tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סאוטואולה, שנפטר 14 שנים לפני כן, לא זכה לראות את השבת כבודו.
חפירות נוספות נערכו במקום על ידי ארמיליו אלקלדה דל ריו (Hermilio Alcalde del Río) בין 1902 ל-1904. תוך כדי חפירותיו אלה הוא גילה את מערת אל קסטיו הסמוכה, שבה נמצאו ציורים עתיקים בהרבה.
ארכאולוגים נוספים שחפרו במקום היו הגרמני בין 1924 ל-1925 ו ב-1981.
במהלך שנות ה-60 ושנות ה-70 הציורים נפגעו כתוצאה מהבל הפה של תיירים.
אלטאמירה נסגרה לכניסת הציבור ב-1977, ונפתחה מחדש בצורה מוגבלת ב-1982. בכל יום הותר כניסתם של מספר מבקרים קטן, דבר שגרם לרשימת המתנה של שלוש שנים.
בסמוך למערה נבנו העתק של המערה ומוזיאון המייצגים את המערה והאמנות שבה, והם הושלמו בשנת 2001 על ידי מנואל פרנקואלו וסוון נבל.
העתק המערה מאפשר לצפות בצורה יותר נוחה על הציורים מרובי הצבעים של החדר הראשי במערה המקורית, כמו גם בעבודות קטנות נוספות.
במוזיאון יש גם תגליפים של פני אדם שלא ניתן לצפות בהם במערה האמיתית.
ישנם העתקים של הציורים במוזיאון הארכאולוגיה הלאומי של ספרד במדריד, מוזיאון המדע במינכן (הושלם ב-1964) וביפן (הושלם ב-1993).
מספר ציירים הושפעו מציורי הקיר של אלטאמירה.
לאחר שביקר במקום, פבלו פיקאסו אמר "לאחר אלטאמירה, הכל דקדנס".
חלק מהציורים מרובי הצבעים באלטאמירה ידועים בתרבות הפופולרית בספרד.
הלוגו שבו משתמש הממשלה האוטונומית בקנטבריה על מנת לקדם את התיירות באזור מבוסס על אחד מהביזונים המצוירים במערה.
כמו כן, חברת סיגריות בשם ביסונטה (המילה הספרדית שמשמעותה ביזון) השתמשה באחד מהציורים כחלק מהלוגו שלה.
אלטאמירו דה לה קואבה, שנוצר ב-1965, היא סדרת אנימציה קומית המבוססת על המערה.
הסדרה מתארת את הרפתקאותיהם של אנשי מערות פרהיסטוריים, המוצגים כבני אדם מודרניים, אך לבושים בפיסות פרווה, בדומה למשפחת קדמוני.
להקת הרוק סטילי דן כתבה את השיר The Caves of Altamira כחלק מהאלבום The Royal Scam שיצא בשנת 1976.
בשנת 2016 הופק סרט הקולנוע "Finding Altamira" בכיכובו של אנטוניו בנדראס בתור הארכאולוג סאוטואולה.
מערת הידיים (בספרדית: Cueva de las Manos) היא מערה הנמצאת בפרובינציית סנטה קרוס, ארגנטינה, במרחק 163 ק"מ דרומית לעיר פריטו מורנו.
המערה נמצאת בתוך הפארק הלאומי פרנסיסקו פריטו מורנו, הכולל בתוכו אתרים רבים בעלי חשיבות ארכאולוגית ופליאונטולוגית.
בשנת 1999 העניק אונסק"ו למערת הידיים מעמד של אתר מורשת עולמית.
המערה שוכנת בעמק הנהר ריו פינטוראס, בנקודה מבודדת בפטגוניה השוכנת במרחק 100 ק"מ מהדרך הלאומית מספר 40. בצוקי העמק שוכנות מערות רבות, ותוואי הקרקע קשה ולא נוח להליכה.
בעל החיים הדומיננטי בפאונה של אזור המערה הוא הגואנקו.
הקניונים מסביב למערה מאופיינים באקלים ממוזג.
הכניסה למערה נמצאת מתחת לקיר סלע המכוסה בשבלונות בצורת ידיים.
הציורים במערה צוירו בחמישה מקומות נפרדים.
חלק מהציורים הקדומים כוסו על ידי הציורים החדשים יותר.
עומקה המרבי של המערה הוא 24 מטרים, רוחב הכניסה הוא 15 מטרים, וגובה המערה ליד הכניסה הוא עד עשרה מטרים.
הקרקע בתוך המערה היא מישור עולה; בחלקה הפנימי לא עולה גובהה של המערה על שני מטרים.
המערה התפרסמה וזכתה לשמה בשל ציורי הידיים, שנוצרו בעיקר על ידי ציידים שחלפו באזור, כשהציורים הראשונים בה הם מלפני כ-9,300 שנים.
קבוצת הציורים הראשונה (A) הייתה, ככל הנראה, של ציידי גואנקו נודדים.
קבוצה מאוחרת יותר (B) של ציורים, בין 9,000 עד 5,300 שנים לפני זמננו, היא של ציידים נודדים אחרים.
ציורי קבוצה זו אינם כוללים תיאורי ציד ורבים מהם הם תדמיות (שבלונות) של כפות ידיים, ולא תיאורי ציד.
הקבוצה המאוחרת יותר (C) של ציורי קיר ראשיתה בשנת 1300 לפני הספירה בקירוב.
ציורים אלו כללו בעיקר צורות גאומטריות או ציורים פשוטים.
משערים כי יוצרי ציורים אלו היו מאבותיו של שבט בשם , שישב בפטגוניה כאשר הגיעו אליה המתיישבים הספרדים הראשונים.
על תקרת המערה יש נקודות אדומות, שנוצרו ככל הנראה על ידי טבילת כדורי הציד (בולאס) בדיו, והשלכתם כלפי מעלה.
צבעי הציורים הם בין אדום (המטיט) ללבן, שחור או צהוב.
הדיו שממנו הוכנו הציורים הוא מחצבי, כך שגיל הציורים לא יכול היה להיות מחושב מתארוך פחמן 14 מהצבע עצמו וחושב לפי שרידי צינורות עצם ששימשו להתזת הצבע על הקיר שעליו הונחה היד.
הצבעים שמהם נוצרו הציורים היו מבוססים על מחצבים שהיו באזור.
בכניסה למערה נערכו חפירות ארכאולוגיות בהן נמצאו שרידים של הצבעים.
באמצעות בדיקת נפיצת קרני X הצליחו המדענים להוכיח כי המחצבים הנפוצים שמהם הורכבו הצבעים היו, לדוגמה, פירולוזיט ליצירת שחור, המטיט וגתיט ליצירת אדום וסגול, וקאוליניט ליצירת צבע לבן.
מערת האיגרות היא מערה בנחל חבר שבמדבר יהודה, שבה התגלו ממצאים חשובים מימי מרד בר כוכבא ובהם איגרות שכתב בר כוכבא לאנשי עין גדי.
מערת האיגרות היא מערה קרסטית הממוקמת כ-4 קילומטרים דרומית-מערבית לעין גדי (נ.צ.
למערה שני פתחים הנפערים אל קיר המצוק בפרסת מפל נחל חבר, כ-200 מטר מעל קרקעיתו.
הפתחים מובילים אל שלושה חללים גדולים המקושרים ביניהם במחילות.
ניתן להגיע למערה בשביל היורד ממערב לה ברמת המדבר, אך הכניסה אליה מצריכה טיפוס אנכי בן 7 מטרים.
מעברו השני של המפל ממוקמת מערת האימה שגם בה התגלו ממצאים מימי מרד בר כוכבא.
בניגוד למערות אחרות באזור, המערה לא הייתה מיושבת בתקופה הכלקוליתית.
המערה הייתה ידועה כנראה כבר בימי המרד הגדול וייתכן ששימשה כמערת מפלט אך לא לאורך זמן, שכן במקום נמצא מטבע יחיד מתקופה זו.
בעקבות כישלון מרד בר כוכבא בסתיו שנת 135 לספירה וכיבוש יישובי ים המלח על ידי הצבא הרומי, נמלטו אל המערה יהודים מתושבי עין גדי הסמוכה, בהם נשים וילדים ממשפחת יהונתן בן בעיה, ממפקדי המרד ביישוב.
הם הביאו אתם חפצי ערך, מסמכים חשובים ואספקה לצורך הישרדות במערה לזמן ממושך.
חיילים מלגיונות הקיסר הרומי אדריאנוס צרו על המערה ממחנה שהקימו על המצוק מעליה, ובתום זמן לא ידוע מתו היושבים במערה, ככל הנראה מצמא ומרעב.
הממצאים במערה הופרעו על ידי שודדי עתיקות במהלך השנים, אולם מיקומה הקשה לגישה מנע את ריקונה המוחלט.
בשנות הארבעים והחמישים של המאה העשרים, בעקבות גילוי ממצאים רבים מימי סוף בית שני והתקופה הרומית במערות מדבר יהודה על ידי בדואים משבט התעמרה, התעורר עניין רב בהיסטוריה של האזור בתקופות אלו.
בין המסמכים שנמצאו בשטח ירדן היו מכתבים מימי מרד בר-כוכבא שנמצאו במערות מורבעת בנחל דרגה.
ב-1953 נערך סקר שיטתי ראשון של האזור.
מערת האיגרות, שפתחיה נראים היטב מקרקעית נחל חבר, נחקרה לראשונה על ידי חוקרים ישראלים בראשות הארכאולוג יוחנן אהרוני, והתגלו בה הממצאים הראשונים.
ארכאולוגים בישראל חששו משוד המערות בצדו הישראלי של הגבול על ידי מסתננים מירדן, והוחלט על סקר ארכאולוגי נרחב של מערות דרום מדבר יהודה – סקר שנתפס כפרויקט לאומי ונתמך על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון.
על החפירה במערת האיגרות הופקד הארכאולוג יגאל ידין, הדומיננטי בארכאולוגים של התקופה.
ידין, רמטכ"ל לשעבר, נעזר בעבודתו במתנדבים רבים ובצה"ל, שהעמיד לרשותו מסוק, ויחידת חיל הנדסה שהכשירה את הגישה למערה ונעזרה במגלה מוקשים לגילוי מתכות במערה.
החפירה הניבה ממצאים רבים וחשובים, בהם איגרות שנכתבו על ידי בר-כוכבא עצמו והקנו לה את שמה.
