tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נשוי לכנה שובל, בתם של משה מאיר ושרה, ולהם שתי בנות ובן.
בתם מיכל עובדת באופרה הישראלית, בתם יעל אדריכלית ומעצבת פנים, ובנם גדעון הוא מנכ"ל "יצוא חברה להשקעות" ופעיל מרכזי בדירקטוריון של "בנק ירושלים".
בשנת 1999 זכה בתואר דיפלומט השנה מטעם המועצה לעניינים עולמיים (World Affairs Council) בארצות הברית.
ביום העצמאות 2019 הוענק לו תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
דיפלומט, ידיעות ספרים, תל אביב, מרץ 2016.
זלמן וִינְדֶר (28 בספטמבר 1949 – 11 ביולי 2016), שהיה ידוע בכינויו זלמן שוֹשִי, היה ישראלי תושב תל אביב שנודע בעיקר בשל היותו קרוס-דרסינג.
זכה לשם גנאי "הקוקסינל חביב העיתונות".
וינדר נולד בחיפה ב-1949 להורים ניצולי שואה ילידי פולין.
הוא חווה בגיל צעיר את התפרקות משפחתו, כאשר אמו לקתה בסכיזופרניה, ואביו, שהיה אלכוהוליסט, נהג כלפי אמו באלימות.
על פי עדותו שהה וינדר כילד בן שמונה בגן הזיכרון בחיפה והתפתה להצעותיהם המיניות של מבוגרים בתמורה לכסף, בעיקר מתוך הרצון לחיבה אבהית שחסרה לו ופחות מהמניע הכספי.
בראשית שנות השישים עבר וינדר להתגורר בתל אביב, הפך לחלק מהקהילה הקטנה של עוסקים בזנות בעיר ונודע בכינוי "זלמן שושי".
בשנות השמונים התפרסם בראיונות באמצעי התקשורת כאשר חשף את עברו כנער שעבר התעללויות, בעיקר במהלך עבודתו בזנות בגני תל אביב.
מאז התארח בחוגי בית בתפקיד מרצה, תחקירן ומומחה פרטי בנושא הפדופיליה.
בנובמבר 1987 הורשע בסחיטה באיומים של לקוח ונגזרו עליו 5 שנות מאסר בפועל.
מאז סוף שנות התשעים הוזכר מפעם לפעם בעיתונות בדרישות דרמטיות לעזרה במציאת מקום עבודה כגון: "אני על סף הידרדרות מחודשת ומבקש סיוע", "אני קורא לעם ישראל הרחום והחנון", "אני מוכן לעשות כל עבודה, כבר שנים שאני לא עובד בעבודה הבזויה שבה עסקתי כל חיי" וכיוצא באלה.
בשנת 1999 טלפן למזכירות הכנסת, התחזה לרופא ומסר הודעה כוזבת על מות חבר הכנסת אמנון רובינשטיין, שהיה מאושפז באותה עת.
ההודעה התקבלה כמהימנה, והובילה להודעה פומבית על פטירתו של רובינשטיין, דקת דומיה והספד עליו מפי יו"ר הכנסת אברהם בורג, שאף אמר עליו תפילת אל מלא רחמים.
רק כעבור זמן מה התברר כי ההודעה הייתה כוזבת.
המניע לביצוע המעשה היה רצונו לעורר תשומת לב ציבורית למצבו הנפשי הקשה.
כתב האישום שהוגש נגדו בגין המעשה בוטל על ידי בית המשפט בהסתמך על חוות דעתו של הפסיכיאטר המחוזי, שקבע כי וינדר היה חולה בנפשו בעת ביצוע העבירה ואינו כשיר לעמוד לדין.
בתחילת אוגוסט 2003 ניסה וינדר להתאבד בדירתו בתל אביב.
הוא בלע כדורי שינה וזעק לעזרה: "אני על סף הידרדרות ומבקש סיוע".
חייו ניצלו בזכות ערנות שכניו לבניין, אשר הזעיקו עזרה רפואית.
בשנת 2005 הודיע וינדר כי החל בהליכי חזרה בתשובה.
במרץ 2011 אושפז במוסד סיעודי ביפו בעקבות נפילה ואיבוד הכרה כתוצאה ממחלת הסוכרת שסבל ממנה.
באפריל 2013 יצאה האוטוביוגרפיה שלו "כל הזלמן בשושי".
ב-11 ביולי 2016 נמצא ללא רוח חיים בביתו בתל אביב.
ב-13 ביולי 2016 נקבר בבית העלמין ירקון.
בשנת 1994 הציגה גלריה מרי פאוזי בתל אביב-יפו תערוכה בשם "זלמן שושנה".
שם התערוכה נלקח מעבודה של מיכל נאמן משנת 1975.
ללהקת משינה שיר בשם "קאנטרי ג'ו", שנכתב על ידי שלומי ברכה, גיטריסט וכותב השירים של הלהקה, בהשראת חיי זלמן שושי.
ציטוט מתוך השיר: "חדרי ההלבשה דומים בכל מקום, והוא בתור אישה היה יוצא לנקום, והקהל מריע והוא כמעט מגיע, מגיע אל הדרך, הדרך לעצמו, קאנטרי ג'ו".
להקת הבילויים הזכירה אותו בשיר "נפלא פה": "בבניין הסוכנות בקומה חמישית יושב זלמן שושי, עכשיו הוא פקיד, הוא שותה מהתה ומקליד".
בסדרת המערכונים "היהודים באים" הופיע מערכון שבו חבר הכנסת אברהם בורג מקבל את שיחת הטלפון מזלמן שושי עם ההודעה כי אמנון רובינשטיין נפטר.
זלמן וינדר, כל הזלמן בשושי: סיפור חייו של הזלמן המפורסם בישראל מאל"ף ועד תי"ו; תחקיר, כתיבה ועריכה: טל מאור, יהוד מונוסון: אופיר ביכורים, תשע"ד 2013.
זלמן שְׁנֵיאוּר (י"ז בשבט ה'תרמ"ז, 11 בפברואר 1887 – י"ב באדר א' ה'תשי"ט, 20 בפברואר 1959) הוא שם העט של שניאור זלקינד, משורר וסופר ביידיש ובעברית.
חתן פרס ישראל לספרות יפה לשנת תשט"ו (1955).
יצירתו נחשבת לציון דרך בספרות העברית החדשה ובתרבות היהודית החילונית.
שניאור נולד בעיירה שְׁקְלוֹב שבפלך מוהילב, במזרח תחום המושב של האימפריה הרוסית (מאז 1991 במחוז מוהילב בבלארוס).
גדל בבית מסורתי כצאצא של מייסד חסידות חב"ד רבי שניאור זלמן מליאדי, והיה בעל השכלה תורנית וכללית.
כבן ארבע-עשרה עבר לחיות באודסה, ובאמתחתו פנקס שירים קטן ותוכנית ללמוד באוניברסיטה.
באודסה, לאחר שלא מצא את מקומו, ביאליק קיבלו בסבר פנים יפות, דאג לצרכיו, לימדו יום-יום מקרא וספרות ושירה, עד ששניאור הצעיר נתקשר אליו והיה קורא לו "אבא".
בתקופת חייו בוורשה התקבל לעבודה, בהמלצתו של ביאליק, בהוצאה לאור מקומית, והחל לפרסם את שיריו הראשונים.
בשנת 1904 עבר לווילנה, והחל לכתוב עבור עיתון עברי מקומי.
בתקופה זו הוציא לאור קובץ משיריו ומסיפוריו, ובשנת 1906 הוציא לאור את ספר שיריו "עם שקיעת החמה".
ספרו זה זכה להצלחה מרובה, הודפס במספר מהדורות והביא את שניאור למעמד משורר מוכר.
כעבור שנה מפרסום הספר עבר לחיות בפריז ולמד בסורבון לימודי ספרות, פילוסופיה ומדעי הטבע.
בין השנים 1908–1913 סייר ברחבי אירופה וצפון אפריקה, ולמשך תקופות קצרות למד בשווייץ ובגרמניה.
בטרם פרצה המלחמה ביקר באודסה, ובה הוציא את ספר שיריו השני.
כשפרצה המלחמה הוא שהה בברלין, שם הוא נעצר בגלל אזרחותו הרוסית, יחד עם נתינים זרים אחרים.
הקשר עם משפחתו ומכריו ברוסיה נותק בשנות המלחמה, ולאחריה נודע לו על מותם של אביו ושני אחיו.
הוא, ככל הנראה, מעולם לא חזר לעיר הולדתו, שהפכה לאחר המלחמה לנושא מרכזי ביצירתו.
לאורך שלושים השנים שלאחר המלחמה פרסם שניאור כ-50 ספרי פרוזה ושירה ביידיש ובעברית.
ספריו תורגמו למספר שפות והופצו ברחבי אירופה, ובהם הרומנים "אנשי שקלוב" ו"פנדרי הגיבור".
בשנת 1923 קבע שניאור את מקום מושבו בצרפת, בה חי עד לפלישת הנאצים בשנת 1940 אז ברח לספרד וממנה לארצות הברית.
הוא חי בניו יורק עד לעלייתו ארצה, בשנת 1949. באמריקה זכתה עבודתו להצלחה בקרב העיתונות בשפה היידית.
לאחר עלייתו ארצה החל שניאור לכתוב לעיתונים היומיים, וערך את מהדורות ספריו.
ספרו "פנדרי הגיבור" הותאם על ידו לתיאטרון והוצג ב"הבימה".
תרומתו המתמשכת לתרבות העברית זיכתה אותו בפרס ביאליק (1951) ובפרס ישראל לספרות יפה (1955).
שניים משיריו נתפרסמו בזמר העברי.
השיר "יד ענוגה" שבוצע על ידי אמנים רבים והשיר היידי "מרגניות" (מארגריטקלעך) שנתפרסם בביצוע היידי של חוה אלברשטיין ובביצוע העברי של חנן יובל.
זלמן שניאור נפטר במהלך עבודתו בניו יורק בשנת 1959, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
על שמו רחובות במספר ערים בישראל, ביניהן בירושלים, בתל אביב-יפו וברמת השרון.
חלק מאוספו האישי שמור בספרייה הלאומית.
בשנת 2018, נמצאו בבית בִּיתו שבמדריד, זמן קצר לאחר שנפטרה, שני ארגזים של מכתבים ורשימות אחרות שלו, שאיש לא ידע על קיומם עד אז.
החוקרת והמרצה לילך נתנאל נקראה לאסוף את תכולתם, ובתחילת שנת 2023 היא הוציאה לאור מסה על המכתבים האבודים הללו.
מן החיים והמוות: רשימות וסיפורים, ורשה: תושיה, תר"ע.
