tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסוף שנות השישים ובתחילת שנות השבעים השתתף בסרטים בריטיים חשובים כגון "הו, איזו מלחמה נחמדה" (1969), "הקרב על בריטניה" ו"המקשר" (1970).
עד מהרה הפך להיות לשחקן מבוקש והופיע בסרט "גשר אחד רחוק מדי" בתפקיד לוטננט ג'נרל הורוקס - לדבריו זה התפקיד האהוב עליו ביותר - הוא זכה על תפקידו זה בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה.
עוד כיכב בסרט "כוח 10 מנברון" לצדם של רוברט שו והאריסון פורד.
ב-1978 גילם את דמותו של אדוארד השמיני מלך אנגליה בדרמה הטלוויזיונית "אדוארד וגברת סימפסון".
בסרט גנדי גילם פוקס את בריגדיר ג'נרל רג'ינלד דאייר שהיה אחראי לטבח באמריטסר שבהודו.
ב-1983 הופיע בסרט "לעולם אל תאמר לעולם לא", סרט בלתי-רשמי מסדרת סרטי ג'יימס בונד, בתפקיד "M" ראש השירות החשאי הבריטי.
עוד השתתף בסרטים "הבאונטי" (1984), ב-"Wild Geese II" עם לורנס אוליבייה (1985), "חשיבותה של רצינות", "ניקולס ניקלבי" ו"המין היפה" (2004).
את המוניטין שלו כשחקן חיזק בהופעות קבועות בתיאטראות הווסט אנד שבלונדון.
הוא הופיע ב-"Four Quartets" המבוסס על שירים מאת ת"ס אליוט בליווי מוזיקה של יוהאן סבסטיאן באך בביצוע של כריסטין קראושו.
ב-2010 הופיע פוקס בהצגת יחיד "ערב עם אנתוני טרולופ" שביים ריצ'רד דיגבי דיי.
ב-2003 קיבל תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE).
פוקס היה נשוי לשחקנית טרייסי ריד בין השנים 1958 ו-1961. ב-2004 התחתן עם השחקנית ג'ואנה דייוויד אחרי מערכת יחסית ארוכת שנים.
בתו מאשתו הראשונה היא לוסי ויקונט גורמנסטון.
עם ג'ואנה דייוויד יש לו בת, השחקנית אמיליה פוקס ובן פרדי פוקס.
המלביש (2015) - סרט טלוויזיה של BBC Two
אדוארד סטאפורד, הדוכס השלישי מבקינגהאם אביר הבירית היה אציל אנגלי בחצר הנרי השביעי, מלך אנגליה והנרי השמיני, מלך אנגליה.
הוצא להורג על ידי הנרי השמיני בחשד בגידה.
אדוארד סטאפורד היה בנו של הנרי סטאפורד, הדוכס השני מבקינגהאם, איש מפתח בחצר ריצ'רד השלישי, שהוצא להורג בעקבות מרידה במלכות ב-1483 וממשפחתו נשללו זכויות המעמד.
כיוון שבקינגהאם היה בן-דוד של אליזבת מיורק, רעייתו של הנרי השביעי, מלך אנגליה (ואמו של הנרי השמיני), הוחזרו לו עם עלייתו של הנרי השביעי לשלטון תואר האצולה והזכויות.
ב-1495 הוכתר בקינגהאם כאביר הבירית והחל למלא שורת תפקידים בחצר הנרי השביעי והנרי השמיני אחריו.
הוא היה לורד סטיוארט (שר בכיר במועצה המלכותית) ונשא את כתר המלך בעת ההכתרה ב-1509. ב-1510 גילה בקינגהאם שהמלך מנהל רומן עם אחותו, אן הייסטינגס, שהייתה נשואה באותה עת.
בשל קשר-דמו של בקינגהאם לאריסטוקרטיה הישנה (הוא היה נצר לבית פלנטג'נט הוותיק בעוד בית טיודור, אליו השתייך הנרי, היה בית מלוכה חדש ובלתי מקובל על ידי חלקים מן האצולה הוותיקה) נפל חשדו של הנרי השמיני על בקינגהאם כמי שמבקש לחתור תחתיו.
ייתכן שידם של תומאס וולזי או תומאס קרומוול כיוונה את חשדותיו של המלך והיו מספר ניסיונות לבסס זאת, כולל מחזהו של ויליאם שייקספיר הנרי השמיני.
במהלך 1520 חקר המלך עדויות בנוגע לבגידה שתכנן בקינגהאם כביכול ובאפריל 1521 השליך אותו למצודת לונדון.
בקינגהאם נשפט על ידי 17 אנשי אצולה והוצא להורג כבוגד במלכות בגבעת מצודת לונדון.
אחד האישים שטענו כנגד הוצאתו להורג על סמך עדויות קלושות היה תומאס מור.
ב-31 ביולי 1523 במסגרת החלטה של הפרלמנט הבריטי זוכה בקינגהאם מכל חשד ושמו טוהר.
כאמור, דמות במחזהו של ויליאם שייקספיר, "הנרי השמיני".
בסדרת הטלוויזיה שושלת טיודור גילם את דמותו סטיבן ודינגטון.
מרטין זיגיסמונד אדוארד פון זימזון (Martin Sigismund Eduard von Simson; 10 בנובמבר 1810 - 2 במאי 1899) היה משפטן גרמני ופוליטיקאי בפרוסיה ובאימפריה הגרמנית.
זימזון נולד בעיר קניגסברג למשפחה יהודית שנטבלה כולה לנצרות כשהיה בן שלוש-עשרה.
שימש כנשיא האספה הלאומית של פרנקפורט, וכנשיא הראשון של הפרלמנט הגרמני ושל בית המשפט המלכותי.
קיבל תואר אצולה מפרידריך השלישי ב-1888.
אדוארד ג'ין סטייכן היה צלם, צייר, אוצר וממונה על המחלקה לצילום במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
יחד עם הצלם אלפרד סטיגליץ הקים את המגזין לצילום "Camera Work" שפעל בין השנים 1903 עד 1917. יחד הם הקימו את הגלריה "291", שהיוותה תפקיד מרכזי בהחדרת אומנות האוונגרד האירופי לארצות הברית ולמיצוב מעמדו של הצילום כאמנות.
סטייכן היה חדשן בתחום צילום האופנה, הצילום התיעודי וצילום פרסומות.
הוא שירת בצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה ובצי האמריקני במלחמת העולם השנייה, שם פיקד על מספר יחידות ותרם תרומה להיסטוריה של צילום המלחמות.
סטייכן ביים את הסרט "הגברת הלוחמת" (The Fighting Lady) עמו זכה בפרס האוסקר לסרט תיעודי בשנת 1945. מסוף מלחמת העולם השנייה ועד שנת 1962 שימש כמנהל מחלקת הצילום במוזיאון לאמנות מודרנית (מומה) בניו יורק.
במסגרת כהונתו אצר והעלה בשנת 1955 את התערוכה משפחת האדם.
תערוכה זו הוצגה ב-61 מדינות, נצפתה על ידי תשעה מיליון בני אדם ומכרה שנים וחצי מילון עותקים של קטלוג התערוכה.
היא נחשבת לאחת מתערוכות הצילום החשובות בהיסטוריה של הצילום.
אדוארד ז'אן סטייכן נולד בביוונג' שבלוקסמבורג.
בנם של ז'אן-פייר ומארי קאמפ סטייכן.
האב, ז'אן-פייר, היגר לארצות הברית בשנת 1880 ומארי הצטרפה אליו עם אדוארד לשיקגו ב-1881. ב-1889 עבר אדוארד בן העשר עם אחותו הקטנה ליליאן ושאר המשפחה להתגורר במילווקי.
בשנת 1894 בגיל חמש עשרה החל סטייכן מסלול למידה של ארבע שנים בליטוגרפיה במסגרת החברה האמריקנית לאומנות במילווקי, ולמד רישום סקיצות.
ב 1895 לאחר שיטוטים רבים בחנות הצילום הקרובה למרכז האומנות בה עבד החליט לרכוש לעצמו את מצלמתו הראשונה, מצלמה מסוג "הבלש" של קודאק.
סטייכן וחבריו, שכמוהו גם הם התעניינו בצילום וציור, חברו יחד ושכרו חדר קטן באחד מן המשרדים במילוואקי, בשם ליגת הסטודנטים לאומנות של מילוואקי.
הקבוצה אף שכרה את ריצ'רד לורנס ואת רוברט צ'ד להעביר הרצאות בנושא.
סטייכן הפך לאזרח ארצות הברית ב-1900. הוא חתם על מסמכי האזרחות בשם אדוארד ג' סטייכן (Edward) אולם המשיך להשתמש בתעתיק שם ילדותו (Eduard) עד סוף מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1903 נישא לאישה את קלרה סמית ונולדו להם שתי בנות, קטרינה ומרי.
בתו, מרי קלדרון, הייתה רופאה שפעלה לקידום חינוך מיני בארצות הברית.
בשנת 1923 התחתן סטייכן בשנית עם דנה דסבורו גלובר שנפטרה מלוקמיה ב-1957. בשנת 1960, בגיל 80, נישא סטייכן בפעם השלישית בחייו לג'ואנה טיב, נישואיו אלה שרדו עד מותו.
ג'ואנה, אשתו מתה בגיל 77 ב-24 ביולי 2010 במונטק שבניו יורק.
סטייכן ואלפרד סטיגליץ נפגשו לראשונה ב-1900 כאשר סטייכן עצר בניו יורק בדרכו ממילווקי לפריז.
סטיגליץ שיבח את הרקע של סטייכן בציור, ואף קנה ממנו שלושה תצלומים מודפסים.
בשנת 1902 כאשר סיטגליץ הקים את מגזין הצילום "Camera Work" הוא ביקש מסטייכן את עזרתו בהקמת המגזין, עיצוב הלוגו ואת גופן הכתב.
ב-1905 סייע לסטיגליץ להקים את גלריה 291, שהייתה בעלת תפקיד מרכזי בהחדרת אמנות האוונגרד האירופי לארצות הברית ולמיצוב מעמדו של הצילום כאמנות, והציגה תערוכה אמריקאית ראשונה שכללה בין השאר את האמנים: אנרי מאטיס, אוגוסט רודין, פול סזאן, פבלו פיקאסו וקונסטנטין ברנקושי.
סיטגליץ וסטייכן היו בין המקדמים החשובים של הפיקטוריאליזם ושל הצילום כאמנות בכלל.
