tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שמו של הסנדוויץ' מקורו בניב הפרובנסאלי של Niçard, שלפיו משמעו של פן בנייה הוא "לחם לח".
לעיתים הוגים אותו בטעות כ-pain bagnat, שהוא אמנם נכון בצרפתית, אבל לא משתמשים בו ב-Niçard.
פאן באניה הוא מאכל צהריים פופולרי באזור ניס, שם הוא נמכר ברוב המאפיות ורוב השווקים.
פאן באניה וסלט ניסואז (Salade Nissardo), ביחד עם רטטוי (La Ratatouia Nissardo בפרובנסאלית) אופייניים לאזור העיר ניס, שם הם התפתחו במשך הזמן מהמרכיבים המקומיים.
פאן־אפריקניות היא תנועה הקוראת לאיחוד מדיני, חברתי וכלכלי בין העמים והמדינות ביבשת אפריקה, מתוך הרעיון לפיו לעמים ממוצא אפריקאי קיימים אינטרסים משותפים ויש לאחד אותם.
הוגי הפאן־אפריקניות, מבקשים רמות שונות של איחוד כזה, החל מגוף בין־ממשלתי הנועד לשמש כמעין ועידה (כגון האיחוד האפריקאי), ועד גוף אשר ישמש איחוד מדיני של ממש (כגון ארצות הברית של אפריקה).
לדברי תומכי הרעיון, ביתור אפריקה למדינות היה פעולה קולוניאליסטית שרירותית ולכן המעשה הדה־קולוניאליסטי העליון הוא ביטול החלוקה השרירותית למדינות ואיחוד היבשת מחדש.
הדרך לגירוש האירופאים ולהשגת שלטון עצמי, גורס הרעיון הפאן־אפריקאי, עוברת דרך אחדות אפריקאית והתעלות מעל הסכסוכים השבטיים.
היסטוריה של אפריקה במאות ה־19 וה־20
הקולוניאליזם הוא תהליך שהחל בסוף המאה ה־15 אשר במסגרתו מדינות אירופאיות כבשו אזורים מיושבים נרחבים מחוץ ליבשת אירופה.
ספרד ופורטוגל היו הראשונות שהקימו מושבות במרכז אמריקה ובדרומה ולאחר מכן גם באפריקה.
בהמשך הצטרפו לתהליך הקולוניאליזם גם המדינות הולנד, בריטניה וצרפת.
המניעים להשתלטות האירופית היו בעיקר מסחריים־כלכליים: השתלטות על אוצרות ומשאבי טבע; מסחר בכוח העבודה המקומי הזול – אפריקאים מקומיים משועבדים; שליטה בנתיבי סחר סביב אפריקה; פיתוח גידולים חקלאיים בשטחי הקולוניות הכבושים, ועוד.
במקרים רבים המניעים לקולוניות היו גם צבאיים, פוליטיים, אידאולוגיים ותרבותיים: חיזוק המעמד הצבאי־פוליטי הבין־לאומי של המדינה הקולוניאליסטית בקרב מדינות העולם, והחדרת הנצרות לאזורים שהאירופים ראו בהם אזורים נחשלים, החדרת הנצרות ביססה גם את ההשתלטות התרבותית ביבשת.
עיקר הכיבוש הקולוניאלי באפריקה התרחש במאה ה־19, ונמשך דרך מלחמת העולם השנייה ואחריה עד לשנות ה־60 של המאה ה־20. תהליך יציאתן של המעצמות האירופאיות משטחי הקולוניות נקרא דה־קולוניזציה.
בסופו של תהליך הדה־קולוניזציה זכו כל הקולוניות בהדרגה בעצמאות.
גבולותיהן של רוב המדינות הללו נשארו כפי שהיו כששורטטו וחולקו במאה ה־19, בצורה שרירותית למדי בידי המדינות הקולוניאליסטיות השונות.
הדבר גרם לסכסוכים עקובים מדם על רקע אתני בחלק מהמקרים שבהם הוגדרה מדינה שבשטחה נכללו כמה קבוצות אתניות שונות שללא התערבות האירופאים לא היו מתאגדות תחת אותה זהות לאומית.
הרעיון הפאן־אפריקני צמח בבריטניה ובארצות הברית בעיקר בקרב ג'מייקנים וטרינידדים.
הלאומיות הפאן־אפריקנית צמחה בעידן הלאומיות האירופית במחצית השנייה של המאה ה־19, כחלק מהתרסה נגד תורות הגזע שהחלו לפרוח וכנגד תפיסת הלבנים את השחורים כ"פראיים" או "פרימיטיביים".
ראשיתו של הרעיון הפאן־אפריקאי צמח עם תחילת שחרורם של עבדים (בעיקר באיים הקריביים), אז צמחו תנועות כמו "תנועת החזרה לאפריקה" שעודדו עבדים משוחררים לשוב למולדתם.
כיוון שהעבדים הובאו מקרב שבטים שונים, יעד חזרתם המשותף הייתה אפריקה בכללותה ולא אזור מסוים.
עד אמצע המאה ה־20 הייתה אפריקה (למעט אתיופיה) כבושה על ידי אימפריות קולוניאליסטיות אירופאיות, שהשתמשו בסכסוכים שבטיים על מנת לנקוט במדיניות הפרד ומשול.
בהקשר זה, הרעיון הפאן־אפריקאי מבקש להציע שהדרך לגירוש האירופאים ולהשגת שלטון עצמי עוברת דרך אחדות אפריקאית והתעלות מעל הסכסוכים השבטיים.
הבולטים במנהיגי הפאן־אפריקניות היו בני האיים הקריביים, שהיו מיעדיו של סחר עבדים טרנס־אטלנטי ושימשו תחנת־מעבר לעבדים.
מרד העבדים בהאיטי בשנת 1792 הביא לעצמאותה והפך אותה לסמל עבור הלאומיות האפריקנית המתעוררת במאה ה־19, כאשר בתקופה זו החל להתגבש רעיון "השיבה לאפריקה" בעיקר בקרב הקהילות השחורות בארצות הברית.
בשנת 1847 ייסדו עבדים משוחררים מארצות הברית את "ארץ החופש", ליבריה העצמאית ובראשה עמדו ליברים־אמריקאים, אמריקאים שחורים ששוחררו מעבדות ונשלחו לקולוניה אמריקאית ייעודית בליבריה, שבהמשך קיבלה את עצמאותה.
תקומתה של מדינה אפריקנית עצמאית העניקה תקווה ללאומיות השחורה ורוח גבית לפאן־אפריקניות המתגבשת.
גם בסיירה לאון התיישבו עבדים משוחררים.
המתיישבים החדשים ראו ברעיון המולדת ההיסטורית פתרון אישי וקיבוצי שישים קץ לדיכוי ולרגשי הנחיתות של השחורים בפזורותיהם.
למרות התקווה, יש לציין כי החזרה של האפרו־אמריקאים למולדתם יצרה לא פעם חיכוכים, בעקבות תפיסת המקומיים אותם כקולוניאליסטים לכל דבר, והקמת המדינות החדשות לוותה בקשיים פוליטיים רבים.
עם תחילת המאה ה־20 קמו תנועות מאבק רבות ברחבי ארצות הברית ואפריקה למען סולידריות ולמען מאבק בקולוניאליזם האירופי, ואף כונסה הוועידה הפאן־אפריקנית הראשונה (1900).
ההתעוררות הלאומית באפריקה הושפעה רבות ממאבקי השחורים באמריקה בחברה הלבנה וביחסה המבזה כלפיהם – שהובילו לגיבוש זהות עצמית שחורה חיובית, הזדהות עם המולדת ומורשתה וטיפוח אחווה כלל־גזעית.
גם המהפכים שיצרה מלחמת העולם הראשונה לא סייעו לשחורים להיות חלק שוויוני ובלתי נפרד מהאומה האמריקנית הלבנה והאנגלו־סקסית, וכחלק מתהליך הפוליטיזציה של השחורים בארצות הברית זכה רעיון השיבה לאפריקה לפריחה מחודשת.
בתחילת הדרך הפאן־אפריקניזם בא לידי ביטוי בעיקר בדעותיהם של יחידים (אינטלקטואלים לרוב), אולם במהלך המאה ה־20 נעשו ניסיונות למסד את הרעיונות הפאן־אפריקניים לכדי תנועות רשמיות יותר.
כבר בשנת 1900 היה כינוס של נציגי עמים אפריקנים שונים לדיון ראשוני, אך הקונגרס הפאן־אפריקני הראשון היה רק בשנת 1919 בפריז.
הקונגרס השני התקיים כבר בשלושה מוקדים: לונדון, בריסל ופריז.
בסיומו יצאה הצהרה רשמית המגנה את הקולוניאליזם באפריקה, ואת חוסר השוויון בין שחורים ולבנים.
B." Du Bois) וג'ורג' פדמור (George Padmore) לילידי היבשת ג'ומו קניאטה (Jomo Kenyatta), ראש הממשלה ונשיאה הראשון של קניה, קוואמה נקרומה (Kwame Nkrumah), מייסדה ונשיאה הראשון של גאנה המודרנית והייסטינגס באנדה (Hastings Kamuzu Banda), מייסדה ונשיאה הראשון של מלאווי.
נקרומה החל להיפגש עם אישים משמעותיים כגון קיסר אתיופיה היילה סילאסי ואחרים ויחדיו גיבשו את הרעיון ליצור ארגון שבו יהיו 37 מדינות חברות מיבשת אפריקה.
ראשית הרעיון של פאן־אפריקניות נעוץ בתפיסה בקרב עבדים משוחררים באיים הקריביים (שזכו לשחרור כבר בשנות ה־40 של המאה ה־19 בזכות פעולות של תנועות כגון תנועת "Quobna Ottobah Cugoano", שפעלה באנגליה בסוף המאה ה־18 נגד העבדות באימפריה הבריטית), לפיה הדרך להשגת זכויות אזרחיות מחייבת חזרה לאפריקה, בה יוכלו להקים חברה צודקת.
תנועות שונות עודדו עבדים משוחררים לחזור לאפריקה, ומכיוון שהעבדים הובאו מקרב שבטים רבים ושונים יעד החזרה היה "אפריקה" ככלל ולא ניתנה עדיפות לשבט או לאזור מסוים.
