tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסרט כיכב הארי גייטנר (Harry Geithner), שחקן טלנובלות דרום אמריקאי.
קומדיה קצרה המספרת על אדם וחוה.
אדם היה לבדו בגן עדן, קרא את פלייבוי, התקשר לאלוהים ואלוהים שלח לו את האישה.
כעבור זמן מה, אדם וחוה מקבלים מכתב פיטורים ממנהל גן העדן על התנהגותם.
דרמה העוסקת בשנה האחרונה לחייו של המלחין לודוויג ואן בטהובן אותו מגלם אסי דיין.
בטהובן החולה משתף את הכומר במאורעות ובהתלבטויות בחייו.
הוא מספר על קורותיו בילדותו: התעללות אביו, אמו שמספרת לו על אלוהים.
הוא מתאר את קורותיו בבגרות, הרומנים שלו עם נשים שונות, תהליך אובדן השמיעה וההתמודדות איתו.
בטהובן חושף את מחשבותיו האובדניות וניסיונות ההתאבדות שלו ואת המאבק בין היצר הטוב ליצר הרע בנפשו שמוכרע לבסוף כשהוא בוחר באלוהים ולא בשטן.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 2019, לאחר מותו של אסי דיין והיה הסרט האחרון בו הופיע.
בתפקיד בטהובן הצעיר משחק המוזיקאי שלומי שם-טוב, שגם הקליט את המוזיקה לסרט.
בראון ביים את הסרט ביחד עם רותי לוי שהכינה גם את התפאורה והתלבושות התקופתיות.
בסרט משחקות גם טניה חזנובסקי, תפארת פטרזייל וירמה ממיסטואלוב.
אובססיה היא דרמה קומית עכשווית שבראון הפיק וביים יחד עם אלון נוימן.
ג'וש הוא במאי סרטים שנמצא בסוף הקריירה שלו, הוא תקוע עם סרט כבר שמונה שנים.
אשתו הילה שחקנית תיאטרון המשוועת לילד ולהתקדם בחיים, היא המקבלת את תפקיד חייה בסדרת טלוויזיה חדשה.
כאשר ג'וש מאבד את הקמע שלו, כל עולמו קורס, ברצלונה מפסידים לריאל מדריד, כחול-לבן מפסידים בבחירות ו"הקורונה" מגפה עולמית פורצת ומאיימת להרוג את כולם.
ג'וש מאמין ובטוח בכוח הקוסמי של הקמע שאבד וכשמגיעה אנה אחותה המטורללת של הילה ביחד עם שי החבר המוזיקאי שלה להתגורר איתם, הכל מאבד שליטה.
דווקא הכאוס הזה יצליח לגרום לג'וש להשלים את הסרט שלו.
הוקרן בסינמטקים בישראל ובערוץ 2, זוכה פרס המותחן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים העצמאיים ניו יורק 2004 גן עדן פרק ב' 20 דקות 2000 הוקרן בערוץ הראשון בטלוויזיה הישראלית והשתתף בפסטיבלים נווה שלום 30 דקות 1998 סרט תיעודי בספרדית
ויקטור בן-נעים (נולד ב-1947), הוא מנהלה לשעבר של המחלקה לספריות בישראל במשרד התרבות והספורט.
עבד במחלקה במשך 41 שנים, תחילה כעוזר ראשי למנהל המחלקה וב-31 השנים האחרונות כמנהל המחלקה.
פעל למען קידום הספריות הציבוריות בישראל וספריות בתי-הספר, ופעל רבות ליישום ומימוש חוק הספריות הציבוריות.
הודות לפועלו הנמרץ בתחום הספריות, החלה מהפכת המחשוב בספריות הציבוריות.
בן-נעים הוביל רפורמה בהכשרה של הספרנים בארץ, וביוזמתו הוקמו מסגרות להכשרת ספרנים.
יזם הקמת ספריות חדשות והנחה את פעילותן.
נולד ב-15 במאי 1947 בטנטא שבמצרים כילד הרביעי והאחרון לאב סוחר טבק ואם עקרת בית.
ילדותו עברה בנועם ברובע העשיר של קהיר – הליופוליס עד שנת 1956 כאשר גמאל עבד אל נאצר החליט להלאים את תעלת סואץ.
בתגובה צרפת ואנגליה בשיתוף עם ישראל פתחו במבצע קדש כדי להחזיר את הבעלות ואת הפקוח על התעלה עקב זאת ומכיוון שרוב מוחלט של היהודים במצרים היו נתיני מדינות זרות
נאצר גירש את נתיני צרפת ואנגליה והצר את רגליהם של שאר יהודי מצרים.
בדצמבר 1956 המשפחה גורשה לצרפת, על גבי האנייה של חברה יוונית "אכילאוס".
המעבר גרם טראומה לאבי המשפחה והוא נפטר בגיל צעיר.
ויקטור התייתם בגיל 9 ואמו הפכה אלמנה בגיל 40 עם 4 ילדים.
את המשך ילדותו בילה בפרבר שליד פריז ואת למודיו התיכוניים סיים בבית ספר יבנה בשילוב עם פעילות נמרצת בצופים היהודים (EIF) שם גם הכיר את אשתו לעתיד, ונשא אותה לאישה בעודו בן 20.
בשנת 1969 סיים את לימודי התואר הראשון בלשון ותרבות עברית, מאוניברסיטת ליל, ובמקביל למד לימודי תעודה בבית הספר הגבוה לשפות שמיות.
במהלך לימודי התואר הראשון (1969-1968), שימש עוזר הוראה, במחלקה לעברית, בבית הספר הלאומי הגבוה לשפות המזרח, בפריס.
אחר-כך המשיך ללימודי תואר שני בעברית בסורבון בפריז, וכן לימודי תעודת ספרן בבית הספר הגבוה לספרנות בפריז, את שניהם סיים ב-1970.
לאחר מלחמת ששת הימים ובהשפעת הרב ליאון אשכנזי (מניטו) החליט הזוג הצעיר לעלות לארץ, ובשנת 1970 עלו והשתקעו בירושלים.
לאחר שעלה לארץ ב-1970 עבד כספרן בספרייה העירונית בית העם בירושלים.
כעולה חדש מבוגר התגייס לצה"ל לשירות מקוצר (שלב ב') ב-1974, ולאחר מכן שירת במילואים עד שנת 1992 בהנדסה קרבית.
תחילת עבודתו במשרד החינוך והתרבות כעוזר ראשי למנהל המחלקה, החלה בשנת 1971 תחת ניהולו של ק"י גולן, מקים המחלקה לספריות, ולאחר מכן תחת ניהולו של ד"ר דוד שביט.
ב-1981 נבחר לנהל את המחלקה לספריות, תפקיד אותו מילא עד פרישתו לגמלאות בשנת 2012.
המחלקה לספריות תומכת ב-210 רשתות של ספריות ציבוריות המאגדות כ-680 ספריות צבוריות.
במסגרת תפקידו היה בן-נעים אחראי על חלוקת התקציב לספריות, על התוויית החזון ועל ביצוע תוכניות העבודה.
כמנהל המחלקה לספריות, היה אחראי על צוות העובדים במחלקה ועל המפקחים-מנחים לספריות הציבוריות ולספריות בתי הספר בכל הארץ.
ביחד עם חברי המועצה לספריות ציבוריות, קבע את המדיניות להפעלת הספריות בארץ.
במסגרת הטיפול בספריות הציבוריות ובספריות בתי-הספר עבד בשיתוף פעולה הדוק עם כל הרשויות המקומיות בארץ, ועם מערכת החינוך.
מהפכת המחשוב בספריות הציבוריות (החל מ- 1982) נעשתה בהובלת צוות המחלקה לספריות והמפקחים, וכללה בהמשך חיבור הספריות לאינטרנט ולמאגרי מידע.
המהלך המשמעותי אשר השפיע על קידומן של הספריות הציבוריות אותו קידם בן-נעים הוא יישום חוק הספריות הציבוריות אשר נחקק בשנת 1975, אך לא מומש במלואו.
החוק הטיל על הרשויות המקומיות והמשרד את החובה להפעיל ספריות ציבוריות.
בשנת 2007 אחרי מאמץ של גורמים רבים תוקן החוק, ונקבע כי התמיכה של המשרד תלך ותגדל כדי לכסות 50% מכלל ההוצאות של הספריות הצבוריות.
בזכות ההגדלה המשמעותית נאכפה לשון החוק משנת 1975 האוסרת גביית כספים עבור רישום מנוי ושאילת ספרים בספריות.
המחלקה לספריות הייתה בתחילה במשרד החינוך, אך מעת שפוצל המשרד משתייכת המחלקה למשרד התרבות והספורט.
האתגרים השונים עם התפתחות רשת הספריות וטכנולוגיות המחשוב דרשו יכולות ניהול, קידום ושילוב כח אנושי מיומן וטכנולוגיות חדישות.
עם גידול מספר הספריות והספרנים התעוררה דרישה לתכנון, הנחיה ולקביעת תקנים ונורמות רצויות לתפעול מיטבי.
אחד התהליכים החשובים היה אקדמיזציה של הכשרת ספרנים והרחבת לימודי הספרנות לכלל לימודי ספרנות-מידענות במכללות: לקראת תואר "ספרן מורשה" בסמינר אורנים, מכללת בית-ברל, במכללת גורדון בחיפה, במכללת דוד ילין בירושלים ובמכללת קיי בבאר-שבע.
במהלך השנים היה בן-נעים שותף להקמת ספריות ציבוריות במגזר היהודי ובמגזר הערבי, וליווה את תכנונם והקמתם של מבני ספריות ציבוריות, מרביתם מבנים חדשים ומיעוטם מבנים משופצים.
במשך שנות ניהולו ליוותה המחלקה ופיקחה על בניית כ-290 מבנים של ספריות צבוריות במימון ובשיתוף גורמים ממשלתיים שונים.
המחלקה לספריות משלמת לסופרים תשלומים שנתיים כדי שיפנו זמן נוסף לכתיבה על בסיס פופולריות השאלת הספרים בספריות הציבוריות.
הורים לשלושה: דוד, אוצר "יהדות" ואוסף הספרים הנדירים וכתבי היד בספריית אוניברסיטת בר-אילן; מיכאל ותמר.
אחיו, הרב שלמה בן נעים, שימש מורה לתנ"ך ואיש קבלה שחי ברובע היהודי
ויקטור אמברצומיאן (בארמנית: Վիկտոր Համբարձումյան ;רוסית: Амбарцумян, Виктор Амазаспович ; 18 בספטמבר 1908 – 5 באוגוסט 1996) היה אסטרופיזיקאי סובייטי ממוצא ארמני.