החפירות במערה התחדשו בשנים 1999 ו-2000, עת ריצ'רד פרוינד, חוקר מאוניברסיטת הרטפורד בקונטיקט הוביל במקום חפירה באמצעים טכנולוגיים מתוחכמים.
חפירה זו הייתה דלה יחסית בממצאים - הם כללו מטבעות, מסרק, פיסות נייר ובד.
בסך הכול נמצאו במערה כ-70 מסמכים, רובם משתייכים לשתי קבוצות: "איגרות בר כוכבא" ו"ארכיון בבתא".
באולם א' במערה (החיצוני מבין שלושת "אולמות" המערה) נמצא קטע מספר תהלים המכיל (באופן חלקי) את פרק ט"ו ושרידים משתי המילים הראשונות מפרק ט"ז שבתהלים.
אוסף זה הכיל 14 מסמכים בעברית, בארמית וביוונית, ולוח עץ אחד.
"משמעון בן כוסבה ליהושע בן גלגולה שלום.
מעיד אני עלי תשמים - - -שאני נותן תכבלים ברגליכם כמו שעסיתי לבן עפלול"
"בפקודה לאנשי עין גדי: וכל איש תקועי אשר ימצא אצלכם - הבתים אשר ישתכנו בתוכם - יישרפו.
ואת יהושע בן תדמריה תשלחו אלי בהבטחה (משמר) ולא תתרשלו לפרק חרב מעליו"
"משמעון בר כוסבא לאנשי עין גדי למסבלא ליהונתן בר בעין שלום בטוב אתם יושבין אוכלין ושותין מנכסי בית ישראל ולא דואגין לאחיכם לכל דבר"
"שמעון ליהודה בר מנשה לקריית ערביה שלחתי לך תרי חמרין די תשלח עמהן (תר) גברין לות יהונתן בר בעין ולות מסבלה די יעמרן וישלחן למחניה לותך ללבין ואתרגין.
ואת שלח אחרנין מלותך וימטון לך הדסין וערבין ותקן יתהן ושלח יתהן למחניה...
הוא שלם" (ובתרגום לעברית, שמעון ליהודה בר מנשה לקריית ערביה שלחתי לך שני חמורים כדי שתשלח עמהם שני אנשים אצל יונתן בן בעיה ואצל מסבלה כדי שיעמיסו וישלחו למחנה אצלך לולבים ואתרוגים.
ואתה שלח אחרים מאצלך ויביאו לך הדסים וערבות, והתקן אותם ושלח אותם למחנה...
הארכיון הכיל 35 מסמכים משפטיים פרטיים בארמית, בנבטית וביוונית, כולם של אלמנה אמידה בשם בבתא בת שמעון, שהייתה צרתה של אחותו של יהונתן בן בעיה.
הארכיון הוא מקור ראשון במעלה להבנת החיים היומיומיים, הכלכליים והמשפטיים בפרובינקיות הרומיות ערביה פטראה ויודאה בתקופה שקדמה למרד.
מטמון גדול של כלי ברונזה נמצא צרור בסל נצרים וקשור לחבל עמוק בתוך בור שירותים בתוך המערה.
המטמון כלל מחתות לקטורת, קנקני יין וקערות הגשה.
אחת הקערות הייתה מעוטרת בדמויות מהמיתולוגיה הרומית ובהן הנימפה תטיס.
ידין טען כי אלו כלים שנשדדו מהרומאים.
על פי טענה שנויה במחלוקת של פרופ' פרוינד, כלים אלו היו שייכים למקדש הורדוס והוחבאו במקום בימי המרד הגדול 60 שנה לפני מרד בר כוכבא.
בחדרון צדדי במערה נמצאו שרידיהם של 17 אנשים: שלושה גברים - שני בוגרים ונער, שמונה נשים - שבע בוגרות ונערה, ושישה ילדים שמינם לא ידוע.
גולגולותיהם נמצאו ארוזות בסלי נצרים ועצמותיהם נתגלו כרוכות בתוך מחצלות.
לא נמצאו סימני טראומה על גבי העצמות, כך שנראה שמתו במהלך המצור על המערה.
כיוון שהמתים נקברו קבורה משנית מישהו חזר למערה אחרי מות יושביה לטפל בעצמותיהם, או שהשהייה במערה הייתה כה ארוכה עד שהגופות סיימו להרקיב וניתן היה לקבור מחדש את עצמותיהם.
רוב העצמות נותרו במקומן בתוך המערות, אולם אלו שהוצאו לצורך אנליזה אנתרופולוגית ואוחסנו במחסני רשות העתיקות נקברו בטקס רב רושם שאורגן על ידי הרב שלמה גורן בשנת 1981.
בתוך חבילה, עטופים בסיבי דקל תמר וקשורים בחבל, נמצאו קערת זכוכית ושתי צלחות קטנות, ממורקות ושמורות היטב.
הקערה הייתה יצוקה בתבנית ואילו עיטוריה נחרתו בעזרת גלגל חריתה.
קערות רומיות אלו נוצרו כנראה על ידי אמן באלכסנדריה העתיקה.
גללי עזים, קליפות ביצים, שרידי תנור ועצי הסקה מעידים שהנצורים נערכו במקום, כנראה מבעוד מועד, לשהות ממושכת.
במערה נמצאו שרידי אריגים רבים שכללו פריטי לבוש, טליתות ושטיח.
האריגים היו צבועים בפיגמנטים מגוונים ונארגו לפי ההלכה ללא שעטנז.
ממצא המטבעות במערה כלל מטבעות בר כוכבא - מטבעות רומיים שנטבעו מחדש על ידי אנשי בר כוכבא, ומטבע בודד מימי המרד הגדול.
כמו כן נמצאו במקום חצים ומפתחות בתים, קופסת תכשיטים מגולפת, סלים, פקעות וצרורות.
המערה הניבה מגוון גדול של ממצאים חשובים ונחשבת למערה העשירה ביותר שהתגלתה במדבר יהודה.
הממצאים הותירו רושם עז על אנשי התקופה.
בשילוב עם האיגרות שנחשפו במערות מורבעת, הגילויים במערת האיגרות העשירו את הידע על מרד בר כוכבא לאין ערוך.
עד גילוים התבסס הידע בנושא על דיווח דל של היסטוריונים רומיים (בעיקר דיו קסיוס), על מספר מטבעות שנמצאו, ועל מקורות מספרות האגדה היהודית שהיו חסרים ושנכתבו מאות שנים אחרי כישלון המרד.
לא היה ברור אם דמותו של בר כוכבא הייתה היסטורית או אגדתית, ומה היה שמו האמיתי.
בעקבות הממצאים התחוורו בין השאר: שמו המקורי של בר-כוכבא (שמעון בר כוסבא), תוארו ("נשיא"), אורכו של המרד (3.5 שנים), התברר שלא כל העם נטל בו חלק (הגליליים ואנשי תקוע לא השתתפו), והתחוור סגנון הפיקוד של בר כוכבא והאופן שבו גייס משאבים למרד.
מערת הכלבים (באיטלקית: La Grotta del Cane) היא מערה ליד אגם אניאנו – אגם לוע המצוי ממערב לנאפולי שבאיטליה, בתחומי הקלדרה המקננת של קמפי פלגריי.
המערה נמצאת בסמוך להר הגעש אניאנו.
אופיו הגעשי של האזור משפיע על האוויר שבתוכה, המכיל שיעור גבוה יחסית של פחמן דו-חמצני.
מכיוון שגז זה כבד יחסית ליתר הגזים באוויר, הוא מתרכז בתחתית המערה (עד גובה של כ-30 סנטימטר) ועלול להביא כלבים שנקלעים למערה למצב של חנק, ומכאן גם שמה.
המערה הוזכרה כבר בכתביו של פליניוס הזקן, ובשנת 1844 נכתב אודותיה שיר איטלקי.
מערת האומה היא מערת מים זורמים שנתגלתה באמצע שנת 2011 מתחת לבנייני האומה בירושלים.
המערה היא הערוץ התת-קרקעי הזורם הגדול ביותר שנתגלה בישראל.
במהלך חודש מאי 2011 ביצעה חברת רכבת ישראל עבודות חפירה באזור בנייני האומה בירושלים, כהכנה לבניית תחנה בעבור קו הרכבת המהיר לירושלים.
הפועלים, שעסקו בחציבת פיר גישה בעומק 75 מטרים מתחת לפני השטח, גילו את המערה בעומק של 75 מטרים מתחת לפני הקרקע.
אורכה המשוער של המערה הוא כמה מאות מטרים והגובה בחלקים ממנה מגיע לכ-20 מטרים.
בסקירה שנערכה על ידי אנשי המרכז לחקר המערות של המחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים, בראשות פרופסור עמוס פרומקין, נמצאו במערה מפלים קטנים ומשקעי מערות ונמצא כי זורמים בה מים באופן סדיר מצפון-מערב לדרום-מזרח בספיקה בסדר גודל של ליטר בשנייה, אך לא ידוע עדיין לאן הם מתנקזים.
במקום בו קוטע הפיר החצוב את הערוץ התת-קרקעי, מזרימה משאבה את המים אל צינור המאפשר את המשך זרימתם בהמשך הערוץ הטבעי.
החוקרים קבעו שהמערה מהווה את הקניון הוואדוסי הגדול בארץ ועם מציאתה מצטרפת ישראל לרשימת המדינות בהן זורם נחל תת-קרקעי.
מערת גבירתנו מרים , המוכרת יותר בשם מערת החלב , היא קפלה קתולית-פרנציסקנית השוכנת כ-200 מטרים דרומית-מזרחית לכנסיית המולד בבית לחם.
לפי המסורת הנוצרית הסתתרה המשפחה הקדושה במערה בעת טבח החפים מפשע בידי הורדוס, טרם נמלטה למצרים.
המסורת ממשיכה כי בעת שמרים הניקה את ישו, נשרה טיפת חלב אל הקרקע, והפכה אותה ללבנה.
נוצרים ומוסלמים כאחד, מאמינים כי פירורי האבן מהמערה מעשירים את חלב ההנקה ותורמים לפוריות.
אמהות מניקות מערבבות את האבקה במי השתייה שלהן, ואלה המבקשות להרות מניחות אותה מתחת למזרניהן.
לפי מסורת נוספת שמקורה, ככל הנראה, במאה ה-7, נקברו החפים מפשע במערה.
מסורת שלישית ממקמת את סגידת האמגושים לישו במערה זו.
