tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עד שנת 2011, מצב מזח 55 הלך והתדרדר, מצבו אף הוחמר על ידי הוריקן סנדי.
במסיבה שנערכה בשנת 2011 לתורמי פרויקט היי ליין, פנתה דיאנה טיילור מקרן פארק נהר ההדסון ל בארי דילר בהצעה לשיקום המזח.
דילר תמך ברעיון של בנייה מחדש של המזח אך לא התספק בשיקום סטנדרטי אלא ביקש תוכנית "שאפתנית".
הרעיון הראשוני שלו כלל מבנה בצורת אמבה בעלות של 35 מיליון דולר "עם מספר עצים".
בנובמבר 2014 הוכרז כי הפארק החדש יתוכנן על ידי סטודיו הת'רוויק, הבנייה הוערכה בין 130 מיליון דולר ל-160 מיליון דולר.
קרן דילר תרמה 100 מיליון דולר והבטיחה לתרום 30 מיליון דולר נוספים.
עיריית ניו יורק הבטיחה לתרום 17 מיליון דולר ומדינת ניו יורק עוד 18 מיליון דולר.
הבנייה הייתה אמורה להתחיל בשנת 2015 ולהסתיים בשנת 2018 או 2019. הפרויקט היה ידוע באופן זמני בשם מזח 55 ונועד להיבנות בין אתרי מזח 54 ו-56. הפארק היה אמור לצוף לחלוטין מעל המים, ולהישען על 300 עמודי בטון.
עד שנת 2015, קרן פארק נהר ההדסון אישרה את התוכניות לבניית פארק ברחוב ה-13, ותכנונו החל לקרום עור וגידים.
לדברי דילר, התוכנית הראשונה הייתה "בלתי ניתנת לבנייה לחלוטין" ודומה ל"תיבת נח מפלדת אל-חלד".
במשך שנה וחצי עמל הת'רוויק על התוכניות לעציצים לעציצים המוגבהים מבטון בעוד שלנילסן לקח שנה להנדס את העציצים הבודדים כך שיכילו אדמה.
בניגוד לדילר, פון פירסטנברג התנגדה לתכנון וניסתה לשכנע אותו לא לבנות את הפארק, בטענה שהוא פגיע לעליית מפלס הים.
לדברי פון פירסטנברג, תוכניות הפארק היו כולן "חלומותיו של בארי".
בספטמבר 2017 בוטלה הקמת הפארק בוטלו עקב בעיות משפטיות מתמשכות.
ארגונים ויזמים הגישו עתירות נגד הקמת הפארק בתואנה כי הסקירה הסביבתית לא נעשתה כראוי.
התכנון גם נקלע לחריגות תקציב, שכן תקציבו עלה על 200 מיליון דולר עד אז.
לדברי דילר, הוא כבר השקיע 45 מיליון דולר מכספי הקרן שלו.
ביום בו בוטל הפרויקט, הוא היה אמור להזמין חומרי בנייה בשווי 80 מיליון דולר, אך עורכי דינו ורעייתו יעצו לו לעצור את הפרויקט.
תומכי ביניהם קרן פארק נהר ההדסון, דה בלאזיו, אנדרו קואומו והסנאטור צ'אק שומר, הביעו אכזבה מההחלטה.
החלטת הביטול נשארה בתוקף ארבעים ושלושה ימים בלבד.
ב-25 באוקטובר 2017, הודיע קואומו כי הסכים להשלים את 30 האחוזים הנותרים של פארק נהר ההדסון שלא גמור, אם ינצח בבחירות למושל ניו יורק ב-2018. קואומו גם הצהיר כי יינקטו האמצעים שיבטיחו כי האקולוגיה של שפך נהר ההדסון לא תושפע לרעה מבניית הפארק, בתגובה לכך נמשכו חלק מהעתירות נגד הפרויקט.
קואומו הודיע כי יעביר 50 מיליון דולר להקמת הפארק באפריל 2018, בתנאי שהעירייה תגייס סכום תואם.
בניית המבנה החלה באותו חודש, עם הערכה מחודשת בסך 250 מיליון דולר.
באוגוסט באותה שנה החלה התקנת העמודים, אבן פינה סמלית הונחה בדצמבר 2018, והעציץ הראשון של הפארק סופק והוצב במזח.
עד אוקטובר 2019, חלק ניכר מהפארק הושלם.
באותו חודש, שונה שם הפרויקט לליטל איילנד.
בפרוץ מגפת הקורונה בניו יורק במהלך 2020, בשונה מרוב הפרויקטים בעיר, עבודות הבנייה בפארק הוגדרו כפרויקט חיוני והותרו להימשך למעט הפסקה זמנית למשך שלושה שבועות כדי לחטא את אתר העבודה.
במאי 2021 נפתח הפארק למבקרים.
ליטל ביי היא עיירת נמל שנמצאת בבנייה, ואמורה להיות בירתה העתידית של האי מונטסראט, טריטוריה בריטית מעבר לים השוכנת בקריביים.
היא גובלת בעיירה בריידס, שבה ממוקמים משרדי הממשלה.
הבירה החוקית (דה יורה) של מונטסראט, פלימות' שבדרום האי, ננטשה בשנת 1997 לאחר שנקברה בהתפרצות הר הגעש סופרייר הילס בשנת 1995. מאז נבנו מבני ממשלה זמניים בבריידס, אשר הפכה לבירה הזמנית בשנת 1998. אף על פי שמהלך זה נועד בתחילה להיות זמני, בריידס נותרה בירת האי בפועל מאז.
הפרויקט ממומן על ידי ממשלת מונטסראט ומשרד הפיתוח הבינלאומי של ממשלת בריטניה.
לאחר מותה של דיאנה, נסיכת ויילס, החלו הרשויות באי בתהליך לבקשת אישור לקרוא לעיר הבירה החדשה "פורט דיאנה".
בשנת 2012 הוחלט על תוכנית לבניית מבני ממשלה, ובין השאר, מתוכננת בניית נמל חדש, אשר יוכל לקלוט אוניות בגודל של עד .
על פי הרשויות באי, הנמל אמור להועיל גם לתנועת ספינות השייט.
העלות הכוללת של הפרויקט הוערכה בלפחות 200 מיליון דולר ( £126.61מיליון), כשלפחות מחצית מהסכום מיועד לנמל.
בשנת 2013 החלו עבודות ראשוניות להכנת האזור לבנייה.
במאי 2019 החלה בניית הנמל.
ביוני 2022, קרן התשתיות הקריביות של בריטניה (UKCIF), המנוהלת על ידי הבנק לפיתוח הקריבי, העניקה מענק של 28.3 מיליון ליש"ט (שווה ערך לכ-30.32 מיליון ליש"ט או 37.68 מיליון דולר אמריקאי ב-2023) למימון הקמת הנמל.
ליטר הוא יחידת מידה מקובלת לנפח בשיטה המטרית, השווה לנפחה של קובייה שאורך מקצועה דצימטר.
1 ליטר = 1 דצימטר מעוקב.
המסה של ליטר אחד של מים מזוקקים בטמפרטורה של 4 מעלות צלזיוס ובלחץ של אטמוספירה אחת – היא, בקירוב, קילוגרם אחד.
הסיבה לכך היא שכך הוגדרו במקור הגרם והליטר (על פי הגדרת 1795 - גרם אחד הוא מסתו של סנטימטר מעוקב אחד של מים בטמפרטורת ההתכה של המים והליטר הוא דצימטר מעוקב אחד), אך בעקבות שינויים בהגדרות המטר והקילוגרם כיום מדובר על קירוב בלבד.
הליטר הוא יחידת מידה מקובלת למדידת נפח הן לנוזלים והן למוצקים.
סימונו הרשמי הוא האות הלטינית L קטנה (מאז 1879) או גדולה (מאז 1979).
במקור נקרא הליטר "cadil", ניתן לראות דוגמה למכל בגודל cadil במוזיאון לאומנויות ולמקצועות אשר בפריז, בירת צרפת.
הליטר הוצג בצרפת בשנת 1795 כאחת מ"יחידות המידה הרפובליקניות" החדשות והוגדר כדצימטר מעוקב אחד.
בשנת 1879 אימצה את הגדרת הליטר הוועדה הבינלאומית למשקלות ולמידות , International Committee for Weights and Measures, הידוע בקצרה כ-CIPM, והעניקה לו את הסמל l (האות הלטינית הקטנה L).
בשנת 1901 נערך הכנס השלישי של הכנס הכללי למשקלות ולמידות , General Conference on Weights and Measures, כנס הידוע גם בראשי התיבות כ-CGPM, בו הוגדר מחדש הליטר כחלל התפוס על ידי 1 ק"ג מים טהורים בטמפרטורת הצפיפות המרבית שלו (3.98 מעלות צלזיוס) בלחץ של 1 אטמוספירה.
הגדרה מחודשת זו שינתה את נפחו של הליטר כך שנפחו יהא 1.000028 דצימטר מעוקב לערך (עבודות עיוניות מוקדמות יותר מעריכות אותו בדרך כלל על 1.000027 דצימטר מעוקב).
בשנת 1964, בכנס השנים-עשר של הכנס הכללי למשקלות ולמידות התבצעה חזרה להגדרה המקורית, כלומר הוגדר הליטר ביחס מדויק למטר, כשם נוסף לדצימטר מעוקב, משמע נפחו כנפח 1 דצימטר מעוקב במדויק.
בשנת 1979, בכנס השישה-עשר של הכנס הכללי למשקלות ולמידות, אומץ בנוסף הסמל L (אות גדולה ולא אות קטנה).
חברי הכנס הביעו העדפה כי בעתיד יישמר רק אחד משני הסמלים הללו עבור הליטר, אך ב-1990 אמרו שטרם בשלה העת לקבל החלטה שכזו.
יחידות מידה המבוססות על ליטר
על אף שהליטר אינו חלק אינטגרלי ממערכת היחידות הבין-לאומית ("יחידות SI"), ניתן להוסיף לו תחיליות SI על מנת לתאר נפחים שונים.
אחד הנפחים הנפוצים ביותר הוא המיליליטר, שגודלו הוא אלפית הליטר וניתן להתייחס אליו כיחידת SI גם כ"סנטימטר מעוקב".
ראו הרחבה לגבי תחיליות שונות בטבלה שלהלן:
מלבד הליטר, קיימות גם יחידות מידה למדידת נפח אחרות, שאינן חלק מהשיטה המטרית.