השינויים ההיסטוריים הם רק הרקע לצמיחתו של הרעיון, כאשר ביטויו המידי ביותר של פאן־אפריקניזם הוא פוליטי; דרך תנועות פוליטיות או תרבותיות שדחפו לרמות שונות של איחוד אפריקה עוד מימי הקולוניאליזם הבריטי והצרפתי.
במונחים כלליים יותר, פאן־אפריקניזם היא תחושת שייכות משותפת שיש לאותם האנשים ממוצא אפריקאי כלפי מוצאם (בשונה מלאומיות שחורה שמהותה סולידריות שחורה אך אינה מתבססת על זיקה גאוגרפית לאדמת אפריקה).
הנושא הגזעני היה מניע חשוב בהתפתחות הפאן־אפריקניזם לא רק בקרב עבדים משוחררים אלא בקרב שחורים מכל שכבות האוכלוסייה.
הטענה הגזענית שהשחורים הם חסרי תרבות והיסטוריה דחפה אינטלקטואלים אמריקאים שחורים לחקור את מורשתם ששורשיה באפריקה וכך להתמודד עם הטענה בדבר מוצאם הפראי והצורך שלהם באדם הלבן בשביל תרבות והתפתחות.
כך התפתח רעיון הזהות הגזעית, "אישיות אפריקנית" בעלת ייחוד וזהות חזקה העומדת בפני עצמה, ממנה מתפתחת גם "גאוות גזע".
זהות זו מלווה את הפאן־אפריקניזם על כל גלגוליו, ומצטרפת לרעיון השוויון בין זכויותיהם של בני האדם.
מבחינה רעיונית, הפאן־אפריקניזם שלל את רעיון הלאומיות הטריטוריאלית של מדינה אחת וראה בה הנצחה של הישות הקולוניאלית שהייתה בעייתית עבור האפריקאים.
האלטרנטיבה שלהם הייתה כינון איחוד פוליטי של כל מדינות היבשת, באופן אידיאלי, או לפחות חלוקה לאזורים מאוחדים.
הפאן־אפריקניזם הוא סוג של לאומיות כלל־גזעית וכלל־יבשתית, שרעיון אחדות הגזע השחור הוא בסיסה והזיקה לאפריקה מולדתם היא מטרתה.
מבחינה רעיונית הפאן־אפריקניזם דומה לעיתים לרעיון הציוני: כוננותה של התנועה הפאן־אפריקנית כ"לאומיות של שחרור", "לאומיות של מיעוט", ו"לאומיות של פזורה" מציבה קווי דמיון בינה לבין התנועה הציונית, שהחלה גם היא כניסיון לאחד גזע שלם סביב ייחודו וליצור סולידריות שתוביל לנקיטת פעולה משותפת תוך זיקה חברתית, תרבותית וגאוגרפית.
"הדגל הפאן אפריקאי" תוכנן על ידי מרקוס גארבי, והוא ידוע בשם "אדום, שחור וירוק".
דגל זה מסמל את המאבק לאיחוד ושחרור של אנשים באפריקה.
השחור הוא צבע עורם של תושבי אפריקה, האדום מסמל צבע דמם המכובד של השחורים אשר נשפך בכיבוש אפריקה והירוק מייצג את הצמחייה של אפריקה ואת יופייה.
לעיתים רבות נחשב דגלה של אתיופיה כמייצג התנועה הפאן־אפריקנית.
כך שכמו בדגל הפאן־אפריקני, הצבעים אדום וירוק מייצגים את דמם של השחורים שנשפך ואת הצמחייה של היבשת, ובנוסף לאלו בדגל זה ישנו גם צבע צהוב, אשר מייצג את הזהב אשר נלקח מהעמים האפריקאים במהלך הכיבוש האירופאי.
כיום בין שליש לחצי (21 במספר) מדגלי מדינות אפריקה, נושאים שלושה או ארבע מכלל צבעים אלו (אדום, צהוב, שחור וירוק).
"השיבה לאפריקה" היא תנועה אותה הקים מרטין דילייני , רופא ועיתונאי אמריקני.
רעיון השיבה לאפריקה החל להתגבש בקרב הקהילות השחורות ב"עולם החדש" במחצית הראשונה של המאה ה־19. גלי העלייה לאפריקה גברו בתקופות של רדיפות קשות, כמו מהומות הגזע בשנת 1829. הזיקה בין השחורים משני עברי האוקיינוס האטלנטי הועמקה הן בכנסים והן בפעילות של ארגונים ותנועות שהדגישו את האחווה בין הפזורה למולדת.
רבים גרסו וביניהם דילייני כי אפריקה גאה וחזקה תביא מזור להמוני השחורים המדוכאים בפזורה.
בפאן־אפריקניזם היבשתי כללה המסגרת הטריטוריאלית את כל אפריקה ולא רק את אפריקה השחורה.
בשנת 1900 כינס סילווסטד וילאמס את הוועידה הפאן־אפריקנית (Pan African Conference) בלונדון וכמו כן, את התנועה הפאן־אפריקנית (Pan African Movement) שארגנה קונגרסים בפריז (1919), בלונדון (1921), בליסבון (1923), בניו יורק (1927) ובמנצ'סטר (1945).
בפריז צמחו ארגונים פאן־אפריקנים בהנהגת אינטלקטואלים פרנקפוניים מסנגל, דהומיי (היום בנין), סודאן הצרפתית (היום מאלי) וגם מהאיים הקריביים הצרפתיים.
החשובים שבהם היו "הליגה האוניברסלית להגנת הגזע השחור" (Ligue Universalle pour la Defense de la Race Noire) בראשות איש דהומיי מרק קוג'ו טובלו הוונו, אשר נוסדה בשנות ה־30 בפריז על ידי משכילים אפריקנים פרנקופוניים.
התנועה פרסמה קריאה להקמת "מדינה כושית גדולה על בסיס מודרני – ציונות אפריקנית".
"הוועד להגנת הגזע השחור" בראשות הסנגלי למין סנגור (Lamine Senghor ו"הליגה להגנת הגזע הכושי" בראשות איש סודאן הצרפתית טיימוקו גרן־קויאטה היו ארגונים בעלי השפעה על אפריקה הצרפתית, ורובם היו מקושרים למפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
הלך הרוח של הארגונים הללו משתמעת מקריאתו של סנגור: "הכושים היו בתרדמה זמן רב מדי.
אירופה שימי לב, אלה שישנו אינם חוזרים לישון כשהם מתעוררים.
רצונה של תנועה זו היה לכונן באפריקה "אימפריה כושית" שאליה יזרמו המוני שחורים מכל הפזורות, והיא פעלה למען זה תוך בניית תשתית לכך; גארבי הקים כנסיות אפריקניות "לאומיות", גרעין של צבא שתפקידו היה לשחרר את אפריקה, וקו ספנות "הכוכב השחור" להחזרת הגולים למולדת.
אמנם תוכניותיו של גארבי נכשלו ותנועתו התפוררה לימים, אך התרומה שלו להתעוררות הלאומית באפריקה הייתה תרומה גדולה, האפריקאים הושפעו השפעה עמוקה מגארבי, מתורתו ובשורתו.
בשנות השלושים ג'ורג' פדמור מטרינידד וטובגו, היה משכיל גדול, למד באוניברסיטת ניו יורק ולאחר מכן בהווארד, סופר, עיתונאי ופעיל פאן־אפריקאי, היה ראש תנועת המחאה כנגד כיבוש אתיופיה על ידי בניטו מוסוליני.
תנועת מחאה שתרמה מאוד לצמיחת הלאומיות האנטי־קולוניאלית.
הוא ייסד את התנועה הבין־לאומית "החברים האפריקנים של חבש" (International African Friends of Abyssinia) ומאוחר יותר התנועה הייתה "הפדרציה הפאן־אפריקאית".
ההישג העיקרי של הפאן־אפריקניזם היבשתי היה בשנת 1963 כאשר הוקם "הארגון לאחדות אפריקה" (OAU (Organization Of Afican Unity שלימים בשנת 2002 נהפך הארגון ל"איחוד האפריקני" (African Union).
אלו היו שני ארגונים בין מדינתיים, אשר חברות בהם כל מדינות היבשת.
"הארגון לאחדות אפריקה" הוקם כמענה לשתי מגמות נוגדות שרווחו באפריקה בשנות החמישים, ובעיקר בראשית שנות השישים, כשמדינות רבות יצאו לעצמאות.
מגמה ראשונה הייתה הפאן־אפריקניות, שהדגישה את אחדות היבשת, את העבר הקולוניאלי המשותף, את אחוות האפריקנים, את הצורך במדינה חזקה וגדולה.
מייצגה של תנועה זו היה קוואמה נקרומה, מנהיג אפריקאי אנטי קולוניאלי (ראה בהמשך: מגמות נגד לפאן אפריקניות), אשר היה מייסדה ונשאיה הראשון של גאנה, ששאף לכונן את "ארצות הברית של אפריקה", שמתגברת על הגבולות המלאכותיים והקולוניאליים.
הארגון לאחדות אפריקה הוקם באדיס אבבה, שהייתה גם למקום מושבו ולמרכז מוסדותיו.
הארגון כיבד את ריבונות כל המדינות והכריז על התנגדות לכל שינוי גבול.
בכך התייצב הארגון נגד הפאן־אפריקניזם ונגד כל בדלנות אתנית.
אמנת הארגון כוננה לשיתוף פעולה בין מדינות ריבוניות, ובכך הוא דומה יותר לאו"ם מאשר לארצות הברית.
הארגון לאחדות אפריקה (OAU) ויורשו האיחוד האפריקני (AU) הם ארגונים בין מדינתיים, שחברות בהם כל מדינות היבשת.
הארגון לאחדות אפריקה הוקם למעשה כמענה לשתי מגמות נוגדות רווחו באפריקה בשנות החמישים, ובעיקר בראשית שנות השישים, כשמדינות רבות יצאו לעצמאות.
האחת הייתה המגמה הפאן־אפריקנית, שהדגישה את אחדות היבשת, את העבר הקולוניאלי המשותף, את אחוות האפריקנים, את הצורך במדינה חזקה וגדולה.
מייצג למגמה זו היה קוואמה נקרומה, ששאף לכונן את "ארצות הברית של אפריקה", שתגבר על הגבולות המלאכותיים והקולוניאליים.
