tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2011 בצאתו של אלבום האולפן השני שלה, לאבין החלה להופיע בסגנון גותי והתלבשה בבגדי חצאית טוטו שחורה ופיתחה תדמית המתארת חרדה.
במהלך תקופתה שנות אלבומה "The Best Damn Thing", לאבין החלה לשנות כיוונים בתדמיתה וצבעה את שערה השטני לבלונדיני עם פס וורד ולבשה תלבושות נשיות בהן נכללו ג'נס ועקבים גבוהים ודגמנה למגזינים כגון הרפרס בזאר.
בראיון התייחסה לסגנונה החדש ואמרה כי, "אני לא באמת מתחרטת על שום דבר, אתה יודע, היה לזה את הזמן והמקום המתאים לו ועכשיו כולי התבגרתי ועברתי הלאה".
לאבין ידועה בכך שהיא נושא בולט לאורך השנים של תאוריית קונספירציה לכך שהתאבדה בשנת 2003, והוחלפה בגוף של כפילה שגויסה בעבר בכוונה כדי להסיח את דעתם של צלמי הפפראצי.
מקורה של קונספירציה זו הייתה בדיחה בבלוג ברזילאי, אך מאז שהוצאה לאור הפכה למחלוקת גדולה בקרב המעריצים והתקשורת.
בראיון שערכה תחנת רדיו באוסטרליה בנובמבר 2018, לאבין הגיבה לנושא ואמרה כי, "הרבה אנשים חושבים שאני זאת לא אני האמיתית, מה שכל כך מוזר!
כאילו, למה שהם יחשבו את זה בכלל?".
ביולי 2008 השיקה לאבין את קו האופנה שלה "Abbey Dawn" אשר נקרא על שם כינוי הילדות של לאבין, אשר ניתן לה על ידי אביה.
Abbey Dawn מעוצב על ידי לאבין עצמה.
לאבין סיפרה שהרעיון להשיק קו אופנה עלה לה עוד בתחילת דרכה, שהיה לה קשה למצוא בגדים שהיא אוהבת עקב סגנון לבושה הייחודי.
לכן, טענה לאבין שהיא מעצבת רק בגדים שהיא באמת אוהבת ורואה את עצמה לובשת אותם.
במהלך השנים מאז השקת Abbey Dawn נראתה לאבין בזמן הופעותיה, בזמנה החופשי ועל השטיח האדום לובשת הרבה פעמים בגדים מהקולקציה האחרונה של Abbey Dawn.
ב-14 בספטמבר 2009 לאבין לקחה חלק בפעם הראשונה בשבוע האופנה בניו יורק שם הציגה את הקולקציה החדשה.
שנתיים לאחר מכן, ב-2011 השתתפה שם לאבין בפעם השנייה ובספטמבר 2012 לאבין השתתפה בשבוע האופנה בפעם השלישית.
באותה שנה שבה השיקה לאבין את קו האופנה שלה, היא החלה לעבוד על הבושם הראשון שלה.
את בשמה הראשון, "Black Star" הוציאה לאבין בקיץ 2009 באירופה, ארצות הברית וקנדה.
כשנשאלה לאבין מה הפירוש של השם אמרה: "רציתי שהבקבוק יהיה כוכב.
והצבעים שלי הם שחור וורוד." היא סיפרה שהמסר של הבושם הוא: "להגשים את החלומות שלך, ושזה בסדר להיות יחיד במינו ולהיות מי שאתה".
בשביל פרסום הבושם, כתבה לאבין שיר שנקרא באותו השם ולאחר מכן גם נכלל באלבומה הרביעי, "Goodbye Lullaby".
ביולי 2010 השיקה לאבין את בשמה השני, "Forbidden Rose" אשר פיתוחו לקח שנתיים.
המסר שלו היה בדומה לבושם הראשון "לך אחר חלומותיך" אך ססמתו הייתה "מעז לגלות".
בשמה השלישי, "Wild Rose" יצא באוגוסט 2011 וססמתו הייתה "מעז לגלות יותר".
לאחר שהשיקה שלושה בשמים, לאבין מדורגת במקום החמישי ברשימת "מוכרי הבשמים הגדולים ביותר מבין הכוכבים".
במהלך השנים לקחה לאבין חלק במגוון ארגוני צדקה כגון: הארגון הבינלאומי משאלת לב, Erase MS, מחנה Will-a-Way, ילדי מלחמה, הקמפיין האמריקאי למען בורמה (מיאנמר) ועוד.
כחלק מהפעילות שלה בעמותות War Child ואמנסטי אינטרנשיונל היא הקליטה גרסאות כיסוי לשירים "Knockin' on Heaven's Door" ו-"Imagine".
בנוסף, הייתה חלק מהאמנים הקנדיים הרבים אשר הקליטו יחד את השיר "Wavin' Flag", על מנת לגייס כספים לשיקום האיטי, לאחר רעידת האדמה שהתרחשה שם בשנת 2010.
ב-14 בספטמבר 2010, הציגה לאבין בפעם הראשונה את העמותה שלה "The Avril Lavigne Foundation".
מטרת העמותה היא לעזור לילדים אשר סובלים ממחלות קשות ובעלי מוגבלויות.
העמותה עובדת עם מספר רב של עמותות אשר בראשן נמצאות משאלת לב, Easter Seals ו-Erase MS.
ב-16 באפריל 2015, הוציאה הזמרת סינגל בשם "Fly", מלווה בקליפ שבו מוצגים ממראות העמותה ספיישל אולימפיקס שבה שותפה לאבין.
לאבין משמשת כשגרירה בינלאומית של ארגון ספיישל אולימפיקס הבינלאומית יחד עם ידוענים נוספים מתהחומים השונים; במקביל לכך הוציאה לאבין את השיר "Right Where I'm Supposed To Be", אשר הוצג כהשיר הרשמי של אולימפיאדת הספיישל אולימפיקס באבו דאבי בשנת 2019.
אבריטניה הוא חבל ארץ הררי ביוון התיכונה, המהווה יחידה אזורית של מחוז מרכז יוון.
בירת החבל והעיר הגדולה בה היא קַרפֶּניסי (Καρπενήσι), שאוכלוסייתה מונה כ־8,000 נפש, מתוך האוכלוסייה הכללית של החבל המונה כ־20,000 איש בלבד.
אבריטניה שוכנת בחלקו הדרומי של רכס הפינדוס.
האזור עבר תלאות גאולוגיות רבות ובמקום נפוץ למצוא היפוכי שכבות ושכבות סלע זקורות.
עקב כך, אבריטניה מתאפיינת במצוקים תלולים, נהרות גועשים היוצרים קניונים מפותלים ונקיקים נסתרים שבתוכם נובעים מעיינות זכים.
צמחיית האזור מתאפיינת בצמחייה כרקוצית בחגורה האלפינית מעל לגובה של 1,700 מטרים, ארזים, אשוחים, ערערים ומחטניים בני־שיח בחגורה הנמוכה יותר (900–1,700 מטרים) וצמחייה מעורבת של רחבי עלים נשירים וירוקי עד בחגורות הנמוכות יותר.
למרות האקלים והגובה, עקב הטופוגרפיה הדרמטית, ניתן למצוא במרחק אווירי קטן יחסית אשוחים חובבי גובה וקור לצד דלבים אשר חובבים חום ולחות ושורשיהם במימי הנהרות.
בזמן מלחמת העולם השנייה ומלחמת האזרחים היוונית, שימש האזור מחסה ומסתור לארגונים לוחמים.
הגרמנים התמודדו עם הלוחמים על ידי הרג שיטתי של שכבת גיל גברית באזור.
מלחמת האזרחים תרמה את חלקה, העיור הוסיף את השפעתו וכך נוצר מצב של דילול אוכלוסייה משמעותי ומחסור חמור בגברים בני 40–60.
בסוף שנות התשעים של המאה ה־20 החלה חזרה של תושבי הערים אל הכפרים.
החזרה מתאפיינת בעיקרה בשיקום בתי הילדות והפיכתם ל"צימרים" משפחתיים.
תנופת החזרה עוררה תנופת תיירות, וכפרים רבים חזרו להיות מוקד משיכה לצעירים, בעיקר בימות הקיץ בהם השהייה באזורים הנמוכים של יוון חמה ומעיקה.
מנזר פרוסוס המבודד הבנוי על מדף סלע תלול.
לפי האמונה בכנסיית המנזר שמור איקונין הבתולה הקדושה, שעל־פי האמונה העממית אוצר בתוכו כוחות ריפוי ומהווה מקום עלייה לרגל לחולים רבים מרחבי יוון.
האיקונין קדוש בעיקר לנשים הרות ובעלי ילדים קטנים.
מוורי ספליה (המערה השחורה) – מערה קטנה אשר שימשה מקום מסתור לפרטיזנים בזמן מלחמת העולם השנייה.
אתר הסקי של טימְפְֿריסטוס (Τυμφρηστός), המתנשא לגובה 2,315 מטר ומהווה חלק מרכס הפינדוס.
אגם קרימסטון – אגם מלאכותי גדול בעל "זרועות תמנון" המנקז אליו 5 נהרות שונים.
המים בעלי צבע תכלת בהיר.
אברם בוּנאצ'ו (ברומנית: Avram Bunaciu מבטאים "בוּנאצ'וּ"; 11 בספטמבר 1909 – 28 באפריל 1983) היה משפטן ופוליטיקאי קומוניסטי רומני.
נמנה עם האקדמאים מסביבו של גאורגה גאורגיו-דז' שפעלו בהנהגת השלטון של "הדמוקרטיה העממית" הקומוניסטית ברומניה.
כתובע היה מעורב במשפטים נגד פושעי מלחמה ברומניה אחרי מלחמת העולם השנייה, כמו כן במשפטים הפוליטיים ובדיכוי הסטליניסטי במדינה.
כיהן כשר המשפטים של רומניה מ-25 במרץ 1948 עד 3 בספטמבר 1949 וכשר החוץ של רומניה מ-11 בינואר 1958 עד 20 במרץ 1961. בשנים 1954-1953 כיהן כרקטור אוניברסיטת בוקרשט.
בשנים 1975-1948 בונאצ'ו נבחר כחבר בפרלמנט הרומני של אז, האספה הלאומית הגדולה.
