tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יהודה חודדה, נולד לששון וטובה, ב-14 בנובמבר 1947, במושב אלרואי שליד קריית טבעון.
אביו, ששון, היה מראשוני המתיישבים באלרואי ושירת במשטרת היישובים העבריים והיה אף מפקד יחידת הנוטרים של המושב.
המשפחה הייתה משפחה ציונית ושומרת מצוות.
יהודה היה חבר בתנועות נוער ומדריך בגדנ"ע ובנוער העובד.
הוא עסק בספורט, שיחק בקבוצות כדורגל לנוער (בהן קבוצת הנוער של מכבי חיפה), הצטיין בשחייה ואף עבר קורס צלילה.
יהודה התגייס לצה"ל ב-1965 ושירת בחיל ההנדסה כל משך שירותו הסדיר ולאחר מכן גם בשירות קבע.
הוא עבר קורס פלסים, קורס צניחה וקורס מפקדי כיתות.
עוד בהיותו בשירות סדיר, נשלח לקורס קצינים בהמלצת מפקדיו, אותו סיים בהצלחה.
יהודה נחשב למפקד מוצלח ויסודי, שדאג רבות לחייליו, ושימש להם כדוגמה אישית.
הוא זכה להערכה רבה בצה"ל ובחיל ההנדסה בפרט.
אחרי שחתם על קבע, הוצב יהודה בגדוד 605 במערך הצליחה שהוקם בעקבות מלחמת ששת הימים ועסק הן בפיקוד והן בפיתוח תורת לחימה ואמצעים טכנולוגיים לביצוע הצליחה.
ב-1970, קצת לפני הפסקת האש של מלחמת ההתשה פיקד יהודה על מבצע צליחה בו הונחתו מספר רב של לוחמים מעבר לתעלה, ליד קנטרה.
במלחמת יום הכיפורים שירת יהודה כקצין הנדסה וסמג"ד באוגדה 143 (אוגדת שרון) ויחד עם קצין ההנדסה האוגדתי ברוך דה-לאון, פיקד על העברת אמצעי הצליחה והקמת הגשרים.
הוא ניהל את הקמת הגשרים מצפון לאגם המר הגדול, כאשר הקים גשר מדוברות ה"יוניפלוט" שהגיעו לפני גשר הגלילים.
הוא ניהל את החזקת הגשר אל מול ההרעשה הארטילרית הכבדה של צבא מצרים.
הוא הצליח לשמור על הגשרים ולהחזיקם עד ליומה האחרון של המלחמה.
בזכות מאמציו, צלחו כוחות רבים של צה"ל את תעלת סואץ, חדרו לתוך מצרים, השמידו סוללות נ"מ שהגבילו את חיל האוויר הישראלי ולבסוף כיתרו את הארמייה השלישית.
ב-22 באוקטובר, קצת לפני כניסת הפסקת האש לתוקפה, פתחו המצרים בהפגזה ארטילרית כבדה שכללה מטחי רקטות בכמות חסרת תקדים.
יהודה חודדה נהרג בהפגזה הכבדה של ה-22 באוקטובר 1973 כאשר עמד בראש הגשר על התעלה, בן 26 במותו.
הוא נקבר בבית העלמין הצבאי בחיפה, השאיר אחריו זוג הורים ושבעה אחים ואחיות.
אחרי מותו הועלה לדרגת רב-סרן ועוטר בעיטור העוז על גבורתו ופיקודו המוצלח על הקמת הגשרים במלחמה.
יהודה חודדה עוטר בעיטור העוז על גבורתו, שהרשימה גם את שר הביטחון משה דיין, ששלח מכתב תנחומים למשפחתו ובו כתב כי יהודה היה "קצין מעולה, תוסס ומלא מרץ, בעל ידע רב בנושאי גישור, יעיל, בעל הישגים גבוהים בעבודתו, עצמאי ואהוב".
הגשר הראשון שהוקם על תעלת סואץ, גשר הדוברות, נקרא על שמו.
לזכרו, יחד עם אהרון טנא ו שנפלו אף הם בלחימתם על הקמת והחזקת הגשרים, נכתב השיר "שלושת הגשרים" על ידי דוד בן-אשר וחיים איטקיס שבוצע על ידי צוות הווי הנדסה קרבית.
הוא הונצח במספר אנדרטאות, בהן אנדרטת דרך הגבורה, האנדרטה החילית של חיל ההנדסה, אנדרטה לנופלי קריית טבעון, אנדרטה לנופלי אגד הצליחה בזיקים (לאחר מכן הועברה לאתר הגבורה וההנצחה של עמותת חיל ההנדסה במשמר דוד) ובית יד לבנים קריית טבעון.
הוריו, יהודים דתיים, תרמו ספר תורה לבית הכנסת של אלרואי, שהוקדש לזכרו.
אנדרטה לזכרו מוצבת ליד שכונת אלרואי שבקריית טבעון, ונקראת "דרך יהודה".
על יהודה נכתבו מספר כתבות ב"במחנה" ועיתונים אחרים, המספרים את סיפור חייו ואת גבורתו במאמץ הצליחה.
יהודה יוחננוף (נולד ב-18 במרץ 1968) הוא אלוף-משנה במילואים, שפיקד על גדוד 890 וחטיבת החרמון.
יוחננוף נולד וגדל בתל אביב.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1986 התנדב לצנחנים לגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד 890 והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון וכסגן מפקד הגדוד.
בשנים 2002-2000 פיקד על גדוד 890 והוביל אותו בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה לרבות מבצע אחים לנשק.
לאחר מכן שימש כסגן מפקד חטיבת הצנחנים, בין היתר במבצע חומת מגן.
בהמשך פיקד על גדוד גפן בבה"ד 1. בשנת 2005 הועלה לדרגת אל"ם ומונה לראש תורת חי"ר וצנחנים (תחצ"ן) במפקדת קחצ"ר.
בשנים 2006–2009 פיקד יוחננוף על חטיבת החרמון.
לאחר מכן שימש כמפקד קורס כללי במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
במהלך השנים 2015–2017 שימש יוחננוף כמנכ"ל מועצת בנימינה גבעת עדה.
בשנת 2018 הוחלט בצה"ל על מינויו, כאזרח עובד צה"ל, למדריך במכללה לביטחון לאומי.
יוחננוף משמש כרמ"ט חטיבת הצנחנים במהלך מלחמת חרבות ברזל.
יהודה (דידי) ידידיה (נולד ב-1963) הוא אלוף-משנה במילואים בצה"ל, אשר פיקד על חטיבה 5.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1982, שירת בחיל הרגלים ועבר מסלול הכשרה כלוחם.
בשירות המילואים ביצע מספר תפקידי פיקוד, בהם מפקד גדוד בחטיבה 5 וסגן מפקד החטיבה.
במבצע חומת מגן מונה למפקד על חטיבה 5 והוביל אותה בלחימה, בין היתר בקרב בג'נין.
ידידיה הוא יזם בתחום הנדל"ן, מייסד ומנכ"ל רותם שני.
לידידיה ארבע בנות, מתגורר ברעננה.
יהודה לייב חנקין (1842 רוסיה, פלך פולטביה, קרמנצ'וג - 25 בנובמבר 1893 ראשון לציון) מעולי העלייה הראשונה וממקימי העיר ראשון לציון.
חנקין נולד ב-1842 בעיר קרמנצ'וג לאביו יעקב שלמה שעסק בחכירת אחוזות, ניהול נשקים ומסחר ביבול וקרקעות.
ב-1882 עלו חנקין ומשפחתו ארצה והצטרף לקבוצת יהודים בעלי ממון (ביניהם זלמן דוד ליבונטין, יוסף פיינברג ואחרים) כדי להקים כאן מושבה.
תחילה התיישבו ביפו ואז החלו לחפש אדמות.
בסיועו של יוסף נבון רכשו את קרקעות כפר "עיון קרא" לצורך הקמת ראשון לציון.
היה שותף להקמת הבית הראשון במושבה ובעזרת ידיעותיו בתחום ניהול משקים סייע לבעלי המשקים האחרים להקים את משקיהם והפך בכך לחביב המתיישבים שכינוהו "דוד ליובקה".
בתקופה בה אולצו האיכרים להשתעבד לפקידי הברון היה חנקין בין המשפחות הבודדות שנותרו עצמאיות וסירבו לקבל כספים.
בהמשך היה שותף פעיל במרד האיכרים כנגד פקידות הברון.
במיוחד היה פעיל בגירושו של הפקיד יהושע אוסוביצקי מהמושבה דבר שהמריץ את פקידי הברון לנקום בו ולמרר את חייו.
שיא ההתנכלות הייתה הדרישה לגרושו מהמושבה וזאת בעידודם של יהודה לייב פינסקר ו משה לייב ליליינבלום וזאת מתוך חשש שהנדיב יעצור את תמיכתו.
וכך, ב-1887, מכר חנקין את אדמתו ועבר, עם משפחתו, ליפו שם פתח חנות.
עוד בהיותו ברוסיה נשא לאישה את שרה (בת חיים תנחום חלינסקי) ושם גם נולדו שניים מילדיהם.
בארץ נולדו ילדים נוספים וביניהם:
יהושע חנקין בעלה של אולגה בלקין
רבקה חנקין אשת שלמה צוקרמן
חיה חנקין אשת אליהו קראוזה
נפטר ב-1893 ביפו ונקבר שם.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הועברה גופתו לקבורה בראשון לציון.
הרב יהודה אריה טרגר (ה' בכסלו תרצ"ד, 23 בנובמבר 1933 - כ"ד בניסן תשע"ה, 13 באפריל 2015) היה רב וראש ישיבה ישראלי-בלגי.
ראש ישיבת "עץ חיים" בווילרייק, ליד אנטוורפן שבבלגיה.
נולד בעיירה לנצ'נה שבפולין לנחמה לבית פרידמן ולאברהם זאב טרגר, חסיד אמשינוב, מראשי תנועת פאג"י.
בהיותו בן שנה עלתה משפחתו לארץ ישראל.
את לימודיו החל בתלמוד תורה ובישיבת עץ חיים, אצל הרבנים שמואל גדליה ניימן, מרדכי דוד לוין ושמואל קיבלביץ.
בשנת ה'תש"ט עבר ללמוד בישיבת סלבודקה בבני ברק, שם למד בחברותא עם עמרם זקס, לימים ראש הישיבה.
בשנת ה'תשי"ז נישא למרים בתו של רבי שלמה זלמן אוירבך (נפטרה בשנת ה'תשע"ז, 2017).
לאחר נישואיו גר בירושלים ולמד בכולל אברכים במרכז ירושלים בראשות הרב רפאל רייכמן.
