tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-8 באפריל 2021 הודיעה חברת הניהול המקומית של אירי, שהפעילה את כל שלוש הקבוצות בשם אירי בייהוקס, כי הארגון לא הצליח למצוא קבוצת NBA שתשמש כקבוצת אב לקבוצה בעונת 2021/22 והפסיק את פעילותה.
ב-26 ביולי באותה שנה נחשפו השם, הלוגו והצבעים של ברמינגהאם סקוואדרון (טייסת ברמינגהאם), כאשר השם "טייסת" נבחר כאזכור הן לשם קיבוצי המשמש לקבוצת שקנאים (הסמל של הפליקנס) והן להיסטוריה של אלבמה בתעופה הצבאית.
ברנאול הוא מועדון כדורסל רוסי מהעיר ברנאול, שמתמודד בסופרליגה-1 ובגביע רוסיה.
הוקם בשנת 2020, על בסיסי מועדון אלטאי בסקט.
ב-30 ביולי 2020 התקיימה מסיבת עיתונאים במשרד הספורט של חבל אלטאי שהוקדשה להצגת קבוצת הכדורסל החדשה של החבל: ברנאול, שהוקמה על בסיס אלטאי בסקט.
בישיבה השתתפו שר הספורט של חבל אלטאי אלכסיי פרפילייב, מנכ"ל מועדון "ברנאול" ויטאלי מנטלר והמאמן הראשי של הקבוצה יבגני גורב.
כבר בעונת בכורה שלה בסופרליגה-2 זכתה ברנאול באליפות אחרי שניצחה את קבוצת צ'בוקסארי בסדרת הגמר והעפילה לליגה השנייה בחשיבותה במערך הליגות בכדורסל: הסופרליגה הרוסית בכדורסל.
ברמן הייתה אוניית נוסעים גרמנית.
היא נבנתה בשנת 1928 ובשנת 1929 זכתה בסרט הכחול.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה בידי גרמניה לא נותרו אוניות נוסעים מהדרגה הראשונה.
יתרה מזה, הסרט הכחול היה בידי בריטניה שאוניית נוסעים שלה "מבריטניה" זכתה בתואר עוד בשנת 1909. לאור האמור הוחלט לבנות זוג אוניות נוסעים שיהיו מסוגלות להתחרות על התואר.
הראשונה "ברמן" נבנתה בברמן והשנייה "אירופה" נבנתה בהמבורג.
היו תוכניות לבנות בהמשך אוניית אחות שלישית.
האונייה יצאה להפלגתה הראשונה מברמרהפן לנמל ניו יורק ב-16 ביולי 1929. בסיומה זכתה בסרט הכחול כאשר ההפלגה נמשכה 4 יממות 17 שעות ו-42 דקות.
כאשר בשנת 1930 "אירופה" החלה להפליג, היא שברה את השיא.
בשנת 1933 "ברמן" זכתה בשיא מחדש.
אמנם עוד באותה שנה בכיוון מזרח השיא נשבר על ידי אוניית איטלקית ובשנת 1935 בכיוון מערב על ידי אונייה צרפתית.
עד לתחילת מלחמת העולם השנייה האונייה עשתה 190 הפלגות.
בפברואר 1938 היא הייתה האונייה הגדולה ביותר שעברה את תעלת פנמה.
על האונייה הותקן מעוט למטוס דואר.
הדבר אפשר להקדים קבלת דואר בכ-24 שעות.
במהלך עגינה בניו יורק "ברמן" הייתה במרכז מספר תקריות, בין היתר הדגל שלה נגנב על ידי ביל ביילי ובהמשך הוצבה שמירה על נציגות גרמנית בניו יורק שכללה שוטרים יהודים בלבד.
ב-26 באוגוסט 1938 כל אוניות גרמניות קיבלו פקודה לחזור לנמלי הבית.
"במרן" סיימה את ההפלגה לניו יורק עם 1770 נוסעים ב-28 באוגוסט וב-30 באוגוסט יצאה לכיוון גרמניה ללא נוסעים.
ב-1 בספטמבר היא קיבלה פקודה להמשיך למורמנסק, לשם היא הגיעה ב-6 בספטמבר.
לאחר תחילת מלחמת החורף הוחלט להעביר אותא לגרמניה.
בדרך היא התגלתה על ידי צוללת בריטית אך לא הותקפה.
ב-13 בדצמבר 1940 היא חזרה לברמרהפן.
תוכניות להסב את האונייה לספינת מלחמה לא מומשו ובסוף הוחלט להסב אותה לספינת מטען.
במרץ 1941 בעקבות שריפה שפרצה על האונייה היא נפגעה קשה והוחלט לא לשקם אותה.
ברמחה (Bermeja) הוא אי תעתוע השוכן במפרץ מקסיקו, מול החוף הצפוני של חצי האי יוקטן, והיה רשום במפות של מפרץ מקסיקו במשך כארבע מאות שנה, מהמאה ה-16 עד ה-20.
מדובר באי שהיה אמור להיות קטן מאוד, בגודל של עד עשרות מטרים, שאיש לא גר בו ודבר לא צמח עליו.
התגלה על ידי הנוסע אלונסו דה סנטה קרוז שסימן את האי במפות כבר ב-1539, ולפי תיאורים שונים ייתכן שהופיע גם בהמשך, אף כי הדבר לא ודאי.
האי הופיע בכל המפות של מפרץ מקסיקו עד המאה ה-20.
למרות היותו ממוקם באופן מדויק ביחס לאיים שכנים על ידי קרטוגרפים ספרדים בולטים מהמאה ה-16, האי לא נמצא בסקר משנת 1997, וגם לא במחקר נרחב משנת 2009 שנערך על ידי האוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו (UNAM) מטעם לשכת הצירים המקסיקנית.
ההתעניינות באי התעוררה בסוף 2008, ונבעה מהעובדה שבמפרץ מקסיקו התגלו מחצבי נפט גדולים.
אילו אי זה היה קיים, הדבר היה מאפשר למקסיקו לדרוש בעלות על קידוחי נפט במפרץ מקסיקו, בכל המרחב הימי המקיף אותו.
האי הוזכר לראשונה על ידי אלונסו דה סנטה קרוז ב-El Yucatán e Islas Adyacentes, שהיא רשימה של איים של האזור שפורסמה במדריד בשנת 1539. מיקומו המדויק נמסר ב-Espjo de navegantes (סביליה, בערך 1540) על ידי אלונסו דה צ'אבס, שכתב כי מרחוק, האי הקטן נראה "בלונדיני או אדמדם" (בספרדית : bermeja).
האי עדיין נחשב כקיים בתחילת המאה ה-20. מאחר שהיה אי קטן מאוד, למעשה גל אבנים בולט באמצע האוקיינוס, לא היה בו עניין עד למאה ה-21, אז הובהר סופית שאינו קיים.
השאלה האם היה קיים בעבר ונעלם, או שלא היה קיים כלל, נותרה פתוחה.
בשנת 2009 הודיע תאגיד הנפט BP כי באזור שבו אמור להיות האי, בעומק של למעלה מקילומטר, נמצא מרבץ נפט גדול, שבכוונתה להתחיל בקידוחו.
אישור הקידוח היה לכאורה בגבולות המרחב הימי של מקסיקו, שהאי ברמחה בבעלותה, ואילו היה האי קיים היו הקידוחים באזור נחשבים אזור כלכלי בלעדי מקסיקני.
תאגיד הנפט האמריקאי, מנגד, הבהיר כי האי לא קיים, ולכן החברה המוצאת את המחצב היא הבעלים שלו, בהתאם לחוק הימי.
ייתכן שהאי לא היה קיים מעולם, ומדובר בטעות העתקה מתמשכת, שמקורה בתצפית שגויה של קרטוגרפים מוקדמים.
אלה הגורסים כי האי מעולם לא היה קיים מציינים כי כבר ב-1997 יצאה משלחת שלא מצאה את האי; וכן שהאי לא הופיע מעולם ב-Google Earth, תוכנת המיפוי העולמית של גוגל שהחלה לפעול בשנת 2000.
עם זאת, העובדה כי במשך 400 שנה לא היה ערעור של ממש על קיומו, ויש אזכורים שלו מצד יורדי ים במהלך ההיסטוריה, מאפשרים להניח גם אפשרות אחרת, והיא שהאי היה קיים ונעלם.
יש שתי תיאוריות המסבירות את ההיעלמות:
ההסבר הראשון הוא שינויים בגאוגרפיה של קרקעית האוקיינוס, או עליית מפלס פני הים שהביאו לשקיעתו.
התיאוריה האחרת שהועלתה, בעיקר על ידי לאומנים מקסיקנים, היא תאוריית קונספירציה הגורסת כי סוכנות הביון האמריקאית המרכזית הטביעה את האי כדי להרחיב את האזור הכלכלי שהוקצה לארצות הברית לקידוחי נפט.
ברמר קלאבן הוא סוג של לחם מתוק מברמן, גרמניה.
הלחם הזה, המפורסם בצפון גרמניה, נאכל באופן מסורתי בעונת חג המולד.
אומרים שברמר קלאבן טעים במיוחד כשהוא נאפה שבועיים לפני ההגשה.
יש לו חיי מדף של מספר חודשים.
במאפה הזה יש יותר צימוקים מאשר בעוגת פירות רגילה.
זהו לחם מהסוג שעשוי מפירות יבשים (במיוחד צימוקים), קמח, חמאה, סוכר, גרידת קליפת תפוז ולימון, רום, שקדים, שמרים ומלח, אם כי קיימות וריאציות רבות.
תכונה שמבדילה אותו מה"סטולן" (Stollen) שהוא לחם מתוק, היא שהברמר קלאבן לא מאובק באבקת סוכר לאחר האפייה.
המתכון שלו קשור קשר הדוק לחנות העוגות המסורתית שטקר שנוסדה בשנת 1742.
המסמך המוקדם ביותר הידוע המזכיר את הקלאבן הוא משנת 1593.
מאז דצמבר 2009 יש לו מעמד של כינוי מקור מוגן.
העוגה בצורת לחם הצטרפה לשורות המובחרות של מזון שנהנים מסימנים גאוגרפיים מוגנים על פי חוקי האיחוד האירופי, כמו לחם זנגביל מנירנברג.
ועדת הרגולציה של נציבות האיחוד האירופי פרסמה את ההודעה באמצעות כתב העת הרשמי שלה.
ברמינגהאם ליידיווד הוא מחוז בחירה לבית הנבחרים הבריטי מאז 1918.
