tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם התנגדו למרבית הסקרמנטים, לאינדולגנציות, ולימי החג הרבים של הכנסייה.
ב-1215 בוועידת לטראנו הרביעית של הכנסייה הקתולית הוכרזה התנועה הוולדנסית מינות.
בימי הביניים המאוחרים ובעיקר בתקופת הרפורמציה סבלו חברי התנועה מרדיפות קשות ובמאה ה-17 כמעט והושמדו.
בתקופת הרפורמציה התקרבו לפרוטסטנטים וב 1532 הכריזו על שייכות לזרם הקלוויניסטי.
כיום הכנסייה האוונגלית ולדנסית שהתאחדה ב-1975 עם הכנסייה המתודיסטית אוונגלית שייכת לאיגוד הכנסיות הפרוטסטנטיות של אירופה Community of Protestant Churches in Europe.
קהילות ולדנסיות פעילות במיוחד בפיימונטה, איטליה, בארגנטינה, פרגוואי ואורוגוואי ובצפון אמריקה.
המידע על ימיה הראשונים של התנועה הוולנדסית נסמך רובו ככולו על מקורות של הכנסייה הקתולית העוינת להם, מאחר שכמעט כל הכתבים הולדנסיים המוקדמים הושמדו ברדיפות שנערכו נגדם.
במאה ה-12 נפוצו באירופה תנועות עממיות שדגלו בחזרה לחיי העוני של השליחים וראשית ימי הנצרות, בדומה ל""אחים הקטנים (Fratrum Minorum) שזכו להכרת הכנסייה הקתולית והפכו למסדר הפרנציסקני.
ייסוד התנועה הוולדנסית מיוחס לפיטר ולדו (פייר ולדו) 1140 - 1205 בקירוב, אם כי בקרב התנועה רווחה הטענה שהתנועה הייתה קיימת עוד לפניו וכי יש בה מסורות המייחסות לה קיום מאז ימי ראשית הנצרות.
טענות אלה נידחו על ידי מרבית ההיסטוריונים ומקובל לראות את ראשיתה באישיותו של פיטר ולדו.
הוא היה סוחר עשיר מליון, שבשאיפה להתחבר ליסודות הראשוניים של הנצרות מכר את רכושו והטיף לחיי עוני ואמונה ברוח אבות הכנסייה.
ב-1179 הגיעו פיטר ולדו וכמה מתומכיו לרומא והתקבלו על ידי האפיפיור אלכסנדר השלישי.
הם הציגו בפניו את עמדותיהם בנושאים שבהם היו חלוקים עם הכנסייה, כמו סמכויות הכמרים, השימוש בלשון העממית בקריאת כתבי הקודש ועקרונות העוני מרצון.
תוצאות אותו מפגש אינן ברורות אך ככל הנראה האפיפיור התרשם חיובית מאישיותו של ולדו.
באותה שנה הוועידה הלטראנית השלישית גינתה את הרעיונות של ולדו אולם לא את התנועה עצמה, ולא הוכרז חרם על מנהיגיה.
מטיפים ולדנסים שיתפו פעולה עם הכנסייה הקתולית במלחמת החורמה שניהלה בדרום צרפת כנגד התנועה הקתרית, וגם השתתפו בוויכוחים פומביים (לטינית: disputationes) בנושאי תאולוגיה עם אנשי הכנסייה.
ולדו עצמו עשה מאמצים למנוע קרע גלוי עם הכנסייה עד מותו, ככל הנראה, בראשית המאה ה-13. הוא לא נאסר ואחריתו אינה ידועה.
ב-1184, בסינוד של ורונה, הטיל האפיפיור לוסיוס ה-3 חרם על אנשי התנועה והכריז עליהם פורשים, אך הם עדיין לא סומנו כמינים (heretics).
עם זאת המתיחות עם הכנסייה התגברה סביב השאלה למי יש זכות להעניק סקרמנטים והתרבו הטענות של תומכי התנועה כנגד כמרים חוטאים, שנשענו על הלך הרוח הרווח של כעס וסלידה כלפי שחיתות הכמרים.
ניסיון לפיוס נעשה ב 1207 בוועידה בפאמייר שבעקבותיה הכריז אחד מנאמני ולדו על הקמת קהילה בשם "הקתולים העניים" שהמשיכה בדרכו של ולדו אך חזרה למרות הכנסייה.
קבוצה זו לא האריכה ימים ואילו מרבית עניי ליון - הוולדנסים, נשארו במריים והקרע עם הכנסייה הקתולית הפך לסופי.
ב-1211 בשטרסבורג הועלו 80 ולדנסים על המוקד באשמת כפירה וב 1215 בוועידה הלטראנית הרביעית הכריז האפיפיור אינוקטיוס ה-3 על הוולדנסים, שנודעו גם בשם עניי ליון, כעל מינים והם גורשו מליון.
ההתנגדות העזה של הכנסייה הקתולית לתנועה הוולדנסית נבעה, ככל הנראה, מכך שהמטיפים הוולדנסים טענו שאנשי כנסייה חטאים אינם זכאים להטיף ובכך פגעו במונופול שהיה לכמרים שהוסמכו על-ידי הכנסייה.
בעוד שהכנסייה הכילה את תנועות התיקון שהקימו פרנציסקוס מאסיזי ודומיניקוס הקדוש והפכה אותם למיסדרים לגיטימיים שעסקו גם הם בהטפה, חל מפנה ביחס הכנסייה כלפי התנועה הוולדנסית.
הקרע בין הוולדנסים לכנסייה נבע מהתעקשותם של הוולדנסים על זכותם של מטיפים חילונים (שאינם אנשי כנסייה מוסמכים) ושל נשים להטיף.
הייתה בכך פגיעה חמורה במעמד הפריווילגי שהיה לאנשי הכנסייה בחברה של ימי הביניים, שהייתה ברובה הגדול אנלפאבתית, כמי שיש להם יכולת בלעדית לקרוא את כתבי הקודש ולהטיף.
הרדיפות כנגד עניי ליון התעצמו מאז ראשית המאה ה־13, בעקבות סיום מסע הצלב האלביגנזי והקמת האינקוויזיציה, שרדפה אחר הקתארים ששרדו את מסע הצלב ופנתה לפעולה גם נגד ולנדסים.
על אף הרדיפות המשיכה התנועה להתפשט לצפון איטליה,שם נפוצו לעמק הפו לעמקים של פיימונטה לאלפים הקוטיים.
לבורגונדי ולותרינגיה, וגם לגרמניה שם נמצאו בבוואריה, תורינגיה וברנדנבורג ומזרחה יותר, לבוהמיה, .
קהילות ולנדסיות פעלו בערים וינה, פראג, ברסלאו ושטטין.
בין השנים 1304 - 1307 ואלדנסים היו השליטים בבודה, בירת הונגריה הוולנדסים קיימו קשרים עם התנועה ההוסיטית בבוהמיה, ובין מנהיגי שתי התנועות התקיימו פגישות ובהשקפותיהן ניכרת השפעה הדדיתמאידך, הרדיפות הנמשכות והצורך להצניע את פעילותם הסיטה את הוולנדסים אל האזורים הכפריים, וכך רוב מאמיניהם היו איכרים ובעלי מלאכה.
מטיפים ולדנסים המשיכו להפיץ את אמונתם בסתר בעוד שליחי האינקוויזיציה מחפשים אחריהם ומעמידים אותם למשפטים באשמת מינות.
המטיפים היו עוברים מעיר לעיר ופוגשים קבוצות קטנות של ולדנסים ועורכים איתם בחשאי וידויים וטקסי פולחן.
המטיף הוולדנסי נקרא barba והקהילה המקומית הייתה דואגת להסתירו.
בין העקרונות של הוולדנסים היה ההתנגדות לשבועה בחיים היום יום.
במציאות החברתית של ימי הביניים שבהם שבועת נאמנות הייתה חלק הכרחי, הסירוב להישבע סימן את הוולדנסים והסגיר אותם לרודפיהם.
במקורות מימי הביניים הוולדנסים נקראים גם Insabbatati, Sabati, Inzabbatati.
היסטוריונים חלוקים באשר למקור הכינויים האלה: יש המייחסים אותם לסוג המנעלים המיוחדים שנעלו הוולדנסים (sabot - סנדל עץ שהיה מקובל בארצות השפלה).
אחרים טוענים שיש להסביר את השמות כקשורים במילה "שבת" וכי הם מבטאים את ההתנגדות של הוולדנסים לציון כל ימי החג הקתוליים שאין להם רמז בכתבי הקודש.
או בכך שהיו קבוצות של ולדנסים בצפון איטליה ובבוהמיה ששמרו את השבת כיום מנוחה כמצווה בתורה (היום השביעי) .
ולא את יום ראשון כפי שעושים הקתולים.
במאה ה 15 הגבירה הכנסייה את הרדיפות כנגד הוולדנסים - שהמשיכו לכנות את עצמם עניי ליון.
למשפטים שערכה האינקוויזיציה, שהסתיימו במקרים רבים בשריפה פומבית של הנידונים, התלוותה תעמולת זוועה שתיארה את הוולדנסים כמפלצות.
נוספה לה האשמתם במעשי כשפים, ובכך נספח המאבק כנגדם להיסטריה של ציד המכשפות שהגיע לשיאים.
רדיפת הוולדנסים התחדשה ביתר עוז בעקבות הבולה שפרסם האפיפיור אינוקנטיוס ה-8 ב-1487 שהכריז בעצם על מסע צלב כנגד הוולדנסים.
בבולה שהוציא הוא קרא להם "להתכחש לאמונתם אחרת יושמדו כנחשים ארסיים".
ריכוזי הוולדנסים בדופינה ובפיימונטה הותקפו על ידי צבאות שאורגנו על ידי הארכידיאקון של קרמונה וכמעט שהושמדו.
מעטים מהוולדנסים "חזרו בתשובה" אל הקתוליות, ורבים נאנסו לכך.
אחרים ברחו לדרום צרפת ודרום איטליה.
בהתערבותו של דוכס סבויה, שרצה למנוע את הרס הטריטוריות שלו, הושג הסכם פיוס בין הוולדנסים ובין הכנסייה הקתולית.
כאשר הגיעו החדשות על הרפורמציה לריכוזים הוולדנסיים, הוחלט לשלוח שליחים לבחון את התנועה החדשה.
בפגישות שנערכו ב־1526 וב 1532 בין מנהיגים ולדנסים ופרוטסטנטים גרמנים ושווייצרים נערכו דיונים בניסיון להתאים את אמונותיהם של הוולדנסים לאלו של הכנסייה הרפורמית.
