tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המדינה תספק תמיכה מיוחדת לילדים נכים, ילדים שנותרו ללא טיפול הורי או שסבלו מאלימות", בעוד שינוי החוקה הראשון התבטא בסעיף 110 אשר תוקן כך שיכלול את המשפט: "המדינה תגן ותתמוך בנישואין - איחוד בין גבר לאישה, המשפחה, זכויות ההורים וזכויות הילד".
ב-30 בינואר 2015 הגיש חבר פרלמנט הצעה לחוק שותפות, שהיה מאפשר ל"כל שני אנשים בזוגיות" לרשום שותפות.
ההצעה הייתה מתירה לזוגות המתגוררים יחד כמעט את אותן הטבות וחובות של זוגות נישואים.
עם זאת, ההצעה נדחתה על ידי הוועדה לעניינים משפטיים ב-24 בפברואר 2015. הוועדה הטילה ספק לגבי היוזמה לשנות את הקוד האזרחי, תוך התמקדות באיסור החוקתי על נישואים חד-מיניים משנת 2006 וטענה שזוגיות "דמויות נישואים" תהיה מרחיקת לכת ושכל צורה חדשה של מערכות יחסים עשויה להתחיל מהיסוד.
כתוצאה מכך, חבר הפרלמנט ויקו ספליטיס אשר הגיש את ההצעה, הבהיר כי הצמדת הוראת שותפות המוגדרת כנייטרלית לקוד הקיים מבחינה מגדרית תהיה הדרך המהירה ביותר להפיכת הצעת החוק לחוק חדש.
למרות הנסיגה, ספליטיס הצהיר כי הדיונים בנושא יימשכו בכל זאת.
חברת הפרלמנט אילזה וינקלה ממפלגת האחדות, הבטיחה מאז להגיש טיוטת חוק חדשה בנושא.
במרץ 2015, פתחה המפלגה למען פיתוח לטביה עתירה פומבית לחקיקת חוק להכרה בשותפות, שיקבע הכרה בשותפויות רשומות לזוגות ללא התייחסות לנטייתם המינית.
באוקטובר 2018, נציב תלונות הציבור קרא למחוקקים להעביר חוק להכרה בשותפות הן עבור זוגות חד-מיניים והן עבור זוגות הטרוסקסואלים, תוך ציון נתונים סטטיסטיים שהראו שכמחצית מילדי לטביה נולדים מחוץ לנישואים, וכי משפחות אלו צריכות ליהנות מזכויות משפטיות שוות.
ב-20 ביוני 2019, רוב חברי הפרלמנט הלטבי הצביעו נגד שליחת הצעה חוק השותפות להמשך דיון ובדיקה בוועדות הפרלמנטריות.
23 חברים הצביעו בעד הצעת החוק, 60 הצביעו נגד ונמנע אחד.
תומכי הצעת החוק הצהירו כי יתמידו בניסיונות לחקיקתו וינסו לשכנע חברי פרלמנט נוספים לדון בה שוב בעתיד הקרוב.
ביוני 2018 קבע בית הדין האירופי לצדק כי מדינות החברות באיחוד האירופי (בהן לטביה) חייבות להעניק זכויות תשבות מלאות והכרה בחופש התנועה של זוגות חד-מיניים נשואים, כאשר לפחות אחד מבני הזוג הוא אזרח האיחוד האירופי.
החוק הלטבי מאפשר לכל אדם מעל גיל 25 לאמץ.
אולם מי שאינם נשואים זה לזה אינם רשאים לאמץ את אותו הילד.
המשמעות היא, שעבור זוגות לא נשואים, רק בן זוג אחד רשאי לאמץ ילד.
מגבלה זו חלה על זוגות חד-מיניים משום שבלטביה אין הכרה בזוגיות חד-מינית.
הורות עבור זוגות לסביות מוגדרת באופן רחב יותר, ובנות הזוג רשאיות לעבור טיפולי הפריה חוץ גופית והזרעה מלאכותית.
בספטמבר 2006, הפרלמנט של לטביה, העביר תיקונים לחוק העבודה האוסר על אפליה על רקע נטייה מינית במקומות תעסוקה.
הסאימה השמיט בתחילה הגנה מסוג זה בתוכן החוק, אך הנשיאה ואירה ויקה-פרייברגה סירבה לחתום על הצעת החוק עד להוספתה.
ישנה הכרה בניתוח להתאמה מגדרית עבור טרנסג'נדרים בלטביה וניתן לשנות זהות במסמכים רשמיים כדי לשקף את שינוי הזהות המגדרית של האזרח.
החוק הלטבי אינו מגדיר מהו "שינוי מין", אך ניתן להגיש אישור רפואי לרשויות על מנת לשנות מגדר באופן חוקי.
עם זאת, בשנת 2004 הרשויות דחו הכרה משפטית בשינוי זהות לאדם טרנסג'נדר שעבר שינוי מין חלקי.
כתוצאה מכך, הוא נקט בתהליכים משפטיים נגד הרשויות.
בית המשפט העליון של לטביה קבע בשנת 2008, כי במקרה הספציפי הזה, היה צריך להכיר בשינוי הזהות המשפטית של העותר שכן הרשות עשתה זאת במקרים דומים, ומאחר שהאדם, אשר ביקש להירשם כגבר, עלול להתמודד עם מגוון סיבוכים משפטיים בעת הגדרתו בחוק כנקבה.
האירוע הוביל להצעת חקיקה משנת 2009, לחייב טרנסג'נדרים לעבור עיקור.
חקיקה כזאת יכלה לגרום לסיבוכים משפטיים נוספים עבור טרנסג'נדרים מבחינת ההכרה החוקית בשינוי מינם.
עם זאת, החקיקה נדחתה על ידי הפרלמנט.
לסביות, הומואים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בכוחות המזוינים הלאומיים של לטביה.
לצד האוכלוסייה הדלילה בלטביה, סצנת קהילת הלהט"ב הלטבית פעילה באופן פומבי בעיקר בבירה ריגה בעוד ישנם מעט אנשי ציבור בולטים המצהירים על עצמם בגלוי כהומוסקסואלים או לסביות בהם העיתונאית הלטבית קרליס סטריפס, שר החוץ אדגארס רינקביצ'ס וסגנית הרקטור לשעבר של בית הספר למשפטים ללימודים מתקדמים בריגה, לינדה פריימן.
בבחירות לפרלמנט של 2018, רינקביצ'ס נבחר מחדש לתפקיד שר החוץ ומריה גולובבה הפכה לפוליטיקאית הלסבית הגלויה הראשונה בהיסטוריית לטביה, שזכתה במושב מטעם המפלגה הליברלית, "!Development/For" אשר הכריזה על עצמה כ"מפלגה התומכת בשוויון זכויות עבור חברי קהילת הלהט"ב".
לרוב האזרחים בלטביה ישנן דעות קדומות נגד הומוסקסואליות, ששורשן בדרך כלל בשמרנות חברתית ובתפיסות מוקדמות ממושכות מהתקופה הסובייטית.
דוגמה לכך היא האמונה המוטעית שהומוסקסואליות ופדופיליה הן תופעות קשורות.
רגשות אנטי-הומוסקסואליים אלו גברו עד 2008, בעידוד קבוצות דתיות שונות ופוליטיקאים.
בשנת 2002, מאריס סאנטס, כומר הומוסקסואל מוצהר, הודח והוצא מהכנסייה האוונגלית לותרנית של לטביה.
כתוצאה מכך, קטליסט הודח ממשרדו וגורש מהכנסייה על ידי וונאגס.
מקרה זה עוררק דיון ציבורי בלטביה בנוגע לצורך בחקיקת הגנה מפני אפליה כלפי חברי קהילת הלהט"ב מצד מעסיקים.
ב-23 באפריל 2021 נתגלה הנער נורמונדס קינדזוליס כשבגדיו ספוגים בנזין וגופו שרוף ב-85%, ומאוחר יותר הוא מת מפצעיו.
קינדזוליס קיבל איומי מוות הומופוביים והותקף פיזית ארבע פעמים לפני אירוע השריפה שגרם למותו.
לא היה ברור אם מדובר בהתאבדות או ברצח.
עם זאת, סגן מפקד המשטרה הלטבית אמר בתגובה לאירוע כי "להביא מישהו עד סף התאבדות - גם זהו פשע".
אירוע הגאווה הראשון בלטביה התקיים בשנת 2005 תחת השם "Riga Pride", כמקביל המקומי למצעדי גאווה ברחבי העולם.
לאחר שהמארגנים קיבלו אישור לקיים את האירוע, התעוררה התנגדות פוליטית לקיומו.
ראש ממשלת לטביה אייגרס קלביטיס ממפלגת הימין השמרנית, המפלגה העממית, התנגד בפומבי לאירוע.
האירוע אושר רשמית רק לאחר שבית משפט ביטל את איסורו על ידי העירייה.
סגן ראש עיריית ריגה יוריס לוג'נס התפטר במחאה על התרת קיומו.
האירועים הופרעו באופן משמעותי על ידי מפגינים שמרנים.
הפרלמנט האירופי הביע את אכזבתו מ"הכישלון של הרשויות בלטביה להגן כראוי על המצעד".
האירוע התקיים באופן שנתי גם בין השנים 2007 ו-2008 בלטביה.
בשנת 2009 קיום המצעד הותר על ידי בית המשפט לעניינים מנהליים של ריגה.
ציונו היה לראשון שנקרא תחת השם "הגאווה בלטית" אשר החל ברוטציה מדי שנה בין כל בירות המדינות הבלטיות, בשיתוף עם הליגה הליטאית הגאה, אגודת הלהט"ב האסטונית ומארגני אירועי גאווה מקומיים.
בציון המצעד בשנת 2012 בריגה, כ-400 איש צעדו לתמיכה בזכויות להט"ב, והצטרפו אליהם דיפלומטים אמריקאים.
בשנת 2015 התקיים המצעד כחלק מאירועי הגאווה האירופיים "Europride" בריגה, והייתה זו הפעם הראשונה שיורופרייד התקיים במדינה מברית המועצות לשעבר.
בשנת 2018, מספר הצועדים בריגה גדל משמעותית והגיע לפי אחד הדיווחים ל-8,000 איש.
