tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסדרת תחקירים בולטת נוספת, ביחד עם יולי חרומצ'נקו היא בחנה את מאחורי הקלעים של תעשיית המזון שאנו אוכלים, ממה הוא עשוי והפער העצום בין השיווק והדימויים שיוצרת התעשייה לבין האופן שבו מכינים את המזון בפועל ומה מכניסים אליו.
במסגרת זאת הצביעו על חיבורים כלכליים, תעשייתיים ופוליטיים לתעשיית המזון ושילובה בגלובליזציה.
סדרה זו זיכתה אותן בפרס פראט לשנת 2006.
לאחר פרישתה מעיתון הארץ החלה לעסוק בעיצוב תכשיטים.
בשנת 2017, הגישו יחד עם אמה לילי טראובמן ודניאל סילברמן עתירת חופש מידע לגילוי קשריה של מדינת ישראל עם משטר פינושה.
בעקבות העתירה נחשף הסחר בנשק של ישראל עם משטר פינושה בצ'ילה.
תמרון תעופתי הוא תמרון של מטוס קרב שנועד להביא אותו לעמדת שליטה או חמיקה מול מטוס קרב עוין או של מטוס קל שנבנה במיוחד למטרות פעלולים ותצוגות אוויריות.
תמרונים אלו באים לביטוי הן בחלק ההתקפי והן בחלק ההגנתי של קרב אווירי ולחלופין, בתצוגות אוויריות ותחרויות טיסה ופעלולים.
הקוברה של פוגצ'וב הוא תמרון טיסה העושה שימוש בתמרוניות־על לאחר הזדקרות.
התמרון מהווה הדגמה של שליטה במאזנות יציבות בזווית התקפה גבוהה ויכולת תאימות גבוהה של המנוע וכונסי האוויר של המטוס עצמו.
התמרון מאפשר פניות מהירות מאוד שיכולות לגרום להתקפה להיכשל, או להביא את הטייס לתנוחה בה הוא יכול לתקוף בעצמו.
הקוברה נחשב אחד התמרונים הקשים והדרמטיים ביותר המבוצעים במפגנים אוויריים בעולם.
לא כל מטוס מסוגל לבצע אותו.
התמרון קרוי על שמו של ויקטור פוגצ'וב (Ви́ктор Пугачёв), טייס ניסוי של מטוסי סוחוי.
תמרה קרסבינה הייתה פרימה בלרינה רוסיה בבלט הקיסרי ובבלט רוס, שם רקדה עם ואצלב ניז'ינסקי.
קרסבינה נולדה לרקדן ומורה לבלט בשם פלאטון קרסבין (בין תלמידיו מיכאל פוקין) ואלכסנדר גורסקי).
היא למדה באקדמיית ואגאנובה לבלט רוסי.
בהמשך הצטרפה לבלט הקיסרי של תיאטרון מריאינסקי כפרימה בלרינה והופיעה בכל הרפרטואר של מריוס פטיפה.
הצטרפה כפרימה בלרינה לבלט רוס של סרגיי דיאגילב, ורקדה בתפקידים ראשיים בבלטים של מיכאל פוקין: הסילפידות, קלאופטרה, פטרושקה, רוח הורד, ציפור האש ((תפקיד שהוצע תחילה לאנה פבלובה), נרקיס, דפני וכלואה, ובבלטים ז'יזל, Les Orientales בבלט jeux של ניז'ינסקי, בבלט "הכובע משולש הפינות" של מאסין ובלטים נוספים.
בין תלמידותיה נמנות מרגוט פונטיין ואליסיה מרקובה.
הייתה שותפה בשחזור יצירות מופת של הבלט, סייעה בהקמת הבלט המלכותי, ויעצה לכוריאוגרף פרדריק אשטון.
לאחר מהפכת אוקטובר התחתנה עם דיפלומט אנגלי ובשנת 1918 עזבה לבריטניה.
תמרה דרו הוא סרט קולנוע בריטי מסוגת קומדיה רומנטית משנת 2010 בבימויו של סטיבן פרירס.
התסריט נכתב על ידי מוירה בופיני על פי רצועת קומיקס שבועית בשם זה מאת פוזי סימונדס, שפורסמה גם כרומן גרפי.
רצועת הקומיקס שעליה מתבסס הסרט היא עיבוד מודרני לספרו של תומאס הרדי, "הרחק מהמון מתהולל".
עלילת הסרט מתרחשת בעיקר ביודון, כפר בדיוני במחוז דורסט שבאנגליה.
ניקולס (רוג'ר אלאם) ובת' (טמזין גרג) הרדימנט מפעילים בחוותם שבכפר, חוות סטונפילד, בית הארחה לסופרים המחפשים את שלוות הכפר לשם התמקדות בכתיבה.
ניקולס עצמו הוא גם סופר מותחנים מצליח.
תמרה דרו, צעירה נאה שגדלה בכפר אך מתגוררת בלונדון, בעלת טור בעיתון לונדוני, מגיעה אל החווה הסמוכה, חוות וינארדס, כדי להכינה למכירה בעקבות מות אמהּ, שהתגוררה בחווה.
את החווה רכשו הוריה של תמרה מהוריו של אנדי קוב (לוק אוונס), שירדו מנכסיהם.
אנדי, אהוב נעוריה של תמרה, עובד בחוות סטונפילד, ונמצא בקשרי יזיזות עם בעלת הפאב המקומי.
תמרה שוכרת את שירותיו כדי שישפץ את הבית לקראת מכירתו.
בנעוריה הייתה תמרה בעלת חוטם נשרי וגדול, שזיכה אותה בכינוי "החוטמנית".
היא עברה ניתוח פלסטי, וכעת פניה נאות ביותר, ומעוררות את התפעלותם של בני הכפר.
במופע רוק שנערך בסמוך לכפר מודיעה הלהקה על התפרקותה, לאחר שאחד מחברי הלהקה גזל מהמתופף, בן סרג'נט (דומיניק קופר), את בת זוגו.
תמרה מגיעה לראיין את בן, ובן הופך לבן זוגה, ועובר להתגורר אתה יחד עם הבוקסר שלו, בוס.
כעבור זמן מה השניים עוברים לביתו של בן בלונדון.
שתי תלמידות תיכון מקומיות, ג'ודי (ג'סיקה ברדן) וקייסי, משתעשעות בהשלכת ביצים על מכוניות חולפות ובקריאת עיתון נוער.
השתיים מתגנבות לביתה של תמרה בכפר, וג'ודי שולחת מהמחשב של תמרה דואר אלקטרוני לבן, לאנדי ולניקולס, ובו תמרה, לכאורה, מציעה לכל השלושה לשכב אתה.
בן משתולל מזעם עם קבלת המכתב, ואינו מקבל את טענתה של תמרה שלא שלחה את המכתב.
השניים נפרדים, ותמרה חוזרת לבדה לכפר, שם מתפתח רומן בינה ובין ניקולס, שאין זו הפעם הראשונה שהוא בוגד באשתו, העסוקה בטיפול בחווה ובבית ההארחה.
ג'ודי מתגנבת פעם נוספת לביתה של תמרה, וקוראת שם הודעת דואר אלקטרוני מבן, המבקש להביא את בוס לכפר לזמן מה.
ג'ודי עונה בשמה של תמרה, וממליצה על מאלפת הכלבים המצטיינת, ג'ודי.
בוס נמסר לטיפולה של ג'ודי, אך היא מתקשה לטפל בו.
ג'ודי וקייסי, העוקבות אחר תמרה בתקווה שבן יחזור אליה, מגלות את הרומן, ומצלמות בטלפון הסלולרי של קייסי, את תמרה וניקולס מתנשקים.
קייסי מסרבת לעצתה של ג'ודי לשלוח את התמונה לבת', אך כאשר ניקולס חולף במכוניתו ומתיז עליה מי שלולית, היא מתמלאת זעם ושולחת את התמונה לטלפון של בת'.
בת' הנדהמת מתנחמת בנשיקה מגלן (ביל קמפ), פרופסור לספרות המתארח בבית ההארחה, וניקולס רואה זאת.
בת' מודיעה לניקולס על רצונה להתגרש ממנו עקב בוגדנותו.
כאשר גלן שוהה בשדה, מגיע אליו ניקולס, ובין השניים פורצת מריבה, שבמהלכה ניקולס נחבט ומתעלף.
גלן מנסה להעיר את ניקולס, אך לפתע מגיע בשעטה עדר פרות, שאותן הבריח בוס, כלבו של בן.
גלן נמלט, והפרות דורסות למוות את ניקולס.
אנדי, הרואה את הנעשה, מכוון את רובהו אל בוס, אך קודם שהוא לוחץ על ההדק נשמעת ירייה ההורגת את בוס - היורה היא החוואית בעלת הפרות.
בעקבות מותו של ניקולס מחליט גלן לעזוב את בית ההארחה, אך בת' מבקשת ממנו שיישאר אתה.
בן, שגילה את תעלוליה של ג'ודי בדואר האלקטרוני, גורם לה להתוודות בפני תמרה, אך תמרה מעדיפה את אנדי, החולם על חזרה לבית הוריו, שבו נולד (והוא כעת ביתה של תמרה).
ג'ודי זוכה לחיבוק מבן, ומוודאת שקייסי תצלם זאת במצלמת הטלפון הסלולרי שלה.
ג'מה ארטרטון - תמרה דרו
רוג'ר אלאם - ניקולס הרדימנט
ביל קמפ - ביל מקריבי
דומיניק קופר - בן סרג'נט
לוק אוונס - אנדי קוב
טמזין גרג - בת' הרדימנט
ג'סיקה בארדן - ג'ודי לונג
שארלוט כריסטי - קייסי שו
סוזן וולדרידג' - פני אפמינסטר
אלכס קלי - אמא של ג'ודי
לולה פרירס - פופי הרדימנט
ג'ואל פריי - סטיב קאלי
על הזיקה בין הסרט למקורותיו
מקורו של הסרט, הרומן של הארדי, נרמז בסיסמתו של בית ההארחה, המבטיח לסופרים שימצאו עצמם בו "הרחק מההמון הסואן", כמו כותר ספרו של תומאס הארדי "הרחק מהמון מתהולל" (אשר עובד לסרט בשם "הרחק מן ההמון הסוער".
כמו כן, תומאס הארדי ויצירתו הם נושא החיבור (האקדמי) של גלן, שאותו הוא מתאמץ להשלים בהיותו בחוות סטונפילד.
