tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשכילים שמרו על הקשרים ביניהם באמצעות כתבי עת ועיתונים עבריים שהופצו ברחבי הקהילות באירופה וכללו פובליציסטיקה, מאמרים בחכמת ישראל וקטעי ספרות ושירה.
כתבי עת אלה תרמו תרומה חשובה להתחדשות העברית ולהרחבת השימוש בשפה לז'אנרים נוספים.
הכבלים הלשוניים שבהם כבלה את עצמה הספרות המשכילית הקשו יותר ויותר על כתיבה חופשית ורחבת היקף.
אם ב"אהבת ציון", רומן המתרחש ברקע מקראי, הצליח מאפו לתת תיאורים סבירים של הדמויות, המקומות והעלילה, הרי כשתיאר ב"עיט צבוע" את הטיפוסים ביהדות ליטא של זמנו נאלץ לעשות שימוש גם בלשון חז"ל.
כשפנו סופרי ההשכלה לעסוק בעלילות המתרחשות בזמנים מודרניים יותר הורגש יותר ויותר המחסור באוצר מילים רחב מספיק לצורך התיאור; קל וחומר כשביקשו לכתוב ספרי מדע וטבע או לתרגם ספרות יפה מלשונות אירופה.
את המחסום שנוצר פרץ, בשנות ה-80 של המאה ה-19, מנדלי מוכר ספרים.
מנדלי (שלום יעקב אברמוביץ, 1836–1917) החל את כתיבתו בעברית כסופר משכילי וכתב ספרות לפי כל כללי העברית המשכילית.
אחרי הפסקה גדולה חזר ב-1886 לכתוב בעברית, אבל החליט לוותר על השימוש בכללי העברית המקראית והכניס לתוך אוצר המילים והדקדוק שלו את לשון חז"ל והלשון הרבנית של ימי הביניים.
בספרו "בסתר רעם" שיצא לאור ב-1886 פתח סגנון חדש בכתיבה העברית, סגנון קולח ומגוון המשקף את היידיש שדוברה בסביבתו, ומשתמש בכל הרבדים ההיסטוריים של העברית.
לצורך ספריו העבריים, שהיו בחלקם תרגום של הספרים שכתב ביידיש, נזקק ללשון שתייצג דיבור עממי שוטף, מתובל בהלצות ובתיאורים מפורטים, ואת הצורך הזה סיפק בהשתחררות מכבלי המליצה המקראית המשכילית, בפנייה למטבעות לשון ואוצר מילים חז"ליים ובשילוב מאפיינים תחביריים מן השפות האירופיות.
שפתו של מנדלי נתפסה כ"לשון סינתטית", כלומר מורכבת מכמה רובדי לשון קודמים, ולא כהמשך ישיר של רובד לשון מסוים.
בזמן האחרון עברו החוקרים לתפיסה שלשונו ממשיכה בהמשך ישיר את הספרות הרבנית והחסידית של תחילת העת החדשה, עם הוספה של יסודות חדשים, בעיקר דקדוקיים.
הסגנון של מנדלי אומץ בהתלהבות על ידי סופרי התקופה והתפשט במהירות.
הוא הורחב גם לתחומים נוספים: אחד העם כתב ב-1889 מאמר בשם "לא זה הדרך" שנחשב כמופת לכתיבה עיונית בסגנון החדש, וביאליק הרחיב, עם פרסום שירו הראשון "אל הציפור" ב-1889, את השימוש בסגנון החדש לצורך כתיבת שירה.
נעשה מאמץ גדול לכתוב גם ספרי טבע ומדע בעברית, ולשם כך אף הורחב אוצר המילים הטכני והמדעי.
באירופה נוסדו עיתונים וכתבי עת בשפה העברית, וישיבות ודיונים של כנסים ציוניים ואחרים נערכו ונרשמו בעברית.
הכתיבה העברית הלכה והתרחבה, ועם מעבר הסופרים והמשוררים לארץ ישראל, בעיקר ב, השפיעה העברית הספרותית החדשה במידה מסוימת גם על תהליך תחיית הדיבור שהתנהל באותה תקופה בארץ.
על אף ההתקרבות הגאוגרפית והלשונית בין התהליכים, נשארה העברית הכתובה שונה במאפיינים רבים מן העברית המדוברת, יותר מאשר בשפות אחרות שיש להן לשון דיבור ולשון כתב.
אוצר המילים, הדקדוק והתחביר העבריים מתנהגים אחרת במסמך כתוב ובדיבור זורם.
גם הייצוג של העברית המדוברת בספרות היה בתחילה בסגנון גבוה ורשמי מאוד, ורק במחצית השנייה של המאה העשרים חדרו מאפיינים סגנוניים של העברית המדוברת לתוך לשון הדיאלוג הספרותי.
אליעזר בן-יהודה (1858–1922) מוחזק באופן עממי כ"מחיה השפה העברית", ואולם בחינה של העובדות מגלה שעיקר תרומתו הייתה בתחומים הרעיוניים והסמליים: הוא העלה לראשונה את הצורך בחידוש העברית, הוא פרסם מאמרים ועיתונים בנושא, הוא עמל על כתיבת מילון עברי מקיף והוא זה שפעל להשארת הנושא בתודעה ונלחם נגד מתנגדי התהליך.
אך חוקרים רבים טוענים היום כי הפעילות המעשית שהביאה בסופו של דבר להחייאת העברית לא התקיימה, ברובה המכריע, בסביבתו של בן-יהודה בירושלים, אלא במושבות העלייה הראשונה והעלייה השנייה ברחבי הארץ.
שם הוקמו בתי הספר העבריים, שם הפכה העברית ללשון שבה מתנהלים ענייני הציבור ושם הפכה לבסוף ללשון מערכתית ולאומית.
עדיין, זכותו של בן-יהודה עומדת לו בהיותו המחולל והמנהיג הסמלי של תחיית העברית.את תהליך תחיית העברית המדוברת ניתן לחלק לשלושה שלבים עיקריים, המקבילים באופן כללי לעלייה הראשונה, לעלייה השנייה ולתקופת המנדט הבריטי.
בתקופה הראשונה התרכזה הפעילות בבתי הספר העבריים במושבות ובחוגו של בן-יהודה; בתקופה השנייה הורחב השימוש בעברית להתכנסויות ולפעילויות ציבוריות, בעיקר במושבות; ובתקופה השלישית הפכה העברית ללשון ששימשה את היישוב כולו לכל צרכיו, לרבות הכרזת העברית כלשון רשמית על ידי ממשלת המנדט.
לכל אורך התהליך סימנה העברית, הן בעיני מחולליו והן בעיני מתנגדיו הרבים, את האנטיתזה ליידיש: כנגד היידיש הגלותית, הרבנית וה"בעל-ביתית" עמדה העברית החילונית והציונית, שפת החלוצים עובדי האדמה – שפת המהפכה של העם היהודי ההופך לעם העברי בארצו.
היידיש כונתה בזלזול "ז'רגון" ומי שדיבר ביידיש נתקל בהתנגדות חריפה.
העלייה הראשונה: בן-יהודה ובתי הספר העבריים
עם התעוררות התנועות הלאומיות באירופה במהלך המאה ה-19 נכבש גם אליעזר בן-יהודה ברעיון הלאומי.
התפיסה ששלטה אז באירופה הייתה שאחד הקריטריונים המגדירים עם הראוי לזכויות לאומיות הוא הדיבור בשפה משותפת המהווה "לשון תשתית" של החברה ושל הפרט.
בן-יהודה ביטא לראשונה את ההשקפה הזו במאמרו "שאלה לוהטה" (שנדפס תחת הכותרת "שאלה נכבדה") בשנת 1879 (תרל"ט), ובשנת 1881 (תרמ"א) עלה לארץ ישראל ובא לירושלים.
בירושלים, שכאמור כבר היה בה דיבור עברי במידה מצומצמת, ניסה בן-יהודה לעשות נפשות לרעיון הדיבור העברי.
הוא קבע שבמשפחתו שלו ידברו רק עברית וניסה להשפיע על משפחות נוספות לעשות כן, ייסד אגודות לדיבור עברי (לרבות ועד הלשון העברית), החל להדפיס את העיתון העברי "הצבי", ולימד תקופה קצרה בבתי ספר, לראשונה בשיטת עברית בעברית.
ב-1884 הקים אריה ליב פרומקין בית-ספר פנימייתי ובו הונהגה העברית כשפת הדיבור הרווחת, הן בשיעורים והן בשיחות התלמידים בינם לבין-עצמם.
ב-1886 קם בראשון לציון "בית הספר חביב", בית הספר העברי הראשון, ובו נלמדו חלק מן השיעורים בעברית.
שנה לאחר עלייתו בשנת תרמ"ב (1882) הגיעה קבוצה גדולה של עולים מתימן שהקפידו על מסורת דיבור עברי, אומנם בהיגוי שונה, ובאמצעותה תקשרו עם היהודים בארץ ישראל.
בן-יהודה ראה בעלייתם ובאמונתם ששנה זו היא שנת הגאולה ו"תחיית המתים" סיוע לשיטתו.
בנוסף לא הייתה הסכמה על המבטא: חלק מהמורים לימדו בהגייה אשכנזית וחלקם בהגייה ספרדית.
ב-1895 התאספו כל המורים העבריים בארץ ישראל ומספרם היה שלושה עשר בסך הכול.
בשנת 1903 הוקמה הסתדרות המורים העבריים, ובאספת היסוד שלה השתתפו שישים מורים וגננות.
התהליך לא עשה כברת דרך כמותית בשלב הראשון, אולם היו לו הישגים חשובים בגיבוש גרעין של כמה מאות צעירים דוברי עברית ילידית ובהוכחה שהיא יכולה לתפקד כשפה מדוברת בחיי יום-יום.
העלייה השנייה: תל אביב והמושבות
עם בואם של אנשי העלייה השנייה בשנת תרס"ד (1904) החלה העברית לפרוץ מן המסגרת המשפחתית ומבתי הספר אל המרחב הציבורי.
אנשי העלייה השנייה, שהונעו מאידיאלים של שלילת הגלות ותרבותה היידישאית, הקימו תאים חברתיים סגורים יחסית של אנשים צעירים בעלי תפיסת עולם משותפת.
בתאים חברתיים אלה – בעיקר במושבות – שימשה העברית בכל ההתכנסויות הציבוריות.
אומנם עדיין לא דוברה בכל הבתים ובמסגרות פרטיות, אך תפסה את מקומה כלשון הבלעדית שבה נערכו עצרות-העם, הכינוסים והדיונים הרבים שאפיינו את התקופה.
