tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשנה לאחר נישואיהם, עזב בעלה את אודסה לארץ ישראל, אך פרוץ מלחמת העולם הראשונה אילץ את רחל כהן-כגן להישאר עם פעוטהּ מאחור.
בשנת 1919 עלתה לארץ ישראל.
על סיפונה של האנייה "רוסלאן" פגשה ברחל בלובשטיין (היא רחל המשוררת), אשר כתבה לה באותה הפלגה שיר ברוסית והקדישה לה אותו.
יחד עימה עלו גם ההיסטוריון יוסף קלאוזנר, חבר הכנסת ישראל גורי, הצייר יצחק פרנקל והאדריכל זאב רכטר.
במשך שנתיים ימים גרו הזוג הצעיר ביבנאל, ובשנת 1921 עברו לירושלים, שם השתתפה רחל כהן-כגן, כבת חסותה של הנרייטה סאלד, בהסתדרות הנשים העבריות אשר סופחה לויצו בשנת 1933. אבן הדרך המשמעותית הראשונה שלה הייתה הקמת טיפת חלב, בעזרתה של גיסתה ד"ר הלנה כגן.
בשנת 1925 עברה המשפחה לגור בחיפה.
בשנת 1933, איחדו כוחות ויצו והתאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל ברשימה לבחירות המוניציפליות.
כחברה ברשימה זו מונתה רחל כהן-כגן לעמוד בראש תיק רווחת היהודים בעיריית חיפה.
כמו כן נבחרה לוועד הקהילה בעיר.
בשנת 1946 החליפה את הנרייטה סאלד כחברת הוועד הלאומי, ועמדה בראש מחלקת הרווחה.
כחברה בוועד הלאומי, נמנתה רחל כהן-כגן עם חותמי מגילת העצמאות של מדינת ישראל, והייתה חברה במועצת המדינה הזמנית.
רחל כהן-כגן הייתה אחת משתי הנשים, יחד עם גולדה מאיר, היחידות מקרב 37 החותמים על מגילת העצמאות, כנציגת ויצו.
בכתביה תיארה את הרגע ההיסטורי במילים הבאות:
בבחירות לאספה המכוננת נבחרה מטעם רשימת ויצו, כנציגה יחידה.
בכנסת הראשונה הציעה את חוק המשפחה ושוויון האישה.
הצעתה טורפדה על ידי חוגים דתיים בקואליציה ובמקומו הובא חוק מטעם הממשלה, לו התנגדה כשראתה כי לכוונותיה המקוריות לחקיקתו לא נותר זכר.
בשנת 1951, לאחר השינוי בנוסח הצעתה לחוק שיווי זכויות האישה, התפטרה מהכנסת.
במשך עשר השנים הבאות כיהנה כיו"ר ויצו.
בשנת 1961 נבחרה לכנסת החמישית, מטעם המפלגה הליברלית וכיהנה בה עד שנת 1965.
על פי פרופ' פנינה להב, כנציגה היחידה של מפלגת נשים, ייצגה יותר מכל חברה וחבר בכנסת הראשונה את עניין שוויון האישה.
בשנת 1951 הציעה את "חוק המשפחה ושוויון האישה".
הייתה זו הצעת חוק רחבה ומפורטת, המתמודדת עם סוגיות מגוונות של שוויון בין המינים, הן בחברה והן במשפחה.
למרות היקפה של הצעת החוק, הכנסת לא אישרה הצעתה זו, וקיבלה אותה שנה את חוק שיווי זכויות האישה.
היא עצמה נמנעה מלהצביע בעד הצעת חוק זו, בנימוק לפיו הצעה זו אינה מאפשרת שוויון זכויות לאישה בישראל.
לאחר שקיבלה הכנסת את החוק אמרה:
שנים לאחר מכן, בשנת 1973, עבר חוק דיני קניין משותף, אשר מבוסס על הצעתה של רחל כהן-כגן משנת 1951.
בכנסת נאבקה כהן-כגן למען זכויות האישה בישראל.
בין ההצעות אותן העלתה היו החרפת ענישת המינימום על אלימות של גברים בתוך המשפחה ופתרון למסורבות גט.
היא טענה שלנשים פוטנציאל רב להשפיע על החיים הציבוריים.
היא תמכה בשירות נשים בצה"ל בתפקידים קרביים וטענה שאין סיבה פיזית אמיתית למנוע מנשים לשרת ביחידות אלה.
כמו כן טענה כי האישה הישראלית עדיין לא זכתה למקומה הראוי בחברה וכראייה לכך הצביעה על ייצוגן הזעום של נשים בכנסת.
כהן-כגן פעלה גם במישורים אחרים ודאגה למגזרים ומיעוטים שונים.
בעקבות הקמת תנועת הפנתרים השחורים יזמה את הקמת ועדת הפער החברתי אשר הפכה לימים למחלקת רווחת המשפחה בארגון ויצו.
בנוסף, סייעה בהקמת ספריית ויצו ניידת אשר הגיעה למקומות מרוחקים בארץ ובהקמת הלשכה לייעוץ משפטי לענייני משפחה של ויצו.
כנשיאת כבוד של ויצו הייתה מעורבת בנושאים הנוגעים לקשישים, והקימה בין היתר את הקרן לידידות למען נזקקים יוצאי ויצו.
כהן-כגן טענה בהזדמנויות שונות כי המדינה אינה דואגת די הצורך לקירוב לבבות בין העדות, לקידום השכבות העניות, לצמצום הפער החברתי והכלכלי ולהדרכת הדור הצעיר אל יעדי הבנה ושיתוף עם המבוגרים.
רחל כהן-כגן המשיכה בפועלה בויצו ובחוגים סוציאליים עד לפטירתה.
בשנת 1961 הוענקה לה אזרחות כבוד של העיר חיפה.
רחל כהן-כגן הייתה נשואה לנח כגן עד למותו ב-1963. נולדו להם שני בנים: אליהו כגן, פיזיקאי, ומיכה כגן, מפיק קולנוע.
על שמה קרויים רחובות בערים רעננה, ראשון לציון וחיפה.
פעילה בארגוני עזרה יהודיים בתקופת לימודיה באודסה.
גזברית "הסתדרות נשים עבריות" בירושלים ויושבת-ראש ועדת הילד.
פעילה להקמת תחנות טיפת חלב.
יוזמת וממקימות בית-התינוקות הראשון בישראל.
יו"ר הוועדה לעזרה סוציאלית בוועד הקהילה בחיפה, 1946-1932.
מנהלת המחלקה הסוציאלית בוועד הלאומי.
חברת הוועד הפועל של ועד הקהילה הרוסית בישראל.
יו"ר הוועדה לעזרה סוציאלית של ארגון ויצו.
מייסדת "הסתדרות נשים עבריות" (לימים ויצו הארצישראלית).
חברת כנסת בכנסת הראשונה ובכנסת החמישית.
משקיפה בוועדת החוקה, חוק ומשפט.
חברה בוועדת משנה בעניין פעולה חינוכית בקרב ההורים.
רחל חלפי (נולדה ב-1939) היא משוררת ישראלית.
חלפי היא ילידת תל אביב ומתגוררת בה.
בשירותה הצבאי הייתה כתבת צבאית, ובהמשך עבדה כעורכת תוכניות דוקומנטריות בקול ישראל, כבמאית סרטי קולנוע וטלוויזיה וכעיתונאית.
למדה באוניברסיטה העברית לתואר שני, והמשיכה את לימודיה בארצות הברית באוניברסיטת ברקלי ובמכון האמריקאי לקולנוע.
היא עבדה בקול ישראל כקריינית ועורכת בטלוויזיה הישראלית, יצרה סרטים דוקומנטריים ולימדה קולנוע ותסריטאות במסגרת החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב וספרות אנגלית באוניברסיטת תל אביב.
חלפי זכתה בפרסים רבים על יצירתה בישראל ובשאר העולם, ובהם פרס ראש הממשלה, ופרס ביאליק לספרות על ספרה "מקלעת השמש" ועל מכלול יצירתה לשנת 2006.
ב-2015 זכתה חלפי בפרס אקו"ם ע"ש דליה רביקוביץ' לשירה ופרוזה על מכלול יצירתה.
נשואה לסופר ולמתרגם ובעבר שדרן רדיו וקריין בקול ישראל, חיים תדמון.
במשפחתה של רחל חלפי אומנים רבים.
אימה, מרים ברוך חלפי, הייתה פסלת ומשוררת.
אביה, שמשון חלפי, היה משורר וממתעדי ראשית העיר תל אביב.
דודה, אברהם חלפי, היה משורר ושחקן תיאטרון.
שירים תת-ימיים ואחרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1975
זיקית, או עיקרון אי-הוודאות, הקיבוץ המאוחד, 1986
אהבת הדרקון, הקיבוץ המאוחד, 1995
נוסעת סמויה, הקיבוץ המאוחד, 1999
תמונה של אבא וילדה, קשב לשירה, 2004
פרטים סודיים מתוך הקלסר השקוף, הקיבוץ המאוחד, 2007
תמונה של אמא וילדה, קשב לשירה, 2010
ספר היצורים, הקיבוץ המאוחד, 2011
בלט על הקרח, קשב לשירה, 2015
תרשימי זרימה, הקיבוץ המאוחד, 2017
פרפר הפוך, הקיבוץ המאוחד, 2019
כחול נגד עין הרע, הקיבוץ המאוחד, 2012
אפשרויות או כחול הזקן ואני (1983)
רחל ינאית בן־צבי (נולדה בשם גולדה לישנסקי; 3 במאי 1886 – 16 בנובמבר 1979) הייתה סופרת ומחנכת, אגרונומית בהשכלתה.
בן-צבי הייתה מהפעילות המרכזיות של תנועת העבודה, פעילה בהגנה העצמית היהודית ביישוב ואשת ציבור במדינת ישראל.
אשתו של איש הציבור, ההיסטוריון ונשיא מדינת ישראל השני, יצחק בן-צבי.
כלת פרס ישראל לשנת תשל"ח (1978) על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
רחל ינאית נולדה בעיירה מאלין שבפלך קייב, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי; כיום באוקראינה), להוריה מאיר-יונה ושושנה (רייזל) לבית מורוז - מצאצאי האדמו"ר מנחם נחום מצ'רנוביל.
נולדה בשם גולדה לישנסקי, אך ראתה בשמה ביטוי לגלותיות, ולכן המירה אותו בשמה העברי רחל ינאית.
את השם 'ינאית' בחרה כשם משפחתה על שם המלך החשמונאי אלכסנדר ינאי, שהיה גם כהן גדול, והרחיב מאוד את גבול שלטונו בארץ ישראל.
