tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקפסיד מקיף את החומר הגנטי של הנגיף.
ישנם סוגים שונים של קפסיד המסווגים על פי המבנה שלהם.
לרוב הנגיפים יש קפסידים בעלי מבנה שבצורת סליל או עשרימון.
חלק מהנגיפים, כגון בקטריופאג' פיתחו מבנים מורכבים יותר בשל אילוצי גמישות ואלקטרוסטטיקה.
חלק מהנגיפים מכילים מעטפת, בהם הקפסיד מצופה בקרום שומנים הידוע בשם מעטפת נגיפית.
המעטפת נוצרת על ידי הקפסיד מקרום התא המאכסן.
לאחר שהנגיף מגיע לתא ומתחיל לשכפל את עצמו, יחידות משנה חדשות של הקפסיד מסונתזות באמצעות מנגנון ביוסינתזה.
בנגיפים מסוימים, עם קפסידים בצורת סליל ובעיקר אלה עם גנום RNA, חלבוני הקפסיד מתאגדים עם גנום התא.
בנגיפים אחרים, בייחוד בנגיפים מורכבים יותר עם גנום דנ"א כפול, החלבונים הקפסידים מתכנסים לתוך פרוקפסידים ריקים, הכוללים מבנה מיוחד עם פתח.
דרך הפורטל הזה, דנ"א ויראלי ממוקם לתוך הקפסיד.
מבנה איקוסהדרון נפוץ מאוד בין נגיפים.
איקוסהדרון מורכב מ-20 משולשים תחומים על ידי 12 קדקודים ו-60 יחידות אסימטריות.
לכן, נגיף איקוסהדרון עשוי מ-60 יחידות חלבונים.
מספר וסידור של קפסומרים באיקוסהדרון קפסיד ניתן לסווג באמצעות "מעין שוויון עקרון".
דרך נוספת לבחון את מבנה האיקוסהדרון היא באמצעות השוואה לסכימה: איקוסהדרון בדומה לפוליהדרון בנוי מפנטמרים והקסמרים.
המבנים יכולים להיות מיוצגים על ידי שני מספרים שלמים n,k.
את המבנה ניתן לחשוב לפי h צעדים מקצה כל פנטמר, הטיה של 60 מעלות נגד כיוון השעון, ולאחר מכן k צעדים עד הפנטמר הבא.
איקוסהדרון מוארך הוא צורה שכיחה עבור ראשי בקטריופאג'.
מבנה כזה מורכב מגליל ומכסה בכל צד.
הצילינדר מורכב מ -10 משולשים מאורכים.
מספר Q, אשר יכול להיות כל מספר שלם חיובי מציין את מספר המשולשים, המורכבים ממקטעים אסימטריים, מרכיבים את 10 משולשי הצילינדר.
לרבים מהנגיפים יש קפסידים עם סימטריה סלילית.הטרנספורמציה הסלילית מסווגת לשתי קטגוריות: מערכות סליל חד-ממדיות ומערכות סליל ממדיות.
יצירת מבנה הסליל מסתמך על קבוצה של מטריצות משתנות וסיבוביות אשר מקודדות במאגר הנתונים של חלבון.
סימטריה סלילית מוצגת על ידי הנוסחה P = μ x ρ, כאשר μ הוא מספר היחידות המבניות ליחידה של הסליל, ρ היא עלייה אקסיאלית ליחידה ו- P הוא זווית השיפוע של הסליל.
המבנה הוא אמר להיות פתוח בשל המאפיין כי כל נפח יכול להיות מוקף על ידי שינוי אורך של הסליל.
הנגיף חייב להרכיב קליפת חלבון יציב כדי להגן על הגנום מפני חומרים כימיים קטלניים.
אלה כוללים צורות של קרינה טבעית, ערכים קיצוניים של pH או טמפרטורה, אנזימים פרוטאוליטיים.
עבור נגיפים שאינם עטופים בקליפה, הקפסיד עצמו עשוי להיות מעורב באינטראקציה עם קולטנים על התא המארח, דבר שיוביל לחדירה של קרום התא המארח.
מסירת הגנום מתרחשת על ידי פירוק של הקפסיד ושחרור של הגנום לתוך הציטופלסמה, או על ידי פליטת הגנום דרך פתח ספציפי במבנה ישירות לתוך גרעין התא המארח.
חלקיק נגיפי חייב להיות במצב מטסטבילי, כך ניתן ליצור אינטראקציות עם תא המארח חדש בקלות.
כשמצב האנרגיה החופשית הוא מינימלי כלומר, כשהמערכת נמצאת במצב של שיווי משקל, יחידות משנה של הקפסיד לא ישנו את האינטראקציות המולקולריות שלהם כיוון שהדבר לא משתלם אנרגטית.
לכל יחידת משנה של הקפסיד יש קשרים זהים עם שכנותיה, ושתי יחידות הקשר בדרך כלל ביחסי קשר לא קוולנטי.
הקשר הלא קוולנטי מחזיק את היחידה המבנית יחד.
התהוות של קשרים לא קוולנטיים בין יחידות משנה מקופלות כראוי מובילה להרכב נטול שגיאות ולמזעור האנרגיה החופשית, תוך שמירה על מצב מטהסטבילי.
ההשערה הרווחת היא שחלבונים קפסידים ויראליים התפתחו מחלבונים תאיים שתפקידהם מגוונים.
גיוס חלבונים תאיים התרחש בשלבים שונים של האבולוציה, כך שכמה חלבונים תאיים נתפסו וחוזרו מחדש לפני התפלגות האורגניזמים לשלושת תחומי החיים העכשוויים, בעוד שאחרים חוזרו לאחרונה.
כתוצאה מכך, חלק מהחלבונים הקפסידים נפוצים בנגיפים המדביקים אורגניזמים הקשורים רחוקות (למשל, חלבונים קפסידים עם קפל גלילי), בעוד שאחרים מוגבלים לקבוצת נגיפים מסוימת (למשל, חלבונים קפסידים של אלפא-נגיפים).
קפסולת חלל היא חללית המשמשת להחזרת גופים, בדרך כלל אסטרונאוטים, לכדור הארץ, ולהגן על הגופים בעת החדירה לאטמוספירה.
קפסולות החלל בדרך כלל בנויות בצורת קונוס בעל תחתית קעורה, אשר מעניק לחללית יציבות בעת הכניסה לאטמוספירה.
במהלך החלק האחרון של תהליך החזרה לכדור הארץ, מואטת החללית באמצעות מצנחים ו/או מדחפים, עד אשר היא נוחתת על פני הכוכב, בים או ביבשה.
קפסולת החלל המאוישות חייבת להכיל את כל הדברים ההכרחיים על מנת שבני אדם יוכלו לשהות בהם, כולל אוויר, מים ומזון.
קפסולות החלל חייבות גם להגן על האסטרונאוטים מפני קור והקרינה שבחלל החיצון.
הקפסולה חייבת להיות מבודדת היטב, ויש לה מערכת השולטת בטמפרטורה הפנימית.
בקפסולת חלל מאוישות ישנן מערכות תקשורת שמאפשרות לאסטרונאוטים לתקשר עם מרכז הבקרה בכדור הארץ.
לאורך השנים נעשה שימוש בקפסולות חלל ברוב תוכניות החלל המאוישות, כולל במקרה של החללית המאוישת הראשונה בעולם, ווסטוק.
יוצאות דופן הן מעבורות החלל האמריקאיות, אשר טסות חזרה ונוחתות בנמל תעופה.
בואינג סטארליינר (טרם נכנסה לשימוש)
קפסולות חלל לא מאוישות משמשות לחדירה של גופים מהחלל לקרקע בשלמותם, ביניהם דגימות, ציוד ואף הקפסולות עצמן לצורכי שימוש חוזר.
קפנוגרפיה היא הצגה גרפית של ריכוז פחמן דו-חמצני בגזי הנשימה, לאורך מחזור הנשימה.
הקפנוגרפיה משמשת כלי לניטור ולהערכת מצבו של חולה המונשם באופן מלאכותי במהלך הרדמה כללית, טיפול נמרץ ובביצוע אינטובציה (לאימות מיקום הצינור).
המדידה מתבצעת באמצעות מכשיר הקפנוגרף המכיל חיישן ומתחבר לצינור ההנשמה.
הניטור מבוסס על כך שבמחזור הנשימה, שואפים אוויר דל בפחמן דו-חמצני המגיע לתאי הגוף.
כאשר המטבוליזם תקין, החמצן (O2) משמש לשרפת גלוקוז בתא, תוצרי הלווי של התהליך הם, פחמן דו-חמצני (CO2) ומים (H2O) .
עודפי פחמן דו-חמצני מגיעים לריאות ומפונים מהגוף בזמן הנשיפה.
תהלך זה יוצר תבנית גל אופיינית של ריכוז פחמן דו-חמצני בגזי הנשימה.
קפלת קיג'י (באיטלקית: Cappella Chigi) היא הקפלה השנייה משמאל בבזיליקת סנטה מריה דל פופולו ברומא.
בנייתה החלה בשנת 1507 בתכנונו של רפאל והושלמה בשנת 1661 בידי ברניני.
הקפלה היא אוצר בלום של אמנות הרנסאנס והבארוק.
בשנת 1507 העניק האפיפיור יוליוס השני את הסכמתו לרכישת קפלה בבזיליקת סנטה מריה דל פופולו בידי ידידו, הבנקאי העשיר מסיינה, אגוסטינו קיג'י.
קיג'י קנה את הקפלה השנייה במעבר הצפוני, והיא הוקדשה על פי בולה אפיפיורית מתאריך 3 בדצמבר 1507 למדונה מלורטו, אשר אגוסטינו היה ממאמיניה המסורים וביקר לעיתים קרובות בבזיליקה שלה בלורטו, ולקדושים הנוצרים אוגוסטינוס וסבסטיאן.
הבולה גם הצהירה כי הקפלה נועדה להיות מאוזוליאום עבור אגוסטינו ויורשיו.
רפאל היה ככל הנראה האדריכל המקורי של הקפלה.
תוכנית אב המיוחסת לו השתמרה בגלריה אופיצי בפירנצה ושורטטה בתחילת העבודה, בסביבות שנת 1512. כתובת על הכיפה סימנה את השלמת הפסיפסים בשנת 1516. בשנים שלאחר מכן עבד עוזרו לורנצטו על קישוט הקפלה ויצירת הפסלים.
הנושא האיקונוגרפי העיקרי של הקפלה היה תחיית המתים ומבחינה ויזואלית היא שילבה בין הנצרות לבין העת הקלאסית העתיקה.
