tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העיתון פורסם בתחילה באופן בלעדי בגרינלנדית ודן בעיקר בזהות האינואיט.
העיתון היה במשך שנים רבות גם הצוהר היחיד לעולם החיצון עבור רוב אוכלוסיית האינואיט.
העיתון טען כי איור צבע שפורסם ב־Atuagagdliutit בשנת 1861, חיתוך עץ המראה את הצי האמריקאי שביקר בנוק, היה איור הצבע הראשון שפורסם בעיתון כלשהו אי פעם.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20, העיתון השתנה בהדרגה מהתמקדות בסיפורים להתמקדות בבעיות חברתיות וחדשות רגילות אחרות
במהלך מלחמת העולם השנייה, גרינלנד הייתה מבודדת במידה רבה מהעולם החיצוני, ולכן עיתון בדנית בשם Grønlandsposten הופץ בבירת גרינלנד נוק.
העיתון הפך לפופולרי מספיק כדי להיות מופץ לאחר תום מלחמת העולם השנייה והוא הופץ עד שנת 1952 כאשר שני העיתונים התמזגו
Atuagagdliutit פורסם במשך שנים רבות פעם בחודש, ומשנת 1960, העיתון פורסם כל שבועיים
, ובתוך כמה שנים, העיתון פורסם פעם בשבוע, ולאחר מכן פעמיים בשבוע, ולאחר מכן שלוש פעמים בשבוע.
בשנת 1993, העיתון יצא לאור שוב רק פעמיים בשבוע, בעיקר בגלל בעיות הפצה
האתרים של שני העיתונים מפנים כעת לאתר Sermitsiaq.AG המשולב.
AHCI (ראשי תיבות באנגלית של: Advanced Host Controller Interface) הוא תקן טכני שהוגדר על ידי אינטל ומפרט באופן אבסטרקטי (בצורה שאינה מגדירה יישום באופן ספציפי) את פעולת Serial ATA.
מפרט הַתקן מתאר מבנה זיכרון לספקי חומרת מחשב להעברת נתונים בין המערכת המארחת להתקני אחסון מחוברים.
AHCI נותן למפתחי תוכנה ומעצבי חומרה שיטה סטנדרטית לגילוי, הגדרת תצורה, ותכנות מתאמי SATA/AHCI.
תקן AHCI נפרד מן הסטנדרט SATA 3 Gbit/s, אם כי הוא חושף את היכולות המתקדמות של SATA (כגון החלפה חמה ו-"native command queuing") כדי שמערכות מחשב מארחות יוכלו לנצל אותן.
היא קבוצת אופני כביש מקצוענית צרפתית מסבב ה-UCI World Tour.
הקבוצה מתמחה בעיקר בתחום הגרנד טורס ונחשבת לקבוצה הצרפתית הבכירה בענף אופני הכביש ביחד עם קבוצת FDJ.
הקבוצה נתמכת כלכלית על ידי חברת AG2R La Mondiale, חברת ביטוח ידועה בצרפת.
החל מ-2021, חברת הרכב הצרפתית סיטרואן נכנסה כספונסר המשני של הקבוצה, ושמה שונה ל-AG2R Citroën.
הקבוצה קמה בשם "Chazal" בשנת 1992.
בשנותיה הראשונות, הייתה קבוצה קטנה שמיעטה לנצח.
אך רשמה קפיצת מדרגה בשנת 1998, כשניצחה את לה פלש ואלון עם בו המבורגר הדני ואת מרוץ אמסטל גולד עם רולף יארמן ההולנדי.
וקטע ראשון בגרנד טור, כאשר ז'אן קירסיפו האסטוני ניצח את הקטע ה-3 בוואלטה אספנייה.
בשנת 2001 הקבוצה השיגה את הניצחון (בקטע) הראשון שלה בטור דה פראנס, כאשר ז'אן קריסיפו ניצח את הקטע ה-6. לאחר מכן, קריסיפו ניצח גם את הקטע ה-5 במרוץ.
קריסיפו, שהיה אחד הרוכבים הבולטים בקבוצה ורכב בה מאז הקמתה, עזב אותה ב-2005. ב-2006, הקבוצה השיגה ניצחון ראשון בג'ירו ד'איטליה, כשתומאס ואייטקוס הליטאי ניצח את הקטע ה-8. באותה עונה, סילבן קלזטי ניצח קטע גם בטור דה פראנס.
ב-2008, חברת AG2R La Mondiale נכנסה כספונסר הראשי של הקבוצה ושמה של הקבוצה שונה בהתאם.
הקבוצה התקשתה להתבלט בשנים הבאות ורוב הניצחונות שלה הגיעו במרוצים מקומיים וברמה יחסית נמוכה בצרפת, אך ב-2016, רומן בארדה סיים שני בטור דה פראנס וב-2017 סיים שלישי.
ב-2019, בארדה ניצח את קטגוריית ההרים בטור דה פראנס.
וג'ופרי בושאר ניצח את קטגוריית ההרים בוואלטה אספנייה.
החל מעונת 2021 נכנסה חברת סיטרואן הצרפתית כספונסר לקבוצה ושמה שונה ל-"AG2R סיטרואן".
הקבוצה גם שינתה את פניה מקצועית באותה עונה, לאחר עזיבתם של שניים מהרוכבים הבולטים שלה, רומן בארדה ופייר לאטור, וצירופם של רוכבים כמו גרג ואן אוורמאט, בוב יונגלס ואחרים.
סטיב הואנארד , רוכב הולנדי שרכב בקבוצה, יצא חיובי בבדיקת EPO ב-ספטמבר 2012 ובשל כך הושעה מפעילות באופן זמני.
גם סילבן ז'ורז'ס הושעה מפעילות בקבוצה, לאחר שבמאי 2015 יצא חיובי בבדיקה של החומר הפטימנול.
עוד רוכב בקבוצה שהושעה היה לויד מונדרוי , לאחר שיצא חיובי בבדיקת EPO.
AGPL (קיצור של Affero GPL) או רישיון אְַפֶרוֹ (תרגום שמו הרשמי המלא: הרישיון הציבורי הכללי של אפרו) הוא סוג נפוץ של רישיון לתוכנה חינמית.
הגרסה הראשונה של הרישיון, AGPLv1, פורסמה על ידי חברת Affero במרץ 2002, ומבוססת על GPLv2 (הגרסה השנייה של הרישיון הציבורי הכללי של גנו).
הגרסה השנייה (AGPLv2) פורסמה בנובמבר 2007, כרישיון מעבר המאפשר נתיב שדרוג מ- AGPLv1 לרישיון הציבורי הכללי של GNU AGPL, שהיא למעשה גרסה של AGPL המותאמת ל- GPLv3.
שתי הגרסאות של ה-AGPL נועדו לסגור פרצה נתפסת ב-ASP שהייתה לכאורה ב-GPL רגיל, שבו כאשר נעשה שימוש בתוכנה, אך לא מפיצים את התוכנה, ההגדרות של Copyleft לא מכסות בצורה מלאה.
כל גרסה שונה מגרסת ה-GNU GPL שעליה היא מבוססת בכך שיש הוראה נוספת המתייחסת לשימוש בתוכנות בסביבה של רשת תקשורת מחשבים.
הוראה זו מחייבת את קוד המקור המלא להיות זמין לכל משתמש רשת בעבודה המורשית על ידי AGPL, בדרך כלל יישום אינטרנט.
בשנת 2000, בעת פיתוח מודל עסקי של למידה מקוונת ושירות מקוון, נפגש הנרי פול עם ריצ'רד סטולמן באמסטרדם, שם דנו בפרצה ASP ב- GPLv2. במהלך החודשים שלאחר מכן, דנו סטולמן ופול בגישות לפתרון הבעיה.
בשנת 2001 הקים פול את Affero Inc, עסק לשירותי רשת, והוא נזקק לרישיון שידרוש הפצה על ידי ארגונים אחרים שהשתמשו בקוד Affero כדי ליצור שירותי אינטרנט נגזרים.
באותה תקופה, פנה פול עם בראדלי מ'קון ואבן מוגלן מהקרן לתוכנה חופשית כדי לקבל ייעוץ בנוגע לרישיון חדש שיסגור את פרצת ASP ב- GPLv2.
בסביבות סוף פברואר 2002, הציע קון, על סמך הרעיון של Quine (תוכנית המדפיסה את קוד המקור שלה), להוסיף ל- GPLv2 סעיף 2(d) שידרוש מעבודות נגזרות לשמור על תכונת "מקור הורדה", שיספק קוד מקור מלא ותואם.
קון טען שיש תקדים לדרישה כזו בסעיף 2(c) של GPLv2, המחייב שמירה על תכונות מסוימות על ידי מפיצים ומשתנים במורד הזרם.
מוגלן וקון כתבו את הטקסט של סעיף 2(d) החדש המוצע, ומסרו אותו לפול, שביקש וקיבל אז אישור מ-FSF לפרסם נגזרת של GPLv2 למטרה זו.
במרץ 2002 פרסמה Affero, Inc.
את הרישיון AGPLv1 לשימוש בפרויקט Affero והפך את הרישיון החדש לזמין לשימוש על ידי מפתחי SAAS.
ה-FSF חשבה לכלול את התוספת המיוחדת של AGPLv1 ל- GPLv3 אך בסופו של דבר החליטה לפרסם רישיון נפרד, כמעט זהה ל- GPLv3 אך המכיל הוראה הדומה בתכלית ובתוצאה לסעיף 2(d) ל-AGPLv1. הרישיון החדש קיבל את השם "GNU Affero General Public License".
שמירה על השם "אפרו", הצביעה על הקשר ההיסטורי ההדוק שלה עם AGPLv1. ה- GNU AGPL קיבל גרסה מספר 3 עבור יישור קו עם ה-GPL, והרישיון הציבורי הכללי הנוכחי של GNU אפרו מקוצר לעיתים קרובות AGPLv3.
הגרסה הסופית של GNU AGPLv3 פורסמה על ידי ה- FSF ב-19 בנובמבר 2007.
שתי הגרסאות של ה-AGPL, כמו הגרסאות המתאימות של GNU GPL שעליהן הן מבוססות, הן רישיונות strong copyleft.
על פי דעתה של הקרן לתוכנה חופשית, הדרישה הנוספת בסעיף 2(d) ל-AGPL v1 גרמה לכך שהיא אינה תואמת את ה- GPLv2 שמלבד זאת היא כמעט זהה.
כלומר, אי אפשר להפיץ יצירה אחת שנוצרה על ידי שילוב רכיבים המכוסים בכל רישיון.
לעומת זאת, GPLv3 ו- AGPLv3 כוללים כל אחד מהם סעיפים (בסעיף 13 של כל רישיון) שמשיגים יחד סוג של תאימות הדדית לשני הרישיונות.