השניים המשיכו בשיתופי הפעולה גם בזמן כהונתו של סטייכן כמנהל מחלקת הצילום במוזיאון לאומנות מודרנית.
מבין התערוכות הרבות שהעלו בולטת התערוכה "דיוגנס עם מצלמה" 1952-1961, תערוכה בה הציגו צלמים רבים את התוצאות של חיפושם, לכאורה, אחר האמת.
סטייכן החל להתנסות בצילום בצבע ב-1904 והיה לאחד האנשים הראשונים בארצות הברית שהשתמשו בטכניקת אוטוכרום של האחים לומייר.
ב-1911 הוכתר סטייכן, על ידי לוסיין פוגל המו"ל של המגזין "ז'רדן דה מוד" ו"לה גאזט די בון טון", כאדם שקידם את האופנה כאמנות בעזרת תצלומים.
סטייכן צילם שמלות שעוצבו בידי מעצב אופנת העל פול פוארה.
אלה פורסמו באפריל 1911 במגזין "אומנות העיצוב".
לטענת ג'ס אלכסנדר, היו אלה צילומי האופנה המודרניים הראשונים.
הם העבירו תחושה של איכויות גופניות בנוסף למראה הלבוש עצמו, כהנגדה לאילוסטרציה של האובייקט עצמו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, בה פיקד על מחלקת הצילום של חיל המשלוח האמריקני, עבר אל סגנון הצילום הישיר, אך בהדרגה חזר לצילום האופנה.
בשנת 1928 צילם סטייכן את השחקנית גרטה גרבו - תצלום שהפך לאחד הפורטרטים המזוהים איתה ביותר.
מומה - מוזיאון לאומנות מודרנית בניו יורק
המוזיאון לאמנות מודרנית, שהוקם בשנת 1929, היה מוזיאון האמנות המודרנית הראשון שפתח מחלקה לצילום.
בשנת 1940 מונה באומונט ניוהל כאוצר הצילום הראשון של המחלקה והחל לקדם את הצילום כאמנות.
בשנת 1947 התפטר ניוהול ואדוארד סטייכן נכנס לנעליו והחל לנהל את המחלקה.
חבר הנאמנים של המומה לא היה מרוצה מהכיוון אליו חתר ניוהול בתערוכותיו, שלא הצליח להעלות את הצילום ממעמדו השולי בין האמנויות היפות, ליצור שוק משגשג לצלמים המובילים שקידם, ובעיקר, שלא הצליח להביא מספיק קהל לתערוכות.
התעקשותו של ניוהול להתייחס אל הצילום רק כאמנות יפה יצרה ניכור בין המחלקה לצילום לבין קהל גדול של צלמים חובבים, ובינה לבין קהילה גדולה של צלמי עיתונות, שראו בה מחלקה "סנובית".
לימים סיפר ניוהול על פיטוריו מהמחלקה לצילום במומה: "פתאום המנהל אמר לי, שחבר הנאמנים החליט למנות את אדוארד סטייכן כמנהל מחלקת הצילום.
הרגשתי, שלא אוכל לעבוד עם סטייכן.
כיבדתי את האיש [...] אלא שלא נראה לי, שיכולנו להיות עמיתים.
זה היה עד כדי כך פשוט.
העניין שלי בצילום אמנותי הלך וגבר; הוא התעניין יותר ויותר בשימושים האילוסטרטיביים של הצילום, ובמיוחד בהשפעתו הסוחפת על המוני אנשים."
בהשפעתו רעיונות "הראיה החדשה" והבאוהאוס, גיבש סטייכן את גישתו לעיצוב תערוכות הנושא האקסטרווגנטיות שאפיינו את שנותיו כאוצר המחלקה לצילום במומה.
בניגוד בולט לסוג הצילום אותו קידם בשנותיו הראשונות כצלם, יחד עם סטיגליץ והפוטוסשן (צילום "אמנותי", יחידאי, עם נושאים קנוניים ובטכניקות צילום ייחודיות), פנה כעת סטייכן הרחק מעבר לצילום האמנותי, לעבר צילום הפרסום והעיתונות, בהם התנסה מאז שנות העשרים של המאה.
צילום הדיוקנאות שהביא לו פרסום, תצלומי האופנה עבור מגזינים מובילים כואניטי פייר וווג שהפכו אותו לאדם עשיר, והעבודה כצלם עיתונות עבור הצי האמריקאי הבהירו לסטייכן את כוחו העצום של הצילום העיתונאי, הכמו-תיעודי.
בשנת 1942, עוד לפני שנבחר כאוצר המחלקה, העלה במומה את התערוכה "הדרך אל הניצחון," עליה סיפר:
התערוכה, וזו שבאה בעקבותיה ב-1945, "כוח בפאסיפיק," (שעוצבו בעזרת הרברט באייר) כללו מסלולים מתפתלים בין הגדלות ענק של תצלומים תיעודיים, שחלקן הגיע לגודל של 3X12 מטרים, וניתלו לא רק על הקירות, אלא "מזדקרים מן הקירות ומן הרצפה ומתקיפים את הראייה".
שימושו של סטייכן בצילום כמדיום המוני, הפונה לקהל הרחב, התיישב עם נטייתו של המוזיאון לאמנות מודרנית בשנות מלחמת העולם השנייה לנצל את יוקרתו לשם "חינוך, השראה וחיזוק הלבבות וכוח הרצון של האנשים החופשיים למען הגנה על חירותם".
בין התערוכות הרבות והמשפיעות שאצר סטייכן במוזיאון היו "קוריאה: השלכות המלחמה" (1951); ו"השנים המרות" (1962).
אך התערוכה המשפיע והמפורסמת ביותר שאצר הייתה "משפחת האדם" בשנת 1955, תערוכה ענקית שכללה יותר מחמש מאות תצלומים שתארו את החיים, הלידה, העבודה והמוות ב-68 מדינות.
את היצירות הציג במארג רחב, תוך התעלמות מוחלטת כמעט מהצלם האינדיבידואל ומאיכויותיו האישיות והאקספרסיביות של ההדפס האומנותי.
באישור הצלמים נחתכו הודפסו ונערכו הצילומים שלהם תחת ניצוחו של סטייכן.
סטייכן כיהן בתור העורך של שנתון הצילום האמריקאי בשנת 1943 והיה אחראי על הפרסום של תמונתו של אנסל אדמס, "זריחת הירח, ניו מקסיקו", אותו פרסום אפשר לקהל לצפות ביצירה טרם כניסתה למוזיאון האומנות המודרנית ב-1944.
במהלך מלחמת העולם השנייה, היה למנהל מחלקת הצילום הימית.
סרטו הדוקומנטרי, "הגברת הלוחמת", זכה ב-1944 בפרס האקדמיה לצילום הדוקומנטרי הטוב ביותר.
ב-6 בדצמבר 1963 קבל סטייכן את מדליית החירות הנשיאותית, מהנשיא לינדון ג'ונסון.
ב-1970 במהלך מופע ערב שהתרחש בזמן פסטיבל הצילום "Rencontres d'Arles" בארל שבצרפת, הוצגו תמונות של סטייכן.
סטייכן רכש ב-1928 חווה בסמוך לווסט רידינג שבקונטיקט וקרא לה בשם אמפיוג'.
הוא חי שם עד מותו ב-1973. החווה הפכה לפארק הידוע בשם הפארק של טומפסון, שפתוח לקהל הרחב עד היום.
ב-2006 נמכר אחד מהתצלומים המוקדמים של סטייכן, "האגם-אור ירח" (1904), במחיר של 2.9 מיליון דולר.
היה זה אחד הסכומים הגבוהים ששולמו אי פעם על תצלום במכירה פומבית (נכון ל-2012 הוא תופס את המקום החמישי ברשימת התצלומים היקרים בהיסטוריה).
אדוארד ג'וזף סנודן הוא מומחה טכנולוגיה אמריקאי שעבד בסוכנויות המודיעין האמריקאיות: הסוכנות לביטחון לאומי וה-CIA.
סנודן התפרסם בעקבות הדלפה מסיבית של מידע סודי בשנת 2013, שחשפה תוכניות מעקב מסווגות של ה-NSA, בהן תוכניות PRISM ו-Muscular.
לאחר חשיפת המידע, הוגשו נגדו אישומים פליליים בארצות הברית על עבירות חוק הריגול וגניבת מידע ממשלתי.
סנודן נמלט למוסקבה, שם קיבל מקלט מדיני זמני, ובשנת 2022 קיבל אזרחות רוסית, בצו שחתם נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין.
אדוארד סנודן נולד באליזבת' סיטי בצפון קרוליינה.
אביו שירת כאיש מחשבים במשמר החופים של ארצות הברית, מה שהשפיע עליו רבות.
בשנת 2004 התגייס לצבא ארצות הברית במטרה להצטרף לכוחות המיוחדים, בעקבות פיגועי 11 בספטמבר.
לאחר תאונת אימונים שוחרר, ועבד כשומר במתקן סודי באוניברסיטת מרילנד של הסוכנות לביטחון לאומי (NSA), ומשם עבר לעבוד ב-CIA באבטחת מחשבים אישיים ברשת.
בשנת 2007 נשלח לשווייץ מטעם ה-CIA במסווה של דיפלומט, שם היה אחראי על אבטחת רשת המחשבים.
ב-2009 עזב את הסוכנות והחל לעבוד כקבלן עצמאי ב-NSA, תחילה ביפן ולאחר מכן בהוואי.
במאי 2013 עזב את ארצות הברית וחשף מידע סודי אודות תוכניות המעקב של ה-NSA.
לפני שההדלפות פורסמו, סנודן ערק להונג קונג בתקווה לקבל, בסופו של דבר, מקלט מדיני באיסלנד.
משרד המשפטים האמריקאי התייחס למעורבותו של סנודן בתוכנית "PRISM" כעניין פלילי והודיע כי עליו לעמוד לדין בגין ריגול.
במהלך ריאיון לעיתון אמר כי ה-NSA פרצה למחשבים בהונג קונג ובסין מאז 2009, וביצעה כ-61 אלף פריצות למערכות בעולם.
בשלב זה הוגש נגדו כתב אישום בארצות הברית על עבירות ריגול, גנבת רכוש ממשלתי ומסירת מידע ללא הרשאה.
באותו חודש נמלט סנודן לרוסיה, בטיסה ישירה מהונג קונג.
נשיא רוסיה פוטין הודיע שלא יסגיר אותו ולא ייכנע לאיומים מצד וושינגטון.
