tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עיקר פועלה בתחומי זכויות העובדים, זכויות האדם, זכויות האישה וזכויות הילד.
גוז'נסקי נולדה בפתח תקווה בשם תמר אלכופר, בת לשלמה ומרים אלכופר – ילידי פולין, אנשי "העלייה החמישית" וחברי מפא"י, וגדלה בתל אביב.
למדה בתיכון חדש ובבית המדרש למורים ע"ש שיין בפתח תקווה.
בנעוריה הייתה חברת התנועה המאוחדת ובגיל 14 הצטרפה לברית הנוער הקומוניסטי הישראלי.
בשנת 1961 הצטרפה למפלגה הקומוניסטית הישראלית ונשלחה מטעמה, יחד עם בעלה יורם, לחמש שנות לימודים בברית המועצות.
קיבלה תואר מוסמך אוניברסיטה בכלכלה פוליטית, מהאוניברסיטה הממלכתית של לנינגרד.
לאחר שובה מלימודיה, בשנת 1966, המשיכה בפעילות פוליטית וחברתית במסגרת מק"י.
בשנת 1971 נבחרה לוועד המרכזי של מק"י.
ייסדה והייתה העורכת של כתב העת הרעיוני-פוליטי "ערכים".
בשנות השמונים הייתה מזכירת מחוז תל אביב של המפלגה.
בשנת 1981 נבחרה ללשכה הפוליטית של מק"י.
בין השנים 1984 ו-2011 הייתה העורכת של שבועון מק"י, "זו הדרך".
הייתה חברה בסיעות מק"י-חד"ש בוועד הפועל של ההסתדרות בשנים 1973 עד 1990. בשנת 1977 נמנתה עם המייסדים של החזית הדמוקרטית לשלום ושוויון (חד"ש).
בין השנים 1992 ו-2018 כיהנה כסגנית יו"ר מועצת חד"ש.
כשפרצה מלחמת לבנון הראשונה (1982) נמנתה עם המייסדות של הוועד נגד המלחמה בלבנון, שארגן פעולות מחאה והפגנות נגד המלחמה.
בהמשך כונה הוועד "די לכיבוש" ותבע במקביל את סיום הכיבוש בלבנון, בגדה המערבית, וברצועת עזה.
בשנות ה-70 וה-80 הייתה פעילה במאבקי הדיור של תושבי יפו והשכונות בת"א-יפו בדרישה ל"דירה תמורת דירה" ובמאבקי עובדים ונשים נגד היוקר והאבטלה.
בשנת 1990 בעקבות התפטרותו של תופיק טובי מהכנסת, נכנסה לכנסת ה-12 מטעם חד"ש, וכיהנה עד הכנסת ה-15. בתקופה זו הייתה חברה, בין היתר, בוועדת הכנסת, בוועדה לקידום מעמד האישה, ובוועדת העבודה והרווחה.
ייסדה את הוועדה לקידום זכויות הילד (ששמה הנוכחי – הוועדה לזכויות הילד) ועמדה בראשה.
שילבה את עבודתה כמחוקקת עם פעילות ציבורית רחבה בקרב תושבי שכונות ועיירות עוני, בקרב הבדואים, בקרב נשים יהודיות וערביות, ושיתפה פעולה עם ועדי עובדים וארגונים חברתיים רבים.
תמר גוז'נסקי הייתה נשואה ליורם גוז'נסקי מ-1961 ועד למותו ב-2025. יורם היה בנו של אליהו (אליושה) גוז'נסקי, ממנהיגיה ההיסטוריים של המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
אם לשניים: אלי, מומחה מחשבים, וד"ר יובל גוז'נסקי, במאי, ראש המסלול לתקשורת במכללת ספיר ומלמד באוניברסיטת תל אביב.
הוענקו לה אותות הוקרה מהמוסדות, הארגונים וההתארגנויות הבאים:
בתקופת כהונתה כחברת כנסת, אישרה הכנסת 37 חוקים שיזמה ועוד שני חוקים שיזמה אושרו לאחר סיום כהונתה.
החוקים שאושרו עוסקים בהגנת זכויות של עובדים, נשים, ילדים ונכים, בבריאות, בדיור ובחינוך.
החלה של חוק חינוך חינם מגיל שלוש, ולא מגיל חמש כפי שהיה לפני כן.
החוק, שאושר ב-1999, בוצע באופן חלקי בלבד בשל התנגדות משרד האוצר.
ב-2012 החליטה הממשלה, בעקבות מסקנות ועדת טרכטנברג, ליישם את החוק באופן מלא בתוך ארבע שנים.
חוק זכויות הדייר בדיור הציבורי, הנודע בכינויו: "חוק גוז'נסקי".
הגן לראשונה על זכויות דיירי השיכון הציבורי (עמידר, עמיגור, חלמיש וכו').
החוק קובע את זכותו של דייר לתיקון הליקויים בדירתו, וכן את הזכות של בן הזוג, הבן או הנכד להמשיך ולהתגורר בדירה.
חוק הגנה על מקימי ועד עובדים והפועלים בו (2001), המגן על זכות ההתאגדות של העובדים ומגן על המתאגדים מפני פיטורים בידי המעסיקים.
חוק המחייב לשלם למובטלים דמי אבטלה שלא יפלו בשום מקרה משכר המינימום (1995).
העלאת שכר המינימום וביטול הכללת הפרמיות בחישובו (1997).
הבטחת קיומן ועצמאותן של התחנות לבריאות המשפחה (טיפות חלב) מפני ניסיונות האוצר לחסלן (1996).
חוק מעונות יום שיקומיים, המעניק לילדים עם נכויות ומוגבלויות קשות בגיל שנה עד שש, את הזכות למעון יום, שבו יקבלו טיפולים פרא-רפואיים, חינוך והעשרה (2000)
חוק פעוטות בסיכון, שלראשונה הבטיח לכל פעוט בסיכון מקום במעון יום או במשפחתון (2000).
חוק עברייני מין, המעניק למשטרה ולשירותי הרווחה כלים לפיקוח הדוק על עברייני מין ומחייב להשקיע בשיקומם (2006).
חוק שיקום נכי נפש בקהילה (2000) שהעניק לראשונה לנכי הנפש את הזכות לסל שיקום הכולל דיור, השלמת השכלה, הכשרה מקצועית ועוד.
נשיאת תנועת נשים דמוקרטיות בישראל בשנים 2025-2003
חברה מייסדת של המכללה החברתית-כלכלית
חברת הנהלת ארגון בת שלום, בעת שפעל
יו"ר הפורום הארצי לקידום זכויות נפגעי התמכרויות
הוראה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובמכללה האקדמית ת"א-יפו
גוז'נסקי מבטאת את דעותיה הפוליטיות והאידאולוגיות ואת הערכותיה הכלכליות והחברתיות במאות מאמרים שראו אור ב"זו הדרך", ב"אל אתיחאד", ב"ערכים", ב"הארץ", באתר ynet ובקובצי מאמרים שונים.
מתנגדת בעקביות לכיבוש ודוגלת בפתרון שלום המבוסס על כינון מדינה פלסטינית בצד ישראל; בשוויון חברתי, לאומי ומגדרי; בשיתוף פעולה יהודי-ערבי.
פועלת בהתמדה לקידום שיתוף פעולה פוליטי רחב ככל האפשר בין כוחות שמאל, דמוקרטיה ושלום בישראל.
גוז'נסקי מגינה בתוקף על סיכומי הוועידות של מק"י, המדגישים את ייחודה הרעיוני של המפלגה הקומוניסטית, את תפיסתה האינטרנציונליסטית היהודית-ערבית ואת אופייה המהפכני.
בוועידה ה-26 של מק"י (מרס 2012) הודיעה על פרישתה מהוועד המרכזי וממוסדותיו ונימקה זאת בשנות פעילותה הארוכות ובצורך להצעיר את ההנהגה.
הוצבה במיקום 105 ברשימה המשותפת בבחירות לכנסת העשרים וארבע (2021).
עצמאות כלכלית – כיצד?: סיכומים בהתפתחותה הכלכלית של ישראל 1948–1968. תל אביב: עיון, 1969
תל אביב: מפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור, 1986
לחם עבודה: מעמד הפועלים הישראלי – מבט עכשווי והיסטורי.
בין נישול לניצול: שכירים ערבים – מצבם ומאבקיהם.
קומוניסטים מזרחים: המערכה נגד אפליה עדתית ולמען הזכות לדיור' חיפה: פרדס, 2018
קום התנערה!: אליהו (אליושה) גוז'נסקי — כתביו ועליו.
בעד הנגד, המפלגה הקומוניסטית הישראלית 1919–2009, מאמרים וכרזות (יחד עם ד"ר אנגליקה טים), תל אביב: קרן רוזה לוקסמבורג, 2009
תמר (תמרה) בּוֹרְנְשְׁטֵיין-לָזָר (1 במאי 1927 – 16 ביוני 2020) הייתה סופרת ילדים ישראלית, שנודעה בעיקר בזכות סדרות ספריה שהציגו את הקופים קופיקו וצ'יפופו.
תמר בורנשטיין-לזר נולדה וגדלה בעין גנים, דור שלישי למשפחת חלוצים ממייסדי פתח תקווה.
למדה בתיכון "אחד העם" בפתח תקווה, ומאוחר יותר למדה בבית המדרש למורים בגבעת השלושה.
בעת מלחמת העצמאות שירתה בלהקה הצבאית "השרון", והייתה מורה בבית הספר "גורדון" בפתח תקווה.
בשנת 1950 החלה לזר בקריירה ספרותית, ומשנה זו פרסמה מאות סיפורים המיועדים לגיל הרך, כמעט בכל עיתוני הילדים בישראל, סיפורים שמאוחר יותר קובצו לספרים רבים.
בשנת 1955 זכתה בפרס יציב על פועלה הספרותי.
בנוסף החלה לפרסם שורה של קובצי סיפורים שנושאם תקופות חגי ישראל.
סיפורה הראשון פורסם ב"דבר לילדים", בכרך כ"א, ב-2 בפברואר 1951. שם הסיפור היה "הילדה מהמעברה והכוכב ממרום".
עלילתו מספרת על כוכב שמביא עז למעברה כדי לרפא באמצעות חלב העז ילדה חולה.
שלושה חודשים לאחר מכן הופיע סיפורה השני, "למה שחורות כנפי העורב".