על הזיקה בין הסרט למקורותיו כתב אורי קליין:
אחת ממעלותיו של סרטו של פרירס, שאת תסריטו כתבה מוירה בופיני, היא שאין הוא עושה עניין רב מדי מהקשר עם הארדי; כלומר, הצופים אינם צריכים להוכיח שהם משכילים ומביני דבר כדי ליהנות מהסרט.
ארז דבורה התייחס לשינוי הגישה בעת המעבר מרצועת הקומיקס לקולנוע:
למרות שבקומיקס המקורי היו נגיעות קומיות, הייתה זו במהותה יצירה רצינית.
סימונדס השתמשה באירועים העלילתיים ובהתכתבותם עם המקור של הרדי כדי לבחון את עולמן הרגשי של נשים מגיל נוער ועד גיל העמידה באנגליה של ימינו.
רובן המוחלט של הדמויות והאירועים בקומיקס נשמר בעיבוד הקולנועי, אך השינוי בטון לכיוון קומי מובהק מוביל את הסרט למחוזות שונים ולא בהכרח מוצלחים.
במרכזו של הסרט שתי נשים:
תמרה דרו (ששמה הוא שם הסרט) הצעירה והנאה, שבמהלך הסרט עוברים בחייה שלושה גברים: כוכב הרוק בן סרג'נט, הסופר המצליח והבוגדני ניקולס הרדימנט (אותו היא מכנה בזעמה Nichol-ass) ואהוב נעוריה, הפועל החסון אנדי קוב.
בת' הרדימנט, אשתו של ניקולס, העסוקה בתפעול השוטף של החווה ובית ההארחה, ואף מסייעת לניקולס בכתיבת ספריו, בלא שתזכה להכרת תודה על כך.
היא משלימה במשך זמן רב עם בוגדנותו של ניקולס, עד שבגידתו בה עם תמרה, שלה היא מקבלת הוכחה מצולמת (המעידה על כך שהבגידה נחשפה לציבור, עדות שאליה מצטרפת הודאתו של אנדי שאף הוא ידע על כך) מגדישה את הסאה, וגורמת לה להודיע לניקולס על רצונה להתגרש.
מותו של ניקולס בתאונה פוטר את בת' מהצורך לממש את החלטתה זו.
בעקבות מותו של ניקולס מבקשת בת' מגלן, פרופסור לספרות שהתארח בבית ההארחה והיא שימשה לו כמוזה, להישאר אתה.
דמות נשית שלישית היא זו של ג'ודי לונג, תלמידת התיכון השובבה, החולמת על התמוססות בתוליה כשהיא בזרועותיו של בן סרג'נט.
הערצתה לבן גורמת לה לפעילות התורמת רבות להנעת עלילת הסרט, שבסיומו ג'ודי מגשימה חלק מחלומה: סדרת תצלומים שבהם היא חבוקה בידי בן.
יש הרואים בדמויותיהן של ג'ודי וקייסי מקבילה לדמויות פּאק והפיות במחזה חלום ליל קיץ; כמו השדון והפיות במחזה השייקספירי, כך גם שתי הנערות מטלטלות את יחסי האהבה של גבורי העלילה רק למען שעשועיהן.
הבמאי, סטיבן פרירס, אף מגדיר את הסרט כ"קומדיה פסטורלית" ומציין את "חלום ליל קיץ" ואת "טום ג'ונס" כדוגמאות ל"קומדיה פסטורלית".
אף ששורשיו של הסרט ברומן מהמאה ה-19, ועלילתו מתרחשת בכפר שלו ונידח, הסרט עצמו הוא, כעדות הבמאי, "מאוד עכשווי ומודרני".
מאפיין זה ניכר בטכנולוגיה המאפשרת תפניות עיקריות בעלילה: ג'ודי שלוחת מסרים (כוזבים) בדואר אלקטרוני, קייסי שולחת תצלום מפליל במסרון בטלפון סלולרי, הסופרים כותבים, כמובן, באמצעות מעבד תמלילים, וגלן מראה באושר לבת' את ספרו הטרי שיצא מהמדפסת.
תמרוניות-על היא תכונה של מטוס המסוגל לבצע תמרונים בזוויות התקפה גבוהות במיוחד, בהם אין זרימת אוויר סדירה על הכנפיים ומשטחי ההיגוי, וטכנית המטוס נמצא במצב הזדקרות.
תמרונים קיצוניים אלה, המכונים תמרוני עבר-הזדקרות (באנגלית Post stall maneuvers), מתאפשרים על ידי הנעה וקטורית במנועי המטוס.
רוב המטוסים בעלי יכולת זו הם מטוסי קרב מתקדמים מהדור הרביעי והדור החמישי.
למרות יכולת זו, רוב התמרונים העבר-הזדקרותיים מוגבלים מבחינת שימושם בקרבות אוויר בשל אובדן המהירות והגובה במהלך ביצועם.
דוגמאות למטוסים בעלי תכונת תמרוניות-על
תמרון מעבר ירחי הוא תמרון מסלולי המשמש לשליחת חלליות אל הירח.
מסלול מעבר טיפוסי אל הירח דומה למסלול הוהמן, אך גם מעברים באנרגיה נמוכה נמצאים בשימוש.
למשימות חלל קצרות, ללא הפרעות ממקורות חיצוניים מלבד מערכת כדור הארץ והירח, מסלול הוהמן מהיר הוא יותר מעשי.
חללית מבצעת תמרון TLI כדי להתחיל מסלול מעבר אל הירח ממסלול חנייה נמוך סביב כדור הארץ.
תמרון ה-TLI, המבוצע על ידי הפעלת מנוע, מגביר את מהירות החללית ומשנה את מסלולה ממסלול לווייני נמוך למסלול אליפטי גבוה, עם אפוגיאה הקרובה לרדיוס מסלול הירח סביב כדור הארץ.
התמרון מתוזמן כך שהחללית תגיע לאפוגיאה בערך באותו זמן בו הירח מגיע לאותה נקודה במסלולו.
כאשר מגיעה החללית לאפוגיאה, היא נלכדת בשדה הכבידה של הירח ומבצעת יעף היפרבולי על פני הירח.
במידה ורוצים להכניס את החללית למסלול סביב הירח, על החללית לבצע הפעלת מנוע נוספת בעת ביצוע היעף, שתאט את מהירות החללית ותגרום לה ל"הילכד" סביב הירח.
במקרים מסוימים ניתן לתכנן תמרון TLI כך שהחללית תבצע "לופ" סביב הירח ותחזור לכדור הארץ.
מסלול זה נקרא "מסלול חזרה חופשית", והוא מאפשר לשלוח חללית להקיף את הירח ולחזור לכדור הארץ בעזרת בעירת מנוע יחידה (זאת שמוציאה אותה ממסלול כדור הארץ אל עבר הירח).
אפשרות מסלול החזרה החופשית מוסיפה משנה בטיחות למשימות מאוישות המשוגרות אל הירח.
מסלול זה אכן שימש את משימת אפולו 13 שנתקלה בקשיים במהלך טיסתה אל הירח באפריל 1970, והשתמשה במסלול החזרה החופשית על מנת לחזור לכדור הארץ.
החללית הראשונה שהשלימה בהצלחה תמרון TLI היא הגשושית הסובייטית לונה 1, ב-2 בינואר 1959. החללית המאוישת הראשונה שהשלימה את התמרון, ובכך הפכה לחללית המאוישת הראשונה שעזבה את שדה הכבידה של כדור הארץ, הייתה החללית אפולו 8 האמריקאית, ב-21 בדצמבר 1968.
הגשושית בראשית הגיעה לירח בצורה זו.
תמרה קלֵינגון היא שחקנית וקומיקאית ישראלית.
קלינגון נולדה בעיר קונוטופ שבאוקראינה וגדלה בעיר אומן עד לגיל שתים עשרה, שם למדה בבית ספר יהודי.
אמה של קלינגון התאבדה בשנת 1993 לאחר שסבלה ממחלה נפשית.
באותה שנה עלתה לישראל עם אביה והם התיישבו בעיר אשדוד.
היא למדה בבית ספר בכפר סילבר ליד אשקלון.
במקביל למדה בחוג ציור ושיחקה במשך חמש שנים בתיאטרון הנוער "יובנטה" של ד"ר מיכאל קיפניס, שם גמלה בליבה ההחלטה להיות שחקנית.
בגיל 16 השתתפה בתחרות של הקראת שני מונולוגים וריקוד שנערכה באשדוד וזכתה בפרס לאמנים צעירים.
קלינגון סיימה את לימודיה בסטודיו למשחק ניסן נתיב בשנת 2005. ביחד עם תשעה מחבריה לכיתה הם הקימו את אנסמבל ציפורלה.
קלינגון פעילה עד היום באנסמבל.
לתקופה ערכה את העמוד הקומי של ציפורלה בעיתון "העיר".
קלינגון מלמדת משחק במסגרת "ציפורלה", היא לימדה ב"עמותת עלם", לנוער בסיכון ומעבירה סדנאות ב"צופים ומלמדת במרכז לנוער "יהודה וישראל" של הרב מוטי גל.
במהלך לימודיה בניסן נתיב שיחקה בסדרה "אדומות" בערוץ הילדים ובתפקיד משני בסרט "אור" בבימויה של קרן ידעיה.
לקראת סוף לימודיה שיחקה בתפקיד מרכזי בסדרה "ילדי CCCP", היא גילמה את דמותה של סבטה, אשתו של הגיבור הראשי.
קלינגון שיחקה בסדרה "תיכון השיר שלנו" (2009).
שנה לאחר מכן שיחקה בסדרה "בלו נטלי" בתפקיד סוניה ובסדרה "שירות חדרים", בתפקיד ג'ני, בתה של שוורץ, שהשתחררה זה עתה מהכלא.
החל מ-2011 שיחקה במשך 8 עונות בסדרה "סברי מרנן" בערוץ 2 כאלין חסון, אשתו של מני חסון (קובי מאור).
שיחקה במחזה "כבר מזמן ויתרו עליה" בבימויה של נויה לנצט, במסגרת פסטיבל קריאה בבית ליסין.
בשנת 2014 שיחקה קלינגון בסרט "אפס ביחסי אנוש" בתפקיד אירנה.
בשנת 2019 שיחקה בסרט "המחשמלים" בתפקיד אנה, זמרת נכה בכיסא גלגלים.
בשנת 2025 שיחקה בסדרה "תחריר".
שידורי קשת בערוץ 2 רובי דואניאס 2010–2011, 2013 בלו נטלי סוניה נערת ליווי.
