tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא נבחר כסנאטור מטעם המפלגה הרפובליקנית בבחירות 1924 וכיהן מ־4 במרץ 1925 עד 9 בינואר 1930, אז התפטר לאחר שמונה על ידי הנשיא הרברט הובר לשגריר ארצות הברית בגרמניה.
סאקט כיהן כשגריר ארצות הברית בגרמניה מ־12 בפברואר 1930 עד 24 במרץ 1933.
ב־23 במרץ 1933 העביר הרייכסטאג הגרמני את חוק ההסמכה, שאפשר לממשלת היטלר לחוקק חוקים ללא אישור פרלמנטרי — ובכך שלל כמעט כל מגבלה חוקתית על כוחו של היטלר.
ב־24 במרץ 1933 שלח סאקט מברק למחלקת המדינה:
זמן קצר לאחר מכן הוא התפטר מתפקידו ושב לעסוק בענייניו העסקיים.
סאקט מת ב-18 במאי 1941 מהתקף לב בעת ביקורו בבולטימור, ונקבר בבית העלמין "קייב היל" בלואיוויל.
סאקט היה חבר במסדר "הלגיון הנאמן" של ארצות הברית (Military Order of the Loyal Legion of the United States), מכוח שירותו של אביו בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית.
פרדריק פרנסואה שופן (בפולנית: Fryderyk Franciszek Chopin; בצרפתית: Frédéric François Chopin; 1 במרץ 1810 – 17 באוקטובר 1849) היה מלחין ופסנתרן וירטואוז פולני-צרפתי מהתקופה הרומנטית.
יצירותיו הרבות לפסנתר כגון הנוקטורנים, המזורקות, הפולונזים, הבלדות, האטיודים והים הייחודיים לו נחשבים לנכסי צאן ברזל, וכמעט כל הפסנתרנים מבצעים את יצירותיו ברסיטלים שלהם.
פרדריק שופן נולד ב-1 במרץ 1810 (זאת על פי ההצהרות שלו ושל משפחתו, אולם על פי תעודת ההטבלה שלו, נולד ב-22 בפברואר), בכפר ז'לאזובה וולה (Żelazowa Wola) שבמרכז פולין, באזור מאזוביה (Mazowia), אז בדוכסות ורשה.
אביו, ניקולא שופן, היה צרפתי מלורן שהיגר לפולין ב-1787 בגיל שש עשרה.
ניקולא היה מורה פרטי לילדים מהאריסטוקרטיה הפולנית, וב-1806 נשא לאישה את אמו של שופן, יוסטינה קז'יז'אנובסקה (Justyna Krzyżanowska), קרובת משפחה ענייה של משפחת סקרבק, אחת ממשפחות האריסטוקרטיה אצלן עבד.
פרדריק הוטבל ביום ראשון של חג הפסחא, 23 באפריל 1810, באותה כנסייה בה התחתנו הוריו, בכפר ברוכוב (Brochów) שבאזור מאזוביה.
סנדקו בן ה-18, שעל שמו הוא נקרא, היה פרידריק סקרבק (Fryderyk Skarbek), תלמיד של ניקולא.
פרדריק היה השני מבין ארבעת ילדיהם של בני הזוג, והבן היחיד שלהם.
הייתה לו אחות גדולה, לודביקה (Ludwika), ושתי אחיות קטנות, איזבלה ואמיליה.
ניקולא היה מסור למולדתו המאמצת, והתעקש על שימוש בשפה הפולנית בבית.
כישרונו המוזיקלי של פרדריק בא לידי ביטוי בגיל מוקדם מאוד.
כבר בגיל 7 הלחין שני פולונזים (בסול מינור ובסי במול מז'ור).
במהרה החל שמו להתפרסם בעיתונים, והילד החל להופיע בסלונים היוקרתיים של ורשה.
מורו הראשון והיחיד של שופן היה ווייצ'ך ז'יבני (Wojciech Żywny), אשר לימד אותו פסנתר בין השנים 1816–1822. לאחר מכן, הודה המורה שאין לו עוד מה לתת לכישרון הצעיר, ושופן עבר להשגחתו של וילהלם וירפל (Wilhelm Würfel), פרופסור בקונסרבטוריון בוורשה.
בשנת 1826 התחיל שופן ללמוד את תאוריית המוזיקה, בס ממוספר והלחנה בבית הספר למוזיקה של ורשה, אך סירב ללמוד שם פסנתר.
מנהל בית הספר למוזיקה היה המלחין יוזף אלסנר (Józef Elsner), אשר הבין שבידיו אישיות יוצאת מן הכלל, ולכן הרשה לו לא להגיע לשיעורי הפסנתר ולהתרכז בהלחנה בלבד, אך היה קפדן מאוד בקשר לשיעורי התאוריה, במיוחד בקשר ללימודי הקונטרפונקט.
בסוף השנה השלישית של שופן בבית הספר למוזיקה של ורשה, כתב אלסנר בדו"ח הסופי: "שופן, פ., תלמיד שנה שלישית, כישרון יוצא דופן, גאון מוזיקלי."
שופן סיים את לימודיו ב-1829 בבית-ספרו של אלסנר.
מסעו של שופן והמרד הפולני
ביולי 1829 הגיע שופן ל וניגן שם את הרונדו "א לה קרקוביאק" ואת הווריאציות על הנושא מהאופרה "דון ג'ובאני".
הוא זכה להצלחה מרובה, ואף זכה לכך שהוציאו את הווריאציות שלו לאור.
הביקורות הכירו בו כפסנתרן גאוני וכמלחין מוכשר.
כשחזר לפולין השקיע את רוב מאמציו בכתיבה והלחין שני קונצ'רטי לפסנתר ולתזמורת (בפה מינור ובמי מינור), את הנוקטורן הראשון שלו, אטיודים, ואלסים ומזורקות.
באותה תקופה תכנן שופן נסיעה אל מחוץ לפולין, על מנת לגלות ולהכיר את המוזיקה האירופית בצורה טובה יותר ועל מנת לזכות בתהילה.
בתחילה חשב לנסוע לברלין, אך בסופו של דבר החליט לנסוע לווינה על-מנת לשחזר את הצלחתו הקודמת ולבנות לעצמו שם מוניטין.
ב-17 במרץ 1830 קיים שופן קונצרט פרידה חגיגי בתיאטרון הלאומי של ורשה ובו ניגן את הקונצ'רטו במי מינור.
ב-2 בנובמבר עזב שופן לאוסטריה יחד עם חברו הטוב טיטוס וויצ'כובסקי (Tytus Woyciechowski), מתוך כוונה להמשיך לאיטליה.
מספר ימים לאחר שהגיעו לווינה שמעו שני החברים על המרד הפולני נגד השלטון הרוסי.
זו הייתה תחילתה של מלחמה בת מספר חודשים בין רוסיה לפולין.
וויצ'כובסקי יצא לפולין על-מנת להצטרף לצבא המתקומם; שופן נשאר בווינה, לאחר שכנועים רבים מצד חברו.
הוא הפסיק לתכנן את המשך המסע שלו, מתוך דאגה לארצו ולמשפחתו.
במכתב לאלסנר כתב: "מנסים לשכנע אותי לשווא, שכל מלחין הוא אזרח העולם.
אף אם זה כך, כמלחין – אני עדיין בעריסתי.
כפולני – אני כבר בן 20." למרות מצב רוחו של שופן, הוא הופיע בקונצרט ב-11 ביוני 1831 ובו ניגן את הקונצ'רטו במי מינור.
האירועים הקשים במולדתו השפיעו על שופן והרגשות העזים והדרמטיים שחש גרמו לו ליצור יצירות בעלות עוצמה ותשוקה, בשונה מהסגנון המבריק הקודם שלו.
בתקופה זו הלחין את הסקרצו בסי מינור אופוס 20 ואת האטיודים אופוס 10.
שופן ויתר על הנסיעה לאיטליה והחליט לנסוע לפריז.
בדרך עצר במינכן והופיע שם בקונצרט ב-28 באוגוסט, משם המשיך לשטוטגרט.
בשטוטגרט נודע לו על כישלון המרד הפולני ועל כיבוש ורשה על ידי הרוסים.
כששמע את החדשות חלה בקדחת, ועבר עליו משבר נפשי.
ביומנו כתב: "האויב נמצא בבית...
הו אלוהים, האם אתה קיים?
אתה קיים, ובכל זאת אינך נוקם.
האם מוסקבה לא חטאה מספיק?
או – או אולי אתה בעצמך מוסקבאי...
לפעמים אני יכול רק לגנוח, לסבול ולשפוך את כל הייאוש שלי על הפסנתר!".
פריז ומריה וודז'ינסקי – האהבה הראשונה
בסתיו 1831 הגיע שופן לפריז, ופגש פולנים רבים שברחו מפולין בעקבות כישלון המרד נגד רוסיה, בהם משוררים, סופרים, פוליטיקאים ואנשי צבא.
המוניטין שלו כאמן גדלו מהר מאוד בפריז בעקבות מכתבי ההמלצה שקיבל בווינה.
הוא התחבר עם פרנץ ליסט, פליקס מנדלסון, וינצ'נצו בליני, הקטור ברליוז ואחרים.
בדצמבר 1831 ניגן את הווריאציות על הנושא מהאופרה "דון ג'ובאני" בלייפציג.
רוברט שומאן הצעיר שנוכח בהופעה כתב אחר כך בעיתון המוזיקה "Allgemeine musikalische Zeitung": .
למרות הצלחתו הרבה, רוב הכנסתו של שופן הגיעה ממתן שיעורים פרטיים לאריסטוקרטיה הצרפתית והפולנית.
זאת משום שלא אהב להופיע באולמות גדולים, אלא דווקא בסלונים שנפתחו לפניו בעזרת הברונית רוטשילד.
שופן נחשב לאחד הפסנתרנים הטובים בזמנו, אבל רק כשהקהל היה מצומצם והאווירה הייתה אינטימית יכול היה להראות את מלוא כישרונו האמנותי בנגינה בפסנתר.
כפליט פוליטי שופן לא יכול היה לחזור בדרך חוקית למולדתו כדי להיפגש עם משפחתו ועם חבריו שנשארו בפולין.
הוא נפגש עם הוריו פעם אחת בקרלסבאד, באוגוסט 1835. על-מנת להימלט מהבדידות, החליט לגור יחד עם הרופא אלכסנדר הופמן (Aleksander Hoffman), פליט פולני נוסף.
כאשר עזב הופמן את פריז, עבר שופן לגור עם יאן מאטושינסקי (Jan Matuszynski), רופא פולני אחר.