בשנת 1957 החלה לפרסם את ספריה ההומוריסטיים המפורסמים על הרפתקאות קופיקו וצ'יפופו, שמתארים את הרפתקאות שני הקופים (הרפתקאות קופיקו בישראל, וצ'יפופו מחוצה לה).
הסדרות כללו עשרות ספרים וזכו להצלחה רבה מאוד בישראל.
דמויותיהם של קופיקו וצ'יפופו הומחזו במספר הצגות לילדים.
הספרים זכו לביקורות שליליות מסוימות מצד מורים ומבקרים ספרותיים עקב מה שכונה בפיהם "רמת כתיבה נמוכה".
משנת 1965 החלה לכתוב סדרה נוספת של ספרים לילדים, שגיבורה הוא ילד אמריקאי בשם צ'ארלי לץ, והיא מתארת את עלילותיו בישראל.
משנת 1968 החלו להופיע ספריה על הרפתקאות קונדסי, ומשנת 1969 סדרת הספרים המציגה את עלילות סולימאן ודני, שתיארה את הרפתקאותיהם של שני חברים, הראשון ערבי והשני יהודי.
היא כתבה גם את סדרת "חג שמח" בהוצאת מ.
מבורך 12 כרכים, על חגי ישראל, מראש השנה עד שבועות, כולל יום הולדת, יום האם ושבת.
מלבד סיפורים דידקטיים ומהנים, הכילו הספרים גם הפעלות בתחום הקישוטים למשל וכן חידות.
ב-2008 הוענק לה אות יקירת פתח תקווה.
כתבה ספר יחיד למבוגרים תחת שם העט ב.
אנז (ראשי התיבות של שמות בנותיה ושם המשפחה: בורנשטיין לזר אודליה נגה זהרה).
בורנשטיין-לזר נפטרה ב-16 ביוני 2020, בגיל 93, ונטמנה בבית הקברות סגולה שבפתח תקווה.
לזר הייתה נשואה לשלומק'ה (שלמה) עד למותו ב-2011 ואם לשלוש בנות: נגה ותאומות בשם אודליה חנה וזוהר.
שמות בני משפחתה (כולל ארנה ויורם, אחייניה של לזר) הם גם שמות הדמויות של סדרת ספרי "קופיקו".
ארכיונה האישי שמור בספרייה הלאומית.
במרץ 2022 נקרא הפארק בשכונת נווה גן בפתח תקווה על שמה של תמר בורנשטיין-לזר.
בפארק יש ציטוטים מכמה ספרי "קופיקו" שלה.
לזר הייתה אחת מסופרות הילדים הפורות ביותר במדינת ישראל.
כ-330 ספרים פרי עטה יצאו לאור.
כתיבתה הייתה מגוונת מאוד ויצירותיה כללו אגדות, אוספי סיפורים, סדרות ספרים, וספרים חינוכיים לימודיים.
אריה, הוצאת זלקוביץ, תשכ"א, 1961.
"סיפורים לשעות הפנאי", הוצאת עופר, 1975.
"אהובתי העיתונאית", תחת שם העט ב.
תמר איש שלום (נולדה ב-6 בינואר 1981) היא עיתונאית, אשת רדיו וטלוויזיה ישראלית.
לאורך שנים הגישה בין היתר את מהדורת החדשות המרכזית וכן את מהדורת השבת של חדשות 13.
איש שלום נולדה וגדלה בשכונת בית הכרם שבירושלים.
אמה היא דוקטור לביוכימיה ומרצה באוניברסיטה, ואביה, מנהל בכיר במשרד הכלכלה והתעשייה.
איש שלום הייתה חניכה ומדריכה בתנועת הצופים.
בילדותה, התגוררה במשך כארבע שנים בארצות הברית במסגרת שליחות של אביה.
לאיש שלום תואר ראשון בפסיכולוגיה ופילוסופיה יהודית מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני בתאולוגיה מאוניברסיטת קינגס קולג' לונדון.
איש שלום החלה את דרכה העיתונאית עוד כילדה, כמגישה וככתבת לילדים ולנוער.
היה זה בין היתר בתוכנית "זאפ לראשון" ב, ובערוץ 2 בתוכנית "צו פיוס".
השתתפה בתוכנית "גוונים" לקידום פלורליזם יהודי בישראל, וכן בתוכנית למנהיגות צעירה ישראל-גרמניה של קרן ברטלסמן.
בשנת 1999 התגייסה ואת שירותה הצבאי עשתה בגלי צה"ל ככתבת לענייני משטרה, שם סיקרה בין היתר אירועים בתקופת האינתיפאדה השנייה.
גם לאחר סיום שירותה הצבאי בשנת 2001, המשיכה לעבוד בגלי צה"ל כאזרחית עובדת צה"ל.
זאת, עד לשנת 2004. בשנים אלה שימשה, בין היתר, ככתבת הכנסת, כמגישת "24 - היום שהיה" וכעורכת יומני הבוקר של התחנה.
בשנת 2004 החלה לעבוד בערוץ 10, שם הגישה את תוכנית הבוקר של הערוץ, ובמקביל הגישה מבזקי חדשות בטלוויזיה וברדיו.
בין היתר שימשה גם כמגישה-מחליפה בתוכנית "חמש עם רפי רשף".
בשנת 2007 עזבה איש שלום את ערוץ 10 לטובת לימודי תואר שני בקינגס קולג' לונדון.
במקביל עבדה אז עבור חברת החדשות של ערוץ 2 ככתבת באירופה וככתבת למשימות מיוחדות.
כך סיקרה בין היתר את מתקפת הטרור במומבאי, את רעידת האדמה באיטליה ואת ועידת דרבן השנייה.
במהלך מסיבת עיתונאים בה השתתפה עם נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד בכנס האו"ם, אף השיב הנשיא האיראני לשאלה שהציגה לו.
עם שובה מבריטניה, השתלבה בחברת החדשות בתפקידי הגשה ובכתבות מגזין ל"מהדורת החדשות המרכזית של ערוץ 2" וליאור פרידמן החליפה בתפקיד כתב באירופה.
בשנת 2010 הועלתה תוכנית אקטואליה בהגשתה, "אולפן לילה", במסגרת הזכיינית רשת.
כמו כן, מאותה שנה הגישה מעת לעת, במסגרת חברת החדשות, גם את התוכניות "שש עם", "תוכנית חיסכון", "סדר עולמי" ו"מהדורה ראשונה".
במרץ 2011 עזבה איש שלום את ערוץ 2 ושבה לערוץ 10. לאחר פרישתה של מיקי חיימוביץ' מהגשת מהדורת החדשות המרכזית של חדשות 10 נתמנתה למגישת המהדורה.
ב-13 ביוני 2011 הגישה את המהדורה לראשונה.
בתחילה הגישה את המהדורה לסירוגין עם יעקב אילון.
בסוף אפריל 2012, עם התפטרותו של יעקב אילון מתפקיד מגיש המהדורה, החלה איש שלום להגיש את המהדורה ארבע פעמים בשבוע מתוך חמש והייתה למגישת המהדורה המרכזית של חדשות 13. ביום הנוסף בשבוע הגיש את המהדורה גיא זהר, עד שטלי מורנו החליפה אותו בספטמבר 2013, עם תחילת שידורי המהדורה מירושלים.
ב-21 בדצמבר 2021 נודע כי היא תעזוב את המהדורה המרכזית ותעבור להגיש את מהדורת השבת במקום הילה קורח שתחליף אותה, את המהדורה האחרונה שלה הגישה ב-24 בינואר 2022 לאחר כמעט 11 שנה.
ב-19 בפברואר אותה שנה, החלה להגיש את מהדורת השבת.
היא הגישה את מהדורות השבת עד ל-29 ביוני 2024, עת עזבה את חדשות 13.
איש שלום נשואה לעיתונאי ובעבר עורך חדשות החוץ של ערוץ 13, נדב איל.
ביולי 2008 זכתה בפרס בני ברית על סדרת כתבות דוקומנטריות – "רומן אמריקני - מבט אחר על יהדות ארצות הברית" – שערכה על יהדות ארצות הברית עבור ערוץ 10.
בשנת 2012 נבחרה על ידי nrg מעריב ל"מגישת החדשות השנייה הטובה ביותר", בשוויון עם יונית לוי, ולאחר דני קושמרו.
בינואר 2020 נבחרה להנחות את האירוע המרכזי במסגרת פורום השואה העולמי החמישי.
תמר אדר (24 ביולי 1939 - 6 בדצמבר 2008) הייתה סופרת, משוררת, תסריטאית ומחזאית ישראלית.
כתבה תסריטים לסדרות טלוויזיה פופולריות לילדים ("אות אות אות", "טלפלא", "מה פתאום?" (קישקשתא), "רגע עם דודלי", "קרוסלה", "רחוב סומסום", "פרפר נחמד" ועוד).
הייתה תסריטאית הבית של "אולפני הרצליה" וכתבה תסריטים לסרטים תיעודיים, סרטי תדמית וסרטי פרסום רבים.
כתבה שירים וסיפורים רבים שהופיעו בתוכניות טלוויזיה, בתקליטים ובאנתולוגיות שונות, וכן שני מחזות, "חרוז הקסם הסודי" ו"אקו ולוגי", שהועלו על הבמה.
יצירותיה עוסקות בעיקר בעולם הרגשות ורוויות הומור ואיגיון (נון-סֶנס).
הופיעה במפגשים עם ילדים ומבוגרים ברחבי הארץ (מטעם "אמנות לעם", "סל תרבות ארצי", "סל תרבות שטראוס"
"סל-תרבות ירושלים" ובמסגרות פרטיות), ומנחה סדנאות למבוגרים.
זכתה ב"פרס זאב" לספרות ילדים ונוער מטעם משרד החינוך והתרבות, ובפרס הצילינדר הנודד של אמנות לעם.
אדר נפטרה ב-6 בדצמבר 2008 ממחלה בגיל 69.
קישקושירים של קישקשתא - 1978
עוד מעט יהיה לי אח או אחות – 1980 (יסוד)
מסע הפריכולים לארץ כלמקום - 1983
מסע הפריכולים לכוכב אחר - 1984
אני וקישקשתא הכי בעולם -1987
בת המלך והצפרדע - (עיבוד) 1988
גור והגורה פרפרה – 1989 (יסוד)
זקנה על נדנדה (פרס נחום גוטמן לאיור) – 1990 (יסוד)
אקו ולוגי - (עיטור כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער למאיירת הספר, טניה רוטמן) 1993
אילולי בעולם החלומות - 1998
הילד שאהב טלוויזיה – 1998 (יסוד)
ציף התחתן עם צוף - 2001 (הקיבוץ המאוחד)
על ההר עמד עכבר - 2001 (הקיבוץ המאוחד)
מפלצת משובצת מגהצת מוצצים – 2005 (יסוד)
תמר בליי (נולדה ב-1970) היא שפית ומסעדנית ישראלית ומרצה בנושאי בישול.