הבחירה ב"ינאי" קשורה גם בדמיון הצלילי לשם אביה, יונה.
היא נשאה את שם משפחתה זה גם לאחר נישואיה ליצחק בן-צבי.
לרחל ינאית היו שלוש אחיות: הפסלת בתיה לישנסקי, תמר, רופאה, ושרה לישנסקי, שהייתה מייסדת המרפאה הראשונה של קופת החולים הכללית.
האם והאחות בתיה עלו לארץ ישראל ב-1910, והאב והאחיות תמר ושרה עלו ב-1911. ההורים התיישבו תחילה בירושלים ובהמשך בתל עדשים.
ינאית הצטרפה בנעוריה לפעילות במפלגת "פועלי ציון" בעקבות הזעזוע שעוררו בה הידיעות על פרעות קישינב ב-1903. בשנת 1905 עברה לקייב, שם נאסרה על ידי השלטונות.
לאחר ששוחררה נסעה לגרמניה ולמדה זואולוגיה ובוטניקה באוניברסיטת יֶנה.
במהלך לימודיה נסעה כנציגת עיירתה לקונגרס הציוני השביעי בבזל.
בקונגרס בלטה בקרב "ציוני ציון", שהתנגדו לתוכנית אוגנדה.
בקונגרס הכירה ינאית את הוגה הדעות ומנהיג "פועלי ציון" דב בר בורוכוב, והתרשמה מהגותו בדבר החיבור בין ציונות וסוציאליזם.
באוקטובר 1905 עזבה את גרמניה ונסעה עם בורוכוב לרוסיה, על מנת לקחת חלק במהפכת 1905. במסגרת הפעילות המפלגתית בסניף ברדיצ'ב של פועלי ציון הכירה את יצחק בן-צבי.
ב-1907 הגתה ינאית את הרעיון להקמת קופה לעידוד ההגירה של פועלים יהודים לארץ-ישראל וביסוסם הכלכלי, החברתי והתרבותי במשק של היישוב (לימים קפא"י - קופת פועלי ארץ ישראל), במאמר שפרסמה בעיתון "פארווערטס".
באותה שנה נבחרה לחברת מרכז המפלגה, והייתה ה"חברה" (כלומר אשה) היחידה.
בשנת 1908 עלתה לארץ ישראל בעקבות מכתב שקראה אודות מאורעות תרס"ח.
לאחר שהות קצרה ביפו, שם התקיימה ועידת מפלגת פועלי ציון, עברה ינאית להשתקע בירושלים בעקבות יצחק בן-צבי.
היא הייתה חברה בקומונת "ירושלים החדשה" ומהמורים הראשונים בגימנסיה העברית בירושלים.
בנוסף להוראה עבדה כפועלת דפוס בבית הדפוס הקואופרטיבי "דפוס אחדות" והייתה בין מנהיגי איגוד עובדי הדפוס, והנהיגה (עם זאב אשור) את השביתה הראשונה של פועלים עברים בארץ ישראל, שביתה שלוותה בהפגנות סוערות נגד בעלי בתי דפוס ערבים ויהודים כאחד שניצלו פועלים והשפילו אותם.
ינאית עסקה יחד עם בעלה לעתיד בשמירה ובהגנה, תחילה בארגון "בר גיורא", ולאחר מכן בארגון "השומר".
ב-1910 התמנתה ינאית כחברה ב"ועדת הזדיינות" של מפלגת פועלי ציון שמטרתה הייתה להוות גוף מפלגתי מפקח עליון על ארגון השומר ועל "אגודת ההתעמלות" "שמשון".
ועדה זו מנתה גם את יצחק בן-צבי, זאב אשור ויונה טאוב.
במסגרת "השומר" הכירה ינאית את מניה שוחט, שהפכה לחברתה הקרובה.
בשנים הבאות נסעה לננסי, שם למדה חקלאות והוסמכה כמהנדסת, לאחר שעמדה בבחינות.
לאחר לימודיה עברה התמחות אצל חוואים צרפתים.
רחל חזרה ארצה עם הידיעות הראשונות על אודות מלחמה צפויה.
בעת מלחמת העולם הראשונה שימשה ינאית כאשת קשר בין ארגון השומר לבין תנועת ניל"י, והייתה לאחת מחברות הוועד של הארגון.
בשנת 1918 נישאה ליצחק בן-צבי, לימים נשיאה השני של מדינת ישראל.
יצחק בן-צבי, שגורש מן הארץ, נסע לארצות הברית וארגן שם את הגדוד העברי "האמריקאי".
ינאית, שנותרה בארץ, פעלה לארגונו של הגדוד העברי "הארץ-ישראלי".
בשנת 1919 הקימה רחל ינאית על מגרש סמוך לביתה בשכונת רחביה (כיום "בית החלוצות") משתלת צמחים שכונתה "משק הפועלות", כמשקים נוספים ברחבי הארץ.
במשתלה זו ביקשה ינאית להכשיר חלוצות במלאכת החקלאות והבוטניקה.
הן התמחו בנטיעת עצים ובגידול פרחים.
ינאית שכנעה את מושל ירושלים, רונלד סטורס לטעת עצים ממשתלתה ברחבי העיר והם ניטעו בעיקר ברחביה, בתלפיות ובבית הכרם.
בשנת 1928, בשל מצוקת מקום והתנגדות חרדים, הועתק "משק הפועלות" מרחביה לאזור ארמון הנציב, מזרחית לשכונת תלפיות לשטח בגודל של 50 דונם שנרכש על ידי הקרן הקיימת לישראל.
המשק חרב בפרעות תרפ"ט (1929), אך שוקם.
ב-1933 קמה במקום "חוות הלימוד", כפנימייה לנערות.
ב-1937 הוזמנה עם בן-צבי לייצג את היישוב העברי בארץ ישראל בהכתרת ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת בלונדון.
פעילות בהגנה ובעלייה הבלתי לגלית
ינאית נמנתה עם מייסדי ארגון "ההגנה".
בין היתר עסקה בהבאת עולים מסוריה ומלבנון במסגרת העפלה מארצות המזרח.
חוות הלימוד שימשה גם כבסיס של ההגנה ושימשה כעמדה לבלימת התקפות בעת מלחמת העצמאות.
ב-1924 נקשר שמה כמי שנתנה את ההוראה לרצח יעקב ישראל דה האן.
אברהם תהומי, ממבצעי הרצח, טען שקיבל את ההוראה מיצחק בן-צבי, אלא שיצחק בן-צבי לא היה בעל תפקיד בהגנה וייתכן ששימש למעשה כשליחה של רעייתו, שהייתה בכירה ממנו בארגון.
לסיפור הרצח יש מספר גרסות והוא נותר בגדר תעלומה.
ליצחק ורחל ינאית נולדו שני בנים: עמרם ועלי.
לפי זיכרונות יצחק בן צבי, השם "עלי" נבחר לבן הצעיר על ידי הוריו כאשר בשבוע הראשון להוולדו, בעוד אמו בבית החולים, התקיימה בירושלים מועצת ההסתדרות, כשבמרכזה עמדה בעיית העלייה.
במלחמת העצמאות, באדר ב' תש"ח, אפריל 1948, נפל עלי בקרב בית קשת והוא בן עשרים וארבע בנופלו.
לאחר קום המדינה פעלה ינאית רבות בקליטת העולים מגל העלייה ההמונית.
ב-1948 הקימה כפר חקלאי לנוער עולה בכפר עין כרם שתושביו הערבים נטשו אותו.
בשנות החמישים העתיק הכפר את מקומו מחוץ לעין כרם אך סמוך לו, מה שלימים נקרא "כפר הנוער עין כרם".
לאחר שבעלה התמנה לנשיא המדינה ב-1952, היא פתחה את בית הנשיא למקום עלייה לאנשים מכל שדרות העם.
ספרהּ האוטוביוגרפי "אנו עולים" מתאר את קורותיה עד תום מלחמת העולם הראשונה, השזורים בקורות היישוב.
בשנת 1965 הייתה לאישה השנייה שזכתה באזרחות כבוד של ירושלים (הראשונה הייתה ד"ר הלנה כגן).
בשנת 1978 זכתה בפרס ישראל בקטגוריית "תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה" על מפעל חייה.
רחל ינאית בן-צבי הקימה את קרן הספריות לילדי ישראל, שכיום נקראת "קרן הספריות לילדי ישראל מיסודה של רחל ינאית בן-צבי".
בקרן פעלו לצידה במשך השנים מספר מתנדבות, ובהן הדסה בריל-נועם.
לאחר מלחמת ששת הימים הייתה ינאית פעילה בחוגי התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
היא יעצה לאנשי גוש אמונים חברי גרעין עפרה כיצד להקים את היישוב הראשון בלב חבל בנימין למרות התנגדות הממשלה, כמחנה עבודה בהר בעל חצור הסמוך.
כמו כן עסקה בשימור זכרו של בעלה המנוח, הנשיא בן-צבי, על ידי הקמת יד בן-צבי, שימור צריף הנשיאות בשכונת רחביה בירושלים, וקיום בית התרבות לזכר הבן עלי בקיבוץ בית קשת, שהוקם בצריף מגורי הזוג בן-צבי.
ביום העצמאות 1968 נמנתה עם משיאי המשואות.
ב-2 בדצמבר 1991, הנפיק השירות הבולאי בול דואר לזכרה שעליו מופיע דיוקנה.
הבול עוצב על ידי האמנית רות מלכא (בקמן).
על שובל הבול מופיע הכיתוב הבא: " צריכה להעסיק אותנו ...יצירת תבנית חיובית...ללא פערי עדות ושכבות".
רחל ינאית בן-צבי נפטרה בכ"ו בחשוון תש"ם 1979, ונקברה בהר המנוחות בירושלים.
אנו עולים: פרקי חיים, תל אביב: הוצאת עם עובד, תשכ"א.
אליהו קראוזה: אבי החינוך החקלאי בארץ, 1963.
דרכי סיפרתי, קרית ספר, 1971.
ההגנה בירושלים (ערכה יחד עם יצחק אברהמי וירח עציון), הוצאת ארגון חברי ההגנה בירושלים, 1973.
מניה שוחט, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1976.
בשליחות בלבנון ובסוריה: 1943, תל אביב, תשל"ט-1979.
רחל ולדן היא אדריכלית ישראלית ומתכננת יישובים.
מסגרת עבודתה של ולדן התמקדה ביהודה ושומרון, שם תכננה יישובים, מוסדות שונים ובתי מגורים.