בעיקרי האמונה לא נמצאו הבדלים משמעותיים.
הפער העיקרי היה ברקע התרבותי השונה שבין המטיפים הוולנדסים (הברבאס) שלא היו מלומדים ופעלו באזורים כפריים לבין נציגי הרפורמציה שהיו בוגרים של אוניברסיטאות ובעלי הכשרה כנסייתית, שבאו מתוך סביבה עירונית.
המשמעות העיקרית של ההצטרפות הייתה בהפסקת הפעילות הסודית והמחתרתית ומעבר לפעילות גלויה.
הוולנדסים הצטרפו רשמית לזרם הקלוויניסטי והחליטו להתפלל בגלוי בצרפתית.
התנ"ך הצרפתי, שתורגם בעזרת קלווין ופורסם בשנת 1535, התבסס בחלקו על הברית החדשה בשפה האוקסיטנית וכנסיות ולדנסיות אספו 1500 כתרי זהב כדי לכסות את עלות פרסומו.
וולנדסים הקימו כנסיות וקיימו את הפולחן בגלוי ומנהיג של קהילה ולדנסית נקרא מעתה פסטור כמו בבשאר הקהילות הפרוטסטנטיות.
הצטרפות הוולדנסים לכנסיות פרוטסטנטיות בבוהמיה, בצרפת ובגרמניה לא הפסיקה את הרדיפות נגדם, שנמשכו כחלק ממאבקי הכנסייה הקתולית בפרוטסטנטים.
שליטים חילוניים הצטרפו לכנסיות כחלק ממאבקים פנימיים בין גורמי כח שונים.
כך מלך צרפת פרנסואה הראשון, שבתחילה גילה סובלנות כלפי הפרוטסטנטים, הפך לרודף כשהשתכנע שהכפירה פוגעת בשלטונו.
בינואר 1545 הוא הוציא צו כנגד הוולדנסים בפרובנס ובשליחותו יצאו נשיא הפרלמנט של פרובנס ונסיכים אחרים למיתקפה כנגד הוולדנסים.
באירוע שהתפרסם כ"טבח של מרינדול" נרצחו מאות עד כ 2000 איש ובהם נשים, זקנים וילדים וכמה כפרים נהרסו כליל.
מאבקי הישרדות: המאה 17 עד המאה ה-19
אמנה מיום 5 ביוני 1561 העניקה חנינה לפרוטסטנטים של העמקים בפיימונט, כולל חופש מצפון וחופש פולחן.
בלחץ הכנסייה, פרסם הדוכס קרלו עמנואלה מסבוי ב 1655 שני אדיקטים שאיימו על הוולנדסים בפיימונט בגירוש ובהחרמת כל רכושם אם לא ימירו את אמונתם ויקבלו את מרות הכנסייה הקתולית.
בעקבות ההתנגדות העיקשת של הוולדנסים, שניסו להימלט מכפריהם שבעמקים אל הפסגות המושלגות של האלפים, שלח הדוכס כוחות צבא שפשטו על כפריהם, העלו אותם באש, ורצחו באכזריות בין 4000 ל 6000 ולדנסים.
השמועות על הטבח פשטו באירופה ועוררו זעם וזעזוע בקרב הפרוטסטנטים.
באנגליה הלורד פרוטקטור אוליבר קרומוול איים על דוכס סבוי בהתערבות והמשורר ג'ון מילטון כתב את הסונטה "על הטבח האחרון בפיימונט" שזכתה לפרסום רב.
בעקבות הטבח עזבו רבים מהוולדנסים את סבוי לקנטונים של שווייץ להולנד ולגרמניה.
חברי מועצת העיר אמסטרדם שכרו שלוש ספינות כדי לקחת כ-167 ולדנסים למושבת העיר שלהם בעולם החדש (דלאוור).
ולדנסים שנשארו בצרפת ובפיימונט פתחו במלחמת גרילה שנמשכה עד 1660.
הוולדנסים חזרו למעמד של מיעוט נרדף בתקופת שלטונו של לואי ה 14 שבשנת 1685 הוציא את הדת הפרוטסטנטית אל מחוץ לחוק ב"אדיקט של פונטנבלו", והורה על הרס כנסיותיה.
גם דוכסי סבוי חידשו את רדיפות הוולדנסים בפיימונט שנמשכו גם במאה ה־18. בקהילות כפריות של ולדנסים בצידם הצרפתי והאיטלקי של האלפים התנהלה מלחמת גרילה ופרצו התקוממויות, שהניבו סיפורים של גבורה אך גם הרס ודיכוי.
מסע הרואי של ולדנסים משווייץ בחזרה לפיימונט, בקיץ 1689 צורף אף הוא לאתוס המרטיריות והגבורה של הוולדנסים.
הצהרת זכויות האדם של המהפכה הצרפתית העניקה לוולדנסים חופש דת וב 1848 מלך סרדיניה קרלו אלברטו העניק לוולדנסים זכויות אזרח.
בממלכת איטליה המאוחדת הוקמו קהילות ולנדסיות במקומות רבים ברחבי איטליה.
אולם אפליה חברתית והשפל הכלכלי באיטליה במחצית המאה ה-19 דרדר קהילות רבות לעוני שדחף רבים להגירה.
ולדנסים היגרו לשווייץ ולריביירה הצרפתית והקימו מושבות ולדנסיות באורוגוואי, בארגנטינה ובארצות הברית.
התנועה הדמוקרטית האשורית ) היא מפלגה אשורית אתנית בעיראק, ונכון ל-2009 היא המפלגה האשורית היחידה אשר זוכה לייצוג בפרלמנט העיראקי.
המפלגה הוקמה ב-12 באפריל 1979 במטרה לשמש ייצוג לעם האשורי בעיראק וכדי להתנגד למשטר מפלגת הבעת' וניסיונותיו החוזרים ונשנים לנשל את האשורים מאדמותיהם.
ב־1982 הכריזה התנועה על מאבק מזוין נגד משטרו של סדאם חוסיין.
ראש התנועה הדמוקרטית האשורית בפרוץ המאבק היה יונדם כנא, שהיה במשך שנים רבות מסומן כמטרה על ידי מפלגת הבעת' העיראקית, כיום הוא משמש כחבר פרלמנט מטעם המפלגה.
התנועה מוציאה לאור את העיתון "בהרה".
האגף הצבאי של התנועה נקרא "יחידות הגנה למישור נינוה".
התנועה הדרוזית הציונית היא תנועה המקדמת את הרעיון הציוני בקרב הדרוזים בישראל.
התנועה הוקמה ב-1975 על ידי יוסף נסראלדין, שעוד בשנת 1972 ביקש להשתתף בקונגרס הציוני, במטרה לעצור את הסחף של מעבר צעירים דרוזים לתמיכה ברק"ח.
הוא עמד בראשה עד מותו בשנת 2021. התנועה באה להביע הזדהות של הדרוזים במדינת ישראל, להדק את הקשרים בין היהודים והדרוזים ולדרוש מהמדינה מענה למצוקות של הדרוזים.
התנועה הקימה מועדונים בדלית אל-כרמל ובכפר סמיע, וקיימה מפגשים עם יהודים ברחבי ישראל וכנסים וימי עיון לקידום מטרותיה.
התנועה פועלת בשיתוף פעולה עם הסוכנות היהודית וקיימה עימה פעילויות שונות, בהם הזדהות עם יהודי ברית המועצות.
אנשי התנועה פעלו לחיזוק ההזדהות עם ישראל בקרב הדרוזים ברמת הגולן אך התריעו על הבעיתיות כאשר ממשלת ישראל אינה מבהירה באופן נחרץ שהרמה תישאר בשליטת ישראל.
בשנת 2009 קיימה את הקונגרס הציוני הדרוזי הראשון בהשתתפות כ-1,700 בני נוער מהמגזר.
התנועה מפעילה בשיתוף הסוכנות היהודית את הפרויקט "ברית חיים", פרויקט המפגיש בין בני נוער יהודים ודרוזים.
כמו כן עוסקת התנועה בקידום מעמד האשה הדרוזית ומפעילה קרן לחלוקת מלגות לסטודנטים דרוזים.
בשנת 2021, לאחר מותו של יוסף נאסראלדין, נבחר כרמל נסר אלדין לכהן כיושב ראש התנועה.
התנועה האסתטית, או אסתטיציזם (Aestheticism), הייתה תנועה פילוסופית ואמנותית שהתקיימה בעיקר במחצית השנייה של המאה ה-19 בבריטניה, בגרמניה ובצרפת.
אחד מביטויי הדגל של האסתטיציזם, ולעיתים הכינוי שלה, הוא "אמנות לשם אמנות", Art for Art's Sake, L'art Pour L'art.
התנועה חרתה על דגלה את האסתטיקה, היופי, כאידיאל עליון בכל תחומי החיים, לא רק באמנות (אמנות פלסטית, מוזיקה, שירה וספרות) אלא גם באדריכלות, עיצוב פנים ועיצוב מוצר.
ההוגים המרכזיים של התנועה ולטר פייטר, אוסקר ויילד, ג'יימס מקניל ויסטלר, ויליאם מוריס, פרדריק לייטון, תאופיל גוטייה, אוברי בירדסלי ודנטה גבריאל רוזטי.
ג'ון ראסקין היה אחד ממתנגדיה.
את תנועת האסתטיציזם המשיכה האסתטיקה הפורמליסטית, הן באסתטיקה והן באמנות ובעיצוב.
הרקע לצמיחת התנועה האסתטית בבריטניה היה תחושת רתיעה מהעיצובים הפונקציונליים והכעורים ("החומרנות הגסה") של המוצרים והחומרים שאפיינו את חידושי הטכנולוגיה.
לטענתם עצם השימוש בחומרים "מודרניים" כפלדה וזכוכית תעשייתית אין פירושם שיש לעצב מבנים ומוצרים באופן תכליתי ומכוער, אלא להפך, הם מאפשרים הצגת יופי והחדרתו לכל שכבות האוכלוסייה ותחומי החיים.
כן יצאה התנועה כנגד מוסרנות היתר של התקופה הוויקטוריאנית שנטתה להצניע צבעים בוהקים והופעה מוחצנת ויוצאת דופן.
התנועה צמחה מתוך התנועה האמנותית של הפרה-רפאליטים בהשפעת הרעיונות הצרפתיים של "אמנות לשם אמנות" וכתביו של המבקר ולטר פייטר, מרצה לאמנות הרנסאנס באוקספורד שכתב בספרו הקנוני The Renaissance: Studies in Art and Poetry מ-1873 ש"יש לבעור תמיד בלהבה חזקה, כמו אבן חן יקרה...