התפרסמה כאחת ממקימי המסעדה "ארקדיה" בירושלים (יחד עם עזרא קדם).
בליי התייתמה מאמה בגיל צעיר.
בצעירותה עסקה בליי בשיט מפרשיות תחרותי.
תוך כדי לימודי ניהול בתי מלון בבית הספר המקצועי הגבוה תדמור, עבדה כטבחית במסעדת פפיון ברמת השרון.
לאחר מכן עברה לעבוד במסעדת "קרן" של חיים כהן, שם גם פגשה את עזרא קדם.
ב-1995 פתחה עם בן זוגה, עזרא קדם, את מסעדת "ארקדיה", בעלת מטבח ים-תיכוני.
ב-2002 עזבה את השותפות במסעדה והחלה לעבוד כשפית-יועצת למסעדות ושירותי קייטרינג.
בליי גם משמשת כמרצה בנושאי בישול בבית הספר למלונאות במכללת הדסה.
תמר אייזנמן (נולדה ב-2 ביולי 1980 בירושלים) היא זמרת פאנק-רוק ומוזיקאית ישראלית.
תמר אייזנמן נולדה בירושלים, גדלה במבשרת ציון ולמדה בבית הספר הניסויי בירושלים.
היא התגוררה חלק מילדותה בסן פרנסיסקו.
בגיל 12 התחילה לנגן בגיטרה, ולמדה אצל הנגן והמוזיקאי אהרוני בן ארי בירושלים.
בשנים הבאות החלה לכתוב, לנגן ולהופיע בהרכבים מקומיים כמו להקת "בוהנפנדה" ו"שילוב זמני".
בשנת 2001 השתתפה בהפקת האלבום "This Is a True Story / The Rough Cut" של הדרה לוין ארדי, איתה שיתפה פעולה גם בשני אלבומים נוספים.
בשנת 2003 הוציאה מיני-אלבום הנושא את שמה המכיל 5 שירים.
באלבום זה, כמו באלבומיה הבאים, השירים נכתבו כולם באנגלית.
בשנת 2005 הוציאה אלבום בכורה בשם "5feet4", בהפקת אמיר בן-עמי מלהקת הדג נחש.
האלבום נקרא על שם גובהה של אייזנמן ביחידת המידה האנגלית רגל והכיל 15 שירים.
באותה שנה הצטרפה ללהקת הליווי של דני סנדרסון, בה השתתפה עד שנת 2014 כנגנית גיטרה חשמלית ובשירת קולות רקע.
באלבום "לא יפריד דבר" של סנדרסון משנת 2009 שרה אייזנמן כסולנית את השיר "רולטה".
בשנת 2006 השתתפה כזמרת אורחת באלבום הבכורה של להקת ג'ינה סנאפ הנושא את שם הלהקה ובשנה שלאחר מכן שרה באלבום "חוטים" של רונית רולנד.
באותה שנה יצרה יחד עם רולנד את הפסקול לסרט "סטפן בראון" של איתמר אלקלעי.
בשנים 2007–2009 הופיעה בלהקה בתוכנית האירוח "הלילה עם ליאור שליין" בערוץ 10.
בשנת 2009 יצא האלבום "Gymnasium", אותו הפיקה אייזנמן עצמה וכלל 12 שירים.
האלבום וסיבוב ההופעות שליווה אותו זכו לשבחים.
בספטמבר אותה שנה היא הופיעה בפסטיבל "סאפפו" הבינלאומי לקהילה הלסבית, שנערך באי לסבוס שביוון, ובמאי 2010 דיברה בראיון בעיתון לאישה על משיכתה לנשים, כמו גם לגברים.
בשנת 2010 הלחינה והפיקה את המוזיקה לסרט הדוקמנטרי "לא חברה" של סיון בן-ארי, שעסק במחלתה של בן-ארי.
באותה שנה נבחרה אייזנמן מתוך שורה ארוכה של מועמדים להופיע כמופע פתיחה להופעתו הראשונה בישראל של הזמר ג'ף בק, שהתקיימה בתיאטרון קיסריה.
בשנת 2011 יצא האלבום "Time For Creation", גם הוא בהפקה של אייזנמן עצמה.
האלבום מכיל 12 שירים וזכה אף הוא לשבחי הביקורת.
כחלק מקריירת המוזיקה ובשל העובדה שיצירתה נעשית באנגלית הופיעה אייזנמן בחו"ל פעמים לא מעטות.
בין השאר הופיעה באירופה עם אסף אבידן, ב־CMJ בניו יורק, במועדון המוערך BAM בברוקלין, בפסטיבל לסבי באי לסבוס ביוון יחד עם רונה קינן ויעל דקלבאום ועוד.
בשנת 2014 הוציאה את "כלום לא" ו"ממשיכה", סינגלים לקראת אלבום חדש בעברית.
בשנה הזו הוחתמה על ידי הלייבל הבלגי "Odacity" לקראת הוצאת אלבום בינלאומי.
בשנת 2015 יצא האלבום "לימבו", אלבום ראשון בעברית ובו שירים מאת יענקל'ה רוטבליט ודוד אבידן שאת כולם הלחינה והפיקה אייזנמן עצמה ובסוף 2015 עברה לגור בניו יורק ומאז היא מתגוררת שם.
בנוסף ליצירתה העצמאית שיתפה אייזנמן פעולה עם יוצרים רבים, בין השאר בנגינה ובהפקה מוזיקלית באלבומיהם של אסף אבידן, שאנן סטריט ועידו מוסרי.
בשנת 2017 יצא האלבום אהבה ואלוהים אחרים של הזמר אריק ברמן אשר הופק על ידה.
באותה שנה יצרה את פסקול הסדרה "הרמטכ"לים" ששודרה בערוץ הראשון.
בתחילת 2022 הוציאה את אלבומה Rain & Dirt שהוקלט ביחד עם רע מוכיח וקרן טפרברג.
אביה של אייזנמן הוא הקולנוען יעקב אייזנמן.
תמר ברקסטון היא שחקנית, זמרת פופ ו-R&B אמריקאית.
זוכת עונת ה-VIP השנייה של תוכנית המציאות האמריקאית "האח הגדול".
ברקסטון נולדה במרילנד למיכאל ואוולין ברקסטון, הצעירה מבין שישה ילדים.
תמר התגלתה כבעלת כישרון עוד בצעירותה, ואמה, זמרת אופרה בעצמה, דאגה לטפח את כישרונה ורשמה אותה לחוגי שירה.
יחד עם אחותה, טוני ברקסטון, הייתה במקהלה בכנסייה בה אביה היה כומר.
ברקסטון גדלה בבית דתי-נוצרי, ומוזיקה "חילונית" לא הייתה מקובלת אז, אך זה לא מנע מברקסטון להיחשף אליה ולהתעניין בה.
יום אחד, ללא כל התכוונות, שרה אחותה טוני בתחנת דלק בזמן שמילאה דלק במכוניתה - מבלי ידיעתה, היא עשתה זאת ליד מפיק מוזיקלי.
המפיק גילה את משפחת ברקסטון, בייחוד את קולה הגבוה והחד של תמר, והחליט ללכד את חמש האחיות ללהקת בנות, בניסיון לתת גרסה נשית לחמישיית הג'קסונים, כדבריו.
הלהקה הוקמה ונקראה "The Braxtones" ("הברקסטוניות"), והחלה לעבוד עם מפיקים וחברות תקליטים חשובים בארצות הברית, אך למרות כל זאת, הלהקה כשלה במכירותיה והתפרקה תוך זמן קצר.
ב-1999, תמר פגשה את כריס סטיוארט, ראפר ומפיק אמריקאי.
היא הקליטה איתו את אלבום הבכורה שלה, "Ridiculous" (שם האלבום נבע בגלל היותו מכיל ז'אנרים רבים של שירים).
האלבום עבר עיבוד מחודש על ידי חברת התקליטים "Dreamworks" ויצא בשם "Tamar", כשם הזמרת, ב-18 בינואר 2000. חרף הציפיות, האלבום לא זכה להצלחה רבה במכירות ונחשב ככושל.
מאז האלבום תמר שימשה כזמרת ליווי באלבומים "Libra" ו-"More Than A Woman" של טוני ברקסטון, אחותה, ושימשה בעבר גם כזמרת ליווי במסע ההופעות שלה.
כיום היא עובדת על אלבום חדש.
בשנת 2014 קיבלה שלוש מועמדויות לפרס גראמי בקטגוריית "האלבום העכשווי הטוב ביותר" על אלבומה "Love And War", בקטגוריית "שיר ה-R&B הטוב ביותר" לשירה "Love And War", ול"הופעת ה-R&B הטובה ביותר" גם הוא על "Love And War".
בשנת 2016 קיבלה מועמדות נוספת לגראמי בקטגוריית "הופעת ה-R&B הטובה ביותר" על שירה "If I Don't Have You".
בשנת 2019 השתתפה בגרסה האמריקאית של תוכנית המציאות "האח הגדול", בעונה השנייה של גרסת ה-VIP, שם זכתה במקום הראשון.
זכייתה של ברקסטון עשתה היסטוריה כאשר הפכה לאפרו-אמריקאית הראשונה שזכתה ב"האח הגדול".
לפני שניסתה להתאבד, הוציאה ברקסטון בשנת 2020 את הסינגל השיווקי "Crazy Kind of Love".
ב-16 ביולי 2020, הוזעקו הרשויות המקומיות של ארצות הברית בסמוך לשעה 21:45 למעונות בהם שהתה ברקסטון, בעקבות כך שדייוויד אדפסו (בן הזוג שלה) דיווח ש-"אישה בת 43 כנראה לקחה מנת יתר".
אדפסו התקשר ל-911 וטען שמצא אותה מחוסרת הכרה והוא חושב שהיא ניסתה להתאבד.
ברקסטון הובהלה באמבולנס לבית החולים והדובר שלה הצהיר כי "לתמר היה יום קשה ורגשי מאוד - המידע הנוסף יגיע בימים הקרובים, בבקשה תתפללו עבורה".
לפני ניסיון ההתאבדות, התגלה כי ברקסטון שלחה הודעה "אובדנית" למשפחה שלה.