לאחר מכן, באזור דרזדן, חידש את הקשר עם משפחת וודז'ינסקי (Wodzinski), אשר הייתה חברה למשפחת שופן בפולין.
בתם הצעירה, מריה, שהייתה אז נערה צעירה בשנות העשרה, גילתה כישרון מוזיקלי ואמנותי.
בשנה הבאה יצא שופן עם מריה בת ה-17 ועם אמה לחופשה בדרזדן, ושם ביקש ממריה להינשא לו.
ההצעה נענתה בחיוב, אך בתנאי שישמור על בריאותו.
האירוסים לא היו רשמיים ובסופו של דבר לא הובילו לנישואים, מכיוון שלאחר "שנת ניסיון" החליטו הוריה של מריה ששופן אינו חתן מתאים לבתם, בגלל מצבו הבריאותי הירוד וסגנון החיים הלא יציב שלו.
דחייה זו הייתה חוויה כואבת עבור שופן.
ז'ורז' סאנד – האהבה השנייה
ביולי 1837 נסע שופן ללונדון עם חברו קאמי פלייל (Camille Pleyel) (בנו של איגנץ פלייל), במטרה לשכוח את הסבל שעבר.
זמן קצר לאחר מכן קשר קשר אינטימי עם הסופרת הצרפתייה ז'ורז' סאנד, שהייתה מבוגרת משופן ב-6 שנים וגרושה עם שני ילדים.
היא העניקה לשופן רוך, חום ודאגה אימהית.
האוהבים בילו את חורף 1838–1839 במיורקה.
שם, בעקבות תנאי מזג-אוויר גרועים, חלה שופן והתגלו אצלו סימני שחפת.
במשך מספר שבועות היה חלש ומרותק לבית.
למרות זאת המשיך לעבוד באינטנסיביות וכתב מספר יצירות מופת: סדרת ה-24 פרלודים, פולונז בדו מינור, בלדה בפה מינור וסקרצו בדו דיאז מינור.
לאחר חזרתם ממיורקה, באביב, ולאחר החלמה במרסיי עבר שופן לגור בביתה של ז'ורז' סאנד בנואן (Nohant), במרכז צרפת.
הוא בילה בבית הזה פרקי זמן ארוכים עד שנת 1846, וחזר לפריז רק בחורפים.
זו הייתה התקופה המאושרת ביותר בחייו של שופן לאחר עזיבתו את פולין.
זו גם הייתה התקופה הפורה ביותר שלו כמלחין.
בפריז התייחסו למלחין ולסופרת כאל זוג נשוי.
בני הזוג חיו באהבה ובידידות במשך שנים רבות, אך ביולי 1847 דרכיהם נפרדו.
יש שאמרו כי בנה של ז'ורז' סאנד החל לגלות עוינות כלפי שופן, ובהשפעתו על אמו הביא לפרידתם.
לעומת זאת, כותב הביוגרפיה של ז'ורז' סאנד, אנדרה מורואה, טוען שבתה של סאנד שהייתה שרויה בריב עם אמה, הסיתה את שופן נגד סאנד ושופן הוא זה שניתק את הקשר.
הפרידה מז'ורז' סאנד גרמה להידרדרות במצבו הנפשי והבריאותי של שופן.
מכאן ועד סוף ימיו כתב רק מספר קטן של יצירות.
באפריל 1848 נסע שופן לאנגליה ולסקוטלנד, ניגן במספר קונצרטים וביקר במקומות רבים.
המסעות וההופעות התישו אותו, והאקלים הזיק לריאותיו וגרם להידרדרות נוספת בבריאותו.
ב-16 בנובמבר 1848, על אף הקדחת שתקפה אותו, הופיע שופן בפעם האחרונה בלונדון, ולאחר מכן חזר לפריז.
בריאותו המשיכה להידרדר והוא חדל לתת שיעורים.
בקיץ 1849 אחותו הבכורה הגיעה מוורשה על-מנת לטפל בו.
ב-17 באוקטובר 1849 נפטר שופן בדירתו ממחלת השחפת והוא בן 39 בלבד.
הוא נקבר בבית הקברות פר לשז בפריז ועל פי צוואתו הוצא ליבו מגופו ונטמן בכנסיית "הצלב הקדוש" שבוורשה, באחד מעמודי הכנסייה (השני משמאל למרכזה).
מאז שנת 1927 מתקיימת בוורשה כל 5 שנים תחרות לפסנתרנים על שמו - ומוענק בה "גראן פרי דו דיסק פרדריק שופן".
שדה התעופה הבינלאומי של ורשה נקרא על שמו.
ב-1934 נוסדה בוורשה האוניברסיטה ע"ש שופן שהפכה בהמשך ל"חברת פרדריק שופן" המטפחת את מורשת המלחין.
לרגל שנת המאתיים להולדתו הוכרזה שנת 2010 על ידי הסיים הפולני "שנת שופן".
בוורשה הוקם מוזיאון "פרדריק שופן", ובו מוצג פסנתרו האחרון של שופן, כמו גם אוסף כתבי-היד שלו.
ב-10 במרץ 2010 נחנך המוזיאון המחודש.
פסטיבלים למוזיקה על שמו של שופן מתקיימים בואלדמוסה (Valldemossa), בז'נבה, בפריז, בדושניקי-זדרוי (בפולין), בגנט ובמקומות נוספים.
מאז שנת 1999 "האקדמיה הפונוגרפית" הפולנית מעניקה את פרסי "פרדריק" השנתיים למוזיקה בפולין.
פרדריק הוא שם הפסלון דמוי אוסקר המייצג את הפרס.
ב"פארק לז'יינקי" Łazienki בוורשה מוצב פסלו של שופן, מעשה ידי הפסל ואצלב שימנובסקי.
גבעת שופן באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקראת על שמו של פרדריק שופן.
מצוק שופן באי המלך ג'ורג', באיי שטלנד הדרומיים שבאנטארקטיקה נקרא על שמו.
"נוקטורנו של אהבה" (Nocturno der Liebe, 1919), סרט גרמני אילם בבימוי קארל בוסה, עם קונרד וויידט (כפרידריק שופן), גרטרוד וולקר (כסוניה ראדקובסקה, זמרת ידועה מוורשה ששופן חיזר אחריה), ריטה קליירמונט (כמריולקה, אהובתו משנות נעוריו) וארנה דנרה (כז'ורז' סאנד).
הסרט מתאר את חייו הרומנטיים של שופן כאשר המוזיקה שלו משמשת כרקע.
"שיר שייזכר" A song to remember, בבימוי צ'ארלס וידור (1945), עם קורנל ויילד Cornell Wilde בתפקיד שופן.
"הצליל הכחול" La note bleue, בבימוי אנדז'יי זולבסקי (1991), עם יאנוש אולייניצאק, מרי-פראנס פיזייה, סופי מרסו ונעמי נדלמן.
"שופן אהבתי" (1991), עם יו גרנט בתפקיד שופן.
"שופן: תשוקת אהבה" (2002), סרט פולני בבימוי ייז'י אנטצ'אק, בגרסה פולנית ובריטית, עם שחקנים בריטים.
שופן שייך לתקופה הרומנטית במוזיקה (1800–1900).
המוזיקה הרומנטית ביטאה מרד במוסכמות הישנות של התקופה הקלאסית ושאפה להגמיש את הצורה לטובת הרגש.
שופן שייך למלחינים שבחרו בפן האינטימי של הביטוי (בניגוד לפן הגרנדיוזי).
המוזיקה של שופן שונה מזו של שאר המוזיקאים באותה תקופה.
האידיאל האמנותי של שופן היה שונה מזה של פרנץ ליסט והווירטואוזים האחרים בני התקופה.
אף ששופן ניגן בצורה מופלאה וליסט הושפע ממנו רבות, ביצירותיו אין שמץ של ראוותנות, להפך, יש בהן את ניחוחו של האריסטוקרט הפולני השקט והמעודן.
הלאומיות החצויה של שופן - פולנית וצרפתית - ניכרת ביצירתו.
יש בה מוטיבים וצורות ממקור פולני (פולונזים, מזורקות) אך גם השפעה צרפתית.
שופן נחשב לרפומטור לא רק בסגנון הנגינה בפסנתר (בביצוע) אלא גם בסגנונות ההלחנה.
ניתן לחלק את יצירותיו לפסנתר לשלוש קבוצות עיקריות:
פרלודים – שופן היה בין הראשונים שכתבו פרלודים לא כמבוא לפרק "עיקרי", אלא כז'אנר עצמאי מלא רגש, אופי וייחודיות, אפילו במסגרת 16 תיבות בלבד (לדוגמה הפרלוד מס' 7 בלה מז'ור).
שופן, בעקבות באך, כתב פרלודים בכל הסולמות, אולם סדר היצירות אצלו אינו כרומטי (כמו אצל באך) אלא לפי מעגל הקווינטות.
אטיודים – באטיודים שלו הפך שופן את התרגילים הטכניים ליצירות גאוניות הראויות לעלות על במת הקונצרטים.
האטיודים של מלחינים אחרים בני התקופה (למשל איגנץ מושלס או אדולף פון הנזלט) מחווירים לעומת העוצמה והרגש של האטיודים השופניים.
נטען על האטיודים שהם קשים מדי ומעקמי אצבעות, אך הם זכו להיות מייצגי הטכניקה הרומנטית לפסנתר ואבן פינה בספרות הפסנתר כולה.
סקרצי – שופן היה בין הראשונים שכתבו סקרצי לפסנתר, ובין הראשונים שכתבו סקרצי כפרק עצמאי ולא כחלק מיצירה רחבה יותר.
אימפרומפטי – שלושת האימפרומפטי שיצאו לאור בחייו של שופן (והרביעי שיצא לאור לאחר מותו) הם אימפרוביזציות כתובות.
הראשון מלא מרץ, השני דמוי בלדה, והשלישי סוחף.
הרביעי הוא המפורסם מבין הארבעה, ולדעת רבים גם היפה מביניהם.
קבוצה ריקודית – יצירותיו של שופן בתחום הריקוד היו חלק מגל שהתחיל כבר בסוף המאה ה-18, שהפקיע את מקצבי הריקוד הפשוטים מתחום רחבת הריקודים והעביר אותם לתחום המוזיקה ה"רצינית", שנועדה להאזנה ולא לריקוד.
קובצי המזורקות, הפולונזים והוואלסים שלו הם דוגמאות לגאונותו של שופן בתחום המיניאטורה המוזיקלית.
הוואלסים שלו הם פריזאיים מאוד בסגנונם, ובמזורקות ובפולונזים הוא מערב סגנונות עממיים פולניים הצבועים בסגנונו האישי האינטימי.
