tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1981 שיחק בדרמת הטלוויזיה "אינדיאני בשמש", אותה ביים הבמאי זוכה פרס ישראל רם לוי על פי סיפור מאת אדם ברוך.
בדרמה זו שיחק לצד רמי דנון.
ב-1982 שב לשחק בתפקיד דומה בדרמת הטלוויזיה "גבי בן יקר" שביים אורי ברבש העוסקת בצעיר ממשפחת מצוקה המנסה למצוא את עצמו במהלך שירותו הצבאי.
בדרמות אלה גילם לראשונה את הדמות שהפכה למזוהה עימו של הישראלי המזרחי, אך הוא הוסיף לדמות זו ממד אנושי ואיכותי שלא נמצא לה עד אז בתרבות הישראלית, מעבר לקריקטורה של "סאלח שבתי" וסרטי הבורקס.
מ-1983 עד 1984 הופיע בתוכנית הטלוויזיה ההומוריסטית "זהו זה!" כאחד מצוות המנחים הקבוע.
בשנת 1986 שיחק בדרמה הטלוויזיונית "לחם", לצידם של רמי דנון, אתי אנקרי, עמוס לביא ואחרים.
ב-1999 שיחק ב"סיבת המוות - רצח" (1999), וב"דו"ח איבגי - סוויסה" (1999) שהייתה מעין יומן תרבות בו יצאו איבגי ומאיר סוויסה למקומות מעניינים וסיקרו את שמצאו בדרכם.
ב-1999 זכה הסרט בו כיכב איבגי, "חובו של אהרון כהן", ב-Banff Rockie Award בקטגוריית סרטים לטלוויזיה, במסגרת פסטיבל הסרטים בטורונטו.
השתתף גם בסדרות כ"פרנקו וספקטור" (2003), בה שיחק לצד רונית אלקבץ.
בשנת 2005 השתתף בסדרה "משפחת קמיצ'לי" – תוכנית אירוח, על פי פורמט בריטי בשם "משפחת קומאר", שבה שיחק בתפקיד אב משפחה מזרחית המארח אורחים בביתו.
בשנת 2005 החל להופיע בסדרה של פרסומות לחברת ביטוח בטלוויזיה וברדיו בהן שיחק דמות עממית בשם "דוד הכי טוב", המהווה מעין פרפרזה על הדמויות ששיחק במהלך השנים בקולנוע.
בשנת 2007 השתתף בסדרה "הבורר" בתפקיד הראשי – הבורר ברוך אסולין.
הסדרה עוסקת בעולם הפשע הישראלי ובנוסף, בקשר בין הבורר למשפחתו.
בשנת 2008 השתתף בסדרת הדרמה "לאהוב את אנה" בתפקיד הראשי.
בשנת 2012 הגיש את הסדרה התיעודית "יומנים", העוסקת בסיפורים שגוללו ביומני גבע.
בסדרה, ששודרה בערוץ הראשון, הוא משוטט בארץ ומתחקה אחר גיבורי אותם יומנים.
בשנת 2014 השתתף בסדרת הדרמה "זגורי אימפריה" בתור אלברט, אב המשפחה.
בשנת 2015 השתתף בעונה הראשונה של הסדרה הקומית "השוטר הטוב" בתור יזהר קונפינו, אביו הקומבינטור של דני (בגילומו של יובל סמו).
איבגי כיכב בסרטי קולנוע רבים והיה נחשב לאחד משחקני הקולנוע המובילים בישראל.
הוא זכה בשלושה פרסי אופיר.
בשנת 1980 שיחק בסרט "כוכב השחר".
בשנת 1982 הופיע איבגי לצד אורי גבריאל בסרט "מתחת לאף", בבימויו של ינקול גולדווסר.
הסרט עסק בסיפורם האמיתי של פושעים שגנבו כספת מתחנת משטרה.
הסרט זכה לאהדת הקהל והביקורות והשתתף בפסטיבל הקולנוע בצרפת.
באותה שנה, החל איבגי להשתתף גם בסרטי בורקס, גילם את הפקח דנינו בסרט "אדון ליאון" לצד זאב רווח, שגם ביים את הסרט.
שנה לאחר מכן, בסרט "קוני למל בקהיר" לצד מייק בורשטיין.
באותה שנה שיחק בסרט הישראלי "הקרב על הוועד" בתפקיד הגנן הערבי של הבניין.
בשנת 1990 שיחק לצד קרן מור, בסרט הקולנוע "שורו", של הבמאי שבי גביזון.
בספטמבר אותה שנה נערך טקס פרסי האקדמיה הישראלית לקולנוע הראשון ועל משחקו ב"שורו" זכה בפרס השחקן הראשי הטוב ביותר ובכך היה לשחקן הראשון שזכה ב"פרס אופיר", לצד הסרט עצמו שזכה בפרס הסרט הטוב ביותר.
בשנת 1991 שיחק בסרטו של ערן ריקליס, "גמר גביע", בתפקיד השבוי הישראלי בידי אש"ף במלחמת לבנון הראשונה המוצא שפה משותפת עם שוביו, על רקע רצונו לראות את משחק הגמר במונדיאל 1982, לצד מוחמד בכרי, בסאם זועמוט ואחרים.
על משחקו זכה בתואר "השחקן הראשי הטוב ביותר" בפסטיבל ירושלים.
בשנת 1993 השתתף בסרט האימה ההוליוודי "The Mummy Lives" בבימויו של גרי אוהרה ולצידם של טוני קרטיס, מוסקו אלקלעי ואחרים.
בשנת 1995 השתתף בסרט "חולה אהבה בשיכון ג'" בו גילם דמות של בעל תחנת טלוויזיה פיראטית, שאהבתו לצעירה יפה המגיעה לשכונה מביאה אותו עד לאשפוז פסיכיאטרי.
על תפקידו זכה בפרס אופיר כ"שחקן הראשי הטוב ביותר" ובפרס ב"פסטיבל הקולנוע של גרמניה".
בשנת 2002 עבר לארצות הברית והשתתף בסרטו של דייוויד מאמט "ספרטן".
עם שובו לארץ בשנת 2004 השתתף בסרט "מטאליק בלוז" עליו זכה בפרס אופיר שלישי, לשחקן משנה.
בשנת 2005 גילם את איש "המוסד" מייק הררי בסרט "מינכן".
בשנת 2008 שיחק בסרטם של שלומי ורונית אלקבץ, "שבעה".
בשנת 2011 שיחק בסרטו של מרקו כרמל, "אחותי היפה", בתפקיד רוברט.
בשנת 2012 שיחק בתפקיד פרופסור פסטל בסרטו של שמי זרחין "העולם מצחיק".
באפריל 2011 יצא לבתי הקולנוע הסרט "וביום השלישי", סרט הקולנוע הראשון אותו ביים איבגי.
שיחק בסרטו של רשף לוי, "לצוד פילים", שעלה לאקרנים בשנת 2013.
באותה שנה שיחק בסרטים "הנוער" בבימויו של תום שובל, ו"מנתק המים" בבימויו של עידן הובל.
בשנת 2016 שיחק בסרטו של אייל חלפון, "מלחמת 90 הדקות" לצד נורמן עיסא.
על תפקידו בסרט היה מועמד לפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר לשנת 2015. ב-2017 שיחק בתפקיד קטן של חוקר משטרתי בסרט "אמור" של רפאל רביבו.
כיהן כחבר המועצה הישראלית לתרבות ואמנות.
באוקטובר 2016 הוענק לו, במסגרת פסטיבל הסרטים בחיפה, פרס השחקן הטוב ביותר, על תפקידו בסרט "מלחמת 90 הדקות".
עם שחרורו של איבגי ממאסר במרץ 2022, הודיע משה אדרי, מבעלי סרטי יונייטד קינג, כי בכוונתו להפיץ את הסרט "התיק", מותחן שאיבגי כתב וביים והשתתף בו טרם כניסתו לכלא.
ב-3 בפברואר 2016 פורסם כי עובדת לשעבר בתיאטרון חיפה הגישה התראה לפני תביעה נגד התיאטרון על כך שאיבגי הטריד אותה מינית כשנתיים קודם לכן, באירוע שהתרחש בתיאטרון.
בעקבות כך פורסמו בכלי התקשורת עדויות של יותר מעשר נשים שטענו כי איבגי הטריד אותן.
איבגי הכחיש את הטענות נגדו ואמר כי "לא ניסה לפגוע באיש".
לאחר כמה ימים הודיע שהוא לוקח פסק זמן מהמשחק.
ב-29 במרץ נחקר במשטרה, ובהמשך הודיעה המשטרה שהחקירה ביססה את החשד לביצוע עבירות של מעשה מגונה והטרדה מינית על ידי איבגי כלפי שלוש נשים.
באפריל 2018 הוגש נגדו כתב אישום על מעשים מגונים והטרדה מינית של ארבע נשים, שלוש שעימן עבד ואישה נוספת שפגש באקראי.
ב-9 בינואר 2020 הורשע איבגי בביצוע מעשה מגונה בשחקנית שעבדה עימו במסגרת צילומים, וזוכה מחמת הספק משני אישומים נוספים בגין מעשים מגונים והטרדות מיניות.
נגזרו עליו 6 חודשי עבודות שירות, 6 חודשי מאסר על תנאי ופיצוי למתלוננת בסך 10,000 ש"ח.
המדינה ערערה על הזיכוי מחמת הספק, וערעורה התקבל, כך שאיבגי הורשע בחמישה סעיפים של מעשים מגונים והטרדה מינית כלפי ארבע נשים.
ב-27 במאי 2021 שודר פרק בתוכנית "עובדה" בקשת 12, המציג עדויות מפי נשים שעבדו לצידו לאורך השנים.
ב-8 ביוני שודר בתוכנית "המקור" ברשת 13, ריאיון עם איבגי על מעשיו אלה.
ב-12 ביולי 2021, לאחר שערעור המדינה התקבל, גזר בית משפט השלום בחיפה על איבגי 11 חודשי מאסר בפועל, שישה חודשי מאסר על תנאי ותשלום פיצוי של 30 אלף ש"ח לנפגעות.
ב-29 בספטמבר החל איבגי לרצות את עונשו בכלא חרמון.
ב-14 במרץ 2022 השתחרר מהכלא לאחר תום כשני-שלישים ממאסרו, לאחר שוועדת השחרורים קיבלה את בקשתו לקיצור שליש, מתוך סברה כי התהליך השיקומי שעבר בכלא מאפשר את שחרורו המקוצר של איבגי.
