tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבקה נפטרה ב-1945. באותה שנה נישא בשנית לאלה בת משה ליבונטין.
עבד כמנהל החשבונות הראשי של בנק אנגלו-פלשתינה ביפו (כיום בנק לאומי לישראל).
בין השנים 1918–1929 היה סוכנה הראשי בארץ ישראל של חברת הדלק הבריטית "רויאל דאטש של".
באותה העת, היה ממייסדי "בנק קופת עם" ושימש כנשיא מועצת הבנק הראשון.
משנת 1930 ועד סיפוח אסטוניה לברית המועצות ביוני 1940 שימש ליטוינסקי גם כקונסול כבוד מטעם ממשלת אסטוניה ובמסגרת זו זכה אף למדליית הצלב האדום של אסטוניה.
משרדי הקונסוליה האסטונית שכנו בקומה השנייה של בית ליטוינסקי ברחוב אחד העם 22 בתל אביב.
דגלה של אסטוניה התנוסס מעל ביתו של ליטוינסקי.
במהלך השנים, כבן הארץ יצר ליטוינסקי קשרים עם נכבדי הערבים, ובעקבות זאת עלה בידו לרכוש אלפי דונמים אדמה בחלקים שונים בארץ.
המקום המזוהה ביותר עם משפחת ליטוינסקי, הוא המושבה "תל ליטוינסקי" אותה הקים בשותפות עם אחיו אמיל.
השטח שרכש ב-1933 מערביי הסביבה התפרס על פני 1,770 דונם ולתכנון המושבה הוזמן בכיר האדריכלים בארץ ישראל באותה העת, ריכרד קאופמן.
כמו כן נרכש שטח של למעלה מ-500 דונמים ובמרכזו בית בצורת טירה - "גן ליטוינסקי" ליד קיבוץ געש, במטרה להקים בו בתי קיץ לרוכשי הווילות של תל ליטוינסקי.
בשטח ניטע פרדס גדול ובתי הקיץ לא הוקמו מעולם.
מאוחר יותר נמכר השטח לקיבוץ..
ליטוינסקי רכש עם אחיו כ-1800 דונם בכפר ג'יוס שבשומרון.
בסוף שנת 1950 יצא לחו"ל לגייס שותפים להשקעות בישראל.
ליטוינסקי נפטר בפריז, שם התגורר אחיו הצעיר ריימונד, בט"ו באלול תשי"א, ונטמן שם.
הותיר אחריו את רעייתו השנייה ושני בנים.
רבי משה יהודה לייב אֶרבליך מסאסוב (תק"ה, 1745 – ד' בשבט תקס"ז, 13 בינואר 1807) היה אדמו"ר בדור השלישי והרביעי של תנועת החסידות, רבם של אלפי חסידים.
ממפיצי החסידות הבולטים בחבל גליציה.
התפרסם בדאגתו לזולת וב"אהבת ישראל" שהייתה בו.
נולד לרבקה ויעקב, מתנגד לחסידות מתושבי ברודי.
למד אצל רבי שמואל שמעלקא הורוביץ מניקלשבורג במשך 13 שנים.
רבו לקחו ללמוד אצל המגיד ממזריטש.
כן למד אצל רבי אלימלך מליז'נסק.
ישב בעיר אפטא ובהמשך עבר לעיר סאסוב (Sasów) בגליציה שהפכה למרכז חסידי חשוב.
לפעולותיו של רמ"ל באפטא ולאחר מכן בסאסוב הייתה השפעה רבה על התפשטות תנועת החסידות בפולין ובעיקר בגליציה.
עם תלמידיו הידועים נמנו: רבי צבי הירש מזידיטשוב, רבי מנחם מנדל מקוסוב, רבי יעקב יצחק מפשיסחא ("היהודי הקדוש"), רבי ישכר דב מראדושיץ, רבי אברהם דוד מבוטשאטש ורבי מאיר מפרמישלאן.
רבי משה ליב נפטר בד' בשבט תקס"ז (1807) ונטמן בבית הקברות בסאסוב.
אביו שנפטר ארבע שנים אחריו נטמן לצדו.
חסידים רבים מערי הסביבה נהגו לעלות ולהתפלל על קברו מדי שנה ביום פטירתו.
על מצבתו נחרט: פה נטמן ג' ד' שבט תקס"ז לפ"ק, הרב, הגדול החריף ובקי, בוצינא קדישא ופרישא, קדוש יאמר לו, משים לילות כימים בעבודת השם ובתורתו ועשיית מצותיו, המפורסם, מורינו הרב משה יהודה ליב זצללה"ה.
בן הרב הגדול המפורסם מורינו הרב יעקב נר"ו מבראד תנצב"ה.
לקוטים מתורתו נדפסו בקונטרסים "לקוטי רמ"ל" ו"תורת הרמ"ל" ובשלושה כרכים שהוציא לאור אחד מצאצאיו, הרב נחמיה שפירא, בשנת תרפ"א בשם "חדושי הרמ"ל".
חיבור זה כולל את חידושיו וביאוריו של רבי משה לייב לכמה ממסכתות הש"ס לצד מאמריו על התורה, הנהגותיו ודברים שנאמרו בשמו והובאו בספרים שונים.
רבי משה ליב מסאסוב ידוע במיוחד בשל אהבת כל יהודי שקיננה בו.
מסופר שהשיא זוג עניים על חשבונו.
כששמע את התזמורת אמר: "מי יתן וביום פקודתי (מותי) ילוו אותי מנגנים אלה לקברי".
עברו שנים, ותזמורת זו הוזמנה לחתונה כלשהי.
בדרך החלו הסוסים לדהור לכיוון אחר מבלי יכולת לעוצרם, עד שהגיעו ללוויה, שהתבררה כלווייתו של הרבי מסאסוב.
נזכרו המנגנים בדברי הרבי באותה חתונה לפני שנים, וניגנו את אותו ניגון.
הסיפור הובא בספרו של עגנון "הכנסת כלה" ובהצגה "איש חסיד היה".
עגנון מביא נס נוסף בסיפור "בלבב ימים": "אף בדור שלפנינו נעשו נסים על המים, כמעשה הגאון הקדוש רבי שמעלקי מניקלשפורג ותלמידו הקדוש רבי משה ליב מסאסוב, שעברו בעריבה את הטונ"א בשעת הסכנה".
"כל אדם שאין לו בכל יום שעה אחת שלו, אינו אדם".
"כמה קל לו לאיש עני לבטוח בשם, כי במי זולתו יוכל לבטוח?
וכמה קשה לאיש עשיר לבטוח בשם, שהרי כל נכסיו קוראים אליו: בטח בנו!".
"הדרך בזה העולם הוא כמו חודה של סכין, מצד זה שאול ומצד זה שאול, ודרך החיים באמצע".
"מי שאינו יכול למצוץ את המוגלה מתוך חבורה של ילד מישראל החולה במחלת הדבר, עדיין לא הגיע למחצית המדרגה של אהבת ישראל".
"אהבת ישראל למדתי מגוי אחד.
פעם עברתי ליד מסבאה וראיתי שני גויים מחבקים ומנשקים זה את זה, שאל האחד את חבירו האומנם אוהב אתה אותי באמת?
השיב לו חבירו, ודאי באמת ובתמים, אמר הראשון איך תאמר שאתה אוהב אותי באמת אם אינך יודע מה חסר לי!
באותה שעה למדתי שאין אדם מישראל אוהב את חבירו באמת אלא אם כן הוא יודע מה שחסר לו".
בתו, פסיה לאה, נישאה לרבי דוד הגר (תקנ"ז–כ"א באב תר"ח, 1848), בנו של רבי מנחם מנדל הגר מקוסוב, שהיה תלמידו של אביה.
רבי דוד הגר כיהן כאדמו"ר בזבלוטוב משנת תקפ"ו.
חתנם, רבי יצחק פרידמן, היה האדמו"ר הראשון בשושלת בוהוש.
חתן נוסף היה הרב יוסף באב"ד, מחבר ספר "מנחת חינוך".
בנו, רבי יקותיאל שמעלקה (תק"ס–י"ח בכסלו תרכ"ב).
נקרא על שם רבו המובהק של אביו, רבי שמעלקא מניקלשבורג.
התייתם בילדותו וגדל בביתו של רבי אברהם חיים מזלוטשוב, ולאחר פטירתו בבית אחותו הבכורה.
היה תלמידם של רבי אברהם יהושע השיל מאפטא, רבי משה צבי מסאווראן ושל רבי ישראל מרוז'ין.
משנת תר"ט החל לכהן כאדמו"ר בסאסוב.
חתנו, רבי שלמה שפירא, היה האדמו"ר הראשון של חסידות מונקאטש.
בנו של רבי שלמה, רבי משה לייב, ונכדו, רבי נחמיה שפירא, כיהנו כרבנים בעיירה סאסוב למשך תקופות מסוימות (במקביל לרבי שלמה מסאסוב שהתגורר גם הוא בעיירה).
משה ליפשיץ (בכתיב היידי הסובייטי: מוישע ליוושיץ; 18 במאי 1894 – 12 באפריל 1940) היה משורר יידי ומחזאי עברי ויידי.
נולד לפייגה לבית מושקובנה ולאליהו ליפשיץ בעיירה בילה צרקווה שבפלך קייב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה).
בגיל עשר חיבר את שירו הראשון, ברוסית, לרגל מותו של תיאודור הרצל.
פרסומו הראשון היה ב-1914 בעיתון הלבובי "אינטערעסאַנטען בּלאַט".
במלחמת העולם הראשונה היגר לווינה, ובנובמבר 1918 נשא לאישה את אמיליה (עמליה) נוימן.
ב-1919 נולד בנו הבכור ולנטיין יחזקאל, ובשנת 1920 נולד בנו השני, אלכסנדר.
בהיותו קומוניסט, נשלח לריגה, כנספח תרבותי של ברית המועצות.
כאשר החלו הרדיפות נגד טרוצקי וחבריו, עזב ליפשיץ את המפלגה והגיע עם משפחתו לברלין.
כעבור שנתיים חזר לווינה, ובה התמסר לחיי התרבות היהודיים ובעקר לשירה ביידיש.
בשנת 1927, עקב בעיות פוליטיות ומשפחתיות, שב לברלין, והשתלב שם בחיים התרבותיים של חוגי השמאל.
פרסם שירים ומאמרי ביקורת ב"ניילאַנד" של שמואל יעקב אימבר (1918), בכתב העת "קריטיק" בעריכת משה זילבורג, באסופה "סאַמבּאַטיען" (ריגה 1922), בירחון הספרותי-אמנותי "שטראָם (מוסקבה 1922), באנתולוגיה "טויט ציקלוס" (וינה 1920), ב"אינזל" (ניו יורק 1925), ב-"ווילנער טאָג" (1926) ועוד.
