tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השקפת העולם הקהילתית של יהודי אתיופיה גרסה כי כלל ענייני הקהילה שייכים לקהילה בלבד כך שכל העניינים המשפחתיים צריכים להישאר בתוך המשפחה.
כפועל יוצא מהשקפת עולם זו, רכילות או דיווח לאחרים על בעיות זוגיות או בתוך במשפחה נחשבו להתנהגות סוטה דבר אשר הגביל רבות את יכולתה של האישה להתמודד עם אלימות או ניסיונות לרצח אותם חוותה מצד בעלה.
כחלק מחוקי טהרת הדם נדרשו הנשים היהודיות להיטהר לאחר המחזור החודשי.
טהרתן של הנשים בזמן נידה הובטחה באמצעות הימצאותה של בקתה מיוחדת לנשים נידות בכל כפר יהודי באתיופיה.
באמהרית נקראו הבקתות "בקתת הקללה" (ימרם גוג'ו או מוגת גוג'ו) או "בקתת הדם" (יה דם גוג'ו).
בקתות אלו הוצבו בשוליו של כל כפר ונחשבו מחוצה לו.
על פי המסורת אישה מדממת נחשבה לטמאה ועליה להיות מנודה מהקהילה.
משום כך על האישה בזמן נידה לשבת בבקתה המיועדת לכך (בקתת הקללה או בקתת הדם) עד שייעלם הדם מגופה.
אישה בזמן מחזור ישבה בבקתה זו מרגע הופעת דם המחזור ועד שקיעת השמש ביום השביעי, גם אם הפסיקה לדמם קודם לכן.
הנשים הורשו לצאת מהבקתה רק לשם עשיית צרכים, הבאת מים מהנהר או איסוף עץ להבערה.
מכיוון שחל איסור גם על בני משפחתה של האישה בנידה לבוא עמה במגע, נשות משפחתה הניחו עבורה את ארוחותיה ליד גדר האבנים בכניסה לבית הקללה.
הבגדים אשר על גופה ואף החפצים והכלים שבהם השתמשה האישה בנידה נחשבו טמאים והיו צריכים לעבור טיהור לאחר תקופת הבידוד, וכן נדרשה האישה לטבול בנהר בתום שבעת הימים לשהותה בבקתה.
יחסן של הנשים היהודיות באתיופיה כלפי בקתת הנידה הוא יחס אמביוולנטי עד היום.
בעוד נשים מסוימות רואות בבקתת הנידה מקום של בריאות, אחווה נשית יהודית וכן מקום ללמידת האישה את הקשר עם גופה, נשים אתיופיות אחרות תופשות את הדרתן לבקתות הנידה כפעולה אשר מציבה אותן תחת מעמד של נחותות וסובלות.
נשים אלו מתארות תחושות שליליות כגון פחד ורעב במהלך השהות בבקתת הנידה.
אך בעוד יחסן האמביוולנטי של הנשים היהודיות באתיופיה כלפי בקתת הנידה, הגישה התאורטית השכיחה בשנות השמונים מייחסת את הדרת הנשים המדממות כביטוי לנחיתות נשית.
תאוריה זו מבקשת לטעון כי טקסים המקושרים עם הגוף מייצגים סתירות חברתיות ושהגוף הפרטי והקולקטיב החברתי משקפים זה את זה בתחום הסימבולי.
כך טיפול בטהרת הגוף משקף איומים חיצוניים ופנימיים על המבנה החברתי.
קליטתם של יהודי אתיופיה בישראל נעשתה באמצעות קליטה מתווכת, כלומר, במרכזי קליטה ולא באמצעות הענקת סל קליטה.
המודל של קליטה מתווכת שימש בעיקר לקליטה של עולים בסיכון גבוה.
מכיוון שקליטתם של עולי אתיופיה בוצעה באמצעות מדיניות נבדלת אשר יצרה תחושות של תלות, ניכור וחוסר שילוב חברתי, נמצאו העולים בסטטוס של חוסים במוסד טוטלי הנתונים בידיהם של פקידי הקליטה אשר החזיקו בידיהם את כלל המשאבים הנדרשים.
בתוך מרכזי הקליטה נמצאו הסומכות אשר היו נשים מטעם הסוכנות שתפקידן היה ללוות את הנשים העולות בעיסוקיהן היומיומי, כאשר ההשלכות של הדבר באו לידי ביטוי בהתערבות רבה בחיי העולות ובמנהגיהן.
כחלק מהתערבות זו סירבו הסומכות לאשר לנשים האתיופיות לקיים את מצוות הנידה כפי שנהגו לקיימה באתיופיה.
כתוצאה מאיסור זה, חשו הנשים האתיופיות כי הן טמאות ומטמאות ועל כן נידו עצמן מהחברה וממשפחתן באמצעים שעמדו לרשותן כדוגמת הסתגרות במשך שבוע בתוך ארון בגדים.
אך לא רק גילויי הסתגרות הפגינו הנשים האתיופיות.
חלק מהנשים הביעו גילויים המצביעים על מחאה אקטיבית כדוגמת ישיבה בחצרות מרכזי הקליטה ואכילה מקופסאות פלסטיק בלבד בזמן ימי הנידה.
במרכזי קליטה מסוימים נשים בנידה התגוררו בחדר נפרד.
מקרים מסוימים המתוארים במאמרם של שרעבי וסיקורל מצביעים על התנהגות אלימה מצדן של נשים אשר עמדו על רצונן לשהות במתחם נפרד בזמן נידה עד אשר אפשרו להן הסומכות שהות נפרדת.
מאבקן של הנשים האתיופיות לקיום מנהגי הנידה, משמר בעיני התרבות הקולטת את מעמדן הנחות, אך נשים אתיופיות רבות ראו בקיום מנהגים אלו כביטוי לעוצמה ולעצמאות נשית.
בעוד הסומכות ראו את עצמן כמי שמסייעות לנשים הללו להיפטר ממנהג ארכאי ובכך להשתלב בחברה הישראלית השוויונית, חשו הנשים האתיופיות כי הסומכות הדירו אותן ממרחב המבטא סוג של כוח אשר היה טמון במסורת בה החזיקו.
מאפייני המנהג סייעו בתפישתו כמאפשר עצמאות ועוצמה לנשים, וכמרחב אשר סיפק לנשים אחווה ותמיכה קהילתית ואף הפוגה מתלאות היומיום.
מבחינת הקניית חינוך ולמידה, בשל היותה של המשפחה האתיופית יחידה כלכלית, הבנים הצעירים במשפחה נשלחו ללמוד מחוץ לבית רק אם המצב הכלכלי אפשר לוותר על כוח העבודה שלהם.
כחלק מהמהפכה הפוליטית בעלת האידאולוגיה המרקסיסטית שהתרחשה ביוני 1974 באתיופיה, חלו תמורות רבות בתחומים שונים וביניהם גם בתחום החינוך.
כחלק מתוכנית "ביעור הבערות", כפרי יהודים נפתחו לחינוך חילוני שכן תופעה זו לא הייתה קיימת בעבר.
אך השינוי הבולט ביותר בתחום החינוך היהודי היה הצטרפותן של הבנות למערכת החינוך.
בנות באתיופיה כאמור כמעט ולא זכו לחינוך מחוץ לכותלי ביתן, עתה משזכו הצעירות להשכלה ברוח התעמולה הקומוניסטית, אשר קידמה ערכים כגון שוויון, לא הסכימו הצעירות להמשיך לחיות בדרך החיים המסורתית בה זכו למעמד נמוך משמעותית בהשוואה לגברים.
נשים החלו לסרב לציית לחוקים המסורתיים הנהוגים בקהילות בהן חיו ואף בחלקן עזבו את הכפרים כדי לרכוש השכלה ולחפש תעסוקה.
זהו תהליך אשר הוביל בחלקו לנישואי תערובת של נשים יהודיות עם נוצרים, דבר אשר כמעט ולא קרה טרם לכן.
נוסף על כך, החלה תופעה נוספת שבמהלכה בנות צעירות הצטרפו לקבוצות שפעלו באותם ימים ועלו לארץ כאשר הן עושות זאת ללא משפחתן.
תפקיד האם המחנכת במדינת ישראל
חינוך הילדים בחברה האתיופית ותפקידן של הנשים בתחום זה, עברו אף הם שינוי משמעותי בתהליך ההשתלבות החברה הישראלית.
באתיופיה, מעורבותה של המשפחה בכלל ושל נשות המשפחה בפרט בחינוך הילדים הייתה גבוהה מאוד.
עיקר חינוכם של הילדים התקיים בתוך המסגרות המשפחתיות והקהילתיות תוך שיתוף הילדים במשימות השייכות לעולם המבוגרים.
במקרים רבים אנשי חינוך ראו באימהות העולות מאתיופיה כבלתי מעורבות בחינוך ילדיהן, כמי שמזניחות את ילדיהן בשל קשיי הקליטה שהם חוות ומשום כך מטילות את מלוא כובד האחריות לחינוך ילדיהן על המוסד החינוכי.
בפועל, מחקרים איכותניים מראים כי אימהות עולות מאתיופיה ממשיכות לראות את עצמן אחראיות על חינוך הילדים שלהן גם כאשר הם מתחנכים במסגרות חינוך פורמליות.
עוד עולה כי אימהות אתיופיות ממשיכות להיות מעורבות בחינוך ילדיהן, יש להן דעות ברורות לגבי ציפיותיהן מהגננת וכי הן מחפשות דרכים להשפיע על חינוך ילדיהן בגן.
האימהות העולות בראש ובראשונה היו מעוניינות לשמר את האחריות האימהית שלהן בחינוך ילידיהן וסירבו לקבל תפישה שלפיה חינוך הילדים עובר לידי הגננת.
אימהות עולות מאתיופיה גילו יוזמה בהכרת גן הילדים הישראלי ועשו זאת בדרך הלמידה המסורתית באתיופיה והיא- התבוננות.
הן למדו דרך ההתבוננות על תחושותיהם ותגובותיהם של הילדים לפני ואחריי ההליכה לגן וכן בחנו בצורה זו את השתלבותם הרגשית והחברתית.
האימהות האתיופיות ראו בתפקיד הגננת כבעל משמעות רבה שכן ילדיהם נהגו כפי שחינכה אותם הגננת בשעות השהייה בגן.
משום כך האימהות הצרו על כך שבגנים אין התייחסות בשום מובן לתרבות האתיופית ולמנהגיה וכי הגננת כלל לא מכירה את התרבות ממנה הילדים והוריהם הגיעו.
