tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המוסך מקושר ליצרן ומקבל ממנו עדכונים לגבי טיפולים וחלפים מיוחדים, עובדיו עוברים השתלמויות מטעם היצרן בנוגע למכלולים מתוחכמים ונערכות בו ביקורות מטעם היצרן להקפדה יתרה על תקנים ואיכות.
מאידך, עלויות הטיפול במוסך יבואן גבוהות לעיתים מעלויות הטיפול במוסך מורשה אחר.
בעיית רמתם המקצועית של המוסכים בארץ הטרידה את היישוב, כבר בשנותיה הראשונות של המדינה.
בפברואר 1950 אמר דוד בן-גוריון בנאום בכנסת: "איש לא יודע בארץ לתקן מכוניות כפי שצריך", ועורר את זעמם של איגוד המוסכים בישראל.
בתגובה מעל דפי עיתון "הארץ" נכתב: "...בימי המנדט היה המרכז לתיקוני כלי רכב ממונעים לכל המזרח הקרוב כאן בארץ [...] למרות מחסור של 60% בערך מחלקי החילוף הדרושים כאן, מוצאים לפועל 99% מהתיקונים כאן בארץ באופן מתאים לצורכי התנועה ומשביע רצון".
בעיית חלקי החילוף לכלי רכב הטרידה את היישוב כבר בשנות ה-30, מיסי המכס הגבוהים על יבוא חלקי חילוף היה אחד הגורמים לה.
ב-1950 עברה החלטת ממשלה להטיל פיקוח על מוסכים ובתי מלאכה העוסקים בתיקונים ובייצור של כלי רכב, והוקמה ועדה מקצועית לגיבוש מסקנות לצורך הסדר ענף המוסכים.
ב-1960 התגבשה הצעת חקיקה בשיתוף פעולה עם איגוד המוסכים, לפיה לא ייבדקו משרדי הרישוי כלי רכב, שלא נבדקו קודם לכן במוסכים מורשים.
בעיות המוסכים עלו לדיון במאי 1956, בכינוס השנתי הארצי השני של איגוד המוסכים בישראל.
ציוד מיושן, מחסור בפועלים מיומנים, תחרות, יוקר חלקי החילוף המיובאים ועוד, העסיקו את באי הכנס.
באותה השנה היו בארץ כ-470 מוסכים מתוך 1,500 מפעלים לתיקון כלי רכב.
רובם המכריע לא עמד בסטנדרטים מקצועיים מינימליים.
בעיה נוספת שהטרידה את בעלי הרכבים הייתה יוקר המחירים במוסכי הארץ, הגבוה ב-40 עד 80 אחוזים מבחו"ל.
המחירון נקבע על ידי איגוד המוסכים.
אחד הגורמים שהשפיעו על יוקר שירותי התחבורה היה ריבוי החברות והדגמים של מכוניות בארץ.
המספר הגבוה של סוגי מכוניות ודגמים, הוביל לקשיים בתיקוני הרכב ובהחזקת מלאי חלקי חילוף עבורו.
החל מ-1958 החל איגוד המוסכים בישראל להעניק "תעודות אומן" למנהלי מוסכים ולטכנאים, שהוכיחו 12 שנות ותק מקצועי.
כדי לעמוד במבחני התעודה נדרשו חלק מבעלי המקצוע להשתתף בקורסים להשתלמות מקצועית, בנוסף הוקמה ועדה טכנית שבדקה תלונות נגד מוסכים, הנוגעות לתיקון לקוי, מחיר מופרז ועוד.
ב-1961 אושרה קבלתו של איגוד המוסכּים בישראל לארגון המוסכים הבינלאומי.
אבדול מוסלים מוחמד-אולו מגומאייב (באזרית: Abdul Müslüm Məhəmməd oğlu Maqomayev; 18 בספטמבר 1885, גרוזני – 28 ביולי 1937, נלצ'יק) היה מלחין ומנצח אזרי, יליד צ'צ'ניה.
הוא היה אחד מחלוצי המוזיקה הקלאסית באזרבייג'ן.
נכדו היה הזמר מוסלים מגומאייב.
מוסלים מגומאייב נולד בשנת 1885 בשם "אבדול מוסלים מוחמד-אולו מגמואייב" במשפחתו של נפח צ'צ'ני, בדיוק באותו יום כמו המלחין האזרי החשוב האחר אוזייר חג'יבקוב.
מקום הולדתו של אביו, סטארייה אטאגי שוכן כ-10 קילומטר צפונית מגרוזני, בירת צ'צ'ניה של ימינו, אז באימפריה הרוסית, כיום בפדרציה הרוסית.
לפי אגדה משפחתית, האב נלקח כילד על ידי האימאם שאמיל מיישוב הררי לא ידוע.
לפי נכדו מוסלים מגומאייב, המוצא הלאומי המדויק של אבות סבו לוטה בערפל.
מגומאייב גדל בגרוזני ולמד בבית ספר יסודי בעיר.
בשנת 1900 התקבל לסמינר הפדגוגי בגורי, גאורגיה, שהשתייכה לאימפריה הרוסית.
הוא למד נגינה באבוב, היה לסולן תזמורת הסמינר ואף ניצח עליה לפעמים.
שם גם פגש את אוזייר חג'יבקוב, חבר ללימודים.
עקב הקושי להתפרנס ממוזיקה החליט מגומאייב בהתחלה להתמקד בהוראה.
בשנת 1905 הוסמך כמורה במכללת המורים בטביליסי ונשלח כמורה לכפר בקוביצ'י (בימינו - קיזליאר, בצפון אוסטיה-אלניה).
בשנת 1906 בחר ללמד במכללה בלנקוראן, כיום באזרבייג'ן.
הוא ארגן במכללה ערבים מוזיקליים ומופעי תיאטרון.
בשנת 1911 קיבל תואר שאפשר לו ללמד בבתי ספר תיכון ועבר לגור בפרוור של באקו, סאבונצ'ו.
ב-1911 היה לסולן בתזמורת התיאטרון למוזיקה האזרבייג'ני ובמהרה התמנה למנצחו.
בשנת 1916 כתב מגומאייב את האופרה הראשונה שלו "שאה איסמעאיל", המבוססת על פואמה עממית אזרית בעלת אותו השם.
להבדיל מאופרות אזריות ראשונות אחרות, "שאה איסמעאיל" התמקדה פחות במרכיבים מוזיקליים אתניים אלא השתמשה בסגנונות לקוחים מהאופרות באירופה.
האופרה הוצגה בהצלחה בשנת 1919 והמלחין שינה אותה בהמשך שלוש פעמים.
מאוחר יותר גם המלחין גארא גאראייב ערך אותה בגרסה משלו בשנת 1987.
היצירה העיקרית שלו נחשבת האופרה "נרגיז" שנכתבה בשנת 1935 ושהעלילה שלה לבשה אופי ראיליסטי סוציאליסטי.
נושא האופרה היה מאבקם של הקומוניסטים האזרים נגד "הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן".
בסך הכל הלחין מגומאייב 15 יצירות מוזיקליות, רובן רספודיות.
בשנת 1927 יחד עם חג'יביוב, פרסם "אוסף של שירי עם אזרבייג'נים" שכלל מעל 300 קטעי מוזיקה עממית מתועדת בתווים.
מגומאייב היה נשוי משנת 1905 לביידיגול ג'מל טרגולובה.
אחותה הצעירה, מלייקה, התחתנה מאוחר יותר עם אוזייר חג'יבייוב וכך שני המלחנים הפכו לגיסים.
הוא נפטר בשנת 1937 ממחלת השחפת בעת ביקור בנלצ'יק, בירת קברדינו-בלקריה, ברוסיה ונקבר בבאקו.
בנו מוחמד היה צייר ואבי הזמר המפורסם מוסלים מגומאייב.
כדמות בכירה במוזיקה באזרבייג'ן היה מגומאייב פעיל במישור החברתי: ניהל את המחלקה המקומית של משרד (קומיסרות) החינוך, היה המנהל האמנותי של התיאטרון המוזיקלי ובשנת 1929 היה למנהל המוזיקלי של תחנת הרדיו של אזרבייג'ן.
1935- תואר "פעיל מצטיין באמנויות" של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן
התזמורת הפילהרמונית של אזרבייג'ן נושאת את שמו.
בגרסתה הראשונה המוזיקה התבססה על עקרונות האלתור והמוגאם, אולם בגרס השנייה והשלישית, השיחות הוחלפו ברציטטיבים.
נחשבת אבן דרך חשובה בהתפתחות המוזיקה של אזרבייג'ן.
מוזיקה לתיאטרון ולסרטים, עיבודים של שירי עם וריקודי עם
מוסלים מגומאייב (באזרית: Müslüm Maqomayev, ברוסית: Муслим Магомаев; 17 באוגוסט 1942 - 25 באוקטובר 2008) היה מלחין, זמר אסטרדה ואופרה סובייטי ממוצא אזרי.
בשנת 1973 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות.
על פעילותו בתחום השירה מגומאייב קיבל מספר עיטורים סובייטים, רוסים ואזרבייג'נים.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 הפופולריות שלו בברית המועצות הייתה חסרת תקדים.
אביו נהרג במלחמת העולם השנייה בסוף אפריל 1945. סבו היה מוסלים מגומאייב, מלחין ידוע של הפילהרמוניה הממלכתית הנקראת על שמו.
לאחר שבעלה נהרג, אימו של מגומאייב עזבה את באקו, התחתנה שנית ועשתה קריירה של
מוסלים הצעיר התחנך במשפחת דודו שהיה פעיל מפלגתי מקומי.
מוסלים למד בקונסרבטוריון וכבר בגיל 15 הופיע בציבור.
בשנת 1962 הוא הופיע במוסקבה בקונצרט נעילה של פסטיבל תרבות אזרית.
בשנת 1963 הוא הופיע לראשונה בקונצרט יחיד.
באותה שנה מוסלים מגומאייב התקבל כזמר בתיאטרון לאופרה בבאקו.
עם חזרתו לברית המועצות מגומאייב המשיך לשיר באופרה אך סירב להצעה להצטרף לתיאטרון בולשוי.
בשנים 1966 ו-1969 הוא שר באולימפיה שבפריז וזכה להצלחה גדולה.
הוא קיבל הצעה להישאר למספר שנים ולעשות קריירה בינלאומית אך שלטונות ברית המועצות לא היו מוכנים לכך בטענה שהוא צריך להמשיך ולהופיע ברחבי ברית המועצות.
