tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קארן עזבה את לימודיה, שבה לדנמרק והצטרפה אל ארוסה קנוד בהשתתפות במחתרת הדנית.
קארן וקנוד נישאו ב-27 באפריל 1938, ונולדו להם ארבעה ילדים.
הם התגוררו בדירה מרווחת ברחוב הנמל שבמרכז קופנהגן.
פעילותם להצלת יהודים בזמן השואה
חלון ביתם של בני משפחת מרסטרנד השקיף על הנמל.
בערב אחד, ראה קנוד שתי ספינות קיטור גדולות שעגנו בו, ומיד הבין שמטרתן היא להשיט יהודים למחנות ריכוז.
לקראת סוף ספטמבר, קיבל קנוד מידע על מעצר צפוי של יהודים.
הוא מיהר להזהיר שניים מחבריו היהודים עמם נהג לשחק ברידג', האחים פיליפסון, והציע להם להסתתר אצלו.
קנוד הזהיר את האחים שלא ישובו לביתם באותו יום, בגלל הסכנה האורבת.
אחד האחים סירב להסתתר מיידית והתעקש לעבור קודם כל בביתו, דבר שעלה לו במעצר.
הוא נלקח באותו הלילה למחנה המעצר הורסרוד, באלסינור שבדנמרק.
קנוד מיהר לפנות לפקידות הנאצית במדינה בטענה כי פיליפסון הוא רק רבע יהודי ויש לשחררו, אך זה לא עזר.
קנוד נסע למחנה וניסה לשחרר את האחים באמצעות מתן שוחד שהציע למפקד המחנה, שיסרב מחשש לחייו.
קנוד לא ויתר והחליט לסכן את חייו, בהיותו חבר מחתרת, ולפנות ישירות לוורנר בסט, הפקיד הנאצי הבכיר במדינה, הידוע בכינויו "כלב הציד של פריס", בשל העובדה שגירש ללא רחמים אלפים מיהודי צרפת למחנות השמדה.
פיליפסון אכן שוחרר, סיבת השחרור לא פורסמה רשמית מעולם אך ההנחה היא כי הייחוס של קנוד בתור ספורטאי בכיר והעובדה כי חותנו היה הרופא האישי של מלך דנמרק עשו את שלהם, בנוסף בסט התרשם ממנו וכינה אותו "בחור יפה תואר עם מאפיינים אריים".
הוא הציע לו להשתתף בסרט תעמולה נאצי שיוכיח את היחסים הטובים בין גרמניה ודנמרק.
קנוד סירב והסרט לא הופק מעולם.
הצלת האחים פיליפסון הייתה הראשונה מתוך פעולות רבות אותן ארגנו קנוד וקארן בסיועם של אחיו של קנוד ואביה של קארן במסגרת מבצע הצלת יהודי דנמרק.
לאביה של קארן, רופאו האישי של המלך, הייתה וילה גדולה באספרגרד, כפר הממוקם כ-40 קילומטרים מצפון קופנהגן, ונמצא על החוף.
הוילה שימשה כמקום מסתור של יהודים רבים כאשר המתינו להברחתם אל חופי שוודיה, שאורגנה על ידי המחתרת הדנית, בה היו חברים בני הזוג.
לעיתים קרובות, לפני המעבר אל הוילה, דירתם של קארן וקנוד שימשה כתחנת ביניים של כ-40 יהודים בכל פעם.
היהודים ששהו בביתם הוצגו בפני ילדיהם של הזוג מרסטרנד כקרובי משפחתם, בשל הסיכון שבהגעת אנשי גסטפו והיחשפותם.
היהודים שהוסתרו בדירתם, שהו בה עד שנמצאה דרך להעבירם אל הווילה: ברכבות, במשאיות ולעיתים אף באמבולנסים.
בין החודשים אוקטובר - דצמבר 1943, קנוד השתמש בסירה האולימפית שלו ובכישוריו הספורטיביים, כדי לחתור בנהר האורסונד כ-30 מייל לכל כיוון ולהבריח יהודים אל שוודיה הנייטרלית.
מכיוון שסירת החתירה האולימפית הייתה קטנה יכול היה קנוד להציל בכל שיוט רק יהודי אחד, מה שהפך את המלאכה למתישה הרבה יותר אך לא מנעה ממנו להמשיך במשימת ההצלה בשיא הרצינות והתעוזה, סה"כ ביצע קנוד 17 הברחות כאלו.
מאוחר יותר, החלה תנועת ההתנגדות הדנית להשתמש גם בסירות דיג שיכלו להכיל מספר גדול יותר של יהודים וחלקן טובעו על ידי ספירות משמר גרמניות.
מקס רווישר היה אחד מהיהודים שהצילו בני הזוג.
מקס היה צעיר יהודי שעבד בחווה בגרמניה ונמלט לדנמרק כאשר הגרמנים פשטו על משקי בית של יהודים.
רווישר הושט לשוודיה לאחר שהות בבית משפחת מרסטרנד, ולאחר מכן בוילה של אביה של קארן.
כאשר הגיע לחופי שוודיה, ראה 600 יהודים נוספים שניצלו באותו הלילה, וכאשר יצא מהסירה בה הושט, ראה שמצילו נעלם בלי שהספיק להיפרד ממנו ולהודות לו.
קנוד הציג את עצמו בפניו בשמו הבדוי "כריסטיאנסן", בו השתמש כדי לא להיחשף על ידי הנאצים, השם הנפוץ ביותר בדנמרק על פי מקס.
בשנת 1955, בניסיון למצוא את מצילו, מקס יצר קשר עם תוכנית טלוויזיה דנית ששמה "פגישה בסטודיו".
התוכנית קישרה בין מקס לבין קנוד, ואיחודם המרגש שודר בטלוויזיה והיה לפרק הנצפה ביותר של התוכנית.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, בני הזוג מרסטרנד עזבו את דנמרק ועברו לגור בקנדה, ובשנת 1970 הגיעו לניו יורק.
קנוד עבד שם בחנות לתיקון שעונים וברומטרים, ואילו קארן הקדישה את חייה לבני המשפחה בבית, עד למותה בפברואר 1992.
קנוד שמר על קשר הדוק עם קהילות יהודיות עד למותו בפברואר 2012.
בשנת 2005, בתם של הזוג מרסטרנד, מריאן, יצרה קשר עם יד ושם, והחל תהליך ההכרה בהוריה כחסידי אומות עולם.
מריאן אף ביקרה בירושלים כדי לדון בתהליך עם עובדי יד ושם, וסיירה במוזיאון יד ושם.
במסגרת התהליך, אותרה בתו של מקס רווישר, אירנה, וסיפקה עדות על חייו, בה אישרה את העדות של קנוד.
ב-18 ביולי 2005, הוכרו קנוד וקארן מרסטרנד כחסידי אומות עולם על ידי יד ושם, על הצלת יהודים במהלך השואה תוך סיכון חייהם.
ב-22 בנובמבר 2005, נערך טקס מיוחד בקונסוליה הישראלית בניו יורק, בו ניתנה למרסטרנד בן ה-91 תעודת ההכרה ומדליית כבוד.
קנוורת T600 היא משאית כבדה בתצורת סמי-טריילר מתוצרת יצרנית המשאיות הבינוניות והכבדות Kenworth האמריקאית אשר יוצרה בין השנים 1987–2007 בארצות הברית.
בדירוג המשאיות בארצות הברית, דגם ה"קנוורת T600" מופיע כ"דרגה 8" , כלומר כושר העמסה כולל של ומעלה.
קנוורת T680 היא משאית כבדה בתצורת סמי-טריילר מתוצרת יצרנית המשאיות הבינוניות והכבדות Kenworth האמריקאית אשר יוצרה לראשונה בשנים 2013–2014 בארצות הברית.
בדירוג המשאיות בארצות הברית, דגם ה"קנוורת T680" מופיע כ"דרגה 8" , כלומר כושר העמסה כולל של ומעלה.
קנווי איילנד הוא אי ועיירה המהווים אזור אדמיניסטרטיבי (civil parish) במפגש בין התמזה לים הצפוני, במחוז אסקס, שבמזרח אנגליה.
שטח האי כ-18.4 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה מעט למעלה מ-40 אלף תושבים.
האי מופרד מהיבשת על ידי רשת של נחלים.
גובהו מעט מעל גובה פני הים, ובשל כך הוא בסכנה גבוהה להצפות וגאות חריגה, אולם התקיים בו יישוב כבר מלפני כ-2,000 שנה, בעת הפלישה הרומאית לבריטניה.
האי היה חקלאי ברובו המכריע עד למאה העשרים, שבה החלו לצוץ בו אתרי תיירות ונופש, בעיקר בין השנים 1911–1951. ההצפה הקטסטרופלית שהכתה בו בשנת 1953 הרסה כליל את האי, ובה נספו 58 תושבים, ופונו כ-13,000.
בשנת 2017, לאור נסיקה ביוקר המחיה בצפון לונדון, היגרו יחד לאי כ-6 משפחות בעלות אופי חסידי.
במהלך השנים מאז הקהלה גדלה במהירות יחסית ונכון ל-2023 מונה למעלה ממאה משפחות חרדיות, ברובן הגדול חסידיות.
התפתחות הקהלה סוקרה מספר פעמים בתקשורת הבריטית הארצית, כולל כתבה דוקומנטרית באורך של כ-45 דקות ב-BBC.
קנוט קרון (בשוודית: Knut Kroon; 19 ביוני 1906 – 27 בפברואר 1975) היה כדורגלן שוודי, ששיחק בעמדת החלוץ.
קרון נולד ב-19 ביוני 1906 בהלסינגבורג שבשוודיה.
את הקריירה המקצועית שלו החל בהלסינגבורג שם שיחק לכל אורך הקריירה ובתקופה הכי מעוטרת של המועדון.
הוא זכה עימה ב-5 תוארי אליפות ובגביע אחד, וכבש 141 שערים ב-269 הופעות ובכך קיבע את עצמו כמלך השערים שלה בכל הזמנים.
את הקריירה סיים קרון ב-1941.
במדי נבחרת שוודיה קרון הופיע 35 פעמים והיה שותף בהגעתה לרבע הגמר במונדיאל 1934. בשמינית הגמר של אותו טורניר כבש נגד ארגנטינה בניצחון 2–3. קרון נחשב לכובש הראשון בהיסטוריה של שלב המוקדמות של המונדיאל, כאשר עשה זאת נגד אסטוניה ב-11 ביוני 1933 בדקה ה-7' למשחק.
