tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דמשק נכנעה ללא קרב, ובתחילת חודש מרץ 1260 נכנס כתבוגא לעיר כשהוא מלווה, לפי המסופר, במלך ארמניה ובנסיך אנטיוכיה.
"לראשונה מזה מאות שנים ראו תושבי בירת הח'ליפות העתיקה שלושה שליטים נוצרים רוכבים במצעד ניצחון ברחובותיה".
עם נפילת דמשק בא למעשה הקץ על הסולטנות האיובית.
בעקבות הידיעה על מותו של מונגקה ח'אן נעצרה התקדמותו של הולאגו, שחזר מזרחה עם רוב צבאו והתמקם באזרבייג'ן.
כתבוגא מונה למשול בסוריה ולפקד על פשיטות לשטחי ארץ ישראל ועבר הירדן, אך נותרו ברשותו כוחות מצומצמים.
המונגולים המשיכו במתקפותיהם על מבצרים וערים בסוריה ובארץ ישראל, דוגמת בעלבכ, בניאס, עג'לון, שכם, ירושלים, חברון, אשקלון ועזה.
ביולי 1260 יצא הסולטאן הממלוכי המצרי קוטוז עם צבאו ממצרים כדי להדוף את הפלישה המונגולית.
הצלבנים העדיפו לשמור על נייטרליות ואִפשרו לממלוכים להתקדם צפונה דרך שטחיהם, לחנות להצטיידות, בין היתר ליד עכו, ולהיכנס באין מפריע לעמק יזרעאל.
כשנודע לכתבוגא על כניסת הצבא הממלוכי לארץ ישראל והדיפת הכוח המונגולי מעזה, מיהר לכנס את יחידותיו, שפוזרו ברחבי הארץ במשימות מרעה ושמירה, ונערך סמוך למעיין חרוד לקראת העימות.
בקרב ההכרעה, שניטש לרגלי הגלבוע ונודע כקרב עין ג'אלות, הובס החיִל המונגולי ומפקדו כתבוגא נהרג.
מותו היה בין הגורמים למפלה המונגולית.
ההיסטוריון הערבי אל-יוניני (1242–1326) סיפר שכתבוגא נפל חלל בשדה הקרב.
הממלוכים טענו שנמלט על נפשו, אך בנו שנשבה התעקש שלא ייתכן כדבר הזה וזיהה בין הגופות את ראשו של אביו.
לפי ההיסטוריון אבו שאמה (מת ב-1268) ראשו של כתבוגא נכרת, ולפי אבן עבד אל-ט'אהר (1223–1293), מזכירו וכותב קורותיו של ביברס, הראש נשלח לקהיר ונתלה בשער העיר לראווה.
תיאור מאוחר מובא אצל ההיסטוריון הפרסי ששירת את השושלת האילח'אנית המונגולית, רשיד א-דין המדאני.
לפיו כתבוגא לא היה מוכן להימלט בחרפה משדה הקרב גם כשנוכח שאין תוחלת בהמשך הלחימה.
הוא הופל מסוסו והובא כפות לפני הסולטאן שלעג לו, אך כתבוגא התריס כנגדו: "אל תשתכר מהצלחה רגעית.
כאשר תגיע הידיעה על מותי לאוזני הולאגו-ח'אן, זעמו יגעש כים סוער.
מארץ האזֵרים ועד שערי מצרים האדמה תרוסק בפרסות סוסים מונגוליים!" כתבוגא הביע מסירות למונגולים וזלזול בשליטים הממלוכים, שדרכם אל הכֵס הייתה רצופה מעשי רצח: "מאז בואי לעולם הייתי עבדו של הח'אן: איני, כמוך, רוצח אדוניו!" קרוב לוודאי שמעמד כזה לא התקיים במציאות, אך הוא חזר והועתק בכתבים מאוחרים.
קרב עין ג'אלות סימן את בלימת ההתפשטות המונגולית במערב.
זמן קצר אחריו כבשו הממלוכים הבחרים את דמשק ובתוך חודש הייתה רוב סוריה בידיהם.
מאבקי הירושה וסכסוכים פנימיים נוספים בקֶרֶב המונגולים מנעו מהולאגו לכפר על כישלון צבאו ולנקום את מות נאמנו.
אל-יוניני, שראה את כתבוגא במו עיניו בעיר מגוריו בעלבכ, מתאר אותו כאיש בא בימים, "מזמן ג'ינגיס ח'אן, סבו של הולאגו", בעל זקן קלוש שזור כחבל ויורד עד טבורו.
"הוא היה בן חיל, גיבור, עשוי לבלי חת, מנהיג מוכשר, בקי בתורות הלחימה - - - והוא שכבש את רובן של פרס ושל עיראק (בִלאד אל-עג'ם ואל-עראק).
הולאגו מלך המונגולים (אל-תתר) בטח בו, מעולם לא חלק על הצעותיו ויצא נשכר משיקול דעתו - - - [כתבוגא] עורר יראה, צבאו ציית לו, איש לא העז לסתור את דבריו או להפר את פקודותיו".
תמיד עמד בדיבורו "למרות נטייתו לתחבולות".
בשל דבקותו בחוקי היאסה, "לא נשא פנים לנוצרים.
המאמינים מכל הדתות היו שווים בעיניו".
"כתבו עליו בעיתון" הוא שיר שכתבו וביצעו אריק איינשטיין ושלום חנוך ונכלל באלבומם המשותף "פלסטלינה", שיצא לאור ב-20 בדצמבר 1970 והיה לשיתוף הפעולה השני בין השניים (אחרי האלבום "שבלול").
השיר הולחן על ידי חנוך.
נטען כי השיר נכתב על רקע ההצלחה הרבה לה זכה האלבום "שבלול": העיתונות בישראל סיקרה רבות את איינשטיין וחנוך וכן את יצירתם, התייחסה אליהם ואל חבורת לול כאל ידוענים ופרסמה אודותיהם כתבות רבות, שלפעמים אף הכילו דיסאינפורמציה.
השיר עוסק בזמר בשם פנחס.
הוא התפרסם ונכתבו עליו בעיתון שלל דברים: שהוא מצליח מאוד, שהוא מרוויח, שהוא שתיין ועוד.
אף על פי כן, הוא בכלל לא ידע שהוא עשה את זה.
ככל שהשיר מתמשך, כך הטענות כלפי פנחס נעשות מופרכות יותר.
בסוף השיר מצוין שפנחס מת, מרוב הטענות שפורסמו כלפיו.
וידאו קליפ לשיר נכלל בפרק השני של תוכנית הטלוויזיה "לול", ששודר לראשונה ב-4 בדצמבר 1970, 16 ימים לפני צאת האלבום "פלסטלינה".
השיר נחשב לאחד המוצלחים ביותר מהאלבום "פלסטלינה" והמשפט "והוא בכלל לא ידע שהוא כזה" הפך ברבות השנים לכותרת בכתבות ובריאיונות רבים אודות איינשטיין, כמו גם לכתבות חדשותיות אחרות.
ב-2011 יצאה גרסת כיסוי לשיר, שביצע חנוך יחד עם אביב גפן, שנכללה באלבום ההופעה "4 תחנות".
בחלק כתובים של התנ"ך מונים על פי המסורה אחד-עשר ספרים, והם: תהילים, משלי, איוב, שיר השירים, רות, איכה, קהלת, אסתר, דניאל, עזרא ונחמיה, ודברי הימים.
סדר זה מבוסס על מסורת כתבי היד של יהודי אשכנז, ומשמש ברוב הדפוסים של התנ"ך.
אצל בעלי המסורה בטבריה ויהודי ספרד היה סדר אחר לספרי הכתובים, ובגמרא מוזכר סדר שלישי לספרים אלו.
בין ספרים אלה ישנן שתי תת-קבוצות מיוחדות, שהן:
ספרי אמ"ת: תהילים, משלי, איוב (הקבוצה קרויה בראשי לתיבות לשלושת הספרים בסדר הפוך).
ספרים אלה נחשבים ספרי "שירה", דבר הבא לידי ביטוי בכתבי יד של המסורה הן במערכת הטעמים המיוחדת להם (טעמי אמ"ת), והן בצורתם השירית.
חמש מגילות: שיר השירים, רות, איכה, קהלת, אסתר.
קבוצה מיוחדת זו מופיעה כחלק ממסורת בני אשכנז (במנהגיהם הליטורגיים ובכתבי היד שלהם), ועומדת בבסיסו של חיבורי מדרש רבה על ספרי כתובים אלה דווקא.
הם נקראים בציבור בבתי הכנסת במועדים חגיגיים שונים, ונכתבים על קלף ארוך מגולגל שנקרא "מגילה".
בכתבי היד של המסורה, ובמסורת יהדות ספרד והמזרח – אין זכר להיותם קבוצה.
שלושת הספרים דניאל, עזרא-נחמיה, ודברי הימים אינם נחשבים לקבוצה מיוחדת, למרות המרכיבים המשותפים שלהם: כולם נכתבו על פי המסורת התלמודית בתקופה מאוחרת; כולם דנים בתוכנם על התקופות המאוחרות הנזכרות שבמקרא; עזרא הוא המשך ברור של דברי הימים; בדניאל ובעזרא-נחמיה מצויים הקטעים המשמעותיים היחידים במקרא הכתובים בארמית.
החלוקה של 24 ספרי התנ"ך לתורה, נביאים, וכתובים מוזכרת בתלמוד-ב"ב יד', ובמדרשים רבים-שמ"ר מא, דב"ר יד' וכו'.
והם מדורגים ברמת סמכותם האלוהית: התורה מפי הגבורה ניתנה, הנביאים בנבואה נאמרו, והכתובים ברוח הקודש נכתבו.
ישנם ספרים, למשל דניאל, עזרא-נחמיה, ודברי הימים שמבחינת תוכנם מתאימים להיכלל במסגרת ספרי נביאים, אבל לא מבחינת זמן חיבורם.
הרמב"ם כותב על הסיבה להכללתם בכתובים במורה נבוכים ח"ב מ"ה כי כוח ההשראה לכתיבת ספרים אלו היה אחיד, ברוח הקודש, ולכן נכללו במסגרת אחת.
לעומת זאת, ספרי הנביאים, אשר נכתבו בכוח נבואי, שייכים למסגרת אחרת.
בספרי מקרא נוצריים רבים, דניאל אכן נכלל בספרי הנבואה והיתר נכללים בספרים ההיסטוריים, בעקבות החלוקה בתרגום השבעים.
כְּתובָּה היא מסמך משפטי מחייב שנלווה לקידושין, אשר בו מפורטים חובות הבעל כלפי אשתו, ובעיקר התחייבותו הכספית במקרה שתגורש או תתאלמן.