אגוסטינו קיג'י נקבר בקפלה הלא גמורה ב-11 באפריל 1520 ורפאל עצמו מת מספר ימים לפניו.
פרנססקה, אלמנתו של אגוסטינו, הזמינה מיצרן הפסיפסים לואיג'י די פאסה סדרת פסיפסים עבור הטמבורין (החלק התחתון של הכיפה, המזכיר בצורתו תוף טמבורין) והספנדרלים (המרווח בין קשת העיגול ומסגרת הריבוע בו הוא נתון), אלא שהיא מתה אף היא ב-11 בנובמבר באותה שנה.
מותם הבו זמני של האדריכל, מזמין היצירה ואשתו עצר את פיתוח הקפלה.
בשנת 1521 הזמין סיגיסמונדו קיג'י, אחיו של אגוסטינו, מלורנצטו את המשך העבודות, על פי תכנונו של רפאל, אבל העבודה התקדמה באיטיות ואחרי מותו של סיגיסמונדו בשנת 1526 נעצרה.
וזארי מתעד בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר כך את הדברים, תוך התייחסות לפסלי יונה ואליהו של לורנצטו: "יורשיו של אגוסטינו, תוך העדר כבוד, אפשרו לפסלים להישאר בסדנתו של לורנצטו במשך שנים ארוכות.
העבודה על "יצירת המזבח" , ציור קיר של לידת הבתולה מאת סבסטיאנו דל פיומבו, החלה בשנת 1530 ונותרה בלתי גמורה עד שנת 1548, אז הושלמה בידי פרנצ'סקו סלביאטי, שגם יצר פרסקאות עבור הטמבורין והספנדרלים, אף על פי שרפאל תכנן ליצור עבורם פסיפסים.
בשנת 1552 שילם לורנצו קיג'י את יתרת החוב ליורשיו של לורנצטו ושני פסליו הועברו לקפלה, אשר נחנכה בשנת 1554.
אחרי מותו של לורנצו קיג'י וקבורתו בקפלה בשנת 1573 נעלמה המשפחה מרומא, והקפלה הוזנחה.
בשנת 1624 הוצבה בקפלה אנדרטה עבור הקרדינל אנטוניו פלוויצ'יני.
פאביו קיג'י, מיורשי המשפחה, ערך ביקור בקפלה בשנת 1626 ומצא אותה מוזנחת.
לאחר התדיינות משפטית הוא הצליח להחזיר את הקפלה לשליטתו ולהוציא את האנדרטה של פלוויצ'יני.
עם זאת, הקפלה נותרה מוזנחת במשך עוד כמה עשורים.
העבודה חודשה בין השנים 1652–1655 על ידי ג'ובאני לורנצו ברניני, עם מינויו של פאביו קיג'י (לימים האפיפיור אלכסנדר השביעי) לקרדינל הבזיליקה.
ברניני סיים את הפירמידות במבנה, יצר את המזבח, הרחיב מעט את החלונות, חידש את התקרה, ציפה בזהב את הכיפה והקים פאנלים מעץ בלונטות מעל הקברים.
בין השנים 1656–1661 השלים ברניני את יצירת הפסלים דניאל והאריה וחבקוק והמלאך, ואת הצבתם בגומחות בקפלה.
המראה החיצוני של הקפלה הוא פשוט: מבנה מלבני מאורך של לבנים חשופות, מעליה טמבורין גלילי ובו חלונות מלבניים גדולים, ועליו גג חרוטי נמוך.
המבנה מעוטר בקרניז אבן ואילו הטמבורין מעוטר בקישוט לבנים.
הגג מכוסה באריחים אך במקור הוא צופה בעופרת.
מעל הכיפה נבנה פנס גג (מבנה המשמש להכנסת אור טבעי) קטן בו גומחות במקום חלונות, ובסיסו מעוטר בארבע וולוטות.
מבנה עגול וזעיר זה מצוין בסמלה של משפחת קיג'י: כוכב בן שמונה קצוות.
החלק החיצוני של הקפלה כמעט בלתי נראה בגלל מיקומה מאחורי חומת העיר, שער "פורטה דל פופולו" והמבנה הראשי של הבזיליקה.
התוכנית הריכוזית של רפאל הייתה בהשראתו של דונטו ברמנטה, אשר תכנן את בזיליקת פטרוס הקדוש.
מקור השראה נוסף היה הפנתאון ברומא.
מעל המבנה המלבני ניצבת כיפה חצי כדורית הנשענת על טמבורין גבוה ובו שורת חלונות.
הפנדנטיבות הטרפזיות הן מאפיין של ברמנטה, אך כל תפיסת המרחב של המבנה, הדורשת מהצופה להסתכל בו מכמה נקודות מבט כדי לתפוס את מלוא הדרו, היא חדשה וייחודית.
הקירות מכילים פילסטרים (עמודים) קורינתיים שמעליהם קשתות, כאשר רק קשת הכניסה פתוחה.
ביניהם, בארבע הפינות, נחצבו גומחות.
השימוש העדין בשיש צבעוני מדגיש את האלמנטים השונים של האדריכלות הקלאסית.
שער הכניסה של הקפלה הוא פרשנות מחודשת של הרנסאנס לשער הכניסה של הפנתיאון, ובעל אפקט מונומנטלי עם קשתות רוחביות כפולות המונחות על פילסטרים קורינתיים ענקיים.
פילסטרי השיש המחורצים הם בעלי כותרות המגולפות להפליא, שהועתקו מן המודל הקלאסי אשר זכה להערצה רבה.
רפאל בחן את הבניין העתיק ויצר רישום אדריכלי מדויק של הכניסה, שנשמר כעת בגלריית אופיצי.
הפילסטרים עשויים שיש קרארה לבן מלוטש ואילו הכותרות עשויות שיש קרארה לבן טהור ולא מלוטש.
משטחי הקשתות מעוטרים בקישוטי רנסאנס.
שלט האצולה מעל השער הוסף על ידי ברניני בשנת 1652. הכתובת "Unum ex septem" שנחרטה על הכרטוש התלוי על שלט האצולה מלמדת כי זהו מזבח מיוחס, אשר ביקור בו מקביל לביקור ב"שבע כנסיות עולי הרגל של רומא" .
הכניסה לקפלה מסומנת במעקה העשוי שיש פורטאסנטה (portasanta) צהוב עם עמודים בצבע אדום כהה.
המעקה הוגדל והעמודים התווספו במאה ה-17. המעקה הועתק, בצבעים שונים, עבור הבזיליקה של סנטה סבינה.
המדרגה המובילה לקפלה היא מונולית גדול של גרניט מצרי, שעבורו שילם אגוסטינו קיג'י 300 סקודי.
המדרגות בכל שאר הקפלות בבזיליקה עשויות שיש לבן.
הפאנלים המרכזיים של דלתות העץ מעוטרים בעלווה צפופה של עלי קוציץ מגולפים.
האפריזים בקפלה הונחו, באופן לא טיפוסי, בין כותרות העמודים, בדומה לצורה שבה הונחו בבזיליקת הבית הקדוש בלורטו, אשר תוכננה בידי דונטו ברמנטה בשנת 1509. שני הפרויקטים היו קשורים שכן קפלת קיג'י הוקדשה אף היא למדונה מלורטו.
האפריזים מעוטרים בפסטונים (זרים התלויים משני הקצוות) של פירות וסרטים, על פי לוחות התבליט בכניסה לפנתיאון, שרפאל תיעד ברישומיו.
רפאל הוסיף גם סמלים חדשים מעל הפסטונים, בין היתר: נשרים (בצידי המזבח), ראש מזוקן חובש כובע בדמות סמלי משפחת קיג'י עם שתי חיות מיתולוגיות (מימין לכניסה), סירנה המלווה באריות ים מכונפים (משמאל לכניסה) וסמל משפחת קיג'י (מתחת לקשת הכניסה).
הכיפה מעוטרת בפסיפסים שתוכננו על ידי רפאל ובוצעו בידי האמן הוונציאני לואיג'י דה פקה.
העיגול המרכזי מתאר את אלוהים מוקף פוטי.
סביבו שמונה לוחות פסיפס, כשהראשון מתאר את השמיים והיתר מציגים שבעה אלים מיתולוגיים המייצגים את השמש, הירח וחמשת כוכבי הלכת הידועים.
כל אל מלווה במלאך מכונף ובסימני גלגל המזלות.
רצף הלוחות הוא כדלקמן (על פי כיוון השעון):
מלאך האוחז בכדור הארץ ומייצג את השמיים.
מרקוריוס (כוכב חמה), המחזיק את מטה הרמס (עם מזל בתולה ומזל תאומים).
לונה (הירח), המחזיקה קשת (עם מזל סרטן).
סטורן (שבתאי) המחזיק את החרמש (עם מזל דלי ומזל גדי).
יופיטר (צדק), מלך האלים עם הנשר שלו אוחז ברעם (עם מזל קשת ומזל דגים).
מרס (מאדים), אל המלחמה המחזיק בחרב ובמגן (עם מזל עקרב ומזל טלה).
סול (השמש) המחזיק קשת (עם מזל אריה).
ונוס (נוגה), אלת האהבה עם קופידון אוחז בלפיד (עם מזל שור ומזל מאזניים).
הפסיפסים מוקפים עיטורי סטוקו מצופי זהב.
הרקע הכחול יוצר אשליה אופטית של מסגרת אדריכלית הנפתחת לשמיים מעל הקפלה.
הלוחות יוצרים אשליה של חלונות גג, כאשר אלוהים עומד בקצה החלון המרכזי.
הפרשנות המסורתית של הכיפה היא שהקומפוזיציה מראה את בריאת העולם.
לפי פרשנות אחרת, שהציע ההיסטוריון ג'ון שירמן, היא מייצגת את הקוסמוס כפי שתואר על ידי אפלטון בצורה ניאופלטונית נוצרית.
לרעיון זה הייתה פופולריות רחבה בתקופת הרנסאנס.
במקרה זה הכיפה היא תיאור של "ממלכת הנשמה לאחר המוות", עם אלוהים הקולט את הנשמה (של אגוסטינו קיג'י) בביתה החדש.
נוכחותם של סימני גלגל המזלות מאששת פרשנות זו, מכיוון שהם היו סמלים של מעבר הזמן, והופיעו באמנויות לוויה עתיקות סביב דמויותיהם של הנפטרים.
רפאל התכוון לקשט את הטמבורין והספנדרלים בפסיפסים אך אלה מעולם לא בוצעו.
