tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, התחנה משמשת כמרכז לעיבוד עופרת אשר נכרה בבאג'ור; מתקני מרכז העיבוד מאוישים על ידי עבדים ארצנים.
בשנת 2372, הארצנים-המורדים חטפו את השלטון על התחנה מידי "הברית".
"הברית", נחושה בדעתה לכבוש מחדש את התחנה, שולחת צי ספינות חלל תחת פיקודו הישיר של העוצר וורף, על מנת להילחם במורדים.
המורדים בונים דיפאיינט משלהם, המבוססת על סכימות הדיפאיינט מהיקום האחר, והם משתמשים בה על מנת להביס את צי "הברית".
לאחר מכן, טרוק נור נשאר הבסיס לפעולות מרד הארצנים לשנים הקרובות.
מודל התחנה עוצב ברובו על ידי הרמן צימרמן וריק שטרנבך.
ריקרדו דלגאדו, ג'וזף הודג'ס, ניית'ן קראולי, ג'ים מרטין, רוב לגאטו, גארי הוזל, מיכאל אוקודה, והמפיק ריק ברמן תרמו גם הם לעיצוב.
את הדגם המיניאטורי ייצר טוני מאינינגר.
במכירה פומבית שנערכה בשנת 2006 על ידי סניף ניו יורק של "כריסטי'ס מלונדון", ה-"hero model" של חלל עמוק 9, כ-1.8 מ' קוטרו, נמכר ב-110 אלף דולר.
חלליות קרב מסדרת TIE הן סדרה של דגמי חלליות קרב בדיונית בעולם של הזיכיון מלחמת הכוכבים.
החללית מונעת על ידי זוג מנועי יונים (מכאן ראשי התיבות TIE – Twin Ion Engines), החלליות מסדרת TIE הן חלליות מהירות אשר משמשות את האימפריה הגלקטית והמסדר הראשון.
החלליות מסדרת TIE הופיעו בתחילה בטרילוגיית סרטי מלחמת הכוכבים המקורית – מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה (1977), מלחמת הכוכבים - פרק 5: האימפריה מכה שנית (1980), ומלחמת הכוכבים - פרק 6: שובו של הג'דיי (1983), ומאז ועד היום הופיעו בשלל סדרות וסרטים שונים של הזיכיון מלחמת הכוכבים.
לאורך השנים נמכרו גם דגמים וצעצועים רבים של חלליות TIE fighter, בנוסף למשחקי וידאו המתמקדים בסימולציה של מלחמות בין חלליות TIE לחלליות X-Wing.
קרבית TIE היא חללית הקרב הסטנדרטית של האימפריה הגלקטית, והגרסה הבסיסית ביותר של משפחה רחבה של חלליות קרב שפותחו בהמשך.
היא מונעת על ידי זוג מנועי יונים, המקבלים את האנרגיה הדרושה להפעלתם מקרניים קוסמיות הנאספות על ידי לוחות סולריים גדולים המהווים את כנפי החללית.
לחללית זו שרידות נמוכה, אך היא זולה לייצור, מהירה ובעלת יכולת תמרון מעולה.
החללית חמושה בצמד תותחי לייזר מהירי ירי, ללא טילים כלשהם.
תכונותיה הטובות בקרב הושגו בין השאר תוך ויתור על מגיני אנרגיה, מנוע על-חלל ומערכת קיום חיים בתא הטייס, מה שהפחית את מסת החללית למינימום האפשרי.
עקב חוסרים אלו עמידותה של החללית בפני פגיעה ישירה נמוכה ביותר, היא תלויה לחלוטין בבסיס פעולה קרוב וכן טייסיה חייבים ללבוש חליפת חלל.
טקטיקת הקרב של חלליות אלה היא מחיצת האויב על ידי עליונות מספרית.
קרבית ה-TIE מהווה את עמוד השדרה של צי הקרביות האימפריאלי, היא החללית הנפוצה ביותר בגלקסיה והסמל המוכר ביותר לכוחה של האימפריה.
קרבית ה-TIE גם בנויה בהתאם לפילוסופיה האימפריאלית של ערך נמוך לחיי אדם והעדפת הכמות על פני האיכות.
בהמשך פיתחה האימפריה הגלקטית דגמים מתקדמים, כגון מפציץ TIE, מיירט TIE ומגן TIE שבהן הוגדלה שרידות החללית ושופרו ביצועיה.
דגמים אלה היו טובים משמעותית מקרבית ה-TIE הרגילה אך יקרים בהרבה ולכן מעולם לא יוצרו בכמויות גדולות כמו קרבית ה-TIE הרגילה.
קולין קנטוול מחברת האפקטים החזותיים של ג'ורג' לוקאס Industrial Light & Magic היה זה שהגה את דגם הקונספט הראשון של חללית ה-TIE עבור הסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה".
בעוד שלפי דגם הקונספט של קנטוול תא הטייס של החללית היה דמוי כדור והכנפיים היו בצורת משושים, החללית הייתה בתחילה צבועה בגוונים של כחול.
אף על פי כן לבסוף הוחלט שהמודלים של חלליות ה-TIE שהופיעו בסרט הראשון בסדרה יהיו בגוונים של אפור שכן צבע זה היה יותר בולט בעת שימוש בטכניקת מסך כחול.
בשני הסרטים הבאים בסדרה הוחלט שהמודלים של חלליות ה-TIE יהיו הפעם בגוונים של כחול כהה.
מעצב הסאונד בן בורט (Ben Burtt) היה זה שהפיק עבור סדרות הסרטים את הצליל הייחודי שמשמיעה חללית ה-TIE fighter בעת שהיא עוברת על פני המסך, אותו הוא יצר על ידי שילוב קול שהשמיע פיל עם הצליל שהשמיעה מכונית שנהגה על פני כביש רטוב.
סצנות קרבות החלל בסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה" שהתקיימו בין לוחמי האימפריה הגלקטית בחלליות ה-TIE לבין המורדים בחלליות ה-X Wing והגיבורים הראשיים בחללית המילניום פלקון נוצרו בהשראת קרבות האוויר שאירעו בעת מלחמת העולם השנייה.
העורכים של הסרט הראשון בסדרה שלבו בעריכה הראשונית של הסרט סרטוני וידאו שונים של קרבות אוויר אמיתיים ממלחמת העולם השנייה אשר על בסיסם בהמשך חברת Industrial Light & Magic הפיקה את סצנות קרבות החלל של הסרט.
זוהי חללית הקרב הסטנדרטית של האימפריה הגלקטית, והגרסה הבסיסית ביותר של משפחה רחבה של חלליות קרב שפותחו בהמשך.
מונעת על ידי זוג מנועי יונים, המקבלים את האנרגיה הדרושה להפעלתם מקרניים קוסמיות הנאספות על ידי לוחות סולאריים גדולים המהווים את כנפי החללית.
תכונותיה הטובות בקרב הושגו בין השאר תוך ויתור על מגני אנרגיה, מנוע על-חלל ומערכת קיום חיים בתא הטייס, מה שהפחית את מסת החללית למינימום האפשרי.
למסדר הראשון יש שתי קרביות TIE.
קרבית TIE המסדר הראשון (First Order TIE Fighter) בצבע שחור וקרבית TIE כוח מיוחד (Speical Force TIE Fighter) בצבעים שחור ואדום ואפשרי להטיס שני טייסים (אחד שמטיס והשני שיורה).
ההשראה ליצירת חללית זו בסדרת הסרטים הגיעה מהקאמיקאזה היפניים במלחמת העולם השנייה.
קרבית TIE נסיונית מתקדמת X1
קרבית TIE מתקדמת שנבנתה במיוחד עבור דארת' ויידר.
הופיעה בסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה".
קרבית זו שאבה השראה חלליות הקרב של האינקוויזטורס שווידר פיקד עליהן.
קרבית זו היוותה שיפור על פני קרבית ה-TIE הסטנדרטית באשר למהירות וכושר תמרון, וכן כללה מגיני אנרגיה ומנוע על-חלל בניגוד לדגם הרגיל.
הקרבית הניסיונית הייתה חמושה בצמד תותחי לייזר זהים לאלו של הקרבית הסטנדרטית.
החללית מעולם לא יוצרה בייצור סדרתי בשל עלותה הגבוהה, אולם היוותה את הבסיס למיירט ה-TIE.
מבחינת מראה, חללית זו שונה מקרבית ה-TIE הרגילה.
שוני זה נבע גם משיקולים אמנותיים של לוקאס על מנת לאפשר לצופי סרטי מלחמת הכוכבים לזהות בקלות את החללית של ויידר בין כל חלליות ה-TIE הרגילות.
גרסה מתקדמת של קרבית TIE.
הופיע לראשונה בסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 6: שובו של הג'דיי".
בגרסה זו של חללית TIE, העדיפה בכל מובן על קודמתה, הוגברו המהירות (בכ-25%), כושר התמרון, כוח האש ובקרת המחשב.
חללית זו מצוידת בארבעה תותחי לייזר מהירי ירי בקצוות הכנפיים.
היות שהחללית מורכבת בדיוק מאותו פוד מרכזי המשמש את קרבית ה-TIE, העברת תותחי הלייזר לקצוות הכנפיים (ששניים מהם היו מותקנים בגרסה הקודמת ב"סנטר" של הפוד) הותיר בפוד מקום פנוי שכעת יכול לשמש לנשיאת מספר קטן של טילי יירוט או טילי טורפדו במשימות מיוחדות.
מעבר לכך המיירט לוקה באותם החסרונות של קודמו - פגיעות גבוהה עקב היעדרם של מגינים, וכן היעדרם של מנוע על-חלל ושל תא טייס מדוחס.
עם זאת, המיירט הוא חללית קרב עצמאית בהרבה מקודמו המהווה יריב אימתני גם ללא הסתמכות על עליונות מספרית, בנושאו כוח אש שאינו נופל מזה של חללית ה-X-WING וביצועי טיס העולים על רובן ככולן של חלליות המורדים.
חללית זו פותחה לאור התוצאות הבלתי מספקות של היתקלויות בין קרביות ה-TIE לחלליות המורדים.
על אף ייעודם של המיירטים לרשת את מקום קרבית ה-TIE, קצב קבלתם לצי היה איטי למדי עקב עלותם הגבוהה יחסית וייצור קרבית ה-TIE שהמשיך במקביל, כך שעד לנפילת האימפריה הם היוו פחות מרבע מכוח חלליות הקרב הכללי.