איבגי הכיר את עירית שלג בעת לימודיהם ב"ניסן נתיב", ומזוגיות זו נולדה ביתם המשותפת, השחקנית דאנה איבגי, שלצידה אף שיחק במספר סרטים.
הוא נשוי כיום לאורית סיילס, ואב לשתי בנות מנישואים אלה.
אחותו של איבגי הייתה הבמאית והשחקנית רונית איבגי, מקימת "קבוצת התיאטרון המרוקאי" המעלה בישראל הצגות קלאסיות (כ"הקמצן" מאת מולייר) ו"משרתם של שני אדונים" בשפה המרוקאית.
שיחקה לצד אחיה משה בפרסומות "דוד הכי טוב", וכן זכורה בעיקר כאימו של נאור ציון בסדרה הקומית "החברים של נאור".
איבגי התנסה בסיינטולוגיה, נטש את העיסוק בדת זו והיה מהבודדים שבנוטשים אותה שאף העזו לבקר אותה בפומבי:
אחרי סדרת מפגשים עם הרב מיכאל לייטמן, ובהשפעתו, גיבש איבגי לעצמו אידאולוגיה "ירוקה" והחליט להצטרף לפוליטיקה המקומית במקום מגוריו באותה עת, זכרון יעקב.
בבחירות שנערכו ב-2008 נבחר כחבר מועצה, אולם בינואר 2010 הודיע על פרישה בשל מצוקת זמן.
"מתחת לאף" (1982) ביים ינקול גולדווסר.
סיפורם של שני פושעים קטנים (משה איבגי ואורי גבריאל) הגונבים כספת מתחנת משטרה.
סרט בורקס קלאסי העוסק בקנאה של אב לביתו השחקנית, ובחילופי זהויות סביב לידתו של תינוק.
משה איבגי שיחק בתפקיד הפקח דנינו בו חושד אדון ליאון (רווח) כי הוא אבי תינוקה של ביתו.
"קוני למל בקהיר" (1983) ביים יואל זילברג.
עוד סרט בורקס, סרט המשך בסדרת "קוני למל".
דרמה בין-לאומית בכיכובם של רוברט מיצ'ם, אלן בורסטין ורוק הדסון העוסקת הסכסוך במזרח התיכון.
איבגי מופיע בתפקיד שולי, של דקות ספורות.
סרט קצר שזכה לפרסים ולשבחים העוסק בחייל ישראלי בשם אלי, אותו מגלם איבגי, הנמלט ממעצר כשלצידו פועל פלסטיני הכבול באזיקים.
סרטה של שלישיית הגשש החיוור.
איבגי בתפקיד משני - הגנן הערבי מהשטחים.
"אהבה גנובה" ("Every time we say goodbye") (1986) ביים משה מזרחי.
הפקה בין-לאומית בה שיחק איבגי בתפקיד שולי לצידו של טום הנקס ולצידם של שחקנים ישראלים רבים כגון מוני מושונוב, אבנר חזקיהו, גילה אלמגור וענת עצמון.
"ביער, ביער" (1987) עיבוד לטלוויזיה של הצגה בשם זהה בה שיחקו איבגי ואורי גבריאל בתיאטרון הסימטה בשנת 1981. איבגי וגבריאל מגלמים שני עצורים החשודים ברצח שמנהלים שיחה בתא המעצר.
"עד לאזור לחימה" ("Deadline") (1987) במאי נתניאל גוטמן.
הפקה בין-לאומית בכיכובו של כריסטופר ווקן.
איבגי בתפקיד משנה של אדם בשם עבדול, ועמו שוב אתי אנקרי, המשחקת את סמירה.
"שורו" (1990) סרטו של שבי גביזון בו משחק איבגי גורו תל אביבי המוליך אחריו עדת מעריצים הזויה.
הסרט בו נלקח איבגי בשבי על מוחמד בכרי אך השניים מוצאים שפה משותפת סביב אהבתם לכדורגל.
"מלאכים ברוח" (1991) סרטו של גור הלר בו משחק איבגי עבריין בשם מישל העובר תהליך של גילוי עצמי לאחר שחרורו מן הכלא.
בסרט שיחקה לצידו לראשונה ביתו, דאנה איבגי.
הסרט נגנז ולא הגיע למסכי הקולנוע.
"נקמתו של איציק פינקלשטיין" (1993) קומדיה פרועה בבימויו של אנריקה רוטנברג, בה משחק איבגי לוזר בשם איציק פינקלשטיין הנוקם בסובבים אותו באמצעות נזיר מסתורי.
סרט אימה (1993), בבימויו של גרי אוהרה.
טוני קרטיס הוותיק משחק מומיה בסביבה רוויית שחקנים ישראלים כאיבגי, אורי גבריאל, מוחמד בכרי ומוסקו אלקלעי.
"סיפור שמתחיל בלוויה של נחש" (1994) סרטה של דינה צבי ריקליס על פי סיפורה של רונית מטלון.
"נקודה שחורה" (1994) סרט קצר של דני ורטה.
סרט פשע קומי, בבימויו של ינקול גולדווסר, לצידו של אורי גבריאל.
"הפטריוטים" (1994) מותחן בין-לאומי בבימויו של אריק רושאן, העוסק בנער צרפתי העולה לישראל ומתגייס למוסד.
"חולה אהבה בשיכון ג'" (1995) סרטו של שבי גביזון בו מככב איבגי בתפקיד בעל תחנת כבלים פיראטית בקריות המתאהב עד כדי שגעון בצעירה נאה המגיעה לשכונתו.
"גול עצמי" (1996) סרט קצר של סיוון ארבל ורן כרמלי.
"סוף המשחק" (1997) סרטו של יוני דרמון העוסק בחבורת נערים המדרדרת לפשע.
"אהבה אסורה" (1997) סרטו של יוסי זומר על פי מחזהו הקלאסי של ש.
"מסוכנת" (1998) סרטו של שמי זרחין בו משחק איבגי אדם בשם ישראל, שגרם לתאונת דרכים קטלנית, שלאחר ריצוי מאסרו מנסה לקבל את מחילתה של אם הקורבן בתאונה, גילה אלמגור.
"בגין" (1998) סרטו של אורי ענבר על פי סיפור מאת אמנון דנקנר.
במונודרמה זו שהוקרנה בטלוויזיה הישראלית משחק איבגי את מנחם בגין המספר מדוע הסתגר בביתו בשנותיו האחרונות.
"ערים בלילה" (1998) איבגי מספק קריינות לסרטו של יואב בן דוד העוסק בחוויות הטראומטיות של השבויים במלחמת יום הכיפורים.
"יום יום" (1998) סרטו של עמוס גיתאי הוא קומדיה על שני חברי ילדות הנפגשים בחיפה.
"זמן אוויר" (1999) סרטו של יצחק צפל ישורון, בו שיחק כאביה של בתו, דאנה איבגי.
"הבולשת חוקרת" (2000) מותחן בבימויו של מרק רוזנבאום.
"אספלט צהוב" (2000) שלושה סיפורים קצרים מחיי הבדואים בישראל, בבימויו של דני ורטה.
"שליחות קטלנית ברמת גן" (2002) סרטו הקצר של הבמאי ינאי גוז.
איבגי משחק לצד אורנה פיטוסי בפארודיה פרועה על הקולנוע הישראלי.
"סיפורי בית קפה" (2003) סרטו של עמית ליאור.
איבגי בתפקיד משנה של "משורר ביבים".
"ספרטן" (2004) מותחן ריגול של דייוויד מאמט.
איבגי בתפקיד משני לצידו של ואל קילמר.
"מדורת השבט" (2004) סרטו עטור הפרסים של יוסף סידר.
סרט העוסק באישה המנסה להתקבל למגורים בהתנחלות בשנות השמונים.
הפקה על סוחרי מכוניות משומשות ישראלים בגרמניה.
"מינכן" (2005) סרטו של סטיבן ספילברג.
הפקה בין-לאומית בה משחקים ישראלים רבים, העוסקת במרדפם של אנשי המוסד אחר מבצעי טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
"חיים היה פה" (2006) סרטו הקצר של הבמאי שלומי חיון איבגי משחק תפקיד של אב קשה יום לצד תלמידו שלומי אברהם.
"חסר מנוחה" (2008) סרטו של עמוס קולק בכיכובם של משה איבגי ורן דנקר.
"אצבע אלוהים" (2009) סרטו של יגאל בורשטיין, בכיכובם של איבגי, אלון אבוטבול ודורית בר אור.
על הסרט הוענק לו ביחד עם אבוטבול פרס השחקן הטוב ביותר ביולי 2008 בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
"היו לילות" (2010) סרטו של רוני ניניו, בו מככב איבגי לצד בתו דאנה איבגי.
"וביום השלישי" (2011) סרט בבימויו של איבגי, בו הוא גם משחק.
"אחותי היפה" (2011) סרטו של מרקו כרמל.
"העולם מצחיק" (2012) סרטו של שמי זרחין.
"לאן נעלם משה איבגי?" (2012) בבימויו של אבי מלכה.
"התרוממות רוח" (2013) – סרט קצר של הבמאי אופיר בן שמעון, שיחק לצידה של חן יאני.
פרס השחקן בסרט עלילתי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
"הנוער" (2013) מאת ובבימויו של תום שובל.
עוד שיחקו בסרט: ליליאן ברטו, סמירה סרייה ורונן דוידוב.
הסרט זכה בסרט הסטודנטים הטוב ביותר בתחרות הפיצ'ינג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
"מלחמת 90 הדקות" (2015) מאת איתי מאירסון ובבימויו של אייל חלפון.
קיבל מועמדות לפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר לשנת 2015.
"אמור" (2016) סרט דרמה בבימויו של רפאל רביבו.
"אינדיאני בשמש" (1981) דרמת טלוויזיה בערוץ הראשון שביים רם לוי וכתבה דיתה גרי.
משה איבגי שיחק בתפקיד משנה כשבתפקיד הראשי שיחק רמי דנון.
"גבי בן יקר" (1982) דרמת טלוויזיה בערוץ הראשון שביים אורי ברבש וכתב ערן פרייס.
סיפורו של צעיר משכונת מצוקה הנתקל בקשיים בעת גיוסו לצה"ל.