כיום נהוג להעניק את שטר הכתובה לכלה במהלך מעמד החופה.
במהלך ההיסטוריה ופיזורם של ישראל בגולה, נקבעו נוסחים שונים בקהילות שונות, בעיקר על רקע התחייבויות נוספות שנקבעו בקהילות, והגדרות הלכתיות שונות.
בתלמוד נחלקו התנאים האם חיוב הוא מהתורה, או מתקנת חז"ל:
יש הסוברים שהיא תוקנה על ידי חכמי תורה שבעל פה, במטרה להגן על הנשים, כדי שלא יהיה קל בעיני בעליהן לגרשן, על ידי כך שהמגרש את אשתו יצטרך לשלם לה סכום כסף גדול, כך היא דעתו של התנא רבי יהודה, ושל האמוראים רב נחמן ושמואל, וכך פסק להלכה הרמב"ם.
לעומת זאת, יש הסוברים שחיוב הכתובה לבתולה הוא מהתורה וחכמים רק תיקנו כתובה לשאר הנשים (כגון אלמנה) ואסרו לזוג להתייחד ללא כתובה, וכך היא גם דעתו של רבי מאיר, רבן שמעון בן גמליאל ורב אשי, וכן דעת התוספות.
ראיה לשיטה זו היא שבחלק מנוסחי הכתובה שבה נכתב.
אך גם לפי רבי מאיר, טעם הכתובה הוא כדי שלא תהא קלה בעיניו להוציאה, מפני שאם תהא קלה בעיניו להוציאה, לא תהא דעתה של האשה בטוחה בנישואיה, היא תחשוש תמיד שמא יגרשנה, וממילא תבעל לשם זנות ולא לשם נישואין.
שמעון בן שטח תיקן שכל נכסיו דלא ניידי של הבעל יהיו משועבדים לכתובה, ומשמעות הדבר שהיא יכולה לגבות את החוב במקרה של גירושין מכל הנדל"ן של בעלה לשעבר ().
תקנת הגאונים, שכל חוב נגבה גם ממטלטלין, ולא רק ממקרקעין, חלה גם על כתובה כך שכתובה נגבית ממטלטלין מתקנת הגאונים.
המסמך הקדום ביותר המוכר לנו מעין הכתובה הוא מסמך הנישואים ממרשה, הכתוב על גבי חרס שגודלו 10X14 סנטימטר.
מסמך זו מתוארך לשנת 176 לפנה"ס – עוד לפני שמעון בן שטח – הוא כתוב בארמית ומזכיר את הכתובות של ימינו.
חוקרים משערים שמדובר בטיוטה של כתובה, ולא בכתובה ממש.
בהסכם מתחייב הבעל לזון, ולפרנס ולכבד את אשתו [על פי הפסוק "שארה כסותה ועונתה לא יגרע" ()].
בכתובה מפורט הסכום אותו מתחייב הבעל לתת לאשתו במקרה שיגרש אותה, או אם ימות, וכן נרשמים הנכסים אותם מביאה האישה מבית אביה, שבהם לבעל זכויות חלקיות, ונשארים בבעלותה (נכסי מלוג ונכסי צאן ברזל).
שני סוגי מטבעות יש הנקראים 'מנה': אחד הנהוג בתקופת התורה, ואחד הנהוג בתקופת חכמי התלמוד (בדומה לדולר קנדי, ודולר אוסטרלי), יש מחלוקת בין הראשונים האם יש להעריך את הכסף בכתובה במנה הנהוג בתורה (השווה פי-8), או במנה הנהוג בתקופת התלמוד.
מדין התלמוד הסכום המינימלי לכתובה הוא מאתיים זוז (מטבע מימי המשנה והתלמוד) לבתולה, ומאה (הנקראים גם מנה) לאלמנה וגרושה.
בתקופת התנאים 200 זוזים היו שווי ערך לשכר עבודתו של פועל במשך שמונה חודשים לערך, אך לפי שווי הכסף בימינו סכום זה אינו עולה על כמה מאות או אלפי שקלים.
חכמים אפשרו לבעל, אם הוא רוצה בכך, להוסיף על סכום הכתובה המינימלי של 200 זוז סכום נוסף הקרוי "תוספת כתובה".
בימי הביניים הנהיגו בקהילות רבות להוסיף באופן קבוע בכל הכתובות תוספת כתובה בשיעור נוסף על השיעור המינימלי מדברי חז"ל.
בתקופת הראשונים באשכנז נהגו להוסיף סכום של 50 'ליטרין' כסף, וקביעה זו התקבלה במנהג האשכנזים במערב אירופה עד היום.
ביהדות מזרח אירופה נהגו להוסיף סכום של 100 מטבעות בשם 'זקוקים' מכסף, וכך נהוג גם היום ברוב הכתובות האשכנזיות.
בקהילות אחרות נהגו סכומים אחרים.
מלבד תוספת כתובה זו, הנהיגו להוסיף בכתובה סכום מקביל (50 ליטרין או 100 זקוקין) ככיסוי מוסכם לנדוניה שהכניסה הכלה לחתן.
חישוב ערכם של המטבעות הללו לפי ערכי ימינו אינו ברור ונאמרו בו דעות שונות.
לפי הערכתו של החזון איש לשווי הכסף שב'זקוק' סכום זה שווה כיום עשרות אלפי שקלים, אך לרוב הדעות ערכו נמוך בהרבה.
בשל חוסר הבהירות ב'זקוק', יש נוהגים היום להחליף את הסכומים הללו בסכום קצוב במטבע הנהוג במקום ובשעת החתונה, או לחלופין להשלים את הסכום החסר בשביל להביא את סך הכתובה למספר מובן ומוסכם.
לפי המובא במשנה ובגמרא, הסכום המינימלי לכתובת בת כהן הוא ארבע מאות זוז, ואילו אלמנה בת כהן זוכה לסכום הרגיל של מאה זוז בלבד.
כתובת בנין דכרין היא תקנת חז"ל ולפיה, כאשר מתה אשתו של אדם, ירשו בניה מאביהם את דמי הכתובה ואף סכום הנדוניה שהכניסה האם בנישואיה לרשות המשפחה.
כאשר לאדם יש רק בן אחד, אין משמעות לתקנה זו, שכן בכל מקרה הבנים יורשים את האב, ולתקנה זו יש משמעות רק כאשר אדם נשא שתי נשים, והאחת הכניסה נדוניה בסכום גדול יותר מהשנייה, שבניה של כל אחת מהנשים יורשים את הנדוניה שהכניסה אמם לאביהם, מהאב.
בין תקנות טוליטולא, שמיוחסות ליהודי ספרד במאה ה-14, נקבעה תקנה הנוגעת לכתובה לפיה אישה יכולה לרשת עד שיעור של מחצית מעיזבונו של בעלה, המתקזז עם הכתובה.
כלומר – אם על פי הכתובה מגיע לאלמנה מיליון שקל, ועיזבונו של בעלה מסתכם בחצי מיליון, תקבל האלמנה רבע מיליון שקלים.
זאת על מנת להגן על שאר היורשים, שעלולים לאבד את ירושתם בגלל זכות האישה לקבל את סכום כתובתה עם מות הבעל.
בימינו באה לידי ביטוי תקנה זו בפסק דין שניתן בבית משפט בחיפה, ובו נעשה שימוש בתקנה לפסוק את חלקה של האישה בעיזבונו של בעלה המנוח, לאחר שביקשה לקבל את חלקה בירושה על פי המגיע לה בכתובה בנוסף למה שירשה במסגרת הצוואה.
לתקנה זו לא נקבע עיגון בחוק.
לאחר גירוש ספרד (1492) תיקנו חכמי המגורשים בפאס שבמרוקו שלא יוכל אדם להנשא בכתובה שאינה כתקנות המגורשים, כאשר הדבר מצוין בשלהי הכתובה.
לפי התקנות הבעל מתחייב שלא ישא אישה על אשתו ושלא ייסע לחו"ל ללא רשותה.
בקהילות אשכנז איסור נשיאת שתי נשים קיים, כחלק מחרם דרבנו גרשום.
קיימות מספר סוגי כתובות שאותן כותבים במקרים מיוחדים:
כתובה דאירכסא - על פי ההלכה אסור לאדם לשהות עם אשתו אם אין לה כתובה.
לכן, אם האישה איבדה את הכתובה ואין עוד עותק של הכתובה או שמחלה עליה, הבעל כותב לאשתו כתובה חדשה שנקראת כתובה דאירכסא (כתובה שאבדה).
כתובה שנמצא פסול בעדי הקידושין
על שטר הכתובה חותמים שני עדים כשרים.
העדים צריכים להיות נוכחים גם בעת שהחתן מוסר לאישה את הכתובה.
יש הנוהגים (וכך מקובל כיום ברוב הכתובות שבמסגרת הרבנויות המקומיות השונות) שגם החתן מוסיף את חתימתו, אם כי על פי התקנה המקורית, הכתובה היא אשרור של התחייבות הבעל בעל-פה בפני העדים.
לאחר מסירת הכתובה, נהוג שהכלה מוסרת אותה לאימה עד לאחר החתונה.
בהגיעה לביתה עליה להטמין את הכתובה במקום שמור שלא תאבד ויש אומרים שאם אינה סומכת על בעלה שגם במקרה של התערערות היחסים ביניהם לא יעלים את הכתובה, עליה לשמור אותה גם מפניו.
מסיבה זו בקרב עדות שונות השתרש מנהג שהכלה מפקידה את הכתובה בבית הוריה.
על פי תקנת חז"ל, אסור לבני הזוג לשהות יחד בלא כתובה.
במקרה שהכתובה אבדה, עליהם לכתוב כתובה חליפית הנקראת "כתובה דאירכסא" (כתובה שאבדה).
למעשה, כיום בישראל בעת החופה חותמים גם על עותק של הכתובה הנשמר במשרדי הרבנות למקרה שתאבד הכתובה המקורית, כך שאין חשש לאובדן הכתובה.
השופט מני מזוז כתב שוויתור זה הוא על זכות אמיתית שוות כסף ולא ניתן לראות בו ויתור סמלי בלבד.
במקרים בהם בני הזוג אינם מגיעים להסכמה, נחלקים הדיינים בבתי הדין בישראל לגבי היחס בין הכתובה לבין איזון המשאבים בדין הישראלי.
חלק מהדיינים גורסים שסכום הכתובה צריך להינתן מעל ומעבר לאיזון המשאבים.