סעיפים אלה מאפשרים במפורש "העברה" של יצירה שנוצרה על ידי קישור קוד המורשה במסגרת הרישיון האחד לבין קוד המורשה על פי הרישיון השני, אף על פי שהרישיונות שאינם מאפשרים רישוי מחדש בתנאים זה של זה.
ה-AGM-183 ARRW היה טיל בליסטי מוטס היפרסוני שתוכנן לשימוש על ידי חיל האוויר של ארצות הברית.
הטיל, שפותח על ידי לוקהיד מרטין, היה אמור להגיע למהירות מרבית של יותר מ-5 מאך בהאצה של מנוע רקטי לפני שידאה לעבר מטרתו.
התוכנית בוטלה במרץ 2023 לאחר שנכשלה במספר בדיקות.
למרות זאת, חלקים מהתוכנית נמשכו והוכרז שהיא עדיין בפיתוח לאחר בדיקות נוספות שלא נחשפו.
בשנת 2024 הוכרז כי בתקציב שנת הכספים 2025 לא יינתן מימון לרכש או למחקר ופיתוח נוסף, כך שהתוכנית בוטלה באופן סופי.
באוגוסט 2018, לוקהיד מרטין זכתה במכרז של חיל האוויר האמריקאי בסכום של 480 מיליון דולר לפיתוח נשק היפרסוני משוגר מהאוויר.
הטיל שתוכנן, AGM-183A ARRW ("חץ"), עבר ניסוי טיסה ראשוני של נשיאתו על ידי מטוס B-52 של חיל האוויר האמריקאי ביוני 2019.
בפברואר 2020, ממשל טראמפ הגדיל ב-23% את המימון לנשק היפרסוני, ובאותו חודש הודיע חיל האוויר האמריקני שהחליט להתקדם לרכישת הטיל.
במרץ 2020, תת-שר ההגנה למחקר והנדסה, מייקל גריפין, הצהיר כי ארצות הברית "קרובה עד כדי הישג יד" להחזקת נשק היפרסוני מוכן לפריסה.
בתחילת 2023, משרד התקציבים של הקונגרס (CBO) העריך כי לייצור 300 טילים תהיה עלות של 14.9 מיליון דולר לכל יחידה.
העלות הכוללת ל-20 שנים תגיע ל-5.3 מיליארד דולר.
בייצור של 100 יחידות, עלות ליחידה תגיע ל-18 מיליון דולר אך התוכנית הכוללת תפחת ל-2.2 מיליארד דולר.
הטיל אמור היה לעשות שימוש במערכת דחיפה-גלישה (אנ'), הכוללת האצה למהירות שגא-קולית על ידי רקטה לפני הגלישה למטרה.
לפי Popular Mechanics, חיל האוויר האמריקאי שקל להשתמש בצי מפציצי B-1B הנותרים לנשיאת ושיגור הטיל, כאשר כל מטוס יכול לשאת עד 31 כלי נשק היפרסוניים.
מבחן טיסת ההאצה של הטיל התקיים באפריל 2021 במטווח הימי פוינט מוגו, מול חופי דרום קליפורניה, אך כשל זה היה המבחן השמיני עבור ARRW.
במאי 2021 בוצעה בחינת מערכות האוויוניקה, החיישנים והתקשורת של הטיל וזו עברה בהצלחה.
הבדיקה לא עשתה שימוש במערכות הטיל אלא השתמשה במערכת של ה-B-52. בטיסה לאלסקה מבסיס חיל האוויר בארקסדייל לואיזיאנה, ה-B-52 הצליח לקבל נתוני מטרה מטווח של כ-1,900 קילומטרים משם.
ביולי 2021, נכשל מבחן הטלה שני שבוצע במטווח פוינט מוגו ממפציץ B-52, מכיוון שהדלק המוצק של מנוע הרקטה לא הוצת.
ב-15 בדצמבר 2021, נכשל גם מבחן הטיסה השלישי.
ב-9 במרץ 2022, הקונגרס הפחית בחצי את המימון עבור הטיל והעביר את היתרה לחשבון המחקר ופיתוח של הפרויקט כדי לאפשר בדיקות נוספות, דבר שהעמיד את חוזה הרכש בסיכון.
ניסוי מוצלח ראשון היה ב-14 במאי 2022, כאשר טייסת ניסוי הטיסה ה-419 מבסיס חיל האוויר אדוארדס ביצעו היפרדות הטיל מהמפציץ.
מאיץ הטיל הוצת ובער למשך הזמן הצפוי, והטיל הגיע למהירות .
ניסוי מוצלח נוסף של הטיל בוצע ב-12 ביולי 2022. ב-9 בדצמבר 2022 הושלמו בדיקות נוספות שכללו גם את המאיץ וגם את עניין הגלישה ההיפרסונית.
אב טיפוס מבצעי של AGM-183A שוגר ב-13 במרץ 2023 ממטוס B-52H בניסוי נוסף.
מזכיר חיל האוויר פרנק קנדל אמר כי המבחן נכשל.
לאחר 3 ניסויים נוספים, ב-9 בדצמבר 2023, נערך השיגור הראשון של אב טיפוס מלא של AGM-183 במטווח ניסויים מול חופי דרום קליפורניה.
בהצהרה רשמית של חיל האוויר האמריקאי נכתב "ניסוי זה היה השיגור הראשון של אב טיפוס מבצעי מלא.
אירועי ניסוי קודמים התמקדו בהוכחת ביצועי המאיץ.
לאחר הפרדת הטיל מהמטוס הוא הגיע למהירויות היפרסוניות הגדולות מפי חמישה ממהירות הקול, השלים את נתיב הטיסה שלו ופוצץ.
אינדיקציות מראות שכל היעדים הושגו".
ב-17 וב-19 במרס 2024, נערכו שיגורי ניסוי אחרונים לטיל מבצעי ממפציץ B-52 שהמריא מבסיס חיל האוויר אנדרסן באי גואם.
ב-29 במרץ 2023, הודיע עוזר מזכיר חיל האוויר לרכש, טכנולוגיה ולוגיסטיקה, אנדרו האנטר, שתוכנית AGM-183A לא תמשיך.
בתקציב לשנת הכספים 2025, שפורסם ב-11 במרץ 2024, לא הוקצה מימון לרכש או מחקר ופיתוח נוסף של AGM-183, מה שסיים למעשה את הפרויקט.
איים-7 ספארו (AIM-7 Sparrow) הוא טיל אוויר-אוויר, מונחה מכ"ם בעל ראש ביות חצי-אקטיבי, לטווח בינוני, מתוצרת חברת ריית'יאון האמריקנית.
הספארו שימש גם כבסיס למערכות טילי קרקע-אוויר.
ה'ספארו' ונגזרותיו היה טיל האוויר-אוויר העיקרי של הגוש המערבי לירי מעבר-לטווח-הראייה (BVR - beyond-visual-range) החל משנות ה-50 המאוחרות ועד שנות ה-90. ה'ספארו' יוצא למדינות רבות ביניהן: אוסטרליה, איטליה, איראן, בחריין, בריטניה, קוריאה הדרומית, טורקיה, טאיוואן, יון, יפן, ישראל, מצרים, כווית, פורטוגל, ערב הסעודית, סינגפור, ספרד וקנדה.
ה'ספארו' נמצא עדיין בשירות במספר חילות אוויר בעולם, אולם הוא מוחלף בהדרגה בטיל הAIM-120 אמראם המתקדם יותר.
גרסה של טיל ה'ספארו' מיוצרת באיטליה תחת רישיון ונקראת 'אספיד' (Aspide).
במהלך מלחמת המפרץ הפילו מטוסי חיל האוויר האמריקני באמצעות ה'ספארו' 22 מטוסים ושלושה מסוקים עיראקיים.
ל'ספארו' יש ארבעה מקטעים עיקריים: מקטע ההנחיה, ראש קרב (רש"ק), בקרה ומנוע דלק מוצק (מדגם 'הרקולס' MK-58).
יש לו גוף צילינדרי בעל ארבעה כנפוני-דלתא לניהוג במרכזו, וארבעה כנפוני-דלתא קבועים לייצוב בחלקו האחורי.
כמו טילים חצי-אקטיביים אחרים ה'ספארו' אינו פולט קרינה בעצמו, אלא מתביית על הגל-הרציף שמשודר ממכ"ם המטוס, ומוחזר מהמטרה.
ה'ספארו' מצויד במרעום קרבה מסוג מכ"ם אקטיבי.
המטוס המשגר "מאיר" את המטרה באמצעות המכ"ם והטיל קולט את האות החוזר מהמטרה באמצעות אנטנה וכך מכוון את עצמו אל עבר המטרה.
בנוסף, דוגם הטיל חלק מאות המכ"ם המאיר באמצעות אנטנה נוספת ומבצע השוואה של שני האותות כדי להגדיל את דיוקו במקרה של שימוש באמצעי שיבוש מצד מטוס המטרה.
על המטוס ה"מאיר" להישאר נעול על המטרה עד לפגיעת הטיל.
במרוצת השנים פותחו מספר גרסאות ל'ספארו' עם שיפורים שונים:
AIM-7A - הגרסה הראשונה של הטיל, פיתוחו החל ב-1946. טיל "רוכב-קרן", פרימיטיבי מוגבל לירי מטווח הראייה.
הטיל היה חסר תועלת מול מטרה מתמרנת.
נכנס לשירות בצי האמריקני ב-1956.
AIM-7B - טיל בעל ראש-ביות אקטיבי.
מעולם לא עבד בבדיקות והתוכנית לפיתוחו בוטלה ב-1958.
AIM-7C - טיל בעל ראש-ביות חצי-אקטיבי.
נכנס לשירות בצי האמריקני בשנת 1958.
AIM-7D - שיפור של ה-AIM-7C, משתמש במנוע דלק נוזלי לשיפור ביצועיו.
כלל גם שינוי במערכת ההנחיה כדי לעשות אותו יעיל יותר במהירויות סגירה גבוהות.
גרסה זו נבחרה לחימוש מטוס ה-F-4 (פנטום) של חיל האוויר האמריקני ב-1962. נכנס לייצור ב-1959. כ-7500 טילים יוצרו.
הגדיל את הטווח משמעותית עד כדי 35 ק"מ.
נעשה בו שימוש נרחב במלחמת וייטנאם, בו ביצועיו נחשבו למאכזבים.
עקב שילוב של בעיות אמינות אשר הוחמרו בשל האקלים הטרופי באזור והכשרתם המוגבלת של הטייסים בקרבות אוויר-אוויר.
הסתברות ההריגה של ה-AIM-7E הייתה פחות מ-50 אחוז.