נולד ב-1909 למשפחת איכרים ביישוב גורבה (Gurba), בכפר שיקולה, במחוז ארד בטרנסילבניה, אז בתחומי ממלכת הונגריה, חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
אביו רשום בתעודות הלידה בהונגרית כיאנוש בונאץ' Bunacs János (ברומנית - יואן בונאצ'ו Ioan Bunaciu, שנודע בכפר כ"יואן הבן של מרקו" Ioan a Marcului) ושם אמו - רבקה ברגיאן Bergyán Rebeka,(ברומנית כנראה Raveca Berghian) מאמינים בנצרות היוונית-קתולית.
כמו רוב רובם של בני הכפר.
היו לו שלוש אחיות (פלוארה, מריוצה, רבקה) ושלושה אחים שרדו (פליצה או פאבל, יון ופטרה), איכרים חרוצים שנרתעו מהפוליטיקה של המשטר הקומוניסטי.
על אמו של בונאצ'ו, רבקה, נודע במקורות אחדים, שהייתה חברה בקהילה הבפטיסטית
בן כפרם, יואן בונאצ'ו כיהן ב-1988-1970 כמנהל הסמינר התאולוגי הבפטיסטי בבוקרשט.
ימי מלחמת העולם הראשונה היו קשים עבור המשפחה.
האב והאח הגדול נשלחו למלחמה במסגרת הצבא האוסטרו-הונגרי, בעוד אח אחר, פאבל, שנשאר בבית, מת משפעת.
החל מ-1922 בונאצ'ו למד בבית הספר התיכון "סמואיל וולקן" בעיירה ביוש שמומן על ידי הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית,
אחר כך, עד שנת 1938, למד משפטים באוניברסיטת קלוז'
פעילותו הפוליטית והמשפטית לפני מלחמת העולם השנייה
עוד כסטודנט נמשך על ידי האידיואולוגיה השמאלית ועזב את האמונה הדתית.
עוד ב-1931 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרומנית בסניף אינאו.
קרא את העיתונים הסוציאל-דמוקרטיים "סוצ'יאליזמול", "סטנגה" ("השמאל"), "רוויסטה סוצ'יאלה" ו"לומיה מונצ'יטוריאסקה" ("עולם הפועלים" ).
ב-1938 התחתן בונאצ'ו עם הצעירה היהודיה נעמי נוסבאכר, שאהדה גם כן את התנועות השמאליות.
אחרי תקופת סטאז' בבית הביטוח הסוציאלי בקלוז', ביולי 1938 השתקע בונאצ'ו בבוקרשט.
בעידודו של למנהיג המפלגה, איליה מוסקוביץ',הקים בונאצ'ו את ארגון הנוער של הסוציאל-דמוקרטים ועמד בראשו.
על אף רגשי ההערכה כלפי מוסקוביץ', גאורגה גירגורוביץ' ולותאר רדצ'אנו, התאכזב בונאצ'ו מהר מהסוציאל-דמוקרטים והתחיל לאהוד את המפלגה הקומוניסטית.
כעורך דין בלשכת בוקרשט ליווה את עורך הדין יון גאורגה מאורר כסנגור של קומוניסטים במשפטים בתקופה שבין מלחמות העולם.
השיג עבור הקומוניסטית הגנה על ידי סנגורים מפורסמים כמו פטרה פאנדריה (מרקו) ואיסטראטרה מיצ'סקו.
פעילותו בימי מלחמת העולם השנייה ובימי משטר אנטונסקו
ב-1939 הסתיר בית דפוס קומוניסטי וב-1941 התקבל ללשכה המשפטית של הארגון "ההגנה הפטריוטית" (Apărarea Patriotică) שהיה קשור לקומוניסטים.
בשנת 1941 חזר עם אשתו לכפר הולדתו, גורבה, בין היתר, כדי להגן על אשתו מפני האלימות האנטישמית בבוקרשט.
אולם גם שהותה בכפר הייתה אסורה בגלל מוצאה ואחרי שהות בעיר, באינאו, אושר להם לשוב לבוקרשט.
בנובמבר 1943-אפריל 1944 נעצר בונאצ'ו בגלל פעילותו הפוליטית המחתרתית.
מעורבותו במשפטים בתום מלחמת העולם השנייה
אחרי ההפיכה ב-23 באוגוסט 1944, בשנים 1944 - 1945 בונאצ'ו היה חבר מועצת לשכת עורכי הדין של מחוז אילפוב (הכולל את בוקרשט) ו בפברואר-נובמבר 1945 היה תובע ראשי בבית הדין העממי ששפט נאשמים בפשעי מלחמה ובפשעים נגד האנושות במהלך השלטון הפאשיסטי-צבאי ברומניה
אחרי 8 בפברואר, לפי מקורות אחרים, בין 30 במאי - 3 ביוני 1945 היה תובע ציבורי יחד עם התובעים אלכסנדרה סידורוביץ', קונסטנטין ויקול ויון ד.
יואן, במשפטם של שלושה מתוך 14 נאשמים ב"קבוצת העיתונאים הפשיסטים" "האשמים באסון המדינה".
היה מדובר ב-סטליאן פופסקו (שלא בנוכחותו), פמפיל שייקארו (שלא בנוכחותו), רומולוס סאישאנו, איליה רדולסקו (שלא בנוכחותו).
ב-19-13 ביוני 1946 יחד עם דומיטרו סראקו היה בונאצ'ו תובע במשפט פשעי המלחמה בטרנסניסטריה, "קבוצת מבצעי מעשי הטבח בימפול וריבניצה".
בקיץ 1945 הוטל עליו לארגן ואת בית הדין העממי של קלוז' שהוקם ב-22 ביוני 1945 נגד אנשי השלטון ההונגרי האחראים לפשעים בשנים 1945-1940 בצפון טרנסילבניה.
בונאצ'ו עמד בראש התביעה בבית דין זה שראשו עמד השופט ניקולאיה מאטיי.
134 מתוך 185 הנידונים נשפטו שלא בנוכחותם מכיוון שעזבו את שטח טרנסילבניה.
ב-1946 בונאצ'ו חקר את יון אנטונסקו ואת מיכאי אנטונסקו שהוחזרו מהמאסר בברית המועצות כדי להישפט בהמשך בבית דין העם ברומניה.
בדצמבר 1945 התמנה למזכיר כללי של משרד הפנים.
בתוקף תפקיד זה היה מעורב בניהול ההוצאה להורג של ארבעה מנהיגים ואנשי צבא רומנים, פושעי מלחמה, שנידונו למוות על מעשיהם בשנים 1944-1941:המרשל יון אנטונסקו, פרופ' מיכאי אנטונסקו, פרופ' גאורגה אלקסיאנו והגנרל קונסטנטין "פיקי" וסיליו
באותה תקופה הנציג משרד הפנים בונאצ'ו נתנן הנחיות בנוגע לעליית יהודי רומניה לישראל בהוראת השר תאוהרי ג'ורג'סקו.
ביולי 1946 בונאצ'ו יחד עם יועץ סובייטי היה אחראי על "המלכודת" בשדה התעופה טמדאו, שבה נעצרו מנהיגי מפלגת האיכרים הלאומית יון מיכלאקה, ניקולאיה פנסקו, איליה לאזר וניקולאיה קרנדינו, בזמן שניסו להימלט בטיסה למערב באופן בלתי חוקי.
זה היה הצעד הראשון בדרך לחיסול המפלגה הזאת.
בהמשך היה בונאצ'ו מעורב אישית בחקירתם ומשפטם של מנהיגי מפלגת האיכרים הלאומית ופעיליה, כולל יוליו מאניו וקורנליו קופוסו.
ב-1948 היה מעורב בונאצ'ו במשפט של הפסיכולוג ניקולאיה מרג'יניאנו, פרופסור באוניברסיטת בוקשרט שנידון למאסר באשמת שוא של ריגול לטובת ארצות הברית.
שר המשפטים ושר החוץ במשטר הקומוניסטי.
בקונגרסה הקמת מפלגת הפועלים הרומנית בפברואר 1948 נבחר בונאצ'ו כחבר משנה של הוועד המרכזי של המפלגה, שהייתה גלגול חדש של המפלגה הקומוניסטית, שהפכה לשלטת.
ב-1955 נבחר כחבר מלא של הוועד המרכזי של המפלגה, ומילא תפקיד זה למשך שני עשורים.
בין הצווים שחתם יש לציין בדצמבר 1948 את ביטול פולחן הדת הנוצרית היוונית-קתולית שהייתה דת בני משפחתו.
המשיך ברפורמת המערכת המשפטית שהתחיל פטרשקאנו, שהקדישה את התפקיד השליט של מפלגת הפועלים בתחום המשפט.
היה בהמשך סגן שר החוץ לצדה של אנה פאוקר.
ב-1952 כשפאוקר הודחה לא רצה להוקיע אותה והועבר לתפקיד של רקטור אוניברסיטת בוקרשט.
לאחר הדחתו של לוקרציו פטרשקנו שאותו העריץ, בפברואר 1948, מונה בונאצ'ו לתפקיד שר המשפטים של רומניה למשך שנה וחצי.
מאוחר יותר חזר לתפקיד זה זמנית לשלושה שבועות בתקופות מעבר בשנים 1957 ו-1958. משנת 1954 היה בונאצ'ו מזכיר האספה הלאומית הגדולה של רומניה (הפרלמנט הקומוניסטי) ובהמשך שר חוץ בין השנים 1958–1961.
בזמן כהונתו כשר החוץ ההנהגה הקומוניסטית הרומנית שכנעה את מנהיגי ברית המועצות לעבצע את נסיגת הכוחות הצבאיים והיועצים הצבאיים הסובייטיים מרומניה.
ב-21 במרץ 1961 - 21 באוגוסט 1965 מילא בונאצ'ו את התפקיד של סגן יושב ראש מועצת המדינה וב-1965 השתתף בעריכת חוקת רומניה משנת 1965.
כמזכיר נשיאות האספה הלאומית הגדולה, ב-1956 שלח לגאוגיו-דז' תזכיר שבו הציג את תפקידי הרשויות של השלטון והציע הגדלת חשיבות הפרלמנט, כולל על ידי עליית ההתכנסויות שלו, הפסקת השימוש בצווים, וכו'.
ב-21 באוגוסט 1965 נבחר ליושב ראש הוועדה לחוקה, מעין בית דין חוקתי, תפקיד שאותו מילא עד 1969.
בסוף חייו ברישומים למגירה הביע בקורת כלפי השלטון הקומוניסטי, כולל שלטון הזוג ניקולאה צ'אושסקו ואלנה צ'אושסקו.