Yes Drama HD עודד לוטן 2009 תיכון השיר שלנו זיוה קוזניצוב, סגנית מנהלת של התיכון.
yes stars ישראלי שירלי שטרן שירות חדרים ג'ני.
ערוץ 2, רשת איתן ענר גירושים נפלאים סתיו.
Yes Drama HD עופר ויצמן, אורן שקדי 2007 אולי הפעם ויקי (ויקטוריה).
Yes stars ישראלי עופר ויצמן 2004 אדומות אירנה, תפקיד אורח.
ערוץ הילדים ליאורה קמינצקי, יובל גרנות
רובינס נולדה באודסה שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה).
למדה בבית הספר לבנות "מרגולית" בגוֹלטָה.
סיימה את לימודיה בסטודיו לדרמה הבימה במוסקבה.
תחילה פנתה אל הבימה בשנת 1917 בעקבות מודעה בעיתון היהודי-רוסי "ראזסוויט" עבור צעירים דוברי עברית השואפים ללמוד את תורת המשחק, רובינס התקבלה לתיאטרון, אך נאלצה מסיבות אישיות לעזוב ולחזור אל התיאטרון שוב בשנת 1920, השנה בה צורפה לקולטיב.
בשנת 1928 עלתה רובינס לארץ ישראל, ושיחקה בהבימה כ-50 שנה - לאורך כל תקופתה בתיאטרון, למעט בהצגות "גבירתי הנאוה בתיאטרון גיורא גודיק, בתפקיד גב' היגינס וב"הורים איומים" בתיאטרון דורות בתפקיד האם.
בשנת 1960 זכתה רובינס בפרס רמח"ל לאמנות הבמה מטעם עיריית תל אביב על תפקידה כאליס גלבואזייה, בהצגה מדמואזל.
בשנת 1980 זכתה בפרס "ורד הכסף".
בשנת 1976 פרסמה את הספר "בני דורי הגדולים", בו תיארה את חוויותיה עם גדולי הבמה הרוסית: קונסטנטין סטניסלבסקי, יבגני וכטנגוב, מיכאיל צ'כוב ווסבולוד מיירהולד (מיירחולד).
רובינס נישאה תחילה לסופר משה הררי (בלומברג), שנרצח בפרעות תרפ"ט, ולאחר מכן למנחם בנימיני (בירנצווייג) (1898-1959), שחקן תיאטרון הבימה משנת 1927.
רובינס נפטרה בגיל 86, לאחר מחלה ממושכת.
נקברה בבית העלמין נחלת יצחק.
לאחר מותה, בהתאם לצוואתה, העניקה הבימה פרס על שמה עבור השחקנית המצטיינת של השנה.
גיסתה ברוניה, אחותו של בנימיני, נישאה לעסקן הציוני, העיתונאי והסופר בנימין וסט.
בני דורי הגדולים, רמת גן: דפוס ביאליק, תשל"ו.
תמרה פיודורובנה מקרובה הייתה שחקנית קולנוע סובייטית.
היא זכתה פעמיים בפרס סטלין (1941, 1947) והוענק לה תואר האמן העממי של ברית המועצות (1950).
על פעילותה בתחום הקולנוע הוענקו לה מספר עיטורים וכן תואר גיבור העמל הסוציאליסטי בשנת 1982.
תמרה מקרובה נולדה בסנקט פטרבורג.
כבר בגיל 14 אספה ילדים מהסביבה והקימה תיאטרון ילדים.
בשנת 1924, לאחר סיום בית הספר, החלה מקרובה ללמוד משחק.
בבית הספר למשחק שבו למדה פגשה לראשונה את סרגיי גרסימוב.
בשנת 1927 היא החלה להצטלם בסרט, ובמהלך הצילומים פגשה שוב את גרסימוב והשניים נישאו.
ב-1936 הופיעה מקרובה בסרט "שבעת האמיצים", בבימוי בעלה.
בהמשך השתתפה בסרטים נוספים של גרסימוב.
בשנת 1941 זכתה בפרס ברית המועצות על השתתפותה בסרטו של בעלה, "המורה".
במהלך מלחמת העולם השנייה היה הזוג בלנינגרד הנצורה, ומקרובה התנדבה כחובשת וגם השתתפה בסרט על תושבי ומגיני העיר.
בשנת 1943 עזבו השניים את העיר, ובאותה שנה אימצה מקרובה את בן אחותה שהיה למעשה יתום, עקב מעצרה של אחותה.
למקרובה לא היו ילדים נוספים.
ב-1944 חזרו מקרובה וגרסימוב למוסקבה והחלו ללמד ב-VGIK.
רוב תלמידיהם מאותה תקופה השתתפו בסרט "המשמרת הצעירה" לפי ספרו של אלכסנדר פדייב.
ב-1946 השתתפה מקרובה בסרט "השבועה", עבורו זכתה בפרס ברית המועצות בפעם השנייה.
החל מסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 צמצמה מקרובה את השתתפותה בסרטים ולמעשה הצטלמה רק בסרטי בעלה.
ב-1984 השתתפה בפעם האחרונה בסרט של סרגיי גרסימוב, ששיחק את לב טולסטוי ומקרובה שיחקה את אשתו.
מקרובה הקדישה את רוב זמנה לעבודה ב-VGIK.
בשנת 1968 התמנתה לפרופסור של מוסד לימודים זה.
במהלך עבודתה ב-VGIK הובילה מקרובה יחד עם בעלה 10 קבוצות שחקנים.
בין תלמידיה היו שחקני ידועי שם בברית המועצות.
היא הייתה ידועה ביחסה החם לסטודנטים שלה וגם לאחר סיום הלימודים דאגה לתעסוקתם בתעשיית הקולנוע.
לאחר פטירת סרגיי גרסימוב בשנת 1985 ובמיוחד לאחר תחילת הפרסטרויקה השתנו חייה של מקרובה ובתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 הפסיקה ללמד.
בסוף שנת 1995 נהרג בנה המאומץ, אירוע שממנו לא התאוששה.
מקרובה נפטרה בינואר 1997 במוסקבה והוטמנה בבית העלמין נובודוויצ'יה ליד בעלה.
תַמַרֻּד , ובהגייה מצרית גם תַמַרּוֹד, היא תנועה שורשית מצרית המתנגדת לנשיא מצרים מוחמד מורסי, ששמה לעצמה מטרה לכפות על מורסי בחירות חוזרות על ידי איסוף של 15 מיליון חתימות עד ה-30 ביוני 2013 (היום בו מורסי הושבע לנשיאות מצרים).
חברי התנועה הצהירו על תמיכה במינוי נשיא בית המשפט העליון החוקתי, מאהר אל-בחיירי, להחליף זמנית את הנשיא מורסי אם זה האחרון יתפטר.
ב-19 באוגוסט 2013 הודיעה תנועת המרי כי בהשראת ההצלחה במצרים היא קוראת למהפכה נגד שלטון חמאס ברצועת עזה תחת השם "המרד נגד העושק בעזה".
תמרה דה למפיקה (בפולנית: Tamara Łempicka – תמרה למפיצקה; בצרפתית: Tamara de Lempicka; ) הייתה ציירת פולנייה בסגנון האר דקו שהיגרה לארצות הברית.
תמרה נולדה בשם מריה גורסקה (Maria Górska) למשפחה יהודית בעלת אמצעים.
אביה, בוריס, יהודי מרוסיה, היה עורך דין ואמה הייתה אשת חברה.
תמרה הייתה הבת האמצעית בין שני אחים.
למדה בפנימיה בעיר לוזאן שבשווייץ, ובילתה את החורף של שנת 1911 עם סבתה באיטליה ובצרפת, שם ראתה לראשונה יצירות אמנות של ציירים גדולים.
בשנת 1912 התגרשו הוריה, ואמה עברה להתגורר אצל דודתה העשירה בסנקט פטרבורג שברוסיה.
ב-1916 נישאה לתדיאוש למפיצקי (1888–1951), אותו הכירה באופרה בסנקט פטרבורג.
במהלך מהפכת אוקטובר נעצר בעלה בידי הכוחות הבולשביקים, ושוחרר רק לאחר מאמציה ולחצים מצד הקונסול השוודי.
לאחר מכן עזבו בני הזוג לקופנהגן ומשם ללונדון ולבסוף לפריז.
בפריז התקשו בני הזוג להתפרנס, ונאלצו למכור תכשיטים כדי להתקיים.
לזוג נולדה ילדה: קיזט (Kizette).
תדיאוש למפיצקי לא הצליח - או לא רצה - למצוא עבודה ראויה, ותמרה החלה לצייר.
סגנונה הייחודי התפתח במהירות, כשהוא מושפע מהקוביזם ומסגנונו של מוריס דני.
עד מהרה הפכה לציירת מפורסמת וציוריה נמכרו בהון רב.
ב-1928 הכירה את גבריאלה ד'אנונציו, שהפך גם למאהבה.
דה למפיקה השתלבה במהירות בחברה הבוהמיינית של פריז של שנות העשרים הסוערות.
היא הייתה ביסקסואלית, וקיימה קשרים עם גברים ונשים שנחשבו בשעתם כשערורייתיים (בין השאר קיימה יחסים עם קולט ואחרות).
דה למפיקה לא גידלה את בתה, ולרוב הייתה בפנימיות או אצל סבתה - אמה של תמרה.
אולם דה למפיקה ציירה סדרת ציורים מפורסמת של בתה, מהם עולה אהבתה הגדולה לבת.
ב-1929 הגיעה דה למפיקה לארצות הברית כדי להציג תערוכה בפיטסבורג, התערוכה הצליחה מאוד - אולם רווחיה אבדו בעקבות אירועי יום חמישי השחור.
לשפל הגדול היה השפעה מועטה על אורח חייה, והיא המשיכה בציור ובאורח חייה.
בשנות השלושים של המאה העשרים היא ציירה את אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד ואליסאבטה, נסיכת רומניה.
ב-1933 נסעה לשיקגו, שם עבדה יחד עם ג'ורג'יה אוקיף ווילם דה קונינג.
ב-1934 נישאה לברון ראול קופנר, לו הייתה פילגש תקופה ממושכת ושאשתו נפטרה שנה קודם לכן.
עצתה של דה למפיקה לבעלה החדש למכור את נכסיו במזרח אירופה ולהעביר את ההון לשווייץ הצילה את הונו הרב.
ב-1939 עברו בני הזוג ל"חופשה ממושכת" בארצות הברית.
הזוג התיישב בתחילה בבוורלי הילס, קליפורניה, שם רכשו אחוזת פאר.