בשנת 1530, המוציאים לפועל של ירושת אגוסטינו קיג'י הזמינו את סבסטיאנו דל פיומבו לייצר שמונה ציורי קיר בין החלונות של הטמבורין וארבעה טונדי (ציורים במסגרת עגולה) על הספנדרלים.
סבסטיאנו עבד בנינוחות על יצירת המזבח, ועל כן עשה רק רישומי הכנה, בהשראת מיכלאנג'לו.
בשנת 1548 הזמינה משפחת קיג'י מפרנצ'סקו סלביאטי את אותה המשימה.
ארבעת הטונדי הם ייצוגים אלגוריים של ארבע עונות השנה:
האביב מיוצג כאישה צעירה המחזיקה זר פרחים ולראשה עטרה פרחונית.
טלה קטן ליד כתפה מסמל את מזל טלה, המקושר לנקודת השוויון של מרץ.
הקיץ הוא אישה האוחזת גבעולי דגנים וזר חיטה על ראשה.
הסתיו הוא צעיר השוכב מתחת לגפן עם כוס בידו.
החורף הוא זקן חבוש כובע פרווה שמחמם את ידיו בפלטה.
תיאורם של האביב, הקיץ והסתיו תואם את תיאורו של אובידיוס את עונות השנה במטמורפוזות.
ואילו אלגוריית החורף נכתבה בהשראת מוטיב מימי הביניים.
שמונת הפרסקאות בין חלונות הטמבורין (נוצרו בין השנים 1552–1554) מתארים סצנות מתוך ספר בראשית לפי הסדר: הפרדת האור מהחושך, בריאת השמש והירח, בריאת הארץ, בריאת אדם, בריאת חוה, בריאת החיות, החטא הקדמון והגירוש מגן עדן.
הציורים מראים את ההשפעה החזקה של הפרסקאות שיצר מיכלאנג'לו על תקרת הקפלה הסיסטינית.
חמשת הפרסקאות הראשונים מקבילים לאלו בקפלה הסיסטינית, אך הפרסקו השישי מוסיף נושא חדש: יצירת הדגים, העופות וחיות הבר.
הסצנה השישית של התקרה הסיסטינית מופרדת לשני ציורים בקפלה של קיג'י.
המחזור של סלביאטי מסתיים בגירוש מגן עדן ושלוש הסצנות מסיפורו של נח, המרכיבות את החלק האחרון ברצף הגדול של מיכלאנג'לו, חסרות.
בסביבות שנת 1602, וינצ'נצו גונזגה, דוכס מנטובה, הזמין את הצייר פייטרו פצ'טי להכין עותקים של פרסקאות "בראשית" והפסיפסים הקוסמולוגיים של הכיפה.
הציורים ניתנו במתנה לדוכס מלרה, האיש המשפיע ביותר בחצרו של פליפה השלישי, מלך ספרד והובאו לואיאדוליד בשנת 1603, יחד עם עותקים אחרים של יצירות אמנות איטלקיות מפורסמות, על ידי פטר פאול רובנס, שעבד באותה תקופה עם וינצ'נצו גונזגה.
מאוחר יותר קישטו ציורי גלגל המזלות את ההיכל הפלנטרי של פליפה הרביעי, מלך ספרד בארמון "בואן רטירו" שהקים במדריד.
שבעה מציורי גלגל המזלות וחמישה פרסקאות "בראשית" מוצגים במוזיאון הפראדו.
בשל מיקומם והראות הנמוכה שלהם, ציורי הקיר של סלביאטי זכו תמיד למעט התעלמות, אך העותקים שנשלחו לספרד מוכיחים כי הם זכו באותה תקופה להערכה.
עובדה זו מאוששת על ידי המדריך של רומא sacra e moderna משנת 1725.
סצנות מתוך ספר בראשיתהפרדת האור מהחושךבריאת השמש והירחבריאת הארץבריאת אדם
סצנות מתוך ספר בראשיתבריאת חוהבריאת החיותהחטא הקדמוןהגירוש מגן עדן
ג'ון שירמן הציע כי יצירת המזבח נועדה עבור עליית הבתולה, אך התיאוריה נותרה במחלוקת קשה.
מה שהוא לא עשה, הן מאחר שנמאס לו מעמל האמנות, והן מאחר שהוא היה עסוק יותר מדי בחיי נוחות והנאות."
ב-1 באוגוסט 1530 חתם פיליפו סרגארדי, שהיה הממונה על ירושת אגוסטינו קיג'י, על חוזה חדש עם סבסטיאנו, עבור ציור יצירת המזבח וציורי הקיר בשלוש השנים הבאות.
סבסטיאנו החל במשימה אך לא השלים אותה, הציור הושלם בסופו של דבר בידי פרנצ'סקו סלביאטי בשנת 1554. החלק העליון עם דמות האל האב והמלאכים הוא בעיקר עבודתו של סלביאטי.
האיקונוגרפיה של הציור יוצאת דופן.
על פי קוסטנזה ברביירי נוכחותו של אלוהים בחלק העליון משלבת את הנושא המסורתי של לידת ישו עם אמונת העיבור ללא חטא, שעדיין לא הייתה מקובלת בדרך כלל, אך היא קודמה מאוד על ידי האפיפיור סיקסטוס הרביעי ועל ידי אגוסטינו קיג'י, שביקש בצוואתו לקיים מיסה חגיגית בקפלה ביום הולדת הבתולה.
הנזירים האוגוסטינים של בזיליקת סנטה מריה דל פופולו היו שותפים אף הם לעמדה התאולוגית של עיבור ללא חטא.
המלאכים המקיפים את האל האב הם angeli" apteri", מלאכים ללא כנפיים, גברים צעירים המתוארים על פי סגנונו של מיכלאנג'לו.
הם מדפדפים בקודקסים של ספרות חוכמה.
בחלק התחתון של הציור, שבע משרתות מכינות את התינוקת שזה עתה נולדה (מרים, אם ישו) לאמבטיה הראשונה שלה.
האישה האוחזת בתינוקת דומה למדונה, כנראה במכוון.
אנה הקדושה, שזה עתה ילדה את בתה, נחה על המיטה במרכז החדר הקודר שנפתח לעבר חצר.
במלבן המואר מאוד של פתח הכניסה, מקבל בעלה יהויקים הקדוש את פניו של גבר.
בקצה הרחוק של החצר המונומנטלית נראה פסל קלאסי, המציג כנראה את הסיבילה טיבורטינה , שניבאה את לידתו של ישו לאוגוסטוס.
מסגרת הארד המוזהבת המעטרת של הציור נעשתה על ידי פרנקוצ'יו פרנקוצ'י בשנת 1655.
תבליט הארד בחזית המזבח הוא "ישו והאישה השומרונית" מאת לורנצטו.
התבליט נעשה בראשית שנות ה-20 של המאה ה-16 ונקנה על ידי לורנצו קיג'י מיורשי האמן בשנת 1552. לדעתו של אנטוניו פינלי הוא תוכנן במקור עבור קברה של פרנצ'סקה, אשתו של אגוסטינו קיג'י.
אם זה נכון, זה מסביר את הבחירה הנושאית יוצאת הדופן שמתאימה היטב לקבר של אישה, אך לא מתאימה לקבר של גבר.
התבליט הונח על הפירמידה היחידה שהייתה קיימת באותה תקופה: קברו של אגוסטינו קיג'י, ומאוחר יותר הועבר לחזית המזבח בידי ברניני, שהציב אותו במסגרת אבן זהובה-צהובה זוהרת.
התבליט מתאר את פגישתם של ישו והאישה השומרונית בבאר יעקב.
החלק הרלוונטי מתואר בהבשורה על-פי יוחנן ודבריו של ישו מבהירים מדוע הדימויים הולמים קבר:
לורנצטו בחר לייצג את החלק השני של הפרק.
ישו יושב ליד הבאר מתחת לעץ, תלמידיו מציעים לו אוכל שקנו בעיר הסמוכה.
משמאל, האישה השומרונית מנחה את תושבי המקום לעבר הבאר לראות את ישו.
פסלי ארבעת הנביאים הניצבים בגומחות זהות בארבע פינות הקפלה שייכים לשתי קבוצות מובחנות:
שני האחרונים, דניאל והאריה וחבקוק והמלאך, נוספו על ידי ברניני.
הם מבוססים על סיפור בל והתנין, אחד משלושת התוספות לספר דניאל, המתאר את הצלתו של דניאל מרעב בעזרת הופעתו המופלאה של חבקוק בגוב האריות אליו הוא הושלך.
יש תיאוריות שונות לגבי סידור הדמויות בגומחות בתוכניות המקוריות.
הוא חשב שפסל אליהו מיועד ככל הנראה לאחת משתי הגומחות ליד הכניסה.
לאחר 1552, שני הפסלים הונחו כנראה משני צידי הכניסה.
הסידור הנוכחי נוצר על ידי ברניני, שהציב את פסליהם של חבקוק ודניאל באלכסון זה מול זה לאורך חלל הקפלה תוך יצירת קומפוזיציה גדולה יותר שהחייתה את הקפלה כולה.
שתי פירמידות תואמות מוצבות על קבריהם של אגוסטינו קיג'י ואחיו סיגיסמונדו, בשני צידי הקפלה.
כל אחד מהם מתואר במדליון.
הפירמידות תוכננו ככל הנראה על ידי רפאל אך ביצוען הושאר ללורנצטו שכמעט סיים פירמידה אחת בשנת 1522. באשר לפירמידה השנייה, העדויות אינן חד משמעיות, היא עדיין תועדה כבלתי בנויה ברובה בשנת 1552 כאשר בני משפחת קיג'י שילמו את חובם הוותיק כלפי משפחתו של לורנצטו.
בנייתה הושלמה רק על ידי פאביו קיג'י במאה ה-17, עבור סיגיסמונדו.
בשנת 1996 גילה אנטוניו פינלי במכון המחקר Getty את החוזה המקורי משנת 1552, שהיה ידוע עד אז רק באמצעות תמלול לא מדויק מן המאה ה-19. הוא פירש את הטקסט כהוכחה לכך שפירמידת אגוסטינו תוכננה במקור עבור אשתו פרנצ'סקה, יחד עם תבליט הארד "ישו והאישה השומרונית".
תיאוריה זו נתונה במחלוקת, אך הטקסט המתוקן אכן מדבר על ציור נשי שלא בוצע על ידי לורנצטו, רמז לכך שהפירמידה השנייה יועדה עבור אישה, ככל הנראה פרנצ'סקה.