ב-2 ביולי 2013 שלח סנודן מכתב לאקוודור שבו הוא מודה למדינה שסייעה לו להגיע לרוסיה ועל בחינת בקשת המקלט שהגיש.
סנודן כותב שם שהממשל האמריקני לוחץ עליו ורודף אותו.
ב-3 ביולי 2013 אולץ מטוסו של נשיא בוליביה, אבו מוראלס, לנחות באוסטריה, בשל חשד שסנודן נמצא בתוכו.
גם נשיא ונצואלה הציע לסנודן מקלט מדיני, באירועי יום העצמאות של המדינה.
ב-12 ביולי 2013, דווח כי סנודן ביקש מקלט מדיני ברוסיה לאחר שנפגש בנמל התעופה שרמטייבו שבמוסקבה עם נציגי ארגוני זכויות אדם, שם האשים את הממשל האמריקאי במניעת מקלט מדיני עבורו.
ב-24 ביולי 2013 הונפקו לו מסמכים המאפשרים לו לעזוב את נמל התעופה שרמטייבו ולהיכנס לרוסיה.
ב-1 באוגוסט 2013 סנודן קיבל מקלט מדיני זמני ברוסיה, לאחר שארצות הברית ביטלה את דרכונו.
לאחר שנה פג תוקפו, והוא קיבל היתר שהייה לשלוש שנים, שהעניק לו חופש תנועה בתוך רוסיה ואף לצאת לחו"ל עד שלושה חודשים.
ב-2017, סנודן קיבל הארכה למקלטו עד 2020, ובספטמבר 2022, נשיא רוסיה פוטין העניק לו אזרחות רוסית.
מסמך שהודלף על ידי אדוארד סנודן ופורסם מתוך מאגר המידע שהוא הבריח, מפרט את שיתוף הפעולה הקרוב בין שירותי הביטחון של ישראל וארצות הברית.
המסמך, המוגדר "סודי ביותר", מציין את שיתוף הפעולה בתחומים כמו גישה, יירוט, ניתוח ודיווח, עם דגש על מדינות המטרה בצפון אפריקה, המזרח התיכון, המפרץ הפרסי, דרום אסיה ורפובליקות ברית המועצות לשעבר.
שיתוף הפעולה כולל מידע צבאי, אזרחי, דיפלומטי, מידע על נשק להשמדה המונית ונתונים מוצפנים באיכות גבוהה.
המסמך מציין כי מידע שהתקבל במסגרת שיתוף הפעולה מתייחס לנושאים כמו נשק גרעיני באיראן, פיתוח נשק גרעיני בסוריה עבור חזבאללה בלבנון ותנועת הג'יהאד העולמית.
שיתוף הפעולה התהדק גם עקב מלחמת האזרחים בסוריה ואי-השקט במדינות המזרח התיכון, וכולל גם ארגוני טרור בחצי האי סיני ודיונים בנושאי טרור קיברנטי.
בנוסף, בריאיון עם סנודן באוגוסט 2014, הוא חשף כי הוא היה מזועזע לגלות כי רשויות הביון בישראל קיבלו מידע על אזרחים אמריקאיים, כולל תכתובות מייל ושיחות טלפון של מיליוני ערבים ופלסטינים אמריקאים.
לפי סנודן, הפסקת האינטרנט בסוריה ב-2012 נגרמה מטעות שנעשתה על ידי צוות הפריצה המובחר של יחידת מבצעי גישה מותאמת , של הסוכנות לביטחון לאומי.
הצוות ניסה להתקין תוכנה זדונית בנתב המרכזי בסוריה, כדי לפקח על פעילות האינטרנט, אך הפעולה ניתקה בטעות את האינטרנט מהמדינה כולה למשך מספר ימים.
לטענתו, העובדים המבוהלים בסוכנות לביטחון לאומי חששו שאשמתם תתגלה, והעלו הצעה שבמקרה כזה תוטל האשמה על ישראל.
בנובמבר 2018, סנודן התראיין לראשונה לעיתונאי ישראלי, דרור גלוברמן, והתייחס לתפקיד ישראל וההיי-טק הישראלי בהפרת זכויות אדם במדינות רבות, תוך כדי ביקורת על חברות ביון ישראליות כמו NSO, שלדבריו מפרות זכויות אדם.
פרשת סנודן, ההדלפות על מעקבים של סוכנויות הריגול וה-NSA, זכתה לאזכורים רבים בתרבות הפופולרית, עם הופעות במגוון סדרות וסרטים.
ב-2014 יצא הסרט הדוקומנטרי "אזרח מספר ארבע" (CitizenFour), שתיעד בזמן אמת את תחילת פרשת סנודן וזכה בפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר.
סרט ביוגרפי על סנודן, "המרגל סנודן", יצא לאור בספטמבר 2016 בבימויו של אוליבר סטון, עם ג'וזף גורדון לוויט בתפקיד סנודן.
בנוסף, דמותו הופיעה גם בסרט הקומדיה המרגל שזרק אותי (2018), בגילומו של טום סטורטון.
עוד הופיעה דמותו בעונה התשיעית של סדרת המתח 24 ובסדרה מבוקש לחקירה מאת ג'ונתן נולאן.
בספטמבר 2019 פרסם סנודן ספר אוטוביוגרפי בשם "Permanent Record", שבו הוא מגולל את פרשת חייו תוך דגש על עבודתו בקהילת המודיעין האמריקנית.
הספר תורגם לעברית על ידי עמנואל לוטם, ויצא לאור על ידי "ידיעות ספרים" תחת השם "אדוארד סנודן: האמת".
ה"גארדיאן" תיאר את סנודן כמי שתחום הזכות לפרטיות יקר ללבו.
על המחשב הנייד שלו יש מדבקות שתומכות בארגונים שעוסקים בחופש באינטרנט, כולל קרן החזית האלקטרונית ו-Tor.
לפני פרסומו הייתה לסנודן "טביעת רגל דיגיטלית" קטנה בלבד, ו-24 שעות לאחר מכן עדיין לא התגלו חשבונות הפייסבוק והטוויטר שלו ולא תמונות של משפחתו.
סנודן ביטא את תפיסת עולמו בנוגע לזכות לפרטיות ולחשיבותה, באומרו: .
לאחר הדלפת המידע המסווג ביוני 2013, סנודן הסביר כי הוא רצה לחשוף את המעקב המוגזם של הממשל האמריקאי אחרי האזרחים, והביע את התנגדותו לחיות בעולם שבו כל פעולה נתפסת ונרשמת.
הוא ציין כי לא רצה לחיות בחברה שמבצעת מעשים כאלה.
אדוארד אנטולייביץ' סְטְרֶלְצוֹב (; 21 ביולי 1937, מחוז מוסקבה – 22 ביולי 1990) היה כדורגלן סובייטי ששיחק בעמדת החלוץ.
נחשב לאחד מטובי כדורגלנים של ברית המועצות.
סטרלצוב החל לשחק כדורגל בקבוצת ילדים.
כבר בגיל 16 הוא התקבל לקבוצת בוגרים של טורפדו מוסקבה.
בגיל 17 הוא החל לשחק בנבחרת ברית המועצות לכדורגל ובשני המשחקים הראשונים הבקיע 6 פעמים.
בגיל 19 סטרלצוב נסע לאולימפיאדת מלבורן וזכה במדליית זהב עם נבחרתו.
ב-27 במאי 1958 סטרלצוב ועוד שני שחקני הנבחרת נעצרו והואשמו באונס.
אף על פי שהראיות בתיק לא היו חד-משמעיות והנאנסת משכה בחזרה את התלונה, השלטונות לחצו להמשיך בחקירה.
לאחר מספר ימים רק סטרלצוב נותר במעצר.
עתה קיימות גרסאות שונות לסיבות האמיתיות ללחץ השלטון להמשיך בחקירה: סירוב סטרלצוב לעבור למועדון "דינמו" שהיה קשור למשטרה הסובייטית, סירוב להתחתן עם הבת של יקטרינה פורצבה, רצון השלטונות להעניש את הצעיר שהיה פופולרי מאוד בקרב הצעירים, חשש שסטרלצוב יערוק מברית המועצות במהלך אליפות העולם.
מה שברור עתה זה שלא היו ראיות של ממש בתיק אך הוא הגיע לבית המשפט וסטרלצוב נשפט ל-12 שנות מאסר.
במקביל, פדרציית הכדורגל הסובייטית החליטה שסטרלצוב לא יוכל לשחק במועדוני כדורגל גם לאחר השחרור.
ב-4 בפברואר 1963 סטרלצוב שוחרר מהמעצר וחזר למשפחתו.
לאחר השחרור סטרלצוב החל לשחק במועדון כדורגל לחובבים של מפעל זיל.
בהיוודע הנושא, אוהדי כדורגל החלו להגיע למשחקי הקבוצה.
לראשי המדינה היו מגיעות אלפי פניות עם בקשות להרשות לסטרלצוב לחזור לכדורגל ולמשחקי הליגה הסובייטית העליונה.
התשובה החיובית התקבלה רק לאחר שניקיטה חרושצ'וב איבד של השלטון.
בשנת 1965 סטרלצוב חזר לקבוצתו.
בשנת 1965 המועדון זכה באליפות ברית המועצות בכדורגל, בשנת 1968 היא זכתה בגביע הסובייטי.
סטרלצוב גם חזר לנבחרת ושיחק בה עד לשנת 1968. בשנים 1967 ו-1968 סטרלצוב זכה בתואר כדורגלן השנה.
הוא שיחק עד לשנת 1970 ואחר כך היה מאמן נוער במועדון ששיחק בו כל השנים.
סטרלצוב נפטר ב-22 ביולי 1990 מסרטן הריאה.
האצטדיון של קבוצתו נקרא על שם סטרלצוב ובכניסה הוצב פסלו.
בשנת 2002 יצא מטבע כסף ועליו דיוקנו של הספורטאי.
אדוארד סלומון היה פוליטיקאי יהודי אמריקאי, היהודי הראשון שנבחר למשרת סגן מושל מדינה בארצות הברית (ויסקונסין) והיהודי השני שמונה (אף כי לא נבחר) למושל מדינה בארצות הברית.
אחד מארבעת האחים היהודים סלומון, אשר שניים מהם היו גנרלים בצבא ארצות הברית (פרדריק סלומון וצ'ארלס סלומון) ואחד מושל מדינת ויסקונסין (אדוארד) (הרביעי היה הרמן סלומון).
