tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דאז כבשו המנצ'ורים בדרום שטחים מסין ובצפון קונפדרציות נוודים טונגוסטים שונים לחופי ים יפן.
בנקודה זאת החלו מגעים בין צ'ינג לרוסיה כאשר האחרונה החלה לפלוש לצ'ינג במסגרת פשיטות הקוזאקים.
מכיוון שהמנצ'ורים עצמם היו במקורם נוודים אשר נעו ממקום למקום, שני הצדדים הגיעו לנקודת שוויון צבאי על עבר נהר אמור עם כוחות המנצ'ורים לוקחים את היד העליונה במעט.
בעת שלטונו של קאנגשי, קיסר סין הגיעו הצדדים להסדר לאחר שהמנצ'ורים צלחו בהשגת עליונות צבאית שלמה על גבי הרוסים כאשר כבשו את סחלין, חברובסק ואף שטחים מידי מגדן.
ההסכם אשר נחתם בין שליחי פיוטר הגדול וקאנגשי, שליטיהם של שתי המדינות בנרצ'ינסק ונקרא כשמה הסכם נרצ'ינסק היה ההסכם הראשון בין שתי המדינות ובו נקבעו הגבולות והסדר מדיני לפיו יוסדר סחר ויועבר שטח לידי סין.
ההסכם נבע למעשה מחשש סיני שהרוסים יאחדו כוחות עם המונגולים של קלמיקיה ויפעלו נגד סין.
ההסכם הועתק לכדי שלוש שפות, לטינית, מנצ'ורית ורוסית.
בכל שפה ההסכם משנה פרטים ואין לו תעתיק מקורי במנדרינית.
במהלך המאה ה-19 נפלה שושלת צ'ינג למספר מלחמות שהחלישו את יוקרתה הבין-לאומית כגון מלחמת האופיום הראשונה והשנייה, מרד טאיפינג ועוד.
כל אלו אפשרו לממשל הרוסי לדחוק לכיבוש עוד שטחים כפי שסוכם בחוזה אייגון והסכם בייג'ינג (1860).
הפעולה הגדולה ביותר להבאת המהפכה התעשייתית לסיביר הייתה בניית מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית אשר בעזרתה ביקר ניקולאי השני, קיסר רוסיה האחרון באזור.
סיביר, אשר הייתה ברובה קפואה ולא ניתנת ליישוב בידי האדם האירופאי הרוויחה את מוניטין הנידחות שלה תחת שלטון האימפריה הרוסית בעת מהפכנים למנייהם גורשו לעברה במסגרת גלות וברית המועצות כאשר כל החשודים בפעולה נגד המשטר נשלחו אל הגולאגים אשר ברובם רוכזו בסיביר.
ה'רוסיפיקציה' של האזור הביאה כמעט להכחדה של הטנגריזם ופגעה בייחודיות התרבויות המקומיות.
ב-30 ביוני 1908 בשעה 7:17 בבוקר נפל מטאוריט דרומית ממרכז סיביר באזור אגן נהר טונגוסקה הסלעי והביא להרס קטלני במה שנודע כאירוע טוּנְגּוּסְקָה.
השפעת רעש הפיצוץ הגיעה עד רדיוס של כ-1,500 קילומטרים ממרכז הפיצוץ וכל הקיים ברדיוס 20 ק"מ מנקודת ההתנגשות התאדה תוך זמן קט.
חקר האירוע שהביא לרעש הגדול החל רק 19 שנה לאחר האירוע עצמו.
בזמן מלחמת העולם השנייה הייתה סיביר מבין המקומות הבטוחים ביותר בעולם.
עקב מרחקה ממרכז המשטר והסמכות של מוסקבה הייתה בפועל כשטח עצמאי שמלבד מרכזי העיור ומחנות הריכוז כגון הגולאגים לא הייתה אף סמכות להשליט את החוק הסובייטי בתוכה.
עוד לפני תחילת המלחמה עצמה, רבים במטה הכללי של הצבא היפני הקיסרי השאפתן פעלו להוצאתו לפועל של מבצע קנטוקואן כלפיו תכבוש האימפריה היפנית את שטחיה של סיביר.
התמיכה בתוכנית זאת התרסקה בצורה קריטית לאחר קרב חלקין גול, במסגרתו הצבא האדום תחת גאורגי ז'וקוב אשר הביס את צבא קוואנטונג היפני.
עם נפילת ברית המועצות חלקים מנהליים ברוסיה דרשו עצמאות אך לבסוף הגיעו לפשרה עם הממשל במוסקבה להיות סובייקטים פדרליים אך מעבר לכך רפובליקות של רוסיה, משמע שתהיה להן אוטונומיה מורחבת ואף שפה רשמית לצד הרוסית.
הרפובליקות הסיביריות מונות את אלטאי, בשקורטוסטן, בוריאטיה, קומי, מארי אל, רפובליקת סאחה-יקוטיה (ארצם של היקוטים אשר גודלה כמעט שווה לגודלה של הודו), טטרסטן, טובה (שלפני כן הייתה מדינה סמי-עצמאית בשם הרפובליקה העממית של טובה), אודמורטיה, חקסיה וצ'ובשיה.
בחלק מהרפובליקות (כמו גם במדינות סובייטיות לשעבר כקירגיזסטן) ישנה כיום פעולה להחייאת דת הטנגריזם.
המונח נרקיסיזם נגזר מהמיתולוגיה היוונית על נרקיסוס, אך נטבע רק בסוף המאה ה-19. מאז, הפכה המילה "נרקיסיזם" למושג שגור בפסיכואנליזה, בפסיכולוגיה פופולרית, במחקר, וחיי היום-יום.
משמעות המונח השתנתה עם הזמן.
כיום משמעות המושג נרקיסיזם נרדפת לממוקדות-עצמית (self-centeredness), או לעיסוק יתר בעצמי (self-preoccupation) הנע לאורך רצף רחב, מבריא לפתולוגי".
מקור המונח באגדה המספרת על נסיך יווני יפה תואר בשם נרקיסוס, ששבר את ליבם של כל כך הרבה עלמות ועלמים, שנמסיס, אלת הנקמה הענישה אותו בכך שהתאהב בבבואתו הנשקפת ממי הביצה ולא יכול היה להינתק ממנה עד שגווע.
על שמו מכונה אדם המאוהב בעצמו "נרקיסי", כתרגום לשם התואר הלועזי "נרקיסיסט" (בעברית מופיעות לא פעם הצורות "נרקיסיזם", "נרקסיסט", "נרציצסט").
בספרות הפסיכואנליטית, קיימת התייחסות רחבה לנרקיסיזם והפרעת אישיות נרקיסיסטית.
אף על פי שתפיסות אלה לא נחשבות מדעיות כיום (משום שאינן ניתנות להפרכה), במרוצת השנים חלקן זכו לתמיכה מחקרית מסוימת ותרמו להבניית הקונספט והאפיון שלו.
בשנת 1898 השתמש הבלוק אליס, סקסולוג בריטי, במונח "כמו - נרקיסוס" ביחס לאוננות מופרזת, לפיה האדם הופך לאובייקט המיני שלו או שלה.
בשנת 1899 היה פאול נקה (Paul Näcke) האדם הראשון שהשתמש במונח "נרקיסיזם" במחקר על סטיות מיניות.
בשנת 1911 פרסם אוטו ראנק את המאמר הפסיכואנליטי הראשון הנוגע באופן ספציפי לנרקיסיזם, ומקשר אותו ליהירות ואהבה עצמית.
בשנת 1923 פרסם מרטין בובר את המאמר "אני ואתה", בו הוא ציין כי הנרקיסיזם שלנו לעיתים קרובות מוביל אותנו להתייחס לאחרים כאל אובייקטים במקום כאל שווים.
פרויד, במאמר שלו "על הנרקיסיזם" הבחין בין נרקיסיזם ראשוני, שהוא נקודת המוצא של כל אדם בינקותו, ובו מושקע הליבידו בעצמו לבין נרקיסיזם משני שכולל את הטענתם של אובייקטים בליבידו שהאדם קשור אליהם או נקשר אליהם.
במילים אחרות, נרקיסיזם ראשוני הוא הרצון והאנרגיה שמניעים את האינסטינקט של האדם לשרוד.
היבט הקשור לעיתים קרובות לנרקיסיזם ראשוני, מופיע בספר קודם של פרויד "טוטם וטאבו" , שבו פרויד מתאר את התצפיות שלו בילדים.
פרויד ככל הנראה התייחס למה שנקרא היום חשיבה מייחלת, כלומר, האמונה שהאדם יכול להשפיע על המציאות על ידי המשאלה שלו או כוח הרצון שלו.
קארן הורני ראתה את הנרקיסיזם בצורה שונה מפרויד, קוהוט ותאורטינקנים פסיכואנליטיים אחרים, בכך שהיא לא הניחה את קיומו של נרקיסיזם ראשוני, אלא ראתה באישיות הנרקיסיסטית תוצר של סביבה מוקדמת.
לדידה, צרכים ונטיות נרקיסיסטיות אינם טבועים בטבע האנושי.
ככל הנראה התיאור הראשון לנרקיסיזם פתולוגי מופיע בכתיבתו של ארנסט ג'ונס על תסביך אלוהים.
ג'ונס השתמש במונח על מנת לתאר אדם שמאמין שהוא אלוהים.
רוברט ואלדר פרסם את המקרה הראשון של אדם עם הפרעת אישיות נרקיסיסטית בשנת 1925. המטופל שלו היה מדען עם תחושה של מיוחדות וייחודיות, חוסר יכולת להזדהות עם אחרים, הרגשה של היותו "שונה משאר האנושות", אובססיה לרכישת כבוד מאחרים, חוסר רגשי אשמה, נטיות מיניות אנוכיות, ועצמאות ניכרת מאנשים אחרים.
המטופל היה גם הגיוני, אנליטי, וכזה שהעריך מחשבה אינטלקטואלית מופשטת על פני יישום ידע מדעי.
תיאור המקרה של ואלדר השפיע רבות על המחקר העתידי של נרקיסיזם ועל האופן בו אנו מגדירים את הנרקיסיזם כהפרעת אישיות כיום.
זיגמונד פרויד תיאר את האישיות הנרקיסיסטית בשנת 1931 במאמר Libidinal Types.
הוא תיאר אדם עם אישיות נרקיסיסטית כ"גדול מהחיים", כאדם שמתמקד בשימור העצמי שלו, כעצמאי, אדם שלא ניתן להפחיד בקלות, תוקפני, מוחצן, פעלתני, וחסר יכולת לאהוב או להתחייב למערכות יחסים.