כמו כן, אף על פי שנשים אתיופיות רבות הצהירו על יחסים חיוביים בינן לבין הגננות הן נתקלו בקשיים משמעותיים בתקשורת עמן שכן מידע חיוני אודות ילדיהן הועבר דרך הכתוב בשפה העברית.
גם בעת אספות במוסדות החינוך, אימהות אתיופיות התקשו מאוד להבין את דבריה של הגננת\ המורה אשר לא התאימה את עצמה אל קשיי השפה שחוו ומשום שהתביישו בבורותן השפתית, נמנעו הנשים מלומר לגננת\ מורה שלא הבינו את דבריה.
האחריות להבנת המסרים של אנשי החינוך היו מוטלים על כתפייה של האם האתיופית בלבד ויתרה מזו, במהלך אספות ההורים, אנשי החינוך לא הביעו התעניינות בדרכי החינוך של האימהות העולות אלא ניסו ללמדן כיצד לטפל בילדים על פי הנורמות המקובלות בישראל.
אימהות אלו חשו תסכול גדול בשל קשיי השפה וכן בשל אי הבנת הנורמות והמושגים החינוכיים אשר לאורן פעלו אנשי החינוך בארץ, אך למרות זאת חיפשו דרכים שונות להבין וללמוד את הנעשה בגן.
הן נעזרו בילדיהן אשר הפגינו ידע נרחב יותר בשפה עברית וכן באנשים בסביבה אשר שימשו עבורן כמתורגמנים.
נשים אתיופיות חוו אלימות מצד אביהן ובעליהן באופן שהוא כמעט דרך קבע.
אלימות נתפשה כדרך לגיטימית ומקובלת העונה על הצורך להענשת אישה אשר סררה או לא נשמעה לקול אביה או בעלה.
כאשר האלימות כנגד האישה הייתה קיצונית או כזו אשר מהווה סכנה לחייה יכלה לאישה לברוח למשפחת מוצאה ולקבל שם מקלט אם משפחתה הסכימה לכך, או לחלופין לפנות לזקני השבט אשר בכוחם לפסוק לגבי גורלה של המשפחה.
יחסי כוחות מגדריים במדינת ישראל
פיצול המשפחה המורחבת כחלק מקליטת יהודי אתיופיה במדינת ישראל גרם לכך שנשים אתיופיות איבדו את היכולת של משפחתן לתמוך בהן או לקבל אותן כאשר ביקשו לברוח מהבעל האלים.
מבחינת תפקידי המגדר בתוך המשפחה, המציאות החברתית-תרבותית בישראל יצרה הבדלים משמעותיים בתהליכי התירבות שעברו הנשים לעומת הגברים העולים מאתיופיה.
הנשים האתיופיות ראו בתרבות החדשה כמושכת הרבה יותר מזו אשר ממנה הגיעו.
הן זכו לתגמולים מהביטוח הלאומי עבור גידול ילדיהן והשלמת הכנסה באמצעות כסף אשר הופקד לחשבון הבנק שלהן.
במקביל, הנשים האתיופיות פוגשות בנשים ישראליות אשר עובדות במקומות עבודה כגון משרד הרווחה, משרדי התעסוקה וכן בסניפי הבנק ואלו מייצגות עבורן מודל נכסף אשר אליו הן שואפות.
הנשים האתיופיות לומדות במציאות החדשה כי האלימות אשר הן חוות או עלולות לחוות מצד בעליהן היא עבירה פלילית ועל כן נוטות לאמץ את הנורמות השוויוניות בחברה החדשה.
האינטגרציה המהירה של הנשים לעומת הגברים העולים מאתיופיה לחברה הישראלית יוצרת מקרים רבים בהם מפתחים הגברים תלות בנשותיהם.
עבור גבר אשר גדל והתחנך בתרבות פטריאכית בה הוא בתפקיד דמות הסמכות הבלעדית, כוחה ומעמדה החדש של האישה, מהווה עבורו איום משמעותי על תפיסת זהותו העצמית.
החשש אשר חווה הגבר האתיופי מהשלכות המציאות החדשה בנוגע למעמדו החדש אינו רק בקרב משפחתו הגרעינית אלא גם בקרב גברים אתיופים אחרים שמא ינהגו כלפיו בחוסר כבוד אף על פי שהם בעצמם "סובלים" מאותה הבעיה.
על מנת לשמור על מעמדם פעלו הגברים האתיופים בדרך אשר הייתה מוכרת להם בתרבות המוצא והיא על ידי כוחנות ואלימות.
נשים אתיופיות רבות חוות אלימות קשה - המגיעה עד כדי מקרים של רצח - מצד בעליהן בשל תהליך התירבות אשר הציב את הגבר האתיופי בעמדת כוח נחותה משל אשתו בניגוד למעמדו בארץ מוצאו.
השילוב שבין הקשיים בהליכי התירבות אותם חווים הגברים האתיופים ובין החברה הפטריארכלית והמצ'ואיסטית אשר ממנה הם מגיעים, מוביל להפרעות נפשיות קשות בקרב גברים יוצאי אתיופיה אשר גורמות בין היתר לרצח נשים רבות בקהילה האתיופית על ידי בעליהן, ולהתאבדות הבעלים לאחר הרצח.
בשל המאפיינים הפטריארכליים המאופיינים בחשיבותה של פרטיות היחידים ובפתרון סכסוכים משפחתיים בתוך הקהילה עצמה, בשנים הראשונות לעליית הקהילה האתיופית, נשים רבות בוחרות שלא להגיש תלונה כאשר הן חוות אלימות קשה מצד בעליהן.
עם השנים גדל מספר התלונות שמגישות נשים במשטרה כנגד בעליהן, עובדה המצביעה על כך שנשים אתיופיות מבינות שלא רק שאלימות כנגדן אינה מקובלת בחברה הישראלית אלא שהיא גם מהווה עבירה פלילית.
מעמד האישה ביהדות עבר שינויים ותמורות במהלך הדורות, והושפע הן מתהליכים פנימיים ביהדות והן מתהליכים חיצוניים.
במשך ימי הביניים, תקופה בהיסטוריה של אירופה שנמשכה מהמאה ה-5 לערך ועד ל, השתנה מעמד האישה בהתאם למסורת התנ"כית והתלמודית, לשינויים במעמד האישה בחברה האירופאית הנוצרית, ולמעמד הכלכלי של היהודים.
במהלך תקופה זו תפסה האישה היהודית, כמו שכנתה הנוצרית, חלק חשוב וחיוני בפרנסת המשפחה ובחיים הדתיים בקהילה.
נשים מלומדות המוכרות מאותה תקופה מעידות על שינויים בחינוכה ובהשכלתה של האישה היהודית.
כמו כן, חלו במעמדה המשפחתי שינויים שבאו לידי ביטוי בחרם דרבנו גרשום (סביבות 1000 לספירה) שאסר פוליגמיה.
זרם דומיננטי במחשבה היהודית בימי הביניים זיהה נשים באופן רעיוני עם גשמיות, עם חומר; זאת, בניגוד לגבר, שטבעו האמיתי טמון בשכלו או בנשמתו.
הפרדיגמה האפלטונית הזו, שהתקבלה בהתלהבות על ידי הרמב"ם, ראתה את האישה כבעלת מיניות יתר חייתית, חסרת יכולת לשלוט ביצריה הבסיסיים, לעומת הגבר שנתפס כנמצא תמיד בשליטה כוללת על גופו שלו.
גישה נוספת הייתה זו של הרלב"ג, שראה בנשים מעצם הווייתן יצירות פחותות מהגברים ולכן צריכות לשרתם.
גישה זו הייתה קיימת בתרבויות שונות, בכללן אירופה של ימי הביניים, ותפסה את האישה כבעלת תכונות שליליות שמובנות בנשיות.
בימי הביניים תדמית שלילית זו הוצגה בעיקר בספרות הפבליו שרווחה בחברה הבורגנית.
נאמר שם שהנשים קמצניות, עצלניות, חמדניות, אנוכיות, נצלניות, מלאות תאוות הוללות, יורדות לחיי בעליהן, נוטות לעסוק בכישוף ובוגדניות.
תאולוגים נוצרים הדגישו את הצד השלילי שבתאוות המין של הנשים.
סביבה זו תרמה להשרשת תדמית זו גם בקרב החברה היהודית.
יחס שלילי זה עולה בעיקר מהדיונים אודות "האישה הרעה" במדרש, בתלמוד, ובחיבוריהם של חכמים בימי הביניים.
ספרות זו מפרטת באופן טכני את הסכנה שבנשים, הסבל שהן גורמות לבעליהן ודרכים להתגונן מפניהן.
אין מונח מקביל לגבר וכן אין דיונים רבים אודות "האישה הטובה", מתוך הנחת היסוד שלנשים רבות תכונות פגומות אלו.
כנגד אפליה זו של האישה עומדות גם כמה דוגמאות מצד חכמי ישראל שראו באישה "שותף" ולא "אחר", אך לא זו הייתה העמדה הפופולרית.
המרחק בין תדמית האישה למציאות חייה היה גדול מאוד.
היחסים במשפחה הושפעו בעיקר מאינטרסים משותפים, הדאגה למשפחה, גידול הילדים, חלקה של האישה בפרנסת הבית ופחות מתאוריות מופשטות.
למשל במערכת היחסים בין ר' אלעזר מוורמייזא לאשתו דולצא שנהרגה על קידוש השם, רואים שיתוף מלא, ואהבה והערכה הדדית גדולה מאוד.
נישואים, אלימות במשפחה וגירושים היו כולם נושאים בהם דנו חכמים יהודיים של עולם ימי הביניים.
גיל הנישואין של האישה בחברה היהודית היה לעיתים קרוב נמוך למדי, בדרך כלל 8–9, למרות התנגדות רבנית וחוסר שכיחות נישואי קטנות בסביבה האירופאית הנוצרית.
נישואי קטינות נעשו לתופעה שכיחה בשל עליית מעמדם הכלכלי של היהודים והרצון "לתפוס" חתן טוב ומיוחס לבנותיהם.
לגיל הנישואין הצעיר היו השלכות רבות ביניהן לידות בגיל צעיר לפני שהאישה בשלה פיזית ומנטלית לכך, צמצום השכלתה של האישה, והכאת האישה שפער הגילאים בין בני הזוג גרם לבעל להתייחס לאישה כאל בתו.
