tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1993 השתתפה בסרטים "מקום רחוק" ו"הורה במשרה מלאה", ושנה מאוחר יותר בסרט "לא דופק חשבון".
בשנת 1996 השתתפה לראשונה בשני סרטים בולטים יותר - "פחד" בו גילמה את חברתו של מרק וולברג ו"דרך לחופש".
לאחר הופעה בשני סרטים פחות ידועים "סודות אפלים" ו"משלוח לילי" השתתפה וית'רספון בשנת 1998 בסרט "פלזנטוויל" שזכה להצלחה גדולה.
שנה מאוחר יותר השתתפה בשלושה סרטים: "משחקי פיתוי", "התוכנית" ו"בחירות".
על תפקידה בסרט "בחירות" קיבלה שבחים רבים ואף הייתה מועמדת עליו לפרס גלובוס הזהב.
בעקבות פרסומה השתתפה וית'רספון בשנת 2000 בשני פרקים בסדרה "חברים", כאחותה של רייצ'ל (ג'ניפר אניסטון), ג'יל.
באותה שנה שיחקה בשני סרטים נוספים - המותחן "אמריקן פסיכו" והקומדיה "שטן על הזמן".
בשנת 2001 גילמה וית'רספון את אחד התפקידים המזוהים עימה יותר מכל - דמותה של אל וודס בסרט "לא רק בלונדינית".
הסרט זכה להצלחה גדולה בקופות, וזיכה את וית'רספון במועמדות נוספת לפרס גלובוס הזהב.
כעבור שנה השתתפה בסרט "חשיבותה של רצינות" וכיכבה ב"אין כמו אלבמה".
בשנת 2003 שיחקה בסרט "לא רק בלונדינית 2" שלא הצליח לשחזר את ההצלחה של קודמו.
בשנת 2004 כיכבה בדרמה התקופתית "יריד ההבלים".
בשנת 2005 שיחקה בפנטזיה הקומית "זוג משמיים" לצד מארק רופאלו.
באותה שנה גילמה את אחד מתפקידיה המוכרים ביותר - דמותה של הזמרת ג'ון קרטר קאש בסרט "הולך בדרכי" המספר את סיפור חייו של הזמר ג'וני קאש.
וית'רספון קיבלה שבחים רבים על משחקה בסרט וזכתה עליו בפרס האוסקר, פרס גלובוס הזהב, פרס באפט"א ומספר פרסים נוספים.
בשנת 2009 דיבבה בסרט "מפלצות נגד חייזרים" ושנה לאחר מכן שיחקה ב"איך אתם יודעים".
בשנת 2014 שיחקה בסרט הפשע "קשר שטני" של הבמאי אטום אגויאן.
בשנה זו גם הפיקה והופיעה בדרמה הביוגרפית של ז'אן מארק וולה "הולכת רחוק" בתפקיד הסופרת שריל סטרייד.
על תפקידה קיבלה וית'רספון בפעם השנייה בקריירת המשחק שלה מועמדות לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2019 החלה לשחק בדמותה של ברדלי ג'קסון לצדם של ג'ניפר אניסטון וסטיב קארל בסדרת הטלוויזיה "תוכנית הבוקר" בשירות הסטרימינג של אפל TV פלוס.
לווית'רספון חשבון אינסטגרם פעיל עם למעלה מ-30 מיליון עוקבים.
היא מנהלת בנוסף מועדון קריאה בשם "Reese's Book Club" (מועדון הקריאה של ריס) עם למעלה מ-2 מיליון עוקבים באינסטגרם, בו היא ממליצה על ספרים שקראה, שמרביתם נכתבו על ידי נשים.
בשנת 2012 הקימה יחד עם חברתה ברונה פפרדאה את חברת ההפקות פסיפיק סטנדרד.
מטרת החברה הייתה להפיק סרטים על נשים, תוך שימת דגש על גיבורות מעניינות ודינמיות.
הסרט הראשון שהופק על ידי החברה היה "נעלמת" ושיחקו בו רוזמונד פייק ובן אפלק.
פייק הייתה מועמדת על תפקידה לפרס האוסקר.
הסרט השני שהופק על ידי החברה היה "הולכת רחוק".
את הזכויות לסרט רכשה וויתרספון בכספה לאחר שקראה את הספר.
היא שיחקה בסרט בתפקיד הראשי וקיבלה מועמדת לפרס האוסקר.
את "שקרים קטנים גדולים" שמתבסס על הספר שכתבה ליאן מוריאטי, הפיקה ווית'רספון לרשת HBO יחד עם ניקול קידמן ושתיהן שיחקו בה.
העונה הראשונה קיבלה 16 מועמדויות לפרסי אמי וזכתה ב-8 מתוכן.
בשנת 2018 עסקה החברה בהפקת 23 סרטים וסדרות, כולם עוסקים בנשים כגיבורות הסיפור.
בשנת 2016 הקימה ווית'רספון חברת הפקות נוספת בשם "הלו סאנשיין" העוסקת בפיתוח סדרות וסרטים לחברות, ביניהן NBC ואפל TV ופונה גם היא בעיקר לקהל נשי.
ב–2012 הקימה וית'רספון, יחד עם ברונה פפנדריה, את חברת ההפקה Pacific Standard, שהפיקה ב-2014 את הסרטים "נעלמת" ו"הולכת רחוק", ובהמשך הפיקה את סדרת הטלוויזיה "שקרים קטנים גדולים".
בשנת 2016 נמנתה וית'רספון עם מייסדי חברת המדיה "Hello Sunshine" , ש-Pacific Standard הפכה לחברה בת שלה.
וית'רספון היא בעלים של חברת אופנה בשם "דרייפר ג'יימס" שהוקמה בשנת 2015. המותג שנקרא על שם סבתה מתמקד בלייף סטייל.
המותג מציע בגדים בסגנון דרומי ומקודם באמצעות הרשתות החברתיות.
בשנת 2017 הקימה את "מועדון הספרים של ריס", שבו המלצות על ספרים.
בסוף 2025 פרסמה וית'רספון ביחד עם הסופר הרלן קובן את הרומן הראשון שלה, Gone Before Goodbye.
וית'רספון פגשה את השחקן ראיין פיליפה במסיבת יום הולדתה ה-21 ב-22 במרץ 1997. הם התארסו בדצמבר 1998 ונישאו ב-5 ביוני 1999, בעיירה הוליווד (אנ'), קרוליינה הדרומית.
יש להם שני ילדים משותפים, הבת, אווה אליזבת' פיליפ, נולדה ב-9 בספטמבר 1999; והבן, דיקון ריס פיליפ, נולד ב-23 באוקטובר 2003. ב-30 באוקטובר 2006, וית'רספון ופיליפה הודיעו על פרידתם.
היא הגישה תביעת גירושין ב-8 בנובמבר 2006, תוך שהיא מציינת חילוקי דעות בלתי ניתנים לגישור.
לאור היעדר הסכם ממון, היא ביקשה מבית המשפט לסרב להעניק מזונות לפיליפה, וביקשה משמורת בלעדית על שני ילדיהם.
פיליפה הגיש בקשה למשמורת משותפת ב-15 במאי 2007, ולא ביקש מזונות.
הנישואים הסתיימו רשמית ב-5 באוקטובר 2007, עם הסדרי גירושין סופיים שנקבעו ב-13 ביוני 2008, לפי מסמכי בית המשפט.
פיליפה ווית'רספון חולקים משמורת משותפת על ילדיהם.
וית'רספון יצאה עם השחקן ג'ייק ג'ילנהול, משנת 2007 עד 2009. בפברואר 2010, דווח שהיא יוצאת עם ג'ים טות', סוכן שחקנים ומנהל שותף בסוכנות Creative Artists, שם היא לקוחה.
הם הודיעו על אירוסיהם באותו דצמבר, ונישאו ב-26 במרץ 2011, באוחאי (אנ'), קליפורניה, באחוזה הכפרית של וית'רספון, שאותה מכרה מאוחר יותר.
יש להם בן משותף, טנסי ג'יימס טות', שנולד ב-27 בספטמבר 2012. במרץ 2023, וית'רספון וטות' הודיעו על גירושיהם, ימים ספורים לפני יום נישואיהם ה-12.
+שנהסרטתפקידהערות1991האיש על הירח (אנ')דני טרנט1993A Far Off Placeנוני פארקרהורה במשרה מלאה (אנ')קארן מוריס1994לא דופק חשבון (אנ')וונדי פיסטר1996דרך לחופש (אנ')ונסה לוץפחד (אנ')ניקול ווקר1998סודות אפלים (אנ')מל איימיסמשלוח לילי (אנ')אייבי מילרפלזנטווילג'ניפר1999משחקי פיתויאנט הארגרובבחירות או לא להיות (אנ')טרייסי פליק (אנ')מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי (2000)
פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי (2005)
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי (2005)זוג משמייםאליזבת' מאסטרסון2006פנלופהאנניגם מפיקה2007חקירה מעבר לקווים (אנ')איזבלה פילדס אל-איברהימי2008מת לחגוג (אנ')קייט2009מפלצות נגד חייזריםסוזן מרפי / עצונומיקהדיבובלא רק בלונדיניות (אנ')מפיקה2010איך אתם יודעיםליסה יורגנסון2011מים לפיליםמרלנה רוזנבלות'2012זאת מלחמהלורה סקוטהסיפור של מאד (אנ')ג'וניפר2013קשר שטני (אנ')פמלה הובס2014נעלמתמפיקההולכת רחוקשריל סטריידגם מפיקה
מועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (2014)
מועמדת פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי (2014)
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה (2014)השקר הטובקארי דייוויסמידות רעותפני קימבול2015מרדף לוהטרוז קופרגם מפיקה2016לשיררוזיטהדיבוב2017כולם חוזרים הביתה (אנ')אליס קיני2018קמט בזמןגברת וואטסיט2019לוסי בשמיים (אנ')מפיקה2021לשיר 2רוזיטהדיבוב2022שירת סרטני הנהרמפיקהמשהו מטיפני (אנ')מפיקה2023אצלך או אצלידבי דאןגם מפיקה2025אתם מוזמנים חגיגית (אנ')מרגו באקליגם מפיקהTBAלא רק בלונדינית 3גם מפיקהWish ListTinker Bellגם מפיקה
פרס גלובוס הזהב למיני-סדרה או סרט טלוויזיה הטוב ביותר (2018)
פרס אמי לבידור בפריים טיים למיני-סדרה הטובה ביותר (2017)
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (2018)
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיה (אנ') (2017)
מועמדות לפרס באפט"א לטלוויזיה לתוכנית הבין-לאומית הטובה ביותר (2020)2018Shine On with Reeseמנחהתוכנית אירוח ב-DirecTV
9 פרקים; גם מפיקה בפועל2019–הווהתוכנית הבוקרברדלי ג'קסוןתפקיד ראשי (4 עונות); 40 פרקים
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (2020)
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית בסדרת דרמה (2022)2019–2021למען האמת (אנ')מפיקה בפועל2020שרפות קטנות בכל מקוםאלנה ריצ'רדסוןתפקיד ראשי; 8 פרקים
גם מפיקה בפועל2022מאפסמפיקה בפועל2023דברים קטנים יפים (אנ')מפיקה בפועלהדבר האחרון שהוא אמר לימפיקה בפועלדייזי ג'ונס והסיקסמפיקה בפועל2026Luckyמפיקה בפועל
הריסים הם שערות הצומחות בקצות העפעפיים.
