tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילת המאה ה־20 הסימונים ליחסי מיקוד נטו להיות מגוונים וכללו בין היתר אות גדולה F, נקודה במקום הקו הנטוי ולעיתים הופיעו בתצורת שבר אנכי.
סטנדרט ה־ASA משנת 1961, PH2. 12-1961 (סטנדרט אמריקאי כלל שימושי למטרי חשיפה צילומית), מצין ש"הסימון למפתחים יחסיים יהיה f/ או f: שלאחריו יופיע יחס המיקוד האפקטיבי".
גיוס נשים לצבא הוא נושא שרבנים הביעו בו את דעתם מאז מלחמת העצמאות וקום המדינה, ובפרט בעקבות חקיקת חוק שירות ביטחון ב-1949 שכלל גיוס חובה לנשים.
בקרב הרבנים החרדים ישנה הסכמה מלאה שגיוס נשים אסור.
סקירה היסטורית מראה, שבקום המדינה הדעות היו חלוקות בקרב הרבנים של הציונות הדתית.
בהמשך התקבעה הדעה שמתנגדת לגיוס נשים לצבא בקרב כמעט כל הרבנים, הפוליטיקאים ובמערכת החינוך.
אך החל משנות ה-2000, עם מגמת עלייה באחוזי גיוס של נשים דתיות לצה"ל, התעורר הדיון מחדש, והדעות נהיו שוב חלוקות: תמיכה מצד אחד והתנגדות נחרצת מצד שני.
סוגיה זו מתאפיינת בהיותה סוגיה שקשה להכריע בה בכלים הלכתיים פורמליים, ולכן עיקר הדיון מתקיים בפועל בזירה הערכית, הרעיונית והחברתית.
הדיון הרבני בנושא שירות נשים בצה"ל נערך על רקע תהליכי עצמאות ומעורבות גוברים והולכים של נשים במרחבי העשייה והפעולה הציבוריים, תהליך המנוגד למקומן המסורתי של הנשים, מצד אחד, אך גם תהליך שניתן לראות בו תיקון חברתי, דתי ורוחני, מצד שני.
כמו כן, דיון זה נערך על רקע החשש מהאווירה המתירנית, המאפיינת לדעת רבים את מסגרת השירות הצבאי, אך גם על רקע ההכרה בכך שנשים צעירות, בוגרות מוסדות החינוך של הציונות הדתית, מהוות משאב בעל משמעות אסטרטגית לבניית כוחו ועוצמתו של צה"ל.
עוד לפני קום המדינה, היו נשים דתיות שאחזו בנשק והשתתפו בקרבות, בפרט בגוש עציון, אם מתוך אידאולוגיה או מכורח הנסיבות.
22 נשים אף נפלו בקרב על כפר עציון.
ב-1949, נחקק חוק שירות ביטחון שכלל גיוס חובה לנשים, ובו נקבע שנשים תוכלנה לקבל פטור משירות על סמך הצהרה שטעמים שבמצפון או שבהכרה דתית מונעים אותה מלשרת בשירות סדיר.
פטור זה נחקק בעקבות התנגדותם של רוב החוגים הדתיים לגיוס נשים לצבא.
אך חוגים כמו בני עקיבא והקיבוץ הדתי התנגדו לאפליה לטובה של בנות דתיות ועודדו אותן להתגייס לנח"ל בגרעינים של בני נוער דתיים.
בעשרות השנים הבאות, עלה שיעור הנשים הדתיות שבחרו להצהיר שהן דתיות על מנת לקבל פטור משירות צבאי.
עלייה זו גברה בשנות השבעים, בעקבות פתיחת עמותות השירות הלאומי, פתיחת האולפנות - שראשיהן התנגדו לשירות צבאי לנשים, והקלה חוקית בדרך מתן ההצהרה.
החל משנות ה-1990, עלה מספר הנשים הדתיות שהתגייסו לצבא על רקע התרחבות ההיצע של מסלולי השירות לנשים ופתיחת מסלולים שאיפשרו לנשים דתיות להתגייס, כגון גיוס מורות חיילות במסגרת האגף לתרבות תורנית במשרד החינוך; ומסלול גיוס משולב לימודים במדרשה.
איתורן של החיילות הדתיות, גיוסן לצבא וליווין נעשו בשיתוף של צה"ל עם עמותת אלומה - צעירים לשם שינוי אשר הפעילה החל משנת 2002 את פרויקט "משרתות באמונה", בשיתוף פעולה עם משרד הביטחון.
ב-2023 דווח כי אחת מכל חמש בוגרות החינוך הממלכתי-דתי מתגייסת לשירות בצה"ל.
מתוך כלל המשרתות הדתיות בוחרות כ-20% לשרת בתפקידים קרביים.
לפי אלומה, 27% מבוגרות החינוך הממלכתי דתי מתגייסות מדי שנה.
נשים נעדרות כמעט מכל תיאורי המלחמה במקרא, בהתאם לנורמה המקובלת בזמנו לפיה הגברים הם היוצאים למלחמה, הבאה לידי ביטוי בביטוי "יוצאי צבא".
רק במספר קטן של מקרים יש התייחסות ישירה לנשים שהיו שותפות במלחמה.
ביטוי זה לקוח מספר דברים: .
לפי פשוטו של מקרא, פסוק דן בחובה לשמור על ניקיון בתוך מחנה ישראל, היוצא למלחמה.
חובה זו נוהגת מתוך כבוד לנוכחות של אלוהים המלווה את מחנה ישראל בעת מלחמה, על מנת להצילו ולהגן עליו בפני אויביו.
אך פסוק זה התפרש לעיתים בספרות הבתר־מקראית בהשאלה, כחובה לשמור על קדושה בצבא ולמנוע מצבים העשויים לייצר קשר הדוק בין חיילים וחיילות ולחוסר צניעות.
נשים בפעולות לחימה חד פעמיות: דבורה, יעל אשת חבר הקיני והאישה החכמה שהרגה את אבימלך
בספר שופטים, דבורה מתוארת כמי שמפקדת על הלחימה, בעקבות אולטימטום של ברק שאמר שאם לא תלך איתו הוא לא ילך למלחמה כלל.
שם מסופר גם על השתתפותה של יעל אשת חבר הקיני במאמץ המלחמתי, בכך שרימתה את סיסרא, הזמינה אותו לביתה, נתנה לו חלב שנועד להרדים אותו, ולבסוף נעצה יעל יתד ברקתו והרגה אותו.
דבורה בשירתה עושה חיבור בין הריגת סיסרא לבין השקטת הארץ לארבעים שנה, ובכך משבחת את מעשה יעל.
דבורה גם מציינת מימד של השפלה בנפילת האויב בידי נשים, אך לא ברור אם הכוונה לציין שזו השפלה עבור ברק, שהיסס להוביל את המלחמה ולא אזר כוח לעשות זאת בעצמו, עבור סיסרא שנפל ביד אישה או עבור עם ישראל שנאלץ כביכול להסתפק בהנהגה נשית בהיעדר הנהגה גברית ראויה.
בסיפור האישה החכמה מאבל בית מעכה, אישה (ששמה אינו ידוע) משתמשת בתחבולה כדי להביא לרציחתו של שבע בן בכרי שביקש למרוד במלך דוד.
האישה פועלת מיוזמתה ועל דעת עצמה, ומצליחה במשימתה, ואף נקראת "האישה החכמה".
אך אין בכך התייחסות לאפשרות שנשים ישתתפו באופן כללי במאמץ לחימה כלשהו.
בשלש המקרים האלה, ניכר ששותפתן של נשים במלחמה חריגה בהקשר המקראי.
רקע הלכתי - ספרות חז"ל
"אפילו חתן מחדרו וכלה מחופתה"
המשנה במסכת סוטה מתייחסת לאפשרות שנשים יצאו למלחמה.
נושא זה מובא בהקשר של רשימת האנשים הפטורים מלצאת למלחמה, ולאחר מכן, המשנה מדייקת:
ממשנה זו עולה שגם נשים מצוות להשתתף במלחמת מצווה.
המושג "מלחמת מצווה" מכוון לכמה סוגים של מלחמות: המלחמה של יהושע בכניסתם הראשונה של בני ישראל לארץ ישראל, למלחמת עמלק או למלחמה שמטרתה להגן על ישראל.
מלחמת מצווה מוגדרת בניגוד למלחמת רשות, המכוונת להגדיל את שטח הממלכה לצורך כלכלי.
לפי הרמב"ם, כל מלחמה שנועדה להגן על ישראל ("ועזרת ישראל ביד צר שבא עליהם" בלשון הרמב"ם) מוגדרת כמלחמת מצווה.
האחרונים דנו בשאלה אם הרמב"ם התכוון רק למלחמת התגוננות, או גם למלחמת מנע מחשש מוחשי של התקפת האויבים.
יש שפירשו שכוונת המשנה היא שנשים מחויבות לתרום למאמץ המלחמתי על ידי הצטרפות ליחידות תומכות לחימה, כגון רפואה ובישול (מובא בשם הרש"ש), אך יש שפירשו שהן מחויבות בכל פעולה שנועדה להגן על ישראל.
פסוק מספר דברים אומר "לא יהיה כלי גבר על אשה".
לפי אחת הדעות המובאות בתלמוד הבבלי במסכת נזיר בשם רבי אליעזר בן יעקב, יש לפרש פסוק זה כאיסור החל על האישה לשאת נשק: "מנין שלא תצא אשה בכלי זיין למלחמה?
תלמוד לומר: לא יהיה כלי גבר על אשה".
דעה זו מובאת בתוך ברייתא (משנה שלא נכנסה לקורפוס המשניות של רבי יהודה הנשיא) בניגוד לדעתו של תנא קמא (הדעה התנאית הראשונה המובאת שם בצורה אנונימית) לפיה, האיסור חל רק על בגדים שעלולים להביא לידי בלבול ולידי זנות.
לעומת זאת, רבי אליעזר בן יעקב מרחיב את האיסור לכלים המיוחדים לגברים, אף שהם לא נועדו להביא לידי בלבול בין המינים.
בעקבות המשנה, פסקו הרמב"ם והשולחן ערוך שאין לנשים ללבוש שריון.
בנוסף, במספר מקורות מדרשיים נאמר שיעל אשת חבר הקיני השתמשה ביתד ולא בנשק כדי להרוג את סיסרא, כדי להימנע מהאיסור הנזכר.
בעיני חלק מהפוסקים, איסור זה מונע מנשים לשרת בצבא.
אחרים דחו נימוק זה ממספר טעמים: יש שדייקו מהרמב"ם והשולחן ערוך, שהאיסור חל רק על פרטי לבוש הקשורים למלחמה, ולא על נשיאת כלי נשק.