למחרת עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 ברח לפריז, והתקיים שם בדוחק עקב מצב בריאותו הירוד.
ב-1934 הוזמן על ידי מרגוט קלאוזנר, המנהלת האדמיניסטרטיבית של תיאטרון "הבימה" לתל אביב לשמש מחזאי של התיאטרון.
לאחר שהייה קצרה בארץ ישראל פגה האשרה שלו, אולם קלאוזנר הצליחה לסדר לו אשרה לישיבת קבע.
אולם, הקשר עם התיאטרון לא האריך ימים, ובעקבות חילוקי דעות אמנותיים החליט להתפטר.
ליפשיץ השתייך, יחד עם אברהם שלונסקי, לאה גולדברג, ישראל זמורה, רפאל אליעז ואחרים לחוג הסופרים הצעירים "טורים", והיה חלק מחבורת המשוררים "יחדיו", אשר עסקה ביצירת יצירה עברית מקורית שקראה תגר על דור המשוררים הקודם.
כן היה קרוב לשומר הצעיר, והיה בין מייסדי הליגה הסוציאליסטית, שקדמה למפ"ם.
ליפשיץ שימש כעורך ספרותי של עיתון "השומר הצעיר", והרבה לכתוב על ספרות ועל עניינים אקטואליים.
בפסח שנת 1940 נפטר ממחלת לב, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק בתל אביב.
הבכור, יחזקאל ולנטין ליפשיץ היה פרופסור לכימיה אורגנית באוניברסיטה העברית בירושלים, והשני, אלכס ליפשיץ, נמנה עם מייסדי קיבוץ המעפיל, שם השתקעה גם האם.
דער וואלד קיסר: קינדער פיעסע / מ' ליפשיץ, קייב: קיעווער פארלאג (דפוס י' שענפעלד), תרע"ח.
א בער טאַנצט / פון מוישע ליוושיץ, ריגה: לעווין, 1922. (ככל הנראה ספר שיריו היחיד, ובו 29 שירים)
טויט ציקלוס / פון בער האראוויץ, משה זילבורג, מלך כמיעלניצקי, מוישע ליוושיץ, מאני לייב, אלבערט עהרענשטיין, דוד פאגעל, א.מ.
פוקס, מלך ראוויטש, וינה: דער קוואַל, 1920.
גייענדיק: זאמלבוך / דער נסתר, לייב קוויטקא, מ' ליוושיץ, ארויסגעגבן פון דער אידישער סעקציע באם קאמיסאריאט פאר פאלקבילדונג, ברלין: Typ.
משה ליבוביץ (נולד ב-9 ביוני 1956) הוא ממקימי ביתר עילית וראש המועצה הממונה שלה בשנים 1990–1996.
ליבוביץ נולד ברומניה, עלה לישראל כילד עם הוריו והתיישב עמם בצפת.
את שירותו בצה"ל עשה בפיקוד הגדנ"ע, הגיע לדרגת קצונה ושימש, בין היתר, כקצין חבורות רחוב של מרחב צפון של הגדנ"ע.
לאחר שחרורו מצה"ל פעל כנציג שירותי ההתנדבות באזור הצפון, נמנה עם מייסדי ארגון ערכים (1978) ושימש כמנהלו הארצי הראשון.
כמו כן, היה מראשוני הפעילים של ארגון גשר, הפועל לקירוב לבבות בין דתיים לחילונים.
בגיל 22 מונה למנהל המחלקה לטיפול בנוער, ונבחר למועצת העירייה בצפת בגיל 21.
ליבוביץ למד בישיבת עטרת ישראל.
הוא למד לימודי חינוך במגמת מינהל ופיקוח באוניברסיטת בר-אילן, סיים תואר במנהל עסקים, וקיבל דוקטורט בפילוסופיה של מדעי ההתנהגות מאוניברסיטת ניופורט שבקליפורניה, שתאריה האקדמיים אינם מוכרים בישראל.
ליבוביץ עבד בצוות ההקמה של עמנואל.
ב–1990 מונה ליבוביץ לעמוד בראשות מועצת ביתר עילית, שהייתה בשלבי הקמה.
הוא כיהן בתפקיד עד לקיום הבחירות הראשונות לראשות המועצה ב־1996.
בספטמבר 2003 מונה לממלא מקום מנכ"ל עיריית ביתר עילית.
הוא מגשר מוסמך ומתמחה בעיקר בסכסוכי דתות ועדות, וכתוצאה מכך נקשר בקשרי ידידות עם חוסיין, מלך ירדן.
הוא מכהן כיושב-ראש הארגונים תעצומות, ו"שתיל".
כמו כן הוא משמש כיועץ מגזרי לקופת החולים שירותי בריאות כללית.
משנת 2019 משמש ליבוביץ כיועץ בכיר לשדרה הניהולית של קופ"ח מאוחדת.
ליבוביץ עוסק בקידום הקמת כסיף מ־2007.
בדצמבר 2019 מונה ליבוביץ כיועץ לענייני חרדים במשרד הבינוי והשיכון.
ב-2022, התמנה לראש מנהלת הקמת העיר כסיף באמצעות חברת ערים.
ליבוביץ הוא חבר מרכז הליכוד, והיה יועצו לענייני התיישבות של משה ארנס.
ליבוביץ מפרסם משיריו במדיה הדתית והחרדית.
בשנות השמונים והתשעים עסק בניהול הבנייה והפיתוח של העיר ביתר עילית, וכיהן כראש המועצה הממונה הראשונה שלה.
הוא כרת ברית ערים תאומות עם מועצה מקומית וואדי מוסא בפטרה שבירדן.
כראש מועצת ביתר עילית יזם את ההפרטה של התחבורה הציבורית ביישוב.
הוא מקדם את פרויקט חשמל שבת.
בהיותו תלמידו של הרב יששכר מאיר, בשנת 2017, הוציא לאור ספר בשם "לקחת מוסר" - משיחותיו של רבו.
המהדורה הראשונה נקראה 'מהדורת ליבוביץ' על שמו.
משה לזר נולד בשנת 1908 בפולין ולמד רפואה באוניברסיטת קרקוב.
עוד בהיותו בגימנסיה ואחר כך באוניברסיטה היה פעיל בתנועה הציונית כחבר בתנועת "גורדוניה", ולפני פרוץ מלחמת העולם השנייה היה חבר מועצת העיר גורליץ מטעם התנועה הציונית.
בזמן המלחמה שירת בצבא הרוסי, והתגלגל עמו עד ערבות סיביר ואסיה התיכונה.
עם תום המלחמה הגיע ב-1946 לבלגיה, ושימש שם כרופא ראשי ואחר כך כמנהל מחנות העקורים מטעם המוסד לעלייה ב'.
ב-1947 העפיל לארץ ישראל כעולה בלתי-לגאלי ונשלח ישירות לקיבוץ עין גב כדי לארגנו מבחינה רפואית לקראת מלחמת העצמאות.
לזר נשאר בקיבוץ עד תום הקרבות וטיפל בכל הפצועים והנפגעים.
ב-1949 ארגן לזר את השירות הרפואי בשער העלייה והיה הרופא האחראי במחנה זה ואחר כך גם במחנה עתלית ששימש כשער עליה ב'.
בתקופה זו עלו ארצה כ-350,000 עולים, אשר נבדקו ב"שער העלייה".
בשנת 1951 נתמנה לסגנו של ד"ר גז'בין מנהל רמב"ם.
החל משנת 1951, בתקופת היותו סגן מנהל בית החולים רמב"ם, הרחיב ד"ר לזר את תחומי השכלתו ורכש תואר MPH באוניברסיטת פיטסבורג.
בשנים 1953–1954 כיהן לראשונה כמנהל בפועל של בית החולים, כאשר ד"ר רפאל גז'בין היה בהשתלמות בחו"ל.
בשנת 1963, עם פרישתו של ד"ר גז'בין התמנה לזר למנהל בפועל של רמב"ם.
לאחר 16 חודשים, בדצמבר 1964, נתמנה למנהל קבוע של בית החולים, תפקיד בו כיהן עד צאתו לגמלאות בשנת 1975. בתקופתו חלה תנופה עצומה בהתפתחותו של בית החולים ומספר רב של מחלקות ושירותים נפתחו ביוזמתו.
השינויים הדרמטיים במבנה בית החולים החלו עם פרוץ מבצע קדש ב-1956. בית החולים פונה מחוליו, ואז החלו ביוזמתו של לזר להכניס שינויים במבנהו ואלה הכשירו אותו להפוך לבית החולים המרכזי לצפון ישראל - בית החולים השלישוני היחיד בצפון עד לימינו אלה.
נוסדו ונפתחו מחלקות קריטיות רבות: המחלקה הנוירוכירורגית בראשותו של פרופ' עלי פייזר, המחלקה לאורתופדיה בראשות ד"ר אגון שטיינר והמחלקה לכירורגיה פלסטית ונפגעי כוויות בראשות פרופ' ברנרד הידשוביץ.
בתקופה זו נפתחה גם המחלקה לכירורגית פה ולסת בראשות פרופ' דוד גוטמן, וביוזמתו של פרופ' ארליק נפתחה המחלקה לטיפול נמרץ שבראשה עמד פרופ' שמעון בורשטיין עם בואו ב-1967. כמו כן נפתח המכון האונקולוגי לכל צפונה של ישראל ובראשו פרופ' אליעזר רובינזון, שעבר צפונה מביה"ח "הדסה" בירושלים.
בתקופה זו הוכר רמב"ם כביה"ח המשרת את פיקוד הצפון וכאתר הקליטה של הפצועים מחזית הצפון.
במקום הוקם מנחת מסוקים וזה שינה כליל את תהליך קליטת הפצועים.
הרב משה לייב שחור (תרנ"ג, 1893 – כ"ד באלול תשכ"ד, 31 באוגוסט 1964) היה מחבר ספרים תורניים.
נולד בירושלים, בנו של זאב וולף שחור, סוחר תרופות ואיש ציבור, ממשפחת הנצי"ב מוולוז'ין.
למד בישיבות עץ חיים ותורת חיים.
נישא לשרה, בתו של דב ימיני, מוותיקי פתח תקווה.
מתלמידי הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק והרב אברהם יצחק הכהן קוק ותלמיד חבר לרב יעקב משה חרל"פ.
עסק בסוגיות כגון המשכן וכליו, גבולות ארץ ישראל, נבואה, קידוש החודש.
בין היתר היה המנהל של ישיבת המקובלים שער השמים בשנים תרצ"ב-תרצ"ג, ושל ישיבת מרכז הרב בשנים תרצ"ג-תרצ"ו.