תפקידם להגן על העין מפני לכלוך.
כמו כן, הריסים רגישים למגע ומהווים אמצעי התרעה לקיומו של עצם (למשל אבק או חרק) הנמצא קרוב לעין.
העיניים נסגרות בצורה רפלקסיבית כאשר הריסים באים במגע עם עצמים אחרים.
הריסים מתפתחים אצל העובר בין השבוע השביעי לשבוע השמיני להריון.
הריסים יצמחו מחדש אם יפלו או ייתלשו.
צמיחה מחדש אורכת בין שבעה לשמונה שבועות.
צבעם יכול להיות שונה מצבע שיער הראש, אך הם נוטים להיות כהים אצל אנשים עם שיער ראש כהה ובהירים יותר אצל אנשים עם שיער ראש בהיר.
זקיקי הריסים קשורים למספר בלוטות הידועות בשמות בלוטות זייס ובלוטות מול.
ריסים ארוכים נחשבים סימן ליופי בתרבויות רבות.
אנשים מסוימים מבקשים להדגיש את ריסיהם בצורה מלאכותית, לדוגמה על ידי שימוש בתמרוק בשם מסקרה או מכשיר בשם מעגל ריסים.
ניתן גם לחבר ריסים מלאכותיים לריסים הטבעיים.
בפוך נעשה שימוש כבר בתקופת הברונזה, למטרות הגנה על העין ולהארכתם של הריסים.
קיימות מספר מחלות והפרעות הקשורות לריסים:
Madarosis - איבוד שיער הריסים (בדומה לקרחת - איבוד שיער הראש)
בלפריטיס (Blepharitis) - גירוי של שולי העפעפיים (היכן שהריסים מתחברים לעפעפיים)
דיסטיכיה - צמיחה בלתי תקינה של הריסים באזורים מסוימים בעפעפיים.
אפשר שהריסים יידבקו בטפילי כינות ערווה.
שעורה (Hordeolum) - זיהום בזקיקי הריסים ובבלוטות החלב (זייס) והזיעה (מול).
טריכוטילומניה (Trichotillomania) - הפרעה נפשית הדוחפת את החולה לתלוש שערות מהקרקפת, הריסים וכדומה.
דמודקס פוליקולרום (Demodex folliculorum) - סוג של דמודקס, אקרית קטנה ולא מזיקה החיה בריסים ובזקיקי שיער אחרים.
קרדית זו מצויה אצל רוב אוכלוסיית העולם, והיא יכולה לעיתים לגרום דלקת עפעפיים.
ריסיו של הגמל ארוכים ועבים במידה ניכרת, כדי למנוע כניסת חול המדבר לעיניו.
ניתן למצוא ריסים אצל ג'ירפות, סוסים ופרות וגם אצל יענים.
לנחש צפעון דקל עפעפי (Bothriechis schlegelii) יש זוג קשקשים מותאם מעל עיניהם הדומה לריסים (ומכאן כינויו הלועזי Eyelash vipers).
במשפחת הקלאוניים בולטים הריסים העשויים נוצות - תכונה נדירה אצל העופות.
רינת שחם (נולדה ב-1980) היא זמרת מצו-סופרן ילידת ישראל, מופיעה באופרה, בקונצרטים וברסיטלים ברחבי העולם.
רינת שחם נולדה בקריית ביאליק.
השלימה לימודיה בפיתוח קול במכון קרטיס למוזיקה.
התפקיד הראשון שלה על במת "פילדלפיה אופרה קומפני" היה צרלינה בדון ג'ובאני מאת מוצרט.
מאז רינת שחם שרה תפקידים ראשיים עם האופרה של ניו יורק, בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, פסטיבל אקס-אן-פרובנס, פסטיבל גליינדבורן, האופרה של ברלין, וינה, רומא, סידני, טוקיו, ועוד.
שחם הופיעה עם תזמורות סימפוניות, ביניהן הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הסימפונית של שיקגו, הפילהרמונית של ניו יורק, הפילהרמונית של לונדון, התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו, הפילהרמונית של לוס אנג'לס, התזמורת של ולנסיה, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית של בוסטון, התזמורת של סיאטל, ותזמורת מינסוטה.
היא שרה תחת שרביטיהם של כמה מגדולי המנצחים בימינו, ביניהם סייג'י אוזאווה, סיימון ראטל, אנדרה פרווין, כריסטוף אשנבאך, ליאונרד סלטקין, דניאל בארנבוים, סימון יאנג, אנטוניו פאפאנו, ויליאם כריסטי, דייוויד רוברטסון, סר מרק אלדר, דן אטינגר, וכריסטיאן תילמן.
בין תפקידיה הרבים של רינת שחם תפקידה המפורסם ביותר– כרמן של ביזה, אותו שרה ברחבי העולם בעשרות הפקות שונות.
רינת שחם, שהגיעה למקום הראשון בתחרויות ווקאליות רבות, והייתה ממקבלי מלגת קרן אמריקה ישראל, החלה את לימודיה לפיתוח קול עם דוקי עצמון כשהייתה תלמידה בבית הספר לאומנויות ויצו חיפה.
מאוחר יותר עבדה עם מרילין הורן באקדמיה למוזיקה של המערב בסנטה ברברה ועם הסופראנו רנאטה סקוטו.
מוריה בשנות לימודיה בארצות הברית היו, בין השאר, אדוארד זמברה וקטרין גרין.
רינת שחם הקליטה קטעים מאופרות של ז'אן-בטיסט לולי לאראטו ודויטשה גראמופון עם כריסטי, ואת "הילד והקסמים" של ראוול עם פרווין.
תקליטור הסולו של רינת שחם, שירים של ג'ורג' גרשווין והנרי פרסל, "פנטזיה בנוסח בלו עם אש ואפר", יצא בחברת ATMA קלאסיק וכמו כן באותה חברה גם תקליטור סולו עם מוזיקה מאת בנדטו מרצ'לו עם להקת פואוקו א צ'נרה.
שחם הופיעה לראשונה בסרט עלילתי כ"זמרת הג'אז" בסרטו של אישטוואן סאבו משנת 2001, Taking Sides עם הארווי קייטל.
היא מופיעה גם ככרובינו על הווידאו של בית האופרה המלכותי בלונדון (נישואי פיגארו) ועל וידאו בכיכובה ככרמן, בהוצאת אופרה אוסטרליה.
שחם סיימה לימודי תואר ראשון ושני במוזיקה במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, פנסילבניה.
היא נשואה לויולן ומפיק הסרטים פיטר באקנל והיא אחותו הצעירה של הכנר חגי שחם.
ריסוּן הוא הגורם למערכת לעבור ממצב מעבר למצב יציב.
לכן הריסון קובע את משך תהליך המעבר.
במערכת פיזיקלית בה מתרחשת תנודה, הריסון גורם להתיצבות משרעת התנודה לאורך זמן, ובכלל זה חוסר תנודות, הנחשב לתנודה עם משרעת בעוצמה אפס, ואף של תנודה במשרעת מחזורית.
במקרים בהם תהליך המעבר אינו מורגש, אפשר לומר שהריסון מתקים בתנאים רחבים, והוא אינסופי בעוצמתו.
במקרים אלו נהוג לא לדון בכלל בתהליך המעבר.
בפיזיקה ובהנדסה, ריסון מוגדר מתמטית ככוח המתכונתי בגודלו למהירותו של עצם, והפוך בכיוונו לתנועתו.
לדוגמה, בריסון מכני פשוט, הכוח, F, כתלות במהירות, v, יהיה:
כאשר c הוא מקדם הריסון.
קשר זה אנלוגי לחוק אוהם, המקשר בין המתח, הזרם וההתנגדות.
כוח זה הוא למעשה חיכוך, הנובע מגרר.
במיתרים בכלים מוזיקליים, לריסון יש תפקיד בדעיכת הצליל ובהפסקת התנודה.
בכלי מיתר, הריסון הוא תת-קריטי .
ניתן למדל את מערכות המיתר כרצף של אלמנטי מסה אינפיניטסימליים, אשר בכל אחד מהם חל ריסון.
נדון במערכת מסה-קפיץ בעלת מסה m, קבוע קפיץ k, וגורם ריסון בעל מקדם c.
כאשר המסה מוסטת במרחק x מנקודת שיווי המשקל שלה, נובע כוח אלסטי מהקפיץ בגודל:
הכוח אשר משרה המרסן על המסה הוא:
על ידי שימוש בחוק השני של ניוטון, נוכל לקבל משוואה דיפרנציאלית על המיקום כתלות בזמן:
רינת הופר (נולדה בשנת 1966) היא מאיירת וסופרת ישראלית.
רינת הופר נולדה וגדלה בחולון.
למדה בבית הספר התיכון תלמה ילין בגבעתיים.
בגיל 16 החלה לפרסם שירים מאוירים ב"מעריב לנוער".
שירתה בצה"ל כמעצבת ומאיירת בשבועון "במחנה".
בשנים 1986–1990 למדה במחלקה לעיצוב גרפי בבצלאל, וסיימה לימודיה בהצטיינות.