הוא גם ציין כי אנשים אלה לעיתים קרובות מושכים כלפיהם הרבה הערצה ותשומת לב, ולוקחים על עצמם תפקידים של מנהיגות ללא כל היסוס.
זמן קצר לאחר מכן תיאר הפסיכואנליטיקאי וילהלם רייך בשנת 1933 "אופי פאלי-נרקיסיסטי" בספרו 'ניתוח אופי'.
לדבריו, נרקיסיסטים מפגינים גישה של עליונות, הם בטוחים בעצמם, יהירים, פרובוקטיביים, מרגישים ממורמרים כאשר הם כפופים לאחרים, וכי הם קצת סדיסטיים במערכות היחסים שלהם.
רייך גם היה הראשון שציין כי כאשר האגו שלהם נפגע, הם עשויים להפוך לתוקפניים, "אם יהירותם נפגעת, הם מגיבים בבוז קר, בחוסר הומור, או תוקפנות".
הוא שיער כי האופי שכיח יותר בקרב גברים מאשר בנשים משום שהאמין שנרקיסיזם הוא "הזדהות בין האגו בכללותו לבין איבר המין הזכרי".
אף שרייך לא הציג נתונים התומכים באמונתו, במהלך השנים אכן נמצא כי הפרעת האישיות שכיחה יותר בקרב גברים.
אנני רייך תיארה בשנת 1960 את הנרקיסיסטים כ"אנשים שהליבידו שלהם מתרכז בעיקר בעצמם על חשבון אהבת אובייקט" ושיש להם "אמות מידה פנימיות מוגזמות ולא מציאותיות".
רייך האמינה כי הנרקיסיזם נגרם על ידי טראומות ילדות חוזרות ונשנות לפני שמנגנוני ההגנה של האני מתפתחים ומובילים את הילד לסגת פנימה אל עולם פנטזיה שמרני יותר: "זה לא כך," היא מדמיינת את הנרקיסיסט אומר, "אני לא חסר אונים, מדמם, הרוס.
להפך, אני גדול וטוב יותר מכל אדם אחר.
אני הטוב ביותר, הגרנדיוזי ביותר".
רייך גם שיערה כי נרקיסיסטים סובלים מחוסר יכולת לווסת את ההערכה עצמית שלהם.
לדבריה, נרקיסיסטים סובלים באופן קבוע מתנודות חוזרות ונשנות של הערכה עצמית המשתנה באופן דרמטי משיא של גרנדיוזיות אל דיכאון.
במהלך שנות ה-60 ושנות ה-70 כתבו היינץ קוהוט ואוטו קרנברג בהרחבה על נרקיסיזם.
בשנת 1967 תיאר קרנברג "מבנה אישיות נרקיסיסטי." הוא פיתח תאוריה של נרקיסיזם שדיברה על שלושה סוגים עיקריים: נרקיסיזם בוגר ונורמלי, נרקיסיזם ילדותי נורמלי, ונרקיסיזם פתולוגי שיכול להיות לו תת-סוגים.
בשנת 1968 היינץ קוהוט הגיע להבנה אחרת של "הפרעת אישיות נרקיסיסטית" והמשיך להרחיב את הרעיונות המוקדמים של זיגמונד פרויד.
הנרקיסיזם מילא תפקיד חשוב בתאוריית פסיכולוגיית העצמי שלו שהציעה שהנרקיסיזם הוא היבט נורמלי וחיוני של ההתפתחות, ושהקשיים עם יחסי אובייקט בשנים הראשונות של הילד עשויים להוביל לאתגרים בשמירה על תחושה של הערכה עצמית בהמשך החיים, ולהוביל להפרעות נרקיסיסטיות.
ההיסטוריה של ספרד החדשה משתרעת על פני שלוש מאות שנים מהכיבוש הספרדי של האימפריה האצטקית (1519–1521) ועד להתמוטטות השלטון הספרדי במלחמת העצמאות המקסיקנית (1810–1821).
החל מהכיבוש הספרדי של האימפריה האצטקית בשנת 1521 על ידי הרנאן קורטס, הוקם שלטון ספרדי, שהוביל ליצירת גופי שלטון כמו מועצת איי הודו והאודינסיה כדי לשמור על השליטה.
התקופה הראשונית כללה המרה כפויה של אוכלוסיות ילידים לנצרות ושילוב של תרבויות ספרדיות וילידיות.
במהלך המאות ה-16 וה-17, המתיישבים הספרדים ייסדו ערים מרכזיות כמו מקסיקו סיטי, פואבלה וגוודלחרה, והפכו את ספרד החדשה לחלק חיוני מהאימפריה הספרדית.
גילוי הכסף בסקטקס ובגואנחואטו חיזק משמעותית את הכלכלה, והוביל לסכסוכים כמו מלחמת צ'יצ'ימקה.
בגבולות הצפוניים הוקמו משלחות וביצורים, שסייעו בהרחבה ושליטה בשטחים שהם כיום חלק מדרום מערב ארצות הברית.
במאה ה-18 בוצעו הרפורמות הבורבוניות, שמטרתן הייתה מודרניזציה וחיזוק הממשל והכלכלה הקולוניאליים.
רפורמות אלו כללו יצירת ממשל ריכוזי, הגברת הנוכחות הצבאית וריכוז הסמכות המלכותית.
גירוש הישועים והקמת חברות כלכליות, היו חלק מהמאמצים הללו להגביר את היעילות וההכנסות לכתר.
שקיעתה של ספרד החדשה הגיעה לשיאה בתחילת המאה ה-19 עם מלחמת העצמאות המקסיקנית.
בעקבות זעקת דולורס של מיגל אידלגו אי קוסטיה משנת 1810, צבא המורדים ניהל מלחמה בת אחת עשרה שנים נגד השלטון הספרדי.
הברית בסופו של דבר בין קצין הצבא המלכותי אגוסטין דה איטורבידה ומנהיג המורדים ויסנטה גררו הובילה למערכה המוצלחת שהובילה לעצמאות.
בשנת 1821, ספרד החדשה הפכה רשמית לאומה העצמאית של מקסיקו, וסיימה שלוש מאות שנות שלטון קולוניאלי ספרדי.
לאיים הקריביים ולחיפושים הספרדיים המוקדמים סביב האזור הקריבי לא הייתה חשיבות פוליטית, אסטרטגית או פיננסית גדולה עד לכיבוש האימפריה האצטקית ב-1521. עם זאת, תקדימים חשובים של חקר, כיבוש, התיישבות ושלטון הכתר שנעשו תחילה באיים הקריביים, השפיעו זמן רב על אזורים הבאים, כולל מקסיקו ופרו.
החברות הילידיות של מסו-אמריקה שהובאו תחת שליטת ספרד היו בעלות מורכבות ועושר חסרי תקדים בהשוואה למה שהכובשים נתקלו באיים הקריביים.
זה הציג גם הזדמנות חשובה וגם איום פוטנציאלי על כוחו של כתר קסטיליה, שכן הכובשים פעלו ללא תלות בשליטה יעילה בכתר.
החברות יכלו לספק לכובשים, במיוחד להרנאן קורטס, בסיס שממנו יוכלו הכובשים להפוך לאוטונומיים, או אפילו עצמאיים, מהכתר.
קורטס כבר התנגד לפקודות שצמצמו את שאיפתו למסע כיבוש.
הוא הצליח להפליא בהשגת בעלי ברית ילידים נגד האימפריה האצטקית, בעזרתה ההכרחית של מתרגמת תרבות הילידים, מרינה, הידועה גם בשם מלינצ'ה, והפיל את שליטי האימפריה האצטקית.
לאחר מכן, קורטס חילק את שלל המלחמה ללא אישור הכתר, כולל מענקי עבודה ומס של קבוצות ילידים, למשתתפים בכיבוש.
כתוצאה מכך, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך ספרד קרל החמישי, הקים את מועצת איי הודו בשנת 1524 כישות הכתר לפקח על האינטרסים של הכתר בעולם החדש.
מאז תקופת המלכים הקתולים, מרכז איבריה נשלטה באמצעות מועצות שמונו על ידי המלך עם תחומי שיפוט מסוימים.
הקמת מועצת הודו הפכה לגוף מייעץ נוסף, אך חשוב ביותר, למלך.
הכתר כבר הקים את Casa de Contratación (בית המסחר) בשנת 1503 כדי להסדיר את המגעים בין ספרד לנחלותיה שמעבר לים.
תפקיד מרכזי היה לאסוף מידע על ניווט כדי להפוך את הנסיעות לפחות מסוכנות ויעילות יותר.
פליפה השני חיפש מידע שיטתי על האימפריה שלו מעבר לים ודוחות מנדטים, הידועים בשם Relaciones geográficas, המתארים טופוגרפיה, תנאים כלכליים ואוכלוסיות, בין השאר.
הם לוו במפות של האזור שנדון, שרבות מהן צוירו על ידי אמנים ילידים.
משלחת פרנסיסקו הרננדס (1570–1577), המשלחת המדעית הראשונה לעולם החדש, נשלחה לאסוף מידע על צמחי מרפא ושיטות עבודה.
הכתר הקים את בית המשפט העליון הראשון ביבשת, או אודינסיה, בשנת 1527 כדי להחזיר לעצמה את השליטה בממשל ספרד החדשה מידי קורטס, שככובש הבכיר של האימפריה האצטקית, שלט בשם המלך אך ללא פיקוח או שליטה מטעם הכתר.
אודינסיה מוקדמת יותר הוקמה בסנטו דומינגו בשנת 1526 כדי לטפל בהתיישבויות הקריביות.
בית משפט זה, השוכן בקאסה ריאלס בסנטו דומינגו, הואשם בעידוד המשך חקירה והסדרים עם הרשות שהעניקה לו הכתר.
הניהול על ידי אודינסיה, שהיה צפוי לקבל החלטות ביצועיות כגוף, התגלה כבלתי מנוהל.
בשנת 1535 מינה קרל החמישי מספרד את דון אנטוניו דה מנדוסה למשנה למלך הראשון של ספרד החדשה, אריסטוקרט נאמן לכתר, ולא הכובש הרנן קורטס, שיצא למסע הכיבוש וחילק את שלל הכיבוש ללא הסכמת הכתר.
במקום זאת הוענק לקורטס אחוזה עצומה ותואר אצולה.
הכובשים הספרדים ראו זאת כזכותם וחובתם להמיר אוכלוסיות ילידים לנצרות.
