tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
(זוכרים את פאל בראון בנימה אישית)
פאל ג'רג' (במקור גרוס, בהונגרית: György Pál; 7 באפריל 1893, נאג'ווארד – 1 במרץ 1976, פילדלפיה) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, תזונאי, רופא ילדים ופרופסור באוניברסיטה.
אחיו הגדול, ארנה ג'רג', היה עורך דין וסופר.
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל דיפלומה ב-1915. פרסומיו המדעיים הראשונים פורסמו כבר כסטודנט.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נסע לגרמניה להמשיך את לימודיו.
באוניברסיטת היידלברג עבד עם פרופסור ארנסט מורו, מייסד האסכולה לרפואת ילדים בגרמניה, שם החליט להקדיש את חייו למדע הפיזיולוגיה התזונתית של ילדים.
הוא עבד עם הכימאי חתן פרס נובל ריצ'רד קון והשתתף בגילוי הריבופלבין (ויטמין B2).
שם, בשנת 1923, ניגש לבחינת מומחה ברפואת ילדים וקיבל הסמכה פרטית להוראה.
כעבור ארבע שנים הפך לפרופסור.
תלמידיו העריצו אותו על אופיו הידידותי ביותר ועבודת המחקר המדויקת והעיקשת שלו.
אף על פי שהחוקר הצעיר השיג תוצאות יוצאות דופן, הוא נאלץ לברוח מגרמניה של אדולף היטלר בשל מוצאו היהודי.
משולל זכויות ומאוכזב, הוא נסע לקיימברידג', אנגליה, שם המשיך בהצלחה את המחקר הקודם שלו על ויטמין B וזיהה את ויטמין B6. מ-1931 עד 1933, הוא היה מרצה לרפואת ילדים באוניברסיטת קיימברידג'.
מ-1957 עד 1963 עבד כרופא הראשי של בית החולים האוניברסיטאי.
מאז 1963 היה פרופסור אמריטוס לרפואת ילדים.
הזיהוי של ריבופלבין (ויטמין B2), גילוי הוויטמין B6, ויתרה מכך כחלוץ מדע התזונה המודרני, הוא זכה לתשומת לב ולהכרה בינלאומית כבר בחייו.
במשך כל חייו שאף שהמחקר ישמש מטרה מעשית, בעיקר על מנת לשפר את איכות החיים.
פעילות הפרסום המדעי שלו מאופיינת ב-13 ספרי לימוד ולמעלה מ-450 מאמרים מדעיים.
כהוקרה על עבודתו המדעית וההומניטארית, הוא קיבל פרסים רבים, והאיגוד הרפואי האמריקאי הקים מלגה בשנת 1958 בשם Pál György Food Science Study Scholarship.
פאל בלה (במקור עד 1893 באומגרטן, (בהונגרית: Béla Pál; טולנה, 20 בינואר 1865 – בודפשט, ארז'בטווארוש, 15 בדצמבר 1944) היה דוקטור לרפואה (MD) רופא עיניים, כירורג.
רופא ראשי ומנהל מחלקת עיניים בבתי חולים אחדים, לרבות בית חולים צבאי.
פאל באומגרטן נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ באומגרטן ושל לאונטין רוזנטל (1834–1913).
הוא השלים את השכלתו הגבוהה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת וינה ובאוניברסיטת בודפשט (1884–1889) (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בדצמבר 1889 הוא קיבל הסמכה גם של רופא בית ספר ומורה לבריאות בתיכון.
בדצמבר 1890 נבחר כחבר קבוע באגודה הרפואית המלכותית של בודפשט.
הוא החל את דרכו כמתמחה במרפאת עיניים בראשות וילמוש שולק (1889–1892).
משנת 1892 הפך למתמחה גם במכון לכירורגיה.
בשנת 1897, הוא נכנס לתפקיד הרופא הראשי ומנהל מחלקת העיניים של בית החולים פהרקרסט.
בין השנים 1901–1910 היה רופא הראשי בבית החולים Charité, בין השנים 1911–1916 היה גם באגודה לסיוע מסחרי ובמרפאה מומחים, בין השנים 1900–1916 גם בבית החולים לעניים ארז'בט, בין השנים 1911–1916 במרפאת בודה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, במאי 1916, הופקד על ניהול מחלקת העיניים של בית החולים הצבאי זיטה בבודפשט.
מ-1907 ועד לפרישתו ב-1933, הוא היה גם רופא העיניים הראשי של בית המקלט המלכותי ההונגרי לילדים.
הוא גם השתתף בחיי הקהילה היהודית של פשט והיה חבר בוועדות בתי החולים ואחרות של הקהילה במשך תקופה ארוכה.
בלה כתב מאמרים מדעיים רבים.
מותו נגרם מאי ספיקת לב לאחר רעב של מספר חודשים בתקופת השואה.
בלה היה חבר באגודה הספרותית היהודית-הונגרית ובלשכת הבונים החופשיים תא קניבש קלמן).
ב-29 בינואר 1895 התארס עם אירן פולק, בתו של ארמין פולק, לה נישא מאוחר יותר.
בלה הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
על הגנה על עיני הנוער הסטודנטיאלי.
עיטור הצלב האדום דרג 2. עם מבצר צבאי (1916)
צלב הצטיינות צבאי לאזרחים דרג 3 (1918)
פאל אַאוּאֶר (בהונגרית: Auer Pál; בודפשט, 3 באוקטובר 1885 – פריז, 21 ביוני 1978) היה משפטן, סופר משפטי יהודי-הונגרי, עורך דין בינלאומי, חבר האספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט), שגריר הונגריה בצרפת, מחבר מחקרים משפטיים רבים, בונה חופשי.
פאל אאואר נולד במשפחה יהודית אמידה בבודפשט.
אביו, רוברט אאואר (1861–1945) הוא יועץ ניירות ערך וסוכן בורסה, נשיא "איגוד הנוסעים העסקיים-מסחריים", אמו הייתה קלרה גליצנשטיין.
המשפחה התגיירה לדת הקלוויניסטית (אין תעוד) ובשנת 1910 קיבלה תואר אצולה.
מכאן ואילך, הם נשאו את קדומת האצולה Alsóterényi.
פאל אאואר סיים ברובע 7 של בודפשט את הגימנסיה הראשית ב-1903 ולאחר מכן קיבל דוקטורט במשפטים מאוניברסיטת בודפשט למדעים (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ב-1908.
לאחר לימודים גם בחו"ל עבר את מבחני לשכת עורכי הדין ב-1910. ב-1911 פתח משרד עורכי דין בבודפשט, שם עסק בעיקר בתיקים הקשורים למשפט הבין-לאומי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כקצין ארטילריה בין השנים 1914–1918.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הוא חי בווינה.
בשנת 1919 ייצג את הונגריה בוועידה הבינלאומית המכינה של הקמת חבר הלאומים ובשנת 1920 הוא היה מומחה משפטי של הוועדה להקמת הגבולות שהוקמה על ידי חוזה טריאנון.
בין שתי מלחמות העולם, שוב היה לו משרד עורכי דין בבודפשט.
בשנת 1923 הפך לנשיא אגודת השלום ההונגרית, לימים (1924) לנשיא המחלקה ההונגרית של האיחוד הפאן-אירופי והיה יועץ משפטי של שגרירות צרפת.
בשנת 1926 ייצג את המדינה הצרפתית בשערוריית פרשת זיוף הפרנק כנציגו של ב-Banque de France.
ב-1936 פיתח הצעה לרפורמה בחבר הלאומים.
הוא היה חבר צוות של Journal de Genève בהונגריה.
אאואר היה חבר במפלגת העצמאות וה-48 (בהנהגת הרוזן מיהאי קארואי) (1919–1918), חבר במפלגת קושוט ולאחר מכן כנציג עצמאי של הוועדה המחוקקת של בודפשט (1926–1939) (חבר עיריית בודפשט הבירה).
הוא היה חבר במפלגת החקלאים הקטנים העצמאית (FKGP) משנת 1943. בגלל קשריו עם הצרפתים והאנגלים, השקפותיו האנטי-גרמניות, ויהדותו הוא נאלץ לרדת למחתרת עם כניסת הוורמכט להונגריה ב-1944 - וההכיבוש הגרמני של המדינה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, היה נציג ה־FKGP בבודפשט.
נשיא הארגון המחוזי וחבר בוועדת הניהול הלאומית (1945–1946), הוא גם היה חבר בוועדה הלאומית של בודפשט (1945) ובוועדת הרשות המחוקקת של בודפשט (1945–1946).
חבר האספה הלאומית הזמנית (בודפשט, אפריל–נובמבר 1945), חבר האספה הלאומית (בודפשט רבתי, 1945–1946) ויושב ראש ועדת החוץ שלה (1945–1946).
הוא היה שגריר הונגריה בפריז מ-1946. כאשר ראש הממשלה פרנץ נאג' התפטר ועזב את המדינה ב-2 ביוני 1947 התפטר גם אאואר מתפקידו ונשאר בצרפת.
לאחר מכן חי בפריז עד מותו.
הוא מחברם של מספר מחקרים משפטיים.
כאחד האישים המגדירים את ההגירה הפוליטית ההונגרית, כתביו הפוליטיים, בנוסף לנושא האחדות האירופית, עסקו בעיקר בפתרון סכסוכים בדרכי שלום בין המעצמות.
בראשיתו כתב גם יצירות ספרות יפה תחת השם Pál Avar, ופרסם כרך מתרגומיו יחד עם Benedek Marcell Idegen költők, בודפשט, 1906).
כבוד ולשון הרע (מחקר משפטי, בודפשט, 1908)
המהפכה של מעמד הביניים ההונגרי (מחקר פוליטי, בודפשט, 1913)
חבר הלאומים (מחקר, בודפשט, 1918)
ההגנה על מיעוטים לאומיים (איגוד המשפט הבין-לאומי, לונדון)
חצי מאה (זיכרונות, וושינגטון, 1971)
האם ניתן להימנע ממלחמת העולם השלישית?
אביר לגיון הכבוד הצרפתי (1927),
מפקד לגיון הכבוד הצרפתי (1947)[9]
Nagy Pál; סולנוק, 2 במאי 1935) היה אלוף אולימפי הונגרי בסיף (דקר), מאמן.
בשנת 1949 החל לעסוק בספורט כסייף דקר של אגודת Szolnoki MÁV SE.