הפולונזים – ביצירות אלו מופיע שופן כפטריוט פולני: מיצירות הנעורים שלו בתחום ועד לפולונז האחרון.
כאן שופן לעיתים מלנכולי ומהורהר ולעיתים סוער ודרמטי.
המפורסם ביותר הוא הפולונז בלה-במול מז'ור (Héroïque) אופוס 53. הוא דומה מעט בצורתו ובתוכנו לבלדה, אך זהו פולונז ללא כל ספק.
מזורקות – אם יש יצירות המזוהות במובהק עם שופן - אלו המזורקות.
הן משלבות לעיתים את הלהט הסוחף של הפולונזים, את הריקודיות של הוואלסים, ואף המלנכוליות של הנוקטורנים מופיעה שם מדי פעם.
המזורקה האמנותית נקשרה לעד אל שופן.
קבוצה ספרותית – הבלדה והנוקטורן אצל שופן מרמזים על התייחסות לשתי סוגות ספרותיות.
הנוקטורנים של שופן (שהושפעו מהנוקטורנים לפסנתר של ג'ון פילד) הם קטעי אופי קצרים שנועדו להשרות תחושה "לילית".
הבלדות, לעומת זאת, הן יצירות רחבות היקף (רובן בצורת הסונאטה, ששופן פנה אליה לעיתים רחוקות יחסית) המייצגות פן אפי ודרמטי יותר של המוזיקה.
הנוקטורנים – הנוקטורנים מציגים את שופן באופן האינטימי ביותר.
הם משקפים את שופן בכל דרך אפשרית: מן הנוקטורן אופוס 9 מספר 2 – המושפע מפילד, ועד הנוקטורן אופוס 48 מספר 1 – הדרמטי והסוער.
בלדות – בניגוד לאטיודים ולפרלודים, הבלדות הן יצירות בקנה מידה נרחב.
מלחינים רבים בני התקופה (כמו שומאן, לו הוקדשה הבלדה השנייה) שיבחו את הבלדות של שופן.
באוקטובר 2024 התגלה ואלס לא מוכר שכתב שופן.
היצירה תוארכה לשנות ה-30 של המאה ה-19.
הרשימה שלהלן כוללת את יצירותיו החשובות של שופן:
קונצ'רטו מס' 1 במי מינור, אופוס 11
קונצ'רטו מס' 2 בפה מינור, אופוס 21
וריאציות בסי במול מז'ור על נושא מתוך האופרה "דון ג'ובאני" של מוצרט, אופוס 2
פנטזיה בלה מז'ור על שירי עם פולניים, אופוס 13
רונדו א לה קראקוביאק בפה מז'ור, אופוס 14
גרנד פולונז בריליאנט במי במול מז'ור, אופוס 22
פתיחה ופולונז בריליאנט בדו מז'ור לפסנתר ולצ'לו, אופוס 3
שלישייה לפסנתר, לכינור ולצ'לו בסול מינור, אופוס 8
סונאטה לפסנתר ולצ'לו בסול מינור, אופוס 65
שירים לקול ופסנתר, אופוס 74 (פורסמו לאחר מותו)
סונאטה מס' 1 בדו מינור, אופוס 4
סונאטה מס' 2 בסי במול מינור, אופוס 35
סונאטה מס' 3 בסי מינור, אופוס 58
בלדה מס' 1 בסול מינור, אופוס 23
בלדה מס' 2 בפה מז'ור, אופוס 38
בלדה מס' 4 בפה מינור, אופוס 52
סקרצו מס' 1 בסי מינור, אופוס 20
סקרצו מס' 2 בסי במול מינור, אופוס 31
סקרצו מס' 3 בדו דיאז מינור, אופוס 39
סקרצו מס' 4 במי מז'ור, אופוס 54
אימפרומפטו מס' 1 בלה במול מז'ור, אופוס 29
אימפרומפטו מס' 2 בפה דיאז מז'ור, אופוס 36
אימפרומפטו מס' 3 בסול במול מז'ור, אופוס 51
פנטזיה-אימפרומפטו בדו דיאז מינור לפסנתר סולו אופוס 66 (פורסמה אחרי מותו)
נוקטורן מס' 1 בסי במול מינור, אופוס 9 מס' 1
נוקטורן מס' 2 במי במול מז'ור, אופוס 9 מס' 2
נוקטורן מס' 3 בסי מז'ור, אופוס 9 מס' 3
נוקטורן מס' 5 בפה דיאז מז'ור, אופוס 15 מס' 2
נוקטורן מס' 6 בסול מינור, אופוס 15 מס' 3
נוקטורן מס' 7 בדו דיאז מינור, אופוס 27 מס' 1
נוקטורן מס' 8 ברה במול מז'ור, אופוס 27 מס' 2
נוקטורן מס' 10 בלה במול מז'ור, אופוס 32 מס' 2
נוקטורן מס' 11 בסול מינור, אופוס 37 מס' 1
נוקטורן מס' 13 בדו מינור, אופוס 48 מס' 1
נוקטורן מס' 14 בפה דיאז מינור, אופוס 48 מס' 2
נוקטורן מס' 15 בפה מינור, אופוס 55 מס' 1
נוקטורן מס' 16 במי במול מז'ור, אופוס 55 מס' 2
נוקטורן מס' 19 במי מינור, אופוס 72 מס' 1
נוקטורן מס' 20 בדו דיאז מינור (פורסם לאחר מותו) – יצירה זו נעשתה פופולרית בזכות הסרט הפסנתרן של רומן פולנסקי שבו היא מנוגנת בהתחלה ובסוף הסרט.
נוקטורן מס' 21 בדו מינור (פורסם לאחר מותו)
אטיוד מס' 1 בדו מז'ור
אטיוד מס' 2 בלה מינור
אטיוד מס' 3 במי מז'ור ("עצבות")
אטיוד מס' 4 בדו דיאז מינור
אטיוד מס' 5 בסול במול מז'ור ("קלידים שחורים")
אטיוד מס' 6 במי במול מינור
אטיוד מס' 7 בדו מז'ור
אטיוד מס' 8 בפה מז'ור
אטיוד מס' 9 בפה מינור
אטיוד מס' 10 בלה במול מז'ור
אטיוד מס' 11 במי במול מז'ור
אטיוד מס' 12 בדו מינור ("אטיוד המהפכה")
אטיוד מס' 1 בלה במול מז'ור
אטיוד מס' 2 בפה מינור
אטיוד מס' 3 בפה מז'ור
אטיוד מס' 4 בלה מינור
אטיוד מס' 5 במי מינור
אטיוד מס' 6 בסול דיאז מינור
אטיוד מס' 7 בסול דיאז מינור
אטיוד מס' 8 ברה במול מז'ור
אטיוד מס' 9 בסול במול מז'ור ("פרפרים")
אטיוד מס' 10 בסי מינור
אטיוד מס' 11 בלה מינור
אטיוד מס' 12 בדו מינור ("אוקיינוס")
שלושה אטיודים חדשים, ללא מספר אופוס:
אטיוד מס' 1 בפה מינור
אטיוד מס' 2 בלה במול מז'ור
אטיוד מס' 3 ברה במול מז'ור
גראנד ואלס בריליאנט, ואלס מס' 1 במי במול מז'ור, אופוס 18
ואלס מס' 5 בלה במול מז'ור, אופוס 42
ואלס מס' 7 בדו דיאז מינור, אופוס 64 מס' 2
ואלס מס' 9 בלה במול מז'ור, אופוס 69 מס' 1 (פורסם לאחר מותו)
ואלס מס' 10 בסי מינור, אופוס 69 מס' 2 (פורסם לאחר מותו)
ואלס מס' 11 בסול במול מז'ור, אופוס 70 מס' 1 (פורסם לאחר מותו)
ואלס מס' 12 בפה מינור, אופוס 70 מס' 2 (פורסם לאחר מותו)
ואלס מס' 13 ברה במול מז'ור, אופוס 70 מס' 3 (פורסם לאחר מותו)
ואלס מס' 14 במי מינור (פורסם לאחר מותו)
ואלס מס' 15 במי מז'ור (פורסם לאחר מותו)
ואלס מס' 16 בלה מינור (פורסם לאחר מותו)
ואלס מס' 17 בלה במול מז'ור (פורסם לאחר מותו)
ואלס מס' 18 במי במול מז'ור (פורסם לאחר מותו)
ואלס מס' 19 במי במול מז'ור (פורסם לאחר מותו)
ברקרולה בפה דיאז מז'ור, אופוס 60
פולונז בדו דיאז מינור, אופוס 26 מס' 1
פולונז במי במול מינור, אופוס 26 מס' 2
פולונז בלה מז'ור, אופוס 40 מס' 1 (Militaire)
פולונז בדו מינור, אופוס 40 מס' 2
פולונז בפה דיאז מינור, אופוס 44
פולונז בלה במול מז'ור, אופוס 53 (Héroïque)
פולונז-פנטזיה בלה במול מז'ור, אופוס 61
פולונז ברה מינור, אופוס 71 מס' 1 (פורסם לאחר מותו)
פולונז בסי במול מז'ור, אופוס 71 מס' 2 (פורסם לאחר מותו)
פולונז בפה מינור, אופוס 71 מס' 3 (פורסם לאחר מותו)
פולונז בסי במול מז'ור (פורסם לאחר מותו)
פולונז בסול במול מז'ור (פורסם לאחר מותו)
פולונז בסול מז'ור (פורסם לאחר מותו)
פולונז בלה במול מז'ור (פורסם לאחר מותו)
פולונז בסול דיאז מינור (פורסם לאחר מותו)
בולרו בלה מינור, אופוס 19
"שיר ערש" (Berceuse) ברה במול מז'ור, אופוס 57
פנטזיה בפה מינור, אופוס 49
טרנטלה בלה במול מז'ור, אופוס 43
רונדו בדו מינור, אופוס 1
רונדו א לה מזור בפה מז'ור, אופוס 5
פתיחה ורונדו במי במול מז'ור, אופוס 16
שופן נחשב (ללא הצדקה) במשך שנים רבות לאנטישמי ארסי.
העיתונאי מיכאל אוהד כתב בשנת 1960 כי "מבחינת השינאה ליהודים כיהודים אין ואגנר מגיע לקרסוליו של שופן".
שופן, להבדיל מוואגנר, לא נתפש כאידאולוג של האנטישמיות, ולכן המוזיקה של שופן לא הוחרמה בישראל, ובירושלים ישנו רחוב בשם פרדריק שופן (הרחוב קיבל שם זה בשנת 1960, לרגל מלאת 150 שנה להולדתו של המלחין).
התברר כי את הסיפור על אנטישמיותו המציאה והפיצה בסביבות שנת 1939 אישה פולנייה בשם פאולינה צ'רניצקה.
