tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ספינות של האימפריה שטו לצד ספינות בריטיות לבחריין ולאחר מכן לכווית.
מסע זה לווה במחוות ידידותיות מצד שני הצדדים שהדגישה את ההתקרבות שהושגה.
בבחריין ובכווית התקבלו העות'מאניים בהתלהבות רבה.
כך השיג מידהט שליטה ימית נרחבת באזור.
הקשר עם האימפריה וסיום תקופתו כוואלי של בגדאד
בעקבות הצלחותיו של מידהט בשיפור המצב בבגדאד מבחינה פוליטית ומנהלתית נשלח אליו מכתב מהווזיר הגדול, עלי פאשא בו הוא מברכו על הצלחתו בנג'ד ומתייחס לביקור המוצלח של השאה.
הסולטאן הביע אף הוא את הערכתו להצלחותיו של מידהט על ידי שליחת חרב כבוד.
אולם, עקב מותם של פואד ועלי פאשא ב-1871 החל המצב באימפריה להשתנות.
הסולטאן עבד אל-עזיז שהראה סימני שיגעון, החל לרוקן את קופת המדינה.
הדבר הורגש במיוחד בווילאייט בגדאד.
הופסק המימון של פרויקטים ונשלחו אנשים מאיסטנבול עם דרישות לשיבוצם בתפקיד טוב במנהל.
תביעות כספיות מצד הווזיר הגדול אשר מילויין עשוי היה למוטט את מפעלו של מידהט בעיראק, הובילה להתפטרותו מתפקיד הוואלי של בגדאד.
ב-1871, בעקבות שיחה אישית עם הסולטאן, שהתרשם ממידהט, מונה מידהט לווזיר הגדול במקום הווזיר מחמד נדים פאשא.
אולם, מידהט שהיה רפורמטור טוב אבל לא פוליטיקאי מבריק לא שרד במשרה יותר מכמה חודשים.
בשנת 1876 נרצח הסולטאן עבד אל-עזיז.
במקומו עלה אחינו מוראד החמישי אולם בעקבות שגעונו הוחלף במהרה בעבדול חמיד השני, בתמיכתו של מידהט פאשא.
עבדול חמיד הבטיח למידהט לפני עלייתו את יישום החוקה העות'מאנית של 1876 שהייתה יוזמתו של מידהט.
אולם, הסולטאן שחשש מכוחו הרב של מידהט, הדיח אותו מתפקידו כווזיר הגדול והגלה אותו בטענה שיש לו קשר לרצח של עבד אל-עזיז.
אולם הוחזר להיות הוואלי של סוריה.
בשנת 1878 מונה מידהט לוואלי (מושל) של וילאייט סוריה.
מידהט הציג לשלטון את הבעיות הרבות שפקדו את סוריה באותה תקופה: חוסר הביטחון של התושבים, עול המיסים הגדול וגיוס החובה.
בעיקר התלונן מידהאט בפני הסולטאן על התערבות יתר של מעצמות המערב ועל הפעילות המיסיונרית שהן מקיימות בסוריה.
הוא התחיל בתהליך של רפורמות שונות בשירות הציבורי, כלכלה, ביטחון ומשפט.
לאחר ביצוע רפורמות אלה הציג מידהט לסולטאן רשימת רפורמות שהוא מעוניין לבצע בסוריה כדי להקל על השלטון ועל חיי התושבים.
הסולטאן דחה את הרפורמות והתיר לו רק לפטר ולמנות מושלים אזוריים.
מידהט החליט לפטר מושלים מושחתים.
בעקבות חילוקי דעות שהיו לו עם מפקד הצבא באזור (מושיר) הוא הגיש את התפטרותו לסולטאן בטענה שהוא זקן ועייף.
הוא התלונן על מצבה העגום של הוילאייט והמליץ שלוואלי עצמו תהיה שליטה בצבא – בניגוד לרפורמה שהנהיג קודם לכן באימפריה.
הסולטאן סירב לקבל את ההתפטרות ודחה את ההצעה לשינוי.
בעקבות כך המחלוקת בינו לבין מפקד הצבא גדלה ובמאי 1880 הגיש שוב את התפטרותו.
בשנה זו החלו להישמע בסוריה קולות הקוראים לעצמאותה של סוריה ומרידה בעות'מאנים.
בעקבות ועדת בדיקה של הסולטאן נאשם מידהט בשורה של האשמות הקשורות לחתירה תחת הסולטאן, ביניהן: עידוד עיתונים לגרימת מהומות, הצהרות על מוכנות לסיוע לתושבים נגד הממשלה, פגישות יומיומיות עם הבריטים, מינוי מקורבים לתפקידי מפתח, אימוץ התואר ח'דיו ועוד.
בשל כך באוגוסט 1880 הוא הודח מתפקידו.
מעצר נוסף, הגליה ורצח מידהט פאשא
עיראק - מלוכה, מהפכה, רודנות.
רעננה : האוניברסיטה הפתוחה, 2005
תל אביב : משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1985
תולדות הערבים במזרח-התיכון בעת החדשה.
האנציקלופדיה העברית: כללית, יהודית וארצישראלית.
בתורת המידה, מידה מרוכבת היא פונקציית מידה שערכיה מרוכבים.
פורמלית, מידה מרוכבת על מרחב מדיד היא פונקציה שהיא סיגמא-אדיטיבית, כלומר לכל סדרה של קבוצות זרות בזוגות השייכות ל-.
בפרט כל טור כזה מתכנס ולמעשה אף מתכנס בהחלט.
לא כל מידה חיובית היא מידה מרוכבת, משום שלמידות חיוביות מרשים לקבל את הערך , ואילו ממידה מרוכבת דורשים שכל הערכים יהיו מספרים.
למעשה, מידה מרוכבת תמיד חסומה (על ידי מידת המרחב כולו).
יהי מרחב מדיד ותהי מידה מרוכבת עליו.
הסיגמא-אדיטיביות גוררת את העובדה הפשוטה וזו בתורה גוררת אדיטיביות סופית: לכל שתי קבוצות זרות .
כפי שמתקיים עבור מידות חיוביות, היא רציפה מלמטה: אם היא סדרה עולה של קבוצות מדידות, אז מתקיים .
בדומה לזה, היא רציפה מלמעלה: אם היא סדרה יורדת של קבוצות מדידות, אז מתקיים .
האיחוד של סדרת קבוצות מדידות (וזרות בזוגות) אינו תלוי בסדר האיברים, ולכן לכל הטורים המתקבלים מ- על ידי סידור מחדש, יש אותו סכום.
משפט סטנדרטי אומר שבמקרה זה הטור מתכנס בהחלט.
תהי קבוצה מדידה ונגדיר פונקציה חדשה על על ידי , כאשר הסופרמום נלקח על פני כל החלוקות האפשריות של לסדרה של קבוצות מדידות (ניתן לקחת את הסופרמום רק על פני כל החלוקות שבהן לכל טבעי פרט למספר סופי של קבוצות בסדרה ולקבל הגדרה שקולה).
ניתן להראות ש- היא מידה חיובית ונהוג לכנות אותה מידת ההשתנות הכוללת (או מידת הערך המוחלט).
למידה זו יש מספר תכונות מעניינות.
ראשית כל, המידה המרוכבת נשלטת על ידי , כלומר לכל מדידה.
כמו כן, ברור כי היא המידה החיובית המינימלית שלה תכונה זו.
התכונה המפתיעה ביותר היא ש- היא תמיד מידה סופית, כלומר .
מכאן בפרט מקבלים שערכי המידה שייכים כולם לעיגול הסגור ב- שמרכזו בראשית ורדיוסו .
באמצעות משפט רדון-ניקודים ניתן להוכיח שקיימת פונקציה מרוכבת מדידה המקיימת לכל כך ש- לכל מדידה.
זו היא הפונקציה היחידה שמקיימת תכונה זו, אם אנו מסכימים שלא להבדיל בין פונקציות שנבדלות בערכיהן רק על קבוצה ממידה אפס.
במצב זה מסמנים ואומרים שזהו פירוק פולרי של המידה (באנלוגיה לפירוק הפולרי של מספר מרוכב).
כעת בהתבסס על בניית אינטגרל לבג עבור מידות חיוביות ניתן להגדיר את האינטגרל של פונקציה מרוכבת מדידה ביחס ל- באופן הבא: .
בגישה אחרת, תחילה רושמים , כאשר היא החלק הממשי של ו- היא החלק המדומה של .
אז ו- הן מידות מרוכבות המחזירות ערכים ממשיים בלבד.
באמצעות פירוק האן-ז'ורדן ניתן לרשום ו-, כאשר הן מידות חיוביות סופיות מסוימות.
כעת ניתן להגדיר את האינטגרל של פונקציה ממשית מדידה ביחס ל- באופן הבא:
כל עוד הביטוי באגף ימין מוגדר היטב, כלומר לא נתקלים בהפרש מהצורה .
כעת עבור מרוכבת מדידה מגדירים באופן טבעי
האינטגרל ביחס למידה מרוכבת מקיים את כל התכונות הרגילות של אינטגרל לבג, לרבות ליניאריות האינטגרל ומשפטי ההתכנסות הידועים.
כעת נניח ש- איננה סתם קבוצה, אלא מרחב טופולוגי, ונניח ש- היא הסיגמא-אלגברה של בורל המתאימה ל-.
בדומה למקרה של מידה חיובית, במקרה זה אנו אומרים ש- היא מידת בורל.
נקראת מידת בורל רגולרית אם היא מידת בורל והמידה החיובית היא רגולרית.
אחד מהשימושים החשובים של מידות מרוכבות מתבטא במשפט ההצגה של ריס ל-.
המרחב מורכב מכל הפונקציות שהן רציפות ומתאפסות באינסוף, כלומר לכל קיימת תת-קבוצה קומפקטית שמחוצה לה ערכי הפונקציה קטנים בערכם המוחלט מ-.
זהו מרחב נורמי, כאשר פעולות החיבור והכפל בסקלר מוגדרות נקודתית והנורמה היא נורמת הסופרמום, קרי .
המרחב הדואלי שלו, , מורכב מכל הפונקציונלים הליניאריים הרציפים .
כעת נניח ש- הוא מרחב טופולוגי האוסדורף וקומפקטי מקומית.
בהינתן מידת בורל מרוכבת רגולרית על , ההעתקה מגדירה פונקציונל ליניארי רציף על .
משפט ההצגה של ריס אומר שכל פונקציונל ליניארי רציף על מרחב זה ניתן להצגה בצורה שכזו.