דיינים אחרים סוברים שסכום הכתובה צריך להינתן רק בתוספת לחובות הבעל בחלוקת הרכוש על פי הדין העברי, ועל כן אם במסגרת איזון המשאבים על פי החוק הישראלי מקבלת האישה מעבר למה שהייתה מקבלת על פי המשפט העברי, סכום הכתובה נבלע בתוך איזון המשאבים, והאישה אינה יכולה לתבוע בנוסף את הכתובה.
על פי פסיקת בתי המשפט הכתובה מהווה מסמך משפטי מחייב, אך מאחר שמקור החיוב לכתוב כתובה הוא בדין הדתי, הרי שעצם החבות תידון על פי כללי המשפט העברי.
אף שהכתובה היא מסמך מחייב, קיימת פסיקת בית דין רבני כי אם כתוב בה סכום בלתי מציאותי, שהבעל ודאי לא התכוון להתחייב בו, יכול בית הדין להתערב כדי להפחיתו.
עם זאת, בית הדין הרבני בבאר שבע פסק לשלם כתובה של מיליון ש"ח, במקרה של בעל שבגד באשתו, ולא קיבל את טיעון הבעל כי "כתב זאת בצחוק".
גם סכום קטן מדי אינו חוקי.
לעיתים, במטרה להימנע מן המבוכה שנגרמת כאשר החתן נוקב כביכול, את שוויה של הכלה בעיניו, נמנעים הרבנים מלנקוב בסכום המדויק בפומבי, ובמקום זאת אומר הרב "כך וכך שקלים".
בטקסי חתונה של היהדות הרפורמית מקובל לשנות את הדגש בכתובה ממסמך ממוני-משפט המסדיר את יחסי הממון בין בני הזוג להצהרה משותפת אודות הנישואין ומטרתם.
הכתובה הופכת להיות מסמך המעוצב ומתוכנן על ידי שני בני הזוג בפיקוח הרב.
במסמך מצהירים שני בני הזוג באופן שוויוני על אהבתם, על כוונתם להקים בית יהודי ועל העקרונות שינחו את חייהם.
כתובה זו כתובה בדרך כלל בשפה המדוברת באותו מקום, בניגוד לכתובה הרבנית הכתובה בארמית.
הקראים כותבים את הכתובה בשפה העברית זה מאות בשנים.
כתובים – שבועון לשאלות התרבות הספרות והאמנות, היה כתב עת ספרותי עברי, שיצא לאור בתל אביב במשך כשבע שנים.
הגיליון הראשון נדפס בשנת תרפ"ו 1926 והגיליון האחרון נדפס בשנת תרצ"ג 1933.
"כתובים" נוסד ביוזמתו של חיים נחמן ביאליק.
העורך הראשון היה אליעזר שטיינמן, ולאחר זמן הצטרף אליו כעורך אברהם שלונסקי.
"כתובים" החל לצאת כביטאון של אגודת הסופרים העבריים, ובגליונות הראשונים השתתפו רבים מבין חברי האגודה, ובהם יוצרים מוכרים ושמרניים כיצחק למדן, אשר ברש, יעקב פיכמן, אביגדור המאירי, יעקב רבינוביץ, דוד שמעונוביץ-שמעוני ואחרים.
לאחר כשנה הפך "כתובים" למתנגד חריף של ראשי אגודת הסופרים, ובעקבות זאת הסירה אגודת הסופרים את חסותה מ"כתובים" והקימה את "מאזנים".
משנת תרפ"ז 1927 ועד סגירתו ניהלה חבורת "כתובים" המצומצמת מלחמות ספרותיות קולניות נגד אגודת הסופרים, ראשיה וכלי הביטוי שלה.
אחדים משיריו הראשונים של אלכסנדר פן נדפסו אף הם ב"כתובים".
כן שימש כתב העת את המשוררים נתן אלתרמן, רפאל אליעז ואברהם חלפי.
"כתובים", כמו כתבי עת ספרותיים אחרים פרסם מניפסטים, והביא תרגומים מספרות העולם בת הזמן, ובכך פתח פתחים חשובים לקוראי הספרות בארץ ולספרות העברית החדשה.
לאחר שנפרדו דרכיהם של שני העורכים, אליעזר שטיינמן ואברהם שלונסקי, פנה כל אחד מהם לדרכו, קיבץ סביבו חבורה והוציא כתב עת משלו.
השבועון נסגר, וזמן קצר לאחר מכן הוקם כתב העת "טורים", בעריכת שלונסקי.
כֶּתוֹ וֶקוֹטה (בגאורגית: ქეთო და კოტე) היא קומדיה משנת 1948 בבימויו של שלווה גדוואנישווילי ווחטנג טבליאשווילי, המבוססת על האופרה של ויקטור דולידזה כתו וקוטה.
כֶּתוֹ וֶקוֹטה (בגאורגית: ქეთო და კოტე, מילולית: כֶּתוֹ דא קוֹטה) היא אופרה קומית מפורסמת שכתב ויקטור דולידזה בשנת 1918. האופרה בת שלוש המערכות כתובה בסגנון אופרה בופה, ומבוססת על קומדיה מפורסמת של אווקסנטי צגרלי "חנומה".
האופרה נחשבת לאופרה הקומית הראשונה בגאורגיה.
הפרמיירה נערכה בטביליסי ב-11 באוקטובר 1919.
סיפור העלילה נסב על זוג צעירים ממשפחות אצילים גאורגית החיים בשנות השמונים של המאה ה-19. הבחורה כתו והבחור קוטה מכירים אחת את השני במהלך לימודיהם בסנקט פטרבורג.
כששבים השניים למולדתם הם רוצים להינשא אך נתקלים בסירוב חד משמעי של ההורים.
התערבותה של השדכנית, חַנוּמה, עוזרת בסופו של דבר לזוג להתחתן, והם נישאים בשידוך, בדרך הנישואים המקובלת באותם ימים.
יש שמוצאים עלילה הקבלה לניסונם של הארמנים להיקלט בחברה הגאורגית בטביליסי של אותם ימים.
המוזיקה של דולידזה בעלת יסודות מוסלמיים איראניים עם מוזיקה מערבית נוצרית והשפעות רוסיות.
בשנת 1948 יצא סרט, של הבמאים וחטנג טבליאשווילי ושלווה גדוואנישווילי המבוסס על העלילה והמוזיקה של האופרה.
הכתובות הפרוטו-סינאיות הוא כינוי לקבוצת כתובות עתיקות, מתוארכות לאלף השני לפני הספירה, שהתגלו בשני אתרים, בסרביט אל-ח'אדם שבסיני ובואדי אל-חול שבמצרים.
בכתובות אלו, לפי ההשערה, נבחרו סימנים מכתב ההירוגליפים או מכתב היראטי מצרי, והוסבו לכתב פרוטו-כנעני, הוא האלפבית העיצורי הראשון.
עם זאת, הכתובות עדיין לא פוענחו במלואן.
הכתובות מוואדי אל-חול מתוארכות למאה ה-18 לפנה"ס, והכתובות מסרביט אל-ח'אדם מתוארכות למאה ה-19 או המאה ה-15 לפני הספירה.
מספר קטן של חפצים מארץ ישראל נושאים כתב דומה, והם מתוארכים למאות ה-17 או 16 לפני הספירה.
כ־30 או 40 כתובות בכתב זה התגלו עד כה בסרביט אל-ח'אדם, אתר בדרום-מערב חצי האי סיני אליו נשלחו עובדים ממצרים לשם כריית אבן טורקיז.
רבים מהעובדים והאחראים עליהם היו מדרום-מערב אסיה, אשר משערים כי שפתם הייתה שמית, מהענף השמי המערבי - אולי כנענית.
הכתובות בסרביט אל-ח'אדם נמצאו בעיקר בסביבת המכרות, ומקצתן על פסלונים במקדש לאלה חָתְחוֹר, אלת-המכרות במיתולוגיה המצרית.
הכתובות הראשונות התגלו בחורף 1904–1905 על ידי האגיפטולוג הבריטי סר פלינדרס פיטרי.
משלחות מאוניברסיטת הארוורד גילו נוספות בשנות השלושים, וארכאולוגים ישראליים הוסיפו עליהן בתקופת השליטה הישראלית בסיני.
למרות מעל מאה שנות מחקר, רק מקטע אחד בכתובות פוצח.
בשנת 1916 האגיפטולוג הבריטי סר אלן גרדינר פענח את המילה "לבעלת", שמשמעותה 'לגברת', 'לגבירה'.
הכתובת משקפת נקודות דמיון גרפיות לכתב ההיראטי, שהוא צורה מפושטת וסדירה של ההירוגליפים.
באמצע המאה ה-20, הציג הארכאולוג-בלשן ויליאם אולברייט, תאוריה שלפיה הכתב הכנעני נגזר מההיראטי, לאחר תהליך אקרופוניה ומעבר מכתב ציורים לאבג'ד (כתב עיצורי).
התאוריה של אולברייט התקבלה היטב במחקר וקודמה מעט בשנים שלאחר מכן, אך לאחר שההתקדמות בפענוח הכתבים נעצרה, עלו חששות שהתאוריה אינה מבוססת דיה.
פרופסור אורלי גולדווסר משערת שהאלפבית העיצורי הומצא כאן לראשונה בהיסטוריה של תולדות הכתב, על ידי עובדים כנענים חופשים שעבדו במקום.
על פי השערתה זו, עובדים אלה ששפתם הייתה כנענית, לא ידעו קרוא וכתוב ואמצו מספר סימני הירוגליפים תוך שימוש בצליל המילה הכנענית המתאימה.
דווקא משום שלא ידעו את הכתבים הפיקטוגרפיים היו חופשיים ליצור שיטת כתב חדשה ופשוטה יותר שאינה מצריכה לזכור מאות סימנים.
גולדווסר בחנה אסטלה לכבודו של חבדד, בעל משרה בסרביט אל-ח'אדם ממוצא כנעני, ומצאה שגיאת כתיב, שלדעתה מצביעה על כך שאנשיו השתמשו בכתב הפרוטו-סינאי.
אחת הכתובות הארוכות ביותר מסרביט אל-ח'אדם מפורשת לעיתים ככתובת נדר פיניקית מוקדמת במיוחד לתשופ.
כתובות ואדי אל-הול הן שתי כתובות ארכאולוגיות שנחקקו בסלעים, אשר התגלו בשנת 1999 על ידי ג'ון ודבורה דרנל, ומתוארכות לשנת 1800 לפנה"ס לערך.
טמגאלי (קזחית: Таңбалы Тас, המשמעות הוא מקום צבוע או מסומן) הוא אתר פטרוגליפים השוכן באזור סמירצ'יה שבקזחסטן, במרחק 170 קילומטרים צפונית-מערבית לאלמטי.