אחרי מותו של גאורגיו-דז' בין התאריכים 19 במרץ ו-24 במרץ 1965, לתקופה של 5 ימים בלבד, היה ראש זמני של מועצת המדינה.
בשנת 1975 פרש בונאצ'ו לגמלאות.
הוא מת ב-1983 בעקבות אירוע מוחי.
הובא לקבורה בבית הקברות ספנטה וינר בבוקרשט.
בונאצ'ו התחתן ב-1938 בעיר קלוז' עם נעמי נוסבאכר, יהודיה דוברת הונגרית, בת של בעל חנות, שאהדה גם היא את תנועות השמאל.
לזוג נולדו שני ילדים:אדריאן ודוינהț פיזיקאית במקצועה.
התגוררו שנים רבות ברחוב הרסטראו בבוקרשט, ברובע "האביב" המאוכלס בחברי הנומנקלטורה.
שני ילדיו עזבו את רומניה הקומוניסטית בימי השלטון של ניקולאה צ'אושסקו.
הספקולציות בתקשורת סביב פרטיו האישיים
אתרי אינטרנט וספרות שמקורה בחוגי הימין הקיצוני ברומניה ובמזרח אירופה ייחסו לאברם בונאצ'ו מוצא יהודי, תוך טענה מופרכת כי שמו המקורי היה כביכול "אברהם גוטמן".
במציאות הוא היה רומני שורשי ורק אשתו, נעמי נוסבאכר הייתה יהודיה.
24 בדצמבר 1952 - המדליה לרגל מלאת חמש שנים לרפובליקה העממית הרומנית
(בהחלטת נשיאות האספה הלאומית הגדולה)
12 באוגוסט 1959 - עיטור "המסדר 23 באוגוסט" דרגה ג - על פעילותו בתנועת הפועלים, תרומתו הפעילה בהדחת הדיקטטורה הצבאית-פשיסטית וכינון המשטר הדמוקרטי-עממי, על זכויות מיוחדות במפעל בניית הסוליאציזם"
(בצו נשיאות האספה הלאומית הגדולה)
6 במאי 1961 - מדליית "מלאת 40 שנה להקמת המפלגה הקומוניסטית ברומניה"
30 באפריל 1966 - עיטור המסדר טודור ולדימירסקו דרגה ג - לרגל 45 שנה להקמת המפלגה הקומוניסטית ברומניה (בצו מועצת המדינה של הרפובליקה הסוציאליסטית של רומניה)
4 במאי 1971 - עיטור המסשדר טודור ולדימירסקו דרגה ב - לרגל יובל ייסוד המפלגה הקומוניסטית הרומנית (צו מועצ המדינה)
רחוב ביישוב הולדתו גורבה ברומניה נושא את שמו
אברם (אדולף) אקסלרד (ברומנית: Avram (Adolf) Axelrad; 1879 – 12 באוגוסט 1963) היה סופר, משורר, עיתונאי, עורך, מתרגם ומורה לרומנית יהודי-רומני.
אקסלרד נולד בברלאד, רומניה והיה מורה לרומנית בבתי הספר "מוריה" ו"רונטי-רומן" בבוקרשט.
הוא ערך כתבי העת שעסקו בפופולריזציה של המדע והידע הכללי ובהם "Orizontul" (האופק), "Minunile naturii" (פלאי הטבע) ו-"Oameni şi idei" (אנשים ורעיונות).
את עבודתו כעורך התחיל בברלאד, שם ערך את Aurora ţionistă (איילת השחר הציונית).
בברלד, ביום 22 באפריל יצא לאור גיליון חד פעמי של הכרוז "Daţi ajutor" (הושיטו סיוע).
הכרוז שנכתב ונערך על ידי אברם אקסלרוד נועד לסייע לקבוצת היהודים שיצאו מברלד בהגירת הולכי הרגל.
אקסלרד תרגם לרומנית חלק מכתבי קרל מרקס, מקסים גורקי, לב טולסטוי, דני דידרו, וולטר, רוסו, ז'אן ז'ורס, אנטול פראנס והיינריך היינה.
ב-1900 הופיע ספר השירים "אל המזרח" Spre răsărit וב-1919 ספר שירים נוסף, "תיבת הצרות" Lădiţa cu necazuri.
הוא עסק בכתביו בשאיפת היהודים להתאזרחות ותיעד את ימי מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט.
בנובמבר 1941 נכלל בין הסופרים היהודים שמכירת ספריהם נאסרה והם הוכרזו בני ערובה.
Spre Răsărit (אל המזרח), 1900, יצא לאור בברלאד עם הקדמה של אברהם שטוירמן-רודיון (Avram Steuerman-Rodion)
Copiii şi cartea (הילדים והספר), 1901, יצא לאור בברלד.
Edison şi invenţiunile sale (אדיסון והמצאותיו), 1911, יצא לאור בבוקרשט.
Galileu (גלילאו), 1911, יצא לאור בבוקרשט.
Lădiţa cu necazuri (תיבת הצרות), 1919, יצא לאור בבוקרשט.
Patria şi dreptul meu (המולדת וזכותי), 1937, יצא לאור בבוקרשט.
La râul Babilonului (על נחל בבל), 1945, יצא לאור בבוקרש.
אברם דה סוואן (בהולנדית: Abram de Swaan; 8 בינואר 1942, אמסטרדם) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לסוציולוגיה באוניברסיטת אמסטרדם, סוציולוג, סופר ואיש הגות הולנדי ממוצא יהודי.
דה סוואן הוא גם איש תקשורת; הוא עורך של כתבי עת מקצועיים, היה עורך של ביטאון סטודנטים, הוא פובליציסט והוא מרבה להתראיין בטלוויזיה.
מאמריו הפובליציסטים קובצו לספר רב המכר Amerika in Termijnen בשנת 1968.
דה סוואן נולד והתחנך באמסטרדם שבהולנד.
הוא קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת אמסטרדם במדעי המדינה בהצטיינות, ביוני 1966. משנת 1971 עד 1973 שימש כפרופסור חבר למדעי המדינה באוניברסיטת ארסמוס ברוטרדם, ומאז שנת 1973 הוא משמש כפרופסור באוניברסיטת אמסטרדם.
בין השנים 1987–1997 היה הדיקן של הפקולטה למדעי החברה.
הוא פרש מהוראה בשנת 2008.
עמית מחקר בכיר במכון פולברייט (Fulbright), ארצות הברית.
בשנת 2003 זכה בפרס הויזינחאלזינג (The Huizingalezing award) עבור ספרו "רצח והמדינה" (Moord en de staat).
בשנת 2006 מונה כאביר במסדר האריות של הולנד.
במאי 2008 זכה בפרס לספרות P.C.
Hooft prize עבור מכלול עבודותיו.
אבריסטו דה מסדו פיליו (בפורטוגזית: Evaristo de Macedo Filho, נולד ב-22 ביוני 1933 בריו דה ז'ניירו, ברזיל) הוא כדורגלן ומאמן כדורגל ברזילאי בעבר הנודע בשמו הפרטי, אבריסטו.
אבריסטו שיחק בעמדת החלוץ בפלמנגו, בברצלונה, בריאל מדריד ובנבחרת ברזיל.
במהלך קריירת האימון שלו, שמתפרסת על ארבעה עשורים, אימן מספר קבוצות בברזיל כגון פלמנגו ובאהיה, וכן את נבחרות , ו.
אבריסטו החל את הקריירה המקצועית שלו במדי מודריירה הברזילאית.
לאחר שבלט בשורותיה, עבר לפלמנגו, עמה זכה 3 פעמים באליפות ריו דה ז'ניירו.
במהלך תקופתו בקבוצה הבקיע מעל ל-100 שערים, והיכולת שהציג הביאה לכך שזומן ל.
במדי הנבחרת הבקיע אבריסטו 8 שערים ב-14 הופעות.
ב-1957 החתים ז'וזפ סמיטייר, המזכיר הטכני של ברצלונה, את אבריסטו בברצלונה.
תקופתו של אבריסטו בברצלונה הייתה מוצלחת מאוד, והוא הבקיע שערים בקצב גבוה.
בעונתו הראשונה במדי הקבוצה, עונת 1957/58, הבקיע 13 שערי ליגה ב-24 משחקים בהם שותף, וברצלונה זכתה בגביע ערי הירידים.
בעונה הבאה היה אבריסטו שותף משמעותי לזכיית ברצלונה בדאבל – זכייה באליפות הליגה הספרדית ובגביע הגנרל – עם 20 שערים שכבש באותה עונה בליגה.
בין היתר, בקלאסיקו מול ריאל מדריד שנערך ב-26 באוקטובר 1958 בקאמפ נואו, הבקיע שלושער וברצלונה ניצחה 4-0. בעונת 1959/60 עזר אבריסטו לברצלונה לזכות באליפות שנייה ברציפות ובגביע ערי הירידים פעם נוספת, עם 14 שערי ליגה.
בעונת 1960/61 אמנם ברצלונה סיימה ללא זכייה באף תואר, אך היא הצליחה לגבור על ריאל מדריד בגביע אירופה, הודות לשער הניצחון של אבריסטו במשחק הגומלין, שהביא את התוצאה המצטברת ל-4-3 לטובת ברצלונה.
בליגה הבקיע אבריסטו 11 שערים ב-21 הופעות.
בעונת 1961/62 הצליח אבריסטו להבקיע בפעם השנייה 20 שערי ליגה בעונה, והוא עזר לברצלונה לסיים במקום השני בליגה.
בסוף העונה ניסו אנשי ההנהלה בברצלונה לשכנע את אבריסטו לקבל אזרחות ספרדית, אך הוא התעקש לסרב על כך ולבסוף עבר ליריבתה המרה של ברצלונה, ריאל מדריד.
בריאל מדריד היה אבריסטו חלק מהסגל במשך 3 עונות, בהן מיעט לשחק.
בעונתו הראשונה שיחק רק ב-7 משחקי ליגה, בהם הבקיע שלושה שערים, בעונתו השנייה הבקיע שער בודד ב-10 משחקים.
בשתי עונות אלה זכתה מדריד באליפות הליגה.
עונת 1964/65 החלה כשאבריסטו היה רשום בסגל הקבוצה אך תוך זמן קצר מתחילת העונה עבר לפלמנגו.
בפלמנגו השתתף במספר בודד של משחקים, שהתפרסו על 3 עונות כדורגל, לפני שפרש ממשחק.
