tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשהדוב יראה באדם מת הוא ירגיש בטוח וכנראה יעזוב.
לעומת זאת דובים שחורים או לבנים ינסו לטרוף את האדם ובמקרה זה אסור לו להידמות למת אלא להכות בכוח לעבר החוטם או העיניים.
שימוש בנשק קר לא יעיל נגד דובים אך רובים או תרסיסים חריפים מוכיחים כמוצלחים.
גם כלבים של הבעלים עזרו לעיתים להביס את הדוב.
במספר מקרים אנשים ניצלו עקב קפיצה מצוקים, חפירת מחסים מאולתרים או אף טיפוס על עצים, אם כי מספר דובים יטפסו אחרי האדם על העץ.
כדי למנוע תקיפות כדאי להחביא מזון הרחק מיישובים, להימנע מהאכלת דובים, ללכת בשטח בצורה בולטת, לעטות בגדים בולטים ולא לרדת מהשבילים בפארקים.
איום בעזרת מקל או רובה יכול להניס דוב מתקרב, מאחר שהוא יחשוש מהנשק.
בנוסף ישנם תופים ואורות חזקים המיועדים להבריח דובים ממרחקים.
לעיתים התקהלות הדובים גדולה ומספר פארקים נסגרים לביקורים עקב שוטטות דובים.
כשדוב טורף אדם נוהגים לצוד אותו כדי למנוע מהדובים בשטח להתנהג באופן דומה.
תקיפת זאבים נגרמת בידי זאבים אפורים, לרוב באזורים רחוקים מהציוויליזציה האנושית, בתדירות משתנה.
בניגוד לדימוי הרווח בתרבות הפופולרית, נוטים הזאבים לרוב להתרחק מבני אדם, וגם פרטים שטרפו אנשים למאכל, לרוב ניצודו בידי פקחים או אפילו נכחדו מקומית.
עם זאת ישנם מקומות בהם התרחשו תקיפות רבות של זאבים, בעיקר בצרפת בה התרחשו בין השנים 1200 ל-1920 כ-7,600 התקפות קטלניות.
בעת המודרנית המספרים צנחו ביותר, אך עדיין התרחשו מספר תקיפות אנשים באירופה ורוסיה (עם מעל 8 הרוגים), אמריקה הצפונית (עם 3 הרוגים) ודרום אסיה, בה התרחשו כ-200 תקיפות קטלניות, הגבוהות ביותר בעת החדשה.
לפי מדד אחד, הרגו זאבים בין השנים 2002 ל-2020, 489 אנשים, כשרובם נהרגו מהכלבת בה חלה הזאב.
עוד אנשים נהרגו עקב התגרות, אך 67 אנשים נפגעו מניסיונות ציד, שחלקם הצליחו.
אף על פי שתקיפות זאבים הם די נדירות, ישנם גם תקיפות של כלבים אשר בויתו מן הזאב, המובילים למספר הרוגים גבוה בהרבה.
חולי כלבת: בניגוד לכלביים אחרים כמו תנים, קויוטים ושועלים הזאבים לרוב לא חולים בכלבת מאחר שהם טורפי-על וניזונים לרוב מטרף חי ולא מנבלות.
עם זאת לעיתים הם נדבקים מכלביים אחרים.
תקיפות זאבים חולים ינשכו מספר רב של אנשים וידביקו אותם במחלה הקטלנית.
התגוננות: לעיתים הזאבים יתקפו אנשים שהתעללו בהם, כלאו אותם, ניסו לצוד אותם או אף איימו עליהם או על גוריהם במודע או שלא.
תקיפות של זאב מתגונן לרוב פחות קטלניות מאחרות, אך עדיין חמורות.
ציד: להקות זאבים גדולות יכולות לטרוף גם בעלי חיים גדולים מהם בהרבה כמו ביזונים, כך שאנשים הנקרים בדרכם (בעיקר בחורפים קשים) יכולים להיטרף במהירות.
זאבים בודדים יימנעו מתקיפה למעט של ילדים או חולים.
בהודו לעיתים זאבים נכנסו לערים והרימו ילדים בלסתות, ברחו איתם מהעיר ורק אז הרגו אותם.
ישנם שני סוגי תקיפות ציד: "חקירות" ו"חיסולים".
בחקירות הזאב ינסה לבדוק את הטרף בנשיכה חלשה יחסית (בדומה לציד של מספר כרישים), מבלי לנסת להרוג את הטרף.
לעומתם בחיסולים הזאב מנסה להרוג את טרפו במהירות, לרוב בנשיכת הפנים או הגרון.
להקה גדולה עלולה להתחיל לטרוף את האדם עוד לפני שמת.
אגרסיביות: לעיתים הזאבים יתקפו בלי התגרות בכוונה לפצוע או להרוג יריב או מתחרה שחדר לטריטוריה.
תקיפות כאלה חמורות כמו ציד אך הזאבים לא יאכלו את המת, לפחות לזמן מה.
תקיפות בשבי: תנאי השביה יכולים לגרום לזאבים להתנפל על אנשים, עקב לחצים והפרעות של חיות בשביה.
לעיתים התקיפות לא צפויות מבעליהם.
מאחר שהזאבים תוקפים רק לעיתים נדירות קשה לחזות מתי יתקוף הזאב.
עם זאת זאבים שלמדו לצוד אנשים יחזרו על כך ואף ילמדו את גוריהם או את שאר להקתם לצוד אנשים, כך שלרוב ציידים נשלחים להרוג זאבים כאלה.
רעשים, אורות מהבהבים וכלבי שמירה יעזרו להרחיק זאבים.
ציידים עם שלל ציד יכולים למשוך זאבים בריח הציד, כך שעדיף לכסות או להחביא אותו.
אדם שמותקף יכול להרתיע זאבים באמצעות הנפת ידיים נמרצת וצעקות, שאולי יבריחו את הזאב.
טיפוס על עצים גם יעצור תקיפה מאחר שזאבים אינם יודעים לטפס.
התקיפה של זאבים בגודל מלא (43 עד 45 ק"ג) מספיק חזקה כדי להרוג אך פגיעה בפני הזאב יכולה לעיתים לעצור תקיפה.
למרות שתקיפות זאבים הם נדירות יחסית כיום, בעבר היו מעט יותר תקיפות עקב הקרבה של האדם לטבע ולחיות טורפות ולעיתים עקב תחרות משותפת על אותו הטרף, נוסף על היעדר אמצעי הגנה או התקפה של זאבים בכפרים מבודדים.
עם זאת ביות הכלב בוצע בידי אנשים שהחלו לגדל זאבים.
למרות שבעבר התקיפות היו רווחות יותר התרבות הרווחת בעיקר באירופה הגזימו ביחס לזאב כיצור מרושע וטורף אדם.
הדבר בלט במספר סיפורים וסרטים ידועים ביניהם: פטר והזאב, כיפה אדומה, שלושה חזירונים קטנים, סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים, היפה והחיה (בו מוצגים זאבים תוקפניים התוקפים את בל), לשבור את הקרח ועוד.
בכמה אגדות אנשים שננשכו בידי זאבים הפכו לאנשי זאב צמאי דם.
דימוי זה של הזאבים, לצד היחס לתקיפות הבודדות או לטריפות של חיות בית הובילו לציד רחב של זאבים שגרר אותם להכחדה במדינות רבות.
תקיפת מתקני הנשק הכימי בסוריה היו שתי תקיפות ישראליות של אתרי נשק כימי בסמוך לדמשק וחומס בסוריה, שבוצעו ב-5 במרץ 2020 וב-8 ביוני 2021. התקיפות נועדו לבלום מאמץ סורי לחידוש הייצור של גז עצבים מסוג סארין.
שמונה בני אדם נהרגו בתקיפה ב-2021.
מאז פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה, עשה משטרו של אסד שימוש בנשק כימי במספר אירועים.
נשיא ארצות הברית ברק אובמה, הגדיר את השימוש בנשק נגד אזרחים כ"קו אדום", ב-2013 איים לתקוף בסוריה בעקבות סדרת תקיפות כימיות בדרום המדינה, בהן נהרגו מאות.
כחלופה לתקיפה, סיכמו ארצות הברית ורוסיה כי סוריה תפורק מהנשק הכימי שברשותה, כולל גז העצבים.
משטר אסד העביר חלק ממאגרי הנשק הכימי לכוחות בינלאומיים.
במערב העריכו כי שמר חלק ממנו וכן את היכולת לייצרו.
ב-2014, דווח על שימוש נוסף בנשק כימי נגד אזרחים בסוריה.
ישראל הורתה על המתקפות בהתבסס על מידע מודיעיני שהראה שממשלת סוריה רוכשת חומרים כימיים הדרושים ליצור מחדש של הנשק הכימי, עליו ויתרה לכאורה שמונה שנים לפני כן.
ב-5 במרץ 2020 תקפה ישראל בסוריה במסגרת הניסיון למנוע מאסד לבנות מחדש מאגר של נשק כימי.
אותה תקיפה, כך דווח, כוונה נגד וילה ומתחם נוסף בפרבר סמוך לחומס, העיר השלישית בגודלה במדינה שבעבר היוותה מוקד לפעילות של המשטר בכל הנוגע לפיתוח נשק כימי.
ב-8 ביוני 2021, לפי פרסומים זרים תקפה ישראל בחומס ובדמשק ופגעה ביכולת זו.
כלי התקשורת בסוריה דיווחו על תקיפות אוויריות ישראליות, והמרכז הסורי לזכויות אדם דיווח על שמונה הרוגים מתוכם שבעה חיילים, בהם קצין בכיר ומהנדס שעבד במעבדה צבאית חשאית.
לפי פרשנים ישראליים לענייני צבא וביטחון, אחד מיעדי התקיפות והדלפתן לתקשורת היה העברת מסר לסוריה ולאיראן כי ישראל לא תאפשר לאויביה לפתח נשק להשמדה המונית - הרחבה של דוקטרינת בגין.
תקיפת טיגריס היא תקיפת אנשים הנגרמת בידי טיגריסים לאורך דרום אסיה ובדרום-מזרח אסיה במספר אזורים.
בעבר שכיחות התקיפות הייתה גבוהה בהרבה מכיום ועדיין ישנם טיגריסים התוקפים אנשים דרך קבע.