גם בן דודם, אדוארד זליג סלומון היה גנרל בצבא הצפון, בנוסף להיותו מושל טריטוריית וושינגטון.
ארבעת האחים סלומון (ועוד שתי אחיות) נולדו בפרוסיה, בעיירה סטרובק (Stroebeck), שליד הלברשטאדט, כיום במדינת סקסוניה-אנהלט שבמזרח גרמניה, לזוג יהודי גרמני, כריסטוף סלומון (1786–1872) ודורותיאה לבית קלסמן (1793–1871).
האב, כריסטוף סלומון היה סרג'נט מייג'ור בצבא פרוסיה שאולץ להילחם לצד נפוליאון.
השתתף בפלישה הצרפתית לרוסיה ובנסיגה ממוסקבה, ואף נפצע בקרב ווטרלו.
קיבל שלוש מדליות אומץ שונות, לרבות צלב הברזל של הצבא הפרוסי.
אדוארד סלומון היה בנו השלישי.
סלומון ואחיו הבוגר יותר פרדריק למדו ביחד באוניברסיטת ברלין, כשהחלה ב-1848 מהפכת "אביב העמים" גם בגרמניה.
הם השתתפו שניהם בהפגנות הפועלים והסטודנטים שתמכו בדמוקרטיה.
פרדריק ברח לארצות הברית בסוף אותה שנה, לאחר דיכוי המהפכה ואילו סלומון נשאר וסיים תואר בהיסטוריה כעבור שנה.
ב-1849 האח הבכור צ'ארלס השתחרר מהצבא הפרוסי בו שירת והוא וסלומון הצעיר, שסיים את לימודיו, עזבו אף הם את גרמניה והיגרו לארצות הברית, שם הצטרפו אל פרדריק, בעיירה מניטוואק שבויסקונסין.
פרדריק ביסס את עצמו בינתיים במניטוואק, במקצועו כמודד ורשם קרקעות, צ'ארלס עבר לעבוד בתפקיד דומה בסנט לואיס, מיזורי ואילו האח הצעיר סלומון עבד תחילה אצל אחיו ואחר כך פנה ללימודי משפטים במילווקי וב-1855 התקבל ללשכת עורכי הדין שם.
באותה שנה גם הביאו האחים למניטוואק את הוריהם, כריסטוף ודורותיאה סלומון, יחד עם שאר המשפחה.
ב-1858 נישא סלומון לאליסה לבית נבל.
זמן קצר אחרי שהחל לעבוד כעורך דין הצטרף סלומון הצעיר למפלגה הדמוקרטית והחל להיות פעיל גם בפוליטיקה.
הרפובליקנים היו באותה עת המפלגה הליברלית יותר בארצות הברית, מפלגתו של אברהם לינקולן וסלומון תמך בשחרור העבדים בכל ארצות הברית ולפיכך, למרות היותו איש המפלגה הדמוקרטית, מינה אותו המושל הרפובליקני דאז של ויסקונסין קול בשפורד, ב-1857, לחבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת ויסקונסין במדיסון, משרה פוליטית ראשונה.
סלומון חצה בהמשך את הקווים ועבר לרפובליקנים ולקראת סוף 1861 הוא נבחר להיות מועמד המפלגה הרפובליקנית לכהונת סגן מושל ויסקונסין.
המחשבה הייתה, שבהיותו איש אמצע פחות או יותר, רבים סיכוייו לזכות.
ואכן, סלומון ניצח בבחירות הכלליות וב-6 בינואר 1862, גם אם ברוב זעום, ונכנס לתפקיד סגן מושל המדינה, תחת המושל השביעי לואיס הרווי.
הוא היה בכך ליהודי הראשון שנבחר למשרת סגן מושל של מדינה כלשהי בארצות הברית.
ב-19 באפריל 1862, כשלושה חודשים וחצי בלבד אחרי שהחל לכהן כמושל ויסקונסין טבע המושל הרווי למוות, בעת סיור וביקור אצל פצועי ויסקונסין מאחד הקרבות הגדולים המוקדמים של מלחמת האזרחים האמריקאית, קרב שילה.
ב-22 באפריל 1862 נכנס סלומון פורמלית לתפקיד מושל מדינת ויסקונסין, במקומו, המושל השמיני של מדינה זו והיהודי הראשון ועד כה האחרון בתפקיד מושל המדינה.
סלומון היה בכך למושל מדינה (ממונה) שני בארצות הברית, אחרי דייוויד עמנואל, שקדם לו בכששים שנה.
סלומון כיהן כמושל ויסקונסין במשך קצת פחות משנתיים, עד 4 בינואר 1864 ותקופת כהונתו הוקדשה כולה למאמצי המלחמה.
הוא הירבה לעסוק בגיוס עוד ועוד מתנדבים בני ויסקונסין לצבא הצפון ובמימון העלויות הכרוכות במלחמה.
כחצי שנה אחרי כניסתו לתפקיד הוחל בכל מדינות הצפון גיוס החובה שעליו החליט הנשיא אברהם לינקולן.
בנובמבר 1862 פרצו בעקבותיו, בוויסקונסין, "מהומות הגיוס" של מתנגדי גיוס החובה.
הוא לא זכה במועמדותה לקראת הבחירות למושל ויסקונסין בסוף 1863, ובמקומו נבחר ג'יימס לואיס, שגם זכה בהמשך בבחירות הכלליות.
ב-4 בינואר 1864 סיים סלומון את תפקידו כמושל המדינה וחזר לעסוק בעריכת דין במילווקי.
סלומון עזב את מילווקי וויסקונסין כולה ב-1869 ועבר לניו יורק, שם המשיך לעסוק במשך עוד 25 שנים בעריכת דין.
ב-1894 פרש מעבודתו וחזר לגרמניה עקב מחלת אשתו.
הוא חי בפרנקפורט עוד 15 שנים, אשתו נפטרה ב-1900 והוא נפטר ב-1909.
אדוארד סמית-סטנלי, רוזן דרבי הארבעה עשר היה פוליטיקאי בריטי, שכיהן שלוש פעמים כראש ממשלת בריטניה, וכן היה מנהיג המפלגה השמרנית במשך התקופה הארוכה ביותר עד כה, משנת 1846 ועד פרישתו בשנת 1868. עם זאת כהונתו כראש ממשלה בפועל הייתה קצרה יחסית, כשבמצטבר כיהן כראש ממשלה במשך 3 שנים ו-280 יום.
סמית-סטנלי החל בקריירה פוליטית בשנת 1820 בהיותו חבר המפלגה הוויגית.
הוא עלה למשרה ממשלתית לראשונה בממשלת פרדריק רובינסון ומונה למזכיר לענייני אירלנד בממשלת צ'ארלס גריי, רוזן גריי השני.
משבר בעניין מעמד הדת הקתולית באירלנד הוביל להתפטרותו של סמית-סטנלי מהקבינט הוויגי ולמעברו למפלגה השמרנית תחת רוברט פיל.
בממשלת פיל כיהן בשנית בתפקיד המזכיר לענייני אירלנד עד שהתפטר פעם נוספת בשנת 1845 על בסיס הדחייה של חוקי הדגן.
לאחר המשבר הממשלתי שנוצר סביב חוקי הדגן ולאחר התפטרותו של רוברט פיל מראשות הממשלה, סמית-סטנלי התמנה לראש המפלגה כמו גם לראש הממשלה.
במהלך שנותיו בתפקיד ראש ממשלה היה, לצד בנג'מין דיזראלי, בעל תפקיד מרכזי בחקיקת האמנציפציה ליהודים בבריטניה.
בהמשך היה סמית-סטנלי אחראי על הפלת המרד ההודי הגדול והעברת הממשל בהודו הבריטית מממשל חברת הודו המזרחית הבריטית לממשל ישיר של הממשלה בלונדון, מה שהוביל להקמתו של הראג' הבריטי והמושלות הכללית של הודו.
בשנת 1867 העביר ממשל סמית-סטנלי חקיקה שהתירה את זכות הבחירה לכמות כפולה של אזרחים ברחבי הממלכה המאוחדת ותרם לקידום הדמוקרטי במדינה.
דרבי זכור בעיקר כמי שמגלם את המדינאי האריסטוקרטי; הוא עבד להשיג הצטיינות בכל פועלו, כבעל סוס מרוצים, כבעל אדמות מיטיב עם איכריו, וכמלומד שזכה בפרס אוניברסיטת אוקספורד הודות לחקר הלטינית שביצע.
הוא טיפח את השמרנים ועזר לפרוטקציוניזם לשרוד שנים קשות בזמן שהוא קידם את ד'יזראלי להיות ליורשו הפוליטי.
אף על פי שמבחינה היסטורית נשכחה במעט דמותו, דרבי היה מהאבות המייסדים של המפלגה השמרנית.
סטנלי נולד בשנת 1799, ממלכת בריטניה הגדולה, למשפחת אצולה עשירה ומבוססת מלנקשייר, למד באיטון קולג' ולאחר-מכן בכרייסט צ'רץ' שבאוניברסיטת אוקספורד.
במאי 1825 הוא נישא לאמה קרוליין, להם נולדו שלושה ילדים: אדוארד, פרדריק, ואמה שרלוט.
בשנת 1819 הוענק לו פרס הלטינית מטעם אוקספורד.
בשנת 1824 יצא סטנלי למסע במושבות קנדה עילית וקנדה התחתית של האימפריה הבריטית באמריקה הצפונית ובהמשך ביקר במספר ממדינות החוף המזרחי של ארצות הברית.
אביו היה נושא התואר של הרוזן דרבי וסטנלי היה יורשו.
סטנלי בהמשך כיהן בתפקיד מינורי בממשלות ג'ורג' קנינג ופרדריק רובינסון.
בשנת 1828 תמך בניסיון הלא מוצלח להעביר את מושב איסט רטפורד למושב בירמינגהם בצעד שהדגיש את התנגדותו למדיניות הממשלה.
סטנלי הצביע בעד האמנציפציה הקתולית בשנת 1829, ודיבר בקצרה בעד הרפורמה הפרלמנטרית בשנת 1830. בבחירות הכלליות שהתקיימו במותו של ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת, סטנלי נבחר מחדש למושב פרסטון, אך איבד את המקום בתוך זמן קצר וניצח מאוחר יותר במושב הפרלמנטרי של וינדזור.
תחת ממשל צ'ארלס גריי, רוזן גריי השני, מונה סטנלי לתפקיד המזכיר הראשי לאירלנד.