בנוסף, לפי שיטה מרכזית בפסיקה רק כאשר הלבישה נעשית לצורך קישוט היא נאסרה, אך לבישה לצורך תועלתני (כמו הגנה מקור או חום) מותרת.
היתר זה התקבל במיוחד בעת צורך או מצווה, ומלחמות ההגנה גם הן מלחמות מצווה.
יש שציינו שהגדרת פריט כ"כלי גבר" תלויה בנורמה החברתית, המשתנה לפי הזמן והמקום, ושכיום נשים רבות בארץ ובעולם נושאות נשק.
ולבסוף, במצב של פיקוח נפש (סכנת חיים) נדחים כל האיסורים.
למעשה, פסיקה רווחת מתירה לנשים הגרות ביישובים לשאת נשק לשם הגנה עצמית, על בסיס צירוף כמה מהנימוקים המוזכרים.
"דרכו של איש לעשות מלחמה"
אמרה זו מובאת ממסכת קידושין ומשתמע ממנה שאין דרכה של אישה לעשות מלחמה, והיא עדות על נורמה חברתית, שלא הובאה בכתבי הפוסקים, ובפועל השתנתה לאורך הדורות.
מאז הקמת המדינה, הייתה התנגדות נחרצת ועקבית של גדולי הרבנים החרדים לשירות צבאי של נשים, מחשש שהאשה תידרדר מבחינתה אמונית ודתית.
בהתבטאויות מפורסמות הגדירו זאת החזון איש והסטייפלר כאיסור של ייהרג ואל יעבור.
להתנגדות הזאת הצטרפו רבנים בולטים, ביניהם הרב צבי פסח פרנק, הרב איסר זלמן מלצר, הרב יחזקאל אברמסקי והרב שך.
גם רבנים חרדים ספרדים קיבלו עמדה זו, ביניהם הבאבא סאלי, הרב בן ציון אבא שאול, הרב יהודה צדקה, הרב עובדיה יוסף והרב מרדכי אליהו.
התנגדות זו כוללת כמעט תמיד התנגדות דומה לשירות לאומי ולוותה בדגש על "האיסור המוחלט" החל על גיוס נשים ואף בשיוך איסור זה לקטגוריה של "ייהרג ואל יעבור" ובקריאות למסירות נפש בהתנגדות זו.
הרבנות הראשית התנגדה להטלת חובת גיוס על נשים מאז עליית הנושא לפרק.
כבר בסוף 1947, טרם הקמת המדינה, פנתה הרבנות הראשית לסוכנות היהודית בבקשה להימנע מהטלת גיוס חובה על נשים.
ב-1948 נפגש הרב הרצוג עם דוד בן-גוריון, ראש הממשלה הראשון, כדי לבקש שצו הגיוס לא יחול על נשים נשואות, ורווקות תוכלנה להימנע מגיוס מטעמים דתיים.
ב-1949 הודיעה מועצת הרבנות הראשית על התנגדותה לחוק המחייב נשים להתגייס.
ב-1951 נפגשה משלחת רבנים בראשות הרב הרצוג עם ראש הממשלה ושר הביטחון ודרשה ממנו לבטל את הגשת התיקון לחוק שירות הביטחון המחייב גיוס נשים לצבא בכלל, ודתיות בפרט.
לאחר שבקשתם נדחתה, הוציאה הרבנות הראשית הכרזה: "הננו - אחרי בירור המצב - מפרסמים דעת תורה שגיוס נשים אפילו פנויות - במסגרת צבאית באיזו צורה שהיא, אסור בהחלט".
בשנים שלאחר מכן המשיכה הרבנות להיאבק על מתן פטור מגיוס צבאי, כמו גם מחובת שירות לאומי, לנשים דתיות המצהירות על דתיותן.
המאבק של הרבנות הראשית והמפלגות הדתיות, שהצליחו לקבוע בחוק שחרור של נשים דתיות, הביאו במבוכה את מחנכי תנועת בני עקיבא, שאימצה את המסגרת הצבאית של הנח"ל הדתי והכווינה אליה את כל בוגריה.
ההנהלה הארצית של התנועה פנתה למועצת הרבנות הראשית בעניין וקיבלה תשובה חיובית, לפיה רשאיות חברות התנועה לשרת בצה"ל במסגרת הנח"ל הדתי מרצונן.
ב-1976, פנה שוב מזכ"ל התנועה לרב הראשי הרב שלמה גורן בנושא בעקבות שאלות חוזרות, ונענה שהתשובה עדיין תקפה.
הרבנים הראשיים הרב גורן והרב עובדיה יוסף התירו לתלמידות כיתה י"א להתאמן בנשק במסגרת הגדנ"ע, וכן התירו לנשות חינוך ותלמידות להתאמן בנשק ולשאתו בעת שמירה.
בנוסף, קיימים מכתבים מהרבנים הראשיים הרב אונטרמן והרב גורן המתירים לנשים הבטוחות בחוזקן הדתי להתגייס לצבא אם הן רוצות בכך בעצמן.
תמורה בגישה חלה בזמן כהונתם של הרבנים הראשיים הרב שפירא והרב אליהו.
בשנת 1984 נודע למזכ"ל תנועת בני עקיבא שהרבנים הראשיים עומדים להוציא הוראה נגד גיוס נשים לנח"ל הדתי.
בני עקיבא שלחה משלחת לרבנות הראשית, שכללה מלבד המזכ"ל את הרב אברהם צוקרמן והרב חיים דרוקמן, ובעקבותיה נמנעו הרבנים הראשיים מלהוציא פסק בנושא באותה עת.
אך בשנים שלאחר מכן הוציאו הרב שפירא והרב אליהו הודעות ותשובות האוסרות על שירות נשים בצבא בכל מסגרת שהיא, תוך הסתמכות על הכרזת מועצת הרבנות משנת 1951; ובתשובה משנת 1992 הם אסרו במפורש גם את הגיוס לנח"ל: .
בשנת 2014 הוציאה מועצת הרבנות הראשית, בראשות הרבנים הראשיים הרב יצחק יוסף והרב דוד לאו, החלטה האוסרת על בנות להתגייס לצה"ל, כשהיא מסתמכת גם היא על הכרזת מועצת הרבנות משנת 1951.
עמדתם של רבנים בולטים בציבור הדתי לאומי
לצד העמדה השוללת, היו רבנים בולטים שהביעו בדרכים שונות תמיכה בשירות נשים בצה"ל באופנים מסוימים.
הרב הראשי האשכנזי הראשון למדינת ישראל, יצחק אייזיק הלוי הרצוג, התייחס לשאלה בזמן מלחמת העצמאות.
הוא כתב שאין בנשיאת נשק לנשים במסגרת צבאית בעיה מצד איסור לא ילבש.
על פי דברי הרמב"ם והמנחת חינוך כתב שנשים יוצאות למלחמות מצווה, ובהן מלחמת השחרור, ודחה את דברי הרדב"ז שפירש שנשים אינן יוצאות למלחמת מצווה או רק מסייעות ללוחמים בהבאת מים ומזון.
עם זאת, הסביר שהרבנות הראשית לישראל לא אמרה בעניין זה היתר, מחשש לבעיות של צניעות - כלומר חוסר שמירה על גבולות התנהגות נאותים בין נשים לגברים, או השתתפות באינטראקציות שיש בהן חושפנות או אינטימיות אסורה.
הוא הוסיף שאם בפלוגות דתיות אפשר לקבוע סדרים שימנעו בעיות אלו אין הוא רואה בכך שום איסור, אך הרבנות שללה גיוס חובה של נשים, מכיוון שקשה לקבוע בכך גדרים.
לבסוף כתב שבנות שרוצות להתנדב למשמר העם תוך כדי נשיאת נשק אינן עוברות על שום איסור ומקיימות מצווה גדולה.
הרב צבי יהודה קוק סבר באופן עקרוני שנשים חייבות להשתתף במלחמת מצווה, על פי דברי המשנה, הרמב"ם והמנחת חינוך.
את מלחמות צה"ל הגדיר כמלחמות מצווה.
הוא ציין שהרדב"ז פירש בדברי הרמב"ם שהנשים רק מסייעות ללוחמים בהבאת מים ומזון, אך כתב ששאר הראשונים והמפרשים לא פירשו כמותו, ואמר שפשוט שהרמב"ם התכוון לכל תפקידי המלחמה.
עם זאת, העיר הרב צבי יהודה קוק שבצבא ישנם חששות להתנהגות בלתי צנועה (כלומר כזו שאינה שומרת על הגבולות הראויים בין נשים לגברים), ואמר שייתכן שהשיקול משתנה אינדיבידואלית בין אישה לאישה.
עם זאת, הוא דחה את הטענה שבימי חז"ל נורמות ההתנהגות היו טובות יותר ושהיום הדור מקולקל יותר, ולכן יש לשנות את הפסיקה.
למעשה כתב שהוא מעוכב הוראה, מפני הוראתם של רבנים חשובים ששוללים לחלוטין גיוס נשים.
הוא אמר שהוא אינו מבין את דעתם, אבל גם אינו רוצה לצאת נגדם.
את השואלים הפנה לרבנים הראשיים, ובפועל עודד הליכה לשירות לאומי בעקבות פסיקתם.
על בסיס דברי הרדב"ז, החשיב זאת כהשתתפות בחובת המלחמה.
בשנים 1952–1954 התפרסמו בקובצי "התורה והמדינה" מאמרים הלכתיים בעד ונגד גיוס נשים.
הרב שאול ישראלי, עורך הקובץ, העיר הערות על המאמרים, בהם שלל את נימוקי האוסרים.
בין היתר כתב שנשים חייבות במלחמת מצווה, שאין בנשיאת נשק קל לנשים איסור "לא ילבש", ושהלכות הצניעות תלויות בנורמות חברתיות, ורק במקום בו נשים אינן יוצאות מהבית יש לאסור גיוס חובה מטעמי צניעות.
הוא הביע את עמדתו לפיה במקום לשלול את כל רעיון גיוס הנשים, היה ראוי להשתדל לכוון אותן למקומות בו יוכלו למלא את חובת גמילות החסד, לאור הצורך המשווע בכוח אדם בצבא.
באופן פרטי אף הביע תמיכה בנשים דתיות שהתנדבו מרצונן להתגייס לצבא.
מזכירו האישי של הרב שלמה גורן, ר' זלמן קויטנר, כתב:
במקרים פרטניים קיימות עדויות של נשים דתיות שהרב גורן התיר להן להתגייס.