בסוף שנות ה-60 עבור אחת ההופעות מגומאייב קיבל תשלום פי 3 מהמקובל.
לאחר בירור, משרד התרבות הסובייטי אסר עליו להופיע מחוץ לגבולות אזרבייג'ן.
הנושא נסגר רק לאחר התערבות ישירה של יורי אנדרופוב שהתקשר ליקטרינה פורצבה וציין שלק.ג.ב אין טענות לזמר והוא מעוניין לראות הופעתו במוסקבה.
בשנת 1969 הזמר זכה בפרס ראשון בתחרות לשירה בסופוט שבפולין, שהייתה בזמנו התחרות הידועה ביותר בגוש הקומוניסטי.
בשנים 1975–1989 מגומאייב היה המנהל האומנותי של התזמורת שהופיע איתו בכל ההופעות.
מאז הוא עבר להתגורר במוסקבה עם אשתו, זמרת האופרה תמרה סיניאבסקָיָה, וניהל אתר אינטרנט אישי.
מגומאייב נפטר בשנת 2008 ממחלת לב.
הוא נקבר בבאקו ליד סבו.
ב-14 באוגוסט 2008 נשיא אזרבייג'ן פרסם צו על הנצחת שמו של הזמר.
שלט הנצחה הוצב על ביתו ואחד מבתי הספר בבאקו נקראה על שמו.
במוסקבה מול שגרירות אזרבייג'ן בעיר הוצב פסל הזמר.
באוקטובר 2010 במוסקבה נערכה תחרות זמרים לכבוד מוסלים מגומאייב.
במהלך הקריירה שלו מגומאייב ביצע מעל ל-600 שירים והצטלם במספר סרטים.
הוא גם הלחין מספר שירים על בסיס מילים של רוברט רוז'דסטבנסקי.
את רוב הלהיטים של מגומאייב כתבו ארנו בבג'ניאן וחלקו חברו פולאד בולבולולו.
אלכסנדרה פחמוטובה הלחינה מספר שירים במיוחד בשביל הזמר.
הוא הוציא עשרות תקליטים שנמכרו במיליוני עותקים בברית המועצות.
בשנת 1969 מגומאייב קיבל פרס על מכירת 4.5 מיליון תקליטים.
במרץ 2020 שודרה סדרת טלוויזיה ביוגרפית על חייו, מגומאייב, בכיכובו של מילוש ביקוביץ'.
"תחזיר לי את המוזיקה" (Верни мне музыку)
"העיר הטובה ביותר בכדור הארץ" (Лучший город земли)
"כל עוד אני זוכר, אני חי" (Пока я помню, я живу)
"אנחנו לא יכולים לחיות זה בלי זה" (Нам не жить друг без друга)
מֻסְכָּמָה (בלועזית: קוֹנְבֶנְצְיָה, מלטינית: conventio, מלשון 'לבוא יחד') היא התנהגות שמקובלת ורווחת בחברה מסוימת, אף על פי שאין לה סימוכין בחוק או בדת.
בסוציולוגיה קונסטרוקטיביזם חברתי מגדיר את מערכת המוסכמות החברתיות הנהוגות בקרב תרבויות, ויחד עם זאת יצירתן על ידי יחידים.
דוגמאות למוסכמות חברתיות הן הנוהג ללחיצת יד בקרב תרבויות מערביות, או לקוד קידה בקרב תרבויות במזרח הרחוק.
במסגרות המקיימות מפגשים חוזרים עם אותם משתתפים, כגון בתי ספר, קבוצות, חוגים וקורסים, מתקיימת פעמים רבות מוסכמה לשמירה על "מקום קבוע".
מוסכמות תרבותיות עשויות להיות ייחודיות לקהילה מסוימת: גברי הקהילה החרדית לובשים בגדים בשחור-לבן, ובקרב היהדות הדתית לאומית הכיפה היא סרוגה.
שמלות כלה לבנות הן מוסכמה לגבי קוד לבוש לכלות, שהתקבע בתרבות המערב מאז נישואיה של המלכה ויקטוריה לנסיך אלברט בשנת 1840 בשמלת כלה לבנה.
בחלק מתרבויות המזרח הרחוק המוסכמה מכתיבה שמלת כלה אדומה.
אכילה באמצעות מקלות אכילה היא מוסכמה סינית שאומצה על ידי תרבויות נוספות בשל דומיננטיות היסטורית של סין.
אכילה באמצעות סכו"ם היא מוסכמה שהתפתחה בתרבות המערב.
למשל, ציורים מצוירים על משטחים מרובעים או מלבניים, אך לא על משטחים בצורות גאומטריות שונות.
מערבונים יסתיימו כשהגיבור רוכב אל האופק, וסיפורי אגדות יתחילו ב"היה היה" ויסתיימו ב"והם חיו באושר ועושר עד עצם היום הזה".
בתיאטרון הקיר הרביעי הוא מוסכמה אודות קיר דמיוני שקוף בין הבמה לקהל, דרכו הקהל צופה במחזה ללא מודעותן של הדמויות שעל הבמה.
בקומיקס בועת דיבור היא מוסכמה המייצגת דיבור או מחשבה של הדמויות.
בפיזיקה, מוסכמת סימן היא בחירה שרירותית בין סימן פלוס ומינוס של גדלים פיזיקליים.
בחירה שכזו נתונה רק כאשר שתי התצורות שקולות מבחינת משמעותן - כלומר ניתן לתאר אותה מערכת פיזיקלית בדיוק, באמצעות שני הסימנים ובלבד שהבחירה תהא עקבית.
מאחר שהבחירה במוסכמה נתונה בידי המשתמש, מחברים שונים עשויים לעשות שימוש בסימן שונה להתייחסות לאותן מערכות או נושאים.
מחלוקות הנוגעות למוסכמות סימן הן לעיתים מקור לבלבול, ואי הבנה, ועשויות אף להוביל לטעויות בעבודות מדעיות.
לכן מקובל להקדים ולהצהיר מפורשות על מוסכמת הסימן בה משתמשים.
באופן כללי, מוסכמת סימן היא מקרה מיוחד של בחירת מערכת קואורדינטות עבור ממד אחד.
המושג מוסכמת סימן משמש לעיתים במובן רחב יותר, המתייחס גם לגורמים של i ושל 2π, ולא רק לבחירת סימן פלוס ומינוס.
במרחב-זמן של תורת היחסות, חותמת (סיגנטורה) המטריקה עשויה להיות (- - - +) או (+ + + -).
מוסכמה דומה משמשת בתאוריות יחסותיות ממדים גבוהים יותר.
מוסכמת החוף המערבי של ארצות הברית
מוסכמת החוף המזרחי של ארצות הברית
החותמת + − − − תואמת את הטנזור המטרי הבא:
והחותמת − + + + תואמת את מטריצת הטנזור המטרי הזו:
טנזור ריצ'י מוגדר כצמצום של טנזור העקמומיות של רימן.
חלק מהמחברים משתמשים בצמצום , בעוד אחרים ב- .
הודות לסימטרייה של טנזור רימן, הגדרות אלו נבדלות בסימן מינוס יחיד.
למעשה, ההגדרה השנייה של טנזור ריצ'י היא , כך שהסימן של טנזור ריצ'י אינו משתנה, דבר זה אפשרי שכן שתי המוסכמות מתייחסות לסימן של טנזור רימן.
ההגדרה השנייה פשוט מקזזת את הסימן, ומתאימה לעבודה עם ההגדרה השנייה של טנזור רימן.
בהתייחס לבחירת סימן חץ הזמן במערכות ייחוס ושל זמן עצמי, מקובל להשתמש ב- + לעתיד וב- - לעבר.
בחירת הסימן של במשוואת דיראק
הסימן של מטען חשמלי, טנזור השדה האלקטרומגנטי, , בתורת הכיול ובאלקטרודינמיקה הקלאסית.
סימן התלות בזמן עבור גל שתדירותו חיובית (למשל במשוואת הגל האלקטרומגנטי).
סימן החלק המדומה של המקדם הדיאלקטרי (זה מוכתב למעשה על ידי בחירת הסימן עבור התלות בזמן).
סימני המרחקים ורדיוס העקמומיות של משטחים אופטיים בתחום האופטיקה.
סימן העבודה בחוק הראשון של התרמודינמיקה
מוסלמית העולם , ידוע גם כמיס העולם המוסלמית היא תחרות יופי בינלאומית עבור נשים מוסלמיות.
המתחרות נדרשות גם להפגין מסירות לערכים אסלאמיים ופיתוח קהילתי.
התחרות נערכת כאירוע צדקה בינלאומי על ידי הקרן המוסלמית העולמית (WMF), למען תרומה לנשים מוסלמיות במשברי מזון, מלחמות, קונפליקטים ואסונות טבע.
התחרות התקיימה לראשונה בשנת 2011, אז הייתה פתוחה רק עבור נשים אינדונזיות.
אולם מאוחר יותר נפתחה התחרות גם למתחרים בינלאומיים.
לפני התחרות הסופית צריכות 20 המועמדות הסופיות להגיע לג'קרטה, אינדונזיה, על מנת להשתתף בסדנה העוסקת בשני נושאים:
ערכים אסלאמיים - בסדנה זו מתמקדות המתמודדות בנושאים דתיים כגון שינון הקוראן, לימוד על פעילות הומניטרית, האתגרים של האסלאם, סדנאות בנושאי נשים.
יופי - שיעורים בנושאי צילום אופנה, דיבור בפני קהל, יופי וסגנון.
במהלך התחרות נדרשות המתמודדות לדקלם את הקוראן, להתפלל שתי תפילות חובה ולצבור ידע על האסלאם.
מוסך הפלאים: מגרוטאות ליצירות מופת היא תוכנית מציאות אמריקאית, המשודרת בנטפליקס.
התוכנית עלתה לשידור כהפקת מקור של נטפליקס במהלך ספטמבר 2018. "מוסך גותהם" הוא מוסך עוסק בבניית כלי רכב ייחודיים ובנה בעבר דגמי מכוניות לסרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה.
במהלך העונה מנסה צוות המוסך, בהובלתו של מארק טוול, לשפץ מכוניות קלאסיות ולשדרג אותם למראה מודרני על מנת להעלות את ערכן.
בעונה הראשונה של התוכנית בכל פרק הייתה התמקדות בפרויקט בנייה ושיפור של מכונית אחת.
בעונה השנייה, שעלתה לשידור במרץ 2020, הורחבה הפעילות למוסך נוסף ובכל פרק עובדים על מספר פרויקטים במקביל.
