tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדיוויזיה תוגברה בכוחות מילואים ובכוחות שריון והחלה להגיע לאייטפה שבצפון האי באוקטובר 1944. הדיוויזיה גם העניקה סיוע לכמה טייסות של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי ולכמה ספינות של הצי המלכותי האוסטרלי.
בסוף 1944 שיגרו האוסטרלים מתקפה דו-ראשית מזרחה לכוון וייווק.
הבריגדה ה-17 התקדמה דרך הרי טוריסלי שבתוככי האי בעוד ששאר יחידות הדיוויזיה נעו לאורך החוף.
אף על פי שהארמייה ה-18 סבלה אבדות כבדות בפעולות לחימה קודמות ועקב מחלות, היא המשיכה לגלות התנגדות חזקה וגרמה לאבדות כבדות לאוסטרלים.
התקדמותה של הדיוויזיה השישית הופרעה גם עקב קשיי אספקה ומזג אוויר גרוע.
עד ראשית מאי הצליחו האוסטרלים לאבטח את אזור החוף וב-10 במאי שוחררה וייווק, לאחר שכוח קטן נחת ממזרח לעיר.
הלחימה במערכה באייטפה-וייווק עלתה לאוסטרלים ב-442 הרוגים מול כ-9,000 הרוגים ו-269 שבויים יפנים.
קרב בורנאו, שהתנהל ב-1945, היה הקרב העיקרי האחרון של בעלות הברית בזירת דרום-מערב האוקיינוס השקט.
בסדרה של תקיפות ימיות בין 1 במאי ו-21 ביולי, תקף הקורפוס הראשון האוסטרלי, בפיקודו של לוטננט גנרל לזלי מורשיד את הכוחות היפנים שהחזיקו באי.
כוחות אוויריים וימיים של בעלות הברית, שבמרכזם הצי השביעי של ארצות הברית, בפיקודו של אדמירל תומאס קינקייד, חיל האוויר הטקטי הראשון של אוסטרליה, וחיל האוויר ה-13 של ארצות הברית, לקחו גם הם חלק חשוב במערכה.
מטרות המערכה היו לתפוס את שדות הנפט של בורנאו ואת מפרץ ברוניי כדי לסייע לפלישה ליפן בהנהגת ארצות הברית ולשחרור מלאיה בהנהגת בריטניה, שתוכננו להתקיים מאוחר יותר באותה שנה.
ממשלת אוסטרליה סירבה להצעתו של מקארתור להרחיב את המתקפה ולכלול את שחרור ג'אווה ביולי, והחלטתה לא להקצות את הדיוויזיה השישית לטובת מבצע זה תרמה לאי יציאתו לפועל.
המערכה נפתחה ב-1 במאי, כאשר כוחות הבריגדה ה-26 נחתו באי הקטן טראקאן שליד חופו המזרחי של בורנאו.
מטרות המבצע היו לאבטח את שדה התעופה של האי כבסיס תמיכה לנחיתות שתוכננו בברוניי ובבאליקפאפן.
בעוד שהציפייה הייתה שתפיסת טראקאן והפעלתו של שדה התעופה תארך מספר שבועות בלבד, נמשכו הקרבות הקשים על האי עד 19 ביוני ושדה התעופה נפתח רק ב-28 ביוני.
כתוצאה מכך נחשב מבצע זה באופן כללי כבלתי כדאי.
השלב השני במערכה בבורנאו החל ב-10 ביוני, כאשר הדיוויזיה התשיעית ניהלה במקביל מספר מתקפות בצפון-מערב בורנאו, באי לבואן ובחוף ברוניי.
בעוד שהשליטה בברוניי הושגה עד מהרה, חיל המצב היפני בלבואן החזיק מעמד במשך שבוע.
לאחר שהושגה השליטה באזור מפרץ ברוניי, נחתה הבריגדה ה-24 בצפון בורנאו והבריגדה ה-20 התקדמה לאורך החוף המערבי של האי דרומה מברוניי.
שתי הבריגדות התקדמו במהירות תוך שהם נתקלים בהתנגדות יפנית חלשה ורוב החלק הצפון מערבי של בורנאו שוחרר עד תום המלחמה.
במהלך המערכה בבורנאו, קיבלה הדיוויזיה התשיעית סיוע מלוחמים מקומיים שניהלו מלחמת גרילה כנגד היפנים בסיועם של הכוחות המיוחדים האוסטרלים.
השלב השלישי והאחרון במערכה בבורנאו היה כיבושה של באליקפאפן שעל החוף המזרחי-מרכזי של האי.
ההחלטה על קיומו של מבצע זה נתקלה בהתנגדותו של גנרל בליימי, שהאמין שהוא בלתי נחוץ, אך המבצע יצא לדרך בהוראתו של מקארתור.
לאחר עשרים ימים בהם התנהלה הפצצת הכנה אווירית וימית, נחתה הדיוויזיה השביעית ב-1 ביולי ליד העיר.
השליטה על באליקפאפן ועל סביבותיה הושגה ב-21 ביולי לאחר לחימה קשה, אך פעולות הטיהור נמשכו עד לתום המלחמה.
כיבוש באליקפאפן היה המבצע הקרקעי האחרון בקנה מידה גדול שנוהל על ידי בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
המנהיגות האוסטרלית החליפה ידיים במהלך התנהלותה של המערכה בבורנאו.
ראש הממשלה ג'ון קרטין לקה בנובמבר 1944 בהתקף לב ועד 22 בינואר 1945 כיהן תחתיו סגנו, פרנק פורד.
באפריל אושפז קרטין שנית ושר האוצר, בן צ'יפלי, כיהן כראש הממשלה בפועל כשפורד נכח בוועידת סן פרנסיסקו.
ב-5 ביולי 1945 מת קרטין ופורד הושבע כראש הממשלה.
פורד לא זכה בתמיכתה של מפלגתו והוחלף בצ'יפלי ב-13 ביולי.
אוסטרליה פיתחה מערך מודיעין מורכב במהלך המלחמה.
קודם לפרוץ המלחמה, כמעט ולא היו ברשות הכוחות הצבאיים של אוסטרליה אמצעים לאיסוף מודיעין והם נסמכו על מידע שהועבר להם על ידי שירותי המודיעין הבריטים.
כמה יחידות לאיסוף מודיעין אותות הוקמו ב-1939 וב-1940, שלהן היו כמה הצלחות ביירוט ובפיענוח תשדורות יפניות עוד לפני פרוץ המלחמה בזירת האוקיינוס השקט.
זמן קצר לאחר הגיעו לאוסטרליה, החל מקארתור לארגן שירותי מודיעין בקנה מידה גדול.
ב-15 באפריל 1942 הוקמה במלבורן הסוכנות המרכזית למודיעין אותות המשותפת לארצות הברית ואוסטרליה.
מטה הסוכנות הועבר לבריזביין ביולי 1945 ולמנילה במאי 1945. מחצית כוח האדם של הסוכנות היה מורכב מאוסטרלים, כשסך כוח האדם של הסוכנות מנה ב-1945 מעל 4,000 איש.
הכוחות המיוחדים של אוסטרליה לקחו חלק משמעותי בלוחמה בזירת האוקיינוס השקט.
לאחר פרוץ המלחמה, הוצבו פלוגות הקומנדו בטימור, באיי שלמה, באיי ביסמרק ובקלדוניה החדשה.
אף על פי ש"הפלוגה העצמאית הראשונה" (1st Independent Company) הוכתה במהרה בתדהמה מפלישת היפנים לאיי שלמה בראשית 1942, הפלוגות העצמאיות -2/2 וה-2/4 ניהלו מלחמת גרילה מוצלחת בטימור שנמשכה מפברואר 1942 ועד פברואר 1943 כשפונו משם הכוחות האוסטרלים.
יחידות קומנדו אחרות לקוח גם הם חלק חשוב במערכות בגינאה החדשה, בבריטניה החדשה בבוגנוויל ובבורנאו לכל אורך המלחמה ושם נעשה בהם שימוש לאיסוף מודיעין, ליצירת ראשי גשר ולאבטחת אגפי הכוחות במבצעים שנוהלו בלוחמת חיל רגלים קונבנציונלית.
המחלקות של סוכנות הביון שימשו לעיתים קרובות לסיוע ליחידות צבא אוסטרליה והוטלו עליהן משימות בלתי מתאימות, כמו סיורים ומשימות קישור טקטיים.
המשימות של הסוכנות בטימור ובגינאה החדשה ההולנדית הופרעו עקב הצבתם של הכוחות תחת פיקודם של פקידים קולוניאליים בלתי אהודים.
חיל האוויר המלכותי האוסטרלי הקים ב-1945 יחידה שצוידה בציוד מיוחד (טייסת 200), לסיוע למבצעי ההעברה של יחידות המודיעין והעברת האספקה להם באזורים שהיו בשליטת היפנים.
לאוסטרליה היה תפקיד משני במערכה על יפן בחודשים האחרונים של המלחמה ועם תום המלחמה היא הייתה בעיצומן של ההכנות להשתתפות במבצע נפילה.
מספר ספינות מלחמה אוסטרליות פעלו עם הצי הפסיפי הבריטי במהלך קרב אוקינאווה ומשחתות אוסטרליות ליוו בהמשך נושאות מטוסים וספינות מלחמה בריטיות במהלך ההתקפות על המטרות באיים היפנים.
למרות המרחק הגדול שלה מיפן, הייתה אוסטרליה הבסיס הראשי של הצי הפסיפי הבריטי ומספר גדול של מתקנים הוקמו לתמיכה בצי זה.
השתתפותה של אוסטרליה בפלישה ליפן הייתה אמורה לערב מרכיבים מכל שלוש הזרועות של כוחות ההגנה האוסטרלים שהיו אמורים להילחם כחלק מכוחות בעלות הברית.
התוכנית הייתה להקים את הדיוויזיה העשירית החדשה מקרב כוח האדם הקיים של ה-AIF, שתהווה חלק "מגיס חבר העמים הבריטי", עם יחידות בריטיות, קנדיות וניו זילנדיות.
ההכנות לפעולות אלה הופסקו באוגוסט 1945, עם כניעת יפן בעקבות הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי.
גנרל בליימי חתם על כתב הכניעה היפני בשמה של אוסטרליה בטקס שהתקיים על סיפון אוניית המערכה האמריקאית "מיזורי" ב-2 בספטמבר 1945. כמה ספינות מלחמה של הצי המלכותי האוסטרלי היו בין ספינות בעלות הברית שעגנו במפרץ טוקיו במהלך טקס הכניעה.