עם צלילי המנדולינה: שירים, תרע"ב.
גשרים: שירים ופואמות תר"ס–תרע"ב, ברלין: הספר, תרפ"ב.
במצר: קבץ ספורים תרס"ג–תרע"א, ברלין: הספר, תרפ"ג.
חזיונות: שירים ופואמות תרע"ב–תרפ"א, ברלין: הספר, תרפ"ד.
לילדי ישראל: שירי ילדים, פריז: הוצאת ועד היובל, תר"ץ.
פרקי יער, תל אביב: דביר, תרצ"ג.
אנשי שקלוב, תל אביב: עם עובד, תש"ד.
(הוצאה מחודשת בהוצאת דביר 1958, ובמהדורה מתוקנת 1999.)
לוחות גנוזים, עם עובד, תש"ח
שירי זלמן שניאור, הוצאת עם עובד, תשי"א
הגאון והרב, תל אביב: עם עובד, תשי"ג.
ביאליק ובני דורו, תל אביב: עם עובד, תשי"ג.
דור דור ואנשיו: סיפורים, תל אביב: יבנה, תשי"ז.
ימי הביניים מתקרבים!: מבחר שירים, קשב, תשע"א.
געזאמעלטע שריפטן, 2 כרכים, ורשה: וועלט ביבליאָטעק, תרס"ט.
א טוידט: שריפטען פון א זעלבסטמערדער א טירוף, ורשה: השחר, תר"ע.
געזאמעלטע שריפטען, ורשה: וועלט ביבליאטעק, תרע"ב.
געזאמעלטע שריפטען, ורשה: וועלט ביבליאָטעק, תרע"ג.
געזאמעלטע שריפטען, ניו יורק: ליטערארישער פערלאג, תרע"ח.
שלום עליכמס אנדיינקען, ברלין: כלל-פארלאג, תרפ"ג.
אהין: ראָמאן, ברלין: ילקוט, תרפ"ג.
שקלאָווער אידען: נאָוועלען, וילנה: ב.
פעטער זשאמע, וילנה: וילנער פארלאג פון ב.
דער שקלאָווער גר, פריז: פארלאג פריז, תרצ"ד.
אָט אזוי איז דאָס אידישע לעבן, יוהנסבורג: דרום אפריקאנער ארט אזע, תרצ"ט.
פערציק יאר: לידער און פאעמען, 1903-1944, ניו יורק: ארויסגעגעבן פון יידישן נאציאנאלן ארבעטער-פארבאנד, תש"ה.
א טעג עולם הזה: ראָמאן, ניו יורק: יובל-פארלאג, תש"ח.
די משומדתטע: ראָמאן, ניו יורק: יובל-פארלאג, תש"ח.
שקלאָווער קינדער: דערציילונגען, ניו יורק: ציקאָ, תשי"א–תשי"ב.
דער ממזר, ניו יורק: דער קוואל, תשי"ז.
זַלַפֶה הוא כפר בצפון־מזרח ואדי עארה השייך למועצה המקומית מעלה עירון.
בזלפה נמנו 156 תושבים במפקד האוכלוסין המנדטורי של 1922 ו-198 תושבים במפקד של 1931. במהלך המרד הערבי הגדול טענו תושבי עין החורש שעקבות התוקפים את קיבוצם הובילו לכפר זלפה.
בהתאם להסכם שביתת הנשק בין ישראל וירדן, עבר הכפר לשליטה ישראלית במאי 1949. בשנת 1950 התגוררו בכפר כ-300 תושבים.
אנשי הכפר יצרו קשרים עם אנשי גבעת עוז שהחתימו כ-40% מהם על עצומת השלום של מפ"ם.
בשנת 1963 הוחל בתכנון ריכוז הקרקעות ופיתוח השטחים לפי בקשת התושבים.
הכפר היה מאחרוני היישובים שהיו חסרי מעמד מוניציפלי.
לבסוף הוכלל הכפר במועצה מקומית מעלה עירון שהוקמה בשנת 1996.
ב-7 בספטמבר 2025, בפעילות מבצעית לאיתור אמל"ח בכפר זלפה נורה שוטר בגיל 28 למוות במהלך קרב יריות מול חוליית סוחרי נשק שהיו על טרקטורון.הוא פונה במצב קשה ולא יציב לבית החולים, ובהמשך מת מפצעיו.
כיום חיים בכפר כ-5,000 תושבים בשתי שכונות עיקריות: שכונה מזרחית ושכונה מערבית (الحارة الشرقية والحارة الغربية).
הכפר עובר תנופה גדולה של בניה אך קיימת בעיה של מחסור בקרקעות לבניה לזוגות הצעירים.
בכפר פועלים שירותי בריאות ענפים: 2 מרפאות של שירותי בריאות כללית, מרפאה של קופת חולים מאוחדת ומספר מרפאות עצמאיות ופרטיות.
בכפר יש בית ספר יסודי אחד והוא משרת את כל הכפר.
התלמידים עוברים לחטיבת ביניים בבית ספר מקיף סאלם.
בשנה הבאה ייפתח עוד בית ספר יסודי בכפר.
בשנים האחרונות הכפר עד להתפתחות של מסחר ותעשייה בעיקר תעשיות קלות.
זלמן מרדכי שפירו היה כימאי וממציא יהודי-אמריקני ציוני, ממפתחי הכור הגרעיני בצוללת הגרעינית הראשונה "נאוטילוס".
בישראל נודע כבעליו של מפעל שאיבד כמות גדולה של אורניום מועשר ונחקר בחשד שהעביר אותו לתוכנית הגרעין הישראלית וכן כמי שסיפק סוללות גרעיניות לצורך מבצעים מודיעיניים של סנסורים שהטמינה סיירת מטכ"ל בעורף האויב.
שפירו נולד בעיר קנטון שבאוהיו, בן למשפחה יהודית אורתודוקסית, ולו קרובי משפחה שנספו בשואה באירופה.
שפירו גדל בפסאיק, ניו ג'רזי.
סיים תואר ראשון, שני ושלישי בכימיה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ולאחר מכן עבר לגור בפיטסבורג, שם החל לעבוד בחברת וסטינגהאוס ובפיתוח דלק גרעיני בחברת חשמל מקומית.
ב-1957 ייסד את חברת NUMEC שעסקה בפיתוח ושימוש בדלק גרעיני בעיר אפולו שבפנסילבניה.
שפירו רשם 15 פטנטים, ביניהם ב-2009 פטנט על הוזלת עלות ייצור יהלומים.
חברת NUMEC הייתה בין הראשונות שסיפקה דלק לשימוש בכורים גרעיניים.
לאחר שהחברה החלה לאחסן אורניום מועשר, התברר כי בין 90–270 ק"ג חסרים ומאמצים לאתר את החומר נכשלו.
בעקבות כך שילמה החברה 834,000 דולר לוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית.
מכיוון ששפירו היה ידוע כציוני, עלה החשד שהאורניום הועבר לישראל, שפיתחה באותן שנים את הכור האטומי בדימונה.
דווח שרפי איתן, ששירת אז במוסד, ביקר במפעל של שפירו בספטמבר 1968. פרשה זאת נקראה פרשת אפולו.
שפירו היה נשוי לאבלין גרינברג (נישאו ב-1945) ואב לשלושה ילדים.
היה נשיא ארגון ציוני אמריקה בעירו פיטסבורג.
שפירו ואשתו קיבלו ב-2008 פרס הוקרה על תרומתם לקהילה היהודית במשך 60 שנה.
זלמן שלו (4 ביוני 1923 – 25 במרץ 2009) היה קצין קשר ראשי בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, מייסד חברת אלישרא.
שלו נולד בחיפה ולמד בבית הספר הריאלי.
ב-1938 הצטרף לארגון ההגנה וב-1941 למשטרת המנדט בה שימש מדריך קשר.
התגייס לצבא הבריטי ושירת בו בתפקידי קשר שונים עד שחרורו ב-1946.
במלחמת העצמאות שירת בחטיבת כרמלי כסגן קצין הקשר החטיבתי ובהמשך מונה לקצין הקשר של החטיבה.
שירת בחיל הספר בו בנה את מערך הקשר.
ב-1951 מונה לקצין הקשר של פיקוד הצפון.
במלחמת סיני שירת במטה חיל הקשר כקצין המבצעים.
לאחר המלחמה מונה לסגן קצין קשר ראשי.
ביוני 1962 מונה לקצין קשר ראשי, במאי 1963 קודם לדרגת אלוף-משנה ושירת בתפקיד עד אוגוסט 1966.
לאחר שחרורו הקים את חברת אלישרא, מהחברות שהצמיחו את תעשיית האלקטרוניקה בישראל, ושימש כמנהלה הכללי.
ב-1977 זכה בפרס התעשייה מטעם התאחדות התעשיינים.
בשנים 1983–1987, שימש יו"ר אגף המתכת חשמל והאלקטרוניקה בהתאחדות התעשיינים, כיהן כסמנכ"ל בתדיראן לאחר רכישת אלישרא על ידה.
שימש כיו"ר דירקטוריון אורט ישראל בשנים 1993–2000.
הרב זלמן רוטברג (תרע"ג, 1913 - ח' בסיוון תשס"ב, 19 במאי 2002) היה ראש ישיבת בית מאיר בבני ברק וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
נולד בעיירה ליפנישוק שבבלארוס לרב טוביה רוטברג, שכיהן כרב העיירה ולימים רבה של לונה, פלך הורדנה.
בצעירותו למד בישיבת שער התורה, והיה מתלמידי ראש הישיבה הקטנה הרב משה מרדכי שקופ, בנו של הרב שמעון שקופ.
בסוף שנות ה-20 עבר ללמוד בישיבת מיר.
בשנת תרצ"ו (1936) עלה לארץ ישראל יחד עם חברו הקרוב, ולימים מחותנו, הרב שמואל רוזובסקי, והשניים נכנסו ללמוד בישיבת לומז'ה בראשות הרב ראובן כץ שאף השיג להם את אישור העלייה לארץ.
בשנת תש"ב (1941) נישא לשרה, בתו של הרב מאיר קרליץ.
את הצעת השידוך הציע אחיו של הרב מאיר קרליץ, החזון איש.
אשתו, שרה רוטברג, הייתה מפקחת בכירה בחינוך העצמאי.
עם כינונה מחדש של ישיבת מיר בירושלים (1946) נקרא בידי רבו משכבר הימים, הרב אליעזר יהודה פינקל לגבש סביבו חבורת בחורים שתהווה את הבסיס לישיבה המתחדשת עד בואה של קבוצת הבחורים הוותיקים עם אנשי הצוות ששהו בשאנגחאי.
בתקופה זו העביר בישיבה שיעורים בשבתות לכל בני הישיבה.