דה למפיקה יצרה קשרים חברתיים עם שחקני קולנוע ומפורסמים אחרים, אולם לא ניהלה אורח חיים מתירני כבעבר וב-1943 הזוג עבר לניו יורק.
בעלה מת בעקבות התקף לב ב-3 במאי 1961, במהלך חזרתו מאירופה לארצות הברית, ודה למפיקה מכרה את מרבית נכסיה ויצאה למסע סביב העולם.
בסופו של טיול ארוך התיישבה ביוסטון, טקסס בסמוך לבתה שהתגוררה בעיר.
השתיים הסתכסכו, וב-1978 עברה תמרה לקוארנבקה שבמקסיקו.
לאחר שתערוכה שלה ב-1962 נכשלה, פרשה דה למפיקה מפעילות כאמנית.
קצינים רבים שהשתתפו בתמרונים מילאו בהמשך תפקידים ראשיים במלחמת העולם השנייה, בהם עומר בראדלי, מארק קלארק, דווייט אייזנהאואר, לזלי מקנייר וג'ורג' פטון.
כשגרמניה הנאצית פלשה לפולין בשנת 1939 ומלחמת העולם השנייה החלה, היה צבא ארצות הברית מורכב ברובו מרגלים שנעזרו בכוחות ארטילריה, הנדסה ופרשים ומכוחות מנהלה (לוגיסטיקה וכדומה).
צבא ארצות הברית היה קטן יותר מאשר רוב צבאות אירופה, ומספר קטן של יחידות היו ממונעות או ממוכנות.
בעקבות פריצת המלחמה, התעורר הצורך בהנעת תהליכי מודרניזציה של הצבא וכן נדרשו אימונים בקנה מידה גדול, שיבחנו את כל ההיבטים של גיוס כוחות אזרחיים גדולים ובלתי מאומנים.
הגנרלים לזלי, מקנייר ומארק קלארק בחרו שטחים גדולים לא מיושבים בלואיזיאנה בשביל לבצע בהם את תמרוני הענק.
קרוב ל-400,000 חיילים חולקו לשני צבאות שווים בגודלם, של שתי מדינות דמיוניות: קוטמק (Kotmk), שצבאה נקרא "הצבא האדום"; ואלמאט (Almat), שצבאה נקרא "הצבא הכחול".
הכוחות אורגנו לסך כולל של 19 דיוויזיות.
כיוון שהצבא טרם היה מאורגן מבחינה לוגיסטית ולא היו במלאי מספיק כלי נשק לכל החיילים שגויסו, השתמשו החיילים בחפצים שונים על מנת לדמות כלי נשק.
למשל, קרשי עץ דימו רובי צלפים, ארובות תנורים דימו מרגמות ומשאיות דימו טנקים.
מאוגוסט ועד לספטמבר 1941 נלחמו הצבאות ביניהם בשטח של 8,800 קמ"ר בלואיזיאנה.
השטח השתרע מנהר סבין במערב לנהר קלקאסיו במזרח וצפונה עד לנהר האדום.
עומר בראדלי אמר לאחר מכן שלואיזיאנה קיבלה את החיילים בזרועות פתוחות; חלק מהחיילים אף ישנו בבתי התושבים.
בראדלי הוסיף ואמר כי בתי התושבים הללו היו לעיתים כה עמוסים בחיילים עד כי בקושי היה ניתן ללכת בבית.
מנגד, דיווח בראדלי על חיילים שנהגו בגסות רוח כלפי התושבים, הרסו שדות והשחיתו יבול בעבור מנות מזון נוספות.
אך ככלל ניתן לומר שבין החיילים ותושבי לואיזיאנה שררו יחסים טובים במהלך התמרונים.
בתמרונים מתו 26 חיילים, רובם מטביעה בנהר הסבין או מתאונות דרכים.
דווח כי חייל אחד מת מפגיעת ברק, וכי חייל נוסף מת כתוצאה מהתקף לב בגיל 24.
דוקטרינת הלחימה של צבא ארצות הברית הייתה מבוססת על שני רעיונות: מסה של הכוחות וניידות הכוחות.
בתקופה שלפני מלחמת האזרחים האמריקנית היה הצבא בנוי במתכונת משטרתית והיה מבוסס על יכולת גבוהה של ניידות.
לעומתו, צבא האיחוד, שניצח במלחמת האזרחים, התבסס במתקפותיו על ריכוז מסת כוחות.
שתי שיטות אלו עיצבו את דוקטרינת הלחימה של צבא ארצות הברית בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה המשוריינת הראשונה של צבא ארצות הברית, שנבנתה מרגימנט הפרשים השביעי, בחנה בתמרונים את היכולות של יחידה ממוכנת לנוע למרחקים ארוכים, לתחזק את הכלים ואת החיילים בתנאי מלחמה ולהתמודד עם בעיות מבצעיות וטקטיות.
בעקבות ניסיון ראשוני זה בתמרוני לואיזיאנה, הוקמו עוד 16 דיוויזיות משוריינות בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
דוקטרינת ההגנה של צבא ארצות הברית התגבשה מתוך האתגר המיידי שניצב בפניו באותה נקודת זמן: להביס את טקטיקת הבליצקריג הגרמנית שנחלה ניצחונות גדולים בזירוץ הקרב של אירופה; הצבא נדרש לדעת להתמודד עם מספרים גדולים של טנקים גרמניים התוקפים אותו בחזיתות צרות יחסית.
לאור זאת, בחרו האמריקאים להתבסס על דוקטרינה של שימוש במשחיתי טנקים קלים וזריזים, שיוכלו לאגף את הטנקים הגרמנים באמצעות כושר תמרון עדיף, ולהשמידם באמצעות כוח אש כבד.
בהתאם לדוקטרינה שפותחה, נדרשו משחיתי הטנקים האמריקאים להיות מהירים, בעלי כושר תמרון גבוה ולשאת חימוש כבד נגד טנקים.
בתמרוני לואיזיאנה נבחנה פעולתם של משחיתי הטנקים, וניתן היה לראות כי תותחים נגד טנקים שהיו בשימוש של הרגלים, הצליחו להשמיד כמות גדולה בהרבה של טנקים של ה"אויב" מאשר הצליחו אלו של משחיתי הטנקים.
אך למרות זאת, המסקנה שהוסקה מהתמרונים הייתה שיש לאגד את משחיתי הטנקים ביחידות ייעודיות - גדודי משחיתי טנקים.
בפועל, למעט קרב הארדנים, לא התרחשו כמעט מתקפות שהתבססו על דוקטרינה זו, ולאורך המלחמה רק גדוד משחיתי טנקים אחד באמת נלחם בהתאם לדוקטרינה.
גדודי משחיתי הטנקים פורקו מייד עם תום המלחמה, והשימוש בנשק נגד טנקים הועבר רשמית ליחידות הרגלים, ההנדסה והשריון.
בנוסף, בתמרונים נבחן לראשונה מערך מנות הקרב של הצבא בקנה מידה גדול, ומנת הקרב C שזה עתה פותחה נבדקה באופן נסיוני.
כתוצאה מהצלחתה בתמרונים, נכנסה מנת הקרב C למערך המזון של הצבא, וסופקה ליחידות הקרקע במרבית מלחמת העולם השנייה.
תמרה כהן (1926 - אפריל 1959), המכונה "הנערה מטבחה", הייתה מייסדת משק חקלאי באזור טבחה שלחוף הכנרת.
נולדה בפתח תקווה, בתם היחידה של בן ציון ופירה-אסתר (איזנבט) כהן.
סבה מצד אימה היה רופא העיניים ד"ר יעקב הללי איזנבט, וסבה מצד אביה היה ד"ר אליהו כהן, רופא ועד המושבה.
בגיל 13 נפרדו הוריה, וכהן המשיכה לחיות עם אימה, השתים נדדו מעיר לעיר ומבית-ספר לבית-ספר, עד שמסיבות כלכליות עברה לפנימייה של קולג' קתולי בירושלים.
תמרה לחמה במלחמת העצמאות (את זכרונותיה מאותה תקופה סיכמה בספר בשם "היה היה", שלא פורסם).
לאחר המלחמה, חרף חלומה ללמוד באוניברסיטת קולומביה, עבדה כפקידה בבנק אנגלו-פלשתינה.
בגיל 25 (יש מקורות הטוענים שבגיל 20) עזבה את עבודתה בבנק ואת מגוריה בתל אביב (בבית האחרון ברחוב הירקון דאז) ועברה אל טבחה שעל חוף הכנרת, אזור אותו הכירה עקב קשריו של אביה, אשר חכר ועיבד אדמות חקלאיות באזור.
בתחילה גרה בביתם של משפחת אבו שקארה, אשר נשק למי האגם.
לאחר מאבק בירוקרטי ארוך עם הסוכנות, המחלקה להתיישבות, הממשל הצבאי והכנסייה, חתמה תמרה על חוזה חכירה על שטח אדמה סמוך לכנסיית הלחם והדגים – ארבעים דונם וחצר גדולה משטח הכנסייה וכן שדה מרעה בן 1800 דונם.
בתחילה ניסתה לגדל עגבניות, אך כשאלה לא הצליחו, עברה לגידול עדרי צאן.
לצורך כך, משכה תמרה מהכפר מע'אר משפחה ערבית בת שמונה נפשות והעסיקה אותה בתנאי אריסות, תוך שהיא מתגוררת איתם וישנה על רצפת בית בזלת נטוש בשטח שחכרה מהכנסייה.
תוך שנה הכיל המשק 20 דונם גידולי חיטה, 80 תרנגולי הודו, 70 תרנגולות, 52 כבשים, 50 ברווזים, פרה ועגל וזוג ברבורים.
בהמשך גידלה גם עדר חזירים, אך לאחר ביקורת של משרד הבריאות, נקנסה על כך שפעלה ללא רישיון ולא שמרה על תנאים סניטריים.
עם השנים הפכה תמרה לדמות מוכרת באזור.
משה דיין, באותה העת היה אלוף פיקוד הצפון, עזר לה והתעניין איך מצליח גידול העגבניות שלה.
הקאדי של נצרת הזמין אותה לארוחות ערב ולשיחות על דת ופוליטיקה.
סוחרים היו מגיעים לקנות צאן ממשקה, ולהתייעץ איתה לגבי קניית בקר.
תמרה חלמה על בניית בית גדול לשפת הכנרת.