כך לדוגמה בארצות הברית של אמריקה נהוג לעיתים למדוד נפח בגלון אמריקאי ולא בליטרים, לדוגמה ברכישת דלק בתחנות דלק.
יחידה זו נפוצה בתחומים רבים בשימוש היום-יומי - דוגמאות:
נפח של תרופות בתחום הרפואה
נפח של מוצרים בתחום הקולינריה
נפח של תא מטען, בתעשיית הרכב
Live8 היה מופע רוק בינלאומי גדול, שהתקיים ב-2 ביולי 2005, בהשתתפות אמנים רבים בשמונה במות ברחבי העולם.
מטרת האירוע הייתה להפעיל לחץ ציבורי על מנהיגי שמונה המדינות המתועשות, אשר נועדו להתכנס מספר ימים אחר כך לוועידת ה-G8 בסקוטלנד בתחום מחיקת החובות של מדינות אפריקה.
מדינות אפריקה, שרובן ככולן מצויות בגירעון תקציבי, חייבות כחמישה מיליארד דולר למערב, דבר המעיב על התפתחות כלכלתם.
מחיקת החוב, על פי טענתם של מארגני האירוע תסייע לצמצום העוני באפריקה.
צופיו ומשתתפיו של המופע נתבקשו לחתום על עצומה שיועדה למנהיגי ה-G8, שכללה את הדרישות הבאות:
הכפלת הסיוע הכלכלי למדינות אפריקה העניות
מחיקת כל החובות של אותן מדינות
שינוי חוקי הסחר במטרה לסייע לכלכלתן
המופע התקיים בו זמנית בשמונה המדינות, וכן בדרום אפריקה.
לונדון, פריז, ברלין, רומא, פילדלפיה, בארי, טוקיו, יוהנסבורג, מוסקבה ופרויקט עדן (ליד קורנוול, בריטניה).
את האירוע יזמו מספר ארגונים ואישים ידועים, ובראשם הזמר בוב גלדוף וסולן להקת U2, בונו.
הכניסה למופע הייתה בחינם, והוא הועבר בשידור חי ברוב מדינות העולם המערבי.
במופע השתתפו למעלה מ-1,000 אומנים, ובעיני רבים גולת הכותרת המוזיקלית שלו הייתה הופעת איחוד היסטורית של להקת פינק פלויד.
כמו כן זמרים ולהקות נוספות כגון: לינקין פארק, קולדפליי, גרין דיי, להקת המי, פול מקרטני, דף לפרד, סטיבי וונדר, בון ג'ובי, הפט שופ בויז.
הקיור, פלאסיבו, מיוז לצד, .R.E.M, מדונה, סלין דיון, סטינג, רובי ויליאמס, Wir sind Helden ורבים אחרים.
גם הזמרת הישראלית אחינועם ניני השתתפה, במופע שהתקיים ברומא.
מזכ"ל האו"ם, קופי ענאן, נאם באירוע, וכן מנהיג דרום אפריקה לשעבר, נלסון מנדלה.
המופע שודר ב-182 תחנות טלוויזיה ברחבי העולם ובכ-2,000 ערוצי רדיו.
השידור בישראל הועבר בערוץ ישראל 10 בהנחייתם של טל ברמן ואביעד קיסוס.
בסך הכל כמיליון צופים נכחו במופעים השונים ברחבי העולם ושני מיליארד צופים ראו אותם בטלוויזיה ובאינטרנט.
חברת האינטרנט AOL רכשה את זכויות השידור והעבירה את המופע בשידור ישיר דרך האינטרנט לכ-5 מיליון צופים.
+תחילת ההופעה (HP)אמןשיר14:03U2 ופול מקרטני"Sgt.
14:58- דייוויד ואליאמס ומאט לוקאס
19:43- בוב גלדוף ובירהאן וולדו
14:07- דני ג'ונס וארבעה שחקנים נוספת מקבוצת הכדורסל Philadelphia Eagles
11:00- דן אקרויד וטום גרין
במת האוויר הפתוח, פרויקט עדן, 2 ביולי 2005
תחילת ההופעה (HP)אמןשיר13:00איוב אוגדה ו-Unoלא ידוע13:40מריזה14:45תומאס מאפפומו ו-The Blacks Unlimited"Kuvarira Mukati"15:45קוקו אמבאסילא ידוע16:20מודו דיאוף ואו פוגום17:15יוסו נדור, Le Super Étoile de Dakar ודידומחרוזת"New Africa"18:10ג'אופרי אורימה"Lapwony"18:45אנז'ליק קיג'ולא ידוע19:45Tinariwen20:55קנדה בונגו מן"Billi"22:00Daara Jלא ידוע
22:40- פיטר גבריאל וג'וני קלסי
במת הביומה, פרויקט עדן, 2 ביולי 2005
תחילת ההופעה (HP)אמןשיר13:20צ'ארטוול דוריטולא ידוע14:20מרים מרסל16:00שיקישה16:45Siyaya17:55עמנואל ג'אל18:25קוקו אמבסי19:25איוב אוגדה19:50צ'ארטוול דוריטו20:30פריטיטי21:30אקים אל שיקמיה
לייב אייד היה מופע צדקה שנערך ב-13 ביולי 1985. האירוע המקורי אורגן על ידי בוב גלדוף ומידג' יור במטרה לגייס כספים נוספים כדי לסייע לנפגעי הרעב באתיופיה.
האירוע התרחש במספר מקומות בעולם, כמו אצטדיון ומבלי בלונדון ואצטדיון ג'ון אף קנדי בפילדלפיה.
באותו היום, התרחשו גם מספר הופעות בברית המועצות, בקנדה, ביפן, ביוגוסלביה, באוסטריה, באוסטרליה ובגרמניה המערבית.
זה היה אחד משידורי הטלוויזיה בלוויין הגדולים ביותר בכל הזמנים.
קהל משוער של 1.9 מיליארד אנשים ב-150 מדינות צפו בשידור החי, כמעט 40 אחוז מאוכלוסיית העולם.
את הרעיון למופע הגו בוב גלדוף ומידג' יור לאחר הקלטת הלהיט Do They Know It's Christmas?", שבוצע על ידי מספר אומנים ולהקות בריטיות ואיריות ב-1984. כמופע צדקה, המופע השיג את מטרותיו ויותר מכך.
בתוכנית טלוויזיה ב-2001, אחד המארגנים ציין שהם קיוו ש"לייב אייד" יכניס כמיליון פאונד, אך ההכנסה הסופית הייתה כ-150 מיליון פאונד.
כעבור 20 שנה, בשנת 2005, ארגן בוב גלדוף מופע רוק נוסף למען המלחמה בעוני, שנקרא לייב 8, כרמיזה לשמונה המדינות המתועשות שקיימו ועידת פסגה כשבוע אחרי המופע.
כעבור 25 שנה, בשנת 2010 חשף ה-BBC שחלק מהתרומות מימנו את המורדים במדינה לקניית נשק, אך התגלה שהדיווח היה שגוי והם התנצלו בשידור.
מופע "לייב אייד" ב-1985 נהגה כהמשך לסינגל הצדקה המצליח "Do The Know It's Christmas?" שגם הוא היה רעיון של גלדוף ויור.
באוקטובר 1984, צילומים של מאות אלפי אנשים שגוועים למוות באתיופיה הוקרנו בבריטניה בדיווחים של העיתונאי מייקל בורק על הרעב באתיופיה ב-1984 בחדשות ה-BBC.
צוות חדשות ה-BBC היה הראשון לתעד את הרעב, ובדיווח של בורק מ-23 באוקטובר הוא תיאר את הרעב כ"רעב בממדים תנ"כיים במאה ה-20" וכ"הדבר הכי קרוב לגיהנום עלי אדמות".
בדיווחים הופיעה אחות צעירה, קלייר ברצ'ינגר, שסיפרה על הצער שלה כאשר הייתה צריכה לבחור בין ילדים מי יקבל גישה לאספקת המזון המוגבלת בתחנת ההאכלה, ומי היה חולה מכדי להציל אותו.
הציבור הבריטי, שהיה בהלם מהדיווח, הציף ארגוני סיוע, כמו "Save the Children" בתרומות, והדיווח גם הפנה את תשומת לב העולם למשבר באתיופיה.
חשיבות הדיווח של בורק הייתה כל כך גדולה שהוא שודר במלואו בערוץ חדשות אמריקאי גדול, דבר שכמעט לא קרה לפני כן.
גלדוף צפה בדיווח והתקשר ליור מלהקת אולטראווקס, ויחד הם כתבו במהרה את השיר "?Do They Know It's Christmas" בתקווה לגייס כסף כדי להעביר סיוע.
לאחר מכן, גלדוף פנה לקולגות שלו בתעשיית המוזיקה ושכנע אותם להקליט את הסינגל תחת השם "Band Aid" בחינם.
ב-25 בנובמבר 1984, השיר הוקלט באולפני סרם בנוטינג היל, לונדון, ויצא ארבעה ימים לאחר מכן.
הוא נשאר במקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי במשך חמישה שבועות, היה במקום הראשון במצעד חג המולד והפך לסינגל הנמכר המהיר ביותר אי פעם בבריטניה כאשר גייס שמונה מיליון פאונד, בניגוד ל-70,000 פאונד שגלדוף ויור ציפו לו.
לאחר מכן גלדוף שם לעצמו למטרה לערוך מופע ענקי כדי לגייס כספים נוספים.
הרעיון להפיק מופע צדקה על מנת לגייס כספים נוספים עבור אתיופיה היה במקור של בוי ג'ורג', סולן להקת Culture Club.
ג'ורג' ומתופף הלהקה, ג'ון מוס, לקחו חלק בהקלטת השיר "?Do They Know It's Christmas", ובאותו החודש הלהקה הייתה בסיבוב הופעות בבריטניה, אשר הגיע לשיאו בשש הופעות בארנה של ומבלי.
בהופעה האחרונה בוומבלי, ב-22 בדצמבר 1984, כמה מהאומנים האחרים מ-"Band Aid" הצטרפו ל-Culture club על הבמה בסוף המופע באופן ספונטני וביצעו הדרן בו הם שרו את "?Do They Know It's Christmas".
ג'ורג' היה נרגש כל כך מהאירוע שהוא אמר לגלדוף שעליהם לשקול לארגן מופע צדקה.