רוב הפטרוגליפים נמצאים בקניון הראשי, ומיעוטם נמצאים בקניונים סמוכים וקטנים יותר.
רוב הפטרוגליפים מתוארכים לתקופת הברונזה, וחלקם כוסו בימי הביניים או לאחר מכן בתחריטים.
עד המאה ה-20 לא נבנו יישובים חדשים באזור בו שוכנים עיקר הפטרוגליפים.
הקברים ומבני הדת נמצאים בעמק הסמוך לטמגאלי, ובשאר ההר נמצאים יישובים, בתי קברות ואתרי פטרוגליפים משניים.
ככל הנראה הורכב האתר מאזור מגורים ומאזור דת, שהיו מופרדים על ידי אזור חיץ שומם.
בתחילת תקופת הברזל פותח אזור המגורים, אך עדיין לא השיק למתחם הדתי, ובימי הביניים הצטמק גודלו.
במאה ה-19 הוקמו באזור טמגאלי בתי חורף קזחיים, וכך גם במקומות שננטשו בעבר.
המתחם הדתי הוקף בבתי מגורים אחדים.
במסגרת תהליך הקולקטיביזציה שבוצע בשנות ה-30 ובשנות ה-40 סולקו תושבי טמגאלי מבתיהם.
ב-1966 חודש היישוב במקום על ידי מתיישבים מרוסיה ומאוקראינה, שאכלסו קולחוז סובייטי.
האוכלוסייה המקומית נטמעה בתוך מהגרים קזחים שהגיעו לאזור בשנים שלאחר הקמת הקולחוז.
תושבי האזור החדשים היו מוסלמים ברובם, וחלקו כבוד לאתרי הדת העתיקים למרות שלא היה ביניהם קשר היסטורי.
האתר זכה להתעניינות מחודשת בזכות מחקר ארכאולוגי שהתנהל בו ב-1957 על ידי הארכאולוג אלכסיי רוגוז'ינסקי.
הממשלה הקזחית השקיעה בפיתוח האתר, ובשנת 2004 הוכרז טמגאלי כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
האתר שוכן בערוץ הנמצא בתוך קניון שנוצר על ידי הר צ'ו-אילי, מערבית להרי טיין שאן.
אזור זה עשיר במעיינות, צמחייה ומקומות מחסה המבדילים בינו לבין ההרים הצחיחים בגבול קזחסטן-קירגיזסטן בדרום, ומישורי מרכז קזחסטן הצחיחים בכיוון צפון.
בערוץ ובמישורים הסלעיים שמסביבו התגוררו בני אדם מאז תקופת הברונזה.
האתר משתרע על פני 9 קמ"ר, במרכזו זורם נהר טמגאלי, והנקודה הגבוהה ביותר בו היא פסגת הר טמגאלי.
טמגאלי מחולק לשלושה חלקים הכוללים כ-5,000 פטרוגליפים, מחצבה, אתרי קבורה והתיישבות עתיקים ואתרים מקודשים נוספים.
רוב הפטרוגליפים נוצרו באמצעות שימוש משולב ביתדות, כלי אבן וכלי מתכת.
5,000 הפטרוגליפים באתר מחולקים ל-48 קבוצות, ומתוכם מרוכזים 3,000 בחמישה אתרים מרכזיים.
הפטרוגליפים עוסקים באירועים שהתרחשו בין אמצע האלף השני לפנה"ס למאה ה-20. הם מחולקים לחמש קבוצות לפי התקופה בה נוצרו:
תקופת הברונזה התיכונה: פטרוגליפים אלה מתארים נושאים שונים כגון צורות ייחודיות של אלי שמש, בני אדם המסווים את עצמם ובעלי חיים., והן תוארכו בשיטות סטרטיגרפיות.
הפטרוגליפים נוצרו על הסלעים עם כיווניות מוגדרת, ובשל גודלם הרב ניתן להבחין בהם ממרחק של עד 50 מטרים בקירוב.
30 מהציורים מתארים את אל השמש באמצעות גודלם, זווית הנטייה שלהם ומראה כללי הנותן תחושה של האנשה.
תקופת הברונזה המאוחרת: פטרוגליפים אלה קטנים יותר ואיכותיים פחות מאלה של תקופת הברונזה התיכונה.
הם מתארים אירועים יומיומיים רבים יותר, ובעיקר את העלייה ברמת החיים.
הם דומים לפטרוגליפים שנמצאו במערב מונגוליה, הרי אלטאי ומערב טיין שאן.
תקופת הברזל המוקדמת: בתקופה זו נוצרו מעט פטרוגליפים לא הומוגניים, בהם המשיך להופיע מוטיב הציד, והופיע מוטיב חדש של גמלי מסע.
הפטרוגליפים הטובים ביותר הוכנו על ידי הסאקה, והפחות טובים על ידי הווסונים וההונים.
הם משקפים את התקשורת המורכבת בין השבטים שהתגוררו במרכז אסיה באותה תקופה, וחלקם נפגעו או כוסו בציורים אחרים במשך השנים.
הפטרוגליפים מימי הביניים משקפים את עליית כוחן של האימפריות בין המאה ה-6 למאה ה-12, ומתוארים בהם מצביאים וסמלי עושר תרבותי.
ציורים מועטים מתוארכים לתקופת הכיבוש של האימפריה המונגולית במאה ה-13 והמאה ה-14.
בתקופה המודרנית, בין המאה ה-19 למאה ה-20, יצרו אמנים קזחים פטרוגליפים נוספים.
מלבד הפטרוגליפים נמצאים בטמגאלי גם יישובים עתיקים, השוכנים באזורים המישוריים של הגבעות התחתונות, ופונים לכיוון דרום, דרום-מזרח ודרום-מערב.
שרידי האבן הנמצאים ביישובים היו בעבר בית מגורים אחד או יותר ומכלאה לבעלי חיים.
חלקם היו זמניים, וחלקם יישובי קבע.
מלבד היישובים נמצאים בטמגאלי גם מבנים מודרניים ששימשו רועי צאן.
החלקים הקדומים מורכבים משכבות אחדות, המלמדות עד כמה היישוב עתיק.
באחד האתרים הארכאולוגיים בטמגאלי נחשף בית עגול מתקופת הברונזה שלידו מקום קבורה טקסי, ושמעליו הוקמו מבנים מתקופת הברזל המוקדמת ועד שלהי ימי הביניים.
אתרי הקבורה בטמגאלי מאופיינים בשתי צורות: צורה קדומה של מבנה סגור המכיל ארונות קבורה וגלוסקמאות מאמצע ושלהי תקופת הברונזה, וצורה חדשה יותר של מבנה מאבן ומאדמה בשם קורגאן מעל הקבר.
הגלוסקמאות בבתי הקברות מתקופת הברונזה נבנו באמצעות גושי אבן גדולים שהובאו ממחצבות עתיקות שהתגלו באזור.
לפי עדויות שנמצאו במקום מתוארכת צורת הבנייה השנייה לפרק הזמן שבין ראשית תקופת הברזל לעת החדשה.
באדמות הסחף שלמרגלות הגבעות נחקרו שבעה אתרי קבורה קדומים, בהם נמצאים פטרוגליפים שנחשבים לקדומים ביותר.
הקורגאנים הגדולים ביותר שוכנים בסידור מקביל במרגלות הגבעות, ובאזורים גבוהים יותר הם מסודרים בצברים.
בקניון המרכזי של טמגאלי נמצא הריכוז הגדול ביותר של תחריטים ומבנים שככל הנראה היו מזבחות, ולידם נמצאים סלעים עם פטרוגליפים.
ליד כפרי הקבע הקזחיים שבמקום נמצאו מתחמים עגולים המגודרים בגדרות אבן בקוטר 3.5 עד 10 מטרים, ובתוכם עצמות רבות של בעלי חיים.
לפי הממצאים הללו הועלתה ההשערה שהאתר שימש למטרות פולחן דתי.
כתוב בתורה (בתרגום חופשי מאנגלית: For the Bible Tells Me So) הוא סרט תיעודי של דניאל ג.
קרסלייק משנת 2007 העוסק בהומוסקסואליות והקונפליקט המשתמע עם הדת, המבקש לחקור את המשמעות האמיתית של טקסטים דתיים ביהדות ובנצרות, ומוצגים בו ראיונות עם מנהיגי דת להט"בים כגון הבישוף ג'ין רובינסון.
הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים סאנדנס 2007.
על פי אתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ביקורות חיוביות בעיקר.
גם באתר Metacritic הסרט זכה בציון ממוצע של 73 מתוך 100, על בסיס 11 סקירות שונות.
הסרט נכלל ברשימת המועמדים הראשונית לפרס בקטגוריית סרטים תיעודיים שהאקדמיה האמריקאית לקולנוע פרסמה ב-9 בנובמבר 2007, אך הוא לא נכלל ברשימה הסופית, שפורסמה ב-22 בינואר 2008.
כתוביות פתיחה הן כתוביות בתחילתו של סרט קולנוע, סרט טלוויזיה או פרק בסדרת טלוויזיה, המציגות את שם הסרט ואת יוצריו העיקריים: המפיק, הבמאי והשחקנים הראשיים.
הכתוביות מוצגות על רקע ויזואלי מתאים, כגון אנימציה, ובליווי נעימת נושא.
בדרך כלל מוצגות כתוביות הפתיחה ממש בתחילת הסרט, אך לעיתים הן מוצגות לאחר קטע קצר של הסרט עצמו.
מאז המצאת הראינוע נעשה שימוש בכרטיסי כותרת פשוטים כדי להתחיל ולסיים סרט אילם, על מנת לזהות הן את הסרט והן את חברת ההפקה המעורבת, ולשמש כאות לצופים שהסרט התחיל ואז הסתיים.
בקולנוע האילם, כרטיסי כותרת או כותרות ביניים שימשו לאורך כל הדרך כדי להעביר דיאלוג ועלילה, ובחלק מהסרטים הקצרים המוקדמים הללו רואים את הדוגמאות הראשונות לרצפי כותרות עצמם, שהם ממש סדרה של כרטיסי כותרת המוצגים בהתחלה של סרט.
עם הגעת הסאונד, הרצף היה מלווה בדרך כלל בפרלוד או פתיחה מוזיקלית.
בהדרגה רצפי הכותרות התפתחו והפכו לקטעי סרט משוכללים יותר.
הופעת הטלוויזיה הייתה רגע מרכזי בעיצוב כותרים מכיוון שהיא אילצה את אולפני הקולנוע הגדולים להשקיע בהפיכת הקולנוע לאטרקטיבי יותר כדי לזכות בקהל הולך ופוחת.