בעונה השנייה של התוכנית בנה הצוות העתק של פלימות' XNR, שנתרם בסופו של דבר למוזיאון פיטרסן בלוס אנג'לס.
בעונה השלישית של התוכנית הצוות מתמקד בנוסף לשיפוץ והחלפה, בבניית רכב הקונספט של המוסך אותו הגה במשך שנים מארק - הבעלים של המוסך.
אל הרכב יתווסף בהמשך אופנוע תואם שאותו המוסך השיג באמצעות טויוטה פריוס משודרגת של המוסך.
העונה נגמרת בזה שמארק לא מסכים לבצע את העסקה במכירה הפומבית על סך 225 אלף דולר שנעשתה בצורה ווירטואלית בשביל הרכב והאופנוע.
בעונה הרביעית, הצוות ממשיך לנסות למכור את רכבי הקונספט של מארק, וגם להתרכז בכמה פרויקטים מהצד.
לאחר שמצליחים למכור את הרכבים בסכום של 285 אלף דולר, ממשיכים לצוד אחר פרויקטים גדולים.
כאשר הם מוצאים לינקולן זפיר נדירה, הם מתחילים לעבוד עליה בתור הפרויקט הגדול הבא שלהם, ועוד כמה פרויקטים קטנים.
בסוף העונה, סוכן הרכבים שקנה מהמוסך את רכבי הקונספט, מגיע לעבוד איתם ומצרף אליהם עוד שני מוסכניקים כדי שהרמה ותפוקת הרכבים תהיה טובה ומהירה יותר.
מספר הפרק שם הפרק בעברית שידור מקורי 1ה"סמארט" שהערימה עליי 14 בספטמבר 2018 2ירוק הוא השחור החדש 3חיפושית לא זבל 4יהלומים בין גרוטאות 5פרנק-נ-בוס 6בגודל מלא 7שניים במחיר אחד 8בחזרה לעתיד
מספר הפרק שם הפרק בעברית שידור מקורי 1מכונית דראג חשמלית 27 במרץ 2020 2הרס טוטאלי 3עד לחתונה זה יתחדש 4התניעי, התניעי, סירתי 5פני הוויידור 6העורב 7חתיכת דיל 8כיאה לפיטרסן
מספר הפרקשם הפרק בעבריתשידור מקורי1נוסעים בדרך המלך3 באוגוסט 20212העבודה האיטלקית3נסיעה מהעפר4הגלגלים באוטובוס5ג'קוזי מכונת זמן6הימור ה"לואוריידר" 7קונספט מוכח8הולכים הולכים...
מספר הפרק שם הפרק בעברית שידור מקורי 1מחפשים בפחים 27 ביולי 2022 2כולם במכונית המשפחתית 3מוכנים להמראה 4חיי אוטובוס המסיבות 5אחוות אחים 6רוכבים ביוקרה 7הכל או כלום 8משלוח מיוחד
+מספר הפרקשם הפרק בעבריתשידור מקורי1מעלים את רמת הסיכון13 לדצמבר 20232לוחצים על הגז3קפטן איש-מערה4פרנקנ-טנק5לשפר ולשלם6נטישת ספינה7עיצוב אלוהי8בדרך לאשפתות
מוסנד אחמד בן חנבל הוא אוסף של חדית' שאוגד על ידי האימאם אחמד אבן חנבל.
המוסנד של האימאם אחמד הוא אחד מאוספי החדית' הגדולים ביותר בהיסטוריה האסלאמית, והוא מכיל יותר מ-40 אלף חדית'ים.
רבים מחכמי דת האסלאם שיבחו את המוסנד של האימאם אחמד.
אבו מוסא אל-מדני אמר על המוסנד "ספר זה הוא מקור חשוב והפנייה אמינה עבור חוקרי החדית'.
זאת מפני שהוא (האימאם אחמד) בחר מתוך מספר רב של חדית'ים שהוא מצא, ומתוך שפע המסורות שהוא שמע.
הוא השקיע מאמץ רב להפוך את זה (את המוסנד) למקור מוביל, אמין ומשובח.
כאשר נוגעים בנקודת מחלוקת, זה (המוסנד) מקור ומחסה טוב".
חרף העובדה שבקרב רבים, המוסנד של האימאם אחמד נחשב לספר מאומת ואותנטי, מקובל בקרב פוסקי ההלכה ומומחי החדית' שגם יש בו הרבה מסורות שאינן מאומתות, ואף כאלו שלא הוכנסו לספר על ידי האימאם אחמד בעצמו אלא על ידי אחרים שבאו אחריו.
ספרים רבים נכתבו על המוסנד של האימאם אחמד, להלן חלק מהם:
"שרח אלמסנד" מאת אבי אלחסן מחמד בן עבד אל-האדי אל-חנפי
"שרח התח'ריג' אלמסנד" מאת אחמד מוחמד שאכּר
"עקוד אל-זברג'ד עלא מסנד אחמד" מאת ג'לאל אלדין אל-סיוטי.
"שרח אל-מסנד" מאת אבי אלחסן בן עבד אל-האדי אל-סנדי.
"ע'ריב חדית' אל-מסנד" מאת ע'לאם ת'עלב אל-נחווי
"מח'תסר אל-מסנד" מאת אבל אלמקן א-שאפעי.
"ת'לאת'יאת אל-מסנד" מאת יוסף בן עבד אל-האדי.
"ת'לאת'יאת אל-מסנד" מאת אסמאעיל בן אסמאעיל אל-בעלבכּי.
"ת'לאת'יאת אל-מסנד" מאת אסמאעיל בן עמר בן בכר אלמקדסי אלחנבלי.
מוסללה היא עמותה הפועלת לעשייה ולקידום בתחומי האמנות, החברה והקהילה בירושלים.
העמותה נוסדה בשנת 2009 ומאגדת אמנים, פעילים חברתיים, תושבי מרכז העיר ירושלים.
מוסללה פועלת ברחבי העיר בתחומי אמנות, חברה וקהילה שונים כתערוכות, מסלול אמנות עירונית, סיורים, סדנת עבודה ויצירה, מרכז לימוד-תצוגה ומפגש.
הקבוצה משמשת כפלטפורמה עבור חברי הקבוצה ומאות אמנים נוספים מתחומי עשייה שונים לפעול וליצור במרכז העיר, בקווי התפר וב"שטח ההפקר" הירושלמי.
פעילות העמותה מתבצעת בדגש על יצירה של אמנות במרחב הציבורי מתוך רצון לייצר מודל חדש של פעולה אמנותית בעלת זיקה חברתית כדי להשפיע על המרחב העירוני המקומי ואף מעבר.
הרקע להקמת העמותה מבוסס על הרצון לעודד קיום דיאלוג בתחום היצירה האמנותית, גם בקרב קהילות מקומיות שלא נחשפות על בסיס קבוע ליצירה אמנותית.
תקציב העמותה בתמיכת משרד התרבות והספורט.
המטרות שהוגדרו הן העלאת תכנים חברתיים ואמנותיים לשיח היום הציבורי, יצירת מסגרות לפעילות ויצירה עבור הקהילה.
הפעלה סדנה פעילה לאמנים ליצירת אמנות, קיום של חלל תצוגה לאמנות, מפגש ושיחה, קידום תכנים ועשייה בנושאי קיימות ועירוניות בריאה.
השם מוסללה מעיד על תחילתה של הפעילות שנבטה בשכונת מוסררה בירושלים.
השם הוא חיבור המילים "מסלול" ו"מוסררה" מאחר שבסיסה של הפעילות הוא מסלול העובר במרחב הציבורי.
הוספת הגרש העליון לאות ריש ושינוי המילה "רע" הנמצאת פעמיים בשם השכונה לצליל "לה", המתקשר עם שירה, מוזיקה ואמנות יוצרת את המילה המהווה את הרעיון העומד בבסיס העשייה: עריכת שינויים קטנים במציאות באמצעים אמנותיים, שמובילים לשינוי בתמונה הכללית.
למוסללה שני מרכזי פעילות: המרפסת של מוסללה והסדנא של מוסללה (נגרייה קהילתית).
המרפסת הוקמה בחלל הענק של מרכז כלל שנבנה בשנות ה-70 על חורבות בית הספר "תורה ומלאכה".
בניין כלל במקור אמור היה להיות מרכז כלכלי של ירושלים המערבית – "בניין שהוא עיר" המכיל את כל צורכי האדם.
מרכז הקניות והמגדל היו החלק הראשון בבנייה מאסיבית שתוכננה אך נפסקה לאור תכנון כושל וביקורת ציבורית.
מאז שנת 2014 פועלת בבניין קבוצת מוסללה בשיתוף עם בעלי העסקים ועם חברת מיקדן.
חלק מהמטרות של העמותה היא שימור זכרו של בית הספר "תורה ומלאכה", המוסד לאומנות ולאמנות הראשון בארץ ישראל המודרנית שקם במקום בשנת 1882 והכשיר דור של יוצרים.
עד תחילת שנות השבעים היה במקום מבנה אבן מרובע ונמוך שהיה שייך לחברת אליאנס, ובו פעל בית הספר שהיה מוסד חינוכי לבנים ברוח התנועה היהודית־צרפתית.
בית הספר נועד במקור לבני העדה הספרדית בירושלים, אך בפועל למדו בו גם נוצרים ומוסלמים.
מתחם המרפסת הוקם בשיתוף עם חברת הניהול והאחזקה "מיקדן" ובשיתוף עם בעלי העסקים בבניין.
עיקר פעילותה של קבוצת מוסללה היא במרפסת הממוקמת על הגג של בניין כלל, מרחב שמחבר בין אמנות.
המרפסת נפתחה לראשונה לציבור בסוף מאי 2016. מתחם המרפסת מורכב מחלק מקורה ומחלק פתוח תחת כיפת השמיים המתפרס על פני גג הבניין.
ליבה של המרפסת הוא שטח רב שימושי המיועד לפנאי, מפגשים ואירועים ולצידו הוקמו מספר מרכזי תוכן אותם מובילים חברי קהילת מוסללה, כאשר כל אחד מהמרכזים מציע מגוון קורסים, סדנאות והרצאות.
הסדנה של מוסללה: נגרייה קהילתית
הסדנה הוקמה בשנת 2009. הפרויקט התחיל את דרכו במקלט 751 בשכונת מוסררה, ומשגדל עבר למשכנו הנוכחי במרכז ביתא לאמנות.
הסדנה פועלת במתכונת של עסק חברתי: מטרת הכספים שמושקעים במקום היא להשקיע בחזרה בפעילות העמותה התומכת בקהילה, בין היתר: רכישה והשקעה בכלים, חומרי גלם וציוד מסוגים שונים, וקיום של ואירועים פתוחים לקהילת חובבי העץ.