היא כתבה שהיא כמו מרגישה כמו "שפחה" והוסיפה ש-"הדרך היחידה להיות משוחררת כרוכה במוות".
ההודעה המלאה פורסמה לאחר מכן ובה היה כתוב במפורש כי "אני שפחה.
אני לא מצליחה להחזיק את החיים שלי.
ביקשתי מהמיסה שלי לשחרר אותי.
אני מאוימת ונענשת על זה" והוסיפה כי "הדרך היחידה שאני מצליחה לחשוב עליה שתהווה עבורי פתרון זה המוות.
אני אבחר בזה כי זה עדיף על להמשיך לחיות בצורה הזו.
את ההודעה תכננה לפרסם בפומבי, אך לבסוף שלחה אותה למשפחתה בלבד.
בשלב מסוים, שינתה את שם חשבון הטוויטר שלה ל-"תמר (שפחה) ברקסטון".
תמר ברגר (נולדה ב-10 במאי 1957) היא מסאית, מרצה ללימודי תרבות ואשת שמאל רדיקלי ישראלית.
תמר ברגר נולדה בתל אביב לאלינוער לבית אריאל, ילידת הארץ ממוצא רוסי, ולעזרא ברגר, תעשיין יליד גרמניה ואיש העלייה החמישית, גדלה מגיל שש בכפר שמריהו, וגרה בתל אביב במשך כל חייה הבוגרים.
למדה לתואר ראשון בחוגים לתורת הספרות ולפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב ועבדה כעוזרת הוראה באוניברסיטה.
בשנת 2007 עשתה דוקטורט במחלקה ללימודי פרשנות באוניברסיטת בר-אילן, שנושאו "המקום הביניימי, בין כאן לבין שם, מקרה נמל התעופה לוד/בן-גוריון", בהנחיית ד"ר אריאלה אזולאי.
ברגר עבדה שנים רבות בתפקידי עריכה בעיתונים שונים: על המשמר, דבר, חדשות והארץ.
בשנים -1982–1984 הייתה לה חנות ספרים בשם "המאה ה-20" ברחוב שינקין, אחת החנויות הראשונות ברחוב המתעורר.
אחרי כן החלה ללמד במוסדות שונים ובין היתר לימדה בבצלאל, באוניברסיטת בר-אילן, במכללת ספיר, בקמרה אובסקורה, בקלישר (השייך לסמינר הקיבוצים), ובמכללת הדסה.
ברגר מלמדת לימודי תרבות, תאוריה ופרקטיקה, ומתמחה בשאלות של מרחב, בעיקר המרחב הישראלי.
ברגר פעילה בשמאל הרדיקלי החל משנות השבעים.
היא הייתה פעילה בוועד לסולידריות עם אוניברסיטת ביר זית, בהתנגדות למלחמת לבנון הראשונה, במאבק נגד הגדר בשנים האחרונות ובמחסום ווטש.
היא שותפה עם ד"ר ענת מטר וסנאא סאלמה בעמותה למען האסירים הפלסטיניים, וחברה בארגון אקדמיה לשוויון.
לברגר שני בנים מנישואיה לבמאי הקולנוע אבי מוגרבי.
זהו ספרה הראשון של תמר ברגר שראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 1998. הספר הוא מבט רב-תחומי על האתר שהוא היום דיזנגוף סנטר, החל משנות ה-70 של המאה ה-19 ועד ימינו.
הספר משלב מספר דיסציפלינות: ספרות, פילוסופיה, גאוגרפיה, אדריכלות, כלכלה, גנאלוגיות משפחתיות וסיפורים של אנשים.
הספר בנוי כחפירה ארכאולוגית: הוא מביא תיאור של תל שבקצהו קניון דיזנגוף סנטר של היום ומתחתיו שתי פאזות עיקריות - שכונת נורדיה - שכונת צריפים בה שוכנו מהגרים אשכנזים החל משנת 1924 והיא התקיימה עד שפונה אחרון הדיירים ב-1972, ומתחת לה - כרם בבעלות משפחת חינאווי, משפחה פלסטינית מיפו.
התפיסה היא ארכאולוגית במובן זה שכל שכבה נסמכת על זו שתחתיה.
הספר הוא גם מטונימיה לסיפור הגדול יותר של הארץ – מה יושב על מה ומה מתבסס על מה.
הספר תורגם לצרפתית ויצא לאור בסתיו 2009 בהוצאת Actes Sud הצרפתית.
במאית התיאטרון רות קנר עיבדה עם ד"ר אבנר בן-עמוס את הספר למחזה במסגרת פרויקט גמר של שנה ד' בחוג לתיאטרון בשנת 2004. מאז הועלתה ההצגה שוב בפסטיבל עכו ובמרכז סוזן דלאל (בשם "אין נופים אבודים").
זהו ספרה השני של ברגר, שיצא לאור בהוצאת רסלינג בשנת 2008. שם הספר הוא ציטטה הלקוחה מרילקה (אלגיות דואינו, האלגיה הרביעית).
הספר הוא רצף של מסות שנושאן הוא המודל בהקשר הישראלי, במבט בינתחומי המשלב דיסציפלינות שונות, מפסיכואנליזה ועד לפוליטיקה.
ברגר מנסה להגדיר תאורטית מהו מודל ולהמחיש בעזרת דוגמאות שונות את טיבו של המרחב הישראלי.
היא דנה בעשרה מודלים, דיון שמתחיל בהתבוננות במודל המסוים וממשיך למבט כללי יותר.
המודל הראשון, שתצלום שלו מופיע על הכריכה, הוא אוטו עשוי קרטון וצבוע בצבעי הדגל הפלסטיני שמצאה בערימת אשפה בצפון ירושלים.
אחריו יש דיון בבובה כמודל.
מסה נוספות עוסקת בפרקים כ"ד-ל"א מספר שמות המתארים את העלייה הראשית של משה להר סיני, שעיקרה הוראות מדוקדקות מאוד שמוסר לו אלוהים כיצד לבנות את המשכן.
מודל נוסף הוא האוטופיה הציונית אלטנוילנד של הרצל.
עוד מודל הוא גן העצמאות בפתח-תקוה, הכולל שורה של אתרי תצוגה והנצחה, עוד יש דיון בתצלום של ג'יפ שלל המשמש לאימונים של צה"ל, במפה לימודית של מדינת ישראל משנת 1951 ובשרטוט של דירה לדוגמה.
המודלים כולם מעידים על אופייה של הישראליות, על האופן שבו היא תופשת את עצמה ועל האופן שתופשים אותה.
זהו ספרה השלישי של ברגר, שיצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 2015.
הצִדָה — נופי שארית בישראל
ספרה הרביעי של ברגר, יצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 2022.
תמר אֲבידר (20 ביוני 1930 – 9 בפברואר 2016) הייתה עיתונאית וסופרת ישראלית.
נולדה בשם תמר רובינוביץ בחיפה, ארץ ישראל לפני קום המדינה, הוריה עברתו את שם המשפחה אחר כך לרביב.
אביה היה פועל בבתי המלאכה של הרכבת המנדטורית, וכל המשפחה, הורים ושלושה ילדים גרו בדירת חדר.
הוריה הקפידו על חינוכה והיא נשלחה ללמוד בבית הספר הריאלי העברי, והייתה חברה ומדריכה בתנועת הצופים.
פיקדה על תלמידים בבית ספרה במסגרת הפעילות נוער בהגנה.
בשנת הלימודים האחרונה בתיכון, בשנת 1947, הצטרפה לפלמ"ח ושירתה בחטיבת יפתח, השתתפה בכיבוש צפת ובמבצע דני.
לאחר המלחמה ייסדה עם חברי הגרעין שלה בצופים את קיבוץ פלמחים, אך עזבה לאחר זמן קצר.
בגיל 21 נישאה למשה אבידר, ועברה לגור בתל אביב.
בשנת 1954 כתבה מאמר קצר ששלחה לשבועון "לאשה", ובעקבותיו הזמין אותה עורך השבועון דוד קרסיק לשמש ככתבת.
העיתונאית שושנה שגב שימשה לה כחונכת בתחילת דרכה.
לאחר 5 שנים ב"לאשה" עברה לתפקיד עורכת מדור האשה ב"דבר".
אחרי זמן קצר עברה ל"מעריב", לעבוד יחד עם טומי לפיד במדור שערך, שנקרא "שיחות מעריב", מדור חברה ורכילות.
בשנת 1967 עברה עם לפיד לייסד את הירחון "אַת" של קבוצת מעריב, ושימשה כסגנית עורכת.
אחר כך הקימה וערכה את מוסף "סגנון" של מעריב.
אבידר פרסמה קרוב לשלושים ספרים, בעיקר בנושאי נשים וזוגיות.
ספריה מכילים לרוב סיפורי חיים בעלי אופי משועשע-מריר.
פרסמה גם ספרים המכילים ראיונות שערכה במהלך הקריירה העיתונאית שלה.
ב-1977 נשלחה מטעם משרד החוץ לשמש כנספחת לענייני נשים בארצות הברית ושירתה בתפקיד במשך שלוש שנים.
חוויה זו תיעדה בספרה "אמריקה שלי".
ב-2011 הוענק לה התואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
בשנת 1951 התחתנה עם משה אבידר.
בשנת 1963 פגשה במסגרת עבודתה את עמוס אטינגר, שהיה אז כתב קול ישראל.
לאחר מכן הייתה נשואה לאטינגר במשך 30 שנה, עד גירושיהם.
היא אם לשלושה בנים, שניים מנישואיה הראשונים ואחד מנישואיה השניים – אבי אטינגר, שחקן וקומיקאי.
אבידר נפטרה ב-2016, בגיל 85. נטמנה בבית העלמין ירקון.
בעל זה דבר מצחיק; [עיטורים: ריקי בן-ארי; מבוא: יוסף לפיד], רמת גן: מסדה, 1970.
אדם מתחתן רק פעמיים, רמת גן: מסדה, 1971.
על אהבה וצרות אחרות; ציורים: אבנר כץ, תל אביב: מסדה, 1973.
לא על המין לבדו; ציורים: אבנר כץ, תל אביב: ספרית מעריב, 1974.
יפים יפות וכל השאר; צילומים: מיכה ברעם ושלמה ארד, תל אביב: מסדה, 1976.
חרוזי אהבה של אשה נשואה, ציורים: סוזי רוסק-אושרוב, רמת גן: מסדה, 1976.
קשה להיות אשת חברה; רישומים: אבנר כץ, רמת גן: מסדה, 1978.