בשנותיו האחרונות של הרב צבי פסח פרנק העביר שאלות מסובכות להכרעתו של הרב שחור.
לעת זקנותו התגורר בירושלים ושימש כבורר.
נפטר בשנת תשכ"ד 1964 בירושלים.
בנו בנימין שחור שימש כחבר הכנסת וסגן שר מטעם תנועת המפד"ל.
בנו יעקב עבד כדוקטור לביוכימיה במשרד הבריאות.
בתו רחל הייתה נשואה לרב אריה הורביץ, ששימש אב"ד בתל אביב ודיין בבית הדין הרבני הגדול.
נכדיו, ד"ר דב והרב זאב שחור, הוציאו מחדש את ספרו "אבני שהם" על התורה.
בנו של דב, אורי, נרצח על ידי מחבלים בשנת 1995 בעת טיול בוואדי קלט.
נכדו הוא הרב אפרים שחור ששימש כראש ישיבת קריית שמונה.
אבני שהם: ביאורים ופירושים, הערות וחידושים ערוכים לפי פרשיות השבוע ועוד, נדפס לראשונה תשכ"ט
בגדי כהונה - בירורים ופירושים הערות וחידושים.
כח התשובה - על הלכות תשובה לרמב"ם, נערך על ידי מאיר חובב.
לופנפלד נולד בישראל בשנת 1931 לזינה לבית קולומויצב ולשחקן תיאטרון "האהל" יהושע לוף (לופנפלד).
בשנת 1955 סיים את לימודי האדריכלות בטכניון והחל לפעול כאדריכל.
בשנת 1961 פתח משרד אדריכלים בשיתוף האדריכל גיורא גמרמן, שפעל עד לאמצע שנות התשעים.
המשרד זכה בעשרות פרסים ותחרויות לאורך 30 שנות פעילותו.
מבין עבודות המשרד, זכה לפרסום בינלאומי "בית המגירות" בבאר שבע - בניין מגורים בן 14 קומות שהמשרד תכנן ב-1966 וזכה בפרס ריינולדס לאדריכלות.
הבניין גם הוזכר במאמרה של מבקרת האדריכלות עדה לואיס הקסטבל ב"ניו יורק טיימס" על "ערים חדשות פורחות במדבר הישראלי".
העבודה המוכרת ביותר שתכנן המשרד היה בית אריאלה - הספרייה העירונית המרכזית של תל אביב, פרויקט בו זכו בעקבות תחרות אדריכלים.
המשרד התמחה בתכנון מתקני ספורט, ובין השאר תכנן את אצטדיון בת ים, את אצטדיון הספורט הלאומי לאתלטיקה קלה בהדר יוסף וכן בריכות שחייה ואולמות ספורט בכל רחבי הארץ.
תחום נוסף שבו התמחה המשרד היה מוסדות חינוך.
תיכון מקיף ע"ש שייבר בבית שמש היה בית הספר הראשון שתכנן המשרד ונחשב היה לפורץ דרך בתחומו.
לאחר מכן תכנן המשרד עוד בתי ספר רבים כשהבולטים שבהם הוקמו בכפר בתיה ובקיבוץ גבעת ברנר.
עבודתו הגדולה האחרונה הייתה מרכז מונארט באשדוד שבנייתו הושלמה בשנת 2000.
לצד עבודתו כאדריכל פעיל, שימש במהלך שנות התשעים כמנחה פרויקטים בסדנא לעיצוב ואדריכלות.
לופנפלד נפטר בתל אביב בשנת 2010. בשנים 2015–2017 הפקידה אלמנתו, הפזמונאית לאה לופנפלד, את האוסף המקצועי שלו בארכיון אדריכלות ישראל.
בשנת 2021 יצא לאור הספר אחרי המודרניזם: האדריכלות של משה לופנפלד וגיורא גמרמן (הוצאת אסיה) המגולל את סיפורם ועבודתם של לופנפלד וגמרמן לאורך ששה עשורים.
הספרייה העירונית בית אריאלה בתל אביב
אולם מופעים במתנ"ס "אדית פולק", קריית גת
נולד בטבריה למרדכי יחיאל לוריא, חסיד סלונים.
למד בישיבת בית אברהם-סלונים בירושלים.
מגיל שלושים כיהן כראש ישיבת "לפלגות ראובן" בירושלים.
אז גם הוציא לאור את סדרות ספריו "אספת שיעורים" ו"אבני שהם" על סוגיות הש"ס.
בסוף שנות ה-80 עזב את ראשות הישיבה לטובת מפעל חייו החדש - העיסוק בתורת הקבלה ובכתבי האר"י הקדוש.
הוא הצטרף לישיבת המקובלים "שער השמים" ונעשה לאחד מראשיה, ומסר שם שיעורים למעלה מעשרים שנה.
הוציא את סדרת חיבוריו "בית גנזי" הכוללת כחמישים ספרים.
שיטתו של הרב לוריא היא בשילוב תורת האר"י עם תורת הבעש"ט.
חלק מספריו תורגמו לשפות נוספות, ובהן אנגלית, רוסית, וצרפתית.
נפטר מאירוע מוחי ברחבת הכותל המערבי, שם נהג להתפלל מדי בוקר עם הנץ החמה, יחד עם מניין מקובלים.
בין אחיו, הרב ישראל לוריא, מראשי ישיבת בית אברהם, מחבר הספרים "נתיבי ישורון" וחתנו של ה"נתיבות שלום", והרב מאיר לוריא, ראש כולל חלקת יעקב (ברייש) וראש ישיבת באבוב בבני ברק ומחבר הספרים "שערי ריבית", "שערי שבת" ו"שערי דעה".
אספת שיעורים - על מסכתות קידושין, גיטין, כתובות, בבא קמא, בבא מציעא, בבא בתרא
אבני שוהם - מסכת מקוואות, מסכת חלה, מסכת שביעית, מסכת נדה
על התורה (שנים עשר כרכים),
סדר ליל שמורים: בענייני סדר ליל פסח והגדה של פסח,
ספר גאולת מצרים: בעניין גזירת ברית בין הבתרים ויציאת מצרים /
פירוש על מגילת איכה ומאמרים על ימי תמוז
ספר עמלות בתורה: כולל מאמרים וביאורים בדברי חז"ל והאריז"ל במעלת וחשיבות עמלות בעומקה של תורה /
ספר בית גנזי: כולל ביאורים בארבעה מצות של שמחה שהאב חייב לבן /
מורשת משה - אסופה מגנזיו בהלכה, בקבלה ובחסידות, וכן מכתבים (חנוכה תשע"ח)
משה ליאון (נולד בכ"ו בתשרי ה'תשכ"ב, 6 באוקטובר 1961) הוא ראש עיריית ירושלים.
כיהן כמנכ"ל משרד ראש הממשלה בין השנים 1997–1999 וכיו"ר רכבת ישראל.
ליאון נולד בשכונת פלורנטין שבדרום תל אביב, כבן למשפחת חזנים, השני מתוך שלושה אחים.
אביו, שלום, הוא יוצא קהילת הספרדים שבסלוניקי, ממשפחת ליאון/די ליאון שגורשה מספרד בשנת רנ"ב לאימפריה העותמאנית, ואמו, חנה, ממוצא תימני ועלתה בצעירותה עם משפחתה מתימן.
משפחת אביו עזבה את סלוניקי בשנת 1935 והשתקעה בירושלים.
בילדותו עברו הוריו לגבעתיים מתוך רצון לשפר את איכות החינוך לילדיהם.
אביו, שעבד במוסך, שימש גם כחזן בבית הכנסת "היכל משה" ליוצאי הבלקן בגבעתיים.
ליאון למד בבית הספר צייטלין בתל אביב ולמד בבית הספר הדתי "אמונים" בגבעתיים, בן כיתתו של הזמר דידי גראוכר .
בעודו נער, התנדב לשמש פייטן וחזן בבית האבות הספרדי בשכונת קריית מטלון ב.
כחזן צעיר, לקח חלק בהקלטת אלבום החזנות "מחזור סלוניקי", המושר בלאדינו ובעברית, ובו מיטב פיוטי הימים הנוראים של קהילה זאת של יהדות סלוניקי.
את שירותו בצה"ל עשה במקהלת הרבנות הצבאית.
ליאון הוא בוגר אוניברסיטת בר-אילן בכלכלה וחשבונאות.
את התמחותו עשה במשרדו של אביגדור יצחקי ובסופה, קיבל ב-1990 תעודת רואה חשבון.
הוא מוסמך במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1991 ייסד את המשרד יצחקי ושות', יחד עם אביגדור יצחקי ושני שותפים נוספים.
בין לקוחותיו הייתה תנועת הליכוד, אותה ליווה בשיקום כלכלי לאחר ההפסד בבחירות לכנסת השלוש עשרה ב-1992. בתחילת 1996 שילם המשרד כופר מס בעקבות ראיות לעבירות מס בדיווח על הכנסות.
החל משנת 2000 שימש ליאון שותף-מנהל בפירמת רואי החשבון שהקים, "ליאון אורליצקי ושות'".
תחת ניהולו, הפך המשרד לאחד מעשרת המשרדים הגדולים בארץ, על פי דירוג דן אנד ברדסטריט.
בפברואר 2017 פרש מתפקידו כרואה חשבון ומשותפותו במשרד.
לאחר ניצחונם של הליכוד ובנימין נתניהו בבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה ב-1996, מונה ליאון למשנה למנכ"ל משרד ראש הממשלה וליועצו הכלכלי של נתניהו.
בפברואר 1997 מונה למנהל לשכת ראש הממשלה, ובנובמבר אותה שנה החליף את אביגדור ליברמן כמנכ"ל משרד ראש הממשלה.
בתקופת שירותו במשרד ראש הממשלה עסק בקידום הנושאים הכלכליים שעל סדר יומה של הממשלה, בהם נושא ההפרטה.
לאחר כהונתו כמנכ"ל משרד ראש הממשלה, נחקר, יחד עם שרה ובנימין נתניהו, ב"פרשת עמדי".
על פי הפרסום של העיתונאי מרדכי גילת בידיעות אחרונות, ליאון ניסה להביא לפשרה בין בני הזוג נתניהו לקבלן ההובלות עמדי, שהסתיימה בתשלום של 50 אלף ש"ח במקום 480 אלף ש"ח.
ליאון ספג ביקורת על התנהלותו והמשטרה הציעה להגיש נגדו כתב אישום בעבירות של ניסיון לקבלת דבר במרמה והפרת אמונים, אך פרקליט מחוז ירושלים משה לדור הציע לסגור את התיק.
