tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספרו הוא סיפר על טיול ברחבי אירופה שישנם המייחסים אותו לתקופת עבודתו כרופא של ספינה בעוד אחרים מייחסים אותו לטיול שקיים, אם בכלל, לפני שהתחיל להתמחות ברפואה.
החל בשנת 1577 ניהל ג'ררד גינה בלונדון, עבור ויליאם ססיל, הברון הראשון של ברלי, לו הוא הקדיש את ספרו.
ג'ררד היה אספן של זני צמחים אותם קיבל ממכרים ורבי חובלים וגינתו הכילה יותר מאלף זנים של צמחים.
הוא ניסה לגדל בגינתו צמחים שנאספו ממקומות שונים ברחבי העולם וציין בספרו אלו הוא הצליח לגדל ואלו לא התאימו לאקלים באנגליה.
קנה סוכר, למשל, הוא מציין שלא הצליח להתאים לאקלים הקר של אנגליה.
ג'ררד היה הראשון לגדל באנגליה את העגבנייה, אולם דעתו על הצמח כרעיל, למרות שידע שהוא נאכל בספרד ובאיטליה, הייתה מהגורמים לכך שהעגבנייה לא נכנסה לשימוש באנגליה ובארצות הברית עד תחילת המאה ה-19.
ג'ררד לא הצליח להשתלב בחבורת הבוטנאים בני דורו שהתרכזו ברחוב ליים בלונדון, ובמקום זאת נסמך על פטרונו ופנה לכתיבה פופולרית, דבר שהביא לו תהילה לה לא זכו הבוטנאים האחרים שהתרכזו בכתיבה מדעית ולא פופולרית.
בשנת 1596 הוא פרסם רשימה של צמחים נדירים שהוא ביית בגינה שלו בהוברן ובשנת 1597 פרסם מדריך צמחים שזכה לפרסום רב והיה מדריך הצמחים הנפוץ ביותר בתקופתו.
מהדורה מעודכנת של המדריך יצאה בשנת 1633.
מדריך הצמחים של ג'ררד מבוסס על תרגום של רמברט דודואנס שהוכן על ידי אדם בשם פריסט עבור המדפיס המלכותי.
לאחר שפריסט מת לפני סיום התרגום הועבר התרגום לידי ג'ררד אשר ארגנו מחדש והוסיף מידע מניסיונו האישי וגם של אשתו.
בספרו הוא כתב ש"ד"ר פריסט מהקולג' הלונדוני שלנו הכין (כך שמעתי) תרגום של המהדורה האחרונה של ספרו של דודואנס והתכוון לפרסמו, אולם בעקבות מותו תרגומו מת ביחד איתו".
הדעות חלוקות לגבי היקף העבודה העצמאית של ג'ררד בספר ועד כמה יש להאשימו בפלגיאט.
בספר יותר מ-1,800 שרטוטים, אולם רק 16 מהם הוכנו על ידי ג'ררד.
הספר מתאר את הצמחים ומביא פולקלור לגביהם, אולם מתייחס בקיצור רב לסגולות הרפואיות של הצמחים, יחסית לספרים אחרים של בני דורו.
ג'ררד כתב על צמחים רבים שכלל לא הכיר, על סמך שמועות וכך כלל בספר עובדות רבות שאינן נכונות.
לפני שהספר הודפס עבר עליו מתיאס דה לובל אשר תיקן בו, לדבריו, יותר מאלף שגיאות.
אולם ג'ררד החליט בשלב מסוים שלא להתייחס להערותיו וכך הספר הודפס עם שגיאות רבות.
ג'ון דייוויד ג'קסון (19 בינואר 1925 - 20 במאי 2016) היה פיזיקאי קנדי-אמריקאי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ופיזיקאי בכיר במעבדה הלאומית לורנס ברקלי.
הוא היה חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית וזכה לפרסום בזכות חיבור ספר הלימוד האקדמי הפופולרי ביותר בנושא אלקטרודינמיקה קלאסית.
ג'קסון נולד בלונדון, קנדה וסיים תואר ראשון בפיזיקה ומתמטיקה בשנת 1946 באוניברסיטת מערב אונטריו.
הוא המשיך את לימודיו במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, שם עבד תחת הנחייתו של ויקטור וייסקופף וקיבל תואר דוקטור בשנת 1949. בעבודת הדוקטורט, בהמשך לעבודתו הקודמת על פיזור פרוטון-נייטרון, ג'קסון חקר אופני פיזור פרוטון-פרוטון באנרגיות נמוכות בשיטת הווריאציות של שווינגר, והראה את הקשר בינה לבין נוסחת בתה הפשוטה יותר.
לאחר סיום הדוקטורט, ג'קסון נשאר ב-MIT למשך שישה חודשים.
במהלכם קיבל הצעות עבודה ממספר אוניברסיטאות: הוא הוזמן להצטרף לסגל אוניברסיטת קורנל על ידי הנס בתה, וכן לאוניברסיטת ויסקונסין ואוניברסיטת מקגיל.
ג'קסון בחר במקגיל, עבר ב-1950 ומכיוון שהיה פיזיקאי תאורטי, השתלב במחלקה למתמטיקה.
הוא התקדם לדרגת פרופסור חבר, אך עזב את מקגיל ב-1957 על מנת להצטרף לפקולטה לפיזיקה של אוניברסיטת אילינוי.
ג'קסון נשאר באילינוי עד 1967, אז עבר לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם הוא החזיק במשרות במחלקה לפיזיקה וגם במעבדה הלאומית.
עיקר מחקרו של ג'קסון לאורך השנים היה בתחום פיזיקת חלקיקים.
הוא המשיך לעבוד הן באוניברסיטה והן במעבדה גם לאחר שהפך לפרופסור אמריטוס ב-1992. כמו כן, הוא היה חבר באגודה האמריקאית לפיזיקה וחבר פעיל באיגוד המדענים המודאגים (שאחד ממייסדיו היה מנחה הדוקטורט שלו, ויקטור וייסקופף).
ג'ון גילברט אבילדסן היה במאי קולנוע אמריקאי.
זכה בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר לשנת 1976 על בימוי הסרט "רוקי".
אבילדסן נולד באואק פארק, פרבר של העיר שיקגו, במדינת אילינוי, בנם של איבי וצ'ארלס ג'ון אבילדסן.
החל לעבוד בתור עוזר הפקה בסרטים של ארתור פן ושל אוטו פרמינגר.
את סרטו הראשון, "ג'ו", ביים בשנת 1970. הסרט, בכיכובם של פיטר בויל וסוזן סרנדון, זכה לביקורות אוהדות ולמועמדות אוסקר אחת.
לאחר מכן ביים את הדרמה "להציל את הנמר" בכיכובו של ג'ק למון.
בשנת 1976 יצר אבילדסן את קלאסיקת האיגרוף "רוקי"; התסריט לסרט נכתב על ידי השחקן בתפקיד הראשי, סילבסטר סטאלון שגילם את תפקידו של "הסייח האיטלקי" רוקי בלבואה, מתאגרף חצי מקצועני הגר בדירתו המעופשת בפילדלפיה.
יום אחד מקבל רוקי את ההזדמנות עליה חלם, קרב על אליפות העולם במשקל כבד מול אלוף העולם הבלתי מעורער אפולו קריד.
רוקי נעזר בחברו לעבודה פולי (בארט יאנג) אשר מכיר לו את אחותו הביישנית אדריאן (טליה שייר) שמרבה לתמוך ברוקי לאורך הסרט.
לשם אימוניו לקראת הקרב הגורלי מתאמן רוקי אצל מיקי (ברג'ס מרדית'), מאמן קשיש קפדן וקשוח שמאמין שרוקי יכול לעשות את הבלתי יאומן ולזכות בתואר העולמי.
דרמת הספורט הפכה עם השנים לקאלט עולמי, עלויות ההפקה לסרט עמדו על מעט יותר ממיליון דולרים והרווח בקופות ברחבי העולם היה לא פחות מ-225 מיליון דולר.
הסרט עצמו זכה בשלושה פרסי אוסקר בקטגוריות: הסרט, העריכה ופרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר בו זכה אבילדסן תוך כדי ניצחון על אינגמר ברגמן, סידני לומט ועל לינה ורטמילר.
על בימוי הסרט היה אבילדסן מועמד לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א.
אבילדסן ביים גם את החלק החמישי בסדרה בו רוקי כבר פורש מאיגרוף ומתחיל לאמן מתאגרף צעיר ומבטיח בשם טומי גאן.
לאחר הצלחתו המטאורית עם "רוקי", ביים את המותחן הספרותי "הנוסחא" בו הופיעו ג'ורג' סקוט, מרלון ברנדו וג'ון גילגוד.
בשנת 1984 ביים את הדרמה המשפחתית "קראטה קיד", עלילת הסרט אשר הפך גם הוא לקאלט עוסקת בראלף מאצ'יו הצעיר המגיע לבית הספר במקום מגוריו החדש בקליפורניה, ונאלץ להתמודד עם בריונים המתנכלים לו.
סדרת אימונים אצל מומחה יפני לקרטה בשם מיאגי (נוריוקי מוריטה), מובילה אותו גם לנצח את הבריון וגם לזכות בנערה.
הלהיט הוביל את אבילדסן לביים עוד שני סרטי המשך.
סרטיו האחרונים של אבילדסן היו סרט הפעולה "שועל המדבר" בכיכובו של ז'אן-קלוד ואן דאם שנחל כישלון מוחלט ו"כוחו של אחד", דרמה על רקע השינויים ההיסטוריים בדרום אפריקה וחיסול האפרטהייד.
רי ג'ון גו , נודע בדרך כלל כג'ון רי (Jhoon Rhee) היה מאסטר דרום קוריאני של טאקוונדו שהוכר כ"אבי הטאקוונדו האמריקני" משום שהביא את אמנות הלחימה הזו לארצות הברית.
רי היה בדרגת דאן 10.
רי נולד בקוריאה, בתקופת הכיבוש היפני בקוריאה.
הוא החל להתאמן באמנויות לחימה מאז היותו בן 13, בלי ידיעתו של אביו.
רי התאמן באמנויות לחימה בהדרכתו של Nam Tae Hi והוסמך ב-Chung Do Kwan, בית הספר הראשון שלימד טאקוונדו.
במהלך שנות השישים התיידד לי עם ברוס לי - מערכת יחסים שתרמה לשניהם כאמני לחימה.
ב-1973 השתתף רי בסרט אמנויות הלחימה היחידי שלו When Taekwondo Strikes.