גם הקונגרס הציוני אימץ את העברית כשפתו הרשמית.
אנשי העלייה השנייה שהגיעו מאירופה כבר הכירו את העברית הספרותית החדשה שהתפתחה שם, והזדהו עם רעיון הדיבור העברי כמנוף לקיום לאומי של עם ישראל בארצו.
לאלה הצטרפו גם בוגרי בתי הספר העבריים במושבות, שכעת כבר הקימו משפחות והולידו ילדים שהעברית הייתה, לראשונה, שפתם הילידית היחידה.
ב-1909 הוקמה העיר העברית הראשונה, תל אביב.
ברחובותיה כבר דוברה העברית בכל מקום, גם בחנויות ובבתי הקפה, אבל עדיין לא בתוך הבתים והמשפחות.
כל הפעילות המנהלית בעיריית תל אביב התנהלה בעברית, ועולים חדשים או מי שעדיין לא אימץ את הדיבור העברי נאלצו לנסח את דבריהם בעברית; דיבור בשפה אחרת ברשות הרבים לא התקבל בעין יפה.
גם שלטי הרחובות והמודעות נכתבו עברית.
הסופר יהואש סיפר ב-1913 על תל אביב כי:
במקביל נמשכה ההתרחבות של החינוך העברי, והוקמו עוד ועוד מוסדות חינוך בעברית, לרבות בתי ספר תיכוניים (הגימנסיות העבריות).
החלה גם פעילות נרחבת של הוצאת ספרי לימוד ועזרי הוראה בעברית, שחסרונם הורגש היטב, ואף הוחל בכתיבת שירי ילדים בעברית (כגון שיריו של לוין קיפניס ושירי הילדים של ביאליק).
את שיא התקופה מסמל אירוע שהתרחש לקראת סופה: מלחמת השפות.
בשנת 1913 ביקשה חברת עזרה של יהודי גרמניה להקים מוסד אקדמי על-תיכוני ללימודי הנדסה, והתעקשה ששפת הלימוד בו תהיה גרמנית.
היישוב העברי קם כולו כנגד החלטה זו ובסופו של דבר הכניע את חברת העזרה, והטכניון הוקם כמוסד לימודים עברי.
מאורע זה סימן באופן מוחלט את קבלת העברית כשפתו הבלעדית של היישוב.
מיזם החייאת השפה נתקל בספקנות בעולם.
בשנת 1911 כתב הבלשן תאודור נלדקה במסגרת מאמר על שפות שמיות ב:
לאחר מלחמת העולם הראשונה כבר היה ברור שהעברית תהיה השפה המדוברת בארץ ישראל.
אומנם העולים שהמשיכו להגיע מן התפוצות לא דיברו עברית כשפת אם, אך ילדיהם למדו אותה, ורק אותה, כשפה ילידית; וכל הפעילות התרבותית והיומיומית בארץ ישראל התנהלה בעברית.
בתקופה זו היה הדיבור העברי כבר עובדה מוגמרת, והתהליך הפך לתהליך של התפשטות ולא של יצירה.
בתל אביב הוקם גדוד מגיני השפה, שקיים פעילות נרחבת למען הדיבור העברי, לעיתים גם בשיטות כוחניות.
יהודים שדיברו בשפות אימם ברחוב נענו בתגובה "יהודי, דבר עברית", וכנסים שהתקיימו ביידיש פוצצו על ידי חברי הגדוד (אפילו בשנות ה-50 נאסר על צמד הקומיקאים דז'יגאן ושומאכר להופיע ביידיש).
במינוח של איתמר אבן-זהר, בארץ ישראל הייתה קיימת בשלב זה "רב-מערכת עברית חילונית".
את החותם הרשמי לתהליך נתנה מועצת חבר הלאומים, שהכירה בעברית כאחת מן השפות הרשמיות בארץ ישראל, בעקבות ההכרה של ממשלת המנדט הבריטי (בין השאר בהשתדלותו של בן-יהודה).
מעתה התנהלו כל ענייני האדמיניסטרציה של היישוב בעברית, גם כלפי חוץ.
פעילות זו היוותה הקדמה נוחה לקביעתה של השפה העברית כלשון הרשמית של מדינת ישראל, פחות משבעים שנה לאחר שפרסם בן-יהודה את מאמרו הראשון.
הפקידות הבריטית הקשתה על התהליך.
הדבר התבטא לדוגמה בהנחיה לשימוש בשְלוש הלשונות (גם בעברית) באזורים עירוניים וכפריים, שהאוכלוסייה היהודית בהם היא יותר מחמישית מכלל האוכלוסייה (שפה רשמית חייבת להיות בשימוש תמיד), ובמקומות האחרים בארץ ישראל ישתמשו בשפה הערבית או בערבית ובאנגלית.
ביטוי אחר לכך ניתן בסירוב להשתמש באותיות עבריות במברקה הארץ-ישראלית.
במקביל, החלה השפה העברית להיות אלטרנטיבה בעלת משקל גם בריכוזים היהודיים מחוץ לארץ ישראל.
בתחומי פולין ההיסטורית (כיום בשטחי פולין, ליטא, אוקראינה ובלארוס) החלו בתי ספר עבריים לצוץ כפטריות אחר הגשם והתאגדו לרשת חינוך שנקראה "תרבות".
באופן חדשני, לימדו מוסדות החינוך ברשת "תרבות" את כל הלימודים, כולל הלימודים הכלליים, בשפה העברית.
הרשת פעלה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, ומנתה עשרות גני ילדים ובתי ספר יסודיים ותיכוניים.
בתקופת פריחתה למדו בה מעל 45,000 תלמידים, בשפה העברית.
רשת "תרבות" חדלה להתקיים עם השמדת יהדות פולין ב.
רשת החינוך כיוונה באופן מובהק לציונות וראתה בעלייה לארץ יעד נכסף.
רבים מהצעירים שעלו לארץ ישראל בעליית הנוער היו בוגריה.
התמיכה וההתנגדות לדיבור העברי; גורמי הצלחת התהליך
כבר מראשיתו של תהליך תחיית הדיבור העברי הוא נתקל בהתנגדות מכיוונים רבים.
החרדים התנגדו לשימושה של "לשון הקודש" לצורכי חול.
וגם על רקע ההתנגדות הכללית לציונות.
מן הכיוון ההפוך התנגדו לו אלו שסברו שהיהודים צריכים להתערב בעמי אירופה ולדבר את לשונם.
גישה אחרת, היידישיזם, קיבלה את הרעיון שצריכה להיות שפה לאומית לעם היהודי, אולם סברה ששפה זו צריכה להיות דווקא היידיש.
גם בין מחיי העברית לבין עצמם היו ויכוחים רבים לגבי אופי העברית.
בוועד הלשון היו דיונים רבים לגבי דרכי חידוש המילים ולגבי ההגייה הראויה.
חלק מן הסופרים העבריים באירופה התנגדו לחידוש הדיבור העברי ולמעבר להגייה הספרדית; עד שנות ה-30 של המאה ה-20 עוד נכתבו השירים בהגייה אשכנזית.
דמותו של בן-יהודה עצמו עמדה במוקד ויכוחים קשים.
מתנגדיו השמיצו אותו השמצות קשות והטרידו אותו.
לחברת "שפה ברורה" שהקים קראו "שפה ארורה".
מנגד, תומכי תהליך התחייה העלו את דמותו לממדים מיתיים והאדירו את פעילותו הרבה מעבר להיקפה הממשי.
הגורם הראשון במעלה שהביא להצלחת החייאת הדיבור העברי הוא ההקשר האידאולוגי של התהליך.
תהליך התחייה היה חלק משינוי רחב היקף שעבר על החברה היהודית כולה בעת החדשה, ועיקרו עזיבת תרבות השטעטל הדתית והגלותית.
מחיי העברית תיעלו את עזיבת העיירה והדת לכיוון של הקמת תרבות חדשה דוברת עברית בהגייה ספרדית, אופוזיציה ליידיש ולהגייה האשכנזית.
השילוב של המטען הציוני והלאומי יחד עם ההתנגדות לתרבות העיירה השוקעת הביא לתנופה של התרבות העברית בארץ ישראל, שהזדהתה גם עם ערכים של עבודת אדמה, חלוציות וטבעיות.
מלבד הגורם האידאולוגי סייעו לתהליך התחייה גורמים שעמדו ברקע התהליך.
בנימין הרשב מנה שלושה גורמים עיקריים:
חיי העברית בגולה – במקורות הכתובים, בתפילה ובקריאת התורה בבית הכנסת, בכתיבה בספרות הרבנית, במילים העבריות המשוקעות ביידיש ובשאר השפות היהודיות ועוד.
תחיית העברית שבכתב – בספרות של תקופת ההשכלה ובזו שממנדלי ואילך, על חידושי המילים ועל דרכי הניסוח שלה.
תאים חברתיים חדשים ב"מדבר החברתי" בארץ ישראל – הקמת תאים חברתיים סגורים ומלוכדים, רחוקים מההשפעה החזקה של ההיסטוריה היהודית באירופה וצמיחתם במקום שבו לא הייתה קיימת, על פי תפיסת החלוצים עצמם, תרבות או שפה חלופית (הערבית, שפת המקום, והטורקית, שפת השלטונות, כלל לא נלקחו בחשבון כשפות תרבות).
השילוב החד-פעמי של כל הגורמים האלה אפשר לאידאולוגיה לפעול את פעולתה ולהצמיח תרבות עברית ילידית בארץ ישראל.
התהליכים הלשוניים שחלו בשפה העברית בתקופת התחייה מתאפיינים בהשפעה שבאה משלושה כיוונים שונים: מן הירושה ההיסטורית של העברית; מתכונות של שפות אירופה, שהיו השפות הדומיננטיות בתודעת מחיי העברית; ומתהליכים עצמאיים שחלו בתוך העברית, כשם שהם חלים בכל שפה חיה.
בתודעת בני התקופה עצמם הייתה התייחסות בעיקר למרכיב הראשון, ולפי השקפתם הם אכן חידשו, או ניסו לחדש, את העברית שהייתה מדוברת בימי המקרא ובימי חז"ל.
עם הזמן גברה המודעות לפעולת המרכיב השני, בעיקר אצל מתקני לשון שניסו להתריע נגד חדירת גורמים זרים בלשון.