המערה חצובה בסלע גיר רך ופריך, וגרם מדרגות מוליך אליה.
שלושה עמודים תומכים בתקרתה, ובצידה המזרחי ניצב מזבח.
מעל המערה קמה כנסייה במאה ה-5 וממנה שרדו קטעי פסיפס שבו נראים צלבים.
במאה ה-14 תפסו הפרנציסקנים את החזקה במקום והקימו בו כנסייה חדשה ב-1872. כנסייה זו הוגדלה וחודשה באופן משמעותי בשנת 2007 כדי לאפשר עריכת טקסים רבי משתתפים.
קירות הכנסייה החדשה לבנים וחלקים כמעט לחלוטין, רצפתה עשויה שיש וספסלי הישיבה עשויים מעץ בהיר.
מערת הגדי (תרגום השם הערבי, המקובל במחקר, מע'רת א-סח'ול) היא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי מן התרבות המוסטרית של התקופה הפלאוליתית התיכונה במערב הכרמל.
האתר, הכולל מערה קטנה וטרסה טבעית בפתחה, הוא חלק מהאתר הפרהיסטורי נחל מערות, יחד עם שלוש המערות שנחקרו בקרבתו: מערת תנור, מערת גמל ומערת הנחל.
מערת הגדי מפורסמת בזכות ממצא שלדי האדם שנתגלה בה: מספר קבורות של אדם מודרני (הומו ספיינס) המתוארכים לכמאה אלף שנים לפני זמננו.
אלה העדויות הקדומות בעולם לנוכחות האדם המודרני מחוץ לאפריקה ובין הקבורות המכוונות הקדומות ביותר בהיסטוריה (ביחד עם הממצא המקביל ממערת קפזה ליד נצרת).
בנוסף לקבורות עצמן, המחקר הארכאולוגי באתר גילה עדויות לחשיבה סמלית, כגון קיומה של מנחת קבורה ושימוש באוכרה (פיגמנט צבעוני) ובקונכיות ימיות לקישוט.
התיעוד הזה לחשיבה סמלית ולמודרניות התנהגותית הוא אחד הקדומים בעולם.
ב-29 ביוני 2012 הוכרזה המערה יחד עם נחל המערות, כאתר מורשת עולמית.
המערה שוכנת כ-50 מטרים מזרחית למפגש נחל מערות עם מישור חוף הכרמל, כעשרה מטרים מעל תחתית הנחל.
נראה שתקרתה קרסה בתקופה קדומה, והשאירה טרסה מכוסה בברקציה (אדמת מערות שהתאבנה).
האתר נחפר בשנים 1929 - 1932 בידי ת"ד מק'קאון מבית הספר האמריקאי לחקר הפרהיסטוריה, במסגרת פרויקט החפירות הגדול של דורותי גארוד בנחל מערות.
בשכבות הברקציה שלפני המערה השתמרו כמויות קטנות של כלי צור מוסטריים ועצמות בעלי חיים, בעיקר בקר הבר.
הכלים דומים לכלים משכבות C ו-B במערת תנור הסמוכה.
בראשית המחקר, האנטומיה המודרנית במפתיע של השלדים במערה הוביל את החוקרים לשייך את מערת הגדי לסוף התקופה הפלאוליתית התיכונה או לשלב מעבר בינה לבין התקופה הפלאוליתית העליונה, כ-50,000 שנים לפני זמננו.
החל מסוף שנות השמונים נחקרו הממצאים בעיקר על ידי דור חדש של ארכאולוגים ופלאואנתרופולוגים בריטים, כמו כריס סטרינגר.
בדיקות רבות של תיארוך רדיומטרי על פריטי צור שרופים, שיני אדם ובקר בשיטות התרמולומינסנציה, ה-ESR וסדרות אורניום, קבעו את גילן האמיתי של השכבות כמצוי בין 135,000 ל-100,000 שנה לפני זמננו.
כך, הקבורות של אדם מודרני במערת הגדי קדומות בעשרות אלפי שנים לקבורות הניאנדרטלים במזרח התיכון
באתר התגלו מספר קבורות של אדם מודרני (לפחות עשרה פרטים) ברמת שימור משתנה.
עצמות השלדים נמצאו במנח אנטומי, ומכאן שהיו מוגנות מתהליכי הרס ובלייה על ידי קבורה מכוונת בקרקע.
בתוך אחת הקבורות, סח'ול 5, נמצאה לסת שלמה של חזיר בר המפורשת כמנחת קבורה.
הלסת, שרמת שלמותה יוצאת דופן יחסית לממצא עצמות בעלי החיים במערה ומרמזת גם על קבורתה המכוונת, הייתה מונחת ישירות על בית החזה של הנקבר.
תושבי האתר השתמשו במינרל צבעוני - אוכרה - לתכלית בלתי ידועה, אולי לשם קישוט הגוף או הקברים.
עשרות גושי אוכרה נמצאו בשכבות הארכאולוגיות.
ניתוח כימי של הגושים העלה שחלקם נאספו בשיטתיות מאתרים מרוחקים, וכי תושבי המערה נהגו ללקט גושי אוכרה צהובה וחיממו אותם ליצירת אוכרה אדומה.
באתר נמצאו כמה קונכיות של החלזון הימי אקון גבנוני (Nassarius gibbosulus).
הקונכיות נלקטו באופן מכוון ונקדחו בהן חורים, ככל הנראה על מנת לשמש כחרוזים.
זוהי אחת הדוגמאות הקדומות בעולם לשימוש בקונכיות לקישוט.
שימוש בחרוזים, בנוסף לניצול האוכרה וקבורת המתים, הם מהעדויות הקדומות בעולם להתנהגות אנושית "מודרנית", ומתאימים לזיהוי שרידי האדם שנקברו כהומו ספיינס.
בשנת 2017 חודשה החפירה באתר על ידי רון שימלמיץ ומינה עברון מטעם המכון לארכיאולוגיה ע"ש זינמן באוניברסיטת חיפה.
מערת גמל (שם ערבי מודרני, נובע ככל הנראה מצורתו דמוית הדבשת של פתח המערה) היא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי במערב הכרמל, שהוא חלק מהאתר הפרהיסטורי נחל מערות, יחד עם שלוש המערות שנחקרו בקרבתו: מערת תנור, מערת הנחל ומערת הגדי.
זוהי מערה קרסטית קטנת ממדים, בת חדר אחד שגודלו 9 על 12 מטרים.
היא ממוקמת בין מערות תנור והנחל, בגובה 45 מטרים מעל פני הים, ופונה לצפון-מערב.
מערת גמל נבדקה לראשונה על ידי הארכאולוגית האנגליה דורותי גארוד במסגרת פרויקט החפירות הגדול בנחל מערות בשנות השלושים של המאה הקודמת.
מסקנתה הייתה שהאתר אינו מכיל שכבות פלאוליתיות ראויות לציון.
החפירה המסודרת הראשונה במערת גמל בוצעה על ידי מינה עברון מטעם המכון לארכאולוגיה ע"ש זינמן באוניברסיטת חיפה.
עברון חפרה במערה בשנים 1992 - 1994 וחשפה שכבת ברקציה (אדמת מערות שהתקשתה) המכילה כלי צור פלאוליתיים.
עצמות אדם ובעלי חיים לא השתמרו במערה.
רוב הפריטים הארכאולוגיים היו מרוכזים באמצע המערה, ככל הנראה לאחר שנסחפו לשקע הקרסט במרכזה.
מחקר טיפוסי הכלים שייכם לתרבות האשלו-יברודית של שלהי התקופה הפלאוליתית התחתונה, לפי נוכחותם של מקרצפים נטויים ורוחביים ושל אבני יד.
משקעי מערות שמצפים את ראש השכבה הארכאולוגית תוארכו בשיטת אורניום-תוריום לכ-220 אלפי שנים לפני זמננו, ולפיכך הממצאים הפרהיסטוריים הם בגיל זה או קדומים יותר.
ממצאים דומים משכבה E במערת תנור הסמוכה תוארכו לכ-400,000 עד 250,000 שנים לפני זמננו.
רוב הכלים סותתו מצור מקומי, שנאסף ממרחק של כששה ק"מ מסביב לאתר.
מערת הבגידה היא מערה בגת שמנים, השוכנת בצמוד מדרום לקבר מרים, והמנציחה, לפי המסורת הנוצרית, את המקום בו הסגיר יהודה איש קריות את ישו לידי שליחי הרומאים.
המערה מוכרת גם כ"מערת היגון", "מערת גת שמנים" או "מערת השליחים", ונמצאת בחזקת הפרנציסקנים.
לפי המסורת שתחילתה בתקופה הביזנטית, לאחר הסעודה האחרונה ירדו ישו ואחד-עשר השליחים מהר ציון לגת שמנים, וישו פרש אל גן עצי הזית בחברת פטרוס הקדוש, יוחנן בן זבדי ויעקב בן זבדי.
ישו התפלל בגפו על "סלע יגון" שמעליו הוקמה בראשית המאה ה-20 כנסיית כל העמים הסמוכה, ואילו יתר שמונת השליחים המתינו במערת הבגידה.
כאשר סיים ישו להתפלל, הגיע עם שלושת השליחים אל המערה, ובאותה עת בא לקראתו יהודה איש קריות, כשהוא מלווה בשליחי הסנהדרין והסגירו לידיהם אגב סימונו בנשיקה על לחיו.
בתגובה קיצץ פטרוס את אוזנו של מלכוס, משרתו של הכהן הגדול קיפא, וישו ביצע במקום את הנס האחרון לפני מותו על הצלב, וריפא את הפצוע.
מסורת זו הייתה מקובלת על הכל עד המאה ה-14, עת החלה מתפתחת מסורת חדשה רק בקרב עולי רגל מהמערב, ולפיה המערה היא המקום בו עבר ישו את ליל היגון.
במקביל הפך סלע היגון בגן עצי הזית, מקום בו נצבת כיום כנסיית כל העמים, לאתר בו הסגיר יהודה איש קריות את ישוע לידי הכהן הגדול.
בשל כך, יש המכנים עדיין את המערה בשם "מערת היגון".
עולי דרך מהמזרח דבקו כל העת במסורת הביזנטית המקובלת כיום על הכל.
המערה הייתה לקפלה כבר במאה ה-4, ובה צוין מעמד נשיקת הבגידה והסגרתו של ישו.