רי היה ידוע בוושינגטון די.
בשל השתתפותו בפרסומת לטלוויזיה עם זמריר של Nils Lofgren שהציגה את הסיסמה: "אף אחד לא מציק לי".
ב-2000, רי היה הקוריאני-אמריקני היחידי ששמו נכלל בין 203 המהגרים המוכרים של הארץ בידי פורום ההגירה הלאומי ושירותי ההגירה והאיזרוח.
רי הוכנס להיכל התהילה של הטאקוונדו ב-2007. הוא רשום שם כ-"חלוץ הטאקוונדו האמריקני" והן כ-"חלוץ הטאקוונדו ברוסיה".
רי נכלל כחלוץ בארצות הברית (בשנות החמישים, שנות השישים ושנות השבעים) ברשימת מאסטר Choi Chang Keun של חלוצי הטאקוונדו.
הוא יצר את "בלט הלחימה" (Martial Ballet), שהוא פורם (קאטה, סדרת תנועות המדמות קרב) של אמנות לחימה שמבצעים עם מוזיקה.
בלט הלחימה מבוצע בידי אנשים שונים בדרכים שונות והוא נכלל במערך הלימודים של בית ספרו של רי.
נפטר ב-30 באפריל 2018 בארלינגטון שבווירג'יניה לאחר מחלה.
סר ג'ון גריי גורטון היה מדינאי אוסטרלי שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה התשעה עשר.
גורטון היה חבר הסנאט האוסטרלי היחיד שכיהן כראש ממשלה.
ג'ון גריי גורטון נולס במלבורן, ויקטוריה.
הוא היה בנם של אליס שין (Sinn), בתו של פועל רכבת ושל ג'ון רוז גורטון, פרדסן אנגלי.
גורטון האב ואשתו הראשונה קתלין, היגרו מדרום אפריקה, שם זכו לשגשוג בתקופת מלחמת הבורים.
באוסטרליה הם נפרדו וגורטון חי חיי זוגיות עם אליס שין, שמתה ממחלת השחפת ב-1920. גורטון הצעיר חי עם פרודתו של אביו ועם אחותו למחצה, רות, בסידני.
הוא התחנך בבית הספר של הכנסייה האנגליקנית בסידני (אחד מחבריו לספסל הלימודים היה השחקן ארול פלין), בבית הספר היסודי בג'ילונג ונסע לאנגליה כדי ללמוד בקולג' ברנסנוס שבאוניברסיטת אוקספורד.
בהיותו באנגליה, הוא לקח שיעורי טיסה וב-1932 קיבל רישיון טייס.
הוא למד היסטוריה, מדע המדינה וכלכלה באוקספורד וקיבל תואר ראשון.
בעת לימודיו באוקספורד, בהיותו בחופשה בספרד, הכיר גורטון את ברטינה בראון מבנגור, מיין, ארצות הברית.
ברטינה הייתה סטודנטית לשפות בסורבון.
השניים הכירו באמצעות חבר של גורטון מאוקספורד, ארתור בראון, אחיה של ברטינה.
ב-1935 נישאו השניים ולאחר סיום לימודיהם הם התיישבו באוסטרליה וקיבלו את הפרדס של אביו של גורטון ליד קרנג שבוויקטוריה.
יחד הם הביאו לעולם שלושה ילדים: ג'ואנה, מייקל ורובין.
ב-31 במאי 1940, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס גורטון לכוחות המילואים של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי.
הוא היה אז בן 29 ונחשב מבוגר מדי כדי להיות מוכשר כטייס בחיל, אך בספטמבר הוא הגיש בקשה להתקבל כטייס לאחר שמגבלת הגיל שונתה.
ב-8 בנובמבר 1940 הוסמך גורטון כטייס בחיל.
הוא התאמן כטייס קרב בסומרס, ויקטוריה ובוואגה וואגה, ניו סאות' ויילס לפני שנשלח לבריטניה.
גורטון השלים את אימוניו בבסיסי חיל האוויר המלכותי בהסטון ובהונילי במסגרת יחידת האימונים המבצעיים ה-61 של חיל האוויר המלכותי, כשהוא מטיס מטוסי ספיטפייר.
הוא התאכזב מכך שהצבתו המבצעית הראשונה הייתה בטייסת 135 של חיל האוויר המלכותי, שהפעילה מטוסי הוקר הוריקן, מטוסים שהוא החשיב כנחותים בהשוואה למטוסי הספיטפייר.
בחלקה האחרון של שנת 1941 גורטון וחברים אחרים של הטייסת הועברו להיות בסגל של כנף של מטוסי הוריקן שהוקמה כדי לשרת במזרח התיכון.
הם הפליגו לשם, כש-50 מטוסי ההוריקן שלהם ארוזים בארגזים, מסביב לאפריקה כדי להימנע ממתקפה על ספינתם.
בדצמבר, כאשר הספינה עגנה בדרבן, דרום אפריקה, שונתה משימתם והם הפליגו לסינגפור, לאחר שיפן הצטרפה למלחמה.
עם התקרב הכוח ליעדו, התקדמו הכוחות היפנים במורד חצי האי המלאי.
הספינה הותקפה לפחות פעם אחת על ידי מטוס יפני, אך הגיעה ליעדה ופרקה בבטחה את מטענה לאחר שסופות טרופיות הפכו את התקפות האויב עליה לבלתי אפשריות.
לאחר שמטוסי ההוריקן הורכבו מחדש, הצטרפו הטייסים לטייסת מבצעית שהוקמה, טייסת 232.
בסוף ינואר 1942 הפכה הטייסת למבצעית והצטרפה לשרידים של כוחות אחרים שהיו במלאיה.
במהלך אחת מגיחותיו, היה גורטון מעורב בקרב אווירי קצר מעל ים סין הדרומי, שלאחריו הוא נתקל בכשל במנוע של מטוסו ונאלץ לנחות באי בינטאן, 40 ק"מ מדרום-מזרח לסינגפור.
עם נחיתתו, פגע אחד מגלגלי המטוס בסוללת עפר והוא התהפך.
גורטון לא היה חגור כיאות ופניו פגעו בכוונת התותח ובשמשת המטוס ואפו ולסתו נפגעו.
בנוסף, הוא סבל מחתכים רציניים בשתי זרועותיו.
הוא הצליח להיחלץ משברי המטוס וניצל על ידי אנשי הצבא המלכותי של איי הודו המזרחיים ההולנדיים, שהעניקו לו טיפול רפואי.
מאוחר יותר טען גורטון שפניו היו כה פצועות וחבולות עד כי איש חיל האוויר המלכותי שנשלח לאסוף אותו, הסיק שהוא נמצא על סף המוות, אסף את חפציו האישיים ושב לסינגפור בלעדיו.
שבוע לאחר מכן, באופן מקרי, התרסק בבינטאן מטוסו של טייס אחר מטייסת 453 של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי ובסופו של דבר הם נאספו משם ביחד.
ב-11 בפברואר, שלושה ימים לאחר הפלישה היפנית לסינגפור, הם הגיעו לשם.
מאחר שבשלב זה כל הכוחות האוויריים של בעלות הברית הושמדו או פונו, הועלה גורטון לספינת תחמושת שהפליגה לבטאוויה.
ב-13 בפברואר, כשהייתה כבר קרובה ליעדה, שוגר לעבר הספינה טורפדו על ידי צוללת יפנית והספינה ננטשה.
גורטון בילה כמעט יום שלם על סירת הצלה צפופה, במים שורצים בכרישים, עם מעט מי שתייה, עד שהסירה נאספה על ידי ספינה של הצי המלכותי האוסטרלי, שהביאה את האנשים לבטאוויה.
שניים מחבריו של גורטון מימי בית הספר, שגם הם פונו מסינגפור לבטאוויה, שמעו שהוא מאושפז בבית החולים והסדירו את הפלגתם בספינה שעשתה את דרכה לנמל פרימנטל שבאוסטרליה המערבית והפליגה ב-23 בפברואר, שם טופלו פצעיו של גורטון.
ב-3 במרץ, כאשר הגיעה הספינה לפרימנטל, היה אחד מהפצעים בזרועו של גורטון מזוהם מאוד והוא הוצרך לקבל טיפול אינטנסיבי.
יחד עם זאת, הוא היה מודאג יותר מההשפעה שתהייה למראה פניו המושחתים על אשתו.
על פי המסופר, חשה בטי גורטון, שניהלה את החווה בהיעדרו של בעלה, הקלה בראותה אותו חי.
בהגיעו לאוסטרליה, הוצב גורטון בטייסת 77 של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי בדרווין ב-12 באוגוסט 1942. במהלך תקופה זו הוא היה מעורב בתאונה האווירית השנייה שלו.
ב-7 בספטמבר, בעודו מטיס מטוס קרטיס P-40 וורהוק, הוא נאלץ לנחות עקב תקלה במערכת הדלק של המטוס.
גורטון ומטוסו חולצו לאחר כמה ימים לאחר שבילו את הזמן הזה בסבך.
ב-21 בפברואר 1943 הועברה הטייסת למפרץ מיל בגינאה החדשה.
התקרית האווירית האחרונה של גורטון אירעה ב-18 במרץ 1943. מנוע מטוס הקיטיהוק שאותו הוא הטיס כשל בהמראה והוא החליק בקצה המסלול.
במרץ 1944, נשלח גורטון בחזרה לאוסטרליה כשהוא כבר נושא דרגת לוטננט טיסה.
הצבתו האחרונה הייתה כמדריך טיסה ביחידת האימונים המבצעיים מספר 2 במילדורה בשויקטוריה.
ב-5 בדצמבר 1944 שוחרר גורטון מחיל האוויר המלכותי האוסטרלי.
בסוף שנת 1944 הוא עבר ניתוח לשיקום חלקי של מראה פניו.
למרות שגורטון היה חבר מפלגת הכפר לפני המלחמה, ב-1949 הוא נבחר לסנאט האוסטרלי מטעם המפלגה הליברלית.
החל משנת 1958 הוא שירת במגוון של תפקידים בממשלותיהם של רוברט מנזייס והרולד הולט, כולל כשר הצי (1963-1958), שר העבודות הציבוריות, שר הפנים, שר החינוך וכן כמנהיג סיעת הממשלה בסנאט.
גורטון היה שר אנרגטי ובעל יכולות, והחל להסתמן כפוטנציאל למנהיג ברגע שדעותיו הימניות התמתנו.