חלק מהאיכות החדשה של הקולנוע היו פתיח תזמורתי לפני פתיחת הווילונות וקטעי כותרת ארוכים - כולם נועדו להעביר תחושת טקסיות בתקווה שהטלוויזיה לא תוכל להתחרות בכך.
ככל שקטעי הכותרות של הקולנוע הפכו ארוכים יותר ומורכבים יותר, מעורבותם של מעצבים גרפיים בולטים הפכה נפוצה יותר.
רצף הכותרת של סרטו של אלפרד היצ'קוק "מזימות בינלאומיות" מוזכר בדרך כלל כראשון שמציג שימוש מורחב בטיפוגרפיה קינטית.
חידוש זה השפיע על נטיית הטלוויזיה של שנות ה-60 לעיצוב כותרים, וכתוצאה מכך נוצרו רצפי פתיחה חזקים עם גרפיקה לתוכניות טלוויזיה רבות.
מאז, המדיומים של הקולנוע והטלוויזיה עסקו בסוג של התנהגות דחיפה ומשיכה, מעוררים השראה ומדרבנים זה את זה לכיוונים שונים.
היו עוד נקודות מפנה כאלה בהיסטוריה של עיצוב הכותרות.
הכנסת הטכנולוגיות הדיגיטליות בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 לקולנוע ולטלוויזיה שינתה את שני הענפים, ובהתאם לכך נרשמה בשנות ה-90 פריחה מחודשת בעיצוב הכותרים.
למרבה האירוניה, רצף מפתח בהתעוררות המחודשת הזו היה הכותרת הראשית לסרט "שבעה חטאים" של דייוויד פינצ'ר, שעוצב על ידי , שנוצר בעיקר באמצעים אנלוגיים.
זמן קצר לאחר מכן, הטלוויזיה הלכה בעקבותיו ורשתות כמו HBO החלו לפתח חוויות קולנועיות יותר לטלוויזיה, כולל קטעי כותרות משוכללים ונחשבים יותר.
לדוגמה, כאשר הסדרה "הסופרנוס" שודרה לראשונה ב-1999, זו הייתה רק דרמת הטלוויזיה השנייה בת השעה ש-HBO הפיקה אי פעם.
רצף הכותרת שלה "עזר להעניק לתוכנית אמינות ומכובדות השמורים בדרך כלל לקולנוע, והעניק לה דריסת רגל חזקה יותר במוחו ובזיכרון של הקהל."
החל מתחילת המאה ה-21 ניתן למצוא כתוביות פתיחה במגוון מדיה בנוסף לקולנוע וטלוויזיה, כולל משחקי וידאו ווידאו קליפים.
כמה סרטים השתמשו בקטעי כתוביות פתיחה יוצאי דופן ומשוכללים למדי מאז סוף העשור השני של המאה ה-20. בארצות הברית מנהג זה הפך נפוץ יותר בשנות ה-30 של המאה ה-20. בסרט "Show Boat" משנת 1936, דמויות חתוכות על פטיפון מסתובב נשאו כרזות מעליהן שהציגו את כתוביות הפתיחה.
רצף הפתיחה הזה עוצב על ידי ג'ון הארקרידר, שיצר את התלבושות להפקה המקורית של המחזמר בברודוויי משנת 1927.
בכמה סרטים הופיעו כתוביות הפתיחה על רקע של עננים (לעיתים נעים).
אלה כוללים את "הקוסם מארץ עוץ" (1939), "עוד תעלה תזרח השמש" (1946), "אוליבר טוויסט (1948) בבימויו של דייוויד לין, ו-King of Kings.
בשנת 1947, בסרט בטכניקולור "סינבד המלח", האותיות של כתוביות הפתיחה כאילו נוצרות ממים צבעוניים שזורמים לתוך מזרקה.
כותרות וקרדיטים של סרטים מופיעים בדרך כלל בצורה כתובה, אך מדי פעם הם נאמרים במקום זאת.
הדוגמה הראשונה לכך בקולנוע האמריקאי הייתה בסרט The Terror מ-1928. יש גם כמה מקרים שבהם כותרות וקרדיטים מוצגים בשירה, כולל מחזות הזמר Sweet Rosie O'Grady (1943) ו-Meet Me After the Show (1951).
מאז סוף שנות ה-50, קטעי כתוביות הפתיחה היו חלון ראווה לעיצוב ואיור עכשוויים.
קטעי הכותרת של סול בס ו הם בין הדוגמאות הטובות ביותר לכך.
הם גם היוו השראה לחקיינים רבים בקולנוע ובטלוויזיה.
בסרט בן חור מ-1959, כתוביות הפתיחה נקבעו על רקע "בריאת האדם" בתקרת הקפלה הסיסטינית של מיכלאנג'לו.
ככל שהקרדיטים התקדמו, המצלמה התקרבה לאט אל יד האלוהים שהושטה לעבר אדם.
ב-1976 עיצב סול בס את כתוביות הפתיחה לסרט That's Entertainment, Part II, שבו כלל מחווה למגוון קטעי כותרות מסרטים הוליוודיים קודמים ושכפל כמה קטעי כותרות משנות ה-30.
כתוביות הפתיחה של לסרטו של דייוויד פינצ'ר "שבעה חטאים" (1995) השפיע על שורה שלמה של מעצבים בסוף שנות ה-90.
לסרטו של קנת בראנה "המלט" (1996) אין כמעט כתוביות פתיחה.
הקרדיטים היחידים שנראו בהתחלה הם שם חברת ההפקה, שמו של שייקספיר וכותרת הסרט.
הכותרת מוצגת באמצעות המצלמה המתגלגלת באיטיות על בסיס פסלו של המלך המת המלט, שרוח הרפאים שלו תופיע בשלוש סצנות של הסרט, ותמלא תפקיד מכריע בסיפור.
כתוביות פתיחה לסדרות טלוויזיה מילאו באופן שגרתי תפקיד מרכזי בביסוס זהות הסדרה.
הן חוזרות על עצמן בתחילת כל פרק, בדרך כלל עם שינויים מוגבלים בתקופת שידור הסדרה, ויכולות להפוך לבלתי נשכחות ביותר.
נעימת נושא המושמעת במהלך הפתיחה עשויה להיזכר בבירור על ידי הצופים עשרות שנים מאוחר יותר.
כתוביות פתיחה עשויות ללבוש מגוון צורות, המשלבות אלמנטים שונים.
שיר עשוי לסכם את סיפור הרקע או הנחת היסוד של הסדרה, למשל בסדרות "חבורת בריידי, "הבוורלי הילבילים" ו.
לעיתים רחוקות יותר, קול-על (voice-over) עשוי לשרת את אותה פונקציה, כמו בסדרות "מסע בין כוכבים", "זינוק לאתמול" ו"אזור הדמדומים".
לעיתים קרובות שיר יקבע באופן כללי יותר את הנושא של הסדרה, כגון בסדרות, "חופשי על הבר" ו"הכל נשאר במשפחה".
ניתן להשתמש ביצירה אינסטרומנטלית באותו אופן, כמו בסדרות "טקסי" ו"דאלאס".
כתוביות פתיחה ימתגו לעיתים את הסדרה עם סמליל טיפוגרפי.
ניתן להשתמש בתמונות כדי להציג במהירות את סיפור הרקע, כמו ב"אני חולם על ג'יני".
כיוון שהוא מופק לפני תחילת שידורה של סדרה, רצף הפתיחה יכלול בדרך כלל תמונות מפרקים מוקדמים שכבר צולמו כשהוכן.
ניתן להשתמש בקטעים קצרים של דמויות מפתח כדי להציג אותן ולתת קרדיט לשחקנים שגילמו אותן, כמו בסדרה "ספינת האהבה".
באלמנטים הללו ובסביבתם עשויים להיות קטעים אחרים המתארים את הרקע, או דוגמאות לסצנות משותפות למופע (למשל מרדפי מכוניות לדרמה משטרתית או פעילויות ביתיות לסיטקום).
למרות שכתוביות הפתיחה עשויות להשתנות במהלך סדרה כדי לעדכן שינויים בליהוק או לשלב צילומי מפתח חדשים מפרקים מאוחרים יותר, הן נוטות להישאר כמעט ללא שינוי במשך עונה שלמה.
לחלק מהתוכניות היו כמה כתוביות פתיחה ונעימת נושא שונות למדי לאורך השידור שלהן, בניגוד לכמה תוכניות פופולריות ששמרו על כתוביות הפתיחה המקוריות שלהן במשך עשרות שנים עם שינויים קלים בלבד.
שמירה על רצף הכותרות המקורי של סדרה יכולה לאפשר למפיק לשנות אלמנטים מרכזיים בתוכנית עצמה, מבלי לאבד את זהות התוכנית על המסך.
וריאציות אחרות כוללות שינוי של נעימת הנושא בלבד תוך שמירה על הוויזואליה, או להפך.
סדרות מסוימות מבצעות שינויים קלים בכתוביות הפתיחה של כל פרק, למשל הצגת כותרת פרק שונה בכל פרק.
אחרים עורכים שינויים קלים בתוכן הרצף עצמו, כדי למנוע מהכתוביות לחזור על עצמן בכל פרק ולתגמל צופים קשובים.
לדוגמה, בסדרה The Rockford Files מוצגת בכל פרק הודעה אחרת שהושארה במשיבון של הדמות הראשית, והסדרה "משפחת סימפסון" כוללת מספר אלמנטים ייחודיים בכתוביות הפתיחה של כל פרק.
בסדרות אנימה, קטעי כתוביות הפתיחה וכתוביות הסיום התפתחו לצורת אמנות מובהקת בפני עצמה: בשל אורך שידור רצוף (ללא פרסומות) של חצי שעה בטלוויזיה היפנית, המספק יותר זמן לפרק בפועל, פרק מסוגל להקציב דקה וחצי לכתוביות הפתיחה ודקה וחצי לכתוביות הסיום.
אלה יכללו תמיד קטעי מוזיקה ווקאלית, המושרים לעיתים על ידי חברי צוות הקול לתוכנית, ויהיו בעלי אנימציה ייחודית המשמשת מבחינה נושאית לפתיחה וסגירה של הפרק; לעיתים קרובות, יובאו אנימטורים אורחים לביים ולספק אנימציה מרכזית לרצפים אלה.
הקרדיטים של כתוביות הפתיחה יכללו בדרך כלל במאי, מפיק, במאי אנימציה, סטודיו ומוזיקה.
צוות מפורט וצוות קול שמורים כמעט תמיד לכתוביות הסיום.
באנימה המופקת בעיקר עבור קהל של ילדים, לעיתים יסופקו מילות קריוקי לשיר בתחתית קטעי הפתיחה והסיום.
