tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סעיף זה קובע כי תהיה זו הגנה טובה למפרסם, אם הפרסום יהיה בתום לב ויכלול הבעת דעה על התנהגות נושא משרה ציבורית במסגרת מילוי תפקידו.
בכך קבע המחוקק נקודת איזון ייחודית בעניינם של אנשי ציבור והפרידם מאנשים פרטיים, כאשר הוא מעניק העדפה ברורה לחופש הביטוי העוסק בהם.
יצוין כי למרות העדפה זו, נטו בתי המשפט עד שנות ה-70 להעניק משקל רב יותר להגנת שמם הטוב של אנשי הציבור.
פסקי הדין משנים אלו ביססו את עמדתם בדבר העדפת ההגנה על שמם הטוב של אנשי ציבור על שני צידוקים עקרוניים.
הצידוק הראשון קבע כי פגיעה בשמו הטוב של איש ציבור מסבה לו נזק גדול יותר, שכן הוא מוכר ברבים ומשום ששמו הטוב הוא נכסו היקר ביותר; הצידוק השני התבסס על האינטרס הציבורי בדבר החשש מפני הרתעתם של אנשים איכותיים מלקבל על עצמם תפקידים ציבוריים, נוכח צמצום ההגנה על שמם.
במרוצת השנים חלה נסיגה של בית המשפט העליון מהלכה זו, וכפות המאזניים נטו לטובת חופש הביטוי כאשר דובר בפרסומים הנוגעים באישי ציבור.
נקודת המפנה המייצגת את שינוי המגמה באופן הבולט ביותר היא פרשת אבנרי נ' שפירא.
בפסק הדין קובע השופט ברק בדעת הרוב כי "יש ליתן משקל מיוחד לחופש הביטוי הנוגע לענייני הציבור ולאנשים הנושאים במשרות ציבוריות".
יסוד נפשי בבחינת פרסום לשון הרע
על מנת לקבוע פיצויים לפי חוק איסור לשון הרע נדרש לבחון יסוד נפשי של הנתבע:
רצון לגרימת התוצאה על מנת להוכיח עבירה פלילית של לשון הרע
הרציונלים בבסיס העדפת חופש הביטוי
עמדתו זו של השופט ברק, שאומצה לאחר מכן גם בערכאות הנמוכות, נסמכת על שלושה שיקולים עיקריים שעניינם במדיניות שיפוטית.
השיקול הראשון דן בחשיבות הביקורת החברתית בעניינם של אנשי ציבור לטובת קיום משטר דמוקרטי תקין.
השופט שמגר ציין בעניין זה כי "מתן האפשרות וההזדמנות להשמעת בקורת מדינית, חברתית ואחרת על פעלו של השלטון, מוסדותיו, חברותיו, שליחיהם ועובדיהם, הוא עיקר שאין בלעדיו לקיום ממשל דמוקרטי תקין".
עמדה זו של השופט שמגר נסמכת על הרעיון כי פרסומים חיוניים על אנשי ציבור משמשים אמצעי נגד, המונע מאנשי ציבור לטשטש או להשתיק פרשיות הנוגעות לתפקודם.
השיקול השני עוסק ביכולתו העדיפה של איש הציבור להגן על שמו הטוב באמצעות כלי התקשורת.
בפרשת אבנרי נ' שפירא הסביר השופט ברק כי "לאיש הציבור הכלים, הידע והנגישות לאמצעי התקשורת, ובכוחם של אלה...
להגן כראוי על שמו הטוב".
מדברים אלה ניתן ללמוד כי לדעת ברק הסעד הראוי לאיש ציבור שהושמץ צריך להיות פרסום נגדי שיחשוף את שקריות הפרסום אודותיו.
השיקול השלישי גורס כי אנשי ציבור נוטלים על עצמם מעצם תפקידם סיכונים הקשורים בהתנכלויות לשמם הטוב.
פרופ' רות גביזון מסבירה במאמרה "איסור פרסום הפוגע בפרטיות – הזכות לפרטיות וזכות הצבור לדעת" כי נטילת הסיכון על ידי אנשי הציבור מהווה מעין הסכמה מכללא מצידם לאפשרות שיפלו טעויות בנוגע לפרסומים אודותיהם וכי ייחשפו ענייניהם הפרטיים.
בהמשך דבריה מסייגת פרופ' גביזון את דבריה, וקובעת כי יש לבדוק כל מקרה לגופו של עניין, תוך הבחנה בין אנשי ציבור והפרסומים אודותיהם.
בפסק דין Sullivan נקבע כי יש להעדיף את חופש הביטוי בכל הקשור לפרסומים הנוגעים לאנשי ציבור, למעט אם פורסמו בכוונה לפגוע (actual malice).
תחילתה של פרשת Sullivan בכתבת תמיכה שפרסם עיתון הניו-יורק טיימס במרטין לותר קינג, במסגרתו הוצגה טענה כי המשטרה במונטגומרי מבצעת מעצרי שווא של אפרו-אמריקאים.
Sullivan, כמי שהיה אחראי על המשטרה במונטגומרי, הגיש תביעת לשון הרע באלבמה, שהייתה מאופיינת בגזענות חריפה.
בית המשפט פסק לטובתו של Sullivan וחייב את הטיימס בפיצוי של חצי מיליון דולר.
הערעור על פסק הדין הגיע עד בית המשפט העליון הפדרלי, אשר קבע כי פרסומים אודות אנשי ציבור בעניין ציבורי יזכו להגנה אלא אם פורסמו בכוונת זדון לפגוע.
דיון מעמיק בהלכה זו בפסיקת בית המשפט העליון נעשה לראשונה בפרשת חברת חשמל נ' עיתון הארץ.
דעת הרוב, מפי השופט לנדוי, דחתה את אימוץ הלכת Sullivan ובחרה שלא להעדיף את חופש הביטוי באופן כה נחרץ על פני הזכות לשמם הטוב של אנשי ציבור.
לעומת זאת, סבר השופט שמגר בדעת מיעוט כי הזכות לחופש ביטוי היא זכות בעלת מעמד עליון ולאור עמדה נורמטיבית זו ביקש להחיל את הלכת Sullivan במשפט הישראלי.
מאז אותו ויכוח נוקב, צעדה הפסיקה בישראל לעבר העדפת חופש הביטוי בפרסומים אודות אנשי ציבור בעניינים ציבוריים.
עם זאת, הפסיקה טרם ביצעה את הקפיצה המחשבתית האחרונה הדרושה על מנת לאמץ את הלכת Sullivan במשפט הישראלי.
המתנגדים לאימוץ ההלכה סבורים כי מתן הגנה כה רחבה לאמצעי התקשורת עלול להתיר את הרסן ולהביא לעידן של אלימות מילולית, שתפגע פגיעה קשה בהתנהלותם של אנשי ציבור ושל הממשל בכללותו.
המבחן להגדרתו של איש ציבור
סעיף 15(4) לחוק קובע כי תינתן הגנה לפרסום בתום לב של "הבעת דעה על התנהגות הנפגע בתפקיד שיפוטי, רשמי או ציבורי, בשירות ציבורי או בקשר לעניין ציבורי, או על אפיו, עברו, מעשיו או דעותיו של הנפגע במידה שהם נתגלו באותה התנהגות".
החוק אינו מגדיר מפורשות מי הוא "איש ציבור" והשאלה נותרה להכרעת בית המשפט.
ההלכה הרווחת בבית המשפט העליון קובעת מבחן רחב להגדרתו של איש ציבור.
השופטת ביניש מציינת כי "אדם ייחשב 'דמות ציבורית' ככל שנגיעתו לענייני ציבור והשפעתו עליהם הן רבות יותר, וככל שהופעתו בציבור וגישתו לאמצעי התקשורת רבות יותר".
יש לשים לב, שהגדרתה זו של השופטת ביניש עושה שימוש במונח "דמות ציבורית" ולא במונח "איש ציבור".
שימוש זה מרחיב למעשה את תחולת ההגנה האמורה בסעיף 15(4).
דוגמה לכך ניתן למצוא גם בפרשת הרציקוביץ, שם נקבע כי לוני הרציקוביץ עונה על ההגדרה של דמות ציבורית משום שהוא בעלים של קבוצת הכדורגל מכבי תל אביב (כדורגל) המהווה עניין ציבורי ונוכח גישתו לאמצעי התקשורת במסגרת תפקידו.
בקרב אנשי אקדמיה מקובלים שני מבחנים נוספים להגדרת איש ציבור, הדומים במהותם למבחן שאימצה הפסיקה.
לפי המלומד Prosser, המצוטט במאמרו של חיים פאל "זכות הציבור לא לדעת", איש ציבור מוגדר כ"אדם אשר פרסומו, מקצועו, או דרך חייו, מספקים לציבור עניין לגיטימי במעשיו, וכל אדם שהגיע לעמדה הממקדת אליו את תשומת-לב הציבור".
גם ד"ר זאב סגל קובע כי "בגדר דמות ציבורית ייחשב מי שנמצא, מכוח הכרעתו שלו, בעמדה חברתית כזו אשר יש בה כדי למקד בו התעניינות ציבורית טבעית שיסודה בהשפעתה של אותה דמות על עניינה של החברה".
ההגנה על שמו הטוב של איש הציבור מושפעת גם מההגנה המצויה בסעיף 14 לחוק, לפיה פרסום לשון הרע יותר אם תוכן הפרסום הוא אמת ובעל עניין ציבורי.
השפעה זו נובעת מהקשר האפשרי בין מצבים המעוררים "עניין ציבורי" לבין פועלם של אנשי ציבור.
בפרשת רשם מאגרי מידע נ' ונטורה קבע בית המשפט העליון כי "העניין הציבורי שבפרסום עשוי לנבוע מהיותו של הפרסום נוגע לדמות ציבורית".
הלכה זו בעייתית בשני מובנים: ראשית, מפני שהיא מטשטשת את ההבחנה בין הגדרת "איש ציבור" כנדרש בסעיף 15(4) לבין הגדרת "עניין ציבורי" כנדרש בסעיף 14 לחוק; שנית, מפני שהיא עלולה להתיר פרסומים הנוגעים לצנעת הפרט של אישי ציבור ושאין בידיעתם על ידי הרבים כדי להביא תועלת של ממש לציבור.
נוכח הקושי האמור, קבעה הפסיקה כי רכילות גרידא ופרסומים על משפחותיהם של אישי ציבור, שאין בהם כדי להביא לתועלת ציבורית, אינם מהווים עניין ציבורי.