החל משנת ה'תשכ"ב, 1962, כיהן כראש ישיבה בישיבת "עץ חיים" בווילרייק, ליד אנטוורפן שבבלגיה.
עקב מחלוקת בקהילה היהודית לגבי אופי הלימודים בישיבה, עזב הרב טרגר את משרתו בישיבת "עץ חיים".
לאחר מכן, עבר להתגורר באנטוורפן, שם ניהל סדר יום קבוע של מסירת שיעורים בנושאים מגוונים.
הרב יהודה טרגר נפטר ביום כ"ד בניסן תשע"ה, 13 באפריל 2015 ממחלת הסרטן.
היה נשוי למרים (לבית אוירבך).
שמעון שלום - מנהל מוסד בית אברהם לקשישים וניצולי שואה, וחתנו של הרב יעקב קיל מחשובי חסידי אמשינוב.
יצחק - רב קהל עדת-יעקב ירושלים ועורך ספרי הליכות שלמה, וחתנו של רבי יעקב פרלוב, האדמו"ר מנובומינסק - יושב ראש מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארצות הברית.
בתו - נשואה לרב יצחק רייז מגיד שיעור בישיבת ליקווד.
בתו - נשואה לבן עורך עיתון משפחה הרב משה גרילק.
בתו - נשואה למשפחת רייכנבך משיקגו.
בתו - נשואה למשפחת רוזנגרטן מציריך.
בתו - נשואה למשפחת שרייבר מנכדי החתם סופר.
יהודה חדד (נולד ב-1954) הוא פרופ' מן המניין להנדסת חומרים, מייסד ורקטור המכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון.
חדד נולד וגדל בגאבס שבתוניסיה למשפחה בת 11 ילדים.
הוא עלה ארצה עם משפחתו כשהיה בן שמונה.
הוא גדל והתחנך בבאר שבע בשכונה ג' וכעבור שנתיים עבר לשכונה ד'.
הוא עבר לפנימיה במקווה ישראל.
שירת בצבא ההגנה לישראל בחרמ"ש.
במלחמת יום הכיפורים הוא נפצע באורח קשה ולמרות הפציעה חזר לשטח האויב לחלץ חבר שנפצע בחווה הסינית.
החילוץ נעשה בעזרת מג"ד צעיר בשם אהוד ברק, שאותו פגש בשטח.
על כך הוא זכה עם חבריו לנגמ"ש בצל"ש.
לאחר שירותו הצבאי קיבל חדד את שלושת תאריו באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בתחום הנדסת חומרים.
לאחר סיום הדוקטורט בארצות הברית, בה שהה חצי שנה לצורך פיתוח חומרים לתעופת החלל, בעיקר פיתוח מתכות שיוכלו לעמוד בטמפרטורות הגבוהות המתפתחות במעבר דרך האטמוספירה, שימש כמרצה באוניברסיטה עד לשנת 1994.
הוא מומחה בתחום השפעות מימן על חומרים מתקדמים לשימוש בתעופה ובחלל, פרסם עשרות מאמרים בכתבי עת בינלאומיים בתחום התמחותו.
בין היתר, משמש כמומחה וכיועץ לתעשייה בתחומי חקר כישלונות ובליווי של חברות הזנק.
בשנת 2009 הוענק לו אות "יקיר העיר באר שבע" על פועלו בתחום ההשכלה הגבוהה.
ביולי 2021, בעקבות מבצע שומר החומות, פרסם טור דעה באנגלית ביומון "ג'רוזלם פוסט" הקורא לממשלת ישראל ה-36 ("ממשלת השינוי") לפעול באמצעות המל"ג להובלת החזון להפיכתה של אשדוד לעיר אקדמית.
חדד מתגורר בלהבים, נשוי לכנרת, אב לארבעה ילדים.
יהודה חיים חזן (1873–1905) היה אחד הפעילים הטריטוריאליסטים הבולטים בוורשה.
פעל והוביל את קידום תוכנית אוגנדה והיה ממקימי ההסתדרות הטריטוריאליסטית היהודית - יט"א (Jewish Territorialist Organization).
חזן נולד במושבה במזרח אירופה.
כל אחיו מתו בילדותם ממחלות שונות והוא נשאר בן יחיד.
בנם יעקב חזן, הפך לימים ליו"ר מפ"ם.
חזן למד בליטא בישיבת וולוז'ין אצל הרב חיים סולובייצ'יק והוסמך לרבנות.
עוד בהיותו בישיבה למד שפות זרות והתעניין בספרות חיצונית.
עזב את הישיבה והחל להתפרנס כמורה לשפה העברית.
לפי תיאורי בנו, המשיך להיות שומר מסורת, אבל הקל במילוי המצוות.
הדבר גרם לכך שהקהילה המקומית דחתה אותו מבחינה חברתית.
מסיבה זו עבר ב-1903 עם אשתו ובנו מליטא לוורשה.
שם המשיך להתפרנס כמורה לעברית ונבחר על ידי ציוני ורשה כציר לקונגרס הציוני השישי והשביעי.
הרעיונות הטריטוריאליסטים לא היו מקובלים על שאר משפחתו של חזן.
אמו התנגדה להם כל כך, עד שהחליטה לעזוב את משפחתה ולעלות לא"י.
חזן לקה בהרעלת דם עקב עקירת שן ושלושה חודשים לאחר הקונגרס הציוני השביעי, נפטר בגיל 32.
בעיצומו של פולמוס אוגנדה כתב חזן את הספר "הסופרים היהודים והטריטוריאליות".
בספר זה הוא טוען כי כמיהת העם היהודי לא"י נובעת לא רק ממניעים דתיים, אלא מרצונו לקרקע בטוחה בה יהיה מוגן.
מסיבה זו, ניתן לממש חיים יהודיים - לאומיים לא רק בא"י.
בנוסף לכך, בספרו ניתן למצוא את התנגדותו לסוקולוב שיצא נגד תוכנית אוגנדה.
חזן ציין כי בהצבעה על הצעת אוגנדה, סוקולוב השתייך לנמנעים, מה שמראה על העדר עקביות בנוגע להצעה.
עוד הוסיף, כי לפי סוקולוב יישוב יהודי מחוץ לפלשתינה הוא דבר רצוי ואפשרי מבחינת הוצאה לפועל, אך במאמר אחר סוקולוב סתר את עצמו וטען כי הקמת יישוב שכזה הוא ללא אחיזה במציאות.
לפי חזן, דווקא בעת זו, שמעצמות העולם מעוניינות להרחיב את שליטתן הקולוניאליסטית, ניתן למצוא מקום להתיישבות יהודים, שכן המעצמות זקוקות למתיישבים כאלו למטרות של מסחר ופיתוח הכלכלה.
לפי סוקולוב, הגורמים המשפיעים ביותר על החברה האנושית הם לא אידאולוגיים, כי אם תנאי הטבע.
פירוש הדבר- קיים קשר הדוק בין פלשתינה לבין העם היהודי.
סוקולוב טען כי מקום זה הוא מקומו הטבעי ורק שם יוכל להבנות.
תגובתו של חזן לכך היא כי היהודים קיימים יותר זמן בגלות מאשר שהיו אי פעם בפלשתינה, לכן הם הושפעו מארצות שונות בעלות תנאים שונים מאלו שהיו בפלשתינה.
בנוסף, תנאי הטבע של כל ארץ משפיעים על העם רק בזמן שהותו בארץ זו.
הגורמים המשפיעים יותר מהתנאים האלו הם הגורמים הסוציאליים- כמעט כל היהודים היו סוחרים ונרדפו בידי עמים אחרים.
חזן טען כי גורמים אלו הם ששימורו את העם היהודי בגלות.
תנאים סוציאליים משותפים הם אלו שיאפשרו קיום אוטונומיה יהודית בכל מקום ולא בהכרח בפלשתינה.
עוד טען חזן כי המציאות בפלשתינה לא מאפשרת כניסת יהודים ולאור העובדה כי קיימות אפשרויות אחרות להקמת אוטונומיה יהודית- אין זה עולה על הדעת לחכות עד שהמצב בפלשתינה ישתנה.
בקונגרס הציוני השביעי (1905) הציג חזן בנאומו את מהות הטריטוריאליזם.
לפי נאומו- הטריטוריאליזם אינו מתנגד לרעיון ארץ ישראל.
מתנגד הוא לרעיון- רק ארץ ישראל.
לפי חזן, מטרת הציונות היא לשחרר את היהודים מהעוני והסבל הרב בו היו שרויים.
הוא טען כי היהודים סובלים לא משום שאינם נמצאים בפלשתינה, אלא משום שאין להם מדינה.
עוד טען חזן כי אף אחד מהנוכחים בקונגרס לא יכול להוכיח שפלשתינה היא המקום הבלעדי ליצירת מרכז יהודי חדש.
בהמשך דבריו אמר כי הרעיון הציוני בפלשתינה הוא חסר סיכוי ולכן על הציונות לנתק עצמה מארץ זו.
הוא השיב על טענת המתנגדים לתוכנית אוגנדה כי הטריטוריאליסטים הם בוגדים בכך שטען כי ציוני ציון הם למעשה הבוגדים מכיוון שהם מפנים עורף לעם היהודי הסובל באירופה ומעדיפים את ארץ ישראל על פני הצלת העם.
בנוסף, התייחס חזן לתהליך הסקת המסקנות של המשלחת שיצאה לחקור את אוגנדה.
הוא הטיל ספק במהימנות הדו"ח ויושר התהליך.
טען כי הוועד הפועל החליט כי הכספים להוצאת המשלחת יאספו מתרומות, אך לא טרח לפרסם את הדבר כדי לגייסן.
בנאומו ציין כי אחד מתוך שלושה חברי המשלחת (וילבוש) לא היה מקצועי דיו לצורך ביצוע החקירה.
עוד הוסיף כי המשלחת שהתה באוגנדה רק ארבעה עד חמישה שבועות, פרק זמן שלא מספיק לחקירת חבל הארץ.
לאור העובדה כי המידע שמצוי בידי הקונגרס הוא חסר, לא הגיוני לדחות את ההצעה.
בפילוג שחל בקונגרס זה, חזן הצטרף לפורשים.
חזן נמנה עם מקימי יט"א.
בפתיחת הקונגרס הטריטוריאליסטי הראשון טען כי ההתיישבות בארץ ישראל היא חסרת סיכוי ומבוססת על התגנבות ושוחד.
חודשיים לאחר הקמת ההסתדרות הטריטוריאליסטית באוגוסט 1905, פרסם חזן קול קורא בו הגדיר את מערכת היחסים בין הטריטוריאליסטים לתנועה הציונית.