חברת הפרלמנט הנוכחית מטעם המחוז היא שבאנה מחמוד ממפלגת הלייבור מאז 2010, המשמשת גם כלורד צ'נסלור בממשלתו של קיר סטארמר.
גבולות המחוז השתנו במרוצת השנים.
מאז 2024 נמצאים במחוז מחלקות העיר ברמינגהאם של , , ניוטאון ועוד.
אזור הבחירה היה בתחילה מקום מושב בטוח של מפלגת הלייבור מאז מלחמת העולם השנייה, למעט ב-1969, עת זכה מטעם המפלגה הליברלית בבחירות במחוז.
ב-1970 שוב זכתה מועמדת מטעם הלייבור, .
חבר הפרלמנט הראשון מטעם המחוז היה נוויל צ'מברלין, לימים ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, שעבר לייצג את מחוז בשנת 1929. חברת הפרלמנט הנוכחית מטעם המחוז היא שבאנה מחמוד ממפלגת הלייבור מאז 2010, המשמשת גם כלורד צ'נסלור בממשלתו של קיר סטארמר.
שנת בחירה שם מפלגה הערות 1918 נוויל צ'מברלין המפלגה השמרנית כיהן כראש ממשלת הממלכה המאוחדת בין 1937 ל-1940 1929 מפלגת הלייבור 1931 המפלגה השמרנית 1945 מפלגת הלייבור 1969 המפלגה הליברלית 1970 מפלגת הלייבור פברואר 1974 1977 1983 2006 עצמאית 2010 שבאנה מחמוד מפלגת הלייבורמכהנת כיום כלורד צ'נסלור
ברנאר מקלרבו, הידוע גם כברנרדוס הקדוש (1090 – 21 באוגוסט 1153), היה איש דת קתולי צרפתי, אב מנזר ותאולוג נוצרי חשוב.
הוא נחשב לקדוש בכנסייה הקתולית ובכנסייה האנגליקנית, וכן מוכר על ידי הקתולים משנת 1830 כ"מורה כנסייה".
הוגה בולט במסדר הנזירים הציסטרציאנים ואחד הדוחפים העיקריים לחיזוק מסדר אבירי היכל שלמה.
ברנאר נולד בפונטן-לס-דיז'ון, על יד דיז'ון שבחבל בורגונדיה (בורגון) שבצרפת, בזמנו דוכסות בורגונדיה.
אביו, אביר בשם טסלין, נהרג במסע צלב.
אמו אלת (אדלהיד), בתו של אציל מבית מון-בר שהייתה ידועה באדיקותה, מתה כאשר ברנאר היה עדיין ילד.
ברנאר היה חולני מכדי להיות איש צבא, ומות אמו הוביל אותו אל הכנסייה.
רצונו להיעשות לנזיר נתקל בהתנגדות מצד קרובי משפחה, והם שלחו אותו ללמוד בשאלון על מנת לקבל תפקיד כנסייתי גבוה יותר.
אף על פי כן, רצונו של ברנאר להיות נזיר לא פחת, וכאשר החליט להצטרף לקהילה של רובר ממולם בסיטו בשנת 1108, הוא לקח עמו את אחיו ורבים מקרוביו וחבריו.
הקהילה הקטנה של בנדיקטינים שהאמינו ברפורמה, שכמעט והוכחדה בשל מחסור בחברים חדשים, התעוררה לחיים בזכות כניסתם של כשלושים גברים צעירים מהמשפחות הטובות ביותר בסביבה.
אחרים הלכו בעקבותיהם, והקהילה גדלה כה מהר שתוך זמן קצר יכלה לשלוח שלוחות למקומות אחרים.
אחד מהמנזרים הקטנים הללו היה קלרבו, שנוסד בשנת 1115 על אדמות שנתן הרוזן איג מטרואה.
ברנאר מונה לאב מנזר זה.
על פי האמנה החדשה של המסדר הציסטריני, קלרבו היה למנזר העיקרי, ולו חמישה ענפים.
קלרבו נעשה למנזר החשוב ביותר למסדר, בשל הפרסום וההשפעה של ברנאר.
תכונותיו הנזיריות של ברנאר, העינויים העצמיים שלו וכוחו כמטיף ודרשן עשוהו מפורסם.
עולי רגל רבים הגיעו לקלרבו בעקבות השפעתו, וחולים רבים הגיעו על מנת שירפא אותם במגעו.
בתוך זמן קצר ברנאר, שהתכוון להקדיש את חייו לעבודה במנזר, נמשך לתוך אירועי העולם הגדול.
כאשר האפיפיור הונוריוס השני נבחר בשנת 1124, ברנאר כבר נחשב לאחד מבכירי אנשי הכנסייה בצרפת - באחד הדיונים החשובים בהם השתתף, ביקשו שליחי האפיפיור את עצתו.
פועלו במסדר אבירי היכל שלמה
בשנת 1128 הוזמן בידי הקרדינל מתיה מאלבנו לסינוד של טרואה, שם חיכה לו תפקיד חשוב בהקמת המסדר הטמפלרי החדש, שמקובל כי הוא כתב את חוקיו.
עד אז נאסר על נזירים להילחם בטענה ששפיכות דמים נוגדת את עקרונות הברית החדשה.
ברנאר מצא דרך לעקוף את האיסור וטען כי גם ישו עצמו נלחם כשהיה צורך בכך.
בדרך זו הוסר המחסום והתאפשרה הקמת המסדר הטמפלרי שנזיריו היו גם אבירים לוחמים.
בשנה שלאחר מכן, בסינוד של שאלון-על-המארן, הוא סיים את המשבר שנבע מהאשמות שהובאו כנגד אנרי, בישוף ורדן, על ידי כך ששכנע את הבישוף לפרוש.
עם זאת, חשיבותו של ברנאר באירופה החלה בעיקר עם מותו של האפיפיור הונוריוס השני (בשנת 1130), והבחירות המפוקפקות שבאו לאחר מכן.
בסינוד שכינס לואי השמן באפריל באותה שנה, טען ברנאר בהצלחה בעד האפיפיור אינוקנטיוס השני כנגד מתחרהו אנקלטוס השני, ומרגע זה נעשה לתומך המשפיע ביותר של אפיפיור זה.
בעוד אנקלטוס ישב ברומא ושלט בה, אינוקנטיוס נתמך על ידי צרפת, אנגליה, ספרד וגרמניה, ונסע ממקום למקום כשברנאר מימינו.
האפיפיור אף התגורר בקלרבו עצמה, למרות מבניה הצנועים ולאחר מכן נסע עם ברנאר להתדיין עם לותאר השלישי , קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בלייז'.
בשנת 1133 פתח הקיסר במסעו הראשון לרומא, וברנאר עצמו שהה באיטליה בזמן זה, תוך שהוא מנסה לשכנע את אנשי ג'נובה להשלים עם אנשי פיזה, מכיוון שהאפיפיור "שלו" היה צריך את תמיכת שניהם.
הוא ליווה את אינוקנטיוס לרומא ודחה הצעות לפתוח במשא ומתן עם אנקלטוס.
פטרוס, וברנאר לא יכול היה לעזור לאפיפיור אינוקנטיוס עקב ריב עם בית הוהנשטאופן.
ברנאר שוב בא לעזרתו, ובאביב 1135 נסע לבמברגר ושכנע את פרידריך הוהנשטאופן להיכנע בפני הקיסר.
ביוני חזר לאיטליה ולקח חלק חשוב במועצה של פיזה, שם החרימו את אנקלטוס.
בצפון איטליה ההשפעה של דרשותיו ואישיותו הייתה עצומה.
אפילו מילאנו הגאה נכנעה לפניו ולפני הקיסר והאפיפיור שלו, וניסתה לשכנע את ברנאר לעמוד בראש סט.
אמברוס , הקתדרלה הגדולה של מילאנו.
אנקלטוס מת ב-25 בינואר 1138, וב-13 במרץ נבחר הקרדינל גרגוריוס ליורשו, ולקח את השם ויקטור.
בחירה זו הייתה ניצחונו של ברנאר, ופרי השפעתו האישית.
הקרע בכנסייה נרפא, והוא יכול היה לחזור ולשבת בשקט במנזרו בקרלבו.
קלרבו עצמה השתנתה בינתיים - למרות התנגדותו של ברנאר שהעדיף את פשטותם של המבנים הישנים, הפכה קלרבו למקום מפואר יותר כיאה למנזר שהטיל את צלו על רומא עצמה.
את גודל השפעתו של ברנאר ניתן לראות מתוצאת המאבק בינו לבין פייר אבלר.
מבחינת כוחו האינטלקטואלי והדיאלקטי של אבלר, ברנאר לא היה יכול לעמוד מולו, אך בכל זאת אבלר ירא מפניו ומילתו של ברנר הספיקה לגרום לרומא לפסול את אבלר.
תוצאה נוספת של פרסומו של ברנאר הייתה הגידול במסדר הציסטריאני.
בין 1130 ל-1145 נוסדו או הצטרפו ממסדרים אחרים 83 מנזרים, ביניהם שלושה באנגליה ואחד באירלנד.
בשנת 1145 נזיר ציסטריאני, שפעם היה חבר בקלרבו, נבחר לאפיפיור אאוגניוס השלישי.
בחירה זו הייתה ניצחון למסדר, והעולם הנוצרי ראה זאת כניצחון של ברנאר כעצמו.
לאחר שריפא את הקרע בכנסייה, נקרא ברנאר לתקוף את הכפירה.
ביוני 1145, בהזמנתו של הקרדינל אלבריק מאוסטיה, ברנאר נסע לדרום, ודרשותיו עזרו לעצור את הכפירה לזמן מה, בעיקר בחבל לנגדוק.
בין הנאומים החשובים היה נאום בורפיי.
חשובה בהרבה הייתה פעילותו בשנה שלאחר מכן, כשהטיף למסע צלב שני על פי דרישת האפיפיור.
ההשפעה של בקשתו הייתה יוצאת דופן - המלך לואי השביעי ומלכתו אלינור מאקוויטניה נטלו את הצלב (מעשה שביטא הסכמה לצאת למסע), יחד עם רבים אחרים מכל שכבות העם.
ברנאר המשיך לנסוע בכל רחבי צרפת הצפונית וגרם בכל מקום להתרגשות עצומה.
הוא שכנע את קונראד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, להצטרף למסע.
תוצאות המסע היו מכה לברנאר, שכן הוא נחל כישלון חרוץ, אולם הוא תלה את הכישלון בחטאיהם של נושאי הצלב.
