tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא היה מארגן המוזיאון הראשון של תנועת העבודה, "המוזיאון הפרולטרי הקומוניסטי".
אשתו הייתה אמה רייך, לה נישא בבודפשט ב-14 במרץ 1893.
ההיסטוריה של גילוף שנהב (אומנות ומלאכה, 1890);
היווצרותו של לאונרדו דה וינצ'י והרנסאנס (בודפשט, 1906).
יוז'ף הבשי, (במקור עד 1877 קרונשטיין, בהונגרית: Hevesi József; פג'וורנק, 15 במרץ 1857 – בודפשט, 20 בינואר 1929) היה סופר, עיתונאי, יהודי-הונגרי עורך כתב העת "הסלון ההונגרי" (Magyar Szalon).
יוז'ף הבשי נולד במשפחה יהודית כבנם של פרקש (זאב) הבשי (קרונשטיין) ושל פאני גרוס.
תחילה למד באופן פרטי והוא הגיע לגימנסיה בקצ'קמט באיחור רב, רק בגיל שלוש עשרה.
הוא סיים את בית הספר התיכון בפחות זמן מהרגיל.
בשנת 1877 נסע לבודפשט, שם למד בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה, ואז הפך לעיתונאי.
שירו הראשון פורסם בשנת 1875. כמה מאמרים וסיפורים קצרים שכתב על אזורי השדה והכפר פורסמו תחת עריכת בלה לוקאץ' (לימים פוליטיקאי ושר) בכתב העת "דעת הקהל" (Közvélemény) ואחר כך הוא הפך לכתב בכתב העת הפוליטי והכלכלי הזה.
בהמשך ערך כמה עיתונים ומגזינים.
הוא היה כותב סיפורים קצרים פורה ביותר, ועבד על נושאי הנרטיבים שלו בנימה לירית.
כרטיסי ביקור לשולחנה של לשולחן של יאנקה.
עבודות נבחרות של יוז'ף הבשי.
השלישי במערכה אחת, (הופעה ראשונה: 20 בפברואר 1885, בתיאטרון הלאומי של בודפשט; הופיעה גם ב"סלון ההונגרי".
רוח הרפאים, שהוצג ב-6 בספטמבר 1885, בתיאטרון בודה;
סתיו ואביב, הוצג ב-3 במרץ 1886 בתיאטרון הלאומי;
נאסטיה, זה נכתב בשותפות עם רוסי בשם Sarapov Sergius; הופיע בקצ'קמט.
ארבע העונות (עם בלה הטיני; התיאטרון הלאומי, 1897);
פעמון השחר (הצגה עממית, עם וילמוש קרצג; תיאטרון העם, 1898);
אמא'לה (קומדיה; התיאטרון הלאומי, 1904);
"עתון יום ראשון" (Vasárnapi Lapok) ב־1880–1881 בבודפשט;
"הסלון ההונגרי" מ-1 במאי 1884 עד ספטמבר 1891 יחד עם יוז'ף פקטה;
"ספריית הספרות היפה", שפורסמה על ידי חוג ידידי האמנות בשנים 1890–1893, ב-12 כרכים;
היומון הפוליטי בתמונות "מילה חופשית" (Szabad Szó) ממאי 1893 עד מאי 1894,
העיתון הציורי "הגאון ההונגרי" (Magyar Géniusz) מינואר 1892,
כתב העת החודשי בתמונות "הבית" (Otthon) משנת 1894.
כתביו הופיעו בכמה כתבי עת אחרים.
הוא חיבר את דקאמרון ההונגרי (סיפורים של מאה סופרים הונגרים).
יוז'ף דרי (בהונגרית: Déry József; פשט-בודה, 1818 – בודפשט, 17 במרץ 1891) היה רופא יהודי-הונגרי, מראשוני היהודים שלמדו ויכלו לעסוק ברפואה בממלכת הונגריה.
דרי נולד כאמור במשפחה יהודית, הוא למד בבית הספר התיכון בעיר פשט לאחר מכן סיים את לימודיו באוניברסיטה בפשט וקיבל תואר דוקטור לרפואה בשנת 1842. בהמשך התמחה ועבד כרופא מיילד וכרופא כללי.
עד יום מותו פעל כרופר בבירת הונגריה והיה אחד הרופאים הראשונים בהונגריה שעסק במה שמכונה היום פסיכיאטריה.
כיצד לרפא הפרעות נפשיות בהתחלה?
מאמריו הרפואיים פורסמו בכתה העת "רפואה" (Gyógyászat)(1863–1868) וב-Ung.
יוז'ף בורשודי (במקור קליין, בהונגרית: Borsodi József; שאיוסנטפטר, 15 במרץ 1878 – קצ'קמט, 5 ביוני 1943) היה רב הונגרי.
בשנים 1895 עד 1905 היה תלמיד בית המדרש לרבנים בבודפשט.
בשנת 1904 קיבל את הדוקטורט במדעי הרוח מאוניברסיטת בודפשט (משנת 1951 שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובשנת 1906 קיבל סמיכה לרבנות.
בשנת 1906 הוא הפך לרב של סרווש, בשנת 1908 לרב הראשי של העיר בת כ-10,000 התושבים נאג'אטאד ובשנת 1922 של קצ'קמט.
פירוש משניות של הרמב"ם על מסכת שקלים.
מאמריו פורסמו ב"משמר השפה ההונגרית" (Magyar Nyelvőr), ב"ישראל ההונגרית" (Magyar Izrael), ב"לוח השנה המשפחתי היהודי" (Izraelita Családi Naptár).
יוז'ף בלשה (במקור גרינבאום, בהונגרית: Balassa József; הודמזוושארהיי, 10 באוקטובר 1884 – בודפשט, 9 במאי 1940) היה סופר, עיתונאי, מתרגם יהודי-הונגרי.
יוז'ף בלשה נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ גרינבאום ושל ינקה גייגנר.
הוא למד משפטים באוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
החל את הקריירה העיתונאית שלו בסגד בשנת 1902, שם היה משנת 1907 העורך האחראי של "סגד והסביבה" (Szeged és Vidéke).
בשנת 1913 הפך לעובד של הפשטי נפלו.
אחרי מלחמת העולם הראשונה עבד במדור הכלכלי של העיתון הבורגני-רדיקלי "עולם" (Világ) ואחר כך במדור הכלכלי של "הידיעון ההונגרי".
משנת 1927 עבד כשכיר ב"עיתון הלאומי".
הוא כתב מספר רומנים וגם תרגומיו הרבים ופורסמו.
בלשה כתב גם בקורות רבות על מחזות במגוון עיתונים.
בין תרגומי המחזות שלו היה של המחזאי השוודי יוהאן אוגוסט סטרינדברג "השותפים" (Kamraterna) שהבכורה שלו היה בסגד בשנת 1911.
אשתו הראשונה הייתה ארז'בט מילקו, בתם של הנריק מילקו ולאורה בהם, אותה נשא בסגד ב-17 באפריל 1910. לאחר שהתגרש מאשתו הראשונה נשא את איזבלה רמשיץ (1908–1959) בבודפשט ב-12 בפברואר 1930.
תנאי שלום ההונגרים: תביעות טריטוריאליות, פיננסיות וכלכליות של מעצמות בעלות הברית עם מפת הגבולות החדשים (בודפשט, 1920)
צ'וקונאי בבודפשט או ספרות הונגרית עכשווית (בודפשט, 1927)
יוז'ף בלשה במקור עד 1881 ויידינגר, בהונגרית: Balassa József; באיה, 11 בפברואר 1864 – בודפשט, 26 בפברואר 1945) היה בלשן ומורה יהודי-הונגרי.
יוז'ף בלשה נולד במשפחה יהודית כבנם של שלמה ויידינגר ושל רוזליה דויטש.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה בבודפשט ובווינה.
בשנת 1885 קיבל תואר דוקטור במדעי הרוח וכעבור שנה תואר בהוראה.
הוא לימד בסקשפהרוואר משנת 1886, בדברצן משנת 1892 ובבודפשט בין השנים 1896–1918. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הפך לפרופסור באוניברסיטה, אך לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית נשללה ממנו המחלקה האוניברסיטאית ולכן לא יכול היה לעבוד כמרצה.
משנת 1920 היה העורך של כתב העת "משמר השפה ההונגרית" (Magyar Nyelvőr) במשך כעשרים שנה.
בלשה הוא אחד הנציגים המשמעותיים ביותר של הבלשנות ההונגרית.
הוא עסק בפונטיקה ובמחקר דיאלקט.
הוא פרסם את מחקריו בשפה ההונגרית בכמה עבודות וספרים; הוא היה מחברם של כמה ספרי לימוד לבתי ספר, ועבור הגרמנים ערך דקדוק הונגרי בשפה הגרמנית עם ליפוט פלוצי ומילון גרמני-הונגרי עם ז'יגמונד שימוני.
עבור שיטת הלימוד Toussaint-Langenscheidt כתב את הקורס בהונגרית בסדרת קורסים להוראת שפה.
בלשה התקבל לתא קלמן קניבש בשנת 1898, תוך זמן קצר הפך לסגן מאסטר וחבר במועצת הפדרציה.
בין השנים 1914–1920 הוא פעל כמשנה של המאסטר הגדול של התא הגדול הסמלי בהונגריה.
אחרי איסור פעילות הבניה החופשית בהונגריה בשנת 1920 הוא הוכר בעולם כמאסטר גדול, אם כי שום בחירות רשמיות לא יכלו להתקיים.
בשנת 1926 הוביל את המשלחת ההונגרית לקונגרס הבונים החופשיים הגדול בבלגרד.
בשנת 1928 ייצג את הבנייה החופשית ההונגרית באופן לא רשמי, אך לבקשת הממשלה, עמד בראש המשלחת ההונגרית שנסעה לחנוכת פסל לאיוש קושוט בניו יורק.[5] תא נקרא על שמו משנת 1945.
