tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תערוכות נוספות מציגות את ההיסטוריה של הפשיעה האמריקאית, החל מפיראטים וכלה ברוצחים סדרתיים.
בשנת 2016 הועברו תצוגות המוזיאון למוזיאון אלקטרז שבטנסי.
במוזיאון תערוכות קבועות וכן מוצגים מתחלפים.
מעבדת CSI - כניסה לזירת פשע וניסיון לפתרון החקירה.
אימון סוכני FBI - אימון בירי במטווח.
מרדף משטרתי - התנסות בסימולטור
מוצגים כגון כיסא חשמלי, צינוק ואמצעי ענישה היסטוריים.
ג'יי סימפסון, טד בנדי, בוני וקלייד ופושעים מפורסמים אחרים.
עמדה ללקיחת טביעות אצבעות והדפסת תעודות תואמות.
תפאורת תוכנית הטלוויזיה "הפושעים המבוקשים ביותר באמריקה".
מוזיאון הניאון הוא מוזיאון לאמנות ניאון המציג שלטי ניאון מבתי קזינו ובתי עסק שונים.
המוזיאון מוקדש לאיסוף, שימור, חקר והצגת שלטי ניאון אייקוניים.
המוזיאון נפתח בשנת 1996 בצומת הרחובות לאס וגאס בולווארד ופרמונט, אך העתיק את מקומו בשנת 2012 למבנה בו שכן לה קונצ'ה מוטל, אותו תכנן בשנת 1961 האדריכל פול ויליאמס.
התצוגה מכילה יותר מ-200 שלטי ניאון משוחזרים החל משנת 1950, המוצבים במוזיאון הפתוח המשתרע על למעלה מ-8,000 מטרים רבועים.
בין היתר ניתן לצפות בשלטים המקוריים של:
מלון וקזינו ליידי לאק (1964)
מלון וקזינו מולן רוז' (1955)
מועדון לידו דה פאריס (1958)
מוזיאון הפטי פאלה הוא מוזיאון לאמנות ברובע ה-8 של פריז, צרפת.
הוא נבנה כחלק מההכנות לתערוכה העולמית של 1900, וכיום הוא משכנו של המוזיאון לאמנויות יפות של העיר פריז.
מוזיאון הפטי פאלה ממוקם בשדרת ניקולא השני, היום שדרת וינסטון צ'רצ'יל, מול מוזיאון הגראן פאלה.
שאר החזיתות של הבניין פונות אל נהר הסן ושדרות השאנז אליזה.
מוזיאון הפטי פאלה הוא אחד מ-14 מוזיאונים של העיר פריז ששולבו מאז 1 בינואר 2013 בתאגיד הציבורי Paris Musées.
הוא רשום מאז 1975 כמונומנט היסטורי על ידי משרד התרבות הצרפתי.
מוזיאון המשטרה הבווארית הוא המוזיאון המרכזי של משטרת מדינת בוואריה.
הוא נפתח ב-19 בדצמבר 2011. המוזיאון כולל מגוון תערוכות משנת 1918 ואילך ומסביר את ההיסטוריה, הארגון וההתפתחות של השיטור בבוואריה מאז המהפכה הבווארית.
האוסף היה בעבר בבעלות המשטרה, אך משנת 2007 הפך לחלק מהמחלקה למוזיאון הצבא הבווארי.
מוזיאון הספורט היהודי העולמי ע"ש איריס סמית' הוא מוזיאון ספורט הנמצא בכפר המכביה שברמת גן.
המוזיאון עוסק בתולדות הספורט היהודי ובסיפורה של תנועת מכבי העולמית, החל מהמאה ה-19 ועד היום, ומציג את ההיסטוריה והמורשת של הספורט היהודי באמצעות מעל ל-1,000 פריטים ומיצגים.
המוזיאון נפתח באוקטובר 2022 והוקם על השטח שבו שכן בעבר מוזיאון מכבי.
המוזיאון הוכר כאתר מורשת של המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
מוזיאון הספורט היהודי העולמי נפתח באוקטובר 2022 והוקם על השטח שבו שכן בעבר מוזיאון מכבי.
בשנת 2014 הוחלט להרוס את מבנה "בית מכבי" והמוזיאון שבתוכו ובשנים שלאחר מכן החלו עבודות הבנייה של המוזיאון החדש.
עלות הקמת המוזיאון נאמדה בכ-15 מיליון שקל, אשר הגיעו ברובם מתרומות של יהודים ברחבי העולם הקשורים לפעילותה של תנועת מכבי.
במשך מספר שנים לקראת פתיחת המוזיאון, תנועת מכבי אספה ורכשה פריטים הקשורים להיסטוריה של הספורט היהודי, החל מהמאה ה-19.
מוזיאון הספורט היהודי העולמי נמצא על השטח שבו שכן בעבר מוזיאון מכבי.
המוזיאון עוסק בתולדות הספורט היהודי בכללותו, בנוסף להיסטוריה של תנועת מכבי העולמית, בניגוד למוזיאון מכבי הישן אשר התמקד בעיקר בהיסטוריה של תנועת מכבי ומשחקי המכביה.
החזון: הקשר הבלתי נפרד בין הקמת התנועה הציונית לספורט היהודי וליצירת לאום חדש, בשלהי המאה ה-19.
עם בתנועה: התפתחותם של מועדוני הספורט היהודיים הראשונים באירופה ובארץ ישראל, מביאה להקמת מכבי תנועה עולמית בשנת 1921.
פרק השואה: התחנה שמספרת את סיפור הספורטאים היהודים בשואה ומסמלת את ניצחון הרוח.
בתחנה זו מוצגים הסיפורים של ספורטאים יהודים שנרצחו בשואה וסיפורם של יהודים ששרדו בשואה בזכות היותם ספורטאים.
תקומה: הקמת המדינה היא גם העת לתחייתו של הספורט היהודי באירופה ובדרום אמריקה.
בתקופה הזו התחדשו משחקי המכביה בישראל, קם כפר המכביה ברמת גן, ומירוץ הלפיד שהחל ב-1944 קיבל צביון ממלכתי בארץ וגם החל לנדוד ברחבי העולם.
התגברות: הספורט היהודי והישראלי, כמו המדינה, חווה גם משברים ומהמורות.
רצח י"א הספורטאים באולימפיאדת מינכן 1972 היה נקודת שבר עבור הספורט הישראלי, אך גם לספורטאים היהודים שייצגו במינכן מדינות אחרות.
נפש בריאה בגוף בריא: היכל התהילה של הספורט היהודי יציג את סיפורם של הספורטאים היהודים הגדולים בעשורים האחרונים ואת הישגיהם.
מוזיאון הסובלנות-בית השואה , הוא מוזיאון מבוסס מולטימדיה בלוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית, שבוחן מה היא גזענות ודעות קדומות ברחבי העולם תוך התמקדות בהיסטוריה של השואה.
המוזיאון הוקם בשנת 1993, כזרוע החינוכית של ארגון זכויות האדם, מרכז שמעון ויזנטל.
המוזיאון עוסק גם בזוועות בקמבודיה ובאמריקה הלטינית, יחד עם נושאים כמו בריונות ופשעי שנאה.
למוזיאון יש שלוחה המשויכת לו ומתקן הדרכה מבוסס מולטי-מדיה, לפיתוח מקצועי, בעיר ניו יורק.
המוזיאון סגור בשבתות, ובכל החגים היהודיים והחגים הציבוריים של ארצות הברית .
המוזיאון המקורי בלוס אנג'לס, קליפורניה, נפתח בשנת 1993. הוא נבנה בעלות של 50 מיליון דולר על ידי מרכז שמעון ויזנטל, הקרוי על שם מייסדו שמעון ויזנטל, ניצול שואה וצייד נאצים.
למוזיאון מגיעים מדי שנה 350,000 מבקרים, כשליש מהם ילדים בגיל בית ספר.
התערוכה המבוקרת ביותר במוזיאון היא "תערוכת השואה", שם המבקרים מחולקים לקבוצות כדי לצפות בחלק מאירועי מלחמת העולם השנייה.
המוזיאון מציג גם עדויות של ניצולי שואה, על ידי מתנדבים חיים המספרים את סיפורם ועונים לשאלות.
בכניסה למוזיאון המבקרים מקבלים כרטיסי תמונות של ילדים יהודים שחיו בשואה ובתום הביקור במוזיאון הם מגלים, האם הילדים שתמונותיהם בכרטיסים שרדו או נרצחו בשואה.
בנוסף, במוזיאון נמצא "מרכז הסובלנות" הדן בסוגיות של דעות קדומות בחיי היומיום, מרכז למידה מבוסס מולטימדיה, מרכז לחיפוש עצמי ומשפחתי, אוסף ארכיונים ומסמכים ותערוכות זמניות שונות.
למעלה מ-350,000 מבקרים מגיעים למוזיאון מדי שנה, מתוכם 110,000 ילדים.
המוזיאון מפעיל תוכנית בשם The Museums Tools for Tolerance (r) המיועדת לאנשי אכיפת החוק והמשפט הפלילי.
מאז הקמת התכנית בשנת 1996, היא הכשירה למעלה מ-75,000 קציני משטרה.
הצלחת התוכנית הובילה להקמת מרכז הסובלנות בניו יורק.
בעבר, כמה עיתונאים ואנשי אקדמיה מתחו ביקורת על האופן שבו המוזיאון מתמודד עם המוצגים שבו; אורן ברוך שטייר, המתמחה בחקר השואה ובמדעי היהדות, מתח ביקורת על המוזיאון ב-1996, על כך שלא נקבע ההקשר בין הסובלנות והשואה.
הוא טען כנגד הפרדת אגף ה"סובלנות" של המוזיאון מהשטח המוקדש לשואה.
בשנת 2003 כתב כריסטופר ריינולדס, בלוס אנג'לס טיימס, שבמוזיאון חסרה תערוכה על רצח העם הארמני, אף על פי שהובטח כבר ב-1985 שהמוזאון יעמיד תערוכה שכזאת.
התאורטיקנית הפוליטית ונדי בראון מתחה ביקורת על המוזיאון בספרה Regulating Aversion: Tolerance in the Age of Identity and Empire משנת 2009; בספר ניתחה בראון את " הסובלנות כחפץ מוזיאוני ", ויצרה הקשרים בין הסכסוך הישראלי-פלסטיני לבין רצח עם שהופנה כלפי קבוצות לא-יהודיות.
לדעתה, חוויית המוזיאון צריכה לגרום למבקריו, להיות ערניים יותר מפני דעות קדומות חברתיות וסטריאוטיפיות.