בתקופה שלאחר נפילת האימפריה הוסיף האדמירל ת'רון ששלט ברוב הצי האימפריאלי שנותר מגיני אנרגיה לחלליות אלו.
חללית קרב מסדרת חלליות ה-TIE שנועדה לתקיפת מטרות גדולות כגון פריגדות, משחתות ובסיסי חלל ואף הפצצת שטח כוכבי או אסטרואידי.
הופיעה לראשונה בסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 5: האימפריה מכה שנית".
המפציץ איטי וכבד ביחס לשאר משפחת קרביות ה-TIE, אם כי מהיר וקל תנועה ביחס למקביליו מכוחות המורדים (ה-B-WING וה-Y-WING).
לרוב פועלים המפציצים בליווי של קרביות או מיירטי TIE המגנים עליהם בדרכם אל המטרה, אולם אינם חסרי אונים גם בקרב מול קרביות המורדים במידת הצורך.
מפציץ ה-TIE בנוי משני גופים מוארכים זה לצד זה, כאשר האחד מכיל את הטייס והמנועים והשני מכיל מספר רב של טילי טורפדו, פצצות חלל, טילי יירוט, נפצים תרמיים ועוד.
כמו כן מצויד המפציץ בצמד תותחי לייזר הזהים לאלו של קרבית ה-TIE.
יחד עם קרבית ה-TIE, היווה המפציץ את עמוד השדרה של צי הקרביות האימפריאלי ושימש באופן כמעט בלעדי ככלי לתקיפת מטרות גדולות.
בדומה לקרבית ולמיירט, גם למפציץ ה-TIE אין מגיני אנרגיה, מנוע על-חלל ותא טייס מדוחס, אם כי חוזקו המבני גבוה בהרבה משל הקרבית והמיירט כך שביכולתו לספוג במבנהו כמה וכמה פגיעות בטרם ינוטרל או יושמד.
דגם חללית ה-TIE fighter המקורי שהופיע בסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה" נמכר לבסוף במכירה פומבית בעבור 350,000 דולרים.
במקביל ליציאתם לאקרנים של טרילוגיית הסרטים המקורית של מלחמת הכוכבים יצרנית הצעצועים האמריקנית Kenner Products הוציאה לשווקים שני דגמי צעצוע של חלליות בסדרת חלליות ה-TIE – את חללית ה-TIE fighter ואת החללית TIE interceptor.
כמו כן באותה העת יצרנית הצעצועים האמריקנית הסברו גם כן הוציאה לשווקים שלושה דגמי צעצוע של חלליות ה-TIE – את חללית ה-TIE fighter, את החללית TIE bomber, ואת החללית TIE interceptor.
גם Kenner Products וגם הסברו ייצרו באותה העת את דמויות טייסי הקרוב של חלליות ה-TIE.
בנוסף לכך, לאורך השנים חברת לגו הוציאה גם כן לשווקים דגמי צעצוע של חללית ה-TIE fighter, חללית ה-TIE bomber, חללית ה-TIE interceptor, בנוספים לדגמי חלליות נוספים בסדרת חלליות ה-TIE.
בשנת 1994 חברת לוקאס ארטס הוציאה לשווקים את משחק הווידאו TIE Fighter אשר הוא סימולטור טיסה בו השחקן משחק טייס קרב בצי החלליות של האימפריה הגלקטית אשר מסוגל לטוס במגוון חלליות בסדרת חלליות ה-TIE.
חללית לא־מאוישת היא חללית שאינה נושאת אנשים על סיפונה, ומשמשת לטיסות לא מאוישות.
לחללית לא־מאוישת יש שלוש רמות שונות של אוטונומיה (יכולת תפקוד עצמית):
שליטה מכדור הארץ בזמן אמת
ניתוח מצב וקבלת החלטות על ידי בינה מלאכותית
סוגי החלליות הלא־מאוישות השכיחות ביותר הם: חלליות אספקה, גשושיות וחלליות הנושאת טלסקופים ולוויינים.
בעקבות הצלחת ברית המועצות בשיגור ספוטניק 1, הלוויין הראשון בשנת 1957, מיקדו האמריקאים את מאמציהם בשליחת גשושית לירח.
הניסיון הראשון לעשות זאת היה במסגרת תוכנית פיוניר.
בהתאם, גם לסובייטים הייתה תוכנית להגיע לירח, והיא הפכה למבצעית עם שיגור לונה 1. ב־4 בינואר 1959 הייתה לונה 1 לגשושית הראשונה על הירח.
בנוסף לתוכנית פיוניר, היו שלושה פרויקטים עיקריים: תוכנית ריינג'ר, תוכנית לונר אורביטר ותוכנית סורוויור, שמטרתן הייתה לאתר נקודות נחיתה פוטנציאליות על הירח עבור חלליות של תוכניות נוספות.
תוכנית נוספת הייתה תוכנית לונוחוד.
תוכנית זו הייתה תוכנית סובייטית שהנחיתה רוברים (רכבי חלל רובוטיים) על הירח במטרה לחקור אותו.
התוכנית פעלה בין השנים 1969 ל־1977 ובמסגרתה פעלו הרוברים הראשונים שחקרו את מערכת השמש, וכן הרוברים הראשונים שנחתו על הירח.
הלונוחוד הראשון שוגר ב־1969 והושמד בזמן השיגור.
ב־1970 שוגר לונוחוד 1 וב־1973 שוגר לונוחוד 2, שנחתו על הירח.
לעומתם, לונוחוד 3, שהיה אמור להיות משוגר ב־1977, לא שוגר לבסוף.
הלונוחודים תוכננו בעיקר כדי למצוא אתרי נחיתה נוחים על הירח לחלליות מאוישות, כאלה שאולי ישמשו לבסוף לבניית מושבה על הירח, וככאלה שישמשו את המשימות המאוישות של ברית המועצות אל הירח (שלבסוף מעולם לא יצאו לפועל) וגם ישמשו לחקר הירח ולשליחת תמונות ממנו.
לאחר סיום משימות הלונוחוד, אף רובר לא נחת בשום מקום עד שהנחיתו את "מארס פאת'פיינדר", שנחת ב־1997 במאדים.
ב־2010, כמעט 40 שנה אחרי איבוד הקשר עם לונוחוד 1, איתרו את הרובר וצילמו אותו ואת עקבות מסלולו.
קשה מאוד לתקן חלליות לא מאוישות, שנמצאות סביב כדור הארץ, ואפילו בלתי אפשרי כשהן רחוקות ממנו, לכן רכיבן עוצבו בצורה קשיחה, אמינה, ובצורה כזאת שיוכלו לבצע את משימתן.
לעומת זאת, כשמסתכלים בהיסטוריה של החלליות הלא מאוישות, ניתן לראות שהמערכות שלהן עלולות להיכשל, ולכן ישנן משימות שלא ניתן לבצע עם החלליות הלא מאוישות, ולפעמים יכול להיות שכל המשימה אבודה.
כדי שהחלליות הלא מאוישות יפעלו, הן זקוקות למחשבים, שמתוכנתים כדי לבצע את המשימה.
בנוסף לכך, כדי שחלליות לא מאוישות ישדרו מידע אל כדור הארץ, והחוקרים בכדור הארץ ישלחו אליהן פקודות חדשות, הן זקוקות למשדרים.
יתרה מזאת, קיימים עוד רכיבים רבים, העוזרים לביצוע המשימה, כמו לוחות סולאריים ועוד.
מערכת של חללית לא־מאוישת מכילה תת־מערכות, המשתנות לפי המשימה.
תת־המערכות בחללית שולטות על הכיוון, התנועה, התקשורת, הבקרה ואחסון המידע, האנרגיה, הטמפרטורה, שיטות הנעה והמבנה.
חללית לא־מאוישת צריכה תת־מערכת לשליטה בגישה כדי להתמצא בצורה הטובה ביותר בחלל.
היא עושה זאת בעזרת הפעלת חיישנים, המופעלים ביחד בעזרת אלגוריתמים.
מדריך הניווט מתייחס לחישוב הוראות כדי לכוון את החללית הלא־מאוישת לאן שהיא צריכה להיות.
תת־המערכת הזו מכוונת את החללית בעזרת קביעת אלמנטים ומיקום למסלול החללית.
השליטה (ההסתגלות לדרך) היא מה שהחללית הלא־מאוישת עוברת כדי להגיע לדרישות המשימה.
בכמה משימות המדריך לניווט והשליטה בגישה משולבים ביחד לתת מערכת אחת.
הבקרה ואחסון המידע מקבלות הוראות מתת המערכת של התקשורת, את ההוראות הן מפצחות ומפיצות לתת המערכות המתאימות.
כמו כן, הבקרה ואחסון המידע מקבלות מידע מדעי מתת מערכות אחרות, אותו הן אוספות לאחסון במקליטי נתונים או משדרות לקרקע, באמצעות מערכת התקשורת המשנית.
פונקציות אחרות של הבקרה כוללות שמירה על עמידה בזמנים של החללית ופיקוח על תחזוקת המערכות השונות.
חללית לא־מאוישת מנצלת מערכות תקשורת שונות, כדי לתקשר עם תחנות על פני כדור הארץ וגם כדי לתקשר בין חלליות אחרות בחלל.
הטכנולוגיה המנוצלת כוללת תדרי רדיו ותקשורת אופטית.
בנוסף לכך, חלק מהציוד של החלליות הוא לתקשורת עם לוויינים קרקעיים בעלי התקנים אלקטרונים הקולטים ומשדרים אותות.
חללית לא־מאוישת צריכה כוח חשמלי, כדי לתפעל את המערכות השונות.
לחלליות לא־מאוישות, הנמצאות ליד השמש יש לוחות סולאריים הממירים את אנרגיית השמש לאנרגיה חשמלית ובכך פותרים את בעיית האנרגיה.
כמו כן, כדי לפתור בעיה זו, ישנן חלליות שבהם יש RTG (גנרטור רדיואיזוטופי תרמואלקטרי) המספק אנרגיה חשמלית: החשמל עובר דרך ציוד הממזג אותו לפני שמגיע לתת המערכות השונות.
כמו כן, לשלד החללית יש בטריות המספקות חשמל כאשר המקור הראשי לא פועל.
חלליות לא־מאוישות חייבות להיות מהונדסות כדי להתמודד עם סביבת החלל ועם האטמוספירה של כדור הארץ כאשר הן עוברות דרכן.