עם זאת, מספר זה שנוי במחלוקת כיוון שבמצעד הגאווה ב-2023 צעדו כ-5,000 איש, ובתקשורת נמסר שהיה זה המצעד הגדול ביותר בתולדות ריגה.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בטרנסניסטריה מתמודדים עם אתגרים משפטיים שאינם נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים.
פעילות הומוסקסואלית חוקית במדינה מאז 2002, אך משקי בית בראשות זוגות חד מיניים אינם זכאים לאותן הגנות משפטיות הזמינות לזוגות הטרוסקסואלים.
טרנסניסטריה היא מדינה דה פקטו אשר התנתקה ממולדובה והכריזה על עצמאות ב-1990 עם מערכת משפט משלה בעודה אינה מוכרת על ידי שום חברה באו"ם, אך מקבלת תמיכה בלתי־רשמית מסוימת מרוסיה.
פעילות הומוסקסואלית בהסכמה חוקית בטרנסניסטריה, אף על פי שמקורות זרים רבים העידו כי אינה חוקית דה פקטו.
סעיף 131 לחוק הפלילי של טרנסניסטריה שנכנס לתוקף ביוני 2002, קובע כי ביצוע "מעשי סדום", לסביות ומגע מיני עם אדם מתחת לגיל 16 אינו חוקי.
עם זאת, המאמר אינו קובע כי ביצוע "מעשי סדום ולסביות" מעל גיל 16 איננו חוקי.
כל שאר המאמרים הקשורים לפשעי מין, כגון תקיפה מינית וכפייה לבצע מעשים מיניים, ציינו באותה קטגוריה "מגע מיני (הטרוסקסואלי), מעשה סדום ולסביות".
אין מאמרים אחרים בחוק הפלילי של טרנסניסטריה המציגים חוקים המופרדים לענישה על פעילות הומוסקסואלית, או ביצוע "מעשי סדום ולסביות".
למרות זאת, חברי קהילת הלהט"ב בשטחי המדינה נתונים לאפליה ממשלתית וחברתית.
טרנסניסטריה אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור או שותפות).
לצד אי הכרתה של טרנסניסטריה במערכות יחסים הומוסקסואליות, ישנה הגבלה בחוקת המדינה המגדירה נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד מאז 2002. הקוד אינו מכיר בסוגים אחרים של שותפות הן עבור זוגות הטרוסקסואלים והן עבור זוגות חד מיניים מלבד נישואים.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בהונגריה מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים וסיסג'נדרים אינם חווים.
פעילות הומוסקסואלית של גברים ונשים חוקית במדינה מאז 1961, אם כי משקי בית בראשות זוגות חד מיניים אינם זכאים לאותן הכרות משפטיות העומדות לרשות זוגות נשואים הטרוסקסואלים.
שותפות רשומה לזוגות חד מיניים הוכשרה בשנת 2009, אך נישואים חד מיניים נותרו אסורים בעוד מאז 2021 ישנה מגבלה בחוקת המדינה המכירה בנישואים כאיחוד הטרוסקסואלים בלבד.
ממשלת הונגריה השמרנית בראשותו של ויקטור אורבן ממפלגת הימין השמרנית פידס העבירה חקיקה המגבילה את זכויות האזרח של חברי קהילת הלהט"ב ההונגרית הכוללת בין היתר הפסקת ההכרה המשפטית בטרנסג'נדרים.
דו"ח של "RTL Hungary" המבוסס על נתונים שסיפק ארגון הלהט"ב ההונגרי "Háttér Társaság", הצהיר כי נרשמה עלייה בהתקפות שהונעו על ידי הומופוביה נגד חברי הקהילה לאחר הצגת החוק.
חוק העונשין ההונגרי הראשון מאת קארולי צ'מגי (1878) העניש הומוסקסואליות בין גברים עם מאסר של עד שנה.
פעילות הומוסקסואלית מעל גיל 20 הועברה אי-הפללה ב-1961, ולאחר מכן מעל גיל 18 ב-1978 על פי חוק העונשין החדש.
גיל ההסכמה, מוגדר כיום באופן שווה לזוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים ל-14 שנים, מאז החלטת בית המשפט לחוקה משנת 2002.
מגורים משותפים לא רשומים מוכרים משנת 1996. החוק חל על כל זוג שחיים יחד בקשר כלכלי ומיני (נישואים משותפים), לרבות זוגות חד מיניים בעוד אין צורך ברישום רשמי.
החוק נותן מספר זכויות והטבות מוגדרות לשני אנשים החיים יחד.
חיים משותפים לא רשומים מוגדרים בחוק האזרחי כ-"כאשר שני אנשים חיים יחד מחוץ לנישואין בקהילה רגשית וכלכלית באותו משק בית, ובלבד שאף אחד מהם אינו עוסק בנישואין או בשותפות עם אדם אחר, וכן שהם לא קשורים בקו ישיר, והם לא אחים".
ירושה אפשרית על פי החוק רק בצוואה, וקצבת אלמנות זמינה רק לזוגות שחיים יחד למעלה מ-10 שנים.
ב-17 בדצמבר 2007, הפרלמנט אימץ הצעת חוק להכרה בשותפות רשומה שהוגשה על ידי המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית-ברית ממשלת הדמוקרטים החופשיים.
הצעת החוק נמצאה כבלתי חוקתית על ידי בית המשפט לחוקה מכיוון שהיא "שכפלה את מוסד הנישואים לזוגות חד מיניים".
בפברואר 2009 אישר הפרלמנט גרסה מתוקנת של הצעת החוק.
מאז 1 ביולי 2009, זוגות חד מיניים יכולים להיכנס להכרת שותפויות רשומות בעוד החוק מעניק לשותפים רשומים את אותן זכויות כמו לבני זוג נשואים למעט אימוץ, טיפולי פוריות או לקיחת שם משפחה.
ב-1 בינואר 2012, נכנסה לתוקף חוקה חדשה, שחוקק הפרלמנט ב-2011, המגבילה הכרה בנישואים לזוגות הטרוסקסואלים בלבד לצד אי הכלתה הגנה מפני אפליה על רקע נטייה מינית.
עם זאת, אפליה על רקע נטייה מינית נותרה אסורה באמצעות פרשנות של הוראת אי האפליה הכללית בחוקה, וכן על פי חוק שוויון היחס.
אימוץ על ידי יחידים אינו חוקי ללא קשר לנטייה מינית או מעמד זוגיות, בעוד אימוץ ילד חורג זמין רק לזוגות נשואים הטרוסקסואלים.
גישה להפריה חוץ גופית והזרעה מלאכותית זמינה לנשים רווקות ללא קשר לנטייה מינית, אך אינה זמינה עבור לסביות המתגוררות יחד או בשותפות רשומה עם בנות זוגן.
בנובמבר 2017, נציב תלונות הציבור ההונגרי מצא כי דחיית בקשת האימוץ של זוג לסביות "פגיעה בזכותו של הילד להגנה וטיפול, ועלולה להיות אפליה בלתי חוקית על רקע נטייה מינית".
מאחר שאימוץ משותף לזוגות חד מיניים אינו חוקי בהונגריה, בנות הזוג החליטו שאחת מהשתיים תאמץ את הילד באופן חוקי.
בנות הזוג, לעומת זאת, היו מאוד פתוחות לגבי מערכת היחסים שלהן ונמצאו מתאימות לאימוץ.
במהלך החודשים שלאחר מכן טיפלו בנות הזוג בילדה בת 16 חודשים.
אולם, שירותי הגנת הילד הפסיקו מאוחר יותר את הליך הבקשה בשל נטייתן החד מינית.
החלטה זו שיבשה את חייה של הילדה, שכן לא תינוק כמו שצריך עוד ויתעורר צורך לקחת אותה לפסיכולוג ילדים בעתיד.
בנות הזוג פנו לנציב זכויות היסוד (נציב תלונות הציבור האחראי על זכויות הילדים הלאומים בהונגריה, קבוצות חברתיות פגיעות ואינטרסים של הדורות הבאים), אשר מצא כי דחייתו של שירות הגנת הילד להמשך אימוץ בנות הזוג בשל נטייתן החד מינית "אינה חוקית ומפלה".
הנציב הצהיר כי "לאדם המבקש לאמץ אין זכות לאמץ ילד מסוים, אך יש לו זכות ליחס שווה ושוויון בפני החוק בהליך".
הנציב ביסס את החלטתו על פי פסק הדין, א.ה נ' צרפת, בו קבע בית הדין האירופי לזכויות אדם כי נטייתו המינית של האדם אינה מהווה גורם במקרי אימוץ.
באוקטובר 2020, בזמן שדן בספר ילדים שפורסם על ידי ארגון הלהט"ב בתחנת הרדיו "Magyar Rádió", ראש ממשלת הונגריה, ויקטור אורבן, הצהיר כי "אף על פי שהונגריה סובלנית כלפי קהילת הלהט"ב, יש קו אדום שאי אפשר לחצות.
הומואים צריכים לעזוב את ילדינו בשקט".
בנובמבר 2020, ממשלתו של אורבן הציעה תיקון חוקתי שיאסור אימוץ על ידי זוגות חד מיניים.
הלשון בתיקון תבטיח "חינוך בהתאם לערכים המבוססים על זהותה החוקתית והתרבות הנוצרית של הונגריה".
ב-16 בדצמבר 2020 התיקון הועבר על ידי האספה הלאומית עם 123 מצביעים בעד, 45 נגד ו-5 נמנעים.
בשנת 2000 הכיר בית המשפט לחוקה בכך שהאיסור החוקתי על אפליה על רקע "מעמד אחר" מכסה גם נטייה מינית.
חוק בריאות הציבור אסר על אפליה הקשורה לנטייה מינית בשירותי בריאות מאז 1997 ועל אפליה הקשורה לזהות מגדרית מאז 2004. החוק משנת 2003 בנושא שוויון יחס וקידום שוויון הזדמנויות אשר התבסס על נטייה מינית בינואר 2004, כלל בתוכנו תחומי תעסוקה, חינוך, דיור, בריאות וגישה לסחורות ושירותים.
בדצמבר 2017 פורסם צו ממשלתי הקובע לראשונה בסיס חוקי לשינוי מגדר.