סיפורי המטבח שלי, רמת גן: מסדה, 1979.
אמריקה שלי: יומן, גבעתיים: מסדה, 1981. ("אמריקה של דיפלומטיה, מסעות, נופים, אנשים, יהודים וישראלים")
עוד יום, עוד שנה---, תל אביב: ספרית מעריב, תשמ"ה 1985. (פרקי ביוגרפיה משפחתיים)
חיים ואוהבים, תל אביב: ספרית מעריב, תשמ"ו 1986. ("דברים קטנים [...] המתרחשים כל יום")
כשהגרב היה כובע, תל אביב: ספרית מעריב, תשמ"ט 1988. (על שנתה האחרונה כתלמידה בתיכון וקורותיה בפלמ"ח במלחמת העצמאות)
שמפניה לארוחת בוקר, תל אביב: ספרית מעריב, תשמ"ט 1989.
איך עושים אהבה בג'יבוטי: שורות, תל אביב: ספרית מעריב, תשנ"ב 1992.
שוקולד מריר: סיפורים, תל אביב: כנרת, 1993.
תמיד מצליח: מתכונים שאי-אפשר להיכשל בהם, ירושלים: כתר (ספריית בישול), 1995.
החיים זה לא אוניברסיטה, תל אביב: מודן, 1995. (אוסף עצות שימושיות)
אוהבת לבשל פשוט: כשר; [איורים: דינה שר], ירושלים: כתר (ספריית בישול), תשנ"ה.
סימנים של אושר ; צילומים: ליהיא לפיד, תל אביב: אריה ניר, תשנ"ו 1996.
מכונית לא מוכרים לחברים: ועוד 233 כללי זהב; [צילום: עודד אברבוך], תל אביב: מודן, 1997.
אסתר הגדולה: סיפור מהחיים עם מתכונים, תל אביב: א.
על אהבה וגברים אחרים, כפר סבא: א.
סינדרלה יוצאת אל הנשף, כפר סבא: א.
גבר זה דבר אחר, הוד השרון: אסטרולוג, 2004.
הסיפור של יהודית: סיפורה של יהודית שטרן-ריקליס; כפי שסופר לתמר אבידר, תל אביב: [חמו"ל], 2005.
היו גם פיספוסים: ראיונות ללא הפסקה, הוד השרון: אסטרולוג, 2005. (מבחר מראיונותיה עם אישים ידועים בחברה הישראלית)
סקס בעפולה: שירים אירוטיים ועוד השגות על החיים; [עריכה: שלומי אבידר], תל אביב: חרוזים לבנים, תשס"ו 2006.
תמר גלבץ (30 בספטמבר 1957 – 29 בנובמבר 2022) הייתה סופרת ועיתונאית ישראלית.
תמר גלבץ נולדה בתל אביב וגדלה בה ובהמשך בבאר שבע וחיפה.
סבה, שמעון גלבץ, היה רופא, פעיל ציוני ומראשי תנועת החלוץ ברוסיה.
אביה, אביגדור גלבץ, היה מהנדס ריתוך, ודודה היה עיתונאי התיאטרון והבידור, ג.
תמר גלבץ שירתה בצה"ל ככתבת צבאית, ולמדה ספרות אנגלית וקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
היא החלה את הקריירה העיתונאית שלה כמבקרת הסרטים של כל העיר הירושלמי, עבדה במוסף הארץ בחדשות ובהעיר, שם הייתה כתבת ועורכת עמודי תרבות.
בהמשך, עבדה במעריב כעורכת בכירה, הייתה ממקימי המוסף תרבות מעריב, ושימשה כמבקרת הטלוויזיה של העיתון.
באמצע שנות ה-90 כתבה לסדרת הטלוויזיה "פלורנטין" והייתה עורכת תוכנית התרבות "המעגל הקטן" של גל אוחובסקי בערוץ 2.
ב-1994 פרסמה את המסה "כולנו נמלים בשיירה" בקובץ המסות "אנשים מתו מפחד" שעסק בישראל במלחמת המפרץ.
ב-2004 נבחר סיפורה "אפונים" כמומלץ תחרות הסיפור הקצר של עיתון "הארץ".
באותה שנה פרסמה את הרומן הראשון שלה "את בתקופה טובה" וב-2006 את "מקופלת", ספרה השני.
גלבץ היא כלת פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים 2008. באותה שנה היה מועמד ספרה "מקופלת" לפרס ספיר.
גלבץ התגוררה בתל אביב, והייתה נשואה בעבר לרונן בן טל, מוזיקאי ובעלים של אולפני סאונד.
בשנים האחרונות לחייה הייתה בזוגיות עם אורין מוריס.
אחיה הוא המוזיקאי והמתרגם שמעון גלבץ.
נפטרה בגיל 65 ממחלת הסרטן, שממנה סבלה כשני עשורים.
ספריה של גלבץ כתובים בגוף ראשון ויש בהם יותר בעלי תפקידים ("הבעל", "הבת", "השכנה") משמות גיבורים.
היא נהגה לשנות ביטויים מקובלים בשפה האנגלית, להכליא אנגלית עם עברית, להציג חצי ניב במקום ניב שלם, לחבר מספר מילים למילה אחת.
בספרו של רוביק רוזנטל "מילון הסלנג המקיף"
נזכרים מאה ביטויים מספרה הראשון של גלבץ, "את בתקופה טובה".
בנימוקי חבר השופטים של פרס ראש הממשלה בו זכתה ב-2008 נכתב: "בשני הרומנים שפרסמה עד כה מעמיקה תמר גלבץ, באומץ ובכנות נדירים, בחקר הנפש הנשית הפצועה.
בעברית וירטואוזית, רב-רבדית וגמישה כפלסטלינה, היא לוקחת את הקורא למסע מטלטל אל הגיהנום ובחזרה.
נפרט לרסיסים של קיום יומיומי גדוש וחושני, הניתזים בסטקאטו חד וננעצים בלב.
עיצוב התהליכים הנפשיים במארג של פרטים, וביטויים הלשוני המדויק והאקספרסיבי, יוצרים שלמות אמנותית...".
זהו ספרה הראשון של גלבץ שראה אור בשנת 2004 בהוצאת חרגול.
הספר עוסק באישה שרובצת מעליה עננה של מחלת הסרטן בה לקתה בעבר.
הוא נפתח כשהגיבורה שרויה במשבר כי הפסיכולוג שלה נסע לחוץ לארץ והוא מאוד חסר לה.
היא מתחילה לכתוב לו מכתבים אבל יודעת בינה לבינה שהם לא יישלחו לעולם.
היא מטופלת בילדה ובבעל ולפתע היא מפוטרת מעבודתה וכל סדר החיים שלה מתפרק.
היא יושבת בביתה מבוהלת ומובטלת, מתבוננת פנימה ומפרקת את רצף החיים היומיומיים לפרטים הכי קטנים והכי פרוזאיים.
היא שמה את חייה תחת מיקרוסקופ.
הספר כמעט מנוטרל מדינמיקות בין אישיות ומצומצם לתיאור היחסים המורכבים שבתוך התא המשפחתי הגרעיני.
מעל כל אלה, מרחפת אימת המחלה של הגיבורה.
המתח עולה לקראת הבדיקות התקופתיות ויורד לאחריהן במעין קרוסלה של רגשות ופחדים, אימת המוות וחדוות החיים.
זהו ספרה השני של גלבץ, שראה אור בהוצאת חרגול - עם עובד בשנת 2006. הספר היה לרב-מכר ואף היה מועמד לפרס ספיר בשנת 2008. "מקופלת" הוא על אודות אישה שבעלה מבשר לה בפתאומיות שהוא עומד לעזוב את הבית אחרי עשרים שנות נישואים, כשהסיפור נדחס לתקופה קצרה של חודשים ספורים.
זהו מעין מסע פנימי של הגיבורה והוא רצוף פנטזיות וחרדות, צלילה לתהומות והתחזקות, כשהמציאות הקונקרטית היא מצומצמת במתכוון.
בפתיחה, אומר הבעל לגיבורה שלא טוב לו.
לא טוב לו ולכן הוא חייב ללכת.
מכאן ואילך, לכל אורך הספר היא מכנה את בעלה הנוטש בשם ובמושג "לוטובלו".
הגיבורה בוחנת את תפקידיה כאישה, אם, מאהבת, בת זוג, תוך שהיא מנסה להגדיר את עצמה מחדש ומתעצמת לאורך הסיפור.
היא משחקת עם עצמה במשחק תפקידים מורכב את האישה הנעזבת, בודקת את דימויה העצמי כאישה בעולם, עולה ויורדת בסחרחרת מצבי רוח, וכל זה באמצעות וידוי על גבול הפנטזיה בגוף ראשון.
הספר רווי תאורי סקס ואוכל והיא טווה קשר בין השניים, תוך שהיא מחברת בין אסוציאציות מיניות לממתקים, ומכאן גם שמו מקופלת.
פירוש נוסף: נטישת הבעל כופפה את גו האישה: "גבי משתוחח אני כבר חצי עיגול כלפי הבלטות מרוב כיפוף".
זהו ספרה הרביעי של גלבץ, שראה אור בהוצאת חרגול בשנת 2023, והתפרסם אחרי מותה.
במרכז הספר עומדת אשה שכמו הסופרת מתמודדת עם שובה של מחלת הסרטן ועם החידלון המתקרב.
גלבץ כתבה את הספר מתוך ידיעה שזה הספר האחרון שתכתוב.
היסודות הביוגרפים בספר מציגים את המערבולת הרגשית, מתוך זרם תודעה של אשה חסרת שם, ואת התפרקות הנפש והתודעה, בלי לוותר על ההומור הדוקרני המזוהה עם יצירתה של גלבץ.
את בתקופה טובה (תל אביב: חרגול, תשס"ד 2004)
מקופלת (תל אביב: חרגול / עם עובד, תשס"ו 2006) - הספר היה מועמד לפרס ספיר לשנת 2008.
המתים והחיים מאוד (חרגול 2012)
האחרון (חרגול 2023) - פורסם לאחר מותה
תמר אריאב (נולדה ב-1949) היא פרופסור לחינוך, המשמשת כיום כמנהלת האקדמית של קרן מנדל ישראל.
בעברה כיהנה כנשיאת המכללה האקדמית בית ברל וכן כחברה במועצה להשכלה גבוהה (המל"ג).
תמר אריאב נולדה בחיפה והיא בוגרת בית הספר התיכון "רוטברג" ברמת השרון.