הן חייבות לפעול בריק אשר בו יכולות להיות טמפרטורות של כמה מאות מעלות וגם בנוכחות פלזמה.
הדרישות מהחומרים האלה הם: עמידות בחום וחומרים בצפיפות נמוכה כגון: בריליום ופחמן מחוזק.
דבר זה בא לידי ביטוי, בכך שיש משימות, שבהן חלליות לא מאוישות צריכות לפעול על משטח של גוף פלנטרי אחר, אשר יכול להיות בעל טמפרטורות גבוהות או נמוכות.
בנוסף לכך, תת־המערכת של הבקרה התרמית יכולה להיות פסיבית, תלוי בבחירת החומרים.
לעומת זאת, בקרה תרמית אקטיבית עושה שימושים במחממים חשמליים ובמפעילים מסוימים אשר שולטים בטווח הטמפרטורות של החללית.
חללית לא־מאוישת חייבת להיות מהונדסת לעמוד בשחרור מטענים לא רצויים לאחר השיגור, וחייבת להיות לה נקודת חיבור עם תת־המערכות אחרות.
בהתאם למשימה, החללית תצטרך לשחרר מטענים כאשר היא נכנסת לאטמוספירה ולשטח של גוף פלנטרי אחר.
לחלליות לא־מאוישות לא חייבת להיות מערכת הנעה, ואם כן אז זה תלוי אם המשימה מצריכה מערכת הנעה.
חלליות לא־מאוישות הנמצאות במסלול הלווייני הנמוך כוללות מערכת הנעה, במטרה לצאת מכבידת כדור הארץ וגם כדי לעשות תמרונים.
החלקים במערכת ההנעה מכילים: דלק, מכליות, תעלות, צינורות ומבערים.
כמו כן, מערכת הבקרה התרמית קשורה לתת מערכת ההנעה, בכך שהבקרה התרמית מודדת את הטמפרטורה של החלקים במערכת ההנעה, ומחממת מראש את המכליות ואת המבערים, בשביל להכין את החללית לפעולה.
בחלק מהמשימות, משתמשים בחלליות לא מאוישות במקום חלליות מאוישות מכמה סיבות:
ראשית, במשימות מאוישות, המסע קשה באופן פיזיולוגי לגוף האדם.
יש חלקים של תאוצה גבוהה, כמו בהמראה מכדור הארץ, אשר גורמת לאסטרונאוטים להרגיש שהם, או שהכוח כבידה שעליהם פתאום גדל.
כמו כן, בחלל יש תחושה חוסר משקל והאסטרונאוטים "מרחפים", משום שהם נמצאים במצב של נפילה חופשית.
זאת בעיה, כיוון שאסטרונאוטים רבים מרגישים בחילה בתחילת המשימה ואצל חלקם ההרגשה הזו יכולה להימשך אפילו כמה ימים.
בעיה בריאותית חמורה נוספת, היא שחוסר המשקל בחלל משפיע על צפיפות העצם וגורם לבריחת סידן מעצמות האסטרונאוטים.
דבר זה בא לידי ביטוי בכך שתאונות קטנות של האסטרונאוטים יכולות לגרום לשברים בעצמותם.
בנוסף, ישנה אפשרות שהעצמות שלהם ישברו בזמן שהם נמצאים בתאוצה גבוהה, שיכולה להתקיים במהלך חזרה לכדור הארץ או בנחיתה על כוכבי לכת אחרים.
התופעה עוד לא נחקרה לעומק.
סכנה נוספת שיש לבני אדם בזמן מסע, היא חשיפה לקרינה.
ישנם שני סוגים של קרינה, שפוגעים בבני אדם:
קרינה אלקטרומגנטית מייננת בעצמה גבוהה.
קרינות אלה מגיעות בכמות קטנה בהרבה לכדור הארץ מאשר בחלל, מכיוון שבחלל אין אטמוספירה ששחוצצת מפני הקרינה, ולפיכך צריך לבנות את החללית באופן שתגן מהקרינה, אך באופן מעשי, אין כל הקרינה נחסמת.
בעיה נוספת בשליחת אנשים לחלל היא המחיר.
אנשים הם כבדים יותר ביחס למכשירים אלקטרוניים מודרניים, והם זקוקים להרבה ציוד, כמו מים, מזון, אוויר, וציוד כדי למחזר אותם.
בין חלליות מאוישות לחלליות לא־מאוישות
ראשית, החלליות הלא־מאוישות בנויות לזמן עבודה ארוך יותר מאשר חלליות מאוישות.
כמו כן, החלליות הלא־מאוישות חוסכות כוח עבודה רב.
את החלליות הלא מאוישות קל יותר לשגר, מכיוון שגודלם זעיר ביחס לחלליות מאוישות.
יתרה מכך, בחלליות לא־מאוישות אין צורך בהתאמת המבנה למגורי אדם ומחייה.
מתוך שני הסוגים של חלליות לא־מאוישות, הראשונה מבצעת משימות בסביבת כדור הארץ, והשנייה טסה לירח, לכוכבים שונים או לפנים החלל.
חלליות מאוישות בדרך כלל לא צריכות ניווט אחרי שהן מגיעות למסלול, לעומת זאת, חלליות לא מאוישות מסתמכות בעיקר על ניווט שהן מקבלות.
חלליות מאוישות יכולות לקבל פקודה כמעט מידית מהקרקע.
חלליות לא־מאוישות צריכות להיות אוטונומיות, או לפחות להיות עצמאיות במבצעים שגרתיים.
משימות מרובות וגאוגרפיה מסובכת מעכבות חלליות לא־מאוישות מלהיות בקשר מתמיד עם שלוש תחנות הקשר החלליות.
לכן, הבסיס לטיפול בחלליות לא־מאוישות הוא זיהוי כשלים בחללית ותיקונם, לעומת זאת חלליות מאוישות מתמקדות באבטוח החללית עד שהתחנות על הקרקע יוכלו לעזור.
המחשבים של החלליות הלא־מאוישות מתוכנתים לעבוד הרבה זמן ולצרוך מעט אנרגיה, משום שבניגוד לחלליות מאוישות, אין בהן אנשים, שיכולים לעזור למחשבים ולתקן תקלות.
משימה מאוישת טיפוסית נמשכת שבוע או פחות.
לעומת זאת, משימה לא־מאוישת יכולה להימשך כעשור!
חלליות מאוישות בדרך כלל סוחבות יחידות של "כוחות עזר" המכילות טכנולוגיה כגון: אנרגיה לרפואה, ניסויים ומחשבים.
כמו כן, חלליות מאוישות במסלול סביב כדור הארץ תלויות לעיתים קרובות בלוחות סולאריים, שמייצרים כוח טבעי חלש.
חלליות לא־מאוישות משתמשות גם בלוחות סולאריים וגם במחולל רדיואיזוטופי תרמואלקטרי.
בנוסף לכך, הרבה חלליות לא־מאוישות שהיו קרובות לכדור הארץ, השתמשו בגרסאות שונות של מחשב, אשר פותח במרכז טיסות החלל גודרד.
לעומת מרכז טיסות החלל גודרד, המעבדה להנעת סילון של המכון הטכנולוגי בקליפורניה, התעסקה בבניית מחשבים לטיסות חלל רחוקות.
זאת ועוד, הרבה מחשבים בחלליות מאוישות פותחו ממחשבים אחרים ומחשבים במשימות קרקעיות הובאו ממכונות מסחריות.
בניגוד לכך, מחשבים בחלליות לא־מאוישות עוצבו בהתאמה מיוחדת.
במקרים אלו, נאס"א לא הייתה רק המייצגת של המחשבים, אלא גם מעורבת באופן פעיל בפיתוחם.
דוגמה לכך, הוא מחשב החלל הראשון והפשוט של נאס"א, ששלט במספר משימות במסלולים סביב כדור הארץ.
מחשב זה ביצע משימות שונות ומרובות, אשר תרמו מאוד.
לדוגמה, הלוויין SolarMax וטלסקופ החלל האבל השתמשו במחשב זה.
מרכז טיסות החלל גודרד הביא לפיתוח המכשיר במשך 10 שנים מסוף שנות ה־60 עד סוף שנות ה־70.
LCROSS - גשושית אמריקאית לחקר הירח (2009).
צ'אנג־אה 3 - גשושית הסינית לחקר הירח (2013)
חלל עבודה משותף (המכונה באנגלית: Coworking Space) הוא סביבת עבודה שבה מתאספים פרטים וחברות שונות, לרוב קטנות, לשם פעילות עסקית, כתחליף לעבודה מהבית או שכירת משרד.
חללי העבודה המשותפים מציעים לרוב שירותים נוספים כגון חדרי ישיבות, מטבח, לובי ושירותים משרדיים.
רבים מחללי העבודה גם משמשים לאירועים עסקיים וחברתיים.
חלל עבודה משותף, אינו רק מקום פיזי לעבודה, ולעיתים נבנית סביבו קהילה.
חלל עבודה משותפים נוטים להתחלק לשתי קבוצות: חללי עבודה הממוקדים בנדל"ן, ועיקר הפעילות שלהן היא בהשכרת עמדות עבודה ומשרדים, והקבוצה השנייה ממוקדת בקהילה.
ניתן גם להבחין בין חללי עבודה משותפים לבין חממות או אקסלרטורים.
האחרונים אינם תואמים למודל העבודה המשותף, מכיוון שאין בהם מאפיינים של חיברות ושיתופיות.
חלק מחללי העבודה גם ממוקדים בנישות או התמחויות, כגון חלל עבודה Wisdom בקליפורניה, המשלב מדיטציה, מיידנפולנס ויוגה.
חלל העבודה The Wing נוסד כדי "לקדם זן מסוים של נשים", וחלל העבודה Work and Play בניו ג'רזי, כולל מעון לילדים.
קהל היעד של חללי העבודה המשותפים
לחללי העבודה המשותפים מגיעים בעיקר יזמים, פרילאנסרים, בעלי מקצועות חופשיים, הייטק, אנשי שיווק ופרסום דיגיטלי, חברות עסקיות, סטארט-אפים ועוד, עושים בחלל שימוש אופרטיבי יומיומי לשם תפעול צעדיהם הראשונים: החל בתשתיות של מקום עבודה, ציוד, מחשבים, חשמל ומים, ועד חדר ישיבות ומתחמים המיועדים לפגישות עבודה.
אותם גורמים משלמים שכירות משתנה למפעילי חללי העבודה, בין אם אלו ניתנים כשירות לקהילה על ידי גורמים ממשלתיים או עירוניים, ובין אם גורם עסקי.