ההכרה שהעברית הישראלית היא שפה העומדת בפני עצמה התגבשה רק בשנות ה-50 של המאה ה-20, עם פעולתם של חיים רוזן וחיים בלנק.
הרחבת אוצר המילים וחידושי לשון
התהליך הלשוני המוכר ביותר ביחס להחייאת העברית הוא הרחבת אוצר המילים שלה.
בתחילת תהליך התחייה עמדו הדוברים בפני מחסור חמור במילים שיביעו מעשים וחפצים שבחיי היום-יום.
כשביקש בן-יהודה מאשתו דבורה להכין לו כוס קפה עם סוכר, אמר לה: "קחי כך ועשי כך, והביאי לי כך ואשתה".
פעילות חידושי המילים התנהלה גם על ידי יחידים וגם על ידי ארגונים.
מבין היחידים, המחדש המוכר ביותר היה בן-יהודה עצמו.
מלבדו חידשו מילים עוד אישים רבים, בהם יוסף קלוזנר, ביאליק ורבים נוספים.
מבין הארגונים מוכר בעיקר ועד הלשון העברית.
פעילות הרחבת אוצר המילים התנהלה עוד בתקופת ההשכלה (גם בימי הביניים היו חידושי מילים).
עם תחילת הדיבור העברי הועדף חידוש מילים יחידות על פני צירופי מילים, בין אם על ידי שקילת שורשים ובין אם על ידי הוספת תחיליות או סופיות למילים קיימות (בין-לאומי, מילון, משאית).
בן-יהודה התנגד לכך וניסה להפוך את כל המילים הלועזיות לעבריות.
בסופו של דבר גברה הגישה האחרת, ומילים בעלות צליל זר התאזרחו בכמות מסוימת בעברית הישראלית (בדומה ללשון חז"ל) תוך התאמתן למערכת הפונולוגית העברית (אנציקלופדיה, אקטואלי).
עוד מתחילת המאה ה-19 נידונה שאלת ההגייה ה"נכונה" של העברית.
אנשי תנועת ההשכלה העדיפו את ההגייה הספרדית של העברית, שלדעתם שימרה תכונות רבות יותר של העברית הקלאסית.
לעומת זאת, תחיית העברית הכתובה התקיימה על פי ההגייה האשכנזית; הדבר בולט בעיקר בשירים שנכתבו, שיש בהם חריזה אשכנזית (כגון "אוקיינוס" עם "לבנות", בשירו של ביאליק "ציפורת") והטעמה מלעילית (כמו בהמנון מדינת ישראל – "התקווה").
עם תחילת הדיבור העברי עלתה במלוא חומרתה שאלת ההגייה.
בפרט התלבטו בשאלה זו המורים בבתי הספר העבריים.
ההחלטה שנתקבלה הייתה ללמד שנתיים בהגייה המוכרת לתלמידים ושנתיים בהגייה האחרת (בתי הספר היו ארבע-שנתיים).
החלטה זו לא הייתה יכולה לשמש לצרכים מעשיים, ובסופו של דבר החליט ועד הלשון, אחרי דיונים ארוכים, לאמץ את ההגייה הספרדית (ובכלל קבע כאחת ממטרותיו "לשמר את תכונתה המזרחית של הלשון").
מה שהתקיים למעשה אצל הדוברים הוא איבוד ההבחנות שהיו קיימות בהגייה האשכנזית ולא היו קיימות בהגייה הספרדית, בעיקר ההבחנה בין קמץ לפתח, בין צירה לסגול ובין ת רפה ודגושה.
ואולם הדוברים לא הצליחו לאמץ הבחנות שהיו קיימות בהגייה הספרדית, ובכללן הגיית העיצורים הלועיים והנחציים, השוואים הנעים והדגשים החזקים.
עם זאת, הדוברים כן הצליחו לאמץ את מערכת ההטעמה הדקדוקית, ואת ההבחנה בין תנועות שונות בהברות בלתי מוטעמות, שבהגייה האשכנזית נוטות להפוך כולן לתנועת e – לדוגמה, המילים שלוֹם, עולָם, וגולֶם מסתיימות כל אחת בתנועה שונה, אך בהגייה האשכנזית הן מבוטאות שׁ֫וֹלֶם, ע֫וֹיְלֶם וג֫וֹיְלֶם.
למעשה התקבלה מערכת הגייה חדשה, שהיא במידה רבה – אם כי לא לחלוטין – המכנה המשותף הנמוך של ההגייה הספרדית והאשכנזית.
שלמה גויטיין, שהיה הממונה על הוראת העברית מטעם ממשלת המנדט, קבע כי:
חוקרי תחיית הלשון העברית הצביעו על ייחודו של תהליך זה כמקרה מיוחד של תכנון לשון.
במסגרת תכנון הלשון נכללות גם פעולות שמטרתן העלאת יוקרתה של השפה המתוכננת בעיני המשתמשים בה.
פעולות תכנון הלשון נעשו בראשיתו של התהליך בדרך כלל על ידי יחידים, ולא על ידי מוסדות רשמיים ומאורגנים; רק בשלבים מאוחרים הוקמו גופים ומוסדות שהוציאו לפועל את פעולות תכנון הלשון.
בשונה ממקרים אחרים של תכנון לשון, המניעים של מתכנני הרחבת השימוש בשפה העברית היו מניעים אידאולוגיים.
האידאולוגיה של החייאת הדיבור התבססה על רעיונות לאומיים, ונשענה על השימוש בעברית במהלך ההיסטוריה של העם היהודי.
עד שנות ה-80 של המאה ה-20 נשמרו הדיבור והכתיבה התקנית בקפדנות, נכתבו מאמרים בעיתונות ושודרו כתבות ופינות ברדיו ל"שיפור העברית".
החל מאמצע שנות ה-80 החלה מגמה של לחץ גובר נגד שמרנות לשונית.
הותרה הצגתם של שלטי חוצות לועזיים, בעיקר בשפה האנגלית, חברות גדולות שינו את שמותיהן לשמות לועזיים, השימוש במילים לועזיות גבר, ונכתבו מאמרים ואף ספרים נגד שמרנות עברית.
לכך נוספה סוגה של תוכניות סאטירה וסטנד-אפ הלועגים לדיבור התקין, ותומכים בשגיאות הדיבור העממיות.
נוסף לכל אלו, במסגרת המחלוקת בין המחנות הניצים בפוליטיקה הישראלית, נמתחה ביקורת על חידושי לשון המשמשים להכשרת פעולות וגישות מדיניות שאינן כשרות או מוסריות.
מגמות אלו לוו גם בזירה המשפטית, בעיקר מצד ארגונים ערביים, למען הגדרת מדיניות רב-לשונית במדינת ישראל.
בשנת 2010 (ה'תש"ע) החליט משרד החינוך להילחם בתופעה, ובכנסת הוחלט לקרוא לשנה "שנת עברית" (במשחק מילים עם ראשי התיבות של השנה העברית).
המאבק סביב השפה העברית עבר גם למוסדות ההשכלה הגבוהה הישראלית ודיונים סוערים נערכים סביב עניין זה, בהם ויכוח על דירוג שנגחאי ואיכות וחשיבות המאמרים המדעיים המתפרסמים בפקולטה למשפטים על ידי האוניברסיטה העברית הכתובים במקורם אנגלית, לאלו של אוניברסיטת בר-אילן הכתובים עברית.
רוביק רוזנטל הראה שבמילונים המדעיים מראשית תחיית הלשון, יש מונחים רבים שתורגמו ואף היו נפוצים בשפה המדוברת, אך נזנחו לטובת מונחים לועזיים במילונים המדעיים החדשים, בעוד אחרים טוענים שמבחינה מדעית, לפי אומדנים כמותיים, אין סכנה לשפה העברית והשימוש בה יציב.
הדרישה להגשת עבודות גמר ולימודים באנגלית, התבררו כתופעה חוצת גבולות ופושה בכל המוסדות.
בשנת ה'תשע"ב (2012) הגיע הוויכוח לשיא כאשר באוניברסיטת חיפה נערך דיון בנושא התרבות הישראלית ותחילה הוחלט שלא תתאפשר בו הרצאה בעברית.
בעיתון "הארץ" נכתב שהיו מי שנמנעו מוויכוח על כך, על מנת להימנע מיחס מזלזל מצד בכירי המוסדות.
תְּחִיַּת הַמֵּתִים היא אמונה הקיימת בדתות ובאמונות שונות, בכך שבעתיד בני האדם המתים יקומו לתחייה.
ביהדות, האמונה בתחיית המתים היא אחת מי"ג עיקרי האמונה והיא מרכיב חשוב בתורת הגמול שלה.
הרעיון של תחיית המתים מצוי גם בכתבים של מספר דתות לא-אברהמיות במזרח התיכון.
בדת היוונית העתיקה הפכו מספר גברים ונשים לאלמותיים לאחר שקמו לתחייה מן המתים.
תחיית המתים בתורה ובספר דניאל
את האזכור היחיד המפורש של תחיית המתים בתורה ניתן למצוא בפסוק: ואכן זוהי דעת רב סעדיה גאון בספר האמונות והדעות.
מחלוקת זו קשורה לשאלת הנוסח הנכון של המשנה במסכת סנהדרין בתחילת פרק "חלק".
אך בפירוש המשנה לרמב"ם נוסח המשנה הוא: "ואלו שאין להם חלק לעולם הבא האומר אין תחיית המתים", ללא התוספת "מן התורה"
פסוק אחר, שרבים מן המפרשים ראו בו אזכור מפורש של תחיית המתים לעתיד לבוא, הוא הפסוק בספר ישעיהו:
עם זאת, מקצת המפרשים ראו בזה רמז בלבד, ומשמעותו הפשוטה, לדעתם, היא תחיית עם ישראל מן הגלות.
גם ב נאמר שניתן לדחות ראיה זו ולומר שהכוונה היא למתים שהחיה יחזקאל.
תחיית המתים בספר יחזקאל - חזון העצמות היבשות
ישנן דעות שונות בין המפרשים כיצד לפרש נבואה זו, האם יש להבין אותה באופן מילולי, כלומר כמנבאת את תחיית המתים לעתיד, או שמא יש להבינה כמשל, לתחיית עם ישראל ויציאתו מן הגלות.
במשנה של מסכת סנהדרין "פרק חלק" נמנה מי שלא מאמין בתחיית המתים בין אלה שאין להם חלק לעולם הבא.
ההסבר: הוא כפר בתחיית המתים, לפיכך לא יהיה לו חלק בתחיית המתים.