היא שירתה בחיל האוויר שם שימשה כמדריכת סימולטור טיסה.
אריאב מתגוררת ברעננה עם בעלה, גדי אריאב, פרופסור (בדימוס) בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב והיא אם לשניים.
בכלכלה וסטטיסטיקה מאוניברסיטת תל אביב, M.A (בהצטיינות) בתכנון לימודים מאוניברסיטת תל אביב, ודוקטורט בתכנון לימודים והוראה מאוניברסיטת פנסילבניה, פילדלפיה.
בנוסף, היא בעלת תעודת הוראה מאוניברסיטת תל אביב ובוגרת קורס דירקטורים באוניברסיטת תל אביב.
תמר אריאב החלה עבודתה במכללה האקדמית בית ברל בשנת 1985. במהלך השנים, בנוסף להיותה מרצה במכללה, היא מילאה מגוון תפקידים: ראש היחידה למדעי החינוך, ראש המרכז לתכנון לימודים, יו"ר המועצה האקדמית, וראש תוכנית לתואר שני בתכנון לימודים והערכה.
כיהנה כיו"ר ועדת ההיגוי של תוכנית המצוינים של המכללה ויו"ר הוועדה לתכנון ופיתוח.
בשנת 2008 מונתה לנשיאת המכללה האקדמית בית ברל, אותו סיימה בשנת 2020 לאחר שמילאה את מספר שנות הכהונה המקסימליות האפשריות.
אחד המהלכים המרכזיים אותם היא הובילה במכללה הוא העברת המכללה מחסות משרד החינוך לתכנון ולתקצוב של ות"ת (הוועדה לתכנון ולתקצוב של המועצה להשכלה גבוהה).
מאז 2015, כאשר המכללה האקדמית בית ברל עברה לות"ת, התאפשר למכללה לקדם תוכניות אקדמיות חדשות, להעביר חלק מחברי הסגל לתנאי העסקה כמקובל במערכת ההשכלה הגבוהה ולקדם את פיתוח הקמפוס בהתאמה לצורכי הכשרת מורים ומחנכים בעידן הנוכחי.
בין היוזמות העיקריות שלה כנשיאה ניתן למנות את הרחבת הקשרים הבינלאומיים של המכללה, המקיימת כיום למעלה מ-25 קשרים בהוראה, במחקר ובפרויקטים עם מוסדות אקדמיים בחו"ל.
היא יסדה את רשות המחקר, המרכז להוראה ולמידה, המרכז לקידום חיים משותפים, היחידה ללימודי חרדים ויחידת היזמות.
היא קידמה את ההכשרה הקלינית בהוראה ואת שימושי טכנולוגיה בהוראה ובלמידה.
מהלכים אלה משקפים את תפיסתה לפיתוח איכות אקדמית לצד גיוון אוכלוסיית הסטודנטים במכללה.
תחת נשיאותה הרחיבה המכללה את תיק האקדמי שלה, התחילה במסלולי תארים מתקדמים עם תזה ובנתה מרחבי למידה חדשניים.
קריירת ההוראה של תמר החלה בשנת 1971, כמורה בבתי ספר בישראל, ולאחר מכן בגרמניה ובארצות הברית.
לאחר סיום לימודי הדוקטורט היא שימשה כמנהלת הקונסורציום להוראת ישראל בצפון אמריקה (ניהול פיתוח תוכניות לימודים בצוותים ממדינות שונות בארצות הברית ובקנדה) ופעלה כמנהלת רשת המשאבים החזותיים בחינוך היהודי בארגון הגג של החינוך היהודי בצפון אמריקה (JESNA).
תמר אריאב שימשה כמרצה אורחת, במחלקה להכשרת מורים, באוניברסיטת קליפורניה באירוויין.
היא כיהנה בוועדות מדיניות לאומיות של משרד החינוך, בוועדות שמעניקות פרסים או מימון מחקר כמו ISF, בוועדת חינוך לערכים של היוזמה למחקר בחינוך, וכחברה בוועדות כנסי הכשרת מורים.
בין השנים 2002–2008 תמר הייתה חברה במועצה להשכלה גבוהה (מל"ג) ובמסגרת זו כיהנה כיו"ר ועדות אקדמיות, כמו הוועדה לניהול אקדמי במכללות בישראל וועדת המתווים החדשים בהכשרה להוראה, שקבעה סטנדרטים מקצועיים להכשרת מורים ברמה הלאומית.
בשנים 2008–2013 תמר אריאב שימשה כיו"ר רמ"א, הפורום של 21 ראשי מכללות לחינוך ברחבי ישראל.
במרץ 2021 מונתה למנהלת האקדמית של קרן מנדל ישראל.
במסגרת זו היא מובילה את הפיתוח של התכנית המתחדשת למנהיגות חינוכית ומסייעת בקידום תוכניות שונות בקרן.
במסגרת תפקידה התבטאה רבות בקרב אנשי חינוך וקראה למרי אזרחי נוכח קידום הצעת חוק עילת הסבירות.
תחומי המחקר של פרופ' אריאב עוסקים בתוכניות לימודים ובמדיניות מורים משלב ההכשרה ועד לפיתוח המקצועי.
תמר מרצה בפורומים רבים וכותבת גם בעיתונות פופולרית על ענייני דיומא בחינוך ובהשכלה גבוהה.
היא הייתה חברה בוועדות עורכות של כתבי עת ומשמשת כמעריכה למערכות של כתבי עת.
אריאב רואה בהשכלה גבוהה אמצעי לניידות חברתית, לקידום צדק חברתי ולצמצום אי השוויון בחברה ובעולם העבודה.
בתוך ההשכלה הגבוהה היא רואה בפיתוח איכותי של מורים השקעה חיונית לשיפור מערכת החינוך בישראל.
תמר דיין (נולדה ב-28 בדצמבר 1957) היא זואולוגית ישראלית, פרופסור מן המניין בבית הספר לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב, יושבת ראש מוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט – המרכז הלאומי לחקר המגוון הביולוגי, הכולל גם את אוספי הטבע הלאומיים של אוניברסיטת תל אביב, ופעילת איכות הסביבה.
מחקריה עוסקים באקולוגיה בשמירת טבע, בארכאוזואולוגיה.
במאי 2024 התקבלה כחברה באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
תמר דיין נולדה ברחובות בשם תמר תלמי, בת לפיזיקאי חתן פרס ישראל יגאל תלמי ולחנה (לבית קיבילביץ) שעבדה במחלקה להוראת המדעים במכון ויצמן.
בשנת 1977 החלה דיין לימודי תואר ראשון בתחום הארכאולוגיה, אותו סיימה בשנת 1984. בשנת 1978 החלה לימודי תואר ראשון במדעי החיים באוניברסיטת תל אביב ובשנת 1981 סיימה תואר בהצטיינות יתרה.
ב-1983 סיימה תואר שני בזואולוגיה.
ב-1983 החלה דיין את עבודת הדוקטורט שלה בנושא "הסוקסציה של חברת הטורפים במזרח התיכון במרחב ובזמן", אותה עשתה באוניברסיטת תל אביב בהנחיית פרופסור יורם יום-טוב ופרופסור איתן צ'רנוב.
בשנת 1990 סיימה דיין את עבודת הפוסט דוקטורט הראשונה שלה בנושא אקולוגיה, שעשתה באוניברסיטת פלורידה, ובשנת 1991 סיימה את הפוסט-דוקטורט השני שלה בנושא פלאוביולוגיה, שעשתה באוניברסיטת הארוורד.
בשנת 1999 מונתה דיין לפרופסור חבר ובשנת 2003 לפרופסור מן המניין.
כמו כן, לימדה בעבר באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת חיפה, כיום מלמדת בביה"ס לזואולוגיה בפקולטה למדעי החיים ע"ש ג'ורג' ס.
בנוסף, מכהנת כחוקרת אורחת באוניברסיטאות טנסי והרווארד שבארצות הברית.
במהלכו יצאו דיין ושותפיה למחקר לבדוק את התפשטות הנמלה באזור קיבוץ אפיקים וקיבוץ בית זרע.
במחקר נמצא כי קצב ההתפשטות של נמלת האש הקטנה גבוה במיוחד, ולא נמצאו סימנים למיני נמלים אחרות במקומות אליהם התפשטה נמלת האש הקטנה.
במחקר נמצא כי נמלת האש הקטנה התפשטה לאזורים מחוץ לקיבוץ אפיקים וקיבוץ בית זרע, וכי התפשטות הנמלה נעשית על ידי אדם, כיוון שהנמלה מקננת בתוך בסיסי עץ ועציצים, אותם מעביר האדם מיישוב אחד לאחר.
המחקר הוביל להעלאת המודעות על נמלת האש הקטנה והפצתה, וכמו כן למחקרים נוספים על הנמלה ועל דרכים להדברתה שאינן מסכנות את המערכת הביולוגית הקיימת.
לאורך השנים דיין חוקרת ומנחה תלמידים.
פרסמה למעלה מ-100 מאמרים מדעים.
דיין הייתה אחראית על הפעילות להקמת המשכן החדש לאוספי הטבע על שם שטיינהרדט באוניברסיטת תל אביב, השתתפה בקביעת מדיניות הפיתוח המדעי-מקצועי של המוזיאון, בניהול תקציבי המוזיאון, בוועדת ההיגוי שפיקחה על התקדמות הבניין.
דיין אוצרת אוסף החולייתנים של המוזיאון, ועומדת כיו"ר המוזיאון.
זוכת פרס מפעל חיים של האגודה הישראלית לאקולוגיה ולמדעי הסביבה ב-2021.
חברה במליאת רשות הטבע והגנים וכיו"ר הוועדה המדעית-מקצועית של המליאה
יו"ר הוועד המנהל של החברה להגנת הטבע
יו"ר מכון דש"א - מכון דמותה של ארץ
יו"ר ועדת האדם והביוספירה של אונסקו בישראל
חברת דירקטוריון המכון לחקר ימים ואגמים בישראל
חברת מועצת גנים לאומיים ושמורות טבע
חברת המועצה הלאומית למחקר ופיתוח אזרחי
חברה בוועדת ההיגוי לשימור ולפיתוח אוספי הטבע האוניברסיטאיים
יו"ר מוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט, אוניברסיטת תל אביב
חברה באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים
פרס לחוקרים צעירים מהחברה האמריקאית לחקר הטבע - 1990.
אות החברה להגנת הטבע על תרומה משמעותית למען הטבע בישראל - 2013.