דגם זה נקרא בחיל האוויר בשם "לביד"
AIM-7F - נכנס לשירות בשנת 1976, בעל מנוע רקטי דו-שלבי, אלקטרוניקה משופרת וראש קרב גדול יותר.
AIM-7M - בעל מרעום מכ"ם אקטיבי.
נכנס לשירות בשנת 1982. חיל האוויר האמריקני עשה בו שימוש מוצלח במהלך מלחמת המפרץ בשנת 1991, והפיל באמצעותו מטוסי אויב רבים.
הגרסה הנפוצה ביותר של ה'ספארו' כיום.
AIM-7P - גרסה משופרת של ה-AIM-7M, השינוי העיקרי היה בתוכנה וכן ביצועים משופרים בגובה נמוך.
בשדרוג "בלוק II" של הטיל נוסף מקלט אחורי המאפשר למטוס המשגר לשלוח תיקוני נתיב לטיל בעת מעופו.
AIM-7R - תוכנית להוספת ראש-ביות אינפרה-אדום ל-AIM-7P "בלוק II", בוטלה בשנת 1997 עקב אילוצי תקציב.
הטיל היה חלק מארסנל הטילים של חיל האוויר הישראלי, שהשתמש בגרסאות AIM-7E, AIM-7F ו-AIM-7M במהלך השנים.
טילי קרקע-אוויר המבוססים על הספארו
קיימות נגזרות של טיל ה'ספארו' המשמשות כטילי קרקע-אוויר.
ה-'RIM-7 סי ספארו' (Sea Sparrow) משוגר ממשגר שמוצב על הספינה כטיל קרקע-אוויר.
ה'סי ספארו' נמצא בשירות מספר חילות ים ב-נאט"ו.
'סקיי גארד' (Skyguard) היא מערכת קרקעית להגנה אווירית הכוללת משגר של טיל ה'ספארו' ושני תותחי נ"מ 35 מ"מ מונחי מכ"ם.
ה'סקייגארד' פותח במשותף על ידי חברת ריית'יאון וחברת 'אורליקון-קונטראווס' (Oerlikon-Contraves) השווייצרית.
מערכת ה'סקייגארד' נמצאת בשירות מצרים, יוון, ספרד וטאיוואן.
AIM-9 סיידוויינדר הוא טיל אוויר-אוויר מונחה תת-אדום לטווח קצר הנישא על ידי מטוסי קרב ונחשב לטיל היעיל הראשון מסוג זה.
הטיל הוא מתוצרת ארצות הברית ופותח ברובו על ידי ויליאם ב.
הסיידוויינדר נמצא בשימוש עד היום, בגרסאות שונות, בחילות אוויר רבים – כולל חיל האוויר הישראלי, שבו הוא כונה בגרסאות שונות "דקר", "לולב" ו"מחט" והשיג הפלות רבות, ושימש גם כבסיס למערכת טילי קרקע-אוויר MIM-72 צ'פרל.
הטיל עשוי גוף גלילי, בעל ראש הנחיה, ראש קרב, מקטע בקרה, ורקטת הנעה.
ההנחיה מבוצעת בעזרת שני זוגות כנפוני ניהוג קדמיים, וארבעה משטחי זנב המיועדים לייצוב, שבקצותיהם מורכבים גלגלי שיניים בעלי תנועה חופשית סביב ציר, שעוזרים בייצוב הטיל על פי עקרון אינרציית הגירוסקופ (סיבוב סביב ציר אחד יתנגד לתנועה סיבובית על ציר מנוגד; או – מה שזז קדימה או אחורה לא יזוז לצדדים).
גלגלי השיניים (Rollerons) האלה היו מונעים למהירות סיבוב גבוהה מאוד על ידי זרימת האוויר ובכך מנעו מהטיל להסתובב סביב צירו.
גלגלי השיניים הוכנסו בגרסה B (ראה להלן).
ראש ההנחיה הוא שואף חום תת-אדום, ומיועד להתביית באמצעות חיישנים מיוחדים על צינורות הפליטה החמים של המטרה (מטוס אויב) ולהתפוצץ בקרבתם או בתוכם.
AIM-9B: דגם היצור הראשון, בחיל האוויר הישראלי כונה "ברקן".
AIM-9C: הגרסה היחידה שהיא אינה הנחיית IR, אלא הנחיית מכ"ם חצי אקטיבית
AIM-9D "דלתא" (שיפור שבא מדרישה של הצי האמריקאי): גרסה זו מבוססת גרסה B.
לגרסה זו נוסף קירור חנקן לראש הביות ושופרו יכולות התמרון והביות.
בחיל האוויר הישראלי כונה "דקר".
AIM-9E "אקו" (חיל האוויר האמריקאי): כנפיי קנארד קדמיות מוגדלות, ראש ביות אווירודינמי ומנוע רקטי משופר.
בחיל האוויר הישראלי כונה "הדרן".
AIM-9G "גולף" (הצי האמריקאי): פיתוח של דגמי B/D.
תכנון חדש של כנפי הקנארד הקדמיות, המשפר את יכולות התמרון.
הרחבת מצבי רכישת המטרה ומעטפת טיסה משופרת.
בחיל האוויר הישראלי כונה "גובלן"
AIM-9H (הצי האמריקאי): פיתוח של דגם G.
אלקטרוניקת מצב מוצק (הכוונה מוליכים למחצה ולא שפופרות ואקום) ששיפרה את האמינות של הטיל (במיוחד בסביבת נושאת מטוסים-המעוט והמעצורים הכניסו זעזועים וגרמו נזק למערכות הטיל).
AIM-9J (חיל האוויר האמריקאי): שדרוג של דגם E, בעל רכיבים אלקטרונים עמידים יותר, הגדלת זמן הטיסה ל-40 שניות, ושיפור לכנפי הקנארד.
AIM-9L: דגם זה, שהיה בייצור מלא משנת 1977, היה ההתקדמות הגדולה הבאה בפיתוח טילי סיידוויינדר.
זה היה טיל הסיידווינדר הראשון בעל יכולת יכולת לתקוף מכל הכיוונים, כולל חזיתית, דבר שהשפיע באופן דרמטי על טקטיקות קרב אוויר.
השימוש הקרבי הראשון שלו היה על ידי זוג מטוסי F-14 טומקט של חיל הים האמריקאי במפרץ סידרה בשנת 1981 כנגד שני מטוסי סוחוי Su-22 לובים, שהופלו בקרב אוויר זה.
השימוש הראשון שלו בסכסוך בקנה מידה גדול היה על ידי בריטניה במהלך מלחמת פוקלנד ב-1982. במערכה זו השיג הטיל הפלות ב-80% מהשיגורים, שיפור דרמטי לעומת רמות ה-10-15% של גרסאות קודמות, עם 17 הפלות ושתי הפלות משותפות נגד מטוסים ארגנטינאים.
שימש גם את חיל האוויר הישראלי, בכינוי "לולב".
AIM-9M: דגם AIM-9L משופר, שירש את יכולות התקיפה מכל הכיוונים של דגם AIM-9L, אך בעל ביצועים טובים יותר, בהם מנוע בעל פחות עשן, להפחתת החתימה החזותית של הנשק, ומקטע בקרת הנחיה משופר, ותחזוקה ויכולת ייצור משופרים.
שיפורים אלה מגדילים את היכולת לאתר ולנעול מטרה ומפחיתים את סיכויי הגילוי של הטיל.
הוא היה בשימוש נרחב במלחמת המפרץ ב-1991, ושימש בכל 10 ההפלות של טילי סיידוויינדר שתועדו במהלך אותו סכסוך.
ה-AIM-9M שימש את חיל האוויר המלכותי הבריטי כטיל קרב אוויר סטנדרטי, שנישא על ידי מטוסי F/A-18 ו-F-111. שימש גם את חיל האוויר הישראלי, בכינוי "מחט", שבשנת 2025 שדרג אותו למשימות של הפלת כטב"מים.
– בשימוש מטוסי A-4 סקייהוק
– יוחלפו על ידי האיריס-טי
- נתרמו על ידי קנדה וארצות הברית כחלק מהסיוע כנגד הפלישה הרוסית לאוקראינה
– דגמי AIM-9P מותאמים למטוסי F-5E Tiger II, ודגמי AIM-9L למטוסי ה-F-16C
– בשימוש מטוסי JAS-39 גריפן
(נקרא "לולב", "ברקן" ו"דקר" בדגמיו השונים)
– בשימוש מטוסי JAS-39 גריפן, F-16 ו-נורת'רופ F-5
AIM-120 אמראם הוא טיל אוויר-אוויר מתקדם לטווח בינוני, שפותח בשיתוף פעולה של חברות ריית'יאון ויוז איירקראפט.
שיטת פעולתו היא מסוג "שגר ושכח" המשתמשת בראש הנחיה בעל מכ"ם אקטיבי המשדר וגם קולט ובכך נחסכת חשיפת יתר של המטוס המשגר.
האמראם שימש גם כבסיס למערכות טילי קרקע-אוויר.
ניתן לחמש בטיל האמראם את הדגמים המתקדמים של מטוסי F-16 ו-F-15, וכן את מטוסי F/A-18, F-4 הגרמני, טורנדו, יורופייטר והרייר הימי הבריטיים.
הטיל מצוי בשימוש חיל האוויר הישראלי ומכונה בו "אשוח".
האמראם פותח כתוצאה מהסכמה בין ארצות הברית וחלק ממדינות נאט"ו לפתח טיל אוויר-אוויר ולשתף טכנולוגיית ייצור.
תחת הסכם זה על ארצות הברית היה לפתח את הדור הבא של טילי אוויר-אוויר לטווח בינוני ועל אירופה הוטל לפתח את הדור הבא של טילים לטווח הקצר AIM-132 אסראם.
כאשר ראש הביות הגרמני נתקל בקשיים ההסכם בוטל דבר שהוביל לפיתוח של טיל ה-AIM-9X האמריקני וטיל ה-איריס-טי הגרמני.
אף על פי שאירופה אימצה את טיל האמראם, נעשה מאמץ לפתח את המטאור שיהיה מתחרה לאמראם.
טיל האמראם נכנס לשירות לבסוף בספטמבר 1991 בטייסת F-15 של חיל האוויר האמריקאי.
מתחריו של האמראם הם R-77 הרוסי, מיקה הצרפתי, ודרבי הישראלי, המפותח על ידי רפא"ל.
האמראם בעל יכולת לפעול בכל תנאי מזג האוויר ומעבר לאופק (BVR).
האמראם משמש כמחליף לטילי הספארו.
הטיל מהיר, קטן וקל יותר ובעל יכולות מתקדמות יותר כנגד מטרות בגובה נמוך.
