tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1666 בוצע בצרפת החדשה סקר אוכלוסין מקיף שהראה כי כלל האוכלוסייה באזור מנתה 3,215 צרפתים, כאשר רק שליש מתוכם היו נשים.
לקראת סוף המאה ה-17 המתיישבים הצרפתים היו מבוססים באזורים המודרניים של אונטריו, קוויבק, החוף המזרחי של קנדה וצפון ניו אינגלנד, אולם המתיישבים הבריטים שלטו לא רק על שלוש עשרה המושבות בדרום אלא גם על כל אזור מפרץ הדסון שמרכז קנדה וכן על חלק מניופאונדלנד.
בשנת 1682 המצב אוזן במעט לאחר שרנה-רובר קוואלייה הצרפתי חקר את אזור נהר המיסיסיפי ותבע בשם צרפת אזור נרחב שהשתרע מהאגמים הגדולים בצפון ועד למפרץ מקסיקו בדרום.
בנוסף, חוקרים צרפתיים הצליחו להגיע רגלית ממונטריאול לחופי מפרץ הדסון ולכבוש שטחים נוספים בשם צרפת.
מספר מלחמות בין הבריטים לבין הצרפתים החל מ-1689 נגסו בגודל השטח בו שלטו הצרפתים.
ב-1689 פתחו הבריטים בתמיכת האינדיאנים משבטי האירוקוי במתקפה נגד הצרפתים, מערכה שנמשכה עד 1697, וכונתה "מלחמת המלך ויליאם".
מלחמה זו הייתה זירת משנה למלחמה באירופה - מלחמת הברית הגדולה.
במהלכה של המערכה נפלו אקדיה (היום נובה סקוטיה) והעיר פורט רויאל בידי הבריטים, אולם הם נכשלו בניסיונותיהם לכבוש את קוויבק סיטי וומונטריאול, ונסוגו לבסוף חזרה מהשטחים שכבשו.
המלחמה נחתמה בהסכם רייסווייק (Ryswick).
לא חלפו חמש שנים, ומלחמה חדשה ("מלחמת המלכה אן") פרצה ב-1702. בעקבות פרוץ מלחמת הירושה הספרדית באירופה ב-1701, התלקחו עימותים בין הבריטים לבין הצרפתים גם בזירה האמריקנית.
ב-1710 כבשו הבריטים שוב את פורט רויאל ואת אקדיה, והאזור הפך למחוז הבריטי נובה סקוטיה.
ב-1713 נחתם הסכם אוטרכט בו ויתרו הצרפתים על ניופאונדלנד ועל אזור מפרץ הדסון לטובת בריטניה.
לאחר ההסכם ידעה צרפת החדשה שנות שקט, והחלה להתפתח.
נסללה דרך המלך בין קוויבק למונטריאול, והאוכלוסייה החלה לגדול.
ב-1740 מנתה צרפת החדשה כ-50,000 נפש, אך מספר זה היה נמוך מאוד ביחס למספר המתיישבים הבריטיים בצפון אמריקה.
השקט נשמר באזור עד 1744, עת תקפו הבריטים שוב במערכה שנקראה "מלחמת המלך ג'ורג'", שוב על רקע מלחמה אחרת - מלחמת הירושה האוסטרית.
המערכה נמשכה עד 1748, ובמסגרתה כבשו הבריטים ב-1745 את מצודת לואיסבורג (Louisbourg) אך השיבו אותה לצרפתים ב-1748 במסגרת הסכם Aix-la-Chapelle.
ב-1754 פרצה המלחמה הרביעית והאחרונה - מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, שהייתה חלק ממלחמת שבע השנים על רקע סכסוכי הקרקעות הבלתי פוסקים בין הצדדים.
מלחמה זו ארכה פורמלית תשע שנים.
בתחילתה היו לצרפתים הישגים מסוימים, אך החל משנת 1758 הצליחו הבריטים לחדור למעוזיהם של הצרפתים ולכבשם, וב-1760 הגיעו לערים המרכזיות בקוויבק - קוויבק סיטי ומונטריאול, כך שלמעשה ניצחו במלחמה.
ב-1763, בתום מלחמת שבע השנים, שמלחמת הצרפתים והאינדיאנים הייתה למעשה הזירה הצפון אמריקנית שלה, החליטו הצרפתים לשמור על שליטתם באיים הקריביים ולוותר על בעלותם במושבותיהם בצפון אמריקה לטובת בריטניה.
תנאים אלה נחתמו במסגרת חוזה פריז.
לאחר סיום הקרבות איבדה צרפת כמעט את כל החזקותיה באמריקה הצפונית, למעט שני איים קטנים בניופאונדלנד (סן-פייר ומיקלון), שם שמרה צרפת על זכויות הדיג שלה, ושני איים בקריביים (גוואדלופ ומרטיניק).
גם היהלומים שבכתר צרפת החדשה, קוויבק סיטי ומונטריאול, עברו לשליטתם של הבריטים.
לאחר החתימה על חוזה פריז בשנת 1763, שסיים את מלחמת הצרפתים והאינדיאנים באמריקה הצפונית ואת מלחמת שבע השנים באירופה, העבירה צרפת את השליטה על מרבית שטחיה בקנדה לידי הבריטים.
השליטים החדשים התירו לתושבים הקנדים צרפתים להמשיך בחיים הפוליטיים, הדתיים והתרבותיים שלהם ללא שינוי רב, ואף אפשרו להם לנהוג לפי הדת הקתולית והחוק הצרפתי (עליו מבוסס כיום החוק הקבקי).
זכויות אלו ניתנו לתושבים הקנדים צרפתים על ידי חוק קוויבק, שנחתם בשנת 1774 בפרלמנט הבריטי והיווה את אחד מחוקי הכפייה עליו מחו תושבי שלוש עשרה המושבות מדרום ושהובילו בהמשך למהפכה האמריקאית.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית רחשו רבים מהקנדים הצרפתים וכן הקנדים ממוצא בריטי אהדה כלפי המורדים בדרום, אולם נמנעו מלהצטרף באופן פעיל למאבק.
בשנת 1775 ניסה הצבא הקונטיננטלי לכבוש את קוויבק מידי בריטניה אולם הוא נבלם על ידי הכוחות הבריטים בקרב קוויבק.
בשנת 1783 פינו הבריטים את העיר ניו יורק והעבירו את מרבית האוכלוסייה הנאמנה לכתר לנובה סקוטיה וקוויבק.
בירתה של קנדה העליונה, יורק, נוסדה בשנת 1796 והתפתחה כארבעים שנה מאוחר יותר לעיר טורונטו.
החתימה על חוזה פריז בשנת 1783 סיימה את מלחמת העצמאות וקבעה רשמית כי הגבול בין ארצות הברית לבין המושבות הבריטיות יהי לאורך קו רוחב 45. השטח שמדרום לאגמים הגדולים, שהיה לפני כן חלק מקוויבק, הועבר לידי האמריקאים.
מלחמת 1812 ניצתה בין ארצות הברית לבריטניה ועירבה גם את הקולוניות הבריטיות באמריקה הצפונית.
האמריקאים קיוו לכבוש לפחות חלק מהשטח מצפון לגבול הן כדי לפגוע בבריטים והן כדי לדכא את המתקפות של האומות הראשונות שהפריעו ליישוב אזור הספר.
בשנת 1813 השתלטו הכוחות האמריקאים על ימת אירי וסילקו את הבריטים ממערב אונטריו.
כתוצאה מהמלחמה החלה הגירה ערה מקנדה העליונה לאוהיו, אינדיאנה ומישיגן.
בשנת 1837 התרחשו מספר מרידות בקנדה העליונה והתחתונה נגד השלטון הבריטי.
בעוד שבקנדה העליונה המרד היה חובבני ובלתי מוצלח, בקנדה התחתונה הצליחו מורדים קנדים צרפתים וקנדים-בריטים להילחם בשלטון ואף לכבוש מספר ערים.
לאור ההתקוממויות בחנה הממשלה הבריטית את המצב במושבות הבריטיות באמריקה הצפונית ומצאה כי יש צורך בשלטון מקומי אוטונומי.
בנוסף, היא המליצה על איחוד קנדה העליונה והתחתונה על מנת לגרום להתבוללות של האוכלוסייה הצרפתית והטמעתה באוכלוסייה הדוברת אנגלית.
לצורך כך אוחדו שני המחוזות למחוז קנדה מאוחד בשנת 1840, ובשנת 1848 הפרלמנט הבריטי אישר למושבה, יחד עם מושבת נובה סקוטיה, לייסד שלטון מקומי.
במהלך שבע השנים הבאות העניקו הבריטים שלטון מקומי גם לאי הנסיך אדוארד, לניו ברנזוויק ולניופאונדלנד.
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19 הגיעו כ-800,000 מהגרים לקנדה, בעיקר מהאיים הבריטים.
אחוז גבוה ממהגרים אלו הגיעו מסקוטלנד, בעקבות פינוי הרמות הסקוטיות, וכן מאירלנד, בעקבות רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד.
בשנים 1847 ו-1848 הגיעו לטורונטו בלבד 35,000 מהגרים איריים שברחו מהרעב בארצם.
האירופאים החלו לחקור את הקצה המערבי של קנדה באמצע המאה ה-18 כאשר סוחרים הגיעו לאזור כדי לסחור בפרוות לוטרת הים.
הספרדים היו הראשונים למפות את האזור ולתבוע בעלות על החוף הפסיפי של קנדה בשנת 1775, אולם הם לא הקימו באזור יישובי קבע או תחנות סחר.
בשנת 1778 הימאי הבריטי ג'יימס קוק הגיע לאזור בחיפוש אחר המעבר הצפון-מערבי ואף נחת באי ונקובר.
עשר שנים לאחר מכן הבריטים היו הראשונים לבנות יישוב במקום והחלו במסחר בפרוות עם סין, אולם הספרדים, שעדיין ראו באזור טריטוריה בבעלותם, התחילו לבנות באי ונקובר מבצר ואף השתלטו על מספר ספינות בריטיות.
תקרית זו כמעט והובילה למלחמה בין ספרד לבריטניה אולם בסופו של דבר הספרדים עזבו את האזור ולא המשיכו את תביעותיהם עליו.
הבריטים שאפו למצוא דרך יבשתית לאוקיינוס השקט כדי להרחיב את הסחר הרווחי בפרוות.
בשנת 1793 החוקר הסקוטי אלכסנדר מקנזי, עליו קרוי הנהר מקנזי, היה האירופאי הראשון לחצות את קנדה ברגל ולהגיע לחוף הפסיפי.