פרדריק (פרד) הרמן קיש היה איש צבא יהודי-בריטי ומנהיג ציוני.
קיש נולד בהודו להרמן מיכאל קיש (ממשפחת קיש) ולאליס שרלוט לבית אלקין, ואח לססיל, אתל, אוולין ודורותי.
המשפחה הייתה משפחה יהודית-בריטית שמוצאה מפראג.
אביו כיהן כמנהל הדואר בבנגל, ובהמשך כמנהל הדואר ההודי.
הוא למד בקולג' היהודי בלונדון, ולאחר מכן בקליפטון קולג' בבריסטול, ואחרי לימודים באקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ', הוסמך כקצין ביולי 1907.
בשנים 1909–1914 שירת כקצין בחיל ההנדסה הבריטי בהודו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלח לצרפת, בה נפצע פעמיים.
לאחר החלמתו נשלח לעיראק, שם נפצע בשלישית.
בעקבות זאת עבר לשרת במחלקת המשטרה הצבאית החשאית במשרד המלחמה בלונדון עד סיום המלחמה.
עם תום המלחמה שימש חבר במשלחת הבריטית לשיחות השלום בפריז.
בדצמבר 1922 הצטרף להנהלה הציונית והיה מנהל המחלקה המדינית של ההנהלה הציונית בירושלים בשנים 1923 עד 1929. מתוקף תפקידו עסק במגעים עם הבריטים על מגוון נושאים הקשורים ליישוב היהודי בארץ ישראל, בהם "חוק הנתינות", שקבע מתן אזרחות ארץ ישראלית לעולים, ארגון שלטון עצמי במועצות מקומיות וחקיקת חוקים.
קיש תמך בפעילות משותפת של יהודים וערבים להטבת תנאי החיים בארץ ישראל והטיף לאחדות כל הפלגים בציונות.
הוא הזהיר שמאבקים בין הפועלים למעבידים נותנים רושם רע לגורמים בין לאומיים העלולים לחשוש מהשפעה קומוניסטית של העולים מרוסיה.
בשנת 1929 התמנה לראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, שבאה במקום המחלקה המדינית של ההנהלה הציונית, תפקיד אותו מילא עד 1931, עת התפטר והוחלף על ידי חיים ארלוזורוב.
בשנת 1932 התמנה לחבר מועצת הדרכים הארץ ישראלית.
בשנה זאת עבר להתגורר בתל אביב, ופתח את "האגודה לעידוד המסחר בין בריטניה וארץ ישראל".
קיש נכנס לשותפות עם רוזנגארט בניסיונות דיג במפרץ אילת, אולם ניסיונות אלו נכשלו.
בשנת 1934 עבר לחיפה, בה בנה את ביתו (אשר לימים, בשנת 1958, נרכש על ידי עיריית חיפה ועל גבי המגרש שלו הוקם מוזיאון טיקוטין לאומנות יפנית).
הוא המשיך בפעילות ציבורית מקומית וארצית.
ביולי 1938 הגיש למפקד משטרת המנדט בחיפה תזכיר על המצב הביטחוני עם דרישות היישוב היהודי.
קיש התנגד להסכם ההעברה, טען שתועלתו קטנה וראה בו "מוסד מזיק לאינטרסים היהודיים, ואולי אף כמוסד שסופו להמיט עלינו שואה איומה".
בנובמבר 1937 זכה בתביעת דיבה נגד סאטון האצ'יסון אשר פרסם עליו שהוא מעל בתפקידו כקצין בצבא הבריטי בגלל אהדתו לבולשביזם.
קיש קיבל התנצלות, פיצוי של מאה לירות והוצאות משפט.
בזכות הרקע הבריטי והצבאי שלו זכה להתקרב אל בכירי המנדט, ואף אל מנהיגי ערבים.
קיש היה מתון בדעותיו וניסה ליצור יחסים תקינים עם ערביי הארץ.
הוא התקרב לשריף חוסיין בן עלי, שהכריז על עצמו מלך חג'אז, ולבנו האמיר עבדאללה.
בתחילת מאי 1939 נפצע קיש בהתרסקות מטוס שטס מאלכסנדריה לדרום אפריקה.
הפציעה לא מנעה ממנו להמשיך במשימת גיוס הכספים עבור הקרן הקיימת, עבורה טס לדרום אפריקה.
במקביל לעבודתו בהסתדרות הציונית, כיהן קיש כנשיא כבוד של הסתדרות "מכבי" מתחילת שנת 1926. באמצע 1927 התפטר מתפקיד נשיא הכבוד של מכבי בהסבירו שאינו יכול להקדיש זמן מספק לתפקיד בגלל עומס עבודתו.
בעיתונות הועלו השערות שונות לגבי סיבות שעומדות מאחורי ההתפטרות.
לאחר סיום תפקידו במחלקה המדינית של סוכנות היהודית, המשיך קיש בפעילות בתחום הספורט.
עם הקמת הוועד האולימפי הארץ ישראלי, נתמנה קיש ליו"ר הוועד, ובמסגרת תפקידו זה ניהל מגעים עם הוועד האולימפי הבין לאומי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שב לשרת בצבא הבריטי בצפון אפריקה.
לאחר שחרור בנגאזי התמנה למושלה והועלה לדרגת קולונל, ובהמשך התמנה לקצין הנדסה ראשי של הארמייה השמינית בצפון אפריקה, והועלה לדרגת בריגדיר.
תחת פיקודו של ברנרד לו מונטגומרי.
קיש, שהיה הקצין היהודי הבכיר ביותר בצבא הבריטי בתקופתו, נהרג במהלך שירותו, כאשר עלה על מוקש בתוניסיה, באפריל 1943. הוא נקבר בבית הקברות הצבאי הבריטי באנפידאוויל (Enfidaville), כ-100 ק"מ דרומית לעיר תוניס.
בעקבות נפילתו, הורד הדגל על בית המוסדות הלאומיים לחצי התורן.
מייד לאחר מותו, הוחלט להנציח את שמו על ידי נטיעת יער בסביבת קריית ענבים לזכרו, וכן בהקמת יישוב לחיילים משוחררים לכשישובו בסוף המלחמה.
לפעולה זאת התגייסו נכבדים בריטיים, בהם וינסטון צ'רצ'יל, והיא התממשה ב-1946 עם הקמת כפר קיש.
ועד ידידי הטכניון בארצות הברית הקדיש 500,000 דולר להקמת מעבדות בטכניון לזכרו.
בנוסף, על שמו רחוב מרכזי בכרמל בחיפה ורחובות נוספים ברחבי ישראל.
קיש נישא בנישואים ראשונים לרות לאורה לבית פרנקלין, ולזוג נולדו שני ילדים (מיכאל סמואל ויונתן בנג'מין).
בהמשך נישא לג'יאן לבית קולין.
נכדו, יואב קיש (בנו של מיכאל), הוא טייס קרב בחיל האוויר הישראלי ובאל על לשעבר, חבר הכנסת, ושר החינוך מטעם הליכוד.
בנוסף יש לו עוד ארבעה נכדים.
פרדריק רוסיף היה במאי קולנוע צרפתי.
ביים מספר סרטים דוקומנטריים, שעסקו בעיקר בחיות ואירועים היסטוריים, לעיתים קרובות הוא השתמש במוזיקה של ואנגליס או ביצירות מקוריות של מוריס ז'אר.
נולד בצטיניה, מונטנגרו, ונמלט ליוון במשך מלחמת העולם השנייה, אחרי המלחמה עשה דרכו לצרפת.
ב-1970, הוא הפיק את סרטו הלא דוקומנטרי היחיד, Aussi loin que l'amour, סלבדור דאלי השתתף בסרט כשחקן.
ב-1963, סרטו Mourir a Madrid, על מלחמת האזרחים הספרדית, היה מועמד לפרס אוסקר עבור הסרט הדוקמנטרי הטוב ביותר.
יון פרדריק ריינפלט (בשוודית: John Fredrik Reinfeldt; נולד ב-4 באוגוסט 1965) הוא פוליטיקאי, וכלכלן שוודי, שכיהן בשנים 2006–2014 כראש ממשלת שוודיה במסגרת הברית השוודית ובשנים 2015-2003 עמד בראש המפלגה השמרנית (מפלגת המתונים) מהמרכז-ימין.
ב-2009 הוא היה יושב ראש האחרון של מועצת אירופה שנבחר על ידי רוטציה.
ריינפלט נולד בכפר אסטרהניניה במחוז סטוקהולם, חבל סדרמנלנד, כבנם של ברונו ריינפלט, פוליטיקאי שמרני, ובירגיטה, פסיכולוגית ויועצת למנהל עסקים.
יש לו שני אחים - מגנוס והנריק.
ריינפלט גדל במקומות שונים, בהם ברומסטן, לונדון, ספונגה וסטוקהולם.
בצעירותו שיחק כדורסל בקבוצת טנסטה טייגרס.
כמו כן הוא שיחק בקבוצות של תיאטרון חובבים (מסוג ספקס ו"רוויאר").
החל משנת 1976 התיישבו עם המשפחה בעיר טבי.
הוא הצטרף לליגת הצעירים של מפלגת המתונים ב-1983, ולמד מדעי המדינה באוניברסיטת סטוקהולם, שם סיים לימודי כלכלה ב-1990. הוא נבחר כחבר הריקסדאג - הפרלמנט השוודי, בבחירות הכלליות ב-1991.
מ-1992 עד 1995 כיהן כיו"ר המשמרת הצעירה במפלגתו, לאחר שהחליף את היו"ר הקודם, אולף קריסטרסון, בוועידת המפלגה, שנערכה במלון בלפלנד וכונתה "קרב ליקסלה" על שם העיירה המארחת.
בעימות שהתקיים ייצג ריינפלט את השמרנים מול בר-פלוגתו הליברלי.
תחת הנהגתו של ריינפלט מוקמה המפלגה בענייני המדינה בחלק המרכזי של המפה הפוליטית.
הוא ביקש להוריד ולקצץ מסים מאוכלוסיות מעוטות יכולת ומהמעמד הבינוני.
ריינפלט הוא פחות ביקורתי בנושא רווחת אזרחי שוודיה מאשר המנהיגים שקדמו לו.
ב-25 באוקטובר 2003 הוא נבחר לתפקיד מנהיג המפלגה.
בבחירות הכלליות שהתקיימו ב-17 בספטמבר 2006 הביסה מפלגתו את גוש השמאל בהנהגתו של ראש הממשלמה המכהן מ-1996, יראן פרסון.
ריינפלט נבחר לתפקידו כראש הממשלה על ידי הפרלמנט החדש ב-5 באוקטובר, ולמחרת הציג את ממשלתו.