מוזיאון הסכו"ם של שפילד או מוזיאון האי קלהאם () הוא מוזיאון תעשייתי המציג את ההיסטוריה התעשייתית של העיר לאורך 300 שנים.
המוזיאון ממוקם על אי מלאכותי בן כ-900 שנה, שנוצר במקור לשימוש בטחנת מים.
המוזיאון מציע מבט מקיף על התפתחות התעשייה בשפילד, החל מהמהפכה התעשייתית ועד ימינו.
בין התערוכות המרכזיות ניתן למצוא את מנוע הנהר דון, מנוע קיטור בעוצמה של 12,000 כוחות סוס, שמופעל בפני המבקרים, וכן ממיר בסמר, אחד מהבודדים שנותרו בעולם.
בנוסף, המוזיאון מציג סדנאות משוחזרות של חרשי מתכות קטנים ואוסף כלי עבודה מהוללים.
המוזיאון מהווה עוגן חשוב בנתיב המורשת התעשייתית האירופית ומופעל על ידי קרן המוזיאונים התעשייתיים של שפילד.
זהו מקום ייחודי שבו המבקרים יכולים ללמוד על תולדות העיר ולהתנסות בחוויות אינטראקטיביות המספרות את סיפורם של עובדי המתכת, אומני המלאכה ומפעלי הייצור המפורסמים של שפילד.
האי שעליו נמצא המוזיאון הוא אי מלאכותי, שנוצר בעקבות בניית תעלה לטחנת מים במאה ה-12, אשר הסטתה מים מנהר הדון לשם הנעת טחנת קמח בבעלות אדון האחוזה.
מדווח כי האי נקרא לאחר מכן על שמו של קלאם הומר, שען העיר, אשר החזיק בסדנת השחזה בצמוד לתעלה בשנת 1637.
האי נשאר שטח מרעה במשך רוב תקופתו, עד שבשנת 1829 נבנתה עליו מפעל הברזל של ג'ון קראולי, שפעל עד שנות ה-90 של המאה ה-19. האתר הוצף ב-11 במרץ 1864, כאשר סכר דייל דייק נפרץ וגרם נזק לסדנאות שבמקום.
מפעל הברזל של קראולי הוחלף בתחנת כוח בשנת 1899 כדי לספק חשמל לצי החדש של חשמליות בעיר.
תחנת הכוח פעלה עד שנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר המבנה שימש לאחסון ולסדנאות.
כיום אלו הם המבנים שמאכלסים את המוזיאון, יחד עם מתחם ראסל, שהיה בעבר בבעלות חברת ויטמן וסמית'.
כיום מתחם ראסל מאכלס את גלריית הוולי ואת חנות הכור, שתיהן חלק מהמוזיאון.
המוזיאון מציג תערוכות על מדע ותעשיית שפילד, כולל דוגמאות של סדנאות של חרשי מתכות קטנים משוחזרות וממיר בסמר הגדול ביותר שנותר באנגליה.
פריט זה קיבל את פרס מורשת ההנדסה בשנת 2004 מהאגודה המלכותית למהנדסים מכניים.
(המיר ההנדסי הראשוני של הנרי בסמר מוצג במוזיאון המדע בלונדון).
המוזיאון מציע סיורים לבתי ספר מקומיים ומקיים הדגמות קבועות של מנוע הנהר דון משנת 1905, מנוע קיטור בעוצמה של 12,000 כוחות סוס (9 מגה-וואט), שהפעיל במקור טחנת גלגול פלדה לשריון.
המנוע מתאפיין ביכולתו לשנות כיוון במהירות, תכונה שהייתה חיונית לגלגול יעיל של פלדה כבדה.
המנוע גלגל פלדה לכורים גרעיניים לקראת סוף חייו (הוא שימש לאחרונה בייצור בשנת 1978 במפעלי נהר דון).
המוזיאון מופעל על ידי קרן המוזיאונים התעשייתיים של שפילד.
הוא מהווה נקודת עוגן בנתיב המורשת התעשייתית האירופית (ERIH).
המוזיאון מכיל את אב הטיפוס של מכונית שפילד-סימפלקס, אחת משלוש היחידות שיודעות שנותרו.
המכונית תוארה כ"אחד מכלי הרכב הטובים והמדהימים ביותר הזמינים, המייצגת את הנקודה הגבוהה ביותר אליה הגיע עדיין העיצוב המוטורי", על ידי ה"טיימס" בשנת 1913. ניתן לראות את שעון בנג'מין האנטסמן, החפץ המיוצר הראשון שמכיל פלדה יצוקה בכור היתוך, בגלריית אניד האטרסלי .
למוזיאון יש גם ארכיון צילום עצום המשמש את המחברים להמחשת ספרי היסטוריה מקומית.
המוזיאון נפגע קשות בשיטפון שפילד ביולי 2007, כאשר המים הגיעו לגובה של למעלה ממטר והציפו את האתר, וגרמו לנזק בשווי של 1.5 מיליון ליש"ט.
ציורים של ויליאם קאוון והנרי פרלי פארקר, מורה לציור במכללת וסליאן בשפילד, היו בין החפצים שנפגעו מהשיטפון.
המוזיאון היה סגור במשך 18 חודשים, ונפתח מחדש בספטמבר 2008. המוזיאון קיבל שבחים לאומיים מהמועצה למוזיאונים, ספריות וארכיונים (MLA) על התאוששותו מהשיטפונות של 2007. האתר מוגן כעת על ידי מערכת הגנה חדשה משיטפונות שהושלמה בדצמבר 2011.
מוזיאון הפאנק רוק הוא מוזיאון בלאס וגאס, נבאדה, ארצות הברית, המוקדש למוזיקת פאנק רוק (Punk rock) ולתת-תרבות הפאנק.
המוזיאון, ששטחו כ-1,100 מ"ר, נפתח ב-1 באפריל 2023. הוא נוסד על ידי מייק בורקט (המכונה "פאט מייק") מלהקת NOFX, ומנוהל על ידי קבוצת אמני פאנק רוק אמריקאים.
מוזיאון הפאנק רוק נוסד על ידי סולן להקת NOFX מייק בורקט (המכונה "פאט מייק"), ומנוהל על ידי קבוצת אמני פאנק רוק אמריקאים, בהם פאט סמיר (מלהקת הג'רמס), גרג גראפין (מלהקת בד רליג'ן) וגולש הסקייטבורד טוני הוק.
דוברת המוזיאון היא המוזיקאית הקנדית טלי אוסבורן .
מתחם המוזיאון כולל בר, מכון קעקועים, אולם הופעות, חדר חזרות (שבו ניתן לנגן על כלי נגינה ומגברים שנתרמו על ידי מוזיקאי פאנק רוק, בהם רייז אגיינסט) וכן קפלה המיועדת לחתונות ואירועים דומים.
המוזיאון מכיל מעל ל-1,000 פריטים המתעדים את ההיסטוריה של מוזיקת הפאנק רוק (Punk rock) ותת-תרבות הפאנק, משנות ה-70 של המאה ה-20 ועד היום.
רוב פריטי המוזיאון נתרמו על ידי להקות וחובבי פאנק רוק מרחבי העולם, והם כוללים בעיקר פליירים, יצירות אמנות, פריטי לבוש וכלי נגינה של מוזיקאי פאנק רוק ידועים.
בין הפריטים המוצגים נמצאות קסדות של להקת Devo בחתימת חברי הלהקה, ספה שעליה ישב קורט קוביין בתצלום ידוע, חולצות של דבי הארי ושל ג'ואן ג'ט, ומסור חשמלי של להקת סם 41 שאיתו נהגו לפתוח את הופעותיהם.
במוזיאון נערכים סיורים מודרכים על ידי מוזיקאי פאנק רוק אמריקאים, בהם חברי להקת L7 ו-Fishbone.
לצד המוזיאון הוקם "קיר התהילה ללהקות בלתי משמעותיות ובלתי ידועות", שבו יכולה כל להקת פאנק שהיא לפרסם את עצמה.
מוזיאון הרכב ההיסטורי של חברת אגד נמצא בחניון חולון של החברה, ומציג אוטובוסים שונים שפעלו על כבישי הארץ.
המוזיאון ידוע גם בשם מוזיאון אגד.
במוזיאון מוצגים כ-70 אוטובוסים מימי ה ומימי המדינה למן שנות ה-40 של המאה ה-20 ועד למאה ה-21.
הרעיון למוזיאון הרכב ההיסטורי הועלה בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20, לאחר שבמזכירות אגודת אגד התקבלו לא מעט בקשות של מפיקי סרטים ישראלים לשלב בצילום אוטובוסים ישנים שיתאימו לשנים ולמאורעות שמצולמים בסרט.
ראש המזכירות דאז, שלמה לוין, החליט לשתף פעולה עם בקשות אלה ויזם את הקמת מוזיאון הרכב ההיסטורי ב-1982.
איתור ושיקום של אוטובוסים למוזיאון
לשם הקמת המוזיאון היה צורך לאתר אוטובוסים ישנים רבים שיצאו מן השירות.
את איתור האוטובוסים הנטושים קיבלו עליהם יוס'קה שמיר, שכיהן אז כמנהל הארכיון ההיסטורי של אגד, ומוטי שובל מבית אגד בחיפה.
שמיר ושובל הצליחו לאתר עשרות אוטובוסים במגרשים ובחניוני אגד בכל הארץ.
מרבית האוטובוסים שנמצאו נשתמרו במצב נסיעה, בין השאר הודות לכך שחלקם הפכו למחסנים או לאוטובוסי סדנה ושירות.
האוטובוסים שנאספו הועברו למוסכי אגד המרכזיים בישראל, שופצו ונצבעו מחדש, הורכבו בהם החלקים שהוסרו מהם בעבר, הותקנו בהם מחדש הספסלים שנעקרו מהם, ונפתחו החלונות שנאטמו.
בתחילה שופצו שמונה אוטובוסים, בהם גם אוטובוס משוריין שהורכב על פי תוכנית מתקופת מלחמת העצמאות, ובהמשך שוקמו עשרות אוטובוסים נוספים.
מפיקי סרטים אשר ביקשו את האוטובוסים לשם צילומי הסרטים שלהם, החלו להשתמש בשירותי המוזיאון ולשכור אותם לצילומים.
בסרטים שבהם נעשה שימוש באוטובוסים ששופצו – "אסקימו לימון", "הקיץ של אביה", "זעם ותהילה", וכן בסרטים חדשים יחסית, כמו "סוף העולם שמאלה".