הנימוק לכך נובע מהעובדה שפרסומים שכאלה לא מקדמים קיומו של ממשל דמוקרטי תקין ואין בהם כדי להעשיר את שוק הדעות החופשי במובנו המהותי.
בהמשך למגמה זו, המבקשת לנסות ולהבחין בין איש ציבור לעניין ציבורי, אימצה הפסיקה את מבחן התועלת, לפיו עניין ציבורי "ייחשב עניין שידיעתו ברבים רלוונטית להגשמת מטרה ציבורית או שיש לציבור תועלת בידיעה לגביו - אם לצורך גיבוש דעתו בעניינים ציבוריים ואם לשם שיפור אורחות חייו".
מעמד אנשי ציבור בעקבות חוקי היסוד
עם חקיקת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ניתן היה לצפות כי נוסחת האיזון בדבר מעמד אנשי ציבור תשתנה עקב שינוי מעמדן של הזכויות.
אולם, בשורה של פסקי דין בחר בית המשפט העליון להעניק משנה תוקף להלכת אבנרי, בהעדיפו את ההגנה על חופש הביטוי בפרסומים הנוגעים לאישי ציבור.
כך אירע בפרשות חסון, בנזימן והרציקוביץ.
תחילתה של פרשת חסון היא בתביעה שהגיש איש העסקים דוד אפל כנגד כתבת טלוויזיה שפרסמה איילה חסון במהדורת החדשות של הערוץ הראשון.
בכתבה זו הוצג אפל כמי שהתערב התערבות פסולה במינויו של עו"ד רוני בראון לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה, וזאת במסגרת קשריו עם חבר הכנסת לשעבר אריה דרעי.
בערעור שהוגש לבית המשפט העליון קבעה השופטת דורית ביניש נוסחת איזון, לפיה יש להעניק משקל מיוחד ונכבד לחופש הביטוי, כאשר מדובר בדמות ציבורית וכאשר הפרסום עוסק בעניין ציבורי בעל תועלת ציבורית משמעותית וחשובה.
השופטת ציינה כי השימוש בנוסחת איזון זו ייעשה רק לצורך הבחינה האם פרסום שהוגדר כבר כלשון הרע חוסה תחת אחת מהגנות החוק.
נוסחה זו של השופטת ביניש אומצה מאוחר יותר בפרשת שרון נ' בנזימן.
בפרשה זו תבע אריאל שרון את עיתון "הארץ" בגין כתבה שפרסם העיתונאי עוזי בנזימן, במסגרתה נאמר כי "מנחם בגין ידע היטב כי שרון רימה אותו".
בפסק דין זה קבע השופט משה טלגם כי הפרסום חוסה תחת הגנת סעיף 15(4) לחוק, שכן שרון הוא איש ציבור והכתבה בעלת חשיבות ציבורית.
פסק דין חברת החשמל נ' עיתון הארץ - חברת החשמל קנתה רכב מנהלים אמריקני למנהל שלה.
היו שמועות בקרב עובדי חברת החשמל שהחברה לא רצתה למכור את הרכב אלא להרוויח זמן.
עיתון "הארץ" פנה לחברת החשמל וביקש תגובה על השמועות על אי רצונה למכור את הרכב.
חברת החשמל סירבה להשיב ובעקבות כך "הארץ" פרסם כתבה בה תוארו הפרטים, ובמקום התקופה של 3 חודשים וחצי מאז מסירת הרכב לסוכנות כתבו ארבעה חודשים, ולבסוף סוכם בעיתון שחברת החשמל לא רצתה למכור את הרכב.
זהו פסק הדין היחיד שמנסה להתמודד עם הבחנה בין דעה לבין עובדה.
הנאמר בפסק הדין על ההבחנה לא התקבל מאוחר יותר על ידי ביהמ"ש העליון.
פסק דין שרון נ' בנזימן ועיתון הארץ - עוזי בנזימן פרסם בעיתון "הארץ" כתבות נגד אריאל שרון, והאשים אותו במרמה, על כך ששרון הטעה את מנחם בגין.
בנזימן הסתמך על הרצאות שנשא בנו של מנחם בגין.
כמו כן הייתה התייחסות למאבק של שרון נגד הנרי קיסינג'ר שהיה מזכיר המדינה של ארצות הברית.
קיסינג'ר פרסם כתבה בשבועון טיים, לפיה שרון הטעה את מנחם בגין בעניין לבנון, כלומר בגין העביר מידע מוטעה שקיבל משרון.
שרון הגיש תביעה נזיקית נגד בנזימן וטען שמדובר בפרסום שקרי.
ביהמ"ש המחוזי: דחה את תביעתו של שרון וגרס שהפרסום זוכה להגנת סעיף 14 לחוק איסור לשון הרע ושהוא פרסום אמת שיש בו עניין ציבורי.
בערעור לעליון: נדחתה העמדה שמדובר בפרסום אמת שיש בו עניין ציבורי, ביהמ"ש דחה את סעיף 14 לחוק איסור לשון הרע, הואיל וביהמ"ש העליון לא רצה לבדוק את אמיתות או שקריות הסיפור.
ביהמ"ש הסתמך על פסק דין אנגלי ארווינג נ' הוצאת ספרי פינגווין: מדובר היה בהיסטוריון האנגלי דייוויד אירווינג, שפרסם ספרים לפיהם השואה לא התרחשה.
פרופ' דבורה ליפשטדט מארצות הברית פרסמה ספר לפיו ארווין מכחיש השואה ומספר שקר.
הוצאת פינגווין הוציאה את ספרה של ליפשטדט.
אירווינג תבע את הוצאת הספרים בגין פרסום לשון הרע.
ביהמ"ש האנגלי לא רצה לבדוק את אמיתות או שקריות הפרסום.
הוא טען ששאלת התרחשות השואה מעניינת את ההיסטוריונים, ולביהמ"ש אין את הכלים לבדוק זאת.
ביהמ"ש סיווג את התרחשות השואה כדעה, ולכן לפי פסק דין האנגלי עובדה היסטורית תקבע לפעמים כדעה.
פסק דין בורוכוב נ' יפת - בפסק דין זה התייחס בית המשפט העליון ליסוד הנפשי הנדרש בעבירת לשון הרע.
ביהמ"ש גרס שהלכת הצפיות היא לא תחליף לכוונה בעבירת לשון הרע.
קביעה נוספת שנאמרה בפסק דין זה על ידי השופט אהרן ברק, גרסה שעבירת איסור לשון הרע לא נועדה להגן רק על הכבוד, כי הכבוד מוגן בעוולת לשון הרע.
עבירת לשון הרע נועדה להגן גם על החופש של האדם מפני סנקציה.
חוק איסור פתיחת בתי עינוגים בתשעה באב (הסמכה מיוחדת), התשנ"ח-1997 הוא חוק העוסק בציביון הציבורי של ליל תשעה באב במדינת ישראל אשר נחקק בכנסת בשנת 1997.
במשך שנים רבות הנוהג במדינת ישראל היה שאין מקרינים סרטים בליל תשעה באב.
בתי הקפה והמסעדות היו סגורים ברובם, אולם כן נפתחו המסעדות באזורי הבילוי בקרבת שפת הים בתל אביב.
בשנות ה-80 בתל אביב מסעדות רבות נוספות פתחו כרגיל בליל תשעה באב ורק דו"חות שנרשמו להם הביאו לסגירתם.
עד שנת 1997 היו רשויות מקומיות שחוקקו חוקי עזר שאסרו פתיחת בתי עינוגים בתשעה באב.
באותה שנה הוגשה תביעה לבית משפט השלום בתל אביב לביטול חוקי העזר הללו בטענה שהם סותרים את חוק יסוד: חופש העיסוק.
השופט שדן בתביעה, גבריאל שטרסמן, קיבל את התביעה וקבע שחוקי העזר הללו אכן מנוגדים לחוק יסוד: חופש העיסוק, אלא אם כן תקבע הכנסת אחרת.
מאחר שהזמן מקבלת התביעה עד תשעה באב של אותה שנה לא איפשר חקיקת חוק מתאים, נפתחו באותה שנה בתי העינוגים בתל אביב בלבד.
בנובמבר שלאחר מכן (1997) התקבל חוק המתיר לרשויות המקומיות לחוקק חוקי עזר שיאסרו פתיחת בתי עינוגים בליל תשעה באב.
החוק אף הכשיר למפרע את חוקי העזר שכבר היו בתוקף.
בהצעת החוק המקורית שהגיש חבר הכנסת שאול יהלום (מפד"ל) הוצע שתשעה באב יוכרז כ"יום אבל לאומי", בדומה ליום הזיכרון לשואה ולגבורה וליום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, אולם בסופו של דבר הוא נקבע כ"יום אבל לעם היהודי".
החוק נפתח בקביעה האומרת ש"תשעה באב הוא יום אבל לעם היהודי על חורבן בית המקדש", הוא מציין את זמני תחילת הצום וסופו (משקיעת החמה ועד צאת הכוכבים) וכן את דחיית היום אם חל בשבת.
לאחר מכן מסמיך החוק את הרשויות המקומיות להתקין חוק עזר שיאסור על הפעלת "בתי עינוגים" בליל תשעה באב עד זריחת השמש, חוק העזר יכול להיקבע כתקף בכל שטח הרשות או בחלקה, ובלבד שיהא תקף לכל האוכלוסייה בשטח הנידון.
החוק אף מעניק לרשויות המקומיות סמכות למנות פקחים שיופקדו על אכיפת החוק ויקנסו את העוברים עליו ב-2,600 שקלים חדשים (קנס אחיד לעוברים על חוקי עזר).
תיקון (הרחבת הסמכה על בתי אוכל) - תשס"ב 2002
בשנת 2001 גיבש היועץ המשפטי לעיריית תל אביב, אחז בן ארי, חוות דעת הקובעת שהחוק אינו חל על בתי אוכל, אלא על בתי קולנוע, תיאטראות, דיסקוטקים וכדומה.
כתוצאה מכך אישרה עיריית תל אביב באותה שנה פתיחת בתי אוכל בליל תשעה באב.
למרות התעקשות ראש העירייה רון חולדאי שמדובר בהחלטה מעשית-משפטית בלבד ללא משמעות אידאולוגית, היא עוררה דיון ציבורי רחב בדבר הכפייה הדתית וצביונה היהודי של המדינה.