מכיוון שהנצרות מילאה תפקיד כה חשוב ברקונקיסטה (כיבוש מחדש נוצרי) של חצי האי האיברי מידי המוסלמים, הכנסייה הקתולית בעצם הפכה לזרוע נוספת של הממשל הספרדי, שכן לכתר הוענקו סמכויות גורפות על ענייני הכנסייה בשטחיה שמעבר לים.
הכתר הספרדי העניק לה תפקיד גדול בניהול המדינה, ומנהג זה נעשה בולט עוד יותר בעולם החדש, שבו אצילים קיבלו לעיתים קרובות את תפקידם של פקידי ממשל.
בנוסף לתפקידה הפוליטי המפורש של הכנסייה, האמונה הקתולית הפכה לחלק מרכזי בזהות הספרדית לאחר כיבוש הממלכה המוסלמית האחרונה בחצי האי, אמירות גרנדה וגירוש כל היהודים שלא התנצרו.
הכובשים הביאו עמם מיסיונרים רבים להכריז על הדת הקתולית.
האמריקנים לימדו את הדת הקתולית בשפות הילידים שלהם.
בתחילה קיוו המיסיונרים ליצור גוף גדול של כמרים אמריקאים, אך לא הצליחו.
הם אכן פעלו לשמור על ההיבטים התרבותיים של האינדיאנים שלא הפרו את המסורות הקתוליות, והתפתחה דת סינקרטית.
רוב הכמרים הספרדים התחייבו ללמוד את השפות האינדיאניות החשובות ביותר (במיוחד במהלך המאה ה-16) וכתבו דקדוקים כדי שהמיסיונרים יוכלו ללמוד את השפות ולהטיף בהן.
זה היה דומה לשיטות של מיסיונרים קולוניאליים צרפתיים בצפון אמריקה.
בהתחלה, נראה היה שהמרת הדת של עמים ילידים מתרחשת במהירות.
עד מהרה גילו המיסיונרים שרוב הילידים פשוט אימצו את "אל השמים", כפי שהם כינו את האל הנוצרי, כעוד אחד מאלהיהם הרבים.
למרות שלעיתים קרובות הם חשבו שהאל הנוצרי הוא אלוהות חשובה מכיוון שהוא היה האל של הכובשים המנצחים, הם לא ראו צורך לנטוש את אמונותיהם הישנות.
כתוצאה מכך, גל שני של מיסיונרים החל במאמץ למחוק לחלוטין את האמונות הישנות, שאותן קישרו עם הקרבת הקורבן האנושי הפולחנית שנמצאת ברבות מהדתות הילידיות.
בסופו של דבר הם אסרו את המנהג הזה, שהיה נפוץ לפני הקולוניזציה הספרדית.
תוך כדי כך נהרסו חפצים רבים של התרבות הפרה-קולומביאנית המסו-אמריקאית.
מאות אלפי קודקסים ילידים נשרפו, כמרים ומורים ילידים נרדפו, והמקדשים והפסלים של האלים הישנים נהרסו.
המיסיונרים אפילו אסרו על כמה מאכלים הקשורים לדתות הילידים, כמו אמרנט.
אנשי דת רבים, כמו ברטולומה דה לאס קסאס, ניסו גם הם להגן על הילידים מפני שעבוד בפועל למתיישבים, והשיגו מהכתר צווים והבטחות להגן על הילידים המסו-אמריקאים, בעיקר החוקים החדשים.
אבל ממשלת המלוכה הייתה רחוקה מכדי לאכוף אותם במלואם, וההתעללויות של המתיישבים נגד הילידים נמשכו, אפילו בקרב אנשי הדת.
בסופו של דבר הכריז הכתר על הילידים כקטינים חוקיים והם הושמו תחת האפוטרופסות של הכתר, שהיה אחראי לאינדוקטרינציה שלהם.
מעמד זה הוא שאסר על האוכלוסייה הילידית את הכהונה.
במהלך המאות הבאות, תחת השלטון הספרדי, התפתחה תרבות חדשה ששילבה את המנהגים והמסורות של העמים הילידים עם זה של ספרד הקתולית.
לספרדים ולילידים היו כנסיות ומבנים רבים אחרים שנבנו בסגנון ספרדי, והם קראו לערים שלהם על שם קדושים או נושאים דתיים שונים, כגון סן לואיס פוטוסי (על שם סנט לואיס) ווראקרוס (הצלב האמיתי).
האינקוויזיציה הספרדית, והמקבילה שלה בספרד החדשה שלא הייתה חזקה, האינקוויזיציה המקסיקנית, המשיכו לפעול בממלכת המשנה עד שמקסיקו הכריזה על עצמאותה ב-1821. זה הביא להוצאה להורג של יותר מ-30 בני אדם במהלך תקופת מלכות המשנה.
במהלך המאות ה-17 וה-18, האינקוויזיציה עבדה עם ממשלת מלכות המשנה כדי לבלום את הפצת הרעיונות הליברליים בעידן הנאורות, כמו גם את הרעיונות הרפובליקניים והדמוקרטיים המהפכניים של מלחמת העצמאות של ארצות הברית והמהפכה הצרפתית.
ייסוד ערים ספרדיות במאה ה-16
במהלך עשרים השנים הראשונות לאחר הכיבוש, לפני הקמת מלכות המשנה, נוסדו כמה מהערים החשובות של התקופה הקולוניאלית שנותרו חשובות גם כיום.
עוד לפני הקמת ממלכת המשנה של ספרד החדשה ב-1535, כובשים במרכז מקסיקו ייסדו ערים ספרדיות חדשות ויצאו לכיבושים נוספים, דפוס שהתקבע באיים הקריביים.
במרכז מקסיקו, הם הפכו את בירת האצטקים טנוצ'טיטלאן ליישוב הראשי של האזור.
לפיכך, ההיסטוריה של מקסיקו סיטי היא בעלת חשיבות עצומה למפעל הקולוניאלי כולו.
ספרדים ייסדו התיישבויות חדשות בפואבלה דה לוס אנחלס (נוסדה ב-1531) בנקודת האמצע בין מקסיקו סיטי (נוסדה 1521–1524) לנמל וראקרוס (1519) הקריבי.
קולימה (1524), אנטקרה (1526, כיום העיר ואחאקה), וגוודלחרה (1532) היו כולם יישובים ספרדיים חדשים.
צפונית למקסיקו סיטי נוסדה העיר קרטרו (בערך 1531) באזור המכונה הבאחיו, אזור מרכזי של חקלאות מסחרית.
גוודלחרה נוסדה מצפון-מערב למקסיקו סיטי (1531–1542) והפכה ליישוב הספרדי הדומיננטי באזור.
ממערב למקסיקו סיטי נוסד היישוב ויאדוליד (מיחואקאן) (1529–1541).
בדרום הילידים המאוכלס בצפיפות, כאמור, הפכה אנטקרה (1526) למרכז ההתיישבות הספרדית בוואחאקה; סנטיאגו דה גואטמלה נוסדה ב-1524; וביוקטן, מרידה (1542) נוסדה בפנים הארץ, כאשר קמפצ'ה נוסדה ב-1541 כנמל קריבי קטן.
סחר ימי שגשג בין קמפצ'ה לווראקרוס.
גילוי הכסף בסקטקס בצפון הרחוק היה אירוע משמעותי בהיסטוריה של ספרד החדשה והאימפריה הספרדית, כאשר הכסף הפך למניע העיקרי של הכלכלה.
העיר סקטקס נוסדה בשנת 1547 וגואנחואטו, אזור הכרייה הגדול האחר, נוסדה בשנת 1548, עמוק בשטחם של בני צ'יצ'ימקה הנוודים והעזים, שהתנגדותם לנוכחות הספרדית נודעה כקונפליקט הממושך של מלחמת צ'יצ'ימקה.
הכסף היה כל כך יקר לכתר שהיה שווה ניהול מלחמה בת חמישים שנה.
ערים ספרדיות נוספות שנוסדו לפני שנת 1600 היו נמל אקפולקו בחוף האוקיינוס השקט (1563), דורנגו (1563), סלטיו (1577), סן לואיס פוטוסי (1592) ומונטריי (1596).
הערים היו מאחזים של התיישבות אירופית ושליטת הכתר, בעוד שהאזור הכפרי היה מיושב כמעט אך ורק על ידי האוכלוסיות הילידות.
במהלך המאה ה-16 הוקמו ערים ספרדיות רבות בצפון ומרכז אמריקה.
ספרד ניסתה להקים משלחות במה שהוא כיום דרום ארצות הברית, כולל ג'ורג'יה וקרוליינה הדרומית בין 1568 ל-1587. מאמצים אלו הצליחו בעיקר באזור פלורידה של ימינו, שם נוסדה העיר סנט אוגוסטינוס ב-1565. זוהי העיר האירופית העתיקה ביותר בארצות הברית.
עם הגעתו, המשנה למלך דון אנטוניו דה מנדוסה לקח על עצמו במרץ את החובות שהופקדו עליו על ידי המלך ועודד את חקר השטחים היבשתיים החדשים של ספרד.
הוא הזמין את משלחותיו של פרנסיסקו וסקס דה קורונדו לדרום-מערב ארצות הברית של ימינו בשנים 1540–1542. המשנה למלך הזמין את חואן רודריגס קבריו בחקר הספרדי הראשון במעלה האוקיינוס השקט בשנים 1542–1543.
קבריו הפליג במעלה החוף, והפך לאירופי הראשון שראה את קליפורניה של היום, כיום חלק מארצות הברית.
המשנה למלך שלח גם את רוי לופס דה וייטלובוס לאיי הודו המזרחית הספרדיים בשנים 1542–1543. כאשר הושגה השליטה על שטחים חדשים אלו, הם הובאו תחת סמכותו של המשנה למלך של ספרד החדשה.
המתיישבים הספרדים התרחבו לנואבו מקסיקו, והיישוב הגדול סנטה פה נוסד ב-1610.
הקמת משלחות דתיות ומאחזים צבאיים בגבול הצפוני הפכה לגרעין ההתיישבות הספרדית וייסודן של עיירות ספרדיות.
התפשטות אל האוקיינוס השקט והמסחר הפיליפיני
בניסיון לפתח סחר בין איי הודו המזרחית לאמריקות מעבר לאוקיינוס השקט, מיגל לופס דה לגאספי הקים את ההתיישבות הספרדית הראשונה באיי הפיליפינים בשנת 1565, שהפכה לעיר סן מיגל (היום סבו סיטי).
אנדרס דה אורדאנטה גילה נתיב הפלגה יעיל מהאיים הפיליפינים למקסיקו שניצל את זרם קורושיו.