באופן יותר פורמלי, הוא אומר שעבור כל פונקציונל ליניארי רציף , קיימת מידת בורל מרוכבת רגולרית על כך ש- לכל , כלומר מיוצג כאופרטור אינטגרציה ביחס למידה המרוכבת .
המידה המתאימה ל- מקיימת בנוסף את השוויון .
אם הוא מרחב מדיד, אוסף כל המידות המרוכבות עליו מהווה מרחב וקטורי מעל תחת פעולות חיבור וכפל בסקלר נקודתיות, כלומר ו- לכל שתי מידות מרוכבות ולכל סקלר קומפלקסי .
ההעתקה מגדירה נורמה על מרחב זה והופכת אותו למרחב בנך, אשר לעיתים מסומן .
אם הוא מרחב טופולוגי האוסדורף וקומפקטי מקומית ו- היא אלגברת בורל שלו, אוסף כל המידות המרוכבות הרגולריות עליו הוא תת-מרחב סגור של ולמעשה משפט ההצגה של ריס אומר שתת-מרחב זה הוא איזומורפי (במובן של איזומטריה ליניארית) ל-.
בתורת המידה, מידה פריקה היא מידה שבמובן מסוים ניתנת לפירוק למשפחה של מידות סופיות.
עובדה זו מאפשרת להוכיח תכונות מסוימות של מרחב המידה על ידי הוכחתן תחילה תחת ההנחה שהמידה היא סופית ולאחר מכן הרחבתן למקרה של מידה פריקה תוך שימוש בפירוק שלה.
פריקות של מידה היא מעין סיגמא־סופיות חלשה.
מידה על מרחב מדיד נקראת פריקה אם קיימת משפחת קבוצות בעלת התכונות הבאות:
משפחת הקבוצות מהווה חלוקה של , כלומר הקבוצות ב- הן זרות בזוגות ואיחודן הוא .
אם מדידה ו- אז (במקרה זה, מספר המחוברים באגף ימין השונים מאפס חייב להיות בן מניה).
אם ו- היא מדידה עבור כל , אז מדידה.
כלומר, היא חלוקה של לקבוצות ממידה סופית כך שמידת כל קבוצה ממידה סופית ניתנת לחישוב פשוט על ידי סכימת המידות של חיתוכיה עם הקבוצות ב-, ובנוסף כדי לבדוק את מדידותה של קבוצה , די לנו לבדוק שחלקה היחסי מכל קבוצה במשפחה הוא מדיד.
לכן במובן מסוים ניתן להבין מרחב מידה שכזה באופן מקומי, דרך תת־הקבוצות שלו שמידתן סופית.
מרחב מידה שעבורו היא מידה פריקה נקרא מרחב מידה פריק.
כל מידה סיגמא-סופית היא פריקה.
למעשה, מידה היא סיגמא־סופית אם ורק אם בהגדרה לעיל ניתן לבחור את המשפחה להיות בת מניה.
בפרט, מידת לבג על היא פריקה.
יהי יחד עם הסיגמא־אלגברה הדיסקרטית, כלומר כל קבוצה היא מדידה.
נגדיר על מרחב מדיד זה את המידה הסופרת, כלומר שווה למספר האיברים ב- אם היא קבוצה סופית ואחרת .
אז היא מידה פריקה, על אף שאיננה סיגמא־סופית.
אכן, נבחר ונקבל חלוקה של שכל הקבוצות בה הן ממידה סופית.
התכונה הרביעית מתקיימת באופן טריוויאלי, כי כל קבוצה במרחב זה היא מדידה, וקל לבדוק שמתקיימת גם התכונה השלישית.
יהי יחד עם הסיגמא־אלגברה של קבוצות בורל.
למרות הדמיון בין דוגמה זו לדוגמה הקודמת, במרחב זה המידה הסופרת איננה פריקה.
אם היא חלוקה של המקיימת את התכונות שבהגדרה, אז בפרט כל הקבוצות ב- הן סופיות.
לכן לכל ולכל החיתוך הוא מדיד (שהרי הוא קבוצה סופית וכל קבוצה סופית היא קבוצת בורל), אך ידוע שלא כל קבוצה ב- היא מדידה בורל.
לכן לא קיימת משפחה כזו.
אם היא חבורה קומפקטית מקומית, מידת האר שלה היא מידה פריקה.
למרות עובדה כללית זו, אם G אינה סיגמא־קומפקטית, מידת האר שלה אינה סיגמא־סופית.
אם היא מידת רדון על מרחב האוסדורף קומפקטי מקומית, ההרוויה של ההשלמה שלה היא מידה פריקה.
כלומר, עד כדי "תיקון" קל, מידות רדון על מרחבי האוסדורף קומפקטיים מקומית הן פריקות.
משפטים מסוימים בתורת המידה נכונים רק תחת הנחה מסוימת של סיגמא־סופיות, למשל משפט רדון־ניקודים והעובדה ש- .
עובדה זו מונעת את הפעלתם של משפטים אלה באופן ישיר על מרחבי מידה שאינם סיגמא־סופיים, בעוד שמרחבים כאלה מופיעים באופן טבעי באפליקציות שונות (למשל, לכל חבורה קומפקטית מקומית שאינה סיגמא־קומפקטית אין מידת האר סיגמא־סופית).
עם זאת, עבור מרחבי מידה פריקים ניתן להוכיח הכללות מסוימות של משפטים אלה.
משפט רדון־ניקודים למרחבי מידה פריקים: יהי מרחב מידה פריק ותהי מידה נוספת על אותו מרחב מדיד אשר רציפה בהחלט ביחס ל-.
אז קיימת פונקציה מדידה כך ש- לכל קבוצה מדידה שהיא סיגמא־סופית ביחס ל-.
בנוסף, אם היא משפחת קבוצות מדידות אשר מהווה פירוק ל- כפי שנדרש בהגדרה של מידה פריקה, אז על כל קבוצה שהיא סיגמא־סופית ביחס ל-.
המשפט נכון גם כאשר היא מידה מסומנת או מידה מרוכבת, כאשר במקרים אלה טווח הפונקציה המובטחת הוא או , בהתאמה.
כאשר הוא מרחב מידה פריק (שאינו בהכרח סיגמא־סופי), לרוב מגדירים את בתור אוסף כל הפונקציות המדידות באופן מקומי אשר חסומות פרט אולי בקבוצה ממידה אפס באופן מקומי, כאשר מזהים פונקציות אשר ההפרש ביניהן שווה לאפס פרט אולי בקבוצה ממידה אפס באופן מקומי.
הנורמה של פונקציה במרחב זה מוגדרת להיות המספר האי־שלילי הקטן ביותר כך ש- לכל מחוץ לקבוצה כלשהי ממידה אפס באופן מקומי.
אף על פי שזוהי אינה ההגדרה הסטנדרטית של , עדיין מתקבל מרחב בנך וכאשר הוא סיגמא־סופי מתקבלת ההגדרה הרגילה והמקובלת.
תחת הגדרה חדשה זו מתקיים (עם אותו איזומורפיזם טבעי כמו במקרה הסיגמא־סופי).
בתורת המידה, ניתן לייחס למידה על מרחב מדיד מספר תכונות של "סופיות", אשר במובן מסוים מגבילות את גודל המרחב והופכות את הטיפול בו לנוח ומעשי יותר.
אקסיומות המנייה בטופולוגיה הן תכונות דומות המיוחסות למרחבים טופולוגיים.
סופית אם (כלומר מידת המרחב כולו היא סופית).
σ-סופית (סיגמא-סופית) אם המרחב הוא איחוד בן מניה של קבוצות מדידות בעלות מידה סופית.
סמי-סופית (או סופית למחצה) אם כל קבוצה מדידה ממידה חיובית מכילה תת-קבוצה מדידה בעלת מידה סופית שאינה אפס.
באופן מעט כללי יותר, אומרים על תת-קבוצה מדידה שהיא מקיימת את אחת מהתכונות הנ"ל אם הצמצום של לתתי-הקבוצות המדידות של נותן מידה המקיימת את התכונה המדוברת.
למשל, היא קבוצה סיגמא-סופית (ביחס ל-) אם היא איחוד בן מניה של קבוצות מדידות ממידה סופית.
כל מידה סופית היא סיגמא-סופית וכל מידה סיגמא-סופית היא סמי-סופית, אך באופן כללי כל אחת מהתכונות הללו היא חלשה ממש מקודמותיה.
כל מידת הסתברות היא סופית, שהרי מידת הסתברות על מרחב נדרשת לקיים .
מידת לבג על היא סיגמא-סופית אבל לא סופית.
אכן, אם אז הקבוצות הן מדידות וממידה סופית ואיחודן הוא .
ניתן גם לצייד את הישר הממשי במידה הסופרת, אשר מוגדרת באופן הבא: המידה של כל קבוצה סופית היא מספר האיברים בה והמידה של קבוצה אינסופית היא .
אז מידה זו אינה סיגמא-סופית, כי כל קבוצה ממידה סופית מכילה רק מספר סופי של נקודות ולכן יידרש מספר לא בן מניה של קבוצות כאלה כדי לכסות את כל הישר הממשי.
עם זאת, זוהי מידה סמי-סופית, כי כל קבוצה שמידתה חיובית מכילה יחידון כלשהו ומידת יחידון במרחב מידה זה היא 1.
כל חבורה קומפקטית מקומית היא סמי-סופית ביחס למידת האר שלה, דבר אשר נובע מהקומפקטיות המקומית של החבורה ומהעובדה שמידת האר של קבוצה קומפקטית בעלת פנים לא ריק היא תמיד חיובית וסופית.
אם החבורה היא בנוסף סיגמא-קומפקטיות, אז היא סיגמא-סופית ביחס למידת האר.
משפט בסיסי בתורה של חבורות טופולוגיות אומר שכל חבורה קשירה קומפקטית מקומית היא סיגמא-קומפקטית ולכן כל חבורה כזו היא בעלת מידת האר סיגמא-סופית.
מידת האר של חבורה קומפקטית מקומית היא סופית אם ורק אם החבורה היא קומפקטית.
כל מידה (שאינה זהותית אפס) אשר מחזירה רק את הערכים 0 ו- היא בבירור לא סמי-סופית (שהרי לא קיימות במרחב שכזה קבוצות ממידה חיובית סופית).
לכן מידה שכזו היא גם לא סיגמא-סופית ולא סופית.