בסדנה מתקיימות פעילויות שונות, כמו קורסים בנגרות, רפדות גילוף וחריטה, מפגשים מעשיים חד פעמיים וסדנאות אמן.
שיתוף הפעולה בין קהילת מוסללה לקהילת סינסילה יצרה ספרייה ירוקה ציבורית ראשונה במזרח ירושלים.
מוסנדם הוא חצי אי ואחד ממחוזות עומאן.
המחוז הוא מובלעת המנותקת מעומאן על ידי איחוד האמירויות הערביות.
מסביב למחוז שוכן מצר הורמוז, שמשמש ככניסה של המפרץ הפרסי לכיוון האוקיינוס ההודי ונחשב בעל חשיבות אסטרטגית.
מיקומו מעניק לעומאן שליטה במצר (אם כי גם לאיראן יש שליטה חלקית בו).
כומזארית (בפרסית: کومزاری) היא השפה המדוברת בחלק הצפוני של המחוז.
שטח מחוז מוסנדם הוא כ-1,800 קמ"ר, והאוכלוסייה בו מונה כ-31,425 אנשים.
בעבר, האפשרויות היחידות לגישה אל חצי האי היו טיסות מוגבלות (דרך שדה תעופה ח'סב); או נסיעה של עשר שעות, דרך האמירויות פוג'יירה וראס אל-ח'ימה - כולל ארבע עמדות גבול.
כיום קיים קו מעבורת בין מסקט למוסנדם כדי להקל על הבעיה ולהנגיש את האזור.
מקור הכלכלה העיקרי במחוז הוא חקלאות, אך גם דיִג הוא עוגן כלכלי חשוב לתושבי המחוז.
מלבד חצי האי מוסנדם, מחוז מוסנדם כולל גם את מדחא, מובלעת נוספת של עומאן בשטח איחוד האמירויות.
מוסכורינוס (שם מדעי: Moschorhinus) הוא סוג של תראפסיד מקבוצת התרוצפליה שהתקיים במשך הפרם עד לטריאס התחתון לפני 254 עד 247 מיליון שנה מזמננו.
עם זאת לפי מספר חוקרים ייתכן שמשויך לו גם המין Moschorhinus warreni, אשר נחשב רשמית לסכימנוזאורוס.
המוסכורינוס ידוע מתצורות בדרום אפריקה של הקארו כשהוא אחד התראפסידים המוכרים בה ביותר, והוא תואר ב-1920 בידי החוקר הדרום-אפריקאי רוברט בלום.
משמעות שמו מיוונית עתיקה היא: "μόσχος" (נהגה: moschos) - עגל ו-"rhin/rhino" - חוטם, כלומר: חוטם עגל.
שם המין מתאר את מגלה הדגימות, ג'יימס קיצ'ינג (James Kitching).
טורף זה הגיע כנראה לאורך של 2 מטרים והתקיים בדומה לגורגונופסיים מתחילת הפרם באופן דומה.
מבנה הלסתות הזכיר מעט שנחרבים בעיקר עם מבנה הניבים המעוקלים מעט נוסף לחוטם ארוך, חותכות מעוצבות מאחורי הניבים ושרירי לסתות חזקות שעזרו להפעיל עוצמת נשיכה חזקה.
ייתכן שהוא כוסה בפרווה ושיטות הציד שלו דמו מעט לחתולים גדולים מודרניים.
תראפסיד זה היה מהבודדים ששרדו את הכחדת הפרם לפני 252 מיליון שנה, אם כי הוא נפגע מעט והממצאים של תחילת הטריאס מראות ירידה בגודל ואף עיוותים של השלדים.
מוסך הוא חלק בבית המשמש לאחסון רכבים, ולעיתים משמש גם כמחסן, או כחדר מלאכה.
למוסכים באמריקה הצפונית לרוב יש דלת מוסך אוטומטית הנפתחת כלפי מעלה.
המוסכים לרוב מחוברים באמצעות שביל גישה אל הכביש.
במוסכים יש מקום לרוב לרכב אחד או שניים.
במוסכים שנבנו אחרי 1950 יש לרוב דלת המקשרת בין המוסך לבית.
אך מוסכים שנבנו מוקדם יותר היו ממוקמים בעיקר בחצר האחורית, ושביל גישה ארוך או סמטה הובילו אל למוסך.
בישראל המוסך נפוץ פחות ובמקום זה לרבים יש חנייה פרטית.
מוסכמות קידוד הן אוסף של הנחיות לשפת תכנות ספציפית הממליצות על סגנון תכנות ושיטות עבודה עבור כל היבט של תוכנית הנכתבה בשפה זו.
מוסכמות אלו בדרך כלל כוללות הנחיות בנוגע לארגון קבצים, הזחה, הערות, הצהרות, מוסכמות על שמות, שיטות תכנות, וכדומה.
למפתחי תוכנה מומלץ מאוד לעקוב אחר ההנחיות הללו כדי לעזור לשפר את קריאות קוד המקור שלהם ולהקל על תחזוקת התוכנה.
המוסכמות עשויות להיות רשמיות ברשימה מתועדת של כללים שצוות או חברה עוקבים אחריהם, או עשויות להיות לא פורמליות כמו שיטות הקידוד הרגילות של אדם.
מוסכמות קידוד אינן נאכפות על ידי מהדרים.
הפחתת עלות תחזוקת התוכנה היא אחת הטענות המרכזיות למעקב אחר מוסכמות קידוד.
בהקדמה שלהם למוסכמות הקוד עבור ג'אווה, סאן מיקרוסיסטמס סיפקה את הרציונל הבא:מוסכמות קוד חשובות למתכנתים ממספר סיבות:
40%–80% מעלות תוכנה בטווח הארוך הולכת לתחזוקה.
כמעט אף תוכנה מתוחזקת במשך כל קיומה על ידי המחבר המקורי.
מוסכמות קוד משפרות את קריאות התוכנה, ומאפשרות למפתחים להבין קוד חדש בצורה מהירה ויסודית יותר.
אם אתה שולח את קוד המקור שלך כמוצר, עליך לוודא שהוא ארוז ונקי כמו כל מוצר אחר שאתה יוצר.
סקירת עמיתים של תוכנה כוללת לעיתים קרובות קריאת קוד מקור.
סוג זה של ביקורת עמיתים הוא בעיקר זיהוי באגים.
יהיה קל יותר לבודקים אחרים להבין, לתקן ולשפר קוד שנכתב תוך שימוש במוסכמות באופן עקבי, מה שמשפר את היעילות של תהליך זיהוי הבאגים.
אפילו עבור המחבר המקורי, תוכנה המקודדת באופן עקבי מקלה על התחזוקה.
אדם לא בהכרח יזכור את הרציונל המדויק מדוע קטע קוד מסוים נכתב בצורה מסוימת הרבה זמן לאחר שהקוד נכתב במקור.
שימוש עקבי ברווח לבן משפר את קריאות הקוד ומפחית את הזמן שלוקח להבנת התוכנה.
Refactoring מתייחס לפעילות תחזוקת תוכנה שבה קוד המקור עובר שינויים על מנת לשפר את הקריאות או את המבנה שלו.
תוכנה עוברת לעיתים קרובות ארגון מחדש כדי להתאים אותה למוסכמות הקידוד המוצהרות של צוות לאחר השחרור הראשוני שלה.
כל שינוי שלא משנה את התנהגותה של תוכנה יכול להיחשב לארגון מחדש.
שינויים נפוצים מסוג זה הם שינוי שמות משתנים, שינוי שמות של שיטות, העברת שיטות או מחלקות שלמות ופירוק שיטות גדולות לקטנות יותר.
מתודולוגיות פיתוח תוכנה זריזות מתכננות ארגון מחדש קבוע (או אפילו מתמשך) מה שהופך אותה לחלק בלתי נפרד מתהליך פיתוח התוכנה של הצוות.
מוסכוס (ביוונית עתיקה: Μόσχος) היה משורר יווני עתיק ותלמידו של המדקדק האלכסנדרוני אריסטרכוס מסמותרקיה.
הוא נולד בסירקוזה, יוון הגדולה, ושגשג בערך בשנת 150 לפני הספירה.
מלבד שירתו, הוא נודע ביצירתו הדקדוקית, שדבר ממנה לא שרד.
יצירותיו הבודדות ששרדו מורכבות מאפיליון, "אירופה" – על המיתוס של אירופה, ו"אהבה נמלטת" – המדברת על נושאים של אהבה במיתולוגיה.
מוסלמים לשעבר או אקס-מוסלמים הם אנשים שמתקופת הינקות גדלו כמוסלמים או התאסלמו במהלך חייהם הבוגרים, ולאחר מכן בחרו להפסיק להאמין בתוכן האסלאם מסיבות שונות.
קבוצת האנשים הללו, אשר ידועה במונח "כְּאֵפֶר/כְּאֵפִּירָה" או "מֻרְתַדּ/מֻרְתָדָה", נתקלת באתגרים רבים שקשורים לתוכן, ההיסטוריה וההשלכות של האסלאם, לתרבות האסלאמית, לדין האסלאמי (שריעה) כמו גם לתרבות המוסלמית המקומית, ביחס לעזיבה של מוסלמים את האסלאם.
לדברי הספר "הכופרים: כשמוסלמים עוזבים את האסלאם" (2015) מאת האקדמאי סיימון קוטי , התהליך האינטלקטואלי של עזיבת האסלאם בקרב מוסלמים לשעבר מתחיל עם הטלת הספק לגבי תוכן האמונה באסלאם והתרגול שלה.
במסורת האסלאמית, הטלת ספק לגבי האסלאם בדרך כלל ננזפת קשות באיומי גיהנום בחיים שלאחר המוות בקרב ילדים מוסלמים, ומקושרת להשתלטות של שדים על הנפשות של מוסלמים בוגרים.
לכן, מוסלמים שמטילים ספק בתוכן האסלאם נוטים להיות מיואשים באופן משמעותי, החל מהשמעת טיעון של אד הומינם כנגד מי שמעלה את הספקות ועד לענישה שלו באכזריות.
המעמד הזה יוצר לחץ חברתי לא להטיל ספקות ולא לסטות מהסטטוס קוו שהוא האמונה באסלאם, מה שמוביל לחששות עמוקים בקרב מטילי הספק שמרגישים שאם הספקות שלהם יתגלו, הם יובילו לתגובה חריפה נגדם מצד החברה המקומית.