הוא חקר פיזיקה של כוכבים וערפליות והיה בין הראשונים שעסקו בתחום זה.
אמברצומיאן נולד בטביליסי למשפחה ארמנית.
בשנת 1924 הוא התחיל ללמוד במכללה למורים בלנינגרד ובשנת 1926 עבר לאוניברסיטת סנקט פטרבורג.
כבר באותה שנה הוא פרסם את עבודת המחקר הראשונה שלו בתחום פיזיקת השמש.
לאחר סיום לימודי האוניברסיטה הוא המשיך ללמוד לתואר שלישי ובמקביל עבד במצפה הכוכבים פולקובו.
בשנת 1930 אמברצומיאן התחתן עם ורה קלוצ'יכינה שהייתה הבת המאומצת של האסטרונום גרגורי שיין.
לאחר סיום הדוקטורט, אמברצומיאן החל ללמד באוניברסיטת סנקט פטרבורג ובשנת 1934 יסד קתדרה לאסטרופיזיקה הראשונה בברית המועצות.
בשנת 1939 הוא נבחר לחבר בהתכתבות של האקדמיה למדעים של ברית המועצות ובשנת 1953 נבחר לחבר מלא.
בשנת 1943 הוקמה אקדמיה למדעים הארמנית ואמברצומיאן נבחר לסגן הנשיא.
החל משנת 1947 ועד לשנת 1993 הוא היה נשיא האקדמיה למדעים הארמנית.
בשנת 1946 הוחלט על הקמת מצפה הכוכבים בשטח ארמניה באזור ביורקן.
אמברצומיאן היה מנהלו של מצפה כוכבים זה מהקמתו ועד לשנת 1988. לאחר המעבר לביורקן אמברצומיאן החל ללמד באוניברסיטת ירוואן ולימד בה עד לשנות ה-80.
בשנים 1961-1964 הוא היה נשיא האיגוד האסטרונומי הבינלאומי.
אמברצומיאן נפטר באוגוסט 1996 והוטמן בשטח מצפה כוכבים בביורקן.
דינמיקה וסטאטיקה של מערכות כוכבים
חקר חומר בין-כוכבי תאוריית הפלוקטואציות
פיזור האור במערכות לא נקיות- עבור מחקר בתחום זה הוענק לו פרס ברית המועצות.
חקר התפתחות הכוכבים - עבור מחקר בתחום זה הוענק לו פרס ברית המועצות.
פיזיקת כוכבים צעירים ומקורות אנרגיית הכוכבים
גיבור ארמניה - הענקה מס' 2.
מדליית לומונוסוב של האקדמיה הרוסית למדעים
מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה
חבר כבוד במספר רב של אקדמיות
ויקטור צ'ארלס בונו היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1962 על הופעתו בסרט "מה קרה לבייבי ג'יין".
בונו נולד בסן דייגו, קליפורניה למירטל בל ולויקטור פרנסיס בונו.
את אהבתו למשחק ולשירה שאב בונו מסבתו מירטל גליד שהייתה שחקנית וודוויל.
כשהתבגר הופיע כתלמיד התיכון הפרטי "תיכון סט.
בתחילת דרכו כשחקן הכיר ושיחק בעיקר בסרטיו של רוברט אולדריץ'.
התפרסם לראשונה בשנת 1962 לצידה של בטי דייוויס בסרט המתח הקלאסי "מה קרה לבייבי ג'יין", בו שיחק בתפקיד אדווין פלאג.
הופעה זו הייתה הופעתו הראשונה כשחקן קולנוע והיא זיכתה את בונו במועמדויות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
לאחר מכן זכה לתפקיד גדול בסדרה "באטמן" בתור הנבל קינג טוט.
לאורך שנות ה-60 הופיע בסרטיו של רוברט אולדריץ': המותחן מועמד שבעת פרסי האוסקר "שארלוט המתוקה", בתפקיד סם הוליס הגדול, המערבון הקומי "4 לטקסס", קומדיית הפשע המוזיקלית "ימי שיקגו העליזים" ובמערבון הספגטי "בוט היל".
תפקידיו האחרונים היו בקומדיה "האיש עם פני בורגט", בסרט המדע בדיוני "מתחת לכוכב הקופים" ובסרט האנימציה "מעוף הדרקונים", בו דיבב את הזאב ארגה.
בונו נפטר ב-1 בינואר 1982, בגיל 43, מהתקף לב בביתו שבאפל וואלי, קליפורניה.
ויקטור באבש (ברומנית: Victor Babeș, 4 ביולי 1854 וינה – 19 באוקטובר 1926 בוקרשט) היה רופא, מיקרוביולוג ופתולוג רומני, אחד מחלוצי הבקטריולוגיה בעולם; יחד עם הצרפתי קורניל חיבר, בגיל 31, את ספר הלימוד המקיף הראשון בתחום זה.
הוא נבחר, כמו אביו - וינצ'נציו באבש, לפניו - כחבר האקדמיה הרומנית החל משנת 1893. היה בעל שורשים רומנים ואוסטריים.
הוא נולד בווינה כשני מבין תשעת ילדיו של וינצ'נציו באבש קלוצ'ריו (1907-1822), שהיה משפטן, פובליציסט ועסקן פוליטי רומני מחבל באנאט, אשר פעל בבודפשט ובווינה.
אמו, סופיה גולדשניידר, הייתה ממוצא גרמני-אוסטרי.
למרות ששפת אימו הייתה גרמנית, אביו דאג שילמד רומנית ויירשם לכמה שנות לימוד בבית ספר יסודי רומני, בעיר לוגוז'.
כנער שאף באבש לעשות קריירה במוזיקה ובתיאטרון, אך לאחר מות אחותו אלמה מסיבוכי בטן של ממחלת השחפת, החליט להקדיש את עצמו לרפואה.
מאוחר יותר החזיק באבש בחדרו פסל דיוקנה של אלמה המנוחה .
ויקטור באבש סיים את בית הספר התיכון בגימנסיה בווינה, אחר כך בגימנסיה הקתולית האוניברסיטאית בבודפשט.
בהמשך למד רפואה - כשנתיים באוניברסיטה של בודפשט, ואחר כך באוניברסיטת ווינה, וקיבל ב-1878 תואר דוקטור לרפואה.
במהלך השנים זכה הצעיר למלגה מקרן "אמנואיל גוז'דו", שנועדה לעזור לסטודנטים רומנים.
באבש היה מגיל צעיר בעל תודעה לאומית רומנית ופעל, בין היתר, כסגן יושב ראש חברת הסטודנטים הרומנים ע"ש "פטרו מאיור" בבודפשט.
כסטודנט מצטיין בבירת הונגריה התקבל לשורות "החברה למדעי הטבע" בעיר.
באבש החל את הקריירה המדעית שלו כמדריך בשנים 1881-1874 בקתדרה לאנטומיה פתולוגית באוניברסיטת בודפשט, לצידו של הפרופסור גוסטב שויטהאואר.
באותן שנים קנה באבש ידע רב בפתולוגיה והחל להתעניין בחקר המיקרואורגניזמים הפתוגניים שהיה אז בחיתוליו.
כך הוא זכה להערכה ועידוד מצד הפנימאי הידוע פריגייש קוראני, אשר ארגן לו מעבדה בתוך בית החולים.
בשנים 1883-1882 ו-1885-1884, בעידודם של כמה רופאים הונגרים חשובים, נשלח עם מלגה על ידי הממלכה ההונגרית להשתלמות באוניברסיטאות וירצבורג, טובינגן, מינכן והיידלברג, וכן לסטרסבורג ופריז.
נלהב מתגליותיו של לואי פסטר, הוא עבד בפריז במעבדתו של פסטר עצמו, ולאחר זמן עם ויקטור אנדרה קורניל, שהיה מומחה בהיסטופתולוגיה.
בתקופת עבודתו בבודפשט פרסם באבש כ-58 עבודות מחקר ומאמרים, מתוכם 26 בשפה ההונגרית.
בשנת 1885 גילה טפיל של הקרציות מקבוצת הנבגוניות, שכונה על פי שמו באבסיה - Babesia (ממשפחת Babesiidae), הגורם למחלה נדירה וחמורה בשם בבסיוזיס (Babesiosis) (ידועה גם כ"קדחת מטקסס"), התוקפת בעיקר בעלי חיים.
באותה שנה - יחד עם קורניל - פרסם ספר לימוד מקיף לבקטריולוגיה "החיידקים ותפקידם בהיסטופתולוגיה של המחלות הזיהומיות".
בשנים 1886-1885 עבד באבש במעבדות של רודולף וירכו ושל רוברט קוך בברלין.
באבש הדגים לראשונה את נוכחות חיידקי השחפת בשתן של החולים במחלה זו, וכן גופי "אינקלוזיות תאיות" בנוירונים הנגועים בכלבת, אשר שימשו לאבחון המחלה; גופים אלה מכונים "גופי באבש-נגרי".
בשמו קשור גם תיאור "אינקלוזיות מטאכרומטיות", הקרויות "גופי באבש-ארנסט", שבציטופלזמה של חיידקים גראם-חיוביים כמו זה של דיפתריה.
באבש עסק גם בתחום הסרותרפיה וכשעבר שוב לפריז, היה הראשון שהנהיג את החיסון נגד כלבת בהונגריה (יחד עם אנדרה הגייש), ולאחר זמן אף ברומניה.
עבודתו תרמה משמעותית גם לרפואה הווטרינרית, בעיקר בתחום המניעה וכן בטיפול בעזרת נסיובים.
בשנת 1881 התמנה ויקטור באבש למרצה בכיר, וב-1885 כששב להונגריה, מונה לפרופסור שלא מן המניין להיסטופתולוגיה באוניברסיטת בודפשט, וניהל את המעבדה לבקטריולוגיה בקליניקה של קוראני.
עד במשפט "עלילת הדם בטיסאסלאר"
ב-1882-1883 זועזעו הונגריה ויהדותה על ידי עלילת הדם ביישוב טיסאסלר, כש-15 יהודים הואשמו ברציחת נערה נוצרייה לצורך פולחן דתי בחג הפסח.