במהלך מסע התעמולה למסע הצלב השני, בערי הריין נערכה גם הטפה לרצח יהודים.
אנשי כנסייה ומדינה בכירים פנו אל ברנארד מקלרבו, הן כאחראי לתעמולת מסע הצלב והן כבעל סמכות בעולם הנוצרי, לפעול להגנת היהודים, והמקורות העבריים אכן מביעות הערכה למניעים הדתיים שהניעו אותו לצאת להגנתם.
מסיבה כלשהי, כנראה בגלל הקנאה בו מצד הקרדינלים או בשל פגיעה בכבוד עקב כישלון מסע הצלב, השפעתו של ברנאר החלה לדעוך.
במועצה שבה השתתף בריימס, שהתקיפה תאולוג מסוים וטענה כי הוא כופר, טענותיו של ברנאר לא נשמעו באותה עוצמה כמו פעם.
לאחר שהגיעו החדשות על כישלון מסע הצלב, נעשה ניסיון להציל אותו על ידי ארגון עוד מסע.
בהזמנתו של סוגריוס, אב המנזר בזיליקת סן-דני, ועתה מנהיגה למעשה של צרפת, ברנאר השתתף בפגישה שזומנה למטרה זו.
הוא עצמו נבחר להנהיג את המסע הנוסף, בתמיכתו של האפיפיור.
אך בגילו הדבר לא התאפשר מבחינה פיזית ובריאותית למשימה זו, והנזירים הציסטריאנים הצילו אותו כשמנעו בעדו מלהשתתף בה.
ברנאר כבר היה זקן, שבור מתהפוכות הגורל ומעבודה בלתי פוסקת, ונעצב מאיבוד כמה מחבריו הקרובים.
אף על פי כן, האנרגיה האינטלקטואלית שלו נותרה כשהיתה.
הוא המשיך להתעניין בצורה פעילה בעניינים כנסייתיים, ויצירתו האחרונה לא הראתה סימנים של חולשה.
גדולתו של ברנאר נעוצה בדמותו ותכונותיו.
תקופתו ראתה בו ההתגשמות של האידיאל של הנזירות בימי הביניים בהתפתחותה הגבוהה ביותר.
לא הייתה לו אהדה לדיאלקטיקה של כמה דרשנים ומורים.
ראייתו של ברנאר הייתה בהירה, והוא הלך בעקבות עקרונות האמונה הנוצרית, אדיקות והגיון חסר פשרות.
אף שהוא היה אדוק מאוד, לא היה זה מטבעו להיות רודף או קנאי, וגם כאשר הטיף בעד מסע הצלב במיינץ, הוא התערב על מנת להפסיק את רדיפת היהודים שהייתה במקום.
לגבי הכופרים אמר כי צריך לשכנע אותם לא באלימות אלא בדרכי הוויכוח.
אולם, אם הכופר סירב להאזין העדיף לגרש אותו או לאסור אותו, על מנת שלא יסיט אותם מדרך הישר.
ברנאר הראה את האצילות של טבעו ואת עדינותו כאשר ניהל מגעים עם אנשים אחרים, וכן את ענוותנותו האמיתית.
השפעתו הייתה ארוכת טווח, ואף הסופר של "הליכה בדרכו של ישו" - תומאס א קמפיס - שאב השראה מכתביו.
תומכי הרפורמה בכנסייה ראו בו את מוביל עיקרי האמונה המועדפת עליהם של גאולה אלוהית.
הוא צמוד יחסית לביבליה, ואף שהוא מזכיר את הקדושים ואת הבתולה הם אינם חשובים ביותר בכתביו.
קשה לאמוד את הפופולריות של ברנאר כדרשן עקב תיעוד לוקה בחסר של דרשותיו.
כל דרשותיו נאמרו בלטינית לאנשים בעלי דרגה אינטלקטואלית הקרובה לשלו, ובסגנון שהיה מתאים לזמנו.
ידוע כי ארסמוס מרוטרדם כתב כי "ברנר הוא דרשן בחסד על פי טבעו, ומלא בקסם וחיים ויודע איך להשפיע על רגשות שומעיו".
גם על מכתביו של ברנר ניתן להסיק תכונות דומות.
בעמוד זיכרון ליד מנזר השתקנים בלטרון מופיעה ציטטה מפיו יחד עם צלאח א-דין ורש"י.
יצירותיו של ברנר מתחלקות לכמה סוגים:
מכתבים, מהם כחמש מאות ששרדו, והם משמעותיים מאוד לחקר ההיסטוריה של התקופה.
תפילות ומזמורים, שחלק התקבלו בנוסח התפילה הקתולי, וחלקן אף התקבלו בכנסיות פרוטסטנטיות.
יצירותיו של ברנאר פורסמו באוסף מלא כמעט מלא ב-1508, ואוספים מלאים יותר במאות שלאחר מכן.
ברנאר הוכרז כקדוש על ידי האפיפיור אלכסנדר השלישי ב-18 בינואר 1174.
הוכרז כ"מורה הכנסייה" ב-1830 על ידי האפיפיור פיוס השמיני.
ברנארד ברודי , אסטרטג צבאי יהודי אמריקאי.
נחשב לחלוץ בתחום האסטרטגיה בעידן הנשק הגרעיני.
ברודי, הידוע כ"קלאוזביץ האמריקאי", היה הארכיטקט החלוץ באסטרטגיית ה"הרתעה הגרעינית".
ברודי ניסה לברר במדויק את תפקידו וערכו של הנשק הגרעיני כבר מיד לאחר שימושו המבצעי הראשוני בעת המתקפה על הערים היפניות הירושימה ונגסאקי.
ברודי היה הבן השלישי מתוך ארבעת ילדיהם של מקס ואסתר (לבית בלוך) ברודי.
במהלך מלחמת העולם השנייה שֵרת ברודי ביחידות עורפיות של הצי האמריקאי.
בראשית הקריירה שלו התמקד ברודי בהיסטוריה והאסטרטגיה של הימיה.
את ההחלטה לעבור לתחום האסטרטגיה הגרעינית קיבל ברודי בעקבות הטלת הפצצות הגרעיניות על יפן.
בראשית שנות ה-50 עזב ברודי את האקדמיה והחל לעבוד בתאגיד ראנד.
יחד עם קבוצה של אסטרטגים מפורסמים, ביניהם הרמן קהאן, פיתח את יסודות האסטרטגיה הגרעינית והקונבנציונלית המודרנית.
עוצמת הימיה בתקופת המכונות (1943).
הנשק המוחלט: אנרגיה אטומית וסדר עולמי (1946).
ברנאר דה פונטנל , היה פילוסוף ומדען צרפתי.
כיהן כנשיא האקדמיה הצרפתית למדעים.
פונטנל נולד בעיר רואן (כיום בירת חבל נורמנדי עלית) לאב שהיה פרקליט בפרלמנט של רואן ולאם שהייתה אחותם של המחזאים פייר קורניי ושל תומא קורניי.
הוא למד בקולג' של הישועים ברואן והצטיין בלימודיו.
פונטנל נועד להיות פרקליט כאביו, אולם בילה את חייו כפילוסוף וכמדען.
הוא החל כמשורר והתחרה על פרס האקדמיה הצרפתית אך ללא הצלחה.
ב-1680 היה נוכח בכישלון הטרגדיה שלו "אספאר" שאחרי כן העלה באש.
ב-1683 ספרו "דיאלוג חדש של המתים" זכה להצלחה רבה.
ב-1686 פרסם את "שיחות על ריבוי העולמות" שביסס את מעמדו כסופר מן המדרגה הראשונה.
פונטנל שם לעצמו כמטרה להסביר לציבור את התאוריות האסטרונומיות של רנה דקארט.
הוא התפרסם בחברת המשכילים הצרפתים של התקופה, אך שלא כוולטר נמנע מלהרבות באויבים.
ב-1691 נבחר לאקדמיה הצרפתית למרות התנגדותם של ניקולה בואלו ושל ז'אן רסין.
ב-1697 נבחר לנשיא האקדמיה הצרפתית למדעים, משרה שבה שימש במשך ארבעים ושתיים שנה.
בתפקידו זה כתב את "ההיסטוריה של התחדשות האקדמיה למדעים" שהופיע בשלושה כרכים (1708, 1717, 1722).
ברנרד דה פונטנל נפטר בפריז ב-1757.
רעיונותיו הפילוסופיים של פונטנל (על תיקון החברה) והמדעיים (על אפשרות של חיים בכוכבים אחרים) היו חידוש בדורו, והוא מציג אותם בספרו "שיחות על ריבוי העולמות".
בציטוט מפורסם מספרו נאמר: "אני יכול לראות מכאן כיצד נראים תושביו של נוגה - הם דומים למורים של גרנדה, אנשים נמוכים וכהי עור, שהשמש שזפתם, מלאי חוכמה ומזג לוהט, תמיד מאוהבים, כותבים חרוזים, אוהבי מוזיקה, עורכים פסטיבלים, נשפי מחולות ותחרויות בכל יום ויום."
עוד ציטוט מוכר מספרו הוא הגדרתו את המדע כ"שילוב של שני דברים: סקרנות וקוצר ראייה".
ברנאר תבנה הוא רוכב אופניים צרפתי (רוכב עבר), שניצח פעמיים בטור דה פראנס.
במיוחד זכור ניצחונו בשנת 1975 שבו קטע את שרשרת ניצחונותיו של אדי מרקס בטור דה פראנס.
משמש כיום כפרשן מרוצי אופני כביש של רשת הטלוויזיה הצרפתית France 2, כמנהל מרוץ האופניים דופינה ליברה וכמנהל הזירה במרוץ הולודרום Six Days של גרנובל שבסמוך אליה הוא מתגורר.
נולד בסן ז'וליין-דה-סיברי שבחבל בורגון למשפחת איכרים.
הוא ניצח כחובב בקטע בטור ל'אווניר וב-1968 זכה בתואר אלוף צרפת לנוער במרוץ כביש.
ב-1970 הצטרף לשורות הקבוצה המקצוענית "פיג'ו BP מישלין" ורכב בקבוצה זו במשך רוב שנותיו כמקצוען.
רק ב-1980, שנתיים לפני פרישתו, עבר לקבוצה הספרדית "טקה".
כבר בשנתו הראשונה כמקצוען, ב-1970, השתתף בטור דה פראנס וניצח בקטע הררי יוקרתי אשר הסתיים באתר הסקי לה מונז'י.
ב-1971 ניצח שוב בקטע הררי יוקרתי בטור דה פראנס שהסתיים בגרנובל.