האוטובוסים מובאים גם לתהלוכות, לתערוכות ולאירועים אחרים, כמו חגיגות 1 במאי או אירועי יום העצמאות.
מרבית האוטובוסים וחלקי החילוף שלהם עמדו במוסך אגד במחסום ארז, שם פורקו אוטובוסים מושבתים על ידי פועלים מרצועת עזה.
כאשר שהו שם האוטובוסים המיועדים לשימור, פורקו גם הם בטעות.
מאז הוקפד לכתוב בשפות אנגלית, ערבית ועברית על כל אוטובוס המיועד לשימור כי האוטובוס נועד לארכיון, .
מכיוון שהשטח שבו אוחסנו האוטובוסים במחסום ארז היה מועד לפיגועי טרור, הורה יוסק'ה שמיר להעביר אותם למוסך צפון של אגד (עיר גנים), ולהקים שם את המוזיאון המיועד, בתחומי התחנה המרכזית הישנה של חיפה.
מוטי שובל הכין את התוכנית להקמת המוזיאון בשטח התחנה המרכזית הישנה, אך התוכנית לא יצאה לפועל.
בעקבות זאת ביקש שמיר לעזוב את פרויקט השימור.
הרעיון להקמת מתחם המוזיאון ירד מהפרק למשך כמה שנים והועלה שוב בשנת 1988. נח סלוצקי, שהיה אז מנהל משק דרום, קיבל לידיו את משימת הקמת המוזיאון.
הוא החל במלאכת האיתור והשימור של האוטובוסים הנטושים.
בעיתונות פורסמו מודעות שקראו לציבור לאתר אוטובוסים נטושים ולהודיע על כך לאגד, ותוך זמן קצר הגיעו עשרות פניות.
סלוצקי, ולצידו יוסי כהן שפיקח על גרירת האוטובוסים, תיעדו בצילום ובכתב את האוטובוסים הנטושים ואת העברתם לשימור.
האוטובוסים נגררו לחניון אגד במחסום ארז, שם שופצו.
קשיים שעלו בשיפוץ היו בין השאר חלודה רבה שהעלו האוטובוסים, מה שהצריך פירוק לגורמים ובנייה ושחזור מדויק, תוך הסתייעות בתמונות מארכיון אגד, במטרה לשמר את צורתם המקורית.
בבוקר יום העצמאות של שנת 1991 נחנך מוזיאון הרכב ההיסטורי סמוך לחניון אגד בחולון.
באירוע צוינו 43 שנה למדינת ישראל ו-40 שנה לאיחוד הקואופרטיבים "אגד", "שחר" ו"דרום יהודה".
המוזיאון פתוח לציבור ללא תשלום בימי שישי וכן לביקורי קבוצות במהלך השבוע בתיאום מראש.
בכניסה למוזיאון ניצב השלד המפויח של האוטובוס מפיגוע אוטובוס הדמים, שנחטף והותקף לצורך פיגוע מיקוח ב-11 במרץ 1978. במוזיאון מוצגים גם מכלית דלק, רכבים פרטיים ששימשו את האגודה, טנדר וגרר.
המוזיאון נחשב אתר שימור של המועצה לשימור אתרים.
גם לאחר הקמתו נמשכים מאמצי איתורם ושיפוצם של אוטובוסים נוספים לשימור במוזיאון.
מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית נפתח לקהל בשנת 1975, ובו מוצגות תערוכות מתחלפות של אמנות בת-זמננו ויצירות מהאוסף.
המוזיאון ממוקם בלב הקריה החדשה של העיר המאגדת את בניין העירייה, בית המשפט, בית יד לבנים ומשתרעת בין הרחובות בן-גוריון והבנים.
המוזיאון שוכן במבנה בטון חשוף שהוכרז כמבנה לשימור (בתכנון: רכטר-זרחי-פרי).
החל מ-2014 עומדת בראשו ד"ר איה לוריא המשמשת כאוצרת ראשית ומנהלת המוזיאון.
מדי שנה מוצגות במוזיאון הרצליה עשרות תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות בשלושה מחזורים של תערוכות.
תושב הרצליה בשם אויגן דה וילה פנה לראש העיר ב-1962 בהצעה לתרום את אוסף האמנות שלו, בתנאי שיהווה בסיס להקמת מוזיאון עירוני, שהוא יהיה מנהלו.
ההצעה אושרה בידי מועצת העיר והמוזיאון בניהולו של דה וילה נפתח בדירה ברחוב בר-אילן 15.
הקמת המוזיאון בבית יד לבנים
באמצע שנות השישים החליטה עיריית הרצליה להקים בית יד לבנים בעיר.
משה דה שליט, מנהל "חברת פיתוח הרצליה בע"מ", פנה לאדריכל ותושב העיר יעקב רכטר (לימים חתן פרס ישראל לאדריכלות), לתכנן את הבניין המיועד.
רכטר נענה להצעה והציע לדה שליט פרוגרמה תרבותית חילונית שתעניק לבניין אופי ציבורי, מעבר להיותו מצבת זיכרון.
מכאן הוחלט לשלב ולאחד בין מוזיאון הרצליה לאתר הנצחה של "יד לבנים".
התוכניות להקמת המבנה המשותף של "יד לבנים" ומוזיאון הרצליה החלו ב-1965 והסתיימו ב-1970, המתחם החל להיבנות בתחילת שנות השבעים ונפתח לקהל ב-1975. חדר ההנצחה תוכנן כמרכזו של המבנה ומוקם בכניסה אליו.
זהו חדר התייחדות אינטימי, מקור אור עילי טבעי מאיר את החלל, קירות הבטון חשופים ושמות הנופלים כתובים על לוחות זכוכית הצמודים להם; גובהו 4.5 מ' – זהו החלל הגבוה במתחם.
לצידו של חדר ההנצחה תכנן רכטר אולם קטן לתערוכות ואירועים.
כמו כן נבנה אמפיתיאטרון פתוח המונה 250 מקומות.
אל הכניסה למתחם הוביל שביל ארוך מבטון ועליו תבליט מאת האמן תושב העיר שלמה אלירז.
התבליט בנוי מצורות מופשטות ומציטטות, בהן ציטוטים מהתנ"ך ומ"מגש הכסף" של אלתרמן.
לאחר המטמורפוזה שעבר המבנה בשנת 2000, נסגר ונחתם המעבר בין אזור "יד-לבנים" לשאר חללי התצוגה של המוזיאון ואילו למוזיאון עצמו הוקמה כניסה נפרדת, מעברו השני של הבניין.
בגיליון דצמבר 1976 כתב העת האיטלקי לאדריכלות L'Architectura הקדיש מספר מאמרים לפרויקטים של משרד האדריכלים רכטר-זרחי-פרי, ובהם "מרכז הנצחה ותרבות בעיר קטנה", כשנה לאחר פתיחת המוזיאון במשכנו החדש.
אדריכלות הפנים של חללי התצוגה ושל בית יד לבנים תוכננו בשנות ה-70 על ידי האדריכל ארטור גולדרייך ורעייתו אדריכלית הפנים תמר דה שליט.
חדר הזיכרון הוא המבנה שהשתנה פחות מכל לאורך השנים.
באמצע שנות התשעים נערכו בו שינויים מינוריים: במת הבטון שרכטר הציב במרכז כוסתה במוזאיקה לבנה, בעוד שהוסר המתקן שנועד לנר התמיד ולספר עם שמות הנופלים.
בנוסף לכך הוכנס לחדר ההנצחה פסל בצורת עץ גדוע של האמן גיל שחר.
רכטר בנה קיר בטון חשוף לאורך אולם התצוגה הראשי של המוזיאון באופן שמהווה המשך לחדר ההנצחה שמאחוריו, אולם הקיר לא התאים לתליית תמונות.
לפני הקיר עמדה במת עץ שעליה התקיימו אירועים שונים.
עם כניסתה של דליה לוין לתפקידה כמנהלת המוזיאון בשנת 93'.
הבטון החשוף כוסה בגבס; השינויים במבנה במהלך עבודתה התאפיינו בסגירת חללים ואיטום חלונות לטובת מערכי הקרנות של עבודות וידאו.
בשנים 95–97 החלו עבודות חידוש והרחבה אינטנסיביות במבנה המוזיאון בעבודות הושקעו למעלה ממיליון דולר.
בינואר 2000 נפתח האגף החדש של המוזיאון בתכנונם של האדריכלים יעקב רכטר ובנו אמנון רכטר.
יעקב אלקוב, שתרומתו הייתה מנוע מחולל להרחבת המוזיאון אף תרם את אוספיו הפרטיים המוצגים במוזיאון באופן קבוע.
כניסתו הנפרדת של המוזיאון אפשרה למוזיאון עצמאות תצוגתית ויצרה מרחבי פעולה אוטונומיים בלתי תלויים בין בית יד לבנים והמוזיאון.
שטחי התצוגה של המוזיאון כיום כוללים 1500 מ"ר של שטחי תצוגה.
המוזיאון מתאפיין ברצף אולמות המתארגנים סביב מהלך מעגלי.
הוא כולל אולם תצוגה ייחודי המוכתר במערך של חלונות עיליים המחופים על ידי קשתות בגובה 7 מ', אורך 20 מ' ורוחב 15 מ'.
בין האולמות יש חיבורים בצורת חרכים ארוכים וצרים, מהם ניתן לראות את החצר הפנימית, שמהווה כיום את מרכזו של המוזיאון (בעבר עמד במרכז המוזיאון חדר ההנצחה).
הכניסה החדשה מוליכה אל קיר בטון ארוך וחשוף, ברוחב של 20 מטר ובגובה של 4 מטר.
קיר הבטון מוביל לשני פתחים שווים בגודלם: הימני מוביל לאולם התצוגה, האולם המרכזי של המבנה המקורי.
אם ממשיכים ישר לאורך קיר הבטון ויורדים במדרגות, מגיעים לאולם הגדול של המוזיאון.
חלק גדול מהאמנות המוצגת בו היא מיצבים.
האגף החדש כולל מרכז למידה ויצירה לנוער ולמבוגרים (מוז"ה) וחללי שירות ציבוריים.
בשטחי התצוגה שנוספו נכללים חדר הרצאות ומתחם תצוגה פתוח בו מוצג באופן קבוע פסלו של האמן הספרדי סנטייגו סיירה .
בשנותיו הראשונות היה לכל אחד מחלקי המתחם – "יד לבנים" והמוזיאון – מנהל נפרד.