ריינפלט המשיך לכהן כראש ממשלה גם לאחר בחירות 2010, אולם לאחר בחירות 2014 חזרה מפלגתו לאופוזיציה.
ריינפלט מתגורר בטבי, אב ל-3 ילדים.
גרושתו פיליפה היא פוליטיקאית בכירה במועצת טבי שכיהנה כראשת עיר בשנים 2005-2006.
פרדריק אימס קליי , היה מלחין אנגלי אשר כתב בעיקר מוזיקה בימתית.
קליי היה חבר טוב של המלחין הידוע יותר, סר ארתור סאליבן.
לאחר עבודה משותפת עם המחזאי ויליאם שוונק גילברט, הפגיש קליי בין השניים, שהפכו ברבות הימים לצמד יוצרים מפורסמים.
קליי נולד בפריז להורים אנגליים.
אביו היה חבר בפרלמנט הבריטי.
אמו ואביו היו שניהם בעלי רקע מוזיקלי, כאשר סבתו מצד אמו הייתה זמרת אופרה.
קליי התחנך בביתו ולמד נגינה על כינור ועל פסנתר.
מאוחר יותר המשיך ללמוד קומפוזיציה אצל וילהלם ברנרד מוליק, וב-1863 עבר ללייפציג להמשך לימודיו אצל מוריץ האופטמן, אשר היה בין השאר גם מורם של סאליבן ושל המנצח הנס פון בילו.
קליי החל בקריירת ההלחנה שלו עוד כשהיה עובד ציבור.
לאחר מות אביו ב-1873 וקבלת הירושה, החל לעסוק בהלחנה באופן בלעדי.
פרט לכמה שירים, המנונים ומוזיקה כלית, כתב קליי בעיקר מוזיקה בימתית.
בין השאר שיתף פעולה עם גילברט, וכתב יחד איתו כמה מיצירותיו המצליחות, ביניהן "לפני עידנים", ו"הנסיכה טוטו".
לאחר שהות קצרה באמריקה, שב קליי ללונדון ב-1881. הוא סיים לחבר את שתי יצירותיו האחרונות, "הדוכסית העליזה" ו"הטבעת המוזהבת" בשנת 1883. אחרי ביצוע של האחרונה, סבל קליי משבץ מוחי, אשר גדע את קריירת ההלחנה שלו.
הוא נמצא ללא חיים באמבטיה (ככל הנראה התאבד) בדירתה של אחותו, והוא בן 51. הוא נקבר בבית הקברות ברומפטון.
פרדריק קגן הוא סופר והיסטוריון צבאי יהודי-אמריקאי, נאו-קונסרבטיבי, המשמש כיום חוקר בכיר ב"מכון היוזמה האמריקאית לחקר מדיניות ציבורית" – AEI, וכיהן כמרצה בווסט פוינט עד 2005.
קגן סיים ב-1991 תואר ראשון בלימודים סובייטים ומזרח אירופה באוניברסיטת ייל וב-1995 דוקטורט באותה אוניברסיטה בהיסטוריה צבאית סובייטית ורוסית.
בשנים 1995 - 2005 היה מרצה להיסטוריה צבאית באקדמיה הצבאית האמריקאית "ווסט פוינט" - Associate Professor, 2001-2005; Assistant Professor, 1995-2001; כיום הוא חוקר בכיר ב"מכון היוזמה האמריקאית לחקר מדיניות ציבורית" – AEI, שהוא אחד מגופי החשיבה השמרנים הוותיקים ביותר בארצות הברית (נוסד ב-1943).
בן לדונלד קגן, מהידועים בהיסטוריונים של העת העתיקה; אח לרוברט קגן, אנליסט פוליטי במכון ברוקינגס; ובעלה של קימברלי קגן, נשיאת ומייסדת המכון לחקר המלחמה (ISW) – כולן דמויות נאו-קונסרבטיביות ידועות.
גיסתו, אשת אחיו רוברט קגן, היא ויקטוריה נולנד כיום דוברת משרד החוץ האמריקאי ולשעבר שגרירת ארצות הברית לנאט"ו.
ספרו הראשון של קגן, "הרפורמות הצבאיות של ניקולאי הראשון: ראשיתו של הצבא הרוסי המודרני" - The Military Reforms of Nicholas I: The Origins of the Modern Russian Army, יצא לאור ב-1999.
לאחר מכן הוא כתב יחד עם אביו דונלד קגן את אחד מספריו הידועים ביותר – "בשעה שאמריקה ישנה" - While America Sleeps: Self-Delusion, Military Weakness, and the Threat to Peace Today, שיצא לאור בספטמבר 2000 (הוצאת סיינט מרטין), ערב בחירת ג'ורג' בוש (הבן) לנשיאות ארצות הברית.
שמו של הספר מבוסס על ספרו של צ'רצ'יל "בשעה שאנגליה ישנה", שנכתב ב-1938 ערב מלחמת העולם השנייה.
כמו צ'רצ'יל, טען קגן כי המעצמה הרלוונטית, במקרה של קגן ארצות הברית, נתונה לאשליה עצמית שיש לה כוח, בעוד שבעצם הוא לא קיים, ממש כמו שהיה מצבה של אנגליה בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
קגן ואביו קראו בספר זה להתעוררותה של ארצות הברית, חיזוק הגנתה וחידוש נכונותה לפעול גם בכוח הזרוע, משום שחולשתה הצבאית היא האיום האמיתי על השלום.
הספר נחשב ומוערך, משום שיש הטוענים שניבא בדיוק את שהתרחש שנה לאחר מכן, בספטמבר 2001 – הפיגוע במגדלי התאומים, והוא אכן השפיע על מדיניות ממשל בוש (הבן).
בינואר 2007 כתב קגן במסגרת ה-AEI דו"ח על מלחמת עיראק, הנקרא "לבחור בניצחון: תוכנית להצלחה בעיראק".
דו"ח בייקר-המילטון המליץ להוציא בהדרגה את הכוחות האמריקאים בעיראק מכלל פעילות צבאית שם ולהעביר את נטל הלחימה בטרור לכוחות המקומיים.
הנשיא בוש (הבן) העדיף את המלצות קגן על פני המלצות בייקר-המילטון ובהתאם לכך תגבר דווקא את הכוחות האמריקאים הלוחמים בעיראק במהלך ינואר-מאי 2007, במה שכונה לאחר מכן ה-"Surge", אשר שינה אכן את פני הלחימה בטרור בעיראק לטובת ארצות הברית ואפשר את תחילת נסיגת הכוחות האמריקאים משם.
אם בשנים 2004 - 2007 היה מספר ההרוגים של כוחות הקואליציה בעיראק, כ-900 מדי שנה (2007 – 961 הרוגים, הגדול ביותר מאז הפלישה במרץ 2003), הרי ב-2008 ירד המספר ל-322 ומאז הוא הלך וירד מדי שנה, ויש הטוענים כי הדבר מהווה הוכחה לצידקת התיזה של קגן ומדיניות ה-Surge בעיראק.
באוגוסט 2009 כתב קגן שוב מאמר הנחשב רב השפעה ביותר, הפעם בדיילי סטנדרד.
המאמר נקרא "אנחנו לא הסובייטים באפגניסטן ו-2009 איננה 1979", ובו המליץ על מדיניות דומה לזו שהצליחה כל כך בעיראק, גם באפגניסטן.
המאמר היה כנראה אחד הגורמים להמלצתו של שר ההגנה רוברט גייטס לנשיא ארצות הברית ברק אובמה ולהחלטתו של האחרון להכניס עוד כ-30,000 חיילים אמריקאים לאפגניסטן ב-2010.
בין ספריו האחרים של קגן:
"קץ הסדר הישן" - End of the Old Order: Napoleon and Europe, 1801-1805 (הוצאת פרסאוס, 2006), על תקופת נפוליאון בונפרטה והשפעתה על עיצובו של עולמנו כיום.
"למצוא את המטרה" (הוצאת אנקאונטר, 2006), על שלושת השינויים שהתחוללו בצבא ארצות הברית מאז מלחמת וייטנאם.
"Ground Truth" (הוצאת AEI, 2008; נכתב בשיתוף עם תומאס דונלי), על הצורך לשנות מן היסוד את מבנה צבא היבשה האמריקאי, אם ארצות הברית רוצה לשמור על היותה מעצמת העל היחידה בעולם.
"לקחים למלחמה ארוכת טווח" - Lessons for a Long War (הוצאת AEI, 2010) (יחד עם תומאס דונלי) – בספר טוענים קגן ודונלי, כי ארצות הברית חייבת לקיים נוכחות צבאית ארוכת טווח במקומות שונים בעולם, ובראש וראשונה עיראק ואפגניסטן.
בספר זה הם מנסים להמליץ כיצד להצליח במלחמות מסוג חדש זה.
פילדמרשל פרדריק סלאי רוברטס, רוזן רוברטס הראשון היה קצין בכיר בצבא הודו הבריטית ומפקד הצבא הבריטי.
יליד הודו הבריטית ממוצא אנגלו-אירי, שירת בצבא הבריטי מגיל 19 ובין השנים 1851–1904 השתתף כמפקד במלחמות של האימפריה הבריטית כמו המרד ההודי הגדול, המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה ומלחמת הבורים השנייה.
מונה בשלהי הקריירה הצבאית שלו למפקד הצבא הבריטי.
לאחר שחרורו מהצבא קידם את הקמת המשמר האזרחי בבריטניה כדי להכין את האזרחים למלחמת העולם הראשונה.
פרדריק רוברטס נולד ב-30 בספטמבר 1832 בקאנפור הודו לגנרל סר אברהם רוברטס ולאיזבלה בונדורי (Isabella Bunbury) מסקוטלנד.
אביו, שהיה ממוצא אירי, שירת בצבא חברת הודו המזרחית הבריטית כמפקד הרגימנט האירופאי-בנגלי הראשון והעניק לבנו את השם האמצעי Sleigh על שם מפקדו של האב.
בנעוריו למד רוברטס באיטון קולג' ומשם המשיך לימודיו ב ובסמינר הצבאי אדיסקומב שנוהל על ידי חברת הודו המזרחית הבריטית.
ב-12 בדצמבר 1851 התגייס רוברטס לשירות בצבא חברת הודו המזרחית בדרגת לוטננט משנה בתפקיד קצין ביחידת הארטילריה של צבא בנגל .
ב-1852 מונה לעוזרו האישי של אביו וב-1854 הוצב ליחידת הארטילריה הרכובה של צבא בנגל.
במאי 1857 הועלה לדרגת לוטננט.