הפעם גם סיים במקום הרביעי בדירוג הכללי כשמקדימים אותו הרוכבים המפורסמים: אדי מרקס (ניצח במרוץ), יופ זוטמלק ולוסיין ון אימפה.
כמו כן, סיים במקום השלישי בדירוג הכללי במרוץ הדופינה ליברה.
ב-1972, בקטע בטור דה פראנס שהסתיים בפסגת המון ונטו.
הוא ניצח בקטע זה לאחר שארבעה ימים לפני כן, נפל במהלך קטע במרוץ ואיבד את זיכרונו למשך מספר דקות.
כשהתאושש וזיכרונו שב אליו, התעקש להמשיך במרוץ.
בהמשך המרוץ ניצח בקטע הררי נוסף ובדירוג הכללי סיים במקום התשיעי.
כמו כן, ניצח באותה שנה בדירוג הכללי בטור דה רומאנדי (בו ניצח גם באחד מקטעי המרוץ).
ב-1973 ניצח בקטע בטור דה פראנס וסיים במקום השני בדירוג הכללי אחרי המנצח – לואיס אוקניה.
בוואלטה אספניה ניצח בקטע אחד ובמקום השלישי בדירוג הכללי אחרי מרקס ואוקניה.
כמו כן, ניצח בקטע במרוץ ה"דופינה ליברה", בו סיים במקום השני בדירוג הכללי.
ב-1974 הוא זינק לטור דה פראנס אך פרש במהלך המרוץ עקב מחלה.
הוא ניצח בשלושה ניצחונות חשובים.
בדירוג הכללי במרוץ קריטריום אינטרנשיונל, בקטע במרוץ פריז-ניס ובמרוץ קטעים בספרד.
לאחר ניצחונו המרשים במרוץ הדופינה ליברה, אשר מתקיים מספר שבועות לפני הטור דה פראנס, נחשב תבנה כאחד המועמדים לניצחון, אולם כמועמד העיקרי נחשב אדי מרקס שניצח במרוץ בשנים 1969–1972 וב-1974 (ב-1973 בחר מרקס שלא להשתתף במרוץ), ואכן, במרוץ של 1975, עד הקטע ה-14, הוביל מרקס.
בקטע זה תקף אותו אוהד צרפתי והלם בו באגרופו באזור הכליות.
למרות כאביו החזקים המשיך מרקס במרוץ ובסיום הקטע היה לו עדיין יתרון של 58 שניות על תבנה שהיה ממוקם במקום השני.
בקטע ה-15 ההררי, ניצח תבנה ועבר להוליך את המרוץ.
ביום שלמחרת, שהיה יום הבסטיליה, שוב תקף תבנה את מרקס בקטע הררי, הפעם במעלה ה-Col L'Izoard כשהוא נהנה מעידודם הנלהב של אלפי צרפתים שגדשו את המעלה המפורסם ביום חגם הלאומי.
הוא ניצח בקטע ויצר פער נוסף, כך שבסיום הקטע, עמד יתרונו מול מרקס על 3:20 דקות.
הישג נוסף של תבנה ב-1975, הראוי לציון, הוא המקום השני אותו השיג (אחרי המנצח אדי מרקס) במרוץ הקלאסי לייז'–בסטון–לייז'.
זהו אחד ההישגים הבודדים בקריירה של תבנה בתחום המרוצים החד-יומיים הקלאסיים.
ב-1976 שוב ניצח במרוץ הדופינה ליברה והגיע למרוץ כאחד המועמדים המובילים.
עד מחצית המרוץ דורג תבנה בין המובילים בדירוג הכללי, אך נפילה שלו בקטע שנערך בחלקו הראשון של המרוץ, בנורמנדיה, כנראה נתנה את אותותיה בקטעים ההרריים הקשים וכשהגיע המרוץ לפירנאים הוא כשל, צבר פיגור גדול ולבסוף אף פרש במהלך הקטע ה-19. במרוץ ניצח לוסיין ון אימפה.
תבנה הצליח להתאושש לקראת סיום העונה והגיע במקום השני המכובד במרוץ הקלאסי ג'ירו די לומברדיה וניצח במרוץ הזירה מסוג Six Days שנערך בחורף בגרנובל.
גם לטור דה פראנס של 1977 הגיע תבנה כמועמד לניצחון.
במרוצי ההכנה של המידי ליברה והדופינה ליברה הוא סיים במקום השני, בפער קטן מהמנצחים.
בפרולוג, הקטע הראשון במרוץ, ניצח הגרמני הצעיר בן ה-22, דיטריך תוראו.
קבוצתו, "ראלי", החליטה לתמוך בו בהמשך המרוץ, אף על פי שמוביל הקבוצה לפני תחילת המרוץ היה הרוכב ההולנדי הני קויפר.
תוראו הצדיק תחילה את ההימור שנטלו מנהלי קבוצתו.
הוא החזיק משך 15 קטעים בחולצה הצהובה ואף ניצח, בסיכום המרוץ, בחמישה קטעים.
באחד מהם, קטע של מרוץ אישי נגד השעון בן 30 קילומטר, הוא אף הקדים את אדי מרקס ב-50 שניות.
אולם, כשהתקרב המרוץ לסיומו ולקטעים המכריעים שנערכו באלפים, איבד תוראו את ההובלה לתבנה ובני קבוצתו כבר היו עייפים מנטל התמיכה בתוראו לאורך כל המרוץ והתקשו לתמוך בהני קויפר.
קויפר הצליח לנצח בקטע היוקרתי שהסתיים באלפ ד'ואז והצליח לצמצם את הפער אל תבנה המוביל לשמונה שניות בלבד.
בקטע זה ספג מרקס פיגור של קרוב ל-14 דקות ולמעשה, יצא מתמונת המרוץ.
תבנה הצליח להגדיל את יתרונו בעוד כחצי דקה, לאחר שניצח במרוץ אישי נגד השעון שנערך בדיז'ון ובסיום בפריז, הקדים את קויפר ב-48 שניות בלבד.
כבר בעונת 1977, נפסל תבנה לאחר שנתגלה בבדיקה כי הוא נטל חומרים האסורים בשימוש.
בחורף אותה שנה הוא אושפז כתוצאה ממחלה בכבד שיוחסה לשימוש מתמשך בסטרואידים.
לאחר פרישתו הודה בשימוש בחומרים אסורים וקרא לפעולה כנגד שימוש בחומרים משפרי ביצועים בספורט.
ב-1978 נטש תבנה את הטור דה פראנס בקטע ה-11 ולא זכה להישגים גדולים גם במרוצים אחרים.
גם ב-1979 הוא לא זכה בהישגים הראויים לציון וב-1980, לאחר עשר שנים במדי קבוצת "פיג'ו", עבר לקבוצה הספרדית "טקה".
הישגיו העיקריים, באותה שנה, היו ניצחון במרוץ פולי-נורמנד וב-Six Days של גרנובל ומקום 14 בדירוג הכללי בוואלטה אספניה.
לאחר עונת 1981, בה זכה בארבעה ניצחונות במרוצים מדרג נמוך, פרש תבנה מרכיבה מקצוענית.
ב-2001 זכה תבנה בעיטור "אביר לגיון הכבוד".
בראיון איתו נשאל תבנה האם היה זה קשה להיות רוכב אופניים, וענה בתשובה, כי להיות איכר בצרפת היה קשה יותר.
ברנאר לזר היה פובליציסט ופילוסוף צרפתי-יהודי.
לזר, יליד נים (Nimes) בדרום צרפת, היה היסטוריון במקצועו, אנרכיסט בדעותיו ועיתונאי בעיסוקו.
לזר זכה להוקרה בשל היותו הראשון שיצא בפומבי להגנתו של אלפרד דרייפוס.
הוא זכה להוקרה מאת הסופר והמשורר הצרפתי שארל פגי (Charles Péguy, 1873-1914) אשר הציב אותו ברמה של "נביאי ישראל": ההתגלמות העיקרית של "הילת המסתורין" היהודית, שאפפה את מסורת נביאי ישראל.
"ברנאר לזר" (אחרי שהשמיט שני שמות משמו המקורי) היה הבכור מבין ארבעת הבנים במשפחתו.
בבעלות משפחתו היה מפעל טקסטיל מצליח.
המשפחה הייתה יהודית, לא דתית במיוחד, אך חגגה את החגים היהודיים.
לזר סיים את חוק לימודיו במדעים.
אך רגשותיו היו מוקדשים ללימודי הספרות, אשר היו משותפים לו ולחברו המשורר אפרים מיכאל (Ephraïm Mikhaël).
איתו הוא חלם על כניסה לעולם הסופרים בפריז.
בשנת 1886 לזר הגיע לפריז.
הוא נרשם לבית הספר ללימודים גבוהים (École pratique des hautes études).
הוא למד אצל כומר ישועי בשם לואי דושן (Louis Duchesne), אשר חיבר ספר על תולדות הכנסייה העתיקה (l'Histoire de l'église ancienne).
לזר התגלה כחוקר חריף וחכם, כאשר מורהו, איש דת ישועי, ביקש ממנו לערוך את ספרו על תולדות הנצרות.
הוא חשף סתירות בספר וניסה לקחת אותן בחשבון בבואו לערוך את הספר.
כאשר מורהו שלח את הספר לותיקן לקבלת הערכה על מפעל חייו, הספר הוחזר למחברו בטענה כי החיבור הוא ספר היסטורי ולא ספר שנועד לספר לנוצרים את תולדות דתם.
יחד עם אפרים מיכאל הוא כתב דרמה אגדתית בשלוש מערכות בשם "הארוסה מקורינתוס" - במקור (La Fiancée de Corinthe).
בשנת 1890 נהיה לאנרכיסט פעיל.
אמנם הוא לא נטל חלק ב"פעולה ישירה".
הוא המשיך לתמוך באידיאלים שלו ובחברים לדעה ה"חברים" לדעה או לנשק (ה-"comrades"), אשר את פרסומיהם ואת ההגנה המשפטית עליהם הוא מימן.
בתור אנרכיסט הוא הצטיין בחיבור ספרות בקורתית ובכתיבת מאמרים בקורתיים, אשר נאספו לאחר מכן לכרכים.
בשנת 1895 הוא כיסה את מרד הכורים בקרמו (Carmaux) עבור העיתון "אקו דה פאריס" (Echo de Paris).
בשנת 1898 הוא נטל חלק בקונגרס הסוציאליסטי בלונדון.