תקיפות הטיגריסים היא הגבוהה ביותר מבין החתולים הגדולים והערכות מצביעות על מעל 373,000 הרוגים מתקיפות טיגריסים בין 1800 עד 2009 בהודו, נפאל ודרום מזרח אסיה), כשבכל שנה מתו 1,800 אנשים
כיום המספרים נמוכים בהרבה כתוצאה הן מהגנה טובה יותר והן מנדירות הטיגריסים המצויים בסכנת הכחדה.
ואולם התרחבות עירונית לתוך היערות בהודו גורמים לעלייה כשתקיפות נוספות קורות בשביה.
לפי הערכות טיגריסים הורגים לרוב בין 40 ל-50 אנשים בשנה בסביבות הודו.
לעיתים טיגריסית עם גוריה מגוננת עליהם מיריבים ותתקוף להגנה וכך טיגריסים לחוצים או מופתעים (למשל כשמתעוררים משינה) יתקפו.
בכמה מקרים טיגריסים תקפו אנשים שהתקרבו לטריטוריה שלהם ובמקרה אחד נקבה עם גורים הרגה שמונה אנשים שחדרו לשטחה ללא אכילתם.
הטיגריסים גם צדים מתוך הרגל אינסטינקטיבי כלפי אדם שבורח או אף כלפי רוכב אופניים המזכיר את טרפם.
במקרה אחד דוור הודי שרכב על אופניים נרדף בידי טיגריסים לאחר שנים של עבודה רגלית ללא תקיפות כלל.
תקיפות נוספות מתרחשות בשביה ככל הנראה מלחץ או מנקמה של הטיגריס במאלפיו.
בתקריות אחרות טיגריסים ניסו לצוד חיות בית והרגו חקלאים ששמרו על החיות או שהפתיעו אותם.
עם זאת תקריות רבות נגרמו בידי טיגריסים אוכלי אדם הרואים באדם טרף.
ואולם מחקרים מראים שמרבית הטיגריסים יתרחקו מאנשים ולא ינסו לצוד אותם ויעדיפו לצוד פרסתנים או קופים וטרף דומה.
בדיקה של מספר טיגריסים שנורו לאחר שטרפו אנשים הראתה שחלקם במצב חולה ובעלי שיניים שבורות או נכויות ופציעות המקשות עליהם לצוד בהצלחה טרף זריז או חזק.
הדבר מושך אותם לצוד אנשים שהם חלשים יותר, איטיים יותר ופחות עירניים.
מאחר שהטיגריס הוא טורף-על היכול להוריד תאו ההריגה מצליחה לעיתים קרובות כשלעיתים הקורבן אף לא יודע על התקיפה.
לאחר שטיגריס מצליח להרוג אדם הוא יעדיף אותו על טרף אחר קשה יותר לציד.
ואולם טיגריסים חוששים מפעולות נקמה כך שהם יצודו רק כמוצא אחרון לאחר שהם נכשלים בציד של טרף אחר, למשל כשהם נפגעים ממחלה או מזקנה.
ציד של טיגריסים היה ידוע כבר בעת העתיקה אך לאחר הגעת הבריטים להודו, אשר חצבו כבישים לעומק היערות והקימו כפרים חדשים בקרבת הטיגריסים התקיפות החלו להעלות בהדרגה, אף שהבריטים העסיקו ציידים מומחים לטורפי אדם שכונו בהינדית: 'shikaar'.
לרוב טיגריסים מחפשים ציד תוך מעקב אחריו ובחירת מארב מוסתר והם יודעים לבחור מטרה לא חמושה חסרת הגנה.
התקיפות נגרמות לרוב לאנשים ההולכים לבדם בשולי הכפר או ביער כשרק לעיתים רחוקות הטיגריסים ייכנסו גם לכפרים מבודדים.
עם זאת קרו כבר תקיפות גם בכפרים מיושבים.
בנוסף מספר תקריות התרחשו במהלך מלחמות כמו מלחמת וייטנאם או מלחמת העולם השנייה בה טיגריסים שאכלו גופות חיילים המשיכו לצוד חיילים נוספים.
לרוב התקיפות מטיגריסים מתרחשות לאנשים הפונים נגדם או מתכופפים ולא מודעים להם אך יימנעו מתקיפה חזיתית.
עם זאת קרו גם תקיפות חזיתיות ואף תקיפות של מאהוטים שרכבו על פילים ובכמה תקריות הם אף הרגו את המאהוט על גב הפיל.
תקריות פחות שכיחות קרו על עצים נמוכים, בתוך המים ואף דייגים מעבר לחופים הותקפו בסירותיהם.
ברגעי תקיפה הטיגריס יביס את האדם בקלות ויהרוג אותו בנשיכה בעורף או בעמוד השדרה.
רק לעיתים נדירות אנשים הצליחו לשרוד תקיפה, לעיתים כשנעזרו בכלבים או בשומרים סמוכים ועדיין נפצעו קשה.
כדי להתגונן מתקיפות לרוב שולחים ציידים לעומק היערות כדי להרוג טיגריסים אוכלי אדם כדי למנוע תקיפות נוספות.
הגנות נוספות כוללות שימוש במסכות על העורף הצילה חקלאים שקטפו פירות והתכופפו ואולם תקיפות אחרות התרחשו כשהסירו את המסיכות או כשהטיגריסים התרגלו למסיכות והבינו את התרמית.
לעיתים ההגנה כללה זריקת טרף כמו חזיר ליערות כדי להרחיק טיגריסים מיישובים ואף זריקת בובות חשמליות כדי להניע מתקפות, אך לרוב ההגנות נכשלו.
לאחרונה ממשלת הודו החלה לפנות מיוזמתם חקלאים החיים בכפרים סמוך ליערות כדי למנוע הן תקיפות והן פגיעה בטיגריסים.
הטיגריסים השוכנים בביצות הסונדרבאנס שבצפון הודו ובבנגלדש ידועים בתדירות התקיפות הגבוהה שלהם, כששכיחות הטיגריסים שם גבוהה מאוד (מעל 100 פרטים בוגרים).
שכיחות התקיפות לשנה בביצות אלה הגיע ל-50 עד 60 הרוגים לשנה אך בעת האחרונה התקיפות החלו לרדת עקב שיטות ניהול מוצלחות וכיום רק 3 הרוגים מתרחשים בשנה.
עם זאת ירידה בכמות המזון בצד הבנגלדשי עקב הרס היערות מפגיעות ציקלון מובילה לעלייה בתקיפות.
החוקרים לא סבורים מדוע התקיפות בסונדרבאנס גבוהות כל כך אך נראה שהטיגריסים לא מתבססים על טרף של אדם הנחשב לטרף משני לאחר פרסתנים מקומיים כמו אייל נקוד, אייל סמבר וכן קופים.
חלק מהסברות מעלות קשר לאגרסיביות יתר עקב מליחות המים, טריטוריאליות גבוהה, אכילת גופות מהרוגי סופות מקומיות וקושי בציד בביצות.
סיבה נוספת היא שטיגריסים אלה חיים באזור מבודד ואינם פיתחו רתיעה מספקת מהאדם כמו טיגריסים אחרים שחיו לצד האדם.
תקיפת זאב ערבות או תקיפת קויוט נגרמת בידי זאבי ערבות באמריקה הצפונית במקרים די נדירים, אך בכמה מדינות כמו בקליפורניה הם הופכים לתכופים יותר ויותר.
לאורך 30 השנים האחרונות דווח על מעל 160 תקיפות, רובן במחוז לוס אנג'לס.
לפי מחלקת הדגה וחיות הבר של קליפורניה (California Department of Fish and Wildlife) ושאר מקורות מדווחים על 41 תקיפות בין 1988 עד 1997 ועוד 48 תקיפות בין 1998 עד 2003, מרביתם בדרום קליפורניה.
ואולם בניגוד לזאבים הגדולים יותר, זאבי ערבות לא יהרגו אדם בקלות.
למעשה מכל התקיפות הללו רק 2 תקיפות היו קטלניות, של ילדה בת 3, קלי קין , שנטרפה בלוס אנג'לס לאחר שנחטפה מפתח ביתה, ובקנדה של הזמרת טיילור מיטשל שהותקפה על ידי זאבי ערבות מזרחיים בנובה סקוטיה ומתה מאובדן דם.
זאבי ערבות מזרחיים הם בני כלאיים עם זאבים, מה שהופך אותם לגדולים יותר ולנועזים יותר מזאבי ערבות אחרים, מה שמדרבן אותם לתקוף.
כמה חוקרים סוברים שתקיפות של זאבי ערבות מצפון-מזרח אמריקה הצפונית לרבות מפנסילבניה, ניו יורק, ניו אינגלנד ומזרח קנדה היו של זאבי ערבות מזרחיים, בני כלאיים, בעוד שזאבי ערבות רגילים לא היו תוקפים אנשים.
זאבי הערבות הופכים לתוקפניים בעיקר עקב התרגלות לאדם ואובדן הפחד ממנו, נוסף לעובדה שחלק מזאבי הערבות מקבלים מזון מאנשים בגינות וברחובות, או כשהם מחפשים מזון באשפה עירונית.
אט אט, זאבי הערבות הופכים לציידים שתוקפים עוברי אורח, מתעמתים עם בעלי כלבים ועוקבים אחרי ילדים קטנים או אנשים חלשים.
במספר מקרים זאבי ערבות תקפו ילדים קטנים בניסיון לטרוף אותם, אך ברוב המקרים פצעו אותם בדרגות שונות והקורבנות שרדו.
במקרים אחרים התקיפות היו לשם הגנה עצמית (למשל כשזאב ערבות מופתע מנוכחות האדם), או להגנה על טריטוריה.
לפעמים זאבי הערבות חולים בכלבת, אז התקיפה מסוכנת יותר ועלולה להיות קטלנית.
היו גם אנשים שהותקפו כשניסו להציל חיות מחמד מטריפה.
כדי למנוע תקיפות, יש להיזהר שלא להאכיל זאבי ערבות, ולא להשאיר זבל אורגני או מזון לחתולים בקרבת הבתים.
גם יש להימנע מהאכלת סנאיים שימשכו בתורם זאבי ערבות.
לרוב פקחים הורגים זאבי ערבות נגועי כלבת שנשכו אנשים, אך לא את כלל האוכלוסייה.
במקרה שזאב ערבות מתקרב ומנסה לתקוף עדיף לאיים ולהרעיש כדי להפחיד אותו וומומלץ שלא לברוח, הואיל והבריחה תעורר את האינסטינקט של הטורף.
שימוש באמצעי רעש ובתרסיסים יכול למנוע תקיפה ולעיתים כלבים יגוננו על בעליהם מתקיפה.