אנשי כנסת הגדולה תקנו ברכה מיוחדת בתפילת העמידה, החותמת בברכת מחיה המתים.
וכן תיקנו ברכה לרואה קברי ישראל: "ועתיד להקים אתכם לחיי העולם הבא בדין, ברוך אתה ה' מחיה המתים".
במקומות שונים בתלמוד הובאו ראיות לתחיית המתים מפסוקים שונים בתנ"ך: ב, ב ובמקומות נוספים.
במסכת סנהדרין מסופר על הוויכוחים שנוהלו על ידי חז"ל עם המכחישים את האמונה בתחיית המתים:
"שאלו מינין את רבן גמליאל: מניין שהקדוש ברוך הוא מחיה מתים?
אמר להם מן התורה ומן הנביאים ומן הכתובים ולא קיבלו ממנו...
עד שאמר להם מקרא זה : "אשר נשבע ה' לאבותיכם לתת להם".
לכם לא נאמר אלא להם, מכאן לתחיית המתים מן התורה.
אמר לו קיסר לרבן גמליאל אמריתו דשכבי חיי הא הוו עפרא ועפרא מי קא חיי (הנכם אומרים שהמתים קמים לתחיה, והלא המתים הופכים לעפר, וכיצד יחיה עפר)?
אמרה ליה ברתיה: שבקיה ואנא מהדרנא ליה (אמרה לו בתו של הקיסר: הנח, ואני אשיב לו תשובה) שני יוצרים יש בעירנו אחד יוצר מן המים ואחד יוצר מן הטיט איזה מהן משובח?
א"ל זה שיוצר מן המים א"ל מן המים צר מן הטיט לא כל שכן!
אמר ליה ההוא מינא לרבי אמי: אמריתו דשכבי חיי, והא הוו עפרא, ועפרא מי קא חיי?
- אמר ליה: אמשול לך משל, למה הדבר דומה למלך בשר ודם שאמר לעבדיו: לכו ובנו לי פלטרין גדולים במקום שאין מים ועפר, הלכו ובנו אותו.
אמר להם: חזרו ובנו אותו במקום שיש עפר ומים.
אמרו לו: אין אנו יכולין.
כעס עליהם ואמר להן: במקום שאין מים ועפר - בניתם, עכשיו שיש מים ועפר על אחת כמה וכמה!
ואם אי אתה מאמין - צא לבקעה וראה עכבר שהיום חציו בשר וחציו אדמה, למחר השריץ ונעשה כלו בשר.
שמא תאמר לזמן מרובה - עלה להר וראה שהיום אין בו אלא חלזון אחד, למחר ירדו גשמים ונתמלא כולו חלזונות.
אמר לו ההוא מינא לגביהא בן פסיסא: ווי לכון חייביא דאמריתון מיתי חיין - דחיין מיתי, דמיתי חיין (אבוי לכם שאתם אומרים שהמתים יחיו.
שכן אפילו החיים מתים, ודאי שאין המתים קמים)?
אמר לו ווי לכון חייביא דאמריתון מיתי לא חיין דלא הוו חיי דהוי חיי לא כל שכן (אבוי לכם האומרים שהמתים לא יקומו.
שכן אלו שלא נולדו - נולדים וחיים, אלא שכבר חיו לא כל שכן שיחיו שוב)!
הצדוקים והבייתוסים האמינו שלא תהיה תחיית מתים.
באבות דרבי נתן נכתב שראשיתן של כתות אלו בשני תלמידים של אנטיגנוס איש סוכו שפירשו באופן מוטעה את אמירתו: "אל תהיו כעבדים המשמשים את הרב על מנת לקבל פרס, אלא היו כעבדים המשמשים את הרב שלא על מנת לקבל פרס".
תחיית המתים כתחילת העולם הבא
לדעת רוב פרשני היהדות תחיית המתים היא תחילת "העולם הבא", שהוא הגמול הסופי והנצחי לצדיקים ולרשעים.
לאחר התחייה יקבל כל אדם, בגופו ובנפשו יחד, את הגמול הראוי לו.
עולם זה יהיה עולם גשמי אך שונה מהעולם הזה, הגוף שיקום לתחיה יהיה מושלם כעין גופו של האדם הראשון בגן עדן.
בעולם ההוא לא יהיה רוע, והגוף וכוחותיו לא יהוו מכשול לדבוק באלוהים.
האנשים בעולם ההוא יהיו נביאים, כל אחד לפי מעשיו ומדרגתו.
לעומתם, לרמב"ם ישנה השקפה שונה בעניין זה, כפי שהוא מבארה בפירוש המשנה למסכת סנהדרין בהקדמה לפרק חלק ובמאמר תחיית המתים.
והיא, שתחיית המתים היא נס גדול, שהתרחשותו מובטחת בידי הנביאים, שבו יקומו הצדיקים בלבד לחיים ארוכים וממושכים, שבסופם ימותו, כדרך כל הארץ.
אין, לדעתו, לתחיית המתים כל זיקה למושג העולם הבא, שהוא חיי הנשמה לאחר המוות.
זאת ועוד, בהלכות מלכים מנתק הרמב"ם את אמונת תחיית המתים מן האמונה במשיח וקובע כי המשיח לא צריך לחולל ניסים כלשהם, למשל לא להחיות מתים.
בעקבות עמדה חריגה זו, הרמב"ם אף נחשד בכך שאינו מאמין בתחיית המתים.
עקב כך הוא נאלץ לכתוב איגרת, שנקראה לימים "מאמר תחיית המתים", בה הוא מסביר בארוכה את דעתו בעניין זה.
הרמב"ם קבע את תחיית המתים כאחד מי"ג העיקרים בהם מחויב כל יהודי להאמין, ובהיעדר אמונה זו הוא מאבד את חלקו בעולם הבא.
הרב סעדיה גאון, בספרו "אמונות ודעות", מבחין בין תחיית המתים כתחילתו של העולם הבא, בה כולם יקומו לתחייה, מי לקבל את שכרו ומי את עונשו, לבין תחיית המתים שתתרחש בזמן הגאולה בעולם הזה, בה יקומו רק הצדיקים שבעם ישראל.
מצבם של הקמים לתחייה בזמן הגאולה שונה יהיה באופן מהותי ממצבם בעולם הבא.
השקפה דואלית זו על המושג של תחיית המתים היא כעין צירוף ההשקפה המקובלת והשקפתו של הרמב"ם יחד.
לטענתו של רס"ג, בו בזמן שתחיית המתים של העולם הבא מקובלת על כל האומה הישראלית, תחיית המתים בזמן הגאולה איננה מקובלת על הכל, וישנו מיעוט המפרש את הפסוקים המעידים על תחיית המתים בזמן הגאולה כמבשרים על תחיית עם ישראל ויציאתו מן הגלות.
השאלות המתעוררות בעקבות האמונה בתחיית המתים
מושג תחיית המתים עורר שאלות שונות, חלקן נידונו כבר בתלמוד וחלקן הועלו על ידי ההוגים לאחר מכן.
לפעמים יש בהן מן הקוריוז והאבסורד, ולפעמים נוגעות הן אף לעניין הלכתי.
לדוגמה: אישה שמת בעלה ונישאה שוב, לאיזה בעל תשוב כאשר יקומו לתחייה?
(תשובה: לא בטוח ששני הבעלים יקומו לתחייה ואף גם היא ייתכן שלא תזכה לפני משיח).
והאם הנישואין פוקעים על ידי המוות, ואין להם עוד תוקף לאחר תחיית המתים?
האם המתים קמים בלבוש שהם נקברו בו?
(תשובה: ציצית שנקברים איתה [בגמרא מופיע : "צדיקים שנקברים בלבושיהן"]) האם הם קמים במומיהם או שמא מתרפאים?
(תשובה: מתרפאים) האם הגוף החדש מורכב מאותן הפרודות של הגוף הקודם, ואם כן, במקרה של אדם שטבע ונאכל על ידי הדגים, ואת אותם הדגים אכל איש אחר, כיצד תיתכן תחיית שניהם?
(תשובה: כאמור לא בטוח ששניהם יקומו לתחייה ואם אחד מהם קם לתחייה ראה חזון העצמות היבשות) כיצד תכיל הארץ את כל הקמים לתחייה?
(תשובה: באחרית הימים 2/3 מאוכלוסיית העולם יכחדו ויישאר 1/3 אחד מאוכלוסיית העולם של אותו דור) ועוד.
הרמב"ם הגיב בתרעומת על העיסוק המופרז בשאלות סביב תחיית המתים של הגוף הגשמי, למול חוסר העיסוק בעולם הבא הרוחני, .
לדעת האמורא הארץ-ישראלי רבי אלעזר אין תחיית המתים אלא לקבורים בארץ ישראל.
לשיטתו, הקבורים בחוץ לארץ יעברו על ידי גלגול מחילות לארץ ישראל.
מסיבה זו ציוו יעקב אבינו ויוסף להביאם לקבורה בארץ ישראל.
על פי המדרש מתי ארץ ישראל עתידים לקום לתחייה לפני מתי חוץ לארץ.
הגוף של מתי חוץ לארץ שיקומו לתחייה לא תשרה בו רוח חיים אלא בארץ ישראל, לאחר התגלגלותו אליה דרך המחילות.
קיים מנהג עתיק בעם ישראל, המוזכר כבר בתלמוד, להשתדל להביא את המתים בחוץ לארץ לקבורה בארץ ישראל.
קבורתו של האדם בארץ ישראל אף נחשבת לכפרה על חטאיו.
מכאן גם התפתח המנהג להניח עפר מארץ ישראל על המת בטקסי קבורה של יהודי התפוצות.
לדברי הרדב"ז, תחיית המתים עתידה להתרחש דווקא בהר הזיתים שבירושלים, ולא בכל שטחה של ארץ ישראל:
דבריו תואמים לדברי התרגום לשיר השירים:
על פי זה התיר הרדב"ז לפנות קבר במטרה להעלות את עצמות הנפטר לירושלים, אף על פי שבדרך כלל יש בכך איסור.
על פי פסיקה זו נוהגים גם בימינו.
החייאת מתים על ידי נביאים וחכמים
בספר מלכים א' מסופר על אליהו הנביא כיצד החיה את בנה של האישה הצרפתית.
בספר מלכים ב' מסופר על אלישע הנביא שהחיה את בנה של האישה השונמית:
על פי המסופר במלכים ב' גם לאחר מותו הביא אלישע לתחיית המת:
בכך נתקיימה ברכתו של אליהו הנביא לאלישע:
על פי דעות מסוימות בתלמוד גם הנביא יחזקאל החיה מתים.