לפיכך, הצעדים הבאים של ספקנים הם צנזורה פנימית וניסיונות לדכא את מחשבות הטלת הספק שלהם בתוכן האסלאם שחוזרות על עצמן, ומובילות אותם להרגיש תחושות של תסכול ובדידות.
במחקר של קוטי, מרואיינים מוסלמים לשעבר הצהירו בנוסף בפן האינטלקטואלי שלהם לגבי הטלת הספק באסלאם על רקע "חוסר עקביות דתית נתפסת באסלאם" לצד "הברבריות של פסוקים בקוראן".
מרואיין מוסלמי לשעבר אחר טען בפני קוטי כי למעשה רבים מהמוסלמים לשעבר במקורם היו מאוד אדוקים באמונה שלהם באסלאם, אבל כאשר הם למדו את כתבי הקודש המקוריים וחיי מייסד האסלאם מוחמד לעומק כדי להציג הוכחות למביעי ספקות, הם בסופו של דבר הפכו למוסלמים לשעבר בעצמם.
קוטי ממשיך לתאר בספר שלו כי קשה מאוד למוסלמים להביע ספקות ושאלות בנוגע לאסלאם, בעוד שמי שזוכה להזדמנות הזו, חייב לערוך חיפוש עצמי באינטרנט בשביל זה, ואם הוא רוצה לשאול שאלות מישהו שמוגדר כמומחה לאסלאם, עליו לעשות את זה בזהירות רבה כדי להימנע מהאשמות של כפירה.
לכן, במקום לשאול "מדוע אללה אמר משהו בקוראן", לדברי קוטי, ספקנים צריכים לנסח מחדש את השאלה שלהם "בשפה נכונה" ולשאול "למה אללה התכוון במה שהצהיר בקוראן".
במקרים אחרים, ספקנים משתמשים בשרת פרוקסי שדרכו הם ישאלו את השאלות שלהם באופן אנונימי כדי להיות בטוחים שהזהות שלהם לא תתגלה ובכך לא יתמודדו עם עוינות פוטנציאלית.
מאחר שספקות רבות אינן נענות בקרב הספקנים המוסלמים, התוצאה היא רמה נוספת של חוסר שביעות רצון.
במחקר שלו קוטי טען כי מוסלמים לשעבר מיקדו את הספקות שלהם בעיקר בטענות היותה של האסלאם "דת האמת" ובתועלת והמוסר של איסורים וציוויים אסלאמיים שונים.
הסוציולוג פיל צוקרמן מסכם את נקודותיו של קוטי בנוגע לסוגי הספקות שמעורבים בהם מוסלמים לשעבר בדרך לעזוב את האסלאם באמצעות: ספקות אפיסטמולוגיים, מוסריים ואינסטרומנטליים, כמו גם צורות של ספקות כגון חוויות אישיות משמעותיות, חשיפה לחלופות, גילויים חדשים בכתבי הקודש, ניכור רוחני, אירועים פוליטיים ועוד.
ספקות אפיסטמולוגיים מפקפקים במיתוס הבריאה האסלאמי , והסתירות בין המושגים של בחירה חופשית וגזרה מראש באסלאם.
ספקות מוסריים נוגעים לנושאים כמו "מדוע ילדים לא מוסלמים או אנשים טובים אבל לא מוסלמים מושלכים לגיהנום" לפי התאולוגיה האסלאמית.
ספקות אינסטרומנטליים מפקפקים בתועלת ובמוסריות של ציוויים או איסורים אסלאמיים, כמו היחס לנשים באסלאם, שכולל את המגבלות האסלאמיות על השתתפות של נשים בספורט שלדברי הספקנים "פוגע בצמיחה אינדיבידואלית והשתתפות חברתית-תרבותית של נשים בחברה".
מצד אחד, מוסלמים לשעבר בוחרים לעיתים קרובות להפחית את המחויבות שלהם ליחסים חברתיים שדורשים מהם להמשיך להעמיד פנים שהם מוסלמים, ומצד שני, לעיתים קרובות אין להם את היכולת לבחור את מעמד היחסים החברתיים שהם מעדיפים להיות בו, מה שמוביל להחמרה של תחושת הבדידות שלהם ביחס לנושא.
קוטי מתאר בספר שלבים שונים בדרך לעזיבה של האמונה באסלאם, שכוללים: התכחשות עצמית, בלבול, אשמה, כעס, חרדה, התרגשות, חשיפה, הקלה ועוד.
במחקר של ח'ליל ביליסי משנת 2007 ביליסי קובע שניתן לסווג את המניעים לעזיבת האסלאם באופן רחב לשתי קטגוריות, מניעים אינטלקטואליים ואידאולוגיים או מניעים חברתיים וחווייתיים.
ממצאי המחקר של ביליסי קובעים כי בקרב מוסלמים לשעבר עם מניעים אינטלקטואליים/אידאולוגיים, נראה שהדברים הבאים חשובים:
הפרות של זכויות האדם בתוכן השריעה (הדין האסלאמי).
סיבות שונות לבעייתיות של ספר הקוראן .
ביקורת כלפי אורך חייו ודמותו של מייסד האסלאם מוחמד שמשמש כמקור השראה עבור מוסלמים.
ביקורת כלפי האסלאם כדת לא הגיונית בעלת סתירות רבות.
קללת הגיהנום הנצחית נגד בני אדם שמוגדרים כטובים אך אינם מוסלמים.
החוקים והציפיות המחמירות של האסלאם.
חוסר היותה של האסלאם כמי שפונה לקהל אתני אוניברסלי בעל תרבויות ומנהגים שונים אלא מאורח חיים בעל תרבות ערבית אתנית בלבד .
אמינות תוכן הקוראן והחדית' .
בין המוסלמים לשעבר עם מניעים חברתיים וחווייתיים, ביליסי מציין את הסיבות הבאות:
מפגשים עם מוסלמים רשעים ואכזריים.
ראייה של מוסלמים בעמדות כוח כמדכאים (ד'ימי, ג'יזיה, תנאי עומר, סחר העבדים שמדרום לסהרה).
התעללות בנשים על רקע מעמד האישה באסלאם על ידי מוסלמים.
התעללות בלא מוסלמים על רקע היותם "כופרים" על ידי מוסלמים.
מצב אשלייתי שבו מוסלמים נמצאים ביחס לתפיסה של האסלאם.
המחקר של ביליסי מייחס אפליה מגדרית ורגשות דוחים עקב חוויות ותפיסות אינדיבידואליות שליליות כמניעים הבולטים ביותר של מוסלמים לשעבר לתהליך העזיבה שלהם את האסלאם.
ביליסי הוסיף כי בדומה למקרים רבים אחרים של התאסלמויות, מספר ניכר של מוסלמים שגילו לראשונה אזורים נוספים שרחוקים מהגבולות שבהם גדלו במשך חייהם ונחשפו לנקודות מבט אחרות משלהם - עוזבים את האסלאם.
לדברי ביליסי, הסיבות עבור עזיבת האסלאם מגיעות מאנשים מרקעים אתניים שונים וקבוצות גיל שונות מכל רחבי העולם כאשר דרום אסיה, דרום-מזרח אסיה, המזרח התיכון, צפון אפריקה והעולם המערבי הם האזורים הבולטים ביותר שבהם החלו להופיע מוסלמים לשעבר, בעוד שמין רוב המוסלמים לשעבר תואר כמשתנה ביחס לגאוגרפיה שממנה הם מגיעים.
בתור דוגמאות, ביליסי הצהיר במחקר שלו לגבי מוסלמי לשעבר שחש כי ההתעסקות של הקוראן ב-"היבטים טריוויאליים" ביחס לחייו הפרטיים של מוחמד הם "מוזרים".
בדוגמה נוספת, מוסלמי לשעבר טען שהחיים שלו כמוסלמי "כפו עליו בחירות חברתיות מגבילות וגרמו לו להימנע מהזדמנויות שונות כדי למלא ציוויים אסלאמיים" בעודו גינה את מעמד האישה באסלאם ונישואי הקטינים שביצע הנביא מוחמד עם אשתו עאישה בהיותה בת 6 ויחסי מין בהיותה בת 9 כפי שכתוב בצחיח אל-בוח'ארי.
לפני שהחליט לעזוב את האסלאם, מוסלמי לשעבר אחר טען בפני ביליסי כי מצא את הרעיון של "קללת גיהנום נצחית נגד בני אדם שמוגדרים כטובים אך אינם מוסלמים" כ-"נוראית".
על פי המחקר של נג'מה אל-זידג'אלי, למרות הגבלות בסיכון גבוה, מוסלמים לשעבר בחברות ערביות יכולים להצליח להקים קהילות מקוונות ולחלוק רעיונות מאתגרים שמחלחלים ברחבי מדינות ערב.
אל-זידג'אלי מצהירה כי מוסלמים לשעבר, בעקבות למידה קפדנית של תוכני האסלאם, מגיעים למסקנה שהם "לא עומדים יותר בהיסטוריה, בספרים ובעקרונות של האסלאם" מתוך "כבוד לאנושות ולהגיון".
אל-זידג'אלי אומרת שהקהילה המוסלמית לשעבר מגוונת, בעוד שחצי ממנה מתנצר.
בעוד שדוח המדיה החברתית הערבית 2018 הצביע על השתתפות נמוכה יותר של נשים ערביות ברשתות החברתיות, אל-זידג'אלי טוענת שפעילים רבים מתוך המוסלמים לשעבר הן נשים מערב הסעודית ומכווית, בעוד שאינטראקציות הדדיות ואירועים פוליטיים וחברתיים בחברות ערביות מובילים למחזוריות של שיח בקרב מוסלמים לשעבר.
ברשתות החברתיות מוסלמים לשעבר מפרסמים תוכן של הומור, סאטירה, עובדות, תיקונים, שאלות רטוריות ועוד לגבי האסלאם, בעוד שבתחילת המגמה של המוני המוסלמים לשעבר בתחילת שנות ה-2000, הקוראן עצמו לא היה נתון תחת ביקורת.
עם זאת, אל-זידג'אלי טוענת כי המעמד הזה השתנה עם הזמן וכעת כלל הטקסטים האסלאמיים הן בקוראן והן בחדית' פתוחים לביקורת על ידי מוסלמים לשעבר.
אקטיביזם של מוסלמים לשעבר לדברי אל-זידג'אלי כולל:
ערעור והכפשת עקרונות מפוקפקים בספרות האסלאמית, לרבות בקוראן, בחדית' ובהיסטוריה של האסלאם.