ביוני 1857, במהלך המרד ההודי הגדול, נלחם רוברטס בקרב על דלהי, שם נפצע קלות.
בהמשך המערכה מונה לסגן עוזר (Deputy Assistant) במטה של מפקד צבא הודו הבריטית, גנרל קולין קמבל והשתתף ב.
ב-2 בינואר 1858, באזור העיר חודאג'נג' (אוטר פרדש) השתתף רוברטס בהיתקלות כנגד כוחות מורדים בנסיגה.
הוא זיהה שני מורדים רכובים אשר בידיהם דגל יחידה בריטי שנלקח מאחת היחידות, לאחר שנלחם בהם החזיר את הדגל לידיים בריטיות.
על מעשה זה יחד עם מעשה נוסף של הצלת פרש שנלחם מול מורדים, עוטר רוברטס בצלב ויקטוריה.
במרץ אותה שנה אוזכר בשדרים על הקרב בלאקנאו וכן הועבר מחברת הודו המזרחית הבריטית לצבא הודו הבריטית.
בנובמבר 1860 הועלה רוברטס לדרגת קפטן משנה ובאותו חודש הוענקה לו דרגת כבוד של מייג'ור.
ב-1863 עבר לצפון הודו להשתתף במערכה באמבלה שהתחוללה בין אמירות אפגניסטן ופרובינציית פונג'אב.
מערכה זו נמשכה עד 1864.
ב-1867 הועבר רוברטס לאתיופיה להשתתף במערכה באתיופיה שפרצה לאחר שקיסר אתיופיה תוודרוס השני כלא נציגים בריטים.
במערכה ניצח צבא בודו הבריטית את צבא אתיופיה.
באוגוסט 1868 הוענקה לו דרגת כבוד של לוטננט קולונל ובנובמבר אותה שנה הועלה לדרגת קבע של קפטן.
ב-1871 השתתף רוברטס במשלחת עונשין שהוציא צבא הודו הבריטית כנגד בני לושאי במדינת מיזוראם שלקחו בריטים בשבי.
המערכה נמשכה עד 1872 והסתיימה בניצחון בריטי.
בעקבות מערכה זו הועלה רוברטס לדרגת מייג'ור והוענק לו אות "עמית" במסדר האמבט.
בינואר 1875 הוענקה לו דרגת כבוד של קולונל ובאותה שנה מונה לקצין המטה של "צבא בנגל" .
ב-1878 קיבל רוברטס פיקוד על "כוח השדה של עמק קורם" שהיה אחד משלושת הכוחות הבריטים שתקפו את השבטים באפגניסטן במסגרת המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה.
הכוח של רוברטס ניצח ב"קרב פייוואר קוטאל" , כבש את מחוז קורם והיה בין התורמים לניצחון הבריטי במערכה והשגת הסכם הפסקת אש "הסכם גנדמק" במאי 1879.
בעקבות הצלחתו הועלה רוברטס לדרגת קבע של מייג'ור גנרל והוענק לו דרגת "מפקד" במסדר האמבט.
"הסכם גנדמק" התמוטט בספטמבר 1879 לאחר שנציג בריטניה בקאבול נרצח ורוברטס הוצב בראש "כוח קאבול" שיצא לאפגניסטן כתגמול על הרצח.
לאחר ניצחון ב"קרב חאראסיאב" השתלט הכוח של רוברטס על קאבול.
בהמשך לחם רוברטס בקרב "שרפור קנטונמנט" שנועד לשבור מצור שהטילו כוחות מורדים אפגניים על המחנה הצבאי הבריטי בפרבר של קאבול "שרפור" .
ביולי 1880 הועמד רוברטס בראש "כוח השדה של קאבול וקנדהאר" שמנה כ-10,000 חיילים ויצא מקאבול לקנדהאר כדי לדכא מרד של מקומיים בפיקודו של איוב ח'אן.
בספטמבר אותה שנה, לאחר צעידה של כ-500 ק"מ, הוביל רוברטס את חייליו ל"קרב קנדהאר" שנועד להסיר את המצור שהטילו האפגנים של כוח בריטי שהתבצר בעיר.
הקרב הסתיים בניצחון הבריטים ובנסיגת האפגנים מהעיר והיה הקרב האחרון ב.
לאור הצטיינותו בקרב הועלה רוברטס לדרגת "אביר" במסדר האמבט וכן זכה בדרגת "עמית" במסדר האימפריה ההודית.
ב-1881 מונה רוברטס למושל הפרובינציות קוואזולו-נטאל וטרנסוואל בדרום אפריקה.
בהמשך מונה לנציב העליון לדרום מזרח אפריקה.
בתקופה זו הוענק לו התואר ברונט.
השירות הדרום אפריקה היה קצר ובשלהי 1881 חזר רוברטס להודו ומונה למפקד ארמיית מדראס , אחת משלוש הארמיות של צבא הודו הבריטית.
בעקבות המינוי הועלה ב-1883 לדרגת קבע של לוטננט גנרל.
ב-1887 קודם תחילה לדרגת "אביר מפקד" במסדר האימפריה ההודית ובהמשך לדרגת "אביר מפקד גבוה".
ב-1891 הועלה לדרגת קבע של גנרל.
ב-1892 הוענק לו התואר "הברון רוברטס של קנדהאר באפגניסטן ושל ווטרפורד באירלנד"
ב-1893 ויתר רוברטס על המשך שירותו בהודו, חזר לאירלנד ומונה למפקד הכוחות הבריטים במדינה.
ב-1895 הועלה לדרגת פילדמרשל וב-1897 זכה בתואר "אביר" במסדר פטריק הקדוש.
בדצמבר 1899 הפליג רוברטס לדרום אפריקה יחד עם הלורד הוריישו קיצ'נר כדי לקבל פיקוד על מלחמת הבורים השנייה כשהם חולקים פיקוד עם רדוורס בולר שפיקד על השלבים הראשונים של המערכה.
רוברטס נשלח למערכה לאחר מספר תבוסות של צבא בריטניה ועם הגיעו החל לתגבר את מפקדי הכוח.
המערכה הראשונה שרוברטס השתתף בה הייתה לכיבוש מדינת אורנג' החופשית.
הכוחות הבריטים חצו את הולד ונלחמו תחילה כדי לשבור את המצור שהטילו הבורים על העיר קימברלי .
מערכה זו נמשכה עד פברואר 1900 כשרוברטס נכנס בראש צבאו לעיר.
בהמשך הוביל רוברטס את הניצחון של הבריטים ב"קרב פארדברג" בסופו נכנע מנהיג הבורים פייט קרוניה עם כ-4,000 מאנשיו.
במרץ הוביל רוברטס את קרב "פופלר גרוב" שהניצחון בו הביא לכיבוש בירת הבורים בלומפונטיין.
לאחר כיבוש בלומפונטיין החליט רוברטס לערוך רוויזייה במבנה הצבא לפי המתכונת אותה הכיר בהודו אך הדבר יצר כאוס בצבא וחוסר באספקה ליחידות כשבנוסף פגעה בצבא מגפת טיפוס הבטן שגרמה למוות המוני בקרב החיילים.
רק במאי 1900 הצליח רוברטס לחדש את המתקפה על הבורים והתקיף את טרנסוואל ובסוף מאי כבש את בירת המחוז פרטוריה.
לאחר כיבוש הבירה המשיך רוברטס בהדיפת הבורים וניצח בקרב "דיימונד היל" .
ניצחון זה פתח את הדרך למפגש בין כוחותיו של רוברטס לכוחותיו של רדוורס בולר שנלחם במחוז קוואזולו-נטאל.
הכוח המשותף ניצח באוגוסט 1900 את הבורים ב"קרב ברגנדל" .
קרב ברגנדל היה הקרב הגדול האחרון מול הבורים כשאחריו עברו הבורים, בהמשך המערכה, למלחמת גרילה.
האסטרטגיה שהגה רוברטס כדי לאלץ את הבורים להיכנע, כללה שריפת חוות חקלאיות וגירוש יושביהן למחנות ריכוז.
היקף המקומיים שגורשו למחנות היה מעבר ליכולת של הבריטים לספק תנאי חיים אלמנטריים דבר שהוביל למחסור במקומות מגורים, מזון, תברואה, תרופות וטיפול רפואי.
חוסרים אלו הובילו להפצת מחלות ותמותה בהיקף גדול של הבורים וההערכה היא שכ-26,370 נשים וילדים מתו במחנות (81% מהם היו ילדים).
למשך תקופה קצרה אישר רוברטס להשתמש בבני ערובה אזרחיים להגנה על רכבות מפני יחידות גרילה בוריות.
בדצמבר 1900 העביר רוברטס את תפקידיו לאחריותו של הוריישו קיצ'נר וחזר לאנגליה.
בשובו הוענק לו התואר "אביר עמית" במסדר הבירית, אביר במסדר ג'ון הקדוש, אות מסדר העיט השחור הגרמני וכן את אות מסדר ההצטיינות.
לרוברטס הוענק התואר "הרוזן רוברטס של קנדהאר באפגניסטן, פרטוריה בטרנסוואל, ווטרפורד באירלנד והויסקונט של סנט פייר"
בינואר 1901 החליף רוברטס את גרנט ג'וזף וולסלי בתפקיד "המפקד העליון של הכוחות" (בפועל מפקד הצבא הבריטי) ונשא תפקיד זה עד 1904 אז סיים את תפקידו והגדרת התפקיד שנשא הוחלפה בראש המטה הכללי.
ב-1905 סיים רוברטס את שירותו הצבאי אך המשיך לקדם, בהתנדבות, את הקמת השירות הלאומי באנגליה כדי לאמן אזרחים בשימוש בנשק, את ההחלה של חובת אימונים צבאיים לאזרחים, וכן את הקמת "איגוד הרובאים הלאומי" .
את פעילותו זו עשה רוברטס מתוך תחושה שיש להכין את העם האנגלי לקראת מלחמה באירופה לאחר שהזהיר מפני גרמניה וחזה את פרוץ מלחמת העולם הראשונה (למרות שהעריך שתפרוץ ב-1912).
דבריו של רוברטס נגד גרמניה זכו לביקורת נרחבת באנגליה ובמיוחד מאנשי המפלגות הליברליות שטענו שגרמניה היא מעצמה ידידותית.
על פעילותו ההתנדבותית זכה ב"עיטור הקצינים המתנדבים" .
ב-1911 מונה לקולונל בצבא המילואים של בריטניה .
בנובמבר 1914, עם תחילתה של מלחמת העולם הראשונה, יצא רוברטס לחזית המערבית בצרפת כדי לבדוק את מצבם של החיילים ההודים ששירתו בצבא הבריטי.