אולם יש כאילו הטוענים כי שער זה היה עצמי שנכבש על ידי שוער האסטונים, אוואלד טיפנר.
קנוט אנמרק ינסן (בדנית: Knud Enemark Jensen; 30 בנובמבר 1936 - 26 באוגוסט 1960) היה רוכב אופניים דני, שנפטר במהלך אולימפיאדת הקיץ 1960 ברומא, איטליה.
במהלך הקריירה שלו היה מעורב באחת מפרשיות הסמים המוקדמות בהיסטוריה האולימפית.
בשנת 1960 זכה באליפות הנורדית ליחידים וכן היה חבר בנבחרת דנמרק.
מרוץ הכביש האולימפי לקבוצות, בן ה־100 ק"מ, נערך בחום של 42 מעלות צלזיוס בויאלה כריסטופורו קולומבו, רומא.
אחד מחברי הרביעייה הדנית, יורגן ב.
יורגנסן, נשר מהמרוץ בשל מכת חום לאחר ההקפה הראשונה, מה שחייב את שלושת הרוכבים הדנים הנותרים לסיים את המרוץ כדי שהקבוצה לא תיפסל.
ינסן אמר לחבריו לקבוצה כי הוא חש סחרחורת.
ניילס באונסואה אחז בגופייתו כדי למנוע ממנו ליפול, בעוד ואגן בנגסבורג החזיק את ינסן מהצד השני.
בנגסבורג התיז על ינסן מים, מה שהביא לשיפור לכאורה, אך כאשר באונסואה שחרר את אחיזתו, ינסן התמוטט ושבר את גולגולתו על הכביש.
ינסן הובל באמבולנס לאוהל צבאי סמוך לקו הסיום, שם נפטר באותו אחר הצהריים מבלי ששב להכרה.
הנסיך אקסל מדנמרק, חבר הוועד האולימפי הבינלאומי, היה בדרכו למיטתו של ינסן כאשר נפטר.
אולוף יורגנסן, מאמן נבחרת האופניים הדנית, אמר לחוקרי ממשלת דנמרק כי נתן לינסן ולכמה רוכבי אופניים אחרים רוניאקול, חומר המרחיב את כלי הדם.
הנתיחה שלאחר המוות של ינסן נערכה במכון לרפואה משפטית.
ב-25 במרץ 1961 הגישו שלושת הרופאים האיטלקים שביצעו את הנתיחה דוח סופי, לפיו מותו של ינסן נגרם כתוצאה ממכת חום, ולא נמצאו סמים בגופו.
דוח הנתיחה המלא מעולם לא פורסם לציבור.
שנים לאחר מכן טען אלווארו מרקיורי, אחד הרופאים שערכו את הנתיחה, כי הם "מצאו עקבות של מספר חומרים", כולל אמפטמין.
מותו של ינסן הוביל את הוועד האולימפי הבינלאומי להקים ועדה רפואית בשנת 1961 ולהנהיג בדיקות סמים באולימפיאדת החורף 1968 בגרנובל, צרפת, ובאולימפיאדת הקיץ 1968 במקסיקו סיטי, מקסיקו.
ינסן היה נשוי לאחייניתו של אלוף האופניים האולימפי לשעבר הנרי הנסן.
קנוד ברטלס (בדנית: Knud Bartels; נולד ב-8 באפריל 1952) הוא גנרל דני בדימוס, אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא דנמרק בין השנים 2009–2012 ולאחר מכן כיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו בין השנים 2012–2015.
ברטלס נולד בקופנהגן ב-8 באפריל 1952 וב-1972 התגייס לצבא דנמרק.
ב-2001 הועלה לדרגת גנרל מאיור וב-2006 הועלה לדרגת גנרל לוטננט ומונה לנציג דנמרק בוועדה הצבאית של נאט"ו.
ב-4 באוקטובר 2009 נאלץ ראש ההגנה טים ירנסן להתפטר מתפקידו בעקבות הסערה שעורר פרסום ספרו של תומאס ראתסאק, וברטלס נקרא למלא את תפקידו.
ב-2 בנובמבר 2012 פרש ברטלס מהתפקיד בעקבות מינוי ליושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו במקום וולטר גאסקין.
ביורן ביסרופ נקרא למלא את מקומו באופן זמני עד שפיטר ברטרם נכנס לתפקיד באופן קבוע.
ב-26 ביוני 2015 הוא פרש מהצבא וכיום משמש כמרצה במכללת ההגנה הדנית.
קנוד ירנסן (בדנית: Knud Jørgensen; 22 בספטמבר 1919 - 11 בדצמבר 1990) היה גנרל בחיל האוויר הדני, אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא דנמרק בין השנים 1977–1984.
ירנסן נולד ב-22 בספטמבר 1919, וב-1942 התגייס לחיל ההנדסה של הצבא המלכותי הדני.
במהלך מלחמת העולם השנייה עזב את דנמרק ושרת בבריגדה הדנית.
לאחר המלחמה עבר ירנסן הכשרה כטייס והתגייס לחיל האוויר המלכותי הדני.
ב-30 באפריל 1977 הוא מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
הוא כיהן בתפקיד עד 30 בספטמבר 1984 ואז פרש מהצבא.
לאחר פרישתו שימש כיו"ר מוזיאון התעופה הדנית.
קנוויק היא עיר במדינת וושינגטון שבארצות הברית.
קנוויק ממוקמת לאורך הגדה הדרום-מערבית של נהר קולומביה.
אינדיאנים התיישבו באזור קנוויק במשך 9,000 שנים לפחות.
לואיס וקלארק ציינו המון אינדיאנים מקומיים שחיו באזור כשעברו בו בשנים 1805–1806. הם סימנו במפתם שני כפרים שאוכלייתם שוערה בכ-2,600 ו-3,000 תושבים בהתאמה.
הלבנים הראשונים החלו להגיע לאזור באמצע המאה ה-19, עם התפתחות הסחר והתחבורה באזור.
התפתחות זו כללה ספינות קיטור ומסילות רכבת רבות שנבנו באזור.
בתחילת המאה ה-20 נוסד העיתון הראשון של העיר.
קנוויק התאגדה רשמית ב-5 בפברואר 1904. כמו אזורים חקלאיים רבים אחרים, לשפל הגדול הייתה השפעה גם בקנוויק.
בסופו של דבר, קנוויק הצליחה לגדול דמוגרפית גם בשנות ה-30.
בניית אתר הנפורד בריצ'לנד האיצה את צמיחתה של העיר בשנות ה-40 של המאה ה-20, כאשר עובדים מרחבי המדינה הגיעו להשתתף בפרויקט מנהטן.
האתר נפתח ב-1943, ורבים מעובדיו לא ידעו שהם עובדים בפיתוח נשק גרעיני.
הפלוטוניום שזוקק באתר הנפורד שימש בפצצת האיש השמן, שהוטלה בנגסאקי ב-1945 במכה הסופית והמכריעה של המלחמה.
במהלך שנות ה-40 אוכלוסיית קנקוויק גדלה מ-1,918 תושבים ל-10,085 איש.
בקנוויק התקיימה אפליה גזעית כנגד אפרו-אמריקאים טרם תנועת זכויות האזרח.
העיר דרשה מאפרו-אמריקאים לצאת ממנה לאחר רדת הלילה.
אפילו במהלך היום, אפרו-אמריקאים חוו הטרדה מצד הציבור הרחב והמשטרה.
בשנות ה-40 שחורים הוגבלו מהחזקת נכסים בעיר.
האזור חובר למערכת הכבישים הבין-מדינתיים ב-1986.
קנוויק הצליחה לעבור בקלות יחסית את המשבר הכלכלי העולמי ב-2008 בהשוואה לשאר המדינה.
באתר הנפורד כמעט ולא התרחשו פיטורים.
מכירות הבתים חוו ירידה קטנה בשנים 2007–2009, אך התאוששו ב-2010. מאז המיתון, קנוויק התרחבה מאוד.
צפיפות האוכלוסין היא 1,059.8 נפש לקמ"ר.
גודל משק הבית הממוצע היה 2.67 נפשות בממוצע וגודל המשפחה הממוצע היה 3.22 נפשות במשפחה.
הרכב הגזעי של העיר הוא:
4.3% משני גזעים או יותר.
הגיל החציוני בעיר היה 32.6 שנים.
במועצת העיר יש שבעה חברים, שמתוכם ארבעה נבחרים בבחירות כלליות על ידי כלל התושבים, ושלושת האחרים נבחרים על ידי שלושה מחוזות בחירה.
ראש העיר נבחר על ידי חברי המועצה.
ההוצאות בעירוניות בשנת 2018 עמדו על כ-96.6 מיליון דולר.
אזרחי קנוויק מיוצגים בסנאט של וושינגטון על ידי שרון בראון, ומורין וולש, ובבית הנבחרים של וושינגטון על ידי בראד קליפרט, מאט בוהנק, ביל ג'נקין וסקיילר רוד.
מאז 2015 הנציג של אזור העיר בבית הנבחרים של ארצות הברית הוא הרפובליקני דן ניוהאוס.
קְנוּד יוּהַאן וִיקְטוֹר רַסְמוּסֶן (בדנית: Knud Johan Victor Rasmussen; ) היה חוקר קוטב ואנתרופולוג גרינלנדי-דני.
כונה "אבי ה" (הידועה כיום לעיתים קרובות כלימודי האינואיטים או מחקרים גרינלנדיים וארקטיים), והיה האירופאי הראשון שחצה את המעבר הצפון-מערבי באמצעות מזחלת כלבים.
עדיין זכור היטב בגרינלנד, בדנמרק ובקרב האינואיטים הקנדים.
אביו, הכומר כריסטיאן רסמוסן, היה מיסיונר דני, ואימו אינואיטית-דנית, לוויס רסמוסן (לבית פליישר).
רסמוסן בילה את שנותיו הראשונות בגרינלנד בקרב ה שם למד לדבר גרינלנדית, לצוד, לנהוג במזחלות כלבים ולחיות בתנאים הארקטיים הקשים.
"חבריי למשחק היו ילידי גרינלנד; מהילדות המוקדמת ביותר שיחקתי ועבדתי עם הציידים, כך שאפילו הקשיים של טיולי המזחלות המאומצים ביותר הפכו לשגרה נעימה עבורי".
מאוחר יותר הוא התחנך ב שב בדנמרק.
בין 1898 ל-1900 הוא המשיך בקריירה לא מוצלחת כשחקן וכזמר אופרה.