לצורך כך קנתה חלקת אדמה במושבה מגדל וביקשה מבן כיתתה, האדריכל נחום זולוטוב, לתכנן לה בית בעל עשרה חדרים לפחות, עם חדר עבודה הצופה אל הכנרת.
בדירתה בתל אביב אגרה תמרה ריהוט מפואר, כולל מערכת כלי בדולח ל-24 אנשים.
בגיל 32 אובחנה כחולה בסרטן הקיבה, ונאלצה לחזור לגור בתל אביב לצורך טיפולים.
שנה לאחר מכן, בגיל 33, נפטרה.
היא נקברה בבית העלמין קריית שאול.
על קברה הונחה אבן בזלת מהגליל שעליה הכתובת "תמרה כהן - הנערה מטבחה".
לאחר פטירתה ובמלאת שנה לפטירתה פורסמו בעיתונות הספדים תחת הכותרת "הנערה מטבחה" ו"אגדה ושמה תמרה".
פירה-אסתר כהן, אימה של תמרה, החליטה להתמודד עם אובדן בתה בכך שתגשים את חלומה של תמרה ותקים בית באזור בו חיה ועבדה.
לצורך כך נעזרה באדריכל נחום זולוטוב, אשר תכנן עבורה את המבנה.
אברהם הרצפלד, איש תנועת העבודה, גייס אישור ממינהל מקרקעי ישראל לבניה של בית צפון-מזרחית לכנסיית הלחם והדגים, ואף לטעת מקום כרם זיתים.
הבית שתוכנן היה צנוע יותר מחלומה של תמרה, וכלל חדר אחד גדול וחדר רחצה, וקירותיו היו צבועים תכלת.
הבית, אשר נבנה מכספים שאימה של תמרה אספה וחסכה בעמל רב בעבודתה במברקה בתל אביב ומהלוואות שלקחה, הושלם בתחילת שנות השישים.
פירה-אסתר מילאה את הבית ברהיטים העתיקים, התמונות ומאות הספרים שאגרה יחד עם בתה, וחילקה את זמנה בין הבית בטבחה לביתה בתל אביב, נוסעת באוטובוס לטבריה עם כלבה "מרלון", קונה מצרכים לחודש, נוסעת במונית אל הבית בטבחה ולא יוצאת ממנו במהלך החודש, חיה בבדידות רבה ולבושה תמיד בשחור.
בבוקר קיצי בספטמבר 1982 נמצאה פירה-אסתר ללא רוח חיים על ידי עובד תחזוקה של כנסיית הר האושר הסמוכה, כאשר היא שרועה על הספה בביתה וספר בידיה.
היא נקברה סמוך לבתה, וגם על קברה הוצבה אבן בזלת.
עם פטירתה של פירה-אסתר, חזר השטח עליו עומד הבית לרשות מינהל מקרקעי ישראל, חפצי הבית נאספו על ידי בני משפחתה, והבית נעזב.
תמרה ריקמן (נולדה ב-1934) היא אמנית רב-תחומית היוצרת במדיומים רבים, כלת פרסי אמנות שפסליה מוצגים בארץ ובעולם, ציירת ספרי שירה וילדים, ומרצה לאמנות ולתולדות האמנות.
ריקמן נולדה ב-1934 בוורשה ועלתה לתל אביב ב-1935. אביה, ממנו התייתמה בהיותה בת עשר, היה חלוץ, חבר בגורדוניה, בקיבוץ עין חרוד, ובגדוד העבודה.
בעת שירותה הצבאי למדה במשך שנה שיעורי ערב אדריכלות בטכניון, ולאחר מכן למדה שנה בסמינר אורנים - המכללה האקדמית לחינוך, אצל דב פייגין ופרלי פלציג.
ב-1954 נסעה לניו יורק ולמדה בבית הספר החדש למחקר חברתי, וב-1958–1962 המשיכה בלימודיה בבית הספר של המוזאון לאומנויות יפות בבוסטון , שם הושפעה בעיקר מהרולד טוביש.
היא נישאה ללו כהן, פסל אמריקאי, עמו נסעה לרומא והשתלמה ביציקות ברונזה.
ב-1963 המשיכה את לימודיה בפריז, באקדמיה לאמנויות דקורטיביות (École des Arts Décoratifs), בפיסול ובהדפס.
ב-1964 שבה לישראל עם כהן שלא מצא בה את מקומו, חזר לארצות הברית, ונישואיהם הסתיימו.
בשנים 1974–1976 עבדה בבית הספר לאמנות, אוקספורד, וב-1979–1980 הייתה אמנית אורחת באוניברסיטת סטנפורד, קליפורניה.
בין השנים 1966–1989 התגוררה בשכונת אבו תור בירושלים.
מאז מתגוררת ופועלת בתל אביב-יפו.
בראשית עבודתה יצרה ריקמן תחריטים, במכבש שקיבלה מנחום גוטמן, ופיסלה.
ב-1965 הציגה תערוכת פיסול ראשונה בגלריה דוגית בתל אביב, ובהמשך הציגה תחריטים בבית האמנים בירושלים.
ב-1967 הציגה בגלריה רינה של ברטה אורדנג, באצירת יונה פישר.
לאורך השנים יצרה במדיומים שונים, ובטכניקות שונות, מעבודות על נייר ועד וידאו, והיא מציגה תערוכות ברציפות עד לימים אלה.
ריקמן מציירת בספרי שירה וגם ספרי ילדים, המפורסם שבהם "מיץ פטל", והיא רואה בעבודתה זו ציור ולא איור.
עבודותיה המוקדמות נשאו אופי פיגורטיבי, והתחריטים היו נרטיביים, אך משנות השבעים עברה עבודתה צמצום מבחינה גרפית.
פסליה ביטאו אסתטיקה מינימליסטית, צורות מוגדרות ובחומרים תעשייתיים.
בשנות השמונים החלה ליצור גם במדיום הציור.
רבות מעבודותיה מתייחסות לנוף או מרחבים אנושיים שצומצמו למערכת צורנית-קווית.
אמנותה של ריקמן מתייחסת לתולדות האמנות ולא להיסטוריה או מסורת יהודית וישראלית.
לדברי טלי תמיר הציור של ריקמן הוא "מודרניסטי מובהק, ציור המודע לערכיו המופשטים, דוחה עקרונית כל תוכן מילולי או ספרותי, נשמר מכל גאות רגשית, או פאתוס".
לאורך עשרות שנים מתקיים שיח על עבודתה עם ליליאן קלאפיש איתה היא חולקת מילון מקצועי דומה.
ריקמן לימדה פיסול ותחריט במוזיאון ישראל ובבצלאל ירושלים; לימדה תולדות האומנות ואומנות מעשית בבית הספר הניסויי הראשון בירושלים במשך 23 שנים, וכן במכללת דוד ילין, ירושלים; לימדה ציור בבית הספר לאמנות קלישר, תל אביב; לימדה תולדות האמנות בקמרה אובסקורה, ירושלים, ובסמינר הקיבוצים, תל אביב.
תמרה ריקמן, אוצר: יונה פישר, גלריה רינה של ברטה אורדנג, 1967.
תמרה ריקמן, שניים או שלושה ממדים, גלריה גורדון, תל אביב, 1979.
תמרה ריקמן: החוף המכושף, מוזיאון ישראל, ירושלים,1987.
טרנזיט ברלין, אוקטובר - נובמבר, 1988, ולאחר מכן בגלריה ומועדון אמנות - בוגרשוב 60, תל אביב, 1989.
עבודות חדשות - סדרת החסקה, גבעון - גלריה לאמנות, תל אביב, 1991.
תמרה ריקמן - מלאכים, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, 1993.
תמרה ריקמן, ליאת קפלן - משולשים, אוצרת: טלי תמיר.
תמרה ריקמן, עבודות שלא עשיתי, אוצרת: רותי אופק, המוזיאון הפתוח תפן, 2011.
סודות מן החדר: הדפסים מאוסף המחלקה לרישום והדפס, תמרה ריקמן: מנחת אביב לינוסה, אוצרת: דלית מתתיהו מוזיאון תל אביב, 2012, אלבום בהוצאת לושי אמנות ופרויקטים.
תמרה ריקמן: צורה ודיאלוג, אטליה שמי, קיבוץ כברי, 2013.
תמרה ריקמן, Notlike, אוצרת: טלי תמיר, גלריה רו-ארט, 2014.
תמרה ריקמן, אובייקטים נשכחים, גלריה ברבור, 2016.
תמרה ריקמן, נעה רז מלמד, מיה מוצ'בסקי פרנס, בעיקר לבן, גלריה חנינא, מקום לאמנות עכשווית, מרץ 2017.
כרמי, תמרה ריקמן, תביעה, מהדורה ממוספרת בהוצאת תרשיש 1967.
חיה שנהב, מיץ פטל, ציורים - תמרה ריקמן, עם עובד, 1970.
ריקמן תמרה, 12 תצריבים ל-12 שירים מאת דן פגיס, סדנת ההדפס, 1989.
ליאת קפלן, תמרה ריקמן, משולשים.
נורית זרחי, שלושה אגסים וחד-קרן, ציורים: תמרה ריקמן.
תמרה ריקמן, עבודות שלא עשיתי, עם עובד, המוזיאון הפתוח, גן התעשייה תפן, 2011.
1955 - פרס ראשון בתחרות מלגות, בית הספר החדש למחקר חברתי, ניו יורק, ארצות הברית
1975 - פרס ירושלים לפיסול ולציור, עיריית ירושלים
1985 - פרס בנק דיסקונט לישראל לאמן ישראלי, מוזיאון ישראל, ירושלים
1989 - מלגה, קרן תרבות אמריקה-ישראל
1992 - פרס לציור ולפיסול על-שם נחום גוטמן, ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל
1993 - פרס משרד החינוך התרבות והספורט
2014 - פרס ע"ש אריק איינשטיין לאמנים ותיקים, בקטגוריית האמנות הפלסטית
תמרה אויניק (בספרדית: Tamara Oynick; נולדה ב-28 במרץ 1953) היא שחיינית מקסיקנית-יהודייה לשעבר, אלופת המכביה השמינית (1969), אלופה ושיאנית מקסיקו שייצגה את מדינתה במשחקים האולימפיים (מקסיקו סיטי 1968).
אויניק נולדה גדלה במקסיקו סיטי.
בתחרויות השחייה של המכביה השביעית שנערכו בבריכת גלית ביד אליהו, באוגוסט 1965 זכתה אויניק במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:06.1 דקות, אחרי שלומית ניר שקבעה שיא ישראלי חדש של 3:02.3 דקות ולפני ר.