בין האנשים שהיו מעורבים בארגון "לייב אייד" היו הארווי גולדסמית', אשר היה אחראי על המופע באצטדיון ומבלי, וביל גרהם, אשר ארגן את החלק האמריקאי של המופע.
המופע גדל בהיקפו כשעוד מופעים התווספו בשני צידי האוקיינוס האטלנטי.
טוני ורנה, אחד ממציאי ההילוך החוזר, הצליח להשיג את אצטדיון ג'ון אף קנדי בפילדלפיה באמצעות החברות שלו עם ראש העיר של פילדלפיה, וילסון גוד.
כמו כן, הוא השתמש בקשריו עם מנהל הפריים טיים של ה-ABC, ג'ון המלין, כדי להשיג משבצת שידור של שלוש שעות בזמן הפריים טיים ברשת ABC.
בנוסף, הוא הצליח להשלים את המופע הארוך באמצעות פגישות שהתוצאה שלהן הייתה תוספת של רשת טלוויזיה מיוחדת בשביל האירוע בארצות הברית, אשר כיסתה 85 אחוז מהטלוויזיות שם.
ורנה עיצב את תרשימי הלוויין של המופע והפך למנהל בפועל, וגם למפיק בפועל לצד האל אפלינגר.
המופע החל ב-12:00 (זמן בריטניה) באצטדיון ומבלי בבריטניה.
הוא המשיך באצטדיון ג'ון אף קנדי בארצות הברית בשעה 13:15. ההופעות בוומבלי הסתיימו ב-22:00. ההופעות בג'יי-אף-קיי וכל המופעים בארצות הברית הסתיימו ב-4:05 ב-14 ביולי.
המופע נמשך יותר מ-16 שעות, אבל כיוון שההופעות של הרבה אומנים התקיימו בו-זמנית בוומבלי ובאצטדיון ג'יי-אף-קיי, זמן המופע הכולל היה הרבה יותר ארוך.
שני החלקים המרכזיים במופעים הסתיימו עם ביצוע של המנונים נגד רעב, כאשר "Do They Know It's Christmas?" של "Band Aid סגר את המופע בבריטניה ו-"We Are the World" של "USA for Africa" סגר את המופע בארצות הברית (ואת האירוע כולו).
פיל קולינס הופיע גם באצטדיון ומבלי וגם באצטדיון ג'ון אף קנדי.
במטוס בדרך לארצות הברית, הוא פגש את שר שלא הייתה מודעת למופע.
כאשר היא הגיעה לארצות הברית, היא השתתפה במופע בפילדלפיה בביצוע של "We Are the World".
השדרן ריצ'רד סקינר פתח את מופע ה"לייב אייד" במילים, "השעה היא 12:00 בלונדון, 7:00 בפילדלפיה וברחבי העולם הגיע הזמן ל'לייב אייד'".
המופע היה האירוע הטלוויזיוני הבינלאומי השאפתני ביותר ששודר באמצעות לוויינים בזמנו.
באירופה, השידור הטלוויזיוני סופק על ידי ה-BBC, והונחה על ידי מספר אנשי תעשייה מובילים.
הוא כלל שיחות וראיונות רבים בין ההופעות.
ABC הייתה אחראית במידה רבה לשידור בארצות הברית.
בו זמנית, MTV סיפק שידור נפרד לחלוטין לצופי הכבלים בארצות הברית.
בעוד שב-BBC לא שודרו פרסומות במהלך האירוע, ב-ABC וב-MTV שידרו פרסומות וראיונות.
כתוצאה מכך, שירים רבים הושמטו מהשידור בארצות הברית כיוון שהם בוצעו בזמנים האלה.
בנוסף, השדרניות בארצות הברית הקרינו בזמנים שונים הופעות שונות כדי לשמור אומנים גדולים יותר לשעות שהם רצו.
למשל, בזמן שהסיום התרחש בלונדון ב-22:00, בארצות הברית שידרו זאת בשעת הפריים טיים שלהם.
להקת משמר קולדסטרים פתחה את המופע עם "Royal Salute", גרסה קצרה של ההמנון הלאומי של בריטניה.
סטטוס קוו הופיעה אחריה וביצעה כמה משיריה המוכרים ביותר.
בוב גלדוף הופיע עם להקתו "הבומטאון ראטס", ואלביס קוסטלו שר את "All You Need Is Love" של הביטלס.
הופעתה של להקת קווין נמשכה 21 דקות ונבחרה ב-2005 להופעה החיה הטובה ביותר בהיסטוריה של מוזיקת הרוק.
מאוחר יותר בערב, הסולן פרדי מרקיורי והגיטריסט בריאן מיי ביצעו את השיר הראשון מתוך שלושה בחלק האחרון של המופע באצטדיון ומבלי, "Is This the World We Created...?"
בין ההופעות המוצלחות הנוספות באותו היום היו ההופעות של U2 ודייוויד בואי.
גם הגרדיאן וגם רולינג סטון כתבו ש"לייב אייד" היה האירוע שהפך את U2 לכוכבים.
הלהקה הופיעה עם גרסה של 12 דקות של השיר "Bad".
בזמן הביצוע, הסולן בונו קפץ מהבמה ורקד עם נערה.
ביולי 2005, האישה אמרה שהוא הציל את חייה.
היא נמחצה על ידי אנשים שדחפו אותה קדימה.
בונו ראה את זה וסימן לסדרנים שיעזרו לה.
הם לא הבינו מה הוא אמר, אז הוא קפץ למטה כדי לעזור לו בעצמו.
רולינג סטון תיאר את הופעתו של דייוויד בואי כ"אולי אחד מהניצחונות האחרונים של בואי בשנות ה-80", וטען ש"בזמן שבערך שני מיליארד אנשים שרו איתו את 'Heroes'...
הוא עדיין נראה כמו אחד מכוכבי הרוק הגדולים והחיוניים בעולם".
בזמן ההופעה של The Who, כאשר הם ביצעו את השיר הראשון שלהם, "My Generation", היו בעיות קליטה באצטדיון ומבלי והשידור נקטע.
השידור חזר כאשר הם ביצעו את "Pinball Wizard".
גיטרת הבס של ג'ון אנטוויסל לא עבדה בהתחלה, מה שגרם לעיכוב.
ההופעה של אלטון ג'ון הייתה באורך 32 דקות והייתה ההופעה הארוכה ביותר באותו היום.
בזמן שפול מקרטני ביצע את השיר "Let It Be", המיקרופון שהיה על הפסנתר שלו לא עבד בשתי הדקות הראשונות של השיר, מה שהקשה על הצופים בטלוויזיה ועל הקהל באצטדיון לשמוע אותו.
בוב גלדוף, דייוויד בואי, אליסון מויה ופיט טאונסנד עלו על הבמה כדי לשיר עם מקרטני, כאשר עד אז המיקרופון של מקרטני חזר לעבוד.
השחקן ג'ק ניקולסון הנחה את החלק הטלוויזיוני של המופע בפילדלפיה.
האומנית הפותחת הייתה ג'ואן באז שביצעה את "Amazing Grace" ואת "We Are The World".
החלק באצטדיון ג'יי אף קיי כלל אחודים של קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג, בלאק סאבת' המקורית עם אוזי אוסבורן, הביץ' בויז עם בריאן וילסון וחברי לד זפלין הנותרים, עם פיל קולינס וטוני תומפסון על התופים.
קולינס גם ניגן על התופים בהופעה של אריק קלפטון.
טדי פנדרגראס הופיע בפומבי לראשונה לאחר תאונת הדרכים הקשה שעבר ב-1982 אשר שיתקה אותו.
הוא הופיע יחד עם אשפורד וסימפסון והם ביצעו את "Reach Out and Touch".
בריאן אדמס ביצע סט של ארבעה שירים כולל את "Summer of '69".
דוראן דוראן ביצעה סט של ארבעה שירים, וזו הייתה הפעם האחרונה שחמשת חברי הלהקה המקורית הופיעו יחד בפומבי עד ל-2003.
לאורך ההופעה, קראו השדרנים לקהל בבית לתרום כסף למען הרעבים באפריקה.
לטובת המיזם אוישו 300 קווי טלפון על ידי אנשי ה-BBC כדי שיתאפשר לציבור הרחב לתת תרומות באמצעות כרטיס אשראי.
מדי 20 דקות חזרו ואמרו השדרנים את פרטי הקשר על מנת לעודד את הצופים לתרום.
לאחר שבע שעות של הופעות, הסכום שגויס עמד על כ-1.2 מיליון פאונד.
גלדוף, שלא היה מרוצה מהסכום, הלך לעמדת השידור של ה-BBC והעניק ראיון לשדרנים.
שדרן ה-BBC דייוויד הפוורת' ניסה לספק את הכתובת לתורמים הפוטנציאלים, אבל גלדוף הפריע לו וצעק, "f*** the address, let's get the numbers".
למרות שהמונח, "give us your f****** money" נכנס לפולקלור, גלדוף טען שהוא לא אמר את זה.
לאחר ההתפרצות שלו, התרומות עלו ל-300 פאונד בשנייה.
מאוחר יותר בערב, לאחר הסט של דייוויד בואי, סרטון שצילם תאגיד השידור הקנדי הוקרן לקהל בלונדון ובפילדלפיה, וגם בטלוויזיות ברחבי העולם.
בסרטון נראים ילדים אתיופים גוועים ברעב וחולים עם השיר Drive של The Cars.
קצב התרומות לאחר הקרנת הסרטון גדל.
גלדוף אמר במהלך המופע שהכי הרבה תרומות לנפש הגיעו מאירלנד, למרות שהמדינה הייתה במיתון כלכלי רציני.
התרומה הגדולה ביותר הגיעה מראשד בן סעיד אאל מכתום שהיה חלק מהמשפחה השלטת בדובאי ותרם מיליון פאונד.
למחרת, דיווחי חדשות טענו שגויסו בין 40 ל-50 מיליון פאונד.
כעת ההערכה היא שכ-150 מיליון פאונד גויסו עבור סיוע לנפגעי רעב כתוצאה ישירה מההופעות.
ההופעה של בוב דילן עוררה מחלוקות.
דילן אמר ש"אני מקווה שחלק מהכסף שמגייסים עבור האנשים באפריקה, אולי הם יוכלו לקחת רק קצת ממנו, אולי מיליון או שני מיליון, אולי, ולהשתמש בזה, נאמר, בשביל לשלם את המשכנתאות על חלק מהחוות שהחקלאים כאן חייבים לבנקים".