"לחם" (1986) דרמת טלוויזיה בערוץ הראשון שביים רם לוי.
דרמה העוסקת במשפחה המצויה במשבר חברתי וכלכלי.
איבגי שיחק לצד אתי אנקרי ורמי דנון.
"משחקים בחורף" (1988) דרמת טלוויזיה בערוץ הראשון של הבמאי רם לוי על פי סיפורו של יצחק בן נר.
"צאבלה" (1994) – תוכנית מערכונים מבית הטלוויזיה החינוכית הישראלית.
"סיבת המוות - רצח" (1998) – סדרת טלוויזיה של ערוץ 2 שביים ערן ריקליס לתסריט של רם אורן.
"בגין" (1998) – דרמת טלוויזיה של ערוץ 2, העוסק בחייו של ראש הממשלה לשעבר מנחם בגין.
"פתיחה 1812" (1998) – קומדיה טלוויזיונית של HOT3 שביים וכתב מנשה נוי.
"חובו של אהרון כהן" (1999) דרמת טלוויזיה חברתית ב־HOT3 בבימויה של עמליה מרגולין.
הסרט נכתב על-פי כתבת תחקיר של שלמה אברמוביץ בידיעות אחרונות וזכה ב-Banff Rockie Award בקטגוריית סרטים לטלוויזיה, במסגרת פסטיבל הסרטים בטורונטו.
"קוונטין אמר לי" (1999) – סרט טלוויזיוני קומי שביים וכתב צחי פורטנוי ושיחק לצידם של דנה ברגר וקובי אוז.
"דו"ח איבגי & סוויסה" (1999) – סדרת טלוויזיה קומית של הערוץ הראשון על פי תסריט של חנן פלד.
"זינזאנה" (2000) – סדרת פשע של חיים בוזגלו ומיכה שרפשטיין.
שיחק תפקיד אורח בעונה השנייה.
"לבנה יקירתי" (2002) – דרמת טלוויזיה של HOT3 שביימה דינה צבי-ריקליס לתסריט של איה שבא.
"אהבות אחרונות" (2002) – דרמת טלוויזיה של HOT3 שביים וכתב יצחק צפל ישורון.
"הדמעות של אמסלם" (2003) – דרמת טלוויזיה ב־HOT3 שביים אורן שטרן לתסריט של רשף לוי.
"פרנקו וספקטור" (2003–2004) – סדרת דרמה משפטית של ערוץ 2 בזכיינית קשת, בתור עו"ד דוד פרנקו לצידם של רונית אלקבץ ומארק איווניר.
"משפחת קמיצ'לי" (2004) – סדרת טלוויזיה קומית של קובי חביה, ששודר בערוץ 2.
"הבורר" (2007–2014) 4 עונות בסדרת דרמת-פשע ב-HOT, בתור ברוך אסולין, ראש משפחת פשע.
"לאהוב את אנה" (2008–2009) 2 עונות בסדרת דרמה של ערוץ 10, על קיבוצניק אלמן ואב לארבעה ילדים.
"זגורי אימפריה" (2014–2015) 2 עונות בסדרת טלוויזיה מאת מאור זגורי ובבימויו של רני סער של HOT3.
"דיג" (2015) סדרת טלוויזיה אמריקאית, מבית רשת USA Network, של היוצר הישראלי גידי רף.
"השוטר הטוב" (2015) סדרה קומית של yes בתור אביו של הדמות אותה מגלם יובל סמו.
"פסטיבל הקולנוע ברלין" – פרס השחקן הטוב ביותר, עבור תפקידו בסרט "חולה אהבה בשיכון ג'"
"פסטיבל הקולנוע הבין-לאומי לסטודנטים בבריטניה" – פרס השחקן הראשי הטוב ביותר, עבור "סרט לילה"
1990 – השחקן הראשי הטוב ביותר, עבור תפקידו בסרט "שורו"
1995 – השחקן הראשי הטוב ביותר, עבור תפקידו בסרט "חולה אהבה בשיכון ג'"
2004 – שחקן המשנה הטוב ביותר, עבור תפקידו בסרט "מטאליק בלוז"
פרס וולג'ין (פסטיבל הקולנוע ירושלים)
שחקן השנה 1991 עבור תפקידיו ב"שורו" וב"גמר גביע"
פרס תא המבקרים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה
1994 – עבור תפקידו בסרט "נקמתו של איציק פינקלשטיין"
1996 – עבור תפקידו בסרט "חולה אהבה בשיכון ג'"
2012 – עבור תפקידו בסרט "מנתק המים"
2009 – השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה, עבור תפקידו בדרמת-הפשע "הבורר"
משה (מוישל'ה) איש כסית (ויינשטיין; 14 באוקטובר 1947 – 14 ביולי 1987) היה איש בוהמה, מסעדן ושחקן קולנוע ישראלי.
בנו של חצקל איש כסית, מייסד בית הקפה המיתולוגי בתל אביב "כסית", שעם מותו ירש ממנו את המקום והפך לבעליו.
משה איש כסית נולד ללאה ויחזקאל (חצקל) איש כסית (ויינשטיין), בעליו של בית הקפה המפורסם "כסית" בתל אביב.
ב-1977 הורשע בהחזקת שרידי סם, ונקנס, וזאת לאחר פעמים קודמות שנמצא בחזקתו סגריות חשיש ומריחואנה.
לאחר פטירת אביו, בשנת 1979, הפך משה למנהל כסית יחד עם אמו ואחותו צביה.
משה איש כסית היה איש בוהמה שאסף סביבו חבורת ידוענים ואמנים תל אביבית בולטת.
הוא המשיך את דרכו של אביו בעזרה לזולת ונדבנות.
הוא היה ידוע כבעל חוש הומור מפותח, ו"כסית" היה מקום משיכה לשחקנים ולאנשי בוהמה מובילי דעת קהל של אותה התקופה.
בשל מבנה גופו שיחק בקולנוע דמויות של גברים גדולים, המאיימים בחוסנם הפיזי.
כמו כן, הוא התארח גם כשחקן אורח בתוכניות ובסדרות טלוויזיה שונות, כגון "זהו זה!" ו"קרובים קרובים".
איש כסית הופיע בפרסומת ל"עוגת המלך" של עלית לצד דובי גל וחלי גולדנברג, וזכור בשל המושג שטבע שהפך למטבע לשון "גם יפה וגם אופה", וכן גם בתשדיר לצריכת הלימון שבו הוא טבע את המשפט שהפך אף הוא למטבע לשון "לימון מוסיף המון".
איש כסית נפטר בפתאומיות מדום לב בבית החולים איכילוב בתל אביב.
איש כסית הגיע במונית ובאופן עצמאי אל בית החולים בשעות הבוקר המוקדמות והתלונן על כאבים בחזה שהרגיש במהלך הלילה.
לאחר ששהה במיון מעל לשעתיים נפטר על המיטה במיון מדום לב, ניסיונות החייאה של צוות המיון והעברתו לחדר החייאה לא הצליחו להציל את חייו.
זמן קצר לאחר מותו טענו משפחתו של איש כסית שלא נבדק כראוי בהגיעו לבית החולים, ורופא לא ניגש אליו במהלך שהותו במיון, ועל כך שלא טופל בצורה מהירה שהייתה יכולה למנוע את מותו הטרגי.
איש כסית נטמן בבית העלמין קריית שאול.
הותיר אחריו את אשתו רותי ושלושה ילדים.
לזכרו הוקדש תקליטו של אריק איינשטיין "על גבול האור" ובצעד חריג שמו אף מונצח על עטיפת האלבום "למוישלה" בכיתוב מתחת לשם האלבום.
חמש שנים לפני מותו בשיר של שמוליק קראוס "איך עושים תקליט" מוזכר משה איש כסית, ובסוף השיר מחקה את אביו, חצקל איש כסית.
השיר עוסק בחוויותהם של שמוליק קראוס, יעקב רוטבליט (כותב השיר), יבי ומשה איש כסית, בבית הקפה כסית.
בשיר "סן פרנסיסקו על המים" מוזכר איש כסית יחד עם אביו בבית האחרון בשיר.
"פתאום אני רוצה הביתה חזרה אל הביצה לשבת ב'כסית', ולצחוק עם משה ועם חצקל".
הבית האחרון בשיר "אחרי עשרים שנה", שכתב יענקל'ה רוטבליט ושר שמוליק קראוס, הוקדש לזכרו של משה איש כסית, השיר נושא את שם אלבומו של קראוס שיצא שנה לאחר מותו של איש כסית ב-1988.
זמן קצר לאחר מותו נערך ערב לזכרו עם מיטב האמנים ואנשי הבוהמה של אותה התקופה.
כל הכנסות הערב שימשו לתרומות למוסדות לאמנים צעירים.
את הערב הנחו רבקה מיכאלי ואריק לביא.
בשנת 2024 הוציאה לאור אלמנתו רותי את הספר "כך היינו", העוסק בתקופת הזוהר של בית הקפה "כסית", וכן סיפור היכרותה וחייה עם משה.
לול - תוכנית הטלוויזיה במספר מערכונים, הבולטים שבהם: זבזדובה, ספורטאית רוסיה שלוקחת הורמונים גבריים, במערכון "אני אישה"
עיניים גדולות (1974) – אוהד מתפרע במשחק הכדורסל
גבעת חלפון אינה עונה (1976) – הטבח יוסיפון
הצילו את המציל (1977) – בחור בחוף הים
הגונב מגנב פטור (1977) – גדליה
שלאגר (1979) – מאבטח של מאפיונר
טעות במספר (1979) – מעסה במלון
ספר נשים (1984) – מוריס הקופאי הפרסי
קרובים קרובים (1984) – בפרק "ניכוי במקור"
מניו יורק באהבה (1985) – ריקרדו
הטוב, הרע והלא נורא (1986) – בתפקיד הראשי של האסיר בוכמן.
לול (סרט) (1988) – סרט שמרכז את קטעי השירים והמערכונים הנבחרים מתוך תוכנית הטלוויזיה לול, ששודרה בארבעה חלקים ב.
משה אידל נולד וגדל בעיירה טרגו ניאמץ, השוכנת בחבל מולדובה שברומניה.
למד מגיל שלוש וחצי ב"חדר" ולאחר מכן בבית ספר ממלכתי.
אחרי סגירת ה"חדר" על ידי השלטונות הקומוניסטים, שכר לו אביו מורה פרטי כדי שימשיך לקבל מושגים בעברית ובתלמוד תורה.