בשנת 1571, העיר מנילה הפכה לבירת איי הודו המזרחית הספרדיים, כשהמסחר החל עד מהרה דרך הגליאון של מנילה.
נתיב הסחר מנילה-אקפולקו העביר מוצרים כמו משי, תבלינים, כסף, פורצלן וזהב ליבשת אמריקה מאסיה.
המפקד הראשון בפיליפינים נוסד בשנת 1591, על סמך מס שנאסף.
לפיכך, עם 667,612 אנשים בלבד, בתקופה זו, הפיליפינים היו בין הארצות הדלות ביותר באסיה.
למרות הדלילות של אוכלוסיית הפיליפינים, זה היה רווחי עבור מקסיקו סיטי שהשתמשה בו כנקודת שינוע של מוצרים אסיאתיים זולים כמו משי ופורצלן.
עם זאת, בשל הכמות הגבוהה יותר של מוצרים מאסיה זה הפך לנקודת מחלוקת עם המדיניות המרקנטיליסטית של ספרד היבשתית שתמכה בייצור המבוסס על מדינת האם במקום על המושבות, ובמקרה זה הברית המסחרית מנילה-מקסיקו הייתה בסתירה מול מדריד.
ניתן לראות את חשיבות הפיליפינים לאימפריה הספרדית בכינונה כקפטן-כללי נפרד.
מוצרים שהובאו מאסיה נשלחו לאקפולקו ולאחר מכן יבשתית לווראקרוס, ולאחר מכן נשלחו לספרד על ספינות צי האינדיאס.
מאוחר יותר הם נסחרו ברחבי אירופה.
כמה ערים ועיירות בפיליפינים נוסדו כ-Presidios בפיקודם של קצינים ספרדים ואוישו על ידי חיילים מקסיקנים ופרואנים שהיו לרוב נוודים מגויסים בכוח, בני נוער מנוכרים, פושעים קטנים, מורדים או גולים פוליטיים במקסיקו ובפרו, ולפיכך היו גורם מרדני בקרב המנגנון הקולוניאלי הספרדי בפיליפינים.
מכיוון שהפיליפינים היו במרכזו של חצי סהר מיפן לאינדונזיה, היא התחלפה בין תקופות של עושר קיצוני שהתקבצו למקום, לתקופות שבהן הייתה זירת המלחמה המתמדת שהתנהלה בינם לבין האומות שמסביב.
זה השאיר רק את החזקים והחזקים ביותר לשרוד ולשרת את שירותם הצבאי.
לפיכך היו שיעורי עריקה ותמותה גבוהים אשר חלו גם על הלוחמים והפועלים הפיליפינים הילידים שגייסה ספרד, כדי להילחם בקרבות בכל רחבי הארכיפלג ובמקומות אחרים או לבנות גליאונים ועבודות ציבוריות.
זה טשטש עוד יותר את מערכת הקאסטות הגזעית שספרד כל כך ניסתה לשמור בעיירות ובערים.
נסיבות אלו תרמו לקושי הגובר לשלוט בפיליפינים.
בשל אלה, כתב איש הכספים המלכותי של מנילה מכתב לקרלוס השלישי, מלך ספרד, שבו הוא מייעץ לנטוש את המושבה, אך לכך התנגדו בהצלחה המסדרים הדתיים והמיסיונרים שטענו כי הפיליפינים הם נקודת השקה להמשך המרות הדת במזרח הרחוק.
בשל האופי המיסיונרי של המושבה הפיליפינית, שלא כמו במקסיקו שבה רוב המהגרים היו בעלי אופי אזרחי, רוב המתיישבים בפיליפינים היו חיילים, סוחרים או אנשי דת והיו ברובם גברים.
לרוע המזל, הכסף שנכרה במחיר חיים רבים והיותו מתכת יקרה בקושי הגיע לחיילים הספרדים, המקסיקנים, הפרואנים והפיליפינים המורעבים או הגוססים שהוצבו בפרסידיוס ברחבי הארכיפלג, נאבקים בפלישות מתמדות, בזמן שחיפשו אחריו סוחרים סינים, הודים, ערבים ומלאים במנילה שסחרו עם הלטינים תמורת המתכת היקרה שלהם בתמורה למשי, תבלינים, פנינים ובשמים.
הסחר וההגירה לא כוונו רק לפיליפינים.
זה גם פנה בכיוון ההפוך, ליבשת אמריקה, מהפיליפינים המורדים, במיוחד הלויאליסטים הפיליפינים הגולים, שנמנעו מזכויותיהם המסורתיות על ידי קצינים ספרדים חדשים מספרד שהחליפו את הכובשים הספרדים המקוריים ממקסיקו שהיו פוליטיים יותר ביצירת בריתות.
שהיו להם הסכמי ידידות איתם (בשל שנאתם המשותפת נגד מוסלמים, שכן פיליפינים ילידי האלילים נלחמו בסולטנות ברוניי והספרדים כבשו את אמירות גרנדה).
החלוצים המקוריים האידיאליסטים מתו והוחלפו בקצינים מלכותיים בורים שהפרו הסכמים, ובכך גרמו לקנוניה של המהארליקים בקרב הפיליפינים, שקשרו קשר יחד עם ברוניאים ויפנים, אך כישלון הקונספירציה גרם לגלותם של הלויאליסטים לאמריקה, שם הם הקימו קהילות על פני החופים המערביים, ובראשם גררו, מקסיקו, שהייתה לימים מרכז של מלחמת העצמאות המקסיקנית.
נתיבי סחר והגנה באוקיינוס הספרדי
הכתר הספרדי יצר מערכת של שיירות של ספינות (שנקראות flota) כדי למנוע התקפות של פריבטירים אירופאים.
כמה התקפות בודדות על אוניות אלו התרחשו במפרץ מקסיקו ובים הקריבי על ידי פיראטים ופריבטירים אנגלים והולנדים.
מעשה פיראטי אחד כזה הובל על ידי פרנסיס דרייק בשנת 1580, ואחר על ידי תומאס קוונדיש בשנת 1587. באחד המקרים נבזזו הערים אואטולקו (אואחאקה) ובארה דה נבידאד במחוז חליסקו של מקסיקו.
עם זאת, הנתיבים הימיים הללו, הן על פני האוקיינוס השקט והן באוקיינוס האטלנטי, היו מוצלחים בתפקיד ההגנתי והלוגיסטי שמילאו בהיסטוריה של האימפריה הספרדית.
במשך למעלה משלוש מאות שנים ליווה הצי הספרדי את שיירות הגליאונים שהפליגו מסביב לעולם.
דון לופה דיאס דה ארמנדריס, יליד קיטו, אקוודור, היה המשנה למלך הראשון של ספרד החדשה שנולד ב'עולם החדש'.
הוא הקים את 'צי ברלובנטו' (Armada de Barlovento), שבסיסו בווראקרוס, כדי לסייר באזורי חוף ולהגן על הנמלים, עיירות הנמל וספינות הסחר מפני שודדי ים ופריבטירים.
לאחר הפלישה למרכז מקסיקו, היו הרבה מרידות אינדיאניות גדולות שהביסו, שינו או ערערו את השלטון הספרדי.
במלחמת מיקסטון בשנת 1541, המשנה למלך דון אנטוניו דה מנדוסה הנהיג צבא נגד התקוממות של קקסנס.
במרד פואבלו של 1680, אינדיאנים ב-24 התיישבויות בניו מקסיקו גירשו את הספרדים, שעזבו לטקסס, גלות שנמשכה עשור.
מלחמת צ'יצ'ימקה נמשכה למעלה מחמישים שנה, 1550–1606, בין הספרדים לקבוצות ילידים שונות בצפון ספרד החדשה, במיוחד באזורי מכרות הכסף וקווי התחבורה.
קשה היה לשלוט באינדיאנים הצפוניים הנוודים או הנוודים למחצה לאחר שרכשו את הניידות של הסוס.
בשנת 1616, בני הטפהואן מרדו נגד הספרדים, אך הם דוכאו מהר יחסית.
האינדיאנים בני טארהומארה ניהלו מרד בהרי צ'יוואווה במשך כמה שנים.
בשנת 1670 פלש צ'יצ'ימקאס לדורנגו, והמושל, פרנסיסקו גונזלס, נטש את הגנתו.
מלחמות ספרד-צ'מורו שהחלו בגואם ב-1670 לאחר הקמת נוכחות פיזית בספרד הביאו לסדרה של מצורים של הביצורים הספרדים, האחרון ב-1684.
באזור הדרומי של ספרד החדשה, המרד של צלטל מאיה וקבוצות ילידים אחרות, כולל צוציל וצ'ול, בשנת 1712. זה היה מרד רב אתני שעורר סוגיות דתיות בכמה קהילות.
בשנת 1704 דיכא המשנה למלך פרנסיסקו פרננדס דה לה קואבה מרד של פימה בנואיבה ויסקאיה.
בית המלוכה הבורבוני פתח בתוכנית מרחיקת לכת להחיות את כלכלת הטריטוריות שלו, הן בחצי האי והן בנחלותיו שמעבר לים.
הכתר ביקש להגביר את השליטה והיעילות הניהולית שלו, ולהקטין את כוחה ואת הפריבילגיה של הכנסייה הרומית-קתולית מול המדינה.
הכיבוש הבריטי של מנילה והוואנה ב-1762, במהלך הסכסוך העולמי של מלחמת שבע השנים, גרם לכך שהכתר הספרדי נאלץ לחשוב מחדש על האסטרטגיה הצבאית שלו להגנה על רכושו.
הכתר הספרדי היה מעורב עם בריטניה במשך מספר שנים בלוחמה בעצימות נמוכה, עם נמלים ודרכי מסחר שהוטרדו על ידי פריבטירים אנגלים.
הכתר חיזק את ההגנות של וראקרוס וסאן חואן דה אולואה, ג'מייקה, קובה ופלורידה, אך הבריטים בזזו את הנמלים בסוף המאה ה-17. סנטיאגו דה קובה (1662), סנט אוגוסטינוס פלורידה הספרדית (1665) וקמפצ'ה 1678 וכך עם אובדן הוואנה ומנילה, ספרד הבינה שהיא צריכה לנקוט בצעדים משמעותיים.
הבורבונים הקימו צבא קבע בספרד החדשה, החל משנת 1764, וחיזקו תשתיות הגנה, כמו מבצרים.
הכתר חיפש מידע מהימן על ספרד החדשה ושלח את חוסה דה גאלבס כ-Visitador General (מפקח כללי), אשר הבחין בתנאים הדורשים רפורמה, החל משנת 1765, על מנת לחזק את שליטת הכתר על הממלכה.