לשמר את האקסטזה הזאת זה פירושה של הצלחה בחיים".
בבריטניה הייתה התנועה תנועת פילוסופים של האסתטיקה והאמנות וציירים, אליה הצטרפו יוצרי מלאכת-יד ומעצבי פנים.
חברי התנועה לא רק יצרו אלא ביקשו "לחיות בתוך יופי", כאשר יופי התפרש כשימוש עז בצבעים, בדים, אבני חן וכדומה.
בית התנועה היה בגלריה גרוסוונור שנפתחה ב-1877 ברחוב בונד בלונדון.
עיצוב הפנים כלל ציפוי זהב ושיש והקירות היו בגווני משי צהוב וירוק.
הגלריה הציגה מיצירות האסתטיציסטים, קיימה ערבי קריאת שירה והייתה למקום אופנתי.
אחד מאורחי הקבע במקום היה הסופר וקובע הטעם אוסקר ויילד.
ברחוב ריג'נט בלונדון פתח ארתור ליברטי ב-1875 את חנות הכלבו "ליברטי" שהציעה חפצים מן המזרח הרחוק והמזרח התיכון ופריטי לבוש ססגוניים שעוצבו ברוח ימי הביניים או ירידים מזרחיים וכדומה.
ציירים יכלו להלביש דוגמניות בשמלות ססגוניות אלה, לעטרן בתכשיטים מהחנות, ולציירן בסטודיו שהיה בחנות.
בעקבות חנות זו נפתחו בסביבה חנויות "אסתטיקה" נוספות.
מעצרו של אוסקר ויילד, הדמות הציבורית המזוהה ביותר עם התנועה וערכיה, ב-1895 בעוון "סדומיות", אישש את חשדו של הציבור לגבי זיקתה של התנועה לעבריינות וגרם לירידתה ממרכז הזירה.
בצרפת התמקדה התנועה בעיקר ביצירה ספרותית ושירית.
לפי תפיסת "האמנות לשם אמנות" שהגה תאופיל גוטייה, אין צורך שהשיר יהיה מובן, נושא תוכן מוסרי או לומר דבר מה, די בכך שיהיה יפה, מפעים, מרגש וחד-פעמי ביופיו.
ולטר בנימין, במאמרו "יצירת האמנות בעידן השיעתוק הטכני" ציין שהתנועה הייתה תגובת-נגד ליכולת הייצור התעשייתי, המשכפל את המוצר בגרסאות שוות רבות, ועל ידי כך מאבד המוצר מ"הילת הראשוניות והחד פעמיות" שלו.
התנועה הדמוקרטית העממית הדרום אתיופית (אמהרית የደቡብ ኢትዮጵያ ሕዝቦች ዴሞክራሲያዊ ንቅናቄ ) או SEPDM היא מפלגה באתיופיה הבנויה מקואליציה של 20 קבוצות.
בבחירות שהתקיימו ב-15 במאי 2005 היא הייתה חלק מהחזית העממית הדמוקרטית המהפכנית האתיופית שזכו ב-327 מתוך 527מושבים במועצת הנבחרים של העם.
במקור היא נקראה החזית הדמוקרטית העממית הדרום אתיופית עם היווסדה בנובמבר 1992, זאת לאחר שהקונגרס הראשון שקדם למפלגה התקיים בין ה6-29 באוקטובר של אותה השנה.
הקונגרס הרשמי הראשון של הארגון התקיים בספטמבר 1994. ובספטמבר 2003 התקיים הקונגרס הרביעי ובו הוכרז שינוי שמה של המפלגה ומ"חזית" היא הפכה ל"תנועה".
בבחירות האזוריות שנערכו באוגוסט 2004, המפלגה זכתה ב-271 מתוך 348 מושבים במדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום (SNNPR).הSEPDM הודיעו ב-13 בדצמבר 2007 כי בבחירות הבאות הם ימנו 790,000 מועמדים למשרדים ומועצות.
ממשל העיר ובית הנבחרים של העמים
בשנת 2008 התנועה זכתה ב-10 מושבים באספה האזורית של מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום.
וכן בכל 850 המושבים המועמדים להצבעה בבחירות ב=13 אזורי הדרום.
ושליטה על 123 חלוקות מנהליות ו-20 עיירות.
התנועה הייתה מפלגת מרכז-שמאל ישראלית.
יושבת ראש המפלגה הייתה ציפי לבני.
בראשיתה, התפלגה כסיעה מקדימה בשלהי הכנסת השמונה עשרה, והתמודדה בבחירות לכנסת התשע עשרה באמצעות מפלגת המדף חץ וברשימה משותפת עם התנועה הירוקה.
לאחר זכייתה ב-6 מושבים, נרשמה אצל רשם המפלגות.
בבחירות לכנסת העשרים התמודדה המפלגה ברשימה משותפת עם מפלגת העבודה ומפלגת התנועה הירוקה במסגרת "המחנה הציוני".
ב-18 בפברואר 2019, הודיעה לבני כי היא והתנועה לא תתמודדנה בבחירות לכנסת העשרים ואחת, זאת לאחר שסקרים ניבאו כי המפלגה לא תעבור את אחוז החסימה.
ב-27 בנובמבר 2012, לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, הכריזה לבני על הקמת "התנועה" ועל התמודדותה בבחירות.
ב-3 בדצמבר 2012 אישרה ועדת הכנסת את התפלגותם של חברי הכנסת רחל אדטו, מג'לי והבה, אורית זוארץ, יואל חסון, רוברט טיבייב, שלמה מולה ומאיר שטרית מסיעת "קדימה" לסיעת "התנועה".
בהמשך הצטרף לרשימה עמרם מצנע.
ב-6 בדצמבר, ביום האחרון לסגירת הרשימות לכנסת, הצטרף למפלגה עמיר פרץ ממפלגת העבודה.
גם התנועה הירוקה חברה לרשימה באותו היום ויושב הראש שלה, אלון טל, הוצב במקום ה-13 ברשימה המשותפת.
הרשימה התמודדה בבחירות על בסיס מפלגת חץ ששימשה כמפלגת מדף.
קמפיין הבחירות התמקד בנושאי חוץ - חתירה להסדר מדיני עם הפלסטינים וחילוץ מדינת ישראל מסכנה של בידוד בינלאומי.
ב-19 בפברואר 2013 הגיעה "התנועה" להסכם קואליציוני עם "הליכוד ביתנו", שבו הובטח ללבני התפקיד של שרת המשפטים.
בממשלת ישראל ה-33, שהקים בנימין נתניהו לאחר הבחירות, במרץ 2013, יחד עם המפלגות יש עתיד בראשות יאיר לפיד והבית היהודי בראשות נפתלי בנט, קיבלה התנועה, בנוסף למשרד המשפטים, גם את המשרד להגנת הסביבה שנמסר לידי עמיר פרץ.
חודשים ספורים מהקמת הממשלה, הצליחה לבני להביא לפתיחת שיחות ישירות מול הפלסטינים בעניין הסדר קבע בין הצדדים, לאחר שלוש שנים שלא התקיימו שיחות כאלה.
משך המשא ומתן נקבע לתשעה חודשים, בין אוגוסט 2013 ועד מאי 2014. התיווך התנהל באמצעות מגעים חשאיים.
לבסוף הושעה המשא והמתן לאחר שהפת"ח חתם על הסכם פיוס עם החמאס.
ב-31 באוגוסט הושלם רישומה של התנועה כמפלגה עצמאית ברשם המפלגות.
ב-9 בנובמבר 2014 התפטר עמיר פרץ מתפקיד השר להגנת הסביבה.
פחות מחודש לאחר מכן פוטרה לבני מהממשלה, יחד עם שר האוצר יאיר לפיד.
בעקבות זאת פרשו התנועה ויש עתיד מהקואליציה והכנסת פוזרה.
ב-10 בדצמבר 2014 הודיעה יו"ר התנועה ציפי לבני על איחוד רשימות עם מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת ה-20, שם המפלגה יהיה "המחנה הציוני", כמו כן הודיעה לבני על רוטציה עם יצחק הרצוג בראשות הממשלה.
לעמיר פרץ שוריין מקום בעשירייה הראשונה ברשימת לכנסת.
לעומת זאת, חברי הכנסת עמרם מצנע, מאיר שטרית ודוד צור הודיעו על פרישתם ממפלגת התנועה ושלא יתמודדו לכנסת הבאה.
ח"כ אלעזר שטרן הודיע על הצטרפותו לסיעת יש עתיד.
לאחר הבחירות המפלגה זכתה ב-24 מנדטים והפכה לסיעה השנייה בגודלה בכנסת ה-20. מתוכם נבחרו חמישה (ובהמשך שישה) נציגים למפלגה.
ב- 9 בפברואר 2015 חבר הכנסת עמיר פרץ שנבחר מטעם מפלגת התנועה חזר למפלגת העבודה בכך מספר נציגה של המפלגה ירד לחמישה.
ב-10 ביולי 2017 נבחר אבי גבאי לראשות מפלגת העבודה והמחנה הציוני.
ב-3 באוקטובר מונה חבר הכנסת יואל חסון מטעם מפלגת התנועה ליו"ר סיעת המחנה הציוני בכנסת ולמרכז האופוזיציה.
ההחלטה על מינויו התקבלה במסגרת הבנות בין יו"ר העבודה אבי גבאי ליו"ר התנועה ציפי לבני.
לאחר מינויו של יצחק הרצוג ליו"ר הסוכנות היהודית, ב-23 ביולי 2018 החליט אבי גבאי יו"ר מפלגת העבודה למנות את יו"ר התנועה ח"כ ציפי לבני לתפקיד ראש האופוזיציה, זאת כחלק מהסכמות ביניהם על המשך איחוד המפלגות במסגרת המחנה הציוני.
ב־1 בינואר 2019 הודיע גבאי על פירוק האיחוד בין מפלגת העבודה למפלגת התנועה.
בעקבות זאת סיימה לבני את כהונתה כראש האופוזיציה, וח"כ יואל חסון סיים את כהונתו כמרכז סיעת המחנה הציוני והפך למרכז סיעת התנועה.
התנועה הירוקה המשיכה את החבירה למפלגת התנועה, הן היו שותפות בריצה משותפת במסגרת עצמאית לכנסת התשע עשרה וזו מיוצגת בכנסת העשרים על ידי חברת הכנסת יעל כהן-פארן במסגרת המחנה הציוני.