לפיו, הטריטוריאליסטים פרשו מן התנועה הציונית מכיוון שהקונגרס הציוני שלל מהם את הזכות להביע ולהגן על דעותיהם.
הוא טען כי הציונות כבר לא עונה על צרכיו של העם היהודי ולכן החליטו הטריטוריאליסטים לפרוש מן ההסתדרות הציונית ולהקים גוף נפרד.
לפיו, לכל חבר ביט"א הזכות לגבש דעה חופשית בנוגע לציונות ולהמשך ההשתייכות לתנועה הציונית.
דבר זה מעיד על הסובלנות של יט"א כלפי הציונות.
הם לא שללו אותה, אלא ביקשו למצוא אלטרנטיבות נוספות לאור מצבה העגום והמחמיר של יהדות מזרח אירופה.
הרב ד"ר יהודה זולדן (נולד בי"ד באדר תשי"ח, 6 במרץ 1958) הוא רב ישראלי, מחנך, דיין בבית דין לממונות, חוקר תורני, מחבר ספרים ומרצה.
בעבר שימש ראש ישיבת בני עקיבא רעננה, ראש ישיבת ההסדר נוה דקלים בגוש קטיף, והמפקח המרכזי על הוראת תלמוד ותורה שבעל-פה בחינוך הממלכתי דתי.
למד בבתי הספר מוהליבר וסגולה, בישיבת בני עקיבא נחלים ולאחר מכן שנים רבות בישיבת מרכז הרב בירושלים, אצל הרב צבי יהודה קוק, הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא והרב שאול ישראלי.
התגורר ביישוב עפרה, שם למד במסגרת כולל תנ"ך, ואחר כך התגורר ברעננה ושימש ראש ישיבת בני עקיבא רעננה.
לאחר מכן התגורר בנווה דקלים ושימש ראש כולל בישיבת נוה דקלים ובהמשך ראש הישיבה.
הוא התגורר במשך 13 שנים ביישוב נווה דקלים בגוש קטיף עד ההתנתקות.
במשך מספר שנים היה חוקר במכון התורה והארץ בכפר דרום שבגוש קטיף.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בקריאת המגילה בערים המוקפות חומה, בירושלים ושכונותיה וברחבי ארץ ישראל, מאז היציאה מהחומות לפני למעלה ממאה וחמישים שנה.
תקופות מסוימות שימש כר"מ בבית המדרש במרכז האקדמי לב, (מכון לב) בירושלים, חוקר במכון משפטי ארץ שבעפרה, וכן מרצה גם במכללת בית וגן ובמכללת הרצוג.
בין השנים תשע"א–תשפ"ג שימש כמפקח מרכז על הוראת תלמוד ותושב"ע בחינוך הדתי.
מרצה במדרשה לנשים ובמכון הגבוה לתורה באוניברסיטת בר-אילן בנושאי הלכה.
בנוסף משמש דיין בבית דין לממונות במעלה אדומים.
לפני כן היה דיין בגוש קטיף.
נשוי לשרית, אב לשמונה ומתגורר במעלה אדומים.
הרב ד"ר זולדן ערך מספר ספרים, ופרסם מאות מאמרים בהלכה בנושאים אקטואליים.
חלקם הגדול פורסמו בכתבי העת "תחומין", "צוהר", "אמונת עתיך", "שמעתין", "מעלין בקודש", "אסיף" ו"התורה והארץ".
מרבית מאמריו שפרסם במהלך השנים פורסמו בספריו.
לחלק מספריו מצורפים דברי ברכה של רבו הרב אברהם שפירא.
מלכות יהודה וישראל (שלטון, מנהיגות וצבא).
בהוצאת מכון תורני אור עציון, 524 עמודים, ה'תשס"ב.
מועדי יהודה וישראל (המועדים וזיקתם לארץ למדינה ולמקדש).
בהוצאת המכון התורני אור עציון ה'תשס"ד, 591 עמ'.
סוכת קטיף, הוצאת מכון התורה והארץ, ה'תשס"ה, 112 עמ'.
שבות יהודה וישראל (ארץ ישראל וגוש קטיף, מדינה וצבא, חברה ומנהיגות), הוצאת מכון לב, ירושלים תשס"ז, 565 עמ'.
מגילה במוקפות חומה – מקרא מגילה בערים מוקפות חומה מימות יהושע בן נון, בהוצאת יפה נוף, ירושלים תשע"ג, 470 עמ'.
זמני יהודה וישראל (שנת השמיטה, הקהל ומועדי השנה), הוצאת מכון התורה והארץ, שבי דרום תשע"ה, 526 עמ'.
צדקות יהודה וישראל (ארץ, מדינה, משפט, חברה, צדקה, חינוך), הוצאת מכון התורה והארץ, שבי דרום תשע"ח, 560 עמ'.
חגי יהודה וישראל (מצוות והלכות בארץ, במדינה ובמקדש), הוצאת מכון התורה והארץ, שבי דרום תש"פ, 579 עמ'.
באר יהודה – בבא בתרא, שיעורים על פרקים א–ב.
הוצאת מעליות, מעלה אדומים, תשפ"א, 474 עמ'.
באר יהודה – פסחים, שיעורים על פרקים א–ו, י.
הוצאת מעליות, מעלה אדומים, תשפ"ב, 490 עמ'.
באר יהודה – סנהדרין, שיעורים על פרקים א–ב.
הוצאת מעליות, מעלה אדומים, תשפ"ג, 516 עמ'.
באר יהודה – סוכה, שיעורים על פרקים א–ה, ונספח על הספר "עץ הדר" מאת הראי"ה קוק.
הוצאת מעליות, מעלה אדומים, תשפ"ג, 523 עמ'.
באר יהודה – בבא קמא, שיעורים על פרקים א–ג, ו-ח, הוצאת מעליות, מעלה אדומים, תשפ"ד, 498 עמ'.
באר יהודה – ראש השנה, שיעורים על פרקים א–ד, הוצאת מעליות, מעלה אדומים, תשפ"ה, 515 עמ'.
עץ הדר השלם, מאת הראי"ה קוק, הוצאת המכון ע"ש הרב צבי יהודה, ירושלים תשמ"ו.
בתוספת מבוא היסטורי על מאבקו של הראי"ה קוק בעד אתרוגי ארץ ישראל הכשרים והמהודרים ובאיסור נטילת אתרוגים מורכבים
ספר הקהל, כפר דרום תשס"א
ביכורי הארץ, כפר דרום תשס"ג
נטיעות הארץ, כפר דרום תשס"ד
הודאת הארץ, כפר דרום תשס"ה
חוברות דרישה, המדרשה לנשים, אוניברסיטת בר-אילן
יהודה זלדין (16 בספטמבר 1885, מוהילב, רוסיה הלבנה – 20 בנובמבר 1968, תל חי, ישראל) היה מאנשי העלייה השנייה וחבר בארגון בר גיורא ובארגון השומר.
זלדין נולד ב-1885 בעיירה הורקון שבפלך מוהילב ברוסיה הלבנה להלל ודבורה זלדין.
למד בחדר ובישיבות בליבוביץ ובמינסק.
בתקופת היותו במינסק הצטרף לתנועת פועלי ציון.
ב-18 בינואר 1906 עלה זלדין ארצה במסגרת העלייה השנייה.
עם הגיעו החל לעבוד בעבודות שונות ברחבי הארץ (פועל בפרדסי נס ציונה ורחובות, פועל במפעל טבק, סתתות בירושלים ועוד.).
בתקופה שעבד ביפו נפגש עם ישראל שוחט וזה שכנעו לעבור לשומרון וזלדין החל לעבוד בזכרון יעקב ובחדרה.
לאחר שחלה בקדחת עבר לעבוד בבית הספר בשפיה ובספטמבר 1906 עבר עם בית הספר לבן שמן.
המשיך לסבול מהקדחת בה נדבק עד שהגיע למרפאתו של ד"ר הלל יפה שם נרפא.
ב-1907 הצטרף לקולקטיב בחוות סג'רה שם התקבל כחבר באגודת בר גיורא.
ב-1908 נסע עם ישראל שוחט ליפו לגייס חברים חדשים אך הסתבך בקטטה ונכלא ל-3 חודשים על ידי השלטונות העות'מאנים.
עם יסוד ארגון השומר הצטרף זלדין אליו אולם לאחר זמן מה הוצא ממנו מאחר שביקש להשתחרר לתקופת מה כדי לעזור להוריו דבר שנגד את רוח הארגון.
לאחר שגורש מארגון השומר, מצא זלדין עבודה בחוות גולדברג ליד הרטוב ולאחר נישואיו לאסתר לבית רוביסה הקים משק בעתלית.
בעתלית החל לעבוד בחוות ניסיונות שהקים אהרון אהרונסון.
ב-1910 מינה אותו אהרונסון לנהל את החווה.
ב-1915 עבר לחוות הניסיונות בעתלית כדי לעזור לאהרונסון במלחמה בארבה.
באותה תקופה הצטרף למחתרת ניל"י וכשזו נחשפה ב-1917 נאסר ונכלא בנצרת שם עבר עינויים.
בהמשך נשלח לכלא חאן עלי פאשה בדמשק ושוחרר ב-1918 כשהבריטים הגיעו לדמשק.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה רכש משק חקלאי בעתלית אותו עיבד עד 1936 אז עבר לתל אביב.
אשתו הראשונה של זלדין הייתה אסתר רוביסה (ממייסדי הרטוב) ולהם נולדו 3 ילדים.
ב-1922 נפטרה אסתר ולאחר שנה, נשא לאישה את דבורה טב'צניק ולהם נולדו 2 ילדים.
בשנות ה-30 התגרש זלדין מדבורה ונשא את מריים הוכברג.
יהודה נפטר ב-1968 ונקבר בחלקת "השומר" בבית הקברות בתל חי.
יהודה חיות (10 באפריל 1946 – 22 בדצמבר 2022) היה גאוגרף ישראלי, שכיהן כפרופסור באוניברסיטת חיפה, מומחה בתכנון מערכות תחבורה ימית ונמלים.
כיהן גם כנשיא אוניברסיטת חיפה ויושב ראש ועד ראשי האוניברסיטאות.
חיות נולד בירושלים, בן אליעזר ומרגלית.
יהודה שירת בצה"ל בסדיר ובמילואים בחטיבת הצנחנים, והשתתף בקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים.
בעל תואר ראשון בגאוגרפיה והיסטוריה כללית מאוניברסיטת חיפה, תואר שני בהצטיינות בגאוגרפיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים עם התמחות בתכנון עירוני ואזורי, ותואר שלישי באוניברסיטת וושינגטון בארצות הברית בה התמחה בתכנון מערכות תחבורה ימית ונמלים.