במסכת עבודה זרה מסופר שבזמן שאנטונינוס ביקר אצל רבי, החיה רבי חנינא בר חמא את עבדו ההרוג של אנטונינוס.
במסכת מגילה, במסגרת הדיון האם יש מצווה להשתכר בפורים "עד דלא ידע בין ארור המן לברוך מרדכי".
במסכת כתובות מסופר על רבי חנינא בן חכינאי שהחיה את אשתו, שפרחה נשמתה כשראתה אותו לאחר שהייתו הממושכת מחוץ לביתו לצורך לימוד התורה.
וכך התפלל עליה: "רבונו של עולם עניה זו זה שכרה!".
מזווית המחקר, תפיסת תחיית המתים נקלטה ביהדות כאשר תפיסות דומות הפכו למקובלות באזור ישראל, החל מתקופת חז"ל.
חז"ל ביססו בכתביהם את חשיבותה התאולוגית של תחיית המתים, בין היתר בעזרת הכנסת אזכורים רבים לכך בסידור התפילה שנכתב בזמנם.
מאז ועד ימינו מקובלת בזרמים המרכזיים של היהדות פרשנות לפיה תחיית המתים מוזכרת ונרמזת כבר בתנ"ך.
ערך מורחב - יום הדין ותחיית המתים לפי הנצרות.
הנצרות אימצה את המושג "תחיית המתים" מן היהדות.
לפי האמונה הנוצרית ובהתאם לנאמר במעשי השליחים (כג : 6) ובחזון יוחנן, תתקיים תחיית המתים ביום הדין, לאחר ניצחונו של ישו על האנטיכריסט במלחמה האחרונה.
לפי החזון, רק המאמינים, שקיבלו את ישו כמשיח יוכלו לעלות ל"ירושלים העליונה" ולקחת חלק במלכות השמיים שהבטיח ישו.
בבשורה על פי מתי (כ"ב, 23-32) מסופר על דו-שיח שיזמו הצדוקים (אשר כפרו בתחיית המתים) עם ישו אודות תחיית המתים.
ישו קבע שם (30) "כי בתחיית המתים לא ישאו נשים ולא תינשאנה, כי אם כמלאכי השרת יהיו".
מכאן עולה כי לפי סברת המחבר, ישוע קבע כי תחיית המתים אינה תחיית הגוף, כי אם תחייה רוחנית.
תחיית המתים והעלייה לשמיים מתוארים בחזון יוחנן.
זרתוסטרא, נביאה של הדת הזורואסטרית היה כנראה הראשון לדבר על תחיית המתים.
כמוטיב מרכזי באגדה הקדומה ביותר על "תחיית המתים" שימשו הדמעות, אלו על פי האגדה, נאספו על ידי האל, לאוצר מיוחד בשמים, שכאשר יבוא היום והסבל האנושי ימלא עד תום את אוצר הדמעות, ויכפר על חטא קדום, או אז יהפוך האל את הדמעות לטל ויחיה בהם את המתים.
כוונת האגדה הקדומה הייתה להראות, שהדמעות של כולנו אינן לחינם, ושדרך הדמעות עוד תצמח הישועה לעולם כולו.
יש חוקרים הנוטים לשייך את תחילת האמונה היהודית בתחיית המתים לתקופת גלות בבל, אז, נחשפו הגולים לדת הזורואסטרית.
אף על פי שגם ביהדות המושג "טל של תחייה" הוא חלק מהאמונה בתחיית המתים, קיים שוני משמעותי ביניהם והוא, שביהדות תחיית המתים נקנית רק בזכות האמונה וקיום המצוות, ולא בזכות הזלת הדמעות.
אתגרי תחזוקה עלולים להתעורר כאשר מערכת תוכנה פועלת ללא תמיכת יצרן, ללא תיעוד עדכני או כאשר הידע הטכני הדרוש לשם הפעלתה או לשם הכנסת שינויים בה - מוגבל.
מצבים אלו עלולים להוביל להוצאות תחזוקה גבוהות אף יותר, לסיכוני אבטחת מידע, לקשיים בעמידה בדרישות רגולציה ולפגיעה בהמשכיות עסקית.
תחיליות במערכת היחידות הבין־לאומית הן סימונים מוסכמים המשמשים לציון מכפלה או חלק יחסי של יחידות מידה בסיסיות.
התחיליות נועדו להקל על כתיבת ערכים מספריים גדולים או קטנים במיוחד, והן מהוות חלק בלתי נפרד מהתקן של מערכת היחידות הבין־לאומית (SI).
בתחום המחשבים בסיס ספירה 2 (בינארי) נפוץ מאוד.
ובגלל החדירה של התחום לכל תחומי החיים, כמו גם התחום הרחב של המספרים המדוברים בו, נוצר בלבול וסטיות כאשר ניסו להשתמש, על דרך הקיצור, בתחיליות העשרוניות.
לכן הוקדשו לתחיליות בינאריות קיצורים מיוחדים.
מונחים אלו נכנסים בהדרגה לשימוש נרחב.
דוגמאות נוספות לעירוב של תחיליות בינאריות ועשרוניות הן:
גיגהבייט – נפח של דיסק קשיח.
שימוש זה במיליארד בתחום המחשבים חריג ונעשה על ידי יצרני המדיות המגנטיות והאופטיות כדי לדמות נפח גדול יותר למדיה.
נפח הקבצים והמקום הפנוי בפועל על המדיה נמדדים ב־230 ולא במיליארד.
גיגה הרץ – מהירות שעון (תדר עבודה) של מעבד.
גיגהביט – בהקשר רוחב פס של רשת מחשבים.
לדוגמה: 1Gb כקיצור למיליארד ביט לשנייה.
להלן טבלת קידומות של חזקות בינאריות.
הטבלה גם מראה כמה אחוז מהמידע משתנה במעבר בין השיטות.
במערכת היחידות הבין־לאומית מקובלות 20 תחיליות שהן:
להלן פירוט התחיליות לפי סדר הגדלים שהן מבטאות:
יוֹקְטוֹ (yocto) היא תחילית המציינת הכפלה ב־10−24 מיחידת המידה או ב־001 000 000 000 000 000 000 0.000. השימוש בתחילית זו נפוץ במדידת מסה של אטומים ומדידת זמן החיים של חלקיקים אלמנטריים.
התחילית מסומנת באות האנגלית y.
מסת האלקטרון: 0.000911 יוקטו גרם (מסומן באותיות האנגליות yg)
מסת הפרוטון: 1.6726 יוקטו גרם
מסת הנייטרון: 1.6749 יוקטו גרם
התחילית מסומנת באות האנגלית z.
התחילית מסומנת באות האנגלית a.
בפיזיקה גרעינית התחילית פמטו נקראת פרמי על שמו של אנריקו פרמי.
התחילית מסומנת באות האנגלית f.
פיקו־פאראד = 10−12 פאראד = מיליונית של מיליונית הפאראד (pF)
ננו (nano) מציינת הכפלה ב־10−9, כלומר מיליארדית, או ב־001 000 0.000. התחילית מסומנת באות האנגלית n.
ננו־פאראד = 10−9 פאראד = מיליארדית הפאראד (nF)
מיקרו (micro, מיוונית: קטן) מציינת הכפלה ב־10−6, מיליונית, או ב־001 0.000. התחילית מסומנת באות היוונית µ.
מיקרוגרם = 10−6 גרם = מיליונית הגרם
מיקרומטר = מיקרון = 10−6 מטר = מיליונית המטר
מיקרו־פאראד = 10−6 פאראד = מיליונית הפאראד (μF)
מילי (milli) מציינת הכפלה ב־10−3, אלפית, או ב־0.001. התחילית מסומנת באות האנגלית m.
סנטי (centi) מציינת הכפלה ב־10−2, מאית, או ב־0.01. התחילית מסומנת באות האנגלית c.
דֶצי (deci) מציינת הכפלה ב־10−1, עשירית, או ב־0.1. השימוש הנפוץ ביותר בתחילית הוא ביחידת המידה דציבל בפיזיקה, וביחסים שונים בתחום.
התחילית מסומנת באות האנגלית d.
דֵקה (deca) מציינת הכפלה ב־10, מסומנת באותיות האנגליות da.
דוגמה: דקה־ליטר = עשרה ליטרים.
הקטו (hecto) מציינת הכפלה ב־100 ומסומנת באות האנגלית h.
שם התחילית מגיע מהמילה היוונית הקטון (ἑκατόν), שמשמעותה מאה.
דוגמה: הקטוליטר = 100 ליטרים.
קילו (kilo) מציינת הכפלה ב־1,000. התחילית מסומנת באות האנגלית k.
הקילו הומצא בשנת 1795 על בסיס המילה היוונית "חיליוי" – χίλιοι, שפירושה "אלף", והוכנס לשיטה המטרית בתפקיד זהה לתפקידו הנוכחי.
"קילו" לעיתים קרובות משמש בעצמו כקיצור ל"קילוגרם", בעיקר בשפת היומיום.
בנוסף, אנשים טכניים משתמשים במונח "ק'", או באנגלית – k, כדי לסמן "1000 דברים מ..." במיוחד יחידות של כסף או של אוכלוסייה.
למשל, מחירו של פריט יוערך ב־500k דולר, כלומר בחמש־מאות אלף דולר.
בתחום המחשב נהוג להשתמש בטעות בתחילית "קילו" כשמתכוונים ל"קיבי", שמציינת הכפלה ב־1024 (210).
לדוגמה, קיביבייט מציין 1024 בייטים ולא 1000 בייטים.
הקידומת אושרה ב־1960 ומקור שמה ביוונית – μέγας – "עצום".
התחילית מסומנת באות האנגלית M (אות רישית/גדולה, וזאת על מנת להבדיל מהאות m המסמלת את התחילית מילי).
בתחום המחשב נהוג להשתמש בטעות בתחילית "מגה" כשמתכוונים ל"מבי", שמציינת הכפלה ב־1,048,576 (220).
באלפבית לטיני התחילית נכתבת Giga, ובאנגלית ניתן להגות אותה הן בתור "גיגה" והן בתור "ג'יגה".
התחילית מסומנת באות האנגלית G.
השם גיגה נגזר מן המילה היוונית γίγας, שמשמעותה "ענק".
בתחום המחשב נהוג להשתמש בטעות בתחילית "גיגה" כשמתכוונים ל"גיבי", שמציינת הכפלה ב־1,073,741,824 (230).