העלאה לדיון של התנהגויות תרבותיות מפוקפקות באסלאם בהם האידאולוגיה הנפוצה של הגדרה עצמית בתור מוסלמי תחילה ורק לאחר מכן כבן אדם, תפקידים מגדריים לא הוגנים בין גברים לנשים או תרגול הבעת חוסר האמפתיה "שאמאטה" (תרגול של מציאת שמחה בסבל של אחרים, בערבית: الشماتة).
העלאה ושיתוף סרטונים, עובדות, ציטוטים וספרים בנושאים רלוונטיים של קולות ערביים ובינלאומיים שונים שמתמקדים בהתמודדות עם תכנים אסלאמיים מפוקפקים שמוטבעים באופן נרחב בקרב מוסלמים באמצעות תוכניות הלימודים בבתי ספר והספרות האסלאמית.
ערעור על ההיסטוריה המוצגת באופן מסורתי באסלאם.
השתתפות בדיבייט ציבורי מקוון או פנים אל פנים מול מוסלמים.
מתן לייקים ושיתופים של תכנים מארגונים מקוונים של מוסלמים לשעבר.
שיתוף הודעות פרטיות אנונימיות של מוסלמים לשעבר במדינות עוינות.
דוגמאות לספקות של מוסלמים לשעבר
בדוגמאות שצוטטו במחקרן של טימו פאוהא ואטפה אגאיי משנת 2018, כאשר ספקנים השוו את האסלאם לאמונות אחרות, הם שקלו את האפשרות שהאמונות האחרות צודקות, למדו כתבי קודש שונים אחרים והיו פתוחים לשאלות.
קוטי מתאר המחקר שלו שרבים מהמוסלמים לשעבר שהיו אדוקים בטקסים הדתיים שלהם עשו זאת בין היתר כדי לרצות את היקרים להם.
במהלך דיון פאנל של מוסלמים לשעבר מצפון אמריקה באוניברסיטת קולורדו בולדר, נשים מוסלמיות לשעבר מלבנון וערב הסעודית הצהירו שהבריחה ממדינות המוצא שלהן התרחשה בעקבות "חיים תחת שליטה יום-יומית מלאה בדיכוי מגדרי, בידוד והתעללות מצד המשפחות והקהילות באמצעות נרטיבים אסלאמיים".
מרואיינת מוסלמית לשעבר במחקר של סיימון קוטי פירטה את הפחד של "אש הגיהנום וזעמו של אללה שמוטלים על מוחות מוסלמים צעירים" שהשפיעו על כך שבסופו של דבר היא האמינה שהבריונות שהיא חוותה בתקופת הבית ספר שלה עשויה להיות "תוצאה של הטלת הספק שלה באסלאם".
מרואיין מוסלמי לשעבר אחר הצהיר בפני קוטי לגבי הפחד משייטן (שד שמסית בני אדם לבצע חטאים, בערבית: شَيْطَان) והאיום שלאחר מכן מהנוהג של גירוש שדים כדי "להסית ילדים מלהטיל ספק באסלאם".
מרואיינת נוספת של קוטי אמרה שהיא "פחדה לשאול שאלות על האסלאם" כי "לימדו אותה שלא לחקור", אבל כשהשאלות והספקות שלה עלו, היא לא הרגישה בטוחה לדון בהם עם אף אחד, מהורים ועד מורים, מאחר שהיא "לא ידעה איך הם יגיבו".
לדברי קוטי, הפחדים הללו בקרב ספקנים מתקופת הילדות נמשכים גם לבגרות.
ח'ליל ביליסי מצהיר שהעזיבה של האסלאם מושפעת עמוקות מיצירות ספרות שונות, כולל אלה של הסופרים המוסלמים לשעבר טסלימה נסרין מבנגלדש וסלמאן רושדי מהודו, כמו גם פילוסופים ומדענים שונים בהם קרל סייגן.
לדברי הסופרת הפקיסטנית פרזנה חסן מוסלמים רבים לשעבר נאלצים להסתיר את חוסר האמונה שלהם מבני המשפחה הקרובים, מהחברים והקהילות שלהם, מאחר שהם חוששים לקבל דחייה חברתית.
חסן אומרת כי מוסלמים לשעבר צריכים לחיות "חיים כפולים" מתוחים במיוחד אם הם מוקפים בבני משפחה מוסלמים אדוקים, שכתוצאה מכך הם מחויבים להעמיד פנים שהם "מוסלמים תרבותיים" שמשתתפים בכל הציוויים שנראים לעין של האסלאם, תוך כדי שהם שומרים את היותם מוסלמים לשעבר בסוד.
ההשפעה הנפשית של המאמץ הזה להסתיר את המחשבות האמיתיות שלהם הופכת לכבדה עבור אנשים רבים, ובכך, הופכת את תהליך עזיבת האסלאם לארוך טווח, מפרך ותובעני מבחינה פסיכולוגית.
מחקרו של ח'ליל ביליסי מציג שמוסלמים לשעבר שמסתירים את הזהות שלהם נוטים בדרך כלל להסתיר את תהליך עזיבת האסלאם שלהם בעיקר מחשש לפגיעה על רקע טרור אסלאמי, או מאחר שהם אינם רוצים ליצור פירוק פוטנציאלי של יחסים עם אדם שהם אוהבים.
אל-זידג'אלי מצהירה שמאז תחילת המאה ה-21 רשתות חברתיות שנוסדו כמו פייסבוק, וואטסאפ וטוויטר החלו לספק מרחב בטוח למוסלמים לשעבר שמסתירים את הזהות שלהם להביע את הזהות שלהם באמצעות טכנולוגיה, שהובילו מוסלמים לשעבר למלא תפקידים אנונימיים בולטים של שינויים חברתיים שהתרחשו במאה ה-21 במדינות המפרץ הפרסי בעלות אחוזי הפנאטיות הגבוהים ביותר.
רדיפה והפרה של זכויות אדם
בתי משפט במלזיה סירבו לאשר שינויי דת או נישואים למי שאינם מוסלמים לאורך השנים בין היתר עבור אזלינה ג'ילני, שהורשתה לשנות את השם שלה ללינה ג'וי , אבל לא את סמן הדת שלה בתעודת הזהות לנצרות.
במקרה אחר, נראישה בוכרי נאלצה להגיש צו הביאס קורפוס נגד ההורים שלה ולברוח ממלזיה כדי להתחתן עם הבן זוג הלא מוסלמי שלה.
במקרה נוסף ממלזיה, רבתי מסוסאי גדלה בתור הינדית על ידי סבתא שלה לפני שההורים שלה התאסלמו.
עם זאת, כאשר מסוסאי נישאה לבן הזוג ההינדי שלה וביקשה לשנות את רישום הדת שלה להינדואיזם, הרשויות במלזיה דחו את הבקשה שלה וחטפו ממנה את הבת שלה ומסרו אותה לאמה המוסלמית בתגובה.
המונח "תנועת המוסלמים לשעבר" משמש לתיאור התנועה החברתית של יחידים וקבוצות שהתנערו מאמונה בתוכן האסלאם, ושואפים לנרמל התנגדות ועזיבה של האסלאם בעולם המוסלמי, ולספק תמיכה במוסלמים לשעבר אחרים שביצעו את המעשה או נמצאים בתהליך העזיבה על ידי רשתות תמיכה.
אקטיביזם של מוסלמים לשעבר כולל שימוש בסדרה של עיתונים, התכנסויות ציבוריות בברים, בתי קפה ומסעדות כמו גם פלטפורמות מקוונות.
לדברי פרזנה חסן, אקטיביזם של מוסלמים לשעבר גורם לעולם המוסלמי "להתמודד עם התבוננות פנימית לגבי השלכות שונות של האסלאם על העולם".
3 שנים לאחר מכן ייסד ווראק ומוסלמים נוספים לשעבר את ארגון הסופרים "המכון לחילון החברה האסלאמית" כדי לתמוך באינטרסים של כופרים באסלאם ולהביע במשותף ביקורת על האסלאם.
בתקופה שבין 2014 ל-2019 נראתה עלייה במספר המוסלמים הכורדים שהמירו את אמונתם לזורואסטריות, האמונה המקורית של אבותיהם האתניים שהייתה קיימת באזור לפני הכיבוש המוסלמי של פרס על ידי פולשים ערבים מח'ליפות ראשידון בין שנת 632 לספירה עד 651 לספירה, שהוביל לנפילת האימפריה הסאסאנית ולדעיכת הדת הזורואסטרית.
הזינוק תואר בעיקר כמי שנוצר לאחר "עדות לשנות האלימות והברבריות" שבוצעו על ידי הפעילים המוסלמים של הארגון באזורים השונים עם נוכחות כורדית.
מתקפות הטרור האסלאמי של ארגון הטרור אל-קאעידה ב-11 בספטמבר 2001 (שידועות בכינוי פיגועי 11 בספטמבר) על מגדלי התאומים ומרכז הסחר העולמי בעיר ניו יורק והפנטגון בוושינגטון די סי.
עלי סינה , מוסלמי לשעבר שהתנצר, ייסד בעקבות האירועים את האתר חופש אמונה בינלאומי (FFI) באוקטובר 2001. באותן שנים, הסופר אבן ווראק ליקט בספר שלו "עזיבת האסלאם: הכופרים מדברים" משנת 2003 אוסף של סיפורים של עזיבת האסלאם ממוסלמים לשעבר ממדינות שונות בעולם.
באותה שנה הוציאה חירסי עלי את הספר "כופרת" ובשנת 2010 את "נוודת: מהאסלאם לאמריקה" שנכנסו לרשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
הקמת ארגוני בכורה מוסלמים לשעבר באירופה (2007–2019)
התנועה הבינלאומית המאורגנת של מוסלמים לשעבר מצוטטת לעיתים קרובות כמי שהמקור שלה הוא בהקמת "המועצה המרכזית של מוסלמים לשעבר" שהוקמה בגרמניה בשנת 2007 ומשמשת מאז כארגון גג למועצות מוסלמים לשעבר במדינות העולם.
כדי לבצע את הקמפיין, שמידט-סלומון הציע להקים מועצה מרכזית למוסלמים לשעבר, בניגוד למועצה המרכזית של מוסלמים בגרמניה שנוסדה בשנת 1994. אף על פי שאהדי ועמיתים נוספים לא תמכו תחילה במונח "מוסלמים לשעבר" כשם של הארגון, הם הסכימו בסופו של דבר לשם וביצעו הכנות עבור ההקמה שלו.
הקמת המועצה הוכרזה ב-28 בפברואר 2007 במהלך מסיבת עיתונאים בברלין, שבה הושק קמפיין אוסף התצלומים המדובר.