בקטלוגים הצנועים בשחור לבן שליוו את התערוכות נקרא המוזיאון בשם: "מוזיאון הרצליה"; משנכנס יואב דגון המנוח לתפקידו כמנהל מוזיאון הרצליה, הוא הפך למנהלו היחיד של המתחם כולו; אולם דווקא בתקופת דגון (1993-1981), שהעלה את המוזיאון על מפת האמנות הישראלית, נקרא המוזיאון "מוזיאון יד לבנים הרצליה".
בתקופת כהונתה של דליה לוין כמנהלת המוזיאון (2014-1993), קיבל המוזיאון את שמו הנוכחי לאחר אישור מיוחד של מועצת העיר והוא ידוע כיום כ"מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית".
גן הפסלים הוקם בתקופתו של יואב דגון כמנהל המוזיאון.
ביוני-אוגוסט 1989 פורסמה מודעה בעיתונות, בעקבותיה הגישו 80 אמנים הצעות לפיסלי חוץ.
חבר שופטים בחר 16 מהם.
האמנים הנבחרים הציבו את פסליהם על רחבת הדשא ועל השטח המרוצף בסמוך למבנה המוזיאון.
האמנים הם: ענת בן, בן-צבי אנוש, מרים גמבורד, יצחק גרינבאום, דוד גרשטיין, יעקב דורצ'ין, ז'אק ז'אנו, גילה שטיין, שושי טייכר יקותיאל, עמי לוי, אירית מוזן, אבי מרציאנו, רבקה פוטשבוצקי, לי רמון, ישראל רבינוביץ, פיליפ רנצר, ולנטין שור.
בשנת 2014 לאחר תערוכת יחיד שנייה שנערכה ליצירתו במוזיאון, הוצב הפסל "נשיאה" של האמן צבי לחמן בכניסה לבית יד לבנים.
בשנת 2016 הוצב בכניסה למוזיאון פסלו של יעקב דורצ'ין "באר אטומה עם מעטפת ברזל וצריח".
ראשיתו של אוסף מוזיאון הרצליה באוסף הציורים שנתרם ברובו על ידי תושב העיר אויגן דה-וילה בראשית שנות ה־60. אלו הוצגו במשכנו הראשון של המוזיאון בדירה ברחוב בר-אילן 15, הרצליה.
בשנת 1975 נחנך מבנה "בית יד-לבנים" בשילוב המוזיאון לאמנות.
במוזיאון הוצגו במהלך השנים יצירות עתיקות מאוסף דה-וילה, תערוכות אמנות מתחלפות וממצאים ארכאולוגיים מאתר אפולוניה שבעיר.
אופיו של אוסף המוזיאון התגבש בהדרגה והתמקד באמנות פלסטית.
כיום (2017) מונה האוסף למעלה מאלף יצירות והוא מורכב ממספר אוספי משנה.
בתקופת כהונתו של יואב דגון כמנהל המוזיאון הושם דגש מיוחד על תחום הפיסול באבן וחימר.
מצאי הפיסול של האוסף כולל למעלה ממאתיים פסלים אשר נאספו במהלך השנים.
בתקופתו נתרם עיזבונו של הצייר אוזיאש הופשטטר למוזיאון הרצליה.
האוצרת והאספנית דבורה שוקן, שפעלה רבות במוזיאון הרצליה באותן שנים, הביאה לתרומתן של יצירות רבות של האמן ברנרד ראדר כמופקדת עזבונו.
דליה לוין אשר ניהלה את המוזיאון עד שנת 2013, מיקדה את העיסוק באמנות עכשווית ובמדיה חדשה כצילום ומיצבי וידאו, אולם בד בבד הרחיבה את האוסף מתרומת אוספי אמנות שהתקבלו מפרופ' מיכאל אדלר ומיעקב אלקוב.
פרט לכך, נתרמו לאוסף יצירות אמנים מתערוכות שהוצגו במוזיאון במרוצת השנים.
ד"ר איה לוריא, מנהלת המוזיאון מאז שנת 2014 מרחיבה את האוסף בהתמדה ורואה בתצוגת האוסף ומחקרו נדבך חשוב בפעילות המוזיאון – ביטוי לערכיו התרבותיים, החינוכיים, המוסריים וההיסטוריים.
כמו גם כאמצעי ביטוי משמעותי להידוק הקשר בין האמנות לקהל המבקרים.
"אוסף אלקוב" כולל 43 יצירות של אמנים יהודים: מארק שאגאל, אורי לסר, מקס ליברמן, רפאל סוייר, אמנים ישראלים כראובן רובין ומרדכי ארדון, ומספר עבודות מרכזיות של כמה מחשובי האמנים האמריקנים של שלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 כמו מרסדן הארטלי, ג'ורג' לקס, מילטון אייברי, וו.ת.
"אוסף פרופ' מיכאל אדלר" - מתאפיין בנטייה לאמנות קונספטואלית מינימליסטית משנות השבעים בתוכם: יהושע נוישטיין, נחום טבת, פנחס כהן-גן, בני אפרת ואחרים.
האוסף גם כולל יצירות של אמני אופקים חדשים כזריצקי, סטימצקי ואריה ארוך.
"אוסף יונה פישר" – האוסף התקבל למוזיאון בשנת 2015. יונה פישר הוא אחד האוצרים המשפיעים בתולדות האמנות והמוזיאולוגיה בארץ.
האוסף מבטא את חשיבות עשייתו של האוצר המתפרשת על פני שישה עשורים ואת טעמו האנין באיסוף יצירות אמנות.
האוסף כולל עבודות של אביבה אורי, מנשה קדישמן ועוד.
יצירות האוסף מוצגות בתערוכות מתחלפות ומושאלות למוזיאונים בארץ ובעולם.
בתחילת אפריל 2020 בעקבות משבר הקורונה והסגר שהוטל על תושבי ישראל העלה המוזיאון לרשת סיור וירטואלי ללא עלות של 6 תערוכות המוצגות בו.
מוז"ה, אגף החינוך וההדרכה של המוזיאון, מתפקד כמקום להתנסות חזותית.
המקום מדריך מדי שנה עשרות אלפי ילדים ובני נוער מגילאי 3.5 עד 18, מהרצליה וסביבתה.
הילדים מבקרים בתערוכות המוזיאון ומשתתפים במגוון סדנאות ותוכניות העשרה ויצירה.
בנוסף לכך, מוז"ה מפעילה קורסים, קייטנות וכיתות אמן המיועדות לילדים, נוער ומבוגרים.
אירועי הפנינג יצירתי "מוזיאון על הדשא" ו "פיקניק אמנות" נערכים כמוזיאון פתוח ללא תשלום ואליהם מתלווים הדרכות ופעילויות יצירה בתוך המוזיאון ומחוצה לו.
הפעילות מיועדות למשפחות וקהל רב גילאי.
"מוזיאון על הדשא" מתקיים בסוכות, בפסח ובחג פורים שבו מסתיימת העדלאידע העירונית הגדולה בגן הפסלים של המוזיאון.
"פיקניק אמנות" נערך מדי קיץ (יולי אוגוסט) בשיתוף עם מחלקת התרבות העירונית ומרכז אגד"ה.
במוזיאון מתקיימים פעילות ילדים, שיחי גלריה מפגשים עם אמנים ואוצרים, ערבי עיון, הרצאות, הקרנות ואירועים נוספים בנושאים שונים הרלוונטיים לתצוגות.
תערוכות המוזיאון התבססו על אוספו של דה וילה המנוח ועל אוספים שנצברו במהלך השנים: אמנות אירופית מהמאה ה-16 ואילך, אמנים יהודים וישראלים.
תערוכות היחיד הראשונות היו של מרסל ינקו, חנה אורלוף ויוחנן סימון.
תערוכת הפתיחה במשכן החדש התקיימה בנובמבר 1975 וכללה כללה 127 עבודות של אמנים אירופאים וישראלים רבים, ביניהם הדפס של רמברנדט, מרסל ינקו, ז'ול פסקין, אבל פן, רות שלוס.
בתקופתו כמנהל ואוצר ראשי של המוזיאון (1993-1981), מיצב את מעמדו של מוזיאון הרצליה בתחום האמנות הישראלית והתמקד בפיסול מקומי.
הוא יצא מתוך גישה היסטורית, הרואה את התפתחות הפיסול בארץ למן ראשיתה ועד ימיו.
בתקופתו הציג פסלים מדור המייסדים, דור הביניים ופסלים בני תקופתו.
בצד זה הוא הקים את גן הפסלים של המוזיאון.
דגון גם יזם פעילויות של ימי עיון, הרצאות על תולדות הציור הישראלי, סדנאות לתלמידי בית ספר, פגישות עם סופרים וסמינרים בנושאי תקשורת ואקטואליה.
פרט לפיסול, דגון הציג במוזיאון תריסר תערוכות של קרמיקה ותערוכות ציור רבות.
לוין בתקופתה כמנהלת ואוצרת ראשית של המוזיאון (2014-1993) שאפה למצב אותו כמוזיאון פלורליסטי מבלי לנטות לכיוון הצגתה של אמנות משדה מסוים.
עם זאת הרבתה להעניק חשיפה ראשונה לאמנים ישראלים צעירים והציגה אמנים מחו"ל, בדגש על תצוגת וידאו ארט ומיצבים.
ביקורות האמנות אבחנו שתחת ניהולה, הפכה לוין את מוזיאון הרצליה למוזיאון מתקדם וחדשני.
בתקופתה אצרו חיים דְעוּאֵל לוּסְקי, משה ניניו ואחרים סדרות של תערוכות בנושאים מגוונים.
בתקופתה הודות לתרומתו הנדיבה של מר יעקב אלקוב ז"ל, הכפיל מוזיאון הרצליה את שטחו (בתכנון רכטר אדריכלים), נבנו לו אגפי תצוגה חדשים והתווסף לו אגף החינוך - מוז"ה.
ד"ר איה לוריא, אוצרת והיסטוריונית של אמנות, משמשת בתפקיד המנהלת והאוצרת הראשית של המוזיאון מאז שנת 2014. את תפיסתה המוזיאולוגית תיארה בריאיון לכתב העת "פלטפורמה":
מוזיאון השומרונים - גריזים (בעברית שומרונית: ࠌࠅࠆࠉࠀࠅࠍ ࠄࠔࠌࠓࠉࠌ, בערבית: المتحف السامري) הוא מוזיאון הנמצא במרכז שכונת השומרונים קריית לוזה, על הר גריזים, מול בית הכנסת השומרוני.