התנגדות החכמים לנישואי קטנות היו חלק ממגמה רבנית להגן על האישה בתוך המשפחה.
רבנו גרשום כונן פסק הלכה רבני האוסר על פוליגמיה והאיסור לגרש אישה בלי הסכמתה.
הרבנים כוננו שיטות לגאליות כדי לאפשר לנשים לעתור לבית דין רבני בשביל לאלץ גירושים.
הרמב"ם פסק שאישה שמצאה את בעלה מעורר דחייה יכלה לדרוש לאלץ את הבעל לתת גט.
למרות התנגדות מסוימת של אנשי הכנסייה, הכאת נשים בידי בעליהן באירופה הייתה נורמה חברתית מקובלת ואף הייתה מעוגנת בחוקות ערים מסוימות.
חכמי ישראל היו מודעים היטב למציאות זו ולהשפעתה על החברה היהודית ופעלו כנגדה.
רבי פרץ בן אליהו מקורביל פסק "קול שוועת בנות עמינו ממרחק נשמע, על אודות בני ישראל המרימים זרועותיהם להכות נשותיהם.
ומי השליט האיש בעניין הזה להכות אשתו?" בנוסף על סנקציות שננקטו נגד הבעל, נקבע בתקנה האמורה, כי אישה, הזונחת את בית בעלה משום התנהגותו הרעה כלפיה, זכאית למזונות לפי כבודה ולפי מנהג בנות מקומה.
המהר"ם מרוטנברג פסק ש"דרך הגוים בכך אבל חלילה וחלילה לשום בן ברית מעשות זאת והעושה יש להחרימו ולנדותו ולהלקותו ולעונשו בכל מיני רידוי ואף לקוץ ידו אם רגיל בכך...
מכין ועונשין שלא יקילו ראשם בכך".
וכן פסק כי "אם היא רוצה לצאת יוציא ויתן כתובה" אישה מוכה יכולה לעתור לבית דין רבני לחייב את הבעל לתת גט, עם קנס כספי שהוא חייב לה על פי הכתובה.
המעמד המשפטי העדיף של הגבר בעניינים שונים, דבריהם של בעלי מוסר ומשוררים בשבח מעלותיו לעומת האישה, והתפיסה החברתית הרווחת על עליונות הגבר - כל אלה לא נתנו בהכרח את אותותיהם ביחסים ההדדיים שבין בני הזוג.
לנשים רבות הייתה השפעה גדולה בביתן, ולעיתים קרובות האישה מתוארת כמי שקובעת את נוהלי הבית.
התפתחויות דתיות במשך ימי הביניים כללה רגיעה באיסורים על לימוד תורה לנשים, ועלייתן של תפילות נשים.
המקום המרכזי בו נטלו הנשים חלק בפרקטיקה הדתית היה בית הכנסת שם הוקדש להן מקום משלהן מופרד מעזרת הגברים.
מקום זה היה לעיתים חלק מבית הכנסת, כמו מרפסת ולעיתים במבנה נפרד לגמרי.
דבר זה הפך את בית הכנסת למקום ביטוי לרגשותיהן הדתיים וליצירת סדרי תפילה משלהן.
היו שבין המבנים חיבר מסדרון צר בו עמדה חזנית שהעבירה לנשים את הנעשה בעזרת הגברים כדי שיהיו חלק מהריטואל הכללי.
הן הגיעו באופן פעיל וקבוע לתפילות ולא רק בשבתות כי אם גם בימי חול.
אך למרות זאת, הן לא לגמרי היו שותפות בריטואל: גם כיוון שלא ידעו עברית- מה שהקשה עליהן להתפלל ולהבין את התפילות וגם בשל היחס לווסת כבעלת אופי דמוני שגרמה להרחקת נשים מבית הכנסת בזמן הנידה.
אם כי חכמי ההלכה לא הרחיקו לכת כאותו מקובל ולא מתחו ביקורת על המסורת התלמודית, ניכרת בהם נטייה להשוות את מעמד שני המינים.
מהמאה ה-11 נשמעו קולות לאפשר לנשים לקיים מצוות עשה שהזמן גרמן, שמההלכה היא פטורה מהן.
במגנצא אף הייתה אישה שהטילה ציצית בבגדיה.
בכרוניקות המספרות על קידוש השם, בעיקר בגרמניה ודרום צרפת במאות ה-11 וה-12 תופסות הנשים מקום נכבד.
הן מתוארות כ"קדושות" "טהורות "צדקניות" "חסידות" ואף כי האמת ההיסטורית של כרוניקות אלה מוטלת בספק הן יצרו תדמית הרואית על מעשי הקרבה של נשים לשם שמים.
המעמד הכלכלי של האישה היהודית הושפע בעיקר מתחומי הפרנסה של הקהילה היהודית ומצב הנשים בחברה הסובבת אותם וכן השפיע אחר כך על מעמדה המשפחתי וההלכתי.
בימי הביניים עברו היהודים מהעבודה החקלאית, אל העיר והפכו לעם שעיקר פרנסתו ממסחר ומהלוואה בריבית שתפסה תאוצה בקרב היהודים מהמאה ה-12. הנשים היהודיות היו מעורבות באופן אקטיבי הן במסחר והן בהלוואה בריבית, ורובן היוו מרכיב משמעותי בהכנסה המשפחתית.
בעת היעדרות הבעלים מביתם - לעיתים קרובות לתקופות ממושכות בשל לימוד תורה או נסיעות עסקים, הן ניהלו את כל עסקי הבית והיו אחראיות גם על חינוך הילדים.
תופעות סביבתיות שתרמו להתפתחות מעמד כלכלי זה היו ירושת הפיאודום של נשות האצולה על ההשפעה והסמכות שהגיעו איתה; והמציאות בחברה הנוצרית שהקלה בצניעות ואפשרה לאישה לצאת בפומבי.
מציאות זו הביאה את הנשים היהודיות לצאת למסעות עסקים ואף לסחור עם סוחרים גברים לבדן, כשרבני התקופה סומכים על צניעותן בפגישות עם גויים ואם תיפולנה בשבי.
חוץ מניהול ענייני הבית השוטפים וסיוע לבעל עסקו הנשים במלאכות שלמדו מאביהן, כמו הנשים הנוצריות, דוגמת הכנת עותקים או במיילדות ובטוויה ואריגה.
לפי יהודית בסקין במאמרה על חינוך נשים יהודיות והשכלתן בימי הביניים היו שלושה גורמים שהשפיעו על החינוך שתקבל האישה היהודיה:
מגדר: כמעט כל נער יהודי קיבל השכלה בשפה העברית כדי שיוכל להשתתף בתפילות וללמוד בכתבי הקודש ובדרך כלל בבית ספר.
לעומת זאת, אלו לא היו הציפיות מהבנות ולכן לא ראו צורך ללמד אותן את השפה.
מעמד חברתי-כלכלי: משפחות משכילות ובעלות אמצעים נתנו לבנותיהן השכלה וחינוך ברמה גבוהה.
הסביבה הנוכרית: האפשרות לנשים להיראות בציבור, מעורבות נשים בעסקים ומעמד ההשכלה כדבר חיוני במשפחות האצולה והבורגנות באירופה הנוצרית היטיב עם מעמדן של הנשים היהודיות.
בניגוד לקיום מצוות ומעשים טובים לא ראתה החברה היהודית ורבניה את לימוד התורה כאחד מייעודיה של האישה היהודייה.
בעוד שלנשים נוצריות הייתה האפשרות ללכת למנזר בו יכלו להתמסר ללימוד, לנשים יהודיות לא הייתה האופציה הזו.
היעדר מציאות חלופית והמנהג להשיא בנות בגיל צעיר - יצרו את העמדה המושרשת ביהדות כי אין להתיר לאישה ללמוד תורה.
רוב הנשים היהודיות בארצות הנוצריות לא ידעו קרוא וכתוב והשכלתן נפלה מזו של שכנותיהן הנוצריות.
בגלל הנישואין בגיל צעיר, הטיפול התמידי במשפחה והמורשת תלמודית.
באופן חריג למציאות רוב בנות מינן היו נשים מסוימות, בנות למשפחות רבנים שקיבלו חינוך ספרותי.
מבין הנשים שזכו לחינוך ספרותי חלק שימשו כחזניות לנשים דוגמת דולצה אשת ר' אלעזר בן יהודה מוורמייזא וכן נשים שהצטיינו בידע התורני שלהן מגרמניה וצרפת, כולן ממשפחות חכמים מפורסמים, כגון: בלה, אחותו של ר' יצחק בר מנחם, חנה בתו של רבנו תם ואשתו של ר' יהודה שירליאון.
היו גם נשים שעסקו בהעתקת ספרים עבריים, פעולה שלא הייתה טכנית גרידא ומצביעה על למדנותן והבנתן בסוגיות ההלכתיות.
בין המעתיקות המפורסמות הייתה פולה בת ר' אברהם הסופר ומרים בתו של בניה הסופר.
חוץ מהשכלה בעניינים שבקודש, קיבלו הנשים השכלה שסייעה לשילובן בכלכלה.
רבות מהן למדו קרוא וכתוב בלשון המדינה, חשבון כדי לעסוק במסחר ומשכונאות.
נשים עושות שלום היא תנועת נשים פוליטית א-מפלגתית, החותרת להביא לסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני באמצעות הסכם מדיני מכבד ובהשתתפות נשים ממגוון קבוצות האוכלוסייה בישראל, בהתאם להחלטת האו"ם 1325.
חברות התנועה מקרינות מעת לעת את הסרט "גרשו את השטן בחזרה לגיהנום" על מאבקן המוצלח של נשות ליבריה למען השלום; חוגגות יחד את חגי הדתות השונות; משתתפות בפאנלים וכנסים ומכינות שמיכות טלאים מ"פיסות שלום" המגיעות מרחבי הארץ והעולם.
מפגשים של תא הצעירות והתכנסויות מקומיות נערכים באמצעות כ-50 תאים אזוריים הפרוסים ברחבי הארץ.
כדי לקדם את תפיסתן כי רק הסכם מדיני יעצור את מעגל האלימות ויקדם שלום בין שני העמים, חברות התנועה נוכחות בפעילויות שטח והסברה ברחבי הארץ: חוגי בית, מפגשי שיח, נוכחות יומיומית ברשתות החברתיות, דוכני הסברה בצמתים ובשווקים, צעדות והרצאות.