הוא שיחק בנבחרת הונגריה מ-1961 עד 1972. זכה בסך הכל בשלוש מדליות בתחרויות עולמיות, את כולן השיג כחבר בנבחרת הונגריה.
הוא זכה פעמיים בתואר אליפות הונגריה אישית.
הוא סיים ספורט פעיל ב-1972 ולא השתתף באולימפיאדת מינכן.
לאחר הקריירה השתתף בתחרויות ותיקים.
ב-1965 קיבל תעודת מאמן במכון לניהול ואימון ספורט (SEKI), ובשנתיים האחרונות לקריירה הספורטיבית שלו היה גם מאמן הסיף של אגודתו.
הוא ויתר גם על היותו מאמן ב-1972. בשנת 1995 פרש כטכנאי מכונות במפעל לתיקון כלי רכב בסולנוק.
מאז מאי 2010, אולם הספורט ב-Véső út בסולנוק נקרא על שמו של "Pál B.
1968, מקסיקו סיטי : קבוצתי (צ'אבה פניבשי, ג'זה קולצ'אר, זולטאן נמרה, פאל שמיט)
1969, הוואנה : קבוצתי (צ'אבה פניבשי, ג'זה קולצ'אר, זולטן נמרה, פאל שמיט)
1967, מונטריאול : קבוצה (צ'אבה פניבשי, ג'זה קולצ'אר, זולטן נמרה, פאל שמיט)
1966, מוסקבה : קבוצתי ( טמאש גאבור, ג'זה קולצ'אר, זולטאן נמרה, פאל שמיט)
אזרחות כבוד של סולנוק (2015)
פאל ברדוש (בהונגרית: Bárdos Pál; מאקו, 30 במרץ 1936 – בודפשט, 26 ביוני 2017) היה סופר יהודי-הונגרי, מרצה בכיר באוניברסיטה (1959–1972), עובד בכיר של רדיו ההונגרי, הדרמטורג של תיאטרון הרדיו (Rádiószínház) (1972–1996).
עשרות כתביו פורסמו וקרוב למאה עבודות הגדולות יותר שלו שודרו ברדיו ובטלוויזיה ההונגרית.
בנו אנדראש ברדוש הוא עיתונאי ומגיש טלוויזיה.
אשתו הייתה, הסופרת יודית פנאקל.
פאל ברדוש נולד במשפחה יהודית, אביו המאמץ היה מיקלוש ברדוש, אמו הייתה ארז'בט פלדש.
ב-1958 התחתן עם הסופרת והעיתונאית יהודית פנקל.
ב-1959 סיים את לימודיו בפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת סגד, בהתמחות בהיסטוריה של הונגריה.
בשנים 1959–1960 היה מורה בבית הספר התיכון שאגווארי בסגד.
בין השנים 1960–1972 היה מרצה בכיר במחלקה לתולדות הספרות של האוניברסיטה.
הוא התגורר בסגד עד 1972. בין 1972 לבין 1996, היה עובד בכיר ברדיו ההונגרי והדמטורג של תיאטרון הרדיו.
משנת 1983 הוא ביצע גם עבודה דרמטורגית בתיאטרון.
ב-2 ביולי 2017 הוא לווה לדרכו האחרונה בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
בית הלורדים; מחזה בשלוש מערכות; התיאטרון הלאומי של סגד
מושב האדון ; גרסת רדיו בשלושה חלקים; הרדיו ההונגרי
הדלת ; לברית לאופרה; סמפרופר דרזדן
ארבע מאות פורינט; סרט טלוויזיה הונגרי
הדלת ; מחזה טלוויזיה; הטלוויזיה ההונגרית
הייתי ארנה ספ; הרדיו ההונגרי
פאל הרמן (בהונגרית: Hermann Pál, באזורים מחוץ להונגריה פול (Paul) הרמן; בודפשט, 27 במרץ 1902 – 1944) הוא נגן צ'לו ומלחין יהודי-הונגרי.
כבר במהלך לימודיו הופיע במקומות רבים, לא רק במסגרת האקדמיה.
הקריירה הבינלאומית שלו קיבלה תנופה בגיל 16. הוא לא הרגיש צורך להשלים את לימודיו.
הוא לימד צ'לו וקומפוזיציה באוניברסיטה לאמנויות בברלין בין השנים 1929 לבין 1934. כשהאקלים הפוליטי בברלין השתנה, במיוחד לגבי היהודים, הוא עבר לבריסל.
הוא חי שם בין 1934 לבין 1937, ואחר כך בפריז ובדרום צרפת בין 1937 לבין 1939. בתקופת צרפת של וישי, בפברואר 1944, הוא גורש מהעיר טולוז למחנה הריכוז דראנסי, אחר ב-15 במאי 1944 נשלח למדינות הבלטיות, בשיירת דראנסי המפורסמת 73 .
אף אחד לא שמע ממנו אחרי זה.
פאל הרמן נולד במשפחה יהודית.
הוא למד באקדמיה למוזיקה ע"ש ליסט פרנץ בין השנים 1915–1919, שם פיתח קשרים מתמשכים עם מוריו: בלה בארטוק וזולטאן קודאי, שלימדו אותו הלחנה, ועם המוזיקאים הכנר זולטאן סקיי והפסנתרנים גזה פריד ולילי קראוס.
באקדמיית למוזיקה ליסט פרנץ, המורה שלו לצ'לו היה אדולף שיפר והלחנה למד אצל לאו ויינר, שהיה גם מורה למוזיקה שלו למוזיקה קאמרית.
הרמן, בשחר הקריירה שלו, נתן לעיתים קרובות קונצרטים בלונדון, כשגר במעון גראף-באך.
מהשהות שלו בלונדון שרד סיפור.
הרמן וזולטאן סקיי שהיו שניהם בשיא הקריירה שלהם כאשר בידרו את האורחים של מעון דה גראף בשנת 1928. לאחר הופעתם משך הרמן את תשומת הלב של המעון, עם הצ'לו שלו בידו והעמיד פנים שהכלי הגדול בן זוגו לריקוד ורקד איתו.
האורחים גמלו לו במחיאות כפיים פרועות, אך האמן נפל והצ'לו שלו נשבר לרסיסים.
אבל כדי שיהיה סוף טוב לסיפור, המארח יאפ דה גראף (Jaap de Graaf) קנה להרמן צ'לו של גליאנו כפיצוי.
1929, הולנד : יאפ דה גראף, מעודד את אחייניתו אדה ויוורס, שהתגוררה באמרספורט, ללכת להופעה של הרמן באמסטרדם.
הצעירים התאהבו, למרות התרבויות, הדתות והלאומים השונים.
הם עברו לברלין ב-1930, ובתם קורי הרמן נולדה ב-1932. אדה טבעה לאחר מכן בים הצפוני.
מאחר שהמצב הפוליטי בברלין הסלים והמצב של היהודים הפך קשה יותר ויותר, החליט הרמן לשלוח ביחד להולנד את בתו ואת אחותה למחצה.
הרמן יצא לעבוד בבריסל בין 1934 לבין 1937, ולאחר מכן לפריז בין 1937 לבין 1939, שם הוא הסתתר בשם בדוי.
אחר כך הסתתר בדרום צרפת בחווה ליד טולוז, עם משפחת ויוור.
שם הלחין שלוש יצירות לפסנתר ולשירה (Ophelia, La Centure, Dormeuse) וכן סונטה לצ'לו.
המוזה של אופליה היא אותה אופליה המופיעה גם בהמלט של שייקספיר, שמותה הטרגי מזכיר להרמן את אובדן אשתו.
הוא הרגיש בודד מאוד בחווה כיוון שאיבד את אשתו ובתו הייתה מאות קילומטרים משם.
הוא עזב את החווה כי רצה ללמד וקירבה חברתית.
כך מצאה אותו המשטרה הנאצית של וישי.
באביב 1944 הוא הועבר למחנה הריכוז דרנסי.
הוא גורש בשיירת דרנסי המפורסמת 73 ב-1944 ונעלמו עקבותיו.
הוא נתן לעיתים קרובות ערבי סולו וכמוזיקאי קאמרי עם רביעיית כלי הקשת ההונגרית, הכנר זולטאן סקיי ואחרים.
למרבה הצער, לא שרדו הקלטות מוקלטות של קונצרטים אלו, אלא רק חוברות תוכניות.
במסגרת קרן התרבות ההולנדית של הנסיך ברנהרד, הוקמה לזכרו קרן פול הרמן, התומכת בצ'לנים צעירים ומבטיחים של האקדמיה למוזיקה ליסט פרנץ במלגות.
הרמן הלחין גם כמה יצירות שזמינות לקהל הרחב.
פאלא , היה כלב מסוג טרייר סקוטי וכלבו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, שעמו התגורר בבית הלבן בתקופת כהונתו.
פאלא נסע עם רוזוולט לכל נסיעותיו הרשמיות והפך לחלק מפמליית הנשיא עד שזוהה למעשה עם הנשיא.
מעשיו ותעלוליו של הכלב סוקרו בהרחבה על ידי אמצעי התקשורת.
פסלו של פאלא מהווה חלק מאנדרטת פרנקלין דלאנו רוזוולט בוושינגטון.
הכלב, שנולד ב-7 באפריל 1940, ניתן כמתנת חג המולד לנשיא רוזוולט על ידי בת דודו מרגרט סוקלי.
ב-10 בנובמבר 1940 עבר הכלב לבית הלבן, שם התגורר עד מותו של רוזוולט.
פאלא נסע עם רוזוולט במסעותיו לחופשות בביתו הפרטי בניו יורק, וכן ל"" שבוורם ספרינגס, שם נפש רוזוולט.
בשל העובדה שעובדי הבית הלבן האכילו את הכלב, הוא חלה, ורוזוולט הורה בצו כי אסור לאיש להאכיל את הכלב מלבד הנשיא.
בסרט שצולם על ידי אולפני אם ג'י אם בבית הלבן צולם הכלב, ומאוחר יותר הוא הוכר כחייל של כבוד בצבא ארצות הברית לאחר שתרם דולר אחד למאמץ המלחמתי.
פאלא טס עם רוזוולט במטוסו וכן נסע עמו למפגש בו נחתמה האמנה האטלנטית.
פאלא היה הגיבור של סדרת הקריקטורות של אלאן פוסטר שנקראה: "מר פאלא מהבית הלבן".