שידורים מיוחדים, במיוחד של יצירות קלאסיות, מכילים לפעמים קטעי פתיחה יוצאי דופן.
בכתוביות הפתיחה של גרסת 1977 של מיכאיל ברישניקוב לבלט "מפצח האגוזים" של צ'ייקובסקי, למשל, רואים תצלומי תקריב, צילומים בהקפאה ובהילוך איטי של ברישניקוב והרקדנית הראשית "מתחממים" לקראת הבלט.
כאשר הכותרת מופיעה על המסך רואים את ברישניקוב בבגדי מפצח האגוזים ובמסכה שלו מזנק לאוויר בהילוך איטי ובפריים הקפאה.
בחדשות הטלוויזיה ניתן לשנות רצף של כותרות בכל יום, על ידי הכללת קטעי חדשות של אותו יום עם קולו של מגיש הרומז לקטעי החדשות הצפויים.
זה מבטיח שרצף הכותרות נראה רענן אך עדיין מזהה את תוכנית החדשות לפי המוזיקה והסגנון הוויזואלי שלה.
בשנת 2010, TV Guide פרסם רשימה של 10 קטעי כתוביות הפתיחה המובילים של הטלוויזיה האמריקאית, כפי שנבחרו על ידי הקוראים.
הסדרות, מראשונה עד עשירית, היו: משפחת סימפסון, Get Smart, המופע של מרי טיילר מור, הוואי חמש-אפס המקורי, דם אמיתי, המפץ הגדול, דקסטר, חבורת בריידי, מד מן, והסופרנוס.
ההקדמה המונפשת וכתוביות הפתיחה היו חלק מרכזי במשחקי וידאו במשך עשרות שנים.
עם זאת, רק בשלב מאוחר כתוביות הפתיחה של המשחקים הצליחו להתאים לאיכות של כותרי סרטים וטלוויזיה.
המשחק "The Last of Us" של חברת Naughty Dog הוא דוגמה למשחק AAA שהשתמש בכתוביות פתיחה בסגנון של סרט קולנוע.
כתובות ואדי אל-הול (בערבית وادي الهول, או כתובות ואדי אל-חול) הן שתי כתובות שנחקקו בסלעים, בוואדי הסמוך לפיתול קֶנָה של הנילוס, על אם הדרך בין הערים העתיקות תבאי ואבידוס (כיום בסביבת העיר לוקסור).
עד כה התגלו שתי כתובות, המכילות 14 אותיות מהאלפבית הפרוטו-סינאי, הידוע גם כאלפבית הפרוטו-כנעני.
אלו הן הכתובות העתיקות ביותר של אלפבית כלשהו, והן מתוארכות לשלהי הממלכה התיכונה במצרים, ראשית האלף ה-2 לפני הספירה.
כתובות ואדי אל-הול דומות מעט לכתב ההיראטי מהמאה ה-20 לפנה"ס, ככל הנראה טרם תקופת הממלכה התיכונה.
הבלשן השמי פרנק מור קרוס (תלמידו של אולברייט) קבע כי הכתב שבכתובות אלה הוא האלפבית העתיק בעולם, וכתבים שמיים מאוחרים יותר כה דומים לו, עד שהביאו למסקנה שהשתלשלו ממנו.
אותיות הכתובת זהות בחלקן לאותיות מהכתובת בסרביט אל-ח'אדם ולכתובות הפרוטו כנעניות, אולם חלקן דומות לכתב ההירוגליפי, מה שמעלה את ההשערה שכתב האלפבית התפתח מהכתבים ההירוגליפים.
ישנם חוקרים המאמינים כי כתב ואדי אל-הול הוא עדיין פרוטו-אלפבית, שחלק מאותיותיו משמרות את הלוגוגרפים ההיראטיים.
למשל, הסימן נ, שנגזר גרפית מהירוגליף מצרי המסמל נחש (ועל כן שם הסימן היה "נחש"), היה יכול לשמש באחת משלוש שיטות:
כאות פונטית אקרופונית לעיצור [n], כלומר הצליל הראשון במילה "נחש"
כסימן-משמעות, המסמל את המילה "נחש" כולה
כסימן רבוס רב-עיצורי (כלומר הסימן מייצג את צלילי המילה המקורית אך ללא משמעותה), למשל בצירוף האותיות "נת", שמייצג את המילה "נחשת", 'נחושת'.
עוד שריד של כתב החרטומים בפרוטו-אלפבית זה, לפי התאוריה, הוא שאת אותו צליל עשויים לייצג כמה סימנים שונים.
למשל, כמה לוגוגרפים לסוגי נחשים שונים בכתב החרטומים (נחש, צפע) הצטמצמו לסימן אחד לכל סוגי הנחשים בפרוטו-אלפבית זה, אך הסימן המשיך לייצג כמה מילים.
מקרה אחר יכול להתרחש כאשר מילה אחת בעלת כמה משמעויות (הומונימית) הפכה לאות אקרופונית, אך עדיין המשיכה לייצג את המילים השונות; כמו האות ס שייצגה את המילה הכנענית "סמך", שמשמעותה גם 'דג' (שמך) אך גם 'תמך'.
מכשול נוסף על פענוח הכתב הוא ההנחה הסבירה שחלק מהאותיות אבדו טרם הגיעם אל הכתבים האחרים הידועים לנו.
הכתובת הראשונה היא כתובת רוחבית, והיא מסומנת ככתובת מס' 1 או (H).
היא כתובה על הסלע, מימין לשמאל, והיא מונה 16 אותיות: .
הכתובת השנייה היא כתובת אנכית, והיא מסומנת ככתובת מס' 2 או (V).
היא כתובה אף היא על סלע, והיא מונה 12 אותיות: .
כתובות תחום גזר הן קבוצה של כתובות חקוקות במשטחי סלע אופקיים סביב תל גזר, במרחקים שבין 1,200 מ' ל-2,000 מ' מן התל.
הכתובות גדולות במידתן; למשל: כתובת מס' 12 היא באורך 1.04 מ', ברוחב 0.58 מ', ואותיותיה החקוקות בסלע בגובה 18–28 ס"מ.
כל הכתובת (למעט מס' 10, 11) הן בנוסח קבוע: כתובת עברית: תחמ גזר, שפירושה "תחום גזר", ומעליה ובמהופך השם היווני ΑΛΚΙΟΥ שמשמעותו היא "של אלקיוס".
בכתובת 10 מופיע השם ΑΛΕΞΑ – "אלכיסא", ובכתובת 11 ΑΡΧΕΛΑΟΥ, שפירושו "של ארכלאוס".
תופעה זו אינה קיימת בשום מקום אחר בארץ ישראל.
במשך שנים רבות נחשבו הכתובות כמציינות את תחום שבת מסביב לגזר, ובהתאם אף הוצע לקבוע את הגודל של האמה.
אולם הסבר זה נתקל בקושי שהמרחק בין הכתובות ותל גזר גדול משמעותית מ-2,000 אמה על פי כל מידת אמה סבירה.
על פי מחקרו של הארכאולוג רוני רייך, המתבסס על הכתובות שעדיין קיימות בשטח, התברר כי הכתובת העברית ניתנת לקריאה כאשר הקורא עומד ופניו לעבר תל גזר.
הכתובת היוונית, הכתובה במהופך מעל זו העברית, ניתנת לקריאה כאשר הקורא עומד עם פניו מתל גזר והלאה.
מכאן המסקנה שהכתובות סימנו את תחום היישוב גזר ואדמותיו, ואילו אלקיוס (בדרום ובמזרח) ואלכיסא וארכלאוס (בצפון) היו בעלי קרקעות הסמוכים לתחום גזר, ולא בעלי תל גזר ואדמותיו כפי שסברו קודם לכן.
רייך קישר את קביעת התחום של גזר, ששטחו כ-4 קמ"ר, לכיבוש המקום בידי שמעון החשמונאי, כמתואר בספר מקבים א' יג, 43–48. כאן מתואר כיבוש העיר, שהייתה בעלת יישוב פגני, גירוש אוכלוסייתה והחלפתה באוכלוסייה יהודית המקיימת את החוק (הוא חוק התורה, כלומר יהודים מאמינים).
ייתכן כי יוחנן הורקנוס, בנו של שמעון, שמונה בראשית דרכו, על ידו, להיות שליט גזר, הוא האחראי לחקיקת הכתובות, והוא שיישם אחר כך את שלמד בגזר ביחס לכל תחומי שלטונו, לגבות באופן מאורגן את המעשרות ושאר מתנות כהונה כמסופר בקצרה במשנה (מסכת מעשר שני פ"ה מט"ו; מסכת סוטה פ"ט מ"י).
במאי 2012 התקיים סקר ארכאולוגי ליד תל גזר, על ידי הסמינר התאולוגי הבאפטיסטי של דרום מערב מטקסס שבארצות הברית בראשות פרופ' אריק מיטצ'ל וג'ייסון זאן.
במסגרת הסקר התגלתה כתובת נוספת שלא הייתה ידועה עד כה שמספרה הוא 13. בנוסף אותרה כתובת מס' 4 שעד מציאתה נחשבה אבודה.
שתי הכתובות נמצאו במרחק של 100 מטר אחת מהשנייה ממזרח לעין ירדה.
כתובת מס' 13 היא דו-לשונית ביוונית ובעברית, הכתובה בת 3 שורות.
הכתובת שחוקה ולכן ניתן לקרוא רק חלק מהכתובת.
בשורה הראשונה נכתב ביוונית של אלקיוס, בשורה השנייה המילה בעברית תחום, ובשורה השלישית זוהתה המילה גזר.
כתובת מס' 4 נמצאה לראשונה בשנת 1881 על ידי שארל קלרמון-גנו.
בחפירות שהתקיימו באתר בין השנים 1902–1909 חיפש הארכאולוג הבריטי רוברט מקאליסטר את הכתובת ולא הצליח לאתר אותה.
הסוקרים שמצאו את הכתובת איתרו אותה תוך שהם מסתמכים על ציור שטח מהמאה ה-19.
היא אותרה מחדש בשנת 2012 5 1898 האב מארי ז'וזף לגראנז' 2,100 193208/638832 באתר נמצאת ביער המגינים ממזרח לכרמי יוסף, בין היישוב למצפה בקוע.
את ארבע הכתובות שמספריהן 5, 6, 8, ו-12 ניתן לראות באתרן.
כתובות מלכי גבל הן סדרת כתובות פיניקיות שהציבו מלכי גבל בראשית תקופת הברזל.
כתובות אלה הן הקדומות ביותר בכתב הפיניקי.