גם בתו התגייסה, כשבראיון לעיתון הארץ הוא הסביר שלמרות התנגדותו הכללית לגיוס בנות, הוא החליט שכל עוד קיים גיוס כזה בתו לא תיפקד ממנו, בשל מעמדו הייצוגי כרב הראשי לצה"ל.
מזכירו האישי של הרב איסר יהודה אונטרמן, ר' אברהם בידרמן, כתב בשמו של הרב אונטרמן:
תנועת נאמני תורה ועבודה תמכה מראשיתה בגיוס נשים דתיות לצה"ל ואף הוציאה לאור ספר עיון הלכתי בנושא, שפורסם בשנות ה-1980, ונכתב על ידי יו"ר התנועה יחזקאל כהן.
ארגון רבני ורבניות בית הלל
ב-2014, ארגון בית הלל - הנהגה תורנית קשובה פרסם מסמך בו הוא ביקש לעודד כל בת לשרת את המדינה במקום שבו תוכל לתרום תרומה מרבית, בשירות לאומי או בשרות צבאי, בהתאם לכישוריה ולאופייה.
רבני ורבניות הארגון קראו לחשיבה מחודשת ופתוחה, השוקלת בצורה עניינית את שני המסלולים העומדים לרשות האישה הדתית.
במאמרם, הם בקשו לתת עוגן הלכתי לצעירות שהחליטו לשרת בצבא וקבעו שהן מקיימות מצווה חשובה.
הם ביססו עמדה מתירה זו על החשיבות ההלכתית של נתינת כתף לקיום המדינה וביטחון תושביה, אם כקיום של מלחמת מצווה, של הצלת נפשות או גמילות חסדים.
כמו כן, התמודדו עם טענות קודמיהם בדבר האיסור החל על האישה לשאת כלי נשק, הדאגה לצניעותה והנזק הרוחני הצפוי לה.
בשנת 2024, הארגון פרסם נייר עמדה חדש בעקבות מלחמת חרבות ברזל, שבו כתבו חברי הארגון כי שירות נשים בצה"ל הוא מצווה.
הרב אהד טהרלב, ראש מדרשת לינדנבאום – הכוללת תוכנית "הדס" המשלבת לימודים במדרשה עם שירות צבאי מלא – משנת 2003, יצא בעקבות מלחמת חרבות ברזל בקריאה כי נשים יכולות וצריכות להשתלב במערך הלוחם של צה"ל.
עם זאת, הוא הדגיש שהוא מצדד ביחידות מגדריות ולא ביחידות מעורבות.
בשנת 2017, הרב אלי רייף הוציא ספר הדרכה לחיילת הדתית "שלום בחילך", ספר ראשון מסוגו שמכיר במושג "חיילת דתית" ונועד להעניק לה הדרכה הלכתית ותורנית, תוך התייחסות לאתגרים הקשורים למפגש בין ההלכה לחיי הצבא.
"יחס חם" הוא אלבום הסולו הראשון של המוזיקאי והזמר הישראלי דני ליטני, שיצא במרץ 1978.
"יחס חם" הוא אלבום הסולו הראשון שהוציא ליטני ליטני באמצע 1978. בעת יציאת האלבום היה ליטני בן 35, ומוכר מאוד.
הוא השתתף ושר בכמה מופעים עם יהונתן גפן, הוציא כמה שירים לתחנות הרדיו והלחין מספר להיטים, אך רק ב-1978 הוציא את אלבומו הראשון.
האיש שהפיק את האלבום מוזיקלית היה המוזיקאי האמריקני פרד פילד, שהיה חבר בלהקת "בני נוח", שאיתם הופיע ליטני בעבר.
ליטני סיפר בריאיון: "הוא היה בחור שניגן עם טינה טרנר.
והוא כנר, ונגן בנג'ו ועל כמה מה שאתה רוצה הוא ניגן".
שני שירים באלבום הם דואטים של ליטני עם יהודית רביץ, שעובדו על ידי מתי כספי: "בראש אחד" ו-"לא טוב היות אדם לבדו", שהלחין כספי.
שני השירים הללו זכו להצלחה.
שיר בולט אחר באלבום הוא "ולא היה בינינו אלא זוהר" למילותיה של לאה גולדברג, שהתפרסם קודם לכן בביצועה של צילה דגן.
בנוסף, באלבום מופיע השיר "ציף ציף מעל הרציף" שכתב ליטני להרכב "השלושרים".
דני ליטני - שירה וקולות, לחנים (חוץ מ"לא טוב היות האדם לבדו" - לחן: מתי כספי)
פרד פילד - גיטרות, מנדולינה, בנג'ו, כינור, ויולה, מפוחית, קלידים ב"יחס חם", עיבודים והפקה מוזיקלית (חוץ מ-5 ו-10)
אריק רודיך - פסנתר ב"אדם זקן", פנדר ב"יום נוסף", "לא טוב היות האדם לבדו" ו"בראש אחד"
מאיר ישראל - תופים וטמבורין
מתי כספי - קונגס וקולות רקע ב"יחס חם", קלוינט וקולות בשירים "ראש אחד" ו"לא טוב היות האדם לבדו"
יהודית רביץ - שירה ב"ראש אחד" ו"לא טוב היות האדם לבדו"
שלום חנוך - קולות ב"היום בו נפלו השמיים", "אמרת שתחזרי"
חיים רומנו - גיטרה חשמלית ב"לא טוב היות האדם לבדו"
אפרים ואסתר שמיר - קולות ב"יום נוסף" ו"אדם זקן"
הפקה מוזיקלית: פרד פילד (חוץ מ-5 ו-10)
עיבודים והפקה מוזיקלית ל"ראש אחד" ו"לא טוב היות האדם לבדו": מתי כספי
טכנאי הקלטות ומיקס: טומי פרידמן
הוקלט באולפני טריטון בין פברואר לספטמבר 1977
במתמטיקה, יחס שקילות הוא יחס בינארי שהוא רפלקסיבי, סימטרי וטרנזיטיבי.
כל יחס שקילות על קבוצה קובע חלוקה שלה לתת קבוצות שונות שנקראות מחלקות שקילות.
שני איברים של הקבוצה הנתונה שקולים זה לזה אם ורק אם הם שייכים לאותה מחלקת שקילות.
הדוגמה הפשוטה ביותר ליחס שקילות היא יחס השוויון.
דוגמאות נוספות כוללות דמיון וחפיפת משולשים, הקבלה בין ישרים, איזומורפיות של מבנים ועוד.
זיהוי וחישוב של יחסי שקילות מעניינים הוא חלק חשוב במחקר המתמטי.
מרכזיותו של מושג זה בחשיבה המתמטית מודגמת באמרתו המפורסמת של אנרי פואנקרה, מגדולי המתמטיקאים במחצית השנייה של המאה התשע-עשרה: "מתמטיקה היא האמנות של קריאה באותו שם לדברים שונים".
יחס בינארי מעל קבוצה הוא תת-קבוצה של המכפלה הקרטזית , כלומר: .
כלומר: הוא קבוצה של זוגות סדורים כך שכל איבר בזוג שייך ל-.
אם אזי מקובל לסמן .
יחס מעל קבוצה נקרא יחס שקילות אם הוא מקיים את התכונות הבאות:
רפלקסיביות: כל איבר עומד ביחס עם עצמו, כלומר לכל .
לדוגמה, תכונה זו מתקיימת תמיד עבור היחס "שווה ל", כי כל איבר תמיד שווה לעצמו.
סימטריות: אם עומד ביחס עם אזי גם עומד ביחס עם , כלומר: .
לדוגמה: היחס "אח של" הוא סימטרי כי אם יעקב אח של עשו אז גם עשו אח של יעקב.
לעומת זאת, יחס ההורות "אב של" איננו סימטרי כי אם יצחק אב של יעקב, יעקב אינו אב של יצחק.
טרנזיטיביות: אם נמצא ביחס ל- ו- נמצא באותו היחס ל- אזי גם בין ל- מתקיים אותו היחס, ובניסוח פורמלי: .
לדוגמה, תכונה זו מתקיימת תמיד עבור היחס "קטן מ", כי אם קטן מ- ו- קטן מ-, אז קטן מ-.
סימטריה וטרנזיטיביות אינן מספיקות כדי להכריח יחס להיות רפלקסיבי.
לדוגמה, היחס הריק (שלא מתקיים לאף זוג איברים) על קבוצה לא ריקה הוא סימטרי וטרנזיטיבי באופן ריק, אך אינו רפלקסיבי.
יחס שקילות מחלק את הקבוצה, שמעליה הוא מוגדר, למחלקות שקילות: בהינתן קבוצה ויחס שקילות שהוגדר עליה, מגדירים את מחלקת השקילות של איבר כלשהו כקבוצת כל האיברים השקולים לו.
מתכונות יחס השקילות עולה שכל איבר בקבוצה יהיה שייך למחלקת שקילות אחת בלבד, ולכן יחס השקילות מחלק את הקבוצה לתת קבוצות זרות שהאיחוד שלהן הוא הקבוצה כולה.
לדוגמה: בהנחה שכל אדם בעולם הוא תושב של מדינה אחת ויחידה, הרי היחס "בעל תושבות משותפת" מחלק את כל תושבי העולם למחלקות שקילות, שכל אחת מהן מכילה את כל תושביה של מדינה מסוימת.
בנוסף, בהינתן חלוקה של הקבוצה, ניתן לבנות יחס שקילות כך שכל זוג איברים נמצא ביחס שקילות אם ורק אם שני האיברים היו באותה קבוצה בחלוקה.
את מחלקת השקילות של איבר a כלשהו המקיים ניתן לסמן ב- ā או Sa, ואת החלוקה של קבוצה A כלשהי למחלקות שקילות ב- πA או π אם ידוע באיזו קבוצה מדובר.
אוסף מחלקות השקילות של קבוצה על פי יחס שקילות מסוים מכונה קבוצת המנה שלה.
כל מחלקה מיוצגת לרוב על ידי איבר ("נציג") מהקבוצה המקורית.
בדוגמה לעיל, תהיה קבוצת המנה לפי יחס השקילות שהוגדר, קבוצה המכילה את כל המדינות בעולם.
הגדרה זו משמשת, בין השאר, לצורך בנייה של מערכות מספרים, על ידי הגדרת מספר רציונלי כמחלקת שקילות של היחס .
בצורה הזו קבוצת המספרים הרציונליים היא קבוצת המנה של לפי אותו יחס.
גם בניית המספרים הממשיים מתוך הרציונליים יכולה להיעשות על ידי שימוש במחלקות שקילות, כאשר בונים את המספרים הממשיים על ידי השלמה של המספרים הרציונליים.