דייגים משו מהנהר את גופת הנערה הנעדרת, שהסתבר שהייתה הרה והתאבדה לאחר שננטשה על ידי חברה; ואולם, המעלילים הצליחו לפברק ראיות לכך שהגופה אינה של ה"קרבן", אלא הושגה על ידי היהודים ברמייה כדי להפריך את ההאשמות נגדם.
לבקשתו של סניגור היהודים, קארוי אטבש, ניתח באבש את הגופה ומסקנותיו תרמו במידה רבה להוכחת חפותם של הנאשמים היהודים.
את עדותו המקצועית של באבש ציין אטבש בספרו "המשפט הגדול" (A nagy per).
ב-1887 נענה באבש לבקשת אביו והסכים להצעת הנסיך דימיטריה סטורדזה, שר החינוך הרומני דאז, לעבור לבוקרשט וללמד שם כפרופסור לפתולוגיה ולמיקרוביולוגיה בפקולטה המקומית לרפואה (כיום אוניברסיטת קרול דאבילה לרפואה ולרוקחות).
ב-28 באפריל 1887 הקים באבש בבירת רומניה את המכון לאנטומיה פתולוגית ולבטקריולוגיה, שהיה למכון הראשון למחקר רפואי במדינה זו.
רשויות האוניברסיטה והרפואה בהונגריה קיבלו בהבנה את הצעד ואת התפטרותו מאוניברסיטת בודפשט.
בשובו לרומניה ביקש באבש לתרום לרפואה ולמדע לבני עמו, בארצו .
באבש יישם ברומניה ובהונגריה שכלול של שיטת החיסון נגד כלבת, שהומצאה במקור על ידי לואי פסטר.
באבש גם גילה, לראשונה, כמה עשרות מיקרואורגניזמים.
ב-1900 הוא הקים בבוקרשט את ה"חברה האנטומית" שעודדה מחקר אנטומו-קליני שם.
ב-1913 הפיק חיסון שעזר במיגור מגפת הכולרה בבולגריה.
בבוקרשט באבש התגורר כל שאר חייו במתחם הפקולטה לרפואה.
עם איחוד טרנסילבניה ורומניה מונה ב-1919 לפרופסור באוניברסיטה שהוקמה על ידי שלטונות רומניה בעיר קלוז', ולימים נקראה גם על שמו: "אוניברסיטת באבש-בויאי".
באבש דאג רבות לשיפור רמת הבריאות של האוכלוסייה, במיוחד לחם למניעתה של הפלגרה ולהענקת טיפול לחולים מקרב איכרי רומניה, שלקו בה בגלל תזונה לקויה שהתבססה בלעדית על קמח תירס.
באבש הדגיש את הפן החברתי של מחלה זו - ובשנת 1907 (שנת מרד האיכרים ברומניה) הצהיר:
באבש עסק מקרוב ברפואה המניעתית, כולל בסוגיות כאספקת מים ליישובים, ארגון על בסיס מדעי של המאבק במגפות וכו'.
אידאולוגית, השקפתו הפילוסופית הייתה מטריאליסטית, הוא האמין באופי האובייקטיבי של היקום וכן של חוקי הטבע והסיבתיות; לכן, הוא התנגד לאגנוסטיציזם של קנט, לתאוריית הרעיונות המולדים של דקארט, ולאפריוריזם האידיאליסטי של שלינג, כמו גם לפידאיזם.
ויקטור באבש נפטר בבוקרשט ב-1926 בתקופה של סטרס, כשדובר על הוצאתו בכפייה לגמלאות, ונקבר בחצר "מכון באבש".
עם הזמן, כשהמוסד ויתר על חלק משטחו, הועבר קברו בסמוך למכון הרפואי ע"ש יון קנטקוזינו.
באבש היה נשוי משנת 1886 ליוזפינה, בת של הארכאולוג ההונגרי, ממוצא טרנסילבני, קארוי טורמה.
לזוג נולד בן, מירצ'ה באבש, שמילא תפקידים בדיפלומטיה הרומנית.
אחיו הקטן, הכימאי אורל באבש עבד במכון שלו בבוקרשט.
בנו של אורל, אאורל א.
באבש, גם הוא רופא, המציא מבחן לגילוי מוקדם של סרטן צוואר הרחם ששוכלל על ידי גאורגיוס פאפאניקולאו לבדיקת משטח צוואר הרחם.
1885 - (לפי הצעתו של פסטר) פרס מונטיון של האקדמיה הצרפתית לרפואה - עבור הספר לבקטריולוגיה - עם קורניל
1893 - חבר באקדמיה הרומנית
חבר בהתכתבות באקדמיה הלאומית לרפואה של פריז
החל משנת 1945 האוניברסיטה בקלוז',טרנסילבניה, ברומניה, נושאת את שמו, החל משנת 1959 ביחד עם שמו של המתמטיקאי ממוצא הונגרי יאנוש בויאי.
1945 - האוניברסיטה לרפואה ולרוקחות בעיר טימשוארה בבאנאט, ברומניה, נקראה על שמו.
בית בנו, מירצ'ה באבש, בבוקרשט (ברחוב אנדריי מורשאנו 14 א, קרוב לככר דורובאנץ), הפך לבית-מוזיאון
באבש פרסם כ-1300 מחקרים ומאמרים מדעיים.
(הרהורים בנוגע ליחס בין מדעי הטבע ובין הפילוסופיה)
(עם גאורגה מרינסקו ופול בלוק "אטלס להיסטולוגיה פתולוגית של מערכת העצבים")
ערך החל משנת 1889 לאורך שנים רבות, את שנתון המכון לפתולוגיה ובקטריולוגיה בבוקרשט.
הערך בלקסיקון "המחברים הונגרים -חייהם וכתביהם" מאת יוז'ף סיניאי
הערה של ד"ר אקטרינה צרלונגה, לקסיקוגרפית, בדף השיחה לערך "ויקטור באבש" בוויקיפדיה הרומנית
Dan Falcan Victor Babeş şi "Nobelul" ratat al României, "דן פלקאן - ויקטור באבש ופרס נובל המוחמץ של רומניה, באתר "היסטוריה" מאי 2012
ויקטור אן ידוע גם כאן היון-סו (בקוריאנית: 안현수 ברוסית: Виктор Ан; נולד ב-23 בנובמבר 1985 בסיאול) הוא ספורטאי רוסי-קוריאני, מתחרה בהחלקה מהירה על קרח במסלול קצר, נחשב למחליק קרח במסלול קצר הגדול בכל הזמנים.
אן הוא האלוף האולימפי, בעל 8 מדליות אולימפיות, מהן 6 מדליות זהב ו-2 מדליות ארד.
הוא זכה באולימפיאדת טורינו (2006) ב-3 מדליות זהב ומדליית ארד אחת ובכך היה לספורטאי הדרום קוריאני הראשון שזכה ב-3 מדליות זהב באולימפיאדה אחת.
הוא שיחזר את הישגו זה באולימפיאדת סוצ'י (2014) אך הפעם עבור רוסיה.
הוא אלוף עולם, בעל 37 מדליות, מהן 20 מדליות זהב (18 אישיות), 5 פעמים ברציפות אלוף העולם בקרב רב (2007-2003) ושיאן עולם.
אן התחרה עבור קוריאה הדרומית מאז ילדותו, אך משנת 2011 הוא התחרה עבור רוסיה לאחר קבלת האזרחות.
לדברי אביו, הוא עבר להתאמן ברוסיה בשל תמיכה נמוכה ולא נאותה אותה קיבל מאיגוד ההחלקה על קרח של קוריאה הדרומית.
בתחילה הוא רצה לעבור להתחרות עבור ארצות הברית אך גילה שהמעבר ותהליך קבלת האזרחות ברוסיה פשוט ונוח יותר.
באפריל 2020, הודיע על פרישתו מהשתתפות בספורט פעיל.
ברנה נחשב לאחד משחקני טניס השולחן הגדולים היסטוריה.
ברנה נולד בבודפשט בשם ג'זה בראון.
הוא שינה את שמו בשל האנטישמיות באותה העת, לשם דומה אך עם צליל הונגרי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח ברנה עם אשתו לארצות הברית.
במהלך המלחמה הוא חזר לאירופה, על מנת להילחם בנאצים תוך כדי שהצטרף לצבא בריטניה כצנחן.
בתום המלחמה הוא עבר להתגורר בלונדון ביחד עם אשתו.
בשנת 1952 קיבל את האזרחות הבריטית.
בהמשך היה לנציגה של חברה בריטית למוצרי ספורט, דאנלופ, ונסע בחסותה ברחבי תבל.
הוא נפטר ב-27 בפברואר 1972 בסיור שנערך, בלימה, פרו לאחר שחטף התקף לב.
בשנת 1981 נבחר ברנה להיכל התהילה של הספורט היהודי
בשנת 1993 נבחר ברנה להיכל התהילה הבינלאומי של טניס השולחן
ויקטור ניקולס בודסון היה פוליטיקאי לוקסמבורגי ועורך דין ששימש כשר המשפטים של לוקסמבורג.
הוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם על פעולותיו להצלת יהודים בלוקסמבורג הכבושה מידי גרמניה הנאצית במהלך השואה.
בודסון היה עורך דין בלוקסמבורג, אלוף לוקסמבורג ברכיבה על אופנועים בשנת 1926 ושחיין.
לתקופה קצרה היה יושב ראש ארגון המתאגרפים של מדינתו.
בשנת 1930 הפך לחבר מפלגת הפועלים הסוציאליסטית של לוקסמבורג (LSAP) .
בשנת 1934 נבחר לבית הנבחרים של לוקסמבורג (Chamber of Deputies) ובשנת 1935 הפך לחבר במועצת העיר לוקסמבורג.
הוא פעל למען זכויותיהם של תושבי לוקסמבורג שהתנדבו לשרת בשורות הרפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד ופעל נגד חוק משנת 1937 לשמירה על הסדר החברתי, שכינויו בפי מתנגדיו היה Maulkuerfgesetz (חוק סתימת הפיות) .
בשנות עליית הנאציזם ומלחמת העולם השנייה
בודסון התגורר ביישוב על גבול גרמניה-לוקסמבורג, לחופי הנהר סורה , יובל של הנהר מוזל.
החל משנת 1933 הוא הציע מחסה בביתו ליהודים גרמנים שנמלטו מגרמניה.
הוא הציל באופן אישי, לעיתים על ידי הסעה במכוניתו, כמאה יהודים שביקשו לברוח מגרמניה.
ב-6 באפריל 1940 מונה בודסון לשר המשפטים, העבודות הציבוריות והתחבורה בממשלת לוקסמבורג.