קברים פירמידליים היו המצאה חדשה באותה תקופה, אך פירמידות היו הסמלים המסורתיים של נצח ואלמוות.
הקברים של אגוסטינו וסיגיסמונדו קיבלו השראה ממקורות עתיקים כגון קברי הפרעונים ושתי אנדרטאות ההלוויה הרומיות המפורסמות, הפירמידות קסטיוס ורומולוס.
כמו כן, בשל צורתם הדקה והמאורכת הם מזכירים גם את האובליסקים המצריים הקדומים בכיכרות העיר.
ברניני פישט את הקברים במהלך שחזור הקפלה: התבליטים על הבסיס הוחלפו בלוחות שיש ירוקים.
מדליונים חדשים משיש לבן נחקקו בידי אחד מעוזריו.
כתובות הלוויה הורכבו מאותיות ארד נפרדות, במקום לוחות הנחושת שתוכננו במקור.
הקברים כוסו בלוחות שיש מסוג פורטאסנטה, שצבעם האדום והאפור מתייחס לבעירה ולעשן בהלוויות קיסריות רומיות עתיקות.
הלוויות אלה נערכו בדרך כלל בשדה מרס שבו שכנה הבזיליקה, ועיט ששוחרר מהמדורה סימן את עליית הנשמה לשמיים.
אין זה מקרי כי לוחות האפריז שמשמאל ומימין למזבח מעוטרים בעיטים ממריאים.
באופן כללי, זו דוגמה נוספת לדרך בה שולבו סמלים קלאסיים רומיים עם דימויי תחיית המתים הנוצרית.
על הלונטות צוירו ציורי שמן על לוחות עץ בידי הצייר רפאלו ואני.
הציורים הוזמנו על ידי פאביו קיג'י בשנת 1653. נושאם של ציורים אלה, הזוכים לעיתים קרובות להתעלמות, היה מעט חידתי והוליד פרשנויות שונות.
במדריכים הם תוארו לעיתים קרובות כ"דוד ושאול', "אלי ושמואל" או בטעות כ"נביאים".
הרמז למשמעותם האמיתית ניתן על ידי תיאור מן הזמן ההוא שלא פורסם: Saggio della Roma Descritta של בנדטו מליני, שנכתב בסביבות שנת 1656. מליני מציין כי הציור מעל קבר סיגיסמונדו מתאר את אבותיה המלכותיים של הבתולה.
ואילו האחר, בלוח מעל קברו של אגוסטינו, את אבותיה הכהניים (תוך התייחסות לפרשנות נפוצה לשני אילנות יוחסין שונים של ישו, המופיעים בשתיים מבשורות הברית החדשה).
האבות המלכותיים הם דוד המלך, עם הנבל וראשו של גוליית, ומלך צעיר יותר, ללא ספק שלמה בונה המקדש, כורע ברך ומביט אל השמים.
ילד שאוחז בחרב מניח את כף רגלו על הראש הכרות בצד ימין.
בצד השני ילד, אולי רחבעם, כורע ברך עם עטרה על ראשו.
האבות הכהניים מיוצגים באמצעות כהן גדול יהודי בלבוש מסורתי ועוזריו המציעים יונים וקטורת לאלוהים.
ציורי הלונטות משלימים באופן נושאי את יצירת המזבח של סבסטיאנו דל פיומבו ויוצרים קשר בין לידת הבתולה לסיפורי התנ"ך המתוארים על הטמבורין.
במהלך שיקום שנעשה במאה העשרים נחשף הקיר מתחת לפנלים, אך לא התגלה שום קישוט קודם.
לוחות העץ החצי עגולים משובצים במסגרת ארד מוזהבת, בדומה ליצירת המזבח.
הרצפה הנוכחית תוכננה על ידי ברניני שסגר פתח קיים לפני המזבח והרים אותו בשתי מדרגות המדגישות את חשיבותו הסמלית (המדרגה השלישית היא תוספת מאוחרת).
המדרגות עשויות מגוש מונוליתי של שיש.
ריצוף השיש של הרצפה הוא בעל דפוס גאומטרי התואם את עיטורי הכיפה.
במרכזו מופיע ריצוף אופוס סקטילה משובץ המוקף מסגרת של ורדים מסוגננים ועלי אלון.
בפנים, דמותו של שלד מכונף מרימה את שלט האצולה של משפחת קיג'י, המסמל את ניצחון השושלת על המוות.
מתחת לדמות כתוב בלטינית על מגילה: Mors aD CaeLos (שפירושו "לגן עדן באמצעות המוות").
האותיות הראשיות מצטרפות לתאריך תחילת הבנייה מחדש בספרות רומיות: MDCL = 1650.
כמעט ולא נותרו חפצים בקפלה, פרט למנורת "נר תמיד" אטרקטיבית מארד, בצורת כתר מוזהב תלוי על שרשראות.
המנורה מעוטרת בכוכב שמונת הקצוות המחודד, המסמל את משפחת קיג'י, ונתמכת בידי שלושה כרובים מעופפים.
עיצובה מהווה התייחסות סמלית לכתר הבתולה, פטרונית הקפלה ומשפחת קיג'י.
המנורה תוכננה על ידי ברניני עצמו, כפי שאישר האפיפיור ביומנו: "אתמול ראינו את מנורת הארד שהכין ברניני עבור הקפלה בפופולו", כתב ב-16 ביולי 1657. מודל של המנורה נוצר בידי פיטר ורפורטטן, עוזרו הפלמי של ברניני, פרנקוצ'יו פרנקוצ'י ביצע את היציקה ופרנצ'סקו פרונה את ההזהבה.
שני פמוטי ארד מונומנטליים בגובה 1.5 מטר עם סמלי משפחת קיג'י מוצבים בכניסה.
הם הודלקו במהלך חגיגת המיסה הקדושה.
האוסף המלכותי הבריטי מכיל תכנון שלהם, שנעשה על ידי חסיד של ברניני בין השנים 1655–1665, אם כי ייתכן ומדובר בתכנון של פמוטי בזיליקת פטרוס הקדוש.
במקור סיפק פאביו קיג'י חפצים נוספים של הכנסייה לקפלה המשפחתית המשוחזרת.
שישה פמוטי ארד מוזהבים הונחו על שולחן המזבח, צורתם ומספרם מרמזים לששת ההרים בסמל משפחת קיג'י.
נוספו להם כרטיסי מזבח מעץ, וקופסת קרוסיפיקס מהודרת מארד.
היצירות הליטורגיות הללו תועדו ברשימת מלאי משנות ה-20 של המאה ה-18.
השימוש באבנים נדירות ויקרות בכל רחבי הקפלה הוא מאפיין חשוב המתייחס לחלקו הפנימי של הפנתיאון, שהיה מקור ההשראה העיקרי עבור רפאל, אשר היה מודע מאוד לכך שאמני העת העתיקה השתמשו בחומרים יקרים יותר מאשר אדריכלי הרנסאנס, והתכוון לצעוד בעקבותיהם.
כצייר, רפאל נמשך באופן טבעי לצבעים העזים של האבנים השונות ששימשו ברומא מאז ימי קדם, והפטרון שלו, אגוסטינו קיג'י, היה אחד האנשים הבודדים העשירים במידה מספקת למימון פרויקט שמטרתו שחזור הכרומטיות, האבודה במידה רבה, של האדריכלות העתיקה.
בזמנו של רפאל השימוש בצבעים בדפנות קפלת קיג'י היה חידוש מוחלט, והוא נותר יוצא דופן עד שקפלת גרגוריאנה בבזיליקת פטרוס הקדוש עוטרה בשנים 1578–1580. לעומת זאת, בתקופת הבארוק השימוש בשיש צבעוני הפך מאוד שכיח.
חלק מספרו של דן בראון מלאכים ושדים מתרחש בקפלת קיג'י, בה הפסל חבקוק והמלאך של ברניני הוא אחד ה"סימנים" המובילים לשקרן האילומינטי הסודי.
קפפנברג בולס היא קבוצת כדורסל אוסטרית מהעיר קפנברג, המתחרה בליגת העל האוסטרית.
מאז 1991 שיחקו הבולס בבונדסליגה האוסטרית בכדורסל, ליגת הכדורסל המקצועית האוסטרית הגבוהה ביותר.
בין השנים 2001–2004 הגיע המועדון להישג השיא עם 4 אליפויות רצופות.
התואר האחרון בו זכתה הקבוצה היה הגביע האוסטרי בשנת 2007. בשנת 2009 הגיעה הקבוצה למקום השלישי בליגה המרכז אירופאית, הישג השיא לקבוצה אוסטרית בטורניר בין לאומי.
בשנת 2017 זכתה הקבוצה פעם נוספת באליפות הליגה האוסטרית, הפעם החמישית והראשונה מאז 2004, בשתי העונות שלאחריה הצליחה הקבוצה לשמור על תואר האליפות וזכתה פעמים נוספות באליפות המדינה.
קפלת הגולגולות (בפולנית: Kaplica Czaszek), או כנסיית ברתולומיאו הקדוש, היא קפלת גלוסקמאות ברובע צ'רמנה בקודובה, עיירה במחוז קלודזקו, שלזיה תחתית, פולין.
המקדש נבנה ברבע האחרון של המאה ה-18 על גבול מחוז גלאץ הפרוסי, ומשמש כקבר אחים ובו אלפי גולגולות ושרידי שלד ה"מעטרים" את קירותיו הפנימיים, וכן את הרצפה, התקרה והיסודות.
קפלת הגולגולת היא האנדרטה היחידה כזו בפולין, ואחת מתוך שישה בכלל אירופה.
הקפלה נבנתה בשנת 1776 על ידי כומר הקהילה הבוהמיינית המקומית ואצלב טומאשק.
זהו קבר אחים של אנשים שמתו במהלך מלחמת שלושים השנים (1618–1648), המלחמות השלזיות (1740–1763), ושל אנשים שמתו בגלל מגפות כולרה, עגבת ורעב.
יחד עם "הסקריסטאן" י' שמידט וחופר הקברים י' לנגר, האב טומאשק, בעקבות השראה שקיבל מבית הקברות בקפוצ'ין בעת עלייה לרגל לרומא, אסף את עצמות הנפגעים, ניקה והכניס אותן לקפלה במשך 18 שנה (החל מ-1776 עד 1794).
קירות הכנסייה מלאים בשלושת אלפי גולגולות, ויש גם עצמות של עוד 21 אלף איש שנקברו במרתף.