אבריסטו החל את קריירת האימון שלו ב-1967, כשהצטרף לצוות האימון של אמריקה (ריו דה ז'ניירו).
לאחר שנה עזב לפלומיננזה למלא תפקיד דומה.
ב-1970 החל לשמש מאמן ראשי לראשונה, בבאהיה.
הקריירה של אבריסטו כמאמן ראשי כללה, בין היתר, קבוצות כגון פלמנגו, ואסקו דה גאמה, גרמיו, קורינתיאנס, סנטה קרוז, ויטוריה, אתלטיקו פרנאאנסה וקרוזיירו.
אבריסטו מונה למאמן נבחרת קטר ב-1979, עמו העפילה פעמיים לגביע אסיה, אך לא הצליחה להעפיל למונדיאל 1982, ובמוקדמות מונדיאל 1986 הודחה כבר בשלב הראשון.
ב-1985 התמנה אבריסטו לתפקיד מאמן נבחרת ברזיל במטרה לעזור לה להעפיל למונדיאל 1986, אך הוא לא זכה להצלחה רבה והוחלף תוך זמן קצר על ידי טלה סנטנה.
ב-1986 אימן אבריסטו את במהלך המונדיאל, בו הפסידה הנבחרת את כל שלושת משחקיה בשלב הבתים.
ב-1988, כשאימן את באהיה, זכה להישג הגבוה ביותר בקריירת האימון שלו, זכייה באליפות ברזיל.
ב-1997 הדריך אבריסטו את גרמיו לזכייה בגביע הברזילאי, אחרי ניצחון על קבוצת נעוריו פלמנגו.
אבריאל בר יוסף (נולד ב-26 בדצמבר 1954) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, שימש ראש מספן הציוד בחיל הים וכיהן כמשנה לראש המטה לביטחון לאומי.
הועמד לדין באשמת בקשת שוחד, קבלת שוחד, מרמה והפרת אמונים בפרשת הצוללות וכלי השיט.
בר יוסף הוא בעל תואר ראשון בהנדסת אוניות והנדסת מכונות מאוניברסיטת גלאזגו, ותואר שני בהנדסת אוניות מאוניברסיטת מישיגן.
נשוי לעליזה, עובדת משרד הביטחון, ואב לארבעה.
בר יוסף הוא בוגר בית הספר לקציני ים עכו ושירת בחיל הים במשך כ-25 שנים.
בתפקידו האחרון שימש ראש מספן הציוד בשנים 1999 עד 2003.
לאחר שחרורו עבד ברפאל - מערכות לחימה מתקדמות בתחום יזום וניהול התעשייה הימית בישראל.
כמו כן שימש דירקטור בחברה הכלכלית של זכרון יעקב ודירקטור חיצוני בחברת זוקו שילובים.
בשנים 2004 עד 2009 כיהן כמנהל ועדת החוץ והביטחון של הכנסת וכמנהל הוועדה לתקציב הביטחון בכנסת.
בשנים 2009 עד 2015 שימש משנה לראש המטה לביטחון לאומי.
במסגרת זו היה חבר הוועדה הבינמשרדית לבחינת מדיניות הממשלה בנושא משק הגז הטבעי בישראל ("ועדת צמח").
ב-2012 מונה ליו"ר נמל חיפה וכיהן בתפקיד מספר חודשים.
בפברואר 2016 הודיע ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו על מינויו של בר יוסף לראש המטה לביטחון לאומי.
בעקבות ההודעה דרשה תנועת אומ"ץ לבטל את המינוי בשל חשדות בקבלת טובות הנאה וניגוד עניינים.
ביולי של אותה שנה הודיע בר יוסף שאיננו מעוניין בתפקיד ושפניו למגזר הפרטי.
בנובמבר 2016 נחקר בחשד לקבלת שוחד מאיש העסקים הגרמני מייקל הרצוג, שניסה לקדם מיזם הנזלת גז טבעי בישראל, ונשלח למעצר בית לחמישה ימים.
בדצמבר הוטל צו עיקול על הווילה שלו.
ב-10 ביולי 2017 נחקר במסגרת תיק 3000 ומעצרו הוארך בארבעה ימים.
אשתו, עליזה, נחקרה אף היא בשתי הפרשות.
בנובמבר 2018 הודיעה המשטרה כי נתגבשה תשתית ראייתית נגד בר יוסף לביצוע עבירות שוחד, מרמה והפרת אמונים וקשירת קשר לביצוע פשע.
באפריל 2021 הוגש נגדו כתב אישום באשמת שוחד.
ב-23 בנובמבר 2017 הודיעה משטרת ישראל כי בסיום חקירת יאח"ה נגד בר יוסף התגבשה תשתית ראייתית לכאורה לביסוס החשד למעורבותו בעבירות שוחד, מרמה והפרת אמונים ועבירות לפי חוק איסור הלבנת הון, בעת שכיהן כמשנה לראש המטה לביטחון לאומי.
על פי ההודעה הוא חשוד בקבלת שוחד מאיש עסקים גרמני בתמורה לקידום האינטרסים שלו בוועדת צמח שדנה במתווה הגז.
בשנת 2022 חייבה רשות המסים את בר יוסף בתשלום כופר בסך 145 אלף ש"ח על שבמשך תשע שנים העלים הכנסות משכר דירה בסך 970 אלף ש"ח.
אברלי הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2014 בבימויו של ג'ו לינץ' ובכיכובה של סלמה הייק.
הסרט יצא לראשונה באמצעות iTunes ב-23 בינואר 2015, ויצא להקרנות מוגבלות בקולנוע בפברואר 2015.
אברלי (סלמה הייק), היא אישה שמוחזקת בכפייה למטרות זנות על ידי ראש ארגון פשע מאורגן אכזרי, טאיקו (הירויוקי ואטאנבי).
כשטאיקו מגלה שאברלי יצרה קשר עם המשטרה ומשתפת עמם פעולה נגדו, הוא שולח את אנשיו להרוג אותה - אך היא מצליחה להוציא אקדח מוסתר, והורגת את המתנקשים.
וכך מתחיל משחק סדיסטי של טאיקו, שצופה בה כל העת, כאשר הוא שולח מסר לזונות האחרות בבניין שיקבלו פרס ענק אם יהרגו אותה, ושולח את השוטרים המושחתים שבשירותו, וכן קבוצות אחרות שאחד אחרי האחרת, אברלי מצליחה להדוף או להרוג.
אחת מחברותיה שבאה להרגה משתכנעת לחזור לסיים את העבודה מאוחר יותר, לאחר שאברלי תצליח להעביר כסף לאמה ובתה, לאחר מכן תסכים למות.
בינתיים, אברלי מנסה לתקשר עם אמה אדית (לורה ספדה), בטלפון, ומורה לה להביא אליה את בתה מייזי (עיישה איימה) כדי להציל אותן מאנשיו של טאיקו שכבר על עקבותיהן, ולעזור להן לצאת מהמצב בחיים.
אברלי נתפסת על ידי "הסדיסט" (טוגו איגאווה) והוא מתחיל לענות אותה.
אדית - שבינתיים השאירה את מייזי אצל שכנה - מתפרצת לחדר עם אקדח, והורגת את עוזריו של הסדיסט, אך זה לוכד אותה ומתחיל לענות גם אותה.
אברלי נאבקת נואשות להשתחרר ולעזור לה.
היא מצליחה לגבור על העוזר שמחזיק בה, הורגת אותו, ואז יורה בו ואז באחרון התוקפים שנותר בחיים.
כשהיא רצה לעזור אדית, הסדיסט נעמד, עדיין בחיים, ומנסה להרוג את אדית, כאשר אברלי מכריחה אותו לבלוע את הרעל שייעד לאדית, אשר ממיס את המעיים שלו והורג אותו בכאבים עזים.
ככל שהסרט מתקדם, דמויות האויבים הופכות ליותר ויותר מופרכות; אם התחילו במקור פשוט כבריונים חמושים, בסופו של דבר הם מופיעים בתחפושות לפי נושא, וזוממים עינויים מורכבים.
בחזרה בדירתה של אברלי, טאיקו מתקשר ומחמיא לה על המופע שכה נהנה ממנו בשעות האחרונות.
היא מבינה שהוא צופה בה מהבניין ממול, וכשהיא צועקת עליו, הצלף שלו יור באדית והורג אותה.
טאיקו מגיע בעצמו כדי לסיים את המלאכה, אך כשהוא מאיים על מייזי, אברלי מוצאת את כוחותיה האחרונים והורגת גם אותו.
היא זוחלת לפרוזדור, ומוצאת את מייזי, והשתיים מכירות בכך שאברלי היא אמה של מייזי.
אברלי שמה את ראשה בחיקה של מייזי הקטנה, ועוצמת עיניים.
המשטרה והחובשים פורצים למקום, לוקחים את מייזי, ומנסים להחיות את אברלי.
הסרט מסתיים כאשר הצליל של מנטר הלב של אברלי מתחיל לצפצף, מה שמרמז שהיא תחייה למרות הכל.
אקי קוטבה - דד מן
קייט הדסון הייתה אמורה לגלם את תפקיד אברלי, אך במאי 2013, החליפה אותה סלמה הייק בתפקיד הראשי.
בכורת הסרט התקיימה בפסטיבל פנטסטי פסט ב-20 בספטמבר 2014. הסרט יצא ב-iTunes ב-23 בינואר 2015, ויצא לתיאטראות ב-27 בפברואר 2015 על בהפצת Dimension Films.
אברלי קיבל ביקורות מעורבות ועד שליליות מהמבקרים.
באתר Rotten Tomatoes דווח רייטינג של 29%, עם דירוג ממוצע של 4.3/10, בהתבסס על 34 ביקורות.
אברם גמז (באנגלית, Abram Games; 29 ביולי 1914 – 27 באוגוסט 1996) היה מעצב גרפי יהודי-בריטי, מגדולי המעצבים הגרפיים במאה ה-20. יצירתו החדשנית והמשפיעה נמשכה יותר מ-60 שנה, בזמן מלחמת העולם השנייה, לפניה ואחריה.
יצירתו היא תיעוד של תקופה היסטורית וחברתית וכוללת גם ביטוי לשואת יהודי אירופה ולתקומת מדינת ישראל.
אברם גמז נולד ב-1914 במזרח לונדון למשפחה יהודית, בן לצלם יוסף גמז, יליד לטביה, ולשרה גמז, ילידת פולין.