בהצעת החוק, הסביר יוזם החוק, ח"כ שאול יהלום כי סגירת בתי אוכל ובתי עינוגים מקובלת בישראל בימי אבל ועל כן יש להשוות את מעמדו של יום תשעה באב לימי אבל אחרים כמו יום הזיכרון לשואה ולגבורה ויום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
בעת כהונת אברהם פורז כשר הפנים הוא הודיע כי לא יפעל כנגד רשויות שלא יפעילו את חוק העזר העירוני בנוגע לבתי עינוגים בתשעה באב.
הכרזה זו עוררה מחדש את הדיון הציבורי בנוגע לתשעה באב.
חוק אמדל, הקרוי על שמו של ארכיטקט המחשבים ג'ין אמדל, משמש למציאת חסם עליון לשיפור הצפוי במערכת מחשב, כאשר חלקה ממוקבל וחלקה נותר סדרתי.
החוק משמש לרוב במחשוב מקבילי לחיזוי ההאצה (Speedup) התאורטית המקסימלית המתקבלת מהרצת המערכת על מספר מעבדים במקביל.
הוא אחוז ההוראות שניתן לשפר (או להאט),
הוא מכפיל האצה (כאשר 1 הוא ללא האצה או האטה),
מייצג תווית עבור כל אחוז והאצה,
הוא מספר האצות/האטות השונות המתקבלות משינוי המערכת.
בנוסף לעילות מפורשות אלה קובע החוק "רואים כהפליה גם קביעת תנאים שלא ממין העניין".
החוק נחקק בשנת 2000 ביוזמת האגודה לזכויות האזרח.
התקשורת נוהגת לעיתים לכנותו "חוק הסלקציה", שכן אחת התופעות שזירזו את חקיקתו הייתה פרקטיקת האפליה בכניסה למועדוני לילה (המכונה בשפה עממית "סלקציה").
בחוק קיימים שלושה סייגים מרכזיים, לפיהם אין רואים אפליה לפי החוק במקרים הבאים:
כאשר הדבר מתחייב מאופיו או ממהותו של המוצר, השירות הציבורי או המקום הציבורי;
כאשר הדבר נעשה על ידי ארגון או מועדון, שאינו למטרת רווח, ונעשה לשם קידום צרכים מיוחדים של הקבוצה שאליה משתייכים החברים במועדון או בארגון, ובלבד שצרכים מיוחדים כאמור אינם נוגדים את מטרת החוק;
החוק אינו חל ישירות על אפליה מחמת מוגבלות, שכן בעניינם של נכים חלים הסדרי הנגשה ואיסור הפליה ספציפיים הקבועים בחוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות.
העובר על הוראות החוק חייב בפיצוי נזקיו של מי שהופלה, וכן עשוי לחוב בפיצויים ללא הוכחת נזק בגובה של עד 61,000 ש"ח (נכון לאוקטובר 2009, הסכום מתעדכן לפי מדד המחירים לצרכן).
הפרת הוראות החוק מהווה עבירה פלילית, ובמקרה של פגיעה בקבוצה גדולה ניתן להגיש, בהתקיים תנאים מסוימים, תובענה ייצוגית על הפרת החוק.
בפועל, בתי המשפט לתביעות קטנות פסקו פיצויים בגובה של בין 3,000 ל-9,000 ש"ח על כל מקרה של מניעת כניסה למועדון על רקע מפלה.
בתביעות בבית משפט השלום נפסקו סכומים גבוהים בהרבה שהגיעו גם ל-30,000-60,000 ש"ח בתוספת הוצאות משפט.
פסקי דין העוסקים בהפרת החוק ניתנו בערכאות שונות, החל מבית משפט לתביעות קטנות וכלה בבית המשפט העליון, ועסקו בשלל סוגי הפליה המנויים בחוק.
במקרים רבים טוענים מנהלי מקומות בילוי שהכניסה נמנעה לא ממניעי אפליה אסורים אלא משום שהכניסה למקום היא על סמך רשימות מוזמנים.
בתי המשפט התייחסו בחשדנות לטענות אלו, אולם במקרים בהם הוצגו רשימות כאלו ועדות מנהלי המקום נמצאה אמינה נדחתה התביעה, גם כאשר הוכח מקרה של אדם שהוכנס על אף שלא היה ברשימת המוזמנים
שופטי בתי המשפט המחוזיים נחלקו בשאלה האם סירוב שרירותי להכניס אדם למועדון שלא על רקע השתייכותו לקבוצה מופלית הוא בר פיצוי על פי החוק.
השופט צבי זילברטל ביטל בערעור פסק דין של בית המשפט לתביעות קטנות לאחר שקבע שלא הוכח שהסירוב היה על רקע של אפליה.
לעומת זאת, השופט ר' שפירא, בדעת מיעוט שהסכימה למסקנת עמיתיו אך מסיבות שונות, קבע שלא הוכח במקרה הנדון שהתובע לא הוכנס למועדון בגלל גוון עורו, אך שהדבר אינו נדרש לצורך תביעה על פי החוק.
לדבריו: "מאחר שניתן על פניו יחס שונה למשיב משניתן לאחרים, וללא כל סיבה מוצדקת, הרי שמדובר בהפליה אסורה.
זאת גם אם אין מדובר על הפליה על רקע של גוון עור".
פסיקה של בית משפט מחוזי קבעה שגם אפליה על רקע מקום מגורים, למרות שאינה מוזכרת מפורשות בחוק, היא אפליה בת פיצוי.
בתביעה כנגד מועדון שקבע לגברים גיל מינימום גבוה יותר מאשר לנשים, שהוגשה לפני שאפליה מטעמי גיל נאסרה במפורש בחוק, קבע בית המשפט העליון שמדובר באפליה פסולה וחייב את המועדון בתשלום פיצוי.
השופט יורם דנציגר קבע שגם אפליה כנגד הקבוצה החזקה היא פסולה בכך שהיא מחזקת סטריאוטיפים עליהם מתבססת האפליה.
השופט סלים ג'ובראן הוסיף שהמדיניות פסולה "לא בשל הפגיעה הנגרמת לגברים, אלא בשל הפגיעה החמורה המגולמת במדיניות המשיבה, היא הפגיעה בנשים".
למרות שהחוק נודע בעיקרו ככלי למאבק בסלקציה במועדונים, הוא שימש בתביעות במגוון תחומים.
הוא היווה עילה עיקרית בתביעה לפיצוי שני ערבים שעברו הליך בידוק משפיל לקראת עלייתם למטוס של אל על וכן של קטינים שעלו מאתיופיה אשר הורחקו מגן ילדים ממלכתי דתי בערד משום שהיה בגן מספר גדול של ילדים מעולי אתיופיה.
כן מוזכר החוק במספר פסקי דין הנאבקים נגד אפליה עדתית בקבלה לבתי ספר פרטיים ונגד סירוב לערוך מסיבות חתונה חד מיניות.
באותו חודש קיבל בית המשפט המחוזי מרכז תובענה ייצוגית נגד איי.די.איי.
חברה לביטוח, על שהעניקה לנשים החלפת צמיג חינם במקרה של תקר, ואילו גברים נדרשו לשלם על שירות זה, וחייב את החברה לשלם 1.1 מיליון ש"ח שיועברו לקרן שתקדם שוויון מגדרי בישראל והעצמת נשים.
בדצמבר 2021 פסק בית משפט השלום בהרצליה שעל בנק לאומי לישראל בע"מ לשלם פיצוי בסך 18,000 ש"ח לאדם שהופלה על ידו במתן אשראי מחמת גילו.
בתובענה ייצוגית שהגישה עמותת "קולך" נגד תחנת הרדיו "קול ברמה", על שזו סירבה להעלות נשים לשידור ובכך הפרה את החוק, פסק בית המשפט המחוזי בירושלים שעל תחנת הרדיו לשלם מיליון ש"ח לקרן תובענות ייצוגיות לטובת העצמת נשים מסורתיות, דתיות וחרדיות, ועוד 300 אלף ש"ח עבור גמול ל"קולך" והוצאות המשפט.
בערעור לבית המשפט העליון הוגדל התשלום בגין הגמול ל"קולך" והוצאות המשפט ל-430 אלף ש"ח.
ביוני 2022 פסק בית משפט השלום בתל אביב שהחלטה של אוניברסיטת תל אביב לקיים מפגשי נטוורקינג של הפקולטה לניהול במסעדה לא כשרה היא הפליה מחמת דת של סטודנט דתי, וחייב את האוניברסיטה במתן פיצוי לסטודנט בסך 30,000 ש"ח ועוד 15,000 ש"ח הוצאות משפט.
בינואר 2023 חייב בית משפט השלום בירושלים את חברת ערוץ ישראלי יהודי בע"מ, מפעילת ערוץ 20, לשלם לתנועה ליהדות מתקדמת ולתנועה המסורתית פיצוי של 132,480 ש"ח ו-26,624 ש"ח הוצאות משפט, משום שבהיותו ערוץ מורשת הדיר את התנועות משידוריו, ובכך הפר את החוק.
חוק איסור אלימות בספורט, התשס"ח-2008 התקבל בכנסת ביום כ"ז בתמוז ה'תשס"ח (30 ביולי 2008), ותוקן ביום 17 בדצמבר 2014. החוק נחקק במטרה להתמודד עם תופעת האלימות בספורט, זאת לאור מקרים חוזרים ונשנים של ביטויי אלימות וגזענות במגרשי הספורט ובהקשר של אירועי ספורט.
בשנת התשס"ב ובשנת התשס"ה תוקן חוק הבטיחות במקומות ציבוריים, התשכ"ג- 1962, בהתבסס על המלצותיה של ועדת החקירה הפרלמנטרית בנושא האלימות בספורט והערות משרדי הממשלה הנוגעים בדבר.
התיקונים שנעשו בחוק חלים על ענפי הכדורגל והכדורסל בלבד.
לשם התמודדות עם תופעה קשה זו של אלימות וגזענות בספורט, הוצע החוק על מנת לקבוע בנפרד הוראות לטיפול באלימות בספורט, הלקוחות מחוק הבטיחות, בהרחבת תחולתן לכלל ענפי הספורט.
עם זאת, הצעת החוק כללה הוראות נוספות שתכליתן הגברת האכיפה וסיוע במיגור התופעה האמורה.
בחודש יולי 2014 הוצעה הצעת לתיקון החוק, המציעה להחמיר את העונש לעובר עבירה בנסיבות מחמירות, אך הצעה זו טרם התקבלה.