לאחר הטקס הראשי על ה"מיזורי", הגישו מפקדי השדה היפנים את כניעתם לכוחות בעלות הברית בכל רחבי זירת האוקיינוס השקט.
המפקדים האוסטרלים קיבלו את כניעתם של יריביהם היפנים בטקסים שנוהלו במורוטאי, בכמה מקומות בבורנאו, בטימור, בווייווק, ברבאול, בבוגנוויל ובנאורו.
בנוסף למשימותיהן הראשיות, יחידות כוחות ההגנה האוסטרלים ואנשיהם שירתו בזירות אחרות של המלחמה, בדרך כלל כחלק מיחידות של חבר העמים הבריטי בפיקוד בריטי.
כ-14,000 אוסטרלים שירתו ב"צי ספינות הסוחר" (Merchant Navy) הבריטי ואיישו ספינות באזורים רבים בעולם.
אוסטרליה לקחה חלק משני במערכות שהובילה בריטניה כנגד המושבות של צרפת של וישי באפריקה.
בסוף ספטמבר 1941, לקחה הסיירת הכבדה "אוסטרליה", חלק בניסיון הבלתי מוצלח של בריטניה ושל צרפת החופשית לכבוש את דקר, בו היא הטביעה משחתת של צרפת של וישי.
ממשלת אוסטרליה לא יודעה מראש על חלקה של הספינה בפעולה והלינה על כך בפני ממשלת בריטניה.
ספינות מלחמה אוסטרליות שירתו בים האדום ובמפרץ הפרסי במשך רוב המלחמה ולקחו חלק חשוב בפינוי המוצלח של ברברה.
במאי 1941, העניקה ה"יארה" סיוע למבצע שבו הונחתו כוחות של צבא הגורקה ליד בצרה, במסגרת המלחמה האנגלו-עיראקית.
באוגוסט 1941 לקחו ה"יארה" וה"קנימבלה" חלק בפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן, כשה"יארה" הטביעה סלופ איראנית ליד חוראמשר וה"קנימבלה" הנחיתה כוחות בבנדר שאפור.
עשרות קורבטות ליוו ספינות של בעלות הברית במפרץ הפרסי במהלך 1942.
בעוד שרוב היחידות הצבאיות האוסטרליות בזירת האוקיינוס השקט לחמו בעיקר בזירת דרום-מערב האוקיינוס השקט, מאות אוסטרלים הוצבו ביחידות בריטיות בבורמה ובהודו.
בין אלה נכללו 45 איש מהדיוויזיה השמינית שהתנדבו לאמן לוחמי גרילה סינים במסגרת המשלחת הבריטית לסין, ושירתו שם מפברואר עד ספטמבר 1942. מאות אוסטרלים גם שירתו ביחידות חיל האוויר המלכותי הבריטי בהודו ובבורמה, אף על פי שיחידות של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי גם הם שירתו בזירות אלו.
במאי 1943, שירתו כ-330 אוסטרלים ב-41 טייסות בהודו, שרק בתשעה מהן שירתו יותר מעשרה אוסטרלים.
בנוסף, קורבטות ומשחתות של הצי המלכותי האוסטרלי שירתו עם הצי המזרחי הבריטי, בו נעשה בהן בדרך כלל שימוש להגנת השיירות באוקיינוס ההודי מפני התקפות של צוללות יפניות וגרמניות.
כמעט 29,000 אוסטרלים נפלו בשבי בידי צבאות מדינות הציר במהלך המלחמה.
רק 14,000 מתוך 21,467 השבויים האוסטרלים שנפלו בידי היפנים שרדו את השבי.
רוב מקרי המוות בשבי אירעו עקב תת-תזונה ומחלות.
8,000 האוסטרלים שנפלו בשבי הגרמנים והאיטלקים זכו ליחס שבאופן כללי תאם לתנאי אמנת ז'נבה השלישית.
רובם של אנשים אלה נפלו בשבי במהלך הלחימה ביוון ובכרתים ב-1941 ובנוסף כללה קבוצה זו את אנשי צוות האוויר שהופלו מעל אירופה.
כמו שבויים של מדינות אחרות של בעלות הברית, הוחזקו האוסטרלים במחנות שבויים קבועים בגרמניה ובאיטליה.
לקראת סיום המלחמה, העבירו הגרמנים שבויים רבים לכוון פנים ארצם כדי למנוע את שחרורם על ידי כוחות בעלות הברית שהיו בתנועת התקדמות מהירה.
פעולות העברה אלו נעשו לעיתים קרובות בצעדות בתנאי מזג אוויר קשה שהסתיימו במקרי מוות לא מעטים.
ארבעה אוסטרלים הוצאו להורג בעקבות ניסיון בריחה המונית ממחנה השבויים סטלאג לופט III במרץ 1944. אף על פי שהשבויים האוסטרלים סבלו משיעור מקרי מוות גבוה במחנות השבויים הגרמנים והאיטלקים בהשוואה לעמיתיהם במלחמת העולם הראשונה, היה שיעור זה נמוך בהרבה מזה שסבלו ממנו חבריהם במחנות השבויים היפנים.
כמו חיילים של הצבאות האחרים של בעלות הברית שנפלו בשבי היפנים, רובם של האוסטרלים נפלו בשבי בחודשים הראשונים של 1942, במהלך כיבושם של מלאיה, סינגפור, איי הודו המזרחית ההולנדים, וגינאה החדשה, והם הוחזקו בתנאי כליאה קשים מאוד.
שבויים אוסטרלים הוחזקו במחנות בכל רחבי המרחב האסיאני-פסיפי ורבים מהם סבלו בהפלגות בספינות בעלות צפיפות יתר.
בעוד שרוב השבויים האוסטרלים שמתו בשבי היפני היו קורבנות של הרעבה מכוונת ושל מחלות, מאות נרצחו במכוון על ידי שוביהם.
מסילת הרכבת תאילנד-בורמה הייתה החוויה הידועה ביותר לשמצה של השבויים במהלך המלחמה, כש-13,000 אוסטרלים עבדו בה בתקופות שונות בשנים 1942 ו-1943, לצד אלפים של שבוים מהצבאות האחרים של בעלות הברית ומקומיים שגויסו בכפייה על ידי היפנים.
כ-2,650 אוסטרלים איבדו שם את חייהם.
אלפי שבויי מלחמה אוסטרלים נשלחו גם לאיים היפנים, שם הם הועסקו בבתי חרושת ובמכרות בתנאים קשים מאוד.
השבויים שהוחזקו במחנות באמבון ובבורנאו סבלו משיעור מקרי המוות הגבוה ביותר.
77% מהשבויים באמבון מתו בשבי ובודדים מקרב 2,500 השבויים האוסטרלים והבריטים שהוחזקו בבורנאו, שרדו את השבי.
כמעט כולם נהרגו מעבודת יתר ומסדרה של צעדות מוות ב-1945.
יחסם של היפנים לשבויי המלחמה גרם לאוסטרלים רבים להישאר עוינים כלפי יפן גם לאחר המלחמה.
הרשויות האוסטרליות חקרו את מקרי ההתעללות כנגד השבויים בטריטוריות שהועברו לשליטת אוסטרליה לאחר המלחמה ושומרי המחנות שהתייחסו שלא כיאות לשבויים, היו בין אלה שנשפטו על פשעי מלחמה.
אלפי שבויים מצבאות מדינות הציר הוחזקו באוסטרליה במהלך המלחמה.
שבויים אלה שוכנו במחנות ייעודיים והיחס אליהם תאם לתנאי אמנת ז'נבה השלישית.
16,798 אזרחים הוחזקו במעצר, אלה כללו 8,921 תושבי אוסטרלים אזרחי מדינות אויב והשאר היו אזרחים שנשלחו לאוסטרליה למאסר על ידי מדינות אחרות של בעלות הברית.
בבוקר 5 באוגוסט 1944, נעשה ניסיון של כמחצית מ-1,104 מהשבויים היפנים להימלט ממחנה ליד קוורה שבניו סאות' ויילס.
השבויים הכניעו את שומריהם ויותר מ-400 מהם פרצו דרך גדרות התיל.
כל הנמלטים נלכדו מחדש או נהרגו בעשרת הימים הבאים.
במהלך המלחמה הרחיבה ממשלת אוסטרליה את סמכויותיה באופן משמעותי כדי לנהל בצורה טובה יותר את המאמץ המלחמתי והמשאבים התעשייתיים והאנושיים של אוסטרליה התמקדו בתמיכה בכוחות הצבאיים של בעלות הברית.
הרחבת סמכויות הממשלה החלה ב-9 בספטמבר 1939, כאשר אושר "חוק הביטחון הלאומי" (National Security Act).
חוק זה אפשר לממשלה להורות על ריתוק משקי והן גברים והן נשים יכלו לקבל הוראה לעבוד בתעשיות חיוניות.
קיצוב מזון הונהג לראשונה ב-1940 והורחב באופן משמעותי במהלך 1942. הממשלה גם עודדה באופן נרחב מדיניות צנע ואת רכישתן של אגרות מלחמה כאמצעים להפחתת הביקוש למשאבים יקרים.
צעדי המדיניות של הממשלה לפתח תעשיות מוכוונות-מלחמה נחלו הצלחה בהגדלת התחכום של המגזר התעשייתי האוסטרלי ואת אי התלות בייצור רוב סוגי כלי הנשק.
בעשורים שלפני המלחמה, מימנו הממשלות האוסטרליות סובסידיות, פיקחו על התעריפים והעניקו תמריצים שונים לפיתוח התעשיות הביטחוניות השונות, כמו תעשיית המטוסים, תעשיית כלי רכב, תעשיות האלקטרוניקה ותעשיות כימיות.
תעשיות אלו שולבו בכלכלת המלחמה בשנים 1940 ו-1941 והיו מסוגלות לענות על רוב הדרישות של כוחות ההגנה כבר ב-1942. המאמצים בהנהגת הממשלה לפתח תעשיות מתקדמות נחלו הצלחות משמעותיות, כולל פיתוחם של מערכות מכ"ם קלות משקל, התקנים אופטיים לארטילריה וציוד שהוכנס לשימוש באזורי הטרופיים.
התעשייה האוסטרלית גם פיתחה סוגים חדשים של כלי נשק שיוצרו בייצור המוני עבור הצבא, כולל תת-מקלע אוון (Owen) וגרסה מקוצרת של תותח 25 ליטראות.