הוא הרבה לקרוא בספרים מהספריות הציבוריות המקומיות.
בשנת 1963, בהיותו בן 16, עלה לישראל עם משפחתו.
את שרותו הצבאי עשה בהנדסה קרבית בסדיר ובמילואים, ולאחר מכן המשיך בשירות מילואים בחיל החינוך.
בין השנים 1967–1970 למד לתואר ראשון ספרות עברית ואנגלית באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1971 התקבל ללימודים באוניברסיטה העברית במסלול ישיר לדוקטורט בתחום הקבלה.
5 שנים לאחר מכן (1976), קיבל תואר דוקטור (בהצטיינות).
נושא עבודת הדוקטורט שלו היה: "כתבי רבי אברהם אבולעפיה ומשנתו", בהנחיית פרופסור שלמה פינס.
לימד באוניברסיטת חיפה בשנים 1972–1976. התחיל ללמד באוניברסיטה העברית ב-1974. מונה למרצה ב-1977, ומונה לפרופסור מן המניין ב-1987. לימד גם באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובאקדמיה לאמנות בצלאל.
שהה בשבתונים כפרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת ייל, באוניברסיטת פרינסטון, באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, באוניברסיטת פנסילבניה, ובסמינר התאולוגי היהודי של אמריקה בניו יורק.
אידל הוא יושב ראש ועדות אקדמיות של המרכז למוזיקולוגיה של האוניברסיטה העברית, המרכז לחקר יהודי רומניה ושל מכון בן-צבי.
הוא חבר במכון שלום הרטמן משנת 1989. שימש מספר שנים כעורך כתב העת תרביץ, הוא חבר במערכות של כתבי עת ברומניה שעוסקים במדעי היהדות Studia Hebraica, חבר במערכת כתב העת Revue d'histoire des religions של הקולג' דה פראנס, של כתבי-העת "קבלה", "דעת" ו"פעמים" בארץ.
משנת תשס"ו (2006) הוא חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
עם התלמידים שהנחה לדוקטורט נמנים חוקרי הקבלה והיהדות, הפרופסורים אדם אפטרמן, יהונתן גארב, חביבה פדיה, רון מרגולין, רונית מרוז, צבי מרק, בועז הוס, מיכאל שניידר ודניאל רייזר.
לאחר יציאתו לגמלאות באוניברסיטה העברית מונה לפרופסור בקתדרת מתנאל לחקר הקבלה בחוג למיסטיקה ורוחניות במכללה האקדמית צפת.
משה אידל נשוי לשושנה, שהיא ציירת ומשוררת, ולהם שלוש בנות.
2012 - פרס רוטשילד במדעי היהדות.
2010 - אות הצטיינות (Nihil sine deo) לתרומה לתרבות רומניה מאת מלך רומניה מיחאיל הראשון.
2009 – הענקת ה"אות למצוינות" מטעם נשיא רומניה בשל התרומה לתרבות, עם דרגת קומנדור.
2003 - פרס חיים ושרה ינקולוביץ לתרבות, עיריית חיפה.
2001 - פרס נשיא האוניברסיטה העברית על שם בן פורת עבור מצוינות במחקר.
1999 - פרס ישראל לחקר מחשבת ישראל.
1995 - פרס גרשם שלום למצוינות במחקר הקבלה מטעם האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
1993 - פרס ביאליק ללימודי יהדות.
1992 – חבר האקדמיה האמריקאית לחקר היהדות.
2011 - אוניברסיטת טימישוארה ברומניה.
2010 - אוניברסיטת יאשי ברומניה.
2004 – אוניברסיטת בוקרשט ברומניה.
1998 – אוניברסיטת באבש-בויאי בקלוז'-נאפוקא ברומניה.
1994 - מכון ספרטוס בשיקגו.
מחקריו של משה אידל עוסקים במחשבה יהודית והם כוללים קבלה, חסידות, מאגיה וקשריה עם המחשבה, והפילוסופיה ופולחן.
הוא חוקר את התקופה שמן העת העתיקה לעת החדשה, במרכז התעניינותו מצויות המאה ה-12 עד ה-17. ספריו ומאמריו יצאו לאור ותורגמו בשפות עברית, אנגלית, צרפתית, פולנית, צ'כית, רומנית, איטלקית, ספרדית, פורטוגזית, קטלאנית, גרמנית ורוסית.
החויה המיסטית אצל אברהם אבולעפיה
ספרו זה של אידל ראה אור בהוצאת מאגנס בשנת 1988, מהדורה מעודכנת שלו פורסמה ב-2002. הספר תורגם גם לאנגלית וראה אור בהוצאת אוניברסיטת מדינת ניו יורק ב-1988, הוא מהווה חלק מעבודת הדוקטורט של אידל והוא מבוסס על ניתוחם של כמאתיים כתבי יד.
הספר מנתח את התיאורים של החויה המיסטית אצל אברהם אבולעפיה, מקובל שמיעטו לעסוק בו ואצל אלה שהמשיכו את החסידות והוא מנתח במיוחד את החוויות המיסטיות.
אבולעפיה התאפיין בחיפוש אחרי חויה נבואית בימי הביניים, באמונה שהוא נביא ומשיח ובשימוש בטכניקות כדי להגיע לחויות מיסטיות אקסטטיות מיידיות, שהוא קרא להן נבואיות.
ספר זה נתפרסם במקורו באנגלית בשנת 1988 ראה אור בתרגום עברי בהוצאת שוקן ב-1993. הספר עוסק בנושאים שונים, בהיבטים חדשים של חקר הקבלה, חלק גדול מהחומר מבוסס על כתבי יד.
אידל בדק מה ניתן להוסיף למחקרים הקודמים באופן עקרוני, מונחים כמו התאחדות עם האל, טכניקות מיסטיות, גישות לפרשנות הקבלית, והדרך להשפיע על האל באמצעות הריטואלים היהודים.
אברהם אבולעפיה: לשון תורה והרמנויטיקה
ספרו זה של אידל יצא לאור בהוצאת שוקן ב-1994 והוא עוסק כמו ספרו הקודם על אבולעפיה בנושאי תורה והרמנויטיקה במשנתו.
ספר זה הוא עיבוד של חלק מהדוקטורט.
ספר זה יצא לאור בעברית בשנת 1990 ובשפה האנגלית בהוצאת אוניברסיטת מדינת ניו יורק ב-1988 (Studies in Ecstatic Kabbalah).
זוהי אסופת מאמרים על האסכולות שיצאו מבית מדרשו של אבולעפיה.
הוא עוסק בתלמידיו של אבולעפיה, בסוגיות בהן עסקו תלמידיו, איפה פעלו היחסים בין הקבלה שלו לקבלה בארץ ישראל (היו לאבולעפיה תלמידים שגרו ופעלו בארץ ישראל).
בודק את השפעתה של קבלת אבולעפיה באיטליה ואת הקשר בין אחד מתלמידיו לבין הקבלה הערבית.
גולם: מסורות מאגיות ומיסטיות ביהדות על יצירת אדם מלאכותי
ספר זה יצא לאור באנגלית בשנת 1990 ובהוצאת שוקן בשנת 1996. הספר יצא לאור לראשונה באנגלית ואז תורגם לעברית, צרפתית, איטלקית, רומנית, צ'כית, גרמנית וספרדית.
זוהי מונוגרפיה העוסקת בדעות השונות ובטכניקות של יצירת הגולם מהתקופה העתיקה ועד היום.
אידל היה שותף לארגון תערוכה בניו יורק בנושא, כתב לה קטלוג, מחקרו התרחב והוא הוציא אותו כספר.
תזת הספר היא שליצירת הגולם יש ביטוי של שליטה ברזי השפה העברית, צירופי אותיות של השם המפורש.
דיונים על הגולם שימשו סוג להעצמתה של האליטה היהודית מבחינת יכולותיה לעומת אליטות אחרות, הגולם יכול לעזור לשרת והיה תפקיד מסוים לדיונים האלה, לא רק לאגדות שמחזקות את מעמדן של האליטה.
ספר זה יצא לאור בהוצאת שוקן בשנת 2000. הוא ראה אור לראשונה באנגלית ב-1995 בהוצאת אוניברסיטת המדינה של ניו יורק ולאחר מכן תורגם לעברית ורומנית.
הספר מנסה לתת תיאור של החסידות כסוג של אינטראקציה בין האידיאל האקסטטי ובין הפעילות המאגית.
אידל מנסה לראות את החסידות כפעילות מסוימת בתוך המיסטיקה היהודית שהדגישה את הסינתזה הזאת בין שני האלמנטים הללו.
ספרו זה של אידל ראה אור בהוצאת אוניברסיטת ייל בשנת 1998 (Messianic Mystic) ותורגם ויצא לאור באיטלקית ובצרפתית.
הספר עוסק בזיקות בין מיסטיקה לבין משיחיות מתחילתה ועד החסידות.
אידל מציג גישה שונה משל גרשום שלום שראה מתח בין משיחיות, שהיא עניין ציבורי, פומבי, לבין מיסטיקה שהיא עניין פרטי.
אידל לעומת זאת ניסה להראות שלכל משיח יש תקופה של אינקובציה פנימית עד שהוא נהפך להיות משיח.
הוא ראה שלב של התפתחות מיסטית שיכול להוביל לעלייתו על הבמה הציבורית.
אידל סובר כי מיסטיקה וציבוריות אינם דברים נפרדים, אלא יכולים להשתלב.
ספר זה יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת ייל בשנת 2002 (Absorbing Perfection; Kabbalah and Interpertation) וזכה בפרס קורת (מטעם קרן קורת), תורגם ויצא לאור ברומנית, התפרסם בעברית ב-2009. הספר עוסק במעמדה של פרשנות הקבלה במחשבה החסידית והקבלית.
הוא מתאר טכניקות של פרשנות רדיקלית קיצונית, כמו גימטריה וצרופי אותיות.
ספר זה יצא לאור בעברית בהוצאת שוקן בשנת 1998. אידל ערך כאן תיאור ראשון של כל הידוע במחקר על ר' מנחם רקנאטי, שהיה אחד מגדולי המקובלים באיטליה ודן בהשפעתו על מקובלים אחרים.
ספרו זה של אידל יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת ייל ב-2005 (Kabblah and Eros) ותורגם ויצא לאור ברומנית, איטלקית, עברית, גרמנית וספרדית.