ב־1960 אושר שהמושג הגיע מיוונית (τέρας) ומשמעותו מפלצת.
התחילית מסומנת באות האנגלית T.
בתחום המחשב נהוג להשתמש בטעות בתחילית "טרה" כשמתכוונים ל"טבי", שמציינת הכפלה ב־1,099,511,627,776 (240).
התחילית מסומנת באות האנגלית P.
התחילית מסומנת באות האנגלית E.
תחזית עונתית היא תחזית מזג אוויר ארוכת-טווח שמטרתה לחזות את אופי העונה כולה, הן מבחינת טמפרטורות (חורף קר או חם מהממוצע) והן מבחינת כמויות משקעים (חורף גשום/יבש מהרגיל או אף בצורת).
רוב התחזיות העונתיות נוטות לדייק בשיעור של כ-70%-60%.
הכלים העומדים כיום לרשות האדם אינם מספקים יכולת חיזוי סבירה לטווח של עונה שלמה, עקב תופעת ה"כאוס" המאפיינת את מזג האוויר ומומחשת היטב על ידי "אפקט הפרפר".
עם זאת, מודלי חיזוי מזג האוויר הולכים ומשתפרים בהדרגה וטווח החיזוי הריאלי הולך וגדל עם הזמן.
התחזיות העונתיות נבדלות אלה מאלה ומתחלקות לסוגים שונים.
התחזית העונתית הסטטיסטית מתבססת על אופייה של עונת המשקעים במהלך כמה עשרות שנים.
כדי לחזות את אופי העונה הקרובה בוחנים את אופי העונות שקדמו לה.
התחזית העונתית של השירות המטאורולוגי הישראלי מוצגת כל שנה בתחילת חודש נובמבר ומתייחסת אך ורק לשלושת חודשי החורף המרכזיים (דצמבר, ינואר ופברואר).
תחזית זו מתבססת על מצבים סינופטיים רבים, אך הפרמטר העיקרי עליו מתבססת תחזית זו הוא מיקומו של אפיק הרום הים-תיכוני הממוצע במהלך חודש אוקטובר.
"תחזיקו חזק" הוא ספר מתח שכתב הרלן קובן.
זהו הספר העשירי של הרלן קובן שתורגם לעברית.
נער בן שש עשרה ואם לשניים, שאין שום קשר ביניהם, נעלמים מביתם מבלי להשאיר סימן.
גופה שעברה חבלה גופנית וכמעט בלתי ניתנת לזיהוי מתגלה בפח אשפה ברובע זונות ידוע לשמצה.
אימייל על מסיבת סמים מוביל לכתובת הלא נכונה.
ילד שזקוק להשתלת כליה פותח תיבת פנדורה משפחתית, שאולי עדיף שהייתה נישארת סגורה.
הורים מודאגים מרגלים אחר פעילות המחשב האינטימית של בנם המתבגר, שחברו הטוב ביותר התאבד זמן קצר לפני כן.
פליטת פה אומללה של מורה בכיתה ה' חורצת גורלות ומאיצה את העלילה לכיוונים בלתי צפויים שאין מהם דרך חזרה.
תחיית ישו הוא רכיב מהותי באמונה ובתאולוגיה הנוצרית.
על פי המתואר בברית החדשה, לאחר שהרומאים צלבו את ישו, הוא נקבר בקבר חדש אך קם מהמתים ביום ראשון, בחול המועד של פסח, והופיע לעיני אנשים רבים במהלך ארבעים יום, ולאחריהם חזר השמיימה.
הנוצרים חוגגים את תחיית ישו ביום ראשון של פסחא, היום השלישי מיום שישי הטוב, המסמן את מועד הצליבה.
בכמה מהבשורות הקנוניות ישו חוזה את מותו ואת תחייתו ומציין כי יתרחשו לפי תוכניתו של האל האב.
הנוצרים רואים בתחיית ישו חלק מהתוכנית לגאולה.
חוקרי דתות חלוקים לגבי מקורם של הנרטיבים של התחייה.
ישנם חוקרים בני תקופתנו הסבורים כי תחיית ישו נגזרה מחוויות תלמידיו ומאלו של השליח פאולוס.
"תחיית ישראל" הייתה חברה שנוסדה באייר תרמ"ב (1882) על ידי אליעזר בן-יהודה, נסים בכר והרב יחיאל מיכל פינס ומטרתה הייתה פיתוח הלשון העברית כשפה מדוברת, חינוך עברי-לאומי וגאולת אדמות ארץ ישראל.
החברה ביקשה להגדיל את היישוב היהודי ולהפכו לרוב בארץ, פעלה לרכישת אדמות ולדאוג לכלכלתם של יושבי הארץ היהודים ולהחייאת השפה העברית, תוך הכרה וחקר עברה של הארץ.
בחודש אדר א' תרמ"ג (1883) פרסמה החברה את "ספר הזכרונות לחברת תחיית ישראל" הכלל את "ספר הברית", "קריאה לאחינו אשר בגולה", "משנת ארץ ישראל" ו"סוף דבר".
באגודה היו עשרה חברים, שני מנהיגים גלויים פינס ובן יהודה, ושניים סמויים זאב וילהלם הרצברג ונסים בכר, שהיה אסור להם להיות מזוהים עם אגודה בעלת אופי לאומי וכן שאר חברי האגודה היו ששת הבילויים, דוד יודילוביץ, דאריה סירוט, שמשון בלקינד, זאב דובנוב, הלל מינץ, נחמן רוזובסקי ויעקב שרתוק.
בין פינס ובן יהודה נוצרה ידידות קרובה, אולם היו להם השקפות שונות באשר ללאומיות.
פינס התייחס להפרחת השממה והשבת כבוד הארץ ולצורך במעין ישועה לאחים הזקוקים לתמיכה.
בן יהודה התייחס לשלושה מרכיבים: ארץ, שפה לאומית והשכלה לאומית.
להשקפתו, יישוב הארץ הוא הכרחי וכך גם הרוב היהודי ורכישת האדמות, אך גם שירוש הלשון העברית לבאי הארצות השונות, והדגשת חשיבותה של שפה אחת המחברת בין כל היהודים.
בספר הברית נקבע תקנון החברה, ובו ההכרזה כי כל אדם יוכל להצטרף אליה, בלי קשר לעולמו הדתי, אולם הנוסח הראשוני של בן יהודה לא התקבל על ידי פינס והוא סייע בכתיבת מסמך מורחב ומקובל על הצדדים.
מטרת החברה הייתה לסייע לנוער יהודי ולחקור את תנאי האקלים, האדמה, המחצבים, והאוכלוסייה בארץ, והיא העדיפה שמקום מושבה יהיה ירושלים אליה יהיו קשורים סניפים בארצות שונות.
בן יהודה ופינס מימשו הלכה למעשה את העקרונות.
פינס חקר את תכונותיה של הארץ במטרה להשיב לשאלותיהם של יהודי רוסיה והוציא את "משנת ארץ ישראל" שנכלל בספר הזכרונות.
בן יהודה חקר את הארץ ושילב במאמריו ב"חבצלת" את עקרונות תחיית ישראל ובמדורו "מדע הארץ" רשימות על אוצרותיה ותנאי המחיה בה, המידע נדפס ב"ספר ארץ ישראל", בו גם שיבץ מילים שאימץ מהשפה הערבית, היות שטען כי בעזרתה ניתן יהיה להחיות את השפה ולתקן בה מילים שאין להם צורה עברית.
בעקבות הפרעות באביב 1882 ובמיוחד פוגרום בַּאלטָה, החליטו יהודים רבים לעזוב את רוסיה ולצאת לישראל, האגודה סייעה לחלקם להגיע.
אולם בעקבות עליה של יהודים רבים השלטון העות'מאני פרסם צו כנגד כניסת יהודים לארץ ישראל, ואסר על פעילות לאומית, כל אלה היוו איום על גורל האגודה.
ב-9 באוגוסט 1882 יצאו פינס ובן יהודה בקול קורא לאחים בגולה בו הם הציעו להקים חברה בינלאומית שהוועד הפועל שלה ממוקם בירושלים ומטרתו לקשר בין קהילות יהודיות בעולם ולרכז את הכספים שיופקדו בבנקים בגרמניה ואנגליה, כן הדגישו שמועמדים יוכשרו לעבודת אדמה.
ב-11 בינואר 1884 הוציאו בן יהודה ופינס את הירחון "מבשרת ציון", כשבן יהודה הוא עורכו, הירחון היה המשך לחבצלת והוא נועד להיות ביטאונה של תחיית ישראל.
הוא היה חדשני בשימוש בכתבות של סופרים מהמושבות, אולם הוא שרד ארבעה גיליונות שהאחרון שבהם יצא ב-12 בספטמבר 1884.
האגודה טיפלה בחברי "שיבת החרש והמסגר" והכשירה אותם, היא קנתה לכל אחד מהם "כלי מלאכת ברזל במחיר חמש מאות פרנק".
והם נשלחו בתור שוליות לבעלי מלאכה, וכן החברה שכרה עבורם דירה, אולם התרומות שנתנו לה להגשים מטרה זו היו קטנים מדי והיא התקשתה בפעילות זו.
במהלך שנת תרמ"ד מרבית חברי קבוצת שיבת החרש והמסגר עזבו את ירושלים, הקבוצה פעלה למשך שנתיים נוספות ועם פירוק שיבת החרש הסתיימה פעילותה של תחיית ישראל.
האגודה נסגרה בשנת 1886 גם מכיוון שעם ייסוד המושבות הראשונות: ראשון לציון, ראש פינה ויסוד המעלה.
האגודות השונות נדחפו לשולי העשייה ההתיישבותית.
תחזוקת מבנים היא התחום שבמסגרתו מתבצעות עבודות ופעולות עבודות במבנה לשם שמירה על תפקוד תקין של מסד המבנה ומערכותיו.
כוללת ביצוע פעולות בתדירות קבועה בדרך כלל, כגון ניקיון, גינון, שימון וגירוז מערכות וכיוצא בזה.
ישנן מערכות כגון מעליות, גנרטורים ומאגרי מים אשר אופן התחזוקה השוטפת שלהם מוסדר בחוק ומתבצע על ידי בעלי מקצוע מוסמכים המחזיקים ברישיון מתאים.