לאחר 1 בינואר 2018, טרנסג'נדרים המתגוררים בהונגריה היו מסוגלים תאורטית לשנות את מינם החוקי בעודם היו נדרשים לעבור אבחון של איש מקצוע רפואי, אך לא לעבור טיפול הורמונלי, עיקור או ניתוח להתאמה מגדרית לצורך הכרה.
חוק שוויון היחס כולל "זהות מינית" ברשימת מאפייניו המוגנים.
עם זאת, "Transvanilla" - ארגון הונגרי שבסיסו בבודפשט העוסק במתן שירותים והגנה על זכויות טרנסג'נדרים, דיווח כי הממשלה סירבה לכבד בקשות לשינוי מגדר מאז 2018. בשנת 2019, נוצר תיק משותף של 23 אנשים אשר תבעו את הממשלה בבית הדין האירופי לזכויות אדם.
ב-31 במרץ, יום הנראות הטרנסג'נדרית הבינלאומי, הוגשה הצעת חוק שהחליפה את המונח ההונגרי "נם", שמשמעותו "מין", למין לידה, המוגדר כ-"מין הביולוגי הנקבע על פי מאפיינים מיניים ראשוניים וכרומוזומים".
הפרלמנט הצביע בעד הצעת החוק ב-19 במאי 2020, מה שחסם בפני טרנסג'נדרים את הזכות לשנות את מינם החוקי.
ההצבעה הייתה 134 בעד, 56 נגד ו-4 נמנעים.
דוניה מיאטוביץ', הנציבה לזכויות אדם במועצת אירופה, הצהירה כי הצעת החוק "מנוגדת לסטנדרטים של זכויות אדם ולפסיקה של בית הדין האירופי לזכויות אדם".
הנשיא יאנוש אדר חתם על הצעת החוק ב-28 במאי 2020.
בינואר 2021 הורתה הממשלה שספר שיצא לאור על ידי האגודה הלסבית לבריש ("Labrisz Lesbian Association") יכלול אזהרות האומרות כי הוא "מכיל התנהגות שאינה עולה בקנה אחד עם תפקידי מגדר מסורתיים".
לדברי דובר ממשלתי, "הספר נמכר כאגדה...
אך הוא מסתיר את העובדה שהוא מתאר התנהגות שאינה עולה בקנה אחד עם תפקידים מגדריים מסורתיים".
בתגובה הודיעה העמותה כי תגיש תביעה נגד הממשלה.
באפריל 2025 אישר הפרלמנט שינויים בחוקת המדינה שקובעים שהונגריה מכירה בשני מינים בלבד, זכר ונקבה.
הומוסקסואלים וביסקסואלים היו רשאים לתרום דם לאחר תקופת דחייה של 12 חודשים עד שנת 2020. באותה שנה, תקופת הדחייה בוטלה, עם הערכת סיכונים פרטנית.
מצעד הגאווה בבודפשט היה האירוע הראשון מסוגו בגוש המזרחי לשעבר, בעודו מושך כעשרות אלפי משתתפים במגמת עלייה מדי שנה.
מהדורת המצעד של שנת 2017 זכתה לתמיכתן של שגרירויות רבות בהן: אוסטרליה, קנדה, צרפת, גרמניה, הממלכה המאוחדת, ארצות הברית, לצד סלובקיה וסלובניה השכנות, בין היתר.
ברחבי העיר ישנו גם פסטיבל גאווה שנתי הנמשך כשבוע בכל קיץ עם פסטיבל סרטים, מצעד גאווה ומסיבות ברחבי העיר.
את הפסטיבל פתחו בעבר אנשי ציבור בולטים בהם גאבור דמשקי, אז ראש עיריית בודפשט, וקינגה גנץ', אז שרת החוץ.
הונגריה הייתה המדינה המארחת של אירועי הלהט"ב, תחרות היופי "Mr Gay Europe" ל-2007 ומשחקי הספורט "EuroGames" בשנת 2012.
בקורלציה מאז תקופת ראשות הממשלה של ויקטור אורבן ממפלגת הימין הקיצוני יוביק, נעצר קידום זכויות הלהט"ב בהונגריה.
בשנת 2018, הונגריה ופולין חסמו הצהרה משותפת של שרי התעסוקה והחברה של האיחוד האירופי שנועדו לקדם שוויון מגדרי בעידן הדיגיטלי, בגלל התנגדויות להתייחסותה לקהילת הלהט"ב.
לקראת מצעד הגאווה שנערך בבודפשט בשנת 2015, יותר פוליטיקאים הונגרים החלו לנקוט ברטוריקה הומופובית בגלוי.
בשנת 2014, מפלגת יוביק הציגה שלט שעליו נכתב "הפרלמנט לא רוצה שום סטייה" במהלך המצעד בבודפשט, וביקרה כרזות תמיכה בזכויות להט"ב.
בינואר 2018, בית הדין האירופי לצדק פסק איסור על הרשויות ההונגריות לבצע מבחנים פסיכולוגיים למבקשי מקלט על מנת לקבוע את נטייתם המינית.
במרץ 2025 הועבר בהליך בזק חוק שמעניק בסיס חוקי לאסור על קיום מצעדי גאווה ומאפשר למשטרה להשתמש במצלמות לזיהוי פנים כדי לאתר את מי שישתתפו בכל זאת במצעדים האלה.
לפי החוק העונש על השתתפות במצעד הוא קנס של עד 200,000 פורינט - כ-2,000 שקלים ומארגני המצעד מסתכנים בשנת מאסר.
בתגובה 17 מדינות מהאיחוד האירופי יצאו בהצהרה משותפת כי הונגריה מפרה ערכי יסוד.
המשטרה אסרה על קיום מצעד הגאווה שתוכנן להתקיים ב-28 ביוני 2025. ראש עיריית בודפשט הליברלי הודיע שעל אף האיסור המצעד יתקיים.
על אף האיסור והאיום בסנקציות, יותר ממאה אלף השתתפו בו.
בשנת 2012, חבר הפרלמנט מטעם מפלגת יוביק, אדאם מירקוצקי, הציג תיקון חוקתי לפרלמנט המבקש לאסור "קידום של סטיות מיניות".
התיקון יעניש את "קידום הומוסקסואליות או הפרעות אחרות של התנהגות מינית" עם עד שמונה שנות מאסר.
"LMBT Federation", ארגון הסברה הונגרי עבור קהילת הלהט"ב, מחה נגד התיקון וקראה לפרלמנט לבטלו לצד מפלגת הקואליציה הדמוקרטית אשר כינתה את התיקון כ-"מרושע ומביש".
התיקון לא עבר לאחר מכן.
בנובמבר 2016 העבירה העיירה ההונגרית הקטנה אסוטהאלום חוק האוסר על "תעמולה הומוסקסואלית" בעוד ראש העיר לסלו טורוצקאי קרא לנוצרים המקומיים לתמוך ב-"מלחמת קודש".
באפריל 2017, לאחר שהוגשה תביעה נגד האיסור, בית המשפט החוקתי ביטל את האיסור וקבע כי הוא מפר את חוק זכויות האדם מכיוון שמטרתו "להגביל ישירות את חופש הביטוי, המצפון והדת".
ביוני 2018, בית האופרה הממלכתי ההונגרי ביטל כ-15 הופעות של בילי אליוט, לאחר שהעיתון הפרו-ממשלתי "Magyar Idők" טען שהמופע "יכול להפוך ילדים להומואים".
בנובמבר 2020, העיירה נגיקטה אימצה החלטה האוסרת על הפצה וקידום של מה שמכונה "תעמולה הומוסקסואלית".
לאחר שהצהיר הצהרות התומכות בזכויות להט"ב, הכדורגלן לשעבר ופרשן הטלוויזיה יאנוס הרוטקה פוטר על ידי ערוץ טלוויזיית הספורט הפרו-ממשלתי, "Spíler TV" במרץ 2021.
ביוני 2021, ממשלת הונגריה הציגה חוק אנטי-להט"ב האוסר על הצגה של "כל תוכן שמציג או מקדם שינוי מגדר או הומוסקסואליות לקטינים".
דובר ממשלת הונגריה טען שהאיסור נועד לתכנים שילדים "יכולים להבין לא נכון ושעשויים להשפיע לרעה על התפתחותם".
קבוצת פעילי זכויות אדם מקומית הגיבה על החוק באומרה כי, "החקיקה החדשה שהציעה מפלגת יוביק תבלום ברצינות את חופש הביטוי ואת זכויות הילדים...
מהלך זה מסכן את בריאותם הנפשית של צעירי הנכללים בקהילת הלהט"ב ומונע מהם לקבל גישה למידע ותמיכה חיובית".
דייוויד ויג מארגון זכויות האדם הבינלאומי, אמנסטי אינטרנשיונל, גינה את הצעת החוק באומרו כי "הצעה זו, אשר יש לה הדים אפלים ל-"חוק התעמולה הרוסי נגד הומוסקסואליות", יביאו לסטיגמות נוספות נגד להט"ב, ויחשפו אותם לאפליה גדולה יותר באזור שהוא כבר סביבה עוינת".
עצומה ומכתב נכתבו לנשיא יאנוש אדר בקריאה לא לחתום על החוק.
העצומה נחתמה יותר מעשרת אלפים פעמים החל מ-7 באוגוסט 2021. עם זאת, חתם הנשיא על הצעת החוק ב-23 ביוני 2021 אשר נכנסה לתוקף משפטי 7 ימים לאחר מכן ב-1 ביולי.
17 המדינות החברות באיחוד האירופי: בלגיה, הולנד, לוקסמבורג, דנמרק, אסטוניה, פינלנד, צרפת, גרמניה, אירלנד, ליטא, ספרד, שוודיה, לטביה, יוון, קפריסין, איטליה ואוסטריה לצד ארגוני זכויות אדם ולהט"ב גינו בחריפות את החוק וכינו אותו כהפרה של מגילת זכויות היסוד של האיחוד האירופי.
ראש ממשלת הולנד, מארק רוטה, קרא להונגריה "לעזוב את האיחוד האירופי לחלוטין", בעוד שפולין תחת מפלגת השלטון חוק וצדק הביעה תמיכה בחוק.
ביולי 2021, האיחוד האירופי פתח בתביעה מיידית נגד החוק בזמן שהוכרז משאל עם.