בשדה הפוליטי פועלת התנועה להפעלת לחץ על מקבלי ההחלטות על ידי נוכחות בכנסת ובוועדותיה, שיחות עם פוליטיקאים, השתתפות בכנסים ובעצרות.
בתנועה פעילים חברות וחברים שמשותפת לכולן הקריאה לקידום את חזון השלום למרכז השיח הציבורי ולהשגת פתרון מדיני בהקדם.
פעילות התנועה נעשית על ידי מתנדבות ואירועים גדולים ממומנים מתרומות.
בשנת 2021 גייסה התנועה מעל מיליון שקל בפרויקט מימון המונים, על מנת לאפשר לה להמשיך בפעילותיה ולקדם יוזמות שונות מתוכננות כמו ועידת שלום אזורית, קמפיין לערעור סטיגמות המעכבות תמיכה בשלום, הקמת קבינט אזרחי למען הדרום והקמת מיצגים בנקודות ציון בארץ הקשורים לשלום.
התנועה הוקמה באוגוסט 2014 בעקבות מבצע צוק איתן.
בנובמבר 2014 הגיעו כאלף נשים לשדרות וצעדו לטקס ההשקה של נשים עושות שלום.
בקיץ 2015, במלאת שנה למבצע, מאות נשים צמו לסירוגין במשך 50 יום באוהל "צום איתן" בירושלים.
באוקטובר 2016 יצאה "צעדת התקווה" מראש הנקרה לירושלים.
האירוע הסתיים בעצרת מול בית ראש הממשלה בהשתתפות עשרות אלפי אזרחים.
בצעדה השתתפה כלת פרס נובל לשלום לימה בואי שקראה לנשים לומר את דברן ולפעול למען השלום.
בינואר 2017 בסיוע "נשים עושות שלום", הוקמה בכנסת שדולת נשים למען שלום וביטחון.
בעקבות פרסום דו"ח מבקר המדינה יוסף שפירא על מבצע צוק איתן, עמדו נשות התנועה במשמרות במשך 60 יום מול משרד הביטחון בתל אביב בדרישה לבחינת חלופות מדיניות, שעשויות יהיו לטענתן למנוע את המלחמה הבאה.
חלופות כאלו לא נבחנו והמלחמה פרצה.
ב-24 בספטמבר 2017 יצא "מסע השלום" של התנועה מהעיר שדרות לירושלים, ובו צעדו כ-3,000 נשים ישראליות ויותר מ-2,000 פלסטיניות.
במסגרת המסע הוקם מיצג שמלה בגובה 22 מטר בערבות ים המלח.
המסע הסתיים בעצרת המונית בירושלים בהשתתפות 30,000 איש.
החל ממושב החורף של הכנסת ה-20, עולות כחמישים חברות התנועה לכנסת מדי יום שני, נפגשות עם חברות וחברי הכנסת ומשתתפות בדיוני המליאה.
ב-2018 הוקם מול הכנסת אוהל האימהות ולאורך כל ימי מושב הקיץ, התקיימו בו דיונים והתארחו חברי כנסת, מובילי דעה ואישי ציבור.
הארגון יזם מעגלי שיח אזוריים באירועי מחצלות אולגה ורמת-גן.
ב-20 בספטמבר 2018, יום השלום הבינלאומי, התקיימה צעדה משער יפו לגן העצמאות בירושלים.
עם פתיחת מושב החורף של הכנסת באותה שנה יזמה התנועה את הצעת חוק "חלופות מדיניות תחילה", שנועד לחייב את מקבלי ההחלטות לבחון חלופות מדיניות לפתרון הסכסוך ולהפנות משאבי זמן, קשב וכוח אדם לחיפוש פתרונות מדיניים.
הצעת החוק לא הגיעה לדיון מוקדם בכנסת.
בנובמבר 2018 התקיים הקונגרס הבינלאומי של נשים עושות שלום.
האירוע נקרא "הסרת חסמים בדרך לשלום במזרח התיכון".
לפניו התקיים האקתון למציאת פתרונות לחסמים אלה, בו השתתפו כ-50 צעירים וצעירות מכל הארץ.
ב-18 ביוני 2020 ארגנה התנועה הפגנת מחאה במחלף השלום בתל אביב כנגד סיפוח יהודה ושומרון במסגרת תוכנית השלום של הנשיא טראמפ.
בעת מגפת הקורונה בישראל נערכו מפגשי שיח מקוונים, היו אירועים על מרפסות שהתמקדו בנושאים שקשורים בסולידריות חברתית, שלום, שוויון, ודמוקרטיה.
עם עמותת איתך - משפטניות למען צדק חברתי ואחרים התקיימו אירועים לציון 20 שנה להחלטה 1325 של מועצת הביטחון של האו"ם.
במהלך 2020 קיבל הארגון מעמד מייעץ על ידי האו"ם.
מעמד זה מאפשר לארגון להשתתף באירועים של ארגוני האו"ם הרלוונטיים ומעודד הרחבה של שיתופי פעולה עם ארגונים ומדינות בחו"ל.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע ב-2021 קראה התנועה למפלגות לכלול נשים ברשימותיהן.
התנועה אף הקימה את מדרג השלום, המדרג את היחס של מועמדות ומועמדים לכנסת להסכם מדיני עם הפלסטינים.
התנועה מקיימת סדרת סיורים ומפגשים עם תושבי ותושבות דרום המדינה, בפרויקט שנקרא: אדום ומקום בדרום - נשים עושות שלום בעוטף עזה.
במתקפת הפתע על ישראל נרצחה אחת ממשתתפות האירוע וממייסדות התנועה, ויויאן סילבר.
בשנת 2024, נכללה מייסדת הארגון, ד"ר יעל אדמי, ברשימת הנשים החשובות לשנת 2023 במגזין טיים.
גם בזמנו, הספר גרף הצלחה בינלאומית, תורגם לשבע שפות, כולל גרמנית, צרפתית ויפנית, יצא תוך זמן קצר בשש מהדורות, וזכה לשבחים והלל ממבקרים וכן מהתנועה הפמיניסטית.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, הספר חווה רנסאנס כאשר תוכניות לימודי מגדר ופמיניזם התייחסו אליו כאל טקסט אוריגינלי ומכונן של תנועת הנשים.
גישתה של גילמן בספר מגולמת בכותרת: גילמן הייתה דרוויניסטית רפורמית, והאמינה כי אבולוציה חברתית היא סוגיה מרכזית שעל החברה לדאוג לה, ושלנשים יש תפקיד חשוב באבולוציה זו.
היא ניתחה את המעמד של נשים אל מול גברים בהקשר זה, וציינה שהמין האנושי הוא היחיד בטבע בו הנקבות תלויות בזכרים לכלכלתן, ושנשים "משלמות" על כך דרך מתן שירותי משק בית או "פעולות מיניות".
היא טבעה את המונח "sexuo-economic" (כלכלה מינית) כדי לתאר מערכת זו, וראתה בהתפתחות חברתית זו עוול גדול, ומכשול להתפתחות אבולוציונית שהיא טובה במהותה.
לפערים מיניים אלו, לטענתה, יש השלכות על היכולת של נשים לתפוס את מקומן בחברה, ומתיר לגברים לקחת את כל הקרדיט על התפתחות האנושות, ובכך מוחקים את התרומה המובנית של נשים, אשר בכל מקרה ממשיכות לתרום לאבולוציה האנושית דרך ברירה טבעית ובחירת בני זוגן.
לדבריה, נשים בחברה כזו משחקות תפקיד דואלי, של אמהות וקורבנות, ומורישות את התפקידים האלה לילדותיהן, ובכך מנציחות את תפקידן של נשים כפועלות ללא שכר וכמקור לעבודה רגשית חינמית.
ושתפקידים אלו, בתורם, כולאים את הנשים במצב בו אין ביכולתן להתפתח אישית ויצירתית.
טענתה המרכזית של גילמן הייתה שהדרך לחברה טובה יותר טמונה בכך שנשים יוכלו "לעמוד על שתי רגליהן", להשיג עצמאות כלכלית וחברתית, ובכך להחזיר את האבולוציה למסלולה—ושגברים ונשים כאחד יצאו מכך נשכרים, יוכלו לממש את מלוא הפוטנציאל שלהם, וכך ייצרו חברה טובה יותר ועולם טוב יותר.
גילמן הייתה סופרג'יסטית, אך בשונה מפעילות רבות בתנועה, לא ראתה את זכות הבחירה כמפתח לשחרורן של נשים.
היא האמינה שמה שנשים צריכות זה חופש מהסטטוס הכלכלי הכוזב בו אין התאמה בין מה שנשים מייצרות ומה שהן מקבלות בתמורה.
אם כך, היא שואלת, כיצד ניתן לייצר שוויון מלא לנשים בחברה מתועשת?
ותשובתה לכך היא סדרת הצעות רדיקליות לשינוי הסדר החברתי והמבנה הכלכלי של החברה.
בין הצעותיה: למקצע את התפקידים הביתיים, כולל ניהול משק הבית וגידול ילדים.
היא סברה שאין כל ראיה שנשים שמוותרות על התפתחותן האישית הן אמהות טובות יותר, וחשבה שעדיף שמי שיודעת לגדל ילדים תעשה זאת, ובכך לשחרר נשים משעבוד ביתי.
בין אמירותיה של גילמן טמונות הנחות היסוד שלה לגבי אמהות, גידול ילדים ועבודות במרחב הביתי: היא עדיין סברה שנשים יעשו את מרבית עבודה זו, אפילו אם בתשלום וכמקצוע, ואם ניתן לשאול - מי יהיו נשים אלו?
- אפשר להסיק את התשובות מהתייחסויות אחרות של גילמן לגבי מבנה החברה הדרוויניסטית וטוהר הגזע: כל התאוריה שלה מדברת בעצם על נשים לבנות ממוצא אנגלי/צפון אירופאי, מאחר שגילמן סברה ששחורים, ומהגרים סינים וממרכז ומזרח אירופה לא יוכלו לממש עצמם בעולם הלבן (המתקדם) ושמתפקידם לעבוד בשירות החברה.
גילמן גם התנגדה להאדרת האמהות הוויקטוריאנית שראתה באמהות משהו מסתורי, קדוש ופאסיבי—אך בו זמנית האמינה שאמהות היא "חובתן המשותפת ותפארתן המשותפת" של נשים.
גילמן מהרהרת בספר על כך שנשים עניות—שאין בידן לכלכל את ילדיהן—נוטות ללדת יותר ילדים, ואילו נשים עשירות שיכולות לכלכלם, יולדות פחות.