ב-1978 מונה למרצה באוניברסיטת חיפה, ב-1983 למרצה בכיר, ב-1988 לפרופסור חבר, ובשנת 1994 לפרופסור מן המניין.
כיהן כראש מכון וידרא לחקר הספנות והתעופה ועמית מחקר בכיר, ראש פרויקט תשתיות לאומיות, במוסד שמואל נאמן למחקר מדיניות לאומית.
כמו כן שימש ראש מינהל תכנון ואסטרטגיה בחברת צים ונשיא אגודת ידידי המרכז הרפואי רמב"ם.
ב-1992 מונה לסגן נשיא למינהל באוניברסיטת חיפה, מאוקטובר 1993 שימש נשיא בפועל, ומפברואר 1995 עד 2004 כיהן כנשיא האוניברסיטה.
בשנים 1997 ו-2003 כיהן כיושב ראש ועד ראשי האוניברסיטאות.
ב-2018 קיבל את אות יקיר העיר חיפה.
נפטר ב-22 בדצמבר 2022 והובא לקבורה בחיפה, בבית הקברות שדה יהושע.
הותיר אחריו בן, בת ונכדים.
יהודה חיים הכהן פרחיה (1886–1970) היה איש ציבור ופעיל ציוני יליד יוון, סוחר ועיתונאי, משורר, מחזאי וסופר.
נולד בחודש מרץ 1886 בסלוניקי שביוון (אז בשליטת האימפריה העות'מאנית) לאהרון פרחיה ולאסתר אלבו, בן למשפחת רבנים מיוחסת שגורשה מספרד.
בילדותו למד בבית ספר המקומי של כל ישראל חברים, ואת לימודיו התיכוניים סיים בשנת 1907. במשך תקופת לימודיו רכש ארבע שפות: צרפתית, טורקית, יוונית ולאדינו,
בסיום לימודיו עבר להתגורר בקוואלה שבחבל תראקיה.
לפרנסתו עבד שם במפעל לייצור טבק, ואט אט התקדם בתפקידו, עד שהפך למזכירו של נשיא החברה.
במקביל לעבודתו נמנה עם פעילי התנועה הציונית ביוון, והרבה לפרסם מאמרים בעיתונות היהודית בעיר.
בשנת 1912 ייסד בקוואלה את "אגודת בוגרי בית ספר כי"ח", ובשנת 1914 החל להוציא לאור עיתון בלאדינו בשם "הציונית", בעזרתו הפיץ את רעיונות הציונות ותחיית ישראל בקרב יהודי יוון.
בין היתר שימש כחבר בוועד הקהילות ולקח חלק בפעילות ועד בית הכנסת ומוסדות הסעד המקומיים.
הודות לתפקידיו הניהוליים בחברת הטבק, נאלץ לנסוע רבות מחוץ לעירו, ומדי פעם התגורר בערים שונות ברחבי העולם.
בארץ ישראל ביקר מספר פעמים, ולמשך תקופה התגורר באלכסנדריה שבמצרים.
החל מראשית המאה ה-20 עבר להתגורר בקסנתי שבחבל תארקיה, וניהל מפעל טבק עד לסיום מלחמת העולם השנייה.
בעיר זו נמנה עם עשירי הקהילה היהודית, תמך רבות בנזקקים וסייע במימון מוסדות הקהילה, ואף של הקהילה השכנה בקומוטיני.
כש-4000 מיהודי קסנתי הובלו ברכבות למחנה ההשמדה טרבלינקה בשנת 1943, ניצלו חייו בשל מחלה שהכריחה אותו לשהות בקוואלה.
מיד לאחר מכן נמלט לאתונה יחד עם משפחתו בסיוע מנהלת הבית שלו, ושהה במחבוא בבית דודה עד לסיום המלחמה, אז חזר לקסנתי בשנת 1945 והמשיך לעבוד בחברת הטבק.
במקביל שב לפעול עבור צורכי הקהילה היהודית בעיר, ודאג להנציח את בני הקהילה שנספו בשואה.
בשנת 1965 פרש לגמלאות, ולמרות בקשות מצד בני משפחתו בארצות הברית, בישראל ובקוואלה לבוא ולהתגורר לידם, העדיף להמשיך לחיות בקסנתי ליד מנהלת הבית שלו ובני משפחתה, שדאגו לו עד לפטירתו.
במשך חייו פרסם 85 מאמרים וכתבות בעיתונים, 21 נובלות, 44 שירים בלאדינו וכ־25 שירים על השמדת הקהילה היהודית-ספרדית בשואה.
הלך לעולמו ב-25 ביולי 1970, ונקבר בבית הקברות היהודי החדש בסלוניקי.
ארכיונו הפרטי, שנתרם לספריית מכון יד יצחק בן-צבי, כולל בין היתר אוסף של גלויות ותמונות מסלוניקי וסביבתה.
רוב התמונות צולמו לפני שנת 1917, בה פרצה שרפה שכילתה את מרבית בתי העיר, והן מספקות עדות היסטורית לחיי הקהילה היהודית בפרט - שהושמדה ברובה בשואה, ולעיר בכלל - לפני שנשרפה.
יהודה ורדי (י"ב באדר ה'תרפ"ו, 26 בפברואר 1926 – 31 בדצמבר 1990) היה צייר תפאורה וצייר ישראלי.
סגנון הציור שלו היה פיגורטיבי ריאליסטי.
נרצח בבית הקברות קריית שאול בתל אביב, והוכר כנפגע פעולת איבה.
נולד לוורדה ולאברהם בעיראק, ב-1942 עלה לארץ ישראל עם הוריו.
השתתף בקרבות במלחמת 1948. כבר בגיל צעיר החל לעבוד, כצבע וכבנאי.
עד 1953 התנדב בקיבוץ גשר ועבד במחצבה.
אז עזב את הקיבוץ והחל לעבוד כתפאורן בתיאטרון אוהל.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 החל משתף פעולה עם מנחם גולן, אז במאי תיאטרון וצייר עבורו תפאורות לכמה מחזות חשובים.
הוא נעשה חבר באגודת הציירים ולמד אצל אביגדור סטימצקי, יחזקאל שטרייכמן ומרסל ינקו.
ורדי אהב לצייר דיוקנאות של נשים ובעיקר נשים תימניות.
כשהיה בן 38 הכיר את סוזי – בחורה בת 18 אותה צייר, לאחר 4 שנות היכרות הם נישאו, נסעו חודשיים לאירופה, לאחר מכן חיו בארצות הברית 8 חודשים, וחזרו לישראל.
לאחר 17 שנים התגרשו, ולזוג שני ילדים.
לאחר הגירושין עבר להתגורר בתל אביב עם אחיו, ופתח סטודיו ברחוב שלמה המלך.
נמצא מת ליד קברה של אימו בבית העלמין קריית שאול בתל אביב, לשם הלך כדי להכין את חלקת הקבר ליום השנה שלה.
הוא הוכר כנפגע פעולת איבה, ונקבע כי נרצח על רקע לאומני.
הוא מונצח באנדרטה לחללי הטרור בהר הרצל בלוח מס' 56.
ורדי הציג באטלייה שלו בכפר שלם מאמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, ומעת לעת בתערוכות שונות ברחבי הארץ, מהן:
ב-1973 הציג תערוכה בגלריה לאמנות וספרות בקיסריה.
ב-1982 הציג תערוכה בגלריה "לירז" בבאר שבע".
ב-1985 הוצגה תערוכת יחיד גדולה מיצירתו במוזיאון העירוני של בת ים.
רבי יהודה טולידאנו (כונה: הדוס טולידאנו; 1780 – 1840 לערך) היה פוסק הלכה, פרשן מקראי, ומחבר ספרים רבים שחי ופעל במקנס שבמרוקו.
הודות לפועלו הספרותי, נותרו תיעודים לכתבי יד עתיקים בנושאי הלכות ומנהגים שאבדו.
נולד במקנס בשנת 1780 (ה'תק"מ) לרב מאיר טולידאנו שנמנה עם רבני העיר.
בצעירותו למד אצל סבו, הרב משה טולידאנו, ואצל הרב יצחק בן אסקירא.
כשבגר נישא לבת דודתו, חנה.
הרב טולידאנו היה סופר פורה, ומגיל צעיר החל לחבר ספרים בתחומים שונים.
הודות לאוסף הגדול של כתבי היד והספרים הנדירים שהחזיק בביתו, הצליח לשמר חלק גדול מהם בעזרת העלאתם על הכתב בספריו, ולהצילם מאבדון.
חלק ניכר מכתבי היד שהיו ברשותו היוו למעשה נתח נכבד מתורתם של חכמי מרוקו מהמאה השש העשרה ועד לתקופתו.
לפי כתביו, סבל רוב חייו ממחלות ומצרות שונות, אחת מהן בשנת ה'תקע"ה, שבה נפטרו בנו ואשתו.
מועד פטירתו לא ידוע במדויק, וההשערה היא שחי עד לשנת 1840 (ה'ת"ר) לערך.
מלבד החיבורים שהוציא לאור, נותרו כתבים רבים שלו בכתב יד, וחלקם אבדו במהלך השנים.
בין הכתבים: ליקוטי דינים וחידושים בנושאים שונים, בהם חידושים על אגדות התלמוד, ודינים למועדים.
אמרי בינה - חידושים וביאורים על פירוש רש"י, חיבור גדול במספר חלקים
אמרי נועם - פירוש על משלי
אנקת אסיר - פירוש על הושענות, ברכת נישואין ותיקון הגשם והטל
ביאור על התורה - חיבור גדול, ה'תקנ"ט
כף אחת - פירוש על מאה ברכות
מבין פתאים - פירוש על התפילות
נורא תהילות - סדר ליל חג הפסח והלכותיו, כולל ביאורים להגדה של פסח, פירוש על תפילת ערבית ודינים
סולח עוונות - פירוש על הסליחות, ירושלים ה'תשס"א
עטרת פז - נימוקים ומנהגים על סדר שולחן ערוך אורח חיים
פסח א' ופסח ב' - ביאורים על ההגדה
פרי מגדים - חידושי דינים על סדר שולחן ערוך אורח חיים
שו"ת - בארבעת חלקי השולחן ערוך
שיטות וחידושים על מסכתות הש"ס - חיבור בן מספר כרכים על מסכתות הש"ס.
מה שנותר מהחיבור הוא המסכתות ברכות, ראש השנה, ביצה, תענית, מגילה, מועד קטן חגיגה, סוטה, כתובות, קידושין, סנהדרין, מכות, עבודה זרה, אבות, הוריות, ערכין ונדה
כתבי רבי יהודה בן מאיר טולידאנו - פירוש על מגילת תענית מכתב יד ופירוש על ההושענות כמנהג מרוקו, יצא לאור מכתב ידו שנים רבות לאחר פטירתו בידי הספרייה הספרדית
הרב יהודה זיאת (1935 - 30 באפריל 2020) היה איש חינוך ועסקן חרדי-ספרדי, מייסד ונשיא מוסדות שתילי זיתים, מקים ישיבת משכן ידידיה.