הנציבות האירופית חסמה תשלום של מספר מיליארדי אירו להונגריה לאחר חקיקתו.
בספטמבר 2021, דווח כי סדרות, סרטים וערוצי טלוויזיה המציגים הומוסקסואליות או תכנים הכוללים שינוי מגדר בתוך הונגריה יהיו בעלי אותו סיווג חוקי המחייב "הגבלות דירוג גיל" כגון סרטי אימה, עירום, מין, נושאים למבוגרים, סמים או אלימות.
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) במדינות ברית המועצות לשעבר מוגדרות כמוגבלות באופן רחב.
פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כחוקית בכלל מדינות ברית המועצות לשעבר מלבד אוזבקיסטן וטורקמניסטן, בהן קיום פעילות הומוסקסואלית נושא עונש מאסר של עד 2–3 שנים.
עם זאת, מאז ה-1 בינואר 2016, באסטוניה, זוגות חד-מיניים החלו להיות מוכרים לראשונה תחת הסכם קוהביטציה המעניק את אותן ההכרות המשפטיות שזמינות לזוגות הטרוסקסואלים, בין היתר אימוץ חורג של בן או בת הזוג, מלבד הזכות להינשא וגישה לאימוץ משותף.
בכך, הפכה אסטוניה למדינה הפוסט-סובייטית הראשונה שהחלה להכיר בזוגיות חד-מינית.
ביוני 2018, בית הדין האירופי לצדק פסק כי מדינות החברות באיחוד האירופי (בהן המדינות הבלטיות) חייבות להעניק לזוגות חד-מיניים נשואים, כאשר לפחות אחד מבני הזוג הוא אזרח האיחוד האירופי, זכויות תושבות מלאות והכרה בחופש התנועה שלהם.
ב-11 בינואר 2019 קבע בית המשפט העליון בליטא כי יש להעניק לבני זוג חד-מיניים היתרי שהייה במדינה.
מאז, הצעת חוק להכרה בהסכם קוהביטציה בין בני אותו המין תלויה ועומדת בסיימאס.
בדצמבר 2021 קבע בית המשפט העליון שאם הסאימה לא יעביר את החקיקה לפני המועד האחרון ב-1 ביוני, זוגות חד-מיניים יהיו רשאים לפנות לבית משפט עבור הכרה בזוגיות שלהם וקבלת זכויות והטבות דומות לזוגות נשואים.
לבסוף, הסאימה לא הצליח לאשר את החקיקה הנדרשת עד למועד האחרון.
בעקבות זאת, מקרה האיחוד החד-מיני הראשון בלטביה הוכר על ידי בית המשפט המחוזי לעניינים מנהליים ב-30 במאי 2022.
הממשלה של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית הפכה פעילות הומוסקסואלית לחוקית בדצמבר 1917, בעקבות התרחשות מהפכת אוקטובר וביטול הקוד המשפטי של רוסיה הצארית.
באמצעות ביטול הקוד המשפטי הצארי, המפלגה הקומוניסטית הרוסית אפשרה פעילות הומוסקסואליות דה פקטו בעוד הקוד הפלילי הרוסי הסובייטי הראשוני לא הכיל הפללה של הומוסקסואליות בעוד שהנושא הושמט.
עם זאת, ביטול החוק הצארי היה חלק מדחייה כוללת של חוקי האימפריה הרוסית, בעוד שהסובייטים מעולם לא נקטו בשום מסע להפחתת דעות קדומות נגד הומוסקסואליות.
התרת קיומם של יחסים הומוסקסואלים פרטיים בין מבוגרים בהסכמה חלה רק על הרפובליקה הרוסית והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
הומוסקסואליות או כפי שכונתה "מעשה סדום" נותרה פשע באזרבייג'ן (ועברה אי-הפללה רשמית רק ב-1923), כמו גם ברפובליקות הסובייטיות הפדרליות הסוציאליסטיות בעבר-הקווקז ומרכז אסיה לאורך שנות ה-20. הפללות דומות נחקקו באוזבקיסטן ב-1926 וטורקמניסטן בשנה שלאחר מכן.
אף על פי ביטול הפללתה של הומוסקסואליות ב-1917, המדיניות החברתית הסובייטית הרחבה יותר בנושא זכויות הומוסקסואלים רחבות יותר והיחס להומוסקסואלים בשנות ה-20 הייתה מעורבת לעיתים קרובות.
המדיניות הסובייטית הרשמית, הן ברפובליקה הרוסית והן בברית המועצות הרחבה יותר, בשנות העשרים של המאה ה-20, בנושא הומוסקסואליות, נעה בין סובלנות וקבלה, ניסיונות להענקת שוויון משפטי ומתן זכויות סוציאליות לעוינות מדינתית נגד הומוסקסואלים וניסיונות של מדינות לסיווג הומוסקסואליות כ-"הפרעה נפשית שצריך לרפא".
במפלגה הקומוניסטית עצמה בתקופה זו של שנות ה-20 היו גם כן חילוקי דעות מסוגים אלו לגבי היחס הסובייטי להומוסקסואליות - החל מקבלה לשלילה או אמביוולנטיות כלפי דעות לגבי הומוסקסואלים וזכויותיהם.
חלקים ופלגים מסוימים של הממשלה הבולשביקית ניסו לשפר את הזכויות והתנאים הסוציאליים של הומוסקסואלים בהתבסס על רפורמות משפטיות נוספות ב-1922 וב-1923, בעוד שאחרים התנגדו למהלכים.
נציב הבריאות ניקולאי סמשקו , בתחילת שנות ה-20, תמך במתן האמנציפציה ההומוסקסואלית "כחלק ממהפכה מינית" והכיל רפורמות מסוגים אלו לזכויות הומוסקסואלים בתחומי האזרח והרפואה.
דיינס, חלקים מסוימים מהבולשביקים של שנות העשרים ראו באופן פעיל בהומוסקסואליות "מחלה חברתית שיש לרפא" או דוגמה ל-"ניוון בורגני", בעוד שבולשביקים אחרים האמינו שיש לקבלה מבחינה משפטית וחברתית בחברה הסוציאליסטית החדשה.
הבולשביקים ביטלו בנוסף את האיסורים המשפטיים הצארים על זכויות אזרחיות ופוליטיות הומוסקסואליות - במיוחד בתחום העסקת המדינה.
בשנת 1918 מונה גאורגי צ'יצ'רין, הומוסקסואל גלוי, לקומיסר העם לענייני חוץ של הרפובליקה הרוסית (שר החוץ).
ב-1923 מונה צ'יצ'רין גם לתפקיד קומיסר העם לענייני חוץ של ברית המועצות, תפקיד אותו מילא עד 1930.
בתחילת שנות העשרים של המאה ה-20 הממשל הסובייטי והקהילה המדעית גילו עניין רב במחקר מיני, אמנציפציה מינית ואמנציפציה הומוסקסואלית.
בשנות ה-20 שלחה ברית המועצות נציגים מקומיסריון הבריאות, בראשות קומיסר הבריאות סמשקו, בינואר 1923, למכון הגרמני לסקסולוגיה, וכן למספר כנסים בינלאומיים בנושא מיניות אנושית בין השנים 1921 ו-1930 שם הביעו תמיכה בהתרתם של יחסים הומוסקסואלים מבוגרים, פרטיים ובהסכמה, ושיפור הזכויות ההומוסקסואליות בכלל העמים.
הן ב-1923 והן ב-1925 פרסם ד"ר גריגוריי בטקיס, מנהל המכון להיגיינה חברתית במוסקבה, את דו"ח "המהפכה המינית ברוסיה" שקבע כי הומוסקסואליות היא "טבעית לחלוטין" וכי יש "לכבד אותה מבחינה משפטית וחברתית".
בברית המועצות עצמה ראו בשנות ה-20 התפתחויות במחקר הסובייטי הרציני על מיניות באופן כללי, לעיתים בתמיכה ברעיון המתקדם של הומוסקסואליות כחלק טבעי מהמיניות האנושית - כגון עבודתו של ד"ר בטקיס לפני שנת 1928. משלחות ומחקרים אלה נשלחו, אושרו ונתמכו על ידי הקומיסריון לבריאות העממי תחת הקומיסר סמשקו.
עם זאת, בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 השתנתה המדיניות והגישה הסובייטית לגבי הומוסקסואליות וזכויות הומוסקסואלים, לצד תגובת נגד חברתית נרחבת יותר בכלל ברית המועצות.
יחד עם הדיכוי המוגבר של מתנגדים פוליטיים ולאומים שאינם רוסים תחת שלטונו של יוסיף סטלין, נושאים וסוגיות להט"ב התמודדו עם צנזורה ממשלתית רשמית גוברת, ומדיניות נוקשה יותר באופן אחיד ברחבי ברית המועצות כולה.
הומוסקסואליות סומנה רשמית כמחלה והפרעה נפשית בסוף שנות ה-20 בייחוד במהלך התקופה שבין השנים 1927-1930. באווירה זו צמצם הקומיסר סמשקו את תמיכתו בזכויות הומוסקסואליות וד"ר בטקיס וחוקרי מין אחרים דחו (ב-1928) את הדיווחים המדעיים הקודמים שלהם על הומוסקסואליות כחלק ממיניות אנושית טבעית.
מהלכים אלו התרחשו בעקבות נטיות סובייטיות קודמות בחלקים של הקהילות הרפואיות והבריאותיות, בהם בתחילת שנות ה-20, לסווג הומוסקסואליות, אם לא כפשע, אז כדוגמה למחלה נפשית או פיזית.
דוגמאות מוקדמות יותר לסוג זה של יחס סובייטי נוקשה כלפי הומוסקסואליות כוללות את הדו"ח משנת 1923 של הקומיסריון לבריאות העממי בשם "חיי המין של הנוער העכשווי" שחיבר יזרעיל גלמן, שקבע כי "המדע התבסס כעת, בדייקנות שמוציאה כל ספק, שהומוסקסואליות אינה רצון רע או פשע אלא מחלה.
עולמו של הומוסקסואל זכר או נקבה מעוות, הוא זר למשיכה המינית הרגילה שקיימת באדם נורמלי" - העמדה הרשמית אשר חלה מסוף שנות העשרים של המאה הקודמת.