מעבר לתחזוקה השוטפת, מערכות מסוימות - בעיקר מהסוג המשמש בשעות חירום ותקלות או כאלה הנוגעות לבטיחות וחיי אדם - טעונות ביקורת קבועה המתבצעת על ידי בדיקות תקופתיות והפעלות יזומות המדמות את מצב החירום שבו המערכת אמורה לפעול וספק מענה.
תחזוקה שוטפת מבטיחה הארכת חיי מערכות הבניין השונות ומסייעת בהפחתת עלויות תיקונים באמצעות איתור תקלות כבר כשהן מתחילות להופיע ובמקרים מסוימים אף לפני הופעתן, מה שמאפשר לבצע טיפולי מנע.
הוא כינוי לדרך תחזוקה בה פעולות מבוצעות אד-הוק, אך ורק במקרה של תקלה, קלקול או שבר, מבלי לבצע תחזוקת מנע.
בעבר העיסוק בתחום היה מצומצם בעיקר למבנים תעשייתיים ומסחריים דוגמת מפעלים, בתי מלון וכיוצא בזה.
תמורות שחלו בענף הבניה הביאו להתרחבות של התחום גם אל בנייני משרדים וכיום אף לבנייני מגורים.
בבניינים מודרניים המתאפיינים בשטח נרחב, ריבוי קומות ומערכות מורכבות, ענייני התחזוקה מופקדים בידי חברות המתמחות בתחום.
בבניינים משותפים מרובי דירות, שבהם ועד הבית המסורתי אינו בעל הכלים, הידע והזמן להתמודד עם המשימה, נהוג לשכור שירותים של חברת ניהול ותחזוקה.
חברות מסוג זה, בשונה מחברות תחזוקה "רגילות", מטפלות גם בהיבטים ניהוליים של הנכס כגון גביית דמי ניהול מבעלי הנכסים, ממשק מול רשויות מוניציפליות, עניינים משפטיים וכיוצא בזה.
תָחִיָּה כּאריוכּא הייתה רקדנית בטן ושחקנית קולנוע וטלוויזיה מצרייה.
כאריוכא הופיעה במרבית מדינות ערב וכיכבה בסרטים מפורסמים לצד מוחמד עבד אל-והאב ופריד אל-אטרש.
כאריוכא הפכה להיות מודל לחיקוי ומקור השראה לכל הדור החדש של הרקדניות.
מוחמד עבד אל-והאב נהג לומר עליה שהיא מסוגלת להופיע עם מגוון מלא של תנועות על שטח מאוד קטן וכשהיא רקדה רקס-שרקי, הסגנון שלה היה "מזרחי" טהור.
כאריוכא נולדה באסמאעיליה בשם אבּלה בנת אל מוחמד כרים.
היא עזבה את משפחתה לאחר סכסוך עם אביה בגיל 12 ועלתה על הרכבת לקהיר.
עד גיל 31 הייתה לאחת מאגדות המחול המזרחי.
כאריוכא למדה בבית הספר למחול של איוונובה בטרם עברה לרחוב מוחמד עלי, הרחוב המקביל לברודוויי.
היא נקראה כאריוכא בהקשר לריקוד סמבה ברזילאי, שאותו נהגה לבצע בתחילת הופעותיה בשנות ה-30 כאשר רקדה בקזינו של בדיה מסבני.
כאריוכא, שהוקסמה מהמקצבים הברזילאיים, ביקשה מנגן הדרבוקה לנגן את המקצב הזה עבורה וכפי שהכניס עבד-אל-והאב את הסגנון הלטיני ללחניו הכניסה כאריוכא את הסגנון הלטיני לריקוד.
התחרות בקזינו של מסבני הייתה קשה במיוחד מול סאמיה גמאל , שרקדה שם בתחילת הקריירה שלה.
הופעותיה של כאריוכא נמשכו כ-20–25 דקות לכל היותר.
את תהילתה קיבלה כאריוכא בשנות ה-30 וה-40, עד כדי שהמלך פארוק הזמין אותה לרקוד עבורו.
הסגנון של כאריוכא היה שונה לחלוטין מזה של המתחרה שלה, סאמיה גמאל.
התחרות בין כאריוכא לגאמל התחילה בימי הקולנוע ונמשכה עד לנישואיהן.
לכל הרקדניות היה חלום אחד: להיות כוכבת קולנוע.
כאריוכא הייתה אחת מהמעטות שהגשימו את החלום.
היא כיכבה בסרטים בלתי נשכחים והפכה לאלילה בין הרקדניות של תקופתה ובעקבות כך התפתח "תסביך תחיה כאריוכא" של רקדניות שביקשו להידמות לה.
לאחר התאבדותה של מורתה בדיה מסבני בעקבות כישלון סרטה ואובדן כספה הגיעה לכאריוכא עזרה מצד סולימאן נג'יב, שבאותה העת היה המנהל של בית האופרה בקהיר.
כאריוכא למדה בלט, דיברה אנגלית וצרפתית באופן שוטף והייתה מעורבת פוליטית; בין השאר הייתה ממייסדי ה- H.D.T.O (תנועה דמוקרטית לשחרור לאומי) ובעקבות כך נשלחה לכלא ל-101 ימים.
בשלהי שנות ה-40 היא רקדה רק עבור המלוכה ולאחר מספר שנים הפסיקה לרקוד בכלל והתמסרה רק למשחק.
סרטה הראשון של כאריוכא, "La Femme et le Pantin" (האישה והבובה), הזניק את הקריירה הקולנועית שלה בשנת 1935. לאחר מכן עשתה 120 סרטים.
היא שיחקה גם בתיאטרון וסדרות טלוויזיה.
כאריוכא נישאה 14 פעמים והייתה אם לבת בשם עטיית אללה, אותה אימצה לאחר ניסיונות לא מוצלחים להביא לעולם ילדים משלה; רשימת הגברים בחייה כוללת את השחקן רושדי עבזה, מוהרם פואד וכמו סאמיה גמאל, היא גם נישאה לאמריקאי שהמיר את דתו לאסלאם ולקח אותה לארצות הברית.
נישואים אלה לא החזיקו מעמד; כאריוכא התגעגעה למצרים והבדלי התרבויות עשו את השאר.
מאוחר יותר, היא שבה לחיק האסלאם האורתודוקסי.
כאריוכא נפטרה בקהיר, 20 בספטמבר 1999 מהתקף לב.
בת-אחותה הייתה השחקנית והדוגמנית רגאא אלגדאוי .
תחיה ליברזון (1886, דווינסק, רוסיה – 9 באוקטובר 1974, דגניה א') הייתה מחלוצי העלייה השנייה.
ממתיישבי "קבוצת הכיבוש" באום ג'וני וממייסדי מושב נהלל.
תחיה נולדה ב-1886 בשם חיינה ליברזון בעיר דווינסק שברוסיה, לשמואל ושרה רבקה ליברזון והייתה ילדה שנייה במשפחה של 3 בנים ו-3 בנות.
כבר בגיל 9 הייתה פעילה בתנועת חובבי ציון בעירה שם סייעה בגיוס כספים.
בגיל 13 הצטרפה לאגודת צעירי ציון ועסקה במכירת בולי קק"ל והשתתפה בפעילות ציונית.
ב-1905 עלתה ליברזון לארץ ישראל בתחילת העלייה השנייה.
עבדה כפועלת חקלאית בפתח תקווה ובחוות כנרת.
הצטרפה אל "קבוצת הכיבוש" באום ג'וני, באתר שבו הוקמה אחר כך קבוצת דגניה א'.
עברה לחוות מגדל ואחר כך חזרה אל כנרת אל חוות העלמות בניהולה של חנה מייזל.
ליברזון הייתה ממייסדות מושב נהלל שם הקימה משק חקלאי עצמאי וניהלה אותו בכוחות עצמה בשנים 1922–1932. בשל קשיים, עברה לירושלים, עבדה כ-20 שנה בתנובה והתגוררה בעיר עד 1955. בשנת 1970 התפרסמה האוטוביוגרפיה שלה, "פרקי חיים".
ליברזון השתלבה במאבק כנגד אפליית נשים ובמאבקן של נשות העליות הראשונות (במיוחד העלייה השנייה) להתקבל על ידי החלוצים הגברים כשוות בין שווים.
אותן נשים ניסו לשנות את התפיסה הא-שוויונית כלפי הנשים, שהביאו העולים מארצות מוצאם, לפיה תפקידן לבשל, לתפור ולתמוך בגברים.
במאבקה על מעמדה כעובדת אדמה עצמאית בעלת משק חקלאי תרמה ליברזון לביסוס מקומן המרכזי של הנשים בחברה החלוצית.
פרקי חיים, תל אביב: תרבות וחינוך, תשל"א 1970.
תחיה ותהיה הוא סרט קולנוע בבימויו של ראדו מיכאיליאנו, קופרודוקציה ישראלית-צרפתית משנת 2005. הסרט צולם בצרפת, באתיופיה ובישראל.
הסרט מתחיל ב-1984/5 עם מבצע משה, שבמסגרתו עלו יהודי אתיופיה לישראל.
הם צעדו ברגל למחנות בסודאן, שם המתינו להם מטוסים להביאם לישראל.
אל המחנה מגיעים גם ילד נוצרי, גיבור הסרט, ואמו.
האם, שרוצה להציל את בנה, אומרת לו:
ואל תחזור לכאן." ושולחת אותו ממנה, למרות רצונו להישאר עימה.
הוא מוצא אישה יהודייה ששמה חנה, מחזיק בידה והיא משתפת עמו פעולה, ומכריזה עליו כבנה ושמו שלמה לחיילים ולאנשים שבודקים אותם.
היא מסבירה ששאר בני המשפחה נספו בסודאן, והם טסים לישראל.
בישראל משביעה חנה את שלמה לפני מותה: "שמור על הסוד שלך, אל תגיד מילה לאף אחד, אחרת ישלחו אותך בחזרה לאתיופיה."
בארץ משכנים את שלמה בפנימייה הדתית "אלומות", אותה מנהל אילן גונן (שמיל בן-ארי).
לשלמה קשה מאוד להתאקלם והוא מתגעגע לאמו שנשארה באתיופיה.
הוא רב עם ילדים, מנסה לברוח מהפנימייה, ועם זאת הוא תלמיד טוב.
מאמץ אותו זוג עולים מצרפת, יעל ויורם הררי (יעל אבקסיס ורושדי זם).
לזוג הררי שני ילדים נוספים: דני וטלי.
שלמה מתחיל לבקר בבית הספר.
יום אחד, כשיעל באה לקחת את שלמה בנה מבית הספר בסיום יום הלימודים אומר לה המנהל: "יש הורים שמאיימים להוציא את הילדים שלהם מבית הספר...