גם כשהגיעו אנשי הצוות הוותיקים בשנת 1949 המשיך בתפקידו לצד הר"מ הוותיק הרב חיים שמואלביץ עד אמצע שנות ה-50.
בחורף ה'תשי"ח (1957) יסד עם גיסו הרב שלמה שמשון קרליץ את ישיבת בית מאיר בשיכון חזון איש בבני ברק, על שם אבי המשפחה, הרב מאיר קרליץ.
מוסדות הישיבה כוללים גם ישיבה קטנה וכולל אברכים.
לאחר הקמת דגל התורה, בשנת תשמ"ט (1988), הזמינו הרב שך להצטרף כחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה.
לאחר פטירתו התמנה בנו, הרב צבי רוטברג, לראשות הישיבה.
היה נשוי לשרה (לבית קרליץ).
בנם הרב צבי ממלא את מקום אביו בראשות ישיבת בית מאיר.
משנת טוביה, בני ברק: ישיבת בית מאיר, תשמ"ט - על מסכתות התלמוד
טוב דעת בני ברק: ישיבת בני מאיר, תשמ"ו-תשנ"ב - מאמרי מוסר
אפרים זלמן (סולומון) רזומני (1866–1904) היה חזן ומלחין נודע, וכן היה מורהו של החזן הנודע דוד משה שטיינברג.
רזומני נולד בניקולאייב (אז באימפריה הרוסית) לחייקל.
והפך לחזן בגיל 19. לאחר מילוי משרה בקישינב, עבר לאודסה לשארית חייו.
כדמות ססגונית, היה לרזומני קול טנור עם יכולת אלתור יוצאת דופן.
בין השאר, היה רזומני מורה של החזן הנודע דוד משה שטיינברג שהיה לימים החזן של בית הכנסת הגדול באודסה.
רזומני שימש כחזן אורח בקהילות רבות והופיע בקונצרטים בכל רחבי מזרח אירופה, צבר לעצמו קהל מעריצים גדול והפך לאגדה עוד בחייו.
הביצוע שלו לאל מלא רחמים בעקבות פרעות קישינב הפך לנכס צאן ברזל בליטורגיה החזנית המזרח אירופאית.
אוסף של רצ'יטטיבים מפרי עטו בשם שירי רזומני יצא לאור על ידי ס.
הרב משולם זלמן חייא הכהן שֶׁחְטֶר-שַׁלוֹמִי (נודע כ"רַבּ זלמֶן"; באנגלית: Zalman Schachter-Shalomi"; 17 באוגוסט 1924, ז'ולקבה, פולין – 3 ביולי 2014, בולדר, קולורדו) היה ממייסדיה ומנהיגיה הבולטים של התנועה להתחדשות יהודית ביהדות ארצות הברית.
זלמן שחטר (לעיתים נכתב: שכטר) נולד בז'ולקבה שבפולין (כיום באוקראינה) וגדל בווינה.
בשנת 1938 עברה משפחתו לבלגיה, שם החל ללמוד עם חסידי חב"ד.
בשנת 1941 הגיע לארצות הברית, הפך לחסיד חב"ד וב-1947 הוסמך לרב אורתודוקסי, במסגרת קהילת חסידי חב"ד-ליובאוויטש, תחת הנהגתו של האדמו"ר השישי רבי יוסף יצחק שניאורסון.
לאחר מכן שימש כרב בקהילות חב"ד במסצ'וסטס ובקונטיקט.
בראשית דרכו הציבורית, נשלח "ר' זלמן" בצוותא עם הרב שלמה קרליבך על ידי רבי יוסף יצחק שניאורסון, לעסוק בהפצת יהדות והחזרה בתשובה בקמפוסים של אוניברסיטאות בארצות הברית.
עם עליית כוחה של תנועת ילדי הפרחים, נמשך אחרי רעיונותיה והתרחק מאורח החיים של חסידות חב"ד.
בשנות ה-80 הוסיף שכטר את השם "שלומי" (על פי המלה "שלום") לשמו, כהצהרה על שאיפתו לשלום בישראל ובעולם.
שחטר-שלומי היה בעל תואר שני בפסיכולוגיה של הדת מאוניברסיטת בוסטון, ותואר דוקטור של המכון למדעי היהדות בהיברו יוניון קולג'.
שימש כמרצה למדעי היהדות ודתות אחרות באוניברסיטת טמפל שבפילדלפיה.
שחטר-שלומי נפטר ב-3 ביולי 2014.
במהלך חייו נישא שחטר-שלומי ארבע פעמים, בפעם האחרונה עם חוה אילסן מבולדר.
הוא הותיר אחריו אחד עשרה ילדים.
שחטר-שלומי גיבש בצוותא עם תלמידו ארתור וסקו את התנועה להתחדשות יהודית בארצות הברית.
היא צמחה מתוך מגמת "החבורות" (מלשון החבורה החסידית), קבוצות תפילה ולימוד קטנות שדמו לקומונות ההיפים שנפוצו בשעתו.
החבורה הסדורה הראשונה הייתה "סמינר קהילת שלום" שקמה ב-1968 בסמרוויל שבמסצ'וסטס בהנהגת ארתור גרין.
שחטר-שלומי הקים ב-1962 את אגודת "בני אור" (שם שלקח ממגילת מלחמת בני אור בבני חושך), אליה נאספו אנשי חבורות וממנה צמחה לבסוף תנועת ההתחדשות.
בשנות השבעים עיצב שלומי טלית תפילה מקושטת על פי עקרונות קבליים.
הטלית, הידועה כ"טלית בני אור", צבועה במגוון צבעים, המבטאים יחד את צבעי בריאת העולם על פי ספר הזוהר.
יש הרואים בתנועה זו תחת הנהגתו של שחטר-שלומי, מעין זרם חמישי ביהדות ארצות הברית לצד ארבעת הזרמים המוכרים: האורתודוקסי, הקונסרבטיבי, הרפורמי והרקונסטרוקציוניסטי.
בזרם רמה גבוהה ויוצאת דופן של הסתמכות על מיסטיקה, שניתן היה למצוא ביטוי שלה בתיאור ססגוני שלו בעיתונות .
שחטר-שלומי עצמו התנגד לשימוש בהגדרה זו, והדגיש בספרו כי תנועתו "התחדשות יהודית" אינה "זרם" אלא תהליך העובר על נפשות היהודים.
שחטר-שלומי ראה את תנועתו ככזו שמבוססת על "הקבלה, החסידות וצורות נוספות של מיסטיקה יהודית".
רוחה זו של התנועה באה בהנחייתו לידי ביטוי בטקסי תפילה סוערים הכוללים ריקודים עד אובדן חושים.
הגותו של שחטר-שלומי נוגעת לעיתים בנושאים רגישים, בצורות שאינן מקובלות בקהל הרחב, למשל אמירתו כי אנשים המגלים חיבה ליהדות הם לפעמים נשמות ממוחזרות מהשואה, כהגדרתו, שהחליטו בגלגול זה להיוולד כלא-יהודים.
לדעתו, היהדות צריכה לשנות את גישתה, להתאים את עצמה למציאות החדשה, ביחס לנושאים שחיי הדת המסורתיים לא נותנים להם לפי תפיסתו מענה רוחני מספיק, כמו ההתחממות הגלובלית, ההתחמשות הגרעינית וההתבוללות.
כחלק מ"ההתחדשות הרוחנית", ביקש שחטר-שלומי לטעת בתלמידיו ושומעי לקחו סוג חשיבה המכיל גם היבטים מוסריים ולא רק הלכתיים-מסורתיים מקובלים גם ביחס לשאלות הלכתיות מובהקות כמו למשל סוגיית הכשרות.
בהתאם לתפיסה זו יש להרחיב לטעמם את תחום הכשרות גם לנושאים שלא היו כלולים בו בתפיסת הכשרות המסורתית, כמו: האם מותר להשתמש בחשמל המיוצר בכור גרעיני?
האם מותר לקרוא בעיתון יהודי שמודפס על נייר המיוצר מעצים שנכרתו בלא התחשבות אקולוגית ראויה?
כך מיוחסת אופנת הכשרות הסביבתית ("אקו-כשרות") לתפיסת הכשרות של רב זלמן ו"התחדשות יהודית".
תפיסה זו נחשבת כמי ש"מחמירה" יותר על קהל מאמיניה של התנועה.
אולם בצידה, מצוטט שחטר-שלומי כמי שמיישם את גישתו המהפכנית גם באופנים החורגים מן ההלכה היהודית המסורתית ומקלים יותר ממנה.
לדעתו האדם המודרני צריך לקבוע בעצמו את גבולות ואופי האיסורים וההיתרים שלו, כך "אם אתה לא אוהב את העבודה בגינה, ומבכר שתיעשה על ידי גנן שכיר, אזי הגינון נחשב כ"מלאכה" ואסור.
אך אם אתה אוהב לגנן וזמן הפנאי היחיד שלך הוא בשבת, תן לגינון להיות חלק מעונג השבת שלך".
מעריציו האורתודוקסים מסבירים אמירות מעין אלו כדרך לגשת אל לבבות ההמון האמריקני-יהודי, בבחינת "מתוך שלא לשמה בא לשמה", כלומר גישה התולה תקוות שלאחר שבאמצעותה יתקרבו יותר ויותר צעירים אל הדת, שתחדל לאיים עליהם, יבינו מעצמם את ערכי קדושת השבת, וישאירו את הגינון לימות החול גם כאשר הוא נעשה בתחביב בלבד.
סיפור שכתב מתאר פגישה דמיונית בינו ובין 'הבתולה מלודמיר', מעין "אדמו"רית" בת המאה התשע-עשרה:
זלמן שחטר-שלומי ורות גן קגן, קרבת אלהים: על תיקון עולם ועל תיקון הלב, תל אביב: משכל, 2006.
זלנוגרדסק היא עיר במחוז קלינינגרד שברוסיה.
העיר ממוקמת על חופיו של הים הבאלטי (על חצי האי קלינינגרד), בסמוך לרצועה הקורונית ובמרחק של כ-30 ק"מ מצפון לקלינינגרד.
העיר הוקמה ב-1252 על ידי האבירים של המסדר הטבטוני.
שמו המקורי של היישוב היה קראנצקוהרן, מהמילה הפרוסית קראנטאס שמשמעותו: "חוף".
קראנץ הייתה עיירת נופש במהלך המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. ב-1885 העיר חוברה עם קניגסברג על ידי הרכבת.
ב-4 בפברואר 1945 לעיר נכנס הצבא האדום, יותר מאוחר העיר סופחה לברית המועצות ושמה שונה לזלנוגרדסק.