מאמר מאת האנציקלופדיה הסובייטית הגדולה משנת 1930 שנכתב על ידי המומחה הרפואי סרייסקי (מבוסס על דו"ח שנכתב בשנות ה-20) מסכם הומוסקסואליות בברית המועצות באומרו כי:
ב-1933 הממשלה הסובייטית, תחת שלטונו של יוסיף סטלין, הפלילה מחדש קיום פעילות הומוסקסואלית.
ב-7 במרץ 1934 נוסף סעיף 121 לקוד הפלילי, עבור ברית המועצות כולה, שאסר במפורש הומוסקסואליות גברית, עם עונש של עד חמש שנות עבודת כפייה בכלא למורשעים.
עם זאת, לא היו חוקים פליליים לגבי הומוסקסואליות נשית (לסביות).
בתקופת המשטר הסובייטי, משקיפים מערביים האמינו שבין 800 ל-1,000 גברים נכלאו מדי שנה על רקע סעיף 121. הסיבה המדויקת לחקיקת ההפללה של פעילות הומוסקסואלית עדיין נותרה במחלוקת מסוימת.
מספר היסטוריונים ציינו כי בתקופה זו החלה התעמולה הסובייטית לתאר הומוסקסואליות כסימן לפשיזם, וכי סעיף 121 עשוי להוות כלי פוליטי פשוט לשימוש נגד מתנגדי המשטר, ללא התייחסות למה היא נטייתם המינית בפועל, ועבור חיזוק ההתנגדות הרוסית לגרמניה הנאצית, שהפרה את הסכמה עם רוסיה.
הממשלה הסובייטית עצמה אמרה מעט מאוד בפומבי על השינוי בחוק, ונראה כי מעטים היו מודעים לכך שהוא קיים.
בשנת 1934, הקומוניסט הבריטי הארי ווייט כתב מכתב ארוך לסטלין בו גינה את הסעיף, ואת מניעיו הפוגעניים בו הציב עמדה מרקסיסטית נגד דיכוי הומוסקסואלים כמיעוט חברתי, והשווה הומופוביה לגזענות, שנאת זרים וסקסיזם.
עם זאת, מכתבו לא נענה רשמית.
כמה שנים מאוחר יותר ב-1936, הגיב קומיסר המשפטים העממי ניקולאי קרילנקו בפומבי לגבי תכליתו של הסעיף הפלילי האנטי-הומוסקסואלי באומרו:"אז מי הם עיקר האנשים שלנו במקרים מסוג זה?
חוליגנים חסרי מעמדות, בין אם משרירי החברה, או משרידי מעמד המנצלים.
אז הם לוקחים - פדרסטים , יחד איתם, לידם.
בתירוץ הזה, בחוליגניזם הסודי המסריח הזה מתרחש גם סוג אחר של פעילות - פעילות אנטי-מהפכנית".
לאחר שיוסיף סטלין עלה לשלטון, הומוסקסואליות הפכה לנושא טאבו שאינו ראוי לתיאור פומבי, הגנה או דיון.
סובייטים הומוסקסואלים וביסקסואלים (גברים או נשים) שרצו לכהן בתפקיד בתוך המפלגה הקומוניסטית היו צפויים להינשא לאדם מהמין השני, ללא התייחסות לנטייתם המינית האמיתית, ולנהל מערכת יחסים הטרוסקסואלית כפויה.
דוגמה בולטת לתופעה הייתה במאי הקולנוע הסובייטי סרגיי אייזנשטיין, אשר ניהל חיים כפולים בעודו נשוי לאישה אך ניהל מערכות יחסים רומנטיות עם גברים, והפיק סרטים שהנעימו פוליטית את גחמותיו של סטלין.
לאחר מותו של סטלין ב-1953, הוא הוחלף בניקיטה חרושצ'וב, שהמשיך בליברליזציה של חוקי עידן סטלין בנוגע לנישואים, גירושים והפלות, אם כי הסעיף הפלילי נגד הומוסקסואליות נותר במקומו בחוק.
ממשלת חרושצ'וב האמינה כי בביטול החוק הפלילי נגד הומוסקסואליות, הנטייה הרומנטית בין הגברים הנאשמים אשר התרחשה בסביבות בתי הסוהר תתפשט לאוכלוסייה הכללית לאחר שחרורם מתקופתו של סטלין.
בעוד שממשלת סטלין שילבה בין הומוסקסואליות לפדופיליה, ממשלת חרושצ'וב שילבה בין הומוסקסואליות לבין התנהגות מינית מצבית , לעיתים כפויה, בין אסירים גברים.
בשנת 1958 שלח משרד הפנים מזכר סודי לרשויות אכיפת החוק והורה להם להגביר את האכיפה של החוק הפלילי נגד הומוסקסואלים.
עם זאת, במהלך שנות ה-50 המאוחרות - תחילת שנות ה-60, אלין מוסבי, כתבת זרה ברוסיה באותה תקופה, ייחסה גישה ליברלית יותר לממשלת חרושצ'וב לאור העובדה כי ראתה זוגות הומוסקסואלים בפומבי, מצב אותו תיארה כלא נדיר לראות "גברים הומוסקסואלים מחכים מחוץ לתיאטראות מסוימים בעודם מחפשים דייטים רומנטיים עם אמנים גברים".
מדריך "סקס סובייטי" משנת 1964 הורה: "עם כל האמצעים העומדים לרשותם, הומוסקסואלים מחפשים וזוכים באמונם של צעירים.
אל תאפשרו להם בשום פנים ואופן לגעת בכם, יש לדווח על אנשים כאלה מיד לאוכפים המנהליים כדי שניתן יהיה להוציאם מהחברה".
למרות הדוגמאות הנדירות הללו, של התקיימותן של מערכות יחסים בין זוגות מאותו המין בעידן הסובייטי, אלפי אזרחים נכלאו באשמת הומוסקסואליות והצנזורה הממשלתית על הומוסקסואליות וזכויות הומוסקסואלים לא הואטה עד תחילת שנות ה-70, מה שהחל לאפשר קיום של הצהרות קצרות בנושאים.
מונולוג פנימי קצר על הומוסקסואליות במוסקבה נכלל בספרו של ונדיקט ירופייב, מוסקבה פטושקי (1973).
מאז שלטונו של סטלין, האישור הציבורי הראשון לפרסום זכויות עבור הומוסקסואלים היה הצהרה קצרה וביקורתית על סעיף 121 הקוראת לביטולו, שנאמרה בספר הלימוד של החוק הפלילי הסובייטי (1973).
התייחסויות אלו אופיינו כהצהרות קצרות ברומן או בספר לימוד ונעשו על ידי הטרוסקסואלים.
הסופר ויקטור סוסנורה הורשה לכתוב על כך שראה שחקן הומוסקסואלי מבוגר נרצח באכזריות בבר בלנינגרד בספרו "ההולנדי המעופף" (1979), אם כי הוא הותר לפרסום רק בגרמניה המזרחית.
הסופר ההומוסקסואל הרוסי יבגני חריטונוב הפיץ ספרות להט"ב באופן בלתי חוקי בברית המועצות לפני שמת מאי-ספיקת לב ב-1981. הסופר גנאדי טריפונוב שירת כ-4 שנים של עבודת כפייה על הפצת שיריו ההומוסקסואלים ועם שחרורו, הורשה לחזור לכתוב ולפרסם את שיריו רק אם נמנע מלתאר התייחסות כלפי הומוסקסואליות.
בשנת 1984, קבוצה של הומוסקסואלים רוסים נפגשה וניסתה לארגן ארגון רשמי למען קידום זכויותיהם.
עם זאת, פעילותם הופסקה במהירות על ידי ארגון הביון והמשטרה החשאית של הק.ג.ב.
רק מאוחר יותר בתקופת החלתה של מדיניות הגלאסנוסט הותר דיון ציבורי על אי-הפללתה מחדש של פעילות הומוסקסואלית פרטית בהסכמה ברחבי המדינה.
סקר שנערך ב-1989 דיווח כי הומוסקסואלים היו הקבוצה השנואה ביותר בחברה הרוסית בעוד 30% אחוז מהנשאלים סברו כי "יש לחסל הומוסקסואלים".
בסקר דעת קהל משנת 1991 שנערך בצ'ליאבינסק 30% אחוז מהנשאלים בגילאי 16 עד 30 סברו שיש "לבודד הומוסקסואלים מהחברה", 5% אחוזים סברו שיש "לחסל אותם", 60% אחוז היו בעלי גישה "שלילית" כלפי הומוסקסואלים ו-5% אחוזים תייגו את נטייתם המינית כ-"אומללה".
בין 1989–1990 הורשה להתקיים ארגון לזכויות הומוסקסואלים במוסקבה בראשות יבגניה דבריאנסקאיה בעוד ניתן לכתב רומן קלינין אישור לפרסם את העיתון ההומוסקסואלי "Tema".
המספר המדויק של אזרחים שהועמדו לדין על רקע סעיף 121 לאורך השנים אינו ידוע במדויק, כאשר המידע הרשמי הראשון בנושא פורסם רק ב-1988, אך על פי ההערכות מדובר בכ-1000 חשודים שנתבעו בשנה.
על פי נתונים רשמיים, מספר הגברים שהורשעו לפי סעיף 121 ירד בהתמדה במהלך תקופת מדיניות הגלאסנוסט בעוד בשנת 1987 נידונו כ-831 גברים על פי סעיף 121, בשנת 1989 כ-539, בשנת 1990 כ-497 ובשנת 1991 כ-462.
זכויות להט"ב ב:מעמד בחוק של פעילות הומוסקסואליתהכרה בזוגיות חד-מיניתנישואים חד-מינייםאימוץ על ידי זוגות חד-מינייםהתרת שירות צבאי של לסביות, הומוסקסואלים וביסקסואליםהגנה מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדריתהכרה בשינוי מגדר(ערך מורחב: זכויות להט"ב באוזבקיסטן) פלילי בקרב גברים.
ישנה הכרה בשינוי מגדר, ניתוח להתאמה מגדרית נדרש.(ערך מורחב: זכויות להט"ב באוקראינה) חוקי משנת 1991.
קיים איסור חוקתי משנת 1996 שמכיר בנישואים הטרוסקסואלים בלבד.
יחידים רשאים לאמץ ללא קשר לנטייה מינית.