פרס מפעל חיים מהאגודה לאקולוגיה וסביבה לפרופ' תמר דיין - שנת 2021.
נשואה לעוזי דיין ואם לשלושה ילדים.
תמר אלאור (נולדה ב-1955) היא פרופסור לאנתרופולוגיה במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
אלאור נולדה בתל אביב, ליונה (אופטובסקי-דאום) ודוד פריימן.
גדלה בעבר הירקון המזרחי של העיר ומתגוררת שם גם כיום.
את לימודיה התיכוניים עשתה ב"תיכון חדש" בעיר.
למדה באוניברסיטת תל אביב לשני התארים הראשונים וכתבה את עבודת הדוקטור שלה באוניברסיטת בר-אילן בהנחיית פרופ' דפנה יזרעאלי ופרופ' חיים חזן.
החל מ-1992 היא מלמדת במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית.
שימשה בתפקידים שונים במחלקה זו ובפקולטה למדעי החברה באוניברסיטה, והחל מ-2009 היא משמשת כחברה בוועד של הרשות לתלמידי מחקר של האוניברסיטה.
מ-2008 מלמדת את קורס המבוא לאנתרופולוגיה באוניברסיטה, במקביל להוראה בקורסים לספרות ואנתרופולוגיה, מגדר ודת, קריאה בטקסטים תרבותיים קאנוניים בשיטת לימוד של "בית מדרש", וקורס מתקדם בשיטות מחקר איכותניות.
בין השנים 2004–2007 עמדה בראש מרכז לייפר לחקר המגדר, והייתה חברה בקבוצת מחקר על חינוך ודת במרכז סכוליון באוניברסיטה העברית.
שהתה פעמיים כעמיתת מחקר במרכז לחקר היהדות באוניברסיטת פנסילבניה, CAJS, ושימשה כפרופסור אורחת במלגת גינור בבית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק.
במחצית שנות התשעים נמנתה על הצוות הרחב שהקים את מכללת עלמא לתרבות עברית.
אלאור מתמקדת בחקר הצומת המחבר מגדר, תרבות וידע, ועסקה בעיקר בחקר נשים חרדיות ודתיות.
עבודת הדוקטור שלה הייתה מחקר חלוצי בקרב נשים חרדיות.
מאז פרסום העבודה כספר ב-1992, משמש מחקר זה כנקודת מוצא והתייחסות לחקר נשים בישראל, לחקר האוכלוסייה החרדית, ולעבודה אתנוגרפית השייכת לפרק "החדש" באנתרופולוגיה.
הממצאים שנגעו למחקר זה נבדקו שוב באופנים שונים בשתי אוכלוסיות נוספות השייכות לחברה הדתית בישראל: הקהילה הציונית-דתית, והמזרחית ספרדית (כולל "מתחזקים" וחוזרים בתשובה); על מחקרים אלו הוציאה אלאור שני ספרים נוספים.
באופן זה נוצר מעין מחקר השוואתי, הנדיר יחסית בעבודות אתנוגרפיות בנות זמננו.
על פי דרכה של אלאור, לימוד הפן האורייני בחיי נשים חרדיות, דתיות מודרניות, וחרדיות מזרחיות וחוזרות בתשובה, נוגע בקבוצות העיקריות הרוקמות את "המגזר הדתי" ומגיע אליהן דרך הפריזמה המגדרית.
משם נפתחים חלונות אל כל ההקשרים המשמעותיים לחיי נשים ואנשים דתיים ומתקבלות תובנות סוציולוגיות הקשורות לפרמטרים כלכליים, פוליטיים, אתניים, משפחתיים ואחרים.
ב-2009–2010 כתבה מחקר קטן היקף על לימוד התניא בקרב נשים בחסידות חב"ד, ועל שאלות הנוגעות לגילוי וכיסוי גופן של נשים דתיות במרחב הציבורי בישראל בהשוואה לסוגיית הרעלה בצרפת, טורקיה, בלגיה ומרוקו.
החל משנת 2008 עוסקת אלאור במחקריה בחקר תרבות חומרית בישראל, ומתמקדת באובייקט "סנדל ישראלי".
זהו מחקר מרובה אתרים וגישות, החובק עבודה ארכיונית, אתנוגרפיה, ארכאולוגיה, טכנולוגיה ומיתולוגיה.
פרסמה מאמרים רבים הנובעים מתחומי המחקר העיקריים שלה, וכן מאמרים בנושאים אחרים, כגון אמהות ישראלית, מתודולוגיה אנתרופולוגית, ספרות ואמנות פלסטית בהיבטים חברתיים, כתיבה מחקרית ועוד.
בעריכתה, מתחת לפני השטח: המזבלה של תל אביב המנדטורית במקווה ישראל, רסלינג, 2024.
סנדלים - אנתרופולוגיה של סגנון ישראלי.
מקומות שמורים: מגדר ואתניות במחוזות הדת והתשובה.
משכילות ובורות: מעולמן של נשים חרדיות.
בפסח הבא: נשים ואוריינות בציונות הדתית.
תמר גולן (18 בדצמבר 1933, חיפה – 30 במרץ 2011, חיפה) הייתה עיתונאית, דיפלומטית ואשת אקדמיה ישראלית, חוקרת מדינות אפריקה.
כיהנה כשגרירת ישראל באנגולה בשנים 1994–2001, ככתבת ב"מעריב" ובכלי תקשורת נוספים וכמרצה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בעקבות המעורבות החשאית שלה בפעילויות מדיניות מחוץ לישראל, יש שסברו כי היא סוכנת מוסד, אך בראיון איתה גולן הכחישה זאת.
כנערה הייתה פעילה בקן "השומר הצעיר" בעיר ולמדה בבית הספר "חוגים".
שירתה בצה"ל בגרעין נח"ל, ובשנת 1953 עברה לגור בקיבוץ להב, שם פגשה את אביהו גולן ונישאה לו.
בני הזוג גולן יצאו לאתיופיה בשנת 1961, בשליחות של משרד החוץ, כדי ללמד שם במכללה.
בזמן שהותם שם נהרג אביהו גולן בתאונת דרכים.
גולן יצאה לניו יורק בשליחות הסוכנות היהודית.
שם סיימה לימודי דוקטורט במשפט וממשל באוניברסיטת קולומביה היוקרתית, עם התמחות באפריקה.
בתום מלחמת ששת הימים מונתה לשליחת העיתון "מעריב" באפריקה, ולתקופה קצרה גם כשליחת "על המשמר".
באותה תקופה גם שידרה בעבור גלי צה"ל, וכן שימשה כשליחת הבי-בי-סי והשבועון הלונדוני "האובזרבר".
בשנות ה-70 עברה לפריז ושם שימשה ככתבת "מעריב".
בפריז הייתה מקושרת לפעילים פוליטיים ולפעילי זכויות אדם מכל העולם.
באחת משליחויותיה העיתונאיות נסעה לסוריה.
במקביל לעבודתה העיתונאית, סייעה למערכת הביטחון והעבירה מידע על מדינות אפריקה, בין היתר מידע שאספה במהלך פגישותיה כעיתונאית עם מנהיגי היבשת.
בתקופה בה התגוררה בפריז סייעה במאמצים להשיג מידע על גורלו של רון ארד, ואף קיבלה על כך עיטור באופן רשמי.
בשנת 1994 מונתה לשגרירה הראשונה של ישראל באנגולה ושימשה בתפקיד כשבע שנים.
בסיום כהונתה כשגרירה חזרה לאנגולה, לבקשת נשיא הרפובליקה, כדי לסייע בכינון הוועדה הלאומית ללוחמה במוקשים, וזאת כמומחית מטעם האו"ם.
כשסיימה את שליחותה חזרה להתגורר בקיבוץ להב והייתה פעילה בולטת של ארגון מחסום ווטש.
היא הייתה מיוזמי הקמת התוכנית לימודי אפריקה במחלקה לפוליטיקה וממשל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 2009 ייסדה את מרכז אפריקה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מרכז רב תחומי העוסק בקידום מחקר, הוראה, שיתופי פעולה אקדמיים, כנסים ואירועי תרבות ופרויקטים חברתיים והתנדבותיים ביבשת.
המרכז כיום נקרא ע"ש תמר.
לאחר שבריאותה התדרדרה, שמה קץ לחייה ב-30 במרץ 2011 בחדר בית מלון בחיפה והובאה למנוחות בבית העלמין שדה יהושע בחיפה.
במכתב אותו השאירה כתבה כי היא עייפה מלהרגיש כמו דון קישוט לנוכח , ולנוכח המצב בחוף השנהב ובאנגולה.
תמר גולן הייתה נשואה לאביהו גולן, אותו הכירה בקיבוץ להב בעת שהתגוררה שם.
אביהו גולן נהרג לנגד עיניה מפגיעה של משאית צבאית באתיופיה.
מאז לא נישאה, אולם נטען שניהלה קשרים רומנטיים אחדים.
אחד מהם, שגולן אישרה את קיומו בספר שכתבה, היה עם שגריר ניגריה בקונגו, בנו של אמיר מוסלמי, בשם כבירו.
היא נאלצה לעזוב את קונגו ולהיפרד ממנו, לאחר שחלתה כתוצאה מניסיון הרעלה שנועד לחבל בקשר, והצליח.
כמו כן ניהלה גולן רומן סודי עם מי שהיה המפקד הכללי של צבא מצרים, הגנרל מוחמד עבד אל-ע'ני אל-גמאסי, לאחר שהודח מתפקידו כשר המלחמה בידי הנשיא אנואר סאדאת.
אנשי המודיעין הישראלי והמודיעין המצרי ידעו על הקשר האינטימי עם הגנרל המודח, אך לא התערבו בכך.
תמר גולן הייתה עיתונאית יוצאת דופן במידה רבה, ופעילותה העיתונאית חרגה פעמים רבות מהמקובל במקצוע.
היא בלטה גם בהופעתה החיצונית, במסעותיה באפריקה כשהיא לבושה תמיד בלבן, מאז שבן-זוגה הראשון נהרג.
בנוסף לתואר הדוקטור שרכשה, היא העמיקה מאוד את ידיעותיה על ארצות אפריקה במהלך עבודה העיתונאית, ואף שימשה מומחית מטעם האו"ם.
היא השתמשה בכישוריה האישיים כדי לבנות קשרים עם בעלי תפקידים רמי דרג, ולעיתים עשתה זאת תוך מעורבות אינטימית.
עם זאת, לא ידוע על קשר קרוב שיצרה רק כדי להשיג ידיעה או לקדם אינטרס מדיני, ונראה שקשריה האינטימיים נבעו ממניעים רומנטיים אמיתיים.