ב-29 בינואר 2019 השיקה המפלגה את קמפיין הבחירות שלה במסיבת עיתונאים שקיימה יו"ר המפלגה, ח"כ ציפי לבני, בבית ציוני אמריקה בתל אביב והציגה את ססמת הבחירות: "היחידה להגנת הדמוקרטיה".
באותו יום הודיעה ח"כ קסניה סבטלובה על פרישתה מהמפלגה.
ב-18 בפברואר 2019, הודיעה לבני כי המפלגה לא תתמודד בבחירות לכנסת העשרים ואחת, זאת לאחר שסקרים ניבאו כי המפלגה לא תעבור את אחוז החסימה.
כנסת חברי כנסת הערות הכנסת ה-18 (2012) 7 מנדטים: רחל אדטו, מג'לי והבה, אורית זוארץ, יואל חסון, רוברט טיבייב, שלמה מולה, מאיר שטרית ב-3 בדצמבר 2012 פרשו שבעת חברי הכנסת מסיעת קדימה.
הכנסת ה-19 (2013) 6 מנדטים: ציפי לבני, עמרם מצנע, עמיר פרץ, אלעזר שטרן, מאיר שטרית, דוד צור הכנסת ה-20 (במסגרת "המחנה הציוני") (2015)6 חברי הכנסת (מתוך 24 מנדטים לרשימת המחנה הציוני כולה): ציפי לבני, יואל חסון, קסניה סבטלובה, איל בן ראובן, יעל כהן-פארן, עמיר פרץ
התנוונת משולבת סאב אקוטית של חוט השדרה מצב רפואי המתייחס לניוון העמודות הצידיות והאחוריות בחוט השדרה, לרוב כתוצאה ממחסור בוויטמין B12, ולעיתים פחות שכיחות כתוצאה ממחסור בוויטמין E או באטקסיה על שם פרידריך.
ממצאים פתולוגיים של מחלה זו כוללים אזורים של אובדן מעטפת המיאלין בעמודות אלו.
החולים מציגים תמונה קלינית הכוללת חולשה ברגליים, בגו, תחושת נימול ועקצוץ שמחמירות פרוגרסיבית.
הסימנים ההתחלתיים כוללים תחושת בגפיים הדיסטליות (כגון, כף היד והרגל), ולאחר מכן התפתחות של שיתוק מוטורי עם אטקסיה.
שינויי ראיה ושינויים במצב המנטלי יכולים להתרחש גם הם- שינויי ראיה יכולים לכלול אטרופיה של עצב הראיה וסקוטומה (ליקוי בשדה הראיה המרכזי).
שיתוק ספסטי יכול להתפתח עם הזמן, ותחושות מהמערכת הסנסורית כגון תחושות טמפרטורה, ויברציה ומגע נעלמות עם הזמן.
סימן בבינסקי חיובי לעיתים נראה במהלך ביצוע בדיקה נוירולוגית.
מחסור ממושך בוויטמין B12 עלול להוביל לנזק לא הפיך למערכת העצבים.
בבדיקות מעבדה בחלק מן המקרים קיימת אנמיה מגלובלסטית.
רמת ויטמין B12 היא נמוכה.
אם הסיבה למחסור בוויטמין B12 היא מחלות הקשורות לספיגת ויטמין זה מהמעיים, הרי שמבחן שילינג הוא פתולוגי.
בדיקות אלקטרופיזיולוגיות מצביעות על מעורבות של עצבים פריפריים, ובדיקת פוטנציאלים מעוררים evoked potentials יכולות להראות אבנורמליות המצביעה על מעורבות של עמודות אחוריות בחוט השדרה.
MRI הנעשה לחוט השדרה יכול להראות תמונה אבנורמלית של עמודות אחוריות בחוט השדרה.
הטיפול יתבצע על ידי מתן ויטמין B12 על ידי זריקה תוך שרירית פעם ביום למשך שבועיים, ולאחר מכן אחת לשבוע למשך חודשיים ולאחר מכן מדי חודש.
אצל מטופל הסובל מחוסר משולב בוויטמין B12 וחומצה פולית, יש לטפל ראשית במחסור הנובע כתוצאה מ-B12, על מנת להימנע מזירוז תהליך של מחלה זו.
התנועה הבין-לאומית למען תודעת קרישנה (נודעת גם כתנועת הרא קרישנה) משתייכת לזרם הוואישנוויזם הבנגלי, אשר נוסד במאה ה-16 בידי צ'יטניה מהאפרבהו (1534-1486).
התנועה הוקמה בארצות הברית בשנת 1966 על ידי המורה הרוחני ההודי א.
חברי התנועה מתרגלים בהקטי יוגה (אנ') בהסתמכות על כתבים עתיקים כבהגווד גיטא והבהאגווטה פוראנה.
בהקטיוודאנטה סוואמי פרבהופאדה, נולד בשנת 1896 בקלקוטה שבהודו, בשם אבהאי צ'ראן דֶה.
הוא רכש השכלה מערבית בפילוסופיה בקולג' בריטי ובמקביל רכש השכלה מסורתית בהדרכת הגורו בהקתיסידדהאנתה סרסווטי טהאקורה (אנ').
ב-1954 פרש אבהאי מחיי משפחה, קיבל את שם הנזורה בהקטיוודאנטה סוואמי, והקדיש את זמנו לעבודה תאולוגית ולהפצת משנת הוואישנוויזם הבנגלי בהודו.
בשנת 1965, הפליג לבדו לארצות הברית כדי להקים את התנועה הבין לאומית למען תודעת קרישנה (ר"ת איסקון ISCON).
בשנת 1966 הקים במנהטן שבניו יורק את המרכז הראשון של התנועה.
בשנות השישים החלה בארצות הברית המהפכה התרבותית של ילדי הפרחים, שבין היתר כללה עניין רב ברעיונות רוחניים ובזרמים רוחניים מהמזרח.
התנועה זכתה להצלחה רבה והתרחבה במהירות ברחבי ארצות הברית, וכן באירופה בשנות השישים והשבעים.
פרבהופאדה צפה בגדילתה, ועיצב אותה כחברה בין לאומית של יותר ממאה מקדשים, מרכזים רוחניים, בתי-ספר, מוסדות וקהילות חקלאיות, בת אלפי חברים ברחבי העולם.
עד לפטירתו ב-14 בנובמבר 1977, פְּרַבְּהוּפָּאדַה הספיק להקיף במסעות הרצאותיו את כדור הארץ כארבע עשרה פעמים, והפך את 'הַרֵא קְרִישְנַה' לביטוי מוכר בחלקים נרחבים של העולם.
אך לצד הפופולריות הרבה, אימוץ המנטרה הרא קרישנה על ידי ההיפים וילדי הפרחים באמריקה, כמו גם המחזמר "שיער", יצרו תדמית שלילית ושגויה לתנועה.
ההיפים השתמשו בסמים פסיכדליים ודגלו במין חופשי, בעוד שהתרבות הגָאוּדִיַה וָאִישְנַוִית מתנגדת לשימוש בסמים ולמין לא אחראי.
לאחר מותו בשנת 1977 עברה התנועה משבר סמכות.
בתחילת שנות ה-70, פרבהופאדה הקים ועד מנהל (Governing Body Commission), אשר אמור היה לקחת את הסמכות על ניהול התנועה.
אולם לאחר מותו, נערכו מאבקי כוחות בין ההנהלה הרשמית של התנועה לבין גורואים שונים שבתוכה, שנהנו מסמכות רוחניות וכריזמטית.
הוועד הוא הגוף המנהל של התנועה, ואחראי על מדיניות התנועה ועל מינוי של מורים חדשים.
בשנת 1998, לאחר שנים של מחלוקות, מונתה לראשונה אישה לגוף המנהל, הפועל ברוטציה.
התנועה פעילה ומחזיקה מקדשים בערים רבות בארצות הברית, דרום אמריקה, אירופה, אוסטרליה, כמו גם ברחבי הודו.
האמונה הדתית של התנועה מבוססת על התרגומים ועל הפרשנות של פרבהופאדה לכתבי הקודש של הודו, כבהגווד גיטא והבהאגווטה פוראנה.
האמונה מאמינה בהסתפקות במועט מעמידה את האגו אמיתי מול אגו כוזב; האגו הכוזב הוא כיסוי חומרני על האגו האמיתי.
כל עוד האדם נתון לאגו כוזב, לא ייתכן שיהיה באמת מאושר.
רק כאשר הוא פועל בהתאם לאגו האמיתי שלו, ייתכן שיהיה מאושר לחלוטין.
זאת, משום שהוא התחבר לטבע האושר הפנימי שלו (טבע האָנַנְדַה), ליחסיו הנצחיים עם העליון.
אדם הנתון לאגו כוזב חושב במושגים מעוותים של "אני" ו"שלי".
"אני" מתייחס לצורך להיות עליון (או אף להתחרות עם האל), ו"שלי" מתייחס לרצון לשלוט במשאבי הטבע החומרי ולהתענג.
תפיסת הקארמה של התנועה היא שאדם (או קבוצת אנשים), אחראי על גורלו.
גורלו של האדם למלחמה או שלום נקבע עקב מעשיו ותודעתו, ולא עקב מעשיהם של אויביו.
במילים אחרות, לאדם יהיו אויבים אם הוא "מזמין" אויבים אלו להיות אויבים, ואלו ייתכן אף שיהיו ידידיו אם זהו גורלו עקב תודעתו ומעשיו בתודעה אחרת.
התרגול הרוחני כולל מדיטציה על מנטרות, שהמרכזית בהן היא הרא קרישנה (ממנה נגזר הכינוי הפופולרי של התנועה).
מנטרה זאת היא תפילה מדיטטיבית המורכבת משמותיו האל בסנסקריט.
לפי האמונה, מדיטציה על המנטרה עוזרת למתרגל להתעורר לטבעו האמיתי כישות חיים מטבע נצחי (sat), מודע (cit) ומלא חדווה (ānanda).
המתרגלים שומרים על דיאטה לקטו-צמחונית, נמנעים משימוש בסמים, ממין שאיננו במסגרת מחויבות זוגית, ומתעסוקה לא אחראית, כדוגמת הימורים.
על פי תפיסת האלוהות של הוואישנוויזם הבנגלי, האמת המוחלטת היא האל קרישנה, המתגלה בהיבטים אלוהיים נוספים.