הטיל בעל יכולת "שגר ושכח"
המעניק לצוות האוויר חופש פעולה לאחר שיגור הטיל, כמו כן לטיל יש יכולת התבייתות על חסימה (Home on Jamming) המעניקה לו יכולת להחליף בין שימוש במכ"ם אקטיבי למכ"ם פסיבי לצורך התבייתות על אותות החסימה שיבוש של מטוס המטרה.
שלב ראשון – מעוף אל אזור הפגיעה המשוער עם המטרה
את ה־AIM-120 ניתן לשגר בשני מודי מכ"ם עיקריים, STT (ר"ת של Single Target Track) ו-TWS (ר"ת של Track While Scan), בשני המודים
המכ"ם יזין את מחשב הטיל במידע בנוגע למיקום המטרה לפני השיגור, הטיל, בעזרת מערכת הניווט האינרציאלית (INS – Intertial Navigation System) שמוטמעת בו, מנווט לאזור המפגש המשוער עם המטרה.
במקרה שהמטוס המשגר נשאר נעול על המטרה, הטיל יקבל עדכוני מידע בנוגע למיקום, כיוון ומהירות המטרה מהמטוס המשגר דרך Datalink, שנמצא
הן במטוס המשגר והן על הטיל, ויעדכן את מערכת ה-INS שלו וישנה את מעופו בהתאם.
כמו כן, ניתן לשגר ולהנחות את הטיל גם באמצעות מערכת IRST (ר"ת של Infra-Red Search and Track) מתאימה ואף לקבל הנחיית Datalink ממטוס AWACS.
שלב שני – ביות סופי על ידי רכישת המטרה על ידי חיישני הטיל
לאחר שהטיל התקרב די הצורך למטרה (על פי הערכות מסוימות, כאשר הטיל מגיע לטווח של 15 קילומטרים מהמטרה) הוא מדליק את המכ"ם שבחרטומו ומתחיל לחפש את המטרה.
במקרה שהמטרה נמצאת באזור הזיהוי של המכ"ם, הוא יינעל עליה וינחה עצמו אוטונומית לפגיעה, בשלב זה הטייס מהמטוס המשגר (או כל מטוס אחר שמספק לטיל Datalink בשלב ההנחיה הראשון) יכול "לשכוח" את הטיל ולשבור את נעילת המכ"ם על המטרה.
כמו כן, במקרה שבזמן השיגור המטרה נמצאת קרוב די הצורך למטוס המשגר, הטיל יכול לעבור מיד לשלב הנחיה השני, כלומר, להינעל מיד לאחר השיגור על המטרה, ולתפקד כטיל "שגר ושכח" מוחלט.
AIM-120A – הדגם הראשון שיוצר בעל טווח של 50–70 ק"מ ומערכת הנחיה מסוג WGU-16/B.
AIM-120B – דגם זה הוכנס לשירות בשנת 1994, בעל מערכת הנחיה מתקדמת יותר מהדגם הראשוני מסוג WGU-41/B, מודלי EPROM הניתנים לתכנות מחדש, מערכת עיבוד דיגיטלית חדשה ועוד אמצעים אלקטרוניים משודרגים.
AIM-120C – תוכנית בעלת 3 שלבים הביאה את ה-AIM-120C לשימוש.
ה-AIM-120C2 ניתן לתכנות בשדה ובעל אמצעים אלקטרוניים משופרים נגד שיבוש.
בשלב הראשון של התוכנית ה-AIM-120C3, שהוכנס לשימוש בשנת 1996, היה בעל כנפונים מתקפלים המותאמים לנשיאה בתוך התא הפנימי של ה-F-22. יתר על כן מערכת ההנחיה שודרגה ל-WGU-44/B.
השלב השני כלל את ה-AIM-120C4 (שהוכנס לשימוש בשנת 1999 ובעל ראש קרב (רש"ק) משופר מדגם WDU-41B), ה-AIM-120C5 (שהוכנס לשירות בשנת 2000 ובעל מנוע גדול יותר, אזור שליטה קטן יותר ואמצעים נגד שיבוש מתקדמים יותר) וה-AIM-120C6 (בעל אמצעי גילוי מטרות (TDD)).
השלב השלישי והאחרון כלל את ה-AIM-120C7 בעל אמצעים נגד שיבוש משודרגים וגלאי חסימה, גלאי משודרג וטווח ארוך יותר.
AIM-120D – דגם זה נודע כ-AIM-120C8. ה-AIM-120D בעל Datalink דו ערוצי, מערכת ניווט מדויקת יותר המבוססת על GPS בעל IMU משופר, מעטפת "אין בריחה" מוגדלת וגידול של 50% בטווח המביאה אותו לאזור ה-180 ק"מ.
ה-AIM-120D הוא פרויקט משותף של חיל האוויר האמריקאי וחיל הים האמריקאי.
ריית'יאון בחנה בהצלחה שיגור אמראם ממנשא 5 טילים באמצעות HMMWV.
הטילים מקבלים את ההנחיה הראשונית שלהם ממכ"ם שלא נמצא על גבי הרכב.
מכיוון שהטיל משוגר ללא תוספת הגובה והמהירות של מטוס הקרב, טווח הטיל קטן משמעותית.
ריית'יאון משווקת כיום את ה-SL-AMRRM EX, בעל טווח מוגדל ועם דמיון למערכת ה-ESSM המבוססת על טיל הספארו.
מערכת קרקעית נוספת היא המערכת הנורווגית NASAM, המורכבת ממספר כלי רכב המשמשים סוללות טילים (בכל סוללה 6 טילי אמראם) ביחד עם משאית מכ"ם נפרדת ורכבי שליטה.
AIM-132 אסראם הוא טיל אוויר-אוויר קצר טווח, בעל ביות תת-אדום (ביות חום) מתקדם, מתוצרת קונצרן MBDA של האיחוד האירופי (ובמקור - תוצרת בריטית).
בשנות ה-80 של המאה ה-20, התפתחה הסכמה בתוך מדינות נאט"ו שעל פיה ארצות הברית תפתח טילי אוויר-אוויר לטווח בינוני (ה-AIM-120 אמראם), על מנת להחליף את ה-AIM-7 ספארו המתיישן, ואילו בריטניה וגרמניה המערבית יפתחו טילי אוויר-אוויר לטווח קצר (ה-AIM-132 אסראם), על מנת להחליף את ה-AIM-9 סיידווינדר הוותיק.
גרמניה פרשה מפיתוח הטיל בתחילת שנות ה-90, עם איחוד גרמניה, ובאביב 1995 יזמה פרויקט נפרד - האיריס-טי.
החלטה זו הונעה עקב הבנת הביצועים של הטיל הסובייטי וימפל R-73 (קוד נאט"ו: AA-11 ארצ'ר) שנשאו מטוסי המיג 29 שירשה גרמניה במהלך האיחוד (הסתבר כי נאט"ו הפחיתה בצורה משמעותית מערך הטיל הרוסי).
למעשה, גרמניה ביקשה לעצב מחדש את האסראם, כך שיוכל להתחרות בארצ'ר מבחינת יכולת תמרון, בעוד בריטניה העדיפה לעשות זאת באמצעות יצירת טיל מהיר במיוחד, בעל גרר נמוך, שאמנם יהיה מוגבל תמרון ביחס לארצ'ר, אך בעל יתרון משמעותי בטווח הפעולה ביחס לסיידווינדר המערבי.
מאחר ששתי המדינות לא יכלו להגיע לעמק השווה בעניין, פרשה גרמניה מכלל פעילות בפיתוח האסראם.
עקב התקדמות איטית במיוחד ועיכובים רבים במהלכי הפיתוח, החליטה גם ארצות הברית לזנוח את מעורבותה בפרויקט, ובמקום זאת להשקיע בפיתוח גרסה מתקדמת של הסייווינדר - AIM-9X.
באופן אירוני, שלושת הטילים השונים (AIM-9X, אסראם ואיריס-טי) משתמשים באותו חיישן הדמיית תמונה תת-אדומה מתוצרת ריית'יאון-יוז.
לאחר שנים רבות של פיתוח, נכנס הטיל בשנת 1998 לשירות מבצעי בחיל האוויר המלכותי, וכיום נושאים אותו מטוסי טייפון, טורנדו והארייר.
גם חיל האוויר האוסטרלי רכש את הטילים לשימוש במטוסי ה-F/A-18 הורנט שבשירותו.
עתידו של הטיל לוט בערפל, עקב עלותו הגבוהה ביחס למתחרו העיקרי (הסיידווינדר AIM-9L/M) שהוכח לאורך השנים בקרבות אוויר רבים כיעיל דיו, ועקב היותו טיל ייחודי המצריך התאמות בתוכנות המטוסים עצמם, דבר המעלה את עלות קניית המערכת.
ניהוג באמצעות ארבעה כנפוני היגוי בלבד הממוקמים בחלקו האחורי (לעומת אחד ממתחריו, הפיתון 5, שמשתמש במקום זאת ב-12 משטחי היגוי וייצוב משוכללים).
חיישן הדמיית תמונה תת אדומה (בעל רזולוציה של 128X128) ייחודי מתוצרת ריית'יאון-יוז, מה שמאפשר עמידות גבוהה בפני אמצעי נגד, כגון נורי הטעיה, וגם יכולת זיהוי חלקים ייחודיים במטוס (כגון תא הטייס, מנוע וכדומה).
נעילה לאחר השיגור (LOAL), לצורך שימוש במטוסים מתקדמים בעלי תא טילים פנימי (כגון ה-F-22 או ה-F-35).
זווית נעילה של 90 מעלות.
AIG (ראשי תיבות של American International Group, Inc – הקבוצה האמריקנית הבינלאומית) היא תאגיד ביטוח אמריקני בינלאומי שמרכזו בעיר ניו יורק.
ל-AIG מטה באירופה (בלונדון) ומטה באסיה (בהונג קונג).
ב-2016 קבע המגזין פורבס כי AIG היא התאגיד ה-87 בגודלו בעולם, עם כ-56,400 עובדים.
בספטמבר 2008, לאחר שנכנסה לקשיי נזילות חמורים, קיבלה החברה סיוע בסך 182 מיליארד דולר מהממשל, ולמעשה הולאמה.
בשנת 2013 החזירה AIG את חובה לממשל האמריקאי ובעצם רכשה עצמה מחדש, תוך יצירת רווח של מיליארדי דולרים לממשל האמריקאי.
AIG פעילה ב-80 מדינות ברחבי העולם.
ב-2018 דורגה החברה במקום ה-60 על ידי דירוג החברות של כתב העת Fortune.
ההנהלה של AIG נמצאת בעיר ניו יורק, המטה האירופאי בלונדון, המזרח אסייתי בטוקיו והמטה האמריקאי והלטיני בניו יורק.
AIG הוקמה בשנת 1919 בשאנגחאי שבסין, בידי קורנליוס ואן דר סטאר (1968-1892), אמריקאי יליד קליפורניה.