בגיל 16, מכיוון שקיבל ציונים נמוכים באמנות, החליט לסיים את לימודיו בתיכון ועבר ללמוד ב-Saint Martin's school of Art שם למד שני סמסטרים ועזב כשהתאכזב משיטות הלימוד ומכיוון שלא יכול היה לעמוד בעלות הגבוהה של שכר הלימוד.
מ-1932 עבד במשך ארבע שנים, בסטודיו לאמנות מסחרית Askew-Young בעיצוב כרזות ועזר לאביו בסטודיו שלו לצילום, זאת אף על פי שלא אהב צילום, מכיוון שלדעתו הצילום היה יותר מדי מכני.
בנוסף, למד באותה תקופה, בקורס לרישום גוף האדם, בשיעורי ערב.
ב-1935 זכה בפרס השני ממועצה אזורית בלונדון, על כרזה שהכין בנושא ניקיון ובריאות.
ב-1936 זכה בפרס ראשון מעיריית לונדון, בתחרות לעיצוב כרזה לתוכנית של לימודי ערב.
באותה שנה פוטר מעבודתו בשל מעשה קונדס שעשה בסטודיו המסחרי ובשל דעותיו ה"עצמאיות למדי".
ב-1937 פנה לסוכנות פרסום לאמנים Crawford.
המנהל של הסוכנות שהבחין בכישרונותיו לעיצוב, הכיר אותו להוצאה לאור של החוברת היוקרתית Art and Industry אשר כתבה עליו מאמר.
עד פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 פורסמו 24 כרזות שלו.
ב-1940 גויס גמז לחיל הרגלים בצבא הבריטי והכין עבורו כרזות בנושאי בריאות וניקיון בחיי היום-יום של החיילים.
ב-1942 משרד המלחמה בלונדון חיפש מעצב גרפי לעיצוב כרזות תעמולה לגיוס ליחידותיו השונות, המשרד הבחין בכישוריו של אברם גמז ונתן לו את התפקיד.
הוא מונה לקצין והוענק לו התואר "מעצב כרזות רשמי של משרד המלחמה".
אברם גמז הוא האמן הראשון והיחיד בהיסטוריה שקיבל תואר מסוג זה.
הוא קיבל סטודיו לעבודה וחופש פעולה אומנותי נרחב ועיצב 100 כרזות עד סוף המלחמה, ברבות מהן הופיעו דמויות והדמיות בולטות, לעיתים עם מרכיבים סוריאליסטיים.
בכרזה אחת בולטת מ-1941 שכונתה "הפצצה הבלונדינית", הוא ביקש לשנות את התדמית המשעממת של חיל הנשים וצייר בה דמות של אישה בלונדינית זוהרת, יפה ומאופרת.
רשויות הצבא חששו שנשים ירצו להצטרף לחיל מהסיבות הלא נכונות ולכן גנזו את הכרזה.
על הכרזה שפורסמה במקומה על ידו, אמר וינסטון צ'רצ'יל שהיא "סובייטית" מדי.
בכרזה בולטת אחרת מ-1942 בשם "דיבורך עלול להרוג את חבריך", שהייתה חלק מסדרה בנושא "דיבור חסר אחריות בצבא", צייר ספירלה שיוצאת מפיו של חייל והופכת להיות חלקו הפנימי של קנה רובה ואחר כך לכידון שהורג שלושה מחבריו לנשק.
בציור הכרזות השתמש בטכניקות של צילום שלמד מאביו וגם נעזר, כמוהו, בטכניקה של ריסוס צבע באמצעות מכחול אוויר לרקע של הכרזות.
באותה שנה ב-1942, עיצב סדרת כרזות שנקראו "בריטניה היא שלך, לחם למענה עכשיו", עבור התערוכה "כרזות מעוצבות בבריטניה בזמן המלחמה" והציג בהן מבנים חדשים ומאחוריהם דמויות הסובלות מעוני, חולי ומחסור.
כרזה אחת שבה הוצג מרכז בריאות חדשני, שמאחוריו שרידי בניינים מופצצים וביניהם נראה ילד הסובל מתת תזונה, הכעיסה את וינסטון צ'רצ'יל, שראה בה הוצאת דיבה על מצב האזרחים בבריטניה שלאחר המלחמה.
סדרת הכרזות כולה הוסרה מהתערוכה בהוראת השר, ארנסט בווין, בממשלתו של צ'רצ'יל.
ב-1945 התחתן עם מריאן סלפלד ובשנים שלאחר מכן נולדו להם שלושה ילדים.
ב-1946 לאחר שחרורו מהצבא חידש את עבודתו העצמאית ועבד עבור חברת הנפט Shell, העיתון Financial Times, החברה לבירה Guinness, חברות תעופה בריטיות ורשות התחבורה הלונדונית London Transport.
בנוסף לכרזות, אברם גמז עיצב גם סמלים שונים שעל חלקם זכה בפרסים.
הוא זכה לעצב את הסמל לפסטיבל בריטניה שהתקיים ב-1951, ב-1953 את הסמל החדשני הנע לטלוויזיה הממלכתית הבריטית BBC, וב-1965 את סמל הפרס המלכותי לתעשייה.
בנוסף עסק בעיצוב בולים עבור בריטניה, אירלנד, ג'רסי, פורטוגל וישראל.
תחום נוסף ביצירתו היה, המצאת מכונות תעשייתיות שלא הגיעו לידי שימוש המוני, כמו: מכונת קפה ב-1950 שעיצובה שופר ב-1962, שואב אבק ב-1953 ומכונת הדפסה לחברת גסטטנר בתחילת שנות ה-60.
בשנים 1946–1953 שימש כמרצה אורח במחלקה לעיצוב גרפי, בקולג' המלכותי לאמנות Royal College of Art.
בשנים 1956–1957 היה המנהל האמנותי של כריכות הספרים של הוצאת פינגווין.
ב-1957 קיבל מאליזבת מלכת אנגליה, על תרומתו לעיצוב הגרפי בבריטניה, את מדליית מסדר האימפריה הבריטית: Order of the British Empire
ב-1959 קיבל את התואר מעצב תעשייתי מלכותי (אנ') Royal Designers for Industry
ב-1960 פרסם את ספרו האישי Over My Shoulder ובאותה שנה עיצב את הכרזה החופש מרעב עבור ארגון האוכל והחקלאות של האום.
ב-1962 הכין כרזות לעיתון Times ובאותה שנה קיבל גם מדליית כסף של אגודת האמנויות המלכותית.
ב-1965 עיצב מטבע זהב לחצי יובל לקרב האווירי הבריטי .
ב-1975 עיצב כרזה ל-100 שנה לתיאטרון השקספירי.
ב-1976 קיבל פרס ראשון בתערוכת בולים בינלאומית.
בשנים 1990–1996 התקיימה התערוכה הנודדת המסכמת שלו "אברם גמז, שישים שנות עיצוב" ברחבי בריטניה, בארצות הברית ובישראל.
ב-1992 פורסמה הכרזה האחרונה שעיצב לתערוכה "ציור בריטי במאה ה-20" שהתקיימה במוזיאון ישראל בירושלים.
עבודתו הצטיינה בצבעים בולטים ובעיצוב אמנותי גרפי נועז וחדשני, ברעיונות ובמסרים ברורים בעלי חשיבות חברתית .
הציור בכרזותיו היה מרבי והכיתוב היה קצר ומועט.
הוא עבד תמיד בקנה מידה קטן, מכיוון שרצה לבדוק את ההשפעה על הצופה בקטן, מה שלדעתו היה עשוי להשפיע עליו גם בקנה מידה גדול, אמר .
המוטו שלו היה "משמעות מרבית, באמצעים מועטים" : Maximum Meaning, Minimum Means.
בסוף מלחמת העולם השנייה ב-1945, בזמן שרותו במשרד המלחמה הבריטי, נחשף אברם גמז לצילומים שצולמו על ידי חיילים בריטים בגרמניה, ובם נראו העדויות הראשונות לזוועות שנעשו במחנה הריכוז ברגן-בלזן.
ביטוי לשואת יהודי אירופה ביצירתו אפשר לראות בכרזה שלו מאותה השנה, "תרום בגדים ליהודים המשוחררים".
בשנות החמישים עיצב בולים לדואר ישראל וביניהם הבול לתערוכת "כיבוש השממה".
ב-1956 העביר קורס בהדפסת בולי דואר עבור שרות הבולים של דואר ישראל ועיצב כרזה ללשכת התיירות המרכזית בישראל.
ב-1957 עיצב את הסמל של אוניברסיטת בר-אילן והכין כרזה עבור חברת אלעל.
ב-1964 עיצב סמל למגבית הלאומית היהודית.
ב-1965 הכין חלון ויטראז' לבית הכנסת בלונדון.
ב-1965–1991 עיצב את דפי השער לעיתון היהודי שיצא בבריטניה Jewish Chronicle
ב-1968 שימש כיועץ גרפי של הארגון לפיתוח תעשייתי של האו"ם, במחלקת העיצוב הגרפי של בית הספר לאמנות בצלאל'.
ב-1969 עיצב את הכריכה לאנציקלופדיה Judaica וגם בול באותו נושא.
ב-1970 עיצב סדרת גלויות לציון חצי יובל לשחרור ממחנות הריכוז.
ב-1977 הכין עמודים לספרי תפילה לבתי כנסת רפורמיים.
החל מ-1943 התקיימו (ועדיין מתקיימות) תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות של יצירותיו של אברם גמז, בבריטניה, באירופה, בארצות הברית ובישראל.
ב-1950, בבצלאל האקדמיה לאמנות ועיצוב בירושלים, במוזיאון תל אביב ובמוזיאון עין חרוד
ב-1992 במוזיאון ישראל בירושלים, התערוכה אברם גמז, שישים שנות עיצוב
ב-2013 במכללת שנקר לעיצוב ברמת גן
ויליאם אברל הארימן היה פוליטיקאי, איש עסקים ודיפלומט אמריקאי.
הארימן נולד בניו יורק לאיש העסקים אדוארד הנרי הארימן ולרעייתו מרי ויליאמסון הארימן.
הוא למד בבית הספר גרוטון ובאוניברסיטת ייל.
בייל הצטרף לאחוות הגולגולת והעצמות, ובעת לימודיו יצר קשרים שהובילו להקמת חברה בנקאית שהתמזגה בסופו של דבר עם "חברת האחים בראון, הארימן ושות'".
הוא היה בעליהם של חלקים מחברות אחדות, בהן יוניון פסיפיק ותאגיד פולארויד.