התנועה הגיעה לישראל במחצית השנייה של שנות ה-70 של המאה ה-20, כחלק מגל של תפיסות רוחניות חדשות בסגנון "העידן החדש" ("ניו אייג'"), שהחלו לפרוח בעולם המערבי בכללותו עושר קודם, בתקופת "ילדי הפרחים".
מספר פעילים הקימו מרכז רוחני בדירה בתל אביב.
במאי 1978 פרסם השבועון "העולם הזה" כתבה על הקבוצה בה נחשפו שלושת הפעילים המרכזים שלה, כולל אריה איינהורן, עולה חדש מניו יורק, שהיה המנהיג של התנועה בישראל וגד לובן ראשון הפעילים בישראל.
התנועה התקבלה בהתנגדות על ידי הממסד הדתי בישראל ומהורים שילדיהם הצטרפו לתנועה.
ביולי 1978 אף נעשה ניסיון להצית את הדירה בה פעלה התנועה.
הקבוצה גדלה בתוך מספר חודשים לכ-30 פעילים והייתה נוהגת לערוך, מלבד פעילות ברחבי תל אביב, גם הרצאות והופעות בקיבוצים.
עקב תלונות הולכות וגוברות ופרסומים מטרידים בתקשורת על "כתות מסוכנות", החליט בפברואר 1982, שר החינוך והתרבות זבולון המר להקים ועדה בין־משרדית שתבדוק את נושא הכתות בישראל, כולל הרא קרישנה.
ליושבת ראש הוועדה מונתה חברת הכנסת וסגנית שר החינוך מרים גלזר-תעסה, שפעלה כבר קודם בנושא הכתות המיסטיות מהמזרח, שלטענתה היוו איום ישיר על המסורת היהודית.
גם הארגון החרדי "יד לאחים" שבמקור הוקם במטרה למנוע מנוער עולה חדש מארצות המזרח להישלח למוסדות לימוד חילוניים, החל לפעול נגד "הכתות", זאת מתוך חשש לנטישה המונית של היהדות.
בקיץ 1987 פעל ארגון "יד לאחים" נגד קבוצה של התנועה בבאר שבע והביא לסילוקם מהעיר.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 הפעילים המרכזיים בקהילה בישראל, נטשו את אורח החיים הכולל שהייה באשרם, מאחר שביקשו לחיות באורח חיים הכולל השתלבות בחברה, אך במקביל לחיות על פי עקרונות החיים הרוחניים והרעיונות הפילוסופיים של היוגה ולהיות רגישים ופתוחים לעולם.
גרעין ראשוני התיישב בחריש וסביבו התקבצה קהילה פתוחה של חברים בעלי עניין משותף בדרך היוגה.
חברי הקהילה עובדים במקצועות שונים (אנשי חינוך, עובדי היי-טק, בעלי מקצועות חופשיים ועוד) ולוקחים חלק פעיל בחברה הישראלית.
בשנת 2016 מנה הגרעין בחריש כ-40 עד 50 חברים, רובם בעלי משפחות.
קבוצה זו מהווה קהילה שיתופית, מלבד בהיבטים הכלכליים.
חבריה מקיימים מפגשים שבועיים הכוללים ארוחות משותפות, לימוד ועיסוק בפרקטיקות רוחניות.
הקהילה מנוהלת על ידי בני הזוג דורית וגד לובן.
קהילה נוספת של הרא קרישנה פועלת באריאל, רובה של יוצאי ברית המועצות (בה מתקיימים לרוב שיעורים בשפה הרוסית).
הקהילה באריאל מקיימת בתל אביב שירת הרא קרישנה בציבור וחלוקת ספרים אודות תודעת קרישנה.
רוב חברי הקבוצה חיים במסגרות משפחתיות נפרדות, אך מקיימים אירועים משותפים.
עם זאת, קיים מספר מצומצם של חברים שאינם נשואים ומתגוררים יחד בדירה משותפת.
לקבוצה אין מבנה היררכי מסודר או מנהיג רוחני יחיד.
באשר למאפיינים הסוציו-אקונומיים, אין הרכב הומוגני מובהק בין חבריה.
הערכת מספר החברים המדויק קשה, אך באירועים מרכזיים משתתפים בדרך כלל בין 160 ל-200 איש.
מאז הקמתה, תנועת הרא קרישנה עוררה התנגדות וביקורת ברחבי העולם.
בישראל, כבר בשנותיה הראשונות, התנועה סומנה כ"כת" על ידי גורמים רשמיים כמו משטרת ישראל, משרד החינוך ומשרד הרווחה, בין היתר בהתבסס על ביקורות שהופנו כלפיה בארצות הברית.
במהלך השנים, ארגונים אנטי-כיתתיים כמו יד לאחים והמרכז לנפגעי כתות פעלו נגדה, והיא מתוארת ככת גם באמצעי התקשורת.
בשנת 2011 פורסם דוח של משרד הרווחה בו הוצגה קבוצת הרא קרישנה בחריש כדוגמה לכת סגורה בעלת מבנה מנהיגותי היררכי.
נכון לשנת 2016, עיקר הביקורת מופנה כלפי הקבוצה בחריש ומנהיגיה.
הטענה המרכזית היא כי גד ודורית לובן, תחת מסווה של התפתחות אישית, טיפלו בחברי הקבוצה באמצעות טכניקות אלטרנטיביות לטיפול רגשי, למרות שלא היו מוסמכים לכך.
המרכז לנפגעי כתות טוען כי השימוש בטכניקות אלו, בשילוב עם מדיניות של הפרד ומשול, יצר שליטה פסיכולוגית של המנהיגים על החברים, דבר אשר לא הוכח מעולם בשום רמה.
מנגד, חברי הקבוצה בחריש דוחים את הטענות הללו.
הם טוענים כי מעולם לא התקיים טיפול על ידי גד ודורית ואנשים שהעלו קשיים נפשיים טופלו על ידי אנשי מקצוע חיצוניים לקהילה, וכי אין בקבוצה כל ממד של שליטה.
לטענתם, כל חבר מנהל את חייו באופן עצמאי ואוטונומי.
התנועה כללה ארגונים חברתיים, תרבותיים ובעיקר פוליטיים וצבאיים שהגיעו לשיא פעילותם בימי מלחמת העולם הראשונה ובשנים הראשונות לאחריה.
התנועה קמה בהשפעת רעיונות עידן הנאורות ועליית התנועות לשחרור לאומי ברחבי האימפריה העות'מאנית, למשל התנועה הלאומית היוונית.
האליטה הארמנית וקבוצות מיליטנטיות ארמניות שונות ביקשו לשפר את חיי האוכלוסייה הארמנית, הנוצרית, הכפרית ברובה, שהתרכזה בעיקר במזרח אנטוליה, ולהגן עליה מפני המוסלמים.
בהתחלה ביקשו הקבוצות הארמניות להביא לכדי רפורמות בששת האיילטים – המחוזות העות'מאניים עם רוב ארמני – אך כשמטרה זו נכשלה, החליטו לפעול למען הקמת מדינה ארמנית עצמאית בשטחים המיושבים בארמנים באימפריה העות'מאנית ובאימפריה הרוסית.
החל משנות ה-80 המאוחרות של המאה ה-19, התחילה לוחמת גרילה נגד השלטון העות'מאני ונגד יחידות חמושות כורדיות שבשירותו באזורים המזרחיים של אנטוליה.
לחימה זו הונהגה על ידי שלוש מפלגות פוליטיות ארמניות: המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הנצ'אק, ארמנאקאן והפדרציה המהפכנית הארמנית (דשנאק).
הארמנים ראו באופן כללי ראו ברוסיה הנוצרית את בעלת בריתם הטבעית במאבקם בטורקים, אם כי האימפריה הרוסית ניהלה מדיניות דכאנית באזור הקווקז, כולל בשטחים ההיסטוריים הארמניים שבשליטתה.
הפיכת הטורקים הצעירים בשנת 1908 עוררה בהתחלה תקווה בקרב הארמנים כי יתחיל באימפריה העות'מאנית תהליך של רפורמות ומודרניזציה שישפר את חייהם ואת הסיכויים להרחבת זכויותיהם כלאום.
אך עד מהרה הם נחלו אכזבה מרה בכך.
אחרי שבמלחמות הבלקן איבדה האימפריה העות'מאנית את רוב שליטתה באירופה, בתחילת שנת 1914, בלחץ שלוש מעצמות – בריטניה, צרפת ורוסיה – נאלצה הממשלה העות'מאנית לחתום על תוכנית חבילה לרפורמה ביחס לארמנים, אולם פריצת מלחמת העולם הראשונה הביאה לאי יישומה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הארמנים שחיו בשטחי האימפריה העות'מאנית הושמדו באופן שיטתי על ידי שלטון הטורקים הצעירים.
תקדים לתהליך זה היו מעשי הטבח מימי הסולטאן עבדול חמיד השני בשנים 1894–1896 כשנרצחו כ-200,000 ארמנים.
עד שנת 1917, רוסיה כבר שלטה באזורים רבים בעלי אוכלוסייה ארמנית של האימפריה העות'מאנית, ועלתה תקוות הארמנים להשגת אוטונומיה, מחד, ולהינצל ממעשי הטבח של הטורקים והכורדים, מאידך.
אך אחרי מהפכת אוקטובר, הכוחות הרוסיים נסוגו, והיחידים שנשארו כדי להגן על האוכלוסייה הארמנית מפני הצבא הטורקי היו יחידות חמושות ארמניות לא סדירות.
בשטחים הארמנים שהשתייכו לאימפריה הרוסית לשעבר בדרום קווקז ב-28 במאי 1918 הכריזה המועצה הלאומית הארמנית על רפובליקה ארמנית עצמאית.
עד שנת 1920 התחזק ברוסיה השלטון הבולשביקי ובטורקיה השלטון של הממשלה המהפכנית באנקרה.
הצבא הטורקי כבש את "ארמניה המערבית" או מזרח אנטוליה, בעוד שבדצמבר 1920 הצבא האדום מצידו פלש לרפובליקה הארמנית וסיפח אותה.
בשנת 1921 נחתם הסכם ידידות בין רוסיה הסובייטית לטורקיה הכמאליסטית.
בחלקים של השטחים הארמניים שבשליטה סובייטית הוקמה רפובליקה סובייטית סוציאליסטית ארמנית שהפכה באופן רשמי לחלק מברית המועצות.
מאות אלפי ניצולי רצח העם הארמני נמלטו כפליטים ברחבי המזרח התיכון, בעיקר בלבנון, כמו כן ביוון, בצרפת ובארצות הברית וחיזקו את הדיאספורה (תפוצות) הארמנית בארצות אלה.