הוא התחיל ללמוד אתנוגרפיה, מאוחר יותר הוא רצה להיות סופר.
הוא התחיל לכתוב בכמה עיתונים על מסעות לאיסלנד ולפלנד.
הוא יצא למשלחת הראשונה שלו בשנים 1902–1904, הידועה בשם "המשלחת הספרותית הדנית", עם , ו, כדי לבחון את תרבות האינואיטים.
לאחר שחזר הביתה, הוא יצא לסיבוב הרצאות וכתב את "האנשים של הקוטב הצפוני" (1908), יומן מסע ותיאור מלומד של פולקלור האינואיטים.
בשנת 1910 הקימו רסמוסן וחברו פטר פרויקן את תחנת המסחר "תולה" ב ("קאנאק"), גרינלנד, כבסיס מסחר.
השם "תולה" נבחר משום שזו הייתה תחנת המסחר הצפונית ביותר בעולם, פשוטו כמשמעו "אולטימה תולה." תחנת המסחר של תולה הפכה לבסיס האם לסדרה של שבע משלחות, הידועות בשם משלחות תולה, בין 1912 ל-1933.
משלחת תולה הראשונה (1912, רסמוסן ופרויקן) נועדה לבדוק את טענתו של רוברט פירי כי ערוץ הפריד בין מגרינלנד.
הם הוכיחו שזה לא המקרה במסע מדהים של 1,000 קילומטרים על פני שדות הקרח של פנים גרינלנד שכמעט הביא למותם.
קלמנטס מרקהם, נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית, כינה את המסע "הטוב ביותר שבוצע אי פעם על ידי כלבים".
פרויקן כתב דוחות אישיים על מסע זה (ואחרים) בספר Vagrant Viking: My Life and Adventures ("ויקינג נווד: חיי וההרפתקאותי"; 1953) ו-I Sailed with Rasmussen ("הפלגתי עם רסמוסן"; 1958).
ב-1915 הוא תרגם לדנית את הרומן Singnagtugaq של מתיאס סטורץ' (תורגם כ-En grønlænders drøm – "חלומו של גרינלנדי"), הרומן הראשון שנכתב בגרינלנדית.
משלחת תולה השנייה (1916–1918) הייתה גדולה יותר עם צוות של שבעה אנשים, שיצאה למפות אזור לא ידוע בחוף הצפוני של גרינלנד.
מסע זה תועד בספרו של רסמוסן "גרינלנד ליד ים הקוטב" (1921).
במסע זה היו שני הרוגים, המקרה היחיד בקריירה של רסמוסן.
משלחת תולה השלישית (1919) הייתה הכנת מאגרי אספקה למסע של היסחפות בקרח סביב הקוטב של רואלד אמונדסן בספינה מוד.
משלחת תולה הרביעית (1919–1920) הייתה במזרח גרינלנד, שם שהה רסמוסן מספר חודשים באיסוף נתונים אתנוגרפיים ליד אנגמגסאליק.
"ההישג הגדול ביותר" של רסמוסן היה משלחת תולה החמישית המאסיבית (1921–1924) שנועדה "לתקוף את הבעיה העיקרית הגדולה של מוצאו של גזע האסקימואים".
תיאור בן עשרה כרכים (The Fifth Thule Expedition 1921–1924 (1946)) של נתונים אתנוגרפיים, ארכאולוגיים וביולוגיים נאספו, וחפצים רבים עדיין מוצגים במוזיאונים בדנמרק.
צוות השבעה נסע תחילה למזרח קנדה הארקטית, שם החל לאסוף דגימות, ראיונות (כולל השמאן אאוה, שסיפר לו על אובאוונוק), ולחפור באתרים.
רסמוסן עזב את הצוות ונסע במשך 16 חודשים עם שני ציידים אינואיטים במזחלת כלבים ברחבי אמריקה הצפונית עד לנום באלסקה - הוא ניסה להמשיך לרוסיה, אך לא קיבל אישור.
הוא היה האירופאי הראשון שחצה את המעבר הצפון-מערבי באמצעות מזחלת כלבים.
מסעו מסופר ב"על פני אמריקה הארקטית" (1927), שנחשב היום לקלאסיקה של ספרות משלחות הקוטב.
מסע זה נקרא גם "מסע המזחלות הגדול" ותואר בסרט הקנדי מ-2006 "".
במשך שבע השנים הבאות, רסמוסן נדד בין גרינלנד לדנמרק, נשא הרצאות וכתב.
בשנת 1931, הוא יצא למשלחת תולה השישית, שנועדה לגבש את תביעתה של דנמרק על חלק ממזרח גרינלנד ש.
משלחת תולה השביעית (1933) נועדה להמשיך את עבודתה של השישית, אך רסמוסן חלה בדלקת ריאות לאחר אפיזודה של הרעלת מזון המיוחסת לאכילת קיוויאק, ומת כמה שבועות לאחר מכן בקופנהגן בגיל 54. במהלך משלחת זו עבד רסמוסן על הסרט "", שרסמוסן כתב את התסריט עבורו.
את הסרט ביים פרידריך דאלסהיים והושלם ב-1934 תחת השם הדני Palos brudefærd.
בנוסף לכמה כפים וקרחונים, קרוי בגרינלנד על שמו, בנונאווט וכך גם של הצי המלכותי הדני וספינה ספציפית מסדרה זו, ה.
הוא זכה בחברות כבוד מ בשנת 1912, ובמדליית דאלי של החברה בשנת 1924. החברה הגאוגרפית המלכותית העניקה לו את מדליית המייסדים (Founder's Medal) שלה ב-1923 ו העניקה לו את ב-1924. הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד באוניברסיטת קופנהגן ב-1924, ובאוניברסיטת סנט אנדרוז ב-1927.
בתחום ההגבלים העסקיים, קנוניה היא הסכם מרמה או שיתוף פעולה סודי בין שני צדדים או יותר להגבלת התחרות הפתוחה על ידי הטעיה או הונאת אחרים בזכותם החוקית.
קנוניה לא תמיד נחשבת לא חוקית.
השימוש בה נועד לשרת מטרות האסורות על פי חוק, למשל, על ידי הונאה או השגת יתרון לא הוגן בשוק.
הקנוניה היא הסכם בין חברות או יחידים בנוגע לחלוקת השוק, קביעת מחירים, הגבלת הייצור או הגבלת הזדמנויות עסקיות וכדומה.
הקנוניה יכולה להיות כרוכה ב"איגודי עובדים, קביעת שכר, פיצויים, או מצג שווא של עצמאות היחסים בין הצדדים המשתפים פעולה".
במונחים משפטיים, כל מעשה כזה שנעשה על ידי קנוניה נחשב לבטל.
במחקר הכלכלה ותחרות בשוק, מתרחשת קנוניה בתוך תעשייה כאשר חברות יריבות משתפות פעולה לטובתן ההדדית.
הקנוניה כרוכה בדרך כלל בהסכם בין שני מוכרים או יותר לפיו הם ינקטו בפעולה לדיכוי התחרות בין המוכרים בשוק.
מכיוון שהתחרות בין המוכרים יכולה לספק לצרכנים מחירים נמוכים, הסכמי קנוניה מעלים את המחיר שהצרכנים משלמים עבור הסחורה.
קביעת מחירים בהסכמה בין היצרנים פוגעת בצרכנים ונוגדת את חוקי ההגבלים העסקיים, ולכן המשתתפים בקנוניה שומרים את הדבר בסוד.
קנוניה מתרחשת לעיתים קרובות בתוך מבנה שוק אוליגופול, שבו יש מעט חברות, ולהסכמים בין החברות בשוק זה יש השפעות משמעותיות על כל השוק או התעשייה.
כדי להבדיל מקרטל, ייתכן שהסכמי קנוניה בין הצדדים לא יהיו מפורשים.
עם זאת, ההשלכות של קרטל וקנוניה זהות.
על פי דיני התחרות, יש הבחנה מהותית בין קנוניה ישירה לסמויה.
קנוניה ישירה מתייחסת בדרך כלל לקבוצה של חברות המתקשרות ישירות ביניהן כדי לתאם ולנטר את פעולותיהן, כגון שיתוף פעולה באמצעות תמחור, הקצאת שוק, מכסות מכירות וכו'.
לעומת זאת, קנוניה שבשתיקה היא המקום שבו חברות מתאמתות ומפקחות על התנהגותן ללא תקשורת ישירה.
סוג זה של קנוניה לא נחשב בדרך כלל בלתי חוקי, ולכן חברות המואשמות בקנוניה שבשתיקה לא אמורות לעמוד בפני עונשים, למרות שלפעולותיהן תהיה השפעה כלכלית דומה לזו של קונוניה ישירה.
קנוניה נובעת מחוסר תחרות באמצעות שיתוף פעולה הדדי, שבו המתחרים יכולים לקבוע באופן עצמאי מחירים ונתח שוק.
עיקרון ליבה של מדיניות ההגבלים העסקיים הוא שאסור לחברות לתקשר זו עם זו.
גם אם שיחות בין מספר חברות אינן חוקיות אך אינן ניתנות לאכיפה, התמריצים לציית להסכמי קנוניה זהים עם תקשורת ובלעדיה.
חברות המנהלות שיחות מפורשות בפרטיות עוברות על חוק התחרות.
אם ראיות לשיחות יישארו מאחור בטעות, הן יהפכו לראיה הקריטית והחותכת ביותר בליטיגציה להגבלים עסקיים.
גם ללא תקשורת, עסקים יכולים לתאם מחירים על ידי התבוננות, אבל מבחינה משפטית לא ניתן לאכוף איסור על קנוניה מסוג זה.
רוב החברות משתפות פעולה באמצעות קנוניה בלתי נראית, כך שהתקשורת בין חברות היא הליבה של מדיניות ההגבלים העסקיים.
קנוניה אינה חוקית בארצות הברית, קנדה, אוסטרליה ורוב מדינות האיחוד האירופי עקב חוקי הגבלים עסקיים, אך עדיין מתקיימת קנוניה מרומזת גם במדינות אלו בצורה של הבנות שבשתיקה.
קנוט נלסון, נולד בשם קנוד אוונגר היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי יליד נורווגיה פעיל בוויסקונסין ובמינסוטה.