ב-17 בדצמבר 1967, כששחה בחוף הים, נעלם הרולד הולט ויומיים לאחר מכן הוא הוכרז נעדר וההנחה הייתה שהוא טבע.
ההנחה הייתה שיורשו הוא ויליאם מקמהון, סגן מנהיג המפלגה הליברלית.
אף על פי כן, ב-18 בדצמבר, הכריז מנהיג מפלגת הכפר וסגן ראש הממשלה, ג'ון מק'איוון, שאם מקמהון יבחר להיות מנהיג המפלגה הליברלית, הוא ומפלגתו לא יהיו מוכנים להיות חברים בממשלה בראשותו.
הסיבות להכרזה זו לא נומקו מעולם בפומבי, אך בפגישה בארבע עיניים עם מקמהון אמר מק'איוון, "לא אשרת תחתיך כי אני לא בוטח בך".
הכרזתו המפתיעה של מק'איוון גרמה למשבר מנהיגות בתוככי המפלגה הליברלית ויותר מכך, היא הפכה להיות איום על שלמותה של הקואליציה, שמשמעותו הייתה אסון אלקטורלי עבור הליברלים.
הליברלים מעולם לא זכו במספר מושבים מספיק בפרלמנט כדי להיות מסוגלים להרכיב ממשלה ללא תמיכתה של מפלגת הכפר.
ואכן, מאז יצירתה של קואליציית האנטי-לייבור ב-1923, הצליחה המפלגה הליברלית, השותפה הבכירה בקואליציה, להקים ממשלה ללא קואליציית מפלגות מאחריה רק פעם אחת, בכהונתו הראשונה של ג'וזף ליונס, וגם אז, למפלגת אוסטרליה המאוחדת של ליונס היו חסרים ארבעה מושבים בפרלמנט כדי לזכות ברוב והיא הייתה זקוקה לתמיכה מבחוץ של מפלגת הכפר.
המושל הכללי, הלורד קייסי, השביע את מק'איוון כראש הממשלה, בתנאי מפורש שכהונה זו תהיה עד אשר המפלה הליברלית תבחר לה מנהיג חדש.
מק'איוון הסכים לתנאי זה בתנאי שהיא לא תהיה רשמית.
קייסי אף הסכים עם גישתו של מק'איוון, שמינוי של חבר המפלגה הליברלית לתפקיד ראש הממשלה הזמני, תיתן לאותו אדם יתרון בלתי הוגן בבחירות המתוכננות למנהיגות המפלגה.
במערכת הבחירות לתפקיד מנהיג המפלגה, זכה גורטון לתמיכתם של שר הצבא, מלקולם פרייזר והמצליף המפלגתי דדלי ארווין, ועם תמיכתם הוא היה מסוגל להביס את מתחרהו, שר החוץ, פול הסלוק, ולהיבחר לתפקיד מנהיג המפלגה למרות שהוא היה סנאטור.
ב-9 בינואר הוא נבחר להיות מנהיג המפלגה ולמחרת נבחר להיות ראש הממשלה והחליף את מק'איוון.
הוא היה הסנאטור היחיד בתולדות אוסטרליה שנבחר להיות ראש הממשלה.
הוא המשיך להיות חבר הסנאט עד אשר ב-1 בפברואר 1968 הוא התפטר מהסנאט כדי להתמודד בבחירות ביניים על מחוז הבחירה של הולט בדרום מלבורן (על פי שיטת וסטמינסטר, ראש הממשלה הוא חבר הבית התחתון).
בחירות אלה במחוז שהיה מעוז ליברלי, התקיימו ב-24 בפברואר וגורטון התמודד בהן מול שלושה מועמדים, אך הוא זכה ברוב של 68% מקולות הבוחרים.
גורטון ביקר בכל הקלפיות באותו יום, אך לא היה יכול להצביע עבור עצמו מאחר שהוא היה תושב מחוז בחירה אחר.
בין ה-2 ל-23 בפברואר הוא לא היה חבר של אף אחד משני בתי הפרלמנט.
בתחילת כהונותו היה גורטון ראש ממשלה אהוד מאוד.
הוא יצר סגנון שונה מאוד מזה של קודמיו.
גורטון אהב להציג את עצמו כאיש של העם שנהנה לשתות בירה ולהמר, אדם עם תדמית מחוספסת.
לרוע מזלו, בהמשך השתנה המוניטין שלו לרעה.
הוא גם החל לדבוק במדיניות חדשה, כשהוא מצדד במדינות חוץ וביטחון עצמאית ובבידולה של אוסטרליה מקשריה המסורתיים עם בריטניה.
הוא גם טיפח תעשיית סרטים עצמאית באוסטרליה והגדיל את המימון הממשלתי לאומנויות.
גורטון הוכיח את עצמו באופן מפתיע כבעל יכולות ירודות בהופעות בתקשורת ובנאומים ציבוריים והוא הצטייר על ידי התקשורת כאיש ממשל מטופש ובלתי מוכשר.
זאת בניגוד למנהיג האופוזיציה החדש המרשים מטעם מפלגת הלייבור, גוף ויטלם.
כמו כן, הוא היה מטרה לביקורת של התקשורת על הרגלי השתייה שלו ועל יחסיו עם נשים.
הוא גרם לתרעומת קשה מאוד במפלגתו ומתנגדיו נעשו בהדרגה ביקורתיים על הסתמכות היתר שלו על חוג יועציו הקרוב, במיוחד על מזכירתו האישית, איינסלי גוטו.
בבחירות של 1969 עברו 7% של קולות הבוחרים מהקואליציה אל מפלגת הלייבור.
היתרון של 45 מושבים שירש גורטון מהולט הצטמצם לשבעה מושבים בלבד.
ואכן, הקואליציה עלולה הייתה לאבד את השלטון אלמלא תמיכתה של מפלגת הלייבור הדמוקרטית, שלה הייתה יריבות ארוכת ימים עם מפלגת הלייבור.
לאחר הבחירות, נשמעה קריאת תיגר על מנהיגותו של גורטון מצידם של מקמהון ושל דייוויד פיירביירן, אך כל עוד המשיך מק'איוון לתמוך בגורטון, היה זה האחרון יכול להיות בטוח בכסאו.
בינואר 1971 פרש מק'איוון, ויורשו, דאג אנתוני, הודיע לליברלים שתמיכתה של מפלגת הכפר בגורטון לא מובטחת עוד.
כשהליברלים מפגרים בסקרים בהשוואה ללייבור, נוצר אתגר חדש לגורטון כאשר שר ההגנה פרייזר התפטר.
פרייזר היה תומך נלהב של גורטון במערכת הבחירות למנהיגות המפלגה שנתיים קודם לכן, אך כעת, בנאום ההתפטרות שלו, הוא תקף את גורטון על בימת הפרלמנט, באומרו שגורטון "לא ראוי להחזיק במשרה הרמה של ראש ממשלה".
כדי ליישב את המשבר, כינס גורטון את ועידת המפלגה.
הצבעת אי-אמון בו הסתיימה בתיקו.
על פי חוקת המפלגה באותה עת, משמעותה של תוצאת תיקו הייתה שהצבעת אי-האמון נכשלה וגורטון יכול היה להמשיך להיות מנהיג המפלגה וראש הממשלה.
אף על פי כן, החליט גורטון להתפטר בהכריזו: "ובכן, זוהי לא הצבעת אמון, כך שעל המפלגה לבחור לעצמה מנהיג חדש".
נערכו בחירות לתפקיד ובהן זכה ויליאם מקמהון, שמונה להיות ראש הממשלה.
בצעד מפתיע, התמודד גורטון לבחירות לתפקיד סגן מנהיג המפלגה, וזכה, ובכך אילץ את מקמהון למנותו לתפקיד שר ההגנה.
מצב מגוחך זה הסתיים לאחר חמישה חודשים, כאשר מקמהון פיטר את גורטון על חוסר נאמנותו.
לאחר ניצחונה של מפלגת הלייבור בבחירות של 1972 שימש גורטון כשר בממשלת הצללים של בילי סנדן עד לאחר הבחירות של 1974. ב-1974 הגיש גורטון בפרלמנט עתירה שקראה לביטול הגדרתם של יחסים הומוסקסואלים בהסכמה בין מבוגרים כעבירה על החוק.
ההצעה עברה בהצלחה בעקבות מתן היתר לחברי הפרלמנט להצביע עליה על פי צו מצפונם.
כאשר נבחר פרייזר להיות מנהיג המפלגה הליברלית ב-1975, פרש גורטון מהמפלגה והגדיר עצמו כחבר פרלמנט עצמאי ופנה בגלוי כנגד פרייזר, שממנו הוא סלד.
הוא גינה את פיטוריו של גוף ויטלם על ידי המושל הכללי, סר ג'ון קר ובבחירות של 1975 הוא הציג את מועמדותו כמועמד עצמאי לסנאט מטעם טריטוריית הבירה האוסטרלית ונכשל.
הוא השיג 11% מקולות הבוחרים ודורג שלישי לאחר מועמדיהן של המפלגות הגדולות.
ב-1977 הוא היה לתומך של דון ציפ, מנהיג מפלגת המרכז החדשה, המפלגה הדמוקרטית האוסטרלית.
גורטון פרש והתגורר בקנברה שם הוא המשיך להביע התעניינות בחיים הפוליטיים.
יחד עם זאת, במרץ 1983, הוא בירך את בוב הוק על הניצחון שנחל בהתמודדות מול פרייזר בבחירות באותה שנה.
ב-2 באוקטובר 1983, מתה בטינה גורטון בהיותה בת 67 ועשר שנים לאחר מכן נשא גורטון את ננסי הורן.
בשנות התשעים הוא חזר להיות חבר במפלגה הליברלית.
בערוב ימיו הוא זכה למחילה מהליברלים ויום הולדתו ה-90 נחגג בנוכחותו של ראש הממשלה ג'ון הווארד.
יחד עם זאת הוא מעולם לא סלח לפרייזר.
ב-2002 הוא אמר לביוגרף שלו, איאן הנקוק, שהוא עדיין לא מסוגל לשהות באותו חדר יחד עם פרייזר.
ג'ון גורטון מת בהיותו בן 90 בסידני במאי 2002.
ג'ון הנרי גודפרי היה אדמירל בצי המלכותי הבריטי אשר שימש כראש המודיעין הימי של הצי הבריטי ואישיותו היוותה השראה לדמותו של "M", ראש השירות החשאי הבריטי בספרי ג'יימס בונד.
גודפרי הצטרף לצי המלכותי הבריטי כצוער במספר ספינות קרב והתמחה במערכות ניווט.