החברה התרחבה באסיה וכן הרחיבה את עסקיה לאירופה, לאמריקה הלטינית ולמזרח התיכון.
עד סוף שנות ה-20 של המאה ה-20 חברת AAU התרחבה לאורך סין כולה אל עבר אסיה הדרומית לרבות הפיליפינים, אינדונזיה ומלזיה.
ב-1926 פתח סטאר את המשרד הראשון שלו בארצות הברית תחת השם AIU (ראשי תיבות של American International Underwriters, חתמים אמריקנים בינלאומיים).
ב-1939 העביר סטאר את המטה המרכזי של החברה משנגחאי לניו יורק.
התרחבות גלובאלית ומקומית: 1940 עד 1959
סטאר התמקד באמריקה הלטינית וב -1940 חדר להוואנה שבקובה.
הצמיחה הקבועה של סוכנויות אמריקה הלטינית הוכיחה את עצמה כחיונית, במיוחד לאור מלחמת העולם השנייה.
לאחר מלחמת העולם השנייה חדרה חברת AIU לשוק היפני והגרמני למטרת אספקת ביטוח עבור אנשי הצבא האמריקנים.
עד סוף שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50 של המאה העשרים המשיכה AIU להתרחב באירופה ולהקים משרדים בצרפת, איטליה ובריטניה.
בשנת 1952 סטאר החל להתמקד בשוק האמריקני תוך רכישת חברת Globe & Rutgers, חברה לביטוח, וחברות הבנות שלה.
עד סוף העשור, הרזומה של החברה וביטוחי החיים של סטאר כללו רשת ענפה של סוכנויות ומשרדים בלמעלה מ-57 מדינות.
התארגנות מחודשת והתמקצעות: 1960 עד 1979
ב-1960 הביא סטאר את מוריס ר' גרינברג לחברה על מנת שיפתח בה את תחומי ביטוח בריאות בינלאומי ותאונות בינלאומיות.
שנתיים לאחר מכן הגיעה ההצלחה.
גרינברג העדיף למכור פוליסות ביטוח באמצעות סוכנים עצמאיים במקום דרך סוכנויות החברה, בכך חסך בהוצאות המשכורות.
היעזרות בסוכנים עצמאיים אפשרה לתמחר את פוליסות הביטוח בהתאם לתשואה הפוטנציאלית שלה, גם אם חלה ירידה במכירות של מוצרים אחרים.
ב-1967 AIG (American International Group) תפקדה כארגון גג לכל חברותיו של סטארס, ב-1968 מינה סטאר את גרינברג כיורשו וב-1969 הפכה החברה לציבורית.
השנה שלאחר מכן, 1970 הציבה אתגרים רבים לפעילותה של החברה במזרח התיכון ודרום מזרח אסיה והובילה לכדי חיסול הפעילות בשל הנוף הפוליטי המשתנה.
עם זאת, AIG המשיכה להרחיב את שווקיה בעזרת תעבורה ושילוח תוך שירות תעשיות נישתיות.
עד 1979, עם כח עבודה הולך וגדל ורישות עולמי של משרדי החברה הציעה AIG שירותי קצה מיוחדים לכלל לקוחותיה, בתוך שוק תחרותי הולך וגואה.
הזדמנויות וכיוונים חדשים 1980 עד 1999
במהלך שנות ה-80 AIG המשיכה להרחיב את שוק התפוצה והרישות העולמי שלה תוך הצעת מארז מלא של פתרונות מותאמים לרבות אחריות לזיהום וסיכון פוליטי.
ב-1974 יצאה AIG להנפקה בבורסת ניו יורק (NYSE).
לאורך 1990 פיתחה AIG מקורות מימון חדשים באמצעות השקעות מגוונות שכללו רכישה של חברת חכירה מימונית בינלאומית (ILFC), ספקית מטוסים מוחכרים לתעשיית התעופה.
ב-1992 AIG קיבלה לראשונה מזה 40 שנה רישיון לביטוח זר על ידי ממשלת סין.
ב-1999 AIG רכשה בארצות הברית את סאן אמריקה בע"מ, חברת חיסכון לגיל פרישה.
בשנות ה-2000 המוקדמות ראה השוק תקופה של צמיחה ו-AIG רכשה חברת ביטוח וספקית קצבאות אמריקאית, ונכנסה לשווקים חדשים, ביניהם לזה של הודו.
בפברואר 2000 AIG הקימה יחידת ייעוץ אסטרטגי יחד עם קבוצת בלקסטון וקיסינג'ר כדי לספק שירותי ייעוץ פיננסי לתאגידים המבקשים ייעוץ אסטרטגי עצמאי ברמה גבוהה.
AIG השקיעה בקבוצת בלקסטון מאז 1998 ורק לאחרונה מכרה את כל מניותיה בקבוצה שגם סיפקה לחברה ייעוץ במהלך המשבר הפיננסי של 07'- 08'.
בחודש מאי 2002 מונה להנהלת החברה מרטין ג'יי סאליבן, שהחל את דרכו ב-AIG בשנת 1971. ב-15 ביוני 2008 נאלץ סאליבן לפנות את כסאו עקב משבר הסאב-פריים בשוק המשכנתאות האמריקני שגרם ל-AIG הפסדי ענק של מיליארדי דולרים.
את מקומו של סאליבן בהנהלת AIG העולמית תפס רוברט ב.
וילמסטד, סגן נשיא לשעבר בסיטיגרופ.
עם זאת, וילמסטד הוחלף אף הוא בשנה האחרונה על ידי אדוארד לידי שמונה ליו"ר תאגיד הענק.
כחלק מהמשבר הפיננסי בארצות הברית הפסידה AIG סכומי עתק בגין CDS (תעודות החלפת סיכונים פיננסיים) שהנפיקה.
תעודות אלה אפשרו למשקיעים להמר בדבר סיכוני פשיטת רגל של לווים.
כאשר התרבו פשיטות הרגל היה על AIG לפצות את המשקיעים שרכשו CDS בגין ההפסדים שנגרמו להם, הרווחים מעסקי הביטוח הקלאסי (שנותרו רווחיים), לא הספיקו לקזז את הירידה בשווי איגרות החוב מגובות המשכנתאות שהיו ברשות AIG ולא את ההפסדים מה-CDS.
ב-17 בספטמבר 2008 נתן הבנק הפדרלי ל-AIG הלוואת הצלה בת 85 מיליארד דולר תמורת 79.9% ממניות החברה, כדי למנוע את קריסתה ולשמור על יציבות השווקים.
ההלוואה, שמשמעה בפועל היא הלאמת החברה, ניתנה לתקופה של שנתיים, בהנחה שתוחזר דרך מכירת נכסים של החברה.
כמנכ"ל מונה אדוארד לידי שעמד בעבר בראש חברת הביטוח allstate ונחשב כבר סמכא בנושא הליבה של החברה – הביטוח..
בשנת 2009 רוברט בן משה מונה למנכ"ל החברה והוא הוביל צעדים להבראתה.
בשנת 2013 החזירה AIG את ההלוואה במלואה, אשר לאחריה לא החזיקה יותר ממשלת ארצות הברית במניות החברה.
בקיץ 2025 הכריזה AIG על מינויו של ג'ון ניל לנשיא החברה.
ניל היה אמור לקבל חלק גדול מתחומי האחריות של דייוויד מק'אלרוי, שכיהן כסגן נשיא החברה האחראי לניהול יחידת הביטוח הכללי שלה, והתמודד עם האשמות בתקיפה מינית והתנהגות מגונה.
אולם בנובמבר 2025, שבועיים לפני שנכנס לתפקידו, הודיע ניל במפתיע על התפטרותו, לאחר שניו יורק טיימס שאל את AIG על יחסים רומנטיים של ניל בעבודתו הקודמת בחברת הביטוח האוסטרלית QBE.
ניל התפטר מ QBE מספר חודשים לאחר שנחשף כי הוא ניהל יחסים רומנטיים עם עוזרתו האישית בחברה.
AIG מחזיקה בחברה הגדולה בעולם לשירותי ליסינג לכלי טיס, ILFC, ובחברות הביטוח האמריקניות הגדולות "המאה ה-21" ו-AIA וכן שותפה בחברת הביטוח הסינית הממשלתית, חברת הביטוח העממית של סין (PICC).
AIG ישראל חברה לביטוח בע"מ
השלוחה הישראלית של AIG העולמית הוקמה בישראל בשנת 1996, והחלה למכור את מוצריה בפועל בשנת 1997. השלוחה הישראלית של AIG הוקמה כדי להתחרות בשוק הביטוח הישיר מול החברה הטרייה – ביטוח ישיר - 555 (אשר הוקמה בשנת 1994).
AIG ישראל חברה לביטוח בע"מ עוסקת בביטוח ישיר במגוון סוגי ביטוח כולל ביטוח רכב, ביטוח דירה, ביטוח משכנתא, ביטוח חיים, ביטוח מסחרי, ביטוח נסיעות לחו"ל ועוד.
איי אי ג'י ישראל חברה לביטוח בע"מ החלה לפעול בישראל במאי 1997 תחת בעלות משותפת של קבוצת עורק ושל קונצרן AIG העולמי.
בחודש ינואר 2013 התקשר קונצרן AIG בהסכם עם "עורק" לרכישת מלוא החזקותיה בחברה, ובמאי 2013 הושלמה העברת המניות.
לחברה רישיונות לעסוק בענפי ביטוח כללי וחיים.
פירוט הענפים הם כדלהלן: ענפי פרט (רכב רכוש, רכב חובה ודירות), ביטוחי בריאות ותאונות אישיות, ביטוח חיים וביטוח משכנתא, ענפי ביטוח מסחרי (ביטוח מקיף לבתי עסק, ביטוח אובדן רכוש, ביטוח הנדסי, ביטוח אחריות מעבידים, ביטוח אחריות לצד שלישי (הכולל ביטוח אחריות מקצועית וביטוח נושאי משרה ודירקטורים), ביטוח אחריות המוצר.
לאחרונה, התחילה AIG ישראל בפעילות ענפה בתחום הבריאות, עם השקתו של המוצר AIG Medical שמוכוון לענות על הפער בין ביטוחי החובה לשירותי הבריאות הפרטיים.
בחודש דצמבר 2013, צוטט שי פלדמן מנכ"ל החברה באשר לתוכניות החברה לשנת 2014: "האסטרטגיה העסקית של AIG ישראל לשנת 2014 היא הגדלה משמעותית של נתח השוק שלנו בתחומי ביטוח הפרט; חיים, בריאות וגידול מואץ בתחום הרכב, בשלוש השנים הקרובות.
שמנו לנו למטרה, להיות חברה בעלת שיעור צמיחה גבוה יותר...