ארמניה הסובייטית התקיימה בתנאי אוטונומיה עד שנת 1991, כשהתפרקה ברית המועצות וקמה שוב מדינה ארמנית עצמאית – הרפובליקה הארמנית השלישית.
התפתחות רעיונות הלאומיות והעצמאות שחלה בסוף המאה ה-19, תפסה מומנטום בקרב ארמנים באימפריה העות'מאנית עם הקמת הארגונים הלאומניים המרכזיים של התקופה: הפדרציה המהפכנית הארמנית, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הנצ'אק וארמנקאן (שנקרא אחר כך רמגבאר).
הגרעין להקמת ארגונים אלה היה נטוע בקבוצת הפעולה הארמנית הראשונה שהתארגנה "איגוד הישועה".
ב-3 במרץ 1872, התארגנו 46 פעילים ארמנים ויסדו את "איגוד הישועה".
אנו מוכנים ללכת לאן שצריך...
אם האלטרנטיבה למצבנו הנוכחי הוא לעבור רוסיפיקציה, הבה נהפוך לרוסים יחדיו, אם היא להגר, אז נהגר; אם נגזר עלינו למות, אז נמות." הארגון קיים מגעים עם ממשלת רוסיה ועם מגוון ארגונים רוסיים, שמטרתם הייתה לשחרר את הארמנים משלטון האימפריה העות'מאנית.
התארגנות ראשונית זו הניחה את הבסיס להקמת ארגונים פוליטיים מאוחרים יותר, ובמיוחד הארמנקאן, המפלגה הליברלית-דמוקרטית הארמנית.
בעיר ארזורום הארמנית, שבמזרח אנטוליה, בשנת 1881, האינטלקטואלים הארמנים אשר הכירו את התנועות האירופיות המתפתחות וההיסטוריות, החלו להקים חברות סודיות ותאי פעולה מקומיים, עם ססמאות כגון "חירות או מוות", אשר הושפעו ישירות מהתנועה הלאומית היוונית ומן המהפכה הצרפתית.
קבוצה אחת כזו הייתה "מגני המולדת", אשר שיננו חוקים וחוקה, כי היה מסוכן להעלות דברים כאלה על הכתב.
החברות בארגון הייתה בשיטת חבר מביא חבר, כאשר כולם מאורגנים בתאים קטנים, ורך למנהיג של הוועד המרכזי גישה לכולם.
תוך כחודשיים מספר החברים היה במאות.
ב-1885, קמה המפלגה הליברלית-דמוקרטית הארמנית (ארמנקאן, ואחר גן רמגבאר), אותה יסד מקרטיך פורטוקליאן, אשר יצא לגלות אחר כך במרסיי, אך נשאר בקשר עם המנהיגות המקומית, ופרסם בצרפת כתב עת פוליטי בשם L'Armenie.
במחוז ואן, המשיכו פעילים פוליטיים לפתח את עקרונות הלאומנות הארמנית, במחתרת.
המטרה המוצהרת של המפלגה, בסופו של דבר, נוסחה כך: "להשיג עבור הארמנים את הזכות לשלטון עצמי, באמצעות מהפכה".
ההשקפה שלהם לגבי איך לשחרר את ארמניה מן העות'מאנים הייתה שזה צריך להיות באמצעות התקשורת, התעוררות לאומית, והתנגדות בלתי חמושה.
ב-1887, קמה המפלגה הסוציאל-דמוטקרטית הנצ'אק (מפלגת הנצ'אק), אשר הייתה המפלגה הסוציאליסטית הראשונה באימפריה העות'מאנית ובפרס.
ייסדו אותה אווטיס נזרבקיאן, גיוורג גהרדיאן, רובן חאן-אזאת, כריסטופר אוחניאן, גבריאל קאפיאן, ומנואל מנואליאן, קבוצת סטודנטים אשר נפגשו בז'נבה, שווייץ.
מטרתם הייתה לשחרר את ארמניה מן האימפריה העות'מאנית.
פירוש המילה "הנצ'אק" היא "פעמון", בעיני הפעילים, סמל ל"התעוררות, נאורות, וחירות".
ב-1889 קמה אגודת ארמניה הצעירה בטביליסי.
יסד אותה קריסטפור מיקייליאן .
האגודה ארגנה פדאי (לוחמי גרילה ארמנים; מקור המילה במילה "פדאין" הערבית) שיצאו לפשיטות בשטחים עות'מאניים.
האגודה ארגנה משלחת חמושה אשר הצטרפה למשלחת גוגוניאן, אשר הייתה קבוצת ארמנים חמושים מרוסיה אשר ניסו לחצות את הגבול לסייע לארמנים העות'מאנים, ולנקום בכוחות הכורדיים אשר רדפו את הארמנים שם.
האגודה האמינה שרוסיה תסייע בהקמת פרובינציה ארמנית אוטונומית תחת שלטונה.
ב-1890 נוסדה הפדרציה המהפכנית הארמנית (דשנאק), בטביליסי.
חבריה התחמשו והתחלקו ליחידות פדאי כדי להגן על כפרים ארמנים מפני דיכוי, התקפות ורדיפה.
הם ראו התנגדות מזוינת כאלטרנטיבה היחידה לטבח המתמשך של הארמנים באימפריה העות'מאנית.
בתחילה, המטרה המוצהרת שלהם הייתה להשיג רפורמות, אך אחר כך הם נאבקו למען אוטונומיה.
בשנים 1880–1890, התפתחו רשתות תקשורת מקומיות במחוזות הארמניים ובמרכזים אחרים באימפריה.
היו ארגונים פעילים באנקרה, אמסיה, קורום, דיארבאקיר, יוזגאט, וטוקאט.
ב-1893 הם התחילו להשתמש בעיתוני קיר (כמו שלטי חוצות) כדי להעביר מסרים לאוכלוסיות שאינן ארמניות, אשר מהותן הייתה הזכות של נדכאים לקחת שליטה על חייהם מפני מדכאיהם.
לא ניכר שהייתה למסרים השפעה על האוכלוסייה המוסלמית, והפעילות הופסקה עקב עימותים קשים עם המשטרה העות'מאנית, וכליאתם של חלק מן המהפכנים.
העימות הסלים, והסולטאן שיסה במהפכנים את הרשויות, ואלו בתורם הגבירו פעילותם לכדי חיתוך קווי טלגרף ומדי פעם אף פיצוץ בניינים ממשלתיים.
בתקופה זו, החלה להעסיק את הכוחות האימפריאליסטיים האחרים של אירופה השאלה האם להתערב לטובת הארמנים, והוחלט שלא, בטענה שהתערבות כזו תוביל לפנטיות דתית, מלחמת אזרחים, וטבח המוני.
הפדרציה המהפכנית הארמנית: סטפן זוריאן, כריסטופר מיכאליאן, סימון זוואריאן
מפלגת הנצ'אק: אווטיס נזרבקיאן, מרים ורדיניאן, גוורג גהרדג'יאן, רובן חאן-אזאט, כריסטופר אוחניאן, גבריאל קאפיאן, מנואל מנואליאן
בעיני ארמנים רבים, ועל פי עמדת הכנסייה האפוסטולית הארמנית, הכנסייה היא שומרת הזהות הלאומית של העם הארמני.
עם זאת, לא מדובר בתמיכה בלאומנות פוליטית, אלא בבסיס הזהותי של ארמנים כעם.
אנשי דת מפורסמים מההיסטוריה הארמנית, כגון חרימיאן הייריק, נחשבו כמגיני העם, כי תמכו באיכרים ובאריסים הארמנים בעתות מצוקה.
אך למעשה, הכנסייה עצמה שיתפה פעולה עם מעצמות שכבשו את ארמניה במהלך מאות שנים, בין אם מדובר באימפריה העות'מאנית או בברית המועצות.
תחת השלטון העות'מאני, המיעוטים הדתיים - נוצרים ויהודים - חיו תחת שיטה מנהלתית של ראשי הדתות, וכך במשך זמן רב הכנסייה הייתה גם המנהיגות דה פקטו של העם הארמני.
כאשר קמה התנועה הלאומנית הארמנית במאה ה-19, היא הייתה ברובה חילונית, ואפילו אנטי-כנסייתית.
הבסיס הליברלי של התנועה עמד מנגד השמרנות של הכנסייה, וחזונם היה מדינה ארמנית עצמאית וחילונית.
אך במהלך המאבק, הבינו מנהיגי התנועה שחותם כשרות מאת הכנסייה יסייע לקביעת הלגיטימציה של תנועתם ודרישותיהם.
יתרה מכן, הקשר החזק בין הארמנים לכנסייתם אינו קל להתרה.
רוב גדול של ארמנים מעידים כי הם שמים את מבטחם בכנסייה.
אך גם אחרי הכיבוש הסובייטי, הכנסייה שיתפה פעולה עם הכוחות הכובשים, ולא צידדו בשוחרי העצמאות.
רק בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים של המאה ה-20, כשהתפרקה ברית המועצות וקמה ארמניה עצמאית, הקימה הכנסייה לתחייה את תפקידה כשומרת הזהות הלאומית.
על פי ההיסטוריון ויגן גורויאן, הכנסייה הביעה את תמיכתה בעצמאות רק בעת זו, אך עדיין נושאת בתואר כמגנת ההגדרה והשלטון העצמי הארמני.
החל מאמצע המאה ה-19, המעצמות של התקופה החלו לעסוק בנושא ההתייחסות של האימפריה העות'מאנית אל המיעוטים הנוצריים שלה, והחלו להפעיל לחץ להענקת זכויות שוות לכל אזרחיה.
אחרי הדיכוי האלים של נוצרים בהתקוממויות בבוסניה והרצגובינה, בולגריה וסרביה ב-1875, הפעילו המעצמות את הסכם פריז (1856), בטענה שזו נותנת להם רשות להתערב ולהגן על המיעוטים הנוצריים באימפריה העות'מאנית.
עד שנות ה-1870 המאוחרות, מספר עמים, ביניהם היוונים ומספר אומות בלקניות, נעזרו במעצמות כדי להשתחרר מהשלטון העות'מאני.
הארמנים, מצד שני, לא זכו לתמיכה כזו, והמצב שלהם באימפריה נותר ללא שינוי משמעותי.
מצד העות'מאנים, היעדר התנגדות ארמנית זיכה את קבוצה זו בתואר "מילט א-סדיקה", או המילט הנאמן.