גולגולותיהם של אנשים שבנו את הקפלה, כולל טומאשק, הוצבו במרכז הבניין ועל המזבח בשנת 1804. בפנים יש צלב ושני מלאכים מגולפים עם כתובות לטיניות "קומו מן המתים" ו"בואו לדין".
הקלטה בתוך הכנסייה הזמינה בשלוש שפות (פולנית, צ'כית וגרמנית) מסבירה את ההיסטוריה של הקפלה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, המערה של הגולגולת סבלה מהזנחה כתוצאה מכיבוש גרמני של פולין.
אך לאחר שהמלחמה נגמרה בשנת 1945, קבוצה של מתנדבים התמקדה בשיפוץ המערה כדי להחזיר אותה לתהילתה הקודמת.
המאמצים שלהם השתלמו, והמערה של הגולגולת הוחזרה בהצלחה בקרוב.
קפלת ג'ורג' הקדוש היא כנסייה אנגליקנית הניצבת בתוך תחומי טירת וינדזור, אחד מן הארמונות המלכותיים בבריטניה.
הכנסייה ממוקמת ברובע הנמוך (Lower Ward) של הטירה, המצוי בחלקה המערבי.
היא נוסדה במאה ה-14 ובנויה בסגנון גותי של ימי הביניים המאוחרים .
נערכים בה טקסי דת של משפחת המלוכה הבריטית, לרבות חתונות, והיא מהווה גם בית קברות מלכותי.
הכנסייה משמשת גם ככנסיית מסדר הבירית.
הכנסייה מהווה קהילה מלכותית מיוחדת , כלומר נתונה ישירות תחת סמכות הכתר הבריטי.
הגוף הכנסייתי המנהל את הקפלה מאז ייסודה הם הדיקן והקאנונים של וינדזור .
הכנסייה הייתה אחד משני מוסדות דתיים שייסד המלך ג'ורג' השלישי בשנת 1348. היא נספחה לקפלת אדוארד המודה שהוקמה בטירת וינדזור בתחילת המאה ה-13 על ידי המלך הנרי השלישי.
לאחר ייסודה היא הוקדשה מחדש למרים, אם ישו, לג'ורג' הקדוש, ולאדוארד המודה, אך במהרה נודעה רק בשמה הנוכחי.
בשנים 1475 עד 1528 הורחבה הכנסייה באופן ניכר על ידי שלושה מלכים - אדוארד הרביעי, הנרי השביעי, והנרי השמיני.
חלל הקפלה המקורית הוגדל לממדיה של קתדרלה.
לכנסייה נגרם נזק רב מידי תומכי הפרלמנט בשנים 1642 ו-1643, במהלך מלחמת האזרחים האנגלית.
לאחר הוצאתו להורג ב-1649 נקבר המלך צ'ארלס הראשון בקפלה.
לאחר תקופת הזנחה של הקפלה ושל הטירה כולה על ידי המלוכה האנגלית, שוקמה הקפלה בשנים 1780–1790 ביוזמת המלך ג'ורג' השלישי ובהמרצתו.
הקפלה הורחבה פעם נוספת בימי מלכותה של המלכה ויקטוריה במאה ה-19. בראשית המאה ה-20 נמצאו חלקים רבים מהקפלה במצב רעוע, וב-1920 החל פרויקט שיקום נרחב שלה, שארך עשר שנים.
התוספת האחרונה לקפלה הייתה הקמת קפלת הזיכרון למלך ג'ורג' השישי - למעשה, מרתף קבורה - הצמודה לחזית הצפונית של הקפלה.
היא הוקמה בהזמנת המלכה אליזבת השנייה ונחנכה בשנת 1969.
על גג הקפלה ניצבים 14 פסלי בעלי חיים הקרויים The Queen's Beasts.
הם מהווים חלק מסמלי בתי המלוכה של אנגליה .
הפסלים המקוריים פוסלו במאה ה-16, אך הוסרו ב-1682. הפסלים הנוכחיים הוספו ב-1925, במהלך שיקום הקפלה.
בקפלה מצויות מצבות זיכרון רבות, כולל קפלות, המוקדשות למלכי אנגליה ולנכבדים אחרים.
בקפלה פועלת מקהלה קבועה כמעט ברציפות מאז ייסוד הבניין.
הקפלה הוכרזה כבניין רשום מדרגה I.
חברי מסדר הבירית מתכנסים בווינדזור בחודש יוני לטקס שנתי, שחודש בשנת 1948 על ידי המלך ג'ורג' השישי במלאת 600 שנה לייסוד המסדר.
הם צועדים בתהלוכה אל הקפלה בבגדיהם הטקסיים ומקיימים בה טקס דתי.
לכל אחד מחברי המסדר ניתן מקום קבוע בקפלה, ולוחית מיוחדת מציינת את מיקומו.
מעליו מוצגת ההרלדיקה האישית שלו, ובראשה דגל המסדר שלו, הנושא את שלט האצולה האישי של החבר.
לאחר מות החבר במסדר מקיימים טקס ובמסגרתו מסירים את ההרלדיקה שלו ממקומה, למעט הלוחית, הנותרת במקומה.
בקפלה מצוי אוסף של 800 לוחיות של חברי המסדר מאז ייסודו.
בכנסייה נערכו טקסי נישואין רבים של בני המשפחה המלכותית ובמיוחד של ילדיה של המלכה ויקטוריה.
הטקס הראשון, של נישואי אלברט אדוארד, נסיך ויילס (לימים המלך אדוארד השביעי) עם אלכסנדרה, נסיכת דנמרק, נערך בשנת 1863. הנסיך הארי ומייגן מרקל נישאו בקפלה בשנת 2018.
הקפלה היא מקום קבורתם של 11 ממלכי אנגליה והממלכה המאוחדת ושל עשרות בני משפחות המלוכה שלהם.
עשרות אישים נוספים נקברו בקפלה והועברו ממנה לימים למקומות קבורה אחרים, ביניהם בית הקברות המלכותי, פרוגמור, לא הרחק מהקפלה.
קברי האישים ממוקמים באתרים שונים בקפלה, וביניהם ליד המזבח, במרתף הקבורה המלכותי (Royal Vault), בקפלת הזיכרון לנסיך אלברט, ליד הדלת המערבית, ובקפלת הזיכרון למלך ג'ורג' השישי.
בקפלה זו נקברה המלכה אליזבת השנייה בשנת 2022. עמה קבורים שם הוריה, המלך ג'ורג' השישי ורעייתו אליזבת המלכה האם, אחותה הנסיכה מרגרט ובעלה הנסיך פיליפ.
- חברה קנדית שפועלת בתחום התקשורת תוך שימוש בלוויינים קטנים בפיתוחה.
מטרת החברה היא לספק בעזרת לוויינים בתקן קיובסאט שירותי תקשורת בין מחשהים, אינטרנט של הדברים ותקשורת בין הלוויינים השונים.
טכנולוגיה שפותחה על ידי החברה מאפשרת העברת נתונים בקצב 500 מגבייט בשנייה.
החברה הוקמה על ידי יוצאי אוניברסיטת טורונטו בשנת 2015. הם קיבלו מימון של 5 מיליון $ ותוך שנה סיימו תכנון וייצור של הלוויין הראשון.
הלוויינים הראשונים היו בגודל של 3U והיו מיועדים לבדיקות הטכנולוגיה.
הלוויינים המבצעיים נבנו בגודל 6U.
הלוויינים נבנו על ידי חברה במפעלה.
באפריל 2023 מספר לוויינים פעילים הגיע ל-18. בכוונת החברה להגיע למערכת של 140 לוויינים.
בנוסף ללווייני מדגם Kepler החברה החלה לפתח לוויינים של מערכת Aether.
מערכת זו מסוגלת להעביר נתונים בקצב 2.5 גיגהביט בשנייה בין לקוחותיה.
חברה Spire Global הודיע על התקנת ציוד קצה של המערכת בלוויינים שלה.
תאריך שיגור לוויין אתר שיגור/משגר 11 בנובמבר 2023 Aether-1 Aether-2 בסיס חיל האוויר ונדנברג פאלקון 9 בלוק 5
קפסולת טנון הוא קרום דק העוטף את גלגל העין מעצב הראייה אל לימבוס הקרנית, מפריד אותו מהשומן האורביטלי ויוצר שקע בו הוא נע.
המבנה נקרא על שמו של ז'אק-רנה טנון (1724–1816), מנתח ופתולוג צרפתי.
המשטח הפנימי של הקפסולה חלק ומופרד מהמשטח החיצוני של לובן העין על ידי .
חלל לימפה זה רציף עם החללים התת-דוראליים והתת-עכבישיים וחוצה אותו על ידי פסים עדינים של רקמת חיבור המשתרעת בין הקפסולה ללובן העין.
הקפסולה מחוררת מאחור על ידי עצבים ומתמזגת עם מעטפת עצב הראייה ועם לובן העין מסביב לכניסה של עצב הראייה.
מלפנים הוא נצמד ללחמית, ושני המבנים מחוברים לאזור הריסי של גלגל העין.
הקפסולה של טנון מחוררת על ידי הגידים של שרירי העין ומשתקפת לאחור על כל אחד מהם כמעטפת צינורית.
המעטפת של ה נישאת עד לגלגלת הסיבית של אותו שריר, וזו שעל השריר האלכסוני התחתון מגיעה עד לרצפת המסלול.
ההתפשטות משריר רקטוס עליון משתלבת עם הגיד של .
זה החלל שנמצא בין לובן העין (Sclera) לקפסולה.
תיאר עיבוי של החלק התחתון של קפסולת טנון, שאותה כינה הרצועה המתיחה של העין, החלק המעובה תלוי כמו ערסל מתחת לגלגל העין, מורחב במרכזו וצר בקצוותיו המחוברים לעצם הדמעות ועצם הלחי בהתאמה.
הקפלה אובטרי (Cappella Ovetari) ממוקמת בזרוע הימנית של הטרנספט של הכנסייה הארמיטאנית בפאדובה.
מפורסמת במחזור של ציורי קיר מאת אנדראה מנטניה ואחרים, שצוירו בין 1450 ל-1460, בתקופת הרנסאנס של פדובה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הופצצה הקפלה ב-11 במרץ 1944 וציורי הקיר נהרסו כמעט לחלוטין (רק שתי סצנות שנתקו קודם לכן וכמה שברים נשמרו).
עם זאת, ניתן לקבל מושג על כך באמצעות תמונות תקופתיות, בשחור-לבן, ובאמצעות כמה שברים מפוזרים שהורכבו מחדש במהלך השחזור שהושלם ב-2006.