לאחר מכן שהתה תקופה בארצות הברית.
עבדה כמאיירת עצמאית עבור העיתונים "מעריב" ו"ידיעות אחרונות", מגזינים, משרדי פרסום והוצאות ספרים.
איירה ספרי ילדים ובהם "פעם הים היה מרק" מאת שירה גפן, "כזה חבר" מאת נירה הראל ו"כובע קסמים" מאת לאה גולדברג.
כתבה שירי ילדים, ביניהם את מרבית שירי מופע "ענן על מקל" בכיכובם של עידן אלתרמן וירדן בר-כוכבא.
בשנת 1995 החלה לכתוב ספרי ילדים ולאייר אותם, ופרסמה את הספרים (כולם, מלבד הראשון) בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
בין ספריה ישנן שתי סדרות: "סיפורי איילת" (6 ספרים), ו"סיפורוני" (5 ספרים).
"ציידת הנמשים" (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1995)
"איילת מטיילת" (2002) - הראשון בסדרת סיפורי איילת
"החתולה של איילת" (2009) - השני בסדרת סיפורי איילת
"מי ראה את איילת" (2009) -- השלישי בסדרת סיפורי איילת
"הדלת הירוקה חלק ראשון" (2017)
"הסינור של רוני" (2018) - הראשון בסדרת סיפורוני
"רוני מוכר בלונים" (2019) - השני בסדרת סיפורוני
"רוני חיש וחוש" (2020) - השלישי בסדרת סיפורוני
"רוני לבד" (2021) - הרביעי בסדרת סיפורוני
"רוני ונעמה" (2021) - החמישי בסדרת סיפורוני
"איילת והתיק האדום" (2023) - הרביעי בסדרת סיפורי איילת
"איילת אווזה" (2024) - החמישי בסדרת סיפורי איילת
"איילת נוסעת באוטובוס" (2025) - השישי בסדרת סיפורי איילת
בשנת 2010 יצא לאור ספרה הראשון למבוגרים, "טמונות".
שיריה הולחנו למופע המלווה בדיסק, "ענן על מקל".
בשנת 2015 נחנך בחולון גן שעשועים בהשראת סיפרה "מפלצת סגולה" במסגרת פרויקט גני סיפור.
בשנת 2022 עלתה לשידור בערוץ הופ!
הסדרה "חנן הגנן וחברים", אשר מלווה בשירים וסיפורים שנכתבו על ידה.
זכתה בפרס נחום גוטמן לאיור ובעיטור כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער עבור "ציידת הנמשים", בציונים לשבח בפרס בן יצחק של מוזיאון ישראל ובפרס זאב לספרות ילדים ונוער על הספר "חנן הגנן".
רינת מטטוב (נולדה ב-6 באוגוסט 1981) היא שחקנית ישראלית, זוכת פרס השחקנית המצטיינת בפסטיבל חיפה הבינלאומי להצגות ילדים ונוער ב-2013, על תפקידה בהצגה "התישמע קולי", וב-2017 על תפקידה בהצגה "דודה לאה מאת שומיש", ובפרס השחקנית בפרס התיאטרון הישראלי על תפקידה בהצגה "משוגעת" ב-2009.
מטטוב נולדה בקוקאנד שבאוזבקיסטן (אז חלק מברית המועצות) לאבא מהנדס בניין ואמא אחות, בשנת 1990 עלתה משפחת מטטוב ארצה ומתגוררת במרכזה עד היום.
את לימודי המשחק הראשונים חוותה מטטוב במגמת תיאטרון בגימנסיה למדעים ואמנויות ע"ש חיים הרצוג בחולון.
בתום לימודיה התגייסה מטטוב לנח"ל כבת גרעין ולאחר סיום הפרק הצבאי החלה בלימודי משחק מקצועיים בבית הספר למשחק מייסודו של יורם לוינשטיין.
בין חבריה לכיתה היו רותם זיסמן-כהן, שני כהן, טלי שרון וטלי רובין.
מיד עם תום לימודי המשחק קיבלה מטטוב את תפקידה הראשון בקולנוע בסרט "מישהו לרוץ איתו" על פי ספרו של דויד גרוסמן.
במקביל, החלה מטטוב גם את צעדיה בתיאטרון הלאומי "הבימה" בתפקיד ראשי בהצגה "המחלוקת" שעיבדה וביימה הבמאית סיגל אבין.
מיד אחר כך המשיכה להצגה עטורת השבחים "משוגעת" מאת ובבימויה של יעלי רונן.
מטטוב זכתה בתואר "שחקנית מבטיחה" לשנת 2009 בטקס פרסי התיאטרון הישראלי על תפקידה בהצגה "משוגעת" בתיאטרון הבימה.
מטטוב זכתה בפרס הבמה לילדים ונוער לשנת 2011 כשחקנית המשנה של השנה על תפקידה בהצגה "ילדה טובה" בתיאטרון השעה.
מטטוב זכתה בפרס השחקנית המצטיינת של פסטיבל חיפה לשנת 2013 על תפקידה בהצגה "התשמע קולי" בתיאטרון השעה.
שנה סרט תפקיד במאי תסריט 2006 מישהו לרוץ איתו שלי עודד דוידוף נח סטולמן 2007 ביקור התזמורת יולה ערן קולירין 2010 המשוטט השידוך אבישי סיון 2011 עדות הכלה שלומי אלקבץ 2026 לצערי אני אוהבת אותך אנה שחר רוזן
רועי שגב2026כל האמהות משקרות זיווהעטרה פרישנועם נבו
2017 פרס פסטיבל חיפה להצגות ילדים ונוער בפרס "השחקנית הראשית הטובה ביותר", על תפקידה בהצגה "דודה לאה מאת שומיש"
2013 זוכה בתואר "שחקנית השנה" בטקס פסטיבל חיפה להצגות ילדים, עבור תפקידה בהצגה "התשמע קולי"
2012 זוכה בתואר "שחקנית המשנה" בטקס פרס הבמה לילדים ונוער, עבור תפקידה בהצגה "ילדה טובה"
2009 זוכה בתואר "שחקנית מבטיחה" בטקס פרס התיאטרון הישראלי
2008 מועמדת בפרס אופיר כשחקנית משנה בסרט "ביקור התזמורת"
2007 מועמדת בפרס אופיר כשחקנית משנה בסרט "מישהו לרוץ איתו"
2015 "The Alchemy Of Perception" בהנחייתם של SLAVA KOKORIN and ZOYA ZADOROZHNAYA, טכניקת משחק המבוססת על יסודות התיאטרון ע"פ מייקל צ'כוב, רוסיה.
2013 "להק את עצמך" בהנחייתה של אורית אזולאי, ישראל.
2011 "משחק ע"פ שיטת לי שטרסברג" בהנחיית עודד קוטלר ואמנון מסקין, ישראל.
2009 "שיטת צ'בק למשחק", כוחו של שחקן" בהנחיית איוונה צ'בק, ישראל.
2005 משחק מול מצלמה בהנחייתה של רות דייכס, ישראל.
מטטוב נשואה לביולוג, פרופסור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אהרון פאיט, ואמא לשתי בנות.
ריס איוואנס הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ולשי.
התפרסם הודות לתפקידיו בסרטים "נוטינג היל", "אין סוף לאהבה" " מקור הרוע", "שטן על הזמן" ו"ספיידרמן המופלא".
נולד בשם ריס אוויין אוונס (Rhys Owain Evans) בעיירה הוורפורדווסט, פמברוקשייר, בוויילס שבממלכה המאוחדת, בנם של זוג המורים בטי ויין ואירווין אוונס.
איוואנס גדל בעיירה רות'ין שבצפון ויילס, למד בבית הספר לשפות "ייסגול מאס גארמון" וב"אקדמיה הסקוטית המלכותית למוזיקה ודרמה".
איוואנס החל את דרכו כשחקן בהפקות טלוויזיה ולשיות ובהפקות תיאטרון בלונדון.
ערך את הופעות הבכורה הקולנועיות שלו בסרטו של השחקן הוולשי זוכה האוסקר אנתוני הופקינס "אוגוסט" ולצד אחיו השחקן ללייר איוואנס בקומדיה "תאומי העיירה".
הופעת הפריצה שלו הייתה בקומדיה "נוטינג היל", בה גילם את ספייק, שותפו המוזר לדירה של בעל חנות הספרים ויל טאקר (יו גרנט).
על הופעתו היה מועמד לפרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנת 2000 הופיע בקומדיות "המחליפים" בתפקיד הכדורגלן הוולשי נייג'ל וולף, "שטן על הזמן" בתור אדריאן בנו של השטן (הרווי קייטל) ו"קווין ופרי קורעים את איביזה" בתור הדיג'יי המפורסם אייבל פול.
ב-2001 שיחק איוואנס בקומדיה של מישל גונדרי וצ'ארלי קאופמן "המין האנושי" בתפקיד פאף והשתתף בדרמה "חדשות הספנות".
ב-2004 זכה לביקרות טובות על התפקיד שלו בדרמה "אין סוף לאהבה" בתור המחלץ ג'ד פארי לצידו של דניאל קרייג והשתתף בדרמה התקופתית "יריד ההבלים" בתפקיד קפטן ויליאם דובין.
ב-2007 הופיע איוואנס בדרמה התקופתית "אליזבת: תור הזהב" בתפקיד הכומר רוברט רסטון ובסרט האימה "מקור הרוע" בתור מפקד הכוח הפשיסטי המורה לבשל את אחותו של ד"ר חניבעל לקטר.
ב-2009 שיחק בדרמה הבדיונית "מר אף אחד" בתור אביו של נמו (ג'ארד לטו) ובקומדיה המוזיקלית "רדיו רוק" בתור הדיג'יי גאווין קבאנה.
ב-2010 השתתף בסרט "הארי פוטר ואוצרות המוות" בתפקיד קסנופליוס אביה של התלמידה לונה לאבגוד (אוונה לינץ').
איוואנס התבלט בשנה זו בתפקידים גדולים יותר בקומדיית הילדים "נני מקפי 2: הקסם חוזר" בתפקיד פיל גרין
ובדרמה העצמאית "גרינברג" בתור איבן שרנק חברו ונהגו של רוג'ר גרינברג (בן סטילר).
איוואנס נהג בסרט אף על פי שמעולם לא הוציא רישיון נהיגה.