בספטמבר 2000 הודיע היועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין על סגירת התיק נגד ליאון: "לכאורה היה מקום להעמדה לדין משמעתי, אך לא יהא זה מן המידה והעניין בשעה שנסגר התיק נגד בעלי הדבר העיקריים מר וגב' נתניהו, והבאנו בחשבון גם כי אינו מכהן עוד בשירות המדינה.
ב-2003 מונה על ידי שר התחבורה אביגדור ליברמן ליו"ר חברת רכבת ישראל, שנוסדה באותה תקופה, לאחר שקודם לכן פעלה כחלק מרשות הנמלים והרכבות.
במהלך כהונתו הוביל מהלך בו קיבלה רכבת ישראל תקציב פיתוח של 24 מיליארד שקל להשקעה בהקמת קווי רכבת חדשים ורכישת ציוד רכבתי חדש.
ב-2006 סיים את תפקידו, לאחר שכהונתו לא הוארכה.
בשנת 2004 מונה ליאון לראשות ועדה ציבורית שעסקה בבחינת תפעול, ניהול, תקצוב והבעלות על בתי החולים הממשלתיים.
המלצתה העיקרית הייתה להפריד את בתי החולים מהמדינה בדרך של תאגוד או על ידי הפיכתם לחברות.
בשנת 2007 מונה ליו"ר פורום מנהלים של עיתון המודיע.
ביוני 2008 מונה ליו"ר הרשות לפיתוח ירושלים.
בתפקידו זה, הקים, בין היתר, את מתחם התחנה הראשונה.
ב-22 ביולי 2013 הודיע על פרישתו מהתפקיד.
בבחירות לרשויות המקומיות באותה השנה התמודד על ראשות עיריית ירושלים, אך הפסיד לניר ברקת (51.91% לעומת 44.57%).
סיעת הליכוד ביתנו בהנהגתו קיבלה מנדט אחד, וליאון כיהן כחבר מועצת העיר מטעמה.
בינואר 2014 שילם קנס של כ-25 אלף ש"ח לאחר שנחקר במשרדי המכס בנמל התעופה בן-גוריון בחשד שניסה להבריח ביגוד בשווי עשרות אלפי ש"ח מבלי לשלם עליו מס.
ביולי 2014 מונה ליו"ר דירקטוריון המרכז הרפואי מעיני הישועה בבני ברק.
ב-2018 צורף כחבר חבר הנאמנים של קרן וולף ושימש כפרשן כלכלי בתוכניות "סוגרים חשבון" ו"עושים סדר" בערוץ 2 ובכאן חינוכית.
בעבר כיהן ליאון כיו"ר עמותת הוועד המנהל של תלמה ילין, יו"ר ועדת ביקורת של מכון היצוא, דירקטור באלביט הדמיה וחבר הנהלת יובל - האנסמבל הישראלי לחזנות ומוזיקה יהודית.
באוגוסט 2014 נחשף בדו"ח ביקורת פנימי של הליכוד שליאון היה נגוע בניגוד עניינים במסגרת מועמדותו לראשות העיר, בשל שירותי ראיית החשבון שהעניק משרדו למפלגה, במקביל.
באוגוסט 2015 הצטרף ליאון לקואליציה העירונית ולסיעתו של ראש העירייה ניר ברקת, כשליאון מתמנה לחבר הנהלת העיר ומחזיק תיק המנהלים הקהילתיים.
בספטמבר 2016 החליטה פרקליטות המדינה לסגור את תיק החקירה נגדו בפרשת השחיתות בישראל ביתנו, לאחר שלא נמצאו ראיות מספיקות נגדו.
במאי 2017 נחקר ליאון במשטרה ב"פרשת אריה דרעי" בחשד לעבירות שחיתות ציבורית וטוהר המידות ועבירת מס, לאחר שקרן גידור שעמד בראשה העבירה לאריה דרעי עשרות אלפי שקלים.
ליאון טען בחקירתו כי הקרן העבירה את הכספים לדרעי כ"דמי תיווך" לאחר שגייס משקיע אמריקאי לקרן, כמקובל, בתקופה בה דרעי והוא היו אנשי עסקים פרטיים.
ליאון שוחרר בתום החקירה ללא תנאים מגבילים.
לאחר מכן הביע ליאון כעס על עיכובו לחקירה בשל עניין פעוט זה, וטען כי היא בוצעה כדי לפגוע בו פוליטית.
באוגוסט 2018 המליצה המשטרה לסגור את תיק החקירה נגדו מכיוון שלא נמצאה תשתית ראייתית לביצוע עבירה פלילית, והפרקליטות סגרה אותו מחוסר אשמה.
בבחירות המוניציפליות באוקטובר 2018 התמודד ליאון על ראשות עיריית ירושלים.
בסיבוב הראשון קיבל 32.76% מקולות הבוחרים כשאחריו עופר ברקוביץ עם 29.4% מהקולות; רשימתו למועצת העירייה, ירושלים שלנו, קיבלה כ-5,500 קולות (2.19%) ולא עברה את אחוז החסימה; ליאון נבחר בסיבוב שני של הבחירות על ראשות העיר שנערך ב-13 בנובמבר, שבו קיבל 50.85% מהקולות לעומת 49.15% לברקוביץ.
ב-4 בדצמבר 2018 נכנס לתפקידו כראש עיריית ירושלים והחליף את ניר ברקת.
בשנתיים הראשונות לכהונתו, השקיעה העירייה רבות בפיתוח התשתיות ושאר השירותים העירוניים במזרח ירושלים.
בבחירות המוניציפליות ב-27 בפברואר 2024, התמודד ליאון על כהונה נוספת כראש העירייה.
ליאון זכה ל-81.4%, וניצח את יריבו היחיד, יוסי חביליו.
רשימתו למועצת העירייה זכתה בשני מושבים.
ליאון נשוי לסתוית, אב לארבעה ומתגורר בשכונת רחביה בירושלים.
אחותו היא פרופ' אורלי ק' מירון, חברת החוג המשולב למדעי החברה באוניברסיטת בר-אילן ואחיו הוא פרופ' נסים ליאון, מרצה במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
ביתו שיראל נישאה לבנו של ראש המועצה המקומית צור הדסה, תומר מוסקוביץ.
באפריל 2025 קיבל ליאון תואר "אח כבוד" מטעם מסדר הבונים החופשיים.
משה (ניקולא) לזר (Moshe Lazar; 4 ביולי 1928 – 13 בדצמבר 2012) היה חוקר ספרות ותיאטרון ישראלי, פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב, שהיה הדקאן-המייסד של הפקולטה לאמנויות שלה, ופרופסור לתיאטרון ולספרות באוניברסיטת דרום קליפורניה.
משה לזר נולד ב-1928 ברומניה במשפחת פועלים יהודית דוברת הונגרית.
בילדותו עברה המשפחה לבלגיה, והוא גדל באנטוורפן.
למד בבית ספר יהודי יידי ואחר-הצהריים בבית ספר חילוני פלמי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עברה המשפחה לדרום צרפת, שם נכלאה במחנה הריכוז ריווזלט למשך שלוש שנים.
ב-1944 החל ללמוד צרפתית, וסיים את לימודיו בגימנסיה בשנתיים, תוך שהוא מפרנס את עצמו.
לאחר מכן למד ספרות משווה בסורבון (1946-48).
שלושה חודשים לפני תום לימודיו בסורבון עלה לישראל כדי להשתתף במלחמת העצמאות.
בסוף 1949 השתחרר מהפלמ"ח והחל בלימודי תואר שני בספרות צרפתית, פילולוגיה רומאנית והיסטוריה מהאוניברסיטה העברית בירושלים עד שנת 1951. לאחר מכן השלים דוקטורט בסורבון (בנושא "תורות האהבה בספרות הפרובנסאלית והצרפתית במאה ה-12", 1957), ולאחר תום לימודיו שב לישראל.
בשנים 1957–1971 שימש כראש המחלקה לספרות בשפות רומאניות באוניברסיטה העברית, בדרגת פרופסור חבר.
ב-1971 התפטר ממשרתו באוניברסיטה העברית ועבר לאוניברסיטת תל אביב, ובה כיהן בשנים 1971–1977 כדקאן הפקולטה לאמנויות.
בשנת 1977 נסע לארצות הברית והחל ללמד באוניברסיטת דרום קליפורניה.
לזר נפטר בביתו שבלוס אנג'לס ב-2012, לאחר מאבק בן שש שנים במחלת אלצהיימר, בגיל 84. הותיר את אשתו סוניה, שלה היה נשוי 41 שנה, ואת בתם, אילנית.
פרנציסקו לופז די גומארא , ספר האינדיאה החדשה וספר פירנאנדו קורטיש; נוסח עברי של תולדות פרו ומכסיקו בידי יוסף הכהן (1568) [של ספריית כי"ח, פריז]; יוצא לאור לראשונה עם מבוא ואיורים עתיקים ע"י משה לזר, לנקסטר, קליפורניה: לבירינטוס, 2002. (מהדורה ביקורתית)
ג'ורג' דיהמל, התאומים, או, שפני הניסיון של פרופסור פיפ; תרגמו מצרפתית: משה לזר, רנה שני; ציורים: ברתולד מאן , רמת גן: מסדה, 1968.
מישל דה גלדרודה , מחזות; נוסח עברי: משה לזר ; בעריכת שמעון לוי, גד קינר ועדנה שביט, תל אביב: אוניברסיטת תל-אביב – הפקולטה לאמנויות ע"ש יולנדה ודוד כץ – החוג לאמנות התאטרון, תשס"ז.
משה לייב חשקס (דאנציג) (בכתיב יידי: חאשקעס; 1830 או 1848 - 15 בדצמבר 1906) היה משורר, סאטיריקן ומחזאי עברי ויידי פורה.
כתב מאות שירים ומערכונים, רובם שירים אירוניים בנימה אישית על נושאים אקטואליים שהתפרסמו בעיתונות היידיש והעברית באימפריה הרוסית.
חשקס היה בין הראשונים שהנהיגו טור שירי קבוע בעיתון לדיון בענייני היום, דגם שהשפיע על מדוריהם העיתונאיים של אהרון צפנת, קדיש יהודה סילמן, אלכסנדר פן, יהודה קרני ובפרט "רגעים" ו"הטור השביעי" של נתן אלתרמן.
למד בישיבת וולוז'ין ובבית המדרש לרבנים בז'יטומיר.
למד משפטים בארצות הברית ושב והשתקע בסנקט פטרבורג.
בנוסף לימד עברית בוורשה, מוסקבה וריגה.
בשנים תר"ם - תרמ"א פרסם מדור יומי ובו שיר אקטואלי מדי יום.