רבי שלמה זלמן רונקיל (או רונקֶל; נפטר בשנת ה'שכ"ב, 1562) היה רב ולמדן מחכמי קראקא בדורו של הרמ"א.
נולד לרב יואל רונקיל, שלפי השערה היה מצאצאי רבי זלמן רונקיל אב"ד מגנצא.
למד בישיבה בפדובה אצל רבי אברהם מינץ בנו של רבי יהודה מינץ, נישא לרייזל קצנלנבוגן, נכדת רבו, בת חתנו רבי מאיר קצנלנבוגן (מהר"ם פדובה).
עמד לימין רבו, רבי אברהם מינץ בעת המחלוקת עם רבי יעקב פולק, ומוזכר לגנאי ב"כתב החרם" שהוציא האחרון נגד רבו.
הוא נפטר בקראקא בשנת ה'שכ"ב, 1562, ונקבר בה.
בנו היה רבי חיים, וצאצאיהם כונו ח"ר על שם בנו ואשתו: חיים רייזל'ס.
יש המייחסים לו את החיבור "חתן דמים" (פראג שס"ה), אך כבר הוכיח יצחק יודלוב שהזיהוי שגוי וכי המחבר הוא רבי זלמן רונקיל הראשון.
רבי שלמה זלמן רונקיל (או רונקֶל; נפטר בח' בחשוון, בין השנים ה'קע"א-ה'קפ"ז 1410–1426) היה רב ראש ישיבה ומקובל מגדולי רבני יהדות אשכנז במפנה המאה ה-15, רבן של מגנצא וורמיזא ורבו של מהר"י וייל.
רבי יעקב הלוי בן משה מולין (מהרי"ל) חי בזמנו במגנצא והתמנה בה כרב עוד בחייו, בדרשת שבת הגדול שלו, נהג ליטול רשות בתחילת הדרשה מרבי זלמן רונקיל מפני כבודו.
פסקי הלכה ודיונים הלכתיים שלו, הובאו בכתבי בני דורו והדור שלאחריו, כמו תלמידו מהר"י וייל, מהרי"ל, מהר"י ברונא ומהר"ם מינץ.
מקובל לייחס לו את הספר "חתן דמים" (פראג שס"ה), הכולל פירושים קבליים לתורה בדרך גימטריה, דרשות ומנהגים לברית מילה וטקסי חתונה.
הספר הושלם בידי רבי יצחק בן שמשון כ"ץ, אב"ד ניקלשבורג וערים נוספות, וחתנו של מהר"ל מפראג.
אולם, יש המייחסים את הספר לרבי זלמן רונקיל השני.
מבין בניו ידוע הרב גוטליב המוזכר בשו"ת מהרי"ל.
בין צאצאיו, רבני משפחת ליפשיץ: רבי ישראל ליפשיץ מחבר "תפארת ישראל", זקנו רבי ישראל ליפשיץ מקליווא ואבותיהם שכיהנו כרבנים בקהילות אשכנז ופולין.
ייתכן שגם הרב זלמן רונקיל (השני), מחכמי קראקא בדורו של הרמ"א, היה מצאצאיו או בני משפחתו
אין לברך על טבילת כלים "אשר קדשנו במצוותיו וציוונו על טבילת כלים" אלא רק "...
על הטבילה" (ספר מהרי"ל, מנהגים, הלכות נידה אות יג).
דיון עם מהר"ם סג"ל על חיוב ציצית במעילים שבשעה שאינם רכוסים יש להם ארבע כנפות (מהר"ז בינגא, הלכות ציצית, אות לז).
זלמן רוזנטל (ביידיש: זלמן ראָזענטאַל; 1889, טלנשטי – 19 במרץ 1959, קישינב) היה סופר יידי ועברי ופעיל ציוני בסרבי.
רוזנטל נולד בבסרביה, אחד מעשרת ילדיו של חוכר, במשפחה שהתייחסה לרבי צבי הירש אשכנזי ולרבי יעקב עמדן.
הוא למד בתלמוד תורה, היה אוטודידקט, למד בגימנסיה באודסה ויותר מאוחר התקבל לאוניברסיטה המקומית.
שם גם הצטרף לפועלי ציון.
ב-1914 ייסד בית ספר יהודי בטלנשטי, שם גם לימד.
החל מ-1923 ועד איסור פרסום עיתונות יידיש ברומניה ב-1938 הוא היה עורכו של היומון "אונדזער צייט".
הוא הוציא לאור ירחון יידי לילדים בשם "פאר יידישן קינד" (יצא בתור מוסף ל"אונדזער צייט" בשנים 1925–1928, 1936).
היה עורך משנה של כתב העת העברי לילדים "אשכולות".
בשנות העשרים ביקר שלוש פעמים בארץ ישראל, ופרסם רשומות מביקורים אלו בעיתונים וכתבי עת שיותר מאוחר יצאו לאור בקובץ אחד בשם "אונדזער לאנד" (קישינב 1938).
הוא שיתף פעולה עם קרן היסוד, קק"ל ותרבות.
את הסיפור הראשון פרסם בהמלצתו של יהושע חנא רבניצקי בכתב העת היידי "אונדזער לעבן" של מרדכי ספקטור.
בשנים 1926–1927 הוא סיקר את משפטו של שלום שוורצבארד, שהתנהל בפריז, וב-1927 ראה אור בקישינב ספרו שחובר על פי סיקורים אלו.
לאחר סיפוח בסרביה לברית המועצות הוא נעצר ב-12 ביולי 1940 ונשפט ב-18 בינואר 1941 לארבע עשרה שנים בגולאג בארכנגלסק בגלל פעילות ציונית.
אשתו ושתי בנותיו גורשו מהעיר.
הוא שוחרר ב-1954 וחזר לקישינב.
לאחר שחרורו עבד בבית חרושת לטקסטיל.
חמש שנים מאוחר יותר הוא נפטר ונקבר בבית הקברות היהודי של העיר.
שמו טוהר בהחלטת הפרקליטות של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית ב-5 ביוני 1989.
אונטער אליהוס בױם, אודסה, 1919.
אונדזער לאַנד: רעפּאָרטאַזשן, קישינב, 1938.
געקליבענע װערק(קובץ חיבורים נבחרים ביידיש ועברית), תל אביב, 1997.
אנשים ורגבים, תל אביב, 1949.
גדי הפלאות (סיפורים נבחרים בתרגומו של יצחק ספיבק), תל אביב, 1960.
מבחר כתבים/געקליבענע ווערק, ירושלים, תשנ"ז-1997.
זלמן ברוך הכהן רובין (תרכ"א, 1861 – 9 בנובמבר 1921, ח' בחשוון ה'תרפ"ב) היה עסקן ביישוב הישן בירושלים.
יושב ראש "הוועד הכללי כנסת ישראל" וסגן יו"ר ועד העיר ליהודי ירושלים.
לאחר נישואיו עסק במסחר ובעסקנות ציבורית בעירו.
בשנת 1903 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
השקיע את הונו בבניית בתים בשכונת מאה שערים בירושלים.
היה עסקן ציבורי בולט בירושלים.
היה יושב ראש "הוועד הכללי כנסת ישראל", הממונה על כולל וילנה וחבר ועד הנהלת בית החולים ביקור חולים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הוגלה על ידי הטורקים לחיפה.
בשנת 1918 נבחר לחבר "ועד העיר האשכנזי" בירושלים ושימש סגן יו"ר "ועד העיר ליהודי ירושלים".
היה מקורב לרב קוק ושימש בא כוחו.
לפני צאתו לווינה לצורכי רפואה כתב צוואה, ובה ציווה שליש מרכושו (כ-7000 לירות, סכום עתק באותם ימים) לקופת גמילות חסדים ללומדי תורה.
נפטר בתאריך 9 בנובמבר 1921 (ח' בחשוון ה'תרפ"ב), מספר ימים לאחר שנדקר על ידי פורעים ערבים במאורעות ב' בנובמבר מאורעות בלפור תרפ"ב (א' חשוון תרפ"ב 2 בנובמבר 1921) והובא לקבורה בהר הזיתים.
הוספד על ידי הרב קוק, שאמר עליו: "בכל מעשיו היו לנגד עיניו האידיאלים הדתיים והלאומיים של היישוב היהודי".
שני בניו התגוררו מחוץ לישראל.
זלנוגרד הוא עיר במוסקבה ואחד מ-12 המחוזות המינהליים של העיר, הממוקם במרחק 37 ק"מ מצפון-מערב למרכז העיר מוסקבה, אחד משלושה מחוזות הנמצאים מעבר לכביש הטבעת של מוסקבה.
זהו אחד ממרכזי המדע העיקריים בתחום החשמל במוסקבה.
כיום זהו אחד המחוזות הקטנים ביותר במוסקבה, הן מבחינת שטחו והן מבחינת גודל האוכלוסייה.
זלנוגרד גובלת בדרום-מזרח בעיר חימקי שבמחוז מוסקבה, ואת שאר גבולותיה תוחם מחוז המשנה סולנצ'נוגורסק.
זלנוגרד כונתה בתקופת ברית המועצות "עמק הסיליקון הסובייטי" בשל ריכוז חברות הטכנולוגיה של מוסקבה.
ביולי 1991 יצאה לדרך הרפורמה בחלוקה המנהלית של מוסקבה ובמסגרתהּ פורקו רבעים ישנים והוקמו מחוזות אדמיניסטרטיביים, כשזלנוגרד היה אחד מעשרת המחוזות החדשים שהרכיבו את מוסקבה.
במסגרת הרפורמה החדשה הורכב זלנוגרד מחמישה מחוזות מוניציפליים: מחוז מוניציפלי 1, מחוז מוניציפלי 2, מחוז מוניציפלי 3, מחוז מוניציפלי 4 והעיר קריוקובו שהייתה חלק ממחוז זלנוגרד במוסקבה.
מעמדו של זלנוגרד כמחוז אדמיניסטרטיבי עוגן בחקיקה מיולי 1995.
בדצמבר 2002 זלנוגרד חולקה לשלושה רבעים וחמישה מחוזות מוניציפליים: מאטושקינו-סאביולקי (שכלל את מאטושקינו וסאביולקי), פאנפילובסקי (שכלל את קריוקובו הישנה ואת סילינו) וקריוקובו.
בינואר 2010 שוב בוצע ארגון מחודש למבנה המחוז והמחוז האדמיניסטרטיבי של זלנוגרד מורכב מאז מחמישה רבעים שונים:
זלמן ראובני (14 בפברואר 1914 - 13 בדצמבר 1968) היה מראשוני ספורט הנכים בישראל שהתחרו בתחרות בינלאומית.
נולד בטאורגה, ליטא ולמד בישיבת פוניבז'.