המוזיאון מנוהל על ידי הכהן יפת בן אשר ומצויים מוצגים מגוונים על התרבות השומרונית, ביניהם ספר תורה שומרוני, תערוכה מתמדת של כתבי יד, פרוכות קיר, סוכה שומרונית ודגמים של הר גריזים.
במוזיאון מוצג ספר תורה מלפני 600 שנה.
ספר תורה אחר, העתיק ביותר נמצא בבית הכנסת על ההר ומוצג לציבור רק פעם בשנה ביום הכיפורים.
שני ספרי תורה עתיקים נגנבו.
ההשוואה בין ספר דברים המקראי לבין הספר שבידי השומרונים מראה את ההבדלים בין שתי המסורות.
קטע, הכולל שינויים, מחומש דברים בפרשת כי תבוא נכלל בספר דברים השומרוני, מיד לאחר עשרת הדיברות.
להלן הקטע מספר דברים המקראי:
המשפט הראשון אינו כלול במסורת השומרונית ובמקום הר עיבל מופיע הר גריזים.
בשאלת זיהוי ההר קיימות מחלוקות.
ההסבר ניתן מתחת לסוכה שומרונית ובעצם חג הסוכות.
הסכך של הסוכה מורכב מ"פרי עץ הדר" - לפי הפירוש השומרוני מכל הפירות שיש להם "הדר".
לפני סוכות הם יוצאים למטעים ובוחרים את הפירות היפים ביותר.
בין הסכך אפשר למצוא גם פלפלים יפים, ירוקים ואדומים.
לשם יצירת ריח טוב בסוכה מוסיפים לסכך ענפים מער אציל ואקליפטוס.
על קירות המוזיאון יש פרוכות אחדות.
בראש הפרוכת, העשויה מבד אדום, מנורת שבעת הקנים ותחתיה קטעים מהתורה ומהתפילה.
על שאר הקירות מופיעות התמונות של הכהנים הגדולים האחרונים, וכן תמונות מטקסי השומרונים מימים עברו.
ציור מרשים במיוחד כולל את עשרת הדיברות.
למנהגם, עשרת הדיברות כוללות את המצווה לומר את הברכה על הר גריזים.
במוזיאון מוצגים שני תרשימים המספרים את תולדות העדה.
הראשון, מראה את 26 הדורות שעברו מהאדם הראשון עד משה - בסיס המשותף לעם היהודי ולעדה השומרונית.
השני, רשימת 136 הכוהנים הגדולים של העדה מאלעזר הכהן ועד היום.
לפי דברי ימי השומרונים, ניצב המשכן על הר גריזים במשך 260 שנה, כל תקופת השופטים.
כאן כהנו הכהנים הגדולים מבני פנחס בן אלעזר להם ניתנה הכהונה הגדולה.
בתקופה זו שרתו הכהנים הגדולים אלעזר בן אהרן, בנו פינחס, בנו אבישע, בנו ששי, בנו עזי.
מלבד הכהן הגדול ששי כל הכהנים הגדולים האלה, נזכרים בספר דברי הימים א', ה', ג'-י"ג.
עם עלות עזי לכהונה, פורש עלי הכהן שהוא מבני איתמר בן אהרן ומקים משכן משלו בשילה.
לדעת השומרונים, התנ"ך עובר בשתיקה מוחלטת על מאורע מכריע זה בתולדות ישראל.
אולם ההיסטוריון היהודי יוסף בן מתתיהו כותב בספרו קדמוניות היהודים עם מות שמשון עברה הכהונה הגדולה מבית פינחס לבני איתמר והכהן הראשון היה עלי.
ואכן כל הכהנים בני אהרן עד תקופת עלי, עת שכן המשכן על הר גריזים, וכן יהושע בן נון וכלב בן יפונה נשיא שבט יהודה, כולם קבורים סביב הר גריזים, בכפר עוורתא בעוד הכהן היחידי הקבור בשילה הוא עלי.
שומרונים סבורים כי הכהן הגדול הראשון, הבלעדי להם, היה עזי הכהן.
לעדת השומרונים היו כוהנים, כמו אצל היהודים.
לפני שנים אחדות נפטר הכהן הגדול האחרון.
מאז נבחר לכהן גדול אחד מבני שבט לוי.
בעדה השומרונית 12 לויים, המכהנים בתור כהנים מהעדה.
עשרת הדיברות נחשבות בעדה השומרונית כנוסח שיש לכתוב אותו במקומות קדושים.
זאת, בניגוד למסורת היהודית, אשר הדגישה כלפי הפורשים מהיהדות המסורתית את התורה שבעל פה.
לכן נמנע מהבלטת עשרת הדיברות בבית הכנסת.
כאשר מופיעות עשרת הדיברות מקובל רק לציין את האותיות וראש הפרק, דהיינו, לשם הבנת ההמשך יש לקרוא את התורה שבעל פה.
לאחר עשרת הדיברות, כפי שמופיעות בספר דברים השומרוני, מופיע תוספת שאינה נכללת במקרא היהודי.
בתוספת כלולה הפיסקה כי לאחר שבבני ישראל יעברו את הירדן הוא יקימו מזבח בהר גריזים.
זאת, לעומת חומש דברים המתאר כי אירוע זה יתרחש בהר עיבל.
בגרסה המיקראית תומכים גם הממצאים הארכאולוגיים של אדם זרטל בהר עיבל.
במוזיאון השומרונים מצויים דגמים של מבני השומרונים בהר גריזים.
מוזיאון הרצל הוא מוזיאון בירושלים, העוסק בפועלו ובחזונו של בנימין זאב הרצל.
המוזיאון נמצא ברחבת הכניסה הראשית אל הר הרצל.
זמן קצר לאחר מותו של הרצל, רכש בנק אנגלו-פלשתינה כ־ 2000 דונם במקום שנקרא לימים יער חולדה (יער הרצל) עבור ההנהלה הציונית לצורך הקמת חווה חקלאית ובית גדול למגורי מנהל החווה שהיה אמור לשמש גם כמוזיאון הרצל, אך המוזיאון לא הוקם שם.
ב-1949 תוכנן לקום "מוזיאון הרצל" בווינה, בבית מגוריו של הרצל, אותו רכשה הקהילה היהודית.
רק ב־1960 הוקם לבסוף מוזיאון הרצל בהר הרצל.
במוזיאון המקורי הייתה תצוגה על חייו ופועלו, כולל שיחזור חדר עבודתו בווינה על רהיטיו המקוריים שנשמרו על ידי הקרן הקיימת במשך 50 שנה, ומסמכים מארכיונו של הרצל, כמו מכתבים שקיבל מאת העסקן הציוני אבא לפין, פסל בעבודה של פרידריך בר, חברו של הרצל ועוד רבים אחרים.
המוזיאון היה קטן וצנוע בהיקפו וכבר ב-1973 הוכרז על תוכנית להרחבתו, שלא יצאה אל הפועל.
בדצמבר 1987 אושרה תוכנית שיזמה ההסתדרות הציונית להקמת מבנה חדש למוזיאון, אך הדבר לא בוצע מחוסר תקציב.
עם השנים הוזנח המוזיאון ונסגר בשנת 2000.
לרגל 100 שנים לפטירתו של הרצל, הוחלט לשפץ ולשדרג המוזיאון בעלות של שלושה מיליון דולר, במימון הקרן לירושלים, ממשלת אוסטריה וההסתדרות הציונית.
הוא נפתח מחדש בשנת 2005 ביוזמת ד"ר דוד בריקסטון.
המוזיאון החדש כולל ארבעה מיצגים אורקוליים: אחד על דרכו של הרצל לציונות, השני על פעילותו בפוליטיקה הציונית, השלישי עוסק בחדרו של הרצל והרביעי עוסק בהשוואה בין חזונו של הרצל בספרו אלטנוילנד להישגיה של מדינת ישראל.
חדר העבודה המקורי של הרצל משולב אף הוא במוזיאון החדש.
במרכז הרצל נמצא גם מרכז חינוכי ללימודי הציונות על שם ד"ר אריה צימוקי, ובצמוד אל המוזיאון נמצא מדרשת הר הרצל, המשמש כמכון הארצי והלאומי ללימודי ציונות.
מוזיאון הרצל, אשר הוקם בסמוך אל בניין מדרשת הר הרצל הסמוך, מכיל את "קמפוס מרכז הרצל" שהוקם במטרה להנציח את פועלו ואת ורעיונותיו של הרצל.
מרכז הרצל הוקם ומנוהל על ידי ההסתדרות הציונית העולמית, ארגון שנוסד בידי הרצל עצמו בקונגרס הציוני הראשון, בשיתוף עם ארגונים רבים נוספים.
במוזיאון מתקיימים סיורים מודרכים בהר הרצל בחלקת גדולי האומה, בבית העלמין הצבאי ובאתרים ממלכתיים נוספים.
כמו כן המוזיאון מעביר סיורים בירושלים בעקבות ביקורו ההיסטורי של הרצל בעיר בשנת 1889.
המוזיאון החדש כולל ארבעה סרטים ארבעה ממדיים, המספרים על דרכו ותרומתו של הרצל לציונות, השתתפותו בפעילות ציונית פוליטית ואת חזונו של הרצל כפי שמתואר בספר אלטנוילנד.
מתחם המוזיאון כולל שני מרכזים חינוכיים הקשורים לציונות, אשר מנוהלים על ידי ההסתדרות הציונית העולמית.
מוזיאון הרַכֶּבֶל הוא אתר בירושלים המנציח את הרכבל שקישר בין מבנה מלון הר ציון ממערב ובין הר ציון ממזרח, משני צידי גיא בן הינום בירושלים, דרומית לבריכת הסולטן.
הרכבל היה חלק ממערך הלחימה וההגנה על הר ציון במלחמת העצמאות ב-1948, אך נותר שמיש ומוכן לפעולה עד מלחמת ששת הימים.
ב-18 במאי 1948 השתלטו על פסגת הר ציון כוחות מחטיבת הראל של הפלמ"ח, במסגרת ניסיון להגיע אל הרובע היהודי הנצור.
בלילה שלאחריו פרצו לוחמי הפלמ"ח אל העיר העתיקה דרך שער ציון.
אולם, בסופו של דבר נפל הרובע היהודי ב-28 במאי בידי הלגיון הערבי, צבאה של עבר הירדן.
אזור הר ציון שמחוץ לחומות נשאר בידיים ישראליות אך ההגעה אליו לוותה בסכנה.