בנוסף להיותה עיתונאית מדווחת, עסקה בפעילות מדינית, דיפלומטית, מודיעינית, הומניטרית ובפעולות ייעוץ לממשלות של מדינות היבשת; על פי עדותה, ניסתה ככל יכולתה להפריד בין התחומים, אך הודתה, שלא תמיד הצליחה בכך.
פעילותה הייחודית כעיתונאית המעורבת רגשית במושא הדיווח עוררה שאלות אתיות באשר למידת ההשפעה של העיתונאי של המאורעות.
לדוגמה, בשנת 2009 סיפרה שבזכות ידידותה עם חסן תוהאמי החלו להתקיים מפגשים חשאיים בין מנהיגים ישראלים למצריים, ואלו היו בין הגורמים שהביאו לביקורו ההיסטורי של נשיא מצרים אנואר סאדאת, ולהסכם השלום.
מיד אחרי הביקור, הייתה בין העיתונאים הראשונים שביקרו ודיווחו מקהיר.
גולן ראתה עצמה כמחויבת בראש ובראשונה לרווחתם של בני אדם, וטענה שלשם כך ויתרה פעמים רבות על סיפורים עיתונאיים חשובים, במקרים שבהם פרסום הסיפור עלול היה לפגוע בפעילותה ההומניטרית.
למשל: עיסוקה למען פירוק שדות מוקשים, שגרמו לנפגעים רבים, בעיקר ילדים.
ובנוסף לכל אלה, שימשה כשגרירה במשך תקופה ארוכה מהמקובל; ולאחר שסיימה את תפקידה הדיפלומטי, המשיכה לפעול באותה מדינה בתחום הומניטרי, וללא קשר למדינת ישראל.
אפריקה, אפריקה, הוצאת דומינו, 1988 (עם אמנון דנקנר)
גורילות ודיפלומטיה, הוצאת עם עובד, 2006 (עם ד"ר תמר רון)
תמר גלעדי (נולדה ב-11 בינואר 1967) היא זמרת ישראלית.
את השכלתה המוזיקלית רכשה בבית הספר "רימון".
בשנים 1995–2000 השתתפה כזמרת ליווי באלבום ובמופע "בשביל הנשמה" של שם טוב לוי; באלבום "הופעה חיה בערד"; ובמופע של מתי כספי, אשר חזר בשנים האלה לישראל.
בנוסף, הייתה חלק מפרויקט "המעבדה" של קבוצת הדומינו גרוס, שהופיעה במועדון צוותא 2 עם חומרים לא מעובדים בפני קהל, שם גם חשפה את החומרים לאלבומה הראשון.
בשנת 2000 יצא אלבום הבכורה של גלעדי, "תמר גלעדי", בהפקה עצמית (אינדי) על ידי תמר.
האלבום הכיל שבעה שירים, ובהם הלהיט "האהבה מתה", שכתב והלחין אריאל הורוביץ.
השיר זכה להצלחה גדולה, היה מהמושמעים ביותר בתחנות הרדיו בישראל באותה שנה, ואף זכה בפרס אקו"ם ל"שיר השנה".
גלעדי עצמה כתבה שני שירים באלבום, ואת היתר כתב הורוביץ.
על ההפקה המוזיקלית הופקד ארקדי דוכין.
עוד שירים מהאלבום הם: "כל העצב" ו"מה שאת צריכה".
באותה שנה הקליטה תמר דואט עם לאה שבת ביצוע מחודש ל"ירח בשמיים", והקליטה דואט עם גידי גוב לשיר "נתפייסה" מתוך ביצוע שעשו יחד בעונה האחרונה של "לילה גוב" ושיצא באלבום "שלל שיריו" של גוב.
בשנת 2003 יצא אלבומה השני של גלעדי, "גן חורפי".
את שיר הנושא של האלבום, "גן חורפי", תרגמה תמר על פי שירה של הזמרת קרן אן "Jardin d'hiver".
באלבום זה לקחו חלק כותבים רבים כגון: לאה שבת, חוה אלברשטיין, רחל שפירא, חנה גולדברג, עובד אפרת, חמי רודנר, דידי שחר ואריאל הורוביץ.
תמר כתבה באלבום זה שבעה שירים.
את האלבום הפיק ועיבד מאיר עמר ("ביג אם").
באלבום בלטו השירים: "גן חורפי", "עינת סיפרה לי", "אור קטן", "נערה עם עגיל פנינה".
באותה שנה השתתפה תמר במופע משירי לאה גולדברג, בבריכת הסולטן, עם השיר "נחל שלי" בעיבודו של עובד אפרת.
המופע הוקלט ושודר בגלי צה"ל.
בשנת 2005 התארחה תמר בפסטיבל הפסנתר עם מופע שירים מתורגמים.
ליוו אותה גדי סרי בכלי הקשה ורמי הראל בפסנתר ועיבודים.
במהלך אותה שנה, הופיעה תמר עם הפרויקט הזה בכל הארץ כשהיא מלווה את עצמה בגיטרה.
בין השירים היו משירי אליוט סמית', אלביס קוסטלו, ג'וני מיטשל, פול סיימון ועוד.
המופע צולם ושודר בערוץ 2.
בשנת 2008 יצא אלבומה השלישי "סוג של ורוד", אלבום זה נוצר בעקבות מפגש בין תמר לסופרת לאה איני.
השירים עוסקים בדמות האישה על רבדיה השונים, והביאו לידי ביטוי צדדים שונים ומגוונים בזהותה.
תמר הלחינה את כל השירים שכתבה לה איני.
את האלבום הפיק ועיבד חמי רודנר.
באלבום בלטו השירים: "לאן את הולכת מפה", "סוג של ורוד", "זה לא בשמיים", "ביאטריס".
בעקבות שיתוף הפעולה עם חמי רודנר, השתתפה תמר במופע שלו "מכונת השירים", כאומן אורח ומלווה בגיטרה אקוסטית.
בשנת 2009 התארחה תמר במסגרת פסטיבל התנ"ך באזור בית גוברין במופע משירי נעמי שמר, חמותה המנוחה, עם התזמורת הסימפונית של באר שבע בעיבודים של רפי קדישזון.
המופע הוקלט ושודר ברשת ג'.
אלבומה הרביעי, "בלוז לנעמי", יצא בשנת 2011, והוקדש כולו לשירי נעמי שמר.
באלבום גרסאות מחודשות לשיריה של שמר בסגנון בלוז, בעיבודים משותפים של גלעדי ורמי הראל.
תחילתו הייתה במופע בשם זה, שהעלתה גלעדי בשנת 2009.
במלאת עשור למותה של נעמי שמר, השתתפה תמר במופע בו אירחה התזמורת הפילהרמונית את מיטב אומני ישראל עם שירים של שמר בניצוחו של רפי קדישזון.
תמר ביצעה את השירים "נועה" ו"על הדרך עץ עומד".
המופע צולם ושודר בערוץ 2 ובגלי צה"ל.
2015 – יצא אלבומה החמישי "הדרך הביתה".
כל שירי האלבום נכתבו והולחנו על ידי תמר.
מתוך האלבום יצאו כסינגלים מתוכו השירים: "הדך הביתה", "שלג", "להאמין" ו"לולה".
בשנת 2018 הוציאה את אלבומה "אוריגמי".
מהאלבום יצאו כסינגלים השירים: "אהבת אמת", "הנהר", "המלכה והחייל" (תרגום לשירה של סוזן וגה לראות את הפרחים") ו"עד שאתרחק".
תמר היא אמא לשלושה ילדים, נשואה לאריאל הורוביץ, בנה של המשוררת נעמי שמר, אשר הכירה במהלך לימודיה ברימון.
בעלת תואר ראשון בתולדות האומנות ופילוסופיה, מרצה בסמינר הקיבוצים ושידרה בעבר ברדיו 88FM את התוכנית "קצת לפני מחר" עם ענת עצמון.
תמר גטר (נולדה באפריל 1953) היא אמנית וציירת ישראלית.
תמר גטר נולדה בתל אביב, בת יחידה לבת שבע, מורה, ואליהו, מהנדס רנטגן וממקימי תשתית הרנטגן בישראל.
בילדותה עסקה במחול, ובנעוריה התאמנה בריצה למרחקים קצרים אצל המאמן דוד קושניר.
בשנים 1971–1972 הייתה תלמידתו של רפי לביא.
בהמשך למדה במדרשה לאמנות בבית ברל, ולוותה במשך שנים ארוכות על ידי האמן משה קופפרמן.
סיימה תואר ראשון בספרות כללית מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1973 החלה להציג בתערוכות ובלטה כאחת האמניות הצעירות המובילות בארץ.
בראשית יצירתה עסקה בנושאים מונומנטאליים כמו מיתוס תל-חי.
בהקשר הזה הפעילה ביצירה אחת אמצעי מדיה שונים (צילום, רישום וכדומה) ותפיסות חלל שונות.
גטר השתמשה ברפרטואר שלם של קונבנציות-סימון ויזואלי והציגה את דרך הטיפול שלה בנושא הזה כנושא של העבודות עצמן.
בציוריה איחדה רכיבים הזרים זה לזה – תפיסה קולאז'יסטית שהייתה משותפת לאמנים רבים מחוגה, כדוגמת: מיכל נאמן, דגנית ברסט, יאיר גרבוז ורפי לביא (ייתכן שהוא היה זה שהנחיל את הגישה לעמיתיו-תלמידיו).
גטר טיפלה במיתוס הרואי מופשט בדרכים חזותיות באופן שהפך את יצירתה לייחודית.
ב-1982 ייצגה את ישראל, לצד מיכל נאמן, בביאנלה של ונציה.
משנת 1986 ובמשך 9 שנים שהתה גטר בפרנקפורט גרמניה.
כיום מלמדת אמנות בבצלאל ומתגוררת בשכונת בורוכוב בגבעתיים בבניין קובייתי שתכנן סבה, שמואל גרוסברג.
בשנת 2014 יצא לאור ספרה רוגטקה: סיפורים, בהוצאת רסלינג.
1975-1976 – למדה במדרשה לאמנות והכשרת מורים לאמנות, רמת השרון
1975–1979 – למדה באוניברסיטת תל אביב בחוג לתולדות הספרות הכללית.
1979 - מלגת שנה אחרונה באוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת תל אביב
1981 - פרס ז'אק וגניה אוחנה לאמן ישראלי צעיר, מוזיאון תל אביב