דוגמה אחת למידה כזו היא כדלקמן: לכל , נגדיר אם לא ריקה ו-.
עוד מידה מסוג זה מוגדרת על ידי אם ורק אם אינה בת מניה.
למחלקת המידות הסיגמא-סופיות יש מספר תכונות נוחות ביותר; מבחינה זו ניתן להשוות סיגמא-סופיות לתכונת הספרביליות של מרחבים טופולוגיים.
משפטים מסוימים בתורת המידה דורשים סיגמא-סופיות בתור הנחה.
לדוגמה, משפט רדון-ניקודים ומשפט פוביני אינם נכונים ללא הנחה מסוימת של סיגמא-סופיות (או משהו דומה) על המידות או על הקבוצות שעוסקים בהן.
אף על פי שלעיתים מתייחסים למידות שאינן סיגמא-סופיות כפתולוגיות, הן מופיעות בצורה טבעית למדי בתחומים שונים.
למשל, אם הוא מרחב מטרי עם מימד האוסדורף , אז כל מידות האוסדורף שממימד נמוך יותר אינן סיגמא-סופיות אם מתייחסים אליהן כאל מידות על .
בנוסף, כפי שצוין לעיל, חבורה קומפקטית מקומית אינה חייבת להיות סיגמא-סופית ביחס למידת האר שלה.
כל מידה סיגמא-סופית על מרחב שקולה למידת הסתברות על : יהי כיסוי של על ידי קבוצות מדידות זרות בזוגות ממידה -סופית ותהי סדרה של מספרים ממשיים חיוביים ("משקלות") כך ש-
היא מידת הסתברות על אשר שקולה למידה , כלומר יש להן בדיוק את אותן קבוצות ממידה אפס.
מסתבר ששתי הדוגמאות למידה לא סמי-סופית שניתנו לעיל, בהן המידה מחזירה רק את הערכים 0 ו-, הן במובן מסוים דוגמאות טיפוסיות למידה לא סמי-סופית.
בהינתן מידה כלשהי , ניתן להגדיר מידה חדשה על אותו המרחב לפי
המידה היא סמי-סופית והיא מכונה לעיתים החלק הסמי-סופי של .
ההצדקה לטרמינולוגיה זו היא העובדה הבאה: קיימת מידה על אותו המרחב אשר מחזירה רק את הערכים 0 ו- כך שמתקיים .
היא סמי-סופית אם ורק אם .
נעיר כי המידה לעיל באופן כללי לא נקבעת ביחידות.
נדיר מאוד למצוא מידות לא סמי-סופיות בשימושים בפועל, אלא אם כן יוצאים מראש במטרה למצוא מידה שכזו.
את המושגים של סופיות, סיגמא-סופיות וסמי-סופיות ניתן להכליל גם למידות לא חיוביות.
אם היא מידה מסומנת או מידה מרוכבת, נאמר ש- היא בעלת אחת מהתכונות הללו אם מידת ההשתנות הכוללת שלה היא בעלת התכונה המתאימה.
פריקות של מידה היא תכונה אשר דומה לסיגמא-סופיות, אך כללית יותר.
מידות הראיה הוא ספר מוסר שנכתב על ידי הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
הספר מבאר מידות בעבודת ה', את הדרך להשיג אותם (או להימנע מהם), את חשיבותם והשפעתם על האדם והעולם, ועוד.
גם ספר זה נערך על ידי בנו, הרב צבי יהודה הכהן קוק.
הספר הוא במידה רבה המשך של הספר מוסר אביך, וברוב המהדורות נדפס בצמוד אליו.
בסדרה הלבנה של מוסד הרב קוק (מהדורה שנייה בתשמ"ה), שני החיבורים כרוכים יחד עם אורות התורה, אורות התשובה אורות הראיה וראש מילין.
בשנת ה'תש"ע יצא החיבור בהוצאת ראש יהודי עם ביאור של הרב יובל פרוינד שממשיך את ביאורו על מוסר אביך.
לאחר הקדמה של הרב צבי יהודה הכהן קוק, הספר פותח בשתי פסקאות "אל המידות", מעין הקדמה קצרה, ולאחר מכן מתחיל לבאר את ח"י המידות לפי סדר האלף בית:
כבוד (9 פסקאות) כעס (פסקה אחת)
מידורי (בקאנג'י: 緑) הוא ליקר מלון יפני המכיל 20 אחוז אלכוהול בנפח.
מידורי מיוצר על ידי חברת סנטורי.
עד שנת 1987 היה המידורי מיוצר רק ביפן, מאז ואילך הוא מיוצר גם במקסיקו וצרפת.
המידורי הושק בארצות הברית בשנת 1978 במסיבה במועדון סטודיו 54.
משמעות המילה מידורי ביפנית היא ירוק.
את השם הזה קיבל המשקה בעקבות צבעו הירוק-זרחני.
מידורי משמש להכנת קוקטיילים יפניים שונים לדוגמה, קוקטייל בשם Japanese Slipper המורכב מרכיבים אלו:
1 חלק מידורי ליקר מלון
חלק אחד ליקר בטעם תפוז
אף על פי ש-Hermes Melon Liqueur שוחרר על ידי Suntory ביפן בשנת 1964, שמו שונה ל-Midori על יציאתו לשוק האמריקאי בסטודיו 54 בניו יורק בשנת 1978 במהלך מסיבה שערכו צוות השחקנים, הצוות והמפיקים של Saturday Night Fever.
עד 1983 הופצה מידורי ב-20 מדינות.
בשנת 2013, בעקבות מחקר צרכנים, סאנטורי הפחיתה את תכולת הסוכר והחלה לייצר את מידורי עם תווית מחודשת ובקבוק זכוכית חלבית.
מידה כנגד מידה הוא מחזה פרי עטו של ויליאם שייקספיר.
יש המעריכים שנכתב בשנת 1603 או 1604. המחזה מסווג כקומדיה, אולם אינו כזה באופיו.
כתוצאה מכך ובשל מגוון סיבות, יש מבקרים שמקטלגים אותו כאחד מ"המחזות הבעייתיים" של שייקספיר.
"מידה כנגד מידה" ראה אור לראשונה במהדורת הפוליו הראשונה, 1623 (בה תויג לראשונה כקומדיה), ההצגה הראשונה של המחזה שתועדה הייתה ב-1604. המחזה עוסק בסוגיות של רחמים, צדק ואמת ויחסי הגומלין בינם לבין גאווה וענווה.
וינצ'נציו – הדוכס, שגם מופיע מחופש כנזיר לודוויק
אנג'לו – המשנה, ששולט בהיעדרו של הדוכס
שני אדונים – בני חבורתו של לוצ'יו
פומפיוס – מוקיון, משרתה של מאדאם גמרא
ואריוס – ידידו של הדוכס
איזבלה – אחותו של קלאודיו
מריאנה – ארוסתו של אנג'לו
ז'ולייט – אהובתו של קלאודיו
מאדאם גמרא – בעלת בית בושת
וינצ'נציו, דוכס וינה, מודיע שהוא מתכוון לעזוב את העיר בשליחות דיפלומטית.
הוא מוסר את השלטון במדינה לידיו של אנג'לו המחמיר.
קלאודיו הוא בחור צעיר שמאורס לז'ולייט.
באותה עת, היה נהוג להכריז על הנישואים המתוכננים בהודעה פומבית בכנסיית הרובע.
בהיותם מצויים בחיסרון כיס, קלאודיו וז'ולייט אינם מודיעים על כוונתם להינשא.
ברם, הדבר אינו מייחד אותם: באותם ימים רוב האנשים (בכללם רוב הדמויות במחזה) היו מחשיבים אותם לנשואים.
אולם, באופן טכני, הם לא נקטו בכל הסידורים הרשמיים לנישואים אזרחיים ולכן שופט קפדן יכול לפסוק שהם נשואים שלא כדין (בנוסף לכך, הם לא קיימו טקס דתי, ולכן בעיני הכנסייה הם חוטאים).
אנג'לו, המקפיד על קיומו של החוק באופן קיצוני, גומר אומר לאכוף את החוקים הקובעים ששניים שאינם נשואים זה לזה ומקיימים יחסי מין, דינם מוות.
ומאחר שהוא אינו מאשר את תוקף הנישואים, קלאודיו נידון להוצאה להורג.
לוצ'יו, חברו של קלאודיו, מבקר את איזבלה, אחותו של קלאודיו ונזירה מתחילה, ומבקש ממנה בשמו של קלאודיו להיפגש עם אנג'לו ולבקש ממנו שיחון אותו.
איזבלה מצליחה לקבוע פגישה עם אנג'לו, ומתחננת שיחוס על קלאודיו.
במהלך שתי סצנות בין אנג'לו לאיזבלה, מתברר שהוא חושק בה, ולבסוף הוא מציע לה עסקה: אנג'לו יחוס על חייו של קלאודיו, אם איזבלה תוותר על בתוליה למענו.
איזבלה מסרבת, אך היא גם נוכחת לדעת (בגלל השם שיצא לאנג'לו כמחמיר) שלא יאמינו לה אם היא תאשים אותו בפומבי.
במקום זאת, היא מבקרת את אחיה בכלא ומייעצת לו להתכונן למותו.
קלאודיו מתחנן נואשות בפני איזבלה שתציל את חייו, אולם איזבלה מסרבת.
כנזירה טירונית, היא חשה שאין היא יכולה להקריב את נשמתה הנצחית (וזו של קלאודיו, אם הוא יגרום לה לאבד את תומתה), על מנת להציל את חייו הארציים והזמניים של קלאודיו.
הדוכס לא באמת עזב את העיר, אלא נותר בה מחופש לנזיר (לודוויק) על מנת לרגל אחר הנעשה בעיר, ובייחוד אחר מעשיו של אנג'לו.
מחופש לנזיר, הוא מתיידד עם איזבלה ומכין שתי תחבולות על מנת לסכל את כוונתו הזדונית של אנג'לו:
שש שנים קודם לכן אנג'לו היה מאורס לאישה בשם מריאנה, אבל לא מימש את נישואיו, מכיוון שנדונייתה טבעה בים.
איזבל שולחת מסר לאנג'לו שהיא החליטה להיעתר לו.
היא מתנה זאת בכך שפגישתם תיערך בחושך ובדממה מוחלטים.
מריאנה מסכימה לתפוש את מקומה של איזבלה ולשכב עם אנג'לו, שממשיך להאמין שהוא שוכב עם איזבלה.