סיווג ואפיון ניבים הונגרים (1891)
השפה ההונגרית ( ספר האתניאום, 1899)
קזינצי וחידוש שפה : מבחר מעבודות הפרוזה של פרנץ קזינצי סה"כ (1904)
מילון וכללי איות הונגרי מאוחד (1929)
הביוגרפיה של השפה ההונגרית (1937)
חיי השפות (1938) יוז'ף בלשה: חיי השפות, לקהל הרחב, מהדורה מחודשת
הברון יוז'ף הטווני מהטוון (בהונגרית: Hatvani báró Hatvany József; בודפשט, 18 בנובמבר 1926 – בודפשט, 11 ביולי 1987) היה פיזיקאי, מהנדס יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, ואחד מחלוצי התכנון בעזרת מחשב (Computer-aided design).
הוא היה אחיינו של הברון לאיוש הטווני.
הטוואני שנולד במשפחה מפורסמתá משפחה שבלטה עם הרקע האינטלקטואלי הארוך של שושלת הברונים היהודים-הונגרים הטווני.
הוא החל את לימודיו בהונגריה, המשיך באנגליה משנת 1938 וסיים בדוקטורט כפיזיקאי בטריניטי קולג' באוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1947. אחרי שובו לארץ הולדתו הונגריה, הפך לראש מחלקת החינוך של "איגוד המהנדסים והטכנאים החופשי של הונגריה".
בין 1948 לבין 1950 היה פרופסור חבר באוניברסיטה ההונגרית לכלכלה (היום אוניברסיטת קורווינוס של בודפשט).
בין השנים 1952–1956 הוא נשפט ונכלא באשמות מפוברקות.
עם שחרורו בראשית 1956 ועד 1960 הוא היה ראש מזכירות הנשיאות של האקדמיה ההונגרית למדעים ואחר כך הצטרף לצוות קבוצת מחקר קיברנטיקה של האקדמיה ההונגרית למדעים (KKCS) עד שקבוצת המחקר נסגרה.
לאחר מכן עבד במעבדת המחקר המרכזית של טכנולוגיות המדידה של האקדמיה ההונגרית למדעים.
משנת 1965 עבד במכון למחקר האוטומציה (AKI) ולאחר מכן במכון למדעי המחשב והאוטומציה (SZTAKI), שהוקם בשנת 1973. בינתיים גם לימד באוניברסיטאות.
הטווני היה חבר במערכת בכמה כתבי עת זרים אחדים כגון:
יותר מ-170 פרסומיו ראו אור, שניים מהם עוררו עניין רב ברחבי העולם:
מדליית הנצחה גזה פטנטוש-אברהם (1984)
דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת טולוז (1985)
בית הספר לדוקטורט לאינפורמטיקה של אוניברסיטת מישקולץ נקרא על שמו.
תבליט פניו באולם המועצה הגדול של האקדמיה ההונגרית למדעים.
יוז'ף ביכלר (בהונגרית: Büchler József; בורשודנאדשד, 25 בפברואר 1886 – בודפשט, 27 בדצמבר 1958) היה פוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי יהודי-הונגרי חבר האספה הלאומית (פרלמנט) סגן נגיד הבנק הלאומי ההונגרי.
ביכלר סיים כמה מכיתות של בית הספר התיכון במישקולץ אחר כך היה חניך דפוס בשלגוטריאן עד 1902 ולאחר מכן יצא למסע לימודים בחו"ל למשך שנתיים.
לאחר חזרתו הביתה, עבד שוב בשלגוטריאן במשך שנתיים כפקיד.
בשנת 1906 ארגן ביכלר את השביתה הראשונה של הפקידים הפרטיים (הלא ציבוריים: ממשלתיים או עירוניים), שהובילה לגירושו מהעיר.
ברפובליקה היה מזכיר ונציג המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית וכן חבר בוועד המנהל המרכזי של ברית המפלגות.
הוא היה חבר בוועדת הבחירות המרכזית שהוקמה לביצוע הבחירות למועצות שהתקיימו ב-7 באפריל, יחד עם יאנוש הירושיק ואישטוואן פרקש.
לאחר נפילת הרפובליקה, ביכלר היגר לווינה ומשם לברטיסלאבה וחי במשך שנתיים בגלות.
הוא חזר להונגריה בשנת 1922 ושוב מצא את עצמו בתנועה הסוציאל-דמוקרטית.
הוא הפך למזכיר המרכזי של ה-MSZDP, נשאר בתפקיד זה עד 1928 ובין 1936 לבין 1939 הוא כבר היה המזכיר הכללי.
בשנת 1922, יחד עם אילש מונוש, עמד בראש משרד הבחירות הלאומי שהוביל את מאבק הבחירות מצד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
משנת 1925 היה מזכיר בוועדת החקיקה של בודפשט (מועצת העיר), אך ב-1 בינואר 1942 נשלל ממנו המנדט בשל יהדותו.
משנת 1928 היה מזכיר הקבוצה של חברי הפרלמנט הסוציאל-דמוקרטים ונבחר למועמדות לפרלמנט כנציג חליף החל משנת 1927. בשנת 1931 הפך לחבר פרלמנט מטעם הרובע הראשון של בודפשט (בודה).
הוא גורש למחנה ריכוז מיד לאחר כיבוש הונגריה על ידי הצבא הגרמני בשנת 1944 (מבצע מרגרטה) והיה אסיר עד 1945. אחרי מלחמת העולם השנייה, היה חבר במועצת העיר הזמנית של בודפשט וכן חבר באספה הלאומית הזמנית, חבר מועצת מנהלים של "המועצה לעבודה ציבורית" בבודפשט וסגן נשיא הבנק הלאומי ההונגרי.
את התפקיד האחרון מילא בין 1945 לבין 1948. ביכלר התנגד ביסודו לאיחוד ה-MSZDP והמפלגה הקומוניסטית ההונגרית (MKP), מה שהוביל לגירושו מהמפלגה בשנת 1948 ולמעצרו ב-9 ביוני 1950 כ"סוציאל-דמוקרט ימני".
ב-13 בספטמבר 1950 גזר עליו בית המשפט הצבאי של בודפשט מאסר עולם במשפט ראווה.
ביכלר הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (חלקה 5 ב', קו 11, קבר 39).
יוז'ף ביכלר בא ממשפחה יהודית זעיר-בורגנית, אביו פאל ביכלר היה פקיד ואמו הייתה רוזאל ליפליך.
ב-3 בדצמבר 1911 בבודפשט, הוא נשא את איבויה מקאי, בתם של שאנדור שטיינר ושל קלוטילד בריל.
תשובה למאמרו של ד"ר אנדרה אנדור, יועץ השר; נפסבה, 1918
יוז'ף לוקאץ' (בהונגרית: Lukács József; בודפשט, 16 בדצמבר 1922 – בודפשט, 7 בינואר 1987) היה פילוסוף יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים (1978) ואחר כך חבר רגיל מן המניין (1983).
יוז'ף לוקאץ' נולד במשפחה יהודית ובמלחמת העולם השנייה נלקח כיהודי לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
הוא שרד את השואה ומשנת 1945 עבד תחילה בבודפשט במרכז של התאחדות הנוער הדמוקרטית של הונגריה (MADISZ) ואחר כך משנת 1947 היה מזכיר מחלקת התעמולה של איגוד הסטודנטים של האוניברסיטאות והמכללות ההונגריות (MEFESZ).
בשנת 1948 מונה לעורך כתב העת "הונגריה הצעירה" (Fiatal Magyarország).
הוא סיים את לימודיו לתואר ראשון באוניברסיטת זמלווייס ולאחר מכן המשיך את לימודיו בבית הספר לפילוסופיה של המפלגה בשנת 1949. אחר כך עבר למחלקת הספרות של משרד החינוך העממי.
משנת 1951 היה עורך כתב העת "טבע וטכנולוגיה" (Nature and Technology).
בשנים 1952–1953 עמד בראש קבוצת הרדיו של מחלקת המידע במשרד החוץ.
משנת 1958 היה העורך האחראי של כתבי העת "מציאות" (Valóság) ומשנת 1959 של ה"אור" (Világosság) והיה העורך הראשי של כתב העת האחרון משנת 1967. ב-1959 מונה למרצה בכיר במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת אטווש לוראנד, לימים הפך לראש קבוצת המחקר בנושא ביקורת דת.
משנת 1973 היה ראש החוג באוניברסיטה כפרופסור חבר.
משנת 1978 כפרופסור מן המניין היה מנהל המכון לפילוסופיה של האקדמיה ההונגרית למדעים.
אשתו הראשונה הייתה ד"ר אגנש דובו (גוטמן).
נולד להם בן: גאבור לוקאץ'.
אשתו השנייה הייתה מגדה קינדלר.
מבוא לביקורת דתית (עם גוסטב גצ'ה ורוברט פוגאן 1970)
אמירת הן על האדם (תיאוריה דתית, לימודי ביקורת דת, 1973)
לטיפולוגיה של קדם הנצרות (1973)
היסטוריה, פילוסופיה, דתיות (מחקרים, 1979)
כנסיות ודתיות בהונגריה הסוציאליסטית (נערך בשנת 1979)
זמן המיתוס (בקבלת קתדרה אקדמית, 1985)
כמה סוגיות בדיאלוג ומוסר (1987)
דת ודתיות בהונגריה של היום.
כמה תוצאות של מחקר מדעי הונגרי (1987)
מדליית מסדר העבודה דרגת כסף (1968)
מדליית מסדר העבודה דרגת זהב (1970)
מדליית מסדר למען הונגריה הסוציאליסטית (1982)
יוז'ף אנגל (בהונגרית: Engel József; שאטוראליאויהיי, 26 באוקטובר 1815 – בודפשט, 30 במאי 1901) היה פסל יהודי-הונגרי, הנציג המאוחר של הפיסול הקלאסיציטי.
את נושא פסליו שאב בעיקר מהמיתולוגיה היוונית, אך פיסל גם פסלי חזה (פרוטומה).
מ-1832 עד 1838 היה אנגל תלמידו של שאלר (Schaller) באקדמיה של וינה.
הוא חקר את החומרים במוזיאונים במינכן ובפריז ולאחר מכן נסע ללונדון, שם חי בתנאים גרועים בהתחלה, עבד כסתת אבן, פיסל יצירות אמנות רק בימי החופשה שלו (דיוקן המלכה ויקטוריה ובעלה, אלברט).