AIG ישראל תהיה חברת ביטוח רב-ערוצית שפועלת בתחום הישיר ובאמצעות סוכנים בעיקר בלקוחות המסחריים".
פיטר הנקוק – נשיא ומנכ"ל
יפעת רייטר– מנכ"ל AIG ישראל
הדאגלס AIR-2 ג'יני (Genie) היא רקטת אוויר-אוויר בלתי מונחית, בעלת ראש חץ גרעיני.
היה זה נשק האוויר-אוויר הגרעיני הראשון בעולם וכן נשק האוויר-אוויר העוצמתי ביותר אשר נכנס לשירות בחיל האוויר האמריקני.
הג'יני נכנס לשירות בחיל האוויר האמריקני (ה-USAF) בשנת 1957, וכן שימש את פיקוד האוויר הקנדי בין השנים 1965 ו-1984, במהלך המלחמה הקרה.
כלי הנשק של מטוסי הקרב של תקופת מלחמת העולם השנייה, שהורכבו ממקלעים ותותחים, לא סיפקו מענה מספק כנגד מבני ענק של מפציצים מהירים ומגביהי טוס, החמושים בכלי נשק גרעיניים.
גם השימוש במטחים של רקטות אוויר-אוויר שנורו לעבר מבנים אלה היה לא יעיל דיו, בעוד שטילי אוויר-אוויר מונחים היו עדיין בחיתוליהם.
בשנת 1954 החלה חברת דאגלס לחקור את פוטנציאל השימוש בנשק גרעיני למטרות אוויר-אוויר.
לשם הפשטות והאמינות נקבע כי הנשק יהיה בלתי מונחה ובעל רדיוס פיצוץ גדול אשר יהפוך את הדיוק בעת הירי ללא רלוונטי.
התוצאה הייתה נשק אוויר-אוויר בעל ראש חץ גרעיני בעל עוצמה נומינלית של 1.5 קילוטון (כלומר שווה ערך ל-1,500 טון של TNT) אשר צויד במנוע רקטי בעל דלק מוצק שהפיק כ-16,500 ק"ג דחף.
טווח, חימוש וירי הנשק בוצע באמצעות מערכת בקרת האש במטוס המשגר.
פיצוץ ראש החץ בוצע באמצעות מנגנון דריכה, אשר דרך את הנשק לאחר שהמנוע הרקטי סיים את פעולתו, ובאמצעות מרעום השהייה, וזאת במטרה לאפשר למטוס המשגר זמן מספיק להתרחק למרחק בטוח.
רדיוס ההשמדה הוערך בכ-300 מטרים.
ניסויי הירי הראשונים של יחידות אינרטיות של הנשק בוצעו בשנת 1956, והנשק נכנס לשימוש תחת הציון "MB-1" בשנת 1957. הכינוי הפופולרי לנשק היה ה"ג'יני" ("Genie") על שם שד המנורה מסיפורו של אלאדין ב"סיפורי אלף לילה ולילה".
כ-3,150 טילי ג'יני יוצרו עד להפסקת הייצור בשנת 1963. בשנת 1962, במסגרת שינוי כולל לשיטת הציון לכלי נשק אשר הייתה נהוגה בארצות הברית, שונה ציונו ל-AIR-2A (מלשון "רקטה ליירוט אווירי" - "Air Interception Rocket") והשם ג'יני הפך לשם הרשמי.
דגמים אינרטיים לאימונים צוינו MB-1-T, ובהמשך ATR-2. במשך השנים שודרגו יחידות רבות של הנשק באמצעות החלפת מנוע הרקטה במנוע בעל משך בערה ארוך יותר - יחידות אלה צוינו AIR-2B.
השימוש היחיד בג'יני "חי" נערך במסגרת סדרת ניסויים בירי של כלי נשק גרעיניים שנודעה בשם מבצע "פלאמבוב", ב-19 ביולי 1957. הנשק שוגר ממטוס F-89J סקורפיון של משמר האוויר הלאומי של מונטנה בגובה של 4,500 מטרים.
קבוצה של חמישה קצינים של חיל האוויר התנדבו לעמוד מתחת לנקודת הפיצוץ, כאשר הם לבושים במדים קיציים ובלא כובעיהם, כדי להוכיח כי הנשק בטוח לשימוש מעל אזורים מאוכלסים.
החמישה צולמו על ידי ג'ורג' יושיטקה, אשר עמד עימם.
רמות קרינת הגמא והנייטרונים להם נחשפו המתנדבים היו זניחות.
רמות הקרינה שנמדדו אצל צוות האוויר היו הגבוהות ביותר אצל הטייסים שטסו דרך ענן הפטרייה 10 דקות לאחר הפיצוץ.
הג'יני נכנס לשימוש במטוסי ירוט של חיל האוויר האמריקני מדגמי F-89 סקורפיון, F-101B וודו, ו-F-106 דלתא דארט.
בהתאם לדרישת פיקוד ההגנה האווירית, פותחה גם עבור מטוס ה-F-104 סטארפייטר מערכת שתאפשר לו לשאת את הג'יני על התקן מיוחד דמוי טרפז שנועד להרחיק את הג'יני מגחונו של הסטארפייטר בעת הירי.
המערכת פותחה בזמן שיא של 60 יום, אולם בסופו של דבר היא לא נכנסה לשירות והסטארפייטר מעולם לא נשא את הג'יני באופן מבצעי.
השימוש המבצעי בג'יני נמשך ברציפות עד להוצאתם משירות של אחרוני מטוסי ה-F-106 משרות מבצעי בשנת 1988.
המפעילה הזרה היחידה של הג'יני הייתה קנדה.
מטוסי הCF-101 וודו הקנדיים נשאו את הג'יני עד שנת 1984 תחת הסדר של "מפתח כפול" לפיו הטילים הוצבו בקנדה תחת בעלות אמריקאית, ושוחררו לשימוש רק בהתקיים נסיבות מתאימות.
חיל האוויר המלכותי הבריטי שקל את השימוש בג'יני על מטוסי הלייטנינג שלו, אך באותו שלב התקדמו טילי האוויר-אוויר כברת דרך מספקת, והרעיון נזנח לטובת טילי האוויר-אוויר הקונוונציונליים (פיירסטריק ו-רד טופ).
ה-AJ-10 הוא מנוע היפרגולי המשמש בשלבים העליונים של טילים שונים.
כגון, דלתא 2 וטיטן 3E.
המנוע אמור גם לשמש בחללית אוריון של נאס"א.
ה-AJ-10 שימש בפעם הראשונה באייבל (השלב השני של טיל הונגארד), בגרסת AJ-10-118 המונעת על ידי UDMH וחומצה חנקתית.
בשיגור הראשון של טיל הוונגארד (שיגור הלוויין ונגארד TV-3) ב-6 בדצמבר 1957, בעיה בשלב הראשון של הטיל גרמה לרקטה להתפוצץ על כן השיגור.
ניסיון נוסף לשיגור ב-5 בפברואר 1958, נכשל גם הוא במהלך הבעירה של השלב הראשון.
מנוע ה-AJ-10 הופעל בפעם הראשונה בניסיון השיגור השלישי של טיל הוונגארד, ב-17 במרץ 1958, אשר הביא בהצלחה את הלוויין ונגארד 1 למסלול.
כאן יש את הגרסאות היותר ידועות.
בשימוש בשלב השני של הטיל דלתא 2.
המנוע שימש בתא השירות בחללית אפולו.
המנוע שימש במערכת ה-OMS במעבורות החלל האמריקאיות
הסוכנות הוקמה במסגרת הרפורמה במערך המודיעין האיטלקי והיא יורשת שירות המודיעין וביטחון הדמוקרטיה (SISDE, Servizio per le Informazioni e la Sicurezza Democratica) שהיה סוכנות הביון הפנימית באיטליה מאז 1977.
פרנקו גבריאלי היה ראש הארגון הראשון, לאחר שהנהיג קודם את שירות המודיעין וביטחון הדמוקרטיה עד לפירוקו.
הוא המשיך לכהן כראש ארגון ביטחון הפנים של איטליה עד יוני 2008.
AISE או הסוכנות למודיעין וביטחון חוץ (Agenzia Informazioni e Sicurezza Esterna) היא סוכנות הביון הממשלתית של איטליה שנוסדה ב-3 באוגוסט 2007 במסגרת הרפורמה בקהילת המודיעין האיטלקית.
הסוכנות הוקמה כיורשת שירות הביון והביטחון הצבאי שפעלה כסוכנות הביון הממשלתית מאז 1977. כפוף למשרד ראש ממשלת איטליה.
הסוכנות פועלת מחוץ לתחומי איטליה למען הגנת האינטרסים שלה בחו"ל ועוסקת באיסוף מודיעין אנושי.
הסוכנות פועלת על פי חוק שנחקק באוגוסט 2007 ולפיו סמכויותיה מקבילות לאלה של ה-CIA האמריקאי.
הארגון משתף פעולה עם סוכנויות ביון זרות, בין היתר המוסד וה-CIA.
AISE יכול לבצע פעולות רק מחוץ לטריטוריה הלאומית של איטליה, כמו גם שגרירויות איטליה בחו"ל.
למעשה, החוק אוסר במפורש על AISE לפעול באיטליה, למעט אם הדבר הכרחי בהחלט לביצוע פעולותיה.
במקרה זה, הכלל מחייב כי הפעולות במדינה ייעשו רק בשיתוף עם ה-AISI והמנהל הכללי של DIS ידאגו לצורות התיאום והקישור הנדרשות על מנת למנוע חפיפה של פונקציות או טריטוריה.
AISE כפוף לראש ממשלת איטליה אשר משמש כרשות המופקדת על ההנהלה הבכירה והאחריות הכוללת למדיניות המידע לביטחון איטלקי.
עם זאת, ה-AISE יפועל בשיתוף פעולה עם משרד הביטחון, משרד החוץ ומשרד הפנים.
AISE מנוהל על ידי מנהל שמונה על ידי ראש הממשלה.
משך המינוי הוא ארבע שנים לכל היותר וניתן לחידוש פעם אחת בלבד.
ליגת ההוקי האמריקאית היא ליגה מקצוענית משנית (minor league) בהוקי קרח הפועלת בארצות הברית ובקנדה.
היא נחשבת לליגה המקצוענית המשנית הטובה ביותר בצפון אמריקה ומהווה את ליגת הפיתוח המרכזית של ליגת ה-NHL.
החל מעונת 2011/12 הליגה הוסדרה כך שלכל קבוצת NHL יש קבוצה-בת ב-AHL, אליה היא יכולה להעביר שחקנים צעירים כדי שיקבלו דקות משחק ויתפתחו, שחקנים שלא נמצא להם מקום בסגל קבוצת ה-NHL, או כאלה המשתקמים מפציעות.