נולד בחלב, שבסוריה, בשנת 1935, להוריו אביו הרב שמעון זיאת ואמו הרבנית חנה זיאת.
עלה לארץ, והתקבל ללמוד בישיבת פוניבז' אצל הרב אלעזר מן שך.
אחר נישואיו התקרב לרב חיים שאול גריינמן ונחשב לאחד ממקורביו, ואף שימש כנהגו במשך מספר שנים.
בשנת 1976 פתח את תלמוד התורה הספרדי שתילי זיתים בבני ברק, העומד כיום תחת ניהולו של בנו שמעון זיאת.
בתלמוד התורה לומדים, נכון ל-2020, כ-1,000 תלמידים.
בשנת 2007 פתח את הישיבה לצעירים משכנות הרועים בבני ברק.
בראשה עומד הרב ישועה אללוף.
בא' באלול ה'תשס"ז, הקים בסיוע בנו הרב אברהם ישעיהו את ישיבת משכן ידידיה במושב יסודות, ובראשותה העמיד את הרב ברוך צבי לב.
בתחילת זמן קיץ ה'תשע"ה התפצלה הישיבה וראש הישיבה עם קבוצת תלמידים פתחו בתל אביב-יפו את ישיבת יסודות התורה.
נפטר ב-30 באפריל 2020, הלווייתו התקיימה במתכונת מצומצמת בשל מגפת הקורונה.
היה נשוי לחנה זיאת (נפטרה באלול תשע"ה), ולהם שני בנים, שמעון ואברהם ישעיהו, המחזיקים בתפקידי ניהול במוסדותיו, וחמש בנות.
יהודה זרחיה אזולאי היה חכם מרוקאי בן המאה ה-19, שעלה לירושלים ויצא בשליחותה מספר פעמים כשד"ר.
כן היה אספן ומדפיס ומגיה של כתבים רבניים.
החזיק ברשותו כתבי יד וספרים רבים ואף עסק בהדפסה של כמה מהם, ובראשם את ספריית החיד"א.
על פי הקדמה שכתב אזולאי לשו"ת הרדב"ז, נולד לרב משה בן הרב דוד.
לפי מסורת בני המשפחה אמו הייתה בתו של אחת מבני החיד"א.
יחוס זה לא התקבל על ידי יעקב משה טולידאנו.
גם החוקר מאיר בניהו לא קיבל ייחוס זה, בהסתמך על דבריו של טולידאנו.
גדל והתחנך בעיר מוגדור שבמרוקו.
בשנת ה'תקע"ב (1812) קיבל המלצות מחכמי עירו ומחכמי מרקש וג'יברלטר לסייע לו לממש את שאיפתו לעלות ולהשתקע בארץ ישראל, והוא קיבל על עצמו לנסוע לארץ ישראל בלבד בתמורה לסיוע מנדיבי מרקש.
בהיותו בקהיר קיבל על עצמו תפקיד למשך שנה בקהילה, אך התחרט כעבור כחצי שנה עקב שבועתו ועזב את התפקיד.
בספר קנין הגוף נאמא כי בשהותו במצרים בשנת ה'תקע"ה (1815) אירס אישה בשם חנה ברכה, וגירשה ולעת כתיבת הגט סיפר שבהיותו בערי אדום הוסיף לעצמו את השם 'זרחיה', "יען שבערי אדום שונאים את השם יהודה" ומאז חתם בשם יהודה זרחיה.
באלול ה'תקע"ד (1814) יצא מירושלים בשליחות עצמו לאסוף כספים.
חכמי העיר כתבו בהמלצתם כי הוא ניסה בכל כוחו להשתקע בירושלים ולישא שם אישה וכי הדבר לא הסתייע בידו, בשנת ה'תקע"ו (1816) שהה באיזמיר.
באותה שנה הגיע לתוניס ושם הוא כתב תשובה הלכתית בנושא ספק ממזר.
חכמי המקום כתבו לו הסכמה לשו"ת רדב"ז חלק חמישי שאותו הגיה.
בשנת ה'תקע"ח (1818) הגיע לליבורנו והדפיס שם מכתב יד את שו"ת הרדב"ז חלק שישי בתוספות הגהותיו הרבות, כשבסוף הכרך הוא הדפיס את שו"ת מן השמים ותשובה הלכתית בעניין גט מעושה.
הוא רכש בליבורנו מספר כתבי יד.
בשנת ה'תקפ"ז (1827) הוא קבל המלצה מחכמי ירושלים להדפיס את פירושי רבי שלמה סיריליו לתלמוד ירושלמי.
נשא לאישה את לאה יפה ממשפחה מיוחסת בקהילה האשכנזית בחברון ממנה נולד לו בנו הגדול רבי חיים יוסף דוד אזולאי מחכמי חב"ד בחברון.
בשנת ה'תק"ץ (1830) יצא כשד"ר בשליחות כולל הספרדים בירושלים למרוקו.
באייר תקצ"ד, בעודו במרוקו, נפטרה אשתו באיסטנבול עקב מגפה.
הרב אזולאי שב לירושלים, אך יצא ממנה בשנית בשליחות למרוקו בטבת התקצ"ה.
בחשוון ה'תקצ"ט נשא לאישה באיסטנבול את שרה בת רבי ירוחם הכהן.
בשנה זו היה גם בטריאסטה, אייזנשטט, מטרסדורף וקרמנד שבאימפריה האוסטרית.
הוא החל להדפיס את פירוש רבי שלמה סיריליו על התלמוד הירושלמי בווינה, אך ההדפסה נעצרה לאחר שני גליונות.
לאחר שנת ה'ת"ר (1840) הביא לדפוס בסלוניקי את פירושי רבי יעקב בירב על משנה תורה לרמב"ם, אך גם ממנו נדפס רק גיליון אחד.
בשנת ה'תר"ג (1843) הוא שב לארץ והתגורר בחברון.
בשנת ה'תר"ח (1843) היה בצפון אפריקה, בפאס ובג'יברלטר.
נשא אישה נוספת בשם רחל ונולד לו ממנה בן בשם חזקיהו.
בשנת ה'תרט"ו (1856) הוא נמצא באלג'יר ונמצא גם ובשנת ה'תרכ"ח (1868) נמצא באוראן.
בסוף ימיו שב לארץ ישראל, וחלה בה.
נקבר בבית הקברות בכפר יאסיף.
יהודה יהודה הוא שיר של להקת השמחות.
את השיר כתבו סולן הלהקה, ישראל ברייט וגלעד ברייט.
השיר נכלל באלבום הראשון של הלהקה שגם נשא את שמה ויצא בשנת 1998. הפזמון הופיע במצעד הפזמונים של רשת ג' באותה השנה בה צעד במשך עשרה שבועות ועמד במקום הראשון במשך שבועיים.
יהודה יהודה זכה להצלחה גדולה וזהו אחד מלהיטי הלהקה הבולטים ביותר.
הפזמון הוא שיר פופ קצבי, הפונה לגבר לא מוכר בשם יהודה ששמו מרכיב את מרבית מילות השיר.
הפזמון החוזר הוא השורה "יהודה, יהודה, יא יהודה".
בדומה לרוב שירי הלהקה, גם השיר מבוצע בסגנון כלייזמרי ובביצוע השיר נשמעות דרבוקה ומצילה.
בקטע המעבר לאחר הפזמון השני נכלל גם כינור.
סולן הלהקה ישראל ברייט, שכתב את רוב שירי הלהקה, כתב והלחין גם את "יהודה יהודה", ואת המילים כתב עם גלעד ברייט.
את השיר עיבדו מפיק האלבום יוסי פיין וחברי הלהקה: ישראל ברייט, סמי בדרה, ויטלי פודולסקי, אלעד כהן בונן וצחי הר נבו.
השיר נזכר בסצנה מתוך הסדרה "סרוגים" שבה השתתף ישראל ברייט, שקרא שיר ובו המילים "מחנה יהודה".
בעוד הוא קורא את השורה נשמעת קריאה מצד עובר אורח שיכור הקורא לעברו את פזמון השיר, "יהודה, יהודה, יא יהודה".
יהודה ותמר הוא ציור שמן על בד מאת הצייר ההולנדי ארט דה חלדר , אשר נוצר בשנת 1700 לערך.
הציור מציג את המפגש בין יהודה ותמר, מתוך הסיפור המקראי המופיע בספר בראשית, פרק ל"ח.
הציור נמצא באוסף מוזיאון מאוריצהאוס שבהאג, הולנד.
בציור, יהודה לובש טורבן ובגד הדור, בעוד תמר יושבת ולבושה בגלימה אדומה וכיסוי ראש לבן.
יהודה מחזיק את מטהו, ואילו תמר מצביעה על חוט אדום.
דה חלדר השתמש בתאורה דרמטית המדגישה את הדמויות, ויוצר אפקט המזכיר את מורו רמברנדט.
הציור מבוסס על הסיפור המקראי מספר בראשית, בו יהודה, בנו של יעקב, מסרב לתת לתמר את בנו השלישי, שלה, לאחר מות שני בניה הראשונים.
תמר, כדי להבטיח את המשך השושלת, פוגשת את יהודה ודורשת ממנו ערבון: חותמו, פתילו ומטהו.
כתוצאה ממפגש זה, היא יולדת תאומים, פרץ וזרח, מהם יצאה שושלת בית דוד.
יהודה ותמר הוא ציור שמן של הצייר ההולנדי ארנט דה חלדר, אחד מתלמידיו הבולטים של רמברנדט ואן ריין.
הציור נוצר בשנות ה-80 של המאה ה-17 ומתאר את הסיפור המקראי של יהודה ותמר מתוך גישה ייחודית המדגישה את המורכבות הפסיכולוגית של הדמויות.
יצירה זו נחשבת לאחת החשובות ברפרטואר של דה חלדר בשל הטיפול הרגשי, הצבעוניות העשירה, והשימוש הדרמטי באור וצל המאפיינים את סגנונו.
כיום, הציור מוצג באוסף ליידן והוא אחד מהגרסאות הבולטות ביותר של האמן לנושא זה.
תיאורו של ארנט דה חלדר את יהודה ותמר משלב עומק פסיכולוגי, נאמנות היסטורית וחדשנות אמנותית.
באמצעות התמקדות ברגשות הדמויות ובמורכבות סיפורם, יצר דה חלדר יצירה בעלת השפעה עמוקה.