בשנת 2011 שיחק את ג'יימס הוק במיני-סדרה "ארץ לעולם לא", לצד צ'רלי רואו.
בשנת 2012 גילם את הלטאה בשובר הקופות "ספיידרמן המופלא" ,שם, הופיע כנבל הראשי.
באותה שנה שיחק בקומדיה הרומנטית "עד החתונה זה יעבור" לצד ג'ייסון סיגל ואמילי בלאנט.
בשנת 2014 שיחק בדרמה הקומית "מצחיקה שכזאת" של הבמאי פיטר בוגדנוביץ', לצד ג'ניפר אניסטון, אוון וילסון וקתרין האן.
בשנת 2007 התארס איוואנס עם הדוגמנית והשחקנית סיינה מילר.
הזוגיות התפרקה בפרידה מתוקשרת לאחר כשנה.
ארץ לעולם לא (מיני-סדרה, 2011)
ריסוס אווירי, כולל בעיקרו ריסוס של יבול בעזרת דשנים, קוטלי מזיקים, קוטלי פטריות למיניהן, בעזרת כלי טיס המיועד לשימושים חקלאיים.
כלי טיס בהם נעשה שימוש לריסוס אווירי מעוצבים ונבנים בדרך כלל למטרה זו, אולם הסבה של מטוסים מתחומים אחרים נפוצה גם כן.
לעיתים נעשה שימוש אף במסוקים לצורכי ריסוס.
לעיתים כלי טיס המשמשים לריסוס משמשים אף לצורכי כבאות אווירית, באזורים המועדים לשריפות.
הריסוס האווירי הראשון המוכר בהיסטוריה, של חומרים חקלאיים, בוצע על ידי החקלאי ג'ון צ'ייטור.
בשנת 1906, צ'ייטור ריסס זרעים בעמק מלא ביצות בניו זילנד, באמצעות כדור פורח עם רצועות.
בהמשך זריעה של יבולים המשיכה אך בקנה מידה קטן, מאחר שקשה לשלוט בצפיפות וסדר היבול, מאחר שפרמטרים רבים נכללים בריסוס כגון: מהירות המטוס, זווית הריסוס, כיוון הרוח, כמות המשקעים באותה תקופה, נתונים גאוגרפיים של המישור המרוסס.
השימוש הראשון בכלי טיס כבד מן האוויר לצורך ריסוס יבולים התרחש ב-3 באוגוסט 1921 באוהיו.
השיטה של ריסוס יבולים פותחה במאמץ משותף של מחלקת החקלאות של ארצות הברית ותחנת מחקר של חיל הקשר של צבא ארצות הברית.
מטרת הפרויקט הייתה להרוג זחלי עש מזיקים שהתגלו ביבול על ידי ריסוס בעופרת הארסן (lead arsenate).
הניסוי הראשון נחשב להצלחה כבירה, ופעילות מסחריות של ריסוס אווירי החלה בשנת 1924 על ידי חברה לריסוס אווירי שקמה באוהיו.
שימוש בשיטה זו התפשט באיטיות גם למדינות אחרות בארצות הברית ובאירופה בשנות ה-30 וה-40.
שיטת ריסוס הדשנים פותחה בניו זילנד בשנות ה-40 על ידי אנשי משרד העבודות הציבוריות וחיל האוויר המלכותי של ניו זילנד בראשות אלן פריצ'רד ודאג קמפבל.
ניסויים לא רשמיים מוצלחים הובילו לקבלת מימון ממשלתי למחקר.
בתחילה ריססו דשן וזרעים יחדיו אך לאחר זמן קצר בוטל הרעיון והחל פיזור של דשנים שונים ממכלים שהותקנו במטוסי TBF אוונג'ר ודקוטה, שהיו עודפי מלחמה וכן מטוסים פרטיים קטנים יותר.
שיטות ריסוס אווירי אלה אומצו בעיקר באוסטרליה ובבריטניה.
עם תום מלחמת העולם השנייה הייתה עלייה חדה בריסוס קוטלי מזיקים, עד אשר התברר היקף ההשפעה הסביבתית של חומרים אלה.
כבאות אווירית או ריסוס מים מן האוויר, נבחן באופן נסיוני בקנדה ב-1952, והתבסס כשיטת כבאות מקובלת בקליפורניה באמצע שנות ה-50.
ריסוס לילי, נעשה בעיקר באמצעות ספריי נוזלי, ונפוץ בעיקר במדבריות מערב ארצות הברית.
העלות הגבוהה של חומרי ההדברה מנעה ריסוס מרוכז ורציף בשעות היום, בנוסף באזורים בהם הטמפרטורות גבוהות, החרקים כלל לא היו נוכחים בחלק העליון של היבולים, ולכן לא נקטלו בהדברה.
לכן בא הצורך לרסס בלילות.
הקושי בריסוס זה, היה השליטה על השטח המרוסס מאחר שבניגוד לאור יום, בלילה לא ניתן לראות תמיד איזה חלק מכסה הרסס הנפלט מהמטוס, לכן הומצאו שיטות רבות, כגון פיזור זהרונים יחד עם הרסס.
קיימים מחקרים רבים וסותרים על ההשפעה הסביבתית של ריסוס אווירי, חלק ממחקרים אלה מצביעים על תוצאות הרסניות של שיטה זו, בעוד שמחקרים אחרים מתייחסים לשיטה באופן חיובי ומדגישים את השפעת הריסוס האווירי על המודרניזציה בחקלאות וכיצד ריסוס אווירי תורם לשמירה על הסביבה.
בדומה לריסוס מדבירי מזיקים באופן כללי, ריסוס אווירי כרוך במספר בעיות סביבתיות, הבולטות שבהן הוא רחף של הרסס ברוח אל מחוץ לאזור הריסוס, זיהום הקרקע, זיהום מקורות מים, ולעיתים אף נזק בריאותי.
יצרני חומרים מדבירי מזיקים מתמודדים באופן קבוע במתן מענה לבעיות אלה.
בתחילת השימוש במדבירי מזיקים, הנזקים הסביבתיים והבריאותיים הכרוכים בשימוש בהם לא היו ידועים.
לאחר שנים של שימוש במדבירים התבהר הצורך בשימוש בשיטות הדברה בעלות השפעה סביבתית שלילית מצומצמת יותר.
בשלהי המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 רבים מחומרי הדברה שפותחו הם "כימיקלים רכים", כאלה המתפרקים בסביבה באופן בטוח כדי למנוע נזקים סביבתיים.
כל חומרי ההדברה הנמצאים היום בשימוש במדינות מתוקנות חייבים לעמוד בתקנים סביבתיים מחמירים הנקבעים על ידי גופי הממשל וארגונים בינלאומיים.
כך למשל בארצות הברית, עלות הבדיקות אותן מתחייב היצרן לבצע בטרם יאושר חומר הדברה חדש מגיע כדי 160–200 מיליון דולר.
מייקל מוריס "ריס" הופה הוא אתלט אמריקאי, אלוף עולם (אוסקה 2007) ובעל מדליית ארד אולימפית (לונדון 2012) בהדיפת כדור ברזל.
הופה נולד בשם מוריס אנטאון צ'יזם באוונס שבג'ורג'יה לאם חד הורית צעירה.
בגיל 4 הוא ואחיו הבכור בן ה-6 שיחקו במצית סיגריות וכתוצאה מכך נשרף ביתם.
מספר שבועות לאחר שאיבדו את כל רכושם אמם הצעירה שלא הצליחה להתמודד עם הקשיים, מסרה אותם לכנסייה, בלואיוויל, קנטקי.
18 חודשים לאחר מכן, הוא ואחיו עברו לבית בחווה ליד העיר אך רק הוא אומץ על ידי סטיבן וקאתי הופה שלהם עוד ארבעה ילדים, 3 בנות ובן בשל בעיות התנהגותיות של אחיו, למונט.
לאחר האימוץ הוא בחר לשנות את שמו למייקל מוריס "ריס" הופה.
הופה מתאמן בהדרכתו של דון באביט.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסנטו דומינגו, הרפובליקה הדומיניקנית בשנת 2003 זכה הופה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא משחקים חדש של 20.95 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בבודפשט, הונגריה במרץ 2004 זכה הופה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.07 מטר ובהמשך אותה שנה הוא באולימפיאדת אתונה (2004) הוא סיים רק במקום 22 בתוצאה חלשה עבורו של 19.40 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה במוסקבה, רוסיה במרץ 2006 זכה הופה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא אישי חדש של 22.11 מטר, לפני אנדריי מיכנביץ' מבלארוס שקבע אף הוא שיא איש חדש של 21.37 מטר ויואכים אולסן מדנמרק (21.16 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 זכה הופה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 22.04 מטר, לפני בן ארצו אדם נלסון (21.61 מטר) ואנדריי מיכנביץ' (21.27 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בולנסיה, ספרד במרץ 2008 זכה הופה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל ולא הצליח להגן על תוארו לאחר שקבע תוצאה של 21.20 מטר, אחרי בן ארצו כריסטיאן קאנטוול (21.28 מטר) ולפני תומאש מאייבסקי מפולין שקבע שיא מדינה חדש של 20.93 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה באיסטנבול, טורקיה במרץ 2012 סיים הופה במקום רביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.55 מטר.
בשנת 2012 הדף הופה את כדור הברזל מעבר ל-21 מטר בפעם ה-100 בקריירה שלו.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת לונדון (2012) סיים הופה במקום ראשון בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 22.00 מטר, לפני ריאן וייטינג 21.66 מטר וכריסטיאן קאנטוול (21.28 מטר) והבטיח את השתתפותו במשחקים.
באולימפיאדה הוא זכה במדליית ארד בתוצאה של 21.23 מטר, אחרי תומאש מייבסקי (1.89 מטר) ודוד שטורל גרמניה (21.86 מטר).
הופה נשוי לרנטה, מורה למתמטיקה בבית ספר תיכון.
בין תחביביו, היא יכולתו לפצח את הקובייה הונגרית ב-30 שניות.
רינת קיטאי-סנג'רו (נולדה ב-1966) היא פרופסור למשפטים במכללה האקדמית צפת ופרופסור למשפטים בקריה האקדמית אונו.
רינת קיטאי נולדה בחיפה בשנת 1966, בתו של נשיא בית משפט השלום בחיפה אורי קיטאי.