זמן קצר לאחר מכן הקימו הבריטים את יישוב הקבע הראשון במערב קנדה, פורט סנט ג'ון שבקולומביה הבריטית.
בשנת 1821 התאחדו שתי חברות המסחר הגדולות בקנדה (ולמעשה מהחברות הגדולות בעולם בזמנו), חברת מפרץ הדסון והחברה הצפון-מערבית והקימו את היישוב ונקובר כבסיסם המערבי.
לאחר האיחוד שלטה החברה החדשה על שטח של 7,770,000 קמ"ר שהשתרע על מרבית קנדה של היום, מהאזור שמזרחית לאגם הדסון ועד לאוקיינוס השקט, וכן צפונה עד לאוקיינוס הארקטי.
בשנת 1849 הוכר אזור האי ונקובר כמושבה בריטית מלכותית, בעיקר כדי לספק בסיס לצי הבריטי בחוף המערבי של צפון אמריקה.
בשנת 1858, לאחר גילוי זהב באזור קניון פרייז'ר שגרם לקפיצה באוכלוסייה של אזור קולומביה הבריטית מ-150 תושבים ל-20,000 תוך שנה בלבד, הוחלט על הפיכתה של קולומביה הבריטית גם היא למושבה מלכותית.
בשנת 1866 סופחה מושבת האי ונקובר לתוך קולומביה הבריטית.
בשנים שלאחר הענקת השלטון המקומי הועלה מספר פעמים הרעיון להפוך את המושבות הקנדיות הנפרדות לפדרציה מאוחדת, ובשנת 1859 אף הועלה הרעיון בפני הפרלמנט הבריטי אך נדחה במהרה.
בשנת 1864 החלו ראשי הממשלות של ניו ברנזוויק, נובה סקוטיה ואי הנסיך אדווארד לדון באפשרויות של איחוד מושבותיהם למושבה ימית אחת, והם הופתעו כאשר ג'ון אלכסנדר מקדונלד, ראש הממשלה של מחוז קנדה המאוחד דאז, ביקש להצטרף גם הוא לדיונים.
באותה השנה בוועידת שארלוטטאון וועידת קוויבק נדונו התנאים לאיחוד המושבות ובשנת 1866 אושר רעיון האיחוד בפרלמנטים של ניו ברנזוויק, נובה סקוטיה וקנדה.
ה-1 ביולי נחגג עד היום כיום קנדה, יום העצמאות של המדינה.
בשנת 1869 הפדרציה החדשה של קנדה, בראשות ראש ממשלתה הראשון ג'ון אלכסנדר מקדונלד, רכשה את מרבית שטחיה של חברת מפרץ הדסון ונתנה להם את השם "הטריטוריות הצפון-מערביות".
טריטוריה זו כללה למעשה את כל שטחה של קנדה המודרנית חוץ ממדינות הקונפדרציה במזרח וקולומביה הבריטית במערב.
הממשלה עודדה מתיישבים אירופאים לנדוד מערבה וליישב את הטריטוריה החדשה אולם נדידה זו עוררה את זעמם של התושבים המקומיים שהיו בעיקר אנשי האומות הראשונות וכן עמי המטי, צאצאיהם של סוחרי הפרוות הצרפתים מהמאה ה-17 שלקחו נשים מקומיות.
כדי להרגיע את הרוחות הוקם בשנת 1870 מחוז מניטובה כפרובינציה החמישית בקנדה, בה ניתנו זכויות לאנשי המטי.
בשנת 1871 צורפה קולומביה הבריטית לקונפדרציה החדשה ובשנת 1873 הצטרף גם אי הנסיך אדוורד כמחוז הקטן ביותר בקנדה.
באותה השנה הוקמה המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה במטרה לפקח על הטריטוריות הצפון מערביות ולמנוע אפשרות שהאמריקאים ינסו להתיישב באזור.
בשנת 1896, בעקבות הבהלה לזהב באזור קלונדייק, הגיעו כ-40,000 מתיישבים חדשים לטריטוריות הצפון מערביות בתוך שנה אחת.
לאור הגידול החד באוכלוסייה החליטה ממשלת קנדה בשנת 1898 להפוך את אזור יוקון לטריטוריה נפרדת.
בשנת 1905 הוקמו המחוזות ססקצ'ואן ואלברטה מתוך הטריטוריות הצפון-מערביות כחלק מהקונפדרציה.
במהלך תחילת המאה ה-20 שונו הגבולות של המחוזות מספר פעמים עד שבשנת 1912 הם דמו מאוד לצורתם כיום, כאשר הגבול הדרומי של הטריטוריות הצפון-מערביות נקבע על קו רוחב 60.
קנדה בין שתי מלחמות עולם
קנדה השתתפה במלחמת העולם הראשונה כחלק מהכוחות הבריטים באירופה, כאשר תרומותיו החשובות ביותר של הגיס הקנדי היו בקרב רכס וימי, הקרב על הסום וקרב פשנדל.
לאחר הצלחותיהם של החיילים הקנדים בשדה הקרב נולדה בקרב הקנדים תודעה לאומית שהייתה נחלתם של דוברי האנגלית ולא הייתה זהה לזו של דוברי הצרפתית, שהתנגדו לגיוס החובה במהלך המלחמה.
לאחר המלחמה ממשלת קנדה הפכה לחזקה יותר מול בריטניה ואף הצטרפה בחברה עצמאית בחבר הלאומים.
בשנת 1931 חוק וסטמינסטר קבע את עצמאותם של הדומיניונים הבריטים ולמעשה היווה מעין הכרזת עצמאות פוליטית של קנדה.
קנדה הכריזה מלחמה על גרמניה הנאצית ב-10 בספטמבר 1939, שבוע לאחר הכרזת המלחמה של בריטניה.
הצבא הקנדי השתתף בכל זירות מלחמת העולם השנייה אך בעיקר באיטליה, צפון אירופה, צפון האוקיינוס האטלנטי וכן בקרב הונג קונג.
במהלך המלחמה התגייסו כ-1.1 מיליון קנדים לצבא, כעשרה אחוז מהאוכלוסייה, מתוכם נהרגו יותר מ-45,000. ספינות רבות באזור מזרח קנדה הוטבעו על ידי צוללות גרמניות וכן המדינה חוותה מתקפה ישירה על שטחה כאשר הצי הקיסרי היפני תקף בשנת 1942 ללא הצלחה את האי ונקובר.
לאחר מלחמת העולם השנייה קנדה חוותה תקופה של שגשוג ובשנת 1949, לאחר משאל עם, החליטו תושבי ניופאונדלנד גם הם להצטרף לקונפדרציה.
במהלך המלחמה הקרה תמכה קנדה בשכנתה ארצות הברית ואף שלחה כוחות לסייע לה במלחמת קוריאה.
בשנות החמישים, לאור מאבק טריטוריאלי עם ברית המועצות על הריבונות של האזור הארקטי, העבירה ממשלת קנדה כמה עשרות אינואיטים מביתם שבצפון קוויבק אל האזור הנידח של איי המלכה אליזבת.
עשרות שנים לאחר מכן גירוש זה המשיך להיות נושא מחלוקת בין קנדה לתושביה האינואיטים, עד שלבסוף בשנת 1996 פוצו צאצאי התושבים המגורשים בסכום של 10 מ' דולר קנדי.
בשנת 1956 שר החוץ הקנדי, לסטר פירסון, שבשנות השישים יכהן כראש ממשלת קנדה, נסע לתווך בין מצרים לבין אנגליה וצרפת על מנת לאפשר מעבר חופשי בתעלת סואץ ולהפסיק את הקרבות בסיני.
פירסון הציע להקים כוח חירום מטעם האו"ם כדי לפקח על השלום באזור ובכך נחשב ל"אבי הכוחות לשמירת השלום של האו"ם".
על מאמציו לשמירת השלום קיבל פירסון בשנת 1957 את פרס נובל לשלום (הקנדי הראשון לזכות בכבוד).
בשנת 1965 אימצה קנדה לראשונה דגל לאומי משלה שיחליף את דגל הממלכה המאוחדת, ולאחר דיונים מרובים שנמשכו למעלה מחצי שנה הוחלט כי הדגל יכיל בתוכו עלה עץ אדר אך לא יכיל שום סממן להשתייכותה של קנדה לחבר הלאומים הבריטי.
בשנות ה-60 שונו חוקי ההגירה הקנדים והביאו לשינוי בתמהיל המהגרים שהגיעו למדינה.
אם בשנות החמישים מרבית המהגרים היו בעיקר ובריטניה, אירלנד ואיטליה, עד שנות השבעים הגיעו יותר ויותר מהגרים ממדינות כמו הודו, סין, וייטנאם, ג'מייקה והאיטי.
בשנות השישים מחוז קוויבק עבר תהפוכות שנקראו המהפכה השקטה ומטרתם הייתה מודרניזציה של המחוז והתרחקות מהכנסייה הקתולית.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בעוד שקנדה וארצות הברית נהנו משגשוג כלכלי, תושביה הפרנקופונים של קוויבק חיו מתחת לקו העוני ורק 13% מהם סיימו 11 שנות לימוד (לעומת 36% מהתושבים דוברי האנגלית באותה התקופה).
התושבים הממורמרים בחרו בשנת 1959 במפלגה הליברלית להנהגת הפרובינציה בתקווה לשינוי.
בשנת 1961 החל הממשל החדש בתהליך רפורמציה של מערכת החינוך הקבקית, שעיקרו היה הפרדת המערכת מהכנסייה.
בנוסף החלה ההנהגה בתהליכי מודרניזציה של הכלכלה המקומית, כאשר הפרויקט הגדול ביותר היה הלאמת חברות החשמל המחוזיות והקמת מפעלי חשמל הידרואלקטרים, הנחשבים עד היום לגורם עיקרי בכלכלת המחוז.
ההתקדמויות הסוציאליות והכלכליות בקוויבק הביאו להתגברות הרגש הלאומני של הקנדים צרפתים והחלו להשמע יותר ויותר קולות לעצמאות מקנדה.
בשנת 1967 ביקר במונטריאול נשיא צרפת דאז, שארל דה-גול, ובנאום רשמי קרא "!Vive le Québec libre" (יחי קוויבק החופשית).
נאום זה הביא להכרה רשמית בתנועת הריבונות הקבקית ובשנת 1968 הוקמה לראשונה מפלגת קוויבק הלאומנית תחת רנה לווק.