פאל אסטרהאזי (Pál Eszterházy) הבחין בפסל הצעיר ועם השתדלותו יכול היה להירשם לאקדמיה האנגלית.
הוא נשאר באנגליה מ-1838 עד 1847. הצלחת עבודתו "מלחמת האמזונות נגד הארגונאוטים" בשנת 1846 אפשרה לו שהות ארוכה ברומא (1847–1866).
הפסל הוזמן מאנגל בשיש על ידי הנסיך אלברט לאחר שהנסיך ראה הערכה על אנגל במאמר של הטיימס הלונדוני.
אנגל הצליח לנסוע לרומא מכספי שכר הטרחה שקיבל מהנסיך.
פסל זה הוצג ביריד העולמי של לונדון בשנת 1851. בשנת 1857, פסלו "פארקה" הוצג ביריד העולמי של מנצ'סטר, בהזמנת הלורד מאיור ג'ון ברייט סלומונס.
לאחר שהות ממושכת בחו"ל, בשנת 1866, לאחר שזכה במכרז פסל אישטוון סצ'ני הוא התיישב דרך קבע בבודפשט, שם, כנציג הקלאסיציזם המאוחר היה דמות כמעט מבודדת בתחילת הפיסול הנטורליסטי המתעורר.
בתחרות פסל סצ'ני משנת 1866, שעבורה שלח את עבודתו מלונדון, זכה בהזמנה מתוך 17 מועמדים - כולל לאסלו דונאיסקי, יאנוש מרשלקו, הברון מיקלוש ויי, ובמיוחד מיקלוש איז'ו.
ההצלחות המאוחרות שלו היו ב-1873 מדליית הזהב הגדולה ביריד העולמי של וינה ב-1889 (עם הפסל של חוה מתעוררת לחיים) וב-1889 מדליית ארד בפריז של היריד העולמי בפריז.
בבית, הוא הופיע בפעם האחרונה בתערוכת האמנות בתערוכה הלאומית של 1885 עם כמה מיצירותיו הישנות, שזכו להצלחה רבה בזמנו.
אחרי 1880 הוא בקושי עבד ומת חצי נשכח.
פטרוניו היו ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, הנסיך אלברט, הנסיך פאל אסטרהאזי, שגריר ממלכת הונגריה בלונדון, וסר דייוויד סלומונס, הלורד מאיור של לונדון.
מולדתו השנייה אחרי לונדון הייתה רומא (1846), שם הפך אט אט לאמן ידוע וקעבל הזמנות לא רק מטייקונים אלא גם מ:
מלך פרוסיה וילהלם הראשון, קיסר גרמניה,
ברומא הוא יצר את פסלי הז'אנר בסגנון קלאסי ששמותיהם נשתמרו עד היום:
אכילס חולף על פני גופת פנתסיליאה (טיח המוזיאון לאמנוות יפה);
הפסלים הידועים ביותר שלו הם:
קופידון השוכב (המוזיאון לאמנות יפה (בודפשט)),
יוז'ף אנגל הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט
יוז'ף גלאטר (בהונגרית: Glatter József; ג'נג'ש, 16 בדצמבר 1880 – ווינדזור, אונטריו, 30 במאי 1934) היה נהג קטר יהודי-הונגרי, סוציאל-דמוקרטי, לימים עובד מפלגת הקומוניסטים של הונגריה.
יוז'ף גלאטר נולד במשפחה יהודית כבנם של מור גלאטר ושל מריה קליין.
הוא השלים רק 4 כיתות של בית ספר יסודי.
ב-19 בפברואר 1905, בבודפשט, נשא לאישה את רלי (או נלי) שוורץ, בתם של שלמה שוורץ ושל לינה ברגר.
גלאטר היה פעיל בתנועת הפועלים משנת 1918 והשתתף במאבק על זכות ההתארגנות של עובדי מסילות הברזל.
במהלך מהפכת החרציות הוא הפך למזכיר האיגוד המקצועי של עובדי המתכת והמשיך באותו התפקיד במהלך שלטון הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
לאחר נפילת הרפובליקה, בתקופת הטרור הלבן, הוא שלט בסיקור העיתונות של חברי מפלגת הקומוניסטים של הונגריה הבלתי חוקית, אך נעצר ונידון למוות על ידי בית משפט צבאי.
הפסיקה זכתה להתנגדות חריפה גם מצד ארגוני הרכבות האירופיים והממשלה הסובייטית.
בית המשפט לערעורים ביטל את גזר הדין והמיר אותו למאסר עולם.
כחלק מחילופי השבויים ההונגרי-סובייטי גלאטר שוחרר והועבר לרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (רוסיה הסובייטית), שם עבד תחילה עבור הקומיסריאט הפיננסי של המדינה ולאחר מכן במשרד הבינוי הממלכתי במוסקבה.
כאשר חוסלה המפלגה הקומוניסטית המאורגנת באופן בלתי חוקי בהונגריה הוזמן גלאטר במוסקבה ונאמר לו שיש לארגן מחדש את המפלגה.
בנו הבכור, אנדרה גלאטר, שהיה אז כבר בן עשרים, רצה להישלח באופן לא חוקי לבודפשט כדי לארגן מחדש את הפעילות.
לא אביו כי הוא נידון שם למוות.
אשתו התנגדה נמרצות, נמאס לה מפעילות והם ועזבו את מוסקבה.
הדבר התאפשר מכיוון שהייתה להם דירה במוסקבה (במחסור העצום בדירות) ואיש שרותי הביטחון (ג.פ.או.) שהיה זקוק לדירה עקב נישואיו הסדיר דרכונים עבורם כנגד הדירה שתתפנה.
הם הגיעו לניו יורק בתחילת 1926 או בתחילת 1927 ואז עברו לקנדה זמן לא רב לאחר מכן (כי ארצות הברית לא ראתה בעין יפה פעילים קומוניסטיים).
במלאת 100 שנה להולדתו נחנך לוח זיכרון בבודפשט, בבניין הקבלה של בית ההסקה של הרכבת פרנצווארוש, בבודפשט.
יוז'ף גריינר (בהונגרית: Greiner József; זאלהסנטגרוט, 12 ביולי 1901 – ברית המועצות, 16 בינואר 1945), ובשמו הבדוי ארנה שטיינר (Steiner Ernő), היה עיתונאי, עובד מפלגה, עורך עיתון, פקיד יהודי-הונגרי.
יוז'ף גריינר נולד במשפחה יהודית כבנם של לאסלו גריינר, סוחר יליד צ'אברנדק ושל רוז'ה שטרן, תופרת ילידת 1872, שאביה היה יחזקאל שטרן, חקלאי.
אחיו הגדול היה פרנץ גריינר.
יוז'ף למד בבית ספר יסודי בזאלהסנטגרוט ולאחר מכן הפך לעובד במזקקה המקומית כמנהל חשבונות.
הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP) ב-1917, וב-25 באוקטובר 1918 הקים בכפר הולדתו את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית המקומית והפך למזכיר שלה.
מיומו הראשון (של הקמתו) ב-1919 נטל חלק בעבודתו של העיתון "עיתון זאלהוולדי (Zalavölgyi Hírlap) כעורכו ולאחר מכן במחצית השנייה של השנה נטל חלק בארגון מפלגת הקומוניסטים של ההונגריה (KMP) ולמעשה בארגון מדור הנוער שלה.
הוא ארגן את עבודתו של "ברית הקומוניסטים הצעירים של הונגריה" (KIMSZ) בזאלהסנטגרוט, אך לאחר נפילת הרפובליקה נתפס.
הוא ואחיו נמלטו וחיו בבודפשט באופן בלתי חוקי.
עד מהרה היגר לווינה, שם לקח חלק בעבודת ה-KMP, כולל הובלת עלונים להונגריה, והשתייך לסיעת לנדלר.
בשנת 1921 נסע להונגריה בשליחות בלתי חוקית, שם נטל חלק בהקמת הארגונים ההונגריים של ה-KMP, וכן השתתף בהפצה ובפרסום של כלי תקשורת קומוניסטיים בלתי חוקיים, כמו "הקומונה" או "הפרולטריון הצעיר".
בין היתר, משימתו הייתה לארגן שירות שליחים סדיר בין בירת הונגריה לבין אוסטריה.
עם זאת נעצר שוב ב-1923 ונידון ל-13 שנות מאסר, אך בנובמבר של השנה שלאחר מכן הורשה לצאת לברית המועצות כחלק מחילופי השבויים ההונגרי-סובייטי, שם בברית המועצות ערך את כתב העת Za industrializaciju.
מאוחר יותר פעל כעורך הראשי של Nachrichten בשפה הגרמנית.
משנת 1934 היה העורך הראשי של "גודוק" עיתון של עובדי הרכבת ולאחר מכן כראש חברת הוצאת העיתונים של הרכבות בברית המועצות.
הוא הפך לקורבן של משפט ראווה.
יוז'ף וולפנר (בהונגרית: Wolfner József; ארד, 8 בינואר 1856 – בודפשט 16 בפברואר 1932) היה מוציא לאור יהודי-הונגרי מייסד חברת ההוצאה לאור והמסחר בספרים החשובה זינגר ווולפנר.
ההוצאה הייתה בתקופתה אחת הגדולות החשובות והמצליחות בהונגריה.
וולפנר נולד במשפחה יהודית בארד לשמעון וולפנר ולצציליה פלנר.
הוא איבד את אביו בגיל שמונה עשרה.
ב-1 במרץ 1885, לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה, הקים את חברת ההוצאה לאור ומכירת הספרים זינגר וולפנר, שהייתה הראשונה לפרסם ספרות נוער והתחום העיקרי הנוסף שלה היה ספרות יפה.
ב-1923 הפך את החברה שלו לחברת מניות, בה היה יו"ר מועצת המנהלים והמנכ"ל.
שמה של ההוצאה נודע בזכות סדרת הספרים הזולה שלה.