(בחלק מפרשנויות החוק, יחסי מין אלה מממשים את אירוסיהם, ומכאן גם את נישואיהם.
זוהי אותה פרשנות שמניחה שקלאודיו וז'ולייט נשואים באופן חוקי).
2. לאחר שהוא שוכב עם מריאנה (אותה הוא מחשיב לאיזבלה), אנג'לו חוזר בו ממילתו, שולח מסר לכלא שהוא מעוניין לראות את ראשו הערוף של קלאודיו.
הדוכס מנסה בתחילה לארגן הוצאה להורג של אסיר אחר שניתן יהיה לשלוח את ראשו במקום קלאודיו.
אולם, האסיר, ברנרדין הרשע, מסרב להיות מוצא להורג ומצוי במצב שיכרות.
התמזל מזלם ושודד ים בשם רגוזין, שדומה במראהו לקלאודיו, מת זה מכבר מקדחת, לכן ראשו נשלח לאנג'לו.
איזבלה ומריאנה עותרות בפניו, והוא שומע את טענותיהן נגד אנג'לו, אותן אנג'לו מכחיש.
כשהסצנה מתפתחת, מתברר שהנזיר לודוויק עומד להיות מואשם בשל האשמות שווא נגד אנג'לו.
הדוכס עוזב ומשאיר את אנג'לו לשפוט את לודוויק, אולם שב כעבור מספר רגעים מחופש ללודוויק.
לבסוף הנזיר מתגלה כדוכס, וחושף את אנג'לו כשקרן ואת איזבלה ומריאנה כדוברות אמת.
הוא קובע שאנג'לו יוצא להורג, אבל בתחילה עליו לשאת לאישה את מריאנה – כשאחוזתו הולכת למריאנה כנדוניתה החדשה "על מנת שתרכשי לך בעל טוב יותר".
מריאנה מתחננת על חייו של אנג'לו, ואפילו מגייסת אותו לעזרתה של איזבלה (שעדיין אינה מודעת לכך שאחיה קלאודיו מצוי בין החיים).
הדוכס מעמיד פנים שאינו שם לב לבקשתן.
רק לאחר שהוא מגלה שקלאודיו לא הוצא להורג, הוא חס על חייו.
איזבלה אינה משיבה, ותגובתה זוכה לפרשנות שונה בהפקות שונות: הודאתה שבשתיקה להצעת הנישואים היא השכיחה ביותר בהפקות.
זוהי אחת מ"השתיקות הפתוחות" במחזה.
עלילת המשנה עוסקת בלוצ'יו, חברו של קלאודיו, שמוציא רעה את דיבתו של הדוכס בפני הנזיר, ובמערכה האחרונה משמיץ לוצ'יו את הנזיר בפני הדוכס, ומספק הזדמנויות לבלבול קומי בחלקו של וינצ'נזו ולהיכנסו של לוצ'יו לצרות כשנחשף שהדוכס והנזיר הם אותו אדם.
העונש שלו, כמו זה של אנג'לו, הוא בכך שמאלצים אותו להינשא בנישואים שאינו רוצה בהם, במקרה זה עם פרוצה אותה הכניס להיריון.
המקור הראשון הוא "סיפורה של אפיטיה" מתוך קובץ הסיפורים "הקאטומיתי" מאת גירלדי צ'ינתיו , שראה אור לראשונה בשנת 1565, הכולל גם את המקור לעלילת אותלו ולפיכך ברור כי שייקספיר הכיר מקור זה.
צ'ינתיו פרסם את אותו הסיפור גם בגרסת מחזה, בהבדל קטן, אך לא ברור אם שייקספיר הכיר את המחזה.
המקור העיקרי השני הוא מחזהו הארוך בן שני החלקים של ג'ורג' וטסטון "פרומוס וקאסאנדרה" משנת 1578, שמבוסס אף הוא על צ'ינתיו.
וטסטון עיבד את סיפורו של צ'ינתיו בכך שהוסיף מרכיבים קומיים בתחבולות המיטה והראש.
הכותרת, שמופיעה כשורת דיאלוג בתוך המחזה, מיוחסת בדרך כלל לציטטה מתוך הדרשה על ההר בהבשורה על-פי מתי ז ב: "...ובמידה אשר אתם מודדים בה יימד לכם".
הסברה הרווחת היא ש"מידה כנגד מידה" נכתב ב-1603 או 1604. המחזה ראה אור לראשונה ב-1623 במהדורת הפוליו הראשונה.
בספרם Shakespeare Reshaped, 1606–1623, גרי טיילור וג'ון ג'ווט (Jowett) טוענים שחלק מהטקסט של "מידה כנגד מידה" ששרד היום אינו נמצא בצורתו המקורית, אלא הוא תוצר של תיקון שתומאס מידלטון ביצע לאחר מותו של שייקספיר.
הם מציגים הוכחה סגנונית שחלק מהכתיבה נעשתה בידי מידלטון, וטוענים שמידלטון שינה את מקום העלילה מאיטליה כפי שהייתה במקור, לווינה.
ההפקה המתועדת המוקדמת ביותר של "מידה כנגד מידה" התרחשה בליל סטפן הקדוש, 26 בדצמבר 1604.
במהלך הרסטורציה, המחזה היה אחד מני רבים שעובד כדי להיות לטעמם של צופים רבים.
סר ויליאם דאווננט הכניס את בנדיק ובאטריצ'ה ממהומה רבה על לא דבר לעיבוד שלו בשם "החוק נגד האוהבים" (The Law Against Lovers).
סמיואל פיפס צפה במחזה המעובד ב-18 בפברואר 1662; הוא מתאר אותו ביומנו כ"מחזה טוב, ומבוצע היטב" – הוא התרשם במיוחד משירתה וריקודה של הרקדנית הצעירה ששיחקה את ויולה, אחותה של באטריצ'ה (פרי מוחו של דאווננט).
דאווננט טיהר את אנג'לו, שכעת הוא רק בחן את צניעותה של איזבלה; המחזה מסתיים בנישואים משולשים.
היה זה אחד מעיבודי הרסטורציה המוקדמים ביותר, וככל הנראה לא המשיך להיות מוצג.
צ'ארלס גילדון שב לטקסט של שייקספיר בהפקת 1699 בכיכר לינקולן אין פילדס.
עיבודו הקרוי "יופי הוא הסנגור הטוב ביותר" (Beauty the Best Advocate), מסיר את ההומור מהדמויות.
יתרה מכך, בכך שהפך את נישואיהם של אנג'לו, מריאנה, קלאודיו וז'ולייט לחשאיים.
הוא הוציא כמעט את כל המיניות הבלתי חוקית שהיא כה מרכזית במחזהו של שייקספיר.
פרט לכך, הוא שילב לתוך המחזה סצנות מהאופרה דידו ואניאס של הנרי פרסל בה אנג'לו צופה לסירוגין במהלך המחזה.
גילדון גם הביא אפילוג היתולי, שמסופר בפי רוחו של שייקספיר, שמתלונן על שכתובים תדירים של עבודתו.
גרסתו של גילדון, בדומה לזו של דאווננט לא הוחייתה.
ג'ון ריץ' הציג גרסה הקרובה למקור השייקספירי ב-1720.
בשלהי התקופה הוויקטוריאנית נושא המחזה היה שנוי במחלוקת והופעתה של אדלאיד נלסון בתפקיד איזבלה עוררה התנגדות בשנות השבעים של המאה ה-19.
האגודה הדרמטית של אוניברסיטת אוקספורד חשבה שראוי לערוך את המחזה כשהציגה אותו בפברואר 1906, עם ג'רוויס רנטול (Gervais Rentoul) בתפקיד אנג'לו ומוד הופמן בתפקיד איזבלה.
כעבור חודש, כשאוסקר אש ולילי ברייטו הציגו את המחזה בתיאטרון אדלפי, הם השתמשו באותו הטקסט.
ויליאם פואל (William Poel) הפיק את המחזה ב-1893 בתיאטרון רויאלטי ואחר-כך ב-1908 בתיאטרון גאייטי במנצ'סטר, כשהוא גילם את דמותו של אנג'לו.
ביחד עם מחזות אליזבטיינים אחרים, הוא השתמש במחזה השייקספירי המקורי, עם שינויים מינימליים.
השימוש בעיצוב במה חסר מיקום, ואז במעבר המהיר המוזיקלי לנאום דרמטי הציב את הרף למהירות וההמשכיות של ההפקות המודרניות.
עבודתו של פואל גם ציינה את הניסיון הרציני הראשון של מפיק להכניס פסיכולוגיה מודרנית או קריאה תאולוגית הן של הדמויות והן של מסר המחזה בכללותו.
הפקות משמעותיות שנערכו בתקופתנו של "מידה כנגד מידה" הן של צ'ארלס לוטון בתפקיד אנג'לו באולד ויק ב-1933; הפקתו של פיטר ברוק משנת 1950 בתיאטרון הזיכרון לשייקספיר עם ג'ון גילגוד כאנג'לו; והפקת 1976 בפסטיבל שייקספיר של ניו יורק עם מריל סטריפ בתפקיד איזבלה וג'ון קאזאלה בתפקיד אנג'לו.
המחזה הופק פעם אחת בלבד בברודוויי, ב-1973, בהפקה בה כיכבו דייוויד אוגדן סטיירז בתפקיד וינצ'נציו וקווין קליין בתפקיד קטן כנזיר פיטר.
הוא הוצג לאחרונה בפסטיבל שייקספיר של ניו יורק ב-1993, בבימויו של מייקל רודמן ובכיכובם של קווין קליין בתפקיד הדוכס, אנדרה ברויר (Braugher) בתפקיד אנג'לו וליסה גיי המילטון בתפקיד איזבלה.
ב-2019 הפיקה חברת שייקספיר המלכותית את המחזה בבימויו של גרגורי דוראן, עם לוסי פלפס (Lucy Phelps) בתפקיד אנג'לה.
גרסת ה-BBC משנת 1979 שצולמה במצלמת וידאו, בבימויו של דזמונד דייוויס, נחשבת בדרך כלל כנאמנה למחזה.
קייט נליגן גילמה את דמותה של איזבלה, טים פיגוט-סמית גילם את דמותו של אנג'לו וקנט קולי (Colley) גילם את דמותו של הדוכס.
היא שודרה ברשת PBS בארצות הברית כחלק מסדרת שייקספיר של ה-BBC.
עיבוד טלוויזיה משנת 1994 שמתרחש בימינו אנו, בכיכובם של טום וילקינסון, קורין רדגרייב וז'ולייט אובריי.