הקשר בין הכוחות שבהר לבין יתר חלקי העיר היה באמצעות מנהרה צרה (מנהרת הר ציון), מקורה באופן חלקי, שנחצבה במורד ההר ובמורד גיא בן הינום.
המנהרה אפשרה העברת אספקה והוצאת פצועים מן ההר אולם המעבר בה היה איטי ביותר וקשה בשל רדידותה של המנהרה ונמשך שעות רבות.
בדצמבר 1948 יושמה תוכניתו של אוריאל חפץ להקמת רכבל המקשר את העיר המערבית אל ההר.
תוכנית זו זכתה לשם הקוד "דרך אבשלום".
במסגרת התוכנית הותקן כבל פלדה שאורכו כ-200 מטרים אשר חיבר בין מוצב שנמצא על ההר לבין בניין בית החולים סנט ג'ון (מלון הר ציון של ימינו).
הכבל לא היה מתוח, וגובהו מעל גיא בן הינום הגיע לגובה מרבי של 50 מטרים.
כבל זה היה מסוגל לשאת בקרוניתו משקל כולל של 250 ק"ג.
משך נסיעת הקרונית לאורך הכבל מצד אל צד היה כשתי דקות.
הרכבל הופעל על ידי שלושה חיילים בכל עמדה, אשר הפעילו את גלגלת הרכבל.
במשך שעות היום הורד הכבל לתחתית הגיא ובכך הוסתר מחיילי הלגיון הערבי שעמדותיהם היו על חומת העיר העתיקה.
הרכבל שימש באופן סדיר כחצי שנה, עד החתימה על הסכמי שביתת הנשק.
לאחר מכן היווה הרכבל סוד צבאי, ונותר שמיש עד מלחמת ששת הימים, עת התייתר עם איחוד שני חלקי העיר.
דבר קיומו של הרכבל נותר בסוד מפני הציבור עד שנת 1972, ואז הוחלט להנציחו במוזיאון.
לצורך כך אומץ החדר ממנו נשלחה הקרונית במלון הר ציון ובו מוצגים הקרונית, מתקן הגלגלת שהסיעה את הקרונית, וכן תצלומים ומסמכים הנוגעים להקמת הרכבל ולתפעולו.
הכניסה למוזיאון הרכבל היא בתיאום מראש עם מחלקת הביטחון של המלון.
בפסטיבל ישראל בשנת 1987 הילך הלוליין הצרפתי פיליפ פטי על כבל שנמתח במקביל לכבל הרכבל כ"גשר השלום" בין מזרח למערב.
במהלך שנות ה-2000 נחנכה סימטה במדרחוב בן-יהודה בעיר בשם "סימטת הרכבל" לזכר אוריאל חפץ.
מוזיאון ומרכז החינוך בנושא השואה של אילינוי הוא מוזיאון, מבנה הנצחה ומרכז הפצת מידע בנושא השואה, הממוקם בסקוקי שבאילינוי, ארצות הברית.
המוזיאון נפתח באפריל 2009 ועלות הקמתו הייתה 45 מיליון דולר.
זהו המוסד הגדול ביותר להסברת השואה ב.
המוזיאון הוקם בסקוקי – פרוור של שיקגו שיש בו קהילה יהודית מפותחת המונה כמחצית מאוכלוסייתו, ובכללה מספר גדול של ניצולי שואה.
בשנים 1977 ו-1978 ניהלה המפלגה הנאצית האמריקנית מאבק על זכותה לקיים מצעד בפרוור.
ההתנגדות המתוקשרת של תושבי הפרוור למצעד זה נחשבת לציון דרך במאבק בגזענות בארצות הברית.
סיפור המאבק מתואר בסרט התעודרמה סקוקי.
המוצגים במוזיאון כוללים חפצים אותנטיים הקשורים לשואה, כגון קרון משא שנשא קורבנות שואה אל מחנה ההשמדה אושוויץ, עותקים של מוצגים מפורסמים ממוזיאוני שואה אחרים, עדויות מצולמות מתקופת השואה וראיונות מצולמים עם ניצולי שואה.
מוצגי ההמחשה כוללים הדפסי תמונות מוגדלות על קירות המוזיאון, הנותנים למבקר תחושה שהוא מצוי במקום ובזמן שבהם צולמו התמונות.
מחוץ לשטח התצוגה ישנם מבני אנדרטאות, גלריית ציורים בהשראת השואה, הסברים על אודות העמותה שהקימה את המוזיאון ועל אודות דרך הקמת המוזיאון, אולם כינוסים וחנות מזכרות.
שטח תצוגה נפרד מוקדש לילדים הבאים לבקר במוזיאון.
לבד מהשואה עצמה, המוזיאון מציג גם את אופן עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, את ההתרחשות הכללית במלחמת העולם השנייה, את תלאותיהם של הניצולים אחרי המלחמה, מספר רציחות עמים שהתרחשו לפני מלחמת העולם השנייה ואחריה ואת תולדות המאבק בגזענות.
אחד המוצגים עוסק במאבק המפלגה הנאצית האמריקנית, בסוף שנות השבעים לנהל מצעד באותו פרוור בו ממוקם כיום המוזיאון עצמו.
חלק מהראיונות נערכו עם ניצולי רצח העם ברואנדה, שהתקיים כעשר שנים לפני פתיחת המוזיאון.
לצד רצח העם היהודי בשואה, המוזיאון מנציח גם רציחות עמים וקבוצות אחרות בידי הנאצים בזמן השואה ולפניה.
מקומם של הצוענים, ההומוסקסואלים, הקומיסרים והנכים לא נפקד.
יתרה מזאת, המוצגים מוצגים ברובם על פי סדר היסטורי ולכן המבקר העוקב אחרי מסלול התצוגה המתוכנן נחשף לתוכנית T4 - אותנסיה לפני היחשפותו לשואת היהודים.
המוזיאון מציג גם את פרשת חטיפתם לאימוץ של אלפי תינוקות פולנים בעלי מראה ארי.
מבנה המוזיאון תוכנן בידי האדריכל סטנלי טייגרמן (Stanley Tigerman).
שטח המבנה הוא כ-20 אלף מטרים רבועים.
בתכנון התצוגה הצטרף אל טייגרמן יצחק מיינץ, מנהל יד ושם לשעבר.
מוצגי השואה תופסים את קומתו הראשונה של המוזיאון יחד עם האודיטוריום, אולם הכניסה, המלתחות, דוכני המודיעין ומועדון החברים, הקופות, הספרייה, אולם היציאה וחנות המזכרות.
מבני האנדרטאות והגלריה תופסים את הקומה העליונה ומרכז הכינוסים, ההסברים על אודות דרך הקמת המוזיאון, הקפיטריה, כיתות הלימוד ואגף הילדים מצויים במרתף.
המשרדים מצויים באגף המערבי של הביניין.
האגף המערבי הוא האגף האחורי.
צבע קירותיו החיצוניים הוא אפור.
האגף הצפוני לבן והאגף הדרומי היא שחור.
חזית הכניסה לבניין, החזית המזרחית, מחולקת לשניים בין האגף הדרומי השחור והאגף הצפוני הלבן.
חציה הדרומי השחור של החזית המזרחית מכיל את דלתות הכניסה והוא בעל פרטים עם פינות חדות.
חציה הצפוני הלבן של החזית המזרחית מכיל את דלתות היציאה הוא לבן והוא בעל פריטים עם פינות מעוגלות.
בין שני חצאי החזית חוצצים מבנים דמויי לפידים.
אולם חזית הכניסה אינה ניתנת לצפייה במלואה, משום שהיא פונה אל סמטה צרה שהמדרכה היחידה שלה היא זו הצמודה למוזיאון ומעברה השני של הסמטה מצוי קיר ההגבהה של הכביש המהיר I-94.
החמצה נוספת בתכנון המוזיאון היא אי השימוש בשמורת הטבע המיוערת שלצידו לשם המחשת היערות הסמוכים למחנות ההשמדה בפולין, בניגוד לאנדרטת הקרון שביד ושם בירושלים.
שטח המוזיאון הצמוד ליער מכיל את מגרש החניה.
המוזיאון מנוהל בידי הקרן לזיכרון השואה של אילינוי .
הקרן ניהלה קודם מוסד קטן להנצחת השואה במבנה של חנות ברחוב מיין בסקוקי.
הקרן נוסדה בעקבות ניסיונות הנאצים לצעוד במקום ובמשך השנים היא גייסה הון מספק להקמת המוזיאון.
מנהלו הראשון של המוזיאון מטעם הקרן הוא ריצ'רד הירשהאוט (Richard S.
האוצרת היא בתני פלמינג (Bethany Fleming).
בטקס פתיחת המוזיאון, ב-19 באפריל 2009 נכחו חתן פרס נובל לשלום, אלי ויזל, העוסק בפעילויות חינוכיות להנצחת השואה ונשיא ארצות הברית בדימוס ביל קלינטון.
נשיאי ארצות הברית ומדינת ישראל, ברק אובמה ושמעון פרס ברכו את המשתתפים בטקס בשידור ישיר מלישכותיהם.
מוזיאון השומרוני הטוב הוא מוזיאון ארכאולוגי לפסיפסים, היחיד מסוגו בישראל ואחד מבין שלושה בעולם.
הוא שוכן לצד כביש 1, בין ירושלים לים המלח.
המוזיאון ממוקם ב"אכסניית השומרוני הטוב", אתר ארכאולוגי שראשיתו בתקופת בית שני, והוא משמש כמוזיאון פסיפסים מרחבי יהודה והשומרון.
בנוסף מוצג בו פסיפס בודד מבית הכנסת העתיק בעזה.
באתר התגלו ממצאים מהמאה ה-1 לפנה"ס, וסמוך לו נחשף ארמון מימי הורדוס ובו בית מרחץ, פסיפסים וקירות שעליהם פרסקאות.
ייתכן שהארמון שימש עד שלהי בית המקדש השני, ולקראת סוף התקופה הפך לפונדק דרכים.
לפי המסורת הנוצרית, באזור זה היה ממוקם פונדק הדרכים המוזכר במשל השומרוני הטוב, המתואר בבשורה על-פי לוקאס.
בדרום-מזרחו של האתר התגלתה מערת מגורים באורך של 10 וברוחב של 6 מטרים, ובה מתקנים חצובים וממצאים מימי הבית השני.
מתחת לכנסייה הביזנטית שבאתר התגלו שרידי קירות מקוטעים, מוקדי הבערת אש ובור מים קטן מימי בית שני.
ברחבי האתר נמצאו ממצאים נוספים רבים מתקופת בית שני, ובהם חרסים, נרות, כלי זכוכית ומתכת ומטבעות.