הוא מונה ב-1831, וחודשים ספורים לאחר מכן ניסח את "מכתב סטנלי", המגדיר את מבנה מערכת החינוך באירלנד.
אירלנד המפולגת בין הנצרות הקתולית והפרוטסטנטית הצריכה פתרון מיוחד למערכת החינוך, אותו קבע סטנלי במכתבו זה.
שיטה זו נשארה, בעיקרה, תקפה עד לימינו למערכת החינוך היסודי באירלנד.
באפריל 1833 קודם סטנלי לתפקיד בכיר יותר: מזכיר המלחמה והקולוניות.
בעודו בתפקיד הנהיג סטנלי תהליך רפורמה בן שנה שהביא לביטול המלא של כל העבדות בכל מושבותיה של בריטניה, כולל המושבות שהיו תחת שלטון ישיר של חברות ולא הכתר הבריטי.
הוא החזיק בתפקידו עד להחלפת גריי בויליאם לם.
עקב מחלוקת פנימית בתוך המפלגה הוויגית, איגד סטנלי קבוצת פוליטיקאים בכירים מתוך המפלגה, שנקראה מאוחר יותר בשם "Derby Dilly".
עם הזמן התאחדה הקבוצה עם המפלגה השמרנית בהנהגתו של רוברט פיל.
סטנלי חזר לתפקידו כמזכיר הקולניות תחת ממשל פיל השני, בין השנים 1841 - 1845 (אז הוחלף בידי ויליאם גלאדסטון).
הוא פרש מתפקידו עקב אי-הסכמתו עם ביטול חוקי הדגן על ידי ראש ממשלתו.
כאשר משבר חוקי הדגן הוביל את פיל להתפטר מהנהגת המפלגה השמרנית לאחר תבוסתו הפוליטית לג'ון ראסל, רוזן ראסל הראשון (מנהיג המפלגה הוויגית), סטנלי מונה ליושב ראש המפלגה השמרנית החדש.
לאחר התפרקות ממשלת ראסל הראשונה, הוטלה על סטנלי (שבינתיים ירש את תואר האצולה של אביו לאחר פטירתו של האחרון) הרכבת הממשלה בידי ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
מרבית השרים שמינה סטנלי היו צעירים וכיהנו לראשונה בתפקיד, רק שלושה מבין השרים כיהנו קודם לכן בתפקיד (בין השאר כיהן בנג'מין דיזראלי הצעיר לראשונה בממשלה זו כשר אוצר).
כששמע הדוכס מוולינגטון את שמות השרים מוקראים בקול, לא הכיר את שמות השרים ובכל פעם שאל: "מי?, מי?", כך נדבק לממשלה זו הכינוי ה-"Who?
ממשל זה לא שרד, וכאשר הגיש ד'יזראלי את תקציב הממשלה לשנת 1853, נדחה התקציב והממשלה התפרקה.
ממשלתו השנייה של סטנלי, שהוקמה לאחר התפרקות ממשלת הנרי טמפל, הייתה אף היא קצרת ימים.
בין השאר ניתן למנות את העברת השליטה על הודו מידיה של חברת הודו המזרחית הבריטית אל הממלכה עצמה, לאחר פרוץ המרד ההודי הגדול.
הקדנציה השלישית של סטנלי, נודעה בין השאר בזכות הרפורמה בזכות הבחירה, שאפשרה לרבים מאזרחי הממלכה המאוחדת להצביע לראשונה בהיסטוריה.
ב-1868 פרש סטנלי מן החיים הפוליטיים, ובנג'מין דיזראלי, שהיה דמות בולטת לאורך כל השנים בממשלותיו של סטנלי, החליף אותו בתפקיד.
אדוארד סימור, דוכס סומרסט הראשון היה הלורד פרוטקטור של אנגליה במהלך מלוכתו כמלך קטין של אדוארד השישי (1547-1553), בתקופה שבין מותו של הנרי השמיני לבין העמדתו לדין ב-1549.
אדוארד סימור היה בנם של סר ג'ון סימור ושל אשתו מרג'רי וונטוורת' (Margery Wentworth).
ב-1514, כשהוא בן 14 לערך, הוא קיבל מינוי במשק הבית של מרי טיודור.
כאשר אחותו של אדוארד, ג'יין סימור נישאה להנרי השמיני, מלך אנגליה ב-1536, הוענקו לו התארים ויקונט בוצ'מפ (Viscount Beauchamp) ב-5 ביוני 1536 ורוזן הרטפורד (Earl of Hertford) ב-15 באוקטובר 1537. הוא קיבל תפקיד פיקוח על אזורי הספר הסקוטים והמשיך למלא תפקידים ממלכתיים לאחר מותה של אחותו ב-24 באוקטובר 1537.
בקיץ 1548 גילתה קתרין פאר, שהייתה אז בהיריון, את תומאס סימור מחבק את אליזבת.
מיומנותו הבלתי מעורערת של אדוארד סימור הייתה יכולתו הצבאית, שאותה הוכיח במסעות המלחמה לסקוטלנד ובהגנה על בולון-סור-מר ב-1546. מלכתחילה, האינטרס העיקרי שלו היה המלחמה נגד סקוטלנד.
הצלחתו הראשונית איבדה את התנופה שלה, מאחר ששאיפתו לאחד את כתרי שתי המדינות הפכה להיות לא מציאותית.
הסקוטים כרתו ברית עם הצרפתים, ששלחו תגבורות להגן על אדינבורו ב-1548. בעוד שמרי, מלכת הסקוטים הועברה לצרפת, שם היא אורסה ליורש העצר.
העלות של החזרת הצבאות הגדולים והמחנות בסקוטלנד, הייתה לנטל כבד על הקופה המלכותית.
אף שסימור שוחרר ממעצרו וחזר למועצה, הוא הוצא להורג בינואר 1552, לאחר שהואשם במזימה להפיל את שלטונו של דאדלי.
ההיסטוריונים הדגישו את הניגוד שבין האופן היעיל של תהליך עלייתו של סימור לשלטון ב-1547 כנגד חוסר היעילות שאפיין את המשך תקופת שלטונו.
בסתיו 1549 איבדו מלחמותיו היקרות את התנופה שלהן, הקופה המלכותית עמדה בפני קריסה ומהומות ומרידות התחוללו בכל רחבי אנגליה.
עד לעשורים האחרונים, היה המוניטין של סימור בקרב ההיסטוריונים גבוה, עקב ההכרזות הרבות שלו שנראו כאילו הן נועדו לתמוך במאבקם של ההמונים כנגד מעמד בעלי הקרקעות.
מאז שנות השישים והשבעים הולכת ומתגברת הגישה על פיה סימור נתפס כשליט יהיר, שלא היו לו הכישורים הדרושים לניהול המדינה בתקופת שושלת טיודור.
אדוארד פיליפ ג'ורג' סיאגה היה ראש ממשלת ג'מייקה החמישי.
עמד בראש מפלגת הלייבור של ג'מייקה (ה-JLP) מ-1974 ועד 2005 וכיהן כראש ממשלה בשנים 1980–1989. שירת 43 שנים רצופות כחבר פרלמנט, התקופה הארוכה ביותר בהיסטוריה של ג'מייקה והאיים הקריביים.
בין השנים 1967 ל-1972 כיהן כשר האוצר, תיק בו כיהן גם במקביל לכהונתו כראש הממשלה ולזכותו נזקפת הקמת התשתית הכלכלית והפיננסית של המדינה לאחר קבלת עצמאותה.
סיאגה, שהיה בצעירותו מפיק מוזיקלי, פעל רבות לקידום המוזיקה בארצו והפצתה בעולם.
נולד ב-1930 בבוסטון לפיליפ ג'ורג' סיאגה, ג'מייקני ממוצא לבנוני ולארנה, ממוצא סקוטי-הודי-אפרו-אמריקני.
הם שבו לג'מייקה שלושה חודשים לאחר לידתו והוא הוטבל בכנסייה האנגליקנית בקינגסטון.
בשנת 1952 סיים סגה תואר בוגר אוניברסיטה במדעי החברה מאוניברסיטת הרווארד.
כששב לג'מייקה עבד כמפיק מוזיקלי ובעל חברת התקליטים (West India Records Limited (WIRL.
סיאגה היה אחד המפיקים החשובים והמצליחים בזירת המוזיקה הג'מייקנית, רגאיי, רוקסטדי וסקא.
סגה מכר את החברה עם מינויו לחבר פרלמנט ב-1962.
בשנת 1959, בגיל 29, מינה אותו מייסד מפלגת הלייבור אלכסנדר בוסטַמָנְטה במועצה המחוקקת (שהפכה לסנאט עם קבלת העצמאות ב-1962) ובכך היה סיאגה לנציג הצעיר ביותר שמונה למועצה.
בתפקידו זה השתתף בגיבוש חוקת ג'מייקה.
מיד לאחר קבלת העצמאות, באפריל 1962 נבחר סיאגה לפרלמנט.
עד 1967 כיהן כשר הפיתוח, הרווחה והתרבות.
לאחר בחירות 1967 מונה לשר האוצר והפיתוח הכלכלי.
בין הישגיו בתקופה זו הקמת הבורסה לניירות ערך (1968), מיסוד מטבע הדולר הג'מייקי בשיטה העשרונית (1969), ייסוד מספר בנקים ושיקום מערב קינגסטון.
כן פעל סיאגה רבות לפיתוח וקידום המוזיקה.
במסגרת זו ייסד את פסטיבל ג'מייקה, פעל להקלטה ומחקר של מוזיקת העם וקידם מוסדות לימוד, תרבות, מסורת והופעות מוזיקה.
לאחר כישלון בבחירות 1976 נבחר ב-1980, בעקבות מערכת בחירות אלימה וסוערת ביותר, לראש הממשלה ברוב עצום של 85%.
הצלחתו בבחירות נבעה במידה גדולה מפניית קודמו ויריבו, מייקל מנלי ממפלגת העם הלאומית לכיוון גוש המדינות הבלתי-מזדהות, קובה וברית המועצות, דבר שגרר התגייסות משותפת של הכנסייה, המגזר הפרטי, העיתונות, כוחות הביטחון וחלק מהאיגודים המקצועיים כמו גם ממשלי רונלד רייגן ומרגרט תאצ'ר לתמיכה בסיאגה.
סיאגה, שאחז גם בתיק האוצר, פעל לשיקום מעמדה של מדינתו מול קרן המטבע הבינלאומית, שסירבה לתת אשראי לקודמו ופתח את האי להשקעות זרות, בעיקר אמריקאיות.