המייסדים - שאנדור זינגר ויוז'ף וולפנר - פיתחו את זינגר וולפנר לאחת מחברות הוצאות העיתונים והספרים המצטיינות ביותר.
לזינגר ולוולפנר הייתה גם חנות ספרים וחברת הוצאה לאור בשדרת אנדראשי 16, שם היו גם משרדי המערכת מעל החנות.
יוזף וולפנר, המוציא לאור המשמעותי ביותר של תחילת המאה ושל האר נובו, היה איש עסקים של ספרות, היה ההתגשמות העסקית המצליחה ביותר של זמנו בתחום המו"לות.
סוד הצלחתו היה יכולתו למשש את הצרכים של הקהל הממוצע הגדול ולשרת אותו באמצעות פעילות ההוצאה לאור שלו.
פרסומיו כללו את יצירותיהם של פרנץ הרצג, גזה גרדוני, קלמן צ'אטו, מיקלוש שוראני והדוויג קורתס-מאהלר .
הוא ביסס את הוצאת ספריו על הצרכים של מעמד הביניים, הבורגנות הזעירה והאינטלקטואלים הכפריים.
הספרות שהוציא בדרך כלל היה קל לקריאה.
הפרסום הספרותי ביקש לשרת את קוראי הנוער והילדים ולפרסם מספר רב של ספרים זולים ופופולריים.
הפרסומים המוצלחים ביותר של הילדים היו יצירותיו של לאיוש פושה והספרים על הרפתקאותיו של מר מצקו (כלומר מר דובי) של העיתונאי והסופר היהודי-הונגרי ז'יגמונד שבק.
הסדרות המצליחות ביותר שלו היו "ספריית הרומנים האוניברסלית", שחלקן נמכרו בעשרים אלף עותקים, כמו גם "ספר המיליונים", "ספריית הרומן בגרוש", ומאוחר יותר "לקסיקון הזמנים החדשים".
שמו של יו'ף וולפנר התפרסם גם בזכות אספנות האמנות שלו ותמיכתו באמנות.
הוא ראה בצייר מדניאנסקי את המאסטר החשוב ביותר שאת ציוריו אסף, הוא השיג את מיטב יצירותיו, הוא גם חתם עמו על חוזה, אבל הוא גם העריך את הדור הצעיר, כולל הציירים אישטוואן נאג' ויוז'ף אגרי.
גם בנו העשיר את האוסף לאחר מות אביו.
ב-9 במרץ 1922, בבודפשט, נשא את יולאן רוט, מורה שהייתה צעירה ממנה ב-21 שנים, בתם של ד"ר מרק רוט ושל ברטה ויינר.
הוא היה חבר מועצת העיר בודפשט.
בנו ויורשו, אישטוואן פרקש, היה צייר נודע שנולד מנישואיו הראשונים של וולפנר, מאנה גולדברגר מבודה, שמתה בגיל צעיר ולאחר מכן בנו אישטוון גדל אצל קרובי משפחת וולפנר.
אישטוואן ארגן תערוכה במוזיאון ארנסט כדי להוכיח לאביו שהפך לאמן אמיתי, אך לצערו, יוז'ף וולפנר מת יומיים לפני פתיחת התערוכה.
לאחר מותו, המשיך בנו להיות פטרון האמנות ואספן האמנות של כאביו; תמך באמנים, העסיק סופרים ואמנים רבים.
אישטוואן פרקש היה מנכ"ל החברה מ-1932 עד 1944 עד לגירושו למחנה ההשמדה אושוויץ, שם מצא את מותו.
משנת 1943 המשיכו זינגר וולפנר לפעול (בשל החוקים היהודיים שלא אפשרו להחזיק בחברה) כחברה בערבון מוגבל בשם "המכון הספרותי החדש".
1885 "ספריית רומנים אוניברסלית", סדרה של רומנים למבוגרים (1885–1931) פרסמה יותר מ-500 כותרים עד 1917
1889 העיתון שלי - מגזין לילדים בעריכת לאיוש פושה
"ספריית הרומן בגרוש" 1889 - סדרת חוברות זולה לנוער - 350 חוברות שיצאו לאור
1895 זמנים חדשים - מגזין שבועי ציורי שסיקר את קוראיו בתחומי הסיפורת, האמנות והחברה, משך את תשומת הלב של מעמד הביניים בגישה שמרנית משהו.
- נערך על ידי פרנץ הרצג, בין שאר כותבי התקופה: שאנדור ברודי, גזה גרדוני, קלמן מיקסאט.
הוא הופיע עד 1949. לאחר 1945 עורך העיתון היה המשורר יוז'ף פודור, שני הגליונות הראשונים נכתבו יחד עם לאיוש קשאק.
New Times Lexicon - הוא היה קיים גם בגרסאות של 12 ו-24 כרכים
בשנות ה-30 הושקה סדרה של ספרי אמנות בצרפתית ובהונגרית בשם L'art Hongrois (עורך: François Gachot)ועוד אמנים.
פרנץ הרצג 1926 - מהדורת יום השנה של כל יצירותיו - לרגל יום השנה הלאומי של פרנץ הרצג
בלה טוט - אוצר אנקדוטה בן שישה כרכים
פרנץ גאשפאר : מסביב לכדור הארץ - יצירה גאוגרפית פופולרית
יוז'ף בוצור (במקור פרנץ וולף - Wolf Ferenc, בהונגרית: Boczor József; בגרמנית: Joseph Boczov; בטיז (כיום כפר גדול במשולש הגבולות הונגריה-רומניה-אוקראינה), 31 בינואר 1906 – סירן, 21 בפברואר 1944) היה יהודי-הונגרי שחי בטרנסילבניה פעיל קומוניסטי, מרטיר של תנועת ההתנגדות הצרפתית במלחמת העולם השנייה.
פרנץ וולף נולד במשפחה יהודית.
אביו עבד כפקיד באחת מחברות כריתת העצים המקומיות.
הוא השלים את לימודיו באזור בבית ספר יסודי בפלשבאניה, ולאחר מכן תיכון בבאיה מארה ובביסטריצה.
הוא החל את לימודי ההנדסה הכימית שלו באוניברסיטת קארל בפראג ב-1923 ובאותה תקופה הצטרף ל מפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה.
ב-1927 הוא כבר ארגן את הנוער הקומוניסטי בטימישוארה.
לא ידוע אם קיבל תואר בהנדסה כימית, בכל מקרה מעולם לא עבד במקצועו.
הוא המשיך לעבוד כמארגן כנסים "במשרה מלאה".
לאחר התארגנותם של הקומוניסטים הצעירים בטמשוואר, הוא ארגן את התא הקומוניסטי הראשון בפלשבניה וכן לקח חלק בפעילות האיגוד הלאומי המקצועי המאוחד.
השלטונות רדפו אותו על פעילותו, הוא הורשע גם כעריק מהצבא וריצה שנה וחצי בכלא קלוז'.
לאחר שחרורו התגורר באופן בלתי חוקי בקלוז'.
עם פרוץ מלחמת האזרחים בספרד ב-1936 היה מהראשונים שהצטרפו לבריגדות הבין-לאומיות.
וולף אימץ את השם המחתרתי התנועתי שלו בזמן הזה: את השם בוצור נשאה משפחת כורים ותיקה מפלשבניה, ויוז'ף בוצור היה שמו של חבר לכיתה של וולף.
הוא הגיע לספרד ב-1937, השתתף במערכה על אראגון - שם בלט בגבורתו - ובתוך כך בקרב על ההאברו ולאחר מכן בשנת 1939 במתקפה הקטלאנית חצה את גבול ספרד-צרפת.
השלטונות הצרפתיים כלאו אותו במחנה מעצר יחד עם חיילים רפובליקנים רבים נוספים, שם המשיך בפעילותו כמארגן ותועמלן קומוניסטי.
ב-1941 רצו השלטונות להעביר את המחנה לאפריקה ובוצור נמלט עם כמה מחבריו.
לאחר מכן, הצטרף למפלגה הקומוניסטית של צרפת והצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית בתור "קלע חופשי".
(לוחמי התנגדות בני לאום לא צרפתי שנלחמו נגד הצבא הכובש עם נשק.
הפירוש המקור הוא מהקלעים החופשיים , שהיו כוח צבאי צרפתי בלתי סדיר, אשר הופעל במלחמת צרפת–פרוסיה).
שם זה אכן שימש בהשאלה, עבור ארגוני התנגדות לכיבוש הגרמני בצרפת, בשתי מלחמות העולם.
משנת 1941 השתתף בוצור בארגון ובביצוע פעולות חבלה נגד הגרמנים הכובשים.
ב-1942 הוא נקלע לסכסוך עם מנהיגי המחתרת שתכננו לבנות מחדש את ארגון ההתנגדות ובשל הסכסוך לא קיבל בסופו של דבר תפקיד מוביל ביחידה החדשה שנוצרה (FTP-MOI Francs-tireurs et partisans - Main-d' œuvre immigrée - יחידה ארגונית של חברים זרים בהתנגדות הצרפתית).
עם זאת, הוא מילא תפקיד גדול אחר בין חברי המחתרת שעסקו בהורדת רכבות מהפסים והצליחו להתארגן ליחידה עצמאית.
הוא היה איש טכני יוצא דופן והשתמש גם בלימודיו בהנדסה כימית ובסופו של דבר הפך למומחה בפעולות חבלה ברכבות שהסיעו את חיילי אס אס והוורמאכט.
בוצור התגורר בפריז ועבר מגורים מספר פעמים, תוך שימוש בדירות הסתר מוגנות של המחתרת.
הוא התחמק ממעצר מספר פעמים, אך לבסוף נתפס ב-17 בנובמבר 1943.
בחקירותיו הוא הוכה מספר פעמים, אך לא הסגיר את חבריו – אם כי על סמך העדויות שנתפסו אצלו, לרבות מסמכים מזויפים, נעצרו כמה אחרים.
ב-18 בפברואר 1944 הוא נידון למוות יחד עם 23 נאשמים אחרים של קבוצתו, קבוצת מנושיאן, כולל שני יהודים-הונגרים נוספים: טמאש אלק ואימרה בקש גלאס וכולם מלבד אחד הוצאו להורג ב-21 בפברואר.