סגנונו הייחודי, שהושפע מרמברנדט אך התפתח לכדי טכניקות אישיות ומיוחדות, ממקם אותו כאחד הציירים הבולטים של סיפורי התנ"ך בתקופת תור הזהב של הולנד.
ארנט דה חלדר, אחד מתלמידיו המובילים של רמברנדט ואן ריין, התעניין במיוחד בהיבטים האנושיים של סיפורי התנ"ך.
ציוריו ההיסטוריים מתמקדים לרוב באינטראקציה הפסיכולוגית בין הדמויות יותר מאשר במחוות דרמטיות.
אחד הציורים הבולטים ביותר בהקשר זה הוא תיאורו של הסיפור המקראי על יהודה ותמר.
הסיפור המקראי של יהודה ותמר מופיע בספר בראשית, פרק ל"ח.
יהודה, בנו הרביעי של יעקב ולאה, חיתן את בנו הבכור ער עם תמר.
עם זאת, ער נמצא רע בעיני ה' ונענש במוות.
לפי חוק הייבום, תמר ניתנה לבנו השני של יהודה, אונן, שגם הוא מת לאחר שסירב למלא את חובתו ולהקים זרע לאחיו.
כאשר יהודה מנע מבנו הצעיר שלה להתחתן עם תמר, היא התחפשה לזונה ופיתתה את יהודה, שלא זיהה אותה.
יהודה הבטיח לשלוח גדי מן הצאן כתשלום והשאיר בידי תמר ערבונות – חותמו, פתיליו ומטהו.
מאוחר יותר, כאשר נודע כי היא הרה, הוא האשים אותה בזנות וגזר עליה עונש מוות, אך תמר חשפה את הערבונות, ויהודה הודה בטעותו.
מהאיחוד שלהם נולדו התאומים פרץ וזרח, כאשר פרץ הפך לאחד מאבות דוד המלך ולבסוף גם של ישו לפי הברית החדשה.
הפרשנות האמנותית של דה חלדר
ציורו של ארנט דה חלדר מתאר את המפגש בין יהודה לתמר באופן שונה מציורים מסורתיים אחרים.
במקום להתמקד במחוות דרמטיות, דה חלדר שם דגש על המתח הפסיכולוגי שבין הדמויות.
בציור, הצופה כמעט מרגיש את האינטימיות שבין השניים, מה שמחדד את עוצמת הסיטואציה.
אחד ההיבטים הייחודיים ביצירתו של דה חלדר הוא ההתמקדות בחולשות האנושיות של הדמויות המקראיות.
הציור מבליט לא רק את התחכום של תמר אלא גם את הפגיעות של יהודה.
הבעת הפנים ושפת הגוף של הדמויות חושפות ניתוח מורכב של הסיפור המקראי.
תיאורי הסיפור של יהודה ותמר באמנות נדירים יחסית באמנות ימי הביניים.
אפילו סדרות הדפסים מאוחרות יותר, מתקופת הרנסאנס והמאות שלאחר מכן, שהתמקדו בגברים שהיו קורבנות לתחבולות נשים-קטגוריה שיהודה יכול להיכלל בה-אינן כוללות בדרך כלל את הזוג הזה.
חשיבות מיוחדת להתפתחות הנושא באמנות המאוחרת יש לשתי סדרות הדפסים של מארטן ואן חמסקרק (1498–1574).
כל אחת מארבע התחריטים/תחריטי הנחושת המרכיבים את הסט מציגה סצנה שונה, כאשר מסירת הערבונות לצד הדרך מהווה מבוא לסיפור.
ואן חמסקרק תיאר סצנה זו כבר בשנת 1532 בציור גדול ממדים שהיה תלוי בטירת גרונוולד בברלין עד 1945, ואז נעלם.
ציורו של ואן חמסקרק כולל מוטיבים מסוימים החוזרים על עצמם בעבודתו של דה חלדר, כגון הקרבה של הדמויות לצופה, ידה המפתה של תמר על סנטרו של יהודה, ורגליהם המונחות זו לצד זו - מוטיב המדגיש את אופייה המיני של הסצנה.
באמנות של הרפובליקה ההולנדית במאה ה-17, רוב התיאורים של יהודה ותמר מציגים את המפגש שלהם לצד הדרך ואת מסירת הערבונות (בראשית ל"ח: 14–18).
עם זאת, לרוב מדובר בציורים עם דמויות קטנות על רקע נוף עשיר.
למרבה ההפתעה, אין תיאור של הנושא המיוחס באופן ודאי לרמברנדט, עם זאת, פרדיננד בול, תלמידו של רמברנדט, צייר גרסה בשנת 1644 בה הדמויות מופיעות באורך שלושה רבעים.
בגרסתו של דה חלדר, במיוחד בציור שנמצא באוסף ליידן, קיימת תחושה של ריסון לצד מתח פנימי חזק.
אף שתמר עוטה רעלה, כפי שמתואר בתנ"ך (בראשית ל"ח:15), דה חלדר מצייר אותה כשהרעלה מורמת מעט, ומאפשר לצופה לראות את הבעת פניה.
בחירה אמנותית זו שונה מגרסאות אחרות של דה חלדר לנושא, שבהן תמר נותרת מכוסה לחלוטין.
לסיפור יהודה ותמר יש משמעות מיוחדת בנצרות, שכן מערכת היחסים בין השניים הביאה להולדת פרץ, אשר לפי הבשורה על-פי מתי (1:3) ולוקאס (3:33) היה מאבותיו של דוד ומכאן גם מאבותיו של ישו.
תמר מופיעה אפוא בעץ היוחסין כמייסדת השושלת המלכותית שממנה יצאו דוד ושלמה- וכן ישו.
חשיבותה של תמר בגנאלוגיה של ישו מסבירה את מקומה המרכזי בספרות הפטריסטית ובפרשנות המקרא המאוחרת.
לדוגמה, תמר מזוהה עם אקלסיה (ekklesia), שילדה תאומים ליהודה, בנו של יעקב.
בקריאות אחרות, מסירת המטה והחותם ליהודה מפורשת כרמז לישו, שמסר לכנסייה את אוצרותיו: חותם האמונה והאמונה בצלב.
הציור בוצע על בד ארוג בינוני, כאשר בצדו האחורי נראים סימני יסוד בצבע עופרת אדומה.
הצבע נמרח בשכבות שקופות ודקות ליצירת עומק ברקע, בעוד הדמויות צוירו בשכבות צבע עבות ואטומות יותר.
האזורים המודגשים, כגון השרוול של תמר ושולי הגלימה של יהודה, נחרטו בצבע רטוב באמצעות קצה המברשת, בדומה לטכניקות שהיו בשימוש אצל רמברנדט.
דימות באינפרה-אדום חשף שינויים קלים בהרכב הציור, בעיקר בתנוחת ידו השמאלית של יהודה ובאצבעות של תמר.
הציור עבר שימור ושחזור בשנת 2007, במהלכם הוסרה חתימה מזויפת שנשאה את השם "רמברנדט f." מצב הציור נותר טוב לאחר השימור.
יהודה ותמר הוא ציור שמן מאת הצייר הצרפתי הוראס ורנה משנת 1840. ונמצא ברשות מוזיאון אוסף וולאס.
הציור הוצג בסלון של פריז בשנת 1843. היצירה מבוססת על הסיפור המקראי מספר בראשית (ל"ח, 13–19), המתאר כיצד תמר, כלתו האלמנה של יהודה, התחפשה לזונה כדי להבטיח את מקומה במשפחתו.
יהודה, שלא זיהה אותה, העניק לה כעירבון את טבעתו, צמידיו ומטהו.
כתוצאה מהמפגש נולדו לה תאומים פרץ וזרח, ופרץ, הוא אביו הקדמון של דוד המלך.
הציור מציג את המפגש בין יהודה לתמר ברגע טעון מבחינה דרמטית וארוטית.
תמר, בעלת שיער בהיר, יושבת כשפניה מכוסות בצעיף, אך שדה וירכה חשופים לעיני הצופים ולעיניו של יהודה, המתואר כבעל עור כהה.
לצידם ניצב גמל, עד למתרחש, המשמש גם כסמל למרחב המזרח תיכוני.
לבושם של הדמויות מחזק את הזיקה ל"מזרח", בהתאם לתפיסה שרווחה בתקופתו של ורנה.
ורנה שילב בציורו את גישתו שלפיה ניתן לתאר סצנות מקראיות בהשראת חיי הערבים בני זמנו, מתוך האמונה כי אורחות חייהם נותרו ללא שינוי במשך אלפי שנים.
גישה זו שיקפה את האוריינטליזם של המאה ה-19, אשר הציג את המזרח כמרחב מסתורי ואקזוטי, ולעיתים גם כזירה של שחרור מיני עבור החברה האירופית המהוגנת.
אלמנטים אלו ניכרים גם בציורו "כותונת יוסף", אשר משקף תפיסה דומה.
גישתו של ורנה זכתה הן לשבחים והן לביקורת בתקופתו.
יהודה בן יעקב חייט (ספרד המאה ה-15 - מנטובה המאה ה-16) היה מקובל, ממגורשי ספרד.
לא ידוע היכן חי בספרד, וגם על מוריו הידיעות מעטות.
מרבותיו היה שמואל אבן שרגא.
מכך שגורש מליסבון, יש במחקר שהעריכו כי היה מיהודי קסטיליה.
בחורף 1492-1493 גורש עם משפחתו מליסבון, יחד עם 250 יהודים אחרים.
הם נדדו ארבעה חודשים בספינה, בחיפוש אחר נמל שבו יסכימו לקבלם.
כלי השיט נלכד בידי פיראטים, שהסיעו אותו למאלגה, אך גם שם לא הורשו לעגון, לעזוב, או לרדת מהספינה.
כומר שהגיע מהעיר לשאת דרשה לפניהם מדי יום, שכנע חלק מהנוסעים הרעבים להתנצר.
אשתו של חייט מתה מרעב.
לבסוף, התירו רשויות מאלגה ליהודים להפליג לאפריקה.
חייט התיישב ב"בירביבריא"ה של מלכות פיס", אך שם העיד עליו אדם כי הורה לשומעיו, עת נכבשה גראנדה, לגרור ברחוב צלם של מוחמד.
חייט נכלא, והועמדה לפניו הברירה אם למות מרעב בשבי או להתאסלם ולהפוך לשר באזור.
אחרי ארבעים יום בכלא, נפדה בידי הקהילה יהודית, ובתמורה העניק להם כמאתיים ספרים שהיו לו.
הוא נדד לפאס, אך הרעב החמור והדלות באזור גרמו לו לייסורים רבים, ונאלץ לעבוד בעבודות פרך.