גרסת 2006 בבימויו של בוב קומאר, מתרחשת בצבא הבריטי.
האופרה איסור האהבה (1836) מאת ריכרד וגנר עם הלברית שנכתב בידי המלחין על בסיס "מידה כנגד מידה".
המחזמר Desperate Measures (2004), עם טקסט מאת פטר קלוג ומוזיקה מאת דייוויד פרידמן.
דמותה של מריאנה עוררה השראה בטניסון לשירו "מריאנה" (1830).
אלכסנדר פושקין השתמש בעלילת המחזה בשיר המעשייה שלו "אנג'לו" (1833).
פושקין החל לתרגם את מחזהו של שייקספיר, אולם לבסוף הגיע למעשיה שבאופן כללי אינה מומחזת עם כמה סצנות של דיאלוג.
הסיפור הקצר In the Region of Ice מאת ג'ויס קרול אוטס מכיל דיאלוג בין קלאודיו ואחותו, וגם מקביל במרכיב התחינה שלו שהוא זהה, בו מבקש התלמיד אלן ויינשטיין ממורתו, האחות אירנה.
הרומן של תומאס הרדי The Woodlanders, מצטט את הדוכס.
מחזהו של ברטולט ברכט "עגולי הראש ומחודדי הראש" נכתב במקור כעיבוד של "מידה כנגד מידה".
הסיפור הקצר המוקדם של תומאס פינצ'ון "מוסר וחסד בווינה" (Mortality and Mercy in Vienna), לקח את הכותרת שלו משורה במחזה, וגם הושפע ממנו.
עלילת Head, הפרק השני של קומדיית המצבים הבריטית Blackadder II, שואבת מרכיבי עלילה מהמחזה, כשהדמות עליה קרוי הפרק, התליין, מחליפה ראשים במטרה להעמיד פנים שפושע הוא חי ולא מת.
הפרק How to recognize different parts of the body מתוך סדרת הקרקס המעופף של מונטי פייתון מכיל רסיטל תת-מימי של "מידה כנגד מידה".
מר בוויס (Beavis) בספרו של אלדוס האקסלי "עיוור בעזה", משווה את החום המעקצץ שהוא חש כשהוא מאזין למר פוקס לקריאת הסצנה האחרונה ב"מידה כנגד מידה".
הרומן Two L של לורן ויליג משנת 2011 מבוסס על "מידה כנגד מידה".
בספר "מעט תקווה" (Some Hope), הכרך השלישי בסדרה "פטריק מלרוז" מאת אדוארד סנט אובין, הגיבור ראה הפקה של "מידה כנגד מידה" בערב שלפני תחילת העלילה ולאורך כל הספר הוא נזכר במחזה מדי פעם.
ויליאם שקספיר, מדה כנגד מדה; נוסח עברי – ט' כרמי; עם מבוא מאת צבי יגנדורף והערות מאת המתרגם.
– תל אביב: ספרית פועלים – המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות – המפעל לתרגום ספרי מופת, 1979. 168 עמ'.
ויליאם שקספיר, מִדָּה כְּנגד מִדָּה; תרגום – דורי פרנס; כחלק מן פרויקט שייקספיר ושות'.
כרמי, בימוי – עמית גזית, עיצוב תלבושות – לידיה פינקוס-גני, מלחין – רפי קדישזון.
שחקנים: אנג'לו – דורון תבורי, הדוכס – גדעון שמר, איזבלה – טטיאנה קנליס אולייר, קלאודיו – יוסף אבו ורדה, פומפי – נתן דטנר, מיסטרס אוברדן – מרגלית סטנדר, לוציו – יוסי יבלונקה, אסקלוס – מרק חסמן, מריאנה – לאה אורשר.
2. תיאטרון הקאמרי – הצגת בכורה: 25 באוקטובר 1984
כרמי, בימוי – פיטר דיוז, עיצוב תפאורה ותלבושות – רות דר, עיצוב תאורה – בריאן הריס.
שחקנים: אסכלוס – יהודה פוקס, לוצ'יו – אלברט כהן, הנזיר תומאס – נתן כוגן
יוצרים: בימוי – גדי רול, עיצוב תפאורה – רוני תורן, עיצוב תלבושות – עינת ניר, עיצוב תאורה – פליס רוס.
מידול תלת-ממדי הוא תהליך יצירת אובייקטים וירטואליים תלת-ממדיים באמצעות תוכנת מחשב מסוג תוכנת מידול תלת-ממד .
האובייקט הווירטואלי אשר נוצר בתהליך זה מכונה מודל תלת-ממדי (3D model).
מודלים וירטואליים תלת־ממדיים מהווים כלי עזר חשוב בתהליכי תכנון, בתחומי האדריכלות, העיצוב, הרפואה וההנדסה, ומשמשים בתעשיית הקולנוע והאנימציה ומשחקי הווידאו.
את המודלים התלת-ממדיים ניתן הן להציג כתמונות דו-ממדיות בתהליך המכונה רינדור תלת-ממדי, וכמו כן ניתן להשתמש בהם בהדמיות מחשב של תופעות פיזיקליות.
ניתן גם ליצור מודל פיזי של המודל התלת-ממדי באמצעות מדפסות תלת-ממדיות.
ניתן ליצור מודלים תלת-ממדיים באופן אוטומטי או באופן ידני.
התהליך הידני דומה במידה מסוימת לפיסול.
מודלים תלת-ממדיים (3D models) הם אובייקטים וירטואליים המורכבים בפועל מאוסף של נקודות המפוזרות במרחב תלת־ממדי, המחוברות ביניהם באמצעות גופים גאומטריים שונים, כגון משולשים, קווים, משטחים מעוקלים, וכו'.
את המודלים התלת־ממדיים ניתן ליצור באופן ידני, על ידי אלגוריתם, או על ידי סריקה תלת-ממדית של אובייקטים אמיתיים.
כיום מודלים תלת-ממדיים נמצאים בשימוש במגוון רחב של תחומים:
תעשיית הרפואה משתמשת במודלים תלת-ממדיים מפורטים של איברי גוף (מודלים אלו עשויים להיווצר על בסיס סריקות MRI או CT).
תעשיית הקולנוע משתמשת במודלים תלת-ממדיים כדמויות ואובייקטים בסרטי אנימציה בעלי מראה מציאותי.
תעשיית משחקי הווידאו משתמשת במודלים תלת-ממדיים לצורך יצירת העולמות והדמויות המשבלים במשחקי הווידאו.
ארכיטקטים משתמשים בהם על מנת להדגים ללקוחותיהם כיצד יראו המבנים אותם הם מתכננים.
מהנדסים משתמשים בהם כדי לעצב מכשירים, כלי רכב, וכו'.
כמו כן, מדפסות תלת-ממד מאפשרות כיום גם להדפיס מודלים פיזיים מורכבים על בסיס מודלים תלת־ממדיים וירטואליים.
יצירת מודלים באמצעות שיטת SFM
Structure From Motion היא שיטת מידול של עצמים מציאותיים קיימים.
השיטה מבוססת על שלושה שלבים:
תחילה מצלמים מכיוונים שונים בהקפה את העצם שאותו רוצים כמודל תלת־ממדי, כ-50 תמונות יספיקו.
חשוב שבצילומים תהיה חשיפה של 90% ומעלה מהעצם.
השלב השני הוא מציאת נקודות של חלקים בולטים בתמונות על ידי תוכנה מסוימת ששמה לב לשינויים גדולים בצבע הפיקסלים בין הרקע לבין העצם המצולם, מבינה שזה הקצה של העצם ומסמנת כנקודה.
ביצוע הפעולה ידנית גם כן אפשרי.
פעולה זו מתרחשת פעמים רבות בכל תמונה‚ וכך נוצרות מעין מפות של נקודות על התמונות.
השלב הבא שהתוכנה המשתמשת בשיטת SFM מבצעת הוא המרת התמונות הדו־ממדיות למודל תלת־ממדי אחד.
התוכנה מבצעת זאת על ידי מציאת זווית הצילום ביחס לנקודה כך שהיא מחשבת את הזווית בין מרכז התמונה (כיוון הצילום) ל (x,y) של הנקודה וממקמת את המצלמה בהתאם.
אחר כך התוכנה מציבה מעין קרן דמיונית (שהיא זווית הצילום שנמצאה) ומצליבה עם כל תמונה בה קיימת אותה נקודה.
כך ניתן לראות היכן קרניים אלו מצטלבות.
מיקום ההצלבה נותן קואורדינטה תלת־ממדית (x, y, z), שהיא מיקום הנקודה במודל התלת־ממדי.
בנוסף לכך יש גם התאמת המיקום עם נקודות משותפות אחרות.
גם שלב זה דורש זמן רב בגלל החישובים הרבים לכל נקודה בכל תמונה.
ישנן תוכנות מחשב שונות המסוגלות ליצור מודלים תלת-ממדיים וירטואליים.
התוכנות הקנייניות והתוכנות החופשיות הבולטות והנפוצות ביותר הן:
נושאת המטוסים מידוויי (באנגלית (USS Midway (CV-41) הייתה נושאת מטוסים ששירתה בצי האמריקאי והייתה המובילה בנושאות המטוסים מסדרת מידוויי.
נושאת המטוסים מידוויי הוכנסה לשירות 8 ימי לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, והייתה בשירות פעיל 47 שנה עד לשנת 1992, אז הוצאה מן השירות.
מידוויי הייתה ספינת המלחמה הגדולה בעולם עד 1955, כמו כן הייתה נושאת המטוסים האמריקאית הראשונה שהייתה גדולה מדי למעבר בתעלת פנמה.
מידוויי הייתה האונייה ששירתה את הזמן הרב ביותר בשירות פעיל, והשתתפה באופן פעיל במלחמת וייטנאם ובמלחמת המפרץ.
עיצובה המהפכני נתן לה יכולת תמרון טובה יותר מאשר אוניות דומות שקדמו לה.
לאחר שהוצאה מן השירות הוצבה בסן דייגו, קליפורניה, והפכה לאוניית מוזיאון על שמה.
מידול האינפורמציה של המבנה היא שיטת ניהול מידע שמטרתה ייעול התכנון והביצוע של פרויקטים בתחום ההנדסה האזרחית.
בשיטה זו קיים מודל ממוחשב, תלת-ממדי, אשר מהווה ייצוג דיגיטלי של המבנה האמיתי על כל מאפייניו.
כדוגמת: מראה, תכונות הנדסיות, לוחות זמנים ועלויות.