דילן מצוטט באופן שגוי לעיתים קרובות, כולל באתר של "פארם אייד" בו נכתב, "האם זה לא יהיה נהדר אם נעשה משהו עבור החקלאים שלנו פה באמריקה?" באוטוביוגרפיה שלו "Is That It?" מ-1986, גלדוף ביקר את ההערה ואמר ש"הוא הראה חוסר הבנה מוחלט של הבעיות שהועלו על ידי 'לייב אייד'...
'לייב אייד' היה קשור למניעת מותם של אנשים.
יש הבדל קיצוני בין לאבד את הפרנסה שלך לבין לאבד את החיים שלך.
זה כן הביא לתכנון 'פארם אייד', שהיה דבר טוב בפניי עצמו, אבל זו הייתה הערה בוטה, טיפשית ולאומנית." על אף שהערותיו של דילן ספגו ביקורות, הן העניקו השראה למוזיקאים וילי נלסון, ניל יאנג וג'ון מלנקמפ לארגן את אירוע ההתרמה "פארם אייד".
המופע הראשון של "פארם אייד" התרחש בספטמבר 1985. בעזרת המופע גייסו מעל ל-9 מיליון דולר עבור חוות משפחתיות באמריקה והאירוע הפך לאירוע שנתי.
גלדוף לא שמח שלהקת ההוטרס נבחרה ללהקה הפותחת במופע בפילדלפיה.
הוא הרגיש שהדבר נכפה עליו על ידי גראהם והיזם המקומי לארי מגיד.
מגיד טען כי הלהקה הייתה פופולרית בפילדלפיה, והאלבום הראשון והמצליח שלהם "Nervous Night" יצא קצת פחות משלושה חודשים קודם לכן והיה להיט.
בריאיון למגזין רולינג סטון, גלדוף שאל "מי הם ההוטרס, לעזאזל?" עם זאת, בדצמבר 2004 גלדוף הופיע עם ההוטרס בגרמניה בתור מופע החימום שלהם.
לד זפלין הופיעו בפעם הראשונה מאז מותו של המתופף שלהם ג'ון בונהם ב-1980. שני מתופפים החליפו את בונהם, פיל קולינס וטוני תומפסון.
ההופעה ספגה ביקורות בגלל קולו הצרוד של רוברט פלאנט, השיכרון של ג'ימי פייג' והגיטרה הלא מכוונת שלו, חוסר בחזרות ומוניטורים שלא עבדו טוב.
מאוחר יותר, פייג' העביר ביקורת על קולינס וטען שהוא לא ידע את השירים.
קולינס הגיב ואמר שזו לא הייתה אשמתו ושאם הוא היה יכול הוא היה עוזב את הבמה, אבל הוא לא רצה שכולם ידברו על זה שהוא עזב את "לייב אייד".
ב-1986, מגזין המוזיקה "Spin" פרסם תחקיר על הפעולות של "לייב אייד" באתיופיה.
במגזין טענו שגלדוף התעלם בכוונה מאזהרות של אנשי הארגון רופאים ללא גבולות, אשר הזהירו אותו עוד לפני "לייב אייד" שלא לשתף פעולה באופן ישיר עם ממשלת אתיופיה, ובראשה מנגיסטו היילה מריאם, מנהיג החונטה הצבאית האתיופית.
הם טענו שמנגיסטו הוא אחד הגורמים לרעב הכבד באתיופיה, ושעם גלדוף יעבוד ישירות עם מנגיסטו, הרבה מכספי התרומות שיועדו לקורבנות ישמשו לקניית נשקים מברית המועצות, וכך יחריפו את המצב.
גלדוף הגיב בכך שאמר ש"אני אלחץ ידיים עם השטן שמשמאלי ומימיני כדי להגיע לאנשים שאנחנו אמורים לעזור להם".
על פי ה-BBC, חלק מהתרומות שימשו לקניית נשק עבור החזית העממית לשחרור תיגראי, שנלחמה נגד החונטה הצבאית האתיופית.
עמותת "בנד אייד" התלוננה בפני ה-BBC על ההאשמות האלה.
ב-2010, ה-BBC פרסם התנצלות בפני עמותת "בנד אייד" ואמר שלא היו הוכחות לכך שכסף הועבר למקומות אחרים, בעוד שהשגריר הבריטי לשעבר באתיופיה, בריאן בארדר, אמר שהיה מדובר רק בסכום קטן שכמה ארגונים מהמגזר השלישי העבירו לאזורים בשליטת המורדים.
למרות שפרשן הטלוויזיה האמריקאי ביל או'ריילי הכריז שהוא מעריץ את גלדוף על הנדיבות והדאגה שלו, הוא היה ביקורתי כלפי ההתעלמות של "לייב אייד" מהדרך שבה נעשה שימוש בכספים שגויסו.
או'ריילי האמין שארגוני צדקה שפועלים במדינות שמקבלות סיוע צריכים לשלוט בתרומות במקום "אומות כאוטיות".
בכתבה בגרדיאן, הסופר האמריקאי דייוויד ריף טען שלאירוע "לייב אייד" היו הישגים טובים, אך בו-זמנית הוא גרם לנזק.
בריאיון בתוכנית פגוש את העיתונות זמן קצר לאחר הערותיו של או'ריילי, העיתונאי טים ראסרט העלה את החששות האלה בפני בונו.
בונו אמר שלא מחלות או רעב אלא שחיתות היא האיום הגדול ביותר על אפריקה, והסכים עם הרעיון שארגוני סיוע זר צריכים להחליט איך להשתמש בכסף.
מצד שני, בונו אמר שהיה עדיף לשפוך חלק מהכסף על פעילויות רעות בשביל אלה שהיו זקוקים לו במקום למנוע סיוע בגלל גנבה אפשרית.
ברוס ספרינגסטין החליט לא להשתתף ב"לייב אייד" למרות שהיה פופולרי מאוד ב-1985. מאוחר יותר ספרינגסטין הביע חרטה על כך שלא השתתף באירוע ואמר שהוא לא חשב שהאירוע יהיה גדול כל כך.
מרת'ה קווין שעבדה ב-MTV טענה כמה פעמים שספרינגסטין יופיע במופע למרות שזה לא היה נכון.
מייקל ג'קסון סירב להופיע בגלל פרויקט שלו.
פרינס גם כן סירב להופיע אבל שלח סרטון מוקלט של ביצוע אקוסטי של השיר "4 the Tears in Your Eyes" אשר שודר בהופעה בפילדלפיה.
יואי לואיס והחדשות היו אמורים להופיע בפילדלפיה, אבל ב-28 ביוני החליטו לא להופיע על רקע חששות שהכסף שגויס עד אז לא הגיע למי שהוא היה אמור להגיע אליו.
אנני לנוקס נאצלה לבטל את הופעתה בגלל דלקת חמורה בגרון.
ג'ואן באאז טענה שהיא שמעה שמועות שג'קסון וסטיבי וונדר החרימו את האירוע בעקבות "פוליטיקה של כוכבי על שחורים".
בילי ג'ואל, בוי ג'ורג', ויילון ג'נינגס, קריס קריסטופרסון, Tears for Fears, יואי לואיס והחדשות ופול סיימון היו אמורים לקחת חלק בקידום המופע בפילדלפיה אך לא הופיעו.
פול סימון יואי לואיס הסכימו תחילה להופיע בפילדלפיה אך לאחר מכן החליטו שלא להופיע, זאת כתוצאה מחוסר הסכמה עם היזם ביל גרהאם.
הפוסטר הסופי עבור המופע בפילדלפיה מציג את המופעים של פיטר, פול ומרי ורוד סטיוארט.
פיטר, פול ומרי היו אמורים להצטרף לבוב דילן ולהופיע עם "Blowin' In The Wind", אבל בוב דילן התקשר למארגנים מספר ימים לפני המופע ואמר שהוא יופיע עם רוני ווד וקית' ריצ'רדס במקום.
סטיוארט לא עשה מסע הופעות באותו הזמן ולבסוף לא היה מסוגל להרכיב להקה בזמן למופע.
בילי ג'ואל גם כן לא הצליח להרכיב להקה בזמן למופע ולכן גם הוא לא הופיע בה.
גלדוף טען ש"סטיבי וונדר בסופו של דבר הסכים להופיע אבל אז התקשר אליי ואמר, 'אני לא מתכוון להיות הסמל השחור שלכם במופע'".
להקת Tears for Fears לא הגיעה למופע, אך פיצתה על כך מאוחר יותר על ידי תרומה של ההכנסות שלה ממספר מופעים במסע העולמי שהיא עשתה באותה השנה, ואף הקדישה הקלטה חוזרת של "Everybody Wants to Rule the World" עבור אירוע ההתרמה Sport Aid שהתרחש ב-1986.
לייזה מינלי, יוקו אונו וסינדי לאופר היו אמורות להופיע באצטדיון ג'ון אף קנדי אך לבסוף לא השתתפו.
איחוד של הלהקה Deep Purple גם היה אמור להתרחש ולהיות משודר משווייץ דרך לוויין, אך הם ביטלו לאחר שהגיטריסט שלהם ריצ'י בלקמור סירב לקחת חלק במופע.
הצמד יורית'מיקס גם היו אמורים לנגן בוומבלי אבל ביטלו מאחר שאנני לנוקס סבלה מבעיות גרון חמורות.
פרנק זאפה הוזמן להופיע אך סירב לעשות זאת מכיוון שהאמין שהכסף שגויס על ידי ה"לייב אייד", שהיה אמור להיות מכוון לבעיות האמיתיות מולן עומד העולם המתפתח, יועד למטרה אחרת של אספקת דרכים להשגת סמים, וכן הוא כינה את המופע "המזימה הכי גדולה בכל הזמנים של הלבנת כספי קוקאין".
המשתתפים שהופיעו בסיום המופע בוומבלי עם השיר "?Do They Know It's Christmas" היו ג'סטין היווארד וג'ון לודג' מלהקת The Moody Blues, סטיוארט קופלנד מלהקת הפוליס וחברי להקת Big Country.
בפילדלפיה הופיעו ליונל ריצ'י, הארי בלפונטה, דיון וורוויק, מליסה מנצ'סטר, שינה איסטון ושר בשיר הסיום "We Are The World".
דיאנה רוס, ואן היילן, "פרנקי הולך להוליווד", Talking Heads ודונה סאמר סירבו להופיע גם כן.