קבוצת לאומנים קיצוניים יותר הקימו את החזית לשחרור קוויבק והחלו בפעולות טרור ששיאן היה במשבר אוקטובר בשנת 1970, שסימל את סופה של המהפכה השקטה.
בשנת 1976 נבחרה מפלגת קוויבק לראשונה לשלטון והחלה בצעדים למען הבטחת זכויותיהם של הקנדים הצרפתים במדינה.
ההיסטוריה של רוסיה תחילתה בימי קדם, באירופה המזרחית, והיא נמשכת עד ימינו.
השם "רוסיה" (ביונית: Ρωσία) מופיע לראשונה במאה העשירית בכתביו של קיסר ביזנטיון קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס "על השליטה באימפריה".
ההיסטוריה של רוסיה מתחילה בתולדותיה של קבוצה אתנית הידועה בשם סלאבים.
קבוצה זו היא המקור לעמים מזרח אירופאים רבים דוגמת רוסים, אוקראינים, פולנים ואחרים.
רוסיה של קייב ונסיכות מוסקבה
הישות המדינית הראשונה שהוקמה בחבל ארץ זה הייתה הרוס של קייב (או רות'ניה של קייב) שנקראה כך בגלל בירתה – קייב.
הקמת ישות זו נעשתה בעקבות הגעתו לאזור של שבט רוס מאזור סקנדינביה של היום.
בני שבט זה היו הוויקינגים של מזרח אירופה ובפי המקומיים הם נקראו ורנגים ומלכם הראשון היה רוריק.
עיקר שטחי הממלכה הקדומה נמצאו בתחומי אוקראינה המודרנית.
רוב בני העם הרוסי התנצרו תחת שלטון המלך ולדימיר הראשון בשנת 988, בהשפעת האימפריה הביזנטית.
לאחר נפילתה של ביזנטיון, באמצע המאה ה-15, ראו עצמם הרוסים כממשיכי דרכה.
רוס של קייב לא הצליחה לשמור על אחדותה והיא התפרקה לשלל נסיכויות שנלחמו זו בזו.
בתקופה זו עלתה במרכז רוסיה נסיכות ולדימיר ואילו בצפונה התבססה רפובליקת נובגורוד.
באמצע המאה ה-13 רוסיה נכבשה על ידי המונגולים ונשארה תחת העול הזר כ-200 שנה עד המחצית השנייה של המאה ה-15. במהלך תקופת השלטון הזר, עלתה קרנה של מוסקבה ואחרי הניצחון על המונגולים בקרב קוליקובו בשנת 1380, הפכה נסיכות זו לדומיננטית.
הנסיך איוואן השלישי הצליח למגר סופית את המונגולים בשנת 1480 בעימות שקיבל את השם ההתקוממות הגדולה על נהר האוגרה.
החלק המערבי של רוס של קייב שכלל את קייב עצמה והנסיכויות צ'רניגוב, פולוצק וטורוב הפכו לחלק מהדוכסות הגדולה של ליטא.
במהלך 200 השנים הבאות נסיכות מוסקבה ביססה את מעמדה באירופה המזרחית.
איוואן השלישי הכתיר את עצמו בתואר צאר (המקביל לקיסר רומי) באמצע המאה ה-16 כסמל לכוחה הרב.
במהלך תקופה זו, ידעה רוסיה מספר פלישות זרות ובאחת מהן אפילו איבדה את השליטה על עיר בירתה לפרק זמן קצר בראשית המאה ה-17. במהלך זמן זה רוסיה המשיכה להתרחב דרומה ומזרחה.
בשנת 1581 משפחת הבויארים סטרוגנוב שכרה את הקוזאק ירמק טימופייביץ' להוביל משלחת למערב סיביר.
ירמק הביס את חאנות סיביר ותבע את השטחים שממערב לנהרות אוב ואירטיש בעבור רוסיה.
הקוזאקים סייעו לרוסיה להתפשט מזרחה ובשנת 1648 סמיון דז'ניוב פתח מעבר בין אמריקה לאסיה.
באמצע המאה ה-17 הרוסים הגיעו לנהר אמור ולגבולות האימפריה הסינית.
איוואן האיום היה בעצם אחרון השולטים משושלת שבט הרוס.
אחריו באה שושלת רומנוב לשלטון בשנת 1613.
למרות הכיבושים הנרחבים, רוסיה פיגרה אחרי מערב אירופה מבחינות רבות.
כתוצאה מכך, הצאר פיוטר הגדול, שעלה לשלטון בסוף המאה ה-17, העביר רפורמות רבות שבסופן הפכה רוסיה למעצמה בינלאומית והפכה לאימפריה.
הניצחון על שוודיה במלחמה הצפונית הגדולה בראשית המאה ה-18 ביסס את מעמדה החדש.
במהלך המאה ה-18 והמחצית הראשונה של המאה ה-19 הייתה רוסיה אחד הכוחות הדומיננטיים בעולם עם תעשייה מפותחת ומחקר מתקדם.
למרות ההתחלה הנאה, המהפכה התעשייתית בוששה להגיע לרוסיה וכתוצאה מכך החל להיווצר פער הולך וגדל בינה לבין מערב אירופה.
בנוסף אירע ניסיון מהפכני כושל כנגד הצאר – מהפכת 1905. רוסיה הייתה עדה לעליה חדה באבטלה וברמת העוני בשכבות החלשות של חברתה.
משברים אלו הגיעו לשיאם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הכלכלה הרוסית החלשה לא עמדה בנטל הכבד וקרסה.
קריסת הכלכלה, האבדות האיומות בחזית, הרעב הכבד והתעמולה של המתנגדים למשטר דוגמת הבולשביקים ואחרים גרמו לנפילת המשטר המלוכני במסגרת מהפכת פברואר (1917).
ממשלת המעבר הרוסית בראשותו של קרנסקי לא הצליחה להתמודד עם המשבר ונפלה במהפכת אוקטובר שהביאה את ולדימיר לנין לשלטון.
הבולשיביקים הכריזו על כינון מדינה חדשה – ברית המועצות.
המדינה שקעה עד מהרה במלחמת אזרחים אכזרית שנמשכה עד שנות ה-20.
ברית המועצות הסתגרה בענייניה הפנימיים במהלך 20 השנה שחלפו מסיום מלחמת האזרחים ודאגה לשפר את תעשייתה ולהשריש את השלטון החדש בעם.
ברית המועצות יצאה כשידה על העליונה במלחמת העולם השנייה.
המלחמה גרמה למשבר חריף בבריטניה שלא הייתה יכולה לדאוג עוד למעמד הבכורה ורוסיה עלתה לזירה הבינלאומית בתור מעצמת על לצידה של ארצות הברית.
המאבק בין שתי מעצמות העל ידוע בתור המלחמה הקרה.
מלחמה זו התחממה מעת לעת במלחמות גלויות בין בעלות ברית של המעצמות דוגמת מלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם.
במהלך תקופה זו שלטה ברית המועצות על אימפריה רחבת ידיים באירופה המזרחית והמרכזית.
היא דיכאה ביד קשה מספר התקוממויות נגד שלטונה דוגמת המרד בהונגריה, 1956.
בשנת 1964 הודח ניקיטה חרושצ'וב מהשלטון ואת מקומו תפס ליאוניד ברז'נייב.
ברז'נייב חיזק בצורה משמעותית את הצבא הסובייטי והגביר את ההגמוניה והיוקרה של ברית המועצות בעולם אך שלטונו התאפיין בשחיתות מתגברת ומיתון כלכלי.
לאחר מות ברז'נייב בנובמבר 1982 ידעה ברית המועצות חילופי שלטונות מהירים עם יורי אנדרופוב (1982–1984) וקונסטנטין צ'רניינקו (1984–1985).
השניים האחרונים כבר היו חולים מאוד בהיכנסם לתפקיד ולא הספיקו להותיר את חותמם על מדיניות ברית המועצות שלמעשה נשארה זהה כמעט לזו של תקופת ברז'נייב.
התפרקות ברית המועצות ותחיית רוסיה
הרפורמות שהנהיג תרמו לנפילת האימפריה הסובייטית ובשנת 1991 לאחר פוטש שהסתיים ללא שפיכת דמים (פרט לשלושה צעירים שנהרגו מכדורי הקושרים), פורקה ברית המועצות ורוסיה הפכה לדמוקרטיה.
הרפובליקות הסובייטיות לא רצו להמשיך את דרכן יחד עם רוסיה והתנתקו ממנה בראשית שנות ה-90. רוסיה ניסתה לשמר את מעמדה הרם בקרב הרפובליקות הפורשות; לשם כך הקימה את חבר המדינות אך גם הוא התפרק.
הדמוקרטיה החדשה ידעה מספר משברים צבאיים, בעיקר מצד חסידי השלטון הישן, אשר דגלו בחידוש הברית, כמו גם מתקפות טרור רצחניות צ'צ'ניות, על רקע מאבקה של צ'צ'ניה לקבלת עצמאות מרוסיה.
רוסיה ידעה גם משברים כלכליים קשים; הקשה מכולם היה משבר הרובל, אשר התרחש באוגוסט 1998.
ילצין היה הנשיא הראשון שנבחר בבחירות דמוקרטיות במדינה.
הוא כיהן כנשיא במשך שתי קדנציות רצופות, עד שהכריז על התפטרותו, ערב פתיחת המאה ה-21. הוא הנהיג במדינה רפורמות רדיקליות, והביא לשינוי המבנה החברתי, הפוליטי והכלכלי של רוסיה.
כמו כן הביא לקריסת הסוציאליזם בברית המועצות, הוציא את המפלגה הקומוניסטית מחוץ לחוק ופיזר את הסובייט העליון.
עם עלייתו של ולדימיר פוטין לשלטון בשנת 2000, בעידודו של ילצין, ביססה רוסיה את מעמדה הכלכלי, והחלה להיחלץ בהדרגה מהמשבר הכלכלי הקשה אליו נכנסה.
עדות לכך ניתנה ב-1999, במהלכה החלו מחירי הנפט והגז הטבעי לעלות חזרה לשווים המקורי, טרם המשבר שגרם לצניחתם.
השיפור במעמדה הכלכלי של רוסיה תרם להשפעתה המכרעת על הפוליטיקה והכלכלה העולמית.
בד בבד, עברה רוסיה הידרדרות משמעותית בתחום זכויות האדם וחופש הפרט, שהתבטאו בכך שמרבית התקשורת עברה לשליטת הממשלה ופעילי אופוזיציה מודרו מפעילות התקשורת.