עם פלישת גרמניה הנאצית ללוקסמבורג ב-10 במאי 1940 נמלט בודסון ממדינתו לצרפת.
לאחר שחרור לוקסמבורג שב בודסון ללוקסמבורג.
הוא שב לתפקידיו הקודמים בממשלת לוקסמבורג והיה אחראי באופן חלקי לתהליך הדה-נאציפיקציה במדינתו.
בשנים 1948 ו-1951 נבחר שוב לבית הנבחרים של לוקסמבורג.
הוא נבחר פעם נוספת ב-1964 ומונה לנשיא בית הנבחרים.
בשנת 1967 מונה בודסון לחבר הנציבות האירופית מטעם מדינתו.
חברת עורכי הדין שייסד בשנת 1923 קיימת עד היום, בשם "Wildgen".
גשר ויקטור בודסון, בדרום לוקסמבורג, קרוי על שמו.
בשנת 1966 הוענק לבודסון אות חסידי אומות העולם על ידי יד ושם.
ויקטור ברגנר ברומר (בדנית: Viktor Bregner Bromer; נולד ב-20 באפריל 1993) הוא שחיין דני, הוא אלוף אירופה (ברלין 2014) ומקום חמישי באליפות העולם (דוחא 2014 וקאזאן 2015) במשחה ל-200 מטר פרפר.
באליפות אירופה, שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2014 זכה ברומר במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:55.29 דקות, לפני בנץ ביצזו מהונגריה (1:55.62 דקות) ופבל קורז'ניובסקי מפולין (1:55.74 דקות).
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה במכון וינגייט, נתניה בדצמבר אותה שנה זכה ברומר במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 1:51.62 דקות, אחרי לאסלו צ'ה מהונגריה שקבע שיא אירופה חדש של 1:49.00 דקות, ולפני סימון שדין משוודיה (1:52.89 דקות).
וִיקְטוֹר מִיכָאִילוביץ' אַרְנַאוְטוֹב היה צייר ופרופסור לאומנות אמריקאי ממוצא רוסי.
עבד באזור סן-פרנסיסקו בין השנים 1925 ל-1963. כשני עשורים לימד באוניברסיטת סטנפורד.
ידוע בעיקר בציורי הקיר אשר ביצע בשנות השלושים של המאה העשרים.
התאזרח בארצות הברית אבל חזר לברית המועצות לאחר מות אשתו.
המשיך בציוריו גם אחרי חזרתו לברית המועצות.
נולד לכומר אורתודוקסי והראה כישרון לאומנות כבר מגיל צעיר.
קיווה להמשיך ללמוד באקדמיה לאומנות אחרי התיכון, אך בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס.
בהמשך שירותו הצבאי קודם לעמדת מפקד בצבאו של ניקולאי השני והצבא הסיבירי הלבן.
בעקבות ההפסד של הצבא, חצה לצפון מזרח סין וויתר על נשקו.
גם בתקופה זו ניסה בשנית ללמוד אומנות אך בשל התרוששותו החל לעסוק באימון פרשיו של ג'אנג דזוו-לין.
בתקופה זו הכיר את לידיה בלונסקי ונולדו להם שני ילדים מיכאל ווסילי.
בנובמבר 1925 עבר ארנאוטוב לסן פרנסיסקו במלגת לימודים על מנת ללמוד בבית הספר לאומנויות יפות של קליפורניה.
בין השאר למד שם פיסול וציור אצל גרטרוד פרטינגטון אולברייט.
אשתו וילדיו הצטרפו אליו וביחד המשיכו למקסיקו ב-1929 ובהמלצתו של ראלף סטקפול, אומן ידוע בן התקופה נהייה עוזרו של דייגו ריברה.
עבודתו הראשונה של ארנאוטוב עם ריברה הייתה סדרה של ציורי קיר ב-Palace of Cortés שנמצא בקוארנבקה.
בהמשך עבד איתו על ציורי קיר אשר קישטו את הארמון הלאומי בכיכר המרכזית של מקסיקו סיטי.
כעת, עבר ריברה לסן פרנסיסקו וארנאוטוב נהיה הצייר הראשי.
בנו השלישי יעקב נולד כששהה במקסיקו בתקופה זו.
בהשפעת העבודה המשותפת עם ריברה, שינה ארנאוטוב את הגותו הפוליטית בכיוון השמאל ואף הצטרף למפלגה הקומוניסטית.
כמו כן היה לחבר בקונגרס האומנים האמריקאי ואיגוד האומנים והסופרים של סן פרנסיסקו.
בעקבות מקרה זה, התקבלו קריאות לפטר את ארנאוטוב מסטנפורד.
מאוחר יותר שימשה הליתוגרפיה ככריכה לThe Nation.
מאוחר יותר נחקר ארנאוטוב על ידי HUAC ופעם נוספת התקבלו קריאות לפטר את ארנאוטוב מסגל האוניברסיטה אולם, ועדת הפקולטה שבחנה את המקרה, סירבה להמליץ על פיטוריו לנשיא האוניברסיטה וארנאוטוב נשאר חבר סגל.
ב-1931 חזרה המשפחה לסן-פרנסיסקו וב-1932 ארנאוטוב סיים ציור קיר על המרכז הרפואי של פאלו אלטו בתמורה לטיפולו שם.
חשיפת ציור הקיר גרמה לפקקי תנועה ועוררה מחלוקת.
בחלקה בשל כך שהציור כלל רופא בודקת פציינטית נקבה כששדיה החשופים בגובה עיני המתבוננים.
בדומה לעבודות אחרות שלו מאזור המפרץ גם ציור קיר זה היה פרסקו.
ב-1934 נבחר ארנאוטוב לצייר על מגדל קויט בסן פרנסיסקו כשהציור ממומן על ידי PWAP, תוכנית להעסקת אומנים במסגרת הניו דיל.
בתקופה זו גם מונה להיות האחראי האומנותי על פרויקט ציורי הקיר של המגדל.
ארנאוטוב מיוצג במובהק בציורים אשר מתארים את חיי היום-יום של סן פרנסיסקו.
ציור זה כלל דיוקן עצמי ובנוסף דיוקן של בנו מיכאל.
ציור קיר זה עורר מחלוקת בשעתו בשל העובדה שארנאוטוב הדיר מדוכן העיתונים אשר נכלל בו את העיתון השמרני סן פרנסיסקו כרוניקל אך כן כלל עיתונים בעלי זיקה שמאלנית.
הציור גם כולל ציור של אנשים אשר לא מראים דאגה אחד לשני וכן אזכור לסרט אורות הכרך אשר כולל תמה דומה.
ארנאוטוב הוא ככל הנראה צייר הקירות הפורה ביותר לאותה התקופה וצייר בנוסף למורלים המוזכרים, על הקפלה של הפרסידיו של סן פרנסיסקו, התיכון על שם ג'ורג' וושינגטון, ציור שכלל תיאורים של עבדות ומות ילידים אמריקאים ובנוסף צייר על הספרייה של המכון של פרנסיסקו לאומנויות יפות.
כל ציורי קיר אלה התמקדו בנושאים הומניסטים ועסקו גם במעמד חברתי, עבודה מאומצת וכח.
בנוסף לעבודות אלה צייר גם על חמישה סניפי דואר בטקסס ובקליפורניה והציג בתערוכה אישית.
בנוסף לתחום הציור, לימד ארנאוטוב פיסול וציורי פרסקו, הן באופן פרטי והן בבית הספר לאומנויות יפות של קליפורניה.
בתחילה לימד רק בקייצים אבל החל מ-1936 לימד באופן קבוע.
הוא לימד על בסיס קבוע בסטנפורד מ-1938 ל-1962. החל מ-1947 לימד קורסים באומנות כולל הכנת תדפיסים בבית הספר של קליפורניה לחברי איגוד.
בבית ספר זה לימד בנוסף הכנת תדפיסים.
שלהי חייו וחזרתו לאוקראינה הסובייטית
בעקבות התאלמנותו ב-1961, פרש ארנאוטוב מסטנפורד וחזר לברית המועצות ב-1963. בברית המועצות התיישב במריפול שם למד בגימנסיום.
בעת מגוריו שם, פרסם ספר זכרונות ויצר מוזאיקות על בניינים ציבורים אשר בינם בתי ספר ובנייני תקשורת.
בנוסף על כך, צייר כמה תחריטים לספרים והשתתף במספר תערוכות יחיד.
פרסקו על בניין Roth, פאלו אלטו.
Peacetime Activities of the Army, ציור פרסקו, קפלת פרסדיו, סן פרנסיסקו, 1935.
תבליטים וציורי פרסקו על בית ספר תיכון בסן-פרנסיסקו.
חיים עירוניים, ציור קיר, מגדל Coit, סן פרנסיסקו.
הבציר האחרון ציור קיר משרד הדואר, לינדן, טקסס 1938.
שמן על בד, ציור קיר משרד הדואר, ריצ'מונד קליפורניה.
דרום סן פרנסיסקו, עבר והווה שמן על בד.
דרום סן פרנסיסקו, קליפורניה 1941
משרד הדואר ובית ספר מספר 54, מאריפול, אוקראינה
ויקטור ניקולאייביץ' בונדרב הוא איש צבא רוסי בדרגת קולונל גנרל, מפקד חיל האוויר הרוסי בשנים 2012–2015 והיה המפקד העליון של כוחות האוויר והחלל בשנים 2015–2017.
בונדרב נולד בוורונז' שבברית המועצות.
הוא החל את הקריירה הצבאית שלו בחיל האוויר הסובייטי ב-1977. ב-1981 סיים את מסלול הלימודים במרכז ההדרכה לצוותי טיסה בבוריסוגלבסק , וב-1992 את אקדמיית חיל האוויר ע"ש גגארין .
ב-2004 השלים את לימודיו באקדמיה הצבאית של המטה הכללי של הכוחות המזוינים של רוסיה .
הוא שירת במלחמת אפגניסטן, ובמלחמת צ'צ'ניה הראשונה והשנייה.
לאחר סדרת תפקידי פיקוד בכירים בעשור הראשון של המאה ה-21 מונה ביולי 2011 לסגן מפקד חיל האוויר הרוסי.
באפריל 2012 החליף את קולונל גנרל אלכסנדר זלין בפיקוד על חיל האוויר הרוסי.
באוגוסט 2015 הוקמו כוחות האוויר והחלל של רוסיה ופיקד עליהם בזמן המבצע הרוסי בסוריה, עד ספטמבר 2017 כשפרש מהשירות הצבאי.