ב-23 בספטמבר 1944, במהלך מסע הבחירות נשא רוזוולט את נאומו המפורסם הידוע בשם "נאום פאלא" במהלך ארוחת ערב רבת משתתפים בוושינגטון.
בנאומו התייחס רוזוולט לטענות השקריות של המפלגה הרפובליקנית, כי השאיר בטעות את פאלא באיים האלאוטיים ושלח משחתת על מנת להשיב אותו.
באפריל 1945 נפטר רוזוולט בוורם ספרינגס.
פאלא נכח בהלווייתו של רוזוולט, ועבר לגור עם אלינור רוזוולט בוואל קיל.
בספרה "On My own" מתארת אלינור רוזוולט את געגועיו של הכלב לפרנקלין דלאנו רוזוולט:
פאלא מת ב-5 באפריל 1952 ונקבר בסמוך לרוזוולט בגן הוורדים בסרינגווד.
פאלאייר מקדוניאן איירליינס (במקדונית: "Авиокомпанија „Палер Македонија) הייתה חברת הדגל של מקדוניה שהפעילה קווי טיסה בין מקדוניה לאירופה.
החברה נוסדה בשנות ה-90, במהלך התפרקותה של יוגוסלביה והקמתה של רפובליקת מקדוניה העצמאית.
המטוס הראשון שהיה ברשות החברה היה טופולב Tu-154 שבעקבותיו התווספו שני מטוסים שכורים:F-28 Fokker ו-F-100. כשהתחילה הפעלתם, המטוסים היו צבועים בלבן ואדום, ומאוחר יותר שונה צבעם לאדום עם כיתוב בצבע צהוב.
כאשר האו"ם ביטל את הסנקציות נגד יוגוסלביה ב-1996, חידשה JAT איירווייז (חברת התעופה הלאומית של יוגוסלביה) את הפעלת קווי הטיסה שלה, כיוון שמספר הלקוחות של פאלאייר ירד בצורה חדה, והחברה לא יכלה לשאת יותר בעלות אחזקת קווי הטיסה.
בספטמבר 1996 פאלאייר הפסיקה את טיסותיה.
ב-5 בדצמבר 1993 התרסק על מסלול מספר 34 בנמל התעופה סקופיה מסוג Fokker 100 (מספר שלדה: PH-KXL), השייך לחברה, שהיה בדרכו לציריך.
BAC 111-528FL One-Eleven (בהשכרה מחברת ג'ארו אינטרנשיונל)
אוסטריה: וינה (נמל התעופה הבינלאומי וינה-שווכאט)
גרמניה: דיסלדורף (נמל התעופה הבינלאומי דיסלדורף), המבורג (נמל התעופה המבורג), ברלין (נמל התעופה הבינלאומי ברלין-שנפלד)
איטליה: רומא (נמל התעופה לאונרדו דה וינצ'י)
הולנד: אמסטרדם (נמל התעופה סכיפהול אמסטרדם)
שווייץ: ציריך (נמל התעופה הבינלאומי ציריך קלוטן)
פאל קיניז'י בהונגרית: Kinizsi Pál; רומנית: Pavel Chinezul, "פאבל קינזול", סרבית-קרואטית Knez Pavel; 1432, קנז – 24 בנובמבר 1494, סנט קלמן) היה מצביא הונגרי, שופט ממלכת הונגריה, מושל מחוז זלה; אחד מאילי המלחמה הידועים ביותר בהיסטוריה של הונגריה.
גיבור שהפך לדמות אגדית עד היום בזכות הפיקוד המצוין שלו, היכולות, הכוח האגדי וסדרת הניצחונות שלו.
קיניז'י לא הפסיד אף קרב בחייו, דבר נדיר בכל העולם.
הוא היה גיבור גם של עמי האזור באנאט במלחמות ההגנה נגד הטורקים העות'מאנים.
מוצאו, הרקע המשפחתי ושנות צעירותו
הכינוי "קיניז'י" בא מהמילה "קנז" שמובנה בשפות סלביות, כולל סרבית הוא "נסיך".
מילה סלבית זו היא בשימוש גם ברומנית בצורה "קניאז".
מקום לידתו של פאל קיניז'י אינו ידוע.
כמה אזורים - ביהר, באנאט והאזור מסביב לעיר סגד בהונגריה טוענים לזכות להיות מולדתו.
בבאנאט קיים כפר בשם "סאט - קינז",
("הכפר" - "קינז" שייתכן כי קשור אליו, אולי נוסד על ידו.
במקורות הונגריים וסרביים משערים כי היה ממוצא סרבי.
ישנה גם האפשרות שהיה ממוצא רומני.
הרומנים מחשיבים אותו כאחד מגיבוריהם הגדולים וכמו ההונגרים הקדישו לו אגדות ושירים, וזאת עד לתקופת בת זמננו (למשל - להיט של להקת הפופ הרומנית "פניקס").
אומרים שאביו עצמו שרת כלוחם בחילו של יאנוש הוניאדי, אביו של המלך מתיאש.
לפי האגדה, המלך שנודע גם כ"מתיאש קורבינוס", בהיותו נער, פגש בפאל בעת ציד, כשהזדמן לעבור על יד טחנת הרוח שהייתה שייכת להורי הגיבור.
הצעיר החסון הביא למלך ולפמלייתו שתייה בכדים שהיו מונחים על אבן רחיים כבדה מאוד שהוא נשא ביד אחת בלבד.
המלך התפלא מכוחו של "בן הטוחן" והציע לו להיכנס כלוחם בשרותו.
ההיסטוריונים טוענים שלמעשה פאל לא היה בן של טוחן אלא נולד במשפחה של אצילים.
פאל קיניז'י הצטיין כלוחם אמיץ, כמפקד מתוחכם וכבעל כושר מנהיגות בכל התפקידים שמילא בשרות מלכי הונגריה.
בשנים 1468–1478 לקח חלק במלחמות של המלך מתיאש נגד צ'כיה והאימפריה הרומית-גרמנית הקדושה.
שרת בהתחלה כרוזן של מחוז מרמורש ומאוחר יותר בשנת 1478 התמנה לרוזן של מחוז טימיש (טמש).
העיר טימישוארה (טמשוואר) הייתה מושבו במשך 16 שנים.
בשנת 1482 קיבל את התפקיד של "קפטן כללי" של "אזורי הונגריה התחתונה" וב-1494 והתמנה לשופט judex curiae.
שמו הלך לפניו אחרי שבאוקטובר 1479, לצידו של אישטוואן באטורי החמישי, שליט טרנסילבניה), הביס את הטורקים בקרב "שדה הלחם" (בהונגרית - קניירמזה).
אתר לחימה זה נמצא על יד הכפר שיבוט, לא רחוק מהעיר אורשטייה (במחוז אלבה שבטרנסילבניה.
באותה השנה 40,000 פרשים טורקים מלווים ב-5,000 חיילי רגלי רומנים מוולאכיה שנשלחו על ידי השליט הרומני הפרו-טורקי בסאראב הצעיר צפלוש פלשו לטרנסילבניה באחד מגיחות המפחידות המוכרות בשם הטורקי akın.
הם שדדו והבעירו מאתיים כפרים באזור סיביו.
בחזרתם דרך עמק המורש פגשו בצבא הטרנסילבני שהתלווה בכמה תגבורות של פליטים סרבים בראשותו של ווק ברנקוביץ'.
הקרב שהתקיים ב 13 באוקטובר 1479 היה קשה והנסיך שטפן באטורי נפצע בלחימה.
כניסתו לקרב של פאל קיניז'י הכריעה את הכף.
אומרים שחייליו החזיקו עצים בידיהם ו"התחפשו" ליער כדי להטעות את האויבים.
לבסוף הכוחות הפולשים חוסלו ברובם, כולל היחידות הרומניות.
בחגיגת הניצחון שלמחרת אומרים שפאל קיניז'י עצמו רקד ריקוד פראי סביב המדורה, כשהחזיק גופה של לוחם טורקי בידיו ובשיניו.
תוך כדי מסע נקמה, בשנה הבאה, 1480 בראש לוחמיו מבאנאט, פלש פאל קיניז'י לאזור סמנדריה (סמדרבו) שבשליטה טורקית, עד לעיר קרושבאץ והחריב אותו.
בהזדמנות זו הציל מידי הטורקים הרבה משפחות נוצריות והעבירן להונגריה.
בשנת 1491 בעת העדרו של פאל, שוב פלשו הטורקים מצפון סרביה לבאנאט, שרפו את טימישוארה והגיעו צפונה עד לאוראדיה.
פאל קיניז'י הצליח לגרשם גם הפעם.
בהמשך, בסתיו אותה שנה, הדף עוד פלישה טורקית לדרום באנאט באזור קאראש-סוורין.
יש מספרים שבמרתפי ארמונו של פאל קיניז'י בטימישוארה שבויים טורקיים עברו עינויים אכזריים.
ככל הנראה האימה שזרע פאל קיניז'י בין האויבים המוסלמים, דמה במקצת לזו שהטיל עליהם בן זמנו המפורסם, הנסיך הוולאכי ולאד צפש (ה"משפד"), מי שנתן השראה לדמות הספרותית של דרקולה).
פאל קיניז'י נשא לאישה את בניגנה מדיאר, בתו של בלאז' מדיאר, אחד מהגנרלים של המלך מתיאש שכיהן כנסיך של טרנסילבניה בין השנים 1472- 1475. המלך העניק לקיניז'י במתנה את הארמון שבישוב נאג'וואז'ון (Nagyvazsony) שנשאר על כנו עד היום.
שם, מסביב לארמון הקים שכונה הקרויה על שמו Kinizsi-Vár ובה מנזר שבו נקבר אחרי מותו.
האפיפיור סיקסטוס הרביעי הוקיר את תרומתו של פאל קיניז'י להגנת אירופה הנוצרית.
,העריך מאוד את מעשה בניית המנזר בנאד'וואז'וני ומחל לרוזן על עוונותיו.
אחרי מות המלך מתיאש בעת מלחמת היורשים על כתר המלכות, תמך פאל קיניז'י בוולדיסלב השני, מלך בוהמיה (אולאסלו השני) נגד יאנוש קורבינוס.
כמו כן, נלחם בהצלחה נגד מה שנקרא "הצבא השחור".
("Fekete sereg")- אותן היחידות המלכותיות לשעבר שהידרדרו והפכו לכנופיית שודדים מסוכנים.
פאל קיניז'י נפטר בעת מסע צבאי בסרביה.