בגיל 17 עזב את לימודיו והצטרף לתנועת החלוץ ולפעילות ציונית.
לאחר שעבר הכשרה חקלאית, ב-1932 עלה לארץ ישראל והצטרף לקיבוץ יגור.
את שם משפחתו בלינר שינה לשם ראובני, על שם אביו ראובן.
כחבר הקיבוץ עבד בעבודות ציבוריות בצפון הארץ: בנמל חיפה, במחצבות מגדל צדק ובנמל תל אביב.
היה מבוני הנמל ולאחר מכן מראשוני עובדיו.
בתקופה זו עבר ב-1936 להתגורר במושב בן שמן ונישא בקיץ 1942 לבת המושב שלומית רחמן.
בבן שמן היה פועל חקלאי, חבר ועד המושב והממונה על ביטחון המושב.
באותה תקופה פעל בארגון ההגנה, בנוטרות, וב-1942 התגייס אל הבריגדה היהודית ושירת בפלוגה 743 באזור יריחו, במצרים ובלוב.
בתום מלחמת העולם השנייה חזר למושב ולעבודתו כממונה על הביטחון.
ב-1948 נשלח לרחובות והיה בין הנוטרים שהופקדו על אבטחת ביתו של חיים ויצמן.
במרץ 1948 נפצע במתקפה על בית ויצמן ופגיעת הכדור הותירה אותו משותק בפלג גופו התחתון ומרותק לכיסא גלגלים.
ראובני היה חבר הוועד הארצי של ארגון נכי מלחמת השחרור וב-1953 היה אחד משלושה ספורטאים יחידים שנשלחו לייצג את ישראל במשחקי סטוק מנדוויל.
הוא עבד בבית החולים קפלן בתפקיד משרדי.
ב-1968 נפטר והוכר כחלל צה"ל שנפטר לאחר השירות כתוצאה מנכותו.
זלפלדן אם שטיינרנן מיר היא עיר במחוז צל אם זה שבמדינת זלצבורג.
זהו היישוב הגדול ביותר באוכלוסייתו במחוז והשלישי בגודלו במדינת זלצבורג לאחר הערים זלצבורג והאליין.
אף על פי שזלפלדן הייתה תמיד העיירה המאוכלסת ביותר במחוז, בירת המחוז הייתה תמיד העיירה הסמוכה זל אם סי.
העיירה שוכנת בגובה של 744 מטרים מעל פני הים ושטחה המוניציפלי משתרע על פני 118 קמ"ר.
חלקה העיקרי של העיירה נוצר על ידי אגן זלפלדן (Saalfeldner Becken) השוכן בין הרכסים הבאים של האלפים הגיריים הצפוני:
רמת שטיינרנס מר (Steinernes Meer) הגבוהה, שבה עובר הגבול עם גרמניה, מצפון.
רכס הרי לאוגאנג (Leoganger Steinberge) והרי בייברג (Biberg), ממערב.
מסיב הוכקוניג (Hochkönig) והרי הצפחה של זלצבורג (Salzburger Schieferalpen), ממזרח.
באופן כללי, האגן פתוח מצד דרום, והוא מתחבר לאגן זל (Zeller Becken) שבו זורמים אגם זל ונהר זלצך – ומכאן שמו של האגן השלם, אגן זל–זלפלדן (Zeller-Saalfeldener Becken) לשמו של כל העמק – וממנו מתאפשרת תצפית לכוון רכס הוהה טאורן (Hohe Tauern), במיוחד הפסגות השולטות של קיצשטיינהורן (Kitzsteinhorn) וויסבאכהורן (Wiesbachhorn).
שני האגנים מופרדים על ידי קו פרשת המים התחתון שכמעט ובלתי נראה.
זהו אחד האגנים הפנימיים הגדולים ביותר באזור הרי האלפים.
הנהר הראשי הזורם באגן הוא נהר זאלך (Saalach).
הוא זורם דרך עמק גלם (Glemmtal), נשפך אל האגן הדרומי של זלפלדן ועובר דרך העיירה מדרום לצפון.
יובלו הימני של נהר זאלך זורם דרך פרבר של זלפלדן ממזרח למערב דרך נקיק אורסלאו.
היובל השמאלי, לאגנגר אכה (Leoganger Ache), נשפך אל הזאלך ממערב.
בנוסף, קיימים כמה יובלים קטנים יותר.
במרכז האגן מתנשאת "גבעת הפרה" (Kühbühel) בגובה של 100 מטרים מעל פני השטח.
האגם היחיד באגן המורחב הוא אגם ריצן (Ritzensee) שהוא אגם מעשה ידי אדם, המשמש למטרות בילוי ופנאי.
אגמים מלאכותיים נוספים נחפרו בעיקר למטרות דיג ותיירות.
באגן זלפלדן נתגלו ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה הנאוליתית.
התיישבות רצופה מתועדת מאז תקופת הברזל, כאשר שבטים קלטים עברו לאזור.
החל מהמאה ה-7 הגיעו מצפון תושבים בווארים.
כמאה שנה לאחר מכן נזכרות לראשונה האחוזות של זלווט (Salvet) על נהר הזאלך ברשומות הבישופים של זלצבורג.
כאשר האזור הפך לחלק משטחי האימפריה הקרולינגית, התאגדו שטחיו למחוז פינצגאו.
בשנת 1000 לערך נרכשו אחוזות זלפלדן על ידי הארכיבישוף הרטוויג מזלצבורג ובראשית המאה ה-13 היה כל אזור פינצגאו לחלק מאדמות הבישוף נסיך.
זלפלדן מוזכרת לראשונה כעיירת שוק באמצע המאה ה-14. היא נותרה חלק אדמות הנסיך ארכיבישוף של זלצבורג עד לחילונה ב-1803.
יחד עם כל אזור זלצבורג, עברה זלפלדן לשליטתה של האימפריה האוסטרית ב-1816 ובשנת 2000 היא קיבלה מעמד של עיירה.
אחרי מלחמת העולם השנייה היה בעיירה מחנה עקורים ליהודים ששרדו את השואה, ועשו את דרכם ברגל דרך הרי האלפים למערב ולארץ ישראל.
לזכר המסע המפרך מתקיים בכל שנה מסע ביוזמת Alpine Peace Crossing, שמשחזר את הדרך שעשו העקורים.
בקיץ 2019 כחלק מגל החום הקיצוני באירופה נמדדה טמפרטורה של 37 מעלות, הטמפרטורה הגבוהה ביותר בתולדות העיירה מזה 55 שנה.
הריטנזה (Ritzensee) ויער קולינגוואלד (Kollingwald) הסמוך מהווים את אזורי הבילוי של תושבי העיר זלפלדן (Saalfelden).
האגם משמש בקיץ כאגם רחצה, בחורף משמש להחלקה על הקרח.
שבילי הליכה ושבילים משמשים בחורף למסלולי סקי וקרוס קאנטרי.
בכפר אוטנהופן הצמוד יש כמה מגלשות סקי, כולל אלה של אצטדיון פליקס גוטוואלד ומרכז לקפיצה נורדית משולבת.
זלפלדן זכתה לתהילה בספורט לאנגלוף וביאתלון בזכות הספורטאים המובילים שלה פליקס גוטוואלד, סימון אדר, יוליאן אברהרד וטוביאס אברהרד.
מאז 2006 מתקיימת מדי שנה בחודש אוגוסט תחרות טריאתלון בין-לאומית, המכונה "Tri Motion".
משנת 2007 פועל מועדון כדורגל מקומי בשם פינצגאו זלפלדן (Fußballclub Pinzgau Saalfelden) המתמודד בליגת הכדורגל של זלצבורג, הרביעית בחשיבותה באוסטריה ומארח בזלפלדן ארנה המשמש גם כמתקן האימונים של הקבוצה (www.SaalfeldenArena.at).
זלמן קליינמן (או קליימן, שם מלא: זלמן זוסיא קליינמן; 1933 – אוגוסט 1995) היה צייר ומאייר חב"די.
זלמן נולד בלנינגרד שבאימפריה הרוסית ליעקב, חסיד גור, ולרבקה, שהייתה ממשפחה חב"דית.
לפני השואה נפרד מאחיותיו, ומהוריו שנפטרו במהלך מלחמת העולם השנייה, וגדל בבית יתומים לא-יהודי בסיביר.
לאחר המלחמה אותר על ידי דודתו איטה שנסעה לסיביר כדי לקחתו עימה, וכך גם אחיותיו.
שם גדל בבית חמיה, הרב נחום שמריהו ששונקין, רבה של בטומי ומרבני חב"ד.
בביתו של הרב ששונקין למד לראשונה יידיש, עברית ותורה, בהיותו בשנות העשרה לחייו.
ב-1946 במבצע שכונה "הבריחה הגדולה" ברח עם שארי משפחתו לפולין לצד אלפי חסידי חב"ד באמצעות דרכון מזויף.
משם נסע לפריז שבצרפת, שם התגורר כשנתיים.
לאחר מכן עלה לישראל באנייה "ארצה".
קליינמן למד תקופה קצרה בישיבת תומכי תמימים בלוד, לאחר מכן עבר להתגורר בכפר חב"ד שם עסק בציור חובבני.
בה'תשי"ד התגייס לצה"ל, שירת בקישוט בתי כנסת מטעם הרבנות הצבאית וסייע באיור עיתון מחניים.
בסיום שירותו הצבאי, נשלח על ידי הרבי מלובביץ' לפריז, שם השתלם בציור והתחתן עם רוזה נייהוז.
לאחר נישואיו חי את כל חייו בשכונת קראון הייטס שבברוקלין.
היה מקורב לצייר החב"די הוותיק הנדל ליברמן.
החל את הקריירה באיור העיתון אלגעמיינער זשורנאל.
יצירותיו פופולריות מאוד בתחום היצירה היהודית-חסידית.
קליינמן אייר ספרים בהם הגדה של פסח פופולרית, פרסם תערוכות, הוציא אלבום ציורים שנבחר ל"יצירה המרשימה ביותר" בעיתון ג'ואיש כרוניקל, ציוריו משמשים כאילוסטרציות בעיתונים ואתרים שונים וציורי-קיר שלו נמכרו במאות אלפי דולרים.
כמו כן ציוריו מעטרים לוחות שנה, מוצרי יודאיקה וכריכות ספרים רבים.
בהם ספר הניגונים של ניח"ח וחלק מעטיפות הקלטות שלהם, תקליטי אוצרות יהודיים, סדרת אוצר סיפורי חב"ד, ספר הזכרונות, שמועות וסיפורים ועשרות פריטים נוספים.