מאפיין חשוב של הרפורמות הבורבוניות היה בכך שהן עצרו את כמות השליטה המקומית המשמעותית שהייתה מאפיין את הבירוקרטיה תחת ההבסבורגים, במיוחד באמצעות מכירת משרדים.
הבורבונים חיפשו חזרה לאידיאל המלוכני של אלה שאינם קשורים ישירות לאליטות המקומיות כמנהלים, אשר בתיאוריה אמורים להיות חסרי עניין, לאייש את הדרגים הגבוהים של השלטון האזורי.
בפועל פירוש הדבר היה שהיה מאמץ משותף למנות בעיקר פנינסולרים, בדרך כלל אנשי צבא עם רשומות שירות ארוכות, בניגוד להעדפה ההבסבורגית של פרלטים, שהיו מוכנים לנוע ברחבי האימפריה העולמית.
הכוונות היו משרד חדש אחד שניתן היה לאייש בחצי האי, אך לאורך המאה ה-18 הושגו הישגים משמעותיים במספר המושלים-קפטן גנרלים, שופטי אודינסיה ובישופים, בנוסף לתפקידים אחרים, ילידי ספרד.
בשנת 1766 מינה הכתר את קרלוס פרנסיסקו דה קרואה, מרקיז דה קרואה, כמשנה למלך של ספרד החדשה.
אחת ממשימותיו המוקדמות הייתה ליישם את החלטת הכתר לגרש את הישועים מכל שטחיו, שהושגה ב-1767. היות שלישועים היה כוח משמעותי, הם החזיקו בנחלות גדולות ומנוהלות היטב, חינכו את צעירי האליטה של ספרד החדשה, וכמסדר דתי עמיד בפני שליטה בכתר, הישועים היוו יעד עיקרי להגשת שליטה בכתר.
קרואה סגר את האוטו-דה-פה הדתי של האינקוויזיציה לצפייה ציבורית, מה שאותת על שינוי ביחסו של הכתר לדת.
הישגים משמעותיים נוספים תחת ניהולו של קרואה היו ייסוד הקולג' לכירורגיה ב-1768, חלק מהדחיפה של הכתר להכנסת רפורמות מוסדיות שהסדירו מקצועות.
הכתר גם היה מעוניין לייצר הכנסה נוספת לקופתו וקרואה הקים את הגרלת הלוטו המלכותית ב-1769. קרואה גם יזם שיפורים בבירה ובמושבה של מלכות המשנה, והגדיל את גודל הפארק המרכזי שלה, Alameda.
משנה למלך אקטיביסטי נוסף שביצע רפורמות היה אנטוניו מריה דה בוקארלי אי אורסואה, מרקיז דה ואלארוסו אי קונדה דה חרנה, שכיהן מ-1771 עד 1779, ומת בתפקיד.
חוסה דה גלבס, כעת השר לענייני הודו לאחר מינויו למבקר הכללי של ספרד החדשה, תדרך את המשנה החדש למלך על רפורמות שיש ליישם.
בשנת 1776 הוקמה יחידה טריטוריאלית צפונית חדשה, המפקדה הכללית של המחוזות הפנימיים הידועה בשם Provincias Internas (בספרדית: Comandancia y Capitanía General de las Provincias Internas).
תאודורו דה קרואה, אחיינו של המשנה למלך לשעבר, מונה למפקד הכללי הראשון של המחוזות הפנימיים, בלתי תלוי במשנה למלך של ספרד החדשה, כדי לספק מינהל טוב יותר למחוזות הגבול הצפוניים.
הם כללו את נואבה ויסקאיה, נואבו סנטנדר, סונורה אי סינלואה, לאס קליפורניאס, קואווילה וטחאס (קואווילה וטקסס), ונואבו מקסיקו.
בוקארלי התנגד לתוכניתו של גלבס ליישם את הארגון האדמיניסטרטיבי החדש של המחוזות הפנימיים, שלדעתו יכביד על אזורים עם אוכלוסייה דלילה בעלויות מופרזות עבור הבירוקרטיה החדשה.
הכתר גם הקים צבא קבע, במטרה להגן על שטחיו שמעבר לים.
הצגת החדשנות העיקרית של המלכים הבורבוניים הספרדים של ראשי הערים, מוסד המחקה את זה של צרפת הבורבונית.
הם הוצגו לראשונה בקנה מידה גדול בספרד החדשה, על ידי השר לענייני הודו חוסה דה גאלבס, בשנות ה-70 של המאה ה-18, אשר חזה במקור שהם יחליפו את מערכת המשנה (מלכות משנה).
עם סמכויות רחבות לגבי גביית מיסים ואוצר הציבור ועם מנדט לסייע בטיפוח צמיחה כלכלית במחוזותיהם, מועמדים פלשו לסמכויות המסורתיות של המשנה למלך, מושלים ופקידים מקומיים, כגון ה-corregidores, אשר בוטלו בהדרגה עם הקמת מוסד ראשי הערים.
הכתר ראה בראשי הערים בלימה בפני הפקידים האחרים הללו.
לדוגמה, לאחר תקופה של ניסויים שבה הוצב ראש עיר עצמאי למקסיקו סיטי, המשרד נמסר לאחר מכן לאותו אדם שכיהן במקביל בתפקיד המשנה למלך.
ההתמקדות בכלכלה (וההכנסות שהיא סיפקה לקופת המלוכה) הורחבה גם לחברה בכללותה.
קודמו עמותות כלכליות, כמו החברה הכלכלית של ידידי הארץ.
חברות כלכליות דומות ל"ידידי הארץ" הוקמו ברחבי העולם הספרדי, כולל קובה וגואטמלה.
הכתר שלח סדרה של משלחות מדעיות לנחלותיו שמעבר לים, כולל המשלחת הבוטנית המלכותית לספרד החדשה, בראשות מרטין דה ססה וחוסה מריאנו מוצ'ינו (1787–1808).
אלכסנדר פון הומבולדט בילה שנה בספרד החדשה בשנת 1804 במסעו המדעי במימון עצמי לאמריקה הספרדית.
מיומן כמהנדס כרייה, תצפיותיו של הומבולדט על כריית כסף בספרד החדשה היו חשובות במיוחד לכתר, שהיה תלוי בהכנסות מכסף בעולם החדש.
הרפורמות הבורבוניות לא היו תוכנית מאוחדת או קוהרנטית לחלוטין, אלא סדרה של יוזמות כתר שנועדו להחיות את הכלכלות של נחלותיו מעבר לים ולהפוך את הממשל ליעיל יותר תחת שליטה איתנה של הכתר.
שמירת הרישומים השתפרה והרישומים היו מרוכזים יותר.
הבירוקרטיה הייתה מאוישת בגברים מוכשרים, רובם ספרדים ילידי חצי האי.
ההעדפה כלפיהם גרמה לכך שהייתה טינה מצד אנשי האליטה ילידי אמריקה ובני משפחותיהם, שהודרו מלמלא תפקידים.
הקמת צבא גרמה לכך שחלק מהספרדים האמריקאים הפכו לקצינים במיליציות מקומיות, אך השורות התמלאו בגברים עניים מבני תערובת, שהתרעמו על השירות ונמנעו ממנו במידת האפשר.
המאה הראשונה שראתה את הבורבונים על כס המלכות הספרדי עלתה בקנה אחד עם סדרה של סכסוכים עולמיים שהעמידו בעיקר את צרפת מול בריטניה הגדולה.
ספרד, כבעלת ברית של צרפת הבורבונית, נמשכה לסכסוכים אלו.
למעשה, חלק מהמניע לרפורמות הבורבוניות היה הצורך הנתפס להכין את האימפריה מבחינה מנהלית, כלכלית וצבאית למה שהייתה המלחמה הצפויה הבאה.
מלחמת שבע השנים התבררה כזרז לרוב הרפורמות בנחלות שמעבר לים, בדיוק כמו שמלחמת הירושה הספרדית הייתה עבור הרפורמות בחצי האי.
בשנת 1720, משלחת וילסור מסנטה פה נפגשה וניסתה להתייעץ עם בעלי בריתה של צרפת, שבט Pawnee, מה שהיא כיום נברסקה.
המשא ומתן לא צלח, והתפתח קרב; הספרדים הובסו קשות, כשרק שלושה עשר הצליחו לחזור לניו מקסיקו.
למרות שזה היה קרב קטן, הוא היה משמעותי בכך שזו הייתה החדירה העמוקה ביותר של הספרדים אל המישורים הגדולים, וקבעה את הגבול להתפשטות הספרדית ולהשפעה שם.
מלחמת אוזנו של ג'נקינס פרצה ב-1739 בין הספרדים והבריטים והוגבלה לאיים הקריביים ולג'ורג'יה.
הפעולה העיקרית במלחמת אוזנו של ג'נקינס הייתה מתקפה אמפיבית גדולה שפתחו הבריטים בפיקודו של אדמירל אדוארד ורנון במרץ 1741 נגד קרטחנה דה אינדיאס, אחד מנמלי הסחר בזהב הגדולים של ספרד באיים הקריביים (היום קולומביה).
למרות שהפרק הזה נשכח ברובו, הוא הסתיים בניצחון מכריע של ספרד, שהצליחה להאריך את שליטתה באיים הקריביים ואכן להבטיח את המיין הספרדית עד המאה ה-19.
מתיישבי לואיזיאנה, בתקווה להחזיר את השטח לצרפת, במרד חסר הדם של 1768 אילצו את מושל לואיזיאנה אנטוניו דה אולואה לברוח לספרד.
המרד נמחץ ב-1769 על ידי המושל הבא אלחנדרו אוריילי, שהוציא להורג חמישה מהקושרים.
שטח לואיזיאנה היה אמור להיות מנוהל על ידי ממונים בקובה עם מושל באתר בניו אורלינס.
ספרד נכנסה למלחמת העצמאות האמריקאית כבעלת ברית של ארצות הברית וצרפת ביוני 1779. מספטמבר 1779 עד מאי 1781, ברנרדו דה גאלבס הוביל צבא במערכה לאורך חוף המפרץ נגד הבריטים.
צבאו של גאלבס כלל אנשי קבע ספרדים מכל רחבי אמריקה הלטינית ומיליציה שהורכבה בעיקר מאקדים יחד עם קריאולים, גרמנים ואינדיאנים.
צבאו של גאלבס נלחם והביס את הבריטים בקרבות במנצ'אק ובבאטון רוז', לואיזיאנה, נאצ'ז, מיסיסיפי, מוביל, אלבמה ופנסקולה, פלורידה.