בדצמבר 2007, נערכו בחירות לדומה (הבית התחתון של הפרלמנט הרוסי, האספה הפדרלית), אשר בהן זכתה "רוסיה המאוחדת", מפלגתו של פוטין.
במרץ 2008, נערכו בחירות לנשיאות רוסיה, לאחריהן זכה ברוב קולות מקורבו של פוטין, דמיטרי מדבדב.
באוגוסט 2008, פלשה רוסיה לשכנתה גאורגיה, במסגרת המלחמה בדרום אוסטיה.
היה זה העימות הצבאי הראשון מחוץ לגבולותיה מאז התפרקות ברית המועצות, שהביא לעצמאות דה פקטו של מחוזות דרום אוסטיה ואבחזיה.
בשנת 2010 התרחשו שריפות יער גדולות בהם נפגעו אזורים רבים ונהרגו 54 אנשים.
במרץ 2012, נערכו בשנית הבחירות לנשיאות רוסיה, ופוטין נבחר מחדש לקדנציה בת שש שנים, כשהוא ממנה את קודמו, מדבדב, לתפקיד ראש הממשלה.
רוסיה הייתה מעורבת במשבר קרים, שהביא לסיפוח דה-פקטו של חצי האי קרים לרוסיה.
עקב אירועים אלה, הטילו מרבית מדינות המערב סנקציות כלכליות על רוסיה, ויחד עם ירידת מחירי הנפט והגז (המהווים את רוב הייצוא הרוסי) שהחלה ב-2014 – הביאו אלה למיתון בכלכלה הרוסית.
בספטמבר 2015, התערבה רוסיה בנעשה במלחמת האזרחים בסוריה, כששלחה כוחות צבאיים, אשר סייעו לנשיא סוריה, בשאר אל-אסד – במלחמתו במתנגדים לשלטונו.
סיוע זה הביא להידרדרות מתמשכת של רוסיה ביחסיה עם מדינות המערב.
בשני העשורים הראשונים של המילניום, הצליח פוטין לחזק בהדרגה את הדומיננטיות שלו בשלטון, ואת תדמיתו כשליט הרלוונטי היחיד ברוסיה, תוך נטרול אפקטיביות מצד האופוזיציה.
פוטין נהנה בתקופה זו באופן עקבי למדי מתמיכה ציבורית רחבה, אולם נקודת שפל יחסית בתדמיתו הציבורית הגיעה בשנת 2019 כאשר מספר מחאות ציבוריות התמזגו יחד באופן שערער את לגיטימיות השלטון שלו באופן חריג.
המחאות השונות נגעו במגוון נושאים, ביניהם העלאת גיל הפרישה, קיצוץ בשירותי הרווחה הציבוריים, חוסר יכולת לטפל במפגעי אשפה וטענות לאוזלת יד הממשלה מול תופעת של אלימות נגד נשים – אלו הצטרפו לגל מחאות מוקדם יותר בארגון האופוזיציה, שהחל לצבור תאוצה בשנים 2017–2018 תוך טענות לשחיתות שלטונית בדרגים הגבוהים.
באוגוסט 2019 נעצרו כ-600 אזרחי רוסיה שהשתתפו במחאה למען בחירות חופשיות.
בשנת 2020 הורעל פעיל האופוזיציה, אלכסי נבלני, שהתאושש מההרעלה ובהמשך נעצר על ידי הרשויות.
בשנת 2021 הסלים המשבר מול אוקראינה, על רקע האשמות הדדיות ומחלוקת סביב אזור דונבאס שבאוקראינה.
בפברואר 2022, הודיעה רוסיה על הכרה בעצמאותן של הרפובליקה העממית של דונצק והרפובליקה העממית של לוגנסק, שהתבדלו מאוקראינה בחסות רוסיה.
הכרה זו הובילה לעיצומים על רוסיה מצד מדינות המערב.
ב-24 בפברואר 2022 החלה פלישת רוסיה לאוקראינה, שהובילה לגל חריף ומוגבר של עיצומים על רוסיה.
לרפובליקת פנמה היסטוריה עשירה של מורשת פרה-קולומביאנית, שהתקיימה על ידי ילידים אינדיאנים כבר לפני כ-12,000 שנים.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על קיומה של קדרות כבר לפני כ-4,500-3,700 שנה, שהיא התקופה המוקדמת ביותר במדינות אמריקה השונות.
האוכלוסייה באזור שגשגה, וההערכה היא כי לפני הכיבוש הארופאי חיו באזור פנמה כמיליון עד שני מיליון אינדיאנים.
בשנת 1501 הגיע לאזור קולומביה הגדולה הספן הספרדי רודריגו דה בסטידס, שהתלווה לכריסטופר קולומבוס במסעו השני לאמריקה.
הוא הפליג מהקאריביים מזרחה עד לקו החוף, אך עקב תנאי מזג האוויר וכלי השיט נאלץ לחזור על עקבותיו, וחקר קודם את האיים הקאריביים.
כשנה מאוחר יותר, בעת מסעו הרביעי של קולומבוס, הוא הגיע בעצמו לאזור פנמה, ושרטט מפה ובה קו החוף והטריטוריות המערביות.
לפני הגעת האדם האירופאי היה האזור מיושב בצפיפות באינדיאנים, רובם משבט הגואבה .
במפגש של קולומבוס ואנשיו עם הילידים, סיפרו הילידים על קיומו של קו חוף לאוקיינוס אחר (האוקיינוס השקט) בצידה השני של המדינה.
קולומבוס ואנשיו חקרו את האזור והגיעו רגלית עד נהר צ'אגרס, אולם לא הגיעו לקו החוף מעברו השני.
רק בשנת 1513 ערך וסקו נונייס דה בלבואה מסע רגלי מחוף לחוף, מהאטלנטי לפאסיפי, גילה את ייחוד רוחבה של פנמה ואת קיומו של האוקיינוס השקט.
גילוי מפתיע זה התקבל בספרד בשמחה, בעקבות ההנחה, שלמעשה הייתה מוטעית, שהדרך מאיי אמריקה לספרד קצרה יותר דרך האוקיינוס השקט.
בעקבות גילויו של בלבואה, הפליג החוקר פרדיננד מגלן, לאחר מספר שנים, והגיע אל האוקיינוס השקט בכלי שיט.
אזור מרכז אמריקה היה מרובה בזהב, שהיה בשימוש מאסיבי על ידי האינדיאנים משבט הגואבה.
האזור יושב על ידי מתיישבים ספרדים, שדחקו את רגלי המקומיים, בזזו את זהבם וניצלו אותם.
בשנת 1698 הגיעו למקום סקוטים במסגרת תוכנית דריין.
מטרת התוכנית הייתה הקמת קולוניה סקוטית לצורכי מסחר.
קולוניה זאת שרדה זמן מועט בלבד והתפרקה, מסיבות שונות.
פנמה הייתה חלק מהאימפריה הספרדית במשך כ־300 שנה (1538-1821), וספרדים יושבי פנמה היו בין אנשי העסקים והפוליטיקאים המכריעים באימפריה במאה ה-17.
עצמאות מהשלטון הספרדי במאה ה-19
במהלך המאה ה-19 הייתה פנמה חלק מרפובליקת קולומביה הגדולה.
בשנת 1819 הודיע סימון בוליבר, ההוגה והמשחרר הדרום אמריקאי, על הקמת הרפובליקה.
סימון בוליבר נבחר לנשיא הרפובליקה ופרנסיסקו דה פאולה סנטנדר שימש כסגן הנשיא.
טיוטת החוקה של הרפובליקה החדשה הוכנה בשנת 1821 בקונגרס קוקטה, ובה נקבע כי הבירה תהיה בבוגוטה.
הרפובליקה הייתה בנויה משלושה מחוזות: מחוז קונדינמרקה (במרכז) שבירתו בוגוטה, מחוז ונצואלה (במזרח) שבירתו קראקס, ומחוז קיטו (במערב) שבירתו קיטו.
המחוזות חולקו למחוזות משנה, ואזור פנמה היווה חלק בלתי נפרד ממחוז המשנה קולומביה.
בשנים הראשונות לקיומה סייעה הרפובליקה הצעירה למחוזות ספרדיים אחרים שעדיין נלחמו מול ספרד וניסו לזכות בעצמאות.
פנמה נוספה לפדרציה בשנת 1821 בנוסף למחוזות ונצואלה וקיטו.
שחרור פרו בא מאוחר יותר בשנת 1824.
ככל שהמלחמה מול ספרד התקרבה לסיומה, החלו לעלות על פני השטח שאיפות בדלניות של האזורים השונים.
הפרלמנט קרא לשינויים בחלוקה הפוליטית (במקביל לוויכוחים כלכליים ומסחריים), כתוצאה מהעימותים הפנימיים בין האזורים הובילו הדברים לשינויים אזוריים ופשרות שונות.
השינויים מעולם לא השביעו את רצונם של האנשים והפרלמנט לא התגבש, מה שגרם לחוסר יציבות במבנה המדינות.
רפובליקת קולומביה הגדולה הייתה המהלך הראשון ליצירת מדינה אחת לכל היבשת.
בוליבר חלם על איחוד דרום אמריקה אך לא יכל להשיג זאת במהלך המאבק לעצמאות.
פוליטיקאים אחרים ומנהיגים מקומיים התנגדו לרעיונותיו, ובוליבר המאוכזב התפטר מהפרויקט בשנת 1828 ומהנשיאות בשנת 1830, דבר שהוביל להתפרקות סופית של הרפובליקה ולכישלון חלומו של בוליבר.
פנמה נשארה עדיין כמחוז של קולומביה עד שנת 1903.
כריית התעלה - התפיסה האמריקנית
ההיסטוריה של פנמה המודרנית עוצבה בצל העניין שהביעו אנשי עסקים אמריקניים במסחר ימי, ובניצול רוחבה הצר של פנמה לכריית תעלה ימית, שתאפשר מעבר לכלי שיט מהאוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט.
הצורך במעבר כזה היה משמעותי, שכן היה אמור לקצר ב-12,000 ק"מ לפחות את המסלול הימי שבין החוף המזרחי של ארצות הברית לחוף המערבי.
עד אז, מעבר כלי שיט בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט חייב הקפה ארוכה של אמריקה הדרומית, עד ארץ האש, כאשר רק משם ניתן היה לחצות במצר מגלן.