זלמן (זמיק) רוזנווקס (נולד ב-23 באוקטובר 1935) הוא פרופסור אמריטוס לפיזיקה של אוניברסיטת בן-גוריון, בה לימד וחקר בשנים 1975–2008, ובמחקר בה הוא ממשיך לעסוק.
היה סגן נשיא האוניברסיטה למחקר ופיתוח בשנים 1998–2003. רוזנווקס עסק בדינמיקה וספקטרוסקופיה מולקולרית ובלייזרים ממגוון סוגים וכן בגילוי אופטי של חומרים מסוכנים.
רוזנווקס למד באוניברסיטה העברית כימיה ופיזיקה ובשנת 1967 החל בלימודי תואר שלישי בהנחית פרופ' שאול יציב.
לאחר קבלת דוקטורט בשנת 1972 השתלם רוזנווקס באוניברסיטת קיימברידג' בבריטניה ובאוניברסיטת קליפורניה, סנטה ברברה.
בשנים 1975–1980 היה רוזנווקס חוקר ומרצה במחלקה לכימיה של אב"ג.
ב-1980 עבר למחלקה לפיזיקה בה עמד בראשות מעבדת מחקר פעילה עד לפרישתו בשנת 2008. המעבדה זכתה במענקי מחקר נדיבים מקרנות מחקר בישראל ומחוצה לה והיא המשיכה את פעולתה גם לאחר פרישתו בניהולה של פרופ' אילנה בר ובהמשך מעורבותו של רוזנווקס.
היקף פעילותו הנרחב בתחום המחקר הביא למינויו בשנים 1996–2003 לסגן נשיא האוניברסיטה למחקר ופיתוח לשנים 1998–2003. בתפקיד זה הוביל את הקמת המרכז לננו-טכנולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון והיה מעורב בהקמת המרכז הלאומי לפוטוניקה ליד המרכז למחקר גרעיני שורק שמנהלו הראשון היה ד"ר רפי לביא תלמיד המחקר לשעבר של רוזנווקס .
בשנים 2003–2005 היה רוזנווקס פרופסור אורח באוניברסיטת אוקספורד בריטניה, אוניברסיטת קולומביה בניו-יורק, ואוניברסיטת קולומביה הבריטית בקנדה.
במהלך עבודתו באב"ג ולאחר פרישתו כיהן רוזנווקס בוועדות לאומיות ובין לאומיות, בראשות כנסים מדעיים ובוועד המנהל של קרנות מחקר שונות.
ברגמן הניתן לזכרו של פרופ' ארנסט דוד ברגמן, שעמד בראשות הוועדה הישראלית לאנרגיה אטומית בהיווסדה.
רוזנווקס הדריך תלמידי תואר שני ושלישי רבים שבצעו את עבודת המחקר במעבדתו, במכוני מחקר ממשלתיים ובחברות להעברת טכנולוגיות לתעשייה .
בעבודת המסטר חקר רוזנווקס ספקטרוסקופית תהליכי אכלוס יוני מימן ודיאוטוריום במטריצות של סידן פלואוריד.
מאז עבודת הדוקטור עסק רוזנווקס רבות בלייזרים כימיים.
בסנטה ברברה חקר רוזנווקס העברת אנרגיה כימית לרמות רידברג העליונות באלומיניום
גילוי עקבות חומרים מסוכנים כולל חומרי נפץ על ידי פוטו-יינון בעזרת לייזרים היה נושא מחקר מרכזי במעבדה שהקים רוזנווקס באוניברסיטת בן-גוריון.
בעבודה תאורטית מצאו רוזנווקס ושותפיו מנגנון פעולה לעירור לייזר שלוש רמות ולייזר ארבע רמות על ידי סדרת פולסים.
בשנים 1995–2000 היה רוזנווקס ראש תוכנית לפיתוח לייזרים שאובי שמש מטעם אוניברסיטת בן-גוריון במסגרת מאגד קונסולר והנחה יחד עם יהושע קליסקי ומרדכי לנדו תלמידי תואר שני ועובדי מחקר שביצעו את מחקרם במסגרת הפרויקט.
רוזנווקס עסק גם באופטיקה לא ליניארית ובקינטיקת האלקטרונים בלייזר אדי נחושת.
מאז פרישתו לגמלאות עוסק רוזנווקס בלייזרים אלקליים שאובי דיודה יחד עם עמיתו פרופסור בוריס ברמשנקו.
יחד עם תלמידיו וחבריו פרסם רוזנווקס, נכון לאוגוסט 2020, 195 מאמרים בכתבי עת עם בקרת עמיתים, והציג 96 עבודות מדעיות בכנסים בינלאומיים.
בנוסף, כתב וערך ספרים, פרקים וגליונות כתב עת המוקדשים לנושאי מחקריו.
נשוי לברוריה, ולהם שלושה ילדים:
פרופ' יוסי - לשעבר דיקן הפקולטה להנדסה באוניברסיטת תל אביב.
זלסגוואר (בהונגרית: Zalaszegvár) הוא כפר קטן במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בזלסגוואר מספר התושבים נמצא בירידה.
בזלסגוואר חיו שישה יהודים בשנת 1880. קיים תיעוד לפיו אחת מילידות הכפר נרצחה בשואה.
זלנגו הייתה חברה ישראלית שפיתחה פלטפורמה למשלוח הודעות טקסט ויזואליות במכשירי סלולר, ברשתות חברתיות וברשת האינטרנט.
החברה פיתחה שפת אייקונים ייחודית לשליחת הודעות SMS לטלפונים ניידים, שנקראה "זלנגו", תוך שימוש באייקונים במקום מילים, בפורמט שנקרא ZMS.
זלנגו הוקמה בשנת 2004 על ידי יואב לורך, סופר, מחזאי, יזם היי-טק ופוליגלוט, שחיפש דרך לקצר הודעות טקסט SMS (שהיו מוגבלות באורכן אך היו פופולריות ביותר), כאשר גילה ששימוש בטקסטים מקוצרים הסירו רק 20% מהאותיות, הוא החליט לפתח שפה המבוססת על אייקונים.
השם שנבחר לה "זלנגו" הוא שילוב של לינגו, סלנג ושפה, כשהאות Z כמחווה ליוצר שפת אספרנטו אליעזר לודוויג זמנהוף.
השפה הייתה מורכבת מ-220 אייקונים, שכל אחד מהם סימן מילה שמהצירוף שלהם יחד אפשר ליצור משפט.
המטרה הייתה שדוברי שפות שונות יכלו לתקשר והכתיבה של הודעות SMS תהיה שוטפת ומהירה יותר.
זלנגו פעלה באמצעות יישום ג'אווה קטן, שהותאם לרוב המכשירים הסלולריים שפועלו ברשתות בתקן GSM ו-CDMA.
הודעות ה-ZMS (הודעות זלנגו) היו מועברות על גבי תשתית ה-SMS או האינטרנט הסלולרי בעזרת שרת ייעודי.
המודל העסקי של זלנגו היה מבוסס על חלוקת רווחים עם מפעילי סלולר על כל הודעה שנשלחה בשפת זלנגו.
בפברואר 2007 גייסה החברה 12 מיליון דולר מקרנות הון הסיכון בנצ'מרק קפיטל ואקסל.
בשנת 2009 מונה רוני חיים למנכ"ל במקום יואב לורך והוביל מהלך אסטרטגי שבו שינתה החברה את מודל פעילותה והתאימה אותו לטלפונים חכמים.
עד אז החברה עבדה רק מול ספקי הסלולר, אז בחרה לפעול ישירות גם עם משתמשי הקצה באמצעות אפליקציית מובייל שהשיגה כ–5 מיליון הורדות בכלל הפלטפורמות.
מודל ההכנסות היה על ידי שילוב תוכן שיווקי ושירותים מבוססי מיקום או הטבות מיוחדות למשתמשי האפליקציה.
באותה שנה גם השלימה סבב גיוס של 3 מיליון דולר.
בשנת 2011 החברה הייתה המשא ומתן למיזוג עם חברת ורינגו (Vringo), שפיתחה טכנולוגיה לשילוב של וידאו ברינגטונים, אך בסופו של דבר המהלך לא יצא לפועל.
עם זאת באותה עת השלימה החברה סיבוב גיוס הון שלישי, בסך 6 מיליון דולר.
ב–2013 החליף אודי גראף, לשעבר מנכ"ל HP ישראל, את רוני חיים כמנכ"ל והחבה החלה מהלך שך מיתוג מחדש ושינתה את שמה ל–Lango.
אך לאחר שלא הצליחה לייצור מודל עסקי רווחי החברה נסגרה בתחילת 2014.
הפלטפורמה של זלנגו יושמה על ידי שורה של חברות תקשורת סלולרית ברחבי העולם, בעלות מאות מיליוני לקוחות, בין השאר:
באיטליה עם חברת טלקום איטליה
באיים הקריביים עם חברת LIME
בהונג קונג עם חברת וודאפון
בווייטנאם עם כל ששת המפעילות הסלולריות במדינה
בישראל עם החברות פלאפון, אורנג' וסלקום
בפולין עם החברות Play, ובואר
בקמבודיה עם מפעיל הסלולר וייאטל
לזלנגו גם הפיצה תוסף לתוכנת המסרים המיידיים ICQ במספר שפות ומדינות, שאפשרו להשתמש בשפה שלה כדי לשוחח עם משתמשיה.
שפת זלנגו כללה יותר מ-220 אייקונים בכמה קטגוריות שונות.
לרוב לאייקונים יש משמעויות מרובות: לדוגמה, הסמל של "אני" יכול להיות גם "אני", הסמל של "סע" יכול להיות גם "בוא", והסמל של "מכונית" יכול לשמש גם ל"נסיעה".
המשמעויות שזלנגו ייחסה לכל אייקון היו רק הצעות שכן החברה עודדה את המשתמשים להמציא את המשמעויות האישיות שלהם לאייקונים.
זלצבורג-אומגבונג הוא מחוז בצפון מדינת זלצבורג שבאוסטריה.
המחוז חופף לשטח הגאוגרפי המכונה "פלכגאו", למעט שטח העיר זלצבורג, שלא כלול בשטח המחוז.
ר' זלמן שָׂטָן (נכתב בטעות לעיתים שטיין, שאטן, נפטר קצ"ו, 1436) היה רב וראש ישיבה שפעל במיינץ ובאופנהיים, מהתלמידים הקרובים ביותר למהרי"ל.
רבים מרבני יהדות גרמניה בדורו היו תלמידיו.
שטן הוא אחד משמות המשפחה הקדומים ביותר ביהדות אשכנז, והוא מובא כדוגמה לשם משפחה שיש לדון אם לכתבו בגט, בסדר הגט של ר' יעקב מרגליות.
מקור השם בתרגום לעברית של השם הגרמני Teufel שמשמעותו "שטן".