חיבר שני מחזות ברוסית: "אברבנל" ו"מראות אלהים או ראש עפרות תבל" (שניהם תורגמו לעברית על ידי יהודה לייב גמזו).
משה בן יעקב דאנציג, הפרחים: שירים ומליצות שונות, אדעסא: מ"א בעלונסאן, תרכ"ט
משה בן יעקב דאנציג, נטעי נעמנים: שדה השפה העברית מליצות ושירים, ווארשא: יצחק גאלדמאן, תרכ"ט
משה דאנציג, נבל וכנור, אדעסא: אוליך עטשולצע תרל"א?
משה דאנציג, צפור דרור: קבוצת שירים שונים ומחזות מחיי עמנו, אדעסא: אולריך עט שולצע 1872
משה בן יעקב חאשקעס, קול התור: שירים מחיי עמנו בארץ ליטא פולין וזאמוט, פטרבורג: א' צעדערבוים וד"ר א"י גאלדענבלום, תרל"ה
משה בן יעקב האשקעס, מחט בבשר החי: קבוצת שירים סטירים מחיי עמנו בארץ רוסיא, ס"ט פטרבורג: דפוס א' צעדערבוים וא"' גאלדענבלום, תרל"ז
סעקשאח–משבי"ח [משה בן יעקב חשקס], ספר היומי: כולל כל השירים שנכתבו על כל יום ויום משנת תר"מ עד שנת תרמ"א, פטרבורג: אלכסנדר צעדערבוים וד"ר א"י גאלדענבלום, תרמ"א
משה בן יעקב חאשקעס, אנחות לב דוי, קראקוי: דפוס J.
משה בן יעקב חאשקעס, ליעדער פונ'ם הערצען, קראקוי: דפוס פישער, 1888
משה חאשקעס, אברבנאל: שיר חזון ערוך בארבע מערכות, דפוס האלטר, 1893
כל שירי משה חאשקעס (מהר"מ מביחא"וו), ווארשא: האלטער ואייזענשטאדט, תרנ"ו
דמעות עצורות: שירים, פטרבורג: לוריא, תרס"ה
הרב משה אריה לייב בלוך (בהונגרית: Bloch Mózes) (1909–1815) רב הונגרי-יהודי, מנהלו הראשון של בית המדרש לרבנים בבודפשט, חוקר התלמוד וספרות המדרש.
בנערותו למד בלוך תורה מפי רבה המחוזי של פלזן, הרב פיליפ קוהנר (Kohner) תלמידו של הרב יחזקאל לנדא (הידוע על שם ספרו, הנודע ביהודה), ואחר כך (1834-1828) אצל דודו, הרב בנימין וולף לעוו, מחבר הספר 'שערי תורה'.
בלוך מרבה לצטט את דודו בחיבוריו.
בשנת 1840 השלים את חוק לימודיו בגימנסיה של פלזן, החל ללמוד באוניברסיטת קארל בפראג, ושנה לאחר מכן (1841) נתמנה לרב ב-Wotitz, שם גם התחתן עם אנה ויסהוט (Weishut).
ב-1852 עקר לקהילת הז'מאנוב מייסטץ (Heřmanův Městec) בבוהמיה ושימש שם ברבנות, ומשם עקר לעיירה ליפניק על הבצ'ווה במוראביה (שם כיהן בין השנים 1856-1877).
בשנת 1877 נתמנה למנהל בית המדרש לרבנים בבודפשט.
בבית המדרש בבודפשט היה בין המורים המרכזיים, יחד עם דוד קאופמן ובנימין זאב בכר, ושלושתם שימשו כוועדת הסמיכה לרבנות של בית המדרש.
בלוך לימד שם תלמוד והלכה.
הוא פרש מניהולו של הסמינר לרבנים בשנת 1907, כשנתיים לפני פטירתו.
שערי תשובות מהר"ם [מרוטנבורג] (ברלין 1891)
חיבורים שלו בגרמנית הופיעו בקובצי השנתונים השונים של בית המדרש בבודפשט, ושם גם תורגמו להונגרית.
ביניהם: על שיטור ואכיפה בתורת משה ובספרות חז"ל (1879); האתיקה בהלכה (1886); דיני הירושה בתורת משה ובתלמוד (1889); דיני חוזים בהלכה (1893); דיני קניין בהלכה (1997).
משה לוּסְטיג (1922 – 19 בספטמבר 1958) היה מלחין, פסנתרן, נגן קרן יער, מנצח ומעבד מוזיקלי ישראלי.
נולד בעיר ליגניץ שבגרמניה (כיום לגניצה, בפולין).
כבר בהיותו ילד הראה כישרון בנגינה בפסנתר ונשלח ללמוד פסנתר ותאוריה בקונסרבטוריון שטרן בברלין.
ב-1932, בהיותו בן עשר, עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
כאן המשיך ללמוד פסנתר אצל הפסנתרן אלכסנדר בוך, ניצוח אצל מיכאל טאובה וקומפוזיציה אצל פאול בן-חיים ואריך ולטר שטרנברג.
בגיל 17 החל ללמוד נגינה בקרן יער, וכעבור שנתיים הצטרף לתזמורת שירות השידור הארצישראלי בירושלים.
לוסטיג התפרסם כפסנתרן מוכשר, מנצח, מלחין ומעבד.
הוא ליווה אמנים רבים, ניצח על המקהלה של שירות השידור הארץ-ישראלי והקים את האנסמבל לכלי נשיפה שלו.
ב-1947 נוסדה חמישיית כלי נשיפה שכללה את אורי טפליץ, אליהו טורנר, יונה אטלינגר, וולפנג לוי ומרדכי רכטמן.
הפסנתרן של החמישייה היה משה לוסטיג, שעזר למרדכי לפתח את אמנות החמישייה.
בשנת 1958 זכה בפרס מילוא.
לוסטיג נפטר באופן פתאומי בספטמבר 1958 בביתו שברחוב הפלמ"ח 12 בגבעתיים, בגיל 35. נטמן בנוכחות קהל רב בבית הקברות קריית שאול.
הניח אישה, הנבלנית אביבה לוסטיג (בתה של הפסנתרנית עליזה שמוקלר-הס), ובן.
אלמנתו נישאה לצ'לן עוזי ויזל.
סונטה לחלילית ופסנתר בשני פרקים (1939)
כנרת - פנטסיה לתזמורת (1945)
סקרצו לכלי נשיפה ולכלי נקישה (1950)
סונטה לפסנתר בפרק אחד (1953)
משה ליבר (1887–1962) היה דרמטורג, מחזאי, עיתונאי, במאי, איש תרבות, הוגה דעות והעורך הראשי של השבועון "החיים הללו".
משה ליבר נהג לפרסם תחת שמות עט שונים: בן-זאב ליבר (BenZew Lieber), משה לב ער, משה בן זאב.
הוא נולד בשם: משה שמואל רוזנקרנץ, בעיירה קולומיאה באוקראינה בשנת 1887. אביו וואלף זאב רוזנקרנץ (1845–1915) היה מתרגם, סופר ומורה ידוע בעיירתו.
משה ליבר נולד למשפחה דתית ומעורה היטב במסורת הקהילה ובציונות בניצניה הראשונים.
משה ליבר קיבל את שם משפחת אשתו ברטה ליבר.
בנעוריו פרש מלימודי המדרש ועבר לווינה שם נפגש עם הספרות והתרבות של תקופת ה"אר נובו".
לאחר נישואיו עברה המשפחה ב-1915 לאמסטרדם, שם עסק במסחר אך גם בתיאטרון ובבימוי.
משה ליבר ביים את חגיגות 500 שנה לעיר רוטרדם.
שם גם החלה פעילותו הציונית, והוא יסד את סניף ההסתדרות הציונית באמסטרדם.
באמסטרדם החל לנסות להקים תיאטרון עברי ביחד עם אבל הרצברג.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חזרה המשפחה לקמניץ בגרמניה.
ביתם הפך למרכז תרבות וציונות.
בשנת 1929 עזב משה ליבר את עסקי המשפחה והתמסר לכתיבה ובימוי.
תחילה בברלין ובהמשך גם לאחר עלייתו לארץ ישראל בשנת 1934.
בארץ התמסר לכתיבת מחזות, אותם ניסה לשלב בתיאטראות הראשונים כמו האוהל, הבימה, תיאטרון חיפה.
כרבים מאמני אשכנז, ובמיוחד יוצאי גרמניה (בנו פרנק, ריכרד רוזנהיים, אסתר טאובר, מרים בן גבריאל, הרמן הויזר ואחרים), התקשה להשתלב בסגנון המקומי ועם האג'נדה של התיאטרון הארץ ישראלי שנשלט בעיקר על ידי קבוצת אמנים מרוסיה, מפולין ומישראל .
בשנת 1935 ייסד יחד עם סאלו בומס (Salo Bomse) ואהרון פרידלר (Aaron Friedler) שבועון מצויר בשם החיים הללו.
השבועון הקיף בתמונות אירועים בארץ ובעולם, מאמרים וביקורות על אירועי תרבות, קטעי מחזות, מדורי צילום, אופנה ובישול.
משה ליבר ערך את העיתון בשם "בן זאב ליבר", וכתב בו פרשנות ביקורת, סקירות ומחזות, בשמות העט: "בזל", "בן זאב", "בן ליבר", "בבל", "משה בן זאב" ועוד .
לאחר שמאמציו להציג את מחזותיו בארץ לא צלחו, פנה בשנת 1957 לבימוי בגרמניה, אך גם שם נדחה בעקבות מחלתו.
בשנת 1960 כתב משה מיצג ב-2 פרקים לטלוויזיה הבריטית על פי הספר "The world of that summer" מאת רוברט מולר.
הספר מתאר נער יהודי שהצטרף ל"היטלריוגנד", הנוער ההיטלראי, הצליח להימלט, ומצא דרכו לחברת נוער בקיבוץ.
בערוב ימיו בהיותו חולה על ערש דווי כתב משה לפרופ' דב סדן:
אף כי שלט בעברית היטב, את מרבית מחזותיו כתב משה ליבר בגרמנית ומרביתם תורגמו לעברית על ידי בן-ציון ידידיה, אפרים טרוכה, וגם על ידי בנו, מנחם ליבר.
משה ליבר כתב עשרות מחזות וכן דיאלוגים, קטעי הומור שחלקם פורסמו בשבועון "החיים הללו" שערך, בשנים 36–1935.
ההולכים בעלטה, מחזה ב-9 מערכות, על שבתאי צבי.
אליהו ואיזבל, מחזה היסטורי ב-4 מערכות, תורגם לעברית בידי מנחם ליבר.
המשכון (Das pfund), דרמה ופרולוג.
הרצל בירושלים (Herzel in Jeruzalem), מחזה ב-4 מערכות (מאת בן ליבר).