במשחקי מרכז אמריקה והקריביים שנערכו בסן חואן שבפוארטו ריקו בשנת 1966 זכתה אויניק ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בוויניפג, קנדה בשנת 1967 סיימה אויניק במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:58.5 דקות.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) סיימה אויניק במקום 11 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:52.4 דקות, במקום 26 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:22.7 דקות, במקום 15 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:48.4 דקות ובמקום 13 במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:51.0 דקות.
בתחרויות השחייה של המכביה השמינית שנערכו בבריכת גלי גיל, רמת גן לעיני אלפי צופים, בסוף יולי 1969 זכתה אויניק ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:46.6 דקות.
תמרה טודבסקה (במקדונית: Tamara Todevska; נולדה ב-1 ביוני 1985), ידועה בשמה הפרטי בלבד - תמרה, היא זמרת פופ ממקדוניה הצפונית.
לטודבסקה היסטוריה ארוכה בתחרות האירוויזיון, היא ייצגה את מקדוניה באירוויזיון בשנים: 2004 (כזמרת ליווי), 2008 (כזמרת מובילה), 2014 (כזמרת ליווי) וייצגה אותה פעם נוספת באירוויזיון 2019 בתל אביב, ישראל עם השיר "Proud".
טודבסקה נולדה בסקופיה, היא גדלה במשפחה מוזיקלית.
אביה הוא פרופסור למוזיקה ואמה היא זמרת אופרה סרבית מבוסניה.
אחותה הגדולה היא טיאנה דאפצ'ביק שייצגה את מקדוניה באירוויזיון 2014 כזמרת מובילה.
ב-27 ביוני 2015 נישאה טודבסקה לכדורסלן העבר אלכסנדר דימיטרובסקי ששיחק בנבחרת מקדוניה הצפונית בכדורסל.
2019 - "Proud" (השיר שייצג את מקדוניה הצפונית באירוויזיון 2019)
תמרוני לאופולד (מכונה גם נקיטות לאופולד) הם שיטות מקובלות ונפוצות ביילוד, שמסייעות לאמוד את מיקומו ואת תנוחתו של העובר בתוך רחם האם.
התמרונים מאפשרים גם להעריך את משקל העובר.
תמרוני לאופולד הם מדויקים יותר כאשר האישה בהריון מתקדם .
התמרונים נקראו על שם הגניקולוג הגרמני כריסטיאן גרהארד לאופולד.
תמרוני לאופולד מורכבים מארבע פעולות, שכל אחת תורמת לקביעת מיקום העובר.
פעולות אלו חשובות ביילוד, מכיוון שבאמצעות המידע שהן מספקות אודות מיקום ומנח העובר, בנוסף להערכות נוספות של המיילד, הן יכולות להצביע האם בלידה יהיו מעורבים סיבוכים או האם יידרש ניתוח קיסרי.
יכולת וניסיון הבודק בביצוע התמרונים הם גורם עיקרי בווידוא מיקום נכון לעובר.
לחלופין, ניתן להבין את מיקום העובר על ידי אולטרסאונד המבוצע על ידי רופא או טכנאי אולטרסאונד.
קלינאי מנוסה לרוב יוכל להעריך את משקל העובר ברמת דיוק דומה לזו שתהיה אפשרית דרך דימות באולטרסאונד .
שימוש בתמרוני לאופולד לקביעת מיקום העובר הוא מוגבל במקרים של לידה חטופה, מכיוון שהוא דורש קלינאי המנוסה בתמרונים.
השימוש בתמרון יהיה מורכב גם במהלך התכווצות רחמית .
תמרוני לאופולד הם קשים יותר לביצוע בנשים הסובלות מהשמנת יתר ובנשים עם ריבוי מי שפיר.
למרות זאת, הערכת משקל היילוד דרך תמרוני לאופולד בנשים הסובלות מהשמנת יתר היא מהימנה באותה המידה .
על הגורם המטפל לדאוג שלאישה היולדת נוח ושהיא רגועה, אחרת המישוש עלול לגרום לחוסר נוחות אצלה.
על מנת לדאוג לכך, יש לוודא שהאישה רוקנה את שלפוחית השתן שלה לפני ביצוע התמרונים.
אם היא לא רוקנה את מימיה ולא מוסגלת לכך בעצמה, ייתכן שתידרש הכנסת צנתר.
על האישה היולדת לשכב על גבה כשכתפיה ורגליה מוגבהות מעט, ועליה לחשוף את בטנה.
ועל מנת למנוע חוסר נוחות, מומלץ שהמיילד יחמם את ידיו טרם המישוש.
תמרוני לאופולד מיועדות לביצוע על ידי אנשי מקצוע, לאחר שקיבלו את ההכשרה המתאימה לביצועם.
כאשר מבצעים את התמרונים בבית לצורכי הסברה, על מבצע הפעולות להשתדל להפריע לעובר מעט ככל הניתן.
הממצאים אינם אבחנתיים באופן מלא ולכן יכול להיות צורך באולטרה-סאונד בשביל להחליט באופן סופי מהו מיקום העובר.
כשפני המיילד מול האישה היולדת, הוא ממשש את בטנה העליונה עם שתי ידיו.
הרופא המיילד יוכל לעיתים קרובות לאמוד את גודל, צורה, וגמישות המבנה העוברי שהוא מרגיש.
ראש העובר עגול, מוצק וזז בחופשיות יחסית לגוף.
ישבן העובר הוא רך וסימטרי.
כתפיו וגפיו של העובר הם קשים וקטנים, אך בניגוד לראש, הם זזים יחד עם תנועת הגוף.
לאחר מישוש הבטן העליונה וזיהוי צורת העובר, על מבצע התמרונים לזהות את מיקום גב העובר.
בעוד שהוא פונה אל האישה, הוא ממשש את בטנה עם כף היד תוך שילוב של לחץ עדין ועמוק.
ראשית, יד ימין נשארת במקומה בצד אחד של הבטן בעוד יד שמאל ממששת את צד ימין של רחם האישה.
לאחר מכן, שלב זה מבוצע שוב עם היד והצד השני.
גב העובר יורגש כחלק וקשיח בעוד שהגפיים יורגשו כמו בליטות ואי סדירויות קטנות.
גב העובר ירגיש מחובר לצורה שהורגשה בבטן העליונה ולצורה שהורגשה בבטן התחתונה.
התמרון השלישי: אחיזת אגן שניונית
בתמרון השלישי על הרופא לזהות איזה חלק עוברי נמצא מעל מפרץ האגן של היולדת או בבטן התחתונה שלה.
המיילד אוחז בבטן התחתונה, מעל התחק , עם האגודל ואצבעות יד ימין.
תמרון זה צריך לתת את האינפורמציה המשלימה לתמרון הראשון ולאשר אותו.
החלק המורגש הוא החלק שיצא, ככל הנראה, ראשון בלידה וגינלית.
אחיזת פאוליק לא נוחה ליולדת ומשום כך נחשבת כלא מומלצת.
עם זאת, יש מיילדים שעדיין שמשתמשים בה.
התמרון הרביעי: אחיזת אגן ראשונית
המיילד עומד מול רגלי האישה, בניסיון לזהות את מצח העובר.
המיילד משתמש באצבעות של שתי ידיו כדי לממש בעדינות את צידי הרחם לכיוון האגן.
הצד בו יש את ההתנגדות הרבה ביותר הוא הצד שבו ימצא מצח העובר.
אם ראש העובר מכופף היטב, הוא אמור להיות בצד המנוגד לגב העובר.
אם ראש העובר אינו מכופף, נחוש את עצם העורף בצד של גב העובר.
תמרהינדי הוא משקה מתוק, הנפוץ בעיקר ברחבי אמריקה הלטינית.
בארץ ישראל המנדטורית נמכר כמשקה רחוב על ידי רוכלים ערבים.
המשקה עשוי מפרות עץ התמרהינדי.
לאחר שמרתיחים את הפרי ומוציאים ממנו את הזרעים, הפרי הופך לנוזלי, ומוסיפים לו סוכר.
המשקה נמכר בעיקר בדוכנים ובעגלות מזון וטאקו במקסיקו ובמסעדות במרכז אמריקה ובדרומה.
בארצות הברית נפוץ המשקה יותר כמשקה מוגז, כשהחברה הראשונה שהחלה למכור אותו בצורה כזו הייתה חברת המשקאות "Jarritos" .
תמרה מסל (ילידת 1965) היא אמנית ישראלית, שהצילום הוא המדיום המרכזי בעבודתה.
מסל נולדה ב-1965 בבואנוס איירס בארגנטינה, ועלתה לישראל בשנת 1972. בין השנים 1987–1993 למדה אמנות באקדמיה לאמנות ולעיצוב בצלאל.
העבודות של מסל עוסקות בעיקרן ביחסים עם מדיום הצילום ובניסיון למתוח את גבולות הצילום ולאתגר אותו.
מסל עוסקת גם ביחסים עם האובייקט, בפני השטח שלו ובאופן שבו הוא מופיע בצילום.
עבודותיה חושפות את הפער בין האובייקט הנייטרלי והטבעי כפי שהוא נתפס בעדשת המצלמה, אל מול האופן בו החברה תופסת אותו.
מבחינה אסתטית עבודותיה של מסל מינימליסטיות ואף נזיריות.
בעבודותיה מסל בוחנת אובייקטים שונים ומגוונים אל מול עדשת המצלמה: מכוס חלב שנשפך, כלי חשמל במרחב הביתי, נעלי זהב, ועד הגוף המפורק.
כמו כן, מסל עוסקת בעבודותיה בנושאים של פמיניזם ומגדר.
תערוכת היחיד הראשונה של מסל הוצגה בקיץ 1994, כשנה לאחר סיום לימודיה, בגלריה בברוכוב בתל אביב.
בתערוכה שאצרה אילנה טננבאום הציגה מסל מספר עבודות שבהם הופיע דימוי של ספר לצד נוכחות של גוף נשי מקוטע.
בצילום "תחתונים" (1993) נחתך הגוף מקו המותן ועד הירכיים, כשהצילום מספק לצופה הצצה אל קו המפשעה של המצולמת.
גם בצילום "חצאית" (1994) שכמו מפתה להציץ ולשלוח מבט אל מתחת לבגד, נוכח אותו מבט ארוטי.
בצילומים של מסל הגוף מפורק ומוצג כאובייקט, מסל אף סיפרה כי מה שעניין אותה הוא "להשתמש בגוף כמו כלי, כמו חפץ" ושהיא מתייחסת לגוף באותו אופן שהיא מתייחסת לצלחות מרק.