לפי הירונימוס, במקום ניצבה מצודה צבאית, אך הממצאים מתקופתו (המאות ה-4 וה-5) מועטים.
במאה ה-6 קמה באתר אכסניה ובה בור מים גדול, כנסייה בזיליקאית באורך של 21.3 וברוחב של 11.6 מטרים, חדרי מגורים וחצר לבעלי חיים.
הכנסייה התגלתה כבר בשנת 1934 אך רוב אבני הפסיפס שלה נשדדו, והיא שוחזרה על בסיס השאריות המקוריות שנמצאו בבמה ובחלק האחורי של האפסיס.
נראה כי האכסניה המשיכה ופעלה בתקופה הערבית המוקדמת, ועל כך מעידה אבן מיל משנת 720.
בתקופה הצלבנית ידע המקום תנופת בנייה, ובקצה הצפון-מזרחי שלו הקימו הטמפלרים בשנים 1168-1172 את "המבצר האדום" (Castrum Rouge).
עוד הוקם באתר חאן דרכים ונחפרו ברחביו בורות מים הידועים בשם "המאגרים האדומים" (Cisterne Rouge).
סמוך לבור המים הביזנטי חפרו הצלבנים בור מים מלבני באורך של 16.6, רוחב של 7 ועומק של 7.5 מטרים.
החאן הצלבני המשיך ושימש גם בתקופה הממלוכית.
בתקופה העות'מאנית הוצמד לקיר הדרומי של המבנה הצלבני, מבנה חאן מוארך המשמש כיום כמוזיאון.
שלטונות המנדט הבריטי שבו ושיפצו אותם בזמן מלחמת העולם השנייה, חברת סולל בונה נשכרה להקים את הביצורים באזור במקרה של פלישה גרמנית ממזרח.
מוזיאון השומרוני הטוב נחנך ב-4 ביוני 2009, לאחר כעשר שנות עבודה של רשות העתיקות ושל קצין מטה לארכאולוגיה במנהל האזרחי (האחראי על נושא הארכאולוגיה בשטחי יהודה ושומרון), המאתר ביהודה ושומרון ובעבר גם רצועת עזה אתרים בהם נשקפה לממצאים סכנת שוד או הרס.
מיקום המוזיאון נבחר בשל הקרבה הפיזית לממצאים, וגם משום שלא ניתן היה להעבירם משטחי יהודה ושומרון בשל אמנת האג להגנה על נכסי תרבות, האוסרת הוצאת נכסי תרבות משטחים כבושים אל המדינה שמחזיקה בהם.
הפסיפסים קובעו ושומרו באתר, ולפי הצורך גם שוחזרו.
המימון להקמת המוזיאון בא משני ארגונים אלה בשיתוף עם משרד התיירות.
ביולי 2010 הועבר המוזיאון לידי רשות הטבע והגנים.
המקום הוא אתר בעל חשיבות לנצרות שכן הוא מנציח את משל השומרוני הטוב.
מאחר שהמשל מתייחס גם אל היהודים והשומרונים, כל המוצגים במקום מתייחסים לנצרות, ליהדות ולדת השומרונית.
במוזיאון ממצאים מבתי כנסת יהודים, בהם בית הכנסת העתיק בעזה ובית הכנסת בהר גריזים, מבתי כנסת שומרונים וממספר כנסיות, בהן הכנסייה בשילה.
עוד מציג המוזיאון ממצאים מהתקופה הביזנטית, מוצג רומי בודד ומספר כותרות ומוצגים צלבניים, שריד לשלב הצלבני באתר.
כל המוצגים באתר הם אותנטיים, למעט שלושה העתקים שנמצאים בתוך חלל המוזיאון.
פסיפס בית הכנסת העתיק בעזה
פסיפס בית הכנסת בעזה נמצא בחצר המוזיאון.
המבנה הוקם בתקופה הביזנטית בסגנון אופייני לתקופה, וסביר שאותם אמנים בנו גם בתי כנסת וגם כנסיות.
ולכן מוטיבים דוגמת המדליונים העשויים משריגי גפן, חוזרים על עצמם בכל בתי התפילה.
רק פסיפס הסטראה הימנית של בית הכנסת השתמר, ומופיעים בו בעלי חיים הערוכים לסירוגין, טורף ונטרף.
בטור האמצעי במדליון השני מהכניסה מופיעה כתובת ביוונית, ולפיה הפסיפס הונח בעת שיפוץ בית הכנסת בשנת 508. במרכז הפסיפס נראה כלוב שבו שרדו רגלי ציפור, פרט שחזר על עצמו בכנסיות ובבתי כנסת.
הציפור היא ציפור הנפש הכלואה בכלוב ומנסה להשתחרר ממנו, ובהשאלה ניסיונו של האדם להשתחרר מהחומרניות ומגופו הגשמי ולהתחבר עם האל.
בפסיפס אולם התווך של בית הכנסת נתגלה עיטור המתאר את דוד פורט בנבל ולידו הכיתוב בעברית "דוד".
המקור נמצא במוזיאון ישראל והעתקו מוצג בתוך מבנה המוזיאון.
במבנה החאן העות'מאני המשמש את המוזיאון המקורה שישה חדרים המחולקים בהתאם לשלוש הדתות: חדר הכניסה מוקדש לממצאים יהודים, שלושת החדרים המערביים לנוצרים, ושני המזרחיים הם החדרים העוסקים בדת השומרונית:
הממצא היהודי כולל שלושה העתקים: דוד פורט בנבל מבית הכנסת בעזה, כתובת ההקדשה מסוסיא וכתובת מבית הכנסת שלום על ישראל ביריחו (שני אלה נותרו באתרם).
עוד נמצאות בחדר כתובות מבתי הכנסת בנערן ובאשתמוע.
עם הממצאים הנוצריים נמנים פריטים שהובאו ממנזר מרטיריוס ודוכן דרשה (אמבו) ורליקואריום (תיבת שרידי קדושים) מכנסיית בית סילה.
רוב המוצגים הובאו מהכנסייה בשילה,
בחדר מעבר מוצג פסיפס בית הכנסת השומרוני אל-ח'רבה.
האלמנט החשוב מפסיפס זה הוא פנל ארון הקודש, מנורה, מחתה, שופרות ושולחן לחם הפנים.
החדר המזרחי יוחד לפסיפס המרשים של בית הכנסת השומרוני מח'רבת סמארה שממערב לשכם.
פסיפס סמארה נמנה עם אחד הפסיפסים המשובחים והמיוחדים ביותר שיוצרו בישראל בתקופה הביזנטית.
בפסיפס בית הכנסת השומרוני של ח'רבת סמארה עוטרו מיני גידולים חקלאיים בעיצוב ייחודי ויחידאי: הדליית גפנים על חצובה, גדיד התמרים, אפרסקים, שקדים בפריחה, פגות שקמים, משמשים, ענף אורן הצנובר ואלומות חיטה.
פארק המחזור ומתקן הפקת האנרגיה מפסולת "השומרוני הטוב"
בשנת 2017 אושרה הקמתו של פארק לטיפול, מחזור והפקת אנרגיה מפסולת (ייצור חשמל) בסמיכות למוזיאון השומרוני הטוב, כקילומטר אחד מערבית לו.
במתקן צפויים להיכלל מתקן עיכול אנאירובי, מגרסה לפסולת בניין ומתחם לטיפול בקרקע מזוהמת.
באוקטובר 2019 פורסם מכרז להליך מיון מקדים להקמת המתקן בהשקעה של כמיליארד שקל.
בעקבות ההחלטה לקידום תוכנית פארק המחזור, אשר יכלול מתקני שרפה של פסולת ופליטת עשן, קמה מחאה סביבתית הקוראת לעצירת העבודות בטענה כי מתקני שריפת פסולת פולטים חומרים מזהמים לאוויר ותורמים באופן משמעותי להתחממות הגלובלית.
מוזיאון הרעות מייסודו של יהודה דקל הוא מוזיאון השוכן בסמוך למצודת כ"ח, ומציג את סיפור הקרבות לכיבוש המצודה במלחמת העצמאות ב-1948. כן מוקדשות פינות לנושאים נלווים, כמו תולדות אחת מהכשרות הפלמ"ח בקיבוץ דפנה, שחבריה השתתפו בקרב, ושיר "הרעות" של חיים גורי שנתן השראה לשם המוזיאון.
המוזיאון משתרע על שטח של כ-300 מ"ר, וכולל ארבעה אולמות תצוגה ומולטימדיה, פינת הנצחה ואודיטוריום, וכן רחבה המשקיפה על נחל קדש הסמוך.
מוזיאון הרעות הוקם כיוזמה אישית שקידם יהודה דקל, מלוחמי הגדוד השלישי בפלמ"ח, ובוגר הכשרת קיבוץ דפנה, אשר 12 מחבריה ושלושה ממפקדיה נפלו בקרב השני על המשטרה.
דקל שימש כיו"ר הוועד המנהל של המועצה לשימור אתרים במשך עשר שנים, שבמהלכן פעל להנצחת הקרבות במצודת כ"ח, ואף הוציא ספר על הקרב השני.
המוזיאון הוקם בשיתוף המועצה לשימור אתרים, פרויקט מורשת - משרד ראש הממשלה, ואנשי העסקים בועז דקל וסטף ורטהיימר, בהשקעה של כ-6 מיליון ש"ח.
בינואר 2011 החלו עבודות הפיתוח, כחלק מפרויקט מורשת לאומית.
במהלך החפירות התגלה מתחת למצודה מאגר מים תת-קרקעי גדול שקיומו לא היה ידוע לפני כן.
המוזיאון נחנך בינואר 2014, ושמו נקרא על שם שירם של חיים גורי וחיים חפר מסמלי מלחמת העצמאות, "שיר הרעות".
בעקבות מלחמת חרבות ברזל נסגר המוזיאון מיום 7 באוקטובר 2023, ובמהלך 15 חודשים נפגע המקום בעיקר מפגיעות הדף.
המועצה לשימור אתרים דאגה לתיקון הנזקים ולפתיחה מחודשת של המוזיאון ב-14.1.2025.
אוצר המוזיאון - ההיסטוריון מרדכי נאור.
מנהל המוזיאון - עידו קהת
במוזיאון ארבעה אולמות וחצר בשטח של כ-300 מ"ר.
באולמות תצוגה ומולטימדיה, פינת הנצחה, אודיטוריום ורחבה המשקיפה על נחל קדש הסמוך.