בנוסף, השיגו מדענים וחברות תרופות אוסטרליות התקדמויות חשובות בדרכי הטיפול במחלות טרופיות.
אך לא כל מיזמי הפיתוח נחלו הצלחה.
המאמצים לפתח טנק אוסטרלי (ה"סנטינל"), לא נפסקו עד אשר התברר שהוא מיושן ולא נחוץ והפיתוח של מטוסי קרב ומפציצים מתקדמים בעיצוב אוסטרלי (ה-CAC Woomera וה-CAC CA-15, בהתאמה), ננטש משעה שהמנועים שנדרשו למטוסים אלה לא היו בנמצא ותחת זאת יוצרו דגמים תואמים של מטוסים בריטים ואמריקאים תחת רישיון.
ההרחבה המסיבית של כוחות ההגנה גרמה למחסור חמור בגברים במעגל העבודה והגדילה את היקף ההשתתפות של הנשים בו.
כמות המשכורות ששולמו לנשים עלה מ-644,000 ב-1939 ל-855,000 ב-1944. אף על פי שהיה זה גידול של 5% בלבד בכוח העבודה הכללי, כמות ניכרת של נשים עברה מתחומי התעסוקה הנשיים ה"מסורתיים" ,כמו משק בית, לתחומי התעסוקה ה"גבריים" בתעשייה.
ב-1941 הוחל בגיוס נשים לתפקידים שונים בכוחות ההגנה וב-1944 כמעט 50,000 שירתו ב"שירות הימי המלכותי לנשים" (Women's Royal Australian Naval Service), ב"שירות הנשים של הצבא" (Australian Women's Army Service) וב"שירות העזר של חיל האוויר האוסטרלי" (Women's Auxiliary Australian Air Force).
אלפי נשים נוספות שירתו ב"צבא הנשים האוסטרלי" (Australian Women's Land Army), שביצע עבודות למאמץ המלחמתי בהתנדבות.
המחסור בכוח אדם גברי הפך בהדרגה לסוגיה כלכלית משמעותית לקראת סוף המלחמה וממדיהם של כוחות ההגנה האוסטרלי הוקטן החל מ-1944 כדי לשחרר כוח אדם לתעשיות המלחמתיות ולמגזר התעשייתי האזרחי.
הגיוס למגזר התעשייתי והמהלכים להגברת הייצור הובילו במשך הזמן לעליה באי השקט התעשייתי.
עובדים רבים נדרשו לעבוד שעות רבותת בתנאים גרועים ולא היה באפשרותם להחליף את מקום עבודתם עקב חוקי המלחמה.
תנאי העבודה הירודים הוחמרו עקב צעדי הצנע של הממשלה שהורידו את רמת החיים של העובדים.
כתוצאה מכך, שיבשו שביתות וצעדי מחאה נוספים את הייצור, במיוחד מ-1943 ואילך.
צעדי מחאה אלה משכו אליהם ביקורת ממגזרים אזרחיים אחרים ומחוגי הצבא.
במאי 1943, הציגה הממשלה צעדי מדיניות לאפשר את גיוסם לשירות צבאי של עובדים שהשתתפו בצעדי מחאה לא חוקיים, אך למדיניות זו הייתה השפעה שולית, עקב המחסור בידיים מיומנות בתעשייה.
מלחמת העולם השנייה הייתה תחילתה של תקופה ארוכה של צמיחה בכלכלה האוסטרלית.
המלחמה הגדילה באופן משמעותי את היקפו וחשיבותו של מגזר הייצור וזירזה את פיתוחן של תעשיות טכנולוגיות מתקדמות.
כחלק ממגמה זו, רכשו העובדים מיומנויות גבוהות ושיעור השתתפותן של נשים בכוח העובדה גדל באופן משמעותי.
עם זאת, לאחר המלחמה נאלצו נשים רבות לעזוב את תחומי התעסוקה הגבריים המסורתיים.
מלחמת העולם השנייה עלתה בחייהם של אוסטרלים רבים ובחלק ניכר מאוד של ההכנסה הלאומית.
במהלך המלחמה איבדו את חייהם 27,073 אנשי כוחות ההגנה, כולל אלה שמתו מפצעיהם ואלה שמתו בהיותם בשבי.
מתוכם, 9,572 נהרגו בקרבות נגד גרמניה ואיטליה ו-17,501 בקרבות נגד יפן.
שבויי המלחמה שהוחזקו על ידי היפנים היוו כמעט מחצית מההרוגים בזירת האוקיינוס השקט.
לפחות 386 אנשי ים אזרחיים נהרגו במהלך המלחמה.
סך כל ההוצאה הכספית על המלחמה הגיעה ל-2,949,383,000 לירות שטרלינג אוסטרליות ובשיאה, הגיעה ההוצאה על צרכים צבאיים ל-40.1% מההכנסה הלאומית.
בחודשים שלאחר המלחמה, היו הרשויות האוסטרליות אחראיות על ניהול השטחים של בורנאו ושל איי הודו המזרחית ההולנדים שממזרח לאי לומבוק, עד לתפיסות האחריות מחדש על ידי הממשל הקולוניאלי של בריטניה ושל הולנד.
בעוד שהכוחות הבריטים וההודים במערב היו מעורבים במלחמת העצמאות של אינדונזיה, הצליחו האוסטרלים להימנע מהתנגשויות עם הלאומנים המקומיים.
הכוחות האוסטרלים היו גם אחראים על השמירה על 344,000 היפנים שנותרו באיי הודו המזרחית ההולנדים ובטריטוריות האוסטרליות ועל ניהול משפטי פשעי המלחמה בשטחים אלה.
כוח מתנדבים הוקם במסגרת תרומתה של אוסטרליה ל"כוח הכיבוש של חבר העמים הבריטי" ביפן (British Commonwealth Occupation Force) ואוסטרליה איישה את מפקדת הכוח וחלק ניכר מכוח האדם שלו.
כוח זה היווה מאוחר יותר את הגרעין של צבא אוסטרליה שלאחר המלחמה, שכלל לראשונה יחידות קרביות בשירות קבע.
הכוחות הצבאיים האוסטרלים שוחררו בקצב מהיר לאחר כניעת היפנים.
עם תום המלחמה מנה כוח האדם הצבאי סך של כמעט 600,000 איש, מתוכם 224,000 שירתו בזירת האוקיינוס השקט ו-20,000 בבריטניה ובמקומות אחרים.
תוכניות השחרור החלו כבר בסוף 1942 והנוסח הסופי שלהן אושר על ידי הממשלה במרץ 1945. תהליך השחרור הכללי החל ב-1 באוקטובר 1945 והושלם בפברואר 1947. התהליך בכללותו התנהל באופן חלק, אף על פי שהיו מחאות על עיכובים בביצועו במורוטאי ובבוגנוויל.
המשוחררים קיבלו הכשרה מקצועית בזמן ההמתנה שלהם לשחרור והממשלה העניקה להם סיוע במציאת תעסוקה, בהלוואות, בחינוך ובהטבות שונות.
הנשים ששירתו בשירות צבאי זכו לסיוע זהה לעמיתיהן הגברים, אך הופעל עליהן לחץ לשוב לתחומי תעסוקה נשיים "מסורתיים".
מלחמת העולם השנייה הובילה לשינויים משמעותיים בחברה האוסטרלית.
מבחינה כלכלית, האיצה המלחמה את פיתוח המגזר התעשייתי והובילה לירידה חדה בשיעור האבטלה.
השפעת המלחמה שינתה את החברה האוסטרלית ותרמה לפיתוחה כחברה יותר קוסמופוליטית ובדרך שבה הנשים היו יכולות לקחת חלק חשוב יותר.
המלחמה גם הפכה את אוסטרליה למדינה בוגרת יותר ביחסיה הבינלאומיים, שקיבלו ביטוי בהתפתחותה של מדיניות החוץ האוסטרלית כעצמאית יותר.
המלחמה גם עודדה את ההגירה ההמונית לאוסטרליה לאחר המלחמה.
השתתפותה של אוסטרליה במלחמת הבורים הייתה מורכבת וכללה תקופה בה השתתפו בלחימה שש מושבות עצמאיות, ששלחו כוחות צבאיים עצמאיים מטעם כל אחת מהן, ולאחר איחוד אוסטרליה, שהתרחש במהלך המלחמה, לחם מטעם אוסטרליה צבאה המאוחד, צבא אוסטרליה.
חילות המשלוח של המושבות האוסטרליות, שמנו מעל 16,000 איש, היו התרומה הגדולה ביותר למאמצי הלחימה, בהשוואה לאלה מכל רחבי האימפריה הבריטית ו-7,000 אוסטרלים נוספים שירתו בצבאות של מדינות אחרות או ביחידות בלתי סדירות.
לפחות 60 נשים אוסטרליות שירתו גם הן במלחמה כאחיות.
בריטניה הגדולה השיגה שליטה על חלקה הדרומי של יבשת אפריקה במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
ב-1652 בנתה חברת הודו המזרחית ההולנדית את ההתיישבות הראשונה באזור כף התקווה הטובה וסיפחה את דרום אפריקה לשטחי האימפריה ההולנדית.
ב-1795 פלשה צרפת המהפכנית אל הרפובליקה ההולנדית, כבשה אותה והקימה בה מדינת בובות שהייתה ידועה בשם הרפובליקה הבטאווית.
כל המושבות לשעבר של הרפובליקה ההולנדית עברו לשליטתה של הרפובליקה הבטאווית, שהייתה בעלת ברית של צרפת, אויבתה של בריטניה במלחמות המהפכה הצרפתית.
בהבינה את חשיבותו האסטרטגית של אזור הכף לשליטה בימים ולגישה להודו ולמזרח הרחוק, תקפה בריטניה את מעוזה של הרפובליקה הבטאווית בכף התקווה הטובה.
הניצחון הבריטי בקרב זה הוביל להקמתה של מושבת הכף.
אף על פי שלזמן קצר הוחזרה המושבה לרפובליקה הבאטווית ב-1803, על פי חוזה אמיין, חידוש מעשי האיבה גרם לבריטניה לקבל מחדש את השליטה על המושבה ב-1806. בעקבות זאת מוסד באופן קבוע השלטון הבריטי במושבת הכף.
עקב חוסר שביעות רצונם מהשלטון הבריטי, ייסדו המתיישבים ההולנדים בדרום אפריקה, שנודעו בשם בורים והיגרו לאזורים הצפוניים יותר, את הרפובליקה הדרום-אפריקאית (רפובליקת טרנסוואל), את נאטל ואת מדינת אורנג' החופשית.