בין הסיבות הנעוצות למספרם ההולך וגדל של חללי העבודה בעשור השני של המאה ה-21 ניתן למנות את התמורות של סביבת העבודה המודרנית – המעניקה את האפשרות לעבוד בכל זמן ובמספר מקומות בעולם.
סיבה נוספת היא הצמיחה הגבוהה במספר היזמים, הפרילאנסרים והחברות השונות שבתהליכי הקמה – אשר מתחמי העבודה מהווים פתרון מצוין בעבורם.
אוכלוסיות אלו יכולות לצאת מהבית ולהנות מסביבה עסקית מתקדמת ומאובזרת, בלי התחייבות לחוזה שכירות ארוך טווח.
לאור התרחבות המגמה של פתיחת חללי עבודה נוספים בעיר החלו לקום אתרים שמאגדים את כל חללי העבודה המשותפים במקום אחד כך שיזמים, חברות עסקיות וסטארטאפים יוכלו לקבל את התמונה המלאה של כל המשרדים המוצעים בעיר שבהם הם ממוקמים.
שימוש במרחב עבודה שיתופי מאפשר למקצוענים מתחומים שונים לעבוד תחת אותה קורת גג ועל ידי כך להכיר זה את זה (נטוורקינג).
מפגשים אלו יכולים להיות בסיס פורה ליזמות ורעיונות חדשים.
גישה זו מקובלת מאוד ברחבי העולם וישנם חללי עבודה רבים אשר מארגנים מפגשי שיתוף פעולה וזאת כדי לקדם את הקהילה המתפתחת תחת החלל העבודה השיתופי.
אדם הבוחר לעבוד מתוך מתחם עבודה יכול להשקיע את עיקר זמנו בפיתוח העסק שלו ופחות באדמיניסטרציה.
הוצאות המשרד, מדפסות, ריהוט, אינטרנט, ניקיון וכדומה הוא מקבל כחלק מהשירות שמציעות החברה שמספקת את חלל העבודה המשותף.
מטרה משנית של חלל העבודה המשותף היא יצירת קהילה עסקית- חברתית.
ישנם מודלים עסקיים שונים העונים על מגוון צרכים משתנים של לקוחות.
רוב חללי העבודה המסורתיים מציעים מנוי חודשי או שנתי בלבד וזאת כדי ליצור סביבת עבודה קבועה עבור הלקוחות.
בנוסף ישנם חללי עבודה אשר מציעים מרחב עבודה שיתופי לפי שעה או יום, וזאת כדי לאפשר סביבת עבודה יותר פתוחה ודינמית וכמובן כדי להוזיל עלויות ללקוחות מכיוון שסטודנטים ויזמים רבים בתחילת דרכם לא זקוקים לשירותי משרד יום יומיים.
שיטה נוספת היא למכור ארנק דיגיטלי אשר נותן את האפשרות לתשלום לפי שימוש בלבד.
בעבר חללי עבודה רבים היו עושים שימוש בכלים רבים ועבודה ידנית על מנת לתפעל את השימוש בחללים.
בשנת 2017 הוקמה חברת התוכנה כשירות Spacebring (לשעבר andcards) והייתה לאחת החברות הראשונות המספקות תוכנה לתפעול וניהול חכם של השימוש במשרדים המשותפים, התוכנה אפשרה לבעלי הנכסים לנהל את החשבונות של הלקוחות, כניסה עצמאית ללא מגע אדם, הזמנת עמדות עבודה, הזמנת חדרי ישיבות, הטבות ואירועי קהילה.
בישראל יש כיום יש יותר מ-40 אלף מ"ר המוגדרים כחללי עבודה משותפים (כ-200 מתחמים, בשטח ממוצע של 200 מ"ר בלבד).
על פי אתר ספייסנטר, נכון לשנת 2022, ישנם בישראל למעלה מ־260 חללי עבודה משותפים.
"האב תל אביב" שהוקם בשנת 2010 נחשב למתחם העבודה השיתופי הראשון בישראל, אשר ממוקם בבית מעריב בתל אביב.
ההאב הציע מתחם עבודה שיתופי לצד קהילה עסקית תומכת.
בשנת 2010 גם הקים היזם הישראלי אדם נוימן את שטח עבודה שיתופי ראשון בניו יורק בשם Green Desk שלאחר מכן הפך ל-WeWork, אשר מפעילה כיום למעלה מ־750 מתחמים ב־38 מדינות.
חללי העבודה בישראל התפתחו סביב מודלים שונים, כולל חללי עבודה מתמחים כגון מתחם עבודה לעורכי דין או לעמותות.
קיימים בישראל חללי עבודה בתפעול של עיריות, כגון "הספרייה" בתל אביב, או "העגורן" של רעננה.
לרוב אלה גם משלבים חממה לטיפוח סטרטאפים.
חלל הבטן הוא החלל הגדול ביותר בגוף האדם וברוב בעלי החיים.
בחלל זה, נמצאים איברים פנימיים רבים.
את החלל תוחמים ארבעה גבולות: הגבול העליון מצוי מתחת לסרעפת, הגבול התחתון באגן הירכיים, הגבול הקדמי מצוי בשרירי הבטן, וגבולו האחורי של החלל מצוי בעמוד השדרה.
בחלל הבטן ישנן חמש מערכות עיקריות: מערכת השתן, מערכת העיכול, מערכת הדם, מערכת הלימפה ומערכת ההפרשה הפנימית (האנדוקרינית).
לדוגמה, בלוטות יותרת הכליה הן חלק ממערכת ההפרשה הפנימית אשר משגיחה על סביבה פנימית קבועה בגוף.
האיברים העיקריים הנכללים בחלל הבטן הם הקיבה, המעי הדק, המעי הגס, הכליות, הטחול, הכבד, התריסריון, כיס המרה, הלבלב והתוספתן.
דרך חלל הבטן עובר אבי העורקים, נהוג גם לקרוא לו אבי העורקים הבטני והוא מתפצל לעורקים קטנים יותר המספקים דם לכל איברי חלל הבטן.
את האיברים עוטף קרום הצפק.
הצפק הוא שק אנדותליאלי בעל עמידות גבוהה בפני זיהומים.
במקרה של זיהום, התאים הבלעניים (פגוציטים) מעכלים את החיידקים והנגיפים המזוהמים.
הצפק הוא קרום נסיובי דו-שכבתי שמרפד את דפנות חלל הבטן ועוטף את איברי הבטן.
שכבה המצויה בדפנות הבטן ושכבה העוטפת את איברי הבטן השונים.
בין שתי השכבות יש מרווח המכיל קרום נסיובי, קרום חלק ושקוף שמרפד חללים גדולים מסוימים בבטן.
בנוסף, נוזל מאפשר אי חיכוך של האיברים בתוך החללים שלהם.
בצפק נמצאים רשת כלי דם נימיים וכלי לימפה רבים.
מקובל בתחום הרפואה לחלק את הבטן לארבעה חלקים.
החלוקה לרבעים של הבטן מקלה על הרופא והחובשים, להבין בצורה שהיא לרוב מדויקת, מה הוא מקור הכאב.
רביע שמאלי עליון (LUQ) – החלק השמאלי של הכבד, טחול, זנב הלבלב, קיבה, כליה שמאלית, המעי הגס הרוחבי.
רביע ימני עליון (RUQ) – החלק הימני של הכבד, כיס המרה, ראש הלבלב, כליה ימנית, המעי הגס הרוחבי, התריסריון וחלק מהמעי הדק.
רביע שמאלי תחתון (LLQ) – החלק השמאלי של המעי הדק, המעי הגס היורד, את המחצית השמאלית של מערכת הרבייה הנשית, ואת השופכן השמאלי.
רביע ימני תחתון (RLQ) – החלק הימני של המעי הדק, המעי הגס העולה (המעי האטום), תוספתן, את החצי הימני של מערכת הרבייה הנשית, ואת השופכן הימני.
חלל אינסופי היא סדרת הנפשה אמריקאית, העוסקת בגארי, אסיר המרצה תקופת מאסר בחלל החיצון, שם הוא פוגש חייזר קטן שיש בו כוח להשמיד כוכבי לכת שלמים.
השניים יוצאים למסע כדי להציל את היקום.
הסדרה, מבית חברת נטפליקס, היא סדרת מדע בדיוני ופנטזיה שנוצרה על ידי אולאן רוג'רס ופותחה על ידי דייוויד סאקס.
הפרק הראשון בסדרה שודר לראשונה ב-26 בפברואר 2018 על ידי רשת הטלוויזיה האמריקאיות TBS ובמקביל עלה בנטפליקס בשידור בכורה.
לסדרה שלוש עונות (כל עונה בת 10–13 פרקים) כשהשנייה עלתה לראשונה בתאריך 24 ביוני 2019, כששודרה גם ברשת הכבלים Adult Swim וגם ברשת TBS באופן כזה שבו רשת Adult Swim משדרת כל פרק שבוע לפני שידורו ברשת TBS.
שבוע לאחר הקרנת הפרק האחרון של העונה השנייה הוכרז על יציאת עונה שלישית, אם כי תאריך היציאה נותר חסוי.
רק בשנת 2020 הודיעו המפיקים כי הפרק הראשון של העונה השלישית אמור לעלות לאוויר ב-20 במרץ 2021.
בספטמבר 2021 דווח כי הסדרה בוטלה.
גארי גודספייד (אולאן רוג'רס) הוא אסטרונאוט הרפתקן לא מיומן, שמושלך לכלא על סיפון ספינת חלל נטושה, בה הוא חי לבדו בלי אפשרות לברוח.
ביום האחרון של תקופת המאסר שלו בחללית הכלא "גלקסי 1" הוא נתקל בחייזר ממין ייחודי.
גארי מתיידד עם החייזר, ומכנה אותו "מונקייק" ("Mooncake"; מילולית "עוגת ירח").
השניים נמצאים ביחד למשך זמן רב ואף הופכים לחברים קרובים – עד שמתגלה כי מונקייק הוא למעשה מעין נשק המסוגל להשמיד גלקסיות שלמות, והוא נרדף על ידי יצור טלפתי רב עוצמה המכונה "הלורד קומנדר".
גארי ומונקייק יוצאים למסע להצלת היקום מידי של הלורד קומנדר, כשלצידם מחשב ספינת החלל הנקרא "HUE".