במלחמת העולם הראשונה השתתף בקרב גליפולי.
גודפרי שירת במספר תפקידי מטה ופיקוד בצי הבריטי ובמלחמת העולם השנייה שירת כראש המודיעין הימי של הצי הבריטי.
במסגרת תפקידו היה מעורב במספר מבצעי ביון והונאה ובהם מבצע קציצה.
לאחר מכן פיקד על הצי המלכותי ההודי.
אישיותו של גודפרי היוותה השראה לדמותו של "M", ראש השירות החשאי הבריטי בספרי ג'יימס בונד שכתב איאן פלמינג, אשר שירת כעוזרו של גודפרי במהלך המלחמה.
קפטן ג'ון גור היה ימאי בריטי-אמריקאי, שהקיף את כדור הארץ ארבע פעמים עם הצי המלכותי במאה ה-18 והצטרף אל קפטן קוק במסע תגליותיו באוקיינוס השקט.
מעט ידוע על ג'ון גור לפני שהתגייס לשירות בצי המלכותי, אך הסברה היא שנולד במושבה הבריטית וירג'יניה באמריקה בשנת 1729 או 1730. הוא מופיע לראשונה בספרי הרשומות בשנת 1755, אז הצטרף לאוניית הצי המלכותי "וינדזור" בפורטסמות' כמלח כשיר.
חמש שנים לאחר זאת עבר גור את בחינת ההסמכה ללייטננט והתמנה לקצין ראשון של אוניית הצי "דולפין".
על סיפון ה"דולפין" הקיף גור פעמיים את כדור הארץ; הפלגת ההקפה הראשונה הייתה בפיקודו של ג'ון ביירון והשנייה בפיקודו של סמיואל ווליס.
הודות לניסיון שצבר באוקיינוס השקט ובמשלחות ממושכות של הצי, נקרא ב-1768 להצטרף אל ג'יימס קוק על סיפון האנדבר במשימת המעקב והתיעוד של מעבר נוגה על פני השמש בטהיטי בשנת 1769 ובהמשך, בחיפוש אחר טרה אוסטרליס.
ב"אנדבר" שירת גור בתחילה כקצין שלישי, עם קוק כראשון לפיקוד ואחריו זאכארי היקס כמשנה למפקד.
לאחר מותו של היקס במסע חזרה לאנגליה, ב-26 במאי 1771, היה גור למשנה למפקד (קצין שני).
גור שירת בעבר בפיקודו של ווליס בספינת הצי המלכותי "דולפין", ש"גילתה" את טהיטי וקוק ראה בו נכס חשוב למשלחתו הודות להיכרותו עם האי.
ב-1769 היה גור לאדם הלבן הראשון המתועד במשלחת שירה והרג אדם ממוצא מאורי, בעקבות תגרה על יריעת אריג כשה"אנדבר" הייתה במשימת מיפוי של חוף ניו זילנד.
לאחר מכן, ב-14 ביולי 1770, התפרסם גור בהיותו האדם הראשון שירה בקנגורו והרגו למטרות מחקר מדעי כאשר המשלחת הייתה בדרכה אל החוף המזרחי של אוסטרליה.
בשובו לאנגליה, בשנת 1772, הצטרף גור לבוטניקאי ג'וזף בנקס (שהיה גם הוא במסע הראשון של ג'יימס קוק לאוקיינוס השקט) במשלחת מדעית פרטית לאיסלנד ולאיים ההברידיים ייתכן שגור ובנקס היו לידידים, כיוון שיש ראיות לכך שבנקס היה המוציא לפועל של צוואת גור.
מסע המחקר הזה חזר רק לאחר שקוק הפליג למסעו השני לאוקיינוס השקט.
עם זאת, בשנת 1776 נענה גור בשנית להזמנת קוק והאדמירליות והצטרף לאונייה "רוזולושן" כקצין ראשון לקוק במסעו השלישי.
תוך כדי סיורי "רזולושן" באוקיינוס השקט בחיפוש המעבר הצפוני המפורסם, הייתה לגור הזדמנות לראות את יבשת הולדתו, אמריקה, מהחוף המערבי.
בהמשך, לאחר מותו של קוק בהאוואי, קיבל עליו צ'ארלס קלרק, רב החובל של ספינת האחות של "רזולושן", אוניית הצי "דיסקברי" (1774), את הפיקוד על "רזולושן" וגור החליף אותו כרב החובל של "דיסקברי".
כשקלרק עצמו מת זמן קצר לאחר זאת, קיבל עליו גור את האחריות לכל המשלחת.
הוא קודם באופן רשמי לדרגת קפטן ב-2 באוקטובר 1780.
כאות הוקרה להישגיו, צייר ג'ון ובר, מי שצייר בעבר את קוק, את דיוקנו של גור כשהצי מינה אותו ל"פוסט-קפטיין" של כבוד.
כמממשיך בדרכו של קוק, הוצעו לו חדריו הפנויים של רב החובל המנוח בבית החולים גריניץ' בלונדון.
ב-1790, אחרי שהקיף את כדור הארץ ארבע פעמים, מת ג'ון גור ב-10 באוגוסט.
בנו של גור, ג'ון (יליד 1774), היה גם הוא קצין בצי המלכותי.
הוא הגיע לדרגת רב חובל ב-19 ביולי 1821, פרש מן השירות בדרגה זו ב-1 באוקטובר 1846, ובהמשך קודם לדרגת סגן אדמירל בדימוס ב-8 במרץ 1852. הוא מת בשנת 1853. ג'ון גור הבן היגר לאוסטרליה בשנת 1834, כאחד מראשוני המתיישבים החופשיים ביבשת.
גור פוינט וחצי האי גור בפארק הלאומי קנאי פיורדס באלסקה נקראו על שם ג'ון גור על ידי רב החובל נתניאל פורטלוק, גם הוא מוותיקי משלחתו השלישית של קוק, שסייר באוקיינוס השקט צפונית-מערבית לאמריקה בשלהי המאה ה-18. גם אתרים אחדים באוסטרליה קרויים על שם ג'ון גור.
ג'ון גולד היה אורניתולוג וטקסונום אנגלי, שמפורסם בכך שגילה את פרושי דרווין וכן יצר אלפי ליתוגרפיות של ציפורים ויונקים שאוירו בסיועה של אשתו אליזבת גולד, ומספר אמנים אחרים כמו אדוארד ליר, הנרי קונסטנטין ריכטר, ג'וזף וולף, וויליאם מתיו הארט.
גולד נחשב לאבי חוקרי הציפורים של אוסטרליה, והוא גילה ותיאר מדעית מינים רבים של ציפורים ויונקים אוסטרלים.
מספר בעלי חיים קרויים על שמו.
ג'ון גולד נולד בעיר לים רגיס שבאנגליה, לגנן בעל השכלה מועטה.
בהיותו ילד אביו קיבל משרה באחוזה ליד העיר גוילדפורד ולאחר מכן בשנת 1818 אביו הפך למנהל העבודה של הגנים המלכותיים בווינדזור.
בהיותו נער ג'ון גולד החל להתאמן כגנן והועסק אצל אביו בווינדזור במהלך 1818–1824 ולאחר מכן היה הגנן בטירת ריפלי ביורקשייר.
בתקופה זאת גולד רכש מומחיות בתחום הפיחלוץ, ובשנת 1824 הוא הקים לעצמו מפחלצת בלונדון וכישרונו עזר לו להפוך לאוצר הראשי במוזיאון האגודה הזואולוגית של לונדון בשנת 1827.
תפקידו החדש של גולד גרם לו להיות במגע עם חוקרי הטבע המובילים של אותה תקופה.
יתר על כן, גולד היה הראשון שראה בדרך כלל דגימות של ציפורים חדשות שהובאו לאגודה הזואולוגית של לונדון.
בשנת 1830, אוסף גדול של ציפורים הגיע לאגודה מהרי ההימלאיה כשרבים מהם לא היו כלל מוכרים למדע.
גולד פרסם את הציפורים הללו בספר שהוציא בעזרת איוריה של אשתו אליזבת גולד והסופר ניקולס ויגרוס אילוארד.
רוב האיורים בספר היו מבוססים על סקיצות נייר שהכין גולד לאחר צפייה מרובה בפוחלצים של הציפורים.
במהלך שבע השנים הבאות גולד הוציא ארבעה כרכים נוספים (כולל על ציפורי אירופה), כשסדרת הכרכים הראשונה הושלמה בשנת 1837. גולד כתב את הטקסט בעזרת העוזר שלו, בעוד שחלק מהאיורים נעשו על ידי אשתו וחלקם על ידי אדוארד ליר.
הספרים יצאו לאור בפורמט גדול מאוד, עם לוחות צבעוניות מרהיבות על הדפס אבן.
במהלך חייו של גולד הוא הוציא כ-41 כרכים כאלו עם מספר כולל של 3,000 ליתוגרפיות.
למרות העלות המרובה של הליתוגרפיות גולד הצליח לכסות את ההוצאות בעזרת הספרים שזכו להצלחה מרובה.
בשנת 1838 הוא ואשתו עברו לאוסטרליה לחקור את הציפורים של היבשת הלא מוכרת.
זמן קצר לאחר שובם לאנגליה, אשתו נפטרה בשנת 1841 לאחר לידת הילד השמיני שלהם.
כאשר צ'ארלס דרווין הציג דגימות של יונקים וציפורים שנאספו במהלך ההפלגה השנייה של ביגל בפני החברה הזואולוגית של לונדון בינואר 1837, הוא הביא צרור של פרושיים אשר ניתנו לגולד לצורך זיהוי.
גולד שם לב שלכל אחד ממיני הפרושים היה מקור בצורה שונה, אשר התאים לאכילת סוג מזון שונה (חרקים, קקטוסים או זרעים).
גולד הציג את מסקנותיו בפני האגודה מספר ימים לאחר מכן, וטען כי הציפורים מאיי גלאפגוס מהווים למעשה סדרה של "פרושים קרקעיים מוזרים אשר יוצרים קבוצה חדשה לגמרי המכילה 12 מינים".
קבוצה זאת שגולד תיאר מכונה עד היום "פרושי דרווין" בעקבות כך שהיא השפיעה עמוקות על התפתחות רעיון הברירה הטבעית של דרווין והסיפור הגיע לכותרות העיתונים.