המגמה השנייה הייתה היפוכה של הראשונה והדגישה את ריבונות המדינות החדשות, את "קדושת" הגבולות ואת הצורך "לבנות אומה" בגבולות הקיימים.
מגמה זו הדגישה בעקיפין את הניגודים בין המדינות האפריקניות – בין מדינות ערביות ואפריקניות, בין מדינות אנגלופויות ופרנקפוניות וכמו כן, בין מדינות רדיקליות ושמרניות.
להלן רשימה של מפלגות פוליטיות וארגונים פאן־אפריקנים:
הוועדה לעניינים פאן אפריקנים (ברבדוס)
המפלגה מהפכנית של כל עמי אפריקה (גאנה)
הקונגרס הלאומי האפריקני (דרום אפריקה)
המועצה לענייני אפריקה (ארצות הברית)
אדוארד וילמוט בליידן, פוליטיקאי ליברי־אמריקאי, נחשב לאבי הפאן־אפריקניות.
ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז, פעיל זכויות אדם אמריקאי, נחשב אף הוא לאבי הפאן־אפריקניות.
מרקוס גארבי, מייסד תנועת החזרה לאפריקה
קוואמה נקרומה, מייסדה ונשיאה הראשון של גאנה
ג'ומו קניאטה, מייסדה ונשיאה הראשון של קניה
ג'וליוס נייררה, נשיאה הראשון של טנגניקה (טנזניה) וממייסדי הארגון לאחדות אפריקה
פטריס לומומבה, ראש ממשלתה הראשון של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו
פליקס הופואה בואני, מייסדה ונשיאה הראשון של חוף השנהב
הייסטינגס באנדה, מייסדה ונשיאה הראשון של מלאווי
ג'ורג' פדמור, עיתונאי וסופר מרקסיסטי מטרינידד
טיימוקו גרן־קויאטה (Tiemoko Garan Kouyaté), איש סודאן הצרפתית, תועמלן לפאן־אפריקאיות במרחב הדובר־צרפתית
וולטר רודני, היסטוריון ופעיל יליד גיאנה
מודיבו קייטה, נשיאה הראשון של מאלי
אחמד סקו טורה, נשיאה הראשון של גינאה
אמילקר קברל, מוביל ההתנגדות לשלטון הפורטוגלי הקולוניאליסטי בגינאה ביסאו, קאבו ורדה ואנגולה
הלאומיות האנטי־קולוניאלית התפתחה ברוב המושבות לאחר מלחמת העולם השנייה, ושאפה לעצמאות שונה מזו של הפאן־אפריקניזם המסורתי.
היא אמנם הדגישה את יבשת אפריקה אבל טענה שהלאומיות הפאן־אפריקאית אינה פתרון לבעיות השחורים, הן באפריקה עצמה והן מחוצה לה (בעיקר הפזורה השחורה באמריקה).
לאומיות זו היא בפירוש פוליטית וטריטוריאלית בדרישותיה הלאומיות הברורות להגדרה עצמית, והעצמאות המשתמעת ממנה.
ללאומיות האנטי־קולוניאלית היו שלבים שונים של התפתחות עד לגיוס ההמונים ל"לאומיות של המון".
דוברה המוביל היה קוואמה נקרומה והוא קרא לצאת לפעולה ולמאבק בלתי מתפשר שיכריע את המעצמה הקולוניאלית לסגת ולהפסיק את הדיכוי וההשפלה של העמים הנחשלים באפריקה.
קריאתו של נקרומה לייסוד "ממלכה פוליטית" שתפתח את אפריקה, איחדה את ההמונים במאבקם לעצמאות.
בלאומיות האנטי קולוניאלית הדגש היה במישור הפוליטי, אך היו בתוכו גם זרם סוציאליסטי ואף מרקסיסטי חזק, ואלה ביקשו להדגיש את הפיתוח, התיעוש, המודרניזציה והקדמה.
סגנון הלאומיות החדשה היה מיליטנטי, אם כי לא היה אלים בהכרח, וזאת משום שהושפע עמוקות מרעיונותיו של מהטמה גנדי.
גנדי היה מנהיג פוליטי ורוחני הודי, שהוביל את תנועת העצמאות ההודית במאבקה נגד שלטון האימפריה הבריטית.
גנדי נחשב לסמל ההתנגדות הלא־אלימה בזכות הגייתה ויישומה של הסאטיאגרהא – פילוסופיה הממוקדת בחיפוש אחר האמת ובהתנגדות לרשע באמצעות התנגדות פעילה אך לא אלימה – דבר שהוביל לעצמאות הודו ועורר השראה אצל תנועות שונות לזכויות אדם ולחופש ברחבי העולם.
מגמה נוספת עסקה שהתנגדה לפאן־אפריקניזם הייתה תנועת הסוציאליזם אפריקני: ההוגה הוא הנשיא הראשון של טנזניה – ג'וליוס נייררה שחשב שהאמצעי העיקרי ליצור זהות משותפת היא באמצעות אידאולוגיה שוויונית.
הסוציאליזם האפריקני אינו מחקה דגמים אחרים של סוציאליזם אלא מדובר באידאולוגיה לאומית אותנטית.
הסוציאליזם האפריקני דחה מספר עקרונות מהסוציאליזם האירופי כמו שהדת היא אופיום להמונים, לא הכל סובב סביב מניעים כלכליים אלא גם לדת וגם לפוליטיקה יש השפעה על עיצוב המערכת המדינית.
ניסיון להפוך את המדינות האפריקניות למאוחדות, להשליט סולידריות.
לדוגמה הוא לקח את ברית המועצות שהיא פדרציה בין עמים שונים שמה שאיחד אותם היא הזהות האידאולוגית.
מדובר בחזרה למקורות, לתקופה הקדם־קולוניאלית, לחברה המסורתית בה היה שוויון בין הקהילות כאשר כל אחת מעבדת את שטחיה ואין פערי מעמדות בולטים מאחר שכולם נהנים מעזרה הדדית.
הקהילה המסורתית מסמלת אחווה, שלמות, הרמוניה ונכונות להקרבה למען הכלל – נייררה כינה את הסוציאליזם המסורתי – משפחתיות.
הסוציאליזם האפריקני (בדומה לאירופי) שאף לחולל מהפכה חברתית וכלכלית – להביא לתיעוש מואץ ומשק ריכוזי ולבטל את השוק החופשי והאינדיבידואלי.
בסופו של דבר התפיסה כשלה מבחינה כלכלית, טנזניה הפכה לאחת המדינות העניות באפריקה.
עם זאת התפתח גם זן לאומי אנטי קולוניאלי אלים (בעיקר במושבות של התיישבות לבנה – בקניה, באנגולה, בקמרון, במוזמביק, בגינאה ביסאו, ברודזיה, זימבבווה, ובדרום מערב אפריקה – נמיביה).
אף שהלאומיות האנטי קולוניאלית הייתה בעיקרה טריטוריאלית, נשמר גם בה גוון גזעי מובהק.
בתחילת שנות השישים נראה היה שאפריקה מתפצלת לא רק למדינות ריבוניות, אלא גם לגושים יריבים.
הארגון המשותף ה"אפרו־מלגשי" (OCAM) הוקם על ידי הפרנקופונים השמרנים שנכללו בו חוף השנהב, בנין, וולטה עילית, קמרון, הרפובליקה המרכז־אפריקאית, צ'אד, הרפובליקה של קונגו, גבון, הרפובליקה המלגשית, מאוריטניה, ניז'ר וסנגל.
כנגדם הוקם בשנת 1961 גוש קזבלנקה הרדיקלי, שנכללו בו מרוקו והממשלה הגולה של אלג'יריה, לוב, מצרים, גאנה, מאלי וגינאה.
תגובת הנגד הייתה הקמת גוש מונרוביה מצירוף של מדינות הארגון האפרו־מלגשי הפרנקופוניות ושל מדינות אנגלופוניות שמרניות (ניגריה, ליבריה, סיירה לאון) כמו גם אתיופיה ותוניסיה.
לוב, בהנהגת המלך אידריס סנוסי, השתייכה באותה עת לשני הגושים.
פאן היא להקת רוק אלטרנטיבי אמריקאית שהוקמה בניו יורק על ידי סולן הלהקה, נייט רוס, מקים להקת "הפורמט".
אחרי פירוק להקת "הפורמט" ב-2008, הקים רוס את הלהקה יחד עם אנדרו דוסט וג'ק אנטונוף.
אלבום הבכורה של הלהקה, "Aim and Ignite", יצא לאור בשנת 2009. אלבומה השני של הלהקה, "Some Nights", יצא לאור בפברואר 2012.
בשנת 2008, לאחר פירוק הלהקה "הפורמט", פנה נייט רוס לאנדרו דוסט וג'ק אנטונוף להצטרף ללהקה החדשה שהוא מקים.
דוסט ואנטונוף ניגנו בעבר יחד עם "הפורמט" במהלך סיבוב הופעות.
כעבור שבוע החלו השלושה לעבוד יחדיו בניו ג'רזי.
הדמו הראשון אותו הקליטה הלהקה היה השיר "Benson Hedges".
ב-20 בספטמבר 2008 השיר היה זמין בחינם דרך מגזין המוזיקה "Spin".
הלהקה פנתה למפיק סטיבן מקדונלד, שהפיק בעבר את האלבום "Dog Problems" של "הפורמט", להפיק עבורם את אלבומם הראשון.
אלבום הבכורה של הלהקה הוקלט בסתיו 2008. הסינגל הראשון מהאלבום, "At Least I'm Not as Sad As I Used to Be", יצא לאור ב-6 באפריל 2009. את השיר ניתן היה להוריד דרך עמוד המייספייס של הלהקה.
ב-25 באוגוסט 2009 יצא לאור אלבום הבכורה של הלהקה, "Aim and Ignite".
האלבום הגיע למקום ה-71 במצעד האלבומים האמריקאי בילבורד 200.
הסינגל השני מהאלבום, "All the Pretty Girls", יצא לאור ב-4 בנובמבר 2009.
ב-16 באוגוסט 2010 יצא לאור הסינגל השלישי מהאלבום, "Walking the Dog".
ב-27 באפריל 2011 הועלה ליוטיוב סרטון של הלהקה מופיעה עם שיר חדש הנקרא "Carry On".