שמו מופיע על לוח ההנצחה של ה"23" בפריז ובואלנס (רשום כ-I.
Bogzor), כמו כן גם במרסיי.
דמותו מופיעה בסרטו של רובר גדיגיאן "צבא הפשע" משנת 2009, שם שיחק השחקן הצ'כי איבאן פרנק את התפקיד של בוצור.
יוז'ף ולדאפפל (בהונגרית: Waldapfel József; בודפשט, 28 באוקטובר 1904 – בודפשט, 14 בפברואר 1968) היה היסטוריון ספרות יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר מן המניין באקדמיה ההונגרית למדעים.
ולדאפפל היה אחד החוקרים המשמעותיים ביותר במאה ה-20 של הספרות ההונגרית בתקופת הרנסאנס ו"תקופת הנאורות ההונגרית".
מחקריו המונוגרפיים על תקופות המבוססים בעיקר על מחקר פילולוגי השוואתי הם משמעותיים, ובין היתר, מיוחס לו מחקר מקיף על יצירותיהם של גשפאר הלטאי, באלינט בלשי, מיהאי ויטז צ'וקונאי, ויוז'ף קטונה, הקשרים הספרותיים-היסטוריים שלהם, וההטבעה של יצירותיהם בספרות ההונגרית.
יוז'ף ולדאפפל נולד במשפחה יהודית כבנם של יאנוש ולדאפפל (1866–1935), מורה ומחנך, ושל אנה וייס.
הוא אחיהם הגדול של אסתר ולדאפפל (1906–1968), היסטוריונית, ספרנית, של אימרה טרנצ'ני-ולדאפפל (1908–1970), פילולוג קלאסי, היסטוריון ספרות, ושל לאסלו ולדאפפל (1911–1942), מתמטיקאי שניספה בשואת יהודי הונגריה.
בשנים 1918–1919 השתתף בתנועת הפועלים הצעירים הקומוניסטית, ולכן נאלץ לסיים את לימודיו התיכוניים באופן פרטי.
ב-1921 נרשם לאוניברסיטת פטר פאזמאן בבודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), ובשנת 1925 קיבל שם את תואר הדוקטור, אותו השלים עם תעודת הוראה לשפות הונגרית-לטינית ב-1926. מאותה השנה במשך שני עשורים, עד 1944, לימד בבית הספר התיכון של בית המדרש לרבנים בבודפשט.
לאחר מכן, בשנת 1946, הפך למורה מן המניין במכון להכשרת מורים לבתי הספר תיכוניים בבודפשט, ובאותה שנה קיבל הסמכה כפרופסור חיצוני באוניברסיטת בודפשט למדע בתחום "חיים וספרות עד עידן הקלאסיציזם ההונגרי".
בשנת 1948 החל ללמד במכון לתולדות הספרות ההונגרית של האוניברסיטה כמרצה מחליף, לאחר מכן מ-1949 ועד מותו היה מנהל המכון, ובמקביל הוביל את עבודת המחלקה לתולדות ספרות הונגריה בתור פרופסור באוניברסיטה.
התעניינותו כחוקר ספרות עסקה גם בבעיות תקופתו.
הוא עסק רבות בדיוקן הספרותי של מקסים גורקי וביחסיו עם הונגריה (1958), והיה הראשון שניסה לקבוע את מקומו של אלדאר קומיאט בהיסטוריה הספרותית (1960).
ולדאפפל ערך את יצירותיו של מיהאי ורשמארטי בשני כרכים (1950), ויחד עם מיקלוש סאבולצ'י הכין לפרסום את יצירת חייו של המשורר אטילה יוז'ף (1952–1955).
גם המהדורה המתוקנת והמחודשת ביקורתית של "טרגדיית האדם" מאת אימרה מדאץ' (1954) מיוחסת לו.
משנת 1951, הוא היה חבר בוועדת המערכת של סדרת הקלאסיקנים ההונגרים.
בשנים 1949–1950 היה העורך של כתב העת "תולדות הספרות" (Irodalomtörténet), ובין 1949 עד 1953, היה העורך של פרסומי המחלקה ללשון וספרות של האקדמיה ההונגרית למדעים.
לשמו קשורה עריכתן של מספר רשימות אוניברסיטאיות בהיסטוריה ספרותית ואוספים של טקסטים מתחילת שנות החמישים.
בצעירותו התפרסמו שיריו בשם בדוי.
הוא גם פרסם תרגומי הורטיוס תחת השם הבדוי יוז'ף טרנצ'ני (1935), וכן פרסם תרגומים נבחרים של כתבי לנין (1949).
ולדאפפל היה חבר באגודת מיצקייביץ' ההונגרית, שמטרתה הייתה לטפח את יחסי פולין-הונגריה.
הוא נבחר כחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים ב-1948, וחבר מן המניין ב-1958, אך לפני כן, מ-1946, השתתף בעבודתה של הוועדה לתולדות הספרות של האקדמיה ההונגרית למדעים כחבר מוזמן.
מ-1949 עד 1953, ביצע את תפקידי המזכיר של המחלקה הראשונה ללשון וספרות באקדמיה.
בשנת 1964 קיבל את פרס מדאץ' כהוקרה על פועלו כהיסטוריון ספרות.
יוז'ף יעקבי (בהונגרית: Jacobi József; פנצלצ'ה, 27 באוגוסט 1874 – בודפשט, 14 באפריל 1945) היה רופא ראשי של בית החולים פרנץ יוזף בבודפשט, רופא פנימי.
אחיו של עורך הדין בלה יעקבי וגיסו של ברנאט מונקאצ'י.
יעקבי היה מהרופאים הפנימאים הבולטים והמפורסמים של בודפשט.
מחקריו הרבים פורסמו בעיקר בגרמנית.
הוא השלים את לימודי התיכון והאוניברסיטאות שלו בקולוז'וואר, שם קיבל גם את תואר הדוקטור לרפואה (MD) ולאחר מכן היה מתמחה ומרצה במרפאה הפנימית של האוניברסיטה.
ב-1903 התיישב בבודפשט, שם נבחר עד מהרה לרופא הראשי של בית החולים המסחרי פרנץ יוזף (לימים MABI - המוסד לביטוח עובדים פרטיים).
הוא מחברם של תזות מדעיות רבות, שפורסמו בכתבי עת הונגריים וזרים.
יעקבי מילא תפקיד משמעותי בחיי הקהילה הרפואית של בודפשט.
היה סגן נשיא הלשכה הרפואית של בודפשט ושל הקזינו הרפואי של בודפשט, הוא היה גם נשיא הכבוד של החברה הרפואית של רובע 6 של בודפשט.
טקס האשכבה לזכרו התקיים ב-3 ביוני 1945 בבית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאן.
אשתו ניספתה בשואת יהודי הונגריה.
סוניה ז'ופיה יעקבי כונתה "סוני" (1908–1999) הייתה לבורנטית.
בעלה שאנדור לאיוש פשטי, במקור פשל (Peschl)(1896–1967) היה רופא.
עדה יעקבי (1912–1984) הייתה אחות בריאות הציבור
לגבי תורת הטטניה לבלוטת התריס (ספר הזיכרון לד"ר פורייס, 1906) (טטניה או התקף טטני הוא סימן רפואי המורכב מהתכווצות בלתי רצונית של שרירים, שעלולה להיגרם מהפרעות המגבירות את תדירות פוטנציאל הפעולה של תאי שריר או העצבים).
יוז'ף גרצר (בהונגרית: Grätzer József; ארשקצ'נאד, 15 בפברואר 1897 – שופרון, 18 או 25 במרץ 1945) היה "מלך החידות", כותב חידות ותשבצים יהודי-הונגרי ומזכירו של הסופר הגדול היהודי פרידייש קארינתי.
כיום הוא ידוע בעיקר כמחבר הספר "שיץ (Sicc) - בילויים מהנים, טריקים ערמומיים".
יוז'ף גרצר נולד במשפחה יהודית מרובת ילדים.
אביו היה מור גרצר ואמו נטי שוורץ.
הוא גויס ולחם במלחמת העולם הראשונה.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 עבד כמזכירו של פרידייש קארינתי במקביל ללימודיו האקדמיים, וב-1929 קיבל תואר מהנדס.
משנת 1926, היה עורך דף הפאזלים של כתב העת "חיי תיאטרון" (Színházi Élét), שממנו יצר עד מהרה מדור פאזלים של ז'אנר מעורב.
עד מהרה הפך ליוצר חידות ותשבצים כה פופולרי, עד שיותר מ-150 עיתונים פרסמו את הפאזלים שלו והוא עצמו החל להיקרא "מלך הפאזלים" או "מלך החידות".
ב-1935 קיבל גם פטנט על כך בשם הארוך והמוזר "תעשיית ריבוי התשבצים, עם הכותרת קלישאה או ערכת הדפסה והדפסת אלמנטים טכניים להדפסת התשבץ".
בשנות ה-30 של המאה ה-20 פרסם כמה ספרים, ביניהם את "שיץ" (Sicc), שפופולרי מאוד עד היום בהונגריה ועבר כמה מהדורות.
ב-14 ביוני 1934 נשא לאישה בבודפשט את אגוטה מאריה אלאונורה הרצוג (1912–1942), שהייתה צעירה ממנו ב-15 שנים, בתם של מיקשה הרצוג ושל וילמה נוימן.
מעניין שבתחילה לא כל העיתונים שילמו על פרסום חידותיו, עד שהחביא באחד התשבצים שלו את הטקסט "נגנב מגרצר", שהופיע באחד העיתונים.
לאחר מכן, הוא תמיד קיבל את הכסף שהגיע לו.
באביב 1944 נלקח למחנות שירות עבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), שם נפטר ממחלת הטיפוס במרץ 1945 במפעל ללבנים שטיינר בשופרון.
בנו ג'רג' גרצר היה מתמטיקאי.
כמזכיר של פרידייש קארינתי היה עסוק בעיקר בהסדרת ענייני הכספים של המשפחה.