לאחר מכן, בחודש דצמבר 2014, הוצע והתקבל תיקון לחוק הכולל סעיף המקנה סמכויות נוספות בהפרה חוזרת, וסעיף הקובע עונש לתוקף אדם באירוע ספורט.
בנוסף, תוקן סעיף 17 לחוק.
תיקון זה הוצע בעקבות משחק הדרבי בין הפועל תל אביב למכבי תל אביב, בו פרץ אוהד הפועל תל אביב למגרש והכה את שחקנה של מכבי תל אביב, דבר שהוביל לכניסת אוהדיה של מכבי תל אביב לכר הדשא וסיומו של המשחק בשלבו המוקדם.
בחודש יוני 2022, בשלהי כהונת הכנסת העשרים וארבע, תוקן החוק בפעם השלישית.
התיקון לחוק האריך את התקופה המקסימלית בה שוטר יכול להרחיק אוהד מהמגרשים מ-30 ל-60 יום, עד למתן צו הרחקה או הגבלה על ידי ביהמ"ש.
בנוסף, שוטר יכול להחליט שבמניין הימים האלה לא ייחשבו ימי פגרה.
כמו כן, נוספה אפשרות של הטלת קנסות מנהליים על אוהד שהתפרע.
ניתן לחלק את החוק לארבעה חלקים:
התנאים לקיום אירוע ספורט – מציב תנאי סף לקיום האירוע,
בעלי תפקידים נדרשים באירוע ספורט – בלעדיהם לא ניתן לקיים אירוע ספורט,
אכיפה ועונשין – הרחבת סמכויות האכיפה של השוטרים (ס' 12), קביעת סנקציה פלילית בגין הכנסת חומרים אסורים למגרש (ס' 14), איסור התבטאות גזענית (ס' 15), איסור כניסה לשדה המשחק (ס' 16), צווי הרחקה/הגבלה (ס' 17),
כינון המועצה למניעת אלימות בספורט.
עד היום, החוק אוזכר בכ-55 הליכים בבתי המשפט, בין היתר בעמ"ת 1980-03-12 בנישו נגד מדינת ישראל קבעה השופטת בן אור כי גם התבטאויות גזעניות המושמעות מחוץ לאצטדיון כלולות בתחומי האיסור הפלילי הקבוע בסעיף 15 לחוק.
השופט רומנוב בעמ"י (י-ם) 18288-05-13 מדינת ישראל נגד אלפסי, קבע כי התבטאויות גזעניות המושמעות מחוץ לאצטדיון לא כהתבטאויות גזעניות המושמעות בתוך אוטובוס הנוסע אל עבר אירוע ספורט.
בתפ (י-ם) 3162/07 מדינת ישראל נגד מלאך, השתמשה השופטת בן אור בסמכותה מכוח סעיף 19 לחוק, והרחיקה את הנאשם לתקופה של חמש שנים מאירועי ספורט של כדורגל וכדורסל.
חוק אכיפת פסקי-חוץ, תשי"ח-1958 עוסק באכיפה בישראל של פסקי דין שניתנו על ידי בתי משפט במדינה זרה.
החוק חל על פסקי דין אזרחיים או פסקי דין לתשלום פיצויים או נזקים לצד שנפגע.
לפסק דין זר אין תוקף בישראל כל עוד לא נקלט במשפט הישראלי.
חוק אכיפת פסקי חוץ הוא המסלול העיקרי לקליטה זו.
בית המשפט רשאי להכריז על פסק חוץ כפסק אכיף, אם התקיימו מספר תנאים:
סמכות – בית המשפט הזר שנתן את פסק החוץ היה מוסמך לתיתו על פי דיני אותה מדינה.
כמו כן, הפסק צריך להיות בר ביצוע במדינה בה ניתן.
פסק דין חלוט – פסק החוץ אינו ניתן עוד לערעור.
דרישה זו נועדה למנוע מצב שבו פסק החוץ ייהפך בערעור במדינה הזרה, לאחר שנאכף בישראל.
בית המשפט רשאי לחרוג מכלל זה אם קיימת הצדקה לכך ולאכוף פסק חוץ זמני או צו ביניים בענייני מזונות, גם כשהוא ניתן עוד לערעור.
ניתן לאכוף את הפסק בישראל – החיוב שבפסק הדין ניתן לאכיפה על פי דיני מדינת ישראל, ותכנו של הפסק אינו סותר את תקנת הציבור.
לדוגמה, בית המשפט בישראל לא ייתן סעד של מלקות, בניגוד לחוק, גם אם ניתן היה לאכוף אותו על פי הדין הזר.
הדדיות – במדינה הזרה אוכפים פסקי דין של בתי משפט ישראליים, או שהיועץ המשפטי לממשלה ביקש לאכוף את פסק החוץ למרות שלא מתקיימת הדדיות.
גם בהתקיים התנאים לעיל, אכיפת הפסק עלולה להימנע בשל קיומן של הגנות שונות המפורטות בחוק.
כמו כן, ככלל, לא ניתן לאכוף פסק חוץ שחלפו למעלה מ-5 שנים מאז ניתן, אלא בנסיבות מיוחדות.
חוק איסור פרסומת והגבלת השיווק של מוצרי טבק ועישון, התשמ"ג-1983, שעד לשנת 2019 נקרא חוק הגבלת הפרסומת והשיווק של מוצרי טבק, התשמ"ג-1983, הוא חוק ישראלי, שמטיל הגבלות על פרסום מוצרי טבק ועל מכירתם לקטינים.
חוקים דומים לחוק זה חוקקו בשנות השבעים והשמונים במדינות מערביות רבות.
מאז חקיקתו הראשונה, נוספו לו במשך השנים עוד תיקונים והרחבות (כפי שיפורט להלן).
איסור על "פרסומת בשבח העישון כשלעצמו".
איסור על פרסומת למוצרי טבק במרבית אמצעי התקשורת.
במקרים שבהם מותר פרסום, יש לתת בו אזהרה בדבר נזקי העישון.
איסור על מכירת מוצרי טבק לקטינים, ודרישה להציב, בעסק המוכר סיגריות, שלט בולט המדווח על איסור זה.
איסור על חלוקה חינם של מוצר טבק לצרכן.
חיוב לתת אזהרה על כל חפיסה של מוצרי טבק, כולל חפיסת סיגריות, ובה פרטים על נזקים שגורם העישון.
בצו שהוצא מכוח החוק נקבעו 13 נוסחים של אזהרות.
מדי חודשיים יש להחליף את האזהרה המוצגת על הקופסאות, כך שמי מעשן באופן קבוע ייחשף בהדרגה לכל האזהרות.
איסור הצבת מכונות למכירת מוצרי טבק, נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2014. בשלב ביניים, טרם כניסת האיסור לתוקף, קבע שר הבריאות מרחק מבתי ספר וממוסדות חינוך שבו אסור להציב מכונות אלו.
13 הנוסחים על פי הצו:
אזהרה: מחקרים רפואיים קובעים כי עשן הסיגריות פוגע בבריאות ילדיך.
אזהרה: הסיגריות פוגעות בכושר הגופני שלך.
אזהרה: כל סיגריה מכניסה 43 חומרים מסרטנים לגופך.
אזהרה: סיגריות גורמות למחלות ולמוות בטרם עת.
אזהרה: מחקרים רפואיים קובעים כי עישון סיגריות בזמן הריון מסכן את העובר שלך.
אזהרה: מחקרים רפואיים קובעים כי עישון גורם לאימפוטנציה.
אזהרה: מחקרים רפואיים קובעים כי הסיגריות גורמות להתמכרות.
אזהרה: העישון שלך פוגע בקרובים אליך.
אזהרה: עישון גורם להזדקנות מוקדמת של עור הפנים.
אזהרה: מחקרים רפואיים קובעים כי ילדים להורים מעשנים סובלים יותר מאסתמה.
אזהרה: משרד הבריאות קובע כי 85% מכלל מקרי סרטן הריאות נגרמים עקב עישון.
אזהרה: סיגריות גורמות לשבץ מוחי ולמחלות לב.
אזהרה: מחקרים רפואיים קובעים כי 75% מהתקפי הלב עד גיל 45 הם בקרב מעשנים.
אזהרה: משרד הבריאות קובע כי הסיגריות גורמות למוות בטרם עת.
אזהרה: משרד הבריאות קובע כי העישון גורם למחלות חמורות.
אזהרה: משרד הבריאות קובע כי העישון מזיק לבריאות.
אזהרה: עישון גורם למומים בעובר.
אזהרה: עשן הסיגריות פוגע בבריאות ילדיך וכל הסובבים אותך.
אזהרה: ריח מסריח מהפה דוחה את החברים שלך.
חוק הגבלת הפרסומת למוצרי טבק לעישון, התשמ"ג-1983 אושר בכנסת ב-17 בינואר 1983 ונכנס לתוקף לאחר חצי שנה מיום פרסומו, כלומר ב-25 ביולי 1983 (הסעיף המחייב הדפסת אזהרה בכל פרסומת בעיתון למוצרי טבק נכנס לתוקף מוקדם יותר, ב-25 באפריל 1983).
תיקון מס' 2 לחוק, שאושר בכנסת ב-26 במרץ 2001 הרחיב את ההגבלות על פרסומת למוצרי טבק, ובין היתר אסר גם פרסומת עקיפה ופרסומת העושה שימוש בדמויות של בני אדם או בעלי חיים.
לשר הבריאות ניתנה סמכות לקבוע, באישור ועדת הכלכלה של הכנסת, מקומות שבהם אסור להציב מכונות למכירת מוצרי טבק.
תיקון מס' 3 לחוק, שאושר בכנסת ב-4 באוגוסט 2004 הוסיף לחוק איסור על מכירת מוצרי טבק לקטין.
בנוסף שונה שם החוק, מ"חוק הגבלת הפרסומת למוצרי טבק לעישון" לשם הנוכחי, "חוק הגבלת הפרסומת והשיווק של מוצרי טבק".
תיקון מס' 4 לחוק, שאושר בכנסת ב-4 בפברואר 2008 הוסיף להגבלות שבחוק איסור על מכירה, השכרה או השאלה לקטין של מוצר המשמש לעישון טבק, לרבות נרגילה, מקטרת ונייר לגלגול סיגריות.
תיקון מס' 6 לחוק, שאושר בכנסת ב-3 באוגוסט 2011 ונכנס לתוקף ב-1 בינואר 2014 אסר לחלוטין הצבה של מכונות למכירת מוצרי טבק.