ולדן, ילידת תל אביב, היא בוגרת הטכניון.
במסגרת לימודיה תכננה בהנחיית האדריכל דוד ינאי הצעה למרכז רפואי שזכתה לפרסום רב.
בשנותיה הראשונות במקצוע עבדה במשרדי האדריכלים בנימין אידלסון וגרשון צפור, וכן במשרדם של דן ואילנה אלרוד.
במשרדו של האדריכל טומי לייטרסדורף וספי גולדנברג שימשה ולדן כאדריכלית ראשית בתכנון ערים, ובמסגרת עבודה זו תכננה את היישובים מעלה אדומים ועמנואל.
במעלה אדומים התוותה ולדן עקרון מרכזי בתכנון היישוב: יצירת סביבה אורבנית קומפקטית, המוקפת בנופי מדבר יהודה ומשתלבת בהם.
מערכת תנועת הולכי הרגל נפרדת מתנועת כלי הרכב.
באתר תוכננה גם תשתית לתחבורה ציבורית פנימית שקטה, השומרת על איכות הסביבה.
בשונה ממעלה אדומים, שיועדה לאכלס אוכלוסייה מגוונת, עמנואל נועדה להיות עיר חרדית מודרנית, והייתה העיר החרדית הראשונה מאז הקמת ישראל.
עקרונות התכנון הציבו את הדרישה להעניק הזדמנות לאוכלוסייה החרדית לחיות בסביבה שמתוכננת לצרכיה המיוחדים: דיור חסכני, מוסדות ציבור מותאמים, וכל זאת באיכות חיים גבוהה בסביבת שמורת טבע המעניקה למקום תצפית נופית מרהיבה.
אולם היזמים הסתכסכו בינם לבין עצמם, החברה היזמית "כוכב השומרון" הפסיקה את בניית הבתים, והתוכנית מעולם לא הושלמה.
בנוסף פריצת האינתיפאדה הראשונה ב-1987, הביאה לעצירה במכירות הבתים, ובעיר נותר מלאי גדול של בתים לא גמורים.
בשנת 1982 פתחה ולדן משרד אדריכלים משלה.
המשרד התמקד בבינוי ערים ובתכנון יישובים חדשים, וכן בתכנון מבני ציבור.
במקביל לכך תכננה בשרון, בין השאר את היישוב צורן וחלקים מפורטים ממנו, ברעננה ובשאר חלקי הארץ.
היישוב צורן תוכנן בין השנים 1990 ל-1994, ותוכניתו מתבססת על רחובות שתי וערב, שכל יחידה בו מתפרסת על שטח של 150X150 מטרים.
צורן מהווה המשך למסורת תכנון מבוסס שתי וערב, שבו נעשה שימוש בראשית המאה ה-20 בבינוי ערים ברחבי העולם.
על תכנון היישוב נמתחה ביקורת על כך שתרם לתהליך הפרבור המרוחק, היישוב תלוי רכב, תושבי היישובים נאלצים לצאת אל מקומות התעסוקה מחוץ ליישוב ומתמודדים עם פקקי תנועה מדי בוקר.
אחד מהפרויקטים הבולטים שתכננה ולדן וזכה לשבחים ופרסום רב, הוא בית ספר תיכון לבנות, שבוצע בשנת 2000 בעמנואל.
בית הספר כולל 12 כיתות וחללים צמודים הממוקמים לאורכו של חלל צירי מוארך וגבוה, המקשר בין כל חללי המבנה ומואר באור טבעי.
חלל מרכזי זה מהווה חלל מקשר הן אופקית והן אנכית.
פתרון זה אפשר את ניצול הטופוגרפיה הקיימת במגרש, והביא ליצירת חצאי מפלסים השונים זה מזה: המפלס התחתון משמש לגן ילדים וחצר פעילות, מפלס הביניים משמש לחדרי מנהלה וכיתות וכן לחצר פעילות והמפלס העליון משמש לחדרי כיתות.
מעלה אדומים (אדריכלית אחראית), תוכנית מתאר ותוכניות מפורטות, 1982-1979.
עמנואל (אדריכלית אחראית), תוכנית מתאר ותוכניות מפורטות, 1982-1979.
בית אריה, תוכנית מתאר, 1990.
רבבה, תוכנית מתאר ותב"ע, 1991.
בית אריה, אריאל ועמנואל, מרכז פיס לקשיש, 2000-1998.
אריאל, בית כנסת רב עדתי, 1985.
קרני שומרון, תיכון לבנים וחדר אוכל ישיבת השומרון, 1992.
רחל כצנלסון-שז"ר (ט"ו בחשוון תרמ"ו, 24 באוקטובר 1885, בוברויסק, פלך מינסק, האימפריה הרוסית – 11 באוגוסט 1975, ד' באלול תשל"ה, ירושלים) הייתה אשת ציבור ישראלית.
נמנתה עם מייסדות מועצת הפועלות ופעלה לקידום הנשים ב.
רחל כצנלסון נולדה בעיר בוברויסק שבפלך מינסק (רוסיה הלבנה; בתחום המושב של האימפריה הרוסית) למשפחה מסורתית.
בגיל 18 סיימה את לימודיה בגימנסיה הרוסית בהצטיינות, ומשום כך התאפשרה קבלתה לאוניברסיטה, שהייתה פתוחה בפני אחוזים בודדים מהקהילה היהודית בשל הנומרוס קלאוזוס.
על פי רצונה השתלמה בלימודי יהדות וספרות יידיש ועברית, ובשנת 1909 מימשה את אפשרות ההשכלה הרשמית והתקבלה לאוניברסיטה בפטרבורג כסטודנטית לספרות והיסטוריה.
באותן שנים למדה גם באקדמיה ללימודי היהדות בעיר.
במהלך לימודיה פגשה לראשונה את זלמן רובשוב (לימים שזר), שלו נישאה בירושלים בשנת 1920.
לזוג הייתה בת אחת - רודה שזר (1921–1983) שנולדה עם תסמונת דאון.
קודם לתחילת לימודיה האקדמאיים, בשנת 1905 הצטרפה לתנועה הציונית-סוציאליסטית בבוברויסק.
כצנלסון עלתה לארץ ישראל בשנת 1912, והצטרפה לקבוצות עבודה בתל עדשים ובכנרת.
כעבור שלוש שנים היא נמנתה עם מייסדותיה של תנועת הפועלות בגליל, שהייתה הבסיס לייסודה של מועצת הפועלות בשנות ה-20. בשנת 1916 נבחרה כצנלסון לוועדת התרבות הראשונה של תנועת הפועלים, לצדם של ברל כצנלסון ויצחק טבנקין, ופעלה יחד עמם להגברת השכלתם של פועלים.
לאחר מכן נבחרה לחברת ועדת התרבות של מפלגת אחדות העבודה, ומשנת 1924 הייתה חברת ועדת התרבות של הסתדרות העובדים הכללית.
פועלה בהסתדרות התרכז במועצת הפועלות, וכצנלסון ייסדה את ביטאון מועצת הפועלות "דבר הפועלת", שאותו ערכה במשך 25 שנים.
מלבד זאת הייתה חברת הוועד הפועל של ההסתדרות, חברת נשיאות הוועד הפועל הציוני וחברת מרכז מפא"י.
מטעם גופים אלו היא נבחרה לשמש כצירה לקונגרסים ציוניים, לאספת הנבחרים ולכינוסים בינלאומיים.
בשנים 1938 ו-1947 נשלחה בשליחויות חינוכיות אל יהדות פולין.
בעיתון "דבר הפועלת" התפרסמו על ידה מסות ומאמרים בנושאים חינוכיים וספרותיים.
מבחר מרשימותיה התפרסמו בספרים "מסות ורשימות" (1946, זוכה פרס ברנר) ו"על אדמת העברית" (1966).
לצד תפקידיה הציבוריים, ובראשם כעורכת "דבר הפועלת", עמדה כצנלסון-שזר לצדו של בעלה בתפקידיו הציבוריים השונים כחבר הכנסת, כשר בממשלת ישראל, כבכיר בסוכנות היהודית וכנשיא המדינה השלישי.
כרעיית הנשיא היא פעלה להדק את קשרי המדינה עם ארגוני הנשים בתפוצות וקידמה את מעמדם של ארגוני נזקקים ושל סופרים ואמנים.
בשנת 1958 זכתה כצנלסון-שזר בפרס ישראל למדעי החברה.
בשנת 1968 הוענק לה התואר "יקירת ירושלים".
רחל כצנלסון-שזר נפטרה בשנת 1975, והובאה לקבורה לצד בעלה בחלקת גדולי האומה בהר הרצל שבירושלים.
אחיה הם אברהם קצנלסון, יוסף כצנלסון, שמואל כצנלסון וראובן כצנלסון (אביהם של שולמית כצנלסון ושמואל תמיר).
תנועת הפועלות, מפעליה ושאיפותיה, תל אביב: מועצת הפועלות, תש"ב 1941.
על אדמת העברית: מסות ורשימות, תל אביב: עם עובד, תשכ"ו.
שליווני ואינן, תל אביב: תרבות וחינוך בשיתוף עם מח' הפרסומים של המרכז לתרבות וחינוך, 1969.
אדם כמו שהוא: פרקי יומנים ורשימות (בעריכת מיכל הגתי), תל אביב: עם עובד, תש"ן 1989.
רחל וזלמן שזר, החופים השנים: מכתבים, 1909–1963 (עריכה ודברי הסבר: מיכל הגתי), ירושלים: הספרייה הציונית על יד ההסתדרות הציונית העולמית, תשנ"ט.
וואס אַרבעטאַרינס דערציילן: אַ- ארץ ישראל בוך / צוזאמענגעשטעלט פון רחל כצנעלסאן-רובאשאוו, תל אביב: דפוס אחדות; ניו יורק: Pioneer Women's Organization,1931.
עם פעמי הדור: ילקוט מחצית היובל של דבר הפועלת / בעריכת רחל כצנלסון-שזר, ירושלים: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל – מועצת הפועלות, תשכ"ד.
הספר הראשון המוזכר כאן (ביידיש) הוא תרגום של ספר בעריכתה: דברי פועלות, תל אביב, 1929. לספר זה היו עוד תרגומים מלבד האמור - לגרמנית, לאנגלית וכנראה גם לבולגרית.
רחל הרמתי (נולדה ב-24 בפברואר 1938) היא עורכת ומפיקה לשעבר של תוכניות בידור וזמר עברי.
רחל הרמתי נולדה בתל אביב ב-1938. בשנת 1962 החלה לעבוד אצל המפיק גיורא גודיק בהפקת המחזות "המלך ואני", "גברתי הנאוה", "איי לייק מייק", "כנר על הגג", "איש למנשה" ועוד.