עם זאת לרוב זאב הערבות קטן מכדי לגרום לפגיעה חמורה (למעט מחלות), כך שאדם בוגר יכול לפגוע בזאב ערבות תוקף ולהינצל.
תקיפת בית הכנסת תפארת ישראל הייתה תקיפה בה חולל בית הכנסת "תפארת ישראל", בית הכנסת העתיק ביותר בקראקס שבוונצואלה.
התקיפה אירעה בליל ה-31 בינואר 2009, במהלך יום שבת.
התקיפה התרחשה מספר ימים לאחר תום מבצע עופרת יצוקה, אשר במהלכו גירשה ונצואלה את שגריר ישראל בוונצואלה שלמה כהן, ואת הצוות הישראלי שפעל בשגרירות מהמדינה.
בעקבות תחילת מבצע עופרת יצוקה, ממשלת ונצואלה הביעה את אי הסכמתה לפעולות של ישראלים ברצועת עזה כנגד החמאס וארגוני הטרור אשר פעלו ברצועה באותו הזמן.
ב-5 בינואר 2009, האשים נשיא ונצואלה, הוגו צ'אווס את ארצות הברית בהרעלת נשיא הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת כדי לערער את היציבות במזרח התיכון.
יום לאחר מכן, צ'אווס טען כי ישראל מבצעת שואה בפלסטינים.
מספר ימים לאחר נאומים אלו, הכריז משרד החוץ של ונצואלה כי הוא רואה את פעולות ישראל ברצועת עזה כ"טרור ממלכתי" והכריז על גירוש שגריר ישראל בוונצואלה, שלמה כהן.
בעקבות גירוש השגריר הישראלי, התרחשו במדינה מספר תקריות אלימות נגד מוסדות יהודיים שונים.
בהפגנה שהתרחשה מול מבנה השגרירות הישראלי, חבורת פורעים השליכו נעליים על מבנה השגרירות וריססו עליו גרפיטי.
גם בית הכנסת "תפארת ישראל" הושחת ורוססו עליו גרפיטים, מאוחר יותר באותו החודש, בית הכנסת הותקף בשנית.
בליל 31 בינואר 2009, פרצה כנופיה חמושה שהורכבה מ-15 גברים לא מזוהים לבית הכנסת "תפארת ישראל" שבקראקס.
בית הכנסת היה בית הכנסת הגדול והעתיק בבירה.
הכנופיה השתלטה על הבניין למשך מספר שעות, ובמהלכן הרסה והשחיתה את המאגר בו אוחסנו ספרי הקודש.
הם ריססו כתובות גרפיטי, שהכילו סיסמאות אנטישמיות ואנטי-ישראליות, ובהן היו קריאות לגירוש היהודים מהמדינה.
הכנופיה גם גנבה מאגרים של רישומים על יהודים החיים בוונצואלה.
ניקולאס מדורו, שהיה שר החוץ בפועל של ונצואלה באותה תקופה, גינה את המעשה ותיאר את התקיפה כ"מעשה פלילי של ונדליזם".
גם השר ג'סי צ'אקון גינה את תקיפה אך הוא הכחיש שיש קשר כלשהו בין התוקפים לממשלה.
פוליטיקאים אמריקאים קראו לנשיא הוגו צ'אבס להגן על האוכלוסייה היהודית במדינה בעקבות האירוע.
כ-16 דמוקרטים ורפובליקנים כתבו מכתב בדרישה "להפסיק את ההפחדה וההטרדה של הקהילה היהודית".
תקיפות מיניות בצבא ארצות הברית היא סוגיה מתמשכה שזכתה לסיקור תקשורתי נרחב לאורך השנים.
לפי סקר של הפנטגון משנת 2012 עלה שכ-26,000 נשים וגברים הותקפו מינית באותה שנה בלבד, ומתוכם רק 3,374 מקרים דווחו בפועל.
לפי דו"ח של הפנטגון משנת 2013 דו"ח עלה ש-5,061 חיילים וחיילות אמריקנים דיווחו באותה השנה על מקרי תקיפות מיניות.
מתוך אותם המקרים המדווחים, רק 484 מקרים הגיעו למשפט, והיו הרשעות רק ל-376 מאותם המקרים.
חקירה נוספת גילתה שאחת מכל חמש נשים בחיל האוויר האמריקני אשר הותקפו מינית על ידי חיילים אחרים בחרו לדווח על כך.
סקר שנערך על ידי מחלקת ההגנה של ארצות הברית ב-2015 מצא כי באותה השנה 52% מאותם החיילים והחיילות הסדירים בצבא אשר דיווחו על מקרים של תקיפה מינית דיווחו כי גורמים שונים התנקמו בהם מבחינה מקצועית או חברתית במסגרת הצבא.
בנוסף לחיילים ולחיילות שנשארו בצבא וחוו התנקמות מבחינה מקצועית או חברתית, היו גם מקרים רבים של חיילים וחיילות אשר דיווחו על תקיפות מיניות ונאלצו בעקבות כך לעזוב את הצבא.
במקרים הללו לעיתים רבות הסיבות לשחרור מהצבא סווגו כ"הפרעת אישיות" או משום שהיו מעורבים בהתנהגות בלתי הולמת הקשורה לתקיפה המינית כגון Fraternization או יחסים הומוסקסואלים (בתקופה בה הייתה קיימת בצבא ארצות הברית מדיניות אל תשאל, אל תספר), אפילו במקרים בהם יחסי מין בין גברים לא בוצעו בהסכמה.
מספר תקריות בולטות של תקיפות מיניות בצבא ארצות הברית זכו לכיסוי תקשורתי נרחב לאורך השנים.
בניסיון להתמודד עם הבעיה משרד הביטחון האמריקני פרסם את מדיניות רשמית בנושא.
דו"ח שפורסם ב"ניו יורק טיימס" במרץ 2007 אשר בדק את החוויות של חיילות במלחמת עיראק, מצבא שישנם שיעורים גבוהים של תסמונת דחק פוסט-טראומטית הנובעת משילוב של מקרי תקיפות מיניות יחד עם תגובת המתח החריפה שנוצרה כתוצאה ישירה מהטראומה של המלחמה.
מבין החיילות המשוחררות שלקחו חלק במלחמת עיראק ובמלחמת אפגניסטן ואשר ביקרו במתקנים של המחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית (VA), נמצא שעבור בסביבות 15% מאותן הנשים הייתה טראומה שנבעה מתקיפה מינית במהלך השירות הצבאי.
לפי ההערכות יש סבירות גבוה יותר שחיילות אמריקניות משוחררות אשר עברו תקיפות מיניות במהלך השירות הצבאי יסבלו מבעיות בריאות כרוניות ואיכות חיים נמוכה באופן משמעותי למעלה מ-10 שנים לאחר סיום השירות הצבאי.
לפי אחד המחקרים חיילות אמריקניות משוחררות פירטו כיצד חוויות טראומטיות כגון תקיפות מיניות מצד עמיתים ומפקדים והיעדר התמיכה לאחר התקיפות תרמו להחלטתן להפסיק לשרת בצבא בטרם עת.
חלק גדול מהקורבנות סבורות שהתקיפות המיניות גזלו מהן הזדמנויות שהובטחו להן כאשר שהן התגייסו לצבא, ומרגישות נבגדות מהאופן בו הצבא טיפל במקרים בעקבות הדיווח ומכך שהן נאלצו להמשיך לעבוד יחד עם התוקף לאחר התקיפה.
התנהגות מינית בלתי הולמת, כולל הטרדות ותקיפות, היא בעיה נפוצה בצבאות ברחבי העולם.
היא משפיעה על הנשים שמשרתות בצבא באופן לא פרופורציונלי, ובמיוחד על נשים ונערות צעירות יותר.
קבוצות אחרות בסיכון גבוה כוללות בנות זוג של חיילים, צוערים ילדים, ועצירים צבאיים.
בעוד שהשכיחות של התופעה משתנה ממדינה למדינה, ובין החיילות השונות בכל אחת מהצבאות, נתונים סטטיסטיים רשמיים מקנדה, בריטניה וארצות הברית מצביעים על כך שבין רבע לשליש מהנשים שמשרתות בצבא במדינות הללו חוות הטרדה מינית במשך השירות הצבאי לפחות פעם אחת בשנה.
במסגרות הכשרה צבאיות נוטה להיות כמות גבוהה יותר הטרדות מינית ותקיפות מיניות ביחס לשכיחות התופעה בקרב האוכלוסייה האזרחית ובמסגרות צבאיות אחרות.
מחקרים נוספים מראים גם שהתופעה שכיחה יותר במהלך ובעקבות מבצעים צבאיים.
תקיפה מינית נחשבת לפשע כאשר היא מבוצעת בצבא ארצות הברית, והיא מוגדרת בדרך כלל כמגע מיני או מעשים מיניים כלפי אדם יחיד או מספר אנשים אשר לא הסכימו או לא יכלו לתת את הסכמתם לכך.
תקיפה מינית עשויה, אך אינה חייבת, להיות כרוכה בשימוש בכוח, באיומים פיזים או בניצול לרעה של מרות מצד התוקף/ים, והדבר מוביל לעיתים רבות לכך שהקורבן או קורבנות חוששים לדווח על המקרה ולדאוג שהעבריין יוענש.
מקרים של תקיפות מיניות כוללים מקרי אונס, ביצוע מעשי מגונים, ניסיונות לבצע מעשים מהסוגים הללו, מקרים בהם אנשים דיווחו שהיו עדים למעשים מהסוגים הללו, ומקרים של אי דיווח על מעשים מהסוגים הללו.
(1) שימוש בכוח שלא כדין כלפי אותו האדם האחר, או
(2) שימוש בכוח הגורם או עלול לגרום למוות או חבלה חמורה לכל אדם באשר הוא, או
(3) שימוש באיומים כלפי אותו האדם האחר, או ניסיון לגרום לו/לה לחיות בפחד מכך שהוא/היא עלול/ה להירצח, להיפצע באופן חמור או להיחטף, או
(4) לגרום לאותו האדם האחר לאבד את ההכרה, או
(5) לגרום לאותו האדם האחר לקחת ללא ידיעתו/ה סם, חומר משכר, או חומר דומה אחר, בכוח או תחת איום להשתמש בכוח, ובכך לפגוע באופן מהותי ביכולת של אותו האדם האחר להעריך או לשלוט בהתנהגותו/ה.
במקרים הללו אותו האדם יואשם באונס וייענש בהתאם בבית משפט צבאי.