האינטרסים האימפריאליים והמסחריים של בריטניה פגעו בהדרגה ברפובליקות הבוריות, שדחו את ההשפעה הבריטית על ענייניהן.
רוב שטחה של נאטל סופח על ידי הבריטים ב-1843 ואף על פי שבאופן רשמי הכירה ממשלת בריטניה בשנות החמישים של המאה ה-19 בשתי הרפובליקות הבוריות שנותרו, היא סיפחה את טרנסוואל ב-1877. לאחר שהם מאסו בתוקפנות הבריטית כלפיהם, החליטו הבורים להכות בחזרה, וגרמו לפרוץ מלחמת הבורים הראשונה.
מלחמה זו התנהלה החל מה-16 בדצמבר 1880 ועד ה-23 במרץ 1881 והיא הייתה חוויה משפילה עבור הבריטים שספגו תבוסה קשה בקרב גבעת מג'ובה ב-27 בפברואר 1881 ונאלצו לחתום על אמנת פרטוריה, שהעניקה הכרה לממשל העצמי של הרפובליקה הדרום-אפריקאית תחת הסוזרניות להלכה של בריטניה.
שש שנים בלבד לאחר מכן, ב-1886, התגלו מרבצי זהב ברפובליקה, ושטף גדול של מחפשי זהב בריטים (שהבורים כינו אותם בשם Uitlander – זרים), גרם בהדרגה לעימות עם הבורים.
מה שהחל כבעיה פנימית של הרפובליקה הדרום-אפריקאית, הפך במהרה לבעיה בינלאומית, שכן בריטניה שאפה להגן על הזכויות של אזרחיה בתחומי הרפובליקה הדרום-אפריקאית ואף להרחיב אותן.
בריטניה יצאה בלתי מרוצה מתוצאות מלחמת הבורים הראשונה ושאפה לשקם את השפעתה על טרנסוואל.
תחת התירוץ של משא ומתן על זכויותיהם של "הזרים", שאפה בריטניה להשיג שליטה על תעשיית הזהב והיהלומים ודרשה זיכיון, דרישה שהיא ידעה מראש שלא תתקבל על דעתם של הבורים.
כאשר המשא ומתן הגיע למבוי סתום, הוציא שר המושבות הבריטי, ג'וזף צ'מברלין, אולטימטום לרפובליקה הדרום-אפריקאית.
בהבינו שמלחמה היא בלתי נמנעת, נתן נשיא הרפובליקה, פול קרוגר, לבריטניה 48 שעות להסיג את כוחותיה מגבולות מדינתו.
לאחר שהבריטים לא נענו לדרישה זו, הכריזה הרפובליקה הדרום-אפריקאית, יחד עם בעלות בריתה, מדינת אורנג' החופשית וטרנסוואל, מלחמה על בריטניה והחלה בשיגור מתקפות מנע אל השטחים בשליטת הבריטים.
כוח בורי, שרובו הורכב מחוואים מתנדבים, הוקם כחיל רגלים רכוב, שחומש בעיקר ברובים תוצרת גרמניה מסוג מאוזר.
יעילותו ועליונותו של נשק זה כנגד הלי-מטפורד והלי אנפילד הבריטים, הובילה לפיתוחו של מודל 1913 של האנפילד ולשדרוגו של הלי אנפילד לסימן 3, שיהפוך להיות הנשק הקבוע של רוב צבאות האימפריה הבריטית במלחמת העולם הראשונה.
כוחות רגלים אלו שהייתה להם יכולת ניידות גבוהה היוו את הבסיס לקומנדו הבורי, שהייתה היחידה הצבאית העיקרית שלהם.
עם פרוץ מעשי האיבה, לא היה כלי הנשק העדיף של הבורים היתרון היחידי שלהם.
הכוחות הבריטים בדרום אפריקה כללו עדיין בעיקר רק כוחות רגלים, בעוד שרוב הבורים היו רוכבי סוס מיומנים, שעשו שימוש טוב ביתרון הניידות שלהם.
בהבינם שהעסקה ממושכת של הבריטים בקרבות שקיומם יוסכם בין הצדדים מראש, בהם הכוחות הבריטים יוכלו להפיק תועלת מהעליונות המספרית שלהם, תגרום עד מהרה לתבוסה והם אימצו טקטיקת גרילה של התקפות "פגע וברח", חטיפת אנשים ושיבוש דרכי האספקה.
בתחילה תקפו הבורים בקרב קרייפן ב-12 באוקטובר 1899. מאוחר בלילה, רכבו 800 לוחמי קומנדו דרומה למושבת הכף, תקפו את חיל המצב הבריטי בקרייפן, חיבלו בקו הרכבת וניתקו את קווי הטלגרף.
אף על פי שהבריטים בלמו את התקדמותם של הבורים בשני קרבות שהתנהלו שבוע לאחר מכן, המשיכו הבורים להתקדם דרומה, הטילו והתקדמו לכוון מפקינג וקימברלי.
כאשר הציבו הבורים תותחי מצור סביב לליידיסמית', ניסה המפקד הבריטי של חיל המצב שם, סר ג'ורג' סטיוארט וייט, לצאת בראש כוח פרשים כנגד עמדות התותחים הבוריות, אך ההתקפה הייתה הרת אסון והמצור נמשך כששני הצדדים מנסים לחזק את עמדותיהם.
מעורבותם של אנשי המושבות האוסטרליות במלחמת הבורים הייתה מורכבת.
כוחות אלו כללו את חילות המשלוח הרשמיים שנשלחו על ידי כל אחת מהממשלות של המושבות, אוסטרלים שכבר היו בדרום אפריקה, עבדו ככורי זהב והתגייסו לרגימנטים הבריטיים של מושבת הכף, אוסטרלים שמצאו דרך משל עצמם להשתתף במלחמה ואחרים שחברו להקים באופן פרטי יחידות צבאיות.
לאחר איחוד אוסטרליה, אורגנו מחדש הכוחות הנפרדים של המושבות לחיל משלוח פדרלי אחד.
אף על פי שהיו במיעוט, חלק מהאוסטרלים היו אנטי-אימפריאליסטים ותמכו בעניינם של הבורים.
על אף שמספרם לא ברור, ידוע שכמה אוסטרלים, כמו ארתור לינץ', השתתפו במלחמה לצדם של הבורים.
עם פרוץ המלחמה, ביקשה בתחילה ממשלת בריטניה לגייס כוחות מניו סאות' ויילס, שבהזדמנות קודמת שלחה את "נושאי הרומח המלכותיים הראשונים של ניו סאות' ויילס" (1st Royal New South Wales Lancers), ששרתו במלחמה המהדית בסודאן.
אף על פי שהם היו חמושים ברובים, לא השתתפו אנשיה של יחידה זו בקרבות במלחמה כשהם עושים שימוש ברומחים שלהם יותר מפעם אחת.
עם התקדמות התוכניות, ועם התגברות הצורך לגייס כוחות גדולים יותר, הועברה בקשה מממשלת בריטניה לכל המושבות.
משרד המלחמה יזם תוכנית לגיוס שתי יחידות של 125 איש מכל אחת מהמושבות של ניו סאות' ויילס וויקטוריה ויחידה אחת בגודל זהה מכל אחת מהמושבות של קווינסלנד, אוסטרליה הדרומית, טסמניה ואוסטרליה המערבית, שכל אחת מהן תסופח ליחידה בריטית נפרדת.
כל אחת ממשלות המושבות התמודדה עם ויכוח בפרלמנט שלה על הסיוע שיש להגיש לבריטניה.
אף על פי שהיו מרכיבים שהתנגדו לכך בכל הממשלות, בסך הכל הייתה תמיכה כללית בכל אחת מהמושבות.
בריטניה הבינה את התועלת שבהגעתם של הכוחות מהמושבות האוסטרליות.
האקלים והגאוגרפיה של דרום אפריקה ושל אוסטרליה היו די דומים אלה לאלה ורוב החיילים האוסטרלים, שהיו מיומנים כרגלים רכובים, התאימו לפעולה בשטח הלחימה.
בריטניה הבינה גם עד מהרה את הצורך ברוכבים נוספים, שכן הבורים פעלו ברמה גדולה של ניידות לאורכם ולרוחבם של שטחי העשב הדרום אפריקאים.
באותה עת, גויסו רוב הכוחות הבריטים מאזורים עירוניים ואף על פי שמיומנותם כחיילים לא הייתה מוטלת בספק, לא הייתה להם את הגישה הטבעית לסוסים ואת ההתחברות לטבע כמו שהיו לאוסטרלים, שרבים מהם הגיעו מסביבה כפרית.
תרומתם של האוסטרלים למאמץ המלחמתי הבריטי התחלקה לכמה שלבים.
השלב הראשון היה שיגורם של חילות המשלוח ששלחה כל אחת מממשלות המושבות כתגובה לפרוץ המלחמה.
אף על פי שמעשי האיבה החלו רק ב-10 באוקטובר 1899, היחידה הראשונה של נושאי הרומח של ניו סאות' ויילס הגיעה לקייפטאון ב-2 בנובמבר והצטרפה לכוח הבריטי שקובץ תחת פיקודו של גנרל סר רדוורס בולר.
נושאי הרומח אומנו באנגליה באותה עת ועד מהרה הם נשלחו לדרום אפריקה מרגע שהתקבלה ההסכמה מממשלת ניו סאות' ויילס.
ב-22 בנובמבר ביצעו כבר נושאי הרומח סיורים וזמן קצר לאחר מכן הם הותקפו ליד בלמונט, שם הם אילצו את תוקפיהם לסגת לאחר שאלה גרמו להם לאבדות כבדות.
נושאי הרומח של ניו סאות' ויילס נקראו שוב לפעולה בקרב נהר מודר, שם יחד עם הטור הבריטי בפיקודו של הלורד מטהאון, הם ניסו להסיר את המצור על קימברלי.
אף על פי שהם אילצו את הבורים לסגת, ספגו הבריטים אבדות כבדות בניסיון זה, וגם הם נאלצו לסגת ואפשרו לבורים לבסס את עצמם מחדש בחפירותיהם.
מאחר שהדרך שהיה עליהם לעבור הייתה הקצרה ביותר, הגיעו הכוחות מאוסטרליה המערבית, שכללו כוח חיל רגלים רכוב, באמצע נובמבר, והם היו לכוח הראשון שהגיע ישירות מאוסטרליה ועד מהרה הם נשלחו לנטאל.