ויקטור וולודימירוביץ' בלקין (באוקראינית: Віктор Володимирович Бєлкін; נולד ב-25 בפברואר 1973 בקייב) הוא כדורגלן עבר אוקראיני, ששיחק בעמדות הקשר בקבוצות שונות בליגת העל האוקראינית ובקבוצת מכבי תל אביב מליגה הישראלית.
בלקין גדל במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל דינמו קייב.
בשנת 1989 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון.
הוא שיחק בשורות קבוצת המילואים של המועדון.
רק בעונת 1992/1993 שותף בשני משחקי ליגה של הקבוצה הראשית של המועדון.
בשנת 1993 עבר לקבוצת ארסנל קייב, בה היה שחקן ההרכב הראשון.
בשנת 1994 הגיע בלקין לישראל כדי לקחת חלק במשחק ידידות בין הנבחרת הצעירה של אוקראינה לבין הנבחרת הצעירה של ישראל.
במהלך המשחק נצפה על ידי ציידי הכישרונות של מכבי תל אביב.
הם התרשמו מביצועיו במשחק והציעו לו לחתום במכבי.
בלקין הסכים ושיחק עונה אחת (1994/1995) במדי מכבי תל אביב.
בתום העונה חזר לאוקראינה, לקבוצתו הקודמת - ארסנל קייב.
בשנת 1996 עבר לקבוצת הצמרת האוקראינית דניפרו דנפרופטרובסק.
בשנת 1998 עזב את דניפרו, הגיע חזרה לישראל ועבד בעבודות מזדמנות, בין היתר כמאבטח במלון באילת.
בשנת 2000 חתם בקבוצת בית"ר באר שבע מהליגה הארצית.
בשנת 2001 חתם במכבי נתניה.
הוא חתם לעונה אחת, אך כמעט ולא השתתף במשחקי הליגה.
ויקטור אקסלסן (בדנית: Viktor Axelsen; נולד ב-4 בינואר 1994) הוא שחקן בדמינטון דני.
הוא פעמיים אלוף אולימפי (טוקיו 2020, פריז 2024), אלוף העולם (גלאזגו 2017) ובעל מדליית ארד אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016).
במהלך הקריירה שלו, הוא זכה ב-11 תארים.
כיום (אוגוסט 2024), הוא מדורג במקום השני בעולם.
הונו מוערך בכ-32.5 מיליון דולר.
ויקטור ארדאי, (במקור עד 1906 דייזה אפשטיין, בהונגרית: Erdei Viktor; בודפשט, 16 באוקטובר 1879 – בודפשט, 9 במרץ 1945) היה פסל, גרפיקאי וצייר יהודי-הונגרי שנספה בשואה.
אשתו הייתה אחותו של פרידייש קארינתי, הציירת אדל יוסטינה קארינתי.
ארדאי נולד כבנם של וילמוש אפשטיין ורוזה קוטנר.
בקיץ 1899 ביקר בבית הספר החופשי של הצייר שימון הולושי בבאיה מארה ובאותה שנה הציג ציורי פחם בסלון הלאומי בבודפשט.
הוא היה תלמידו של ברטלן סקיי בבית הספר לעיצוב (היום: האוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות) (1899–1900).
בשנת 1903 עבד שוב בבאיה מארה, ליד קארוי פרנצי.
בשנת 1905 השתתף בתערוכת היכל האמנות (איש זקן, רישום פחם), בשנת 1907 ארגן את תערוכת האוסף הראשונה שלו, של ציורי שמן, רישומים, תחריטים ופסלי ראש.
הוא היה חבר מייסד ב"אגוד האמנים ההונגריים באמנות יפה ויישומית" (KÉVE), שנוסד באותה תקופה וארדאי השתתף קבוע בתערוכות הקבוצה.
ב־14 ביוני 1908 התחתן ארדאי בבודפשט עם אדל יוסטינה קארינתי, אחותה של פרידייש קארינתי, בתם של יוז'ף ארנה קארינתי ושל קרולינה סרנה אנגל.
נישואיהם התפרקו בשנת 1922, אך ב־21 ביוני 1924 הם התחתנו בשנית בבודפשט.
בשנים 1908–1909 ערך מסע לימודים למינכן ובשנת 1912 בפריז.
בשנת 1911 הציג את עבודותיו באורדיאה, בשנת 1912 בסגד, בשנת 1915 הציג עבודות ציורי פחם של חיילים בבתי חולים בתערוכה הצבא ומשרד הבריאות הציבורית.
הוא עשה ליטוגרפיות עבור הכרכים "בטהובן", ו"מיניאטורה" של בלה רווס, אחרי נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919 הוא היגר לווינה.
ארדאי שב מווינה בשנת 1924 והתיישב בעיירה וינוהרדיב שבמפגש הגבולות הונגריה-רומניה-אוקראינה.
בשנת 1926 ארגן את תערוכת האוספים השנייה שלו בסלון הלאומי בבודפשט.
במהלך העשור שלו בוינוהרדיב הוא חקר את חיי היהודים בזקרפטיה, צייר את המסורות העתיקות שלהם ואת הטיפוסים האופייניים להם.
הוא הציג את פירות עידן זה בתערוכת האוספים השלישית שלו בשנת 1934, הפעם במוזיאון ארנסט.
לאחר מכן שב להתגורר בבודפשט.
החל משנת 1939 רישומיו הופיעו בתערוכות של קבוצת האמנים היהודיים רק באומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך, בשל החוקים האנטי-יהודיים כמו החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי שלא איפשרו לו להציג בתערוכות רגילות בשל יהדותו.
בפעם האחרונה הציג במרץ 1944 מעט לפני כיבוש הונגריה על ידי הוורמכט.
הוא נאלץ לחוות את המצור על הבירה בגטו בודפשט ומת שם זמן קצר לאחר שחרור הגטו.
ויקטור בורה היה גנרל צרפתי במלחמת העולם השנייה.
בורה נולד ב-22 בספטמבר 1877 בבסטיה שבקורסיקה, והיה בנו של ז'נדרם.
הוא התגייס לצבא הצרפתי בשנת 1895 והשתתף ב-École Nationale des Sous-Officiers d'Active ב-Saint-Maixent-l'École בשנת 1900 וב-École Militaire בשנת 1913. הוא שירת במלחמת העולם הראשונה כקצין במטות השונים.
בין המלחמות מילא תפקידים שונים ביחידות חיל הרגלים או במשרד המלחמה, שם היה ראש הקבינט הצבאי של אדואר דאלאדיה שלוש פעמים בין פברואר 1932 ליולי 1937. לפי הערכת הבריטים כ"גנרל פוליטי ...
שאין לו שום ערך", נטען כי הוא יצר מסך שהגביל את הקשר בין השר לקצינים הצבאיים שבפיקודו.
בתקופה זו הועלה לדרגת ז'נרל דה בריגדה בשנת 1932, ז'נרל דה דיוויזיה בשנת 1935, ז'נרל דה קורפוס בשנת 1936 וז'נרל ד'ארמה בשנת 1939.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה קיבל בורה פיקוד על הארמייה החמישית, שהוצבה באלזס.
פקודיהם שהיו מבקרי בורה בתקופתו במשרד צמח להעריץ אותו כמפקד.
בין הקצינים בפיקודו היה קולונל שארל דה גול שפיקד על חמשת גדודי הטנקים המפוזרים של הצבא.
במהלך קרב צרפת, ב-17 ביוני 1940, הוא הוחלף כמפקד הארמייה החמישית על ידי צ'ארלס-מארי קונדה והוצב בפיקוד על המילואים.
עם הנסיגה של הצבא הוא נסוג לפורט דה ז'ירנקור, חלק מביצורי Séré de Rivières המיושנים.
הוא נפל בשבי ב-25 ביוני 1940 בז'רארדמר ובילה חמש שנים בשבי במצודת קוניגשטיין בסקסוניה.
הוא שוחרר ב-9 במאי 1945 וחזר לצרפת 3 ימים אחר כך.
לאחר המלחמה כתב מונוגרפיה על נפילת צרפת תחת הכותרת "הטרגדיה של הצבא הצרפתי".
הוא נפטר ב-5 באוגוסט 1949 בסרנס-פוללטורט.
ויקטור בבריקו (נולד ב-9 בנובמבר 1963) הוא בנקאי, נדבן ואיש ציבור בלארוסי.
הוא נולד ב-9 בנובמבר 1963 במינסק.
בשנת 1981 סיים את בית ספר תיכון מספר 92 במינסק.
בשנת 1988 סיים את לימודיו בפקולטה למכניקה ומתמטיקה של אוניברסיטת בלארוס ובשנת 1995 את האקדמיה למינהל ציבורי בחסות קבינט השרים של הרפובליקה של בלארוס.
חמש שנים אחר כך סיים קורסים לתואר שני באוניברסיטה הכלכלית של בלארוס.
בבריקו עובד במערכת הבנקאית בבלארוס מאז יולי 1995. ביולי 2000 מונה ליו"ר מועצת המנהלים של בלגזפרום בנק.
ב-12 במאי 2020 התפטר מרצונו מתפקיד יו"ר מועצת המנהלים של בלגזפרומבנק והצהיר על כוונתו להשתתף בבחירות לנשיאות בלארוס 2020.
ב-19 ביוני 2020 עוכב על ידי הרשויות.
על פי החשד, המעצר נועד למנוע ממנו מלהתמודד לנשיאות.
ויקטור תמך בהחזרת יצירות אמנות ייחודיות לבלארוס והעניק חסות לאירועי אמנות שונים.
על פי סקרי אינטרנט לא רשמיים, יותר ממחצית מהנשאלים, או כמחציתם, מוכנים לתמוך בו בבחירות לנשיאות.
אשתו מרינה מתה ב-15 באוגוסט 2017. ילדים: הבן אדוארד, איש עסקים, מייסד פלטפורמת מימון ההמונים Ulej, מייסד שותף של הפלטפורמה MolaMola; הבת מריה, גרה באוסטרליה.
ויקטור בלאיש (נולד ב-6 ביולי 1968) הוא מעצב אופנה ישראלי.
בלאיש נולד באשקלון כאחד מארבעה ילדים.
הוא סיים ב-1996 את הלימודים בשנקר, קולקציית הגמר שלו זיכתה אותו בפרס למעצבים צעירים באיטליה, לאחר הלימודים החל לעבוד בבית האופנה של רוברטו קוואלי באיטליה, ב-2000 השיק קו אופנה עצמאי משלו.