דפש מוד, אחת מן הלהקות האנגליות המוצלחות בכל הזמנים, לא הוזמנו להופיע.
הזמר המוביל של להקת UB40 שגם להקתו לא הוזמנה על ידי גלדוף.
הקלידן של להקת Thin Lizzy, דארן וורטון, הביע חרטה על כך שהלהקה לא התבקשה להופיע.
רוג'ר ווטרס סיפר כי הוא התבקש לעשות איחוד של פינק פלויד לכבוד המופע אך סירב ואמר כי הוא מוכן להביא את הלהקה החדשה שלו להופעה, אך סירבו לו.
איחוד זה התקיים כעשרים שנה לאחר מכן, במופע הלייב 8 שיזם גלדוף.
במהלך המופע התרחשו מספר אירועים חריגים אשר קיבלו התייחסות גם לאחר המופע.
מדונה הכריזה וצעקה לקהל כי היא "לא לוקחת את החרא הזה היום!", בהתייחסותה לתמונות העירום שפורסמו באותה תקופה במגזין פלייבוי.
בנוסף, הזמר טום פטי כיוון אצבע משולשת לעבר מישהו מהקהל במהלך שיר הפתיחה שלו "American Girl".
כמו כן, במהלך הופעתו של בוב דילן עם להקת הרולינג סטונז הגיטרה שלו נשברה, וכתוצאה מכך רוני ווד נתן את הגיטרה שלו לדילן ו"ניגן" על גיטרת אוויר, עד שהביאו לו גיטרה חלופית לבמה.
תקרית נוספת במהלך המופע התרחשה כאשר מיק ג'אגר קרע חלק משמלתה של הזמרת טינה טרנר במהלך דואט אותו ביצעו ביחד לשיר "It's Only Rock 'n' Roll" והשאיר אותה לסיים את השיר עם בגד גוף בלבד.
הזמר טדי פנדרגראס הופיע בפומבי לראשונה מאז תאונת הדרכים הקשה שעבר בשנת 1982, אשר גרמה לשיתוקו, וביצע יחד עם אשפורד וסימפסון את השיר "Reach Out And Touch".
מופע "לייב אייד" גייס בסופו של דבר 127 מיליון דולר עבור מדינות אפריקה, והיחס הציבורי שיצר עודד מדינות מערביות לתרום את עודפי התבואה שלהם על מנת לפתור את משבר הרעב המיידי שהתחולל באתיופיה.
אומנים רבים שהופיעו באירוע זכו לסקירה חיובית בולטת.
מעבר לחשיבותו כאירוע תרבותי, נדיב וטכנולוגי, השפעתו המיידית הייתה במצעד השירים של בריטניה.
אומנים רבים זינקו לראש רשימת מצעד המושמעים ביותר ברדיו וחזרו לתודעה הציבורית, מה שבא לידי ביטוי גם במכירות שלהם.
דוגמה לכך היא הצלחתו המחודשת של אלבומם בן שלוש השנים של להקת קווין "Greatest Hits", שעלה 55 מקומות בדירוגו, וכל אלבום של U2 שהיה קיים בזמנו חזר לרשימת המושמעים.
שנים לאחר אירוע "לייב אייד" עלו אירועים דומים ושונים כאחד שבאו להילחם בצורה דומה במטרות דומות:
לייב 8 - אירוע התרמה שיזם בוב גלדוף ב-2005 להעלאת מודעות לעוני.
לייב ארת': אירוע התרמה להעלאת מודעות סביבתית ב-2007.
פארם אייד: אירוע לגיוס תרומות למשפחות חקלאיות בארצות הברית שהתחיל בספטמבר 1985 וממשיך (נכון ל-2019) להתקיים מדי שנה.
ספורט אייד: אירוע התרמה סביב נושא ספורט לגיוס כספים למלחמה ברעב באפריקה שהתקיים ב-1986.
למרות השנים הלא מעטות שעברו מאז אותו אירוע והקדמה הטכנולוגית הרבה שבאה בעקבות, אירוע ה"לייב אייד" עדיין מחזיק בתואר "האירוע המוזיקלי הגדול ביותר בהיסטוריה האנושית".
אירוע שהציג את הרשימה הארוכה ביותר של כוכבים (70 אומנים) שהופיעו בפני הקהל הגדול ביותר במשך הזמן הממושך ביותר אי פעם.
הופעתה של להקת קווין באירוע שוחזרה במלואה בשנת 2018, בנוכחותו של גלדוף על הסט, ושמשה כאירוע מפתח בסרט "רפסודיה בוהמית" ואף שמשה כסצנת הסיום של הסרט.
על אף שהגרסה המופיעה בסרט מהווה רק כרבע שעה מכלל המופע, ההופעה המלאה נוספה להוצאת הדי-וי-די והבלו ריי של הסרט.
ריצ'רד סקינר - הציג את צ'ארלס השלישי ודיאנה ספנסר
טומי ואנס - הציג את להקת משמר קולדסטרים, סטטוס קוו, הסטייל קאונסל, הבומטאון ראטס, ניק קרשו ודייר סטרייטס
הארווי גולדסמית' - הציג את אדם אנט
אנדי פיבלס - הציג את ספנדאו בלט, אלביס קוסטלו, נואל אדמונדס, הווארד ג'ונס, בריאן פרי, פול יאנג, גריף רייס ג'ונס, מל סמית' ודייוויד בואי
נואל אדמונדס - הציג את סטינג ופיל קולינס
גריף רייס ג'ונס ומל סמית' - הציגו את קווין
ג'ק ניקולסון וטומי ואנס - הציגו את U2 ו-The Who
בילי קונולי - הציג את אלטון ג'ון
ג'ון הרט - הציג את פרדי מרקיורי ובריאן מיי
אצטדיון ג'ון אף קנדי, פילדלפיה, ארצות הברית
ביל גרהם - הציג את ג'ק ניקולסון, צ'בי צ'ייס, ג'ו פיסקופו, מרילין מקו, דייר סטרייטס, קרלוס סנטנה, בט מידלר, דון ג'ונסון, אריק קלפטון ודיון וורוויק
ג'ק ניקולסון - הציג את ג'ואן באאז, U2, בריאן אדמס, The Who, בוב דילן ופיל קולינס
צ'בי צ'ייס וג'ו פיסקופו - הציגו את ההוטרס
צ'בי צ'ייס - הציג את פור טופס, בילי אושן, בלאק סאבת', אר אי או ספידוואגן, ג'ודס פריסט, דייוויד בואי, קני לוגינס ודוראן דוראן
ג'ו פיסקופו - הציג את ראן די אם סי, ריק ספרינגפילד, סימפל מיינדס וניל יאנג
מרילין מקו - הציגה את הביץ' בויז
ג'ורג' סיגל - הציג את ג'ורג' טורוגוד והדסטרויס
גרייס סליק - הציגה את הפריטנדרס
בט מידלר - הציגה את מדונה, תומפסון טווינס, פטי לבל, מיק ג'אגר, הקארס ופיל קולינס
דון ג'ונסון - הציג את טום פטי וההרטברייקרס והפאוור סטיישן
פיל קולינס - הציג את לד זפלין
דיון וורוויק - הציגה את הול ואוטס
+שעהעיר ומדינהמבצעשיר13:05סידני, אוסטרליהעוץ למען אפריקהשירים שונים13:34מיקום לא ידועלאודנס"Gotta Fight"אוף קורס"Endless Night"טאקאקו שיראי"Foolish War"אייקיצ'י יאזאווה"Take It Time"מוטהארו סאנו"Shame"מייקו נאקאהארה"Ro-Ro-Ro-Russian Roulette"14:12וינה, אוסטריהאוסטריה למען אפריקה"?Warum"14:40האג, הולנדבי.
מולי מלדרום - הציג את עוץ למען אפריקה
מלאדן פופוביץ' - הציג את הרוק מיסיג'ה של יוגוסלביה
ולדימיר פוזנר - הציג את אוטוגרף ונאם בין שיריה
אוולין סלברט - הציגה את להקה למען אפריקה
קן יאנץ - הציג את להקה למען אפריקה
אודו לינדנברג - נאם בין שירי להקה למען אמריקה
אנדי קרשו - הציג את קליף ריצ'רד
ליטלה דימון (באנגלית Lítla Dímun) הוא הקטן מבין 18 איי פארו.
האי נמצא בין האיים סוד'ורוי וסטורה דימון.
שטחו של האי כקילומטר רבוע אחד.
שליש משטחו הדרומי של האי מהווה למעשה צוק אנכי, המוביל לפסגת הר סלאטירניר שגובהו 413 מטרים.
האי לא מיושב ומצויים בו רק כבשים ועופות ים.
עד אמצע המאה ה-19 שלטו הכבשים של ליטלה דימון על המקלט הקטן והירוק.
ההערכה היא שהכבשים השחורות וקצרות הזנב הללו היו צאצאי החיות שהובאו לאזור בתקופה הנאוליתית.
אולם לאחר שאחרון היצורים הנדירים הללו נורה בשנות ה-1800, האי הפך לביתם של כבשי פארו מבויתים.
בכל סתיו פונים החקלאים לליטלה דימון, מטפסים על מצוקיה החלקלקים ומגדלים את הכבשים כדי להחזירם לאיים הראשיים.
האי אינו נגיש וההגעה אליו קשה ביותר בשל הצוקים המקיפים אותו.
אל האי ניתן להגיע רק במזג אוויר נוח, וכדי להגיע אליו יש לטפס על גבי הצוקים.
רועי הצאן המשאירים את עדריהם באי התקינו סביב הצוקים חבלים המאפשרים טיפוס עליהם על מנת להגיע לאזורי המרעה במורדות ההר.
האי מתואר בפאריינגה סאגה, סאגת איי פארו מהמאה ה-13, כאתר קרבות.
השם משמעו "דימון הקטן", בניגוד לסטורה דימון - "דימון הגדול".
לדעת הבלשן הפארואזי יאקובסן, המילה "דימון" מקורה בשפה קלטית, פרה-נורדית, המורכבת מ"די" שפירושו "זוג", ו"מון" שפירושו "מקום".
כלומר, משמעות המילה היא "שני המקומות".
לייב (אריה) אוֹליצקי (1897 – 1 בספטמבר 1975) היה סופר יידיש, משורר, סופר ילדים ומתרגם יהודי פולני-ישראלי.
לייב אוליצקי נולד בעיירה טוריסק שבפולין.