לפני כן, מוסלמים לשעבר עדיין כונו בקרב התקשורת המערבית כמוסלמים עם הבדל מינורי לעיתים באמצעות המונח "אינטלקטואלים מוסלמים", מה שהוביל להבעת התנגדות מצד מוסלמים לשעבר באותן מדינות על כך שהם ממשיכים להיות מוגדרים תחת קבוצה של מי שמאמינים בתוכן האסלאם.
עם זאת, לאחר הקמת המועצה המרכזית, המונח "מוסלמים לשעבר" עבר תהליך אימוץ מהיר בקרב התקשורת המערבית.
מאז ההקמה של "המועצה המרכזית של מוסלמים לשעבר" ארגוני בכורה מוסלמים לשעבר נוספים נוסדו שכללו את "מועצת המוסלמים לשעבר של בריטניה" שהוצג בממלכה המאוחדת ב-19 ביוני 2007, "הוועדה המרכזית למוסלמים לשעבר" שהוצגה בהולנד ב-11 בספטמבר 2007 ו-"הוועד המרכזי למוסלמים לשעבר של סקנדינביה" שתאריך ההקמה שלו לא ידוע במדויק.
מאז, הוקמו במשך העשורים הבאים ארגוני מוסלמים לשעבר רבים ברחבי מדינות שונות ביבשת אירופה.
עליית ארגוני מוסלמים לשעבר באמריקה הצפונית (2009–2021)
הארגון האמריקאי שמוגדר לעיתים קרובות כארגון המוסלמי לשעבר הראשון ביבשת אמריקה הצפונית, "מוסלמים לשעבר מאוחדים" בראשות המוסלמית לשעבר שהתנצרה ילידת מצרים נוני דרוויש, נוסד באוקטובר 2009 בלוס אנג'לס, ארצות הברית.
בספטמבר 2013 נוסד הארגון "מוסלמים לשעבר של צפון אמריקה" על ידי הפעילים האמריקאים שרה היידר ומוחמד סייד שגדלו כמוסלמים בפקיסטן, במטרה ליצור רשת של קהילות מוסלמים לשעבר ברחבי ארצות הברית וקנדה.
הופעת ארגוני מוסלמים לשעבר באסיה, אפריקה והמזרח התיכון (2012–2019)
באותה שנה נוסד בנוסף גם ארגון "מועצת המוסלמים לשעבר של סינגפור".
שנה לאחר מכן ב-2013 נוסד הארגון הראשון במזרח התיכון שמוקדש למוסלמים לשעבר תחת הכותרת "מועצת המוסלמים לשעבר של מרוקו" על ידי המוסלמי לשעבר והפעיל החברתי עימאד אידין חביב.
ב-2016 נוסדו "מועצת המוסלמים לשעבר של סרי לנקה" ו-"מועצת המוסלמים לשעבר של דרום אפריקה", ושנתיים לאחר מכן "מועצת המוסלמים לשעבר של ירדן".
ב-2019 נוסדה "מועצת המוסלמים לשעבר של קרלה" בהודו.
לדברי סקר של מרכז המחקר פיו משנת 2010, להתאסלמות אין השפעה על גידול האוכלוסייה המוסלמית בעולם שכן "נראה שמספר האנשים שהופכים למוסלמים באמצעות התאסלמות שווה בערך של מספר המוסלמים שעוזבים את האסלאם".
כמו כן, ישנם דיווחים רבים שאינם מדויקים על כמות האנשים שעוזבים את האסלאם במדינות הרוב המוסלמי בעולם בעקבות ההשלכות החברתיות והמשפטיות שקשורות לעזיבת האסלאם.
לפיכך, לא ניתן לחקור את נתוני המוסלמים לשעבר שקיימים במדינות האסלאם באופן מדויק.
מצד שני, הקהילות המוסלמיות לשעבר שהולכות וגדלות מחוץ למדינות האסלאם מתועדות היטב במחקרים שונים מאחר שהסכנה שנשקפת לחייהם על רקע הצהרה על זהותם כמוסלמים לשעבר באותן מדינות מוגדרת לרוב כנמוכה או אינה קיימת כלל.
דו"ח של המרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים (CSIS) משנת 2007 מצהיר כי חלק מהתחזיות של גודל האוכלוסייה המוסלמית בעולם מוערכות יתר על המידה, שכן הן מניחות שכל הצאצאים של מוסלמים יהפכו למוסלמים גם במקרים של הורות מעורבת שכוללת הורה שאינו מוסלמי.
סקר שנערך על ידי מרכז המחקר פיו בשנת 2017 מצא כי להתאסלמות בקרב אירופאים נוצרים לשעבר קיימת השפעה שלילית על גידול האוכלוסייה המוסלמית באירופה, כאשר בין השנים 2010 ל-2016 מעל 160,000 איש עזבו את האמונה באסלאם יותר מאשר התאסלמו ביבשת.
לדברי סקר של המרכז בשנת 2018, מספר המומרים לאסלאם בארצות הברית שווה בערך של מספר המוסלמים שעוזבים את האסלאם, בניגוד לאמונות אחרות, שבהן מספר העוזבים גדול יותר ממספר המצטרפים החדשים.
לדברי ההיסטוריון ג'פרי בלייני מאוניברסיטת מלבורן, מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 חלה עלייה משמעותית במספר ההצטרפויות של מוסלמים לשעבר לנצרות, בעיקר לזרמי האוונגליזם והפנטקוסטליזם, על אף רדיפה חברתית ושלטונית.
לדברי העיתונאית אקי מותאלי מסרי לנקה, הטענות של מי שמצהירים על "רדיפה של מוסלמים על ידי מוסלמים לשעבר" אינן ישרות, כאשר בפועל אלו "מוסלמים לשעבר, שנרדפו בעבר ונרדפים גם בהווה בצורה הגדולה ביותר על ידי מוסלמים".
בנוסף, טוענת מותאלי כי מי שמגדירים את עצמם כליברלים ושייכים לשמאל הפוליטי "מתרחקים מהזדהות עם מוסלמים לשעבר" כחלק מתקינות פוליטית כדי "להשתיק נושאים במחלוקת באסלאם ובחיי היום יום במדינות מוסלמיות" ברחבי העולם על מנת להימנע מלהרגיז מוסלמים ולהיות מוגדרים כ-"גזענים" או "אסלאמופובים" על ידם.
לדברי ריזבי, מבקרים של מוסלמים לשעבר "נוטים לבלבל בין שנאה כלפי מוסלמים כבני אדם לבין ביקורת לגיטימית על האסלאם" בעודו טוען כי "האסלאם הוא רק רעיון, כאשר מצופה מאוד שכלל הרעיונות יהיו פתוחים לביקורת בלתי מסויגת".
מוסך הוא סרט דרמה אירי משנת 2007 בבימויו של לני אברמסון, על פי תסריט מאת מארק או'האלורן.
הסרט מתמקד בדמותו של ג'וסי, גבר פשוט ותמים העובד במוסך קטן בעיירה כפרית באירלנד.
בתפקיד הראשי מככב פט שורט, לצד שחקנים נוספים כמו קונור ריאן ואן מארי דאף.
הסרט מציג את חייו הבודדים של ג'וסי ואת ניסיונותיו ליצור קשרים חברתיים, תוך התמודדות עם בדידות וניכור.
מוסך זכה בפרס לאמנות וקולנוע בפסטיבל קאן ובפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל טורינו ה-25.
ג'וסי, גבר תמים ופשוט, עובד כמנהל מוסך בתחנת דלק קטנה בעיירה כפרית באירלנד.
הוא חי חיים מונוטוניים ובודדים, אך שומר על אופטימיות וחביבות כלפי הסובבים אותו.
כאשר הבעלים של המוסך שוכר נער צעיר בשם דייוויד לעזור בעבודה, נרקמת בין השניים חברות בלתי צפויה.
עם זאת, ניסיונותיו של ג'וסי להשתלב בחברה ולהתקרב לאנשים מובילים לאירועים שמערערים את שגרת חייו ומציבים אותו מול אתגרים אישיים וחברתיים.
פט שורט – ג'וסי, מנהל המוסך, איש תמים ובודד.
קונור ריאן – דייוויד, נער צעיר העובד במוסך.
אן מארי דאף – קתרין, אישה מקומית המתקשרת עם ג'וסי.
דונל גליסון – טום, חברו של דייוויד.
ג'ון קינירס – מר רדמונד, בעל המוסך.
הסרט מוסך זכה לביקורות חיוביות באופן כללי בעקבות הקרנתו בפסטיבל קאן.
עיתון אייריש טיימס ציין כי "פט שורט הוא תגלית בתפקיד הראשי.
מלבד הזכייה בפרס CICAE Art and Essai Cinema בפסטיבל קאן, מוסך היה חלק מהתכנייה הרשמית של פסטיבלים חשובים נוספים, בהם פסטיבל הסרטים של לונדון, פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו, פסטיבל הסרטים של סאו פאולו, פסטיבל הסרטים של טורינו ופסטיבל הסרטים של פוסאן.
הסרט זכה בארבעה פרסים בטקס פרסי הקולנוע והטלוויזיה האיריים לשנת 2008: פרס הסרט הטוב ביותר, פרס הבמאי הטוב ביותר (לני אברהמסון), פרס התסריט הטוב ביותר (מארק או'הולורן) ופרס השחקן הראשי הטוב ביותר עבור פט שורט.
מוסיקת המקרה הוא רומן מאת פול אוסטר שראה אור בשנת 1990. הספר תורגם לעברית על ידי משה רון ופורסם בשנת 1992. הספר עובד לסרט בשם זהה שהקרנתו החלה בשנת 1993.
ג'ים נאש עובד ככבאי בבוסטון.
הוא אב לג'ולייט, ילדה בת שנתיים ופרוד טרי מאשתו שעזבה אותו.
נאש לא מסוגל לתמוך בגידולה של בתו ושולח אותו לגור בבית אחותו.
במהלך חצי השנה הבאה נאש מבקר מספר פעמים את ג'ולייט ומגלה שהיא מתחילה לשכוח אותו.
בשלב זה מתגלה כי אביו של נאש, אשר נטש את המשפחה בילדותו, מת ומותיר לו סכום כסף גדול.
כיוון שנאש סבור שג'ולייט מאושרת בבית אחותו, הוא מחליט לרכוש מכונית סאאב בכסף שירש, להשאיר את חייו מאחור ולצאת למסע נהיגה ארוך ברחבי ארצות הברית.