איזהו הגיבור (AJAX BESIEFT AJAX) קומדיה ב-3 מערכות (מאת משה לב-ער)
הבילויים, (AUFSTAND DER BILU VOLKSSTUCK IN DREI AKTEN UND EINEM PROLOG), מחזה היסטורי ב-3 מערכות, תורגם לעברית בידי מנחם ליבר, (מאת בן ליבר)
עופרה, טרגדיה ודרמה מחיי הקיבוץ בתקופת הפילוג.
ילדי ההפקר, ב-17 בנובמבר 1937 הוצג ב"קולנוע מוגרבי" בתל אביב, מחזה ב-6 מערכות, בבימויו של בנו פרנקל.
תורגם מגרמנית על ידי אפרים טרוכה.
הכוהן מקדש ברנע (בגרמנית) (Der Ketzer Von KadeshBarbea), דרמה היסטורית.
ההצגה הועלתה בקולנוע מוגרבי בתל אביב בשנת 1937, מאת בן-זאב ליבר.
השחקנים ברובם היו נערים מ"מעון עירוני לילדים עובדים" של עיריית תל אביב.
המחזה בא להמחיש את הקושי של הנערים לחזור ולהשתלב בחברה.
לאחר ההצגה הראשונה, התערבה העירייה ודרשה לאסור על השתתפות הנערים בהצגה.
הסיבה שהוצגה על-יד נציגי העירייה הייתה פגיעה בעתיד השיקום של הנערים.
לאחר ההצגה השנייה, שהופיעה בפני מורים, אמנים ואנשי תיאטרון בלבד, בתאריך 12 בדצמבר 1937, עמדה העירייה בהחלטתה לאסור על הנערים להשתתף במחזה וההצגה ירדה מהבמה, למגינת ליבם של הנערים ומחנכיהם.
ההחלטה עוררה ויכוח שנמשך כשנה מעל דפי העיתון דבר.
עורך מהדוּרה: יעקב ברנאי, הוצאת כרמל, 337 עמ'.
תשע"ז 2017. המחזה והתסריט עוסקים בנושא שבתאי צבי, שהופיע כמשיח בעולם היהודי במאה ה־17, הסעיר וזעזע אותו עם המרתו לאסלאם.
מאז ממשיכה דמותו להיות נוכחת.
משה לוּק (נולד ב-4 בפברואר 1983, כ"א בשבט ה'תשמ"ג) הוא זמר, חזן ופייטן צרפתי-ישראלי, המבצע מוזיקה מזרחית, ערבית, אנדלוסית וצפון אפריקאית.
משמש כסולן התזמורת האנדלוסית הישראלית.
גדל בפרברי פריז עד גיל 15. למד בבית הספר "אור יוסף", ואחר כך בישיבת "אור יוסף".
בשנת 2004 התגייס לצה"ל ושירת במערך דובר צה"ל ובסיירת חרוב במשך 7 שנים.
לאחר מכן, למד משפטים, חינוך ומוזיקה במכללת אונו.
למד הוראה לפיוט בקהילות שרות.
ב-7 בפברואר 2012 הוציא את סינגל הבכורה שלו - "ירושלים".
באפריל 2017, לקראת מעמד "הקבלת פני רבו", השתתף בהקלטת הסינגל "כולם נקבצו" לצד הזמרים שלמה כהן, ישי ריבו ומוטי שטיינמץ, אותו הלחינו אלי קליין ואיצי ברי.
במרץ 2018, לקראת מעמד "הקבלת פני רבו" נוסף הוציא לשיר גרסת סולו.
בספטמבר 2019 הופיע לוק במעמד סליחות בבית הנשיא, לצד הזמר דוד ד'אור.
באותו חודש, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים השתתף בקמפיין של מפלגת ש"ס בו ביצעו תשעה זמרים מחרוזת סליחות.
בדצמבר 2019 התארח בביצוע מעובד מחדש לפיוט "יפה ותמה" לצד עמי כהן, מנדי ג'רופי, אבי אילסון ומקהלת "ידידים".
באפריל 2020 הוציא את הסינגל "אנא תשבי", בו הוא מארח את הפייטנים יחיאל לוק (אחיו), רפאל וקנין, ישראל איבגי וג'מס כהן.
במאי 2020 השיק את אלבום הבכורה שלו "יוצר יחידתי".
באותו חודש, לקראת חג השבועות, הוציא את הסינגל "נרדי נתן ריחו" בו הוא מארח את הפייטנים אמיל זריהן, בנג'מין בוזגלו, ליאור אלמליח וגבריאל אוחיון.
באותו חודש אירח אותו הזמר והשחקן אריק משעלי לדואט בסינגל "בבית משכני".
בספטמבר 2020 השיק את אלבומו השני "שיר ושבחה", אלבום פיוטים מקורי עם מילים שכתב היוצר מנור בן-דוד.
באותו חודש השתתף ב-"מחרוזת סוכות מירושלים", מחרוזות שירים לכבוד חג הסוכות בהשתתפות זמרים חסידיים ומזרחים ובהשתתפות ראש עיריית ירושלים משה ליאון.
בדצמבר 2020 הצטרף לתזמורת אנדלוסאלם אותה הקים הרב מרדכי עזרן בשנת 2010, בה משמש כמפיק, מנהל מוזיקלי וסולן.
בינואר 2021 הוציא את אלבומו השלישי "יחיד רם", חלק ראשון מתוך פרויקט "יגל יעקב" - משירי רבני משפחת אבוחצירא.
באותו חודש, לכבוד הילולת הבאבא סאלי, הוציא את הסינגל "אללא אלאלי" בו הוא מארח את הפייטנים רפאל ועקנין, אברהם דוד, שמעון אוחיון, יחיאל לוק ודוד לסרי.
במרץ 2021 הוציא את אלבומו הרביעי "אשירה נא", החלק השני מתוך פרויקט "יגל יעקב".
באותו חודש השתתף במחרוזת ליל הסדר, מחרוזות שירים לכבוד חג הפסח בהשתתפות זמרים חסידיים ומזרחים ובהשתתפות ראש עיריית ירושלים משה ליאון.
באוגוסט 2021 השתתף בביצוע "קולולם" לפיוט "אדון הסליחות" לצדו של הזמר ישי לפידות, בעיבודו של המוזיקאי ישראל סוסנה.
במרץ 2022 הוציא את אלבומו החמישי "שיר ידידות", יחד עם תזמורת אנדלוסאלם.
בפברואר 2025 הוציא את אלבומו השישי "יום השבת", החלק השלישי מתוך פרויקט "יגל יעקב".
מזה מספר שנים משמש כסולן התזמורת האנדלוסית הישראלית.
לוק מגיש תוכנית שבועית ברדיו קול ברמה.
לוק שר בעברית, בערבית וקצת בצרפתית, בקול טנור, ומלבד מוזיקה צפון אפריקאית, הוא מבצע גם מוזיקה בסגנון אלג'יראי, לבנוני, תוניסאי, שגורי'א וחליסי, תוך שמירה על המקור מחד, והוספת חידושים עדכניים מאידך.
ביוני 2019 נישא ללורה דדון ולהם שלושה ילדים.
לוק הוא אחיינו של הפייטן חיים לוק.
משה ליבר (נולד ב-1957) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כראש מועצה אזורית חבל יבנה מדצמבר 2013 ועד למרץ 2024.
ליבר הגיע כנער בן 15 (ב-1972) לקבוצת יבנה, ומאז הוא חבר הקיבוץ.
לפני בחירתו לראשות המועצה, הוא כיהן כמרכז המשק.
ליבר התמודד לראשונה בבחירות שנערכו ב-24 בדצמבר 2013 לאחר 19 שנות כהונה של אליעזר ביננפלד מבני דרום, שלא התמודד לכהונה נוספת.
בבחירות אלו התמודדו מול ליבר אריאל בריח מבית גמליאל ויעקב קליין מניר גלים.
הוא ניצח בבחירות עם רוב של כ-62%.
בבחירות 2018 התמודד בשנית על התפקיד, מול אבי פוקס מבני דרום.
הוא נבחר לקדנציה שנייה בתפקיד ברוב של 60.1%, שהם 1,732 קולות.
ליבר התמודד לכהונה שלישית בבחירות 2024. מולו התמודדו יששכר מקונן מניר גלים, שהתמודד מטעם סיעת הציונות הדתית, אריאל בריח ואבי פוקס.
פוקס זכה בכ-51% מהקולות, וניצח את ליבר.
משה למנס (בהולנדית: Mozes Lemans; 5 בנובמבר 1785, , הולנד – 17 באוקטובר 1832, אמסטרדם, הולנד) היה בלשן ומתמטיקאי יהודי-הולנדי, ומנהיג תנועת ההשכלה בהולנד.
הוא היה מייסד אגודת המתמטיקאים היהודים Mathesis Artium Genetrix, ופרסם מספר יצירות על דקדוק ומתמטיקה.
למנס נולד בנארדן ובצעירותו התחנך על ידי אביו.
הוא עזר לייסד את "חנוך לנער על פי דרכו" – חברה לרפורמה בחינוך היהודי, עבורה פרסם גם מספר ספרי לימוד בעברית.
בשנת 1818 מונה לראש בית הספר הראשון ליהודים נזקקים באמסטרדם, ובשנת 1828 החל לכהן כמורה למתמטיקה בגימנסיה באמסטרדם.
ב-1808 הוציא לאור את "מאמר אמרה צרופה", שבו תמך בביטול ההגייה אשכנזית של העברית לטובת ההגייה הספרדית.
ב-1820 פרסם חוברת על דקדוק עברי.
בשיתוף עם שמואל ישראל מולדר הוא פרסם מילון עברי-הולנדי בשנים 1829–1831. בנוסף פרסם עוד כמה ספרים, כולל ביוגרפיה של הרמב"ם, מדריך לציור מפות וספר על תולדות האסטרונומיה.
הבולט מבין שיריו העבריים הוא אפוס על המהפכה הבלגית.
למנס היה מעורב גם במאמצים להפיץ בקרב יהודי הולנד את ידיעת השפה ההולנדית, על ידי תרגום ספרי תפילה להולנדית.
על פעילותו למען הקהילה היהודית הוענקה לו מדליה מטעם ממשלת הולנד.
רבי משה לייטר (אפריל 1894, כ"א בניסן תרנ"ד – אוגוסט 1984, כ' באב תשמ"ד) היה רב ומחבר ספרים.
נולד בדוניוב לר' יחיאל מיכל ולצביה.
בתרע"א נסמך לרבנות על ידי המהרש"ם.