במהלך נשיאותו של פרנקלין דלאנו רוזוולט, שירת הארימן ב"מנהל השיקום הלאומי" (National Recovery Administration) ובמועצה המייעצת לעסקים, לפני שעבר לתפקידים הנוגעים למדיניות חוץ.
לאחר שעזר לתאם את תוכנית השאל-החכר, כיהן הארימן כשגריר ארצות הברית בברית המועצות והשתתף בפגישות בין מנהיגי בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה הפך לתומך בולט של תורת הבלימה של ג'ורג' קנאן.
נוסף על כך, כיהן כמזכיר המסחר של ארצות הברית בקבינט בממשלו של הנשיא הארי טרומן ותיאם את יישום תוכנית מרשל.
מ-30 באפריל עד 1 באוקטובר 1946 כיהן כשגריר ארצות הברית בממלכה המאוחדת.
ב-1954 ניצח הארימן את נציגה של מדינת ניו יורק בסנאט של ארצות הברית, אירווינג אייבס הרפובליקני, בבחירות למושלות ניו יורק.
הוא שירת בתפקיד זה במשך תקופת כהונה אחת בעקבות תבוסתו לנלסון רוקפלר ב-1958. הארימן התמודד ללא הצלחה על המועמדות הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית בכינוס הוועדה הדמוקרטית הלאומית ב-1952 ובכינוס הוועדה הדמוקרטית הלאומית ב-1956. אף על פי שקיבל את תמיכתו של טרומן בוועידת 1956, הדמוקרטים בחרו את עדלי סטיבנסון למועמדם לנשיאות.
לאחר תבוסתו בבחירות למושלות, הפך הארימן לבכיר בכל הנוגע למדיניות חוץ בתוך המפלגה הדמוקרטית.
הוא סייע במשא ומתן על האמנה למניעת ניסויים גרעיניים באטמוספירה, בחלל החיצון, ותחת פני המים תחת הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי, והיה מעורב עמוקות בניהול מלחמת וייטנאם בממשלם של קנדי ולינדון ג'ונסון.
לאחר שג'ונסון עזב את הבית הלבן ב-1969, הארימן נקשר לארגונים שונים, כולל מועדון רומא והמועצה למדיניות חוץ.
אַבְּרַם גְרִיגוֹריֶיבִיץ' סְבֶרְדְלוֹב היה יהודי סובייטי שזכה לעיטור גיבור ברית המועצות על פועלו כעוזר מפקד ומפקד להקת טרפדות במהלך מלחמת העולם השנייה.
נולד בעיר סנט פטרבורג של האימפריה הרוסית כבנו של פקיד.
סיים 6 כיתות בבית הספר ולאחר מכן למד ב.
הצטרף למפלגה הקומוניסטית בשנת 1930. התגייס לצי הסובייטי בשנת 1931. בשנת 1936 סיים את האקדמיה הימית של לנינגרד.
נשלח לצי האוקיינוס השקט ופיקד שם על טרפדת ובהמשך גם על להקת טרפדות.
במרץ 1940 התמנה למפקד להקת טרפדות בחטיבה של צי הבלטי.
במהלך 1941 הטביע ספינת תובלה של קריגסמרינה בהדחק של 4000 טונות ועל כך הוענק לו עיטור הכוכב האדום הראשון ב-30 באוקטובר של אותה השנה.
בינואר 1942 התמנה למפקד ביחידה צבאית של טרפדות מסוג .
יחידתו הייתה אמונה על תצפיות, הצבת מוקשים ותקיפות אוניות קריגסמרינה.
במהלך הפעילות נפצע קלות בגבו.
ב-10 באוקטובר 1943 קיבל עיטורי המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה שנייה על הטבעת אוניית משמר אחת ופגיעה בספינת משמר נוספת.
ב-5 וב-8 ביוני 1944, במהלך הקרבות במפרץ נרבה, הטביעה יחידתו שלוש שולות מוקשים ושתי ספינות משמר (לפי מסמך הענקת העיטור גיבור המדינה, ארבע שולות מוקשים וספינת משמר אחת).
בעקבות כך הציע מפקדו בדיוויזיון השני (יחידה המקבילה לגדוד בצבא היבשה) להעניק לו עיטור נחימוב מדרגה שנייה שהוחלף בהחלטת נשיאות ברית המועצות לעיטור אושקוב מדרגה שנייה.
ב-4 וב-5 ביולי תוך ניסיון למנוע מספינות האויב להיכנס למפרץ ויבורג, הטביע גְרִיגוֹריֶיבִיץ' סְבֶרְדְלוֹב שמונה ספינות קריגסמרינה.
על כך הוענק לו עיטור הכוכב האדום הנוסף.
בעקבות הטבעות אלו וכן הפלת מטוס יונקרס Ju 87, הוצע על ידי הוועד הצבאי של הצי הבלטי להעניק לו את עיטור "גיבור ברית המועצות" בתוספת עיטור לנין ועיטור "כוכב הזהב".
ההחלטה התקבלה ב-22 ביולי כשגְרִיגוֹריֶיבִיץ' סְבֶרְדְלוֹב מחזיק בדרגת קפטן-לויטננט.
ביולי אותה השנה הוטלה על קבוצת טרפדות בפיקודו משימת חסימת כניסה לאוניות קריגסמרינה למפרץ ויבורג.
במהלך היומיים של החסימה הוטבעו 8 אוניות אויב.
גְרִיגוֹריֶיבִיץ' סְבֶרְדְלוֹב סיים את המלחמה בדרגת קפטן מדרגה השלישית (המקבילה לדרגת רס"ן בצבא היבשה).
לאחר המלחמה המשיך את שירותו בצי הסובייטי.
יצא לגמלאות בדרגת קפטן מדרגה הראשונה.
המשיך להתגורר בלנינגרד (שמה של סנט פטרבורג בזמן ברית המועצות) עם אשתו גלינה ובנו גריגורי.
עבד כמהנדס בכיר ב (בתרגום "מכשיר חשמל") שעוסק בפיתוח מכשירי ניווט.
בין השנים 1951 ל-1963 היה ראש הפקולטה לנשק ימי במכללה צבאית ימית עליונה למהנדסי נשק.
ב-16 בינואר 1961 שוחרר מן השירות.
נפטר ב-2 באפריל 1991 ונקבר בבית הקברות ליד הקרמטוריום של לנינגרד.
אברם אניקסט היה מהפכן וכלכלן רוסי ממוצא יהודי.
אברם אניקסט נולד בקישינב, אז חלק של האימפריה הרוסית.
לאחר סיום בית הספר היסודי הוא המשיך בלימודים בבית.
החל משנת 1904 הוא השתתף באספות של בונד.
בשנים 1906–1907 הוא היה אנרכו-קומוניזם.
בשנת 1907 הוא נשפט ל-10 שנות עבודות כפייה עבור הכנת חומרי נפץ.
אניקסט הצליח לברוח לצ'רנוביץ (אז חלק של האימפריה האוסטרו-הונגרית).
בשנת 1908 הוא התחתן ועבר לגרמניה.
בשנת 1909 אברם אניקסט החל לעבוד בחברת AEG.
בשליחותה הוא עבר מספר מקומות מגורים וארצות.
בשנת 1910 הוא הצטרף להוריו בציריך ותוך זמן קצר נולד בנו הבכור אלכסנדר אניקסט.
במשך כל התקופה באירופה אניקסט היה פעיל בתנועת אנרכו-סינדיקליזם.
במאי 1917 הוא חזר לרוסיה בקרון רכבת ביחד עם ולדימיר לנין.
לאחר מהפכת אוקטובר הוא שיתף פעולה עם הבולשביקים ואף התמנה ליושב ראש סובייט של פאבלוהראד.
בשנת 1918 אברם אניקסט עבר לפטרוגרד וקודם לתפקידי ניהול במשרד העבודה.
בשנים 1923–1925 הוא היה שר העבודה של אוקראינה הסובייטית.
בשנת 1925 הוא חזר למוסקבה והחל את עבודתו בגוספלן (משרד כלל ארצי לתכנון כלכלה סובייטית), כאשר בהמשך התמנה לסגן יושב ראש הארגון.
אברם אניקסט נעצר בנובמבר 1938 והוצא להורג לאחר משפט קצר ב-19 במרץ 1938. בשנת 1956 האישום בוטל.
אברם אניקסט כתב מספר ספרי כלכלה וזיכרונות ברוסית.
אניקסט כתב את זכרונותיו ביידיש בהם תיאר את דרכו עם לנין.
הספר "זיכרוינעס וועגן וולדימיר איליטשן" יצא במינסק בשנת 1933.
ג'ודית ניאמבורה מוואנג (Judith Nyambura Mwangi, נולדה ב־30 באפריל 1986), הידועה גם בשם הבמה "אבריל", היא זמרת, כותבת שירים ושחקנית קנייתית.
ידועה בעיקר בזכות עבודתה המוזיקלית שזיכתה אותה בפרסים רבים בתחרותיות מקומיות ובינלאומיות.
אבריל נולדה בעיר נאקורו , במזרח קניה.
עוד בתקופת התיכון החלה בקריירה מוזיקלית והייתה פעילה בפסטיבלי דרמה ומוזיקה.
עם סיום לימודיה עברה אבריל לניירובי, והחלה ללמוד עיצוב באוניברסיטת ניירובי.
בשנת 2005, פגשה את סוכן הכישרונות עמנואל בנדה שעודד אותה לנצל את הפוטנציאל המוזיקלי שלה וסייע לה רבות לפרוץ לתודעה הקניינתית.
היא הוחתמה על ידי חברת התקליטים Ogopa Deejays ובשנת 2007 הקליטה את סינגל הבכורה שלה "mama", אך השיר יצא לאור רק 3 שנים לאחר מכן ובזמן זה אבריל פיתחה את עצמה מבחינה מוזיקלית.
הסינגל זכה להצלחה רבה, והושמע בתדירות גבוהה בערוצי רדיו קנייתים שונים.
לאחר ההצלחה הראשונית, הוציאה אבריל את השיר "Mtaani dot com" וכן את השיר "Leo remix".
בשנת 2011 שיתפה פעולה עם הזמרת הקנייתית מאריה בשירה "Chokoza" שהיה להיט.
עם הצלחתו הודלפו לאינטרנט תמונות שנויות במחלוקת של אבריל אשר עוררו סערה בקרב מעריציה.
אבריל עצמה בחרה שלא להתייחס לנושא.