(ב) תקיפה מינית - נוגע למקרים בהם:
(1) כל אדם שמבצע מעשה מיני באדם אחר על ידי:
(א) שימוש באיומים כלפי אותו האדם האחר, או ניסיון לגרום לו/לה לחיות בפחד, או
(ב) יצירת מצג שווא לפיו המעשה המיני יובל לתוצאה חיובית מבחינה מקצועית, או
(ג) לקיחת חלק במרמה לבצע מעשה מיני על ידי כאשר התוקף מעמיד פנים שהוא מישהו אחר או מסתיר את זהותו האמיתית.
(2) כל אדם שמבצע מעשה מיני באדם אחר על ידי:
(א) ללא הסכמת האדם האחר, או
(ב) כאשר ישנה סבירות רבה שהאדם היה מודע לכך או צריך להיות מודע לכך שאותו האדם האחר ישן, היה מחוסר הכרה או לא היה מודע מסיבה אחרת לכך שהמעשה המיני בוצע בו/בה.
(3) כל אדם שמבצע מעשה מיני באדם אחר כאשר האדם האחר אינו מסוגל להסכים למעשה המיני משום ש:
(א) האדם היה תחת השפעת סמים, אלכוהול או חומרים בעלי השפעה דומה, וכי ישנה סבירות גבוהה לכך שהתוקף היה מודע או צריך להיות מודע להשפעות הצריכה של אותו החומר, או
(ב) לאותו האדם האחר הייתה מחלה נפשית, או מוגבלות פיזית, והתוקף היה מודע למצב הזה או שישנה סבירות גבוהה לכך שהוא היה מודע לאותו המצב.
במקרים הללו אותו האדם יואשם בתקיפה מינית וייענש בהתאם בבית משפט צבאי.
בדו"ח משנת 2011 עלה שכמות החיילות שנאנסו בצבא ארצות הברית על ידי חיילים אחרים גדולה יותר מאשר כמות החיילות שנהרגו בקרבות.
עלייה ניכרת בדיווחים על תקיפות מיניות התרחשה בשלוש האקדמיות הצבאיות של צבא ארצות הברית בשנת הלימודים 2010–2011. ייתכן שהעלייה נבעה רק מהעלייה בנכונות לדווח על מקרים של תקיפות מיניות.
במסיבת עיתונאים שהתקיימה בנובמבר 2011 שעסקה בנושא ג'קי ספייר ציינה שמתוך 13% בהם הקורבנות של תקיפות מיניות בצבא ארצות הברית דיווחו על כך, כ-90% מהן שוחררו בעקבות כך מהצבא שלא מרצונן.
בספטמבר 2013 דו"ח האכיפה הסטטוטורי של הוועדה האמריקאית לזכויות האזרח לשנת 2013 הוגש לקונגרס האמריקני.
הדו"ח מצא כי במהלך שנת 2012 היו 3,374 דיווחים על תקיפות מינית במסגרת השירות צבאי בצבא ארצות הברית, ומתוכם, 816 מקרים לא נכללו בדו"ח הוועדה משום שהם היו חסויים, הגישה אליהם הייתה מוגבלת או משום שהם לא נחקרו.
הדו"ח הצביע על כך שמפקדים נוטים יותר ויותר להפנות את תיקי התקיפה מינית לבתי המשפט הצבאיים בהשוואה לארבע השנים הקודמות.
ב-15% מהמקרים הורשה החייל שהואשם בתקיפה המינית הורשה להתפטר או להשתחרר במקום שייערך עבורו משפט צבאי.
אותו הדו"ח כלל את התוצאות של סקר אנונימי בקרב אנשי צבא אמריקנים בו 23% מהנשים ו-4% מהגברים דיווחו שחוו מגע מיני לא רצוי מאז שהם/הן התגייסו לצבא ארצות הברית.
על פי דו"ח משנת 2012 של הנציבות האמריקנית לזכויות האזרח, סקר שנערך על ידי משרד ההגנה האמריקני בשנת 2010 מצא כי 54% מהנשים ו-27% מהגברים לא דיווחו על מקרים של תקיפות מיניות משום שחששו מנקמה מקצועית או חברתית במסגרות הצבאיות.
הסקר מצא גם ש-47% מהנשים ו-20% מהגברים לא דיווחו בכלל על התקיפות המיניות משום שהם שמעו על כך שלקורבנות אחרים לתקיפות מיניות הייתה חוויה שלילית במיוחד בעקבות הדיווח.
בשנת 2011 קורבן לכאורה של תקיפה מינית ניסתה לתבוע את שר ההגנה האמריקני המכהן ואת שר ההגנה האמריקני לשעבר בבית משפט מחוזי.
היא ביקשה פיצוי כספי על כך שמשרד ההגנה האמריקני לא הצליח להגן עליה מפני התוקף.
בית המשפט דחה את התביעה בטענה שללא הזמנה לקונגרס, לבתי המשפט המחוזיים יש סמכות מועטה להתערב בענייני צבא מכיוון שלפי החוקה האמריקנית הצבא נמצא באחריות הקונגרס.
משום שהקונגרס לא אפשר לבתי המשפט המחוזיים להתיר תביעות משפטיות נגד אנשי צבא, התביעה המשפטית הזו נדחתה לבסוף.
בשנת 2021 דווח שבסביבות 8% מהחיילים הסדירים בצבא ארצות הברית חוו מגע מיני לא רצוי.
זהו השיעור הגבוה ביותר מאז שמשרד ההגנה האמריקני החל באיסוף הנתונים הללו בשנת 2004. בעוד שלפי ההערכות כנראה בוצעו בסביבות 35,900 מקרים של תקיפות מיניות בצבא ארצות הברית בסך הכל, בפועל רק 7,260 מקרים דווחו.
רק 42% מהמקרים שדווחו הובילו להליכי משפט צבאיים.
בשנת 2012 הפנטגון העריך ש-26,000 חיילים וחיילות בשירות הסדיר חוו מקרים של מגע מיני לא רצוי באותה השנה, כאשר מדובר לפי ההערכות בעלייה ניכרת מ-19,000 המקרים של מגע מיני לא רצוי בשנת 2010. מבין המקרים הללו, לטענת גורמים בפנטגון, ברוב המקרים בהם הותקפו גברים, הם הותקפו על ידי גברים אחרים.
נתונים סטטיסטיים עדכניים מראים שמבחינת מספר התקיפות המיניות, "רוב הקורבנות הם גברים".
כמו כן עלה גם שלמרות שמדובר בכמות נדירה יחסית של מקרים, אך היו בעבר גם מקרים בהם נשים סייעו לגברים לבצע תקיפות מיניות של נשים אחרות במהלך השירות הצבאי.
על פי נתונים סטטיסטיים שפרסם משרד ההגנה האמריקני, במהלך שנת 2012 יותר גברים בצבא היו קורבנות להתעללות מינית מאשרר נשים.
לפי ההערכה משנת 2021 באותה השנה כ-1.5% מחיילי הסדיר בצבא ארצות הברית חוו מגע מיני לא רצוי.
זו הייתה אחת מהשנים עם הכמות הגדולה ביותר של מקרים מהסוג הזה מאז שמשרד ההגנה החל לאסוף את הנתונים הללו בשנת 2004.
שערוריית טאליהוק - מעל ל-100 קצינים מחיל הים וחיל הנחתים תקפו 83 נשים ושבעה גברים, כולל קצינות אחרות ואזרחיות, בכנס שהתקיים בספטמבר 1991 בלאס וגאס.
המקרה אשר זכה לסיקור תקשורתי נרחב הובילה את משרד ההגנה האמריקני ליישם מדיניות מחמירה יותר בנושא הטרדות ותקיפות מיניות של אנשי צבא.
שערוריית אברדין - בתקרית זו מספר קציני צבא אמריקנים, אשר פעלו במתקן הצבאי שטח הניסויים אברדין במדינת מרלינד, הואשמו בשנת 1996 באונס ובתקיפות מיניות של חניכות תחת פיקודם בתוך המתקן הצבאי.
התקרית, אשר זכתה לסיקור תקשורתי נרחב, הייתה דוגמה בולטות למקרה של ניצול לרעה של מרות במסגרת הצבאיות בארצות הברית.
שערוריית התקיפה המינית באקדמיית חיל האוויר האמריקני - תקריות שאירעו בשנת 2003 בהן צוערות באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית בקולורדו הותקפו מינית על ידי צוערים גברים בעוד שלאחר מכן אנשי הצוות של האקדמיה הצבאית הרתיעו את הקורבנות מלדווח על התקריות.
השערורייה זכתה לסיקור תקשורתי נרחב והובילה לביצוע של רפורמות שמטרתן לשפר את אופן הטיפול של הצבא במקרים של תקיפות מיניות.
שערוריית ההטרדות והתקיפות המיניות בבסיס חיל האוויר לקלנד - שערורייה שהתרחשה בבסיס חיל האוויר לקלנד בסן אנטוניו אשר במדינת טקסס.
רצח ונסה גווילן - בשנת 2020 החיילת האמריקנית ונסה גווילן נרצחה בבסיס הצבאי פורט הוד שבטקסס.
לאחר הרצח נחשף שגווילן חוותה הטרדות מיניות מצד המפקד שלה, עליהם היא סיפרה למשפחתה, אך היא בחרה שלא לדווח על כך מחשש לנקמה מקצועית וחברתית במסגרות הצבאיות.
החשיפה הובילה לחקיקת "חוק ונסה גווילן" ב-1 ביוני 2021 שקבע נהלים שיאפשרו לחיילים וחיילות לדווח על מקרים של תקיפות מיניות מחוץ להיררכיית המפקדים של אותו/ה החייל/ת על מנת להגן על ביטחונם ולהימנע מנקמה מקצועית וחברתית במסגרות הצבאיות.
תקיפת אוהדי מכבי תל אביב באמסטרדם אירעה ב-7 בנובמבר 2024 בשעות הערב, והמשיכה עד שעות הלילה המאוחרות.
אוהדים ישראלים של קבוצת הכדורגל מכבי תל אביב הותקפו ברחובות אמסטרדם לאחר שצפו במשחק הכדורגל של מכבי תל אביב נגד אייאקס בליגה האירופית.
המתקפה בוצעה על רקע מלחמת חרבות ברזל, והשתתפו בה עשרות מתושבי העיר ופורעים פרו-פלסטיניים שפעלו באופן מתואם, היא הייתה נרחבת, ובוצעה במקומות רבים ברחבי אמסטרדם.