בחלק מהתעודות ר' זלמן מכונה בלועזית "דופל" או דאופל".
לא ידוע כיום על ראשית חייו של ר' זלמן או על בית אביו.
במסמכי העיר מיינץ הוא מוזכר החל משנת ק"ע (1410).
בשנת קע"ד (1414) הוא היה נשוי מוכתר בתואר "חבר" השמור לתלמידי חכמים ברמה יוצאת דופן.
הוא היה אמיד ביחס לשאר היהודים והתפרנס כנראה מהלוואה בריבית.
כמו כן הוא גבה שכרי לימוד מתלמידיו לכיסוי ההוצאות השוטפות של אחזקת הישיבה.
ממיינץ הוא עבר לאופנהיים ואחרי פטירת המהרי"ל כנראה שהוכתר בתואר "מורנו"- התואר הגבוה ביותר שניתן לת"ח באשכנז בימים ההם וכך מכנה אותו תלמידו ר' זלמן משוטיגוורא.
במיינץ הוא החזיק ישיבה זעירה בה לימד את צעירי התלמידים המיועדים להיכנס לישיבת המהרי"ל ברמה המתאימה להם.
בשו"ת מהרי"ל ישנו תיאור של השיעור הניתן לתלמידים בביתו:
לדעת מרדכי ברויאר הכוונה היא שהוא העביר לתלמידיו שיעור על דרך שיטת הפלפול, אך אחרים העירו שאין זה משמע מהכתוב אלא שהוא העיר את לב התלמידים לקושיות הפשוטות העולות מהסוגיה (כמו שיטת בעלי התוספות).
תיעודים מחייו יש לנו מתלמידו ר' זלמן משוטיגוורא, שר' זלמן שטן ערך את חופתו וקידושיו באופנהיים.
ר' זלמן משוטיגוורא היה מקורב אליו וכנראה עבר לאופנהיים בעקבותיו והוא כתב מספר אנקדוטות מחייו של ר' זלמן: למשל, הוא מספר כי בניגוד למנהג הנפוץ בגרמניה להתחיל את מנהגי האבילות של ספירת העומר בראש חודש אייר, המהרי"ל החמיר על תלמידיו להתחילם כבר מפסח.
ר' זלמן, שלא הסכים עם חומרא זו נהג להתגלח בביתו בהנחה שמהרי"ל לא ישים לכך לב.
בנוסף מסופר כי ר' זלמן ניסה להתווכח עם המהרי"ל אודות מקורה של חומרא שהמהרי"ל הנהיג בהלכות מצות אך "לא נתברר הדין...".
ר' זלמן היה אחד התלמידים הקרובים למהרי"ל ושימש אותו.
למשל מסופר כי ר' זלמן יצא לקניות עם המהרי"ל ולמד כיצד המהרי"ל בוחר כלי כשר לפסח שצלילותו מעידה עליו שעדיין של השתמשו בו.
כמו כן, ר' זלמן שימש כחזן ובהוראת מהרי"ל הוא התעטף בטלית מהודרת מצמר גפן.
פעם הוא אף ביקש מהמהרי"ל שיגלה את הכוונות הקבליות לקטע מסוים בתפילת ראש השנה אך המהרי"ל לא רצה לגלות לו.
כמו כן הוא השתתף בחתונת ר' שמעון ס"ל בן המהרי"ל שנערכה בשבת בפרנקפורט.
המהרי"ל כינה אותו "בחור חשוב אחד מחבריי".
היה קרוב משפחתו של ר' נתן אפשטיין.
ר' נתן אפשטיין, רבה של פרנקפורט.
ר' זלמן משוטיגוורא, מחבר הספר "מנהגי מהרי"ל".
ר' מנחם מאן בכרך, רבה של וורמס.
ר' ווייביש, רבה של קלן.
ר' שמעון כ"ץ, רבה של פרנקפורט.
זלמן רודין (בלטבית: Zalamans Rudins) היה שחקן טניס שולחן יהודי-לטבי.
סגן אלוף המכביה השנייה (1935) ואלוף לטביה (1934) בטניס שולחן ביחידים.
באליפות לטביה שנערכה בשנת 1934 זכה במדליית זהב בטורניר ליחידים לפני היהודים קלמן זבה ומרדכי פינברג.
במשחקי המכביה השנייה שנערכו בתל אביב באפריל 1935 הוא זכה בשתי מדליות כסף, בטורניר יחידים אחרי בן ארצו מרדכי פינברג ובטורניר הקבוצתי.
באליפות לטביה שנערכה בשנת 1936 זכה במדליית ארד בטורניר ליחידים אחרי דימיטרי סטם והיהודי סמואל אידלסון.
רפובליקת זמביה היא מדינה בדרום מרכז אפריקה, הגובלת ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, טנזניה, מלאווי, מוזמביק, זימבבואה, בוטסואנה, נמיביה ואנגולה.
בירת זמביה והעיר הגדולה ביותר בה היא לוסקה.
בשנת 1889 השיג המתיישב הבריטי ססיל רודס זכויות כרייה מן המלך לובנגולה.
הזיכיון אפשר לחברה הדרום אפריקנית הבריטית הפרטית British South Africa Company (BSAC) לכרות מתכות ומינרלים, ולנהל את השטח שברבות הימים יהפוך לרודזיה.
בשנת 1895 קבוצת מתיישבים לבנים מדרום אפריקה, תחת הנהגת ה-BSAC החלו בהתיישבות במחוז משונלנד (Mashonaland) ובכריית מחצבים.
בשנים 1896–1897 פרצו מרידות בקרב שבטי השונה והנ'גבלה שדוכאו ביד קשה ובכוח רב, מרידות אלו נודעו בהמשך כמלחמת העצמאות הראשונה (הצ'ניורנגה הראשונה).
המרידה הונהגה על ידי שמאנים וצ'יפים מקומיים, שהוצאו להורג עם תבוסתם.
מאז 1990 זמביה היא דמוקרטיה נשיאותית רב-מפלגתית, לאחר שברוב שנותיה שרר בה משטר חד-מפלגתי.
בבחירות שנערכו ב-2006, נבחר לוי מוואנוואסה (Levy P.
Mwanawasa) לכהונה שנייה כנשיא, לאחר שזכה ב-43 אחוזים מן הקולות מול 29 ו-25 אחוזים שקיבלו שני יריביו הבולטים.
מוואנוואסה לקה בשבץ ביוני 2008 (ונפטר בסופו של דבר ב-19 באוגוסט באותה השנה) וסגנו רופיה בנדה תפס את מקומו כנשיא בפועל.
באוקטובר 2008 ניצח בנדה בדוחק בבחירות ביניים.
בכך נכנס בנדה לתפקיד הנשיא וכיהן בו עד סוף הקדנציה.
ב-22 בספטמבר 2011 נבחר מועמד האופוזיציה מייקל סאטה לנשיא.
שיטת הבחירות לנשיאות נערכת באמצעות סיבוב יחיד, והמועמד שזוכה במספר הגבוה ביותר של קולות מנצח.
הרשות המחוקקת של זמביה נקראת האספה הלאומית.
היא כוללת בית יחיד המונה 158 צירים, מהם 150 נבחרים ושמונה ממונים על ידי הנשיא.
תקופת כהונתם של חברי האספה הלאומית היא חמש שנים.
מאז 2001 מתמודדות על השלטון שלוש מפלגות עיקריות.
למפלגת השלטון מאז המעבר לדמוקרטיה רב-מפלגתית ב-1990, ה-MMD, יש רוב דחוק באספה הלאומית.
מערכות הבחירות בשנים 2006 ו-2008 תוארו על ידי משקיפים זרים כהוגנות ותקינות, להוציא אי-סדרים נקודתיים.
למרות זאת, מנהיגי האופוזיציה טענו לזיופים רחבי-היקף, ותומכיהם פתחו לאחר הבחירות במהומות שנמשכו ימים אחדים.
זמביה מחולקת לתשע פרובינציות, כשבראש כל פרובינציה עומד סגן שר הממונה על ידי הממשלה.
ב-7 בספטמבר 2015 נחנכה שגרירות זמביה בישראל.
ב-20 באוגוסט 2025 (תשפ"ה) נחנכה שגרירות ישראל בזמביה ונחתם מזכר הבנות בין ישראל לזמביה.
זמביה היא אחת המדינות העניות בעולם.
ההכנסה השנתית לנפש עומדת על מחצית מערכה בעת קבלת העצמאות ב-1964.
על-פי הערכה מ-2007, הסקטור החקלאי אחראי ל-18% מן התוצר הלאומי ולהעסקת 85% מכח העבודה.
בזמביה מגדלים משק חי - בקר לבשר וחלב, עיזים, חזירים ועופות.
הגידול החקלאי העיקרי הוא התירס, אשר משמש כמקור מזון חשוב לחקלאים וכמקור הכנסה.
החקלאות היא ברובה חקלאות בעל פרימיטיבית.
אף שהמדינה ברוכה בגשמים בדרך כלל, בצורות תקופתיות גורמות למחסור ומעלות את מחירי המזון.
בתחילת המאה ה-21 השתפר מעט מצב הכלכלה, בין היתר בגלל השקעות מהרפובליקה העממית של סין.
בכל שנה מבקרים במדינה כמיליון תיירים.
הענף החשוב ביותר מבחינת חלקו בתוצר הוא כרייה ועיבוד של נחושת, התורם יותר ממחצית הייצוא של המדינה.
כלכלת זמביה תלויה במחיר הנחושת העולמי.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 מחירי הנחושת החלו לרדת וכלכלתה החלה להידרדר ובראשית המאה העשרים ואחת מחירי הנחושת החלו לעלות וחל גידול בכלכלתה.
חלק ניכר מן החשמל בזמביה מגיע ממקור הידרו-אלקטרי, והמדינה אף מייצאת חשמל לשכנותיה.
זמביה, זימבבואה, מלאווי ומדינות אחרות הנמצאות במרכז יבשת אפריקה, שאין להם חופים ימיים, בדרום אפריקה, משתמשות בנמל ביירה שבמוזמביק לייצוא וייבוא סחורות.
שטחה של זמביה 752,614 קמ"ר, מתוכם כ-740,000 קמ"ר של יבשה, והיא מדינה ללא מוצא לים, אך יש בשטחה כמה אגמים ובניהם אגם סטנלי.
פני השטח מורכבים ברובם מרמה, ובחלקם מהרים וגבעות.
גובה פני השטח מגיע עד ל-2,301 מטרים, ואינו נמוך מ-600 מטרים אלא בעמקי הנהרות.
הנקודה הנמוכה ביותר, בנהר זמבזי, היא בגובה 329 מטרים.