היא סברה ש"בעידן החקלאי" ילדים רבים היו נחוצים לעבודת השדה, אך שבעידן התעשייתי ילדים רבים הם מעמסה על נשים.
גילמן טענה שמבנה חברתי מסוג זה יביא ל"אבהות טובה יותר, אמהות טובה יותר, ינקות וילדות טובים יותר, אוכל טוב יותר, בתים טובים יותר, וחברה טובה יותר".
כשיצא הספר לאור, הוא קיבל בעיקר ביקורות חיוביות, וגילמן הפכה, בן לילה, לחביבת תנועת הנשים ותומכיה.
הספר תורגם לשבע שפות, ונאמר עליו שהוא הטקסט החשוב ביותר על מעמד נשים שיצא מאז "שעבוד האישה" מאת ג'ון סטיוארט מיל.
אהבו את הספר הן מבקרים שמרנים, בהסתייגויות מסוימות, בעיקר בשל הפילוסופיה הדרוויניסטית שלה ותורת הגזע, והן מבקרים פרוגרסיביים.
המנהיגה הסופרג'יסטית קארי אן צ'פמן הכריזה עליו כ"ספר אלמותי על מעמד האישה...
המכונן מהפכה מוחלטת בגישה ברחבי הארץ, ואף בארצות אחרות, לגבי מקומה של אישה".
הספר גם נקרא "הספר המצטיין על פמיניזם".
ג'יין אדמס קראה לספר "יצירת מופת" ופלורנס קלי טענה ש"זוהי התרומה המהותית הראשונה על ידי אישה למדע הכלכלה".
היו גם ביקורות פחות מתלהבות.
בשיקגו טריביון נכתב על הספר כי הוא "חסר יופי; הוא מתחכם מידי...
אך ניתן לצטט אותו ולזכור בנקל את טענותיו".
נשים קטנות הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1994 בבימויה של ג'יליאן ארמסטרונג.
את התסריט כתבה רובין סוויקורד על פי הרומן באותו שם מאת לואיזה מיי אלקוט שיצא לאור ב-1868. זאת הגרסה הרביעית בסרט באורך מלא של הרומן.
הקודמים היו סרטים אילמים מ-1917 ו-1918, סרטו של ג'ורג' קיוקור מ-1933, והעיבוד משנת 1949 של מרווין לרוי.
הסרט יצא לאקרנים ב-21 בדצמבר 1994, והופץ בבתי הקולנוע ברחבי המדינה ב-25 בדצמבר על ידי סרטי קולומביה.
הסרט מתמקד בבנות משפחת מארץ': מאג היפה (טריני אלוורדו), ג'ו הסוערת (וינונה ריידר), בת' העדינה (קלייר דיינס) ואיימי הרומנטית (קירסטן דנסט), שגדלות בעיר קונקורד במסצ'וסטס בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית.
כשהאב נמצא הרחק במלחמה, הבנות נאבקות בבעיות קטנות וגדולות בהנחיית אימן החזקה והאוהבת שנקראת בחיבה מרמי (סוזן סרנדון).
כדי לשכוח מבעיותיהן נהנות להופיע בתיאטרון ביתי במחזות רומנטיים שכותבת ג'ו.
בבית הסמוך למשפחת מארץ' מתגורר מר לורנס העשיר (ג'ון נוויל).
נכדו של מר לורנס, תיאודור "לורי" (כריסטיאן בייל), בא לגור עם סבו ומתיידד עם בנות משפחת מארץ' ובמיוחד עם ג'ו.
מר לורנס הופך למנטור של בת', שנגינתה היפה בפסנתר מזכירה לו את בתו המנוחה.
מג מתאהבת במורה הפרטי של לורי, ג'ון ברוק (אריק סטולץ).
מר מארץ' נפצע במלחמה ומרמי נקראת כדי לטפל בו.
בהיעדרה נדבקת בת' במחלת השנית מתינוק של משפחה שכנה.
מג וג'ו שולחות את איימי להתגורר עם דודתם כדי שלא תידבק אף היא.
לפני מחלתה של בת' ג'ו הייתה בת לוויה לדודה מארץ', אמנם ג'ו לא הייתה מרוצה מהמשרה, אבל היא קיוותה שדודתה תיקח אותה יום אחד לאירופה.
כשמצבה של בת' מחמיר, מזעיקים את מרמי והיא חוזרת ומטפלת בה עד להחלמתה בחג המולד.
מר לורנס נותן לבת' במתנה את הפסנתר של בתו, מג מקבלת את הצעת הנישואים של ג'ון ברוק, ומר מארץ' מפתיע את משפחתו כשהוא חוזר לביתו מן המלחמה.
מג (כעת בת עשרים) מתחתנת עם ג'ון.
לורי מסיים את לימודיו בקולג' ומציע נישואים לג'ו (בת ה-19), ומבקש ממנה לנסוע איתו ללונדון.
ג'ו מבינה שהיא חושבת עליו יותר כאח מאשר כאהוב ומסרבת להצעת הנישואים.
בהמשך צפויה לג'ו אכזבה נוספת כשהדודה מארץ' מחליטה לקחת איתה לאירופה את איימי בת ה-17 (כעת בגילומה של סמנתה מתיס).
ג'ו עוזבת לניו יורק כדי לממש את חלומה להיות סופרת ולחוות את החיים.
שם היא פוגשת את פרידריך באר (גבריאל ביירן) פרופסור גרמני שמאתגר אותה מבחינה אינטלקטואלית.
הוא מציג בפניה את עולם האופרה והפילוסופיה, ומעודד אותה לכתוב סיפורים טובים יותר מאשר המלודרמות הוויקטוריאניות שהיא כתבה עד כה.
באירופה איימי פוגשת את לורי.
היא מתאכזבת לראות שהוא מבזבז את זמנו בבטלה וחוסר אחריות, ונוזפת בו על כך שהוא מחזר אחריה רק כדי להיות חלק ממשפחת מארץ'.
הוא מצידו גם גוער בה במרירות על כך שהיא מחזרת אחר אחד מחבריו העשירים רק בגלל עושרו.
לורי משאיר מכתב לאיימי ומבקש ממנה לחכות לו עד שיבצע את עבודתו בלונדון עבור סבו, כדי להיות ראוי לה.
ג'ו נקראת לחזור הביתה כדי לראות את בת' בת ה-18, שגוססת בשל ההשפעות של מחלת השנית ממנה סבלה בארבע השנים האחרונות.
ג'ו מסתגרת בעליית הגג ומתחילה לכתוב את סיפור חייה.
עם השלמת הכתיבה היא שולחת את כתב היד לפרופסור באר.
בינתיים מג יולדת תאומים, דמי ודייזי.
מתקבל מכתב מאיימו בו היא מספרת שהדודה מארץ' חולה מידי מכדי לנסוע, ולכן איימי נאלצת להישאר איתה באירופה.
לורי שנמצא בלונדון מקבל מכתב מג'ו על דבר מותה של בת', ושאיימי נמצאת בעיר ווה.
לורי נוסע מיד להיות לצדה של איימי.
השניים חוזרים לבית משפחת מארץ כבעל ואישה, להפתעתה הרבה ולשמחתה של ג'ו.
הדודה מארץ' מתה ומורישה לג'ו את ביתה.
ג'ו מחליטה להפוך את הבית לבית ספר.
פרופסור באר מגיע עם הגהות לכתב היד של ג'ו.
אבל הוא בטעות חושב שג'ו התחתנה עם לורי, והוא עוזב לכיוון המערב.
ג'ו רצה אחריו ומסבירה את אי ההבנה.
היא מתחננת בפניו שלא יעזוב, הוא מציע לה נישואים והיא מסכימה בשמחה.
וינונה ריידר – ג'וזפין "ג'ו" מארץ', צעירה שאפתנית הרוצה להיות סופרת מצליחה.
גבריאל ביירן – פרידריך באר, פרופסור מבוגר שמתאהב בג'ו כשהוא פוגש אותה בניו יורק, ולבסוף נושא אותה לאישה.
טריני אלוורדו – מרגרט "מג" מארץ', הבת הבכורה במשפחת מארץ'.
היא מתחתנת עם המורה הפרטי של לורי, ג'ון ברוק, ויולדת תאומים, בן ובת.
מרגרט מכונה בבית בשם דייזי.
קירסטן דנסט וסמנתה מתיס – איימי מארץ', היא הצעירה בבנות משפחת מארץ'.
שלא כמו אחיותיה הגדולות יש לה תלתלים זהובים ועיניים כחולות.
היא מתחתנת עם לורי והופכת לציירת מצליחה.
איימי היא הדמות היחידה שמגולמת על ידי שתי שחקניות שונות.
דנסט גילמה אותה כבת 12 בחציו הראשון של הסרט, ומתיס גילמה אותה כאישה צעירה בחציו השני של הסרט.
קלייר דיינס – אליזבת "בת" מארץ', הבת השלישית במשפחת מארץ' היא פסנתרנית מחוננת.
היא ביישנית, טובת לב, חביבה, נעימה ונאמנה.
בגיל 14 נדבקה במחלת השנית שפגעה בלבה וגרמה למותה בגיל 18.
כריסטיאן בייל – תאודור "לורי" לורנס, השכן הצעיר והחבר הטוב ביותר של ג'ו בנעוריה.
אחר כך הוא מציע לה נישואים אבל היא מסרבת לו.
אריק סטולץ – ג'ון ברוק, המורה הפרטי של לורי שבסופו של דבר מתחתן עם מג.
ג'ון נוויל – מר ג'יימס לורנס, סבו של לורי, ושכן טוב למשפחת מארץ'
מרי ויקס – הדודה מארץ', בת המשפחה היחידה שעדיין יש ברשותה הון רב.
עם מותה היא מורישה את ביתה לג'ו שהופכת את המקום לבית ספר לבנים.
סוזן סרנדון – מרגרט "מרמי" מארץ', אם המשפחה ואישה אוהבת למר מארץ'.
מתיו ווקר – מר מארץ', אבי המשפחה, הבעל האוהב והמסור של מרמי.
פלורנס פטרסון – האנה, סוכנת הבית הנאמנה של משפחת מארץ'.
הבנות מתייחסות אליה כאל חברה טובה מאשר כאל משרתת.
ג'יין מורטיל – סאלי מופאט, חברתה הטובה של מג, היא עשירה ומצליחה.