בינואר 2019 חוקקה הכנסת תיקון נרחב ולפיו ייאסר לגמרי כל פרסום למוצרי טבק ברדיו, בטלוויזיה, באינטרנט ובשלטי חוצות.
ההצעה מכילה את ההגבלות על פרסום מוצרי עישון גם על מוצרים צמחיים נוספים, מלבד טבק, המשמשים לעישון, וכן על מכשירים המשמשים לעישון אותם המוצרים.
החרגה אחת נשארה, זו המאפשרת פרסומות למוצרי טבק רק בעיתונות המודפסת ובתוך חנויות לממכר מוצרי טבק.
כחלק מתיקון זה שונה שם החוק לשמו הנוכחי.
במאי 2022 חוקקה הכנסת תיקון לחוק שמבטל את החרגת העיתונות המודפסת ממנו.
נקבע כי האיסור על העיתונות המודפסת לפרסם מוצרי עישון, יוחל באופן הדרגתי ויהפוך למוחלט בשנת 2029.
חוק איסור אפיית לילה, תשי"א–1951 נכלל בספר החוקים של מדינת ישראל משנת 1951 עד 1998 במסגרת דיני העבודה בישראל, ואסר אפייה מסחרית בשעות הלילה, משעה 22:00 ועד שעה 6:00, בנימוק שאפייה בלילה מזיקה לבריאות העובד, ויש לה השפעה רעה על כל אורח החיים של העובד.
לא הייתה הקפדה על קיומו של החוק, והוא בוטל.
ההתנגדות לאפייה בלילה הייתה, יחד עם הדרישה שלא לעבוד ביום ראשון, יעד מרכזי של ארגוני אופים במקומות שונים בעולם במהלך המאה ה-19. ביוני 1925 אימץ ארגון העבודה הבינלאומי את אמנת עבודת לילה (מאפיות), 1925, שנכנס לתוקף במאי 1928.
בשנות ה-30 עמדה הדרישה לחוק שיאסור עבודה בלילה במאפיות במרכז פעילות אגודת פועלי האפייה בארץ ישראל.
בין הדוברים נגד אפיית לילה היה ד"ר אביגדור מנדלברג, שהתריע על הנזקים שבעבודה בלילה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הושגה הסכמה בין המאפיות הגדולות על ביטול אפיית הלילה, אולם היו מאפיות קטנות שניצלו את ההזדמנות להרחבת עסקיהן.
בשנת 1945 כונסה ועדה יהודית-ערבית לדון בחקיקת איסור אפייה בלילה, אולם הנציג הערבי התנגד לחוק כזה בטענה שהוא יפגע ביכולת התחרות של הפועל הערבי, ועל כן איסור אפייה בלילה לא נחקק.
לאחר הקמת המדינה הושגו הסכמים למניעת אפייה בלילה.
הצעת חוק איסור אפיית לילה הוצגה בידי שר העבודה בפני מועצת המדינה הזמנית בדצמבר 1948. החוק התקבל בקריאה ראשונה בכנסת בנובמבר 1950, ללא התנגדות.
החוק נתקבל בקריאה שנייה וסופית בפברואר 1951, זמן קצר לפני פיזור הכנסת הראשונה, שוב ללא מתנגדים.
הדיונים העיקריים סביב החוק בעת ההצבעה היו לגבי הכינוי למעסיק ("מעביד" כמופיע בחוק או "נותן עבודה" כדרישת יעקב גיל) ולגבי ייצוג העובדים בידי ארגון העובדים הגדול ביותר כלשון החוק, בלא מתן ייצוג לארגונים אחרים.
החוק היה חוק העבודה הראשון שחוקק על ידי הכנסת.
באוגוסט 1954 אישרה הממשלה תיקון לחוק המתיר גם במאפיות קטנות לשני אנשים לבצע עבודות הכנה במהלך הלילה.
התיקון עבר בקריאה ראשונה בדצמבר 1954 ושוב בכנסת השלישית באוקטובר 1955. התיקון נתקבל לבסוף בסוף 1957 וכלל בנוסף להתרת עבודת שני אנשים בהכנות בלילה גם הסמכת השר להתיר אפייה מ-5:00 בבוקר והגדלת הקנס על הפרת החוק.
ביולי 1973 תוקן החוק שוב באופן שהתיר לשר העבודה, בהסכמת ארגון העובדים להתיר אפייה מ-4:00 בבוקר.
בדברי ההסבר לביטול החוק נכתב שמוצע לבטל את החוק בגלל התקדמות החקיקה הסוציאלית והסתירה בין החוק לחוק יסוד חופש העיסוק.
בשנת 1956 פסק בית המשפט המחוזי כי שקילת בצק בלילה מותרת.
לעומת זאת, קבע בית המשפט העליון שחלוקת בצק לגושים קטנים אסורה.
החוק נכנס לתוקף ב-1 באפריל 1951 ובעקבות זאת פורסם שהלחם יסופק רק החל משעה 9:00 בבוקר יום ראשון.
מיד עם כניסת החוק לתוקפו קבעה שרת העבודה שעבודות הכנה, כהסקת התנור והכנת הבצק יותרו מ-4 בבוקר ובמוצאי שבתות וחגים מ-3 בבוקר.
במקביל נתנו היתרי עבודה זמניים במקרים מסוימים לצורך אספקת לחם לצבא ולמעברות.
אולם לא תמיד הסכימו העובדים לעבוד בלילה ועל כן הלחם שסופק לחיילים היה ישן.
באותה שנה התירה שרת העבודה אפיית לילה לפני ראש השנה ולאחריו.
כן הותרה אפיית לילה בגלל יום העצמאות ויום הבחירות.
בשנים הראשונות לכניסת החוק לתוקף נעשו ביקורות במאפיות ונתנו התראות למפירי החוק.
בהמשך הוטלו קנסות על מאפיות שהפרו את החוק.
אולם הקנסות היו נמוכים והפרות החוק היו נפוצות.
היו מאפיות שנקנסו שוב ושוב ואף מי שנידון למאסר לאחר עבירות חוזרות.
בעוד בשיווק הלחם הונהגה חלוקה של השוק בין המאפיות, בתחום הלחמניות והכעכים הייתה תחרות חופשית ועל כן המאפיות אפו בלילה כדי להקדים להביא את תוצרתם לשוק.
בסוף שנות ה-60 עלו תלונות שבאזורים מסוימים החוק אינו נאכף כלל.
בסוף 1955 החלו להישמע קולות להתרת אפיית לילה על מנת להוזיל את מחיר הלחם, אולם החוק לא בוטל.
בתחילת 1957 הפגינו אופים בדרישה לתיקון החוק כך שיותר להתחיל באפיית לחמניות כבר מ-5 בבוקר, כפי שנהוג בפועל.
דרישות לביטול החוק, שהופר בקביעות, חזרו שוב ושוב במהלך השנים, אך נתקלו בהתנגדות ההסתדרות.
בתחילת 1977 ביקש שר המסחר והתעשייה, חיים בר-לב, משר העבודה, משה ברעם להסכים לביטול החוק.
חוק אימוץ ילדים, התשמ"א–1981 הוא חוק שמטרתו להסדיר את התנאים שבהם ניתן אישור לאימוץ, תוך התמודדות עם היבטים כגון צו אימוץ, כשירות המאמץ, תקופת מבחן, הסכמות הורים, מסירת ילד, ובמקרים חריגים גם ביטול צו אימוץ.
החוק החליף את "חוק אימוץ ילדים תש"ך–1960".
החוק מטופל על ידי השירות למען הילד, כאשר שירות האימוץ מגדיר שתי קבוצות של ילדים – תינוקות, שהם ילדים מגיל 0 עד שנתיים, וילדים מעל גיל שנתיים, קבוצה זו נקראת "צרכים מיוחדים".
יכול להיות שבנוסף הילד מתמודד עם עיכוב התפתחותי, בעיה בריאותית או כל עניין אחר שזקוק לטיפול מעל הטיפול הרגיל שהורים מעניקים לילדיהם.
זוג נשוי – מגורים משותפים במשך שנתיים לפחות.
בתנאים מיוחדים בית המשפט יכול להעניק צו אימוץ להורה מאמץ יחיד במידה ובן זוגו של המאמץ היחיד הוא הורה של הילד המאומץ, במידה והורי המאומץ נפטרו והמאמץ הוא מקרובי המאומץ והוא אינו נשוי.
גיל – הפרש הגילים בין הילד ובין המבקש אינו עולה על 43 שנה לשני בני הזוג ואינו פחות מ-18 שנה, אולם למאמץ שבן־זוגו הוא הורה המאומץ או אימץ אותו לפני כן, רשאי בית משפט ליתן צו־אימוץ אף כשאין הבדל זה בגילים.
המאמץ חייב להיות בן דתו של המאומץ.
המאמץ יעבור תקופת מבחן בה המאומץ יהיה אצלו למשך תקופה של לפחות שישה חודשים לפני מתן צו האימוץ.
במידה ומלאו למאומץ תשע שנים, או שהוא בוגר דיו, בית המשפט יעניק צו אימוץ רק במידה והמאומץ רוצה שהמאמץ יאמצו.
אולם במקרים מיוחדים בית המשפט יכול לא לגלות למאומץ את דבר האימוץ במידה והשתכנע כי המאומץ אינו יודע שהמאמץ אינו הורהו, כל הסימנים מעידים שהמאומץ מעוניין בקשר, או שטובת המאומץ דורשת את הסתרת המידע.
רק לאחר שבעה ימים מהולדת המאומץ, הוריו יוכלו לתת את הסכמתם למסירתו לאימוץ.
ורק במצב כזה או שהמאומץ הוכרז כבר אימוץ בית.
אולם במידה ומדובר בסכנה לחייו או בריאותו של ההורה או הילד, בית המשפט יכול לאשר את האימוץ בטרם חלפו שבעה ימים.
הכנסה – קבועה ובגובה השכר הממוצע במשק לפחות.
בהסכמת ההורה לאימוץ מטפל עובד סוציאלי, בין היתר עליו להציע לו שירותי סיוע מהרווחה במקום למסור את הילד, ולהסביר את ההשפעות הרגשיות האפשריות.
ההסכמה ניתנת בפני שופט, דיין או משפטן בשילוב עם עובד סוציאלי.
ההסכמה מתועדת בכתב וההורה חותם על כתב הסכמה מתוך הבנה ורצון חופשי.
במקרה של הסכמה מחוץ לישראל ניתנת בחתימה לפני הנציג הדיפלומטי או הקונסולרי של ישראל, לפי דין המקום או דין מקום מגוריו הרגיל של ההורה או הילד בעת מתן ההסכמה.