אלבומה השני של הלהקה "Some Nights" יצא לאור ב-21 בפברואר 2012.
ב-20 בספטמבר 2011 יצא הסינגל הראשון מהאלבום, We Are Young.
הסינגל זכה להצלחה רבה, הוא דורג בפסגות מצעדים רבים וזיכה את הלהקה בפרס גראמי לשיר הטוב ביותר של השנה בשנת 2013.
ב-4 ביוני 2012 יצא לאור הסינגל השני מהאלבום הנושא את שמו של האלבום, Some Nights.
זהו השיר השני של הלהקה שהגיע לעשרת המקומות הראשונים במצעד הסינגלים "בילבורד הוט 100", והשיר השני של הלהקה שזכה למעמד פלטינה בארצות הברית.
הסינגל השלישי מן האלבום, Carry On, יצא לאור ב-23 באוקטובר 2012. השיר נכנס למצעד הסינגלים האמריקאי בילבורד הוט 100 תחילה במקום ה-100, ולאחר כמה שבועות עלה למקום ה-20. הקליפ לשיר יצא לאור ב-24 באוקטובר 2012. ב-3 בנובמבר 2012 הופיעה הלהקה עם השירים "Some Nights" ו-"Carry On" בתוכנית "Saturday Night Live".
ב-10 בפברואר 2013, בטקס פרסי גראמי ה-55, זכתה הלהקה בשני פרסי גראמי לשיר השנה ולתגלית השנה.
ב-26 בפברואר 2013 יצא לאור הסינגל הרביעי מהאלבום, Why Am I the One.
ב-17 בדצמבר 2013 הוציאה לאור הלהקה מיני-אלבום לייב, "Before Shane Went To Bangkok: Live in The USA", הכולל שירים מאלבומיה הקודמים, ואת השיר "What the Fuck".
פאן-טאן או פאנטאן (בסינית: 番摊) הוא משחק הימורים סיני עתיק.
משחק הפאן-טאן הוא משחק הימורים בעל דמיון לרולטה.
המשחק הוחלף עם הזמן במשחקי קזינו מודרניים ומשחקים סיניים מסורתיים, כגון מה-ג'ונג.
המשחק היה אהוב על סינים אמריקאים במשך שנים רבות.
בספרו המפורסם של ג'ייקוב ריס (1890, "How the Other Half Lives") הוא תיאר את חוויותיו מסלון משחקים כזה שנמצא בצ'יינהטאון.
הצ'יינהטאון בסן פרנסיסקו היווה מקום למספר רב של בתי פאן טאן במאה ה-19. שוטר עיר לשעבר כתב ב-1889 שמקום היו כ-50 חדרי משחק.
פאן-טאן עדיין משוחק במספר קזינואים במקאו.
במרכז שולחן כלשהו מסומן מרובע או מונח כלי מתכת מרובע, וארבעת צידי המרובע מסומנים במספרים אחת, שתיים, שלוש וארבע.
ה"בנקאי" מניח על השולחן, בנוכחות השחקנים, כמות אקראית של כפתורים, חרוזים, מטבעות, גרגירי שעועית יבשים וכדומה, אותם הוא מכסה בקערת מתכת (המכונה "טאן קוי").
לאחר ששלב זה הושלם, השחקים מהמרים ושמים את כספם על אחד, או יותר, מארבעת הצדדים שעליו רוצים להמר.
כשכל ההימורים מונחים במקומם, הקערה מוסרת והדילר משתמש במקל חזרן ומתחיל להוציא את הפריטים מאמצע השולחן, כל פעם ארבעה בבת אחת, עד לאחרונים.
כשמגיעים לסוף רואים, לפי החופן האחרון, מהו המספר המנצח: בכלי נשארים n פריטים (1–4), ומי ששמו את כספם בצד n ניצחו.
סכום הניצחון נקבע על פי אחוז סיכוי הזכייה פחות עמלה.
פאן אם היא סדרת דרמה תקופתית טלוויזיונית אמריקאית, שנוצרה על ידי התסריטאי ג'ק אורמן.
הסדרה, הקרויה על שמה של חברת התעופה פאן אמריקן וורלד איירווייז, מציגה את הטייסים והדיילות של החברה כפי שהיו בתחילת שנות ה-60, בתחילתו של עידן הסילון המסחרי.
פאן אם שודרה לראשונה ב-ABC ב-25 בספטמבר 2011, והסתיימה ב-19 בפברואר 2012. ב-11 במאי 2012 בוטלה הסדרה על ידי ABC.
במאי 2012, ניהלה חטיבת הטלוויזיה של סוני שיחות עם אמזון בנוגע להפקת עונה שנייה לסדרה, בעקבות הצלחתה הבינלאומית.
היא זכתה בתואר "הסדרה הטובה ביותר" בטקס פרסי "ורד הזהב", המקבילה האירופאית של פרס אמי.
לאחר שהעסקה עם אמזון לא נשאה פרי, הסדרה הסתיימה רשמית ב-20 ביוני 2012.
כריסטינה ריצ'י - מרגרט "מגי" רייאן
מרגו רובי - לורה קמרון
מייקל מוזלי - טד ואנדרבי
קארין ואנאס - קולט וואלווה
מייק ווגל - דין לורי
קלי גרנר - קת'רין "קייט" קמרון
אנאבל וואליס - ברידג'ט פירס
ג'רמי דייווידסון - ריצ'רד פארקס
דייוויד הרבור - רוג'ר אנדרסון
קולין דונל - מייק רסקין
סנדרס - דאגלס ונדרבי, אביו של טד
גוראן וישניץ' - ניקו לונזה
ויאן קוקס - גברת הבמאייר
ארין קאמינגס - ג'יני סדלר
סקוט כהן - אוורט הנסון
כריס ביטים - חבר הקונגרס כריסטופר רולינגס
דארן פטי - קפט ג'ורג' ברויילס
אשלי גרין - אמנדה מייסון
פאמיוט (בגרינלנדית: Paamiut) בעבר נקראה פרדריקסהוב (Frederikshåb) היא עיר השוכנת בדרום-מערב גרינלנד, לחופי ים לברדור.
לפי מספר התושבים בעיר, מדורגת פאמיוט במקום השמיני באי.
בספטמבר 2013 התגוררו בעיר 1,515 תושבים.
ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו באזור פאמיוט, מעידים על התיישבות בני אדם במקום לפני כ-3,500 שנה.
בשנת 1742 הקים הסוחר הדני יאקוב סברין (Jacob Severin) באזור העיר תחנת מסחר, והוא קרא לה פרדריקסהוב, על שם פרדריק החמישי, מלך דנמרק.
ההתיישבות במקום שגשגה הודות לסחר ענף בפרוות ובליוויתנים, העיר נודעה גם באמני הסטיאטיט שישבו בה.
בשנת 1909 הוקמה בעיר כנסייה מעץ בסגנון נורווגי והכנסייה נחשבת לאחת היפות בגרינלנד.
כתוצאה מהתחממות העולמית החלו להגיע לחופים הסמוכים לעיר דגי הקוד (מין בקלה).
משנות החמישים ועד לסוף שנות השמונים שגשגה תעשיית הדייג בעיר, דבר שהביא רבים להתגורר בעיר, ואת הרשויות לפתח את פאמיוט כעיר ראשית לאזורה.
במסגרת תוכנית הפיתוח שכונתה G60, נבנו בעיר בית חולים, אולם ספורט הגדול בגרינלנד, ומבני תעשייה גדולים.
בסוף שנות השמונים הצטמצמה אוכלוסיית דגי הקוד, ותושבים רבים עזבו את פאמיוט.
במרכז העיר נמצא מוזיאון מקומי, השוכן בנגריה ומחסן מלח מהמאה ה-19.
קו המעבורת Arctic Umiaq המקשר בין נארסאק לאילוליסאט, עוצר בעיר.
בשנת 2007 נפתח שדה התעופה של העיר, ובו מסלול טיסה שאורכו 799 מטרים.
חברת התעופה אייר גרינלנד מפעילה טיסות סדירות באמצעות מטוסי ה- שלה לנרסארסואק ולנוק.
מרבית התושבים בעיר מתפרנסים מדייג.
כשאר הערים במערב גרינלנד, גם חופה של העיר אינו קופא בחורף.
זרם מערב גרינלנד הנגרם מזרם מזרח גרינלנד, סוחף עמו בעונת הסתיו דובי ים.
בשנת 2013 התגוררו בעיר 1,515 תושבים, נתון המציב את העיר במקום השמיני במספר תושביה בגרינלנד.
בשנת 2005 דורגה פאאמיוט במקום השביעי, בשני העשורים האחרונים אוכלוסיית העיר מדלדלת כמעט מדי שנה, משנת 1990 ירדה אוכלוסיית העיר בשיעור של 31 אחוזים.
לפאאמיוט הסכם ערים תאומות עם:
פאן טי קים פוק היא פעילת שלום וייטנאמית-קנדית המוכרת כילדה המוצגת בתצלום "The Terror of War" שצולם במלחמת וייטנאם ב-8 ביוני 1972. בתצלום נראית קים פוק בגיל תשע, רצה עירומה על הכביש, לאחר שנכוותה קשות בגבה ממתקפת הפצצות של כוחות צבא דרום וייטנאם.
התצלום האייקוני צולם בפאתי הכפר טראנג באנג על ידי צלם סוכנות הידיעות Associated Press, ניק אוט , וזיכה אותו בפרס פוליצר לצילום עיתונות וכן בפרס העיתונות העולמית.
קים פוק התגוררה עם משפחתה בכפר טראנג באנג בדרום וייטנאם.
ב-8 ביוני 1972, הטילו מטוסים של צבא דרום וייטנאם פצצות נפאלם על הכפר טראנג באנג , שנכבש על ידי כוחות צפון וייטנאם.
ביחד עם תושבי כפר נוספים, הסתתרה קים פוק במקדש קאו דאי בניסיון להימלט מחילופי האש בין כוחות הדרום לצפון, אך בשלב מסוים אחד מחיילי הדרום בקרבתה התריע מפני הפצצת המקדש, והפציר בתושבים לברוח ממנו.
קים פוק נמלטה יחד עם מספר תושבים וחיילי הדרום אל עבר הכביש.
טייס של כוחות דרום וייטנאם זיהה אותם בטעות כחיילי האויב והטיל לעברם פצצות נפאלם.