למדה בתיכון "עירוני ה" בחיפה.
בשנת 1992 סיימה בהצטיינות את לימודי התואר הראשון בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
קיטאי התמחתה אצל עורכת-הדין יסכה לייבוביץ בפרקליטות המדינה ואצל השופט תיאודור אור בבית המשפט העליון.
קיבלה את התואר "דוקטור למשפטים" באוניברסיטה העברית בשנת 2001. את עבודת הדוקטורט כתבה על חזקת החפות, בהנחייתו של פרופ' אלכס שטיין.
בין השנים 1993 – 1994 עבדה במחלקה לחקירות שוטרים ובמחלקת ייעוץ וחקיקה (אזרחי) שבמשרד המשפטים.
בין השנים 1994 – 2000 עבדה כעורכת דין באגודה לזכויות האזרח והייתה מעורבת בדיונים רבים על חקיקה בנושאים פליליים בוועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת.
בשנת 2002 הצטרפה לסגל הפקולטה למשפטים במרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן.
בשנת 2017 כיהנה כדיקנית בית הספר למשפטים ומ"מ נשיא המרכז האקדמי כרמל בחיפה.
בשנת 2019 הצטרפה לבית הספר למשפטים במכללה האקדמית צפת.
היא מלמדת את קורס החובה "סדר דין פלילי" וכן קורסי בחירה וסמינרים העוסקים במשפט הפלילי ובמשפט וספרות ומכהנת כדיקנית בית הספר למשפטים.
בפברואר 2020 מונתה לחברה בוועדת בדיקה ממשלתית בנושא התנהלות המחלקה לחקירות שוטרים, אך בג"ץ ביטל את הקמת הוועדה.
מחקריה של קיטאי-סנג'רו עוסקים בעיקר בחזקת החפות, בדיני מעצר, בזכות השתיקה, בהודאות ובהשתקפות המשפט בספרות.
רינת קיטאי-סנג'רו נשואה לפרופ' בועז סנג'רו ואם לבת.
"המעצר: שלילת החירות בטרם הכרעת הדין" (הוצאת נבו, 2011, 587 עמודים).
"עלי משפט פלילי" (תשע"ד) – עריכת אסופת מאמרים בתחום המשפט הפלילי, יחד עם השופט רחמים כהן ועם פרופ' בועז סנג'רו.
חובת המדינה למנות סניגור ציבורי לכל נאשם במשפט פלילי, מחקרי משפט כ"ג, חוברת 1, 2006, עמ' 195–222.
איתי ליפשיץ ורינת קיטאי סנג'רו, מעמדה הראוי של החרטה בענישה הפלילית, מחקרי משפט כ"ח, חוברת 1, 2012, עמ' 69–112.
הניגוד בין חזקת המסוכנות שבחוק המעצרים לבין חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, הפרקליט מ"ו, חוברת ב', נובמבר 2002, עמ' 282–310.
"איסור לשקר לחשוד באשר לקיום ראיות מפלילות" מחקרי משפט לב 315 (2019).
ריסאני (בערבית الريصاني) היא עיירה במחוז תפילאלת שבדרום-מזרח מרוקו, על גבול רכס דיונות החול ומדבר ארג שבי, אוכלוסייתה מנתה ב-2004 20,469 נפש.
העיירה ריסאני נבנתה בצמידות למקומה של העיר סיג'ילמסה שהייתה מרכז מסחרי גדול של כל אזור המגרב וחורבותיה נמצאים בפאתי העיירה.
לעיר הייתה חשיבות בתקופות שונות במהלך ההיסטוריה עקב מיקומה כצומת שבין הצפון והדרום ומכאן היותה מקום בו עברו שיירות והתנהל מסחר.
בעבר הייתה ריסאני בירת טפילאלת, והיא מהווה מרכז מסחרי אזורי ומתקיים בה שוק (סוק) המתמחה בעורות וכן סחר בשטיחים ובתכשיטים.
המאוזוליאום של מולאי עלי שריף, אחד מאבות אבותיו של מולאי עלי אל-שריף, מייסד השושלת העלאווית של מרוקו, ממוקם בקצה הדרומי של העיר.
בעיירה (וכן בעיירה ארפוד הסמוכה) התקיימה קהילה יהודית חשובה שמנתה בשיאה למעלה מ-700 נפש, הייתה בה ישיבה ובין המשפחות שחיו בה הייתה משפחת אלבז (שחלק מבניה שינו את שם משפחתם לאבוחצירא) שהגיעה למקום מאלג'יר.
בריסאני נולד, גדל וחי הבבא סאלי.
כיום (2014) לא נותרו יהודים בעיירה.
בית העלמין היהודי נשמר במצב גרוע יחסית ונשמרו במצב טוב בעיקר קברים הנמצאים תחת גג או בין קירות.
בבית העלמין קיים מבנה לזכר הרב שמואל אביחצירה, המבנה נשמר ומתוחזק על ידי משפחה מוסלמית מקומית.
בעיר גם נולד הרב דוד שלוש, שכיהן כראש ישיבה במרקש.
ריסה שחורת-רגל (שם מדעי: Rissa tridactyla) היא מין של עוף ימי ממשפחת השחפיים מהסוג שכולל 2 מינים.
מקור שמה הוא רגליה השחורות לעומת הריסה אדומת-הרגל.
מוטת הכנפיים מגיעה לאורך 91–105 ס"מ בממוצע.
הזכרים גדולים מעט מהנקבות, אך בשאר המאפיינים דומים להם ביותר.
לריסות מקור צהוב, גוף לבן עם גב וכנפיים אפורות וכמו שנרמז משמם - רגליים שחורות, שלעיתים נמצאות מעט אדמדמות כנראה במיני כלאיים של הריסות אדומות-הרגל.
צווארם ארוך מעט ועיניהם קטנות ביחס לשחפים אחרים ובחורף ישנם מינים בעלי עיניים מעט כתומות-אפורות.
הריסות עפות ומתרבות בחופים עם צוקים בצפון האוקיינוס השקט והאוקיינוס האטלנטי ואחד מהעופות המקננים הנפוצים ביותר שם.
הם מקננים במושבות צפופות ורעשניות יחד עם עופות מקבוצת האלקיים.
הקן מורכב מאצות ים ומטחבים שונים ובו הנקבה מטילה את ביציה.
הגוזלים לבנים כיוון שאין להם צורך להסתתר מטורפים והם יכולים גם להתבגר לאט.
הריסות ניזונות מדגים, סרטנים ורכיכות ימיות ועפות רחוק יותר בלב ים משחפים אחרים.
הן גם לא ניזונות מפסולת של מזבלות.
ריסה אדומת-רגל (שם מדעי: Rissa brevirostris) היא מין של עוף ימי ממשפחת השחפיים מהסוג ריסה שכולל 2 מינים.
לעומת הריסה שחורת-הרגל, רגליה אדומות ומכאן שמה.
התפוצה של הריסה מצומצמת מאוד יחסית לקרובתה והיא נפוצה באיי פריבילוף, בוגוסלוף ובולדיר שבים ברינג באלסקה ובאיי קומנדר ברוסיה.
בחורף הם נמצאים באוקיינוס השקט.
הם דומים לריסות שחורות-הרגל בצבע גופם, ראשם קצר ועיניהם קטנות כשמקורם הקצר צהוב.
כמו שנרמז משמם רגליהם אדומות.
הריסות אוכלות דגים קטנים מסדרת פנסאים שחיים במים עמוקים יחסית, דיונונים וחסרי חוליות ימיים.
הם דגים רחוק מהחוף הרבה יותר משחפים אחרים.
בקיץ הם מקננים בצוקים גבוהים במושבות צפופות ורועשות ביותר יחד עם אלקות שונות ובונים קן מאצות ומטחבים שונים.
הריסות נמצאות בסכנה וחלה ירידה גדולה בכמותם.
ככל הנראה זה קשור לירידה בכמות הדגים עקב דיג אנושי או בשל להתחממות האקלים העולמית.
ריסה (שם מדעי: Rissa) הוא סוג ובו שני מינים של עופות ימיים, ממשפחת השחפיים.
הם עדינים יחסית לרוב מיני השחפים, וחיים בעיקר בלהקות גדולות בצוקים בימים הארקטיים והתת-ארקטיים, בדרך כלל עם עופות ימיים אחרים כמו שחפים אחרים, שחפיות, סולות ואלקות.
שני המינים בסוג זה הם:
ריסון ויין "ריס" שירסמית' הוא שחקן, תסריטאי וקומיקאי אנגלי.
הוא יצר וכיכב בתוכנית המערכונים "ליגה של גברים" יחד עם סטיב פמברטון, מארק גאטיס וג'רמי דייסון.
יחד עם פמברטון יצר גם את סדרת הקומדיה השחורה "Psychoville".
פמברטון ושירסמית' כותבים ומככבים בסדרת האנתולוגיה "בתוך מספר 9" שהחלה לרוץ ב-2014. בכל אחת מהסדרות האלה משחק שירסמית' בתפקידים שונים.
שירסמית' נולד בעיר האל שמחוז מזרח יורקשייר.
הוא למד ב"ברטון הול קולג'".
תחילתה של "ליגה של גברים" הייתה ב-1995 כמופע בימתי שהועבר לרדיו 4 של ה-BBC בשם "On the Town with The League of Gentlemen".
ב-1999 החלו שידורי הסדרה בטלוויזיה בערוץ BBC Two.
הסדרה בטלוויזיה זיכתה את יוצריה בפרס באפט"א לטלוויזיה, בפרס "Royal Television Society" ובפרס "ורד הזהב" היוקרתי.
בהמשך הופיע שירסמית' בסיטקום "Max and Paddy's Road to Nowhere", וגילם את הנבל המטורף טוני בקומדיה "Catterick" של ויק ריבס ובוב מורטימר.
הוא שיחק בשני פרקים בסדרת תרבות הפופ "Spaced" בתפקיד החייל דקסטר, והופיע בדמות הרופא הנוירוטי ד"ר פלין בסיטקום בית החולים "TLC" לצדו של אלכסנדר ארמסטרונג.
ממרץ 2006 עד ינואר 2007 שיחק שירסמית' בתפקיד לאו בלום במחזמר "המפיקים" בווסט אנד הלונדוני.