ב-26 בנובמבר, הגיעו לקייפטאון כוחות חיל הרגלים הראשונים מאוסטרליה הדרומית, מטסמניה, מוויקטוריה ומאוסטרליה המערבית ואף על פי שלכל אחד מהכוחות היה פיקוד משל עצמו, מסיבות מנהליות הם כונו "הרגימנט האוסטרלי הראשון" (1st Australian Regiment) והם הוכפפו לפיקודו העליון של מייג'ור גנרל סר ג'ון הווד.
חיל הרגלים הרכוב הראשון של קווינסלנד הצטרף לכוחות באמצע דצמבר.
עוד יחידת חיל רגלים רכובה מניו סאות' ויילס הגיעה גם היא בדצמבר.
אף על פי שמה של יחידה זו, רוב אנשיה לא הגיעו מהמושבה, אך לימים היא הפכה להיות הגרעין של היחידה הראשונה של הפרשים האוסטרלים הקלים.
הווד הורה לכוח המשולב לרכב צפונה לכוון נהר אורנג', שם הם חברו לכוח שניסה להסיר את המצור מעל קימברלי בפיקודו של לורד מטהאון.
אף על פי שהם כבר היו במושבת הכף באותה עת, אף אחת מהיחידות האוסטרליות לא הייתה מעורבת ב"שבוע השחור" שבין ה-10 ל-17 בדצמבר, שבו נחלה בריטניה שלוש תבוסות רצופות בקרב סטורמברג, בקרב מגרספונטיין ובקרב קולנסו.
הבורים ידעו שכוחות האימפריה יישלחו לתגבר את העמדות הבריטיות, ולפיכך שאפו להכות אותם במהירות.
באמצע דצמבר, הגיעו ישירות מאוסטרליה שני הכוחות הראשונים של הרובאים הרכובים של ניו סאות' ויילס והכוח הראשון של חיל הרגלים הרכוב של קווינסלנד.
במהלך מלחמת הבורים, עקב בקשה אישית של הלורד קיצ'נר, נשלחו כ-50 גששים אבוריג'ינים לדרום אפריקה לשרת עם הכוחות הבריטים כנגד הבורים.
החלק שהם לקחו במלחמה פורט בספר "הגששים השחורים של בלומפונטיין" (The Black Trackers of Bloemfontein), שנכתב על ידי ההיסטוריון האבוריג'יני, דייוויד הגונסון.
עם זאת, על פי אתרי אינטרנט היסטוריים אבוריג'ינים, המספר המדויק של הגששים ששירתו במלחמה לא ידוע וקיימים מעט מאוד פרטים אודותם, אף על פי שקיימים קטעי מידע קצרים עליהם.
בחודשים שלפני הגעת חיל המשלוח הפדרלי ב-18 בפברואר 1902, פורסם מאמר קצר בעיתון The Queenslander, ב-25 בינואר, שבו צוין ש"מספר האנשים שהתגייסו לחיל המשלוח הפדרלי הוא 212. שני גששים שחורים, דייוויס ופ.
חיל המשלוח הפליג ב-18 בפברואר וחודש לאחר מכן, הופיעה תמונה בעיתון Town and Country Journal שבה הופיעו שני הגששים הללו.
על פי דייל קרווין, עמית מחקר ממוצא אבוריג'יני באוניברסיטת גריפית' שבקווינסלנד, המחסור במידע על גששים אלה מעיד גם על חוסר ודאות אם הם בכלל שבו לאוסטרליה לאחר המלחמה.
הוא טען שעם תום המלחמה ב-1902, כאשר שבו חילות המשלוח האוסטרליים הבייתה, לא הותר לגששים לשוב לאוסטרליה על פי מדיניות אוסטרליה הלבנה.
תחילתה של שנת 1900 עמדה בסימן שליחתו של חיל המשלוח האוסטרלי הראשון לצפון מושבת הכף.
השנה החדשה החלה באופן דומה לזו שקדמה לה והבריטים נחלו תבוסה נוספת בקרב ספיון קופ שהתנהל ב-23 וב-24 בינואר והוסיף למפלות של השבוע השחור.
למרות תבוסה זו, זרמו תגבורות הן מבריטניה והן מרחבי האימפריה.
בפברואר הגיעו הרובאים הרכובים הראשונים של ניו סאות' ויילס, צוות רפואי מניו סאות' ויילס, והרובאים הרכובים השניים של ויקטוריה ובמרץ הגיעו הרגלים הרכובים השניים של קווינסלנד.
כל היחידות האוסטרליות הללו קובצו על ידי הלורד רוברטס, שהחליף את הגנרל בולר בינואר, בעקבות חוסר שביעות רצון בנוגע למנהיגותו במהלך ההפסדים העגומים בדצמבר.
רוברטס הוצב לפקד על כוח בגודל של חמש דיוויזיות של תגבורות שנשלחו כדי לשגר התקפת נגד על מדינת אורנג' החופשית.
באמצע פברואר, מנה הכוח שבפיקודו יותר מ-180,000 איש, חיל המשלוח הבריטי הגדול ביותר שנשלח מעבר לים עד לאותה עת.
על פי תוכניתו המקורית היה אמור טור בפיקודו לנהל מתקפה לכוון צפון לאורך מסילת הברזל ממושבת הכף לבלומפונטיין, ולתוך פרטוריה.
כאשר הם התקדמו צפונה, הם גילו את הכוחות הנצורים בליידיסמית'.
עם הבנת המצב בעיר הנצורה, פיצל רוברטס את הכוח שלו לכמה ראשים כדי שיתמודדו עם המצור.
הכוח הראשון, בפיקודו של ג'ון פרנץ', כלל בעיקר כוחות פרשים וכן את נושאי הרומחים של ניו סאות' ויילס, את הרגלים הרכובים של קווינסלנד ואת כוחות הרפואה של ניו סאות' ויילס.
לכידתו גרמה לירידה חדה במורל של הבורים עד לסוף המלחמה.
הכוח הבריטי הצליח להסיר את המצור על ליידיסמית' ב-28 בפברואר ונכנס לבלומפונטיין ב-13 במרץ.
למרות התבוסות הכבדות והמחלות שמהם הם סבלו, המשיכו הבריטים להתקדם לכוון פרטוריה.
הגל השני של היחידות שיצאו מהמושבות האוסטרליות החל להגיע באפריל.
גל זה כלל בעיקר כוחות שאנשיהם היו "אנשי הערבות" (Bushmen).
יחידות אלו הוקמו באופן מיוחד ואנשיהם גויסו מקרב מגוון רחב של מקומות באוסטרליה ומימונם הגיע מאיסוף כספים מידי הציבור או מאזרחים אמידים שרצו לתרום למאמץ המלחמתי.
יחידות אלה היו גם הן יחידות של חיל רגלים רכוב וכוח האדם שלהם כלל אנשים עם מיומנות טבעית לרכיבה על סוסים, שימוש בנשק ויכולת הישרדות בשטחי הפרא, כדי שיהוו משקל נגד למיומנויותיהם של אנשי הקומנדו הבורים.
באפריל הגיעו יחידות כאלה מכל המושבות האוסטרליות והם הופנו לכוון רודזיה.
במאי כבר מנו כל חילות המשלוח האוסטרלים מעל 3,000 איש והם היו מעורבים בחלק העיקרי של הלחימה, כולל בדרייפונטיין ובשחרור המצור על מפיקנג ב-17 במאי, אירוע שבזכותו נערכו חגיגות ברחובות לונדון.
גל שלישי של חילות משלוח מהמושבות האוסטרליות היה "אנשי הערבות האימפריאליים" (Imperial Bushmen), שהיו זהים לקודמיהם במבנה שלהם ובשיטת גיוסם, למעט העובדה שהם מומנו ישירות על ידי ממשלת בריטניה, שהתרשמה מפעולתם של היחידות האוסטרליות.
התפרצות של מחלת הטיפואיד השפיעה על הכוחות הבריטים והאימפריאליים, אך עד מהרה הם הצליחו לחדש את המערכה שלהם.
הטור של רוברטס נתקע שוב לזמן קצר בקרונסטד עקב בעיות אספקה, אך לאחר עשרה ימים הם המשיכו להתקדם לכוון יוהנסבורג.
ב-28 במאי, סופחה מדינת אורנג' החופשית באופן רשמי, ושמה שונה ל"מושבת הנהר אורנג'" ב-30 במאי נפלה גם יוהנסבורג לידי כוחותיו של הלורד רוברטס, וארבעה ימים לאחר מכן נסוגו הבורים מפרטוריה.
אנשים מכל היחידות האוסטרליות היו מעורבים בדרך זו או אחרת בלכידתה של יוהנסבורג.
פרטוריה, בירתה של רפובליקת טרנסוואל, נפלה לידי הבריטים ב-5 ביוני.
הראשונים להיכנס לפרטוריה היו הרובאים הרכובים של ניו סאות' ויילס, שמפקדם, לוטננט ויליאם ווטסון שכנע את הבורים להיכנע.
לחימה קשה פרצה עד מהרה שוב בקרב דיימונד היל ב-11 וב-12 ביוני שמטרתו הייתה למנוע מתגבורות בוריות לכבוש מחדש את פרטוריה.
לוחמים מכל היחידות האוסטרליות, בעיקר מהרובאים הרכובים של ניו סאות' ויילס ושל אוסטרליה המערבית, לקחו חלק בקרב, שבסופו הסתמן לכאורה ניצחון לשני הצדדים.
לורד רוברט היה מרוצה מכך שהכוח הבורי נסוג מפרטוריה, אך כוחותיו של לואי בותה גרמו לאבדות כבדות בקרב הכוחות הבריטים.
נשיא מדינות אורנג' החופשית, מרטינוס תיוניס שטיין, ונשיא הרפובליקה הדרום-אפריקאית, פול קרוגר, נסוגו יחד עם שרידי ממשלותיהם לכוון מזרח טרנסוואל.
רוברטס היה נחוש ללכוד את נשיאי המורדים כדי לשים קץ להתנגדות לשלטון הבריטי.
הוא חבר לשארית כוחותיו של בולר בנטאל והתקדם לכוון מזרח טרנסוואל.
בקרב ברגנדאל, שהתנהל בין ה-21 וה-27 באוגוסט, והיה הקרב המתוכנן האחרון במלחמה, נתקלו הבריטים בכוח בורי חזק שמנה 5,000 איש בפיקודו של בותה.