במקרים רבים במתמטיקה מגדירים פונקציות בין מחלקות שקילות על ידי נציגים של אותן מחלקות.
במקרה כזה כדי שמה שיתקבל יהיה באמת פונקציה צריך לוודא שהערך המתקבל אינו תלוי בנציג שנבחר.
לדוגמה כאשר מגדירים חיבור בין המספרים הרציונליים (שמוגדרים כמחלקות שקילות של זוגות סדורים של מספרים טבעיים) מגדירים זאת על ידי נציגים.
במקרה הזה יש לוודא שלפעולה ולפעולה יש תוצאות שקולות.
באופן כללי בהינתן חוג ואידיאל דו-צדדי , ניתן להגדיר יחס שקילות ~ על על ידי:
כל פונקציה מגדירה יחס שקילות של שני איברים המועתקים לאותו איבר: .
חפיפה, דמיון והיחס הטריוויאלי (כל דבר שקול לכל דבר אחר) הם יחסי שקילות.
בדקדוק, יַחֲסָה (ברבים: יְחָסוֹת, באנגלית: case, בספרדית: caso) היא סימון של מילים או צירופים מחלקי דיבר מסוימים בהתאם למעמדם התחבירי במשפט.
בעברית כמעט שאין יחסות (יש אומרים שהמילית "אֶת" היא יחסת מושא ישיר, אָקוּזָטיבית, למושא ישיר מיודע).
בערבית ולפניה באכדית עתיקה יש סימון ברור גם למילות יחס ולשמות עצם.
וכך גם בגרמנית ושפות נוספות.
יש שני סוגי יחסות, האחת המסמנת את תפקידה התחבירי של המילה במשפט וקובעת אם מדובר בנושא, נשוא, מושא ישיר או עקיף וכדומה.
סוג סימון יחסה זה נדיר בעברית המדוברת למעט השימוש במילה אֶת כדי לסמן מושא ישיר.
אך סימון זה קיים באופן בולט לחלק מהתפקידים התחביריים של המשפט בשפות אחרות, ביניהן באופן בולט בערבית ובלטינית.
יחסת הנושא (והנשוא השמני) ובלעז היחסה הנומינטיבית, כלומר יחסת שם העצם – קיימת בערבית כסיומת u (תנועת דַמַּה, ובתעתיק לעברית: קֻבּוּץ או שורוק), המסמנת שמדובר בנושא, או בנשוא שמני.
בעברית אין מקבילה ליחסה זו.
יחסת המושא הישיר ובלעז היחסה האָקוּזָטיבית (מילולית: "המאשימה"), מסמנת גם את תואר הפועל – קיימת בערבית כסיומת a (תנועת פַתְחַה).
בעברית המילה אֶת מחליפה את היחסה האקוזטיבית.
יחסת השייכות (בערבית היא גם יחסת המושא העקיף) ובלעז היחסה הגֶנֶטיבית (מילולית: "המוּלֶדֶת", או יחסת השייכות) – קיימת בערבית כסיומת i (תנועת כַּסְרַה, ובתעתיק לעברית: חיריק).
בעברית המילה של יכולה להיחשב כמציינת יחסה זו.
יחסת המושא העקיף ובלעז היחסה הדטיבית: סוג אחר של יחסות, היחסה הסמנטית, מסמנות את המשמעות של המילה בתוך המשפט, למשל יחסת יעד - המסמנת שמדובר במקום אליו הפעולה שואפת, במקרה זה בעברית מסמנים זאת באמצעות מילית היחס אֶל, או באמצעות מוספית קידומת של לְ- למילה (לדוגמה לילד, לְשָם, לעפולה, לזה).
כך גם יחסת המקור, בעברית עם המילית מ...
או מילת היחס "מאת", וכן יחסת המיקום "על" "תחת" וכדומה.
בשפות עם יחסות, לעיתים בנוסף למילת יחס, או בלעדיה יש צורה קבועה לאותו מושא עקיף כמוספית סופית או לעיתים רחוקות תחילית.
יש הרואים בקיצור מילות היחס בעברית והפיכתן למיליות המצורפות למילה, השפעה של השפות בעלות היחסה שהיו בסביבתה של העברית.
יחסת הקריאה או היחסה הווקטיבית – מציינת קריאה, פנייה או התייחסות למישהו.
מדובר ביחסה שמוכרת יחסית לדוברי עברית: בערבית היא מצוינת על ידי התחילית يا (יא), שחדרה גם לסלנג העברי, בעיקר בהקשרים שליליים של כינויי גנאי.
יחסה זאת אינה קיימת בעברית באופן טבעי.
היחסה בעברית המדוברת ובעברית העתיקה
בחקר השפה העברית, הניתוח הלשוני של יחסות מסוג זה פחות נפוץ, ומתמקדים יותר בחיפוש שרידי יחסות המסמנות את תפקידה התחבירי של המילה בתוך המשפט, שנותרו בעברית המקראית והתלמודית (לשון חכמים) וכן את גלגולי היחסות בשפות השמיות כגון אכדית בה השימוש ביחסות ניכר בולט וברור.
בעברית החדשה, ובמיוחד זו המושפעת מן האנגלית אחרי מהפכת האינטרנט בשנות התשעים של המאה העשרים, מרבים להשתמש במשפטים שמניים ללא פועל, במילות וצירופי לשון תיאוריים, ובבינוני (פעלים בהטיית הזמן ההווה שאפשר להבין אותם גם כשמות עצם או תיאור).
משום כך יחסת השם, שבעבר שימשה בעיקר לסימן הנושא, עברה לשמש גם לסימון הנשוא.
זמן הווה כמעט ולא שימש בעברית הקדומה, ורוב המשפטים נבנו כפעולה שהיא הנשוא ולה נושא ולעיתים מושא.
ראו להלן בהרחבה על היחסות בשפות השמיות ובעברית החדשה.
המילים שמקבלות סימון יחסה בשפות שונות הן מחלקי דיבר מסוימים.
לדוגמה פועַל לעולם לא יסומן ביחסה.
חלקי הדיבר היכולים לקבל סימון הם:
רוסית: Сын любит маму; мама любит сына "הבן אוהב את אמא; אמא אוהבת את הבן"; הסיומת של המילים אמא (мама) ובן (сын) משתנה בהתאם לתפקיד התחבירי – נושא או מושא.
הסיומות של שמות העצם מעידות על היחסה - סיומת a ליחסת הנומינטיב, סיומת am לאקוזטיב וסיומת ae לדאטיב.
רוסית: Красная площадь находится около Кремля; Туристы посещают Красную площадь "הכיכר האדומה נמצאת ליד הקרמלין; תיירים מבקרים בכיכר האדומה"; הסיומת של שם התואר Красная (אדומה) משתנה לפי התפקיד במשפט – נושא או מושא.
גרמנית: dem deutschen Volke (הכיתוב בחזית בניין הרייכסטאג: לעם הגרמני); התווית dem היא ביחסת הדטיב (ביחסת הנומינטיב עם המילה Volk היא das Volk)
אנגלית: he loves her; she loves him (הוא אוהב אותה; היא אוהבת אותו); כינויי הגוף he ו־she משתנים בהתאם לתפקידם במשפט
אוקראינית: цей наказ довелося віддати віцепрезиденту Майку Пенсу, оскільки Трамп робити цього не поспішав; "הפקודה הזאת ניתנה על ידי סגן הנשיא מייק פנס, שכן טרמפ לא מיהר לעשות את זה"; המילה זה היא цей ביחסת הנומינטיב ו־цього ביחסת האקוזטיה (בתפקיד המושא).
רוסית: Эта песня очень известная, я знаю эту песню "השיר הזה מאוד מפורסם, אני מכיר את השיר הזה".
המילה "Эта" שמשמעותה "הזו" היא ביחסת הנומינטיב והמילה эту היא ביחסת האקוזיטיב, המושא הישיר
אחרי מי אני ממהר?" (מתוך שיר מאת ולדימיר ז'ילקה) המילה "מי" היא хто ביחסת נומינטיב (הנושא במשפט) ו־кім ביחסת אינסטרומנטל.
רוסית: ?Кто кого кому отдал "מי נתן את מי למי?".
המילה "מי" היא кто בנומינטיבי, кого באקוסיטיבי וкому בדטיבי.
לפעמים מסומנת היחסה על צירופים הנובעים מחלקי הדיבר האלה, אף שהמילה המסומנת היא מחלקי הדיבר שאמורים לא לקבל סימון יחסה.
סימון היחסות של חלקי המשפט, המסמנות נושא נשוא או מושא וכדומה, הוא בדרך כלל מורפולוגי צורני, כלומר מתבטא בשינוי בצורת המילה.
לדוגמה בשפה האכדית כאשר יש שם עצם ביחיד, שהוא מושא ישיר של משפט, מוסיפים סיומת אַה (לדוגמה: לוּ יַהֲפֻּכּוּ כּוּסִיאַהמוּלכִּיךַּ, שפירושו: לו יהפכו את כיסא מָלְכֶךָּ - כלומר כיסא-מלוכתך) במקרה של צירוף לשוני יש שפות בהן היחסה מסומנת על ידי שינוי צורה של מילה אחת או יותר הכלולות בצירוף.
מקובל למנות כמה קטגוריות שמתייחסות למעמד התחבירי של מילה במשפט: נושא, נשוא, מושא ישיר, מושא עקיף, תיאור ועוד.
יש יחסות שאינן מסמנות מעמד תחבירי גרידא, אלא גם תפקיד סמנטי משמעי, למשל: שייכות (הספר של הילד, סִפְרוֹ), פנייה (חייל!
שפר הופעתך - במקרה זה הסימון הוא בהגברת הקול והפסקה אחריה), שימוש בכלי (כתבתי בעיפרון), מקום (נסעתי לצפון) ועוד.
יחסות אלו קיימות גם בעברית, כפי שהודגם.
שפות נבדלות זו מזו במספר חלקי הדיבר שבהם היחסות מסומנות ובמספר היחסות המסומנות.
ברבדים היסטוריים מוקדמים יותר של השפה האנגלית היו 5 יחסות, והן הופיעו גם על שמות עצם או תוויות יידוע, אולם סימון היחסות הצטמצם במידה ניכרת עם השינויים בשפה במשך הזמן.
סימון היחסה מופיע על רכיבים שמניים שונים כגון תוויות ידוע, כינויים ותארים, אולם לרוב לא על שם העצם עצמו.
בדוגמאות שלהלן נראה השינוי בתווית הידוע בלבד, להוציא הגֶנִיטִיב, היא יחסת התולדה והשייכות, שבה במקרה זה גם השם עצמו מקבל סיומת - es/s.