רוג'ר איברט מהשיקגו סאן-טיימס נתן לסרט 3 וחצי כוכבים ותיאר אותו במילים "סיפור מפתיע ומחוכם המגולל את עלילת ספרה המפורסם של לואיזה מיי אלקוט".
אדוארד גוטמן מסן פרנסיסקו כרוניקל כתב על הסרט שהוא "מיוצר בקפידה ומשוחק בחום".
באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט ציון של 90% המבוסס על 30 סקירות בממוצע של 7.5 מתוך 10.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר, בהם פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לווינונה ריידר, פרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר לקולין אטווד (שהיה מועמד גם לפרס באפט"א באותה קטגוריה), ופרס המוזיקה המקורית למלחין תומאס ניומן, שזכה בפרס BMI למוזיקה בסרט קולנוע.
וינונה ריידר נבחרה לשחקנית הטובה ביותר מטעם חוג מבקרי הקולנוע של קנזס.
קרסטן דנסט זכתה בפרס האמן הצעיר ובפרס איגוד מבקרי הקולנוע של בוסטון על הופעותיה בסרט "נשים קטנות" ובסרט "ראיון עם הערפד".
רובין סוויקורד הייתה מועמדת לפרס גילדת הכותבים של אמריקה לתסריט המעובד הטוב ביותר, אבל הפסידה לאריק רות' על הסרט "פורסט גאמפ".
נשים קטנות היא מיני-סדרה אמריקאית בשני חלקים משנת 1978. את הסדרה ביים דייוויד לוול ריץ' והיא מבוססת על הרומן "נשים קטנות" מאת לואיזה מיי אלקוט שיצא לאור ב-1868. את התסריט כתבה סוזאן קלאוזר וזהו העיבוד החמישי לרומן הקלאסי של אלקוט.
הקודמים היו סרטי קולנוע שיצאו לאקרנים ב-1917, 1918, 1933 ו-1949. צוות השחקנים כולל את סוזן דיי, מרדית' בקסטר בירני, אן דאסנברי, איב פלאמב, דורותי מקגוויר, ויליאם צ'לרט, גריר גרסון, רוברט יאנג, ויליאם שאטנר וריצ'רד גילילנד.
אורך המיני-סדרה הוא שלוש שעות.
היא הופקה על ידי חברת Universal Television, ושודרה לראשונה בשני חלקים ברשת NBC ב-2 וב-3 באוקטובר 1978.
המיני-סדרה מגוללת את סיפור חייהן ואהבותיהן של ארבע האחיות לבית מארץ' – ג'ו (סוזן דיי), מג (מרדית' בקסטר בירני), איימי (אן דאסנברי) ובת' (איב פלאמב) – שחיות בקונקורד שבמסצ'טסס בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית.
אביהן יוצא למלחמה ועל האחיות להסתמך זו על זו כדי לעמוד נוכח הטרגדיות הקטנות והגדולות בחייהן.
סוזן דיי – ג'וזפין "ג'ו" מארץ'
מרדית' בקסטר – מג מארץ'
איב פלאמב – אליזבת "בת'" מארץ'
אן דאסנברי – איימי מארץ'
דורותי מקגוויר – מרמי מארץ'
ויליאם צ'לרט – ג'ונתן מארץ'
גריר גרסון – הדודה קתרין מארץ'
רוברט יאנג – סבא ג'יימס לורנס
ריצ'רד גילילנד – תאודור "לורי" לורנס
ויליאם שאטנר – פרופסור פרידריך באר
קליף פוטס – ג'ון ברוק
ג'ויס בוליפנט – גברת קירקה
ג'ון דה לנסי – פרנק ווהן
קרלין ווטקינס – סאלי גרדינר
1979 – פרס אמי לעיצוב אמנותי מצטיין לסדרת טלוויזיה
1979 – פרס אמי לצילום מצטיין בסדרת טלוויזיה
המיני-סדרה "נשים קטנות" יצאה על גבי שני תקליטורים (DVD) בהפצת Koch Vision ב-9 באוקטובר 2007. באוגוסט 2014 יצאה הסדרה על גבי DVD יחיד בהפצת Entertainment One.
נשים קטנות הוא סרט דרמה אילם משנת 1917 בבימויו של אלכסנדר באטלר, ובכיכובן של דייזי בארל, מרי לינקולן ומינה גריי.
זהו העיבוד הקולנועי הראשון שנעשה על פי הרומן "נשים קטנות" מאת לואיזה מיי אלקוט.
דייזי בארל – איימי מארץ'
מרי לינקולן – מג מארץ'
מינה גריי – מרמי מארץ'
רובי מילר – ג'ו מארץ'
מילטון רוזמר – תאודור לורנס
מוריאל מיירס – בת' מארץ'
רוי טראוורס – ג'ון ברוק
ליונל ד'אראגון – מר לורנס
פלורנס נלסון – הדודה מארץ'
ברט דרלי – הכומר מארץ'
מולי ווהן – סאלי מופאט
ויוויאן טרמיין – בל מופאט
סילביה קאוואלו – אן מופאט
נשים קטנות הוא סרט דרמה אילם אמריקאי משנת 1918 בבימויו של הארי נולס.
התסריט נכתב על ידי אן מקסוול והוא מבוסס על הרומן באותו שם מאת לואיזה מיי אלקוט.
בסרט מככבים איזבל למון, דורותי ברנרד, ליליאן הול, פלורנס וקונרד נייג'ל.
הסרט יצא לאקרנים ב-10 בנובמבר 1918 בחברת פראמאונט.
איזבל למון – מג מארץ'
דורותי ברנרד – ג'ו מארץ'
ליליאן הול – בת' מארץ'
פלורנס פין – איימי מארץ'
קונרד נייג'ל – לורי לורנס
הנרי האל – ג'ון ברוק
ג'ורג' קלסון – מר מארץ'
ג'וליה הארלי – הדודה מארץ'
לין האמונד – פרופ' באר
פרנק דה ורנון – מר לורנס
נשים קטנות הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1933, בבימויו של ג'ורג' קיוקור ובכיכובן של קתרין הפבורן, ג'ואן בנט, פרנסס די וג'ין פארקר.
התסריט שנכתב בידי שרה י' מייסון וויקטור הירמן מבוסס על הרומן באותו שם מאת לואיזה מיי אלקוט שיצא לאור ב-1868.
הסרט הוא העיבוד השלישי לקולנוע של הספר.
שני סרטי ראינוע יצאו לפניו.
ב-1917 יצא סרט עם מינה גריי, וב-1918 יצא סרט אילם נוסף עם דורותי ברנרד.
אחרי הגרסה הקולנועית הראשונה הופק ב-1949 עיבוד נוסף בכיכובם של ג'ון אליסון, אליזבת טיילור ופיטר לופורד וב-1994 יצא לאקרנים הסרט "נשים קטנות" בכיכובה של וינונה ריידר.
העלילה מתרחשת בקונקורד שבמסצ'וסטס בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית.
הסרט מתמקד במאבקיהן ובהרפתקאותיהן של ארבע האחיות לבית מארץ' ואימן האוהבת, המכונה בחיבה בשם מרמי (בגילומה של ספרינג ביינגטון).
המשפחה מחכה לשובו מהמלחמה של האב המשרת כקולונל וכומר בצבא האיחוד.
ג'ו (קתרין הפבורן) היא נערה נמרצת שמשמשת כבת לוויה לדודתה האמידה (עדנה מיי אוליבר).
היא חולמת להיות סופרת מצליחה, ובינתיים היא כותבת מחזות שאחיותיה מבצעות לפני קהל ילדים.
איימי (ג'ואן בנט) היא יפה אבל אנוכית.
מג (פרנסס די) עובדת כתופרת, ובת' העדינה (ג'ין פארקר) מתאמנת בנגינה על קלאוויקורד, כלי נגינה ישן שזקוק לכוונון.
הבנות מתיידדות עם לורי (דאגלס מונטגומרי), צעיר שמגיע לגור עם סבו, מר לורנס (הנרי סטיבנסון), השכן העשיר של משפחת מארץ'.
הן מוזמנות לנשף מפואר בבית משפחת לורנס, ושם פוגשת מג את המורה הפרטי של לורי, ג'ון ברוק (ג'ון לודג').
במהלך החודשים הבאים ג'ון מחזר אחרי מג, סיפור קצר ראשון מאת ג'ו יוצא לאור, ובת' מקבלת את הצעתו של מר לורנס, לבוא ולנגן בפסנתר שבביתו.
מרמי מגלה שבעלה מחלים מפציעה בבית חולים בוושינגטון, והיא נוסעת אליו כדי לטפל בו.
בהיעדרה בת' נדבקת מתינוק של השכנים במחלת השנית.
היא מחלימה אבל בבריאות רופפת.
ההורים חוזרים הביתה, ומג מתחתנת עם ג'ון.
לורי מצהיר על אהבתו בפני ג'ו, אבל היא דוחה את הצעת הנישואים שלו.
ג'ו עוברת לגור בניו יורק ולפתח את קריירת הכתיבה שלה.
היא גרה בחדרים שכורים שם היא פוגשת את פרופסור באר (פול לוקאס) בלשן גרמני עני.
בעזרתו ובעידודו ג'ו משפרת את הכתיבה שלה, ופותרת את סבך רגשותיה לגבי לורי.
מצבה הבריאותי של בת' מתדרדר והיא קרובה למות.
ג'ו חוזרת לקונקורד כדי להיות איתה.
אחרי מותה של בת', מגלה ג'ו שאיימי, אותה לקחה הדודה מארץ' כבת לווייתה באירופה, התאהבה בלורי והסכימה להינשא לו.
פרופסור באר מגיע מניו יורק כדי להציע נישואים לג'ו, והיא מקבלת את הצעתו.
אחר כך איימי ולורי מתחתנים.
קתרין הפבורן – ג'וזפין "ג'ו" מארץ'
פרנסס די – מרגרט "מג" מארץ'
ג'ואן בנט – איימי מארץ'
ג'ין פארקר – אליזבת' "בת'" מארץ'
ספרינג ביינגטון – מרמי מארץ'
דאגלס מונטגומרי – תיאודור "לורי" לורנס
פול לוקאס – פרופסור באר
עדנה מיי אוליבר – הדודה מארץ'
הנרי סטיבנסון – מר לורנס
ג'ון דייוויס לודג' – ברוק
הארי ברספורד – דוקטור בנגס
סלזניק לא קיבל קרדיט על עבודתו בסרט, אבל הוא חזר ל-RKO מ-MGM כדי לפקח על ההפקה.