הדברים החלו להשתנות כאשר התרחב המעמד האינטלקטואלי בקרב הארמנים, עם חברים שלמדו היסטוריה של תנועות שחרור ברחבי אירופה.
לצד התעוררות זו, העות'מאנים החלו להחריף את התנהגותם כלפי הנוצרים.
הגיעו דיווחים רבים על מקרי המרת דת כפויה, חטיפת ילדים, אונס, ורצח.
במרץ 1878, עם תום המלחמה העות'מאנית-רוסית, הארמנים התחילו לראות באימפריה הרוסית את ישועתם.
פטריארך הכנסייה הארמנית, נרסיס ורג'בדיאן, פנה אל המנהיגות הרוסית במהלך המשא ומתן להסכם סן סטפנו, ושכנעו אותם לכלול בהסכם את "סעיף 16", אשר הבטיח שהכוחות הרוסיים במחוזות בעלי אוכלוסייה ארמנית ייסוגו רק לאחר השגת רפורמות ויישומן.
ביוני 1878, בריטניה החלה לגלות התנגדות להסכם סן סטפנו, אשר על פיו רוסיה תמשיך להחזיק בטריטוריות עות'מאניות נרחבות, ודחקה בצדדים לחזור לשולחן המשא ומתן, ולהגיע להסכם חדש, בקונגרס ברלין.
סעיף 61 של הסכם ברלין כלל את אותה השפה של סעיף 16 של ההסכם הקודם, חוץ מאשר ההבטחה שהכוחות הרוסיים יישארו, ובמקום זאת, נדרש רק דיווח מצד האימפריה העות'מאנית לגבי ההתקדמות ברפורמות.
המועצה הלאומית הארמנית והפטאריארך שלחו נציגים להציג את הצד הארמני במסגרת המשא ומתן, אך ללא הועיל.
ב-1880 שוב הועלתה תקוות הארמנים כאשר ראש ממשלת בריטניה ויליאם גלדסטון התייחס לבעיית הארמנים, וביוני שלחו המעצמות מכתב הדורש יישום של סעיף 61. גם בינואר 1891 הבריטים שלחו מזכר למעצמות האחרות בנושא.
אך בסופו של דבר, לא הייתה שום התערבות, ולא בוצעו רפורמות.
אם כבר, המצב רק הוחמר, ותקופה זו נחשבת מבחינה היסטורית כבר לתחילתו של רצח העם הארמני.
הארגונים הלאומניים שקמו בתקופה זו התייחסו באופנים שונים למעצמות: אגודת ארמניה הצעירה האמינה שרוסיה תסייע בהקמת פרובינציה אוטונומית תחת שלטון רוסי.
הפדרציה המהפכנית הארמנית פנתה אל המעצמות המערביות, ופעלה בערוצים דיפלומטיים, כדי לגייס עזרה.
שני המחנות התבדו, והתאכזבו הן מהאידאולוגיה של הצאר אלכסנדר והן מהליברליזם של גלדסטון, אשר לא מילאו הבטחותיהם.
החל משנות ה-1890 המוקדמות, התפתחות תנועות ארמניות משמעותיות בצרפת ובארצות הברית.
עד אותה העת, לא היו גולים רבים יחסית, אך עם החמרת היחס הטורקי לארמנים, החלה הגירה המונית.
ב-1885 קמה האגודה הפטריוטית הארמנית של אירופה בבריטניה, במטרה לגייס את בני העם הארמני בגלות לסיוע אחיהם שנותרו במולדתם, הן מבחינה כלכלית והן בעשייה פוליטית ובהאלעת מודעות לתנאי חייהם.
מגוון אגודות ותאים מקומיים של מפלגות קמו בכל מקום בו התרכזה אוכלוסייה ארמנית משמעותית, ביניהם סניפי מפלגת האנצ'אק ושל מפלגת המהפכה הארמנית, וכן האגודה לסיוע כללי לארמניה (AGBU) אשר נוסד במקור בקונסטנטינופול.
התפוצה הארמנית הייתה משמעותית בתנועה הלאומית בכל שלב בהיסטוריה, וגם במאה ה-21 אגודות ארמניות ברחבי העולם הם מרכזים לשימור ההיסטוריה הארמנית, לזיכרון רצח העם הארמני, ולתחיית ושימור התרבות הארמנית.
התנועה הפרטיזנית הארמנית התעוררה בשנות ה-1880 המוקדמות, ועד סוף העשור כבר היו מעורבים בעימותים מזוינים עם כוחותיו של עבדול חמיד השני.
עבדול חמיד עלה לשלטון בתקופת היחלשות האימפריה בשנת 1876, והיה מעורב בקונפליקטים רבים.
היחידות החמושות התרכזו סביב אזורים ארמניים, כמו ואן, מחוז הפעילות הכמעט-בלעדי של ארמנקאן.
כסולטאן, עבדול חמיד רצה לחזק את השלמות הטריטוריאלית של האימפריה, שהייתה מותקפת במספר חזיתות, והוא חידש את הגישה הפאן אסלאמיסטית כאידאולוגיה מדינית.
הוא ראה בארמנים העות'מאנים הנוצרים שלוחה של עוינות זרה, אמצעי דרכו אירופה יכולה לפגוע בבטן הרכה של ממלכתו.
היו שלושה אירועים היסטוריים שהתרחשו בקונסטנטינופול במסגרת המאבק הלאומני הארמני בסוף המאה ה-19.
מחאת קום קאפו נערכה בשכונת קומקאפי בקונסטנטינופול ב-27 ביולי 1890. מטרתה הייתה "לעורר את הארמנים הנדכאים" ולהעלות מודעות למצבם הקשה.
לא הוצהר מי ארגן את המחאה, אך חברי מפלגת הנצ'אק היו הפעילים באזור, וגם נחשבו כמי שהיו מאחורי מחאה קודמת בארזרום, שתוצאתה הייתה טבח בארמנים.
האירועים החלו כאשר שלושה גברים הפריעו למהלך התפילות בקתדרלה בקונסטנטינופול, כדי להקריא מניפסט שמוקיע את האדישות של הפטריארך הארמני של קונסטנטינופול ואת האספה הלאומית הארמנית.
הם הכריחו את הפטריאך להצטרף לצעדה לכיוון ארמון ילדיז, כדי לדרוש יישום של סעיף 61 של הסכם ברלין.
עוד לפני שהצעדה יצאה לדרך, הקיפו שוטרים את קהל הנמצאים, והחלה קטטה בו נורו ארבעה שוטרים ושלושה מוחים.
המחאה לא הצליחה, אך עם זאת, קמו מחאות דומות, אם כי קטנות יותר, באופן קבוע במהלך שנות ה-1890.
ב-1896, קבוצת חברי הפדרציה המהפכנית הארמנית תכננה השתלטות על בנק עותומאן, כדי להעלות מודעות למצוקת האם הארמני, ובתגובה לפוגרומים החמידיים.
ב-26 באוגוסט 1896, 28 גברים ונשים חמושים השתלטו על סניף הבנק המרכזי, בו עבדו בעיקר כוח אדם מצרפת ובריטניה.
הפעילים, חמושים ברובים, סכינים, דינמיט ורימונים, פרצו לבנק תחת פיקודו של פפקן סיוני.
אחד השומרים האלבנים התעמת עמם, והחלו חילופי יריות, במהלכם נהרגו תשעה מהתוקפים, ביניהם סיוני.
ארמן גארו לקח אז את הפיקוד.
הפעילים אז הוציאו הודעה שאם לא יתקיימו הדרישות הפוליטיות שלהם, הם יהרגו את בני הערובה.
בינתיים, בתגובה לאירוע זה, קבוצת צעירים עות'מאנים השתלטו על בית מלון ברובע הארמני, והחלו לירות בעוברים ושבים; והמון חמוש בסכינים הקיף את הבנק, והחל לנוע לכיוון השכונה הארמנית הסמוכה כדי לבצע שם טבח.
המשטרה הטורקית עצרה את התקדמות ההמון, אך מאחורי הבריקדות התנהלו קרבות קטלניים, וכן התרחשו פשיטות ברחבי העיר בהם נטבחו אזרחים ארמנים.
נהרגו בסך הכל 6,000 ארמנים במאורעות.
עבדול חמיד איים להחריף את ההתקפות נגד הארמנים, ואף לפוצץ את בניין הבנק על כל הנמצאים בו.
אך בינתיים, התערבו דיפלומטים אירופאים כדי להביא את הפרשה לסיומה, והצליחו לשכנע את החוטפים לוותר בתמורה למעבר בטוח לצרפת.
ההשתלטות על הבנק דווחה באופן אוהד בתקשורת האירופאית, אשר היללה את אומץ לבם של המהפכנים ותמכה במטרתם.
חרף זאת, לא התערבו מדינות המערב כדי להבטיח את יישום הרפורמות כאשר המשיכו הטורקים לטבוח בארמנים.
ב-21 ביולי 1905, ניסו פעילי הפדרציה המהפכנית הארמנית להתנקש בחייו של עבדול חמיד במסגד ילדיז.
חברי דשנאק, בהובלתו של כריסטפור מיקאליאן, החלו לייצר פצצות ולתכנן את האירוע בסופיה, בולגריה, בכוונה להתנקם על מקרי הטבח הנשנים בארמנים.
מיקאליאן ופעיל נוסף, מתו בפיצוץ שאירע בתאונה במהלך הכנות אלה.
חבריו החליטו להמשיך בתוכניתם אף על פי כן.
הם ידעו שהסולטאן מתפלל כל יום שישי במסגד ילדיז, והחליטו להחביא את חומר הנפץ בכרכרה שתחכה במקום בו הוא נהג לצאת מן המסגד.
נהג הכרכרה, פדאי בשם זארה שהשתתף בהשתלטות על בנק עותומאן, החנה את הכרכרה במקום שנקבע, וכיוון את הטיימר ל-42 שניות.
אך עבדול חמיד לא הופיע בזמן, כי התעכב על שיחה עם השיח' אול-אסלאם במסגד.
המהפכנים השליכו את הפצצה לכיוון הסולטאן, אך הוא לא נפגע.
לעומת זאת, נפגעו רבים מן הסובבים אותו, ביניהם זארה הנהג, ו-26 משרתים, מלווים ושומרים של הסולטאן.
עוד עשרות ממשרתיו וכן אזרחים לא קשורים נפצעו גם כן.
באיילטים ואן/ביטליס (אזור אגם ואן)
אזור אגם ואן התאים כמרכז פעילות מכמה סיבות: האזור היה מאוכלס ברובו בארמנים, והוא ישב על גבול רוסיה ופרס, משם ניתן היה לקבל סיוע נגיש.