בילדותו קיבל חינוך יהודי מסורתי, אך גם חינוך כללי, והפולנית הייתה לשון שגורה על פיו מילדות.
עם סיום לימודיו התמסר להוראה במסגרות בתי הספר היהודיים ביידיש.
הוא לימד וניהל מוסדות חינוך בעיירתו בפולין, ובשנת 1938 עבר לוורשה הבירה ומשם בשלהי שנת 1939 לעיר קובל שהייתה אז תחת הכיבוש הסובייטי, שם לימד יידיש בגימנסיה.
סיפוריו הראשונים, סיפורים קצרים, נדפסו החל מראשית שנות העשרים, ובהם תיאר את גלגולי העיירה היהודית בעת מלחמת העולם הראשונה.
בשנות הוראתו הארוכות במוסדות החינוך היהודיים כתב אוליצקי והוציא לאור ספרי משלים, מקראות וסיפורים לילדים ביידיש.
כמתרגם עשה רבות לתרגום הספרות הפולנית ליידיש; ובין היוצרים שתרגם: יוליאן טובים ואדם מיצקביץ'.
גם מרוסית תרגם ליידיש, מיצירות פושקין וקרילוב.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה הוגלה אוליצקי על ידי הסובייטים לבשקיריה, ועבד שם בעבודות כפייה.
בשנים 1942–1945 עבד בבית חולים צבאי סובייטי, ואיתו נדד עד ניצחון ברית המועצות על גרמניה הנאצית.
ערך את הירחון הספרותי "יידישע שריפטן".
בסוף שנת 1959 עלה לישראל עם אשתו ובנו.
בארץ השתקע אוליצקי בעיר גבעתיים, והמשיך בפעילותו הספרותית הענפה.
הוא פרסם למעלה מארבעים כרכים של סיפורת, תרגומים, משלים ושירי ילדים ביידיש.
אוליצקי נפטר ב-1975 בגבעתיים, בגיל 78. הותיר אישה, בן ונכדה.
שני אחיו של אוליצקי, ברוך אוליצקי ומתתיהו אוליצקי, היו אף הם משוררי יידיש (אחדים משיריו של ברוך אוליצקי, שנהרג בידי הנאצים, תורגמו לעברית בידי אברהם שלונסקי).
דודיה נפח (תרגמו מיידיש: ד"ב מלכין וחיים פלג), תל אביב: עם עובד, 1968.
לבן בצה"ל: שירים ופואמות, תל אביב: ספרית פועלים, 1971.
נהר הליטני הוא הנהר הארוך בלבנון ואורכו 170 ק"מ.
הנהר מתחיל לזרום בסביבת בעלבכ, ממשיך לכיוון דרום-מערב, דרך הבקאע, בין הר הלבנון לבין הרי מול הלבנון, עד סביבת מרג' עיון שליד גבול ישראל–לבנון, שם פונה הנהר מערבה (במה שמכונה "ברך הליטני") ונשפך אל הים התיכון צפונית לצור.
אגן הניקוז: שטחו של אגן הניקוז של הנהר הוא 2,290 קמ"ר.
הוא כולל את כל הבקאע, השיפולים המזרחיים של דרום הרי הלבנון והשיפולים המערביים של דרום הרי מול הלבנון.
מהצפון דרומה: זהו הקטע העיקרי של הנהר, שמתחיל באזור בעלבכ, ועובר רובו דרך הבקאע.
במהלכו הופך הנהר לאגם קרעון.
זהו אגם מלאכותי ששטחו 11 קמ"ר, שנוצר על ידי , שהוקם בשנים 1959–1965. קטע זה מסתיים ב"ברך" הליטני באזור מרג' עיון סמוך למצודת הבופור.
"ברך" הליטני: עיקול בסיום הזרימה דרומה, ליד מצודת הבופור, שבו הנהר משנה את כיוונו וממשיך לכיוון מערב.
העיקול הוא החלק הקרוב ביותר לגבול ישראל–לבנון, במרחק כ-4 ק"מ בלבד.
זרימה מערבה לים התיכון: הקטע האחרון של הליטני נקרא גם בשם "אל-קאסמיה" .
הוא זורם מערבה ונשפך אל הים התיכון, צפונית לעיר צור.
רובו של קטע זה מרוחק מגבול ישראל–לבנון מרחק של כ-29 ק"מ.
בנקודה הקרובה ביותר למדינת ישראל זורם הליטני כ-4 ק"מ מגבולה, קרוב מאוד לשניים ממקורות הירדן (תרשים 2): נחל עיון, כ-3 ק"מ מהליטני באזור העיירה מרג' עיון; נחל שניר (חצבאני), כ-5 ק"מ מהליטני באזור הכפר כאוכבא.
אחד היובלים הדרומים של ליטאני הוא נחל סלוקי אשר נשפך לנהר הליטני סמוך לגשר עקיה.
ספיקת הנהר היא כ-920 מיליון מ"ק בשנה של מים מתוקים ברמה גבוהה.
כחצי מהמים מנוצלים עד לברך הליטני, בעיקר באמצעות מפעלי ההשקיה והמפעל ההידרואלקטרי הקשורים לאגם קרעון.
באזור ברך הליטני זורמים כ-480 מיליון מ"ק בשנה.
בקטע שלאחר ברך הליטני (אל-קאסמיה) מנוצלים עוד כ-125 מיליון מ"ק בשנה להשקיה, והיתר (כ-355 מיליון מ"ק בשנה) נשפכים לים התיכון.
הגשרים מופיעים להלן לפי הסדר, בכיוון זרימת הנהר, מצפון-מזרח לדרום-מערב.
גשר קרעון: סמוך ליישוב קרעון ולאגם קרעון.
גשר חרדלה: מחבר את נפת א-נבטיה ונפת מרג' עיון, ליד הכפרים תיבנית ודיר מימאס.
הגשר נבנה ב-1920 על ידי שלטונות המנדט הצרפתי.
ב-15 במאי 1948, עם סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל, פוצץ הגשר על ידי פלוגה ב' מהגדוד השלישי של חטיבת יפתח, בפיקודו של איתמר ארבל, על מנת לעכב שיירת רכב צבאית של הכוחות הערביים בדרכה לגליל.
הגשר שופץ ב-1972. הוא נפגע ב-2006 מהפצצת חיל האוויר הישראלי ונפתח מחדש ב-2007.
גשר עקיה: מחבר את נפת א-נבטיה ונפת בינת ג'בייל.
הגשר העתיק שנבנה בשנת 1833 נהרס, ונבנה גשר חדש.
"גשר טאיר פאלסאי" או "גשר 6 בפברואר": סמוך ליישוב טאיר פאלסאי.
ג'סר אל-קאסמיה: סמוך לכפר קאסמיה (Qasmiyeh) ולשפך הנהר לים התיכון.
לפי ההשערה של התאולוגים Bart Denton Ehrman ו-Robert McNair Price, נהר הליטני נקרא על שם לוטן, דרקון או נחש בעל שבעה ראשים, משרתו של האל ים במיתולוגיה כנענית.
הנהר, המתפתל דרך הבקאע כמו נחש, הזכיר לתושבים כנענים את הדמות המיתית.
בלטינית וביוונית נקרא הנהר לאונטס (בלטינית Leontes וביוונית Λέοντες), שפירושו "אריות".
עד המאה השלישית לפנה"ס הליטני היה הגבול הטבעי שמנע מהממלכה הסלאוקית להתפשט אל השטח שהיה בשליטת בית תלמי.
גבול הנחלה של שבט אשר הגיע עד העיר צור, וקיימת סברה שעד לליטני, הנשפך לים סמוך מאוד לצור.
ייתכן שגם נחלת שבט נפתלי הגיעה עד לאזור "ברך" הליטני.
במשנה מוזכר "הנהר" כאחד מגבולות ארץ ישראל – לצורך גבול קיום מצוות התלויות בארץ.
לפי פינחס קהתי, "הנהר" הוא חלקו של הליטני הנקרא "אל-קאסמיה".
הסכם סייקס–פיקו ביו בריטניה לבין צרפת (1916) הותיר בצד הצרפתי חלקים נרחבים מהגליל של היום, ואת כל הליטני.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, בריטניה לא ראתה עצמה מחויבת להסכם זה, ומדיניותה הרשמית הייתה הצהרת בלפור (1917) – "בית לאומי" לעם היהודי בארץ ישראל.
בשנת 1919, לקראת אישור המנדט הבריטי, הציגה התנועה הציונית בראשות חיים ויצמן תוכנית לממשלת בריטניה, ובה הנהר ליטני משמש כגבולה הצפוני של ארץ ישראל – עד 25 מיילים צפונית ל"ברך" הליטני, כ"דרישה מינימלית הכרחית למימוש הבית היהודי הלאומי".
היה זה במידה רבה פרי המלצת שמואל טולקובסקי – מראשי הפרדסנים בארץ ופעיל ציוני נודע.
טולקובסקי טען שיהיה קל יותר למוסלמים שמדרום לליטני להתחבר עם המוסלמים בארץ ישראל, ופחות לנוצרים שמצפון לליטני.
גם הוא הדגיש את העובדה שהיהודים הגרים בצור רואים את עצמם כחלק מתושבי ארץ ישראל, ואינם חוגגים יום טוב שני של גלויות.
נימוק נוסף להסטת הגבול אל הליטני היה להקל על הגנת המדינות, בהיות הליטני מכשול טבעי.
לאחר סימון הגבול היו שהמשיכו לראות בתקופת המנדט את נהר ליטני כחלק מארץ ישראל.
כך למשל, באותה תקופה נוצרו תוכניות מוקדמות להשקיית הנגב (תוכנית בלאס, תוכנית הייס) שהביאו בחשבון שימוש בחלק ממי הליטני במסגרתן.
אברהם ברוור בספרו "הארץ" משנת 1929 קובע כי גבולה של הארץ מצפון הוא בקעת עיון וממערב לה נהר קסימיה (הוא הליטני).
על פי ברוור, הליטני מוזכר במשנה והיו יהודים בחצביה שהיו קוברים את מתיהם בבקעת עיון שכן זו הייתה אדמת ארץ ישראל.
ביוני 1941 התרחש על גדות הנהר הקרב בנהר הליטני, כאשר כוחות קומנדו בריטיים וחיילים מיחידות אוסטרליות תקפו את הכוחות הצרפתים של ממשלת וישי.