בחודש מרץ, דרווין נפגש שוב עם גולד לצורך זהות ציפור אחרת, והשניים הגיעו למסקנה כי הגדרון (ממשפחת ה-Troglodytidae) שתואר על ידי דרווין הוא למעשה מין של ציפור חקיינית המשתייכת למשפחה נפרדת (Mimidae), וכי כל המינים באיי גלאפגוס מהווים מינים נפרדים ולא זנים של קרובי משפחה מדרום אמריקה.
בנוסף גולד יעץ לדרווין כי דגימה של ננדו קטן שניצוד ונאסף על ידו מהווה למעשה מין נפרד הקרוי ננדו הפונה, אף על פי שהוא חופף בשטחו לננדו מצוי.
בדומה לפרושים גם סיפור הננדואים השפיע בצורה משמעותית על רעיון הברירה הטבעית של דרווין.
בהמשך גולד ודרווין עבדו יחד על הוצאת ספרים של ציפורי גלאפגוס.
בשנת 1838, גולד הפליג ליבשת אוסטרליה יחד עם אשתו, ילדיו והאספן ג'ון גילברט מתוך כוונה לחקור את הציפורים של היבשת החדשה, ובכך היה החוקר הראשון שיצר עבודות עיקריות בנושא העופות האוסטרלים.
הם הגיעו לאי טסמניה בספטמבר, והכירו את מושל האי סר ג'ון פרנקלין.
במהלך מספר חודשים גולד וגילברט בילו את זמנם באי בחיפוש ואיסוף של ציפורים חדשות.
בפברואר 1839, גולד הפליג יחד עם גילברט לסידני כשאשתו ההרה נשארה בטסמניה, ומספר חודשים השניים בילו בתיאור ואיסוף דגימות של סוכיים ברכס ליברפול.
באפריל ג'ון חזר לטסמניה לרגל הולדת בנו ולאחר מכן הפליג שוב במאי לאדלייד על מנת לפגוש את צ'ארלס סטורט שהתכונן להוביל משלחת לחקר נהר מארי.
גולד בילה עד חודש יולי את זמנו באיסוף ותיאור של ציפורים ויונקים (בעיקר מהקנגוראים) סביב מורדות הר לופטי, אגן מארי-דרלינג ואי הקנגורו ולאחר מכן חזר לטסמניה.
הוא חזר יחד עם אשתו לאנגליה במאי 1840.
התוצאות של שהותו של גולד באוסטרליה היו ספרי "הציפורים של אוסטרליה" (1840-1848) שכללו כ-600 ליתוגרפיות בשבעה כרכים; כ-328 מיני ציפורים שאוירו בספר היו חדשים למדע ותוארו מדעית לראשונה על ידי גולד.
בנוסף, הוא פרסם גם ספר על סדרת הקנגוראים וספר נוסף על יונקים אוסטרלים; בדומה לספרי הציפורים, גם בספרים אלו מיני כיסאים רבים היו חדשים למדע ותוארו על ידי גולד.
לאורך חייו המקצועיים, לגולד היה חיבה עזה לקוליבריים.
הוא צבר אוסף של 320 מינים אותם הציג בתערוכה הגדולה בשנת 1851. למרות עיסוקו הרב בציפורים אלו, מעולם לא יצא לגולד לראות קוליברי חי כאשר היה באירופה.
במאי 1857, גולד נסע לארצות הברית יחד עם בנו.
הוא הגיע לניו יורק בתחילת האביב כדי לראות את הקוליברים, אך רק בגני ברטרם בפילדלפיה הוא ראה לבסוף קוליברי חי בפעם הראשונה (מהמין קוליברי אדום-חזה מצוי).
לאחר מכן הוא המשיך לעיר וושינגטון שם ראה מספר רב של קוליברים בגנים של גבעת הקפיטול.
גולד ניסה לחזור לאנגליה עם פרטים חיים, אולם מכיוון שלא היה מודע לתנאים הדרושים כדי לשמור אותם, הם חיו זמן קצר מאוד ברשותו.
במהלך שנות חייו, ג'ון גולד תיאר מספר רב של יונקים וציפורים (במיוחד מינים אוסטרלים).
כמחווה לכך מספר בעלי חיים נקראו על שמו בשמם המדעי או בשמם הרשמי:
פתן סלעים גולד (Suta gouldii)
פרוש גולדיאן (Erythrura gouldiae) - נקרא על שם אשתו.
צופית גולדיאן (Aethopyga gouldiae) - נקראה על שם אשתו.
ליגת גולד נוסדה בשנת 1909 באוסטרליה על שמו של גולד.
ארגון זה נתן לאוסטרלים רבים היכרות ראשונית עם מיני ציפורים יחד עם חינוך סביבתי ואקולוגיה.
אחת מנותני החסות של ארגון זה הוא ברית חוקרי העופות האוסטרלית.
בשנת 1979 הממשלה האוסטרלית הנפיקה בול דואר הנושא את דיוקנו של גולד.
בשנת 2009 הונפקה סדרה של בולים עליהם מאוירות ציפורים שתוארו על ידי גולד.
ג'ון רוג'רס גאלבין (; 13 במאי 1929 - 25 בספטמבר 2015) היה גנרל אמריקאי ששימש כמפקד הכח הצבאי של נאט"ו באירופה.
גאלבין החל את דרכו הצבאית כחייל במשמר הלאומי בשנת 1947. בשנת 1950 התגייס לצבא ארצות הברית ונרשם לאקדמיה הצבאית וסט פוינט.
בשנת 1954 סיים את לימודיו, הוסמך כקצין חיל הרגלים.
גאלבין לחם במלחמת וייטנאם ושימש כקצין מבצעים בדיוויזיית הרגלים ה-1. בשנים 1969–1970 שימש כמפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הפרשים ה-8 שבדיוויזיית הפרשים הראשונה, על האופן שבו ניהג את גדודו בלחימה עוטר גאלבין בכוכב הכסף.
לאחר מכן שירת בפיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית (TRADOC) ובמגוון תפקידי מטה ופיקוד.
בשנת 1980 מונה למפקד דיוויזיית החי"ר ממוכן ה-24. בהמשך שימש כמפקד פיקוד דרום של ארצות הברית כמפקד פיקוד אירופה וכמפקד הכח הצבאי של נאט"ו באירופה.
הוא פרש מן השירות בשנת 1992.
ג'ון באניסטר גודאינף היה פיזיקאי אמריקאי יליד גרמניה בתחום פיזיקה של מצב מוצק שנודע בתרומתו לפיתוח זיכרון גישה אקראית, פיתוח סוללת יוני ליתיום ובניסוח חוקי גודאינף-קאנאמורי.
כיהן כפרופסור באוניברסיטת טקסס באוסטין.
זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 2019, זוכה פרס נובל המבוגר אי פעם.
גודאינף נולד ביינה שבגרמניה, בנם של ארווין (1893-1965), והלן.
הוא גדל בניו הייבן שבקונטיקט, שם לימד אביו היסטוריה של הדתות באוניברסיטת ייל.
בגיל 12 נשלח לפנימיית גרוטון במסצ'וסטס.
ב-1944 סיים בהצטיינות יתרה תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת ייל.
במלחמת העולם השנייה שירת כקצין באיים האזוריים, לאחר המלחמה קיבל מלגה מיוחדת ליוצאי צבא ללימודי פיזיקה באוניברסיטת שיקגו, במחלקה בה לימדו באותה העת אנריקו פרמי ואדוארד טלר.
ב-1951 סיים תואר שני וב-1952 השלים תואר שלישי, כשאת עבודת הדוקטורט שלו ביצע תחת הנחייתו של פרופסור קלרנס זנר.
לאחר הלימודים החל לעבוד במעבדת לינקולן במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס שם הניח את היסודות לפיתוח זיכרון גישה אקראית לתעשיית המחשבים וביחד עם ג'ונג'ירו קאנאמורי ניסח סט כללים המכונים חוקי גודאינף-קאנאמורי, לקביעת התכונות המגנטיות של מגוון רחב של חומרים.
ב-1976 מונה לפרופסור ולמנהל מעבדת הכימיה אי-אורגנית באוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 1979 פיתח תא חשמלי נטען בעל צפיפות אנרגיה גבוהה הכולל מתכת ליתיום כאלקטרודה השלילית ותחמוצת ליתיום קובלט כאלקטרודה החיובית.
פיתוח זה היה הבסיס לסוללה נטענת יוני ליתיום בה נעשה כיום שימוש במגוון רחב של מכשירים ניידים וכלי רכב חשמליים.
ב-1986 מונה לפרופסור באוניברסיטת טקסס באוסטין.
גודאינף חיבר שלושה ספרים בתחום עיסוקו ומאות מאמרים אקדמיים.
חבר האקדמיה למדעים של הודו (1980)
חבר האקדמיה הצרפתית למדעים (1992)
פרס אנריקו פרמי (ארצות הברית, 2009)
עמית זר בחברה המלכותית (הממלכה המאוחדת, 2010)
המדליה הלאומית למדעים (ארצות הברית, 2011)
חבר האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית, 2012)
פרס צ'ארלס סטארק דרייפר (ארצות הברית, 2014)
פרס ראש הממשלה לחדשנות בתחום תחליפי נפט (ישראל, 2015)
מדליית בנג'מין פרנקלין בכימיה (2018)
משנת 2009 מעניקה העמותה המלכותית לכימיה פרס על שמו של גודאינף לתורמים בתחום הנדסת חומרים.
פרס בשם דומה מוענק אחת לשנתיים על ידי האגודה האקטרוכימית החל משנת 2023.
ג'ון גוס ספציאל היא מכונית ספורט המוגדרת "מכונית שרירים" בתצורת 2 דלתות, הרדטופ, אשר יוצרה על ידי "פורד אוסטרליה" (Ford Australia) האוסטרלית בין השנים 1975–1976. הדגם יוצר במספר מוגבל, והתבסס על דגם "פורד פלקון" (דגם הרדטופ XB) של חברת פורד.
הדגם קרוי על שם נהג מרוצי המכוניות "ג'ון גוס", אשר זכה במקום הראשון בשנת 1974 במרוץ "1974 Hardie-Ferodo 1000" עם דגם "פורד פלקון".
2 אפשרויות בלבד לבחירת צבע דגם "ג'ון גוס ספציאל":
הרכב צבוע לבן, מלבד מכסה מנוע קדמי ומתחת לחלונות צד - אש האמרלד (Emerald Fire).
הרכב צבוע לבן, מלבד מכסה מנוע קדמי ומתחת לחלונות צד - כחול אפולו (Apollo Blue).