חצר המוזיאון חושפת לראשונה בפני המבקרים את הקיר הצפוני של המצודה, שלמרגלותיו נפגעו אנשי הכוח הפורץ בהתקפה השנייה, ועליו כתובת במקום שנפגעו החבלנים וארגז לזריקת רימונים בקומה הראשונה.
בחצר מוצב פסל "הרעות" של עמנואל הצופה.
מוזיאון השואה בלוס אנג'לס, קליפורניה (LAMOTH - Los Angeles Museum of the Holocaust), הוקם בשנת 1961 והוא מוזיאון השואה הראשון שהוקם באמריקה.
המוזיאון הוקם על ידי קבוצה של ניצולי שואה אמריקאים ש"נפגשו בשנות ה-60" כפי שכתוב באתר המוזיאון וסיפרו זה לזה על חוויותיהם מן השואה.
במהלך המפגשים הם גילו כי בידי רבים מהם נמצאים חפצים שונים מתקופת השואה, כגון תצלומים, מדים של מחנות ריכוז, או חפצים אחרים בעלי ערך היסטורי.
הם הגיעו למסקנה כי החפצים הללו זקוקים לשימור וצריכים להיות מוצגים לעיני הציבור הרחב, ואז הוחלט להקים את המוזיאון.
מטרותיו המוצהרות של המוזיאון הן שימור וחינוך.
עם הקמתו, הוחלט כי הכניסה למוזיאון תהיה ללא תשלום, זאת מתוך רצונם של המייסדים להפיץ את זיכרון השואה גם למי שאין ביכולתו לשלם.
חלק מקבוצת המייסדים פעילים עד היום בהנהלת המוזיאון.
בשנת 2010 נחנך המבנה החדש של המוזיאון הכולל עיצובים אדריכליים וכן פיתוחים טכנולוגיים ייחודיים.
מוזיאון הרכב והטכנולוגיה בזינסהיים, מדינת באדן-וירטמברג, גרמניה, הוא מוזיאון המתמקד בהיסטוריית הרכב, המנועים ומכיל מוצגים מעולם התעופה, הרכבות וההתפתחויות הטכנולוגיות.
המוזיאון נפתח בשנת 1981 והוא נחשב למוזיאון הפרטי הגדול באירופה.
המוזיאון מכיל למעלה מ-3,000 מוצגים ושטחו הוא כ- 50,000 מטרים רבועים.
המוזיאון פתוח 365 ימים בשנה ומבקרים בו כמיליון איש כל שנה.
בין תצוגותיו הבולטות ניתן למנות את מטוס העל קולי המסחרי קונקורד, ששירת בעברו באייר פראנס, וכן את הדגם היחיד של המטוס העל-קולי הרוסי טופולב 144 הנמצא בתצוגה ציבורית ונגיש לקהל הרחב.
דגם הטופולב נרכש על ידי המוזיאון בשנת 2001 והועבר בחלקים למוזיאון, שם הורכב מחדש על גבי סטנד ייעודי, לצד הקונקורד.
זהו המקום היחיד בעולם בו מוצגים הקונקורד והטופולב זה לצד זה.
בנוסף לשני מטוסים אלה, מוצגים במוזיאון דגמים בולטים נוספים של מטוסים אזרחיים וצבאיים.
בנוסף מכיל המוזיאון אולם מוצגים המוקדש לקטרים, שלל אופנועים, טרקטורים, מכונות תעשייה, תצוגות של מכונות אורקסטריון ותיבות מוזיקליות הפועלות על קיטור ופזורות ברחבי המוזיאון וכן מוצגים ייחודיים נוספים.
ב-1996 הוקם בשטח המוזיאון אולם ה-IMAX הראשון בגרמניה, וכשנתיים לאחר מכן הופק סרט תלת מימד המוצג מאז למבקרים.
כ-40 קילומטרים מהמוזיאון בזינסהיים, הוקם ב-1991 מוזיאון משנה בעיר שפייר, מדינת ריינלנד-פפאלץ, אשר קיבל את השם המוזיאון הטכני בשפייר.
שני המוזיאונים מנוהלים על ידי גוף יחיד.
מוזיאון הרכב של מיאמי הוא מוזיאון רכב בצפון מיאמי המציג רכבים שונים מהאוסף הפרטי של מיכאל דזר.
המוזיאון מורכב משני מבנים גדולים.
האחד לטובת האוסף ההוליוודי והשני לטובת האוסף הקלאסי.
באוסף ההוליוודי נמצאות מכוניות שהופיעו בסרטי קולנוע, תוכניות טלוויזיה או שהיו בשימוש הכוכבים.
במוזיאון נמצאות מגוון מכוניות מסדרת סרטי ג'יימס בונד ובאטמן.
באוסף הקלאסי נמצאות מכוניות מארצות הברית, מאירופה, רכבים צבאיים, אופנועים, קטנועים, אופניים ומזכרות שונות הקשורות לעולם הרכב.
שטח התצוגה מתפרש על פני למעלה מ-23,000 מטר מרובע בהם נמצאים כ-1,000 מוצגים.
במוזיאון ניתן למצוא פורד מודל 1948 מהסרט גריז, קאדילק מודל 1959 מהסרט מכסחי השדים (רפליקה), דלוריאן מודל 1981 מהסרט בחזרה לעתיד, באטמוביל, לנד רובר מהסרט סקייפול וטנק T 55 מהסרט גולדן איי.
המוזיאון נפתח בשנת 2012 על ידי מיכאל דזר, יזם נדל"ן ישראלי-אמריקאי ואספן מכוניות.
מוזיאון הריגול הגרמני ברלין הוא מוזיאון פרטי בנושא ריגול בברלין בירת גרמניה.
המוזיאון נפתח לציבור ב-19 בספטמבר 2015.
המוזיאון מציג בתערוכה אינטראקטיבית ובמולטימדיה את ההיסטוריה של שירותי הריגול והשירותים החשאיים ברחבי העולם.
המוזיאון בוחן שיטות ריגול ותקשורת באמצעות קידוד (קריפטוגרפיה) לאורך ההיסטוריה, החל מטקסטים מצריים קדומים, תוך מתן דגש מיוחד לפעילות ריגול בברלין במהלך המלחמה הקרה.
ברלין הייתה מוקד ריגול במהלך המלחמה הקרה.
בחלל תצוגה של 3,000 מטרים רבועים, המוזיאון מציג יותר מ-300 תערוכות מהמלאי שלו שמורכבות מיותר מאלף פריטי תצוגת קבע.
בתצוגה מופיעים מכונת אניגמה מקורית, מצלמות CIA נדירות ואביזרים מסרטי ג'יימס בונד.
התצוגה מורכבת ברובה ממוצגים מקוריים, דגמים ועותקים (שחזורים) ומיצבים.
היסטוריית הריגול מהעת העתיקה ועד העידן הנוכחי, ריגול במלחמת העולם הראשונה, ריגול במלחמת העולם השנייה, קריפטולוגיה, מורס, רדיו, ריגול במלחמה הקרה (שירותי חשאיות במזרח ובמערב גרמניה), ציוד ריגול, אימוני ריגול, שיטות ריגול, ריגול בקולנוע (כגון בסרטי ג'יימס בונד), סוכנים כפולים, ריגול בהווה ובעתיד.
מוזיאון השואה בווירג'יניה ( The Virginia Holocaust Museum - VHM) הוא מוזיאון ציבורי להיסטוריה, השוכן בריצ'מונד, וירג'יניה.
המוזיאון מתאר את השואה באמצעות סיפוריהם האישיים של קורבנותיה.
מוזיאון השואה של ווירג'יניה נפתח לראשונה בשנת 1997, נוסד על ידי מארק פטר, דבורה בן דוד, ג'יי איפסן ואל רוזנבאום .
המוזיאון הוקם בתחילה בבניין בית ספר ישן בין 5 מבנים ליד בית הכנסת היכל בית אל של ריצ'מונד, והפך לאטרקציה במסגרת טיולי סביבה של בתי הספר.
בתוך שנים ספורות, נפח הביקורים במוזיאון גדל מאוד כך שנדרש היה למצוא מקום גדול יותר לטיפול במספר ההולך וגדל של המבקרים וקבוצות בתי הספר.
האספה הכללית של ווירג'יניה הציעה להעתיק את המוזיאון אל מחסן חברת הטבק האמריקאית בריצ'מונד.
בעזרת איש הקונגרס האמריקאי אריק קנטור מווירג'יניה ולאחר מאמצים רבים לשיקום המבנה ושחזורו, ביום השואה, 2003 נחנך מוזיאון השואה המורחב של ווירג'יניה.
באותה שנה נחנכה במוזיאון התערוכה "משואה לתקומה".
תערוכה זו מתארת את פועלם של המתנדבים היהודים האמריקאים שהתנדבו להפליג על אניות המעפילים כדי לחלץ את שארית הפלטה מאירופה ולהביא כמה שיותר יהודים לא"י.
אניות מעפילים אלו נקראו הצי הסודי של היהודים הן נרכשו על ידי המוסד לעליה ב' בארצות הברית.
סם שולמן היה אחד המתנדבים היהודים שהפליגו על 3 אניות מעפילים.
מוזיאון השואה בווירג'יניה צמח בהתמדה מאז 2003, וכעת מבקרים בו בממוצע מעל 150,000 מבקרים בכל שנה.
המוזיאון הוא נקודת ציון חשובה בטיולי סביבה בווירג'יניה, תלמידי חטיבות הביניים ותיכונים מ־100 בתי ספר ויותר מהווים כ-70% מהבקרים במוזיאון מדי שנה.
בשנת 2015 המוזיאון החל בפעילות נרחבת של שיפוצים ובפרויקט חידוש התערוכות המתמשכות.
מאחר, שחלק גדול מתערוכות הקבועות מעולם לא עודכנו מאז פתיחת המוזיאון בשנת 2003. פרויקט חידוש פני המוזיאון, משרת 2 מטרות.
לעדכון את המידע הכלול בתצוגות המוזיאון בעובדות ובנתונים שנחשפו במשך השנים ועד לאחרונה, במקביל לעדכון זה, עדכון אמצעי התצוגה באמצעים העומדים בסטנדרטים מודרניים.
הנהלת המוזיאון מקווה שהשיפוצים הללו יסתיימו עד סוף שנת 2020.
מטרת מוזיאון השואה של וירג'יניה, ללמד את הקהילה המקומית, על הטרגדיות של העם היהודי בשואה, לתעד ולשמר את זיכרון השואה ואת מעשי הזוועה של מלחמת העולם השנייה.