בשנת 2012 הוציאה אבריל את להיטה "kitu kimoja".
בשנת 2014 בחרה אבריל לעזוב את חברת התקליטים Ogopa Deejays.
באותה שנה שיתפה אבריל פעולה עם להקת ה- Boomba Boyz's בשיר Piga Kengele.
בשנת 2019 ילדה אבריל בן.
את ההריון ואת זהות אבי בנה שמרה בסוד.
אבריל סיפרה לאחר לידתו של בנה כי אימהות היא דבר בו הייתה מעוניינת זמן מה.
כמו כן סיפרה בריאיון כי תפקידה בסדרה היה תרפיה עבורה.
בשנים 2013–2014, השתתפה אבריל בעונתה החמישית של הסדרה "Noose of gold" .
בשנת 2018 שיחקה אבריל בסרט "Nina" העוסק בגנבת אשר מתאהבת באחד מקורבנותיה.
אבריל ציינה מספר אומנים מקומיים ובינלאומיים כהשפעות מוזיקליות ביניהם: אלישה קייז, מייקל ג'קסון, קני רוג'רס, ביונסה, אמאני , blu3 , טיווה סאבאג' ו-liquideep .
בראיונות נוספים היא אף הזכירה את מרווין גיי, דולי פרטון ושאניה טווין.
אבריקטוזאורוס (שם מדעי: Abrictosaurus; משמעות שמו: "לטאה עירנית") הוא סוג של דינוזאור בעל אגן דמוי-עוף ממשפחת ההטרודונטוזאוריים שחי בדרום אפריקה של תחילת היורה לפני 199 עד 196 מיליון שנה מזמננו.
המאובנים שלו התגלו בתצורת אליוט שבלסוטו ובכף התקווה הטובה שבדרום אפריקה, והוא תואר למדע ב-1975 בידי החוקר האמריקאי ג'יימס הופסון.
בעבר שויך לסוג ליקורינוס (Lycorhinus).
את שמו קיבל עקב הנחה שהדינוזאורים עברו תרדמת קיץ כדי לחסוך באנרגיה, אותה שלל הופסון.
דינוזאור זה היה אוכל עשב או אוכל כל דו-רגלי באורך 1.2 מטר ומשקל ממוצע של 45 קילוגרם.
הגולגולת שלו הייתה נמוכה וארוכה עם שיניים מסוגים שונים בבסיס הלסת.
בקדמתה היו זוג שיניים דמויי-ניבים ארוכות, לאחריה עוד שיניים מוזרות קצרות יותר שהחלו מבסיס גבוה יותר בלסת ובהמשך הלסת היה פער קטן לשיניים אחוריות קטנות יותר אך גם חדות שכנראה עזרו לטחון מזון.
לא ברור ממבנה השיניים אם היה צמחוני או אוכל כל.
הוא התקיים באזורים לחים לאורך אפריקה הדרומית של היורה ואולי היה מאבותיהם של ההדרוזאוריים וקרוביהם.
אבריסטו קרבליו (בפורטוגזית: Evaristo do Espírito Santo Carvalho; 22 באוקטובר 1942 – 28 במאי 2022) היה נשיא סאו טומה ופרינסיפה וכן ראש ממשלת המדינה בשתי כהונות.
קרביליו כיהן כראש ממשלת סאו טומה ופרינסיפה בין 7 ביולי–25 באוקטובר 1994 ושוב מ-26 בספטמבר 2001 עד 28 במרץ 2002. היה חבר במפלגת הפעולה הדמוקרטית העצמאית (ADI).
קרבליו התמודד בבחירות לנשיאות המדינה בשנת 2011, בזמן שכיהן כדובר האספה הלאומית.
הוא נתמך בקמפיין שלו על ידי ראש הממשלה המכהן פטריס טרובאדה.
קרביליו סיים במקום השני בסיבוב הראשון עם 21.8 אחוזים מהקולות, אחרי הנשיא לשעבר, מנואל פינטו דה קוסטה.
בסופו של דבר, קוסטה ניצח בבחירות עם 52.9 אחוז מהקולות.
לאחר מכן הפך קרבליו לסגן נשיא המפלגה.
בבחירות לנשיאות ביולי 2016, קרבליו זכה לרוב הקולות (49.8%) והמשיך לסיבוב שני מול הנשיא המכהן.
עם זאת, קוסטה, הנשיא המכהן, פרש מהמירוץ בטענה להונאה בסבב הראשון.
בכך למעשה קרביליו ניצח בבחירות.
הוא הושבע לתפקיד ב-3 בספטמבר.
הליך הבחירות התקבל היטב בזירה הבינלאומית, עם הודעה לעיתונות של מחלקת המדינה של ארצות הברית שקבעה כי "הבחירות הללו הן עוד הפגנה של המחויבות רבת השנים של סאו טומה ופרינסיפה לערכים דמוקרטיים.
באמצעות התנהלותם המופתית, תושבי סאו טומה ופרינסיפה ממשיכים לשמש מגדלור של דמוקרטיה עבור מדינות אחרות."
המנדט של אווריסטו קרוואלו הסתיים ב-5 בספטמבר 2021. סאו טומה ופרינסיפה עדיין לא בחר את יורשו והסיבוב השני בבחירות לנשיאות יתקיים רק ב-5 בספטמבר.
מצב חסר תקדים, בשל מחלוקת על תוקף תוצאות הסיבוב הראשון שגרמה לדחיית ארגון הסיבוב השני פעמיים.
הפרלמנט הצביע אפוא להארכת המנדט של אווריסטו קרוואלו.
קרבליו נפטר בליסבון שבפורטוגל ב-28 במאי 2022.
אברימה דרבו הוא כדורגלן גמביאני, המשחק בעמדת הקשר בקבוצת בארי ובנבחרת גמביה.
דרבו גדל במחלקת הנוער של רומא.
ב-2 במאי 2021 ערך דרבו את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף בהפסד 0–2 לסמפדוריה במסגרת המחזור ה-34 לעונת 2020/2021 בסרייה א'.
בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת ערך דרבו חמש הופעות ליגה.
ב-5 ביוני 2021 ערך דרבו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גמביה, בניצחון 0–2 על נבחרת ניז'ר במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת גמביה לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023.
אברימה אבו סילה הוא כדורגלן עבר גמביאני ששיחק בעמדת החלוץ.
אבו סילה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ריאל דה בנג'ול המקומית ותוך מספר חודשים עבר לבלגיה.
בקיץ אבו סילה חתם בבלנקנברג' הבלגית וכעבור שנה חתם בקלאב ברוז' מליגת העל הבלגית.
בשנתיים הראשונות שלו אבו סילה בברוז' הוא מיעט לשחק ולכן הושאל להארלבקה בעונת .
בסיום העונה, חזר לברוז' בה שיחק שנתיים נוספות.
בינואר הצטרף לרובין קאזאן מליגת העל הרוסית במדיה שיחק שלוש עונות.
בקיץ חזר לקדנציה שנייה ברוסנדאל.
בפברואר הושאל להפועל פתח תקווה מליגת העל.
בפתח תקווה רשם 11 הופעות ולא כבש אף שער.
בקיץ 2007 הושאל למאסטריכט מהליגה ההולנדית השנייה ובסיום העונה חתם על חזה לשנתיים במועדון.
בקיץ הצטרף לבלישיה בליזן וכעבור שנה לספורטנד האסלט בה שיחק שנתיים.
אברימה אבו סילה החל לשחק במדי נבחרת גמביה בכדורגל כבר בגיל 16 כאשר בשנת 1996 השתתף במשחקי מוקדמות לקראת מונדיאל 1998.
בשנת 2008 הוא הפך לשחקן מרכזי בנבחרת ואף היה קפטן במספר משחקים.
אברימי רוט הוא זמר וחזן חסידי ישראלי.
בגיל 5 נשלח על ידי הוריו ללמוד מוזיקה בהמשך למד אצל מונה רוזנבלום.
אברימי בוגר ישיבת משך חכמה וישיבת בית שמואל ומכון תל אביב לחזנות.
אברימי מופיע רבות בערבי חזנות, בשבתות חזנות ובקונצרטים.
רוט מופיע ברחבי העולם ועם זמרים נוספים רבים כמו: יוסי גרין ואברהם פריד, וגם הופיע עם התזמורת הסימפונית ירושלים ובמקהלת הרבנות הצבאית.
בשנת 2011 השתתף באלבום בשמחה תמיד של יוני אליאב יחד עם גדולי הזמר החסידי: ישי לפידות, מוישי רוזנברג, נמואל הרוש, שמואל גלבר, מאיר גפני, קובי גרינבוים, רולי דיקמן, איציק אורלב, יוני ברגר וחיים דוד ברסון.
בנוסף השתתף בסדרת האלבומים שבת המלכה בלחניו של מאיר מרטין וידרקר לצד זמרים וחזנים רבים בהם: יצחק מאיר, החזן יעקב רוזנפלד אלי הרצליך ועוד.
שיתוף פעולה בולט רשום בין אברימי רוט ליוסי גרין, הוציאו יחד מספר סינגלים ובשנת 2013 הוציאו יחד את אלבומם המשותף עליו עבדו כשנתיים אמת ויציב ובשנת 2017 הוציא אלבום נוסף בשם קבלת שבת נוסח גרין ובו שירי קבלת שבת כולם בלחניו של יוסי גרין.
שיתוף פעולה נוסף הוא עם יוסף משה כהנא והשתתפות בסדרת אלבומיו לחיים טיש ובהפקות נוספות של חברת לחיים הפקות.
אברימי אמנם לבוש כליטאי אך הוא חסיד פרמישלאן ומנהל את מקהלת חסידי פרמישלאן, ומוציא את לחניו של האדמו"ר מאיר פרמישלאן.
הוציא יחד עם המקהלה שמונה אלבומים.
אברימי נשוי ומתגורר בבני ברק.
בראיון סיפר כי עוסק, כתחביב, בצילום ציפורים וכי אם לא היה חזן וזמר היה מתעסק בבישול או בקונדיטוריה.
קבלת שבת נוסח גרין, 2018
אברימה קולי הוא כדורגלן גמביאני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת יאנג בויז ברן ובנבחרת גמביה.
קולי גדל במחלקת הנוער של אטאלנטה.
ב-15 בדצמבר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 1–2 על בולוניה 1909 במסגרת הסרייה א'.
ב-23 בספטמבר 2020 הושאל קולי למשך עונה להלאס ורונה מהסרייה א'.