בנוסף, צילומיה של מסל עוסקים גם במעשה הצילום עצמו, ובפוטנציאל שלו לחשוף את הפער בין הנוכחות הפיזית של האובייקט המצולם, ובין האופן שבו הוא נתפס בחברה.
בשנת 2011 הציגה מסל את התערוכה "מופע" במוזיאון הפתוח לצילום בגן התעשייה חיפה.
בתערוכה, באוצרותה של נעמה חייקין, הוצגה מניפה רחבה של עבודות: מצילומים מוקדמים יותר של מסל משנות ה-90 ועד עבודות מאוחרות יותר.
סדרה נוספת שהוצגה בתערוכה היא הסדרה "אובייקט" שכוללת בין היתר צילומים מוקדמים של צלחות מרק בשני מצבים- ריק ומלא, צילום של הגוף הנחתך כאובייקט ("תחתונים", "חצאית" ו"גרביים"), וכן צילום מאוחר של טוסטר אובן.
בסדרות אלה מסל מאתגרת הן את היבטיו החומריים של הצילום, והן שאלות פילוסופיות הנוגעות למדיום כמו תנועה ופני שטח.
בשנת 2019 הציגה מסל את התערוכה "התנור" בגלריה עודד שתיל בתל אביב.
אחת מהעבודות המרכזיות בתערוכה, שגם העניקה לתערוכה את שמה, היא סדרת צילומים שבמרכזה תנור סלילים חשמלי.
בצילומים רגליה של האמנית חולפות על פני התנור שמאיר ומחמם אותן.
בחשיפה ארוכה יוצרת מסל את התנועה המסתורית שבצילום: רגליים חצי שקופות שמופיעות כמו רוח רפאים, הולכות ומתמזגות אל תוך התנור.
כחלק מהעיסוק של מסל בפילוסופיה, מסל קושרת את דימוי התנור ל"הגיונות הפילוסופיה הראשונית" של דקארט שמדמיין את עצמו יושב ומתחמם לצד התנור.
בעזרת ההקשר הפילוסופי מסל מעלה שאלות על ממשות: האם התנור באמת מחמם?
עבודה נוספת שהוצגה בתערוכה היא צילום של אוגר מת ששולב בטכניקה של פוטומונטאג' עם חלב נשפך, בצילום הזה מותחת מסל את גבולותיו של המדיום, ובאמצעות חיתוך והדבקה יוצרת דימוי חדש.
תמה נוספת בתערוכה היא המושג "קופסה שחורה".
בצמד צילומים של קופסת אריזה ריקה, מתכתבת מסל עם המושג "קופסה שחורה" ועם הריבוע השחור המפורסם של מלביץ'.
בצילומים הללו מסל מאתגרת את המדיום, לצד מונטאג' שנוצר מכמה צילומים היא מייצרת העתק שנעשה בהדפסה זולה, בכך מעלה שאלות על היחסים בין העתק ומקור.
1987–1989 – לימודי אדריכלות, מכללת "הסביבה" סדנא לעיצוב ואדריכלות של האדריכל אליעזר פרנקל.
1989–1993 – בוגרת B.F.A בהצטיינות, המחלקה לאמנות, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב.
2021 – מוסמכת M.A בהצטיינות, החוג לפילוסופיה אוניברסיטת תל אביב.
1992 - מלגת קרן תרבות אמריקה ישראל
1993 - מלגת קרן תרבות אמריקה ישראל
1993 - פרס הצטיינות ע"ש מארי פישר, המחלקה לאמנות, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
2001 - פרס עידוד היצירה, משרד המדע, התרבות והספורט
1994 – "תמרה מסל", הסטודיו בבורוכוב, הגלריה, תל אביב
1996 – "עבודות", נגא, גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב
2000 – "הדובה הגדולה", נגא, גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב
2004 – "עבודות 1992-2000", האקדמיה לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה ע"ש נרי בלומפילד, חיפה
2008 – "שיחה עם פרופ' רפי קרסו", מוסררה, בית הספר לצילום, ירושלים
2010 – " Old Fashioned" - שלוש תערוכות יחיד: תמרה מסל, חגית אונמני רובינשטיין, יואב אפרתי, גלריה חנינא, תל אביב
2011 – "מופע", המוזיאון הפתוח לצילום, גן התעשייה תל-חי
תמרוני חילוץ אדם בים מיועדים להצלתו של אדם שנפל מעל הסיפון לים.
תמרון כלי שיט עבור חילוץ אדם שנפל מעבר לדופן, מיושם מיד לאחר שנודע על אדם שנעלם אל תוך הים.
כדי להביא ולקרב כלי שיט למיקומו של האדם שנפל, יש לבצע את אחד התמרונים המתוארים להלן: פניית אנדרסון (או פנייה בודדת), פנייה המהירה (הידועה גם בתור פניית ה- Q או פניית בצורת הסיפרה שמונה), סיבוב ויליאמסון, ופניית שרנוב.
בחירת התמרון תלויה בגורמים הבאים:
האם האדם בים נראה ברגע הנפילה מהסיפון או שהיעדרותו מתבררת רק בשלב מאוחר יותר של הנפילה לים, כלומר ישנו עיכוב מעת הנפילה.
האם הספינה משתמשת במנועים או משתמשת במפרשים.
המרחב הפנוי לתמרון כלי השיט.
בכל תרחיש של נפילת אדם מהסיפון, יש לגשת אל הנופל עם כלי השיט במורד הרוח של עמדת האדם בים, כאשר הכלי נע במעלה הרוח.
תרגול תמרוני החילוץ הוא כחלק מתרגילים שוטפים של צוותי ספינות צי הסוחר כדרישה של אמנת SOLAS בטיחות השייט בים.
סיבוב ויליאמסון, מתאים ביותר בזמן לילה או בראות מופחתת, או אם נקודת הנפילה יצאה מטווח הראיה, אך עדיין קרובה יחסית.
עם זאת, ניתן להשתמש בתמרון זה בכל מצב.
עבור מצבים אחרים, פניית אנדרסון - השיטה המהירה ביותר, או פניית שרנוב עשויים להתאים יותר.
הבחירה תלויה במידה רבה בתנאי מזג האוויר השוררים באזור האירוע.
פניית אנדרסון, המכונה גם פנייה יחידה, הוא תמרון נפוץ להביא ספינה או סירה עם מנוע לשוב אל אותה נקודה בה נמצאה מקודם זאת לעיתים קרובות לצורך חילוץ, נפגע או גופה של הרוג, שנפלו מהסיפון בזמן המהיר ביותר האפשרי.
פניית אנדרסון היא המתאימה ביותר כאשר שוררת ראות נקיה וטובה וכאשר גם הנקודה אליה יש להגיע נראית כל הזמן בקו ראייה גלוי וברור.
עבור מצבים אחרים, פניית שרנוב או סיבוב של ויליאמסון עשויים להיות מתאימים יותר.
שניהם גורמים להתרחקות ממקום האירוע ולכן דורשים יותר זמן כדי לשוב לנקודת היעד.
גורם הזמן הוא חשוב בזמן בחירת סוג הפנייה עבור תמרון הפנייה.
פניית אנדרסון מורכבת מהשלבים הבאים:
הטיית ההגה בחוזקה - °30 בדרך כלל - לצד בו נפל הנפגע, זאת כדי להרחיקו מפגיעה על ידי המדחפים.
שינוי כיוון ההפלגה ב -250° מהכיוון המקורי.
החזרת ההגה לכיוון חרטום הספינה, תוך כדי שמירה על מהירות קבועה לאורך כל הסיבוב.
עצירת כלי השיט כאשר הנפגע נמצא בכיוון של כ -15° מעלות מהחרטום.
עתה אפשר לחלץ את הנפגע על ידי זריקת חבל או גלגל הצלה לנפגע אם הוא בהכרה, במקרה ולא בהכרה, אפשר לשלוח שחיין או להוריד סירה עם צוות חילוץ.
או לחכות למסוק חילוץ באם בגלל מזג אוויר ומצב ים לא ניתן לבצע את החילוץ בדרכים הקודמות.
באופן אידיאלי, אם מדובר באדם בים שנפל מהסיפון, יש לתמרן את כלי השיט תמיד במצב שיגיע מעל הרוח ביחס לנופל במים.
את מנועי כלי השיט יש לעצור לפני שהנופל נמצא בקרבה מסוכנת כדי למנוע סכנת פגיעה.
עבור ספינות מפרש, הפנייה המהירה היא התגובה המסורתית למקרה חירום של אדם בים על ספינת מפרש.
זו יכולה להיות השיטה הטובה ביותר, בהתאם למצב.
בוודאי כשהצוות קטן, או כשכלי השייט נמצא במזג אוויר קשה.
לשיטת הפנייה המהירה יש יתרונות, כי היא נמנעת מהתרחקות מהנופל.
הפנייה המהירה היא תמרון בצורת הסיפרה שמונה.
במפרשית תמרון זה מורכב מהשלבים הבאים:
שנה את כיוון החרטום עד הגעת הנפגע בניצב לדופן כלי השיט והמשך בכיוון זה למשך 15 שניות.
פנה אל הכיוון כך שתעמוד נגד הרוח ועמוד במקום, עזוב את מפרש החלוץ להתנופף ברוח.
המשך להסתובב עד שהנופל נמצא בניצב לדופן כלי השיט
הסתובב אל כיוון הרוח עד שחרטום כלי השיט מצביע לכיוון הנופלן.
בשלב זה כלי השיט צריך להימצא כבר בקרבת הנופל.
הרפה את המפרש הראשי עד שכלי השיט ייעצר כשהנופל גע נימצא בצד שמתחת לרוח של הכל השייט.
עתה אפשר לחלץ את הנופל על ידי זריקת חבל או גלגל הצלה אם הוא בהכרה.
במקרה ואינו בהכרה אפשר לחכות עד שכלי השיט ייסחף ברוח עד קרבתו.
סיבוב ויליאמסון הוא תמרון אלטרנטיבי המשמש להביא ספינה או סירת מנוע לנתיב (וגם לנקודה) בה עברה מקודם.
ולכן תמרון זה משמש לעיתים קרובות לצורך איסוף אדם שנפל לים.
התמרון נקרא על שמו של ג'ון ויליאמסון, גמלאי של צי ארצות הברית, שהשתמש בו ב-1943 כדי לחלץ אדם שנפל מהסיפון.