כחבר המפלגה הרפובליקנית, כיהן בתפקידים מדינתיים ולאומיים: הוא נבחר לבתי המחוקקים של ויסקונסין ומינסוטה, לבית הנבחרים של ארצות הברית ולסנאט של ארצות הברית מטעם מינסוטה, וכיהן כמושל מינסוטה ה-12 בין השנים 1893 ל-1895. לאחר שכיהן בסנאט במשך 28 שנים ו-55 ימים, הוא הסנאטור שכיהן למשך הזמן הארוך ביותר בתולדות מינסוטה.
נלסון ידוע בזכות קידום חוק נלסון מ-1889, שנועד לרכז את בני אוג'יבווה/צ'יפווה ממינסוטה בשמורה במערב מינסוטה ולפרק את האדמות הקהילתיות שלהם על ידי הקצאתן למשקי בית פרטיים, תוך מכירת השטחים הנותרים לכל דורש, כולל לא-ילידים.
החוק היה דומה לחוק דוז מ-1887, שחל על אדמות הילידים בטריטוריה האינדיאנית.
קנוט נלסון נולד ב-2 בפברואר 1843 כילד מחוץ לנישואים באוונגר, ליד ווס, נורווגיה, לאינגבורג הלדורסדאטר קווילקוואל, אשר קראה לו קנוד אוונגר.
הוא הוטבל על ידי דודו בחווה שלהם קווילקוואל, שתיעד את אביו כהלגה קנודסן סטיב.
תיאוריות שונות נמשכות לגבי אבהותו של קנוד, כולל תיאוריה שמחשיבה כאביו את גייסט בארדסן, פורע חוק מפורסם.
בשנת 1843, אחיה של אינגבורג, ג'ון הלדורסון, מכר את החווה בה היא וקנוד גרו, מכיוון שלא יכול היה להתפרנס, והיגר לשיקגו.
אינגבורג לקחה איתה את קנוד לברגן, שם עבדה כמשרתת בית.
לאחר שלוותה כסף עבור המעבר, היא וקנוד בן השש היגרו לארצות הברית, והגיעו לקסטל גארדן בניו יורק ב-4 ביולי 1849. זיקוקי החג עשו רושם מתמשך על קנוד, שנרשם ברישומי ההגירה כ"קנוד הלגסון קווילקוואל".
אינגבורג הלדורסדאטר טענה שהיא אלמנה (סיפור שהיא דבקה בו עד 1923).
היא וקנוד עברו דרך נהר ההדסון לאולבני, ניו יורק, ולאחר מכן דרך תעלת אירי לבאפלו.
הם המשיכו על פני האגמים הגדולים לשיקגו.
שם אחיה ג'ון, שעבד כעת כנגר, קלט אותם.
בזמן ששהו אצלו, אינגבורג עבדה כמשרתת בית ושילמה את חובה למעבר תוך פחות משנה.
קנוד גם עבד, תחילה כמשרת בית, אחר כך כנער בעיתון "Chicago Free Press", שהעניק לו השכלה מוקדמת, הן משום שקרא את העיתון והן כיוון שלמד ניבולי פה.
בסתיו 1850 נישאה אינגבורג לנילס אולסון גרוטלנד, אף הוא מווס.
המשפחה עברה לסקופונונג, יישוב נורווגי בפלמירה, ויסקונסין.
קנוד קיבל את שם המשפחה נלסון על שם אביו החורג, מה שביטל ממנו את הסטיגמה של היותו חסר אב.
בגיל 17, נלסון היה מתוחכם וקשוח, עם נטייה למרוד ושימוש רב בקללות.
הוא התקבל לבית הספר שנוהל על ידי מרי בלקוול דילון, מהגרת אירית עם כישרונות לשוניים.
נלסון התגלה כתלמיד חכם אך לא ממושמע; מאוחר יותר הוא נזכר שקיבל מלקות עד שלוש פעמים ביום.
בהיותו עדיין בגיל ההתבגרות, נלסון הצטרף למפלגה הדמוקרטית מתוך הערצה לסטיבן דאגלס מאילינוי.
המשפחה עברה להתיישבות קושקונונג, שבשנת 1850 כללה יותר ממחצית האוכלוסייה הנורווגית של ויסקונסין, שהייתה בת 5,000 נפשות.
לנילס אולסון היו בעיות עם רכישת אדמות והוא חלה.
נלסון לקח על עצמו את רוב העבודה בחווה, אך שמר על מחויבותו לחינוך.
אולסון לא תמך בו, ונלסון לעיתים קרובות נאלץ לחפש כסף לספרי לימוד.
תחומי העניין האקדמיים של נלסון הובילו אותו להירשם לאקדמיית אלביון באלביון שבוויסקונסין, בסתיו 1858. בית הספר נוסד על ידי הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי כדי לספק חינוך לילדים שלא יכלו להרשות לעצמם בית ספר פרטי; נלסון נחשב "ראוי מאוד".
כדי להרוויח את החזקתו הוא עשה עבודות שונות ברחבי בית הספר.
לאחר שנתיים, נלסון לקח עבודה כמורה כפרי בפלזנט ספרינגס, סמוך לסטווטון.
כשלימד בעיקר מהגרים נורווגים אחרים, הוא שימש כסוכן של אמריקניזציה.
נלסון חזר לאלביון באביב של 1861, כאשר מלחמת האזרחים האמריקנית כבר החלה.
עד אז, הוא פיתח את עמדתו כ"דמוקרט תומך באיחוד, נגד עבדות ובעל תמיכה במכסים נמוכים", אך היה במיעוט באזור שתמך באברהם לינקולן.
במאי 1861, הוא ו-18 סטודנטים נוספים מאלביון התגייסו לפלוגת מיליציה מדינתית הידועה כ"רובאי בלאק הוק מרסין", כדי להילחם בצבא האיחוד במלחמה.
המומים מהמוסר של המיליציה, סירבו הצעירים להישבע לצבא תחת המיליציה הזו, ולבסוף הצליחו לקבל העברה לרגימנט הרגלים ה-4 של ויסקונסין.
היה זה רגימנט "כלל אמריקאי", שכלל בדרך כלל גברים ילידי ארצות הברית.
הוריו של נלסון התנגדו להתנדבותו, אך הוא ראה בכך את חובתו.
הוא שלח מחצית משכרו כחייל להוריו כדי לעזור להם להחזיר את החוב על החווה.
נראה כי הוא נהנה מחיי הצבא, והעריך שהאוכל היה טוב יותר מאשר בבית.
הוא שיתף את תסכול חבריו החיילים על כך שלא הוצבו בקרב במהרה.
היחידה שלו עברה מרסין למחנה דיקס ליד בולטימור, מרילנד.
משם הם עברו לפעולות קרב בלואיזיאנה.
ב-27 במאי 1863, לאחר שרגימנט הרגלים ה-4 של ויסקונסין הפך ליחידת פרשים, נלסון נפצע בקרב פורט הדסון, ונלכד כשבוי מלחמה.
הוא שוחרר עם סיום המצור.
הוא שימש כשליש, הועלה לדרגת סמל, ושקל לזמן קצר להגיש בקשה למינוי קצונה כלוטננט.
השירות הצבאי חידד את זהותו של נלסון כאמריקאי ואת הפטריוטיות שלו.
הוא היה מודאג מאוד ממה שלדבריו היה גישה אמביוולנטית בקרב הכמרים הלותרנים הנורווגיים-אמריקאיים כלפי העבדות, וחשב כי מדי מעט מחבריו הנורווגיים-אמריקאיים מקושקונונג התנדבו.
הוא קרא את התרגום הנורווגי של "Friðþjófs saga ins frœkna" של אסאיוס טגנר ומצא אותו מרתק.
את תיאור הדמויות והסגולה הלא-רגשני הוא ראה כסינתזה של המורשת הנורווגית שלו והבית האמריקאי.
תוך שנתיים לאחר ששוחרר מהצבא, קיבל נלסון את אזרחות ארצות הברית.
הבוז שלו כלפי "ראשי הנחושת" (תומכי שלום עם הקונפדרציה) תרם לכך שהפך לרפובליקני לאחר המלחמה.
נלסון חזר לאלביון והשלים את לימודיו כאחד מהתלמידים המבוגרים ביותר, וסיים במקום הראשון בכיתתו.
הוא נתן את נאום הקמפיין הראשון שלו המתועד למען לינקולן, וזכה לשבחים מהסגל האקדמי.
לאחר שהחליט להיות עורך דין, עבר נלסון למדיסון, שם למד משפטים במשרדו של ויליאם פרימן וילאס, אחד מעורכי הדין המעטים בעלי הכשרה אקדמית באזור.
באביב 1867, השופט פיליפ ל.
ספונר הכניס אותו ללשכת עורכי הדין של ויסקונסין.
נלסון פתח את משרד עריכת הדין שלו במדיסון, שם פנה לקהילת המהגרים הנורווגית, ופרסם בעיתון "Emigranten" בשפה הנורווגית.
הוא גם הפך לנציג הבלתי רשמי של הקהילה הנורווגית במדיסון.
ספנסר, הוא רץ בהצלחה למקום במועצה המחוקקת של מחוז דיין בוויקונסין, והחל את מושבם ב-8 בינואר 1868.
הוא נבחר מחדש לתקופת כהונה שנייה במועצה המחוקקת, שכן הוא למד במהרה איך להשיג תוצאות בפוליטיקה.
הוא נכנס לוויכוח מחלוקתי לגבי בתי ספר ציבוריים ופרוכיאליים בקהילות נורווגיות, ותפס את צד ה"ליברלי" שתמך בבתי ספר ציבוריים חילוניים, במקום אלו המנוהלים על ידי כמרים לותרנים.
לאחר תקופת כהונתו השנייה במועצה, נלסון החליט לא להתמודד לכהונה שלישית.
לאחר שנבחר בפעם הראשונה, התחתן נלסון עם ניקולינה ג'ייקובסן, במקור מטוטן, נורווגיה, בשנת 1868. היא הייתה בחודש חמישי להריונה בזמן נישואיהם, ובשל היחסים הרעים של נלסון עם הכמרים הלותרנים המקומיים, הם נישאו על ידי שופט שלום לרס ארדל בבית פרטי.
מיתון כלכלי ארצי הגביל את הצלחתם הכלכלית של הזוג.
בזמן שנלסון ישן במשרדו במדיסון במהלך הקריירה המחוקקת והמקצועית שלו, ניקולינה ויידה התינוקת גרו עם משפחתה בקושקונונג.
נלסון כבר היה מעוניין לעבור מערבה כאשר ב-1870 הוזמן על ידי לרס ק.