בהפצצה זו נהרגו שני בני דודיה של קים פוק ושני בני כפר נוספים.
קים פוק נכוותה קשות, וקרעה מעליה את בגדיה הבוערים.
הצלם ניק אוט צילם אותה רגעים לאחר ההפצצה, כשהיא רצה עירומה וצועקת "חם מדי!
לאחר צילום התמונה, לקח אוט את קים פוק ואת שאר הילדים הפצועים לבית חולים בסייגון, שם נאמר לו כי כוויותיה חמורות מאוד ואין אפשרות לעזור לה.
בתגובה, שלף אוט את תעודת העיתונאי שלו ודרש מהצוות הרפואי לטפל בה בכל זאת.
לאחר 14 חודשי אשפוז ו-17 ניתוחים, היא השתחררה מבית החולים.
עורכי ה-Associated Press היססו בתחילה לפרסם תצלום זה, משום העירום המופיע בו, אך לבסוף התרצו, ופרסומו זעזע את העולם והפך אותו לאחד התצלומים המטלטלים ביותר של מלחמת וייטנאם.
בשנת 1972, נבחר לצילום השנה בעיתונות העולמית, ובשנת 1973 זיכה את הצלם בפרס פוליצר.
הקלטת שמע של הנשיא ריצ'רד ניקסון משנת 1972 חשפה כי ניקסון חשד שהתמונה מזויפת, באומרו: "אני תוהה אם הצילום הזה ערוך".
הצלם אוט הגיב: "אף על פי שתצלום זה הוא מהתצלומים הזכורים ביותר של המאה העשרים, הנשיא ניקסון מעלה ספקות לגבי האותנטיות שלו.
בשבילי ובשביל רבים אחרים, התצלום הזה לא יכול להיות יותר מוחשי ממה שהוא.
התצלום אותנטי כמו מלחמת וייטנאם עצמה.
הזוועות שצולמו על ידי במלחמת וייטנאם לא זקוקות לעריכה.
הילדה המבועתת מהצילום עדיין חיה, והפכה לעדות אמינה לגבי אמיתות התמונה.
אותו הרגע מלפני 30 שנה הוא רגע שקים פוק ואני לעולם לא נשכח, והיה זה הרגע ששינה את חיינו".
כסטודנטית צעירה, אולצה קים פוק לפרוש מלימודי הרפואה על מנת לשמש כלי תעמולה בידי הממשל הקומוניסטי של וייטנאם.
בשנת 1986, קיבלה אישור להמשיך את לימודיה בקובה.
בקובה היא הכירה סטודנט וייטנאמי והתחתנה איתו בשנת 1992. הם טסו לירח דבש במוסקבה, אולם במהלך עצירת תדלוק בניופאונדלנד, הם נטשו את המטוס וביקשו מקלט מדיני בקנדה.
בקשתם התקבלה והם גרים כיום ליד טורונטו.
בשנת 1996, קיבלה אזרחות קנדית.
קים פוק המירה את דתה מדת הקאו דאי לנצרות.
בשנת 1994, התמנתה לשגרירה של רצון טוב מטעם האו"ם, ואמרה כי לא ניתן לשנות את העבר, אבל כולם יכולים לעבוד יחדיו למען עתיד שלו.
בשנת 1997, ייסדה בארצות הברית את 'קרן קים פוק' הראשונה במטרה לספק עזרה רפואית ונפשית לילדים קורבנות מלחמות.
לאחר מכן, ייסדה קרנות נוספות תחת השם 'קרן קים פוק הבינלאומית'.
בשנת 1999, פורסמה הביוגרפיה שלה הנקראת "The Girl in the Picture" (בעברית: "הילדה בתמונה").
בשנת 2004, נאמה באוניברסיטת קונטיקט וסיפרה על חויות חייה, על התמודדותה עם הכאב ועל התפקיד של רגשות החמלה והאהבה בתהליך החלמתה.
בשנת 2009, שודר ברדיו נאומה 'הדרך הארוכה למחילה' בו היא מספרת שמחלה על העוולות שנגרמו לה.
בשנת 2004, הוענק לקים פוק תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת יורק בטורונטו על פועלה ברחבי העולם למען ילדים קורבנות מלחמה.
בשנת 2005, הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד נוסף מטעם אוניברסיטת קווינס בקינגסטון.
בשנת 2011, הוענק לה תואר זה בשלישית מטעם אוניברסיטת לת'ברידג' באלברטה.
בנוסף, קים פוק קיבלה את תואר מסדר אונטריו.
פאן-גרמניות היא רעיון פוליטי כלל-לאומי שקדם להתהוותה של גרמניה המודרנית ב-1871. הפאן-גרמניות כמושג הגותי ופוליטי התייחסה בראשיתה לאיחוד כלל גרמני של דוברי השפה הגרמנית באירופה, לכדי מדינת לאום אחת שתהווה את "גרמניה הגדולה".
לרעיון הפאן-גרמניות נודע משקל רב בפוליטיקה הגרמנית של המאה ה-19, ובייחוד במהלך איחוד גרמניה בשנות ה-60 של המאה, בעת שהאימפריה הגרמנית הפכה למדינה לאומית לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה - בהותירה את אוסטריה מחוצה לה.
מאוחר יותר התגלגל הרעיון אל תוך המאה העשרים וכלל בתוכו את הישויות המדיניות של האימפריה הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית.
בסוף המאה ה-19, התארגנו הוגים פאן-גרמניים ב"ליגה הפאן-גרמנית" (1891), ואימצו בחלקם השקפות אתנוצנטריות ואידאולוגיות גזעניות.
יש הרואים באידאולוגיה הנאצית ובמדיניות החוץ של המשטר הנאצי גלגול מאוחר של מושג הפאן-גרמניות כפי שנוסח ב"ליגה הפאן-גרמנית".
זאת משום שהפאן-גרמניות הנאצית ביקשה להכיל בתוך תחומי הרייך השלישי את כלל האוכלוסייה דוברת הגרמנית באירופה במסגרת תפיסת מרחב המחיה הגרמני.
כתוצאה מהאסון שהמיטה מלחמת העולם השנייה על אירופה והעולם, הפך רעיון הפאן-גרמניות לטאבו אידאולוגי בתקופה הבתר-מלחמתית, הן במערב גרמניה והן במזרח גרמניה.
כיום נישא דגל הפאן-גרמניות בידי קבוצות לאומניות בגרמניה ובאוסטריה.
מקובל לראות בהוגים מתנועת הרומנטיקה הגרמנית את ראשוני הפאן-גרמניים - אישים דוגמת פרידריך לודוויג יאן וארנסט מוריץ ארנדט.
במהפכות 1848-1849 קיבל רעיון הפאן-גרמניות תנופה ונפוץ בקרב אנשי רוח ויצירה רבים שראו בתקופה המהפכנית הזדמנות ליצירתה של "גרמניה הגדולה".
עליהם ניתן למנות את ריכארד ואגנר, האחים גרים, פרידריך ליסט ופאול אנטון לגארדה.
רעיון הפאן-גרמניות חדר אף להגותם של סוציאליסטים גרמנים דוגמת קרל מרקס ופרדיננד לסל, שהעדיפו את הפדרציה הכלל גרמנית על יצירתה של קונפדרציה רופפת בין המדינות הגרמניות.
פאן הוא הירח שני בקרבתו לכוכב הלכת שבתאי (הירח הקרוב ביותר הוא S/2009 S 1).
פאן התגלה על ידי מארק שולטר בשנת 1990 אשר זיהה אותו באחת מתמונותיה הישנות של וויאג'ר 2.
לאחר גילויו הוא קוטלג בשם S/1981 S 13 מכיוון שהתמונה שבעזרתה הוא התגלה צולמה על ידי הוויאג'ר 2 בשנת 1981.
קיומו של הירח נחזה כבר בשנת 1985 על ידי ג'פרי קוזי וג'פרי סקרגל, חיזוי קיומו התבסס על הפרעות כבידה בטבעת שפרד אשר הצביעו על קיומו של גוף גדול נוסף בטבעת.
ב 1986 הסיק שולטר מה אמורה להיות המסה של הגוף ומה אמור להיות מסלולו סביב שבתאי בעזרת מודלים כבידתיים.
הוא שיער השערה אשר התבררה כמדויקת מאוד אשר אמרה שרדיוס מסלולו סביב שבתאי הוא 10 ± 133,603 ק"מ (רדיוס מסלולו האמיתי הוא 0.1 ± 133,584 ק"מ) ומסתו היא 10-12 8.6x מסות שבתאי.
רדיוס המסלול האמיתי הוא 0.1 ± 133,584 ק"מ והמסה האמיתית היא 10-12 8.6x מסות שבתאי (המסה אשר שוערה על ידי שולטר).
לבסוף הירח נמצא במרחק של 1° מהמקום אשר בו נחזה שיהיה.
החיפוש נערך בהתחשב בכל התמונות של הוויאג'ר 2 באמצעות מחשב לחזות האם הירח יהיה גלוי בתנאים נוחים.
בכל תמונה אשר צולמה על ידי הוויאג'ר 2 והרזולוציה שלה עלתה על 50 ק"מ לפיקסל היה ניתן לראות את הירח בבירור.
הוא נצפה ב-11 תמונות של הוויאג'ר 2.
את שמו, קיבל פאן ב-16 בספטמבר 1991 על שם פאן אשר היה אל הרועים לפי המיתולוגיה היוונית.
הירח פאן גם נקרא לעיתים בשם Saturn XVIII.
מתמונות ניתן לראות כי יש לו רכס הרי גדול באזור קו המשווה.
זהו מאפיין הזהה למבנה של עוד שני ירחים של שבתאי - אטלס ויאפטוס.
ההשערה היא שהרכס נובע מחומר שנאסף אל הירח מרווח אנקה.
מסלול הירח כמעט מעגלי, והמרחק שלו משבתאי משתנה בכ-4 ק"מ בין הנקודה הקרובה ביותר לרחוקה ביותר.
מזווית מהתצפיות הנוכחיות לא ניתן לדעת אם האינקלינציה שלו שונה מאפס.