לפני כן, כאשר היו קבוצות NHL ללא קבוצה-בת ב-AHL, העבירו לעיתים קבוצות אלה שחקנים לקבוצה-בת של קבוצת NHL אחרת.
לאחר שבעונת 2017/18 הצטרפה קבוצה נוספת ל-NHL – וגאס גולדן נייטס – צורפה עונה אחת לאחר מכן גם ל-AHL קבוצה נוספת, וכך נשמר הסדר.
בעונת 2022/23, עונה אחת לאחר שהצטרפה לליגת ה-NHL הקבוצה ה-32 סיאטל קראקן, צורפה גם ל-AHL הקבוצה ה-32 כקבוצה-בת שלה.
עם זאת, בעונת 2023/24 בחרה קבוצה אחת – שיקגו וולבס – להפוך לקבוצה עצמאית, כך שבליגה הייתה קבוצה עצמאית לראשונה מזה 29 שנים; הוולבס חזרו להיות קבוצה-בת של קבוצת ה-NHL קרוליינה הוריקנס בעונה שלאחר מכן.
מטה הליגה נמצא בספרינגפילד, מסצ'וסטס, ארצות הברית.
הגביע המוענק לזוכה באליפות הליגה נקרא "גביע קאלדר", על שם פרנק קאלדר שהיה נשיאה הראשון של ליגת ה-NHL (אין לבלבל עם גביע בשם זהה המוענק לרוקי העונה ב-NHL).
ראשית ההיסטוריה של ה-AHL נעוצה בשתי ליגות שקדמו לה – Canadian-American Hockey League (שכונתה "Can-Am League") שנוסדה ב-1926 ופעלה בצפון-מזרח היבשת, וה-International Hockey League (ר"ת IHL) שנוסדה ב-1929 ופעלה באזור הימות הגדולות והמערב התיכון.
לקראת עונת 1935/36 רצה המקרה ושתי הליגות גם יחד סבלו מנטישת קבוצות שהותירה אותן עם ארבע קבוצות כל אחת – מצב שבו פרנסי שתי הליגות הבינו שאין ביכולתן להתקיים.
עם ההבנה כי הליגות אינן יכולות להתקיים בנפרד, ועם ההבנה של פרנסי הליגות שאזורי הפעילות של שתיהן גובלים זה בזה, אוחדו לוחות הזמנים של שתי הליגות כך ששמונה הקבוצות שנותרו בשתיהן יכלו לשחק זו מול זו.
אף על פי שהליגות עדיין לא אוחדו רשמית, כבר נשאה הליגה המאוחדת דה פקטו את השם הבלתי רשמי Internationl-American Hockey League (ר"ת I-AHL).
הליגה חולקה לשני בתים, כאשר קבוצות ה-"Can-Am" היוו את הבית המזרחי, וקבוצות ה-IHL – את הבית המערבי.
כבר לאחר חודש מפתיחת עונת הבכורה הפסיקה קבוצה אחת – באפלו בייסונס מהבית המערבי – לאחר שאולמה הביתי התמוטט, והותירה את הליגה המאוחדת עם שבע קבוצות בלבד, ועם חוסר סימטריה בולט.
הבייסונס הספיקו לשחק רק 11 משחקים בליגה החדשה לפני סיום דרכה.
הגביע ששימש את הליגה המאוחדת היה "גביע אוקי", שהיה גביע האליפות של ה-IHL לפני האיחוד.
לאחר עונת הבכורה של 1936/37 הציגה הליגה פורמט פלייאוף חדש בן שלושה סיבובים, ואת הגביע החדש שלה – גביע קאלדר, המשמש אותה כגביע האליפות עד היום.
סירקיוז סטארס הייתה הקבוצה הראשונה שזכתה בגביע קאלדר.
הסטארס לא המשיכו להתקיים לאורך זמן – ב-1940 נקנתה על ידי בעלים חדשים שהעבירו אותה לבאפלו והקימו מחדש את באפלו בייסונס, לאחר שאולם חדש נבנה בבאפלו עבור הקבוצה.
היא המשיכה להתקיים בשם זה עד שפרקה סופית עם הקמת קבוצת ה-NHL באפלו סייברס ב-1970.
איחוד רשמי ועשורים של הצלחה
לאחר עונת 1937/38 האיחוד דה פקטו של שתי הליגות הפך לאיחוד רשמי, וכך גם השם I-AHL.
מוריס פודולוף, שהיה נשיא הליגה הקנדית-אמריקאית, הפך לנשיא הראשון של הליגה המאוחדת.
באותה עונה צורפה קבוצה שמינית לליגה במקום באפלו בייסונס – הרשי ברס, מהעיר הרשי שבפנסילבניה.
כיום הברס הם הקבוצה היחידה מבין שמונה הקבוצות ששרדה בליגה באותה עיר וללא הפסקה, ושיחקה בליגה בכל עונותיה מאז ועד היום.
לאחר עונת 1939/40 שינתה הליגה את שמה לשם הנוכחי – American Hockey League, והחלה עידן של הצלחה ויציבות הן מבחינת הרכבה והן מבחינה פיננסית.
זו הייתה, במקביל, תקופת "שש המקוריות" של ה-NHL שבה היו ב-NHL שש קבוצות בלבד, עד 1967.
שנות ה-60 וה-70: התכווצות הליגה
ב-1967 החלה ליגת ה-NHL להתרחב לערים ושווקים חדשים, כאשר כבר בשלב ראשון הכפילה ה-NHL את גודלה ל-12 קבוצות.
המהפך ב-NHL, הליגה הראשית של הענף, גרם לדחיקת רגליה של ה-AHL והעלה את עלות הפעלת הקבוצות שלה.
בין השאר, מבין שש הקבוצות החדשות של ה-NHL, צורפו שתי קבוצות בערים שהיו בהן קבוצות AHL – באפלו ופיטסבורג (באפלו סייברס ופיטסבורג פינגווינס בהתאמה), וקבוצות ה-AHL שהיו בהן, באפלו בייסונס ופיטסבורג הורנטס, נאלצו להפסיק את פעילותן.
בנוסף, ליגה שהחלה לפעול ב-1945 ונטלה לעצמה את השם International Hockey League (ר"ת IHL) – כשמה של אחת הליגות שהתאחדו ליצירת ה-AHL – הלכה וצברה לעצמה מעמד, בעיקר עקב האסטרטגיה שלה להתמקד בערים גדולות שלא הייתה בהן קבוצת NHL.
קבוצות ה-NHL החלו לקחת תחת חסותן קבוצות מה-IHL כקבוצות בנות, וה-IHL הלכה והשתפרה עד שנתפסה כליגה מקצוענית משנית מקבילה ברמתה ל-AHL.
המצב החמיר עוד יותר עם הקמתה של ליגת ה-WHA ב-1972. ה-WHA הייתה ליגה מקצוענית ראשית לכל דבר, מתחרה ישירה של ה-NHL.
מספר הקבוצות בליגות מקצועניות ראשיות קפץ מ-6 בלבד לפני 1967 ל-30 ב-1972. שוק השחקנים התהפך על פיו ומשכורות השחקנים עלו בצורה דרמטית.
היצע השחקנים הזמין ל-AHL הצטמצם באופן משמעותי, והשחקנים שנותרו הפכו ליקרים מאוד.
ב-1977 נשארו בליגה שש קבוצות בלבד, לאחר שרוד איילנד רדס – קבוצה שהייתה קיימת 51 שנה, והאחרונה ששרדה מעונת 1936/37 שבה החלה ה-AHL לפעול דה פקטו, נאלצה אף היא להפסיק את פעילותה.
ה-AHL עמדה באותה שנה בסכנת קיום ממשית.
סוף המאה ה-20: התרחבות והתבססות
ב-1977, כאשר היה נדמה שהליגה על סף סגירה, התהפכו היוצרות והנסיבות החלו לפעול לטובתה.
סגירה של ליגות משניות אחרות, על אף שהיו פחות טובות מה-AHL, הביאה שחקנים ואף קבוצות שלמות מאותן ליגות לחפש לעצמם מסגרת חדשה.
שתי קבוצות כאלה, בפילדלפיה ובבינגהמטון, עברו בשלמותן מהליגה שלהן שנסגרה ל-AHL.
דחיפה נוספת קיבלה הליגה מהחלטת קבוצת ה-NHL פילדלפיה פליירס להקים בליגה קבוצה-בת לפיתוח שחקנים.
קבוצת-הבת הוקמה לבסוף בפורטלנד, מיין.
שנתיים לאחר מכן, ב-1979, התפתחות משמעותית נוספת שיחקה לטובת ה-AHL – ליגת ה-WHA, הליגה הראשית הנוספת שניסתה להתחרות עם ה-NHL, חדלה לפעול.
אף על פי שארבע מקבוצותיה התקבלו ל-NHL כקבוצות התרחבות, עדיין השתחררה לשוק השחקנים כמות נכבדה של שחקנים טובים, שלא לכולם נמצא מקום ב-NHL והם חיפשו לעצמם מסגרת.
לאורך העשורים האחרונים של המאה ה-20 המשיכה הליגה להתרחב ולהתבסס, כשהמתחרה העיקרית שלה על תואר "הליגה המקצוענית המשנית הטובה ביותר" הייתה יריבתה הוותיקה, ה-IHL.
שתיהן נחשבו באותה תקופה לליגות שוות ברמתן, כאשר קבוצות ה-NHL החזיקו קבוצות-בנות באחת או בשנייה ולפעמים בשתיהן.
חלק מקבוצות ה-AHL נותרו עצמאיות, ללא קבוצה-אם ב-NHL.
הליגה ביססה את עצמה והגיעה ל-21 קבוצות עם כניסת המאה ה-21.
תחילת המאה ה-21: הליגה המשנית הטובה ביותר
לקראת עונת 2000/01 פורקה ליגת ה-IHL בשל קשיים כלכליים, שנבעו בין השאר מהעכרת היחסים בינה לבין ה-NHL שגרמה לכך שמספר קבוצות NHL נטשו אותה כליגת פיתוח.
בבת אחת נותרה ה-AHL כליגה המקצוענית המשנית הטובה ביותר בצפון אמריקה במעמד בלתי מעורער, וכמקום היחיד שיכול לשמש לפיתוח שחקנים ברמה נאותה עבור קבוצות ה-NHL.
המצב המשונה נמשך עד 2015, אז עברה הקבוצה מנורפוק לסן דייגו (כיום סן דייגו גאלס).
עם המשך ההתרחבות הגיעה הליגה ל-30 קבוצות, כמספר הקבוצות ב-NHL.
הדבר אפשר לסדר את מבנה הליגה ב-2011 כך שלראשונה בהיסטוריה של הליגה היה מתאם מלא עם ה-NHL – לכל קבוצת NHL הייתה מכאן ועד 2017/18 קבוצה-בת אחת ב-AHL.