גג המערה נתמך בארבעה עמודים והיא הוארה על ידי אור שחדר מבעד לפתח בתקרתה.
מתחת לפתח נחפר בור לאגירת מי הגשמים.
בתחילה הייתה הכניסה אל המערה בצידה הצפוני, אך בהמשך, ככל הנראה כאשר הוקמה הכנסייה הביזנטית מעל קבר מרים השוכנת מצפון למערה, נפתח פתח בצידה הצפון-מערבי.
רצפת המערה כוסתה בפסיפס לבן שנהרס עם השנים בשל חפירת 42 קברים, בעיקר בין המאה ה-5 למאה ה-8, אך גם בתקופה הצלבנית.
בתקופה הצלבנית רוצפה רצפת המערה בלבנים ובפיסות שיש, ותקרתה עוטרה בפרסקו הנראה בחלקו גם כיום והמתאר כוכבים.
על הקירות שרדו שרידי עיטורים נוספים וכיתוב.
הפרנציסקנים רכשו את החזקה במערה ב-1361 או ב-1392, ולאחר תהפוכות רבות היא נותרה ברשותם.
בעקבות שיטפונות ב-1655 נפתח פתחה הנוכחי של המערה סמוך לפתח הקודם.
לאחר שקבר מרים נמסר לידי הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית והכנסייה הארמנית בשנת 1757, החלו הקתולים לחגוג במערה גם את עליית מרים.
הכניסה אל מערת הבגידה בגת שמנים היא דרך פרוזדור ארוך מימין לקבר מרים, המגיע אל פינתה הצפון-מערבית.
צורתה של המערה היא כשל משושה, אורכה מדרום-מערב לצפון-מזרח 17.60 מטרים ורוחבה מגיע ל-11.40 מטרים.
גובהה מגיע עד 3.5 מטרים.
בצדה הצפון-מזרחי, על מדרגה מוגבהת, ניצב מזבח ומאחוריו סינתרונון ותמונה שבה מתואר ישו מוקף בשליחים כשהם אבלים וחפויי ראש.
במערה שרידים חקלאיים בדמות בור מים ששימש במאות ה-5 וה-6 כמקום קבורה לנשים רמות מעלה, ועליו חלק מכתובת ביוונית לאמור "האדון, הענק מנוחה ...", וכן של מתקן ששימש, אולי, כגת.
מערת בני ברית (מכונה גם מערת הקדושים) היא מערה טבעית, קרסטית, אחת מהאתרים המרכזיים ביער הקדושים, בפרוזדור הרי ירושלים.
המערה, באפיק נחל כסלון, הורחבה כדי לשמש מקום התייחדות עם זכר קורבנות השואה.
בחזיתה הוסיפה קק"ל רחבה גדולה להתכנסות ושולחנות לפיקניק.
מפאת חשיבות המקום המערה סגורה למבקרים, וההתייחדות נעשית בעת טקסים רשמיים.
משני צדי נחל כסלון, מהגדולים מנחלי הרי ירושלים, נטעה קק"ל ב-1951, בסיוע ארגון בני ברית, את יער הקדושים להנצחת קורבנות השואה.
ביער נטעו שישה מיליון עצים לזכרם של ששת מיליוני היהודים שנספו בשואה.
אל המערה ניתן להגיע בדרך עפר שנסללה לאורך אפיק הנחל, לאורך הדרך מוצבים גלי-עד לזכר קהילות שונות שנספו בשואה.
מערת אל קסטיו (בספרדית: La cueva de El Castillo) היא מערה קדומה בצפון ספרד, שבה התגלו ציורי קיר, או ציורי מערות מתקופת האבן הקדומה, בחלקה המאוחר יותר - התקופה הפלאוליתית העליונה (לפני 20,000 - 45,000 שנים).
אחד הציורים שנמצא בה נחשב, נכון ל-2013, לציור העתיק ביותר ששרד, שצויר על ידי אדם.
גילו מוערך בכ-40,000 שנה ויותר.
ב-2008 נוספה המערה לאתר המורשת העולמית מערת אלטאמירה ואמנות המערות בתקופת האבן המוקדמת בצפון ספרד של ארגון אונסק"ו.
מערת אל קסטיו היא חלק ממכלול מערות, הקרוי "המערות של מונטה קסטיו" (Las cuevas del monte Castillo).
המכלול כולל בתוכו בנוסף למערת אל קסטיו גם את מערת Las Monedas, מערת Las Chimeneas, מערת La Flecha ומערת La Pasiega.
הוא נמצא בקהילה האוטונומית קנטבריה, שבצפון ספרד, 30 קילומטר דרומית לבירת המחוז סנטנדר.
יש בו חללים רבים, ובהם נמצאו כ-100 ציורי קיר שונים, רובם מעין סטנסיל או העתק של כף יד ודיסקים קטנים, שצוירו על קירות ותקרת החללים, בדרך כלל בעזרת פחם או אוכרה, ומיעוטם ציורי בעלי חיים שונים.
מערת אל קסטיו עצמה, התגלתה ב-1903 על ידי הארכאולוג ארמיליו אלקלדה דל ריו, כאשר עסק בחפירות ארכאולוגיות במערת אלטאמירה הסמוכה, שהתגלתה כעשרים שנה קודם לכן, ושגם בה ציורי קיר רבים.
המערה נוספה לאתר המורשת העולמית ב-2008, עוד לפני שהתגלה גילם האמיתי של הציורים על קירותיה.
ב-2012 התפרסם לראשונה מאמר שקבע את גיל הציורים במערת אל קסטיו בשיטת אורניום-תוריום.
בחלק המערה הקרוי "פאנל הידיים" - Panel de las Manos מצוירות כ-40 כפות ידיים וכן עשרות דיסקים אדומים.
החוקרים כותבי המאמר בדקו כמה דגימות מתוכם ומסתבר שמדובר בממצאים עתיקים בהרבה מכפי ששיערו עד אותה עת.
על פי ממצאי מחקר זה, הציור העתיק ביותר הוא דיסק או נקודה אדומה שגילה מוערך כעת בכ-40,800 שנה לפחות ונכון ל-2013 מקובל לראות בה כציור הקיר הקדום ביותר ששרד, מעשה ידי אדם.
סביבה צוירו במשך אלפי שנים לאחר מכן, כפות הידיים והחיות השונות.
עד גילוי תיארוך זה, מקובל היה בין הארכאולוגים לראות בציורים שבמערת שובה, בדרום צרפת, כציורים העתיקים ביותר.
באוסטרליה נמצא ציור קיר שתוארך לתקופה מאוחרת יותר, אך מתאר ציפור, אשר לפי הידוע לנו כיום הוכחדה לפני יותר מארבעים אלף שנה.
המשמעות היא, שיש אפשרות שהציור האוסטרלי יסתבר בסופו של דבר כציור העתיק ביותר בעולם ושיטת תיארוכו הייתה מוטעית, אך לחלופין, ישנה גם האפשרות שזמן הכחדת אותה ציפור היה מאוחר מכפי שסוברים כעת המדענים, או שמדובר בציור דמיוני, שרק במקרה דומה לאותה ציפור נכחדת.
באוקטובר 2014 התפרסם כי גילו של ציור מערות (יד אדם), שנמצא במערה באינדונזיה, מגיע ל-40,000 שנה לפחות.
גם תגלית זו, אם תאומת, יכולה להתחרות מבחינת הגיל בתגליות של מערת אל קסטיו, אף כי עדיין קיים פער של 800 שנה, מבחינה זו, "לטובת" מערת אל קסטיו.
הנחת החוקרים בדרך כלל היא שיוצרי ציורי הקיר הקדומים היו ראשוני ההומו ספיינס באירופה, אולי ראשוני התרבות האוריניאקית, שהחלה ככל הנראה בערך לפני כ-42,000 עד 45,000 שנה.
מקובל לתארך לאותו מועד גם את הגעתם של ראשוני אבות המין האנושי של ימינו, מאפריקה לאירופה.
עם זאת, התיארוך החדש של הציור הקדום ביותר, מעלה גם את האפשרות, שצויר אולי על ידי האדם הניאנדרטלי, אשר הוכחד סופית ככל הנראה לפני 28,000 עד 40,000 שנים.
הנושא טרם הוכרע, בשל העובדה שמחד, לא נמצא ציור קיר מתקופה שקדמה להגירת הומו ספיינס לאירופה.
אילו נמצא כזה, הדבר יכול היה להוכיח שגם האדם הניאנדרטלי ידע אולי לצייר ציורים שכאלה.
מאידך, לא נמצאו באפריקה ציורי קיר קדומים מספיק, שיוכיחו סופית שהומו ספיינס היה היוצר הבלעדי שלהם, עוד לפני הגירתו לאירופה.
חוקרים אחדים קושרים בין ההגירה לבין תחילת הציור הקדום.
התאוריה שלהם היא שהתחרות באירופה, בין המתיישב החדש - ההומו ספיינס, לבין התושב הוותיק - האדם הניאנדרטלי, המריצה את התפתחותו השכלית של ההומו ספיינס ובין השאר אפשרה לו לפתח את הציור תוך אלפי שנים ספורות, מה שלא נעשה במשך עשרות אלפי שנות חיים נפרדים, הומו ספיינס באפריקה והאדם הניאנדרטלי באירופה.
השיטה הנפוצה ביותר לתיארוך רדיומטרי היא פחמן 14, אך שיטה זאת אינה מספקת לטווח הזמן של האתר.
בנוסף לכך, היא מתארכת רק ממצאים העשויים מחומרים אורגניים, כמו פחם וכו', בעוד מרבית ציורי המערות למשל, צוירו בצבעים לא אורגניים, אלא במינרלים, בעיקר צבע אוכרה.
אליסטייר פייק מאוניברסיטת בריסטול שבבריטניה ושותפיו השתמשו בשיטה אחרת למדידת גילם של ממצאים עתיקים במערות, גם אם אינם אורגניים.
השיטה מבוססת על תיארוך הספלאותמים המכסים את הציורים.
מים מחלחלים בסלעי המערות ובזרימתם האיטית בדרך זו הם אוספים איתם קלציט, תרכובת סידנית הכוללת בתוכה שאריות של אורניום רדיואקטיבי.
כשאותם מים זורמים על פני ציור כלשהו הם משאירים אחריהם על פני הציור משקע קלציטי, הכולל גם את האורניום.