כאשר ההורה קטין, אין צורך לקבל הסכמה מהוריו או אפוטרופוסו.
ההחלטה באם לבטל את ההסכמה ניתנת בתוך 40 ימים מיום הגשתה.
גם ללא הסכמת הורה, רשאי בית המשפט לבקשת היועץ המשפטי לממשלה או נציג מטעמו להכריז על הילד כבר-אימוץ במידה והתקיימו אחד מהדברים הבאים:
לא ניתן לזהות את ההורה הנוסף, גם לאחר בדיקת מידע המצוי בידי הרשויות, ובדיקת פניות אפשרויות של קרובי משפחה.
אבי הילד לא היה נשוי לאמו ולא הכיר בו כילדו, וסירב לתת לו להתגורר עמו.
ההורה מת או הוכרז פסול דין או שאפוטרופוסותו נשללה ממנו.
ההורה הפקיר את הילד או לא קיים איתו קשר למעלה מחצי שנה.
אין באפשרותו של ההורה לדאוג לילד בשל התנהגותו או מצבו ומצב זה אינו יכול להשתנות בעתיד הנראה לעין.
סירוב ההורה להסכמה הוא ממניע בלתי מוסרי או חוקי.
לא ינסו למצוא את ההורה במידה ואיתורו עלולה לסכן את בריאותם של מי מההורים או הילד, או במידה והילד נולד מיחסי מין המהווים עבירת מין או מגילוי עריות.
ההחלטה להכרזה על הילד כבר-אימוץ תינתן בתוך תשעה חודשים מיום הגשתה, ניתן להגיש עליה ערעור אותו בית המשפט יקבל במידה והוא שוכנע שההורה מעוניין לגדל את הילד, ואין מניעים אחרים לא לאשר את בקשת הביטול.
אימוץ בין ארצי מבוצע עבור תושב ישראל באמצעות עמותת אימוץ שקיבלה הרשאה מיוחדת ועמדה בתנאים שנקבעו.
העמותה צריכה להיות מוכרת על ידי שר העבודה והרווחה ושר המשפטים לצורך טיפול בנושא.
לאחר התקשרות זו מתחיל הליך פרוצדורלי הכולל מספר שלבים –
בדיקת התאמתו של ההורה לאימוץ בין ארצי:
בדיקת כשירותו הרפואית, בדיקת רישום פלילי, רקעו המשפחתי, סביבתו החברתית, יכולתו של המבקש להתחייב לתהליך אימוץ בין ארצי
יצירת הקשר עם המדינה הזרה.
אימוץ הילד במדינה הזרה ועל-פי חוקיה.
השלמת הליך האימוץ בישראל וגיור הילד (כאשר מאמציו הם יהודים).
גם לאחר החזרה לישראל, נמשך הקשר עם עמותת האימוץ לפחות שלוש שנים נוספות, תקופה שבה על העמותה לבצע בדיקות תקופתיות ומעקב, לשם דיווח על מצב הילד לרשויות האימוץ במדינה הזרה ובישראל.
בשל הפרוצדורות הסבוכות בהליך אימוץ ילד בחו"ל וההקשרים המשפטיים הרבים של הליך אימוץ בין ארצי, מומלץ להורה המבקש לאמץ להיעזר בייעוץ משפטי כבר בשלב הראשוני של לפני החתימה על הסכם עם עמותת אימוץ מוכרת.
חל איסור לפרסם, ללא רשות בית המשפט, את שמו של מאמץ או מאומץ, או מידע שעשוי להביא לזיהויים.
וכן, את שמו של ההורה הביולוגי או מידע שעשוי להביא לזיהויו, אלא אם כן ניתנה הסכמתו.
המפרסם שלא כדין יכול לקבל עונש של עד שישה חודשי מאסר.
בית המשפט רשאי להתיר פרסום או גילוי חלקי במידה וישנן נסיבות מיוחדות או במידה והמאומץ קטין והמידע יהיה לטובתו.
בשנת 2017 נעשה תיקון לחוק, והותר פרסום דבר אימוצו של אדם, אם המאמץ והמאומץ מסכימים לכך.
זאת לצד מספר סייגים השומרים על פרטיותם של קטינים ומעורבים שאינם מעוניינים בפרסום.
חוק עבודת נשים מקנה להורה מאמץ שקיבל ילד אחד או יותר עד גיל 10 זכויות הקשורות בלידה דומות ביסודן לאלה של הורה ביולוגי, כגון הזכות לחופשת אימוץ (המקבילה לחופשת לידה), והזכות לקיצור יום העבודה וכן מרבית הקצבאות וההטבות הניתנות ליולדת.
אימוץ ילדים בני דת אחרת
בסעיף 5 לחוק אימוץ ילדים משנת 1981 (תשמ"א) נקבע כי "אין מאמץ אלא בן דתו של המאומץ".
אימוץ להורים בני אותו המין
בעקבות מאבקן של ד"ר טל וד"ר אביטל ירוס-חקק להכרה בהורותן המשותפת על ילדיהן, פסק בית המשפט העליון כי חוק האימוץ הישראלי מאפשר אימוץ בתוך המשפחה החד-מינית.
מאז פסק דין ירוס-חקק התקבלו במשרד הרווחה כ-80 פניות דומות ל"אימוץ הדדי" בתוך המשפחה, וב-25 מההליכים שהסתיימו אכן ניתן צו אימוץ.
בשנת 2008 הורחב תקדים האימוץ, כאשר היועץ המשפטי לממשלה הכריז כי יש לאפשר גם אימוצים שבהם זוג גברים או זוג נשים מבקשים לאמץ ילד שאיננו ביולוגי של אף אחד מהם.
במאי 2009 הוגשה לכנסת הצעת תיקון לחוק אימוץ ילדים מאת חבר הכנסת נסים זאב מש"ס, שמטרתה למנוע אפשרות של אימוץ ילדים על ידי זוגות חד-מיניים.
בדצמבר 2010 פסק באופן תקדימי בית משפט לענייני משפחה בירושלים כי גבר יוכל לאמץ את בנו הביולוגי של בן זוגו.
ב-18 בדצמבר 2007, מינו שר המשפטים ושר הרווחה דאז, דניאל פרידמן ויצחק הרצוג ועדה לבחינת חוק האימוץ.
בראשות הוועדה עמד השופט יהושע גרוס, ושמה ועדת גרוס.
9 שנים לאחר מכן, בנובמבר 2016, הגישה הוועדה את מסקנותיה, ובשל חילוקי דעות בה, דרשה משרת המשפטים איילת שקד, ומשר הרווחה חיים כץ להכריע בנושא השוואת מעמד של זוגות חד-מיניים לזה של זוגות הטרוסקסואלים בחוק.
ביולי 2017 הודיעה המדינה לבג"ץ כי היא מתנגדת לאימוץ ילדים בידי זוגות הומואים ולסביות, ונימקה זאת בכך שמשפחות אלה הן חריגות ועלולות "להעמיס מטען נוסף על הילד", זאת בניגוד למחקרים שהוצגו לצוות המקצועי.
בסוף אוגוסט 2017, הודיע משרד הרווחה על שינוי עמדתו בנושא, והתאמתה למסקנות ועדת גרוס "לפיה אין מקום לקבוע תנאי סף ויש להסתפק בקביעת קווים מנחים להתאמת ילד למאמציו".
עוד הוסיף משרד הרווחה כי "המקום הראוי להמשך הדיון בסוגיה הוא בית המחוקקים", כלומר, תדרש תיקון חקיקה בכנסת.
ב-26 ביולי 2021 הוגש בג"ץ שי גורטלר נגד שר הרווחה, שבו עתרו שני זוגות להט"ב שממתינים לאימוץ לביטול הפלייתם בחוק אימוץ ילדים.
ב-28 בדצמבר 2023 פסק בג"ץ שיש לבטל את האפליה כלפי זוגות להט"ב באימוץ ילדים, כך שסעיף 3 בחוק אימוץ ילדים "אין אימוץ אלא על ידי איש ואשתו יחד" יחול גם על זוגות להט"ב.
חוק איסור צריכת זנות (הוראת שעה ותיקון חקיקה), התשע"ט-2019 הוא חוק שאושר בכנסת בדצמבר 2018 ונכנס לתוקף ב-10 ביולי 2020. החוק מטיל קנס על צריכת מעשי זנות ועל ניסיון לצרוך זנות.
העוסקים בזנות שאינם עובדים באופן עצמאי, הם לפעמים קורבנות לתופעות כמו סרסרות וסחר בבני אדם לצורך זנות.
בישראל לא היה השימוש בשירותי זנות אסור עד לחקיקת חוק זה.
עם זאת, נאסרה הפעלה של בתי בושת, שידול קטינים לזנות, סרסרות לצורכי זנות, סחר בנשים, שידול לזנות ופרסום זנות.
בשנת 1999 עבר בשוודיה חוק שאוסר צריכת שירותי זנות, וחקיקה דומה נעשתה במדינות נוספות בהן אירלנד, צרפת, נורווגיה, צפון אירלנד, קנדה ומדינות בארצות הברית.
עם קבלת החוק, הפכה ישראל למדינה השמינית בעולם שאוסרת בחוק צריכת זנות.
בשנת 2008 הניחה על שולחן הכנסת השבע עשרה חברת הכנסת זהבה גלאון הצעת חוק המבקשת להפליל צרכנים של שירותי זנות.
בשנת 2010 הציעה חברת הכנסת השמונה עשרה, אורית זוארץ, הצעה דומה להצעתה של גלאון.
בשנת 2012 הצביעה ועדת השרים לחקיקה על תמיכה בחקיקה, והחוק עבר בקריאה טרומית בכנסת.
פיזור הכנסת בהמשך הוריד את הצעת החוק מסדר היום.
ביוני 2016 מינתה שרת המשפטים איילת שקד צוות בין-משרדי בראשות מנכ"לית משרד המשפטים, אמי פלמור, שבחן כלים לצמצום צריכת הזנות בישראל.
הצוות בחן אפשרות לקביעת עבירה על צריכת זנות.
נקודת המפנה המרכזית בקידום החוק הייתה בכנסת העשרים, עם אישורה בקריאה טרומית של הצעת חוק המאבק הלאומי בצריכת זנות ומתן סיוע לשורדות זנות, התשע"ז-2017 שאותה ניסח המטה למאבק בסחר בנשים ובזנות.
זאת, תוך קביעת איסור פלילי על צריכת זנות, במקביל לביסוס מענים לשיקום שורדות הזנות.