הוא גינה את קרל מרקס וטען כי הוא: "רודן קנאי, לא נאמן לרעיונותיו ומרחיק את האינטרנציונל הרחק ממטרותיו."
לזר, יחד עם גוסטב לנדאואר ואריך מיהזם, היו שלושה הוגי דעות יהודים שפעלו בזירה הפוליטית בצרפת ובגרמניה בסוף המאה ה-19, במלחמת העולם הראשונה ובעת עליית הנאצים לשלטון.
בספר, אשר כריכתו מופיעה בצד שמאל, כונסו דברים שנאמרו ונכתבו על אודותיהם, פרטים על חייהם ופועלם, ומעט מכתביהם שלהם, העוסקים בשייכותם ליהדות.
בשנת 1894 פרסם לזר את ספרו 'האנטישמיות: תולדותיה וסיבותיה' (L'antisémitisme: son histoire et ses causes), בו טען כי שנאת היהודים נעוצה ביהודים עצמם ובדתם, המניעה אותם לבדלנות, לשנאת הגויים ולנצלנות.
הוא מזהה את הצלחתם של היהודים בכלכלה הקפיטליסטית כנובעת מתכונות אופיים המושחתות, וכאחת הסיבות לאיבה כלפיהם מצד בני המעמדות הנמוכים.
ספר זה מבטא במידה רבה עמדות אנטישמיות שרווחו במאה ה-19 בחלק מחוגי השמאל הצרפתי.
עם פרוץ פרשת דרייפוס סירב ברנר לזר לתמוך בסרן היהודי אלפרד דרייפוס שהואשם בהאשמת שווא של ריגול לטבת גרמניה, בטענה שמשפחת דרייפוס עשירה ותוכל להסתדר גם בלעדיו.
ואולם, לעת הזאת הוא חש זעם לנוכח התפרצות האנטישמיות בזמן המשפט, וכתב מאמר תחת הכותרת הגטו החדש בו הוא מציג את העוינות, החשדנות, והדעה הקדומה כלפי היהודים כחומות של גטו חדש, כזה שבניגוד לחומות הפיזיות של הגטו הישן, המהפכה הצרפתית לא ניפצה.
בעקבות כך פנה אל לזר מתייה דרייפוס, אחיו של אלפרד דרייפוס והגיש לו מעט ממסמכי המשפט שהצליח להשיג.
לזר השתכנע מיד בחפותו של דרייפוס, והאמין כי הוא הואשם בריגול ממניעים אנטישמיים בלבד.
לזר הפך לאחת הדמויות הציבוריות הראשונות שפעלו לטובתו של דרייפוס.
תחילה פעל מאחורי הקלעים (לפי בקשתו של מתייה), ולאחר זמן הצטרף באופן גלוי למחנה מצדדיו של דרייפוס (ה'דרייפוסארים', כפי שהללו כונו בצרפת של אותם הימים).
בספטמבר 1896 נסע לזר לבריסל, בלגיה, ופרסם חוברת תחת הכותרת "עינוי דין - פרשת דרייפוס".
מכיוון שהוא נאלץ לפרסם את החוברת בחו"ל, דאג לשלוח אותה עם חתימתו אל מאות אנשי ציבור, בהם צירי בית הנבחרים, עיתונאים מפורסמים, ועוד.
הוא התפרסם בזכות ספרו "האנטישמיות: תולדותיה וסיבותיה", אשר דן בקשר ההיסטורי בין היהודים ושכניהם.
בסוף המסה חוזה לזר כי התבוללות היהודים ותהליך ההתפקחות מהדת שעובר על החברה המודרנית יביאו לקץ המבורך של האנטישמיות.
האנטישמים מצאו בספרו הוכחה כי היהודים אשמים בשנאה אליהם, ועד היום הם משתמשים בציטוטים מהמסה הזאת, בדרך כלל כאשר הם מנותקים מהקשרם המלא.
בעקבות מעורבותו של לזר בפרשת דרייפוס השתנו דעותיו בנוגע לאנטישמיות ולהתבוללות.
הוא החל להאמין שהאנטישמיות הצרפתית איננה עומדת לחלוף מהעולם, כי מקורה הוא הנצרות, והיא מסמלת את ניוונה וצביעותה של החברה הצרפתית, כמו גם האירופאית.
דרייפוס נתפס בעיניו כסמל של היהודי הנרדף, המצפה בתמימותו לצדק אך במקומו מקבל דעה קדומה חוסר צדק ועינוי.
ב-1896 תקף במאמרים את המסית האנטישמי אדואר דרימון והזהיר אותו, שקרוב היום בו יהודים מסוימים לא יסכימו לקבל את המכות המונחתות עליהם ללא מענה ואף יעברו מהגנה להתקפה.
בעקבות כך נערך דו-קרב בין דרימון ללזר, בו לא נפגע אף אחד.
יש הסבורים, כמו אהרון רודריג (Aron Rodrigue), כי לזר היה האינטלקטואל הצרפתי הראשון אשר ראה בציונות פתרון פוליטי רצוי לבעיה היהודית.
לדעתו לזר לא היה שותף לדעה כי התבוללות תהיה הפתרון לשנאת עמי אירופה כלפי העם היהודי ותגרום להפסקת הרדיפות נגדם.
מסקנת חוקריו הייתה כי הוא נטה לראות בהגשמת הציונות את הדרך לפתרון הבעיה היהודית.
החל מ-1892 היה לזר בקשר עם אחד העם, וכן התיידד עם הרצל וערך עמו מספר מסעות.
אולם למרות התקרבותו ותמיכתו בציונות והתפכחותו מרעיון ההתבוללות, הוא מעולם לא נטש את השקפותיו האנרכיסטיות.
למעשה הוא כתב להרצל מכתב בו הוקיע אותו ואת חבריו לוועד הפעולה הציוני כבורגנים.
ב-1900 לזר נסע לרומניה ולרוסיה על מנת לכתוב על התלאות והסכנות בפניהן ניצבים יהודי מדינות אלה, אולם הוא לא הספיק להשלים את הכתיבה עקב מחלתו.
ב-2 בספטמבר 1903 הוא נפטר ממחלת הסרטן והוא בן 38 בלבד.
ברנאר-אנרי לוי (צרפתית: Bernard-Henri Lévy או BHL; נולד ב-5 בנובמבר 1948) הוא אינטלקטואל, פילוסוף, סופר, קולנוען ואיש עסקים יהודי-צרפתי יליד אלג'יריה.
לוי נולד בבני-סף, אלג'יריה, למשפחה יהודית-ספרדית, והם התגוררו מספר שנים גם במרוקו.
ב-1954 היגרו לצרפת והתיישבו בניי-סיר-סן ליד פריז.
אביו, אנדרה לוי, היה בעל חברת יבוא עצים, אותה הוריש לבנו כאשר נפטר בשנת 1995. לוי מכר את החברה בשנת 1997 במחיר של 750 מיליון פרנק צרפתי.
לוי למד במכינה במסגרת בית הספר היוקרתי "ליסה לואי-לה-גראנד", התקבל לאקול נורמל סופרייר ב-1968 וסיים שם תואר בפילוסופיה.
כמה מהמורים שלו היו פילוסופים בולטים כמו ז'אק דרידה ולואי אלתוסר.
לאחר מכן החל לעבוד ככתב צבאי עבור העיתון Combat, עיתון שייסד אלבר קאמי בתקופת הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה.
ב-1971 הוא ביקר בתת-היבשת ההודית, וסיקר את מלחמת העצמאות של בנגלדש מפקיסטן.
בעקבות חוויה זו כתב את ספרו הראשון "Bangla-Desh, Nationalisme dans la révolution" (בנגלדש, לאומיות במהפכה), שהתפרסם ב-1973.
כשחזר לפריז התפרסם אגב השתייכותו למייסדי חבורת הפילוסופים החדשים .
חבורה אינטלקטואלית-צרפתית זו, שמרבית חבריה היו יהודים, הפנתה עורף לאידאולוגיה המרקסיסטית והנאו-מרקסיסטית שבאה לידי ביטוי באירועי מאי 1968, וביקרה את השלכות תאוריות אלה על החברה והתרבות בצרפת.
במהלך שנות ה-70 לימד לוי קורס באפיסטמולוגיה באוניברסיטת שטרסבורג ופילוסופיה באקול נורמל סופרייר.
בשנת 1977 פרסם את הספר Barbarism with a Human Face, בו הוקיע את האינטלקטואלים המרקסיסטים כשותפים לפשעים של הקומוניסטים.
ב-1981 פרסם את The French Ideology, שהוא ספרו המשפיע ביותר.
לצד הכתבים הפילוסופיים, לוי כותב גם סיפורת ואף עסק בקולנוע.
ב-1997 ביים את סרט הקולנוע "יום ולילה" בכיכובו של אלן דלון.
הסרט נחשב אחד הסרטים הגרועים בכל הזמנים.
כאינטלקטואל מעורב, לוי מרבה לדבר ולכתוב באמצעי התקשורת על ענייני השעה והוא בין האנשים המסוקרים ביותר בצרפת.
בשנים 2005–2006 נכתבו עליו יותר מעשרה ספרים, כולם ללא שיתוף פעולה או הסכמה מצידו.
לוי היה נשוי שלוש פעמים.
בתו הבכורה מנישואיו הראשונים לאיזבל דוטרלינייה (Doutreluigne), ז'יסטין לוי, היא סופרת מצליחה שפרסמה כמה רבי-מכר.
יש לו בן, אנטונין-בלתזר לוי, מאשתו השנייה, סילבי בוסקאס (Bouscasse).
מאז 1993 הוא נשוי לשחקנית והזמרת הצרפתייה אריאל דומבסל.
בעת שהיה נשוי לאשתו השנייה ניהל רומן מתוקשר עם אשת החברה ומעצבת האופנה דפני גינס (Guinness), אריסטוקרטית בריטית ממשפחת חברת המשקאות גינס.
לוי ירש מאביו מפעל עצים שמכר ברווח ניכר.
ברשותו מספר בתים ונדל"ן, והונו האישי מוערך בכ-150 מיליון אירו.
לוי היה האינטלקטואל הצרפתי הראשון שקרא להתערב במלחמה בבוסניה בשנות ה-90, בעקבות הטיהור האתני שביצעו הסרבים והקמת מחנות הריכוז.
בסוף שנות ה-90 ייסד עם בני לוי ואנדרה גליקסמן מכון לחקר משנתו של עמנואל לוינס בירושלים.