הנוטריון אנטוניו אובטרי, הגוסס, השאיר סכום כסף גדול לקישוט הקפלה המשפחתית בכנסיית הארמיטאני.
יישום ההוראה טופל על ידי האלמנה, אשר הזמינה בשנת 1448 קבוצת אמנים הטרוגנית, החל מהאמנים הוותיקים של מוראנו ג'ובאני ד'אלמניה ואנטוניו ויוואריני, ועד לניקולו פיצולו ואנדראה מנטניה הצעירים.
מנטניה היה רק בן שבע עשרה, אז בתחילת דרכו לאחר התלמדותו בבית המלאכה של סקוורציונה, אבל הוא כבר נהנה מהערכה לא מבוטלת כאמן, עד כדי כך שהוזמן לבצע עבודות חשובות שונות.
ניקולו היה אמן בעל יכולת בולטת להעביר נפח כמעט פיסולי לדמויות מצוירות, אותו לימד את עמיתו מנטניה.
בפרויקט המקורי, המוראנים הוזמנו לעטר את הקשת הגדולה בסיפורי הפסיון של ישו (מעולם לא סיימו), הקמרון הצלב והקיר הימני (בסיפורי כריסטופורוס הקדוש), בעוד שני הפדואנים הצעירים היו אחראים על השאר, כלומר הקיר השמאלי (סיפורי יעקב בן זבדי) והאפסיס.
בשנת 1449 התעוררו הסכסוכים הראשונים בין מנטניה לפיצולו, כאשר הראשון נתבע על ידי האחרון עקב התערבות מתמשכת בביצוע מזבח הקפלה.
זה הוביל לחלוקה מחדש של היצירה בין האמנים על ידי הלקוחות.
כנראה בשל הסכסוכים האלה מנטניה השעה את עבודתו וביקר בפררה.
בשנת 1450 נפטר ג'ובאני, לאחר שהספיק לצייר רק את הפסלונים הדקורטיביים של הקשת, וזמן קצר לאחר מכן, בשנת 1451, נטש גם ויוואריני, אמן ונציאני בעל סגנון גותי מאוחר, שצייר את ארבעת האוונגליסטים על הקשת.
הם הוחלפו על ידי בונו דה פרארה ואנסואינו דה פורלי, הקשורים סגנונית לפיירו דלה פרנצ'סקה.
מנטניה החל לצייר מקטעי אגן האפסיס, שם השאיר שלוש דמויות של קדושים, ביניהן המדליונים עם אבות הכנסייה מאת ניקולו פיצולו.
לאחר מכן, הקדיש את עצמו ללונטה של הקיר השמאלי, עם ייעודם של הקדושים ג'יימס וג'ון והדרשה של ג'יימס הקדוש, שהושלם עד 1450. לאחר מכן עבר לחלק האמצעי.
בסוף 1451 הופסקו העבודות עקב מחסור בכספים, שהתחדשו בנובמבר 1453 והסתיימו ב-1457. בשלב השני הזה עבד רק מנטניה.
פיצולו נפטר ב־1453, לאחר שהשלים את סיפורי ג'יימס הקדוש, צייר את הקיר המרכזי עם עליית הבתולה ולבסוף התמסר להשלמת החלק התחתון של סיפורי כריסטופורו הקדוש, שהחלו על ידי בונו דה פרארה ואנסואינו דה פורלי.
שם יצר שתי סצנות מאוחדות: מות הקדושים והובלת הגופה הערופה של כריסטופר הקדוש, השאפתני ביותר בכל המחזור.
בשנת 1457 הגישה האלמנה אובטרי תביעה נגד מנטניה משום שבפרסקו של העלייה הוא צייר רק שמונה שליחים במקום שנים עשר.
הציירים פייטרו דה מילאנו וג'ובאני סטורלאטו נקראו לתת חוות דעת והצדיקו את ההחלטה של מנטניה, בשל המחסור במקום.
בסביבות 1880, הוסרו שתי סצנות פגומות במיוחד, העלייה ומות הקדושים וההעברה של כריסטופר הקדוש.
במהלך מלחמת העולם השנייה ציורי הקיר המנותקים נלקחו למעשה במקום אחר כאמצעי זהירות, ובכך ניצלו מהרס.
ב-11 במרץ 1944 הופצצה הכנסייה הארמיטאנית, ונהרסו יצירות אמנות רבות, כולל ציורי הקיר בקפלה אובטרי.
מכל הפרסקאות האבודות נותר תיעוד צילומי בשחור-לבן, ברזולוציה לא גבוהה במיוחד, שאינו מאפשר לנו לפתור כמה ספקות ייחוס, אך עדיין מסוגל להעיד על הופעת המחזור.
שחזור שנערך לאחרונה, בסיוע שימוש בציוד ממוחשב, הסתיים ב-2006 לרגל חמש מאות שנה למותו של מנטניה.
כל השברים שניצלו ב-1944 הועברו למקום אחר, גם אם התברר שכולו מקוטע ביותר.
הקפלה נפתחה מחדש לתערוכה גדולה ב-16 בספטמבר 2006.
הקפלה מורכבת מחדר גישה עם בסיס מלבני המכוסה בקמרון צולב, שבו מוכנס אפסיס מחומש המוכנס על ידי קשת, שבו יש פתח עגול וארבעה חלונות גבוהים המבטיחים תאורה.
הקפלה הוקדשה לקדושים ג'יימס הגדול וכריסטופר, כאשר שני הקירות הצדדיים מוקדשים לסיפוריהם של כל אחד משני הקדושים, מורכבים משישה פרקים המסודרים על שלושה רגיסטרים חופפים: תחתון, אמצעי ועליון, האחרון מורכב מלונטה מסביב.
למרות ריבוי האמנים הפעילים באתר, שלא תמיד ניתן להבחין בבירור בין פעלם, סכימת הקומפוזיציה של המחזור כולו מיוחסת למנטניה, שכנראה הגה את המערכת המאוחדת של מסגרות אדריכליות הסיפורים המתוארים מקורם במקראת הזהב.
הקיר הצפוני (הצד השמאלי של הצופה במזבח) צויר כולו על ידי מנטניה, מוקדש לסיפורי סנט ג'יימס וכולל:
ייעוד הקדושים ג'יימס וג'ון מאת אנדראה מנטנה
דרשת ג'יימס הקדוש מאת אנדראה מנטנה
ג'יימס הקדוש מטביל את הרמוגנס מאת אנדראה מנטנה
פסק הדין של ג'יימס הקדוש מאת אנדראה מנטנה
נס ג'יימס הקדוש מאת אנדראה מנטנה
מות הקדושים ג'יימס מאת אנדראה מנטנה
הקיר הדרומי כולל את סיפורי כריסטופר הקדוש:
פרידת כריסטופר הקדוש מהמלך, מיוחס לאנסוינו מפורלי.
כריסטופר הקדוש ומלך השדים, מיוחס לאנסוינו מפורלי.
כריסטופר הקדוש מעביר את ישו התינוק, בונו מפררה (חתום)
הדרשה של כריסטופר הקדוש, אנסואינו מפורלי (חתום)
מות הקדושים כריסטופר מאת אנדראה מנטניה
הובלת גופתו הערופה של כריסטופר הקדוש, צויר על ידי אנדראה מנטניה.
על הקיר המרכזי, מקום בו נפתח החלון הקטן, יש ייצוג צר וגבוה של עליית הבתולה מאת מנטניה.
יש גם כמה שברים, כמו שרף, שאולי מגיעים מהעמודים.
הקשת עוטרה בארבעת האוונגליסטים על ידי אנטוניו ויוריני בין הגלילים של ג'ובאני ד'אלמניה, בעוד אגן האפסיס היה מחולק למקטעים דקים, שם צייר מנטניה פרסקו של הקדושים פיטר, פול וכריסטופר בתוך מסגרת אבן מעוטרת בפודוני פירות.
לדמויות אלו יש קווי דמיון עם ציורי הקיר של אנדראה דל קסטאניו בכנסייה הוונציאנית של סן זכריה (1442), הן בפורמט והן במוצקות פיסולית, המרוככת על ידי מעברי גוון רכים בווילונות.
גם הענן שפועל כבסיס לדמויות דומה מאוד, והן נשענות עליו איתן.
בחללים הנותרים היו האב הנצחי המברך ואבות הכנסייה בתוך מדליונים, בציור פרסקו על ידי ניקולו פיצולו.
אבות הכנסייה היו דמויות מלכותיות, כאשר הקדושים הוצגו כהומניסטים בעבודה במחקריהם, ממוסגרים על ידי מסגרות מעגליות.
לבסוף, בקשת הגדולה צויר פרסקו בו שני ראשים ענקיים, אשר זוהו בדרך כלל עם שני הדיוקנאות העצמיים של מנטניה ופיצולו.
עיטור הקפלה הושלם על ידי מזבח טרקוטה מצופה ברונזה מעשה ידי פיצולו, שאף על פי שניזוק נזק רב, עדיין קיים וניתן למצוא אותו עד היום בקפלה.
זוהי שיחה מקודשת בתבליט, המשקפת מקרוב את סכימת החיבור של מזבח הקדוש של דונטלו.
כשצייר את ציורי הקיר בארמיטאני, מנטניה כבר עשה זאת עם יישום מדויק של פרספקטיבה פרי מחקר קפדני, הרבה יותר עמוק מזה של מורהו, סקוורציונה.
עיטור הפרסקו, שנמשך כמעט עשור, מדגיש, במקרה של מנטניה, את העידון המתקדם של שפתו.
בסיפורים הראשונים של ג'יימס הקדוש, במיוחד בלונטה, השימוש בפרספקטיבה היה עדיין מהוסס, בעוד שבשתי הסצנות שלמטה, נראה כי היא נשלטת היטב.
נקודת המבט, המרכזית ברישום העליון, מונמכת בסצנות למטה ומאחדת את החלל של שני הפרקים, כאשר נקודת ההיעלמות של שתי הסצנות ממוקמת על העמוד המרכזי המצויר.
בסצנות הבאות מתרבים אלמנטים הלקוחים מהעת העתיקה, כמו שער הניצחון המלכותי התופס שני שלישים מהשטח, שעליו יש להוסיף מדליונים, עמודים, תבליטים פיגורטיביים וכתובות באותיות גדולות.
אלה נגזרו כנראה מהדוגמה מתוך אלבומי הרישומים של יאקופו בליני, אביהם של ג'נטילה וג'ובאני, והחותן של מנטניה.