אובדן מוביל ופנסקולה הותיר את הבריטים ללא בסיסים לאורך חוף המפרץ.
בשנת 1782, כוחות בפיקודו הכולל של גאלבס כבשו את בסיס הצי הבריטי בנסאו באי ניו פרובידנס באיי בהאמה.
גאלבס כעס על כך שהמבצע התנהל בניגוד להוראותיו לבטל, והורה על מעצרו וכליאתו של פרנסיסקו דה מירנדה, עוזרו של חואן מנואל קאג'יגאל, מפקד המשלחת.
מירנדה ייחס מאוחר יותר את הפעולה הזו מצדו של גאלבס לקנאה בהצלחתו של קאג'יגאל.
בהסכם פריז השני (1783), שסיים את המהפכה האמריקאית, החזירה בריטניה את השליטה בפלורידה חזרה לספרד בתמורה לאיי בהאמה.
ספרד שלטה אז על נהר המיסיסיפי מדרום לקו הרוחב 32°30' צפון, ובמה שמכונה הקונספירציה הספרדית, קיוותה להשיג שליטה רבה יותר על לואיזיאנה ועל כל המערב.
תקוות אלו הסתיימו כאשר הופעל לחץ על ספרד לחתום על הסכם פינקני ב-1795. צרפת רכשה מחדש את לואיזיאנה מספרד בחוזה הסודי של סן אילדפונסו בשנת 1800. ארצות הברית קנתה את השטח מצרפת ברכישת לואיזיאנה ב-1803.
ספרד החדשה תבעה את כל החוף המערבי של צפון אמריקה ולכן ראתה את פעילות הסחר הרוסית בפרוות באלסקה, שהחלה באמצע עד סוף המאה ה-18, כפלישה ואיום.
כמו כן, חקר החוף הצפון-מערבי על ידי קפטן ג'יימס קוק מהצי הבריטי ופעילות סחר הפרוות שלאחר מכן על ידי ספינות בריטיות נחשבו כפלישה לשטח ספרדי.
כדי להגן ולחזק את תביעתה, שלחה ספרד החדשה מספר משלחות לצפון מערב האוקיינוס השקט בין השנים 1774 ו-1793.
בשנת 1789, מוצב ימי בשם סנטה קרוס דה נוקה (או סתם נוקה) הוקם ב-Friendly Cove בנוטקה סאונד (כיום יוקווט), האי ונקובר.
הוא היה מוגן על ידי סוללת תותחי חוף בשם פורט סן מיגל.
סנטה קרוס דה נוקה הייתה העמדה הצפונית ביותר של ספרד החדשה.
זו הייתה המושבה האירופית הראשונה במה שהוא כיום מחוז קולומביה הבריטית והיישוב הספרדי היחיד בקנדה של ימינו.
סנטה קרוס דה נוקה נשארה בשליטת ספרד החדשה עד 1795, אז היא ננטשה על פי תנאי אמנת נוטקה השלישית.
מאחז נוסף, שנועד להחליף את סנטה קרוס דה נוקה, נבנה בחלקו במפרץ נאה בצד הדרומי של מצר חואן דה פוקה במה שהיא כיום מדינת וושינגטון בארצות הברית.
מפרץ נאה היה ידוע בשם Bahía de Núñez Gaona בספרד החדשה, והמאחז שם כונה "פוקה".
הוא ננטש, הרוס חלקית, ב-1792. אנשיו, בעלי החיים, התותחים והתחמושת שלו הועברו לנוקה.
בשנת 1789, בסנטה קרוס דה נוקה, התרחש סכסוך בין קצין הצי הספרדי אסטבן ז'וזה מרטינס והסוחר הבריטי ג'יימס קולנט, מה שגרר את משבר הנוטקה, שצמח לתקרית בינלאומית ולאיום מלחמה בין בריטניה וספרד.
אמנת נוטקה הראשונה מנעה את המלחמה אך הותירה בעיות ספציפיות רבות ללא פתרון.
שני הצדדים ביקשו להגדיר גבול צפוני לספרד החדשה.
במצר נוטקה, הנציג הדיפלומטי של ספרד החדשה, חואן פרנסיסקו דה לה בודגה אי קוואדרה, הציע גבול במצר חואן דה פוקה, אך הנציג הבריטי, ג'ורג' ונקובר סירב לקבל כל גבול מצפון לסן פרנסיסקו.
לא ניתן היה להגיע להסכם והגבול הצפוני של ספרד החדשה נותר בלתי מוגדר עד הסכם אדמס-אוניס עם ארצות הברית (1819).
הסכם זה גם העביר את פלורידה הספרדית לארצות הברית.
ההסכם השלישי של סן אילדפונסו העביר לצרפת את השטח העצום שנפוליאון מכר לאחר מכן לארצות הברית ב-1803, הידוע בשם רכישת לואיזיאנה.
ארצות הברית השיגה את פלורידה הספרדית ב-1819 בהסכם אדמס-אוניס.
אמנה זו גם הגדירה גבול צפוני לספרד החדשה, בקו רוחב 42° צפון (כיום הגבול הצפוני של מדינות ארצות הברית קליפורניה, נבדה ויוטה).
בהכרזת העצמאות של האימפריה המקסיקנית של 1821, הן מקסיקו והן מרכז אמריקה הכריזו על עצמאותן לאחר שלוש מאות שנים של שלטון ספרדי והקימו את האימפריה המקסיקנית הראשונה, אם כי מרכז אמריקה דחתה במהירות את האיחוד.
לאחר זעקת דולורס של הכומר מיגל אידלגו אי קוסטיה משנת 1810 (קריאה לעצמאות), צבא המורדים החל במלחמה של אחת עשרה שנים.
בתחילה, מעמד הקריאולים נלחם נגד המורדים.
בשנת 1820, הפיכה צבאית בספרד אילצה את פרננדו השביעי לקבל את סמכותה של החוקה הספרדית הליברלית.
רוח הרפאים של הליברליזם שעלול לערער את הסמכות והאוטונומיה של הכנסייה הקתולית גרמה להיררכיית הכנסייה בספרד החדשה לראות את העצמאות באור אחר.
במדינה עצמאית, הכנסייה ציפתה לשמור על כוחה.
הממשלה המלכותית התמוטטה בספרד החדשה וצבא שלושת הערבויות צעד בניצחון לתוך מקסיקו סיטי ב-1821.
האימפריה המקסיקנית החדשה הציעה את הכתר לפרננדו השביעי או לבן משפחת המלוכה הספרדית שהוא ימנה.
לאחר סירובה של המלוכה הספרדית להכיר בעצמאותה של מקסיקו, ה- (צבא שלושת הערבויות), בראשות אגוסטין דה איטורבידה וויסנטה גררו, ניתקו את כל הקשרים הפוליטיים והכלכליים עם ספרד והכתירו את איטורבידה כקיסר מקסיקו.
מדינות מרכז אמריקה הייתה במקור חלק מהאימפריה המקסיקנית; אבל הן התנתקו בשלום ב-1823, והקימו את המחוזות המאוחדים של מרכז אמריקה תחת החוקה של 1824.
זה הותיר רק את קובה ופוארטו ריקו באיי הודו המערבית הספרדיים, ואת הפיליפינים באיי הודו המזרחית הספרדיים כחלק מהאימפריה הספרדית; עד שאבדו לארצות הברית במלחמת ארצות הברית–ספרד (1898).
לפני המלחמה הספרדית-אמריקאית, היה לפיליפינים מרד כמעט מוצלח נגד ספרד תחת המרד של אנדרס נובאלס שנתמכו על ידי קריאולים ולטינו-אמריקאים פיליפינים, בעיקר על ידי הקצינים הלטינים לשעבר "אמריקנו", שהורכבו בעיקר ממקסיקנים לצד מעט קריאולים ומסטיסים מהמדינות העצמאיות כעת: קולומביה, ונצואלה, פרו, צ'ילה, ארגנטינה וקוסטה ריקה.
לאחר מכן, ספרד, על מנת להבטיח ציות לאימפריה, ניתקה את הפיליפינים מבעלי בריתה הלטינים-אמריקאים והכניסה לצבא הספרדי של המושבה, ספרדים מהיבשת, מה שדחף והכעיס את החיילים מאמריקה הלטינית והפיליפינים שהיו בפיליפינים.
המורשת של מקסיקו בתקופה הקולוניאלית היא משמעותית בתחומים רבים.
מקסיקו הייתה המקום של בית הדפוס הראשון (1539), האוניברסיטה הראשונה (1551), הפארק הציבורי הראשון (1592), והספרייה הציבורית הראשונה (1640) ביבשת אמריקה, בין מוסדות אחרים.
אמנים חשובים מהתקופה הקולוניאלית, כוללים את הסופרים חואן רואיז דה אלרקון, קרלוס דה סיגואנזה אי גונגורה, וסור חואנה אינס דה לה קרוס, הציירים קריסטובל דה וילפנדו ומיגל קבררה והאדריכל מנואל טולסה.
האקדמיה של סן קרלוס (1781) הייתה בית הספר והמוזיאון הגדול הראשון לאמנות ביבשת אמריקה.
המדען הגרמני אלכסנדר פון הומבולדט בילה שנה במקסיקו, ומצא את הקהילה המדעית בבירה פעילה ומלומדת.
הוא פגש את המדען המקסיקני אנדרס מנואל דל ריו פרננדס, שגילה את היסוד ונדיום בשנת 1801. מאפיינים תרבותיים מקסיקנים רבים, כולל טקילה, שזוקקה לראשונה במאה ה-16, צ'רריה (המאה ה-17), מריאצ'י (המאה ה-18) ומטבח מקסיקני, שילוב של מטבח אמריקאי ואירופאי (במיוחד ספרדי), התעוררו במהלך התקופה הקולוניאלית.
ההיסטוריה של העיר עכו מקיפה כחמשת אלפי שנות התיישבות, שראשיתן בסביבות שנת 3200–3000 לפני הספירה, בראשית תקופת הברונזה הקדומה.
המתיישבים הראשונים היו ככל הנראה חקלאים, אך המקום ננטש בשנת 3000 לפנה"ס לערך והוקם מחדש בתקופת הברונזה התיכונה (2000 עד 1550 לפנה"ס), בצורת עיר מבוצרת.
היא אחת מערי הנמל העתיקות בעולם, ובמשך שנים רבות הייתה עיר מפתח לכיבוש ארץ ישראל, שכן מיקומה על רצועת החוף הרחבה אפשר גישה נוחה דרך הגליל אל פנים הארץ.
היא ידעה עליות ומורדות ועברה מיד ליד פעמים רבות.
