה הפדרלית רבת הסמכויות ביותר במסצ'וסטס.
בתחילה הבטיח באוטוול להיאבק בכך, אך לבסוף נכנע ללחץ מממשל גרנט ושיתף פעולה עם המינוי.
עסקה זו גרמה לרפובליקנים של מסצ'וסטס שהתנגדו לבאטלר ולמה שהם כינו "באטלריזם", למנוע מבאוטוול להיבחר פעם נוספת ב-1877.
ב-1876 מונה באוטוול כיושב ראש הוועדה המיוחדת של הסנאט לחקירת הבחירות במיסיסיפי ב-1875. בחירות אלו לוו במעשי אלימות שכמעט ומנעו מאפרו-אמריקאים מלהצביע, וכתוצאה מכך שבו הדמוקרטים לשלטון שם.
הוועדה בראשות באוטוול תיעדה את מעשי האלימות והזוועה שהתרחשו, אך לא ננקטו שום צעדים פדרליים כדי למנוע מאירועים אלו להתרחש שוב בבחירות של 1876.
לאחר תום כהונתו בסנאט מונה באוטוול על ידי הנשיא רתרפורד הייז להכין מהדורה מעודכנת של "ספר החוקים המתוקן של ארצות הברית" .
עבודה זו הצריכה עדכון ספר החוקים כך שישתקפו בו השינויים שחלו מאז 1873. באוטוול גם שיקף שינויים בחוקים כפי שהתבקש מהפסיקות המעודכנות של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
במהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19 עסק באוטוול בעריכת דין בתחומי החוק הבינלאומי וחוקי הפטנטים במשרדים בבוסטון ובוושינגטון.
עסקיו כללו עבודה עם ממשלת ארצות הברית ועם ממשלות של ארצות אחרות כיועץ לכמה ועדות דיפלומטיות דו-צדדיות.
במשימתו הראשונה, בשנים 1880–1884, הוא ייצג את ארצות הברית בתביעות מול צרפת שברובן נבעו ממלחמת האזרחים.
משימתו הבאה הייתה כיועץ לממשלת האיטי בשנת 1885 ושוב כיועץ לממשלת ארצות הברית בוועדה משותפת עם צ'ילה בשנים 1893–1894, שטיפלה בתביעות נגד הממשלות, רובן נבעו ממלחמת האוקיינוס השקט או ממלחמת האזרחים הצ'יליאנית של 1891. ב-1881 דחה באוטוול הצעה מהנשיא צ'סטר ארתור להתמנות שוב כמזכיר האוצר.
לזמן מה הוא שימש כיועץ משפטי של ממלכת הוואי, שלסיפוחה על ידי ארצות הברית הוא התנגד.
בסוף שנות ה-90 התאכזב באוטוול בהדרגה ממדיניות החוץ האימפריאליסטית של הנשיא ויליאם מקינלי, ועזב את המפלגה הרפובליקנית לאחר סיפוח הפיליפינים בעקבות מלחמת ארצות הברית-ספרד ב-1898. הוא היה המייסד והנשיא הראשון של "הליגה האנטי-אימפריליסטית האמריקאית" , ארגון שהתנגד להתפשטותה של ארצות הברית.
בבחירות לנשיאות של 1900 הוא הוביל את המערכה נגד מקינלי, ושימש כאלקטור עבור מועמד המפלגה הדמוקרטית ויליאם ג'נינגס ברייאן.
עד ליומו האחרון קידם באוטוול את עצמאותה של הפיליפינים.
ג'ורג' סיואל באוטוול נפטר בגורטון ב-27 בפברואר 1905 ונטמן בבית הקברות המקומי.
ביתו שבמרכז גורטון נבנה ב-1851 כאשר כיהן כמושל, והוענק על ידי בתו ג'ורג'ינה לאגודה ההיסטורית של גורטון.
כיום הבית משמש כמטה האגודה ובחודשי הקיץ הוא פתוח כמוזיאון.
הבית רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
ג'ורג' פרסון סמית הוא כימאי אמריקאי, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 2018 ביחד עם פרנסס המילטון ארנולד וגרג וינטר, "על שימוש בנגיפים תוקפי חיידקים (בקטריופאג'ים) לשם ייצור חלבונים, בהם נוגדנים של מערכת החיסון".
סמית נולד ב-10 במרץ 1941 בקונטיקט.
סמית סיים לימודי דוקטורט באוניברסיטת הרווארד ואת הפוסט-דוקטורט ביצע באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון (ביחד עם אוליבר סמיתיס).
כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטת דיוק בשנים 1983–1984.
סמית נשוי ליהודייה והוא הכריז כי הוא קשור עמוקות לזהותה היהודית של משפחתו.
למרות זאת, הוא הביע תמיכה בתנועת ה-BDS.
ג'ורג' ספנסר ווטסון ((ROI, RP, ARA, RA) היה אמן פורטרטים אנגלי, שצייר לעיתים בסגנון הרנסאנס האיטלקי.
בשנת 1909 נישא להילדה מרי גרדינר, רקדנית ואמנית פנטומימה.
נולדה להם בת, מרי ספנסר ווטסון (1913–2006), שהייתה פסלת מפורסמת.
בשנת 1923 הוא קנה את אחוזת דונשאי בגבעות האי פורבק, לאחר שבילה חופשה בסמוך.
הוא נפטר בלונדון ותערוכת זיכרון נערכה בחברה לאמנות יפה באותה שנה.