החל מתרע"ג השתתף בפעילות המזרחי בגליציה, שימש כרבה של זוולוב , הרבנות פטרה אותו מגיוס חובה לצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה, במלחמה שהה בווינה.
בציריך ייסד אגודה לפליטים וחברת ש"ס.
בעקבות ועידה אורתודוקסית שהתקיימה בתר"ף בשווייץ פרש מאגודת ישראל זאת בשל עמדתם הפסיבית בנוגע לארץ ישראל.
בתרפ"ג היגר לארצות הברית שם אביו כבר שימש כרב.
החל לשמש כרב באחת הקהילות למשך מספר שנים, אך לא הסתדר עם אופי המקום.
בתרפ"ה עלה לארץ ישראל אך חזר לוינה לאחר מספר חודשים.
גר בווינה עד תרצ"ח, אז ברח מאימת הנאצים לשווייץ וממנה לארצות הברית.
שם התמנה לרב ביהכ"נ אהבת רעים.
נפטר בניו יורק ב-1981. הותיר אחריו את בתו צביה ואת בנו נתן צבי.
בן בנו הוא שגריר ישראל בארצות הברית יחיאל לייטר שנקרא על שם אבי סבו.
בספריו פיתח דרך עצמאית וייחודית, נקודה בולטת בכתביו היא השילוב של הברקות מקוריות עם בקיאות בספרות התורנית.
בין תקוה ויאוש - פרשבורג תרע"ו, חוברת קצרה שנועדה להפיץ רעיון של הקמת הסתדרות קהילות אחידה, הספר נכתב מתוך סברה שגרמניה תנצח.
הירדן, ירחון לספרות, ארץ ישראל וענייני יהדות, תרע"ט-תרפ"ה.
מלה רצינית בשעה רצינית, דפוס קפ־טנר, ציריך תרע"ט, מכתב על נחיצות אגו"י.
זוטו של ים, בילגוריה תרצ"ב, מחקרים תלמודיים.
מוסר אבות, ניו יורק תש"ה, ביאור מדעי על מסכת אבות, דרשות שנשא בשבתות הקיץ.
דרש דרש משה, ניו יורק תשי"א, דרשות על חומש בראשית ושמות.
ניב והגות, ניו יורק תשי"ז, עיונים וביאורים על התורה ודרשות לעיתים שונות.
בשולי גיליוני, מוסד הרב קוק, ירושלים תשכ"ז, הערות לבבלי ולירושלמי.
משברי ים, תשל"ט, באורים וחידושים לתלמוד בבלי.
פרסם מאמרים רבים בכתבי עת ובעיתונות, בעיקר בכתב העת הדרום.
סר משה חיים מונטיפיורי היה נדבן ושדלן יהודי מאנגליה, שהקדיש את חייו לסיוע ליהודים בארצות שונות.
ידוע גם בתואר "השר משה מונטיפיורי", שר במשמעותו העברית המקורית - כתואר כבוד לאיש ציבור נכבד ורם מעלה, וכן כתרגום לתואר האצולה שהוענק לו על ידי המלכה ויקטוריה בשנת 1837.
מונטיפיורי זכה כבר בחייו להוקרה רבה ולעיטורי כבוד רבים, בהם אף תואר אבירות בריטי על פעולותיו למען יהודים נרדפים ברחבי העולם.
מונטיפיורי נולד בשנת 1784 בעיר ליבורנו שבאיטליה, למשפחה יהודית-ספרדית אמידה שביתה היה באנגליה ושבאה לביקור בעיר אבותיה.
הוא הבכור מתוך שמונת ילדיהם של יוסף אליהו מונטיפיורי (1759–1804) ורחל לבית לומברוזו דה-מטוס מוקאטה (1762–1841).
בני משפחתו התיישבו באנגליה באמצע המאה ה-18. הוריו נישאו ב-1783, כשנה לפני לידתו.
משה נקרא על שם סבו מצד אביו, משה ויטה (חיים) מונטיפיורי, שנולד בליבורנו ב-1712 ועזב לאנגליה ב-1760.
בין אבותיו הקדומים מצד אביו ניתן למנות את יוסף ליאון (אריה) מונטיפיורי, שנולד בפזארו, שבזמנו הייתה תחת דוכסות משפחת דלה רוברה, ב-1605.
בבגרותו השתלם במסחר, עבד כפקיד וב-1803 היה אחד מ-12 הברוקרים היהודים בבורסה של לונדון.
הוא נכנס לעסקי מסחר עם אחיו אברהם, ועשה חיל בעסקיו.
ב-1812 נשא לאישה את יהודית כהן, בתו של , שהיה באותה עת היהודי העשיר ביותר באנגליה, וגיסתו של איל ההון נתן מאיר רוטשילד.
כספרדי, היה בנישואים אלה עם בת משפחה אשכנזית משום שבירת מוסכמה בקהילה היהודית האנגלית.
ב-1819 נבחר לפרנס הקהילה היהודית בלונדון.
מונטיפיורי נכנס לעסקי בורסה וביטוח עם משפחת רוטשילד והתעשר מאוד, עד כי בשנת 1824, בגיל 40, יכול היה לפרוש ולהקדיש את כל זמנו לעשייה ציבורית.
כמו כן, באותה השנה נפטר אחיו אברהם, שותפו לעסקים.
כראש עדת הספרדים בלונדון דאג מונטיפיורי להקדיש את זמנו לעסקי הציבור והקים מוסדות צדקה.
הוא ייסד קרן התיישבות יהודית, שנקראה "מזכרת משה", ותרם כספים גם לאנגלים לא יהודים.
ב-1831 רכש בית ברמסגייט והקים שם בית כנסת, שנחנך ב-1833.
בין השנים 1835–1874 עמד בראש ועד שליחי הקהילות (Jewish Board of Deputies) – הארגון החשוב ביותר של יהודי אנגליה; הייתה זו הכהונה הארוכה ביותר של אדם אחד בתפקיד זה.
בין השנים 1837–1838 כיהן כ"שריף של לונדון" (מעין סגן ראש עיר) והיה ליהודי השני שנשא בתפקיד זה אחרי דייוויד סלומונס.
עושרו, ייחוסו, מעמדו, הופעתו המרשימה וקומתו התמירה פתחו לו דלתות בכל אשר פנה, והוא השכיל לנצל נתונים אלה לשתדלנות למען קהילות יהודיות.
מונטיפיורי התקבל אצל ראשי השלטון ברוסיה, במרוקו ובגרמניה, וסייע ליהודים נרדפים.
מונטיפיורי נבחר לעמית החברה המלכותית ב-1837 והיה ליהודי הראשון שנבחר לתפקיד זה.
בשנת 1840, כשנודע למונטיפיורי על עלילת דמשק, פעל בהצלחה לביטולה, ואף קיבל מן הסולטאן העות'מאני התחייבות בכתב ("פירמאן") להגנה על היהודים.
שש שנים לאחר מכן נסע להיפגש עם הצאר ניקולאי הראשון, בניסיון שנכשל, לבטל פקודת גירוש נגד יהודים במערב האימפריה הרוסית, ולסייע לשיפור חייהם של כלל יהודי רוסיה.
בשנת 1846 הורע מצב היהודים באימפריה הרוסית בגין תוכנית ה"החינוך מטעם", עד שמונטיפיורי נסע לשם כדי לשנות את רוע הגזרה.
במהלך ביקורו, ב-8 באפריל, נפגש מונטיפיורי עם נציגי השלטון, בהם גם ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, וניסה להשפיע עליהם לבטל את תוכנית "החינוך מטעם" של השלטון הרוסי, אך ללא הועיל.
התוכנית פורסמה בשנת 1851, אולם מותו של ניקולאי הראשון ב-1855 שם קץ לתוכנית ולהוצאתה לפועל.
ביוני 1850 נרקמה עלילת דם נגד יהודי העיירה סוראמי.
הדבר נודע למונטיפיורי רק ב-4 במרץ 1851 והוא פנה מייד לשגריר רוסיה בבריטניה והציע לו לכתוב מכתב למושל הכללי של גאורגיה (שהייתה אז תחת שליטת האימפריה הרוסית) מיכאיל סמיונוביץ' וורונצוב בעניין.
מאוחר יותר הבטיח השגריר כי גם הוא יפעל לטובת יהודי העיירה.
בשנת 1859 ביקר ברומא ועזר למשפחת מורטארה שבנם אדגרדו בן השש הוטבל בסתר על ידי המשרתת שלהם וכאשר הדבר נודע, הוא נחטף על ידי כמרים קתוליים ועל אף התנגדותם של ההורים הוכנס תחת הדת הנוצרית.
בסוף שנות ה-50 התעניין ברעיונות עם הרב קלישר בעניין ההתיישבות בארץ ישראל.
כאשר יהודי מרוקו היו צפויים לפרעות בשנת 1863, פעל מונטיפיורי להשגת כתב הגנה ושוויון זכויות ליהודים.
באופן דומה פעל למען יהודי רומניה בשנת 1867 ובמקומות רבים אחרים.
גם כשהיה כבן תשעים המשיך מונטיפיורי לצאת בשליחותן של קהילות יהודיות נרדפות.
בפעולותיו למען יהודי התפוצות פעל מונטיפיורי מתוך הרגשת אחווה עם כל היהודים בעולם, ועל-פי העיקרון של ערבות הדדית כלל יהודית – "כל ישראל ערבים זה לזה".
מונטיפיורי ביקר בארץ ישראל שבע פעמים.
במאה ה-19 היו סיורים אלה רצופים בקשיים ובסכנות, הן בשל תנאי הביטחון והן בשל מצב הדרכים.
בתקופה זו שררו בארץ ישראל מחלות ועוני, וביקורו של מונטיפיורי תרם רבות לקיומן של הקהילות בארבע ערי הקודש: ירושלים, צפת, טבריה וחברון.
ב-1826 פרש מונטיפיורי מעסקיו בבורסה.
באוקטובר 1827 נסע בפעם הראשונה לארץ ישראל, באוניית מלחמה של הצי הבריטי שהביאה אותו לאלכסנדריה.
במצרים נמסר לו על מצב הביטחון בארץ, תקופה שבה היו מרידות נגד השלטון.
בנוסף לכך הוא חלה וסבל משינויי האקלים.
בכל זאת שמח "לצאת ממצרים" והגיע ליפו.
ב-17 באוקטובר הגיע לירושלים ומצא "50 משפחות ספרדים, 40 אשכנזים ו-200 אלמנות זקנות – בעוני ובחוסר כל".
הוא ורעייתו הרימו תרומה לתושבי העיר ומוסדותיה.
בדרך חזרה תקפו אוניות מלחמה עות'מאניות בטעות את ספינתו והפסיקו את ההתקפה רק בהגיע האונייה לאלכסנדריה.