ככל הנראה עבר שבץ בעת שהייתו ביישוב סנט קלמן שעל הנהר סאווה.
לזכרו הוקמו אתרי זיכרון ואנדרטאות ברומניה, הונגריה וסרביה.
פסל מארד בעל דמותו של פאל קיניז'י מופיע כאחת מ-4 דמויות (משמאל) המלוות את פסל רכוב של המלך מתיאש קורבינוס, שהוקם בזמנו על ידי ממלכת הונגריה, בכיכר החרות בעיר קלוז'-נאפוקה, כיום ברומניה.
פסל - דיוקן של פאל קיניז'י משוריין - נמצא בתחנת הרכבת של הכפר שיבוט, מחוז אלבה, שבו ניצח את הטורקים בקרב ב"שדה הלחם" (Kenyérmező - Câmpul Pâinii).
קבוצת כדורגל בטימישוארה נקראה בעבר "קינזול" לזכרו.
הפסל האקווסטרי (רכוב על הסוס) בחזית מצודת נאג'ואז'וני.
מוזיאון ביישוב סנט קלמן שם נלחם בטורקים
להקת הפופ הרומנית "פניקס" מטימישוארה הקליטה בשנת 1974 שיר על פאל קיניז'י באלבום "נבט של חליל" (Mugur de fluier)
להקת הפופ הרומנית "נוי" ("אנחנו"), גם כן מטימישוארה, הקליטה קטע על הגבור באלבום "טמפו פולי".
כקוריוז ניתן לציין שהיישוב ההונגרי נאג'וואז'וני, מושבו השני ומקום קבורתו של פאל קיניז'י עם הרובע העתיק שהוא בנה, היה הנוף שבו נולד טדי קולק, שהיה ראש העיר ירושלים במחצית השנייה של המאה ה-20.
Turul, 1891 משפחת קיניז'י במחוז אבאוי-ביהאר.
Veszprém, 1901 נתונים מתולדות נאג'וואז'ון.
Veszprém, 1957 מבצר קיניז'י בנאג'וואז'ון
(אורל דצ'יי - תולדות האימפריה העות'מאנית - ברומנית)-ההוצאה לאור למדע ולאנציקלופדיות - בוקרשט - 1978
(ק קזנישטיאנו, ו זודיאן, א פנדיה- מצביאים - לקסיקון - הוצאה לאור למדע ולאנציקלופדיות - בוקרשט - 1983) (רומנית)
פאלאוקסטריצה (יוונית: Παλαιοκαστρίτσα Κέρκυρας) הוא כפר תיירותי בחוף הצפוני מערבי של האי היווני קורפו המרוחקת כ-26 קילומטר מהעיר קורפו וידועה בזכות החופים והמפרצים שבה.
הסביבה מכוסה בעצי ברוש ובעצי זית ונראית ירוקה כל עונות השנה.
העירה נמצאת בסמוך לכפר תיירותי אחר, הנקרא לאקונס (Lakones) שהוא בעל רחובות צרים, הרים ירוקים, חופים ומפרצי ים.
מוני תאוטוקו הוא מנזר בעירה.
המנזר הוקם לראשונה במאה ה-13. במקום הוקמה כנסייה במאה ה-16. המבנים של המנזר והכנסייה נבנו מחדש במאה ה-18. המנזר בנוי על צוק הצופה לים ונשקפים ממנו מפרצים.
המנזר הוא אתר תיירות מבוקש והנזירים במקום מפעילים גם מוזיאון עם מוצגים מגוונים וחנות.
הכניסה למנזר, הביקור בכנסייה ובמוזיאון הם ללא תשלום.
איי יון, מסדרת מדריכי לונלי פלאנט, בעברית, עמוד 429.
פאלאלוטומטיקה (באיטלקית: PalaLottomatica), או בשמו הקודם Palazzo dello Sport, הוא אולם ספורט רב תכליתי השוכן בבירת איטליה, רומא.
האולם נבנה לקראת אירוח משחקי הכדורסל באולימפיאדה שנערכה בעיר ב-1960. ב-2003 נחנך האולם מחדש לאחר שעבר שיפוץ והרחבה וכיום הוא מוכר בשל מבנהו הארכיטקטוני הייחודי.
תכולת האולם עומדת על 12,200 מקומות ישיבה.
האולם משמש מזה שנים רבות כמגרשה הביתי של קבוצת הכדורסל האיטלקית פלקנסטרו וירטוס רומא, ומעת לעת מתקיימים באולם מופעי מוזיקה.
פאל סקרש (בהונגרית: Pál Szekeres; נולד ב-22 בספטמבר 1964) הוא סייף הונגרי.
סקרש הוא הספורטאי היחיד שזכה הן במדליה אולימפית והן במדליה פאראלימפית, ונחשב לספורטאי הפאראלימפי המצליח ביותר במשלחת ההונגרית.
סקרש היה חבר במשלחת האולימפית של הונגריה לאולימפיאדת סיאול 1988, כחלק מנבחרת הסיף, עימה זכה במדליית ארד בתחרות הרומח הקבוצתית.
בשנת 1991 נפגע סקרש בתאונת דרכים ונותר נכה המרותק לכסא גלגלים.
הוא החל להתאמן בסיף בכיסאות גלגלים וכבר ב זכה במדליית הזהב הפאראלימפית בתחרות הרומח האישית.
סקרש המשיך וזכה בשתי מדליות זהב פאראלימפיות ב (בתחרויות הרומח והחרב האישיות) ובמדליית ארד בכל אחד משלושת הטורנירים הפאראלימפיים הבאים.
נוסף על כך, הוא זכה במדליית הארד במשחקי אליפות העולם בסיף בכיסאות כלכלים של שנת 2006 (חרב אישית)
פאל שמיט (בהונגרית: Schmitt Pál; נולד ב-13 במאי 1942) הוא פוליטיקאי הונגרי, ספורטאי בעברו בעל שתי מדליות זהב אולימפיות, ונשיא הונגריה בשנים 2010–2012.
לאחר שהתברר שהעתיק את עבודת הדוקטורט שלו, נשלל ממנו התואר ב-29 במרץ 2012, וב-2 באפריל הודיע לפרלמנט ההונגרי כי הוא מתפטר מתפקידו כנשיא הונגריה.
שמיט היה סייף מוצלח בנעוריו.
הוא זכה פעמיים ברציפות במדליית זהב בתחרות דקר קבוצתי במשחקים האולימפיים, במקסיקו סיטי 1968 ובמינכן 1972.
את דרכו הפוליטית התחיל בשנת 1990 בתור שגריר.
הוא כיהן כסגן נשיא הפרלמנט האירופי בשנים 2010-2009, ולאחר מכן כיהן תקופה קצרה כיושב ראש האספה הלאומית של הונגריה.
באותה שנה נבחר לנשיאות הונגריה והושבע לתפקיד ב-6 באוגוסט 2010.
ב-11 בינואר 2012 פרסם שבועון כלכלי פוליטי הונגרי (HVG) ששמיט העתיק את עבודת הדוקטורט שלו.
ב-29 במרץ אותה שנה בוטל תוארו האקדמי, לאחר שהתבררה נכונות העובדות.
גם הוועד האולימפי הבינלאומי ביקש לקבל את המידע, ודוברו מסר שהחומר יילמד ויופקו מסקנות.
מספר ימים אחר כך, ב-2 באפריל, הוא התפטר מתפקיד הנשיא.
פאלאדה הוא אסטרואיד שממוקם בחגורת האסטרואידים.
הוא התגלה ב-2 בספטמבר 1994, בידי האסטרונום הגרמני פריימוט בורנגן במצפה קרל שוורצשילד בטוטנבורג שבמזרח תורינגיה, גרמניה.
האסטרואיד נקרא על שם הסופר הגרמני הנס פאלאדה.
פאל פטזאי (בהונגרית: Pátzay Pál; 1896, קאפובאר שבצפון-מערב הונגריה – 1979, בודפשט) היה פסל, טובע מדליות וחסיד אומות העולם מהונגריה.
בין השנים 1912-1910 למד פטזאי באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות בבודפשט.
בין השנים 1919–1922 היה מעורב בתוכניות קצרות הימים להקמת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, ועקב כך נמלט מהונגריה לפריז, שם שהה זמן קצר.
עם עלייתו של משטר הורטי קיבל חוזים לפיסול ושב להונגריה.
בשנות הארבעים, עת הייתה בתוקף חקיקה אנטי יהודית בהונגריה, היה פטזאי - אז בשנות הארבעים לחייו - מאוהב בהרטה פוקס (Fuchs) בת ה-22, אך סירב להתגרש מאשתו היהודיה לוסי ליברמן (Lucy P.
Liebermann) כדי לא לסכן את חייה.
זאת מכיוון שבתור אשתו של נוצרי היא הייתה מוגנת באופן זמני מרדיפות אנטישמיות.
עם פלישת הגרמנים להונגריה במרס 1944, נכשל פטזאי בניסיונו להציל את חברו, הצייר אישטוואן פרקש שגורש לאושוויץ על ידי קומנדו אייכמן ונרצח.
פטזאי הפך את ביתו-שלו ואת הסטודיו שלו למקום מקלט ליהודים נרדפים.
אמו ואחותו, שחיו איתו עד אז, עברו למקום מגורים אחר, כדי לפנות מקום ליהודים, וכדי שלא ידעו את זהותם של המסתתרים וכך לא יוכלו לחשפם.
מספר יהודים הסתתרו בביתו של פטזאי מאוקטובר 1944, עת עלתה לשלטון בהונגריה מפלגת צלב החץ, ועד הגעת הצבא האדום בפברואר 1945. יהודים אחרים הסתתרו בבית זה לתקופות קצרות יותר, בהם הפסל פילפ אדן בק ואשתו.
הדירה הייתה סמוכה למפעלים שהיוו יעד למפציצי בעלות הברית, ודירתו של פטזאי ניזוקה בהפצצות.
לאחר הגעת הצבא האדום לבודפשט התגרש פטזאי מליברמן ונישא לפוקס.
יצירתו הראשונה של פטזאי לאחר המלחמה הייתה פסל של ראול ולנברג.
בבחירות של נובמבר 1945 בהונגריה נבחר פטזאי לפרלמנט ההונגרי אך פרלמנט זה פוזר ב-1947 בלחצה של ברית המועצות.
פסל ולנברג שפיסל פטזאי והוצב בבודפשט הוסר בלחץ הסובייטים.