השריון, התלבושות והארכיטקטורה הקלאסית, בניגוד לציירים ה"סקורקיונסקים" האחרים, לא היו עיטורים פשוטים בניחוח מלומד, אלא תרמו לספק שחזור היסטורי אמיתי של האירועים.
בין החידושים של ציורי הקיר המוקדמים הללו יש גם שימוש בנופים מסחררים, עושר הדמויות, כמו ברקע השופע של תקופת הקדושים, הנשלטת על ידי עיר אידיאלית מימי הביניים.
הטכניקה מתפתחת בהדרגה מקו נוקשה ובחלק מהקטעים עדין, וקיארוסקורו, המעניק לדמויות מרקם של שיש ואבנים חצי יקרות.
זה, יחד עם התפאורה המונומנטלית ה"עתיקה", תורמת להענקת קשיחות מסוימת לדמויות האדם, שגרמה להן להיראות כמו פסלים.
בהליכתו של ג'יימס הקדוש למותו, קו האופק נמצא מתחת לציור ומחוצה לו, ומייצר ראייה מקוצרת מלמטה למעלה.
בדרך זו הדמויות רוכשות מונומנטליות ונפח.
מאחורי הדמויות, יש קמרון חביות בקשת, שצדו האחד ממוקם מעל נקודת ההיעלמות, מה שמעניק לסצנה מלאכותיות מסוימת.
החתך בקהל, המשמש לתת עומק, הוא ציטוט של דונטלו.
התפאורה העתיקה, כמו בכל הסצנות האחרות משמשת בקומפוזיציה כדי לספק שחזור היסטורי של האירועים.
הפרק של מות הקדושים כריסטופר נראה רופף יותר, מצויר בשלב השני של ציורי הקיר (1454–1457), שם האדריכלות רכשה תכונה אשליה שהייתה אחד המאפיינים הבסיסיים של כל היצירות של מנטניה.
למעשה, נראה כי אכסדרה נפתחת בקיר, שם מתרחשת סצנת הקדושים, עם פריסה אוורירית יותר ומבנים הלקוחים לא רק מהעולם הקלאסי.
הדמויות, שנלקחו גם הן מהתבוננות יומיומית, משוחררות יותר ואינדיבידואליות, עם צורות רכות יותר, המצביעות על השפעתו של הציור הוונציאני, בפרט של ג'ובאני בליני, שאחותו נישאה למנטניה ב-1454
כמו בעליה, כמה דמויות, הנראות כעת רק על עותקים עתיקים של המחזור (אחד למשל במוזיאון ז'קמארט-אנדרה בפריז), עלו על גדותיו מעבר לפריים, והרחיבו באשליות את החלל לעבר הצופה.
רפובליקת קפריסין ובקיצור קפריסין היא מדינת אי הממוקמת בים התיכון.
מדינת קפריסין דה יורה משתרעת על כל שטחו של האי קפריסין הנמצא מדרום לטורקיה, דרום-מזרחית ליוון וממערב לסוריה וללבנון.
בשנת 1974 כבשה טורקיה את חלקה הצפוני של קפריסין והקימה בו מדינה המוכרת על ידי טורקיה בלבד ומכונה "צפון קפריסין" או "קפריסין הטורקית", ומשום כך רפובליקת קפריסין נקראת לעיתים קרובות דרום קפריסין או קפריסין היוונית.
האי קפריסין הוא השלישי בגודלו והשלישי באוכלוסייתו בים התיכון והאי ה־81 בגודלו בעולם.
מבחינה גאוגרפית האי קפריסין נחשב כחלק מאסיה, בעוד קפריסין כמדינה נחשבת כחלק מאירופה מבחינות מדיניות, היסטוריות ותרבותיות, והיא חברה באיחוד האירופי מאז 2004, כאשר צפון קפריסין הטורקית אינה חלק מהאיחוד.
ישנם דוחות רשמיים בהם קפריסין נחשבת כחלק מהמזרח התיכון, והיא קרובה גאוגרפית לישראל, לבנון וסוריה.
הגִזַרוֹן של השם קפריסין אינה ודאית.
השערה אחת היא שמקור השם במילה היוונית κυπάρισσος ("קיפאריסוס", מין של ברוש, שם מדעי: Cupressus sempervirens) או במילה היוונית κύπρος ("קיפרוס", מין של כֹּפֶר, שם מדעי: Lawsonia alba / Lawsonia inermis).
אסכולה אחרת גורסת כי מקור השם מהמילה בשפה ה (כינוי לשפה בה דיברו בקפריסין בתקופת הברזל) לנחושת, מתכת שמרבצים עשירים שלה מצויים באי.
דוסן, לדוגמה, העלה השערה כי שורשי השם במילה השומרית לנחושת ("זוּבָּר") או אפילו מהמילה לברונזה ("קוּבָּר").
האי העניק את שמו לשם הלטיני של הנחושת, תוצאה של ייצוא הנחושת מהאי למדינות השכנות: תחילה כביטוי "Aes cyprium" – "המתכת של קפריסין" ואחר־כך כקיצור של הביטוי למילה "Cuprum".
בני האדם הראשונים הגיעו לקפריסין בשלהי התקופה האפיפלאוליתית, כ-11,500 שנים לפני זמננו.
תרבות יוון המיקנית הגיעה לאי בסביבות 1600 לפנה"ס.
גם הפיניקים השאירו את חותמם באי, בהתיישבויות גדולות ומשמעותיות כמו גם מושבות סחר פזורות רבות באי.
בתקופה הזאת נוצרו גם כלי קרמיקה המצוירים על לבן.
כלים אלה היו נפוצים עד סוף התקופה הקלאסית.
בתקופת הברונזה התקיימה באי ממלכה בשם זה.
בתחילת תקופת הברזל התחלקה קפריסין לערי ממלכה יווניות ופיניקיות.
בהמשך נכבשה קפריסין על ידי האשורים, המצרים והפרסים.
לבסוף היא נכבשה מידי הפרסים על ידי שושלת בית תלמי, יורשת האימפריה של אלכסנדר הגדול במצרים.
בשנת 68 לספירה היא הסתפחה לאימפריה הרומית.
בשנים 115–117 מרדו יהודי האי בשלטון הרומי כחלק ממרד התפוצות בהנהגתו של ארטמיון.
לפי המקורות הקדומים, כתוצאה ממרד זה נחרבה העיר סלמיס ונהרגו כ-240,000 מתושבי האי.
המרד דוכא בידי גאיוס ולריוס רופוס, ממצביאיו של הקיסר טראיאנוס.
לאחר מיגור המרד, מספר דִּיוֹ קָסְיוּס כי נאסר על היהודים לדרוך על אדמת האי, כאשר כל יהודי העובר על הוראה זו – דינו מוות, גם אם הגיע לחופי האי משום שספינתו נטרפה.
האי קפריסין מוזכר בתלמוד הירושלמי מסכת סוכה כ"ג עמוד א' בהקשר למרד ברומאים - כתוב שדם הרוגי אלכסנדריה הגיע "בים עד קיפרוס".
עם פיצול האימפריה הרומית ב-395 עברה קפריסין לשליטת האימפריה הביזנטית, ועיר הבירה הפכה לסלמיס.
לבסוף, בהנהגת הח'ליף עבד אל-מלכ, הגיעו הערבים והביזנטים להסכם שלטון משותף באי בשנת 688. ההסדר החזיק מעמד כמעט 300 שנה, אז שבו הביזנטים והשתלטו על קפריסין.
ב-1191 כבש אותה ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה במסע הצלב השלישי.
הוא השתמש בקפריסין, הבטוחה יחסית, כבסיס אספקה למלחמותיו במוסלמים.
שנה לאחר מכן מכר אותה ריצ'רד לטמפלרים (אבירי היכל שלמה).
שלטונם הנוקשה של הטמפלרים הביא את תושבי האי לידי מרד, המסדר הטמפלרי רצה לחזור בו מהרכישה והיה מוכן להחזיר את האי בתמורה לדמי הקדימה ששולמו למלך האנגלי.
גי דה ליזיניאן, מלך ירושלים המובס (שמפלתו בקרב קרני חיטין הייתה אחת הסיבות למסע הצלב השלישי), הסכים לוותר על כתר ירושלים, שילם את דמי הקדימה הללו למסדר הטמפלרים, ובכך קנה את זכותם על האי והתחייב לשלם את שאר המחיר על האי לריצ'רד לב ארי.
ליזיניאן ייסד באי שושלת צלבנית , ששלטה בו עד 1489 וקבעה את פמגוסטה כעיר הבירה של האי.
ב-1878 הועברה קפריסין לידי בריטניה.
בתמורה הם חתמו איתה על הסכם סודי, שנודע לאחר מכן כ"חוזה קפריסין", שבו העבירה טורקיה את קפריסין לשליטה אדמיניסטרטיבית בריטית, אף על פי שהריבונות על האי עדיין הייתה בידי האימפריה.
ב-1915, השלטון הבריטי הציע את קפריסין ליוון, בתנאי שיוון תצטרף למלחמת העולם הראשונה ותלחם לצד הבריטים.
באותה תקופה, לאחר שבריטניה הכריזה מלחמה כנגד האימפריה העות'מאנית, סופח האי חד צדדית בידי בריטניה.
בריטניה השתמשה בקפריסין בתור בסיס אסטרטגי להגנה על תעלת סואץ – הנתיב החשוב ביותר לקולוניה החשובה ביותר שלה, הודו.
רק לאחר מלחמת העולם הראשונה סיפחה בריטניה את האי לחלוטין.
ב-1923, בכפוף להסכם לוזאן, ויתרה טורקיה על דרישותיה לגבי קפריסין.
ב-1925, קפריסין הוכרזה כקולוניה בריטית.
החל מאוגוסט 1946 ועד נובמבר 1949 היו בקפריסין מחנות מעצר, שהוקמו על ידי ממשלת בריטניה לצורך כליאת המעפילים המגיעים לארץ ישראל.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 נאבקה קפריסין על עצמאותה.
המאבק כלל את פעילותה של המחתרת הצבאית "אאוקה", שביתות והפגנות.
מאבק זה הסתיים בשנת 1960, בקבלת העצמאות מבריטניה והקמתה של "רפובליקת קפריסין".
בדרום האי שמרה בריטניה על שליטתה בשני שטחי בסיס ריבוניים, אקרוטירי ודקליה.
חוקת הרפובליקה קבעה הפרדת רשויות ומשטר נשיאותי, הכוללים מערכת מורכבת של איזונים ובלמים, שנועדו להגן על האינטרסים של הקפריסאים הטורקים ולהבטיח להם ייצוג הולם במוסדות המדינה.