בסוף מבצע חירם, לקראת סיום מלחמת העצמאות, צבא ההצלה שהובס ונהדף מהגליל, פוצץ את הגשרים על הנהר והתמקם לאורכו, בחושבו שצה"ל ימשיך לתוך לבנון.
בשנות החמישים היו כוונות של ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון ושל הרמטכ"ל משה דיין לכבוש את הליטני, כדי לנצל את מימיו.
בשנת 1953 החלה ישראל לבנות את מוביל המים הארצי, מה שגרם למתיחות צבאית רבה עם מדינות ערב.
נשיא ארצות הברית אייזנהאואר שלח את נציגו אריק ג'ונסטון לתיווך.
ישראל הציעה אז להגדיל את כמות המים בירדן, על ידי חיבור הליטני אל מקורות הירדן.
המחסור במים במדינת ישראל הלך והחמיר עם השנים, אולם ישראל לא נקטה בשום צעד מעשי להשתמש במי הליטני, גם בתקופות שצה"ל שלט על חלקים נרחבים מהנהר, למרות דיווחים ממקורות ערביים על הטיית מי הליטני.
במבצע ליטני בשנת 1978, חדר צה"ל ללבנון עד לנהר הליטני, וסילק את כוחות אש"ף אל מעבר לנהר הליטני.
במבצע שלום הגליל בשנת 1982 כבשה ישראל חלקים נרחבים מהליטני, כולל את אגם קרעון.
ב-1985 צה"ל נסוג מרוב השטחים בהם שהה ועזב את הליטני, למעט אזור "ברך" הליטני שנותר ברצועת הביטחון, אזור שצה"ל וצד"ל שלטו בו עד שנת 2000.
במלחמת לבנון השנייה בשנת 2006 אישרה ארצות הברית לישראל להרחיב את הלחימה עד לליטני, החלטה על כך התקבלה בישראל לקראת סיום הלחימה, אולם בפועל לא הגיעו כוחות צה"ל לליטני.
ב-12 באוגוסט 2006, חודש מפרוץ מלחמת לבנון השנייה, הוחלט במועצת הביטחון של האו"ם על הפסקת אש בין ישראל לחזבאללה.
כחלק מההחלטה, סוכם על הצבת כוח או"ם לצד חיילי צבא לבנון במרחב דרום לבנון, והרחקת חזבאללה אל מעבר לנהר הליטני כדי ליצור מתחם ביטחון בינם לבין הגבול הצפוני של ישראל.
בפועל חזר חזבאללה והתמקם מדרום לנהר תוך התחמשות משמעותית והגברת האיום על ישראל.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר, וההסלמה המשמעותית של חזבאללה מול צפון ישראל באותה תקופה, עלתה שוב דרישתה של ישראל לנסיגת חזבאללה מעבר לנהר הליטני בהתאם להחלטת האו"ם משנת 2006. כמו-כן, ישנה תנועה של ישראלים שקוראים לממשלה לכבוש את דרום לבנון עד לנהר הליטני ואף ליישב חלק זה ביישובים יהודיים.
כחלק מהתמרון הקרקעי בלבנון במלחמת חרבות ברזל, ב-23 בנובמבר 2024 הגיעו כחות צה"ל לנהר הליטני בדיר מימאס..
ב-26 בנובמבר 2024 פרסם דובר צה"ל כי כוחות צה"ל מאוגדה 91 הגיעו עד חלקו המזרחי של נהר הליטאני.
כוחות קומנדו פשטו לראשונה גם באזור הסלוקי, שם הם החרימו מאות אמצעי לחימה.
לייב (LIVE) היא להקת גראנג'-רוק אלטרנטיבי מיורק, פנסילבניה, ארצות הברית.
החל מ-1999 מצטרף אל הלהקה בכל הופעותיה אחיו הצעיר של קוולצ'יק, אדם קוולצ'יק, על תקן גיטריסט וזמר מלווה ובעבר השתתף בהופעות הקלידן הבריטי מייקל ריילטון "ריילו".
הלהקה הוקמה עוד בחטיבת הביניים בשם First Aid (עזרה ראשונה) אי שם בתחילת שנות השמונים, כאשר האחרון להצטרף היה אד קוולצ'יק.
מאז ועד הבחירה בשם LIVE נקראה במספר שמות נוספים ובהם Public Affection.
תחת שם זה הוציאו את אלבומם הרשמי הראשון כלהקה, Death of a Dictionary בשנת 1989 ובמימון עצמי.
טיולים תכופים לניו יורק והופעות במועדון ה-CBGB הביאו לבסוף לחתימה על חוזה עם חברת התקליטים רדיואקטיב וגיוסו של ג'רי הריסון מהטוקינג הדס ויחד הפיקו את המיני אלבום הראשון תחת השם החדש הרשמי Four Songs EP, LIVE.
הסינגל הראשון מתוכו, Operation Spirit, הגיע למקום תשיעי במצעדים והוביל להפקת האלבום המלא הראשון, Mental Jewelry, אשר יצא ב-1991. אלבום זה התבסס על כתביו של ג'ידו קרישנמורטי, פילוסוף הודי.
סיבוב הופעות מסיבי אשר כלל את וודסטוק 1994 ואת מסע ההופעות של פיטר גבריאל, כמו גם ארבעת הסינגלים החדשים I Alone, Lightning Crashes, Selling the Drama ו- All Over You שרובם הגיעו למקום ראשון, הביאו לכך שהאלבום הבא, Throwing Copper, הגיע למקום הראשון במצעד המכירות האמריקאי.
האלבום מקבל הערכה רבה עד היום, הן מצד המעריצים והן מצד מבקרי מוזיקה.
בעקבות הצלחת האלבום הופיעה הלהקה בתוכנית
סאטרדיי נייט לייב עם השירים I Alone ו-Selling the Drama.
כשנה לאחר מכן ערכו LIVE מופע אקוסטי במסגרת הופעות ה-MTV Unplugged וביצעו מחדש את שיר של ויל צ'סנט, Supernatural.
ב-1997 הוציאה הלהקה את אלבומה Secret Samadhi, בו החליף ג'יי הילי את הריסון בהפקה.
האלבום הגיע גם הוא למקום הראשון במצעד המכירות, אך קיבל ביקורות פחות טובות מקודמו.
הלהקה הוזמנה שוב להופיע בסאטרדיי נייט לייב עם השירים: Lakini's Juice ו- Heropsychodreamer.
ב-1999 חזר הריסון ויצא האלבום The Distance To Here, שהצליח פחות מקודמיו בהגיעו למקום רביעי, אך עדיין הוערך מאוד על ידי מעריצי הלהקה.
הסינגל הראשון מתוכו היה Dolphin's Cry.
אלבום זה היה גם האחרון שזכה להצלחה הגדולה יחסית לה זכו האלבומים הקודמים של הלהקה.
אחריו בשנת 2001 יצא אלבומם V (שמו המקורי היה Ecstatic Fanatic לפני שהוחלף לשם שהוזכר), אלבום ניסיוני ששולבו בו סגנונות שבעבר היו זרים ללהקה כמו היפ הופ.
פיגועי 11 בספטמבר, אשר התרחשו כשבוע לאחר יציאת האלבום, הביאו לשחרור סינגל מלנכולי בשם Overcome, אשר זכה לכמות השמעות גדולה ביותר, אך לא עזר לאלבום להתקדם מעבר למקום 22.
בשנת 2003 הוציאו לייב את האלבום סטודיו הבא שלהם Birds of Pray בעקבות ההצלחה המפתיעה של הסינגל הראשון מתוכו, Heaven.
האלבום הגיע אמנם למקום ה-28, אך עבר את כמות המכירות של האלבום הקודם.
בשנת 2004 הוציאה לייב אלבום אוסף הנקרא Awake: the Best of Live וכלל שיר שלא נכנס ל-Throwing Copper, שנקרא We Deal in Dreams, וביצוע מחודש לשיר של ג'וני קאש, I Walk the Line.
בנוסף כלל האוסף גרסה מחודשת לשיר Run Away מאלבומם הקודם, בה שרה גם זמרת הקאנטרי שלבי לין.
ב-2005 חתמה הלהקה על חוזה עם חברת התקליטים Epic של סוני וב-2006 יצא אלבומה Songs From Black Mountain מגובה בסינגל הראשון מתוכו שנקרא
האלבום, שבו לקחה הלהקה תפנית נוספת והחליטה להתמקד במוזיקת פופ קליטה במקום ברוק הגיטרות הכבדות שאפיין אותה בשנים המוקדמות יותר, הגיע למקום ה-52 בלבד במצעדים האמריקאים.
למעריצים המסורים הרבים של הלהקה יש דחייה מסוימת למסלול וחברת התקליטים החדשה בהם בחרו, אשר להרגשתם מרחיקים אותה מהסגנון המקורי והופכים את הלהקה למסחרית יותר.
מסלול זה כלל, בין השאר, הופעת אורח באחת מעונות אמריקן איידול האמריקאית עם השיר Mystery.
ללייב יש אהדה בינונית בארצות הברית, אך היא זוכה לפופולריות משמעותית יותר באירופה, (קוולצ'יק: "הולנד היא מרכז היקום של לייב"), אוסטרליה וניו זילנד, כאשר רוב ההופעות שלהם במקומות אלו נמכרות מראש, גם כאשר מדובר באצטדיונים של אלפי מקומות.
ליטל ריצ'רד היה זמר, כותב שירים, פסנתרן וחלוץ רוק אנד רול אמריקאי.
מגזין הרולינג סטון דירג את ריצ'רד במקום ה-8 ברשימת 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים.
פנימן נולד במייקון, ג'ורג'יה כאחד משנים עשר אחים ואחיות והיה חניך הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי.
את רוב זמנו בילה בכנסיות "התקווה החדשה", ו"הקדושה" שבדרום ארצות הברית, שם למד מוזיקת דת (גוספל) ואף נגינה על פסנתר - אך גורש מכמה כנסיות כאשר צעק את מזמורי הקדושה.
בגיל 15 סולק מביתו על רקע נטייתו המינית.
ב-1952 נרצח אביו של פנימן, מטיף אדבנטיסטי.
לאחר מכן, הוא חזר למייקון, שם שר בלוז במועדון ה"טיק טוק" המקומי מדי ערב, ועבד כשוטף כלים בקפיטריה במהלך היום.