ג'ון גאו היה פיראט ידוע לשמצה, שהקריירה הקצרה שלו הונצחה על ידי צ'ארלס ג'ונסון בספרו ההיסטוריה הכללית של הפיראטים.
מעט ידוע על חייו, פרט לדיווח מאת דניאל דפו, שלעיתים קרובות נחשב כדיווח לא אמין.
הדו"ח על הוצאתו להורג, ודיווח נוסף מאת מר אלן פאה, צאצאי של השובה שלו, שפורסם בשנת 1912, כמעט מאתיים שנים אחריו מוות.
גאו נולד ככל הנראה בוויק, קית'נס, לוויליאם גאו, ומרגרט קלדר.
הוא גדל בסטרומנס, אורקני, בסקוטלנד.
שם למד לבית הספר והתחיל להפליג בספינות.
לפני אוגוסט 1724 הוא הצליח להפליג מלונדון לליסבון ובחזרה, במהלך ההפלגה הוא תכנן להשתלט על הספינה.
עם זאת, הוא לא הצליח לשכנע מספר מספיק של תומכים והמאמץ לא הצליח.
בלונדון התפשטה השמועה על הניסיון שלו למרוד, ולכן גאו נמלט לאמסטרדם, שם הצטרף לספינה "קרוליין" בסנטה קרוז, כקצין שני.
לאחר שהות של כמה חודשים בסנטה קרוז, ב־3 בנובמבר 1724 יצאה ה"קרוליין" לגנואה, איטליה, עם מטען של דבש, עור וצמר.
עם זאת, האווירה בספינה הייתה גרועה.
היו תלונות על האוכל שעל סיפון הספינה, ופרנאו, רב החובל של ה"קרוליין", הואשם כי התייחס בגסות וזלזול לשאר אנשי הצוות בכלי השיט.
אנשי הספינה התחילו לא לציית לחלק מפקודותיו של הקברניט תוך שהם מנצלים את המצב הקשה.
הקברניט, שהבין כי הוראותיו לא מתמלאות, התייעץ עם גאו.
השניים הסכימו להשאיר כמה כלי נשק בתא כדי שיוכלו להגן על עצמם במקרה של מרד.
לרוע המזל של הקברניט, שניים מהקושרים בסיפון העליון שמעו את השיחה.
לאחר שלא הבין שגאו היה למעשה המנהיג הטבעי של ניסיון המרד, פרנאו הורה לגאו להכין את הנשק כדי להגן על עצמם.
לאחר ששמעו זאת, החליטו המורדים לפעול באותו לילה.
בעשר בערב, אחרי שחצי מצוות הספינה פרש בעקבות תפילת ערבית, הדהדו יריות מעבר לסיפון.
נראה היה שמישהו נפל מהספינה, פרנאו רץ אל המעקה, שם הוא נדקר בצווארו ונורה פעמיים בבטנו על ידי גאו, והושלך מעבר לספינה על ידי שאר הקושרים.
הוא היה עדיין בחיים, והצליח לאחוז בחבל שהשתלשל מצידי הספינה, אך כאשר הקושרים הבינו זאת, הם חתכו את החבל והוא נפל לים.
למחרת בבוקר ניתנה לשאר הצוות אפשרות לעזוב את הספינה אחרי הקברניט או להצטרף למורדים.
דיווחים מצביעים על כך שכולם הצטרפו למורדים ושינו את שם הספינה ל"רוואנדג" (נקמה).
במהלך השבועות הבאים החלה ספינתם לתקוף אוניות בריטיות באזור, החל מ"עונג" (12 בנובמבר) ו"שרה" (21 בנובמבר).
בדרך כלל הצוותים שנישבו, נחשבו מועילים וניתנה להם האפשרות להצטרף לצוות של הפיראטים.
במהלך החודשים הקרובים תקף גאו כמה ספינות נוספות באזור.
לאחר קריירה מצליחה כפיראט מחוץ לחצי האי האיברי, החליט גאו לחזור לאיי אורקני.
הוא היה במחסור גדול באספקה, והרשויות היו בעקבותיו.
כשהגיע לאי בתחילת 1725, הוא אימץ לעצמו את השם מר סמית', ושינה את שם הספינה שלו ל"ג'ורג'" והציג את עצמו כסוחר עשיר, ואפילו חיזר אחרי מיס גורדון.
בסופו של דבר הוא התגלה על ידי סוחר אחר שעבר באיים, וזהותו האמיתית נחשפה.
על פי דיווחים אחדים, חלק מהפירטים ברחו מהאוניה והסגירו אותו.
במקום להיכנע, גאו ואנשיו פשטו על אחוזה של עשירים בחופי סקוטלנד ב־10 בפברואר 1725, כשניסו לתקוף אחוזה מרוחקת נוספת, הם עלו על שרטון שם נלכדו.
על פי לוח השנה של ניוגייט, גאו מת מוות איטי כשנתלה.
כדי להקל על כאביו, כמה מחבריו משכו ברגליו, אך הדבר פשוט קרע את החבל וגרם לו לפול על הרצפה, משם הוא נאסף ונתלה שוב.
[8] לאחר מותו, גופתו (יחד עם גופות אנשי הצוות שלו) הושארו בנהר התמזה.
להתריעה בפני שודדי ים אחרים.
דניאל דפו כתב ספור בדיוני, "הפיראטים של גאו".
גאו שימש גם כדוגמה לקפטן קליבלנד ברומן של הפיראט של סר וולטר סקוט.
גאו הופיע גם בכמה מכתביו של ג'ורג' מקאי בראון.
בסוף המאה התשע עשרה גילברט וסאליבן עיבדו את הסיפור לאופרטה הקומית שלהם "שודדי הפנזנס", ושינו את התפאורה מהאי אורקני לחופי קורנוול בתקופת המלכה ויקטוריה.
התיאור העובדתי של לכידת גאו הוצג בספר "קפטן קליבלנד האמיתי", שחובר על ידי קרוב משפחה רחוק של לוכד הפיראטים בשם אלן פאה(1860–1956), ופורסם על ידי הוצאת סאקר בלונדון, בשנת 1912.
ג'ון גילהולי הוא המנהל האמנותי והמבצעי של ויגמור הול, אתר מרכזי למוזיקה קאמרית בלונדון.
כשגילהולי התמנה למנהל האמנותי של ויגמור הול בשנת 2005, הוא היה "המנהל הצעיר ביותר של אולם קונצרטים בעל שם עולמי".
גילהולי, יליד קאסֶלְקוֹנֶל, מחוז לימריק באירלנד, למד באוניברסיטת קולג' דבלין היסטוריה ומדעי המדינה.
משם המשיך ללימודי שירה כטנור בקולג' העירוני למוזיקה של דבלין ובבית הספר ליינסטר למוזיקה, בהדרכת זמרת הסופרן ורוניקה דון.
לפני שהצטרף לוויגמור הול, עבד גילהולי בארגון אירועים וקונצרטים במרכז הבינלאומי של הארוגייט ואחר במרכז אקסל המושקע מאוד בדוקלנדס בלונדון.
בשנת 2000, התמנה למנהל ביצועים של ויגמור הול למנהל האמנותי אותו זמן, ויליאם ליין.
ב-2005, בגיל 32, הוסיף גילהולי לתפקידו את משרת המנהל האמנותי, הצעיר ביותר בעולם שהתמנה לתפקיד זה באולם קונצרטים קלאסיים.
גילהולי הוא יושב-ראש (מתנדב) של האגודה הפילהרמונית המלכותית., אגודת צדקה רשומה בממלכה המאוחדת ואחת מאגודות המוזיקה הוותיקות בעולם.
הוא מכהן בתפקיד זה מאז 2010. גילהולי גם יושב לעיתים קרובות בחבר השופטים בתחרויות בינלאומיות.
ביוני 2019 ישב בראש חבר השופטים בתחרות השירה "זמר העולם" של שירות השידור הבריטי בקרדיף.
כן כיהן כיושב ראש של תחרות השיר הבינלאומית הדו-שנתית של האופרה העצמאית/ויגמור הול לשנת 2019 ותחרות רביעיית המיתרים של ויגמור הול.
הוא מעוטר באותות הוקרה רבים.
אות האימפריה הבריטית (OBE) (2013)
"צלב הכבוד האוסטרי" למדע ואמנות
תואר אבירות ב"מסדר הוורד הלבן" של פינלנד
עמית כבוד של האקדמיה המלכותית למוזיקה
עמית כבוד של בית ספר גילדהול
עמית כבוד של האקדמיה המלכותית האירית למוזיקה
חברות כבוד בקולג' המלכותי למוזיקה
ג'ון גיבסון היה פסל וויילסי, תלמיד של אנטוניו קנובה שפיסל בסגנון נאו-קלאסי.
הוא השלים את לימודי התואר הראשון שלו באוניברסיטת ייל ולימד במכללת סמית ובבית הספר לעיצוב של רוד איילנד.
עבר בצעירותו עם משפחתו לליברפול שם למד אנטומיה, היה אוטודידקט באופיו, בגיל 27 עבר לרומא שם למד אצל אנטוניו קנובה, ובהמשך אצל ברטל תורוואלסן בשנת 1836 נבחר לאקדמיה המלכותית וציווה לה את כל תכולת הסטודיו שלו.
עבודותיו של גיבסון כלולות באוספי מוזיאון המטרופוליטן בניו יורק, המוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון והמוזיאון בבית הספר לעיצוב רוד איילנד.
ג'ון ג'קסון היה צייר אנגלי, שהתמחה בפורטרטים.
ג'ון ג'קסון הוטבל בלסטינגהאם, יורקשייר, והחל את הקריירה שלו כחייט חניך של אביו, ששמו גם היה ג'ון ג'קסון.
אביו התנגד לשאיפות האמנותיות של בנו.
אמו של ג'ון ג'קסון הייתה אן וורנר והיה לו לפחות אח אחד, רוג'ר ג'קסון.
עם זאת, ג'ון נהנה מתמיכתו של הנרי פיפס, הרוזן הראשון ממולגרבה (1755–1831), שהמליץ עליו לרוזן מקרלייל.
כמו כן זכה לתמיכה של סר ג'ורג' ביומונט, הברונט השביעי, שהציע לו מגורים בביתו ו־50 פאונד לשנה.
כתוצאה מכך ג'קסון הצליח ללמוד באקדמיה המלכותית, שם התיידד עם דייוויד וילקי והיידון.
בארמון האוורד, מגוריו של הרוזן מקרלייל, הוא יכול היה ללמוד ולהעתיק מאוסף הגדול של הציורים.