הספר מסייע לסווג את המודלים השונים בין אהבה וארוס, כשארוס מוגדר כמיזוג בין אהבה ומין.
אידל מציג מודלים שונים של ארוס: ישנם מקובלים שאומרים שהאהבה החזקה ביותר היא זו המרגיש האדם לאימו, אחרים סבורים כי האהבה החזקה ביותר היא לאישה, אחרים מחזיקים בדעה כי האהבה החזקה ביותר היא זו שחש עם ישראל כלפי אלוהים.
ישנן תפישות שלהן השפעות אפלטוניות חזקות ותפישות שהמין חזק יותר מאהבה.
שלשלאות קסומות: טכניקות וריטואלים במיסטיקה יהודית
הספר הוא פריה של סדרת הרצאות שנשא אידל בקולג' דה פראנס ב-2001. הוא יצא לאור בצרפתית ב-2006, ברומנית ב-2009 ובעברית ב-2015. הוא עוסק בתפישות המקובלים את המציאות כרצף אחד, על ידי דימויים כמו חבל ושרשרת.
בספרות הזו אדם שהוא למטה יכול להשפיע על מה שקורה למעלה כיוון שהמציאות היא רציפה, כאשר האדם יכול להחזיק בחבל ולנענע את המציאות.
אידל מציג בספר את המחשבה הקבלית כהרבה יותר דינמית מאשר הקבלה האירופית-האפלטונית, שהיא הרבה יותר סטטית ולא ניתן להשפיע עליה.
המקובלים האמינו שהם יכולים לשנות את המציאות על ידי מעשיהם.
העלייה למרומים במיסטיקה היהודית: עמודים, קווים, וסולמות
ספר זה הוא תוצא של סדרת הרצאות שנשא אידל בבודפשט והוא יצא לאור בשפה האנגלית בהוצאת האוניברסיטה המרכז-אירופית ב-2005 (Ascensions on High in Jewish Mysticism: Pillars, Lines, Ladders) בבודפשט וניו-יורק.
הספר עוסק בעליית הנשמה והגוף לעולמות של מעלה, החל מהתקופה העתיקה ועד הבעש"ט.
זהו גם סוג של מיפוי של דעות שונות, מה עולה, כיצד הוא עולה ומה הוא רואה שם.
הבן: תכונת הבן והמיסטיקה היהודית
ספר זה יצא לאור ב-2007 בשפה האנגלית בהוצאת בלונדון וניו-יורק Continuum (Ben: Sonship and Jewish Mysticism) וב-2008 בספרדית וב-2010 ברומנית.
במיסטיקה היהודית יש דיונים רבים על בן האלוהים, שממשיכים מסורות קדומות יותר והמסורות האלה שונות מהנצרות ואינן השפעה נוצרית.
אידל ניסה לעשות מיפוי של הקטגוריות והמודלים השונים של דיון בבן האלוהים.
יש כאלה שסבורים שבן האלוהים זה כוח קוסמי, קשר קוסמי ושהאדם מתקשר לקסם הזה.
יש כאלה שסבורים שהבן הוא מלאך, יש כאלה שסבורים שהוא ספירה, יש בחסידות שסבורים שהצדיק הוא בן האל.
ספרו זה של אידל (La Cabala in Italia) ראה אור באיטלקית בפירנצה בשנת 2007 וב-2010 באנגלית בהוצאת אוניברסיטת ייל.
הספר ראה אור בהוצאת כרמל בשנת 2006 והוא עוסק בחוויות ליליות של מקובלים וטכניקות להשיגן.
עולם המלאכים: בין התגלות להתעלות
הספר התפרסם בהוצאת ספרי חמד של ידיעות אחרונות ב-2008 והוא אסופת מאמרים שראו אור לפני כן באכסניות שונות, אידל אסף אותם, הרחיבם ועידכנם.
הספר עוסק בתפקיד המלאכים במיסטיקה היהודית ובהשפעת התפישות האלה גם בעולם הנוצרי.
ההנחה היא שלמלאכים יש תפקיד כפול: תפקיד אחד שליחים ומגלים את רצון האל ותפקיד שני שאנשים מתעלים והופכים להיות לצדיקים.
זוהי קטגוריית ביניים שמתווכת בין האל לאדם, מאפשרת לאל לרדת ולאדם לעלות.
כיום כותב אידל ספר על הבעש"ט וחושף בכתבי-יד את חיבוריו של ר' נחמיה בן שלמה הנביא מארפורט, מראשית המאה ה-13. בקרוב יראה אור ספר מחקרים על מחברים רומניים כגון מירצ'אה אליאדה ומיכאיל סבסטיאן (Mihail Sebastian).
שלשלאות קסומות: טכניקות וריטואלים במיסטיקה היהודית, מכון שלום הרטמן, 2015.
שלמויות בולעות: קבלה ופרשנות, הסדרה לחקר הקבלה - פרופ' משה אידל, מאנגלית: תרצה ארזי, מהדורה מעודכנת בעריכת המחבר, ידיעות ספרים, 2012.
קבלה וארוס, הוצאת שוקן, 2010.
עולם המלאכים: בין התגלות להתעלות, תל אביב: משכל, 2008.
מקובלים של לילה, ירושלים, הוצאת כרמל, 2006.
החסידות בין אקסטזה למאגיה, ירושלים: הוצאת שוקן, תשס"א 2000.
ר' מנחם רקנטי המקובל, ירושלים, הוצאת שוקן, תשנ"ח 1998.
גולם: מסורות מאגיות ומיסטיות ביהדות על יצירת אדם מלאכותי, ירושלים: הוצאת שוקן, תשנ"ו 1996.
אברהם אבולעפיה: לשון תורה והרמנויטיקה, ירושלים: הוצאת שוקן, תשנ"ד 1994.
קבלה: היבטים חדשים, ירושלים, הוצאת שוקן, תשנ"ג 1993.
תל אביב, אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ב 1992.
פרקים בקבלה נבואית, ירושלים, אקדמון, 1990.
החויה המיסטית אצל אברהם אבולעפיה, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשס"ב 2002. מהדורה שנייה מורחבת מעודכנת (הראשונה פורסמה בשנת 1988).
שער לקבלה : נתיבות למיסטיקה יהודית / אבריאל בר לבב, משה אידל.
Fabrizio Lelli, (Adelphi, Milano, 2010) מהדורה שנייה של התרגום האיטלקי, קבלה: היבטים חדשים, מורחבת ומעדכנת.
מיקראה בחקר הרמב"ם, ערכו חלק א' י"נ אפשטיין, חלק ב' מ' אידל, (מאגנס, ירושלים, תשמ"ה)
מחקרים בהגות יהודית, עורכים: שרה א' הלר וילנסקי, משה אידל.
ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשמ"ט 1989.
ספר היובל לשלמה פינס: במלאת לו שמונים שנה.
עורכים: משה אידל, זאב הרוי, אליעזר שביד.
חיים וירשובסקי, בין השיטין, קבלה, קבלה נוצרית, שבתאות, ערך משה אידל, (מאגנס, ירושלים, תש"ן
מנחה לשרה: מחקרים בפילוסופיה יהודית ובקבלה, מוגשים לפרופסור שרה א' הלר וילנסקי.
בעריכת משה אידל, דבורה דימנט, שלום רוזנברג.
ירושלים: מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשנ"ד 1994.
המיתוס ביהדות: היסטוריה, הגות, ספרות, עורכים: משה אידל, איתמר גרינולד (ערך והתקין ישראל חזני).
ירושלים, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשס"ד.
ספר צפנת פענח/יוסף בן משה אלאשקר, מבוא משה אידל.
הכתבים העבריים של בעל תקוני זהר ורעיא מהימנא, ההדיר והוסיף הערות אפרים גוטליב, ערך והקדים מבוא משה אידל, (ירושלים, האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשס"ג).
אישון היה עורך "הצופה" בשנים 1981–1997 ולאחר מכן פובליציסט במקור ראשון.
אישון (במקור: אויגאפעל) נולד בפולין לנחה ולשלמה שהשתייך לחסידות דינוב ובלז.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, עברה המשפחה לרוסיה, שם הואשמו היהודים בריגול, ובעקבות זאת הוגלו לסיביר.
בשנת 1950 עלה עם משפחתו לישראל, ומיד לאחר מכן נפטר אביו.
עבד במערכת "הצופה" בתפקידים שונים.
ב-1981 מונה לעורך העיתון ושימש בתפקיד זה שש עשרה שנה.
פרסם מאות מאמרים פובליציסטיים בענייני השעה, והיה ממעצבי דעת הקהל בציבור הציוני-דתי.
לאחר איחוד "הצופה" עם מקור ראשון, החל לכתוב מאמרי פובליציסטיקה במקור ראשון.
נישא לחיה, והם גרו תקופה ממושכת בתל אביב.
לזוג שלושה ילדים: בנו הרב שלמה הוא ראש מכון כת"ר.
משה אליהו אירנשטיין (ג' בכסלו תרפ"ו, 20 בנובמבר 1925 – ה' באלול תשע"ד, 31 באוגוסט 2014) היה איש ציבור חרדי, חסיד גור.
נולד בפולין לחנוך וחנה אירנשטיין.
בשנת 1935 עלה עם משפחתו לישראל.
נשוי ליפה, בתו של זלמן בן יעקב (ינקלביץ'), שכיהן כחבר הכנסת מטעם אגודת ישראל.
אירנשטיין היה פעיל בהנהגת חסידי גור בסניף של אגודת ישראל בבני ברק מראשית שנות ה-60. בשנות ה-70 היה סגן יו"ר מרכז אגודת ישראל ויו"ר הוועדה למען השבת בבני ברק.
בשנת 1978 נבחר למועצת עיריית בני ברק כנציג שני של חסידות גור ברשימה החרדית המאוחדת, אחרי יצחק מאיר.
לקראת הבחירות בשנת 1983 הוא הועמד בראש הרשימה החרדית האשכנזית 'למען בני ברק התורתית' והיה מועמדה לראשות העיר.
בבחירות קיבל אירנשטיין 55% מהקולות והרשימה שלו זכתה ב-9 מתוך 21 מקומות במועצה.
בקדנציה הראשונה גיבש אירנשטיין קואליציה מקיר לקיר.