אולם כשהציע למעסיקו להפסיק את הוצאות היתר העודפות שעולות על הכנסותיו כפתרון קבע, הצליחה אשתו של הסופר, ארנקה בהם, לגרום לקארינתי לפטר את המזכיר.
פרנץ קארינתי (בנו של הסופר) זוכר את האירועים בצורה שונה וככל הנראה צבעונית יותר בסיפורו הקצר "המזכיר" (גרצר מוזכר שם בשם פוליצר) וגם נכדו של הסופר מארטון קארינתי כתב עליו ב"עווית השטן" (Ördöggörcs) .
גרצר תרם גם לפרסום ספריו של קארינתי.
ההנחה היא שהוא ליקט וערך כמה מהכרכים שלו.
גם מהדורת האוסף בת עשרת הכרכים של קארינתי משנת 1928 קשורה בשמו.
קארינתי נשאר בקשר טוב עם גרצר גם לאחר סיום עבודתו כמזכיר.
הוא כתב את ההקדמה לספרו הראשון ואחר כך סקר את כל יתר ספריו.
שיץ - בילויים מהנים, טריקים ערמומיים, 1935
יוז'ף גאטי (בהונגרית: József Gáti; בודפשט, 24 במאי 1915 – בודפשט, 21 באפריל 1998) היה שחקן תיאטרון וקולנוע יהודי-הונגרי עטור פרסים זוכה פרס אוזי, פרס האמן המצטיין, פרס האמן הדגול, מורה למשחק.
יוז'ף גאטי נולד במשפחה יהודית ולאחר לימודיו התיכוניים סיים את האקדמיה לאמנויות ב-1934 (שמה היום האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע).
באוקטובר 1932 ערכה האקדמיה הלאומית לאמנויות דרמטיות טקס אבל, שבו תלמיד דיקלם - כפי שדיווחה אחד העיתונים - "בפאטוס רב" - את שירו של המשורר הלאומי ההונגרי שנדור פטפי: חיים או מוות.
התלמיד היה יוז'ף גאטי, שרבים העריצו את דיקלום שירתו עשרות שנים מאוחר יותר.
בתחילה, הוא היה חבר ב"תיאטרון רויאל" (Royal Színház)
לאחר מכן ב"תיאטרון כיכר בתלן" (Bethlen téri Színház)
אחר כך בתיאטרון הלאומי של פץ' (שם גם ביים)
בשנים 1936-1937 ב"תיאטרון הקאמרי תאליה" (Thália Kamaraszínház)
בין השנים 1938-1940 ב"תיאטרון תאליה" (Thália Színház)
בהופיעו במחזה המלך אדיפוס בפץ' נכתב עליו:
בתקופת השואה לא היה יכול לעלות על הבמות הכלליות בשל יהדותו והחוקים ה (אנטי)יהודיים, אלא רק בתיאטרון גולדמארק במסגרת פעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך ורק לפני קהל יהודי.
מ-1945 היה חבר בתיאטרון הקומדיה של בודפשט
מ-1949 בחברת התיאטרון של הרדיו ההונגרי
מ-1950 בתיאטרון הפיונירים (Úttörő Színház)
מ-1951 בתיאטרון צבא העם ההונגרי
משנת 1984 שוב ב-תיאטרון הקומדיה
בשנת 1950 הפך למורה לדיבור ולמשחק באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
אמנות המיצג שלו התאפיינה בסגנון מעודן.
ספרו "דיקלום שירה" (A versmondás) ראה אור ב-1965, שהיה אחד הספרים הראשונים שנילווה אליו תקליטור שמע בנוסף לידע התאורטי.
יוז'ף גשייט נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר מארק גשייט ושל עמליה שאכטר.
הוא השלים את לימודי התיכון שלו בבית הספר התיכון המלכותי הקתולי בבאנסקה ביסטריצה (1896), ולאחר מכן התקבל לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בתחילת הקריירה שלו, הוא היה תלמידו של שאנדור קוראני.
בין השנים 1904 לבין 1907 עבד כמתמחה ב"בית ההבראה על שם המלכה ארז'בט" בבודקסי.
(מדובר באליזבת, נסיכת בוואריה שהייתה מלכת הונגריה כאשתו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה).
במרץ 1907 נפתח בית ההבראה על שם הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה בדיולה, וגסטי נבחר למנהל הכללי הראשון שלו.
בתחילת 1912, הדירקטוריון של האגודה המלכותית של הסנטוריום על שם הארכידוכס יוזף העביר אותו כמנהל הכללי של ה"סנטוריום אוגוסטה" בעיר דברצן.
באוקטובר 1912 מונה כיועץ רפואי לרכבת הממלכתית רכבות הונגריה (מ.א.ב).
במרץ 1918 הוא קיבל את צלב האבירים של מסדר פרנץ יוזף כהוקרה בגין "עבודתו חסרת האנוכיות והיעילה ביותר במאבק נגד השחפת".
בינואר 1932, הוענק לו התואר על ידי עוצר ממלכת הונגריה האדמירל מיקלוש הורטי בגין "עבודתו רבת הערך בתחום שירותי הבריאות הציבוריים במשך רבע מאה", "יועץ בריאות מלכותי הונגרי".
ב-22 ביוני 1932 נבחר גסטי לסגן נשיא "איגוד רופאי הריאות ובתי החולים ההונגריים".
בשנת 1933, בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת על שם אישטוואן טיסה בדברצן (כיום אוניברסיטת דברצן), הוא מונה לפרופסור להוראה בתחום "שחפת ריאתית, תוך התייחסות מיוחדת לטיפול רפואי בבתי הבראה".
בהגיעו למגבלת הגיל ב-1943, פרש.
הוא גורש למחנה ריכוז בקיץ 1944, הצליח לשרוד, אך נחלש מאוד ובשנה שלאחר מכן (בסיום מלחמת העולם השנייה) חזר הביתה.
מותו נגרם באותה השנה מהתקף לב בשל תלאותיו במחנות הריכוז.
גסטי הובא למנוחות בבית הקברות היהודי בדברצן.
כבר ב-1930 החל בבדיקות שחפת בבתי ספר בדברצן, ובכך הקדים בהרבה את הרופאים בני דורו.
הוא הפנה את תשומת לב הרשויות לבעיות השחפת בדברצן על ידי מתן הרצאות ופרסומים בעיתונים.
גסטי מילא תפקיד משמעותי ביותר בהקמת מוסד לטיפול בחולי שחפת וסנטוריום ריאות בדברצן.
אשתו מרגיט סאנטו (1882–1956) הייתה רופאה, רופאה מומחית למחלות ריאה, בתם של מנהל בית הספר אדה סאנטו ושל רוזה האן, לה נישא ב-12 במרץ 1907 בסובוטיצה.
אילונה עמליה גסטי (1908–1945), מורה, ניספתה השואה.
בעלה הראשון היה פאל בלקאני (1894–1931), היה מנתח כללי, לוטננט של גדוד חיל הרגלים ה-39, בעלה השני היה העורך דין ד"ר אוטו אפשטיין.
אולגה גסטי (1910–1980) המטולוגית, ביולוגית קרינה.
בעלה, קארוי קובאץ', היה מהנדס כימי, המהנדס הראשי של "מפעל התרופות דברצן" (כבר לאחר מותו בשנת 1995 רכשה טבע תעשיות פרמצבטיות את החברה.
בשנת 2004 שונה שם החברה ל"מפעל התרופות טבע") ולאחר מכן הדובר הראשי של המשרד לסחר החוץ.
על מחלת מנייר (Meniére) בקשר למקרה נרפא (שבועון רפואי, 1901, 14)
הליכים טיפוליים נהוגים בסנטוריום המלכה ארז'בט (כתב העת הרפואי של בודפשט, 1906, 18–19)
תיאור בית ההבראה יוזף בדיולה.
1907, 3 כתב העת הרפואי של בודפשט)
מה קורה לטוברקולין המיוצר בגוף?
פוליארתריטיס עגבת חריפה (שבועון רפואי, 1912, 48)
רפורמת שתית המים בבית הספר.
על הסימפטומים של הפרעות בפתח בית החזה העליון.
טיפול בשחפת בתכשיר הזהב הנקרא קריסולגן (שבועון רפואי, 1920, 12)
מחקרים על הערך הטיפולי של נוסחת פרידמן.
מדליית מלחמה של הצלב האדום דרג 2 (1916)
צלב הצטיינות מוכתר זהב על סרט מדליית האבירות (1917)
צלב האבירים ממסדר פרנץ יוזף (1918)
יוז'ף הירשל נולד במשפחה יהודית כבנם של סלמון הירשל ושל לרוזליה בויניצר (1818–1890).
את לימודיו התיכוניים סיים בעיר הולדתו ובשופרון, ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת בודפשט (היום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בשנת 1872, הוא קיבל דיפלומה של עורך דין ועסק בעריכת דין במשך עשרים וחמש שנים.
משנת 1879, היה חבר ב"וועדת הרשות המחוקקת של בירת הונגריה" (חבר מועצת העיר), הוא עשה רבות כדי לשפר ולחדש את מערכת התנועה והתחבורה של העיר.
בשנת 1891, יחד עם מור באלאז' (במקור משה כהן), הקים את "הרכבת החשמלית העירונית של בודפשט" (BVVVT).
לאחר מותו של מור באלאז', בחרו בספטמבר 1897 מקבלי ההחלטות לגבי פיתוח רכבות העיר, פה אחד, את היווש כמנהל הכללי החדש של החברה.
הוא כיהן כסגן נשיא החברה מדצמבר 1907, ומבחירתו ב-20 בדצמבר 1908, כיהן כנשיא החברה ויושב ראש הדירקטוריון שלה עד מותו.
הוא היה גם ראש הרכבת התת-קרקעית (מטרו), של הרכבת הקלה המקומית של בודפשט-סנטלרינץ ונשיא "חברת החשמל סימנס-שוקרט ההונגרית".
בשנת 1895, כהוקרה על זכויותיו בתחום פעילותו בעניינים הציבוריים קיבל את התואר "חבר מועצה מלכותי", ובשנת 1897 הוענק לו תואר האצולה ההונגרי עם זכות לקידומת לשמו "בוטפאי" (כמו "von" הגרמני.