בעקבות חטיפתו ורציחתו של כתב ה"וול סטריט ג'ורנל" דניאל פרל בידי קיצונים אסלמיים בסוף שנת 2002, יצא לוי לחקור את הפרשה.
הוא ביקר באפגניסטן כשליחו המיוחד של נשיא צרפת ז'אק שיראק.
הוא סייר במשך כשנה בפקיסטן, הודו, ארצות הברית וברחבי אירופה במטרה לגלות מדוע פרל נשבה ונרצח.
בעקבות מסע זה כתב את הספר "מי הרג את דניאל פרל?", שם טען כי פרל נשבה ונרצח מכיוון שידע יותר מדי על הקשר בין השירות החשאי של פקיסטן לבין מדעני אטום ולארגון אל-קאעידה.
לטענתו, השלטון האמיתי בפקיסטן נמצא בידי השירותים החשאיים, ואלה האחרונים קשורים לאל-קאעידה, ומשום כך לוי מגדיר את רציחתו של פרל כ"פשע של השלטון".
לוי זכה לשבחים על אומץ לבו על שחקר באחד האזורים המסוכנים בעולם.
ועם זאת, נמתחה ביקורת על תיאוריו את פקיסטן ועל התיאור הבדיוני של מחשבותיו האחרונות של פרל.
ביקורת נוספת שנמתחה על הספר היא שהוא אינו יצירה עיתונאית וגם לא יצירה פילוסופית, למרות שהוא מתיימר להיות שניהם גם יחד.
ביקורת דומה נמתחה על כמה מכתביו.
בעקבות האשמות נגד דומיניק סטראוס-קאהן בעבירות מין, יצא לוי בביקורת חריפה נגד מערכת המשפט בארצות הברית והחברה האמריקנית כולה, בגין "קידוש קובלנת הקורבן" והגישה ש"אתה עני, סימן שאתה צודק".
לוי מחשיב עצמו לציוני והוא מרבה לבקר את יחס האירופאים בכלל, והצרפתים בפרט, למדינת ישראל.
ביקורתו גברה מאז האינתיפאדה השנייה.
לטענתו, הדמוניזציה שעושים האירופאים לישראל נובעת מרגש האשמה שלהם על שואת יהודי אירופה, והפיכת היהודים לעם רצחני מקלה על תחושת האשם.
בתוכנית טלוויזיה בספטמבר 2014 התרחש עימות מילולי בינו לבין איימריק קארון אודות מבצע צוק איתן.
לאחר האירוע קארון ומשפחתו ספגו איומים ברצח וקיבלו אבטחה משטרתית.
עניין נוסף הנובע מהיותו מעורב פוליטית וחברתית בצרפת הוא היותו קרבן להשלכת עוגות קצפת.
פעולה זו נחשבת להבעת מחאה לא אלימה, והיא נובעת, לדברי מבצעיה, מכך שלוי הוא "גאוותן בלתי נסבל, הוא מלא יהירות, ובעת ובעונה אחת הפילוסופיה שלו שטוחה וריקנית, אך הוא מחזיק בכיסו הקטן את כל מנהלי הטלוויזיה, הרדיו והעיתונים".
נושא מרכזי אחרון שלוי פעיל בו הוא המאבק כנגד ההגירה לאירופה ממדינות אפריקה ואסיה, בעיקר בשל חשש מהחלפת אוכלוסיית היבשת, ובעיקר צרפת שמאכלסת את אוכלוסיית המהגרים הגדולה ביותר באירופה המערבית.
לזרם ההוגים אותו הוא מייצג, לוי העניק את הכינוי "הייחוד האפל".
דעותיו מצוטטות בספר "המוות המוזר של אירופה" בעקבות שיחותיו עם מחבר הספר, דאגלס מארי.
הגותו הפילוסופית זכתה לביקורות חריפות מצד אינטלקטואלים ופילוסופים מכל צידי הקשת הפוליטית, ביניהם: ז'יל דלז, קורנליוס קסטוריאדיס, רמון ארון ופייר וידאל-נאקה, שכינו את עבודתו "שיטחית"
בשנת 2010 הפך למושא ללעג לאחר שציטט בספרו "על המלחמה בפילוסופיה" את הפילוסוף הבדיוני ז'אן-בטיסט בוטול.
על עבודתו הפילוסופית אומר לוי - במענה לביקורת על חוסר העומק שלו - "אני הייתי, אך איני עוד, פילוסוף מקצועי.
לא כתבתי ספר מלומד על שפינוזה.
באופן שבו אני פילוסוף אני קרוב יותר לקאמי או לסארטר מאשר לברגסון.
אי אפשר לעשות הכל: אני כותב מאמרים, רומנים, עושה סרטים, עיתונאי.
כך העבודה הפילוסופית שלי פחות דורשנית מכפי שהייתה יכולה להיות"..
לוי קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב (2002), מהאוניברסיטה העברית בירושלים (2008) ומאוניברסיטת בר-אילן (ב-16 במאי 2017), על "יותר מ-40 שנות השתתפות משפיעה לעם ישראל והאומה".
צוואת האלוהים, מצרפתית: תהילה ואיתי דור-סנד.
תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1983
מי הרג את דניאל פרל?, תרגם מצרפתית: מיכה פרנקל.
אויבי הציבור, מאת מישל וולבק וברנאר-אנרי לוי, בבל, תרגמה מצרפתית: רמה איילון, 2015
רוח היהדות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2023*ישראל לבדה-מצרפתית:הוד יהודה הלויברדוגו.
- היחס של האירופאים כלפי תגובת ישראל במלחמת לבנון השנייה.
- התגובה האסלאמית לקריקטורות שפורסמו בדנמרק.
- האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
סר ברנארד ארתור אוון ויליאמס היה פילוסוף בריטי שעסק בפילוסופיה של המוסר, ויש האומרים שהיה החשוב בתקופתו.
משך למעלה מעשור שימש כמופקד הקתדרה לפילוסופיה על-שם נייטברידג', הקתדרה היוקרתית ביותר לפילוסופיה של אוניברסיטת קיימברידג', וכן כיהן כרקטור של קינגס קולג' בקיימברידג' קרוב לעשור, טרם נתמנה למחזיק הקתדרה לפילוסופיה על-שם דויטש באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
שמו של ויליאמס יצא ברחבי העולם בזכות נסיונותיו להשיב את מחקר הפילוסופיה של המוסר ליסודותיו: להיסטוריה ולתרבות, לפוליטיקה ולפסיכולוגיה, ויותר מכל, ליוונים.
היו שתיארוהו כ-"פילוסוף אנליטי עם נשמה של הומניסט," אך הוא בתורו ראה עצמו סינתזיסט, בשואבו רעיונות מתחומים שדומה כי חדלו זה כבר לתקשר ביניהם כהלכה.
הוא דחה את הרדוקציוניזם המדעי והאבולוציוני, ואף נשמע מכנה את הרדוקציוניסטים "אלה שבאמת איני מחבב" משום שאינם יצירתיים מן הבחינה המוסרית, כך טען.
לדידו, הייתה המורכבות רבת-משמעות, בלתי ניתנת לצמצום ובעלת יופי בל יתואר.
ויליאמס אף נודע כאחד מתומכיהן הגדולים של הנשים באקדמיה, בראותו בנשים את האפשרות לסינתזה בין ההיגיון, לבין הרגש, שלתחושתו חמק מעיניה הביקורתיות של הפילוסופיה האנליטית.
הפילוסופית האמריקאית מרתה נוסבאום אמרה עליו כי היה "קרוב ככל האפשר להיות פמיניסט, עד כמה שאדם רב-עוצמה בדורו מסוגל היה להיות."
ויליאמס נולד בווסטקליף-שעל-שפת-הים במחוז אסקס שבבריטניה, בנו יחידו של איש שירות המדינה.
הוא למד בבית-הספר צ'יגוול ובבייליול קולג' שבאוקספורד הכיר את קלאסיקות הספרות והפילוסופיה.
על פי השמועה הוא אחר בכ-30 דקות למבחני-הגמר כדי ללמוד את כל החומר הנדרש, אך למרות זאת הצליח לסיים את לימודיו בשנת 1951 באות הצטיינות נדיר ורב-יוקרה, הגבוה ביותר במערכת האוניברסיטאית הבריטית באותם הימים.
את שירותו הצבאי עשה ויליאמס בחיל האוויר המלכותי, ובמהלכו שימש כטייס ספיטפייר בקנדה.
בעודו שוהה בחופשה בניו יורק, הוא פגש ברעייתו לעתיד, שירלי בריטיין-קתלין, בתם של מדען המדינה והפילוסוף ג'ורג' קתלין והסופרת ורה בריטיין, שלמדה אז באוניברסיטת קולומביה.
כעבור שנים, היא זכתה לתואר אצולה, והייתה לברונית ויליאמס מקרוסבי.
עד היום היא נמנית עם אושיות מפלגת הליברל-דמוקרטים.
כדי להתאים את עצמו לשאיפותיה הפוליטיות של אשתו, עזב ויליאמס את אוקספורד ומצא תחילה משרה ב-"קולג'-יוניברסיטי" הלונדוני ולאחר מכן בקולג' בדפורד, בעוד אשתו הועסקה כעיתונאית בעבור ה-Financial Times.
במשך שבע-עשרה שנה, התגוררו בני-הזוג בבית גדול בקנסינגטון, יחד עם הסוכן הספרותי הילרי רובינשטיין ורעייתו.
נישואי בני-הזוג ויליאמס הסתיימו בשנת 1974, והוא נשא את פטרישה סקינר לאישה, ובמרוצת השנים אף נולדו להם שני בנים.
ויליאמס נתמנה למחזיק הקתדרה לפילוסופיה של המוסר על-שם נייטברידג' בקיימברידג' בשנת 1967, אחר-כך כיהן כרקטור של קינגס קולג' בקיימברידג' בין השנים 1979 ל-1987, ובשנה זו עבר לאוניברסיטת בקליפורניה שבברקלי כדי לכהן במשרה שהוצעה לו, הקתדרה לפילוסופיה על-שם דויטש, בה כיהן עד לשנת 2000.
בשנת 1987, צוטט ויליאמס בעיתונות כמי שסיפר לעיתונאי כיצד אך בקושי הצליח לשאת בנטל רכישת בית במרכז העיר לונדון, עם משכורתו האקדמית.
הצהרה פומבית זו על משכורותיהם הנמוכות של האקדמאים באוניברסיטאות בריטניה יצרה את הרושם כאילו נסיעתו לברקלי הייתה חלק מתהליך "בריחת המוחות" לאמריקה, כפי שהתקשורת הבריטית מיהרה לתייג את התופעה, ולכך אכן הייתה כוונתו באמירת הדברים.