עכו הגיעה לשיאה כאשר שימשה כבירת ממלכת ירושלים במאה ה־13 וכבירתו של אחמד אל־ג'זאר בסוף המאה ה־18. מאז המאה ה־19 פחתה חשיבותה של העיר, ביחס לחיפה שהייתה לעיר הנמל הראשית של צפון הארץ.
בהתאם לכך הייתה התפתחותה של העיר איטית בהשוואה לזאת של חיפה.
מהעת העתיקה ועד התקופה ההלניסטית שכנה העיר בתל עכו.
התל יושב לראשונה בתקופת הברונזה הקדומה אך ננטש למשך אלף שנים.
היישוב התחדש בו בתקופת הברונזה התיכונה, וקמה בו עיר מבוצרת ובה מצודה.
בתקופה זאת נזכרה עכו בכתבי המארות המצריים.
העיר הכנענית הגיעה לשיא פריחתה בתקופת הברונזה המאוחרת במאה ה־14 לפנה"ס ובמאה ה־13 לפנה"ס, ופעל בה נמל חשוב שעמד בקשרי מסחר עם קפריסין ועם ערי הים האגאי.
היא נזכרה בתקופה זאת במכתבי אל־עמארנה ובכתובות שנמצאו בעיר אוגרית.
בראשית תקופת הברזל התיישבו בתל בני שרדנה, ולאחר מכן נשלטה עכו על ידי הפיניקים.
סנחריב מלך אשור, החריב את עכו בשנת 701 לפנה"ס, אך היישוב במקום התחדש.
בתקופה הפרסית, החל באמצע המאה ה־4 לפנה"ס, החל מוקד העיר לנוע מערבה לכיוון הנמל הפנימי אל שטחה של עכו העתיקה כיום, תהליך שהושלם בתקופה ההלניסטית.
התל ננטש בסוף המאה ה־2 לפנה"ס, אך שרידים מועטים מעידים על יישוב כלשהו שהתקיים במקום גם בתקופות מאוחרות יותר.
מספר מסורות מציינות את קברו של אמנון בן דוד בסמוך לעכו, וכן מצוינת קבורתה של דבורה הנביאה.
בתקופה הפרסית שימשה העיר בסיס למסעות המלחמה של האימפריה הפרסית נגד מצרים.
עוד לפני הכיבוש המוקדוני, היו לעיר יחסים עם אתונה והעולם היווני.
בשנת 311 לפנה"ס סבלה העיר ממעשי הרס שביצע בה תלמי הראשון בזמן נסיגתו מפני אנטיגונוס מונופתלמוס, אולם היא התאוששה במהירות, והתפתחה לעיר הלניסטית ששגשגה מאוד בימי תלמי השני פילדלפוס, ואז גם קיבלה את השם "פטולמאיס", על שמו.
עם זאת, השם "עכו" נותר שגור בפי התושבים, והוא דבק בעיקר בחלק העתיק של העיר, במצודה.
היא הייתה מושבה צבאית תלמאית החל בשנת 261 לפנה"ס.
במאה ה־3 לפנה"ס היא כבר שימשה אחד מנמליה החשובים של ארץ ישראל.
תלמי השני ותלמי השלישי, נזקקו למטבעה משלה.
בתקופה ההלניסטית הייתה צור המקור העיקרי למטבעות כסף בארץ ישראל; בעכו נמצאו מטבעות צוריים־פיניקיים רבים, כאלה שנטבעו בצור, כאלה שנטבעו בעכו (וסומנו באות ע') בסגנון מטבעות צור, ואף מטבעות מִטביעות משותפות (שסומנו באותיות ע' וצ', עכו וצור).
החל מתקופת אנטיוכוס הרביעי, הופיעה על המטבעות הכתובת "האנטיוכיים אשר בפטולמאיס", כלומר, העיר קיבלה אז גם את השם "אנטיוכיה", בהתאם למנהגו של אנטיוכוס אפיפנס.
בשנת 165 לפנה"ס הביס שמעון התרסי את הסלאוקים בקרבות רבים בגליל, והם נסוגו לעיר פטולמאיס, שאותה לא עלה בידו לכבוש.
בשנת 153 לפנה"ס אלכסנדר באלאס, שטען שהוא בנו של אנטיוכוס הרביעי, התחרה על הכתר הסורי עם דמטריוס הראשון, וכבש את העיר שפתחה בפניו את שעריה.
באלאס הגיע להסכם עם יונתן החשמונאי, לפיו יתמכו בו היהודים נגד יריבו.
לאחר רציחת באלאס בשנת 146 לפנה"ס, התחרו על השלטון במלכות הסלאוקים שר הצבא דיודוטוס טריפון שהחזיק בבנו של באלאס, ודמטריוס השני בנו של דמטריוס.
יונתן החשמונאי ביקר בעכו שלוש פעמים.
באחד מביקוריו אלה בשנת 150 לפנה"ס, השתתף יונתן בחתונתם של אלכסנדר באלאס וקלאופטרה תאה בנוכחות אבי הכלה, תלמי השישי.
בשני הביקורים הראשונים יצא יונתן בשלום אולם בשנת 143 לפנה"ס, כאשר הגיע לפטולמאיס לנהל עם טריפון משא ומתן על העברת עכו לידיו, לכד אותו טריפון בעורמה והחזיקו בעכו.
את אנשי פמלייתו של יונתן רצח מיד, ואת יונתן עצמו רצח מאוחר יותר.
בעלי התוספות מציינים ששני חשמונאים קבורים בעכו, וכוונתם כנראה לאלעזר בן חשמונאי שהיה נשוי לבתו של מתתיהו, וליונתן הוופסי, אחיו של יהודה המכבי.
העיר הותקפה אף בימי אלכסנדר ינאי, שנעזר במלכת מצרים, קלאופטרה השלישית.
אנשי עכו קראו לעזרתם את תלמי התשיעי, מלכה המודח של מצרים שפלש אל הגליל והחריבו.
בסוף המאה ה־2 לפנה"ס הושלם תהליך התבססותה של העיר במישור שבין תל עכו לחוף.
עכו הייתה לעיר הנמל החשובה ביותר בארץ, ולאחת הערים הגדולות ביותר בעולם ההלניסטי.
היא השתרעה על פני שטח של 1,000 דונם, נתון שנחשב לעצום במושגי התקופה.
הורדוס מלך יהודה (בשנים 38–4 לפנה"ס) בנה מבני ציבור בעיר.
הגאוגרף היווני סטראבון הגדיר אותה בספרו "גאוגרפיקה" (תחילת המאה ה־1 לספירה) כעיר גדולה מאד.
הברית החדשה מזכירה כי פאולוס שהה בעכו במשך יום אחד בדרכו מצור לקיסריה:
בימי הקיסר קליגולה, פגשו נכבדי העיר היהודים את נציגו פטרוניוס, והתחננו כי יסיר את הגזירה להציב את פסלו של הקיסר בבית המקדש.
בסוף תקופת בית שני כבר ישבו יהודים רבים בעיר.
אחד המטבעות מימי הקיסר קלאודיוס לכבוד יסוד עכו הרומאית-הקולוניה קלאודיה פטולימאיס וגבולותיה, משנת 53 לספירה בקירוב, מראה את הקיסר חורש את גבולות העיר במחרשה רתומה לצמד שוורים בטקס הנקרא בלטינית POMERIUM – סמל ליסוד קולוניה חדשה.
הטבלאות שבמוטות - נסים נושאות את מספרי ארבעת הלגיונות הרומאים שהקימו את הקולוניה ומושבם בסוריה: הלגיון העשירי פרטנסיס, הלגיון השישי פראטה, הלגיון השלישי גאליקה והלגיון השנים עשר פולמינטה.
לאחר פרוץ המרד הגדול, בשנת 66, ערך גסיוס פלורוס טבח נורא ביהודי עכו, והסתייע בידי הסורים ההלניסטים שישבו בעיר.
נמל עכו שימש את הגייסות הרומים בימי המרד הגדול, אליו הגיעו אספסיאנוס וצבאו, ומשם התארגנו ליציאה למלחמה לכיבוש הגליל.
חפירות מצפון-מערב לתל עכו חשפו בית קברות גדול שהיה פעיל בין אמצע המאה ה־1 ועד תחילת המאה ה־4. במקום נמצאו עשרות קברים ובהם נקברים רבים וקברי יחיד, וכן קברים ששמשו לאורך זמן.
עוד התגלו במקום מזבחות ומצבות, שרידים המעידים על הקרבת מנחות בעלי חיים, כלי זכוכית, מטבעות וממצאי מתכת.
לעכו היה תפקיד חשוב גם בעת דיכויו של מרד גאלוס.
בדומה להתנהלותו של אספסיאנוס בימי המרד הגדול, כך פרצו הרומאים מעכו אל עומק הגליל, והכניעו את המורדים.
רבן גמליאל, נשיא ישראל מסוף המאה ה-1 ועד תחילת המאה ה-2, התגורר בעכו, אליה עבר מיבנה בשל רדיפות הרומאים.
בתלמוד מופיעות שאלות רבות ששאלו אנשי עכו את רבן גמליאל ונראה שהייתה שם קהילה יהודית גדולה.
החל מכיבוש ארץ ישראל על ידי בני ישראל וכלה בימי הבית השני לא נחשבה עכו לעיר יהודית מובהקת.
לעניין שיוכה של עכו לארץ ישראל ולעניין מצוות התלויות בארץ מימי בית שני ואילך, נחלקו הדעות.
דעה אחת גרסה כי תחום הארץ עבר בתוככי העיר, כך שחלקה היה בארץ וחלקה בחוץ לארץ, ואילו דעה שנייה טענה כי כל העיר הייתה בחוץ לארץ, וקו גבול הארץ עבר בחומת עכו הדרומית.
בתקופה שלאחר החורבן שבו היהודים והתיישבו בעיר, והיא מוזכרת בתלמוד פעמים מספר.
חיו בה תנאים חשובים כרבי שמעון בן יהודה איש כפר עכו שהיה תלמידו המובהק של רשב"י, ורבי יהודה בן אגרא.
כן היו בה אמוראים רבים, בהם רבי תנחום בן רבי חייא ורבי אבא דמן עכו שהיה גם המנהיג המקומי.
בשנת 638 נכבשה העיר על ידי הערבים.
מושל מצרים אחמד אבן טולון בנה את נמל עכו מחדש במחצית השנייה של המאה ה־9 ומוקדסי, הגאוגרף בן המאה ה־10, טען כי הודות לו החלה העיר לפרוח.