בין 1945–1975 לימד פטזאי אמנות באוניברסיטת בודפשט.
פסל לנין שפיסל הוסר ממקומו בשנת 1989 בעת סתיו העמים והועבר לפארק ממנטו בו מוצבות יצירות מהתקופה הקומוניסטית בהונגריה.
פטזאי זכה בפרס לאומי הונגרי בתחומי המדע והאמנות, פרס קושוט, על שם לאיוש קושוט, ובפרסים ואותות הוקרה רבים נוספים.
בשנת 1998 הוכר פטזאי בתור חסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
פאל סאלאי (בהונגרית: Szalai Pál; 1915, בודפשט – 1994, לוס אנג'לס) היה קצין בכיר במשטרת בודפשט, חבר במפלגת צלב החץ בשנות מלחמת העולם השנייה וחסיד אומות העולם.
ב-1929, בגיל 14, הצטרף סאלאי לתנועת הצופים ההונגרית.
ב-1939 הצטרף לתנועה הלאומנית ההונגרית הפרו-נאצית, מפלגת צלב החץ, אך לאחר שלוש שנים עזב את המפלגה.
סאלאי שהה בטרנסילבניה ובאוקטובר 1944, עם עליית צלב החץ לשלטון בהונגריה, חזר לבודפשט.
למרות שעזב את המפלגה גויס סאלאי לשורות משטרת בודפשט והיה קצין בכיר במשטרה.
עד שחרור בודפשט בתחילת 1945 השתמש סאלאי בתפקידו כדי לסייע ליהודים, להזהירם מפני חיפושים ומעצרים, לשמור על רכושם, לספק להם מסמכים שיאפשרו להם לעזוב את גטו בודפשט, ואף כדי לשלוח שוטרים שיגנו עליהם מפשיטות של אנשי צלב החץ.
הוא גם סייע למאמצי ההצלה של ראול ולנברג.
בין מניעיו לסייע ליהודים היה חברו מילדות, קארוי סאבו, שלימים הוכר גם הוא בתור חסיד אומות העולם.
סאלאי ניצל את תפקידו כקצין כדי להעביר לסאבו מסמכים שבהם זוהה סאבו בתור בלש של משטרת הביטחון ההונגרית.
באמצעות מסמכים אלה יכול היה סאבו להסתובב בבודפשט באופן חופשי ולסייע ליהודים.
בדצמבר 1944 קרב הצבא האדום לבודפשט, ואנשי צלב החץ פרעו ביהודים.
בינואר 1945 פרצו אנשי צלב החץ לבנייניהן של שגרירויות זרות וגררו החוצה יהודים רבים בלא התחשבות במסמכיהם, מסמכים לפיהם זוהו היהודים בתור אזרחי מדינות זרות ולכן היו אמורים להיות מוגנים.
אנשי צלב החץ שדדו רבים מהם ורצחו אותם.
גם אנשי צוותים רפואיים וכן מאושפזים בשני בתי חולים בבודפשט, מחוץ לגטו בודפשט, נרצחו.
ב-8 בינואר נכנסה קבוצה חמושה של אנשי צלב החץ לבניין שגרירות שוודיה בבודפשט.
אנשי צלב החץ הוציאו יהודים מהבניין, גררו אותם אל שפת הדנובה, ירו בהם למוות והשליכו את גופותיהם אל הנהר.
למעלה ממאה יהודים אחרים הובאו לתחנת המשטרה והועמדו אל הקיר לקראת הוצאתם להורג.
אוטו פליישמן , אחד מאנשי צוותו של ולנברג, הזעיק את סאלאי.
סאבו, שעקב אחרי אנשי צלב החץ שגררו את היהודים, הודיע לסאלאי היכן נמצאים היהודים.
סאלאי וסאבו, בליווי משטרתי, הגיעו אל תחנת המשטרה והתעמתו עם אנשי צלב החץ.
סאבו הציג את עצמו בתור נציג השגרירות השוודית, וסאלאי - בתור איש צלב החץ, למרות שלא היה כזה.
לבסוף שוחררו היהודים והושבו לשגרירות השוודית.
בין עשרות הניצולים על ידי סאבו וסאלאי היו לארס ארנסטר , לימים ביוכימאי וחבר ועדת פרס נובל, וכן יעקב שטיינר , לימים פרופסור לפיזיולוגיה באוניברסיטה העברית.
אביו של שטיינר היה בין היהודים שנורו ב-25 בדצמבר 1944 על גדת הדנובה.
סאלאי סייע ליהודים רבים וביניהם גם לשחקן קלמן רוז'אהדי שהעיד לטובתו אחרי שנת 1945 בפני בית הדין העממי.
לאחר המלחמה נחקר תפקידם של ההונגרים בסיוע לגרמנים ברצח היהודים.
שאמו שטרן ראש היודנרט בבודפשט העיד לטובתו של סאלאי וסיפר שכאשר אנשי צלב החץ חטפו יהודים כדי לרצוח אותם בירי על שפת הדנובה, סאלאי מיהר בעקבותיהם והצליח לשחררם.
החקירה הסתיימה במסקנה שסאלאי ניצל את תפקידו כדי לסייע ליהודים ככל האפשר והוא זוכה מההאשמות לפיהן, בתור קצין במשטרה ההונגרית, סייע לרצח יהודים.
בשנת 1953 הוכן משפט ראווה בבודפשט, שמטרתו הייתה להאשים את הציונים בהיעלמותו של ולנברג, תוך טענה שוולנברג לא הגיע לברית המועצות.
בין העצורים היו סאלאי וסאבו.
בשנות התשעים עשתה הסופרת והעיתונאית ההונגרייה-יהודייה מריה אמבר מחקר על המשפט, וגילתה חומרים מארכיונים שנפתחו לאחר התפרקות ברית המועצות.
בין חומרים אלה נמצאו ציטוטים מטענותיהם של מתיאש ראקושי וארנה גרה (יהודים שניהם), מראשי הקומוניסטים בהונגריה, שבהם נקבע שהציונים אשמים במותו של ולנברג.
סאלאי, בתור מסייע ליהודים, נחשד בתור אוהד הציונות, ומשפטו התנהל במקבל למשפט הרופאים.
לאחר מות סטלין ומותו של לברנטי בריה בסוף 1953, שוחררו חלק מהנאשמים במשפט, בהם סאבו, אך סאלאי שוחרר רק ב-1955. הוא היגר לארצות הברית, התיישב בקליפורניה, שינה את שמו לפאול סטרלינג (Paul Sterling) ומת בלוס אנג'לס בשנת 1994.
בשנת 2008 הוכר סאלאי בתור חסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
פַּאל קֵרִי (במקור קראמר, בהונגרית: Kéri Pál; בודפשט, 5 אפריל 1882 – ניו יורק, 6 בפברואר 1961) היה עיתונאי יהודי הונגרי-אמריקאי, מתרגם ספרות, נאשם במשפט טיסה.
קרי נולד במשפחה יהודית כבנם של ליפוט קראמר וברטה מילר.
כעיתונאי, הוא התקבל תחילה בעיתון אשט ( Est-ערב בהונגרית), וזכה במהרה להכרה לאומית ככתב פוליטי.
בשנת 1911 התקבל לתא "הבונים החופשיים".
הוא השתייך לחוגו של הרוזן מיהאי קארואי ומילא תפקיד מרכזי במהלך מהפכה החרציות בשנת 1918. ב־21 במרץ 1919, כמזכירו של קארואי, ומטעמו הוא פרסם תצהיר שהעביר את השלטון ל"פרולטריון של עמי הונגריה", תצהיר שלא תיאם מראש עם קארואי, אך קארואי התייצב מאחוריו.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה קרי חבר ב"מנהלת העיתונות" שלפחות חמישה משבעת חבריה היו יהודים: פרנץ גנדר (קראוס), מיקלוש פרגו (שניצר), פאל קרי, לאיוש מאדיאר (מילהופר), אוסקר גלרט (גולדמן).
בשנת 1920 הואשם קרי שהיה הסופר ואינטלקטואל שעמד מאחורי התכנון של רצח אישטוואן טיסה.
לפי כמה עדויות, הוא הוציא את שעונו בסביבות ארבע אחר הצהריים ביום הרצח ואמר: "טיסה לא יהיה בחיים בעוד שעה וחצי".
השופט במשפט גזר עליו עונש מוות בתלייה בשנת 1921, אך בשנת 1922 הוא הועבר לרוסיה הסובייטית במסגרת חילופי אסירים.
לאחר שהות קצרה במוסקבה עבר לווינה, שם הצטרף לסגל העיתון ההונגרי שהופיע בווינה.
בשנת 1924 הוא התפרסם כעיתונאי ב-"Arbeiteriter Zeitung", ואז ערך את "פולקסוויל" בעיר האוסטרית גראץ.
בשנת 1934 עבר לפראג בירת צ'כוסלובקיה, אך נמלט לפריז לאחר הכיבוש הנאצי.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939 נסע דרך ספרד ופורטוגל לארצות הברית, שם עבד שוב כעיתונאי.
הוא נפטר בשנת 1961 בניו יורק.
בתוך: לקסיקון ביוגרפי הונגרי [מסמך אלקטרוני].
בודפשט, [2001], מסד הנתונים של ארקנום בע"מ.
קסבה נגי: לקסיקון הספרות של המהגרים ההונגרים א.
Bp., 2000, הוצאת ארגומנטום-המוזיאון הספרותי פטפי והמרכז לספרות עכשווית.
יוזף פלטינוס: פשעי הבונים החופשיים.
בתרגום לעברית (לפי סדר עוקב):
ספר כיס של משטרת המדינה .
ז'וז'נה אגנש ברני, סככות בנייה בבודפשט .
פאל גויאש : חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים I-XIX .
בודפשט, 1939–2002, אגודת הספרנים והארכיונאים ההונגרים.
Gyula Borbándi : לקסיקון ספרותי מערב הונגרי וביבליוגרפיה .
הונגרים בפראג - הונגרים בפראג .
אוטו מאיור: מלחמת שמיים וארץ .
אנציקלופדיה אוניברסלית של ידע וחיים מעשיים .
אנציקלופדיה ביוגרפית הונגרית חדשה .
Bp., 2002, מועדון הספרים ההונגרי.
פאל שאנדור (בהונגרית: Sándor Pál, שם קודם שלזינגר; 17 באפריל 1860 – 6 בפברואר 1936) היה פוליטיקאי וכלכלן הונגרי-יהודי.