מודל ה-BIM משמש את כל המעורבים בתהליך הבניה: יזמים, מתכננים, מבצעים ומפקחים לאורך כל חיי הפרויקט, משלב תכנון ראשוני ועד השלמת הפרויקט ואף לאחר מכן לצורכי תחזוקת המבנה.
מטרת השימוש ב-BIM היא ייעול תהליכי התכנון והבניה על ידי ארגון כל האינפורמציה הקשורה לפרויקט באופן יעיל, זמין ונגיש.
באופן מסורתי אלמנטי בניין מוצגים לעוסקים במלאכת הבניה באמצעות קווים על גבי שרטוט.
תצוגה זו מאפשרת לדעת רק את מיקומו וגודלו של האלמנט.
ב-BIM לעומת זאת אלמנטי הבניין אינם משורטטים, אלא "ממודלים" (מלשון "מידול" – יצירת מודל, דגם תלת־ממדי, להבדיל מיצירת שרטוט).
כאשר ממדלים אלמנט ניתן לתת לו אין ספור מאפיינים מלבד לגודלו ומיקומו.
האלמנטים הממודלים שמורים כבסיס נתונים במחשב וניתן להציגם בדרכים שונות: כטבלאות, כמודל תלת-ממדי, כלוח זמנים או כל תצוגה אחרת.
ארגון האינפורמציה בשיטה זו מאפשר למשתמשים להפיק ניתוחים שונים של המבנה, לדוגמה:
בדיקת התנגשויות – המחשב יכול לזהות התנגשות בין אלמנט שלד כגון עמוד לבין תעלת מיזוג אוויר ולהתריע למתכננים הרלוונטיים (מתכנן השלד או מתכנן מיזוג אוויר) על כך שנדרש לבצע שינוי בתוכנית.
הנ"ל מקטין את מספר התקלות והטעויות בזמן ביצוע המבנה.
חישובים הנדסיים – ניתן להשתמש במודל לביצוע חישובים הנדסיים שונים על ידי הגדרה של תכונות פיזיקליות לאלמנטי הבניין (חוזק, גמישות, משקל, מקדם מוליכות תרמית, בידוד אקוסטי ועוד).
החישובים נעשים באמצעות תוכנות Patch אשר פועלות על גבי המודל הקיים ומאפשרות לבצע חישובי חוזק, עמידות לרעידות אדמה, דו"ח תרמי, אקוסטי ועוד באופן מדויק ומיידי ללא טעויות אשר נובעות מחוסר תיאום בין המתכננים השונים.
חישוב כמויות ותמחור – באופן מסורתי מועסקים בפרויקטי בנייה כמאים (בעלי מקצוע אשר מחשבים את כמות החומרים הנדרשת לביצוע הפרויקט) חישוב הכמויות נעשה באופן ידני, סיזיפי, ולרב אינו מדויק.
באמצעות תוכנת BIM ניתן להפיק באופן אוטומטי, מיידי ומדויק דוח כמויות לפרויקט.
ויזואליזציה בתלת-ממד – טעויות רבות בזמן התכנון והביצוע נובעות מקושי לתרגם שרטוטים בדו-ממד למבנים תלת־ממדיים במציאות.
הצגת המבנה כמודל תלת־ממדי מצמצמת טעויות אלו ומאפשרת גם לבעלי עניין בלתי-מקצועיים (כגון דיירים, משקיעים) להבין כיצד ייראה המבנה לפני הקמתו, ובמידת הצורך להכניס שינויים בתכנון.
BIM היא שיטה, היא איננה תוכנה ואין לאף גורם מסחרי בעלות עליה.
באופן דומה לשוק השרטוט הדו-ממדי, הנשלט על ידי תוכנת אוטוקאד של חברת Autodesk, שוק ה-BIM מתנהל עם תוכנת Revit מבית התוכנה Autodesk.
על תוכנת Revit ניתן להתקין תוספים אשר בעזרתם ניתן לחשב הנדסית את המבנה, כגון Sofistik.
רוב הפרויקטים הגדולים בעולם מתוכננים ומבוצעים על פי מתודולוגית BIM בפתרונות התוכנה של חברת Bentley, ArchiCAD, Tekla Structures, Autodesk Revit ,Synchro PRO ו-VectorWorks.
בפרויקט בנייה מעורבים עשרות גורמים: יזמים, דיירים, קבלנים, מתכננים מדיסציפלינות שונות ועוד.
על מנת שהללו יוכלו לעבוד יחדיו וליהנות מהיתרונות של שיטת ה-BIM, הם חייבים לעבוד בשפה משותפת ולפעול בסטנדרט אחיד.
ישנן מספר יוזמות סטנדרטיזציה מובילות בעולם, ביניהן אלו של איגוד המהנדסים הבריטי ואוניברסיטת פנסילבניה ארצות הברית ׁ.
בישראל קם בשנת 2015 פורום BIM ISRAEL שמטרתו להיות מסגרת בה ישתפו פעולה נציגי המשק בענף הבנייה על מנת לגבש ולכתוב את הסטנדרט הישראלי לשימוש ב-BIM.
במתמטיקה, מידה מסומנת (signed measure) היא העתקה המכלילה את רעיון המידה, באפשרה ערכים שליליים.
מידה מסומנת על המרחב היא העתקה מהצורה (כאשר ) המקיימת את התכונות הבאות:
ההעתקה רשאית לקבל רק אחד מהערכים או .
כלומר, לכל סדרה של קבוצות מדידות וזרות מתקיים ש־.
כמו כן, אנחנו דורשים שלכל הטור חייב להתכנס בהחלט.
על מנת למנוע בלבול מיותר בהמשך המאמר, מעתה ואילך (במאמר זה) העתקת המידה "הרגילה" תקרא מידה חיובית.
תהא מידה מסומנת על מרחב מדיד .
נאמר ש־ היא קבוצה ־חיובית אם לכל מתקיים ש־.
באופן אנלוגי אנחנו נגדיר את הקבוצה להיות קבוצה ־שלילית אם לכל מתקיים ש־.
נאמר שהקבוצה היא ־אפסית אם היא ־חיובית וגם ־שלילית.
תהא מידה חיובית ותהא מידה מסומנת על אותו מרחב מדיד .
נאמר ש־ היא רציפה בהחלט ביחס ל־, ונסמן זאת על ידי , אם לכל קבוצה מדידה מתקיים: .
יהיו מידות מסומנות על המרחב המדיד .
נאמר ש־ ו־ הן סינגולריות אחת ביחס לשניה ונסמן זאת על ידי אם קיימות שתי תת־קבוצות מדידות המהוות פירוק זר ל־ וגם היא ־אפסית ו־ היא ־אפסית.
משפטים, למות ותכונות מעניינות הנוגעות למידות מסומנות
נזכר כי מידה מסומנת נועדה להכליל את המושג מידה "רגילה" (או מידה חיובית), לכן זה הגיוני שמידה מסומנת תקיים חלק מהתכונות הרגילות שמקיימת מידה חיובית.
חלק מהתכונות הללו הן תכונות הרציפות.
תהא מידה מסומנת ותהא סדרה של קבוצות עולות (ביחס להכלה) אזי מתקיים
תהא מידה מסומנת ותהא סדרה של קבוצות יורדות (ביחס להכלה) וגם אזי
סגירות של קבוצות 𝜈־חיוביות תחת איחוד בן מניה
תהא מידה מסומנת ותהא סדרה של קבוצות חיוביות אז היא קבוצה ־חיובית.
אזי, קיימות שתי קבוצות זרות שכך שמתקיימים התנאים הבאים:
הקבוצות ו־ מהוות פירוק זר של .
הפירוק הוא יחיד במובן הבא: אם הן גם פירוק Hahn של אזי הקבוצות הן קבוצות אפסיות ביחס ל־.
אזי קיימות מידות חיוביות ו־ כך שמתקיימים התנאים הבאים:
המידות ו־ מהוות פירוק של המידה .
המידות ו־ הן מידות סינגולריות אחת ביחס לשנייה.
השתנות כללית של מידה מסומנת
אם היא מידה מסומנת, ו־ וגם מהוות פירוק של , אז העתקה היא מידה חיובית הנקראת פונקציית ההשתנות הכללית של .
בניית מידה מסומנת בעזרת אינטגרציה
יהא מרחב מידה כאשר היא מידה חיובית, ותהא אינטגרבילית באופן מוחלט.
אזי, העתקה שמוגדרת על קבוצה באופן הבא היא מידה מסומנת.
יתרה מכך, אם אזי היא מידה סופית וגם .
תהא מידה חיובית ו־־סופית ותהא מידה מסומנת ו־־סופית.
אזי קיימות מידה חיובית ו־ מידה מסומנת המקיימות את התנאים הבאים:
המידות ו־ הן סינגולריות אחת ביחס לשנייה.
המידה רציפה בהחלט ביחס למידה .
בפרט, קיימת אינטגרבילית באופן מוחלט כך ש־.
במקרה הזה, הפונקציה נקראת נגזרת רדון־נקודים ונהוג לסמן
כמו כן, הנ"ל יחידה עד כדי מידה 0.
מידה כנגד מידה (באנגלית Tit for Tat) היא תכסיס כלומר גישת התנהגות סדרתית (אסטרטגיה) שבה טובה גוררת טובה ובגידה גוררת בגידה.
במשחק לא שיתופי בו שני השחקנים בוחרים תכסיס זה, לאורך זמן הם יוצאים מורווחים, והיא מנצחת את הגישות האחרות במקרה של בעיית דילמת אסיר נמשכת.
גישה זו רווחת בהתנהגות עולם החי, כפי שנצפה הן במדעי ההתנהגות והן בחקר ההתפתחות במדעי החיים.
מידה כנגד מידה היא גישה לפיה התנהגות טובה אליי נענית בטוב, והימנעות מטובה אלי, תמנע ממני להשיב בטוב.
בגישת מידה כנגד מידה מגיבים להתנהגות האחר.
אם האחר פועל לטובתנו, בפעם הבאה גם אנו נמשיך התנהגות משתפת פעולה (או התנהגות לטובתו) אך אם נחוש שתגובתו הייתה לרעתנו, או שהוא לא נקט בפעולה לטובתנו, אנו נימנע מהטבה לו, או אף נפעל לרעתו.
לפי טריברס, היצור מפסיד אמנם כרגע, אך בהמשך יקבל את התמורה, וכך לטווח הארוך ההתנהגות הזו כדאית.