אנדרטה הוצבה לזכרו באולם הצפוני של כנסיית סנט ג'יימס בפיקדילי .
חלק מיצירותיו מוחזקות בטייט בריטניה, בגלריה לאמנות האריס, בפרסטון ובאוספים בבורנמות', ליברפול, פלימות' והגלריה הלאומית של קנדה.
ווטסון למד באקדמיה המלכותית משנת 1889. הוא הציג שם משנת 1891 וגם בסלון פריז.
תערוכות רטרוספקטיביות נערכו בגלרי היינמן במינכן בשנת 1912 ובאגודה לאמנות יפה בשנת 1914. יצירתו "גברת בשחור" (1922) היא בבעלות אוסף טייט .
היצירה -1921 - גלריה לאמנות וולברהמפטון, ווסט מידלנדס, בריטניה
לידת ונוס - 1933 - ראסל-קוטס גלריה ומוזיאון לאמנות, בורנמות ', בריטניה
דיוקנה של מוניקה בויד - 1909
דיוקן אסתר האריס - 1904
דיוקן של תומאס גיבסון בולס - 1901
דיוקן של ג'יימס האריס (רואה חשבון) וכלבו
שלושת המלכים החכמים - מוחזק על ידי גלריית האמנות רוכדייל, לנקשייר, בריטניה
עירום 1927 - מוזיאון האריס וגלריה לאמנות, פרסטון, לנקשייר, בריטניה, רכישה תמורת 300 ליש"ט על ידי מועצת העיר פרסטון 1927
מרי, 1932 שמן על בד, של בתו [מרי ספנסר ווטסון] שהוחזק על ידי האקדמיה המלכותית
סר מונטגיו שארפ - אוסף מידלסקס גילדהול
ארבע אהבות שמצאתי, אישה, ילד, סוס וכלב - 1922
ג'ורג' פהל (Georges Fhal, המכונה גם "Boulette" בצרפתית; 25 בינואר 1924 - 6 בינואר 2021) היה פעיל יהודי צרפתי-אלג'יראי ונציג בקונגרס היהודי העולמי.
היה פעיל ב"מסגרת" שפעלה מטעם המוסד להגנת הקהילה היהודית בעירו, קונסטנטין.
הקים במרסיי את תנועת הנוער הצרפתית הדז' (DEJJ), תנועה אחות של הצופים היהודים שהתמקדה בפעילות קהילתית בקרב המהגרים לצרפת מצפון אפריקה.
ג'ורג' נולד בקונסטנטין, אלג'יריה, בן יחיד לאחת המשפחות העשירות בקהילה היהודית בעיר.
משפחתו החזיקה בבעלות על חנויות למוצרי יוקרה שאותם ייבאו מרחבי העולם.
עם תחילת הכיבוש הגרמני בצרפת והחלת חוקי וישי באלג'יריה, סולק ג'ורג' מבית הספר בו למד ומתנועת הצופים הצרפתית הכללית בשל יהדותו, והצטרף לתנועת הצופים היהודים בעירו.
באמצע מלחמת העולם השנייה, גויס ג'ורג' פהל לצבא צרפת החופשית, שם לחם לכיבוש מחדש של צרפת מידי הנאצים, ובזכות הידע שלו בגרמנית הגיע בשלהי המלחמה למודיעין הצרפתי.
בסוף המלחמה חזר לקונסטנטין ונישא לארלט לבית כהן, חברתו מתנועת הצופים, שבאה ממשפחה ממנה צמחו מספר רבנים ידועים.
אחרי המלחמה נבחר ג'ורג' פהל לוועד הקהילה היהודית בעירו, והיה מופקד על "תיק הנוער".
באמצע שנות ה-50, פרצה מלחמת העצמאות באלג'יריה נגד הקולוניאליזם הצרפתי.
היהודים, שהיו אזרחי צרפת ומזוהים עמה, סבלו מהתנכלויות.
המוסד נרתם לבקשתו של דוד בן-גוריון להקמת "המסגרת"- "מיליציה" יהודית שתגן על הקהילה בעת הצורך.
ג'ורג' רתם עבור המוסד את הקהילה היהודית, גייס מתנדבים, הסליק והבריח נשק.
הוא מינף לא רק את הקשרים שלו בתנועת הנוער ובקהילה היהודית, אלא גם את העסקים המשפחתיים – אניות עמוסות מוצרי יוקרה מצ'כוסלובקיה הבריחו בין הקריסטלים אמצעי לחימה לטובת פעילות המסגרת.
במסגרת פעילותו זו, ניצל ג'ורג' מכמה ניסיונות התנקשות.
ה"מסגרת" שג'ורג' עזר להקים בקונסטנטין נלחמה באופן פעיל, הגנה על הקהילה ובשיא האירועים סיכלה (במאי 1956) פוגרום תוך הריגת עשרות אלג'יראים.
בשנת 1959, כיהן ג'ורג' כנציג יהדות אלג'יריה בכנס הקונגרס היהודי העולמי שהתקיים בסטוקהולם, שוודיה.
בשנת 1961 הגיע לישראל, כחלק ממשלחת שנפגשה עם משה שרת כדי לבחון את אפשרויות הקליטה של בני הקהילה.
ב-1962, המלחמה הסתיימה, צרפת נסוגה מאלג'יריה ואיתה רוב הקהילה היהודית.
רק מיעוט מקרב יהודי אלג'יריה עלו לישראל.