חלק מכלי התקשורת תיארו את האירוע כפוגרום המוני ביהודים, בשל האופי המתואם של המתקפה, והבחירה באוכלוסייה יהודית וישראלית כמטרת המתקפה.
גורמים ישראליים והולנדיים תיארו את המתקפה כאנטישמית.
באמסטרדם, כ-12% מהאוכלוסייה הם מוסלמים.
האירוע התרחש על רקע מתיחות גוברת לנוכח מלחמת חרבות ברזל והפגנות פרו-פלסטיניות רבות ברחבי אירופה.
המשחק בין אייאקס למכבי תל אביב היה אירוע מתוקשר בליגה האירופית, ומשך אליו אוהדים רבים הן מהולנד והן מישראל.
לפי הדיווחים, התוקפים היו בעיקר מהגרים מוסלמים שהושפעו מהסכסוך במזרח התיכון.
ראש עיריית אמסטרדם, פמקה הלסמה, הנחתה להכיל הפגנות פרו-פלסטיניות, ולהרחיקן כקילומטר אחד מאצטדיון "יוהאן קרויף ארנה", בו התקיים המשחק.
לפני התקיפה, שני ישראלים תועדו שהורידו דגל פלסטין שהיה תלוי על אחד הבניינים בעיר, ונטען שהציתו דגל והכו נהג מונית שנסע באזור.
עוד נטען שהם שרו ברחבי העיר שירים שבהם הביעו שמחה על הרג פלסטינים בעזה, ו"תנו לצה"ל לנצח — לזיין את הערבים".
לפני המשחק תועדו אוהדים ישראלים באצטדיון קוראים קריאות ושורקים במהלך דקת דומייה לזכר קורבנות השיטפונות בספרד.
בתחקיר שערך הטלגרף ההולנדי לאחר האירועים, ושבו רואיינו מספר קציני משטרה שהיו מעורבים בטיפול באירוע, נאמר כי כל המקורות דחו את הטענה שאוהדים ישראלים התנהגו באופן חריג והביאו על עצמם את האלימות.
ביממה שלפני המשחק התארגנו קבוצות פרו-פלסטיניות באמצעות וואטסאפ ואמצעים נוספים להעברת מסרים מיידיים על מנת לתקוף יהודים וישראלים בעיר, בין השאר באמצעות זיקוקים.
המשטרה הגבירה את נוכחותה בעיר על רקע המתיחות לפני המשחק.
משחק הכדורגל בין אייאקס למכבי תל אביב נערך באצטדיון יוהאן קרויף ארנה באמסטרדם ב-7 בנובמבר 2024. עם תום משחק הכדורגל (בו ניצחה אייאקס בתוצאה 0–5), בסביבות השעה 23:00, קבוצות שונות החלו לתקוף אוהדים ישראלים באמסטרדם.
הקבוצות התארגנו במהירות ותיאמו את ההתקפות באמצעות אפליקציות מסרים כמו טלגרם.
התקיפות כללו פיגועי דקירה, פיגועי דריסה ותקיפות פיזיות עד אובדן הכרה.
עדי ראייה ציינו כי התוקפים קראו סיסמאות פרו-פלסטיניות, כמו "שחררו את פלסטין".
לפחות עשרים נפצעו ופונו לבתי החולים.
במהלך התקיפות, התוקפים ארבו לאוהדים הישראלים מחוץ לתחנת הרכבת המרכזית בכיכר דאם, צילמו את התקיפות והעלו את הסרטונים לרשתות החברתיות.
בתקרית אחת, אוהד ישראלי נזרק לנהר ואולץ לקרוא סיסמאות לשחרור פלסטין.
הרשויות בהולנד עצרו 62 חשודים.
רבים העבירו ביקורת על תפקודה של המשטרה ההולנדית.
על אחד מהם הוטלו עבודות שירות ועל שאר הארבעה הוטל מאסר של עד חצי שנה.
התפרעויות ותקיפות נוספות לאחר מכן
יממה לאחר התקיפות, צוות של כאן 11 שדיווח מרחובות אמסטרדם הותקף על ידי מפגינים פרו-פלסטינים שאיימו על הצוות ואילצו אותו להימלט לחנות סמוכה, ממנה חולץ על ידי המשטרה.
ארבעה ימים לאחר התקיפות, מפגינים פרו-פלסטיניים החלו במהומות אלימות באמסטרדם אשר כללו ירי זיקוקים, הצתת תחנת טראם, וקריאות "יהודים הם סרטן" תוך הנפת הדגל הפלסטיני.
באותו היום פרסמה התקשורת הבלגית שהמשטרה עצרה שישה צעירים בעיירה קיל אשר תכננו לתקוף יהודים באנטוורפן כחיקוי של המאורעות באמסטרדם ובנוסף התפרסם תיעוד של צעיר יהודי שמותקף באנטוורפן.
במהלך סוף השבוע 10 מטוסי חילוץ יצאו למבצע כדי לחלץ את האוהדים הישראלים מהולנד, ב-9 בנובמבר בשעות הערב משרד החוץ הודיע שהמבצע הושלם ובמבצע הוחזרו מעל 2,000 אזרחים ישראלים לישראל.
האירוע גונה על ידי קנצלר אוסטריה קארל נהאמר ראש ממשלת איטליה ג'ורג'ה מלוני קנצלר גרמניה אולף שולץ, שרת הפנים הגרמנית, ראש ממשלת דנמרק, משרד החוץ הספרדי, ראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו ראש ממשלת צ'כיה פטר פיאלה, שר החוץ הצ'כי ראש ממשלת שוודיה שרת החוץ השוודית.
ראש ממשלת הולנד דיק סכוף הגדיר את המתקפה כ"בלתי מתקבלת על הדעת לחלוטין", וציין בשיחה עם נתניהו שהתוקפים יימצאו ויועמדו לדין.
מלך הולנד וילם-אלכסנדר גינה את התקיפה ואמר "אכזבנו את היהודים בשואה – והלילה שוב".
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו גינה את המתקפה וקבע בטוויטר: "אלה הפנים האמיתיות של הטרור הרדיקלי שאנו נלחמים בו.
העולם המערבי צריך להתעורר עכשיו!".
שר העבודה והביטוח הלאומי הכיר באירוע כאירוע איבה.
נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן כינה את האירועים "התקפות אנטישימיות" ואמר כי האירוע "מזכיר ימים חשוכים בהם יהודים נרדפו".
מזכיר המדינה של ארצות הברית אנתוני בלינקן צייץ כי "ארצות הברית עומדת לצד ממשלות הולנד וישראל בגינוי חריף של מעשי האלימות הנוראים הללו והאנטישמיות על כל צורותיה".
נשיא צרפת עמנואל מקרון צייץ כי "האלימות נגד אזרחים ישראלים באמסטרדם מזכירה את השעות המבישות ביותר בהיסטוריה" והודיע שיבוא לצפות במשחק הכדורגל בין צרפת לישראל.
מזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים דייוויד לאמי כתב שהוא "נחרד מהמתקפות האנטישימיות על ישראלים באמסטרדם" ושהוא "עומד לצד הישראלים ויהודים ברחבי העולם".
ראש ממשלת בריטניה קיר סטארמר צייץ מחדש את הציוץ הזה.
האירוע גונה על ידי שר החוץ של האיחוד האירופי ז'וזפ בורל, נשיא המועצה האירופית שארל מישל ונשיא הנציבות האירופית פון דר ליין.
אופ"א גינתה את האלימות אשר הייתה לפני ואחרי המשחק בהודעה לא רשמית אשר לא ציינה את המתקפה כנגד האוהדים, בניגוד למקרי אלימות אחרים אשר הובילו לגינוי בחשבונותיה ברשתות החברתיות.
תקיפת שיירת הנשק הערבית בקריית מוצקין התרחשה ב־17 במרץ 1948, במהלכה תקפו כוחות ההגנה שיירת נשק ערבית ליד קריית מוצקין והשמידו אותה.
בהתקפה נהרג מפקד הכוחות הערביים בחיפה ורבים מאנשי מטהו.
הצלחת פעולה זו תרמה לכישלון הערבים בקרב על חיפה במלחמת העצמאות.
על חלקם בקרב עוטרו עמנואל לנדאו (נפל בקרב) ואברהם אביגדורוב בעיטור גיבור ישראל.
בפרוץ מלחמת העצמאות היה מצב הנשק של המשמרות הלאומיים הערביים בערים ובכפרים בכי־רע.
בידי הערבים המקומיים היו כלי נשק פרטיים רבים אבל מקולקלים בגלל תחזוקה לקויה וחוסר בחלקי חילוף.
סוריה ועיראק סיפקו נשק לצבא ההצלה של קאוקג'י ולא ללוחמים המקומיים.
גם עבר הירדן, מצרים וסעודיה עמדו מהצד.
סגן ראש הוועדה הלאומית בחיפה, מוחמד נימר אל־חטיב כתב כי עד אמצע פברואר 1948 היו בידי בני עירו רק רובים מקולקלים עם כדורים עקרים, ציוד שנשאר במדבריות לוב מימי מלחמת העולם השנייה.
הוא נסע לסוריה, נפגש עם הנשיא ורכש נשק.
במחצית הראשונה של מרץ 1948 העביר שירות הידיעות של ההגנה (הש"י) ידיעה למפקדת חטיבת כרמלי ובה נאמר כי מפקד הכוחות הערביים בחיפה, מוחמד אל חמד אל־חוניטי, יצא לסוריה כדי להביא תחמושת וחומרי נפץ וכן כסף לתשלום משכורות ללוחמים הערבים בחיפה.
בבוקר 17 במרץ 1948 נסע אל־חוניטי מדמשק בראש שיירה של שתי משאיות גדולות עמוסות בשנים עשר טון של נשק ותחמושת - 550 רובים צרפתיים וכמאה עשרים אלף כדורים וכן שני טון חומר נפץ.
בצידון הצטרפה לשיירה מכונית נושאת נשק ותחמושת מתנת אנשי העיר.
השיירה הגיעה לראש הנקרה משם התקשר אל־חוניטי בטלפון לעמיתיו בחיפה והודיע שהוא בדרך.
כל תנועותיו ושיחת הטלפון שלו נקלטו על ידי אנשי הש"י שהעבירו מיד את הידיעות למפקדת החטיבה.
מפקד חטיבת כרמלי, משה כרמל, הורה למפקד גדוד 21 של החטיבה בן עמי פכטר לעצור את השיירה ולהחרים את נשקה.