ב-1983 החליט סיאגה שכוחות צבא ג'מייקנים ישתתפו לצד ארצות הברית ובעלות בריתה בפלישה האמריקאית לגרנדה, דבר שספג ביקורת מבית.
בספטמבר 1988 התמודד עם נזקי הוריקן גילברט שהכה באי וזרע הרס רב.
טיפול הממשלה בנזקים נחשב ככושל והוביל, יחד עם אכזבה מכישלון הממשלה בהנבת ערך למשקיעים הזרים, לכישלון בבחירות 1989, בהן עלה שנית יריבו מייקל מנלי לשלטון עם 75% מקולות המצביעים.
ב-1965 נשא לאשה את מריה אליזבת (מיצי) קונסטנטין, מיס ג'מייקה לשנת 1964. לשניים נולדו שני בנים והם התגרשו ב-1995. ב-1996 נישא לקרלה ונדריס ולשניים נולדה בת אחת.
סיאגה, ספורטאי חובב, שיחק קריקט, טניס, היה גם חובב שחיה והוקי שדה וחבר במספר מועדוני ציד.
לאחר פרישתו עסק בכתיבה והוראה.
נפטר במיאמי, פלורידה ב-28 במאי 2019, ביום הולדתו ה-89.
1980 - מגזין Fortune ציין אותו כאיש השנה, הראשון והיחיד מהקריביים
1981 - הושבע על ידי אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת לחבר המועצה המלכותית
2002 - נבחר לגיבור האומה
אותות מסדרי ההצטיינות של מדינות שונות, בהן ונצואלה, דרום קוריאה, מקסיקו וצלב גדול במסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
סר אדוארד ויליאם סטפורד היה ראש ממשלת ניו זילנד השלישי שכיהן בשלוש תקופות כהונה לא רצופות במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19. תקופת הכהונה המצטברת שלו היא הארוכה מבין כל ראשי ממשלת ניו זילנד שלא כיהנו מטעם מפלגה כלשהי.
סטפורד תואר כמנהיג פרגמטי, הגיוני ובעל חשיבה ברורה.
סטפורד נולד באדינבורו, סקוטלנד למשפחה אמידה שיכלה לאפשר לו לקבל חינוך טוב.
הוא למד בבית הספר המלכותי בעיר דאנגנון שבצפון אירלנד, שם הצטיין בלימודיו.
לאחר מכן הוא למד בטריניטי קולג' בדבלין.
בשנים 1841 – 1842 הוא יצא למסע באוסטרליה, אך ב-1843 הוא בחר להצטרף לקרובי משפחתו בנלסון, ניו זילנד, שם הוא נעשה עד מהרה פעיל בפוליטיקה והחל למתוח ביקורת על תגובתו הרפה של המושל רוברט פיצרוי על "תקרית וואיראו".
ב-1850 הוא הצטרף לרבים שקראו להנהגתו של ממשל עצמי לניו זילנד, כולל מתן זכות בחירה לנשים.
ב-1853 נבחר סטפורד להיות נציב המחוז (Superintendent) של נלסון (חלקו הצפוני של האי הדרומי).
בין הישגיו ניתן למנות את הקמתה של מערכת החינוך (חינוך חילוני, חובה וחינם) שמאוחר יותר היוותה מודל למערכת החינוך הארצית.
תפקודו של סטפורד כנציג המחוז קיבל תשבחות מרבים.
עם תחילת מערכת הבחירות לפרלמנט של ניו זילנד הראשון, לא הציג סטפורד את מועמדותו, בטענה שאין זה מן הראוי להיכנס לפוליטיקה הארצית בעודו מכהן בתפקיד מחוזי.
למרות בקשות מפוליטיקאים כמו הנרי סיוול, דחה סטפורד את הבקשות להתמודד, עד לבחירות של 1855, אז נבחר מטעם מחוז הבחירה של נלסון.
עם יצירתו של תפקיד ראש ממשלת ניו זילנד, ב-1856, סירב סטפורד להתמודד עליו.
במקום זאת נבחר לתפקיד הנרי סיוול.
אך כהונתו של סיוול ארכה 13 ימים בלבד והוא הוחלף על ידי ויליאם פוקס.
סטפורד סירב להצעות של שניהם לכהן כשר.
לאחר שממשלת פוקס הראשונה, שכהונתה ארכה גם היא 13 ימים, נפלה, נראה היה שסטפורד הוא האפשרות היחידה שבאה בחשבון, והוא הסכים לקחת על עצמו את תפקיד ראש הממשלה.
אחד מהחוקים הראשונים שסטפורד דאג לחקיקתם היה מיועד להגדיר את מערכת היחסים בין המחוזות והממשלה המרכזית.
צעד נוסף שלו היה הקמתו הבלתי רשמית של הקבינט, שהתכנס בנפרד מהמועצה המנהלת (Executive Council) הרשמית.
משמעות הדבר הייתה שענייני הממשלה ינוהלו שלא בנוכחותו של המושל הכללי, שיחסיו עם הפרלמנט כבר היו מתוחים ממילא.
סטפורד התעמת עם המושל גם על סוגיית חלוקת הסמכויות, בייחוד בנוגע לאחריות על היחסים עם המאורים.
המושל, תומאס גור בראון, שחש בוז לאווירה הכאוטית של ממשלות סיוול ופוקס, לא האמין שלפרלמנט צריכה להיות שליטה על נושא כה חשוב, בעוד שסטפורד המשיך לדחוף למטרתו שמכבר הימים לממשל עצמי דמוקרטי.
סטפורד, בשמה של הממשלה החדשה, סירב לקחת אחריות על כל הצעדים הכלכליים שננקטו על ידי המושל ללא אישורו של הפרלמנט.
ב-1858 ו-1859, נסע סטפורד אל מחוץ לניו זילנד, בניסיון לנהל משא ומתן בשם המדינה בנושאים שונים.
נסיעתו הייתה בעייתית, שכן בהיעדרו, הסכימו עמיתיו לממשלה והמושל על צעדי כפייה כלפי המאורים כדי שיסכימו למכור את אדמותיהם בוואיטרה, למרות התנגדותו הנחרצת של סטפורד.
סטפורד גינה את החלטה הן על רקע כלכלי והן על רקע מוסרי ושקל להתפטר מתפקידו.
בסופו של דבר, הוא בחר להמשיך ולכהן בתפקידו, אך דעותיו על היחסים עם המאורים, בנוסף למתקפותיו של פוקס על חולשתו וחוסר התמיכה שהייתה נחוצה לו לביצוע הפלישה לוואיקטו, גרמו לאובדן אמונו של הפרלמנט בו בהצבעה ביולי 1861. פוקס חזר לכהן כראש הממשלה.
שנה לאחר מכן נפלה ממשלתו של פוקס ולסטפורד הייתה שוב את ההזדמנות לכהן כראש ממשלה, אך הוא סירב.
הוא נימק את החלטתו ביחסים העכורים שהיו לו עם המושל ג'ורג' גריי והוא לא היה מוכן לכהן כראש הממשלה כאשר המושל עוקף את מדיניותו.
במקום זאת נבחר לתפקיד אלפרד דומט.
ממשלת דומט זכתה לתיאור "ממשלת סטפורד בלי סטפורד".
אחרי קצת יותר משנה הוחלף דומט בפרדריק ויטאקר, שממשלתו החזיקה למשך זמן דומה והוחלפה בממשלתו של פרדריק ולד.
ולד, כמו דומט, נקט בצעדי מדיניות שהיו זהים לאלה של סטפורד, למרות שבין השניים לא שררו יחסים טובים.
ב-16 באוקטובר 1865, כאשר ולד פרש מתפקידו עקב בריאותו הלקויה ועקב לחץ נפשי, לקח על עצמו סטפורד שוב את ראשות הממשלה.
בכהונתו זו הוא המשיך בתוכנית החקיקה של ולד, אך צמצם את מה שהוא ראה כהוצאות כספיות מוגזמות של ולד (נושא זה היה אחד הנושאים העיקריים שגרמו לחוסר חיבה בין השניים).
כהונתו של סטפורד עמדה בסימן של התייעלות וחיסכון.
בבחירות של 1866 הוא זכה באמונו של ציבור הבוחרים.
יחד עם זאת, יחסיו של סטפורד עם המושל הלכו לדחי אל דחי.
במיוחד נסובו הוויכוחים ביניהם על האחריות למימון הפעולות הצבאיות מול המאורים.
סטפורד החזיק בדעה שהעימות עם המאורים הוא "אימפריאלי" שתחילתו והמשכו היו צעד של ממשלת בריטניה.
בתוקף זה הוא התנגד לדעתם של הבריטים שהפרלמנט של ניו זילנד צריך לקחת על עצמו את האחריות על דיכוי "השבטים המורדים", והתעלם מתלונותיו של המושל על צמצום בהוצאות הצבאיות.
כאשר בסופו של דבר ויתרה ממשלת בריטניה על האחריות לטיפול במאורים, נדרש מסטפורד למלא את החסר במימון הפעילות הצבאית.
סטפורד סירב לכך, ותחת זאת הציג את טענת הנגד שלו בנוגע להפסדיהם הכלכליים של המתיישבים.
ב-1868 הושג הסכם לפיו שני הצדדים יוותרו על תביעותיהם.
ממשלת סטפורד שמרה לזמן מה על יחסים טובים בדרך כלל עם המאורים.
הדוגמה לכך הייתה הקצאת המושבים בפרלמנט עבור נציגים מאורים ב-1867 ובקשתו של סטפורד מהמושל להעניק חנינה למנהיגי השבטים המורדים.
בכל אופן, הצלחותיהם הצבאיות של ראשי השבטים המאורים, טה קוטי וטיטוקווארו, גרמו לרבים לטעון שניסיונות הפיוס של סטפורד לקו בשיקול דעת לא נכון.
סטפורד שאף להכריז על בחירות כדי לחדש את אמון הציבור בו, אך צעדו זה נתקל בסירובו של המושל ג'ורג' בואן, שלא חש חיבה רבה לסטפורד, בלשון המעטה.
ב-1869 הובסה ממשלת סטפורד, כשמחליפו היה שוב, ויליאם פוקס.
הדמות החזקה בממשלתו השלישית של פוקס היה שר האוצר שלו ג'וליוס ווגל ועד מהרה החל סטפורד להתמקד בו, יותר מאשר בפוקס עצמו.