בשנת 1904 קיבל את התואר "חבר מועצת חצר המלך".
הוא היה חבר ומנהיג העיר והמייסד והמאסטר הגדול של תא "פאטריה" של הבונים החופשיים.
בשנת 1880, קנה ממשפחת ארדדי את אחוזת בוטפה ואת הטירה השייכת לאחוזה (היום בתחום העיר זאלאגרסג.
קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה, מצבתו תוכננה על ידי האדריכל אלפרד וליש.
פרנצישקה אנה ארז'בט היווש מבוטפה (1886–1945).
בעלה, אנדרה לנדייל מ-מאבשפלבה (1883–1959), היה עורך דין ויועץ ממשלתי ראשי.
יוז'ף בנצה, (במקור עד 1902 קוהן-Kohn (כהן) בהונגרית: Bencze József; אוראיאויפלו, 26 ביולי 1893 – בודפשט, 23 באוקטובר 1970) היה רופא (MD) יהודי-הונגרי, היסטוריון רפואי, אתנוגרף, קנדידט (דוקטורט .C.Sc - למדעי הרפואה - 1960).
נשיא האגודה ההונגרית להיסטוריה של הרפואה.
יוז'ף קוהן נולד במשפחה יהודית כבנם של יצרן העורות לנעליים שאנדור קוהן ושל אידה פולק.
הוא נאלץ להפסיק את לימודיו באוניברסיטה עקב שירותו בחזית במלחמת העולם הראשונה, וקיבל את התואר שלו ב-1922 בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בין 1922 לבין 1944 היה הרופא המחוזי של אוראיאויפלו.
הוא גורש ב-1944 למחנה השמדה, אשתו הראשונה נספתה באושוויץ.
משנת 1945 הוא היה רופא עירוני והרופא הראשי של המרכז לביטוח לאומי של SZTK (המרכז לביטוח לאומי של האיגודים המקצועיים).
משנת 1956 היה קצין הרפואה הראשי בעיר סומבטהיי.
ב-1966 נבחר לנשיא הראשון של האגודה ההונגרית להיסטוריה של הרפואה.
יוז'ף בנצה הובא למנוחות בבית הקברות היהודי בסומבטהיי.
ועדה להיסטוריה של הרפואה של האקדמיה ההונגרית למדעים
ועדת העריכה של הפרסומים של ספריית ההיסטוריה של ההרפואה
הנהלה המרכזית של איגוד עובדי הרפואה והבריאות
החברה הבינלאומית להיסטוריה של רפואה
הנשיא הראשון של האגודה ההונגרית להיסטוריה של הרפואה
עמית בכיר במוזיאון זמלווייס להיסטוריה של הרפואה
כמו כן בנוסף לפעילויות הריפוי שלו :
ביצע עבודה ארגונית, מחקרית וספרותית חשובה
אסף ועיבד אמונות עממיות שעדיין חיו באזור הפעילות שלו ומסורות ריפוי.
אסף זיכרונות מההיסטוריה של הרפואה
עסק בהיסטוריה של מוסדות בריאות טרנסדנוביים ובחייהם של כמה רופאים הונגרים שנשכחו.
השלים את הביוגרפיה של לאיוש מרקוסובסקי על ידי חשיפת מסמכים חדשים
היסטוריה של שירותי הבריאות במחוז ואש (Vas County Health Care, 1955)
חוות ושממה כשומרי הרפואה האמפירית ושל האמונות התפלות (דוקטורט, 1960)
על המרפא האחרון של אדם וחיות במחוז ואש (1966)
עיטור הזיכרון לאיוש מרקוסובסקי (1958)
יוז'ף דאלוש, (במקור זינגר, בהונגרית: Dallos József; באנגלית: Josef Dallos; בודפשט, ארז'בטווארוש, 7 בינואר 1905 – לונדון, 27 ביוני 1979) היה רופא עיניים יהודי-הונגרי-אנגלי מומחה לעדשות מגע (קונטקטולוג).
לשמו קשור שכלול עדשת המגע.
בהתבסס על מחקריו ופיתוחיו, בשנת 1929, ניתן היה לייצר - לראשונה - עדשות מגע שהתאימו לצורת העין ולכן ניתן היה להרכיב אותם כל היום.
קונטקטולוגיה (תת-ענף או התמחות באופטומטריה) היא דיסציפלינה משותפת לתחומי רפואת עיניים, אופטיקת עיניים ועזרים אופטיים, המסכמת את הידע הקשור לעדשות מגע והכרחי לביצוע פעילות זו.
הפעילות הקונטקטולוגית כוללת בדיקה אופטלמולוגית-קונקטולוגית של המטופלים, קביעת התאמתם להרכבת עדשות, קביעת פרמטרים של העדשה המתאימה ביותר למטופל, וכן לימוד המטופל כיצד להרכיב, להסיר ולטפל בעדשות והכללים.
יוז'ף זינגר נולד במשפחה יהודית כבנם של שאנדור דאלוש (זינגר) (1870–1952) מורה ומנהלת בית ספר חטיבת ביניים ושל מרגיט מאייר (1880–1959).
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמ אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל את התואר ברפואה ב-1928. לאחר מכן, עבד שמונה שנים במרפאת העיניים ברחוב מריה עם הפרופסור לרפואת עיניים אמיל גרוס ובינתיים השיג את ההסמכה המקצועית כמומחה ברפואת עיניים.
הוא היה הראשון שעסק בקונטקטולוגיה בהונגריה.
הוא ערך את הניסויים שלו במעבדה של קליניקת העיניים מספר 1 של האוניברסיטה והתוצאה של אלה הייתה תהליך טכנולוגיית הזכוכית שאיפשר לייצר קונכיות זכוכית דקות המתאימות בדיוק להתאמה לעין.
ב-1932 מצא את החומר המתאים להדפסה ללא רבב - את ה"נגוקול" של פולר - שאותו התאים גם לייצור בקנה מידה גדול.
בשנת 1934, הוא השיג פטנט עולמי על זכוכית המגע החדשה.
החברה המדעית סצ'ני סיפקה סיוע עבור הניסויים שלו.
על ידי שכלול תכונות זכוכית המגע (הוא עשה את ה"צדפות" תוך התחשבות באסימטריה האינדיבידואלית של העין), הוא שיפר מאוד את אפשרויות המשיאה של הצדפות, כלומר העדשות.
במאמר שכתב ב-1935 מספק דאלוש גם הנחיות לשימוש בעדשות מגע:
"ככלל, ניתן לשאת עדשה כזו כל היום, בתחילה עם הפסקה של שעה או שעתיים בצהריים.
ההוצאה שלה היא בדיוק כמו הכנסתה, תוך זהירות, מעל שולחן מכוסה בבד, כי הזכוכית עלולה להישבר אם נופלת מגובה על משטח קשה.
ההוצאה וההכנסה נעשות ביד, כל אחד יכול ללמוד את זה בקלות...
הטיפול בעדשה אינה מסובכת רק שטיפתה במים בערב לאחר הוצאתה, וייבושה במטלית נקייה."
לאחר פרישתו של פרופסור אמיל גרוס, בשנת 1937, היגר יוז'ף דאלוש ללונדון, שם המשיך בניסויים שלו וזכה להכרה ברחבי העולם על עבודתו.
לאחר מותו של דאלוש, איגוד עדשות המגע הבריטי קיבל החלטה לפיה, משנת 1980, יוענק פרס יוזף דאלוס לחוקר העוסק בתחום עדשות המגע אשר ועדת המומחים הממונה רואה בו כראוי ביותר.
אשתו הייתה דורותיה ניסל, בתם של אדולף ניסל ושל סרנה פאפ, איתה התחתן ב-17 באוגוסט 1932 בארז'בטווארוש, בודפשט.
יוז'ף דומוקוש (במקור דויטש, בהונגרית: Domokos József; בקשצ'בה, 25 באוקטובר 1890 – בודפשט, 25 בינואר 1978) היה משפטן ועורך דין יהודי-הונגרי, שופט, סופר, פוליטיקאי, עיתונאי, עורך עיתון, התובע הראשי של הונגריה (כמו פרקליט המדינה בישראל) ונשיא בית המשפט העליון של הונגריה.
יוז'ף דויטש נולד במשפחה יהודית כבנם של בלה דויטש, סוחר תבואה, ושל נינה רייס.
הוא למד משפטים באוניברסיטה למדע וטכנולוגיה בבודפשט ובקולוז'וואר.
הוא היה מתמחה בעיר הולדתו ולאחר מכן בבודפשט.
ב-1918 היה חבר במועצה הלאומית של עיר הולדתו, בהנהגת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP) המקומית, ובתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, היה במועצת הפועלים.
בקיץ 1919, הוא היה ציר בקונגרס של המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית.
בין 1919 לבין 1923, הוא השתתף בעריכת "העיתון ההונגרי הווינאי" (Bécsi Magyar Újság).
הוא חזר הביתה ב-1925. ב-1927 ניגש לבחינות לשכת עורכי הדין.
משנת 1927 היה מהמייסדים והמארגנים ולאחר מכן חבר הנהלה של ארגון עורכי הדין הסוציאל-דמוקרטים.
ב-1931 הוא הפך ליועץ המשפטי והסניגור של האופוזיציה של האיגוד המקצועי המאוחד.
בין השנים 1931–1944 עסק כסנגור של קומוניסטים וסוציאליסטים שהובאו לדין בבית המשפט.
משנת 1940 היה היועץ המשפטי של איגוד עובדי העור.
ב-1944 נעצר כיהודי וכאיש שמאל וגורש למאוטהאוזן.
הוא חזר הביתה במאי 1945. בין 1949 לבין 1953 היה התובע הראשי של הונגריה.
ב-1946 היה המזכיר המנהלי של משרד המשפטים.
ב-1949 נבחר לראש הפרקליטות העליונה של הונגריה.
במאי 1953 הוא ביקש את שחרורו; פרש ויצא לגמלאות, ואז נקרא בחזרה ב-1954. בין השנים 1954–1958 היה נשיא בית המשפט העליון של הונגריה.