לאורניום זה יש זמן מחצית חיים ידוע, שבמרוצתו הוא דועך לאיטו והופך לתוריום.
בשיטה זו ניתן אם כן למדוד את גילו של הכיסוי הקלציטי של כל ממצא במערה, אם הוא אמנם מכוסה בקלציט, כלומר, לקבוע גיל מינימלי של אותו ממצא.
אפשר שהממצא יהיה עתיק בהרבה מאותה תכסית שלו, אבל גילו בוודאי איננו יכול להיות פחות מגיל התכסית הקלציטית.
פייק וחבריו מתארים במאמרם מדידה של כ-50 ממצאים שכאלה, מ-11 מערות שונות בצפון ספרד.
והממצא העתיק ביותר שמצאו כך, היה אותה נקודה אדומה במערת אל קסטיו, שגילה היה לפחות 40,800 שנה.
הממצא השני בעתיקותו היה ציור של יד אדם, בצבע אדום, על פני אותו קיר במערת אל קסטיו.
ציור זה תוארך לפני לפחות 37,300 שנה.
הציור השלישי בעתיקותו היה ציור של סימן הדומה למספר "1", אשר היה מצויר על פני קיר במערת אלטאמירה הסמוכה, ואשר גילו נקבע כלפחות בן 35,600 שנה.
תוכניתם של המדענים כעת היא, לחזור בקנה מידה גדול יותר על אותן בדיקות באותה שיטה, במערות נוספות ובממצאים נוספים, ולנסות לתארך בצורה יסודית יותר את ההיסטוריה של הציור האנושי, מתחילתו.
מערת גורהם היא מערה טבעית בגיברלטר, הנחשבת לאתר המאוחר ביותר של האדם הניאנדרטלי (לפני כ-28,000 שנים).
המערה ממוקמת בצד הדרומי-מזרחי של צוק גיברלטר.
בעת היישוב הניאנדרטלי במערה המרחק בינה לחוף הים התיכון היה כ-5 ק"מ, אך כתוצאה מעליית גובה פני הים לאחר עידן הקרח המרחק כיום הוא מטרים בודדים בלבד.
המערה היא אתר המורשת העולמית היחיד בגיברלטר.
המערה נקראת על שמו של קפטן א.
גורהם מהגדוד השני של רובאי מנסטר המלכותיים (Royal Munster Fusiliers), שגילה את המקום בשנת 1907. קפטן גורהם היה קצין בעל כישרון מדעי ניכר; הוא היה אחד מהראשונים שערך ניסויים במנוע בעירה פנימית, ובתחילת המאה הוא שירת במפקדה הצבאית בהודו כיועץ לתקשורת אלחוטית.
גורהם רשם את שמו ותאריך הגילוי על קיר המערה בעזרת פיגמנט שחור, ומאז המערה נושאת את שמו.
לאחר הגילוי הראשוני של גורהם, נדמה שהמערה נשכחה, עד שההיסטוריון וחוקר המערות הגיברלטרי ג'ורג' פלאו נתקל ברישום על קיר המערה - "J.
כמה שנים לאחר מכן הגיעו למקום שני מהנדסים מלכותיים, קיילי (Keighley) ווורד (Ward), והם היו הראשונים למצוא מרבץ ארכאולוגי במערה, כאשר רצועת החוף המובילה למערה נעשתה נגישה זמנית מהצוק שמעל עקב חפירת תעלות בתוך הצוק.
העיתונים המקומיים של גיברלטר דיווחו שנתגלו במערה כלי חרס מהתקופה ההיסטורית וכן כלי אבן פרהיסטוריים ושרידי בני אדם ובעלי חיים.
מושל גיברלטר ביקר במערה והורה לבצע בדיקות נוספות.
תוצאות הבדיקות נשלחו למוזיאון הבריטי, והמערה נסגרה והמתינה לחוות הדעת של המוזיאון על הממצאים.
ב-1945, הגיע לגיברלטר הלויטננט ג'ורג' בייקר אלכסנדר (George Baker Alexander), מהנדס מלכותי וגאולוג מוסמך מאוניברסיטת קיימברידג', ובזמנו הפנוי ביצע סקר גאולוגי מקיף בגיברלטר.
בתום הסקר, הכין אלכסנדר מפה גאולוגית חדשה של הצוק.
אלכסנדר היה הראשון לחפור במערת גורהם, אך לא ידוע ממי ומתי הוא קיבל את הרישיון לכך; במידה ונמצאו ממצאים בחפירה זו, הם מעולם לא פורסמו.
אלכסנדר נאלץ לעזוב את גיברלטר בגלל התערבות המוזיאון הבריטי, שפקפק בדעותיו.
באביב 1948, פנה מושל גיברלטר דאז במכתב למוזיאון הבריטי בבקשה שימשיכו לחקור את מערת גורהם.
למוזיאון הבריטי לא היה צוות זמין באותו הזמן, והם פנו לארכאולוגית פרופ' דורותי גארוד מאוניברסיטת קיימברידג', שכבר ביצעה חפירות בגיברלטר בשנים 1927-1928 וגילתה ממצאים חשובים במגדל השטן.
אולם גם היא לא הייתה פנויה לקחת את המשימה, והיא העבירה את הבקשה לד"ר ג'ון ויצ'טר
(John Waechter), חבר במכון הבריטי לארכאולוגיה באנקרה.
ד"ר ויצ'טר הגיע לגיברלטר בספטמבר 1948 ובמשך חודשיים אסף דגימות במקום, בשביל לדעת אם בכלל מוצדק להמשיך חפירות במקום.
ויצ'טר דיווח על הצלחתו למושל גיברלטר, והלה נתן את אישורו לויצ'טר להמשיך בחפירות בקנה מידה גדול יותר.
ד"ר ויצ'טר שב לגיברלטר ביוני 1950, והמשיך בעבודה עד למרץ 1951. לאחר מכן הוא נסע לאנגליה כשהעבודה עודנה בלתי גמורה, וחזר שוב לגיברלטר בפברואר 1952 עד ליוני של אותה שנה.
במהלך ביקורו האחרון בגיברלטר, ב-1954, השלים ויצ'טר את תוכנית החפירות שלו.
מאז 1995 התבצעו חפירות נוספות במערת גורהם על ידי קבוצה רב-תחומית בינלאומית.
החפירות המתבצעות באתר מתרכזות ב-3 יחידות סטרטיגרפיות באחורי המערה.
יחידות אלו מכסות שלוש תקופות עיקריות: התקופה הפלאוליתית העליונה (התיארוך הוא בין 26-30 אלפי שנים לפני זמננו), סוף התקופה הפלאוליתית התיכונה (31-32 אלפי שנים לפני זמננו) ועיקר התקופה הפלאוליתית התיכונה.
בנובמבר 2010, הכריזה ממשלת גיברלטר שאתר מערת גורהם יוצג כמועמד לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
הבעלות על השטח שבה נמצאת מערת גורהם הועברה ממשרד ההגנה הבריטי לידי ממשלת גיברלטר בשנת 2011, כחלק מהסכם כולל של העברת בעלות על 360 מבנים שונים ממשרד ההגנה לממשלת גיברלטר.
במאי 2012, הייתה מערת גורהם, יחד עם גשר פורת', ברשימה קצרה של שני אתרים בלבד שהוגשו למועמדות לאונסק"ו.
ביולי 2016 הוכרזה המערה, ביחד עם עוד מספר מערות קטנות בסביבתה, כאתר מורשת עולמית.
החופרים במערת גורהם הגדירו ארבע שכבות.
שכבה I מתוארכת בין המאה ה-8 למאה ה-3 לפנה"ס, והייתה בשימוש על ידי הפיניקים.
שכבה II מתוארכת לתקופה הנאוליתית.
שכבה III הניבה ממצאים מהתקופה הפלאוליתית העליונה, ששויכו לתרבות הסולוטרנית (לפני כ-17,000-22,000 שנים) ולתרבות המגדלנית (לפני כ-12,00-17,000 שנים).
בשכבה IV נמצאו חודי חנית, סכינים ומקרצפים מהתרבות המוסטרית של התקופה הפלאוליתית התיכונה.
בדיקות פחמן-14 תיארכו את הממצאים המוסטריים של שכבה IV לתקופה שבין 33 ו-23 אלפי שנים לפני זמננו.
הטווח הגדול של השנים גרם לכך שהכיול לא פרקטי, והחוקרים הציעו לתארך את השכבה לתקופה שבין 28 - 24 אלפי שנים לפני זמננו.
היות שהתרבות המוסטרית באירופה מזוהה עם הניאנדרטלים, סוברים כי אלה הותירו אחריהם את הממצאים ולא האדם המודרני (הומו ספיינס).
עם זאת, במערה לא נמצאו עצמות אדם שניתן להגדיר בוודאות.
גיל זה הוא מאוחר מאוד בשביל התרבות המוסטרית באירופה, ובשילוב עם מיקומו הגאוגרפי של צוק גיברלטר, נחשב כמייצג את אוכלוסיות הניאנדרטלים האחרונות, לפני הכחדתם.
מחקר משנת 2014 טוען כי חריטה בקיר שגילה מוערך ב-39 אלפי שנים לפני זמננו, שנעשתה בידי ניאנדרטלים, מראה שהניאנדרטלים היו מסוגלים לחשיבה סימבולית, תכונה שבעבר נחשבה כייחודית לאדם המודרני.
מערת האימה הוא הכינוי שניתן למערה מס' 8 בנחל חבר שבמדבר יהודה (8HEV), שבה נתגלו שרידיהם של פליטים יהודים מימי מרד בר כוכבא.
המערה שוכנת במצוקו הדרומי של נחל חבר, מול מערת האיגרות, השוכנת במצוק הצפוני של הנחל, ואשר בה נתגלו איגרותיו של שמעון בן כוסבא (בר כוכבא) למפקדי עין גדי יהונתן בן בעיה ומסבלה בן שמעון וכן ארכיון בבתא, לצד שלדי המסתתרים ורכושם.
פתח המערה נמצא במצוק כמעט אנכי בגובה כ-180 מטר, כאשר פתח המערה נמצא 76 מטר מתחת לשפתו.
המערה נתגלתה על ידי משלחתו של יוחנן אהרוני ב-1953 שערכה סקר ראשוני בנחל חבר.
חברי המשלחת זיהוה מפתחה של מערת האגרות.
ב-1955 הגיעה המשלחת אל המערה וערכה בו סקר בן שלושה ימים.