האיש = der Mann (יחסת נומינטיב, נושא/נשוא)
את האיש = den Mann (יחסת אקוזטיב, מושא ישיר)
אל האיש = dem Mann/Manne (יחסת דאטיב, מושא עקיף)
של האיש = des Manns/Mannes (יחסת גניטיב, שייכות)
הבית = talo (יחסת נומינטיב, נושא)
בתוך הבית = talossa (יחסת אינֶסיב, מושא עקיף + מילת היחס "בתוך")
על הבית = talolla (יחסת אדֶסיב, מושא עקיף + מילת היחס "על")
אל הבית = talolle (יחסת אלַאטיב, מושא עקיף + מילת היחס "אל")
קיימת גם החלפת אותיות בין עיצורים קוליים לעיצורים לא קוליים, והתאמתם להרמוניית התנועות.
הרחוב = sokak (יחסת נומינטיב, נושא)
ברחוב = sokakta (יחסת לוקאטיב מושא עקיף,+ מילת היחס "ב-")
של הרחוב = sokağın (יחסת גניטיב מושא עקיף, מילת היחס "של")
לרחוב = sokağa יחסת דאטיב, מושא עקיף, מילת היחס "אל")
מהרחוב = sokaktan (יחסת אבלאטיב מושא עקיף, מילת היחס "מ-")
את הרחוב = sokağı (יחסת אקוזטיב, מושא ישיר, מילת היחס "את")
היחסות בשפות השמיות ובעברית החדשה
בחלק מן השפות השמיות קיימות עד היום יחסות כחלק מהשפה.
בערבית ספרותית מסומנת היחסה באמצעות תנועות שמתפקדות כסופיות (suffixes) ומצטרפות לשמות עצם ותארים (תופעה המכונה إعراب "אִעְרַאבּ" או "ניקוד סופי").
למשל שם העצם الملك /al-malik/ ("המלך") יופיע כ־الملكُ /al-maliku/ בבואו כנושא או כנשוא שמני ("המלך אמר", "שלמה הוא מלך"); الملكَ /al-malika/ בבואו כמושא ישיר ("ראיתי את המלך"); ו־الملكِ /al-maliki/ בבואו כמושא עקיף ובכלל לאחר מילת יחס ("באתי אל המלך"), או כסומך ("בית־המלך").
בעברית מודרנית מציינים יחסת מושא ישיר לפני שם־עצם מיודע באמצעות המילה "אֶת".
בעברית מקראית השימוש במילה "את" היה שונה, והיא ציינה באופן כללי את מקבל הפעולה, ולאו דווקא מושא ישיר.
יש הרואים במילה "של" בעברית מודרנית מעין סימון יחסה, ובמקרים מסוימים אפשר לראות גם את מילת היחס "ל־" כסימון של יחסת מושא עקיף.
יש המזהים שרידים של יחסות בניקוד סופי בעברית המקראית, למשל בפסוקים () או () או (), אם כי יש מחלוקת לגבי הזיהוי הזה.
הסיומת ־ָם בתארי־פועל מסוימים (ריקָם, יומָם, חינם, אמנם ועוד) היא לדעת רוב הבלשנים שריד ליחסת מושא ישיר, ששימשה גם לציון תיאורים (השווה לערבית: يوماً יַוְמַן, ليلاً לַיְלַן וכו').
יש בלשנים הגורסים כי הסיומת ־ַיִם (ayim-) בשמות מקומות כגון: מצרַיִם, אפרים, מחנים, מקורה ביחסה שציינה מקום, אולם אין לכך הוכחות חד־משמעיות.
כך או אחרת, ברור שהשימוש בסימון מורפולוגי של יחסות בעברית הקדומה נפסק עוד לפני כתיבת התנ"ך.
הדוגמה הבולטת ביותר ליחסה שעדין קיימת בעברית המודרנית היא ה' הכיוון (המגמה), שהופכת שם עצם למקום, למשל במילים "הביתה", "ארצה", "דרומה", ובמשלב גבוה: "ירושלימה".
ייתכן שהמילים קדימה, שמאלה, ימינה הם שרידים של יחסה זו.
בתחילת שנות ה־80, החל נועם חומסקי לפתח את תאוריית היחסה במסגרת הדקדוק הגנרטיבי.
לפי תאוריה זו, גם בשפות שבהן אין סימון מורפולוגי או סימון מוחשי אחר של יחסות, קיימות יחסות מופשטות.
יתרה מזאת, חלקי דיבר מסוימים (כגון שמות עצם, כינויי גוף וכו') חייבים להימצא בעמדה במשפט שבה הם יכולים לקבל יחסה, בין אם היחסה ממומשת באמצעות סימון כלשהו ובין אם לאו.
למשל, בעברית, במשפט כמו "הכלב אכל עגבנייה", המילה "הכלב" מקבלת יחסת נושא (נומינטיב), והמילה "עגבנייה" מקבלת יחסת מושא ישיר (אקוזטיב), אף על פי שליחסות אין מימוש מורפולוגי או אחר.
על־פי "תאוריית היחסה" של חומסקי, המשפט "עגבנייה נאכלה הכלב" יהיה בלתי־דקדוקי, כיוון שהמילה "הכלב" אינה יכולה לקבל יחסה בעמדה שבה היא נמצאת .
בדוגמה זו, הפועל הסביל אינו יכול להעניק יחסה למושא, ולכן צירוף שמני, שחייב יחסה, אינו אפשרי.
פסוקית אינה דורשת יחסה, ולכן היא אפשרית גם בהיעדר יחסה.
בגישה זו, ההבדל בין השפות הוא בעיקר במידת העושר של המערכת המורפולוגית, אך ההבחנות התחביריות ה"עמוקות" הן אוניברסליות.
הרשימה שלהלן מתבססת בעיקר על המחקר המסורתי של השפה הלטינית ובמידה מסוימת גם על המחקר המסורתי של השפה היוונית העתיקה.
על אף השינויים שחלו במחקר הבלשני, עדיין מקובל להשתמש ברשימה זו כבסיס להגדרת היחסות בשפות השונות.
בנוסף מצוין בחלק מהמקרים שמה של היחסה המקבילה בערבית ספרותית.
תיאור היחסות בערבית ספרותית משמש לעיתים קרובות גם במחקר של שפות שמיות אחרות.
שם בעברית שם לועזי מקבילה בערבית ספרותית תפקיד דוגמה בעברית דוגמה משפה עם יחסות מורפולוגיות יחסת נושא/נשוא nominative رفع (רַפְע)(יחסה 1) מסמנת את הנושא או את הנשוא במשפט ציפור עומדת על עץ.העץ הוא גבוה.
/ya saːʔiqu/בלטינית: ?et tu, brute (הגם אתה, ברוטוס?)
ביוונית עתיקה: (רחם-נא, אדוני) מקום locative מסמנת תיאור מקום לא היינו בבית.בלטינית: domi non eramus כלי instrumental מסמנת תיאור אופן, כשתיאור האופן מתאר שימוש בכלי כתבתי בעיפרון.ברוסית: Я писал карандашом
בלוגיקה ובמתמטיקה, יחס בינארי מעל קבוצה הוא יחס רפלקסיבי אם עבור כל איבר בקבוצה , האיבר נמצא ביחס עם עצמו, כלומר .
קרבה משפחתית (לפי ההגדרה "אדם קרוב אצל עצמו").
כל יחס סדר חלש או יחס שקילות מעצם הגדרתם.
לכל יחס , היחס הרפלקסיבי המינימלי המכיל את הוא , כאשר הוא יחס הזהות על .
זהו "הסְגוֹר הרפלקסיבי" של .
לכן באופן שקול ניתן להגדיר רפלקסיביות באמצעות יחס הזהות: יחס רפלקסיבי מעל הקבוצה אם ורק אם .
יחס שבו אף איבר אינו ביחס עם עצמו נקרא אי-רפלקסיבי או אנטי-רפלקסיבי.
יחס שוטף הוא מדד המשמש לייצוג נזילות פיננסית של תאגיד, חוסנו הפיננסי ויכולתו לפרוע את התחייבויותיו מתוך נכסיו השוטפים בטווח הקצר.
היחס השוטף מחושב על ידי חלוקת הנכסים השוטפים בהתחייבויות השוטפות.
קיימת משמעות שונה ליחס השוטף לכל חברה וזאת בהתאם לאופיה והמאפיינים של הנכסים וההתחייבויות השוטפות שלה.
לכאורה יחס של 1 מעיד על איזון, אולם יחס כזה מהווה בדרך כלל יחס גבולי מדי, וקיימת בו סכנה שהמשאבים הנזילים אינם מספיקים לכיסוי תשלומים לטווח קצר.
באופן כללי, חברות בעלות מלאי קטן שרוב מכירותיהן במזומן או לחלופין שכמעט ואין להן בעיות גבייה, יכולות לפעול עם הון חוזר נמוך מזה של חברות, שברכוש השוטף שלהן, יש מרכיב מלאי גבוה ואשר מוכרות את מוצריהן באשראי.
יחס שוטף של 2 נחשב סביר.
לעיתים נדרשות חברות על ידי מלווים שלא לרדת מתחת ליחס שוטף מסוים.
עם זאת יחס גבוה מדי עלול להצביע על ניהול לא יעיל של ההון החוזר ועלול לנבוע מרמות מזומנים או מלאי גבוהות מהדרוש לתפעול השוטף של החברה.
יחסות או יחסיות הוא הדפס אבן (ליטוגרפיה) מעשה ידי האמן ההולנדי מאוריץ קורנליס אשר שהודפס לראשונה בדצמבר 1953.
היצירה מתארת עולם פרדוקסלי בו אינם חלים כללי כוח המשיכה הקיימים בעולמנו.
היצירה מתארת מבנה, או כיכר עירונית, באותו עולם, ואת תושבי העולם ההולכים ברחובות או אוכלים בביתם.
הדמויות לבושות באותם בגדים ולא מתוארים פרטי פניהם.
בעולם זה קיימים שלושה מישורי משיכה האורתוגונליים אחד לאחר והמתקיימים בו זמנית באותו חלל, כאשר כל מישור משפיע על חלק מהדמויות ביצירה, אך לא על האחרות.
16 הדמויות המופיעות ביצירה מחולקות בין מישורי המשיכה השונים.
וכך מתאר האמן את היצירה:
יצירה זו נחשבת לאחת הפופולריות והידועות ביצירותיו של אשר, והיא אוזכרה פעמים רבות באמנות הפופולרית.