בשנת 1807 התפרסם המוניטין של ג'קסון כצייר פורטרטים, והוא עשה את המעבר לציור בצבעי שמן.
הוא העביר באופן קבוע ציורים לבית סאמרסט.
לאחר ביקור בהולנד ובפלנדריה עם אדמונד פיפס בשנת 1816, הוא ליווה את סר פרנסיס שנטרי בסיור בשווייץ, רומא, פירנצה וונציה בשנת 1819. ברומא הוא נבחר לאקדמיה לסנט לוק.
דיוקנו של אנטוניו קנובה, שצויר בנסיעה זו, נחשב לציור מצטיין.
ג'קסון היה צייר דיוקנאות פורה, והראה היטב ביצירתו את השפעתם של סר תומאס לורנס והנרי ראבורן.
בין מצוירו היו הדוכס מוולינגטון, החוקר סר ג'ון פרנקלין.
דיוקנה של ליידי דובר משנת 1823, אשתו של הברון הראשון מדובר, זכה גם הוא לשבחים רבים.
הוא היה סטודנט באקדמיה המלכותית החל מ־9 במרץ 1805, נבחר כחבר ב־6 בנובמבר 1815 ונבחר כחבר מלא ב־10 בפברואר 1817.
ג'ון ג'קסון נישא פעמיים, הנישואין הראשונים בשנת 1808 היו למריה פרנסס פלטשר, בתו של צורף, סמואל פלטשר.
נישואיו השניים באוגוסט 1818 היו למטילדה לואיזה וורד, בתו של הצייר ג'יימס וורד ואחייניתו של ג'ורג' מורלנד.
הוא נפטר בשנת 1831 בסנט ג'ון ווד, לונדון.
בתו הראשונה של ג'ונס, מריה רוזה ג'קסון נישאה למרמדוקה ברואר, ובהמשך ניהלה בית ספר במונמפשייר.
לג'קסון היו שלושה ילדים עם אשתו השנייה מטילדה.
בנו הראשון, הווארד ויליאם מנספילד ג'קסון, נולד בשנת 1824. בנו השני עם מטילדה, מולגרבה פיפס ג'קסון נולד ב־5 באוגוסט 1830 ונפטר ב־4 באוקטובר 1913. הוא היה צייר בעצמו, והציג באקדמיה המלכותית במשך 12 שנים.
לג'ון ג'קסון הייתה גם בת עם מטילדה, המכונה גם היא מטילדה לואיזה ילידת 1825.
ג'ון גיל מיליי היה אמן בריטי, חוקר טבע וסופר מסעות שהתמחה בציור חיות בר ופרחים.
ג'ון גיל מיליי היה בנם הרביעי וילדם השביעי של סר ג'ון אוורט מיליי, צייר האחווה הפרה-רפאליטית, ואשתו אפי גריי.
ג'ון גדל בלונדון ובפרתשיר עם השכלה נרחבת בהיסטוריה של הטבע, כולל ציד חיות גדולות ועופות בר.
כילד הכין אוסף של ציפורים שנורו סביב חוף פרתשיר בסקוטלנד שם בילה חלק ניכר מילדותו.
אוסף זה היווה את הבסיס לאוסף של כל הפוחלצים שלו שמנה כ-3,000 דגימות שהותיר במוזיאון פרטי בהורשם במערב סאסקס, אנגליה.
מיליי החל את הקריירה שלו בצבא, אך לאחר שש שנים התפטר כדי לטייל בעולם.
הנדודים שלו היו ללא ספק מבוססים על רצון לראות, לתעד ולצייר את עולם הטבע.
לשם כך הוא טייל רבות באירופה, אפריקה וצפון אמריקה.
בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19, הוא חקר את קנדה וניופאונדלנד ועזר למפות אזורים לא מוכרים באלסקה.
בשנת 1903 מיליי הקים את החברה לשימור הפאונה הפראית של האימפריה (SPWFE).
בשנת 1909 היה חבר מייסד של מועדון ספורט הצייד.
מיליי התלהב מצייד ובין עמיתיו היו הצייד המפורסם פרדריק סלוס והחוקר והצייד פרנק וואלאס.
המועדון עדיין קיים וכולל את הדוכס מאדינבורו בין חבריו.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1914, מיליי הועבר לשירות החשאי של הצי המלכותי הבריטי בנורווגיה ובאיסלנד.
כפי שהסביר מאוחר יותר בספרו האוטוביוגרפי "נדודים וזיכרונות", הוא היה מעורב בריגול נגדי, קיבל דרגת סגן מפקד ומונה לסגן היועץ הבריטי בהמרפסט בצפון נורווגיה שם שהה עד 1917. באוגוסט 1915 הוא נפגש עם שני מרגלים גרמנים בכריסטיאניה, ונסע איתם ללופוטן.
הוא עסק בהקמה ותמיכה ברשת של ריגול נגדי.
חשיבותה של נורווגיה למאמץ המלחמתי הייתה שהים הצפוני סיפק מסלול שייט למזון ולחומרים שהגיעו לנמלי בריטניה.
מיליי דיווח מנורווגיה כי בעוד שהרשויות הנורווגיות היו בדרך כלל פרו בריטיות, חלק גדול מהאוכלוסייה היה פרו גרמני.
בדצמבר 1917 הוא כמעט נלכד על ידי הגרמנים אך בעזרתו של מנהל הנמל הצליח לצאת מנורווגיה וחזר לניוקאסל.
לאחר המלחמה מיליי כתב ופרסם ספר על חייו ועל מעללי הציד באפריקה ובסקוטלנד.
הספר "נדודים וזיכרונות" תיאר את תשוקתו לצייד חיות גדולות ואת חיבתו לסקוטלנד של ילדותו.
הספר עבר כמה הדפסות חוזרות, כולל מהדורה אמריקאית.
בשנת 1921 נסע עם בנו ראול מיליי לדרום סודאן ומיפה לראשונה אזורים נרחבים בבחר אל-ע'זאל, מסע שהוביל לספר על הנילוס העליון, שיצא לאור בשנת 1924.
מיליי הוא אחד החשובים ביותר מבין האורניתולוגים ואמני הציפורים הבריטיים, והפיק בין השנים 1890–1914 סדרת ספרים בנושא ציפורים ונושאי טבע אחרים.
במחקר האורניתולוגיה הוא נודע בזכות דיוקנאותיו של עופות הבר, נושאי שלוש יצירותיו המפורסמות ביותר: "היסטוריה טבעית של ברווזי האכלה בריטית", "ברווזי צלילה בריטיים" ו"ציפורי הבית הבריטיות".
הם מדורגים בין היצירות הטובות ביותר בנושא עופות בר שפורסמו אי פעם.
כל ציפור זוכה לטיפול פרטני בטקסט ובציורים מפורטים, חלקם על ידי חברו ואמן הציפורים הבולט ארצ'יבלד תורבורן (1860–1935).
כל מין מיוצג על ידי שניים או שלושה פרטים בעמדות האכלה, מנוחה וחיזור.
הספרים המפוארים שהופיעו ב-400 עד 600 עותקים במהדורות מקור בלבד, מוערכים כעת כדוגמאות לסוג מסוים של פאר ויקטוריאני גבוה.
כישוריו של מיליי הם ויקטוריאניים בעיקרם, מכיוון שהעושר הפרטי אפשר לו לממש את תשוקותיו בקנה מידה גדול.
הוא ללא ספק היה עקשן.
בנו ראול דיבר עליו כ"איש מדהים עם כוח ריכוז שהיה כזה שברגע שהוא התייחס לנושא הוא מעולם לא עזב אותו עד שידע עליו יותר מכל אחד אחר."
עקשנות זו לבצע עבודה כמיטב יכולתו הודגמה היטב בהכנותיו לספר על היונקים של בריטניה הגדולה ואירלנד (1904).
הוא בילה חודשים עם צי ציידי הלווייתנים באוקיינוס האטלנטי כדי ללמוד ממקור ראשון על קבוצה של יונקים שזכו למעט תשומת לב.
היצירה שהופיעה במהדורה מוגבלת בשנת 1904 מכילה גם איורים וכרומוליטוגרפיות מאת ג'ורג' אדוארד לודג' (1860–1954) וארצ'יבלד תורבורן.
בשנת 1917 פרסם מיליי את הכרך הראשון מבין שני הכרכים על רודודנדרונים ועל הכלאותיהם השונות.
המהדורה הוגבלה ל-550 עותקים עם 17 לוחות צבעוניים מלאים של גנים וצמחים בביתו בהורשם.
בהקדמה מיליי מסביר כי החל לטפח רודודנדרונים בהדרכת שכנו חוקר הטבע והבוטנאי סר אדמונד לודר.
מיליי כתב ביוגרפיות על אביו, ג'ון אוורט מיליי, ופרדריק קורטני סלוס.
בנוסף הוא הפך לסמכות בנושא רודודנדרונים, אזליאות ומגנוליות.
מיליי התחתן עם פרנסס "פאני" מרגרט סקיפוורת', בתו של בעל אדמות בלינקולנשייר.
הוא יישב את משפחתו בהורשם שבמערב סאסקס.
ילדתם הראשונה, דפנה, נולדה בשנת 1895 (נפטרה מדלקת התוספתן בשנת 1904).
ג'ופרוי ג'ורג' נולד בשנת 1896 (נהרג במלחמת העולם הראשונה, אוגוסט 1918).
ראול נולד בשנת 1901; הוא הפך לאמן ידוע בפני עצמו.
בשנת 1900 דאג מיליי לבנות בית בשם Compton's Brow בהורשם, ממנו יצר מוזיאון פרטי המורכב מ־14,000 פריטים.
האוסף שנוצר בהורשם שיקף את תחומי העניין הרחבים שלו וכלל דגימות של חיות גדולות, צבאים, עופות מים, עטלפים וכלבי ים.
האוסף כלל אפילו דוב גריזלי שלם וסלמון טיי במשקל 50 קילו.
הוא יצר כל העת איורים וצייר את אוסף הטבע שלו.
מיליי היה יוצא באופן קבוע במשך חודשים לציד לנסיעות, ומחזיר דגימות רבות לאוסף העצום שלו.
נסיעות אלה נמשכו עד שנות העשרים של המאה העשרים.
בהורשם יצר מיליי גן מיוחד ביופיו.
הוא טיפח מספר רודודנדרונים חדשים, כולל אחד שכינה על שם אשתו פאני ובתו רוזמונד.