בחלוף הזמן, סכום הכסף שבידי נאש הולך ואוזל.
באחת מנסיעותיו הוא אוסף טרמפיסט צעיר בשם ג'ק פוצי (Jack Pozzi) ומתברר לנאש כי פוצי הוא שחקן פוקר מקצועי.
פוצי מספר לנאש כי הוא מתעתד לשחק מול זוג אמיד בשם פלאואר וסטון (Flower and Stone).
פלאואר וסטון מתגלים כזוג אקסצנטרי שעשה את הונו על ידי זכייה בהגרלה לוטו.
בנוסף מתגלה כי הזוג רכשו עשרת אלפים אבנים שהיו חלק מטירה אירית מהמאה ה-15. האבנים הובאו לארצות הברית והזוג מתכנן להשתמש בהן לבניית חומה בשטח האחוזה שלהם.
במהלך משחק הפוקר, מפסיד פוצי את כל כספו של נאש.
בנוסף, נאש מוסיף להימור את מכונית הסאאב שלו, ופוצי מפסיד גם אותו.
בסופו של המשחק נאש ופוצי נותרים על חוב של 10,000 דולר לפלאואר וסטון - ובלי יכולת להחזיר את החוב.
על מנת להחזיר את החוב, מסכימים נאש ופוצי לעבוד כפועלים אצל פלאואר וסטון ולבנות עבורם את החומה, תוך שהם גרים בקראוון בתוך שטח האחוזה ולמעשה כלואים בשטחה.
מנקודה זו ואילך, פלאואר וסטון לא נראים עוד עד סוף העלילה.
במקומם מופיע אדם בשם קאלווין מרקס (Calvin Murks), אשר נשכר על ידי הזוג לפקח על העבודה.
לאחר התגרות מצידו של פוצי, מרקס מתחמש באקדח אותו הוא נושא מדי יום.
לאחר שבועות ארוכים של עבודה בבניית החומה תחת פיקחו והדרכתו של מרקס, מגיע הרגע בו נאש ופוצי אמורים להשתחרר לחופשי, אך מרקס מבשר להם כי מספר הוצאות על אוכל ובילויים לא היו כלולות בחוזה עם פלאואר וסטון ומגיש להם חשבונית שאין ביכולתם לשלם.
פוצי משוכנע שלעולם לא יוכלו לצאת מהמצב, ובורח בלילה משטח האחוזה.
מספר ימים לאחר מכן, מופיע פוצי שוב בשטח האחוזה כשהוא מוכה קשות וללא הכרה.
מרקס טוען שאינו יודע דבר על שאירע ודואג לפנות את פוצי לבית חולים.
לאחר שבועיים, מרקס מספר לנאש כי פוצי שחרר את עצמו מבית החולים ונעלם.
נאש משוכנע כי פוצי מת.
נאש ממשיך לעבוד בבניית החומה ומתכנן את נקמתו במרקס.
בסופו של דבר נאש עובד על החזרת כל החוב, ומרקס לוקח אותו לבילוי בפאב כדי לחגוג, ביחד עם חתנו, פלויד.
בפאב, נאש מביס את פלויד במשחק ביליארד, אך מסרב לקחת ממנו את סכום הכסף עליו התערבו (חמישים דולר), ותחת זאת מבקש נאש את הזכות לנהוג במכונית בדרך חזרה לאחוזה.
שלושת הגברים נכנסים למכונית הסאאב של מרקס (המכונית שהייתה במקור של נאש).
נאש נוהג במהירות מופרזת ומתנגש באופן מכוון ברכב שמגיע מולם.
הארגון מנוהל על ידי מתנדבים ומסתמך על תרומות.
מאז שנת 2015 הארגון רכש ומתפעל את אתר האינטרנט "WikiIslam" שידוע בתוכן האנטי-אסלאמי שלו שכולל ביקורות שונות על השפעות האסלאם במגוון נושאים.
האתר נוסד בשנת 2006 על ידי המוסלמי לשעבר עלי סינא ממוצא איראני שגלה מהמדינה בעקבות המהפכה האסלאמית בשנת 1979 ומתחזק מספר אתרים המקדמים את "האמת על האסלאם" לדבריו.
הארגון נוסד ב-28 בספטמבר 2013 בבירת ארצות הברית וושינגטון די.
על ידי הפעילים שרה היידר ומוחמד סייד , ובטורונטו, קנדה על ידי סדאר עלי ונאס ישמעאל.
לאחר הקמת הארגון המייסדים הצהירו שמוסלמים לשעבר של צפון אמריקה הוא הארגון הראשון מסוגו אשר "הקים קהילות בלעדיות למוסלמים לשעבר על מנת לקדם תחושת אחווה ולהציע מרחב נקי משיפוטיות בשל אי-אמונה בתוכן האסלאם".
מטרתו המוצהרת של מוסלמים לשעבר של צפון אמריקה היא "להפחית את האפליה העומדת בפני מוסלמים לשעבר שכפרו באמונה באסלאם, לסייע לבידוד החברתי שעומד בפני מוסלמים לשעבר על ידי הקמת קהילות ורשתות תמיכה, להגביר את הקולות והחוויות המגוונות של כופרים באסלאם, ולעמוד נגד אלו הרוצים לדכא ביקורת על האסלאם".
כתבה שפורסמה ביוני 2016 בעיתון דמוקרט וכרוניקל קובעת כי לארגון יש כ-4,000 חברים, ומאמר שפורסם בדצמבר 2017 ברשות השידור הציבורית של בריטניה "BBC" קבע כי לארגון יש כ-1,000 מתנדבים ב-25 ערים בצפון אמריקה.
כחלק מפעילות הארגון, החברים שלו מעניקים תמיכה במצבי חירום למוסלמים לשעבר בתקופות קשות, החל מבריחה מהתעללות בבתים שלהם על ידי בני המשפחה ועד מציאת מחסה וסיוע של גורמים מקצועיים.
בשנת 2018, מהאד אולאד, סטודנט אמריקאי, נלקח לקניה והוחזק בניגוד לרצונו לאחר שנחשף שהוא כופר באסלאם והומוסקסואל.
הוא היה עתיד לעבור את הטכניקות הפסאודו-מדעיות של טיפול המרה על מנת "לרפא את הכפירה שלו באסלאם וההומוסקסואליות שלו".
לבסוף הוא חולץ בעקבות פעילות של חברי הארגון שסיפקו לו מענק למימון הטיסה שלו חזרה לארצות הברית.
בשנים 2017–2018 חברי הארגון יצאו לסבב בקמפוסים ברחבי היבשת הצפונית, במה שהארגון כינה "מאמץ ראשון מסוגו להביא כופרים באסלאם ופעילים אחרים למכללות ברחבי ארצות הברית וקנדה".
בסוף שנת 2015, מוסלמים לשעבר של צפון אמריקה רכש את הבעלות על אתר האינטרנט "WikiIslam".
בשנת 2018, דניאל אנסטדט ציטט את "WikiIslam" כדוגמה לאתר אינטרנט המכיל "רטוריקה אנטי-אסלאמית", וגוראן לרסון ציטט את "WikiIslam" כ-"דף אינטרנט אנטי-אסלאמי".
בשנת 2019, אסמה אודין, עמיתה במכון אספן , הצהירה שהאתר הוא "אתר אינטרנט אנטי-אסלאמי באופן גורף".
בשנת 2022, ראביה כמאל, אנתרופולוגית תרבותית באוניברסיטת סן פרנסיסקו, ציינה כי "WikiIslam" הוא אחד מאתרי האינטרנט ה-"אסלאמופובים" הרבים שמוקדשים ל-"מעקב" אחר האסלאם ומוסלמים.
בשנת 2016, סניף של חברת המרכולים ווגמנס בפיירפקס, וירג'יניה, סירב להכין עוגה עבור חברי הארגון, שהייתה אמורה לשמש כעוגה לציון חגיגות יום השנה השלישי להקמת ו, לאחר שמנהל הסניף קבע ששם הארגון הוא "פוגעני".
בהמשך, לאחר התערבות משפטית של עורך דין מטעם חברי הארגון, הסניף ביצע את הכנת העוגה עם שם הארגון ללא תשלום והחברה התנצלה בפני חברי מוסלמים לשעבר של צפון אמריקה.
בשנת 2017, הרשת החברתית פייסבוק נעלה את החשבון של מוסלמים לשעבר של צפון אמריקה למשך שבוע לאחר שהארגון הפר לכאורה את תנאי השירות של החברה, אף על פי שהחברה לא ציינה בפני הארגון אילו סטנדרטים החשבון שלו הפר לכאורה לאחר שהוא ננעל.
לאחר מכן חשבון הארגון נפתח מחדש, כאשר דובר מטעם פייסבוק מסר במייל לשבועון הניו יורק אובזרוור כי "החשבון הוסר בטעות ושוחזר ברגע שהצלחנו לחקור את הנושא".
מוסקבה או היא בירת רוסיה, עיר בעלת מעמד פדרלי, המרכז המינהלי של המחוז הפדרלי המרכזי ומרכז מחוז מוסקבה שאינה כלולה בו, העיר הגדולה ביותר ברוסיה והסובייקט הכי גדול שלה.
נכון לשנת 2025, מתגוררים בה 13,274,285 תושבים, והיא העיר המאוכלסת ביותר באירופה.
מוסקבה הייתה בירתן ההיסטורית של נסיכות מוסקבה, רוסיה הצארית, האימפריה הרוסית (1728–1730), רוסיה הסובייטית וברית המועצות.
מוסקבה היא המרכז הפוליטי, התרבותי, הכלכלי, התעשייתי, הדתי, החינוכי והתעבורתי ברוסיה.
רשויות השלטון של המדינה נמצאות בעיר, שגרירויות של מדינות זרות, מטה מרבית הארגונים המסחריים הגדולים ברוסיה ועמותות ציבוריות.
מוסקבה היא אחת משלוש הערים הפדרליות של רוסיה (האחרות הן סנקט פטרבורג וסבסטופול) והיא העיר הגדולה ביותר בשטחה באירופה, והמאוכלסת ביותר באירופה (איסטנבול שנמצאת גם היא באירופה מאוכלסת מעט יותר, אך חלק משטחה נמצא באסיה).
העיר שוכנת על נהר מוסקבה במרכז המישור המזרח אירופי, בין נהרות וולגה ואוקה.
כסובייקט פדרלי מוסקבה גובלת במחוזות מוסקבה וקלוגה.
מוסקבה היא מרכז התיירות הפופולרי ביותר ברוסיה.