לבקשתה של הפבורן מעצב התלבושות וולטר פלונקט יצר את שמלתה לדמות של ג'ו על פי תלבושת בתמונה של סבתה מצד אימה.
פלונקט עיצב מחדש את התלבושות של ג'ואן בנט כדי להסתיר את עובדת היותה בהיריון מתקדם.
בנט לא סיפרה על הריונה לג'ורג' קיוקור כשהוא ליהק אותה לתפקיד.
לואיס קלוסר הייל לוהקה לשחק בתפקיד הדודה מארץ'.
אחרי מותה ב-26 ביולי 1933, החליפה אותה השחקנית עדנה מיי אוליבר.
תקציב הסרט היה מיליון דולר.
4,000 איש עבדו במהלך השנה של הפקת הסרט.
3,000 פריטים שונים בהם תלבושות, ריהוט, ואביזרים ביתיים נבדקו שהם מתאימים לתקופה.
הוב ארווין, אמן ומעצב פנים, נשכר כדי לפקח על עיצוב הסט.
ביתה של לואיזה מיי אלקוט במסצ'וסטס שימש כמודל לבית משפחת מארץ' בסרט.
צילומי החוץ נערכו באגם לנקסטר בסאנלנד, פרובידנציה רנץ' בהוליווד הילד, ובוורנר ברוס רנץ' בפסדינה.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה ב-16 בנובמבר 1933 באולם המוזיקה רדיו סיטי.
הוא שבר שיאי צפייה ונרשמו רווחים של 100,000 דולר בשבוע הראשון להקרנתו.
מייסון ובעלה ויקטור הירמן זכו בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר והפסיד לסרט "תהלוכה".
ג'ורג' קיוקור היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר והפסיד לפרנק לויד.
נשים קטנות הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1949 המבוסס על הרומן באותו שם מאת לואיזה מיי אלקוט.
התסריט והמוזיקה של הסרט לקוחים מהגרסה הקולנועית משנת 1933 בכיכובה של קתרין הפבורן.
הסרט צולם בטכניקולור וביים אותו מרווין לרוי.
את התסריט כתבו סאלי בנסון, ויקטור הירמן, שרה י' מייסון ואנדרו סולט.
המוזיקה המקורית היא מאת אדולף דויטש ומקס שטיינר.
בסרט מככב השחקן האיטלקי רוסאנו בראצי בהופעת בכורה בקולנוע האמריקאי.
סר סי אוברי סמית' שהקריירה שלו נמשכה ארבעה עשורים, נפטר ב-1948. "נשים קטנות" היה הסרט האחרון בו השתתף.
בעיירה קונקורד שבמסצ'וסטס בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית חיות האחיות לבית מארץ' – מג (ג'נט לי), ג'ו (ג'ון אליסון), איימי (אליזבת טיילור) ובת' (מרגרט או'בראיין) – יחד עם אמן בעוני יחסי, אחרי שאביהן הפסיד את רכושו לאיש עסקים חסר מצפון.
בעוד שמר מארץ' (ליאון איימס) משרת בצבא האיחוד, גברת מארץ' (מרי אסטור), המכונה בפי בנותיה "מרמי", שומרת על המשפחה מאוחדת ומלמדת את הבנות לתת לאלה שמזלם לא שפר עליהם, במיוחד לקראת חג המולד הקרב.
על אף שאיימי המפונקת לעיתים קרובות רוטנת על מצבם הכלכלי והעדר העושר והסטטוס החברתי, ג'ו מבדרת את כולם בסיפורים ומחזות שהיא כותבת, ובת' הרגישה והביישנית מלווה את ההפקות הביתיות בנגינה בפסנתר שאינו מכוון.
ג'ו הנמרצת, טומבוי בהופעתה, מתיידדת עם תיאודור "לורי" לורנס (פיטר לאופורד), נכדו של השכן העשיר של משפחת מארץ', ג'יימס לורנס (סי אוברי סמית').
בהמשך אותו חורף ג'ו מרשימה את מר לורנס בהגינותה ובהשפעתה החיובית אל לורי, והוא מזמין את האחיות מארץ' לנשף בביתו המפואר.
בנשף מחזר אחרי מג המורה הפרטי של לורי, ג'ון ברוק (ריצ'רד סטאפלי).
ג'ו מסכימה לרקוד עם לורי כשנדמה להם שאין איש בסביבה, אבל איימי ובת' צופות בהם במעלה המדרגות.
התנהגותו המחוספסת של מר לורנס מתרככת כשהוא פוגש את בת', שמזכירה לו את נכדתו האהובה שמתה.
כשהוא מגלה שהיא נגנית מוכשרת, הוא מציע לה לבוא לביתו ולנגן בפסנתר הגדול כרצונה.
הערב מסתיים בנימה שלילית כשאיימי ובת' שומעות את גברת גרדינר (איזבל רנדולף) ובתה מרכלות על מרמי.
ככל שהשבועות עוברים גוברת אהבתו של לורי לג'ו, אבל היא דוחה אותו כמחזר, וטוענת שהיא אוהבת אותו כחבר, ולעולם לא תינשא לו.
בינתיים ג'ו מנסה לדכא את רגשותיה העמוקים של מג למר ברוק, מחשש שנישאים ינתקו את הקשר בין האחיות.
האביב מגיע, ומרמי מקבלת הודעה שמר מארץ' נפצע והוא נשלח לבית חולים צבאי בוושינגטון די.
ג'ו מבקשת מדודתה העשירה (לוסיל ווטסון) כסף עבור הנסיעה ברכבת למרמי, אבל השתיים מתווכחות כשג'ו חסרת הסבלנות מסרבת להיענות לדרישותיה של הדודה מארץ'.
אחר כך הדודה הולכת לקראת המשפחה ונותנת להם כסף, אבל ג'ו כבר מכרה את שערה היפה עבור הכסף לנסיעה.
בהיעדרה של מרמי בת' תופסת את מקומה בעזרה לשכנים ונדבקת במחלת השנית.
האחיות המודאגות והמבוהלות מבינות כמה הן תלויות במרמי.
כשהאם חוזרת, החום של בת' יורד, וכל המשפחה מתאחדת כשלורי מביא בהפתעה את מר מארץ'.
אחרי כמה חודשים מג מתחתנת עם מר ברוק, ולורי מציע נישואים לג'ו, אבל היא מסרבת לו, ומסבירה שהיא רוצה להקדיש את חייה לכתיבה.
לורי המאוכזב עוזב אותה ונוסע לאירופה.
ג'ו עצובה מכך שאיבדה גם את מג וגם את לורי, החבר הטוב ביותר שלה, עוברת לגור בניו יורק ולקדם את הקריירה שלה.
בבית של משפחת קירקה, שם היא מתאכסנת, ג'ו פוגשת את פרופסור באר (רוסאנו בראצי), המורה לגרמנית של ילדי המשפחה.
הוא מציג בפניה את המוזיאונים לאמנות ואת האופרה.
באר מסכים לקרוא את סיפוריה של ג'ו, אבל היא נפגעת מהביקורת שלו עליהם.
ג'ו מרגישה זנוחה בגלל לורי, ופגועה מכך שהדודה מארץ' שהבטיחה לקחת אותה לאירופה, לקחת במקומה את איימי.
פרופסור באר מנחם את ג'ו ומציע לה לכתוב מהלב.
ג'ו מחליטה לחזור הביתה שם עזרתה נדרשת כי בת' חולה מאוד.
כשג'ו מגיעה לבית המשפחה הכמעט ריק, היא מגלה שבת' נוטה למות, והיא מטפלת במשך שבועות אחדים בנערה האמיצה הנושאת את סבלה ללא תלונות.
אחרי מותה של בת' ג'ו משככת את יגונה בכתיבת רומן בשם "בת' שלי", אותו היא שולחת לפרופסור באר.
בהמשך מג, כעת אמא לתאומים, מספרת לג'ו בעדינות שלורי ואיימי התאהבו באירופה והם עומדים להתחתן.
על אף שג'ו שמחה עבור בני הזוג, היא מבינה לראשונה כמה היא בודדה, ורוצה להיות נאהבת.
לורי ואיימי חוזרים כבעל ואישה, ומשפחת מארץ' חוגגת בשמחה את איחוד המשפחה.
החגיגה נקטעת כשפרופסור באר מגיע עם הרומן של ג'ו, אותו הוא דאג להוציא לאור.
אולם כשלורי פותח לפניו את הדלת, באר מניח בטעות שג'ו התחתנה, והוא בנימוס מסרב להזמנתו של לורי להצטרף אליהם.
ג'ו משיגה אותו, וכשהיא מסבירה את המצב השנים מתחבקים והוא מציע לה נישואים.
ג'ו מקבלת בשמחה את הצעתו, ומובילה את בעלה לעתיד לבית החמים שם מחכה להם כל המשפחה.
רוסאנו בראצי – פרופסור באר
לוסיל ווטסון – הדודה מארץ'
סר סי אוברי סמית' – מר לורנס
ליאון איימס – מר מארץ'
הארי דאוונפורט – ד"ר ברנס
ריצ'רד סטפלי – ג'ון ברוק
קוני גילקריסט – גברת קירקה
הסרט תוכנן לצאת ב-1948, אבל הקרנת הבכורה נדחתה עד למרץ 1949 והוצגה כאטרקציה לחג הפסחא באולם המוזיקה רדיו סיטי בניו יורק.
הסרט "נשים קטנות" היה לאחד משוברי הקופות של שנת 1949. לפי הרישומים ב-MGM ההכנסות של הסרט בארצות הברית ובקנדה היו 3,425,000 דולר, ובשאר העולם 2,495,000 דולר.
1950 – פרס אוסקר להפקה האמנותית הטובה ביותר (צבע), לסדריק גיבונס, פול גרויס, אדווין בי ויליס, ג'ק די מור
1950 – פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר (צבע), לרוברט פלנק וצ'ארלס שונבאום
בגרסה זו בת' מארץ' (מרגרט או'בראיין) היא צעירה בשנים אחדות מאיימי מארץ' (אליזבת טיילור), בעוד בספר בת' מבוגרת יותר מאיימי.
במקום הפגישה הראשונה בין ג'ו ולורי במסיבת ערב השנה החדשה, הם נפגשים כשהבנות למשפחת מארץ' לוקחות את ארוחת הבוקר למשפחת האמל.
כמו כן ג'ו מבקרת את לורי כשהוא חולה בביתו.