ריצ'רד הושפע במיוחד מאומני גוספל שחורים משנות ה-30 וה-40, כגון סיסטר רוזטה תארפ (הזמרת האהובה עליו, אשר הזמינה אותו לשיר עמה ב-1944), מריון ויליאמס, מהליה ג'קסון, וג'ו מאי.
בנוסף, המוזיקה של ריצ'רד מאופיינת בבלוז קופצני, בדומה לבילי רייט ורות בראון.
ריצ'רד שילב יכולות נגינה עם אפקטים דרמטיים, כגון צעקת ה"ואהו" שהפכה לסמלו המסחרי.
קריירת ההקלטות המוקדמת שלו בשנות החמישים הכילה ערבוב של מוזיקת בוגי ווגי, רית'ם אנד בלוז רווי במוזיקת גוספל עם קצב מודגש ופאנקי, כשמילות השיר הועברו באופן צעקני וללא נשימה.
להיטו הראשון היה טוטי פרוטי (1955).
לימים דורג השיר במקום ה-43 ברשימת 500 השירים הגדולים של מגזין רולינג סטון.
ליטל ריצ'רד פרש במפתיע מעסקי המוזיקה ב-1957 בזמן שהיה בסיבוב הופעות באוסטרליה.
הוא הפך ל"נוצרי שנולד מחדש" והוכשר ככומר אדוונטיסטי של כנסיית ה"יום השביעי".
ב-1977 פרש שוב לטובת האוונגליזם.
ב-1986 חזר לקדמת הבמה והוציא אלבום המשלב את המוזיקה שלו עם האמונה שלו.
באותה שנה היה ריצ'רד הקטן בקבוצה הראשונה שנבחרה להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
באותה שנה הופיע ושר בסרט "היחפן מבוורלי הילס".
ב-1994 ביצע ריצ'רד את שיר הנושא של הסדרה "אוטובוס הקסמים", המבוססת על סדרת הספרים באותו השם מאת ג'ואנה קול וברוס דגן.
ליטל ריצ'רד הלך לעולמו ב-9 במאי 2020. מסיבוכים של סרטן העצמות, מחלה שאיתה התמודד במשך חודשיים.
לאחר מותו ספדו לו מוזיקאים רבים, כגון בוב דילן, פול מקרטני, מיק ג'אגר, ג'ון פוגרטי, אלטון ג'ון ולני קרביץ.
שנהפרסקטגוריהעבודה מועמדתתוצאהסימוכין2024פרס גראמיסרט המוזיקה הטוב ביותרליטל ריצ'רד: אני הכל
ליטל רוק היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר במדינת ארקנסו שבארצות הברית.
העיר מהווה בירת מחוז פולסקי (אנ').
אוכלוסיית העיר מונה כ-204,405 תושבים לשנת 2022, על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
העיר ליטל רוק נקראת על שם סלע על גדת נהר ארקנסו.
סלע זה, אשר כונה על ידי מגליו בצרפתית: La Petite Roche, היה נקודת ציון על הנהר, ובהמשך הפך לשמו של האתר בו נבנתה העיר.
החוקר האירופי הראשון שהגיע אל האזור בו נמצאת כיום העיר היה מגלה הארצות הצרפתי ז'אן-בטיסט בנאר דה לה ארפ (Jean-Baptiste Benard de la Harpe) שעגן בשנת 1722 ליד סלע קטן על הגדה הדרומית של נהר ארקנסו וקרא לסלע זה "הסלע הקטן" .
לה ארפ בנה במקום תחנת סחר במטרה לסחור עם השבט האינדיאני קוופו (התחנה עסקה בעיקר במסחר בפרוות).
בית המגורים הראשון בעיר נבנה על ידי סוחר הפרוות ויליאם לואיס (William Lewis) בשנת 1812 בסמוך לסלע הקטן.
בשנת 1820 מופה לראשונה האזור בו נמצאת כיום העיר.
זו גדלה והלכה עד שב-1821 הוכרזה כבירת טריטוריית ארקנסו.
בשנת 1831 הפכה ליטל רוק לעיר, ובשנת 1833 החלה בניית מבנה הקפיטול של המדינה (המכונה כיום מבנה הקפיטול הישן).
המבנה הושלם בשנת 1842 ושימש כבית המחוקקים של המדינה עד שנת 1911.
עם הפיכת ארקנסו למדינה (המדינה ה-25 מבין מדינות ארצות הברית) הפכה העיר בשנת 1836 לבירת המדינה.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית תמכה ארקנסו בקונפדרציית המדינות של אמריקה, ובשנת 1863 נכבשה העיר על ידי כוחות צבא ארצות הברית.
בשנת 1874 נאבקו המפלגה הרפובליקאית והדמוקרטית על השלטון במדינה – מאבק שהגיע לכדי מאבק אלים, גירוש המושל ממשכנו ולמעשה הפיכה.
אירוע זה כונה לימים מלחמת ברוקס באקסטר.
ב-26 בינואר 1880 נולד בבסיס הצבא בעיר דאגלס מקארתור, לימים גנרל בצבא ארצות הברית.
כיום האתר מהווה מוזיאון לזכרו.
בשנת 1911 הושלמה בניית בית המחוקקים החדש של המדינה, ומבנה נוסף הוקם עבור הממשל המדינתי.
בשנת 1957 נרשמו תשעה שחורים (שכונו לימים התשעה מליטל רוק) לבית הספר התיכון המרכזי של ליטל רוק (Little Rock's Central High School).
הרשמה זו עוררה מחאה ציבורית, ומושל המדינה אורוול פובוס הורה למשמר הלאומי למנוע את כניסתם לבית הספר.
נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר נאלץ לשלוח למדינה כוחות פדרליים שיאפשרו את כניסתם לבית הספר.
שנה לאחר מכן, ב-1958, הורה מושל המדינה לסגור את כל בתי הספר בעיר על מנת למנוע את לימודי השחורים בבתי ספר של לבנים.
בתי הספר נותרו סגורים למשך שנה.
בשנת 1997 הפך בית הספר לאתר לאומי של ארצות הברית בניהול מחלקת הפארקים הלאומיים של ארצות הברית על מנת להנציח אירועים היסטוריים אלה במאבק השחורים לשוויון בארצות הברית.
בשנת 1992 נבחר מושל המדינה ביל קלינטון לתפקיד נשיא ארצות הברית.
קלינטון נשא את נאום הבחירות שלו ממדרגות בית המדינה הישן של ליטל רוק.
העיר נמצאת על גדתה הדרומית של נהר ארקנסו במרכז ארקנסו.
בעיר זורמים נחל פורש (Fourche Creek) ונחל רוק (Rock Creek).
מערבה של העיר הוא על הגבעות למרגלות הרי אוצ'יטה (Ouachita Mountains), וצפונית לעיר מצויים הר פינאקל (Pinnacle Mountain) ואגם מאומל (Lake Maumelle) המספק לעיר את מי השתייה.
חודשי הקיץ שחונים ולחים, וחודשי החורף קרים.
בראשות העיר עומד מנהלן המנהל את העיר, תחתיו עובדים 2,500 עובדי עירייה ב-14 מחלקות עירוניות שונות.
בעיר ליטל רוק פועלות שתי אוניברסיטאות המהוות חלק ממערך האוניברסיטאות של ארקנסו: אוניברסיטת ארקנסו – קמפוס ליטל רוק, ואוניברסיטת ארקנסו למדעי הרפואה.
אוניברסיטת ארקנסו נוסדה בשנת 1927 כמכללה בשם "ליטל רוק – מכללה זוטרה" (Little Rock Junior College) ובשנתה הראשונה למדו בה כ-100 תלמידים עם שמונה מרצים.
בשנת 1949 עברה האוניברסיטה לקמפוס הנוכחי ששטחיו נתרמו על ידי ריימונד רבסאמן (Raymond Rebsamen).
בשנת 1957 שונה שם המכללה ל"אוניברסיטת ליטל רוק", ובשנת 1969 הפכה לחלק ממערכת האוניברסיטאות של ארקנסו.
בשנת 1969 היו באוניברסיטה 75 מרצים ו-3,500 תלמידים.
האוניברסיטה גדלה בהדרגה ונכון לשנת 1998 למדו בה כ-10,000 סטודנטים עם 400 מרצים במשרה מלאה.
באוניברסיטה 29 תוכניות לימודים שונות.
גם אוניברסיטת ארקנסו למדעי הרפואה היא חלק ממערכת האוניברסיטאות של ארקנסו.
באוניברסיטה שש פקולטות (רפואה, רוקחות, אחיות, מדעי הרפואה, רפואה ציבורית ומדעי רפואה מתקדמים) ולומדים בה 2,200 תלמידים המתאמנים בבתי החולים של האוניברסיטה, שבהם פועלים כ-660 רופאים.
לאוניברסיטה זו שם עולמי במחקר בתחום הסרטן.
בית הספר קלינטון לשירותים ציבוריים – סניף של אוניברסיטת ארקנסו
מכללת פילאנדר סמית' והמכללה הבפטיסטית של ארקנסו – מכללות שהיו בעבר מכללות שחורים
בליטל רוק פועלים כ-60 בתי ספר, שבהם לומדים 26,524 תלמידים (2006): 5 בתי ספר תיכוניים, 8 חטיבות ביניים, 31 בתי ספר יסודיים, בית ספר טרום-יסודי (כיתות גן בלבד), וכן בתי ספר פרטיים, בתי ספר למחוננים, בתי ספר טכניים ובתי ספר להשלמת השכלה למבוגרים.
בעיר פועלים מספר מוזיאונים ומרכזי תרבות ובהם:
מרכז האמנויות ארקנסו – הגדול במוזיאוני האמנות במדינה;
קלינטון המכיל את הספרייה הנשיאותית ומשרדי קרן קלינטון.
הספרייה מכילה כ-2 מיליון תמונות, כ-80 מיליון מסמכים, 21 מיליון מכתבי דואר אלקטרוני וכ-80,000 מזכרות מתקופת שלטונו של קלינטון ובהן דגם של המשרד הסגלגל בתקופתו של קלינטון.
מרכז זה נפתח ב-18 בנובמבר 2004 בעלות של 165 מיליון דולרים;
מוזיאון הגילויים של ארקנסו – מוזיאון מדע;
המוזיאון להיסטוריה צבאית של ארקנסו על שם מקארתור – נפתח בשנת 2001 במקום שבו נולד הגנרל דאגלס מקארתור;
להקת הרוק, אוונסנס, נוסדה בליטל רוק על ידי איימי לי ובן מודי.