הסצנה האחרונה בסרטו של ג'ים הנסון, "המבוך", מתרחשת בעולם דמוי הציור "יחסיות", כאשר הגיבורה מנסה להציל את אחיה ממלך הגובלינים ג'ארת, המסוגל לנוע במישורי משיכה שונים.
היצירה שימשה השראה לרצועת הקומיקס "החיים בגיהנום" של מאט גריינינג, וכן באחד מפרקי הסדרה "משפחת סימפסון" ואף בסרט "משפחת סימפסון - הסרט" של גרונינג.
היצירה הופיעה בפרק "I, Roommate" של הסדרה "פיוצ'רמה" בה גיבורי הסדרה פיליפ ג.
פרי ובנדר מחפשים דירה להשכרה, מגיעים לדירה דמות היצירה "יחסיות", ומסרבים לשלם דמי שכירות עבור מישורי משיכה בהם הם אינם משתמשים.
היצירה הופיעה בסרט "לילה מוטרף במוזיאון."
סצנת חלום מתוך הסרט התחלה (סרט) היא מחווה ליצירה.
בסדרה "משחק הדיונון" מופיעים גרמי מדרגות בהשראת היצירה
ישראל היא חברה מלאה בארגון OECD מאז ה-7 בספטמבר 2010. גם קודם להצטרפותה, במרבית התקשרויותיה עם מדינות אחרות באמנות למניעת כפל מס אימצה את אמנת המודל של ה-OECD.
לפני צירופה של ישראל לארגון
בשנת 2006 שינתה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה את שיטת החישוב העיקרית של התמ"ג בישראל, כך שיתאים לשיטות החישוב המומלצת על פי המדריך הבין-לאומי לחשבונות לאומיים ולהמלצות קרן המטבע הבין-לאומית.
שינוי זה נעשה בין השאר כדי לאפשר את הצטרפות ישראל ל-OECD.
פרט לישראל פתח הארגון בשיחות הצטרפות - גם עם רוסיה, אסטוניה, סלובניה וצ'ילה.
במאי 2009 הצטרפה ישראל לאמנה למניעת השוחד של מדינות ה-OECD בחיקוק עבירה של שוחד על יצואן או חברה המציעים שוחד לעובד ציבור זר.
ב-19 בינואר 2010 פרסם הארגון דו"ח המגדיר את ישראל כמדינה ענייה ומפולגת חברתית כלשונו, בעלת פערים חברתיים רבים.
כמו כן מוסיף הדו"ח כי אם ישראל תצטרף לארגון, היא תהיה המדינה בעלת שיעורי העוני הגבוהים ביותר בארגון, אם כי מבחינת תמ"ג לנפש, ישראל אינה הענייה ביותר ביחס למדינות ה-OECD.
מזכ"ל הארגון, אנחל גורייה, שביקר בישראל בינואר 2010, דיבר על שלוש בעיות שעיכבו את הצטרפות ישראל לארגון: האמנה למניעת שוחד, קניין רוחני והסטטיסטיקה במזרח ירושלים וברמת הגולן.
בנושא הקניין הרוחני, דרש הארגון מישראל להאריך את זמן תוקף הפטנט עבור תרופות, כך שיידרש זמן רב יותר עד שיתאפשר לייצר מקבילה גנרית.
סגן שר הבריאות, יעקב ליצמן, התנגד לשינוי החוק, מכיוון שזה "יפגע בבריאות תושבי מדינת ישראל ויפחית את הנגישות לתרופות זולות ובטוחות".
ליצמן טען שהחוק בישראל אותה עת לא היה שונה מהחוק במרבית המדינות החברות בארגון.
בתחילת מאי 2010 הפעילו הפלסטינים מאמצים דיפלומטיים כדי למנוע את הצטרפות ישראל לארגון, אך ללא הצלחה.
ב-2011 הקים מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה נציגות כלכלית ב-OECD.
בין היתר, הנספחות מדווחת מדיוני ועדות וקבוצת עבודה, מאתרת מידע ופרויקטים מעניינים בנושאים שבטיפולו של משרד הכלכלה, מקשרת בין יחידות שונות ופרויקטים רוחביים של הארגון, מסייעת למטה המינהל בגיבוש עמדות, מקדמת את העמדות הישראליות מול מזכירות ה-OECD וכן בערוצים הדו-צדדיים ומסייעת ליחידות המקצועיות בהשתלבותן בפעילות השוטפת והגברות הנראות הישראלית.
הנספחות הכלכלית מפעילה אתר רשמי בעברית ליחסי ה-OECD וישראל.
בנובמבר 2011 דירג OECD את ישראל במקום החמישי בתוחלת החיים בעולם.
בספטמבר 2023 פרסם הארגון דו"ח לפיו ב-2022 אחוז בוגרי החינוך הגבוה בישראל - היה גבוה משמעותית מזה של ממוצע מדינות ה-OECD (50.6% לעומת 40.4%).
ואחוז מעוטי ההשכלה נמוך מהממוצע (11.8% בישראל לעומת 19.8% בממוצע).
גם בוגרי השכלה תיכונית בלבד בישראל גבוה מהממוצע במדינות הארגון (כ-88% בישראל לעומת כ-81%).
יחסי אבחזיה-ניקרגואה הם יחסי החוץ שבין רפובליקת אבחזיה לבין רפובליקת ניקרגואה.
אבחזיה וניקרגואה כוננו יחסים דיפלומטיים ב-10 בספטמבר 2009, לאחר שמשלחה אבחזית פגשה את הנשיא הניקרגואי, דניאל אורטגה, במהלך ביקורה באמריקה המרכזית.
ב-18 עד 21 ביולי 2010, נציגה רשמית של אבחזיה ביקרה רשמית בניקרגואה בראשות הנשיא האבחזי, סרגיי בגאפש.
ב-19 ביולי, הצטרפה למשלחת האבחזית, משלחת מדרום אוסטיה בראשות הנשיא אדוארד קוקויטי.
באותו היום, שני הנשיאים נכחו באירועים הרשמיים במסגרת יום הולדת ה-31 של החזית הסנדיניסטית.
ב-20 ביולי, נשיא אבחזיה וניקרגואה חתמו על מספר מזכרי הבנות, הסכמי ידידות ושיתופי פעולה בדבר נסיעות ללא אשרת כניסה עד 90 יום, יחסי מסחר-כלכלה, שירותים אוויריים ושיתוף פעולה בין הבנק הלאומי של אבחזיה והבנק הניקרגואי.
ב-16 באפריל 2012, אבחזיה פתחה את שגרירותה בניקרגואה, כאשר זאור גווג'אבה (שכיהן כשגריר אבחזיה בוונצואלה) קיבל את תעודותיו מהנשיא אלכסנדר אנקבב.
ב-27 ביוני 2012, שגריר ניקרגואה, לואיס קואדרה, הציג את כתב אמנתו בפני שר החוץ של אבחזיה ולנשיא אנקבב.
היחסים הדיפלומטיים בין רפובליקת אבחזיה לבין הרפובליקה הטורקית לא מתקיימים באופן רשמי.
טורקיה לא הכירה בעצמאותה של אבחזיה ורואה בשטחה את חלקה דה יורה של גאורגיה.
עם זאת, על פי כמה מקורות, ממשלות שתי המדינות מנהלות קשרים בלתי פורמליים.
ב-22 בספטמבר 1996 הודיעה טורקיה כי אזרחי אבחזיה לא יוכלו עוד לבקר בטורקיה עם דרכונים של אזרחי ברית המועצות.
במקום זאת, יש להשיג דרכונים גאורגיים או רוסיים.
ביולי 2009 הצהיר סרגיי שמבה, שר החוץ של אבחזיה, כי ממשלת אבחזיה מקיימת קשרים בלתי פורמליים עם ממשלת טורקיה.
היה משא ומתן על חידוש התקשורת האווירית והימית בין שתי המדינות.
בגלל אי הנכונות של טורקיה לקלקל את היחסים עם גאורגיה, שותפה המסחרי האסטרטגי והחשוב שלה בקווקז, טורקיה תומכת באמברגו הסחר נגד אבחזיה.
כמה אוניות טורקיות שהפנו לאזור אבחזיה נעצרו על ידי כוחות הימים הגאורגיים במים הבינלאומיים בקשר עם המצור הימי שהודיעו לה הבדלנים.
ביוני 2021 דווח כי משרד החוץ האבחזי מחה על דבריו של רג'פ טאיפ ארדואן במסגרת ביקורו של ראש ממשלת גאורגיה, איראקלי ר'אריבאשווילי בטורקיה כאשר אמר כי צריך ליישב את הסכסוך בין אבחזיה ודרום אוסטיה לבין גאורגיה במסגרת שלמותה הטריטוריאלית של האחרונה.
יחסי אבחזיה–רוסיה הם יחסים דו-צדדיים בין רפובליקת אבחזיה לבין הפדרציה הרוסית.
אבחזיה הוכרה על ידי רוסיה כמדינה ריבונית ב-26 באוגוסט 2008 מיד לאחר מלחמת גאורגיה–רוסיה.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות נוצרו באותה השנה ב-9 בספטמבר.
ב-25 באוקטובר, נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב מינה את סמיון וויאצ'סלבוביץ' להיות שגריר רוסיה באבחזיה, וכן ב-14 בנובמבר איגור מורטוביץ' אחבה, על ידי צו של נשיא אבחזיה סרגיי בגאפש, מונה לשגריר הראשון של אבחזיה ברוסיה.
16 בדצמבר 2008 קיבל בגאפש את כתב האמנה של השגריר הרוסי, וב-16 בינואר 2009 אחבה הגיש את כתב האמנה בפני הנשיא מדבדב.
ב-1 במאי 2009, שגרירות רוסיה באבחזיה החלה את עבודתה באופן קבוע בסוחומי, בירת אבחזיה.
בין רפובליקת אבחזיה לפדרציה הרוסית נחתמו למעלה מ-80 הסכמים בין מדיניים, המכסים כמעט את כל תחומי שיתוף הפעולה.
רוסיה הייתה מעורבת בתהליך ההסדר של הסכסוך האבחזי-גאורגי כבר מההתחלה, ופעלה כמתווכת בהשגת הסכמי הפסקת אש, והגישה הצעות יוזמה שונות וטיוטות מסמכים.
בשנים 1992–1997 הייתה זו רוסיה שהחזיקה את ההובלה בתחום זה, ובמוסקבה באביב 1994 נחתמו המסמכים הבסיסיים – "הצהרה על צעדים להסדר מדיני של הסכסוך האבחזי-גאורגי", "הסכם ארבע-צדדי על חזרתם מרצונם של פליטים ועקורים", "הסכם הפסקת אש והפרדת כוחות".