אקר להקים משרד באלכסנדריה שבמינסוטה, במחוז דאגלס, שהוא חלק מ"האזור העליון" של המדינה.
נלסון היה נמשך לאפשרויות שהציעה החזית החדשה, במיוחד לאפשרות של נסיעה ברכבת.
לאחר שביקר גם ב-Fergus Falls, הוא עבר עם אשתו והבן התינוק, הנרי, לאלכסנדריה באוגוסט 1871.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של מינסוטה באוקטובר והקים משרד עורך דין שהתמקד בעיקר בתביעות קרקע שהופנו אליו על ידי אקר, סוכן הקרקעות.
הוא גם קנה חווה בגודל 120 דונם (0.49 קמ"ר) באלכסנדריה, תביעה שהתחרו בה אך הוא זכה בה.
הוא גם הפך לעורך דין מנוסה בבית המשפט, נבחר לתובע של מחוז דאגלס, ופעל כתובע של מחוז פופ.
כפי שהיה מקובל באותה תקופה, עבודתו המשפטית של נלסון בענייני קרקע הביאה אותו לעסוק גם בנושאים פוליטיים.
הוא הפך לדוגמן לפיתוח הכלכלה של "האזורים העליונים" דרך הצגת רכבת.
הפלג שנקרא "הפלג של אקר" בתוך המפלגה הרפובליקנית של האזור העליון זיהה בנלסון פוליטיקאי מוכשר, עם קשרים לקהילת המהגרים, ניסיון בענייני קרקעות ורקע פוליטי בוויסקונסין.
הוא הוצע כמועמד רפובליקני לסנאט של מינסוטה ב-1874, וניצב מול הבנקאי פרנסיס בנט ון הוזן, שתיאם את עצמו עם תנועת הגראנג' והמפלגה האנטי-מונופוליסטית של המדינה.
על אף שנלסון לא קיבל תמיכה מוחלטת מהקהילה הנורווגית-אמריקאית, הוא זכה ב-59% מהקולות ובארבע מתוך חמשת המחוזות בקהילתו.
האתגר הראשון של נלסון בסנאט של המדינה, האם לבחור מחדש את אלכסנדר ראמזי לכהונה שלישית כחבר הסנאט של ארצות הברית, היה שנוי במחלוקת, שכן היה נגד רצונו של המושל קושמן קלוג דייוויס.
נלסון נקלע בין נאמנותו לרפובליקנים במחוז דאגלס, שהיו תומכים מושבעים של דייוויס, לבין קהילת משרדי הקרקע שלו, שהעדיפה את ראמזי.
נלסון הצביע עבור ראמזי, המועמד המפתיע ויליאם וושבורן, ולבסוף עבור המנצח, סמואל מקמילן.
נלסון השקיע זמן רב בסוגיית הרחבת תשתית הרכבות לאזור העליון.
בוחריו תמכו בו במידה רבה כדי לפתור את המשבר שהשבית את סיום הרחבת הרכבת מסנט קלאוד מערבה לאלכסנדריה ומעבר לה.
Paul and Pacific Railroad" (SP&P), אזלו הכספים כדי להשלים את ההרחבה לסנט וינסנט, ובעלי האג"ח לא היו מוכנים להשקיע עוד כספים.
מועצת המחוקקים של מינסוטה הסכימה על הצורך בהרחבת הרכבת, אך לא הייתה מסוגלת לממן את סיום הפרויקט.
בשנת 1875, נלסון הציג את חוק האזור העליון, אשר העניק לחברת SP&P תמריצים נוספים בצורת קרקעות כדי להשלים את קו הרכבת, אך גם קבע מועד סיום, לאחריו נשללות הזכויות להקים את הרכבת, כנראה לטובת חברת Northern Pacific, שתוכניותיה היו לעקוף את אלכסנדריה.
החוק עורר מחלוקות משני צדי הסוגיה ולבסוף תוקן עד לנקודה בה נלסון החליט להניח אותו על שולחן בית המחוקקים, ולאחר מכן נמנע מלהצביע עליו.
החוק אושר ונחשב להצלחה בזמנו, כאשר רוב הקרדיט ניתן לנלסון.
לקח מספר שנים עד שכל העניינים הפיננסיים והפוליטיים הקשורים לרכבת סודרו, ונלסון מילא תפקיד פעיל לאורך כל הדרך, הן כנבחר ציבור, הן כעורך דין והן כעסקאי.
הוא secured את זכויות המעבר עבור כמעט כל קו הרכבת מאלכסנדריה ועד פרגוט פולס, תוך שהוא מנהל מגעים עם שחקנים רבים עבור כל שטח אדמה.
מאמץ זה היה תובעני ומלא, ונמשך מספר שנים, אף על פי שנלסון רץ ללא הצלחה לתפקיד סגן מושל מינסוטה ב-1879.
במאי 1877 מתו שלושה מחמשת ילדיו של נלסון במהלך מגפת דיפתריה.
שני ילדיו המבוגרים, אידה והנרי, שרדו.
בנובמבר 1878 הגיעה סוף סוף מסילת הברזל לאלכסנדריה, במידה רבה הודות ליחסי העבודה ההדוקים של נלסון עם ג'יימס ג'יי היל.
כמה עיירות במינסוטה נוסדו כתוצאה מהמאמצים הללו, כולל נלסון ואשבי.
נלסון הוזמן לשאת את "נאום היום" בחגיגות המאה לארצות הברית ב-4 ביולי 1876, באלכסנדריה, בדיוק 27 שנה לאחר שהיגר לארצות הברית.
הנאום, שתואר כ"חסר התלהבות", ביקש לחזק את הזהות האמריקאית ולא הזכיר את שורשיו הנורווגיים.
הנאום התקיים במקביל לקמפיין שלו לחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מינסוטה.
עד אז, נלסון פיתח את האסטרטגיה של ניהול קמפיין "מלמטה למעלה", שבו הוא היה מגייס תומכים בשקט שיבקשו ממנו לרוץ, בעוד שהוא מראה חוסר רצון.
קהילתו באזור הגבול העליון הציבה אותו במצב נחות ביחס לערים התאומות (Twin Cities).
לאחר שהוא הראה את כוחו הפוליטי על ידי "פרישה" מהקמפיין לכמה שבועות, הוא תמך במועמדות הרפובליקנית של ג'ייקוב סטיוארט, רופא מסיינט פול, שזכה בבחירות מול הדמוקרט ויליאם מקנייר.
תמיכה זו לא זכתה לגיבוי מצד הקהילה הנורווגית-אמריקאית, שדאגה מהקשר של סטיוארט עם מפלגת ה-Know Nothing וממה שנראה כהתפתחות של מעמד שלטוני חדש בחברה.
כתוצאה ממפקד האוכלוסין של 1880, הקונגרס של ארצות הברית החליט להקצות מושב קונגרס חדש למדינה העליונה, והקים את מחוז הקונגרס החמישי של מינסוטה.
נלסון נכנס בשקט למירוץ אחר המושב הזה.
תחילה הוא הבטיח מושב במועצת הנאמנים באוניברסיטת מינסוטה, שם הצליח להקים מחלקה ללימודי סקנדינביה.
הקמפיין החל ב-1882 והתדרדר במהרה לאחת הבחירות השנויות ביותר במחלוקת עד אז.
ההתמודדות בין נלסון לצ'ארלס פ.
קינדרד על "החמישית המדממת", כפי שנודעה, כללה שוחד רחב, הפחדות ותקלות בבחירות.
ועידת הרפובליקנים ב-12 ביולי בדטרויט לייקס הושוותה לקרב ההיסטורי של בוין באירלנד.
150 נציגים נאבקו על 80 מושבים, ואחר סכסוך במרכז הוועידות העיקרי, הקמפיינים של קינדרד ונלסון מינו את המועמדים שלהם.
היריבות בין קינדרד לנלסון התמקדה במידה רבה בשתי חברות הרכבות המתחרות באזור העליון – ה-Northern Pacific מצד קינדרד וה-Great Northern מצד נלסון.
קינדרד הוציא בין 150,000 ל-200,000 דולר, אך נלסון ניצח בנקל, גובר על הונאות הבחירות הגדולות במחוזות של Northern Pacific.
נלסון כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מ-4 במרץ 1883 עד 3 במרץ 1889, בקונגרסים ה-48, ה-49 וה-50. בהתאם לנוהלי העידן המוזהב, הנושא הראשון בסדר היום שלו בקונגרס היה להבטיח משרות למקורביו במינסוטה על ידי חלוקה של מספר המינויים הפדרליים המוגבל שהיה זמין.
רוב המינויים בוצעו דרך פול ק.
סלטן, הממונה על משרד הקרקעות של ארצות הברית בקרוקסון.
בנוסף לתגמול תמיכה פוליטית, הוא החליף את המינויים התומכים בקינדרד במחוזות היער הסמוכים לרכבת ה-Northern Pacific, הידועים כ"פינרי".
במיוחד פורסם פיטוריו של סורן ליסטו מתפקיד רשם משרד הקרקעות של ארצות הברית בפרגוט פולס.
נלסון לא תמיד פעל לפי הקו הרפובליקני השמרני בבית הנבחרים.
ב-1886, הוא עזב את סיעת הרפובליקנים על מנת להצביע בעד חוק המכס של מוריסון מ-1886, שנועד להוריד את המכסים על חלק מהמוצרים המיובאים.
נלסון היה מתוסכל מהחוסר אפקטיביות של בית הנבחרים, כפי שראה אותו.
הוא נכנס לוויכוחים ארוכים על נושא הפנסיות לחיילי מלחמת האזרחים הוותיקים.
המורשת המשמעותית ביותר שלו כנציג הייתה חקיקת "חוק נלסון" ב-1889. החוק יצר את שמורת האדמה של "White Earth" במערב מינסוטה כמעין מקום למיקוד של אינדיאנים משמורות אחרות ברחבי המדינה, הקצה אדמות משותפות לראשי משקי הבית, ופתח את מכירת יתרת אלפי הדונמים של אדמה למהגרים, על חשבון האינדיאנים.
לאחר שחשב על זמן כהונתו בבית הנבחרים כ"כישלון אישי", נלסון החליט שלא להתמודד מחדש בבחירות ב-1888. יש המאמינים כי אירוע של כמעט טביעה ב-11 באוקטובר 1886 שיחק תפקיד בהגברת השאיפה הפוליטית שלו.
אף על פי שנלסון טען כי פרש מהפוליטיקה, הוא נותר דמות פעילה בתוך המערכת הפוליטית הרפובליקנית של מינסוטה.