בסתיו 1493 נדד לנאפולי, אך גם אותה עזב, הפעם בשל הפלישה הצרפתית ב-1494. לאחר מכן נסע לוינציה, שם התקבל בכבוד בידי אצילי פליטים ספרדים, שגם דאגו לו למלבושים חדשים במקום בגדי השק בהם הסתובב.
בסביבות אמצע העשור האחרון למאה ה-15 התיישב במנטובה שבאיטליה.
כבר בהיותו בספרד, נמשך ללימוד הקבלה, והתחיל לאסוף חלקי ספר הזהר עד ש"רובו היה בידי מהנמצא ממנו".
במנטובה, לבקשת יוסף יעבץ, חיבר פירוש לספר הקבלה "מערכת האלהות"., תאריך חיבור הפירוש, ככל הנראה, הוא בין 1498-1495. שנת פטירתו לא ידועה.
התכתב בקבלה עם יוסף אלקאשטייל, וקונטרס מתשובות האחרון לחייט הגיע לידינו, וכמו "מנחת יהודה", אף הוא השפיע על מקובלים בני הדור שלאחריו.
בתחילת חיבורו, יצר מעין אינדקס קבלי, ובו המליץ לקוראיו על ספרים מהם ראוי ללמוד קבלה: ספר יצירה, ספר הבהיר, ספר הזוהר, סודות הרמב"ן וספריהם של שם טוב דליאון, יוסף ג'יקטיליה ומנחם רקנאטי.
זאת בניגוד ליצחק אבן לטיף, ממנו אין ללמוד קבלה, ואברהם אבולעפיה ש"אל תקרב לפתח ביתו".
מנחת יהודה (פיררא 1557), פירוש לספר מערכת האלהות המיוחס לפרץ בן יצחק.
החיבור נושא אופי של ספר קבלי עצמאי יותר מאשר פירוש.
כתבי יד של "מנחת יהודה" נפוצו טרם הדפסתו, וכתב יד, שהועתק בממלכה העותמאנית בה'רפ"ו ושוכן כיום בספרייה הלאומית.
הספר הגיע לידי מקובלים חשובים באותו דור, כברכיאל קפמן, אלחנן סגי נהור וחלקם הזכירו אותו בכתביהם: יוסף קארו, מאיר אבן גבאי, שלמה אלקבץ, משה קורדובירו (מתוך הסתייגות), מוהרח"ו, הרמ"א (ב"תורת העולה") ועוד.
פירוש על ביאור ריקאנטי לתורה.
הרב פרופסור יהודה לוי היה פיזיקאי וחוקר יהדות אמריקאי ישראלי.
יהודה לוי נולד במנהיים שבגרמניה לד"ר יוסף אהרן ופרידה לוי.
אביו היה רופא כללי ורופא שיניים, וכחובש במלחמת העולם הראשונה זכה לשלושה עיטורים על מעשי גבורה.
ב-1939 היגר יהודה לאנגליה בעקבות רדיפות הנאצים.
לאחר המלחמה עבר להתגורר עם משפחתו בניו יורק.
בשנת 1957 הוא נישא למרים וקסלר והמשיך לגור בניו יורק.
לאחר הגירתו לארצות הברית למד תורה אצל הרב יוסף ברויאר, רב קהל עדת ישורון בוושינגטון הייטס, אשר בהמשך נתן לו סמיכה נוספת לרבנות (1961).
מאוחר יותר, למד אצל הרב אהרן סולובייצ'יק וכן בכולל של ישיבת רבי חיים ברלין אצל הרב יצחק הוטנר, אשר הסמיך אותו לרבנות (1961).
לימודיו האקדמיים התקיימו במסגרת לימודי ערב.
את התואר הראשון בהנדסת חשמל הוא קיבל מהסיטי קולג' של ניו יורק בשנת 1952, תואר שני בפיזיקה (1955) וכן תואר שלישי (PhD) בפיזיקה ובהנדסת חשמל (1964) הוא עשה ב-Polytechnic Institute of Brooklyn.
ב-1970 הוא הגשים שאיפה רבת שנים ועלה לארץ עם קבלת הצעת משרה אקדמית מאתגרת במרכז אקדמי לב.
לאחר עלייתו התגורר בירושלים, בשכונת בית וגן.
יהודה לוי נפטר ביוני 2019 ונטמן בהר המנוחות.
בשנות החמישים עבד כפיזיקאי בחברות למוצרים אופטיים ואלקטרוניים Freed Electronics and Control וכן Fairchild Camera.
בסוף שנות החמישים החל לעבוד כיועץ עצמאי בפיזיקה למספר חברות גדולות, ביניהן IBM ומעבדת הצי האמריקני.
בשנות השישים הוא פעל בשני ארגונים וכיהן כסגן נשיא אגודת ישראל של ארצות הברית וכנשיא אגודת אנשי מדע שומרי תורה בארצות הברית .
בשנים 1965–1970 שימש כמרצה, ובהמשך - כפרופסור חבר במחלקת פיזיקה ב-City College בניו יורק.
הוא עלה לארץ ב-1970 בעקבות הזמנתו של פרופ' זאב לב, מייסד בית הספר הגבוה לטכנולוגיה בירושלים, להקים את מגמת פיזיקה שימושית ואלקטרואופטיקה בבית הספר ולעמוד בראשה.
לימים נקרא בית הספר גם מכון לב על שם מייסדו.
יהודה לוי כיהן בתפקיד זה בשנים 1970–1982.
עם פרישתו של זאב לב לגמלאות ב-1982, התמנה יהודה לוי לרקטור מכון לב ושימש בתפקיד זה עד ל-1990, כשהוא בוחר לנהל את מגמת פיזיקה שימושית ואלקטרואופטיקה שנתיים נוספות עד לפרישתו לגמלאות ב-1992. בשנותיו האחרונות עסק בכתיבה תורנית, מתן הרצאות וכיהן בחבר הנאמנים של המרכז האקדמי לב.
בשנת תשמ"ב (1981) פרסם את ספרו "שערי תלמוד תורה", ובו עודד לימוד מקצוע במקביל ללימוד התורה.
הספר קיבל את הסכמותיהם של הרב יעקב קמינצקי, הרב פנחס מנחם אלתר האדמו"ר מגור, הרב עובדיה יוסף, הרב אברהם יהודה פרבשטיין והרב אהרן סולובייצ'יק, אולם עורר את התנגדותם של הרב אלעזר מנחם מן שך והרב יעקב ישראל קניבסקי, והם קראו לגנוז אותו בנימוק שהוא נוגד את "מסורת הישיבות".
שערי תלמוד תורה (פלדהיים; עולם הספר התורני)
יהדות ומדע כחכמות משלימות (כנה; עולם הספר התורני)
זמנים כהלכה לבית ולנוסע – לוחות זמני היום בכל העולם עם בירור הלכתי ומדעי ולוח תמידי (הוצאת ראובן מס)
איש, אשה ומשפחה – מודרנה מול מסורת/שחרור מול מסורת (ספריית בית אל)
תלמוד ירושלמי, מס' שביעית, תרומות, מעשרות, מעשר שני ופאה ודמאי עם פרוש חדש קב ונקי, הראשונים עם הרב אריה כרמל (פלדהיים, אור ירושלים), פאה ודמאי עם הרב גרשון מצגר (יד הרב הרצוג)
מול אתגרי התקופה (עולם הספר התורני, סיני)
עשרות מאמרים, בעיקר בכתבי העת המעין, אסיא, תחומין ובד"ד.
יקותיאל יהודה נחמן כץ (נולד ב-18 ביולי 1959 נעדר ב-11 ביוני 1982, כ' בסיוון ה'תשמ"ב) הוא חייל צה"ל המוגדר כנעדר בעקבות קרב סולטאן יעקוב בלבנון.
בעבר הוגדרו יחד איתו כנעדרים גם זכריה באומל (שגופתו נמצאה בשנת 2019) וצבי פלדמן (שגופתו חולצה ב-2025).
כץ נולד ברמת-גן ליוסף ושרה כץ, ניצולי שואה.
כילד גילה כישרונות בלימודים, ובעיקר ללימודי קודש.
כץ למד בישיבת נחלים ובהמשך בישיבת כרם ביבנה, בראשות הרב חיים יעקב גולדוויכט.
כתלמיד במסלול ההסדר התגייס כץ לשירות קרבי בחיל השריון.
כשפרצה מלחמת לבנון, הצטרף יהודה לחבריו שם ולחם בטנק יחד עם סגן ששימש כמפקד הטנק.
הם נשלחו לקרב סולטאן יעקוב, ב-11 ביוני 1982, עשרה ימים בלבד לפני מועד שחרורו מהצבא.
בקרב שנערך מספר שעות לפני הפסקת האש, נהרגו 20 חיילים ישראלים ורבים נפצעו, לאחר שכוח צה"ל נקלע לתוך מתחם סורי גדול, וחולץ בקושי בסיוע ארטילרי כבד תוך שהוא משאיר מאחוריו מספר כלי רק"מ פגועים.
מתוכם היו שני שבויים, שהוחזרו מאוחר יותר בחילופי שבויים, והרוג אחד - מפקד הטנק זוהר ליפשיץ - שגופתו הוחזרה.
כץ, זכריה באומל וצבי פלדמן נחשבו במשך שנים רבות כנעדרי קרב סולטאן יעקוב.
בשנת 2019 אותרה גופתו של באומל והובאה לישראל במרץ.
במאי 2025 אותרה גופתו של צבי פלדמן.
גורלו של כץ לא נודע עד היום.
מאז הכרזתו של כץ כנעדר עסקו צה"ל ובני משפחתו בניסיונות שונים להשגת מידע על גורלו.
מנגד, על פי אגף המודיעין של צה"ל, מי שהחזיקו בנעדרים ובמידע על גורלם היו גורמים פלסטיניים בסוריה, בהכוונת אש"ף ומנהיגו באותו עת, יאסר ערפאת, יחד עם סגנו לעניינים צבאים אבו ג'יהאד, שהוביל מאמץ הסתרה והונאה על מנת להקשות על צה"ל להשיג מידע על גורלו של כץ.
שלוש שנים אחר כך, באב תשע"ד (2014), נפטר אביו יוסף.
מאז ועד היום נישאת תפילה יומית למענו על ידי תלמידים בישיבת "כרם ביבנה".
ארוניתו של יהודה כץ בישיבה עדיין נושאת את שמו ואיש לא נגע בה מאז היעדרותו.
בשנת תשס"ו נפתחה בתוך ספריית ישיבה כרם ביבנה ספריית "יהודה יעלה" לזכותו של יהודה, שנבנתה מספריו האישיים ומתרומת משפחתו.