בשנים 1991-1993 העביר את כיסא ראש העיר לנציג של דגל התורה, ירחמיאל בויאר, בהתאם להסכם רוטציה.
תפקידו הסתיים בשנת 1995, עם החלטת שר הפנים דאז דוד ליבאי על הדחתו והקמת ועדה קרואה לניהול העיר זאת בעקבות השחיתות הרבה שפשתה בעיר.
נודע במרצו הרב ויזמותיו המקוריות.
כמו כן היה היוזם לפיתוח BBC - בני ברק ביזנס סנטר - מרכז העסקים הראשי של בני ברק הממוקם בשכונת פרדס כץ בצפון העיר.
בשנת 1986, במהלך הלווית הרב יעקב לנדא, הכריז אירנשטיין כי בהתאם לבקשתו בנו הרב משה יהודא ליב לנדא ימלא את מקומו ברבנות העיר.
ההכרזה עוררה סערה בעיר, בשל התנגדות הרב שך למינוי.
במערכת הבחירות לכנסת החמש עשרה הוצב במקום ה-111 הסמלי ברשימת יהדות התורה.
בבחירות לכנסת השש עשרה והשבע עשרה הוצב במקום ה-120 והאחרון ברשימה ובבחירות לכנסת השמונה עשרה הוצב במקום ה-119 ברשימה.
משה אורן (נולד ב-1948) הוא ביוכימאי ישראלי העוסק בחקר מחלת הסרטן.
חתן פרס ישראל לחקר הביוכימיה לשנת ה'תשס"ח (2008).
אורן נולד בפולין, וכשהיה בן שנתיים עלתה משפחתו לישראל.
לאחר תקופה במעברה "מחנה ישראל", עברה המשפחה לרמלה וממנה לתל אביב ולגבעתיים.
במהלך לימודיו בבית הספר התיכון עבד אורן במחלקה לבוטניקה של אוניברסיטת תל אביב.
הוא למד מיקרוביולוגיה במסגרת העתודה האקדמית, והשלים בשנת 1970 לימודי תואר שני.
עבודת המחקר שלו עסקה באיתור גנים בחיידקים.
בתום שירותו בצה"ל החל בלימודי דוקטורט במכון ויצמן למדע, והחל לעסוק בחקר הסרטן, תחת הנחייתו של הפרופסור ארנסט וינוקור.
לאחר השלמת הדוקטורט, בשנת 1978, במסגרת הבתר-דוקטורט הוא השתלם שנה באוניברסיטת פרינסטון אצל הפרופסור ארנולד לוין ובשנים 1979–1981 באוניברסיטת ניו יורק.
במהלך שהותו בפרינסטון, היה אורן שותף לגילוי הגן p53, המהווה גורם חשוב במנגנון ההגנה הטבעית של גוף האדם נגד סרטן.
אורן היה האחראי לשיבוט הגן במטרה לבודדו לצורכי מחקר.
חלבון p53, הוכחו מאוחר יותר כגורמים להריגתם של תאים סרטניים ועל בסיסם מפותחות תרופות ניסיוניות למחלת הסרטן וטיפולים באמצעות ריפוי גנטי.
לאחר מכן החל אורן לחקור את המנגנונים המולקולריים שבהם פועל החלבון בתאים בריאים, ואלו הביאו להבנת חשיבותה של מערכת האוביקוויטין למען פעילותו התקינה של הגן כגורם מדכא למחלת הסרטן.
גילוי חלבון ה-MDM2, המדכא את פעילות החלבון, הביא לפיתוחים שונים להגנה על p53.
בין השנים 1981–1995 היה אורן חבר סגל המחלקה לאימונולוגיה כימית במכון ויצמן למדע.
בשנת 1986 הוא קודם לדרגת פרופסור ומשנת 1995 הוא חבר המחלקה לביולוגיה מולקולרית של התא במכון ויצמן.
לאורך השנים הוא שימש גם פרופסור אורח במחלקה לביוכימיה של אוניברסיטת סטנפורד (1988–1989), כמו כן ניהל את מרכז פורשהיימר לגנטיקה מולקולרית (1991–1998) והיה דיקן הפקולטה לביולוגיה (1999–2003) במכון ויצמן.
בין תפקידיו האדמיניסטרטיביים האחרים, הוא שימש יו"ר מועצת הפרופסורים של המכון וסגן יו"ר המועצה המדעית במכון.
משה אורן הוא חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (2006), חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (2007) חבר האקדמיה האירופית (2007) חבר האקדמיה הלאומית האמריקאית לרפואה (2013) וחבר האקדמיה הלאומית האמריקאית למדעים (2019).
לאורך השנים הוא זכה בפרסים שונים על עבודתו ובהם: פרס פהר למחקר רפואי (1993), פרס אביש-פרנקל (1999), פרס לומברוזו לחקר הסרטן (2002), פרס א.מ.ת (2003) ופרס ישראל בחקר הביוכימיה (2008).
משה איכילוב (י"ח באב תרס"ג, 11 באוגוסט 1903 – כ"א בחשוון תשי"ח, 15 בנובמבר 1957) היה עסקן ופעיל ציבור ישראלי.
איכילוב נולד בפתח תקווה ליעקב (בן אברהם) ולאיטה יהודית איכילוב.
הוא כיהן שנים רבות כחבר במוסדות המוניציפליים במקום מגוריו ובכל ארץ ישראל.
בהמשך חייו עבר לגור בתל אביב, ותפס מקום מרכזי בחיי הציבור.
בימי מלחמת העולם הראשונה החל לעזור לאביו בעבודתו, ובקיץ תרע"ח היה מהבודדים שהורשו להישאר כדי לפקח על משקי האיכרים לאחר שהבריטים הכריזו על פינוי תושבי פתח תקווה בגלל קרבת האזור לחזית.
היה ממייסדי אגודת מגדלי הטבק בארץ ישראל ומנהל בתי האריזה המרוכזים.
בנוסף היה ממארגני הקואופרציה של הפרדסנות, חבר מועצת "החקלאי" בפתח תקווה וממייסדי "פרדס סינדיקט".
בתחום החברתי היה פעיל ב"מכבי" מנעוריו, וזכה בפרסומים רבים, ובהמשך היה חבר הנהלת "מכבי" אבשלום וחבר מרכז "המכבי" הארצי.
בתחום ההתיישבות היה ממייסדי בני בנימין וחבר ההנהלה הארצית, וממייסדי מפעלי ההתיישבות בכפר אהרון, הרצליה ואבן יהודה.
היה גם חבר מרכז והנהלה של התאחדות האיכרים, יו"ר ועדת הארגון שלה ומנהל "עמיר", והשתתף במשלחת האיכרים לקונגרס הציוני.
מ-1919 כיהן כחבר ועד המושבה פתח תקווה, ומ-1927 כסגן ראש עיריית פתח תקווה.
אחרי קום המדינה הצטרף לתנועת החרות, וב-1951 עבר לגור בתל אביב ונבחר למועצת העיר כנציג תנועת החרות.
ב-1953 נבחר לסגן ראש העיר, כאחראי על שירותי הבריאות העירוניים, במחלקת הדרכים והמדידות וכראש מינהל יפו.
איכילוב נמנה עם מייסדי "האיכר הצעיר" ו"בני בנימין" והיה פעיל בהנהלתם עד לימי המחלוקת ב"בני בנימין", אז עבר לפעילות בתנועת האיכרים.
מיד עם גמר המלחמה, נוסד הארגון "האיכר הצעיר" בראשותו של ברוך בן עזר מפתח תקווה.
היה זה עם ראשית התארגנות היישוב לאחר הכיבוש הבריטי, שנראה אז ככיבוש משחרר ומביא לגאולה.
הייתה זו גם תקופה קצרה לאחר המאבק הקשה, כאשר כמה חוגים ביישוב, ובייחוד חוגי השמאל, גילו התנגדות לפעולת אנשי "ניל"י".
כבר עם יסוד ועד הצירים הראשון והתחלת ההתארגנות של היישוב, החלו ההפליות נגד המושבות, ראשיהן ובניהן.
לכן, התארגנה קבוצה בשם "האיכר הצעיר", שלקחו בה חלק בני האיכרים והמושבות.
שנה לאחר מכן נוצרה "בני בנימין" בראשותו של אלכסנדר אהרונסון, ועם יסודה בוטל "האיכר הצעיר".
הסיסמה של "בני בנימין" הייתה לשמור על הקיים ולבנות את החרב.
איכילוב נבחר מיד להנהלה הארצית של "בני בנימין" ונמנה עם פעיליה המרכזיים.
"בני בנימין" דאגו אז לשמירה על בני המושבות, לפיתוח חייהם הביטחוניים והציבוריים, להגברת השפעתם על חיי היישוב ולפעולות התיישבותיות חדשות.
לאחר מכן עברו "בני בנימין" לפעולות התיישבות, שהביאו בעקבותיהן את יסוד נתניה, הרצליה, אבן יהודה וכפר אהרון.
חלוקת הקרקעות בין המתיישבים ובין חלק מחברי ההנהלה לא נראתה בעיני איכילוב, והוא יצא במערכה פנימית לחלוקה יותר צודקת ולהסדרה יותר ציבורית של הקרקעות שנרכשו, פעילות אשר גרמה לו להתרחק מהנהלת "בני בנימין" ומוסדותיה.
פעילותו של איכילוב בהנהגת האיכרים התחילה מוועידת היסוד שלה ב-1920. הוא היה חבר מוסדותיה העליונים מהיום הראשון ופעילותו השתרעה על כל פני ההתאחדות.
איכילוב היה בין מייסדי בנק האכרים, ויזם את יצירת "עמיר ביעף", המוסד המשווק של תנועת האיכרים.
לאחר מאורעות 1921 הסכימו השלטונות הבריטיים לתת עשרה רובים צבאיים, בתנאי שעשרה צעירים יתחייבו לשמור אמונים ולהשתמש בנשק רק לצורך של הגנה מפני התנפלות.
איכילוב נמנה עם אותם עשרה, ומאחר שלא הייתה אפשרות שרק עשרה אלה יעשו בשמירה יום ולילה במשך שנים, היה צורך בחיפוי על כל נושאי הנשק "הבלתי ליגליים".
לאחר מכן, גם כשנמנה עם העסקנים, המפקדים והצמרת, לא ויתר על חובת הטוראים, ובהתאם לתורנות היה יוצא תמיד בלילות לשמירה בגבולות.