בזמן ששהה בעיר "סנט אומר" שבצפון צרפת חלה רוברטס בדלקת ריאות וכתוצאה ממנה נפטר ב-14 בנובמבר 1914.
ארונו הוצב ליומיים בארמון וסטמינסטר בלונדון כדי לחלוק לו כבוד ואז הובא, בלוויה ממלכתית, למנוחות בקתדרלת סנט פול.
קצין גבוה בצבא הבריטי כתב על מותו של רוברטס:
בשלהי שירותו הצבאי הוענק לרוברטס מינוי "קולונל של כבוד" (honorary colonel) בכ-15 רגימנטים בצבא בריטניה.
בנוסף לתוארי הכבוד הצבאיים הוענקו לרוברטס מספר רב של תוארי כבוד בערים בבריטניה כמו קרדיף, פורטסמות', קנטרברי, דובר, ליברפול, בורנמות', באת' ועוד.
ב-1893 התקבל כחבר כבוד ב.
ב-1898 הוצב פסל של רוברטס רכוב על סוס בעיר קולקטה, הודו.
לאחר קבלת העצמאות של הודו, בשנות ה-70 של המאה ה-20, הועבר הפסל לעיר נאשיק.
ב-1914, לאחר מותו של רוברטס, נאספו תרומות והוכן עותק של הפסל בקולקטה שהוצב בעיר גלאזגו והוקדש לתרומתו של רוברטס לקידום המשמר האזרחי
ב-1924 הוכן עותק נוסף של הפסל והוצב ליד רחבת משמר הסוסים בלונדון.
רוברטסגנג': עיירה במדינת אוטר פרדש.
אחד מהמבנים במחנה הצבאי לארקהיל במחוז וילטשייר נקרא על שמו של רוברטס.
מספר בתי ספר בקנדה (באונטריו, מניטובה, ויניפג ובריטיש קולומביה) נקראו על שמו של רוברטס.
חלק מהמטווח הלאומי הבריטי שבמחוז סארי נקרא על שמו.
בתקופת שהותו בדרום אפריקה העביר רוברטס את מפקדתו לאזור גבוה בגלל החשש ממלריה.
המפקדה, שהפכה בהמשך לעיר, נקראה רוברטס הייטס (Roberts Heights).
אחד האיים במפלי ויקטוריה נקרא "האי קנדהאר" על שמו של רוברטס.
רוברטס נישא במאי 1859 לנורה הנרייטה בואוז (Nora Henrietta Bews) ולזוג נולדו שישה ילדים.
בנם, פרדריק יו שרסטון רוברטס נהרג ב-17 בדצמבר 1899 במהלך הקרב על מושבת נטאל במלחמת הבורים השנייה וזאת בתקופה שהאב שירת בזירה זו.
על גבורתו בקרב בו נהרג הוענק לו צלב ויקטוריה.
פרדריק קוֹוֶן היה פסנתרן, מנצח ומלחין יהודי-בריטי
קוון נולד בשם היימן פרדריק כהן בקינגסטון, ג'מאייקה, בנם החמישי והאחרון של פרדריק אוגוסטוס ואמילי כהן.
שתיים מאחיותיו היו אליזבת רוז כהן, שחקנית והנרייטה כהן, ציירת.
בגיל ארבע הובא פרדריק לאנגליה, שם התמנה אביו לגזבר האופרה במה שמכונה כיום תיאטרון הוד מלכותה, ומזכיר פרטי לאיש אצולה, הארל דאדלי.
המשפחה התגוררה בתקופה הראשונה באזור הידוע בשם "ונציה הקטנה" בלונדון.
מורו הראשון היה הנרי ראסל ויצירתו הראשונה שיצאה לאור, "מינה-ואלס", הופיעה כשהיה בן שש בסך הכל.
בגיל שמונה התפרסמה האופרטה הראשונה שלו, "גריבלדי".
בעזרת מעסיקו של אביו למד פסנתר אצל יוליוס בנדיקט והלחנה אצל ג'ון גוס.
הופעתו הראשונה כפסנתרן הייתה כמלווה לזמרת ששרה את שיריו המוקדמים, בקונצרט בברייטון, בראשית שנות ה-60' של המאה ה-19. את הרסיטל הראשון שלו נתן ב-17 בדצמבר 1863 בבית האופרה הישן של הוד מלכותה.
כעבור שנה ביצע את הקונצ'רטו לפסנתר ברה מינור של מנדלסון בקונצרט בבית דאדלי בלונדון.
שנה לאחר זאת ביצע לראשונה את שלישיית הפיאנו-פורטה שלו, עם יוזף יואכים ככנר ופֶּצֶה כצ'לן.
בסתיו 1865 הגיעו מוריו של קוון, גוס ובנדיקט, למסקנה, כי אינם יכולים לתרום עוד להשכלתו המוזיקלית והם המליצו לו לצאת ללימודים בגרמניה.
קוון ניגש לתחרות השנייה למלגת מנדלסון, המעניקה לזוכה שלוש שנות לימודים באוניברסיטת לייפציג למוזיקה ולתיאטרון, והגיע למקום הראשון, אבל הוריו התערבו, כיון שלא היו מוכנים לוותר על חזקתם עליו, כפי שקבעו תנאי המלגה.
תחת זאת, הסכימו לשלוח אותו למכון, אך כתלמיד עצמאי.
המתחרה שזכה במלגה במקומו היה סוינרטון היפ.
במכון למד קוון אצל מוריץ האופטמן (הרמוניה וקונטרפונקט, איגנץ מושלס (פסנתר) קרל ריינקה (הלחנה) ופרדיננד דויד (נגינה בהרכב).
בין חבריו ללימודים של קוון בלייפציג היו סווינרטון היפ, יוהאן סוונדסן, אוסקר ברינגר וסטיבן אדמס.
בשובו הביתה, עם פרוץ מלחמת אוסטריה–פרוסיה, הופיע כמלחין לתזמורת באוברטורה ברה מינור, שבוצעה בקונצרטי הפרומס של אלפרד מלון בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ב-8 בספטמבר 1866. בסתיו הבא נסע לברלין, שם למד הלחנה אצל פרידריך קיל וקרל טאוברט, ופסנתר אצל קרל טאוסיג, באקדמיה שהקים יוליוס שטרן, שנודעה בשם קונסרבטוריון שטרן.
ב-9 בדצמבר 1869 נוגנו הסימפוניה הראשונה שלו, בדו מינור וקונצ'רטו לפסנתר בלה מינור בסנט ג'יימס הול.
מאז והלאה הוכר קוון בעיקר כמלחין ופחות כפסנתרן, אם כי גם לאחר זאת המשיך להופיע בפומבי.
הקנטטה שלו, "עלמת הוורד", בוצעה בלונדון ב-1870, את הסימפוניה השנייה שלו בפה מז'ור ביצעה האגודה הפילהרמונית של ליברפול בשנת 1872, ויצירת הפסטיבל הראשונה שלו, "שודד הים" (The Corsair) בוצעה בברמינגהאם ב-1876. באותה שנה העלתה להקת האופרה של קארל רוזה את האופרה שלו, "פולין", בהצלחה בינונית
יצירתו החשובה ביותר, הסימפוניה השלישית בדו מינור, "הסקנדינבית", שבוצעה לראשונה בסנט ג'יימס הול ב-1880 ובמשך עשור לאחר זאת כבשה את מקומה כאחת היצירות הסימפוניות הפופולריות ביותר ברפרטואר, זיכתה אותו בהכרה בינלאומית מסוימת.
מאז 1880 ועד להופעת הסימפוניה הראשונה של אלגר נהנתה "הסקנדינבית" מתדירות ותפוצת ביצוע רחבה מכל סימפוניה בריטית אחרת.
בשנת 1884 ניצח קוון על חמישה קונצרטים של האגודה הפילהרמונית של לונדון ובשנת 1888, עם פרישת ארתור סאליבן, היה למנצחה הקבוע.
עבודתו שם נקטעה בפתאומיות ב-1892, כאשר התנצל על כל פגם שיימצא בביצוע התזמורת את הסימפוניה השישית של בטהובן בגלל פרק הזמן הקצר מדי שקיבל, להרגשתו, לחזרות.
חבר הנאמנים נעלב מהערותיו ולא חידש את החוזה שלו.
בשנה שבה התמנה למנצח הפילהרמונית, 1888, נסע קוון למלבורן כמנצח הקונצרטים היום-יומיים שניתנו שם במסגרת בתערוכה.
לגובה השכר שקיבל במלבורן, בסך 5,000 ליש"ט, לא היה תקדים.
בשנת 1896 התמנה קוון למנצח האגודה הפילהרמונית של ליברפול ושל תזמורת האלה, כמחליפו של מייסד התזמורת, סר צ'ארלס האלה.
הוא הועבר מתפקידו בתזמורת האלה לאחר שלוש שנים כדי לפנות מקום להנס ריכטר.
ב-1899 מונה מחדש למנצח האגודה הפילהרמונית של לונדון.
כן ניצח על האגודה הכוראלית של פסטיבל ברדפורד, על התזמורת הקבועה של ברדפורד, על התזמורת הסקוטית (הידועה כיום בשם התזמורת הסקוטית הלאומית) ועל פסטיבלי הנדל בקריסטל פאלאס במשך שנים אחדות, נוסף להשתתפותו הקבועה ברבים מפסטיבלי המוזיקה הבריטיים, הן כמנצח והן כמלחין.
הקריירה של קוון, הן כמלחין והן כמנצח, כמעט נשכחה בימינו.
אף כי ראה את עצמו בראש ובראשונה כסימפוניקאי, הרי את הצלחתו הגדולה ביותר קצר בקטעים תזמורתיים קלים יותר, מעולם הפנטזיה והאגדה, שם בא לביטוי כישרונו המובהק לכתיבת מלודיה רבת-חן ותזמור ססגוני.
בין אם בקנטטות לקולות נשים, ב"היפהפייה הנמה", ב"נימפיאה" או באוברטורה שובת הלב שלו, "נשף הפרפרים" (1901), בכולן מצליח קוון לשוות חן ויופי לרעיון הפיוטי.
המוזיקה למחול של קוון, כפי שהיא מופיעה בסוויטות תזמורתיות שונות, מעודנת, מקורית ומעוררת התפעלות באינסטרומנטאציה שלה.
המוזיקה הרצינית יותר שלו ראויה לשבח, ברובה, אך איננה מצטיינת בהשראה ורק לעיתים נדירות באים בה לביטוי ההיבטים העמוקים יותר של הרגש.
יצירותיו הכוראליות, שנכתבו לפסטיבלי המוזיקה הרבים מספור ברחבי בריטניה הוויקטוריאנית וההאדוארדית, מייצגות נאמנה את הטעם הציבורי של תקופתו.