ב-27 בספטמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על אודינזה במסגרת המחזור השני בליגה.
ב-25 בנובמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–2 לקליארי במסגרת הקופה איטליה.
ב-31 בינואר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה, בהפסד 1–3 לרומא במסגרת המחזור ה-20 בליגה.
בסך הכל ערך קולי 23 הופעות ליגה במשך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שער אחד.
ב-7 באוגוסט 2021 הושאל קולי למשך עונה לספציה מהסרייה א'.
ב-1 בספטמבר 2023 הושאל ליאנז בויז.
ב-22 במרץ 2019 ערך קולי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גמביה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת אלג'יריה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2019.
הוא נכלל בסגל נבחרת גמביה לקראת טורניר גביע אפריקה לאומות 2021.
אברם ארכיפוב היה אמן ריאליסטי יהודי רוסי, שהיה חבר בקולקטיב האמנות "איחוד האמנים הרוסים".
נולד בכפר יגורובו במחוז ריאזאן.
ארכיפוב עזב את הכפר ועבר לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה בשנת 1877, שם הוא למד בהדרכתם של אמנים רוסים שונים כולל וסילי פרוב, וסילי פולנוב ולדימיר מאקובסקי.
בשנת 1883, ארכיפוב עבר ללמוד באקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנט פטרבורג, ושהה שם שנתיים, לפני ששב להשלים את לימודיו במוסקבה.
כמה עדויות מצביעות על כך שאבותיו של ארכיפוב היו חקלאים יהודים עניים ברוסיה שעברו למחוז ריאזאן.
אנטישמיים רוסיים ראו בארכיפוב, איליה רפין ויצחק לויתן יהודים הזרים לתרבות הרוסית.
ארכיפוב התקבל לקולקטיב האמנות, "הנודדים" ב-1889, והצטרף לאיגוד האמנים הרוסים ב-1903.
נושאים המופיעים ביצירות האמנות שלו כוללים את חייהן של נשים רוסיות, בריאליזם המתאר את המציאות היומיומית העגומה שלהן.
ארכיפוב גם צייר כמה ציורים של איכרים ברוסיה הכפרית.
הוא מתאר את הנשים בשמלות מסורתיות צבעוניות ובתלבושות לאומיות.
כמו אחרים באיגוד האמנים הרוסים, גם ארכיפוב צייר באופן קבוע בחוץ, הוא היה מטייל וצייר סצנות מצפון רוסיה ומחוף הים הלבן.
ארכיפוב לימד גם בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה, שם היה סטודנט במקור.
אלכסנדר קופרין היה בין תלמידיו.
ארכיפוב הצטרף לאגודת האמנים של רוסיה המהפכנית בשנת 1924, ובשנת 1927 זכה בתואר "אמן העממי של ברית המועצות".
אבריאל בר-לבב (נולד ב-1960) הוא חוקר בתחומי היסטוריה של עם ישראל ומחשבת ישראל, פרופסור חבר במחלקה להיסטוריה, פילוסופיה ומדעי היהדות באוניברסיטה הפתוחה.
בר-לבב נולד וגדל בחיפה ליהודית (ילידת חיפה גם היא) ושאול בר-לבב (יליד דרום אפריקה, איש מח"ל וצבא הקבע וממייסדי תחום ביטחון קשר והצפנה בצה"ל בסוף שנות ה-40 ובתחילת שנות ה-50).
לבר-לבב שתי אחיות מבוגרות ממנו.
למד בבית הספר הממלכתי זיכרון יוסף, ואחר כך בבית ספר תיכון עירוני ה' בחיפה.
בשנים 1978–1981 שירת שירות סדיר בחיל השריון.
לאחר סיום שירותו הצבאי, למד לתואר ראשון, שני ושלישי באוניברסיטה העברית בירושלים.
את עבודת המ"א, שעסקה במוות במחשבתו של המקובל רבי נפתלי הכהן כץ, כתב בהנחיית פרופ' זאב גריס.
בשנת 1997 סיים תואר שלישי.
את עבודת הדוקטור, שעסקה בתפיסת המוות בספר החיים מאת רבי שמעון פרנקפורט, כתב בהנחייתם של הפרופסורים זאב גריס, משה אידל ויוסף קפלן.
במקביל ללימודיו עבד כעוזר הוראה באוניברסיטה העברית ובטכניון, וכמזכיר המערכת של כתבי העת "מחקרי ירושלים במחשבת ישראל' ו"מדעי היהדות".
לאחר סיום לימודיו, בשנים 1997–1998 נסע לארצות הברית, ושהה במרכז לחקר דתות העולם באוניברסיטת הרווארד.
עם חזרתו, לימד באוניברסיטת חיפה ובאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מאז 2001 הוא מרצה באוניברסיטה הפתוחה.
עמד בראש צוות הפיתוח של הקורסים: תהליכי חילון בתרבות היהודית, מבוא למחשבת ישראל (קורס המבוסס על הרצאות מוקלטות של פרופ' משה הלברטל) ומבוא לקבלה.
בשנים 2005–2008 היה ראש המחלקה להיסטוריה, פילוסופיה ומדעי היהדות.
בר-לבב חוקר את התרבות היהודית בעיקר בימי הביניים ובעת החדשה המוקדמת.
היסטוריה של הספר היהודי ושל ספריות יהודיות
תפיסות יהודיות של המוות ושל בתי קברות
במחקריו על ספריות יהודיות הגדיר בר-לבב את המושג "תודעת הספרייה", שהיא האופן שבו ספריות נתפסות בזמן ובמקום מסוים, והבחין בין סוגים שונים של תודעת הספרייה.
מושג זה שימש אותו לבחינת ההבדלים במעמד התרבותי של הספרייה בהקשרים היסטוריים שונים.
במחקריו בתולדות הספר העברי הגדיר בר-לבב את המושג "אינטימיות טקסטואלית", המתבטאת בתפיסה שהיחסים בין הלומד והטקסט הם יחסים הדדיים של תמיכה והגנה, וכן בנוכחות בולטת של הטקסטים בחיי הקוראים, בהנאה מהלימוד ובהבטים נוספים.
בר-לבב עמד על רכיבים של כתיבה אישית בהקדמות של מדפיסים וראה בהם אחד היסודות של הכתיבה האוטוביוגרפית המודרנית.
במאמר על ספרות הצוואות בר-לבב הוא הראשון שהשתמש במושג "אגודוקומנטים" בחקר מדעי היהדות.
במחקריו על בית הקברות בתרבות היהודית אפיין בר-לבב את תפקידיו התרבותיים של בית הקברות, וביניהם שער או פתח, מרכז תקשורת, מרכז זהות.
במחקריו על חילון בתרבות היהודית הבחין בר-לבב בין דתיות מונוליטית המתייחסת למצוות הדת בתור מכלול אחד, לבין דתיות מודולרית המאפשרת הסתכלות גמישה יותר על רכיבים שונים בחיים הדתיים.
בשנים 2001–2017 היה עורך של כתב העת פעמים, רבעון בין-תחומי לחקר קהילות ישראל במזרח, בהוצאת יד יצחק בן-צבי.
בין הנושאים שלהם הקדיש בר-לבב גיליונות מיוחדים של כתב העת: היהודים הקראים (2002), בתי עלמין (2004), יהודים ערבים?
פולמוס על זהות (2011), משה שטיינשניידר והתרבות היהודית-ערבית (2012), תמונה כטקסט (2017).
מאז 2008 הוא חבר הדירקטוריון של הארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי.
מאז 2007 הוא חבר הנהלת החברה ההיסטורית הישראלית.
מאז 2008 חבר מועצת האיגוד העולמי למדעי היהדות.
בשנים 2018–2021 היה ראש המכון לחקר היחסים בין יהודים, נוצרים, מוסלמים באוניברסיטה הפתוחה.
היה נשוי לד"ר ליאורה אליאס בר-לבב (חוקרת תלמוד) עד לפטירתה ממחלה בשנת 2006. לאחר מותה סייע בהוצאת ספריה "מכילתא דרשב"י פרשת נזיקין: נוסח, מונחים, מקורות ועריכה" ו"למצוא מתוכו את האור", וכתב לספר אחרית דבר.
הספר הוא חליפת מכתבים על ההתמודדות עם המוות, בשנה האחרונה לחייה, בין אליאס בר-לבב לבין אילן לוטנברג שהיה מורה שלה לבודהיזם ולמדיטציה.
מתגורר בשכונת גבעת הוורדים בירושלים.
אבריאל בר-לבב, משה אידל, שער לקבלה: נתיבים מיסטיקה יהודית (4 כרכים), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2022.
אבריאל בר-לבב, רון מרגולין, שמואל פיינר (עורכים), תהליכי חילון בתרבות היהודית (2 כרכים), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2013.
אבריאל בר-לבב, עודד ישראלי, יונתן מאיר, אברהם (רמי) ריינר, דרך ספר: שי לזאב גריס, ירושלים, הוצאת כרמל, 2021.
אבריאל בר-לבב, דב סטוצ'ינסקי, מיכאל הד, בדרך אל המודרנה: שי ליוסף קפלן, ירושלים, מרכז זלמן שזר, 2019
מפתחות מפורטים של משנת הזוהר מאת ישעיה תשבי ופישל לחובר, כרך ג (כרך המפתחות), ירושלים, מוסד ביאליק, 2015.
אמיר הורוביץ, אורה לימור, רם בן שלום ואבריאל בר לבב (עורכים), העבר ומעבר לו: עיונים בהיסטוריה ובפילוסופיה - שי לאלעזר וינריב, רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2006.
אבריאל בר-לבב (עורך), שלום ומלחמה בתרבות היהודית, ירושלים, מרכז זלמן שזר, 2006.
משה אידל, קבלה: היבטים חדשים, תל אביב, הוצאת שוקן, 1993.
דוד הליבני, עלה לא נדף: חיים של לימוד בצל המוות, תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999.
יהושע רובנשטיין, בסבך הנאמנות: קורות איליה ארנבורג ותקופתו, הוצאת מוסד ביאליק, 2011.
בר-לבב כתב יותר מ-40 מאמרים, פרקים בספרים וערכים אנציקלופדיים.
למות לפי הספר: ספרי חולים ומתים, והעיצוב היהודי הטקסי של המיתה בראשית העת החדשה, זמנים, 73, 2000, עמ' 71–78.
"מה אפשר לעשות ב-400 ספרים?