זהו הסבר סביר הן במדעי ההתנהגות והן במדעי ההתפתחות (האבולוציה), להתהוות תרבות של שיתוף פעולה בחברה, ולהתהוות רקמות חיות ויצורים חיים - כשיתוף פעולה בין-תאי, וכן לקיום חברות חי בשיתוף פעולה בין-מיני, פורץ גבולות.
דוגמה לשיתוף פעולה פורץ גבול הוא שילובם של אברוני המיטוכונדריה הנושמים את האוויר עבור תאי החי נושמי האוויר כולם.
דוגמאות נוספות הן שיתוף הפעולה של חיידקי אי קולי המעכלים את המזון במעיהם של בעלי-החוליות, וכמו הסימביוזה - ההיצמדות ההדדית החיונית הקיימת בין סוגים שונים של חי, כמו האצה והפטריה שחברו יחד ליצירת חזזית על סלע.
העדפת גישת התנהגות זו של "מידה כנגד מידה" הן בידי בני אדם והן נפוצותה בהתנהגות בעלי חיים הפתיעה תחילה את החוקרים, שסברו שהיא תוביל להינעלות במעגל של בגידה ונקמה.
אך דווקא נמצא שלעיתים קרובות היא דווקא מובילה לכר נרחב של שיתופי פעולה.
הפתרון נמצא בדמות הגישה הסלחנית של השיטה, לפיה במהלך ההחלטות החוזרות ונשנות, ניתן חלון הזדמנות להוכחת נאמנות ואי בגידה, או "חזרה בתשובה", והנקמה מושהית לטובת "הזדמנות שנייה".
סלחנות כזו מחזירה את המערכת למצב של שיתוף פעולה, והסלחנות עצמה הופכת למשתלמת לאורך זמן.
במדעי הדת ובפילוסופיה, גישה זו נדונה במושגים של "מידת הרחמים" בתוך מצב של "שכר ועונש", אך עתה היא עברה לתחום המחקר האמפירי והמדעי המכומת.
זוהי שיטה טובה ונכונה, כל עוד נמצאים במצב בו הצדדים אינם יודעים את הגישה של הצד השני, ואין להם הטיה או ידע כלשהו שיכול להשפיע על ידיעת הפעולה של השני.
בטיפול הנפשי ובפסיכולוגיה חברתית נמצאה גישה אסטרטגית זו בצורתה הסלחנית, כשיטה טובה למניעת מחלוקות ומריבות (קונפליקט).
לשיטה כמה יתרונות הגורמים לאימוצה:
היא קלה להבנה - הן הוראות הפעלתה והן הבנת התוצאות לאורה קלות להשגה.
ולכן קל לאמץ את הגישה ברגע שהצלחתה נראית.
תוצאת אימוצה מחזק את המשך קיום הקבוצה המאמצת אותה, ובה בעת מחזק את המשך השימוש בשיטה הזו.
משנוצר שיתוף פעולה ארוך טווח, ניתן לחזק את קשרי שיתוף הפעולה ולהבטיח שלא ייפרצו, באופן המונע עוד את הבגידה, כמו שיתוף פעולה להכחדת בוגדים והתמחות בהכחדתם או בהמרתם לטובת הקבוצה.
בבדיקות חוזרות ונשנות, נמצאו עוד ועוד בעלי חיים ומערכות חיים המקיימים עיקרון זה, והוסברו שיתופי פעולה בטבע על פי עיקרון זה.
על פי ספרו "התפתחות שיתוף הפעולה" The Evolution of Cooperation של רוברט אקסלרוד, הגישה הזו של מידה כנגד מידה (בצורתה הסלחנית, הכוללת חלון הזדמנות לשיתוף פעולה כאמור) פתרה את השאלה כיצד נוצרת חברה מפרטים שאמורים לפעול כל אחד לטובת עצמו בלבד כשיטת ההוגה תומאס הובס.
במקרה של סדרה חוזרת ונשנית של החלטות, שכל אחת מהן היא לפי תנאי בעיית האסיר (אמון שניהם מוביל למעט טוב, בגידת שניהם למעט רע, אמון האחד ובגידת השני, מובילים להצלחה רבה של הבוגד ופגיעה אנושה בתמים שנתן אמון):
בגישת מידה כנגד מידה, מעתיקים את הבחירה של השחקן הקודם.
אם השחקנים משתפים פעולה בתיתם אמון זה בזה, כלומר מהלך של משחק (א, א) הם ימשיכו לשתף פעולה לנצח.
שיתוף הפעולה משתלם באופן הבא (כאשר הוא מקדם ההנחה הניתנת):
סדרה הנדסית (טור גאומטרי) המסתכם בחישוב
אם שחקן משנה את התנהגותו ובוחר לבגוד (ב), אזי בסיבוב הבא הוא יענש.
התוצאה היא חילופים חוזרים ונשנים בין מצב שבו שחקן מספר 1 נאמן ושחק מספר 2 בוגד, ולמצב ההפוך בו שחקן א' בוגד, והפעם שחקן ב' נאמן.
הפניה משיתוף פעולה כך משתלם באופן הבא:
נצפה לראות שיתוף פעולה אם לא משתלם יותר לפנות מהאימון אל הבגידה.
בעוד אקסלרוד הראה באופן נסיוני שגישה זו היא היעילה ביותר והאופטימלית במקרים מסוימים של תחרות ישירה, עדיין שני הסוכנים הנוקטים בגישת מידה כנגד מידה עלולים להיפגע ומצבם אינו מיטבי.
שגיאה חד פעמית אחת (של סיבית יחידה) בתרגום הפעולה של האחד בעיני השני, עלול להכניס את המשחק לנפילה אל תוך "מעגל מוות", ואם אחד בוחר לבגוד, הם נכנסים למעגל חוזר ונשנה של בגידה בידי אחד הצדדים, אשר בטווח הארוך מביא תוצאה פחות טובה מאשר שיתוף הפעולה.
מצב זה מתעורר במחלוקות במציאות, בעולם האמיתי, ממריבות בכיתה ובבית הספר, בלמלחמות אזרחים, ובקרבות בין מדינות.
הסיבה לכך היא שגישת מידה כנגד מידה איננה משוואה מושלמת של תת משחק אלא אם כן מדובר במקרים על "חודו של תער" בחישובי תועלת כלכלית.
כדי להיות משוואה מושלמת על כל תת-משחק להיות בשווי משקל נאש.
הכנסת מעט רעש לתת המשחק תוציא אותו באופן מסתבר מכלל סכנה של היתקעות במעגל של בגידה.
תת משחק שהוא אכן משוואה מושלמת הוא מידה כנגד מידה של תשובה, בה המגיב מעדיף באופן מובנה את שיתוף הפעולה בבחנו את המצב הכללי של שני הצדדים שיבוא לאחר פעולתו, ולא רק את מעשיו הקודמים של השני.
"שיווי משקל על חודו של תער" מוגדר כשיווי משקל הקיים רק בערכים חיצוניים (אקסוגניים) מסוימים ומעטים.
כל שינוי בערכים אלו, אפילו הקטן ביותר, יבטל את שיווי המשקל.
במקרה של X = 0, אין שינוי רווחי השונה מ (רד, שמאלה) או (עלה, ימינה).
אבל עם ערך X משתנה ולו במידה הקלה ביותר, זעיר ככל שיהיה, אזי המשוואה כבר אינה בשיווי משקל.
הופך רווחי לעלות, אם ל-X יש ערך של 0.000001 במקום אפס.
כך משוואה זו "בלתי יציבה".
כדי להתגבר על כך אפשר להשתמש בתכסיס מידה כנגד שתי מידות בו נוקמים רק אחרי שתי בגידות, ובשאר שומרים על אמון.
מידה כנגד מידה סלחנית - הוא תכסיס שבו מוכנסים "רחמים" כדי למנוע את "מעגל האימה" של אי-שיתוף הפעולה.
כאשר הצד השני בוחר לבגוד, הצד האוחז בתכסיס נותן מדי פעם חלון הזדמנות, ולא נוקם, אלא ממשיך לבחור באימון.
ההסתברות הנדרשת של הסלחנות המוֹחלת כדי להשיג תוצאה של שיתוף פעולה תלויה בתכסיס הננקט בידי הצד השני, הקובע למעשה את "מידת בוגדנותו".
מידה כנגד מידה מתאימה רק במצב תחרותי, אבל אם במצב של משימה קבוצתית, או התנהגות בין חברים, נדרשת סלחנות חוזרת ונשנית וייתכן שכדאי לנקות בגישה אחרת לחלוטין.
מקרים רבים של מצבי ההחלטה במציאות, כלומר בעולם האמיתי, אינם מצבים של תחרות מוחלטת, ולכן לא מתאימים לגישת מידה כנגד מידה.
מידה כנגד מידה, גם בצורתה הלא סלחנית, גוררת אחריה מצב של אמון חלק מהזמן ואצל חלק מהצדדים, אלא אם (בהסתברות של אחד מתוך שאר ארבעת המצבים) שני הצדדים מחליטים על בגידה.
התכסיס בכל זאת סלחני יותר מאשר גישת "ההדק העגום" על פיו ברגע שיש בגידה על ידי הצד השני, לעולם נמשיך לנקום.
(תכסיס ההדק העגום נקרא בספרו של אקסלרוד "פרידמן", על שם חיים זאב (ג'יימס וולף) פרידמן אשר כתב מאמר עליה.
מידווד היא שכונה בדרום-מרכז רובע ברוקלין, ניו יורק.
הוא תחום בצפון בקמפוס מכללת ברוקלין של אוניברסיטת ניו יורק, ובדרום בשדרת קינגס.
הגבול המזרחי מורכב משדרות נוסטרנד, שדרת פלטבוש ושדרת קוני איילנד; חלקים משדרת מקדונלד ואושן פארקוויי מסמנים את הגבול המערבי.
שכונת מידווד היא חלק מהקהילה המחוזית 14 בברוקלין.
היא מנוהלת על ידי המחוז ה-70 של משטרת ניו יורק.
מבחינה פוליטית, מידווד מיוצגת על ידי מחוזות 44, 45 ו-48 במועצת העיר ניו יורק.
השם, מידווד, מגיע מהמילה בהולנדית-תיכונה, Midwout (אמצע היער; בהולנדית מודרנית: Midwoud).
מתיישבי הולנד החדשה קראו כך למקום בשל היותו מוקף ביערות.