ישנה הכרה בשינוי מגדר מאז 1992, ניתוח להתאמה מגדרית כולל עיקור לא נדרשים מאז 2016.(ערך מורחב: זכויות להט"ב באזרבייג'ן) חוקי משנת 2000.(ערך מורחב: זכויות להט"ב באסטוניה) חוקי משנת 1992.
ישנה הכרה בשינוי מגדר מאז 2002, ניתוח להתאמה מגדרית לא נדרש.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בארמניה) חוקי משנת 2003.
עם זאת, טרם תועדה הכרה מסוג זה בפועל.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בבלארוס) חוקי משנת 1994. קיים איסור חוקתי משנת 1994 שמכיר בנישואים הטרוסקסואלים בלבד./ חל איסור על שירות צבאי של הומוסקסואלים בתקופות של שלום.
ישנה הכרה בשינוי מגדר, ניתוח להתאמה מגדרית נדרש כולל עיקור.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בגאורגיה) חוקי משנת 2000.
ישנה הכרה בשינוי מגדר מאז 2008, ניתוח להתאמה מגדרית נדרש כולל עיקור.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בטג'יקיסטן) חוקי משנת 1998. ישנה הכרה בשינוי מגדר, ניתוח להתאמה מגדרית נדרש.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בטורקמניסטן) פלילי בקרב גברים.
חוקי בקרב נשים מאז ומעולם.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בליטא) חוקי משנת 1993.
(בהמתנה)/ קיים איסור חוקתי משנת 1992 שמכיר בנישואים הטרוסקסואלים בלבד.
ישנה הכרה בשינוי מגדר מאז 2003, ניתוח להתאמה מגדרית לא נדרש מאז 2022.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בלטביה) חוקי משנת 1992.
שותפויות רשומות (בעקבות פסק דין שיפוטי) מאז 2022, הכרה משפטית מאז 2024./ קיים איסור חוקתי משנת 2006 שמכיר בנישואים הטרוסקסואלים בלבד.
ישנה הכרה בשינוי מגדר, ניתוח להתאמה מגדרית נדרש כולל עיקור ואישור רופא או צו בית משפט.(ערך מורחב: זכויות להט"ב במולדובה) חוקי משנת 1995.
ישנה הכרה בשינוי מגדר, מאז 2017 ניתוח להתאמה מגדרית כולל עיקור לא נדרשים מלבד אבחון פסיכיאטרי המאשר את ה-"טרנסג'נדריות" של האדם.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בקזחסטן) חוקי משנת 1998. ישנה הכרה בשינוי מגדר מאז 2003.
בשנת 2011 נקבעו הנחיות חדשות שמאפשרות שינוי מגדר במסמכי זהות לאחר העברת בדיקות רפואיות גופניות ופסיכיאטריות, טיפול הורמונלי והעברת ניתוח להתאמה מגדרית כולל עיקור.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בקירגיזסטן) חוקי משנת 1998. קיים איסור חוקתי משנת 2016 שמכיר בנישואים הטרוסקסואלים בלבד.
(ערך מורחב: זכויות להט"ב ברוסיה,
זכויות להט"ב בצ'צ'ניה) חוקי בקרב גברים משנת 1993.
חוקי בקרב נשים מאז ומעולם./ פלילי דה פקטו בצ'צ'ניה, בה אנשים שחשודים כהומוסקסואלים נחטפים ונשלחים למחנות ריכוז בשל נטייתם המינית .
קיים איסור חוקתי משנת 2020 שמכיר בנישואים הטרוסקסואלים בלבד.
הכרה בשינוי מגדר הייתה קיימת מאז 1997 וניתוח להתאמה מגדרית לא נדרש מאז 2018, אין הכרה מאז 2023.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בליטא מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים.
אף על פי שפעילות הומוסקסואלית של גברים ונשית היא חוקית בליטא, זוגות חד מיניים ומשקי בית בראשות זוגות חד מיניים אינם זכאים לאותן ההכרות המשפטיות הזמינות לבני זוג הטרוסקסואלים.
עם זאת, ישנה הגנה מוחלטת מפני אפליה על רקע נטייה מינית בתעסוקה, מתן סחורות ושירותים, פשעי שנאה ודברי שטנה.
בשנת 2010 התקיים מצעד הגאווה הראשון בבירה וילנה הידוע כמצעד הגאווה הבלטית.
ישנן קהילות הומוסקסואליות הידועות בפעילותן בווילנה, קובנה וקלייפדה אם כי אינן נראות לרוב בערים קטנות יותר.
עמדות שליליות נגד להט"ב נותרו מושרשות ברחבי ליטא לרוב בקרב האוכלוסייה המבוגרת מאז התפרקות ברית המועצות.
קמפיין תקשורתי נגד חברי הקהילה הליטאית הושק על ידי הצהובון הלאומני Respublika בשנת 2004, ונמשך עד 2006 אשר במהלכו, כשני שלישים מחברי הפרלמנט הצהירו על עוינותם ללהט"ב.
לאחר התפרקות ברית המועצות וקבלת עצמאותה של ליטא בשנת 1990, הועברה הומוסקסואליות אי-הפללה ב-1993.
גיל ההסכמה בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים הושווה בשנת 2004 לגיל 14 שנים על מנת לעמוד בדרישות האיחוד האירופי נגד אפליה עבור הצטרפותה של ליטא.
ב-2 ביולי 2010 הועלה גיל ההסכמה ל-16 שנים ללא הבדל נטייה מינית או מגדר.
קיימות מספר הוראות המגבילות רישום של איגודים בין זוגות חד מיניים בליטא.
סעיף 38 של החוקה הליטאית קובע כי "נישואים ייכרתו בהסכמה הדדית חופשית של גבר ואישה" בעוד נישואים חד-מיניים אסורים במפורש גם בסעיף 3.12 לחוק האזרחי של המדינה הקובע כי "נישואים ייכרתו עם אדם מהמין השני בלבד".
הקוד האזרחי במדינה מאפשר את אישור מוסד השותפויות על ידי הרשויות המחוקקות, אם כי סעיף 3.229 לקוד מגביל אותן עבור הטרוסקסואלים בלבד.
במהלך המפקד של שנת 2011, הוכרזו כ-24 משקי בית חד מיניים גלויים.
החל משנת 2019, הצעת חוק להכרה עבור זוגות חד מיניים לקבלת מספר זכויות שותפות תלויה ועומדת בפרלמנט אשר עברה מראש ברוב של 46 מול 17 מתנגדים במאי 2017. בינואר אותה שנה קבע בית המשפט לחוקה כי יש להעניק לבני זוג זרים חד מיניים היתרי שהייה.
פסק הדין בא בעקבות קביעת בית הדין האירופי לצדק ביוני 2018 כי מדינות החברות באיחוד האירופי (בהן ליטא) חייבות להעניק זכויות תשבות מלאות והכרה בחופש התנועה של זוגות חד-מיניים נשואים, כאשר לפחות אחד מבני הזוג הוא אזרח האיחוד האירופי.
ככלל, זוגות חייבים להיות נשואים כדי לאמץ בליטא, אשר כתוצאה מכך, זוגות חד מיניים אינם מורשים לאמץ בעקבות אי הכרת המדינה בנישואים חד-מיניים.
סעיף 3.210 לחוק האזרחי קובע, עם זאת, כי במקרים חריגים ניתן לקבל אנשים בודדים עבור אימוץ.
במקרה כזה, ההחלטה עוברת לעובדים הסוציאליים.
עם זאת, הוועדה לענייני משפחה וילד של הפרלמנט הליטאי "הביעה דאגה אם יהיו מספיק חסמים משפטיים כדי למנוע מאנשים בעלי נטייה לא מסורתית לאמץ".
מומחים אישרו כי קיימים מחסומים, אם כי ניתן לעקוף אותם.
כתוצאה מכך, אימוץ על ידי הומוסקסואלים בודדים בפועל אינו אפשרי מבחינה חוקית.
בספטמבר 2021, נשיא ליטא גיטנאס נאוסדה הצהיר כי הוא מתננגד לדרישות שהועלו בעת ציון מצעד הגאווה בקובנה באותה שנה עבור התרה לזוגות חד-מיניים לאמץ ילדים באומרו, "אני נגד הדרישות האלה ואני חושב שהן לא ייענו בליטא.
כנשיא, אעשה כמיטב יכולתי כדי שלא ניתן יהיה לעמוד בדרישות אלה בשלב זה" אמר לכתבים ב-2 בספטמבר.
על פי חוק שוויון יחס משנת 2003 אשר נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2005, קובע איסור על אפליה על רקע נטייה מינית בתחומי תעסוקה, חינוך וגישה לסחורות ושירותים.
סעיף 2(2): "הפרה של יחס שווה פירושה אפליה ישירה או עקיפה על רקע גיל, נטייה מינית, מוגבלות, מוצא גזעי או אתני, דת או אמונות".
תיקונים לחוק המבטלים את ההגנה על רקע נטייה מינית היו בבחינה של הסיימאס ביוני 2008 אם כי נדחו מאוחר יותר.
הסתה פומבית לאלימות נגד להט"ב ומיעוטים אחרים אסורה במפורש בסעיף 170 (3) לחוק העונשין.
חקירה ראשונית של רשויות ליטא משנת 2010 גילתה כי 160 מתוך כ-180 מקרים של דברי שטנה (רובם באינטרנט) נגעו לחברי קהילת הלהט"ב.
העבריינים נקנסים בדרך כלל, ומדי פעם מחשביהם מוחרמים.
סעיף 2.27 לחוק האזרחי מאפשר לכל אדם שאינו נשוי לשנות את מגדרו המשפטי אם הדבר אפשרי מבחינה רפואית.
עם זאת, הפסקה השנייה קובעת כי יש להוביל את הליכי שינוי המגדר על פי חוק נפרד.
הפרלמנט וממשלת ליטא מסרבים לנקוט פעולות כלשהן על אימוץ חוק כזה לאחר שהפסידה המדינה בתיק ל.ו.
נגד ליטא בבית הדין האירופי לזכויות אדם בשנת 2007. מאז, שינוי מגדר התאפשר רק עם החלטת בית משפט והעברת ניתוח להתאמה מגדרית.