ב-1890 החל להראות עניין במרוץ למשרת המושל.
בינתיים, הוא חזר לעסוק בעסקי המשפטים מאלכסנדריה, המשיך לנהל את חוותו ופתח חנות חומרי בניין.
הלחץ הגובר על הכלכלה החקלאית של מינסוטה הוביל להקמת הברית החקלאית (Farmers' Alliance), שהתפתחה לכוח פוליטי משמעותי בשתי המפלגות, אך בעיקר במפלגה הרפובליקנית.
ב-1890, הברית החליטה להעמיד את המועמדים שלה לבחירות, והציעה למנות את נלסון.
בכינוס הברית במינסוטה ביולי 1890, נלסון לא הכיר בתמיכתם של הנציגים, שסיימו במועמדות של סידני מ.
אולם לאחר שהברית הציגה תוצאה חזקה בבחירות של 1890, הרפובליקנים ראו בנלסון חלופה חזקה לברית החקלאית באזור הגבול העליון.
נלסון פעל לחיזוק מועמדותו למשרת המושל, אם כי היסטוריונים טוענים כי מטרתו האמיתית הייתה להגיע לסנאט של ארצות הברית.
הוא ארגן את עצמו כך שיגויס כמועמד, ולא רדף באופן פעיל אחרי התפקיד.
בעלי תפקידים ממונים, שחששו מאובדן התמיכה הפוליטית בעקבות ניצחונות הברית, שמחו לתמוך בו.
כדי למשוך את תמיכת הרפובליקנים בקונגרס, נלסון עבד להבטיח את תמיכתם של יריביו כמו דייוויס ו-וושבורן, או לפחות להימנע מהתנגדותם.
ב-28 ביולי 1892, הוא מונה פה אחד על ידי 709 נציגים כמועמד הרפובליקני למשרת המושל בכנסייה העממית בסיינט פול.
נאום קבלת הפנים שלו היה התקפה ליברטריאנית נגד הדמוקרטים והפופוליסטים; הוא חיזק את הנציגים לקראת הקמפיין.
הקמפיין נגד מועמד הדמוקרטים דניאל לאולר והפופוליסט איגנטיוס דונלי התמקד בהאשמות על השפעה לא ראויה מצד ענפי הרכבות, מכסים, אתניות ופטריוטיות.
כאשר נלסון ניהל את הקמפיין באזור מינסוטה הצפונית-מערבית, הוא היה מעורב בתקרית פיזית קטנה עם טוביאס סואבי, פופוליסט מקומי.
הוא נשא נאום ניצחון קצר באלכסנדריה, ואמר: "אני נכנס לתפקיד מבלי לתת שום הבטחה לאף קומבינה, תאגיד או אדם, ואנסה לפעול נכון, כי זה נכון, ואני שואף להעניק ממשלה של העם, עבור העם, ומאת העם."
היו הגבלות משמעותיות על יכולתו של נלסון כמושל ליישם את האג'נדה שלו.
מאזן הכוחות במינסוטה היה משותף בין חמישה בעלי תפקידים שנבחרו באופן עצמאי, מחוקקי המדינה והמושל.
בנאום ההשבעה שלו ב-4 בינואר 1893, הוא הציג את עצמו כאדם שמרן כלכלית עם נטייה לחינוך, והתמקד בסטטיסטיקות הנוגעות לשירותים שונים במדינה ולפתרונות.
נלסון השתמש במעמדו כמושל כ"פלטפורמה" למטרות רפורמה רפובליקניות מתונות שנועדו להציע אלטרנטיבות מתונות לפעולות הרדיקליות של הפופוליסטים.
הוא קידם את "חוק הדגן של המושל" כדרך להסדיר את סחר הדגן, במיוחד על ידי הענקת סמכויות לוועדה של הרכבות ומחסנים לרגולציה, רישוי ובדיקת מעליות דגן במדינה.
חברי המפלגה הרפובליקנית במינסוטה תמכו בו, עד שהפכו את החוק להצעת מפלגה.
ההתנגדות לחוק מצד הדמוקרטים והפופוליסטים נבעה מחשד בנוגע לוועדת הרכבות.
החוק עבר שני סבבי הצבעה עם הרבה משא ומתן פוליטי, ובסופו של דבר התקבל ברוב צר, מה שנתן לנלסון מידה של אמינות ככוח פוליטי.
נלסון גם שיתף פעולה עם יריבו לשעבר דונלי בחקירת "טבעת העצים", שנועדה לסיים את תרמיות קרקעות באזורים עם תעשיית עצים.
נלסון כינס כנס אנטי-מונופוליסטי בין-מדינתי בשיקגו ב-5 ביוני 1893, שם דיבר נגד המונופול של העצים ותמך בחיזוק חוק ההגבלים העסקיים של שרמן משנת 1890.
הפאניקה של 1893 יצרה משבר עבור חברות הרכבות.
לאחר סדרת קיצוצים בשכר מצד "Great Northern", איגוד הרכבות האמריקאי יצא בשביתה ב-13 באפריל.
נלסון הציע לצדדים לעסוק בבוררות, תוך דרישה לשמירה על החוק והסדר מצד השובתים.
הוא השאיר את אכיפת החוק לשוטרים פדרליים ואת הבוררות למובילים עסקיים פרטיים.
השביתה הוסדרה בסופו של דבר בעיקר לטובת העובדים, ונלסון יצא ללא פגע פוליטי.
נלסון הומלץ שוב ב-1894 בקלות, ורץ מול הפופוליסט סידני אוון והדמוקרט ג'ורג' בקר.
הוא הציג את עצמו כ"רפורמטור שיטתי ומדעי" בהשוואה לדוברים פופוליסטיים כמו מרי אלן ליס ולג'רי סימפסון.
הוא הראה מנהיגות בשטח בקיץ היבש של 1894, כאשר שרפת הינקלי הגדולה התפשטה במרכז-מזרח מינסוטה ב-1 בספטמבר.
אף על פי שלמדינה לא היו אמצעים כספיים לספק תמיכה ישירה, נלסון השתמש בתפקידו כדי לעודד מאמצי סיוע פרטיים.
הוא זכה בבחירות עם 60,000 קולות יותר מאוון.
מסע הבחירות של נלסון לסנאט של ארצות הברית החל בתחילת 1894. הקמפיין התנהל בשקט ומאחורי הקלעים, על מנת להימנע מהמראה שהמועמדות שלו למשרת המושל לא הייתה כנה, וכן כדי למנוע סכסוך פנימי במפלגה הרפובליקאית עם הסנאטור המכהן, ויליאם ד.
לפני שהתיקון ה-17 נכנס לתוקף ב-1914, בתי המחוקקים של המדינה בחרו בסנאטורים של המדינה.
קמפיין נלסון לסנאט היה "ציד שקט", שכלל בניית תמיכה בין המחוקקים החדשים תוך כדי שהוא נותן לוושבורן לחשוב שהוא מתמודד ללא התנגדות על מועמדות המפלגה הרפובליקנית.
כשהבין וושבורן כי כוכבו של נלסון עולה במפלגה הרפובליקאית, הוא ניסה לקבל הבטחה חד משמעית מנלסון שהוא לא מתכוון לרוץ לסנאט, תוך שהוא מבסס את מעמדו כמועמד ממינאפוליס.
ב-21 בספטמבר 1894, נפגשו השניים בתערוכה של מחוז פריבורן באלברט לי, שם נשאל נלסון ישירות אם הוא תומך במועמדות של וושבורן או שיש לו כוונה להתמודד בעצמו על המושב.
נלסון, לפי הדיווחים, ייעץ למחוקקים "לבחור כמועמד הרפובליקני שלכם, כדי לשלוח את חברי וושבורן חזרה לסנאט של ארצות הברית, ואם אינכם אוהבים אותו, שלחו מישהו אחר טוב".
האסטרטגיה של נלסון הייתה למנוע מוושבורן להשיג רוב ברור במועמדות או בבחירות במועצה הרפובליקנית, ולהופיע כמועמד מאחד למפלגה.
הוא נדרש למצוא איזון עדין בין פנייה לגאווה האתנית הסקנדינבית מצד אחד, ובין הצגת עצמו כאמריקאי אמיתי מצד שני, ובין מראית עין של בגידה בוושבורן לשמירה על רושם אמין.
הקמפיין הגיע לשיאו במה שנקרא "מלחמת שלושת השבועות" או "הקמפיין של המלון", שהתנהלה במלוא עוזה ב-5 בינואר 1895. ההתמודדות, השדלנות, הפיתוי ושוחד לכאורה התמקדו במלונות וינדזור ומרצ'נטס שבסיינט פול.
המחוקקים היו נבוכים מהקמפיין, והתוצאה נותרה לא ברורה.
ביקורים חוזרים במחוזותיהם באמצע ינואר לא הבהירו את דעת הקהל.
פגישות ציבוריות עם "מושכים בחוטים" לא השפיעו במיוחד.
כוחו של נלסון החל להתבהר אך לא היה עדיין מכריע ב-18 בינואר, כאשר הרפובליקנים התכנסו.
וושבורן לא הגיע לרוב הדרוש של 72 קולות, ומספר תומכים לשעבר עברו לנלסון בסיבוב השני.
עד שההצבעה הגיעה למליאת בית המחוקקים, היה ברור כי וושבורן הפסיד.
ב-23 בינואר נבחר נלסון לסנאט של ארצות הברית, הסקנדינבי-אמריקאי הראשון שהגיע לתפקיד זה.
מותש מהקמפיין, קרא וושבורן לבחירות ישירות של הסנאטורים.
הבחירות נחרתו בזיכרון כאחת ההתמודדויות הסוערות ביותר בהיסטוריה הפוליטית של מינסוטה.
וושבורן נתפס כינקי ילידי עשיר, עירוני, אריסטוקרטי ממיין, ונלסון כמהגר חרוץ מהאזורים הכפריים של מינסוטה.
ניצחונו של נלסון חיזק את השפעתם ההולכת ומתרקמת של אזורים במינסוטה מחוץ לערים התאומות, וחיזק את המודעות הפוליטית בקרב הסקנדינבים האתניים באזור.
נלסון החליט מוקדם להפוך דימוי זה לפלטפורמת הבחירות שלו, וביקש מקהל בוחריו לקרוא לו "דוד קנוט".
הקונגרס ה-54 של ארצות הברית לא התכנס עד דצמבר 1895, ואף על פי שנלסון היה נרגש להתחיל לעבוד בסנאט, הוא בילה את הפגרה בנסיעות ובעבודה בחווה שלו.