אירועים בולטים שהתרחשו באזור כוללים:
במאי 1889, "התנגדות בשקלה" (הידועה גם בשם "עימות בשקלה") הייתה עימות קטלני בין שלושה מהפכנים של ארמנקאן לרשויות העות'מאניות.
בשקלה היא עיירה באיילט ואן.
שלושת החברים פגשו שם ביחידה עות'מאנית, אשר עכבה אותם ודרשה שיפרקו נשקם.
העות'מאנים מצאו עליהם מכתבים שנשאו בין חברי ארגונם לפעילים בצרפת ובלונדון, והאמינו שנתקלו בהתארגנות מהפכנית מז'ורית, והרגה את השלושה.
התקשורת העות'מאנית פרסמה תאוריה זו, מה שהוביל להתקפות נוספות נגד הארמנים, שמצדם, ראו בתקרית מות קדושים למען המטרה, והאירוע הפך לסמך של המהפכה.
"ההגנה על ואן" ביוני שנת 1896 הייתה התארגנות חמושה מצד הקהילה הארמנית בוואן נגד העות'מאנים.
האזור לא סבל מהטבחים החמידיים של שנת 1895, אך בתחילת 1896, הם התפשטו וגם כאן הייתה אלימות מוגברת כלפי הארמנים.
ביוני 1896, הממשלה שלחה כוחות צבאיים לתקוף את האוכלוסייה הארמנית.
הארמנים מיהרו להתארגן להגנתם - באייגסטאן, בסביבות 600–700 גברים הגנו על השכונות הארמניות.
הקרבות המשיכו למשך כשבוע, אז פנה הסולטאן למעצמות המערביות לקבל סיוע בסיום העימותים, והבטיח שיחוס על חיי הארמנים בוואן וידאג להגנתם.
במשא ומתן שנפתח, הארמנים הדגישו כי הם פעלו רק בהגנה עצמית.
הוצע למשתתפים בפעולות ההגנה לעזוב לפרס, והם הסכימו, וכאלף ארמנים יצאו לכיוון הגבול בליווי חיל הפרשים העות'מאני.
כשהתקרבו לגבול, טבחו העות'מאנים בארמנים, בסיוע כוחות כורדים בלתי סדירים מן האזור.
עד מהרה החלו מעשי טבח בארמנים בכל רחבי ואן.
על פי הערכות, נהרגו בסך הכל כ-20,000 ארמנים ונהרסו כ-350 כפרים במאורעות אלו.
ביולי 1897, כנקם על אירועי השנה הקודמת, יצאה משלחת חנסור, יחידת פדאי ארמנית, לתקוף את שבט המזריג הכורדי על חלקם בטבח מגני ואן.
במשלחת שיתפו פעולה הפדרציה המהפכנית, מפלגת הנצ'אק, וכן ארמנקאן.
הם תקפו ב-25 ביולי, עם שחר, והרגו את כל הגברים הלוחמים של השבט.
הם חסו על הנשים ועל הילדים.
הארמנים ראו בה ניצחון נדיר, לא רק מבחינה צבאית או הגנה עצמית, אלא למורל ולתחושת הצדק המוסרי שלהם.
בנובמבר 1901, מפקד הפדאי אדרניק אוזניאן ירד ממחבואו בהרים עם 30 לוחמים ובליווי מספר איכרים מן הכפר צרונק.
כשגילו אותם כוחות עות'מאנים ופתחו במרדף, הפדאי הנמלטים התבצרו במנזר השליחים הקדושים הממוקם מזרחית לעיירה מוש, שבאיילט ביטליס.
גדוד עות'מאני, המונה כ-12,000 חיילים, החזיק מצור על המנזר למשך 19 יום, בהם חוו הטורקים אבדות כבדות מחמת הקור וממחלות שהתפשטו ביניהם.
הם פתחו במשא ומתן עם הפדאי, בו תיווכו אבות המנזר, הראיס של מוש, וכן מספר דיפלומטים זרים.
בעוד השיחות בעיצומן, אנדרניק ואנשיו הצליחו להתגנב מן המנזר ולחזור להרים.
בעקבות המקרה, אנדרניק זכה לססטוס אגדי בקרב הארמנים של האזור.
שנת 1862 הייתה חשובה עבור העיר זייתון, שהייתה אז באיילט חלב של האימפריה העות'מאנית.
עד המחצית הראשונה של המאה ה-19, נהנו הארמנים של זייתון ממידה גדולה של אוטונומיה.
אך ב-1862, הממשלה החליטה להדק את שליטתה באזור, ושלחה גדוד כדי להבטיח שליטה זו.
המדיניות נכשלה, כי הארמנים היו מאורגנים היטב, ולא אפשרו לצבא לעשות כרצונו.
בתיווך הצרפתים, שהיו בעלי השפעה באזור, ההתנגדות הגיעה לסופה.
בתקופה שלפני הטבחים החמידיים, אך אחרי החמרת ההתייחסות לארמנים, ססון - אז חלק מאיילט דיארבקיר - הייתה מרכז להתקוממות של כוחות חמושים של הנצ'אק ודשנאק.
ב-1894, אירע הקרב המשמעותי הראשון, ובו העות'מאנים והמיליציות הכורדיות הביסו בנקל את הארמנים וטבחו בהם.
גם אירוע זה הוביל להוקעה חריפה מצד מעצמות המערב, ודרישה לרפורמות, אך ללא התערבות פעילה אלה לא קרו.
בין השנים 1891 ל-1895 פעילי הנצ'אק ביקרו בקיליקיה, מתוך רעיון שיתאפשר להקים שם רפובליקה ארמנית.
הם גם הקימו סניף חדש בזייתון, שם אירע מרד נגד העות'מאנים בשנת 1895, במהלך הטבחים החמידיים.
במהלך שנה, המיליציות הארמניות הצליחו להביס כוחות גדולים הרבה יותר של העות'מאנים והכורדים, וכבשו עמדות וערים.
גם כאן התערבו המעצמות האירופאיות, בחשש שהמצב לא יחזיק מעמד, וגורל הארמנים המורדים יהיה עגום.
במשא ומתן, הורשו מנהיגי המרד לצאת לגלות, המיסים הופחתו, ומונה מושל נוצרי באיילט.
בקור החורף, מתו אלפי טורקים (אם כי אין הסכמה היסטורית לגבי המספרים המדויקים).
באביב 1902, נשלח לססון נציג הדנשאק, והאן מנווליאן, לשים קץ לעימותים המינוריים אך מתמשכים באזור, שתוצאתם הייתה אנטגוניזם מוגבר של המוסלמים.
אך ב-1903, בסופיה, הוחלט בקונגרס הפדרציה המהפכנית להגביר שם את הפעילות, במטרה להפכה לאפקטיבית יותר, ונשלחו לשם מפקדים לארגן את הלוחמים, ביניהם אנדרניק, אשר הוביל את התקוממות ססון השנייה, בשנת 1904. הטורקים הגיבו בעוצמה רבה, מכיוון שרצו להימנע מיצירת שטח חצי-אוטונומי שני, לאחר תבוסתם בזייתון.
הארמנים קיוו שההתקוממות תציד מרידה ארמנית ברחבי האימפריה, אך הדבר לא אירע.
הקרבות היו קשים, והטורקים והכורדים נחלו תבוסות, אך כוחם היה העליון.
הכנסייה הוציאה הודעה הממליצה שהמורדים ייכנעו, אך הם לא עשו כך.
כשהם הובסו, הטורקים נהגו בהם ובכל הארמנים באזור באכזריות רבה, כולל אונס, עינויים, וטבח כללי.
השאיפות הלאומיות של הכורדים תחת שלטון האימפריה העות'מאנית באו לעיתים קרובות בסתירה לאינטרסים הארמנים.
למשל, בשנים 1880–1881, ניסה שיח' עובייד אללה מניהרי להקים נסיכות כורדית באזור הגבול העות'מאני-רוסי, אשר כלל את איילט ואן, שם הייתה אוכלוסייה ארמנית משמעותית.
השיח' גייס כ-20,000 לוחמים, אך אלה בזזו את הכפרים, הנוצרים כמו גם המוסלמים, וברחו עם שללם, מה שהביא את תוכניות השיח' לסופן.
לא הייתה אחידות בין השבטים הכורדים - חלקם נטלו חלק במלחמות ובטבח נגד הארמנים, חלקם סייעו לארמנים לברוח.
חלק היו אופורטוניסטים, ללא גישה אידאולוגית כלפי אי אלו מן הצדדים.
הכוחות הכורדים היו לרוב בלתי סדירים, לוחמים שבטיים שהלכו בעקבות מנהיגיהם.
אך ב-1892, לקראת הטבחים החמידיים, בפעם הראשונה קם כוח כורדי מאורגן ומאומן היטב, בעידוד הסולטאן, והיה קרוי על שמו.
הפרשים החמידים, כפי שנקראו, פעלו בפרובינציות המזרחיות של האימפריה.
הסולטאן רצה להפוך אותם למקבילה של הקוזאקים הרוסים, ותפקידם היה לפטרל את הגבול הרוסי.
בנוסף, הוא רצה לאיין כל אפשרות של שיתוף פעולה בין הארמנים והכורדים, שניהם נתינים נכבשים של האימפריה.
אך גם הסולטאן התבדה במידה רבה מהארגון הכמו-צבאי של הפרשים - הם לא ויתרו על נאמנות השבטית שלהם, ולא צייתו לרשויות אזרחיות.
בפועל, הם הפכו את השבטים שלהם לשבטי שודדים תחת שלטון החוק, ואלה מיהרו לבזוז שדות וחיות ולגנוב מחנויות, ללא מניעה.
ראשי השבטים הכורדים הטילו מיסים על תושבי האזורים בהם פעלו כדי לממן את פעילותם.
הארמנים, תחת מיסים כפולים, התנגדו לניצול זה, והדבר הגביר את האיבה בין הקבוצות.
ב-1908, לאחר הדחת הסולטאן, הפרשים התפרקו רשמית, אך מכיוון שהיו כוחות שבטיים לפני שהתארגנו, הם נותרו כאלה גם אחרי.
הכורדים שיחקו תפקיד מרכזי בטבחים החמידיים של השנים 1894–1896, ובמיוחד בדיכוי האכזרי של ההתקוממות בססון.
זו הייתה סיבה עיקרית להתארגנות משלחת חנסור נגד שבט מזריק הכורדי, אשר היווה חלק גדול מחיל הפרשים.