למרות התנגדותם העזה, הוכנעו הבורים על ידי הכוח הבריטי שמנה 20,000 איש.
הבורים המוכים נסוגו משדה הקרב וביום המחרת, ה-28 באוגוסט, צעדו הבריטים לתוך מכדודורפ, בתקווה לשבות את הנשיאים הבורים.
אלה כבר עזבו את העיירה ושמו פעמיהם לנלספרייט, שם הם הקימו באופן זמני את ממשלותיהם.
כשהבריטים עדיין מנהלים מרדף אחריהם, היו קרוגר והשרים לשעבר של ממשלת טרנסוואל דחוקים לפינה.
יחד עם זאת, מלכת הולנד חשה אהדה כלפי הבורים והציע לקרוגר אפשרות נסיגה.
בהתעלמה מהסגר הימי הבריטי, שלחה וילהלמינה, מלכת הולנד בת העשרים, את ספינת המלחמה ההולנדית, "גלדרלנד" (HNLMS Gelderland) כדי לחלץ אותם.
קרוגר נמלט וחי בגלות בשווייץ, שם הוא מת ב-1904.
לאחר קרב ברגנדאל נאלצו הבורים לוותר על תקוותם להגיע להישגים באמצעות עימות ישיר, צבאי עם הבריטים.
אך למרות תבוסותיהם, נותר חלק ניכר מהצבא הבורי ללא פגע ובותה פיזר את צבאו ללידנבורג ולברברטון כדי להתחיל שלב חדש בלחימה.
כשכל מרכזי האוכלוסייה הראשיים היו תחת שליטת הבריטים, הכריז רוברטס על סיום המלחמה ב-3 בספטמבר 1900 וסיפח באופן רשמי את הרפובליקה הדרום-אפריקאית והכריז על כל הטריטוריות הבוריות לשעבר כנתונות תחת שלטון בריטי.
אובדן ערי הבירה שלהם לא הרתיע את הבורים.
תחת זאת הם העבירו את המערכה שלהם לשלב של לוחמת גרילה, שבה פעלו יחידות הקומנדו הבוריות בקבוצות קטנות, שעסקו בצליפה, בהפרעה לתנועת הכוחות ובפגיעה בקווי האספקה.
כמו כן, הם שיגרו מארבים שתקפו יחידים או יחידות צבאיות מבודדות או שיגרו פשיטות רחבות היקף כנגד מטרות נבחרות.
בהבינם שהמלחמה הגיעה לנקודת זמן מיטבית עבור הבריטים, נפגשו המפקדים הבורים בקרונסטד והכינו תוכנית למלחמת הגרילה שלהם כנגד קווי האספקה והתקשורת הבריטיים.
המתקפה העיקרית הראשונה מבין אלה הייתה ההתקפה על סאנס פוסט, ב-31 במרץ 1900, בה הוביל המפקד הבורי, כריסטיאן דה ווט, כוח של 2,000 אנשי קומנדו ממדינת אורנג' החופשית לשעבר שפגעו במפעל המים של בלומפונטיין, 37 ק"מ מזרח לעיר.
באותה התקפה הם גם ארבו לשיירה בריטית והרגו 155 חיילים, לקחו שלל של שבעה רובים ו-117 עגלות ושבו 428 איש.
כדי לתמוך במלחמת הגרילה שהם ניהלו, נזקקו הבורים לאספקת מזון, תחמושת וציוד באופן סדיר.
במאמץ להשיג זאת, הוביל קוס דה לה ריי, ב-4 באוגוסט, כוח חזק של 3,000 איש שתקף את העמדה הבריטית בברקפונטיין שעל נהר אלנדס במערב טרנסוואל.
באותה עת, הייתה עמדה זו מוגנת בדלילות על ידי 300 אוסטרלים ו-200 מתנדבים מרודזיה.
הכוח של דה לה ריי הכניע את הכוח שהגן על העמדה, אך הציע ברוחב לב להעביר את האוסטרלים לעמדה הבריטית הקרובה, ללא נשקם, בתנאי שהם ימסרו לידיו את האספקה שעליה הם שמרו.
מפקד הכוח האוסטרלי, קולונל צ'ארלס הור, השיב לדה לה ריי: "גם אם הייתי מוכן להיכנע לך, ואני לא, אני מפקד על לוחמים אוסטרלים שישספו את גרוני אם אקבל את תנאיך".
הבורים המשיכו להפגיז את העמדה האוסטרלית באש ארטילרית.
בתוך יומיים הם ירו מעל 2,500 פגזים אל העמדה.
32 מבין המגינים נהרגו, אך הם המשיכו להדוף כל ניסיון לכבוש את העמדה.
הבורים הניסו כוח תגבור שנשלח לסייע לאוסטרלים, אך לא עלה בידם לכבוש את העמדה.
לאחר 11 ימים ללא הצלחה, ובצפייה לכוחות תגבור נוספים שיגיעו, הסירו הבורים את המצור על העמדה ונסוגו.
האוסטרלים והרודזים הגנו בהצלחה על העמדה ובסופו של דבר הוסר המצור ב-16 באוגוסט.
מפקד הכוח הבורי, קוס דה לה ריי, צוטט באומרו: "...
בפעם הראשונה במלחמה לחמנו כנגד אנשים שהשתמשו בטקטיקות שלנו כנגדנו.
הם היו מתנדבים אוסטרלים ואף על פי שמספרם היה קטן, לא עלה בידינו לכבוש את העמדה שלהם.
היה זה הכוח היחידי שהצליח לצפות על הקווים שלנו בלילות ולהרוג את הזקיפים שלנו.
אנשינו הודו שהאוסטרלים היו יריבים קשים יותר ומסוכנים הרבה יותר בהשוואה לכל הכוחות הבריטים".
בתגובה לצורך הנואש של הבורים באספקה, שינה הפיקוד הבריטי את הטקטיקה שלו ואימץ את גישת דיכוי המרד.
הם בנו מצדיות מוגנות היטב לאורך קווי האספקה ונקטו במדיניות האדמה החרוכה, כשהם שורפים בתים ותבואות וכולאים את הבורים במחנות מעצר.
צעדים אלה גרמו לעליה משמעותית בהוצאה הכספית על המלחמה ובקרב הציבור האוסטרלי החלו להישמע קולות נגדה.
חלק מהאוסטרלים אף חשו אהדה כלפי הבורים.
הקהילה של אוסטרליה הוקמה ב-1 בינואר 1901 כתוצאה מאיחוד של המושבות האוסטרליות ונושא הביטחון הפך להיות תחום האחריות של הממשלה המרכזית הפדרלית החדשה.
בעקבות זאת הוקם משרד ההגנה של אוסטרליה וחודשיים לאחר מכן, ב-1 במרץ, הוקם צבא אוסטרליה.
כל היחידות הצבאיות הקיימות של כל אחת משש המושבות הועברו לפיקודו של הצבא, שבעת הקמתו כלל 28,923 חיילים קולוניאליים, כולל 1,457 חיילים מקצועיים, 18,603 אנשי מיליציה שקיבלו תשלום ו-8,863 מתנדבים, כולל אלה שהיו כבר בפעילות בדרום אפריקה.
מסיבות מעשיות, וכדי לא לשבש את מהלך המלחמה שהתנהלה בדרום אפריקה, המשיכו היחידות להיות מנוהלות על פי החוקים השונים של המושבות שמהן הן הגיעו, עד לחקיקתו של חוק ההגנה ב-1903, שהכפיף את כל היחידות לחקיקה אחידה.
בשטח, הסימן היחידי לנאמנותם החדשה של האוסטרלים, היה השינוי בתגי הכובע שהוחלפו בטקסים שהתקיימו בשדות הקרב.
הסמלים המקוריים של המושבות מהן הגיעו הלוחמים, הוחלפו בתג "השמש העולה", סמלו של צבא אוסטרליה שאך הוקם.
היה זה גם לא מעשי ולא כדאי מבחינה כלכלית לספק לאנשים מדים אחידים, או ציוד אחיד, וכך כל יחידה המשיכה להשתמש בסוג הציוד המקורי שלה וללבוש את המדים המקוריים שלה.
לאחר איחוד אוסטרליה, נשלחו לדרום אפריקה שמונה גדודי רוכבים של הצבא החדש, אף על פי שהם השתתפו בחלק קטן של הקרבות עד לתום המלחמה.
כמה מהאוסטרלים הצטרפו מאוחר יתר ליחידות דרום אפריקאיות מקומיות בלתי סדירות, במקום לשוב למולדתם לאחר שחרורם.
חיילים אלה היו חלק מהצבא הבריטי ונתונים למרותו.
עם פרוש שנת 1901, היו הכוחות הבריטים בשליטה כמעט מוחלטת בכל השטחים הבורים, למעט כמה אזורים בצפון טרנסוואל.
בעוד שהבורים המשיכו לקיים פשיטות כנגד התשתיות וקווי האספקה של הבריטים, יכולתם לשבש את הפעולות של הבריטים, או לשגר התקפות רציניות, ירדה באופן משמעותי.
הבורים שבו למחוזותיהם בתקווה שהמקומיים שהכירו אותם יעניקו להם אמצעי מחייה ותמיכה.
אף על פי שהם המשיכו להכות בבריטים כאשר עלה בידם, מרגע שהצבאות פוזרו, פחתה יעילותם באופן משמעותי.
באמצע 1901, הסתיים החלק העיקרי של הלחימה ויחידות הפרשים הבריטיות יכלו לרכב בלילות כדי לתקוף את בתי החווה ואת המאהלים של הבורים ולהמם אותם בכוחם העדיף.
במהלך חודשי הלחימה האחרונים של 1901, עברו הרובאים הרכובים של ניו סאות' ויילס 2,919 ק"מ, היו מעורבים ב-13 התנגשויות, הרגו 27 בורים, פצעו 15, שבו 196 ואבדותיהם הסתכמו ב-5 הרוגים וב-19 פצועים.
ב-1902 התמקדו הכוחות הבריטים והקולוניאליים בהגבלת תנועתם של הבורים.
כשהם עושים שימוש במצדיות, ברכבות משוריינות, במחנות מעצר ובמניעת אספקה מהבורים, החלו הבריטים בסופו של דבר להרעיב את הבורים במטרה להכניע אותם.
הבריטים החלו להפעיל כוחות טיהור על בסיס כוחות הרגלים הרכובים שנעו ברחבי כל המחוזות, לכדו והטרידו כל אדם חמוש שהם הצליחו למצוא.