במשך 35 שנה, משנת 1901 ועד מותו, למעט בתקופת של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, היה חבר באספה הלאומית של הונגריה.
שאנדור נולד בהודמזוושרהיי למשפחה יהודית.
אביו היה מור שלזינגר, ואמו קטלין דויטש.
הוא למד במכון הבונים החופשיים בבודפשט ובדרזדן, סיים את לימודיו באקדמיה למסחר בבודפשט ואז עבד במיזם המשפחתי, בחברת סחר התבואה שלזינגר ופולקוביץ'.
בתום סיום את שירות החובה בצבא, בגיל 21, החברה שלחה אותו לאנטוורפן ללמוד את עולם העסקים המודרני, משם חזר כדי לקחת לידיו את ניהול החברה בשל מחלת אביו.
בשנת 1904 היה הנשיא המייסד של "איגוד הסחר הלאומי ההונגרי", ונשאר נשיא האיגוד עד מותו.
הוא התפטר מתפקידו בעסק המשפחתי בשנת 1912 מכיוון שמונה למנכ"ל חברת החשמליות של בודפשט.
כאשר החברה הולאמה בשנת 1920, התפטר.
בשנת 1927 נסע לטייל ברחבי העולם.
הוא פרסם את חוויותיו בעיתון "פסטר לויד".
עד מותו מילא תפקיד משמעותי בחיי המסחר ההונגריים, והיה אחד המניעים והמקדמים העיקריים בהתפתחותם.
לראשונה הציג את מועמדותו לאספה הלאומית ההונגרית בבחירות 1896, אך לא נבחר.
הוא ניסה שוב בשנת 1901, ואז זכה להצלחה.
מנקודה זו ואילך הוא נבחר לפרלמנט בכל הבחירות שנערכו.
הוא פרש מהחיים הפוליטיים בעת ניצחונה של מהפכת החרציות.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919 נרדף ונכלא ברחוב מרקו ואחר כך בכלא בודפשט.
שוחרר רק לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי הקצר ואז חזר לחיים הציבוריים.
בין 1896 לבין 1905 ייצג בפרלמנט את המפלגה הליברלית, בין 1906 לבין 1910 היה על מפלגתי ובין 1910 לבין 1918 היה נציגו של "מפלגת העבודה הלאומית", משנת 1919 עד 1926 תחת המפלגה הלאומית הדמוקרטית, ובשנת 1926 עד 1931 שוב היה על מפלגתי.
לבסוף, משנת 1931 עד מותו, היה חבר במפלגה הליברלית הלאומית (ששינתה את שמה ל"מפלגת החירות האזרחית" בשנת 1935).
בשנת 1935, לבקשת ראש הממשלה גיולה גמבש, הוא קיבל על עצמו את תפקיד סגן יו"ר בית הנבחרים (אגב, אכן היה החבר הוותיק ביותר בבית).
בנוסף לטיפול בעניינים מסחריים, הוא נאם מספר פעמים בפרלמנט כדי להגן על יהדות הונגריה וזכויותיה והוא היה פעיל גם בקהילה היהודית.
שאנדור נפטר ב־6 בפברואר 1936 בבודפשט והובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני.
אשתו הייתה זמרת האופרה אירן באנו, והוא היה אחיה של אמה שאנדור, אשתו של המלחין המפורסם זולטאן קודאי.
ד"ר פאל רנשבורג (בהונגרית: Ranschburg Pál; גיור, 3 בינואר 1870 – בודפשט, 12 בינואר 1945) היה פסיכולוג יהודי-הונגרי בעל שם בינלאומי, נוירולוג, פרופסור באוניברסיטה, מייסד הפסיכולוגיה הניסיונית והפסיכולוגיה של החינוך המיוחד בהונגריה.
הוא אחיו הצעיר של המוציא לאור ויקטור רנשבורג.
מת בגטו בודפשט שישה ימים לפני שחרור הגטו.
הוא נולד בעיר גיור שבמערב הונגריה, קרוב לגבול אוסטריה וסלובקיה למשפחה יהודית עם ילדים אחדים.
הוריו היו הרב דר' שלמה רנשבורג ואמיליה ברל.
אביו זכה בתואר רב בשנת 1857, והפך למנהיג דתי יהודי בעירו, עד מותו היה מורה לדת מסור.
פאל התחמק מאמונת אבותיו, ואת לימודיו סיים בגימנסיה הבנדיקטינית בעיר הולדתו בשנת 1888. לאחר מכן למד בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת זמלווייס האוניברסיטה ההונגרית המלכותית בבודפשט.
את לימודיו סיים בלייפציג, שם היה תלמידו של וילהלם וונדט.
בשנת 1897 התקבל ל"תא הבונים החופשיים הדמוקרטיים" והפך לחבר פעיל[2].
בשנת 1899 הקים מעבדה פסיכולוגית ניסיונית לצד המרפאה הפסיכיאטרית בבודפשט, ואז ארגן את ממשיכו המשפטי, "המעבדה ההונגרית המלכותית לחינוך מיוחד ופסיכולוגיה".
בשנת 1906 קיבל את תואר הפרופסור באוניברסיטה ובשנת 1908 הוענק לו התואר פרופסור אוניברסיטאי מיוחד.
בשנת 1916 הוא הפך לרופא הראשי לנוירולוגיה בפוליקליניקה (מרפאות חוץ) אפוני, ומשנת 1924 הפך ליועץ בריאות מלכותי.
כשעזב את הנהלת המעבדה, הוא נשאר מפקח מדעי, כולל המרצה להכשרת מורים לחינוך מיוחד וחבר בוועדות בחינות שונות.
רנשבורג עבד במקביל בתחומים רבים.
הוא הרצה בקורסים, כנסים, קונגרסים בנושאים רפואיים, פסיכולוגיים ופדגוגיים.
הוא הקים את "האגודה הפסיכולוגית ההונגרית" בשנת 1928 והיה נשיאה במשך שלוש שנים, ואז נשיא הכבוד שלה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 כל פעילות המרפא שלו הושעתה בשל האנטישמיות שהתגברה מאוד ואף הייתה במגמת עלייה מתמדת בהונגריה, אך אפילו בשנת 1943 פרסם מאמרים בכתב העת Medical Training.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בימי המצור על בודפשט, הוא נפטר ב־12 בינואר 1945 שישה ימים לפני שחרור בודפשט על ידי הצבא האדום הסובייטי.
לאחר שרכש ידע רפואי כללי, התעניינותו פנתה לפסיכיאטריה.
בגיל 24 הראה תוצאות מדהימות בהכרה ובטיפול עמוק יותר בהפרעות נפשיות.
הוא הקים מעבדת תצפית ובשנת 1899 היה הראשון בהונגריה שהקים מכון מחקר פסיכולוגי ניסיוני.
סדנה מדעית זו הפכה במהרה למעבדה ההונגרית המלכותית לחינוך מיוחד ופסיכולוגיה.
הכמות המוגבלת של הסיוע הממלכתי גרמה לקשיים מתמידים.
חוסר התמיכה הכספית כוסה לעיתים קרובות על ידי רנשבורג עצמו.
פעילותו כרופא ילדים נחשב על ידו כחלק החשוב ביותר בעבודתו הרפואית.
תוצאות מרפאותיו הנוירולוגיות הוכרו ברחבי העולם.
לעיתים קרובות הופיע בקונגרסים זרים.
הוא היה ב -1904 בקונגרס הראשון לפסיכולוגיה ניסיונית בגיסן, שם פרסם לראשונה את "רנשבורג-פנומן" על "חוק העיכוב ההומוגני" (המכונה גם "עיכוב רנשבורג" ו"תופעת רנשבורג") שפורסם בחו"ל בשנת 1902 ידוע גם כ"רנשבורג-פנומן" ).
לדבריו, מאז פורסמו בספרות בינלאומית מעט ספרי לימוד או מדריכים לפסיכולוגיה ניסיונית שלא יזכירו תופעה זו ואת הדיונים המדעיים שהתעוררו עמה.
בסקירה של שני כרכים בשם "המוח האנושי", שפורסמה בשנת 1923, הוא ניתח את עמדתו לגבי תורת הנפש.
הוא הבחין בין תורת הנפש לבין פסיכולוגיה.
במעבדתו ייצג את אחדות העבודה המעשית והמחקרית, עליה העידו רבים מחברי בית הספר למדע סביבו.
המעבדה פיתחה נוהלי בדיקה חדשים, תכננה, בנתה וייצרה מכשירים (מינמטרים, פנטומי תודעה, מקרנים טכיסטוסקופיים וכו'), ופיתחה נוהלי מדידה.
הנתונים והמסקנות שפורסמו על הפרעות קריאה, כתיבה וספרות בילדות הם מקוריים לחלוטין, קשורים בינלאומית לרנשבורג, וחלקם לא פורסמו בכלל בהונגרית.
בהיסטוריה של החינוך המיוחד ההונגרי, גם ההסברים הפדגוגיים התאורטיים הכלליים שלו הם משמעותיים.
השקפותיו על המושג חינוך מיוחד, על חינוך ריפוי, על אחדות והתמחויות של חינוך מיוחד ועל הכשרה מיוחדת של אנשי מקצוע היו מכריעות ומתמשכות.
יש לו ספרות עשירה בהונגרית, בצרפתית ובגרמנית.
מאות, אם לא אלפי כתביו משתרעים לאורך למעלה מחמישים שנה משנת 1894 ועד 1946 (עד לאחר מותו).
פאל קדושה (במקור וייס, בהונגרית: Kadosa Pál; לוויצה, 6 בספטמבר 1903 – בודפשט, 30 במרץ 1983) היה מלחין, פסנתרן, מורה למוזיקה יהודי-הונגרי, זוכה פרס קושוט פעמיים, זוכה פרס פרנץ ארקל פעמיים.
פאל וייס נולד במשפחה יהודית בעיר לווה (בסלובקית: לוויצה) בשטח סלובקיה היום שהשתייך אז לממלכת הונגריה במסגרת אוסטרו-הונגריה.
איבד את אביו בגיל צעיר מאוד, לכן גר בילדותו אצל סבו וסבתו בטרנבה, גם כן בסלובקיה תחת השלטון ההונגרי.
שם סיים את בית הספר היסודי וכבר אז למד לנגן בפסנתר.