במאורעות 1936–1939, עם תחילת מלחמת העולם השנייה, היישוב היהודי נכנס לתקופה קשה מאוד.
מטעם הוועד הלאומי פנו לתנועת האיכרים וביקשו לשגר נציג לוועד הלאומי, בהתחשב במצב החירום.
פה אחד נתבקש איכילוב להיות בא-כוחה של התנועה בהנהלת הוועד הלאומי.
מתוך החיפושים לענפי משק חקלאיים חדשים, החלו גם ניסיונות בטבק.
במשך שנה או שנתיים הגיעו העוסקים בכך לכלל הכנסות המניחות את הדעת, ואז החלו לגדל בכמות מסחרית.
כמויות עצומות של טבק הורידו את המחירים עד למטה מהמינימום וכל החקלאים שעסקו בכך הפסידו כספים רבים.
נדרשה פעולה מיידית למען אריזת הטבק והחסנתו לעוד מספר שנים.
איכילוב נמנה עם יוזמי ארגון מגדלי הטבק שהקימו בית אריזה גדול מרכזי בפתח תקווה, והוא קיבל על עצמו את ניהול את האריזה.
בשני שלבים נקט איכילוב שותפות פעילה ומרכזית בהסדרים הקואופרטיבים של הפרדסנות בארץ.
הראשון היה בקנה מידה מקומי והשני בקנה מידה ארצי.
איכילוב נמנה עם קבוצת פרדסני פ"ת שארגנה את הקואופרטיב המקומי הראשון – "החקלאי".
רק כקואופרטיב מקומי היה זה הראשון, משום שקדם לו בהרבה "פרדס", אשר היה קואופרטיב ארצי.
אנשי "החקלאי" לא רצו שותפים ממושבות אחרות.
על ידי הסבר ושכנוע גדל והלך מספר החברים בקואופרטיב, וכך אורגן השיווק בדרך הציבורית המסודרת.
ההעברה משיטת מכירה לסוחרים ערבים עזרה ישירות ובמידה מרובה, להגברת העבודה העברית ודחיקת העבודה הערבית.
מאז היווסדו של הקואופרטיב ועד יומו האחרון, כאשר חוסל על ידי הבנק הלאומי בימי משבר הפרדסנות, נמנה איכילוב על המוסד העליון של הקואופרטיב.
הפעולה השנייה בקנה מידה ארצי, הייתה המערכה ליסוד וארגון "פרדס סינדיקט".
בשנים 1937–1938 במקום לקיים עבודה משותפת ומתואמת כדי לעמוד בשוק המחירים מחוץ לארץ ישראל, נהגו הקואופרטיבים מדינית הפוכה.
הם התחרו ביניהם מחוץ לישראל, ועל ידי כך סייעו לירידת המחירים.
הפרדסנים הרגישו במה שהולך להיות, והתעוררה יוזמה שאיכילוב עמד במרכזה, לפעול פעולת תיאום מוחלט וארגון המכירה בחול.
ואז עלתה הצעה של מוסד גג, שקראו לו אחר כך "פרדס סינדיקט".
שמות הגורמים המשווקים היהודיים הגדולים שהיו אז.
זה דרש הרבה פעולות להשגת האחוד.
לבסוף אחת האסיפות מני רבות הביאה לחתימת הסכם בראשי תיבות של "פרדס סינדיקט" ואיכילוב נמנה עם חותמי הסכם זה.
רק בשנת 1946 לאחר מלחמת העולם, התחילה למלא את תפקידה, אך היא מצאה פרדסנות הרוסה ונטושה, באשר רבים מהפרדסנים לא עצרו כוח לעמוד שנים כוח רבות בחוסר פדיון.
לאחר מלחמות עולם ובראשית מדינת ישראל היה צורך לקבל הלוואות לשיקום הפרדסנים, ובעיקר למניעת נישולם של הפרדסנים מרכושם, כאשר לא יכלו לעמוד בתשלומי החובות.
לכן נקראו כנסים ארציים ובימי מדינת ישראל כנסים יהודיים בלבד.
בכנסים משותפים עם הערבים הקריאה הייתה תביעה מאוחדת להציל את הענף העיקרי של הארץ מכל הגדרות פוליטיות, והתביעה מבוססת על חשיבות הענף ועל גורלו המר של בעליו.
ב-1937 השתתף איכילוב במשלחת מיוחדת של תנועת האיכרים לקונגרס הציוני העולמי ה-20 בציריך.
היה זה בתוך שנות המאורעות ומחוגי מנהלת ההסתדרות הציונית והסוכנות ביקשו להשתתף בקונגרס ולו במשלחת בלבד.
המשלחת קיימה דיונים רציניים עם מנהיגי הציונות והשתתפו בדיוני הוועדות השונות.
כאשר דיונים אלה נסבו על הבעיות המיוחדות של המשק הפרטי, על החזית היישובית מול התנכלות הערבים ועל היחסים הפנימיים ביישוב.
בשטח המוניציפלי פעל משה עשרות שנים.
עוד לפני קום המועצה המקומית בפ"ת, היה חבר במועצת המושבה, כנבחר מרשימת הצעירים של "האיכר הצעיר" ו"בני בנימין".
עם קום המועצה המקומית הראשונה ב-1920. נבחר כחבר המועצה המקומית עוד ברשימת "בני בנימין" ורק בבחירות למועצה המקומית השנייה, היה מועמדה של רשימת הסתדרות החקלאים.
בבחירות שהתקיימו ב-1939 נבחר ברשימה האזרחית המשותפת של החקלאים והחוגים האזרחים האחרים במקום.
אלה היו הבחירות האחרונות בימי שלטון המנדט.
בבחירות ב-1950 שהתקיימו בכל רחבי הארץ, כבר הפנה עצמו משה לפעולה מוניציפלית בתחום עיריית תל אביב.
זה היה לאחר שהצטרף לתנועת "החרות".
במשך 35 שנה כיהן ברציפות בשלטון המוניציפלי – חבר הנהלת עירייה וסגן ראש עירייה.
בתקופה זו נמנה עם מייסדי חבר המועצות, ושנים רבות היה מפעיליה.
בימי נערותו היה חבר המכבי.
כאשר חדל לעסוק בספורט, נמנה עם מייסדיה ומנהליה של החברה למען "מכבי אבשלום" עד יומו האחרון.
הוא היה גם חבר בוועד המכבי, ונשא לא פעם באחריות ניהול ענייני האגודה.
הוא גם נמנה עם מארגני כנסי מכבי במושבות.
כאשר יסד ביחד עם חבריו את החברה למען מכבי אבשלום, רכש מוסד זה את המגרש הידוע כיום "מכבי אבשלום", סייע בפיתוח המגרש ושכלול מתקניו הספורטיביים.
יומיים בשבוע הקדיש ליפו, על פי סדר עבודתו שחילק בין מחלקות העירייה השונות.
כאיש המציאות הבין איכילוב שיפו היא עיר היסטורית שעתידה למשוך תיירים ומבקרים.
הוא החליט להקים מוזיאון ארכאולוגי לעתיקות יפו.
הוא החל בהקמת ספריה עירונית מודרנית, מגרשי משחקים וגנים וכלה בהרחבת חוף הרחצה על ידי ייבוש שטח מהים.
אחיו היה חבר הכנסת לשעבר עזרא איכילוב.
הוא נשא לאישה את חנה לבית זינגר.
לשניים נולד בן, יהושע איכילוב, שנישא לפרופ' אורית איכילוב.
נכדו ארז נישא לסופרת יעל איכילוב, אחותו הצעירה של יואב גלנט.
נכדתו תמר איכילוב עורכת תוכן ראשית בתוכניות טלוויזיה.
איכילוב מת ב-15 בנובמבר 1957 ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
על שמו קרוי בית החולים איכילוב.
משה אלטבאואר (12 בנובמבר 1904, ד' בכסלו ה'תרס"ה, פשמישל – 14 באוקטובר 1998, כ"ד בתשרי ה'תשנ"ט, ירושלים) היה בלשן ומתרגם ישראלי, פרופסור לבלשנות באוניברסיטה העברית בירושלים.
אלטבאואר הוא חתן פרס ישראל לבלשנות (תש"ן).
אלטבאואר נולד בפשמישל שבגליציה בשנת 1904. בשנת 1932 סיים לימודי בלשנות סלאבית באוניברסיטאות לבוב וקרקוב.
בין השנים 1926–1935 עסק בהוראה בפולין ובגליציה, ומשנת 1930 הרצה על השפה האוקראינית במכון המדעי למזרח אירופה שבווילנה.
ב-1935 עלה לארץ ישראל והועסק על ידי עיריית תל אביב.
היה עורך "ידיעות עיריית תל אביב" (1936–1951) וממקימי המוזיאון לתולדות תל אביב.
בשנת 1946 החל להרצות באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1951 הצטרף לסגל ההוראה.
מחקריו בבלשנות סלאבית פורסמו בשפות שונות ובכתבי העת בעברית "גליונות", "לשוננו" ו"כנסת".
כמו כן כתב ערכים עבור האנציקלופדיה העברית.
בשנת ה'תש"ן זכה בפרס ישראל לבלשנות.
היה נשוי לרות, ואב לשני בנים.
משה אלוש (נולד ב-23 ביולי 1965) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, שבתפקידו הסדיר האחרון שירת כראש מטה אגף כוח האדם בין השנים 2011–2014.
לפני גיוסו, אלוש שיחק בקבוצות הנוער והנערים של הפועל באר שבע.
אלוש החל את שירותו הצבאי כלוחם בחיל התותחנים, ולאחר שנתיים יצא לקורס קציני שלישות.
לאורך השנים כיהן בתפקיד קצין שלישות בחטיבה סדירה, מפקד קורס השלמת קציני שלישות בבה"ד 11, קצין שלישות באוגדה, ראש ענף חיל רגלים בזרוע היבשה, ראש ענף תגבורת סדיר בבקו"ם, קצין השלישות של פיקוד הצפון ומפקד יחידת מיטב (איחוד של יחידות בקו"ם ומנהל הגיוס לשעבר).
בשנת 2008, עם חזרת חיל השלישות מזרוע היבשה לאגף כוח האדם, מונה אלוש לתפקיד קצין שלישות ראשי, והועלה לדרגת תא"ל ומשנת 2011 מונה גם לראש מטה אגף כוח האדם כאשר באותה עת סיים את תפקידו כקצין שלישות ראשי והעביר את הפיקוד על החיל לתא"ל אריה דהן.