ב-1961 נערכה עונת חפירות מלאה במערה.
משלחתו של אהרוני מצאה במערה, לצד עדויות ברורות לחפירות שוד, ממצאים רבים מהתקופה הרומית הקדומה וממצאים מעטים מהתקופה הכלקוליתית, הברונזה הקדומה והביזנטית.
הכינוי "מערת האימה" ניתן לה לאחר שנתגלו בה שלדיהם של 40 גברים, נשים וילדים.
בהמשך נמצאו במערה גם מספר קרעי איגרות וכתבים, מספר מטבעות בר כוכבא, וכן קטעי תרגום יווני של ספר תרי עשר.
לפי הסברה שהעלה ידין, חלק מהאיגרות והשטרות מימי מרד בר כוכבא, אשר נמכרו בהמשך בידי הבדואים ומקורם לא היה ידוע, נחשפו במערה זו.
בתחילת שנות האלפיים ערך המרכז לחקר מערות בישראל סקירה באתר, ובין היתר אותר ממצא שיוחס לראשית התקופה הנאוליתית הקרמית.
בעונת חפירה שנערכה באוקטובר ונובמבר 2019 כחלק ממיזם לאומי לסקירת מערות מדבר יהודה נמצאו במערה קרעי מגילה מתקופת מרד בר כוכבא ועליה פסוקים מתרי עשר.
עוד התגלה במערה שלד בן כ-6,000 שנה שעבר חניטה טבעית ששימר אותה בצורה ייחודית, שבין היתר נשתמרו עור, גידים ושיער.
השלד הונח בגומה שסביבה סודרו אבנים ונעטף בבד.
מערת הלל היא מערת קבורה הממוקמת במירון, סמוך למתחם קבר הרשב"י.
המערה ידועה גם בשמות "מערת הלל ותלמידיו" ו"מערת הלל ושמאי".
על פי מסורות המתועדות החל מסוף המאה ה-11, המערה מיוחסת לקבורתם של הלל הזקן, בית הלל, שמאי הזקן, אשתו של שמאי ובית שמאי.
הלל הזקן היה נשיא הסנהדרין בירושלים בשלהי תקופת בית שני, בתקופה שסביב תחילת הספירה הנוצרית.
היה מייסד וראש בית הלל, זרם הלכתי בשלהי תקופת בית שני שהיה בעימות עם בית שמאי, מיסודו של שמאי הזקן.
פועלו של הלל הזקן מוזכר בהקשר לאלכסנדריה המצרית, ירושלים ויריחו, ואין כל אזכור במקורות קדומים לפועלו באזור הגליל או למקום קבורתו.
אזכור למערת הלל בימי הביניים
האזכור הראשון לקברי הלל ושמאי בגליל הוא במגילת אביתר שחיבר רבי אביתר גאון, שנת 1083, ומתאר את קבורת אביו רב אליהו הכהן גאון בדלתון, מקום שסביבו קבורים צדיקים רבים מתקופת התנאים, ביניהם מוזכרים הלל ושמאי.
אזכור למערה בסמוך למירון מופיע ב'מסעות רבי בנימין' מאת בנימין מטודלה (1168-1170 לערך).
במקור זה מוזכרת מערה שבה קבר הלל, שמאי וקברם של 20 מתלמידיהם.
תיאור דומה מתקופה קרובה מוזכר גם בחיבורו של פתחיה מרגנסבורג (1170-1180 לערך).
תיאורים נוספים של המערה מוזכרים בכתבים רבים מימי הביניים, אצל יעקב בן נתנאל הכהן (1153-1187, שמואל ב"ר שמשון (1210-1211 לערך), מנחם החברוני (1215 לערך), יעקב השליח (המאה ה-13), תוצאות ארץ ישראל (1270-1320 לערך), אשתורי הפרחי (1313 לערך), מסע המיוחס ליצחק חילו (1333 לערך) ועוד.
אתר מערת הלל סמוך מאוד לאתר קבר רבי שמעון בר יוחאי כיום, אך בשני המקורות הראשונים כלל לא נזכר קבר הרשב"י בסמוך, ובאחרים מוזכר אתר קבר הרשב"י כמשני או מקביל למערת הלל ושמאי.
בהשפעת ספר הזוהר ועליית מגורשי ספרד בסוף ימי הביניים עבר מרכז החשיבות באתרי מירון ממערת הלל לקבר הרשב"י.
עלייה לאתר בפסח שני ונביעת מים מהמערה
בחלק ניכר מהמקורות סביב מערת הלל מוזכר פלא של נביעת מים בתוך המערה, לראשונה בחיבורו של פתחיה מרגנסבורג, המייחס אותם רק לבואו של אדם הגון.
בתיאור ב'תוצאות ארץ ישראל' מוזכרת עליה לאתר בפסח שני ותפילה בו, ויציאת מים מהמערה בעקבות התפילה, דבר הנחשב לסימן טוב להתקבלות התפילה.
במקורות שונים מובאת עובדת השתתפותם של ערבים מקומיים בתפילות אלו יחד עם היהודים, ואגירת כמות קטנה של המים שנבעו מהמערה כסגולה
בעשור השני של המאה ה-21, סודרה גישה אל תוך המערה, הותקנה בה תאורה חשמלית וכיום היא פתוחה לציבור.
מערת היונים או מערות היונים הן מערות קרסטיות בגדה הימנית של נחל יצהר ב ואתר ארכאולוגי-פרהיסטורי חשוב.
המערה אוכלסה לסירוגין החל מסוף התקופה הפלאוליתית התחתונה, לפני יותר מ-250,000 שנים, ועד ל, 15,000–11,700 שנים לפני זמננו.
בחזית המערה ישנן מספר טרסות חקלאיות המעובדות כיום, בהן טמונים שרידים פרהיסטוריים הן מהתרבות הנאטופית והן מהתרבות הכבארית הגאומטרית.
במערה היו לפחות חמישה אולמות, בימינו נותרו שלושה אולמות, כיוון שהשניים הנותרים קרסו.
באולם המזרחי נערכו חפירות משנת 1965 בהנהלתם של עופר בר יוסף ואיתן צ'רנוב מן האוניברסיטה העברית בשיתוף עם אוניברסיטת תל אביב.
חפירות נוספות נוהלו בשנים 1974–1975 בידי דונלד הנרי מאוניברסיטת טלסה באוקלהומה, וב-1980 – בידי פ' וַאלַא מהמשלחת הארכאולוגית הצרפתית בישראל.
באתר נחשפו קברים ובהם שלדי אדם.
הקדומים בהם הם על פי רוב קברים קיבוציים.
בטֶרַסָה שבחזית המערה נחשפו שתי קבורות משותפות של אדם וכלב.
בנוסף נמצאו בקברים חרוזים, תליונים, כלי צור, כלי עצם וכלי אבן.
בשנת 2022 החלו חפירות מחודשות במערת היונים בידי אראלה חוברס מן המכון לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, הנתמכות על ידי הקרן הלאומית למדע.
מערת האשכולות היא מערת קבורה בצפון ירושלים מתקופת ימי בית שני.
המערה ממוקמת לא הרחק מהמקום בו נמצאים קברי הסנהדרין שנחצבו באותה תקופה.
שמה ניתן לה בגלל דגמי אשכולות הענבים המצויים במערה.
המערה ממוקמת בלב גינה עירונית, המכונה "גן משולם" או "גן האשכולות", שבין השכונות רמת אשכול וסנהדריה המורחבת, ובסמוך לואדי פארק נחל צופים.
סביב האתר נערך פיתוח נוף והמערה משולבת בצורה נאה בגן.
לא קיימת כל מערכת שילוט והדרכה, לא סמוך לאתר ולא בכניסה לגן מרחוב ים סוף.
המערה נחצבה בימי בית שני שבתקופה הרודיאנית.
הקבורה במערה החלה במאה ה-1 לפני הספירה ונמשכה גם במאה ה-1 לספירה.
הממצאים במערה מורים על שימוש במערה גם בתקופה הביזנטית.
שנת גילוי המערה היא 1897.
גודל המערה הוא כ-0.75 דונם.
לפני מערכת הקבורה חצר רחבה ובכניסה גמלון מפואר עם דגמים של שריגי גפן ואשכולות ענבים.
בקצה הגמלון למעלה תימורה ובשני צידיו דגמי ורדות.
מיד לאחר פתח הכניסה למערה ישנו פרוזדור המוביל אל אולם הקבורה המרכזי שממנו יש יציאה לשלושה חדרי קבורה נוספים.
מאחד החדרים יש המשך לחדר ארקוסוליות נוסף שכנראה נחצב לקראת סוף השימוש במערה.
מערכת קבורה חצובה בסלע במדרון.
חזית המערכת עוטרה בתבליט של מסגרת וגמלון ובתבליטים של דגמים צמחיים.
את פינות הגמלון מעטרות אקרוטריות מיוחדות.
בתחתית המשקוף הותקנו שלושה פנלים: שניים צדדיים בתבליט ואחד בשיקוע.
בפינות אולם הכניסה עוצבו כותרות.
תקרת החדר מעוטרת במעגל שקוע ובמרכזו עיטור דמוי חתך של עמוד מחורץ בעל 16 זוויות ובליבו מעגל קטן נוסף.
מחצרה הנרחבת של מערכת הקבורה, כניסה לחדר מבוא.
במערכת חדר מרכזי וארבעה חדרי קבורה.
בדפנות של שלושה מן החדרים נחצבו כוכבים ובדפנות החדר הרביעי נחצבו שלושה מקמרים.
בחדרי המערכת נמצאו שברים מעוטרים רבים מאוד של גלוסקמות, שברים של אבני סגירה ושברים של כלי חרס.
במערה ניכרים סימנים המעידים על שימוש בתקופה הביזנטית: צלבים החקוקים מעל קירות חדרי המערה.
המערה שימשה ככל הנראה גם למגורי קבע או ארעי בתקופה הביזנטית, הממלכות העות'מאניות או לפחות בחלק מהם.
מערת הורדוס (או בית קבר הורדוס, ובשמה האחר ניקיפוריה) היא מערת קבורה שמיוחסת למשפחת הורדוס, הנמצאת בגן בלומפילד ירושלים, ליד מערת ימין משה, מדרום למלון המלך דוד.
המערה התגלתה בשנת 1892. לפי תיאורו של יוסף בן מתתיהו, עבר במקום זה קו הדייק הרומי בזמן המרד הגדול.