בשנת 1918, בגיל חמש עשרה, עבר לבודפשט עם אמו שנישאה שוב.
בבודפשט החל ללמוד פסנתר ברצינות רבה יותר, תחילה אצל אילונה פאל.
בשנת 1921, לאחר סיום מבחני הבגרות, התקבל לאקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
הוא למד בה לימודי פסנתר אצל ארנולד סקיי (בשמו הקודם שנוַולד) ולילי קלטי.
כמו כן למד מוזיקה קאמרית אצל המלחין לאו ויינר והלחנה אצל זולטאן קודאי.
בו זמנית הוא למד גם לאייר ולצייר ופנה לאמנויות היפות ולחוגי הספרות של אותה תקופה.
היה ביחסי חברות עם רוברט ברני, עם הצייר אנדור שוגאר (זוננשיין שנרצח באושוויץ), הפסל פאל פטזאי והפסל ג'רג' גולדמן (נרצח במחנה הריכוז דכאו).
הוא סיים את האקדמיה למוזיקה בשנת 1927.
לאורך כל חייו מילא תפקיד חשוב חשוב בחיים המוזיקליים של ארצו.
הוא היה מייסד הקבוצה של "המוזיקאים ההונגרים המודרניים", שנוסדה בשנת 1928, שהתמזגה בהמשך עם האגודה למוזיקה הונגרית חדשה שהוקמה במסגרת החברה Internationale Gesellschaft für Neue Musik.
משנת 1932 היה קדושה גם דמות בולטת ב"איגוד המוזיקה ההונגרית החדשה".
לאחר שניצל כיהודי במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנים 1949-1945 הוא כיהן כסגן יושב ראש מועצת התרבות של הונגריה, המשיך אחר כך להיות חבר בנשיאות המועצה וכמה פעמים נבחר כיו"ר המנהל של איגוד המוזיקאים ההונגרי.
הוא גם שימש כיו"ר ועדת המוזיקה של המשרד להגנת זכויות היוצרים ואיגוד זכויות היוצרים הבינלאומי.
הוא נבחר לחבר כבוד של האקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון ולחבר ב"דויטשה אקדמיה דר קוסטנל".
קדושה היה מחנך בולט כמורה לפסנתר.
לאחר סיום לימודיו, משנת 1927 עד 1943, לימד ב"בית הספר למוזיקה על שם פודור", שם נאלץ לעזוב בגלל עליית הפאשיזם והחוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי שלא אפשרו ליהודים לעבוד.
משנת 1943 עד 1944, הוא לימד בבית הספר למוזיקה גולדמארק שהיה קשור לאומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך,שם הותר לו ללמד רק יהודים, אך שליחתו למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה ליהודים במסגרת הצבא ההונגרי) כמעט חיסל את הקריירה שלו.
הוא לימד באקדמיה למוזיקה משנת 1945 ועד מותו והיה ראש מחלקת הפסנתר.
כתלמידים שלו הגיעו ינה יאנדו, זולטאן קוצ'יש, ג'רג' קורטג, דז'ה ראנקי, אנדראש שיף ודיולה קיש לפרסום עולמי.
סגנון ההלחנה שלו נקבע בעיקר על ידי ברטוק וקודאי, אך הוא הושפע רבות גם מהאוונגרד והנאו-קלאסיציזם הגרמני.
יצירותיו כוללות את כל צורות הרפרטואר של המוזיקה הקלאסית, כולל יצירות תזמורתיות, שמונה סימפוניות וסימפוניה קאמרית אחת, ארבע קונצרטו לפסנתר, שני קונצרטו לכינור ויצירות אחרות, אופרה אחת (ההרפתקאה של הוסטי), יצירות קאמריות, קטעי פסנתר ופזמונים.
כפסנתרן ומלחין הופיע לראשונה בציבור בשנת 1923, עם סוויטת הפסנתר הראשונה שלו.
הוא ערך את ערב הסולו הראשון שלו ב-2 במאי 1933. באותה שנה השיג את ההצלחה הבינלאומית הראשונה כשניגן את קונצרט הפסנתר הראשון שלו באמסטרדם.
לאחר מכן ביצע את יצירותיו בהונגריה, אירופה ובארצות הברית : הסונטה לפסנתר מס' 2 שלו בפסטיבלי פירמונט וקאסל, הדיברטימנטו הראשון בוונציה, רביעיית המיתרים השנייה שלו בניו יורק.
המו"ל של יצירותיו היה אחד המו"לים הידועים ביותר למוזיקה אירופאית, שוט (Schott) ממיינץ.
1953 - פרס האמן המצטיין של הונגריה
1967 - חבר לשם כבוד של האקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון
1970 חבר בהתכתבות של האקדמיה לאמנויות של גרמניה המזרחית - מחלקת מוזיקה
1993 - בעיר הולדתו לביצה, בסלובקיה - מיוזמת האיגוד "התרבותי "צ'מאדוק" של ההונגרים בסלובקיה ושל עמותת "ידידי המוזיקה ההונגרית בסלובקיה" הוקמה תחרות "פאל קדושה" לפסנתרנים חובבים, המתקיימת כל שנתיים.
אופרה: Huszti kaland- הרפתקה בחוסט על לברית מאת בנצה סאבולצ'י, לפי נובלה מאת מור יוקאי.
קונצ'רטי: ארבעה קונצ'רטי לפסנתר (אופוס 15 ,1931; אופוס 47, 1953; אופוס 63, 1966); שני קונצ'רטי לכינור; קונצ'רטו לוויולה; קונצ'רטו לרבייעת מיתרים ולתזמורת קטנה ;
שני קונצ'רטי לכינור, ויולה ותזמורת
פאל שלני (במקור עד 1899 שלזינגר, בהונגרית: Selényi Pál; אדוני (עיר), 17 בנובמבר 1884 – בודפשט, 21 במרץ 1954) היה פיזיקאי הונגרי-יהודי, אחד החוקרים הגדולים והמגוונים ביותר בפיזיקה הניסויית ההונגרית.
הוא השיג תוצאות מצטיינות במספר תחומים.
ההמצאות והפטנטים שלו היו בעלי משמעות בינלאומית.
הוא היה מדען בתחום מדידת אור והעברת תמונות, חבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים.
שלני נולד למשפחת סוחרים יהודית אמידה, בנם של מור שלזינגר ורוזינה דויטש.
לאחר מעבר המשפחה לבודפשט הם התרוששו וילדיהם בעלי היכולות הטובות יכלו להשלים את בתי הספר שלהם רק באמצעות קבלת תלמידים כמורים פרטיים.
פאל סיים בהצטיינות את לימודיו בגימנסיה ואת בחינות הבגרות.
בשנת 1907 קיבל את תעודת ההוראה במתמטיקה ובפיזיקה בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת בודפשט למדעים.
לאחר מכן, עד שנת 1918 עבד במכון לפיזיקה מס' 2 כעוזר הוראה של מנהל המכון.
בשנת 1910 קיבל את הדוקטורט.
עבודתו המדעית התחילה באופטיקה ובתורת האור.
בשנת 1911, ערך ניסוי ההתאבכות רחבת הזווית שנקראת עד היום על שמו, ואיתו הוא זכה להכרה בינלאומית.
את ההתרחשויות לפני הניסוי ניתן לייחס לעבודה של איינשטיין בהקשר זה ולניסוי גלי הרדיו של היינריך רודולף הרץ.
אוטו ויינר מצא בשנת 1890 כי האור הוא גל אלקטרומגנטי והצליח גם לרשום תמונת התאבכות רחבת זווית.
לפי איינשטיין, אטומים אחדים ממקור אור פולטים אור כמחטים בגלים קטנים, ובמרחב קטן, באופן מכוון, וכל קו גל כזה מתפשט יחד ואז נבלע.
לעומתו, שלני סיכם את מהות הניסוי שלו כך: "הקרינה האלמנטרית של מקורות האור מתנהגת בדיוק כמו גל כדורי קוהרנטי של גל הרץ דו-קוטבי יוצא.
התיאוריה של איינשטיין בנושא קרינת מחט היא אפוא לא בת קיימא, קרני האור הן גלים כדוריים אלקטרומגנטיים ויכולים להתאבך לכל הכיוונים, אפילו בזוויות מרחביות גדולות.
בזכות הישגיו המדעיים שלני יכול היה לעבוד במחקר במשך שנתיים על מלגה ממלכתית בברלין ואחר כך בגטינגן, אך פרוץ מלחמת העולם הראשונה חייב אותו לשרת בצבא.
לאחר שחרורו חזר לאוניברסיטה לזמן קצר ואז קיבל משרה בתחנת הניסויים של הדואר ההונגרי (PKÁ).
תפקידו בתחנה היה ללמוד את החומרים ששימשו ברשת הדואר והתקשורת וכן מחקר ופיתוח למען יישום חסכוני של שירותי התקשורת.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, לאחר מותו של לורנד אטווש, הוטל עליו, כאיש המתאים ביותר, ללמד באוניברסיטה פיזיקה ניסויית.
שלני נאלץ לשלם מחיר גבוה עבור הקריירה האוניברסיטאית הקצרה הזו.
הוא לא היה יכול להיות עובד מדינה, הוא לא היה יכול לפרסם בהונגריה, הוא גם מודר על ידי האגודה של המתמטיקאים והפיזיקאים והורחק מחבריה.
אז הצטרף לחברה פרטית בשם ארדיי וסבו, חברה שייצרה ציוד מעבדה ומאזני דיוק.
כאשר איגנץ פייפר ארגן בשנת 1921 את המעבדה של נורות ליבון וחשמל מאוחדת הראשון שהוא קלט לשורות חוקרי המעבדה היה שלני.
שני העשורים לאחר מכן הפכו לעידן של אפשרויות יצירה אינסופיות עבור שלני.
זולטן באי הפיזיקאי ההונגרי וחסיד אומות העולם, מדען המחקר ומאוחר יותר מנהל המעבדה אחרי פייפר, אמר: "שני מדענים מצוינים, אנשים בעלי דמיון עבדו כאן.
שלני עשה עבודה פורה בתחומים רבים, אך עיקר עבודתו היה בתחום מדידת האור האובייקטיבית.
בתחרות בשוק הבינלאומי השאלה שהפכה למהותית הייתה, איזה מוצר (נורה) יכול לספק יותר אור.
ניתן היה לפתור את המשימה באמצעות שפופרת ריק מיוחדת (תאי-אור) וכן תא פוטון.