עקב כך, הובלת סחורה ונוסעים מניו יורק לסן פרנסיסקו, למשל, בדרך הים, הייתה יקרה ביותר, איטית, ולעיתים מסוכנת.
רוחבה הצר של פנמה היווה גורם משיכה משמעותי לכריית תעלה במרכז אמריקה, שתחצה בין האוקיינוסים ותאפשר מעבר קל, מהיר ופשוט יותר.
הרעיון לבניית תעלה ימית שתחבר בין האוקיינוסים הועלה כבר על ידי הכתר הספרדי בסביבות 1520 ושוב בסביבות 1530, אולם נזנח עקב עלותו הכספית המשוערת.
בין השנים 1880 - 1888 נעשה ניסיון על ידי חברה צרפתית, בראשותו של פרדיננד דה לספס, לתכנן את כריית תעלת פנמה.
לספס נבחר לתפקיד לאחר שתכנן קודם בהצלחה את תעלת סואץ.
כורי תעלת פנמה הצרפתים עמדו בפני קשיים רבים ומחלות.
הפרויקט נכנס לפשיטת רגל בשנת 1888 והופסק, לאחר שלספס הואשם בשחיתות על ידי שלטונות צרפת במה שנודע כ"שערוריית פנמה".
היה זה בעיצומה של מלחמת אלף הימים שבה הייתה קולומביה שרויה.
במהלך אותה מלחמה היו לפחות שלושה ניסיונות מצד כוחות גרילה קולומביאנים, שכונו "הליברלים", שמומנו על ידי אנשי עסקים, לקבל אוטונומיה על אזור פנמה.
הדבר נתקל בהתנגדות קשה מצד ה"שמרנים", נציגי המשטר הקולומביאני, התנגדות שכללה שימוש בכוח צבאי.
ארצות הברית, בהסכמת הקונגרס, נרתמה לצד הליברלים הקולומביאנים, הן במימון כספי והן בתמיכה פוליטית משמעותית.
בשנת 1903 אושרה בפרלמנט הקולומביאני בבוגוטה החלטה על מתן אוטונומיה חלקית לליברלים באזור פנמה, אך ללא הסכמה על כריית התעלה.
הדבר לא היה מקובל על הליברלים, שדרשו עצמאות מלאה ומתן אפשרות לכריית התעלה.
ב-3 בנובמבר 1903, ב"עידודה" של ארצות הברית ובמימון כספי של צרפת, הכריז אזור פנמה על עצמאות מדינית מקולומביה.
תוך שלושה חודשים נחתם הסכם האי-בונאו-וארילה , שהתיר החכרת שטח התעלה המיועד לארצות הברית, בטווח של 80 ק"מ אורך ו-16 ק"מ רוחב, ואיפשר לה את כריית התעלה.
זאת תמורת תשלום חד פעמי של 10 מיליון דולר, ודמי שכירות שנתיים של 250,000 דולר אמריקאי.
ההסכם נחתם בנוכחות נציגי הממשל האמריקאים והצרפתים, אך ללא נוכחות נציגים פנמיים בחדר.
תעלת פנמה נבנתה על ידי כוחות ההנדסה של צבא ארצות הברית, במימון ממשלתי, בשנים 1904 - 1914. כריית תעלה זו לאורך רצועה בת כ-80 ק"מ, שרובה הררית, כאשר ישנם הפרשי גבהים משמעותיים בין האוקיינוס האטלנטי לבין האוקיינוס השקט, מוכרת כיום כאחד הפרויקטים ההנדסיים הגדולים שבוצעו מעולם.
בשנת 1909 הכיר הקונגרס הקולומביאני, דה פקטו, באובדן הטריטוריה הפנאמית, אולם רק בשנת 1921 הכירה קולומביה באופן פורמלי בפנמה כרפובליקה עצמאית.
בשנים 1903 עד 1968 הייתה פנמה רפובליקה בעלת זיקה אוליגרכית המבוססת על מסחר.
בשנות החמישים החל הצבא לערער על האוליגרכיה ההגמונית הפוליטית.
בשנת 1968 נבחר ד"ר ארנולפו אריאס לנשיא הרפובליקה בפעם השלישית.
בשתי מערכות בחירות קודמות נבחר, אך הודח בלחץ אנשי הצבא.
גם בפעם הזו - הודח ממשרתו תוך עשרה ימים, והפעם נוסד ממשל צבאי, בראשות הגנרל עומר טוריחוס .
משטרו של טוריחוס היה נוקשה, והוא התעמת במשך כל תקופת שלטונו עם קבוצות גרילה שהתנגדו לשלטונו.
כלפי חוץ הוא השרה רושם של מנהיג כריזמטי, הנהיג תוכניות פופוליסטיות לפיתוח ובניית פנמה, ופעל במסירות לטובת האינטרסים הלאומיים של פנמה, גם כאשר אלה התנגשו עם האינטרסים האמריקאים.
בשנות ה-70 הבהיר טוריחוס לארצות הברית כי ברצונו להוציא את השליטה על תעלת פנמה מידי ארצות הברית, עודד הפגנות מחאה רבות של הציבור הפנמי, שבחלקם ניסו להיכנס למתחם התעלה על מנת לשבש את פעילותה.
הדבר הוביל לגידור אזור התעלה מצד האמריקאים והגברת הנוכחות הצבאית באזור.
בהמשך שנות ה-70 החל טוריחוס לנהל משא ומתן עם היפנים על כריית תעלה רחבה יותר בגובה פני הים, שהייתה אמורה לצמצם את השפעתה של ארצות הברית ואת עמדות המיקוח שלה.
מהלך דברים אלה הובילו למשא ומתן בין ארצות הברית לפנמה, במטרה להגיע להסדר חדש.
בשנת 1977 נחתם "הסכם טוריחוס-קרטר".
הסכם זה, שנחתם בין נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר לבין עומר טוריחוס, קבע כי השליטה האמריקאית הזמנית בתעלת פנמה תימשך, תוך קביעת מועד עתידי להעברתה לשליטה פנמית מלאה, החל מצהרי ה-31 בדצמבר 1999.
יחסו הלאומני של טוריחוס העלה את מערכת היחסים בינו לבין הממשל האמריקאי על שרטון.
באחד הלילות של שנת 1981 נהרג טוריחוס בהתרסקות מטוס בנסיבות מסתוריות.
הטענה הפנמית היא כי מדובר בהתנקשות אמריקאית בו.
טענה זו לא הוכחה מעולם.
גנרל מנואל נורייגה והפלישה האמריקנית
ממשל ומוסדות לאחר תקופת נורייגה
הטריטוריה הנוכחית של שוודיה מיושבת מהמילניום ה-10 לפנה"ס.
רשומות היסטוריות מופיעות החל מהתקופה הוויקינגית, בסביבות המאה התשיעית.
במשך כ-100,000 שנים, שוודיה הייתה מכוסה בשכבת קרח כחלק מעידן הקרח האחרון.
החל משנת 12,000 לפנה"ס החלו ראשוני הציידים להגר לשוודיה, והתקדמו לקראת שנת 6,500 לפנה"ס גם לחלקיה הצפוניים של שוודיה (נורלנד), ככל שהקרח נמס.
ציידים אלו התקיימו בעיקר על איילים.
החל משנת 4,000 לפנה"ס החלו להתיישב חקלאים באזוריה הדרומיים של שוודיה, בזמן שהציידים המשיכו להתקיים עוד למשך זמן רב בצפונה של המדינה.
הממצאים הראשונים להתיישבות, כמו כלי-חרס ותלי-קבורה, מתוארכים לתקופה זו.
בנוסף, בשוודיה, כמו שכנתה נורווגיה, יש ריכוז גדול של פטרוגליפים בכל המדינה, כשהריכוז הגדול ביותר נמצא במחוז המרכז-מערבי בוֹהוּסלן (Bohuslän).
למרות זאת, הציורים העתיקים ביותר נמצאו במחוז הצפוני יאמטלאנד (Jämtland).
משערים שהם צוירו בשנת 9000 לפנה"ס.
מצוירים בהם חיות כמו דִּישׁוֹנים, איילים, דובים וכלבי-ים.
השנים בהן נחקקו הציורים הרבים ביותר היו 2300–500 לפנה"ס.
בשנים הללו צוירו ציורי חקלאות, לוחמה, ספינות, חיות מאולפות וכו'.
העידן הוויקינגי מתייחס לחצי השני של תקופת הברזל- בין שנת 793 לשנת 1066, בסקנדינביה.
במהלך תקופה זו השוודים היו סוחרים ימיים, אשר נודעו בעיקר בכך שסחרו עד למקומות רחוקים.
במאה ה-9, ורנגים פשטו והרסו את יבשת אירופה מהים השחור עד לים הכספי.
הם הקימו את קו המסחר שבין קייב לקונסטנטינופול וביססו מערכת ענפה של מאחזים ומוצבי מסחר.
במהלך המאה ה-12, שוודיה הפכה בהדרגה לממלכה נוצרית מאוחדת, שעתידה לכלול גם את פינלנד ונורלנד (חלקה הצפוני ביותר של שוודיה).
המלכה הדנית מרגרט הראשונה איחדה את ארצות סקנדינביה באיחוד קאלמאר, בשנת 1397.
מתיחות מתמשכת בין הארצות ובאיחוד הובילה בסופו של דבר לקונפליקט בין השוודים לדנים במאה ה-15. התפוררותו הסופית של האיחוד במאה ה-16 הובילה ליריבות ארוכה בין דנמרק לשוודיה.
במאה ה-16, נלחם גוסטב ואסה על עצמאותה של שוודיה, תוך כדי הריסת ניסיון לשקם את איחוד קאלמאר, והנחת הבסיס לשוודיה המודרנית.
הקמת ה"כנסייה השוודית" 1536 (Svenska Kyrkan)
באותו הזמן הוא נפרד מהכנסייה הקתולית וייסד את הרפורמציה הפרוטסטנטית.
במהלך המאה ה-17 הפכה שוודיה מממלכה צפון-אירופית קטנה, ענייה וחסרת השפעה לאחת מהמדינות החשובות בזירה המדינית באירופה, ובין השנים 1611 ו-1718 הייתה אחת המעצמות החזקות ביותר בים הבלטי, בעלת צבא יעיל ביותר.
היסטוריונים שוודיים מתארים את שוודיה של אותה תקופה כאחת הדוגמאות המובהקות למדינה המנצלת כמעט את כל המשאבים העומדים לרשותה לשם ניהול מלחמה.
גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה, שמלך על שוודיה בשנים 1611–1632, ניהל מלחמה ימית בכמה חזיתות.
נוסף ללחימה בצי הפולני, נשקפה לשוודים סכנה גם מצד צבאות קתוליים שפלשו ליוטלנד.
המלך השוודי רחש אומנם אהדה מעטה למלך דנמרק, כריסטיאן הרביעי, ושתי המדינות היו אויבות מרות זו לזו כבר מעל מאה שנים, אך הוא חשש יותר מפני נפילתן של קופנהגן וזיילאנד לידיים קתוליות.
מצב שכזה היה הרה-אסון לאינטרסים של שוודיה, משום שהיה מעניק למעצמות הקתוליות שליטה על המעברים האסטרטגיים בין הים הבלטי והים הצפוני.
לאחר שניצחה במלחמות נגד דנמרק-נורווגיה, רוסיה ופולין במהלך המאה ה-17, שוודיה צברה כוח גדול, אף על פי שהיו לה בקושי מיליון תושבים.
תרומתה של שוודיה לצד הפרוטסטנטי במלחמת שלושים השנים, תחת שלטונו של גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה, עזרה לקבוע את שוויון הכוחות הפוליטי והדתי באירופה.
בסמוך לזמן חתימת ברית ברוֹמסבּרוֹ בשנת 1645, וברית רוסקילדה ב-1658, שוודיה השתלטה על מחוזות חשובים של דנמרק ונורווגיה.
בעקבות שלום וסטפאליה ב-1648, שוודיה שלטה באינגריה - האזור בו סנקט פטרבורג עתידה הייתה להיבנות, באסטוניה, ליבוניה (אזור הנמצא כיום בדרום אסטוניה וצפון לטביה), ערי-חוף חשובות ומקומות נוספים בצפון גרמניה.
מלחמות קרל העשירי, האחד עשר והשנים עשר
קרל העשירי פולש לפולין וכובש את רובה, כולל ורשה וקרקוב.
לאחר מכן הוא נלחם נגד רוסיה ונגד דנמרק, ומספח לשוודיה את המחוזות הדרומיים של שוודיה שהיו בשליטת דנמרק.
רוסיה, סקסוניה-פולין ודנמרק-נורווגיה איחדו כוחות ב-1700 ותקפו את האימפריה השוודית.
לאחר כחצי מאה של שלטון פרלמנטרי באה הריאקציה.
המלך גוסטב הרביעי ביצע הפיכה לא אלימה, שהחזירה את המונרכיה האבסולוטית.
מצב זה שרד עד להתערבותה של שוודיה במלחמות הנפוליאוניות, שבעקבותיהן אולצה למסור את פינלנד לרוסיה ב-1809.
שנה לאחר מכן, יורשו המאומץ של המלך השוודי, המרשל הצרפתי ז'אן-בטיסט ברנדוט, נבחר כיורש העצר על ידי הריקסדג.
ב-1813, כוחותיו הצטרפו לברית נגד נפוליאון.
בעקבות ברית קיל מסר המלך של דנמרק-נורווגיה את נורווגיה לידי המלך השוודי.
למרות זאת, נורווגיה הכריזה על עצמאותה, אימצה חוקה ובחרה לה מלך חדש.
שוודיה פלשה לנורווגיה על מנת לאכוף את חוקי ברית קיל, והמלחמה הקצרה, שלאחר הפלישה, הייתה המלחמה האחרונה בה שוודיה השתתפה.
בשלום מוס נקבע איחוד בין שתי המדינות באוניה פרסונלית.
המדינות המאוחדות החזיקו מעמד עד 1905, אז הן נפרדו עקב בקשתה של נורווגיה.
כלכלתה של שוודיה, אשר הייתה מבוססת בעיקר על חקלאות, השתנתה בהדרגה במהלך המהפכה התעשייתית: מכפרים לחקלאות פרטית; אך השינוי לא הביא שיפור כלכלי וחברתי.
בין 1850 ל-1890, כמיליון שוודים היגרו לארצות הברית.
המאה ה-19 סומנה על ידי הגירתם של ליברלים, ביטול מונופול הגילדות במסחר ובייצור (לטובת פרויקטים עצמאיים), תחילתן של רפורמות במס ובהצבעה, הקמת שירות צבאי לאומי ובחירת שלוש מפלגות עיקריות לממשלה: הסוציאל-דמוקרטים, הליברלים והשמרנים.
במהלך ולאחר מלחמת העולם הראשונה (בה עמדתה של שוודיה הייתה נייטרלית), שוודיה הרוויחה מהדרישה העולמית לפלדה, לגפרורים ולעוד מוצרים שוודים.
הצמיחה הפוסט-מלחמתית היוותה בסיס למדיניות החברתית, המאפיינת את שוודיה המודרנית.
שוודיה המשיכה להיות נייטרלית גם במלחמת העולם השנייה.
עם זאת, אלפי מתנדבים שוודים סייעו לפינלנד במלחמת החורף כנגד ברית המועצות.
כמו כן, שוודיה, תחת איום של גרמניה הנאצית, אפשרה לחיילים גרמנים בלתי חמושים, בקרונות רכבת, לעשות דרכם לנורווגיה וממנה, כולל בעת הקרבות לכיבושה.
עד היום שוודיה היא אחת מהמדינות הבלתי-מזדהות.
ב-19 בנובמבר 1946 הצטרפה שוודיה לאו"ם כחברה ה-54.
שוודיה הפכה לחברה באיחוד האירופאי ב-1995.
משאל עם לא מחייב על אימוץ המטבע האירופי המשותף ה"אירו" נערך בשוודיה ב-14 בספטמבר 2003. הרוב (55%) הצביע נגד אימוץ האירו, ולפיכך החליטה שוודיה בשנת 2003 שלא לאמץ את האירו לעת עתה.
אילו היה הרוב מצביע בעד, הייתה שוודיה מאמצת את האירו ב-1 בינואר 2006.
ההיסטוריה של קרואטיה כמדינה החלה במאה השביעית לספירה, אם כי התיישבות אנושית שם החלה עוד בתקופת האבן.
תחילה היו בקרואטיה שתי דוכסויות, אשר התאחדו לאחת בשנת 925; בשנת 1102, אוחדה קרואטיה עם הונגריה ולא הצליחה להתנתק ממנה עד מלחמת העולם הראשונה.
היא הייתה למדינה עצמאית בזמן קצר עד אשר אוחדה עם ממלכת יוגוסלביה ב-1918. בזמן מלחמת העולם השנייה הייתה קרואטיה פעם נוספת מדינה עצמאית, אך הפעם עם שלטון פשיסטי גזעני שנשלט בידי גרמניה הנאצית.
ב-1945 אוחדה קרואטיה פעם נוספת עם יוגוסלביה, ולאחר מלחמת עצמאות בין 1991 ל-1995, קיבלה קרואטיה עצמאות והיא הפכה למדינה עצמאית דמוקרטית.
קרואטיה לפני בוא הקרואטים (300,000 לפנה"ס – 620 לספירה)
השרידים הקדומים ביותר להתיישבות אנושית מתוארכים לתקופה הפלאוליתית התיכונה (תקופת האבן הקדומה), וניאנדרתלים כנראה חיו באזור זגוריה שבצפון קרואטיה.
עצמות קבורות נמצאו בגבעה ליד העיר הקרואטית קראפינה, ועל כן נקראו האנשים שחיו שם "האדם הקראפיני" (Homo krapiniensis).
בתקופה הנאוליתית הקדומה (תקופת האבן החדשה), תרבויות ראשוניות הופיעו והתיישבו לאורך הנהרות הגדולים של קרואטיה, בעיקר הדנובה.
התגלו שרידים של תרבות באי האדריאטי הנידח חבאר (Hvar), שהפתיעו את החוקרים בשל התפתחותה של תרבות במקום זנוח וקשה למחיה שכזה.
בתקופת הברזל הופיעו בקרואטיה שתי תרבויות חדשות שהחליפו את אלה שקדמו להם.
אלה היו בעצם מעין קדם-תרבויות לאלו שהיו מאוחר יותר, האילירית והקלטית.
תחילת ההיסטוריה הכתובה (500–168 לפנה"ס)
בסוף המאה ה-6 לפנה"ס, ישבו שבטים אילירים בכל תחומי קרואטיה ומחוצה לה, והארץ נקראה על שמם, איליריה.
רובם היו משבט הדלמטים (Dalmatae), שמאוחר יותר אכלסו את כל מערב הבלקן.
הם דברו אילירית, ענף קדום מהממשפחת השפות ההודו-אירופיות.
כמו כן ישבו באיליריה שבטים נוספים שמוצאם איננו ידוע.
במאה ה-4 לפנה"ס יושבו החלקים הצפונים של קרואטיה של ימינו בידי שבט הסקורדיסקים (Scordisci) הקלטי.
סביר להניח ששבטים קלטים נוספים ישבו באזור, אך אלו התבוללו עם האילירים.
האיים האדריאטים הפכו למושבות יווניות, החל מבערך אותה תקופה.
העמים הללו התלכדו למדינה ריבונית עד הכיבוש הרומי ב-168 לפנה"ס.
בשנת 168 לפנה"ס ניצח הצבא הרומי את גנטיוס, המלך האילירי האחרון, ובשנת 129 לפנה"ס ייסדה בדרום איליריה פרובינקיה רומית כשהצפון נותר "פראי" ואוכלס בשבטים אילירים.
בשנת 35 לפנה"ס החל אוקטביאנוס להילחם בשבטים האילירים של האזור, בין השאר נגד הפאנונים (Pannonii), שבטים אילירים שישבו באזור שיקרא מאוחר יותר פאנוניה, במה שנקרא המלחמות הפאנוניות (Bellum Pannonicum).
ככה התפשט השלטון והתרבות הרומית לאזור וצפון איליריה הפך גם הוא לרומי.
בין שנת 32 לפנה"ס ל-27 לפנה"ס (מסמך שנכתב בשנה זו בנושא היווסדותו של ישוב חדש ב"מחוז איליריקום") אוחד הפרובינקיה הישנה עם צפון איליריה.
בשנת 6 השבטים הפאנונים והדלמטים מרדו באימפריה הרומית במה שנקרא "מרד באטו" (Bellum Batoniancum) שנמשך שלוש שנים, עד שנת 9 (מלומדים רבים טוענים כי מרד זה התרחש דווקא בתקופה של טיבריוס, עשר עד עשרים שנה מאוחר יותר).