ב-2006 הוזמן לעצב את קו הנשים של בית האופנה ג'יאנפרנקו פרה, אולם עזב לאחר חודשים ספורים וחזר לישראל.
ב-2007 החל לעסוק בישראל בעיקר בעיצוב שמלות כלה וערב.
בקיץ 2009 היה יושב ראש חבר השופטים בתוכנית "פרויקט מסלול".
באוגוסט 2012 השתתף בתערוכה במוזיאון העיצוב חולון, במסגרת המיזם "עונת העיצוב".
העיצובים שלו הופיעו בשבוע האופנה בתל אביב.
ב-2018 קיבל את פרס מעצב שמלות הכלה של השנה בטקס פרסי האופנה שארגן מגזין את.
ביוני 2018 השתתף בתערוכת "מקום לאופנה: מסע בעקבות הבגד הישראלי", רטרוספקטיבה לעולם האופנה הישראלי, לרגל חגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל.
ויקטור פטרוביץ' בריוחאנוב היה מנהל הבנייה של תחנת הכוח הגרעינית צ'רנוביל ומנהל תחנת הכוח בשנים 1970–1986.
בריוחאנוב נולד בעיר טשקנט שבאוזבקיסטן הסובייטית.
בן בכור מבין ארבעה ילדים, אביו עבד כזגג ואמו הייתה מנקה.
מאוחר יותר היה היחיד מאחיו שקיבל השכלה גבוהה וקיבל תואר ממחלקת האנרגיה של הפוליטכניון של טשקנט בהנדסת חשמל בשנת 1959. לאחר סיום לימודיו הוצעה לו עבודה באקדמיה למדעים של אוזבקיסטן.
הוא עבד בתחנת הכוח התרמית אנגרן כמתקין אוורור חובה, נהג משאבות הזנה, עוזר נהג טורבינות, נהג טורבינות, מהנדס בכיר בסדנת הטורבינות, מפקח משמרות והיה מנהל סדנה כעבור שנה.
בשנת 1966 התקבל בריוחאנוב לעבוד בתחנת הכוח התרמית סלביאנסקאיה.
הוא החל כמנהל עבודה בכיר ועלה לדרגת ראש המפעל ולבסוף, כסגן מהנדס ראשי, התפטר בשנת 1970 כדי לבנות תחנת כוח גרעינית באוקראינה.
הוא היה חבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות מאז 1966. בין 1970 ל-1986 הוא נבחר שוב ושוב כחבר הסניף האזורי של המפלגה בקייב, צ'רנוביל ופריפיאט.
ויקטור פגש את אשתו ולנטינה בתחנת הכוח אנגרן.
ולנטינה הייתה עוזרת למהנדס טורבינות בעוד ויקטור היה חניך טרי מהאוניברסיטה.
בשנת 1970 הציע שר האנרגיה לבריוחאנוב משימה חדשה – הקמת תחנת כוח אטומית המורכבת מארבעה כורים מדגם RBMK על גדות נהר פריפיאט באוקראינה.
בתחילה הציע בריוחאנוב לבנות כורים של מים בלחץ (PWA), אך החלטה זו התקבלה בהתנגדות שציינה בעיות בטיחות וכלכלה בבניית כורי RBMK, שבסופו של דבר בוצעה.
בעלות של כמעט 400 מיליון רובל, הוא היה אחראי על בניית הכורים מאפס.
מכיוון שלא היה שום דבר בקרבת מקום, הוא נזקק להביא חומרים וציוד לאתר הבנייה.
הוא ארגן כפר זמני, המכונה "לסנוי" ובנה בית ספר.
בשנת 1970 הצטרפה אליו אשתו, בתו בת השש ובנו התינוק.
בשנת 1972 הם עברו להתגורר בעיר החדשה פריפיאט.
במהלך הבנייה עקב לוחות זמנים צפופים תאריך השלמת הבנייה נדחה שוב ושוב, היה מחסור בציוד בנייה וחומרים לקויים.
שלוש שנים לאחר שקיבל את תפקיד המנהל, המפעל עדיין לא נבנה.
הוא הציע להתפטר, אך מכתב ההתפטרות נקרע על ידי המפקח שמונה מטעם המפלגה ומשרד האנרגיה ביולי 1972. ב-1 באוגוסט 1977, שנתיים מאוחר מהמתוכנן ויותר משבע שנים לאחר שהושק התכנון והקמת המפעל, החל לפעול הכור הראשון של תחנת הכוח בצ'רנוביל.
בשעה 20:10 ב-27 בספטמבר אותה שנה, החשמל הגרעיני הראשון של אוקראינה עבר על קווי 110 ו-330 קילו וולט והגיע לרשת החשמל הסובייטית.
בריוחאנוב התעלם ולא הכיר בדליפה הרדיואקטיבית שהתרחשה ב-9 בספטמבר 1982 כאשר אדים עלו דרך ערימת אוורור המשותפת לכורים 1 ו-2, דבר המצביע על צינור אחד שבור לפחות.
המזהמים הרדיואקטיביים התפשטו למרחק ארבעה עשר קילומטרים מהמפעל והגיעו לפריפיאט.
בריוחאנוב דחה גם בדיקת בטיחות יוצאת דופן של כור 4 כדי לעמוד במועד ההשקה של מוסקבה ב-31 בדצמבר 1983. עד 1984, כל הכורים של תחנת הכוח בצ'רנוביל (הידועה רשמית בשם תחנת הכוח הגרעינית על שם ולדימיר א.
ב-26 באפריל 1986 התקשר ראש האגף הכימי לבריוחאנוב לדווח על אירוע בתחנה.
בריוחאנוב ניסה ליצור קשר עם מפקח המשמרת אך לא הייתה תשובה בבניין הכור הרביעי.
הוא הורה לכל הרשויות להיפגש בבונקר במטה ההגנה האזרחית.
בעודו באוטובוס שחלף ליד הכור הרביעי, הבין בריוחאנוב שהמבנה העליון של הכור נעלם.
הפיצוץ הרים את מכסה הכור ששקל 1,000 טון.
בהיעדר מדדי מטרים גבוהים התקשו הפקידים לקבוע אם התרחש שחרור קרינה או לא, ואם כן, כמה קרינה שוחררה לאוויר.
בריוחאנוב, בסיוע דיאטלוב והמהנדס הראשי ניקולאי פומין, המשיך להורות למפעילים להוסיף עוד מי קירור.
בהתבסס על מידע לקוי שהגיע מאנטולי דיאטלוב, בריוחאנוב המשיך להכחיש כי גרעין הכור התפוצץ.
בשעה 3:00 לפנות בוקר, יצר בריוחאנוב קשר עם ולדימיר מרין, פקיד האחראי לענייני גרעין של המפלגה הקומוניסטית בביתו במוסקבה כדי לדווח על התאונה ולהבטיח לגורמי הממשל כי המצב נמצא בשליטה.
לאחר שבריוחאנוב יצא לחופשה של שבוע ב-22 במאי, פקידי המפלגה ערכו הסדרים להדיחו לצמיתות מתפקידו כמנהל תחנת הכוח.
כחלק מהליכי הגילוי שהכתיב החוק, הביאו לו החוקרים את החומרים שחשפו במהלך פניותיהם, ששימשו בתיק נגדו.
בריוחאנוב מצא גם מכתב שנכתב על ידי אחד ממומחי מכון קורצ'טוב וחשף את תקלות התכנון המסוכנות שהוסתרו ממנו ומצוותו במשך 16 שנים.
ב-20 בינואר 1987, לאחר שישב במאסר במשך שישה שבועות, הגישה הפרקליטות את כתב האישום לבית המשפט העליון של ברית המועצות.
כל 48 תיקי הראיות שנשלחו למוסקבה סווגו כסודיים ביותר.
ויקטור בריוחאנוב נמצא אשם בהפרה גסה של תקנות הבטיחות, ויצר תנאים שהובילו לפיצוץ.
הדיווחים ציינו גם כי לא הצליח להבטיח מנהיגות נכונה ותקיפה בתנאי האסון הקשים והפגין חוסר אחריות וחוסר יכולת ארגונית.
בריוחאנוב נידון לעשר שנים במחנה עבודה בתוספת עונש של חמש שנים בגין ניצול לרעה של סמכותו.
הוא קיבל אחריות מקצועית אך הכחיש אחריות פלילית.
ב-3 ביולי 1986, החלטת הוועד הפוליטי של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית בדבר הטעויות שהובילו לאסון צ'רנוביל גרמה לכך שבריוחאנוב סולק מהמפלגה.
בספטמבר 1991 הוא שוחרר לפני הזמן.
לאחר שחרורו המשיך לעבוד בתחנת הכוח הגרעינית בצ'רנוביל כראש המחלקה הטכנית.
בריוחאנוב התגורר עם אשתו במחוז דסניאנסקי בקייב מאז 1992. הוא עבד כשכיר בחברת Ukrinterenergo, חברת אנרגיה בבעלות ממשלת אוקראינה, האחראית על חיסול ההשלכות של אסון צ'רנוביל.
עד יום הולדתו ה-80 בדצמבר 2015, פרש בריוחאנוב מעבודה בגלל כשל בראייה ובעיות בריאותיות.
במיני-סדרה "צ'רנוביל" גולם בריוחאנוב על ידי קון או'ניל.
ויקטור בוריסוב-מוסטוב (14 באפריל 1870 – 8 בנובמבר 1905), היה צייר רוסי, שנודע בשל סגנונו הפוסט-אימפרסיוניסטי ששילב סימבוליזם, סגנון דקורטיבי טהור וריאליזם.
יחד עם מיכאיל ורובל הוא מתואר תכופות כאבי הסימבוליזם הרוסי.
ויקטור מוסטוב נולד בסראטוב, רוסיה.
בילדותו הוא סבל מפציעה בעמוד השדרה, שגרמה לו לגיבנת למשך שארית חייו.
בשנת 1884 הוא נכנס לבית הספר בסראטוב, שם התגלו כישרונותיו כאמן על ידי מוריו פדור וסילייב וקונובלוב.
הוא נרשם לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה בשנת 1890, ובשנה לאחר מכן, עבר לאקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנקט פטרסבורג, שם היה תלמידו של פאבל צ'יסטיאקוב.
האקלים הלח של סנט פטרסבורג לא היה טוב לבריאותו של ויקטור ובשנת 1893 הוא נאלץ לחזור למוסקבה ולהירשם מחדש לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה.