בחזית הקבר - חצר חצובה, ולידה שרידי בניין שהיה מבנה ה"נפש"- בניין המצבה.
פתח המערה נסגר באבן גולל עגולה גדולה, שנחשבת לאבן היפה ביותר בישראל, וקירותיה מצופים באבני גזית משובחות.
המערה כוללת ארבעה חדרים, הנפתחים אל חדר מרכזי קטן, כך שצורת המערה היא צורת צלב.
בחדר הדרומי של המערה התגלו שני סרקופגים, אשר עשויים מאבן וחטובים יפה, ועליהם עיטורי תבליט בדגמים מעולם הצומח, מן היפים שהתגלו בירושלים.
הארונות שמורים היום במוזיאון הפטריארכיה היוונית ברובע הנוצרי.
למערה עצמה אין אפשרות להיכנס כיוון שהיא נעולה.
ניתן לראות קשר ישיר בין בית קבר הורדוס לתקופה שאליה היא משויכת עקב קבורת בני המשפחה במערה שהייתה תופעה רווחת בתקופה ההורדיאנית.החוקרים בעבר שיערו החוקרים כי המערה היא מקום קבורתם של בני משפחת הורדוס ואולי אף של הורדוס עצמו.
אולם, בעקבות גילוי מערות הקבורה המיוחסות לבני משפחת הורדוס וחשיפת קבר הורדוס בהרודיון, משערים כיום שהמערה היא מקום קבורת אמו של הורדוס ואולי גם של אשתו החשמונאית מרים.
מראשית המאה נזכרת המערה בפעם הראשונה בשם "מצבת הורדוס" בספר "מלחמות היהודים" מאת יוסף בן מתתיהו הכוהן (פלביוס).
מצב שימור האתר הוא טוב, ובוצעו בו עבודות שימור בשנת 1995, שכללו הסרת צמחייה, ניקוי פסולת והשלמת נדבך אבנים.
מערת אל פינדל (בספרדית: Cueva del Pindal) כוללת כמה ציורי מערות ושוכנת במועצה העירונית בקצה המזרחי של הקהילה האוטונומית אסטוריאס בצפון ספרד.
למערה שני חלקים: המזרחי פתוח לקהל, והמערבי, עם גישה מוגבלת.
אל פינדל שוכנת בצוקים שמעל הים, אם כי בתקופה הפלאוליתית העליונה שבה הוכנו הציורים, מפלס הים היה נמוך מבימינו והוא לא הגיע למרגלות הצוק שבו שוכנת המערה.
אל פינדל הייתה המערה הראשונה עם ציורי מערות שנתגלתה באסטוריאס.
היא נתגלתה באפריל 1908 על ידי הארכאולוג ארמיליו אלקלדה דל ריו.
המערה מורכבת מגלריה בודדת הנמתחת לאורך 360 מטרים הפתוחה למזרח.
הציורים במערה אופייניים לאזור ונמצאו בחמישה מקומות.
הראשון, כ-118 מטרים מהכניסה בצד שמאל, ראש סוס מצויר בקו שחור.
משטח הציור הגדול ביותר נמצא במרחק 240 מטרים מהכניסה בצד ימין, וכולל לאורך כ-20 מטרים כ-50 דמויות חרוטות או מצוירות בעיקר באדום, ובצהוב בהיר ואחת הדמויות בשניהם.
כמו כן יש גם שפע של סימנים אדומים כמו נקודות, קווים, קווים מקבילים וצורות דמויות אלה, האופייניות גם למערות בקנטבריה ובחלק הצרפתי של הרי הפירנאים.
בסך הכל מצוירים במערה 18 ביזונים, 8 סוסים, שלושה איילים, 2 ממותות, וחריתה יוצאת דופן של דג.
הממותות צבועות באדום, שלפי איכות הציור נוצרו קודם לציורי הביזונים ומשערים כי הן משלהי התרבות הסולוטרנית (שיטה לסיתות כלי אבן שהייתה נפוצה לפני כ-18,500 שנים).
הכומר והארכאולוג הצרפתי אנרי בריי (Henri Breuil; 1961-1877) טוען שהם צוירו בכמה שלבים.
ההיסטוריון והארכאולוג הספרדי פרנסיסקו חאוויר פרס פורטאה (Francisco Javier Pérez Fortea) טוען שהיו שני שלבים, ואחרים טוענים כי צוירו ברצף מאמצע ועד שלהי התרבות המגדלנית (לפני כ-16,500 ל-14,000 שנים) בתקופה הפלאוליתית העליונה.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 בוצע פעמיים תיארוך על ציור בשחור של אייל באמצעות שיטת AMS (Accelerator mass spectrometry) והתקבלו תיארוכים סביב 10,100 לפנה"ס, מאוחר בהרבה מהתיארוכים המקובלים, ולכן תוצאות אלו אינן מקובלות על החוקרים.
מערת אל פנדו (בספרדית: Cueva de El Pendo) היא אתר ארכאולוגי במועצה העירונית בקהילה האוטונומית קנטבריה בצפון ספרד.
המערה התגלתה בשנת 1878 על ידי הארכאולוג החובב (מגלה מערת אלטאמירה).
בגלל התמוטטותה החלקית של תקרת אבן הגיר, חלקים מהמערה אינם זמינים כיום.
במהלך החפירות הארכאולוגיות שנערכו במאה ה-20 נחשף רצף סטרטיגרפי ארוך, המכסה 20 שכבות, מלפני 82,000 שנים, מהתקופה הפלאוליתית התיכונה ועד תקופת הברונזה מסביבות 1500 לפני הספירה.
מהשנים 14,000–11,500 לפני הספירה נחשפו חפצים השייכים לתרבות המגדלנית, קרניים ועצמות מגולפים.
בשנת 1997 חשף צוות ארכאולוגים בראשות רמון מונטס בארקין (Ramón Montes Barquin) באחד מקירות המערה קטע באורך 25 מטרים עם ציורי סלע, אשר בעבר לא נראו עקב שכבת פטריות שגדלה על הקיר.
הציורים מתוארכים לתקופת התרבות הסולוטרנית, 21,000 עד 16,500 לפני הספירה.
הציורים נעשו בתחמוצת ברזל אדומה.
הם מכילים 12 ציורים של איילים, מלווים בעז, סוס, שתי צורות בעלי חיים בלתי מזוהים, וקבוצה של סמלים מופשטים בצורה של נקודות וקווים.
מערת אקאין (בספרדית: Cueva de Ekain, בבסקית: Ekaingo leizea) היא אתר ארכאולוגי במועצה העירונית בקהילה האוטונומית חבל הבסקים בצפון ספרד.
מערת אקאין היא חלק מהאזור הפרהיסטורי של , והתגלו בה ציורי מערות המשויכים לתרבות המגדלנית של התקופה הפלאוליתית העליונה.
ביולי 2008 נכללה המערה באתר המורשת העולמית "מערת אלטאמירה ואמנות המערות בתקופת האבן המוקדמת בצפון ספרד" של ארגון אונסק"ו.
מערת אקאין שוכנת בגבעה באותו שם, במועצה העירונית דבה ובעמק גולציבר (Goltzibar), נחל השייך לאגן הניקוז של הנהר , כ-1,500 מטרים מהעיירה ססטואה (Zestoa).
הנחלים גולציבר ובליוסורקה (Beliosoerreka) מתמזגים מול פתח המערה ויוצרים את הנחל ססטריין (Sastarrain), הזורם לאורולה הסמוך.
בהתחשב בשבריריות הציורים וכדי להבטיח את שימורם, הוקם בססטואה בסמוך למיקום המערה המקורית העתק מדויק של המערה והציורים במבנה המכונה אקאינברי (Ekainberri), "אקאין החדשה" בבסקית.
המערה התגלתה בשנת 1969 על ידי רפאל רסזבל (Rafael Rezabal) ואנדוני אלביסורי (Andoni Albizuri), חברים בארגון תרבותי בסקי שחיפשו שרידים ארכאולוגיים.
ב-1 ביוני 1969 הם מצאו את הכניסה למערה, וגילו את גלריית הציורים לאחר שפרצו דרך פרוזדור קטן וסילקו כמה סלעים שחסמו אותו.
המחקרים הראשונים בוצעו על ידי חוסה מיגל דה ברנדיאראן (José Miguel de Barandiarán) וחסוס אלטונה (Jesús Altuna), אשר פרסמו את מסקנותיהם בסוף אותה שנה.
החפירות הארכאולוגיות שנערכו בכניסה למערה הביאו לאימות קיומו של אתר פרהיסטורי.
האתר נחפר ונחקר בין 1969 ל-1975, במשך 6 עונות חפירה שנערכו על ידי האגודה למדע על שם ארנסדי במימון המועצה המחוזית גיפוסקואה.
שלוש העונות הראשונות בוצעו בניהולו של חוסה מיגל דה ברנדיאראן.
בממצאים המאוחרים יותר נמצאו שרידים המעידים על מגורים במערה בתקופות שונות, וכן על כך ששימשה למגורים של דוב המערות.
הרחבה של המחקרים בוצעה בשנת 1978.
בשנת 1984 פורסמו כל המחקרים שבוצעו עד אז באתר והציורים.
הציורים סווגו כשייכים לתקופת התרבות המגדלנית של התקופה הפלאוליתית העליונה, ובאיכות יוצאת דופן, בדומה לאלו של מערת אלטאמירה או מערת לאסקו.
ביולי 2008 הוכרז המתחם כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
חפירות ארכאולוגיות מצביעות על שרידים מהתקופה הפלאוליתית העליונה עם עדויות ל.
שכבה X תוארכה בגיל העולה על 30,600 שנה.
בשכבה IX ישנם מספר רב של שרידי דובי מערות ושרידים השייכים לתרבות האוריניאקית.
בשכבה VIII כבר אין שרידים של דובי מערות, ונמצאו כמה פריטים לא משמעותיים של כלי אבן.
בשכבה VII, השייכת לתרבות המגדלנית התחתונה, יש עדויות אמינות לנוכחות אנושית.
הן ממוקמות בלובי המערה ומורכבת מארבעה מבני מגורים.
ישנם שרידים רבים של מזון ועיבוד חפצים, הן מאבן והן מעצמות.