בשנת 1964 עבדה בשירותי פרסומת בשידור.
משנת 1964 עד 1994 עבדה ברשת ב' של קול ישראל ועסקה בעיקר בתחום הזמר העברי.
בין השאר, הפיקה בשידור חי את התוכנית "ביקור בית" עם רבקה מיכאלי מדי בוקר.
הפיקה את התוכניות "מועדון הזמר" עם מאיר הרניק וחנוך חסון, "שוב יוצא הזמר" עם גיל אלדמע ושלמה ניצן, "משיריו של..." (בכל פעם יוצר אחר) עם אמיתי נאמן, "בירה ומצב רוח" עם יעקב אגמון, ו"בית המשפט" עם יעקב בן-הרצל.
עבדה עם עמוס אטינגר ב"חיים שכאלה" וב"עד חצות".
עם חיים קינן עבדה על התוכניות "הכל פתוח" ו"מה הקשר".
הפיקה לצד עודד פנחסי את התוכניות "דו רה ומי עוד", ביניהם: "ארץ טרופית יפה", "שירי הבלקן", "שירי הצ'יזבטרון", ו"שירים יפים לשבת" - תוכנית שזכתה בפרס מנהל הרדיו.
הרמתי עבדה עם חנוך חסון וגיל אלדמע בהפקת 12 "פסטיבלי זמר ופזמון".
היא הפיקה מופע מיוחד בהיכל התרבות בשיתוף עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית לרגל מתן פרס ישראל לזמר העברי לנעמי שמר, משה וילנסקי וחיים חפר.
הרמתי המשיכה בהפקת תוכניות רדיו: הפיקה וערכה ביחד עם זאב ענר את התוכנית "מכירה פומבית" - איסוף כספים למען אגודות וולונטריות (האגודה למלחמה בסרטן, ארץ ישראל יפה, אלו"ט ועוד), כולל איסוף פרטי מכירה מגופים מסחריים ואישיים.
הפיקה את "זכרונות ארץ ישראל" עם זאב ענר.
לאורך השנים הפיקה את התוכניות "שלום לבוא שבת" בהגשת יהורם גאון, ערכה את המוזיקה ל"שי לשבת" בהגשת שמואל שי, והפיקה את "זוג משמיים" - שעשועון לזוגות עם שמואל שי.
עסקה לאורך השנים בעריכת "בלוקים" שונים של מוזיקה ישראלית ברשת ב' וברשת ג'.
הרמתי ערכה ב-1991 תוכנית בשם "אבא איש מיוחד" במלאת 15 שנים למותו של השחקן והקריין אליהו גולדנברג (אביהם של דודו טופז ומיקי גולדנברג).
מלבד העבודה ברדיו עבדה הרמתי עם חברת "ארגונית", שהפיקה אירועים וחגיגות יובל לגופים שונים, דוגמת מרכז ההסברה, יישובים שונים בישראל, יום השריון, יום הצנחן וכדומה.
בשנת 1984 הייתה מנהלת ההפקה של להקת כרמון בסיבוב הופעותיה בארצות הברית, במהלכו הופיעה בלינקולן סנטר בניו יורק בפני ראש העיר אד קוץ' וראש עיריית ירושלים טדי קולק.
בשנת 1993 הפיקה והייתה שותפתו של המלחין יאיר רוזנבלום ללהקה בשם "שיר לשלום", בה נטלו חלק חמישה זמרים צעירים ששרו משיריו של רוזנבלום בעוד הוא סיפר את הסיפורים שמאחורי השירים.
הלהקה הופיעה ברחבי ישראל וזכתה לשבחים, ואף עמדה לצאת למסע הופעות ברחבי ארצות הברית, אך נקטעה בשל מחלתו ומותו של יאיר רוזנבלום.
בשנת 1994, כשהתחילו המכרזים לתחנות הרדיו האזוריות, יצאה הרמתי לפנסיה מוקדמת וניגשה למכרז כמנהלת תוכניות עם קבוצה בראשות העיתונאי חזי כרמל.
הקבוצה לא זכתה והרמתי נשארה בשוק החופשי.
הרמתי הייתה מנהלת אדמיניסטרטיבית ומשווקת של להקת "שירולי" - זמרים בוגרים ששרים לילדי הגן והכיתות הנמוכות שירה ווקאלית, כדי לקרב את הדור הצעיר אל המוזיקה הקלאסית.
כן עבדה עם המעצבת אלקי ג'ייקובס באירועים פרטיים של האלפיון העליון.
הרמתי עוסקת בייעוץ ארגוני לדירות ומשרדים, לעיתים בשם "רוחל'ה תסדר".
הרמתי הופיעה בתפקיד קטן עם אילי גורליצקי בסרט טלוויזיה שהפיקה העיתונאית בלה ברעם, על חייו של הסופר פרנץ קפקא.
כן צולמה למודעות פרסומת של חברת הסיגריות "אסקוט".
בהמשך, הועסקה רחל הרמתי כמזכירה רפואית במרפאת עיניים.
רחל הוכמן (נולדה ב-10 בספטמבר 1944) היא מורה לפיתוח קול, ממייסדי ההדרכה הקולית בישראל ומפתחת שיטת 'השירה הטבעית' (Natura Canto).
נולדה בקיבוץ מעברות, הוכמן היא בתו של המלחין הקלאסי נסים נסימוב.
בוגרת האקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב במגמת ביצוע והוראת פיתוח קול.
במלחמת יום הכיפורים נהרג בעלה יצחק הוכמן (הוכלה), מורה לחינוך גופני.
בנם הוא השחקן אורי הוכמן ובתם מיכל הוכמן שחקנית תיאטרון וקולנוע.
הוכמן לימדה בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, בסמינר הקיבוצים ובאקדמיה למוזיקה בירושלים.
הייתה ראש החוג לפיתוח קול בבית הספר למוסיקה של הקריה האקדמית אונו.
היא משמשת זה שנים רבות כמדריכה קולית בהפקות רבות בכל התיאטראות בישראל ומלמדת פיתוח קול שחקנים וזמרי פופ.
הוכמן שימשה כמדריכה קולית בהפקות מוזיקליות עם מוזיקאים בינלאומיים כמו קרלוס מירנדה ושימשה כמדריכה הקולית של הלהקות הצבאיות ושל תיאטרון צה"ל.
הדריכה את המקהלה הקאמרית של תל אביב בניצוחו של מיכאל שני.
בין עבודותיה בתיאטרון הרפרטוארי בארץ: 'הילד חולם' ו'כריתת ראש' מאת חנוך לוין ובבימויו, 'המצליחים' מאת עלי מוהר ויוני רכטר בתיאטרון החאן, הנפש הטובה מסצ'ואן ומעגל הגיר הקווקזי בתיאטרון הקאמרי ועוד.
הוכמן הכשירה דור של מורים לפיתוח קול העושים שימוש בשיטתה, ממובילי ההדרכה הקולית בישראל, כמו דלית כהנא, יסמין גמליאל ויניב ברוך, מאיה אבידן, נעמה לוי, שיר ביטון, ונועה רדלמן.
היא בעלת טור קבוע בביטאון 'מילה' של המרכז הישראלי למקהלות וחבורות זמר.
בשיטתה של הוכמן מודרכים התלמידים להפיק את קולם ולגרום לתהודתו בצורה טבעית, בדומה לקול אותנטי שמקורו למשל בצעקה, צחוק או בכי.
הטכניקה העיקרית הנלמדת תחת הדרכתה היא 'לכוון את הצליל לאף' ולהדגיש שם את תהודתו.
הגוון האפי (מלשון אף) של קול המואזין כשהוא קורא למאמינים לתפילה הוא הבסיס לשיטת הלימוד.
הוכמן מרבה להסתייע בדימויים מילוליים המדגישים את התחושה שבהפקת הצליל, דימויים המסייעים לתלמידיה לתפוס מושגים מוזיקליים מופשטים שקשה להפנימם ללא התנסות אישית ישירה.
על אף שהשכלתה האקדמית של הוכמן היא קלאסית, מתמקדת שיטתה בביצוע מוזיקלי של חומרים מגוונים.
טכניקת השירה הטבעית שהיא מלמדת משרתת רפרטואר רחב הכולל פופ, רוק, מוזיקה אתנית, תיאטרון, מחזות זמר ועוד.
גישתה מתעלת את טכניקת הלימוד לשירות האמירה ודרישות הרפרטואר וככזו היא פרקטית ומכוונת-ביצוע.
הוכמן מרבה להדגיש כי אין בפיתוח הקול כדי לפגוע ביצירתיות של הזמר וכי מטרתה איננה לשנות את הקול של הזמר אלא להעניק לו כלים מעשירים תוך שמירה על הסגנון הטבעי ועל הצבע הקולי הייחודי שלו.
רחל טלשיר (נולדה ב-1957) היא סופרת ועתונאית ישראלית וכלת פרס פראט לשנת 2011.
רחל טלשיר נולדה בשיכון דרום בבאר שבע, להורים ניצולי שואה.
אריה, אביה, היה מזכיר מועצת פועלי באר שבע וקיזי לגט, אמה, הייתה עקרת בית ותופרת.
לרחל שני אחים גדולים ממנה: אבי ועמוס טלשיר (סופר, שחקן ופרסומאי).
רחל נקראה על שם סבתה שנספתה בשואה.
טלשיר גדלה באותה שכונה ובית בבאר שבע עד גיל 18. בילדותה הייתה כתבת צעירה ב"דבר לילדים".
בצבא שירתה בתחילה בירחון "במחנה נח"ל" ואחר-כך בגלי צה"ל.
בהיותה בת עשרים נפטרה אמהּ.
אחרי הצבא למדה טלשיר מדעי ההתנהגות לתואר ראשון, בתום הלימודים טיילה בעולם ועבדה במכירת סלמון ופוסטרים ובקטיף ברחבי אירופה.
כששבה לישראל עבדה בעיתון "רחוב ראשי".
אחר כך עברה לעיתון "הארץ", אותו עזבה ושבה אליו מספר פעמים.
במהלך השנים עשתה תואר שני בספרות.
ב-1985 התחתנה עם יוני סער (בעלי "פרומרקט" - חברת פרסום וקידום מכירות), במהלך השנים נולדו להם שלושה ילדים, בהם היזם והשחקן יהלי סער.
קורותיה המדומיינים של אמא של טלשיר במלחמת העולם השנייה.
הרומן מגולל את סיפורן של שלוש נערות כפריות – ליקי, בלה וגולדה - במחנות הריכוז ברחבי אירופה.