יצירותיו המוקדמות כמו "פרחי מאי", 1894 זכו לתווית דקדנטית על ידי הנהלת בית הספר, שביקרה אותו בחריפות על כך שלא הבחין בין הנשים לעצי התפוח בחיפושיו אחר אפקט דקורטיבי.
עם זאת, אותן יצירות זכו לשבחים על ידי עמיתיו, שראו בו את המנהיג של תנועת האמנות החדשה.
בשנת 1895 עזב ויקטור שוב את בית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה וביחד עם קונסטנטין קוזנצוב נרשם לבית הספר של פרננד קורמון בפריז.
הוא למד שם שלוש שנים, וחזר בחודשי הקיץ לסראטוב.
הוא הוקסם מאמנותם של בני דורו הצרפתים, ובמיוחד מציוריו של "אבי הסמליות הצרפתית" פייר פובי דה שאבאן ומעבודתה של ברט מוריזו.
בשנת 1898 חזר בוריסוב-מוסטוב לרוסיה וכמעט מיד נקלע לקשיים והיו לו בעיות כספיות חריפות שהוקלו מעט רק בסוף ימיו, כאשר אספנים החלו לקנות את ציוריו.
תגובתו של מוסטוב הייתה יצירת עולם דמיוני למחצה של אצולת המאה ה-19, הפארקים והאחוזות הכפריות שלהם.
העולם הזה התבסס בחלקו על אחוזת הנסיכים פרוזורבקי-גליצינס זוברילובקה ובחלקו רק על דמיונו של מוסטוב.
בוריסוב-מוסטוב נטש גם את ציורי השמן לטכניקות המעורבות של טמפרה וצבעי מים ופסטל שמצא שהן מתאימות יותר לאפקטים הוויזואליים העדינים שניסה ליצור.
בוריסוב-מוסטוב היה חבר באיגוד האמנים הרוסים וממייסדי ומנהיג אגודת האמנים של מוסקבה, ארגון אמנותי מתקדם שהפגיש את פאבל קוזנצוב, פיטר אוטקין, אלכסנדר מטווייב, מרטירוס סאריאן, ניקולאי ספונוב וסרגיי סודיקין.
הציור המפורסם ביותר שלו בתקופה הזאת הוא "הבריכה", 1902. הציור מתאר שתי נשים חשובות בחייו: אחותו, ילנה מוסטובה וכלתו (לימים אשתו), האמנית ילנה אלכסנדרובה.
האנשים שזורים בנוף אחוזת זוברילובקה עם הפארק הישן והבריכה.
ציור מפורסם נוסף הוא "הפנטומים".
1903 מתאר רוחות רפאים על מדרגות אחוזה כפרית ישנה.
הציור זכה לשבחים על ידי המשוררים הסימבוליסטים ולרי בריוסוב ואנדריי בילי.
בשנת 1904 הציג בוריסוב-מוסטוב תערוכת יחיד מצליחה מאוד במספר ערים בגרמניה, ובאביב 1905 הציג בסלון של חברת אמנים צרפתיות והפך לחבר בחברה זו.
הציור האחרון המוגמר של בוריסוב-מוסטוב היה "רקוויאם".
הציור מוקדש לזכרה של נדז'דה סטניוקוביץ', ידידה קרובה של האמן, עשוי להצביע על התפתחותו של בוריסוב-מוסטוב לעבר הסגנון הנאו-קלאסי.
בוריסוב-מוסטוב מת ב-26 באוקטובר 1905 מהתקף לב ונקבר על גדת נהר אוקה ליד טרוסה.
על קברו יש פסל של ילד ישן מאת תלמידו של מוסטוב אלכסנדר מטבייב.
ויקטור בוגאצ'וק (ברומנית: Victor Bogaciuc; נולד ב-17 באוקטובר 1999 ברזינה שבמולדובה) הוא כדורגלן מולדובני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת פטרוקוב חנצ'שט מליגת העל המולדובית ובנבחרת מולדובה.
בוגאצ'וק גדל במחלקת הנוער של זימברו קישינב.
ב-22 באפריל 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד ספראנצה ניספורני במסגרת ליגת העל המולדובית.
בסך הכל ערך 11 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-1 במרץ 2020 חתם בוגאצ'וק בפטרוקוב חנצ'שט מליגת העל המולדובית.
ב-2023 חתם בצ'ינדיה טרגובישטה מליגת המשנה ברומניה.
באוגוסט 2024 עבר לאוצלול גאלאץ.
ב-1 בספטמבר 2021 ערך בוגאצ'וק את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מולדובה, בהפסד 0–2 לנבחרת אוסטריה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022, וב-26 במרץ 2024 כבש שער בכורה בנבחרת במהלך משחק ידידות מול נבחרת איי קיימן.
במהלך אותה השנה כבש עוד שער במדים הלאומיים במשחק ידידות מול נבחרת קפריסין.
ויקטור בוניפייס אוקו הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ורדר ברמן בהשאלה מבאייר לברקוזן ובנבחרת ניגריה.
בוניפייס גדל במחלקת הנוער של ריאל סאפייר הניגרית.
ב-4 במרץ 2019 חתם בבודה/גלימט מליגת העל הנורווגית.
הוא ערך 48 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 13 שערים.
ב-8 באוגוסט 2022 חתם בוניפייס על חוזה לארבע שנים ברויאל אוניון סן-ז'ילואז מליגת העל הבלגית.
הוא שיחק במועדון במשך עונה אחת, במהלכה ערך 37 הופעות ליגה והבקיע תשעה שערים, בנוסף סיים כמלך השערים של הליגה האירופית בעונה זו, ביחד עם מרקוס רשפורד.
ב-22 ביולי 2023 חתם בונפייס על חוזה לחמש שנים בבאייר לברקוזן מהבונדסליגה.
ב-26 באוגוסט כבש את שעריו הראשונים בבונדסליגה, כשכבש צמד בניצחון על בורוסיה מנשנגלדבך.
את עונתו הראשונה בקבוצה סיים כמלך השערים של הקבוצה, זכייה אליפות הבונדסליגה והגביע הגרמני.
ב-22 באוגוסט 2025 הושאל למילאן לעונה אחת עם אופציית רכישה בסך 30 מיליון אירו, אך בוניפייס נכשל בבדיקות הרפואיות וההעברה התבטלה.
ב-1 בספטמבר 2025 הושאל אל ורדר ברמן.
ב-10 בספטמבר 2023 ערך בוניפייס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניגריה, בניצחון 6-0 על נבחרת סאו טומה ופרינסיפה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2023.
שחקן החודש בבונדסליגה (1): אוגוסט 2023
ויקטור בראר היה היסטוריון, דיפלומט ופוליטיקאי צרפתי.
כיום, הוא ידוע בעיקר בזכות עבודותיו על מחקרים הלניסטיים וגאוגרפיה של האודיסאה .
בתקופתו החלה הגאווה האירופית "לטהר" את מדעי הרוח וההיסטוריה מכל השפעה כנענית או פיניקית קדומה שהתגלתה בהם; בראר מחה נגד דרך זאת, ופירש את כתבי הומרוס באופן הרואה את הכנענים כמחנכי יוון הצעירה וכמתיישבים וסוחרים בה.
הוא שיער מקור משותף לתנ"ך ולאודיסאה, אך לא זכה לראות בחייו את פענוח שירת אוגרית.
"L'Angleterre et l'impérialisme" (אנגליה והאימפריאליזם) של בראר תורגם לאנגלית ופורסם ב־1906 כ־"British imperialism and commercial supremacy" (אימפריאליזם בריטי ועליונות מסחרית).
Les Phéniciens et l'Odysée, Armand Colin, Paris, 1902–1903 (נערך מחדש ב־1927; ראו גם סריקה בארכיון האינטנרנט וסריקה באתר גאליקה)
ויקטור אפנסייב הוא קוסמונאוט סובייטי ורוסי שטס ב-4 משימות חלל כמפקד צוות לתחנת החלל מיר ולתחנת החלל הבין-לאומית.
ויקטור אפנסייב נולד בבריאנסק למשפחת פועל.
בשנת 1966 הוא גויס לצבא ברית המועצות ועבר קורס טיס.
בשנים 1970–1976 הוא היה טייס ביחידת חיל האוויר הסובייטי שהוצבה בגרמניה המזרחית.
בשנת 1976 הוא נשלח לקורס הסבה למטוס "סוחוי Su-7" ו-"סוחוי Su-17".
בשנת 1980 הוא סיים לימודי הנדסת אווירונאוטיקה באוניברסיטה.
בשנת 1985 אפנסייב נכלל ביחידת הקוסמונאוטים והחל הכנות לטיסות במסגרת מעבורת החלל בוראן.
בשנת 1990 אפנסייב שוגר לחלל כמפקד בטיסה סויוז TM-11. החללית התחברה בהצלחה לתחנת החלל מיר וצוות החל בביצוע מחקרים כמשלחת מס' 8. במהלך שהייה בתחנת החלל אפנסייב ביצע פעילות חוץ רכבית 4 פעמים.
הוא חזר לאחר 175 ימים.
בשנת 1994 הוא ביצע טיסה בחללית סויוז TM-18 כמפקד צוות.
הם התבחרו לתחנת החלל מיר בה כבר פעלה משלחת מס' 14. לאחר ביצוע חפיפה היא עדבה את תחנת החלל ומשלחת מס' 15 בפיקוד אפנסייה החלה את פעילותה.
אפנסייב חזר לכדור הארץ לאחר 182 ימים.
בשנת 1999 אפנסייב היה מפקד צוות של סויוז TM-29. החללית התחברה לתחנת החלל מיר בה כבר פעלה משלחת מס' 26 בפיקוד גנאדי פדאלקה.
לאחר הליך של העברת אחריות החלה עבודה סדירה של משלחת מס' 27 בפיקוד אפנסייב.
במהלך טיסה זו הוא 3 פעמים ביצע פעילות חוץ רכבית ושהה בחלל 188 ימים.
הוא חזר לכדור הארץ בחללית סויוז TM-29 ביחד יתר חברי משלחתו.
עד לשנת 2001 אפנסייב היה מפקד צוות של סויוז TM-33 לתחנת החלל הבין-לאומית.
הוא חזר לכדור הארץ לאחר 8 ימים.
החל משנת 1998 אפנסייב היה סגן מפקד יחידת הקוסמונאוטים.