בשנים 2009 ו-2013 הוצע ביטול עבור הכרה זו על ידי מחוקקים שמרנים אם כי הצעותיהן נדחו.
באפריל 2017 פסק בית הדין האירופי לזכויות אדם בתיק נגד צרפת, כי חיוב טרנסג'נדרים לעבור ניתוח להתאמה מגדרית לצורך שינוי מגדרם החוקי במסמכים רשמיים מהווה הפרת זכויות אדם ואפליה.
לאחר מכן, שני גברים טרנסג'נדרים ליטאים הורשו על ידי בתי המשפט במדינה לשנות את מגדרם במסמכים רשמיים מבלי שיעברו ניתוח לפני כן.
החל מ-2 בפברואר 2022, טרנסג'נדרים ליטאים המעוניינים לשנות את שמם או מינם החוקיים יכולים לעשות זאת באופן חוקי ללא חיוב העברת ניתוח להתאמה מגדרית לפי תקנות חדשות.
עם זאת, טרנסג'נדרים המעוניינים לשנות את שמם במסמכים רשמיים עודנם מחויבים לקבל אישור ממוסד רפואי ליטאי או איחוד אירופאי על "טרנסג'נדריזם מאובחן".
לסביות, הומואים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בכוחות המזוינים של ליטא.
מאז 1 במאי 2022, הוסרו כלל ההגבלות על תרומות דם מאת גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים ברחבי ליטא.
ב-17 בספטמבר 2009, הפרלמנט האירופי העביר החלטה המגנה את החוק וביקשה מהסוכנות לזכויות היסוד של האיחוד האירופי להוציא עליו חוות דעת משפטית.
ב-10 בנובמבר 2009 השיב הפרלמנט הליטאי באימוץ ההחלטה שביקשה מהממשלה לפסול את חקיקת הפרלמנט, אותה גינה כמעשה בלתי חוקי.
הסוכנות לזכויות היסוד של האיחוד האירופי כתבה לפרלמנט האירופי כי היא לא מתכוונת להגיש את חוות הדעת המשפטית המבוקשת, בהתחשב בכך כי אין לה מנדט להעריך את החקיקה של המדינות החברות.
הנשיאה הטרייה, דליה גריבאוסקאיטה, הביעה את התנגדותה החריפה מהחוק והקימה ועדה לעיבוד טיוטה על מנת לבטל את ההוראות המפלות.
ב-22 בדצמבר 2009 בוטלו הסעיפים האוסרים "קידום יחסים הומוסקסואלים" בקרב קטינים, אך כפשרה הוחלפה הפסקה ב-"איסור להפיץ מידע שיקדם יחסים או תפיסות אחרות של כריתת נישואים או יצירת משפחה שלא נקבעה בחוקה או בחוק האזרחי".
לאחר מכן טענו המבקרים כי הוראה זו היא הצעד הראשון לקראת הפעלת איסור ביקורת על הממשלה והחלטותיה ובכך - איום על הדמוקרטיה במדינה.
תומכי החוק טענו כי החוק יאסור כל מידע בפומבי על הומוסקסואליות, ללא קשר לנגישותו לקטינים ויאסור כל דיון ציבורי בנושאי להט"ב.
הנוסח החדש, "לכן אנו מציעים לקבוע מגבלה שהקידום במקומות ציבוריים אינו אפשרי על מנת להגן על שלושת סעיפי החוקה המוזכרים, אך ללא ספק בהנחות פנימיות מסוימות יש לאותם אנשים הזכות לארגן אירועים, לקדם, ולדון" נחתמה על ידי הנשיאה, אשר שוכנעה כי "ההוראות ההומופוביות בוטלו".
התיקון הושווה לעיתים לסעיף 28 אשר נחקק ב-1988 ובוטל ב-2000 בסקוטלנד ו-2003 בכלל הממלכה המאוחדת אשר אסר על דיון בהומוסקסואליות בבתי ספר בריטיים.
מאז שנכנס לתוקף, היו מספר ניסיונות להחיל את החוק בהיותו צוטט ללא הצלחה כדי לאסור את קיום מצעד הגאווה בווילנה בשנים 2010, ו-2013, והוזכר בהצלחה כדי להכריז על פרסומת אשר נקשרה לציון מצעד 2013 כ-"מתאימה לשידור בשעות הלילה בלבד" עם סמליל המציג מגבלת תוכן למבוגרים בלבד.
הסיבה שניתנה על ידי מועצת המומחים של שירות מפקח האתיקה בעיתונות על הגבלת הפרסומת הייתה כי אדם המשתתף בציונה לבש חולצת טריקו עם הכיתוב בליטאית "בשביל מגוון המשפחות" אשר נקבעה כמי שמעודדת "תפיסה שונה של סוגי משפחה ונישואים מאלו שנקבעו בחוקים הליטאים".
בשנת 2014, בהתבסס על נימוקים דומים, אותו מוסד המליץ להגביל את הפצת ספר הילדים, "Gintarinė širdis" ("לב ענבר") בהוצאת האוניברסיטה הליטאית למדעי החינוך, מכיוון ששני סיפורים בו היו קשורים לאותו נושא - מערכות יחסים הומוסקסואליות.
המועצה הורתה לתייג את הספר כ-"לא מתאים לילדים מתחת לגיל 14".
בהתייחס להמלצה זו, משרד התרבות אסר את הפצת הספר לחלוטין.
בשנת 2014, סרטון של ארגון זכויות להט"ב המקדם סובלנות כלפי חברי הקילה סורב לשידור על ידי כל תחנות הטלוויזיה הליטאיות הגדולות אף על פי שאין לו תוכן גלוי הקשור למיניות, מחשש להפרה אפשרית של חוק הגנת הקטינים.
מאוחר יותר אושר הסירוב על ידי מועצת המומחים של שירות המפקח על האתיקה של עיתונות.
סעיף 39.1 לחוק המידע לציבור, שתוקן ב-30 בספטמבר 2010 ונכנס לתוקף ב-18 באוקטובר 2010, קובע כי "כל פרסומת או מסר אור-קולי מסחרי אסור להכריז על מידע המשפיל של אדם, המפלה.
על רקע גזע, מין או מוצא אתני, אזרחות, דת או אמונה, מוגבלות או גיל בעוד אין להודעות אלו לתאר או לקדם נטייה מינית, לפגוע ברגשות דתיים או באמונות פוליטיות, לקדם התנהגות מסוכנת לבריאות, לבטיחות או להתנהגות, המזיקה במיוחד לסביבה".
מאוחר יותר הוסבר כי אירעה "שגיאת תרגום" בתוכן החוק, בעוד ב-16 ביוני 2011 התקבל תיקון חדש המסיר את הביטוי הנ"ל אשר הוסיף נטייה מינית לעילות האפליה האסורה בחוק המידע הציבורי.
בשנת 2011 הוצע לתקן את חוק העבירות המנהליות כך שיכלול את ההוראה "הפצה פומבית של יחסים הומוסקסואלים דינה בקנס בין 2000 ל-10000 ליטאס".
בתחילה אפשר הפרלמנט לקיים דיון בהצעה, אם כי מאוחר יותר דחה את ההצעה פה אחד.
בשנת 2013 הוצע תיקון דומה.
בשנת 2007 סירבה מועצת העיר וילנה להעניק אישור להפגנות פומביות של פעילי זכויות להט"ב בחודשים מאי ואוקטובר בנימוק של "סיבות ביטחוניות".
מצעד הגאווה הבלטית התקיים לראשונה בליטא בבירה וילנה ב-2010 בעודו היה למצעד הגאווה הציבורי הראשון שאורגן במדינה.
מועצת העיר אפשרה למצעד להתקיים ב-8 במאי 2010 אם כי בית משפט עצר את המשך המצעד זמן קצר לפני שהיה אמור להתקיים לאחר פעולת התובע הכללי.
היועץ המשפטי לממשלה, ריימונדס פטרוסקאס, ציין נושאי ביטחון כסיבה למעורבותו.
הנשיאה גריבאוסקייטה הביעה את התנגדותה לפסיקת בית המשפט באמצעות דוברתה, תוך כדי שהיא ציינה את הזכות החוקתית לאספה שלווה.
החלטה זו בוטלה על ידי בית משפט בדרג הגבוה יותר יום בלבד לפני ציון המצעד.
עם נוכחות משטרתית כבדה, קיום המצעד הראשון התרחש לצד אלימות רבה מצד מפגינים הומופובים בעוד 12 מתוכם נעצרו.
ב-2013 ניסה ראש עיריית וילנה, ארתור זווקאס, להעביר את המצעד לגדת הנהר (שם התקיים ב-2010), ברחוב נידח מחוץ למרכז העיר.
שני פסקי בתי משפט קבעו כי המעשה אינו ישים, בטענה כי למצעד ישנה את הזכות להשתמש באותו מסלול המשמש הפגנות ציבוריות בנושאים אחרים.
מצעד זה משך תשומת לב רבה מקודמו בשל העובדה כי ליטא הייתה אחראית באותה תקופה על נשיאות מועצת האיחוד האירופי.
כ-500 איש השתתפו במהלך ציון הגאווה הבלטית לשנת 2013. עקב כוחות משטרה כבדים, לא התרחשו הפרות סדר גדולות, וכ-28 מפגינים הומופובים נעצרו בגין גרימת אי סדר ציבורי, בהם חבר הפרלמנט הליטאי, פטרס גרז'וליס.
ציון מצעד 2013 כלל מספר משתתפים בולטים, בהן השרה השוודית לענייני האיחוד האירופי, בירגיטה אוהלסון ופעיל זכויות הלהט"ב האמריקאי סטיוארט מילק.
יורשו של זווקאס, רמייג'וס שימאציוס, מהתנועה הליברלית הצהיר כי "אין לו התנגדות" לכך שהעיר תארח את המצעד בשנת 2016. ב-18 ביוני 2016, קהל של 3,000 איש השתתפו במצעד הגאווה הבלטית בשדרה המרכזית במרכז וילנה.
הצעדה התקיימה ללא תקריות חמורות.
במהלכה המשתתפים צעדו מכיכר "Lukiškių" לגן ברנרדין, במשך 2.3 ק"מ.
לאחר הצעדה, התכנסו המשתתפים במפעל האומנות לופטאס למופע מוזיקלי.