אסופת סיפורים שכתבה טלשיר מאז היותה בת 19. הדמויות בספורים לכודות כולן בין שני זמנים ובין שני סיפורים וכול אחת מהן מנסה לשזור בין עבר להווה, בין רצוי ומצוי, בין מציאות ודמיון.
ספורה של מירקה, אישה בת שמונים וחמש, שמתגוררת בקיבוץ בדרום הארץ ומחכה לאורח שזהותו אינה ידועה.
לאורך הספר ותוך כדי הציפייה היא משחזרת את קורות חייה שמתחילים בלודז' בתחילת המאה העשרים ומסתיימים בקיבוץ בדרום הארץ בסופה.
הספר מבוסס על טור בשם "המחלה ההיא" שכתבה טלשיר על מחלת הסרטן ממנה החלימה, הטור התפרסם מדי יום במשך חודש בעיתון "הארץ" ותיאר את היציאה מן הגטו השמור לבריאים בלבד אל העולם האמיתי שבו חולי ובריאות נחווים בכפיפה אחת.
מותחן פסיכולוגי שבמרכזו גבר שיוצא למסע כפוי מהוויה של אושר מדומה אל חיים שבהם האושר תלוי בכאב ובצער.
ב-2005 החלה לכתוב טור אישי שבועי בשם "לאכול או לא לאכול" בעיתון "הארץ" בנושא אכילה נכונה.
הטור מתייחס למגוון נושאים שנמצאים בלב המגמה הירוקה, כגון תרבות הצריכה, האופן שבו האדם הורס את הטבע והקשר בין בריאות האדם לבריאות כדור-הארץ.
מהטור הזה נולד טור שבועי נוסף בשנת 2008 ששמו "סוכנת ירוקה", שעסק במגמה הירוקה בהקשרים שמחוץ לאוכל וראה אור ב"הארץ" במשך שנתיים.
היא ממשיכה לכתוב על נושאים אלו גם היום (נכון לפברואר 2021).
האהבה משחררת, זמורה-ביתן, לוד, 2001
הבעל, המאהב והמלך, הוצאת כתר, ירושלים, 2001
פגישה בקצה הערב, הוצאת כתר, ירושלים, 2003
המחלה ההיא, עם עובד, תל אביב, 2007
השיטה הסודית: 100 כללים פשוטים לאכילה בריאה, הוצאת כתר, ירושלים, 2012.
רחל טבת-ויזל (נולדה ב-16 באוגוסט 1963) היא נציבת קבילות החיילים, וקצינת צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
בעלת תואר ראשון ושני במשפטים באוניברסיטת בר-אילן ובוגרת תוכנית למנהלים בכירים של "קרן ווקסנר".
בתפקידה האחרון בשירות הקבע שימשה כיועצת הרמטכ"ל לענייני מגדר.
לאחר סיום שירותה הצבאי, שימשה כמנכ"לית הרלב"ד, מכהנת החל מחודש פברואר 2021 כנציבת קבילות החיילים והיא האישה הראשונה בתפקיד זה.
טבת-ויזל גדלה והתחנכה בבית דתי בקריית אונו, למדה באולפנת צפירה ולאחר מכן בתיכון הדתי בבני ברק.
אביה, יצחק טבת, היה פעיל בעלייה היהודית מצפון אמריקה ושימש כשליח הסוכנות היהודית ובני עקיבא באנגליה ובארצות הברית.
טבת-ויזל החלה לשרת בצה"ל כמורה חיילת מטעם המחלקה לתרבות תורנית.
כשהתגייסה נחשבה לחיילת בודדה משום שהמשפחה שהתה בניו יורק בשליחות מטעם הסוכנות היהודית.
לאחר מספר חודשים הרגישה שאינה ממצה את עצמה ואת השירות.
היא חזרה לבה"ד 12 וביקשה לשנות שיבוץ.
ולאחר מכן החלה את שירותה במערך הח"ן (כיום מערך מגל) בו שירתה במגוון תפקידי פיקוד עד לתפקיד מפקדת קורס קציני פיקוד שלאחריו השתחררה מצה"ל.
לאחר שחרורה מצה"ל למדה משפטים באוניברסיטת בר-אילן ועברה התמחות במשרד מסחרי, לאחר זמן מה חזרה לצה"ל כתובעת בפרקליטות הצבאית.
שירתה כתובעת בפיקוד מרכז, שופטת בבית הדין הצבאי ביפו, ונשיאת בית הדין הצבאי של פיקוד הצפון, פיקוד המרכז, חיל האוויר וחיל הים וכנשיאת בית הדין הצבאי המיוחד.
בשנים 2012 עד 2016 שירתה כיועצת הרמטכ"ל לענייני מגדר.
במהלך שירותה בתפקיד זה החל לפעול מרכז לנפגעי תקיפה מינית בצה"ל בצריפין, התומך בחיילים ובחיילות שנפגעו על רקע מיני.
המרכז מספק מענה משולב של סיוע וליווי לצד טיפול רגשי הניתן על ידי צוות טיפול ייחודי.
כמו כן הובילה הליכים שקידמו שירות נשים דתיות בצה"ל, הוספת גדודי לחימה מעורבים, העלאת מספר הנשים המשרתות בתפקידים טכנולוגיים וקביעת נהלים הנוגעים לשילוב האוכלוסייה הלהט"בית בצה"ל.
במהלך כהונתה הובילה לשינוי שם המערך שבפיקודה ל"יוהל"ם" - יועצת הרמטכ"ל לענייני מגדר, במקום "יוהל"ן" - יועצת הרמטכ"ל לענייני נשים.
המהלך אושר על ידי הרמטכ"ל, רב-אלוף גדי איזנקוט.
אחר שחרורה מצה"ל, מונתה ב-2017 למנכ"לית הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
בדצמבר 2020 החליט שר הביטחון בני גנץ למנות אותה לנציבת קבילות חיילים.
ב-16 בפברואר 2021 הושבעה לתפקיד זה והיא האישה הראשונה המכהנת בו.
רחל לאה שרנקה זילברברג קופיטו (5 בינואר 1920 – 8 במאי 1943, ג' באייר ה'תש"ג), הידועה בכינוי שֵרֵנְקָה (Sarenka), הייתה פעילת השומר הצעיר בוורשה, חברת הארגון היהודי הלוחם ומלוחמי מרד גטו ורשה.
הייתה מהראשונים בתנועתה שזיהו את כוונת הנאצים לחסל את היהודים, ובשל כך מילאה תפקיד חשוב בפריצת המרד.
לחמה בפלוגה הלוחמת של השומר הצעיר ונהרגה במהלך המרד בבונקר ברחוב מילא 18 כשנשקה בידה יחד עם למעלה מ-50 לוחמים נוספים שכללו גם את מרדכי אנילביץ'.
נולדה בוורשה בשם רחל לאה זילברברג, להוריה, אלכסנדר (סנדר) ומאשה לבית נורדווינד, דתיים, שבבעלותם הייתה מכולת מוצרי חלב ברחוב נובוליפי 37 ואחר כך בנובוליפי 40a.
למדה בגימנסיה "יהודיה", הצטיינה בלימודיה, ניחנה ביכולת ארגונית בולטת והייתה ספורטאית מצטיינת.
הייתה חברת גדוד "בחזית" של תנועת השומר הצעיר לצד מרדכי אנילביץ', לימים מפקד הארגון היהודי הלוחם במרד גטו ורשה.
היות שהיו בגדוד מספר נערות בשם רחל, ומשום זריזותה, כונתה "שרנקה" - איילה, עפרה, בפולנית.
משנת 1938 הדריכה את השכבה הצעירה של הגדוד והייתה נערצת על חניכיה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה קיבלה את תעודת הבגרות, אך נאלצה לעבור יחד עם אחותה רות לליטא (אז בשליטה רוסית).
בתחילה שהו בעיר קיידאן בקיבוץ "המנוף", ואחר כך עברו לקיבוץ "השומר הצעיר" בווילנה, שם שהתה עם בן זוגה משה קופיטו, חברו וידידו הקרוב של מרדכי אנילביץ'.
הנהגת התנועה הציעה לשרנקה לעלות ארצה תחת מכסת רישיונות העלייה של התנועה, אך היא סירבה להיפרד מבן-זוגה.
בתחילת פברואר 1941 הגיעה לווילנה, וכעבור שבועיים, ב-20 בפברואר 1941, נולדה לזוג בת בשם מאיה.
כעבור ארבעה חודשים כבשו הגרמנים את וילנה ותוך זמן קצר החלו במסע רצח של יהודי העיר ביערות פונאר.
משה קופיטו גויס לעבודה במסגרת פלוגות העבודה היהודיות, ובמהלכה נרצח עקב הלשנה.
לאחר רצח בן זוגה מסרה שרנקה את בתה מאיה, תחת שם פולני בדוי: "ידוויגה סוגק", לרופאה קומוניסטית בבית יתומים בווילנה, ומאז אבדו עקבותיה של מאיה.
שרנקה עצמה עברה להתחבא במנזר בשם "האחיות הקטנות" שנמצא כ-6 ק"מ מחוץ לווילנה.
ביער זה שהתה יחד עם אבא קובנר ויוסף שמיר.
היא גרה בחדר אחד עם רוזה, אמו של קובנר.
שם עלה לראשונה רעיון המרד, ומשם יצאה קריאתו המשותפת של אבא קובנר "לא נלך כצאן לטבח" !
את הקשר בין חברי "השומר הצעיר" למנזר יצרה ידוויגה דודזיץ, בסיועה של אירנה אדמוביץ, שהוכרה כחסידת אומות עולם.
שתיהן השתייכו להנהגת האגף הדמוקרטי של תנועת ה"צופים" הפולנית.
השתיים הכירו טובה לאנשי "השומר הצעיר" שהחביאו אותן מפני הסובייטים ששלטו בעיר מפרוץ המלחמה ועד יולי 1941.
בשלב זה החליטה הנהגת התנועה בווילנה שנוכחותה של שרנקה בוורשה חשובה מפעילותה בווילנה.
חייקה גרוסמן נשלחה במיוחד להחזיר את שרנקה לוורשה.
שרנקה התחפשה לילדתה של חייקה (אף על פי שהייתה בוגרת ממנה) ובינואר 1942 חזרו שתיהן לגטו.
"הפעם באתי לוורשה לא בגפי.
את שרנקה היה עלי להעביר מווילנה לוורשה, אחרי האסון שאירע למשה קופיטו, החבר שלה.