הוא פרש סופית לגמלאות ב-1958.
היה לו תפקיד בבניית מערכת המשפט החדשה, בהעמדה לדין של פושעי מלחמה ופושעים נגד-העם ובשיקומם וזיכויים של המורשעים במשפטי ראווה.
לאחר פרישתו, עסק ביצירה ספרותית.
כוח יוצא דופן ושיפוט מאולתר תחת משטר הורטי (בודפשט, 1946)
"...זכור, פרולטריון!" משפטם של אימרה שלאי ושאנדור פירסט (בודפשט, 1962)
מכאן ומעבר לאוקיינוס (זכרונות, בודפשט, 1977)
שתי תביעות בכרך אחד (עובדות ועדים, בודפשט, 1978)
זכרונות עורך דין קומוניסטי (זיכרונות, בודפשט, 1979)
עיטור מסדר ההצטיינות של הדגל האדום של העמל (1958, 1970)
עיטור מסדר העמל דרג זהב (1968)
יוז'ף בירו (בהונגרית: Bíró József; 8 ביולי 1907, אוראדיה – 7 בינואר 1945, בודפשט) היה היסטוריון אמנות יהודי-הונגרי ואחיו של הרופא אימרה בירו.
בירו הוא החוקר הגדול ביותר של אמנות טרנסילבניה (אנדרטאות, ארמונות, טירות).
עשרות מחקריו ופרסומיו יצאו לאור.
יוז'ף בירו נולד במשפחה יהודית כבנו של מרק בירו, שהקים וניהל את הליציאום היהודי (גימנסיה) בנאג'ווארד, ושם גם הוא המשיך את לימודיו.
הוא התכונן תחילה לקריירה כצייר והיה תלמידו של אישטוואן רטי באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות בבודפשט, ולאחר מכן ב-1932 קיבל את הדוקטורט שלו בתולדות האמנות בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת אטווש לוראנד.
בירו הקדיש את חייו לחקר האנדרטאות של טרנסילבניה.
ההכנה המקצועית המעולה שלו שולבה עם חוש אסתטי רב ואהבת הנושא.
בעזרתו של ההיסטוריון וחבר האקדמיה ההונגרית למדעים לאיוש קלמן, הוא ערך מחקר ארכיוני ומחקרי שטח, כדי לכתוב את נושאי מחקריו.
יצירותיו, הכתובות בדייקנות פילולוגית, מתאפיינות בהתעמקות בנושא ובסגנון צבעוני וטוב טעם.
הוא היה עובד במוזיאון טרנסילבניה.
ב-1931 השתתף בתערוכת ציירים צעירים יהודים-הונגרים.
הוא נבחר לנשיא מזכירות האמנות של האגודה הלאומית של סטודנטים באוניברסיטה ובמכללות היהודיות בהונגריה.
בנוסף לכרכיו שפורסמו באופן עצמאי, בולטים בין מחקריו הבאים:
שני ארמונות בארוק של הלורדים הגבוהים של קולוז'וואר ( Archaeologiai Értesító, בודפשט, 1934);
טירת זיבו בספר הזיכרון של גרביץ'.
בתחילת 1945 הוא הפך לקורבן של טרור בריוני מפלגת צלב החץ: הוא ואביו נורו בבודפשט לתוך הדנובה.
אנדרטאות אמנותיות בארוקיות ונאו-קלאסיות של נאג'וואראד (עבודת דוקטור), בודפשט: צנטרום, 1932
המעצב הראשי של ארמון באנפי בקולוז'וואר, יוהאן אברהרד בלאומן.
חוברות מדעיות של טרנסילבניה 63. קלוז', 1933
אנדרטאות בארוקיות של כנסיית סנט מייקל בקולוז'וואר, 1934
שני ארמונות בארוק של הלורדים של קולוז'וואר.
הכנסייה הרומית קטולית של בלנש בודפשט, 1935
משימות מדיניות האנדרטה ההונגרית בטרנסילבניה.
גורל האנדרטאות של טרנסילבניה לאחר החלטת בלוודר.
אגודת לאסלו פאל (אגודת אמנים שחבריה עסקו (גם) בציור נופים)
יוז'ף גרוף (בהונגרית: Gróf József; טפולצה, 27 בינואר 1892 – מאוטהאוזן, 1944) היה מעצב גרפי יהודי-הונגרי, מעצב פנים, מעצב בולים, מעצב רהיטים.
גרוף זכה בפרסים רבים ויצירותיו מכל סוג שהוא השתתפו בתערוכות בהונגריה וברחבי אירופה.
יוז'ף גרוף נולד במשפחה יהודית כבנם של התעשיין מרק גרוף ושל פאני וייס.
הוא השלים את לימודי האמנות שלו במכללה לאמנויות שימושיות (כיום שמה אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב) בין השנים 1909–1912, לאחר מכן הפך לגרפיקאי ועסק באדריכלות פנים ועיצוב רהיטים.
הוא יצר עיצוב כרזות, אריזות, עיצוב בולים, כריכת ספר ואיורי ספרים.
הוא זכה בפרס הראשון בתחרות הבולים של המדינה ב-1919 ובפרס השני ב-1926. הוא הכין את עיצוב השער למגזין Magyar Fotográfia (צילום הונגרי), שחודש ב-1927.
גרוף היה אמן מצטיין של עיצוב רהיטים.
בשנת 1920, פתח סדנה משותפת לעיצוב פנים עם האדריכל שאנדור פראגו (1891–1959), שם נוצרו רבים מהרהיטים המעוצבים שלהם.
הוא הציג את עבודות עיצוב הפנים שלו בכמה תערוכות, למשל ב-1925 בתערוכת היובל של האגודה לאמנויות שימושיות.
גרוף הציג את הגרפיקה שלו בהיכל האמנות משנת 1924. בעבודותיו זכה במספר רב של מכרזים בהונגריה ומחוצה לה.
הוא הציג ב-1927 בתערוכת אמנות הספר הבין-לאומית בלייפציג, ב-1928 ב-Press בקלן וב-1929 בתערוכה העולמית בברצלונה.
Magyar Grafika, Magyar Iparművészet (גרפיקה הונגרית, עיצוב הונגרי) ומגזינים מקצועיים גרמניים תיארו ושיבחו גם הם את עבודתו הגרפית.
הוא גורש ב-1944 ומת במאוטהאוזן, המועד המדויק של מותו אינו ידוע.
רעייתו הראשונה הייתה קטלין וארגה (1900–1924), בתם של ארנה מאנו וארגה ושל ברטה הירשלר, איתה התחתן ב-15 בדצמבר 1921 בבודפשט.
לאחר מות אשתו הוא נישא בשנית.
אשתו השנייה הייתה אירן לאסלו, בתם של לאסלו ישראל ושל ארנסטינה רובוביץ', איתה התחתן ב-10 בספטמבר 1927.
יוז'ף סן (בהונגרית: József Szén; 9 ביולי 1805, בודפשט - 13 בינואר 1857), היה שחמטאי הונגרי.
סן סיים לימודי משפטים ולאחר מכן היה לארכיבאי של העיר פשט.
בשנת 1836 ניצח את לואי שארל דה לה בורדונה בתוצאה 12–13 ללא תיקו אם כי לה בורדונה נתן לו בכל המשחקים יתרון של רגלי ושני מסעים.
בשנת 1839 ייסד סן את מועדון השחמט של בודפשט Pesti Sakk-kör.
באותה שנה הפסיד בדו-קרב לקארל מאיה +2 -3 =1 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
בין השנים 1842 ו-1846 הוביל סן קבוצת שחקני שחמט בהתכתבות שניצחה קבוצה מקבילה מפריז בתוצאה 0–2. הקבוצה ההונגרית הציגה חידוש תאורטי שמאז נקרא ההגנה ההונגרית 1. ה4 ה5 2. פו3 פג6 3. רג4 רה7.
דיכוי המהפכה ההונגרית בשנת 1848 הביא לאיסור מוחלט של פעילות במועדונים כלשהם, כולל מועדוני שחמט.
האיסור היה בתוקף עד לשנת 1864.
סן הגיע למקום החמישי בתחרות הבינלאומית הראשונה שהתקיימה בלונדון, בשנת 1851. בשנת 1852 סיים בתיקו דו-קרב מול ארנסט פלקבר +9 -9 =2 בווינה.
בשנת 1853 הפסיד דו-קרב לדניאל הארוויץ +1 -3 =1 בלונדון.
יוז'ף סאבו (בהונגרית: Szabó József; נולד ב-10 במרץ 1969), הוא שחיין הונגרי בעבר.
אלוף אולימפי, אלוף עולם ואלוף אירופה במשחה ל-200 מטר חזה.
הוא התאמן תחת הדרכתו של המאמן טמאש סצ'י.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במדריד, ספרד בשנת 1986 זכה סאבו במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא תחרות חדש של 2:14.27 דקות, לפני השיאן העולמי ויקטור דייוויס מקנדה (2:14.9 דקות) וסטיב בנטלי מארצות הברית (2:16.51 דקות).
בנוסף, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:23.02 דקות, המנצח במשחה זה היה חברו לנבחרת תמאש דארני (4:18.98 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשטרסבורג, צרפת בשנת 1987, זכה סאבו בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:13.87 דקות ומדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:18.30 דקות.
באולימפיאדת סיאול (1988) זכה סאבו במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:13.52 דקות, לפני ניק גילנגהאם מבריטניה (2:14.12 דקות) וסרחיו לופז מספרד (2:15.21 דקות).
בנוסף, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:18.15 דקות, המנצח במשחה זה היה דארני שקבע שיא עולם חדש של 4:14.75 דקות ובמקום 23 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:09.08 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבון, מערב גרמניה בשנת 1989, זכה סאבו במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:16.05 דקות.
בנוסף, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:21.69 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1991 סיים סאבו במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:13.93 דקות ולא הצליח להגן על תוארו, המנצח במשחה זה היה מייק ברוומן מארצות הברית שקבע שיא עולם חדש של 2:11.23 דקות.