פאן ג'ונשון (סינית מסורתית: 潘均順 ; סינית: 潘均顺 פיניין; Pān Jūnshùn; 1889 – 1974), היה הסיני הראשון שלו הוענק התואר חסיד אומות העולם, ב-19 בינואר 1995, לאחר שהציל בתקופת השואה ילדה יהודיה באוקראינה והסתיר אותה מהנאצים בביתו, החל מינואר 1942 ועד אוגוסט 1943.
פאן ג'ונשון נולד בסין בשנת 1889. הוא היה קומוניסט, ולכן בשנת 1916 עבר לברית המועצות בחיפוש אחר עבודה.
הוא התיישב במוסקבה שם מצא עבודה בתור פועל, החליט להישאר ברית המועצות, נישא לאישה מקומית ונולדו לו שני בנים.
בשנת 1936 היגרו הוא ומשפחתו לעיר חרקוב שבאוקראינה, שם מתה אשתו ממגפה.
שני בניו של ג'ונשון גויסו לצבא האדום בתחילת המלחמה.
הם נעדרו בקרב ונחשבו בחזקת נעדרים במלחמה.
ג'ונשון שרד את המלחמה והמשיך לחיות בחרקוב עד מותו ב-1974.
בסוף שנת 1941, עם פלישת הנאצים לברית המועצות, רוכזו כל יהודי חרקוב, ולאחר מספר ימים הודיעו שעומדים להעבירם.
התנאים במחנה שאליו הועברו על ידי הנאצים היו גרועים מאוד - היהודים כמעט שלא קיבלו מזון ומים, ונאלצו לאכול שלג.אישה יהודיה בשם יליזבטה דבורקינה (Yelizabeta Dvorkina) זיהתה את הסכנה הנשקפת לה ולבתה לודמילה (לוסיה), שהייתה בת 10, ושיחדה שומר נאצי בעזרת תכשיטים על מנת שיאפשר לבתה לברוח מגטו חרקוב.
לודמילה נמלטה מהמקום, והצליחה לחזור לבית שבו גרו היא ואמה לפני שהנאצים גרשו אותן.
בבית זה התגורר באותה תקופה ג'ונשון.
כשראה את לודמילה החליט שיחביאה בביתו.
הוא גידל אותה כבתו והסתירה מהנאצים במשך למעלה משנה וחצי.
שלושה שכנים סייעו לג'ון בהסתרת לודמילה, נדזדה פופלניוק (Nadezhda Popelniuk), אלכסנדרה בבאייב (Alexandra Babaev) ומיטרופן בבאייב (Mitrofan Babaev).
ג'ונשון סיפק מחסה ומסתור ללודמילה גנריכובנה (Genrichovna), ילדה אוקראינית יהודייה שברחה מגטו חרקוב באזור הכיבוש של הצבא הגרמני.
היא ברחה עקב מאמצי אמה שהבינה כי ילדיה צפויים להיהרג עקב העברתם הצפויה לעיר אחרת.
ב-19 בינואר 1995 הכיר יד ושם בג'ונשון כחסיד אומות העולם.
עם שחרור חרקוב על ידי הצבא האדום, ב-23 באוגוסט 1943, עזבה לודמילה את מחבואה בביתו, אך הם שמרו על קשר לכל אורך חייו של ג'ונשון.
פאן ג'נדונג (בסינית: 樊振东; נולד ב-22 בינואר 1997) הוא שחקן טניס שולחן סיני.
אשר מדורג מספר 1 בעולם (נכון לדצמבר 2019) על ידי פדרציית טניס השולחן הבינלאומית (ITTF).
בשנת 2012 הצטרף לנבחרת סין בטניס שולחן, והיה לשחקן הצעיר ביותר בנבחרת.
סגנון המשחק של פאן הוא התקפי מאוד, וכולל עבודת רגליים מתפרצת ולופים חזקים של כף יד, פאן שחקן יד ימין כישרונו הרב במשחק התגלה עוד בהיותו כבן 16 אז התפרסם כשחקן טניס שולחן מקצועי, סגנון המשחק של פאן מושווה לעיתים ככזה של בן ארצו מא לונג.
בנוסף לאימון על ידי מאמני הנבחרת עבר פאן הכשרה על ידי ואנג האו ומא לין, חוסר הפחד והטכניקה שלו מאפשרים לו לאתגר שחקנים מנוסים וותיקים מאוד.
לג'נדונג מעריצים רבים, ויש לו כחצי מיליון עוקבים ברשת החברתית Sina Weibo.
פאמפטרק (מאנגלית: Pump track, מילולית "מסלול משאבה") הוא מתקן ספורט המשמש בעיקר לאימון בטכניקות של ספורט אתגרי, בפרט רכיבת שטח.
הפאמפטרק משמש גם לתחרויות, והענף מוכר על ידי איגוד האופניים העולמי.
הפאמפטרק בנוי מסלול סגור, המכיל תלוליות, שקעים ופניות חדות לרוב.
מסלולי פאמפטרק יכולים להיות בנויים מאדמה מהודקת או מחומרים קשיחים כאספלט או בטון.
גודל מסלולים נע בין 3 על 10 מטר ועד למסלולים שמשתרעים על שטח גדול מ-8,000 מ"ר.
הגודל המינימלי למסלול פאמפטרק מאפשר בניה של מסלול "פרטי" בחצר אחורית או בתוך חנות אופניים.
מסלולים גדולים משולבים לעיתים בפארקים עירוניים.
בנוסף למבנה הבסיסי של הפאמפטרק, ניתן להוסיף אביזרים שמגוונים את המסלול, כקירות גבוהים, נדנדות ועוד.
מסלולים הבנויים מחומרים קשיחים מאפשרים גם שימוש בסקייטבורד או גלגיליות.
הטכניקה המשמשת לאימון בפאמפטראק היא רכיבה על אופניים בעמידה, ללא שימוש בדוושות, אלא על ידי תנועות גוף אשר מעניקות את ההינע לאופניים ("פימפום").
העיקרון המרכזי הוא השארת מרכז הכובד של הגוף בגובה קבוע, כאשר הרגליים דוחפות את האופניים בירידות ומרפות בעליות.
בנוסף, על מנת להתמודד עם הסיבובים החדים, מופנה המבט להמשך הסיבוב ו"מושך" את שאר הגוף להסתובב אחריו (טכניקה חשובה מאוד בספורט אתגרי לסוגיו).
האופניים המומלצים לאימון בפאמפטרק הם אופניים ללא מתלים, ועם שלדה קשיחה.
קיימים דגמי אופניים שתוכננו במיוחד על מנת להתאים לפאמפטרק.
ברחבי העולם התארגנו תחרויות וליגות מקומיות לתחרויות פאמפטרק.
בשנת 2018 התקיימה בארקנסו אליפות העולם הראשונה בחסות רד בול, בהשתתפות 67 רוכבים.
בתחרות ניצחו דייוויד גראף וכריסטה ון ניידרהאוזן, שניהם משווייץ.
שורשיו של הפאמפטרק נטועים במסלולים האתגריים ששימשו את רוכבי ה-BMX של שנות ה-70 וה-80. מסלולי הפאמפטרק הראשונים נבנו באוסטרליה ב-2002. המסלול הראשון בארצות הברית נבנה ב-2004 בחנות האופניים "Fix" בבולדר, קולורדו, על ידי מקצועי בשם סטיב וונץ.
כיום ניתן למצוא מסלולי פאמפטרק במדינות רבות נוספות.
בישראל נבנה מסלול הפאמפטרק הראשון ב-2007, בכפר אחים.
פאן-בבילוניזם (Panbabylonism) היא אסכולה במדע הדתות, אנתרופולוגיה ולימודי תרבות הטוענת שהתרבויות והדתות של המזרח התיכון והציוויליזציה שלהן בכללותה נגזרות במקור ממיתוסים בבליים שבתורם היו מבוססים על .
חברי האסכולה טוענים שלמעשה תרבויות המזרח הקדום לא היו תרבויות נבדלות, אלא הן היוו מערכת תרבותית אחת משותפת ; התרבויות אמנם הושפעו מממלכת בבל, אך הן נעשו חלק ממנה.
אסכולה קשורה היא "אסכולת התנ"ך-בבל", שטוענת שהתנ"ך והיהדות נגזרות ישירות מהמיתולוגיה הבבלית; שניהם צורות של היפרדיפוזיה בארכאולוגיה.
שתי התיאוריות היו פופולריות בגרמניה, והפאנבביליזם נשאר פופולרי החל מסוף המאה ה-19 ועד למלחמת העולם הראשונה.
בין התומכים הבולטים של האסכולה היו: פרידריך דליטש, פטר ינסן, אלפרד ירמיאס והוגו וינקלר.
ב-1914 הציע הארכאולוג ג'יימס הנרי ברסטד מאוניברסיטת שיקגו, מייסדו ומנהלו של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו את המונח הסהר הפורה, לתיאור המרחב גאוגרפי והתרבותי בו קוימו קשרי גומלין בין קהילות, ערים וממלכות במשך אלפי שנים.
מרחב המקשר בין בבל במסופוטמיה במזרח דרך אשור, פיניקיה, כנען ומצרים.
ב-1964 פרסמו במשותף האנתרופולוג וההיסטוריון הישראלי רפאל פטאי והסופר וחוקר המיתולוגיה הבריטי רוברט גרייבס את הספר "מיתוסיים עבריים: ספר בראשית".
בספר נערכת השוואה בין סיפורי ספר בראשית לבין מיתוסים אחרים במיתולוגיה של המזרח הקדום, בהם סיפורי גן עדן ומיתוסים של מבול שהיו משותפים לכל תרבויות האזור.
לטענתם סיפורי הבריאה דומים בקוויהם הכלליים לסיפורים דומים של בבל וכנען.
ב-1989 פרסם פטאי מהדורה חדשה ומורחבת של הספר בשם "מיתוסים עבריים" (Hebrew myths).
בספר בראשית עצמו, בפרשת לך לך ב, מופיע סיפור מסע אברהם לארץ כנען בליווית בני משפחתו.
בסיפור יצא עם אביו מארצו אור כשדים, עיר בשומר שבדרום מסופוטמיה לכיוון חרן בחלקה הצפון מערבי ומשם דרום מערבה לכנען.
סיפור שמתעד את המסלול שהמנהגים, התרבות והפולחן יכלה לעבור עם אנשים.
התרבות השומרית היא התרבות הראשונה הידועה בתולדות האנושות.