הוא גם תרגם את חוקת נורווגיה לאנגלית ולמד על נושא הכסף החופשי (Free Silver).
זה היה נושא נאומו הראשון בסנאט, ב-31 בדצמבר 1895, שבו תמך במטבע נייר.
נלסון שמר—כפי שעשה לאורך כל הקריירה הפוליטית שלו—על פרופיל חזק אנטי-פופוליסטי, אם כי פרגמטי.
הישגו החשוב ביותר במהלך כהונתו הראשונה היה ככל הנראה חוק פשיטת הרגל של נלסון, שנועד להעניק לחקלאים אמצעים להיכנס לפשיטת רגל מרצון, בניגוד לפשיטת רגל כפויה מצד נושים.
הוא הציב את החוק כאלטרנטיבה לוועדת המשפטים שהייתה הרבה יותר מחמירה כלפי נושים.
אף על פי שהוא תמך בחוק בזכות יתרונותיו, החוק גם נתן לו הזדמנות להתנתק מהרקע שלו כעורך דין ולבנות תמיכה בקרב בוחריו החקלאיים.
לאחר 18 חודשים של משא ומתן מתיש, נלסון הצליח להעביר את החוק בקונגרס ב-24 ביוני 1898. הגשת בקשה לפשיטת רגל הייתה מוכרת במשך תקופה ארוכה כ"לקיחת תרופת נלסון".
אם נלסון הפגין עצמאות בחוקי פשיטת הרגל, הוא הלך בקו המפלגה במלחמת ארצות הברית–ספרד, ותמך בהתלהבות במאמץ המלחמתי.
הוא נקלע לדיון מר בין כותלי הסנאט בנושא סיפוח הפיליפינים והוואי.
הוא ואחד ממחברי ההסכם, הסנאטור הבכיר ממינסוטה קושמן דייוויס, הצביעו בעד הרוב לאשר את חוזה פריז.
הוא מצוטט לעיתים כאומר:ההשגחה העליונה נתנה לארצות הברית את החובה להרחיב את הציוויליזציה הנוצרית.
אנו באים כמלאכים משרתים, לא כדיקטטורים.
נלסון תמיד הקפיד להגדיר את עצמו בציבור קודם כל כאמריקאי, מבלי להרגיש נאמנות מעורבת למדינת מוצאו.
אך ברקע, הוא תמך בנורווגיה בדרכים שונות, בעיקר על ידי הזמנת קצינים נורווגים לבוא ולהתבונן וללמוד מהטקטיקות האמריקאיות בקובה.
הוא תכנן טיול לנורווגיה מזה זמן מה, אך דאג גם לבקר בשוודיה ובדנמרק, תוך הדגשת הרקע הסקנדינבי-אמריקאי שלו.
הוא טייל לבד ועשה את עיירת מולדתו, אוונגר, אחת מתחנות העצירה הראשונות שלו.
הוא הגיע לכפר בעגלת סוסים רק עם מזוודתו, ונתקבל כאורח מכובד.
הוא דיבר בדיאלקט שלו, ווסמול, והחל לשלב את הריקסמול רק כאשר הרגיש צורך להדגיש נקודה פוליטית חשובה.
המארחים שלו החלו לפנות אליו במהרה בכינוי הידידותי "דו קנוט", דבר שהוא נראה שהוא נהנה ממנו.
מאוונגר נסע נלסון לכריסטיאניה, שם סירב לקבל כיבודים רשמיים, ולסטוקהולם, שם לא עשה כמעט שום רעש.
הוא בילה שבוע בקופנהגן, שם ביקר את המינויים שלו לוריץ ס.
סוונסון, שגריר ארצות הברית בדנמרק, וסורן ליסטו, הקונסול ברוטרדם.
הוא נפגש עם המלך כריסטיאן התשיעי ונהנה מארוחת ערב רשמית בהנחיית סוונסון.
הוא נסע דרך האזור השנוי במחלוקת של שלזוויג-הולשטיין וביקר באתר של קרב ווטרלו.
נלסון נסע הביתה דרך אנגליה ושהה במקרה בגלריית המבקרים בפרלמנט הבריטי ב-17 באוקטובר כאשר המלכה ויקטוריה כינסה מושב יוצא דופן לדיון במלחמת הבורים השנייה.
בשל העובדה שנבחר שוב על ידי המחוקקים של מדינת מינסוטה, מסע הבחירות של נלסון לבחירה מחדש בשנת 1902 החל עם הבחירות לבית המחוקקים של מדינת מינסוטה בשנת 1900. האסטרטגיה שלו הייתה למקם את עצמו לצד מנהיגים לאומיים מוכרים, במיוחד תאודור רוזוולט ורוברט מ.
לה פולט האב, בזמן שהם עברו דרך המדינה בקמפיין למען ויליאם מקינלי.
נלסון היה ידוע יותר ביסודיות מאשר בכריזמה בקמפיינים שלו, אך תרם רבות להצלחת המפלגה הרפובליקנית באותה שנה.
בנו של נלסון, הנרי קנוט נלסון, נבחר לאספה המחוקקת של מינסוטה באותה שנה.
הבחירה מחדש של נלסון לתקופת כהונה שנייה בסנאט הייתה מובטחת, מבחינה מעשית.
הקמפיין נמשך לשנת 1902, בה נלסון שם לעצמו שם כאשר לקח פיקוד על רכבת ידנית קטנה לאחר שקרון הרכבת שלו התקלקל מזרחית להיבינג, מינסוטה.
הוא עשה את דרכו בכוחות עצמו לצומת וולף ג'נקשן, מינסוטה בקצב מהיר.
עד לאותה נקודה, הקריירה הפוליטית של נלסון התבססה במידה רבה על נושאים של גבול כלכלי מתהווה, כמו פיתוח קרקעות, הגירה ודינמיקה של העידן המוזהב.
עם לידתו של העידן הפרוגרסיבי, רוחות הרפורמה החלו לנשוב יותר מהמזרח מאשר מהמערב, והנושאים העירוניים יצאו לאור.
כתוצאה מכך, נלסון נאלץ לחדול מהאסטרטגיה הפוליטית הישנה ולהמציא אסטרטגיה חדשה.
בין הרוחות הפוליטיות של אותה תקופה, נלסון בחר בפרופיל "פרוגרסיבי מתון" למדי, תוך קבלת התערבות ממשלתית בכמה נושאים (כגון ענייני אנטי-מונופול) אך התנגדות לכל דבר שנראה כמו סוציאליזם.
הוא הקל על השימוש בהטבות פוליטיות ככלי פוליטי והתמקד במקום זאת בעזרה לבוחרים שלו בנושאים קטנים וגדולים, לעיתים קרובות תוך שהוא מעורר את הדימוי של עצמו כ"סוס עבודה" – סנאטור עקשן, עובד קשה ותומך עיקש בדברים ובאנשים שבהם האמין.
קנזס היא מדינה השוכנת במרכז ארצות הברית.
קנזס גובלת בנברסקה מצפון, מיזורי במזרח, אוקלהומה בדרום וקולורדו במערב.
המדינה ממוקמת במרחק שווה מהאוקיינוס האטלנטי ומהאוקיינוס השקט.
אינדיאנים התיישבו בקנזס אלפי שנים לפני הספירה.
ככל הנראה היה הקונקיסטאדור פרנסיסקו וסקס דה קורונדו האירופאי הראשון שסייר באזור קנזס, במסע שערך ב-1541.
רוב שטחה של קנזס נכלל בשטח שסופח לארצות הברית ב-1803, לאחר שנרכש מצרפת ברכישת לואיזיאנה.
משנת 1812 ועד 1821 היה חלק זה של קנזס כלול בטריטוריית מיזורי.
דרך אזור קנזס עברה דרך סנטה פה שקישרה את מיזורי לסנטה פה שבניו מקסיקו.
הטריטוריה התפתחה כנקודת מעבר בדרך של המתיישבים ליוטה וקליפורניה.
דרום מערב המדינה היה חלק מהאימפריה הספרדית ובהמשך חלק ממקסיקו ומרפובליקת טקסס עד מלחמת ארצות הברית–מקסיקו (1848).
ב־30 במאי 1854 התקבל חוק קנזס נברסקה אשר הקים את הטריטוריות של נברסקה וקנזס.
החוק קבע, אף על פי שהשטח הוא צפוני מקו הרוחב 30–36 (פשרת מיזורי), בשתי הטריטוריות יהיה "ריבונות העם", והם יחליטו האם לאסור או להתיר את העבדות בשטחיהם.
על נברסקה לא היה ויכוח-זה היה שטח צפוני שכלל לא ראוי לחקלאות (וממילא, לעבדות), ולכן תומכי העבדות ויתרו מראש על המדינה הזאת.
בקנזס, לעומת זאת, השטח היה ראוי.
לכן, נפתח מרוץ בין התומכים בעבדות לבין המתנגדים.
שני המחנות הזרימו תומכים רבים למדינה כדי להכריע בבחירות, אבל עוד לפני שהן התקיימו, שני המחנות הקימו ממשלות משלהן והציגום לפני הממשל הפדרלי בוושינגטון, והאחרון התקשה להכריע מי יהיה הממשל של המדינה.
בינתיים, עם כל האנשים והציוד שזרמו למדינה, הגיע גם נשק רב, ובמהרה, הוא גם הופעל בין שני הצדדים, ולפחות 200 אנשים נהרגו בהתנגשויות.
הממשל הפדרלי נאלץ לשלוח כוחות צבא רבים כדי להרגיע את המהומות.
לזכר אירועים אלו כונתה קנזס "קנזס המדממת".
קנזס הפכה למדינה ה־34 של ארצות הברית ב-29 בינואר 1861, שלושה חודשים לפני פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, ביוזמת אברהם לינקולן.
ההכרזה על קנזס כמדינה באה כדי לחזק את כוחם של המתנגדים לעבדות.
המדינה שנוצרה לא כללה את חלקה המערבי של הטריטוריה, שכיום מהווה חלק מקולורדו.
ב־19 בפברואר 1881 הייתה קנזס למדינה הראשונה שאוסרת מכירת אלכוהול בשטחה.
במחוז אוסבורן נמצא המרכז הגאודטי של צפון אמריקה, ולכן המחוז מהווה נקודת ייחוס לכל המפות המיוצרות על ידי ממשלת ארצות הברית.
נקודת המרכז של 48 המדינות הנמצאות ביבשת אמריקה נמצא במחוז סמית', ליד העיר לבנון.