בנובמבר 2002, הוא הביע חרטה בשיחה עם כתב הגרדיאן על כך שעזיבתו זכתה לתהודה ציבורית רבה כל כך: "שוכנעתי שישנה בעיה אמיתית עם התנאים האקדמיים ושאם עזיבתי תיוחצן כראוי הדבר יביא נושא זה אל ראש סדר היום הציבורי.
ואכן, כך היה, לפחות במידת מה, אך גם דבק בי רושם של טרחן, וכאשר חזרתי אחרי שלוש שנים הדבר נתפש כאבסורד.
שבתי מסיבות אישיות - ניהול משק-הבית אינו קל שם, יותר משהנחתי טרם נסיעתי."
בשנת 1990, בתום תקופת הוראה בברקלי שארכה שלוש שנים, החל ויליאמס לעבוד במקביל הן בברקלי והן באוקספורד, בה החזיק בקתדרה על-שם וייט לפילוסופיה של המוסר.
הוא שב לאוקספורד לימי פרישתו בשנת 2000, עד לפטירתו במהלך שהייתו ברומא לרגל חופשה, בשנת 2003.
במקביל לחייו האקדמיים, היה ויליאמס חבר ויושב-הראש של מספר ועדות ממלכתיות וממשלתיות בבריטניה.
לחשוב אחרת זה להוציא את בעיית הפורנוגרפיה אל מחוץ לפרופורציות בהשוואה לבעיות רבות אחרת שחברתנו נאלצת להתמודד עימן כיום".
הוועדה קבעה שכל עוד ילדים אינם נחשפים אליה, אין לפגוע בחירות הבוגרים לקרוא ולצפות בתכנים פורנוגרפיים ככל שימצאו לנכון.
ממשלתה הראשונה של מרגרט תאצ'ר שמה סוף לסדר-היום הליברלי ביחס למין, ואף כמעט שהביאה לקיצה את הקריירה ה-"פוליטית" של ויליאמס; במשך קרוב ל-15 שנה הוא לא זכה שוב להצעה כלשהי לעמוד בראשות ועדה ציבורית.
נוסף על הוועדה שעסקה בפורנוגרפיה, ישב ויליאמס בוועדות שבחנו את הנושאים דלהלן: השימוש בסמים, בשנת 1971; הימורים, בשנים 1976-1978; מקומם של בתי-הספר הפרטיים בבריטניה, בשנים 1965-1970; וצדק חברתי, בשנים 1993–1994. "הרקורד שלי כולל כל מעשה מגונה אפשרי", התלוצץ.
ויליאמס התפרסם אף על שום היותו בן-שיח נוקב בפולמוסים.
גילברט רייל, פרופסור איש אוקספורד, נשמע אומר עליו כי "הוא מבין מה אתה הולך להגיד טוב משאתה מבין זאת בעצמך, חוזה את כל טיעוני הנגד האפשריים לדבריך, את כל המענים האפשריים להתנגדויות אלה וכל זאת בטרם הספיקותַ בכלל להשלים את המשפט."
ויליאמס זכה בתואר אבירות בשנת 1999 ונעשה חבר באקדמיה הבריטית וחבר זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
הוא ישב במועצת-המנהלים של בית-האופרה הלאומי של אנגליה ואף כתב את המאמר על "אופרה" בעבור "מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים".
ברנארד ויליאמס נפטר ב-10 ביוני 2003, בעודו שוהה בחופשה ברומא.
הוא סבל ממיאלומה נפוצה, סוג של סרטן הדם.
הוא הותיר אישה, פטרישה, שני בניהם ובת מנישואיו הראשונים.
ספריו ומאמריו הרבים של ויליאמס עוסקים בחקר הגותו של רנה דקארט והפילוסופיה היוונית, כמו גם בהתקפות מורכבות על התועלתנות ועל הקאנטיאניזם.
ויליאמס היה "הורס מערכות", ותקף את כל ה-"איזמים" בלהט זהה.
הוא הפנה את גבו לתחום המטא-אתיקה שהיה בשעתו מוקד עיסוקם של רוב פילוסופי המוסר שחונכו על ברכי המסורת האנליטית המערבית - "מהו הטוּב?" ו-"מהי בדיוק משמעות המילה 'ראוי'"?
- וביכר להתמקד באתיקה מעשית.
ויליאמס ניסה לעסוק בשאלה כיצד לחיות חיים טובים, בהתמקדו במורכבות, "המזל המוסרי" הוא כינה אותה, של חיי היום-יום.
בספרו Morality: An Introduction to Ethics (מוסריות: הקדמה לאתיקה) משנת 1972, הוא כותב, "בעוד שרוב הפילוסופיה של המוסר ברוב הזמנים הייתה ריקה ומשמימה ...
הרי שהפילוסופיה המוסרית בת-זמננו מצאה דרך חדשה משלה לשעמם, וזאת בהתעלמה כליל מהנושאים העומדים על הפרק".
על חקר המוסריות, כך טען, להיות מרתק ובעל כח-חיוּת.
בחזונו ראה פילוסופיה של המוסר שתמצא דרך להשתלב בפסיכולוגיה, בהיסטוריה, בפוליטיקה ובתרבות.
בדחותו את המוסריות - "מוסד מוזר", כתב, ובכך גינה אותה כתחום מחשבה אנושית נפרד ודיסקרטי, גישה זו של ויליאמס הזכירה את זו של הפילוסוף הגרמני בן המאה התשע-עשרה, פרידריך ניטשה.
בעוד שבתחילת דרכו חשב עליו כעל רדוקציוניסט קר, הרי שבשנותיו המאוחרות למד ויליאמס להעריך את ניטשה עמוקות - הוא אפילו נשמע אומר שלוואי ויכול היה לצטט את ניטשה בכל עמוד שכתב.
בעוד הבוז שרחש ויליאמס לרדוקציוניזם גרם לו להצטייר לפרקים כרלטיביסט מוסרי, הרי שהוא האמין, כמו היוונים הקדמונים, שהעקרונות המוסריים ה"שמנים" (לא-"רזים"), כאומץ ואכזריות, הם ממשיים ואוניברסליים.
הספר האחרון שהיה סיפק בידי ויליאמס להשלימו, Truth And Truthfulness: An Essay In Genealogy (אמת וכנות: מסה בגנאלוגיה) משנת 2002, מנסה להגן על צירוף לא-פאונדיישנליסטי לערכה של האמת, שוויליאמס זיהה כדיוק וכנות, על ידי יצירת גנאלוגיה נטורליסטית המצדיקה אותו.
השפעתו של ניטשה ניכרת בו היטב, כך למשל באימוץ שיטה גנאלוגית ככלי למתן הסברים וביקורת.
אתגר" הן בעבור ה-"האמנה האופנתית שאין כל ערך לאמת" והן בעבור ה-"אמונה המסורתית בכך שערכה [של האמת] מצדיק את עצמו".
הספר Ethics and the Limits of Philosophy ("אתיקה ומגבלות הפילוסופיה") נכתב על ידי ויליאמס בשנת 1985. הספר פותח בניתוח של האופן שבו אנחנו שואלים את השאלה היסודית של האתיקה.
השאלה המרכזית של האתיקה מנוסחת בתרגום מיוונית לאנגלית אקסצנטרית: How has one most reason to live?
("כיצד לכל-אחד יש הכי סיבה לחיות?") השאלה הזו מונגדת לשאלות קלאסיות של האתיקה המודרנית כמו: מה עליי לעשות?
מה מותר בהינתן זכויות מסוימות?
לפי ויליאמס, המיוחד באתיקה המודרנית הוא לא עצם העיסוק בשאלות הללו, אלא בהיקף שבו הן נשאלות.
ההכללה ששאלות כאלה עוברות לכל אספקט של חיינו ובעיקר הניסיון של האתיקה המודרנית לצמצם את המאפיינים של החיים האנושיים לשאלות אלו.
כפי שוויאלימס מדגים בפרק, גם השאלה הסוקרטית לא מושלמת, משום שעקרונית, ככל שהדבר נוגע לתבונה מעשית, יש לנו גם שיקולים לא אתיים שמנחים את הפעילויות שלנו.
עם זאת, ויליאמס לא מתמיד בהבחנה הזאת לאורך כל הספר ולעיתים הוא משתמש במילה 'אתי' כדי לציין את מה שמנחה את התבונה המעשית בכללותה.
ויליאמס מנסה למתן את הציפיות שמבחינתו אפשר לצפות מפילוסופיה של האתיקה.
הוא מציג ביקורת סקפטית כלפי הציפיות שלנו מתאוריות של האתיקה.
הן, כמובן, ביחס לפילוסופיה של המוסר המודרנית - שאותה הוא מבקר על כך שהיא "לא אנושית", הן בהבנה שלה את טבעם של בני-אדם והן בציפיות שלה מאיך חברה אנושית יכולה להתנהל - והן ביחס לפילוסופיה הקלאסית, שאותה הוא מבקר בעיקר דרך התאוריה האפלטונית הנודעת בדבר אחדות הטוב והידיעה.
ויליאמס שואל מרחיב את השאלה באשר לכמה הידיעה יכולה באמת לקדם את "הטוב" (ידוע גם כן בתור בעיית האקרסיה).
בפרק השני ויליאמס מתחיל בניסיון גישוש אחר הנקודה הארכימדית שממנה יהיה אפשר להתחיל את הדיון האתי.
הפרק מכיל ביקורת מאוד חדה על הפילוסופיה של המוסר המודרנית, בעיקר במידת הכוח שנראה לה שיש לה על אנשים.
ויליאמס טוען כי לעיתים זה נראה כאילו הפילוסופיה של המוסר המודרנית היא כלי זין בשירות מסע צלב נגד מה שהיא מבינה כתפיסות מוסר שגויות.
לפי ויליאמס, נראה כאילו המטרה של הרבה מן הפילוסופיה המודרנית הוא "להמיר" את הכופרים באמצעות התבונה.
ויליאמס מבקר את הנטייה הזו של הפילוסופיה המודרנית, שלדעתו מפספסת בנקודה זו את המטרה האמיתית של הפילוסופיה לבחינה-עצמית לטובת פנטזיות כוחניות לעולם טוב יותר.
ויליאמס מגיע למסקנה שהנקודה הארכימדית של האתיקה צריכה להימצא איפשהו בתאוריה של הפעולה האנושית.