הם מפחדים שהרמה שלו תרד.
אני יודע שזה שטויות כי הציונים שלו טובים מאוד מאוד...
הם גם מפחדים שהוא יביא מחלות מאפריקה".
אמו יעל צועקת לפני כולם: "תקשיבו לי טוב חבורת מטומטמים, נמאסתם.
הילד שלי הוא הילד הכי מדהים בעולם...
והוא תלמיד בדיוק כמו הילדים שלכם, אולי אפילו יותר טוב.
שלמה לא יזוז מבית הספר הזה!"
כעבור זמן, שלמה מגיע לבדיקה רפואית ברבנות מלווה באביו יורם.
מתברר להם שמנסים לגייר אותו יחד עם אתיופים אחרים - רוצים למול אותו ולטבול אותו במקווה.
שלמה, יורם והאתיופים האחרים בורחים מהמקום.
שלמה מגיע לקס עמרה ברחובות (יצחק אדגר), אותו הוא ראה בטלוויזיה.
היות ששלמה לא יודע לכתוב באמהרית, הוא מבקש מקס עמרה שיכתוב מכתב באמהרית לאמו.
מכאן ואילך שלמה וקס עמרה מתיידדים.
ב-1989 מגיע שלמה לגיל בר מצווה והוא עולה לתורה.
במקביל נערכת לו חגיגה בנוסח יהודי אתיופיה.
שלמה מתיידד עם שרה סינגר (רוני הדר), מתאהב בה ואביה (אבי אוריה) אוסר עליהם להתראות בגלל מוצאו.
למרות זאת הרומן ביניהם נמשך בסתר.
שלמה נושא כל חייו את סודו (שאינו יהודי) ואינו מגלה אותו לאיש.
יום אחד הוא מגיע לתחנת משטרה ומבקש מהשוטר (שלמה וישינסקי) שיעצור אותו בתואנה שאינו יהודי ושהוא משקר לכולם.
השוטר מפסיק את דבריו, לפני שהוא ממשיך לדבר.
הוא מסביר לו שאתיופים הם יהודים בדיוק כמוהם, שהם מופלים לרעה ושהוא מתבייש במה שהיהודים יוצאי אתיופיה עוברים.
הוא אומר לו שכשיגדל יבוא אליו והוא יסדר לו עבודה במשטרה, שצריכה אנשים כמוהו.
שלמה מחליט לא להתגייס לצה"ל, למרות התנגדותו הנחרצת של יורם אביו הפטריוט.
הוא נוסע לפריז ללמוד רפואה ושב לישראל כרופא.
עם שובו לארץ הוא מתגייס לצה"ל ונפצע בקרב.
לאחר עשר שנות היכרות, שלמה ושרה מתחתנים.
משפחתה של שרה (אביה, אמה ואחיה) מנתקת אתה את הקשר בשל כך.
שלמה מספר לשרה את סיפור חייו ומגלה לשרה שאינו יהודי.
היא כועסת עליו ונפרדת ממנו, כי היא חשה שהיא חיה עשר שנים בשקר, שהוא לא סמך עליה ולא משנה לה אם הוא יהודי או לא.
יעל, אמו של שלמה, מבקרת את שרה ועוזרת להם להשלים.
שלמה טס לאפריקה ומשרת שם כרופא.
בינתיים נולד לו ולשרה בן.
באפריקה הוא מצליח לאתר את אמו האמיתית, אותה עזב לפני שנים רבות.
הסרט מסתיים בזעקה נרגשת של אמו ברגע פגישתם.
שם השחקן שם הדמות יעל אבקסיס יעל הררי סירק מ.
תחיה בת-אורן (7 בנובמבר 1923 – 21 בספטמבר 2021) הייתה עיתונאית ושדרנית רדיו, משוררת וציירת ישראלית.
בת אורן נולדה ב-1923 בססקטון שבססקצ'ואן, קנדה, ועלתה לארץ ישראל ב-1931. הייתה בוגרת המדרשה הממלכתית למורים לאמנות בהרצליה.
הייתה עורכת "פינת האשה" ב'קול ישראל' ובעלת טורים אישיים בעיתונות היומית, בשבועון "לאשה" ובירחונים "את", "בית", "מחשבים" ו"סגנון".
חיברה ספרי בישול והליכות בית, בהם "365 שלחנות ערוכים" - אחד מספרי הבישול הראשונים בישראל (יצא לאור ב-1961), שכלל מתכונים ותפריטים לכל החגים, יסודות התפריט ואבות המזון.
כמו כן, חיברה את הספר הפמיניסטי הראשון בעברית "שחרור האשה – לאן?".
בת-אורן הייתה נשואה לאיש הקולנוע אשר הירשברג.
בתה היא הזמרת אסתר שמיר.
365 שולחנות ערוכים (ירושלים: הגל, תשכ"ב)
הליכות הבית (ירושלים: הגל, תשכ"ז)
בין שדי לבינך (תל אביב: עקד, תשמ"ד 1983)
בשני קולות (תל אביב: עקד, תשמ"ו 1986) <שירים>
שתיקת הדג: שירים (תל אביב: עקד, תשמ"ט 1989)
עד שאבין: שירים (תל אביב: ירון גולן, תשנ"א 1991)
התרד היומי: שירים (תל אביב: ירון גולן, 1993)
ויתורים מסוכנים: שירים (תל אביב: ירון גולן, תשנ"ט 1998)
בת משה יצחק: שירים (תל אביב: ספרית פועלים, תש"ס 2000)
הדבר הזה: שירים (תל אביב: ספרית פועלים, תשס"א 2001)
יאוש מכובס (תל אביב: ספרית פועלים, 2002)
שמן-דגים בריבה (בני ברק: ספרית פועלים, 2003) <שירים>
ביום של רחמים (בני ברק: ספרית פועלים - הקיבוץ המאוחד, 2004) <שירים>
מדריך לצעירים על אהבה / מורטון האנט (תל אביב: עופר, תשל"ו)
שנה ראשונה בטירת מלורי / אניד בלייטון (תל אביב: רמדור, 1976)
ילדי היה לחברי / אלינור לנץ (תל אביב: ספרית מעריב, 1983)
מאכלי ירקות / מאת העורכים של ספרי טיים-לייף (תל אביב: ספרית מעריב, 1983)
מאכלי עוף / דבורה טומפסון ויתר העורכים של ספרי טיים-לייף (תל אביב: ספרית מעריב, 1983)
תחזיקו הוא האלבום השני של הזמרת רוני דלומי, אשר יצא בשנת 2013, כשנתיים לאחר אלבום הבכורה שלה, "קצת אחרת".
האלבום, בהפקתם ועיבודם של איתמר מאירי ואיתן רז, כולל עשרה שירים שמחציתם נכתבו ושניים מהם הולחנו על ידי דלומי עצמה, בניגוד לאלבום הקודם, בו השתתפה דלומי בכתיבת שני שירים בלבד.
כותבים ומלחינים נוספים באלבום הם דנה ברגר, רונית שחר, נעם חורב והצמד "גיא ויהל" (גיא מנטש ויהל דורון), גם אחיה הגדול של רוני, נדב דלומי, הלחין שיר אחד באלבום.
הסינגל הראשון שיצא מתוך האלבום הוא "תחזיקו" שייצא ביולי 2012 והוא השיר הראשון שכתבה דלומי שיצא כסינגל.
הסינגל השני מתוכו הוא "פניי לרוח" שייצא בנובמבר 2012, והוא השיר הראשון אותו דלומי הלחינה וגם כתבה.
הסינגל השלישי מתוכו הוא "סתם שני אנשים", הוא יצא בפברואר 2013 ואותו כתב נועם חורב והלחינה הזמרת דנה ברגר לו גם יצא קליפ מצליח.
הסינגל הרביעי מתוך האלבום, "קצה היום" שליווה את צאת האלבום, יצא ביולי 2013 ואותו כתב נועם חורב והלחינו גיא מנטש ויהל דורון.
את השיר הפיק המפיק המוזיקלי לואי להב בניגוד למרבית שירי האלבום, אותם הפיקו רז ומאירי, גם לסינגל זה ייצא קליפ מצליח.
באוקטובר אותה השנה יצא הסינגל האחרון מתוך האלבום, "קרקעית נמוכה".
באלבום נכלל גם השיר "שלחי אותו" שייצא לראשונה במסגרת פרויקט "עוד מעט נהפוך לשיר 2011".
איתמר מאירי - גיטרה, קלידים, תכנות, הפקה מוזיקלית, עיבוד מוזיקלי, כלי מקלדת, סינטיסייזר
איתן רז - תופים, הפקה מוזיקלית, עיבוד מוזיקלי, תכנות, קלידים, כלי מקלדת, סינטיסייזר
אורי זך - הפקה מוזיקלית, עיבוד מוזיקלי, קלידים, תכנות, קולות (מוזיקה) (בשיר "שלחי אותו" בלבד)
עדי הר צבי- בס, קונטרבס
לואי להב - הפקה מוזיקלית, עיבוד מוזיקלי (בשיר "קצה היום" בלבד)
דקל טוביה-בס (בשיר "שלחי אותו" בלבד)
אלדד ציטרין-עיבוד מוזיקלי של כלי מיתר, ניצוח
תום להב-תופים (בשיר "קצה היום" בלבד)
אריאל טוכמן-עיבוד, גיטרה (בשיר "קצה היום" בלבד)
יהל דורון-עיבוד, גיטרה (בשיר "קצה היום" בלבד)
גיא מנטש-עיבוד (בשיר "קצה היום" בלבד)
שלומי קינן-קלידים, תכנות (בשיר "קצה היום" בלבד)
תחיה שפירא (נולדה בשנת 1947) היא משפטנית ישראלית, כיהנה כסגן נשיא בתי משפט השלום לנוער במחוז תל אביב ושופטת בית המשפט המחוזי בתל אביב.
מכהנת כיו"ר ועדת העזבונות במשרד המשפטים.
שפירא נולדה וגדלה בתל אביב, להוריה הרב שלמה וצפיה גורן.
בשנת 1970 סיימה לימודי משפטים בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה בתל אביב, ובשנת 1973 סיימה תואר שני במשפטים.
את ההתמחות עשתה בבית המשפט המחוזי בתל אביב, ובשנת 1972 הוסמכה כעורכת דין.
בין השנים 1972-1975 שימשה כעוזרת ליועץ המשפטי במשרד העבודה והרווחה.