המצעד שימש עידוד דיון ציבורי על הכרה באיגודים חד-מיניים בליטא.
במאי 2017, לכבוד ציון היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה, הואר בית העירייה של וילנה בצבעי דגל הגאווה.
האירוע התקבל בברכה על ידי ראש עיריית העיר, שגריר ארצות הברית ופוליטיקאים נוספים.
באותו יום ערך הפרלמנט תערוכת אמנות עבור זכויות להט"ב.
מהדורת המצעד לשנת 2019 התקיימה בין 4 ל-9 ביוני בווילנה.
במהלכה, צעדו מספר שיא של משתתפים מאז היווסדותו עם מעל ל-10,000 איש ב-8 ביוני.
בשנת 2020 התקיים מצעד הגאווה הרשמי הראשון של וילנה שלא כחלק מקיומי מצעד הגאווה הבלטית.
מפלגת החירות תומכת בלגליזציה של נישואים חד מיניים בליטא, לצד פוליטיקאים ממפלגות פוליטיות אחרות, בהן נציגי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית והתנועה הליברלית של רפובליקת ליטא אשר הביעו את תמיכתם בזכויות להט"ב ויזמו לאורך השנים חוקים והחלטות תומכות בנושא.
הארגונים העיקריים המגינים על זכויות הלהט"ב בליטא הם אגודת הנוער הסובלני וליגת הלהט"ב הליטאית.
חבר הפרלמנט המנוח, רוקאס ז'ילינסקאס היה לחבר הפרלמנט הליטאי הראשון אשר הוגדר כהומוסקסואל גלוי.
במרץ 2016, ציור קיר ברחוב וילנה המתאר את נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ונשיא רוסיה ולדימיר פוטין מתנשקים הפך לוויראלי ברחבי ליטא.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בווייטנאם מתמודדים עם אתגרים משפטיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים.
פעילות הומוסקסואלית של גברים ונשים היא חוקית בווייטנאם בעוד היסטוריונים מאמינים כי מעולם לא הופללה בהיסטוריה הווייטנאמית.
עם זאת, זוגות חד מיניים ומשקי בית שבראשם זוגות חד מיניים אינם זכאים להכרות המשפטיות הזמינות לזוגות הטרוסקסואלים.
ב-24 בנובמבר 2015, התאמה מגדרית הוסמכה רשמית בווייטנאם לאחר שהחוק האזרחי משנת 2015 אושר על ידי האספה הלאומית ונכנס לתוקף בינואר 2017.
מצעד הגאווה הראשון של וייטנאם התקיים בהצלחה בבירה האנוי ב-5 באוגוסט 2012. בשנת 2017, מספר ציוני המצעדים במדינה התפרס לכ-35 ערים ומחוזות נוספים במדינה.
בנובמבר 2016, וייטנאם, קוריאה הדרומית, יפן, הפיליפינים, ישראל, תאילנד, מזרח טימור, נפאל, גאורגיה, טורקיה, סרי לנקה ומונגוליה היו למדינות היחידות ביבשת אסיה באו"ם שהצביעו בעד מינוי עצמאי של מומחה להגברת "המודעות לאפליה העומדת בפני קהילת הלהט"ב בעולם ומציאת דרכים להגן על חבריה כראוי".
בעוד שרוב הדיווחים ההיסטוריים הווייטנאמיים עד לעידן המודרני עוסקים ברעיונות הפטריארכליים של הקונפוציאניזם, נוכחותן של פעילויות הומוסקסואליות בווייטנאם נרשמה במשך זמן רב.
טקסט משלים לקוד של לה תאן טונג (דוכס בית המלוכה החמישי של שושלת לי) מהמאה ה-15 הזכיר את משפטן של שתי נשים שחיו באותו בית וקיימו יחסים הומוסקסואלים זו עם זו בזמן שבעלה של אחת הנשים נעדר.
עם זאת, בזמן משפטן, לא היה אזכור למעשיהן ההומוסקסואלים בעודן הואשמו רק בניאוף.
היעדר ביקורת זו תואם את אמונתם של היסטוריונים רבים כי מעשים חד מיניים מעולם לא הופללו בווייטנאם.
גיל ההסכמה שווה ל-16 שנים ללא קשר למגדר או נטייה מינית.
ב-29 בנובמבר 2010, החתונה החד-מינית הזרה הראשונה בווייטנאם נערכה בהאנוי בין אזרח יפני לאירי בעודה עוררה תשומת לב רבה בקהילה הלהט"ב המקומית.
חתונה טקסית חד-מינית נוספת בין שני אזרחים וייטנאמים נערכה בהייפונג שבצפון וייטנאם ביוני 2018.
ביולי 2012 הודיע שר המשפטים כי ממשלת וייטנאם החלה בהתייעצות בשאלת הכשרת נישואים חד מיניים.
ביוני 2013 הגיש משרד המשפטים הצעת חוק שתסיר את האיסור על נישואים חד מיניים מחוק הנישואין והמשפחה ותעניק זכויות מסוימות לזוגות חד מיניים שחיים יחדיו.
האספה הלאומית דנה בכך באוקטובר 2013. ב-24 בספטמבר 2013 הוציאה הממשלה צו המבטל קנסות על קיום נישואים חד מיניים.
הצו נכנס לתוקף ב-11 בנובמבר.
עם זאת, בנובמבר 2013 אישרה האספה הלאומית חוקה חדשה בה סעיף 64 בוטל והוחלף בסעיף 36 המגביל הכרה בנישואים עבור זוגות הטרוסקסואלים בלבד באומרו: "לגברים ולנשים יש את הזכות להינשא ולהתגרש.
נישואים חייבים לדבוק בעקרונות של התנדבות, פרוגרסיביות, מונוגמיה, שוויון וכבוד הדדי בין בעל ואישה".
ב-27 במאי 2014 הסירה הוועדה לעניינים חברתיים של האספה הלאומית את הצעת החוק שהוגשה על ידי משרד המשפטים בה נכללו הוראות הנותנות מעמד חוקי וחלק מזכויות הכרה עבור זוגות חד מיניים.
ב-19 ביוני 2014 אושרה הצעת החוק על ידי האספה הלאומית אשר נכנסה לתוקף ב-1 בינואר 2015 בעודה קובעת כי אף על פי שווייטנאם מתירה חתונות חד מיניות סמליות, זוגות חד מיניים אינם מוכרים ואינם מוגנים במסגרת החוק.
ג'יימי גילן, חוקר סוציולוגיה של האוניברסיטה הלאומית של סינגפור, הצהיר כי הרפיית העמדה של וייטנאם בנושא, "מנוגדת לשכנותיה של כגון סינגפור" בעוד כי הערכתו היא שמדיניות רגועה זו, "תמשוך הכנסות מתיירות כיוון שווייטנאם מנסה לקדם את עצמה כחברה סובלנית וידידותית".
בשנת 2009, פאם לה קיון טרם הפכה לאישה הטרנסג'נדרית הראשונה שהוכרה באופן חוקי על ידי הרשויות בווייטנאם כאישה.
ככזו, היא הורשה להגדיר מחדש את מינה מזכר לנקבה ולשנות את שמה באופן חוקי.
עם זאת, על פי דיווח מעיתון ההפינגטון פוסט, הכרתה הרשמית בוטלה בסוף ינואר 2013.
ב-24 בנובמבר 2015, וייטנאם העבירה חוק לראשונה בנושאי טרנסג'נדריות ברוב של 282–84, המעגן זכויות עבור אזרחים טרנסג'נדרים בעודו מתיר הכרה בהעברת ניתוח להתאמה מגדרית.
פעולות אלה היו בעבר בלתי חוקיות במדינה, מה שאילץ וייטנאמים טרנסג'נדרים לנסוע לתאילנד הסמוכה להעברת ניתוח.
החוק מאפשר למי שעבר התאמה מגדרית להירשם במין המועדף עליו.
החוק נכנס לתוקף בינואר 2017.
עבור אכיפת החוק במלואו בפועל, נדרשת העברת הצעת חוק נוספת.
הצעת חוק זו מכסה את הדרישות למועמדים להתאמה מגדרית ואת הדרישות למבצעים זאת.
בנובמבר 2018, בהרצאה באירוע זכויות טרנסג'נדרים, הודיעו איגוד וייטנאם למדע וטכנולוגיה וראש מחלקת החקיקה במשרד הבריאות, כי האספה הלאומית צפויה לדון בהצעת החוק ב-2020. עם זאת, לאחר השפעות התפשטותה של מגפת הקורונה בווייטנאם באותה שנה, הצעת החוק לא נידונה באספה.
בשנת 2017, משרד הבריאות העריך שאוכלוסיית הטרנסג'נדרים של וייטנאם מונה 270,000-300,000 איש.
במרץ 2019, סקר שנערך על ידי עמותות טרנסג'נדריות מקומיות מצא כי ישנם כמעט כ-500,000 טרנסג'נדרים במדינה.
מחקר משנת 2018 מצא כי 67.5% מהטרנסג'נדרים שנשאלו סבלו מבעיות פסיכולוגיות, 60% ניסו להתאבד, 23% "נאלצו לקיים יחסי מין עם אחרים", 16% סבלו מאלימות מינית ו-83% חוו השפלה.
כל אדם רשאי לשרת בכוחות העממים של וייטנאם ללא קשר לנטייתו המינית, בעוד השירות הצבאי מוגדר כהתנדבותי הן לגברים והן לנשים מגיל 18.
בשנת 2000, הרומן "עולם ללא נשים" של העיתונאי בואי אן טאן היה הספר הווייטנאמי הבדיוני הראשון שעסק בהרחבה במערכות יחסים הומוסקסואליות.
ב-2007, הפך הסיפור לסדרת טלוויזיה.
בשנת 2002, התקשורת הממשלתית הכריזה כי הומוסקסואליות היא "רוע חברתי" הדומה לזנות, הימורים ושימוש בסמים בלתי חוקיים והבטיחה שתעביר חקיקה שתאפשר לממשלה להילחם בהומוסקסואליות ולעצור זוגות חד מיניים בעוד פרסומים שונים הצהירו על הומוסקסואליות כמחלה ו-"התנהגות סוטה שאינה עולה בקנה אחד עם המוסר הטוב והמנהגים הוותיקים של וייטנאם".