באפריל 1655 מינו סטויבסנט ומועצת ניו הולנד את סווארטוואט לשופט, יחד עם סנדקר ואדריאן הגמן, בבית המשפט של Midwout (מידוואוט).
מאוחר יותר הפכה השכונה לחלק מפלטבוש.
ההתיישבות החלה על ידי ההולנדים בשנת 1652; מאוחר יותר הם פינו את מקומם לאנגלים, שכבשו אותו בשנת 1664, אך האזור נשאר כפרי ולא מפותח ברובו עד לסיפוחו לרובע ברוקלין בשנות ה-90 של המאה ה-19. האזור התפתח יותר בשנות העשרים כאשר נבנו מסלולי דיור גדולים ומבני דירות עבור המעמד הבינוני.
רבים מתושבי מידווד עברו לפרברים בשנות השבעים, וערך השכונה ומקומות המסחר שלה נחלש.
התחושה של האווירה השקטה של המעמד הבינוני, תושבים חדשים החלו לזרום לתוך מידווד במהלך שנות השמונים; רבים מהם היו עולים שנחתו לאחרונה מכל רחבי העולם.
הקבוצה הגדולה ביותר הייתה מברית המועצות, אך מספרים ניכרים הגיעו גם מג'מייקה, האיטי, גיאנה, מקסיקו ובמקומות אחרים בדרום אמריקה; מאירלנד, איטליה, פולין, המדינות הבלטיות (אסטוניה, לטביה וליטא), וממקומות אחרים במזרח אירופה; ומיוון, טורקיה, ישראל, סוריה, מדינות המפרץ הפרסי, איראן, פקיסטן, הודו, בנגלדש, סין וקוריאה.
תוך זמן קצר הפכה מידווד, משכונה יהודית בעיקרה, עם מעט אירים-אמריקאים וגרמנים-אמריקאים, לחלק מפוליגלוט להפליא ברובע ברוקלין.
תושבים רבים מכנים בטעות את מידווד כ"פלטבוש", או כ"חלק מפלטבוש", שכונה מבוססת יותר שכללה בתוכה במאה ה-19 את מידווד המודרנית.
מידווד היא שכונה רב אתנית ורבת דתית מגוונת; אולם השכונה יהודית ברובה.
בשנות ה-80 וה-90, גל של יהודים אורתודוקסים עבר לאזור משכונת בורו פארק.
כיום, בנוסף לקהילת האורתודוקסית-אשכנזית במקום, האזור מאכלס קהילה ספרדית.
המרכז היהודי של איסט מידווד, בית כנסת קונסרבטיבי, נוסד בשנת 1924. הבניין, הממוקם בשדרת אושן, הוא מבנה בסגנון הנאו-רנסאנס, משנת 1929 עם יכולת קיבולת של 950 איש באולם המרכזי.
בית כנסת זה נכלל במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 2006. במקום בית כנסת היסטורי נוסף משנות החמישים בשדרות נוסטרנד, והוא נכלל במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 2010.
אלה כוללים את ישיבת מיר, ישיבת רבינו חיים ברלין, ישיבת תורת אמת קמניץ, ישיבת אור נפתלי, ישיבת תפארת שמואל, ישיבת עטרת תורה, ישיבת בית יוסף-נובהרדוק.
מידוֹרי (ביפנית: 五嶋 みどり נולדה ב-25 באוקטובר 1971) הוא שם הבמה של מידורי גוטו, כנרת אמריקאית ילידת יפן.
הופעת הבכורה שלה, בגיל 11, הייתה עם הפילהרמונית של ניו יורק כסולנית-אורחת בהפתעה בקונצרט הגאלה של ערב ראש השנה ב-1982. ב-1986 הגיעה הופעתה בפסטיבל המוזיקה בטנגלווד, ביצירה מאת ליאונרד ברנשטיין ובניצוחו, לכותרות הניו יורק טיימס ווושינגטון פוסט.
מידורי הייתה לילדת פלא מהוללת ולאחת הכנרות הבולטות בעולם בבגרותה.
מידורי זוכה לכבוד כמחנכת ועל יוזמותיה למען הקהילה.
בהיותה בת 21, הקימה את קרן "מידורי וחברים" להנחלת חינוך מוזיקלי לצעירים בקהילות
הקרן התפתחה לארבעה ארגונים נפרדים שחוללו שינוי ברחבי העולם.
בשנת 2007 התמנתה מידורי ל"שליחת שלום מטעם האו"ם".
ב-2018 הצטרפה לפקולטה לכינור במכון קרטיס למוזיקה.
היא מחזיקה גם בקתדרת פרופסור למוזיקה ע"ש השופט וידני בבית הספר תורנטון למוזיקה.
ב-2012 נבחרה לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
מידורי נולדה כמידורי גוֹטוֹ באוסאקה, יפן, ב-25 באוקטובר 1971. היא הסירה את שם המשפחה של אביה משם הבמה שלה לאחר גירושי הוריה בשנת 1983, ותחילה הופיעה בשם מי דורי, אחר בחרה במילה יחידה - מידורי.
אביה היה מהנדס מצליח ואמה, סטסו גוטו, הייתה כנרת מקצועית.
סטסו נהגה לקחת את מידורי הקטנה לחזרות התזמורת שלה, שם ישנה הפעוטה בשורה הראשונה של האולם כשאמה ניגנה בחזרות על הבמה.
באחד הימים שמעה סטסו את מידורי בת השנתיים מזמזמת קונצ'רטו מאת באך, שהתזמורת חזרה עליו יומיים קודם לכן.
מידורי ניסתה שוב ושוב לגעת בכינור של אמה, ואפילו טיפסה על ספסל הפסנתר המשפחתי בניסיון להגיע אל הכינור, שהיה מונח על גבי הפסנתר.
ליום הולדתה השלישי של מידורי, נתנה לה אמה כינור 1/16. והחלה ללמד אותה לנגן.
מידורי הופיעה לראשונה בפומבי בגיל שש, בנגינת 24 קפריצ'י לכינור סולו מאת ניקולו פאגאניני, באוסאקה, עיר הולדתה.
ב-1982 עברו היא ואמה לניו יורק, שם החלה מידורי ללמוד אצל דורותי דיליי במכינה לקולג' של בית הספר ג'וליארד, ובפסטיבל המוזיקה ובית הספר למוזיקה של אספן.
בבחינת הקבלה שלה ניגנה מידורי את הפרטיטה מס' 2 (שאקון) של באך, יצירה באורך 13 דקות, הנחשבת לאחת מיצירות הסולו הקשות ביותר לכינור.
באותה שנה, הופיעה לראשונה עם הפילהרמונית של ניו יורק בניצוח זובין מהטה.
ב-1986 ניגנה בהופעה, שהייתה לאגדה, בנגינת "סרנדה" של ליאונרד ברנשטיין בטנגלווד, בניצוח המלחין.
בשעת ההופעה, פקע מיתר מי בכינורה, והדבר קרה שוב בסטרדיוואריוס של הכנר הראשי, שאותו שאלה ממנו.
היא סיימה את הופעתה על הגואדניני של סגן הכנר הראשי וזכתה לתשואות נלהבות מן הקהל, שקם על רגליו להריע לה.
בכותרת הניו יורק טיימס למחרת היום נכתב, "נערה בת 14 כוכבשת את טנגלווד ב-3 כינורות.
בשנת 1987, בת 15, עזבה מידורי את המכינה לקולג' של ג'וליארד, לאחר ארבע שנים, והייתה לכנרת מקצועית במשרה מלאה.
באוקטובר 1989 חגגה מידורי את יום-הולדתה ה-18 בבכורה התזמורתית שלה בקרנגי הול, שם ניגנה את הקונצ'רטו השני לכינור של בלה ברטוק.
הרסיטל הראשון שלה בקרנגי הול התקיים ב-100, ארבעה ימים לפני יום הולדתה ה-19. שתי ההופעות זכו לשבחי הביקורת.
ב-1990 גם סיימה את "בית הספר לילדים מקצוענים", שם למדה מקצועות עיוניים.
ב-1992, הקימה את "מידורי וחברים", ארגון ללא מטרות רווח, שמטרתו להנחיל השכלה מוזיקלית לילדים בניו יורק וביפן, אחרי שנודע לה על קיצוצים חמורים בחינוך למוזיקה בבתי הספר בארצות הברית.
ארגון שיתוף המוזיקה שלה החל בטוקיו כסניף של "מידורי וחברים" ואושר כארגון עצמאי בשנת 2002. שיתוף מוזיקה מתמקד בהוראת מוזיקה קלאסית מערבית ומוזיקה יפנית מסורתית לצעירים, לימודים הכוללים הדרכה בכלי נגינה לבעלי מוגבלויות.
"התוכנית הבינלאומית לשיתוף קהילתי" של הארגון היא תוכנית הכשרה למוזיקאים נבחרים מרחבי העולם, לקידום חילופי תרבויות ושיתוף קהילתי.
בשנת 2000 סיימה מידורי בהצטיינות יתרה (magna cum laude) את בית ספר גאלאטין באוניברסיטת ניו יורק בתואר ראשון בפסיכולוגיה ובלימודי מגדר.
את לימודי התואר השלימה תוך חמש שנים, שבמהלכן המשיכה להופעי בקונצרטים.
ב-2005 קיבלה תואר שני בפסיכולוגיה מאוניברסיטת ניו יורק.
עבודת המאסטר שלה עסקה בחקר הכאב.
ב-2001 חזרה מידורי לבמה וקיבלה משרת הוראה בבית הספר מנהטן למוזיקה.
באותה שנה ייסדה, בכספי זכייתה בפרס אוורי פישר, את תוכנית "שותפים לביצוע", שהתמקדה בארגוני מוזיקה קלאסית בקהילות קטנות.
ב-2004 יזמה מידורי את תוכנית מוזיקאי הבית בארצות הברית, לתזמורות נוער, תוכנית שהורחבה ב-2010 לכלול שיתופי פעולה עם תזמורות מחוץ לארצות הברית.
ב-2004 התמנתה מידורי לפרופסור בבית ספר תורנטון למוזיקה באוניברסיטת דרום קליפורניה, בקתדרת יאשה חפץ.
ב-2006 הייתה לתושבת קבע בלוס אנג'לס, לאחר תקופה של מעברים בין החוף המזרחי למערבי, וקודמה למשרת ראש מחלקת כלי המיתר ב-2007. ב-2012 התמנתה לפרופסור בכיר באוניברסיטת דרום קליפורניה נבחרה לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים וקיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ייל.