החלטנו להעבירה למשפחתה בוורשה ולצרפה שם לפעולה, למציאות של חיבור חברתי שהתנועה מעל לכל".
מטרת חזרתה של שרנקה הייתה כאמור להמשיך ולהנהיג את הנוער שנותר בגטו ללא הנהגה וכן לעזור לפרנסת משפחתה.
שרנקה שבה לגטו הנצור בוורשה בינואר 1942 למלא שתי משימות:
לספר ליהודי ורשה על ולעולם על הצפוי ליהודים מהגרמנים: 1) כעדת ראייה לחטיפת היהודים בווילנה ופינויים לפונאר, 2) כעדת שמיעה של אלה שהצליחו לברוח מן הבור.
לקרוע את מסך השקרים של הגרמנים, שהבטיחו ליהודים עבודה במחנות במזרח אך למעשה שינעו אותם בקרונות רכבת למחנות מוות.
ובהמשך לעורר ולהניע את המרד בנאצים מתוך הגטו.
לאחר שהתאוששה, בסיועה של חברתה מירה פוכרר (זוגתו של מרדכי אנילביץ'), מתחושת הייאוש שאחזה בה לנוכח החוויות הקשות שעברה בווילנה והעדר המוכנות של חבריה הקרובים להפנים את הדיווח שלה אודות השמדת יהודי וילנה וליטא ולנקוט יוזמה, הגיעה שרנקה לביקור ראשון במעון התנועה.
כך תיארה שרנקה לחניכיה הצעירים בגטו ורשה את האירועים שקרו בפונאר ואת המסקנות אליהן הגיעו כ־20 יושבי הצריף בווילנה:
חודש ימים לאחר שובה של שרנקה לגיטו ורשה ביצעו הגרמנים רצח יוצא דופן של 50 גברים שהוצאו באמצע הלילה ממיטותיהם והומתו בירייה ברחוב ליד בתיהם.
האירוע זכה בשם "ליל הדמים".
אירוע זה הפך לזרז חשוב באימוץ הגישה החדשה לה הטיפה כל הזמן שרנקה.
כל מנהיגי המחתרות הגיעו הפעם להכרה שיש אמת בדבריה של שרנקה ויש להתארגן לפעולות נגד.
בשלב זה הודה גם מרדכי בפניה שהוא טעה ובנוסף לכך ביזבז זמן יקר.
בעקבות אירועי לילה זה, חל שידוד מערכות אצל ראשי התנועות החלוציות והוסקו מסקנות אופרטיביות: הפעילות החינוכית והחברתית הופסקה.
קבוצות הגילאים הצעירים פוזרו בעוד שקבוצות הבוגרים ירדו למחתרת.
ראשי התנועות החלו להחליף מקומות מגורים.
נעשו מאמצים לקשור קשר עם המחתרת הפולנית לשם רכישת נשק.
שרנקה השתתפה יחד עם חניכתה מרגלית לנדאו בפעולות של חטיפת נערות בנות של יהודים עשירים כדי לקבל תמורת שחרורן כסף לרכישת נשק עבור ארגון המחתרת.
אבא קובנר טען כעבור שנים בראייה עם פרספקטיבה ש"המאורע המרכזי לא היה המרד עצמו, לא המרד בוורשה ולא בשאר הגטאות.
הוא לא היה ב-18 באפריל ולא בשום מועד אחר הנקוב בתעודות.
המקום בו התחולל המאורע המרכזי היה בפנימיותם של האנשים".
באחת מפגישותיה של שרנקה עם מרדכי היא התריסה כנגדו: "אתה מרדים את הנוער ומונע ממנו לראות את המציאות ובסופו של דבר יובל כצאן לטבח יחד עם כל היהודים המשלים עצמם שלנו זה לא יקרה".
בשיחות נסערות כאלה, לפי בקשתו של מרדכי אנילביץ היא עברה בין כל הגדודים וסיפרה על חורבן יהדות ליטא והדגישה את הלקח שיש להילחם על החיים.
באותם מפגשים הכירה שרנקה והתיידדה עם מרגלית לנדאו שהפכה לאחד מעמודי התווך של הארגון היהודי הלוחם ונהרגה מאוחר יותר במרד הראשון ב-18 בינואר.
שרנקה הצליחה להבין בשלב מוקדם מאוד הרבה לפני מרדכי אנילביץ, שמטרת הגרמנים היא להוליך שולל את היהודים ולהרדימם כדי למנוע התנגדות כאשר המטרה הסופית שלהם הייתה חיסולם הפיזי.
לא ידוע מה עלה בגורלה של מאיה, בתה של שרנקה.
אחיינה של שרנקה, בנה של אחותה רות, עפר אלוני, מנהל מחקר חובק עולם בניסיון לעלות על עקבותיה של בת דודתו במהלכו הצליח לאתר את תעודת הלידה של מאיה.
שמה חרות על האנדרטה שניצבת מעל לשרידי הריסות הבית ברחוב מילא 18 בוורשה, יחד עם שמות כל הלוחמים האחרים שנהרגו במקום.
רחל (דידי) (רוס הרץ) הראל (13 באפריל 1923 – 16 בנובמבר 1989) הייתה יהודיה הולנדית חברת המחתרת ההולנדית שלחמה נגד הנאצים במלחמת העולם השנייה.
זוכת מדליית החירות (1945) של ארצות הברית ומדליית האומץ של מלך בריטניה.
נולדה ברוטרדם למשפחת רוס, עשר שנים אחרי אחיה הבכור.
בגיל שנתיים חלתה בשנית, מחלה מידבקת ומסוכנת ביותר באותה תקופה והיא אושפזה בבידוד.
מאחר שהתקשתה לבטא את רצונה והרבתה לומר די די (זה זה בהולנדית) כינו אותה האחיות בבית החולים דידי, כינוי שדבק בה כל חייה.
בהיותה בת ארבע נפטר אביה וכעבור שלוש שנים נישאה אמה ללואיס שטראוס.
שטראוס ואמה סברו שעל רחל להצטרף לאחר סיום בית הספר היסודי למאמצי הפרנסה של המשפחה.
היא נאבקה על זכותה ללמוד בתיכון ולאחר שמנהלת בית הספר התוודעה למאמציה היא נרתמה לסייע לה.
בזכות שיעורי העזר שהוענקו לה ללא תשלום היא סיימה את בית הספר והכשירה עצמה כגננת והתמחתה בהוראה בשיטת מונטסורי.
את מרסל הרץ, שסיים לימודי אדריכלות, פגשה לראשונה במסיבת פורים שנועדה לגיוס כספים למען פליטים יהודים מגרמניה שהגיעו להולנד.
הזוג התארס באוגוסט 1941. ביולי 1942, לאחר יותר משנתיים בהן נשלטה הולנד על ידי הנאצים, הייתה אמורה משפחת הרץ להישלח למזרח אירופה.
באוגוסט 1942 פוזרו בני משפחת הרץ, וכן רחל ואמה, בין בני משפחת נגטגל.
במרץ 1943 השיגה מרתה עבורם תעודות זהות מזויפות וכרטיסי הקצבה של מזון ומצרכי מחיה.
בני משפחת נגטגל הוכרו ב־1988 על ידי יד ושם כזכאים לתואר חסיד אומות העולם.
הצטרפות למחתרת ההולנדית ופעילות בה
רוס, שהתחזתה לגויה כפרית, הצטרפה למחתרת ההולנדית וקיבלה תפקיד בלדרית של ביל וילבור (Bill Wildeboer) שהיה מפקד תנועת ההתנגדות של אזור איידה.
במאי 1943 צורפה קבוצת התנגדות זו לשלוש קבוצות אחרות שפעלו בכפרים הסמוכים: בנקום (Bennekom), לונטרן (Lunteren) ואדרויין (Ederveen).
גם ארוסה מרסל פעל במחתרת ההולנדית תחת שם פיקטיבי: ריינוס ון אלק (Rienus van Elck).
תפקידה של רוס היה ליצור קשר בין מפקדי המחתרת לפעילים שדאגו בעיקר למציאת מקומות מסתור ליהודים ולסרבני חתימה על הצהרת הסולידריות.
חרף הסכנות היא נעה בין הכפרים ברכיבה על אופנים כשהיא מתחזה לאיכרה בת האזור.
באוגוסט 1944 כאשר אוחדו הקבוצות שלחמו בנאצים בארגון שכונה "כוחות הפנים" התרחב היקף עבודתה של רוס והיא נטלה חלק גם בפעולות בלתי אלימות נוספות אשר נועדו לשבש את ההוראות הרשמיות של הגרמנים על ידי סילופן.
לאחר 17 בספטמבר 1944 כאשר החל הקרב על ארנהם נותרו רבים מחיילי בעלות הברית מאחורי קווי הגרמנים, חלקם פצועים וללא ציוד ומזון.
המחתרת סייעה להסתיר ולטפל בחיילים האלה ואף להעבירם את נהר הריין ולהצטרף לכוחותיהם.
גם רוס השתתפה בפעולות הללו בנוסף לתפקידיה האחרים, בעיקר בבישול ובטיפול בפצועים וכבלדרית במבצע העברת החיילים וצירופם לכוחותיהם.
ב-17 בנובמבר 1944 היא נתפסה על ידי הגרמנים לאחר שאחד מחברי המחתרת שנתפס ועונה גילה את המידע עליה.
בעת תפיסתה היא הצליחה להשמיד את מכתבי מפקד המחתרת שהיו עמה והצליחה לשכנע את אנשי הביטחון הגרמנים שיש לה פגישה במקום ציבורי.
אולם ניסיונה להימלט כפי שתכננה נכשל.
היא נורתה ברגליה ונלקחה לאפלדורן (Apeldoorn), מקום משכנה של המפקדה הראשית של האס דה, שירות הביטחון הגרמני באזור.
אסירה ששהתה במקום תיארה את הגעתה של רוס:
"אני נמצאת במחלקת הנשים של בית הכלא לאסירים פוליטיים באפלדורן.
מצד אחד של המסדרון נמצאים התאים שניים וחצי על שלושה מטר כל אחד.
ובכל תא שוכבות שש נשים על שקי קש.
המסדרון הצר שאליו פונים התאים נעול היטב גם הוא.
לפני כמה שבועות נעצרתי בחארדרן גם הוא כפר בפיילווה.
פתאום השומר מתרחק בריצה וחוזר אחרי כמה דקות כולו נרגש.
מצווה עלינו לעמוד כולנו לאורך קיר המסדרון ולראות מה יעבור שם.
הוא מניף את זרועותיו ומתבלבל בדיבורו.
כזאת מכשפה, באשמתה הציתו בית כזאת אישה רעה.