הוחלט שהמארב יוצב בשני מקומות: ליד משק עין שרה בסביבות נהריה (כיום ניצב במקום בית ליברמן), ובנוסף בכניסה הצפונית לקריית מוצקין.
ההחלטה על הצבת המארב סמוך לבתים בקריית מוצקין נתקבלה למרות הסיכון לאוכלוסייה אזרחית, וזאת מפני שהשטח בין עין המפרץ לקריית מוצקין היה חשוף ואי אפשר היה למקם בו מארב מבלי שיתגלה.
כדי לשמור על הפעולה בסוד לא הוזהרו דיירי הסביבה על העלול להתרחש ולא פונו מבתיהם.
היות שאנשי גדוד 21 היו עסוקים בפעילות מבצעית ביקש מפקד גדוד 21 ממחלקה מהגדוד הראשון של הפלמ"ח שחנתה ברמת יוחנן לבצע את המארב בקריית מוצקין.
המארב בעין שרה זיהה מונית ואחריה מכונית משא והניח בטעות שזו השיירה.
הם פתחו באש על המכונית והרגו את הנהג הערבי.
המכונית הועברה לחוף הים ושם נקברה בחולות כדי לא לעורר חשד.
לאחר מכן נסוגו במהירות לנהריה.
אל־חוניטי הגיע עם שיירתו לעכו שם הוזמן לארוחת צהרים.
מארחיו הפצירו בו להעביר את תכולת השיירה דרך הים לחיפה כי יש חשש שהיהודים יטמינו לו מארב, אולם הוא סירב.
לאורבים היה קושי רב לזהות את השיירה כי לא היו כל סימנים מובהקים למכוניותיה.
בנוסף לכך התנועה על הכביש הייתה רבה וכללה מכוניות בריטיות, ערביות ויהודיות.
הפתרון היה הצבת רוכב אופנוע מעולה מחיילי גדוד 21 בחצר בית החרושת היהודי "נעמן", דרומית לעכו.
הוא הודרך לזהות את השיירה המורכבת משתי משאיות ומספר מכוניות קטנות ואז לחלוף על פניה, להגיע למקום המארב ולהזעיקו.
השיירה זוהתה על ידי רוכב האופנוע בדרכה דרומה.
בשעה 15:30 הוא הגיע למקום המארב וצעק: "הם באים, הם באים".
מיד נחסם הכביש בחביות זפת ואנשי המארב פתחו באש.
המכונית הראשונה הצליחה להתחמק לעבר חיפה אבל שאר המכוניות נעצרו.
אנשי המארב פגעו בכל מי שניסה לקפוץ ממכוניות השיירה.
החייל אברהם אביגדורוב הצליח להשתלט על שני מקלעי ברן והחייל עמנואל לנדאו הסתער לעבר המשאית הראשונה בכוונה להוביל אותה לרמת יוחנן.
המכונית האחרונה בשיירה הצליחה להסתובב על הכביש ולברוח לכיוון עכו.
בעברה ליד בית החרושת נעמן הבחינו נוסעיה שואפי הנקם בפועלים יהודים שחיכו בדרך לאוטובוס ופתחו עליהם באש.
פועל אחד חבר קיבוץ "היוצרים" (היום שמרת) נהרג ובחורה אחת נפצעה.
ייתכן שאחד הרימונים שנזרקו או הכדורים, פגעו בחומר הנפץ.
אברהם אביגדורוב נפגע קשה בראשו ונחשב בתחילה כמת.
רק לאחר שלושה שבועות חזר להכרתו.
אחד הפצועים, נפטר כעבור מספר שעות.
מספר בתים בסביבה נפגעו מהפיצוץ.
לדברי הרב ישראל מאיר לאו, שגר בנערותו בקריית מוצקין, נופצו שמשות רבות באזור עקב הפיצוץ, ובמקום נפער בור של עשרים מטר.
תינוקת נהרגה בשנתה מקיר שקרס עליה ומספר אזרחים נפצעו.
אחד מהם נפטר לאחר מכן מפצעיו.
לערבים היו 17 הרוגים, ביניהם מפקד הכוחות הערביים בחיפה, מוחמד אל-חוניטי, ורבים מאנשי מטהו.
כל הנשק שהיה בשיירה הושמד בפיצוץ.
השמדת שיירת הנשק הערבית בקריית מוצקין נחשבה כהצלחה למרות אסון הפיצוץ.
הכוחות הערביים בחיפה נשארו ללא פיקוד ובמחסור בנשק.
החלה דמורליזציה קשה והחלה התמוטטות והתפרעויות בין פלגים שונים בעיר.
קיצה של חיפה הערבית החל להיראות באופק.
מבחינת היהודים זו הייתה אחת ההצלחות הבודדות והמעודדות בחודש מרץ 1948 רצוף הכישלונות.
זו הייתה הפעולה היחידה במלחמת העצמאות שבה שניים ממשתתפיה, עמנואל לנדאו ואברהם אביגדורוב, קיבלו את עיטור גיבור ישראל.
במקום הקרב הוקמה אנדרטה לזכר הנופלים עמנואל לנדאו ונועם פסמניק.
תקיפת מטוס אל על בציריך התרחשה ב-18 בפברואר 1969. חוליה בת ארבעה מחבלים, חברי ארגון "החזית העממית לשחרור פלסטין" תקפה מטוס בואינג 720 של חברת אל על, שהתכונן להמראה בנמל התעופה הבינלאומי ציריך קלוטן.
בהתקפה נהרג איש צוות, נפצעו מספר אנשי צוות ונגרם נזק למטוס, אך נמנע אסון כבד בזכות המאבטח שהיה במטוס, מרדכי רחמים, שירה לעבר התוקפים והרג את ראש החוליה.
חוליית המחבלים ארבה למטוס בואינג 707 של חברת אל על, שהתכונן להמראה בנמל התעופה הבינלאומי ציריך קלוטן.
יריות המחבלים פגעו בתא הטייס ובגוף המטוס, וכתוצאה מכך נפצע קשה חניך הטיס, יורם פרס וכעבור כחודש מת מפצעיו.
מאבטח המטוס, מרדכי רחמים, לוחם בסיירת מטכ"ל בעברו, רץ לתא הטייס וירה לעבר התוקפים מחלון תא הטייס, ולאחר מכן יצא מהמטוס באמצעות מגלשת החירום שבדלת האחורית, והמשיך בקרב יריות עם התוקפים.
על המחבלים נמצאו נשק וחמרי נפץ רבים, וכן עלונים בגרמנית הפונים אל העם בשווייץ ומסבירים את מטרות הפעולה, תוך השוואתה לפעולתו של וילהלם טל.
בחקירה התברר שהמחבלים הגיעו לשווייץ מדמשק, והנשק וחומרי הנפץ הגיעו לשווייץ בדואר דיפלומטי של אחת ממדינות ערב.
בחקירתו הודה רחמים שהוא איש שירותי הביטחון של ישראל.
לאחר כחודש במעצר שוחרר רחמים בערבות עד לתחילת משפטו, ושב לישראל.
מדינת ישראל שלחה את פרקליט המדינה, גבריאל בך, לטפל בהגנתו של רחמים.
נגד שלושת המחבלים, אמינה דחבור, איברהים תופיק ומוחמד עבד אל-הוג'ה הוגש כתב אישום בן שבעה סעיפים, ובראשם הריגת אדם בכוונה תחילה.
כתב האישום נגד רחמים כלל שני סעיפים: הריגת אדם בכוונה מתוך התרגשות חמורה בנסיבות המצדיקות את ההתרגשות ופעולה בלתי חוקית מטעם מדינה זרה.
במהלך המשפט נאלצה ישראל להודות לראשונה שלטיסות אל על מתלווים אנשי ביטחון, כדי לסכל חטיפות וטרור אווירי.
רחמים זוכה בדין, ושלושת המחבלים נידונו לשתים עשרה שנות מאסר, אך שוחררו בספטמבר 1970 בתמורה לשחרור בני ערובה מחטיפת המטוסים לשדה דוסון.
תקיפת מטוס אל על באתונה, הוא פיגוע טרור אשר התרחש ב-26 בדצמבר 1968 בנמל התעופה הבינלאומי אליניקון באתונה, ובו ירו מחבלים על מטוס בואינג 707 של אל על בעת שהתכונן להמראה.
טיסת אל על 253 מתל אביב לניו יורק נחתה לעצירת ביניים באתונה.
שני מחבלים, מחמוד מוחמד עיסא מוחמד, ערבי בן 25 מארץ ישראל, יליד 1943, ונאחב סולימאן, בן 19, יליד לוב, בן להורים פלסטינים, הגיעו מקהיר בטיסת אולימפיק.
לקראת המראת ההמשך, תקפו המחבלים את המטוס.
מוחמד ירה על המטוס בתת מקלע וסולימאן השליך רימונים.
בפיגוע נרצח נוסע אחד, ליאון שירדן, בן 50, מהנדס ימי במקצועו, ודיילת אוויר נפצעה קשה.
שני המחבלים נתפסו ונעצרו על ידי שלטונות יוון.
החזית העממית לשחרור פלסטין נטלה אחריות לפיגוע.
בתגובה לפיגוע פשטו כוחות של סיירת מטכ"ל וחטיבת הצנחנים ב-28 בדצמבר 1968 על נמל התעופה הבינלאומי ביירות, במבצע תשורה, והשמידו 14 מטוסי נוסעים של חברות התעופה הלבנוניות מידל איסט איירליינס, טראנס מדיטרניאן אירווייס, וליבאניז אינטרנשיונל אירווייס.
מבצע זה גרם נזק רב לענף התעופה הלבנוני.
מידל איסט איירליינס הצליחה להתאושש במהירות, אך ליבאניז אינטרנשיונל אירווייס פשטה את הרגל.
בשנת 1970 הורשע מוחמד בהריגה ובאישומים אחרים ונידון ל-17 שנות מאסר.
עם זאת, הוא שוחרר כעבור כמה חודשים לאחר שקבוצת טרור פלסטינית אחרת חטפה מטוס יווני ואיימה להרוג את הנוסעים אלא אם כן ממשלת יוון תשחרר את מוחמד.
לאחר שקיבל חנינה ביוון התגורר במספר מקומות במזרח התיכון, כולל לבנון, שם התחתן בשנת 1976.
לבסוף היגר לקנדה, תוך הסתרת עברו הטרוריסטי.
בשנת 1987 החלו הרשויות בקנדה לטפל בגירושו, לאחר שהתגלה עברו של מוחמד.