ב-2008 יצאה לאור הגרסה האנגלית של סרט האנימציה הנורווגי "לשחרר את ג'ימי" בה דיבב שירסמית' את הדמות של אנטה חבר המאפיה הלאפית.
בסרט השתתפו גם סטיב פמברטון ומארק גאטיס.
ביוני 2009 עלתה לשידור הסדרה "Psychoville" לערוץ BBC2. את הקומדיה השחורה הזו כתבו שירסמית' וחברו ל"ליגה של גברים" סטיב פמברטון.
שניהם גם שיחקו בסדרה במגוון דמויות.
הסדרה רצה במשך שתי עונות וכן פרק ספיישל בחג ההאלווין.
ב-2010 הופיע שירסמית' בקומדיה השחורה של ג'ון לנדיס "בורק והר".
עוד באותה שנה שיחק בתפקיד הראשי במחזה "Ghost Stories" שכתבו וביימו ג'רמי דייסון והקוסם אנדי נימן.
ב-2011 עלה המחזמר "Betty Blue Eyes" של קמרון מקינטוש בווסט אנד.
שירסמית' שיחק בתפקיד הבעל האומלל גילברט שיוורס לצדה של שרה לנקשייר.
עוד ב-2011 שיחק בתפקיד הארי וייסמן בדרמה הטלוויזיונית "אריק וארני" על אודות מורקמב ווייז.
ב-2012 השתתף שירסמית' בפרק הפיילוט של הסדרה הקומית "Bad Sugar" שכתבו סם ביין וג'סי ארמסטרונג, לצדן של אוליביה קולמן, ג'וליה דייוויס ושרון הורגן.
הפקת הסדרה בוטלה בשל חוסר הזמינות של הכותבים והמשתתפים.
עוד הופיע בפיילוט של הקומדיה "The Function Room".
ב-2013 גילם שירסמית' את דמותו של השחקן פטריק טרוטון בסרט "הרפתקה בחלל ובזמן" דוקו-דרמה על הפקת הסדרה "דוקטור הו" שכתב מארק גאטיס.
הוא עבד שוב עם ויק ריבס ובוב מורטימר בסדרה הקומית "בית השוטים" בדמות רוח הרפאים מרטין, ובפרק ספיישל חג המולד בתפקיד סנטה.
שירסמית' הופיע בשני פרקים של הסדרה "Psychobitches" של ג'רמי דייסון פעם בדמות אמא שיפטון הזקנה, ובפעם השנייה בדמות הנסיכה מרגרט.
עוד ב-2013 כיכב שירסמית' בסרט האימה "A Field in England" של בן ויטלי בתפקיד וייטהד, ובקומדיית המדע בדיוני "סוף העולם".
בשנת 2014 חזרו שירסמית' ופמברטון לערוץ BBC2 עם סדרה חדשה בשם "בתוך מס' 9".
כל פרק באנתולוגיה מתרחש במקום שונה שמספרו 9. שירסמית' ופמברטון גילמו דמויות שונות בסדרה וגם ביימו שני פרקים.
עוד ב-2014 כיכב שירסמית' בתפקיד הרוצח מלקולם ובסטר במיני-סדרה של ITV המבוססת על סיפור אמיתי "The Widower".
כמו כן שיחק בתפקיד סמל בילוש סטון בדרמה "Chasing Shadows" על אודות אנשים נעדרים.
בשנת 2015 שיחק שירסמית' בתפקיד גאגן רסמוסן בפרק "Sleep No More" בעונה התשיעית של הסדרה "דוקטור הו", סטיל בסרט הקולנוע "גורד שחקים" בבימויו של בן ויטלי, ריי בסיטקום "Peter Kay's Car Share", ובתפקיד הכומר ג'ון בפרק בסדרה "הנדרבי" של ג'וליה דייוויס.
עוד ב-2015 שיחק שירסמית' במחזה "Hangmen" בתיאטרון רויאל קורט מ-10 בספטמבר עד 10 באוקטובר.
את המחזה כתב מרטין מקדונה וביים מתיו דאנסטר.
ב-2016 הופיע שירסמית' בפרק בסדרה הקומית "Mid Morning Matters with Alan Partridge" בכיכובו של סטיב קוגן, בסדרה האמריקאית "Galavant", ובמותחן הקומי "Stag".
כמו כן הופיע בפסטיבל לטיטיוד בסאותוולד שבסאפוק.
ספיישל חג המולד של הסדרה "בתוך מספר 9" שודר בדצמבר 2016, ועונה שלישית עלתה לשידור ב-2017.
ב-2017 הופיע שירסמית' בתפקיד הראשי במחזה "המלביש" בתיאטרון פסטיבל צ'יצ'סטר.
שירסמית' נשוי לג'יין, ולבני הזוג שני ילדים.
בתו הולי הופיעה בפרק הראשון בסדרה "Psychoville" בתפקיד ילדת יום הולדת.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1995 Alas Smith and Jones שחקן ליגה של גברים The League of Gentlemen כתיבה / משחק P.R.O.B.E.
הרוח מווינטרבורן וידאו 1997 In the Red עיתונאי Mash and Peas do U.S.
ריסאלפּוּר (באורדו/פשטו: رسالپور) היא עיר בפקיסטן, השוכנת בנפת נושרה (ضلع نوشہرہ) שבמחוז ח'ייבר פח'טונח'ווה.
העיר ממוקמת כ-45 ק"מ מפשאוור וכ-15 ק"מ ממרדאן, בתוך שקע הנמצא בגובה של כ-300 מטרים מעל פני הים.
כ-90 ק"מ צפונית לריסאלפור שוכן מעבר ח'ייבר.
על פי מפקד האוכלוסין שנערך ב-2017, התגוררו בריסאלפור 36,653 תושבים.
הבסיס הצבאי בריסאלפור, הידוע כ"ביתם של הנשרים" וכ"ביתם של הפלסים", שימש כמרכז אימונים חשוב עבור כוחות האימפריה הבריטית בתקופת שלטונה באזור.
לאחר עצמאותה הפכה פקיסטן את הבסיס לאקדמיה של חיל האוויר הפקיסטני.
בנוסף, שוכנים בריסאלפור גם מספר מוסדות השכלה ומפעלי תעשייה, הכולל גם את "אזור העיבוד לייצוא של ריסאלפור" (The Risalpur Export Processing Zone), השוכן על הכביש הראשי שבין מרדאן לנושרה.
הבסיס עצמו ממוקם על שטח גבוה יחסית לשאר חלקי העיר, והמבנים הישנים ביותר בו הוקמו בשנים 1913–1914.
החל מ-1910 שימש המקום כבסיס ושדה תעופה עבור גיס התעופה המלכותי, אשר הפך מאוחר יותר לחיל האוויר המלכותי.
במלחמת העולם הראשונה שימש הבסיס את הבריטים כמתקן להסבת טייסים למטוסי קרב.
גם במהלך מלחמת העולם השנייה שימשו הבסיס ושדה התעופה שבו לאימונים ולפעילות מבצעית של מטוסי חיל האוויר המלכותי.
הבסיס הועבר לידי חיל האוויר הפקיסטני (שנקרא אז חיל האוויר המלכותי הפקיסטני) לאחר חלוקת הודו ב-15 באוגוסט 1947.
ב-1919 התמקמה בבסיס ריסאלפור טייסת מס' 31 של חיל האוויר המלכותי, ויצאה ממנו לגיחות בשטח אפגניסטן ובאזור הגבול בינה לבין הודו הבריטית אשר נשלט בידי שבטים מקומיים, וכונה הגבול הצפון-מערבי (North-West Frontier).
בספטמבר 1919 הוחלפו ה-B.E.2 של הטייסת במטוסי בריסטול F.2, אשר המשיכה בפעולות כנגד כוחות גרילה באזור הגבול.
בין השנים 1936 ל-1939 פעלו מטוסי הטייסת, מסוג הוקר הארט, וסטלנד ואפיטי והוקר אודאקס מבסיס ריסאלפור במסגרת המערכה אשר התנהלה בווזיריסטן.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הוסבה הטייסת לתפקידי תובלה, הצטיידה במטוסי DC-2 ו-DC-3 דקוטה והטיסה אספקה עבור כוחות בעלות הברית שלחמו בבורמה.
במהלך שנות ה-30 הייתה ריסאלפור גם בסיס ליחידות של הצבא הבריטי, כגון הרגימנט הרכוב של הארטילריה המלכותית ורגימנט ההוסרים ה-14/20 של המלך.
עם קבלת פקיסטן את עצמאותה ב-15 באוגוסט 1947, הפך שדה התעופה של ריסאלפור לבסיס חיל האוויר הפקיסטני, ולאחר כחודש נוסד בו בית ספר לטיסה, בו שירתו בתחילה ההרווארד והטייגר מות' כמטוסי אימון.
טיסת האימון הראשונה המריאה מהבסיס ב-22 בספטמבר 1947.
ב-13 באפריל 1948 ביקר במקום מוחמד עלי ג'ינה והעלה את בית הספר לטיסה לדרגה המקבילה למכללה.
ב-21 בינואר 1967 שדרג נשיא פקיסטן איוב ח'אן את בסיס ריסאלפור למעמד האקדמיה של חיל האוויר הפקיסטני.
מפקדו הראשון של הבסיס, אסגר ח'אן (באורדו: اصغر خان) הפך מאוחר יותר למפקד חיל האוויר הפקיסטני, ויזם את העברת המכללה להנדסת אווירונאוטיקה מקראצ'י לריסאלפור ב-1986.
ב-2008 הועבר לריסאלפור גם בית הספר לנ"מ.
בשל מחסור במוסדות חינוך איכותי במחוזות הסמוכים, מגיעים מדי יום סטודנטים רבים לריסאלפור על מנת ללמוד בבתי הספר שבעיר, כשחלקם מנוהלים על ידי הכוחות המזוינים של פקיסטן.
הסטודנטים המגיעים למוסדות אלה הם בדרך כלל ממעמד סוציו-אקונומי גבוה יותר ביחס לשאר תושבי המחוזות או שהוריהם מממנים בקושי רב את לימודיהם במקום.
ריס (או רוס) הוא אחת מיחידות המידה של חז"ל למדידת מרחק.
יחידת מידה זו הוזכרה בתלמוד במספר מקומות בנושאים שונים.