הוא סיים את השירות בשנת 2006 ויצא לגמלאות.
ויקטור בובאן (בסרבית: Виктор Бубањ; 3 בדצמבר 1918 – 15 באוקטובר 1972) היה גנרל יוגוסלבי שכיהן כמפקד חיל האוויר בין השנים 1965–1970, וכראש המטה הכללי היוגוסלבי בין 1970–1972.
בובאן נולד ב-3 בדצמבר 1918 בכפר פוז'ין.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים הוא החל לעבוד כטכנאי בנייה.
ב-1939 הוא הצטרף לממפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה.
ב-1940 הוא התגייס לצבא היוגוסלבי המלכותי.
באפריל 1941 הוא השתתף בקרבות כנגד פלישת מדינות הציר ליוגוסלביה.
לאחר התפרקות הצבא היוגוסלבי, הוא הנהיג את המחתרת הקומוניסטית בקרואטיה.
לאחר שהאיטלקים הצליחו ללכוד את מרבית חברי המחתרת, הוא הצטרף לפרטיזנים של טיטו.
באוקטובר 1942 הוא מונה למפקד בריגדת החוף ההררית ה-6. במרץ 1943 הוא הועבר לפקד על הבריגדה ה-13. יחד עמה, הוא השתתף בקרבות רבים כנגד האיטלקים, האוסטאשה והצ'טניקים.
במרץ 1944, בפקודת המפקדה הפרטיזנית העליונה, הוא נשלח לברית המועצות שם עבר הכשרה כטייס צבאי.
עם סיום המלחמה, הוא טס חזרה ליוגוסלביה והתגייס לחיל האוויר היוגוסלבי.
הוא מונה למפקד בריגדת האוויר בזגרב.
ב-1946 הוא מונה לראש מטה חיל האוויר.
במאי 1954 הוא מונה למפקד קורפוס האוויר ה-3. ב-1962 הוא מונה לסגן מפקד חיל האוויר.
ב-1965 הוא מונה למפקד חיל האוויר.
ב-5 בינואר 1970 הוא מונה לראש המטה הכללי היוגוסלבי.
הוא נפטר מהתקף לב ב-15 באוקטובר 1972.
וִיקְטוֹר אַנְרִי מַרְקִי דֶה רוֹשְׁפוֹר-לִיסֵי היה סופר של וודווילים ופוליטיקאי צרפתי.
הוא נולד בפריז ומת באקס-לה-בן.
אביו היה אציל לגיטימיסטי, אשר, בתור , היה ידוע כמחזאי של וודווילים; דעותיה של אימו היו רפובליקניות.
לאחר ניסיון כסטודנט לרפואה, פקיד בבית עיריית פריז, מחזאי ועיתונאי, הצטרף לצוות לה פיגארו ב-1863; אבל סדרת מאמרים שלו, שפורסמה לאחר מכן בשם Les Français de la decadence ("הצרפתים של הדקדנס", 3 כרכים, 1866–1868), גרמה להתנגשות של העיתון עם השלטונות וגרמה להפסקת העסקתו.
בשיתוף פעולה עם מחזאים שונים הוא כתב בינתיים שורה ארוכה של וודווילים מצליחים, שהחלה ב"מסייה לבוש היטב" (Monsieur bien mis) בתיאטרון "פולי דרמטיק" (Folis Dramatiques) בשנת 1856. כשעזב את לה פיגארו היה רושפור נחוש להקים עיתון משלו, "לה לנטרן" (La Lanterne, "הפנס").
העיתון הוחרם בגיליון האחד עשר, ובאוגוסט 1868 נקנס רושפור ב-10,000 פרנק, ובשנת מאסר.
לאחר מכן הוציא את העיתון לאור בבריסל, ומשם הוא הוברח לצרפת.
הודפס בצרפתית, אנגלית, ספרדית, איטלקית וגרמנית, והופץ בכל אירופה.
לאחר העמדה שנייה לדין הוא ברח לבלגיה.
סדרת דו-קרבות, שהמפורסם שבהם היה עם על אודות מאמר על ז'אן ד'ארק, פרסמה את רושפור בקרב הציבור הצרפתי.
ב-1869, לאחר שני ניסיונות כושלים להיבחר, הוא נבחר ל-Corps Législatif (הבית התחתון של הפרלמנט הצרפתי), מאזור הבחירה הראשון של פריז.
הוא נעצר בגבול, רק כדי להשתחרר כמעט מיד, ומיד התיישב בכיסאו.
הוא חידש את ההסתערות שלו על הקיסרות השנייה, והקים עיתון חדש, La Marseillaise ("המרסייז"), ככלי של פגישות פוליטיות שארגן בעצמו ב.
הצוות מונה על פי קולות החברים, וכלל את ו.
המאמרים האלימים בעיתון זה הובילו לדו-קרב שהביא למותו של ויקטור נואר בידי הנסיך .
העיתון הוחרם, ורושפור וגרוסה נשלחו לכלא לשישה חודשים.
מהפכת ספטמבר הייתה האות לשחרורו.
הוא הפך לחבר ב, אבל הקשר הקצר הזה עם כוחות החוק והסדר הופסק עד מהרה בגלל אהדתו הגלויה לקומונרדים.
שבוע קודם לכן הוא התפטר עם קומץ צירים אחרים מהאספה הלאומית במחאה על אובדן אלזס-לורן כתוצאה ממלחמת צרפת-פרוסיה.
נעצר במו על ידי ממשלת ורסאי, הוא הוחזק למשך זמן מה בכלא לפני שנדון לפי החוק הצבאי למאסר עולם.
למרות מאמציו של ויקטור הוגו למענו, הוא הועבר לקלדוניה החדשה.
בשנת 1874, הוא נמלט על סיפון כלי שיט אמריקאי לסן פרנסיסקו.
הוא חי בלונדון ובז'נבה עד שהחנינה הכללית אפשרה את חזרתו לצרפת בשנת 1880. בז'נבה חידש את פרסום "לה לנטרן", ובעיתונים הפריזאיים הופיעו ללא הרף מאמרים מעטו.
כאשר בסופו של דבר, בשנת 1880, החנינה הכללית אפשרה את חזרתו לפריז, הוא הקים את ("הבלתי מתפשר") בעל הדעות הרדיקליות והסוציאליסטיות.
לזמן קצר בשנים 1885–1886 ישב ב, אך מצא הזדמנות מצוינת בשנה הבאה לכישרונו להבעיר את דעת הקהל בתסיסה הבולנז'יסטית.
הוא נידון למעצר במבצר באוגוסט 1889 במקביל לגנרל ז'ורז' בולנז'ה, אחריו הלך לגלות.
הוא המשיך את הוויכוחים שלו מלונדון, ולאחר התאבדותו של הגנרל בולנז'ה תקף במילים חריפות את , שר הפנים בממשלתו של , בסדרת מאמרים שהובילה למהומות בלשכת הצירים.
שערוריית פנמה סיפקה לו הזדמנות נוספת, והוא יצר סנסציה בהצהרה ב"לה פיגארו" לפיה פגש את ז'ורז' קלמנסו ליד שולחנו של איש הכספים .
ב-1895 הוא חזר לפריז, שנתיים לפני שפרשת דרייפוס סיפקה לו עוד נושא להיאבק למענו.
הוא התבלט בקרב האנטי-דרייפוסרים יחד עם אנשים כמו אדואר דרימון ואובר-ז'וזף אנרי, והיה לו חלק עיקרי בארגון המערכה העיתונאית נגד אלפרד דרייפוס.
לאחר מכן, הוא היה עורך של העיתון La Patrie (לה פטרי, "המולדת").
כתוצאה מפעילותו כעיתונאי, זכור סופר אריסטוקרטי זה כ"נסיך המחלוקות" ("le Prince des polémistes").
רחוב ברובע ה-17 של פריז, Rue Henri Rochefort, נקרא על שמו.
רושפור ניהל מערכת יחסים ארוכת שנים עם העורכת/מתרגמת אנה-קתרין סטרבנז'ה (Anna-Catherine Strebinger), לה נישא במאי 1878. אנה-קתרין מופיעה באופן בולט בתור "קתרין" בספר הזיכרונות Confessions de Ma Vie ("וידויים של חיי") של ונדה פון זאכר-מאזוך.
קתרין תרגמה רבות מיצירותיו של לאופולד פון זאכר-מאזוך.
בספרה, ונדה מתארת את מערכת היחסים של קתרין עם אנרי רושפור כפתוחה, כאשר קתרין לקחה בגלוי מאהבים רבים.
בתו, נואמי דה רושפור-ליסי (Noémie de Rochefort-Luçay), הייתה ידידה לכל החיים של מנהיגת תנועת הסופרג'יזם הבריטית אמלין פנקהרסט, לאחר שנפגשו בזמן אקול נורמל דה ניי בפריז.
מאוחר יותר היא נישאה לאמן השווייצרי , הידוע בשם פרדריק, ונולדו לה שלושה ילדים כולל חלוצי התעופה ו.
אנרי רושפור תמך כלכלית בניסויים האווירונאוטיים הראשוניים של נכדו.
פרדריק דיפו פיסל את הפרוטומה לקברו של חותנו בבית הקברות של מונמארטר בפריז.
ויקטור ארדוב היה סופר, מחזאי ותסריטאי סובייטי ממוצא יהודי.
מנצח בוריס חייקין ופיזיקאי סמיון חייקין הם אחים למחצה (מאשתו השנייה של אביו של ארדוב) של ארדוב.
שחמטאי יעקב ניישטדט היה קרוב משפחתו.
ארדוב נולד בשנת 1901 בוורונז' למשפחה יהודית.
המשפחה הייתה עם שורשים מאוקראינה ומליטא.
בשנת 1918 הוא סיים לימודי בית ספר והתחיל ללמוד באוניברסיטה בוורונז'.
כבר באותה שנה המשפחה עברה למוסקבה והוא המשיך לימודי לכלכלה באוניברסיטה רוסית לכלכלה ע"ש פלחנוב אותה סיים בשנת 1925, אך לא עבד במקצוע.
בשנת 1921 הוא התחיל לפרסם קריקטורות בירחון במוסקבה והחל להשתמש בשם עט "ארדוב".
בהתאם לעדויות צאצאיו למשפחה היו שורשים אשכנזים וספרדים.
לכן במקור שם עט היה "ספארדוב" שבהמשך קוצר ל"ארדוב".
ארדוב היה תורם קבוע בירחון סאטירי "קרוקודיל".