צבא של רובוטים זהים ונאמנים ושל חברים חדשים מצטרפים אל גארי ומונקייק לחללית – וכל זאת תוך ניסיון לחשוף את התעלומה של מה שמכונה בסדרה "החלל האינסופי".
הרעיון המקורי לסדרה עלה באמצע שנת 2010. אולאן רוג'רס, יוצר הסדרה והמדבב הראשי, העלה את הפרק הראשון של סדרת רשת מונפשת בעלת תכנון לעשרה פרקים מלאים תחת הכותרת "Gary Space" (בתרגום חופשי לעברית: "החלל של גארי" או "המרחב של גארי") לערוץ היוטיוב הפרטי שלו.
לרוע מזלו של רוג'רס, הפרויקט הופסק לאחר שלושה פרקים, ובסופו של דבר הסביר בעמוד הפייסבוק שלו כי גם הוא וגם האנימטור הראשי של הסדרה, דן בראון, החליטו להפסיק את העבודה המשותפת ולפרק את הסדרה.
עם זאת, הוא סייג ואמר כי ייתכן והסדרה תשוב לשידור בעתיד, אם התנאים יבשילו לכך.
ב-30 באפריל 2013 אישר רוג'רס כי הוא מתכנן חידוש לסדרה, ועונה חדשה ומשופרת של "Gary Space" עומדת להתפרסם, כאשר כל הפרקים יפורסמו באותה העת ולא במרווחי זמן.
שנתיים לאחר מכן הודיע רוג'רס כי ייתכן והסדרה תשודר ברשת "Cartoon Network" האמריקאית.
בתחילת 2016 הודיע רוג'רס סופית כי הוחלף שם הפרויקט שלו ל"חלל אינסופי" ושהסדרה המלאה תעלה בקרוב.
פרק הפיילוט לסדרה החדשה פורסם בערוץ היוטיוב שלו מעט מאוחר יותר.
הפרק תפס את תשומת ליבו של השחקן והקולנוען קונאן אובראיין, שהזמין את רוג'רס ללוס אנג'לס כדי להציע את הסדרה לרשת TBS.
מעט אחר כך הצטרף בעמו להפקה בתפקיד מפיק בכיר לצד רוג'רס ודייוויד סאקס.
כמו כן הצטרפו כמפיקים בכירים גם חברים אחרים בחברה של אובראיין (דייוויד קיסינג'ר, לארי סאליבן וג'ף רוס), וכמה עובדי חברת 'ניו פורם' שעזרו ליצור את פרק הפיילוט (קתלין גרייס, מליסה שניידר ומאט הוקלוטוב).
כדי לאזן את חוסר הניסיון של רוג'רס בענף, אובראיין הביא את דייוויד סאקס להפקה כמפיק הראשי של הסדרה, ובין היתר כדי שיעזור וידריך את רוג'רס.
כאשר השיב לשאלה ממעריץ בטוויטר, חשף רוג'רס כי הסדרה תשודר על ידי TBS בפסטיבל קומיק-קון בסן דייגו בשנת 2017. עם זאת, הקרנת הבכורה של הסדרה התרחשה דווקא באתר רדיט ב־15 בפברואר 2018, ולאחר מכן הוקרנה בשנית לצד הרצאה קצרה של רוג'רס באתר AMA.
בהמשך אותו יום התפרסמו שני הפרקים הראשונים באתר ובאפליקציה של TBS.
חברת הבת של הרשת, TNT, שידרה בכורה של הסדרה בערוץ ב-17 בפברואר אותה שנה.
לאחר שידורו בערוץ, הסדרה עלתה לערוץ Cartoon Network תחת רצועת השידור "Adult Swim".
שאר העונה שודרה באופן דומה.
ב־20 בפברואר 2018 הופצו שני הפרקים הראשונים בנטפליקס.
בנוסף לשידור הסדרה, החברה עוסקת גם בהפצה והשיווק הבינלאומי לסדרה, ובמסגרת החוזים בינה לבין TBS שחררה אותה בפלטפורמה שלה ב-20 ביולי של אותה שנה.
ב־7 במאי חודשה הסדרה לעונה שנייה, שכללה 13 פרקים.
בהמשך הודיע רוג'רס כי עונה שלישית תעלה לשידור ב-30 בספטמבר 2019, אם כי התאריך נדחה ולמשך זמן מה נותר לא ידוע.
ב־7 באפריל 2019, חשף רוג'רס כי התוכנית תעבור משידור בערוץ TBS לערוץ Adult Swim.
ב-1 במרץ 2021 הודיעו המפיקים כי הפרק הראשון של העונה השלישית אמור לעלות לאוויר ב-20 במרץ 2021 בשירות הסטרימינג של חברת HBO.
במהלך מלחמת העצמאות (30 בנובמבר 1947 – 20 ביולי 1949) נהרגו 5,677 מאנשי היישוב ומדינת ישראל הצעירה.
4,762 חיילים נפלו במערכה ו-915 אזרחים ניספו בפעולות איבה.
היו אלו האבידות הכבדות ביותר שסבלה מדינת ישראל במהלך איזו ממלחמותיה – כ-0.9 אחוזים מבין כ-630 אלף תושבי היישוב בעת פרוץ המלחמה.
אחד מבין 111 תושבים לערך נפל במערכה.
מלחמת העצמאות פרצה למחרת החלטת עצרת האו"ם על קבלת תוכנית החלוקה לארץ ישראל המנדטורית.
באותה עת התגוררו בארץ כ-750 אלף ערבים וכ-630 אלף יהודים.
ריכוזי האוכלוסייה היהודיים נמצאו בעיקר במישור החוף, בירושלים, בגליל התחתון ובעמק יזרעאל.
אוכלוסייה יהודית גדולה התגוררה בערים מעורבות, ובראשן ירושלים.
יישובים יהודים רבים היו מבודדים בתוך אוכלוסייה ערבית עוינת ודרכי התחבורה אליהם היו מאוימות.
30 בנובמבר 1947 – 3 באפריל 1948: שלב זה התאפיין במאבק על השליטה בדרכים ובערים המעורבות.
הערבים תקפו בעיקר את צירי התנועה שהובילו ליישובים יהודיים מבודדים (כולל ירושלים המערבית), ואילו כוחות ההגנה נקטו בדרך כלל באסטרטגיה הגנתית, והסתפקו בפעולות תגמול נקודתיות;
3 באפריל 1948 – 14 במאי 1948: בשלב זה היוזמה עברה לידי הכוח הצבאי של היישוב, שפתח בשורת מתקפות בכוחות גדולים יחסית במספר אזורים, בהתאם לקווי המתאר של תוכנית ד'.
כוחות ערביי ארץ ישראל והמתנדבים הערביים שסייעו בידם הובסו ברובם.
כוחות 'ההגנה' השתלטו על שטחים נרחבים באזור שפלת החוף, בגליל המזרחי והמערבי ובפרוזדור ירושלים וכבשו את מרבית הערים המעורבות ומספר ערים ערביות.
15 במאי 1948 – 10 ביוני 1948: פלישת צבאות ערב הסדירים – מצרים, הלגיון הערבי, עיראק, סוריה ולבנון, מיד לאחר תום המנדט הבריטי.
בשבועיים הראשונים של הפלישה היוזמה הייתה בידי הצבאות הפולשים והכוחות הישראלים התמקדו בבלימת התקדמותם.
מסוף מאי החלו כוחות צה"ל לבצע שורת התקפות נגד, שרובן הסתיימו בכישלון.
11 ביוני 1948 – 7 ביולי 1948: ההפוגה הראשונה – פסק הזמן נוצל על ידי שני הצדדים להתארגנות מחדש לקראת חידוש הלחימה ולהתעצמות צבאית.
בשלב זה היוזמה עברה לידי צה"ל, שביצע מספר מתקפות נגד חילות המשלוח הערביים וכוחות צבא ההצלה, במהלכן השתלט על שטחים נרחבים בגליל התחתון, בשפלה ובפרוזדור ירושלים.
19 ביולי 1948 – 20 ביולי 1949, מהכרזת ההפוגה השנייה עד חתימת הסכם שביתת הנשק האחרון, עם סוריה.
בתקופה זו יזם צה"ל מספר מבצעים צבאיים גדולים, שנמשכו מספר ימים כל אחד, השתלט על שטחים נרחבים בגליל, בנגב ובערבה, מוטט את 'צבא ההצלה' והביס את הצבא המצרי (למעט ברצועת עזה).
ההבחנה בין חיילים לבין אזרחים
ההבחנה בין חיילים לבין אזרחים במהלך המלחמה – ובמיוחד בשלביה הראשונים – לא הייתה חדה וברורה.
כשפרצה המלחמה היו המסגרות הצבאיות של היישוב – למעט הפלמ"ח – בשלבי התארגנותן הראשונים, במקביל לגיוס הכללי לשירות צבאי שהוכרז ביישוב.
אזרחים רבים השתתפו בפעולות הגנה על יישוביהם שהותקפו.
חלקם אחזו בנשק ונלחמו, גם מבלי ללבוש מדים ולהשתייך רשמית ליחידות לוחמות.
אחרים עסקו בפעולות עזר – קשרות, רפואה ועוד – בגזרות המלחמה השונות, וחלקם נפלו בקרב.
לכן חוילו לאחר מותם לאחר המלחמה רבים מן האזרחים שנפלו – למעשה כל אלו שמילאו תפקיד לוחם פעיל ותפקיד עזר לפעולות הצבאיות.
על כן ניתן לומר שבפועל מספר האזרחים שנפלו היה גבוה באופן ניכר ממספרם הרשמי.
אזרחים לא מעטים נפלו במהלך קרבות השיירות בחודשים הראשונים למלחמה, אך למעשה כולם חוילו לאחר מותם, כך שכל חללי הקרבות הללו נמנים עם אנשי הצבא שניספו.
מקרה טראגי המדגים את הקו הדק שהפריד במלחמה בין חיילים לבין אזרחים הוא של התינוקת אילנה אפרתי, בת 11 חודש, ואמה רות.
הן נהרגו יחד בהפגזה שהונחתה על בית הילדים בקיבוץ משמר העמק ב-4 באפריל 1948. אילנה הפעוטה הוכרה כנופלת אזרחית.
רות, שנמצאה בתפקיד על משמר הילדים בבית הילדים, חוילה לאחר מותה.