בשנת 2014 סיים את תפקידו כראש מטה אגף כוח האדם והעבירו לתא"ל גדי אגמון ופרש מצה"ל.
משה איינְהוֹרְן (בכתיב יידי: איינהאָרן; באנגלית: Moses Einhorn; 17 בפברואר 1896, וולקוביסק, פלך גרודנו, רוסיה – 9 בפברואר 1966, ניו יורק) היה רופא גסטרואנטרולוג יהודי אמריקאי, מייסדו ועורכו של כתב העת "הרופא העברי".
היה ממציאם של מספר מכשירים גסטרואנטרולוגיים, אולם תרומתו הנודעת הייתה קידום השימוש במונחים עבריים ברפואה.
משה איינהורן נולד בווֹלְקוֹבִיסְק שבפלך גרודנו של האימפריה הרוסית (כיום במערב בלארוס), בן לצבי הירש ומיכְלה איינהורן.
אביו של איינהורן, צבי הירש, היה בנו הצעיר של בעל בית מרקחת בוולקוביסק, ואמו מיכלה הייתה בתו של סוחר ידוע מלידא, ר' חיים אריה כגן, חתנו של רבי משה יצחק הורוביץ וינוגרד, מצאצא של הרבי ר' שמלקה מינקלשבורג.
איינהורן היה השישי משבעה ילדים.
(אחת מאחיותיו נפטרה בצעירותה מטיפוס; אחות נוספת עלתה ארצה בשנות ה-30; ארבעת אחיו הנותרים נספו בשואה.)
התחנך ב"חדר" בעירו, ולאחר מכן למד בבית הספר הריאלי בוולקוביסק.
לאחר שבית הספר נסגר בהוראת השלטונות, הסכימו הוריו שייסע ללמוד בגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב, כמו עוד צעירים מעירו, בעקבות אליהו גולומב.
בגימנסיה למד איינהורן בין השאר עם דוד הכהן ונחום גוטמן, ולמחייתו עבד כמורה פרטי.
בארץ שמר על קשר עם יוצאי וולקוביסק נוספים, בהם הסופר יעקב רבינוביץ.
בשנת 1914 סיים את לימודיו בגימנסיה "הרצליה", במחזור השני.
באותה שנה, בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוציא המושל העות'מאני ג'מאל פאשה צו גירוש לכל הנתינים הזרים שסירבו להתעת'מן (לקבל על עצמם נתינות עות'מאנית).
איינהורן חבר ליהודים יוצאי רוסיה שגלו לאלכסנדריה שבמצרים, ובהמשך נסע לסלוניקי, שם שהה זמן קצר ועבד כמורה לעברית.
לאחר שכבשה גרמניה את אזור הולדתו, החליט איינהורן להגר לארצות הברית, וב-1916 השתקע בניו יורק.
איינהורן למד רפואה בבית הספר האוניברסיטאי לרפואה של ניו יורק (New York University School of Medicine; חלק מאוניברסיטת ניו יורק), וב-1922 קיבל ממנו תואר דוקטור.
במהלך לימודיו התפרנס ממתן שיעורים פרטיים.
עם תום לימודיו נסע להתמחות בגסטרואנטרולוגיה בברלין בשנים 1923-25. עם שובו לניו יורק החל לעבוד כגסטרואנטרולוג במספר בבתי חולים יהודיים.
במקביל עבד בקליניקה פרטית, שפתח בשנת 1927. משנת 1936 עד 1946 היה ראש המחלקה הגסטרואנטרולוגית בבית-החולים היהודי ברובע הברונקס.
במהלך עבודתו כרופא המציא כעשרים מכשירי גסטרואנטרולוגיה.
כמו כן פרסם מאמרים רבים בכתבי עת רפואיים.
תרומתו לתרבות היהודית והעברית ולמדינת ישראל
בשבתו בארצות הברית הוסיף איינהורן להיות קשור קשר הדוק לארץ ישראל ולתל אביב.
במשך שנים רבות, עד קום המדינה, שימש ביתו מעין "קונסוליה" לאנשי היישוב שביקרו בניו יורק, ואיינהורן לקח חלק פעיל בארגון קבלות פנים ואספות לכבוד המבקרים.
הוא ביקר בארץ פעמים רבות, וזכה בה לכבוד רב.
ד"ר אשר גולדשטיין, העורך הישראלי של "הרופא העברי", כינה אותו "השגריר הבלתי ממונה של רופאי ישראל בארצות הברית".
בשנת 1926 היה איינהורן ממייסדי אגודת הרופאים דוברי העברית ('ועד רופאים עבריים בניו־יורק').
ב-1927 ייסד יחד עם ד"ר אשר גולדשטיין את כתב העת "הרופא העברי" (Harofe Haivri, באנגלית: The Hebrew Physician), שאותו ערך עד שנת מותו.
כתב העת, שיצא בהוצאת הוועד, כלל מאמרים בעברית ובאנגלית.
את שתי החוברות הראשונות ערך עם ד"ר גולדשטיין וד"ר ל"מ הרברט, ומהחוברת השלישית ואילך היה העורך היחידי.
איינהורן הרחיבו ופיתח את כתב העת, עד שמשנת 1937 הופיע באופן קבוע פעמיים בשנה.
מ-1938 יצא כתב העת גם כשנתון המוקדש למדינת ישראל, שעותקים רבים ממנה נשלחו חינם לרופאי היישוב.
"הרופא העברי" הוקדש לפיתוח הספרות הרפואית בעברית, ודגש הושם על הרחבתו וביסוסו של המינוח הרפואי העברי:
בכתב העת התפרסמו סוגיות עכשוויות מרכזיות ברפואה וחדשות במדעי הרפואה, לצד מדורים נוספים: רפואה ביישוב היהודי בארץ ישראל, ביוגרפיות של רופאים יהודים, ביקורת ספרים, מדור לכתבי יד עתיקים (שקטעים מהם הובאו במטרה ללמד על הרפואה בהיסטוריה), מילון רפואי עברי-אנגלי ואנגלי-עברי ומדור לקביעת מונחים רפואיים.
הדיון תרם לביסוסו המדעי של הסגנון הרפואי העברי.
איינהורן שם לעצמו למטרה לחזק באמצעות כתב העת את הקשר עם ארץ ישראל.
כך בין היתר פרסם בו באופן קבוע סקרים על הבריאות בישראל.
כמו כן, הופיעו בכתב העת מאמרים בנושאים מחוץ למקצוע הרפואה, כמו מצבו של הרופא היהודי בארצות הברית.
כמה מן הגיליונות הוקדשו לנושאים ספציפיים ברפואה: כך, בגיליון ב-1941 נערך "סימפוזיון" על "הסוכרת בין היהודים" והגיליון ב-1943 הוקדש לרפואה במלחמת העולם השנייה.
גיליונות אחרים הוקדשו לאנשי רפואה ורוח יהודים בעקבות פטירתם: הגיליון ב-1940 היה "חוברת פרויד", ב-1944 הוקדשה החוברת לד"ר שאול טשרניחובסקי, וב-1945 להנרייטה סאלד.
בשנת 1965 התפרסמה בכתב העת סדרת מאמרים על הבקטריולוג מרדכי זאב חבקין.
תפוצת כתב העת עמדה על כ-6,000 עותקים, חציים באמריקה וחציים בישראל.
בשנת 1957 נחגג בבית ציוני אמריקה יובל השלושים לכתב העת, בהשתתפות נציגי מוסדות הרפואה בישראל.
מפעל חייו של איינהורן גווע עִמו: עם מותו ב-1966 פסק "הרופא העברי" מלהופיע.
עם תום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945, מיהר לנסוע ולאסוף מבני עירו שניצלו עדויות על הקהילה היהודית בוולקוביסק (ועל גורלם של בני משפחתו).
את החומר שאסף ערך, ובשנת 1949 השקיע 12 אלף דולר והוציא את ספר היזכור לקהילת וולקוביסק, המספר על חייה וחורבנה: שני כרכים בני כאלף עמודים ובהם 400 תצלומים.
קידום הרפואה בישראל, פרסים בחינוך עברי
איינהורן ייסד את הספרייה הרפואית בבית החולים קפלן ברחובות, שנחנכה בשנת 1955.
יזם ותרם להקמת הספרייה הרפואית הנקראת על שמו ב"בית הרופא" בתל אביב, אשר נחנכה בקיץ 1962.
בטקס פתיחת הספרייה הרפואית העלה זיכרונות מנעוריו בעיר, והעיד על גימנסיה "הרצליה" כי היא "העשירה את רוחי, הִתוותה את דרכי בחיים והניחה את חותמה על כל פעולותי מאז סיימתיה".
איינהורן ייסד את אגודת חניכי הגימנסיה.
ב-1955, לרגל מלאות יובל לגימנסיה, תרם אגף רפואי מיוחד בבניינה החדש ברחוב ז'בוטינסקי.
בשנת תשכ"ד ייסדה הגימנסיה קרן למתן פרס שנתי ע"ש איינהורן לבוגר המצטיין.
באותה שנה (1964) ייסדה מועצת עיריית תל אביב את פרס משה איינהורן לחקר הלשון והספרות הרפואית העברית.
הפרס, ע"ס 2,000 ל"י, ניתן מדי שנתיים, יחד עם פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית.
בניו יורק הקים איינהורן קרן דומה לשם מתן פרס על שמו לתלמיד בית המדרש לרבנים באמריקה (JTS) המגיש את העבודה הכתובה עברית הטובה ביותר.
בשנת 1965 חלה איינהורן, אושפז ונותח פעמיים.
הוא הספיק לתרום לעיריית תל אביב 10,000 דולר עבור קרן הפרס על שמו, אך כבר לא יכול היה להגיע ארצה ולהיות נוכח במעמד ההענקה הראשונה של הפרס.
ד"ר משה איינהורן נפטר בניו יורק בשנת 1966, ערירי.
וואָלקאָוויסקער יזכור-בוך; רעדאַקטירט פון מאָזעס איַינהאָרן, ניו יורק: [חמו"ל], 1949.
Berger, 2002. (ספר זיכרון וואלקוביסק / תרגום של: וואלקאוויסקער יזכור-בוך; חורבן וולקוביסק; וולוביסק, סיפורים של קהילה יהודית).