ממחקר שרידי המזון ניתן להסיק כי המגורים היו בקיץ (שרידי המזון מעידים על תזונה המבוססת על עופרים ואיילים, מכיוון שלא היו שרידי בעלי חיים בני 6 לעשרה חודשים, לפי ההערכה, לא שהו במקום בחורף).
שכבה VI, המתוארכת ל-12,050 שנה ושייכת גם היא לתרבות המגדלנית התחתונה, מצאו צלצלים אופייניים מאותה תקופה ועדויות להתמחות בציד יעל איברי, מין שחי בהר הסמוך.
המגורים בחדר היו עדיין זמניים.
בין הממצאים בשכבה זו בולטת לוחית אבן חול שעליה חרוטה יעל איברי, אייל וסוס.
אלמנט זה נמצא בשבעה חלקים מפוזרים והוא בן 12,000 שנה.
השכבות העליונות הן כבר מתקופת בה היו מנהגים ואורח חיים שונים.
מערת אקאין מורכבת ממספר חדרים וגלריות, שלכל אחד מהם מאפיינים משלו והם נקראים בהתאם.
בסך הכול נמצאו 70 דמויות מפוזרים בין הגלריות השונות.
64 מהדמויות מצוירות והשאר חרותות.
מספר הדמויות תלוי בשאלה האם כמה שורות המקושרות אליהם נכללים או לא.
כ-58% מהדמויות הם סוסים, החיות המיוצגות ביותר אינן המשמשות ביותר להזנת מי שהתגורר במערה, על פי ממצאי החפירות.
ישנן שלוש קבוצות שיש בהן יותר מחמש דמויות, והסוסים המצוירים תואמים למין הסוס שהיה בשלהי התקופה הפלאוליתית, עם רעמה קצרה וזקופה, כתמים בצוואר, בטן בהירה בגב ופסים על הגפיים והצוואר.
הציורים נצבעו בשחור ובאדום, השחור מיוצר מפחם או מנגן והאדום מגיע מלימוניט, מינרל המכיל תחמוצת ברזל.
הכניסה המקורית למערה עוצבה כקשת בגובה של 1.20 מטר ורוחב 2.30 מטר בבסיס.
לאחר חציית שטח צר, הקמרון מתרומם ומאפשר למבוגר להישאר זקוף.
הגלריה שנפתחת בכניסה מכונה ארדיבידה (Erdibide), יש בה זקיפים והיא נמתחת לאורך מדרון מתון מעט צר.
בגלריה זו נמצא הציור הראשון, 6 מטרים מתחילתה, קו שחור.
בהמשך יש ראש סוס גדול, שנמצא 50 מטרים מהכניסה למערה (הגדול ביותר הקיים במערה) הנמצא בנקודה אסטרטגית ממנה ניתן לראות גוש אבן הדומה לראש סוס.
(גוש זה נמצא בחדר המכונה ארדיאלדה (Erdialde)).
הראש המצויר עשוי בשחור ומופנה ימינה.
קווי המתאר צבועים במנגן, שהופך כהה יותר בלסתות.
הצדעיים ותחילת הרעמה בהירים יותר.
חדר זלדי (Zaldei) הוא החדר החשוב ביותר במערה מכיוון שלוח הסוסים הגדול נמצא בו.
משני הצדדים יש שתי קבוצות של דמויות בהן רובם סוסים, שני ביזונים מפנים את מקומם, כל אחד על קיר.
נראה כי הסוסים תואמים את אלה שאכלסו את האזור באותה תקופה, עם שיער ישר (המיוצג על ידי סדרה של קווים אנכיים וקצרים), צבע שונה בין אזור הגב והגחון ופסים על הגפיים.
לוח הסוסים הגדול שבקיר הימני מורכב מ-18 דמויות מתוכן 11 סוסים.
15 מהחיות פונות שמאלה, לעבר "מאורת הדוב" שנמצאת ב"חדר ארצי".
הדמויות אינן חופפות ומיוצגות בדרכים שונות, לחלקן מתווה שחור, באחרות חלק מהגוף צבוע בשחור, אחרות מיוצרות בשחור ואדום ואחרות חרותות.
הצבע השחור הוא פחם עץ.
על הקיר השמאלי 8 סוסים הפונים ימינה, גם הם לעבר "מאורת הדוב".
דמויות הביזון מנצלות את שולי הסלע הטבעיים המשלימים את הגוף.
שוליים אלו יוצרים את קו הגב ואת הזנב.
בחדר ארצי (Artzei) בחדר ממוקמת "מאורת הדוב", זו במה שעל גבי תקרה נמוכה, מוסתר מהעין, מצוירים כמה דובים הדומים לאלו שבימינו.
הדובים צבועים בשחור באמצעות מנגן (יחד עם ראש הסוס הגדול, הם הדמויות היחידות שנעשו עם מנגן).
נראה כי חדר זה הוא הנקודה המרכזית של המקום הקדוש מאחר שרוב הסוסים, כולם מחדרי זלדי ואזקנזלדי (Azkenzaldei), פונים לכיוון זה.
אורכה של גלריה אונצי (Auntzei) 15 מטרים ורוחבה 2 מטרים, ללא יציאה.
במקום זה יש כמה דמויות של בעלי חיים, 2 איילים, 4 עזים ואלתית אחת.
בגלריה זו נותרו שרידים של דובי המערות.
האיילים מהווים קבוצה קטנה בה מיוצגים הדמויות בחריתה ולא בצביעה (הם הדמויות היחידות החרותות במערה בלבד).
האיילים כוללים את הראש, כאשר הקרניים מיוצגים מלפנים ופרטי האוזן, האף והעין, הצוואר, כל הגב והאחוריים.
האלתית מצוירת בצללית מלאה עם פה, זימים, סנפירים וקו הרוחב, סנפירי גב נראים פחות.
לצורך מימוש העין וסנפיר הגב, נעשה שימוש באלמנטים בקיר.
הצללית, באורך 55 סנטימטרים, פונה אל פנים הגלריה, וצבועה בשחור.
ישנן שתי דמויות עזים בשני הקירות, אחת מהן מציגה את הראש, המדגיש את הקרניים הנראות מהפרספקטיבה הקדמית, את הצוואר ואת תחילת קו הגב.
על הקיר הנגדי מתוארת דמות עז באורך 20 סנטימטרים המתוארת כשהיא שוכבת ופונה שמאלה.
היא צבועה בשחור כולל הגוף.
חדר ארדיאלדה (Erdialde) הוא הגדול ביותר במערה כולה, ובתוכו גוש האבן הדומה לסוס (ההערכה שזו יכולה להיות הסיבה שבגללה המערה נבחרה כמקדש לסוסים).
בתחתית גוש סלע זה ועל הקיר האחורי יש שתי דמויות מצוירות, סוס וביזון.
מערת אקאין תוארה כמקדש, מכיוון שהדמויות רחוקות מהכניסה ומבלי לראות אור שמש בכל עת.
היא מחולקת לשלושה אזורים נפרדים, בהם יש לגוש הסלע המייצג סוס ולקן הדוב משמעות מיוחדת.
ההערכה היא שהמערה לא הייתה מיושבת בתקופה בה נעשו הציורים.
האם הם ציירו את בעלי החיים שאכלו?
מחקירה מקיפה של האתרים עולה כי מטרת האמנות לא הייתה ציד, מכיוון שאין קשר ישיר בין בעלי החיים המצוירים לבין שרידי המזון שנחשפו במקומות בהם התגוררו.
במערות מסוימות, דוגמת אקאין, נמצא שאף על פי שסוסים הם הנושא השכיח ביותר בציורים, דווקא האייל בתקופות מסוימות, והעז לאחר מכן, היו המינים הניצודים ביותר.
בחפירות שנערכו בשנת 2008 בראשות חאווייר אלטונה, נמצאה היצירה המכונה "מתאר הציפור המגולף", שהיא גילוף מתאר של ציפור העשויה מעצם צלע שור הבר או ביזון שקודם לכן הוכנה.
היא גם נשרפה בעדינות מה שהעניק לה גוון חום עד שחור.
הוא תוארך, באמצעות עצם אחרת שנמצאה לצדו, לאמצע תרבות מגדלנה.
ייצוג של ציפור הוא דבר יוצא דופן מכיוון שרוב התגליפים מאותה תקופה המיוצגים באזור קנטבריה, הרי הפירנאים ואקיטן הם בעיקר של סוסים, עזים, ביזון ואיילים, וישנם גם כמה דגים.
הם נוצרו מעצם הלשון של סוסים ויש להם חור על מנת לשמש כתליון.
לחתיכה זו אין נקבים והיא עשויה מצלע.
גם צורת הייצוג בפרספקטיבה מפותלת, כדי לגרום לה להיראות כמו שתי כנפיים, היא יוצאת דופן.
שלא כמו יונקים, קשה מאוד לייצר פרופיל של ציפורים הנמצאות כל הזמן בתנועה.
הציפור המיוצגת ביצירה זו היא בתנוחה של צלילה, כאילו מדובר בשלדג.
אך לא ידוע אם זה מה שנועד התגליף לייצג או אם זה כך מכיוון שלא ניתן היה לגלף כנפיים פרושות לרווחה על הצלע.
האורך הכולל של היצירה, מראש הציפור לזנב, הוא 66.2 מילימטרים ורוחב של 19 מילימטרים בין הכנפיים ועובי של 3.3 מילימטרים.
הייצוג של הציפור נעשה בפרספקטיבה מעוותת, הראש נראה בפרופיל ואילו הגוף נראה ממישור קדמי רואה את שתי הכנפיים בו זמנית.
הדמות מיוצגת על ידי הגב והגב במקום קווי המתאר בצדדים.
מערת אלצ'רי (בספרדית: Cueva de Altxerri, בבסקית: Altxerriko leizea) היא אתר ארכאולוגי במועצה העירונית בקהילה האוטונומית חבל הבסקים בצפון ספרד.
מערת אלצ'רי היא חלק מהאזור הפרהיסטורי של , והתגלו בה ציורי מערות ותחריטים המשויכים לתרבות המגדלנית העליונה של התקופה הפלאוליתית העליונה.
הציורים בגלריה העליונה, המכונה אלצ'רי B, תוארכו במחקר שנערך בשנת 2013 כציורי המערות העתיקים ביותר באירופה, עם גיל משוער של 39,000 שנה.
הסגנון האמנותי של הציורים הוא חלק מה שמכונה "האסכולה הפרנקו-קנטבריאנית", המאופיינת בריאליזם של הדמויות המיוצגות.