הם הגיעו לאנגליה רק ב-28 בפברואר 1828.
מנובמבר 1838 שקל שוב מונטיפיורי לבקר בארץ ישראל.
ואכן, במאי 1839 הגיע לארץ כאשר היה לו מושג על מצבה.
הפעם הקדיש את תשומת הלב לשיפור מצבם של היהודים.
הוא שמע מהם כי "עבודת האדמה היא הפתרון היחידי למצבם".
הוא הגיע לארץ דרך נמל ביירות, לביקור שארך כחודש וחצי, וחילק את זמנו בין הגליל ליהודה.
תחנתו הראשונה הייתה צפת, ולאחריה טבריה.
שם פגש קהילות המנסות להשתקם אחרי החורבן של רעידת האדמה בצפת (1837).
לצד העזרה הכספית שהגיש לאנשים, פגישותיו עם ההנהגה הצפתית, בראשות הרב אברהם דב מאבריטש והרב חיים נחום מזרחי, הניבו תוכניות לפנייה לחקלאות ולאיתור אדמות לרכישה.
מונטיפיורי עבר בצפת ובטבריה ונתן לכל אחד מהתושבים מענק כספי; עלה להר מירון מלווה ביהודי צפת.
ביקר בחברון; בירושלים נאלץ לחנות בהר הזיתים בשל המגפות שפרצו בעיר.
בלוויית מזכירו, ד"ר אליעזר הלוי, קרא פרקי תהילים בקבר דוד.
בעקבות התלוותו של הלוי אל מונטיפיורי הוא הפך לחברו וליועצו.
הפעם החליט לקדם בנייה של מפעלי הרפואה, ולשם כך שלח רופא מגרמניה, ד"ר שמעון פרנקל, וארגן חלוקת תרופות בחינם.
כן החל ליזום הקמת בתי מלאכה ומפעלי חקלאות.
הוא החליט כי יבקש עזרה למפעלו מיהודי העולם, אך לא ראה הצלחה.
במסע זה החלה אשתו לכתוב את יומן המסעות שלה.
בנוסף הוסיף חלק למבנה של קבר רחל הקיים עד היום.
בדרכו חזרה מהמסע נפגש מונטיפיורי עם השליט המצרי מוחמד עלי וניסה לשכנעו להעניק קרקע להתיישבות יהודית בארץ ישראל על ידי הקמת סניפי בנקים בערים ערביות שונות, בהן ביירות ודמשק, אולם המהלך לא צלח.
מונטיפיורי חזר לאנגליה באוגוסט 1839.
גם ביקורו בשנת 1849 החל בגליל.
ראשיתו בצפת, בה פגש שוב את ראשי הקהילה, הרב שמואל הלר והרב שמואל עבו, העתידים להיות אנשי הקשר שלו עוד שנים רבות.
מונטיפיורי ופמלייתו התקבלו בהתרגשות רבה והביקור נוצל כדי לטפל בסוגיות חשובות כגון: פרודוקטיביזציה של כלכלת הקהילה, שכלול שירותי הבריאות בעיר, סוגיות של מינוי סוכנים קונסולרים של מעצמות אירופאיות ועוד.
מצפת הדרימו לטבריה, נצרת ודרך שכם הגיע לירושלים.
מונטיפיורי התקבל בשמחה על ידי תושבי ירושלים.
לביקור זה נלווה אליו המדינאי הבריטי ג'ורג' גאולר.
ביום שלפני כניסתו לעיר, יצאו בחום הקיץ רבנים ובראשם הרב הראשי, כדי לקבל את פניו.
מוקדם בבוקר יום כניסתו, שלושה ימים לפני תשעה באב, התמלאו הדרכים יהודים רבים, שבדרך כלל לא שהו מחוץ לחומות העיר.
לדברי הקונסול הבריטי, ג'יימס פין, "היה זה חיזיון מרהיב-עין שלא נראה כמותו מעולם".
ליד שער העיר נקהל המון של יהודים מכל העדות.
האוהלים של פמליית מונטיפיורי הוצבו במיידאן (כיכר פתוחה) סמוך לפינה הצפונית-מערבית של החומה, והתהלוכה פנתה אל בית הכנסת.
עד הביקור הזה, מעולם לא הייתה בעת החדשה הפגנה יהודית כזו במרחב הציבורי.
מונטיפיורי ביקר אצל הפחה (פאשא, המושל), ולאחר מכן עלה אל גג והשקיף על הר הבית.
בהמשך ביקר מונטיפיורי גם בחברון.
הוא תרם בארץ כספים משלו ומן המגביות באירופה.
סופר אז שכל גבר, אישה וילד יהודי קיבל דולר אחד, ככל הנראה כדי להשיג מפקד של האוכלוסייה היהודית, מבלי לעבור על האיסור על ספירת העם.
ביקור זה הותיר בקרב יהודי ארץ ישראל רושם כי יש להם נציג מכובד שיכול לספר באירופה על קשייהם.
בשובו מארץ ישראל, החלו לפעול המפעלים הבאים: קופת תמיכה ליולדות עניות, תפירת אריגים ומכונת דפוס - "משאת משה ויהודית" עבור ישראל ב"ק.
בשנת 1854 שלח לעיר מכונות להקמת בית אריגה, אך הניסיון לא הצליח.
בשנת 1855 הגיע לארץ עם ירושה שקיבל מהנדבן היהודי יהודה טורא.
הוא הניח אבן פינה לבית חולים, בנה בית ספר לבנות, וקנה פרדס גדול ליד יפו מידי הרב יהודה הלוי מרגוזה וקרא לו "גן מונטיפיורי", לימים הוקמה עליו "שכונת מונטיפיורי".
בנסיעתו זו גם קידם את רעיון עבודת האדמה: 35 משפחות מצפת נבחרו להתיישבות, קבוצה דומה התארגנה בטבריה, וכן קבוצת יתומים הוכשרה לעבודת האדמה.
השכם בבוקר 26 ביולי, ביקרו משה ויהודית מונטיפיורי בהר הבית.
את קבוצת המבקרים הובילו כאמל פחה ומפקד הצבא שלו.
הקבוצה סיירה במתחם תחת שמירת חיילים חמושים, מבלי לסגור אותו בפני מתפללים בעת הביקור.
במהלך הסיור פקד הפחה על אחד המוסלמים שבמקום לשאוב מים מן הבאר בכניסה למסגד אל-אקצא בשביל מונטיפיורי וידידיו, ולאחר מכן המשיכה הקבוצה אל המעבר התת-קרקעי שמתחת למסגד המוביל אל "השער הכפול" מתקופת בית שני.
במצוות הפחה נפרשו לקבוצה שטיחים ברחבה תחת כיפת השלשלת, שם נחו, שוחחו והשקיפו על הר הזיתים.
מונטיפיורי ביקש מהפחה להוציא מהרובע היהודי את מקום השחיטה העתיק של העיר, שהיה מפגע תברואתי, ולאחר זמן מה הועבר המקום אל מחוץ לחומות.
תוכניותיו הכלכליות של מונטיפיורי עוררו התנגדות בקרב כמה מהרבנים האשכנזים, בשל החשש שיגרמו להפסקת הזרמת התרומות מחוץ לארץ.
אחדים מהחרדים הביאו לידי הטלת חרם על מונטיפיורי בשלושה מבתי הכנסת שלהם.
הזוג מונטיפיורי ביקרו גם בחברון וכאמל פחה הבטיח כי ינסה להכניס את משה למערת המכפלה, אולם ההצעה סוכלה.
בביקור זה, ככל הנראה, עלה לראשונה הרעיון להקים את טחנת הרוח בירושלים.
הדבר יושם, בסופו של דבר, בביקורו הבא של מונטיפיורי בארץ ישראל, ב-1857.
בשנת 1857 גילה כי ניסיונות ההתיישבות החקלאית נכשלו והחליט לבנות את שכונת משכנות שאננים (השכונה הוקמה כעבור שלוש שנים, והייתה הראשונה שנבנתה מחוץ לחומות העיר העתיקה).
באותה שנה בנה על האדמה שקנה לבית החולים טחנת קמח, על מנת למשוך יהודים בירושלים לעבור לשכונה החדשה.
בשנת 1865 ניסה לקדם שוב את היישוב החקלאי בארץ, כולל בפקיעין.
מסע זה תועד בחוברת שנמסרה לעיתון "הכרמל".
הנסיעה האחרונה של מונטיפיורי לארץ ישראל הייתה בשנת 1875. הוא כבר היה בן 90 והספיק רק לבקר במקומות הקדושים, התרצה מהקמת השכונות בעיר ומהקמת בית הספר החקלאי במקוה ישראל.
בעת ביקורו זה נפגש עם נציגי הקהילה היהודית בגאורגיה (לא ברור אם נפגש איתם בעת שביקר ברוסיה).
הם כתבו לו מכתב, בו הודו לו על מאבקו נגד עלילת הדם.
בחמישה מתוך שבעת ביקוריו של מונטיפיורי בארץ ישראל, ציווה על קיום מפקד בקרב תושביה היהודיים בעיקר בערי הקודש: מפקד ראשון בשנת 1839, ואחרון ב-1875. על עריכתם של חלק מהמפקדים פיקח עוזרו ומזכירו של מונטיפיורי אליעזר הלוי.
בכל מסעותיו סייע להתפתחות היישוב העברי בארץ ישראל ולהקלת תנאי החיים של היהודים בה.
בין השאר הודות לכבוד שרחשו לו השלטונות העות'מאניים והקונסולים הזרים בארץ הודות למעמדו בבריטניה.
מונטיפיורי קידם את התיישבות היהודית מחוץ לחומות ירושלים.
סייע לפרנסת תושבי העיר ועודד את העבודה היצרנית ואת עבודת האדמה.
כמו כן פעל לשיפור שירותי הרפואה בירושלים.
מוכרת במיוחד טחנת הקמח שהקים ועומדת עד היום בשכונת משכנות שאננים.
בשנת 1846 קיבל תואר ברונט מהמלכה ויקטוריה, אשר אישרה לו גם לקבוע על סמל משפחתו את הכיתוב "ירושלם" באותיות עבריות.
משה מונטיפיורי ורעייתו יהודית לבית כהן ממשפחת רוטשילד, פעלו יחדיו בפעילויות ציבוריות שונות; יהודית התלוותה אליו במרבית מסעותיו בעולם לרבות לארץ ישראל, ועל שמה נקראו שדרות יהודית במרכז שכונת מונטיפיורי בתל אביב.
יהודית נפטרה בשנת 1862, חודשים ספורים לאחר יובל לנישואיהם.
בצעירותו לא היה מונטיפיורי יהודי שומר מצוות.