התמרון נקרא במקור צינור בוטאקוב (Butakov pipe) ושימש במלחמת רוסיה-יפן כדרך החזיר את אוניות הצי לאותו קו על מנת לשמור את התותחים באותו מרחק מאויב.
תמרון זה שימש גם את הצוללות הגרעיניות של צי ארצות הברית כדי לסרוק את הגזרות המתות בסונאר שלהן.
סיבוב ויליאמסון כולל בדרך כלל את השלבים הבאים:
הטיית ההגה בחוזקה (30°, בדרך כלל) לצד בו נפל הנפגע, זאת כדי להרחיקו מפגיעה על ידי המדחפים.
כאשר מגיעים לסטייה של 60° מהכיוון של הנתיב המקורי מבצעים הטיית ההגה בחוזקה לכיוון הנגדי (של הפנייה).
כאשר כיוון החרטום הגיע ל -20° מעלות, לפני הנתיב הנגדי (הפוך ב – 180°), יש למקם את ההגה במצב אמצע, ולייצב את כלי השיט על הנתיב ההפוך.
יש לעצור את פעולת המנועים במים כאשר מגיעים קרוב לנפגע כך שהוא נמצא לאורך הדופן שלה, רחוק ככל האפשר לפני המדחפים.
התמרון חייב להתבצע במהירות קבועה כדי להגיע בדיוק גם למיקום הנתיב ההפוך ולא רק לכיוונו.
יש לקחת בחשבון כי תמרון זה מרחיק אותנו ממקום האירוע לפני שהוא מחזיר אותנו אליו.
פניית שרנוב הוא תמרון אשר שימש להביא בחזרה ספינה או סירה עד לנתיב (וגם לנקודה) בהם הם עברו דרכם בעבר.
פנייה זאת פותחה על ידי ועל שם אולריך שרנוב (Ulrich Scharnow).
היתרון העיקרי של פניית שרנוב הוא שאחרי השלמת הסיבוב, כלי השיט ימשיך בנתיב בו עבר מקודם בכיוון הנגדי.
פניית שרנוב היא המתאימה ביותר כאשר הנקודה שאליה מגיעים היא באופן ניכר יותר רחוקה (מאחור) מאשר רדיוס הסיבוב של כלי השיט.
עבור מצבים אחרים, פניית אנדרסון או סיבוב ויליאמסון עשויים להיות מתאימים יותר.
בדרך כלל, פניית שרנוב כוללת את השלבים הבאים:
הטיית ההגה בחוזקה (30°, בדרך כלל) בכל כיוון.
במקרה של אדם בים ההטיה תהיה לצד בו נפל האדם לים.
כאשר מגיעים לסטייה של 240° מהנתיב המקורי מבצעים הטיית ההגה בחוזקה לכיוון הנגדי (של הסיבוב).
כאשר כיוון החרטום הוא 20° לפני הכיוון של הנתיב הנגדי (הפוך ב – 180°), יש להחזיר ולמקם את ההגה במצב אמצע, ולייצב את כלי השיט על הנתיב ההפוך, כמו כן יש לעצור מנועים כדי להביא את כלי השיט לצד הנפגע.
תמרה יוֹבֵל ג'ונס (1945 – 18 בדצמבר 2024) הייתה מעצבת אופנה, יוצרת ומרצה ישראלית.
ג'ונס הייתה במשך מעל לשלושה עשורים דמות משפיעה בסטודיו של רוברטו קוואלי, וכן הייתה במשך 30 שנה מרצה בכירה במכללת שנקר, וכיהנה בין השנים 2013 עד 2017 כראש המחלקה לצורפות ואופנה בבצלאל.
ג'ונס ידועה בשילוב תחומי אמנות שונים בעיצוב, ונטייתה אל האסתטיקה של תחילת המאה ה-20.
ג'ונס נולדה בשנת 1945 בחיפה.
בשנת 1962, לאחר סיום לימודיה התיכוניים בבית הספר הריאלי, לקחה קורס ערב בציור אופנה.
בשנים 1966–1967 השלימה את הכשרתה המקצועית בקורס מטעם מרכז האופנה של מכון היצוא הישראלי.
לאחר סיום לימודיה עבדה בהתנדבות במפעל "תדמור" כאסיסטנטית למעצב ז'אק לימור, וכן השתלמה במשך שנה במוזיאון הילדות V&A בלונדון.
לאחר מכן החלה לעבוד כמעצבת אופנה עצמאית.
בשנת 1968 עיצבה דגמי אופנה עבור הבוטיק 'רפיפי' בתל אביב, שהתאפיינו במראה רומנטי־נוסטלגי.
באותה שנה הקימה יחד עם נירה לונדון את חנות הבוטיק 'מאוד' בירושלים, שפעלה עד 1971. חנות זו, שכונתה בידי ירושלמים "הבוטיק הצהוב", הייתה חלוצית בשל לקיחת ההשראה מחנויות שונות בלונדון וכן בגלל היות המושג "בוטיק" חדש בארץ באותה תקופה, ועל כן זכתה בהצלחה מהירה.
בשנת 1969 השתתפה בתחרות "הבגד הישראלי" מטעם מכון הייצוא.
בשנת 1972 עברה מירושלים לתל אביב, והקימה שם את סטודיו האופנה "תמרה", וכן בוטיק בעל אותו שם שפעל ברחוב ש"ץ בירושלים.
במקביל, זומנה על ידי רות דיין לעצב קו שמלות רקומות ומעוטרות בעבודת יד עבור חברת "משכית".
בשנת 1972 עיצבה ג'ונס תלבושות עבור סרטו של דוד פרלוב "הגלולה".
בתחילת שנות ה-70 יצרה תלבושות עבור להקת בת דור.
באותה שנה, מאסה ג'ונס באחריות הכרוכה בניהול שני בוטיקים, וכן נתקלה בקשיים כלכליים.
היא החלה לעבוד על "קולקציית החלומות" שלה, ובה בגדי קטיפה בגנון רומנטי המעוטרים ברקמות מאויירות, אותם יצרה באופן עצמאי וללא שיקולי רווח.
הבגדים הללו הוצגו בסרטו הקצר של עמוס גוטמן, "סיפורי בדים".
בסוף אותה שנה לקחה את בגדי הקולקציה עמה למספר פגישות בפריז ולונדון.
הבגדים זכו להתלהבות מצד הקהל, המבקרים והצלמים, אך לא נמכרו באופן מסודר, ועל כן החליטה לחזור לישראל, והשאירה את הבגדים בביתה של חברתה בפריז; משם, הגיעו הבגדים אל המעצב רוברטו קוואלי, דרך המלצה של בת זוגו, הדוגמנית הישראלית חוה לוי.
ג'ונס עבדה כמעצבת הבית של קוואלי בין 1975 ל-1981. בשנים 1978–1979 עבדה יחד עם רות דיין כיועצת אופנה לממשלת גואטמלה, שקיימה באותם ימים את פרויקט "ארטיזנה" בו עוצבה קולקציה לייצוא מהטקסטילים של ילידים מתרבות המאיה.
לאחר מכן שבה לישראל על מנת ללדת את בתה הבכורה, ופתחה שני בוטיקים ביפו, אשר נסגרו מסיבות כלכליות.
בשנת 1987 פתחה בוטיק ברחוב גורדון בתל אביב, אשר נסגר אף הוא בשנת 1990. בשנת 1982 יצרה יחד עם האמנית אירה ריכווגר את תערוכת "ציפצ'ולה", בה הוצגו בובות בעיצובה של ריכווגר שהולבשו בתלבושות בעיצוב ג'ונס.
התערוכה הוצגה בגלריה 13 ביפו, ובהמשך ב-Wearable Art Gallery בניו יורק כמו כן עיצבה ג'ונס באותה תקופה בגדים עבור מפעלי אופנה מקומיים, בהם "ג'ינג'ט", "רקמה""הלן נייט" ו"דורינא".
כמו כן עיצבה קולקציית הלבשת בית עבור מפעל Bordou בירושלים.
בשנות התשעים שבה ג'ונס אל בית האופנה של קוואלי, ועבדה אצלו כמעצבת ראשית בין השנים 1992–1996 וכן עבדה כמנהלת הסטודיו של בית האופנה בשנים 1998–2000. החל משנת 1990, במקביל לעבודתה עם קוואלי, לימדה ג'ונס במכללת שנקר.
בשנות האלפיים החליטה להתנתק מעיצוב האופנה ולהתמקד בתחומים אחרים, כגון עיצוב גופי תאורה מבד פליסה, אשר נמכרו והוצגו בתערוכות ובמגזינים בארץ ומחוצה לה וכן רהיטים.
בשנים 2004 עד 2006 כיהנה כראש מחלקת האופנה בשנקר, במקום לאה פרץ שיצאה מן הארץ.
בשנת 2009 שבה ג'ונס בפעם השלישית אל בית האופנה של קוואלי, וניהלה במשך שנה את הסטודיו לפיתוח רעיונות של המותג.
בימי המחאה החברתית בשנת 2011 יצאה ג'ונס נגד שיטת המשגור המקובלת בתעשיית עיצוב האופנה הישראלית, בניגוד לשאר העולם, אשר לטענתה פוגעת בפרנסת המעצבים ובתעשייה בכלל בשנים 2013 עד 2017 כיהנה כראש המחלקה לצורפות ואופנה בבצלאל.
בשנת 2017 יזמה את תערוכת " Fashion as Art" בקניון רמת אביב, בה הוצגו יצירות של בוגריה מבצלאל.
בשנת 2018 יזמה ואצרה ג'ונס את תערוכת "מקום לאופנה, מסע בעקבות הבגד הישראלי" במוזיאון ישראל.
נכון לשנת 2019 העניקה שירותי ייעוץ אופנה עבור מעצבים צעירים ובתי אופנה גדולים כאחד.
תמרה יובל-ג'ונס נפטרה ב-18 בדצמבר 2024.
תמרה ברומברג (מקסימניוק) (2 במאי 1924 – 16 במרץ 2014) הייתה נוצריה אוקראינית חסידת אומות העולם, שהצילה יהודים במהלך השואה ומלחמת העולם השנייה יחד עם אמה, אבנגלינה מקסימניוק.
משפחתה של תמרה ברומברג התגוררה באודסה שבאוקראינה, כאשר הגרמנים כבשו אותה ב-16 באוקטובר 1941. אביה של תמרה נרצח כבר ביום הראשון לכיבוש.
בעיר פורסם צו כי על היהודים להירשם במשטרה, ובאותו צו, היה איסור להגיש סיוע ליהודים.