המרד דוכא בידי הרומאים, שהחליטו לאור המרד לפצל את איליריקום לשתי פרובינקיות: דלמטיה בדרום, ופאנוניה בצפון.
השם המשיך להיות שמו של האזור כולו, וכך קרא דיוקלטיאנוס לאחת מארבע הפרפקטורות (Præfectura).
פרפקטורת איליריקום כללה את כל הבלקן חוץ מתרקיה ואת פאנוניה.
לאזור איליריה הייתה חשיבות גדולה לרומאים: היו בו מספר נמלים גדולים, מכרות זהב, ושם מתחילה אחת מדרכים הגדולות של רומא, המסתיימת בקונסטנטינופול.
ב-4 בספטמבר 476, רומולוס אוגוסטולוס, הקיסר האחרון של האימפריה הרומית המערבית, הוגלה בידי המלך הגרמאני אודואקר, וזהו התאריך המקובל לסופה של האימפריה הרומית.
איליריקום המשיכה להתקיים זמן קצר כמחוז רומי מעורער.
בשנת 480 אודואקר כבש את דלמטיה, וזו נשארה תחת שליטה גותית (ההונים שלטו בה זמן קצר) עד שהמצביא הביזנטי מונדוס (Mundus) כבש אותה מידי יורשיו של תאודריק הגדול (באופן מקביל יוסטיניאנוס הראשון הורה לבליסאריוס לפלוש לאיטליה), בשנת 535.
האוכלוסייה הרומאית נשארה עוד מנפילת האימפריה הרומית, אך בגלל נדידת העמים, הם נדחקו אל עבר ערי החוף.
במאה ה-7 שבטים סלאבים הופיעו לראשונה בדלמטיה, לאחר שקיבלו אישור להתיישב שם בידי הקיסר הביזנטי הרקליוס כדי שיעמדו מול האיום הברברי מצפון.
אלו חיו בצפון דלמטיה, בעוד שבדרום חיו אילירים רומאנים.
בסוף אותה מאה, הופיעו הקרואטים בדלמטיה.
בדיקות DNA מראות כי מקורם של הקרואטים במרכז אסיה לפני 10,000 שנה בערך.
הפעם הראשונה ששמם הועלה על הכתב, היה בממצא ארכאולוגי בחצי האי קרים.
באבן, שנקראה "אבן טנאיס" על שם האתר שבו היא נמצאה, כתובה המילה כורואתוס.
האבן תוארכה לשנת 200 לפנה"ס בערך.
האבן שמורה במוזאון הארכאולוגי, בסנקט פטרבורג, רוסיה.
אין שום ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה על הנושא.
במקום זאת, ההיסטוריונים סומכים על ממצאים כתובים כמה מאות לאחר מכן, אף על פי שסביר להניח שהם מבוססים על סיפורי עם.
נראה שמקורם של הקרואטים המודרניים בפולין של היום או מערב אוקראינה.
על פי מקורות כתובים מעטים מהמאה ה-10, ישבו הקרואטים בגליציה ובמישור הפאנוני (אזור הונגריה של ימינו).
כאמור, הם הוזמנו במאה השביעית לשבת בדלמטיה על ידי הקיסר הביזנטי הרקליוס כדי שילחמו בברברים שאיימו לפלוש לאימפריה.
באחד המקורות הללו נאמרים דברים שונים: כי הקרואטים לא הוזמנו בידי הרקליוס, אלא הובסו בידי הברברים ויישבו מרצונם החופשי במזרח קרואטיה.
מקור זה נכתב במאה ה-13, 600 שנה לאחר הגירת הקרואטים.
התנצרות הקרואטים והתקופה הקארולינגית (620–925)
התנצרות הקרואטים החלה זמן קצר לאחר בואם במאה השביעית.
השבטים הקרואטים התארגנו לשתי דוכסויות: דוכסות פאנוניה בצפון ודוכסות דלמטיה בדרום, בדומה לפרובינקיות הרומיות, אם כי עם גבולות שונים.
בשנת 640 שלח האפיפיור יוחנן הרביעי לשם כומר כדי שישלם כופר לשחרור אסירים ולחילוץ שרידים של קדושים מעונים.
זו ועוד מיקומם בקרבת הערים הרומיות העתיקות הביאו את הנצרות על הקרואטים מהר יחסית.
הקרואטים בראשית ימי הביניים התמקמו בין ארבע ישויות גדולות: האימפריה הביזנטית, שחפצה בשליטה על האיים האדריאטים וערי החוף; הפרנקים, שמטרתם הייתה לשלוט בצפון וצפון-מערב; המדיארים ומדינות חדשות שאיימו לפלוש; והסרבים והבולגרים, שעל אף שלא היוו איום ממשי על הקרואטים, עדיין רצו באדמתם.
דוכסות פאנוניה הפכה לקארולינגית כשהדוכס ווינומיר (Vojnomir) החליט לצדד בפרנקים, בשנת 796. השליטה הפרנקית סייעה להתפשטות הנצרות באזור.
שלוש שנים לאחר מכן, פלש קרל הגדול לחלק הדלמטי של קרואטיה וסיים את הכיבוש ב-803. הדוכס ששלט בדלמטיה באותה העת היה וישלאב (Višeslav).
פלישת קרל הגדול לערי החוף והאיים הדלמטיים הציתה מלחמה עם האימפריה הביזנטית, ולאחר שנחתם הסכם שלום, ערי החוף והאיים חזרו לשליטה ביזנטית, בעוד שקרל הגדול המשיך לשלוט בדלמטיה הפנימית וחצי האי איסטריה.
אחרי מות קרל הגדול בשנת 814, ההשפעה הפרנקית פחתה, והדוכס הקרואטי ליודביט פוסאבסקי (Ljudevit Posavski) הרים את נס המרד בפאנוניה (819).
הצבאות הפרנקים שנשלחו לשם נכשלו פעם אחר פעם, עד שהצליחו בסופו של דבר להכריח את כוחותיו של ליודביט לסגת לבוסניה.
בשנת 827 כבשו הבולגרים את מזרח פאנוניה אך ב-845 הפרנקים כבשו אותו מחדש.
השליטה הפרנקית בפנוניה הסתימה רק בסוף המאה ה-9.
הדוכס הקרואטי טרפימיר הראשון (Trpimir) שלט בדלמטיה החל משנת 845. הוא הדוכס הראשון שהצליח לנצח את הבולגרים לאחר שאלו ניסו להרחיב את ממלכתם אל חופי הים האדריאטי, והרחיב את מדינתו שכללה כעת את כל בוסניה.
הוא חיזק את השלטון הקרואטי בדלמטיה ובוסניה וגם בפאנוניה, בזמן שחילק את המדינה למחוזות ואזורים כדרך לשלוט באלו שמתחתיו (רעיון זה שאב השראה מקרל הגדול, שעשה דבר דומה כדי לאחד את ממלכתו).
טרפימיר היה הראשון שהעלה על הכתב את שם הקרואטים, בספר חוקים רשמי אותו כתב ב-4 במרץ 852. הוא זה שייסד את שושלת טרפימירוביץ' (Dinastija Trpimirović), ששלטה בקרואטיה (באופן לא רציף) מ-845 עד ל-1091, ב-864 הוא נפטר.
יורשו של טרפימיר היה הדוכס דומאגוי (Domagoj).
הוא ייסד את בית דומאגוי, ששלט לסירוגין עם בית טרפימירוביץ'.
כשראה שהוא מתמודד עם מספר איומים ימיים, גייס דומאגוי צי וחיסל סופית את שודדי הים אשר ישבו בערי החוף הקרואטיות (לאחר שהוחלשו בידי הביזנטים), עזר לפרנקים לכבוש את בארי ודרש תשלום מכל הספינות הזרות אשר עברו בים האדריאטי.
כשדומאגוי מת ב-876, ירש את הכתר בנו, בעל שם לא ידוע, ששלט שנתיים בלבד.
כוחותיו פלשו לחצי האי איסטריה, אך הובסו בידי הצי הונציאני.
חיל הרגלים שלו, לעומת זאת, ניצח את דוכס פאנוניה קוצליה (Kocelj), שהיה וסאל של הפרנקים.
המלחמות שניהלו דומאגוי ובנו שחררו את דלמטיה מהכפיפות לשלטון הפרנקי.
בשנת 878 בנו של טרפימיר, זדסלאב (Zdeslav), הדיח את בנו של דומאגוי מהשלטון, אך שלט זמן קצר (שנה לאחר מכן הוא הודח), רק כדי לראות את האימפריה הביזנטית כובשת את רוב דלמטיה.
הוא הודח מהשלטון בידי הדוכס בראנימיר (Branimir) מבית דומאגוי, בשנת 879. בראנימיר נתמך בידי הכנסייה הקתולית, ומדינתו הוכרה בידי האפיפיור יוחנן השמיני כדוכסות תחת שלטונו של בראנימיר, ונודע כ"דוכס הקרואטים" (Dux Chroatorum).
בראנימיר סילק את ההשפעות הביזנטיות מדלמטיה, וכשמת ב-892, השליטה בדוכסות הועברה לאחיו של זדסלאב, הדוכס מונצימיר (Muncimir), לבית טרפימירוביץ'.
הוא שלט בדלמטיה באופן עצמאי מרומא וביזנטיון כ"דוכס הקרואטים בעזרת האל" (Divino Munere Dux Chroatorum).
הדוכס הקרואטי הפאנוני האחרון שהיה וסאל של הפרנקים, והדוכס הפאנוני האחרון בכלל, היה בראסלב (Braslav; תאריך מותו אינו ידוע), אשר מת במלחמה נגד המגיארים, שהגרו למישור הפאנוני.
בדלמטיה, הדוכס טומיסלאב (דוכס Tomislav ;910–928), כנראה בנו של מונצימיר, אף הוא לבית טרפימירוביץ', ירש את הדוכסות.
הוא הדף את המגיארים בהצלחה רבה, ואיחד את שתי הדוכסויות הקרואטיות לממלכה קרואטית אחת.
טומיסלאב הוכתר בשנת 925 בשדה דובנו (Duvno) (המקורות השונים נעים בין 923 ל-928, זה הממוצע), כמלכה הראשון של קרואטיה.
העיר דובנו נקראת היום טומיסלאבגראד (Tomislavgrad, "עיר טומיסלאב") לכבודו.
הוא הוכר כמלך בידי האפיפיור יוחנן העשירי, כ"מלך הקרואטים" (Rex Chroatorum), ושלט בממלכה הכוללת את קרואטיה ואת בוסניה של היום.