האקלים בזמביה נע בין אקלים טרופי לאקלים סובטרופי בהתאם לרום.
הגובה הרב מעל פני הים ממתן ברוב חלקי הארץ את השפעת קו הרוחב.
העונה הגשומה נמשכת מנובמבר עד אפריל, ובה מועדת המדינה לסופות טרופיות.
העונה היבשה נמשכת ממאי עד נובמבר, ונחלקת לעונה יבשה קרירה, מאי עד יולי, ועונה יבשה חמה, אוגוסט עד נובמבר (החלוקה לחודשים משתנה מעט באזורים שונים).
כמות המשקעים השנתית הממוצעת, שכמעט כולה יורדת בעונה הגשומה, נעה באזורים שונים בין 700 ל-1400 מ"מ, וברוב המדינה עולה על 1000 מ"מ.
עם זאת, המדינה מועדת לבצורות תקופתיות.
ברוב חלקי הארץ, המצויים בגובה רב, שוררות טמפרטורות נוחות רוב השנה, פרט לעונה היבשה החמה ולתחילת העונה הגשומה.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת בלוסקה הבירה, ברום כ-1,280 מטרים, היא כ-15 מעלות בלילה ו-26 ביום.
בחודש הקריר ביותר, יוני, הטמפרטורה נעה בין 9 מעלות בלילה ל-22 מעלות ביום, ובחם ביותר, אוקטובר, היא נעה בין 19 ל-30. לעומת זאת במפווֵה, הממוקמת בגובה נמוך יחסית של 570 מטרים, הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 16.5 מעלות בלילה ו-32 ביום, ובחודש החם ביותר, נובמבר, הטמפרטורה הממוצעת ביום היא 36.4 מעלות.
אוכלוסייתה של זמביה מונה כ-19 מיליון תושבים.
כמעט כל האוכלוסייה הם שחורים ילידי היבשת אפריקה - קרוב ל-99 אחוז.
כאחוז אחד הם תושבים זרים, רובם בריטים ודרום אפריקאים, או אזרחים ממוצא אירופאי, צאצאיהם של המתיישבים מבריטניה.
קיים גם מיעוט קטן של תושבים ממוצא הודי, לו יש השפעה רבה בחיי המסחר בשל היחסים הקרובים בין המדינות.
כמו ארצות אחרות באפריקה, הילודה בזמביה גבוהה משמעותית ביחס לעולם המערבי (ממוצע של 4.31 ילדים לאישה), אך תמותת התינוקות גבוהה אף היא.
על-פי נתוני האו"ם, כ-39.3 תינוקות מתו על כל 1,000 שנולדו בזמביה.
שיעור גבוה זה נובע מתנאי תברואה לקויים, ומזמינות נמוכה מאוד של בתי יולדות ובתי חולים לאוכלוסייה באזורים הכפריים במדינה, שהתחבורה בהם משובשת וכך גם המערכת הרפואית.
תוחלת החיים בזמביה היא כ-64.7 שנים - בין הנמוכות בעולם.
האוכלוסייה צעירה מאוד והגיל הממוצע הוא 16.9. אחד הגורמים העיקריים לתוחלת החיים הקצרה הוא מחלת האיידס: אחד מכל שישה אנשים בזמביה הוא נשא HIV.
האוכלוסייה אורבנית יחסית למדינה אפריקנית.
כ-56% מן האוכלוסייה מתגוררים בכפרים ו-44% אחוזים בערים.
שיעורם של יודעי קרוא וכתוב באוכלוסייה הבוגרת היה 87.5%, נתון גבוה יחסית לאפריקה.
בשנים הראשונות של המאה ה-21 גורשו מזימבבואה כל התושבים הלבנים על ידי הנשיא רוברט מוגאבה, רובם התיישבו בזמביה.
נהר הזמבזי הוא נהר בדרום-מזרח אפריקה, הנהר הרביעי באורכו ביבשת, לאחר הנילוס, הקונגו והניז'ר, ולפני נהר האורנג' בחלקה הדרומי של אפריקה.
אורכו של הזמבזי 2,574 קילומטרים והוא הגדול בנהרות אפריקה הנשפך לאוקיינוס ההודי.
ראשיתו של הנהר סמוך למפגש הגבולות שבין אנגולה, קונגו-קינשאסה וזמביה, לא רחוק ממקורותיהם של כמה מיובלי הקונגו, בגובה של כ-1,500 מטרים.
מכאן הוא זורם דרומה דרך מערב זמביה, פונה מזרחה וצפונה על יד מפלי ויקטוריה ומשמש גבול בין זמביה וזימבבואה, חוצה את מוזמביק ונשפך לתעלת מוזמביק, שהיא זרוע של האוקיינוס ההודי.
לזמבזי יובלים רבים, שמקצתם נהרות בפני עצמם, ושטח הניקוז שלו כ-1.4 מיליון קמ"ר.
חלקו העלי של הנהר זורם ברמה המקבלת את מימיה מגשמי קו המשווה, שיורדים מאוקטובר עד מרץ.
מרמה זו יורד הזמבזי לשטח נמוך יותר וצונח יותר מ-100 מטר במפלי ויקטוריה.
שני סכרים ענקיים נבנו על חלקו האמצעי של האפיק: סכר קריבה בגבול זימבבואה-זמביה, שנחנך ב-1958 וגובהו 125 מטרים, וסכר קבורה-בסה בצפון-מערב מוזמביק, שנחנך באמצע שנות ה-80. מאחורי שני הסכרים האלה נקוו מאגרי מים מלאכותיים מהגדולים בעולם.
שני הסכרים מספקים כמויות חשמל גדולות לזימבבואה, לזמביה ולמוזמביק.
אוניות קיטור שטות מן הים במעלה הזמבזי לאורך 650 ק"מ.
בנהר וביובליו כ-6,400 ק"מ טובים לשיט.
לבני אירופה נודע על הזמבזי מפי הערבים, וגם כשהגיעו אליו לבסוף, שטו רק באפיקו התחתון.
האירופי הראשון ששט גם בחלקו העלי היה דייוויד ליווינגסטון, בשנים 1853–1855. בשנת 1855 סייר באזור על מנת לגלות תושבים מקומיים שהאמונה הנוצרית טרם נגלתה אליהם.
הוא שט במורד הזמבזי הגועש בסירת קאנו פרימיטיבית ובקושי נחלץ.
למפלים העצומים שראה קרא ליווינגסטון על שמה של מלכתו, ויקטוריה.
בימינו מהווים הזמבזי ומפלי ויקטוריה מוקד משיכה לאלפי תיירים בשנה.
רוב חברות הרפטינג המקומיות יוצאות מהעיירות ויקטוריה פולס שבזימבבואה או מליווינגסטון שבזמביה.
בסביבות החלק התחתון של הנהר, או בחלקו העליון, מאות רבות של אנשים נעזרים בשירותיהן של עשרות חברות הרפטינג הפועלות דרך קבע על הזמבזי ומציעות מסלולי שיט מגוונים בין מפליו השונים של הזמבזי.
הזמבזי מארח את אליפות העולם ברפטינג ובכך זוכה להכרה בינלאומית בכל הקשור להיותו בין הנהרות המשובחים בעולם לרפטינג.
הנהר תומך באוכלוסיות גדולות של בעלי חיים רבים.
היפופוטמים נמצאים בשפע לאורך רוב הקטעים השלווים של הנהר, כמו גם תניני יאור.
לטאות כוח נמצאות במקומות רבים.
ציפורים יש בשפע, עם מינים הכוללים אנפה, שקנאי, פלמינגו זוטר ונשר דגים אפריקאי הנוכחים במספרים גדולים.
חורש הנהר תומך גם בבעלי חיים גדולים רבים, כגון תאואים, זברות, ג'ירפות ופילים.
הזמבזי תומך גם בכמה מאות מינים של דגים, שחלקם אנדמיים לנהר.
מינים חשובים כוללים אמנוניים הנדגים בכבדות למאכל, כמו גם שפמנון, דגי נמר, ומינים גדולים אחרים.
כריש שורי ידוע לעיתים כ"כריש זמבזי", על שם הנהר.
במיתולוגיה הרומנית, זמאו (בכתיב לועזי: Zmeu; ברבים: "זמאי", zmei; בנקבה: "זמאואיקה" zmeoaică; ברבות: "זמאואיצ'ה", zmeoaice) הוא יצור אגדי על טבעי-ורב כוח, בדומה לבאלאור.
אך להבדיל ממנו, הזמאו מופיע לעיתים בדמות אדם.
בדרך כלל הזמאו חוטף בחורות יפות, כמו אילאנה קוסנזאנה ומפסיד במלחמה עם פט פרומוס.
לפעמים יש משפחות שלמות של "זמאי".
מקור השם במילה הסלאבית "זמיי", שפירושה נחש.
מדינת זלצבורג היא אחת מתשע המדינות המרכיבות את אוסטריה.
היא ממוקמת במרכז אוסטריה, סמוך לגבולה עם גרמניה.
אוכלוסייתה מונה כ-530,000 תושבים, והיא משתרעת על שטח של 7,154 קמ"ר.
עיר בירתה היא זלצבורג, שהיא גם מחוז בפני עצמו במדינה.
המדינה גובלת במדינות האוסטריות אוסטריה עילית ממזרח, שטיריה ממזרח, קרינתיה מדרום, וטירול ממערב ומדרום, בגרמניה (המדינה הגרמנית בוואריה) מצפון, ובאיטליה (האזור האוטונומי דרום טירול) מדרום.
זלצבורג מחולקת לחמישה מחוזות (הנקראים בגרמנית Bezirke ובניב המקומי Gaue), ועיר מחוז אחת.
הנהר הראשי במדינה הוא זלצך, המתחיל בהרי האלפים וזורם מדרום לצפון לכיוון בוואריה, שם הוא מתחבר לנהר אין הזורם לדנובה.
בדרום המדינה משתרעים הרי האלפים, ובהם נמצאים גם ההרים דאכשטיין וגרוסגלוקנר.
בשטח מדינת זלצבורג נמצאת העיירה באד הופגאסטיין הידועה באתר סקי שלה ומעיינות המרפא שלה והעיירה פלכאו הידועה באחד מאתרי הסקי הגדולים באירופה.
זלצבורג הייתה ארכיבישופות עצמאית בקיסרות הרומית הקדושה עד 1803 כשהקיסרות אורגנה מחדש וזלצבורג ניתנה לפרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה, אחיו של הקיסר פרנץ השני כפיצוי.
בעקבות תבוסת אוסטריה בקרב אוסטרליץ נגד נפוליאון בונפרטה זלצבורג סופחה כפיצוי לבוואריה ופרדיננד גורש לווירצבורג.