בשנת 881 העיר סבלה מהשלכות של רעידת אדמה.
העיר נכבשה על ידי הביזנטים במאה ה־10 ולאחר מכן על ידי פאטמים, הסלג'וקים ושוב על ידי הפאטמים.
בשנת 1104 כבשו הצלבנים בהנהגת בלדווין הראשון את העיר, והפכו אותה לנמלם העיקרי בארץ הקודש.
הם הביאוה לשיאה בכל הזמנים.
במאה ה־11 התקיימה בעכו קהילת יהודית שמתוארה על ידי ר' אביתר גאון, מנהיג היישוב, ועל ידי נוסעים זרים כקהילה יהודית משמעותית.
בשנת 1104, בעת הכיבוש הצלבני, חרבה קהילה זאת.
בשנת 1103 החליט המלך בלדווין הראשון, שבא במסע הצלב הראשון (1099), כי נמל יפו ונמל חיפה, שנמצאו בידי הצלבנים, לא מספקים את צורכי הממלכה.
תלותם בתגבורת בכוח אדם מאירופה הייתה רבה, ולכן החליט לכבוש את עכו.
הוא נעזר בצי של ג'נובה שבאיטליה, ושם את העיר במצור בשנת 1103, ושוב ב־1104. במצור השני העיר נכנעה לאחר 20 ימים והפכה לצלבנית.
בתמורה העניק בלדווין לאנשי ג'נובה זכויות, שהיוו דגם לזכויות שנתנו הצלבנים לערי הנמל האיטלקיות בנמלי ממלכתם.
לג'נובה נמסרה שכונה בפתח נמל עכו, ובה היה לסוחריה וספניה שלטון עצמי.
בשנת 1123 הוקם הרובע של ונציה.
הוא הוענק לעיר האיטלקית בתמורה לחלקה בכיבוש צור.
הזכויות שניתנו ליוצאי ג'נובה שימשו בסיס לאלה שניתנו ליוצאי ונציה, הזכויות הורחבו במטרה להגדיל את אוכלוסיית הנוצרים בעיר.
הרובע (ובלשון בני הדור, הקומונה) היווה יחידה אוטונומית לכל דבר.
ברובע היו מוסדות ציבור, מוסדות שלטון, כולל שיפוט עצמי, בראשות "קונסול" שנשלח מטעם עיר האם, ואזור מסחר ושירותים, הצמוד לרובע.
זכויות דומות ניתנו לפיזה ואמאלפי, ובעיר היו גם רובע טמפלרי ורובע הוספיטלרי.
גי דה ליזיניאן, מלך ממלכת ירושלים, ארגן את שארית הפליטה ששרדה את התבוסה בקרב קרני חיטין ופליטים אחרים מממלכתו שנפלה ברובה לידי המוסלמים, והטיל מצור על העיר.
עכו עמדה בהתקפותיו, וצלאח א-דין הוסיף וביצר אותה.
אולם, תגבורות גדולות מאירופה שהפכו לנחשול של ממש עם הגעתם של משתתפי מסע הצלב השלישי לארץ ישראל ב־1189, שינו את יחסי הכוחות לטובת הנוצרים והעיר נפלה בידיהם בשנת 1191 לאחר מצור.
משלא הצליחו לשחרר את ירושלים, הפכו הצלבנים את עכו לבירת ממלכת ירושלים.
העיר התרחבה צפונה ונוסף לה שטח בצורת משולש שכונה "מון מיזאר" (צרפתית Mont Musard).
העיר הפכה לחשובה שבערי הנוצרים בלבנט.
מפעלי בנייה רחבי היקף יצאו אל הפועל, לערים האיטלקיות הוחזרו זכויותיהן המיוחדות, והן הקימו מחדש את רובעיהן.
אולם היריבויות שבין ערי האם האיטלקיות, במיוחד ונציה וג'נובה, גלשו לקרבות של ממש, ואלה זרעו הרס מתמשך בעיר.
מצב הדברים הידרדר לשפל המדרגה כאשר בין שתי הערים פרץ קרב ימי שהתרחש במפרץ עכו ב-24 ביוני 1258. הקרב הסתיים בניצחונה של ונציה ובנטישת הג'נובזים את העיר והתיישבותם בצור.
עכו של תקופת הצלבנים הייתה עיר של סובלנות דתית והיו בה נציגויות לדתות וזרמים שונים בדתות.
חיו בה מוסלמים, נוצרים קתולים על מסדריהם השונים, נוצרים אורתודוקסים ויהודים.
בזמן השלטון הצלבני התפתחה בעיר קהילה יהודית חשובה.
בשנת 1165 עלה הרמב"ם לארץ ישראל דרך עכו וגר בעיר במשך חמישה חודשים.
כאן יצר קשר עם הרב יפת ואתו התכתב כאשר עבר למצרים.
בשנת 1211, במסגרת עליית בעלי התוספות, הגיעו לעיר רבנים חשובים, בהם ר' שמשון בן אברהם משאנץ.
רבי יעקב השליח תלמיד רבי יחיאל מפריז התחיל ככל הנראה את מסעו בארץ ישראל מהעיר עכו, בשנת 1258. הרמב"ן נשא את "דרשת ראש השנה" בשנת 1269 בעכו וייתכן שגם נפטר בעיר.
רבי דוד הנגיד התגורר בעיר בין השנים 1291–1285. ככלל, הקהילה היהודית בעכו, שבתחילת המאה ה־13 נזכרת כקהילת ריקים ועמי הארץ, הפכה בתוך זמן קצר לקהילה חשובה מרכזית בעולם היהודי, בארץ ישראל ומחוצה לה.
פעלו בה מלומדים חשובים שעסקו בלימוד, בהגות ובהוראה, והמרכז הלמדני היהודי בעיר משך אליו גם מלומדים יהודים שבאו מגלויות שונות, במערב ובמזרח.
הכיבוש הממלוכי, בשנת 1291 הביא קץ על קהילה זאת – הקהילה התפזרה, ועכו היהודית איבדה מחשיבותה.
סופה של העיר הצלבנית הגיע כשנכבשה על ידי הממלוכים בראשות הסולטאן אל מאליק אל אשרף ח'ליל בן קלאון לאחר המצור בשנת 1291. כדי להימנע מטעותו של צלאח א-דין ועל מנת למנוע מהנוצרים לנסות ולחדש את שלטונם בעכו, הרסו הממלוכים את העיר עד היסוד.
העיר עמדה חרבה משך רוב התקופה הממלוכית.
במקום התקיים מרכז מסחר אזורי קטן, ויש עדויות לכך שבמאה ה־14 פעל בעיר נמל קטן למסחר אזורי.
עכו, ככל ארץ ישראל, נכבשה בידי העות'מאנים מידי הממלוכים ב־1517, ובתחילת המאה ה־17 השתלט עליה המנהיג הדרוזי המקומי פחר א-דין השני, שקידם בברכה את חידוש ההתיישבות הנוצרית בעיר.
בשנת 1741 הגיע לעכו רבי חיים בן עטר (המכונה על שם ספרו "אור החיים") עם שתי נשותיו ועם עשרות תלמידיו, בהם כותב קורות חייו, רבי ישמעאל מסנגויטי.
בן עטר התיישב בעכו והקים בה את ישיבת "כנסת ישראל", ששכנה במיקומו הקודם של בית הכנסת הרמח"ל.
רבי חיים בן עטר ישב בעכו כמעט שנה, ולאחריה עבר לירושלים שם הקים את הישיבה מחדש.
ב־1743 הגיע לעכו רבי משה חיים לוצאטו, יחד עם אשתו ציפורה, בנו וכמה מתלמידיו.
הרמח"ל, שנרדף על ידי רבנים באיטליה ובהולנד, חש רוגע בעכו, עיר שבה היה דמות נערצת.
ב־1747 נספה הרמח"ל במגפה, יחד עם אשתו, בנו ורבים אחרים.
הוא נקבר למרגלות תל עכו, ולפי דעה אחרת בכפר יאסיף.
עד אמצע המאה ה־18 הייתה העיר עכו קטנה ומוזנחת.
תנופת בנייה ראשונה הורגשה בה בתקופת שלטונו של שליט הגליל, הבדואי דאהר אל עומר, ששלט באזור עד מותו ב־1775.
אחמד אל־ג'זאר, הקצין ממוצא בוסני, שירש את דאהר אל עומר, והיה למושל דמשק, קבע את בירתו בעכו.
הוא שיפץ את העיר, הרחיב את ביצוריה והקים אמת מים חדשה שסיפקה לה מים מאזור כברי.
עוד בנה את חאן אל־עומדאן ואת חמאם אל־באשה ומסגד אל־ג'זאר הקרויים שניהם על שמו.
בשנת 1791 גירש אל־ג'זאר מהעיר את אנשי המושבה המסחרית הצרפתית שהתיישבו בה, וסירב לקבל קונסול צרפתי בעיר.
בשנת 1799 צר נפוליאון על עכו, במהלך מסעו בארץ ישראל, במטרה להשתמש בה כבסיס ליצירת מרד נגד השלטון הטורקי בסוריה כולה.
במהלך המצור הציב נפוליאון את תותחיו על תל עכו שזכה הודות לכך לכינוי "גבעת נפוליאון".
לאחר המצור, שנמשך מחודש מרץ עד חודש מאי, ויתר נפוליאון, והותיר את העיר בידי מגיניה הטורקים, שנעזרו במלחים בריטיים בראשות הקומודור סר סידני סמית' (מאוחר יותר עלה לדרגת אדמירל), ביריבו-חברו של נפוליאון אנטואן דה פיליפו הצרפתי, ובשר היהודי חיים פרחי.
אלא שעוד באותה שנה הורה עבדאללה, שחשש כי פרחי, שגרם למינויו, יוכל באותה קלות לסלקו מתפקידו, להוציאו להורג בחניקה.
אחיו של הנרצח צרו על העיר בשנת 1821 במטרה להעניש את עבדאללה על רצח אחיהם, כשעמם צבא טורקי גדול, אך לא יכלו לחומות העיר.
עבדאללה פאשא שלט בעיר בשנות העשרים של המאה ה־19.
בשנת 1831 שלח מוחמד עלי, שליט מצרים, את בנו אבראהים פאשא לעכו, וזה שם עליה מצור וכבשה ב-27 במאי 1832. עבדאללה פאשא נלקח למצרים וכמושל העיר מונה חוסיין עבד אל־האדי, העיר נותרה בשליטת מוחמד עלי עד שב-3 בנובמבר 1840 הופגזה עכו בידי כוחות בריטניה ואוסטריה.