הכתב הפיניקי התפתח מן הכתב הפרוטו-כנעני הפיקטוגרפי לכתב הקווי במהלך המאה ה-11 לפנה"ס.
זמן קצר אחרי כן, במהלך המאה ה-10 לפנה"ס, אימצו את הכתב הזה מן הפיניקים גם העברים והארמים.
הכתובות הפיניקיות הראשונות הן כתובות מלכותיות של מלכי גבל, כולן חקוקות באבן (כתובות לפידאריות).
רק בשתים מן הכתובות יש נקודת אחיזה כרונולוגית המסייעות בתיארוך כל הקבוצה.
כתובת אביבעל חקוקה על פסל של המלך המצרי שישק (מחצית שנייה של המאה ה-10 לפנה"ס); כתובת אליבעל חקוקה על שבר של פסל הנושא גם כרטוש (במצרית: שִנוּ) של אוסורכון הראשון מלך מצרים (מסוף המאה ה-10 וראשית המאה ה-9 לפנה"ס).
סידורן הכרונולוגי של הכתובות מתבסס על שני פרעונים אלה, על הנתונים הגנאלוגיים בכתובות (אתבעל הוא בנו של אחרם, שפטבעל הוא בנו של אלבעל ונכדו של שפטבעל) ועל ניתוח אפיגרפי של הכתב והתפתחותו.
לפי מרבית החוקרים, סדר המלכים הוא: אחרם, אתבעל, יחמלך, אבבעל, אלבעל, שפטבעל.
כתובת החקוקה על גבי ארון אחירם - סרקופג מאבן.
הכתובת מסומנת כ-KAI 1 וכ-TSSI III 4.
ארון זוּ עשה אתבעל בן אחירם מלך גבל לאחירם אביו כאשר השיתו (שׂם אותו) ב (בית ה)עולם
ואַל, מלך במלכים או סוכן בסוכנים או מפקד(?) צבא יעלה (על) גבל ויגלה ארון זה - ישבר חוטר משפטו, יתהפך כיסא מלכותו ונחת תברח מגבל, והוא - תימח כתובתו מלפני גבל!
שם אביו של יחימלך אינו נזכר בכתובת.
עובדה זו יכולה לציין שיחימלך הוא מייסד שושלת, כלומר אדם שתפס את השלטון בכוח הזרוע ולא ירש אותו מאביו, ובשל כך הוא מבקש לגיטימיות.
השמות אל, בעל, בעלת הם שמות שלישיית אלי גבל.
הכתובת מסומנת כ-KAI 4 וכ-TSSI III 6.
הכתובת בעברית מודרנית:בית זוּ בנה יחימלך מלך גבל.
הוא חִיַּה את כל מפולת הבתים
הקדושים את ימות יחימלך ושנותיו
על גבל כי מלך צדיק ומלך
ישר לפני אלי גבל הקדושים הוא.
הכתובת נחקקה על פסל של שישק מלך מצרים (945-924 לפנה"ס).
שישק ערך מסע צבאי לארץ ישראל בשנה החמישית לרחבעם (היא שנת 925 לפנה"ס).
הפסל נשלח לאבבעל או שהובא על ידו כשהיה במצרים.
הפסל נותן רק 'תאריך שאחריו'.
הכתובת מסומנת כ-KAI 5, כ-RÉS 505 וכ-TSSI III 7.
הכתובת בעברית מודרנית:[פסל זוּ ה]ביא אבבעל מלך [גבל בן ...
[מלך] גבל ממצרים לבעל[ת גבל אדוניתו.
תאריך בעלת גבל ימות אבבעל ושנותיו] על גבל.
הכתובת חקוקה על פסל עליו חקוק גם שִנוּ של אוסרכון הראשון מלך מצרים (924-889 לפנה"ס), בנו של שישק הראשון.
הכתובת הפיניקית נוספה אחר כך, אך לא ברור עד כמה הכתובת מאוחרת יותר לשִנוּ.
הכתובת מסומנת כ-KAI 6 וכ-TSSI III 8.
הכתובת בעברית מודרנית:פסל זוּ עשה אליבעל מלך גבל בן יחי[מלך מלך גבל]
ימות אלבעל ושנותיו על [גבל].
הכתובת מסומנת כ-KAI 7 וכ-TSSI III 9.
הכתובת בעברית מודרנית:קיר זוּ בנה שפטבעל מלך
גבל בן אלבעל מלך גבל
בן יחימלך מלך גבל לבעלת
ימות שפטבעל ושנותיו על גבל.
כתובות על גלוסקמאות הן כתובות שנחרתו או נצבעו בצבע על גלוסקמאות – תיבות אבן קטנות ששימשו לקבורה משנית.
בחלקה השני של המאה ה-1 לפנה"ס ובמאה ה-1 הייתה נהוגה בירושלים וביהודה שיטת קבורה ייחודית שנקראה ליקוט עצמות.
בשיטה זו, לאחר כשנה אחרי הקבורה הראשונית של הנפטר, שנעשתה בכוך החצוב במערת הקברים, הועברו עצמותיו לגלוסקמא, שגם היא נותרה בתוך מערת הקברים.
על גבי תיבת האבן הוספה כתובת.
מרבית הכתובות הן קצרות מאוד, בארמית (הרוב) או בעברית, שתיהן בכתב הרווח באותה תקופה (הכתב המרובע) ו/או ביוונית.
כתובות קצרות המביאות את שם הנפטר, וזיקות משפחתיות שלו (בר, ברה, אנתת (=אשת), אב, אבינו, וכדומה).
מאחר שהייחוסים המשפחתיים ניתנים בעיקר בארמית (בר לעומת בן, ברת לעומת בת, אתת או אנתת לעומת אשת) ניתן להסיק שהלשון היום-יומית המדוברת בירושלים הייתה בעיקר ארמית.
מרבית הכתובות לא נחקקו על ידי אומנים, אלא בידי בני משפחה יודעי קרוא וכתוב, ולפיכך צורת הכתב היא לעיתים בלתי מוקפדת, ושונה מאוד מכתב סופרים בן התקופה.
מאחר שאת מרבית הכתובות שוב לא ניתן היה לקרוא לאחר שהגלוסקמה עם העצמות שבתוכה נתחבו בחזרה לכוך הצר, ולא נראו יותר, הרי ברור למדי שהכתובות לא נועדו לזיהוי על ידי בני המשפחה בזמן מאוחר יותר.
להלן מבחר מייצג של כתובות על גלוסקמאות בצירוף מספר הגלוסקמה כפי שהיא מופיעה בקורפוס הגלוסקמאות של לוי יצחק רחמני:
מאחר שמספר הגלוסקמאות נושאי השמות שהתגלו עד היום הוא ניכר, הרי שהן תורמות מידע חשוב על השמות הפרטיים שהיו בשימוש באותה תקופה.
שמות הגברים השכיחים ביותר הם: שמעון, יהוסף, יהודה, יהוחנן ואלעזר; ואילו שמות הנשים הנפוצים ביותר הם: מרים או מריה, שלום ושלומציון.
כתובות ובהן מידע רב יותר, על הנפטר, על עיסוקו, ייחוסו, מקצועו, מוצאו או פרט שזיהה אותו בתוך קהילתו, וכדומה.
200 – שמעון בנה הכלה (=בונה ההיכל)
226 – חלת (=גלוסקמת) שלום ברת שאול די שברת (=שהתקשתה ללדת?), שלום ברתא
777 – פלטיא מן ירושלם (=פליט מן ירושלים)
871 – יהוחנה ברת יהוחנן בר תפלוס הכהן הגדול
קיימות כתובות ובהן לשון אזהרה מפני פתיחת הגלוסקמה או הקבר, מפני הוצאת דבר מה, ואולי בעיקר כנגד הכנסת דבר מה (כגון הוספת עצמות של נפטר נוסף אל זה שעצמותיו כבר קיימות בגלוסקמה).
האזהרה מלווה באחת מן המלים שמציינות נדר, כגון 'קרבן'.
70 – אבא דוסתס, דוסתס אבונה ולא למפתח
כוכה דנה עביד לגרמי אבהתנה, אריך אמין תרתין ולא למפתח עליהון (=הכוך הזה עשוי לעצמות אבותינו, אורכו שתי אמות, ואין לפתוח עליהם).
כל די אנש מתהנה בחלת (=גלוסקמה) הדה קרבן אלה מן דבגוה (=כל דבר שאדם נהנה מן הגלוסקמה הזו, הוא קרבן לאלוהים מזה שקבור בתוכה)
"כתוב בעיפרון בקרון החתום" הוא שיר עברי קצרצר מאת דן פגיס.
השיר מהווה חלק ממחזור השירים "קרון חתום", שהתפרסם בחודש יוני 1970 בגיליון ל"א של כתב העת הספרותי "מאזנים" ובהמשך אותה שנה בקובץ שיריו השלישי של פגיס, "גלגול".
השיר מתייחס לשילוח של אזרחים ממקום מושבם למחנות ריכוז והשמדה בתקופת השואה.
בשיר נעשה שימוש מטפורי רומז במיתוס על הרצח הראשון ועל דמויותיהם של חוה, הבל, קין ואדם לצורך הארתו של מצב מאוחר – שפיכת אור מיתיזציוני על הסיטואציה הנרמזת, השוֹאתית.
פגיס, כשם שעשה ברוב שיריו העוסקים בשואה, אינו מזכיר אותה במפורש, והדרך שבה נדון הנושא היא מאופקת מאוד.
השיר הקצר, שבמבט ראשוני נראה פשוט, הוא לאמתו של דבר יצירה מורכבת למדי.
השיר נחשב ל"שיר שואה" קאנוני, ומושמע תדיר בהקשר לזיכרון השואה בישראל ואף מחוצה לה.
הוא נלמד במסגרת תוכנית הלימודים המחייבת לבגרות בספרות עברית בבתי הספר התיכוניים בישראל.
השיר חקוק לצד אנדרטת הקרון ביד ושם ועל אנדרטה באתר מחנה ההשמדה בלז'ץ.
השיר בנוי מכותרת בת ארבע מילים ומגוף של תשע-עשרה מילים המסודרות בשישה טורים, תוך פסיחה והיעדר כל סימני פיסוק.
כותרת השיר ארוכה מכל טורי השיר הן מבחינת מספר הברות והן מבחינת מספר אותיות.
מבחינה תחבירית, הוא בנוי משני משפטים, שהשני מביניהם הוא משפט תנאי חסר (אליפטי), קטוע – הפסוקית שהוא מסתיים בה חסרת נשוא.
השיר נכתב ללא חריזה (מאפיין של שירה מודרנית ושל שירת השואה בפרט).