אנחנו עומדות קרוב לדלת כאשר התהלוכה העלובה חולפת על פנינו: בחורה צעירה מאוד שאת פניה לא ניתן לזהות כמעט כי הם כחולים ונפוחים ממכות, עיניה הכהות סגורות לכדי חריצים דקים, רגליה מכוסות בתחבושת, כנראה בגלל פצעי ירי.
שני שוטרים משירות הביטחון סוחבים אותה, כשהבעה נרגשת ונקמנית על פניהם.
...די היה לנו כל הזמן הזה בסבל של עצמנו, ועכשיו נסחבה פנימה הבחורה הזאת, הצעירה כל כך, שרגליה פצועות ופניה נפוחים ומאחוריה הזדחלה בלא קול הרוח הרעה ששמה 'התעללות'".
ביום שלמחרת באו שתי נשים כדי לסחוב אותה מתוך התא, שבו כלאו אותה, כיוון שלא יכלה ללכת אל המשרד לצורך חקירה.
בבית הסוהר חבשו מעט את רגליה הפצועות מהירי.
היא לא קיבלה מקום שכיבה טוב יותר מאתנו ולקחו אותה לחקירות, שוב ושוב.
שם הכו אותה, כי הם רצו לדעת שמות."
אף שעברה עינויים קשים רוס לא הסגירה את חבריה.
מכיוון שמוצאה היהודי לא היה ידוע וגם חברותה במחתרת לא הוכחה היא לא הוצאה להורג.
לאחר שלושה חודשים בכלא עם התקדמות כוחות בעלות הברית בתוך הולנד, היא הועברה במרץ 1945 מאפלדורן יחד עם אסירות נוספות למחנה המעבר וסטרבורק במזרח הולנד סמוך לגבול גרמניה, ממנו שולחו 107,000 מיהודי הולנד ברכבת למחנות המוות בפולין בעיקר לאושוויץ וסוביבור.
במרץ 1945 כמעט ולא נותרו יהודים בהולנד, ורוס נכלאה בצריף עם אסירות פוליטיות נוספות.
במחנה ששימש באותה תקופה כמחנה עבודה בעיקר לאסירים ואסירות פוליטיים, היו התנאים קשים ביותר.
הם עסקו בפירוק סוללות והמזון היה דל במיוחד.
בתחילת אפריל 1945 כאשר נשמעו תותחי בעלות הברית החלו אנשי האס אס לארגן את השיבה לגרמניה והנשים הצעירות הוצאו למסע רגלי קשה.
בליל המסע השני הצליחה רוס לברוח ומצאה מחסה אצל איכר.
למחרת נודע לה שהולנד שוחררה.
היא החליטה לא לחכות למשחררים שעוד לא הגיעו לכפר והחלה לנוע לכיוון לונטרן, שם פגשה את ארוסה מרסל הרץ ומאוחר יותר גם את אמה.
ב-9 במאי אורגן טקס הנישואין האזרחי של רחל רוס ומשה (מרסל) הרץ בבניין העירייה של איידה (Ede).
חברי המחתרת ששרדו השתתפו בטקס החתונה ומפקד המחתרת הזכיר בברכתו את עמידתה של רוס בעינויים ושתיקתה שהצילה את חייו וחיי חברי מחתרת נוספים.
באוגוסט 1945 התחתנו רחל ומשה הרץ בטקס חתונה יהודי אצל הרב מרוטרדם בעיר אוטרכט.
בנה הבכור של רוס נולד באפריל 1946. בספטמבר 1946 עברה המשפחה לרוטרדם שם קיבל משה הרץ עבודה וזכות לגור בעיר.
ב-21 בנובמבר 1946 התקיים במוזיאון הטרופי באמסטרדם טקס חגיגי בו העניק השגריר האמריקאי, ד"ר סטנלי אי.
Hornbeck) שייצג את נשיא ארצות הברית, הארי טרומן, לרחל רוס הרץ את מדליית החירות עם עיטור דקל ארד.
בטקס נכחו גם ראש ממשלת הולנד לעתיד וילם דריס, שרי הרווחה והימייה, ראש העיר של אמסטרדם, מר ד'איי (d'Ailly) ,נספח צבאי של בריטניה ונציגי רוב הסגל הדיפלומטי.
יחד עם רוס קיבלו את המדליה לוחמי מחתרת נוספים.
בנוסף למדליה קיבלה רוס ציון לשבח שבו היה כתוב:
באוגוסט 1947 התקיים באיידה טקס הסרת הלוט ממאוזוליאום שבו מצאו ארבעים ושלושה חללי המחתרת את מקום מנוחתם האחרון.
רחל רוס עם עוד שלוש בלדריות אחרות שימשו משמר כבוד וקיבלו מהנסיך ברנרד, שהיה מפקד של "כוחות הפנים" בזמן המלחמה את הדגל ההולנדי שכיסה את הלוט.
ביוני 1948 נולד הבן השני.
ב-18 באוקטובר 1948 הוזמנה רוס לשגרירות בריטניה בהאג לקבל את מדליית המלך הבריטית עבור אומץ לב למען החירות.
המדליה הוענקה לה על ידי השגריר הבריטי בשם המלך ג'ורג' השישי.
בטקס נכחו גם ראש עיריית האג, נציג הממשלה והנספח הצבאי של שגרירות ארצות הברית.
בני הזוג הרץ היו פעילים בקהילה היהודית המשתקמת ברוטרדם.
בפברואר 1950 עלו רחל, משה (הרץ) הראל ושני ילדיהם לארץ ישראל והתיישבו בקיבוץ בית השיטה.
מאוחר יותר עברה המשפחה לחולון, שם גם נולד הבן השלישי בשנת 1954. ב-1956 הצטרפה רוס לויצו בתל אביב וכאשר עברה המשפחה להרצליה הצטרפה רוס לסניף שם.
בשנת 1980 היא נבחרה לתפקיד יושבת ראש הסניף והיא כונתה הגברת הראשונה של הרצליה פיתוח.
היא הייתה פעילה גם ברוטרי, בעמותה למען ילדים נפגעי מוחין והדריכה גננות לילדים חריגים בשיטת מונטסורי בה התמחתה בהולנד.
בנוסף היא אספה סכום כסף נכבד כדי לשלוח ילדים חולים למחנה קיץ בשווייץ, את סיפור קורותיה במלחמת העולם השנייה סיפרה לראשונה 40 שנה לאחר המלחמה בשנת 1983 באירוע של חברות דוברות אנגלית של ויצו.
סיפורה שהוקלט מופיע כולו באינטרנט גם כטקסט וגם בסרט שערך עם הפסקול המקורי בנה שמואל הראל.
ב-1981 קבלה את אות הלוחם במחתרת ההולנדית
רחל רוס הראל נפטרה בהרצליה ב-16 בנובמבר 1989, עם שובה מטקס הענקת אות חסיד אומות העולם לבני משפחת נגנטל בהולנד.
נטמנה בבית העלמין פינסקר בהרצליה.
לאחר מותה בשנת 2022 קבלה את אות יהודי מציל יהודי.
רחובות נקראו על שמה בשכונת מורשת במודיעין ובעיר איידה בהולנד.
בעלה משה הראל - אדריכל ישראלי שנודע במבני המדע והמחקר שתכנן, הניצבים במוסדות אקדמיים ברחבי ישראל.
רחל טימור (נולדה ב-20 בינואר 1944) היא אמנית, ציירת ופסלת ישראלית.
היא בת למשפחת פרדסנים, שהייתה היצואנית הראשונה של אתרוגים ולימונים מארץ ישראל לארצות הברית.
טימור התחתנה בגיל 19, והתגרשה לאחר זמן קצר.
מהנישואין נולדו לה שתי בנות.
לאחר כעשור של עבודה כסוכנת לציוד כבד לבניין, בתקופת המיתון שאחרי מלחמת יום הכיפורים, פוטרה והחליטה להתרכז באמנות.
בשנות ה-70 יצירותיה הוצגו אך מעט בישראל.
בשנת 1975 הוצגו יצירות שמן שלה בגלריה איפנמה בתל אביב ובשנת 1977 הוצגו יצירות שלה למכירה במכירה פומבית ביפו העתיקה.
הממסד האמנותי התעלם ממנה, אך רוכשים אמידים החלו לרכוש את יצירותיה.
היא החלה לבלות בחברתם, כך הכירה את ח"כ מיכאל רייסר, והוא הכיר לה את חבריו.
בחוץ לארץ היא זכתה בשנות ה-70 להצלחה רבה והיא הייתה לציירת ידועה ויצירות שלה הוצגו בקלן, סידני, בנגקוק ומנילה.
בשנות השמונים ציורים רבים הוזמנו לאירופה, במיוחד בגרמניה.
גם באוסטרליה ובתאילנד הייתה טימור לאורחת מבוקשת, והוזמנה להציג בגלריות.
בשנת 1980 טימור הייתה חלק מקבוצת משושה, שדגלה בהחדרת האמנות הסוריאליסטית לשדה האמנות בישראל.
איתה במשושה היו יעקב גילדור, ברוך אלרון, יואב שועלי, אריה למדן, ואשר רודניצקי.
ביצירותיה, ניכרת אהבתה לארץ ישראל ונופיה.
לאורך שנות עבודתה, נהגה לצייר מראות של ישראל הישנה, מראות עירוניים, שכונות עבריות ראשונות וסצנות מחיי היום יום של תושבי ישראל, וכן להשוות בין מה שהיה פעם, למה שיש עכשיו.
הרקע לתרחישי ציוריה הוא הסביבה, היא משלבת בין העבר לעתיד.
בשנות ה-30, ננטש הדימוי המזרחי באמנות הישראלית.
יש יותר התייחסות לנוף, בעיקר לנוף עירוני, שהופך למשמעותי ובולט.
בתקופה זו נופים שישלבו אלמנטים מזרחיים ולצידם אלמנטים מודרניים.
באמנותה של טימור, ניתן להבחין בחלק גדול מיצירותיה בנוף עירוני, תל אביבי, בשילוב תמונות קטנות המשמשות כמעין ביאורים/ ביקורת, אשר מסמנים את האוריינטלים (פעמים רבות בצורת גמל או חמור).
המגמה היא שהנופים הופכים לעירוניים, ויש סמליות בתוך הנוף.
הבית המודרני הופך לסמל למודרניות והתפתחות, הגמל הופך לסמל למזרחיות.
רבים מציוריה הם בשחור לבן, בהשראת צילומים של פעם.
תוך צמצום מכוון של מגוון הצבעים רחל טימור מספרת את סיפוריה.