המדינה חולקה לאחד-עשר מחוזות (Županija).
לכל אחד מהם הייתה טירה מלכותית מבוצרת.
כשקרואטיה הייתה באיחוד "ארצות כתר סטפן הקדוש" (Szent István Koronájának Országai) יחד עם נסיכות טרנסילבניה וממלכת הונגריה היא עברה שינוי משמעותי בצורת השלטון.
מי שעתה שלט בקרואטיה לא היה מלך, אלא מושל, "באן" (Ban).
עד אז הבאן היה מי ששלט במחוזות ולא בכל המדינה, ובאיחוד עם הונגריה הפך התפקיד לבכיר ולחשוב ביותר בקרואטיה.
באן יחיד שלט בכל המחוזות הקרואטים עד 1225, כשהאחריות התפצלה לבאן של סלבוניה ובאן של קרואטיה.
אחרי 1345 אדם אחד החזיק בשני התפקידים, והם אוחדו לאחד ב-1476.
צורת השלטון באיחוד הייתה פיאודלית.
תשלום רחב ניתן לאנשים אשר ייגנו על אדוניהם מפני אויביהם, כמו פלישת מדינה עוינת אך גם מאבקים פנימיים, וכך נוצרה מערכת הגנה למדינה כולה.
למרות זאת, במתן יותר ויותר כוח צבאי וכלכלי לאצילים השלטון המרכזי איבד את כוחו למשפחות האצולה המקומיות.
בתקופה הזו, מסדר אבירי היכל שלמה וההוספיטלרים רכשו אדמות ונכסים רבים בקרואטיה.
בתקופה מאוחרת יותר, המלכים חיפשו דרך להשיב את השפעתם, ועשו זאת במתן הטבות מיוחדות לערים מסוימות, והפיכתן ל"ערים מלכותיות חופשיות", שעליהן המלכים הגנו מהאדונים הפאודלים תמורת תמיכת תושבי העיר.
במאה ה-12 הייתה משפחת האצולה שוביץ' (Šubić) מדלמטיה בעיקר בשלטון, והבאנים של קרואטיה היו בעיקר מבניה.
בן שוביץ' אחד מפורסם, היה פבאו שוביץ' בריבירסקי (1272–1312) (Pavao Šubić Bribirski) שהשתלט על חלקים גדולים מדלמטיה, סלבוניה ובוסניה בעקבות מאבק פנימי נגד משפחות אצולה קרואטיות אחרות.
מאוחר יותר, משפחות האצולה האלה אגרו כוח ופיזרו את משפחת שוביץ' בכל רחבי קרואטיה, ומכרו את כל דלמטיה לרפובליקה של ונציה ב-1409.
כשהאימפריה העות'מאנית פלשה לאירופה, קרואטיה הייתה שוב בחזית בין מעצמות גדולות בחלק זה של העולם.
בעוד שהקרואטים הועילו מאוד לניצחון הנוצרי במצור על בלגראד ב-1456, הם נחלו תבוסה בארצם שלהם ובהדרגתיות איבדו את אדמותיהם לאימפריה העות'מאנית.
האפיפיור ליאו העשירי קרא לקרואטיה "חזית הנצרות" (Antemurale Christianitatis) ב-1519, מאחר שחיילים קרואטים הועילו מאוד במלחמה נגד הטורקים.
בשנת 1526 נהרג לאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה בקרב מוהאץ', ועם מותו נכחד בית יגלו (המשפחה ממנה באו מלכי פולין, ליטא, צ'כיה והונגריה).
קרואטיה באימפריה הרומית הקדושה (1527–1806)
לאחר קרב מוהאץ', ב-1527 האצילים הקרואטים (וההונגרים כמובן) היו צריכים לבחור מלך חדש.
לאחר שארגנו אספה בצטין (Cetinski Sabor), האצילים הקרואטים בחרו בפרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ארכידוכס אוסטריה לבית הבסבורג.
חלק מהאצילים דווקא העדיפו את יאנוש זאפויה, אשר טען לכתר הונגריה, אך אלו חזרו בדבריהם לאחר מותו בשנת 1540.
שינוי המנהיגות כלל לא היווה פתרון למלחמה בטורקים, ולמעשה, האימפריה העות'מאנית התרחבה במאה ה-16 וכללה כעת את סלבוניה ואת מערב בוסניה.
כשסולימאן הראשון, הסולטאן העות'מאני, ראה את המאבק בין מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לבין זיגמונט השני, מלך פולין, הוא ניצל את ההזדמנות ופשט על הונגריה ב-1565 עם צבא של 150,000 חיילים.
העות'מאנים התקדמו צפונה בהצלחה רבה, עד 1566, כשהם החליטו לקצר את הדרך לווינה ולעבור ליד מבצר סיגט (סיגטבאר, Szigetvár) שאותו הם נכשלו לכבוש עשור קודם לכן.
על המבצר הקטן הגן הרוזן ניקולה שוביץ' זרינסקי עם צבא קטן המונה 2,500 חיילים.
הם הצליחו להחזיק במבצר במשך חודש, עד שחוסלו בידי הצבא הטורקי.
הקרב הזה אפשר לאוסטרים לקנות זמן ולארגן את צבאם לפני שהטורקים יכלו להגיע לווינה.
על-פי הוראות המלך ב-1553 ו-1578, קרואטיה וסלבוניה הוכרזו כ"חזית צבאית" (Vojna Krajina, גרמנית: Militärgrenze) אשר נשלט הישר ממפקדת הצבא בווינה.
בגלל הקרבה המסוכנת לצבאות העות'מאנים, האזור הפך שומם מאדם, לכן עודדה אוסטריה יישוב סרבי, גרמני, הונגרי, צ'כי, סלובקי ורוסי בחזית, מה שיצר אזור המיושב בידי אנשים ממוצא מגוון.
ההשפעות השליליות של פיאודליזם תפסו תאוצה ב-1573 כשאיכרים בצפון קרואטיה ובסלובניה מרדו באדוניהם הפאודלים מפאת אי-צדק, כמו מיסים מוגזמים והפליית נשים.
מאתיה גובץ (Matija Gubec) היה בין הבולטים ממנהיגי המרד.
בינואר 1573 איכרים מרדו ביותר מ-60 אזורים ברחבי קרואטיה וסלובניה, אך המרד דוכא בתחילת פברואר של אותה שנה.
מאטיה גובץ ועוד אלפים הוצאו להורג בפומבי, כדי להוות דוגמה לציבור.
ב-1592, נותרו רק חלקים קטנים מקרואטיה שלא נכבשו בידי הטורקים.
16,800 הקמ"ר שנותרו נקראו "שרידי השרידים של הממלכה הקרואטית אשר הייתה גדולה".
אך כשהתחילה המאה ה-17, הוחזרו הטריטוריות הכבושות בהדרגה לאימפריה האוסטרית, ובסוף החצי הראשון של המאה סולקו העות'מאנים מהונגריה ומקרואטיה, ואוסטריה ליכדה את האימפריה תחת שלטון מרכזי אחד.
הצבא הקיסרי האוסטרי נחל מספר ניצחונות על הטורקים אך ב-1664, לאופולד הראשון לא הצליח לשמור על ההצלחות שלו בכך שחתם על הסכם שלום, שקבע כי האימפריה העות'מאנית תסכים להפסיק להילחם, בתנאי שלהונגריה וקרואטיה יהיה אסור לקחת בחזרה את השטחים שהטורקים לקחו להם.
זה גרם לזעם רב בקרב בני האצולה ההונגרים והקרואטים, שרקמו קשר נגד הקיסר אך לא היה חזקים מספיק לבצע אותה – על אף שניהלו משא ומתן עם הצרפתים והטורקים.
מרגלים קיסריים גילו את הקשר וב-30 באפריל 1670 העלו על המוקד מספר אצילים קרואטים והונגרים בוינר נוישטאדט.
קרואטיה תמכה באוסטריה ברוב מלחמותיה בלי קשר לאיחוד.
במלחמת הירושה האוסטרית, קרואטיה תמכה במריה תרזה והיא, בתמורה, שינתה את המערכת הניהולית בקרואטיה, את המיסים ואת הפיאודליזם.
היא גם נתנה את הנמל העצמאי של רייקה לקרואטיה ב-1776. למרות זאת, היא התעלמה ואף ביטלה את הפרלמנט הקרואטי וב-1779, לקרואטיה היה רק מושב אחד במועצה המושלת בהונגריה, וזה היה שייך לבאן שלה.
עם נפילת הרפובליקה של ונציה ב-1797, נכסיה בים האדריאטי הועברו לצרפת שהעבירה את הזכויות שלה לאוסטריה באותה שנה.
שמונה שנים לאחר מכן הם הוחזרו לצרפת, אך הכתר האוסטרי זכה בהם שוב ב-1815. אף על פי שעתה היו חלק מאותה אימפריה, השתייכו דלמטיה ואיסטריה לציסלייטניה בעוד שקרואטיה וסלבוניה היו שייכות להונגריה.
ב-9 בפברואר 1801, חתמו פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ונפוליאון על הסכם לינוויל, שבו אושרה שליטתה של אוסטריה בוונציה, בדלמטיה ובאיסטריה.
בשנת 1805 הובסו הכוחות האוסטרים בקרב אוסטרליץ, ובעקבות כך חתמה על חוזה פרסבורג, שבו איבדה את כל נחלותיה באיטליה ובחוף הים האדריאטי.
ב-6 באוגוסט 1806 פורקה האימפריה הרומית הקדושה, ופרנץ השני נודע מכאן ולהבא כפרנץ הראשון, קיסר אוסטריה.
קרואטיה באימפריה האוסטרית, האוסטרו-הונגרית, ומלחמת העולם הראשונה (1806–1917)
בקונגרס וינה בשנת 1815 קיבלה אוסטריה בחזרה את ונציה, דלמטיה ואיסטריה, אך בעוד שדלמטיה ואיסטריה היו חלק מהנחלות האוסטריות, קרואטיה הייתה חלק מממלכת הונגריה.
ממשלות אוסטריה והונגריה ניסו במשך השנים לאכלס את קרואטיה: הם כפו את שפותיהם על הקרואטים ויישבו מתיישבים אוסטרים והונגרים בערים הקרואטיות.
בתחילת המאה ה-19, הופיעה לראשונה הלאומיות הקרואטית כדי לעמוד מול הגרמאניזציה והמגיאריזציה.