השיר הוא כביכול ציטוט של כתובת מקוטעת שנכתבה בקרון של רכבת מוות ואשר כוּונה לקרובי הקורבנות; הכתובת היא כביכול ניסיון אחרון ומיואש להעביר ידיעה, ליצור תקשורת אנושית, בתוך החוויה המסויטת של קרון רכבת מוות.
פגיס עצמו סיפר כי שירו הראשון על השואה, השיר 'דכאו' "מבוסס על כתיבה, שִרטוט [שִרבוט] של המוסעים בקרונות המוות באושוויץ על דפנות הקרונות כדי להודיע לקרוביהם ולידידיהם שהם חיים".
השיר עושה שימוש בסיפור על משפחת האדם הראשונה, מנקודת המבט של חוה הדוברת – אך זה מועתק מהקשרו המקראי המיתולוגי, מועבר אל הֶקשר אחר, היסטורי מאוחר, ונטמע בתוכו.
לדברי מלכה שקד, בשיר מתגלה אפוא הענקה של תוקף מיוחד לחוויה חברתית מאוחרת באמצעות שימוש מטפורי סמוי בדמותה של אישה מקראית; "באמצעות השימוש המטפורי הסמוי בדמות הנשית המקראית על רגישותה ופגיעותה, מוענק עומק לא רק לחוויותיו האישיות של המשורר אלא גם לחוויות החברתיות המאוחרות של זמנו".
רבקה מעוז הציעה שאופיו הייחודי של השיר נובע בעיקר מבחירתם של הטקסטים המאוזכרים בו ומהדינמיקה שנוצרת תוך כדי העימות ביניהם.
טקסטים אלה הם הסיפור המקראי על קין והבל – ולמולו כתובת על קיר רכבת-מוות.
אף שקריאה זהירה של השיר מגלה שאין אלה שני הטקסטים היחידים המאוזכרים בו, הרי אין ספק שהעימות ביניהם הוא שיוצר את האפקט החשוב ביותר הבונה את משמעות השיר.
נראה שאף פגיס עצמו ייחס מעמד דומה לשני הטקסטים המאוזכרים בשיר.
בריאיון שנערך איתו בשנת 1983 עם צאת ספרו "מלים נרדפות", ציין: "בספרים קודמים היה הכתוב מסוגנן כמעט ממרחקים מיתולוגיים של אדם וחוה, קין והבל.
הכתיבה הרחוקה, המלוטשת, המסוגננת על קין והבל [...] מעין הערות שוליים מיתולוגיות כתובות בעיפרון על קרון חתום".
בשיחה רדיופונית עם אילנה צוקרמן לרגל צאת ספרו "מלים נרדפות" (1983) תיאר פגיס כיצד נולד השיר:
הצירופים "אני חוה" ו"הבל בני" מתפרשים לקורא כמבע מטאפורי, שבו "חוה" ו"הבל" הם דימויים סמויים (מטאפורות) של דוברת, שאינה חוה, ושל בנה, שאינו הבל.
לפי כותרת השיר, הדוברת נתונה בסיטואציה של עמידה מול חוויית המוות הקרב שלה ושל בנה.
עם זאת, כתוצאה מההשלטה של מרכיבים מסוימים מהסיפור המקראי על השיר – מובלע או מוסתר גם הסיפור המאוחר של אותה דמות הרואה עצמה דומה לחוה והמציגה עצמה כחוה.
הסיפור על המוות המתקרב שלה ושל בנה האחד, על סיבת היעדרו של בנה השני (הגדול) מזירת ההתרחשות ועל מה שהיא מבקשת שיוגד לו – נשאר למעשה סיפור מוסתר או מרומז בלבד.
העובדה שהשואה רק נרמזת לתוך השיר ולא נכתבת מפורשות מאפשרת לקורא למלא את השיר בידיעותיו ובזיכרונותיו שלו על אודות השואה; השלמת החללים הפעורים בשיר רק מעצימה את השפעתו של השיר על הקורא, כיוון שהוא "מכניס" עצמו לתוך הוויית השיר.
כותרת השיר והמילים הטעונות: עיצוב מרומז של הסיטואציה השוֹאתית
הסתרתו של הסיפור העיקרי, המאוחר, והפיכתו לסיפור מינימליסטי ביותר מושגות לא רק הודות להבלעתו בסיפור המקראי השליט בשיר, אלא בעיקר הודות להפקעת מרכיביו הגלויים (דהיינו, השואה) מגוף השיר ודחיסתם אל הכותרת ואל מילה אחת בלבד מגוף השיר.
מן הכותרת גם מתברר שאותה אישה האומרת על עצמה בגוף השיר שהיא חוה, למעשה אינה מדברת אלא כותבת, וכן שכל אמירתה (כתיבתה), שהיא השיר כולו, היא בחזקת משהו (מעין פתק המופנה אל אנשים כלשהם) שנכתב בעיפרון ובחיפזון, ומן הסתם בחושך, שכן הכותבת נמצאת בתוך הקרון ה"חתום".
הציון שהכותבת משתמשת בעיפרון עשוי אולי גם לומר שהמילים הכתובות הן מילים חלשות, הניתנות למחיקה, או שהכתוב כולו מעיד, כמטונימיה, על מצבה הרופף של הכותבת.
תמונת הסיטואציה שנוצרת מן הכותרת, שהיא של מסע אל המוות, גם כמו "מנמקת" מראש מדוע הכתוב קצר כל כך ובלתי גמור.
אלא שמימוש מידי זה של הסיטואציה השוֹאָתית מקופל כולו, כאמור, בכותרת ובמילה אחת בלבד מגוף השיר ולא עוד.
פגיס העיד כי החרדות שאותן הדחיק במשך שנים רבות פרצו אצלו בעקבות משפט אייכמן, וייתכן כי בשם השיר רמז גם לאייכמן, אשר כנאשם במשפטו שהה במעין "קרון חתום" (תא זכוכית) והוזכר בכלי התקשורת פעמים רבות ככותב בעיפרון בהיותו בתוכו.
גוף השיר: הבלעת יסוד השואה בדיבור מטאפורי ויצירת מיתוס חדש על בסיס התשתית המקראית
לעומת הכותרת, הרי בגוף השיר שלטת תבנית של הבלעה.
מתברר שהדבר שנמסר בדיבורה הישיר של האישה הכותבת את דבריה כשהיא מובלת בקרון החתום, דווקא הוא מבליע את תיאור המצב השוֹאתי ועוקף אותו.
המילה האחרונה היא נושא של משפט משועבד חסר כל נשוא – כלומר היא אמירה קטועה, שקיטועה מודגש במיוחד באשר היא החותמת את השיר.
הרושם הנוצר הוא שהדבר שאותו כותבת הדוברת נשאר קטוע לחלוטין, ושהדבר שאותו היא רוצה שיגידו לבנה הגדול, לא נאמר.
לעומת זאת, במקום ההמשך המצופה, שאינו מתממש, הדוברת גולשת אל דיבור מטאפורי, עוקף, ונצמדת אליו.
המטאפורות שבהן היא משתמשת הן ארבע הדמויות הארכיטיפיות של המשפחה הבראשיתית: את עצמה היא מציגה כחוה, את בנה שעִמה – כהבל, ואת בנה הגדול, הנעדר – כקין, ואותו – כבנו של אדם.
אולם גם במסגרת העולם המטאפורי המקראי שבונה הדוברת שלטת ההבלעה.
הדוברת אינה מגיעה לפרישׂה מפורשת ומלאה של סיטואציה הקשורה בדמויות המקראיות.
אין היא מזכירה כלל את מעשה הרצח של קין את הבל, אין היא מנסה לתאר מה היא חשה בתור חוה ביחס לרצח בנה, ואין היא מצליחה לכתוב מהו אותו הדבר שהיא מבקשת שיגידו לבנה הגדול.
כלומר, גם כתיאור של סיטואציה מקראית – השיר עתיר פערים.
אף-על-פי-כן, מכוח הכותרת והמילה "משלוח" – הקורא מייחס לעצם השמות של קין והבל, וביותר משום שהם מובאים בשיר בכפיפה אחת, משמעות של אלוזיה לפרשת הרצח הקדמון, ורצח זה, על אף שאינו מוזכר במפורש בשיר, משמש מטפורה ארכיטיפית לסיטואציה השוֹאתית הקונקרטית.
שימושה של הדוברת בשמות המיתולוגיים, ששניים מהם מעוררים בתודעת הקורא אלוזיה לרצח הקדמון, מאפשר לה אפוא להימנע מחשיפה ישירה של הסיטואציה השוֹאתית שבה היא נתונה, ותחת זאת לשקוע בהבעה מטאפורית עקיפה.
הסיפור המקראי המיתולוגי, חרף היותו מינימלי – ממומש בשמות בלבד – הופך למעשה למסגרת המאפשרת לדוברת ולמשורר להציג את סיפור השואה כסיפור המובלע בתוך סיפור אחר.
ההזדקקות לסיפור המיתולוגי, שבזכותה משיג תיאור חוויית השואה שבשיר הבלעה ואיפוק מרשימים, מעניקה לשיר יתרון נוסף: בזכותה מוענקת העצמה מיתית גם לחוויית השואה הנרמזת, האנלוגית, עד שזו חדלה להיות חוויה פרטית של אישה מסוימת ונעשית לכעין מיתוס חדש, נורא בעוצמתו.
במיתוס ה"חדש" שנוצר אינה מופיעה דמותו של אדם; הדוברת מזכירה את שמו רק בעקיפין, בתור חלק משמו של קין, שאותו היא מציגה כ"קין בן אדם".
הסיטואציה השירית מוגבלת למה שאומרת הדוברת חוה על עצמה ועל שני בניה, והיא מהווה כעין מיתוס שלא קיים במקרא.
באמירה "אני חוה עם הבל" הופכת הדוברת את עצמה ובנה, העומדים להיספות, לכעין אותן דמויות מיתולוגיות, כאילו גם במקרא ניצבו יחד מול מותן.
בהוספת השם קין היא הופכת את הסיטואציה שבה נתונים היא ובנה מסיטואציה של מוות לסיטואציה של מוות מחמת הריגה או רצח, ובהענקת השם קין לבן הגדול, שאינו נמצא במשלוח עִמה ועם בנה הקטן, ושאליו היא מכוונת את דבריה הכתובים – היא הופכת את בנה הגדול לבן שהוא הורג או רוצח.
לדברי רפי וייכרט, "כאשר חוה והבל בקרון – קין גוזר על משפחת האנוש כליה שנובעת מתוך הכחדתה של אם-כל-חי.
הגרמנים רצחו בשואה את כלל האנושות, אומר השיר שמתחת לשיר".