דיפלומטים רוסים אספו בקביעות צדדים סותרים לשולחן המשא ומתן כדי לדון בסוגיית מעמדה הפוליטי של אבחזיה, הציעו טיוטות להסכמי פרוטוקול, רוסיה השפיעה על עמדותיהן של מדינות אחרות שבברית המועצות לשעבר באמצעות מועצת ראשי המדינות של חבר המדינות.
בשלב זה, מנהיגי רוסיה היו מעורבים באופן פעיל בתהליך ההתיישבות.
הנשיא בוריס ילצין נפגש מספר פעמים עם נשיא גאורגיה אדוארד שוורדנדזה ועם נשיא אבחזיה ולדיסלב ארדזינבה, בשנים 1996–1997 ניסה שר החוץ יבגני פרימקוב באופן אישי לדחוף את המפלגות לקראת פתרון שלום.
בשנים האחרונות לנשיאות ילצין (1997–2000), אולם, רמת המעורבות של רוסיה פחתה.
עם הזמן, עמדתה של רוסיה בנושא הסכסוך האבחזי-גאורגי השתנתה משמעותית.
בכך שקבעה עדיפות לאינטרסים שלה בחו"ל הקרוב, מוסקבה הרשמית מעולם לא הייתה נייטרלית לחלוטין.
באמצע שנות ה-90, ככל הנראה, רוסיה הייתה מעוניינת בכנות לשים קץ לשפיכת הדם ולהקל על ההסכם לגבי מעמדה הפוליטי של אבחזיה בגאורגיה - ההנהגה הרוסית הייתה מודאגת מכך שאבחזיה העצמאית החדשה תוכל להוות תקדים עבור רפובליקות צפון הקווקז הלא-יציב, במיוחד צ'צ'ניה.
רוסיה גם רצתה לראות בה את הבורר העליון והערב היחיד לעמידה בהסכמי השלום.
מנובמבר 1993 עד ינואר 1994 בז'נבה נערכו שני סבבי שיחות שלום בחסות האו"ם בתיווכם של רוסיה ובהשתתפות משקיפי OSCE וקבוצת ידידי מזכ"ל האו"ם.
האחרונה נוצרה בשנת 1993 על ידי נציגי ארצות הברית, גרמניה, צרפת, הממלכה המאוחדת ורוסיה.
התוצאה של שלב ההסדר בז'נבה הייתה החתימה על "מזכר ההבנות בין הצדדים הגאורגיים והאבחזיים" ועל "הקומוניק בסיבוב השני של המשא ומתן בין הצדדים הגאורגיים והאבחזיים".
בשני המסמכים אישרו הצדדים "את התחייבויותיהם לא להשתמש בכוח ולא לנקוט באיום השימוש בו זה נגד זה", ובקומוניק הביעו הצדדים על הסכמתם "להצבת כוחות שמירת השלום של האו"ם או כוחות אחרים.
מורשה על ידי האו"ם באזור הסכסוך.
הם הביעו הסכמה הדדית לשימוש בתנאי הצבא הרוסי כחלק מכוחות כאלה".
ב-22–25 בפברואר 1994 בז'נבה, 7-9 במרץ 1994 בניו יורק וב-29–31 במרץ במוסקבה, סבב המשא ומתן השלישי על הסדר כולל של הסכסוך האבחזי-גאורגי בחסות האו"ם, בסיוע רוסיה, בהשתתפות נציגי CSCE והנציב העליון של האו"ם בנציבות האו"ם לפליטים.
ב-4 באפריל 1994 חתמו הצדדים הגאורגיים והאבחזיים במוסקבה על "הצהרה על אמצעים להסדר מדיני של הסכסוך האבחזי-גאורגי".
במקביל, ב-4 באפריל חתמו הצדדים הגאורגיים והאבחזיים, כמו גם רוסיה ונציבות האו"ם לפליטים על "ההסכם ארבע-צדדי בנושא חזרתם של פליטים ועקורים".
קדמה לו "מזכר ההבנות" כאמור מיום 1 בדצמבר 1993, שקבע כי הצדדים "מתחייבים ליצור תנאים להחזרתם מרצון, בטוח ומהיר של פליטים למקומות מגוריהם הקבועים בכל אזורי אבחזיה".
ב-14 במאי 1994 חתמו הצדדים הגאורגיים והאבחזיים במוסקבה על ההסכם להפסקת אש והפרדת כוחות במסגרת השיחות בז'נבה.
בהתבסס על מסמך זה וההחלטה שלאחר מכן של ראשי המדינות של חבר המדינות, הוצב כוח שמירת השלום הרוסי בגאורגיה על ידי חבר המדינות (מאויש במלואו בשירות רוסי), שתפקידו היה לשמור על אי חידוש האש.
הכנסת כוחות שמירת השלום הקולקטיביים לאזור הסכסוך באבחזיה אפשרה את התנתקות המערכות החמושות של הצדדים הסותרים, יצירת אזורי ביטחון והגבלת נשק, מה שתרם לעצירת הקרב באזור, כמו גם כגיבוש התנאים הדרושים לדיאלוג פוליטי בין הצדדים.
לאחר חתימת הסכם מוסקבה בז'נבה נמשך המשא ומתן בחסות האו"ם, כשבמקביל רוסיה ניהלה משא ומתן עצמאי עם אבחזיה וגאורגיה.
אולם בשנים שלאחר מכן, תהליך המשא ומתן לא הביא תוצאות מוחשיות בסוגיות המפתח של מעמד אבחזיה והחזרתם של העקורים.
בינתיים, ב-26 בנובמבר 1994, אימצה המועצה העליונה של אבחזיה חוקה בה הוכרזה אבחזיה כ"מדינה דמוקרטית וריבונית".
ב-6 בדצמבר 1994 נחנך ולדיסלב ארדזינבה כנשיא הרפובליקה.
בשנת 1996, ביוזמת גאורגיה בפסגת חבר המדינות, התקבלה החלטה האוסרת על יישום קשרי סחר, כלכלה, פיננסים, תחבורה ואחרים עם אבחזיה דרך קו המדינה.
למעט בלארוס וטורקמניסטן, כל מדינות חבר המדינות חתמו על החלטה זו.
המשא ומתן האבחזי-גאורגי התחדש בקיץ 1997, כאשר יבגני פרימקוב (באותה תקופה שר החוץ הרוסי) הצטרף אישית למשא ומתן מהצד הרוסי.
היה זה בהתעקשותו כי ב-14 באוגוסט, יום השנה לתחילת המלחמה בין אבחזיה לגאורגיה בשנים 1992–1993, ערך נשיא אבחזיה ולדיסלב ארדזינבה ביקור חסר תקדים בטביליסי.
בנוכחות יבגני פרימקוב, התקיימה פגישה של נשיאי גאורגיה ואבחזיה, שם הוקראה הצהרה משותפת, בה הצדדים התחייבו שוב "לא לנקוט בכלי נשק כדי לפתור את ההבדלים ביניהם, ומתחת שום נסיבות לאפשר את חידוש שפיכת הדם".
שנת 2003 סימנה את חזרתה של ההנהגה הרוסית להשתתפות פעילה בתהליך ההתנחלות הגאורגית-אבחזית ותחילתו של מה שנקרא "תהליך המשא ומתן בסוצ'י".
במרץ באותה השנה הסכימו נשיאי רוסיה וגאורגיה, ולדימיר פוטין ואדוארד שוורדנדזה, בסוצ'י להקים קבוצות עבודה או ועדות בתחומים הבאים: מפל "Enguri Dam" וקביעת הסיכויים להקמת מתקנים הידראוליים אחרים באזור החלקים העליונים של הנהר.
הנושאים הללו (כלכלה והחזרת הפליטים) הם שהיוו בסיס למשא ומתן במסגרת תהליך המשא ומתן בסוצ'י.
פיתוחו ויישומו של הסכמים מעשיים הופסקו על ידי מהפכת הוורדים, וכתוצאה מכך איבד אדוארד שוורדנדזה את תפקידו בסוף שנת 2003. מאז אמצע 2004, יחסי גאורגיה–רוסיה התדרדרו קשות.
גאורגיה האשימה את רוסיה בסיפוח בפועל של שטח גאורגי, שבוצע על ידי מתן אזרחות רוסית ופנסיה לתושבי אבחזיה, מימון והכשרה של כוחות הביטחון האבחזיים, תמיכה בשאיפות אבחזיה לעצמאות, השקעה בכלכלה האבחזית ופיתוח יחסי סחר.
בשנת 2006 החלה ההנהגה הרוסית להצביע על המצב סביב קוסובו כתקדים להכרה בינלאומית באבחזיה.
מבחינות רבות זו הייתה הסיבה שטביליסי פרשה מתהליך המשא ומתן בסוצ'י.
המשא ומתן האחרון במסגרתו התקיים במאי 2006.
באמצע יולי 2006 אימץ הפרלמנט הגאורגי החלטה בדרישה להסגת כוחות שמירת השלום הרוסים מאבחזיה ומדרום אוסטיה.
בתגובה קרא הפרלמנט של אבחזיה לכל המדינות, כולל רוסיה, "להתחיל מיד בתהליך ההכרה הרשמית בעצמאותה של רפובליקת אבחזיה".
ב-18 באוקטובר 2006 פנתה האספה העממית של אבחזיה להנהגה הרוסית בבקשה להכיר בעצמאותה של הרפובליקה ולבסס יחסים נלווים בין שתי המדינות.
בתחילת שנת 2008 היחסים בין רוסיה לגאורגיה הסתבכו עוד יותר בעקבות התגברות מאמציה של גאורגיה להצטרף לנאט"ו.
זה השפיע על עמדתה של רוסיה בסכסוך האבחזי-גאורגי.
ב-5 בינואר התקיים בגאורגיה משאל עם על חברות בנאט"ו במקביל לבחירות לנשיאות.
על פי תוצאות משאל העם 77% מהמצביעים הגאורגים היו בעד הצטרפות לנאט"ו.
בפברואר שלח נשיא גאורגיה מיכאיל סאקשווילי מכתב למזכ"ל נאט"ו, והביע את נכונותו של הצד הגאורגי להצטרף לתוכנית הפעולה לחברות בנאט"ו.
ב-6 במרץ הודיעה רוסיה על פרישתה ממשטר הסנקציות הכלכליות נגד אבחזיה.
גישה ליישום ההסכמים שהושגו בעבר.
נשיא רוסיה ולדימיר פוטין הודיע על כוונתו "לתמוך באופן מהותי" באבחזיה ובדרום אוסטיה.