במסיבה של ערב השנה החדשה כל ארבע הבנות משתתפות ולא רק מג וג'ו.
הן עוזבות את המקום מוקדם כי בת' כועסת כשהיא שומעת אנשים מרכלים על אמה.
בתחילת הספר האחיות מקבלות דולר אחד כל אחת והן מחליטות לקנות מתנה לאמן.
בסרט הן אכן קונות מתנה בסופו של דבר, אבל לפני כן הן קונות דברים לעצמן.
בספר גברת מארץ' מוציאה את איימי מבית הספר כשהמורה שלה, מר דייוויס, מכה אותה בסרגל על ידה.
בסרט היא בצרות כי היא מציירת על לוח הצפחה שלה, אבל היא לא מקבלת מכות.
סלזניק התכוון להפיק את הסרט.
הצילומים החלו בספטמבר 1946, אבל הוא החליט שאינו יכול להתמודד עם הפקה גדולה נוספת, אחרי המאמץ של צילומי "דו-קרב בשמש", ולכן מכר את הזכויות והתסריט ל-MGM.
הקאסט של סלזניק כלל את ג'ניפר ג'ונס (ג'ו), דיאנה לי (איימי), במבי לין (בת'), רונדה פלמינג (מג) ואן רוויר (מרמי).
נשים וילדים תחילה הוא שמו של קוד מוסרי לפיו במצבי חירום ימיים (ובהשאלה, גם במצבי חירום אחרים כמו שרפה) יש לתת עדיפות להצלת נשים וילדים ורק לאחר מכן להצלת גברים.
קוד זה, המכונה 'החוק הבלתי כתוב של הים', מהווה נורמה מוסרית אולם הוא אינו מוסדר בשום תקנה או חוק רשמי.
ייתכן כי המושג 'נשים וילדים תחילה' נטבע לאחר טביעתה של אוניית הצי הבריטי, אה"מ בירקנהד בשנת 1852. ביום האסון, היו על האונייה 480 חיילים בריטים ובערך 26 ילדים ונשים.
כאשר האונייה החלה לטבוע, הקולונל סיטון הורה לחיילים לעמוד בצד ולאפשר לילדים ולנשים להיכנס אל סירות ההצלה המעטות.
לפי דיווחים, כאשר סיטון הבין כי חייליו עשויים לשחות אל סירות ההצלה שהחלו להתרחק מהאונייה השוקעת ולגרום לטביעתן, הוא שלף את חרבו והורה לחייליו לעמוד במקום ולאפשר לסירות להתרחק.
כל החיילים פרט לשלושה נשמעו להוראות ורובם טבעו או נטרפו על ידי כרישים.
מתוך 643 אנשים, רק 193 ניצלו וביניהם כל הילדים והנשים שהיו באונייה.
לאחר אסון זה, נוהג 'נשים וילדים תחילה', קיבל את הכינוי "תרגולת בירקנהד" (Birkenhead Drill), והפך לאתוס.
הסופר רודיארד קיפלינג שיבח ופיאר את תרגולת בירקנהד בשירו "Soldier an' Sailor Too".
בשנת 1912 טבעה האונייה הבריטית טיטניק בצפון האוקיינוס האטלנטי.
אירוע זה זכה לתשומת לב תקשורתית גדולה במיוחד, וסיפורים על אודות פינוי האונייה שימשו כדוגמה להתנהגות אבירית: במהלך הפינוי, קפטן האונייה, אדוארד סמית', הורה על קיום הנוהג 'נשים וילדים תחילה' לפיו לילדים ולנשים ניתנה עדיפות לתפוס מקום בסירות ההצלה, וקצינים ירו בגברים שלא צייתו לפקודה זו.
שיעורי ההישרדות של הנשים והילדים היה גבוה פי שלושה מהגברים: 70% מהנשים ומהילדים שהיו על האונייה שרדו לעומת 20% גברים.
למרות האתוס שהתפתח סביב הקוד 'נשים וילדים תחילה', ניתוח סיסטמטי מראה כי באסונות ים, הנוהג 'כל אדם לעצמו' דומיננטי הרבה יותר מהנוהג 'נשים וילדים תחילה', וכי שיעורי ההישרדות של נשים וילדים באסונות ימיים קטנים הרבה יותר משיעורי ההישרדות של גברים.
לדוגמה: כשהאונייה SS Arctic טבעה בשנת 1854, רק 88 שרדו מתוך 400 נוסעים, וכל הנשים והילדים שהיו על הספינה מתו.
במקביל, נמצא כי בתשע מתוך 18 התאונות היה לצוות יתרון על הנוסעים.
הצוות בדרך כלל מקבל התרעה על התאונה מוקדם יותר, מכיר טוב יותר את הספינה ומנוסה יותר בים.
צוותי הספינות הורכבו מרוב מוחלט של גברים, לכן, סיכויי ההישרדות של הצוותים גבוהים יותר משמעותית.
באסון האונייה SS Arctic רק 24 נוסעים שרדו לעומת 61 חברי צוות.
בתחילת מלחמת חרבות ברזל נחטפו גברים, נשים וילדים.
כחודש לאחר הלחימה התקיימה עסקת שחרור החטופים ישראל–חמאס.
בעסקה זאת שוחררו מבין הישראלים נשים וילדים תחילה.
ההצדקה של הקוד המוסרי 'נשים וילדים תחילה' מתבססת ככל הנראה על ההנחה לפיה לגברים יש סיכוי גדול יותר לשרוד במצבים מסכני חיים זאת משום שהם בממוצע חזקים יותר מנשים.
הישרדות עשויה להיות קשורה ביכולות פיזיות כמו ריצה מהירה יותר ומסת שריר גדולה יותר שיכולה להועיל בפינוי מכשולים מדרכי המילוט, וכן בתכונות מנטליות כמו אגרסיביות ותחרותיות שהן שכיחות יותר בקרב גברים.
מהנתונים עולה כי במקרי חירום ימיים רווחת יותר הנורמה לפיה 'כל אדם לעצמו' מאשר 'נשים וילדים תחילה': מתוך 18 אסונות ימיים, רק בשני אסונות (בטיטניק ובאה"מ בירקנהד) לנשים היה יתרון הישרדותי על פני גברים.
ב-11 מקרים נמצא שלגברים היה יתרון הישרדותי, ובחמישה מקרים לא הייתה עדות ברורה להבדלי הישרדות בין גברים לנשים.
מתוך 18 מקרים, רק בחמישה ניתנה ההוראה 'נשים וילדים תחילה'.
נמצא כי 17.9% מהנשים שרדו לעומת 34.6% מהגברים.
בנוסף נמצא כי לילדים יש את הסיכוי הנמוך ביותר לשרוד.
עוד נמצא כי שיעורי הישרדותם של נשים וילדים עולים במצבי חירום בהם הקפטן מורה על הנוהג 'נשים וילדים תחילה'.
עזרה של אנשים לאחרים לא מעידה בהכרח על ההעדפות האישיות שלהם.
מחקרים מצאו כי אנשים מכפיפים את עצמם לנורמות אם הפרה של אותן הנורמות טומנת בחובה ענישה (לרבות ענישה מגורם שלישי כמו גינוי מוסרי וחרם).
בניגוד לאסונות אחרים (כמו פיגועי טרור, צונמי ורעידות אדמה) אסונות ימיים מאופיינים בנוכחותו של מנהיג, ולו יש את הכוח להכפיף את אנשי הצוות והנוסעים למרותו במצבי חירום.
מבחינת חברתית, קיימת צפייה גדולה יותר מגברים לנהוג בגבורה ולעזור במצבי חירום, ומנשים קיימת הצפייה לטפל במצבים ארוכי טווח (לסעוד למשל).
במצב בו עזרה לזולת עלולה להגדיל מאוד את הסיכוי למות – רבים עשויים להעדיף להציל את עצמם במקום לעזור לאחרים.
ייתכן כי מעשי גבורה והקרבה של גברים באסונות ים היו תופעה רגילה במאה ה-19 ובתחילת מאה 20, בהם גורל הילדים והנשים הוכרע בידי הגברים, אולם עם עליית חברות שוויוניות, נשים יותר ויותר הצליחו לשרוד באסונות ים בזכות תושייתן שלהן.
כמו כן, ייתכן כי גורם הזמן משפיע על הנוהג 'נשים וילדים תחילה' במצבי חירום ימיים.
בשנת 1915 טובעה אוניית לוסיטניה על ידי צוללת גרמנית.
על אף הקריאה לפנות קודם נשים וילדים, הוראה זו לא מומשה, וההתנהגות לפיה 'כל אדם עצמו' הייתה דומיננטית.
אונייה זו טבעה תוך 18 דקות בלבד, זאת לעומת זמן הטביעה של הטיטניק שארך שעתיים וארבעים דקות, ובה הנוהג התקיים.
בסרט טיטניק משנת 1997, מופיעות מספר סצנות המתייחסות לנוהג 'נשים וילדים תחילה'.
בפרק 'השרפה' בסדרה סיינפלד, ג'ורג' קוסטנזה מבחין באש במהלך מסיבת יום הולדת, ונמלט מהמקום תוך כדי דחיפה של נשים קשישות וילדים שעומדים בדרכו.
לאחר מכן, הוא נאלץ להתמודד עם גינוי מוסרי ולהצדיק את מעשיו.
בשיר "Idioteque" מהאלבום Kid A של להקת הרוק האלטרנטיבי האנגלית רדיוהד מתואר תרחיש סוף העולם ונאמר שעל הנשים והילדים להיכנס לבונקר ראשונים.
נשים קטנות היא דרמה תקופתית של ה-BBC משנת 2017, עיבוד לרומן באותו שם מאת לואיזה מיי אלקוט שיצא לאור ב-1868. את התסריט כתבה היידי תומאס וביימה ונסה קזוויל.
המיני-סדרה כוללת שלושה פרקים והיא שודרה לראשונה בערוץ BBC One ביום הקופסאות של שנת 2017 ובשני הימים הבאים.
צוות השחקנים כולל את וילה פיצג'רלד, אמילי ווטסון, מייקל גמבון, ג'ונה האוור-קינג ואנג'לה לאנסברי.
מרגרט "מרמי" מארץ' – אמילי ווטסון
רוברט מארץ' – דילן בייקר
מג מארץ' – וילה פיצג'רלד
ג'ו מארץ' – מאיה הוק
בת' מארץ' – אנס אלווי (Annes Elwy)
איימי מארץ' – קתרין ניוטון