2015–2017: הכניסה לחוף המערבי והקמת הבית הפסיפי
בקיץ 2015 החליטה הליגה, לראשונה אי פעם, להתרחב לחוף המערבי של ארצות הברית.
כדי לא להגדיל את מספר הקבוצות ולהשאיר חלק מהן ללא קבוצה-אם ב-NHL, הוחלט על מעבר חמש קבוצות לקליפורניה והקמה, בפעם הראשונה, של בית פסיפי.
מטרת המעבר היה הקלה על קבוצות הבית הפסיפי של ה-NHL, שנאלצו לפקח ממרחק גדול מאוד על הקבוצות הבנות שלהן.
בין הקבוצות שעברו לקליפורניה הייתה גם האלופה המכהנת של הליגה, מנצ'סטר מונארקס (ממנצ'סטר, ניו המפשייר) שזכתה באליפות הראשונה שלה בעונתה האחרונה במנצ'סטר (כיום אונטריו ריין).
בקיץ 2017 הצטרפה קבוצה נוספת לליגת ה-NHL, וגאס גולדן נייטס, שהפכה לקבוצה ה-31 של ה-NHL.
בכך הופר הסדר ששרר בשיוך הקבוצות הבנות לקבוצות ה-NHL, כיוון ששוב נוצר חוסר שוויון מספרי בין שתי הליגות.
בעקבות כך נטלה לעצמה הקבוצה החדשה את תפקיד קבוצת-האם של שיקגו וולבס, בעוד קבוצת-האם הקודמת של הוולבס – סנט לואיס בלוז – נשארה אף היא במערכת כקבוצה-אם משנית.
כדי להחזיר את הסדר על כנו התרחבה גם ה-AHL בהתאם, וצורפה אליה כקבוצת התרחבות הקבוצה ה-31 – קולורדו איגלס, שהפכה לקבוצה-הבת החדשה של קולורדו אוולאנש.
סנט לואיס בלוז, שנותרה ללא קבוצה-בת משל עצמה בעונה הקודמת, הפכה לקבוצה-אם של בת החסות הקודמת של האוולאנש – סן אנטוניו ראמפג'.
התפרצות מגפת הקורונה, ביטול עונות 2019/20 ו-2020/21 והתרחבות ל-32 קבוצות
ב-12 במרץ 2020, בעקבות התפרצות מגפת הקורונה COVID-19, הכריזה ה-AHL על הפסקת עונת 2019/20 לזמן בלתי ידוע.
ב-11 במאי בוטלה העונה באופן סופי, הפעם הראשונה מאז היווסדה של הליגה שעונה שהחלה לא הגיעה לסיומה.
לקראת עונת 2020/21, עם המשך התפרצות המגפה, הוחלט בליגה לחלק את הבתים באופן זמני בחלוקה שונה מהרגיל, כך שהקבוצות הקנדיות תופרדנה מהקבוצות האמריקאיות, בדומה לנעשה בליגת ה-NHL.
שלוש קבוצות – שארלוט צ'קרס, מילווקי אדמירלס וספרינגפילד ת'אנדרבירדס – הודיעו שלא תשתתפנה כלל בעונת 2020/21. העונה הרגילה החלה לבסוף רק בפברואר 2021, והפלייאוף לא התקיים זו השנה השנייה ברציפות.
הליגה חזרה לפעילות מלאה רק בעונת 2021/22.
בעונת 2022/23, עונה אחת לאחר שהצטרפה לליגת ה-NHL הקבוצה ה-32 סיאטל קראקן, צורפה גם ל-AHL הקבוצה ה-32 כקבוצה-בת שלה – קואצ'לה ואלי פיירבירדס, המבוססת בת'אוזנד פאלמס שבקליפורניה, פרוור של פאלם ספרינגס.
הפיירבירדס זכו להצלחה מיידית בליגה, כאשר בשנתיים הראשונות לקיומם עלו פעמיים עד לסדרת הגמר על גביע קאלדר - אך בשתי הפעמים נוצחו על ידי אחת הקבוצות הוותיקות בליגה, הרשי ברס.
2023–הווה: קבוצה עצמאית ראשונה מזה 29 שנים – למשך שנה אחת
לקראת עונת 2023/24 נותק הקשר בין שיקגו וולבס לקבוצה-האם שלה ב-NHL, קרוליינה הוריקנס.
בכך הפכה שיקגו וולבס לקבוצה העצמאית הראשונה בליגה מאז עונת 1994/95. השותפות בין הקבוצות התחדשה לקראת עונת 2024/25.
הקבוצה נוסדה בעיר אחרת מזו שהיא נמצאת בה כיום.
AH בעקרב הוא כוכב על-ענק אדום משתנה סדיר למחצה שנמצא במרחק של כ-7,400 שנות אור (2,260 פרסק) ממערכת השמש בבקבוצת הכוכבים עקרב.
רדיוס הכוכב 1,411 רדיוסי שמש וככזה הוא אחד הכוכבים הגדולים ביותר הידועים לאנושות.
טמפרטורת מעטפת הכוכב היא 190 ± 3,682 קלווין.
איי אי ג'י ישראל חברה לביטוח בע"מ היא השלוחה בישראל של תאגיד הביטוח האמריקאי AIG.
עיקר פעילותה של AIG ישראל הוא במכירה ישירה של ביטוח.
בשנת 2015 חצתה החברה את רף ההכנסות ברוטו של מיליארד שקל.
AIG ישראל הוקמה ב-1996 כחברה פרטית בשותפות בין AIG העולמית (50.01%) לבין קבוצת עורק הישראלית (49.99%) שבשליטת מוריס קאהן והאחים שמואל וצבי מיתר.
ב-1997 החלה החברה למכור את מוצרי הביטוח הראשונים שלה.
המנכ"ל הראשון של החברה היה ברוס ווטרס הניו זילנדי שהוחלף בתוך זמן קצר על ידי אד שניידר האמריקאי.
בשנים הראשונות החברה התקשתה להגיע לחדירה משמעותית לשוק הביטוח הישראלי, אך בסוף 2001 מונתה לתפקיד חוה פרידמן-שפירא, שייצבה את החברה והובילה אותה לרווחיות ולנתח שוק של 3% מסך דמי הביטוח השנתיים.
היא כיהנה בתפקידה 11 שנים.
בינואר 2013 רכש תאגיד AIG העולמי את החזקותיה של קבוצת עורק והפך לבעלים היחיד בחברה, באמצעות שרשרת של שש חברות בנות.
בשנה זו גם מונה למנכ"ל החברה שי פלדמן, ש-15 שנה לפני כן החל את דרכו בענף הביטוח במוקד המכירות של החברה.
מנכ"לית AIG ישראל הנוכחית היא יפעת רייטר.
קודם לכן שימשה רייטר כסמנכ"לית חיים ובריאות, והחלה לשמש בתפקידה הנוכחי באוקטובר 2019.
החברה מעסיקה יותר מ-800 עובדים.
באפריל 2015 נחתם הסכם קיבוצי בחברה.
מטה החברה נמצא בפתח תקווה.
המוצרים הנמכרים על ידי AIG ישראל נחלקים לשלוש קטגוריות: אגף ביטוחי רכב ודירה עוסק בביטוחי רכב (רכוש וחובה) וביטוח מקיף לבתי מגורים (מבנה ותכולה).
אגף ביטוח חיים ובריאות עוסק בביטוח מחלות ואשפוז, ביטוח תאונות אישיות, ביטוחי נסיעות לחו"ל וביטוח חיים.
אגפים אלה משווקים את מוצרי הביטוח בעיקר באופן ישיר ללקוחות פרטיים באמצעות מוקדי מכירות טלפוניים וללא סוכנים.
אגף הביטוחים המסחריים פועל באמצעות סוכנים וכולל ביטוחים לחברות, יצרנים, משרדים ובתי עסק, בהם ביטוח אחריות מקצועית, ביטוח הנדסי, ביטוחי סייבר, ביטוח אחריות מעבידים, ביטוח אחריות כלפי צד שלישי וביטוח מטענים בהובלה.
במדד השירות של משרד האוצר לשנת 2019, שפורסם בספטמבר 2020, הגיעה AIG למקום הראשון בתשלום תביעות, זה שנה שביעית ברציפות.
את המדד, שהשירות לטיפול בתביעות מהווה 40% ממנו, מפרסמת רשות שוק ההון, ביטוח וחיסכון במשרד האוצר מדי שנה מאז 2013.
במרץ 2020 השיקה AIG שפה פרסומית חדשה, הכוללת פרסומות ותשדירים בהשתתפות מנחה הטלוויזיה אסי עזר ובן זוגו אלברט אסקולה, תחת הסלוגן "משלמים פחות מקבלים יותר".
הפרסומות מציגות את בני הזוג בסיטואציות שכמו לקוחות מחייהם, ומצולמות בסגנון סרטוני אינסטגרם.
תוכנית שהושקה בשנת 2019 ומעודדת שמירה על אורח חיים בריא.
באמצעות התוכנית, בעלי ביטוח חיים, ביטוח בריאות או ביטוח תאונות אישיות של AIG זוכים להטבות והנחות ככל שכמות הפעילות הגופנית שהם מבצעים גדולה יותר.
תוכנית AIG SafeLife מתבססת על אפליקציה לטלפון החכם המסתנכרנת עם אפליקציות אחרות במכשיר, מודדת באמצעותם את רמת הפעילות הגופנית של בעל הביטוח ומעניקה נקודות על עמידה ביעדים שונים, כגון: מספר צעדים נדרש, מספר דקות מאמץ וביצוע פעילויות נוספות.
צבירה מקסימלית של נקודות מזכה את בעל הביטוח הנחה של עד 25% ממחיר הביטוח בכל שנה.
הביטוח מכסה נזקים שנגרמים למותקף, פיצוי על כספים ששולמו בסחיטת סייבר, כיסוי מקרי טרור סייבר, ביטוח למאגרי המידע מפני פריצה וגנבה, וכיסוי לאובדן רווחים בשל אירוע סייבר מתמשך.
ביטוח הסייבר הוא אחד ממנועי הצמיחה של החברה, וב-2015 הוכפלו דמי הביטוח ששילמו לקוחות עבור ביטוחים אלה.
34% מדמי הביטוח בתחום הגיעו ממגזר הקמעונאות ו-29% ממקצועות חופשיים.
ב-2019 החברה החלה לשווק את AIG SafeHome & Cyber, ביטוח הסייבר הראשון בישראל לבתים פרטיים, המבקש להתמודד עם הצורך העולה בהגנה מפני פריצות ומתקפות של האקרים – לא רק עבור עסקים, אלא גם למשתמשים פרטיים.