כמו כן משפחתו פתחה קרן מלגות לעידוד כתיבת מאמרים תורניים.
יהודה לוי (נולד ב-29 ביוני 1979) הוא שחקן, זמר, רקדן, דוגמן ומנחה טלוויזיה ישראלי.
זוכה שני פרסי האקדמיה לטלוויזיה, פרס מסך הזהב ופרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל סירייס מאניה , צרפת.
לוי נולד בפתח תקווה לירחמיאל לוי יליד בולגריה, איש עסקים ולחיה ילידת פולין.
בהיותו בן ארבע עבר עם משפחתו לדרום אפריקה בשל עסקיו של אביו, שם החל להתאמן בקראטה ואף זכה כשהיה בן עשר באליפות דרום אפריקה לילדים.
בשנת 1993, כשהיה בן 14, שבה משפחתו לישראל והתיישבה בתל אביב.
לוי למד במגמת הדרמה והתיאטרון בתיכון לאמנויות "תלמה ילין".
באותה השנה הצטרף ללהקת הנוער "השכנים של צ'יץ'" והופיע במספר מופעים והצגות, שהמפורסמת בהן היא המחזה "דוד".
לוי שירת בלהקת חיל החינוך, שם שימש כמפקד הלהקה.
שם גם הכיר את אפרת בוימולד, שבהמשך הפכה לבת זוגו.
ב-1993 לוי החל את הקריירה שלו בתחום המשחק עם תפקיד בסדרת הטלוויזיה "סופי לעת עתה".
ב-1996 השתתף לוי במספר סדרות טלוויזיה ביניהן באופרת הסבון "רמת אביב גימל", בה גילם במספר פרקים את דמותו של גיל שפרלנג.
בסרט הקולנוע "זולגות הדמעות מעצמן" שיחק בתפקיד ילד שנפגע מרכב.
באותה השנה גם התארח עם ההרכב המוזיקלי "השכנים מת"א" בספיישל של יום העצמאות בערוץ הילדים שנקרא "שרים לך".
לוי שר את השיר "העולם שמח" שכתב דני סנדרסון וביצעו אותו במקור להקת כוורת.
כמו כן באותה השנה השתתף גם בהרכב המוזיקלי שנקרא "השכנים של צ'יץ'" לצד יעל בר זוהר ומושיק גלאמין.
בשנת 1999 השתתף בסדרת הטלוויזיה "כל העולם במה" ששודרה בערוץ הילדים, בה גילם את הליאנט.
2001-2021: הצלחה ממושכת בקריירה כשחקן ידוע, אייקון תרבות וסמל מין
בשנת 2001 הגיעה פריצתו בקריירה עם תפקידי משחק ראשיים במספר סדרות טלוויזיה ביניהן הטלנובלה "לחיי האהבה", בה גילם את דמותו של גידי מאירי.
גילם את סער בסדרה "דקות של תהילה".
גליל מערבי" בתפקיד ארי קציר.
בנוסף, באותה השנה שיחק בהצגה "אדיפוס משפט האלים" והשתתף במספר סרטוני פרסומת (בהם פרסומת לחטיף במבה).
בשנת 2002 שיחק בתפקיד ראשי בסרטו זוכה פרס האקדמיה לטלוויזיה ופסטיבל הקולנוע ירושלים של איתן פוקס, "יוסי וג'אגר".
הסרט זכה לשבחים בישראל ומחוצה לה ולוי זכה בפרס האקדמיה לטלוויזיה על תפקידו בסרט.
באותה השנה התארח בתוכנית הקומית של ערוץ 2 שנקראת "רק בישראל", שם גילם את גידי.
בשנים 2003 עד 2006 שימש כדוגמן הבית של מותג האופנה "פוקס".
בשנים 2003–2005 גילם את דמותו של ליאור דביר בטלנובלה "אהבה מעבר לפינה", במשך שלוש עונות.
בשנת 2004 שיחק בסרט זוכה פרס אופיר של יוסף סידר - "מדורת השבט", בתפקיד יואל החייל, לצד יהורם גאון ואסי דיין, באותה שנה השתתף במחזמר "טרזן וג'יין" בו גילם את התפקיד הראשי טרזן.
בשנת 2005 שיחק בסרט הדרמה "שושלת שוורץ" לצד אניה בוקשטיין וטל פרידמן.
באותה שנה השתתף במופע "שיר נולד" לצד נינט טייב ומאיה בוסקילה.
בשנה זו גם השתתף בתוכנית הטלוויזיה "לא נפסיק לשיר".
בשנת 2006 הופיע במיני-סדרה של הוט 3 "בסימן ונוס" בתפקיד יואב "ג'וב" נוימן.
באותה שנה הופיע בתפקיד משני בסרטו של סטיבן ספילברג "מינכן", וכן באותה השנה ועד לשנת 2009 שיחק בתפקיד ראשי לצד עדי הימלבלוי ועפר שכטר בטלנובלת הכדורגל המצליחה של HOT "האלופה" בתור סער פדידה – הדמות הראשית בסדרה.
בשנת 2006 הקליט לוי את השיר "רציתי" לטלנובלה "האלופה".
באותה השנה השתתף במיני סדרה של "האלופה" שנקראת "האבודה", גם שם גילם את סער פדידה.
ב-2007 ועד ל-2014 שיחק בסדרת הפשע "הבורר", שכתב רשף לוי ושודרה במשך 4 עונות ו-45 פרקים, ובה גילם את נדב פלדמן - עובד סוציאלי המחליט לפתוח את תיק האימוץ שלו ומגלה שהוא בן לראש משפחת פשע (אותו גילם משה איבגי).
בקיץ 2008 השתתף לוי במחזמר "יוסף וכתונת הפסים המשגעת" בהפקת תיאטרון "הבימה", בתפקיד הראשי לצד מירי מסיקה.
בשנת 2009 התארח בתפקיד עצמו בסדרת הבת של "הפיג'מות" שנקראת "הפיג'מות במופע של דובל'ה" ששודרה ב-HOT VOD Young.
ב-2010 גילם את פרדי, בנו של אלימלך זורקין (בגילומו של זאב רווח), בסדרה "חסמבה דור 3" ששודרה ב-HOT והתבססה על סדרת ספרים בשם חסמב"ה שכתב יגאל מוסינזון.
באותה השנה התארח בתפקיד עצמו בתוכנית הטלוויזיה הראליטי "TLV - עושים את תל אביב" ששודרה ב-HOT.
בשנת 2011 השתתף במופע המרכזי לחנוכה - הפסטיגל, שם שיחק את "פישנזון" מורה שהמציא תוכנה שמכניסה אנשים למחשב, בפסטיגל זה הופיע לצד רבים כגון אליאנה תדהר, תובל שפיר, עוז זהבי ועוד.
באותה השנה התארח בתפקיד עצמו במערכון של קשת ליבליך ב"ארץ נהדרת".
בשנת 2012 יצא הסרט ההוליוודי "בשם הכסף", בו גילם לוי בתפקיד הראשי את אייזק, מוסכניק שנקלע בלית ברירה לעולם הפשע.
באותה השנה שיחק בסדרה "אמא ואבאז", בה גילם לוי חבר בקהילה הגאה לצדם של יפתח קליין ומיה דגן.
בזכות תפקיד זה קיבל את מועמדות "השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה" בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2013.
בשנת 2013 גילם לוי את דמותו של הרב שמעיה כנפו בסרטו של אבי נשר "פלאות".
ב-2014 שיחק בסדרת הדרמה "איש חשוב מאוד" בכיכובו.
הסדרה, אותה יצרה שירלי מושיוף ומתבססת באופן פיקטיבי על חייו של לוי, שודרה בערוץ הוט 3, ולוי מגלם בה את בן דמותו בתפקיד הראשי, לצד אלמה דישי.
תפקיד זה זיכה אותו בפרס "השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה" בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2014. הסדרה חודשה לעונה שנייה ב-2018.
בשנת 2015 הופיע בשלושה פרקים בסדרה האמריקאית שיצר גידי רף, "דיג".
בשנים 2020-2015 שימש כפרזנטור של מותג האופנה הישראלי "רנואר".
בשנים 2017-2015 כיכב בערוץ 2 בסדרת הפעולה "המדרשה", בה גילם את סוכן המוסד הבכיר יונה הררי ("קינדר").
ב-2017 שיחק בסדרה "שבאבניקים" ב"הוט", בתפקיד עצמו.
בשנת 2021 שיחק בסדרה "מעילה", של יס, בה גילם את דמותו של עופר מקסימוב, אחיה של אתי אלון.
באותה שנה שיחק גם בסדרה "עלומים" ששודרה בכאן 11.
2022–הווה: הכרה בינלאומית עם תפקידי משחק בסדרות והנחייה ראשונה ב"המירוץ למיליון"
ב-2022 שיחק בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "ריקוד האש" את דמותו של הרב נתן שולמן המייעץ לנשים ומעורר התנגדות בקהילה החסידית בה הוא חסיד של אחיו האדמו"ר, עליה זכה בפרס השחקן הראשי טוב ביותר בפסטיבל הטלוויזיה הבינלאומי, "סירייס מאניה", בצרפת.
בשנת 2023 שיחק בסדרה "גוף שלישי" בקשת לצד רותם סלע וליאור רז, בפברואר 2024 הסדרה נמכרה לנטפליקס.
בנוסף באותה השנה גילם גם את מומי בן דהן בסדרה, "איסט סייד", ששודרה בכאן 11.
משנת 2024 לוי מנחה את "המירוץ למיליון" החל מעונתה התשיעית בקשת 12 במקום רון שחר.
באותה שנה השתתף בפסטיגל בפעם החמישית.
בשנת 2025 שיחק בתפקיד הראשי בסדרה "הראש" את דמותו של ראש השב"כ.
בשנים 1996-1997 לוי ניהל מערכת יחסים קצרה עם השחקנית יעל בר זוהר, השניים הכירו בלהקת הנוער "השכנים של צ'יץ".
בשנים 1999-2006 לוי היה בזוגיות של 7 שנים עם השחקנית אפרת בוימולד.
בשנים 2006–2013 לוי היה בזוגיות במשך 7 שנים עם הזמרת והשחקנית נינט טייב.
השניים התארסו באיטליה, אך מאוחר יותר נפרדו.
בשנים 2015-2021 לוי ניהל זוגיות עם שלומית מלכה, במאי 2017 השניים התחתנו, ובאוגוסט 2021 הם התגרשו.
החל משנת 2023 לוי בזוגיות עם השחקנית דנה פרידר.
בספטמבר 2025 השניים הכריזו על היריון ראשון יחד.
לוי כיום מתגורר בתל אביב יחד עם בת זוגתו, פרידר.