סטפורד לא שלל באופן כללי את תוכנית העבודות הציבוריות של ווגל, אך הלין על כך שווגל נהג בפזיזות ביישומה.
שליטתו ההולכת ופוחתת של פוקס בנעשה בממשלתו, אפשרה בסופו של דבר לסטפורד להיבחר שוב כראש ממשלה ב-1872. הרוב שסטפורד זכה לו היה קטן יחסית, אך עד מהרה הוא הובס בהצבעת אי אמון.
כשבואן סירב שוב לפזר את הפרלמנט, לא נותר לסטפורד ברירה, אלא להתפטר.
לזמן קצר ניסה סטפורד לאחד את שורות האופוזיציה, אך הוא מצא בה דמויות בעלות ניגוד זו לזו.
בשלב זה החל סטפורד לעבוד בשיתוף פעולה עם ג'וליוס ווגל.
למרות הביקורת שהייתה לו על מדיניותו הכלכלית של ווגל וחלקו בנפילת ממשלות האחרונה של סטפורד, השניים חלקו דעות בנושאים שונים.
כאשר ווגל נבחר להיות ראש הממשלה, הוצע לסטפורד תפקיד שר בממשלתו, אך הוא סירב על רקע הצורך להתפנות לטיפול בחייו הפרטיים.
סטפורד המשיך לכהן כחבר הפרלמנט עד 1878. כאשר חיפש ווגל את הדרך לפרוש מתפקידו, נוצרה עבור סטפורד האפשרות לחזור שוב לממשלה, אך הוא דחה זאת.
הוא פרש ב-1878, כשהוא מביע סלידה מממשלתו של המושל לשעבר, ג'ורג' גריי, שכעת כיהן כראש הממשלה.
את שנותיו האחרונות הוא בילה באנגליה, כשהוא מקדיש את זמנו לניהול עסקיו.
עם הגעתו לאנגליה הוענק לו תואר אביר מפקד של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש וכן הוצע לו לכהן כמושל מדרס וכמושל קווניסלנד והוא סירב.
ב-1887, במסגרת חגיגות היובל למלוכתה של המלכה ויקטוריה, הוענק לו תואר אביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
אדוארד סטפורד מת בלונדון ב-14 בפברואר 1901 הוא הניח אחריו שלוש בנות ושלושה בנים, פרי נישואיו למרי ברטלי ב-1859. רעייתו הלכה לעולמה ב-1899. נישואיו הקודמים לאמילי שרלוט, הסתיימו במותה של אמילי ב-1857 בגיל 29 מבלי שנולדו להם ילדים.
אדוארד פון בהם-ארמולי היה מפקד בכיר בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה.
אדוארד פון בהם-ארמולי נולד באנקונה.
אביו גאורג בהם, לחם כמש"ק בקרב נובארה ב-1849 ועל גבורתו בקרב קודם לדרגת קצונה.
בעת לידתו של אדוארד הוא היה קצין בדרגת האופטמן (לאחר פרישתו מן הצבא הועלה לדרגת מיור .
ב-1885 קיבל האב תואר אצולה והוסיף לשם המשפחה את שם נעוריה של האם (ארמולי), ומאז נודעה המשפחה בשם פון בהם-ארמולי.
בשנת 1875 התגייס פון בהם-ארמולי לצבא האוסטרו-הונגרי, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1905 מונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-7, וב-1912 הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט.
ב-1909 מונה למפקד הדיוויזיה ה-12, ב-1911 מונה למפקד הקורפוס ה-1, וב-1912 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
עם פרוץ המלחמה מונה פון בהם-ארמולי למפקד הארמייה השנייה, שהשתתפה במערכה על סרביה, ולאחר מכן הופנתה לחזית המזרחית.
הארמייה בפיקודו לחמה בקרב גליציה, אך הגיעה מאוחר מכדי לשנות את התוצאות.
לאחר מכן השתתפה הארמייה בקרב על הוויסלה ובמתקפת הקרפטים.
בקיץ 1915 השתתפה הארמייה בפיקודו במתקפת גורליצה-טרנוב, וב-22 ביוני 1915 כבשה את לבוב.
בספטמבר 1915 מונה בנוסף פון בהם-ארמולי למפקד קבוצת ארמיות פון בהם-ארמולי.
ב-1 במאי 1916 קודם פון בהם ארמולי לדרגת גנרל אוברסט.
בקיץ 1916 לחם עם הכוחות שבפיקודו (הארמיות האוסטריות הראשונה והשנייה) בבלימת מתקפת ברוסילוב.
ביולי 1917 בלם עם הכוחות שבפיקודו (ארמיית הדרום הגרמנית והארמיות האוסטריות השנייה והארמייה השלישית) את מתקפת קרנסקי, ולאחר מכן ב-3 באוגוסט כבש בסיוע כוחות גרמניים את צ'רנוביץ.
ב-31 בינואר 1918 קודם פון בהם ארמולי לדרגת גנרלפלדמרשל בצבא האוסטרו-הונגרי.
לאחר מכן השתתף עם כוחותיו בכיבוש אוקראינה ובהפקעת מזון ממנה למעצמות המרכז, וב-16 במאי 1918 פרש מהצבא לאחר שהוחלט על פירוק קבוצת הארמיות שלו.
לאחר פרישתו התגורר פון בהם-ארמולי בטרופאו בשלזיה האוסטרית, שהפכה לחלק מצ'כוסלובקיה.
ממשלת צ'כוסלובקיה התייחסה אליו בכבוד רב ואף שילמה לו את הפנסיה.
ב-1928 קיבל את דרגת גנרל ארמייה בצבא צ'כוסלובקיה, אף על פי שמעולם לא שירת בו.
ב-1938 עם סיפוח חבל הסודטים לגרמניה, נהיה פון בהם-ארמולי אזרח גרמני, ואף קיבל דרגת כבוד של גנרלפלדמרשל בצבא הגרמני.
ב-9 בדצמבר 1941 מת פון בהם-ארמולי בטרופאו, וזכה להלוויה ממלכתית בטקס צבאי מלא בווינה.
אדוארד פון בלו היה גנרל גרמני שפיקד על קורפוסים ואחר כך על פלגת ארמייה בחזית המערבית.
פון בלו נולד ב-29 בדצמבר 1856 בזלכו שהשתייכה לממלכת פרוסיה לאדוארד פרידריך וילהלם פון בלו, ולמריה אנה פרדריקה לבית פון קוישטורפ.
ב-1873 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1910 מונה למפקד החטיבה ה-17, ובשנת 1912 מונה למפקד הדיוויזיה ה-9.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון בלו מפקד הדיוויזיה ה-9, שהייתה חלק מהארמייה החמישית בחזית המערבית, ונטל חלק במערכה על הגבולות.
ב-13 במאי 1915 מונה פון בלו למפקד זמני של הקורפוס ה-5, וב-2 בפברואר 1917 מונה למפקד הקבוע של הקורפוס ה-5. ב-9 בנובמבר 1918 מונה פון בלו למפקד פלגת הארמייה C, ופיקד עליה עד ה-19 בדצמבר 1918, ולאחר מכן פרש לביתו.
על הצלחתו בקרבות קיבל פון בלו ב-18 באוגוסט 1917 את העיטור פור לה מריט.
ב-13 בינואר 1942 מת פון בלו באויטין, והוא בן 85 שנים.
אדוארד וילהלם לודוויג פון בונין היה גנרל פרוסי, אשר שימש כשר המלחמה של פרוסיה בין 1852–1854, ופעם נוספת בין 1858–1859.
בונין נולד ב-7 במרץ 1793, בעיר סטלפ שהשתייכה אז לממלכת פרוסיה.
כיום שם העיר סלופסק, והיא נמצאת בתחומי פולין המודרנית.
הוא היה בנו של גנרל לוטננט בצבא הפרוסי בשם ארנסט פרידריך אוטו פון בונין, ואשתו אלברטינה פרדריקה סופיה פון פודיוילס.
משפחתו הייתה משפחת אצולה מאזור פומרניה.
אחיו הצעיר של אדוארד, אוטו פון בונין, גם כן שירת בצבא הפרוסי והגיע לדרגת גנרל לוטננט.
בשנת 1806 התגייס בונין לצבא הפרוסי.
בונין הוצב בתחילה בגדוד שתחת פיקודו של פרידריך וילהלם, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל.
הוא לחם כנגד הצרפתים במהלך מלחמת הקואליציה הרביעית, ובקרב ליבק שרת תחת גבהרד לברכט פון בליכר ונפל בשבי הצרפתי ממנו שוחרר על תנאי.
בשנת 1809 התגייס שוב לצבא כצוער, והוצב ברגימנט המשמר ה-1. ביולי 1810 הועלה לדרגת לוטננט שני, ובין 1813–1814 השתתף במלחמת הקואליציה השישית.
הוא לחם בהצטיינות בקרבות ליצן, באוצן ולייפציג, ועל חלקו במהלך קרב פריז הוענק לו עיטור צלב הברזל מחלקה ראשונה, ועיטור מסדר סנט אנה מחלקה שנייה מטעם האימפריה הרוסית.
בשנת 1817 הועלה לדרגת האופטמן, בשנת 1829 הועלה לדרגת מיור, וב-14 בדצמבר 1841 מונה למפקד רגימנט הגרנדירים של המשמר ה-1 ("קייזר אלכסנדר"), ופיקד עליו עד 8 במרץ 1848. ב-7 באפריל 1842 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-9 במרץ 1848 מונה למפקד הבריגדה ה-16. עוד באותה שנה לחם בהצטיינות במלחמת שלזוויג הראשונה, ועל כך הוענק לו עיטור הפור לה מריט.
לאחר שנחתם הסכם שביית נשק זמני במאלמו, הוטל על בונין לארגן את צבאן של הנסיכויות שלזוויג והולשטיין.
במרץ 1849 הפרה ממלכת דנמרק את תנאי שביתת הנשק והמלחמה התחדשה.
בין 20 ל-22 באפריל ניצח את הדנים בקרב קולדינג, אולם ב-6 ביולי נהדף על ידיהם.
בשנת 1850 נחתם הסכם שלום סופי בין פרוסיה לדנמרק, ועקב כך התפטר בונין מתפקידו כמפקד צבאן של שלזוויג והולשטיין וחזר לשירת בצבא הפרוסי.
בין 1850–1852, שימש לתקופה קצרה כמושל הצבאי של ברלין וכמפקד הדיוויזיה ה-16, ובמרץ 1852 הועלה לדרגת גנרל-לוטננט ומונה לשר המלחמה.