לפי ההנחה המקובלת, ראשיתה של תרבות זו בסביבות שנת 3500 לפנה"ס.
שומר הייתה מחולקת בין מספר ערי-מדינה.
לתרבות זו מיוחסות כל ההתחלות של ציוויליזציה מתקדמת שעתידות היו לשמש כבסיס לתרבות האירו-אסיאתית: המצאת הגלגל, כתב היתדות, מדע, מתמטיקה, בתי משפט ועוד.
האסטרונומיה הבבלית שגשגה בזמן המאה ה-16 לפנה"ס והיא הייתה בסיס חשוב גם לאסטרונומיה המודרנית.
היא החלה כאסטרולוגיה במטרה לחזות את העתיד על-ידי תופעות וסימנים וסביבה התפתחה מיתולוגיה של אלים שונים, שעבורם נבנו מקדשים, ונכתבו יצירות ספרותיות.
בבריאת העולם ביהדות ובאנומה אליש (אפוס מסופוטמי, מהיצירות הספרותיות המוקדמות ביותר בתולדות האנושות, מתקופת אור השלישית, בערך 2100 לפנה"ס) יש נקודות דמיון רבות.
ה"כרוב", יצור מיתי בעל פני אדם, גוף בעל חיים (אולי שוורים) וכנפיים שמקור שמו במילה הבבלית "כָּרַבּוּ", משמע להיות מבורך.
המילה "כִּירֻבּוּ" מופיע במיתולוגיה המסופוטמית כדמות אדם בעל גוף של שור מכונף.
ה"כרוב" נזכר מספר פעמים בתנ"ך ובמשכן ובבית המקדש הראשון אף ניצבו פסלי זוג הכרובים בקודש הקודשים.
דמויות כרובים מפורטות מתוארת בספר יחזקאל בפרק י', שם הכרובים הם בעלי ידי אדם:
דוגמאות נוספות של פולחן השאול מן התרבות הבבלית הן: פולחן העגלים, כפי שהיה לדוגמה במקדש ירבעם ().
עגל בן שלוש שנים היה מזוהה אצל הבבלים באופן נרחב עם פולחן הירח, מכיוון שקרניו דומות לירח חדש וכי לירח יש שלושה שלבים.
באסטרולוגיה הבבלית, הירח החזיק בכוחם הפלנטרי של המים; ולפי התורה, ניקיון פולחני מושלם יכול להיות מושג רק על ידי "מי חטאת", מים שמעורבבים בהם באפר של פרה אדומה.
סיפור חציית ים סוף בו דמיון לסיפור האל מורדוך אשר חצה לפי המיתולוגיה הבבלית את הים בעת הבריאה במרכבת הסערה.
מוטיב המרכבה או מרכבת האש, שמקורו במיתולוגיה מסופוטמית (ואחר כך עבר גם ליוון העתיקה כאל השמש הליוס), מופיע במקרא ובתלמוד במקומות רבים, חזון המרכבה של הנביא יחזקאל (שחי בבבל), סיפור עליית אליהו לשמיים במרכבת אש וספרות "מעשה מרכבה".
פָּאן גָ'אנְלֶה (בסינית: 潘展乐; נולד ב-4 באוגוסט 2004) הוא שחיין סיני, האלוף האולימפי (פריז 2024), אלוף עולם ושיאן העולם הנוכחי (46.40 שניות) במשחה ל-100 מטר חופשי.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביוני 2022 הוא סיים במקום רביעי במשחה 100 מטר חופשי בתוצאה של 47.79 שניות, 8 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד.
בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא לאומי בתוצאה של 47.65 שניות ועלה מהמקום החמישי למשחה הגמר.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה במלבורן, אוסטרליה בדצמבר אותה שנה הוא סיים במקום שישי במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אסיה חדש של 45.77 שניות, שיפור לשיא בן 5 השנים של נינג דזטאו מסין (46.14 שניות).
באליפות סין שנערכה בהאנגג'ואו ב-1 במאי 2023 זכה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אסיה חדש ותוצאת השנה בעולם של 47.22 שניות, שיפור לשיא בן השנתיים של הוואנג סון וו מקוריאה הדרומית (47.56 שניות) ובמשחה ל-200 מטר חופשי שיא אישי חדש של 1:44.66 דקות.
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן בסוף יולי הוא זכה במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא אסיה חדש של 3:29.00 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא אליפות חדש של 3:27.20 דקות ולפני אוסטרליה (3:29.62 דקות), כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 46.62 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום רביעי, במשחה ל-100 מטר חופשי של 47.43 שניות, מאית השנייה איטי ממדליית ארד ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא אסיה חדש של 3:11.38 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 47.67 שניות ובמקום עשירי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.05 דקות.
במשחקי אסיה שנערכו בהאנגג'ואו הרפובליקה העממית של סין בסוף ספטמבר הוא קבע במשחה ל-100 מטר חופשי שיא אסיה חדש של 46.97 שניות, ובכך היה לשחיין החמישי בהיסטוריה ששחה משחה זה מתחת ל-47 שניות.
באולימפיאת פריז שנערכה ביולי הוא זכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 46.40 שניות, לפני קייל צ'למרס מאוסטרליה (47.48 שניות) ודוד פופוביץ' (47.49 שניות).
מדליית כסף במשחה שליחים משולב 4x100 מטר מעורב לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם ג'י שינג'יה, צ'ן ג'ונר וואנג האויו בתוצאה של 3:11.28 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע שיא אולימפי חדש של 46.92 שניות.
100 מטר חופשי ב"זינוק שליחים": 45.92 שניות (2024), הזמן המהיר ביותר שנקבע מעולם.
פאן-סלאביות היא תנועה ואידאולוגיה הפוליטית שהתגבשה באמצע המאה ה-19 העוסקת בקידום שלמות ואחדות עבור העם הסלאביים.
השפעתה העיקרית התרחשה בבלקן, שם אימפריות לא-סלאביות שלטו בדרום הסלאבים במשך מאות שנים.
אלו היו בעיקר האימפריה הביזנטית, אוסטריה-הונגריה, האימפריה העות'מאנית, ונציה.
הסמלים הנפוצים של התנועה הפאן-סלבית הם הצבעים הפאן-סלאביים (כחול, לבן ואדום) וההמנון הפאן-סלבי, היי, סלאבים.
במהלך המאה ה-19 התעוררו תנועות רבות ברוסיה ובבלקן שדגלו בפאן-סלאביות.
בדומה לפאן-גרמניות ופאן-איטלקיות ששאפו לאיחוד אנשים תחת ישות מדינית אחת (אצל הגרמנים גרמניה ואצל האיטלקים איטליה), גם תנועות פאן-סלאביות שאפו לאחד את כל הסלאבים שנמצאים בבלקן ובמזרח אירופה תחת ישות מדינית אחת.
התנועות הפאן-סלאביות השונות ניסו כל אחת בדרכה לאחד את כל הסלאבים.
כמו בתנועות לאומיות רומנטיות אחרות, אינטלקטואלים וחוקרים סלאבים בתחומים המתפתחים של היסטוריה, פילולוגיה ופולקלור עודדו באופן פעיל את העניין של הסלאבים בזהותם ובמוצאם המשותפים.
הפאן-סלאביות התקיים במקביל לדחף של העמים הסלאביים הדרומיים לקראת עצמאות.
הפאן-סלאביים הראשונים היו הסופר הקרואטי מהמאה ה-16 וינקו פריבוייביץ', הדלמטי אלכסנדר קומולוביץ' (1548–1608), הברטול קאשיץ' הקרואטי (1575–1650), הרגוזאי איוון גונדוליץ' (1589–1638) הקתולאי הקרואטי יוראי קריז'אניץ' (בערך 1618 - 1683).
חוקרים ייחסו ביטויים מוקדמים של פילוסופיה פאן-סלבית בתוך המלוכה ההבסבורגית לסלובקים כמו תומאש קמוסלה, אדם פרנץ קולאר (1718–1783) ופאבול יוזף שפאריק (1795–1861).
התנועה הפאן-סלבית צמחה במהירות בעקבות סיום מלחמות נפוליאון בשנת 1815. בעקבות המלחמות, ביקשו מנהיגי אירופה להחזיר את המצב לקדמותו שלפני המלחמה.
בקונגרס וינה של 1814–1815, נציג אוסטריה, הנסיך פון מטרניך, זיהה איום על הסטטוס קוו הזה באימפריה האוסטרית באמצעות דרישות של לאומנים לעצמאות מהאימפריה.
בעוד שנתניה של וינה כללו קבוצות אתניות רבות (כגון גרמנים, איטלקים, רומנים, הונגרים וכו'), חלקם הסלאבי של האוכלוסייה (פולנים, רותנים, אוקראינים, צ'כים, סלובקים, סלובנים, סרבים, בוסנים וקרואטים) יצרו יחדיו קבוצה אתנית משמעותית ואף גדולה יותר.
הקונגרס הפאן-סלאבי הראשון נערך בפראג, בוהמיה, ביוני 1848, במהלך אביב העמים של 1848. הצ'כים סירבו לשלוח נציגים לאספת פרנקפורט בתחושה שלסלאבים יש אינטרס מובהק שונה מהגרמנים.
האוסטרוסלבי פרנטישק פאלאצקי, ניהל את האירוע.
רוב הנציגים היו צ'כים וסלובקים וביניהם ליודוביט שטור.
פאלאקי קרא לשיתוף הפעולה של ההבסבורגים וגם אישר את המלוכה ההבסבורגית כמבנה הפוליטי שסביר ביותר להגן על עמי מרכז אירופה.
כשהגרמנים ביקשו ממנו להצהיר על עצמו בעד רצונם באחדות לאומית, הוא השיב כי לא יחליש את מדינת ההבסבורג: "באמת, אלמלא הייתה אוסטריה קיימת זמן רב, היה צורך למען האינטרס של אירופה ולטובת האנושות עצמה, ליצור אותה".
הקונגרס הפאן-סלאבי התכנס במהלך האירועיים המהפכניים של 1848. תושבי פראג יצאו לרחובות ובעימות, כדור תועה נהרג את אשתו של פילדמרשל אלפרד הראשון, נסיך וינדיש-גרץ, מפקד הכוחות אוסטריים בפראג.
תוך שהוא פורק את זעמו כבש וינדישגרץ את העיר, פיזר את הקונגרס והכריז על משטר צבאי רחבי בוהמיה.