שני הפרקים הבאים מוקדשים למעשה לניסיונות לבנות את הנקודה הארכימדית הזאת from the ground up ("מהקרקע הלאה", ראו יסודנות).
מבחינתו, שתי התאוריות המוצלחות ביותר בנושא הזה הן של אריסטו וקאנט.
הוא מתחיל מסקירה של תאוריית הפעולה של אריסטו.
בפרשנות שלו את אריסטו, הוא רואה ב-self-interest את המאפיין הבולט של הפילוסופיה האריסטוטלית.
לטענתו, לאריסטו יש "הבדל יסודי" בין פעולות שנעשות לטובת העצמי תוך תפיסה מוטעית של האינטרס העצמי לעומת פעולות שנעשות מתוך אינטרס עצמי כאשר לאדם ישנה תפיסה מובחנת של טובת העצמי שנובעת מהבנה של "טבעו".
כמו כן, הוא מציין שעבור אריסטו ישנה תפיסה של "מה שנכון לאדם כאדם" (כלומר, תפיסה טלאולוגית) שמעגנת באופן מוצלח את ההבחנה בין טובת העצמי כשהעצמי לא נתפס כבן-אדם במלוא מובן המילה לעומת טובת העצמי כשהעצמי נתפס כבן-אדם במלוא מובן המילה.
ויליאמס אף מציין שהתפיסה של אריסטו את האתי היא "עבה" בניגוד לתפיסות "רזות" שמנחות את הפילוסופיה המוסרית המודרנית.
התפיסה האריסטוטלית לוקחת בחשבון את מגוון העושר של הגיוון בחיים האנושיים באופן שהפילוסופיות המודרניות אינן עושות.
זה הבסיס לדעתו לכך שבחשבון אחרון, עבור הפילוסופים הקלאסיים שאלת המידות הייתה הרבה יותר חשובה משאלת המעשים המסוימים: בפרספקטיבה רחבה של הטבע האנושי, "אופיים" של האנשים ו"האושר" שלהם הרבה יותר חשובים ממחויבויות נקודתיות שיש להם לכאן ולכאן.
ויליאמס מסיים בכך שאנחנו לא מסוגלים לקחת את התאוריה האריסטוטלית כנקודה הארכימדית שלנו פשוט משום שלדעתו באופן בלתי-נמנע התפיסה שלנו בעקבות המדע המודרני את העולם היא נטורליסטית.
מכאן ויליאמס עובר לדון בהשקפה של קאנט לגבי יסודות האתיקה, ספציפית מתוך ספרו Groundwork of the Metaphysics of Morals.
ויליאמס משבח את התפיסה של קאנט לגבי ערכו של החופש עבור יצורים אנושיים, אך מבקר בחריפות את האופן שבו קאנט מבין "רציונליות" כמושג שהוא בהכרח אוניברסלי, אפליקבילי לכל סיטואציה ועל ידי כל סוכן מוסרי.
הביקורת של ויליאמס היא שאפשר שאדם נוהג באופן רציונלי אך לא מכוון (deliberate) ושלמעשה יש סיבה לחשוב שרוב החיים המוסריים מונחים כך.
לאחר שהוא שוקל את דעתו של קאנט, הוא מוצא כמובן שצימצום התבונה המעשית של האדם הרציונלי למחויבויות (commitments) שלו הוא מהלך בעייתי לכל הפחות, לפי מה שאנחנו יודעים על בני-אדם.
בפרק הבא, ויליאמס מנסה במידה מסוימת לגעת בשיקולים של מהי "תאוריה של האתיקה", האם היא אפשרית או אפילו רצויה.
הוא מציע שישנה עוד דרך לעגן את האתיקה - על ידי כך שניקח את "הכוח" שיש לטיעונים אתיים כמובן מאליו.
אם אנחנו לוקחים את האתיקה כתחום אוטונומי שלא צריך להיות מעוגן באופן כוללני יותר בטבע האנושי, אנחנו יכולים לנסח תאוריות להצדקה של טיעונים אתיים.
תאוריות מפורסמת שכאלה הן תועלתנות והסכמיות (contractualist).
ויליאמס מתרכז בעיקר בתאוריות המפורטות של רולס, אייר וסידגוויק.
ויליאמס מתחיל בדיון מעניין על היחס בין רפלקציה לפרקטיקה.
במסגרת הדיון, הוא מעלה את השאלה האם כל התנהגות רציונלית מעשית מחייבת דליברציה תאורטית כדי שהיא תחשב רציונלית.
המסקנה שהוא מגיע אליה היא שלא.
לא כל התנהגות רציונלית נובעת משיקולים תאורטיים.
לאחר מכן הוא שוקל את היכולות של התאוריות השונות להתנגד למה שמכונה "דעות קדומות".
הוא מוצא שאין העדפה מובהקת לנקודת מבט תאורטית על-פני שיקולים לפי מקרה נתון.
בהמשך הפרק הוא מראה את היתרונות של התנהלות לפי מקרה נתון לעומת התנהלות לפי תאוריה מוכנה מראש.
אחד הטיעונים המרכזיים של ויליאמס בפרק הזה הוא הטיעון שלו לכיצד נראית חברה שבאמת מכריעה את הקונפליקטים שלה על בסיס תאוריה.
אחד המאפיינים החזקים שהוא מוצא לחברה כזו זה הערך שהיא נותנת לשקיפות (transparency) של השיקולים.
ויליאמס מתאר מצב בחברה שוקלת איך להתגבר על התחרות שלה ואחד המנהלים בפגישה אומר את המשפט הבא: "ובכן, אפשר להרוג אותם, אך לא כדאי משום ש...".
בחברה שנותנת דגש קודם כל על היכולת לאקספליקציה תאורטית, אין בכך משום פגם.
אך ברור לכולנו (טוען ויליאמס) שאדם שמשמיע שיקולים כאלו זה לא אדם שהיינו רוצים לעשות איתו עסקים.
טיעון מרכזי נוסף מהפרק הזה הוא המתקפה שלו על תאוריות תועלתניות.
המתקפה של ויליאמס מכוונת לצורה של הכלה עצמית: מאוד סביר שאם שוקלים ברצינות את התועלת המוסרית של התועלתנות, יעלה שהפעילות התאורטית של חשיבה על תועלתנות היא עצמה לא תועלתנית.
הוא סוקר שתי וריאציות של המודל הזה: מעמד של אנשים שתפקידם הוא לחשוב בצורה תאורטית ותאוריה מסוימת שלפיה בזמנים שונים האדם יחשוב תאורטית ובזמנים אחרים יפעל מעשית בצורה לא תועלתנית שהיא למעשה יותר תועלתנית.
ויליאמס שולל את שתי התאוריות.
טיעון נוסף הוא הטיעון שלו שתאוריה אתית לא תוכל בהכרח לעזור לנו כנגד דעות קדומות.
המצדדים ביכולת הזו של התאוריה האתית יאמרו למשל שאם מישהו מפלה מישהו אחר (נניח, לא שוכר מזרחים לחברה שלו) זה יהיה יחסית מקרה נדיר שכשהוא יישאל הוא ינמק את עצמו בכך ש"מזרחים הם X" או "אני לא אוהב מזרחים".
הרבה יותר סביר שהוא פשוט יאמר שהוא שוכר לפי קריטריונים פורמליים כמו התמקצעות בתחום ויכחיש שהוא מפלה על הרקע הנ"ל.
בכל אופן, אם אותו אדם מצדיק את עצמו בנימוקים הנ"ל, יהיה מאוד קשה להראות שהוא לא עקבי (בניגוד לנניח האשמה שלו שיש לו בעיה בשיפוט המועמדים).
ויליאמס מציע שחשיבה ממוקדת על אותו בן-אדם והסיבות שלו, המצב החברתי והתרבותי שלו תתרום יותר להבנה של הבן-אדם ותתן לבן שיחו יותר כלים לעודד אותו לחשיבה מחדש על הנושא.
הפרק הבא עוסק בעיקר בחוסר התרומה האתית של הפילוסופיה של השפה.
במיוחד ויליאמס מתנגד להבחנות אנליטיות שהיו נפוצות בזמנו כמו "עובדה-ערך".
טענתו המרכזית של ויליאמס היא שניתוח מפוקח של השפה לא מוליך להבחנות מהסוג הזה, דבר שהוא דואג לטעון בפירוט.
בפרק הוא פותח דיון על ההבדלים בין תאוריות מדעיות לחשיבה פרקטית בנושאים של התלכדות (convergence).
הוא מוצא שיש הבדלים עקרוניים בין חשיבה אתית לחשיבה מדעית.
בפרק זה ויליאמס מזקק עוד שני טיעונים מרכזיים: הטיעון הראשון נוגע לצורך של הסברים חברתיים לחברות שמחזיקות במושגים אתיים שנעדרים מהחברה שלנו.
טענתו היא שכשאנחנו באים לבחון חברה היסטורית או חברה שמאוד שונה מהחברה שלנו, אנו נדרשים לצורה של הסבר חברתי כדי להבין חלק מהמוסדות האתיים של אותה חברה.
בפרק הבא ויליאמס מזהיר מלבלבל בין הספקולציות שלנו על ההיסטוריה (ובאופן ספציפי - על ההבדל בין חברות מודרניות ללא) לבין מה שאכן התרחש בהיסטוריה.
הטענה שלו היא שההבדל בין החברה המודרנית לחברות הלא מודרניות זה ברמת הרפלקציה.
הטיעון הנוסף של ויליאמס הוא בנוגע לאפשרות שרפלקציה תהרוס ידיעה אתית.
ובכן, כדי להדגים את הטענה שלו הוא מעוניין להכניס אותנו לניסוי מחשבתי שכולל חברה היפר-מסורתית שבה יש הסכמה רחבה על מושגים אתיים "עבים" (כלומר, מסובכים מאוד מושגית עם מנה דגושה של know-how).
במצב כזה, לשיטת ויליאמס, בהחלט ייתכן שרפלקציה על חברות אחרות או אפילו על החברה שלהם עצמם יכולה להרוס את הידיעות האתיות שלהם.
הסיפור של הטיעון הזה הוא כנראה בזעיר אנפין מה שויליאמס סובר שקרה לאנושות עם המודרנה.
בפרק הבא ויליאמס מנתח את הרלטיביזם האתי ברמת התאוריה ומספק ניתוח של התאוריות הדומיננטיות בנושא והחסרונות שלהן.
הפרק האחרון בספר של ויליאמס הוא בעיקר פרק סיכומי שתוקף את המוסד של "מוסריות" במובן המודרני שלה.