מדיניות הבריטים לבלימה ופיזור הייתה אפקטיבית ובמרץ 1902, כל ההתנגדות העיקרית של הבורים באה לקיצה.
באותו חודש הציעו הבריטים את תנאי השלום, אך אלה נדחו על ידי לואי בותה.
כשהם סובלים ממחלות ומרעב, נכנעו אחרוני הבורים וב-31 במאי 1902, נפגשו שלושים נציגים מהרפובליקה הדרום-אפריקאית לשעבר וממדינת אורנג' החופשית לשעבר עם פקידים בריטים בווריניגינג, כדי לדון בתנאי השלום.
במסגרת הדיונים הגיעו יאן סמאטס והלורד קיצ'נר לחתימה על הסכם ווריניגינג, שעל פיו הסכימו הרפובליקות הבוריות לשים קץ למעשי האיבה, לוותר על עצמאותן ולהישבע אמונים לכתר הבריטי.
בתמורה, הוענקה חנינה כללית, לא הוטלו עונשי מוות והותר השימוש בהולנדית ובאפריקאנס בבתי הספר ובבתי המשפט.
לאחר תקופה קצרה של ממשל עצמו כדומיניונים בריטים, נטמעו מושבת הכף, מושבת נטאל, מושבת נהר אורנג' וטרנסוואל בדומיניון של דרום אפריקה שנוצר על פי חוק דרום אפריקה של 1909 ונודע בשם איחוד דרום אפריקה (Union of South Africa).
הכוחות הקולוניאליים האוסטרלים נחשבו כיעילים ביותר מכל אלה שלחמו לצד הבריטים וברמה הגבוהה שלהם של מיומנות הישרדות בשטח, רכיבה על סוסים, ושימוש בנשק, הם הצליחו להתאים את עצמם לרמה הגבוהה של הטקטיקה הבורית של לוחמה בתנועה.
יחד עם זאת, לא נחלו האוסטרלים הצלחות במשך כל המלחמה ולקראת סופה ספגו אבדות כבדות.
ב-12 ביוני 1901, ספג רגימנט הרובאים הרכובים החמישי של ויקטוריה 19 הרוגים ו-42 פצועים בוילמנסטרוסט, ליד מידלבורג, לאחר שאבטחה גרועה אפשרה לכוח של 150 בורים להפתיע אותם.
שלושה מהאוסטרלים הועמדו בהמשך למשפט צבאי בעוון הסתה למרד.
ב-30 באוקטובר 1901 ספג כוח מוויקטוריה אבדות כבדות בגן היל, אף על פי ש-60 בורים נהרגו גם הם בתקרית.
בינתיים, באונורווכט, ספגו אנשי הערבות של קווינסלנד ב-4 בינואר 1902, 13 הרוגים ו-17 פצועים.
בסך הכל שירתו 16,175 אוסטרלים במלחמת הבורים וככל הנראה שירתו כ-10,000 נוספים כיחידים בצבאות אחרים.
אבדות האוסטרלים הסתכמו ב-251 הרוגים בקרבות, 267 מתים ממחלות, 43 נעדרים ו-735 פצועים.
בסבירות גבוהה מאוד, המספר הכללי של האוסטרלים ששירתו במלחמת הבורים עומד ככל הנראה על 20,000-25,000 איש, חיל המשלוח השני בגודלו במלחמה לאחר זה הבריטי.
חמישה מהלוחמים האוסטרלים עוטרו בצלב ויקטוריה.
אוסיאולה מג'יק היא קבוצת כדורסל מהעיר קיסימי בפלורידה המשחקת בליגת הפיתוח של ה-NBA.
הקבוצה הוקמה בשנת 2008 בפנסילבניה תחת השם "איירי בייהוקס" (Erie BayHawks).
בשנת 2014 חתמה הקבוצה על הסכם שיתוף פעולה עם קבוצת אורלנדו מג'יק.
לקראת עונת 2017/2018 הועברה הקבוצה ללייקלנד ושונה שמה, וב-2023 הקבוצה עברה לקיסימי.
הבייהוקס שיחקו בליגה מאז עונת 2008/09. ה"בייהוקס" נקראו על שם המפרץ בו שוכנת העיר אירי.
השם "הוקס" (בעברית: נץ) מסמל את ההיסטוריה הימית של העיר – משלחות ימיות עשו שימוש בניצים על מנת לשלוח הודעות חשובות.
בעונת 2011 חתמה הקבוצה על הסכם שיתוף עם הניו יורק ניקס.
כבר בעונת הבכורה של הקבוצה בליגה הצליחה הקבוצה להגיע למשחקי הפלייאוף, אך לא עברה את הסיבוב הראשון.
בשלוש העונות הבאות העפילה הקבוצה עוד פעמיים לפלייאוף, אך שוב לא עברה את הסיבוב הראשון.
הקבוצה עלתה לכותרת בינואר 2012 כאשר ג'רמי לין נשלח לקבוצה על ידי ניו יורק ניקס, 3 ימים מאוחר יותר השיג לין טריפל דאבל כאשר קלע 28 נקודות, לקח 11 ריבאונדים ומסר 12 אסיסטים בניצחון 113-122 על מיין רד קלאוס.
3 ימים לאחר מכן הוחזר לין לניקס.
בדצמבר 2012 העבירה הניקס את אמארה סטודמאייר לקבוצה בעקבות פציעה.
בשנת 2012 הציעה ניו יורק ניקס את משרת המאמן הראשי של הבייהוקס לשחקן העבר שלה פטריק יואינג, אך הוא סירב והעדיף לשמש כעוזר מאמן בליגת ה-NBA.
בשנת 2014 סיימה הניקס את ההתקשרות שלה עם הבייהוקס ובמקומם הגיעה הקבוצה לסיכום על שיתוף פעולה על אורלנדו מג'יק.
בדצמבר 2016 רכשה קבוצת המג'יק את המועדון והודיעה על כוונתה להעביר את המועדון לפלורידה החל מעונת 2017/2018.
אוסטרליה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער האוסטרלים 76 מדליות, מהן 17 מדליות זהב.
מבין המשחקים האולימפיים לנוער בהן השתתפה, באולימפיאדת הנוער סינגפור דורגה במקום השישי.
במשחקי הקיץ אוסטרליה מדורגת במקום התשיעי עם 66 מדליות מתוכן 16 מדליות זהב.
הענף בו השיגו ספורטאי הנוער האוסטרלים את מרב המדליות הוא שחייה (32 מדליות, מהן חמש מדליות זהב) ולאחריו אתלטיקה (15 מדליות, מהן שלוש מדליות זהב).
אוסטרליה מוליכה את טבלאות המדליות של כל הזמנים בענפים גולף עם זכייה בשתי מדליות זהב, הוקי שדה עם זכייה בשתי מדליות זהב.
אוסטרליה מדורגת במקום השני בענף הטריאתלון אחרי .
בענף הרוגבי היא מדורגת במקום השלישי יחד עם ניו זילנד.
אוסטרליה מדורגת במקום החמישי בענפים הטרמפולינה והשחייה.
שמונת ענפי הקיץ בהם לא התחרה נציג מטעם אוסטרליה במשחקים האולימפיים לנוער הם טאקוונדו, כדורגל, כדוריד חופים, כדורעף, קטרגל, קפיצה למים, קראטה וריקוד.
במשחקי החורף ישנם שישה ענפים בהם לא התחרה נציג מטעם אוסטרליה במשחקים האולימפיים לנוער: בובסלי, החלקה מהירה, סקלטון, סקי נורדי משולב, קפיצות סקי וקרלינג.
המשלחת הראשונה של אוסטרליה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור והיא הייתה המשלחת הגדולה ביותר ששלחה אוסטרליה עד כה.
המשלחת כללה 100 ספורטאים שהתחרו ב-20 ענפי ספורט.
המשלחת זכתה ב-29 מדליות, מתוכן 8 מדליות זהב.
המשלחת הגיעה להישגים משמעותיים בענף השחייה בדומה למשחקים האולימפיים וזכתה ב-16 מדליות - 4 מדליות זהב, 6 מדליות כסף ו-6 מדליות ארד.
ההישגים בענף היו בכל סגנונות השחייה (חזה, גב חופשית, מעורב ושליחים) בתחרויות הבנים, הבנות והמעורב.
הישגים משמעותיים התקיימו גם בענף האתלטיקה בה זכתה המשלחת ב-4 מדליות, מדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות ושלוש מדליות כסף (קפיצה לגובה בנים, ריצת 100 מטר משוכות וקפיצה במוט בנות) והעפילה למספר גמרים נוספים.
ענף נוסף בו בלטה המשלחת הוא אגרוף, בה היא זכתה במדליית זהב וכסף.
בענפי הכדור והנבחרות הגיעו הנבחרות להישגים במספר ענפים.
נבחרת הבנים בהוקי שדה זכתה במדליית זהב ונבחרת הבנות בכדורסל זכתה במדליית כסף.
לעומת זאת נבחרת הבנות בכדוריד הגיעה למקום האחרון.
ענפים נוספים בהם זכתה המשלחת במדליות היו קאנו/קיאק, בה זכתה במדליית זהב, וחתירה, בה זכתה במדליית כסף וארד.
בענף הטריאתלון זכתה המשלחת במדליית כסף בתחרות הבנות, וסיימה במקום ה-12 בתחרות הבנים.
אולם, בתחרות המעורבת שכללה נבחרת לאומים מעורבות יחד עם נציגי ניו זילנד הגיעה ספורטאי המשלחת למקום השני וזכו במדליית כסף.
בענף הקפיצה למים העפילה המשלחת לגמרים בהם סיימה במקום החמישי במקפצה גמישה מ-3 מטר ובמקום הרביעי במקפצה קשיחה מ-10 מטר.
המשלחת העפילה בענף ההתעמלות לגמר בקרב-רב אישי בנות (בהתעמלות מכשירים בו סיימה במקום השביעי, וסיימה במקום הרביעי במקבילים מדורגים וזכתה במדליית ארד בקורה.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה 89 ספורטאים שהתחרו ב-23 ענפים.
המשלחת זכתה ב-21 מדליות, מתוכן 4 מדליות זהב.
המשלחת הגיעה להישגים בענף השחייה וזכתה ב-10 מדליות - מדליית כסף ותשעה מדליות ארד.
יחד עם זאת, המשלחת רשמה אכזבה בתחרויות הבנים בהם לא העפילה למרבית משחי הגמר.