הוא גורש לבסוף ללבנון בשנת 2013.
בלילה שבין 14 ל-15 באוקטובר 1973, הלילה השמיני למלחמת יום הכיפורים, תקפו חמש ספינות דבּוּר של חיל הים הישראלי כלי שיט וכוחות חוף באזור ראס-ע'ריב שבגזרה המרכזית של מפרץ סואץ.
חימוש - בנוסף למקלעים ותותחים שעל הדבּוּרים צויד כל דבור בתול"ר קרגו נגד טנקים 84 מ"מ.
עם 7 פצצות לכל אחד.
הדבורים לקחו עימם מטעני חבלה מסוג "גור" ורימוני יד להשלכה מטווח קרוב.
למפקדת חיל הים הישראלי הגיעה ידיעה מודיעינית שכוח ימי מצרי נערך ליציאה ממעגן ראס-ע'ריב במטרה לתגבר ולהעביר אספקה לכוחות קומנדו שהונחתו על ידי מסוקי תובלה ושהו מעברה המערבי של תעלת סואץ.
בעקבות ידיעה זו ניתנה הוראה לצאת ולתקוף את כלי השיט בעצמה של חמש ספינות דבור בשני כוחות, בפיקודו של רס"ן עמי אילון.
התקיפה תוכננה על כלי שיט ברצועה באורך 10 ק"מ ובה שלושה מוקדים: מעגן הנפט בצפון שנקרא פלש ראס ע'ריב ושני מעגנים בראס ע'ריב עצמו - צפוני ודרומי.
במקום היה ריכוז של ספינות דיג, סירות ברטרם וסירות מסוגים שונים.
אילון תכנן לתקוף על ידי שני כוחות בו זמנית.
שלוש ספינות דבור בפיקודו יתקפו את כלי השיט המצריים שבתוך המעגן הדרומי וישמידו מספר גדול ככל האפשר מהם.
כוח של שתי ספינות דבור בפיקוד סרן ישראל פטשניק יתקוף את המעגן הנמצא 10 ק"מ מצפון וישמיד סירות דיג.
הפתיחה באש תוכננה להיעשות בשני המעגנים בו זמנית בשעה 22:00. הצגת התוכנית לאישור נעשתה לפני אלוף (מיל') אברהם בוצר והמשיכה בתדריך בפני אל"ם זאב אלמוג.
זוג ספינות דבור בפיקוד סרן ישראל פטשניק שנמצא בא-טור לא היה שותף לתכנון.
קיבל את המודיעין מעוזר קצין המודיעין הזירתי יואל צדיקביץ בתצלום אוויר עדכני.
בתצלום נראו ספינות דיג רבות במעגן הצפוני.
וכן הועברו לו ההוראות האחרונות לתיאום התקיפה בו זמנית.
שלוש ספינות דבור יצאו ב-14 באוקטובר שעה 15:30 מבסיס מפרץ שלמה צפונה לכיוון היעד כשעל הדבור המוביל מפקד הכוח רס"ן איילון.
שתי ספינות דבור נוספות יצאו מא-טור בשעה 17:00 בפיקוד סרן ישראל פטשניק ויועדו לתקוף כלי שיט במעגן 10 ק"מ צפונית.
תנאי הים היו גלים גבוהים ורוח צפונית חזקה.
הדבורים התקרבו ליעד ולא התגלו בשלב התנועה למרות הירח המלא.
כוח איילון הגיע ליעד ואיתר בתוכו כלי שיט רבים קשורים למזחים.
רס"ן איילון תידרך את מפקדי הדבורים האחרים להתקרב למעגן ולפתוח באש עם כל התותחים על כלי השיט המצריים תוך כדי תנועה מדרום לצפון.
במעבר השני דבור המפקד יורה בכל כלי שיט שהוא חולף בסמוך אליו.
הדבור מאחוריו יורה בתותח החרטום לאותן מטרות כמכת אש שנייה והדבור שלישי משיב באש כנגד מוקדי אש מחוף.
כבר במעבר הראשון נפתחה על הכוח הישראלי אש, מספינת דיג אחת.
מספינה שנייה נורתה רקטה שנפלה אחרי הספינה המובילה והתפוצצה מבלי לגרום נזק.
אש נורתה גם מהחוף ומאזור המזח הצפוני.
בסיבוב השלישי פתחו שלושת הדבורים בירי על כלי השיט.
הפעם הורה איילון לפתוח גם באש התול"ר.
כתוצאה מהירי, חלק מכלי השיט המצריים החלו לבעור ותחמושת שהייתה בבטנם החלה להתפוצץ.
שלושת הדבורים המשיכו ביעפי ירי נוספים כשהם ממשיכים להשמיד כלי שיט ממרחק קרוב.
ספינות הדיג הובערו והחלו להתפוצץ מהתחמושת שבבטנן.
בוצעו כתשעה יעפים שבהם מתוך 14 ספינות דיג הובערו 12, עד שהתחמושת שבשלושת הדבורים כמעט ואזלה.
בשלב זה הורה רס"ן איילון לסרן פטשניק, מפקד הזוג הצפוני להתקרב למעגן בחליפה מצפון לדרום ולהמשיך להמטיר אש על כלי השיט שבו כאשר כוח איילון ממתין מחוץ למעגן ועוסק בטעינת תחמושת למחסניות.
פטשניק, עם שתי ספינות דבור, נכנס למעגן כשהוא נזהר שלא יסתבכו המדחפים במצופים ובכבלי עגינה.
הכוח המטיר אש על כלי השיט העוגנים והשמיד שניים נוספים.
נפגעים - תותחן אורליקון בחרטום דבור 861 נפצע כאשר כדור מקלע כבד שנורה מהחוף פגע וריסק את המחסנית.
התותחן עמוס נצר חטף רסיסי אבק שרפה בפניו ובעינו ותותח אורליקון שהפעיל התפרק.
נצר התאושש ויחד עם אילן ארד הרכיב את התותח מהירכתיים והמשיך בירי.
סגן צבי מור שנמצא בדבור הפיקוד 864 נפצע מצרור שניפץ את חלון הפרספקס בגשר.
במהלך המבצע הואר המעגן המצרי באש הבעירה של כלי השיט המצריים.
כוח איילון שטען תחמושת נכנס פעם נוספת וזיהה ארבעה כלי שיט גדולים שלא נפגעו מוארים מהמדורות של האחרים.
איילון העריך כי יש בשלושת הדבורים להסתדר בטור ולבצע כניסה אחרונה ולהשמיד את כלי השיט שלא בערו.
ביעף האחרון הושמדו גם כלים אלה.
ב-15 באוקטובר שעה 01:00 הסתיים הקרב וחמשת הדבורים נכנסו לאבו זנימה.
שני פצועים קל נשלחו לתאג"ד ופונו במטוס לבית חולים אסף הרופא.
לאחר שלושה ימים חזרו לדבורים.
בשניים מהדבורים היו נזקים קלים מהתחככות במצופי העגינה.
לאחר הקרב לא נערך תחקיר לכוחות.
דיווח מפקד חיל הים ב-15 באוקטובר לראש המטה הכללי היה:
2 ספינות דיג חמושות גדולות טובעו.
12 ספינות דיג קטנות טובעו.
ספינת דיג גדולה נפגעה לא ידוע אם טבעה מאוחר יותר.
3 סירות דיג קטנות נפגעו לא ידוע אם טבעו בהמשך.
מפקד הפעולה היה רס"ן עמי אילון שנמצא על דבור 864 והוביל שלישיית דבורים שיצאה ממפרץ שלמה למעגן הדרומי.
מפקד משנה היה סרן ישראל פטשניק שהוביל זוג דבורים מא-טור ליעד צפוני.
אלוף (מיל') אברהם בוצר, שימש כמפקד עליון בזירה לפי מינוי שקיבל ב-12 באוקטובר.
יזם את הפעולה אישר לעמי אילון את התוכנית ונכח בתדרוך האחרון לקראת היציאה.
מפקד זירת ים סוף, אל"ם זאב אלמוג, השתתף בהכנות ונוהל הקרב, אך בשלב היציאה לתקיפה נקרא לפקד על מבצע אור ירוק,
יוסי שריד הצטרף לדבור הפיקוד של עמי אילון ותיעד את הקרב כעיתונאי מדובר צה"ל.
גבי נוה, קדמי מפקד החיל במלחמת יום הכיפורים, מפקדת חיל הים יולי 1975, עמ' 158–159.
צפי מרלי, חיל הים במלחמת יום הכיפורים הוצאת מספן כוח האדם, תחום מורשת אוקטובר 1988.
תקיפת מתקני הדלק בצפון סוריה הייתה תקיפה אווירית של מאגרי דלק בחן עייש ובית זיקוק בחומס שבצפון סוריה ב-23 באוקטובר 1973, יומה ה-18 של מלחמת יום הכיפורים.
הייתה זו התקיפה האווירית הישראלית האחרונה כנגד מטרות כלכליות במלחמה.
החל מהיום השלישי למלחמה תקף צה"ל מתקנים אסטרטגיים בעלי השפעה על המשק הסורי בעומק סוריה וזאת במטרה להוציאה ממעגל הלחימה ולהביא לריתוק כוחות הגנה בעורף על חשבון חזית רמת הגולן שבה התנהלו קרבות קרקעיים קשים.
תקיפות אלה נעשו בעיקר באמצעות חיל האוויר, חיל הים ויחידות חי"ר מיוחדות.
חלק גדול מיעדי התקיפה היו מתקני אנרגיה שהבולטים בהם: השמדת תחנות הכוח הגדולות "קאנטינה" ו"אוקלהומה" ב-10 באוקטובר ותקיפת מסוף הדלק בבניאס ב-11 באוקטובר.
לאחר שהפסקת האש הראשונה מ-22 באוקטובר הופרה, הוחלט להפציץ את מתקני הדלק בצפון סוריה ולהמשיך את הלחץ על הסורים ובכך להביא לירידה בנכונותם להמשיך בלחימה.
את ההפצצה של מתקני הדלק ביצעה שישיית מטוסי פנטום מטייסת האחת בהובלת איתן בן-אליהו ויצחק אמיתי (שאף תכנן את התקיפה).
את השישייה התוקפת אבטחה רביעיית פאנטומים נוספת מאותה הטייסת שהיו חמושים למשימת ירוט ותפקידם היה לנהל קרבות אוויר עם מטוסי ירוט סוריים שעלולים להישלח לאזור, להעסיק אותם ובכך לאפשר הפצצה בלתי מוסחת.