לרשות המבצעת, למשל, מונה נשיא ממוצא יווני, ולצִדו סגן נשיא ממוצא טורקי, שנבחרו כל אחד על ידי קהילתו.
לכל אחד מהם ניתנה זכות וטו לגבי סוגים מסוימים של חקיקה והחלטות נשיאותיות.
הנשיא הראשון ששלט עד להפיכה הצבאית ב-1974 היה הארכיבישוף מקאריוס השלישי.
ב-1974, בעקבות הפיכה שביצעו אנשי צבא בתמיכה יוונית אשר רצו לספח את האי ליוון, פלשה טורקיה לאי והשתלטה על צפונו, בטענה שטורקיה היא אחת משלוש הערֵבות הבינלאומיות לעצמאות קפריסין.
מאז מצוי השליש הצפוני של האי תחת כיבוש צבאי של טורקיה.
יוון הייתה מוגבלת בתמיכתה בקפריסין היוונית כי היא חתומה על הסכמים בינלאומיים המגבילים אותה בשאיפותיה האימפריאליסטיות והגשמת רעיון יוון הגדולה.
ב-1983 הכריז המיעוט הטורקי הקפריסאי, בתמיכת טורקיה, על הקמתה של הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין.
מדינה זו אינה מוכרת על ידי האו"ם או מדינה כלשהי מלבד טורקיה, ותושביה נחשבים כתושבי קפריסין המאוחדת (בבחירות לאירוויזיון לדוגמה משנת 1988).
על פי המשפט הבין-לאומי, "רפובליקת קפריסין" זכאית לריבונות מלאה באי, כפי שהיה עד 1974.
במשך שנים רבות התנהל משא ומתן לאיחוד האי, אולם ללא הצלחה.
בעקבות שיחות שהתקיימו בשווייץ יזם האו"ם תוכנית, שפורסמה ב-31 במרץ 2004, ואשר הועמדה למשאלי עם בשני חלקי האי ב-24 באפריל אותה שנה.
אזרחי קפריסין הטורקים הצביעו ברובם בעד התוכנית, אולם אזרחי קפריסין היוונים דחו אותה ברוב גדול.
כתוצאה מכך, נשמרת חלוקת האי דה פקטו, בעוד שקפריסין היוונית צורפה לאיחוד האירופי ב-1 במאי 2004. חוקי האיחוד האירופי אינם תקפים באזור שנשלט בידי הטורקים.
מדינות האיחוד האירופי והאו"ם הביעו אכזבה מכך שהקפריסאים היוונים דחו את התוכנית לאיחוד האי.
האיחוד האירופי הבטיח סיוע ותמיכה בהסרת הסנקציות שהטיל בית הדין האירופי לזכויות אדם.
עם זאת, הגופים הבינלאומיים אינם מוכנים להכיר בריבונותה של צפון קפריסין.
בראש קפריסין היוונית עומד נשיא עם שלל סמכויות.
נשיא קפריסין נבחר אחת לחמש שנים בבחירות כלליות.
הנשיא הנוכחי, משנת 2023, הוא ניקוס כריסטודולידיס.
בבית הנבחרים חברים 56 נציגים הנבחרים בבחירות יחסיות, ושלושה מושבים נוספים שמורים למשקיפים נציגי המיעוטים הארמני, המרוני והקתולי.
24 מושבים שמורים לטורקים, אך הם לא מאוישים מאז 1964. כל מדינות העולם, למעט טורקיה, מכירות בקפריסין היוונית כשלטון החוקי והרשמי בקפריסין.
בראש קפריסין הטורקית עומד נשיא בעל שלל סמכויות.
בבית הנבחרים של קפריסין הטורקית ישנם 50 פוליטיקאים.
ממשלת קפריסין הטורקית אינה מוכרת על ידי אף מדינה, פרט לטורקיה, וכמו כן אינה מוכרת על ידי האו"ם.
מבחינה אדמיניסטרטיבית, קפריסין, כולל קפריסין הטורקית, מחולקת לשישה מחוזות ועיר.
קפריסין הטורקית הייתה מחולקת לחמישה מחוזות אדמיניסטרטיביים: גוזליורט, גירנה, לפקושה (חלק מלפקוסיה), מגושה ואיסקלה.
בדצמבר 2016 חולק שטח מחוז גוזליורט לשניים - גוזליורט ולפקה, כך שכעת מחולקת קפריסין הטורקית לשישה מחוזות אדמיניסטרטיביים.
המשמר הלאומי של קפריסין הוא הצבא הקפריסאי-יווני, הוא כולל כוחות יבשה, אוויר, ים וגם כוחות מיוחדים.
הגיוס הוא חובה לגברים המגיעים לגיל 18 למשך כ-14 חודשים, ומשרתים בו כ-20,000 בשירות חובה, לאחר שירות החובה המשרתים ממשיכים בשירות מילואים תדיר במשימות שונות ואימונים לצורך שמירה על כשירות בדומה לצבאות חובה אחרים באירופה, דוגמת צבא שווייץ.
יוון מחזיקה בדרך קבע כוחות בקפריסין היוונית.
צבא קפריסין מקיים שיתוף פעולה הדוק עם הכוחות המזוינים של יוון.
בקפריסין הטורקית תקף חוק שירות חובה בצבא למשך שנתיים וחודשיים.
התמ"ג בקפריסין מתבסס בעיקרו על תיירות, בעיקר תיירות מאירופה.
מיליוני תיירים, בעיקר אירופים, מגיעים בכל שנה לקפריסין היוונית.
בשנת 2008 הקציבה ממשלת קפריסין כ-20 מיליון אירו לעידוד תיירות לקפריסין.
ב-2024 הגיעו לקפריסין היוונית של האי כ-4 מיליון תיירים.
התיירות היא בעיקר תיירות נופש, הנשענת על החופים הארוכים והנקיים של האי.
כ-75% מהתיירים מגיעים בין מאי לאוקטובר.
בשנת 2024 34% מהתיירים הגיעו מהממלכה המאוחדת.
כאשר לאחר ירידת השוק הרוסי בעקבות מלחמת רוסיה-אוקראינה, השוק הישראלי נהפך לשוק השני בגודלו לתיירות לקפריסין עם נתח שוק של 11%, כאשר היותה המדינה הלא-ערבית הקרובה ביותר בישראל תורם לפופולריות שלה בקרב ישראלים.
בחורף קיימת אטרקציה תיירותית של סקי בהרי הטרודוס.
חלק קטן מהתיירות בקפריסין מקושר ל"תעשיית חתונות" של זוגות רבים הנתקלים בקשיים להתחתן במדינותיהם ומגיעים לקפריסין כדי להתחתן, ביניהם יהודים שאינם מעוניינים או יכולים להינשא ברבנות בישראל, בעיקר מסיבות הקשורות לחלוקה לעדות דתיות מתקופת האימפריה העות'מאנית בארץ ישראל ומתקופת המנדט הבריטי שהמשיכה לחוק הישראלי.
השרידים הארכאולוגיים מהתקופה היוונית ומבנים שנבנו בתקופה שבה היה האי תחת שלטון האימפריה הבריטית פחות אטרקטיביים לתיירים המגיעים לקפריסין.
קפריסין הטורקית מפותח פחות מבחינה תיירותית, אך מושכת תיירים לבתי הימורים, אטרקציה תיירותית שנפתחה בקפריסין היוונית בשנת 2023.
קפריסין היוונית וקפריסין הטורקית מייצאות מוצרים חקלאיים.
ענף החקלאות היה בעבר הענף העיקרי של כלכלת קפריסין.
החקלאות היא עדיין ענף משמעותי בכלכלת הכפרים, אבל היא סובלת ממחסור במים, מתחרות עולמית מצד מדינות העולם השלישי, ומנטישת הצעירים את הכפר לטובת העיר.
מלבד חקלאות ניתן למצוא בכפרים גם תיירות כפרית ותעשייה זעירה.
בשנת 2003 התקבלה קפריסין לאיחוד האירופי.
ב-1 בינואר 2008 הפכה קפריסין למדינה מן המניין בגוש האירו.
שער החליפין הרשמי שנקבע להמרה לאירו הוא 1.71 אירו ללירה קפריסאית אחת.
במרץ 2013 פרץ המשבר הכלכלי בקפריסין, בהשפעת משבר החוב האירופי, ובמסגרתו התמוטט הבנק העממי של קפריסין ("בנק לייקי"), הבנק השני בגודלו בקפריסין, במה שהוביל למשבר בנקים חמור ולאובדן מזומנים רב.
מערכת התחבורה הציבורית אינה מפותחת ולא קיימת מערכת רכבות בקפריסין.
התחבורה הציבורית נשענת על נסיעה באוטובוסים במספר קווי שירות בין הערים המרכזיות ונסיעה במוניות.
כבישים מהירים מחברים את הערים המרכזיות באי (ניקוסיה, איה נאפה, לרנקה, לימסול, פאפוס).
הנסיעה בכבישים אינה כרוכה בתשלום.
הנסיעה בכבישים בקפריסין היא בצד שמאל של הכביש, השפעה בריטית.
בקפריסין שני נמלי תעופה בינלאומיים:
שדה התעופה הראשי, נמל התעופה הבינלאומי בלרנקה נמצא ליד העיר לרנקה, ואליו מגיעות רוב הטיסות לאי קפריסין.
שדה התעופה השני, נמל התעופה הבינלאומי פאפוס נמצא ליד העיר פאפוס, ואליו מגיעות בעיקר טיסות שכר.
האי קפריסין נמצא מערבית ליבשת אסיה, דרומית ליבשת אירופה, צפונית ליבשת אפריקה.
הוא נמצא כ-65 ק"מ דרומית לטורקיה, כ-96 ק"מ מערבית לסוריה, כ-240 ק"מ צפונית-מערבית לישראל, כ-385 ק"מ צפונית למצרים וכ-980 ק"מ דרומית-מזרחית לאתונה.
שטח קפריסין היוונית הוא 5,916 קמ"ר, ושטח קפריסין הטורקית הוא 3,335 קמ"ר.
שטחו של האי קפריסין הוא 9,251 קמ"ר.
האי קפריסין הוא האי השלישי בגודלו בים התיכון אחרי האי סיציליה והאי סרדיניה.
בקרבת האי קפריסין קיימים איים קטנים שבעבר היו מאוכלסים דוגמת ירוניסוס וקאקוסקאלי.