האבידות הצבאיות הקשות התרחשו בשמונת החודשים הראשונים של המלחמה: מנובמבר 1947 ועד סוף אפריל 1948 נפלו כ-25 אחוזים מהחללים הצבאיים, ואילו בחודשים מאי–יולי 1948 נהרגו יותר מ-50 אחוזים מהם.
גליל עליון, כולל צפת - 385
כנרת, כולל טבריה - 20
אזור המרכז (לא כולל הדרך לירושלים) - 596
מישור החוף (לא כולל חוף הכרמל) - 79
יהודה, כולל גוש עציון - 262
מקומות אחרים (כולל לב השומרון) - 17
מקומות נפילה לא ידועים - 148
לפחות 42 מאנשי הצבא שנפלו נהרגו מאש הכוחות הבריטים.
אנשי הצבא שנפלו כוללים כ-92 חללים שמקום קבורתם לא נודע.
מהאחרים נקברו כ-44 אחוזים – כ-2,100 – בבתי הקברות הצבאיים בהר הרצל בירושלים ובנחלת יצחק שבתל אביב.
1,580 נקברו ב-25 בתי קברות צבאיים אחרים, וכ-960 הובאו לקבורה בכ-160 בתי קברות של ערים ויישובים, כולל חמישה בתי קברות השוכנים מחוץ לישראל.
משמעות הנתונים היא כי בני 18 עד 26 היוו 67.87 אחוזים מכלל החללים - שניים מכל שלושה.
בני 27 עד 39 היוו 22.05 אחוזים נוספים, וביחד בסך הכל מדובר בכמעט 90 אחוזים מהחללים.
בני פחות מ-18 היוו חמישה אחוזים מהחללים אנשי הצבא, וכך בקירוב גם בני ה-40 ויותר.
המבוגר בחללים הצבאיים היה דוד גרין, בן 75, איש הש"י.
בין החיילים שנפלו במערכה היו 141 נשים, המבוגרת בהן הייתה בת 55. 12 מהן היו נערות בגילאים 15 עד 17. 78 מהנשים (למעלה ממחציתן) היו בנות 18 עד 22. רוב החיילות נהרגו בעת ששימשו כחובשות או כקשריות או בתפקידי עזר אחרים, אך לא מעטות נפלו במלאן תפקיד לחימה.
23 נשים שחוילו נפלו בקרבות גוש עציון, ו-17 נמנו בין חללי שיירת הדסה בירושלים.
נשים רבות ניספו בעת שמילאו תפקיד בהגנת ישוביהם שהותקפו – ברובע היהודי בירושלים, ברמת רחל, בניצנים ובמקומות נוספים.
נשים רבות בתפקיד ניספו בהפגזות הלגיון על ירושלים המערבית.
רוב הנשים (111) נפלו עד לתום קרבות עשרת הימים ביולי 1948.
בשל אופייה הנרחב של המלחמה התרחשו במהלכה טרגדיות גדולות במיוחד.
ב-34 מקרים לפחות נפלו שני אחים מאותה משפחה; שני זוגות של אחים נפלו בקרב שיירת יחיעם.
במקרים נוספים נפלו אבות ובניהם ובני זוג.
על פי הערכת החוקר מנחם סופר נטלו חלק פעיל במלחמה כ-600 נערים בני למטה מ-18 – מלבד בני הנוער ששירתו במסגרת הגדנ"ע – ומאלו כ-114 נפלו במערכה.
כאמור לעיל, מאגר יזכור מונה 241 חללים בקבוצת גיל זו.
הצעיר בהם היה ניסים גיני, בן 10, ששימש כקשר ברובע היהודי בירושלים העתיקה.
ידועה ארץ הלידה של מרבית הנופלים הצבאיים, אשר הגיעו מעשרות ארצות מוצא:
כמעט מחצית מהחללים (48.9%) היו ילידי ארץ ישראל או פולין, ואילו שני שלישים מהם (67.9%) היו יוצאי ארבע ארצות - ארץ ישראל, פולין, גרמניה ורומניה.
ידועה שנת העלייה של 3,278 מן החללים הצבאיים שנולדו מחוץ לארץ ישראל:
מהנתונים עולה כי מחצית מהנופלים שידועה שנת עלייתם הגיעו לארץ ישראל לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
היתר עלו לאחר מכן, ורובם (30%) עלו בשנת 1946 ולאחריה.
כ-360 עולים שעלו לאחר פרוץ מלחמת העצמאות זכו לחיות בארצם החדשה זמן קצר בלבד לפני שנפלו בקרב.
758 מחללי המלחמה הצבאיים - 15.9% - היו שורדי השואה.
הם היו יוצאי כ-17 ארצות:
כך, רוב שורדי השואה שנפלו (60.9%) היו ילידי פולין או רומניה.
132 הגיעו לארץ לאחר פרוץ מלחמת העצמאות וזכו לחיות בה רק זמן קצר לפני שנפלו בקרב.
בין החללים היו תשעה לא-יהודים, שהתנדבו להילחם לצד היישוב וישראל..
כמו כן נפלו 12 חיילים ישראלים דרוזים וערבים וחייל אחד שהתגייר (ברוך מזרחי).
שמונה קצינים בכירים של ההגנה וצה"ל נפלו במערכה.
דרגות אלוף וסגן אלוף ניתנו להם לפני מותם או אחריו:
יהושע גלוברמן – אלוף, מפקד מחוז תל אביב של ההגנה
דוד מרכוס – אלוף, מפקד חזית ירושלים
מודי אלון – סגן אלוף, מפקד טייסת הקרב הראשונה בחיל האוויר
יצחק דובנו – סגן אלוף, קצין ההדרכה של הפלמ"ח ומפקד קיבוץ נגבה
מרדכי נימצביצקי – סגן אלוף, ראש הג"א
שמואל פומרנץ – סגן אלוף, איש מח"ל ומפקד מבצע ולווטה
יונה רסין – סגן אלוף, מראשי הש"י
ישראל שחורי – סגן אלוף, מפקד מרחב תל אביב ויפו הכבושה.
במלחמה נפלו גם 11 קצינים בדרגת רב-סרן.
בין הקטינים שניספו נמנו 105 בני 11 עד 17 ו-91 ילדים עד גיל 10, לרבות 25 פעוטות עד גיל 3. כאמור, קטינים נוספים נפלו בשירות צבאי וחוילו לאחר מותם.
שבעה מן החללים האזרחיים היו אלמונים – שישה גברים ואשה אחת – שנקבע כי היו יהודים, והובאו לקבורה מבלי שזוהו.
מהנתונים עולה כי 80 אחוזים מהאזרחים שניספו נהרגו בשלוש הערים הגדולות – ירושלים, תל אביב וחיפה.
בירושלים לבדה נפלו כ-44 אחוזים מהקורבנות האזרחיים.
שני גורמים עיקריים הביאו למותם של רוב החללים האזרחים:
פעולות האיבה שהתנהלו בין שתי הקהילות, הערבית והיהודית, בערים המעורבות, שבהן רב החיכוך בין הצדדים – ירושלים, חיפה, טבריה, צפת.
פעולות האיבה התנהלו גם בגבולות שבין יפו הערבית ליישובים העבריים הסמוכים לה – תל אביב, בת ים וחולון.
הן כללו בעיקר צליפות, הפעלת מכוניות תופת וכן התקפות מקומיות.
לאחר כיבוש הערים המעורבות (למעט ירושלים) על ידי היישוב וצה"ל באפריל ובמאי 1948 פסקו התקריות הללו ברובן.
הפעלת אמצעי לחימה מודרניים על ידי צבאות ערב הפולשים נגד ריכוזי האוכלוסייה הישראלית – הפגזות ארטילריות בירושלים (על ידי הלגיון), הפצצות מן האוויר נגד ערי החוף, בעיקר תל אביב (על ידי חיל האוויר המצרי).
אירועים אלו התחוללו בעיקר חודשים מאי–יולי 1948.
מהנתונים עולה כי בחמשת חודשי המלחמה הראשונים, עד סוף חודש אפריל 1948, נפלו יותר מ-42 אחוזים מהקורבנות האזרחיים.
בחודשים מאי–יולי 1948 ניספו יותר מ-50 אחוזים מכלל הקורבנות האזרחיים, בעיקר עקב הפגזות והפצצות.
לאחר חודש יולי 1948 צנח מספר החללים האזרחיים בצורה חדה.
מרבית האזרחים שנהרגו מאז ועד סוף המלחמה נורו על ידי מסתננים או שנפגעו ממוקשים ונפלי תחמושת.
בחיפה פסקו האבידות האזרחיות לאחר כיבוש העיר באפריל 1948, ובתל אביב – לאחר תום ההפצצות שהונחתו עליה במהלך קרבות עשרת הימים ביולי 1948. בירושלים, שקו החזית שהתייצב עבר בליבה, הוסיפו להיגרם אבידות אזרחיות, אך הן כמעט שפסקו לאחר הסכם הפסקת האש בעיר בנובמבר 1948.
במספר אירועים אירעו טרגדיות גדולות במיוחד, שבהן נספו יחד רבים מבני משפחה או משפחה מורחבת.
אירועים של פגיעות המוניות באזרחים
22 בפברואר 1948 – הפיגוע ברחוב בן יהודה – 58 הרוגים, מהם 47 אזרחים
11 במרץ – פיצוץ מכונית התופת בחצר בית המוסדות הלאומיים בירושלים - 12 הרוגים, מהם שישה אזרחים
8 באפריל – התקפה על השוק העירוני בטבריה – שבעה הרוגים
המצור על הרובע היהודי בירושלים – 22 הרוגים, מהם 13 בקרב האחרון על הרובע במאי 1948. אחדים מהם נעלמו ולא נמצאו עוד
30 במאי – הפצצת רחובות – עשרה הרוגים, מהם שמונה אזרחים
3 ביוני – הפצצת ראשון לציון – 25 הרוגים, מהם 14 אזרחים
בהפגזות על ירושלים בחודשים מאי-יולי 1948 נהרגו כ-220 אזרחים, מהם כ-180 עד תחילת ההפוגה הראשונה
בהפצצות על תל אביב בחודשים מאי-יולי 1948 ניספו כ-150 איש, מהם כ-130 אזרחים.
בעיר ירושלים נספו 953 חיילים ואזרחים, וביחד עם הנופלים בפאתי העיר, באזור יהודה (בעיקר בגוש עציון) ובדרך אל העיר מגיע מספרם ל-1,903 - 33.5 אחוזים מכלל הנופלים במערכה.
בעיר תל אביב נספו 314 חיילים ואזרחים.