בנוסף 2 רביעיות שחקים מטייסות 101 ו-117 המריאו גם הן לפטרול התקפי בגזרה.
10 המטוסים הישראלים המריאו מבסיס חצור, טסו מעל הים, חצו את קו החוף של לבנון מעל הרי הלבנון וחדרו משם למרחב האווירי הסורי.
שישיית המטוסים המפציצים טסו בגובה נמוך ובדממת אלחוט, רביעיית היירוט טסה באותו המסלול, בדיוק מעליהם בגובה 20,000 רגל במטרה להראות באופן ברור במערכות המכ"ם הסוריות ולהסתיר מפני המכ"ם את השישייה התוקפת מפני גילוי.
עם התקרבות המטוסים הישראלים ליעד הזניקו הסורים כנגדם שתי רביעיות מיג 21 שעלו לגובה של כ-25 אלף רגל.
שישיית הפנטומים נכנסה ליעפי הפצצה כמתוכנן והטילה פצצות על חוות המכלים ועל מתקני הזיקוק ובאותו הזמן החל קרב אוויר מעליהם עם מטוסי החיפוי.
התקיפה של מטוסי ההפצצה נמשכה באין מפריע, הפגיעות היו מדויקות והמתקנים הובערו.
את רביעיית החיפוי הובילו רון חולדאי והנווט יורם רומם.
עם הגיעה לאזור היעד החל קרב אוויר בין רביעיית הפאנטומים המחפים לבין שמונת המיגים.
הפנטום השלישי ברביעייה שהוטס על ידי דן חלוץ ונווטו יהואר גל שיגר טיל אוויר אוויר שפגע במיג הראשון שטייסו צנח.
לאחר מכן הפיל חלוץ מיג נוסף (שהיה בן הזוג של אותו המיג).
לאחר מכן הפיל הפנטום הרביעי ברביעייה שהוטס על ידי יגאל סתוי ונווטו איתן שמואלי מטוס מיג נוסף.
המטוס הראשון ברביעייה, שהוטס על ידי רון חולדאי ונווטו יורם רומם, ביצע תמרוני קרב ממושכים עם אחד המיגים שבמהלכו ירדו לגובה נמוך עד שבאחת הפניות פגעה כנף המיג בקרקע והוא התרסק.
לאחר ההפלה הרביעית, סיימו המפציצים את התקיפה והבקר הורה לכל הטייסים לנתק מגע ולשוב לבסיס.
לעבר הקרב הופנו עוד 2 רביעיות של מטוסי מיג 21 מדמייר וסייקל.
הרביעייה מדמייר הגיעה ראשונה ונכנסה לקרב עם רביעיית השחקים מ-טייסת 101. 2 מיגים הופלו על ידי 101. עם הצטרפות הרביעייה מסייקל הופל עוד אחד מהם.
בהמשך הקרב הצטרפו 2 רביעיות מיג 21 נוספות מקוסייר שיורטו על ידי השחקים מטייסת 117. בקרב זה מיג אחד הופל על ידי 117, ומיג נוסף הופל בהפלה עצמית.
הפגיעות של השישייה המפציצה היו מדויקות ומתקני הדלק הסוריים נפגעו קשה והובערו.
רביעיית הפאנטומים המחפה שטסה בגובה "הפגנתי" אפשרה לשישייה המפציצה לפעול ללא הפרעה.
בקרבות האוויר שהתנהלו מעל לשישייה המפציצה הפילו הפאנטומים ארבעה מטוסי מיג 21 ללא אבדות לחיל האוויר.
5 מטוסי מיג-21 נוספים הופלו על ידי שחקים מטייסות 101 ו-117.
הפגיעות המתמשכות במתקני האנרגיה בסוריה הביאו לפגיעה כלכלית קשה ולירידה של כ-75% מיכולת יצור החשמל הסורי למשך כארבעה חודשים לאחר המלחמה ולפגיעה כלכלית ממשית.
זמן קצר לאחר מבצע זה הודיעו הסורים על נכונותם להפסקת אש.
תקיפת שגרירות ישראל במצרים התרחשה ב-9 בספטמבר 2011, כאשר אלפי מפגינים מצרים פשטו על בניין השגרירות הישראלית בגיזה שבמצרים לאחר שמוטטו את קיר הביטחון מבטון שהקיף את הבניין.
ששה מאנשי השגרירות, ששהו בעת התקיפה בחדר מאובטח בבניין השגרירות, פונו בהמשך מהמקום על ידי יחידת קומנדו מצרית, לאחר התערבותם האישית של נשיא ארצות הברית ברק אובמה ומזכיר ההגנה של ארצות הברית לאון פאנטה.
במהלך 18 באוגוסט 2011 חוליית מחבלים חמושה חצתה את הגבול ישראל-מצרים, כ-12 ק"מ מצפון לאילת, וביצעה סדרת פיגועים בחלקה הדרומי של ישראל בהם הצליחה לרצוח שמונה ישראלים.
בחילופי האש בין כוחות צה"ל למחבלים אשר התקיימו במהלך המרדף אחרי התוקפים נהרגו 7 מהמחבלים, חמישה חיילים מצרים וכן חייל צה"ל ולוחם ימ"מ.
מותם של החיילים המצרים מהאש הישראלית הצית גל של הפגנות מחאה חריפות מול השגרירות הישראלית בגיזה.
במהלך הפגנה ב-20 באוגוסט 2011 הצליח מפגין מצרי לטפס על חזית בניין השגרירות הישראלית בגיזה ולהסיר את דגל ישראל שהתנוסס על הבניין.
בעקבות המתיחות, השלטונות במצרים שקלו אף להחזיר את השגריר המצרי בתל אביב למצרים.
בסופו של דבר ישראל התנצלה בפומבי על הריגתם בשוגג של החיילים המצרים במהלך חילופי האש.
אף על פי כן, השלטונות במצרים מסרו בתגובה כי ההתנצלות של ישראל לא מספיקה.
ב-9 בספטמבר 2011 החלו להתאסף מאות מפגינים מצריים מחוץ לשגרירות הישראלית.
בסביבות השעה 18:30 החלו המפגינים לנסות להפיל את קיר הביטחון שהקיף את הבניין באמצעות פטישים ואיל ניגוח.
קיר ביטחון זה, עשוי הבטון, הוצב מחוץ לבניין השגרירות הישראלית בעקבות מחאות אינטנסיביות שהתקיימו מול בניין השגרירות במהלך אוגוסט 2011.
בשעה 00:30 במהלך יום שבת, 10 בספטמבר 2011, אלפי מפגינים מצרים הצליחו למוטט את קיר הביטחון.
בסביבות השעה 01:00 בלילה המפגינים הצליחו להיכנס ללובי של הבניין ומשם ההמון פרץ לשאר חלקי הבניין.
המפגינים בזזו את בניין השגרירות הישראלית וזרקו פריטים שונים, בהם מסמכים, מחלונות הבניין אל הרחוב ההומה.
רבים מהמסמכים נסרקו וזכו בהמשך לניתוחים וביקורות במדיה המצרית.
במקביל, במהלך התקיפה, מספר אנשי צוות של השגרירות הישראלית שהו בתוך בניין השגרירות בתוך חדר מאובטח, בעוד שרק דלת הפלדה של החדר חצצה בין הפורעים לאנשי השגרירות.
בכל אותה העת, ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו ובכירים ישראלים נוספים צפו במתרחש בזמן אמת באמצעות מצלמות המעקב שהותקנו ברחבי בניין השגרירות.
דובר משרד החוץ הישראלי יגאל פלמור העריך כי קרוב ל-3,000 מפגינים השתתפו בהריסת קיר הביטחון.
חילוץ אנשי צוות השגרירות ודעיכת המהומות
מיד לאחר שהמפגינים חדרו לבניין לשגרירות, פנה שר הביטחון הישראלי אהוד ברק למזכיר ההגנה האמריקני לאון פאנטה וביקש את סיועו בהצלת אנשי השגרירות.
בעקבות כך, הפעילה ארצות הברית לחץ על גורמים בכירים במצרים שיפעלו כדי להגן על הדיפלומטים הישראלים.
בכיר ביטחוני מצרי ציין לאחר האירוע כי יחידת הקומנדו המצרית נשלחה לשגרירות רק לאחר שהשגריר הישראלי יצחק לבנון שוחח בטלפון עם חבר אנונימי במועצה הצבאית השלטת של מצרים, וביקש ממנו להסדיר את פינויים הבטוח של עובדי השגרירות הישראלית.
רק לאחר התערבות הממשל האמריקאי שלחו השלטונות המצרים כוחות קומנדו מצריים אל תוך בניין השגרירות, שהצליחו להוציא בבטחה את ששת הישראלים.
בשעה 2:40 בלילה, שגריר ישראל במצרים, כ-85 דיפלומטים ישראלים נוספים ובני משפחותיהם הגיעו לשדה התעופה והוטסו ממצרים.
רק סגן השגריר הישראלי נשאר במצרים, ועבר לשהות בבניין שגרירות ארצות הברית במצרים.
ההפגנה וביזת הבניין נמשכו עד לשעות הבוקר המוקדמות כאשר מפגינים רבים הבעירו צמיגים והעלו מספר ניידות משטרה מצריות באש.
כוחות המשטרה הצליחו בסופו של דבר לשים קץ למהומות ולפזר את אלפי הפורעים באמצעות גז מדמיע ויריות אזהרה באוויר.
בסיכומו של יום האירועים, דווחו המצרים על קרוב לאלף פצועים ושלושה הרוגים מבין המתפרעים.
לאחר האירוע שיבחו ראש הממשלה נתניהו וראש המוסד לשעבר אפרים הלוי את פעולותיו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה, אשר סייע לוודא כי אנשי השגרירות יפונו מהבניין בשלום.
בעקבות האירוע, הצבא המצרי הכריז על מצב כוננות במדינה.
בבוקר יום שבת, 10 בספטמבר, המועצה הצבאית השלטת במצרים דחתה את בקשות ההתפטרות שהוגשו בעקבות האירוע על ידי ראש ממשלת מצרים עיסאם שרף ומספר שרים מצריים – בקשות אלו הוגשו בשל כך שאלו כשלו בהתמודדות עם הפרעות.
יום לאחר ההתקפה על בניין השגרירות הותקפה גם קבוצת עיתונאים שהגיעה לזירת המהומות.
העיתונאים הותקפו על ידי קבוצת מפגינים שעדיין שהתה בקרבת זירת המהומות.