הצעת החוק הונחה על שולחן הכנסת במרץ 2017 על ידי חברות הכנסת שולי מועלם-רפאלי (הבית היהודי) וזהבה גלאון (מרצ) ואושרה בקריאה טרומית ביולי 2017, לצד הצעת חוק מקבילה של חברת הכנסת עליזה לביא (יש עתיד), בלא מתנגדים או נמנעים ובתמיכה של 74 חברי כנסת.
הצעת החוק הממשלתית לאיסור צריכת זנות עברה בקריאה שנייה ושלישית בדצמבר 2018, ברוב של 34 חברי כנסת וללא מתנגדים, זאת לאחר שהוכרז על פיזורה של הכנסת, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת.
בדברי ההסבר להצעת החוק נכתב:
מטרתה של קביעת העבירה המוצעת היא להביא לצמצום צריכת הזנות בישראל, לנוכח מאפייניה הפוגעניים, כפי שניתן ללמוד מדוח הצוות שעסק בהרחבה בנושא זה.
שנית, לזנות נלווים נזקים פיזיים ובריאותיים שונים, כגון זיהומים וסיכון מוגבר להידבקות במחלות מין, וכן נזקים נפשיים כגון תסמונות פוסט טראומטיות, התמכרויות ואובדנות.
שלישית, האוכלוסייה במעגל הזנות, שהיא בעיקרה נשים, נמצאת ב"מילכוד" המקשה על יכולת היציאה מעולם זה, בין השאר בשל הידרדרות למצבי מצוקה ומשבר.
כמו כן, אוכלוסייה זו נתונה כיום לקלון חברתי, דבר המוסיף על מצוקתה ומקשה על תהליך השיקום.
הסניגוריה הציבורית הסתייגה מהצעת החוק, בנוסח קודם שלה משנת 2008 ובנוסח שהובא לדיון בשנת 2018. בין השאר עלה הנימוק: "בתוך צרכני הזנות יש גם אנשים שזאת כנראה הדרך שלהם להשיג מיניות ואינטימיות גופנית, וצריך לראות שלא כולם יכולים להשיג את הדברים האלה שלא באמצעות זנות".
החוק אושר כהוראת שעה לחמש שנים ונקבע שייכנס לתוקף 18 חודשים מיום פרסומו, כלומר ב-10 ביולי 2020. דברי ההסבר להצעת החוק נימקו שני צעדים אלה.
דחיית כניסתו לתוקף של החוק נומקה בשני טעמים:
ראשית, כדי לאפשר היערכות והתאמה, הן של מעני השיקום בעבור האוכלוסייה שבמעגל הזנות והן של צעדי ההסברה, החינוך והעלאת התודעה הציבורית הנדרשים.
שנית, נדרשת תקופת היערכות לצורך יישום אכיפתה של העבירה כעבירה מינהלית, הכשרת הגורמים הרלוונטיים ועוד.
קביעת החוק כהוראת שעה באה:
כדי לבחון באמצעות מחקר מלווה את השפעתו, את האופן שבו נאכפת העבירה וכן את השפעתם של הצעדים הנוספים שייושמו מתוך המלצות הצוות במסגרת החלטת הממשלה.
בחלוף תקופה זו, ולאחר בחינת הממצאים שיועלו במחקר, יהיה מקום לבחון מחדש את המשכו של ההסדר האמור.
הצורך במחקר מלווה ובבחינה מחודשת נובע, בעיקר, משאלת ההשפעה של איסור צריכת זנות על רווחתן של האוכלוסיות המצויות כיום במעגל הזנות וכן השפעתו על היקף התופעה.
החוק מתחיל בסעיף הצהרתי על מטרתו: "מטרתו של חוק זה להביא לצמצום הזנות באמצעות קביעת איסור צריכת זנות, כחלק ממהלך משולב הכולל חינוך והסברה לציבור והרחבת דרכי טיפול ושיקום לאוכלוסיות בזנות (בחוק זה – המהלך המשולב לצמצום הזנות), מתוך הכרה במאפייניה הפוגעניים של הזנות ובנזקים הכרוכים בה".
על פי החוק אדם שייתפס בפעם הראשונה עובר על חוק זה, יוטל עליו קנס מינהלי בסך 2,000 ש"ח.
עבירה חוזרת על החוק תגרור קנס של 4,000 ש"ח.
החוק מאפשר גם להגיש כתב אישום בהליך פלילי ובית המשפט יוכל להטיל על הנאשם קנס בגובה של עד 75,300 ש"ח.
על פי החוק ייענש אדם שיצרוך זנות או אדם שנמצא במקום המשמש, באופן מלא או חלקי, למעשי זנות, במטרה לצרוך מעשה זנות; לעניין זה יראו אדם הנמצא במקום שעיקר השימוש בו הוא למעשי זנות כמי שמטרתו לצרוך מעשה זנות, אלא אם כן הוכח אחרת.
שר המשפטים, בהסכמת שר העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים, ובאישור ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת, רשאי לקבוע בתקנות אמצעי חלופי לתשלום הקנס המינהלי, כולו או חלקו, שיוטל על מי שהפר חוק זה.
מטרת האמצעי החלופי היא, בין השאר, להקנות ידע ולהגביר את המודעות בכל הנוגע לנזקים הנגרמים לאוכלוסיות בזנות, והכול כדי למנוע את הישנות ביצוע העבירה.
התקנות העוסקות בכך הן תקנות איסור צריכת זנות (אמצעי חלופי להטלת קנס), התש"ף–2020.
בתיקון עקיף לחוק העונשין הוגדל העונש על צריכת מעשה זנות מקטין, משלוש שנות מאסר לחמש שנות מאסר.
תיקון זה נכנס לתוקף מיד עם פרסום החוק בספר החוקים, והוא אינו מוגבל בזמן.
החוק זכה לקונצנזוס בכנסת ובקרב מספר ארגונים פמיניסטיים.
מנגד נשמעו גם קולות בגנות החוק, כשהבולטים שבהם הם עמותת "מעברים", ארגון טרנסיות ישראל וארגון עובדות המין "ארגמן".
ההתנגדות נחלקה לשני נימוקים: פרגמטית וערכית.
מבחינה פרגמטית נטען שהחוק לא יגשים את היעדים להם נועד.
אלישע אלכסנדר, מנכ"ל "מעברים", אמר על החוק: מתנגדים אחרים השוו את החוק לחוק היובש, שבפועל הוביל לפריחת השוק השחור ולהתעצמות ארגני מאפיה, שמכרו אלכוהול לא חוקי ולא מפוקח במחירים מופקעים.
המתנגדים העלו חשש שהחוק לאיסור צריכת זנות יגרום להעתקת השוק ל'חצרות האחוריים' ויביא לשגשוג תעשיית פשע סביבו, תוך הרעה בתנאים לעובדות המין.
מבחינה ערכית נטען בכתב העת השילוח שהחוק פוגע בחופש העיסוק של הנשים לעסוק בזנות ופוגע בחירותם של צרכני הזנות.
מאידך בתמיכה בחוק נטען שאצל מרבית העוסקות בזנות אין זו אפשרות אחת המונחת בפניהן לבחור בה אלא האפשרות היחידה, ולכן במצב קיצוני זה מוצדק להגביל את החירות בשם אותה חירות עצמה.
ארגונים אחדים, בהם משמר זכויות האדם, אמנסטי אינטרנשיונל ו-GAATW מתחו ביקורת על המודל השוודי, עליו מבוסס החוק, והביעו תמיכה ב-"דה-קרימינליזציה של עבודת מין, זכויות עבודה של עובדי מין, וניתוק הקשר הרעיוני בין עבודת מין וסחר בבני אדם".
החוק נכנס לתוקף ב-10 ביולי 2020, לאחר שלמדינה ניתנה תקופה של 18 חודשים להיערך לכך.
במועד זה מרבית מערכי הסיוע לנשים שצפויות להפגע מהחוק לא הושלמו ומרבית התקציבים הרלוונטיים לא הועברו.
כשבועיים לפני תאריך זה, התקיים בוועדת החוקה, חוק ומשפט דיון בשאלה האם לדחות את יישום החוק.
ארגון מעברים, טרנסיות ישראל וארגונים נוספים הגישו לוועדה בקשה לדחות את יישום החוק בשנתיים, והשר לביטחון פנים, אמיר אוחנה, ביקש לדחות את יישום החוק בחצי שנה.
המטה למאבק בסחר בנשים ובזנות, שהשתתף בניסוח החוק, דרש שהוועדה תקדם את העברת התקציבים והקמת מערכי הסיוע, אך התנגד לדחיית יישום החוק.
הוועדה החליטה שלא לדחות את יישום החוק.
כאשר החוק נכנס לתוקף, סירב השר לביטחון הפנים, אמיר אוחנה, לחתום על הצו שיסמיך את המשטרה לקנוס צרכני זנות, בטענה שהצד השיקומי של החוק ברובו לא נכנס לפעולה.
המטה למאבק בסחר בנשים ובזנות עתר נגד השר, ובתשובתו לבית המשפט הודיע אוחנה כי יחתום על הצו עד סוף שנת 2020. ואכן ב-30 בדצמבר 2020 הוסמכה המשטרה לאכוף את החוק באמצעות קנסות.
כשנה לאחר מכן פורסם כי פעילות הזנות לא צומצמה, אלא עברה לדירות פרטיות.
במהלך 2021, הטילה המשטרה 1,393 קנסות על בסיס החוק, במהלך 2022 הגיע מספרם ל-2,840, ובמחצית הראשונה של 2023 הוטלו רק 534 קנסות על צרכני זנות בישראל ובשנת 2024 נרשמו רק 173 קנסות.
המטה למאבק בסחר בנשים ובזנות טען כי משטרת ישראל מפגינה רפיסות במאבק בצרכני הזנות ולא פועלת ליישום החוק באופן יעיל.
חוק איסור נהיגה ברכב בחוף הים, התשנ"ז–1997 הוא חוק ישראלי שהתקבל בכנסת ב-10 במרץ 1997. החוק אוסר על נהיגה ברכב ברצועת קרקע שנמצאת 100 מטרים מנקודת גאות המים שבחוף.
לחוק מטרות בטיחותיות וסביבתיות, והן, לפתור בצורה מיידית את בעיית סיכון חיי אדם ושלמות גופם של הנופשים בחופי ישראל, הנובעת מנהיגת כלי-רכב בחופים, ובנוסף, שמירה על ערכי החי, הצומח והסביבה הטבעית בחופי הארץ, אשר ניזוקים באופן קשה – ולעיתים בלתי הפיך – כתוצאה מתופעה זו.