כפי שצוין בהצהרת משרד החוץ הרוסי, "רוסיה הביאה את עמדתה למהלך של ההנהגה הגאורגית כלפי אינטגרציה מואצת באוקיינוס האטלנטי גם לצד הגאורגי וגם לחברי הברית.
כל ניסיון להפעיל לחץ פוליטי, כלכלי, ועוד יותר מכך, על אבחזיה ודרום אוסטיה הוא חסר תועלת ובלתי מניב".
ב-16 באפריל הוציא פוטין צו המאשר יחסים ישירים עם שלטונות אבחזיה ודרום אוסטיה במספר תחומים.
הפדרציה הרוסית הצהירה כי החלטה זו נועדה לספק תמיכה לאזרחים רוסים ולאוכלוסייה המקומית והיא נלקחה בתגובה למה שתיארה כוונות תוקפנות של גאורגיה.
ב-29 באפריל, בצטטו הידרדרות אפשרית נוספת של הסכסוך האבחזי–גאורגי, חיזקה רוסיה את כוח שמירת השלום של חבר המדינות עם גדוד מוטס, שהוטל עליו לחזק את השליטה באזור הנשק המוגבל באזור טקווארצ'לי ואוצ'מצ'ירה (בעוד המספר הכולל של כוחות שמירת השלום לא חרגו מהגבולות שנקבעו).
בסוף מאי, בהתייחס להחלטת הנשיא להעניק סיוע הומניטרי לצד האבחזי, הכניסה ממשלת רוסיה יחידת כוחות רכבת לשטח אבחזיה.
הצד הגאורגי ראה בשני צעדים אלה אגרסיביים ודרש לנסיגה מידית של כל הכוחות הרוסים הנוספים, כולל כוחות הרכבת.
ההכרה של רוסיה בעצמאותה של אבחזיה לאחר מלחמת גאורגיה–רוסיה באוגוסט 2008 הובילה להרס בפועל של תהליכי המשא ומתן והמנגנונים לפתרון השלכות הסכסוך האבחזי-גאורגי, שהיה בתוקף מאז 1994 - המנדטים של UNOMIG ושל כוח שמירת השלום הרוסי בגאורגיה הופסקו.
שומרי שלום רוסים הוחלפו על ידי משמר הגבול הרוסי ובסיסי צבא.
מנקודת מבטו של המשפט הבינלאומי, אבחזיה נותרה מדינה לא מוכרת, וכמעט כל הקהילה הבינלאומית ממשיכה להכיר באבחזיה כחלק מגאורגיה.
אבחזיה, שבה כל מוסדות הכוח והמינהל הממלכתיים הדרושים נוצרו באמצע שנות ה-90, בשל המצב המשפטי הבינלאומי המעורער, היא בתלות כלכלית, צבאית ופוליטית עמוקה בפדרציה הרוסית.
לרוב אוכלוסיית אבחזיה דרכונים רוסיים (מאז שנת 2000 החלה רוסיה להציע באופן פעיל את אזרחותה לתושבי אבחזיה ולהנפיק דרכונים רוסיים זרים).
על פי הערכות מסוימות, עד שנת 2006 יותר מ-80% מהתושבים קיבלו דרכונים אלה.
יחסי אבחזיה–ונצואלה הם היחסים הדו-צדדיים בין רפובליקת אבחזיה לבין הרפובליקה הבוליברית של ונצואלה.
ונצואלה הכירה באבחזיה ובדרום אוסטיה ב-10 בספטמבר 2009, כמעט עשר שנים לאחר שהמדינות הכריזו על עצמאותן מגאורגיה בשנת 1999. ונצואלה היא המדינה השלישית המכירה בעצמאות אבחזיה ודרום אוסטיה, אחרי רוסיה וניקרגואה.
נשיא ונצואלה הוגו צ'אווס הודיע, כי ממשלתו תכיר באבחזיה ודרום אוסטיה כשהתקבל בביקורו על ידי נשיא רוסיה, דמיטרי מדבדב במוסקבה.
צ'אווס הודיע גם כי ייווצרו יחסים דיפלומטיים רשמיים עם שתי הרפובליקות.
מוקדם יותר הוא תמך בהכרה בשתי המדינות על ידי רוסיה, באומרו: "רוסיה הכירה בעצמאות אבחזיה ודרום אוסטיה.
לרוסיה הזכות להגן על האינטרסים שלה".
לאחר הכרזת ההכרה הגיב נשיא אבחזיה, סרגיי בגאפש: "תמיד הסתכלנו בתקווה על ונצואלה ועל כמה מדינות אחרות באמריקה הלטינית.
המשלחת האבחזית נמצאת כעת בקראקס לאחר ביקורה בקובה ובניקרגואה, שם קיבלה קבלת פנים ותמיכה חמה".
משרד החוץ הגאורגי גינה את החלטת ממשלת ונצואלה וכינה את הנשיא צ'אווס "דיקטטור", אפילו בהצהרה הרשמית שהתקבלה באותו יום.
לפי הדיווחים, ישיבתן של שתי הממשלות ברמת סגן שרי החוץ בספטמבר 2009 התמקדה בשיתוף פעולה פוליטי וכלכלי.
אבחזיה ביקשה מוונצואלה ליצור פלטפורמה לשדלנות להכרה בעצמאותה של אבחזיה באמריקה הלטינית.
בגאפש הודיע גם, כי יגיע עם משלחת בכירים בביקוריו ביולי 2010 בוונצואלה ובניקרגואה.
הביקור נועד לקדם הכרה בינלאומית והרחבת היחסים עם מדינות אמריקה הלטינית והקריביים.
ראש ממשלת אבחזיה סרגיי שאמבה אמר: "אנו מאמינים כי מדינות מכבדות את סמכותו של צ'אווס כמנהיג אזורי וממלאות את דוגמתו".
נשיא אבחזיה, סרגיי בגאפש, הזמין השקעות של חברת הנפט PdVSA ונצולאנית לאבחזיה.
יש אנשים שראו צעד זה כניסיון לצמצם את תלותה של אבחזיה ברוסיה.
שגריר ונצואלה באבחזיה הוגו חוזה גארסיה הרננדז הציג את כתב האמנתו בפני נשיא אבחזיה סרגיי בגאפש ב-12 ביולי 2010.
מאז 6 בדצמבר 2010 זאור גווג'אבה הוא השגריר של אבחזיה בוונצואלה.
במהלך משבר הנשיאות בוונצואלה הודיע הנשיא הזמני, חואן גואידו, כי הוא מתכוון לבטל את ההכרה בדרום אוסטיה ובאבחזיה לאחר שתוקם ממשלה חדשה.
יחסי אבחזיה–סוריה הם היחסים הדיפלומטיים והדו-צדדיים בין רפובליקת אבחזיה לבין הרפובליקה הערבית הסורית.
סוריה הכירה באבחזיה ב-29 במאי 2018. המדינות הכריזו על שדרוג היחסים לרמת השגרירות.
בשנת 2008 אמר נשיא סוריה בשאר אל-אסד כי סוריה מסכימה "עם מהות העמדה הרוסית" בסכסוך באבחזיה.
בשנת 2015 פגש שר החוץ האבחזי את שגריר סוריה ברוסיה ריאד חדאד במוסקבה ולאחר מכן אמר כי ממשלתו מאמינה כי סוריה תכיר בעתיד ברפובליקה הגאורגית לשעבר אבחזיה כמדינה ריבונית.
בנובמבר 2016 הדגיש נשיא אבחזיה, ראול חג'ימבה את תמיכת מדינתו בסוריה ב"מלחמה נגד הטרור הבינלאומי".
באותה הזדמנות, חג'ימבה כינה את סוריה "מדינת אחות".
עם זאת, אבחזיה תומכת בהגירה מחודשת של אזרחים סורים ממוצא אבחזי חזרה לאבחזיה.
בחמש השנים הראשונות למלחמת האזרחים, כ-500 סורים היגרו לאבחזיה.
בדצמבר 2015 נפגש שר החוץ של אבחזיה עם השגריר הסורי ברוסיה, ריאד חדאד, והם דנו בהגירת אזרחי סוריה ממוצא אבחזי.
בדצמבר 2016 נערך בסוחומי המשחק הראשון בהיאבקות בסגנון חופשי בין הנבחרות הלאומיות של אבחזיה וסוריה.
באוגוסט 2017 סיפקה אבחזיה סיוע הומניטרי לסוריה.
גם באוגוסט 2017, משלחת אבחזית בראשות שר החוץ של אבחזיה, דאור וודימוביץ' קובה, נסעה לדמשק ונפגשה עם ראש ממשלת סוריה עימאד ח'מיס.
המשלחות הפרלמנטריות דנו בחיזוק היחסים הפרלמנטריים בין שתי המדינות.
באותו חודש הוצגו מוצרים אבחזיים ביריד הבינלאומי בדמשק.
בנובמבר 2017 הגיעה משלחת סורית לאבחזיה ושר הכלכלה האבחזי, אדגור ארדזינבה אמר כי הוא ערף הסכם סחר חופשי בין סוריה ואבחזיה.
בדצמבר 2017 היו דיווחים ראשונים כי ייתכן והכרה סורית בעצמאות אבחזיה עשויה להיות אפשרית.
במאי 2018 הכירה ממשלת סוריה באבחזיה, מה שגרם לגינויים מצד מגאורגיה ומארצות הברית.
כתוצאה מכך, ניתקה גאורגיה את קשריה עם סוריה.
בתחילת ספטמבר 2018 ערך נשיא אבחזיה, ראול חג'ימבה, ביקור ממלכתי בדמשק.
חג'ימבה נפגש עם בשאר אל-אסד ומכובדים גבוהים בדמשק.
בשאר אל-אסד קישט את ראול חג'ימבה במסדר האומייאד, העיטור הסורי הגבוה ביותר.
ראול חג'ימבה קישט גם את בשאר אל-אסד בתואר מסדר אפז'ה I, העיטור הממלכתי ביותר באבחזיה.
מנהיגי שתי המדינות החליפו גם מתנות משתי המדינות.
אבחזיה וסוריה הסכימו להסכם מקיף של שותפות אסטרטגית ויחסים דיפלומטיים בין אבחזיה לסוריה.
חילופי הדברים בין אבחזיה לסוריה גברו מאז ההכרה בסוף 2018. בסוף ספטמבר 2019 ביקרה משלחה המורכבת מאנשי עסקים סורים וחברי פרלמנט בסוחומי לכבוד יום העצמאות והניצחון של אבחזיה.
באוקטובר 2020 פתחה אבחזיה שגרירות בדמשק.