בעיר חיפה נפלו 238 חיילים ואזרחים.
אתר יזכור - אתר ההנצחה לחללי מערכות ישראל
לעד - האתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה
יהושע בן אריה (עורך), ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך 10: מלחמת העצמאות (1947–1949), ירושלים: כתר ויד יצחק בן צבי, 1983
עמנואל סיון, דור תש"ח: מיתוס, דיוקן וזיכרון, הוצאת מערכות, 1991
זאב שיף ואיתן הבר, לקסיקון לביטחון ישראל, זמורה-ביתן-מודן, 1976
מנחם סופר, "ילדים במלחמה: ילדים ובני נוער שנטלו חלק במלחמת תש"ח", אריאל, גיליון 175, אוקטובר 2006, עמ' 54–60.
יורם אלמכיאס, בני חברון במערכת תש"ח, מחקרי חברון ויהודה (יא-יב), 2023, עמ' 250-209.
"חללית" הוא שיר של להקת גזוז.
את השיר כתב והלחין דני סנדרסון, והוא מופיע באלבומה של להקת גזוז הנושא את שמה שיצא בשנת 1979. הסולנית בשיר היא מזי כהן.
להקת גזוז הוציאה את אלבום הבכורה שלה, "גזוז", ב-1979. האלבום יצא לאחר שהלהקה כבר הייתה פעילה כשנה והופיעה בתוכניות הטלוויזיה הראשונות ששודרו בצבע בישראל.
האלבום כלל 11 שירים, שרובם נכתבו והולחנו על ידי דני סנדרסון והפכו ללהיטים מוכרים, ביניהם "תשע בכיכר", "היא לא תדע", "אמא ודני" ו"גוביינא".
המוזיקה באלבום הושפעה מסגנון הרוק הקליל והרוקנרול האמריקאי של שנות ה-70, והשירים התאפיינו בהומור עשיר ומשחקי לשון.
בהופעותיה, שילבה הלהקה קטעי מעבר מצחיקים בין השירים, בדומה למסורת של הלהקות הצבאיות ששילבו מוזיקה עם קטעי בידור.
הלהקה נוסדה על ידי דני סנדרסון ואברהם דשא (פשנל) בשיתוף חברת המשקאות "גזוז", שהעניקה ללהקה את שמה.
ההרכב כלל תשעה חברים: גידי גוב, מזי כהן, מוטי דיכנה, דני פאר, מאיר שפייזר, זיו בן, גרי רזניק ושלמה חממי, בנוסף לסנדרסון.
אף על פי שגודל ההרכב תרם לעושר המוזיקלי, הוא גם היה אחד הגורמים שהובילו לפירוק הלהקה.
זהו שיר רוק, המסופר מנקודת מבטה של אישה.
היא מספרת על מפגש מיוחד עם חייזר שנחת במרפסת ביתה והזמין אותה להרפתקה בחלל.
לאחר טיול קסום בין הכוכבים, היא נשארה עם געגועים וציפייה לשובו, ממתינה במרפסת.
השיר משקף בצורה מעניינת את המציאות הטכנולוגית של תקופתו: החייזר מתואר כיצור חמוד בעל שתי אנטנות - אחת לקליטת שידורי הטלוויזיה הישראלית ואחת לשידורי ירדן.
תיאור זה מהווה רמז אירוני למצב התקשורת בישראל באותה תקופה, כשהייתה רק תחנת טלוויזיה אחת, והצופים שהיו בני-מזל עם אנטנה חזקה יכלו לקלוט גם את השידורים מירדן.
יש כאן הומור עדין בכך שדני סנדרסון, כותב השיר, מדמיין עתיד שבו טיסות בין-כוכביות הן דבר אפשרי, אך עדיין משאיר את הטכנולוגיה התקשורתית מוגבלת לשני ערוצים בלבד - כמו המציאות של אותם ימים.
חללית, בביצוע כברה קסאי, מתוך "כוכב נולד – עונה 1", (2009)
מתוך התכנית כוח הקצב, שבה שונתה הדוברת לדובר.
ביצוע של אפרת רייטן מתוך כדור פורח 1994.
מחנה ההשמדה חֶלְמְנוֹ היה מחנה השמדה במערבה של פולין, בסמוך לכפר חֶלְמְנוֹ על הנֵר, כ-60 ק"מ מצפון מערב לעיר לודז'.
היה זה מחנה ההשמדה הראשון שהוקם על ידי הנאצים, והקמתו היוותה קפיצת מדרגה בשלבי התפתחות "הפתרון הסופי": בפעם הראשונה בוצעה השמדה של יהודים ובני לאומים אחרים באמצעות משאיות גז, היה זה האתר הראשון שבו בוצעה ההשמדה במקום קבוע, והאתר הראשון שבו נשרפו גופות הנרצחים.
מחנה ההשמדה חלמנו פעל מ-8 בדצמבר 1941 עד אפריל 1943; ביוני 1944 חודשה פעילותו, עד לחיסולו ב-18 בינואר 1945.
השמדה מאורגנת של היהודים, כחלק ממדיניות הפתרון הסופי של הנאצים, החלה במבצע ברברוסה, הפלישה הגרמנית לברית המועצות, שנפתחה ב-22 ביוני 1941. יחידות מיוחדות שנקראו "עוצבות מבצע", איינזצגרופן, נעו בעקבות היחידות הלוחמות.
יחידות אלה רצחו את היהודים שנפלו לידיהם בשטחים שנכבשו, בעיקר בירי המוני.
החל מספטמבר 1941 החלו יחידות אלה לעשות שימוש גם במשאיות גז לשם ביצוע ההשמדה.
השלב הבא של תהליך ההשמדה המאורגנת היה שינוי הסדר: במקום שהרוצחים יגיעו אל הנרצחים, הוחלט להביא את היהודים אל אתר ההשמדה.
חלמנו היה האתר הראשון בו בוצעה מדיניות זו.
מחנה ההשמדה חלמנו נמצא במערב פולין, כ-60 קילומטרים מצפון מערב לעיר לודז', וכ-120 קילומטרים ממזרח לפוזנן.
המחנה היה סמוך לנהר נר (Ner), אחד מיובליו של נהר ורטה (Warta).
המחנה נקרא על שם העיירה חלמנו שעל נהר נֵר (Chełmno nad Nerem, בגרמנית: Kulmhof an der Neihr), הנמצאת כחמישה קילומטרים מדרום לאתר המחנה (להבדיל מעיירה נוספת בשם חלמנו, הנמצאת כשישים קילומטרים מצפון לאתר המחנה).
לאחר השלמת כיבוש פולין וחלוקתה עם ברית המועצות, חילקו הגרמנים את השטח שנפל לידיהם לשני חלקים עיקריים: החלק המרכזי, שכלל את מחוזות ורשה, לובלין, ראדום וקרקוב, הוגדר כיחידה מנהלית בפני עצמה - גנרל גוברנמן, ממשל כללי.
חבליה המערביים של פולין סופחו לגרמניה; חלמנו הייתה בחבל שנקרא בפי הגרמנים ורטגאו (Warthegau), ואשר כלל חלק מאזור לודז' ואת אזור פוזנן.
המחנה היה מורכב משני אתרים.
המחנה הראשון נקרא "מחנה הטירה" (Schlosslager), שהיה ממוקם בטירה ישנה שהייתה בכפר חלמנו, ובה רוכזו הקורבנות שהובאו למקום לאחר גירושם.
במרחק כארבעה קילומטרים משם, ביער הסמוך, נמצא החלק השני של המחנה שנקרא "מחנה היער" (Waldlager), בו היו המשרפות ואזור קברי ההמונים.
הכפר חלמנו עצמו היה כפר קטן, ובו כארבעים בתי איכרים, וכמה מבני ציבור (בית ספר, אכסניה, תחנת מכבי אש, ובנין של ועד הכפר).
הכפר מנה כמאתים וחמישים איש, שגורשו מבתיהם לאחר הכיבוש הגרמני.
במקומם התיישבו במקום גרמנים, רובם מהגרים מווהלין, שנאלצו לעזוב את בתיהם בעקבות כיבוש מזרח פולין בידי ברית המועצות.
בסוף 1941 התגוררו בכפר כ-300 תושבים גרמניים, והיה בו גם סניף של המפלגה הנאצית.
לא ברור מתי ניתנה הפקודה להקמת המחנה.
סביר להניח שההוראה הרלוונטית ניתנה בסוף אוקטובר או תחילת נובמבר 1941. היוזמה באה כנראה מצדו של ארתור גרייזר, מושל מחוז ורטגאו, שרצה להציג "מחוז למופת" (Mustergau), נקי מיהודים ומפולנים.
המטרה הייתה גם ליצור "שטח ניסויים למאבק הלאומי", כפי שהוגדר.
רעיונות להשמדה "הומניטרית" של יהודים "לא-פרודוקטיביים" שהועלו על ידי מפקד האס דה (סוכנות המודיעין של המפלגה הנאצית, "שירות הביטחון", בגרמנית: Sicherheitsdienst) במחוז חברו למטרותיו של גרייזר, ואלו הוצגו לאדולף היטלר.
היטלר אישר השמדת 100,000 יהודים.
תחילה נעשתה ההשמדה באמצעות ירי המוני, ולאחר מכן נרצחו היהודים בבורות סיד.
כ-3,000 יהודים מגטאות זגורוב וגרודז'ייץ נרצחו בדרך זו.
ואולם, דרך זו הסתברה כלא-יעילה וכקשה לשמירה בסוד.
בשל כך הוחלט על שימוש במשאיות גז שנותרו מתוכנית T4 - אותנסיה.
בנובמבר התמקם בחלמנו סגל המחנה, שהיה מורכב מכ-20 אנשי אס דה (SD), אנשי משטרת הביטחון, ועוד כ-120 אנשי משטרת ההגנה (גוף משטרתי שהיה חלק ממשטרת הסדר, אורפ"ו (OrdnungsPolizei).
אנשי האס דה היוו את מפקדת המחנה, ואילו אנשי משטרת ההגנה היו אלה שעסקו באבטחת תהליכי ההשמדה, כפי שיפורט להלן.
כוח המשטרה שניהל את המחנה נקרא "כוח המשימה המיוחד קולמהוף" (Sonderkommando Kulmhof), ולעיתים נקרא על שם מפקדי המחנה (שיוזכרו להלן) "זונדרקומנדו לאנגה" ואחר כך "זונדרקומנדו בותמן".