בשיעור הריס נאמר בתלמוד .
לדעת רוב הראשונים והאחרונים שיעור המיל שווה ל-2,000 אמה (שיעור תחום שבת).
לפיכך הריס הוא אחד משבע וחצי של 2,000 אמה, שהם 266 אמות רס"ו אמה וארבעה טפחים.
שיעור הריס במידות זמננו תלוי במחלוקות האחרונים, האם נתקטנו המידות מגודלן בזמן חז"ל או לא.
נפלה מחלוקת על כך במאות השנים האחרונות.
לשיטת הרמב"ם שיעור אמה הוא 45.6 ס"מ.
פוסקים ובהם רבי יחזקאל לנדא מפראג בעל "נודע ביהודה", הגר"א, החת"ם סופר, והחזון איש, הטילו ספק במהימנות המסורת המקובלת כי אורך האמה הוא 45–48 ס"מ, וסברו כי אורכה 56–58 ס"מ.
לפי סברתם שיעור הריס הוא כ-152 מטר.
לפי חשבונו שיעור הריס הוא כ-125 מטר.
מידה זו נזכרה במספר מקומות בתלמוד בעניינים שונים:
מצוות פריקה וטעינה (והשבת אבידה) – .
כמלוא עיניו – שנאמר לעניין חיוב קימה בפני רבו המובהק, לדעת הסמ"ק והרא"ש הכוונה למרחק של ריס.
טעמה של הלכה זו הוא שלא ילכדו במלכודות אלו יונים פרטיות השייכות לדיירי היישוב.
בתיאור מידות אגם החולה מוסר יוסף בן מתתיהו: .
בקדמוניות היהודים(ספר שלושה עשר ה י, עמ' 89) מוסר יוסף בן מתיתיהו את המרחק שחנה מחנה יונתן ביחס למחנה דמטריוס השני:"לאחר שהקים את מחנהו במרחק 50 ריס מן האויבים...".
ריס דינסדייל הוא שחקן ובמאי אנגלי המופיע בתיאטרון, בקולנוע ובטלוויזיה.
דינסדייל נולד בנורמנטון שבווסט ריידינג ביורקשייר.
בין השנים 1977 ל-1980 למד משחק בבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
בתחילה עבד בתיאטראות באקסטר, נוטינגהאם, ברמינגהאם ובפסטיבל אדינבורו.
ב-1981 הופיע לראשונה בטלוויזיה במותחן של טלוויזיית גרנדה "Knife Edge".
בהמשך שיחק בדרמה "On the Floor" של ה-BBC משנת 1982. עוד באותה שנה לוהק לתפקיד אלברט בסדרה "Partners in Crime" על פי ספריה של אגאתה כריסטי של רשת ITV.
בהמשך שיחק דינסדייל בתיאטרון במחזות כגון "Beethoven's Tenth" עם פיטר יוסטינוב בתיאטרון וודוויל בלונדון, ובמחזה "Red Saturday" בתיאטרון רויאל קורט.
ב-1984 גילם את גימי קמפ בדרמה "חוטים", בתפקיד אדם שעתיד להיות אב בקרוב, שנקלע למתקפה גרעינית בשפילד.
באותה שנה הופיע דינסדייל בסרט הקולנוע הראשון שלו "A Private Function" של אלן בנט.
עוד ב-1984 הופיע דינסדייל בדרמת הטלוויזיה "Glamour Night", ואחר כך לוהק לתפקיד מתיו וילוז בסיטקום הבריטי "Home to Roost" מאת אריק קמפבל בו כיכב לצדו של ג'ון ת'או.
דינסדייל גילם את דמותו של מתיו בנו בן העשרה של ת'או, שעבר לגור עם אביו המנוכר אחר שאמו זרקה אותו מהבית.
במקביל לעבודתו בטלוויזיה המשיך דינסדייל על במת התיאטרון במחזות בהם המחזה "Observe the Sons of Ulster Marching Towards the Somme" בתיאטרון המפסטד בלונדון ב-1986, המחזה "Woundings" ו"דון קרלו" בתיאטרון רויאל אקסצ'נג' במנצ'סטר, והמחזה "Old Year's Eve" עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
בטלוויזיה שיחק בתפקיד ראשי במיני-סדרה "Take Me Home", בדרמה "The Attractions", ובסרט הטלוויזיה "Coppers" לצדו של טים רות'.
ב-1990 שיחק דינסדייל בתפקיד ראשי בדמות ג'ק רובר במחזה "Wild Oats" בהפקה בבניין החדש ל וסט יורקשייר פלייהאוס.
אחר כך הופיע במיני-סדרה "Young Catherine" בתפקיד הדוכס פטר.
בהמשך הופיע בתיאטרון הלאומי במחזה "Racing Demon" מאת דייוויד הר.
בין 1990 ל-1992 כיכב בסדר הקומית "הגרד" המתרחשת בסוף המאה ה-18. ב-1994 שיחק דינסדייל בתפקיד ראשי בסרט הבריטי "ID" המבוסס על סיפור אמיתי.
דינסדייל זכה על הופעתו בפרס המבקרים לשחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של ז'נבה.
דינסדייל המשיך להופיע בתפקידים ראשיים הן בתיאטרון והן על המסכים.
הופעותיו הבולטות היו בשתי עונות של הסדרה "Thief Takers" בה גילם את צ'ארלי סקוט, בעיבוד של "המלט" של קנת בראנה שיחק בתפקיד גילדנשטרן לצדו של טימותי ספול בתפקיד רוזנקרנץ.
הוא שיחק בתפקיד אורח בסדרות "ספוקס", "חיים על מאדים", "Murder in Mind", "עדות אילמת" ועוד.
ב-2005 כיכב דינסדייל לצדה של ג'ולי וולטרס בדרמה "Ahead of the Class" של ITV, ושיחק בתפקיד רוברט במיני-סדרה "Conviction" של ה-BBC בבימויו של מארק מונדן.
עוד כיכב בשתי עונות של הסדרה "The Chase", ובשני מותחנים של ITV, האחד "Love Lies Bleeding" והשני "Midnight Man".
ב-2008 הצטרף דינסדייל לצוות שחקני אופרת הסבון "קורוניישן סטריט" ושיחק בתפקיד ג'ו מקינטייר.
הוא עזב את הסדרה מרצונו בפברואר 2010. בהמשך שיחק בתפקידי אורח בסדרות "דרך ווטרלו", "טגארט" ו-"Moving On".
דינסדייל שיחק במחזה "האישה מן הים" מאת הנריק איבסן בתפקיד דוקטור ואנגל בתיאטרון רויאל אקסצ'נג' שמנצ'סטר.
ב-2013 שיחק דינסדייל בתפקיד וולטר הריסטון במחזה "This House" מאת ג'יימס גרהם בתיאטרון הלאומי בבימויו של ג'רמי הרין.
ב-2014 שיחק במחזה האוטוביוגרפי של אלן בנט "Untold Stories" בתיאטרון וסט יורקשייר פלייהאוס.
ב-2015 שיחק דינסדייל בתפקיד ג'ורג' ג'ונס בסיבוב הופעות של המחזה "The Absence of War" מאת סר דייוויד הר שוב בבימויו של ג'רמי הרין.
באוקטובר 2015 הופיע דינסדייל בתפקיד ראשי במחזה השייקספירי "ריצ'רד השלישי" בתיאטרון וסט יורקשייר פלייהאוס בבימויו של מארק רוזנבלט.
ב-2014 הוענק לו פרס יורקשייר על שירותיו לאמנות ולבידור.
בינואר 2012 ביים דינסדייל לראשונה בטלוויזיה דרמה באורך 45 דקות בשם "The Crossing" בכיכובם של לי בורדמן, רמונה מרקס, וסוזי בלייק עבור BBC1. ביולי ובאוגוסט 2014 ביים פרק בסדרה "Moving On" בשם "Madge" בכיכובם של היילי מילס, קן קרנהאם ופיטר איגן שוב עבור BBC1.
במאי 2015 ביים דינסדייל את הדרמה השלישית עבור רשת ה-BBC בשם "Scratch" בכיכובם של ויל אש וכריס קוגהיל לסדרה "Moving On".
ב-2009 כתב דינסדייל תסריט לסרט קצר בשם "Imaginary Friend" שבו שיחקו מקסין פיק וזרה טרנר.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים 360/365 בניו יורק ב-8 במאי 2010.
דינסדייל חי ביורקשייר עם אשתו, השחקנית הבריטית זרה טרנר.
ג'ון 1995 Bliss ד"ר קלייב סוסמן סרט טלוויזיה 1996 Thief Takers מפקח בילוש סקוט סדרת טלוויזיה 1996 המלט Hamlet גילדרנשטרן 1996 China מאק 1997 So This Is Romance?
ריסוּן שיפוטי (גם איפוק שיפוטי או פסיביזם שיפוטי) היא גישה שמרנית בתחום המשפט הציבורי המעודדת שופטים לנהוג בריסון עצמי בעת הפעלת סמכויותיהם, על מנת לשמר את הפרדת הרשויות.
איפוק שיפוטי יכול להתבטא באופנים שונים.
הבולטים שבהם היא נטייה להימנעות מפסילת חקיקה שאינה במובהק בלתי חוקתית, הימנעות מחקיקה שיפוטית, והימנעות מדיון בנושאים פוליטיים ומהכרעה בשאלות ערכיות הנתונות לוויכוח ציבורי.
ריסון שיפוטי נחשב לגישה ההפוכה לאקטיביזם שיפוטי.
יש המשתמשים במונח ריסון שיפוטי גם לתיאור נטייה של שופט להסתמך על תקדימים והעדפת פסיקה יציבה ועקבית על פני יצירתיות וחדשנות.
מינימליסטים משפטיים טוענים כי השופטים צריכים לשים דגש רב על דבקות בתקדימים מהעבר.
עוד הם טוענים כי השופטים נדרשים לבצע רק שינויים קלים, במצטבר, על מנת לשמור על יציבות.
כמו כן, הם מבקשים מהשופטים לעשות זאת על ידי ניסוח פסקי דין ממוקדים ומצומצמים.
דוקטרינת השאלה הפוליטית מעודדת את בתי המשפט לסרב לדון בתחומים מסוימים ששנויים במחלוקת מבחינה פוליטית.