300 השירים, בקירוב, שכתב מקיפים את כל הקשת מהבלדות הפופולריות עד לשיר האמנותי הנשגב, שהקנה לו את הכינוי "שוברט האנגלי" ב-1898. שירי הקודש-למחצה שלו זכו לפרסום רב ושמעם נודע למרחקים.
האופרה וריזמו שלו, Signa משנת 1892, שנועדה לשמש תוספת להפקת "אייבנהו" של סאליבן בבית האופרה המלכותי החדש של ריצ'רד ד'וילי קארט, בוצעה פעמיים בתיאטרו דל ורמה במילאנו בנובמבר 1893 (לאחר שצומצמה מארבע מערכות לשלוש) ובקובנט גארדן בקיץ 1894 (לאחר השמטת עוד מערכה אחת).
על אף הצגה מלכותית לפני המלכה ויקטוריה, לא זכתה להצלחה.
קוון קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מקיימברידג' ומאדינבורו ב-1900 וב-1910, בסדר זה.
ב-6 ביולי 1911 עוטר בתואר אבירות בארמון סנט ג'יימס.
הוא נשא לאישה את פרדריקה גוונדולין ריצ'רדסון ב-23 ביוני 1908. היא הייתה צעירה ממנו ב-30 שנה ולא נולדו להם ילדים.
קוון מת ב-6 באוקטובר 1935 ונקבר בבית הקברות היהודי בגולדרס גרין שבלונדון.
"תורגרים" (תיאטרון דרורי ליין, לונדון, 1890)
Signa (ב-3 מערכות, תאטרו דאל ורמה, מילאנו, 1893. בהמשך בשתי מערכות, קובנט גארדן, לונדון 1894)
"הרולד או הכיבוש הנורמני" (קובנט גארדו, לונדון 1895)
"רוח הקרנבל" (אופרטה לא גמורה, 1918)
"קומדי-אופרה" (אופרה קומית שלא בוצעה, 1921)
יצירות אחרות לבמה ומוזיקה למחזות
"העלמה מאורליאן" (מוזיקה למחזה, 1871)
"הנער הכחול של מוניקה" (פנטומימה, 1917)
"הבקתה הקסומה" (מוזיקה למחזה, 1922)
"תמונות כפריות" (קולות נשים, 1893)
"תמונות מחג המולד" (קולות נשים, 1894)
סימפוניה מס' 3 בדו מינור, "הסקנדינבית" (1880)
סימפוניה מס' 4 בסי במול מינור, "הוולשית" (1884)
"אוברטורה פסטיבלית" (לפסטיבל נורוויץ') (1872)
"ניאגרה", אוברטורה אופיינית בדו מז'ור (1881)
"בימים עברו", סוויטה ברה מז'ור לכלי מיתר |(1883)
"שיר לכת" (לתערוכת פולקסטון) (1886)
אוברטורה בדו מז'ור (לתערוכת ליברפול) (1886)
"ארבעה מחולות אנגליים בסגנון עתיק", קובץ 1 (1896)
"נשף הפרפרים", אוברטורה קונצרטנטית (1901)
שני קטעים (לתזמורת קטנה) (1903)
סוויטה של מחולות אנגליים עתיקים, קובץ 2 (1905)
קונצ'רטו לפסנתר בלה מינור )(1869)
"קטע קונצרטי" (Concertstück) פנטזיה לפסנתר ותזמורת, נכתב לפדרבסקי ונוגן על ידו (1900)
שלישיית פסנתר מס' 2 בלה מינור (1868)
רביעיית מיתרים בדו מינור (1866)
פרדריק קוון כתב למעלה מ-300 שירים
פרדריק ריינס היה פיזיקאי אמריקאי יהודי, שזכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1995.
פרדריק ריינס נולד בפטרסון שבניו ג'רזי למשפחת מהגרים יהודים מרוסיה, המקורבת ליצחק יעקב ריינס.
קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת ניו יורק.
שימש כחוקר במעבדה הלאומית לוס אלמוס, יחד עם ריצ'רד פיינמן.
על גילוי זה קיבל פרס נובל לפיזיקה ב-1995, יחד עם מרטין פרל.
ב-1966 מונה לפרופסור לפיזיקה באוניברסיטת קליפורניה באירוויין.
בשנת 1983 זכה במדליה הלאומית למדעים.
פרדריק ג'ייקוב טיטוס צ'ילובה היה פוליטיקאי, נשיא זמביה בשנים 1991–2002, הנשיא השני של מדינה זו.
עסקן סינדיקלי ומנהיג של איגודים מקצועיים (יושב ראש "הקונגרס של האיגודים המקצועיים" בזמביה למשך 17 שנה), צ'ילובה היה הראשון בין ראשי המדינה שנבחר בבחירות דמוקרטיות רב מפלגתיות.
בנם של ג'ייקוב טיטוס צ'ילובה נקונדה, כורה נחושת ושל אשתו, דיאנה קאימבה, צ'ילובה התייתם מאביו עוד בילדותו וגודל על ידי סבתו.
התחיל את פעילותו הפוליטית בחוגים קרובים לאידאולוגיה מרקסיסטית עוד בלימודי התיכון בקוואמבה, אותם נאלץ להפסיק.
מאוחר יותר, למד בהתכתבות לימודי חינוך וכלכלה.
בעת הקדנציה הראשונה שלו כנשיא קיבל תואר שני במדעי המדינה באוניברסיטת ורוויק.
בצעירותו עבד כנהג אוטובוס וחותך סיסל בטנזניה השכנה.
מאוחר יותר עבד כעוזר מנהל חשבונות בחברה.
צ'ילובה הפך לנוצרי אוונגליסטי לפי הדת הפנטקוסטלית ונהג להשתמש בנאומיו לעיתים קרובות בציטוטים מכתבי הקודש.
אחרי שארצו קיבלה את העצמאות בשם זמביה, הקים צ'ילובה מפלגה פוליטית הקרויה "התנועה לדמוקרטיה רב-מפלגתית" (MMD).
באותה שנה הושלך לכלא ל-3 חדשים על ידי שלטונות המדינה תחת הנהגתו הסמכותית ובהשראה סוציאליסטית של ד"ר קנת קאונדה, גיבור המאבק לעצמאות.
בשנת 1981 היה צ'ילובה ליושב ראש "קונגרס האיגודים המקצועיים" של זמביה.
עקב פעילותו הפוליטית האופוזיציונית הוגלה בשנת 1987 על ידי קאונדה.
בשנת 1990 שב למולדתו על מנת להשתתף בתהליך הדמוקרטיזציה וכמועמד של מפלגתו הביס בבחירות הרב מפלגתיות הראשונות בשנת 1991 את הנשיא הוותיק קאונדה, תוך זכייה ב-76% מהקולות.
בשנת 1996 נבחר מחדש לנשיאות כשתחת הנהגתו עברה כלכלת זמביה למשטר קפיטליסטי המבוסס על כללי השוק החופשי.
הפריט חברות ממלכתיות שונות ועודד השקעות פרטיות.
בשנת 1997 נכשל ניסיון הפיכה צבאית נגדו.
כיושב ראש הארגון לאחדות אפריקה תיווך צ'ילובה הסכמי שלום במלחמות האזרחים באנגולה וברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
למרות קומתו הנמוכה מאוד, שהביאה להערות מרושעות מצד יריביו, לצ'ילובה היו כריזמה, מוניטין של לוחם למען הדמוקרטיה, וכושר נאום שעוררו תקוות רבות בקרב בני עמו.
בהמשך משטרו אכזב את העם בגלל פרשות שחיתות, ביטויי סמכותנות של הנשיא ואהבתו לחיי מותרות ופאר (למשל רכישות רבות של תכשיטים שווייצרים ובגדים ונעליים מהודרים).
עקב תביעות נגדו על פרשות מעילה בשווי 500,000$ מכספי המדינה ושחיתות, נאלץ להתפטר מתפקידו בינואר 2002 ולפרוש מן החיים הפוליטיים.
החליף אותו בראש המדינה סגן הנשיא לוי פטריק מוואנוואסה.
בשנת 2004 נמצא אשם על ידי בית משפט בלונדון במעילה של 23,000,000₤, אולם פסק הדין הבריטי לא הוכר בזמביה.
זוכה על ידי בית משפט בלוסקה בשנת 2009 מכל ההאשמות, בעוד שני מנהלים בכירים בתחום הפיננסי שהואשמו בזמנו יחד איתו נמצאו אשמים ונידונו ל-3 שנות מאסר.
פרדריק צ'ילובה, שהיה חולה לב, נפטר בגיל 68 ביוני 2011. היה נשוי שלוש פעמים.
מנישואיו הראשונים נולדו לו שני ילדים.
נשא לאחר מכן את וורה טמבו, ממנה התגרש בשנת 2000. מקשר הנישואים איתה נולדו לו עוד 9 ילדים.
ב-2001 התחתן עם רג'ינה מוואנזה.
פרדריק ג'ון רובינסון, ויקונט גודריץ' ורוזן ריפון , היה מדינאי בריטי שכיהן כראש ממשלת בריטניה.
כבן למשפחת אצולת קרקע נכנס רובינסון לפוליטיקה בזכות קשריו המשפחתיים.
בבית הנבחרים הוא התקדם כאשר כיהן במשרות מיניסטריאליות זוטרות וב-1818 מונה למשרה בקבינט כשר המסחר.
ב-1823 הוא מונה לשר האוצר, תפקיד בו הוא כיהן במשך ארבע שנים.
ב-1827 הוא קיבל תואר אצולה ועבר לשבת בבית הלורדים, שם הוא שימש כמנהיג הבית וכיהן כשר המדינה למלחמה ולמושבות.
כאשר מת ראש הממשלה ג'ורג' קנינג ב-1827 הוא ירש אותו בתפקידו, אך לא היה מסוגל להחזיק את הקואליציה השבירה של הטורים והוויגים המתונים שהקים קודמו.
לאחר 144 ימים בתפקיד הוא התפטר מתפקידו.
לאחר התפטרותו הוא שירת בממשלותיהם של שניים מיורשיו, צ'ארלס גריי ורוברט פיל.
פרדריק רובינסון נולד באחוזת משפחתו שבמחוז יורקשייר לאביו תומאס רובינסון, ברון גראנטהאם השני ולאמו מרי.
הוא התחנך בבית ספר בסנברי שעל התמזה, לאחר מכן בבית הספר הארו ובקולג' סט' ג'ון שבקיימברידג'.
רובינסון נכנס לפוליטיקה באמצעות קשריו המשפחתיים.