היחידה הייתה כפופה ישירות למשרד לביטחון הרייך (RSHA - Reichssicherheitshauptamt), אך גם מושל חבל ורטלנד, ארתור גרייזר, מפקד האס אס בחבל, וילהלם קופה, ומפקד גטו לודז', הנס ביבוב, התערבו בנעשה במקום.
מחנה ההשמדה חלמנו היה האתר הראשון שבו הושמדו הקרבנות בגז, באופן "תעשייתי", ושבו גם נשרפו גופות הנרצחים.
ההשמדה נעשתה במשאיות גז שהותאמו למטרה זו.
בדצמבר 1941 הופקד ולטר בורמייסטר על הבנייה והפיקוד של חלמנו.
במהלך הרצח ההמוני במקום שימש נהג של משאיות הגז.
חלק מן היהודים הובאו לחלמנו ברכבות, שהגיעו עד העיירה קולו, כ-5 ק"מ מצפון מערב לחלמנו, ומשם נשלחו במסילה צרה יותר לכיוון חלמנו.
חלק אחר מן היהודים שנשלחו להשמדה הובאו למקום במשאיות.
בעיתות עומס, כאשר נשלחו לחלמנו מספר רב של יהודים, הושארו לעיתים קבוצות של יהודים בחיים במשך כמה ימים, עד להשמדתם.
הם הוחזקו במרתפי הטירה, וכן בכנסייה הסמוכה בכפר ובאסם שליד הטירה.
עד לשנים האחרונות ניתן היה למצוא על קירות המרתפים כתובות שהשאירו אחריהם יהודים אלה, שכבר היו מודעים לגורלם (בעיקר בשלבים המאוחרים יותר).
עם הגיעם למחנה, הופעל כלפי היהודים נוהל של הטעיה, כפי שהיה מקובל בכל מחנות ההשמדה.
הנוהל נועד למנוע בהלה ומהומות, ולאפשר תהליך מהיר וללא תקלות.
היהודים שהובאו לטירה הוכנסו פנימה, שם התקבלו בנימוס ובאדיבות.
נאמר להם שהם מועברים ל"יישוב מחדש" בגרמניה או באוסטריה.
ואולם, לפני שיועברו עליהם לעבור חיטוי.
הם חולקו לקבוצות של 30–40 איש, והוכנסו אל תוך הטירה, לאולם גדול, שהיה מחומם בחודשי החורף.
נאמר ליהודים שהם נשלחים למרחץ.
הם נצטוו להתפשט ולתלות את בגדיהם על קולבים שהיו במקום, ולהיוותר בלבנים.
במקום היו שלטים עליהם נאמר "למרחץ", וניתנו להם סבון ומגבות.
חפצי הערך שהיו בידיהם הופקדו בידיו של פקיד פולני שהיה במקום, וזה רשם את זהותם.
לאחר מכן הועברה כל קבוצה לחדר אחורי, שממנו נפתחה דלת אחורית.
מהדלת הוביל מישור משופע כלפי מטה, היישר אל תוך משאית הגז שהמתינה כשדלתותיה האחוריות פתוחות.
בשלב זה הוסר המסווה: הגרמנים דחפו בכוח את הקורבנות העירומים, ודחסו אותם אל תוך המשאיות.
בחלמנו היו שלוש משאיות מתוצרת רנו, שהותאמו בגרמניה למטרתן.
אורך הארגז של כל משאית היה 4 עד 5 מטרים, רוחבו 2.2 מטרים וגובהו כ-2 מטרים.
הארגזים היו מוארים וניתן היה לצפות במתרחש בתוכם מבעד לחלון שהפריד בין הארגז ובין תא הנהג, הקבינה.
אל הארגז היה מחובר צינור גמיש, שניתן היה לחברו למערכת הפליטה של המשאית, האגזוז.
לאחר שהקורבנות נדחסו אל תוך המשאית, נעל נהגה את הדלתות האחוריות, וחיבר את הצינור הגמיש למפלט המשאית.
עם תחילת הנסיעה זרם גז פחמן חד-חמצני אל תוך חלל המשאית, והקורבנות שבתוכה החלו להיחנק.
בתוך כעשר דקות כבר לא היו בין החיים.
לאחר מותם של כל הקורבנות ניתק הנהג את צינור הפליטה מן הארגז, ונסע למחנה היער.
במרחק של כ-4 קילומטרים מצפון מערב לטירה, בתוך יער ז'וכוב, מוקם מחנה היער (Waldlager).
בשלוש קרחות יער מוקמו קברי המונים, שאליהם רוקנו המשאיות את מטענן.
מכל משלוח הושארו בחיים 50 עד 60 יהודים בריאים, שגויסו למה שהוגדר על ידי הגרמנים "קבוצת עבודה" - קומנדו עבודה (Arbeitskommando).
הם חולקו לשתי קבוצות: האחת שהתה בתוך הטירה ואספה את בגדי הנרצחים, שהופשטו מהם לפני שהועלו למשאית הגז.
כמו כן הועסקו אנשים אלה בעבודות שירותים ונקיון עבור סגל הטירה.
הקבוצה השנייה אולצה לעבוד בקבורת הגופות; הם חפרו את קברי ההמונים, הוציאו את הגופות מן המשאיות וסידרו אותן בקברים.
העבודה נעשתה כאשר האסירים כבולים באזיקים ברגליהם, שהכבידו מאוד על תנועתם, ותחת השגחה צמודה והתעללות בלתי פוסקת מצד השומרים.
האסירים שוכנו בטירה או באסם תבואה ששכן לידה.
לעיתים קרובות היו הגרמנים רוצחים את קבוצת היהודים הזו, ומחליפים אותם בקבוצה חדשה.
במחנה היער חפרו פועלי הכפייה תעלות בעומק כ־5 עד 6 מטרים, ברוחב כ-8 מטרים, ובאורך עשרות מטרים.
עם הגעת משאית הגז היו פותחים את הדלתות ונותנים לגז להתנדף.
לאחר כמה דקות היו עובדי הכפייה עולים למשאית ופורקים ממנה את מטען הגופות שעליה.
לעיתים היו נמצאים קרבנות שלא מתו; אלה היו מומתים ביריה במקום.
הגופות היו נבדקות כדי למצוא תכשיטים וחפצי ערך שהוסתרו בהם, ולאחר מכן היו מושלכות לתעלות.
עם ריקון המשאית ממטענה היו עובדי הכפייה מנקים את המשאית מההפרשות של הגוססים, ואז הייתה המשאית חוזרת לטירה.
במקביל היו עובדי הכפייה שבטירה אוספים את בגדי הנרצחים ומרכזים אותם לערמות גדולות, שמאוחר יותר נשלחו לגרמניה.
המשלוחים למחנה וסיום התקופה הראשונה
המשלוח הראשון לחלמנו התבצע ב-7 בדצמבר 1941. למחרת, ב-8 בדצמבר, התבצעה ההשמדה הראשונה.
תחילה נשלחו למחנה יהודים מן העיירות הסמוכות (למשל מבוגאי).
בין הקורבנות הראשונים היו גם 5,000 צוענים, שנכלאו בגטו לודז' בחלק נפרד של הגטו.
חודש לאחר מכן החלו גירושים מגטו לודז'.
עד סוף 1942 הושמדו בחלמנו 71,614 יהודים מן הגטו, ובכללם יהודים מגרמניה, אוסטריה, צ'כוסלובקיה ולוקסמבורג, שגורשו ללודז'.
בנוסף ליהודים מן הגטו, הושמדו במחנה עוד 15,000 יהודים שנשלחו מגטו לודז' לעבודת כפייה בכל האזור.
עד סוף אותה שנה השלימו הגרמנים את השמדת היהודים מכל רחבי חבל ורטלנד.
על פי דו"ח ששלח ד"ר ריכרד קורהר, ראש המשרד לסטטיסטיקה של האס אס, לראש האס אס, היינריך הימלר ב-18 בינואר 1943, נספו במחנה חלמנו מיום הפעלתו ועד סוף שנת 1942 כ-145,000 בני אדם.
בנוסף ליהודים ולצוענים נרצחו במחנה גם כמה מאות פולנים, שבויי מלחמה סובייטיים, וכן כמה עשרות מילדי הכפר הצ'כי לידיצה.
שריפת הגופות וסיום תקופת ההשמדה הראשונה
עד מרץ 1943 השלימו הגרמנים את השמדת יהודי חבל ורטלנד.
יהודי גטו לודז' ניצלו בשלב זה מגורלם של היהודים באזור, מכיוון שעבודתם של יהודי הגטו הייתה עדיין חשובה לגרמנים ולכן טרם בוצע חיסול (ליקוודציה) של הגטו.
הגרמנים החליטו כנראה שההשמדה בעזרת משאיות הגז איטית ולא יעילה, ומכיוון שמחנה ההשמדה אושוויץ פעל כבר באורח מלא, הוחלט על הפסקת הפעילות בחלמנו.
במקביל הוחל בחלמנו בפעילות של טשטוש עקבות הרצח.
המטרה הייתה הסתרת מעשיהם של הגרמנים, אך שריפת הגופות גם נבעה מהמפגע הבריאותי שיצרו.
היה זה המקום הראשון שבו נעשתה פעילות כזו, והשיטות שהונהגו בחלמנו הופעלו במקומות רבים אחרים.
האחראי מטעם האס אס למבצע הטשטוש היה שטנדרטנפיהרר פאול בלובל, מי שיהיה אחראי בהמשך השואה למבצע 1005 - טשטוש עקבות ההשמדה בכל רחבי הרייך.
פעולת הטשטוש בוצעה על ידי עובדי הכפייה: מספר רב מאוד של עצים מיערות הסביבה נכרתו, והובאו לשני מתקני שרפה שנבנו על ידי הגרמנים.
עובדי הכפייה הכבולים באזיקים הוציאו את הגופות מהקברים והשליכו אותם על מתקני השרפה.
לאחר שריפת הגופות נטחנו העצמות במכונה מיוחדת שהובאה למקום.
האפר ושאריות העצמות פוזרו בנהר הנֵר, ושטח קברות ההמונים יושר וניטעו בו עצים.
במרץ 1943 הוחלט על פירוק המחנה.
הגרמנים חגגו את סיום פעילותו במסיבה בעיר קולו, שם נאמו לפניהם קצינים בכירים.
הטירה פוצצה ב-7 באפריל על אחרוני היהודים עובדי הכפייה שהיו בה.