בשנת 1917 פרסם את הראשון מתוך שני הכרכים על רודודנדרונים וסוגיהם השונים, בשנת 1923 הוענק למיליי גביע רודודנדרון לודר, ואחריו קיבל בשנת 1927 מדליית הכבוד של ויקטוריה על ידי אגודת הגננות המלכותית.
בשנת 1927 פרסם מיליי את יצירתו הגדולה האחרונה מגנוליאס.
הבית והגן לא שרדו אחרי מותו, אך נשמרו כמה צמחים קטנים יותר, שחלקם נשתלו מחדש בפארק הגדול של וינדזור על ידי אחיינו אדוארד גריי מיליי (1918–2003), האוסף העצום של עורות של בעלי חיים וציפורים התפזר ונמכר.
מוזיאון הורשהם המקומי שומר על מספר עורות ופסלים.
מיליי נפטר בהורשם ביום הולדתו השישים ושש.
ג'ון גאווין היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
לאחר פרישתו ממשחק מילא מספר תפקידים ציבוריים בהם שגריר ארצות הברית במקסיקו.
נולד בשם ג'ון אנתונר גולנור בלוס אנג'לס.
אמו ממקסיקו ואביו ממוצא אירי.
הוא למד באוניברסיטת סטנפורד וקיבל תואר בוגר בכלכלה ויחסים באמריקה הלטינית.
במלחמת קוריאה שירת כקצין מודיעין על נושאת המטוסים "פרינסטון".
לאחר שחרורו ב-1955 עבר בהצלחה מבחן בד והחל להופיע בסרטים.
ב-1958 שיחק בסרט "עת לאהוב ועת למות" וזכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן חדש ומבטיח ביותר.
ב-1959 שיחק בתפקיד ראשי בסרט חיקוי לחיים לצידן של לנה טרנר וסנדרה די.
ב-1960 שיחק בסרט פסיכו של אלפרד היצ'קוק בתור סם לומיס, בן זוגה של מריון (ג'נט לי).
באותה שנה שיחק במותחן "קולות בערפל" לצידה של דוריס דיי וב"ניחוח של סקנדל" לצידה של סופיה לורן.
ב-1961 שיחק שוב עם סנדרה די בקומדיה של פיטר יוסטינוב "רומנוף וג'ולייט" בתור רומנוף, בנו של שגריר ברית המועצות ב"קונקורדיה" שמתאהב בג'ולייט, בתו של שגריר ארצות הברית באותה מדינה.
באותה שנה שיחק שוב אתה בסרט "נשיקתה הראשונה של תמי".
באותה שנה שיחק בסרט "ספרטקוס" בתור יוליוס קיסר והסרט "רחוב אחורי" לצדן של סוזן הייוורד וורה מיילס.
ב-1967 שיחק בקומדיה המוזיקלית מילי המודרנית והמתוקה לצידה של ג'ולי אנדרוז.
הוא שיחק גם בטלוויזיה בסדרות כמו ספינת האהבה, "דסטרי", "המופע של דוריס דיי", "מרכז רפואי" ו"אי החלומות".
הנשיא רונלד רייגן מינה אותו לשגריר ארצות הברית במקסיקו בשנים 1981–1986.
שימש כיועץ של המזכיר הכללי של ארגון מדינות אמריקה בשנים 1960–1965.
הוא היה חבר בוועד גילדת שחקני המסך ושימש נשיא הוועד בשנים 1971–1973.
נשיקתה הראשונה של תמי (1961)
ג'ון גדסבי צ'פמן היה אמן אמריקאי, שהתפרסם בזכות "ההטבלה של פוקהונטס", שהוזמן על ידי הקונגרס של ארצות הברית ותלוי ברוטונדה בקפיטול בארצות הברית.
ג'ון צ'פמן נולד בשנת 1808 באלכסנדריה, וירג'יניה.
צ'פמן החל את לימודי האמנות בפילדלפיה במשך שנתיים, ואז נסע לאירופה ושם בילה בסופו של דבר באיטליה.
בשנת 1831 שב צ'פמן לעיר הולדתו אלכסנדריה, והציג את יצירותיו באזורים המטרופולינים הקרובים, כמו וושינגטון הבירה, ריצ'מונד ופילדלפיה.
בשנת 1834 עבר צ'פמן לעיר ניו יורק והיה חבר באקדמיה הלאומית לעיצוב, ומצא עבודה כמאייר.
בניו יורק החל צ'פמן סדרת ציורים היסטוריים, כמו "הנחיתה בג'יימסטאון".
הצלחתם של ציורים אלה עזרה לצ'פמן לקבל משימה מהקונגרס האמריקאי בפברואר 1837 לצייר סצנה היסטורית לרוטונדה של בניין הקפיטול.
עבור עבודה זו קיבל צ'פמן תשלום כולל של 10,000 דולר.
ב־30 בנובמבר 1840, הציור "ההטבלה של פוקהונטס" נחשפה רשמית ברוטונדה של הקפיטול.
מלבד ציורים ודיוקנאות היסטוריים, ייצר צ'פמן גם תחריטים, ותרם לעיתים קרובות איורים לפרסומי האחים הרפר.
ספר הציורים האמריקאי של צ'פמן, שיצא לאור בשנת 1847, הפך לטקסט סטנדרטי עבור סטודנטים לאמנות.
על רקע ההצלחות הללו, צ'פמן העביר את משפחתו לרומא והתפרנס בכבוד ממכירת ציורים של נופים כפריים למבקרים אמריקאים.
עם זאת, עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית התיירות נפסקה, והשפיעה מאוד על הכנסתו של צ'פמן.
בנוסף, בנו של צ'פמן עצמו, קונרד ווייז צ'פמן, חזר לאמריקה כדי להילחם בצד מדינות הקונפדרציה.
בתקופה מסוימת הוא ובנו שיתפו פעולה בציורים משותפים, אבל לא רבים מהם נמכרו.
הנזק הכלכלי שנגרם לצ'פמן במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19 הפך לבלתי ניתן לשליטה.
ברומא הוא נאלץ לחיות מאדיבותם של גולים אחרים, ולבסוף חזר לאמריקה, חולה ועני, כדי לבלות את ימיו האחרונים עם בן אחר, ג'ון לינטון צ'פמן, בברוקלין, ניו יורק.
ג'ון גודריק היה אסטרונום חובב אנגלי, עמית החברה המלכותית.
נודע בעיקר בכך שהיה הראשון שהציע תאוריה מדעית שהסבירה את השתנות עוצמת האור של הכוכב אלגול.
גודריק, שנקרא על שם אבי סבו הברון סר ג'ון גודריק (1617–1670), נולד בחרונינגן שבהולנד, אך חי רוב חייו באנגליה.
הוא התחרש בילדותו המוקדמת עקב מחלה קשה.
הוריו שלחו אותו לאקדמיה של תומאס בריידווד, בית ספר לתלמידים חרשים באדינבורו, ובשנת 1778 לאקדמיית וורינגטון.
לאחר שעזב את ורינגטון, חזר גודריק לגור עם הוריו ביורק.
שם הוא התיידד עם שכנו אדוארד פיגו, שאביו נתנאל פיגו בנה מצפה כוכבים פרטי מתוחכם.
אדוארד התעניין בכוכבים משתנים, ונתן לגודריק רשימה של אלה שלדעתו ראויים לצפייה.
למרות שכבר אז תופעת הכוכבים המשתנים הייתה ידועה, גודריק היה הראשון שהציע מנגנון שיסביר זאת.
הוא הציע שאלגול הוא מה שמכונה כיום כוכב בינארי לקוי.
הוא הציג את ממצאיו בפני החברה המלכותית במאי 1783, ועל עבודה זו העניקה לו החברה את מדליית קופלי לאותה שנה.
הוא נבחר לעמית של החברה המלכותית ב-16 באפריל 1786. אך מת ארבעה ימים לאחר מכן מדלקת ריאות, מבלי שנודע לו על בחירתו.
לגודריק מיוחס גם גילוי ההשתנות התקופתית של הכוכבים שליאק ודלתא בקפאוס.
גודריק נקבר בכנסיית הונסינגור ביורקשייר.
בסמוך למקום מצפה הכוכבים בו פעל הוצב שלט לזכרו.
על שמו קרויה מכללת גודריק שבאוניברסיטת יורק.
ב-1983 נקרא על שמו אסטרואיד 3116 גודריק.
ב-1984 הופק מופע אודותיו על ידי הפלנטריום "HOSS" שבסטטן איילנד במיוחד עבור תלמידים חירשים.
ב-26 באוקטובר 1996 נחנך בטוסון אריזונה מצפה הכוכבים גודריק פיגו הנקרא על שם גודריק וחברו אדוארד פיגו.
ב-2012 הוקם בארמניה ארגון ללא מטרות רווח על שם ג'ון גודריק על ידי קבוצה של אסטרונומים חובבים.
ג'ון ג'וזף גוטי ג'וניור היה חבר במאפיה האמריקאית והבוס של משפחת הפשע גמבינו בעיר ניו יורק.
גוטי קיבל את הכינוי "דון הטפלון", כי במשך תקופה ארוכה הצליח להתחמק מעונש (ההאשמות "לא נדבקו" אליו).
הוא עלה ל"כס המלכות" לאחר רצח הבוס הקודם של המשפחה, פול קסטלנו , ב-16 בדצמבר 1985, שהוא עצמו הזמין.
בשיאו, גוטי היה אחד מהמאפיונרים החזקים והמסוכנים ביותר בארצות הברית.
ב-1991 גוטי הועמד לדין על חמישה מעשה רצח ועבירות מס ונידון למאסר עולם ללא אפשרות חנינה.
הוא ישב בכלא עשר שנים, בשנים 2002-1992, וב-10 ביוני 2002 מת בכלא מסיבוכים של מחלת סרטן הגרון.
בשנת 2023 הוציאה נטפליקס סדרה בשם "לגבור על גוטי" בת 3 פרקים אודות מאמצי ה-FBI להפיל וללכוד את ג'ו גוטי.
ג'ון בולדווין גורלי הוא מוזיקאי וזמר-יוצר אמריקאי, סולן וגיטריסט להקת הרוק פורטוגל.
דה מאן, הידועה בזכות שירה "Feel It Still".
בעברו גורלי היה סולן להקת האימו Anatomy of a Ghost .
בנוסף, גורלי הוא אמן חזותי, ופועל במסגרת זו תחת השם הבדוי The Fantastic The.
גורלי נולד בשנת 1981 בקהילה וילו שבאלסקה, לג'ון ט.