על פי תאוריה זו, בית המשפט מודה כי החוקה עלולה להיפגע אולם הוא עדיין מסרב לפעול.
לעיתים קרובות דוקטרינה זו מכונה כסוג של ריסון שיפוטי, אולם היא גם עשויה להיחשב בצורה מסוימת אקטיביזם שיפוטי כלפי תובעים שזכויותיהם נפגעו, אך בית הדין מסרב לדון בדבר.
היסטוריה של הגישה בארצות הברית
שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית בדימוס, אוליבר ונדל הולמס הבן, הנחשב לאחד התומכים המרכזיים בגישה זו, תיאר את חשיבות הריסון השיפוטי ברבים מספריו.
גם חברו הקרוב וחניכו, השופט פליקס פרנקפורטר, מינוי דמוקרטי של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט וליברל בהשקפותיו, נחשב לדובר נחרץ בזכות האיפוק השיפוטי והדבר התבטא ברבים מפסקי הדין שלו, שבהם צידד בהימנעות מביטול חקיקה אלא אם כן היא סותרת את החוקה באופן מובהק וברור.
הוא חזר על עמדתו שתפקיד בית המשפט אינו לחוות את דעתו "האם החוק נבון או מרושע" אלא רק לקבוע "האם המחוקקים יכלו, לפי שיקול דעתם, לחוקק חוק כזה".
כאשר נשיא בית המשפט האמריקאי בדימוס, השופט ויליאם רנקוויסט, הפך חלק מתקדימי בית המשפט של ארל וורן, נכתב בכתב העת טיים כי הוא אינו תומך בעקביות בריסון שיפוטי.
עם זאת, רנקוויסט הודה בעבר כי הוא חסיד מתון יותר של הגישה.
ב-1936 ניסח שופט בית המשפט העליון לואי ברנדייס את כללי אשוונדר, סדרת כללים להימנעות מהכרזה על חוק כבטל, בהם התווה קו מנחה לאופנים בהם יימנע בית המשפט מפסילת חוקים.
השופט הליברל הוגו בלאק, נודע במהלך כהונתו בבית המשפט העליון (בין השנים 1937–1971) כתומך נלהב של איפוק שיפוטי.
הוא התנגד נחרצות לתפיסת תפקידם של שופטים כמעצבי החברה וערכיה.
ג'ון מרשל הרלן השני, שופט בית המשפט העליון (בין השנים 1955–1971), סבר כי רוב הסוגיות הציבוריות צריכות להתברר במגרש הפוליטי, כאשר למערכת המשפט צריך להיות תפקיד מוגבל.
בדעת המיעוט שלו כנגד פסק הדין 'ריינולס נגד סימס' כתב:
אנטונין סקאליה, שופט בית המשפט העליון (בין השנים 1986–2016), התנגד נחרצות לדיון של בית המשפט העליון בשאלות ערכיות שאין לגביהן הוראה חוקית (או חוקתית) מפורשת.
בפסק הדין "קרוזאן נגד מנהל משרד הבריאות של מיזורי" שעסק בדרישות החוק של מדינת מיזורי ביחס להמתת חסד, כתב כי היה על בית המשפט להימנע מלדון בשאלה זו ובסוגיות דומות לה, שכן שאלות כאלה .
לפי משה לנדוי, גישת האיפוק השיפוטי הייתה דומיננטית בבית המשפט העליון בעשורים הראשונים למדינת ישראל.
במקרים נדירים הפעיל בית המשפט העליון ביקורת שיפוטית ופסל פעולות של הממשלה או הכנסת (בין המקרים הידועים הוא בג"ץ קול העם).
בתקופה זו, נדרש אדם שעתר לבג"ץ להוכיח שיש לו אינטרס אישי ממשי וישיר בעניין הנדון, או שהוא נפגע באופן אישי.
אם לא היו בידיו הוכחות אלה, היה בית המשפט דוחה את עתירתו בנימוק של היעדר "זכות עמידה".
נימוק זה איפשר לבית המשפט להימנע מדיון בעתירות שנגעו לסכסוכים בעלי אופי קבוצתי, כמו רבות מהמחלוקות בנושאי דת ומדינה.
זכות העמידה הורחבה החל משנות השמונים, כך שגם לאזרח כפרט יש זכות להגיש עתירה, הן בסוגיות ציבוריות פוליטיות והן בסוגיות של דת ומדינה.
לפי אקדמאים, תקופת כהונתו של השופט מאיר שמגר כנשיא בית המשפט העליון נחשבת למבשרת השינוי בבית המשפט העליון, שינוי שהגיע לשיאו במהלך כהונתו של אהרן ברק.
לפסקי הדין האלו קדם פסק הדין שפסל את ההחלטה למנות את יוסי גינוסר למנכ"ל משרד הבינוי והשיכון, בעילה דומה.
עם זאת, עדיין הכיר בית המשפט בכך שנושאים מסוימים מצויים מחוץ לתחום שיפוטו.
כך, עתירה נגד מדיניות ההתנחלות של הממשלה ביהודה ושומרון נדחתה בנימוק שהיא כוונה נגד מדיניות כללית ולא נגד פעולה קונקרטית.
בפסק הדין אף נאמר כי .
החל מתקופת כהונתו של אהרן ברק כנשיא בית המשפט העליון, הפכה גישת האיפוק השיפוטי לעמדה אופוזיציונית ביחס לתפיסה המיוחסת לבית המשפט העליון ש"הכל שפיט".
עמדה זו בוטאה בחריפות בידי נשיא בית המשפט העליון ברק: עם זאת, בהמשכו של אותו פסק דין, סייג ברק את דבריו והבחין בין שפיטות נורמטיבית ובין שפיטות מוסדית, העוסקת בשאלת המסגרת המוסדית המתאימה לבירור הסוגיה, וציין:
ברק אף הציג בפסקי דינו דוגמאות לסוגיות שאינן שפיטות, כמו הנהגתם של נישואים אזרחיים בין בני-זוג חסרי עדה דתית או סטטוס של משפחה חד־מינית.
הנשיא בדימוס מאיר שמגר שלל את מתחם השפיטות הרחב שהונהג על ידי יורשו, אהרן ברק.
שמגר אמר שזו עמדת רוב שופטי העליון.
כהדגשת השופט ברק, ההשקפה הגורסת שאפשר להכריע בכל עניין לפי אמות מידה משפטיות – אין משמעה בהכרח שהדבר ראוי ושכך ייעשה:
יש אקדמאים הטוענים מזה שנים רבות כי בג"ץ הוא גוף שמרני מדי, הנוטה כמעט באופן אוטומטי לאמץ את עמדות הממשלה, וזאת בעיקר בסוגיות הקשורות לביטחון המדינה ולאופייה היהודי של המדינה.
אל מול עליית האקטיביזם השיפוטי לכאורה, חלק משופטי העליון דאז ובדימוס התנגדו לתהליך והדגישו את הצורך באיפוק שיפוטי.
נשיא בית המשפט העליון (בין השנים 1982-1980), משה לנדוי, אמר בריאיון לעיתון הארץ בשנת 2000:
לנדוי הרבה לבקר את עליית האקטיביזם השיפוטי.
בביקורת ספרים שכתב על הספר "אקטיביזם שיפוטי: בעד ונגד – מקומו של בג"ץ בחברה הישראלית" מאת רות גביזון, מרדכי קרמניצר ויואב דותן, הביע לנדוי התנגדות נחרצת להרחבת סמכותו של בית המשפט העליון ולשימוש שהוא עושה במבחן הסבירות ובשיקולים ערכיים אחרים לבחינת פעולותיהן של שתי הרשויות האחרות.
הוא ציין כי אף אם מספר המקרים שבהם בית המשפט מבטל חוק של הכנסת איננו גדול, הרי שבמקרים רבים בית המשפט 'מזהיר' את הכנסת ומתריע בפניה כי הוא עלול לעשות כן.
לנדוי טוען במאמר כי סגנון הפסיקה שהתעצב בבג"ץ בתקופתם של נשיאיו שמגר וברק מביא לחוסר יציבות בפסיקה ולפוליטיזציה של בית המשפט העליון.
תומך נלהב באיפוק שיפוטי היה שופט בית המשפט העליון מנחם אֵלון שהיה לבן פלוגתא מרכזי של ברק בסוגיה.
על מחלוקתו עם ברק בנושא אמר:
בעתירה בעניין תוקפו של הסכם פוליטי פסק השופט אֵלון, כי:
שופט בית המשפט העליון נועם סולברג נחשב לתומך באיפוק שיפוטי.
בתקופת כהונתו בבית המשפט המחוזי דחה עתירה שביקשה לחייב את המדינה להכיר ב"לאום ישראלי" ולאפשר רישום מתאים לחפצים בכך.
סולברג קבע כי הנושא איננו שפיט: בערעור על ההחלטה בבית המשפט העליון נדחתה העתירה, אך השופטים קבעו כי השאלה שפיטה.
כהונתו של ברק נחשבת בעיני רבים לנקודת השיא של האקטיביזם השיפוטי בישראל, ובהתאם, לתקופה שבה גישת האיפוק השיפוטי נדחקה מאוד בבית המשפט.
מגמה זו נמשכה גם בתקופתה של יורשתו, השופטת דורית ביניש.
החל מראשית שנות האלפיים, ניכרת מגמת התנגדות מצידם של גורמים בכנסת ובממשלה, המבקשים לחזק את האיפוק השיפוטי בקרב השופטים.
יושב ראש הכנסת ראובן ריבלין (לימים נשיא המדינה) מתח ביקורת על המהפכה החוקתית וקרא לריסון הביקורת השיפוטית – כחבר הכנסת וכיושב ראש הכנסת – ואמר שבית המשפט העליון "מתפשט לתחומים לא לו".
גם מחליפו בתפקיד, יולי אדלשטיין, מתח ביקורת במספר מקרים על התערבות בית המשפט בעבודת הכנסת, וקרא לצמצום הביקורת השיפוטית ולשמירה על הפרדת הרשויות.
שרת המשפטים איילת שקד הצהירה מספר פעמים על כוונתה לפעול למינוי שופטים שמרנים הנוקטים ריסון שיפוטי, והביעה תקווה כי בית המשפט "ישכיל לשמור על גבולות המשפט".