מצד אחד- מחקה את הזיכרונות, כמו צילומים של פעם, ומצד שני- לוקחת את הצופה את הדמיון.
בפיסול של טימור, חוזר על עצמו מוטיב הכיסא הריק.
לפי פרופ' מרדכי עומר, .
ביצירותיה של רחל, השימוש בכיסא הוא מטאפורי, וכל כיסא מייצג משהו שונה בסיטואציות שונות.
למשל, שני כיסאות הנוגעים זה בזה, מסמלים קשר בין שני אנשים.
הייתה בזוגיות עם מיכאל (מייקל) גביש ולאחר מכן הייתה בת זוגו של אליעזר ז'ורבין, שהלך לעולמו בשנת 2013.
רחל הרץ לזרוביץ (נולדה ב-24 ביולי 1940) היא פסיכולוגית חברתית וחינוכית, חוקרת, משוררת ופרופסור אמריטה בפקולטה לחינוך של אוניברסיטת חיפה.
הרץ נולדה בחיפה בקו התפר בין האזור הערבי והיהודי בבית סראקבי לזוג חלוצים שנישאו בארץ.
משפחתה של אמה מפולין הייתה דתייה וחיה בארץ משנות ה-30 של המאה ה-20. משפחת אביה מרמרוש טרנסילבניה נרצחה רובה בשואה.
הרץ גדלה במשפחה דתית ולמדה רוב שנותיה במסגרות דתיות.
עברה לירושלים בשנת 1957 וסיימה סמינר למורות אפרתה.
התחתנה עם ראובן לזרוביץ "השמוצניק" שעלה מרומניה עם עליית הנוער לארץ בשנת 1947 אחרי חוויות המלחמה ואחרי שהות במחנות המעצר בקפריסין, הוא התחנך בקיבוץ ניר דוד של השומר הצעיר.
הרץ יצאה בשאלה לפני נישואיה אבל נשארה קשורה לעולמם הדתי של משפחתה הגדולה.
היציאה בשאלה הייתה תהליך ארוך עליו כתבה בשירה ובפרוזה וחקרה את תהליכי השידוכים.
הייתה מורה בחינוך המיוחד בנהריה, בבית ספר אילנות משנת 1960 עד 1971. בשנת 1967 התחילה ללמוד לקראת תואר ראשון בייעוץ חינוכי ופסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה (שהייתה אז שלוחה של האוניברסיטה העברית בירושלים).
בשנת 1971 נסעה עם בעלה ושלושת ילדיהם לארצות הברית (בעלה למד לקראת תואר דוקטור בהוראת המדעים והשתלב לאחר לימודיו במחלקה להוראת המדעים בטכניון בחיפה.
הוא פרש כפרופסור אמריטוס בשנת 2002).
באוסטין הרץ לזרוביץ לימדה עברית במחלקה לשפות שמיות ואפריקניות והייתה סטודנטית לתואר שני ודוקטורט במחלקה לפסיכולוגיה חברתית-חינוכית באוניברסיטת טקסס באוסטין.
הדוקטורט עסק בחקר "חשיבה מוסרית והתנהגות אלטרואיסטית".
בשנת 1974 חזרה המשפחה לחיפה, ראובן לטכניון ורחל לאוניברסיטת חיפה כמרצים צעירים.
בשנת 2008 פרשה הרץ לזרוביץ בדרגת פרופסור מן המניין.
אלטרואיזם וחשיבה מוסרית בסדרת מחקרים נבדקו בסביבות שונות התנהגויות פרו-סוציאליות בכיתה, בקיבוץ ובעיר, בבתי ספר יסודיים ובתי ספר על-יסודיים בארץ ובארצות הברית.
מחקרים אלה התבצעו באינטראקציה אקדמית עם סטודנטים לתארים מתקדמים – ונחקרו דמויות בולטות בפוליטיקה בחברה הישראלית כמו דב ירמיה.
בשנת 1979 הייתה הרץ לזרוביץ מבין המייסדים של האגודה הבינלאומית לחקר למידה שיתופית בחינוך "International Association for the Study of Cooperation in Education - IASCE" שנוסדה בארץ.
במסגרת הלמידה השיתופית פעלה האגודה ליישום פרויקטים בבתי ספר יהודים וערבים בישראל, במשך העשור הראשון לעבודתה המחקרית פרסמה האגודה מספר ספרים בעברית ואנגלית וקיימה כנסים בכל שנה בארצות שונות.
פרויקטים אלה היו בשיתוף עמותת יד ביד: המרכז היהודי ערבי בישראל ומשרד החינוך בפעילות לעודד את בתי הספר הדו-לשוניים בישראל.
בעקבות חוקרות קודמות, בדקה הרץ לזרוביץ את נושא אי השוויון במעמד הנשים בישראל באספקטים שונים, מחקר ייחודי בדק את נושא הדרת נשים בקיבוץ.
נכתב ספר בשיתוף של גבי אסם – מעגלים של הדרה – המתאר את סיפורן של אמהות החינוך הקיבוצי.
שלוש נשים בולטות עמדו שמרכז הספר: מרים רות מקיבוץ שער הגולן, שהודרה ממעגל אמהות הקיבוץ וזכתה לתהילת עולם כמשוררת ילדים, מלכה האס מקיבוץ שדה אליהו שחקרה התפתחות ילדים דרך ציוריהם, וחווה שמיר משער הגולן, שפתחה דרכי הוראה פעלתניות בגן הילדים.
נשים אלה אינן נחשבות לאמהות החינוך הקיבוצי, והבכורה בפיתוח החינוך הקיבוצי ניתנה לגברים, שזכו לתואר אבות החינוך הקיבוצי.
בנוסף, נחקרה מנהיגות נשים בחברה הערבית ונכתבו מספר ספרים בנושא במימון קרן ריץ'.
בשנות השבעים (1979) הוקם המרכז לחינוך ערבי- יהודי באוניברסיטת חיפה, רחל הרץ הצטרפה למייסדים סמי מרעי, מוסא קרייני יחד עם יוחנן הופמן, בנימין בית-הלחמי ונדים רוחאנא.
בשנות השמונים הרץ לזרוביץ פעלה בבית הגפן בחיפה יחד עם פרופסור הופמן במחקר על מפגשי תלמידי תיכון יהודים וערבים, וכן הפעילה פרויקטים של התערבות חינוכית במסגרת התוכנית ההוליסטית של משרד החינוך בעיר עכו.
בשנות אמצע התשעים פיתחה הרץ לזרוביץ את הסמינריון השיתופי בו יישמה מתודולוגיה שיתופית ומשתפת באוניברסיטת חיפה.
למסגרת זאת הוכנס סמינריון תואר ראשון ותואר שני לתוכנית הלימודים בפקולטה לחינוך.
עיקרו היה חקר החיים האקדמיים והחברתיים באוניברסיטה.
הסטודנטים הקימו קבוצות מחקר בנושאים שונים והסמינריון ליווה אותם בתהליך עד ליצירת מסמכים אקדמיים שחלקם התפתחו לעבודות תואר שני ודוקטורט, וגם פורסמו בז'ורנאלים מקצועיים.
במשך השנים הפעילה פרויקטים של התערבות חינוכית במסגרת התוכנית ההוליסטית של משרד החינוך עם פייסל עזאיזה, רות שרבני, חגי קופרמינץ, הילה פרץ ותמר צלינקר.
האוניברסיטה מהווה מעבדה להבנת החיים המשותפים בקמפוס, במהלך הסמינריון פותחו שאלונים אשר בדקו את תפיסת הסטודנטים מכל הקבוצות הדתיות, האזרחיות והמגדריות בנושאים של אינטגרציה וסגרגציה, תחושת העצמה, ניכור וגזענות, צדק וקבלה ועוד.
כאשר המוקד היה בחינת דו-קיום יהודי ערבי כדרמה תיאטרלית במרחב האוניברסיטה והקהילה.
עם פרישתה חזרה הרץ לזרוביץ לפעילות בה עסקה בעבר, כתיבה ספרותית.
היא למדה בחוג לספרות השוואתית במגמה לכתיבה יוצרת ופרסמה ארבעה ספרי שירה ואחד בדפוס, כולם בהוצאת פרדס - חיפה:
רוקמת את חיינו בימי קורונה הוצאה עצמית, (2021)
המכון לחקר החינוך הערבי ולפיתוחו.
איורים יקי קאופמן, ספור לילדים שהוריהם מתגרשים.
שיתוף פעולה ותקשורת בבית הספר (1978), ירושלים ותל אביב, הוצאת שוקן.
מורים ותלמידים בתהליכי שינוי (1981).
אוריינות בלמידה שיתופית: פיתוח בתי ספר יהודים וערבים (2003).
סטרהובסקי, ר., הרץ-לזרוביץ, ר., ברק-אורלנד, ל.
מורה נבוכים: חלונות להנחיית מורים (2008), תל אביב; הוצאת מופת-כליל.
מגדר ואתניות בהשכלה הגבוהה בישראל (2009), חיפה, הוצאת פרדס.
עזאיזה, פ., אבו בקר, ח., הרץ-לזרוביץ, ר.
נשים ערביות בישראל: תמונת מצב ומבט לעתיד (2009).
'''מעגלים של הדרה: סיפורן של "אימהות החינוך הקיבוצי" (2011).
תל אביב: מגדר וקיבוץ, יד טבנקין: מרכז מחקרי רעיוני ותיעודי של התנועה הקיבוצית.
רחל טסה-סעיד (נולדה ב-1 בדצמבר 1952) היא ספורטאית עבר פאראלימפית.
נולדה בפתח תקווה ובהיותה בת שנה וחצי חלתה בשיתוק ילדים.
את לימודיה החלה בבית הספר לבנות "נצח ישראל" ולאחר מכן למדה בתיכון החקלאי כפר אברהם.
בשנת 1964 החלה להתאמן במרכז הספורט לנכים.
באליפות הנכים הארצית בשחייה ב-1966 זכתה בארבע מדליות זהב בכל משחי 50 מטר: בסגנונות גב, חתירה, חזה ומעורב.
ב זכתה במדליית זהב כחברה בנבחרת הנשים בסיף, במדליית ארד כחברה בנבחרת הכדורסל בכיסאות גלגלים ובשתי מדליות ארד אישיות: בתחרות סיף ובמשחה 100 מטר בסגנון חופשי.
בשני משחים נוספים (100 מטר בסגנון גב ו-150 מטר בסגנון מעורב) דורגה במקומות הרביעי והחמישי.
בנוסף התחרתה במרוץ שליחות בעגלות והן דורגו במקום החמישי.