במסגרת תפקידו זה, יזם רפורמה שנועדה להפוך את חיל הרגלים לנייד יותר.
בשנת 1854 התפטר, כי רצה להשתחרר מההשפעה הרוסית שהורגשה בפרוסיה בתקופת מלחמת קרים.
הוא קיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-12, וב-20 במרץ 1856 מונה לסגן מפקד מבצר מיינץ.
בשנת 1858 הוחזר לתפקיד שר המלחמה, אולם פוטר בדצמבר 1859 בשל חילוקי דעות עם אלברכט פון רון ואדווין פון מנטויפל.
הוא מונה כפיצוי למפקד הקורפוס ה-8 אשר הוצב בקובלנץ.
ב-20 בספטמבר 1861 קיבל את עיטור הצלב הגדול של מסדר הנשר האדום עם חרבות, וב-17 במרץ 1863 קיבל גם את עיטור אביר מסדר הנשר השחור.
הוא מת בקובלנץ בעת מילוי תפקידו ב-13 במרץ 1865.
אדוארד אלברט "אד" פייגנבאום (בשם מלא באנגלית: Edward Albert "Ed" Feigenbaum; נולד ב-20 בינואר 1936) הוא מדען מחשב יהודי-אמריקאי, המוכר במיוחד בתחום הבינה המלאכותית, זוכה פרס טיורינג של ACM לשנת 1994. הוא זכה לכנוי "אבי המערכת המומחה."
פייגנבאום נולד בוויהוקן שבניו ג'רזי בשנת 1936 למשפחה יהודית, ועבר לגור בצפון ברגן הקרובה עד שהחל את לימודיו במכללה בגיל 16. הוא נכנס ל"היכל התהילה" של התיכון ב-1996.
פייגנבאום השלים את התואר הראשון שלו ב-1956, ואת הדוקטורט ב-1960, במכון הטכנולוגי של קרנגי (כיום אוניברסיטת קרנגי מלון).
תזת הדוקטורט שלו, הייתה תחת פיקוחו של הרברט א.
סימון, הוא פיתח את EPAM, אחד המודלים המוקדמים של הלמידה האנושית.
מאז 2000 אד פייגנבאום הוא פרופסור אמריטוס למדעי המחשב באוניברסיטת סטנפורד.
1984 נבחר כאחד החברים הראשונים של ACMI.
1994 פרס טיורינג במשותף עם ראג' רדי על "חלוצי העיצוב והבנייה בקנה מידה גדול של מערכות בינה מלאכותית".
2007 מונה להיות חבר ב-ACM.
2011 חבר IEEE Intelligent Systems בהיכל התהילה של הבינה המלאכותית
2012 חבר במוזיאון היסטוריית המחשב "על עבודתו החלוצית בתחום הבינה המלאכותית".
2013 IEEE Computer Society פרס "עבודה חלוצית בתחום בינה מלאכותית, כולל פיתוח של העקרונות הבסיסיים והשיטות של מערכות מבוססות ידע ויישומיהם המעשיים".
אדוארד ארנסט פרידריך חניבעל פוגל פון פלקנשטיין היה גנרל פרוסי אשר לחם במלחמות הנפוליאוניות ובמלחמות איחוד גרמניה.
פלקנשטיין נולד ב-5 בינואר 1797 בעיר ברסלאו שהשתייכה אז לממלכת פרוסיה.
כיום שם העיר ורוצלב, והיא נמצאת בתחומי פולין המודרנית.
בשנת 1813, התגייס פלקנשטיין לצבא הפרוסי ושרת בכוחות היגרים.
הוא לחם במלחמת הקואליציה השישית והתבלט באומץ לבו.
ב-1841 הוא כבר היה בדרגת מיור.
ב-1848 הוא השתתף בדיכוי מהפכת אביב העמים בברלין, ונפצע במהלכו.
הוא השתתף במלחמת שלזוויג הראשונה, ולאחריה מונה למפקד גדוד.
ב-1850 מונה לראש מטה הקורפוס ה-3. שנה לאחר מכן הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-1855 הועלה לדרגת גנרל מיור.
בשנים 1855-1858 שימש כראש מחלקת הכלכלה הצבאית, ולאחר מכן הועלה לדרגת גנרל לוטננט ומונה למפקד הקורפוס ה-5.
בתחילת מלחמת שלזוויג השנייה מונה פלקנשטיין לראש מטהו של מפקד הכוחות הפרוסיים באזור פרידריך פון וראנגל, אולם לאחר מכן הוחלף בידי הלמוט פון מולטקה הזקן.
ב-22 באפריל 1864 הוא קיבל את עיטור הפור לה מריט, ומונה למפקד הקורפוס ה-7. ב-1865 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-1866 פרצה מלחמת אוסטריה–פרוסיה, ופלקנשטיין מונה למפקד כוחות הצבא הפרוסי במערב גרמניה.
בעוד שעיקר הצבא הפרוסי נע דרומה נגד האימפריה האוסטרית וממלכת סקסוניה, על פלקנשטיין הוטל לטפל בבעלות בריתן החלשות יותר: ממלכת בוואריה, ממלכת הנובר, נסיכות הבוחר מהסן, הדוכסות הגדולה של באדן, ממלכת וירטמברג והדוכסות הגדולה של הסן.
ב-15 ביוני פלש פלקנשטיין להנובר ולהסן, אשר היו חלשות מכדי לעמוד בפניו.
עריהן נפלו בזו אחר זו, ופלקנשטיין החל לרדוף אחרי צבאותיהם הנסוגים.
שאר המדינות, ניסו לאחד את כוחותיהן עם כוחותיה של בוואריה, וכך ליצור כוח משמעותי בפני הפרוסים.
כעת התגלעו חילוקי דעות בפיקוד הגרמני.
הרמטכ"ל הלמוט פון מולטקה, וכך גם וילהלם הראשון, מלך פרוסיה (המפקד העליון של הצבא), דרשו מפלקנשטיין לתקוף ולחסל את ההנוברים מיד, בעוד פלקנשטיין העדיף לתת למחסור באספקה בצבא ההנוברי לעשות את שלו.
הקנצלר אוטו פון ביסמרק, התערב לטובתו של פלקנשטיין והורה לו לנוע ולכבוש את פרנקפורט וכך למנוע את חבירת צבאות שאר המדינות אל הצבא הבווארי.
המלך זעם על התערבותו של ביסמרק, ומולטקה הורה לפלקנשטיין לתקוף ולחסל את הצבא ההנוברי מיד.
ב-27 ביוני נערך קרב לאנגנזאלצה, אשר בו סבלו הפרוסים מנחיתות מספרית של כמעט שניים לאחד מול צבאות הנובר ובוואריה.
עם זאת, אבדות שני הצדדים היו זעירות יחסית, וההנוברים לא יכלו לנצל את ניצחונם, ויומיים לאחר מכן נכנעו בפני הפרוסים.
ב-16 ביולי כבש פלקנשטיין את פרנקפורט.
עם זאת, בשל חילוקי הדעות שלו עם המטכ"ל הוא נאלץ לוותר על תפקידו לאדווין פון מנטויפל, וכפיצוי מונה למושל בוהמיה.
ב-1867 נבחר כנציג קניגסברג לרייכסטאג של הקונפדרציה הצפון-גרמנית.
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה הוטל עליו לארגן את הגנת חופי הארץ בפני פלישה אפשרית.
הוא פרש מהצבא בשנת 1873 ונפטר בדולציג (כיום דלוז'ק, פולין) ב-6 באפריל 1885 בגיל 88.
ב-9 באפריל 1829, נישא פלקנשטיין ללואיזה וילהלמינה יוליה גרטנר (1813-1892).
היא ילדה לו ארבעה בנים ושלוש בנות.
אחד מבניו, מקסימיליאן פוגל פון פלקנשטיין הפך גם הוא לגנרל בצבא הפרוסי.
אדוארד מנין סטולפר הוא גאולוג, פטרולוג ופלנטולוג אמריקאי במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
ב-1974 סיים סטולפר תואר ראשון במדעי כדור הארץ בהארוורד קולג', ב-1976 קיבל תואר מוסמך אוניברסיטה באוניברסיטת אדינבורו בגאולוגיה, וב-1979 קיבל באוניברסיטת הרווארד תואר דוקטורט במדעי כדור הארץ.
באותה שנה, הוא החל לשמש "פרופסור משנה" (Assistant Professor, מקביל לדרגת מרצה בכיר בישראל) במכון הטכנולוגי של קליפורניה, ב-1982 הוא הפך "פרופסור חבר" (Associate Professor) ובשנת 1983 קיבל פרופסורה מלאה.
מאז 1994 הוא ראש המחלקה לגאולוגיה ולמדעים פלנטריים במכון הטכנולוגי, ומאז 2007, הוא מנהלה האקדמי (Provost) של האוניברסיטה.
בשנת 2013/2014, הוא היה נשיאו הזמני של המכון הטכנולוגי של קליפורניה.
סטולפר עוסק במחקר שדה, במחקר במעבדה, בהדמיות ממוחשבות ובשיקולים התאורטיים של התפתחות סלעי יסוד במערכת השמש.
הוא בחן דגימות מהארץ, מהירח וממאדים, וכן מטאוריטים שונים.
סייע רבות להבנת תהליכי ההיתוך בתוך כוכבי הלכת, ואת החשיבות של מים, פחמן דו-חמצני וגופרית בתהליכים אלה.
אדוארד סטולפר נשוי משנת 1973 ללורן, מנהלת המלגות במכון הטכנולוגי של קליפורניה, ושירותי הקריירה והלימוד בחו"ל של המכון.
מדליית ג'יימס ב' מייקלוויין (James B.
חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1991)
חבר האקדמיה הלאומית למדעים (1994)
מדליית ארתור ל' דיי (Arthur L.
תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אדינבורו (2008)
חבר מן החוץ ב"אקדמיה אירופיאה" (Academia Europaea; 2010)
חבר מן החוץ בחברה המלכותית (2011)
פרס ו' מ' גולדשמידט (V.
תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים (2012)
המינרל סטולפריט (באנגלית Stolperite) נקרא על שמו של אדוארד סטולפר.
אדוארד ספיר (Edward Sapir; 26 בינואר 1884 – 4 בפברואר 1939) היה אנתרופולוג ובלשן יהודי אמריקאי, שנחשב לאחת הדמויות החשובות ביותר בהתפתחותה המוקדמת של דיסציפלינת הבלשנות.