בתקופת ברית המועצות, האידאולוגיה הבולשביקית ראתה בפאן-סלאביות מרכיב ריאקציוני הקשור לאימפריה הרוסית.
כתוצאה מכך, הבולשביקים ראו בכך מנוגד לאידאולוגיה המרקסיסטית שלהם.
פאן-סלאביסטים אף התמודדו עם רדיפות במהלך הדיכוי הסטליניסטי בברית המועצות (למשל מקרה הסלאביסטים).
בימינו, מפלגות לאומניות ברוסיה כמו מפלגת האחדות הלאומית הרוסית דוגלות ב"איחוד סלאבי" הנשלט על ידי רוסיה, אבל סוג זה של אירדנטיזם הפך למיינסטרים עם הפוטיניזם והרוסיציזם, כשהממשלה קוראת שוב ושוב להתפשטות בנאומים, מאמצת תפיסות אירדנטליות כולל מולדובה,אוקראינה ומדינות אחרות דוברות שפות סלאביות בנאט"ו.
למעט רוסיה, מה שהבדיל את פולין מהעמים הסלאביים האחרים הוא שהמדינה הפולנית שנהנתה מעצמאות כחלק מישויות שונות במשך כמה מאות שנים לפני הופעת הפאן-סלאביות.
לאחר 1795, צרפת המהפכנית והנפוליאונית השפיעו על פולנים רבים שחיפשו בנייה מחדש של ארצם הקיימת - במיוחד מכיוון שצרפת הייתה אויב הדדי של אוסטריה, פרוסיה וגם רוסיה.
הרטוריקה הפאן-סלבית של רוסיה הבהילה את הפולנים.
הפאן-סלאביות לא אומץ במלואו בקרב הפולנים לאחר התקופה המוקדמת.
למרות זאת, פולין הביעה סולידריות עם אלה ממדינותיה הסלאביות שסבלו מדיכוי וחיפשו עצמאות.
בעוד הפאן-סלאביות כאידאולוגיה לא הייתה נגד האינטרסים האוסטרו-הונגריים, הפולנים אימצו את האוטונומיה הרחבה בתוך המדינה והיו נאמנים לשלטון ההבסבורגים.
בתוך הפוליטיקה האוסטרו-הונגרית, הם הצליחו לפתח את תרבותם הלאומית ולשמר את השפה הפולנית, שתיהן היו תחת איום הן באימפריה הגרמנית והן באימפריה הרוסית.
הוצעה פדרציה פאן-סלבית, אך בתנאי שהאימפריה הרוסית תודר מישות כזו.
לאחר שפולין קיבלה חזרה את עצמאותה (מגרמניה, אוסטריה ורוסיה) ב-1918, אף זרם פוליטי לא ראה את הפאן-סלביזם כאלטרנטיבה רצינית, שראתה את הפאן-סלביות כרוסיפיקציה.
בעידן הקומוניסטי, בעת קיומה של הרפובליקה העממית הפולנית, ברית המועצות השתמשה בפאן-סלאביות ככלי תעמולה כדי להצדיק את שליטתה במדינה.
סוגיית הפאן-סלאביות אינה מהווה חלק מהפוליטיקה העכשיווית בפולין והיא נתפסת כאידאולוגיה של האימפריאליזם הרוסי.
הרעיון המקורי של אחדות העמים הסלאביים נעלם כמעט לאחר מלחמת העולם הראשונה כאשר הביטוי "ורסאי וטריאנון שמו קץ לכל הסלאבים" ובעיקר הופסק עם נפילת הקומוניזם במרכז ובטריאנון מזרח אירופה בסוף שנות ה-80, מה שהוביל להתפרקות מדינות פדרליות כמו צ'כוסלובקיה ויוגוסלביה.
היחסים בין המדינות הסלאביות בימינו משתנים; הם נעים על הציר שבין כבוד הדדי על בסיס שווה ואהדה זה כלפי זה דרך אי-חיבה ואיבה מסורתיים ועד אדישות.
אין צורות, מלבד ארגונים מוכווני תרבות ומורשת, שנחשבים כיום לצורות של התקרבות בין המדינות בעלות מוצא סלאבי.
המפלגות הפוליטיות הכוללות את הפאן-סלאביות כחלק מהמצע שלהן מתקיימות בדרך כלל בשוליים של הספקטרום הפוליטי, או שהן חלק מאופוזיציה מבוקרת ומערכתית בבלארוס, רוסיה ובשטחים הכבושים, כחלק ממסע פאן-סלביסטי בלתי-רדינטי של רוסיה.
אירו-סלאביות כתפיסה פוליטית התפתחה מהרעיון שהאינטגרציה האירופית תפתור סוגיות שונות של העמים הסלאביים ותקדם שלום, אחדות ושיתוף פעולה בתנאים שווים בתוך האיחוד האירופי.
התפיסה מבקשת להתנגד לנטיות רב-תרבותיות חזקות ממערב אירופה, העמדה הדומיננטית של גרמניה, מתנגדת גם לסלאבופיליה, ובדרך כלל מעודדת דמוקרטיה וערכים ליברליים.
יורוסלביסטים רבים מאמינים שניתן לאחד קהילות סלאביות ללא הדרה של רוסיה מאזור התרבות האירופי, אך הם גם מתנגדים לרוסופיליה ולמציאות של סלאבים תחת שליטה רוסית וואירדנטיות.
היא נחשבת לצורה מודרנית של תנועות אוסטרו-סלאביות ונאו-סלאביות.
פאן-אסלאמיזם , או כל-אסלאמיות, היא תנועה פוליטית של דת האסלאם אשר דוגלת באחדות ובסולידריות של מוסלמים ברחבי העולם, שמה לה למטרה לטפח את שיתוף הפעולה בין מדינות בעלות רוב מוסלמי, וחותרת לקדם את הקמתה של מדינה אסלאמית אחת על פני כדור הארץ - לרוב ח'ליפות - בו יוחל הדין האסלאמי.
התנועה נוסדה בסוף המאה ה-19 בתגובה להשפעה הגוברת של המעצמות הקולוניאליות המערביות בעולם המוסלמי.
אידאולוגיית הפאן-אסלאמיזם שונה מאידאולוגיות פאן-לאומיות, כמו למשל פאן-ערביות, בכך שהיא מחשיבה את האומה (הקהילה המוסלמית העולמית) והגזע כגורמים המאחדים העיקריים של התנועה.
התנועה השפיעה רבות על תנועות פוליטיות ואידאולוגיות שונות ברחבי העולם המוסלמי לאורך השנים.
הפאן-אסלאמיזם מילא תפקיד בהקמת התנועה האיסלמיסטית הסונית האחים המוסלמים במצרים, במהפכה האיראנית של 1979, ובהקמת ארגונים כמו הארגון הבינלאומי הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי אשר מונה 57 מדינות חברות שמטרתו לקדם שיתוף פעולה בין מדינות בעלות רוב מוסלמי בקבלת החלטות פוליטיות, כלכליות וחברתיות ברמה העולמית.
מנהיגים בולטים של התנועה הפאן-אסלאמית לאורך ההיסטוריה כללו את ג'מאל א-דין אל-אפגאני (1839–1897), מוחמד עבדו (1849–1905) ורשיד רידא (1865–1935), שקראו לפעול מול הקולוניאליזם של העולם המערבי, בו ראו איום, וביקשו לחזק את הסולידריות בקרב המוסלמים ברחבי העולם.
התנועה הפאן-אסלאמיסטית המודרנית צברה תאוצה בסוף המאה ה-19 בתגובה לקולוניאליזם האירופי, אשר הוביל לכך שאזורים נרחבים בעולם המוסלמי עברו להיות תחת שליטה מערבית.
אישים בולטים באותה התקופה, כמו ג'מאל א-דין אל-אפגאני, קידמו את התנועה הפאן-אסלאמיסטית וקראו לסולידריות מוסלמית נגד המעצמות הקולניאליות.
אל-אפגאני אף הדגיש את חשיבות האחדות האסלאמית על פני הזהות האתנית והלאומיות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התנועה הפאן איסלמיסטית דעכה, במיוחד בעקבות נפילת האימפריה העות'מאנית ב-1924.
לאחר מלחמת העולם השנייה, עם דעיכת הקולוניאליזם האירופי, עלייתן של תנועות לאומניות עם אידאולוגיה חילונית בעולם המוסלמי האפילו באופן זמני על התנועה הפאן-אסלאמיסטית.
השלטונות במדינות ערביות שונות, ובמיוחד במצרים תחת הנהגתו של הנשיא נאצר, פעלו לדיכוי האיסלאמיסטים וראו באחדות המוסלמית איום על הלאומיות הערבית.
עם זאת, הפאן-אסלאמיזם חזר להיות פופולרי בהמשך בתגובה למספר אירועים שנחשבו לכישלונות של התנועות הלאומניות, ובמיוחד בעקבות תבוסת צבאות ערב במלחמת ששת הימים של מדינת ישראל, ב-1967. תבוסה זו הובילה לתחיה מחודשת של לקידום הפאן-אסלאמיות כחלופה ללאומיות.
ערב הסעודית מילאה תפקיד משמעותי בקידום הפאן-אסלאמיות באותה התקופה, והיא הובילה ב-1969 הארגון הבינלאומי הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי אשר חתר לטפח שיתופי פעולה בין מדינות בעלות רוב מוסלמי.
אירועים בולטים בסוף המאה ה-20 שתרמו רבות להתעוררות הפאן-איסלמיסטית כללו את המהפכה האיראנית ב-1979, שהביאה להפלת השאה ולהקמת רפובליקה אסלאמית תחת הנהגתו של האייתוללה חומייני, והצלחתו של המוג'אהידין האפגני לגרש את ברית המועצות מאפגניסטן ב-1989 אשר עורר במיוחד האיסלמיסטים שדגלו בג'יהאדיזם כאמצעי להשגת אחדות אסלאמית.
במאה ה-21 הפאן-אסלאמיזם ממשיך להיות בעל השפעה רבה על תנועות פוליטיות ודתיות ברחבי העולם המוסלמי.
ארגונים כמו חזב א-תחריר הם כיום מהארגונים הבולטים ביותר הקוראים בגלוי להקמת ח'ליפות עולמית.