בין השנים 2007–2009, נעשו ניסיונות להעביר את האחריות לאכיפת החוק ממשרד הפנים למשרד להגנת הסביבה.
בכנסת ה-17 גם הוגשה הצעה לתיקון החוק.
לפי "דו"ח חופי ישראל 2007" של החברה להגנת הטבע, הניסיונות שהיו לאכוף את החוק הזה, נפסקו, והנהגים ממשיכים להשתולל בחופים, לסכן את הרוחצים ולפגוע בסביבה החופית.
ביוני 2009 נכנס לתוקפו חוק הרשויות המקומיות (אכיפה סביבתית – סמכויות פקחים), התשס"ח-2008. לפי חוק זה, ראשי רשויות מקומיות יכולים להסמיך פקחים ברשויות לאכוף חוקים מסוימים, ביניהם את חוק איסור נהיגה ברכב בחוף הים.
בשנים 2010–2011 תוקן החוק על מנת לאפשר אכיפה יעילה.
עיקר האכיפה הוא בהעברת האחריות להימצאות הרכב בחוף על בעל הרכב.
במסגרת תיקון זה התאפשרה העברת סמכות האכיפה גם לרשויות המקומיות וגם למפקחי המשרד להגנת הסביבה.
בכנסת ה-20, התשע"ו–2015, הוצע תיקון לחוק, ונוסף לו סעיף 7 ג' לחוק, הנקרא "סמכות בית המשפט לאסור שימוש ברכב".
תוספת זו עוסקת בסמכות בית המשפט לאסור שימוש ברכב ששימש לנסיעה בחוף.
תיקון זה נובע מן הנתונים של משטרת התנועה והרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, המצביעים על כך שבמקרים רבים, ממשיכים נהגים לנהוג על אף שרישיונם נפסל.
הם מזלזלים בצורה בוטה בחוק ובחיי אדם.
תיקון זה מבטא את ההכרה בחומרתה ובהשלכותיה המזיקות של עבירת הנהיגה בחוף הים.
הצעות חוק זהות הונחו על שולחן הכנסת התשע-עשרה על ידי חבר הכנסת רונן הופמן וקבוצת חברי הכנסת וכן על שולחן הכנסת העשרים על ידי חבר הכנסת מיקי לוי.
(1) רצועת קרקע, ברוחב של 100 מטרים, לאורך הים מנקודת גאות המים שבחוף.
(2) ברצועת קרקע שבה מצוי מקום רחצה מוכרז, כל התחום, אף אם הוא חורג מרוחב של 100 מטרים, למעט דרכים שהוסדרו על פי חיקוק וחניונים.
"ים" - ים התיכון, ים סוף, ים המלח, ים כנרת.
"רכב" - כמשמעותו בפקודת התעבורה, טרקטורון, ג'יפ או רכב שדה בדומה לו ואופנוע.
רק אנשים בעלי תפקידים מסוימים מורשים לנהוג בחוף ים למטרות מסוימות כמו לצורך שמירה על ביטחון הציבור ועל ביטחון המדינה, לצורך משימות שיטור, לצורך פיקוח והצלה, לצורך שירותים בתחום רשות מקומית ומחוצה לה וכו'.
לפי משרד הפנים, נכון לתשנ"ז-1997, הוסמכו לאכוף את החוק כ-400 פקחים מעובדי הרשויות המקומיות, רשות הטבע והגנים ומנהלת הכנרת.
האנשים הרשאים להסמיך מפקחים לצורך אכיפת החוק הם שר הפנים והשר לאיכות הסביבה, והגופים: מינהל מקרקעי ישראל והקרן הקיימת לישראל, רשות הגנים הלאומיים ורשות שמורות הטבע, רשויות נחל, רשות העתיקות.
כדי להתמנות למפקח יש לעבור הכשרה מתאימה שקבעו שר הפנים והשר לאיכות הסביבה.
למפקחים שהוסמכו ישנן סמכויות רבות, כגון: לדרוש מהחשוד כעובר על החוק להזדהות, להיכנס למקום בו התבצעה העבירה או שבו מצוי הרכב או האדם שביצע את העבירה, כדי לגלות את העבירה.
למפקח סמכויות חקירה ויכולת לבקש צו חיפוש מבית המשפט, וכו'.
המפקח מוסמך להעניש את העבריין על ידי הטלת קנס או פסילת רישיון הנהיגה לתקופה של 30 ימים, אם עבר על החוק באופן שמסכן חיי אדם או גורם פגיעה לסביבה.
שר הפנים ממונה על ביצוע חוק זה והוא רשאי להתקין תקנות בכל הנוגע לביצועו, ובלבד שתקנות בעניינים שהשר לאיכות הסביבה, השר לביטחון פנים או שר התחבורה ממונים עליהם - יותקנו בהסכמתם.
לפקחים לא קל להתמודד עם נהיגה בחוף הים, שהיא לעיתים תופעה בריונית.
אכיפת החוק אפקטיבית הרבה יותר אם שוטר הוא האוכף או אם פקחים עובדים עם שוטר או עם שוטר בשכר.
פקחים ברשויות המקומיות דיווחו כי הם נתקלים בתגובות אלימות מצד נהגים בחוף הים כשהם פועלים לאכוף את החוק.
שיתוף פעולה עם שוטר מקל את האכיפה.
עובדי רשויות מקומיות טענו שלמעשה הם נדרשים לבצע עבודות שיטור, אך הם לא קיבלו הכשרה משטרתית וחסרות להם היכולות שיש לשוטרים.
כמו כן, המשרד להגנת הסביבה הקצה בעבר שוטרים בשכר ממדור הגנת הסביבה, הפועל יחד עם המשטרה הירוקה, כדי לסייע לפקחי הרשויות המקומיות באכיפת החוק.
ייתכן שאכיפת האיסור אינה מתאימה לפקחים אלא לשוטרים.
בנוסף לכך, על פי החוק אסור לאדם לנהוג בחוף ים, משמעו שפקחי רשויות מקומיות צריכים לתפוס את הנהגים בחוף הים בשעת נהיגה.
לעיתים פקחים נתקלים ברכב החונה בחוף, ואף על פי שברור שהוא נסע על החוף, לא ניתן לתת דו"ח, מאחר שבגין נהיגה ברכב בחוף הים יש לזהות את הנהג, ולהוכיח כי בוצעה פעולת נהיגה.
לעיתים, נהג בחוף הים אינו עוצר את רכבו לאחר שפקח סימן לו לעצור בטענה כי לא ראה את הפקח, לעיתים הוא לובש בגד ים ואין ברשותו מסמכים מזהים, ולעיתים הוא בורח מהמקום.
כך יימנעו מרדפים ועימותים רבים ולפקחים יתאפשר לאכוף את החוק ללא צורך לנקוט אכיפה המתאימה יותר לשוטרים.
בנוסף, רשויות מקומיות רבות דיווחו כי אף על פי שחלפו חודשים רבים מאז ההכשרה שמשרד הפנים העביר לעובדיהן בנושא, הם טרם קיבלו את תעודות ההסמכה שלהם.
ללא תעודות ההסמכה, הם אינם נותנים דוחות.
במשרד הפנים אין מערך אכיפה מסודר של החוק, כפי שיש במשרד להגנת הסביבה לגבי חוקים סביבתיים.
במשרד הפנים גם אין נתונים על אכיפת החוק על ידי גורמי האכיפה ברשויות המקומיות ובגופים אחרים.
לשם הפעלתו של מערך אכיפה מסודר נדרשים שני תקנים נוספים באגף רישוי עסקים ואתרי רחצה במשרד הפנים.
מאחר שזה יוצר בעיה תקציבית, הדבר מעכב את הקמתו של מערך אכיפה מסודר לעניין החוק.
בנוסף, משרד הפנים תומך בהעברת האחריות לאכיפת החוק למשרד להגנת הסביבה.
אך המשרד להגנת הסביבה מתנגד להסמכתו לאחראי לאכיפת החוק כולו על היבטיו התעבורתיים-בטיחותיים, ודורש תוספת תקציב אם היבטים כלשהם של האכיפה יועברו לאחריותו.
ישנה בעיה עם האחריות על החוק כיוון והאחריות שייכת למשרד הפנים, אך למשרד הפנים חסר תקציב לגיבוש מערך אכיפה מסודר, והמשרד להגנת הסביבה, שעשוי להיות האחראי בעתיד, מתנגד לאכוף את האיסורים העיקריים שבחוק.
מלבד זאת, לאכיפת החוק ישנם קשיים נקודתיים רבים, כגון הקושי להתמודד עם טרקטורונים: נהגי הטרקטורונים מסירים את לוחיות הזיהוי ומזלזלים בהוראות הפקחים.
הפקחים מעדיפים להימנע מלהתמודד עם טרקטורונים, מאחר שמרדף אחריהם עלול להסתיים בדריסה או בהתהפכות הטרקטורון.
יתר על כן, קיים קושי בהגדרת "חוף הים", ההגדרה מקשה הן על הפקחים והן על הנהגים – משום שאלו אינם יודעים בבירור, בעת הנהיגה, עד לאיזה מרחק מגיע "חוף הים".
קושי נוסף קשור להעסקת פקחים בשבת.
חוק איסור פעילות מסחרית במוסדות חינוך, התשס"ח–2007, התקבל בכנסת ב-25 בדצמבר 2007, בעקבות הצעתו של חבר הכנסת זבולון אורלב.
לפי חוק זה, חל איסור על מנהל מוסד חינוכי לאפשר פעולות מסוימות בשטחי המוסד כמו הצגת פרסומות, חלוקת מוצרי צריכה, מוצרי מזון, דוגמיות של מוצרים או כל חומר שיווקי אחר.
פעילות מסחרית במוסדות חינוך אפשרית, רק כאשר ניתן היתר מיוחד מוועדה במשרד החינוך המטפלת בנושא.
אם מנהל מוסד חינוכי יאפשר פעילות זו, הוא צפוי להערה משמעתית.
מדי שנה פועלים במוסדות החינוך אלפי גורמים חיצוניים המפעילים תוכניות מסוימות.
מסקרים שהוגשו למשרד החינוך, עלה כי 36.5% מהגורמים החיצוניים הם גורמים מסחריים, שהמשרד לא קיבל בקשות לאישור פעילותם עליהם.