תאי האור הראשונים נבנו בראשית שנות העשרים.
הבעיה הגדולה שלהם הייתה חוסר רגישותם המוחלטת לאור אדום.
בהתבסס על המחקרים של שלני ועמיתיו, חברת "נורות הליבון והחשמל מאוחדת" הציגה לראשונה תאי-אור רגישים לאור אדום ואחר כך מד אור ללא מקור אנרגיה נפרד.
מערכת מדידת האור האובייקטיבית של החברה נרכשה מיד על ידי המתחרים.
כתוצר לוואי של המחקר פותח מד אור מכויל לזמן חשיפה עבור צלמים.
שלני פיתח גם שיטה לקביעת:
דרגת הריק של נורה אטומה
גילוי תוריום בחוט הלהט של הנורה המוגמרת
מתקן לדליקה קבועה של נורות ליבון
שלני היה גם "אבי צילום המסמכים", הקסרוגרפיה.
התגלית התעשייתית והפיזיקלית המשמעותית ביותר של שלני הייתה כאמור בתחום צילום מסמכים.
הוא זיהה את משמעות וחשיבות הנושא, כתב על זה הרבה, גם במולדתו וגם בחו"ל.
ניסויים בלכידת תמונות הראו כי ניתן ליצור תמונת טעינה (בלתי נראית) על מבודד מתאים וניתן להציג תמונה זו על ידי האבקה.
הוא גם הצביע על שלושה יישומים של עבודת המחקר זו:
צילום תמונה שנוצרה על מסך שפופרת קרן קתודית (התקן תצוגה)
העברת תמונות שהיא האב הקדמון של קסרוגרפיה.
ליפוט אשנר הזמין את ולדימיר קוזמיץ' זוורקין, אחד ממציאי הטלוויזיה, שנחשב אז למומחה הטוב בעולם ושהה באותו זמן באירופה וביקש חוות דעת מומחה.
בעקבות חוות הדעת השלילית של זוורקין הוא לא הצליחה לגייס את ההון הדרוש לייצור.
קרלסון, הודה כי הפרסומים של שלני היוו עבורו את הבסיס לעבודתו.
הוא נשא את אשתו הראשונה ינקה רוזנברג בשנת 1912. בנו היחיד, ג'רג' שלני, נולד מנישואים אלה.
לאחר שהתאלמן, נשא לאישה בשנת 1921 את לרוזליה פולאק, שגם היא הייתה אלמנה.
בשנת 1936, אלמן כבר בפעם השנייה, התחתן בפעם השלישית, והפעם עם דר' אירן גריינר (1895-1969) רופאת ילדים.
במהלך מלחמת העולם השנייה האכזרית איבד הן את בנו והן את בנו המאומץ (טמאש שלני).
הוא לא היה יכול להתאושש גם ממחלתו שחלה בה בשרות העבודה (עבודות כפייה עבור יהודים במסגרת הצבא ההונגרי) עד סוף חייו.
הוא נפטר בשנת 1954 בבית החולים הממלכתי ברחוב סאבולץ' בבודפשט.
הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
1949 חבר נספח לאקדמיה ההונגרית למדעים
האגודה לפיזיקה על שם לוראנד אטווש הקימה לכבודו את "פרס פאל שלני" בשנת 1964.
פאל שומודי (בהונגרית: Somogyi Pál; בודפשט, 10 ביוני 1924 – גרמניה המערבית, 10 בדצמבר 1983) היה משורר, הומוריסט, עיתונאי יהודי-הונגרי, ניצול שואה.
אין פרטים על חייו בתקופה שלפני השואה.
הוא גויס לשרות העבודה בשנת 1944 (עבודות כפייה ליהודים עבור הצבא ההונגרי), אך בהשוואה לעובדי כפייה יהודים אחרים, שובץ גם הוא ליד בודפשט בפלוגה יהודית מובחרת של אינטלקטואלים מבודפשט ובה היו גם 16 תלמידים של בית המדרש לרבנים בבודפשט.
כמה דמויות בקבוצה זו הפכו מאוחר יותר מוכרות מאוד, בעלי שם כמו המשורר ג'רג' שומיו, פרנץ קארינתי, לאסלו אוראי (אז אונגאר), לימים פרופסור לרפואה, ויאנוש קומלוש).
משנת 1946 הוא הופיע ברדיו ההונגרי עם ההומורסקות שלו.
משנת 1952 היה כתב של העיתון ההיתולי לודאש מתי.
הוא הופיע בקביעות בטלוויזיה ובתיאטרון הקברט של הרדיו, שם בן זוגו היה במקרים רבים חברו העיתונאי וההומוריסט, ג'רג' מיקש.
הוא היה מחבר-שותף למערכונים הבאים (בין היתר): שתי השמועות, המשחק הגדול, שני הליצנים, פרשן מבוקש, אב ובנו בגן החיות, פינג-פונג.
הוא כתב הומורסקות, סקצ'ים, סאטירות.
יצירותיו בוצעו על ידי תיאטרונים רבים כמו: הבמה העליזה, הווריאטה הקאמרי, בימת מיקרוסקופ ובימת רדנוטי מיקלוש.
מספר הופעות הבכורה של יצירותיו שנרשמו על שמו במאגר התיאטרון: 13.
סצנות, מהתילות (עם שאנדור קישיו, 1960)
דקמרון של בודפשט (הומורסקות, 1964)
אני רץ אחר כספי (הומורסקות, קריקטורות, עם הגרפיקאי אישטוואן הגדוש, 1966)
דקמרון חדש של בודפשט (הומורסקות, 1968)
נא להאנח (הומורקות, קריקטורות, עם הגרפיקאי ג'רג' וארנאי, 1985)
אהבה במחיר מבצע (סרט טלוויזיה עם רוברט באן, 1974)
קול שמחפש משחק קול ברדיו (1960)
ספר הג'ונגל של בודפשט (מחבר משותף: ג'רג' מיקש, 1963)
דקמרון של בודפשט 1–2. ( בימת קארינתישל הרדיו ההונגרי 1979)
טבעת קארינתי (1978), במשותף עם ג'רג' מיקש
פאל שומודי, (במקור שטיינר עד 1949, בהונגרית: Somogyi Pál; קאפושוואר, 23 במאי 1894 – קאפושוואר, 17 באוקטובר 1980) היה משורר, סופר יהודי-הונגרי.
פאל שומודי נולד במשפחה יהודית כבנם הרביעי של איגנץ שטיינר ובטי קוּנדלר.
הוא סיים את שש הכיתות של בית הספר היסודי בשנת 1906 ואז נשלח להתלמד כשוליית רפד.
בשנת 1912 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית והיה חבר באיגוד המקצועי.
הוא הצטרף לתנועות שמאל במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ביוני 1915 נפל בשבי בידי כוחות רוסיה הצארית, משם ברח בחזרה להונגריה בדצמבר 1918. בשנת 1919 בזמן הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה קומיסר פוליטי של הצבא האדום (הונגריה) וחבר במועצת הפועלים של עיר הולדתו קאפושוואר.
הוא נידון לארבע שנות מאסר לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, אך ביוני 1920 נמלט מהכלא ועבר לוויבודינה.
ב-1 במאי 1921 התפרסם ספרו הראשון בעיר פץ', שהייתה אז תחת כיבוש יוגוסלבי.
באביב 1933 גורש מיוגוסלביה בשל מעורבותו בעיתונות השמאל.
הוא בילה כמה חודשים בווינה, בפראג ובברלין בצורה בלתי חוקית ואז הגיע לברית המועצות בזכות ארגון הסיוע האדום הבינלאומי.
בין השנים 1933–1946 התגורר במוסקבה, שם המשיך בקריירת הכתיבה והקים משפחה.
הוא חזר להונגריה בשנת 1946 והתיישב בקאפושוואר, שם היה תחילה מנהל קולג' ולאחר מכן ראש מחלקת החינוך של מועצת מחוז שומודי.
הוא פרש לגמלאות ממשרתו זו בשנת 1956, אך המשיך לעבוד כעיתונאי וכסופר.
בין השנים 1960–1964 ערך את כתב העת "הכתיבה של שומודי" (Somogyi Írás).
שיריו הופיעו בעיתוני הונגריה מאז שנות העשרים של המאה העשרים, כמו גם בעיתונים "הקול החדש" (Új Hang) ו"המגל והפטיש" (Sarló és Kalapács) כתבי עת בהונגרית שהופיעו במוסקבה.
בין השנים 1924–1932, בת זוגו הייתה אנה קובאץ', פועלת.
בשנת 1934 התחתן עם המורה קלרה גרובר במוסקבה, ממנה נולדה בתם ארז'בט שומודי (1936–?).
אשתו נפטרה בשנת 1945. בשנת 1962 התחתן עם אנה קובאץ', בת זוגו לשעבר בקאפושוואר.
האש מתפשטת (שירים, סיפור קצר, פץ', 1921)
אש ארורה מבורכת (שירים, נובי סאד, 1926)
אני רוצה לשחק (מחזה במערכה אחת)
הפרס (מחזה בשלוש מערכות, נובי סאד, 1929)
איש טוב (סיפור קצר, מוסקבה, 1940)
הלוואי שתהיה להבה (שירים, קאפושוואר, 1947)
עיניים הונגריות תחת השמיים הסובייטים (סיפור קצר, קאפושוואר 1948)
בית הספר גדול (רומן, בודפשט, 1953)
אש לאורך הקאפוש (רומן קצר, קאפושוואר, 1959)
מדורה (סימן חיים, סובוטיצה, 1971)
השמיים התבהרו (זיכרונות, סובוטיצה, 1979)
מדליית הכבוד של העבודה, דרגת זהב (1974)
פאל קיראיהדי (בהונגרית: Királyhegyi Pál; בודפשט, 27 בדצמבר 1900 – בודפשט, 7 באוגוסט 1981) היה סופר, עיתונאי, קומיקאי, תסריטאי יהודי-הונגרי.
כינויו היה פול קינג, בעולם דובר האנגלית ובמיוחד בארצות הברית.
הוא היה אדם מאוד נמוך (150 ס"מ) ונחשב לקומיקאי נהדר.
פאל קיראיהדי נולד בבודפשט, ברובע השביעי במשפחה יהודית.
דודו מצד אמו, היה מרטון הימלר שלחם במלחמת העולם השנייה בצבא ארצות הברית והגיע לדרגת קולונל.