נקודת המרכז של המדינה, המרובעת בצורתה, הוא במחוז בארטון.
המדינה מחולקת ל־105 מחוזות, ובשטחה 628 רשויות מקומיות.
מערב המדינה הוא חלק מהמישורים הגדולים של ארצות הברית.
האזור הנמוך ביותר 230 מטרים מעל גובה פני הים, נמצא באזור שפך נהר קנזס והאזור הגבוה במדינה הוא הר סאנפלאוור, המתנשא לגובה 1,231 מטרים בגבולה המזרחי של המדינה.
ניתן לאפיין את האקלים של קנזס במונחים של שלושה סוגים: יבש לח, חצי צחיח וסובטרופי לח.
לשני שלישים המזרחי של המדינה (בעיקר החלק הצפון-מזרחי) ישנו אקלים יבשתי לח, עם חורפים קרירים וקיצים חמים ולעיתים גם לחים.
מרבית המשקעים יורדים בקיץ ובאביב.
הקיץ בקנזס חם, לעיתים קרובות מאוד חם ובאופן כללי פחות לח.
חורפים ניתנים לשינוי רב וקיצוני בין חמים לקרים מאוד.
באזור המערבי יורדים בממוצע כ-410 ממ' גשמים בשנה.
רוחות צ'ינוק בחורף יכולות לחמם את מערב קנזס עד כדי 27 מעלות צלזיוס.
בחלקים הדרומיים-מרכזיים והדרומיים-מזרחיים של המדינה, כולל אזור ויצ'יטה, שורר אקלים סובטרופי לח עם קיץ חם ולח, החורפים מתונים יותר ועם יותר משקעים מאשר במקומות אחרים בקנזס.
אומנם טמפרטורות של 38 מעלות ומעלה אינן שכיחות באזור, אך לחות גבוהה יותר ואפקט החום העירוני מביאים את מרבית ימי הקיץ למדדי חום בטמפרטורות של עד 46 מעלות.
כמות המשקעים במדינה נעה בין 1,200 מ"מ בשנה בקצה הדרום-מזרחי של המדינה ולכ-410 מ"מ בדרום-מערב.
כמויות השלג נעות בין 130 מ"מ בשולי הדרום, ל-890 מ"מ בקצה הצפון-מערבי של המדינה.
קנזס נמצאת במקום התשיעי/עשירי במספר ימי השמש בארצות הברית.
קנזס נוטה למזג אוויר קיצוני באביב ובתחילת הקיץ.
למרות אור השמש התכוף ברוב חלקי המדינה, בגלל מיקומה בגבול אקלימי המושפע לחדירות של מסות אוויר מרובות, המדינה חשופה לסופות רעמים חזקות וחמורות.
חלק מהסערות הללו הופכות לסופות רעמים היכולות לעיתים ליצור סופות טורנדו, לעיתים כאלו בעוצמת חוזק של EF3 ומעלה.
בקנזס ממוצע של יותר מ-50 סופות טורנדו בשנה.
סופות רעמים קשות מתרחשות לעיתים במדינה כמו גם ברד גדול מאוד ואף מסוכן.
יתר על כן, סערות אלה עלולות גם לגרום להצפות ושיטפונות.
לפי NOAA, ב-24 ביולי 1936 נמדדה הטמפרטורה הגבוהה ביותר בקנזס (מאז החלו רישומי טמפרטורה) 49.4 מעלות בסמוך לאלטון במחוז אוסבורן.
הטמפרטורה הנמוכה בכל הזמנים הייתה (40)- מעלות ב-13 בפברואר 1905, ליד לבנון במחוז סמית.
הלשכה לניתוח כלכלי מעריכה כי סך התוצר המקומי הגולמי בקנזס בשנת 2014 היה 140.964 מיליארד דולר.
על פי דו"ח משרד העבודה בקנזס בשנת 2016, השכר הממוצע השנתי היה 42,930 דולר בשנת 2015. נכון לאפריל 2016 שיעור האבטלה במדינה עמד על 4.2%.
התוצרת החקלאית במדינה כוללת: בקר, חיטה, דורה, סויה, חזירים, תירס.
מוצרי התעשייה כוללים: מוצרי תחבורה, ייצור מטוסים מסחריים ופרטיים, מוצרי מזון, מוצרים כימיים, מוצרי דלק ומכרות.
קנזס היא השמינית ממדינות ארצות הברית בכמות הפקת נפט.
בסך הכול מפיקים בקנזס בממוצע כ-2.8 מיליון חביות נפט בשנה.
קנזס היא גם השמינית בהפקת גז טבעי בארצות הברית (אחרי טקסס, אלסקה, קולורדו, לואיזיאנה, ניו מקסיקו, אוקלהומה וויומינג).
התפוקה יורדת משנה לשנה בשל ניצולם של שדות הגז.
בקנזס נמצאים גם שלושה מתקנים צבאיים גדולים: פורט לוונוורת', פורט ריילי ובסיס חיל האוויר מקונונל (חיל האוויר).
בבסיסים אלה מוצבים כ־25,000 חיילים ואנשי טייס פעילים המעסיקים גם כ־8,000 עובדי DoD אזרחיים.
בשמורה של צבא ארצות הברית יש גם פיקוד על התארכות משלחת 451 שבסיסו בוויצ'יטה המשרתת חיילי מילואים ויחידותיהם מרחבי האזור.
במשמר הלאומי של קנזס יש יחידות בשדה פורבסבטופקה ובאגף המודיעין 184 בוויצ'יטה.
טווח כלי הנשק סמוקי היל, ניתוק מאגף המודיעין, הוא אחד ממטווחי ההפצצה הגדולים והעמוסים ביותר במדינה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה קנזס בית לשדות אימונים רבים של חיל האוויר להכשרת טייסים וחיילים חדשים.
רבים מאותם שדות תעופה מתופעלים כיום כשדות תעופה עירוניים.
קנזס היא רפובליקה ובה שלוש רשויות שלטון: מבצעת – בראשות מושל מדינת קנזס, מחוקקת – המורכבת משני בתים: האספה הלאומית של קנזס והסנאט של קנזס, ושופטת – בראשה עומד בית המשפט העליון של קנזס.
הרשות המבצעת בקנזס מורכבת מהמושל, סגן המושל, התובע הראשי, מזכיר המדינה, שר האוצר, State Controller, State treasurer, Insurance Commissioner, ושר החינוך.
המושלת הנוכחית הוא לורה קלי, חברת המפלגה הדמוקרטית.
בבית המחוקקים כ-40 חברי סנאט הנבחרים לתקופה של ארבע שנים ו-125 חברי אספה מחוקקת הנבחרים לתקופה של שנתיים.
בחירות נעשות מדי שנתיים, ומחצית מחברי הסנאט מועמדים לבחירה מחדש בכל מערכת בחירות.
קנזס היא המדינה הראשונה שחוקקה חובת פיצויי פיטורים, בשנת 1910.
בבית המשפט העליון של קנזס שבעה שופטים, הממונים על ידי המושל ומאושרים על ידי בית המחוקקים.
בשנות ה־60 הייתה קנזס דמוקרטית באופייה אך מאז הפכה יותר ויותר שמרנית.
בשנת 1999 החליטה מועצת החינוך בקנזס כי לא ילמדו בבתי הספר את תאוריות האבולוציה, אך בשנת 2001 הפכו החלטה זאת.
בשנת 2005 נאסרו בחוק נישואים חד-מיניים, החלטה שעמדה עד ביטולה ביוני 2015. בשנה שלאחר מכן העבירה המדינה חוק שקבע גיל מינימום לנישואין, 15.
בשנת 2010 נבחר סם בראונבק למושל עם 63 אחוזים מהקולות במדינה.
הוא הושבע כמושל בשנת 2011, המושל הרפובליקני הראשון של קנזס מזה שמונה שנים.
בראונבק ביסס את עצמו כחבר שמרני בסנאט האמריקני בשנים שקדמו לו, אך מאז שהפך למושל קיבל כמה החלטות שנויות במחלוקת, מה שהוביל לדירוג אישור של 23% בקרב מצביעים רשומים, הנמוך ביותר מבין מושל כלשהו בארצות הברית.
במאי 2011, הרבה להתנגד לעמדותיהם של מנהיגי אמנות וחובבי המדינה, חיסל בראונבק את נציבות האמנות בקנזס, והפך את קנזס למדינה הראשונה ללא סוכנות לאמנות.
ביולי 2011 הודיע בראונבק על כוונתו לסגור את סניף לורנס במחלקה לשירותים חברתיים ושיקום בקנזס על מנת לחסוך בעלויות.
מאות התנגדו והפגינו נגד ההחלטה.
נציבות עיריית לורנס הצביעה בהמשך לספק את המימון הדרוש כדי לשמור על הסניף פתוח.
בבחירות 2018 ניצחה לורה קלי, הדמוקרטית, מזכירת המדינה לשעבר של קנזס עם 48.0% מהקולות.
מאז שנת 1964 תומכת המדינה במועמדים רפובליקנים לנשיאות ארצות הברית.
המועמדים היחידים שאינם רפובליקנים לנשיאות להם תושבי קנזס העניקו את מרב קולותיהם בבחירות לנשיאות הם ג'יימס ויבר, הדמוקרטים וודרו וילסון, פרנקלין רוזוולט (פעמיים), ולינדון ג'ונסון.
בוש בשש קולות הבחירות (אלקטורים) של המדינה בניצחון מכריע של 25 נקודות אחוז עם 62% מהקולות במדינה.
שני המחוזות היחידים שתמכו בדמוקרט ג'ון קרי בבחירות ההם היו Wyandotte, הכולל את קנזס סיטי ודאגלס.
הבחירות ב-2008 הביאו תוצאות דומות, ג'ון מקיין זכה במדינה עם 57% מהקולות.
המחוזות דגלאס, ווינדוט וקרופורד היו היחידים שתמכו במועמד הדמוקרטי ברק אובמה.
הפוליטיקה בקנזס נעשתה עוד יותר קיצונית ושמרנית בשנים האחרונות, בחירתו של ברק אובמה הובילה את הרפובליקנים לאמץ מותג טהור יותר של שמרנות וטיהור לעומת מה שהיה שנחשבה בעבר לאגף המתון של המפלגה.
כאמור, למדינה שישה קולות אלקטורליים.
הסנאטורים המייצגים את המדינה הם רוג'ר מרשל וג'רי מורן הרפובליקנים.