בענף האתלטיקה רשמה המשלחת עלייה בהישגים מאולימפיאדת סינגפור עם מדליית זהב בריצת 400 מטר בנות, שתי מדליות כסף (קפיצה משולשת ויידוי פטיש בנות) ושלוש מדליות ארד (ריצת 100 מטר בנות, קפיצה לגובה וריצת 100 מטר בנים) והעפילה למספר גמרים נוספים.
הישגים נוספים היו בענפי הטריאתלון, בה זכתה המשלחת במדליית זהב בתחרות הבנות, סיימה במקום ה-14 בתחרות הבנים וזכתה בארד בתחרות המעורבת שכללה נבחרת לאומים מעורבת יחד עם נציגי ניו זילנד.
כמו כן, נבחרת הבנות ברוגבי זכתה במדליית זהב בטורניר שהתקיים לראשונה באולימפיאדת הנוער.
נבחרת הבנים בהוקי שדה הגנה על התואר שלה וזכתה שוב במדליית זהב.
הישגים נוספים היו בענף האגרוף בה זכתה המשלחת במדליית ארד, ובענפי הגולף בתחרות הבנים והג'ודו בקטגוריית המשקל עד 55 ק"ג בנים בה סיימה במקום החמישי.
אוסטרליה השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער החל מראשיתם באולימפיאדת הנוער אינסברוק.
המשלחת כללה 13 ספורטאים שהתחרו בשמונה ענפי ספורט.
המשלחת זכתה בשתי מדליות ארד.
הישגי השיא של המשלחת היו בענפי הגלישת שלג, גלישת מדרון לבנות, והוקי קרח, באתגר מיומנות לבנות, בה היא זכתה במדליית ארד.
הישגים נוספים היו בענפי סקי אלפיני, בה הגיעה למקום בשביעי במקצים סלאלום וסופר G, החלקה אמנותית בה הגיעה למקום העשירי, ובסקי בסגנון חופשי בה סיימה במקום ה-11 במקצה הגמר בגלישת חצי צינור בנים, והגיעה למקומות גבוהים במקצה המוקדמות בגלישה למרחקים בסגנון חופשי (אולם שאר המקצים בוטלו עקב מזג האוויר).
בענפים סקי למרחקים וביאתלון הגיעה המשלחת להישגים ממוצעים ובענף הלוז' הגיעה נבחרת הבנות למקום ה-19 מתוך 25.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לילהאמר מנתה 17 ספורטאים שהתחרו בשמונה ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישגים עם זכייה בשתי מדליות כסף בענף הגלישת שלג, ומדליית כסף וארד בענף הסקי בסגנון חופשי.
הישגים נוספים היו בענפים הוקי קרח, בה הגיעה המשלחת למקום החמישי במקצה הגמר באתגר מיומנויות לבנות ולמקום התשיעי באתגר מיומנויות לבנים, והחלקה מהירה במסלול קצר, בה הגיעה המחליקה, ג'וליה מור, כחלק מנבחרת לאומים מעורבת למקום השני.
אך, סיימה במקום ה-12 בתחרות האישית במקצי ה-500 וה-1,000 מטר.
בענפים סקי אלפיני וביאתלון הגיעה המשלחת להישגים ממוצעים ובענף הלוז' הגיעה נבחרת הבנות למקום ה-20 מתוך 22.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לוזאן היא הגדולה ביותר שאוסטרליה שלחה עד כה במשחקי החורף.
המשלחת מנתה 33 ספורטאים שהתחרו בשבעה ענפי ספורט.
המשלחת זכתה במדליית זהב יחידה.
אוסטרליה באירוויזיון הילדים 2018 השתתפה עם השיר "Champion" אותו ביצעה יעל וונה.
השיר סיים במקום ה-3 עם 201 נקודות.
ב-1 בספטמבר 2018 הוכרז כי ג'יאל ונה נבחרה לייצג את אוסטרליה באירוויזיון הילדים 2018.
ב-8 באוקטובר 2018 נבחר השיר "Champion" לייצג את אוסטרליה באירוויזיון הילדים 2018.
ג'יאל ונה הופיעה בסדר ה-12 על הבמה, אחרי איטליה ולפני גאורגיה.
חבר השופטים המבוגר12 נקודות10 נקודות8 נקודות7 נקודות6 נקודות5 נקודות4 נקודות3 נקודות2 נקודות1 נקודותחבר השופטים הצעיר12 נקודות10 נקודות8 נקודות7 נקודות6 נקודות5 נקודות4 נקודות3 נקודות2 נקודות1 נקודותחבר השופטים המומחים12 נקודות10 נקודות8 נקודות7 נקודות6 נקודות5 נקודות4 נקודות3 נקודות2 נקודות1 נקודות
נקודות שהוענקו על ידי אוסטרליה
ציוןחבר השופטים המבוגרחבר השופטים הצעיר12 נקודות10 נקודות8 נקודות7 נקודות6 נקודות5 נקודות4 נקודות3 נקודות2 נקודות1 נקודות
אוסטרלפס (שם מדעי: Austrelaps) הוא סוג של נחשים ארסיים ממשפחת הפתניים החיים ביבשת אוסטרליה.
מכונים "ראשי נחושת", בדומה למוקסין הנחושת האמריקאי שאיננו קרוב אליהם.
נחשים אלה בעלי קשקשים שחורים עד אפור, צהבהב ואדמדם.
אורכם הממוצע 1.4-1.7 מטר ולעיתים רחוקת גם 1.8 מטר.
הם חיים סביב דרומה של אוסטרליה ביערות, ערבות ממוזגות ובמקווי מים שונים.
הם פעילי יום ברובם, אז הם מחפשים טרף של צפרדעים וזוחלים אחרים, אם כי הם יצודו כל טרף מתאים.
בעת שהצפרדעים נדירות אוכלוסיית הנחשים פוחתת.
הנחש קטלני לבני אדם אך יימנע מתקיפה ויעדיף לברוח מהאדם.
הניבים החלולים שלו מזריקים ארס רב, הדומה לזה של קוברה הודית ויכול להרוג בקלות.
לארס זה אין נוגדן אך נוגדן של נחש טיגריסי יעיל עבורו.
אוסטרלפס סופרבוס (שם מדעי: Austrelaps superbus) הוא מין נחש ממשפחת הפתניים ומהסוג אוסטרלפס המצוי בדרום-מזרח אוסטרליה ובאי טסמניה.
הוא מכונה "נחש הנחושת האוסטרלי", להבדיל בינו לבין מוקסין הנחושת האמריקאי.
אורך נחש זה 1-1.5 מטר והוא בעל קשקשים חומים, אדמדמים, צהבהבים ועד אפורים כהים ושחורים עם בטן בהירה.
למרות שמו הוא לא תמיד בעל "ראש נחושת".
נחש זה שוכן בין צמחייה נמוכה באזורים לחים ובמקרים רבים בביצות ומקווי מים רדודים אך באזור העיר סידני נמצא סביב יערות פתוחים.
הנחש ניזון מצפרדעים, לטאות וגם מנחשים קטנים ממנו.
זהו נחש ארסי בעל ניבים חלולים היכול להרוג בהכשה מלאת נוירוטוקסינים חזקים.
הארס חזק דיו לקטול אדם בוגר, אך במרבית המקרים הנחש מעדיף להימנע מעימות.
גם כשמתרחשת הכשה, רוב המוכשים מקבלים טיפול בזמן וניצולים.
רק פעמים בודדות נחש זה גרם למוות.
עם זאת אין נסיוב לארסו.
אוסטרליה תוכננה להשתתף באירוויזיון 2020 שנועד להתקיים באולם אהוי רוטרדם בעיר רוטרדם שבהולנד ב-12 במאי 2020. זו הייתה צפויה להיות ההשתתפות ה-6 של אוסטרליה בתחרות, אך עקב מגפת הקורונה אירוויזיון 2020 בוטל.
המידע להלן מציג את התכנון והפעילות טרם הביטול.
ב-29 באוגוסט 2019 הודיעה SBS כי תקיים גמר לאומי לבחירת השיר האוסטרלי לאירוויזיון 2020 ברוטרדם, הולנד.
"אירוויזיון - אוסטרליה מחליטה" הגמר הלאומי התקיים במרכז הכנסים והתערוכות בגולד קוסט בתאריכים 7 וב-8 בפברואר 2020, בהנחיית מיף וורהורסט וג'ואל קריזי.
ב-29 באוגוסט 2019, SBS הודיעה על פתיחת הגשת שירים לכותבי שירים המעוניינים להגיש את שיריהם.
תקופת ההגשה נמשכה עד ה-30 בספטמבר 2019. SBS הודיעה על שני המשתתפים הראשונים לגמר הלאומי ב-8 בנובמבר 2019, על השניים הבאים ב-19 בנובמבר 2019, שאר המשתתפים נחשפו ב-16 בדצמבר 2019.
חבר השופטים הצביע על סמך הביצוע, שהתרחש בלילה שלפני השידור הראשי.
ג'וש מרטין - עורך הבידור של SBS ומנהל המשלחת באוסטרליה באירוויזיון.
קייט מילר-היידקי - זוכת "אוסטרליה מחליטה 2019".
מונס סלמרלוב - זוכה אירוויזיון 2015.
מילי פטרילה - מנהלת קשרי חברות "APRA AMCOS".
פול קלארק - מנהל טלוויזיה בלינק ומנהל קריאייטיב באירוויזיון ו"אירוויזיון - אוסטרליה מחליטה".
בהצבעת הצופים, סך הקולות של אוסטרליה שהוענקו על ידי הצופים באוסטרליה חולק ב-290 כדי לקבוע את מספר הקולות שתהיה נקודה אחת.
סך כל ההצבעות של כל משתתף חולק לפי ערך זה כדי לקבוע ולעגל אותו למספר השלם הקרוב ביותר כדי לקבוע את הנקודות שקיבל כל משתתף.
עיגול זה יכול היה לגרום לכך שהצופים העניקו מעט יותר מ-290 נקודות.
במידה והיה קיים שוויון בנקודת, המנצח היה המשתתף עם מספר הקולות הגבוה יותר מההצבעה באוסטרליה.
במקרה שקיים שוויון מההצבעה באוסטרליה, הצבעת חבר השופטים תכריע.
ב-28 בינואר 2020 נערכה הגרלת הקצאה מיוחדת שהכניסה כל מדינה לאחד משני חצאי הגמר, וכן באיזו חצי מהמופע הם יופיעו.